מ_מ כתמים מהדו_ב
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ מהדו_ב

ז' אלול פ"א

דף מס' 1

**דין הרגשה**

**נ"ז ב'** **- שנאמר בבשרה עד שתרגיש בבשרה,** התורי"ד בסוגיין כתב, דהא דמטהר שמואל בבדקה קרקע עולם וכו', אי"ז משום דאיכא דין בפנ"ע דבעינן הרגשה, אלא הוא משום דס"ל דאף בכה"ג אימור לא בדקה יפה ובקרקע הוה האי דם מעיקרא,[[1]](#footnote-2) וכן נסתפק השל"ה בתשובתו שבתשו' מהר"ם מלובלין סימן ב', וכ"כ הגר"ז במהדו"ב סימן קפ"ג בדעת הרמב"ם, דעיקר הא דבעינן הרגשה הוא משום דבלא"ה אמרינן דאי"ז מן המקור, כיון דרוב דמים בהרגשה, עיי"ש.

אך בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה רב אשי מבו' דהא דמטהר שמואל הוא משום דאיכא דין בפנ"ע דבעינן הרגשה, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר, וכן האריך להוכיח בתשו' מהר"ם מלובלין שם, וכן הביא הפרד"ר בפתחי נדה כה: ואילך מד' הראשונים בכ"ד.

וביסוד הך דינא דאין האשה טמאה כשראתה בלא הרגשה, כתב הבית מאיר בתשו' צלעות הבית סימן י"ג דהוא משום שראתה שלא כדרך הנשים שדרכן לראות בהרגשה, וכ"כ הפרד"ר בפתחי נדה בסופו,[[2]](#footnote-3) - אך הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה טרם אכלה כתב דגזה"כ הוא שאין האשה טמאה אלא ברואה בהרגשה, אבל שלא בהרגשה אפי' רואה הדם שופעת מגופה טהורה.[[3]](#footnote-4)

בתשו' מהר"ח או"ז סו"ס קי"ב הק', דכיון דדם בלא הרגשה טהור, א"כ מ"ט כל הבודקת ומצאה טמא בעלה בחטאת, וכמה ענינים שאפי' אם אינה מרגשת נעשית נדה ודאית, וכתב בשם רבינו עובדי' שהשיב, שפירוש עד שתרגיש בבשרה, הוא שמצאה דם בבשרה אפי' אינה מרגשת ביציאתו, כגון דם הנמצא בפרוזדור שחייבים עליו ביאת מקדש. אע"פ שלא הרגישה בו ביציאתו מן המקור.

ולכאו' דבריו מתפרשים כד' הרי"ד דעיקר דינא דתרגיש בבשרה, הוא משום דבלא"ה שמא אינו מגופה, וע"כ כל שמצאתו בבשרה, לא מטהרינן, - דאין לומר דהא דמטהרינן אי"ז מכח הצד דהוא מעלמא, אלא הוא משום דאיכא דין בפנ"ע דבעינן שתמצא את הדם בגופה ולא שתמצאהו בבגדה, וכאשר כ"ה בל' פירש"י בב"ק ל"ח ב' (ד"ה מרקם), וכל הא דבעינן הרגשה הוא דעי"ז חשיב דמצאה את הדם בגופה, דהרי טומאת האשה היא ביציאת הדם מן המקור, והיאך אפשר שתהא טומאתה תלוי' במה שמצאה אח"כ את הדם בבשרה,[[4]](#footnote-5) ובע"כ דיסוד הדין בזה הוא דכל שלא מצאה את הדם בגופה מטהרינן מכח הצד דהוא מעלמא.

בד' רבים מקמאי מבו' דקי"ל לדינא דשמואל דאינה טמאה עד שתרגיש בבשרה, ולדעת הרמב"ן ודעימי' כל עיקר הא דכתמים דרבנן הוא מכח הך דינא, ונתבאר להלן.

אך בד' התורי"ד בסוגיין מבו' דסתרינן למילתי' דשמואל ולא קי"ל כוותי' וכ"כ בתשו' הרמ"א סימן צ"ז, ועיי"ש שכתב דהא דכתמים דרבנן הוא משום דדם ולא כתם, ונתבאר להלן, וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג בד"ה ולענ"ד ובהמשך דבריו בדעת רש"י ובדעת התוס', ובתשו' שב יעקב ח"א סימן ל"ו (בתשו' ר"ג ממיץ ובתשו' השב יעקב) האריכו לדון בהך מילתא אם קי"ל לדינא דשמואל.

**טעם הא דכתמים דרבנן**

בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה רב אשי אמר משמע דעיקר הא דכתמים דרבנן אי"ז מכח דינא דהרגשה, אלא הוא דין בפנ"ע, ושמואל קמ"ל דמלבד זה מדינא אין כתמים טמאים, משום דעד שתרגיש בבשרה,[[5]](#footnote-6) והסד"ט כתב בדעתו דלא קי"ל כשמואל בזה, ונתבאר לעיל.

אך בד' הרמב"ן לעיל נ"ו ב' מבו' דכל הא דכתמים דרבנן, הוא רק מכח דינא דהרגשה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן שם, והסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג (סוד"ה נחזור על הראשונות) כתב דבד' הרמב"ן והר"ן בחידושיהם בכ"ד מבו' דכל הא דכתמים דרבנן, הוא משום דינא דהרגשה, וכ"ה בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ריש ש"ד, והריא"ז בפירקין ה"א דין ט'.

ופלוגתא זו יסודה היא בביאור הא דתנן לקמן נ"ח ב' דהא דתולין כתם במכה היכולה להתגלע, הוא משום שלא אמרו חכמים את הדבר להחמיר אלא להקל, שנא' ואשה כי תהי' זבה דם יהי' זובה בבשרה (דם) ולא כתם, ונתבאר להלן.

למשמעות ד' רש"י דהא דכתמים דרבנן אי"ז מכח דינא דהרגשה, מבו' בדבריו לעיל נ"ב ב' ד"ה מהו דתימא ונ"ג ב' ד"ה הוא מתקן דעיקר טהרת כתמים הוא משום דשמא לאו מגופה הוא, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל ו' א' ד"ה ואינה מונה ונ"ו ב' ד"ה לא נחשדו ולקמן ס"ב ב' ד"ה הנח, עיי"ש, וכן נקט בדעתם הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג,[[6]](#footnote-7) וכ"ה מבו' בתו"ד הב"י שם סל"ד דמטהרינן בכתמים מכח הצד דהם מעלמא, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם הא דבבדקה בעד וטחתו ביריכה לא מטהרינן מכח ה"ט.

אך הפרד"ר בפתחי נדה כז. - לו: האריך, דגם לדעתם עיקר טהרת כתמים הוא משום דינא דהרגשה, ואך דאם הי' ודאי מגופה, היתה טמאה מה"ת, משום דחזקת הדם שבא בהרגשה, עיי"ש, וכתב שם דמכח הספק דבא מעלמא לחודי' ל"ה מטהרינן, אלא בצירוף המיעוט שרואות בלא הרגשה.

בעיקר מש"כ הרמב"ן ודעימי' דכל הא דכתמים דרבנן הוא מכח דינא דהרגשה, העירו מסוגיית הגמ' לעיל ג' א' ומד' הרשב"א שם, דלכאו' מבו' דליכא חשש כלל שראתה בלא הרגשה, אלא דראתה בהרגשה, וארגשה ולאו אדעתה או כסבורה הרגשת מ"ר הוא, או דאתא מעלמא, ולפ"ז בע"כ דטהרת כתמים הוא משום הצד דהוא מעלמא, - עוד יש להעיר מסוגיית הגמ' לקמן ס' א' דאין תולין כתם בכתם, משום דשמא הוא מעלמא, ומבו' דבכל כתמים איכא ספק דמעלמא.[[7]](#footnote-8)

בפירש"י לעיל נ"ג ב' ד"ה והוא מתקן מבו' דבגונא דתלינן דהוי הכתם מגופה, היא טמאה מדאורייתא, וע"כ לדעת ר"ע דתולה כתמה בראייתה, היא מונה ימי נדות משעת מציאת כתמה, והסד"ט שם ד"ה וכן נראה בפירש"י כתב דהוא משום דלמסקנא לא קי"ל לדינא דהרגשה, והפרד"ר שם כתב לדחות, דכל דתלינן דהוי מגופה, אמרינן דארגשה ולאו אדעתה.

אך הרמב"ן וש"ר שם תמהו ע"ד רש"י דכתמים דרבנן, - וזה לטעמייהו דעיקר הא דכתמים דרבנן הוא משום דינא דהרגשה, וע"כ אף בכה"ג דתולה כתמה בראייתה, אינה טמאה אלא מדרבנן.[[8]](#footnote-9)

**טהרת כתמים משום דדם יהי' זובה בבשרה ולא כתם**

לקמן נ"ח ב' תנן דהא דתולין כתם במכה היכולה להתגלע, הוא משום שלא אמרו חכמים את הדבר להחמיר אלא להקל, שנא' ואשה כי תהי' זבה דם יהי' זובה בבשרה (דם) ולא כתם.[[9]](#footnote-10)

וצ"ע דהכא מפרשינן דטעם הא דכתמים אינם טמאים מדאורייתא הוא משום דבעינן שתרגיש בבשרה, והתם ממעטינן לה מקרא דדם יהי' זובה בבשרה ולא כתם.

ונחלקו בזה הראשונים, דבד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד טו. משמע דדרשא זו דדם יהי' זובה בבשרה ולא כתם, הוא חד דרשא עם דרשא דעד שתרגיש בבשרה,[[10]](#footnote-11) ועמד ע"ז הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג (ד"ה מיהו אין הכרע), וכ"ה באו"ז סימן שנ"א, וכ"נ בד' הנימו"י במגילה כ' א',[[11]](#footnote-12) וכ"כ התוי"ט לקמן שם, וכתב דמה"ט היא טהורה, ולא אמרינן דספיקא דאורייתא לחומרא, וכ"נ בד' הלבוש בסימן ק"צ ס"א, וכ"כ בתשו' שב יעקב ח"א סימן ל"ו, והביאו הסד"ט שם (ד"ה ומה שכתב בספר) והבית מאיר בתשו' צלעות הבית סימן י"ג, (והבית מאיר שם תמה ע"ז), ולפ"ז מבו' דכל עיקר טהרת כתמים הוא מכח דינא דהרגשה.

אך הפסקי רי"ד בסוגיין כתב בתו"ד, דכי יזוב זוב אמר רחמנא, כשתראה האשם דה ודאי טמאה, אבל לספק לא דיבר הכתוב, הילכך היכא דאיכא למיתלי לקולא תלינן לחומרא לא תלינן, וכ"ה בדבריו לקמן נ"ח ב', דזובה ודאי טמאה ולא כתם, לא הזקיקה הכתוב לספק לחוש שמא ראתה אלא היכא דחזיא דם ודאי, ואינו אלא חששא דרבנן, ומבו' דהא דממעטינן כתם הוא משום דאינו ודאי מגופה, ולא הזקיקה הכתוב לספק לחוש שמא ראתה,[[12]](#footnote-13) - וכן האריך הסד"ט בסימן קצ"ט סקצ"ג דדינא דדם ולא כתם הוא דין בפנ"ע, דמטהרינן מכח הספק שאינו מגופה, וכ"כ הבית מאיר בתשו' צלעות הבית סימן י"ג, והבינת אדם בסק"ט,[[13]](#footnote-14) וכתבו לפ"ז דאיכא ב' טעמים בטהרת כתמים מדאורייתא, גם משום דאי"ז ודאי מגופה, וגם משום דליכא הרגשה, וכ"כ הגר"ז בסימן ק"צ סק"א.[[14]](#footnote-15)

למש"כ האחרונים דדינא דדם ולא כתם ודין הרגשה הם ב' דינים, ואיכא ב' טעמים בטהרת כתמים, צ"ב דמ"ט בעינן לתרוייהו, - והנה הא דבעינן לטהרת דם בלא הרגשה, הוא בבדקה קרקע עולם וישבה עלי' ומצאה דם, דהוי הדם ודאי מגופה, ואפ"ה היא טהורה משום שלא הרגישה,[[15]](#footnote-16) אך צ"ב בהא דבעינן לטהרת דם ולא כתם, והרי בלא"ה היא טהורה משום דליכא הרגשה.

והאחרונים כתבו כמה נפ"מ בזה, **א** הבית מאיר בתשו' צלעות הבית שם כתב, דמה"ט מטהרינן לה אף כשמצאה כתם אחר הטלת מ"ר או אחר תשמיש, דבכה"ג אין לטהר משום דינא דהרגשה, דאימור הרגשה וכסבורה הרגשת מ"ר או הרגשת שמש, וכ"כ הסד"ט שם ד"ה ומעתה ניחא. - **ב** הבינת אדם שם כתב דמה"ט מטהרינן לה, אף אם אינה יודעת בודאי שלא הרגישה, דבכה"ג יש לנו לומר דארגשה ולאו אדעתה, כיון דרוב דמים בהרגשה.[[16]](#footnote-17) - **ג** החוו"ד בסימן קצ"ו סק"ג כתב דדם בלא הרגשה סותר בז' נקיים ומ"מ מטהרינן כתמים אף בז' נקיים, מדינא דדם ולא כתם.[[17]](#footnote-18) - **ד** בתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ד כתב דמה"ט אף הדם עצמו טהור, דאי משום דינא דהרגשה, אף דהאשה טהורה, מ"מ הדם טמא למ"ד דמקור מקומו טמא, ונתבאר להלן, וכ"ה גם בתו"ד הסד"ט שם.

**בהא דמטהרינן בכתמים מכח הספק דמעלמא**

בביאור הא דמטהרינן בכתמים מכח הספק דאינו מגופה, נחלקו האחרונים, דהגר"ז בסימן ק"צ סק"א כתב דהוא משום דמוקמינן לה בחזקת טהרה, - אך הסד"ט שם ד"ה טרם אכלה כתב דהוא דומיא דממזר ודאי ולא ספק, ודומיא דהא דטיהרה התורה ספק ערלה, וכ"כ הבית מאיר שם, וכתב דמה"ט הוא דמטהרינן אף דהצד דמעלמא אינו שקול, וכ"כ בתשו' צ"צ האחרון יו"ד סימן צ"ה וסימן קמ"ב סק"ב.

לעיל י"ז ב' מבו' דאיכא גוונא דדם הנמצא בפרוזדור דספק אם הוא מן החדר או מן העלי' וטומאתו מספק, וצ"ע דאם איכא דין בפנ"ע דטיהרה התורה בספק ראי', דומיא דהתירא דספק ממזר וספק ערלה, מ"ט טמא הדם מספק, ומשמעות הדברים התם דהוא דין דאורייתא, (אלא דכיון דספק הוא אין חייבין עליו על ביאת מקדש ואין שורפין עליו את התרומה, - וצ"ל דהטהרה דדם ולא כתם הוא רק בכתם דאיכא ספק דמעלמא, אך כל דהוא ודאי מגופה אלא דמספק"ל אם הוא מן החדר או מן העלי', לי"ב להטהרה דדם ולא כתם, וכ"כ בתשו' צ"צ האחרון יו"ד סימן קמ"ב סק"ד.[[18]](#footnote-19)

והצ"צ שם סק"ז כתב דה"נ כשראתה את הדם ע"י בדיקת עד, אף אם מספק"ל שמא בא הדם מעלמא, לי"ב להטהרה דדם ולא כתם, והוכיח כן מסוגיית הגמ' לעיל י"ד ב', ועי' עוד בדבריו בסימן צ"ה ובסימן צ"ז בזה.

**דין הרגשה לענין טומאת הדם עצמו**

בסוגיית הגמ' לקמן ס"ב ב' מבו' דהא דכתמים דרבנן הוא גם לענין טומאת הדם עצמו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בהקדמה לסדר טהרות, וכ"נ בדבריו בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ז וה"ט, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן וש"ר לעיל נ"ו ב'.

ובד' הרמב"ן וש"ר לעיל שם מבו' דהא דהדם טהור מדאורייתא, הוא מכח דינא דהרגשה,[[19]](#footnote-20) וזהו שכתבו דהא דנחשדו כותים על כתמיהן הוא משום דלא דרשי לקרא דבבשרה עד שתרגיש בבשרה, אך בד' הר"ן לקמן בסוגיין מבו' דהדם עצמו טמא אף בלא הרגשה, ומה"ט הוא שגזרו על כתם הנמצא ע"ג דבר המקב"ט, וצ"ע.

בתשו' נובי"ק יו"ד סימן נ"ב וסימן נ"ה כתב דכל הא דהדם טהור בלא הרגשה, הוא למ"ד דמקור מקומו טהור, אך למ"ד דמקור מקומו טמא, טמא הדם עצמו אף בלא הרגשה, וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג, ד"ה ולענ"ד נראה וד"ה ועפי"ז יש לישב, והגר"ז בקו"א סימן קפ"ג סק"ב, והחוו"ד בסימן ק"צ סק"ח וקצ"ו סק"ג, והאבנ"מ בתשו' סימן כ"ג, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן פ"א, והחת"ס לקמן נ"ח ב' ובתשו' יו"ד סימן קמ"ד, והרש"ש לקמן ס"ב ב', - אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב כתב דאף למ"ד דמקור מקומו טהור, מ"מ דם בלא הרגשה טמא מדאורייתא, וכ"כ הערוה"ש בסימן קפ"ג סמ"ו, וצ"ע.[[20]](#footnote-21)

דעת הרמב"ם בפ"א ממטמאי מו"מ ה"ט דקי"ל דמקור מקומו טמא, והסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ולכן נראה לענ"ד ואילך כתב דלפ"ז צ"ל דהא דדם כתם אינו טמא אלא מדרבנן, הוא משום דאיכא למיתלי דהוא מעלמא, וכן צ"ל למש"כ הגרע"א דאף למ"ד דמקור מקומו טהור, מ"מ טמא הדם בלא הרגשה, ובע"כ דמה שאמרו לקמן דטומאת הדם הוא מדרבנן, הוא משום דאיכא למיתלי דהוא מעלמא.

י"א אלול פ"א

דף מס' 2

**מהו דחשיב כהרגשה**

**נ"ז ב' - עד שתרגיש בבשרה,** הרמב"ם בפ"ה מאיסו"ב הי"ז כתב בדין דם במ"ר דאפי' אם הרגיש גופה ונזדעזעה אינה חוששת וכו', וכ"כ בהל' הרמב"ן פ"ג ה"ח, ומבו' דכל שמרגשת האשה בגופה כגון שנזדעזע הויא הרגשה, וכן הוכיחו בתשו' שב יעקב סימן ל"ט ד"ה ובאמת, והסד"ט בסימן ק"צ סק"א,[[21]](#footnote-22) והחוו"ד בסימן ק"צ סק"א, - והחוו"ד שם כתב דמד' התרוה"ד בסימן רמ"ו שהביא השו"ע בסימן קפ"ח ס"א ובסימן ק"צ ס"א מבו' דכל שהרגישה פתיחת פי המקור ומצאה דם הו"ל כראי' בהרגשה.

ונחלקו רבוותא בדין הרגשת זיבת דבר לח, דהחוו"ד שם כתב להוכיח דאף אם הרגישה זיבת דבר לח, הויא הרגשה, וכ"כ בתשו' נובי"ק יו"ד סימן נ"ה, ועיי"ש שהוכיח כן, וכ"כ הגר"ז בקו"א סימן קפ"ג סק"ב ובמהדו"ב שם הגה"ה א', והבינת אדם בסק"ז, וכ"כ הבית מאיר בסימן קפ"ח ס"ד ד"ה תשובת שאלה, - אך בתשו' שב יעקב סימן ל"ט כתב דהרגשת זיבת דבר לח ל"ה הרגשה,[[22]](#footnote-23) וכ"כ בחי' חת"ס בסוגיין ובתשו' יו"ד סימן קמ"ה וסימן קע"א, וכ"כ הערול"נ בסוגיין, עיי"ש.

ויסוד הפלוגתא בזה הוא בביאור הא דבעינן הרגשה, די"ל דהוא משום דבעינן שתרגיש ותדע ביציאת הדם מגופה, ולפ"ז אף זיבת דבר לח הויא הרגשה, וכ"ה מבו' בד' הבית מאיר שם דמה"ט הוא דמהני הרגשת זיבת דבר לח, - אך בתשו' חת"ס יו"ד סימן קע"א ד"ה עוד רגע כתב דהא דבעינן הרגשה הוא משום דבעינן שיצא הדם כדרך יציאת דם נדות וכל מיני מותרת שכח הדוחה דוחה אותם והדבר הנדחה גורם שום הרגש והתעוררות בגוף, וכל שאין הדם גורם ההרגש אין כח הדוחה מדחה אותו, וע"כ ל"מ הרגשת זיבת דבר לח.

בד' הנוב"י שם מבו' דהא דזיבת דבר לח הויא הרגשה הוא אף כשהיא מרגשת בזיבת הדם בבית החיצון, והחוו"ד שם נחלק ע"ז, דכיון דבשעה שנפל מהמקור לפרוזדור לא הרגישה ורחמנא טהרי' להדם שבא בלא הרגשה, מאין יתחיל הטומאה בפרוזדור.[[23]](#footnote-24)

והגר"ז שם כתב דדעת הרמב"ם והרמב"ן דבעינן שתרגיש בשעת יציאת הדם ביציאתו מן המקור, ובדעת התוס' י"ל דסגי במה שמרגשת בבית החיצון, ודקדק מד' סה"ת דסגי במה שמרגשת ביציאתו מבית החיצון לחוץ, ובמהדו"ב שם בהגה"ה א' נקט דל"ה הרגשה אלא כשמרגשת שיצא הדם מן המקור, אך כשמרגשת ביציאתו מבית החיצון לחוץ ל"ה הרגשה.

בתשו' מהרי"ק החדשות סימן מ"ט האריך לחדש דטומאת פולטת ש"ז הוא רק כשהרגישה ביציאת הדם, דומיא דטומאת נדה דהוא רק בהרגשה, עיי"ש, וכתב שם דכ"ה דלגבי דם בעינן שתרגיש כשנפלט מן המקור לבית החיצון, ה"נ גבי ש"ז בעינן שתרגיש כשנפלט ממקום דישת השמש לבית החיצון, - ולמדנו מדבריו תרתי, חדא דהרגשת זיבת דבר לח הוי הרגשה, דבפולטת ש"ז הרי כשנפלט הש"ז ממקום דישת השמש לבית החיצון, ליכא אלא הרגשת זיבת דבר לח, ועוד, דבעינן שתרגיש בשעת יציאת הדם מן המקור לבית החיצון, ול"מ שמרגשת בזיבת הדם בבית החיצון.

הסד"ט בסימן ק"צ סוסק"א כתב דהא דקטנה בת יום אחד מטמאה בנדה, אף דקטנה לאו בת הרגשה היא, הוא משום דמ"מ אם היתה גדולה היתה מרגשת, ונראה מדבריו דעיקר דין הרגשה היינו שתרגיש ותדע ביציאת הדם מגופה, וע"כ הוא דקטנה לאו בת הרגשה היא, ואך דמ"מ היא טמאה, משום דסגי דאיכא הרגשה בגופה שראוי שתדע ביציאת הדם, אף דמחמת קטנותה אינה יודעת.[[24]](#footnote-25)

**ואכתי מיבע"ל בבשרה ולא בשפיר ולא בחתיכה, תרתי ש"מ,** בביאור הא דילפינן לב' הדינים מחד קרא, מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב בשם רבינו יונה דהוא משום דשקולין הן ויבואו שניהם. - **ב** הרשב"א כתב די"מ דהא דממעטינן שפיר וחתיכה הוא משום דאינה מרגשת ביציאת הדם, וכ"כ הר"ן דכיון דבעינן שתרגיש בבשרה ממילא משמע ולא בשפיר ולא בחתיכה שאין בכיו"ב הרגשת דם אלא הרגשת שפיר וחתיכה והרשב"א כתב בשם רבינו יונה שהק' ע"ז, ממה שאמרו לעיל כ"א ב' דאם דרכה של אשה לראות בחתיכה, מטמאינן לה, ולא מטהרינן מכח הא דאינה מרגשת,[[25]](#footnote-26) ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס יו"ד סימן קע"א (ד"ה עוד רגע). - **ג** התוס' הרא"ש לעיל כ"א ב' כתב דממיעוט דה"א שמעינן למעוטי שפופרת, וה"נ ממעטינן שפיר וחתיכה דחד דינא הוא, כמבו' בסוגיית הגמ' שם, וממשמעות דבשר שמעינן שתרגיש בבשרה. - **ד** הבית מאיר בתשו' צלעות הבית סימן י"ג כתב, דהא דמטהרינן כשראתה שלא בהרגשה, הוא משום דאי"ז דרך ראי', והוי זה חד דינא עם הא דממעטינן שפיר וחתיכה, והפרד"ר בסוף פתחי נדה, ועמש"כ בזה החת"ס בסוגיין.

**טעות בהרגשה**

**לעולם דארגשה ואימור הרגשת מ"ר הואי וכו' ואימור הרגשת עד הואי וכו', ואימור הרגשת שמש הוה,** בתשו' שב יעקב נחלק בזה עם הג"ר גבריאל, אם היינו כפשטא דלישנא דאיירי שהיא אומרת שהרגישה וחיישינן שטעתה והוא הרגשת מ"ר וכו', או היינו דאיירי שהיא אומרת שלא הרגישה, וע"ז אמרינן דמסתמא הרגישה והא דהיא אומרת שלא הרגישה משום דכסבורה הרגשת מ"ר הוא, ונפ"מ רבתא לדינא אם בגונא דאומרת שהרגישה יש מקום לתלות בהרגשת עד וכו', ומאידך אם בגונא דלא הרגישה יש לטמאותה משום דחיישינן דהרגישה וכסבורה הרגשת עד וכו', והביאוהו הסד"ט בסימן קפ"ג סק"ב ובסימן ק"צ סקס"ז, והפליתי בסימן קפ"ג סק"א, והמחה"ש שם סק"ב, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה הגר"ז בקו"א שם סק"ב, והבינת אדם בסק"ח, והפרד"ר בפתחי נדה עמ' מ"ו ואילך, והחזו"א בסימן ק"ג סק"ד.

הפליתי שם כתב להוכיח לזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"א דאם לא הרגישה ובדקה ומצאה הדם לפנים בפרוזדור ה"ז בחזקת שבא בהרגשה, והרי דאף כשלא הרגישה, תלינן שראתה בהרגשה, והיינו משום דתלינן שטעתה וכסבורה הרגשת עד הוא, והביא עוד מש"כ התרוה"ד בח"ב סו"ס מ"ז, דרואה מחמת תשמיש נמי אין מרגשת דאי מרגשת דנפתח החדר פשיטא דטמאה, אלא אמרינן הרגשת שמש הוא, עכ"ד, והרי דאף דלא הרגישה, תלינן שהרגישה וכסבורה הרגשת עד והרגשת שמש הוא.

אך עיי"ש שהביא מש"כ ההגמי"י פ"ד מאיסו"ב אות כ', דהמהר"ם מיחה באשה שהיתה בודקת תמיד אחר תשמיש, דלמה תחמיר וכו' כיון דמדאורייתא בעינן שתרגיש בבשרה אלא דרבנן אסרו רואה בלי הרגשה והם אמרו וכו', עכ"ד, וכתב ללמוד מדבריו דאם מצאה דם אחר תשמיש, אינה טמאה אלא מדרבנן, ולא תלינן בהרגשת שמש, ומה שאמרו הכא דאימור הרגשת שמש הוא, הוא כשאומרת שהרגישה, וחיישינן שטעתה והוא הרגשת שמש, אך כשאומרת שלא הרגישה, לא חיישינן שמא הרגישה וכסבורה הרגשת שמש הוא,[[26]](#footnote-27) ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' התוס' בשבועות י"ח א', ועיי"ש במש"כ להוכיח מד' התוס' בד"ה אימור, והסד"ט בסימן ק"צ שם (ד"ה תו), הוכיח מדבריהם להיפך, עיי"ש, ולכאו' תי' התוס' מתישב טפי לפ"ד הפליתי, וצ"ע.

בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ט, דעת השואל דבדיקת עד אינה טמאה אלא מדרבנן, והרשב"א כתב ע"ז, ז"ל, דדם שראתה בבדיקה טמאה מדאורייתא, דכיון שהרגישה בעד טמאה, שהיא ודאי הרגישה אלא שהיתה תולה הרגשתה בהרגשת העד, ואם ראתה בעד שלאחר תשמיש, סבורה היתה שהיתה הרגשת שמש, ואינו אלא הרגשת דמים, והיינו מתניתין דנמצא דם על שלה אותיום טמאין וחייבין בקרבן, וכדאמרינן עלה בר"פ הרואה וכו' לעולם דארגשה ואימר הרגשת שמש הוא, אלמא הרגשת שמש והרגשת עד הרגשה היא, וכל שמצאה אותיום אני אומר שזו היתה אותה הרגשה שהרגישה, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דמפרש בסוגיין דאיירי דהיא אומרת שלא הרגישה, ואנן אמרינן דכסבורה הרגשת שמש, וזהו שכתב הרשב"א דהיינו מתניתין דנמצא דם על שלה, והרי דמפרש למתניתין דאיירי בכה"ג, וע"כ נמי בדיקת עד הויא דאורייתא, אך בד' השואל דס"ל דבדיקת עד לאו דאורייתא, צ"ל דמפרש דהכא איירי כשאומרת שהרגישה, אך אם אומרת שלא הרגישה, לא חיישינן שהרגישה וכסבורה הרגשת עד היא, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א לעיל ג' א' ובמשמה"ב בית ז' ש"ד יח: דמפרש דמכוון הגמ' הכא הוא דהיא אומרת שלא הרגישה, ואנן תלינן שהרגישה וכסבורה הרגשת עד הוא, עיי"ש.

וכ"ה מבו' גם בד' הב"י בסימן ק"צ שפירש דהא דמטהרינן בעד שנמצא עליו דם עגול, הוא משום דאיכא רגל"ד ממה שלא הרגישה, ובפשוטו מבו' דמפרש דאיירי דוקא כשאומרת שלא הרגישה, וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ שם ד"ה ובס' כרתי ופלתי.[[27]](#footnote-28)

במש"כ הפליתי בדעת הרמב"ם דמפרש לסוגיין דאיירי כשלא הרגישה, הק' הבינת אדם בסק"ח ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מאיסו"ב הי"ז בהטילה מ"ר ומצאה דם, דאפי' הרגיש גופה ונזדעזעה אינה חוששת שהרגשת מ"ר היא, ומבו' דמפרש לסוגיין כשאומר שהרגישה,[[28]](#footnote-29) ועיי"ש שכתב דכ"ה מבו' בד' רש"י ד"ה דארגישה, וכ"כ הגר"ז שם ללמוד מדבריו, - וגם במש"כ כן בדעת התרוה"ד, הקשו ממש"כ התרוה"ד גופי' בסימן רמ"ו ללמוד מהא דתלינן בהרגשת עד והרגשת שמש, דה"נ אם הרגישה ובדקה ומצאה מראות טהורות, תלינן להרגשתה במראות טהורות, ומבו' דמפרש דאיירי הכא כשאומרת שהרגישה.

ומצאנו בלקט יושר יו"ד עמ' 19 שהביא תשו' התרוה"ד דאף דהגמ' הכא איירי כשאומרת שהרגישה, מ"מ יש ללמוד מזה דה"נ כשאומרת שלא הרגישה חיישינן דדילמא הרגישה וכסבורה הרגשת עד וכו', וכ"כ הבינת אדם שם, אך אכתי צ"ע בד' התרוה"ד בח"ב סו"ס מ"ז שכתב דברואה מחמ"ת אם מרגשת שנפתח החדר טמאה, ולא תלינן לה בהרגשת שמש.

החוו"ד בסימן ק"צ סוסק"א כתב לדינא דאם מצאה דם אחר תשמיש או סמוך להטלת מ"ר בשיעור וסת, טמאה מדאורייתא אף בלא הרגשה, וכ"כ החוו"ד בחידושים שם סק"א ובסימן קפ"ג סק"ב, - אך החזו"א בסימן צ' סק"א סוד"ה ג' א' הוכיח דלמסקנא אין הרגשת מ"ר כהרגשת שמש, ואין בהרגשת מ"ר משום נדה, עיי"ש.

הסד"ט בסימן ק"צ שם ד"ה ותו קשיא הק' לפמש"כ שם דאף אם לא הרגישה תלינן שטעתה בהרגשת מ"ר או בהרגשת שמש, דא"כ מ"ט מטהרינן בכתם הנמצא על דבר שאינו מקב"ט או בגד צבוע, ולא חיישינן שמא הרגישה וכסבורה הרגשת מ"ר הוא, וכמש"כ התוס' בסוגיין דבזמן ארוך חיישינן להכי אף כשלא הטילה, וכ"ש היכא דשימשה מיטתה, די"ל דכסבורה הרגשת שמש הוא, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, ועי' גם בדבריו בסימן קפ"ג סק"ב ד"ה אמנם מש"כ בזה - ובסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ומעתה כתב דהא דמטהרינן בכה"ג, הוא משום דאף בכה"ג אין טומאתה אלא מדרבנן, משום דאיכא למיתלי דהוא מעלמא, - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן צ' סק"א ד"ה ג' א'.

**הרגשה בלא ראי'**

**אי דארגשה לאחר זמן אמאי פטורין מן הקרבן,** התרוה"ד סימן רמ"ו כתב דאשה שהרגישה ובדקה אח"כ ולא מצאה כלום יש לטמאה, דודאי יצא טיפת דם כחרדל ונתקנח או נימוק, דהרגשה סברא דאורייתא היא היכא דליכא למיתלי ההרגשה במידי אחריני, - ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו הכא דאי דארגשה אמאי פטורין, והרי דסברא דאורייתא היא מדמחייב עלה קרבן, וע"כ אף אם בדקה ומצאה טהורה מטמאינן לה, דומיא דוסתות דלמ"ד דוסתות דאורייתא מטמאינן לה אף אם בדקה ומצאה טהורה.

והדרכי משה בסימן קפ"ח סק"ב תמה ע"ז, דבסוגיין לא אמרו דהרגשה דאורייתא אלא כשמצאה כתם עם הרגשה או שמצאה דם במי רגלים, אבל בלא"ה לא משמע הכא דטמא, ועד"ז כתב בתשו' הרדב"ז בסימן קמ"ט דדוקא שמצאה דם, אמרינן דכל שהרגישה ודאי משעת ההרגשה יצא, אבל הרגשה בלא דם לא אמרו,[[29]](#footnote-30) ועיי"ש שדקדק כן מל' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב שכתב דאין האשה מתטמאה וכו' עד שתרגיש ותראה דם יוצא בבשרה וכו', והרי דבהרגישה ולא ראתה דם יוצא, אינה טמאה, ועיי"ש מש"כ בד' התרוה"ד, ועמש"כ החוו"ד בסימן ק"צ סקס"ג והפרד"ר שם במקש"ז סק"ג בביאור הוכחת התרוה"ד, ועי' עוד בנובי"ת יו"ד סימן קי"ח ובסד"ט סימן ק"צ סק"ג שדנו לפרש הוכחת התרוה"ד משלהי סוגיין, עיי"ש, אך אי"ז מתישב בד' התרוה"ד שלפנינו.

**אם יש לטמאות בהרגשת פתיחת פי המקור משום דא"א לפתיחת הקבר בלא דם**

הפרד"ר בסימן קפ"ח מקש"ז סק"ב וסימן ק"צ סק"ג נקט דעיקר הא דמטמאינן כשהרגישה ולא ראתה הוא משום דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, ולא הוצרך התרוה"ד להוכיח מסוגיין אלא דלא אמרינן דטעתה בהרגשה, וכן צידד ההפלאה בסימן ק"צ ס"א בסו"ד, וכ"ה מבו' בגל' הגרע"א שם,[[30]](#footnote-31) וכ"כ האו"ש בפ"ה מאיסו"ב ה"ו, - אך התפארת למשה בסימן קפ"ח ס"א נקט דהא דמטמאינן כשהרגישה ולא ראתה אי"ז מכח דינא דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, ועיי"ש שכתב דליכא בזה לדינא דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, כיון שלא נפתח מקורה אלא מעט,[[31]](#footnote-32) וכ"כ הערול"נ בסוגיין, והביא למש"כ התוס' לעיל כ"ב ב' (ד"ה ליפלוג) דבשערה וקליפה דמועטין נינהו לא שייך פתיחת הקבר.[[32]](#footnote-33)

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' כתב דהא דמטמאינן בפתיחת הקבר אף דאפשר שראתה דם טהור, הוא משום דרוב דמים טמאים, אך בהשגות הרז"ה שם כתב דהא דמטמאינן הוא משום דא"א לפתיחת הקבר בלא דם טמא.[[33]](#footnote-34)

והפרד"ר והאו"ש שם כתבו לפ"ז דמש"כ התרוה"ד לטהר כשמצאה מראות טהורות, ונתבאר להלן, הוא כדעת הראב"ד, אך לדעת הרז"ה דא"א לפתיחת הקבר בלא מראה טמא, יש לטמאותה אף כשמצאה דם טהור, - אך למש"כ התפארת למשה דדינא דהתרוה"ד אינו מכח הא דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, וליכא בזה להך דינא, הרי דשפיר יש לטהר כשמצאה מראה טהור, אף לדעת הרז"ה, וכ"ה מבו' בתשו' נובי"ת יו"ד סו"ס קי"ח, וזה ממש"כ שם דד' התרוה"ד מתישבים רק לדעת הרז"ה דאין רוב דמים טמאים, (אף דלדידי' בע"כ דאין פתיחת הקבר בלא דם טמא).

**הרגשת זיבת דבר לח או זעזוע אברים בלא ראי'**

נחלקו האחרונים בדין הרגישה זיבת דבר לח ובדקה ומצאה טהורה, **א** הסד"ט בסימן ק"צ ריש סק"ג נקט דתליא בהפלוגתא אם הרגשת זיבת דבר לח הויא הרגשה, דלדעת הסוברים דהויא הרגשה ה"ה טמאה, ולדעת הסוברים דל"ה הרגשה אינה טמאה. - **ב** הבית מאיר בסימן קפ"ח סא. כתב דאף לדעת הסוברים דהרגשת זיבת דבר לח לאו הרגשה היא, מ"מ אם הרגישה זיבת דבר לח ובדקה ומצאה טהורה, מטמאינן לה,[[34]](#footnote-35) ועיי"ש שנסתפק לדעת הרז"ה דליכא רוב דמים טמאים, דאפשר דכיון דבכה"ג אין טומאתה אלא מדרבנן, לא מטמאינן לה מספיקא, אך כתב דעכ"פ לכתחילה היא צריכה בדיקה, ועיי"ש שכתב דכל מה שהוצרך התרוה"ד להוכיח דהיא טמאה, הוא בהרגשת פי המקור, שאפשר לא יצא ממנה כלום, אבל היכא שמרגשת זיבת דבר לח, ודאי דהיא טמאה. - **ג** בתשו' חת"ס יו"ד סימן ק"נ כתב, דאף להסוברים דהרגשת זיבת דבר לח הויא הרגשה, מ"מ בזה לא מטמאינן לה אלא כשמצאה דם, דאל"כ אינה בספק טומאה מכח הרגשה זו, כיון דנשי דידן רוב ימיהם מרגישים זיבת דבר לח, ואיננו דבר חידוש אצלה כמו פתיחת המקור, וכיון דהיא בחזקת טהרה, לא מטמאינן לה.

החכמת אדם בכלל קי"ג ס"א כתב, דאם הרגישה זעזוע אברים לא מטמאינן לה, - אך בתשו' חת"ס שם בתו"ד נקט דגם בהרגשת זעזוע אברים מטמאינן לה.[[35]](#footnote-36)

**הא דמטמאינן כשהרגישה ולא ראתה אם הוא בודאי**

בל' התרוה"ד מבו', דהא דמטמאינן לה כשהרגישה ולא מצאה דם, הוא טומאת ודאי, וכן נקטו החכמ"א בכלל קי"ג ס"א, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ק"פ, וכ"נ בד' החוו"ד בסימן ק"צ סק"ג, - אך בתשו' נובי"ת יו"ד סימן קי"ח הוכיח דאף לפ"ד התרוה"ד אינה טמאה אלא מספק, ועיי"ש שנסתפק אם היינו דמספק"ל אם ראתה דם טמא או דם טהור, וכתב דלפ"ז אין ד' התרוה"ד מתישבים לדעת הראב"ד דרוב דמים טמאים, או דהספק הוא אם ראתה, - ובסימן קי"ט שם כתב, דלמש"כ התרוה"ד דודאי יצא טיפת דם, בע"כ דהספק הוא שמא הוא דם טהור, ועיי"ש שהוכיח כן עוד, ומבו' עוד בדבריו שם, דנידו"ז תליא בהפלוגתא בדין וסתות דאורייתא אם הוא טומאת ודאי או טומאת ספק, שהרי התרוה"ד מדמה לה לוסתות דאורייתא.

**אם מהני בדיקה בתוך שיעור וסת לטהרה**

הפליתי בסימן ק"צ סק"ג כתב, דאם הרגישה ובדקה עצמה בתוך שיעור וסת ומצאה טהורה מטהרינן לה, דומיא דוסתות דמטהרינן לה בכה"ג אף למ"ד דוסתות דאורייתא, כמו שאמרו לעיל ט"ז א', - אך בתשו' נובי"ת יו"ד סימן קי"ט כתב לדקדק מד' התרוה"ד דאף בכה"ג היא טמאה, וכן דקדק החוו"ד בסימן ק"צ סק"ג מל' הרמ"א בסימן קפ"ח ס"א, וכתב דהוא משום דלא קי"ל כמ"ד דמהני בדיקה בתוך שיעור וסת לטהרה אף אם וסתות דאורייתא, עיי"ש, וכ"כ החוו"ד בסימן ק"צ סוסק"ג, - ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קס"ח כתב דדוקא בוסתות מטהרינן כשבדקה בתוך שיעור וסת, משום דאנו מוחזקין דבזמן זה תראה בשפע, וע"כ אין לחוש שמא ראתה טיפת דם ונימוק והלך לו, שהרי לא היתה מוחזקת לראות טיפת דם כחרדל בשעת וסתה אלא לראות בשפע, ומשא"כ כשהרגישה ובדקה מיד ולא מצאה דם, אמרינן דראתה טיפת דם ונימוק והלך לו.

**הרגישה ומצאה מראות טהורות**

התרוה"ד שם כתב דאם מצאה לחלוחית לובן ע"ג העד, היא תולה דהרגשתה היא מכח זה,[[36]](#footnote-37) כיון דמראה טהור ג"כ בא מן המקור, כמש"כ הרמב"ם פ"ה מאיסו"ב ה"ו, (וזה דלא כמש"כ התורי"ד לעיל כ"ב א' והחינוך במצוה ר"ז דמראות טהורין אינם מן המקור), ועיי"ש שכתב ללמוד לזה ממה שאמרו בסוגיין דאימור הרגשת עד ואימור הרגשת שמש, והרי דכל דנוכל לתלות ההרגשה במידי תלינן.

והחוו"ד בסימן קפ"ח סק"ב וסימן ק"צ סק"ג כתב דלא תלינן במראות טהורות, רק אם מצאתם בתוך שיעור וסת, - אך למש"כ הפליתי דאם בדקה בתוך שיעור וסת ומצאה טהורה, מטהרינן לה, וכל מש"כ התרוה"ד דטמאה, הוא כשבדקה לאחר שיעור וסת, בע"כ דהא דכשבדקה ומצאה מראות טהורות טהורה, הוא אף כשבדקה לאחר שיעור וסת, - והסד"ט בסימן ק"צ סוסק"ד נסתפק בזה עד מתי היא יכולה לתלות במראות טהורות, עיי"ש.

החוו"ד סימן ק"צ סקל"ז כתב, דכל הא דמטהרינן כשמצאה מראות טהורות, הוא רק כשיודעת בבירור שלא ראתה על העד אלא מראות טהורות, אך אם מקצת מן העד הי' מלוכלך מעיקרא בודאי, או שאבד מקצת העד, מטמאינן לה, כיון דליכא הוכחה דלא ראתה דם טמא, והיינו דלעולם עיקר הטהרה הוא מכח מה שבדקה ולא מצאה דם, ואך דבעינן שתמצא מראות טהורות, דאל"כ בע"כ שראתה טיפת דם ונאבד, ולפ"ז ודאי הדין נותן כד' החוו"ד, דל"מ מציאת מראות טהורות, אלא כשבדקה בתוך שיעור וסת, דבלא"ה ליכא הוכחה כלל שלא ראתה דם, (ולדעת הפליתי ודעימי' דמטהרינן אף כשמצאה מראות טהורות לאחר שיעור וסת, מוכח דעיקר הטהרה היא מכח המראות הטהורות),[[37]](#footnote-38) - אך בחי' הגרע"א בסוגיין נסתפק בזה, והפתחי תשובה סימן ק"צ סק"ו הביא מתשו' גבעת שאול דמטהר בכה"ג, וכ"כ בהגהת הדברי חיים על החוו"ד שם, עיי"ש.

התוה"ש בסימן ק"צ סק"ב והסד"ט שם סק"ג והגרע"א שם והחת"ס בתשו' יו"ד סימן קס"ח נחלקו אם הא דמטמאינן כשהרגישה ולא מצאה דם, הוא אף במעוברת, או דכמו דאינה חוששת לוסתה, אף אינה חוששת להרגשה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן פ"ט סק"א.

**תוד"ה הרואה, דהיינו יכולים להעמיד שיש זמן מרובה וכו' ואימור ארגשה ולאו אדעתה,** הסד"ט בסימן קפ"ג סק"ב ד"ה אמנם כתב דאין חשש זה אלא מדרבנן, ועיי"ש שכתב עוד, דלפ"מ דמסקינן דמודה שמואל דטמאה מדרבנן, י"ל דלא חיישינן כלל דארגשה ולאו אדעתה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן צ' סוסק"א, - אך הבינת אדם בסק"ט נקט דמדאורייתא חיישינן דארגשה ולאו אדעתה, עיי"ש.

כ"א אלול פ"א

דף מס' 3

**טומאת כתמים מדרבנן**

**נ"ז ב' - מודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן,** בטעם הא דהיא טעמא מדרבנן, כתב בפירש"י דהוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתה,[[38]](#footnote-39) והערול"נ כתב דהיינו דאף דמדינא לא חיישינן להכי, (וע"כ אינה אסורה מדאורייתא מדינא דספיקא דאורייתא לחומרא), מ"מ החמירו חכמים לחוש לכך, אך התוס' כתבו דאפי' מוחזק לה שלא הרגישה טמאה,[[39]](#footnote-40) הואיל וראתה דם נדות.[[40]](#footnote-41)

ובטעם הא דהוצרך רש"י לפרש דטעם טומאתה הוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתה, ולא ניח"ל לפרש דהוא משום דמדרבנן אף ראי' בלא הרגשה מטמאת, כתב הבית מאיר בתשו' צלעות הבית סימן י"ג, דהוא משום דס"ל דהא דמטהרינן בשפיר ובחתיכה הוי חד דינא עם הא דמטהרינן בלא הרגשה, ומשום דאין דרך ראי' בכך, ונתבאר בזה בדף מס' 2, וע"כ אי נימא דמדרבנן אף ראי' בלא הרגשה טמאה, אף דאין דרך ראי' בכך, תיקשי מ"ט בשפיר ובחתיכה אינה טמאה מדרבנן, ועיי"ש מש"כ בביאור ד' התוס' דפליגי ע"ז, ועמש"כ בתשו' שב יעקב סימן ל"ו בתשו' הר"ג ממיץ ובתשו' השב יעקב והפרד"ר בפתחי נדה עמ' ל"ז ואילך לפרש באנפי אחריני לד' רש"י.

בתשו' נובי"ק יו"ד סימן נ"ה ד"ה והנראה לעמוד הק' ע"ד רש"י מסוגיית הגמ' לעיל ג' א', שאמרו דדינא דכתמים הוא אף לשמאי, משום דבשוק של טבחים לא עברה וכו', ולדעת רש"י תיקשי, דאף דודאי דכתם זה מגופה דבשוק של טבחים לא עברה וכו', מ"מ כיון דשמאי לא חייש דילמא ארגשה ולאו אדעתה, מ"ט היא טמאה, - ועיי"ש שכתב דרש"י לטעמי' דלרב אשי אין טעמו של שמואל משום הרגשה, ונתבאר להלן, וסוגיא דלעיל כרב אשי,[[41]](#footnote-42) - אך בהמשך דבריו בד"ה אמנם נוכל לומר כתב די"ל, דגם לדעת שמאי חיישינן דארגשה ולאו אדעתה, כיון דחזקת דמים בהרגשה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א לעיל שם.[[42]](#footnote-43)

הכס"מ בפ"ט מאיסו"ב ה"א הק' דמ"ט אסרו חכמים כתמים, הרי הוי ספק ספיקא, דספק שלא מגופה, וספק שמא הוא מן העלי', ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה הט"ז בסימן ק"צ סק"ב והתוה"ש שם סק"א והסד"ט שם סק"ב והחוו"ד שם סק"ב.

הבעה"נ בריש שער הכתמים כתב די"א דאין הכתמים נוהגין בזה"ז, דעיקר טומאת כתמים היא לטהרות, והרמב"ן לעיל כ' א' והר"ן לקמן בע"ב כתבו דהוא דעת הרב אב"ד, ועיי"ש שתמה ע"ז, וכן הסכימו ש"ר.

והאבנ"ז ביו"ד סימן רמ"ד סק"ד כתב, דאף למש"כ הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ט דטומאת הכתמים היא רק לתרומה וחולין שנעשו על טהרת הקודש ולא לחולין, מ"מ היא טמאה לבעלה אף שהוא חולין, דכיון שהיא טמאה לתרומה א"א לטהרה לבעלה כיון שמחשבין אותה ספק נדה, ודוקא החולין שנגעו בה טהורין בדיעבד דחולין אלו אין טמאין לשום דבר, אבל האשה שהיא טמאה לתרומה בע"כ דהיא אסורה לבעלה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

**טעם הא דמטמאינן בעבר הוסת ולא בדקה אף שלא הרגישה**

בתשו' שב יעקב סימן ל"ו ד"ה ומ"ש כת"ר הק' בהא דאמר שמואל לעיל ט"ז א' דאם בדקה עצמה אחר וסתה ומצאה טהורה טמאה, דמ"ט היא טמאה אף שלא הרגישה,[[43]](#footnote-44) וכיון דבדקה עצמה זמן מועט אחר הוסת, ליכא למימר דארגשה ולאו אדעתה, ועיי"ש שכתב דבע"כ איירי כשהרגישה בשעת וסתה, ותמה מזה ע"ד התרוה"ד דכל שהרגישה ולא מצאה דם טמאה.

והפליתי בסימן ק"צ סוסק"ג כתב דאף דלא הרגישה, מ"מ היא טמאה מדרבנן שטימאו ראי' בלא הרגשה, ואף דאין טומאתה אלא מדרבנן, מ"מ ל"מ מה שבדקה אחר הוסת לטהרה, כיון דעיקר החזקה דאורח בזמנו בא היא מדאורייתא, וכ"כ הסד"ט שם סק"ג ד"ה ועוד י"ל, וכ"כ החוו"ד בסימן קפ"ד סק"י דמחמת חזקה דוסתות אמרינן דראתה בלא הרגשה, ולטהרות היא טמאה מדאורייתא אף שראתה בלא הרגשה, משום דמקור טמאה, ולבעלה היא טמאה מדרבנן.

והסד"ט שם ד"ה ולא ידענא כתב לישב עוד, דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דחיישינן להכי אף דהוא זמן מועט, וכ"כ הפרד"ר בסימן קפ"ד מ"ז סקי"ג דהו"ל כודאי ראתה דאמרינן דארגשה ולאו אדעתה משום דחזקת הדם לבא בהרגשה, וכ"כ החזו"א בסימן פ' סק"ב וסק"ז, ועיי"ש בסקט"ו שכתב דאין לחוש מכח הוסת שראתה שלא בהרגשה, שהרי הוסת החזיק לראות ראי' גמורה דהיינו בהרגשה.

**טעם הא דבעינן בדיקה בז' נקיים אף שלא הרגישה**

החוו"ד בסימן קצ"ו סק"ג כתב בתו"ד דעיקר הא דבעינן בדיקה בז' נקיים מדאורייתא הוא משום ראי' שלא בהרגשה, דלראי' בהרגשה ל"ב בדיקה, שהרי יודעת שלא הרגישה, והוכיח מזה דאף ראי' שלא בהרגשה סותרת מדאורייתא בז' נקיים, וכ"כ הסד"ט בסימן קצ"ד סק"ד ד"ה ועוד נראה לי די"ל דאם ראתה בלא הרגשה אי"ז עולה לז' נקיים.

אמנם הנה דעת רבים מן האחרונים דראי' בלא הרגשה אינה סותרת בז' נקיים ואף אותו היום עולה לה לספירתה, וכמו שהאריך המנחת שלמה בח"ב סימן ע"ב ענף ג',[[44]](#footnote-45) ולדעתם צ"ל דהא דבעינן בדיקה בז' נקיים הוא משום דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, וכ"כ הסד"ט שם די"ל דכיון דהיא בחזקת טומאה חיישינן דילמא ארגשה ולא אדעתה, וכ"ה מבו' בתשו' חת"ס יו"ד סימן קע"ז ד"ה ואומר אני.

והלחו"ש בסימן קצ"ו סקט"ו כתב דלפ"ז אם ראתה בז' נקיים דם שהוא ודאי מגופה סותרת מנינה אף שלא הרגישה, דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, דכיון דהצריכה תורה בדיקה משום דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, כ"ש דאם ראתה דם סותרת מנינה אף שאומרת שלא הרגישה.

אך הנה האחרונים בכ"ד כתבו לטהר כתם שנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט בז' נקיים אף דהוא ודאי מגופה, וכמו שהביא המנחת שלמה שם, וזה צ"ב, דכיון דבעיא בדיקה מדאורייתא משום דחיישינן דילמא ארגשה ולאו אדעתה, הדין נותן דאף אם בדקה ומצאה טהורה, מ"מ כל שאח"כ מצאה כתם שהוא ודאי מגופה, תהא טמאה משום דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה,[[45]](#footnote-46) ועד"ז צ"ע בהא דמטהרינן כשמצאה כתם שהוא ודאי מגופה ע"ד דבר שאינו מקב"ט ביום הוסת.[[46]](#footnote-47)

**אם טימאו חכמים כתמים אף בלא מציאה**

לעיל י"ג א' תנן דכל היד המרבה לבדוק בנשים משובחת, והמער"ק בפ"ח מאיסו"ב הי"א כתב דאף דקי"ל דאין האשה טמאה אלא ע"י שתרגיש בבשרה, מ"מ כיון שגזרו חכמים שתטמא אף בלא הרגשה, לכן שיבחו האשה שבודקת עצמה תמיד, וכן משמע בד' התוס' הרא"ש והמאירי לעיל שם דטעם הא דמשובחת הוא משום דחיישינן לראי' בלא הרגשה, ומבו' לפ"ז דהא דטימאו חכמים בראי' בלא הרגשה, הוא אף כשלא נמצא הדם כלל, - וכ"נ ממש"כ האחרונים די"ל דהא דאם עבר הוסת ולא בדקה טמאה עד שתבדוק, הוא משום דחיישינן שראתה בלא הרגשה,[[47]](#footnote-48) וממש"כ הלחו"ש בסימן קצ"ו סקט"ו די"ל דהא דבעיא בדיקה בז' נקיים הוא משום החשש שראתה בלא הרגשה דהיא טמאה מדרבנן.[[48]](#footnote-49)

אך יש להעיר דא"כ מ"ט מטהרינן בכתם הנמצא ע"ג דבר המקב"ט וע"ג בגד צבוע אף כשהוא ודאי מגופה,[[49]](#footnote-50) ואף כשניכר שהוא דם, הרי כבר נטמאה כשיצא הדם מגופה, אף בלא שימצא אח"כ, ומה גרע כשנמצא ע"ג דבר המקב"ט או בגד צבוע מהיכא דלא נמצא כלל, וצ"ע.[[50]](#footnote-51)

**רב אשי אמר שמואל הוא דאמר כר' נחמי',** בפירש"י כתב דטעמא דשמואל וכו' לאו משום הרגשה אלא כר' נחמי', ובתשו' שב יעקב סימן ל"ו וסימן מ"א פירש לדבריו דהיינו דלרב אשי אף דם בלא הרגשה טמא מדאורייתא, וכל טהרת כתמים הוא משום דדילמא מעלמא, ואף בבדקה קרקע עולם חיישינן שמא לא בדקה יפה והוי הדם מעלמא, ועמש"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג מד"ה ולענ"ד בנראה באורך בביאור דעת רש"י בזה, - אך הבינת אדם בסק"ט כתב לפרש לד' רש"י, דלעולם עיקר הא דמטהר שמואל בבדקה קרקע עולם ואינה טמאה מדאורייתא הוא משום דבעינן הרגשה, ומש"כ רש"י דאי"ז משום הרגשה, היינו דעיקר דברי שמואל לא באו לאשמועינן לדינא דהרגשה, אלא באו לאשמועינן דהיא טהורה אפי' מדרבנן, דכיון דמדאורייתא בעינן הרגשה, לא גזרו על דבר שאינו מקב"ט.

**כתם על דבר שאינו מקב"ט**

**כל דבר שאינו מקב"ט אינו מקבל כתמים,** לקמן ס' ב' ילפינן לה מדכתיב ונקתה לארץ תשב, כיון שישבה לארץ נקתה, והראשונים נחלקו בטעם טהרתו,[[51]](#footnote-52) **א** התוס' פירשו דכיון דהדבר שהכתם בו טהור, גם על האשה לא גזרו טומאה, והסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה אבל מדברי התוס' כתב לפרש דהיינו דלעולם עיקר הא דגזרו על הכתמים הוא כדי שלא יבואו להקל בנדה דאורייתא כמו שאר הרחקות, ואך דהיכא שנמצא הכתם על דבר שאינו מקב"ט דהוא טהור, לא רצו לגזור. - **ב** הרשב"א לעיל בסוגיין כתב דהוא משום דאי"ז מצוי שתשב עליו או שתשתמש בו בישיבה ולבישה וכו'. - **ג** הרשב"א שם כתב בשם רבינו יונה דהוא משום דלא גזרו אלא על דם שנמצא בדבר שראוי לטמאו מחמת ריעות דם דאשתכח בגוי', ואגב הכי מטמינן גם האשה, ועד"ז כתב הר"ן דדוקא בדבר המקב"ט, כיון שמה שנמצא עליו הכתם טמא, גזור בה רבנן כדי שלא יבאו לטהר הבגד.[[52]](#footnote-53)

במש"כ הר"ן דדבר המקב"ט שנמצא עליו כתם הוא טמא מדינא, ואטו זה גזרו חכמים לטמא את האשה, כתב הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה אבל מדברי התוס' דהוא משום דמקור מקומו טמא,[[53]](#footnote-54) ועיי"ש בהמש"ד במש"כ לפ"ז דהתוס' לטעמייהו ל"ה מצו לפרושי כד' הר"ן, עיי"ש, - אך קשיא טובא דלהדיא מבו' בד' הרשב"א והר"ן לעיל נ"ו ב' דמכח דינא דהרגשה אף אין הכתם טמא לטהרות, ולכאו' היינו משום דס"ל דקי"ל כמ"ד דמקור מקומו טהור.[[54]](#footnote-55)

הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ב' ה"י כתב דלא קי"ל כר' נחמי', אך הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ז כתב דכתם שנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט טהור ואינה חוששת לו, וכן דעת ש"ר, וכ"כ הטוש"ע בסימן ק"צ ס"י.

**כתם שנמצא על דבר הנטמא בנגעים**

הראב"ד שם הוכיח דקי"ל דכתם שנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט טמא, מהא דמטמאינן לקמן בסוגין כתם הנמצא ע"ג משתיתא, - אך התוס' בד"ה כר' נחמי' כתבו דאף דמשתיתא אינה מקב"ט, מ"מ כיון דהיא מקב"ט בנגעים יש בזה לטומאת כתמים, וכ"כ הרא"ש בפ"ט סו"ס ב', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן ס' ב', - והרז"ה בהשגות בעה"נ שם כתב דמשתיתא הוא כלי אורג והוא מקב"ט, וכ"כ הר"ן לקמן שם.

מד' הרז"ה והר"ן שהוצרכו לפרש דמשתיתא הוא כלי אורג, מבו' דפליגי ע"ד התוס' וס"ל דהא דדבר שאינו מקב"ט אינו מקבל כתמים, היינו אף בדבר הנטמא בנגעים, - והסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה אבל לשיטת האומרים כתב דהר"ן לטעמי' אזיל דס"ל דעיקר טומאת כתמים הוא כדי שלא יבואו לטהר את הבגד, וע"כ לא סגי במה שהוא נטמא בנגעים, ורק כשהוא נטמא מן הדם גזרו ע"ז טומאת כתמים, - אך עיי"ש דמסיק דגם לד' התוס' בע"כ דהא דסגי במה שהוא נטמא בנגעים, הוא משום דלא פלוג רבנן,[[55]](#footnote-56) דאל"כ מה ענין טומאת נגעים להכא, וא"כ י"ל דגם אם עיקר טומאת כתמים היא כדי שלא יבואו לטהר את הבגד, מ"מ גזרו אף בדבר המקב"ט בנגעים, וכ"כ בתשו' נובי"ק יו"ד סו"ס נ"ב.

החוו"ד בסימן ק"צ סוסק"ח כתב עפי"ד התוס', דאם נמצא כתם ע"ג הכותל טמאה, כיון דהכותל מקבל טומאת נגעי בתים, והתוה"ש שם סקי"ג נסתפק בזה, - אך הפליתי שם סק"ט כתב לטהר בזה מכמה טעמים, והסד"ט שם סקי"ט הסכים לדבריו, - והגר"ז שם סקכ"ב כתב דאף אם נמצא על כותל שיש בו אבנים ועצים ועפר דראוי ליטמא בנגעים, מ"מ אינה טמאה, כיון דאין טומאה זו נוהגת בחו"ל מה"ת.[[56]](#footnote-57)

אך בכ' הגר"ח בסוגיין כתב דכותל אין בו טומאת כתמים אף שהוא מקב"ט בנגעים, משום דמה שהוא נטמא בנגעים אינו חושבו כדבר המקב"ט, דעכשיו אין לו שום חלות דין, אלא דכשיפול בו הנגע יעשה הבית כגוף השרץ, ול"ה כדבר המקב"ט, ועיי"ש שכתב דל"ד לאניצי פשתן דחשיבי כדבר המקב"ט מכח הא דהן נטמאין בנגעים, דשאני בגד דמלבד מה דכשנראה בו נגע נעשה הבגד כגוף השרץ דומיא דנגעי בתים, גם יש בזה לדין טומאת בגדים שהבגד מקב"ט מכח הנגע, ומה"ט הוא דהבגד טעון טבילה אחר שסר ממנו הנגע.

**אם בעינן שיהא הבגד ראוי לקב"ט מן הדם או סגי במה שהוא מקבל טומאה אחרת**

מד' התוס' ודעימייהו דדבר הנטמא בנגעים מקבל כתמים, מבו' דהא דדבר המקב"ט מקבל כתמים הוא אף כשאינו מקב"ט מן הדם, אלא הוא מקבל טומאה אחרת, - ובדעת הסוברים דאף דהוא נטמא בנגעים אינו מקבל כתמים, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דלא סגי במה שהוא מקבל טומאה אחרת, אלא כל שאינו נטמא מן הדם אינו מקבל כתמים, וכמש"כ הסד"ט לדון בזה, או דהוא משום דס"ל דבטומאת נגעים אי"ז כקבלת טומאה, אלא הוא נעשה כגוף הטומאה, ולא חשבינן לה כדבר המקב"ט.

ובפירש"י לקמן נ"ט ב' ד"ה של אבן כתב דהא דמטמאינן בכתם שנמצא ע"ג ספסל של עץ, הוא משום דהוא נטמא במדרס, וכ"כ התורי"ד שם, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' סוף ש"ד דכתם שנמצא ע"ג דבר הנטמא במדרס טמא, ומשמעות דבריהם דל"ב בזה להא דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת, אלא אף אם משכחת גוונא דהוא נטמא במדרס ואינו נטמא בשאר טומאות, יש בזה לטומאת כתמים, אף שאינו נטמא מדם הנדה,[[57]](#footnote-58) - אך עמש"נ לקמן ס' ב' בדעת הרמב"ם די"ל דלא סגי במה שהוא נטמא טומאה אחרת, וכל שאינו נטמא מדם הנדה אינו מקבל כתמים.

**כתם הנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט המונח ע"ג דבר המקב"ט או ביד האדם**

הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה מזה יצא כתב דאף אם נמצא הכתם ע"ג דבר שאינו מקב"ט, מ"מ אם דבר זה מונח על דבר שמקב"ט, יש בזה לטומאת כתמים, דכיון דאותו דבר המקב"ט נטמא משום משא דם הנדה, טימאו אף את האשה, ועיי"ש שכתב לדון אם דין זה הוא גם לדעת התוס' בטעם הא דלא גזרו אלא בנמצא ע"ג דבר המקב"ט.

והמנ"ח במצוה קס"א תמה ע"ז, דאמנם דעת רש"י דכלים נטמאין במשא, אך דעת הרמב"ם והר"ש דכלים אינם נטמאים כלל במשא, וא"כ אין הכלי המקב"ט נטמא כלל, - ולפ"ז הרי דאף דאם נמצא הכתם ע"ג דבר שאינו מקב"ט המונח על דבר המקב"ט טהור, מ"מ אם נמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט שהאדם נושאו, טמא, כיון דהאדם נטמא במשא דם הנדה, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קל"ד.

אך כבר עמדו בזה, דמד' הגר"ז בקו"א סימן קפ"ג סק"ב ובמהדו"ב שם והחת"ס ח"ו סימן פ"א שדנו בדין בדיקת עד בדבר שאינו מקב"ט, מבו' דפשיטא להו דאף דהעד הוא ביד האשה, לא חשיב כנמצא ע"ג דבר המקב"ט.[[58]](#footnote-59)

**כתם ע"ג דבר המקב"ט בגונא דאין טהרתו אלא משום דתלינן דהוא מעלמא**

הגר"ז בסימן ק"צ סק"ע כתב בתו"ד, דכל הא דמטהרינן בכתם ע"ג דבר שאינו מקב"ט, הוא רק בגונא דטהרתו מדאורייתא הוא משום דליכא הרגשה, אך בגונא דטהרתו מדאורייתא הוא משום דתלינן דהוא מעלמא, הרי דכיון שטימאו חכמים משום דשמא הוא מגופה, אסרו אף כשנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט, והיינו משום דלהצד שהוא מגופה, היא טמאה מדאורייתא, ומשא"כ בדליכא הרגשה, דודאי אין טומאתה אלא מדרבנן.

אך בתשו' חת"ס ח"ו סימן פ"א הובא בפת"ש סימן ק"צ סקי"ח נקט דיש לטהר בבדיקת עד שאינו בדוק כשהוא דבר שאינו מקב"ט, ורק בנמצא ע"ג נייר לא הסכים להקל, אף דלהצד דהוא מגופה הו"ל ראי' בהרגשה, ככל בדיקת עד דהיא טמאה מדאורייתא, וכ"נ בד' הסד"ט סימן ק"צ סוסקצ"ג ד"ה ואין להקשות בדין דם הנמצא על מ"ר, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המעיל צדקה סימן כ', והביאו הסד"ט בסימן ק"צ סקס"א, עיי"ש, וכ"כ הפרד"ר בסימן ק"צ בשפ"ח ריש סקט"ז.[[59]](#footnote-60)

**דין קינחה בשרה בדבר שאינו מקב"ט ומצאה עליו דם**

הגר"ז בסימן קפ"ג בקו"א סק"ב כתב, דאם בדיקת עד אינה מטמאה מדאורייתא, ולא אמרינן דהרגישה וטעתה בהרגשת עד, ל"ה מטמאינן כשבדקה בדבר שאינו מקב"ט, ומכח זה הוכיח דבדיקת עד מטמאה מדאורייתא, שהרי עיקר הבדיקה היא בדבר שאינו מקב"ט, עיי"ש, וכ"ה בדבריו שם סק"ג, ובסימן ק"צ סק"ע, וכ"כ בתשו' חת"ס ח"ו סימן פ"א, בדין בדיקה בעד שאינו בדוק.

אך הגר"ז במהדו"ב בסימן קפ"ג כתב בתו"ד, דאף אם בדיקת עד אינה מטמאה מדאורייתא, מ"מ הבודקת בדבר שאינו מקב"ט או בבגד צבוע טמאה, משום שכבר הי' על בשרה מבפנים, וכ"ה מבו' ממש"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקי"ט בתו"ד דאף דנייר אינו מקב"ט, מ"מ אם קינחה בו ומצאה דם, ה"ה טמאה, אף דבקינוח בעלמא לא תלינן בהרגשת עד, כמש"כ הסד"ט גופי' בסימן קפ"ג סק"ב, ולכאו' הוא משום דכה"ג חשיב כנמצא על בשרה.[[60]](#footnote-61)

**ס' ב' - מ"ט דר' נחמי' דכתיב ונקתה לארץ וכו',** בתשו' נובי"ק יו"ד סימן נ"ה כתב, דשמואל לעיל בר"פ הרואה כתם פליג, ומפרש דטעמא דר' נחמי' הוא משום דכתיב בבשרה, דומיא דבשרה שמקב"ט, וע"כ הוא דדבר שאינו מקב"ט אינו מקבל כתמים, עיי"ש.

**מטהר הי' ר' נחמי' אפי' באחורי כ"ח,** התוס' הרא"ש הוכיח מזה דהא דאמרינן דכ"ח שנטמא גבו לא נטמא תוכו, היינו דאף גבו אינו נטמא, דאם גבו טמא, מ"ט מטהר ר' נחמי', ומאי פריך פשיטא, וכן הוכיח הראבי"ה בסימן קע"ז, ומבו' בדבריו דיש מקום לומר דכיון דאין כולו טמא, לא חשיב כדבר המקב"ט, ואך שהק' דמאי פריך פשיטא, ועיי"ש שתמה מזה על מש"כ הראב"ן בתשו' סו"ס נ"ו דאף דנטמא גבו לא נטמא תוכו, מ"מ גבו מיהא טמא, ואכמ"ל.

**כתם שנמצא ע"ג דבר המקב"ט מדרבנן**

האו"ש בפ"ט מאיסו"ב ה"ז הק', לדעת הרמב"ם בפ"ז משאה"ט ה"ג דאחורי כ"ח נטמאין ממשקין טמאים, מ"ט לא חשבינן לה כדבר המקב"ט, ועיי"ש שהוכיח מזה דדבר המקב"ט מדרבנן אינו מקבל כתמים,[[61]](#footnote-62) וכן הוכיחו הפרי דעה בסימן ק"צ בשפ"ל סקט"ז,[[62]](#footnote-63) והפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קל"ב, ועיי"ש בפרד"ר מש"כ עוד בענין זה.[[63]](#footnote-64)

אך בתשו' נובי"ת יו"ד סימן ק"ט כתב דודאי דאף דבר המקב"ט מדרבנן מקבל כתמים,[[64]](#footnote-65) וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ סק"כ, ולדעתם צ"ל בדעת הרמב"ם, דהא דכתם הנמצא ע"ג אחורי כ"ח טהור, הוא משום דדבר שאינו נטמא מדם הנדה, אינו מקבל כתמים, וע"כ אף דאחורי כ"ח נטמאין ממשקין טמאים, מ"מ כיון שאינם נטמאין מדם הנדה, אינם מקבלין כתמים.[[65]](#footnote-66)

**כתם ע"ג בגד צבוע**

**ס"א ב' - ת"ר בגד צבוע מטמא משום כתם ר"נ ב"ר יוסף אומר אינו מטמא משום כתם,** הרמב"ן בהלכות נדה פ"ד ה"ו כתב דקי"ל כת"ק דכתם הנמצא ע"ג כלי צבעונין טמא, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, וכ"כ הריא"ז בפ' הרואה כתם ה"א דין ז', וכ"נ בד' הראב"ד בבעה"נ שלא הביא לטהרת כתם שע"ג בגד צבוע, - אך הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ז כתב דכלי צבעונים אין חוששין לכתם הנמצא בהם, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ד', והרא"ש בסימן א' והמאירי, והטוש"ע בסימן ק"צ ס"י, - והרשב"א בתוה"ב הקצר שם כתב דהמחמיר בדברים אלו תבא עליו ברכה.

ההגמי"י בפ"ט מאיסו"ב כתב בשם רבינו שמחה, דקולא דבגד צבוע לא נאמרה אלא לבגד שלא לטמא טהרות הנוגעים בו, אבל האשה טמאה,[[66]](#footnote-67) ועמש"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן קס"א לפרש טעם הא דמקילינן טפי בטהרות, - אך בד' הרמב"ם שם מבו' דטהרת כתם הנמצא ע"ג בגד צבוע הוא גם לטומאת האשה והיא טהורה לבעלה, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, ובד' הטוש"ע בסימן ק"צ סק"י.

**טעם טהרת בגד צבוע**

בטעם הא דמטהר ר"נ בכתם הנמצא ע"ג בגד צבוע, כתב בפירש"י דהוא משום דאין הדם נראה בו כמראה דם גמור, ובתשו' מעיל צדקה סימן ס"ב כתב לדון לפ"ז דכל שניכר בו מראית דם בבירור טמא, ועיי"ש דמסיק דבכל ענין מטהרינן, ועמש"כ בזה הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' ק"ל.

אמנם יש מקום לדון דכ"ז הוא כשהדם בלוע בו, אך כל שהדם נמצא על גביו בעין, ה"ז טמא, דכיון דהדם עומד בעצמו ומראיתו ניכרת, לי"ב לטהרת בגד צבוע, (וגם י"ל דכיון דאפשר ליטלו משם למקום אחר לי"ב לטהרת בגד צבוע), ומתישב בזה משה"ק בתשו' שואל ומשיב מהדו' תליתאה ח"א סימן שס"ב בדין בדקה קרקע עולם וכו' דמטהרינן משום דאינו מקב"ט, דתיפו"ל דהו"ל כדבר צבוע,[[67]](#footnote-68) והק' עוד במה שאמרו לעיל ס' ב' דנמצא דם על עלה של זית וטימאום, אף דהו"ל כדבר צבוע, ועיי"ש מש"כ בזה, ולהנ"ל ניחא,[[68]](#footnote-69) וזה למש"כ הבינת אדם בסק"ז דבבדקה קרקע עולם איירי כשנמצא דם בעין, וה"נ בעלה של זית, הרי הדם שנמצא עליו הוא דם בעין וכלישנא דגמ'.

אך בל' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ז והשו"ע בסימן ק"צ סק"י משמע דדמי הא דכתם הנמצא ע"ג בגד צבוע להא דכתם הנמצא על דבר שאינו מקב"ט, ומשמע לפ"ז דאף כשנמצא עליו דם בעין טהורה, וצ"ע.

**מהו דחשיב כבגד צבוע**

בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ז מבו', דכל שאינו בגד לבן, הוי בכלל כלי צבעונים דליכא בהן טומאת כתמים, - וי"ל דהוא מתישב אף למש"כ רש"י דטעם טהרת בגד צבוע הוא משום דאין הדם נראה בו כמראה דם גמור, דאף דודאי דמראית דם ניכרת בבגד שצבעו חלש, מ"מ אינו ניכר אם הוא מד' מינים דמים הטמאים או משאר מיני דמים.

החכמת אדם בכלל קי"ג ס"י כתב דכ"ה דלענין נגעים קי"ל דעורות הצבועים בידי שמים מטמאין בנגעים, ובגדים הצבועין בידי שמים אינם מטמאין בנגעים, ה"נ הוא לענין כתמים, - אך הלחו"ש בסימן ק"צ סוסקט"ז כתב דכיון דהא דבגד צבוע אינו מטמא משום כתם הוא משום דאין מראית הדם ניכרת בו, יש לטהר אף בבגד הצבוע בידי שמים.

בתשו' מעיל צדקה סימן ס"ב כתב לדון בדין כתם שנמצא ע"ג בגד מנומר, עיי"ש, והאחרונים נחלקו בזה, והפת"ש בסימן ק"צ סק"כ הביא לדבריהם, עיי"ש, ונתבאר בזה בדף מס' 7.

בתשו' חת"ס יו"ד סימן קס"א כתב דבבגד צבוע הסמוך לבשר איכא טומאת כתמים, עיי"ש הטעם בזה, - אך בתשו' מהרש"ם ח"א סימן פ"א נחלק ע"ז, וכ"כ החזו"א בסימן פ"ט סק"ד, וכתב ללמוד כן מד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ז, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

לעיל נ"ז ב' תנן דהרואה כתם על בשרה טמאה, וצ"ע דמ"ט ל"ה כנמצא על בגדי צבעונין, וכדתנן בנגעים פ"ב מ"א דבני ישראל לא שחורים ולא לבנים אלא בינוניים,[[69]](#footnote-70) - וי"ל דהוא משום דבכתם שעל בשרה החמירו טפי, כמו שמצינו כמה חילוקי דינים בין כתם שעל בשרה לכתם הנמצא ע"ג בגד.[[70]](#footnote-71)

**שלא תיקנו בגדי צבעונין לאשה וכו' אלא שלא הותרו בגדי צבעונין וכו',** הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ז כתב דתיקנו חכמים שתלבש האשה בגדי צבעונין כדי להצילה מדין הכתמים,[[71]](#footnote-72) והכס"מ שם ובב"י בסימן ק"צ ס"י הק' דמסקינן הכא דלא תיקנו כן,[[72]](#footnote-73) ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הערול"נ בסוגיין, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קס"א.

א' מרחשון פ"ב

דף מס' 4

**כתם על בשרה**

**נ"ז ב'** **- על בשרה מגופה אתאי דאי מעלמא וכו',** בטעם הא דשאני כתם שנמצא על בשרה מכתם שנמצא על חלוקה, נחלקו הראשונים, דבד' התוס' בסוגיין והרא"ש בסימן א' והר"ן לקמן נ"ח ב' מבו' דהוא משום דבכתם הנמצא על בשרה ליכא תלי' מעליא, משום דאי מעלמא וכו', ובכתם הנמצא על חלוקה איכא תלי' מעליא, וזהו שהקשו דאף בכתם הנמצא על בשרה איכא תלי' מעליא, כמו שמצינו בלבשה ג' חלוקים דתולה אפי' בתחתון, וכתבו דהתם לפעמים מגלה חלוקה העליון ואתי על התחתון, אבל אין דרך לגלות בשרה.

אך הרשב"א בסוגיין ובריש פירקין ובתוה"ב בית ז' ש"ד כתב דהוא משום דבכתם שנמצא על גופה רגל"ד דכיון שנמצא על גופה ומגופה קא חזיא חזקה דמגופה אתא,[[73]](#footnote-74) וכתב לדמותו למה שאמרו לקמן נ"ח א' דטיפין טיפין שנמצאו על בשרה מצטרפין, ועל חלוקה אין מצטרפין, וע"כ אף דגם כשנמצא על בשרה יש מקום לתלות דניתז מלמטה כנגד בשרה ולא נגע בבגדי' כלל, מ"מ היא טמאה, ועד"ז כתב המאירי בסוגיין.[[74]](#footnote-75)

לדעת הרשב"א דהא דבכתם שעל בשרה לא תלינן, הוא משום דרגל"ד וחזקה דמגופה אתא, צ"ב דא"כ מ"ט אמרו הכא דהא דמטמאינן הוא משום דאי מעלמא וכו'.

ובד' הרשב"א בתוה"ב הקצר שם מבו' דהיינו, דכל דכל הא דמטמאינן בכתם שנמצא על בשרה מכח הא דרגל"ד וחזקה דמגופה אתא, הוא רק היכא דליכא תלי' מעליא, דאם בא מעלמא הי' ראוי שיהי' גם על חלוקה, אך כל דהוי תלי' מעליא שפיר מטהרינן אף בכתם הנמצא על בשרה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א במשמה"ב שם, ומה"ט הוא דאם נמצא על בשרה ועל חלוקה טהורה, ונתבאר להלן.[[75]](#footnote-76)

ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר שם, דכל דיש לה מכה בגופה במקום שאפשר שנטף שם מאותה מכה ה"ז תולה במכתה ואפי' נמצא הכתם על בשרה לבד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ב, והרמב"ן בהל' נדה פ"ד הט"ו, והטוש"ע בסימן ק"צ סי"א וסי"ח, והיינו משום דבכה"ג דיש לה מכה בגופה אף שלא נמצא הכתם אלא על בשרה הו"ל תלי' מעליא, דכיון דלא תלינן במידי דאתי מעלמא אלא בדבר שבגופה אפשר שבא הדם משם ולא נגע בחלוקה, וע"כ שפיר מטהרינן, וכמש"כ כן הב"י בסימן ק"צ סי"א,[[76]](#footnote-77) - ובזה מתפרש גם מש"כ הרשב"א במשמה"ב שם דבעיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתם הנמצא על בשרה,[[77]](#footnote-78) והיינו משום דדרך החזירים להתיז דם, והו"ל תלי' מעליא שהתיזו דם על בשרה, וע"כ שפיר מטהרינן אף בכתם שבבשרה.[[78]](#footnote-79)

אך קשיא טובא לפ"ז במש"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר שם, דאף דאם נמצא כתם על בשרה אין תולין, מ"מ אם נתעסקה ממש בכתמים ונמצא על ידי', היא תולה בהן, שהרי נתעסקה ממש בכתמים, ובד' הט"ז בסימן ק"צ סקי"ד והחוו"ד שם סק"י מבו' דהיינו, דבכה"ג תולין את הכתם שנמצא על ידי', כיון שנתעסקה ממש בכתמים, וכ"ה מבו' בד' הב"י שם סוסי"ח, וכבר הק' בגל' הגרע"א על הט"ז שם, דכיון דהא דאין תולין בכתם הנמצא בבשרה הוא משום דאם איתא וכו', הרי כ"ז הוא בבשר שמכוסה בחלוקה, אך על היד לא שייך כן, והדין נותן דאף אם לא נתעסקה ממש בכתמים תהא תולה,[[79]](#footnote-80) אך בתשו' בית שלמה יו"ד ח"ב סימן י"ד נקט דגם בנמצא על ידי' איכא ריעותא ממה שלא נמצא גם על חלוקה, עיי"ש,[[80]](#footnote-81) וצ"ע.

**כתם הנמצא על חלוקה לצד פנים**

הטוש"ע בסימן ק"צ סי"ב כתבו דהא דמטהרינן בכתם הנמצא על חלוקה כשעברה בשוק של טבחים, הוא אף כשנמצא הכתם לצד פנים, והב"י שם כתב דהוא משום דליכא למימר דאי מעלמא אתא לצד חוץ הו"ל לאשתכוחי, משום דאפשר דניתז מבין רגלי', וכמש"כ הרשב"א, והב"ח שם כתב דהוא משום דאפשר שנקפל מה שלצד פנים לחוץ.

אך לכאו' לדעת התוס' ודעימייהו דהא דמטמאינן בכתם שעל בשרה אף כשעברה בשוק של טבחים, אי"ז משום דנמצא על גופה ומגופה קחזיא וכו', אלא הוא משום דאי"ז תלי' מעליא, הדין נותן דה"נ בכתם שנמצא על חלוקה לצד פנים טמאה, דכ"ה דכשנמצא על בשרה טמאה ולא אמרינן דניתז מבין רגלי', ה"נ יש לטמאותה כשנמצא על חלוקה מצד פנים, וכן צידד בתשו' צ"צ האחרון יו"ד סימן קמ"ג.

הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"א פסק להך דינא דכל שנמצא הכתם על בשרה טמאה אף כשעברה בשוק של טבחים, וכן דעת ש"ר, - אך הראב"ד בבעה"נ סימן ב' ה"ה כתב דהא דכתם על בשרה טמאה הוא דוקא כשאין לה במה לתלות, והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד כתב בדעתו דהיינו דכל שעברה בשוק של טבחים תולה אף כשנמצא הכתם על בשרה,[[81]](#footnote-82) ומשום דלא קי"ל כהך לישנא דכל שנמצא על בשרה טמאה אף כשעברה בשוק של טבחים טמאה, אלא קי"ל כלישנא בתרא דאיירי בנזדקרה,[[82]](#footnote-83) וכ"כ המאירי בדעתו.

**על חלוקה מעלמא אתאי דאי מגופה אתא על בשרה מיבע"ל אשתכוחי,** הרשב"א כתב דלאו היינו דהא דמטהרינן הוא משום דכל שבא מגופה אינו נמצא אלא על בשרה, שהרי כל שלא עברה בשוק של טבחים אפי' על חלוקה בלחוד טמאה, אלא מילתא בעלמא הוא דקאמר דכיון דאיכא למיתלי תלינן אלא אי אשתכח בבשרה בלחוד, וכתב עוד לפרש ללישנא דגמ' דהיינו דאם נבא להחמיר ולומר שבא מגופה, אבשרה איבע"ל לאשתכוחי, וכל שלא נמצא בבשרה בלחוד לא נחמיר עלי' שלא לתלות בטבחים.

אך בד' התוס' הרא"ש לעיל י"ד א' מבו' דדוקא קאמר, דהא דעל חלוקה טהור בודאי, הוא משום דאי מגופה אתא על בשרה מיבע"ל אשתכוחי, וע"כ הו"ל תלי' מעליא, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל שנמצא על בשרה ועל חלוקה הוי ספיקא, ונתבאר להלן.

**כתם שנמצא על בשרה ועל חלוקה**

נחלקו הראשונים בדין כתם שנמצא על בשרה ועל חלוקה, **א** הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ג כתב דאם נמצא הדם על בגדי' ובשרה כאחד תולה בכל שיש לה לתלות, והיינו משום דכל הא דכשנמצא על בשרה טמאה, הוא משום דאם בא הדם מעלמא הי' לו לימצא "גם" על בגדי', וכמש"כ הרמב"ם שם הכ"א, וע"כ כל שנמצא גם על בגדי', שפיר היא תולה, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ד הט"ז, והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד, ורי"ו בנתיב כ"ח ח"ב, והטוש"ע בסימן ק"צ סי"א. - **ב** התוס' הרא"ש לעיל י"ד א' כתב לדקדק מהכא, דכל שנמצא הכתם על בשרה ועל חלוקה דליכא הוכחה הוי ספיקא, והיינו דאף היכא דעברה בשוק של טבחים ואיכא תלי' שבא מעלמא, ל"מ זה לטהרה, רק אם איכא הוכחה דאי"ז מגופה, מהא דלא נמצא גם על בשרה, אך כל דליכא הוכחה הו"ל ספיקא, ואמנם לדעתו חלוק דין כתם הנמצא על בשרה דהיא טמאה בודאי (כיון דאי מעלמא אתאי על חלוקה מיבע"ל אשתכוחי), מכתם הנמצא על בשרה וחלוקה דאינה טמאה אלא מספק.[[83]](#footnote-84) - **ג** הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ד כתב דסתמא קתני במתניתא על בשרה ספק וכו' טמא, ומשמע דכל על בשרה ספיקו טמא, ולא מטהרינן אלא היכא שנמצא על חלוקה בלבד דליכא מידי בבשרה,[[84]](#footnote-85) והרשב"א במשה"ב שם בתחילת דבריו פירש דהיינו משום דהוא משום דכיון דמגופה חזיא ובגופה אישתכח תלינן דמגופה אתא.[[85]](#footnote-86) - **ד** הר"ן בסוגיין בתחילת דבריו כתב דכל שנמצא על בשרה ועל חלוקה אינה תולה, ומבו' בדבריו דהוא משום דאם איתא דמעלמא אתי ל"ה לו לימצא אלא על חלוקה ולא על בשרה.[[86]](#footnote-87) - **ה** הר"ן בסוגיין מסיק דהכל לפי רוב הדם שנתקרבה אצלו או שנתעסקה בו, דאם הוא דם מועט אינו תולה בו, דל"ה לו לימצא אלא על חלוקה, דכיון דהוא מועט רחוק הדבר שעבר דרך חלוקה לבשרה, אך אם הוא דם מרובה תולה בו, דתלינן שעבר דרך חלוקה לבשרה.

**בטעם הא דמטהרינן בכתם שנמצא על בשרה ועל חלוקה**

למש"כ הרשב"א דהא דכתם שנמצא על בשרה טמא אף כשעברה בשוק של טבחים, הוא משום דכל שנמצא על גופה ומגופה קא חזיא חזקה דמגופה קא אתי, בפשוטו הא דכשנמצא הכתם גם על חלוקה טהור, הוא משום דכל הא דלא תלינן בכתם שנמצא על בשרה בשוק של טבחים, הוא משום דאי"ז תלי' מעליא משום דאי מעלמא וכו', אך כל שנמצא הכתם גם על חלוקה דאיכא תלי' מעליא, שפיר מטהרינן אף את הכתם שנמצא על בשרה, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר ובמשמה"ב דיש לטהר מכח ה"ט, וכ"כ החכמ"א בכלל קי"ג סי"ד, וכ"נ בד' הט"ז בסימן ק"צ סקי"ג, וכמש"כ הפרי דעה שם, עיי"ש.

אך בד' הפרישה בסימן ק"צ סקכ"ד מבו' דהא דמטהרינן בזה הוא משום דכיון דתלינן שהכתם שנמצא על חלוקה הוא מעלמא, תו יש לנו לתלות גם את הכתם שנמצא על בשרה, והיינו דכיון דהכתם שעל חלוקה תולין דהוא מעלמא ובע"כ דניתז עלי' מעלמא, יש לתלות שניתז דם זה גם על בשרה, וכ"נ בד' הלחו"ש שם סקי"ד, וכ"כ הערול"נ בסוגיין בתו"ד בדעת הרמב"ם, - ובד' הערוה"ש שם סנ"ג מבו' דהא דמטהרינן בזה הוא משום דכל שנמצא הכתם גם על חלוקה, ומקום מציאתו אינו על בשרה לחוד, ליכא בזה לעיקר החזקה דמגופה הוא, וכ"כ הפרי דעה בטו"כ שם סקי"ג בתחילת דבריו, וכ"נ בד' הפרד"ר בפתיחה התנאי הה' אות כ"ה.

במש"נ לדון בטעם הא דמטהרינן בכתם שנמצא על בשרה ועל חלוקה, מצינו כמה נפ"מ בזה, **א** הב"י והב"ח בסימן ק"צ כתבו דהא דמטהרינן בכתם הנמצא על חלוקה כשעברה בשוק של טבחים, הוא אף כשנמצא הכתם על חלוקה לצד פנים ועל בשרה, וכ"כ השו"ע שם סי"ב, - וזה ניחא אם הא דמטהרינן בכתם שנמצא גם על חלוקה, הוא משום דאחר דתלינן את הכתם שנמצא על חלוקה שהוא מעלמא תלינן גם את הכתם שנמצא על בשרה, או משום דבכה"ג שנמצא גם על חלוקה ליכא לעיקר הרגל"ד דמגופה הוא, אך אם הא דמטהרינן כשנמצא הכתם גם על חלוקה הוא משום הוא משום דבכה"ג איכא תלי' מעליא, הדין נותן דבכה"ג שנמצא על חלוקה לצד פנים ועל בשרה דאי"ז תלי' מעליא, יהא הכתם שנמצא על בשרה טמא.[[87]](#footnote-88)

**ב** הסד"ט בסימן ק"צ סקל"ה כתב דאם לבשה חלוק שאינו בדוק לה ועברה בשוק של טבחים ונמצא כתם על בשרה ועל חלוקה טהורה, וכ"כ הפרד"ר בשפ"ח שם סקכ"ז, - ומבו' בדבריו שם דהיינו משום דהא דמטהרינן כשמצאה הכתם גם על חלוקה, הוא משום דבכה"ג איכא תלי' מעליא, וע"כ יש לטהר אף כשהחלוק אינו בדוק, אך אם הא דמטהרינן כשמצאה גם על חלוקה הוא משום דאחר דתלינן את הכתם שנמצא על החלוקה שהוא מעלמא תלינן גם את הכתם שנמצא על בשרה, ל"ש כן בכה"ג דהחלוק אינו בדוק, וכמש"כ הסד"ט שם.[[88]](#footnote-89)

**ג** הסד"ט בסימן ק"צ סק"מ נסתפק בגונא דעברה בשוק של טבחים ומצאה כתם בחלוקה למעלה מן החגור ובבשרה למטה מן החגור, אם הו"ל ככתם שנמצא על בשרה וחלוקה דתולה, והתפארת למשה שם סי"ז כתב דבכה"ג אינה תולה,[[89]](#footnote-90) והביאו בגל' הגרע"א שם, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה התנאי הז' אות ה', - ולכאו' תליא בהנ"ל, דאם הא דמטהרינן כשנמצא גם על חלוקה, הוא משום דבכה"ג איכא תלי' מעליא, הרי דבכה"ג שלא נמצא על חלוקה אלא למעלה מן החגור דאי"ז תלי' מעליא, שהרי לכאו' א"א שבא על בשרה למטה מן החגור דרך חלוקה למעלה מן החגור, אין לטהר את הכתם שעל בשרה, אך אם הא דמטהרינן כשנמצא גם על החלוקה, הוא משום דאחר דתלינן את הכתם שנמצא על חלוקה שהוא מעלמא תלינן גם את הכתם שנמצא על בשרה, או משום דבכה"ג שנמצא גם על חלוקה ליכא לעיקר הרגל"ד דמגופה הוא, י"ל דיש לטהר גם כשנמצא על חלוקה למעלה מן החגור, דיש לתלות שניתז עלי' משוק של טבחים על בגדה ועל בשרה.

**ד** דעת הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ו דכתם הנמצא על בשרה אין לו שיעור, ואף פחות מכגריס טמא, ויתבאר בעזה"י במקומו, והחוו"ד בסימן ק"צ סק"ו כתב דאף אם נמצא על בשרה ועל חלוקה טמא בכ"ש, דכיון דהא דבבשרה טמא אף בפחות מכגריס, הוא משום דכל דבבשרה אשתכח ובבשרה קא חזיא רגל"ד דאתי מגופה, וכמש"כ הרשב"א דמה"ט היא טמאה אף כשעברה בשוק של טבחים, מה בכך שנמצא גם על חלוקה, - ובגל' הגרע"א שם תמה ע"ז, דהרי גם דינא דהרשב"א דטמאה אף כשעברה בשוק של טבחים, הוא רק כשנמצא על בשרה לחוד, אך כל שנמצא גם על חלוקה טהורה, וה"נ יש לטהר בכתם פחות מכגריס שנמצא גם על חלוקה, וכ"כ הלחו"ש שם סקי"ד, - אך אי נימא דכל הא דמטהרינן בכתם שנמצא גם על חלוקה, הוא משום דבכה"ג איכא תלי' מעליא, הרי דכ"ז הוא בהתלי' דעברה בשוק של טבחים, אך בהא דבכתם שעל בשרה אין תולין במאכולת אין לחלק בין היכא שנמצא על בשרה לחוד להיכא שנמצא גם על חלוקה, דמה שנמצא הכתם גם על חלוקה אי"ז מועיל שיהא זה תלי' מעליא טפי.[[90]](#footnote-91)

**כתם שנמצא למעלה מן החגור כשנזדקרה**

**ואיבע"א וכו' כגון דאזדקרה וכו',** בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"א מבו' דגם להך לישנא איירי כשעברה בשוק של טבחים, וכ"כ הדברי חמודות בסימן א' והסד"ט בסימן ק"צ סקל"ג לדקדק מד' רש"י,[[91]](#footnote-92) והמ"מ שם כתב דלפ"ז הוא כלישנא קמא, והא דמטהרינן כשנמצא על חלוקה, הוא מכח דתלינן בשוק של טבחים, ולא קמ"ל בהך לישנא אלא דגם כשנמצא על בשרה מחגור ולמעלה ונזדקרה טמאה.[[92]](#footnote-93)

אך בד' הראב"ד בבעה"נ סימן ב' ה"ה מבו' דאיירי כשלא עברה בשוק של טבחים, ואפ"ה אם נמצא על חלוקה טהורה, משום דאי מגופה אתא על בשרה איבע"ל לאשתכוחי, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"י, והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד, והשו"ע בסימן ק"צ סי"ב, ועמש"כ הסד"ט שם סקל"ג באורך לסייע לדבריהם מסוגיית הגמ'.

ובטעם הא דמטהרינן בכה"ג, ולא אמרינן דכיון דנזדקרה הוי למעלה מן החגור כלמטה מן החגור דאף אם נמצא על חלוקה ספיקו טמא, כתב הרשב"א שם דהוא משום דכל שנזדקרה א"א לדם לטפטף, אלא דם שותת ויורד, וא"א שלא יגע בבשרה, וע"כ כל שלא נמצא דם על בשרה, בע"כ דהוא מעלמא, - אך הר"ן כתב דהוא משום דלא מחמרינן בלמעלה מן החגור כשנזדקרה כמו למטה מן החגור, משום דאף שנזדקרה פעם אחת, אין הדבר קרוב שראתה בשעה זו, ואדרבה מוכח טפי דמעלמא אתאי.

הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב שם כתב דהא דמטהרינן כשנזדקרה ונמצא דם על חלוקה למעלה מן החגור, היינו רק כשלא נמצא אלא על חלוקה, דבכה"ג אמרינן דודאי אי"ז מגופה, דא"כ הי' לו לימצא גם על בשרה, אך אם נמצא גם על בשרה טמאה,[[93]](#footnote-94) וכ"ה מבו' בל' הראב"ד בבעה"נ שם, ובל' השו"ע בסימן ק"צ סי"ב.[[94]](#footnote-95)

ח' מרחשון פ"ב

דף מס' 5

**אין מחזיקין טומאה ממקום למקום**

**נ"ח א'** **- ומי מחזקינן טומאה ממקום למקום,** בטעם הא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, כתב הפסקי רי"ד דהוא משום דכל הטומאות במקום מציאתן, וכ"ה משמעות ד' התוס' שעמדו דמ"ש מההיא דפ"ק דפליגי אם מחזיקין ממקום למקום, ועמש"כ הערול"נ בביאור תירוצם, - אך החכמת אדם בכלל קי"ג סט"ו כתב דהא דאין מחזיקין ממקום למקום הוא משום דהוי ספק ספיקא, דשמא לא נגעה במכה, ואף אם ידוע שנגעה במכה, שמא לא נתלכלכו ידי', ואת"ל שנגעה במכה ונתלכלכו ידי', שמא לא הכניסה ידה ליריכה, וכ"כ הפת"ש בסימן ק"צ סקכ"ה, והערול"נ בסוגיין,[[95]](#footnote-96) - ועמש"כ בזה הפרד"ר במקש"ז סימן ק"צ סקי"ד.

הסד"ט בסימן ק"צ סקכ"ח כתב לדון בהא דדם שנמצא על בשרה טמא אף כשנתעסקה בכתמים, אם היינו אף כשנמצא דם גם על ידה, אף דהדם שעל ידה טהור כשנתעסקה בכתמים, וכתב דדעת הפרישה שם סק"ל דבכה"ג תלינן גם את הדם שעל גופה בדם העסק, ואמרינן דמן הידים שנתלכלו בעסק הדם בא לשם שנגעו שם,[[96]](#footnote-97) ודעת הט"ז סקי"ד דאף בכה"ג לא תלינן את הדם שעל גופה בדם העסק,[[97]](#footnote-98) - ועיי"ש שכתב בביאור הפלוגתא בזה, דהט"ז ס"ל דאף בכה"ג אמרינן דאין מחזיקין ממקום למקום, והפרישה ס"ל דכל הא דאין מחזיקין ממקום למקום, היינו רק משום דלא ידעינן כלל אם נגעה בידה במכה ואת"ל שנגעה במכה מי יימר שנתלכלכה ידה בה, ומשא"כ בכה"ג דידעינן בודאי שנתלכלך ידה מן הדם שעסקה בהם, תלינן אפי' הדם שבגופה.

והחכמ"א בכלל קי"ג סט"ו פירש בד' הסד"ט דהטעם לטהר בזה הוא משום דעיקר הא דאין מחזיקין ממקום למקום הוא משום ספק ספיקא, ובכה"ג ליכא ספק ספיקא, וכ"כ הפת"ש שם סקכ"ה, וצ"ע אם הוא מתישב עם ד' הסד"ט שם סקצ"ה (שהבאנו להלן), - אך לכאו' י"ל דאף אם הא דאין מחזיקין ממקום למקום אי"ז משום ספק ספיקא, ל"ש כ"ז אלא כשלא ראינו דם על ידה, אך כל שראינו דם על ידה, ובאנו לתלות בו את הדם שעל גופה, דמי להיכא שיש מכה בגופה שתולה בו את הדם שנמצא בבשרה, אם יכול ליפול לשם מן המכה, ול"ש בזה כלל הא דאין מחזיקין ממקום למקום.[[98]](#footnote-99)

בפירש"י לעיל י"ד א' ד"ה טמאה נדה כתב דאם בדקה עצמה בעד בדוק וחזרה ונגעה בעד על יריכה, ומצאה דם על יריכה, טמאה ודאי, דכיון דהעד בדוק לה שלא הי' בו דם קודם בדיקה, ודאי בא הדם מגופה על העד ומשם הוטח ביריכה, והתוס' שם ד"ה למחר כתבו בפי' קמא דאיירי כשנאבד העד ואין ידוע אם הי' עליו דם.

והסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ה כתב דהא דהיא טמאה בכה"ג, ולא אמרינן דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, הוא משום דהא דאין מחזיקין ממקום למקום, היינו כשאין ידוע לנו אם נגע במקום הטומאה, או אף כשידוע שנגע בידו במקום הטומאה ומספק"ל אם חזר ונגע בידו באותו מקום שנמצא הדם, ומשא"כ בכה"ג דידוע שבדקה עצמה בעד וחזרה ונגעה בעד על יריכה, אף שנאבד העד ואין ידוע אם הי' עליו דם, אפ"ה מחזקינן לה לטומאת ודאי, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאף דאין תולה כתם שביריכה במכה שבכתיפה כשא"א שיבא מכתיפה ליריכה, משום דאין מחזיקין טהרה ממקום למקום, מ"מ כל שידעה בודאי שנגעה במכה ואח"כ חזרה ונגעה באותו מקום שנמצא הדם, אע"פ שלא ידעה שנתלכלכה ידה בדם שבמכה, אפ"ה תולה בדם זה, - אך כתב דמסתימת הפוסקים מבו' דאף בכה"ג אין מחזיקין ממקום למקום, והוא מתישב לפי' בתרא דהתוס' שם ולד' הרמב"ן והרשב"א שם שפירשו בע"א, ול"ד למש"כ הפרישה דאם נתעסקה בידה בכתמים תולה אף כשמצאה כתם על גופה, דשאני התם דידוע לה שהי' דם על ידי', וכיון דידים עסקניות תלינן, ומשא"כ היכא דלא ידעינן אם נתלכלכו ידי' דלא תלינן, וכתב דלפ"ז אם בדקה עצמה בידי' ואח"כ קינחה ידה בסינר שלה ונמצא דם על הסינר, אמרינן דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, וטהורה.

**אם יש ללמוד מהא דאין תולין להקל דה"נ אין תולין להחמיר**

**והתניא היתה לה מכה בצוארה וכו',** התוס' וש"ר כתבו דאף דהתם לא מצינו אלא דאין מחזיקין ממקום למקום להקל, מ"מ כיון דכתמים דרבנן ואפ"ה אין מחזיקין ממקום למקום להקל, ה"נ אין מחזיקין להחמיר, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד והר"ן בסוגיין כתבו דכיון דאין מחזיקין לקולא, כ"ש דאין מחזיקין לחומרא.

והתוס' הק' ע"ז ממה שאמרו לקמן בסוגיין דהא דאין שונין בטהרות הוא לקולא אבל לחומרא שונין,[[99]](#footnote-100) וכתבו דדוקא בהא דמחזיקין ממקום למקום דהוא דבר הרגיל קצת, הוא שאמרו דאם היו מחזיקין להחמיר אף היו מחזיקין להקל, אך בהא דשונין דאין רגילות כ"כ,[[100]](#footnote-101) אף דשונין להחמיר מ"מ אין שונין להקל, - ובפשוטו מכוון דבריהם, **דכיון דהכא הוא דבר הרגיל קצת, הרי בע"כ דהא דאין תולין בזה להקל, אף דהוי תלי' מעליא, הוא משום דדינא הוא דאין מחזיקין ממקום למקום, וע"ד דינא דכל הטומאות כמקום מציאתן, וכיון דדינא הוא דאין מחזיקין, אין לחלק בזה אם הוא לקולא או לחומרא, ומשא"כ בהא דשונין דאין רגילות כ"כ, שפיר י"ל דאף דאי"ז מועיל להקל, משום דל"ה זה תלי' מעליא, מ"מ חוששין לכך להחמיר.**

**אך הפרד"ר** במקש"ז בסימן ק"צ סקי"ב כתב לפרש לדבריהם דהיינו משום דעיקר טומאת כתמים הוא כשאין תלי' מבוררת לפנינו, אך כל דיש תלי' מבוררת לפנינו לא גזרו חכמים, וע"כ הכא דאיכא תלי' מבוררת ומספק"ל אם תולין בה, אין לחלק אם הוא לקולא או לחומרא, ואדרבה יותר יש לנו לתלות להקל מלהחמיר,[[101]](#footnote-102) ומשא"כ בהא דשונין דליכא תלי' מבוררת לפנינו, אלא דהספק הוא אם הדם מגופה או מעלמא, אין שונין אלא להחמיר ולא להקל, שהרי בזה הוא שגזרו חכמים לאסור הכתמים היכא דליכא תלי' מבוררת לפנינו.[[102]](#footnote-103)

**כתם שנמצא על קשרי אצבעותי' ועל פס ידה**

**נמצא על קשרי אצבעותי' טמאה וכו', שאני ידה דכולה עבידא דנגעה,** הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד כתב בשם רבינו יונה דהיינו דוקא אם בדקה עצמה ולא נטלה ידי' אח"כ, אבל בלא בדיקה לא חיישינן שמא נגעה ידה שלא בכוונה בבית התורפה, דעשוי' היא ליזהר שלא תלכלך ידי', וגם אין לחוש שנגעה בשוקה ובפרסותי', דהיינו אחזוקי טומאה ממקום למקום.

אך המאירי בריש פירקין כתב דאף כשלא בדקה עצמה טמאה, וכ"כ המ"מ בפ"ט מאיסו"ב ה"ח לדקדק מד' הרמב"ם והרמב"ן,[[103]](#footnote-104) וכ"כ בסימן ק"צ סקי"ח לדקדק מד' הטוש"ע שם, והסד"ט בסימן ק"צ סקכ"ו הוכיח כן מד' התוס' בסוגיין, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ובטעם הא דמטמאינן אף כשלא בדקה, כתב המאירי שם דהוא משום דידים עסקניות הן במגע שלא בכונה,[[104]](#footnote-105) והמ"מ שם כתב דהוא משום דאף אי נימא דאין היד נוגעת בלא כוונה באותו מקום, נוגעת היא במקומות מן הגוף דאפשר שבשעת נגיעתה באותן מקומות ניתז הדם מן המקור על ידי'.[[105]](#footnote-106)

הסד"ט בסימן ק"צ סקכ"ו כתב לדון בגונא דנמצא הכתם על פס ידה אם היא טמאה, ועיי"ש שכתב דמלישנא דנמצא על קשרי אצבעותי' משמע דאם נמצא על פס ידה טהורה, כיון דאפי' שחתה לא נגעה, וכ"נ מסתימת הפוסקים, אך ממש"כ הר"ן בסוגיין דאם נמצא על זרועה טהורה, משמע דאם נמצא על פס ידה טמאה, וכן נראה למש"כ המ"מ דחיישינן שמא נגעה במקומות שאפשר לדם המקור ליפול עלי', ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ועמש"כ בזה החכמת אדם בכלל קי"ג סי"ב,[[106]](#footnote-107) והפרד"ר בשפ"ח סימן ק"צ סקי"ח.

**כתם העשוי טיפין טיפין**

**טיפין טיפין מהו,** בביאור האיבעיא נחלקו הראשונים, דבד' הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ד והר"ן בסוגיין מבו' דאי"ז משום דל"ה כדרך דם הבא מגופה, דאדרבה דרכו של דם הבא מגופה בכך, אלא הוא משום דשמא אין טיפין טיפין מצטרפין יחד, והוי ככתם פחות מכגריס, ולפ"ז אי"ז דומיא דהאיבעיא דכשיר וכשורה ולרוחב יריכה, דהוא משום דאי"ז כדרך דם הבא מגופה.

אך בפירש"י ד"ה מהו משמע כמש"כ הב"י בסימן ק"צ ס"ח דמיבע"ל משום דאי"ז כדרך דם הבא מגופה, וכ"כ הרא"ש בסימן ב', והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד, וכתב כן בשם רבינו יונה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ט, והרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"ט, כמש"כ הרשב"א במשמה"ב שם, וכ"ה מוכח בד' הטור בסימן ק"צ, ונתבאר להלן, - והר"ן בסוגיין הק' ע"ז, דהדבר ידוע שדרכו של דם הבא מגופה להיות נוטף במקומות רבים, וליכא הוכחה ממה שנמצא הדם טיפין טיפין דאינו מגופה, וכן הק' הרא"ה בבדה"ב שם, - ועמש"כ בזה הרשב"א במשמה"ב שם.

בד' התוס' בד"ה כשורה מבו' דאיירי כשאין בכל טיפה כשיעור גריס, וזהו שהק' מהא דתניא בשלהי פירקין דטיפין טיפין אין מצטרפין, וכ"כ הר"ן והרשב"ץ, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ סימן ג' הי"ט ובפ"ט מאיסו"ב ה"ו, והרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ד ובהל' נדה, ורי"ו בנתיב כ"ו ח"ב, והטור בסימן ק"צ, - אך הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד כתב דאיירי בטיפין גדולים שיש באחד מהן כגריס ועוד, ומיבע"ל אם צורתן מוכחת עליהן שאינן מגופה, וכתב דכ"כ רבינו יונה.

בד' הטור שם מוכח, דאף דס"ל דהאיבעיא היא כשאין בכל טיפה כשיעור כגריס, מ"מ הא דמיבע"ל בזה, אינו משום דשמא בעינן כגריס במקום אחד, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרא"ה והר"ן, (וכ"נ בד' הרשב"ץ), אלא הוא משום דאי"ז כדרך דם הבא מגופה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרא"ש בסימן ב', וזהו שפירש דהוא בטיפין שאין עומדין זא"ז אלא עשויין בשינוי וכו', וכמש"כ כן הרא"ש דרק בכה"ג הוא דמיבע"ל, וכ"נ להדיא בד' רי"ו שם.[[107]](#footnote-108)

והנה אמנם משמעות ד' הטור שם, דלא מיבע"ל אלא אם בכה"ג הן מצטרפין לכגריס, אך כל שיש באחד מן הטיפין כגריס ועוד, פשיטא דהיא טמאה, וכ"ה מבו' ממש"כ רי"ו שם להוכיח מהכא דאף בבשרה בעינן כגריס, - ולכאו' הטעם בזה הוא משום דבכה"ג דיש באחד מן הטיפין כגריס ועוד, מצינו לדון עליו בפנ"ע, ובתורת כתם בפנ"ע, הו"ל כדרך דם הבא מגופה, ורק כשאין באחד מן הטיפין כגריס, ובאנו לצרף את הטיפין יחד ככתם אחד, הרי דבזה מיבע"ל דאי"ז כדרך דם הבא מגופה.

כתם העשוי טיפין טיפין שנמצא על חלוקה

**התוס' הק' מהא דתניא בשלהי פירקין דטיפין טיפין אין מצטרפין, וכתבו דהתם מיירי כשנמצאו על הבגד, והכא מיירי כשנמצאו על בשרה, דיותר יש לתלות בדם מאכולת על הבגד מעל בשרה, וכ"כ הר"ן בסוגיין, והראב"ד בבעה"נ שם, והרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ד.**

**אך הרשב"א כתב דלעולם אינם מצטרפין לכגריס, והכא איירי כשיש בכל אחד כגריס, ומיבע"ל אם צורתן מוכחת עליהן שאינם מגופה,[[108]](#footnote-109) ועיי"ש שכתב בשם רבינו יונה, דלפ"מ דמיבע"ל הכא דאף בכה"ג טהורה, משום דצורתן מוכחת עליהן שאינה מגופה, הרי דהא דתניא התם דאין מצטרפין, אך אם יש באחד מהן כגריס ועוד טמאה, הוא משום דהתם איירי בבגד, דאפשר שנגע בהרבה מקומות כפי שמתנועע הבגד סביבה.[[109]](#footnote-110)**

**במש"כ התוס' לחלק בין כתם שעל הבגד לכתם שעל בשרה, כתב הרשב"א לעיל נ"ז ב' לפרש דהיינו משום דבכתם שעל בשרה מחמרינן טפי משום דרגל"ד דכיון שנמצא על גופה ומגופה קא חזיא חזקה מגופה אתא, - אך בד' התוס' לעיל שם שלא חילקו בין כתם שעל בשרה לכתם שעל בגדה, והק' בהא דעל בשרה אין תולין, דמ"ש מלבשה ג' חלוקות דתולה אפי' בתחתון, צ"ל דהא דהכא מפלגינן בינייהו, הוא משום דבבשרה לא שכיח כ"כ מאכולת, וכאשר כ"ה משמעות ל' התוס'.**

כתם העשוי כשיר או כשורה וכו' שנמצא על חלוקה

ת"ש על בשרה וכו' מאי לאו כה"ג, **משמע דכל הא דמיבע"ל לטמאות בכתם כה"ג, הוא רק בבשרה, אך בחלוקה לא מטמאינן בכה"ג, וזהו דבעי לפרושי דהוא בכלל הא דתניא דבבשרה ספק וכו' טמא ובחלוקה ספק וכו' טהור, וכ"נ להדיא ממש"כ הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ט והרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"ט דהא דטמאה בכה"ג הוא בכתם הנמצא "על בשרה" ומשום דכל דם הנמצא "במקומות אלו" מחמירין בו אע"פ שהוא ספק, וכן משמע בל' השו"ע בסימן ק"צ ס"ט, ועמד ע"ז הסד"ט שם סקנ"ב, עיי"ש.[[110]](#footnote-111)**

**אך הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד, לפי הנוסחא בכת"י, (ובדפוסים נשמטו כמה תיבות), כתב דבחלוקה כ"ש דטמאה בכה"ג לפי שהחלוק עשוי להתהפך כאן וכאן ומתוך כך נטף הדם פעם כאן ופעם כאן,[[111]](#footnote-112) וצ"ל לדעתו דאף לפ"מ דמפרשינן להא דעל בשרה ספק וכו' טמא דנכלל בזה כה"ג דהי' כשיר או כשורה וכו', מ"מ הא דעל חלוקה ספק וכו' טהור, אי"ז מכח הא דהי' כשיר או כשורה, אלא הוא כמו שאמרו לעיל בסוגיין דאיירי כשעברה בשוק של טבחים, או בנזדקרה וכו',[[112]](#footnote-113) וכ"כ הסד"ט שם בדעת הדרכ"מ שם, ועיי"ש במש"כ ע"ז.**

**כתם העשוי כרצועה שנמצא על בשרה או על חלוקה**

**דילמא דעביד כרצועה,** בפירש"י כתב דהיינו לאורך הירך דהיינו אורחי' כשנופל ושותת נעשה כרצועה, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ב' דכרצועה היינו כי אורחי' דרך נפילה, ואין בזה חידוש כלל, ולפ"ז הדין נותן דאף כשנמצא כן על חלוקה טמאה.[[113]](#footnote-114)

אך הרשב"א כתב דגם היכא דעביד כרצועה איכא קצת חידוש, והיינו דאי"ז ממש כדרך דם הבא מגופה, (אלא דהוי זה דרך טפי מכשיר או כשורה וכו'), וכ"נ להדיא ממשמעות ד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ט והרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"ט דגם כתם שהוא ארוך כרצועה, אינו טמא אלא כשנמצא על בשרה, וכן משמע בל' השו"ע בסימן ק"צ ס"ט,[[114]](#footnote-115) אך הש"ך שם סק"י נקט בפשיטות דהא דמטמאינן בכתם דעביד כרצועה, היינו אף כשהוא על חלוקה, וצ"ע.[[115]](#footnote-116)

**הראב"ד בבעה"נ סימן ג' הי"ט כתב דאזלינן באיבעיא זו לחומרא כפשטה דברייתא, ואע"ג דדחינן לה דאיירי בדעביד כרצועה, פשטא דמתניתא לאתויי כולהו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ט, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד, והרא"ש בסימן ב', והטוש"ע בסימן ק"צ ס"ט, - אך הראב"ד שם כתב דאיכא מ"ד דאזלינן בה לקולא דספיקא דרבנן הוא.**

**כתם על בשרה פחות מכגריס**

בד' התוס' מבו' דאף כתם שעל בשרה אינו טמא אלא כשיש בו כגריס, וזהו שהק' בהא דמיבע"ל בטיפין טיפין, מהא דתניא לקמן דטיפי טיפין אין מצטרפין לכגריס,[[116]](#footnote-117) וכ"כ הראב"ד בפ"ט מאיסו"ב ה"ו, והרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"ג, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ריש ש"ד, והרא"ה בבדה"ב שם ובהל' נדה, והר"ן והמאירי לעיל בפירקין, והריא"ז בפירקין ה"ב דין ב', ורי"ו בנתיב כ"ו ח"ב, והטור בסימן ק"צ.

אך הרמב"ם בהל' איסו"ב שם כתב דכתם הנמצא על בשרה אין לו שיעור, וכ"כ ההגמי"י שם בשם רבינו שמחה, והמגד"ע שם בשם רש"י, וכ"כ הב"י בסימן ק"צ ס"ו והש"ך שם סק"י בדעת הרא"ש בסימן ב'.[[117]](#footnote-118)

במקור ד' הרמב"ם ודעימי' דכתם הנמצא על בשרה אין לו שיעור, כתב המ"מ שם דהוא מהא דתניא דברואה כתם על בשרה ספק טמא ספק טהור טמא, וכל פחות מכשיעור ספק הוא אם הוא דם מאכולת, - והגר"א בסימן ק"צ סקט"ז כתב דמקור דבריו הם מהא דמיבע"ל הכא בטיפין, ומפרש דמיבע"ל אם צורתן מוכחת שאינן מן הגוף, והרי דאלמלי ה"ט היא טמאה, אף דאינם מצטרפין לשיעור, וכדתניא לקמן, - ועמש"כ האו"ש בהל' איסו"ב שם עוד במקור ד' הרמב"ם.

**טעם הסוברים דכתם שעל בשרה אין לו שיעור**

בטעמא דהרמב"ם ודעימי' דכתם הנמצא על בשרה אין לו שיעור, מבו' בד' המ"מ שם דהוא משום דבכתם שעל בשרה לא תלינן, והוא כד' הרשב"א דכיון דנמצא על גופה ומגופה קא חזיא חזקה מגופה אתא, - אך ההגמי"י שם כתב בשם רבינו שמחה דהוא משום דכל הגוף כבדוק הוא אצל מאכולת.

והכס"מ שם ובב"י סימן ק"צ ס"ו נקט דטעמא דהמ"מ וטעמא דרבינו שמחה ב' טעמים חלוקים הם, וכן נקטו התו"ש בסימן ק"צ סק"ט, והסד"ט שם סקל"ג, - אך הפתחי נדה לעיל נ"ז ב' כתב דחד טעמא הוא, וזהו שסיים ההגמי"י שם דבבשרה ספק טמא ספק טהור טמא, דהא דבבשרה מטמאינן בספק, היינו היכא דליכא תלי' מעליא, וכמש"נ בדף מס' 4, וע"ז הוא דמהני הא דהגוף כבדוק אצל מאכולת, והיינו דלא שכיחא שם מאכולת, ול"ה תלי' מעליא, וע"כ היא טמאה,[[118]](#footnote-119) וכ"ה מבו' גם בד' הגר"ז בסימן ק"צ סקי"ד, עיי"ש, ועד"ז כתבו הלחו"ש שם סקי"ג, והפרד"ר בפתיחה עמ' קנ"א (ד"ה אולם).

בד' הסד"ט בסימן ק"צ סקט"ז ובד' השב יעקב שהביא שם מבו' דס"ל דדינא דהרמב"ם דכתם שעל בשרה אינה תולה אותו במאכולת, הוא דינא דאורייתא, עיי"ש, וכ"נ ממשה"ק הראב"ד בהל' איסו"ב שם ע"ד הראב"ד מהא דאינה מונה בכתם שעל בשרה אלא משעה שראתה, ונתבאר להלן.

הר"ן לעיל נ"ז ב' הק' ע"ד הרמב"ם ממה שאמרו התם דעל בשרה מגופה אתא, דאי מעלמא על חלוקה איבע"ל לאשתכוחי, ואי נימא על בשרה טמאה בכ"ש, היכי אמרינן דמגופה אתא דאי מעלמא אתא על חלוקה איבע"ל לאשתכוחי, הרי אפשר שנרצפה מאכולת בבשרה, - והערול"נ שם פירש לדבריו דהיינו משום שפירש בד' הרמב"ם דהא דכתם שעל בשרה טמא בכ"ש, הוא משום דבכתם שעל בשרה לא תלינן כלל ואפי' בתלי' מעליא, וזהו שהק' דא"כ מ"ט הוצרכו להא דאי מעלמא על חלוקה איבע"ל אשתכוחי ואי"ז תלי' מעליא, הרי בבשרה מטמאינן אף בדאיכא תלי' מעליא דאפשר שנרצפה מאכולת בבשרה, אך אי נימא דטעמא דהרמב"ם הוא משום דהתלי' דמאכולת אי"ז תלי' מעליא, ניחא.

הראב"ד בהל' איסו"ב שם הק' ע"ד הרמב"ם מהא דמיבע"ל לר' ירמי' טיפין טיפין מהו, ואם אין לו שיעור מה שאל, וכן הוכיח רי"ו בנתיב כ"ו ח"ב, והמ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דהא דמיבע"ל הוא משום דשמא צורתן מוכחת עליהן שאינם מגופה, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ט, וע"כ שפיר מיבע"ל אף דל"ב שיעור.[[119]](#footnote-120)

הראב"ד שם הק' עוד, דבדרך אחר נשנו במשנה חלוק למטה מן הצואר ובשרה כנגד בית התורפה, ועל כולן אמרו תולה בכל דבר, - והלחו"ש בסימן ק"צ סקי"ב עמד בזה, דהרי עכ"פ לחד לישנא בגמ' לעיל בבשרה טמאה אף כשעברה בשוק של טבחים, ולפ"ז בע"כ דהא דתנן דתולה בכל דבר, לא קאי על כתם שנמצא בבשרה, או דקאי על כתם שנמצא על בשרה ועל חלוקה, וא"כ ה"נ י"ל בדין תלי' במאכולת.[[120]](#footnote-121)

הראב"ד שם הק' עוד ע"ד הרמב"ם, ממה שקראוהו כתם, ואם כדבריו שאינה צריכה שיעור, אף היא טמאה ומונה לה מאותה שעה, ואינו כן, - ונתחדש בדבריו דכל הא דבכתם אינה מונה אלא משעה שראתה, כדתניא לעיל ו' א', הוא רק משום דכתם אינו ודאי מגופה, ואי"ז משום דהוי ראי' בלא הרגשה, וזהו דקשיא לי' דאם דינא הוא דכתם שנמצא על בשרה מחזיקין דהוא בבשרה ולא תלינן דהוא מעלמא, וס"ל דמדאורייתא הוא כן, הי' בדין שתהא טמאה ומונה מאותה שעה.

ובדעת הרמב"ם י"ל בכמה גווני, **א** דעיקר הא דאין תולין כתם שנמצא על בשרה ומחזקינן דהוא מגופה, הוא מכלל החומרא שהחמירו חכמים בכתמים, אך מדינא שפיר יתכן דהוא מגופה, וע"כ אינה מונה אלא משעה שראתה. - **ב** דכל הא דאינה תולה במאכולת, היינו דכיון דטימאו חכמים בכתמים כשאין תלי' לפנינו, הרי דבכתם שעל בשרה לא סגי בתלי' זו, אך אי"ז ודאי דהוא מגופה, והוי ככל כתם דאף דליכא תלי' לפנינו, מ"מ ל"ה כודאי מגופה, ולדעת הסוברים דכל הא דאינה תולה כתם שעל בשרה במאכולת הוא משום דאי"ז תלי' מעליא, ודאי דאין מקור כלל לומר דכתם שעל בשרה חשבינן לי' כודאי מגופה, וע"כ דמי לכל כתם דאינה מונה אלא משעה שראתה.[[121]](#footnote-122) - **ג** י"ל דס"ל דאף כתם שהוא ודאי מגופה, מ"מ כיון דלא הרגישה, אין בו אלא לטומאת כתם, ואינה מונה אלא משעה שראתה.

**כתם פחות מכגריס שנמצא על בשרה ועל חלוקה**

המ"מ בפ"ט מאיסו"ב הכ"ג כתב דאף לדעת הרמב"ם דכתם הנמצא על בשרה אין לו שיעור, מ"מ כל שנמצא הכתם על בשרה ועל חלוקה, אינו טמא בפחות מכגריס, וכ"כ הב"י בסימן ק"צ ס"ו, והלבוש שם, ורבים מהאחרונים שם.

אך החוו"ד שם סק"ו כתב דאף אם נמצא הכתם על בשרה ועל חלוקה הוא טמא בכ"ש, דכיון דהא דכתם שעל בשרה טמא בכ"ש הוא משום דבבשרה אישתכח ומבשרה קא חזיא רגל"ד, מה בכך שנמצא גם על חלוקה,[[122]](#footnote-123) - ובגל' הגרע"א על החוו"ד שם תמה ע"ז, דהרי גם בדינא דהרשב"א דבבשרה לא תלינן בשוק של טבחים, מ"מ כל שנמצא הכתם גם על חלוקה תולה, וה"נ הכא דכוותה.

ובדעת החוו"ד צ"ל דאזיל לטעמי' שם סקכ"ב שפירש דטעמא דהרמב"ם הוא משום דבבשרה דרגל"ד דהוא מגופה אין תולין כלל במאכולת, ואי"ז משום דלא שכיח מאכולת בבשרה, וע"כ ליכא נפ"מ בין נמצא על בשרה לנמצא על בשרה ועל חלוקה,[[123]](#footnote-124) - אך בד' הגרע"א צ"ל דס"ל דכל הא דלא תלינן במאכולת בבשרה, הוא רק משום דל"ה תלי' מעליא, דלא שכיח התם מאכולת, וכמש"כ רבינו שמחה, וע"כ בנמצא על בשרה וחלוקה, די"ל דבא הדם מן החלוק לבשר, והוי תלי' מעליא, שפיר מטהרינן אף בבשרה, - ועמש"כ בזה הפרד"ר בפתיחה עמ' קנ"א.

**הרגה מאכולת ונמצא כתם פחות מכגריס על בשרה**

התפארת למשה בסימן ק"צ כתב דאף לדעת הרמב"ם דכתם שעל בשרה אין לו שיעור, היינו כשלא הרגה מאכולת, אך כל שהרגה מאכולת ודאי דתולין בזה אף כתם שעל בשרה, דדמי להא דתולין כתם שעל בשרה במכה, ובגל' הגרע"א שם ס"ו כתב ע"ז דצ"ע לדינא, - ולכאו' מקום הנידון בזה הוא בגונא שנמצא הכתם במקום אחר על בשרה, דבזה יש מקום לדון דאינה תולה בו משום דאין מחזיקין ממקום למקום,[[124]](#footnote-125) אך כל שנמצא הכתם במקום שהרגה את המאכולת, ודאי דהיא טהורה, דלא גרע מהיכא דנתעסקה בכתמים בידה ונמצא כתם על ידה דתולה בזה, - ועמש"כ בזה הפרד"ר בפתיחה עמ' קנ"א (ד"ה נחזור).

**ההיא איתתא דאשתכח לה דמא במשתיתא,** התוס' לעיל בסוגיין וש"ר כתבו דמשתיתא חשיב כדבר המקב"ט, וע"כ היא טמאה, ונתבאר בדף מס' 3, וכ"כ הרמ"א בדרכ"מ בסימן ק"צ סק"ו ובהג"ה שם סל"ב דכל שנמצא דם על מקום שעברה, אינה טמאה, אלא כשהוא מקב"ט, והדרישה שם סקט"ו כתב דנתחדש בזה דאין לחלק בין כתם לדם, דגם דם בעין הנמצא ולא הרגישה שיצא מבשרה טהורה מדאורייתא, ולא גזרו חכמים אלא כשנמצא ע"ג דבר המקב"ט, וכ"כ הש"ך שם סקל"ט, והפרד"ר שם כתב דמכוון דבריהם הוא דאין לחלק בין היכא שנמצא ממשות דם בעין להיכא שלא נמצא אלא מראה רושם אדמומית, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**א"ל תיזיל ותיתי וכו' אבל לחומרא שונין,** בפירש"י כתב דהא דבלא בדיקה טהורה, וע"כ הוא דהא דשונין הוא לחומרא, הוא משום דלא נמצא על בשרה ועל חלוקה, - ובד' המאירי לעיל בפירקין משמע דהוא משום דלא טימאו בכתמים אף כשאין ידוע בודאי שראוי לבא מגופה למקום זה, אלא כשנמצא על בגד שלבשה, או אף על בגד שישבה עליו, אף שאינו מחובר בה, אך כל שלא ישבה עליו אלא שעברה עליו, אינה חוששת, אלא דלהחמיר אומרים לה שתשנה, ועד"ז כתב בס' מי נדה בסו"ס ק"צ,[[125]](#footnote-126) והמנחת שלמה בח"ב סימן ע"ד ד"ה גם מצינו.[[126]](#footnote-127)

י"ח מרחשון פ"ב

דף מס' 6

**ארוכה שלבשה חלוקה של קצרה**

**נ"ח א'** **- ארוכה שלבשה חלוקה של קצרה וכו',** הר"ן כתב דהא דתני דאם מגיע כנגד בית התורפה של ארוכה שתיהן טמאות, קמ"ל דאף אם אין מגיע לארוכה אלא ע"י הדחק, מ"מ שתיהן טמאות, והסד"ט בסימן ק"צ סוסקפ"ח פירש דהיינו דאף דלקצרה הוא למטה מבית התורפה, ולארוכה אינו מגיע למטה מבית התורפה אלא ע"י שחי' שתשחה הרבה, מ"מ שתיהן טמאות, (ולא אמרינן דרק הקטנה טמאה, משום דמסתבר טפי לתלות בקטנה, מלומר שהוא מן גדולה ובא ע"י שחי'), - ולפ"ז נמצא דהא דתני דאי לאו ארוכה טהורה וקצרה טמאה הוא מילתא דפשיטא, דהארוכה ודאי טהורה, כיון שאין מגיע כנגד בית התורפה אף ע"י הדחק, והקצרה ודאי טמאה, שהרי אף אם מגיע כנגד בית התורפה של שתיהן, שתיהן טמאות, אך בתשו' נחלת אבות סימן י' נקט דאי"ז מילתא דפשיטא, ונתבאר להלן.

אך בחי' חת"ס כתב בשם הר"ן דהא דתני דאי לאו ארוכה טהורה וקצרה טמאה, איירי אפי' אם מגיע גם לארוכה ע"י הדחק, דמ"מ תולין בקצרה כיון שמגיע לה בריוח, - וכן משמע קצת בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הל"א, דנתחדש הכא דאם אינו מגיע כנגד בית התורפה של ארוכה, היא תולה בקצרה, עיי"ש.

בתשו' נחלת אבות לבעל השער משפט סימן י' כתב לדון בגונא דמצאה כתם ונתכבס ואין ידוע אם הי' למעלה מן החגור או למטה מן החגור, אם היא טמאה, וכתב דנראה ברור דהיא טמאה, דכיון דכשלא עברה בשוק של טבחים אמרינן דמסתמא אתי מגופה, אלא דאם נמצא למעלה מן החגור אמרינן דבע"כ דאי"ז מגופה אלא עברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, הרי דכל דיתכן דהוא למטה מן החגור, אין לתלות דעברה ולאו אדעתה, אלא אמרינן מגופה הוא והי' למטה מן החגור, - ועיי"ש שכתב ללמוד כן מהא דתניא הכא דאם לאו ארוכה טהורה וקצרה טמאה, ולא אמרינן דספק דרבנן ולקולא, ואמרינן דהכתם הוא מהארוכה דהא לא מקלקלא מידי,[[127]](#footnote-128) - אך הק' ע"ז ממש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד דתינוקת שהגיעה לכלל שנותי' ובדקוה ולא הביאה ב' שערות אין חוששין לכתמי', דכיון דספיקא דרבנן הוא אין חוששין שמא נשרו, וכ"כ הטוש"ע בסימן ק"צ ס"ב, אף דטעם טהרת כתמי תינוקת הוא משום דתלינן דעברה ולאו אדעתה, וכמש"כ בפירש"י לעיל ה' א', והרשב"א לעיל ג' א', ועיי"ש מש"כ בזה.[[128]](#footnote-129)

**בדקה חלוקה והשאילתו לחברתה**

**בדקה חלוקה והשאילתו לחברתה וכו',** גירסת הרא"ש בסימן ה' בדקה עצמה וחלוקה והשאילתו לחברתה, וכן גירסת הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד, והרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ל, - והסד"ט בסימן ק"צ סקס"ח פירש לגירסא זו דאו או קאמר, דאף אם לא בדקה חלוקה אחר שפשטתו, אלא בדקה עצמה ומצאה טהור, ואח"כ השאילתו לחברתה ולבשתו ומצאה בו כתם, היא טהורה וחברתה טמאה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ואכמ"ל.

[**ולענין דינא תנן,[[129]](#footnote-130)** התוס' הק' דמ"ט אין השני' חייבת לכבסו מכח הא דכל מי שנולד הספק ברשותו עליו להביא ראי', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בתי' קמא דכיון דאינו לשני' אלא בתורת שאלה אינו ממש ברשותה, וכ"כ התוס' בחולין נ"א א' ד"ה המוציא בתי' בתרא, והרשב"א בסוגיין ובכתובות שם בשם תוס'. - **ב** התוס' כתבו בתי' בתרא דל"מ הא דנולד הספק ברשותו לחייב את האחרונה בכיבוס, והתוס' הרא"ש כתב דלא אמרינן כאן נמצאו כאן היו אלא כשבא השני להוציא מיד הראשון וכו', אבל לחייב השני לא, והתוס' בחולין שם כתבו בתי' קמא דלא אמרו כאן נמצאו כאן היו אלא לקיים המכר ובקידושין, שאומר המוכר ללוקח קח פרתך שברשותך נטרפה, והאב אומר לבעל קח אשתך שברשותך נולד המום ואין לנו לבטל המעשה הזה, אבל גבי חלוק ליכא למימר הכי, והאחרונים נחלקו בביאור דבריהם, ואכמ"ל. - **ג** הרשב"א כתב דאין אומרין כאן נמצא כאן הי' אלא בטהרות, וכ"כ הרשב"א בכתובות ע"ו א' בדעת רב אשי.[[130]](#footnote-131)

בעיקר הא דחייבת השואלת לכבסו, הק' החזו"א בב"ק סימן י"ג סק"ב דמ"ש ממה שמצינו בכ"ד דכל שאפשר לתקנו לא חשיב כלל כמזיק, וא"כ גם שואל לא יתחייב ע"ז, וכתב דצ"ל דמראה מיקרי מציאות וכשמכבסו יוצר בגד מלובן, וחשיב הכתם נזק והליבון תיקון מחודש,[[131]](#footnote-132) - והחלקת יואב בקונט' קבא דקשייתא קו' ל"ט הק' דמ"ט אין השואלת פטורה משום דהו"ל כמתה מחמת מלאכה,[[132]](#footnote-133) ואכמ"ל].

**אבל לענין טומאה היא טהורה וחברתה טמאה,** הטור בסימן ק"צ הביא לדין זה, כשבדקה חלוקה קודם לבישתה ולבשתו ופשטתו ונמצא טהור והשאילה לחברתה, והב"ח שם הק' דמ"ט הוצרך להא דבדקה אותו קודם הלבישה, הרי סגי במה שבדקה אחר שפשטתו ונמצא טהור, ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ל והש"ך סקמ"ז והחוו"ד סקכ"ח,[[133]](#footnote-134) ועמש"כ בזה הפרד"ר במקש"ז שם באורך.

הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ל כתב דהא דבכה"ג חברתה טמאה ואינה תולה בבעלת החלוק, הוא משום דבדקה אותו קודם שתשאילהו לה, וצ"ב דמ"ט הוצרך לה"ט, הרי גם בלא"ה ל"ה לנו לטהר את חברתה, דלא עדיף מג' נשים שלבשו חלוק א' זאח"ז ואח"כ נמצא עליו כתם דכולן טמאות, כדתנן לקמן נ"ט ב', וכ"כ הרמב"ם שם הל"ב, - והצ"פ שם כתב דשאני הכא דהראשונה טהורה, וע"כ הי' מקום לדון שתתלה האחרונה בה, כיון דאינה מקלקלת אותה, וכמו שאמרו לקמן ס' א' דתולה ביושבת על דם טוהר, וזהו דקמ"ל דכיון דטהרת הראשונה הוא משום בדיקתה, א"א לתלות בה.

הפליתי בסימן ק"צ סקכ"א הק', דמ"ט הראשונה נאמנת לומר שבדקה לטמאות את השני', הרי אין ע"א נאמן לאסור כנגד חזקת טהרה בדבר שאינו בידו, וכתב דבע"כ דאיירי כשידוע שהי' חלוקה בדוק מתחילה, ונמצא דאף בלא בדיקתה אחר שפשטתו, השני' טמאה, ועמש"כ בזה בחי' חת"ס בסוגיין, והפרד"ר בסימן ק"צ מקש"ז סק"ל עמ' רמ"א, והמרומי שדה בסוגיין, והחזו"א בסימן רט"ו בהערות לסוגיין.

**מ"ש מהא דתניא ב' נשים וכו',** התוס' הק' דשאני התם דאין לתלות בזו יותר מבזו, ומשא"כ הא דאין לתלות בראשונה הואיל ובדקה, וכתבו בשם ר"ת דאיירי התם שנתעסקו בצפור זאח"ז, ואם היתה נשאלת הראשונה היינו מטהרין אותה הואיל ונתעסקה, ובשביל חברתה אנו מטמאין הראשונה שהיא טהורה גמורה, וזהו דפריך דה"נ הכא אע"פ שהראשונה בדוקה נטמאנה,[[134]](#footnote-135) ובתשו' ספה"י לר"ת סימן כ"ט אות ג' הוסיף לפרש דהיינו דאם בדקה הראשונה ומצאה כסלע דם ובאה לפנינו מיד "קודם עסק חברתה" היינו מטהרין אותה, ואפ"ה כשנמצא כסלע על חברתה מטמאין אותה מספק.

**ונמצא כסלע על זו וכסלע על זו שתיהן טמאות,** הפליתי בסימן ק"צ סקי"ד הק' דמ"ט לא אמרינן דחצי סלע הוא מדם צפור וחצי סלע ממאכולת, והוכיח מזה דחצי סלע הוא יותר מכגריס, וכ"ה בדרישה שם סקי"ג, ועמש"כ הסד"ט שם סק"י לדחות בזה, ומש"כ ע"ז הפרד"ר בפתיחה (עמ' קנ"ב), ועיי"ש שכתב דכיון דסלע הוא שליש טפח, הרי דחצי סלע הוא חצי שליש טפח, וש"מ דשיעור כגריס הוא פחות משיעור זה, ודלא כמש"כ המעיל צדקה סימן כ"ז, - והגר"ז שם סקי"ג תמה ע"ז, דסלע הוא עיגול שארכו ורחבו שליש טפח, ונמצא דחצי סלע הוא שליש טפח בארכו וחצי שליש טפח ברחבו, והוא יותר משיעור כגריס ששיער המעיל צדקה, וכ"כ החת"ס בסוגיין, והלחו"ש שם סוסקי"א.

הב"ח בסימן ק"צ אות כ"ז כתב דהא דשתיהן טמאות הוא כשבאו לישאל בב"א, וכ"כ הש"ך בנקוה"כ שם, - אך הט"ז שם סקי"ז האריך דהיינו אף כשבאו לישאל בזאח"ז, והאחרונים נחלקו בטעמא דמילתא, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**לבשה ג' חלוקות וכו' תולה ואפי' בתחתון,** התוס' לעיל נ"ז ב' כתבו דהוא משום דפעמים שהיא מגלה חלוקה העליון ואתי על התחתון, וכ"כ הרא"ש בסימן א' והר"ן בסוגיין, אך הרשב"א לעיל שם ובתוה"ב בית ז' ש"ד כתב דיש לתלות גם דשמא ניתז מבין רגלי', - והב"י בסימן ק"צ כתב במש"כ הטור שם דאם נמצא על חלוקה לצד פנים טהורה, הוא כמש"כ הרשב"א דתלינן שניתז מבין רגלי', אך לדעת התוס' ודעימייהו לכאו' יש לטמאות בכה"ג.

**או שישבה בצד המתעסקין,** הראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"ד כתב דה"נ אם עברה ביניהם תולה, דדמי להא דתניא לקמן דאם עברה בשוק של טבחים תולה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד, וכ"נ בד' הטוש"ע בסימן ק"צ סכ"ב, ועמד ע"ז הגרע"א בתשו' שנד' בתשו' ר"ש איגר כתבים סימן כ"ט.[[135]](#footnote-136)

**טעם הא דאין תולין כתם יותר מכגריס במאכולת**

**עד כמה תולה וכו' עד כגריס של פול ואע"פ שלא הרגה,** בפירש"י כתב דהא דאין תולה ביותר מכגריס, הוא משום דאין דם מאכולת כ"כ, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"ו דקים להו לרבנן דלא אפשר במאכולת במקום אחד יותר מכגריס, וכ"ה בדבריו שם הי"ז, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד, והראב"ד בבעה"נ שם כתב דהא דלא תלינן ביותר מגריס דשמא הרגה פשפש, הוא משום דלא שכיח.

אך בפיהמ"ש להרמב"ם הנדמ"ח, כתב דהא דתולה עד כגריס, הוא שמא בעת ישיבתה וכו' נהרג בע"ח כגון "הפשפש" והכנה ודומיהן, ולפ"ז בע"כ דהא דתלינן עד כגריס וביותר מגריס אין תולין, אי"ז משום דזהו שיעור דם מאכולת,[[136]](#footnote-137) אלא הוא משום דלא תלינן אלא בפחות מכגריס דאין דרך אשה לראות כן, וע"כ תלינן דהוא מדם פשפש או מאכולת, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ם שם דכל שהרגה מאכולת תולה אף ביותר מכגריס,[[137]](#footnote-138) והרי דדם מאכולת הוא יותר מכגריס, ובע"כ דהא דאין תולין אלא בפחות מכגריס, הוא מטעמא אחרינא, וכ"כ הלחו"ש בסימן ק"צ סקי"ב, והפרד"ר בפתיחה (עמ' קל"ח) פירש דפליגי בזה רבנן ור"ח בן אנטיגנוס לעיל נ"ב ב', ונתבאר בדף מס' 9.

**תליית כתם בבנה ובבעלה**

**ותולה בבנה ובבעלה,** המאירי כתב דתולה בהן אף כתם שנמצא על בשרה, דשמא נגעו בה ומששוה כדרך אשה עם בנה ובעלה ולא ידעה, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד,[[138]](#footnote-139) וכ"כ הפרישה בסימן ק"צ סק"ל, והביאו הסד"ט שם סקמ"ג, - אך החוו"ד שם סקי"ג נחלק ע"ז, דגם בזה י"ל דאם איתא דאתא מהם על חלוקה איבע"ל לאשכוחי, ועמש"כ בזה הלחו"ש שם סקכ"ה והפרד"ר בשפ"ח שם סקל"ג.[[139]](#footnote-140)

בפירש"י כתב דהא דתולה בבנה ובבעלה הוא אם יש בהם מכה, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הראב"ן בסימן שכ"א, והראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"ז, והסה"ת בסימן צ"ב, והסמ"ג לאוין קי"א, ובהל' נדה להר"א מטול, ובטעם טהרתה כתב הרי"ד דהוא משום שהן שוכבין עמה, וי"ל דניתז דם על בשרה או על חלוקה.

אך הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ד כתב דתולה בבנה ובבעלה אם היו עסוקין בדם או שהיו ידיהן מלוכלכות או שהיתה בהן מכה, דשמא נגעו בה והיא לא ידעה ודם זה מחמתן הוא, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ד הי"ח, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד, והמאירי לעיל בפירקין, והטוש"ע בסימן ק"צ סי"ט.

הרמב"ן בהל' נדה פ"ד הי"ט כתב, דאם היו עסוקין בדם ולא נמצא בהן דם, אינה תולה בהן,[[140]](#footnote-141) וכ"כ הטוש"ע בסימן ק"צ סי"ט, והפרי דעה בשפ"ל שם סקל"ג כתב דהוא משום דאין מחזיקין טהרה ממקום למקום,[[141]](#footnote-142) - אך המאירי כתב דאף אם לא נמצא עליהן דם תולה בהן, דשמא נתקנח הדם שעליהן, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ד, ולפי דבריהם כ"ש דאם נתעסקה היא עצמה בכתמים ומצאה דם על בשרה, תולה, אף אם לא נמצא דם על ידי',[[142]](#footnote-143) וצ"ע.

**אם יש בה מכה והיא יכולה להגלע וכו',** הרש"ש דקדק מלישנא דמתניתין, דבבנה ובבעלה אינה תולה אלא אם יש בהן מכה לחה, ולא סגי במכה היכולה להתגלע,[[143]](#footnote-144) וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן קפ"ו בתחילת דבריו לדקדק מל' הרמב"ם והראב"ד והרמב"ן, - אך עיי"ש שכתב דבד' הסה"ת והסמ"ג והסמ"ק והרשב"א ורי"ו מבו' דאף בבנה ובבעלה היא תולה במכה היכולה להתגלע, וכ"ה משמעות ד' הטוש"ע בסימן ק"צ סי"ט, וכ"ה גם ברוקח סימן שי"ז, ובתשו' מהר"ם ד' פראג סימן תרכ"ח, ובהל' נדה להר"א מטול, וכתב דאפשר לפרש כן גם בד' הרמב"ם והראב"ד והרמב"ן, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מסוגיית הגמ' לעיל י"ט ב'.

**טעם הא דהתירו כתמים ע"י תלי'**

**שלא אמרו חכמים הדבר להחמיר אלא להקל שנא' וכו' ולא כתם,** מבו' דכל הא דהתירו בכתמים ע"י תלי', הוא משום דכתמים דרבנן, ובזה הוא שהקילו דכל דאיכא תלי' לפנינו טהורה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד ובתשו' ח"ז סימן קס"א ובתשו' החדשות סימן צ"ב וצ"ט דהא דתלינן בכתמים הוא משום דכתמים דרבנן והקילו בספיקן, וכ"כ הטוש"ע בסימן ק"צ סי"ח.

והלחו"ש בסימן ק"צ סקכ"ג הק' דמ"ט בעינן לה"ט, הרי מצינו דתולין אף באיסור דאורייתא, כמו שמצינו באינקבא ריאה היכא דממשמשא ידא דתלינן, משום דמוקמינן בחזקת היתר, ועיי"ש שכתב דמכח ה"ט דכתמים דרבנן תולין אף בתלי' רחוקה כמכה היכולה להתגלע וכיו"ב,[[144]](#footnote-145) וכ"ה מבו' בד' החוו"ד שם סקי"ח דרק במכה שחיתה והיא יכולה להתגלע, אינה תולה אלא בכתמים דרבנן, משום דלא שכיח שתגלע, עיי"ש, - אך הנה בד' הרשב"א בתוה"ב שם מבו' דגם הא דתולין בבנה ובבעלה הוא משום דכתמים דרבנן, ובתשו' הרשב"א שם מבו' דגם הא דתולין כשנתעסקה בכתמים הוא משום דכתמים דרבנן, וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין ה"א דין י"ב - י"ד, ובד' הטוש"ע בסימן ק"צ סי"ח,[[145]](#footnote-146) וצ"ע.

הפסקי רי"ד פירש בטעם הא דתולין, דהוא משום דמדאורייתא א"צ לחוש לספק שמא ראתה אלא היכא שראתה דם ודאי, ואינו אלא חשש דרבנן, וע"כ אין להחמיר בזה כ"כ, והיכא דאיכא למיתלי לקולא לא גזרו רבנן, והפה שאסר הוא הפה שהתיר, ומבו' מדבריו דמה שהקילו לתלות, אי"ז משום דחשבינן לה כספק, וספק דרבנן לקולא, אלא הוא משום דמדינא לעולם תלינן, ואף שהחמירו חכמים שלא לתלות, לא החמירו בכה"ג דאיכא תלי' מבוררת לפנינו.[[146]](#footnote-147)

ואמנם כ"ז הוא להרי"ד לטעמי' דטעם הטהרה מדאורייתא הוא משום דתלינן בעלמא, וע"כ י"ל דאף רבנן לא החמירו היכא דאיכא תלי' מבוררת, אך לדעת ש"ר דטעם הטהרה מדאורייתא הוא רק משום דליכא הרגשה, ונתבאר בדף מס' 1, י"ל דהא דמקילינן בדאיכא למיתלי הוא משום דספק דרבנן לקולא, וכמש"כ כן בתשו' נובי"ק יו"ד סימן מ"א, אך יש מקום לפרש דהוא קולא בפנ"ע שהקילו חכמים בטומאת דם בלא הרגשה, דאם איכא תלי' מבוררת לפנינו תלינן, וכ"נ בד' האו"ז בסימן שנ"א.[[147]](#footnote-148)

החוו"ד בסימן ק"צ סוסקי"ד כתב, דהא דתלינן כשנתעסקה בכתמים, הוא משום דיש סברא לתלות הדם בהעסק יותר מבגופה משום דלא ארגשה,[[148]](#footnote-149) וכ"כ הסד"ט שם סוסקמ"ב,[[149]](#footnote-150) וכ"נ להדיא בד' הראב"ן בסימן שכ"א, עיי"ש.

**תלי' במיני צבעים**

**מעשה ותלה ר"מ בקילור ורבי תלה בשרף שקמה,** המאירי כתב דנתחדש בזה דהא דתולה במה שנתעסקה אינו רק בדמים, אלא אף במיני צבעים האדומים,[[150]](#footnote-151) - והראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"י כתב דנתחדש בזה, שתולין הכתם האדום בכל מיני אדמימות שנתעסקה בהן, וא"צ לדמות כתם חלוקה לכתם שנשתמשה בו אם דומה לו אם לאו, ורק אם נתברר לה שאין אודם הצבע דומה לאודם הכתם אינה תולה בו, דדמי להא דתניא לקמן נ"ט א' דנתעסקה באדום אין תולה בו שחור, (והוכיח כן מסוגיית הגמ' לעיל י"ט ב'), וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד, ובתוה"ב הקצר שם הוסיף דאף דקילור ושרף שקמה הם אדומין קצת, תולה בהן כל כתם אדום.[[151]](#footnote-152)

בגל' הגרע"א בסימן ק"צ סכ"ג צידד דאם נתעסקה בצבע אדום אין להתיר, משום דאפשר לברר ע"י העברת ז' סממנין, ועיי"ש במש"כ בדין זה"ז דאין אנו בקיאין בבדיקה, וצ"ל לדעתו דבקילור ושרף שקמה א"א לברר ע"י העברת סממנין, וע"כ תולין בהן, - אך בד' הרמב"ן לקמן ס"ב א' מפורש דאפשר לברר בזה ע"י העברת סממנין, ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם אין להתיר בזה אלא ע"י העברת סממנין,[[152]](#footnote-153) ואכמ"ל.

**ספק אם יש במה לתלות**

**ספק עברה ספק לא עברה טמאה,** בטעם הא דטמאה נחלקו הראשונים, דבפירש"י בד"ה לא ישבה ובספה"י לר"ת סימן קס"ח משמע, דלא איירי בדאיכא ספק גמור אם עברה שם, כגון שעברה ברחוב אחד ואינה זוכרת אם הוא שוק של טבחים או מקום אחר, אלא איירי בגונא שאין יודעת בודאי שלא עברה שם, ובאנו להסתפק דשמא עברה שם, וע"כ לא מטהרינן לה, משום דלא אמרינן דילמא עברה ולאו אדעתה, וכ"כ הגר"ז בקו"א סימן קפ"ז סוסק"ה דמה"ט הוא דלא מטהרינן בזה משום חזקת טהרה, משום דאי"ז ספק שקול, דמהיכ"ת לומר שעברה ולאו אדעתה, ועד"ז כתב בתשו' הגר"ש איגר כתבים סימן כ"ח דהוא משום דמסתבר טפי שלא עברה כיון דאינה יודעת מכך.

אך בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד משמע להדיא דאף אם איכא ספק גמור אם עברה שם טמאה, ולא מטהרינן אלא כשעברה בודאי, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן שנ"א, ועיי"ש שכתב דהוא משום דאין תולין אלא בספק אחד ולא בב' ספיקות, ובספק עברה הו"ל ב' ספיקות, דאת"ל עברה שמא לא ניתז עלי', ועד"ז כתב הגר"ז בקו"א שם די"ל דהא דמטמאינן בכה"ג הוא משום דאין הספק שקול לגמרי, כי גם אם עברה שמא לא ניתז עלי', - והפרד"ר בשפ"ח בסימן ק"צ סקמ"א כתב, דאף למש"כ שם דלא גזרו על הכתמים היכא דאיכא תלי' מבוררת, מ"מ בספק עברה מטמאינן, ולא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא, דכך היתה תקנתם מתחילה דבכה"ג נלך להחמיר ולא להקל, ועמש"כ בזה החוו"ד בסימן ק"צ סוסקי"ד.

הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כתב דעיר שיש בה חזירים תולין בכל מקום, משום דהחזירים הולכין אילך ואילך וכל העיר כשוק של טבחים, וה"נ בעיר ששוחטין ברחובותי' פעמים כאן ופעמים כאן, דמתוך ששוחטין בכל הרחובות אפשר ששחטו במקום שעברה, ול"ד לספק עברה בשוק של טבחים שאינה תולה, עיי"ש, - ובתשו' הגר"ש איגר שם עמד בזה, דכיון דאין ידוע שהיו החזירים והשוחטים במקום שעברה, מ"ט ל"ה כספק עברה בשוק של טבחים דטמאה.[[153]](#footnote-154)

ולכאו' צ"ל דהא דבספק עברה בשוק של טבחים טמאה, הוא משום דאין תולין אלא כשיש דבר ודאי לתלות בו, וע"כ כל שאין ידוע כלל שהיתה במקום שראוי שיהא בו דם, אין תולין, ומשא"כ בעיר שיש בה חזירים ובעיר ששוחטין ברחובותי' פעמים כאן ופעמים כאן, כיון דודאי שעברה במקום שיתכן שיהא בו דם, שהרי בכל רחוב ורחוב אפשר שהיו חזירים ואפשר ששחטו שם, שפיר היא תולה בזה,[[154]](#footnote-155) ועד"ז צ"ל במש"כ הראב"ד בבעה"נ סימן ג' הט"ו דאם אינה יודעת שיעור שנתעסקה בו תולה בו דספק כתמים להקל, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב שם, והרמ"א בסימן ק"צ סכ"ז.

כ"ט מרחשון פ"ב

דף מס' 7

**נ"ח ב'** **- הרגה תולה לא הרגה אינה תולה דברי רשב"ג,** הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ולכאורה הביא מתשו' מעיל צדקה סימן כ' שנראה שפירש דטעמא דרשב"ג דאינה תולה כשלא הרגה, הוא משום דס"ל דמאכולת לא שכיחא, ותמה ע"ז, דודאי מודה דמאכולת שכיחא, אלא דס"ל דאין לתלות אלא כשהרגה, דלא תלינן שנהרגה ממילא, - ובטעמא דר"ח דתולה אף כשלא הרגה, כתב הלבוש בסימן ק"צ ס"ה דהוא משום דאמרינן הרגה ולאו אדעתה, והמעדיו"ט בסימן ו' כתב דגם י"ל דנתמעכה מאלי' ולאו אדעתה.

**לדברי חברי אין סוף וכו',** המאירי כתב דהיינו דלרבנן דמטהרי בכתם עד כתורמוס כמו שאמרו לקמן בסוגיין אין סוף, שאין לך אשה וכו' שאין לך סדין שאין בו טיפי דמים פחותים מתורמוס, וכ"כ המהרש"א, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והר"ן לקמן בסוגיין.

אך בפירש"י כתב דהא דאין סוף הוא משום דאין נותנין שיעור ואפי' כסלע או יותר טהורה, - והסד"ט בסימן ק"צ סקט"ו תמה ע"ז שהרי לא מטהרי רבנן אלא עד כתורמוס, וסלע הוא גדול מכתורמוס, כאשר כ"ה מוכח מפירש"י בביצה כ"ה א', - והערול"נ כתב בדעת רש"י, דרשב"ג דאמר דלדברי חברי אין סוף וכו' ס"ל דלא נתנו רבנן שיעור כלל, ואף כסלע או יותר טהורה, ומה שאמרו לקמן דלא מטהרי רבנן אלא עד כתורמוס, הוא דלא כרשב"ג, והוא נלמד מהא דתניא דפשפש זה ארכו כרחבו, והוא לענין כתמים.

**טהרת כתם פחות כגריס**

**נראין דברי ר"ח בן אנטיגנוס וכו' עד כגריס,** בעיקר הא דמטהרינן בכתם פחות מכגריס נחלקו האחרונים, דבתשו' מעיל צדקה סימן כ' ד"ה והיותר נראה כתב דלא גזרו חכמים על כתם פחות מכגריס אף דידעינן דבא מגופה, ודמי להא דלא גזרו בכתם שע"ג בגד צבוע, וכן נקט התוה"ש בסימן קפ"ג סק"א,[[155]](#footnote-156) וכ"כ הרש"ש לעיל נ"ב ב', ועיי"ש במש"כ לבאר לפ"ז לסוגיית הגמ' לעיל שם, ובתשו' מהר"ם שיק יו"ד סימן קפ"ו, - והסד"ט בסימן ק"צ סקס"א ד"ה עוד ראיתי כתב דלפ"ז צ"ל דמה שאמרו הכא דטהרת כתם פחות מכגריס הוא משום תלי' במאכולת, היינו דכיון דכל הסדינים מלאים מדם מאכולת וכו', ויש לתלות בכך, ע"כ לא גזרו כלל על פחות מכגריס, דלא פלוג רבנן, כיון דעיקר טומאת כתמים היא מדבריהם, הם אמרו והם אמרו, וכ"כ הרש"ש לעיל שם דהשוו חכמים גזירתם בכתמים דאין טמאין בפחות מכגריס.

אך הסד"ט שם ד"ה ולענ"ד נחלק ע"ז, דמלישנא דברייתא דעד כמה היא תולה עד כגריס, ולא קאמר עד כמה היא טהורה, מוכח דלא מטהרינן כתם פחות מכגריס רק בספק אם יצא מגופה, דהיא תולה שאינו מגופה, אך אם ודאי יצא מגופה טמאה, ודקדק כן גם ממש"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד, דפחות מכגריס תולה אותו בדם מאכולת,[[156]](#footnote-157) (וכ"נ להדיא בד' הראב"ד בבעה"נ סימן ד', דכל הא דכתם פחות מכגריס טהור, הוא משום דתולה אותו במאכולת),[[157]](#footnote-158) וכ"כ הפליתי בסימן קפ"ג סק"א דכל דידוע שבא הדם מגופה אלא שהי' בלא הרגשה טמאה אף בפחות מכגריס, דל"ב כגריס ועוד אלא להוציא מחשש מאכולת, וכ"נ בד' הגר"ז שם סק"ג, וכ"כ המחה"ש שם סק"ב, והפרי דעה בשפ"ל שם סק"ב, והשערי דעה שם סק"א, והבינת אדם בסוסק"ט, וכ"נ בד' החוו"ד בסימן ק"צ סק"ט.

**בטעם הא דאין תולין כתם יותר מכגריס בכמה מאכולות**

בטעם הא דמטמאינן בכתם יותר מכגריס, ואין תולין אותו בכמה מאכולות, מצינו כמה דרכים, **א** הלבוש בסימן ק"צ ס"ה כתב דהוא משום דאל"כ אין לדבר סוף ותיבטל גזירת חכמים בכתמים מכל וכל, והביאוהו המעדני יו"ט בסימן ו', והסד"ט שם סוסקס"א, וכ"כ בתשו' מעיל צדקה סימן כ' ד"ה ועפי"ז נ"ל, וכ"כ בחי' הגרע"א בסוגיין ד"ה אמנם כ"ז. - **ב** הלחו"ש שם סקי"ב כתב דהוא משום דלא תלינן במאכולת, רק בפחות מכגריס דאין דרך אשה לראות כן.[[158]](#footnote-159) - **ג** החת"ס לעיל נ"ב ב' כתב דהוא משום דאטו כל הני מאכולות בחדא דוכתא סרכי, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה עמ' קל"ו ועמ' קל"ט בדעת הרא"ש, דהוא משום דאמרינן דמי כיונם לדמים הללו שיפלו כולם במקום אחד זה אצל זה.[[159]](#footnote-160) - **ד** הערוה"ש שם סי"ח כתב דהוא משום דכל מה שהתירו עד כגריס, הוא משום דאל"כ אין לך אשה שהיא טהורה לבעלה, וע"כ לא התירו ביותר מכגריס, דשפיר תהא יכולה ליטהר לבעלה, דאטו המאכולות הולכין יחד סמוכים זל"ז שנאמר ששניהם נתמעכו יחד, והרי רובא דרובא כל אחת הולכת לבדה וכו', ועד"ז ובע"א קצת כתב הפרד"ר בפתיחה התנאי החמישי אות י' בדעת הרשב"א.

**הרגה כמה מאכולות אם תולה בכתם יותר מכגריס**

נחלקו הראשונים בדין הרגה כמה מאכולות, דהתוס' כתבו דאם הרגה הרבה מאכולות תולה כפי מה שהרגה, ועד"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דאם הרגה תולה אפי' יותר מכגריס, אם אפשר שיהא בדם אותו הבע"ח שהרגה כדי להכתים כשיעור הזה הנמצא.

אך הראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"ו כתב דאף אם הרגה כמה מאכולות אינה תולה ביותר מכגריס, וכ"כ הרא"ש בסימן ו' והמאירי,[[160]](#footnote-161) - ובטעמא דמילתא כתב הראב"ד שם דהוא משום דקים להו לרבנן דא"א במאכולת במקום אחד יותר מכגריס,[[161]](#footnote-162) אך הרא"ש שם כתב דהוא משום דלא פלוג רבנן בין הרגה הרבה להרגה מעט, וכ"כ המאירי שלא נתנו דבריהם לשיעורין בדבר המצוי בכל יום.

הפרד"ר בפתיחה עמ' קל"ט כתב בטעם פלוגתת התוס' והרא"ש, דדעת התוס' דהא דבעלמא אין תולין יותר מכגריס בכמה מאכולות, הוא משום דיותר מכגריס הוא שיעור ראי', ובזה לא הקילו לתלות, וכ"ז הוא כשאין ידוע שהרגה, אך אם הרגה כמה מאכולות היא תולה בהן, כמו שתולה כשנתעסקה בכתמים,[[162]](#footnote-163) אך הרא"ש ס"ל דהא דבעלמא אינה תולה בכמה מאכולות, הוא משום דמי כיוונם יחד, וע"כ אף אם ידוע שהרגה כמה מאכולות אין תולה ביותר מכגריס.[[163]](#footnote-164)

**הרגה מאכולת אחת אם תולה בכתם יותר מכגריס**

החוו"ד בסימן ק"צ סק"ז כתב דאם הרגה מאכולת אחת, ודאי אינה תולה ביותר מכגריס, וכ"נ בד' רש"י בד"ה עד כגריס, וכמש"כ הרש"ש, ועיי"ש שדקדק כן ממשנתינו, ול"ד לנתעסקה בצפור שיש בו כגריס דתולה כב' גריסין, ועיי"ש שפירש דהוא משום דעיקר הא דתולה במאכולת אף שלא הרגה, הוא משום דקים להו לחכמים דודאי הרגה מאכולת, וע"כ אף אם יודעת שהרגה מאכולת, אמרינן דהיא היא המאכולת דקים להו לחכמים שהרגה, - אך הפרד"ר בפתיחה עמ' קל"ט כתב דלדעת התוס' אם הרגה מאכולת אחת, דמי לנתעסקה בצפור דתולה כב' גריסין, וצ"ע.

**כתם שחור פחות מכגריס**

הראב"ד בבעה"נ סימן ד' כתב דהא דמטהרינן עד כגריס דתלינן במאכולת, הוא רק בכתם אדום, אך כתם שחור אינה תולה בו, והיינו משום דדם מאכולת הוא אדום, וכמבו' בסוגיית הגמ' לעיל י"ט ב', - אך בתשו' מעיל צדקה סימן כ' כתב דממה שלא הזכירו הפוסקים דכתם שחור טמא אף בפחות מכגריס, מוכח דאף בכתם שחור מטהרינן משום דלא גזרו כלל על פחות מכגריס,[[164]](#footnote-165) והסד"ט בסימן ק"צ סק"י הביא לדבריו, ועמד על שנעלם ממנו ד' הראב"ד.[[165]](#footnote-166)

**טעם טהרת כתם פחות מכגריס בזה"ז דלא שכיח מאכולת כגריס**

היראים בסימן כ"ו כתב דאנן לא בקיאינן שפיר מהו גריס של פול, הלכך צריך להזהר בכתמין לפי שקול הדעת שאין דם מאכולת ופרעושים רבה, והלחם בסימן ק"צ סקכ"א כתב לפרש לדבריו דהיינו דאין לטהר כתם אא"כ לפי שיעור דעתו דם מאכולת ופרעוש רבה ממנו, אך אם לפי שיקול דעתו אינו רבה ממנו אלא נראה לו שהם שוים בכמות, הרי א"א לצמצם, וע"כ יזהר שלא לטהר.

אך בד' ש"ר והפוסקים לא מצינו שהזהירו בזה לשער בדם מאכולת ופרעוש המצוי, והמעיל צדקה בסימן כ"ז ד"ה והנה נתקשיתי עמד בזה בטעם הא דמטהרינן בזה"ז כתם פחות מכגריס, אף דבזה"ז לא שכיח מאכולת שדמה הוא כשיעור כגריס, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המעיל צדקה שם כתב דהוא משום דבזמן חכמים הי' שיעורם כן, וע"כ אף בזה"ז לא מטמאינן בפחות מכך, כיון דלא גזרו אלא בשיעור כגריס ועוד, וכתב לדמותו להא דלא גזרו על בגד צבוע, ולא גזרו בנמצא על דבר שאינו מקב"ט, (וזה לטעמי' דלא גזרו על כתם פחות מכגריס, אף אם הוא ודאי מגופה), וכ"נ גם בד' החכם צבי סו"ס ס"ז. - **ב** בתשו' חת"ס יו"ד סימן ק"נ וקפ"ב כתב דהוא משום דעיקר דין כתמים הוא משום חומרא דטהרות, ולא פלוג רבנן וטימאו אותה גם לבעלה,[[166]](#footnote-167) ואף דבזה"ז בטל טעם טהרות, מ"מ גזירה לא בטלה ועדיין אסורה לבעלה, וכיון דכל איסורה הוא משום תקנת חכמים הראשונים, ע"כ לא מטמאינן לה אלא בשיעור כתם שבזמניהם,[[167]](#footnote-168) ועיי"ש שכתב לפ"ז, דבבדקה בעד שאינו בדוק, אין לטהר אלא כשיעור מאכולת שבזה"ז. - **ג** הלחו"ש בסימן ק"צ סקי"ב כתב למש"כ שם דהא דאין תולין כתם יותר מכגריס בכמה מאכולות, הוא משום דלא תלינן רק בפחות מכגריס שאין דרכה של אשה לראות כן, אך פחות מכגריס דאין דרכה של אשה לראות, תולין אף בכמה מאכולות. - **ד** החדרי דעה שם סכ"ט כתב דהא דתולין כתם עד כגריס הוא בכמה מאכולות, דקים להו לחכמים דדרך הוא שיתקבץ יחד דם מאכולות עד כגריס.

**שיעור כגריס של פול**

הראב"ד בבעה"נ סימן ג' הכ"א כתב בשיעור כגריס של פול, דכיון שלא הזכירו פול של מקום פלוני ולא פול הבינוני אלא כגריס של פול סתם, משערין בכל פול שיזדמן לנו ואפי' הוא גדול, שהרי אמרו כל שיעורי חכמים להחמיר חוץ מכגריס של כתמים להקל,[[168]](#footnote-169) ובפשוטו היינו משום דכל שנמצא גריס גדול, אמרינן דשמא זהו הגריס ששיערו בו חכמים, והולכין בכתמים להקל.

אך הנה הרמב"ן בהל' נדה כתב דשיעור כגריס הוא כגריס הקלקי, ואם נזדמן לה גריס גדול מגריס הקלקי משערת בו ששיעורי גריס של כתמים להקל, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד, והטוש"ע בסימן ק"צ ס"ה,[[169]](#footnote-170) ומבו' דאף דאם נזדמן לה גריס גדול יותר משערין בו, מ"מ במקומות אחרים הוי השיעור כט' עדשים, והיינו דשיעור כגריס נקבע לפי המקום, - והשערי ציון בח"א סימן כ"ט ד"ה ומאי דקשיא לי' כתב לפרש, דהיינו דשיערו חכמים בכגריס בינוני שהי' ביניהם וכתבו סתם ששיעורו בכגריס, ואחר שתלו חכמים בכגריס, ממילא פחות מכגריס ל"ה בכלל הגזירה, וע"כ אף אם נזדמן לנו גריס גדול דבודאי ל"ה דם מאכולת כולי האי, לא גזרו חכמים ע"ז.

**כתם עב שכשיתפשט יהא יותר מכגריס**

הסד"ט בסימן ק"צ סקס"א ד"ה מיהו יש לעיין כתב לדון בדם דם שנצרר במקום אחד, ולפי שהוא נצרר והוא גוש ועב מעט הוא פחות מכגריס, אך אם הי' מתפשט הי' בו יותר מכגריס, אם חשבינן לי' ככתם יותר מכגריס, ועיי"ש שצידד דאין משערין אלא כמות שבא לפנינו, וכתב דה"נ הוא להיפך היכא שבא לפנינו כתם וראינו שגוף הכתם אינו אלא פחות מכגריס, רק סביבו הוא התפשטות ולכלוכית של גוף הכתם ונצטבע מגוף הכתם, אפ"ה טמאה,[[170]](#footnote-171) דלא פלוג רבנן והם אמרו והם אמרו, אך בסו"ד כתב די"ל דהכל לפי ראות עיני המורה, ואם הדם צבור ונקוה במקום אחד הרבה, דנים אותו כאילו נתפשט והי' בו כגריס ועוד וטמאה, - ועמש"כ בזה השערי ציון בח"א סימן כ"ט ד"ה ומאי דקשיא לי', והפרד"ר בפתיחה עמ' קמ"ב.

**כתם הנמצא ע"ג בגד מנומר**

המעיל צדקה בסימן ס"ב כתב בדין כתם הנמצא ע"ג בגד מנומר, דאין הכתם שעל המקום הצבוע מצטרף לכגריס,[[171]](#footnote-172) ומ"מ כל שיש בכתמים שע"ג המקומות הלבנים כגריס ועוד טמאה, ול"ה כטיפין טיפין דאין מצטרפין, והביאוהו הסד"ט בסימן ק"צ סקכ"א ובגל' הגרע"א שם ס"י, - אך החוו"ד שם סק"ט כתב דהכתם שעל המקום הצבוע מצטרף לכגריס, כיון שרואין שהכל כתם אחד ובודאי מגופה אתי, וא"א לתלות במאכולת.[[172]](#footnote-173)

**כתם לבן שקצותיו אדום**

המעיל צדקה בסו"ס כ' כתב, דכתם לבן שקצותיו אדום, אינו טמא אלא אם יש באודם שבו כגריס, די"ל דדם מאכולת נתערב בו בעודו לח והטבע דחה חלק האודם לצדדיו,[[173]](#footnote-174) ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ הי' ראוי לטמאות אף כשאין בכולו כגריס, דאם מן מאכולת הוא, לבן מאין בא לשם, והסכים לזה הסד"ט בסימן ק"צ סקנ"ב, - אך החוו"ד שם סק"ט כתב דאם ניכר שהוא כתם אחד, מצטרף המראה הטהור לשיעור כגריס.[[174]](#footnote-175)

**ולדבריו אנו מודים,** הראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"ה כתב לפ"ז, דהא דתני במתניתין למילתא דר"ח בן אנטיגנוס, רשב"ג גופי' הוא דקא מפרש לה, משום דחזר בו לגבי' דר"ח בן אנטיגנוס, ומתישב בזה משה"ק התוי"ט במשנתינו, ועמש"כ הערול"נ בסוגיין והפרד"ר בפתיחה (עמ' קל"ח) לישב בע"א.

**תלי' בפשפש**

**ולרבנן וכו' תולה בפשפש,** הראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"ו כתב דטעמא דר' חנינא דאינה תולה בפשפש, הוא משום דלא שכיח, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והר"ן בסוגיין,[[175]](#footnote-176) ועיי"ש שכתבו לפ"ז דבמקום שמצוי פשפש, מודה ר' חנינא דתולין בו, והרשב"א הוכיח כן מד' הר"ח, וכ"כ הט"ז בסימן ק"צ סק"ט והש"ך שם סקי"א לדינא, - אך המ"מ בפ"ט מאיסו"ב הכ"ג כתב לדקדק מד' הרמב"ם והרמב"ן דאף במקום שהפשפש מצוי אין תולין בו, ועיי"ש שכתב דהוא משום דפשפש כל המוללו מריח בו, וע"כ לא תלינן שנהרג ולאו אדעתה.[[176]](#footnote-177)

הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח כתב דבכתם עד גריס תולין שמא בעת ישיבתה וכו' נהרג בע"ח כגון הפשפש והכנה ודומיהן וממנו הוא הכתם הזה, ומבו' בדבריו דאף לדידן תולין כתם בפשפש, - ובדף מס' 6 נתבאר לדעתו, דהא דאין תולין כתם יותר מכגריס במאכולת, אי"ז משום דלא שכיח מאכולת יותר מכגריס, שהרי תולין אף בפשפש, דשכיח שהוא יותר מכגריס, (וכדחזינן דלרבנן תולין בו עד כתורמוס), אלא הוא משום דלא הקילו לתלות במאכולת אלא עד כגריס שאין דרך אשה לראות כן,[[177]](#footnote-178) - ולפ"ז הדין נותן דאף במקום שמצוי פשפש אין תולין בו כתם יותר מכגריס, וכמש"כ המ"מ בדעתו.[[178]](#footnote-179)

**שיעור כתורמוס**

**עד כתורמוס,** לדעת הסוברים דהא דמטהרינן בכתם עד כגריס, אי"ז דין תלי' גרידא, אלא הוא שיעור שנתנו חכמים בכתמים, וכל שאין בו כגריס טהורה אף אם ודאי שהוא מגופה, יש להסתפק אם ה"נ הוא בשיעורא דתורמוס לרבנן דהוא שיעור שנתנו חכמים בכתמים, או דאי"ז אלא מדין תלי'.

לפ"מ דקי"ל דאינה תולה בפשפש אלא במקום שהוא מצוי, יש מקום לפרש דהוי זה מדין תלי' דעלמא, כעברה בשוק של טבחים, - אך ממש"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד דבמקום שרחש הפשפש נמצא אין חוששין לכתם עד שיהא בו כתורמוס "וחזר שם שיעור התורמוס כשיעור הגריס לכל הדינין שאמרו", מבו' דדינא דכתורמוס, הוא כדינא דכגריס,[[179]](#footnote-180) וכל האיבעיות לקמן בסוגיין בדין כגריס, הם אף בדין כתורמוס, וכ"כ המאירי בסוגיין.[[180]](#footnote-181)

הסד"ט בסימן ק"צ סקט"ו כתב לדון בגונא דהרגה פשפש ומצאה כתורמוס ועוד, אם היא תולה לאותו ועוד בדם מאכולת, לדעת הסוברים דקי"ל דאם נתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד תולה, ­ - והחוו"ד שם סק"ז כתב דכיון דלמ"ד דתולה בפשפש עד כתורמוס, ודאי דדין פשפש הוא כדין מאכולת, דבין הרגה ובין לא הרגה אינה תולה אלא בכדי תורמוס, ה"נ הוא לדידן במקום דשכיחי פשפשין, ועד"ז כתב הגר"ז שם סקנ"ה, - אך הבית מאיר שם ס"ז כתב דבכה"ג תולה כתורמוס בפשפש וכגריס במאכולת,[[181]](#footnote-182) וכ"כ הפרד"ר בפתיחה עמ' קל"ט.

הראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"ו כתב דאם הרגה ב' פשפשין היא תולה ב' תורמוסין, ול"ד להרגה ב' מאכולות דאין תולה ביותר מכגריס, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב, וכ"כ המאירי בסוגיין, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, - אך הגר"ז בסימן ק"צ סקנ"ה כתב דאף אם הרגה הרבה פשפשין אינה תולה יותר מכגריס, דלא פלוג רבנן, ודמי להרגה ב' מאכולות דאינה תולה ביותר מכגריס, לדעת הרא"ש ודעימי', וכ"כ החוו"ד שם סק"ז.[[182]](#footnote-183)

הראב"ד שם כתב דאם הריחה ריחו של פשפש היא תולה בו עד כתורמוס, וכ"כ הרא"ש בסימן ו', והטוש"ע בסימן ק"צ ס"ז, - והב"י שם כתב לדון דכל הא דאין תולין ביותר מכתורמוס, הוא רק כשהרגה פשפש, אך כל שהריחה ריחו תולה בו אפי' יותר מכתורמוס, דכיון דאין ידוע כמה היו י"ל שהיו ב' או ג', אך כתב דאין נראה להקל כ"כ, ודמי להא דאין תולין כתם יותר מכגריס במאכולת, אף דסתם סדינים הרבה מאכולות מתמעכות בהן, וכך לי סתם סדינים לגבי מאכולת כמו פשפש לגבי הריחה ריחו, וכ"ה דבהא לא תלינן אלא בחדא, בהא נמי לא תלינן אלא בחדא.[[183]](#footnote-184)

הב"י בסימן ק"צ ס"ז עמד בתו"ד במה שהשמיט הרמב"ם להא דתולה בפשפש עד כתורמוס, דאף דקי"ל דאינה תולה בפשפש אף כשהוא מצוי, וכמש"כ המ"מ בדעתו, מ"מ הי' לו לכתבו ללמד דשיעור דם פשפש כתורמוס ואין תולין בו יותר מכך, אף אם הרגתו או הריחה ריחו, וכמש"כ כן הראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"ו וש"ר.

אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח כתב דאם הרגה מאכולת דהיינו כינה או פשפש תולה בו אפי' דם גדול מאד, אם יש בדמו כדי להכתים כשיעור זה, ומבו' דליכא בזה לשיעורא דכתורמוס.[[184]](#footnote-185)

**פשפש זה ארכו כרחבו לענין כתמים,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאי הוה כתם ארכו כרחבו אפי' יותר מגריס תלינן בפשפש, וכ"כ הרשב"א והר"ן בשם תוס', ופירשו דאתיא כר' חנינא דלא תלינן בפשפש, ומ"מ אם ארכו כרחבו תלינן, ולכאו' היינו דאף דפליג ר' חנינא על רבנן וס"ל דבסתמא אין תולין בפשפש, מ"מ בכה"ג דארכו כרחבו דצורתו הוא כצורת פשפש תולין בו, (אף דליכא בזה הוכחה שאינו דם נדה).[[185]](#footnote-186) - **ב** הרשב"א והר"ן כתבו דבמקום שהפשפש מצוי לעולם תולין בו, ובמקום שאינו מצוי לעולם אין תולין בו, ומה שאמרו דארכו כרחבו הוא לצייר הרחש, לומר דבמקום שהרחש הפלוני שרחבו כארכו מצוי שם, תולין בו עד כתורמוס, וכ"כ בפי' ר"ח.[[186]](#footnote-187) - **ג** בפסקי הרשב"ץ כתב דהיינו לענין שיעורא,[[187]](#footnote-188) אך א"צ שיהא הכתם מרובע, ואף אם הוא משוך תולה בו. - **ד** הב"י בסימן ק"צ ס"ז פירש בד' רש"י דאיירי במקום דפשפש מצוי, ואפ"ה אין תולין בו אא"כ ארכו כרחבו, ועיי"ש שכתב לדון לפרש דאתיא כרבנן דתולין בפשפש אף במקום שאינו מצוי כ"כ, ובכה"ג אין תולין בו אא"כ ארכו כרחבו,[[188]](#footnote-189) אך לפ"מ דקי"ל דאין תולין אלא במקום שפשפש מצוי, היינו אף כשאין ארכו כרחבו.[[189]](#footnote-190)

**כתמים בעיר שיש בה חזירים**

**עיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתמים,** בטעם הא דאין חוששין בעיר זו לכתמים מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום שהם אוכלים שקצים ורמשים ומתיזין דם, וכ"כ התוס' הרא"ש ובפסקיו בסו"ס ו', והריא"ז בפירקין ה"ב דין ג', והאו"ז בסימן שנ"ב בשם רשב"ם, והטור בסימן ק"צ. - **ב** בד' התוס' מבו' דהוא משום דתלינן שנגעו בה החזירים, ולא משום שהן מתיזין דם, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ סימן ג' הי"ג, וכתב דאם אמרה ברי לי שלא נגע בי חזיר, לא תלינן, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד. - **ג** בפי' ר"ח כתב בפי' קמא דהוא משום שמצוי בהן פשפש, והביאו הרשב"א.[[190]](#footnote-191)

הסמ"ק בסימן קצ"ג כתב דהא דאין חוששין לכתמים בעיר שיש בה חזירים, היינו כשעברו החזירים אצל האשה, והביאוהו הארחות חיים בהל' נדה ס"ב, והכל בו בסימן פ"ה, - אך הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כתב דתולין בה בכל מקום, משום דהחזירים הולכין אילך ואילך וכל העיר כשוק של טבחים, וע"כ ל"ד לספק עברה בשוק של טבחים שאינה תולה, ועמש"נ בדף מס' 6 לפרש בזה, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ח והרמב"ן בהל' נדה פ"ד הכ"ז.[[191]](#footnote-192)

הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ח כתב דעיר שיש בה חזירים וכו' אין חוששין לכתמים הנמצאים בחלוק, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ד הכ"ז, ומשמע דלא מטהרינן אלא בכתמים הנמצאים בחלוקה, אך כתמים הנמצאים בבשרה טמאים, דדמי לעברה בשוק של טבחים ומצאה כתם על בשרה דטמאה, וכמו שאמרו לעיל נ"ז ב', וכ"נ בד' הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב הקצר בית ד' ש"ז, - אך בד' הרשב"א במשמה"ב שם משמע להדיא דאין חוששין אף לכתם הנמצא בבשרה, ודקדק כן מלישנא דאין חוששין לכתמים, ומשמע דאין חוששין להן כלל, וצ"ע.

התוס' כתבו דבזה"ז חוששין לכתמים אף בעיר שיש בה חזירים, דאין רגילות ליגע בהן חזירים, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ו', משום דידוע שאין החזירים מתיזין דם, - אך הרשב"א בסוגיין והאו"ז בסימן שנ"ב כתבו דלא ידעו טעם לזה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם והראב"ד והרמב"ן שם דאף בזה"ז אין חוששין בעיר שיש בה חזירים לכתמים.

**ודרוקרת כעיר שיש בה חזירים דמיא,** בפירש"י כתב דהיינו משום דטבחים הרבה ואשפות ושקצים מצויין בה, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כתב דהיינו משום שהטבחים מצויין בכל רחובות העיר ושמא בשוק זה שעברה נשחטה שם בהמה ולאו אדעתא, ועמש"נ בדף מס' 6 בטעם הא דל"ה כספק עברה בשוק של טבחים.

המ"מ בפ"ט מאיסו"ב הכ"ח גריס, ודרורקת "אע"ג דמעלמא אתו לה" כעיר שיש בה חזירים דמיא, והיינו דאף שאין בה חזירים אלא הם באים לה תמיד, הוי כעיר שיש לה חזירים, והב"י בסימן ק"צ סכ"ב כתב דכ"ה גירסת הרמב"ם, ומזה הוא שלמד הרמב"ם שם דעיר שחזירים באין לה תמיד אין חוששין לכתמים הנמצאין בחלוק.

י"ב כסליו פ"ב

דף מס' 8

**כתם שיש בו כגריס מצומצם**

**נ"ח ב'** **- כל שיעורי חכמים להחמיר חוץ מכגריס של כתמים להקל,** בפירש"י בחולין נ"ה א' ד"ה חוץ מכגריס פירש דהוא משום דכתמים דרבנן, וכ"כ הרשב"א שם, וכתב דה"נ הוא בכל שיעורי איסורי דרבנן, - אך בד' התוס' שם ד"ה כל שיעורי חכמים שעמדו מהא דלענין סוף זמן תפילה אמרינן עד ועד בכלל, משמע דפליגי ע"ז וס"ל דכל שיעורי חכמים להחמיר אף בדינים דרבנן, ורק בכתמים הוי השיעור להקל, ועמדו ע"ז הרש"ש שם והערול"נ בסוגיין, (ועמש"כ הערול"נ לדחות), וכן נקט המעדני יו"ט בסימן ח' אות צ' בדעת הרא"ש.

בל' רש"י בחולין שם מבו', דלעולם עיקר שיעור כתם הוא כגריס, והא דבעינן כגריס ועוד, הוא להקל, משום דכתמים עצמן דרבנן, ולכאו' אי"ז מדינא דספק דרבנן לקולא, אלא היינו דבמידי דרבנן הקילו חכמים לטהר עד כגריס ועוד, וכשאמרו חכמים עד כגריס נכלל בזה אף כגריס עצמו,[[192]](#footnote-193) וכ"כ האבנ"ז ביו"ד סימן נ"ט סקט"ו, עיי"ש, - אך בתשו' שערי ציון ח"א סימן כ"ז סק"ה ז' נקט דהוא מדינא דספק דרבנן לקולא, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, וצ"ע.

בספה"י לר"ת סימן קס"ח פירש בטעמא דרב חסדא, דהוא משום דפעמים שיש כגריס דם ממאכולת, ואע"פ דהוי מילתא דלא שכיחא, מ"מ אזלינן לקולא, דבכל מקום מקילין בכתמים, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ונתבאר להלן, - ועד"ז כתב הלחו"ש בסימן ק"צ סקכ"ב דלא נחלקו רב הונא ורב חסדא במציאות אם שכיח מאכולת כגריס, אלא היינו דרוב המאכולות אין בהם דם רק קצת פחות מכגריס ועל המעט נמצא מאכולת שיש בה דם כגריס, ורב הונא ס"ל דאין תולין כגריס במאכולת משום דלא שכיחא, ורב חסדא ס"ל דכיון דעכ"פ יש בנמצא מאכולת כגריס, תלינן בה, וכ"כ בס' מי נדה לקמן בסוגיין ד"ה מיהו שוב עיינתי.

**איכא דאמרי לה באנפי נפשה וכו',** הרשב"א כתב בשם רשב"ם דליכא נפ"מ בין ב' הלשונות, אלא שחייב אדם לומר בלשון רבו, - אך בשם רבינו יונה כתב דנפ"מ בינייהו, דלל"ב הא דאמר ר"ה דכגריס כיותר מכגריס, היינו אף לקולא, דבכה"ג שמצאה כגריס למעלה מן החגור, אין תולין אותו במאכולת, ומכח זה היא תולה בו אף כתם יותר מכגריס שמצאה למטה מן החגור, אך לל"ק הא דאמר ר"ה כגריס אינה תולה, י"ל דהוא רק לחומרא, משום דהשיעור מסופק בידינו, ומספק חוששין להחמיר.

הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ג' והרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"ג וש"ר, כתבו דקי"ל דשיעור כתם הוא כגריס ועוד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ג, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח, - אך הרמב"ם שם ה"ו כתב דשיעור כתם הוא כגריס, ועמד ע"ז הב"ח בסימן ק"צ אות ט', - ועמש"כ בזה הערוה"ש שם סי"ט.[[193]](#footnote-194)

הסמ"ג לאוין קי"א הוכיח דקי"ל כרב חסדא, מהא דתניא לעיל י"ד ב' שצריכה כגריס ועוד,[[194]](#footnote-195) והלחו"ש בסימן ק"צ סקכ"ב הק' דמ"ט לא פרכינן מינה לדעת רב הונא דכגריס אינה תולה, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובתשו' שערי ציון ח"א סימן כ"ז סק"ה כתב דצ"ל דבל' הברייתא ל"ה מבואר לשון ועוד, רק הגמ' בעצמה הוסיפה לשון ועוד משום דהכי קי"ל, וכמש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד (כג.) דדרך הגמ' להוסיף בל' התוספתא דרך פירוש, ושונין כאילו הוא מגוף התוספתא, - ועמש"כ הצפנת פענח בפ"ד מאיסו"ב הי"ט לחדש בזה.

**תליית תחתון בעליון**

**תולה בעליון עד כגריס,** התוס' וש"ר פירשו דהיינו, דאם נמצא עלי' כתם למטה וכתם למעלה, תולה את אותו שלמטה בעליון, דכ"ה דהעליון הוא מעלמא, ה"נ תחתון מעלמא אתי, ובספה"י לר"ת בסימן קס"ח כתב לפרש דהיינו משום דבאותו הכתם שלמעלה מן החגור תלינן דעברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, וכיון דודאי דעברה בשוק של טבחים, יש לתלות בזה גם את הכתם התחתון, דהרי אם ידענו שעברה בשוק של טבחים, אף אם ל"ה דמים למעלה מן החגור והיו למטה, הוה תלינן בדם צפור, והכא הו"ל כידוע שעברה בשוק של טבחים, כיון שמצאה טיפי דמים למעלה מן החגור, ועד"ז כתב הרא"ש בסימן ח' דאמרינן שבפעם אחת נתלכלך חלוקה למטה ולמעלה, וכ"כ הרשב"א והר"ן דאמרינן דעליון ותחתון ממקום אחד באו.

הראב"ד בבעה"נ סימן ב' ה"א כתב דהא דמטהרינן בכתם שנמצא למעלה מן החגור, הוא משום דתולין שעברה בשוק של טבחים ואינה זוכרת, או שמא מאכולת נתמעך בה, ואע"פ שאין תולין במאכולת יותר מכגריס, כאן תולין ביותר מכגריס לפי שאינו מקום ראי', וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד, - והפרד"ר בפתיחה עמ' קנ"ח עמד בזה דלפ"ז היאך תולין בזה את הכתם התחתון בעליון, הרי י"ל דלא עברה כלל בשוק של טבחים, אלא הוי הכתם העליון מדם מאכולת, וא"א לתלות בזה את התחתון,[[195]](#footnote-196) ועיי"ש שכתב דמה"ט השמיטו הראב"ד בבעה"נ והרשב"א בתוה"ב להך דינא.[[196]](#footnote-197)

אך הנה הראב"ד בבעה"נ במהדו"ב בסימן ג' הי"ח הביא לדין זה, והדק"ל דלמש"כ הראב"ד גופי' דטהרת כתם למעלה מן החגור הוא גם משום דשמא מאכולת נתמעך בה, היאך תולין בזה את התחתון,[[197]](#footnote-198) - ולכאו' צ"ל דהוא משום דמסתבר טפי לתלות שבאו ב' הדמים ביחד, וכמשמעות ל' הרא"ש, וכ"ה בל' הש"ך בסימן ק"צ סק"ל דאמרינן דבב"א נתלכלכו, וע"כ תלינן שעברה בשוק של טבחים וניתז עלי' הדם למעלה ולמטה, וצ"ע.

התורי"ד בסוגיין פירש דהא דתולין תחתון בעליון עד כגריס, אתיא כתנא דמתניתין דאם לא הרגה אינה תולה במאכולת, ואפ"ה אם נמצאו על חלוקה טיפי דמים למעלה מן החגור ולמטה מן החגור, אמרינן דכ"ה דאותם שלמעלה הן טהורין אע"פ שלא הרגה דתלינן להו בדם מאכולת, כך אלו שלמטה טהורין, דאמרינן מוכחא מילתא שממקום שבאו אלו שלמעלה באו אלו שלמטה ודם מאכולת הן, והא דתניא עד כגריס, היינו דכל הא דתולה תחתון בעליון הוא כשהתחתון הוא עד כגריס, אך ביותר מכגריס טמאה, דאין לתלות יותר מכגריס בדם מאכולת, - ומבו' מדבריו, דהא דתולין תחתון בעליון, אי"ז משום דאמרינן שבאו בפעם אחת, דהכתם שלמעלה מן החגור ולמטה מן החגור, לא בא בפעם אחת, וגם דלכאו' איירי אף בגונא שיש בב' הכתמים יחד כגריס ועוד, ומ"מ כיון שהכתם שלמטה אינו יותר מכגריס, תולין דהוא מדם מאכולת, וצ"ע.

**תליית תחתון בעליון כשיש בעליון כגריס**

התוס' כתבו, דאין תולין תחתון בעליון, אלא כשיש בעליון יותר מכגריס, ועמש"כ בזה המהרש"א, וכ"כ הרא"ש בסימן ז' והרשב"א והר"ן, ופירשו דהוא משום דכל שאין בעליון אלא כגריס תולין אותו בדם מאכולת, וא"א לתלות בזה את התחתון, וכ"כ הטוש"ע בסימן ק"צ סי"ז, - אך הראב"ד בבעה"נ סימן ג' הט"ז כתב דאף אם העליון הוא כגריס תולין בו, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן קס"ח, ועיי"ש שכתב דהוא משום דעיקר הא דמטהר רב חסדא בכגריס הוא משום דפעמים שיש כגריס דם ממאכולת, ומיהו מילתא דלא שכיחא הוי, וע"כ אזלינן הכא והכא לקולא, דבכל מקום מקילין בכתמים.

הרשב"א לעיל בסוגיין כתב בשם רבינו יונה, דלדעת רב הונא דכגריס כיותר מגריס, אם יש בעליון כגריס, תולין בו את התחתון, דכיון דלדידי' אין תולין כתם כגריס בדם מאכולת, ע"כ אמרינן דודאי דבא ממקום אחר, ותולין בזה אף את התחתון, - אך בספה"י לר"ת שם מבו' דלדעת רב הונא דעד ולא עד בכלל, ה"נ בהא דתולין תחתון בעליון עד כגריס, אמרינן דעד ולא עד בכלל, וכל שיש בעליון כגריס אין תולין בו את התחתון, עיי"ש.[[198]](#footnote-199)

בתשו' שערי ציון ח"א סימן כ"ז סק"א כתב, דלמש"כ החת"ס דבזה"ז לא שכיח מאכולת כגריס, והא דמטהרינן כתם עד כגריס, הוא משום דלא גזרו בזה חכמים, הרי דבהא דתולין תחתון בעליון, הדין נותן דכל שהעליון הוא יותר משיעור מאכולת דידן, אף שאין בו כגריס ועוד, מ"מ כיון דודאי לא אתי ממאכולת אלא מעלמא, תולין בו את התחתון, וכתב דזה דבר חדש, וצ"ע.

**הא דאין תולין תחתון בעליון כשהוא פחות מכגריס, אם הוא אף כשהעליון על בשרה**

התפארת למשה בסימן ק"צ סי"ז כתב דהא דאין תולין תחתון בעליון כשאין בעליון כגריס ועוד, הוא אף כשנמצא הכתם העליון על בשרה, ואף לדעת הרמב"ם דכתם שבבשרה טמא אף בפחות מכגריס, והיינו משום דכל הא דמטמאינן בכתם שבבשרה אף בפחות מכגריס, הוא משום דכל דבגופה אשתכח תלינן בגופה ולא מעלמא, אך כשנמצא למעלה מן החגור בבשרה דבע"כ דאינו מגופה, יש לתלותו במאכולת, ואין תולין בו את התחתון, וכ"כ בגל' הגרע"א שם, וכ"כ המהר"ם לעיל י"ד א', דאף כשנמצא על בשרה, אם הוא במקום שאין דם המקור יכול ליפול שם, תלינן במאכולת.

אך החוו"ד שם סקי"ב צידד, דלדעת הרמב"ם, אם הכתם שלמעלה מן החגור הוא על בשרה, היא תולה בו אף שהוא פחות מגריס, וצ"ב דלהחוו"ד לטעמי' שם סקכ"ב דגם בבשרה שכיחי מאכולת, וטעמא דהרמב"ם הוא משום דכיון דבבשרה אישתכח ומבשרה קחזיא תלינן בבשרה דרגלים לדבר, א"כ כל שהוא למעלה מן החגור, שלא בא מן המקור, יש לנו לתלותו במאכולת, וא"כ מ"ט התחתון טהור.[[199]](#footnote-200)

**תליית תחתון בעליון כשהתחתון על בשרה**

התפארת למשה בסימן ק"צ סי"ז כתב בתחילת דבריו דכל הא דמטהרינן כשנמצא עלי' כתם למטה ולמעלה, היינו כשנמצא על חלוקה או על חלוקה ובשרה, אך כל שנמצא על בשרה לבד אין תולין את התחתון בעליון, שהרי אף אם אם ודאי עברה בשוק של טבחים אינה תולה בו כתם שעל בשרה, - אך בסו"ד צידד דאף בכה"ג תולין תחתון בעליון, ול"ד לעברה בשוק של טבחים שאינה תולה, דהיינו משום דכיון דבגופה אשתכח תלינן בגופה ולא מעלמא, ומשא"כ כשנמצא בבשרה גם למעלה מן החגור, דע"כ דאף שהוא בגופה מעלמא אתא או ממכה שבגופה, תולין בזה גם את התחתון,[[200]](#footnote-201) וכ"כ בגל' הגרע"א שם, וכ"ה מבו' בד' הסד"ט שם סק"מ, וכן נקט ההפלאה שם סק"ו, - וכ"כ בתשו' עבודת הגרשוני סו"ס כ"ג, ועיי"ש שכתב דהוא משום דאמרינן דכשם שהעליון מעלמא אתא, והא דלא נמצא על חלוקה הוא משום דבין רגלי' ניתז, כך התחתון מעלמא אתא ולא נמצא על חלוקה משום דמבין רגלי' ניתז.

אך בתשו' ה"ר ישעי' הלוי בעבוה"ג שם נקט דבכה"ג שנמצא התחתון על בשרה אין תולין אותו בעליון, וכ"כ הלחו"ש בסימן ק"צ סוסקכ"ב, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה עמ' ק"ס דלא עדיף מהיכא דעברה בשוק של טבחים שאינה תולה בו את הכתם שעל בשרה, ואף דהכתם העליון בע"כ דהוא מעלמא, וחזינן דאיתרמי מילתא דאתא מעלמא ולא ניתז רק על בשרה, אין מזה ראי' שיזדמן עוד הפעם כן, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - ועמש"כ בזה הפרי דעה בשפ"ל סימן ק"צ סק"ל.

התפארת למשה שם כתב, דאף למש"כ דגם בכתם שעל בשרה תולין תחתון בעליון, מ"מ אם הכתם העליון נמצא על חלוקה ובשרה, והכתם התחתון נמצא על בשרה לבד, אין תולין את התחתון בעליון, והיינו משום דבכה"ג לא תלינן כלל שניתז מבין רגלי', וע"כ אין לטהר את הכתם העליון, והביאו בגל' הגרע"א שם, - אך הסד"ט שם סק"מ נסתפק לטהר אף בכה"ג שהכתם שלמעלה מן החגור הוא על חלוקה, והתחתון הוא על בשרה, עיי"ש.[[201]](#footnote-202)

בד' התפארת למשה שם מבו', דלדעת הרמב"ם דכתם שעל בשרה טמא אף בפחות מכגריס, היינו אף כשנמצא על בשרה גם למעלה מן החגור כתם פחות מכגריס, עייי"ש, - אך ההפלאה שם סק"ו דקדק בל' השו"ע שם דבכה"ג שנמצאו כתם תחתון ועליון על בשרה ושניהם אין בהן כגריס, טהור הכתם התחתון לכו"ע.[[202]](#footnote-203)

**דיני תליית תחתון בעליון**

הטוש"ע בסימן ק"צ סי"ז כתבו דהא דתולין תחתון בעליון, הוא כשיודעת שלא נזדקרה,[[203]](#footnote-204) והלבוש שם כתב דאע"ג דקי"ל דכל שמצאה דם למעלה מן החגור טהורה ואינו חוששת שמא נזדקרה, מ"מ בכה"ג אין מטהרין את הכתם התחתון, דלא תלינן ב' תליות לקולא, וכ"כ הש"ך שם סק"ל, ועמש"כ בזה בתשו' עבודת הגרשוני סימן כ"ג בתשו' ה"ר ישעי' הלוי ובתשו' העבוה"ג.

בגל' הגרע"א שם צידד, דאף תוך ג' ימים לספירתה, דאין תולין כתמים בדעלמא, וכמש"כ הרמ"א בסימן קצ"ו ס"י, תולה תחתון בעליון, דכיון דהעליון ודאי אינו מגופה וידעינן דבא מעלמא, הוי כאלו ידענו שנשפך דם על החלוק ולא ידעינן כמה דאף בתוך ג' ימים תלינן.[[204]](#footnote-205)

החוו"ד בסימן ק"צ סקי"א כתב, דאם נתעסקה בכתם כגריס ועוד, ונמצא כתם למעלה וכתם למטה, טמאה, דתולין הכתם העליון בעסק ושלמטה במקור,[[205]](#footnote-206) - ועיי"ש שכתב עוד, דכל הא דתולין תחתון בעליון, הוא רק כשחלוקה העליון הי' בדוק, אך כל שלא הי' בדוק, אין תולין, דבכה"ג אמרינן דהכתם שעל חלוקה הי' קודם לכן, ולא תלינן דעברה עכשיו בשוק של טבחים, וכ"כ הסד"ט שם סוסקל"ה.

בגל' הגרע"א בסימן ק"צ ס"ז כתב, דלמש"כ הש"ך שם דבמקום דשכיח פשפש תולין בו עד כתורמוס, הרי דאם מצאה למעלה מהחגור כתורמוס ולמטה מהחגור יותר מתורמוס, טמאה, - ומשמעות דבריו דאף למש"כ הש"ך דמספיקא הוא דתלינן בפשפש, דבכתמים שומעין להקל, מ"מ כיון דמספיקא תולין בו, אין תולין בכה"ג את התחתון בעליון, וצ"ע.

י"ח כסליו פ"ב

דף מס' 9

**כתם יותר מכגריס שרצופה בו מאכולת**

**נ"ט א'** **- נמצא עלי' כגריס ועוד ואותו ועוד רצופה בו מאכולת,** החוו"ד בסימן ק"צ סק"ז כתב דאם אין המאכולת רצופה באותו ועוד, אלא שהרגה מאכולת, לכו"ע אינה תולה, דבכה"ג אמרינן דמאכולת זו שהרגה היא המאכולת שאמרו חכמים לתלות בה.

והפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ התנאי החמישי סוף אות ז' הק' דא"כ מ"ט דר' ינאי דמטהר כשנמצאת מאכולת רצופה באותו ועוד, ולא אמרינן דהיא היא המאכולת דקים להו לחז"ל דהרגה, - וי"ל דהיינו משום דבכה"ג ל"ב לדין תלי' כלפי אותו ועוד, כיון דמוכחא מילתא שהוא מדם מאכולת, וכמש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד דהוא שור שחוט לפניך, וע"כ שפיר תולין את שאר הכתם בדם מאכולת.[[206]](#footnote-207)

**ר"ח אומר טמאה וכו' כי תליא בכגריס בכגריס ועוד לא תליא,** בטעם הא דטמאה ולא אמרינן דאותו ועוד הוא מהמאכולת הרצופה, וליכא אלא כתם כגריס דטהור, מצינו כמה דרכים, **א** הדרישה בסימן ק"צ סקי"ד כתב דהוא משום דדמי לכל כתם יותר מכגריס דטמא משום דאין תולין בב' מאכולות, וה"נ בכה"ג דמאכולת רצופה, אין תולין דהועוד הוא מהמאכולת הרצופה ושאר הכתם הוא ממאכולת אחרת. - **ב** למש"כ הלבוש ודעימי' דהא דאין תולין כתם יותר מכגריס במאכולת, הוא משום דאל"כ אין לדבר סוף ותיבטל גזירת חכמים בכתמים מכל וכל, ונתבאר בדף מס' 7, י"ל דגדר התקנ"ח הוא דין שיעור בכתם, דכל שיש בו יותר מכגריס אין תולין אותו במאכולת, וע"כ אף כשנמצאת בו מאכולת רצופה ויש לתלות אותו ועוד במאכולת הרצופה, אכתי חשבינן לי' ככתם יותר מכגריס, דהא דתלינן לי' במאכולת הרצופה, אינו מסלקו מכלל הכתם, אלא אף דהוי מכלל הכתם, מ"מ יש עליו תלי' מעליא,[[207]](#footnote-208) והוא בכלל מה שתיקנו חכמים דאין תולין כתם יותר מכגריס במאכולת.[[208]](#footnote-209) - **ג** למש"כ החוו"ד דאם אין המאכולת רצופה באותו עוד, אלא שהרגה מאכולת, לכו"ע אינה תולה ביותר מכגריס, דבכה"ג אמרינן דמאכולת זו שהרגה היא המאכולת שאמרו חכמים לתלות בה, י"ל דמה"ט אף כשהמאכולת רצופה, אמרינן דהיא המאכולת שאמרו חכמים לתלות בה, וע"כ אינה תולה ביותר מכגריס, ועד"ז הוא למש"כ הרא"ש דאף כשהרגה ב' מאכולות אינה תולה ביותר מכגריס, וי"ל דמה"ט אף כשנמצאת מאכולת רצופה אין תולין ביותר מכגריס.

**ר' ינאי אומר טהורה וכו' היכא דרצופה בו מאכולת מוכחא מילתא דהאי ועוד דם מאכולת הוא פש לי כגריס כיון דבעלמא תליא ה"נ תליא,** בטעמא דר' ינאי דטהורה בכה"ג ול"ד להא דמטמאינן בכל כתם יותר מכגריס ואין תולין אותו בב' מאכולות, מצינו כמה דרכים, **א** הדרישה בסימן ק"צ סקי"ד כתב דהיינו משום דכשרצופה בו מאכולת, הרי דהמאכולת שלפנינו כאילו היתה מעסק אחר, ואין לנו לדון אלא על הכתם שנשתייר, והו"ל ככל כתם שתולין אותו במאכולת אחת, ועד"ז כתב הערול"נ. - **ב** הרש"ש לעיל נ"ב ב' כתב דהוא משום דאף דאין תולין בב' מאכולות, מ"מ כיון דמוכחא מילתא דהאי ועוד דם מאכולת הוא ולא נשתייר אלא כגריס, הו"ל ככתם שאין בו כגריס ועוד דטהור אף היכא דליכא למיתלא במאכולת, דהשוו חכמים גזירתם שלא לטמאות בפחות מכגריס. - **ג** לדעת הסוברים דהא דאין תולין כתם יותר מכגריס בב' מאכולות הוא משום דמי כיונם למקום אחד, י"ל דע"כ בכה"ג דאותו ועוד רצופה בו מאכולת, ליכא כלל לטעם זה, שהרי גם אם שאר הדם הוא מגופה, נימא דמי כיונו למקום דם המאכולת, ועד"ז הוא אם הא דאין תולין כתם יותר מכגריס בב' מאכולות, הוא משום דביותר מגריס דהוא דרך ראי' אין תולין במאכולת, וע"כ הכא כיון דאותו ועוד הוא ממאכולת, הרי גם אם שאר הדם הוא מגופה אינו דרך ראי', וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ (התנאי החמישי סוף אות ה'). - **ד** למש"נ לעיל דטעמא דר"ח הוא משום דאף אחר שרצופה בו מאכולת אכתי חשיב ככתם יותר מכגריס, דדינא הוא דאין תולין אתו במאכולת, י"ל דבזה הוא דפליג ר' ינאי דכיון דמאכולת רצופה בו אין אותו ועוד מכלל הכתם, והו"ל ככתם כגריס דתולין אותו במאכולת.[[209]](#footnote-210)

הרא"ש בסימן ח' כתב דהא דמטהר ר' ינאי הוא אף כשנמצא עלי' כתם כב' גריסין, כיון דכי מדלית כגריס של המאכולת לא נשאר בו כגריס ועוד, והא דנקט לה כשנמצא עלי' כגריס ועוד, הוא לרבותא דר"ח דאף בכה"ג מטמא, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד, ורי"ו בנתיב כ"ו ח"ב, והטוש"ע בסימן ק"צ סכ"ח.[[210]](#footnote-211)

הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ג פסק כדעת ר"ח, דאין תולין כתם יותר מכגריס במאכולת, אף אם היתה מאכולת רצוצה בו, - אך הראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"כ כתב דקי"ל כר' ינאי דתולה בכה"ג, דבשל סופרים הלך אחר המיקל, וכ"כ האו"ז בסימן שנ"א, והרמב"ן בהל' נדה פ"ד הי"ז, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד, והרא"ה בבדה"ב שם, והרא"ש בסימן ח', והריא"ז והרשב"ץ בפירקין, והטוש"ע בסימן ק"צ סכ"ח.

**כתם יותר מכגריס כשנתעסקה בכגריס**

**נתעסקה בגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד,** התוס' והתוס' הרא"ש כתבו דה"ה כשנתעסקה בפחות מכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד, ולא נתפרש בדבריהם מה מקום יש לחלק בין היכא שנתעסקה בכגריס, להיכא שנתעסקה בפחות מכגריס, ועמש"כ בזה הלחו"ש בסימן ק"צ סקל"א, וצ"ע.

בביאור האיבעיא דבכה"ג היא טמאה, מצינו כמה דרכים, **א** הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ועוד יש להביא כתב דהוא משום דלא עביד דמתרמי משני מינים אהדדי, וכ"כ הגר"ז שם סקנ"א, וכ"ה מבו' בתשו' מעיל צדקה סימן כ' ד"ה ועפי"ז נ"ל, וכ"כ הערוה"ש שם סע"ח בטעמא בתרא. - **ב** למש"כ הלבוש ודעימי' דהא דאין תולין כתם יותר מכגריס במאכולת, הוא משום דאל"כ אין לדבר סוף וכו', ונתבאר לעיל די"ל דגדר התקנ"ח הוא שיעור בכתם דכל שיש בו יותר מכגריס אין תולין אותו במאכולת, י"ל דע"כ אף כשנתעסקה בכגריס ויש לתלות בו, אכתי חשבינן לי' ככתם יותר מכגריס, דהא דתלינן לי' במה שנתעסקה, הוא מדין תלי', ואינו מסלקו מכלל הכתם, והוא בכלל מה שתיקנו חכמים דאין תולין כתם יותר מכגריס במאכולת, ועד"ז כתב הערוה"ש שם בטעמא קמא. - **ג** הערוה"ש שם כתב די"ל עוד דהוא משום דאין תולין ב' תליות.

**עד כאן לא קאמר ר"ח התם טמאה אלא דלא נתעסקה אבל הכא דנתעסקה תליא,** בטעם הצד דמאכולת רצופה גרע מנתעסקה, מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כתב דהוא משום דבמאכולת רצופה י"ל דבאה מעלמא רצופה, ול"ה כאן דם כלל, וע"כ גרע מהיכא שנתעסקה בודאי בכתמים. - **ב** הדרישה בסימן ק"צ סקי"ד כתב דהוא משום דבמאכולת רצופה י"ל דדינא הוא דאין תולין בב' מאכולות, ומשא"כ כשנתעסקה בעסק אחר. - **ג** למש"כ החוו"ד דכל שנמצא עלי' כגריס ועוד והרגה מאכולת, לכו"ע אינה תולה, דבכה"ג אמרינן דמאכולת זו שהרגה היא המאכולת שאמרו חכמים לתלות בה, ונתבאר לעיל די"ל דזהו טעמא דר"ח דאף במאכולת רצופה אינה תולה, הרי דע"כ ל"ד לנתעסקה בכגריס דתולה, ועד"ז הוא למש"נ לעיל לדעת הרא"ש דאף אם הרגה ב' מאכולות אינה תולה ביותר מכגריס, - ועמש"כ בזה הערול"נ.

**אפי' לר' ינאי דאמר תולה ה"מ היכא דרצופה בו מאכולת,** הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כתב דהוא משום דמאכולת רצופה עדיפא טפי משום דשור שחוט לפניך שהרי רצופה על הכתם, ומשא"כ כשנתעסקה בכתמים דשמא לא נגע שם כתם זה, - ולכאו' היינו דבמאכולת רצופה, אי"ז מדין תלי' כלל, אלא אי"ז מכלל הכתם, ומשא"כ בנתעסקה דאי"ז אלא מדין תלי', ובזה י"ל דאכתי הוי ככתם יותר מכגריס דאין תולין אותו במאכולת, (או משום דאין תולין ב' תליות וכו'), וכ"כ הערוה"ש בסימן ק"צ סע"ח.

הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ו פסק באיבעיא זו לקולא, והמ"מ שם כתב דהוא משום דספיקא דרבנן לקולא, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ד הכ"ב, והרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד,[[211]](#footnote-212) והרא"ה בבדה"ב שם, והר"ן בסוגיין, והשו"ע בסימן ק"צ סכ"ו, וכ"כ הרמ"א שם דיש לסמוך על המקילין דבכתמים שומעין להקל, - אך הראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"כ כתב דאינה תולה בכה"ג, כפשטה דברייתא דקתני במועט אינה תולה את המרובה, וכן צידד המאירי בסוגיין, וכ"כ הרא"ש בסימן ח', והריא"ז בפירקין, והטור בסימן ק"צ.

בתשו' מעיל צדקה סימן כ' ד"ה ועפי"ז נ"ל צידד דכל שנתעסקה בב' זמנים בב' סלעים דם ונמצא עלי' ב' סלעים במקום אחד מכוון, אין תולין אותן להקל דאיתרמי שבאו זה בצד זה, והא דכשנתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד תולין שאירע דם מאכולת אצל זה הדם שנתעסקה בו, ולא אמרינן דאילו הי' כן לא איתרמי שיהא זה אצל זה מכוונין, הוא משום דבמאכולת דשכיח טובא תלינן בכל מאי דאפשר, אלא שאין תולין בב' מאכולות זה אצל זה, דאל"כ אין לך כתם טמא, - והסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ועוד יש להביא כתב דדוקא במאכולת תולין בכה"ג, משום דאגב זוהמא אתי דם מאכולת,[[212]](#footnote-213) ומשא"כ בשאר תליות לא תלינן דאיתרמי זה בצד זה, וכ"ה מבו' בתשו' הגרע"א שבסו"ס דו"ח ח"א פו: בתו"ד.[[213]](#footnote-214)

הטושו"ע בסימן ק"צ סכ"ו כתבו דאם הרגה פשפש שאנו תולין בו עד כתורמוס חזר התורמוס להיות כגריס לכל הדינים שאמרנו, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בדין מקומות דשכיחי פשפשין, ומבו' דדין נתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ותורמוס כשהרגה פשפש, תלי באיבעיא דגמ' בדין נתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד,[[214]](#footnote-215) - וקשיא טובא מזה על מש"כ המעיל צדקה דהא דמטהרינן כשנתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד, הוא משום דבמאכולת דשכיח טובא תלינן בכל מאי דאפשר, דטעם זה לא שייך כלל כשהרגה פשפש,[[215]](#footnote-216) וגם מש"כ הסד"ט דהא דתולין בכה"ג במאכולת, הוא משום דאגב זוהמא אתי דם מאכולת, צ"ע אם גם בפשפש אמרינן כן דאתי אגב זוהמא, וצע"ג.

**מהו דתימא שקול כגריס צפור שדי בי מצעי וכו',**[[216]](#footnote-217)לדעת הסוברים דכתם פחות מכגריס טהור אף כשאין לתלותו במאכולת, מתפרש הס"ד דשקול כגריס צפור שדי בי מצעי, דעי"ז ליכא בכל כתם שיעור כגריס, ולי"ב טומאת כתמים, אך לדעת הסוברים דטהרת כתם פחות מכגריס הוא משום תלי' במאכולת, צ"ב דמה מהני הא דנישדי לדם הצפור בי מצעי, הרי אכתי אין לנו לתלות בדם מאכולת, וליכא נפ"מ בשכיחות התלי', בין אם נימא שנזמנו ב' מאכולות זה בצד זה ודם צפור בצדם, או דנימא דנזדמן דם צפור באמצע, וב' מאכולות מב' צידיו.[[217]](#footnote-218)

הטור בסימן ק"צ כתב לגירסת הב"י שם דהרמב"ן טיהר בנתעסקה בפחות מכגריס ונמצא עלי' ב' גריסין, והב"י שם כתב לדקדק כן גם מד' הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד, ועיי"ש שכתב דהוא משום דכל הא דלא אמרינן שקול דם צפור שדי בי מצעי, הוא רק כשנמצאו עלי' ב' גריסין ועוד, אך כל שלא נמצאו עלי' אלא ב' גריסין אמרינן שקול דם צפור שדי באמצע, וכ"כ השו"ע שם סכ"ז שם לטהר בכה"ג, ועמש"כ הלבוש שם לפרש בזה, - אך הרמ"א שם כתב דיש מחמירין ומטמאין, וכ"כ הב"ח שם, והט"ז שם סקי"ח, והש"ך שם סקל"ז, והדברי חמודות בפירקין, וכתבו דנוסחא מוטעית נזדמנה לב"י בד' הטור.

**תליית כמה מינים כשנמצא עלי' מין אחד**

**נמצא עלי' מין אחד תולה בו כמה מינים,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאם נמצא עלי' מין אחד מדבר הדומה לכתם כגון קילור או שרף ואח"כ מצאה על חלוקה כתם, אפי' אין מראיתו דומה לאותו המין תולה בו. - **ב** התוס' כתבו בשם ר"י דהיינו דאם נמצא עלי' מין אחד למעלה מן החגור תולה בו כמה מינים שלמטה מן החגור, משום דכמו שהעליון ודאי מעלמא אתא, כך נאמר בתחתון דמעלמא אתא. - **ג** הראב"ד בבעה"נ סימן ג' הי"ב כתב דהיינו כגון שניתז עלי' צבע אחד ולא בדקה שאר החלוק אחר אותה ההתזה, ואח"כ מצאה עליו כתם אחר, דבכה"ג היא טהורה, דאמרינן דכ"ה שלא נזהרה בלכלוך הכתם הזה כך לא נזהרה בשאר לכלוכין, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד.

הראב"ד שם כתב דטעם הא דמטהרינן בכה"ג, הוא משום דחלוקה איבד חזקתו, אע"פ שהי' עומד בחזקת בדוק, וכ"כ הראב"ד שם הט"ז דהוא משום דהו"ל כחלוק שאינו בדוק, - אך לפירש"י ותוס' כתב הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה אלא ודאי דהא דמטהרינן בכה"ג, הוא משום דמן הדין הי' לנו לתלות בכתמים דמעלמא אתא, כיון דלא הרגישה, אלא דמחמרינן משום דהא בצפור לא נתעסקה ובשוק של טבחים לא עברה, וע"כ אין תולין דהוא מעלמא, דאם איתא דהוא מעלמא הוה ידעה, אך כל שנמצא עלי' מין אחר דודאי מעלמא אתא והיא לא ידעה מהיכן בא עלי', אמרינן דכ"ה דלא יהבה דעתה לידע מנין בא כתם זה עלי', ה"נ נמי נתעסקה או עברה בלא דעת במקום כתמים או שניתז עלי' ממקום אחר ולא ידעה, וע"כ היא טהורה.[[218]](#footnote-219)

הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב והרמב"ן בהל' נדה לא הביאו לדין זה, והמ"מ שם הכ"ז כתב בדעתם דס"ל דלישנא בתרא פליגא על לישנא קמא וקי"ל כלישנא בתרא, וכ"כ הרא"ש בסימן ח' בדעת ר"ח דלא קי"ל כהך לישנא, - ועיי"ש שכתב דל"ד להא דתולה תחתון בעליון, דהיינו כשהן מין אחד דאמרינן שבפעם אחת נתלכלך חלוקה למטה ולמעלה, אך בב' מינים אין תולין, דאל"כ נימא דאם נמצא שום לכלוך על חלוקה, לא יטמא בה שום כתם, דנימא דכ"ה דבא לכלוך זה עלי' בלא דעתה, ה"נ בא הכתם הזה מעלמא בלא ידיעתה.

**כי קאמר רבא דאתעסקא בתרנגולת דאית בה כמה מיני דמא,** בתשו' הרמ"א סימן צ"ז מבו' דהיינו, דאף אם לא נתעסקה אלא באחד ממיני הדמים שבתרנגולת, תולה בו גם את שאר מיני הדם שבתרנגולת,[[219]](#footnote-220) - אך הט"ז בסימן ק"צ סקמ"א כתב דאינה תולה בכל מיני דמים שבתרנגולת, אלא כשנתעסקה בכל התרנגולת, ועיקר הא דקמ"ל הוא דיש בתרנגולת ג' מיני דמים, אך אם לא נתעסקה אלא בדם בני מעיים אינה יכולה לתלות בו מראה אודם.

בתשו' הרמ"א סימן צ"ז נשאל בדין אשה שיש לה חטטין בגופה שמצאה כתם יותר מכגריס, ואשה זו היתה רגילה בשעת מציאת הכתם לראות מראה לבן וירוק הכשרים, וכל חלוקה הי' מלוכלך מכתמים הירוקים והלבנים ההם, ובראש אחד מן הכתמים ההם הי' נמצא המראה האודם הנ"ל, בענין שהי' נדמה למראית העין שמראה האודם הוא קצוות הכתם הלבן ושהכל הוא כתם אחד, וי"ל דבכה"ג א"א לתלות שאין הכתם מגופה, כיון שנמצא סמוך וסביב המראות שיצאו מגופה.

והרמ"א השיב, דבכה"ג היא טמאה, כיון דאיכא הוכחה שבא הדם מן המקור עם הכתם הלבן, כיון דאף מראה לבן בא מן המקור, וידוע שנפתח המקור שיצא ממנו הלבן והירוק, וא"כ גם המראה האדום יצא משם, כיון שנדמה הכל לכתם אחד,[[220]](#footnote-221) - ועיי"ש שכתב לדמותו למה שאמרו בסוגיין דאם נמצא עלי' מין אחד תולה בו כמה מינים, דאמרינן דכמו שזה בא מעלמא ה"ה שאר מינים, ואפי' לל"ב דפליגא ע"ז, מ"מ בתרנגולת מודה דאם נתעסקה במין אחד תולה כל מיני דמים שבתרנגולת, וכיון דלקולא אמרינן הכי אע"פ דאי"ז אותו מין בעצמו, כ"ש דניזל לחומרא לתלות מין אחד בחבירו דכמו שהירוק והלבן בא מן המקור, ה"נ האדום בא מן המקור, וכמו שאמרו לעיל נ"ח א' דשונין להחמיר אף אם אין שונין להקל, וכיון דחזקת המקור שמוציא הרבה מיני דמים, דמי לתרנגולת שיש בה כמה מיני דמים, וכיון דידוע שהכתם הלבן והירוק בא מן המקור, תולין בו גם את הכתם האדום,[[221]](#footnote-222) - אך מסיק שם דכ"ז הוא בכתם שיש בו כגריס ועוד שהוא שיעור הכתם הראוי לטמא, אך בכתם פחות מכגריס תולין בכה"ג במאכולת, שהיא שכיחא טפי וצריכין אנו לתלות בה, דאל"כ אין לך אשה טהורה לבעלה וכו', ואפי' אם נמצא שהדם הוא אצל המראה הטהור, מ"מ אמרינן דאיתרמי הכי אגב זוהמא דמאכולת.

והט"ז בסימן ק"צ סקמ"א נחלק ע"ז, והאריך להתיר בכה"ג, עיי"ש, ועמש"כ בזה בתשו' מעיל צדקה סימן כ', ומה שהאריכו בזה הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג, והלחו"ש שם בסוף הסימן, והפרד"ר במקש"ז שם סקמ"א, ואכמ"ל.

**נ"ב ב' - הרואה כתם ה"ז מקולקלת,** בפירש"י כתב דהיינו דאינה יודעת פתח נדותה לידע מתי יתחילו י"א יום שבין נדה לנדה, כיון דאינה יודעת אימתי ראתה, - והחידוד הלכות לקמן נ"ד א' הק' לדעת הרמב"ם דלעולם מונה אשה ז' ימי נדה וי"א ימי זיבה, לאיזה ענין היא מקולקלת, ואם הא דמקולקלת היינו דאינה יודעת אימתי ראתה הכתם ואם צריכה ז' נקיים, היינו סיפא דחוששת משום זוב.

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דתנן דה"ז מקולקלת, היינו שנתקלקל לה הזמן הקבוע לנדה ונתקלקלה וסתה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ג דכל הרואה כתם ה"ז מקולקלת שמא מן החדר בה ונתקלקל וסתה, והסד"ט בסימן ק"צ סקע"ד ד"ה אלא שיש לו כתב דהיינו משום דלדעתו אם עקרה וסתה הראשון וקבעה וסת אחר חושבת ימי נדתה וימי זיבתה מוסתה השני, וע"כ כל שראתה כתם ותראה אח"כ עוד ב' פעמים בזמנים שוים, יש לחוש שמא גם הכתם מן החדר הי' בא באותו זמן ונתקלקל וסתה הראשון, והיא מקולקלת למנינה, שאינה יודעת אם למנות פתחי נדה שלה מוסתה הראשון או מחשש וסתה השני.

**קביעות וסת בכתמים**

הראב"ד בבעה"נ סו"ס ג' כתב דאף דהחמרנו על הכתם ועשינו אותו כראי' לענין ז' נקיים ולכל דבר, אעפ"כ לא נחמיר עליו לחוש ליום מציאת הכתם כמו שהי' חוששת ליום ראי', ועוד אני אומר שאין הכתמים קובעין וסת, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ד המ"ח דאין בכתמים משום וסת, וכ"כ הטוש"ע בסימן ק"צ סנ"ד,[[222]](#footnote-223) - והסד"ט שם ריש סקצ"ג כתב דלמש"כ הרמב"ם לפרש למשנתינו דהא דמקולקלת היינו דנתקלקל וסתה, מבו' דיש בכתמים משום וסת.[[223]](#footnote-224)

**חשש זיבה בכתמים**

**וחוששת משום זוב,** הרמב"ן וש"ר לקמן בסוגיין כתבו בפשיטות דאינה מביאה קרבן כלל, משום דכתמים אינם אלא מדרבנן, - אך בפירש"י בסוגיין ד"ה מהו דתימא משמע דהיא מביאה קרבן זיבה, וכ"כ המאירי בדעתו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והפסקי רי"ד, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ בפתיחה, וכ"נ בדבריו בהשגות בפ"ט מאיסו"ב הט"ו, ומבו' בדבריו שם דהיינו, דאף דכתמים דרבנן, מ"מ כיון דתיקנו חכמים לחוש לכתמים, אף היא מביאה קרבן,[[224]](#footnote-225) והוכיח מזה דטומאת כתמים דרבנן היא גם לאיסור, דאי לטהרות בלחוד קרבן מאי עבידתי', וצ"ב.

**מהו דתימא כל כה"ג מביאה קרבן ונאכל,** בביאור הס"ד דמביאה קרבן ונאכל, כתב בפירש"י דשמא רגל"ד דהוא מגופה והויא זבה, - אך הרשב"א וש"ר כתב דהוא משום דכיון שראתה ב' ראיות בהרגשה, אף כתם זה בהרגשה בא ולאו אדעתה ומביאה קרבן ונאכל.

ובדעת רש"י דאם רגל"ד דהוא מגופה הויא זבה גמורה, אף שלא הרגישה, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב די"ל דכיון שראתה ב' ראיות וצריכה שימור בשלישי, אע"פ שאין דין הכתמים לטמא בתחילה, מ"מ כיון דהוא מגופה, בדין הוא שתעשה זבה גמורה, שהרי לא עלתה לה שימור,[[225]](#footnote-226) וצ"ב דמ"ש מדם קושי דאף דאינו עולה לשימור, מ"מ אינה מצטרף לעשותה זבה גמורה. - **ב** הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ועוד ראי' כתב דס"ל דכל שהוא מגופה טמאה מדאורייתא אף בלא הרגשה, דלא קי"ל כשמואל דאינה טמאה עד שתרגישה בבשרה.[[226]](#footnote-227) - **ג** הסד"ט שם כתב די"ל דאם הוא מגופה, הרי דכיון דראתה ב' ימים בהרגשה, חיישינן מדאורייתא דגם הכתם הוא בהרגשה ולאו אדעתה, וכ"כ בחידוד הלכות בסוגיין, ועיי"ש בסד"ט במש"כ די"ל דהוא משום דהיא בחזקת טומאה, ואמרינן סמוך מיעוט דטועות בהרגשה לחזקת טומאה. - **ד** הסד"ט שם כתב די"ל דל"ב הרגשה אלא בראי' ראשונה, אף אחר שראתה פעם אחת בהרגשה, אף אם ראתה שאר ראיות שלא בהרגשה, מצטרפין לראי' ראשונה של יום ראשון ונעשית זבה.[[227]](#footnote-228)

בפירש"י כתב דבכה"ג היא מביאה קרבן אלא שאינו נאכל, ומשמעות דבריו דאף בראתה ג' כתמים מביאה קרבן ואינו נאכל, וכ"כ הריטב"א, דכיון דס"ד דכל שראתה ב' ימים מגופה בהרגשה, רגל"ד דראתה את השלישי בהרגשה ושכחה, הרי דאף דמסקינן דאינו נאכל משום דחיישינן שמא לא הרגישה, מ"מ היא מביאה קרבן שמא הרגישה ושכחה, - אך הרמב"ן וש"ר כתבו דאינה מביאה קרבן כלל, כיון דכתמים דרבנן אף אם הם מגופה.

**מ"ש פחות מג' גריסין במקום אחד דלא חיישינן וכו',** בטעם הא דכשמצאה כתם פחות מג' גריסין אינה חוששת משום זוב, אף דיתכן דהוא מג' ימים, כתב בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה שהן כגריס ועוד דהוא משום דשיעור כתם הוא כגריס ועוד, וע"כ אינה חוששת משום זוב אלא כשיש בכל כתם כגריס ועוד, וצ"ל לפ"ז, דמה שאמרו הכא דהא דאינה חוששת בכה"ג הוא משום דאמרינן בתרי יומי חזיתי', היינו דאחר דאי נימא דראתה בג' ימים ליכא בכל כתם כגריס ועוד, אמרינן דראתה בב' ימים.

אך התוס' כתבו דהוא משום דכל שאין בכתם כשיעור ג' ראיות מקילינן לתלות המותר באותן ב' ראיות ולא בראי' שלישית, ומבו' בדבריהם דאם היו תולין המותר בראי' שלישית היתה חוששת משום זוב, אף שאין בראי' זו כגריס, וכל הא דאינה חוששת משום זוב, הוא משום דתולין המותר באותן ב' ראיות,[[228]](#footnote-229) - ולפ"ז צ"ל דמש"כ התוס' דכשאין בכתם ג' גריסין אין בו שיעור ג' ראיות, אי"ז משום דשיעור כתם הוא כגריס, שהרי אם הוה תלינן לה בג' ראיות היתה טמאה אף שאין בראי' השלישית כגריס ועוד, אלא הוא משום דאין דרך אשה לראות פחות מכגריס, וכמש"כ החידוד הלכות בסוגיין, ובסד"ט בסימן קפ"ג סוסק"ד, והפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ התנאי החמישי אות ה'.[[229]](#footnote-230)

בטעמא דהתוס' דאם היו תולין המותר בראי' שלישית היתה חוששת משום זוב אף שאין בראי' זו כגריס, בפשוטו הוא משום דכיון דהכתם כולו הוא יותר מכגריס, אין תולין אותו כלל במאכולת, והיינו או משום דכך תיקנו חכמים דכתם יותר מכגריס אין תולין במאכולת, (דאל"כ אין לך אשה טמאה), או משום דמי כיונו לדם המאכולת לשם.

אך בד' רש"י דכל דאין בכל כתם כגריס ועוד אינה חוששת משום זוב משום דשיעור כתם הוא בכגריס ועוד, צ"ל דכל הא דאין תולין כתם יותר מכגריס במאכולת, היינו כשהוא כתם אחד, אך כל שבאנו לחוש דהוא מג' ימים, הו"ל כג' כתמים, וכל שאין באחד מהם כגריס ועוד, תולין אותו במאכולת.[[230]](#footnote-231)

**ג' גריסין במקום אחד וכו',** התוס' בסו"ד הק' דמנ"ל לרבא דחיישי רבנן אף בג' גריסין במקום אחד, דילמא דוקא בג' מקומות ומצאתן ביום אחד, ובחי' הגרע"א תמה ע"ז דהרי תניא לקמן בסוגיין דהרואה כתם אם יש בו כדי לחלק ג' גריסין וכו' חוששת, והרי דאף בג' גריסין במקום אחד חוששת, דאם אינה חוששת אלא בג' גריסין בג' מקומות, הרי מחולקין הן, ומהו דקאמר אם יש בו כדי לחלק, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ התנאי החמישי אות ד'.

בחי' בית מאיר הק' דמ"ט דרבנן דכשראתה ג' גריסין במקום אחד חוששת משום זוב, הרי כיון דחיישינן שראתה ביום הראשון, תו אין לה לחוש שראתה גם בשאר הימים, דהו"ל כלבשה חלוק שלבשה בימי נדתה דאינה חוששת לכתמים שמוצאת בו, - וכתב דכל הא דאינה חוששת בכה"ג, הוא כשמעיינה סתום, אך הכא שהיא מחויבת לשמור יום כנגד יום והיא בחזקת מעינה פתוח חוששת.

והחוו"ד בסימן ק"צ סקל"ז הק' דמ"ט היא חוששת משום זוב, הרי כ"ה דכשנתעסקה במיני דמים תולה הכל בעסק, ה"נ תתלה כל הג' גריסין ביום אחד, דכיון שנתעסקה ביום אחד במקור דמי לעסק,[[231]](#footnote-232) ואף דאין תולין כתם בכתם, הרי היינו משום דהכתם אינו ודאי מגופה, אך הכא שבאנו לטמאותה משום דחוששין שהוא מגופה, יש לתלות לכל הכתם ביום הראשון, ועיי"ש שהוכיח מזה דאף כשיצא דם מגופה, ל"ה כנתעסקה במיני דמים, ודלא כמש"כ בתשו' הרמ"א סימן צ"ז.

**נמי נימא תרתי ופלגא מגופה חזיתי' ואידך וכו',** הרש"ש הק' דמאי פריך דמ"ש ב' גריסין ומחצה מג' גריסין, הרי י"ל דהא דבב' גריסין ומחצה אינה חוששת משום זוב, אי"ז משום דתולין את כל הכתם בב' ראיות, אלא הוא משום דתולין אותו מחצה בדם מאכולת וליכא אלא ב' גריסין דהם ב' ראיות, ומשא"כ בג' גריסין דא"א לתלות כגריס בדם מאכולת, הרי דכיון דאיכא יותר מב' גריסין שהם מגופה, חוששת משום זוב,[[232]](#footnote-233) - וכתב לישב, דביותר מכגריס כיון דליכא למיתלי כולו בדם מאכולת דאין דמה מכיל כולי האי ובע"כ דיצא מקצתו מגופה, אמרינן שכולו מגופה, ובע"כ דהא דבב' גריסין ומחצה אינה חוששת משום זוב, אי"ז משום דתולין אותו מחצה בדם מאכולת, דהרי כיון שיצא מקצת מן הכתם מגופה אמרינן דכולו מגופה, אלא הוא משום דאין כשיעור כגריס ועוד לכל יום, דהשוו חכמים גזירתם בכתמים דאין מטמאין בפחות מכגריס אף היכא דליכא למיתלי במאכולת, וזהו דפריך דא"כ יש לנו לטהר אף בג' גריסין, דכיון דיש שם דם מרובה תרתי ופלגא, שכיח דמחמת הזוהמא אתיא מאכולת ונרצפה שם,[[233]](#footnote-234) ודמי לכתם יותר מגריס דרצופה בו מאכולת, דלדעת ר' ינאי לקמן נ"ט א' טהורה.

והפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ התנאי החמישי אות ה' כתב לפרש לפירכת רבא, דהיינו מהא דאינה חוששת משום זוב בכתם פחות מג' גריסין, אף בכתם שחור דאין תולין אותו במאכולת, וכמש"כ הראב"ד בבעה"נ סימן ד', ובע"כ דהוא משום דאין דרכה של אשה לראות פחות מכגריס,[[234]](#footnote-235) וע"כ כיון דאם ראתה ב' גריסין בב' ימים אין במותר כשיעור ראי', אמרינן שלא ראתה אלא ב' ראיות, וזהו דפריך דא"כ מ"ט בג' גריסין חוששת משום זוב אפי' בכתם אדום, הרי יש לתלות במאכולת עד שיעור גריס, ולא נשתייר לנו מה שודאי יצא מגופה רק יותר מב' גריסין מעט, ואין לנו לתלותו בג' ראיות.

**אגב זוהמא דם מאכולת הוא,** בתשו' הרמ"א סימן צ"ז הק' דמ"ט הוצרכו להא דאגב זוהמא, ומ"ש מכל כתם פחות מכגריס דתלינן לי' במאכולת, אע"ג דל"ה בי' זוהמא תחילה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמ"א שם כתב דהוא משום דהכא כיון דמקצתו הוא מגופה, ל"ה לנו לתלות דהשאר הוא ממאכולת, דהיאך יתרמי שיהא זה אצל זה בכתם אחד ויהא מב' דברים, וע"כ כל הא דתלינן בכה"ג במאכולת, הוא משום שדרכן של מאכולת להיות במקום זוהמא, וע"כ הוא דאיתרמי שיהא דם המאכולת אצל דם הנדות. - **ב** בתשו' מעיל צדקה סימן כ' כתב די"ל דמה שהוצרך לה"ט דאגב זוהמא דם מאכולת הוא, הוא למ"ד דאין תולין במאכולת כשלא הרגשה, דמ"מ הכא תולין במאכולת כיון דאגב זוהמא שכיחא מאכולת.[[235]](#footnote-236) - **ג** למש"כ בפירש"י דהא דבב' גריסין ומחצה אינה חוששת משום זוב, הוא משום דשיעור כתם הוא כגריס ועוד, הרי דבג' גריסין ל"ה לנו לתלות כלל בדם מאכולת, דהו"ל ככל כתם שיש בו כגריס ועוד דאין תולין אותו במאכולת, וע"כ לא פריך אלא משום דאם באנו לחוש שהוא מג' ימים, תו יש לתלות דמחצה הוא דם מאכולת אגב זוהמא, ול"ד לכל כתם יותר מכגריס דאין תולין אותו במאכולת דהתם ליכא לה"ט, דאם באנו לטהרו ולתלות דאינו מגופה, ליכא כלל זוהמא דדם נדה.[[236]](#footnote-237)

הרמ"א שם הק' דאם אמרינן דלא מיתרמי שיהא הכל בכתם אחד, א"כ מ"ט דרבנן דכל שמצאה כתם כג' גריסין במקום אחד תלינן לי' בג' ראיות וחוששת משום זוב, והיאך איתרמי שיהא הכל בכתם אחד, - וכתב דהוא משום דיותר מדמים לחומרא ממה שמדמים לקולא, ועוד, דכל שתולין הכל בראיות גופה, שפיר עביד דמתרמי להיות הכל כתם אחד, אך אין לומר שמקצתו הוא מן המקור ומקצתו ממקום אחד ונעשה הכל כתם אחד, והפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ התנאי החמישי אות ב' הוסיף לפרש דהוא משום דמסתמא איירי שהכתם הוא בחלוקה כנגד בית התורפה, וזהו שנמצא כל הכתם במקום אחד, דכמו שנפל אתמול מגופה על המקום הזה כמו"כ נפל היום.[[237]](#footnote-238)

**ורבנן כיון דאיכא לפלוגי כגריס ועוד לכל יומא לא תלינן,** בטעמא דרבנן דאין תולין כלל במאכולת היכא דאיכא לפלוגי כגריס ועוד לכל יומא, כתב הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ועוד יש להביא ראי' דהוא משום דס"ל דכיון דמקצתו הוא מגופה אין לנו לתלות דהשאר הוא ממאכולת, דהיאך יתרמי שיהא זה אצל זה בכתם אחד ויהא מב' דברים, ופליגי על הא דאמר ר"ח דיש לתלות בכה"ג במאכולת משום דאגב זוהמא וכו',[[238]](#footnote-239) - אך הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ התנאי החמישי אות ה' פירש לפי דרכו דרבנן ס"ל דכל הא דתולין כתם פחות מכגריס בדם מאכולת, הוא משום דמוכחא מילתא דלא אתי מגופה, כיון דאין דרכה של אשה לראות פחות מכגריס, אך כל דיש כאן כגריס לכל יום, ולא מוכחא מילתא דאינו מגופה, אינה תולה בדם מאכולת,[[239]](#footnote-240) וכ"כ הלחו"ש בסימן ק"צ סקי"ב בתו"ד.

**ור"ח בן אנטיגנוס הא בג' מקומות חיישינן וכו' לדבריהם דרבנן קאמר להו לדידי בג' חלוקות אין בג' מקומות לא,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דר"ח בן אנטיגנוס ס"ל שאינה חוששת לכתם אחד משום זוב אפי' הי' בתכלית הגודל, אא"כ לבשה ג' חלוקין וכו' או שמצאה ג' כתמים בבגד אחד, וצ"ע דהוא דלא כמו שאמרו הכא דלר"ח בן אנטיגנוס אף בג' מקומות אינה חוששת משום זוב, ועמד ע"ז הפתחי נדה.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהלכה כחכמים דאף בכתם אחד ששיעורו גדול חוששת משום זיבה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הי"ב, וכ"כ המאירי, ועיי"ש שכתב דאע"ג דבמתניתין תנן דחכמים אומרים אין בכתמים משום זיבה, פירשו בגמ' שדברי יחיד הם ור"ח בן אטיגנוס היא, - אך הריא"ז לקמן פ"ח ה"ב דין ח' פסק כדעת ר"ח בן אנטיגנוס דכל שראתה ג' כתמים בחלוק אחד אינה חוששת משום זיבה.

כ"ד כסליו פ"ב

דף מס' 10

**עד שנמצא עליו דם עגול או משוך**

**נ"ט א'** **-** **עד שהוא נתון וכו',** בטעמא דר"א ב"ר צדוק דעגול טהור ומשוך טמא, כתב בפירש"י לעיל נ"ז ב' ד"ה עגול דהיינו משום דעגול אי"ז דם בדיקה, דדרך קינוח להיות משוך, וכ"כ הפסקי רי"ד לעיל נ"ח ב', והריא"ז בפירקין ה"ב דין י', ובפסקי הרשב"ץ בפירקין, ורי"ו בנתיב כ"ו ח"ב, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד דהוא משום דחזקה אם הי' דם קינוח הי' משוך, וכ"כ הטור בסימן ק"צ דהוא משום דודאי אינו מדם הקינוח, ומבו' מדבריהם דמן הדין הי' לטמאות בעד שבדקה בו אף דיתכן דהוא דם מאכולת, וכל הא דמטהרינן בעגול הוא משום דמוכחא מילתא דאי"ז דם בדיקה, וכן נקט התפארת למשה בסימן ק"צ ע"ד הט"ז בסקכ"ג, וכן צידד בחי' הגרע"א לעיל נ"ח ב', ועיי"ש שהוכיח כן מד' הרשב"א לעיל י"ד א'.

אך התוס' הרא"ש לעיל נ"ז ב' כתב דהא דמשוך טמא אפי' בכ"ש, הוא משום דאם הוא ממאכולת ל"ה משוך, וכ"נ בד' הר"ן שם, ובד' הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב הי"ח, והרז"ה בהשגות בעה"נ סק"ג, וכ"כ הב"י בסימן ק"צ סל"ד בתו"ד, ומבו' מדבריהם דמן הדין יש לטהר בעד שבדקה בו כל דיתכן דהוא דם מאכולת, וכל הא דמטמאינן במשוך הוא משום דמוכחא מילתא דהוא מן הקינוח ואינו דם מאכולת, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן ק"צ סקכ"ג, וכן הכריע בכו"ח הגרע"א סימן מ"ח.

בביאור הנידון בזה מצינו כמה דרכים, **א** הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ז ד"ה והן אמת וד"ה ולפי זה כתב דלא נחלקו הראשונים לדינא, דמש"כ בפירש"י דהא דעגול טהור הוא משום דמוכחא מילתא דאי"ז דם בדיקה, הוא לפ"מ דמפרשינן התם דאיירי בהרגישה והא דבעגול טהורה הוא משום דתלינן לקולא ואמרינן דהרגשת עד הוא, ובזה אין לטהר אלא משום דמוכחא מילתא דאי"ז דם בדיקה, דאל"כ מהיכ"ת נימא דמה שהרגישה הוא הרגשת עד, אך כל שלא הרגישה, אלא שאנו חוששין שמא הרגישה וסברה דהוא הרגשת עד, יש לתלות במאכולת אף היכא דלא מוכחא מילתא,[[240]](#footnote-241) וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן קפ"ז סק"י בתחילת דבריו,[[241]](#footnote-242) ואך שכתב דהא דכל שלא הרגישה תולין במאכולת אף היכא דליכא הוכחה מצורת הדם, הוא משום דמדלא ארגשה רגל"ד שלא בא מגופה, וכמש"כ הב"י בסימן ק"צ סל"ד, וכ"כ הפרי דעה בטו"כ בסימן ק"צ סק"כ, והפרד"ר בפתחי נדה עמ' נ"ב ד"ה וע"פ הדברים.[[242]](#footnote-243)

**ב** בחי' הגרע"א לעיל נ"ח ב' כתב בדעת הרשב"א דכל שבדקה בו רגל"ד דהוא מגופה, וע"כ כל הא דבעגול טהורה הוא משום דמוכחא מילתא דאינו דם קינוח, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם בד"ה והרשב"א די"ל דלדעת הרשב"א אף אם לא הרגישה לא מטהרינן אלא אם מוכחא מילתא שאינו דם קינוח, ועיי"ש שכתב בטעם הפלוגתא בזה, דהרמב"ם לטעמי' בפ"ט מאיסו"ב ה"א דחזקת הדם שבא בהרגשה, וע"כ כל שלא הרגישה רגל"ד שלא בא מגופה, וע"כ כל הא דמטמאינן במשוך הוא משום דחזקתו שהוא מן הקינוח, אך הרשב"א לא ס"ל להא דחזקת הדם שבא בהרגשה, וע"כ אף כשלא הרגישה ליכא הוכחה שאינו מגופה, וע"כ כל הא דבעגול טהורה הוא משום דמוכחא מילתא שאינו מדם קינוח, וכ"ה משמעות ד' הריא"ז בפירקין דהא דמשוך טמא, הוא משום דכל שקינחה בו אמרינן דהוא מגופה.

**ג** הבינת אדם בשער רוב וחזקה סימן י"ח ובשער בית הנשים סימן י"ב כתב דתליא במש"כ שם סימן י"ז דפליגי רבוותא אם בכל ספק השקול מוקמינן אחזקה, או דאמרינן דאיתרע חזקתו ולא מוקמינן אחזקה, דרש"י והרשב"א ס"ל דבספק השקול איתרע חזקתו, וע"כ כל הא דבעגול טהורה הוא משום דמוכחא מילתא דאי"ז דם בדיקה, אך הרמב"ם ודעימי' ס"ל דבספק השקול מוקמינן אחזקה, וע"כ כל הא דבמשוך טמאה, הוא משום דחזקתו שהוא מן הקינוח.[[243]](#footnote-244)

בעיקר הנידון אם הא דעגול טהור ומשוך טמא הוא משום דבעגול מוכחא מילתא דאינו דם בדיקה, או הוא משום דבמשוך מוכחא מילתא דהוא מגופה, כתב בחי' הגרע"א לעיל נ"ח ב' דנפ"מ בזה הוא בדין עד שנמצא עליו דם ואין ידוע אם הי' עגול או משוך, דאי נימא דל"ב הוכחה לטמא, וכל הא דבעגול טהורה הוא משום דמוכחא מילתא דאינו דם בדיקה, הרי דכל שאין ידוע אם הוא עגול או משוך טמאה, אך אי נימא דבעינן הוכחה לטמא, והא דבמשוך טמאה הוא משום דמוכחא מילתא דהוא מגופה, הרי דכל שאין ידוע אם הוא עגול או משוך טהורה, ועיי"ש שהוכיח מד' הרשב"א דאינה טהורה אלא היכא דאיכא הוכחה דאינו דם בדיקה, ועד"ז כתב הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ז בדין טיפין קטנים דמחמת קטנותם ליכא למיקם אם הם עגולים או משוך, וכ"כ הפרד"ר בפתחי נדה עמ' מ"ט.

עוד נפ"מ בזה, במש"כ הט"ז בסימן ק"צ סקכ"ג דהא דמטמאינן בעד שנמצא עליו דם משוך, היינו רק כשבאנו לתלות בדם מאכולת, אך כל שקינחה גם במקום שמצוי בו דם טהור, תולין בו אף דם משוך, דגם אם בא הדם מקינוח הדם הטהור, הוי משוך, ולא מוכחא מילתא דהוא דם טמא,[[244]](#footnote-245) והתפאל"מ שם כתב דלא מטהרינן אלא בעגול דאיכא הוכחה שאינו מגופה, אך כל שהוא משוך דליכא הוכחה שאינו מגופה טמאה, אף דמצינו ג"כ לתלותו בקינוח ממקום טהור, ועמש"כ בזה הסד"ט שם סקס"ז ובסימן קפ"ג סק"ב ד"ה גם צל"ע, והגר"ז בקו"א בסימן קפ"ז סק"י.

הפסקי רי"ד לעיל נ"ח ב' כתב דהא דעד שנמצא עליו דם משוך טמא, היינו טומאת ספק כטומאת כתם,[[245]](#footnote-246) וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וכן צידד בחי' הגרע"א לעיל שם, דהוי זה רק חומרא דרבנן ומדין כתם, כיון דאיכא רגל"ד שהוא ע"י קינוח החמירו, - אך בד' הריטב"א לעיל י"ד א' מבו' דהא דמטמאינן בעד שנמצא עליו דם משוך הוא מדאורייתא, עיי"ש, ונתבאר להלן.[[246]](#footnote-247)

**הלכה מכלל דפליגי,** הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ז ד"ה ובאמת הק', דלפ"מ דמוקמינן בריש פירקין להך מתניתין בדארגשה, מ"ט דרבנן דמטהרי אף במשוך, הרי כיון שהרגישה יש לנו לומר שבא דם זה מגופה, ובהא דמטהר ראב"צ בעגול, (ותלינן דמה שהרגישה הוא הרגשת מ"ר), י"ל דהוא משום דכיון שהוא עגול מוכחא מילתא שאינו דם קינוח, וכמש"נ לעיל, אך במשוך ל"ה לנו לטהרה, וכתב בד"ה לכן נראה דבע"כ דהא דמוקמינן לה בדארגשה היינו דאף שאומרת שלא הרגישה, מ"מ תלינן שהרגישה והיתה סבורה שהוא הרגשת מ"ר, וע"כ שפיר מטהרי רבנן אף במשוך,[[247]](#footnote-248) - והגר"ז בקו"א בסימן קפ"ז סק"י כתב דאף דלס"ד דגמ' בריש פירקין איירי כשהרגישה, מ"מ לפ"מ דמסקינן דאף בלא הרגשה טמאה מדרבנן, איירי כשלא הרגישה, ומה"ט הוא דמטהרי רבנן אף במשוך.[[248]](#footnote-249)

**כתם משוך פחות מכגריס**

הסה"ת בסימן צ"ב כתב דלפ"מ דמסקינן דפליגי רבנן עלי' דראב"צ, משמע דהא דתניא דכתם ארוך מצטרף רבנן היא, אך לר"א דמשוך טמא בכ"ש היינו אף בכתם הנמצא בחלוקה, - אך עיי"ש שכתב בשם ר"י דאף לפ"מ דמסקינן דפליגי רבנן עלי' דראב"צ, מ"מ הא דתניא דכתם ארוך מצטרף אתיא אף כראב"צ, דכל הא דס"ל דמשוך טמא בכ"ש, היינו דוקא בעד שבדקה בו, אך כתם הנמצא בחלוק ובסדין אפי' משוך טהור עד כגריס, ודקדק כן מהא דתניא בתוספתא דמשוך טמא מפני שהוא דם הקינוח, ומדיהיב טעמא למילתי' שהוא דם הקינוח, משמע דבכתם הנמצא טהור, וכ"כ הרשב"א והתוס' הרא"ש והמאירי בסוגיין, והסמ"ג לאוין קי"א, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בבעה"נ סימן ד', וכ"כ הש"ך בסימן ק"צ סקמ"ב.

ובטעם הא דמטהרינן בכתם אף במשוך כתב התפאל"מ בסימן ק"צ ע"ד הט"ז בסקכ"ג דהוא משום דגם ע"י מאכולת אפשר להיות משוך, וכ"כ הסד"ט בסימן קפ"ג סק"ב ד"ה גם צל"ע, ובסימן ק"צ סקס"ז בתשו' בנו בד"ה ויש לדמות, ועיי"ש שהוכיחו מזה דבע"כ דהא דמפלגינן בעד שתחת הכר בין עגול למשוך, אף דגם במשוך אפשר דהוא דם מאכולת, הוא משום דבעגול מוכחא מילתא דאינו דם בדיקה.

ולדעת הסוברים דהא דמפלגינן בין עגול למשוך הוא משום דבמשוך מוכחא מילתא שהוא דם קינוח, כתב הסד"ט בסימן ק"צ שם בד"ה ולפי זה צריכין לומר (ובתשו' בנו בד"ה ולכאורה י"ל) דהא דמטהרינן בכתם אף במשוך, הוא משום דכיון דאף אם בא הדם מן המקור אין דרכו במשוך, כיון שלא בא ע"י קינוח, ובע"כ דמקרה הוא שאירע שנעשה משוך, וע"כ שפיר י"ל דהוא דם מאכולת.[[249]](#footnote-250)

**דם שנמצא לאחר תשמיש**

**י"ד א'** **- נמצא על שלה לאחר זמן טמאין מספק ופטורין מן הקרבן,** בפירש"י כתב דשניהם טמאין טומאת ספק לתלות ולא לשרוף, ובחי' בית מאיר כתב, דהיינו רק לגבי הטהרות שנגעה בשעת תשמיש, אך הטהרות שנגעה אח"כ טמאין בודאי, כיון דראתה ע"י בדיקה, והוא ודאי מגופה.[[250]](#footnote-251)

אך בחי' הגרע"א כתב דאף דלגבי דידה ליכא ספק שהרי ודאי דהוא מגופה, מ"מ כיון דאם עתה ראתה הוי שלא בהרגשה דטמאה רק מדרבנן, הוי כמו טומאת כתם דהוא ספק טמא, וכ"כ הגר"ז בקו"א סימן קפ"ג סק"ב ד"ה ולפי דעת הרמב"ם, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, אם איירי הכא בקינוח בחוץ, או שהכניסה מעט מבפנים, וכ"כ החוו"ד בסימן ק"צ סק"א בתו"ד וסק"כ, ועד"ז כתב הרש"ש, - ועמש"כ בזה הפרד"ר בפתחי נדה עמ' ס'.

בגמ' בע"ב אמרינן דהא דהן פטורין מן הקרבן, הוא כמ"ד דבעי חתיכה מב' חתיכות, אך למ"ד דל"ב חתיכה מב' חתיכות הן חייבין באשם תלוי, והש"ש בש"ג פט"ז עמד בזה דמ"ט הם חייבין באשם תלוי, ולא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הש"ש שם כתב דבע"כ דכל שנמצא הדם בשיעור זמן זה, איתרע החזקה דמעיקרא.[[251]](#footnote-252) - **ב** החוו"ד בסימן קפ"ז סק"א כתב דהוא משום דכנגד החזקה איכא רוב פעמים שבא מקודם, ואך דרוב זה אינו חשוב כ"כ ואוקי מיעוט לגבי חזקה והו"ל פלגא ופלגא. - **ג** החזו"א בסימן צ' סק"ד ד"ה שם כל שבעלה כתב די"ל דהוא משום דלענין אשם תלוי ל"מ חזקה,[[252]](#footnote-253) ואף דבדבר שהותר מדין חזקה, אינו חייב אשם תלוי, הכא דהנידון נולד אח"כ לא הותר הדבר מכח חזקה והספק אלים י"ל דחייב אשם תלוי.[[253]](#footnote-254) - **ד** החזו"א באהע"ז סימן פ' סקי"ח כתב די"ל שנסתפק להם לחכמים אם רוב פעמים אפשר לדם למהר כ"כ, או רוב פעמים אינו ממהר כ"כ והויא ודאי טמאה, ועיי"ש שכתב דמה"ט לא אזלינן בתר השתא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומש"כ בזה האבי עזרי בפי"ח מאיסו"ב ה"י.

החוו"ד בסימן ק"צ סק"א כתב דהא דהא דבכה"ג אינה טמאה אלא מספק, ולא אמרינן דכיון דחזקת הדם בהרגשה יש לתלות שבא הדם בשעת תשמיש בשעת הרגשת שמש, הוא משום דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא ואמרינן שעכשיו בא הדם, עיי"ש,[[254]](#footnote-255) אך אי"ז מתישב למש"כ הש"ש דהכא איתרע חזקתה וליכא למיזל כלל בתר חזקה דמעיקרא.[[255]](#footnote-256)

**ואח"כ מטמאה מעל"ע,** בהל' נדה להר"א מטול סימן ד' הק' דלפ"מ דמוקמינן לה בשבועות י"ח א' בסמוך לוסתה וע"כ הם חייבין בקרבן ול"ה כאונס, מ"ט היא מטמאה מעל"ע, הרי כל שיש לה וסת די' שעתה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בהל' נדה שם כתב דאיירי כשיש לה וסת שאינו קבוע.[[256]](#footnote-257) - **ב** המשנ"ר בפירקין כתב דהא דיש לה וסת די' שעתה הוא רק בשעת וסתה, וכ"נ בד' החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ט, והכא איירי סמוך לוסתה, ולא אמרינן בכה"ג די' שעתה.[[257]](#footnote-258) - **ג** החזו"א בסימן ק"ז סק"ג כתב דמתניתין לצדדין קתני, וסיפא לא איירי בסמוך לוסתה.[[258]](#footnote-259)

**חשש מאכולת בבדיקת עד**

**וניחוש דילמא דם מאכולת הוא,** הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כתב בתו"ד דהיינו משום דמתניתין מיירי בפחות מגריס ועוד, וע"כ פריך דניחוש דילמא דם מאכולת הוא, אף אם איכא כגריס ועוד, נפק לי' מתורת מאכולת וליכא למיפרך, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בבדה"ב שם, וכ"כ הריטב"א בסוגיין.

אך בחי' הגרע"א לקמן נ"ח ב' כתב די"ל דהא דאין תולין כתם יותר מכגריס בב' מאכולות אינו אלא מדרבנן, אך מדאורייתא תולין אף בכה"ג, ומבו' בדבריו דלפ"ז פריך הכא אף בגונא דיש בו כגריס ועוד, דמ"ט הן חייבין בקרבן, ולא חיישינן דהוא דם מאכולת, וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ ד"ה אלא דשם וד"ה נמצא.[[259]](#footnote-260)

בעיקר הא דפריך דניחוש דילמא דם מאכולת הוא, הק' בחי' הגרע"א לקמן נ"ח ב', דכיון דאיירי בדם שנמצא ע"י בדיקה, סתמא דמילתא הוי הדם משוך, ובכה"ג אין תולין אותו במאכולת, כדתנן לקמן נ"ח ב', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דהא דפריך היינו בדם עגול דיש לחוש שהוא דם מאכולת.[[260]](#footnote-261) - **ב** למש"כ הפסקי רי"ד לקמן נ"ח ב' והרמב"ם בפיהמ"ש שם דהא דמטמאינן בדם משוך הוא מדין טומאת כתם, ונתבאר לעיל, הרי דזהו דפריך דדילמא דם מאכולת הוא, דאף אם איירי במשוך מ"מ מדאורייתא יש לתלותו בדם מאכולת,וכ"כ בחי' הגרע"א לקמן שם.[[261]](#footnote-262) - **ג** הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ז בתשו' בנו (בד"ה תו קשה) כתב דאף דבדם משוך אין תולין במאכולת, מ"מ הכא דאיכא רגל"ד שאינו מגופה משום שנמצא על שלו ולא על שלה וכמש"כ התוס' בשם ר"ח, (או כמש"כ ש"ר דמוכחא מילתא ממה שבדקה תחילה ומצאה טהור), יש לתלות במאכולת אף בדם משוך, עיי"ש. - **ד** לדעת הסוברים דהא דבדם משוך לא תלינן במאכולת הוא משום דאם הוא ממאכולת ל"ה משוך, י"ל דהכא שבא הדם ע"י קינוח, אף אם הוא דם מאכולת הוא משוך, וכמש"כ כן בתשו' בן הסד"ט שם, ושפיר מצינו לתלותו בדם מאכולת.

בפירש"י כתב דפריך דמ"ט הויא ודאי טמאה, ול"ה ספק לתלות תרומה ולהביא אשם תלוי ולא חטאת,[[262]](#footnote-263) וכ"נ בד' התוס' בתי' קמא,[[263]](#footnote-264) - אך הב"י בסימן ק"צ סל"ג כתב דממש"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד לטמאות בנמצאת מאכולת מעוכה משום שאו"מ בדוק הוא אצל מאכולת, מבו' דלמ"ד דאו"מ דחוק הוא אצל מאכולת, היא טהורה בכה"ג,[[264]](#footnote-265) והרי דס"ל דפירכת הגמ' היא לטהרה בודאי,[[265]](#footnote-266) וכן הוכיח הסד"ט בסימן קפ"ג סק"ב ד"ה ומיהו מד' הרשב"א בסוגיין, ושם ד"ה אח"ז כתב להוכיח כן גם מד' הרמב"ן בסוגיין.

ובטעמא דרש"י דאף אם יש לתלות במאכולת, מ"מ היא טמאה מספק, ול"ד לעד שנמצא תחת הכר דעגול טהור, בפשוטו צ"ל דהוא משום דהתם איכא הוכחה ממה שנמצא עגול, וכמש"כ בפירש"י לקמן נ"ז ב', ומשא"כ הכא דליכא להוכחה זו, והיינו משום דאיירי כשנמצא הדם משוך, וכמש"כ הגרע"א לקמן נ"ח ב', ע"כ אף אם יש לתלות במאכולת, ה"ה טמאה מספק.

ובטעמא דהרשב"א דמכח התלי' במאכולת מטהרינן לה בודאי, מצינו כמה דרכים, **א** הסד"ט בסימן ק"צ סקס"א ד"ה ולכאורה יש להביא כתב די"ל דהוא משום דמוקמינן לה בחזקת טהרה,[[266]](#footnote-267) ועיי"ש שהק' ע"ז דר' זירא דאיירי הכא ס"ל דוסתות דאורייתא, ולדידי' הו"ל כיומא דמישלם שית דלא מוקמינן אחזקה. - **ב** הסד"ט שם כתב די"ל דהוא משום דאיכא הוכחה מדלא ארגשה.[[267]](#footnote-268) - **ג** בד' הסד"ט שם סקס"ז בתשו' בבנו ד"ה תו קשה מבו' דהוא משום דאיכא רגל"ד לטהר ממה שנמצא על שלו ולא על שלה וכו', וכ"כ החזו"א בסימן ק"ג סק"ו די"ל כן. - **ד** החזו"א שם כתב לפרש עוד, דכיון דאיכא למתלי במאכולת אין להחזיק כלל ריעותא כיון דבמקורה לא נולד לנו שום ספק והוי כממקום למקום.

התוס' וש"ר הק', דמ"ט לא פריך הכי בכל בדיקת עד דטמאה דדילמא דם מאכולת הוא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום די"ל דהא דבכל בדיקת עד טמאה הוא לחומרא, והכא פריך אהא דחייבין בקרבן, והרי דתלינן דהוא ודאי מגופה, דאל"כ הו"ל ספק חולין בעזרה. - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ח דפריך בנמצא על שלו ולא על שלה, דמוכחא מילתא דלאו מגופה אתי.[[268]](#footnote-269) - **ג** הרמב"ן כתב דשלא בשעת ביאה ממש ודאי דאו"מ בדוק הוא אצל מאכולת, שהוא סתום מליכנס ואם נכנסה מתה היא ואין דמה יוצא ממנה, ורק הכא הוא דיש לחוש למאכולת, דשמא בשעת ביאה דחקה ונכנסה והשמש הרגה ושפך דמה ונדבק בו, א"נ שמא על השמש היתה מאכולת ועמו נכנסה, ועד"ז כתב בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ה. - **ד** הרשב"א והר"ן כתבו דהכא מתוך שבדקה קודם ביאה ומצאה טהור ולאחר ביאה מיד בדקה ומצאה טמא רגל"ד דדם מאכולת הוא, אך הרמב"ן כתב ע"ז דאי"ז מחוור.

בטעם מש"כ הר"ח ודעימי' דלא פריך דליחוש דילמא דם מאכולת הוא אלא היכא דרגל"ד דהוא דם מאכולת, אך בלא"ה היא טמאה בודאי ואין תולין במאכולת, אף אלמלי הא דאו"מ בדוק או דחוק אצל מאכולת, כתב בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ב דהוא משום דאין תולין במאכולת אלא בכתמים דרבנן, אך בבדיקה לא הלכו בה להקל, ובסימן צ"ה הוסיף לפרש דהוא משום דחזקה דאורייתא וסוקלין ושורפין על החזקות, וחזקת דמים הנמצאים באשה מגופה ולא מעלמא, מן המקור ולא מן העלי',[[269]](#footnote-270) ויישב בזה למשה"ק השואל בסימן צ"ד דאף דבבדיקה לא תלינן בזה להקל ולטהר, מ"מ היאך יביאו קרבן מספק.

הרמב"ן הק', דמ"ט מטמאינן כשנמצא דם על עד שלו אע"פ שיהא אחר בעילה זמן מרובה קודם קינוח, ומ"ט לא חיישינן שמא מאכולת הוא שבאה עלי' אחר שבעל, והבית מאיר בסימן ק"צ סל"ט כתב לדון אם קו' הרמב"ן היא שתהא טהורה בודאי, ועיי"ש מש"כ בזה, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ לתמוה ע"ז בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ה, והניח לד"ז בקושיא.

והבית מאיר בסימן ק"צ סל"ט ד"ה והנה תוך כתב לישב לדעת הרמב"ם דבבשרה לא תלינן במאכולת, וע"כ אין לחוש שבאה מאכולת על השמש, ועיי"ש שכתב דהא דס"ד הכא דבאו"מ חיישינן למאכולת, הוא משום דאיכא התם זוהמא, עיי"ש,[[270]](#footnote-271) אך הנה למש"כ המ"מ דטעמא דהרמב"ם דבבשרה לא תלינן במאכולת, הוא משום דבבשרה ספק טמא, הרי דזהו דפריך הכא דליחוש דילמא דם מאכולת הוא, דכל הא דבבשרה לא תלינן במאכולת, הוא רק מכח דין כתמים דרבנן, אך מדאורייתא שפיר יש לחוש למאכולת, וכ"כ החוו"ד בסימן ק"צ סקכ"ב.

ג' טבת פ"ב

דף מס' 11

**טחתו ביריכה**

**י"ד א'** **- בדקה בעד הבדוק לה וטחתו ביריכה,** התוס' כתבו דאיירי במקום שאין דם המקור יכול להגיע לשם, ומתו"ד התוס' הרא"ש מבו' דהיינו משום דאם דם המקור יכול להגיע לשם בלא"ה היא טמאה, ועיי"ש במש"כ לישב, וכ"כ המהר"ם, אך החוו"ד בסימן ק"צ סק"כ פירש לדבריהם בע"א, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז הפרד"ר בפתיחה (עמ' קמ"ה), - אך בד' הרמב"ן והרשב"א מבו' דאיירי במקום שדם המקור יכול להגיע לשם, ונידון הגמ' הכא הוא אם היא טמאה נדה דאורייתא, והחידוד הלכות עמד בזה ע"ד התוס',[[271]](#footnote-272) ועי' עוד בדבריו בסימן ק"צ סקט"ז במה שהעיר עוד בד' התוס'.

בפירש"י כתב דאיירי הכא כשנמצא הדם על הירך, והתוס' והרמב"ן כתבו דאם נמצא הדם על הירך ולא נמצא על העד, ודאי אינה טמאה נדה, דודאי לא בא הדם מן העד לירך, דא"כ הי' נמצא דם גם על העד, אלא איירי כשנאבד העד, - וכתבו לפרש עוד, דאיירי כשנמצא גם על הירך וגם על העד, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, והתוס' כתבו דקמ"ל דטמאה נדה ולא אמרינן דשמא בא דם העד מדם יריכה, ועד"ז כתב הרמב"ן דאם לא נמצא על יריכה פשיטא דטמאה נדה, שאם הי' בא הדם מן הירך ל"ה מתקנח לגמרי.[[272]](#footnote-273)

אך התוס' כתבו בשם ר"ח דאיירי כשנמצא הדם על העד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב הי"ט, והראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"א, וכתבו דלפ"ז הא דטחתו ביריכה היינו בגלוי שלא הניחתו בקופסא,[[273]](#footnote-274) - אך ש"ר פירשו דגם לפי' ר"ח מתפרש טחתו ביריכה כפשוטו, וקמ"ל דאין תולין שבא הדם מן הירך לעד.[[274]](#footnote-275)

בטעם הא דטמאה נדה כשנמצא הדם על העד והירך, כתב הרשב"א דכיון דבדוק הוא אצלה הוי רגל"ד דמגופה אתא וכודאי משוינן לי',[[275]](#footnote-276) - והמגיני שלמה בכללי חזקה שנדפסו בס' ראש אפרים הוסיף לפרש דבכה"ג לא אזלינן בתר חזקת הגוף, כיון דחזקת דמים במקור, והיינו דכיון דאיכא דבר המצוי לפנינו והי' העד שם אצל דבר המצוי, תלינן בו את הדם, ועיי"ש שכתב דאע"ג דל"ה במקור ודאי דם, מ"מ כיון שמצוי שם דם הוי כודאי.

במש"כ התוס' והרמב"ן דאיירי כשנאבד העד ולא נמצא הדם אלא על יריכה, הק' הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ה דמ"ט לא אמרינן דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, - ועיי"ש שכתב דהא דאין מחזיקין ממקום למקום, היינו כשאין ידוע לנו אם נגע במקום הטומאה, או אף כשידוע שנגע בידו במקום הטומאה ומספק"ל אם חזר ונגע בידו באותו מקום שנמצא הדם, ומשא"כ בכה"ג דידוע שבדקה עצמה בעד וחזרה ונגעה בעד על יריכה, אף שנאבד העד ואין ידוע אם הי' עליו דם, אפ"ה מחזקינן לה לטומאת ודאי, אך כתב דסתימת הפוסקים מבו' דאף בכה"ג אין מחזיקין ממקום למקום, (וכתב דכ"ה דעת התוס' בתי' בתרא וש"ר),[[276]](#footnote-277) ונתבאר עוד בזה בדף מס' 5.

בגליון תוס' כתב דשמא כיון שנמצא על יריכה במקום שנגע בעד מוכחא מילתא שמחמת העד הוא וטמאה, והחוו"ד בסימן ק"צ סקי"ט פירש לדבריו דהיינו דע"כ היא טמאה אף אם נמצא על הירך ולא על העד, - אך הפרד"ר במקש"ז סימן ק"צ סקכ"ד עמ' רכ"ג פירש דמכוון דבריו הוא דמה"ט היא טמאה אף בפחות מכגריס, כיון דמוכחא מילתא דהדם הוא מן העד ולא ממאכולת.

נחלקו הראשונים אם מטמאינן בכה"ג אף כשאין בו כגריס, **א** התוס' כתבו דכל הא דטמאה הוא כשיש בו כגריס ועוד דליכא חששא דמאכולת,[[277]](#footnote-278) ומשמעות דבריהם דאף במשוך לא מטמאינן אלא כשיש בו כגריס ועוד. - **ב** הרמב"ן והריטב"א והר"ן כתבו דבמשוך טמאה בכ"ש, ובעגול אינה טמאה אלא בכגריס ועוד, ודוקא כשנמצא גם על יריכה, אך אם נמצא רק על העד אין תולין במאכולת ואפי' בפחות מכגריס טמאה,[[278]](#footnote-279) משום דאם נרצפה שם מאכולת מתחילה, הי' נמצא גם על הירך, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ד. - **ג** הראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"א כתב דגם כשנמצא רק על העד, אינה טמאה בעגול אלא כשיש בו כגריס ועוד, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ד המ"ה, והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד. - **ד** הטור בסימן ק"צ כתב בדעת הרא"ש דטמאה נדה אף כשאין בו כגריס ועוד ואף בעגול,[[279]](#footnote-280) וכ"כ רי"ו נתיב כ"ו ח"ב בשם התוס' והרא"ש, ומשמעות דבריו דהיינו אף כשמצאה גם על הירך,[[280]](#footnote-281) וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד בדעת הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב הי"ט דאף אם נמצא גם על העד וגם על יריכה, טמאה אף בפחות מכגריס, דכיון דבדקה בו רגלים לדבר, עיי"ש,[[281]](#footnote-282) וכ"ה מבו' בד' הש"ך בסימן ק"צ סקמ"ג שפירש בדעת המטמאין, דהוא אף כשנמצא הדם גם על יריכה,[[282]](#footnote-283) וכ"כ הגר"ז שם סקס"ט.[[283]](#footnote-284)

במה שנקטו התוס' דכל שאין בו כגריס טהורה אף כשהוא משוך, בפשוטו הוא משום דכל הא דבמשוך טמאה בכ"ש, הוא משום דמוכחא מילתא דאינו דם מאכולת, וכמש"כ כמה מקמאי, ונתבאר בדף מס' 10, אך הכא דמספק"ל שמא נרצפה המאכולת על יריכה, ובא הדם לעד ע"י הקינוח, ליכא הוכחה שאינו דם מאכולת, וכמש"כ כן בחי' הגרע"א לקמן נ"ח ב', והסד"ט בסימן קפ"ג ד"ה גם צל"ע וכ"כ עוד מרבוותא עד"ז, ונתבאר שם.

ובדעת ש"ר דס"ל דיש לחלק בזה בין עגול למשוך, כתב הגרע"א שם דמוכח דס"ל דבהא דמשוך טמא ל"ב להוכחה דאינו דם מאכולת, ואדרבה הא דעגול טהור הוא משום דמוכח דהוא דם מאכולת, - אך הפרד"ר במקש"ז סימן ק"צ סקכ"ג ד"ה וראיתי כתב דהכא טחתו ביריכה ולא קינחה את יריכה, וע"כ כל שהוא משוך מוכחא מילתא דהוא דם קינוח.

הרשב"א הוכיח דכל שאין בו כגריס תולין במאכולת, מהא דפרכינן לעיל בסוגיין דליחוש דילמא דם מאכולת הוא, ומשני דאו"מ בדוק או דחוק אצל מאכולת, אך אלמלי כן הוה תלינן במאכולת, וע"כ כל שטחתו ביריכה ויש לתלות במאכולת תולין,[[284]](#footnote-285) - ועמש"כ בזה הסד"ט בסימן קפ"ג סק"ב מד"ה ובאמת דברי הרשב"א ובסימן ק"צ סקס"ז בתשו' בנו בד"ה ועל פי זה, ובתשובת בעל הסד"ט מד"ה ונ"ל להוכיח.

י"א טבת פ"ב

דף מס' 12

**עד שאינו בדוק**

**י"ד א'** **- בדקה בעד שאינו בדוק לה וכו',** הריטב"א כתב דטעמא דמ"ד דאינה טמאה נדה, ול"ד לבדקה בעד הבדוק לה וטחתו ביריכה דטמאה נדה, הוא משום דהתם צד הגריעותא שבו חמור יותר וקולא דחשש יריכה אינו כל כך, ומשא"כ הכא דכיון שאין העד בדוק הרי הדבר יותר בחזקת היתר, כי אינו מועיל כ"כ הנגעת העד שבא אח"כ.

ומבו' בדבריו דדינא דעד שאינו בדוק, הוא רק משום דקודם שבדקה בו כבר איתיליד בי' ריעותא, אך אילו בדקה בו תחילה ואח"כ הניחתו במקום בינוני, אשר זהו דמשוי להעד לאינו בדוק לדעתו, מודו כו"ע דטמאה נדה,[[285]](#footnote-286) - וכ"כ הגר"ז בסימן ק"צ סקע"א, ובקו"א בסימן קפ"ז סק"ה כתב לפרש הטעם בזה, דכשנולד הספק קודם בדיקה נולד בשעה שהיא בחזקת טהרה, וא"א להוציאה מחזקתה בספק הנולד אז אפי' שאינו שקול, ומשא"כ כשנולד הספק לאחר בדיקה, נולד בשעה שהיא בחזקת טומאה, שהרי כשנמצא דם על העד היא טמאה בודאי למפרע משעת בדיקה, לולי שנולד ספק זה, ואין ספק זה מוציא מידי ודאי טומאה, כיון דאינו ספק השקול לגמרי.

אך הסד"ט בסימן ק"צ סקנ"ח כתב דאף כשהניחה את העד אחר הבדיקה בגלוי הו"ל כעד שאינו בדוק, ועיי"ש שכתב דאין לחלק אם הי' מונח בגלוי קודם שבדקה עצמה או הי' מונח בגלוי אחר שבדקה עצמה, דמאי שנא, ועיי"ש שכתב להוכיח כן מד' הרשב"א, ונתבאר להלן בהערה.

הגר"ז שם הק' בהא דמטמאינן בכל כתם הנמצא ע"ג חלוקה כל שאין ידוע שעברה בשוק של טבחים, ובעד שאינו בדוק מטהרינן אף שאין ידוע שהי' במקום שמצוי שם דם, ומצאנו בזה כמה דרכים, ומזה נלמד כללי דין עד שאינו בדוק,[[286]](#footnote-287) **א** הגר"ז שם הוכיח מזה דיש לחלק בין היכא שנולד הספק קודם הבדיקה, להיכא שנולד הספק אחר הבדיקה.[[287]](#footnote-288) - **ב** הסד"ט שם סקמ"ז ד"ה ונראה לענ"ד כתב דהא דמטמאינן בכתם הנמצא ע"ג חלוקה כשאין ידוע שעברה בשוק של טבחים, הוא משום דהחמירו חכמים לטמא בכתמים כיון שהי' לה לידע אם עברה במקום דם או לא, ומשא"כ במוכין המונחים במקום אחד, דל"ה לה לידע אם אירע להן מקרה או לא, וע"כ תלינן שקרה להם מקרה אחר שבדקה אותם, והיד יהודה בסימן קי"א סקט"ז כתב לחלק כן מטעם אחר, דכל שהספק הוא שמא בא עליו דם ממקום אחר בשעה שהוא על גופה, הרי דכיון שיש לפנינו דבר לתלות בו ודבר אחר אינו לפנינו, תלינן יותר במה שהוא לפנינו, ומשא"כ היכא דהספק הוא שבא עליו דם בשעה שאינו על גופה, שפיר תולין בזה, ועמש"נ להלן דהוא מוכח כן בד' הרשב"א שחילק כן. - **ג** בד' הגר"ז בקו"א בסימן י"ח סק"ח ד"ה ואף על גב מבו' דהוא משום דשאני היכא דמספק"ל על מאורע מסוים, דאי"ז מוציא את החלוק מחזקתו, ומשא"כ היכא דאין ידוע כלל מה הי' לו ואיכא ספיקי טובא, אבד חזקתו,[[288]](#footnote-289) ועמש"נ להלן דכ"נ בד' הרא"ה בבדה"ב. - **ד** למש"כ בתשו' הגר"ש איגר סימן כ"ח דהא דמטמאינן בספק עברה בשוק של טבחים, הוא משום דנוטה טפי שלא עברה, כיון שאינה יודעת מכך, ונתבאר בדף מס' 6 בסופו, ל"ד כלל לעד שאינו בדוק שאינה יודעת את מאורעותיו.

בעיקר מש"כ הריטב"א, דהא דמטמאינן בטחתו ביריכה, הוא משום דבשעה שבדקה בו לא נולד בו ריעותא, לכאו' זה ניחא רק לפ"מ שפירש לעיל בסוגיין להא דטחתו ביריכה דנמצא הדם גם על העד, ומספק"ל אם נדבק מן הירך בעד או מן העד בירך, וע"כ כיון דהי' העד בדוק בשעה שבדקה בו, ל"מ מה שטחתו אח"כ ביריכה לטהר, - אך למש"כ התוס' והרמב"ן דאיירי כשלא נמצא אלא על הירך ונאבד העד, ואנו דנים על הדם שעל הירך אם בא מגופה, שפיר יש לדמותו לעד שאינו בדוק, דהספק הוא, שמא בא הדם על הירך מעלמא קודם שטח עליו את העד.

וצ"ל לדעתם, דבטחתו ביריכה ל"ד כלל לעד שאינו בדוק, דהירך חשיבא כבדוקה,[[289]](#footnote-290) - וכ"כ החוו"ד בסימן ק"צ סקכ"א דהירך בדוקה מדם דמעלמא, משום דאם איתא דמעלמא אתי על חלוקה איבע"ל לאשתכוחי, וע"כ הוא דכשטחתו ביריכה טמאה, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המגיני שלמה בכללי חזקה, עיי"ש.

**מהו דחשיב כעד שאינו בדוק**

נחלקו הראשונים מהו דחשיב כעד שאינו בדוק, **א** הרמב"ן והר"ן כתבו בשם הראב"ד דהיינו אף כשאינו בדוק כלל, והא דטמאה,[[290]](#footnote-291) ול"ד לכתם שנמצא ע"ג חלוק שאינו בדוק דטהורה, הוא משום דכיון שבדקה בו ממש רגל"ד כיון דרוב דמים מצויין בה. - **ב** התוס' בד"ה בעד שאינו בדוק כתבו דהיינו דידעה שהי' נקי לפני יום או יומים ובשעת בדיקה נטלתו ממקום המוצנע ולא בדקה אותו, דאם ל"ה בדוק מעולם, ל"ה רבי מחזיק טומאה ודאי, וכ"כ הרמב"ן,[[291]](#footnote-292) ועד"ז כתב הריטב"א דהיינו כשבדקה אותו מתחילה ואח"כ הניחתו במקום בינוני שאינו משומר לגמרי.[[292]](#footnote-293) - **ג** הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד כתב דכל שבדקתו אינו יודע מחזקתו עד שתדע דם זה מאין בה או באיזה דבר היא יכולה לתלותו, ועד שאינו בדוק הוא כשנטלתו ממקום מוצנע שדרכן של נשים להצניע ולהכין להן עדים, ואין מוליכות אותן בשוק ולא מתעסקות בהן בכתמים על הרוב, וכיון שדרכן של נשים להצניע שם וכו' משו"ה מטמא בהן רבי משום נדה כאילו בדקתו היא.

במש"כ הרשב"א דעד שאינו בדוק היינו כשנטלתו ממקום מוצנע וכו', הק' הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ז ד"ה לכן נראה לענ"ד דמה הי' על העדים טרם שהצניעה אותם, דאם היו בדוקין לה היינו עד הבדוק, ואם ל"ה בדוקין לה א"כ מה מהני שהצניעה אותן דילמא מעיקרא היו מלוכלכין, וכתב דצ"ל דלא בדקה אותן קודם שהצניעה אותן, אלא כיון שהצניעה אותן להיות לה עדים, מסתמא לקחה עדים שמוחזקין לה בנקיים והצניעתן, ועתה לא נודע אם היו בדוקין לה או לאו.

אך הגר"ז שם סקע"א כתב דאיירי כשהי' בדוק בודאי מתחילה אצל האשה שהכינה אותן לה והצניעתו במקום מוצנע זה, אלא שאין ידוע שמא אח"כ עברה בו בשוק של טבחים או נתעסקה בו בכתמים,[[293]](#footnote-294) ובכה"ג מיקרי עד שאינו בדוק.[[294]](#footnote-295)

התוס' לעיל בסוגיין ד"ה ולמחר כתבו בדעת ר"ח, דהא דבדקה בעד שאינו בדוק וטחתו ביריכה, היינו בגלוי שלא הניחחו בקופסא, - והסד"ט בסימן ק"צ סקנ"ח הוכיח מזה בדעתו דעד שהניחו במקום מגולה ל"ה כעד שאינו בדוק, ודלא כמש"כ התוס' גופייהו דבכה"ג הוי כעד שאינו בדוק, - אך הגר"ז בסימן ק"צ סקע"א כתב להוכיח מזה כדבריו דלא חשיב כעד שאינו בדוק, אלא בגונא דבשעה שבדקה בו ל"ה בדוק, אך כל שהי' בדוק בשעה שבדקה בו, אלא שמצינו לתלות שאח"כ בא עליו דם מעלמא, לי"ב לדין עד שאינו בדוק, וע"כ אף דעד שהניחתו במקום מגולה חשיב כעד שאינו בדוק, מ"מ התם שהניחתו בגלוי אחר שבדקה בו לי"ב לדין עד שאינו בדוק.

הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד הק' ע"ד התוס' דאף שבדקתו מעיקרא מ"מ כל שלא בדקה אותו בשעת בדיקה הו"ל כעד שאינו בדוק, דא"כ תיקשי לן כולה מכילתין דג' נשים שלבשו חלוק אחד וג' נשים ישנות במטה אחת או שישבו על ספסל אחד אמאי טמאות כשנשתמשו בהן בזאח"ז, כדתנן לקמן נ"ט ב' וס' ב', כיון שאנו תולין במקרה שאינו ידוע ואפי' בעד, וכ"ש בחלוק וסדין וספסל, - והתוס' הרא"ש בסוגיין כתב לישב דהא דבג' נשים שלבשו חלוק אחד כולם טמאין, ול"ד לבדקה בעד שאינו בדוק דס"ד דטיהר רבי מכלום, הוא משום דהתם ממ"נ צריך לטמאות אחת מהן ודמי לבא לישאל בב"א והי מינייהו מפקת,[[295]](#footnote-296) ומשא"כ הכא דתלינן שמא הי' הדם על העד קודם לכן.

והרשב"א בתוה"ב שם כתב כן בשם רבותינו הצרפתים, והק' ע"ז, דא"כ אם השאילה חלוקה לנכרית שלא ראתה, או שראתה אחת מג' הנשים אח"כ כתם, נטהר את האחרות, שהרי יש אחת מהן שאינה באה לישאל, - והש"ך בנקוה"כ בסימן ק"צ ע"ד הט"ז סק"ו תמה ע"ז דמה מקום יש לתלות בנכרית שלא ראתה, הרי כיון שלא ראתה א"א לתלות בה, - והסד"ט שם סקמ"ז הק' עוד, דלמש"כ הרשב"א במשמה"ב שם דיש לתלות בכה"ג שבא הכתם מעלמא, א"כ הרי שפיר מצינו לטהר את ג' הנשים יחד, ומה לי דבאו לישאל בב"א.[[296]](#footnote-297)

והסד"ט שם כתב לפרש לד' הרשב"א למש"כ שם בדעתו דבשעה שהחלוק על גופה, א"א לה לתלות שבא הכתם מעלמא, ואך דכ"ז הוא לגבי אשה זו עצמה, אך הנשים האחרות יכולות לתלות שבא הכתם מעלמא בשעה שהי' החלוק על גופה של זו, אלא דא"א לטהר את כולן, שהרי אם היינו יודעים בודאי אצל מי נתחדש הכתם הזה, היינו מטמאין אותה ול"ה תלינן שהוא מעלמא, (כיון דבשעה שהחלוק על גופה א"א לתלות שבא הכתם מעלמא), וע"כ גם עכשיו דמספק"ל אצל מי נתחדש הכתם, א"א לטהר את כולן, והו"ל כבאו לישאל בב"א דכולן טמאות,[[297]](#footnote-298) - וזהו שהק' הרשב"א דמ"ט לא מטהרינן בהשאילתו לנכרית שלא ראתה, דאף דא"א לתלות שבא הדם מגופה, כיון שאינה בת ראי', מ"מ הי' לנו לתלות שבא הדם מעלמא בשעה שלבשתו הנכרית, - ועד"ז כתב היד יהודה בסימן קי"א סקט"ז לפי דרכו.

הרשב"א שם הק' עוד, דמ"ט מטמאינן כשראתה על בית יד של חלוק שלה כשמגיע כנגד בית התורפה, וכי ידי' בין עיני' כל היום שלא בא שום מקרה שם, וכן תיקשי דמ"ט מטמאינן בחלוק שפושטתו ומתכסה בו בלילה בכל מקום שמוצאת בו דם, וכן בפוליוס, כיון שאנו תולין להקל במקרה שאינו ידוע אף בעד הבדוק לה מעיקרא.

והרא"ה בבדה"ב שם כתב לישב דשאני התם דמלבוש שלה כל שהוא בדוק מתחילה והיא לובשתו תדיר ה"ה הוא בחזקתו שהוא בדוק, ואינו דומה למניח מוכין נקיים במקום אחד ועמד זמן שלא נתברר לה ענינם אם הם בנקיותה אם לאו, והרשב"א במשמה"ב שם תמה ע"ז, עיי"ש, - ולכאו' ד' הרא"ה מתפרשים כמש"כ הגר"ז בקו"א בסימן י"ח סק"ח דל"ה כעד שאינו בדוק אלא היכא דאין ידוע לה כלל ענינו, ונתבאר לעיל, וע"כ הוא דבמלבוש שלה דידוע לה ענינו, ל"ה כחלוק שאינו בדוק, אף אם יתכן שעברה בשוק של טבחים או נתעסקה בכתמים, וי"ל עוד למש"נ לעיל עפי"ד הגר"ש איגר דכל הא דמטמאינן בספק עברה, הוא משום דנוטה טפי שלא עברה כיון שאינה יודעת מכך.

בעיקר משה"ק הרשב"א מהני גווני מהני גווני דראתה על בית יד או בחלוק שפושטתו וכו' ובפוליוס, צ"ב דמ"ט קשיא לי' רק בהני גווני, ולא קשיא לי' בהא דמטמאינן בכל כתמים שנמצאו על חלוקה, אף דאין ידי' בין עיני' כל היום שלא בא שום מקרה שם, - וביותר קשיא במש"כ הרשב"א במשמה"ב שם דאדרבה כל שהיא לובשת את החלוק מצוי יותר לקבל כתמים מעלמא ולאו אדעתה, מן המוכין המונחין במקום אחד וכו', וא"כ תיקשי לי' בהא דמטמאינן בכל כתמים, דמ"ט לא תלינן דהוא מעלמא, שהרי ס"ל דכל שלובשת את חלוקה מצוי טפי שיקבל כתמים מעלמא ממוכין שהניחתם במקום המוצנע, ועמד ע"ז הסד"ט בסימן ק"צ סקמ"ז.

והסד"ט שם בד"ה ונראה לענ"ד כתב לפרש, דכל הא דמטהרינן בעד שאינו בדוק, הוא משום דהספק הוא שבא עליו הדם כשאינו על גופה, ול"ה עלי' לידע מכך, אך בכתם הנמצא ע"ג חלוק שהיא לבושה בו כיון שהי' לה לידע אם עברה במקום דם או לא, לא מטהרינן, וכמש"נ לעיל, וע"כ ל"ק לי' להרשב"א אלא מראתה על בית יד, דא"א שיבא עליו הדם אלא כשהיא פושטתו מזרועה, וכמש"כ בפירש"י לקמן נ"ז ב' (ד"ה אם מגיע), ובכה"ג הי' לנו לתלות דהוא מעלמא, וה"נ הוא בחלוק שפושטתו, - אך היד יהודה בסימן קי"א סקט"ז פירש, דכל הא דאין תולין כתם שעל חלוקה דהוא מעלמא, הוא רק משום דבשעה זו שבאנו לתלות שבא הכתם מעלמא, הוי החלוק על גופה, ויש לנו לתלות שבא מגופה, דתולין יותר בדבר שהוא לפנינו, ומשא"כ בראתה על בית יד וכו', דא"א להדם לבא לשם מגופה, אלא דבאנו לתלות שהגיע כנגד גופה, שפיר יש לתלות שהוא ממקום אחר.

**כתם בחלוק שאינו בדוק**

בד' התוס' הרא"ש מבו' דלמ"ד דבעד שאינו בדוק טמאה משום כתם, ה"נ הוא בכתם הנמצא בחלוק שאינו בדוק דטמאה משום כתם, וכ"נ בד' הרשב"א, וכ"נ בד' הרמב"ן והר"ן דרק לדעת הראב"ד הוא דמפלגינן בין עד שבדקה בו לחלוק, וכ"כ הט"ז בסימן ק"צ סקכ"ט, והתוה"ש שם סקל"ח, - אך הב"ח שם סל"ו כתב דאף לדעת הרא"ש דבעד שאינו בדוק טמאה משום כתם, מ"מ בחלוק שאינו בדוק טהורה, וכ"ה מבו' בד' הש"ך שם סקמ"ז, וכן האריך הסד"ט שם סקס"ז, וסייע לזה ממש"כ הראב"ד לחלק בין עד שאינו בדוק לחלוק שאינו בדוק, עיי"ש.

כ"ה טבת פ"ב

דף מס' 13

**י"ד א'** **- והניחתו בקופסא ולמחר מצאה עליו דם,** הבית מאיר בסימן ק"צ סל"ו עמד בזה דמ"ט נקט שהניחתו בקופסא ולמחר מצאה עליו דם, הרי ה"נ הוא כשמצאה עליו דם מיד, שהרי כשהניחתו בקופסא אין להסתפק שבא אחר הבדיקה, וא"כ דמי להיכא שמצאה דם מיד, וכתב דהוא משום דכשמצאה דם מיד נראה הדבר לעינים אם נמצא מגופה מחדש או הי' כבר על העד.

**בדקה בעד שאינו בדוק וטחתו ביריכה**

**ולמחר מצאה עליו דם,** בפירש"י כתב דאם לא מצאה עליו דם, אלא טחתו בירכה ומצאה עלי' דם, הו"ל תרי ספיקי ולקולא, חדא, דילמא לאו מן העד הוטח על יריכה, ואפי' את"ל דהוא מן העד, שמא כיון שאינו בדוק הי' עליו קודם לכן, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ד כתב דאף דכשבדקה בעד הבדוק וטחתו ביריכה טמאה נדה, ואי"ז ספק, מ"מ ה"ז מצטרף לספק ספיקא, כמו סמוך מיעוטא לפלגא, ועיי"ש שכתב דמצינו כן עוד בכ"ד, וכ"כ המשכנות יעקב ביו"ד סימן ל"ז ד"ה דהנה במס' להוכיח מהכא דאף ספק שהוא כנגד רוב מצטרף לספק ספיקא.[[298]](#footnote-299)

השו"ע בסימן ק"צ סל"ז הביא לדינא לד' רש"י דכל שבדקה בעד שאינו בדוק וטחתו ביריכה טהורה, והש"ך שם סקמ"ה האריך לתמוה ע"ז דאין לטהר בכה"ג, ועיי"ש במש"כ בביאור ד' רש"י, ועמש"כ בזה התוה"ש שם סקל"ז, והפליתי סקל"ט, והסד"ט סקס"ד, והחוו"ד סקכ"ו.

הראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"ב כתב דהא דמטמאינן משום כתם כשבדקה בעד שאינו בדוק ומצאה עליו דם כגריס ועוד, הוא גם כשהניחתו תחת הכר או תחת הכסת, והבית מאיר בסימן ק"צ סל"ז כתב דלפ"ז כ"ש דאם טחתו ביריכה טמאה, וכמש"כ הש"ך.

אך הגר"ז שם סקע"ג כתב דכל הא דמטהרינן כשטחתו ביריכה, היא כשמצאה דם גם על הירך, די"ל דהדם בא מעלמא על יריכה ומיריכה הוטח על העד, אבל אם לא נמצא דם על יריכה טמאה, וע"כ ה"נ מטמאינן כשהניחתו תחת הכר או הכסת ולא נמצא דם על הכר והכסת.

**בדקה בעד שאינו בדוק ומצאה עליו דם**

**רבי אומר טמאה משום נדה,** בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד מבו' דהיינו דהיא טמאה מדאורייתא, ועיי"ש שכתב דהיא מביאה חטאת, וכ"ה מבו' גם בדבריו במשמה"ב שם, שכתב דהא דטמאה נדה הוא משום דאמרינן דבהרגשה אתא אלא דסברה דהוא הרגשת עד, - אך בד' התוס' לעיל ה' א' ד"ה ר"מ היא מבו' דאינה טמאה אלא מדרבנן, ולפ"ז פלוגתא דרבי ור' יוסי הוא אם היא טמאה מדרבנן טומאת ודאי או אינה טמאה אלא טומאת ספק, - ועמש"כ בזה בתשו' שערי ציון ח"א סימן כ"ו סוף ענף א' ובסימן כ"ז.

בפירש"י כתב דטעמא דרבי דטמאה נדה הוא דכיון דחזקת דמים שם לא מספקינן במקמי הכי, והריטב"א בתו"ד כתב דהוא משום שלא נניח דם המקור המצוי, מפני דם זה דעלמא שאינו מצוי במקום העד, - והמגיני שלמה בכללי חזקה שנד' בספר ראש אפרים הוסיף לפרש דאי"ז משום רובא, שהרי יש לתלות בעלמא דאיכא רוב יותר, אלא היינו משום דכל דאיכא דבר המצוי לפנינו וחזינן שזה הי' שם אצל דבר המצוי תלינן בו, וע"כ כיון שבדקה במקור והי' העד שם ודאי ושם מצוי דמים, ואצל שאר דמים לא הי' ודאי, טמאה ודאי, דהוי כמו ספק לגבי ודאי,[[299]](#footnote-300) ואע"ג דגם במקור ל"ה ודאי דם, מ"מ מצוי הוה כודאי,[[300]](#footnote-301) ועיי"ש שכתב דטעמא דמ"ד דאינה טמאה אלא משום כתם, הוא משום דס"ל דאדרבה אזלינן בתר רובא דעלמא דמצויין דמים בעלמא, ואע"ג דהי' העד ודאי במקור, מ"מ כיון דהתם הוי רוב, והכא ל"ה ודאי דם אלא מצוי ואינו מצוי יותר.[[301]](#footnote-302)

**טמאה משום כתם,** בפירש"י כתב דהיינו דטמאה טומאת ספק ותולין, והריטב"א הוסיף דל"ד קאמר משום כתם, שהרי אין כאן מקום לכתם כלל, אלא או הוא דם מהמקור או דם צפור וכיו"ב שנדבק בו ממקום אחר לפי שאינו בדוק, אלא דין כתם קאמר שהוא טומאת ספק, ולכאו' מכוון דבריו הוא דל"ד לכל כתם דעיקר טומאתו אינה אלא מדרבנן משום דראתה בלא הרגשה, ומשא"כ הכא דלהצד דהוא מגופה היא טמאה מדאורייתא, דאמרינן דטעתה בהרגשת עד, אלא דקרי לה טומאת כתם משום דהוא טומאת ספק.[[302]](#footnote-303)

והגר"ז בסימן ק"צ סק"ע כתב לפ"ז דאין לו דין כתם לגמרי לטהר בדבר שאינו מקב"ט, דכיון דלהצד דהוא מגופה היא טמאה מדאורייתא, גזרו בזה אף בדבר שאינו מקב"ט, ול"ד לכל כתמים דאף להצד דהוא מגופה אין טומאתה אלא מדרבנן משום שלא הרגישה, ולא גזרו טומאה זו כשנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט,[[303]](#footnote-304) - ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ק"נ כתב בהא דמטהרינן בעד שאינו בדוק בפחות מכגריס, דבזה"ז אין לטהר אלא בשיעור מאכולת המצוי' בזמנינו, כיון דלהצד שהוא מגופה היא טמאה מדאורייתא, ול"ד לכל כתמים דעיקר טומאתם אינה אלא מדרבנן, ולא גזרו אלא בכגריס ועוד.

**אי אתה מודה שצריכה כגריס ועוד וכו' א"כ אף אתה עשיתו כתם,** הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ד הוכיח מזה דבעד הבדוק שטחתו ביריכה, טמאה אף בפחות מכגריס, שהרי מודה ר' חייא דבעד הבדוק שטחתו ביריכה טמאה משום נדה, ולדידי' כל דטמאה משום נדה טמאה אף בפחות מכגריס, - אך הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב שם כתב דאינה טמאה אלא בכגריס ועוד, ועיי"ש במש"כ לישב דלא תיקשי מהכא, - ועמש"כ בזה הבית מאיר בסימן ק"צ סל"ו, והחוו"ד שם סקכ"א.

הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ד הק', דהרי גם לדעת ר' חייא חלוק דין פחות מכגריס דטהורה לגמרי, מדין יותר מכגריס דטמאה משום כתם, והרי דיש לתלות טפי במאכולת מלתלות דהוא מעלמא, וא"כ מאי פריך מינה לרבי, הרי שפיר י"ל דביותר מכגריס טמאה נדה משום דאין לתלות כ"כ דהוא מעלמא, ובפחות מכגריס טהורה משום דיש לתלות במאכולת, ועיי"ש מש"כ בזה.

**בעינן כגריס ועוד לאפוקי מדם מאכולת,** בתשו' שערי ציון ח"א סימן כ"ו ענף א' סק"ז הק' דהרי הא דבעינן כגריס ועוד בכתמים, הוא משום דכתמים דרבנן ואזלינן בהו לקולא, וכמש"כ בפירש"י והרשב"א בחולין נ"ה א', וא"כ לרבי דבעד שאינו בדוק טמאה נדה, הדין נותן דלא נטהר אלא בפחות מכגריס, ומ"ט בעינן כגריס ועוד, ועיי"ש בסק"ח שהוכיח מזה דהא דמטמא רבי נדה אי"ז אלא מדרבנן, משום דלא אמרינן דארגשה ולאו אדעתה, ובסימן כ"ז סק"ח כתב דלדעת הרמב"ם דבבדיקת עד טמאה מדאורייתא, דאמרינן דארגשה ולאו אדעתה, צ"ל דהכא איירי בקינוח, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב הי"ט, וע"כ אינה טמאה אלא מדרבנן.

התוס' הרא"ש כתב דלרבי דהא דבעינן כגריס ועוד הוא לאפוקי מדם מאכולת, היינו רק כשבדקה בחלוקה או בסדינה, דבשאר הבגדים אין לחוש לדם מאכולת, ומבו' מדבריו דלר' חייא דאינה טמאה אלא טומאת כתם, אינה טמאה אלא כשיש בו כגריס ועוד אף בשאר הבגדים דאין לחוש בהן לדם מאכולת, ורק לדעת רבי דטמאה נדה, אין לטהר בפחות מכגריס אלא בבגדים שיש לחוש בהן לדם מאכולת, ולכאו' הוא כדעת הסוברים דלא גזרו חכמים טומאת כתמים כלל בפחות מכגריס, וע"כ אף דבשאר בגדים אין לחוש לדם מאכולת, מ"מ בעינן כגריס ועוד,[[304]](#footnote-305) וצ"ע.

**מאי רבי ומאי ר' יוסי וכו',** הראשונים עמדו בזה דבדם במ"ר מטהר ר' יוסי לגמרי, והכא אף לר' חייא טמאה משום כתם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דר' יוסי מטהר בעד שאינו בדוק לגמרי, ודלא כר' חייא דמטמא משום כתם, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי בסוגיין והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד. - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ח דהא דמטהר ר' יוסי בדם במ"ר הוא משום נדה, אך טמאה משום כתם. - **ג** בד' הרא"ש בפירקין סימן ב' ולקמן פ"ט סימן א' מוכח, דאף דבדם במ"ר מטהר ר' יוסי לגמרי, מ"מ הכא לא טיהר ר' יוסי אלא משום נדה, אך טמאה משום כתם, וכ"ה מוכח בד' הטור בסימן ק"צ ובסימן קצ"א.

בעיקר הא דמדמינן דין עד שאינו בדוק לדין רואה דם במ"ר, עמדו האחרונים מכמה טעמים, ויתבאר בעזה"י לקמן נ"ט ב'.

בטעמא דמ"ד דבבדקה בעד בדוק טהורה לגמרי, כתב הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד דהוא משום דאשה זו בחזקת טהורה עומדת ועד זה אינו בדוק אע"פ שבדקה עצמה בו מספק לא נטמא אותה, - אך הסד"ט בסימן ק"צ סקס"א כתב לדון דהוא משום דרגל"ד שאינו מגופה מדלא ארגשה, וכתב דנפ"מ בזה בדין עד שאינו בדוק בג' ימים ראשונים, עיי"ש.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין עד שאינו בדוק, **א** הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב הי"ט פסק כדעת רבי דכל שיש בו כגריס ועוד טמאה נדה,[[305]](#footnote-306) וכ"כ הרז"ה בהשגות בעה"נ סימן ג' בדעת הראב"ד שם,[[306]](#footnote-307) וכ"כ בחי' הר"א בסוגיין בדעתו. - **ב** הרז"ה שם כתב דקי"ל כר' יוסי דטהורה לגמרי, וכן נקט הרמב"ן בהל' נדה פ"ד המ"ו לעיקר, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד. - **ג** הרא"ש בסימן ב' כתב דקי"ל כר' יוסי וכר' חייא דטמאה משום כתם, וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ סוסקס"ג בדעת הראב"ד בבעה"נ, והוא ממש"כ בסו"ס ג' דבעד שאינו בדוק אינה קובעת וסת,[[307]](#footnote-308) וכ"כ הריא"ז בפ"ק דין כ"ז דחוששין שמא מן הקינוח הוא ומגופה יצאה וטמאה מספק, וכ"כ הט"ז בסימן ק"צ סקכ"ט וסקמ"א בדעת השו"ע שם סל"ו.

הראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"ב כתב דאף דכשבדקה בעד שאינו בדוק טמאה, מ"מ כל שהוא פחות מכגריס טהורה אף במשוך, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ד המ"ו, וכ"כ המ"מ בפ"ד מאיסו"ב הי"ח בדעת הרמב"ם, - אך הרז"ה בהשגות בעה"נ שם כתב דלדעת רבי דטמאה משום נדה, לא מטהרינן בפחות מכגריס אלא בעגול, אך במשוך נפק לי' מדם מאכולת במשיכתו וטמא בכ"ש.[[308]](#footnote-309)

ובדעת הראב"ד ודעימי' דמטהרינן אף במשוך, מצינו כמה דרכים, **א** הגר"ז בסימן ק"צ סק"ע כתב דהוא משום דאף בכגריס ועוד אינה טמאה טומאת נדה אלא טומאת כתמים, וע"כ בפחות מכגריס טהורה אף במשוך,[[309]](#footnote-310) אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם דס"ל דקי"ל כרבי דטמאה נדה, ואפ"ה מטהרינן בפחות מכגריס אף במשוך. - **ב** הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ב כתב דהוא משום דבעד שאינו בדוק י"ל שקינחו בו דם מאכולת וע"כ הוא משוך,[[310]](#footnote-311) ועד"ז כתב החוו"ד שם סקכ"ג.[[311]](#footnote-312) - **ג** הבית מאיר שם סל"ו כתב דהוא משום דאף במשוך איכא צד דמאכולת, וכדחזינן דבכתמים מטהרינן אף במשוך, אלא דלא סגי בזה לטהר, אך בעד שאינו בדוק דאיכא נמי צד דמעלמא, וכדחזינן דלר' חייא אינו טמא אלא משום כתם, ואף רבי דפליג מ"מ מודה דאיכא צד דמעלמא, אלא דכיון דמצוי יותר דהוא מגופה טמאה, ע"כ כל שנצטרף לזה צד דמאכולת טהורה.[[312]](#footnote-313)

ז' שבט פ"ב

דף מס' 14

**דם במ"ר**

**נ"ט ב'** **- ר"מ אומר אם עומדת טמאה ואם יושבת טהורה, ר' יוסי אומר בין כך ובין כך טהורה,** בסוגיית הגמ' מבו' דבזה מודו ר"מ ור' יוסי דאמרינן דהדם מישך שייך למ"ר, ומה"ט מטהר ר' יוסי, דתולין שיש לה מכה במקום מ"ר, ור"מ דמטמא הוא משום דאמרינן דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, וכ"ה להדיא בפסקי ריא"ז ובמרדכי הל' נדה סימן תשל"ה ובתשו' הר"ן סימן מ"ט, דגם הא דמטהר ר' יוסי הוא מכח ה"ט דאין דרך דם המקור לצאת עם מ"ר, וכ"נ גם בפסקי רי"ד.[[313]](#footnote-314)

ובטעמא דמילתא דתולין דהדם שייך למ"ר, פירש"י דהוא משום דאין דרך דם מקור לצאת עם מ"ר,[[314]](#footnote-315) וכ"ה בפסקי ריא"ז, ובתשו' מהר"ם מר"ב ד' לבוב סימן תנ"ב וד' פראג סימן תר"ל שהביא המרדכי בסימן תשל"ה, ובתשו' הר"ן סימן מ"ט, - אך התוס' כתבו דמהא דלא חזיא קודם שהתחילה לעשות צרכי', א"כ הדם לאו ממילא אתא אלא ע"י מ"ר,[[315]](#footnote-316) וכ"כ התוס' הרא"ש.

**טעם הפלוגתא דר"מ ור' יוסי**

בתשו' הר"ן סימן מ"ט כתב לפרש טעם הפלוגתא דר"מ ור' יוסי, דתרוייהו מודו דאין דרך דם במקור לצאת עם מ"ר, וע"כ מטהר ר' יוסי, ור"מ דמטמא, הוא משום דחייש למיעוטא, וע"כ ס"ל דאם עומדת דדחיק לה עלמא איכא למיחש דהדור מ"ר למקור ואייתו דם ולמעוטא כי האי חיישינן, אבל יושבת דלא דחיק לה עלמא טהורה דכה"ג מיעוטא דלא שכיח הוא ומודה ר"מ דלא חיישינן לה, וכ"ה מבו' בדבריו בסוגיין.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב ותשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ח הק' ע"ז מסוגיית הגמ' ביבמות ס"ז ב' דמבו' דר' יוסי חייש למיעוטא, וכ"כ התוס' והרמב"ן והרשב"א והריטב"א שם ולעיל מ"ד א' דר' יוסי חייש למיעוטא, והערול"נ בסוגיין כתב דהר"ן לטעמי' אזיל שכתב לעיל מ"ד א' דר' יוסי לא חייש למיעוטא, והא דס"ל בההיא דיבמות דאין העבדים אוכלין, הוא משום דלא חשיב מיעוטא דמפילות למסמכי' למחצה דנקבות.

בתשו' הגרע"א שם הק' עוד ע"ד הר"ן ממה שאמרו לעיל י"ד ב' דלר"מ טמאה נדה, ולד' הר"ן הרי לא מטמא ר"מ בודאי, אלא משום דחייש למיעוטא, וכן הק' החידוד הלכות בסוגיין, ועיי"ש משה"ק עוד בזה, ובתשו' חת"ס שם ד"ה והנה בעד רמז להקשות עוד מעיקר הא דמדמינן התם דין עד שאינו בדוק לדין דם במ"ר, ולד' הר"ן הרי שאני הכא דהצד שבא הדם מן המקור אינו אלא מיעוט בעלמא, ועיי"ש שכתב דצ"ל דלר"מ דחיישינן למיעוטא ומיעוטא כמאן דאיתא, דמי לדין עד שאינו בדוק, וצ"ב.[[316]](#footnote-317)

**הא דמדמינן דין דם במ"ר לדין עד שאינו בדוק**

לעיל י"ד ב' תלינן לדין בדקה בעד שאינו בדוק, בפלוגתא דר"מ ור' יוסי בדם הנמצא במ"ר, והסד"ט בסימן ק"צ סקס"ד הק', דמאי מדמי זל"ז, הרי הא דמטהר ר' יוסי הכא, הוא משום דאין דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, ולא חיישינן דהדור מ"ר למקור דלא שכיח, וכמש"כ בפירש"י, ונתבאר להלן, ומשא"כ בעד שאינו בדוק שפיר י"ל דמטמא, ומאידך הא דמטמא ר"מ הכא, הוא משום דדחיק לה עלמא ואמרינן דהדור מ"ר למקור, ובעד שאינו בדוק ליכא לטעם זה, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה הגר"ז בקו"א בסימן קפ"ז סק"ה, והחוו"ד בסימן ק"צ סקכ"ד, והפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קכ"ה ואילך.

התוס' לעיל י"ד ב' ד"ה ור' יוסי כתבו דכיון דמדמינן דין עד שאינו בדוק לדין דם במ"ר, הרי דכ"ה דבדם במ"ר מטהר ר' יוסי לגמרי, ה"נ בעד שאינו בדוק מטהר ר' יוסי לגמרי, ועיי"ש שכתבו בשם ר"ח דאף בדם במ"ר לא מטהר ר' יוסי לגמרי, ונתבאר להלן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי שם, - אך בד' הרא"ש בסימן א' ולעיל שם בסימן ב' מוכח דאף דהכא מטהר ר' יוסי לגמרי, מ"מ בעד שאינו בדוק לא טיהר ר' יוסי אלא משום נדה, אך טמאה משום כתם, וכ"ה מוכח בד' הטור בסימן ק"צ ובסימן קצ"א, ועמש"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ד לפרש הטעם בזה.[[317]](#footnote-318)

הרמב"ם בפ"ה מאיסו"ב הי"ז פסק כדעת ר' יוסי דדם הנמצא במ"ר טהור, ושם פ"ד הי"ט פסק בדין עד שאינו בדוק כדעת רבי דכל שיש בו כגריס ועוד טמאה נדה, והרשב"א לעיל י"ד ב' ובתוה"ב בית ז' ש"ד תמה ע"ז דמזכה שטרא לבי תרי, ועמש"כ בזה המ"מ בפ"ד שם, והחוו"ד בסימן ק"צ סקכ"ד, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ח, והפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קכ"ה ואילך.

והראב"ד בבעה"נ סימן ג' ה"ב כתב דאף דבדם במ"ר קי"ל כר' יוסי, מ"מ בעד שאינו בדוק קי"ל כרבי משום דקאי ר' חייא בשיטתי' דמטמא לה משום כתם ושו"ט בגמ' אליבי', ועיי"ש שכתב דהוא משום דל"ד עד לחלוק, ואף דבחלוק שאינו בדוק לה כתמה טהור, מ"מ בעד כיון שבדקה בו ידים מוכיחות נינהו, והרשב"א לעיל שם ובתוה"ב שם תמה ע"ז שהרי בגמ' דימו דינא עד שאינו בדוק לדין דם במ"ר, ואיך נחלק אנחנו ביניהם, והרי אינהו בקיאי בדידהו טפי מינן, והיכי אמרינן אנן דלא דמו, ועמש"כ בזה החוו"ד והפרד"ר שם.

**חששא דהדור מ"ר למקור ואייתו דם**

**מ"ר הדור למקור ואייתו דם,** בתשו' מהר"ח או"ז סימן ח' כתב דלאו היינו דהמ"ר חוזרים למקור אחר שיצאו, דכשיצאו מ"ר חוץ לנקב ובאים לבית החיצון שוב לא תוכל כלל לעצור עצמה שיחזרו לאחוריהם ויכנסו למקור, ואם הייתה יכולה לעצור עצמה למה יכנסו למקור, יכנסו למקום שיצא משם, אלא היינו דכשנעצרים המים קודם שיצאו, אז מתמלא מקום השתן, עד שיוצאים משם דרך סדק או נקב ונכנסים למקור ומביאים עמהם דם, ואח"כ יוצא הדם דרך נקב יציאת המ"ר, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה"ט אף אם הניחה בשעת הטלת מ"ר מוך באו"מ ונמצא נקי, אי"ז מועיל לטהרה, כיון דחיישינן דיצא הדם דרך נקב יציאת המ"ר.

אך בתשו' מהרי"ו כתב לטהר בדם הנמצא בשעת הטלת מ"ר, כשהניחה מוך באו"מ ונמצא נקי, וכ"כ הרמ"א בסימן קצ"א, ומבו' דהא חיישינן דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, היינו דיצא הדם דרך פי המקור,[[318]](#footnote-319) - והאבנ"ז ביו"ד סימן רל"א סק"ב כתב דיש לפרש לזה בתרי אנפי, חדא, דמ"ר יצאו כדרכם ממקומם והדם יצא כדרכו ממקומו, ואך דמחמת שהדור מ"ר למקור, התעורר דם שבמקור לצאת,[[319]](#footnote-320) ועוד דהדור מ"ר אחר יציאתם למקור, ושוב יצאו המ"ר עם הדם יחד מנקב המקור,[[320]](#footnote-321) ובד' הגר"ז בסימן קצ"א סק"י ובקו"א בסימן קפ"ז סוסק"ה מבו' כדרך בתרא, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין.

בעיקר הא דחיישינן דהדור מ"ר למקור ואתו דם, כתב בתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ח ד"ה תו פליגי דנחלקו בזה הראשונים, דבפירש"י לעיל נ"ז ב' ד"ה עומדת מבו' דכל הא דחיישינן להכי הוא משום דדחיק לה עלמא דמעומד השתינה ולא יכלה לעצור, אך בלא"ה ל"ה לנו לחוש לכך, וכ"ה בתשו' הר"ן סימן מ"ט, עיי"ש, - אך בד' התוס' מבו' דהא דחיישינן דהדור מ"ר למקור, אי"ז מכח הא דדחיק לה עלמא וכו', אלא גם בלא"ה חיישינן להכי, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז לפלוגתייהו בטעם הא דמפלגינן בין מזנקת לשותתת, ולפלוגתייהו בהא דפריך דליחוש בתר דתמו מיא אתי דם, ונתבאר להלן.

**דין עומדת ויושבת**

**מ"ש עומדת וכו',** בטעם הא דשאני עומדת מיושבת נחלקו הראשונים, דבפירש"י לעיל נ"ז ב' ד"ה עומדת כתב דהוא משום דבעומדת איידי דדחיק לה עלמא דמעומד השתינה ולא יכלה לעצור הדור מ"ר וכו', ומשא"כ ביושבת דלא דחיק לה כ"כ דיכלה לעצור עד שישבה, ובסוגיין הוסיף לפרש דהוא משום דעומדת א"א לה לזנק ודחיק לה עלמא, - אך התוס' כתבו דהוא משום דבעומדת אין רחמה נפתח שיוכלו מ"ר לצאת להדיא, וביושבת רחמה נפתח, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דבעומדת דאין יכולין מ"ר לצאת להדיא אלא נעצרים שם יש לחוש דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, - ובזה תליא דין עומדת ושותתת לדעת ר' יוסי, ונתבאר להלן.

**במזנקת,** בטעם הא דבמזנקת לא אמרינן דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, נחלקו הראשונים, וכמש"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ח (ד"ה תו פליגי), דבפירש"י לעיל נ"ז ב' ד"ה עומדת מבו' דהיינו משום דכל הא דחיישינן דהדור מ"ר למקור, הוא משום דדחיק לה עלמא דמעומד השתינה ולא יכלה לעצור, וע"כ הוא דבמזנקת דנפק בקילוח כי אורחא ולא דחיקא, לא אמרינן דהדור מ"ר למקור, - אך בד' התוס' מבו' דאף דהא דחיישינן דהדור מ"ר למקור אי"ז מכח הא דדחיק לה עלמא, מ"מ במזנקת ליכא למיחש להכי, משום דכח הקילוח וריבוי המים הדוחקים לצאת חוצה ע"י כח הדוחה, לא הניחום לחזור למקור.

**בהא דחיישינן דבתר דתמו מיא אתא דם**

**מזנקת נמי דילמא בתר דתמו מיא אתא דם,** בד' רש"י מבו' דהיינו דכל הא דתלינן דהדם שייך למ"ר הוא משום דאין דרך דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, וזהו דפריך דדילמא בתר דתמו מיא בא הדם כדרכו ולא מחמת מ"ר, - אך התוס' דס"ל דהא דתלינן דהדם שייך למ"ר, הוא מכח הא דלא חזיא קודם שהתחילה לעשות צרכי', הרי דמה"ט גם אין לחוש דבתר דתמו מיא אתי דם,[[321]](#footnote-322) וע"כ פירשו דהא דפריך דדילמא בתר דתמו מיא אתא דם, היינו דדילמא בתר דתמו מיא שהניחה מלזנק ושותתת, הדור מ"ר למקור ואייתו דם.

ובתשו' חת"ס שם כתב דלרש"י לטעמי' דהא דחיישינן דהדור מ"ר למקור, הוא משום דדחיק לה עלמא וכו', הרי דכל שהיא מזנקת ולא דחיק לה עלמא, אף לבתר דתמו מיא והמים שותתין, אין לחוש דהדור מ"ר למקור, שהרי הא דהיא שותתת, אי"ז משום כח העצירה, אלא משום מיעוט המים, אך התוס' לטעמייהו דלעולם חיישינן דהדור מ"ר למקור, והא דבמזנקת לא חיישינן, הוא משום דכח הקילוח ורבוי המים הדוחקים לצאת וכו' לא הניחום לחזור למקור, ע"כ אחר דתמו מיא דליכא רבוי מים, איכא למיחש דהדור מ"ר למקור, ועד"ז כתב החזו"א בסימן צ' סק"א.

**אם יש לחוש בדם במ"ר לטומאה דאורייתא**

החוו"ד בסימן ק"צ סקכ"ד כתב, דלדעת רש"י דהא דחיישינן דדילמא בתר דתמו מיא אתא דם, היינו דאחר גמר הטלת המ"ר בא הדם כדרכו מן המקור, אין טומאתה אלא מדרבנן, דלא מצינו למימר דהרגישה וכסבורה הרגשת מ"ר הוא, כיון דיצא הדם אחר גמר הטלת המ"ר,[[322]](#footnote-323) ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז לסוגיית הגמ' לעיל י"ד ב' דמדמינן דין עד שאינו בדוק לדין דם הנמצא במ"ר, וכ"נ בתשו' מהר"ם ד' לבוב סו"ס תנ"ב דאף להצד דבתר דתמו מיא אתא דם, אין טומאתה אלא טומאת כתמים דרבנן, ויש לדחות.

אך בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ו ד"ה על כן נלענ"ד כתב, דגם לדעת רש"י יש לחוש דיצא הדם אחר שפסקה מלזנק והיא שותתת, דרק בזמן הזינוק נסתם המעיין של דם, וכמש"כ התוס', וע"כ שפיר י"ל דהרגישה וכסבורה הרגשת מ"ר היא.

**בהא דחיישינן דבתר דתמו מיא אתי דם אם הוא גם לדעת ר' יוסי**

בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ב סימן ע"ה וסימן ע"ו שהביא המרדכי בסימן תשל"ה כתב דהא דפריך דבתר דתמו מיא אתא דם הוא אף לדעת ר' יוסי, ואף לדידי' לא מטהרינן אלא כשנמצא הדם על המים בספל.

אך הרא"ש בסימן א' ועוד מקמאי כתבו דלא פריך הכי אלא לר"מ, אך לר' יוסי ליכא למיחש להכי, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם והרמב"ן שסתמו לטהר בכל ענין, והרי דס"ל דלר' יוסי ל"ב לאוקמה ביושבת על שפת הספל וכו', ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ש שם כתב דלר' יוסי דמטמא ביושבת ושותתת יש לחוש דבתר דתמו מיא והיא שותתת אתי דם, אך לר' יוסי דמטהר ביושבת ושותתת, ליכא למיחש כלל דבתר דתמו מיא אתי דם, וזה לטעמי' דהחשש דבתר דתמו מיא, הוא משום דהו"ל כשותתת. - **ב** הרשב"א בסוגיין כתב דלא פריך אלא לר"מ דחייש אפי' בא בשעת צרכי', ניחוש נמי כל היכא דאיכא למיחש, אבל לר' יוסי כיון דבשעת צרכי' אתא דם, חזקה עם המים בא ואפי' נמצא על שפת הספל, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד. - **ג** בתשו' הר"ן סימן מ"ט כתב דלא פריך אלא לר"מ דחייש למיעוטא, אך לר' יוסי דלא חייש למיעוטא, גם לא חיישינן להא דבתר דתמו מיא, וזה לטעמי' דפלוגתא דר"מ ור' יוסי הוא אם חיישינן למיעוטא, ונתבאר לעיל, ועמש"כ ע"ז בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ו ד"ה ודעת הר"ן.

למש"כ הרא"ש דלר' יוסי ליכא למיחש דבתר דתמו מיא אתו דם, הוא משום דמטהר אף ביושבת ושותתת, כתב הב"ח בסימן קצ"א דכ"ז הוא ביושבת, דכיון דמטהר ר' יוסי אף בשותתת, ליכא למיחש דבתר דתמו מיא אתי דם, אך בעומדת איכא למיחש דילמא בתר דתמו מיא אתא דם, דהוי כעומדת ושותתת דלדעת הרא"ש מודה ר' יוסי דטמאה, ופירש כן בד' הטור שם, וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ה סוד"ה שאלה בתשו' הגאון מוהר"ל, והנובי"ת ביו"ד סי' ק"ל, ובתשו' ושב הכהן סימן ל"ב, והחוו"ד בסימן קצ"א סק"א.

אך בד' הפרישה בסימן קצ"א שפירש ד' הטור בע"א נראה דס"ל דגם בהא דמתיר ר' יוסי בעומדת ומזנקת, לא חיישינן להא דדילמא בתר דתמו מיא אתא דם, וכ"ה מבו' בד' הט"ז שם סק"א, וכ"כ הגר"ז שם סק"א, ודקדק כן מל' הרמ"א, והחת"ס בתשו' יו"ד סימן קמ"ח, והפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"א עמ' ע"ר, והפר"ד בטו"כ שם סק"א, - ועמש"כ הגר"ז והחת"ס והפרד"ר והפר"ד שם לפרש הטעם בזה.

לדעת רש"י דהא דפרכינן דדילמא בתר דתמו מיא אתא דם, היינו דשמא בא הדם כדרכו אחר גמר הטלת מ"ר, כתב בתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ח ד"ה תו פליגי, דהיינו אף לדעת ר' יוסי,[[323]](#footnote-324) וכ"כ הרש"ש בסוגיין והחזו"א בסימן צ"א סק"ב ד"ה ברא"ש, - אך בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ו כתב דגם לדעת רש"י ליכא למיחש להכי לדעת ר' יוסי, ועיי"ש בד"ה ודעת הר"ן ובד"ה ועל כן מש"כ לפרש הטעם בזה.[[324]](#footnote-325)

בתשו' הר"ן סימן מ"ט כתב, דאף דלר' יוסי לא חיישינן דדילמא בתר דתמו מיא וכו', מ"מ אם נמצא הדם על שפת הספל ולא נמצא בתוך הספל, טמאה, דרגל"ד דבתר דבתר דתמו מיא אתא דם, דאי לא בתוך הספל נמי מיבע"ל לאשתכוחי, ועמש"כ בתשו' נובי"ת יו"ד סימן ק"ל לפרש אימתי חיישינן להכי, וכ"כ החוו"ד בסימן קצ"א סוסק"א בדעת הרא"ש די"ל דבכה"ג טמאה משום הוכחה זו, - אך הב"י בסימן קצ"א דקדק מד' הרשב"א דמטהר אף בכה"ג, ועמש"כ החזו"א בסימן צ' סק"ב לתמוה ע"ז, ובתו"ד נקט גם בדעת הרא"ש דמטהר בכה"ג, ועמש"כ ע"ז בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ו (מד"ה ואמנם בלא"ה).

**דין עומדת ושותתת או יושבת ושותתת לדעת ר' יוסי**

**הלכה כר' יוסי,** למש"כ בפירש"י דכל הא דמפלגינן בין עומדת ליושבת הוא משום דעומדת א"א לה לזנק, הרי דלדעת ר' יוסי דמטהר אף ביושבת ושותתת, ה"נ מטהר בעומדת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מאיסו"ב הי"ז דבין בעומדת ובין ביושבת טהורה, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ג ה"ח, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד, ושו"ע סימן קצ"א.

אך למש"כ התוס' דהא דמפלגינן בין עומדת ליושבת הוא משום דבעומדת אין רחמה נפתח וכו', ולא מטהר ר"מ אלא ביושבת ומזנקת דאיכא תרתי לטיבותא, כתב הרא"ש בסימן א' דבעומדת ושותתת דאיכא תרתי לריעותא, מודה ר' יוסי דטמאה, וכ"כ הרמ"א בסימן קצ"א.[[325]](#footnote-326)

ובתשו' מהר"ם מר"ב שהביא המרדכי בסימן תשל"ה, דן לומר, דר' יוסי לא פליג על ר"מ ביושבת, ומודה ר' יוסי דיושבת ושותתת טמאה, ולא פליגי ר"מ ור' יוסי אלא בעומדת ומזנקת, ובתשו' ד"ב סימן ע"ה נסתפק בזה, אם ר' יוסי מטמא ביושבת ושותתת, או דאינו מטמא אלא בעומדת ושותתת דאיכא תרתי לריעותא, או דאף בכה"ג מטהר, ועמש"כ בזה הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ה.

**דין בדקה אחר הטלת מ"ר ומצאה דם**

ההגמי"י בפ"ה מאיסו"ב הי"ז כתב דפשיטא שאם אחר הטלת מ"ר בדקה ומצאה דם טמאה היא, ובתשו' מהר"ם מר"ב שהביא המרדכי בסימן תשל"ה הוסיף לפרש דאע"ג דקי"ל כרבי יוסי דבין עומדת ובין יושבת טהורה, ה"מ כשנמצא דם בספל דאין דרך דם לבא עם מ"ר, אך אם בדקה ומצאה דם ההוא דם אינו אלא מן המקור כיון שלא בא ממש עם מ"ר, כדפרכינן דדילמא בתר דתמו מיא אתא דם, ובכה"ג טמאה אף לר' יוסי,[[326]](#footnote-327) דע"כ לא פליג רבי יוסי אלא בנמצא דם על המים בספל דודאי לא אתו דם מקור עם זינוק מ"ר, אבל בתר דתמו מיא מודה דטמאה.

והב"י בסימן קצ"א כתב דלדעת הרא"ש דס"ל דר' יוסי מטהר ביושבת בכל גווני, אף אם בתר דתמו מיא אתא דם, ה"נ יש לטהר כשבדקה ומצאה טמא, דאמרינן דכיון דבא עם מ"ר, ודאי אינו דם המקור, ודם הזה הנמצא אח"כ אינו אלא תמצית הדם ההוא שיצא עם מ"ר,[[327]](#footnote-328) ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשראתה דם עם המ"ר, אך אם לא ראתה דם עם המ"ר ואח"כ בדקה ומצאה דם, ודאי דטמאה לכו"ע,[[328]](#footnote-329) - והרמ"א שם הביא לב' הדעות בזה, ועמש"כ בזה הש"ך שם סק"ח, והגר"ז שם סקי"ב, והחוו"ד שם סק"ט, והסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ה מד"ה ובר מן דין.

בד' הב"י מבו' דהא דמטמאינן כשלא ראתה דם עם המ"ר ואח"כ בדקה ומצאה דם, הוא אף לדעת הרא"ש, ומבו' דאף דלדעת הרא"ש הא דמטהרינן בדם במ"ר הוא מכח מה שלא ראתה הדם קודם הטלת מ"ר, מ"מ בכה"ג שלא מצאה דם אלא בבדיקתה טמאה, - ובד' הגר"ז שם סקי"ב מבו' דהטעם בזה הוא משום בכה"ג שלא נמצא דם בתוך המ"ר, בע"כ שלא בא הדם ממקום מ"ר, דא"כ הי' לו להיות מעורב עם המ"ר שבספל, - ועמש"כ בזה בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ו.

**דין איש ואשה עומדין**

**איבע"ל איש ואשה עומדין וכו' כי אמר ר"מ בחד** **ספיקא אבל בספק ספיקא לא מטמא וכו',** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב כתב דאף דבחד ספיקא משוי לי' ר"מ לודאי, כמבו' לעיל י"ד ב', מ"מ בצירוף ספק אחר מטהרינן משום ספק ספיקא, דאף ספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא, וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ה ד"ה ותו יש ראי', והאבנ"ז בחו"מ סימן ס"ז.

אמנם הנה בתשו' משכנות יעקב יו"ד סימן מ"ב כתב, דלסוגיא דלעיל דר"מ מטמא ודאי, א"א לטהר באיש ואשה עומדין, דאף אם ספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא, מ"מ כל דב' הספיקות אינם שקולין ל"ה ספק ספיקא, והכא כ"ה דהספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאשה אינו ספק השקול, משום דחזקת דמים מן המקור, ה"נ הספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאיש אינו ספק השקול, והרי הא דחזקת דמים מן המקור, מהני אף כנגד ספק מעלמא, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל י"ד ב', דמהני זה לטמאות בעד שאינו בדוק, וא"כ ה"נ בדין דיועיל זה כנגד הספק שבא הדם ממקום מ"ר דהאיש,[[329]](#footnote-330) - אך בד' הסד"ט והגרע"א מבו', דס"ל דהספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאיש הוי ספק שקול, וע"כ שפיר הו"ל ספק ספיקא,[[330]](#footnote-331) וכ"כ האבנ"ז שם, ועמש"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"א עמ' רס"ד לפרש הטעם בזה.

בעיקר מה שעמדו הגרע"א ודעימי' בהא דמטהרינן הכא משום ספק ספיקא, כתב הבית מאיר בתשו' צלעות הבית סימן י"ג לישב, דהכא ל"ב כלל להתירא דספק ספיקא, אלא היינו דכל הא דפליג ר"מ על ר' יוסי ומטמא, ולא אזלינן בתר חזקת טהרה, הוא רק בחד ספיקא, אך בתרי ספיקי מודה לר' יוסי דאזלינן בתר חזקת טהרה,[[331]](#footnote-332) ועיי"ש שכתב כן גם בטעם הא דמהני הכא ספק ספיקא, אף דהוו ב' הספיקות משם אחד.

**בהא דמטהר ר' יוסי אם הוא אף לכתחילה ואם לבעלה**

**מהו דתימא ה"מ דיעבד אבל לכתחילה לא קמ"ל,** התוס' לעיל י"ד ב' הביאו דעת ר"ח דאף ר' יוסי מודה דטמאה משום כתם, וכתבו לפ"ז דמה שאמרו הכא דאפי' לכתחילה מטהר, הוא רק בסיפא, אבל ברישא היא טמאה משום כתם, ועמש"כ המהרש"א והמהר"ם שם בזה, - ובתשו' הר"ן סימן מ"ט כתב בשם מהר"ם, דדעת הר"ח דלא טיהר ר' יוסי אלא לטהרות, ולא לבעלה, והר"ן כתב ע"ז דאין אלו אלא דברי נביאות ואין להם על מה שיסמוכו ולאו ר"ח ז"ל הוא דחתים עלה, - ועמש"כ הב"י בסימן קצ"א לקיים ד' הר"ח, ומשה"ק ע"ז הסד"ט שם סק"ב ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב, ומש"כ הש"ך להכריע דהעיקר הוא כד' הר"ח, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן צ' סק"ג.

בד' הרמ"א בסימן קצ"א מבו', דאף לדעת ר'"ח לא מטמאינן משום כתם, אלא בעומדת, אך ביושבת היא טהורה לגמרי, והחידוד הלכות בסוגיין הק' מלישנא דר' יוסי דבין כך ובין כך טהורה, ומשמע דשוה דין עומדת לדין יושבת, וכן הק' התפארת למשה שם, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה בתשו' נובי"ת יו"ד סימן ק"ל, - והש"ך שם סק"ד כתב, דאף ביושבת יש לטמאות, היכא דאיכא למיחש דבתר דתמו מיא אתא דם, אך הגר"ז שם סוסק"א כתב דמד' הרמ"א מבו' דלא חיישינן להכי, דכיון דאפי' בודאי שותתת אינה טמאה אלא טומאת כתם, הו"ל ספק כתמים ולקולא, ועמש"כ בזה הפרד"ר בשפ"ח שם סק"ד.

**טעם הא דמטמאינן בדם במ"ר משום כתם ול"ה ככתם הנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט**

הסד"ט בסימן ק"צ סוסקצ"ג ד"ה ואין להקשות כתב, דהא דמטמאינן בדם הנמצא על מ"ר משום כתם, ולא חשיב ככתם הנמצא על דבר שאינו מקב"ט, הוא משום דמ"ר מקבלין טומאה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"י מטומאת אוכלין ה"ב.[[332]](#footnote-333)

אך הפרי דעה בשפ"ל בסימן קצ"א סק"ג כתב דהכא כיון דלהצד שבא הדם מן המקור היא טמאה מדאורייתא, דאף אם לא הרגישה, אמרינן דהרגישה וכסבורה הרגשת מ"ר הוא, ע"כ היא טמאה אף כשנמצא על דבר שאינו מקב"ט, וכמש"כ הגר"ז בסימן ק"צ סק"ע, ועמש"כ בזה האבנ"ז ביו"ד סימן רל"ב סק"ג ואילך, אך בד' הסד"ט מבו' דגם אם צד הטומאה הוא דאורייתא, לא מטמאינן כשנמצא על דבר שאינו מקב"ט, ועמש"נ בזה בדף מס' 3.

**ת"ש כיון דאמר ר"ש חזקת דמים מן האשה ל"ש עומדין ול"ש יושבין,** בפירש"י ד"ה ת"ש משמע דהא דחזקת דמים מן האשה, מהני דאין להסתפק דהדם הוא מן האיש, אך ל"מ זה לגבי הספק אם הדם הוא ממקום מ"ר דהאשה, והא דמייתינן מינה דמטמא ר"ש באיש ואשה יושבין, הוא משום דכיון דלגבי הספק שהוא מן האיש, אמרינן דחזקת דמים מן האשה, ליכא ספק ספיקא, וכ"ה מבו' בד' רש"י בד"ה מי לי א"ר שמעון, - ובתשו' נובי"ק יו"ד סימן נ"ה הוכיח מזה דכל דספק אחד אינו שקול, אינו מצטרף לספק ספיקא, וכן הוכיחו הש"ש בש"א פי"ח, והעונג יו"ט בסימן פ"ז, וזה להיפך ממה שהוכיחו הסד"ט והגרע"א מהא דמטהר ר"מ באיש ואשה יושבין, דספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא, ועמש"כ האבנ"ז בחו"מ סימן ס"ז לדחות.[[333]](#footnote-334)

אך בד' התוס' בד"ה מדלא קאמר מבו' דחזקת דמים מן האשה, מהני גם כלפי הספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאשה, עיי"ש, וכ"ה להדיא בחי' הרמב"ן והרשב"א והר"ן שהק' בהא דמיבע"ל יושבת מה לי א"ר שמעון, דתפשוט לי' ממתניתין דאמר ר"ש דחזקת דמים מן האשה, ומבו' דהא דחזקת דמים מן האשה, מהני גם כלפי הספק שבא הדם ממקום מ"ר דהאשה.

כ"ב שבט פ"ב

דף מס' 15

**תלי' בנכרית**

**נ"ט ב'** **- השאילה חלוקה לנכרית וכו' ה"ז תולה בה,** בגמ' מפרשין דהא דתולה בנכרית הוא בנכרית הרואה, ובפירש"י כתב דהיינו שגדולה היא וידעינן בה שכבר ראתה, וכ"כ התוס' הרא"ש והרשב"א, וכתבו דאין לפרש דהיינו כשראתה עכשיו, דא"כ גם בישראלית תולה בכה"ג, וכן צידד המ"מ בפ"ט מאיסו"ב הכ"ט גם בדעת הרמב"ם.

אך הכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דהא דתולה בנכרית, הוא רק כשידוע שהיתה נדה, אך אם בזמן השאלה אינה רואה, אע"פ שראתה קודם לכן אינה תולה בה, והוא חד דינא עם הא דתולה בנדה ישראלית, אלא דכיון דאינה טמאה נדה לא קרי לה בשם נדה.

בטעם הא דתולה בנכרית הרואה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י דהוא משום דהיא טמאה,[[334]](#footnote-335) וכ"נ בד' המ"מ בפ"ט מאיסו"ב הכ"ט דהא דתולה בנכרית שראתה, הוא משום דהיא לעולם נדה של דבריהם, דאין לה טהרה בטבילה. - **ב** הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב לדעת רב חסדא דהוא משום דמתוך שאינה מקפדת אינה מרגשת ויודעת, וע"כ תולין בה,[[335]](#footnote-336) דאם ראתה הישראלית היתה מרגשת.[[336]](#footnote-337) - **ג** הראב"ד בבעה"נ סימן ג' הכ"ב כתב דהוא משום שאינה בודקת את עצמה ואינה יודעת יום שהיא רואה בו ויום שהיא פוסקת בו, והיינו דע"כ הו"ל כנדה בימי ראייתה שתולה בה, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ריש ש"ד כתב דהוא משום דקרוב יותר שממנה בא.[[337]](#footnote-338) - **ד** למש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם דאינה תולה בה אלא בימי ראייתה, בפשוטו הא דתולה בה הוא משום דמעינה פתוח ודמים מצויין בה.

בעיקר מש"כ הראב"ד והרשב"א דהא דתולה בנכרית הוא משום דקרוב יותר שהדם הוא ממנה, צ"ב דמ"ט לא פירשו כמש"כ בפירש"י דהוא משום דאינה מתקלקלת, וכאשר כן מצינו בהא דתניא לקמן בסוגיין דתולה ביושבת על דם טוהר, והיינו משום שאינה מקלקלת אותה, וכמש"כ הרשב"א בתוה"ב שם,[[338]](#footnote-339) - וי"ל בזה בכמה אנפי, **א** למש"כ החוו"ד בסימן ק"צ סקכ"ט דאין תולין קלקלה במקולקל הוא רק היכא דמדינא הי' לנו לתלות בה, אלא שבאנו לאסור משום דאיכא תרתי דסתרי, ונתבאר להלן, וע"כ כל הא דתולה בנכרית הוא משום דקרוב יותר שהדם הוא ממנה, דאל"כ ל"ה בזה לדינא דתולין קלקלה במקולקל, והא דתולין ביושבת על דם טוהר, צ"ל דהוא משום דדמי' מצויין, (וכמו שמצינו בד' הר"ן לקמן בסוגיין). - **ב** החזו"א בסימן פ"ט סק"ח כתב ללמוד מזה, דשומרת יום בשני שלה, וכ"ש נדה שמצאה כתם תוך ימי נדתה בימי הספירה אינה תולה ביושבת על דם טוהר, כיון דהיא מעינה פתוח, ומ"מ היא תולה בנכרית משום דהויא כנדה דתולין בה. - **ג** למש"כ המל"מ בפ"ט מאיסו"ב הכ"ט דאינה תולה בנדה אחר שעברו ימי ראייתה משום דאחר שעברו ימי נדתה לא חשיבא מקולקלת, אף דעדיין טמאה היא, י"ל דה"נ בנכרית שהיא נטמאת בראייתה, כמש"נ לעיל בהערה דגזרו חכמים טומאה על נכרית שראתה דם, מ"מ אחר שעברו ימי נדתה לא חשיבא מקולקלת,[[339]](#footnote-340) וע"כ כל הא דתולה בה הוא משום דקרוב יותר שהדם הוא ממנה, אך המל"מ שם כתב בדעת המ"מ דנכרית חשיבא כמקולקלת לעולם, ונתבאר להלן.

**תלי' בנדה**

**או לנדה ה"ז תולה בה,** בפירש"י כתב דהיינו משום דטמאה היא ואינה מקלקלת אותה, וכ"נ בד' המ"מ בפ"ט מאיסו"ב הכ"ט, - אך לדעת הראב"ד והרשב"א דהא דתולה בנכרית הוא משום דקרוב יותר שהדם הוא ממנה, לכאו' ה"נ הא דתולה בנדה הוא משום דמעינה פתוח ודמים מצויין בה,[[340]](#footnote-341) וכ"נ ממש"כ הראב"ד שם ה? דה"נ היא תולה בעצמה נדה, שאם לבשה חלוקה בימי נדתה ולא בדקה אותו ולבשתו בימי טהרתה ה"ז תולה בנדתה, והו"ל כחלוק שאינו בדוק לה ואע"פ שבדקתו מתחילה, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"ל.

**תלי' בנדה אחר ימי נדתה**

הכס"מ בפ"ט מאיסו"ב הכ"ט נקט בפשיטות דהא דתולה בנדה, הוא רק בימי נדתה, אך כל שעברו ימי נדתה, אף שלא טבלה לנדתה אינה תולה בה,[[341]](#footnote-342) - ובטעם הא דאינה תולה בה משום דתולין קלקלה במקולקל, כתב המל"מ שם ד"ה ואני שמעתי דהוא משום דאחר שעברו ימי נדתה לא חשיבא מקולקלת, כיון שנדותה תלוי בימים ובאה לכלל טהרה,[[342]](#footnote-343) - והחוו"ד בסימן ק"צ סקכ"ט ובחידושים סקנ"ד כתב דהוא משום דכבר נסתם מעינה, ובכה"ג אין תולין קלקלה במקולקל, וזה למש"כ בביאורים שם דל"מ הא דתולין קלקלה במקולקל, אלא היכא דמדינא הי' לנו לתלות בה, אלא שבאנו לאסור משום דאיכא תרתי דסתרי, ונתבאר להלן.

אך הלבוש שם כתב דתולה בסופרת ז' נקיים כ"ז שלא טבלה, אף אחר שכלו ימי ספירתה ובידה לטבול, והביאו בגל' הגרע"א שם, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ג כתב דה"נ הוא בנדה שעברו ימי נדתה ולא טבלה, וכ"כ התפארת למשה שם סמ"א דכ"ז שלא טבלה, כיון דהיא טמאה מדאורייתא, תולה בה.[[343]](#footnote-344)

התפארת למשה שם הוכיח דכ"ז שלא טבלה תולין בה, מהא דבזה"ז אף הרואה טיפת דם כחרדל סופרת ז' נקיים ותולין בה, אף דמדאורייתא הוא אחר ימי נדתה, ובע"כ דכל נדה שלא טבלה תולין בה אף אחר ימי נדתה.

והמל"מ שם ד"ה ומיהו אני מסתפק עמד בזה, וכתב דכיון דלפ"מ שהחמירו דסופרת ז' נקיים הויא בתוך ימי טומאתה, ע"כ חשיבא כמקולקלת ותולין בה, ול"ד לנדה שעברו ימי נדתה, עיי"ש, - אך למש"כ החוו"ד דהא דאין תולין אחר ימי נדתה הוא משום דכבר אין מעינה פתוח, ל"מ הא דהחמירו דסופרת ז' נקיים, וכ"כ החוו"ד בביאורים שם בסו"ד דאה"נ דבזה"ז אם ראתה פעם אחת, אף ביום ז' לספירתה אין תולה בה, דממ"נ אם בימי זיבה היא, בשומרת יום סגי, ואם בימי נדה היא, סגי בז' ימים עם יום הראי', ואף דמחמרינן להצריך ז' נקיים, מ"מ כבר נסתם מעינה.

**ג' נשים שלבשו חלוק אחד וכו' ונמצא עליו דם כולן טמאות,** הרשב"א לעיל י"ד ב' ובתוה"ב בית ז' ש"ד הק' לדעת התוס' דאף עד שבדקתו מעיקרא מ"מ כל שלא בדקה אותו בשעת בדיקה הו"ל כעד שאינו בדוק, דא"כ מ"ט ג' נשים שלבשו חלוק אחד וכו' כולן טמאות, כיון שאנו תולין במקרה שאינו ידוע ואפי' בעד, וכ"ש בחלוק, וכן הק' התוס' הרא"ש לעיל י"ד א' לפ"מ דס"ד דבעד שאינו בדוק טיהר רבי מכלום.

והתוס' הרא"ש שם כתב דהא דכולן טמאות דהוא משום דממ"נ צריך לטמאות אחת מהן, ודמי לבאו לישאל בב"א והי מינייהו מפקת, וכ"כ הרשב"א שם בשם רבותינו הצרפתים, ועיי"ש במש"כ לתמוה ע"ז, ובביאור דבריו נתבאר בדף מס' 12, אך הרשב"א שם נחלק ע"ז וס"ל דכה"ג לא חשיב כאינו בדוק, וע"כ הוא דכולן טמאות.

**בנכרית הרואה,** בפירש"י כתב דהיינו שגדולה היא וידעינן בה שכבר ראתה, והכס"מ בפ"ט מאיסו"ב הכ"ט דקדק מדבריו דאף דראתה אין תולין בה אלא כשגדולה היא והגיע זמנה לראות, אך אם לא הגיע זמנה לראות אף שכבר ראתה אין תולין בה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בהל' נדה פ"ד הכ"ט, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד.

והכס"מ שם הק' דלמש"כ המ"מ שם בדעת הרמב"ם דהא דתולה בנכרית שראתה הוא משום דלעולם נדה היא, הדין נותן דתולין בה אף אם לא הגיע זמנה לראות, - אך המל"מ שם ד"ה ומה שהקשה כתב לישב, דאף בנדה ישראלית אין תולין אלא כשכולם שוות לראי', אך אם היתה הנדה מעוברת או זקנה או מניקה אין תולין בה, ואף אי ניאמ דכה"ג תולין בה, מ"מ כל שלא הגיע זמנה לראות אין תולין בה, כדחזינן דאף אם סדינים שלה מלוכלכין בדם אין חוששין לה, והרי דאף כשאין לה במה לתלות אמרינן דדילמא בשוק של טבחים עברה ולאו אדעתה, וכ"ש הכא דיש לה לתלות בחברתה דלא נתלה דהתם הוא ממנה, וע"כ ה"נ בנדה נכרית אין תולין בה כשלא הגיע זמנה לראות.

בטעם הא דאינה תולה בנכרית שלא ראתה, כתב הש"ך בנקוה"כ סימן ק"צ סק"ו דהוא משום דכ"ז שלא ראתה אינה בחזקת רואה, וא"א לתלות בה, וכ"כ הסד"ט שם סקמ"ז, - אך למש"כ המ"מ דהא דתולין בנכרית שראתה הוא משום דהיא לעולם נדה של דבריהם דאין לה טהרה בטבילה, הרי דמה"ט אין תולין בה אלא כשראתה שכבר היא נדה של דבריהם, אך כ"ז שלא ראתה שאינה נדה, אין תולין בה,[[344]](#footnote-345) וכ"נ ממש"כ הרמב"ם שם דהשאילה לנדה בין נכרית ובין ישראלית תולה בה, ומשמע דהא דתולה בה הוא משום דכבר היא נדה.

**א"ר ששת וכו' ואפי' ר"מ לא קאמר אלא בראוי' לראות,** התוס' הרא"ש כתב בשם המהר"ם דלפ"מ דס"ד דלרבנן תולה בנכרית שלא הגיע זמנה לראות, הו"מ למיפרך דמאי איריא נכרית אפי' ישראלית נמי, דכיון שלא הגיע זמנה לראות ולא ראתה כתמה טהור, וכיון דלא מקלקלה לה תולה, - ולכאו' מבו' מדבריו דהא דכל שלא הגיע זמנה לראות ולא ראתה כתמה טהור, הוא אף כשידוע שהכתם הוא מגופה, דלא גזרו כלל על כתמי', וכמשמעות ד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד ובמשמה"ב שם, וכ"כ הש"ך בסימן ק"צ סק"ג והד"ח לעיל בפ"ק סימן ג' בדעת רש"י לעיל ה' א' (ד"ה ואין), דאם כל הא דכתמה טהור, הוא משום דתולין דהוא מעלמא, וכמש"כ התוס' לעיל ג' א' (ד"ה והא איכא) והרשב"א שם, וכ"כ הב"ח בסימן ק"צ אות ד', וכ"כ הסד"ט שם סק"ז והחוו"ד שם סק"ד בדעת רש"י לעיל ה' א', אי"ז טעם שיתלו בה.[[345]](#footnote-346)

**תולין קלקלה במקולקל**

**תולה בשומרת יום כנגד יום וכו',** הרמב"ן כתב דהוא משום דתולין קלקלה במקולקל ואמרינן שאני אומר, וכתב לדמותו לדינא דב' קופות דאמרינן דתרומה לתוך תרומה נפלה וחולין לתוך חולין נפלו, וכ"כ הרשב"א והר"ן.

והנה ביסוד דינא דשאני אומר כתב בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"א דעיקרו הוא משום דספיקא דרבנן לקולא, אלא דאלמלי דאמרינן שאני אומר והוי הספק על ב' הקופות, הו"ל כב' שבילין וכו' דשניהם טמאים, וע"ז הוא דאמרינן שאני אומר, דעל הקופה של תרומה ליכא שאלה, והספק הוא רק רק על הקופה של חולין, ואמרינן בי' ספקא דרבנן לקולא, וכ"כ היד יהודה בסימן קי"א סק"ח וסקי"ב ובפי' הקצר שם סק"א, - והצמח דוד שם הק' ע"ז ממש"כ הראשונים הכא דהא דתולה בשומרת יום בשני שלה ובסופרת ז' שלא טבלה הוא מדינא דשאני אומר ומשום דתולין קלקלה במקולקל, והרי דאף דהכא הוי הספק על שתיהן, מ"מ כיון דחברתה חשיבא כמקולקלת מציא לתלות בה, ובע"כ דדינא דשאני אומר, אי"ז משום דאין עיקר הספק אלא על אחת מהן, אלא הוא דין תלי' דתולין קלקלה במקולקל, וצ"ע.

במש"כ הראשונים דאיכא דין תלי' בפנ"ע דתולין קלקלה במקולקל, אף כשהספק הוא על שתיהן, נחלקו האחרונים ביסודו, דהחוו"ד בסימן ק"צ סקכ"ט כתב דהוא משום דאם הי' הולך הטהור לבדו באחד מן השבילין הוה מטהרינן לי', וכן בקופות אם היתה רק קופה אחת וספק אם נפל לה תרומה או חולין היתה מותרת, אלא שבאנו לאסור מכח דהלכו ב' בנ"א בב' השבילין ונפלו תרומה וחולין לב' הקופות והוי תרתי דסתרי, ובזה מהני הא דתולין קלקלה במקולקל שלא יקלקל את השני, אך במקום דגם אם הי' מזדמן לאחד מהן בפנ"ע הספק הי' טמא, ודאי דאף אם נזדמן אח"כ ספק זה גם לשני אין תולין קלקלה במקולקל, דל"מ הא דתולין במקולקל לתקן יותר מאם הי' הספק על חבירו לבדו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דהכא אמרינן דתולין קלקלה במקולקל, הוא רק משום דמדינא הי' לנו לתלות בשומרת יום דמעינה פתוח, - וכ"כ הפמ"ג בשפ"ד בסימן קי"א סק"א לדקדק מד' הש"ך דהתירא דשאני אומר הוא מדינא דספיקא דרבנן לקולא, וכתב לפ"ז דבדשיל"מ דלא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא, אף אין להתיר משום שאני אומר, והיינו דכיון דקופה זו בפנ"ע מותרת משום דספיקא דרבנן לקולא, אלא שבאנו לאסור משום דנפל לב' הקופות ואיכא תרתי דסתרי, הרי דע"ז מהני הא דתולין קלקלה במקולקל, דמצינו לדון ולטהר קופה זו בפנ"ע משום ספק דרבנן.[[346]](#footnote-347)

אך הפמ"ג שם סק"ב הוכיח מד' הש"ך דאף דבגבינות גויים לא שרינן משום ספיקא דרבנן לקולא, מ"מ שרינן משום שאני אומר, דקיל טפי, ונסתפק לפ"ז דיש להתיר אף בדשיל"מ, וכן נקט הט"ז שם סוסק"א דבב' קופות עדיף מכל ספיקא דרבנן, משום דאיכא למימר שאני אומר,[[347]](#footnote-348) - והשערי ישר בש"ג פי"ג כתב בתו"ד, דמה שאמרו בכל כיו"ב שאני אומר, ולא אמרו בלשון ספק דרבנן לקולא, הוא משום דאף דעיקר הכלל בזה הוא משום דהקילו בדרבנן, אבל כיון דהוי כאיקבע איסורא לא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא, אלא שעשו חז"ל כמו אילו הי' בזה איזה דבר לתלות שכך וכך הי'.[[348]](#footnote-349)

ה' אדר א' פ"ב

דף מס' 16

**תלי' בשומרת יום ובזבה**

**ס' א'** **- תולה בשומרת יום וכו',** בפירש"י כתב דהא דתולה בשומרת יום בשני שלה אע"ג דלא הוחזקה רואה היום, הוא משום דמעיינה פתוח,[[349]](#footnote-350) והמל"מ בפ"ט מאיסו"ב הכ"ט בתחילת דבריו כתב דלפ"ז צ"ל דהא דתולה בסופרת ז' שלא טבלה, הוא משום דכל שלא ספרה ז' נקיים עדיין מעיינה פתוח, וע"כ תולה בה.

והמל"מ שם הק' ע"ד רש"י, דמ"ט הוצרך להא דמעיינה פתוח, הרי עיקר טעמא דרשב"ג הוא משום דתולין קלקלה במקולקל, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דלדידי' תולה טהור בטמא, אף דאין טעם לתלות בטמא יותר מן הטהור,[[350]](#footnote-351) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המל"מ שם כתב דהוא משום דהכא איכא אומדנא טפי לטמא לזו שנמצא הכתם אצלה, משום די"ל דכאן נמצא כאן הי',[[351]](#footnote-352) וע"כ כל הא דמטהרינן הוא משום דאיכא כנגד זה אומדנא דהוחזקה מעיינה להיות פתוח, וכיון דיש ב' אומדנות הסותרות זא"ז, חשיב כמו דליכא הוכחה להאי יותר מהאי, ובכה"ג תולין קלקלה במקולקל. - **ב** החידוד הלכות כתב דהוא משום דל"ה לנו לתלות בשומרת יום, משום דבי"א ימי זיבה ה"ה מסולקת דמים, וע"ז הוא שפירש"י דכיון דמעינה פתוח, ואף בתוך י"א יום הויא בחזקת טומאה, וכמש"כ בפירש"י לעיל ל"ט א' ד"ה ושומרת יום, וכ"כ בסד"ט בסימן ק"צ סק"ע ד"ה ואני הוכחתי. - **ג** החוו"ד בסימן ק"צ סקכ"ט כתב דהוא משום דלא אמרינן תולין קלקלה במקולקל אלא בגונא דאם היי' מזדמן הספק לאחד בפנ"ע הי' טהור, אלא שבאנו לאסור מכח שנולד הספק על שניהם והוי תרתי דסתרי, ובזה מהני הא דתולין קלקלה במקולקל שלא יקלקל את השני, אך במקום דגם אם הי' מזדמן לאחד מהן בפנ"ע הספק הי' טמא, ודאי דאף אם נזדמן אח"כ ספק זה גם לשני אין תולין קלקלה במקולקל, דל"מ הא דתולין במקולקל לתקן יותר מאם הי' הספק על חבירו לבדו, וע"כ כל הא דתולה בשומרת יום, הוא רק משום דמדינא יש לה לתלות בה דמעינה פתוח,[[352]](#footnote-353) דאלמלי כן ל"ה בזה לדין תולין קלקלה במקולקל.[[353]](#footnote-354) - **ד** התהל"ד ביו"ד סימן ס"ב סק"א כתב דד' רש"י הכא הם כמ"ד לקמן בסוגיין דאין תולין כתם בכתם אף לרשב"ג, דלדידי' אף לרשב"ג אין תולין אלא משום שמעיינה פתוח, וכמש"כ הר"ן שם, ועד"ז כתב בתשו' בית אפרים ביו"ד סו"ס מ"ה.

התוס' נסתפקו אם טמא קל כגון סופרת מקצת או הכל ולא טבלה תולה בלא ספרה כלל, וה"נ בטמא מת, אם טמא מת שספר מקצת או הכל ולא טבל, תולה בט"מ בראשון שלו, והמל"מ שם ד"ה ודע שהתוס' כתב דבגונא שכולן התחילו לספור ז' נקיים, אלא שזו ספרה יותר מחברתה, ודאי דאינה תולה בה, כיון ששתיהן סותרות מה שספרו, וליכא נפ"מ במה שזו סותרת יותר מחברתה.

בגל' הגרע"א למל"מ שם נסתפק בסופרת ז' ביום ז' שלא טבלה אם תולה בסופרת ז' בתוך ז', אם אמרינן דכיון שבידה לטבול הויא כטהורה דיכולה לתלות בסופרת ז',[[354]](#footnote-355) או דכיון דקי"ל כרשב"ג דטהורה תולה בסופרת ז' שלא טבלה, דכיון דהיא מחוסרת מעשה הויא כטמאה, ה"נ הויא כטמאה לענין שאינה יכולה לתלות בסופרת ז' בתוך ז', כיון דשתיהן מקולקלות, וכתב דלפ"ז נמצא דלדעת רב אדא הוי בכה"ג רשב"ג לחומרא ורבי לקולא, דלרשב"ג דסופרת ז' שלא טבלה חשיבא כטמאה, אינה תולה בסופרת ו', ולרבי דחשיבא כטהורה, תולה בסופרת ו', - והחוו"ד בסימן ק"צ סקל"א נקט דדין זה תליא בספיקא דהתוס'.

הב"י בסימן ק"צ סמ"א כתב בהא דתולה בנדה, דהיינו בין כשהיא טהורה לגמרי או שהיא בספירת ז' נקיים דבחזקת טהורה היא, והביא כן מד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד דכל שלבשה חלוק כשהיא נדה ולא בדקתו ולבשתו עכשיו בימי ספירת הנקיים ה"ז תולה בנדתה, וכ"כ השו"ע שם, והמל"מ שם ד"ע ודע שהתוס' נקט דדין זה הוא ספיקא דהתוס', - אך הפליתי בסימן ק"צ סקכ"ב כתב דד' התוס' קיימי בטמאה שפסקה מלראות וב' הנשים מעיינם סתום, ובזה הוא שנסתפקו אם יש בזה לדינא דתולין קלקלה במקולקל, אך ד' השו"ע קיימי לתלות בנדה שעדיין מעיינה פתוח, וע"כ הוא דתולה בה שהיא בתוך ימי ספירתה ומעיינה סתום.

**רבי אומר אינה תולה וכו' ושוין שתולה בשומרת יום בראשון שלה וכו',** בטעמא דרבי נחלקו הראשונים, וג' דעות בדבר, **א** בפירש"י כתב דהיינו משום דאינה תולה בחברתה המקולקלת היכא שהיא מקלקלת אותה בכך, וע"כ אינה תולה בשומרת יום בשני שלה ובסופרת ז' שלא טבלה, שהיא מקלקלת אותה בכך, ותולה בשומרת יום בראשון שלה וכו' דאינה מקלקלת אותה כלל, ובפירש"י לקמן בסוגיין מבו' דכ"ז הוא לדעת רב חסדא, אך לדעת רב אדא טעמא דרבי דאינה תולה בשומרת יום בשני שלה ובסופרת ז' שלא טבלה, הוא משום דכל שבידה לטבול חשבינן לה כטהורה, וע"כ אינה תולה בה, וכ"כ הרשב"א, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש בשם המהר"ם. - **ב** בד' התוס' בד"ה טמא וטהור מבו' דלכו"ע טעמא דרבי הוא משום דאינה תולה בחברתה המקולקלת היכא דאית לה פסידא, וע"כ אינה תולה בשומרת יום בשני שלה ובסופרת ז' שלא טבלה. - **ג** הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דלדעת רב חסדא טעמא דרבי דאין תולין בשומרת יום בשני שלה ובסופרת ז' שלא טבלה, הוא משום דלית לי' להא דתולין קלקלה במקולקל, ובהני גווני דתולין, הוא משום דשומרת יום בראשון שלה הוחזקה להיות רואה, ובתולה שירפה מצוי, ויושבת על דם טוהר מתוך שאינה מקפדת אינה מרגשת ויודעת, וע"כ תולין בה, דחברתה אם ראתה הרגישה, אך דעת רב אדא דמודה רבי דתולין קלקלה במקולקל, והא דאין תולין בשומרת יום בשני שלה ובסופרת ז' שלא טבלה, הוא משום דמקלקל לה טפי, ואין תולין קלקלה במקולקל אלא היכא דלא מקלקל לי' טפי, וכ"כ הר"ן, וכ"כ המהרש"א בדעת רש"י, ועמש"כ ע"ז הפתחי נדה, וכ"כ המל"מ שם ד"ה והנראה אצלי בדעת הרמב"ם.

**טמא וטהור שהלכו בב' שבילין,** הרמב"ן כתב דאף דספק טומאה ברה"ר טהור, איירי בבאין לישאל בב"א או שבא לישאל עליו ועל חבירו, וע"כ אם היו שניהם טהורין היינו מטמאין לשניהם, וכ"כ הר"ן, ועיי"ש שהוסיף דעיקר הא דמטמאינן בבאו לישאל בב"א או שבא לישאל עליו ועל חבירו הוא מדרבנן, וזהו שאמרו דלרשב"ג תולה טהור בטמא, אף דלא אמרינן שאני אומר אלא בדרבנן, - וצ"ב דלמש"כ הרמב"ן והר"ן דאיירי בטמא ביום ראשון, מ"ש בזה כלל באו לישאל בב"א, הרי ליכא נידון כלל על הטמא,[[355]](#footnote-356) ועד"ז הק' החידוד הלכות, דמה בכך שבאים בב"א הרי כיון דאחד מהן ודאי טמא, תו ליכא מילי דרבנן כחוכא ואיטלולא, וצ"ע.

**באנו למחלוקת רבי ורשב"ג, מתקיף לה רב אדא וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** התוס' כתבו דבטמא בשביעי שלו שספר והזה מודה רב אדא דלרבי אינה תולה, דדמי להא דאינה תולה בשומרת יום בשני שלה ובסופרת ז' שלא טבלה משום שסותרת כל ספירתה, ובטמא בראשון שלו מודה רב חסדא דאף לרבי תולה, דדמי להא דתולה בשומרת יום בראשון שלה וכו', אלא איירי בטמא שספר מקצת, דלרב חסדא אין הטהור תולה בו לרבי משום דאית לי' פסידא, ולרב אדא אף לרבי תולה דכיון דאינו סותר הכל לא חשיב הפסד,[[356]](#footnote-357) והרשב"א פירש דטעמא דרב אדא הוא משום דמודה רבי דתולין במקולקל אף היכא דאית לי' פסידא, וכל הא דאין תולין בשומרת יום בשני שלה וכו' הוא משום דבידה לטבול וחשבינן לה כטהורה, אך בטמא בשני שלו כיון דאין בידו לטבול והו"ל מקולקל, תולין בו. - **ב** התוס' הרא"ש כתב בשם המהר"ם דאיירי בטמא בשביעי שלו קודם שטבל והזה, דלרב חסדא אינו תולה בו לרבי משום דמקלקל לי' טפי, ולרב אדא אף לרבי תולה, דכל הא דאינה תולה בשומרת יום בשני שלה וכו' הוא משום דטהרתה תלוי' בידה וחשבינן לה כטהורה, אך בטמא בשביעי שלו דאין טהרתו תלוי' בידו שצריך אדם טהור להזות עליו, חשיב כטמא גמור, דמי יימר דמזדקיק. - **ג** הרמב"ן פירש דאיירי אף בטמא בראשון שלו, דלרב חסדא אינה תולה בו לרבי, דלית לי' כלל דתולין קלקלה במקולקל, וכל הא דתולה בשומרת יום בראשון שלה וכו' הוא משום שהוחזקה להיות רואה וכו', וה"ט לא שייך כלל בטמא וטהור שהלכו בב' שבילין, ולרב אדא אף לרבי תולה, דמודה רבי דתולין קלקלה במקולקל היכא דלא מקלקל לי' טפי, וכ"כ הר"ן, וכ"כ המל"מ שם ד"ה והנראה אצלי בדעת הרמב"ם.

התוס' כתבו לפי דבריהם דה"נ פליגי רב חסדא ורב אדא בזבה שספרה מקצתה, דלרב חסדא אינה תולה בה לרבי משם דאית לה פסידא, ולרב אדא אף לרבי תולה דכיון דאינה סותרת הכל לא חשיבה הפסד, ועד"ז הוא לפ"ד הרשב"א, דלרב אדא אף לרבי תולה בכה"ג, כיון שאין בידה לטבול ולא חשיבא כטהורה,[[357]](#footnote-358) - אך לפ"ד הרמב"ן בפשוטו אף לרב אדא אין תולה בה לרבי, משום שהיא מקלקלת אותה בכך, וכל הא דס"ל דתולה טהור בטמא הוא בטמא ביום ראשון שאינו מקלקל אותו בכך, וכ"כ הר"ן, וכ"כ המל"מ שם ד"ה והנראה אצלי בדעת הרמב"ם.

התוס' כתבו דהא דבב' קופות אמרינן שאני אומר לכו"ע, הוא משום דהתם אינו מפסיד לחברתה בתלייתו כלום, ובכה"ג מודה רבי דתולה, והמל"מ שם בד"ה וא"ת אליבא וד"ה אך קשה הק' דלדעת הרמב"ן ודעימי' דלרב חסדא לית לי' לרבי דתולין קלקלה במקולקל, וכל הא דתולה בשומרת יום בראשון שלה הוא משום שהוחזקה להיות רואה, דא"כ נמצא דההיא דב' קופות דאמרינן שאני אומר הוא דלא כרבי,[[358]](#footnote-359) וביותר יש להעיר במש"כ הרמב"ן לדון היאך קי"ל בפלוגתא דרבי ורשב"ג, אף דודאי דקי"ל לדינא דשאני אומר בב' קופות, - וביותר קשיא למש"כ הר"ן לקמן בסוגיין דטעמא דמ"ד דאין תולין כתם בכתם, הוא משום דאף לרשב"ג אין תולין קלקלה במקולקל, וכל הא דתולה בשומרת יום בשני שלה הוא משום דדמי' מצויין, וא"כ ההיא דב' קופות אמאן תרמיי', וצע"ג.

כ"ו אדר א' פ"ב

דף מס' 17

**תליית אשה בחברתה כשבאו לישאל בזאח"ז**

**נ"ט ב'** **- ג' נשים שלבשו חלוק אחד וכו' ונמצא עליו דם כולן טמאות,** הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כתב בשם רבותינו הצרפתים דאף דלגבי כל אחת הו"ל כעד שאינו בדוק והי' בדין לטהר את כולן, מ"מ כיון דכולן תלויות בחלוק זה הו"ל כב' שבילין דאם באו לישאל בב"א כולם טמאין, וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל י"ד א' דאף אם בעד שאינו בדוק טהורה לגמרי, מ"מ הכא כולן טמאות דדמי לבאו לישאל בב"א גבי ב' שבילין והי מינייהו מפקת, ובד' הט"ז בסימן ק"צ סקי"ז והש"ך בנקוה"כ שם ורבים מן האחרונים מבו' שפירשו דמכוון דבריהם להעמידה כשבאו לישאל בב"א, אך אם באו לישאל בזאח"ז כולן טהורות, והש"ך שם נקט כן לדינא דאם באו לישאל בזאח"ז טהורות, וכ"כ התוה"ש שם סקנ"א.

אך הנה הרשב"א לעיל י"ד ב' כתב דהוא משום דהו"ל כבאה לישאל עלי' ועל חברתה, ומבו' מדבריו דלא איירי כשבאו כולן לישאל בב"א, אלא דכיון דבאנו לטהרה מכח דתתלה בחברתה, לעולם הו"ל כבאה לישאל עלי' ועל חברתה,[[359]](#footnote-360) ול"ד לב' שבילין דכל אחד עומד בספק בפנ"ע, וטהרתו אינה מכח הא דחבירו טמא,[[360]](#footnote-361) וכ"כ הפרד"ר במקש"ז שם סקי"ז עמ' ר',[[361]](#footnote-362) וכן נקט בתשו' צ"צ יו"ד סימן קנ"ז סק"ד.

הרשב"א בתוה"ב שם כתב דהא דכולן טמאות הוא אף כשלא באו לישאל בב"א, ובטעם הא דשאני מב' שבילין דאם באו לישאל בזאח"ז שניהם טהורין, מצינו כמה דרכים, **א** הט"ז בסימן ק"צ סקי"ז כתב דהוא משום דבכתמים כל שאין בו לתלות בשום דבר הוי ספיקא טמא, ואין לך היתר רק אם יש דבר לתלות שמסתבר שמשם בא הכתם, וע"כ הוא דבג' נשים דאין סברא לתלות הטומאה באחת יותר מבחברתה נשאר הדבר כאילו לא הי' במה לתלות כלל, ובד' החוו"ד שם סוסקי"ד מבו' דהיינו דכל הא דתולין בכתמים אף דתקנת כתמים הוא גם בספק, הוא משום דמסתבר לתלות הדם בהעסק יותר מבגופה משום דלא ארגשה, וע"כ מן הדין אין תולה אחת בחברתה, שהרי בע"כ שאחת מהן לא הרגישה, ול"ב בזה לדינא דב' שבילין.[[362]](#footnote-363) - **ב** הש"ך בנקוה"כ שם כתב דהרשב"א לטעמי' בתוה"ב בית ד' ש"ב דס"ל דבב' קופות מטמאינן אף כשלא באו לישאל בב"א,[[363]](#footnote-364) וכ"כ הגר"ז שם סקפ"ו, ומבו' בדבריו דטעם האיסור בזה הוא משום דכל הא שבאנו להתיר כל אחת הוא מכח התלי' בחברתה, ובכה"ג אמרינן דמאי חזית לתלות בהך טפי מבהך, וע"כ מדינא שתיהן טמאות, ואי"ז מדינא דב' שבילין, וכ"כ בתשו' צ"צ יו"ד סימן קנ"ז סק"ד דהוא משום דכל הא דיש לטהר כל אחת הוא מכח הספק שבא הכתם מחברתה, וא"א להתיר ע"י ספק זה דמאי חזית, ולכאו' המכוון בזה דא"א לטהר כלל מכח הספק שבא הכתם מחברתה, דהו"ל כספיקא דתערובת דאסור אף בדרבנן, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ט סוסק"ב ד"ה ובדין,[[364]](#footnote-365) ועד"ז פירשו התפאל"מ והפרד"ר בד' הט"ז, ונתבאר להלן. - **ג** הפליתי שם סקי"ג כתב דכיון דכל מה שבאנו לטהר כל אחת הוא משום דיש לתלות בחברתה, הו"ל לעולם כבאו לישאל בב"א, וכ"כ הסד"ט שם סקמ"ז, והתפאל"מ שם (ע"ד הט"ז סקל"ו) כתב דזהו טעמא דהרשב"א דאסר בב' קופות אף בבאו לישאל בזאח"ז, ועד"ז כתב החוו"ד בסימן קי"א סק"ט.

**אם דמי דין ג' נשים לדינא דב' קופות**

הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב נחלק עם הרמב"ן בדין ב' קופות, דדעת הרמב"ן דלא אסרו בזה אלא כשבאו לישאל בב"א, ודעת הרשב"א דאסרו אף כשבאו לישאל בזאח"ז, והש"ך בנקוה"כ נקט דלדעת הרמב"ן דלא אסרו בב' קופות אלא כשבאו לישאל בב"א, ה"נ הא דמטמאינן בג' נשים הוא רק כשבאו לישאל בב"א, וכתב דזהו טעמא דרבותינו הצרפתים והרמב"ן דס"ל דאיירי הכא כשבאו לישאל בב"א, וכמש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד, - ולא נתפרש לן שהרי טעמא דרבותינו הצרפתים והרמב"ן הוא משום דס"ל דחשיב כעד שאינו בדוק, והרשב"א פליג עלייהו משום דס"ל דלא חשיב כעד שאינו בדוק, כאשר כ"ה להדיא בתוה"ב שם, ולא נחלקו כלל בדיני באו לישאל בזאח"ז, וצע"ג.

ובטעם הא דמטמאינן בג' נשים אף כשבאו לישאל בזאח"ז, אלמלי הא דהו"ל כעד שאינו בדוק, ול"ד לב' קופות דלדעת הרמב"ן לא אסרו אלא כשבאו לישאל בב"א, מבו' בד' הצ"צ ביו"ד סימן קנ"ז סק"ג וסק"ד דהיינו משום דבב' קופות הוי היתר כל קופה מצ"ע, דספק אם נפל בה איסור, ומשא"כ הכא דכל הא דבאנו לטהר כל אשה הוא מכח התלי' בחברתה, והיינו משום דטומאת כתמים היא גם בספק, ולא טיהרו חכמים אלא היכא דאיכא תלי', אי"ז תלי' המועלת לטהר, משום דמאי חזית,[[365]](#footnote-366) וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן ל"ט סוסק"ב ד"ה ובדין.

אך הגר"ז בסימן ק"צ סקפ"ו כתב דשאני בב' קופות דאין בהן דעת לישאל, אלא שהבעלים של אחד מהן באים לישאל, וע"כ תלינן בהשני שאינו בא לישאל, אך הנשים שיש בהן דעת לישאל, אע"פ שלא באה אלא אחת מהן אין לה לתלות כתמה בחברתה, דמאי חזית לקלקל לזו טפי מזו, וכשאתה תולה בחברתה אתה מקלקלה, ומשא"כ בקופות דאין לחוש לקלקולם אלא כשנשאלים עליהם בעליהם, אך כל שאין שואל ואין דורש לא איכפת לן, שלא ניתנה תורה אלא לישאל ולא לעצים ואבנים, וע"כ כל שלא בא לישאל אלא אחד מן הבעלים תלינן להו באידך שאין הבעלים בא לישאל, וצ"ב.

**ב' נשים שנתעסקו בצפור וכו' אם טמאות אף כשבאו לישאל בזאח"ז**

לעיל נ"ח ב' תני אדב' נשים שנתעסקו בצפור אחד ואין בו אלא כסלע דם ונמצא כסלע על זו וכסלע על זו שתיהן טמאות, והב"ח בסימן ק"צ סכ"ז כתב דאף אם לא נתעסקו בצפור כאחת אלא זאח"ז ואם היתה נשאלת הראשונה היינו מטהרים אותה הואיל ונתעסקה, מ"מ כיון שבאין לשאול בב"א שתיהן טמאות.

אך הט"ז שם סקי"ז כתב דממה שלא חילקו בזה הש"ס והפוסקים יש ללמוד דאף בבאו לישאל בזאח"ז שתיהן טמאות, ודמי למש"כ הרשב"א בדין ג' נשים שלבשו חלוק אחד דכולן טמאות אף כשבאו לישאל בזאח"ז, ובד' הש"ך בנקוה"כ שם משמע שהסכים לדבריו בדעת הרשב"א, אלא דס"ל דלא קי"ל כד' הרשב"א, ואף בג' נשים אין כולן טמאות אלא כשבאו לישאל בב"א.

והפליתי שם סקי"ג תמה ע"ז, דשאני בג' נשים דאין מקום לטהר כל אחת מהן אלא מכח שתתלה בחברתה, וע"כ הו"ל כבאו לישאל בב"א, אך בב' נשים שנתעסקו בצפור, הרי אם באנו על כל אחת בפנ"ע יש לטהרה מכח התלי' בדם צפור, ואף דא"א לטהר את שתיהן משום דבע"כ דאחת מהן טמאה, מ"מ דמי לב' שבילין דאם באו לישאל בזאח"ז שניהם טהורין, וכ"כ הסד"ט שם סקמ"ז, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ל"ט סוסק"ב לפי דרכו.

ובדעת הט"ז דאף בב' נשים שנתעסקו בצפור שתיהן טמאות אף כשבאו לישאל בזאח"ז ול"ד לב' שבילין, מצינו כמה דרכים, **א** התפאל"מ שם ע"ד הט"ז סקל"ו כתב דהוא משום דבב' שבילין יש לטהר כל אחד מצ"ע גם אם לא הלך חבירו בשביל השני דהו"ל ספק טומאה ברה"ר, וע"כ אף כשהלך גם חבירו בשביל השני יש לטהר כל אחד ואחד, אלא דאם באו לישאל בב"א מטמאינן משום דהו"ל כחוכא, אך כל שבאו לישאל בזאח"ז דליכא לה"ט שפיר יש לטהר לתרוייהו, ומשא"כ הכא דאם היו באין בב"א יש לטמאותם מדינא, כיון דיש כאן סלע יתירא, ודמי לנתעסקה בסלע ונמצא ב' סלעים דטמאה, אלא דבאנו לטהר מכח התלי' בחברתה, ובכה"ג אמרינן דמאי חזית והוי כבאו לישאל בב"א,[[366]](#footnote-367) ועד"ז כתב הפרד"ר במקש"ז שם סקי"ז עמ' ר"ג ד"ה עתה וד"ה והטעם ועמ' ר"ה ד"ה ובעיקר הדין דכל שנתעסקו שתיהן בדם צפור, א"א להן לתלות בדם הצפור, דאין כאן תלי' מבוררת לפנינו מאחר דבמה שנתעסקה בו אין בו כשיעור ב' הכתמים, ושתיהן נתעסקו בו, ומאי חזית לתלות בזו יותר מבזו.[[367]](#footnote-368) - **ב** החוו"ד שם סקי"ד כתב בתחילת דבריו לפרש דבב' שבילין אין הליכת חבירו בשביל השני מגדיל הספק שעל הראשון, וע"כ א"צ להזכיר בשאלתו שגם לחבירו אירע ספק זה, וע"כ אף אם הזכיר לזה בשאלתו, הוי כאילו לא הזכירו, כיון של"ה צריך להזכירו, ומשא"כ הכא שצריכה בשאלתה שגם השני' נתעסקה בצפור זה ושגם עלי' נמצא כתם, שמחמת זה נתגדל הספק, דיש להסתפק שהדם שנמצא על השני' הוא מדם הצפור, ומכח זה יש לחוש שהדם שנמצא על הראשונה הוא מגופה, הו"ל כבאו לישאל בב"א.[[368]](#footnote-369) - **ג** החוו"ד שם מסיק דהיינו דבב' שבילין דשרינן בספק השקול, אלא דבב' שהלכו בב' שבילין ובאו לישאל בב"א מטמאינן משום דהו"ל כחוכא, ע"כ כל שבאו לישאל בזאח"ז שניהם טהורין, ומשא"כ בכתם דלא מטהרינן בספק נתעסקה, וכל הא מטהרינן כשנתעסקה בדבר אחר אף דרוב דם מהמקור, הוא משום דמסתבר לתלות הדם בהעסק יותר מבגופה משום דלא ארגשה, וע"כ בב' נשים דודאי ראתה אחת מהן בלא הרגשה, הדר הו"ל כספק נתעסקה דטמאה. **-** דהלחו"ש שם סק"ל כתב דשאני בב' שבילין דהספק מצ"ע מותר, אלא שבאנו לאסור מחמת שיש כאן ב' אנשים, וע"כ כל שבאו לישאל בזאח"ז דאין אנו דנים רק על האחד מתירין אותו, אך הכא הרי אדרבה יש בכל אחת איסור כיון שטימאו חכמים לכתם, אלא שבאנו להתיר מכח שנתעסקה בצפור, ובכה"ג אמרינן דכיון דנתעסקו שניהם בצפור ולא ידענו לאיזו מהן ניתן את ההיתר משום דמאי חזית, ע"כ אין מתירין מכח תלי' זו ושתיהן טמאות, ועיי"ש שהוכיח דאין מכוון הט"ז לכך.

הדרישה בסימן ק"צ סקי"ג כתב דבב' נשים שנתעסקו בצפור שתיהן טמאות אף כשבאו לישאל בזאח"ז ול"ד לב' בתים שנכנס עכבר לאחד מהן ולב' קופות שנפל איסור לאחד מהן, משום דלא הקילו בזה אלא באיסור דרבנן, ומשא"כ הכא דראיית דם גמור הוי מדאורייתא, - והט"ז שם סקי"ז תמה ע"ז דהרי גם הכא הו"ל כתם בעלמא ואין טומאתו אלא מדרבנן, - והלחו"ש שם סק"ל כתב דבל' הדרישה משמע דהיינו דכיון דראיית דם גמור הוי מדאורייתא, ע"כ לא הקילו אף בכתם דטומאתו מדרבנן.[[369]](#footnote-370)

והט"ז שם תמה עוד, דהא דמטהרינן בבאו לישאל בזאח"ז הוא אף בדאורייתא, כמו שאמרו בפסחים י' א' בב' שבילין שהלך באחד מהן, ובכתובות כ"ז א' לענין היתר אשה לבעלה, והיינו משום דמוקמינן להו בחזקת היתר, - והש"ך בנקוה"כ תמה ע"ז דבאיסורא דאורייתא אין מקום להתיר, שהרי כל ההיתר בזה הוא משום הספק, ובאיסור דאורייתא הרי ספיקא דאורייתא לחומרא, והא דמטהרינן בב' שבילין הוא משום דהוי ספק טומאה ברה"ר, ומה שהתירו בכתובות שם היינו בשבוי' שהקילו בה טובא, - ועמש"כ בזה הסד"ט שם סוסקמ"ז, ומצינו כעיקר דבריו בד' התור"פ בפסחים י' א', עיי"ש, ואכמ"ל.

דף מס' 18

**תלי' במכה**

**ס"ו א'** **ונאמנת אשה לומר מכה יש לי במקור שממנה דם יוצא,** בסה"ת סימן צ"ב כתב דמשמע דווקא יודעת שיוצאה דם מן המכה ותולה בה אבל אם ספק לה אינה תולה, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בבדיקת עד, אך בכתמים תולה באף בכה"ג, דבכתמים הלכו רבנן להקל, וסתם מכה היא לפעמים מוציאה דם, וכ"כ המרדכי בסימן תשל"ה, ובדרכ"מ סימן קפ"ז כתב דכן משמע בד' השערי דורא, והש"ך שם סקכ"ד כתב להוכיח כן מד' עוד מרבוותא.

והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כג. כתב דאף אם אינה מרגשת שהדם שותת ויורד מן המכה ה"ה תולה במכה, ומה שאמרו דנאמנת לומר דכמה יש לה שממנה הדם שותת ויורד, לאו נאמנת לומר שממנה שותת ויורד קאמר, אלא היא נאמנת לומר שיש לה מכה, ואנן תלינן שממנה הדם שותת ויורד, והב"י בסימן קפ"ז כתב בדעתו דתולין במכה אף אין ידוע שהיא מוציאה דם, וכ"כ הדרכ"מ והב"ח שם, והדרכ"מ שם סק"ח הביא כן מהגה' שערי דורא, וכ"כ הפליתי שם סק"ה והסד"ט סקי"ד ד"ה והנה הש"ך והגר"א שם סקי"ד, והבית מאיר שם, וכ"כ בנובי"ק יו"ד סימן מ"א ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ב, ועי' גם בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז בחקירה הג' שהאריך הרבה בזה,[[370]](#footnote-371) - אך הש"ך שם סוסקכ"ד כתב דמכוון הרשב"א הוא דל"ב שתדע שהדם יוצא עכשיו ממכתה, אך בעינן שתדע שמכתה מוציאה דם, וכ"כ בתשו' חכם צבי סימן מ"ו, ובתשו' פנ"י יו"ד סימן א'.[[371]](#footnote-372)

החכם צבי שם כתב להוכיח דאין תולין במכה שאין ידוע אם מוציאה דם, שהרי אף במכה היכולה להתגלע תנן לעיל נ"ח ב' דאינה תולה אלא בכתמים דרבנן, וכ"ש דאינה תולה במכה שאין ידוע כלל אם היא מוציאה דם, - ובפליתי שם כתב, דשאני מכה היכולה להתגלע, דידוע דכבר נתרפאה, ואך שהיא יכולה להתגלע, ומשא"כ במכה דיתכן דהיא מוציאה עכשיו דם, וכ"כ הסד"ט והחת"ס שם, וכ"כ בחזו"א סימן פ"א ד"ה בנ"ב, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז סג: מש"כ בביאור הוכחת החכ"צ.

החכ"צ שם כתב להוכיח עוד, ממש"כ הרשב"א שם שנאמנת לומר מכה יש לה "שיש שם דם", והרי דצריכה לומר שיש שם דם, - ובחת"ס שם בד"ה והנלע"ד כתב, דאף דל"ב שתדע שמכתה מוציאה דם, מ"מ בעינן שתדע שהיא מאותם מכות שיש שם דם עכ"פ, אך אם אין יודע כן, אע"פ שמרגשת כאב, מאן לימא לן שיש שם קבוץ דם כלל, וכ"כ הגר"ז בסימן קפ"ז סקכ"ג ד"ה ומה שכתב.

בסד"ט סימן קפ"ז סק"ט הביא מתשו' שב יעקב סימן מ"ב שכתב דכל שיש לה כאב הו"ל כמכה שאין ידוע שמוציאה דם, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, והסד"ט תמה ע"ז, והביא מתשו' אמונת שמואל סימן כ"ג דכאב אינו כמכה, וכ"כ הגר"ז שם סקי"ז, וכ"כ הנובי"ק סימן מ"ו סוד"ה ומעתה וסו"ס נ"א וסימן נ"ט ד"ה או דנימא ובכ"ד.

ועי' בט"ז סימן קפ"ז סוסק"י וסימן קצ"א סק"ד בדין כאב, ובתשו' חכם צבי סימן ע"ג נחלק ע"ז, והסכימו לזה החוו"ד בסין קצ"א סק"י והסד"ט בסימן ק"צ סקכ"ה, ועמש"כ בזה הגר"ז בסימן קפ"ז סקל"ד.

בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"א כתב, דאם ראתה דם ואח"כ מצאה מכה, ל"מ זה לטהר את הדם, ובעינן שתמצא את המכה כשיעור וסת לראיית הדם, דומיא דמה שאמרו במטהרת חברותי' דהוא דוקא כשבדקה כשיעור וסת ומצאה דם, וכ"ה מבו' בנובי"ת יו"ד סו"ס צ', וכ"כ בשו"ת צמח צדק האחרון יו"ד סימן קכ"ב סק"ב, ועיי"ש שסייע לזה מתשו' מהרי"ט יו"ד סימן ל', - והעירו דמד' סה"ת בסימן צ"א שהביא הב"י בסימן קפ"ה והש"ך שם סק"ג משמע דאף אם מצאה מכה אח"כ מטהרינן לה, אך י"ל דהתם איירי כשניכר ממציאתה שכבר היתה קודם לכן.[[372]](#footnote-373)

**ואם יש לה וסת תולה בוסתה,** המרדכי בסימן תשל"ה פירש דהיינו, דאם יש לה זמן קבוע שהיא רואה דם, תולה בוסתה, שיכולה לומר זה הדם שהיא רואה טהור, שעדין לא הגיע וסתה, - והב"ח בסימן קפ"ז פירש דהיינו, דבכה"ג היא תולה במכה,[[373]](#footnote-374) ועיי"ש שכתב דאיירי כשידוע שיש לה מכה ואין ידוע אם היא מוציאה דם, וכשיש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה, ה"ה תולה במכתה שהיא מוציאה דם, - והך דינא דהרואה דם שלא בשעת וסתה היא תולה במכה אף שאין ידוע שהיא מוציאה דם, כ"כ התרוה"ד ח"ב סימן מ"ז,[[374]](#footnote-375) וכן הביא הדרכ"מ הארוך שם בסימן קפ"ז מהגש"ד בשם מהרי"ל.

אך הסד"ט שם סקי"ד סוד"ה בש"ך סק"כ, כתב דכל הא דשלא בשעת וסתה יכולה לומר שהוא דם טהור, הוא רק כשראתה ג"פ מחמ"ת והוחזקה שראיותי' הם בגרמת התשמיש, וע"כ כל שיש לה וסת שאין דרכה לראות מחמ"ת שלא בשעת וסתה, תלינן שהוא מן הצדדים, וכ"כ ההפלאה שם ריש סק"א, והחוו"ד שם סק"ו, והפרד"ר בפתחי נדה יב..[[375]](#footnote-376)

והחוו"ד שם בסו"ד צידד לפ"ז, דד' המרדכי קיימי רק לענין שלא לאסרה לבעלה לעולם, דכל שבאנו לאסרה משום דאמרינן שראיותי' הם מחמ"ת, ע"כ יש לנו לתלות שהוא דם הצדדים, אך לענין להתירה בלא ספירה וטבילה, אמרינן דשמא לאו מחמ"ת הוא כלל אלא ששינתה וסתה, דהא וסתות דרבנן, אך לעיל מינה כתב, דכל הא דוסתות דרבנן, היינו רק דלא מחזקינן שתראה עוד, דהוי חזקה העשוי' להשתנות, אך הא דתלינן לראיותי' שהם בגרמת הוסת, הוא מדאורייתא, וע"כ נמצא דמדאורייתא הוחזקה שראיותי' הם בגרמת התשמיש, וע"כ תלינן להו בצדדים, - ועי' בחזו"א סימן פ"א ד"ה ולכן נראה שכתב כן מטעם אחר קצת, ועי' גם בסימן פ"ב סק"ג במש"כ בזה.

הרמ"א בסימן קפ"ז ס"ה כתב דאשה שיש לה וסתה תולה שלא בשעת וסתה במכתה אע"פ שאינה יודעת בודאי שהיא מוציאה דם, - והש"ך שם סק"כ פירש בדעתו, דס"ל דלדעת המרדכי ה"ה מותרת אף כשאין לה מכה כלל משום דתולין דהוא דם צדדים, ומה שלא התיר רק כשיש לה מכה, הוא משום שלא סמך ע"ד המרדכי אלא היכא דאיכא עוד צד היתר, ועד"ז מסיק הגר"א שם סקי"ד, וכתב דהתיר רק כשיש לה מכה, דיש לצרף לד' הרשב"א דתלינן אף במכה שאין ידוע שמוציאה דם, - ולפ"ז אינה מותרת אלא ברואה מחמ"ת, דבכה"ג התיר המרדכי לתלות בדם צדדים, אך בשאר ראיות לא שרינן, - והש"ך שם כתב עוד, דגם ברואה מחמ"ת לא התיר הרמ"א, אלא שלא להוציאה מבעלה משום עיגונא, אבל מ"מ צריכה לישב ז' נקיים, דבכה"ג אין לסמוך על המרדכי.

אך בד' הדרכ"מ הארוך שם שהביא דין זה מד' התרוה"ד וההגש"ד, מבו' דדבריו קיימי אף בשאר ראיות, דכל שהוא שלא בשעת וסתה, ה"ה תולה במכה שאין ידוע שמוציאה דם, וה"ה טהורה בלא ז' נקיים, וכ"כ הב"ח בתשו' סימן פ"ה בדעתו, - ובנובי"ק יו"ד סימן מ"א סק"א הוכיח כן, דאם ד' הרמ"א הם רק שלא תאסר על בעלה משום רמ"ת, מ"ט כתב דאז יכולה לתלות "שלא בשעת וסתה", הרי כיון דברמ"ת קיימינן, ודאי דמיירי שלא בשעת וסתה, דבשעת וסתה בלא"ה תלינן בוסתה, ועוד, דבד' הרמ"א משמע דכל החילוקי דינים שכתב שם בחדא מחתא מחתינהו, וכ"ה דבהחילוקים האחרים מטהר לגמרי, ה"נ מה שהתיר שלא בשעת וסתה אף כשאין יודעת אם מכתה מוציאה דם, הוא אף בלא ז' נקיים, ועי' גם בפליתי שם סק"ה שהאריך להוכיח כן, וכן הסכים החת"ס בתשו' יו"ד סימן קמ"ד.

והנוב"י שם פירש טעם הדין, דהוא משום דאשה בחזקת טהרה עומדת ובספק שקול נשארה על חזקתה, וע"כ כ"ה דכשיודעת שמכתה מוציאה דם, אף דגם המקור דרכו להוציא דם, מ"מ הו"ל ספק שקול וטהורה, ה"נ כשראתה שלא בשעת וסתה, אף שאין יודעת אם מכתה מוציאה דם, מ"מ כיון שגם המקור שלא בשעת הוסת אין דרכו להוציא דם, הו"ל ספק השקול, ומוקמינן לה בחזקת טהרה.

בחוו"ד סימן קפ"ז חידושים סקי"ג כתב, דהא דשלא בשעת וסתה תלינן במכה אף שאין ידוע שמוציאה דם, הוא אף כשאין לה וסת קבוע ממש, אלא שאינה רואה עד י"ד יום מטבילתה, דלפ"ד התרוה"ד דבכה"ג איכא חזקה שאינה רואה בתוך י"ד יום, ה"ה תולה באותם י"ד יום במכה זו, וצ"ע אם דבריו קיימי גם ע"ד הרמ"א שהתירה בלא ז' נקיים, או רק על ד' הט"ז והש"ך דלא שרינן לה אלא שלא תאסר על בעלה משום רמ"ת, ועיי"ש שציין לדבריו בסימן קפ"ו סק"ג שפקפק לדינא בד' התרוה"ד.

הרמ"א שם כתב עוד, דבספק אם הדם בא מן המקור או מן הצדדים, תלינן במכה מכח ספק ספיקא, ספק מן הצדדים, וספק מן המכה, והש"ך שם סקכ"ב נחלק ע"ז, ובסו"ד הק' דל"ה ספק ספיקא כלל, כיון דמיד איכא למימר דילמא דם נדה הוא, וממה שציין לכללי ס"ס דין י"א ודין י"ג, מבו' דכונתו גם משום דהו"ל ס"ס משם א', וגם משום דאי"ז מתהפך, ועי' בנובי"ק יו"ד סימן מ"א סק"ד מש"כ לישב, - ובחזו"א סימן פ"א ד"ה ובנו"ב הק' דבכה"ג אי"ז ספק ספיקא כלל, דאין כאן אלא מאורע א' להיתר שהוא דם מכה, ומה לי חד מכה ומה לי ב' מכות, ועיי"ש שכתב דברואה מחמ"ת דהוזכר בגמ' דיש להסתפק בצדדין, י"ל דביש לה מכה חשיב ס"ס, - ועמש"כ הגר"ז בסימן קפ"ז סקכ"ד והבינת אדם בסק"ד בביאור ד' הרמ"א.

והחוו"ד שם סק"ח כתב דלא התיר הרמ"א בכהה"ג אלא כשראתה בלא הרגשה, אך אם ראתה בבדיקה דאיכא ספק הרגשה, ה"ה אסורה, והסכים לזה הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ס"ב ד"ה אמנם כבר.

הנוב"י שם סק"ז כתב דהא דשרינן לה בכה"ג משום ספק ספיקא, הוא אף כשיש לה וסת ורואה בשעת וסתה, ול"ש בזה הא דכי לעולם לא תהא טמאה, שהרי תהא טמאה כשתרגיש שהדם הוא מן המקור, - אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב ד"ה וגם כתב דבשעת וסתה דדרך המקור להוציא דם, לא מספקינן כלל בצדדים, ובכה"ג לא שרינן משום ספק ספיקא, וכ"כ גם בסימן פ"א ד"ה ולכאורה וד"ה ואולי י"ל, - ועי' עוד בחוו"ד סימן קפ"ז סק"ט ובגל' הגרע"א שם.

בשו"ע סימן קפ"ז ס"ז כתב דאם בכ"ז שבודקת בכל החו"ס אינה מוצאת דם אלא במקום א' בצדדים, יש לתלות שהוא ממכה שבאותו צד, וכ"ש אם מרגישה כאב בשעת בדיקה כשנוגעת במקום זה, ובשאר חו"ס אינה מרגשת כאב, - והט"ז שם סק"י כתב דלא שרינן לה בכה"ג אלא כשיש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה, וכ"כ בתשו' צמח צדק סימן פ"ו ד"ה ועוד יש, וכן הסכים הסד"ט שם סק"כ לדינא, והש"ך בנקוה"כ שם נחלק ע"ז.

בד' הט"ז שם מבו' שפירש דהך דינא הוא כשידוע שיש לה מכה אלא שאין ידוע שהיא מוציאה דם, וכ"כ בדעתו הנובי"ק יו"ד סימן מ"ד והחוו"ד שם סק"ז, וכן הסכים החוו"ד בחידושים שם סק"כ, ובסד"ט שם סק"כ כתב דאין להתיר אלא כיש שלה כאב קצת באו"מ, וכ"ה בחוו"ד סימן קצ"א סוסק"ח דסגי במה שיש לה כאב, אך הנוב"י שם כתב דמל' השו"ע משמע דאיירי כשאין ידוע שיש לה מכה, עיי"ש, ועמש"כ בזה הגר"ז שם סקל"ג ובקו"א שם סק"י.

**תליות בג' ימים ראשונים**

כתב בסה"ת סימן צ"ב, דכשסופרת ז' נקיים, מאחר ג' ימים, הכתמים טהורין ותולה במכה ואינה סותרת, אבל צריכה שתדע בודאי שפסק דם המקור, ולכך צריך ג' ימים ראשונים נקיים לגמרי, והביאו המרדכי בסימן תשל"ה, וכ"כ בהגמי"י פ"ט מאיסו"ב, ובהגה' ר"פ לתשב"ץ סימן תע"ט.

והרמ"א בדרכ"מ סימן קצ"ו כתב, דמד' שאר הפוסקים שלא חילקו בזה, משמע דס"ל דאף בג' ימים הראשונים תולה, וכ"ה מבו' מד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כ: שכתב דהא דתולה בימי נדותה, הוא אף בימי הספירה, וכ"כ גם הרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"ל, והרי דאף בג' ימים הראשונים תולין, - והש"ך שם סקי"ג כתב דאין ללמוד מד' הפוסקים שסתמו, די"ל דילמוד סתום מן המפורש,[[376]](#footnote-377) וגם ד' הרשב"א דתולה בימי ספירתה, י"ל דהוא לאחר ג' ימים, ועיי"ש שכתב עוד, דאף אם הרשב"א ס"ל דתולה אף בתוך ג', יחיד הוא כנגד כל הני רבוותא.

בטעם דין זה, כתב הט"ז בסימן קצ"ו סק"ד דהוא משום, דבימי ספירתה שהיא כבר טמאה ואתה צריך לטהרה, בעינן חזקה ברורה להוציאה מן החזקה של טומאה הקודמת, ומשו"ה בעינן ג' ימים נקיים לגמרי דאז יש חזקה לטהרה בג' ימים, ועד"ז כתב הש"ך שם סקי"ג בתו"ד, דהוא משום דבג' ימים הראשונים עדיין אינה יודעת שפסק דם מקורה, וע"כ בעינן ג' ימים נקיים לגמרי להחזיקה שפסק דם מקורה, וכעי"ז כתב בסד"ט סימן ק"צ סקס"א, דבג' ימים ראשונים ל"ה בחזקת טהרה, כיון שהיא בחזקת מעין פתוח, ועי' בדבריו בסימן ק"צ סקל"ד (ד"ה ולהיתר) מש"כ כמה דרכים בביאור דין זה.

ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ' סקי"ז כתב דהוא משום דבתוך ג' ימים, יותר מצוי לומר דהוא מגופה, כיון דהוחזק מעינה פתוח, וע"כ לא תלינן בדבר אחר, וכתב דמה"ט אף בג' ימים הראשונים מטהרינן בכתם הנמצא ע"ד המקב"ט או על בגדי צבעונים, עיי"ש שכתב להוכיח כן מד' הראשונים דאף בג' ימים הראשונים מטהרינן בכתם הנמצא ע"ד המקב"ט, והביא מד' המעיל דקה בסימן ס"ב דפשיטא לי' לטהר בכתם הנמצא בבגד צבוע בתוך ג' ימים, משום דלא גזרו עליו כלל, דאם הוא משום דבג' ימים הראשונים בעינן לידע שנפסק דם מקורה, לא הי' לנו להתיר בזה, ובפת"ש סימן ק"צ סקכ"ב הביא מס' עמודי כסף, דבג' ימים הראשונים לא מטהרינן בכתם הנמצא על בגדי צבעונים.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ח כתב דבתוך ימי הספירה ליכא חזקת טהרה כלל, ובתו"ד כתב שנחלקו בזה רש"י ותוס' בזבחים כ"ט א', ונסתפק דאף לדעת רש"י בג' ימים הראשונים ל"ה בחזקת טהרה, והא דאחר ג' ימים הראשונים היא תולה במכה, הוא משום דדם המכה מצוי, ודם המקור אינו מצוי, אך בג' ימים הראשונים דדם המקור מצוי, אינה תולה בו, וכעי"ז כתב הפליתי בסימן קצ"ו סוסק"ה.

בתרוה"ד סימן רמ"ט כתב, דכתם פחות מכגריס טהור אף בג' ימים ראשונים, דדוקא כתם גדול דלא שכיח כולי האי ואפשר ליזהר בו, לא תלינן בג' ימים ראשונים, אבל כתם פחות מכגריס תלינן לי' לעולם, דאל"כ אין שום אשה יכולה ליטהר, דא"א ליזהר ממאכולת, ובדרכ"מ סימן קצ"ו כתב להוכיח מזה דדין זה הוא חומרא בעלמא, דאם הי' אסור מדינא ל"ה נפ"מ אם אפשר ליזהר,[[377]](#footnote-378) - ועי' פליתי שם סק"ה משה"ק על עיקר דין זה, ועמש"כ בזה בסד"ט שם ריש סקל"ד ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קס"ה, וכתב שם דכל הך דינא דאינה תולה בג' ימים ראשונים, הוא רק אחר חומרא דר' זירא דלעולם חיישינן דראתה ג' ימים, וע"כ צריכה ג' ימים להחזיקה בטהרה.

הדרכ"מ שם כתב עוד דהא דלא תלינן במכה בג' ימים הראשונים, הוא דוקא במכה שאין ידוע דמוציאה דם, אבל במכה שידוע שמוציאה דם, תלינן בה אף בג' ימים הראשונים, והש"ך שם סקי"ג נחלק ע"ז, ודקדק כן מל' סה"ת המרדכי, ומד' ר"פ שהובא בתשב"ץ סימן תע"ט, דבג' ימים הראשונים אינה תולה אף במכה המוציאה דם, והט"ז שם סק"ד הסכים להתיר לתלות במכה המוציאה דם בגונא דא"א ליזהר, עיי"ש.

הדרכ"מ שם פירש דהא דתולה במכה המוציאה דם אף בג' ימים ראשונים, הוא משום דאף כשרואה ממש תולה במכה המוציאה דם, כ"ש בכתמים דרבנן, ואף די"ל דשאני בתוך ימי הספירה דמעיינה פתוח, מ"מ כיון די"א דאפי' בשעת וסתה תלינן במכה הואיל ווסתות דרבנן, ה"נ בכתמים דרבנן תלינן במכה, ואפי' למ"ד דבשעת וסתה לא תלינן במכה, אפשר דהיינו משום דאיכא למ"ד דוסתות דאורייתא, ומשא"כ בכתמים דלכו"ע הן דרבנן,[[378]](#footnote-379) - ועיי"ש שכתב עוד, דאפשר דינא דסה"ת הוא חומרא בעלמא וכדחזינן דאם א"א ליזהר מותרת, וע"כ יש לתלות במכה שידוע שמוציאה דם, דא"א ליזהר, וכתב דמ"מ טוב להחמיר לכתחילה במכה שעוברת בימים מועטים דאפשר ליזהר מיקרי.

ולכאו' לטעמא קמא דהרמ"א, יש להתיר אף בגונא דאפשר ליזהר, ואך שהחמיר לכתחילה שלא להתיר אלא במקום דא"א ליזהר, דדמי להא דשרינן בכתם פחות מכגריס, וכ"ה בש"ך סימן ק"צ סקנ"א שכתב על מש"כ בשו"ע שם סמ"ד דאם לבשה חלוק בימי נדתה ובימי טהרתה ומצאה בו כתם תולה שמימי נדותה הוא, דלדעת הרמ"א היינו אף בג' ימים הראשונים, דומיא דהא דתולה במכה שבגופה המוציאה דם,[[379]](#footnote-380) והש"ך שם כתב דלדעתו דבג' ימים ראשונים אינה תולה אף במכה המוציאה דם, ה"נ אינה תולה בימי נדותה.

אך במל"מ פ"ט מאיסו"ב הכ"ט ד"ה ודע שהרב כתב דאף לדעת הרמ"א אין תולה בג' ימים הראשונים דמימי נדותה הוא,[[380]](#footnote-381) והסד"ט בסימן קצ"ו סוסקל"ד כתב דאפשר דהוא משום דלא תלינן במכה המוציאה דם, אלא משום דאפשר ליזהר, ובתוה"ש סימן ק"צ סקמ"ה נחלק ע"ד הש"ך מטעמא אחרינא, עיי"ש. - וכ"ה בש"ך בסימן קצ"ו סקי"ג, דהא דלדעת הרמ"א תלינן במכה המוציאה דם, ול"ד לנתעסקה בדם צפור דאינה תולה, והיינו דהרי אף בדם צפור תולה אף בבדיקת עד, (כמבו' בב"י ורמ"א בסימן ק"צ דתולה בבדיקת עד בכל מה שתולה בכתמים), הוא משום דשאני מכה שבגופה שא"א ליזהר, ועיי"ש בסד"ט שעמד בסתירת ד' הש"ך בדעת הרמ"א.

ובסד"ט שם הביא מתשו' פמ"א ח"ב סימן ק"ע דהא דתולה במכה שבגופה ואינה תולה בדם צפור, הוא משום דתלי' בגופה עדיפא, וכדחזינן מהא דבכתם שבגופה אינה תולה בדם צפור, ותולה במכה שבגופה, והסד"ט שם תמה ע"ז דהתם הוא משום דבדם צפור דהוא מעלמא, אמרינן דאם בא משם הי' לו לימצא על חלוקה, ומשא"כ במכה שבגופה, ולא מצאנו דתלי' במכה שבגופה עדיפא, - והגר"ז בקו"א סימן קפ"ז סוסק"י כתב דדעת הרמ"א דתלי' דמכה המוציאה דם הוי תלי' מעליא טפי ועדיפא משאר תליות,[[381]](#footnote-382) וזה ניחא טפי, אם הא דאינה תולה בג' ימים הראשונים, הוא משום דמצוי יותר שתראה מגופה, ול"ה תלי' מעליא, וע"כ בתלי' מעליא דמכה המוציאה דם תולין אף בג' ימים הראשונים, - ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ה ד"ה ולפי"ז כתב, דהוא משום דכשיש לה מכה המוציאה דם, אין נחשב הכתם לריעותא כלל, דדמי להיכא דידוע שהי' כתם מעלמא על החלוק, דאין חוששין שמא בא כתם ממקור דמי' ג"כ באותו חלוק, כיון דליכא ריעותא כלל, וה"נ הוא כשיש בה מכה המוציאה דם, דתולין במצוי שגם עכשיו הוציאה דם, ותו ליכא ריעותא כלל לחוש שבא דם מן המקור.

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ח כתב, דלמש"כ הרמ"א בדרכ"מ דהא דתולה בג' ימים ראשונים במכה המוציאה דם, הוא משום דכתמים דרבנן, הרי דבבדיקת עד דאורייתא לא תלינן בזה, - ועי' גם בסד"ט סימן ק"צ סקס"א שצידד לאסור בבדקה בג' ימים הראשונים בעד שאינו בדוק ונמצא עליו פחות מכגריס, ובסו"ד כתב דהיינו רק במשוך, דבבדיקת עד דאורייתא לא מקילינן לתלות במאכולת.

אך בד' החוו"ד סימן קצ"ו סק"ג משמע דס"ל דאף בבדיקת עד תולה במכה המוציאה דם, עיי"ש שכתב דאף דתולה במכה המוציאה דם, מ"מ בעינן שיהא לה פעם אחת שלא תראה בבדיקה ותעלה לה להפס"ט, ופעם א' שלא תראה בבדיקה ותעלה לה לבדיקת ז' נקיים, ומשמע דבשאר בדיקות ז' נקיים, היא תולה במכה המוציאה דם, וי"ל דס"ל דלמש"כ הרמ"א בסו"ד להתיר משום דהוא חומרא בעלמא ולא החמירו כשא"א ליזהר, יש להתיר אף בבדיקת עד, ולפ"ז במכה עוברת דאפשר ליזהר, אין להתיר בבדיקת עד.[[382]](#footnote-383)

בב"ש אהע"ז סימן ס"ג סק"ג צידד, דאף בעלת כתם אינה תולה בג' ימים הראשונים של ספירתה, אך בדגמ"ר סימן קצ"ו כתב להקל בזה, וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקע"ד והחכמ"א בכלל קי"ז סי"ז, וכ"כ המקנה בסימן ס"ג, - ובתוה"ש סימן קצ"ו סקי"ד כתב עוד, דאף אם ראתה ראי' גמורה ומצאה כתם תוך ג' ימים הראשונים דצריכה לחזור ולספור ז' נקיים, ה"ה תולה אף בג' ימים הראשונים של ספירתה השני', עיי"ש, אך הב"ש שם הוכיח מד' התרוה"ד דבכה"ג אינה תולה, והסכימו לזה הדגמ"ר והסד"ט שם.

בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן ק"ע כתב לדון בגונא שלבשה בגד בכל ימי ספירתה ובסוף ימי הספירה מצאה בו כתם, אם היא תולה, או דכיון דיש לחוש שהי' כתם זה בג' ימים ראשונים, אינה תולה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בזה בתפארת למשה סימן ק"צ סמ"א וסימן קצ"ו ס"י,[[383]](#footnote-384) ובסד"ט סימן ק"צ סקע"ד, ובחכמ"א כלל קי"ג ס"מ, ובבית אפרים יו"ד סימן מ"ה, ובפרד"ר סימן ק"צ שפ"ח סקנ"ב.

בתשו' פנים מאירות שם נסתפק, אם בג' ימים הראשונים מטמאינן אף בחלוק שאינו בדוק, ועיי"ש שהוכיח ממש"כ הרמ"א בסימן ק"צ סמ"א דאם השאילתו לנדה ואח"כ לבשתו ומצאה בו כתם בג' ימים הראשונים אינה תולה, אף דבכה"ג הו"ל כחלוק שאינו בדוק,[[384]](#footnote-385) ובפרד"ר סימן ק"צ שפ"ח ריש סקנ"ב כתב ג"כ לטמאות בזה, אך כתב דבחלוק שהוא בחזקת מלוכלך, תולין להקל אף בג' ימים הראשונים, אם לא פשעה בזה שלבשתו, - ועי' בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ה ד"ה ולפי"ז וד"ה איברא מש"כ בדין בדקה בעד שאינו בדוק בג' ימים ראשונים.

1. והא דמטהרינן, אף דנוטה הדבר שהוא מגופה, לכאו' הוא מכח דינא דמבשרה ולא כתם דמזה נלמד דכל דאין הדבר ודאי שראתה לא חיישינן לה ותלינן לקולא, וכמש"כ הפסקי רי"ד לקמן בסוגיין, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובס' קובץ תשובות ח"א סימן פ"ד כתב לדון לפ"ז, דבזה"ז שדרך הנשים לראות שלא בהרגשה, טמאה מדאורייתא אף שראתה בלא הרגשה, ועד"ז כתב הפרד"ר שם, דבזה"ז דאין הנשים בקיאות בפתיחת המקור, הרי דאף אם לא הרגישה בפתיחת המקור, מ"מ כיון שראתה כדרך ראייתה תמיד היא טמאה מה"ת. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועמש"כ בתשו' שב יעקב סימן ל"ו בתשו' ר"ג ממיץ ד"ה אמנם כן נ"ל בטעמא דקרא, ועד"ז כתב בתשו' בית יצחק יו"ד ח"ב סימן ט"ו סק"ג. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך שו"ר בס' ראש הברזל סימן ג' אות ג' שכתב דעיקר דין הרגשה הוא שתרגיש הדם בעודו בבשרה, וליכא נפ"מ אם הרגישה בתחילת יציאתו או שהיא מרגשת אח"כ כשהוא בבית החיצון, וכל שהרגישה בו בעודו בבית החיצון ה"ה טמאה למפרע אף בשעה שלא נודע ממנו, וכתב דהו"ל כמו דנימא דאין הבהמה נטרפת אלא בטריפות שנודע לו בעודה בחיים, דפשיטא דעכ"פ הטריפות ההוא מטריפה למפרע מעת אשר אנו יכולים להסתפק שנולד לה הטריפות, ולפ"ז יש לפרש כן גם בד' רבינו עובדי'. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה מתפרש מש"כ בפירש"י לקמן נ"ט א' ד"ה לא דהא דגזרו חכמים בכתמים, הוא כדי שלא להקל בנדה גמורה, ולכאו' הוא דלא כמש"כ בפירש"י בשלהי סוגיין דהוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתה, - ולהנ"ל ניחא דב' דינים נשנו כאן, דכלפי עיקר הא דכתמים אינם טמאים מדאורייתא, הא דגזרו חכמים הוא כדי שלא להקל בנדה גמורה, והיינו משום דטעם טהרתן מדאורייתא הוא משום דשמא אי"ז מגופה, אך אם הוא מגופה ה"ה טמאה, וע"כ יש לחוש דאם נתיר מכח הא דתלינן דאי"ז מגופה, יבואו להקל בנדה גמורה, וכלפי הא דאינם טמאים משום דליכא הרגשה, הא דגזרו חכמים הוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתה, דבזה ל"ש הטעם שלא יבואו להקל בנדה גמורה, שהרי ראי' בלא הרגשה אינה מטמאה בודאי, וליכא בזה חשש איסור כלל, ועד"ז כתב הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ובהכי ניחא. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם בד' התוס' לעיל נ"ו ב' ולקמן ס"ב ב', י"ל, דלעולם הא דכתמים דרבנן הוא גם משום דבעינן הרגשה, ומש"כ דהוא דהוי דרבנן הוא משום דשמא אי"ז מגופה, הוא לענין טהרת הדם עצמו, דמשום דינא דהרגשה, אף דהאשה טהורה, מ"מ הדם טמא, עכ"פ למ"ד דמקור מקומו טמא, ונתבאר להלן, - אך בדבריהם לעיל ו' א' מבו', דכל עיקר הא דהאשה טהורה, הוא משום דשמא אי"ז מגופה, וכ"נ גם בד' התוס' לעיל נ"ג ב' ד"ה שהוא ובד' התוס' הרא"ש שם, שלא נחלקו על יסוד ד' רש"י שם, דאם הוה תלינן כתמה בראייתה בודאי, היו מונים לה ימי נדה משעת כתמה, עיי"ש.

   ואמנם י"ל דבכל הני גווני, איירי כשיש זמן מרובה משעת הכיבוס, דבזה תלינן דארגשה ולאו אדעתה, וכמש"כ התוס' בסוגיין, וע"כ בזה לא מטהרינן אלא משום דשמא אי"ז מגופה, אך אה"נ בגוונא דליכא אלא זמן מועט, מטהרינן גם משום דינא דהרגשה. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך בזה י"ל דספק זה בפנ"ע ל"מ לטהרה, דעדיין היא אסורה מספק, - והא דלא מטהרינן לה משום חזקת טהרה, י"ל דהוא משום דאיתרע חזקתה, וי"ל עוד, דאי"ז ספק גמור המועיל להתיר. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכן מצינו גם לעיל נ"ב ב' דנחלקו הרמב"ן והרשב"א והר"ן ע"ד רש"י שם, וכתבו דכתמים דרבנן אף אם ידוע דהוא מגופה, אך הרשב"א והריטב"א שם כתב דבגונא דהתם י"ל דתלינן שראתה גם את הראי' השלישית בהרגשה. [↑](#footnote-ref-9)
9. לפנינו הגירסא "דם" ולא כתם, אך בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם גריס דם יהי' זובה בבשרה ולא כתם, וכ"ה בפסקי רי"ד שם, וכ"ה בד' הראב"ד בבעה"נ בריש שער הכתמים, והראב"ן בסימן שכ"א, והסמ"ג לאוין קי"א, והאו"ז בסימן שנ"ב, והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד', וכ"נ בפירש"י בב"ק ל"ח ב' ד"ה מרקם, וכן ליתא בכת"י, ובד' הראב"ן שם מבו' דעיקר הדרשא הוא דבבשרה ולא כתם, וכ"נ בפירש"י שם, וכ"ה מבו' בד' הנימו"י במגילה כ' א', - ומתישב בזה משה"ק בתשו' שב יעקב ח"א סימן ל"ו ד"ה ופתח דבריו דהיאך ממעטינן ממילת דם ולא כתם, דאטו כתם לאו דם הוא. [↑](#footnote-ref-10)
10. וזה מתישב לפ"מ דגרסי דם יהי' זובה בבשרה ולא כתם, דלפי הגירסא שלפנינו דם ולא כתם, ודאי דאי"ז חד דינא עם דינא דשמואל דעד שתרגיש בבשרה. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך צ"ע דא"כ מאי קמ"ל שמואל מתניתין היא, וגם מאי פרכינן בגמ' על שמואל, הרי משנתינו היא, - וצ"ל דבמתניתין הי' מקום לפרש דהא דממעטינן מקרא דבבשרה ולא כתם היינו משום דיתכן דהוא מעלמא, וזהו דקמ"ל שמואל דהא דממעטינן כתמים מקרא דמבשרה, הוא משום דדרשינן עד שתרגיש בבשרה, ומה"ט היא טהורה אף כשבדקה קרקע עולם ומצאה דם אף דליכא צד דמעלמא. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכ"ה גם למש"כ הסד"ט בדעת רש"י ותוס' דס"ל דעיקר הא דכתמים דרבנן הוא משום דשמא אי"ז מגופה, ולכאו' הוא משום שפירשו כן במתניתין דלקמן. [↑](#footnote-ref-13)
13. וכ"נ בד' הב"י בסימן ק"צ סל"ד ד"ה ומ"ש ואדוני דטהרת כתמים מדאורייתא הוא משום דאי"ז אלא ספק, עיי"ש, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיקר הך מילתא דדינא דדם ולא כתם ודינא דשמואל הם ב' דינים, כ"ה מבו' גם בתשו' הרמ"א בסימן צ"ז, ועיי"ש שכתב דהיכא דאיכא הוכחה דהכתם הוא מגופה היא טמאה מדאורייתא, דלא קי"ל כשמואל דאינה טמאה עד שתרגיש, אך כל דליכא הוכחה דהוא מגופה היא טהורה מדינא דדם ולא כתם, וכ"כ החוו"ד בסימן קצ"ו סק"ג, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ד. [↑](#footnote-ref-15)
15. והבינת אדם בסק"ט בתחילת דבריו כתב לפרש עוד, דהא דמטהר ר"ע מקרא דדם ולא כתם, הוא רק בכתם שאנו מסופקים אם הוא דם או צבע, אך שמואל איירי כשמצא דם ודאי, ובזה לא מטהרינן אלא משום הרגשה, - ועיקר הך מילתא דיש מקום לחלק בין כתם לבין דם גמור, כ"ה מבו' גם בדרישה סימן ק"צ סקט"ו ובש"ך שם סקל"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. ונפ"מ לפ"ז, דאם בדקה קרקע עולם וישבה עליו במשך זמן ואח"כ מצאה דם, דיש לחוש דארגשה ולא אדעתה, ה"ה טמאה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך בתשו' אבנ"מ סימן כ"ג ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קע"ז נחלקו ע"ז, וכתבו דדם בלא הרגשה אינו סותר בז' נקיים, והמנחת שלמה בח"ב סימן ע"ב ענף ג' האריך דכ"ה דעת רבים מן האחרונים והוכיח דכ"ה המנהג. [↑](#footnote-ref-18)
18. ועיי"ש בסוסק"ה שהוסיף מש"כ בפירש"י בב"ק ל"ח ב' ד"ה מרקם, ז"ל, דמדאורייתא דם יהי' זובה בבשרה כתיב שתראהו מגופה ולא שתמצאהו בבגדה עכ"ל, ובפירש"י בחולין נ"ה א' ד"ה חוץ מכגריס, ז"ל, דכתמים עצמן דרבנן דמדאורייתא עד דחזיא מגופה כדכתיב דם יהי' זובה בבשרה, עכ"ל, והרי דלא טיהרה תורה בכתמים אלא כשלא ראתה מגופה אלא מצאה בבגדה, אך כל שראתה מגופה, אף דמספק"ל אם הוא מהחדר או מהעלי', הו"ל כשאר ספיקא דאורייתא. [↑](#footnote-ref-19)
19. ולכאו' יש ללמוד כן גם מד' התוס' בסוגיין שהק' דמ"ט לא פריך על שמואל ממתניתין דפ' בא דם הנדה בדיני כתמים, וכן הק' התוס' הרא"ש והרשב"א דמ"ט לא פריך ממתניתין דהכתם שנמצא בחלוק מטמא למפרע, ואי נימא דהדם עצמו טמא אף בלא הרגשה, הרי י"ל דהא דהכתם מטמא למפרע עד שעת כיבוס, הוא משום דנטמאת האשה טומאת ערב מן הדם, - אך יש לדחות דהוא משום דמשמעות מתניתין דהוא מטמא את האשה למפרע כטומאת נדה, והיא מטמאה את הטהרות אף בהיסט, וכ"נ ממה שלא הביאו הרא"ש והרשב"א ממתניתין דכל הכתמים הבאים מרקם וכו', - ועמש"כ בתשו' נובי"ת יו"ד סימן קי"ח לפרש לד' התוס' בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-20)
20. והגר"ז שם הוכיח דאין לחלק ולומר דאף דאשה טהורה מ"מ הדם טמא, מסוגיית הגמ' לעיל כ"ב א' בדם בחתיכה דנמי ממעטי' לי' מקרא דבבשרה, ומבו' התם דלמ"ד מקור מקומו טהור אין הדם טמא, ועיי"ש שהוסיף להוכיח כן למש"כ הר"ן בסוגיין, במיעוטא דשפופרת וחתיכה, דטעם ההיתר הוא משום דהוי בלא הרגשה, וכן הביא לפרש בחי' הרשב"א שם, ועיי"ש שדחה לזה מכח הסוגיא בהמפלת, אך לא הק' ע"ז ממה שאמרו שם דלמ"ד מקור מקומו טהור הדם טהור, - אך אם נפרש לסוגיא דלעיל שם כפשטות ד' רש"י שם, דדם שבחתיכה אי"ז דם נדה כלל אלא דם חתיכה אין להביא משם.

    עוד יש להעיר בזה מסוגיית הגמ' לעיל שם, דמבו' דאם ממעטינן דם יבש שאינו מטמא את האשה מקרא דכי יזוב זוב דמה, ה"נ הדם עצמו טהור, - והנה אמנם י"ל דהתם שאני דאין הגריעותא במעשה הראי' אלא בהדם עצמו, וע"כ אף הדם טהור, אך בד' התוס' שם ד"ה אם נמוחו משמע דאין הגריעותא בהדם עצמו, אלא הגריעותא היא במעשה הראי' דלא מידב דייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועיי"ש שכתב דה"נ מהני שאר הרגשות שבגופה, והסד"ט בסימן ק"צ סק"א כתב בשמו דאף שאר מקרים שבגופה בשעת הוסת הוי הרגשה, ומשמע דהיינו דסגי במקרי הגוף הבאים בשעת הוסת ליחשב כהרגשה, והפרד"ר בפתחי נדה בסופו כתב בדעת הרמב"ם, דכל מקרי הגוף שכתב בפ"ח מאיסו"ב ה"ב דדרך האשה שיש לה וסת שמרגשת בהם, סגי בהו לקיום דין הרגשה. [↑](#footnote-ref-22)
22. והסד"ט בסימן ק"צ סק"א הביא כן מתשו' פני יהושע יו"ד סימן א', וצ"ב דמשמעות ד' הפנ"י שם דמודה דהרגשת יציאת הדם מן המקור הויא הרגשה, ורק הרגשת זיבתו לחוץ ל"ה הרגשה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובדעת הנוב"י י"ל דס"ל כמש"כ הפ"ת בסימן קפ"ג סק"ב לדון דאף דנטמאת האשה בעקירת הדם מבית הפנימי לבית החיצון, מ"מ גם יציאת הדם מבית החיצון לחוץ חשיב לראיית טומאה, עיי"ש, ושמא י"ל עוד דס"ל דהא דבעינן הרגשה הוא תנאי בעלמא בטומאתה, וכל שהרגישה ביציאת הדם מן הבית החיצון, ה"ה נטמאת למפרע בראייתה. [↑](#footnote-ref-24)
24. וה"נ הוא באשה ישינה, דכל שראתה בהרגשה, אף שמחמת שנתה לא חשה בהרגשה זו, הו"ל כראי' בהרגשה, כאשר כ"ה מבו' בתשו' מהר"ם מלובלין סימן ב', ובתוה"ש בסימן ק"צ סק"נ, ובסד"ט בסימן קפ"ג סק"ב ד"ה אמנם. [↑](#footnote-ref-25)
25. ובטעם הא דלא מטהרינן לה משום דאינה מרגשת ביציאת הדם, כתב החידוד הלכות דכיון שמרגשת ביציאת החתיכה חשיב כהרגשה, אע"ג שהיא הרגשת דבר אחר, מ"מ כיון דדם נדה בתוכה כולה חדא הרגשה היא, - ועיי"ש שכתב לפ"ז בדין אשה הרואה טיפי דם מתוך זיבת ליחה לבנה, דאף אם תלינן ההרגשה בליחה לבנה שהיא הרוב, כמש"כ בתשו' בית יעקב סימן קס"ז, ובתשו' שב יעקב ח"א סימן מ', מ"מ הרגשה מיקרי, וכ"כ הסד"ט בסימן קפ"ח סק"ד ד"ה ואגב ובסימן ק"צ סק"א, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן קפ"ג סק"ב (ד"ה וגם אפשר) דבכה"ג מיקרי הרגשה לשניהם בשוה.

    ולכאו' לפ"ז יש מקום לישב לד' הי"מ והר"ן, דכל הא דממעטינן לה ול"מ שמרגשת ביציאת החתיכה, הוא משום דאין דרכה של אשה לראות דם בחתיכה, וע"כ לא חשבינן ליציאת החתיכה והדם כיציאה אחת, כיון דאי"ז הצורה הראוי' לראיית דם ע"י החתיכה, אך אם דרכה של אשה לראות דם בחתיכה, דנים את יציאת החתיכה והדם כיציאה אחת, וסגי במה שמרגשת ביציאת החתיכה, - אך אי"ז מתישב בהא דמדמי הגמ' לעיל שם דין ראיית דם בשפופרת, לדין ראיית דם בחתיכה, והגר"ז בקו"א בסימן קפ"ג סק"ב כתב לדעת הר"ן, דהיינו כשהכניסה השפופרת למקור, ואינה מרגשת יציאת הדם, ובכה"ג הרי ליכא הרגשה דיציאה מן המקור כלל. [↑](#footnote-ref-26)
26. ועמש"כ הסד"ט סימן ק"צ סקס"ז ד"ה והנה ראיתי והגר"ז בקו"א סימן קפ"ג סק"ב לדחות ראי' זו, ומש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב לדחות בע"א. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך הפרד"ר בפתחי נדה עמ' נ"ב ד"ה וע"פ דברינו כתב לפרש לד' הב"י בע"א, - ועי' גם בסד"ט סימן קפ"ג סק"ב ד"ה ולכאורה שכתב דד' הב"י הם למסקנת סוגיין דמודה שמואל דטמאה מדרבנן, דלפ"ז א"צ להעמידה כשהרגישה, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן קפ"ז סק"י. [↑](#footnote-ref-28)
28. ובפסקי הרשב"ץ לקמן ר"פ האשה הביא בשם הרמב"ן דהא דמטהרינן בדם במ"ר הוא אף במרגשת, וכתב דכבר תמהו ע"ז רבים שאין לטהר במרגשת, וכתב די"ל דהרגשה שכתב הרב אינה הרגשת דם אלא הרגשת מ"ר, אבל הרגשת דם טמאה, וכ"נ לתשב"ץ, עכ"ד, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-29)
29. ובתשו' שב יעקב סימן ל"ו ד"ה וא"כ נקט בדעתם דההרגשה בפנ"ע אינה הוכחה שראתה, ורק כשמצאה דם טמא תלינן שראתה בשעה שהרגישה, - אך הפרי דעה בפתיחה ו' בד"ה עוד ראיתי נקט בדעתם דההרגשה בפנ"ע הוי הוכחה שראתה, אלא דאם בדקה ולא מצאה כלום סמכינן ע"ז ואמרינן שלא ראתה, אך אם לא בדקה כלל ה"ה אסורה. [↑](#footnote-ref-30)
30. עיי"ש שהביא מד' התפארת למשה והנוב"י דאף במעוברת שהרגישה פתיחת המקור, מטמאינן לה, אף דדבריהם קיימי בדינא דא"א לפתיחת הקבר בלא דם. [↑](#footnote-ref-31)
31. והחוו"ד בסימן קצ"ד סק"א כתב דלא אמרינן א"א לפתיחת הקבר בלא דם, אלא כשהפילה איזה דבר דנפתח הקבר כ"כ עד שיצא ממנה, דבכה"ג אמרינן דא"א בלא דם, אבל כשנפתח הקבר ולא יצא ממנה דבר, אף דם אינו יוצא, וכ"ה להדיא בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בר"פ המפלת, דהא דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, היינו דכשיצא דבר מן הרחם א"א שלא יצא עמו דם, - ועמש"כ האמרי ברוך בהגה' לתשו' נובי"ת יו"ד סו"ס ק"כ לפרש הטעם בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-32)
32. אך הפרד"ר בסימן קפ"ח שם כתב דאף שכתבו התוס' דבדברים קטנים ליכא למימר דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, היינו משום דלדברים קטנים אין הקבר נפתח כלל, אך כל שהרגישה שנפתח מקורה ונפתח הקבר, א"א בלא דם. [↑](#footnote-ref-33)
33. והאו"ש בפ"ה מאיסו"ב ה"ו הק' ע"ד הרז"ה, דא"כ הדין נותן דכל אשה שיצא ממנה מראה טהור תהא טמאה, דכיון שיצא ממנה מראה טהור ידעינן דנפתח מקורה, וא"א לפתיחת הקבר בלא דם טמא, - אך למש"כ התפארת למשה דכל שלא נפתח מקורה אלא מעט לא אמרינן דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, ניחא. [↑](#footnote-ref-34)
34. והחכמת אדם בכלל קי"ג ס"א נקט ג"כ דבהרגישה זיבת דבר לח מטמאינן לה, - אך י"ל דהוא רק לטעמי' דס"ל דהרגשת זיבת דבר לח הויא הרגשה. [↑](#footnote-ref-35)
35. ולפ"ד החת"ס דבהרגשת זיבת דבר לח לא מטמאינן לה בלא ראי', אף אם הויא בכלל הרגשה, וכן למש"כ החכמת אדם דבהרגשת זעזוע אברים לא מטמאינן לה בלא ראי', צ"ע, דא"כ מאי פריך אי דארגשה וכו', ומ"ט לא מוקמינן לה בהרגשות אלו, דאינם מועילין לטמאותה. [↑](#footnote-ref-36)
36. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קנ"ח כתב כן בדין פתיחת הקבר, דלדעת הראב"ד דאפשר לפתיחת הקבר בלא דם טמא, וכל הא דמטמאינן לה כשנפתח הקבר אף דאפשר שיצא דם טהור הוא משום דרוב דמים טמאים, הרי דאם נפתח הקבר וראתה דם טהור טהורה, דכיון דהדם טהור לפנינו, מהיכ"ת ניחוש דראתה עוד גם דם טמא ונאבד, ורק לדעת הרז"ה דא"א לפתיחת הקבר בלא דם טמא, ה"ה טמאה גם בכה"ג, דבע"כ דהי' גם דם טמא ונאבד. [↑](#footnote-ref-37)
37. ונפק"מ בזה, דלפ"ד החוו"ד אין לטהרה כשמצאה מראה טהור, אלא כשבדקה בדיקה גמורה בחו"ס ולא מצאה דם, אך אם לא בדקה בחו"ס, אף אם מצאה מראות טהורות, לא מטהרינן לה, אך לפ"ד הפליתי שפיר יש לטהרה בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-38)
38. והסד"ט סימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ובהכי ניחא עמד בזה ממש"כ רש"י לקמן נ"ט א' ד"ה לא דהא דגזרו חכמים בכתמים, הוא כדי שלא להקל בנדה גמורה, וזה דלא כמש"כ הכא דהוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתה, ועיי"ש מש"כ בזה, ונתבאר בזה בדף מס' 1 הערה ג'. [↑](#footnote-ref-39)
39. מבו' בדבריהם שפירשו דלדעת רש"י בכה"ג היא טהורה, וכ"כ הר"ג ממיץ בתשו' שב יעקב סימן ל"ו, - אך הערול"נ כתב די"ל דמודה רש"י דאף אם מוחזק לה שלא הרגישה טמאה מדרבנן, אלא שבא לפרש טעם הא דגזרו חכמים על הכתמים אף שלא הרגישה, וע"ז פירש דכיון דבזמן מרובה יש לחוש דארגשה ולאו אדעתה וטמאה מה"ת, ע"כ גזרו אף בזמן מועט אטו זמן מרובה, אף דבכה"ג היא יודעת בודאי שלא הרגישה, ועמש"כ בזה הלחו"ש בסימן ק"צ סק"א, ומש"כ הפרד"ר בפתחי נדה עמ' ל"ז ואילך. [↑](#footnote-ref-40)
40. והסד"ט סימן ק"צ סק"ז כתב לתלות בפלוגתייהו טעם הא דמטהרינן בכתמי קטנה שלא הגיע זמנה לראות, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-41)
41. ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז מש"כ התוס' דרב אשי נמי מודה וכו', דכונתם להוכיח כדבריהם דטעם טומאת כתמים הוא אף כשמוחזק לה שלא הרגישה. [↑](#footnote-ref-42)
42. ומדבריהם שם נראה דס"ל כדעת רש"י דעיקר טומאת כתמים הוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתה, דאי נימא כד' התוס' דאף שבא הדם בלא הרגשה טמא, מעיקרא מאי קשיא להו דמ"ט מודה שמאי בכתמים. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובס' ראש הברזל סימן ג' אות ח' כתב לישב למש"כ שם באורך דעיקר דין הרגשה הוא שתדע ממציאות הדם בעודו בגופה, וכיון דוסתות דאורייתא, הוסת עצמו נחשב כידיעה, וע"כ היא טמאה. [↑](#footnote-ref-44)
44. והרמב"ן לעיל נ"ב ב' כתב דיש לדחוק דאף כשראתה בלא הרגשה, אינו עולה לה לשימור, ועיי"ש שכתב דאי"ז נכון, ולא נתפרש להדיא בדבריו אם קאי גם על הך מילתא, ובחי' הר"א שם משמע דגם ע"ז כתב דאינו נכון, דראי' בלא הרגשה לאו כלום הוא, ואף ה"ז עולה לשימור, ועמש"נ בזה בדף מס' 9. [↑](#footnote-ref-45)
45. וי"ל דס"ל כמש"כ הלחו"ש שם די"ל דאה"נ מדאורייתא ל"ב בדיקה בז' נקיים רק שתתן דעתה ותשגיח על הימים שיהיו נקיים בלא דם, וכל שיודעת שלא הרגישה ה"ה נקי', וכל הא דבעינן בדיקה בז' נקיים הוא מדרבנן שטימאו לראי' בלא הרגשה. [↑](#footnote-ref-46)
46. ולכאו' בעכצ"ל בזה, דאף דבז' נקיים שהיא מוחזקת בטומאה הצריכה תורה להחזיקה בטהרה משום דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, וכן ביום הוסת חיישינן דארגשה ולאו אדעתה, מ"מ כל שבדקה והחזיקה עצמה בטהרה, תו לא חיישינן דארגשה ולאו אדעתה, וע"כ אף אם מצאה כתם שהוא ודאי מגופה על דבר שאינו מקב"ט טהורה, - אך הדברים צ"ע, דלכאו' הדין נותן דכל שמצאה כתם שהוא ודאי מגופה, ה"ז מבטל לבדיקתה, וכ"ש אם מצאה תחילה כתם, ואח"כ בדקה ומצאה טהורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך שמא יש מקום לומר דכיון דכ"ז שלא בדקה חיישינן שראתה, ומכח זה מטמאינן לה, הו"ל כמו שמצאה את הדם, וע"כ היא טמאה. [↑](#footnote-ref-48)
48. וכ"נ ממש"כ הבית מאיר בסימן קפ"ח, דאף אם זיבת דבר לח ל"ה בכלל הרגשה, מ"מ כל שהרגישה זיבת דבר לח יש לה לבדוק עצמה, דאף דלא הרגישה ואינה טמאה מדאורייתא, מ"מ כל דאיכא לברורי בלא טורח צריך לברר אף בדרבנן, עיי"ש, והרי דאף דאי"ז מציאה גמורה, למש"כ שם לדון דאי"ז אלא ספק ואינה אסורה בדיעבד בלא בדיקה, מ"מ לפי הצד דיצא ממנה דם היא טמאה, וע"כ היא צריכה לבדוק עצמה. [↑](#footnote-ref-49)
49. וכאשר כ"ה מוכח לדעת רוב קמאי דבבדקה קרקע עולם הוי הדם ודאי מגופה, וכל טהרתו הוא משום דליכא הרגשה, ואפ"ה מטהרינן מכח הא דהוי דבר שאינו מקב"ט. [↑](#footnote-ref-50)
50. ואמנם גם אי נימא דמהא דמטהרינן בכתם הנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט או ע"ג בגד צבוע טהור יש ללמוד דלא טימאו חכמים כתמים אלא כשנמצאו, מ"מ ודאי דכל שנמצאו ה"ה טמאה למפרע משעה שיצא הדם, כאשר כ"ה מבו' מהא דכתמים מטמאין למפרע ומכ"ד. [↑](#footnote-ref-51)
51. הערול"נ כתב דמה שהוצרכו ליתן טעמים לזה אף דילפינן לה מקרא, הוא משום דבע"כ דהך קרא אינו אלא רמז בעלמא, שהרי מדאורייתא כתמים טהורים, ועוד, דאם מהך קרא יליף אין ללמוד אלא לטהר כתם הנמצא על הקרקע, ומנ"ל דאף אם נמצא על שאר דברים שאין מקב"ט טהור. [↑](#footnote-ref-52)
52. ובתשו' נובי"ק יו"ד סימן נ"ב כתב לפרש ע"ד ד' הר"ן בע"א קצת, ועמש"כ החוו"ד בסימן ק"צ סק"ח לתמוה ע"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-53)
53. ועיי"ש בהמש"ד שכתב דכ"ז הוא משום דדעת הר"ן דעיקר טהרת כתמים הוא משום דליכא הרגשה, אך לדעת הסוברים דאיכא טהרה בפנ"ע בכתם משום הצד דהוא מעלמא הרי דמכח זה גם הבגד טהור, - אך למש"כ הגר"ז בסימן ק"צ סק"ע דהא דטימאו חכמים אף דאיכא צד דמעלמא, הוא אף כשנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט, ונתבאר להלן, נמצא דאחר דמדרבנן לא מטהרינן מכח הצד דהוא מעלמא, תו יש לטמאות את הבגד, דהוא נטמא אף דלא הרגישה ביציאת הדם, ושפיר י"ל דכיון דהבגד טמא, טימאו אף את האשה. [↑](#footnote-ref-54)
54. ושמא יש לפרש לדבריהם, דאף דמדינא אין הכתם מטמא את הבגד, מ"מ גזרו חכמים שיטמא את הבגד, משום דאי"ז ניכר על הדם עצמו שבא בלא הרגשה, ואטו זה טימאו אף את האשה, - והעירו לפרש עוד בזה, כמשמעות ד' הרשב"א דהא דמטמאינן את הבגד מדינא, הוא משום דאשתכח ריעותא בגופי', ומשא"כ האשה דלא נמצא ריעותא בגופה, וי"ל דהיינו דעיקר הא דטימאו חכמים כתמים, הוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתא וכמש"כ בפירש"י, וכ"נ בד' הרשב"א לעיל ג' א', ואכמ"ל, ואך דל"ה ראוי לחוש לכך, אלא לגבי הבגד, דאשתכח ריעותא בגופי', ולא לגבי האשה, וע"כ רק היכא דמטמאין את הבגד, מטמאינן אגב הכי גם את האשה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-55)
55. וכ"כ החוו"ד שם סוסק"ח דבע"כ דהא דסגי בטומאת נגעים, הוא משום דלא פלוג, - אך הפליתי שם סק"ט כתב טעם מחודש בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-56)
56. ולפ"ז יש לטמאות כתם שנמצא ע"ג בית שבא"י, כשיש בו אבנים ועצים ועפר בענין שראוי לקב"ט נגעים, - אך לדעת הסוברים דקדושת הארץ בטלה בזה"ז, יש להסתפק אם מכח זה חשבינן לה כחו"ל ולי"ב לטומאת נגעי בתים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. וכ"כ המחה"ש בסימן ק"צ סקט"ז, והלחו"ש שם סקל"ו, - אך בהגה' החשק שלמה למחה"ש שם כתב דהיינו רק משום דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת. [↑](#footnote-ref-58)
58. ולמש"כ הרשב"א דטעם הא דדבר שאינו מקב"ט אינו מקבל כתמים הוא משום דאי"ז מצוי שתשתמש בו וכו', ודאי דיש לטהר אף כשהוא ביד האשה והאשה נטמאת במשא, [↑](#footnote-ref-59)
59. וכ"ה מוכח למש"כ הבינת אדם בסק"ט דבכל כתם מזמן ארוך חיישינן מדאורייתא דארגשה ולאו אדעתא, ואין טהרתו אלא משום הצד דהוא מעלמא, ואפ"ה מטהרינן כשנמצא על דבר שאינו מקב"ט. [↑](#footnote-ref-60)
60. אך יש שפירשו דאי"ז מכח ה"ט, אלא הוא להסד"ט לטעמי' דס"ל דאף כשנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט המונח על דבר המקב"ט, ה"ה טמאה, וה"נ הכא שקינחה בעד שבידה, דנטמאת האשה בטומאת משא. [↑](#footnote-ref-61)
61. ועיי"ש שפירש הטעם בזה למש"כ בתשו' נובי"ק יו"ד סימן נ"ב בטעם טהרת כתמים שנמצאו ע"ג דבר שאינו מקב"ט, וכ"כ בתשו' דברי חיים יו"ד ח"ב סימן פ'. [↑](#footnote-ref-62)
62. ועיי"ש שכתב דאכתי תיקשי דמאי פריך פשיטא, הרי שפיר י"ל דזהו דקמ"ל דאף דה"ז מקב"ט מדרבנן, מ"מ אינו מקבל כתמים. [↑](#footnote-ref-63)
63. ויש שהוכיחו כן ממש"כ הראב"ד להוכיח דאף דבר שאינו מקב"ט מקבל כתמים מהא דמטמאינן כתם הנמצא במשתיתא אף דהיא פשוטי כלי עץ דאינם מקב"ט, והרי דאף דדעת הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה סימן א' דכל פשוטי כלי עץ מקב"ט מדרבנן, מ"מ לדעת ר' נחמי' אינם מקבלין כתמים, - אך אי"ז מתישב, דאם אכן פשוטי כלי עץ מקב"ט מדרבנן, היאך הוכיח הראב"ד מההיא דמשתיתא דלא קי"ל כר' נחמי', הרי שפיר י"ל דגם לדעת ר' נחמי' דבר המקב"ט מדרבנן מקבל כתמים, ובע"כ מד' הראב"ד כדעת רוב קמאי דפשוטי כלי עץ אין מקב"ט אף מדרבנן, וכ"נ להדיא בד' הראב"ד בעדויות פ"ג מ"ט ובפי' התו"כ שמיני פר' ו' ה"ד דפשוטי כלי עץ דאין משמשין אדם ומשמשיו אין מקב"ט אף מדרבנן, ומש"כ הראב"ד בשער הטבילה דהן מקב"ט מדרבנן, היינו כשהן ראויין למדרסות, והוא כדעת הרמב"ם בפ"א ובפכ"ג מכלים דהא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-64)
64. ועיי"ש שכתב דאף דלפי דבריו במהדו"ק סימן נ"ב, ל"ה לנו לגזור בכתם הנמצא ע"ג דבר המקב"ט מדרבנן, מ"מ לא חילקו רבנן בכך, והוכיח כן דלא פלוג רבנן, דאל"כ מ"ט מטמאינן אף בכלי שהוא טמא כבר, (ובזה"ז הרי כל הכלים טמאים). [↑](#footnote-ref-65)
65. ובס' בדה"ש סימן ק"צ ס"י כתב דזה מתישב רק אי נימא בדעת הרמב"ם דדם הנדה לא חשיב משקה, עיי"ש, - אך נראה דאף אי נימא דדם הנדה חשיב משקה, מ"מ י"ל דרק דבר הנטמא בטומאת "דם הנדה", מקבל כתמים, אך דבר שאינו נטמא בטומאת דם הנדה, אף אם דם הנדה מטמאו בתורת משקין טמאים, אינו מקבל כתמים, והיינו משום דטומאת דם הנדה, אינו מענין טומאת משקין, וכמבו' מהא דדם הנדה מטמא יבש, אף דאין ע"ז תורת משקה כלל, וע"כ ודאי דכלפי טומאת דם הנדה עצמו, לא נאמר הך דינא דהוא מטמא אחורי כ"ח, וע"כ הגם די"ל דכל דם הנדה יש בו גם טומאת משקין, (מכח דינא דסופו לטמא טומאה חמורה), ומכח זה הוא מטמא אחורי כ"ח, מ"מ כיון דאחורי כ"ח אינם מקבלין טומאת דם הנדה עצמו, חשיבי כדבר שאינו מקב"ט, וכתם הנמצא על גביהם טהור. [↑](#footnote-ref-66)
66. והדגמ"ר סימן ק"צ ס"י כתב דכיון דרבינו שמחה וראב"ן ורמב"ן אוסרים בזה, קשה להקל נגד ג' חמורי עולם, ומש"כ דכן דעת הראב"ן, הוא לפי הנוסחא שבהגמי"י שבדפוסים, אך ט"ס הוא וצ"ל רמב"ן, (וכאשר כ"ה בהגמי"י ד"ק), - אך הפת"ש שם סקכ"א הביא מתשו' תשובה מאהבה ח"א סימן קס"ג שהאריך דאין להחמיר בזה, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קל"א. [↑](#footnote-ref-67)
67. ועיי"ש שכתב לדון דהוא משום דהוא צבוע בתולדה, וזה כד' החכמת אדם דטהרת בגד צבוע הוא רק כשהוא צבוע בידי אדם, - וי"ל עוד למש"כ החת"ס דבבגד הסמוך לבשר גזרו אף בבגדי צבעונין. [↑](#footnote-ref-68)
68. ויש מקום לדון עוד בזה, דבל' הראשונים משמע דטהרת צבעונים הוא בבגדים, והרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ז כתב דהוא בכלי צבעונים, וי"ל דבשאר דברים הצבועים לא טיהרו כתמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-69)
69. ולמש"כ החכמת אדם דכל הא דבגד צבוע אינו מטמא משום כתם היינו כשהוא צבוע בידי אדם, ניחא, - וי"ל עוד למש"כ החת"ס דבבגד צבוע הסמוך לבשר איכא טומאת כתמים, וי"ל דה"נ בכתם הנמצא על בשרה, וכ"כ בתשו' מנחת יצחק ח"י סימן ע"ח אות א', ועיי"ש שכתב די"ל דבזה כו"ע מודו, - וי"ל עוד למש"נ לעיל בהערה לדון דטהרת צבעונים הוא רק בבגד או בכלים ולא בשאר מילי, ונפ"מ בין הטעמים הוא באשה שצבעה את בשרה ומצאה כתם ע"ג המקום הצבוע. [↑](#footnote-ref-70)
70. ועפי"ז העירו לדון, בדין כתם הנמצא על בשר האיש, די"ל דלא יהא בזה לטומאת כתמים, דהו"ל כבגד צבוע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-71)
71. צ"ב דכיון דכל היד המרבה לבדוק בנשים משובחת, וראוי לבדוק כדי למצוא את הדם אף שלא הרגישה, א"כ כ"ש דל"ה לנו להורות ללבוש בגדי צבעונין דעי"ז לא תמצא את הדם הטמא, ואף אי נימא דכל שנמצא הדם ע"ג בגד צבוע טיהרוהו חכמים למפרע, היינו רק את הדם שנפל ע"ג הבגד, אך אם נשתייר דם כ"ש שלא נפל ע"ג הבגד ה"ה טמאה, וא"כ מ"ט ראוי ללבוש בגדי צבעונין, - ולכאו' צ"ל דמה שתיקנו ללבוש בגדי צבעונין הוא משום דבכל כתם איכא צד דאינו כלל מגופה, ואף דאם מצאה כתם טמאה ולא תלינן דהוא מעלמא, מ"מ כיון דיתכן דהוא מעלמא ונטמאה בחינם, ע"כ יש לה ללבוש בגדי צבעונין, אך לפ"ז אם בבגד הסמוך לבשר הוי כודאי מגופה, אין ראוי ללבוש בגדי צבעונין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
72. הרמ"א בסימן ק"צ ס"י כתב דתלבש האשה בגדי צבעונין, כדי להצילה מכתמים, והתוה"ש שם סקי"ד והסד"ט שם סקכ"ב כתבו דלא כתב כן אלא בדרך עצה טובה, משום דהכא מסקינן דלא תיקנו חכמים כן, וכמשה"ק הב"י ע"ד הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-73)
73. הפרי דעה בטו"כ סימן ק"צ סקכ"ד כתב ללמוד מד' הט"ז שם **דכל שמצאה דם על קינוח שקינחה בבשרה, מצינו לטהר מכח דתלינן שבא לעד מבשרה, אף דאם הי' נמצא הדם על בשרה ל"ה תלינן בדעלמא, משום דמגופה חזיא ומגופה אשתכח חזקה מגופה אתיא, וכתב דהוא ע"ד דינא דחזקה שלא נתבררה בשעתה, דכיון שלא ראינו את הדם על בשרה, אין לנו להחזיק שהוא מגופה.** [↑](#footnote-ref-74)
74. הפרי דעה בשפ"ל סימן ק"צ סק"ל כתב לדון נפ"מ בפלוגתת התוס' והרשב"א בגונא שמצאה דם על בשרה למעלה ממקום התורפה ולמטה ממקום התורפה, עיי"ש, והתפארת למשה שם סי"ז נסתפק בזה אם בכה"ג תולה תחתון בעליון, ומסיק דתולה, (והביאו בגל' הגרע"א שם), וכן משמע בד' הסד"ט שם סק"מ, והפרד"ר בפתיחה התנאי הז' אות ה' כתב דאינה תולה, עיי"ש, ועמש"נ בזה בדף מס' 8. [↑](#footnote-ref-75)
75. ובתשו' בית שלמה יו"ד ח"ב סימן י"ד כתב דזהו מש"כ הרשב"א בתוה"ב דכיון דמגופה חזיא ובגופה לחוד אשתכח רגל"ד וחזקה [ד]מגופה אתא ולא תלינן, דתרתי קאמר, חדא דכיון שנמצא בגופה לחוד, רגל"ד דהוא מגופה, ול"ה תלי' מעליא, ועוד, דכיון דמגופה חזיא ובגופה אשתכח חזקה דמגופה אתא, וכ"נ בד' הב"ח בסימן ק"צ אות כ"ג, וכ"נ בד' הגר"ז שם סקל"ד, ובד' הגרע"א בגל' חוו"ד שם סק"ו, דמש"כ הרשב"א דרגל"ד דהוא מגופה, מכוון דבריו לההוכחה דהוא מגופה ולא מעלמא משום דאי מעלמא אתא על חלוקה מיבע"ל אשתכוחי, - אך בד' החוו"ד שם סק"ו וסקכ"ב מבו' דמש"כ הרשב"א דרגל"ד, אי"ז מכח ההוכחה דאי מעלמא אתא וכו', אלא היינו דכיון דמגופה חזיא ובגופה אשתכח, יש להחזיק דהוא מגופה, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה התנאי הה' אות כ"ה, ולפ"ז מש"כ הרשב"א רגל"ד וחזקה חד מילתא הוא, וכן משמע בד' הרשב"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-76)
76. אך בתשו' בית שלמה יו"ד ח"ב סימן י"ד כתב דיש לפרש לזה בע"א, דכל שיש מכה בגופה, ליכא לעיקר החזקה דמגופה חזיא ובגופה אשתכח, שהרי גם המכה הויא בגופה, ועיי"ש במש"כ בזה בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-77)
77. אך בדבריו בתוה"ב הקצר שם משמע להדיא דאין תולין בעיר שיש שם חזירים, אלא כתמים הנמצאים על הבגדים, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ח והרמב"ן בהל' נדה פ"ד הכ"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
78. ובזה מתפרש גם מש"כ המאירי בפירקין דהא דתולה בבנה או בבעלה, היינו אף בכתם שנמצא בבשרה, משום דשמא נגעו בה ומיששוה כדרך אשה עם בנה ובעלה, וכן משמע בד' הרשב"א בתוה"ב שם, (וכמש"כ הלחו"ש בסימן ק"צ סקכ"ה), וכ"כ הפרישה בסימן ק"צ סק"ל, והסד"ט שם סקמ"ג, (אך החוו"ד שם סקי"ג פקפק בזה), והיינו משום דהו"ל תלי' מעליא אף כשנמצא הכתם על בשרה לחוד, - וזהו גם מש"כ התפארת למשה בסימן ק"צ ע"ד הב"י ס"ו דכל שהרגה מאכולת תולה גם בבשרה, אך בגל' הגרע"א שם ס"ו פקפק בזה, והלחו"ש שם סקי"ג כתב דאינה תולה בכה"ג, ונתבאר בדף מס' 5. [↑](#footnote-ref-79)
79. ואין לומר דבכתם שנמצא על בשרה כיון דחזקה דמגופה קאתיא ה"ז טמא אף בדאיכא תלי' מעליא, דלהדיא מבו' בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר ובמשמה"ב דל"מ החזקה דמגופה קאתיא אלא בדליכא תלי' מעליא, וכנ"ל, ומה"ט הוא דאם נמצא הכתם על בשרה ועל חלוקה טהורה. [↑](#footnote-ref-80)
80. ועיי"ש שכתב לפ"ז באשה שהלכה יחף בשוק של טבחים ומצאה כתם על כף רגלה, דטמאה, דגם בזה איכא רגל"ד ממה שלא מצאה גם על חלוקה, וכתב לדון דלדעת התוס' שפיר יש לתלות בכה"ג, אך מסיק דגם לדעתם לא פלוג רבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-81)
81. יש מקום לומר דכל מש"כ הרשב"א לדקדק כן מד' הראב"ד, הוא לטעמי' דהא דבכתם שנמצא על בשרה אינה תולה, הוא משום דכיון שנמצא על גופה ומגופה קא חזיא חזקה מגופה אתא, ונמצא דבכתם שעל בשרה אינה תולה אף כשיש מקום לתלות, וזה דלא כמש"כ הראב"ד דהא דעל בשרה טמאה הוא דוקא כשאין לה במה לתלות, - אך אי נימא כדעת התוס' ודעימייהו דהא דבכתם שנמצא על בשרה אינה תולה, הוא משום דאי"ז תלי' כלל, דאי מעלמא אתאי על חלוקה מיבע"ל אשתכוחי, שפיר י"ל כן גם בדעת הראב"ד, דאף דגם כתם שנמצא על בשרה טהור כשיש לה במה לתלות, מ"מ בכה"ג דעברה בשוק של טבחים אין לה במה לתלות, - אך באמת מסתימת ד' הראב"ד משמע דבכל התליות שהזכיר שם בפ"ג תולה אף כשנמצא הכתם על בשרה, וכ"נ ממה שהשמיט הראב"ד לדינא דהכא דכל שנמצא הכתם על בשרה טמאה אף אם עברה בשוק של טבחים. [↑](#footnote-ref-82)
82. והרשב"א תמה ע"ז דהני תרי לישני לא פליגי ואיתא להאי ואיתא להאי. [↑](#footnote-ref-83)
83. ואמנם היכא שנמצא רק על בשרה, היא טמאה בודאי, - וניחא לפ"ז מה שהוצרכו בגמ' לפרש דהא דעל בשרה טמא הוא משום דאי מעלמא וכו', והא דעל חלוקה טהור הוא משום דאי מגופה וכו', והיינו משום דכל דליכא הוכחה כלל הו"ל ספיקא, והא דעל בשרה טמא בודאי הוא משום דאי מעלמא וכו', והא דעל חלוקה טהור בודאי הוא משום דאי מגופה וכו'. [↑](#footnote-ref-84)
84. הרשב"א במשה"ב שם תמה ע"ז, דאי על בשרה טמא משום דקתני סתם על בשרה טמאה, אימא סיפא על חלוקה ספק וכו' טהור, ומדקתני על חלוקה ספק וכו' טהור, נימא דמשמע נמי דכל שעל חלוקה טהור בין ישנו וכו' בין על חלוקה ובשרה וקשיא רישא אסיפא, - וצ"ב, דלמש"כ הרשב"א בדעת הרא"ה דהא דטמאה כשנמצא על בשרה ועל חלוקה הוא משום דמגופה חזיא ובגופה אשתכח, לכאו' הדין נותן דכל הא דמטמאינן בכה"ג, הוא משום הכתם שעל בשרה, אך הכתם שעל חלוקה טהור הוא, ונפ"מ דבעינן שיהא שיעור כגריס בכתם שעל בשרה לחודי', וא"כ שפיר תנן דכשנמצא על בשרה טמא ועל חלוקה טהור, והוא אף כשנמצא על בשרה וחלוקה, דהרי בכה"ג הכתם שנמצא על בשרה טמא והכתם שנמצא על חלוקה טהור. [↑](#footnote-ref-85)
85. ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ האי טעמא הול"ל, ומאי קאמר דאי מעלמא אתא על חלוקה איבע"ל לאשתכוחי, וכן הק' בסו"ד מלישנא דמתניתין ומכ"ד דמבו' דאף בכתם שנמצא על בשרה תלינן היכא דאיכא תלי' מעליא, (ולכאו' הוא דלא כמש"כ הרשב"א גופי' בריש פירקין דהא דתנן דתולה בכל דבר לא קאי ארישא, אלא על אראתה על חלוקה דסליק מיני', וצ"ע), - ובדעת הרא"ה צ"ל דמכוון הגמ' הוא דאם נבא להקל ולומר שבא מעלמא, אחלוקה איבע"ל לאשתכוחי, וכל שלא נמצא בחלוקה לחוד, לא מקילינן לתלות בעלמא, וזה ע"ד שפירש הרשב"א לפי דרכו למה שאמרו דהא דעל חלוקה טהור הוא משום דאי מגופה וכו'. [↑](#footnote-ref-86)
86. ובד' הרשב"א במשמה"ב משמע שנסתפק לפרש כן בד' הרא"ה, ועיי"ש שהק' ע"ז דמ"ט נימא כן דל"ה לו לימצא אלא על חלוקה בלבד וכי דם הניתז אינו ניתז לעולם על בשרה אלא על חלוקה לבד, ועוד דא"כ הול"ל דעל בשרה טמא דאם איתא דמעלמא אתא לא איבע"ל לאשתכוחי על בשרה דהיינו עיקרא דמלתא, או לימא דלא איבע"ל לאשתכוחי אלא על חלוקה. [↑](#footnote-ref-87)
87. שוב העירו, דהרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כא: כתב, ז"ל, עברה בשוק של טבחים וכו' תולה ואפי' נמצא דם בחלוק התחתון ולא על העליון שאני אומר שמא ניתז מלמטה מבין רגלי' או שנקפלו בגדי' וניתז על התחתון וכו', וכבר כתבנו למעלה דדוקא בשנמצא על חלוקה, ואפי' נמצא על חלוקה ועל בשרה, אבל נמצא על בשרה לבד אינה תולה, דאי איתא דמעלמא אתא אף על חלוקה איבע"ל לאישתכוחי, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דכל שנמצא על חלוקה התחתון ועל בשרה תולה, ולכאו' אי נימא דכל הא דמטהרינן כשנמצא הכתם גם על חלוקה הוא משום דבכה"ג איכא תלי' מעליא, הי' בדין דבכה"ג שנמצא על חלוקה התחתון ועל בשרה, דאי"ז תלי' מעליא, יהא הכתם שעל בשרה טמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועד"ז הוא במש"כ הפרי דעה בטו"כ סימן ק"צ סוסקי"ג לדון כשמצאה כתם על בשרה ועל חלוקה והכתם שעל חלוקה הוא פחות מכגריס, דאי נימא דהא דכשנמצא גם על חלוקה טהורה, הוא משום דבכה"ג איכא תלי' מעליא שבא מעלמא, ודאי דיש לטהר אף בכה"ג, אך אם הא דכשנמצא גם על חלוקה טהורה, הוא משום דהכתם שעל חלוקה יש לתלותו שהוא מעלמא, ומכח זה תלינן גם את הכתם שעל בשרה, הרי דכל שהכתם שעל חלוקה הוא פחות מכגריס, דא"צ לתלותו דהוא מעלמא, אלא אמרינן דהוא ממאכולת, אין לנו לתלות את הכתם שעל בשרה ולטהרו. [↑](#footnote-ref-89)
89. ואזיל התפארת למשה לטעמי' שם סי"א שכתב לטהר כשנמצא גם על חלוקה, אף כשנמצא על חלוקה שלא כנגד המקום שנמצא על בשרה, משום דהבגדים חוזרים הנה והנה, וכ"כ הפת"ש שם סקכ"ד בשם הסד"ט שם סקי"ג, (אך ד' הסד"ט שם קיימי על כתם פחות מכגריס שנמצא על בשרה ועל חלוקה), וטעם זה לא שייך בכה"ג שהכתם שעל החלוק הוא למעלה מן החגור. [↑](#footnote-ref-90)
90. ובד' הגרע"א שתמה ע"ד החוו"ד, י"ל דהוא משום דס"ל דהא דהתלי' דמאכולת ל"ה תלי' מעליא ולא תלינן בה בכתם הנמצא בבשרה, הוא משום דלא שכיח התם מאכולת, וכמש"כ כן הגר"ז שם סקי"ד, וע"כ בנמצא על בשרה וחלוקה, די"ל דהדם באה מן החלוק לבשר, והוי תלי' מעליא, שפיר מטהרינן אף בבשרה, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 5. [↑](#footnote-ref-91)
91. הסד"ט שם כתב לדקדק כן גם מד' התוס' שהעמידו לקושייתם מהא דג' חלוקות על לישנא בתרא שאמרו דעל בשרה "ודאי" מגופה אתאי, עיי"ש, - אך הנה בד' התוס' הרא"ש לעיל י"ד א' משמע דגריס גם בלישנא קמא דעל בשרה "ודאי" מגופה אתאי, וקרוב הדבר דכ"ה גירסת התוס', ולפ"ז אין ללמוד מדבריהם לנידו"ד. [↑](#footnote-ref-92)
92. וי"ל דהא דקמ"ל להך דינא כשעברה בשוק של טבחים, ולכאו' הו"ל לאשמועינן בעיקר הא דמטהרינן בכתם שנמצא למעלה ממקום התורפה, דאם נזדקרה טמאה, הוא לאשמועינן דאף בכה"ג דעברה בשוק של טבחים ואיכא תלי' לפנינו, מ"מ כיון דנזדקרה אמרינן דהוא מגופה. [↑](#footnote-ref-93)
93. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשלא עברה בשוק של טבחים, אך אם עברה בשוק של טבחים טהורה אף כשנמצא גם על בשרה, דומיא דלמטה מן החגור דאם נמצא על בשרה ועל חלוקה ועברה בשוק של טבחים טהורה, ורק כשנמצא רק על בשרה טמאה, דומיא דלמטה מן החגור דאם נמצא על בשרה לחוד טמאה אף שעברה בשוק של טבחים. [↑](#footnote-ref-94)
94. הרשב"א בסוגיין בסו"ד כתב לדון לפרש בע"א, דלא מטמאינן כשנמצא למעלה מן החגור ונזדקרה, אלא כשנמצא על בשרה לחוד, דאם הוא מעלמא הי' לו לימצא גם על חלוקה, וכתב דלפ"ז א"ש דעל בשרה דאוקימתא קמייתא ועל בשרה דאוקימתא בתרייתא מפרשי בחד גוונא, דהוא כשנמצא על בשרה לחוד, - אך כתב דהעיקר הוא דאף אם נמצא על בשרה ועל חלוקה טמאה, דאף אי נימא דכל שנזדקרה אין הדם שותת ויורד אלא על בשרה, מ"מ הרי כשחזרה ועמדה על רגלי' חזרה ונתלכלכה חלוקה בדם שעל בשרה, וע"כ אין מקום לטהר כשנמצא הדם על בשרה ועל חלוקה. [↑](#footnote-ref-95)
95. ועיי"ש שעמד לפ"ז במש"כ המהרש"א דבטומאה וטהרה לפניו וספק אם נגע בטומאה ואח"כ בטהרות, הוי כמחזיקין טומאה ממקום למקום, אף דהדבר ודאי דאם נגע בטומאה נגע גם בטהרות, וכמש"כ התוס' לעיל ה' ב' ד"ה הי' מתעטף ולי"ב ספק ספיקא כלל. [↑](#footnote-ref-96)
96. וכ"כ גם בגל' הגרע"א על הט"ז שם סקי"ד, ועיי"ש שכתב לדון בזה, דמ"ט לא מטהרינן כשמצאה דם על ידי' ועל גופה, אלא כשנתעסקה בכתמים, הרי אף כשלא נתעסקה בכתמים אלא שעברה בשוק של טבחים, הדין נותן דכיון דהדם שעל הידים דנים דהוא מעלמא, וכמש"כ שם דדם הנמצא על ידי' תלינן דהוא מעלמא, כיון דליכא ריעותא ממה שלא נמצא על חלוקה, נימא דהדם שעל גופה הוא מהדם שלפנינו על הידים, - ולמש"כ הסד"ט י"ל, דכל הא דבכה"ג שנמצא גם על ידי' תולין בו גם את הדם שנמצא על גופה, הוא רק כשנתעסקה בכתמים, דתולין בודאי דהדם שעל ידי' הוא ממה שנתעסקה בכתמים, אך כל שלא נתעסקה בכתמים אלא שעברה בשוק של טבחים, הרי דאף דלא מטמאינן להדם שנמצא על ידי', מ"מ כיון דאי"ז תלי' ודאית שבא עלי' דם זה משוק של טבחים, חשיב כמחזיקין ממקום למקום, ולמש"כ החכמ"א ודעימי' דהא דאין מחזיקין ממקום למקום הוא משום דהוי ספק ספיקא, ודאי דיש לטמאות בכה"ג, דכיון דאין ידוע לנו שהדם שעל ידי' הוא משוק של טבחים, איכא ספק ספיקא להחמיר. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך החוו"ד שם סק"י נקט דמודה הט"ז דבכה"ג תולין גם את הדם שנמצא על בשרה, וכן צידד הפרד"ר במקש"ז שם סוסקי"ד, ועמש"כ בזה הפרי דעה בטו"כ שם סקי"ד. [↑](#footnote-ref-98)
98. וי"ל עוד, אי נימא דהא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום הוא משום דכל הטומאות במקום מציאתן, וכמש"כ הפסקי רי"ד, דלפ"ז י"ל דכ"ז הוא כשלא ראינו דם על ידה, דא"א להחזיק שהי' דם על ידה, משום דכל הטומאות במקום מציאתן, אך כל דידוע שהי' דם על ידה, ל"ש בזה כלל הא דאין מחזיקין ממקום למקום. [↑](#footnote-ref-99)
99. הרמב"ם בהלכותיו השמיט להך דינא שאמרו לקמן דתיזיל ותיתי משום דלחומרא שונין, והלחו"ש בסימן ק"צ סקל"ד כתב בדעתו דלא קי"ל הכי, אלא קי"ל דאין לחלק בין לקולא לבין לחומרא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"כ בס' מי נדה בסו"ס ק"צ כמה דרכים בישוב השמטת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-100)
100. ל' התוס' דלענין "ממקום למקום" שאין רגילות כ"כ וכו', והחידוד הלכות תמה בזה, דאם בההיא דמשתיתא מיקרי ממקום למקום, וחיישינן לזה אף דאינו רגיל, כ"ש דחיישינן ממקום למקום להחמיר היכא דרגיל, וכיון דחיישינן להחמיר ברגיל קצת, ה"נ הי' לנו לתלות להקל בכתמים דרבנן, וכתב דצ"ל דבההיא דמשתיתא ל"ד לממקום למקום דהכא, ול"ש בזה הא דאין מחזיקין ממקום למקום, עיי"ש, - אך המהרש"א פירש בד' התוס' דהתם נמי הוי כמחזיקין ממקום למקום, עיי"ש, ולפ"ז הדק"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-101)
101. וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד דכל שיש לה מכה ופשטה חלוקה וכסתה בו את ראשה בלילה תולה בכל מקום שימצא שם לפי שהוא חוזר, וכדרך שאמרו לענין טומאה, "וכ"ש דכיון דכתמים דרבנן תולין בהן להקל", ועד"ז כתב הרשב"א [↑](#footnote-ref-102)
102. ועיי"ש שפירש כן בד' הט"ז שם סקמ"א, ועד"ז כתב הסד"ט שם סקצ"ג סוד"ה ועוד ממעשה שבא בביאור ד' הט"ז, וכתב כן לדעת הר"ן בסוגיין, ואך דבמש"כ הפרד"ר לפרש כן גם בד' התוס', מבו' בד' הסד"ט שלא פירש כן לדבריהם, - וכ"ה מוכח ממש"כ בתשו' הרמ"א סימן צ"ז ללמוד מד' התוס' דבדבר דאזלינן בי' לקולא מכח הוכחה, כ"ש דניזל בי' לחומרא אפי' בכתמים דרבנן, והיינו דרק לגבי הא דאין מחזיקין ממקום למקום, דהנידון הוא אם דינא הוא דאין מחזיקין ממקום למקום, אין לחלק אם הוא לקולא או לחומרא, אך לענין שאר מילי, הרי דכל הוכחה המועלת לטהר, כ"ש דהיא מועלת לטמא. [↑](#footnote-ref-103)
103. אך הבינת אדם בסקי"ד כתב לדון בדעת הרמב"ם והרמב"ן דמודו לטהר בזה, ועיי"ש שכתב דכ"ה גם דעת התוס', ודלא כמש"כ הסד"ט בדעתם, וגם הפרד"ר בשפ"ח סימן ק"צ סקי"ח (ד"ה ובזה נסתר) נחלק ע"ד הסד"ט בזה. [↑](#footnote-ref-104)
104. וצ"ל כן גם בד' הטוש"ע שכתבו דהא דאם נמצא על קשרי אצבעותי' טמאה הוא משום דהידים עסקניות הם ושמא נגעו "באותו מקום", וכ"כ הרא"ש בסימן א', ולמש"כ הש"ך לדקדק מדבריהם דהיינו אף כשלא בדקה, בע"כ דכיון דידים עסקניות הם חיישינן שנגעו באותו מקום, וכ"כ הפרד"ר בשפ"ח שם סקי"ח ד"ה אולם בטעם הדבר, - ועי' עוד בדבריו שם סקכ"ח ד"ה דהנה כל עיקר במש"כ נפ"מ לדינא בזה. [↑](#footnote-ref-105)
105. והבינת אדם בסקי"ד כתב בטעמא דהרשב"א דפליג ע"ז, דהוא משום דהיאך יזדמן שבאותו רגע שנטף דם ממקורה נגעה באחד המקומות לא קודם זה ולא לאחריו, דאם לא נטף מהמקור עצמו על ידה הוי כהחזקת טומאה ממקום למקום, ועמש"כ בזה המנחת שלמה בח"ב סו"ס ע"ד. [↑](#footnote-ref-106)
106. והבינת אדם שם סוסקי"ד כתב ללמוד לד"ז ממש"כ בפירש"י דקשרי אצבעותי' הוא גב היד, אך כתב די"ל דהוא רק לפום הס"ד, עיי"ש, - אך בד' הסד"ט שם מבו' דמש"כ בפירש"י דהוא גב היד, היינו גב האצבעות, אך בגב פס היד טהורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-107)
107. אך בד' הב"י שם ס"ח משמע שפירש דלדעת הטור אין טעם הספק משום דאי"ז כדרך דם הבא מגופה, וזהו שכתב דהוא שלא כד' הרמב"ם ורש"י, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-108)
108. **ולדעת הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ו דכתם שעל בשרה אין לו שיעור, איירי הכא אף כשאין בכל אחד כגריס.** [↑](#footnote-ref-109)
109. **והסד"ט בסימן ק"צ סקי"ב הק' דא"כ היאך בעי לפרש כן להברייתא דעל בשרה ספק טמא ספק טהור טמא, הרי א"כ תיקשי בהא דתני התם דעל חלוקה ספק טמא ספק טהור טהור, והרי בכה"ג דטיפין טיפין שיש בכל אחד כגריס ועוד שנמצאו על חלוקה ודאי דהיא טמאה, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה שם סקנ"ב.** [↑](#footnote-ref-110)
110. אך הגר"ז שם ריש סקי"ט נקט בפשיטות דכתם עגול כטבעת חלולה הנמצא על חלוקה ויש בו כגריס ועוד טמא, וכ"כ הלחו"ש שם סקט"ו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-111)
111. **וזה דלא כמש"כ הסד"ט שם דכל מש"כ הרשב"א דשאני חלוקה דעשוי להתהפך, הוא רק לגבי טיפין טיפין, אך לענין כשיר או כשורה משונה או לרחבה, יש לטמאות בנמצא על בשרה יותר מן על חלוקה, דאע"ג דהבגד דרכו להתהפך אילך ואילך מ"מ לא עביד להתהפך בהני גווני.** [↑](#footnote-ref-112)
112. וזה מתישב למש"כ הרשב"א דמה שאמרו הכא מאי לאו לאתויי כה"ג, היינו דבכלל מה שאמרו דספק טמא ספק טהור טמא נכלל אף כה"ג, ולפ"ז לאו היינו דעיקר הא דהוי זה ספק הוא מכח הא דה"ז כשיר או כשורה וכו', אלא לעולם עיקר הא דהוי זה ספק הוא משום דעברה בשוק של טבחים או משום דנמצא למעלה מן החגור ונזדקרה, כדמוקמינן לה לעיל בסוגיין, ואך דהא דתני דספק זה טמא, נכלל בזה דה"ז טמא אף בכה"ג דכשיר או כשורה וכו', - וע"כ שפיר י"ל דהא דבחלוקה ספק וכו' טהור, אי"ז כלל מכח הא דה"ז כשיר או כשורה וכו', אלא משום דעברה בשוק של טבחים, או משום דנמצא למעלה מן החגור, ואף דנזדקרה מ"מ אי מגופה אתא על בשרה איבע"ל אשתכוחי. [↑](#footnote-ref-113)
113. ולפ"ז מסתבר דגם בהא דכשיר או כשורה וכו' טמאה אף כשנמצא על חלוקה, שהרי חזינן דשפיר מוקמינן להברייתא בכה"ג דעביד כרצועה, אף דבכה"ג טמאה אף כשנמצא כן על חלוקה, וא"כ ה"ה לפ"מ דמוקמינן לה כשהוא כשיר או כשורה וכו', י"ל דאף על חלוקה טמאה. [↑](#footnote-ref-114)
114. והיינו משום שפירשו כד' הרשב"א דגם לפ"מ דדחי דאיירי בדעביד כרצועה, הוי זה מכלל החידוש דהברייתא דאף בכה"ג טמא, וכיון דתני להך דינא בכתם שעל בשרה דספיקו טמא, מבו' דכל הא דמטמאינן בכה"ג הוא בכתם שעל בשרה, וזה דומיא דהא דס"ל דכשיר או כשורה וכו' אינו טמא אלא כשהוא על בשרה, ודקדקו כן מהך ברייתא. [↑](#footnote-ref-115)
115. והש"ך שם הק' לפ"ז דמאי קתני דעל בשרה ספק טמא ועל חלוקה ספק טהור, הרי גם בחלוקה טמא בכה"ג, והוכיח מזה כדעת הרמב"ם דכתם שעל בשרה אין לו שיעור, ואיירי הכא בכתם פחות מכגריס, - והתוה"ש שם סק"ט כתב דהא דמפליג בין בשרה לחלוקה, הוא כשעברה בשוק של טבחים או למעלה מן החגור וכשנזדקרה, וכדמוקמינן לה לעיל בסוגיין, וכ"כ הדגמ"ר שם, - ועמש"כ בזה הפתחי נדה בסוגיין, והפרד"ר בפתיחה עמ' קמ"ג. [↑](#footnote-ref-116)
116. כ"ה מבו' בד' הב"י בסימן ק"צ ס"ו ובד' הב"ח שם שפירשו כן בדבריהם, - אך הש"ך שם סוסק"י פירש בתי' התוס' שהוא כד' הרמב"ם, ועמש"כ הסד"ט שם סקי"ב לתמוה ע"ז, ומש"כ בזה הפרד"ר בפתיחה עמ' קמ"ד - קמ"ו. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך מד' הטור שנקט לדינא דאף כתם שעל בשרה אינו טמא בפחות מכגריס, מבו' שלא פירש כן בד' הרא"ש, ועמש"כ הפרד"ר בפתיחה עמ' קמ"ו - ק"נ באורך בד' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-118)
118. ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק החוו"ד בסימן ק"צ סקכ"ב ע"ד רבינו שמחה ממה שאמרו לעיל י"ד א' דרק אותו מקום בדוק הוא אצל מאכולת, וגם החוש מכחיש. [↑](#footnote-ref-119)
119. אך בד' הראב"ד י"ל, דאף דהא דמיבע"ל בטיפין טיפין, הוא משום דאי"ז כדרך דם הבא מגופה, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ט, (ולא השיג הראב"ד ע"ז), מ"מ כ"ז הוא משום דבכל טיפה בפנ"ע ליכא כשיעור כתם, אך אם כתם שעל בשרה אין לו שיעור, ומצינו לטמאות כל טיפה בפנ"ע, ל"מ הא דכל הטיפין יחד אינם כדרך דם הבא מגופה, וכמש"נ כן לעיל בד' הטור ורי"ו. [↑](#footnote-ref-120)
120. וי"ל דס"ל כדעת התוס' דהא דאינה תולה כתם שעל בשרה בשוק של טבחים וכיו"ב, הוא משום דאי מעלמא אתא וכו', ואי"ז תלי' כלל, וע"כ אי"ז בכלל הא דתנן דתולה בכל דבר, דאף דגם כתם שעל בשרה תולה בכל דבר, מ"מ שוק של טבחים וכיו"ב אי"ז תלי' כלל, אך בד' הרמב"ם דאין תולה כתם שעל בשרה במאכולת, אף דהוי זה תלי', דלא ס"ל דבבשרה אין מקום לתלות במאכולת, ואפ"ה אין תולין משום דכתם שעל בשרה אין תולין אותו במאכולת, וע"ז שפיר הק' הראב"ד מהא דתנן דתולה בכל דבר, וקאי גם על כתם שנמצא על בשרה, - ויש להוסיף, דממשה"ק הראב"ד ע"ד הרמב"ם ממה שקראוהו כתם וכו', משמע שפירש בד' הרמב"ם, דהא דכתם שעל בשרה אין לו שיעור, הוא משום דחזקה מגופה אתי, וזהו שהק' ממה שקראוהו כתם, והרי דלא אמרינן דהוי ודאי מגופה, (ונתבאר להלן), וזהו שהק' מהא דתנן דתולה בכל דבר, והרי דמהני תלי' אף בכתם הנמצא על בשרה. [↑](#footnote-ref-121)
121. והסד"ט בסימן ק"צ סקט"ז הביא מש"כ בתשו' שב יעקב ח"א סימן מ"ג דאף לדעת הרמב"ם דעל בשרה ל"ב שיעור, מ"מ אינו אלא ספק טומאה ולא ודאי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-122)
122. ובגל' הגרע"א שם תמה ע"ז, דלהדיא כתב הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ג דנמצא הכתם על בגדי' ובשרה כאחד תולה בכל שיש לה לתלות, ותולה במאכולת, - אך בד' החוו"ד צ"ל, דמש"כ הרמב"ם שם דתולה במאכולת, לא קאי הא דנמצא על בגדי' ובשרה כאחד, וכ"נ למש"כ ברמב"ם הנדמ"ח דמש"כ הרמב"ם דתולה במאכולת, הוא תחילת הלכה. [↑](#footnote-ref-123)
123. והיינו דמש"כ הרשב"א דכשנמצא על בשרה ועל חלוקה תולה, הוא משום דכל הא דכשנמצא על בשרה אינה תולה הוא משום דל"ה תלי' מעליא דאם מעלמא וכו', אך אם נמצא גם על חלוקה דליכא לה"ט דאם מעלמא וכו' והוי תלי' מעליא, שפיר היא תולה, - אך למש"כ הרמב"ם דכתם שעל בשרה אינה תולה אותו במאכולת, אף דבתלי' דמאכולת ליכא גריעותא כשלא נמצא אלא על בשרה, ואפ"ה אינה תולה בו כתם שעל בשרה, ל"מ מידי מה שמצאתו גם על חלוקה. [↑](#footnote-ref-124)
124. והנה אמנם בגל' הגרע"א לט"ז שם סקי"ד כתב דאם נתעסקה בידי' בכתמים ומצאה כתם על ידה, תולה בזה גם לכתם שמצאה על גופה, ומה דהכא נסתפק הגרע"א בזה, הוא משום דלא מצאה דם במקום שהרגה את המאכולת, וע"כ י"ל דדמי להיכא שנתעסקה בכתמים ומצאה כתם רק על גופה דאינה תולה בה, - אך בדעת התפארת למשה נראה, דכיון שהרגה מאכולת בידה, הו"ל כידוע שיש דם בידה, וע"כ מדמי לה למכה שבגופה דתולין בה, וכ"ה מבו' ממ"ד לקמן בע"ב דהרגה מאכולת תולה בה, וכתב הפסקי רי"ד שם דהוא משום דאיכא למימר דקנחה בחלוקה ולאו אדעתה, והרי דכה"ג לא חשיב כמחזיקין ממקום למקום. [↑](#footnote-ref-125)
125. ועיי"ש לעיל מינה שכתב ללמוד מהכא, דאם לא שינתה מסתמא טהורה היא, ועמד על מה שסתמו הפוסקים בזה, ולא פירשו להך מילתא דאם לא שנתה ובינתים נאבד הענין שא"א לבדוק עוד, טהורה בלא בדיקה, ועיי"ש בסו"ד במש"כ לדון בזה, [↑](#footnote-ref-126)
126. ולכאו' יש מקום לפרש לד' רש"י, דלאו היינו דבעיקר הדין חלוק דין כתם שעל בשרה או חלוקה מכתם שנמצא ע"ג דבר אחר, אלא היינו משום דבכתם שנמצא על בשרה כנגד בית התורפה או על חלוקה למטה מן החגור, לעולם יש לחוש שבא מגופה, כיון דדרך הבגד להתהפך וכו', ומשא"כ כשנמצא ע"ג דבר אחר, הרי מהיכ"ת שהוא ראוי לבא מגופה למקום זה, וע"כ אינה טמאה אלא כשבדקו דראוי הדם לבא מגופה למקום זה, - אך ממה שדנו בסוגיין דלא נימא בזה דשונין, ולכאו' הוא משום דאין הדבר מוכרח דאם בא הדם מגופה לשם עכשיו גם הי' ראוי לבא כשעברה שם מעיקרא, מבו' דכל שנמצא הכתם ע"ג דבר אחר, לא סגי במה דיתכן שבא מגופה לשם, דודאי דכ"ה שעכשיו בא מגופה לשם, גם יתכן שבא לשם מעיקרא, אלא בעינן שיהא ידוע שראוי לבא מגופה לשם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-127)
127. צ"ב דאף אי נימא דבספק אם הוא למעלה מן החגור, אמרינן דספק דרבנן לקולא והוא למעלה מן החגור, ותו תלינן דהוא מעלמא, היינו רק היכא דספק זה הוא במציאות היכן מקום הכתם, דלפי הצד דמקום הכתם הוא למעלה מן החגור, יש לתלות דהוא מעלמא, - אך בארוכה וקצרה לכאו' אין מקום כלל לומר כן, דכיון דמקום הכתם ידוע, אלא דאין ידוע מהיכן הוא, ע"כ ודאי דכל שאפשר שהוא מגופה טמאה, ודמי להיתה פושטתו ומתכסה בו דטמאה, ולא אמרינן דספק שמא נפל הדם בשעה שהי' למעלה מן החגור, ובע"כ דהוא מעלמא, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-128)
128. לכאו' יש מקום לומר דהתם שאני, דכיון דדינא הוא דכתמי קטנה תולין שהם מעלמא, ע"כ אף בספק קטנה הוי ספק דרבנן ולקולא, ול"ד לספק למעלה מן החגור, דהא דכשנמצא למעלה מן החגור תלינן בעלמא, הוא משום דא"א לומר שהוא מגופה, וע"כ כל דספק הוא, יש לנו לומר דהוא למטה מן החגור והוא מגופה, - וי"ל עוד למש"כ הסד"ט בסימן ק"צ סק"ז ללמוד מד' הרשב"א במשמה"ב דתינוקת לא גזרו על כתמי', אפי' הוו ודאי מגופה, וכ"ה דעת הש"ך שם סק"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-129)
129. בפירש"י כתב דהיינו משום דאומרת האחרונה לא מהימנת לי דאת בדקתי', וכ"כ הרשב"א בתחילת דבריו, וכתב דלפ"ז אם בדקה בעדים אינה תולה בה לענין דינא, והק' דא"כ תיקשי מינה למ"ד דברי ושמא ברי עדיף, ולמש"כ התוס' בכ"ד דלא אמרינן ברי עדיף אלא בברי טוב ושמא גרוע ניחא, וכתב בשם רבינו יונה דאי"ז משום דלא מהימנינן לה שבדקה, אלא אף אם יש עדים שבדקה, שמא לא בדקה יפה, וכ"כ הר"ן בתו"ד. [↑](#footnote-ref-130)
130. משמעות דבריו שם דלפ"ז איכא טעמא אחרינא למה שאמרו דלענין טומאה היא טהורה וחברתה טמאה, והיינו משום דלענין טהרות אין מחזיקין ממקום למקום וכל שנולד ברשותו עליו הראי', וע"כ אמרינן דנולד הכתם ברשות האחרונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-131)
131. וצע"ג מהכא על מש"כ הקצוה"ח בסימן שס"ג סק"ד דאינו חייב על שחרוריתא דאשייתא מדין מזיק, כיון דאם ישכור פועל ללבנו הדרא ללבנוניתא, ודמי לזורק מטבע לים הגדול דכל דאפשר לאהדורי ע"י בר אמוראי פטור, ושמא שאני כתם בבגד שהוא נבלע בבגד, וע"כ חשיב הכיבוס כפנים חדשות, ומשא"כ בשחרוריתא דאשייתא. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ן בב"מ צ"ו ב' ודעימי' דפטורא דמתה מחמת מלאכה הוא רק כשהוא מחמת פשיעת המשאיל, ניחא, וקו' זו היא לדעת הרמ"ה שהביא הטור בסימן ש"מ דהשואל בהמה לילך דרך ידוע ובאו עליו לסטין או חיות רעות בדרך ואנוסו ממנו, חשיב כמתה מחמת מלאכה, כיון שמחמת הדרך ששאלה לילך בה הוליכה ונאנסה, אף דלא פשע המשאיל. [↑](#footnote-ref-133)
133. והסד'ט שם סקס"ח כתב לפרש היטב בזה, דד' הטור קיימי כשלא בדקה כלל את חלוקה אחר שפשטתו, אלא בדקה את עצמה, דדינא דברייתא דהיא טהורה וחברתה טמאה, הוא אף בכה"ג, וכמש"נ לעיל, ובכה"ג אין חברתה טמאה אלא משום שבדקה היא את חלוקה תחילה, דאל"כ אף חברתה טהורה, כיון דאין החלוק בדוק. [↑](#footnote-ref-134)
134. התוס' כתבו דהא דהכא הי' לנו לטמאות את הראשונה, הוא משום דהשני' תולה בה לענין דינא, וכ"כ הרשב"א בפי' בתרא והר"ן, ועמש"כ החוו"ד בסימן ק"צ סקכ"ח לפרש בזה, אך הרשב"א בפי' קמא כתב דאף בלא"ה הי' לנו לטמאות גם את הראשונה, כיון דאין הדבר ברור ממש, וכ"נ בד' ר"ת בספה"י שם, ובד' התוס' הרא"ש, - ויש להוסיף דפי' התוס' ודעימייהו מתישב רק למש"כ הרשב"א בשם רבינו יונה דהא דלענין דינא אין תולה בה, הוא משום דשמא לא בדקה יפה, וע"כ יש מקום לדון דמכח זה אף הי' לנו לטמאות את הראשונה, אך למש"כ בפירש"י דהא דלענין דינא אינה תולה בה, הוא משום דלא מהימנינן לה דבדקה, אי"ז טעם לטמאותה, דהרי לענין טומאת עצמה יש לנו להאמינה שבדקה, וכ"ה מדוקדק בד' הרשב"א והר"ן. [↑](#footnote-ref-135)
135. אך בתשו' הגר"ש איגר שם סימן כ"ח כתב לדון דדוקא אם ישבה בצד המתעסקים תולה, ול"ד לעברה בשוק של טבחים שתולה, דהתם הוא משום דבשחיטה ניתז הדם, אך בצד המתעסקים דאין הדם ניתז, צריך דוקא שתשב, דכשיושבת דרכה ליגע, אך כתב דבד' הראב"ד והרשב"א מבו' דלא כן. [↑](#footnote-ref-136)
136. אך הנה בד' הראב"ן בסימן שכ"א משמע דאף כשהרגה פשפש אינה תולה אלא עד כגריס, משום דאין בהן דם כגריס, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-137)
137. ובדבריו שם משמע דפליגי בזה ת"ק ור' חנינא, דלת"ק אם הרגה מאכולת אינה תולה אלא עד כגריס, ולר' חנינא אם הרגה מאכולת תולה אף דם גדול מאד ובתנאי שאפשר שיהא בדם אותו הבע"ח שהרגה כדי להכתים כשעור הזה הנמצא, וזהו שכתב דד' ר' חנינא הם היפך הדברים שקדמו, והיינו דלת"ק שיעור כגריס נאמר דוקא כשהרגה, אך אם לא הרגה אינה תולה כלל, ולר' חנינא שיעור כגריס נאמר דוקא כשלא הרגה, אך אם הרגה תולה אף ביותר מכגריס, וצ"ע דמ"ט דת"ק דאינה תולה אלא עד כגריס, הרי כיון שאפשר שיהא בדם אותו הבע"ח שהרגה כדי להכתים כשיעור הזה הנמצא, מ"ט לא תתלה בו, - ושמא י"ל, דאף כשהרגה מאכולת אי"ז תלי' מעליא כ"כ, וע"כ לדעת ת"ק לא הקילו לתלות בזה, אלא עד כגריס שאינו דרך ראי', אך ביותר מכגריס אין תולין בזה, ור' חנינא פליג וס"ל דרק מה שהקילו לתלות במאכולת אף כשלא הרגה, הוא רק עד כגריס דאי"ז דרך ראי', אך אם הרגה תולה אף ביותר מכגריס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-138)
138. ואך דלדעתו אי"ז משום דשמא נגעו בה, אלא משום דשמא ניתז ממכתם דם על בשרה כשהם שוכבים עמה. [↑](#footnote-ref-139)
139. הפרד"ר שם האריך דנחלקו הראשונים בהא דתולה בבנה ובבעלה אם הו רק כששכבו אצלה, או אף בלא"ה תולה בהן משום שדרכן ליגע בה, ועיי"ש מש"כ בזה, אך בהגהת החשק שלמה במחה"ש סו"ס ק"צ נקט דלא פליגי בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-140)
140. צ"ע דאם איירי כשנמצא דם על ידיהן, מה בעינן להא דנתעסקו בכתמים, הרי בלא"ה יש לתלות בדם שעל ידיהן, - וצ"ל דהוא משום דאם לא נתעסקו בכתמים, הרי יתכן דהדם שעל ידיהן הוא מן האשה, וע"כ א"א לתלות בזה. [↑](#footnote-ref-141)
141. ויש להעיר לפ"ז במש"כ הפרד"ר בשפ"ח שם ריש סקל"ג דרק אם ידוע דלא נמצא בהן דם, אין תולין בהן, אך אם אינם כאן או שרחצו את עצמם במים ולא הקפידו לראות אם הי' עליהן דם, תולין בהן, ולכאו' אם הא דאין תולין בהן כשלא נמצא בהן דם, הוא משום דאין מחזיקין טהרה ממקום למקום, הדין נותן דכל שלא ראינו שנמצא בהן דם אין תולין, וכ"נ להדיא בד' הב"ח שם והש"ך שם סקל"ג דאין תולין אלא כשידוע שנמצא דם על ידיהן, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-142)
142. אך בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד מבו' להדיא דאף אם נתעסקה בידי' בכתמים אין תולה בו כתם שעל בשרה, וכן נקטו הפרישה בסימן ק"צ סק"ל והט"ז שם סקי"ד, - והסד"ט שם סקכ"ח פירש בד' הט"ז שם דאף אם נמצא גם דם על ידה אינו תולה בו את הדם שעל בשרה, ודלא כמש"כ הפרישה שם סק"ל, ועמש"נ בזה בדף מס' 5 בתחילתו, וצע"ג דהרי אף בבנה ובעלה תולה בכה"ג, ולמש"כ החוו"ד שם סקי"ג דאינה תולה כתם שעל בשרה בבנה ובבעלה, (ורק אם נמצא גם על חלוקה תולה בו), ניחא. [↑](#footnote-ref-143)
143. והנה אמנם בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם מהדו' קאפח ל"ג תיבת בה, וכ"ה בעוד מכת"י המשנה, ולפ"ז אין לדקדק כן. [↑](#footnote-ref-144)
144. ולכאו' יש להוכיח כן ממה שמצינו דאף בראי' גמורה ובבדיקת עד תולין במכה ותולין במאכולת, אך אי נימא דהא דכתמים דרבנן, הוא משום הצד דמעלמא, הרי דאף בהני גווני הו"ל ככתמים דרבנן, וע"כ תולין בהן, ואין ללמוד מזה דאף בדאורייתא תולין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-145)
145. וגם בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הי"ט ה"כ מבו' דהא דתולה כששחטה בהמה וכו' או שנתעסקה בכתמים, הוא משום שלא חכמים בדבר להחמיר אלא להקל. [↑](#footnote-ref-146)
146. וכ"כ הפרד"ר בסימן ק"צ מקש"ז סקי"ב וסקמ"א דכיון דמדאורייתא היא טהורה דאמרינן דשמא עברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, אף חכמים לא גזרו היכא דאיכא תלי' מבורת לפנינו, ובכה"ג הניחו על שורש הדין דתלינן בכל מידי דאיכא למיתלי. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך יש מקום לפרש בדבריו שם, דס"ל דמדאורייתא מטהרינן בכתמים משום דליכא הרגשה, ועוד מטהרינן היכא דאי"ז ודאי מגופה, ואף שהחמירו חכמים לטמאות גם בלא הרגשה, לא החמירו לטמאות היכא דאי"ז ודאי מגופה. [↑](#footnote-ref-148)
148. ומש"כ החוו"ד שם דבלא"ה ל"ה תלינן כיון דרוב דמים מהמקור, צ"ע, דלכאו' הא דרוב דמים מהמקור, הוא רק כלפי ספק דם מהעלי', אך כלפי הספק דהוא מעלמא, ליכא רוב כלל, וכאשר כ"ה מבו' בד' החוו"ד שם סק"ב והגר"ז שם סק"א ובקו"א סימן קפ"ז סק"י, - אמנם הנה בד' התוס' לעיל י"ח א' ד"ה ותו מבו' לכאו' דרוב דמים מן המקור, הוא אף כלפי ספק דמעלמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-149)
149. והסד"ט בסימן קפ"ג סק"ב ד"ה אלא שמדברי כתב כן גם בטעם הא דתולין בבדיקת עד אף שהוא דאורייתא, אך לעיל מינה (בד"ה ובזה) כתב טעם אחר בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-150)
150. ומה שאמרו דתנינא לה במתניתין, מבו' בתו"ד הפסקי רי"ד דהוא מהא דתנן דנתעסקה בכתמים, וזה מתפרש למש"כ שם לעיל מינה דכתמים היינו מיני צבעונים אדומים, וכ"כ האו"ז בסימן שנ"א, - וי"ל עוד דהוא מהא דתנן דתולה בכל דבר שהיא יכולה לתלות, ומשמע דתולה אף במיני צבעונים. [↑](#footnote-ref-151)
151. אך המאירי כתב דדין התלי' בזה הוא לפי צבע הכתם ודמיונו למה שנתעסקה בו, וצ"ע אם הוא שלא כד' הראב"ד והרשב"א, - והסד"ט בסימן ק"צ סקמ"ה כתב דמש"כ הרשב"א דתולה בהן, הוא היכא שיש לספק, שאע"פ שאינו ניכר ממש שדומה זל"ז, מ"מ ספיקא הוא אם דומה או לא, וגם כשנתעסקה בקילור וכו' שהם אדומים קצת שתולין בהן האדום, היינו כשיש ספק דילמא דמיא להדדי, דאע"פ שזה אדום קצת וזה אדום הרבה, מ"מ שמא בהתחברו עם הפשתן יולד מבין שניהם אדמומית יותר, ומה"ט הוא דתולין בקילור, או דהוא משום די"ל דהקילור הי' אדום כמו"כ, אע"פ שמן הסתם אינו אדום כ"כ, אבל היכא דוודאי אינו דומה וליכא מידי למיתלי, אפי' אדום באדום אינו תולה, וכמש"כ הראב"ד, ועיי"ש במש"כ בד' הב"י בזה. [↑](#footnote-ref-152)
152. ובמהד' זכרון יעקב כתבו להגי' בדבריו שם, אך בחי' הר"א שם מפורש דלדעת הרמב"ם הדין נותן דאין להתיר בזה בלא בדיקת סממנין, עיי"ש, - ובד' התוה"ש בסימן ק"צ סקכ"ט מבו' דאף דאפשר לברר ע"י בדיקת סממנין, מ"מ כיון דיש לנו דבר לתלות בו עדיף מספיקא וא"צ לברר, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-153)
153. ועיי"ש שכתב דהוא משום דלא מטמאינן אלא בספק עברה דאי"ז ספק גמור, דמהיכ"ת דעברה ולאו אדעתה, ומשא"כ בהני גווני דהוי ספק גמור, דאינה משגחת אם עברו שם חזירים או שחטו שם בהמה, - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרשב"א, דמשמע להדיא בדבריו דאף אם איכא ספק גמור שעברה בשוק של טבחים אין תולין. [↑](#footnote-ref-154)
154. והנה אמנם למש"כ האו"ז דהא דבספק עברה בשוק של טבחים אינה תולה הוא משום דהו"ל ב' ספיקות, לכאו' הדין נותן דאף בהני גווני אינה תולה, אך בד' הרשב"א צ"ל דהא דאינה תולה בספק עברה, אי"ז משום דהו"ל ב' ספיקות, אלא הוא משום דליכא תלי' לפנינו, ובכה"ג ליכא לעיקר דין תלי', וע"כ כל דחשיב דאיכא תלי' לפנינו שרי אף אם הו"ל כב' ספיקות, והעירו דנפ"מ רבתא בזה לדינא בגונא דספק עברה בשוק של טבחים בענין דאם עברה שם ודאי דניתז עלי' דם, דלד' האו"ז שפיר יש לטהר בכה"ג דאי"ז אלא ספק אחד, אך לד' הרשב"א אף בכה"ג טמאה. [↑](#footnote-ref-155)
155. ועיי"ש שכתב במש"כ השו"ע שם דאינה טמאה אלא כשתרגיש ביציאתו, דאע"ג דגם כשלא הרגישה ומצאה כתם טמאה, היינו רק כשיש בו כגריס ועוד, אך כל שאינו בו כגריס ועוד אינה טמאה אלא כשהרגישה ביציאתו. [↑](#footnote-ref-156)
156. ועיי"ש שהוכיח כן עוד ממש"כ הרמב"ם ודעימי' דכתם על בשרה א"צ שיעור, וכתב ההגמי"י דהוא משום דלא שכיח מאכולת בגוף, והרי דהיכא דליכא למיתלי במאכולת טמאה אף בפחות מכגריס, - ובדעת החולקים צ"ל דהרי עיקר הא דטיהרו פחות מכגריס, הוא משום תליית מאכולת, ומכח זה לא גזרו כלל על פחות מכגריס, וע"כ בכתם שבבשרה דלא תלינן במאכולת, מעיקרא טימאו חכמים אף בכ"ש, והסד"ט שם כתב כעי"ז וכתב ע"ז דהוא דוחק. [↑](#footnote-ref-157)
157. אך בל' רש"י לעיל י"ט ב' ד"ה הרגה מאכולת ונ"ב ב' ד"ה שהן כגריס משמע דשיעור כגריס הוא שיעור כתם דאינו טמא אלא כשיש בו כגריס ועוד, ואי"ז שיעור בתליית מאכולת, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ו והרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"ג, וזהו שכתבו שאין כתם מטמא עד שיהא בו כגריס, אף שעדיין לא הביאו כלל לדיני תלי', ואמנם הרמב"ם שם הכ"ג והרמב"ן שם הט"ז הביאו להא דתולה במאכולת עד כגריס, וי"ל דהיינו משום דעיקר הא דלא גזרו על כתם פחות מכגריס, הוא מכח הא דיש לתלותו במאכולת, וכ"כ הצ"פ שם, ועיי"ש שכתב לחדש דמש"כ הרמב"ם דכתם בבשרה א"צ שיעור, היינו דלי"ב לדין השיעור דכתמים דפחות מכגריס טהור, אך מ"מ כל שיש לתלות במאכולת תולה, וכמש"כ הרמב"ם שם הכ"ג, ועי' עוד בדבריו שם פ"ד הי"ט. [↑](#footnote-ref-158)
158. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דתולין כתם פחות מכגריס במאכולת, אי"ז במאכולת אחת, שאין בדמה כגריס, אלא הוא בכמה מאכולות. [↑](#footnote-ref-159)
159. והחדרי דעה שם סכ"ט כתב דאף הא דתולין כתם כגריס הוא בכמה מאכולות, דאין בדם מאכולת אחת כגריס, וידעו חכמים דכ"ה הדרך שיהא כגריס במקום אחד מכמה מאכולות, ויותר מכגריס אין הדרך שיהא במקום אחד מדם כמה מאכולות, וע"כ אין תולין בזה, - אך זה דלא כמשמעות ד' הראשונים בכ"ד דבמאכולת אחת יש דם כגריס, וכ"ה להדיא בד' הרא"ש בר"ס ח', והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד, והטוש"ע בסימן ק"צ סכ"ח, בדין מאכולת רצופה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-160)
160. הגר"ז בסימן ק"צ סקנ"ה כתב דכל מש"כ התוס' דתולה כפי מה שהרגה, הוא רק אם לפי ראות עינים יכול הדם להתפשט כשיעור זה, אך בלא"ה אין תולין אלא בכגריס, דלא פלוג רבנן, שמידת חכמים כך הוא ליתן קצבה לדבריהם ושיעור אחד שעליו אין להוסיף וממנו אין לגרוע, והיינו דכל דאין ידוע לנו מידת הדם שיש במאכולות שהרגה, קבעו חכמים דתולה במאכולת עד כגריס, ואף בכמה מאכולות, ומשמע שפירש דד' הרא"ש קיימי בגוונא דאין ידוע לנו כמה דם יש בהן, ולא פליג ע"ד התוס', ועד"ז כתב החדרי דעה שם סכ"ט, - אך החוו"ד שם סק"ה נקט דהתוס' והרא"ש פליגי, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה עמ' קל"ט. [↑](#footnote-ref-161)
161. וכ"כ הראב"ד שם הי"ז, ופירש דמה"ט הוא דטיפין טיפין אין מצטרפין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-162)
162. וי"ל עוד בדעת התוס', דס"ל כמש"כ הלבוש ודעימי' דהא דאינה תולה כתם יותר מכגריס בכמה מאכולות הוא משום דאל"כ אין לדבר סוף ותיבטל גזירת חכמים בכתמים מכל וכל, או כמש"כ הערוה"ש דהוא משום דלא התירו עד כגריס אלא משום דאל"כ אין לך אשה טהורה לבעלה, וע"כ כ"ז הוא בהא דתולה אף כשלא הרגה, אך הא דתולה כשהרגה מאכולת, הוי כשאר תליות שתולה בהן אף כתם גדול. [↑](#footnote-ref-163)
163. ולכאו' אף דהדברים מתישבים במש"כ הראב"ד דהא דמטמאינן בכה"ג הוא משום דקים להו לרבנן דא"א במאכולת במקום אחד יותר מכגריס, אך אי"ז מתישב בד' הרא"ש שכתב דהוא משום דלא פלוג רבנן. [↑](#footnote-ref-164)
164. ומד' הראב"ד שכתב לטמאות בכתם שחור, אין להוכיח דכל עיקר ההיתר דכתם פחות מכגריס, הוא משום תלי' במאכולת, דאף אי נימא דלא גזרו כלל על כתם פחות מכגריס, הרי היינו משום תליית מאכולת, ומכח זה לא גזרו כלל על פחות מכגריס, אך בכתם שחור דא"א כלל לתלותו במאכולת, גזרו אף בפחות מכגריס, ואמנם בל' הראב"ד שם לעיל מינה משמע להדיא דכל עיקר טהרת כתם פחות מכגריס הוא משום תלי' במאכולת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-165)
165. והסד"ט שם כתב דמ"מ במקומות שמצוין פרעושין שלכלוך שלהם הוא שחור, ואין לך סדין וסדין שלא נמצא בו טפות שחורות מאלו, בודאי יש לתלות בהם אף כתם שחור, וכ"כ הגר"ז שם סק"ט דאפשר שבמקום ובזמן שהפרעושים מצויים תלינן אף השחור (קצת) בפרעוש עד כגריס, וכמש"כ הסה"ת בסימן צ"ב דהא דתלינן עד כגריס במאכולת היינו פרעוש. [↑](#footnote-ref-166)
166. יש להעיר, דבד' הראב"ד בבעה"נ בפתיחה לשער הכתמים מבו' להדיא דטומאת כתמים לבעלה, אי"ז אטו טומאת כתמים לטהרות, אלא עיקר טומאת כתמים היא לבעלה לעשות סייג לתורה. [↑](#footnote-ref-167)
167. לכאו' מכוון דבריו, דאף דהא דמטהרינן בכתם פחות מכגריס הוא משום תלי' במאכולת, והדין נותן דיהא תלוי בכל דור לפי המאכולת המצוי' בו, דשיעור גריס אינו שיעור בעלמא, אלא הוא שיעור דמאכולת, מ"מ כיון דכל עיקר איסור כתמים בזה"ז הוא משום דנאסר במנין, אין לנו לאסור אלא כפי מה שנאסר במנין הראשון, וע"כ הוי השיעור בכגריס, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-168)
168. עמש"כ המעיל צדקה בסימן כ"ז והסד"ט בסימן ק"צ סקכ"א לפרש לדבריו. [↑](#footnote-ref-169)
169. אך הפליתי שם סק"ז כתב דמד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ו שכתב עד שיהי' כגריס הקלקי, מבו' דמשערינן בגריס הקלקי, דומיא דנגעים. [↑](#footnote-ref-170)
170. ומבו' בדבריו שם דכל שבא הכתם לפנינו כשהוא פחות מכגריס, אף אם אח"כ נתפשט הכתם מחמת הזיעה וכיו"ב, ה"ה טהורה, דאל"כ אי"ז דרכי נועם, ורק כשבא הכתם לפנינו אחר שנתפשט ליותר מכגריס, הוא דמטמאינן לה. [↑](#footnote-ref-171)
171. ולכאו' ה"נ הוא בכתם שנמצא ע"ג דבר שחלק ממנו מקב"ט, דכל שאין בהכתם שע"ג הדבר המקב"ט כגריס טהור, ויש לחלק. [↑](#footnote-ref-172)
172. ובד' המעיל צדקה י"ל דאזיל לטעמי' דלא גזרו על כתם פחות מכגריס, אף בדליכא תלי' במאכולת, וע"כ כיון דהכתם שע"ג המקום הצבוע טהור, ולא באנו לטמאות אלא משום הכתם שעל שאר הבגד, בעינן שיהא בו עצמו יותר מכגריס, וכ"כ המחה"ש בסימן ק"צ סוסטק"ז בטעמו, - אך מד' הסד"ט שהביא לדבריו, אף דס"ל דכל הא דלא גזרו על פחות מכגריס הוא כשיש לתלות במאכולת, מבו' דס"ל דאף בכה"ג מצינו לתלות במאכולת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-173)
173. יש להעיר דמ"ט הוצרך לטעם זה, הרי למש"כ שם לעיל מינה דלא גזרו על כתם פחות מכגריס אף אם ודאי דהוא מגופה, הדין נותן דבעינן שיהא באודם כגריס, אף אם א"א לתלות בכה"ג במאכולת, ושמא י"ל דאלמלי הא די"ל דדם מאכולת נתערב בו וכו', הוה חשבינן לי' ככתם יותר מכגריס, (אך אכתי לא נתישב מה שהוכיח המעיל צדקה דאף בכה"ג יש לתלות במאכולת, דאל"כ הי' לנו לטמאות אף כשאין בכולו כגריס), וכ"נ מד' המעיל צדקה בסו"ס ס"ב דלא פסיקא לי' הך מילתא דבכתם מנומר אין הכתם שע"ג המקום הצבוע מצטרף לכגריס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-174)
174. ואזיל לטעמי' דהא דלא מטהרינן בפחות מכגריס, אלא בדאיכא למיתלי בדם מאכולת, וס"ל דבכה"ג ליכא למיתלי. [↑](#footnote-ref-175)
175. ועיי"ש שכתב דנחלקו רבנן ור"ח בסתם המקומות דלרבנן תולין לעולם בפשפש בכל מקום, ומשמע דהיינו אף במקום דלא שכיח פשפש כלל, אך הב"י בסימן ק"צ ס"ז כתב בדעת הרשב"א דאף לרבנן אינה תולה בפשפש אלא במקום דשכיח קצת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-176)
176. וכ"כ הב"י בסימן ק"צ ס"ז בתחילת דבריו בדעת הרא"ש, וכתב לפ"ז לדעתו, דגם לרבנן אינה תולה בפשפש אלא במקום דשכיח, ואפ"ה פליג ר' חנינא וס"ל דאין תולין, משום דאינו מצוי שיהא סמוך לגוף ולא תריח ריחו, אך בהמשך דבריו נסתפק בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-177)
177. ולדעתו מסתברא מילתא דגם טעמא דרבנן דתולין בפשפש עד תורמוס, אי"ז משום דזהו שיעור דמו של פשפש, וכמבו' בד' רש"י וש"ר, אלא הוא משום דס"ל לרבנן דעד תורמוס אי"ז דרך ראי' כ"כ ותלינן לי', ורק יותר מתורמוס הוי דרך ראי' ואין תולין, - ועמש"נ להלן בהערה לישב בזה מה שהשמיט הרמב"ם להא דתולה בפשפש עד כתורמוס. [↑](#footnote-ref-178)
178. אך להנ"ל אין הטעם בזה משום דכל ההורגו מריח בו וכו', אלא הוא משום דלא הקילו לתלות כתם יותר מכגריס שהוא דרך ראי' לא בכינה ולא בפשפש. [↑](#footnote-ref-179)
179. והיינו משום דהא דשיעור כגריס אינו ככל תלי' דעלמא, הוא משום דלא ידענו שהרגה מאכולת, וגם משום דמחד גיסא כיון שמצוי מאכולת אין לך אשה טהורה לבעלה וכו', ומאידך גיסא כיון דיש לטהר מכח זה בכל מקום אין לך אשה שטמאה לבעלה וכו', וה"נ הוא במקום שמצוי פשפש. [↑](#footnote-ref-180)
180. והטוש"ע בסימן ק"צ סכ"ט כתבו כן היכא שהרגה פשפש, דחזר שיעור כתורמוס כשיעור הגריס לכל הדינים שאמרנו, ומבו' דלא רק במקום שפשפש מצוי דמי שיעור כתורמוס לשיעור כגריס, אלא אף כשהרגה פשפש, דמי שיעור כתורמוס לשיעור כגריס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-181)
181. ועיי"ש שנסתפק בגונא דלא הרגה פשפש, אלא דהוא מצוי, אם היא תולה כשנמצא עלי' כתורמוס וכגריס יחד. [↑](#footnote-ref-182)
182. והערוה"ש שם סל"ה כתב לדקדק כן ממש"כ הטוש"ע שם סכ"ט דבהרגה פשפש חזר שיעור כתורמוס כשיעור הגריס לכל הדינים שאמרנו, וכיון דמדמינן לה לשיעור כגריס, הרי דכ"ה דבהרגה ב' מאכולות אינה תולה יותר מכגריס, ה"נ בהרגה ב' פשפשין אין תולה ביותר מכתורמוס. [↑](#footnote-ref-183)
183. מבו' מדבריו דדמי דין התלי' בפשפש לדין התלי' במאכולת, וכ"ה דאין תולין כתם יותר מכגריס בב' מאכולות, ה"נ אין תולין כתם יותר מכתורמוס בב' פשפשין, ולפ"ז הדין נותן דאף אם הרגה ב' פשפשין אין תולה ביותר מכתורמוס, דדמי להרגה ב' מאכולות שכתב הרא"ש דאין תולה ביותר מכגריס, - אך צ"ב דמ"ט הוצרך הב"י להוכיח מהא דבסדינים הרבה מאכולות מתמעכות בהן, ואין תולין ביותר כגריס, ולא הוכיח עדיפא מינה ממש"כ הרא"ש דאפי' הרגה כמה מאכולות אינה תולה ביותר מכגריס, ואמנם הנה הב"י בסימן ק"צ לא הביא כלל לד' הרא"ש אלו. [↑](#footnote-ref-184)
184. וי"ל דהוא משום דס"ל דהא דלרבנן אין תולין בפשפש אלא עד כתורמוס, אי"ז משום שדמו אינו יותר מתורמוס, אלא הוא משום דהו"ל דרך ראי' טפי ולא הקילו לתלות בכה"ג, וכמש"נ לעיל בהערה לדעתו, וע"כ כ"ז הוא כשלא הרגה, אך בגונא שהרגה פשפש או שהריחה ריחו, דהיא תולה בו מדינא, ה"ה תולה כפי השיעור שאפשר שיהא בדמו, וליכא בזה כלל לשיעורא דתורמוס. [↑](#footnote-ref-185)
185. ובד' הב"י בסימן ק"צ משמע שפירש בד' רש"י, דאיירי במקום דפשפש מצוי, ואפ"ה אין תולין בו אא"כ ארכו כרחבו, אך בד' הר"ן מבו' דלדעת התוס' איירי אף במקום דאין פשפש מצוי, ואפ"ה כיון דארכו כרחבו תולין בפשפש. [↑](#footnote-ref-186)
186. ומתישב בזה משה"ק הב"י בסימן ק"צ ע"ד הרשב"א שהשמיט לדין זה, וכמש"כ הערול"נ. [↑](#footnote-ref-187)
187. לכאו' מכוון דבריו דשיעור פשפש שהוא כתורמוס, הוי ארכו כרחבו. [↑](#footnote-ref-188)
188. אך הרשב"א והר"ן כתבו בשם תוס' דאין לפרש כן, דא"כ מהו שאמר רשב"ג דלדברי חברי אין סוף, הרי אין תולין בפשפש אלא כתם שארכו כרחבו, - ובדעת הב"י י"ל, למש"כ בפירש"י דהא דאמר רשב"ג דלדברי חברי אין סוף, הוא משום דס"ל דמטהרי רבנן אף כסלע אות יותר, וזה למש"כ הערול"נ בד' רש"י דרשב"ג ס"ל דהא דמטהרי רבנן אי"ז משום תלי' בפשפש, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-189)
189. וי"ל כן בדעת הרמב"ם שהשמיט לדין זה דארכו כרחבו לענין כתמים, וי"ל עוד דס"ל כמש"כ המאירי דלא קי"ל כהך ברייתא, ויש להוסיף דלהרמב"ם לטעמי' דאף לדידן תולין בפשפש, אלא דאין תולין בו כתם יותר מכגריס דהוא דרך ראי', (וכמש"נ לעיל בדעתו), מסתברא מילתא דאין תולין בו אף כתם שארכו כרחבו. [↑](#footnote-ref-190)
190. ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ ל"ה לי' למיסתם ולמימר דאין חוששין לכתמי', דמשמע דאין חוששין להם כלל באיזה שיעור שיהי', ואילו מחמת פשפש אין תולין בו אלא עד כתורמוס, - ושמא י"ל בדעת ר"ח, דאף דלדעת רבנן דלעולם תולין בפשפש, אין תולין בו אלא עד כתורמוס, שהחמירו חכמים שלא לתלות בכמה פשפשין, דאל"כ אין לדבר סוף, מ"מ לדידן דאין תולין בפשפש, ורק בעיר שיש בה חזירים תולין בו, הוי זה כשאר תליות דעלמא, ותולין אף בכמה פשפשין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-191)
191. וכ"נ בד' הרשב"ם שהביא האו"ז בסימן שנ"א, דכל שעברה בשוק אין חוששין לכתמי', אף דאין ידוע שהיו שם חזירים, - ובד' הסמ"ג לאוין קי"א משמע דמדינא אין חוששין לכתמים הנמצאין בה אף כשאין ידוע שעברה ביניהם, אך נהגו שלא להקל אלא במקום שיש הוכחה שעברה ביניהם. [↑](#footnote-ref-192)
192. דללישנא בתרא דקאמר דכגריס בפחות מגריס, משמע דהוא בודאי, וע"ד מש"כ הרשב"א בשם רבינו יונה בדעת רב הונא, וגם לל"ק דקאמר דכגריס תולה, י"ל דהוא בודאי, - וכ"נ למש"כ רבינו יונה דלל"ק טעמא דרב הונא הוא משום דמספיקא חיישינן להחמיר, ואינו במשמע שנחלקו ר"ה ור"ח בדיני ספק אם חיישינן להחמיר או לא, ובע"כ דטעמא דרב חסדא הוא משום דבכתמים דרבנן הוי השיעור להקל. [↑](#footnote-ref-193)
193. והסמ"ג לאוין קי"א כתב בשם הסה"ת דקי"ל כמ"ד דגריס אינה תולה, ועמש"כ בזה הלחו"ש בסימן ק"צ סקכ"ב. [↑](#footnote-ref-194)
194. וכ"ה גם בברייתא לעיל נ"ב ב' דהרואה כתם אם יש בו כדי לחלק ג' גריסין שהן כגריס ועוד חוששת. [↑](#footnote-ref-195)
195. ועיי"ש שכתב דאין לומר דאמרינן דכמו שלמעלה נדבקו כמה מאכולות יחד, ה"נ נדבקו למטה, דכי משום דחזינן בחד מקום דאיתרמי מילתא דלא שכיחא, נאמר דכמו"כ איתרמי עוד פעם כה"ג. [↑](#footnote-ref-196)
196. ואמנם הרשב"א בחי' בסוגיין הביא לפי' התוס', אך י"ל דאזיל לטעמי' שכתב לעיל נ"ז ב' דהא דכתם למעלה מן החגור טהור, הוא משום דחיישינן שמא עברה בשוק של טבחים או נתעסקה בכתמים ולאו אדעתה, ולא תלינן כלל דדם מאכולת הוא, אך למש"כ בתוה"ב די"ל דדם מאכולת הוא, אין לתלות תחתון בעליון. [↑](#footnote-ref-197)
197. ועד"ז צ"ע למש"כ הלבוש ודעימי', דהא דאין תולין כתם יותר מגריס בב' מאכולות, הוא משום דא"כ ביטלת גזירת כתמים, אך מעיקרא דדינא שפיר יש לתלות בב' מאכולות, ונתבאר בדף מס' 7, ותיקשי דא"כ מ"ט תולין תחתון בעליון, הרי יש לתלות שהעליון בא מדם ב' מאכולות, וא"כ אין טעם להתיר להכתם התחתון. [↑](#footnote-ref-198)
198. וצ"ל דהיינו משום דמודה רב הונא דפעמים שיש כגריס דם ממאכולת, אלא דכיון דלא שכיחא אין תולין בזה לטהר, אך בכה"ג שיש בהכתם העליון כגריס, אין תולין בו את התחתון, כיון דאפשר דהעליון הוא מדם מאכולת כגריס, - ונמצא לפ"ז דלרב חסדא דס"ל דאזלינן בכתמים להקל, ע"כ מחד גיסא מטהרינן כתם כגריס, אף דלא שכיח כגריס דם ממאכולת, ומאידך בכה"ג דתחתון ועליון ויש בכתם העליון כגריס תולין בו את התחתון, דאזלינן לקולא ואמרינן דהעליון אינו מדם מאכולת, כיון דלא שכיח דם כגריס ממאכולת, אלא עברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, ולרב הונא דס"ל דאזלינן בכתמים להחמיר, ע"כ מחד גיסא לא מטהרינן כתם כגריס, כיון דלא שכיח כגריס דם ממאכולת, ומאידך בכה"ג דתחתון ועליון ויש בכתם העליון כגריס אין תולין בו את התחתון, דאזלינן לחומרא ואמרינן דשמא הוא מדם מאכולת, אף דלא שכיח כגריס דם ממאכולת. [↑](#footnote-ref-199)
199. אך לדעת הסוברים דהא דאין תולין כתם שבבשרה במאכולת, הוא משום דבבשרה לא שכיח מאכולת, מסתברא מילתא דאף כשאין בעליון כגריס, מ"מ כיון דאין לתלותו במאכולת דלא שכיחא, יש בזה לדין תליית תחתון בעליון, - אך אי"ז מוכרע, די"ל דכל שנמצא למעלה מן החגור דא"א לתלותו בדם המקור, תלינן במאכולת, ולא תלינן דעברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, ועמש"כ ההפלאה בסימן ק"צ סק"ו לדון בזה מטעם אחר. [↑](#footnote-ref-200)
200. ולכאו' הוא משום דתולין שבאו ב' הכתמים בפעם אחת, וכיון דהכתם שנמצא על בשרה למעלה מן החגור, בע"כ דהוא משום שעברה בשוק של טבחים וניתז מבין רגלי', יש לתלות שבא מזה גם הכתם התחתון. [↑](#footnote-ref-201)
201. וזה לפ"מ שנסתפק שם בכה"ג שעברה בשוק של טבחים ונמצא כתם על חלוקה וכתם על בשרה בב' מקומות, דשמא תולין דאף הכתם שעל בשרה הוא מעלמא, דאם בכה"ג תולין דאף הכתם שעל בשרה הוא מעלמא, ה"נ שייך בכה"ג תליית תחתון בעליון, ועמש"נ בדף מס' 4 בטעם הספק בזה. [↑](#footnote-ref-202)
202. ועיי"ש שכתב לפרש הטעם בזה, דהא דבכתם הנמצא על בשרה אין תולין במאכולת, היינו משום דלחומרא אמרינן דכל בשרה בדוק אצל מאכולת, ומה"ט הוא דאין תולין תחתון בעליון שעל בשרה כשאין בעליון כגריס, משום דבכה"ג אדרבה יש לחוש להחמיר ולתלות במאכולת אף בבשרה, וע"כ כל דגם התחתון הוא פחות מגריס, יש להתירו ממ"נ, דאם אין בשרה בדוק אצל מאכולת, יש לתלות את התחתון במאכולת, ואם בשרה בדוק אצל מאכולת, הרי דגם הכתם העליון אין לתלותו במאכולת, ויש בזה לדינא דתליית תחתון בעליון. [↑](#footnote-ref-203)
203. ועמש"כ הסד"ט שם סקל"ט לדון בגונא שהכתם העליון הוא על חלוקה לחוד, אם תולין בו את התחתון אף כשנזדקרה. [↑](#footnote-ref-204)
204. ולכאו' אזיל לטעמי' דס"ל דהא דתלינן תחתון בעליון הוא משום דאמרינן שכשניתז על העליון ניתז גם על התחתון, ומה"ט הוא דתולין תחתון בעליון אף בכתם שעל בשרה, וע"כ שפיר תולין בזה אף כתם בתוך ג' ימים. [↑](#footnote-ref-205)
205. משמע דאיירי אף כשאין בכתם התחתון בפנ"ע יותר משיעור הדם שנתעסקה בו, ואפ"ה היא טמאה, - וצ"ע, דהרי הא דכשנתעסקה בכגריס ועוד ומצאה כתם כגריס ועוד על חלוקה טהורה, לכאו' הוא אף אם נמצא עוד דם במקום אחר בביתה, ולא אמרינן דנתלה דדם זה שנמצא במקום אחר הוא דם העסק, והדם שעל חלוקה הוא מהמקור, וא"כ מ"ט הכא לא נטהר את הכתם שלמטה מן החגור, מכח מה שנתעסקה, - וצ"ל דהכא שאני, דגם הכתם שלמעלה מן החגור, אין טהרתו אלא מדין תלי', וכמשמעות ד' הראב"ד בבעה"נ והרשב"א בתוה"ב שהבאנו לעיל, וע"כ תולין אותו בדם העסק, ותו מטמאינן את הדם שנמצא למטה מן החגור. [↑](#footnote-ref-206)
206. ועד"ז הוא למש"כ הרא"ש דאף אם הרגה כמה מאכולות אינה תולה ביותר מכגריס, וכ"ש דאם הרגה מאכולת אחת אינה תולה, ובע"כ דטעם האיבעיא הכא הוא משום דכל שהמאכולת רצופה בו ל"ב בזה לדין תלי', וע"כ תולין את הכתם הנשאר שהוא פחות מכגריס בדם מאכולת. [↑](#footnote-ref-207)
207. והנה אמנם בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד מבו' דטעמא דר' חנינא הוא משום די"ל דהמאכולת באה רצופה מעלמא, ופירש דזהו שאמרו די"ל דמודה ר"ח בנתעסקה בכגריס וכו', דשאני בכה"ג דמאכולת רצופה דלא נתעסקה, והיינו די"ל דבאה רצופה מעלמא, וכ"כ הרש"ש לעיל נ"ב ב', - אך לכאו' לאו היינו דעיקר טעמא דר' חנינא הוא משום די"ל דהמאכולת באה רצופה מעלמא ואין לתלות בה, אלא היינו דכיון דיתכן דהמאכולת באה רצופה מעלמא, אי"ז מוציא לאותו הועוד מכלל הכתם, וע"כ הו"ל ככל כתם יותר מכגריס דאין תולין אותו במאכולת, אך אלמלי הא די"ל דהמאכולת באה רצופה מעלמא, ל"ה חזינן כלל לאותו ועוד מכלל הכתם, והו"ל ככתם כגריס דטהור. [↑](#footnote-ref-208)
208. ועד"ז הוא למש"כ הערוה"ש דהא דאין תולין כתם יותר מכגריס במאכולת, הוא משום דלא הקילו לתלות במאכולת אלא משום דאל"כ אין לך אשה טהורה לבעלה. [↑](#footnote-ref-209)
209. וזה ניחא אי נימא דמה שתיקנו חכמים שתולין כתם עד כגריס במאכולת וכתם יותר מכגריס אין תולין אותו במאכולת, לאו היינו דאין תולין כתם אלא במאכולת אחת ולא בכמה מאכולות, אלא הוא שיעור בכתם, דאין תולין במאכולת אלא כתם עד כגריס. [↑](#footnote-ref-210)
210. ונתחדש בזה דלא אמרינן דרק אותו הדם שתחת המאכולת הרצופה, אינו מכלל הכתם, כיון דשור שחוט לפניך, כמש"כ הרשב"א בתוה"ב הארון, אך הדם שבצידי המאכולת הרצופה, אף דיש לתלותו במאכולת, מ"מ הו"ל מכלל הכתם, וע"כ אין לטהר רק במצאה כגריס ועוד ומאכולת רצופה "באותו ועוד", דכשמנכין המקום שהמאכולת רצופה, ליכא בהכתם כגריס ועוד, אלא כיון שנמצאת מאכולת רצופה, תולין בה דם כגריס. [↑](#footnote-ref-211)
211. אך בתוה"ב הארוך כתב לדון בזה, דיש לטמאות בכה"ג כפשטה דברייתא, ואע"ג דדחינן לה אשנויי לא ניקום ונסמוך, ועמש"כ הב"י בסימן ק"צ סכ"ו בדעתו. [↑](#footnote-ref-212)
212. אך זה דלא כמש"כ החת"ס לעיל נ"ב ב' דמה שאמרו דאגב זוהמא וכו', היינו רק בזוהמא דדם נדה, אך בדם אחר ליכא זוהמא, ולא תלינן שבאה מאכולת שם, ומה"ט אין תולין בב' מאכולות, וכן משמע קצת בל' רש"י לעיל שם שכתב דאגב זוהמא "דנדות", ולא כתב אגב זוהמא "דדם", וגם העירו ע"ז ממש"כ בפירש"י דהא דנתעסקה בכגריס היינו בדם צפור או קילור, ובקילור הרי ליכא זוהמא כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-213)
213. ולמש"כ הרש"ש לעיל נ"ב ב' בביאור האיבעיא דמאכולת רצופה, דהוא משום דהשוו חכמים מידותיהם לטהר כתם פחות מכגריס, בפשוטו ה"נ מתפרש הטעם לטהר בנתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד, דהוא משום דתולין כגריס בעיסוקה, והכתם שנשתייר הוי כתם פחות מכגריס דטהור, אך בנתעסקה בב' זמנים בב' סלעים ונמצא עלי' כתם ב' סלעים, אין תולין דאיתרמי זה אצל זה. [↑](#footnote-ref-214)
214. ויש ללמוד מזה, דהאיבעיא בנתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד, אי"ז מכח הא דתיקנו חכמים שלא לתלות כתם יותר מכגריס במאכולת, דאל"כ אין לך אשה טמאה, דלכאו' ה"ט לא שייך כלל במקומות דלא שכיחי פשפשין והרגה פשפש, ועד"ז הוא גם בהאיבעיא דמאכולת רצופה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-215)
215. ועד"ז יש להעיר במש"נ לעיל בהערה עפי"ד הרש"ש דהא דמטהרינן בנתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד, הוא משום דתולין כגריס ועיסוקה, והכתם שנשתייר הוי כתם פחות מכגריס דטהור, דהרי ל"ש ה"ט כלל בנתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ותורמוס כשהרגה פשפש, - ויש להעיר כן גם במש"כ הרש"ש בטעם האיבעיא דמאכולת רצופה, דהוא משום דלא גזרו על כתם פחות מכגריס, וצ"ע ממש"כ הרשב"א בתוה"ב שם והמאירי לעיל בסוגיין דבמקום דשכיחי פשפשין מטהרינן כשנמצא עלי' כתורמוס ועוד ואותו ועוד רצוף בו פשפש, ולכאו' בזה אין לומר דלא גזרו על כתם פחות מכתורמוס, שהרי עיקר גזירת כתמים הויא גם על כתם פחות מתורמוס, ובמקומות שאין פשפשין מצויין, ל"ב שיעור תורמוס, וגם אי נימא דבמקום דשכיחי פשפשין לא גזרו על כתם פחות מתורמוס, אכתי תיקשי ממש"כ הטוש"ע בדין הרגה פשפש דדינו כגריס, והיינו דאם הרגה פשפש ונמצא עלי' כתורמוס ועוד ואותו ועוד רצוף בו מאכולת תולה, והתם ודאי דליכא לה"ט דלא גזרו על כתם פחות מכתורמוס, שהרי הוא מקום דלא שכיח פשפשין וגזרו בו על כתם פחות מכתורמוס. [↑](#footnote-ref-216)
216. הרא"ש בסימן ח' כתב דמילתא דפשיטא הוא דלא שדינן דם צפור בי מצעי, - ועיי"ש שהכריע מכח זה דבנתעסקה בכגריס וכו' אינה תולה, כפשטא דברייתא, ואע"ג דדחי לה, ההוא דחויא דחיקא הוא. [↑](#footnote-ref-217)
217. אך י"ל דאם שדינן לדם צפור בי מצעי והו"ל ב' כתמים, יש לנו לדון על כל כתם בפנ"ע ותולין אותו בדם מאכולת, ומשא"כ אם לא שדינן לי' בי מצעי, הו"ל כתם אחד שהוא יותר מגריס, ואין תלין אותו בב' מאכולות. [↑](#footnote-ref-218)
218. צ"ב, דמ"ט נימא דמשום דפעם אחת לא נתנה דעתה, גם פעם אחרת לא נתנה דעתה, וכ"ה דלא נטהר כתמים שתראה מכאן ואילך, ולא אמרינן שחזקת אשה זו שאינה נותנת דעתה, מ"ט מטהרינן לכתם זה. [↑](#footnote-ref-219)
219. הלחו"ש בסו"ס ק"צ כתב דהיינו דאף דלא נתעסקה אלא בבני המעים שבתרנגולת, מ"מ תולה בה גם מראה אודם, דאמרינן גם מדם השחיטה ניתז עלי', אע"פ שלא נתעסקה בבית השחיטה, מאחר דעכ"פ נתעסקה בתרנגולת שיש בה גם דם אדום בבית השחיטה. [↑](#footnote-ref-220)
220. ועיי"ש שהק' ע"ז ממה שאמרו לעיל נ"ב ב' דלר"ח בן אנטיגנוס אם מצאה כתם שיש בו ג' גריסין, אמרינן דב' ומחצה ראתה בב' ימים, ומחצה הוא מדם מאכולת, והרי דאף דב' ומחצה הם מגופה, תולין השאר בדם מאכולת, ולא אמרינן דכמו שאחד בא מגופה גם השאר בא מגופה, - וכתב דלק"מ, חדא, דהתם כיון דבע"כ אין תולין הכל בראי' אחת, דא"כ ל"ה בו משום זוב, שפיר תולין בדם מאכולת, אך במקום דיש לומר דהכל הוא מראי' אחת יש לתלות כן, - ועוד, דיותר יש לתלות בדם מאכולת שהוא פחות משיעור כתם, ממה שיש לתלות שיעור כתם אף במקום שיש לתלות בו, וכמש"כ כן התרוה"ד בסימן רמ"ט בדין כתם הנמצא בג' ימים ראשונים, - ועוד, דאדרבה ממה שאמרו התם דהוא משום דאגב זוהמא דם מאכולת הוא, מבו' דאלמלי ה"ט דאגב זוהמא ל"ה תולין שמקצת בא מגופה ומקצת ממאכולת, ולפ"ז הרי דבשאר דברים דליכא לה"ט לא תלינן בהכי. [↑](#footnote-ref-221)
221. ועיי"ש שכתב דאין לומר דאין תולין מין בשאינו מינו רק אודם באודם, אע"פ שחלוקין במראיתן שאחד שחור וכו' דמ"מ כולם מין אודם הם וכולם נקראים דם, אך מראה אדום בלבן וירוק לא תלינן, שהרי בד' הרא"ש מבו' דאם תולין מין בשאינו מינו, הי' בדין שיתלו כשנמצא לכלוך על חלוקה, ומשמע דהיינו אף בלכלוך משאר מראות. [↑](#footnote-ref-222)
222. הגר"ז שם ס"ק קכ"ב כתב דבכלל הא דאין בכתמים משום וסת, הוא גם ראי' שראתה מגופה שלא בהרגשה, דכיון דאינה טמאה בכה"ג אלא משום כתם שהרי לא גזרו בכה"ג אלא בדבר המקב"ט כדין הכתמים, לי"ב משום וסת, - וצ"ב, דלכאו' כיון דראתה מגופה, הדין נותן שתקבע בכך וסת אף בלא גזירת כתמים, - וצ"ל דכל שראתה שלא בהרגשה, א"א שתקבע בכך וסת לראיות בהרגשה, אלא שבאנו לדון שתקבע בכך וסת לראי' בלא הרגשה דהיא טמאה מדרבנן, וע"ז הוא דאמרינן דהו"ל בכלל כתמים שאין בהן משום וסת. [↑](#footnote-ref-223)
223. מבו' בדבריו דהא דלדעת הראב"ד ודעימי' אין בכתמים משום וסת, הוא אף כשראתה ב' ראיות בזמנים שוים ובפעם הג' מצאה כתם, וכ"ה מבו' בדבריו שם סקצ"ד, ובד' הפרישה שם סקצ"א. [↑](#footnote-ref-224)
224. ולכאו' יש ללמוד מדבריהם, דעיקר טהרת כתמים מדאורייתא הוא משום הצד דמעלמא, והיינו או משום דל"ב הרגשה כלל, או משום דאם הוא מגופה תלינן שבא בהרגשה, וע"כ שפיר מציא להביא חטאת העוף הבאה על הספק, וע"ד מש"כ האחרונים דחטה"ע הבאה על הספק באה אף היכא דאיכא חזקה לטהרה, דאי נימא דטהרת כתמים מדאורייתא הוא משום דלא הרגישה בראייתה, הרי נמצא דעיקר טומאתה אינה אלא מדרבנן, וא"א שתביא ע"ז קרבן, ועמש"כ בזה בתוס' הרי"ד לירושלמי בפ"ק דדמאי ה"ב. [↑](#footnote-ref-225)
225. הסד"ט בסימן קצ"ד סק"ד ד"ה וראי' לזה כתב ללמוד מד' הרמב"ן דאע"ג שראתה בלא הרגשה, מ"מ אי"ז שימור דנקי מדם בעינן, ונחלקו בזה האחרונים, ונתבאר בדף מס' 3, ועיי"ש שכתב דאף שכתב הרמב"ן ע"ז דאי"ז נכון, היינו רק דאינה נעשית בכך זבה גדולה, דאין ראי' זו שראתה שלא בהרגשה גורמת לזיבה ולאו בת קרבן היא, אך מודה הרמב"ן דאין אותו היום עולה לשימור, - אך בחי' הר"א משמע להדיא דמש"כ הרמב"ן דאי"ז נכון, היינו דראי' בלא הרגשה לאו כלום היא וה"ה כמי שאינו ואף עולה יום זה לשימור. [↑](#footnote-ref-226)
226. אך הפרד"ר בפתחי נדה כתב בדעתו, דאף דראי' בלא הרגשה טהורה מה"ת, מ"מ אם ידעינן דהוי הכתם מגופה, טמאה מה"ת, משום דחזקת הדם שבא בהרגשה. [↑](#footnote-ref-227)
227. ועיי"ש שכתב דהוא משום דעיקר קרא דבבשרה דדרשינן מיני' דבעינן בהרגשה, בנדה כתיב, אלא דמרבינן נמי לזבה מזבה, ודרשינן זבה דומיא דנדה דבהרגשה אחת סגיא, - וי"ל עוד, דהוא משום דל"ב הרגשה אלא בתחילת הראי', וכל שהרגישה בתחילת ראייתה חשבינן לכל הראי' כראי' בהרגשה, וע"כ אף כשראתה ביום אחר בלא הרגשה, כיון דהוא מצטרף לזיבה, הו"ל כראי' אחת דסגי במה דתחילתה הוא בהרגשה. [↑](#footnote-ref-228)
228. וכ"ה מבו' גם ממשה"ק התוס' דמ"ט לא פריך דילמא כל ג' גריסין בתרי יומי חזיתי', כדקאמר בפחות מג' גריסין, ולדעת רש"י ניחא, דכל הא דבפחות מג' גריסין אינה חוששת משום זוב, הוא משום דאם ראתה בג' ימים ליכא בכל כתם כגריס ועוד ולי"ב שיעור כתם, אך בג' גריסין דליכא לה"ט, אין לטהר אלא משום דתלינן דאגב זוהמא דם מאכולת הוא. [↑](#footnote-ref-229)
229. ומש"כ התוס' דהוא קולא שהקילו בכה"ג לתלות המותר באותן ב' ראיות, י"ל היינו משום דמדינא הי' לנו לומר דכיון דב' גריסין הוו שיעור ב' ראיות, נימא דראתה ב' גריסין בב' ימים, וחצי גריס ביום השלישי, דכל הא דאין מחלקין הכתם לפחות משיעור ראי', היינו בכגון כתם ב' גריסין, דאין מחלקין אותו לג' ימים, כיון דכל כמה דמצינו למימר דראתה כדרך ראי' עדיף טפי, ואם נחלק אותו לג' ימים נמצא שלא ראתה כדרך ראי', אך בכתם ב' גריסין וחצי, דאף אם נימא דראתה חצי הגריס ביום ג', נשתיירו ב' גריסין לב' ימים, וראתה ב' הימים כדרך הראי', תו אין הכרח לתלות חצי הגריס בימים אלו, אלא הוי זה קולא בעלמא לתלות המותר באותן ב' ראיות. [↑](#footnote-ref-230)
230. והטעם בזה תליא בביאור הא דאין תולין כתם יותר מכגריס במאכולת, דאי נימא דהיינו משום דכך תיקנו חכמים, משום דאל"כ אין לך אשה טמאה, י"ל דהיינו כשתולין שהוא מראי' אחת, וחשיב ככתם אחד, אך כל שבאנו לחוש שהוא מג' ראיות, חשיב כג' כתמים, ויש לנו לדון על כל כתם וכתם בפנ"ע, וכיון שאין בו כגריס ועוד, תולין אותו במאכולת, - ואי נימא דהא דאין דאין תולין יותר מכגריס במאכולת הוא משום דמי כיונם לדמים הללו שיפלו כולם יחד, י"ל דכל שבאנו לחוש שהוא מג' ראיות ואירע הדבר שנפלו יחד, יש לתלות גם במאכולת, וכ"כ בתשו' הרמ"א סימן צ"ז בתו"ד די"ל כן. [↑](#footnote-ref-231)
231. לכאו' י"ל, דדין תלי' בכתמים, היינו דלא גזרו על הכתמים כלל במקום דיש לתלותם בדבר אחר, אך בכה"ג שיש על כל כתם זה לגזירת כתמים, אלא דמספק"ל אם הוא ביום א' או בג' ימים, לי"ב לדין תלי' כלל, ועפי"ז יש לדון גם בקו' הבית מאיר. [↑](#footnote-ref-232)
232. בחי' בית מאיר כתב דגם הא דבב' גריסין ומחצה אינה חוששת משום זוב הוא משום דאגב זוהמא דדם נדות איתרמי מאכולת, דאל"כ הי' לנו לומר דהיאך יתרמי דם מאכולת מכוון במקום יציאת דם מן הגוף, ובע"כ דכל הדם הוא מגופה, וזהו דפריך דא"כ גם בג' גריסין נימא הכי, דדילמא תרי ופלגא מגופה ואידך אגב זוהמא דם מאכולת הוא, - ולא נתפרש לן, הרי כיון שאמרו דאי נימא דתרי ופלגא מגופה ואידך אגב זוהמא דם מאכולת הוא אינה חוששת משום זוב, בע"כ דהא דבב' ומחצה אינה חוששת משום זוב, אי"ז משום דתולין דמחצה אגב זוהמא דם מאכולת הוא, אלא אף אם הוא מגופה אינה חוששת משום זוב, וא"כ הדק"ל דמאי פריך דמ"ש ב' גריסין ומחצה מג' גריסין. [↑](#footnote-ref-233)
233. צ"ל לפ"ז דלא אמרינן דאגב זוהמא וכו' אלא כשיש ב' גריסין ומחצה מדם נדה, אך כל שאין אלא ב' גריסין מדם נדה, לי"ב זוהמא כולי האי, וע"כ כל הא דבב' גריסין ומחצה אינה חוששת משום זוב, הוא משום דליכא שיעור כתם לכל יום, וזה צ"ע, - וגם עיקר הדברים אינם מתישבים לדעת הסוברים דהא דכתם פחות מכגריס טהור הוא משום תלי' במאכולת, ונתבאר בדף מס' 7. [↑](#footnote-ref-234)
234. אך למש"כ בפירש"י דהא דאינה חושששת משום זוב אלא כשיש בו כג' גריסין ועוד הוא משום דשיעור כתם הוא כגריס ועוד, הדין נותן דכ"ז הוא בכתם אדום, אך בכתם שחור דשיעורו הוא בפחות מכגריס, חוששת משום זוב אף כשאין בו כג' גריסין. [↑](#footnote-ref-235)
235. הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ולכאו' הוא ראי' נכונה תמה ע"ז, חדא, דרבנן דס"ל דכשלא הרגה אינה תולה במאכולת, אי"ז משום דלא שכיחא מאכולת, אלא אף דשכיחא אין לתלות אלא בהרגה, דלא תלינן שנהרגה ממילא, וא"כ אף דאגב זוהמא שכיחא מאכולת, מ"מ מאן לימא לן דהרגה, - ועוד, דאם רבנן דהכא ס"ל דאין תולין במאכולת כשלא הרגה, מ"ט אינה חוששת משום זוב אלא בכתם כג' גריסין ועוד, הרי אף בפחות מג' גריסין מצינו לחלק לג' ראיות, אך כתב די"ל דהא דבעינן כתם גדול כג' גריסין ועוד, הוא משום דאין דרכה של אשה לראות ראי' מועטת פחות מגריס ועוד. [↑](#footnote-ref-236)
236. ומה שעמד בזה הרמ"א, לכאו' הוא משום דפירש כד' התוס', דהא דבב' גריסין ומחצה אינה חוששת משום זוב, דהוא משום דתולין המותר באותן ב' ראיות, וע"כ הי' בדין דגם בג' גריסין נימא דתלינן מחצה בדם מאכולת, ותו ליכא אלא ב' גריסין ומחצה דתולין אותן בב' ראיות. [↑](#footnote-ref-237)
237. ועיי"ש שכתב דלפ"ז הדין נותן דאם מצאה אשה כתם בחלוקה פחות מכגריס ושאלה לחכם והתירה, ואח"כ מצאה שניתוסף על כתם זה עד כגריס ועוד, ה"ה טמאה, דאין לומר דמה שנתוסף הוא דם מאכולת, דמי כיונם למקום אחד, ומה לי אם הלכה בחלוקה כמה ימים ולא בדקה בינתים ובסוף מצאה כגריס ועוד דלא אמרינן שנדבקו ב' מאכולות זאח"ז משום דמי כיונם למקום אחד, וה"נ כשבדקה בינתים, ובע"כ דהוא מגופה, ואף שבא מגופה בב' פעמים, מ"מ דרך שיפול למקום אחד, ועמד ע"ז דלא נזכר דין מחודש זה בד' הפוסקים, ועיי"ש בדבריו בסוף אות ה' במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-238)
238. ולמש"נ לעיל בדעת רש"י, מתפרש טעמא דרבנן, דהוא משום דפליגי על ה"ט דאגב זוהמא, וע"כ כ"ה דבכל כתם כגריס ועוד אין תולין במאכולת, ה"נ הכא דדנים את הכתם כג' כתמים שיש בכל אחד כגריס ועוד, אין תולין כלל במאכולת. [↑](#footnote-ref-239)
239. ועיי"ש שכתב דלפ"ז נמצא דפליגי רבנן ור"ח בן אנטיגנוס בטעם הא דאין תולין כתם יותר מכגריס במאכולת, דלרבנן הוא משום דכל דיש בו כגריס ועוד דהוא כדרך ראיית אשה וליכא הוכחה דאינו מגופה, אין תולין במאכולת, ולר"ח בן אנטיגנוס הוא משום דאמרינן דמי כיונם לבא יחד במקום זה, ובאות י' כתב בדעת הרשב"א, דלר"ח בן אנטיגנוס הא דאין תולין כתם יותר מכגריס במאכולת, הוא משום שלא הקילו לתלות במאכולת אלא משום דאל"כ אין לך אשה טהורה לבעלה, ומכח זה לא הוצרכו לטהר אלא כתם פחות מכגריס, דשכיח שיהא מדם מאכולת, ועיי"ש ובהמשך דבריו במש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-240)
240. ושם בד"ה ולפי זה כתב דמש"כ הרשב"א והטור דהא דעגול טהור הוא משום דודאי אינו מדם קינוח, קושטא דמילתא כתבו דאין דרכו של דם קינוח להיות עגול, כאשר כ"ה מוכח מסוגיית הגמ' דמוקי לה כשהרגישה ואפ"ה עגול טהור, אך באמת לא תלי התירא בהכי, דאף אם הי' דרכו של דם קינוח להיות עגול טהורה כשלא הרגישה. [↑](#footnote-ref-241)
241. ועיי"ש שכתב בדעת הב"י בסימן ק"צ סל"ד דכל הא דמטהרינן בעגול, הוא רק כשלא הרגישה, ומשום דרגל"ד שאינו מגופה כיון שלא הרגישה, אך כל שהרגישה אף בעגול טמאה, וכ"כ הסד"ט בסימן קפ"ג סק"ב בדעתו, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' הב"י עוד בע"א, ועיי"ש שכתבו דאף דלס"ד דגמ' בריש פירקין מטהרינן בעגול אף כשהרגישה, מ"מ לפ"מ דמשני דמודה שמואל דהיא טמאה מדרבנן, איירי ההיא דעד כשלא הרגישה, ולא מצינו דעגול טהור אף אם הרגישה, - ובסימן ק"צ סקס"ז ד"ה ובספר כרתי ופלתי כתב הסד"ט בדעת הב"י דס"ל דהא דמוקמינן לה בריש פירקין כשהרגישה, היינו דאף שהיא אומרת שלא הרגישה מ"מ אמרינן שהרגישה וכסבורה הרגשת עד היא, ונתבאר בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-242)
242. והפרד"ר שם לעיל מינה עמ' נ"א כתב דבזה יש לפרש ללישנא דמתניתין, דמרישא משמע דדוקא משוך טמא אך בספק השקול טהור, ובסיפא משמע דדוקא עגול טהור אך בספק השקול טמא, ולהנ"ל י"ל דהיינו דבמשוך טמא בכל ענין אף אם לא הרגישה, דכיון דהוא משוך חזקתו שבא מקינוח ואמרינן דהרגישה וכסבורה הרגשת עד הוא, ובעגול טהור אף אם הרגישה, דכיון דהוא עגול חזקתו שהוא גם מאכולת, ובע"כ דמה שהרגישה הוא הרגשת עד, ובספק השקול אם הרגישה טמאה בכ"ש, ואם לא הרגישה טהורה עד שיהא בו כגריס ועוד. [↑](#footnote-ref-243)
243. ובתשו' צ"צ האחרון יו"ד סימן ק"מ כתב דהא דלא מטמאינן במשוך אלא הוא משום דחזקתו שהוא מן הקינוח, הוא אף כשהרגישה, משום דאלמלי הא דמוכחא מילתא דהוא מגופה, ל"ה טמאה מדאורייתא, משום דדם ולא כתם, ועיי"ש שכתב דכל דאיכא הוכחה דהוא מגופה לא אמרינן דדם ולא כתם, ול"ד להיכא שמצאה בבשרה או בחלוקה דאע"ג דאיכא גדולה דהוא מגופה ה"ז בכלל דם ולא כתם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-244)
244. ועד"ז הוא בגונא דיש לתלות שקינחה בעד במקום שהי' בו דם מאכולת, דבכה"ג אף אם הוא משוך יתכן שהוא מהקינוח שקינחה את הדם מאכולת, וכמש"כ כן הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ז (בתשו' בנו בד"ה תו קשה). [↑](#footnote-ref-245)
245. וי"ל דהוא לטעמי' דס"ל דהא דמפלגינן בין עגול למשוך, הוא משום דבעגול מוכחא מילתא דאי"ז דרך בדיקה, ולפ"ז הרי דגם במשוך אפשר דהוא מעלמא, ומדאורייתא הוא טהור, משום דבבשרה ולא כתם, ולהרי"ד לטעמי' היינו דלא הצריכה הכתוב לחוש לספק שמא ראתה, ואינה טמאה אלא כשראתה דם ודאי, (ונתבאר בדף מס' 1), ואינה טמאה אלא מדרבנן כטומאת כתם. [↑](#footnote-ref-246)
246. וכ"נ ממש"כ הרמב"ן וש"ר לעיל י"ד א' בדין טחתו ביריכה ונמצא עליו דם פחות מכגריס, דאם הוא משוך טמאה, ומשמעות דבריהם דבכה"ג היא טמאה נדה, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א שם, דדינא דרב דטמאה נדה, הוא אף בפחות מכגריס כשהוא משוך. [↑](#footnote-ref-247)
247. אך למש"כ הבינת אדם י"ל דלעולם איירי כשהרגישה, ואפ"ה מטהרי רבנן גם במשוך משום דמוקמינן לה בחזקת טהרה, אך הגר"ז שם כתב דבכה"ג אין להעמידה בחזקת טהרה, ולמש"כ הצ"צ י"ל דהא דמטהרי רבנן גם במשוך אף שהרגישה, הוא משום דדם ולא כתם. [↑](#footnote-ref-248)
248. ועיי"ש שכתב דלס"ד דגמ' דאיירי בהרגישה י"ל דהא דפליגי רבנן היינו דמטמאי אף בעגול. [↑](#footnote-ref-249)
249. ואמנם הנה לפ"ז נמצא דהא דבעד מטמאינן במשוך ובכתם מטהרינן אף במשוך, אי"ז משום דקייל דין כתם מדין עד, אלא משום דבעד משוך מוכחא מילתא שהוא מגופה, ובכתם משוך לא מוכחא מילתא שהוא מגופה, כיון דאף אם הוא מגופה אין דרכו במשוך, - אך הנה הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד כתב דהוא חומר בעד מבחלוק, דבעד אין תולין במאכולת אלא בעגול, ובכתם תולין במאכולת אף במשוך, והרשב"א שם כתב דה"נ הוא בבדקה בעד שאינו בדוק, דאף להסוברים דאם יש בו כגריס ועוד טמאה, מ"מ כל שהוא פחות מכגריס טהורה אף במשוך, ובכה"ג הרי הצד דהוי הדם מגופה הוא ע"י קינוח שדרכו במשוך, ואפ"ה מטהרינן, - ומשמע מזה דהא דמטהרינן בכתם אף במשוך, הוא משום דבכתם דקייל, הקילו לתלות במאכולת אף במשוך, וכ"נ בד' הבית מאיר בסימן ק"צ סל"ו, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם סק"ע. [↑](#footnote-ref-250)
250. והמשנ"א עמד בזה, דהטהרות שנגעה בהן בשעת תשמיש בלא"ה טמאין משום טומאת משמשת, ועיי"ש שכתב דהא דתני הכא טמאין בספק, הוא איידי רישא. [↑](#footnote-ref-251)
251. ועיי"ש שהק' דא"כ ניזל בתר חזקה דהשתא ויתחייבו בקרבן ודאי, - והשערי ישר בש"ב פ"ד כתב די"ל דגם בכה"ג איכא קצת חזקה דמעיקרא, אלא דאינה מועלת להכריע נגד חזקה דהשתא והוי ספק שקול, וע"כ הם חייבין באשם תלוי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-252)
252. ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי לעולם באכל ספק חלב ספק שומן י"ל דאוקי גברא אחזקתו שאינו חייב חטאת, ואפ"ה כיון דאיכא ספק קמן חייב באשם תלוי, ואיכא למ"ד דמתנדב אשם תלוי בכל יום, ובדעת הש"ש צ"ל, דאף דל"מ חזקת פטור מקרבן, מ"מ כל דאיכא חזקה על האיסור עצמו, ה"ז מועיל לפטרו מן הקרבן. [↑](#footnote-ref-253)
253. אך בד' התוס' לעיל ו' א' ד"ה כשבדקה עצמה מפורש דהא דהכא טמאים מספק, היינו ספק דאורייתא, והרי דמדאורייתא לא מוקמינן בכה"ג בחזקה דמעיקרא. [↑](#footnote-ref-254)
254. נתחדש בדבריו, דאף דאיירי הכא בשעת וסתה, וכדמוקמינן לה בשבועות י"ח א', מ"מ איכא בזה חזקת טהרה, וזה דלא כמש"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקס"א ד"ה ולכאו' יש דבשעת וסתה הוי כיומא דמשלם שית, דלא אזלינן בתר חזקה, ועיי"ש שתלה לזה בהפלוגתא אם וסתות דאורייתא, - ואמנם אי נימא דלא איירי הכא בשעת וסתה, אלא סמוך לוסתה, ונתבאר להלן, י"ל דע"כ הוא דקיימא בחזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-255)
255. ובדעת החוו"ד י"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דהא דחייבין באשם תלוי ולא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, הוא משום דכנגד החזקה איכא רוב פעמים דבא מקודם, ואך דרוב זה אינו חשוב כ"כ, ואוקי מיעוט לגבי חזקה והו"ל פלגא ופלגא, ולפ"ז יש מקום לומר דאף דל"מ החזקה להכריע שבא הדם עכשיו, כיון דאיכא רוב גרוע כנגדה, מ"מ היא מועלת לאשוויי ספק שבא הדם עכשיו, ול"מ חזקת הדם שבא בהרגשה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-256)
256. ועיי"ש שהביא להוכיח מזה דאיכא דין פרישה אף בוסת שאינו קבוע, וכתב בשם ר"י דלעולם באשה שאין לה וסת כלל ליכא דין פרישה בסות שאינו קבוע, והכא איירי באשה שיש לה וסת ושינתה לראות ביום אחר, דמאחר שהי' לה וסת יש לנו לומר שרוצה לקבוע וסת אחר, ובכה"ג איכא דין פרישה, כדתנן לקמן ס"ג ב'. [↑](#footnote-ref-257)
257. אך מד' ר"י דלא ניח"ל בזה, מבו' דס"ל דהא דדי' שעתה הוא בכל עונת וסתה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בריש מכילתין, וכ"כ בתשו' צ"צ (האחרון) יו"ד סימן ק"ה, - אך בל' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ד משמע דדינא דדי' שעתה הוא רק כשראתה בשעת וסתה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-258)
258. ועיי"ש שהוכיח כן, דאם איירי סמוך לוסתה, הרי אף אם ראתה אח"כ טמאה למפרע אף יותר ממעל"ע, ומטמאה את בועלה, - אך לכאו' י"ל דאף דאיירי סמוך לוסתה מ"מ אינה טמאה למפרע מדין טומאתו וסתות, ומתרי טעמי, חדא, די"ל דטומאת וסתות למפרע היא רק בשעת וסתה ולא סמוך לוסתה, ועוד, די"ל דאינה מטמאה למפרע אלא מסוף וסתה ולא מתחילתו, ונתבאר בזה לקמן ס"ג ב', - וי"ל עוד לדעת הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ט דטומאת וסתות למפרע היא רק לתרומה וקדשים. [↑](#footnote-ref-259)
259. ועיי"ש שכתב דגם הרשב"א בתוה"ב ס"ל כן דיש מקום לפרש דפירכת הגמ' הכא היא אף ביותר מכגריס, ועיי"ש במש"כ לפרש עפי"ז לדבריו שם. [↑](#footnote-ref-260)
260. ושמא מכוון דבריו הוא, משום דמתניתין סתמא קתני ואף כשלא נמצא אלא דם כחרדל, וכמש"כ בסו"ד, ובדם מועט ליכא למיקם אם הוא עגול או משוך, ודינו כדם עגול שתולין אותו במאכולת, וזה אי נימא דבטיפין קטנים דמחמת קטנותם ליכא למיקם אם הם עגולים או משוך לא מטמאינן, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-261)
261. וי"ל עוד, למש"כ בפירש"י דהא דפריך דליחוש דילמא דם מאכולת הוא, הוא על הא דתנן דטמאים בודאי, ולפ"ז י"ל דאף אי נימא דבדם משוך שנמצא ע"ג העד טמאה מדאורייתא, מ"מ אי"ז אלא מספק, וזהו דפריך דליחוש דילמא דם מאכולת הוא ומ"ט הם טמאים בודאי. [↑](#footnote-ref-262)
262. וצ"ע, דמ"ש מכל כתמים, דמבו' בד' רש"י בכ"ד, דמכח הצד דמעלמא היא טהורה מדאורייתא, ומ"ט הכא הם חייבין באשם תלוי, וי"ל דשאני כתמים שמצאתם במקום אחר, ובזה הוא שנלמד מקרא, דכל דיתכן דהוא מעלמא, אין מחזיקין הדם מגופה, ומשא"כ הכא דמצאה ע"י בדיקת עד, - וי"ל עוד, ע"ד מש"כ החזו"א בסימן צ' סק"ד, דל"מ הכרעה זו לפטור מחיוב אשם תלוי. [↑](#footnote-ref-263)
263. והנה אמנם הבינת אדם שער רוב וחזקה סקי"ח כתב דבד' התוס' נראה דפריך דלא יביא קרבן כלל ואף אשם תלוי, דמדינא אזלינן בתר חזקה, עיי"ש, אך בד' התוס' הרא"ש לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-264)
264. ואמנם יש מקום לדון דבכה"ג שנמצאת מאכולת רצופה, יש לתלות טפי שהוא מהמאכולת, ובזה מודה רש"י דהיא טהורה, - אך בל' רש"י בד"ה רצופה משמע דגם כשנמצאת מאכולת רצופה אי"ז אלא ספק. [↑](#footnote-ref-265)
265. אך יש להעיר בזה בד' הריטב"א שכתב דבאשתכח בי' מאכולת רצופה למ"ד דחוק הוא חוששין וכו' "ואין כאן אלא טומאת ספק", ולמ"ד בדוק הוא טמאה ודאי וכו', וכיון דלא איפסקא הלכתא כחד מהני לישנא נקטינן לחומרא ואפי' נמצאת מאכלת רצופה טמאה נדה, עכ"ד, והרי דאף שפירש דכל הנידון הוא אם טמאה ודאי או טמאה ספק, הוצרך לפסוק כמ"ד דטמאה ודאי. [↑](#footnote-ref-266)
266. ובטעמא דרש"י דהיא טמאה מספק ולא אזלינן בתר חזקת טהרה, י"ל כמש"כ בסד"ט שם דהכא דאיירי ביום הוסת, הו"ל כיומא דמשלם שית דלא אזלינן בתר חזקה, אך אי"ז מתישב למש"כ הסד"ט שם די"ל דהיינו רק למ"ד דוסתות דאורייתא, אך למ"ד דוסתות דרבנן אזלינן בתר חזקה, ורחוק לומר דד' רש"י קיימי רק אם וסתות דאורייתא, וגם מד' התוס' שכתבו די"ל דבכל בדיקה היא טמאה מספק, מבו' דאף בשאר ימים מטמאינן לה מספק, ולא אזלינן בתר חזקה, (ואמנם למש"כ הבינת אדם, מכוון התוס' הוא לחומרא דרבנן, אך מדאורייתא באמת היא טהורה, דמוקמינן לה אחזקתה), והבינת אדם בשער רוב וחזקה סקי"ח כתב דהוא משום דבמקום דאיכא ספק לפנינו, איתרע החזקה ולא אזלינן בתרה. [↑](#footnote-ref-267)
267. ועיי"ש שכתב דזה ניחא אי נימא דאיירי הכא כשלא הרגישה, והא דחייבין קרבן הוא משום דאמרינן דהרגישה וכסבורה הרגשת שמש הוא, וזה מתישב עם ד' הרשב"א בכ"ד, דמפרש דמה שאמרו לקמן נ"ז ב' דלעולם דארגשה, היינו דהיא אומרת שלא הרגישה, ואנן תלינן שהרגישה וכסבורה הרגשת שמש הוא, ונתבאר בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-268)
268. והרשב"א וש"ר כתבו די"ל דה"נ פריך בנמצא על שלה ולא על שלו, דג"כ יש להסתפק דהוא דם מאכולת, דאם הוא מגופה הי' לו לימצא גם על שלו, ובתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ב כתב כן בדעת רש"י, - אך כתבו בשם ר"ח דלא פריך אלא על נמצא על שלו, דאם נמצא על שלה, כיון דשייכי בה דמים לא תלינן בדם מאכולת, והריטב"א הוסיף דכיון דמגופה חזיא דשייכי בה דמים כאן נמצאו וכאן היו. [↑](#footnote-ref-269)
269. ולכאו' כונתו, דמש"כ בסימן צ"ב דרק בכתמים דרבנן תלינן, היינו דהא דבכתמים תלינן אף כשנמצא על בשרה, הגם דחזקת דמים הנמצאים באשה מגופה ולא מעלמא, הוא משום דכתמים דרבנן, אך בבדיקה דאורייתא לא תלינן בכה"ג. [↑](#footnote-ref-270)
270. אך הנה בתשו' שב יעקב סימן מ"ג כתב לדעת הרמב"ם, דהא דס"ד דבאו"מ חיישינן למאכולת, היינו דאף בבשרה איכא ספק מאכולת, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה (עמ' קנ"א ד"ה אולם) ועיי"ש שתמה ע"ד התוה"ש שם סק"ט שכתב דבבשרה היא טמאה בודאי, - והלחו"ש בסימן ק"צ סקל"ח כתב דהכא פריך משום דאיכא הוכחה ממה שלא נמצא על שלה, וכמש"כ הר"ח, וע"כ יש לחוש למאכולת אף על בשרה. [↑](#footnote-ref-271)
271. ולכאו' משמע מד' התוס' שפירשו דהא דטמאה נדה אי"ז אלא מדרבנן, וכ"נ גם בד' התוס' הרא"ש, - ומצינו עד"ז בד' התוס' לעיל ה' א' ד"ה ר"מ היא שפירשו בהא דבדקה בעד שאינו בדוק והניחתו בקופסא דר"מ מטמא, דאי"ז אלא משום טומאת כתם, אף שאמרו בשלהי סוגיין דר"מ מטמא משום נדה. [↑](#footnote-ref-272)
272. אך בד' התוס' משמע דאי"ז משום דאם לא נמצא על הירך מוכחא מילתא דאינו מן הירך, אלא היינו דכל הא דס"ד דמצינו לתלות שבא הדם מן הירך, הוא רק כשמצאה דם על הירך, דכיון דדם זה שנמצא על הירך אין חזקתו שהוא מגופה, יש לתלות שהדם שעל העד בא מן הירך, אך בלא מציאת הדם על הירך, ודאי דמה שטחה את העד ביריכה אינו טעם שלא לטמאות את הדם שנמצא עליו. [↑](#footnote-ref-273)
273. הסד"ט בסימן ק"צ סקנ"ח הוכיח מזה בדעת ר"ח, דעד שהניחתו במקום מגולה ל"ה כעד שאינו בדוק, ועיי"ש שכתב דהתוס' ס"ל דבכה"ג הוי כעד שאינו בדוק, וכמש"כ לקמן בסוגיין בד"ה בעד שאינו בדוק, עיי"ש, - אך הגר"ז שם סקע"א כתב דלא חשיב כעד שאינו בדוק אלא בגונא דבשעה שבדקה בו ל"ה בדוק, אך כל שהי' בדוק בשעה שבדקה בו, אלא שמצינו לתלות שאח"כ בא עליו דם מעלמא, לי"ב לדין עד שאינו בדוק, והסד"ט שם כתב דאין לחלק כן, ונתבאר בדף מס' 12. [↑](#footnote-ref-274)
274. ובד' התוס' שלא פירשו כן, לכאו' הוא משום שפירשו בד' הר"ח שנמצא הדם רק על העד, ובכה"ג מוכחא מילתא שאינו מן הירך, דא"כ הי' לו לימצא גם על הירך, - והריטב"א כתב מכח זה דבע"כ איירי בפחות מכגריס, וקמ"ל דאין חוששין לדם מאכולת, אך לדם בעלמא אין לחוש, דהיאך יתכן שיהא דם מרובה על העד ולא יהא על הירך כלום, וגם הרשב"א כתב דלפי' ר"ח בע"כ דאיירי בפחות מכגריס, אך משמעות דבריו דהוא משום דאל"כ מאי קמ"ל דאף דטחתו ביריכה טמאה, ומהיכ"ת דנימא שבא הדם מיריכה, כיון דביריכה אין מצוי דם אחר. [↑](#footnote-ref-275)
275. ובתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ה כתב דכשנמצא הדם על עד שלה ועל עד שלו, ליכא למיפרך דליחוש דילמא דם מאכולת הוא, משום דחזקה דאורייתא ושורפין תרומה על החזקות וסוקלין על החזקות, וחזקת דמים הנמצאים באשה מגופה ולא מעלמא. [↑](#footnote-ref-276)
276. אך החוו"ד שם סוסקי"ט הביא לדינא לד' התוס' בתי' קמא דכל שנמצא על יריכה ונאבד העד טמאה נדה. [↑](#footnote-ref-277)
277. אך הסד"ט בסימן קפ"ג סק"ב ד"ה וכיון שכן ובסימן ק"צ סק"ס ד"ה ועל פי זה כתב די"ל דאין מכוון התוס' דבפחות מגריס טהורה, אלא מכוון דבריהם הוא דבפחות מגריס ל"ה טמאה נדה ודאי, אלא היתה טמאה מספק. [↑](#footnote-ref-278)
278. והך מילתא דאם נמצא רק על העד טמאה אף בפחות מכגריס, כתב הסד"ט בסימן ק"צ ריש סק"ס לדקדק כן גם מד' התוס' שלא כתבו להא דאיירי כשיש בו כגריס ועוד, אלא לפירש"י, ומשמע דלפי' ר"ח טמאה נדה אף בפחות מכגריס. [↑](#footnote-ref-279)
279. הב"י שם נתחבט מהיכן למד כן הטור בדעת הרא"ש, עיי"ש, - ויש להעיר עוד, דבד' התוס' הרא"ש בסוגיין מוכח דאינה טמאה אלא כשיש בו כגריס, דאל"כ מאי קשיא לי' בהא דאמר דחוששת, דאף אם נמצא על הירך טמאה ודאי, הרי כשנמצא על הירך אינה טמאה אלא כשיש בו כגריס ועוד, אך אי נימא בדעתו דכתם שעל בשרה א"צ שיעור, (עמש"נ בדף מס' 5), אין להוכיח מזה, - אך מאידך בדבריו מבו' דגם כשיש לה מכה, דהיא תולה כתם הנמצא על גופה במכה זו, מ"מ כשמצאה הדם על העד טמאה נדה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-280)
280. וכ"כ הט"ז שם סקכ"ד בדעת הרמב"ם, ועיי"ש שפירש דאזיל לטעמי' דבבשרה אין תולין במאכולת, וע"כ ממ"נ, אם נמצא דם על הירך אין תולין במאכולת, ואם נמצא על העד לחוד, מוכח דאין הדם ממאכולת, דא"כ הי' לו לימצא גם על הירך, וצ"ב, דכיון דגם כשנמצא על הירך אין תולין במאכולת, מה הוצרך לפרש דאם נמצא על העד לחוד מוכחא מילתא דאין הדם ממאכולת ממה שאינו על הירך, ועמש"כ בזה החוו"ד שם סקכ"ב, והפרי דעה שם, ועמש"כ ע"ז הסד"ט שם סק"ס.

     ובגל' הגרע"א שם עמד בזה, דכל שנמצא הדם על העד ועל הירך, הו"ל כדם הנמצא על בשרה ועל חלוקה דאינו טמא בפחות מכגריס, והחוו"ד שם סק"ו הוכיח מד' הט"ז אלו דגם כנשמצא על בשרה ועל חלוקה טמאה בכ"ש, (ונתבאר בדף מס' 5), וצ"ב דהרי כל הא דעל בשרה ועל חלוקה אינו טמא בפחות מכגריס, משום דאמרינן שבא מחלוקה לבשרה, אך הכא דאין לתלות את הדם שעל העד במאכולת, אלא אם בא מבשרה, מה מהני מה שנמצא גם על העד, וצ"ע, שוב העירו דשמא הוא משום די"ל דהי' מאכולת על בשרה והעד רצפו, ובכה"ג חשיב דהי' הדם מעיקרא על העד, וע"כ הו"ל כדם הנמצא על בשרה ועל חלוקה. [↑](#footnote-ref-281)
281. אך בד' הריטב"א מבו' שפירש בד' הרמב"ם דהא דטמאה אף בפחות מכגריס, הוא משום דנמצא הדם רק על העד. [↑](#footnote-ref-282)
282. ועיי"ש שכתב דהא דשאני מהניחתו תחת הכר וכסת, הוא משום דשם המאכולת מצוי', ומשא"כ ביריכה. [↑](#footnote-ref-283)
283. ועיי"ש שכתב דכל שלא נמצא הדם אלא על העד, לכו"ע אין תולין במאכולת וטמאה בכ"ש, דאם הוא ממאכולת על יריכה מיבע"ל אשתכוחי, אך החוו"ד שם סקי"ט כתב דאף כשנמצא על העד לחוד, אינה טמאה אלא בכגריס ועוד, ועמש"כ בזה הסד"ט שם סק"ס, וצ"ע בד' הגר"ז שלא הביא לד' הראב"ד והרמב"ן בהלכותיו והרשב"א שכתבו להדיא דאף בכה"ג שנמצא על העד לחוד אינה טמאה אלא בכגריס ועוד. [↑](#footnote-ref-284)
284. והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כתב דלפי' ר"ח דפריך מהיכא דנמצא על שלו ולא על שלה אין להוכיח מזה, וצ"ע דגם לשאר הדרכים שפירש הרשב"א, הרי הא דפריך דליחוש דילמא דם מאכולת, הוא משום דאיכא הוכחה ממה שבדקה קודם לכן ומצאה טהור, או ממה שלא נמצא על שלו, והיאך הוכיח הרשב"א מהתם לטהר בפחות מכגריס אף היכא דליכא להוכחות אלו, ועמש"כ בזה הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ז (ד"ה ותו קשה וד"ה ועל פי זה), והפרד"ר בפתחי נדה עמ' נ', - וצ"ל דעיקר מש"כ הרשב"א לדון בטחתו ביריכה פחות מכגריס, היינו דאף דבכה"ג איכא תלי' מעליא דמאכולת, מ"מ י"ל דאין תולין בעד שבדקה בו, וע"ז הוא שהוכיח מהא דפריך דליחוש דילמא דם מאכולת, והרי דתולין אף בעד שבדקה, והתם בעינן להוכחה ממה שבדקה קודם לכן וכו', משום דאל"כ ל"ה תלינן במאכולת, דלא שכיח מאכולת באו"מ, וכמש"כ הרמב"ן, אך בטחתו ביריכה ל"ב לזה, ורק לפי' ר"ח דלא פריך אלא בנמצא על שלו, משום דבנמצא על שלה דשייכי בה דמים אין תולין, י"ל דה"נ בטחתו ביריכה אין תולין, אך צ"ע בעיקר הדברים אם הוא מתישב עם מש"כ בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ב וסימן צ"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-285)
285. ויש ללמוד כן ממש"כ בחי' הר"א בסוגיין דעד שאינו בדוק היינו שבדקתו תחילה "והניחתו בקופסא" ואח"כ בדקה בו, וצע"ג דלכאו' כשהניחתו בקופסא אין יוצא מכלל בדוק, וכדחזינן דבדקה בעד הבדוק והניחתו בקופסא ואח"כ נמצא עליו דם טמאה נדה לכו"ע, - ובע"כ דדינא דעד שאינו בדוק הוא רק כשנולד הספק קודם הבדיקה, ואף כשהניחתו בקופסא סגי לאשוויי לי' לעד שאינו בדוק, ומשא"כ כשבדקה בו ואח"כ הניחתו דלי"ב לדינא דעד שאינו בדוק, ובעינן לבא לדיני תלי', הרי כל שהניחתו בקופסא ליכא למיתלי. [↑](#footnote-ref-286)
286. ויש להסתפק לכל הדרכים, אם דינא דעד שאינו בדוק הוא ע"ד דין תלי', אלא דבעד שאינו בדוק תולין טפי, משום שנולד הספק קודם הבדיקה, או משום דצד הספק הוא בשעה שאינו על גופה, או דדינא דעד שאינו בדוק הוא דין בפנ"ע, דמציאת דם על עד שאינו בדוק אינו ריעותא כלל כנגד חזקת טהרתה, - ובד' הראב"ד בבעה"נ סימן א' וסימן ב' משמע דלענין כתמים חלוק דינא דחלוק שאינו בדוק מדין תלי', דבחלוק שאינו בדוק אי"ז מדין תלי', אלא לא חששו בו כלל לכתמים, עיי"ש, - ובזה מתפרש מש"כ בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן ק"ע ד"ה ועוד אני אומר לדון דאף דאין תולין כתמים בג' ימים ראשונים, היינו רק בחלוק הבדוק, אך בחלוק שאינו בדוק טהורה אף בג' ימים ראשונים, אך עיי"ש שהוכיח דגם בחלוק שאינו בדוק אין תולין בג' ימים ראשונים. [↑](#footnote-ref-287)
287. אמנם הנה התוס' הרא"ש בסוגיין הק' בהא דס"ד דטיהר רבי מכלום, דמ"ש מהרואה כתם על חלוקה ועל בשרה דכיון דליכא הוכחה הוי ספק, וה"נ הכא דליכא הוכחה יש לטמאות מספק, וכתב דאתיא כפי המסקנא דהכא, ומוכח מדבריו דאין לחלק בין היכא דנולד הספק קודם הבדיקה להיכא דנולד הספק אחר הבדיקה, דא"כ הרי דמה"ט הוא דמטמאינן ברואה כתם על חלוקה ועל בשרה, כיון דהוי התלי' אחר שלבשה את החלוק, ומשא"כ בבדקה בעד שאינו בדוק שנולד הספק קודם הבדיקה. [↑](#footnote-ref-288)
288. ועיי"ש שכתב לדמות לזה הא דבסכין שנמצאת פגומה אין תולין שנפגם בעצם המפרקת, ומ"מ אם נאבדה הסכין ונמצאת פגומה תולין, משום דמיד שנאבדה אבדה חזקתה. [↑](#footnote-ref-289)
289. ובד' הריטב"א דס"ל דהירך לא חשיבא כבדוקה, צ"ע, דא"כ מ"ט כתם הנמצא על יריכה טמא, ול"ה ככתם הנמצא על חלוק שאינו בדוק דטהור, - וצ"ל דאף דמדרבנן הוי הירך כבדוק, מ"מ כלפי דינא דאורייתא חשיב הירך כאינו בדוק, שהרי מדאורייתא תלינן לכל כתם שהוא מעלמא, וזהו שהק' הריטב"א, דכיון דמטמאינן מדאורייתא בבדקה בעד הבדוק וטחתו ביריכה, ולא תלינן דהוא דם מעלמא שבא מן הירך לעד, בע"כ בבדיקת עד שבדקה במקור הדם לא תלינן דהוא מעלמא, וא"כ מ"ט כשבדקה בעד שאינו בדוק תלינן דהוא מעלמא, - ולפ"ז נמצא, דלדעת התוס' והרא"ש שפירשו דמה שאמרו בטחתו ביריכה דטמאה נדה, אי"ז אלא מדרבנן, (וכמש"נ בדעתם בדף מס' 11 בהערה), ל"ק כלל דמ"ש מעד שאינו בדוק, שהרי כלפי דינא דרבנן אי"ז כלל כעד שאינו בדוק, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-290)
290. ומקור דבריהם הוא ממש"כ הראב"ד בבעה"נ סימן א' ה"ב דחלוק שאינו בדוק היינו שלקחתו מן השוק ולבשתו עד שלא בדקה אותו ואינה יודעת ממי לקחתו, ובסימן ג' ה"ב כתב דל"ד עד שאינו בדוק דטמאה לחלוק שאינו בדוק דטהורה, והרי דעד שאינו בדוק היינו כשלא בדקה אותו כלל, דומיא דחלוק שאינו בדוק שלקחתו מן השוק ולא בדקה אותו מעולם.

     אך הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ג כתב דמש"כ הרמב"ן והר"ן דדעת הראב"ד דאף אם אינו בדוק כלל טמאה, היינו דאף אם לא בדקה אותו מעולם טמאה, אך מ"מ כ"ז הוא בעד שנטלתו ממקום שמצניעין שם, כמש"כ הרשב"א, אך בעד המזדמן לה בבית שהוא בחזקת מלוכלך, כמש"כ הרשב"א בתוה"ב, ודאי דאף כשבדקה בו טהורה, דלא עדיף מהא דמטהרינן בעד בינוני בפחות מכגריס, משום דשכיחי מאכולת, ומטהרינן בכה"ג אף ע"י בדיקה, וא"כ ה"ה בבדקה בעד המזדמן לה בבית שחזקתו מלוכלך, - וצ"ע דהרשב"א שם כתב דכשלקחה החלוק מן השוק ואינה יודעת ממי לקחתו, ודאי דטהורה אף כשבדקה בו, ובד' הראב"ד מבו' דבעד שאינו בדוק טמאה אף כשהוא דומיא דחלוק שלקחה מן השוק ואינה יודעת ממי לקחתו. [↑](#footnote-ref-291)
291. ומשמעות ד' הרמב"ן, דפליג לדינא עם התוס', דלדעת התוס' בכה"ג דל"ה בדוק כלל אף דאינה טמאה נדה, מ"מ היא טמאה כתם, וע"ז נחלק הרמב"ן דכיון שהצריכוה כגריס ועוד, הרי דינו כסדין וחלוק, וכל שלא הי' בדוק כלל, ה"ה טהורה לגמרי, וכ"כ בחי' הר"א. [↑](#footnote-ref-292)
292. ועיי"ש שכתב דאילו הי' מוצנע יפה משאר בדיקות, אע"פ שלא בדקתו בתשמיש זה, בדוק הוא בדיעבד, - אך בחי' הר"א כתב דאף אם בדקתו תחילה והניחתו בקופסא ואח"כ בדקה בו, הו"ל כעד שאינו בדוק, ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-293)
293. וכ"ה משמעות ל' הרשב"א בתוה"ב שכתב דאין מוליכות אותן בשוק ולא מתעסקות בהן בכתמים "על הרוב", ומשמע דהא דחשבינן לה כעד שאינו בדוק, הוא משום הצד שהוליכו אותן בשוק ונתעסקו בהן בכתמים, - וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א שם לעיל מינה דטעמא דרבי הוא משום שאינו מצוי שיתעסקו בכתמים או שיעברו בשוק של טבחים אם העדים בדוקין, והרי דטעמא דמאן דמטהר הוא משום דשמא נתעסקו בהן בכתמים או עברו בשוק של טבחים, והסד"ט שם סקס"ג עמד בזה, וכתב דצ"ל דהרשב"א כתב כן אגב שיטפא, ע"פ דעת התוס' והרמב"ן דעד שאינו בדוק היינו שהי' בדוק מתחילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-294)
294. ועיי"ש שכתב דל"ד לכתמים שבחלוקה דבספק עברה בשוק של טבחים אינה תולה, דהיינו רק כשנולד הספק אח"כ, אך כל שנולד הספק מעיקרא, הו"ל כעד שאינו בדוק, ונתבאר לעיל, - וי"ל עוד כשאר הדרכים שנתבארו לעיל. [↑](#footnote-ref-295)
295. לכאו' מוכח מדבריו דאם הוה מטהרינן מכח דינא דעד שאינו בדוק, היתה אף הראשונה טהורה, וע"כ הוא דכולן טמאות דהי מינייהו מפקת, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד דאם הוה מטהרינן היו שלשתן טהורות, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א במשמה"ב שם דיש לטהר אף את הראשונה דשמא מקרה נתחדש בו, - ולכאו' הוא דלא כמש"כ הגר"ז דדינא דעד שאינו בדוק הוא רק כשנולד הספק קודם הבדיקה, וכבר הוכיח הסד"ט בסימן ק"צ סקנ"ח עד"ז מד' הרשב"א, אך הגר"ז בסימן ק"צ סקע"א כתב בתו"ד דקו' הרשב"א היא דמ"ט השני' והשלישית טמאות, עיי"ש, וצ"ע.

     אך באמת בל' הרשב"א במשמה"ב שם מבו' דיש לטהר טפי את השני' והשלישית, ואך דגם את הראשונה יש לטהר שמא מקרה נתחדש בו, ומשמע קצת כד' הגר"ז דדינא דעד שאינו בדוק הוא רק כשנולד הספק קודם הבדיקה, וע"כ אין לטהר מכח זה אלא את השני' והשלישית, ומש"כ הרשב"א דגם את הראשונה יש לטהר, י"ל דהיינו משום דבכתמים דהקילו חכמים בכל תלי', אף דהוי התלי' אחר שנולד הספק, וע"כ אם אך חזינן דכה"ג חשיב כעד שאינו בדוק, והרי דיש מקום לתלות בכך, יש לנו לטהר בכתמים אף דהוי תלי' זו אחר שנולד הספק. [↑](#footnote-ref-296)
296. אך בד' התוס' הרא"ש משמע להדיא דאין לטהר אלא מכח דנתלה שבא הדם מחברתה, וכמש"כ דבעד שאינו בדוק הו"ל כמו שקינחה בו אשה אחרת קודם דטמאה מספק, ולפ"ז שפיר כתב דהו"ל כבאו לישאל בב"א דכולן טמאות. [↑](#footnote-ref-297)
297. ועיי"ש שהק' דאכתי מ"ט לא נטהר בג' נשים שלבשו חלוק, משום דנימא דאחר שפשטתו הראשונה טרם שלבשתו השניה קרה לו מקרה שנתלכלך בכתם, וכמשה"ק כן הרשב"א במשמה"ב, וכתב דצ"ל דאיירי התם שכל אחת פשטתו ומסרה לחברתה מיד ליד, ול"ה מונח כלל בלא תפיסת יד, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' הרשב"א במשמה"ב שהק' כן ע"ד הרא"ה. [↑](#footnote-ref-298)
298. ועיי"ש שנסתפק אם היינו רק לדעת ר' חייא דבעד שאינו בדוק הוי ספק, דכיון דספק אחד הוא ספיקא מעליא, מצטרף הספק השני לספק ספיקא, אך לדעת רבי דבעד שאינו בדוק טמאה נדה, נמצא דכל ספק בפנ"ע הוא נגד רוב, אין מצטרפין ב' הספיקות לספק ספיקא, וכ"כ הפליתי בסימן ק"צ סקי"ט, או דאף לדעת רבי דכל ספק הוא נגד רוב, מצטרפין ב' המיעוטים יחד לאשוויי ספק ואינה טמאה נדה. [↑](#footnote-ref-299)
299. ועיי"ש שכתב דמה"ט יש לטמאות אף אם עברה בשוק של טבחים עם עד זה, דמ"מ כיון שלא נגעה בודאי במקום דמים כמו שנגעה במקור בודאי, הוי מקור ודאי ושאר מקומות ספק וטמאה נדה, - ובהמש"ד כתב דאף דמודה רבי דבעינן כגריס ועוד לאפוקי מדם מאכולת משום דמאכולת מצוי הרבה, מ"מ אפשר דכל דאיכא כגריס ועוד טמאה אף אם עברה בשוק של טבחים, דמ"מ אינו מצוי כ"כ שיתלכלך לידחי הודאי מקור, ומשא"כ במאכולת. [↑](#footnote-ref-300)
300. ועיי"ש שכתב לפרש דטעם הא דאינה טמאה אלא בכגריס ועוד, הוא משום דמאכולת מצוי הרבה, וע"כ כל דאיכא למיתלי במאכולת אזלינן בתר רובא, אך ביותר מכגריס ס"ל דאינו מצוי הרבה כ"כ שאר דמים שיתלכלך זה ממנו בכתם גדול כ"כ, ואזלינן בתר ודאי. [↑](#footnote-ref-301)
301. אך הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ד ד"ה ועיין במהרש"א כתב דטעמא דר"ח הוא משום דמיירי בדלא ארגישה, וכיון דלא שכיח שתטעה האשה בהרגשה, ע"כ יש לתלות דהדם הוא מעלמא, ואע"ג דלא שכיח שיתלכלך העד, הרי גם אם מגופה לא שכיח שתטעה בזה, וכיון דהאי לא שכיח והאי לא שכיח ואיכא נמי מיעוטא דחזיא בלא הרגשה ע"כ היא טהורה מה"ת, דמצרפין את המיעוט שאינם מרגישות להספק דהוא מעלמא, אך מדרבנן היא טמאה, משום דיותר מסתבר לומר שהוא מגופה וטעתה בהרגשת עד או שראתה שלא בהרגשה מלומר שהוא מעלמא, - ועי' עוד בדבריו שם סקס"ז ד"ה נמצא דכל עיקר שכתב לפרש טעמא דר' חייא בע"א. [↑](#footnote-ref-302)
302. אך הסד"ט בסימן ק"צ סקס"ד הק' דא"כ מ"ט קאמר דטמאה משום כתם, ולא קאמר דטמאה מספק כיון דהיא טמאה מספק דאורייתא, ונפ"מ בזה הוא דטומאת כתמים אינה אלא לתרומה וקדשים כמש"כ הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ט, ולדעת התוס' והרמב"ן לעיל ג' א' דטומאת כתמים היא אף לחולין, ניחא, וכתב דמודה ר' חייא דאין לטמאותה משום הצד שראתה בהרגשה, דמצרפין המיעוט דאין מרגישות להאי ספיקא דמעלמא אתא, וכל הא דמטמאינן לה הוא בצירוף הצד שראתה בלא הרגשה, וע"כ אינה טמאה אלא בטומאת כתמים דרבנן. [↑](#footnote-ref-303)
303. ועמש"נ בדף מס' 3 מד' כמה מרבוותא דפליגי ע"ז, וס"ל דאף בעד שאינו בדוק אינה טמאה אלא כשנמצא ע"ג דבר המקב"ט. [↑](#footnote-ref-304)
304. ונתחדש עוד בדבריו, דטומאת כתם דעד שאינו בדוק, דמי לכל טומאת כתמים, ולא גזרו ע"ז בפחות מכגריס, - ולפ"ז הדין נותן דיש בזה גם לטהרת דבר שאינו מקב"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-305)
305. אך בדין דם הנמצא במ"ר פסק הרמב"ם שם פ"ה הי"ז כר' יוסי דטהורה, ותמה ע"ז הרשב"א בסוגיין, ועמש"כ בזה המ"מ בפ"ד שם, והאחרונים כתבו לישב לזה בכמה אנפי, ויתבאר בעזה"י לקמן נ"ט ב'. [↑](#footnote-ref-306)
306. והראב"ד שם כתב דאף דבדין דם במ"ר קי"ל כר' יוסי דטהורה, מ"מ הכא הלכה כרבי משום דקאי ר' חייא בשיטתי' דמטמא לה משום כתם ושו"ט בגמ' אליבא דר' חייא, אלמא הלכתא כוותי', והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד תמה ע"ז, שהרי בגמ' דימו דינא עד שאינו בדוק לדין דם במ"ר, ואיך נחלק אנחנו ביניהם, והרי אינהו בקיאי בדידהו טפי מינן, והיכי אמרינן אנן דלא דמו. [↑](#footnote-ref-307)
307. וכ"ה גם למש"כ התוס' בשם ר"ח דאף במי רגלים לא מטהר ר' יוסי לגמרי אלא טמאה משום כתם, ולפ"ז אף אם בעד שאינו בדוק קי"ל כר' יוסי טמאה משום כתם. [↑](#footnote-ref-308)
308. והגר"ז בסימן ק"צ סק"ע כתב דכן משמע בד' הרשב"א, והיינו ממש"כ הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' ש"ד דמהא דלא מפלגינן בסוגיין בשיעורים בין עד הבדוק שטחתו ביריכה לעד שאינו בדוק, משמע דגם בעד הבדוק אינה טמאה בפחות מכגריס, והרי בהא דמטהרינן בעד הבדוק שטחתו ביריכה בפחות מכגריס כתב הרשב"א שם דהוא רק בעגול, ומשמע דה"נ הא דבעד שאינו בדוק אינה טמאה בפחות מכגריס הוא רק בעגול, - אך ממש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין בסו"ד דבמשוך טמאה כיון "שהעד בדוק לה" והכתם משוך רגל"ד דמגופה אתא, ועד"ז כתב הרשב"א בתוה"ב שם, משמע דבעד שאינו בדוק טהורה אף במשוך, וי"ל. [↑](#footnote-ref-309)
309. וכן משמע קצת בד' הרז"ה שם דכל הא דס"ל דבמשוך טמאה בפחות מכגריס הוא רק לדעת רבי דבעד שאינו בדוק טמאה נדה, - ויש להוסיף, דזה תליא בטעם הא דבכתמים מטהרינן פחות מכגריס אף במשוך, ונתבאר בדף מס' 10, דאם הוא משום דגם אם הוא מגופה ל"ה לו להיות משוך, כיון שלא בא ע"י קינוח, הרי דהכא אף אם טומאתו טומאת כתם, ל"ה לנו לטהר במשוך, - אך אם הוא משום דבכתמים דקיילי מטהרינן אף במשוך, י"ל דה"נ הכא אם אין טומאתו אלא טומאת כתם מטהרינן אף במשוך. [↑](#footnote-ref-310)
310. ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב לדעת התוס' והרמב"ן דס"ל דאף אם הי' העד בדוק מתחילה והניחתו במקום המוצנע ולא בדקה אותו עכשיו חשיב כעד שאינו בדוק, ומי גרע מקום המוצנע מהניחתו תחת הכר או הכסת דאם הוא משוך טמאה אף בפחות מכגריס, ועמש"כ בזה שם סקס"ו. [↑](#footnote-ref-311)
311. וזה ניחא לדעת הסוברים דהא דמפלגינן בין עגול למשוך הוא משום דבמשוך מוכחא מילתא דהוא דם בדיקה, אך לדעת הסוברים דהוא משום דבעגול מוכחא מילתא שאינו דם בדיקה לא א"ש. [↑](#footnote-ref-312)
312. ועיי"ש שכתב דהמקור לזה הוא מהא דפריך ר' חייא אי אתה מודה שצריכה כגריס ועוד, ותיקשי שהרי גם לדעת ר' חייא בבדקה בעד שאינו בדוק וטחתו ביריכה אינה טמאה בפחות מכגריס, ואפ"ה ביותר מכגריס טמאה נדה, ובע"כ דהכא צריכה כגריס ועוד אף במשוך, וזהו דפריך ר' חייא, דכיון דמטהרינן בפחות מכגריס אף במשוך, בע"כ דהוא משום דאיכא צד דמעלמא, וא"כ אף ביותר מכגריס אינה טמאה נדה. [↑](#footnote-ref-313)
313. אך בד' ש"ר לא נתפרש להדיא, דגם הא דמטהר ר' יוסי הוא משום דתלינן דהדם שייך למ"ר מכח ה"ט, - ושמא י"ל דטעמו הוא משום דס"ל דכיון דפעמים שיש דם עם המ"ר, הו"ל כעד שאינו בדוק דס"ל דטהורה, וכ"נ בחוו"ד סימן ק"צ סקכ"ד, ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קצ"א (עמ' רס"ו) שתמה ע"ז, ועיי"ש במש"כ דרך מחודשת בטעמא דר' יוסי, - ויתכן דזה תליא בפלוגתת הראשונים אם מטהר ר' יוסי אף בעומדת ושותתת, ואם לר' יוסי איכא למיחש להא דבתר תמו מיא אתא דם. [↑](#footnote-ref-314)
314. והתוס' הוסיפו בדעתו דבשעת זינוק א"א לדם לבא כדרכו, שמחמת הזינוק נסתם המעיין של דם, - ובתשו' הר"ן שם מבו' דלאו היינו דא"א כלל שיבא הדם עם מ"ר, אלא היינו דהו"ל מיעוט דלא שכיח ואף ר"מ לא חייש להכי. [↑](#footnote-ref-315)
315. לכאו' המכוון בזה, דאף דודאי יתכן שראתה עכשיו דם, דכ"ה דבכל שעה היא ראוי' לראות דם, ה"נ היא ראוי' לראות דם בשעת הטלת מ"ר, מ"מ כיון שנזדמנו הדם והמ"ר יחד, יש לנו לתלות דהדם מישך שייך למ"ר, דאין הדבר מצוי שיזדמנו ב' דברים בב"א ומסתבר טפי דשייכי זל"ז. [↑](#footnote-ref-316)
316. לכאו' מכוון דבריו, דלר"מ דמטמא בעד שאינו בדוק משום דחזקת דמים מן המקור, הרי דה"נ בדם במ"ר, כיון דמיעוטא כמאן דאיתא ואיכא צד דבא הדם מן המקור, מהני חזקת דמים מן המקור להכריע כצד זה. [↑](#footnote-ref-317)
317. בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ב סו"ס ע"ו כתב די"ל דאף דבעד שאינו בדוק מטמא ר' יוסי משום כתם, מ"מ בדם במ"ר מטהר לגמרי, משום דרגל"ד דמחמת מ"ר אתאי, ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דפריך לעיל י"ד ב' דמ"ט בעד שאינו בדוק מטמא ר"מ משום נדה והכא אינו מטמא אלא משום כתם, ומ"ט לא משני דהכא יש להקל טפי, כמשה"ק התוס' לעיל שם, וכתב בשם מורו, דסברא היא מטעם כ"ד לאסוקי חד דרגא מטהרה לעשות כתם, אבל מכתם לעשותו ודאי למשרף עליה תרומה וקדשים לא משמע לי' לתלמודא, וע"כ פריך שפיר. [↑](#footnote-ref-318)
318. האבנ"ז ביו"ד סימן רל"ב סק"ח כתב דמקור דבריהם לפרש כן, הוא משום דאם יצא הדם דרך נקב המ"ר אינו מטמא כלל, דאי"ז דרך ראי', וצ"ע בדעת המהר"ח או"ז שפירש דיצא הדם דרך נקב המ"ר, דמ"ט היא טמאה, אף דאי"ז דרך ראי'. [↑](#footnote-ref-319)
319. ועיי"ש שכתב דלישנא דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, לא משמע כן, - ויש להעיר עוד ע"ז, ממה שאמרו בגמ' דביושבת על שפת הספל ומזנקת בתוך הספל ונמצא דם בתוך הספל, ידעינן שבא הדם יחד עם המ"ר, דאם בא לבתר דתמו מיא, על שפת הספל איבע"ל לאשתכוחי, ואי נימא דאף כשהדור מ"ר וכו' באים המ"ר לבדם והדם לבדו, א"כ כי היכא דאם בא הדם אחר דתמו מיא, הי' לו לימצא על שפת הספל, ה"נ אם בא בשעת הזינוק דהדור מ"ר וכו', הי' לו לימצא על שפת הספל. [↑](#footnote-ref-320)
320. ואמנם לכאו' רחוק הדבר שחזרו מ"ר ונכנסו לתוך המקור עצמו, אלא היינו שנכנסו לתוך או"מ והוציאו משם דם שכבר יצא מן המקור והי' באו"מ, אך יש להעיר לפ"ז במה שאמרו לעיל נ"ז ב' דיש לחוש בזה לראי' בהרגשה, וי"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-321)
321. וכמש"כ כן החזו"א בסימן צ' סק"א דאם הא דלא חיישינן שראתה דם בשעת זינוק הוא משום דלא מחזקינן שיארעו ב' המקרים ברגע אחד, אין להחזיק ג"כ שראתה ברגע שפסקה מימי'. [↑](#footnote-ref-322)
322. אמנם הנה החוו"ד גופי' שם סק"א כתב דכל שמצאה דם סמוך להטלת מ"ר בשיעור וסת, טמאה מדאורייתא אף בלא הרגשה, דאמרינן דטעתה בהרגשת מ"ר, וכ"כ גם בחידושים סימן קפ"ג סק"ב, ועמש"כ הזה בסד"ט סימן קפ"ג סק"ב, וסימן ק"צ סקס"ז (ד"ה תו קשיא), ושם סקצ"ג (ד"ה ומעתה, וד"ה נחזור), ועי' חזו"א סימן צ' סק"א, וכנראה דדבריו התם קיימי לדעת התוס', דלעולם יתכן שיצא הדם בשעת הטלת המ"ר, אך לדעת רש"י אין טומאתה אלא מדרבנן, וכמש"כ בסקכ"ד, - ואמנם גם לדעת רש"י איכא גוונא דיש לחוש לראי' בהרגשה, והוא לדעת הרא"ש דמודה ר' יוסי בעומדת ושותתת דטמאה, ולדעת מהר"ם אף ביושבת ושותתת טמאה, ונתבאר להלן, ובהני גווני דחיישינן דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, יש לחוש לראי' בהרגשה, ולפ"ז נמצא, דלמש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ס"ב דאין אנו בקיאין בין מזנקת לשותתת, לעולם יש לחוש לראי' בהרגשה. [↑](#footnote-ref-323)
323. והיינו משום דכל הא דמטהר ר' יוסי הוא רק משום הא דאין דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, דבלא"ה ל"ה לנו לתלות במכה, שהרי אין ידוע כלל שיש לה מכה, וע"כ כל דיש לחוש שבא הדם כדרכו אחר גמר הטלת מ"ר, מהיכ"ת נימא דיש לה מכה שיוצא ממנה דם בשעת הטלת מ"ר, אך למש"נ לעיל בהערה לדון דכל הא דהוצרכנו להא דאין דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, הוא רק לדעת ר"מ דמטמא בעד שאינו בדוק, אך לדעת ר' יוסי ל"ב לזה, אלא הוא משום דמ"ר הוו כעד שאינו בדוק, י"ל דשפיר יש לטהר אף בכה"ג דאיכא למיחש דבתר דתמו מיא אתא דם, וצ"ע, - אך צ"ע בזה מד' הר"ן בתשו' שם שפירש דטעמא דר' יוסי דמטהר הוא משום דאין דרך דם מקור לבא עם מ"ר, ואפ"ה פירש דהא דפריך דליחוש בתר דתמו מיא אתא דם הוא רק לר"מ, וכפי הנראה מכח זה הוא שכתב בתשו' חת"ס שם (ד"ה והשתא לפ"ז) דבד' הר"ן מבו' להדיא דמפרש לההיא דתמו מיא כתוס', אך צ"ע היאך זה מתישב בד' הר"ן שלפנינו. [↑](#footnote-ref-324)
324. הב"ח בר"ס קצ"א כתב לדעת רש"י, דלר' יוסי דמטהר אף בעומדת ושותתת, כ"ש דאין לחוש ביושבת שמא יצא הדם לבתר דתמו מיא כשהיא שותתת, - וצ"ב, דבפשוטו לדעת רש"י החשש הוא דיצא הדם אחר גמר הטלת המים, ולזה שפיר איכא למיחש לדעת ר' יוסי. [↑](#footnote-ref-325)
325. החזו"א בסימן צ' סוסק"ג הק' ע"ז מהא דתלינן לעיל י"ד ב' דין עד שאינו בדוק בפלוגתא דר"מ ור' יוסי בדם הנמצא במ"ר, ואם מטמא ר' יוסי בעומדת ושותתת, ראוי לטמא באינו בדוק, שהרי בעד שאינו בדוק ודאי אפשר שהדם מן המקור, אלא דאנו באין לטהר מחמת חזקה ולתלות הדם במקרה נעלמת, ובאופן זה טמא בעושה צרכי', שהרי עומדת ושותתת טמאה כיון דאפשר דהדור מ"ר, ולא מטהרינן אלא במזנקת או יושבת דבזה לא שכיח שיחזור מ"ר למקור, וכבר עמד החוו"ד בסימן ק"צ סקכ"ד בכעי"ז, ועיי"ש במש"כ לישב. [↑](#footnote-ref-326)
326. בד' הרמ"א בסימן קצ"א מבו' דהמהר"ם מטמא גם כשנמצא דם בתוך המ"ר וגם על העד, - והסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ה מד"ה אך כל זה כתב לדון בזה, דכיון דממה שנמצא דם עם המ"ר מוכחא מילתא דיש לה מכה במקום מ"ר, יש לטהר גם את הדם הנמצא על העד, וכתב דצ"ל דאע"ג דבעלמא קי"ל דתולה במכה, הכא שאני, משום דאין כאן מכה מבוררת, אלא משום דאין דרך דם המקור לצאת עם מ"ר, א"כ די לנו להקל אלא ביוצא עם מ"ר ממש, אבל בנמצא אח"כ לא תלינן כולי האי, וכ"כ החוו"ד בסימן קצ"א סק"ז וסק"ט, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ס"ב כתב דהוא דוחק, וכתב עוד דגם לפ"ז מ"מ לא גרע ממכה שאין ידוע אם מוציאה דם, ­- ועמש"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"א עמ' רע"ח בע"א. [↑](#footnote-ref-327)
327. הסד"ט שם סק"ז ובסימן ק"צ סקצ"ה ד"ה גם מה שהקשה עמד בזה, דאף לדעת הרא"ש היינו כשבא הדם עם המ"ר בשותתת, אך כל שמצאה על העד אחר גמר הטלת מ"ר אין לטהר בזה, ועיי"ש בסימן קצ"א במש"כ לישב, וכ"כ הגר"ז שם סקי"ב. [↑](#footnote-ref-328)
328. ועיי"ש שהוסיף לפרש, דלא מיבעיא לדעת הר"ן דמטמא בנמצא על שפת הספל ולא בתוך הספל, אלא אף לדעת המטהרים, שאני התם דלא ידעינן בודאי דבתר דתמו מיא אתא דם, דאע"פ שלא נמצא אלא על שפת הספל אפשר בסוף ההשתנה עד שלא כלו מ"ר לגמרי בא הדם, וכל שבא עם מ"ר ודאי אינו מן המקור, אך הכא דחזינן בהדיא דלא נראה דם עד אחר גמר ההשתנה ליכא למיתלי במידי. [↑](#footnote-ref-329)
329. לכאו' יש לדון בזה, דלעולם ספיקא דמ"ר הוי ספק גמור, והא דמטמאינן לה בחד ספיקא, הוא משום דחזקת דמים מן המקור עומדת כנגד ספק זה, וע"כ כל דאיכא ב' ספיקות כנגד חזקת דמים מן המקור, שפיר מטהרינן, ודמי למש"כ האחרונים לדון דאף אם ל"מ ספק ספיקא היכא דאחד מן הספיקות הוא כנגד חזקה, מ"מ היכא דב' הספיקות הם כנגד החזקה, שפיר מהני, אך לפ"ז אין ללמוד מהכא דמהני ספק ספיקא אף כשאחד מן הספיקות אינו שקול. [↑](#footnote-ref-330)
330. ואין לומר דס"ל דאף אם ב' הספיקות אינם שקולין הו"ל ספק ספיקא, דלהדיא מבו' בד' הגרע"א שם, דרק כשספק אחד שקול הוא דהוי ספק ספיקא, וכ"כ הסד"ט סימן קפ"ז סקט"ו. [↑](#footnote-ref-331)
331. ועד"ז מצינו בד' הש"ך בסימן ק"צ סקמ"ה, לפ"מ שפירש הפרי דעה שם, דבבדקה בעד שאינו בדוק וטחתו ביריכה, אף דל"ה ספק ספיקא גמור, מ"מ לדעת הרשב"א דר' יוסי מטהר לגמרי בעד שאינו בדוק, הרי דבכה"ג מודה ר"מ לר' יוסי דטהורה, - ובזה ניחא מה שעמד בתשו' הגרע"א שם דהתם ספיקא דיריכה אינו ספק שקול, ומש"כ הגרע"א דהוא משום דספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא, צ"ע, דגם ספיקא דעד שאינו בדוק אינו שקול, דהרי לרבי היא טמאה ודאי, וצ"ל דד' רש"י לא קיימי לדעת רבי, וצ"ע, ולפ"ד הש"ך ניחא, דהתם אין הטהרה משום ספק ספיקא, אלא דבספק זה, מודה רבי לר' יוסי דטהורה. [↑](#footnote-ref-332)
332. ועיי"ש שכתב עוד, דאם נמצא הדם על דבר המונח בתוך הספל, יש לטמאות גם משום דהכלי נטמא במשא הדם, וחשיב כנמצא על דבר המקב"ט, וזה לדעת רש"י לעיל נ"ד ב' דכלי נטמא במשא דם הנדה, ועמש"נ בזה בדף מס' 3. [↑](#footnote-ref-333)
333. לכאו' י"ל בזה, דאף אם ספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא, היינו דוקא היכא שהוא הספק השני, דבכה"ג הספק הראשון הוי כפלגא ופלגא, ומצטרף אליו הספק השני דסמוך מיעוטא לפלגא, אך היכא דספק זה בע"כ הוא הספק הראשון, הרי דכיון שהוא בפנ"ע הוי מיעוט ובטל ספק זה, תו לא מצרפי' לי' ספק אחר לאשוויי ספק ספיקא, - ולפ"ז י"ל דהכא בע"כ הספק הראשון הוא שמא הוא מן האיש, והדר מספקינן דאף אם הוא מן האשה שמא אינו מן המקור, וכאשר כ"ה בל' רש"י, והיינו משום דא"א להתחיל להסתפק על הצד שהוא מן האשה שמא אינו מן המקור, דא"כ היאך נימא דאפי' את"ל שהוא מן המקור שמא הוא מן האיש, וע"כ בע"כ להסתפק תחילה שמא אינו כלל מן האשה, והא דחשיב ספק ספיקא אף שאינו מתהפך, הוא משום דהכא ראוי להתחיל ולהסתפק שמא אינו כלל מן האשה, ודמי לספק על וכו' דל"ב שיהא מתהפך, וגם כל הא דחשבינן לי' כספק ספיקא ולא חשבי' לי' כשם אחד, י"ל דהוא משום דמתחילה מספקינן שמא לא בא הדם כלל מן האשה, ודמי לספק על וכו', דחשיב ספק ספיקא ול"ה כשם אחד, - ולפ"ז י"ל דמה"ט הכא כל שהספק שמא אינו מן האשה ל"ה ספק השקול, לא חשיב ספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-334)
334. מבו' מדבריו דאלמלי הא דנכרית טמאה היא ל"ה תולה בה, וזה מתפרש לפ"מ שמצינו בכ"ד דמדרבנן גזרו טומאה על נכרית שראתה דם, מלבד מה שגזרו טומאה על כל נכרית, וכיון שהיא נטמאת ע"י הדם, ל"ה לנו לתלות בה, ורק משום דבלא"ה טמאה היא ה"ה תולה בה, וכ"נ בד' המ"מ שם דכל הא דתולה בנכרית הוא משום דכבר ראתה דם ונדה היא. [↑](#footnote-ref-335)
335. ומבו' בדבריו דכ"ז הוא לדעת רבי, אך לדעת רשב"ג, ולדעת רב אדא אף לדעת רבי, א"צ לה"ט, אלא הא דתולה בה הוא משום דתולין קלקלה במקולקל, ורק לדעת רבי דאין תולין קלקלה במקולקל, בע"כ דהא דתולין בנכרית הוא משום דמתוך שאינה מקפדת וכו'. [↑](#footnote-ref-336)
336. בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ו כתב בתו"ד די"ל דטעם הא דתולה בנכרית הוא משום דאי"ז נגד רוב דם הבא בהרגשה, די"ל דבאמת הרגישה, והיינו דמשום חזקת הדם שבא בהרגשה, יש לנו לומר שבא הדם מן הנכרית בהרגשה, דאין לסמוך על מה שאומרת שלא הרגישה, ולא בא מן הישראלית בלא הרגשה. [↑](#footnote-ref-337)
337. ויש לפרש לדבריו כד' הרמב"ן או כד' הראב"ד, - אך הכס"מ בפ"ט מאיסו"ב הכ"ט כתב בדעת הרשב"א דהוא משום שאינה רגילה להקפיד על דמי' וכתמי', וע"כ כל שראתה פעם אחת משגדלה, אע"ג דבזמן שששאלה לא ראתה, יש לחוש שמדמים הראשונים נתלכלך בשרה ובגדיה ולכלכו חלוק זה. [↑](#footnote-ref-338)
338. והנה אמנם הרמב"ן והר"ן לקמן בסוגיין כתבו דלדעת רב חסדא הא דתולין ביושבת על דם טוהר, הוא משום דמתוך שאינה מקפדת אינה מרגשת, והר"ן כתב די"ל עוד דהוא משום דדמי' מצויין, - אך בד' הרשב"א בתוה"ב מפורש דהא דתולין בה הוא משום דאינה מקלקלת אותה, והו"ל כב' קופות אחת חולין ואחת תרומה דאמרינן תרומה לתוך תרומה נפלה, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בבעה"נ שם, וזהו שכתב דאף בזה"ז דמחמרינן בדם טוהר, מ"מ תולין בה, ואם כל הא דתחולין ביושבת על דם טוהר הוא משום דמתוך שאינה מקפדת אינה מרגשת, הדין נותן דבזה"ז אין תולין בה. [↑](#footnote-ref-339)
339. ובזה מתפרש מש"כ הכס"מ שם בדעת הרמב"ם דאינה תולה בנכרית אחר ימי ראייתה, ול"ד ליושבת על דם טוהר דתולה בה, - אך י"ל דהוא כמש"כ החוו"ד דאינה תולין במקולקל, אלא כשמעינה פתוח, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-340)
340. אך אי נימא דמה שהוצרכו לה"ט דקרוב יותר שהדם הוא ממנה, הוא דמה"ט היא תולה בה אף אחר ימי נדתה דלא חשיבא כמקולקלת, הרי דבהא דתולה בנדה בימי נדתה א"צ לה"ט. [↑](#footnote-ref-341)
341. ועיי"ש שהק' לפ"ז על מש"כ המ"מ שם בדעת הרמב"ם דהא דתולה בנכרית שראתה הוא משום דלעולם היא נדה של דבריהם, דא"כ ה"נ בדין דתולה בישראלית שידוע שלא טבלה לנדתה, אף שיש זמן רב שלא ראתה, - ולכאו' מד' המ"מ נראה דס"ל דאה"נ דתולה בנדה ישראלית שעברו ימי נדתה ולא טבלה, וכמש"כ הלבוש והתפארת למשה, וכ"נ ממה שכלל הרמב"ם שם דהשאילה חלוקה לנדה בין נכרית ובין ישראלית תולה בה, ומשמע דדינם שוה, וכ"ה דהיא תולה בנכרית שראתה לעולם, ה"נ היא תולה בנדה ישראלית שלא טבלה אף אחר ימי נדתה, - אך המל"מ שם פירש בד' המ"מ דמודה דאינה תולה בישראלית נדה שעברו ימי נדתה ולא טבלה, משום דאחר ימי נדתה לא מיקריא נדה, ומשא"כ בנכרית דאין טומאתה תלוי' בימים ואף אחר ימי נדתה מיקריא נדה. [↑](#footnote-ref-342)
342. ועיי"ש שכתב בדעת המ"מ דהא דבנכרית שראתה תולה בה אף שלא בימי ראייתה, הוא משום דכל שראתה פעם אחת, לעולם הויא נדה של דבריהם, ואין חילוק בה בין תוך ימי נדותה לאחר ימי נדותה, לפי שכל ימיה חד דינא אית להו, ואין טומאתה תלוי' בימים, וע"כ לעולם חשיבא מקולקלת ותולין בה. [↑](#footnote-ref-343)
343. התהל"ד ביו"ד סימן ס"ד סק"ו הוכיח דאין תולין בנדה אחר ימי ראייתה, ממש"כ הרשב"א והתוס' הרא"ש דהא דתולין בנכרית הרואה לאו היינו כשהיא רואה ממש בעידן שאלה, דא"כ אף בישראלית כה"ג תולין בה, ובע"כ דהיינו נכרית שכבר ראתה פעם אחת, ואי נימא דתולין בנדה אחר ימי ראייתה כ"ז שלא טבלה, הרי דה"נ בנכרית דלי"ב טבילה תולין בה לעולם, ומאי קמ"ל דתולין בנכרית הרואה, ועיי"ש במש"כ שם ובהמש"ד עוד בזה. [↑](#footnote-ref-344)
344. וזה כמש"נ לעיל בהערה דאיכא טומאה בפנ"ע שגזרו חכמים על נכרית שראתה דם, וע"כ הוא דכל שלא ראתה ועדיין לי"ב לטומאה זו, אין תולין בה. [↑](#footnote-ref-345)
345. אך יש לדון בזה כמש"נ בדף מס' 6 בהערה לדון בד' הנחלת אבות בסימן י', בדין כתמים באשה שהיא ספק קטנה, די"ל דכיון דדינא הוא דכתמי קטנה תולין שהם מעלמא, ע"כ אף בספק קטנה הוי ספק דרבנן ולקולא, ול"ד לספק למעלה מן החגור, דהא דכשנמצא למעלה מן החגור תלינן בעלמא, הוא משום דא"א לומר שהוא מגופה, וע"כ כל דספק הוא, יש לנו לומר דהוא למטה מן החגור והוא מגופה, ולפ"ז יש מקום לדון עד"ז הכא. [↑](#footnote-ref-346)
346. וכ"נ בד' הריטב"א ביבמות פ"ב א' ד"ה והתניא וד"ה ובשלמא דהא דשרינן משום שאני אומר הוא מיוסד על הא דספיקא דרבנן לקולא [↑](#footnote-ref-347)
347. והיד יהודה שם סוסק"א תמה ע"ד הפמ"ג, דשאני אומר לא עדיף מכל ספק דרבנן, אלא גרע מיני', ושם סק"ה תמה כן ע"ד הט"ז, וזה לטעמי' דהתירא דשאני אומר הוא דעי"ז הדר דינא דהו"ל כספיקא דרבנן ולקולא. [↑](#footnote-ref-348)
348. הר"ן בפסחים מ' א' הוכיח כד' הרי"ף שם דספק חמץ שנתערב מותר משום דספיקא דרבנן לקולא אף דעיקר הספק בדאורייתא, ממה שאמרו שם מ"ד א' בדין ב' קופות, דאף אם תרומה בזה"ז דאורייתא, מ"מ אם כזית בכדי אכילת פרס לאו דאורייתא תלינן לקולא, והרי דאף דעיקר איסורי' מדאורייתא, כיון דמדאורייתא מיהא בטיל תלינן לקולא ואמרינן שאני אומר, - אך האו"ז בפסחים סימן רנ"ו הביא די"א דאין להתיר בכה"ג משום ספק דרבנן לקולא, משום דהוי עיקרו דאורייתא, עיי"ש, ולדעתם צ"ל דהתירא דשאני אומר אינו מדין ספיקא דרבנן לקולא, אלא הוא דין תלי' בפנ"ע, ואף דל"מ זה להתיר בדאורייתא, מ"מ ה"ז מועיל להתיר בדרבנן אף אם עיקרו דאורייתא, ובדעת הר"ן שלמד דינא דספיקא דרבנן לקולא מדינא דשאני אומר, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דגם התירא דשאני אומר הוא מיוסד על הא דספיקא דרבנן לקולא, או דאף אם התירא דשאני אומר הוא דין בפנ"ע, מ"מ כיון דחזינן דתלי' זו דשאני אומר מהניא אף היכא דעיקרו דאורייתא, ה"נ התלי' דספק דרבנן לקולא מהניא אף היכא דעיקרו דאורייתא. [↑](#footnote-ref-349)
349. אך הערול"נ כתב דט"ס נפלה בדבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-350)
350. ועיי"ש שכתב דאין לומר דהוצרך רש"י לה"ט דמה"ט הוא דתולה בשומרת יום בשני שלה אע"ג דמפסדת, דאכתי תיקשי מהא דא"ר חסדא דלרשב"ג תולה טהור בטמא, והרי דאף היכא דליכא טעם לתלות בטמא תולה בו הטהור, אע"ג דמפסיד הטמא בכך.. [↑](#footnote-ref-351)
351. ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט אם השאילה חלוקה לטהורה וחזרה ולבשתו שתיהן טמאות, ולא אמרינן דכאן נמצא כאן הי' ואין טמאה אלא בעלת החלוק, וכתב דאולי ה"ט דכאן נמצא כאן הי' ל"מ להציל את חברתה, ואי"ז טעם אלא דלא נימא תולין קלקלה במקולקל. [↑](#footnote-ref-352)
352. בתשו' בית אפרים יו"ד סו"ס מ"ה תמה ע"ז, דלפ"ז מ"ט כלל בעינן הכא לדין תולין קלקלה במקולקל, ולרבי אינה תולה בה, הרי לגבי הטהורה הו"ל כעד שאינו בדוק, ולגבי השומרת יום הו"ל כעד הבדוק, א"כ לא שייך בזה כלל דינא דב' שבילין, דאי"ז כלל תרתי דסתרי, כיון דמן הדין יש לנו לטמאות את השומרת יום ולטהר את הטהורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-353)
353. ובסימן קי"א סק"ג הוסיף דמה"ט הוא דתולה בשומרת יום בשני שלה, אף שהיא מקלקלת אותה יותר בכך, ובעלמא לא אמרינן שאני אומר בכה"ג, משום דעיקר הא דתולה בה הוא משום דמעיינה פתוח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-354)
354. צ"ב, שהרי התוס' נסתפקו בין בסופרת מקצת ובין בסופרת הכל שלא טבלה, אם תולה בלא ספרה כלל, והרי דפשיטא להו דדמי דין סופרת הכל שלא טבלה לדין סופרת מקצת, ולהצד דסופרת מקצת אינה תולה במי שלא ספרה כלל, ה"נ סופרת הכל שלא טבלה אינה תולה במי שלא ספרה כלל, ולפ"ז הדין נותן דלמש"כ המל"מ דבגונא דתרוייהו התחילו לספור ז' נקיים אלא שזו ספרה יותר מחברתה אינה תולה בה, ה"נ סופרת ז' שלא טבלה אינה תולה בסופרת ו', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-355)
355. ועד"ז הק' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד ע"ד חכמי הצרפתים דהא דבג' נשים וכו' כולן טמאות אף דהוי כעד שאינו בדוק הוא משום דהו"ל כב' שבילין דבאו לישאל בב"א, דא"כ אם ראתה אחת מהן כתם אח"כ נטהר את האחרות, שהרי יש אחת מהן שאינה באה לישאל, אך הרשב"א גופי' ביבמות פ"ב א' ובתוה"ב בית ד' ש"ב כתב ללמוד מהכא דבב' שבילין תולה טהור בטמא אף בבאו לישאל בב"א, וכתב דה"נ הוא בב' קופות דתולין דתרומה לתוך תרומה נפלה אף כשבאו לישאל בב"א, והרי דאף דבהני גווני ליכא נידון כלל על הטמא ועל התרומה, מ"מ חשיב כבאו לישאל בב"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-356)
356. כן פירש המהר"ם לד' התוס', והמל"מ שם ד"ה והנה הרב הק' דאם סתירת מקצת מן הימים לא מיקרי הפסד, מ"ט אינה תולה בשומרת יום בשני שלה, הרי אינה סותרת אלא יום אחד, וכתב דצ"ל דדוקא בזבה שסופרת ז' נקיים לא מיקרי הפסד אלא כשהפסידה את כל הימים, אך בשומרת יום דאין לה לשמור אלא יום אחד, הרי דכל שהפסידה יום זה נמצא דהפסידה הכל, - אך עיי"ש שכתב לפרש לד' התוס' בע"א, דהא דאינה תולה בשומרת יום בשני שלה ובסופרת ז' שלא טבלה, הוא משום דמאי חזית דתתלה בזו ולא בזו, הרי גם אם תולה בשומרת יום ובזה אנו מביאין לה טומאה מחודשת שהרי כבר השלימו טומאתן, ומשא"כ בתוך ימי הספירה דאין אנו מביאין להן טומאה חדשה, וע"כ תולין בהן, וכתב דהוא ע"ד ד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-357)
357. אך בד' התוס' הרא"ש משמע דלדעת המהר"ם אף לרב אדא אין תולין לרבי בסופרת שבעה באמצע ימי ספירתה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-358)
358. המהרש"א כתב דמה"ט הוא דלא ניח"ל להתוס' בפי' הרמב"ן משום דממתניתין דב' קופות מוכח דלכו"ע תולין קלקלה במקולקל. [↑](#footnote-ref-359)
359. וזהו מש"כ התוס' הרא"ש ד"דמי" לבאו לישאל בב"א, דלאו היינו דאיירי כשבאו לישאל בב"א, אלא דכיון דבאנו לטהרה מכח שתולה בחברתה, לעולם הו"ל כבאו לישאל בב"א. [↑](#footnote-ref-360)
360. ומשה"ק הרשב"א בתוה"ב שם ע"ד רבותינו הצרפתים דא"כ שאלה חלוקה אף לנכרית שלא ראתה וא"נ ראתה כתם אחת מן השלש נשים לאח"ז נטהר את האחרות, דהא איכא חדא מינייהו דאינה באה לישאל, פשוט דהיינו משום דאף דל"ב שיבואו כולן בפועל לישאל, מ"מ הרי כל הא דמטמאינן הוא משום דחשבינן לה כבאו לישאל בב"א, כיון דבאנו לטהרה מכח שתולה בחברתה, וע"כ כל דליכא נידון על חברתה כלל, שפיר יש לטהר, וכ"כ הפרד"ר שם עמ' ר"א, וכ"ה בתשו' צ"צ יו"ד סימן קנ"ז סק"ד, ומה"ט לא הק' הרשב"א אלא מהני גווני, ולא הק' מהא דלא מטהרינן בגונא שלא באה חברתה לישאל בב"א עמה, ועמד ע"ז הפרד"ר שם. [↑](#footnote-ref-361)
361. ועיי"ש בעמ' ר"א שכתב לפ"ז, דכ"ז הוא לדעת רבותינו הצרפתים דלא חשיב כעד שאינו בדוק אלא מכח התלי' בחברתה, אך לדעת הרמב"ן יש לחשבו כעד שאינו בדוק משום דשמא אירע מקרה שאינו ידוע שנכתם החלוק, וע"כ לדידי' היא בדין לטהר את כל הנשים ולא חשיב כבאו לישאל בב"א, וזהו שהק' הרשב"א במשמה"ב שם ולעיל י"ד ב' ע"ד הרמב"ן מההיא דג' נשים, וניחא משה"ק הסד"ט שם סקמ"ז ע"ד הרשב"א. [↑](#footnote-ref-362)
362. והיינו דכל מה שאמרו בסוגיין דתולה בשומרת יום וכו', הוא משום דתולין קלקלה במקולקל, אך כל דליכא לדינא דתולין קלקלה במקולקל, אין לטהר כלל מכח התלי' בחברתה, דטומאת כתמים היא על הספק. [↑](#footnote-ref-363)
363. ועיי"ש שכתב לפ"ז דכיון דהתם לא קי"ל כד' הרשב"א, ה"נ הכא יש להתיר בבאו לישאל בזאח"ז, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-364)
364. ומבו' מדבריו דמ"מ אם הי' בזה לטהרת עד שאינו בדוק הוה מטהרינן לתרוייהו כשבאו לישאל בזאח"ז, וכמש"כ הרשב"א, והיינו משום דאם הי' בזה לטהרת עד שאינו בדוק, הרי יש לטהר כל אחת מצ"ע, כיון דהו"ל כעד שאינו בדוק, ודמי למש"כ החזו"א שם לעיל מינה בטעם הא דבב' בתים בדוקין וכו' שרינן כשבאו לישאל בזאח"ז, עיי"ש, ורק משום דלי"ב לטהרת עד שאינו בדוק, אלא שבאנו לדון דכיון דבע"כ דאחת מהן טהורה נמצא דכל אחת אינה אלא ספק והו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, הרי דע"ז אמרינן דלא מטהרינן בספק דרבנן היכא דאחת מהן ודאי טמאה. [↑](#footnote-ref-365)
365. ועד"ז הוא למש"כ החוו"ד דכל הא דמטהרינן כתמים במקום תלי', הוא משום דמסתבר לתלות בכך משום דלא ארגשה, ומשא"כ בתלי' בחברתה דליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-366)
366. לכאו' מכוון דבריו דהוא משום דאם נתעסקה בדם כסלע ומצאה כתם כסלע למטה מן החגור וכתם כסלע למעלה מן החגור, י"ל דמטמאינן לה, משום דיש לתלות דהדם שנמצא למעלה מן החגור הוא מן הדם שנתעסקה בו, והדם שנמצא למטה מן החגור הוא מגופה, וע"כ ה"נ כשנמצא כתם כסלע עלי' וכתם כסלע על חברתה, הרי דאם הי' ידוע שהכתם שנמצא על חברתה אינו מגופה, ל"ה מטהרינן לה, דכיון דידוע שהכתם שנמצא על חברתה אינו מגופה, יש לתלות שהוא מן הדם שנתעסקה בו, והדם שנמצא עלי' הוא מגופה, ונמצא דכל הא דבאנו לטהרה, הוא מכח דתולה שהכתם שנמצא על חברתה הוא מגופה, ובכה"ג אמרינן דמאי חזית. [↑](#footnote-ref-367)
367. ובד' הפרד"ר שם מבו' דמה"ט שתיהן טמאות מדינא, ואי"ז כלל מדינא דב' שבילין, אלא משום דמאי חזית לתלות בזו יותר מבחברתה, וכ"ה מבו' ממש"כ התפאל"מ שם דאם היו באין בב"א הוה מטמאינן מדינא, וזהו מש"כ התפאל"מ שם לטמאות אף כשאחת מהן היא נדה דאין נידון עלי' כלל, אך צ"ע במש"כ בהמש"ד לדמותו לדין ב' קופות וב' בתים, והתם אין האיסור אלא מכח דינא דב' שבילין, וצ"ל דלא כתב לדמות זל"ז אלא בהא דאף בזאח"ז הוי כמו בב"א. [↑](#footnote-ref-368)
368. ועיי"ש שהוכיח דלא כן מסוגיית הגמ' בכתובות כ"ז א' בעיר שחבשוה כרכום ויש שם מחבואה אחת שאינה מחזקת אלא אחת, דמדמינן לה לב' שבילין, וגם התם נתגדל הספק מכח הא דיש שם נשים אחרות, דיש להסתפק שמא היתה אשה אחרת במחבוא, ומכח זה יש לחוש שאשה זו נטמאה, ועמש"כ הלחו"ש שם סק"ל לישב. [↑](#footnote-ref-369)
369. הדרישה שם כתב עוד, דשאני בעכבר שלא נכנס אלא בבית אחד והשני בודאי אין לספק בו, וכן בשתי קדירות דלא נפל האיסור אלא לאחת מהן, ומשא"כ הכא די"ל דמהציפור בא על כל אחת כחצי סלע והחצי השני הוא דם המקור, והט"ז שם תמה ע"ז, ועמש"כ בזה הלחו"ש שם. [↑](#footnote-ref-370)
370. והפליתי והסד"ט שם הוכיחו כן, ממש"כ הרשב"א שם דאם צריך שתדע שהדם יוצא ממכתה, א"א לה לידע לכך אלא בבדיקת שפופרת, ואם בעינן לידע שדם זה יצא ממכתה, לא יועיל לזה בדיקת שפופרת, והגר"ז שם סקכ"ג (ד"ה ומה שכתב) כתב דלדעת הש"ך מכוון הרשב"א הוא לבדיקת שפופרת בשעת ראייתה כשהיא שופעת דם, - והחת"ס שם הוכיח עוד, ממה שהוצרך הרשב"א לפרש דמה שאמרו שממנה הדם שותת ויורד, היינו דאנן אמרינן דממנה הדם שותת ויורד, ומ"ט לא פירש דהיא אומרת שהיא מכה ששותת ממנה דם, ועיי"ש שדחה מש"כ החכ"צ לפרש בזה.

     אך מאידך בד' הרשב"א בתשו' החדשות סימן צ"ב מפורש דהוצרך להוכיח דל"ב שתדע שעכשיו הדם יוצא ממכתה, דדבריו שם קיימי בשהי' ידוע שיש לבעל מכה המוציאה דם, ועל הך גוונא הוצרך הרשב"א להא דל"ב שתעיד שאין הדם יוצא אלא מן המכה, וכ"ה גם בלשונו שם, ז"ל, לא קאי אממנה דם שותת כלומר שתעיד היא "שאין הדם בא אלא מן המכה", - אך אכתי י"ל, דלפ"מ שהוכיח הרשב"א דל"ב שתדע שהדם יוצא עכשיו מן המכה, גם ל"ב כלל שתדע שהמכה מוציאה דם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-371)
371. והסד"ט שם סוסקי"ב הוכיח דתולה במכה אף שאין ידוע שמוציאה דם, מהא דתלינן בדם בתולים, לדעת הסוברים דיש בוגרות שאין להם דם בתולים, ועיי"ש שכתב דשמא התם שאני, דידוע שמכה זו מוציאה דם לפעמים, וכ"כ בנובי"ק יו"ד סימן מ"ב דהוי כמכה שפעמים מוציאה דם, וצ"ע דבבוגרת שכלו בתולי' אין לה מכה כלל, ומ"ט חשבינן לה כמכה שפעמים שמוציאה דם. [↑](#footnote-ref-372)
372. עוד יש לדון, כשמצאה מכה, ואחר זמן ראתה דם, אם יכולה לתלות במכה זו, אף דיתכן שנתרפאה, ועי' נובי"ק יו"ד סימן מ"ח סוד"ה והנה ראיתי שכתב דמש"כ הרמ"א בסימן קצ"א בבדיקת מהרי"ו דהוא דוקא כשמרגשת כאב, הוא משום דאל"כ שמא נתרפאה המכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-373)
373. וזה לפ"מ שפירש דמש"כ המרדכי שם ותולה במכתה, הוא לפרש למש"כ דתולה בוסתה, דכה"ג היא תולה במכתה, ועי' בתשובתו סימן פ"ה שהאריך הרבה בזה, - אך בד' הב"י בסימן קפ"ז שהעתיק לד' המרדכי, והשמיט לתיבות אלו דתולה במכתה, מבו' שפירש דמש"כ המרדכי דתולה במכתה, הוא דיבור בפנ"ע, ועמד ע"ז הגר"א שם סקי"ד, ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' הרמ"א בדרכ"מ שם, וכנראה הוא ממש"כ הרמ"א דהפוסקים חולקים ע"ד המרדכי. [↑](#footnote-ref-374)
374. והגר"א בסימן קפ"ז סקי"ד כתב בדעתו דמפרש כן לד' המרדכי, דשלא בשעת וסתה תולה במכה, ודקדק כן בדבריו שפירש דמש"כ המרדכי ותולה במכתה, הוא המשך למש"כ דתולה בוסתה, - אך הש"ך בסימן קפ"ז סק"כ כתב שהאריך בספרו דהתרוה"ד פירש ד' המרדכי דשלא בשעת וסתה היא תולה דהדם הוא מן הצדדים, ואך שלמד מזה בכ"ש, דאם יש לה מכה ואין ידועה שהיא מוציאה דם, דהיא תולה שהיא מוציאה דם, - ועי' בתשו' הב"ח סימן פ"ה שהאריך בביאור ד' התרוה"ד בזה. [↑](#footnote-ref-375)
375. וכ"נ ממש"כ המרדכי שם עוד, ז"ל, משמע דוקא שיודעת שיוצא הדם מן המכה תולה בה אבל מספק אינה תולה, אבל בשעת וסתה אפי' יודעת בודאי שהדם יוצא מן המכה אינה תולה בה, עכ"ל, ומ' דאיירי באשה שיש לה וסת, וחילק בין שעת וסתה לשלא בשעת וסתה, ומבו' לפ"ז דאף כשיש לה וסת לא תלינן במכה שאינה מוציאה דם, ועמד ע"ז הב"ח שם ובתשובתו סימן פ"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-376)
376. ובתשו' פנים מאירות ח"ב סימן ק"ע כתב, דאף דבמקום שמקצת הפוסקים מקילין, אמרינן די"ל דאף אותם שסתמו מודים לזה, אלא שלא רצו לפרש דבריהם שלא יצא מכשול הוראה מתוך דבריהם, אבל הכא דסה"ת ודעימי' מחמירים, אם היו שאר הפוסקים סוברים כן, הי' להם לפרש דלא יצא מכשול הוראה מדבריהם, ובע"כ דלא ס"ל הכי. [↑](#footnote-ref-377)
377. ובפרד"ר שם שפ"ח סקי"ג כתב בדעת הש"ך, דהא דשרינן בכתם פחות מכגריס, אי"ז משום דא"א ליזהר, אלא הוא משום דאין דרך אשה לראות פחות מכגריס, וע"כ מסתבר טפי לתלות במאכולת, ומש"כ התרוה"ד דהוא משום דא"א ליזהר, הוא להוכיח דבזה ודאי שרי, דאל"כ מ"ט לא פירשו לנו ד"ז. [↑](#footnote-ref-378)
378. והש"ך שם הק' ע"ז, שהרי רשב"ג ס"ל דוסתות דרבנן, ואפ"ה ס"ל דאין תולין במכה, והוא משום דאטו לעולם לא תראה, ועיי"ש שכתב דהי' להרמ"א לומר, דאפי' למי שמחמיר שם, הוא משום דאל"כ לעולם לא תהא טמאה, משא"כ הכא, - ועי' בפרד"ר שם שכתב דמכוון הדרכ"מ הוא למש"כ המהרי"ל בתשו' סימן קע"ג והביאו הדרכ"מ בסימן קצ"א דאף אם מרגשת שהדם יוצא מן המכה, אין להתיר בשעת וסתה להסוברים דוסתות דאורייתא, אף דבכה"ג ליכא לה"ט דאטו לעולם לא תהא טמאה, אלא הוא משום דבשעת וסתה לא תלינן, - וראיתי להוסיף בד' הרמ"א, דאזיל לטעמי' בסימן קפ"ח ס"ה, דמבו' בדבריו דהא דבשעת וסתה לא תלינן במכה, הוא גם משום דבשעת וסתה דהיא עומדת לראות, אין תולין במכה, (והש"ך שם סקט"ז נחלק ע"ז, עיי"ש), וזהו שדימה לג' ימים הראשונים, דהא דלא תלינן בהו, הוא משום שהוא מצוי שתראה. [↑](#footnote-ref-379)
379. ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ה סוד"ה איברא, תמה ע"ד הש"ך בדעת הרמ"א, ממש"כ הרמ"א שם סמ"א דבג' ימים הראשונים אינה תולה בחברתה נדה, ולא עדיפא ימי נדותה, מחברתה נדה, - ובפרד"ר סימן ק"צ שפ"ח סקנ"א ד"ה וע"כ כתב דצ"ל לדעת הש"ך דד' הרמ"א שם קיימי רק על נכרית, ולא על חברתה נדה, אך הבית אפרים שם כתב דאין סברא לומר כן. [↑](#footnote-ref-380)
380. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרמ"א ללמוד מד' הרשב"א דלא ס"ל לדינא דג' ימים הראשונים, והרי ד' הרשב"א הם בהא דתולה בימי נדתה, ועי' בסד"ט סימן קצ"ו סקל"ד מש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-381)
381. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלדעת הרמ"א תולין בבדיקת עד אף במכה שאין ידוע אם מוציאה דם, דומיא דהא דתלינן בשוק של טבחים, והט"ז והש"ך שכתבו דלא תלינן, הוא לטעמייהו דפליגי ע"ד הרמ"א, וס"ל דשוק של טבחים דמיא למכה שידוע שמוציאה דם, אך לדעת הרמ"א דשוק של טבחים דמיא למכה שאין ידוע שמוציאה דם, הרי דכיון דבבדיקת עד תולין בשוק של טבחים, ה"נ תולין במכה שאין ידוע אם מוציאה דם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-382)
382. ובדגמ"ר סימן ק"צ סל"ד כתב דלא תלינן בבדיקת עד בג' ימים ראשונים במאכולת, משום דאפשר ליזהר, וכ"כ השואל בתשו' מעיל צדקה סימן נ"ט, דבבדיקת עד איהי דאפסדה אנפשה, והסכים לזה בפרד"ר סימן קצ"ו מקש"ז סק"ד עמ' תכ"ז, - אך המעיל צדקה שם כתב לטהר בזה, והובאו דבריו בסד"ט סימן ק"צ סקס"א ובפת"ש שם סקל"ח, - והסד"ט שם כתב, דכיון דבג' ימים ראשונים ל"ה בחזקת טהרה, וע"כ אין תולין בזה בכל דבר, אף אינה תולה בבדיקת עד במאכולת, דכל הא דתלינן בבדיקת עד במאכולת, הוא רק מכח דהויא בחזקת טהרה, ולפ"ז י"ל, דאף אינה תולה בבדיקת עד במכה המוציאה דם, וכמש"כ הגרע"א. [↑](#footnote-ref-383)
383. ובדבריו בסימן ק"צ לא החמיר בזה, אלא בגונא דכל התלי' הוא בג' ימים הראשונים, דבכה"ג כל ההיתר הוא משום דתלינן שהי' הכתם בג' ימים הראשונים, וכיון שאם היתה מוצאתו אז היתה טמאה, גם עכשיו לא מטהרינן, וגם הבית אפרים שם דן לטמאות מטעם זה, עיי"ש, אך בסימן קצ"ו נסתפק אף בכה"ג דאיכא תלי' אף אחר ג' ימים. [↑](#footnote-ref-384)
384. וראיתי להעיר בזה, דבד' הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן א', משמע דכתם הנמצא בחלוק שאינו בדוק לא גזרו עליו כלל, וא"צ בזה לדין תלי', ולפ"ז מסתברא מילתא דאף בג' ימים הראשונים ה"ה טהור, דדמי לכתם הנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט או ע"ג בגדי צבעונים דטהור אף בג' ימים הראשונים. [↑](#footnote-ref-385)