אבמה_ח
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

י"ז אדר ע"ז

דף מס' 1

**ק"א ב' - אבמה"ח נוהג בבהמה חי' ועוף וכו',** מבו' דאיסור אבמה"ח נוהג רק בבהמה חי' ועוף ואינו נוהג בדגים וחגבים, וכ"ה בתוספתא פ"ט דתרומות דאוכל דגים וחגבים בין חיים ובין מתים ואינו חושש, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"ג, וכ"כ בפירש"י ובתוס' בשבת צ' ב'.

ובטעמא דמילתא כתב בפירש"י שם דהוא משום דאינו טעון שחיטה, וכ"כ המאירי שם דכל שאינו טעון שחיטה אין בו איסור אבמה"ח וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ס"ו א' סוד"ה במאי קמיפלגי וההגמי"י בהל' שחיטה שם והרשב"א בתשו' ח"א סימן שס"ד, וכ"כ הכס"מ שם, ועי' בראש יוסף בסוגיין במה שהוסיף לפרש בזה,[[1]](#footnote-2) ועיי"ש במש"כ לדון במש"כ הפר"ח בסימן י"ג סק"א טעם נוסף דהוא משום דכל שאין אתה מצווה על דמו אין אתה מצווה על איבריו, ועי' בדבריו לקמן ק"ב א' במש"כ לסייע לד' הפר"ח מד' רש"י שם, ובמש"כ לדחות, ועמש"כ בזה בס' העיקרים להגר"ש איגר עיקר אבמה"ח ענב א'.

והרשב"א שם כתב דמה"ט ליכא איסור אבמה"ח באדם, כיון דלי"ב דין שחיטה, וכ"כ הרמב"ן בכתובות ס' א',[[2]](#footnote-3) אך הריטב"א שם כתב דיש בזה משום אבמה"ח, דלא אשכחן דשרא לן רחמנא מידי בלא שחיטה אלא דגים וחגבים, וכ"כ בתשו' הרשב"ש סימן תקי"ח, וכתב שם דיש ללמוד לאסרו משום דכל שאתה מצווה על בשרו אתה מצווה על אבריו, (אך הרשב"א שם כתב דלא קאי אלא על דבר הטעון שחיטה או נחירה).

\*בסנהדרין נ"ז א' ונ"ט א' ב' אמרו דאין איסור אבמה"ח לב"נ בשרצים, מדכתיב אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו, ופירש"י דהוא משום דשרצים אין דמים חלוק מבשרם, ולפ"ז ה"נ ליכא איסור אבמה"ח לב"נ בדגים וחגבים,[[3]](#footnote-4) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם והראב"ד בפ"ט ממלכים הי"א, וכ"כ במנ"ח מצוה תנ"ב, - אך הראש יוסף לקמן ק"ב א' כתב דאיסור אבמה"ח לבן נח הוא אף בשרצים ובחגבים טמאים, דלי"ב משום מי איכא מידי וכו', ונסתפק אם הוא אף בדגים, או דלא חשיב אבמה"ח דזוטר חיותי', וצ"ע.

**ליתי איסור אבר ליחול על איסור טומאה שכן איסורו נוהג בבני נח,** התוס' כתבו דהו"ל כאיסור מוסיף, שנוסף בו איסור אבמה"ח לבני נח, וכ"כ התוס' לקמן ק"ג א' ד"ה דאיסור חלב, - אך בפירש"י בד"ה כי איצטריך כתב דהוא משום דהוי כאיסור חמור, וזה כפי המבו' בדבריו דהוא חד דינא עם הא דס"ל לר' יהודה לעיל ק' ב' דאיסור גיד נוהג בטמאה משום דנאסר גיד לבני יעקב, ומבו' בפירש"י לעיל שם דמכח זה הו"ל כאיסור חמור ויש בו כח לחול על אחרים, וצ"ל דס"ל דל"מ מה שהוא מוסיף איסור לבני נח לחשבו כאיסור מוסיף, דרק כשהוא מוסיף איסור לישראל הו"ל כאיסור מוסיף, ול"מ הא דהוא אסור לב"נ אלא לחשבו כאיסור חמור, ועי' בחזו"א סו"ס ז' שכתב כן דאפשר דאין איסור מוסיף אלא מה שניתוסף איסור לישראל, אבל איסור ב"נ לא חשיב מוסיף.[[4]](#footnote-5)

\*בחי' הרא"ה לעיל ס"ח ב' כתב דטעמא דרבנן דאינו נוהג בטמאים, הוא משום דלא אתי איסור אבר מן החי וחייל אאיסור טמאים, וכ"כ הר"ן שם, ובחי' הגרע"א בסוגיין הק' ע"ז, דהרי קי"ל דבאיסור מוסיף איסור חל על איסור, ואבמה"ח דאסור לבן נח הוי איסור מוסיף, ובע"כ דטעם ההיתר הוא מקרא דלא תאכל הנפש עם הבשר וכדאיתא הכא להדיא, - וי"ל למש"כ הגרע"א גופי' במהדו"ק סימן קפ"א די"ל דמהך קרא דלא תאכל הנפש עם הבשר, ילפינן דהכא אין איסור אבמה"ח חל על איסור טמאה אף דהוי איסור מוסיף, והביא דכ"כ השעה"מ בפי"ז מאיסו"ב ה"ח בתו"ד.[[5]](#footnote-6)

**וכי איצטריך קרא לר"א איצטריך,** הגבו"א ביומא ע"ג ב' הק', דמ"ט בעינן קרא, הרי באיסור אבמה"ח סגי בכ"ש בבשר וגידים ועצמות, ואי"ז אלא חצי שיעור דטמאה, ואיסור חל על ח"ש, ועיי"ש מש"כ בזה, ויתבאר בעזה"י ענין זה בד' התוס' בע"ב, - ובס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב כתב דאיצטריך קרא לאבר שאין בו אלא בשר.

**ר"מ אומר אינו נוהג אלא בבהמה טהורה בלבד, הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דלדעת ר"מ אף בבן נח ליכא איסור אבמה"ח בחי' ועוף, דאל"כ מצינו מידי דלישראל שרי ולגוי אסור, - אך בתוס' הרא"ש כתב דלעולם יש בבן נח איסור אבמה"ח אף בחי' ועוף, ולא תיקשי דמי איכא מידי וכו', כיון דמ"מ אסור לישראל מטעם איסור חיות דבעי' שחיטה, וכ"כ התוס' לעיל ל"ג א', ולכאו' מכוון דבריהם דיש בזה משום אינו זבוח, אמנם בד' השטמ"ק שם מבו' שפירש לדבריהם בע"א, עיי"ש, וצ"ע.**

**ומבו' לפ"ז מד' התוס' והרא"ש דאף דאבמה"ח אינו נוהג בחי' ועוף, מ"מ יש בהן משום אינו זבוח, אך בגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ז צידד דכ"ה דיליף ר"מ מקרא דוזבחת מבקרך וצאנך דאין בהן משום אבמה"ח, דס"ל דדוקא בקר וצאן, ה"נ אין בהן משום אינו זבוח, ועיי"ש שנסתפק אם יש בהן משום בשר מן החי, וכתב דתליא בפלוגתת ר' יוחנן ור"ל לקמן בסוגיין אם איסור בשר מן החי נלמד מקרא דאבמה"ח או נלמד מקרא דטריפה, וכ"כ החת"ס בסוגיין, ובהמש"ד שם הביא לד' התוס' לעיל, וצ"ע.[[6]](#footnote-7)**

**\*הבה"ג בהל' אבמה"ח גריס הכא דר"מ אומר אינו נוהג אלא בטהורים בלבד, ויליף לה מדכתיב בתרי' וזבחת מבקרך ומצאנך, כל שאינו בכלל זביחה אינו חייב עליו משום אבמה"ח, ובהמה טמאה כיון דלאו בת זביחה היא אין חייבין עלי משום אבמה"ח,[[7]](#footnote-8) ועיי"ש שפירש לפ"ז דהא דאמר רב דבן נח מוזהר על הטמאים כטהורים, הוא משום דגויים לאו בני זביחה נינהו ובנחירה תליא מילתא ושריא להו בהמה טמאה, ועמש"כ הגרי"פ במילואים סימן ח' להגי' בד' הבה"ג.**

אבל בבן נח ד"ה מוזהר על הטמאים כטהורים, **בפירש"י כתב דהוא משום דכל דקרינא בי' בשר לחודי' אכול קרינא בי' אבמה"ח לא תאכל, ומבו' דאלמלי ה"ט הוה מדמינן דין אבמה"ח דב"נ לדין אבמה"ח דישראל, ולפ"ז הדין נותן דבחי' ועוף דלי"ב איסור אבמה"ח לישראל אף לי"ב איסור אבמה"ח לב"נ, וכמש"כ הרמב"ן.[[8]](#footnote-9)**

אין שחיטתה מטהרתה וכו' אלא לאו בב"נ מכלל דאסור, **הרמב"ם בפ"ט ממלכים הי"א כתב דאין הגוי נהרג על אבמה"ח דעוף, והראב"ד שם תמה ע"ז, וכתב דט"ס הוא וצ"ל השרץ, והכס"מ שם כתב דהרמב"ם מפרש בד' רב שיזבי דאף רישא דאינו סופג את הארבעים הוא בב"נ, ומכוון מתניתין הוא דאף דה"ז אסור, מ"מ אינו חייב מיתה ע"ז, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם, והפליתי בסימן ס"ב סק"ב נקט בדעת הרמב"ם דליכא איסור כלל באבמה"ח דעוף לבן נח, ובגל' הגרע"א סימן כ"ז תמה ע"ז ממה שאמרו הכא להדיא דאבמה"ח דעוף אסור לבן נח.**

אמר רב אבמה"ח צריך כזית מ"ט אכילה כתיבא בי',**[[9]](#footnote-10)** **בפירש"י כתב דבעינן להא דאכילה כתיבא בי' דלא נימא דאיתרבאי מקרא אף כשאין בו שיעור, אך בד' התוס' לעיל צ"ו ב' מבו' דבעינן להא דאכילה כתיבא בי', דבלא"ה הי' חייב עליו בכ"ש משום דהוי ברי', ומד' רש"י נראה דס"ל דאבמה"ח לא חשיב כברי', וכ"ה מבו' גם בד' רש"י בע"ב בד"ה במיתתה וד"ה טמאה, ובחי' הגרע"א פירש דהוא משום משום דענין אבמה"ח שייך בכל אבר ואבר מהבהמה וחל האיסור על כולו. ולא מקרי ברי' אלא כל הבהמה, והיינו דלא חשיב כברי' אלא היכא דחלות האיסור הוא על ברי' זו בפנ"ע, כגיד הנשה דחיייל איסורו על גיד זה בפנ"ע, ומשא"כ באבמה"ח דעיקר האיסור הוא על כל הבהמה, דנאסר כל אבר ואבר ממנה, וע"כ לא חשיב כברי',[[10]](#footnote-11) ועיי"ש במש"כ עוד במקור ד' רש"י לזה.**

**התוס' לעיל שם כתבו, דהא דילפינן מדכתיב בי' אכילה דצריך כזית, ולא אמרינן דהך קרא בא ללמד דחייב בכזית אף שיש בו ד' או ה' זיתים, וכמו שאמרו לעיל שם לענין גיד הנשה, הוא משום דבאבמה"ח אינו חייב עד שיאכל אבר שלם.**

**אך בחי' הגרע"א דקדק מד' רש"י בשלהי פירקין דל"ב אבר שלם ואף כשאכל כזית ממנו חייב, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"ג, - ולדעת רש"י ל"ק קו' התוס', וכמש"כ הגרע"א, דהרי לדעתו הא דבעינן לקרא דאכילה, הוא כדי דלא נימא דחייבה תורה באבמה"ח על כ"ש, וע"ז שפיר ילפינן מדכתיב אכילה דאין חייבין בו אלא על כזית, דרק לדעת התוס' דבעינן לקרא כדי דלא נימא דכשאוכל כולו חייבין עליו בכ"ש משום ברי', הרי דשפיר יש להעמיד לקרא דאכילה באוכל מקצת אבר דאי"ז ברי', ואין חייבין עליו אלא בכזית, אך לדעת הרמב"ם קשיא, אי נימא שדעתו כדעת התוס' דהס"ד דל"ב כזית הוא משום ברי', ועמד ע"ז הפמ"ג במש"ז סימן ס"ב סוסק"א, - ובחי' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א כתב לישב, דרק בגיד הנשה בעינן קרא לחייב על כזית ממנו, משום דבקרא כתיב לא יאכלו את גיד הנשה דמשמע כולו, אך באבמה"ח ל"ב קרא להכי דקרא סתמא כתיב לא תאכל הנפש עם הבשר.**

במשהו בשר גידין ועצמות, **בחי' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א נסתפק בהא דהגידין והעצמות מצטרפין, אם הוא משום דהבשר והגידין והעצמות יחד הם גוף האיסור דאמה"ח, וגם בגידין והעצמות יש לאיסור אבמה"ח, או דלעולם איסור אבמה"ח נוהג רק בבשר, ודין הגידין והעצמות הוא רק דין צירוף להבשר, והוא דין בפנ"ע דהן מצטרפין לשיעור, אך ליכא לעצם האיסור דאבמה"ח בגידין ועצמות, ועיי"ש שהוכיח מד' הרמב"ם כהצד השני, ועמש"נ להלן נפ"מ בזה בדין אבר שאין בו עצם, וכן נפ"מ בזה אם חייבין על אבמה"ח שאכלו שלא כדרך אכילה.**

**\*התוס' לעיל ל"ג א' כתבו, דאף בן נח מוזהר על אבר מן החי במשהו בשר וגידים ועצמות,[[11]](#footnote-12) ובפי' הגרי"פ לאוין ס"ב תמה ע"ז, דהרי הא דבישראל מצטרפין הגידין ועצמות לכזית, ילפינן לה מדפלגינהו קרא לאבמה"ח ובשר מן החי, וכמש"כ רש"י, ובב"נ הרי לא פלגינהו קרא, עיי"ש, ובדעת התוס' צ"ל דס"ל דילפינן בזה לאיסור אבמה"ח דב"נ מאיסור אבמה"ח דישראל,[[12]](#footnote-13) אף דס"ל שם דאף לר"מ דאבמה"ח אינו נוהג בחי' ועוף, היינו רק בישראל, אך בב"נ הוא נוהג אף בחי' ועוף, ולא ילפינן זמ"ז, וצ"ע.**

אכל צפור טהורה וכו' במיתתה בכזית, **בפירש"י כתב** **דאינו חייב עלי' בכ"ש משום ברי', דכשנבראת לא הי' עלי' שם נבילה, וכ"כ הרמב"ן וש"ר לעיל צ"ט ב', - והתוס' לעיל צ"ו א' כתבו דהוא משום** **דעיקר הא דברי' חייבין עליו בכ"ש, הוא משום דכי אמר רחמנא לא תאכל גיד ולא תאכל עוף טמא וכו' כאילו פירש בין גדול ובין קטן דכולהו מיקרי גיד ועוף ובלבד שיהיו שלימים, אבל נבילה חתיכה נמי משמע נבילה, וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ג.**

**ובחי' הגרע"א הק' ע"ד רש"י, דמ"ט אינו חייב כשאכל צפור טהורה בכ"ש בשר, משום איסור בשר מן החי, דחייל מתחילת ברייתו, וכמש"כ רש"י לקמן בסוגיין דאף למ"ד דבהמה בחיי' לאו לאברים עומדת ולי"ב משום אבמה"ח, מ"מ ה"ז אסור משום בשר מן החי, והו"ל ברי', ומ"ש איסור נבילה דהוי ברי', אלמלי הא דכשנבראת ל"ה עלי' שם נבילה, מאיסור בשר מן החי דל"ה ברי'.[[13]](#footnote-14)**

**הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א ה"ג הביא לדינא דאכל צפור טהורה בכ"ש, ופירש דהוא משום נבילה, והראש יוסף בסוגיין כתב דהוא משום דבבליעתו היא מתה, ומהני הא דנתנה בפיו בחיי', דיש ע"ז חשיבות דברי', וע"כ הוא חייב בכ"ש, וכ"כ היד יהודה בסימן ק' סוסק"א,[[14]](#footnote-15) - אך בחי' הגר"ח שם פירש דאיירי בנקובת הושט דהויא נבילה מחיים, וכ"כ בזכר יצחק ח"ב סימן י"ד ד"ה ולזה.**

**והרמב"ם שם כתב עוד, דהא דבמיתתה חייב בכזית, הוא אף כשאין בבשר כזית אלא בצירוף גידים ועצמות, ועי' בחי' הגר"ח שם במש"כ בזה באורך, - ועיי"ש במש"כ לישב דלא תיקשי ע"ד הרמב"ם מהא דמבו' בסוגיין דאינו חייב במשהו בשר וגידין ועצמות בצפור טהורה במיתתה.**

**בעיקר מש"כ הרמב"ם דחיובא דאכל צפור טמאה, הוא משום נבילה, כתב המ"מ שם דאין נראה כן מן הסוגיא, והיינו מהא דפריך הכא מינה לרב דאבמה"ח צריך כזית, וכן ממה שאמרו לקמן דתליא אם בהמה בחיי' לאברים עומדת, ועי' בלח"מ שם.**

**ובזכר יצחק ח"ב סימן י"ד כתב לישב, דס"ל להרמב"ם דיסוד איסור אבמה"ח הוא כעין איסור נבילה, דכמו שאסרה התורה לאכול בהמה שמתה, כמו"כ אסרה אבמה"ח שהוא ג"כ כמתה, ול"ד לאיסור אבמה"ח לב"נ דהוא משום שפירש מן הבהמה בחיי', דא"א לומר דהוא משום מיתתה, שהרי אף נבילה גמורה מותרת לב"נ,[[15]](#footnote-16) וזהו מה שאמר ראב"י לעיל ל"ג א' דמפרכסת אסורה לב"נ משום דבמיתה תליא מילתא ומשא"כ בישראל דבשחיטה תליא מילתא, והיינו דבב"נ עיקר האיסור הוא משום שפירש מן הבהמה בחיי', וע"כ אף כשפירש ממנה בעודה מפרכסת ה"ז אסור, ומשא"כ בישראל דעיקר האיסור הוא משום דהו"ל כנבילה, וע"כ ל"ש לאסור לאחר שחיטה, וע"כ לפ"מ שפסק הרמב"ם בפ"ט ממלכים הי"ג כראב"י, אין מקום לאסור בחיי הבע"ח משום אבמה"ח, אף אם בהמה בחיי' לאברים עומדת, ובע"כ דהאיסור הוא משום נבילה.[[16]](#footnote-17)**

**אמנם לפ"מ שאמרו בסוגיין אשר כן דעת ש"ר להלכה דחייבין על בהמה בחיי' משום אבמה"ח, אם בהמה בחיי' לאברים עומדת, מבו' דאיסור אבמה"ח דישראל אינו מכח שמת האבר, וכעין איסור נבילה, אלא הוא משום חיותו.**

**ואמנם בטומאת אבמה"ח כתב בתורי"ד נזיר נ"ו ב' בשם רבינו ברוך, דהוא משום דמה לי קטלי' כולי' מה לי קטלי' פלגא, וכ"נ בד' עוד מן הראשונים בכ"ד דטומאת אבמה"ח היא משום דהו"ל כנבילה, וכ"נ מהא דילפינן לה לקמן קכ"ח ב' מדכתיב וכי ימות מן הבהמה, ומבו' דאיסור אבמה"ח וטומאת אבמה"ח הוו ב' דינים חלוקים דלא שייכי זל"ז, ובזה מתפרש כמה חילוקי דינים שמצינו בין איסור אבמה"ח לטומאת אבמה"ח, ואכמ"ל.**

כ"א אדר ע"ז

דף מס' 2

**ק"ב ב' - הכא נמי במשהו בשר גידין ועצמות, הפמ"ג בשפ"ד סימן ס"ב סק"ג בתו"ד כתב דאם אכל ערקום שאין בו בשר אלא עור וגידין ועצם חייב משום אבמה"ח, וכן צידד החקרי לב ביו"ד סימן ל"ב, וכ"כ במנ"ח מצוה תנ"ב בשם תשו' פני ארי' סימן ע"ד, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א בפסחים כ"ד ב'.**

**וצ"ע דא"כ מ"ט תניא דאכל צפור טהורה בחיי' בכ"ש, ומפרשינן דהיינו במשהו בשר גידין ועצמות, הרי אין החיוב כלל מכח הא דאיכא כ"ש בשר, דאף אם ל"ה בשר כלל הי' חייב עלי', ועי' בפי' הגרי"פ לאוין ס"ב שהוכיח מזה דאין חייב באבר שאין בו בשר, ועיי"ש שדקדק כן גם מד' הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"ב ב' ובסהמ"צ לאוין קפ"ב, ועי' גם באמרי בינה טריפות סימן ו' שצידד לפטור בזה, וכן הוכיח בחדרי דעה סימן ס"ב מד' התוס' לעיל ל"ג א', דאי נימא דאבר שאין בו בשר אסור, נמצא דלדעת ר"מ דאבמה"ח אינו נוהג בחי' ועוף איכא מידי דאסור לב"נ ומותר לישראל, ועיי"ש במש"כ בזה, ולמש"כ הגר"ח בפ"ד ממאכ"א דבעצמות ליכא לעצם האיסור דאבמה"ח ול"מ אלא להצטרף לשיעור, ודאי דאין לחייב בזה.[[17]](#footnote-18)**

הפמ"ג בשפ"ד סימן ס"ב סק"א דקדק מד' הרמב"ם, דאף דבאבמה"ח מצטרפין הגידין והעצמות, מ"מ אינו חייב אלא בדרך אכילה, וה"נ בגיה"נ, אף דאין בגידין בנו"ט, מ"מ אינו חייב אלא בדרך אכילה, וכ"כ בספרו גו"ר כלל מ"ה וריש כלל נ"ז ובשושנת העמקים כלל ט' ד"ה ודע דהר"מ, - אך בחי' הגרע"א פסחים כ"ד ב' צידד דבאבמה"ח חייב אף אם אכלו שלא כדרך אכילה, עיי"ש, וזה לטעמי' שם דלחיוב אבמה"ח ל"ב בשר כלל, אך אי נימא דאינו חייב אלא משום דאיכא כ"ש בשר וכנ"ל, ודאי דאין לחייב כשאכל את הבשר שלא כדרך אכילה.

ובאבי עזרי פ"ו משאה"ט ופ"ט ממלכים פירש בד' הפמ"ג דהיינו דהא דחייב על הגידים והעצמות, וכן בגיה"נ דחייב אף שאין בו בנו"ט, הוא רק כשתיקנם לאכילה, ואך דבשאר איסורים כיון דהעצמות אינם אוכל לא חייל עלייהו איסורא ואף אם תיקנם לאכילה אינו חייב עליהן, עיי"ש, ולכאו' זה נסתר ממה שאמרו הכא דבאוכל צפור טהורה בחיי' חייב משום הגידין והעצמות, אף שלא תיקנם לאכילה.[[18]](#footnote-19)

**נטל צפור שאין בו כזית ואכלו רבי פוטר,** בפירש"י כתב דאם איכא כזית הוה מחייב דלא גרע מבשר מן החי דמחייב עלי' בכזית, ומבו' דאף למ"ד דבהמה בחיי' לאו לאברים עומדת, ולי"ב משום אבמה"ח, מ"מ יש בה משום בשר מן החי, והתוס' נחלקו ע"ז, ומסקי דאף למ"ד דבהמה בחיי' לאברים עומדת, מ"מ לאו לחתיכת בשר עומדת.[[19]](#footnote-20)

ובחי' הגרע"א לעיל בסוגיין פירש בד' רש"י דהוא משום דל"ב שיהא עומד לחתיכת בשר, דכולו ג"כ נקרא בשר,[[20]](#footnote-21) ול"ד לאבר, דאם לאו לאברים עומדת, אין עלי' שם אבר כלל, ועי' במרחשת ח"א סימן כ"ג ענף ג' סק"א במה שהוסיף לפרש בזה, - אך בחי' חת"ס פירש דהוא משום דאף דלאו לאברים עומדת מ"מ לחתיכת בשר עומדת, עיי"ש.

התוס' הק' ע"ד רש"י, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דאכל אבמה"ח מן הטריפה אינו חייב לר"ל משום אבמה"ח דבהמה בחיי' לאו לאברים עומדת ולא אתי איסור אבמה"ח וחייל על איסור טריפה, ומ"ט אינו חייב משום בשר מן החי, ובחי' חת"ס כתב בדעת רש"י דכל דהוי בכלל אבמה"ח אין בו משום בשר מן החי, ויישב בזה גם למשה"ק התוס' בסו"ד דמ"ט נקט אכל חלב מן החי מן הטריפה, ונת' בזה להלן.

**\*המנ"ח במצוה תנ"ב בקומץ המנחה הק' ע"ד התוס', מהא דפריך לעיל ח' ב' דסכין דהתירא נמי בלע אבמה"ח, ומאי פריך, הרי דילמא ס"ל דבהמה בחיי' לאו לאברים עומדת ולי"ב איסור כלל, ובחזו"א סימן ג' סק"ג כתב לישב, דמה שהסכין בולע כבר פירש מן החי ונעשה בשר מן החי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.**

**המנ"ח שם הק' עוד ע"ד התוס', ממה שאמרו לעיל ס"ט א' דחלב דעלמא כאבמה"ח ושרי, וכן אמרו בבכורות ו' ב' דבעינן קרא להתיר חלב, וכיון דבהמה בחיי' לי"ב איסור כלל, מ"ט הי' לנו לאסור את החלב,[[21]](#footnote-22) - ובקוה"ע סו"ס ל"ג וסימן נ"ט סקי"ב כתב, דאף דחלות איסור אבמה"ח ובשר מן החי בפועל הוא בשעה שנתלש מן החי, מ"מ סיבת האיסור בבהמה משעה שנולדה, ודינה הוא דאם יתלש ממנה אבר יהא אסור, וכשם שחל דין זה על הבהמה, כך חל דין זה על החלב שלאחר שיתלש מן הבהמה יהא אסור, דהחלב יש לו דין הבהמה עצמה והיוצא ממנה הוא כמותה, ובשעה שנתלש החלב מן החי, נאסר משום יוצא מן החי, עכ"ד.**[[22]](#footnote-23)

**איסור חל על חצי שיעור**

התוס' כתבו דאין לפרש לההיא דאכל אבמה"ח מן הטריפה, דאיירי באבר שאין בו כזית בשר, וע"כ אין חייבין עליו משום בשר מן החי, והא דחייב משום טריפה הוא כשלקח בשר מטריפה אחרת והשלים לכזית, דא"כ מ"ט לא חייל ע"ז איסור אבמה"ח כיון דליכא מטריפה אלא ח"ש, והביאו כן מהא דכשנשבע שלא לאכול ח"ש חייל איסור שבועה.

והא דבאבר שיש בו כזית בשר ניחא להו דלא חייל איסור אבמה"ח על איסור טריפה, אף דמשום אבמה"ח חייבין בכזית בשר גידין ועצמות, הוא לטעמייהו לעיל צ"ו ב' דאין חייבין משום אבמה"ח אלא כשאכל אבר שלם, ויש בו כזית בשר, אך לדעת רש"י והרמב"ם דחייבין משום אבמה"ח על חצי אבר, צ"ע דאף אם איירי התם באבר שיש בו כזית בשר, מ"ט לא חייל איסור אבמה"ח על איסור טריפה,[[23]](#footnote-24) ומצאנו בזה כמה דרכים.

**א** הצל"ח בסוגיין כתב, דהא דשבועה חלה על ח"ש, הוא משום דאיסור נבילה אין בחצי זית זה בלא צירוף, והשבועה חלה על חצי זית זה בלא צירוף, אך הכא דהבשר בפנ"ע הוי ח"ש גם באיסור אבמה"ח, לא חייל איסור אבמה"ח על איסור טריפה.[[24]](#footnote-25)

**ב** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ו דקדק מל' הרמב"ם בפ"ה משבועות ה"ג, דאף דשבועה חלה על ח"ש, מ"מ אם אכל שיעור שלם אינו חייב משום שבועה, וכ"ה דקדקו בהגה' אמרי ברוך יו"ד סימן רל"ח ס"ד ובאמרי בינה נדרים סימן ח' בפירש"י ביומא ע"ג ב' ד"ה או בסתם, ועי' בגבו"א שם שהאריך בזה, ולפ"ז ניחא דע"כ כל שאכל כשיעור מטריפה, לא חייל איסור אבמה"ח על איסור טריפה, וכ"כ במשנת ר"א סימן ו' סק"ב, ועמש"כ בזה באמרי בינה שם, אך הגרע"א בתשו' סימן קנ"ד נסתפק דשמא כל הא דכשאכל שיעור שלם אינו חייב, הוא רק כשבלעו בב"א, ולפ"ז לא א"ש, דהכא לא נתפרש דאיירי כשאכל כל הכזית טריפה בב"א, ועי' באמרי בינה שם בזה.[[25]](#footnote-26)

**ג** בשערי ישר ש"ג פי"ח ובחי' הגרש"ש יבמות סימן ל"א כתב, דכל הא דשבועה חלה על ח"ש, הוא משום דבשבועה חלות האיסור הוא על כל החתיכה שנשבע עלי', והוי איסור שלם שחל על ח"ש, אך בשאר איסורים דחלות האיסור הוא על כל משהו, אין איסור חל על ח"ש, דאף האיסור השני אינו אלא ח"ש, - ובחי' הגרש"ש שם בסו"ד כתב דלא תיקשי ע"ז מד' התוס' הכא, דבאבמה"ח חלות האיסור הוא על כל האבר, כיון דאין חייבין על כל כזית שבו עד שיאכל את כולו, - ולפ"ז נמצא דלרש"י והרמב"ם לטעמייהו דבאבמה"ח חייבין על כל כזית שבו, דמי אבמה"ח לשאר איסורים, דאין איסור חל על ח"ש.

**ד** הקר"א במעילה ט"ז א' כתב, דמה שאמרו שם דלמ"ד דאאחע"א אין חצי זית דנבילה טהורה וחצי זית דטמאה מצטרפין, משום דאין חייבין על נבלת טמאה משום נבילה, ואף דאיסור חל על חצי שיעור, הוא משום דכיון דפשטי' דקרא דלא תאכל כל נבילה לא מיירי בטמאה, שמעינן מינה דליכא בטמאה משום נבילה, וע"כ אף היכא דלי"ב משום אאחע"א, אין חייבין ע"ז משום נבילה, וכתב לישב בזה גם להא דהמבשל חֵלב בחָלב אינו חייב משום בב"ח, וגם פירש בזה למשמעות ל' הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א דהא דאין בטמאים משום נבילה וטריפה אי"ז משום דאאחע"א, עיי"ש, וכתב דבזה ניחא קו' התוס' הכא.[[26]](#footnote-27)

**ה** המלבושי יו"ט בקונט' קל וחומר סימן ז' כתב, דאף דשבועה חלה על ח"ש, מ"מ שאר איסורים אין חלין על ח"ש, וכ"כ היבין דעת בסימן פ"ז סק"?, והמשנת ר"א סימן ו' סוסק"ג, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

\*הגבו"א ביומא ע"ג ב' הק', במה שאמרו לעיל בסוגיין דהא דאיצטריך קרא דאבמה"ח נוהג בטמאים הוא משום דאאחע"א, דמ"ש בזה הא דאאחע"א, הרי איסור טמאה ל"ה רק על הבשר לחודי', ואיסור אבמה"ח הוי בכזית בשר גידין ועצמות, ובדין דיחול איסור אבמה"ח על איסור טמאה, דאיסור חל על ח"ש.

ולכאו' לדעת התוס' דאין חייבין משום אבמה"ח אלא על אבר שלם ניחא, דבעינן קרא דאבמה"ח נוהג בטמאים באבר שיש בו כזית בשר, דאין חייבין עליו משום אבמה"ח אלא כשאוכל כל הכזית, וכ"כ בס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב לעיל בע"א, - ולדעת רש"י והרמב"ם דחייבין משום אבמה"ח על חצי אבר, הרי דמהא דאין אבמה"ח חל על טריפה, בעכצ"ל דלא אמרינן בזה דאיסור חל על ח"ש, וכטעמים שנתבארו לעיל, ומה"ט אף אינו חל על טמאה.

**\*ומי איכא מידי דבכולי' לי"ב כזית בשר, ובחד אבר אית כזית במשהו בשר גידין ועצמות,** בפירש"י כתב דהא דבחד אבר יש בו כזית, נלמד מהא דקתני דעל אבר ממנה חייב, - ולמש"כ התוס' במעילה ט"ז א' דאין ב' אברים מצטרפין לכזית, והגרע"א שם כתב ללמוד מדבריהם דהיינו אף בב' אברים שלמים, הרי דמעיקר הא דמחייב ראב"ש נלמד דיש באבר א' כזית, דאם ל"ה באבר א' כזית, אף שיש בכל הצפור כזית, ל"ה חייב ע"ז משום אבמה"ח,[[27]](#footnote-28) אך רש"י לטעמי' אזיל דס"ל דחייבין משום אבמה"ח על חצי אבר, וה"נ מצטרפין ב' אברים לכזית.

**את"ל סבר ראב"ש וכו', חישב לאוכלה מתה ואכלה חי' פטור,** בחי' הגרע"א הק', דהרי בע"כ דהמחשבה לאכול את כולה חי' הוי בכלל מחשבה לאכלה מתה, וכדחזינן דלדעת רבי פטור, ולא אמרינן דכשבא לאכלה הוי כמחשב לאכלה לאברים, וא"כ מ"ט מחייב ראב"ש כשאכל צפור בחיי', הרי כשבא לאכלה כולה כאחד הוי כמחשב שלא לחתכה לאברים ויהא פקע ממנה שם אבר, ועיי"ש שכתב דאף דהא דבהמה בחיי' לאברים הוא רק ע"י חתיכת אברים, אך ע"י אכילת כולו כאחד לא בא לו שם אבר, מ"מ הא דלאו לאברים עומדת, הוא רק כשמחשב שלא לאכלה כלל בחיי'. אבל מחשב לאכלו כולו בחיי' לא מפקיע שם אבר ממנו, וכתב דלפ"ז אכילת כולו אינו מביא שם אבר עלי' ואינו מפקיע, והוא כאשר הי' בתחילה לאשר היתה עומד, - וי"ל דהטעם בזה הוא, דכל הא דכשחישב לאכלה מתה בטל הא דלאברים עומדת, היינו משום דמחשב שלא לאכלה לאברים, אך כשהוא מחשב לאכלה כולה בחיי', אי"ז מפקיע למה שהיא עומדת לאברים, אלא שהוא בא לאכלה קודם לכן, ואם לבסוף לא יאכלנה חי' עכשיו, עדיין היא עומדת לאברים, וע"כ הוא חייב עלי'.[[28]](#footnote-29)

**בשר מן החי**

ובשר בשדה טרפה לא תאכלו זה בשר מן החי, **ביסוד האיסור דבשר מן החי לר' יוחנן נחלקו הראשונים, דבפירש"י בד"ה ובשר בשדה מבו' דהוא איסור בפנ"ע, דבשר בשדה,[[29]](#footnote-30) ואין איסורו משום טריפה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בסוגיין ובמכות י"ח א' ד"ה ולילקי,[[30]](#footnote-31) ובד' הרמב"ן בסהמ"צ שורש ט', ד"ה והמין השני, - אך הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א ה"י כתב דאיסורו הוא משום דהוי טריפה, משום דבשר זה מבהמה שלא נשחטה ולא מתה, מה לי טרפה אותו חי' מה לי חתכה בסכין, מה לי בכולה מה לי במקצתה.**

**ובדעת רש"י ודעימי' יש להסתפק, אם איסורא דבשר מן החי הוא ע"ד איסורא דבשר מן החי, ואך דילפינן לה מתרי קראי, או דהוא איסור בפנ"ע מכח הא דיצא הבשר חוץ למחיצתו, - ובד' התוס' במכות שם מבו' דהוא איסור דיוצא, והוא שם אחד עם הוציא עובר את ידו ועם קדשים שיצאו חוץ למחיצתם, אך ממש"כ רש"י דאיסור בשר מן החי הוא אף בבהמה בחיי', ונת' להלן דהוא אף לדעת ר' יוחנן, מבו' דאין האיסור משום יוצא, אלא הוא ע"ד איסורא דאבמה"ח, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בסוגיין, דהכא אין האיסור משום יוצא חוץ למחיצתו, אלא משום שפירש ממקומו, וכ"כ בדברי אמת לאוין (עא.) בדעת הרמב"ן.[[31]](#footnote-32)**

**בעיקר הפלוגתא בגדר איסורא דבשר מן החי, מצינו כמה נפ"מ,** א **הצל"ח בסוגיין כתב דלמש"כ הרמב"ם דאיסור בשר מן החי הוא משום דהוי טריפה, ודאי דלא חייל האיסור אלא אחר שתלשו, וכ"כ הברוך טעם בשער הכולל דין א', והאמרי בינה אהע"ז סימן נ"ו, והמשנת ר"א בסימן ו' סוסק"א, אך הראש יוסף לקמן ק"ג א' כתב לדון גם לדעת הרמב"ם דאיסור בשר מן החי חייל בחיי הבהמה, וכן נסתפק בזה המנ"ח במצוה תנ"ב, וצ"ע.**

**אך בד' רש"י מבו' דחייל איסור בשר מן החי בחיי הבהמה אף לדעת ר' יוחנן, שהרי פירש כן בהא דתניא נטל צפור "שאין בו כזית", ובע"כ דהוא אף לדעת ר' יוחנן, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוד"ה שאין בו, וזה לטעמי' דאיסור בשר מן החי הוא איסור בפנ"ע, וע"ד איסור אבמה"ח, ואף דילפינן לה מקרא דובשר בשדה, דמתפרש על בשר שפירש מן הבהמה, צ"ל דהיינו משום דאורחא מילתא הכי הוא, אך לעולם ה"ז אסור אף קודם שפירש.[[32]](#footnote-33)**

ב **בד' התוס' לעיל ל"ג א' והתוס' הרא"ש לעיל בע"א מבו' דלר"מ דאיסור אבמה"ח אינו נוהג אלא בבהמה, אף איסור בשר מן החי אינו נוהג אלא בבהמה, וע"כ כתבו דאף כזית בשר לא מיתסר לישראל אלא מכח דבעי שחיטה, ודבריהם שם קיימי לדעת ר' יוחנן, (וכדמסקי דלדעת ר"ל דח"ש מותר מה"ת לא א"ש), וזה לטעמייהו דאיסור בשר מן החי הוא ע"ד איסורא דאבמה"ח, וע"כ ילפינן זמ"ז, אך לדעת הרמב"ם דאיסור בשר מן החי הוא משום טריפה, ודאי דה"ז נוהג אף בחי' ועוף, וגם לדעת התוס' במכות דאיסורו הוא משום דיצא ממחיצתו, ה"ז נוהג אף בחי' ועוף.[[33]](#footnote-34)**

ג **במעילה ט"ז א' אמרו דחיי פרה וחיי גמל מצטרפין לר' יהודה דאבר מן החי נוהג בטמאה, והתוס' שם פירשו דאיירי באיסורא דבשר מן החי, ומבו' לפ"ז דאיסור בשר מן החי בטמאים תליא בהפלוגתא אם אבמה"ח נוהג בטמאים, וזה לטעמייהו דאיסורא דבשר מן החי הוא ע"ד איסור דאבמה"ח, וע"כ תליא בהפלוגתא אם אבמה"ח נוהג בטמאים.[[34]](#footnote-35)**

**אך לדעת הרמב"ם דאיסור בשר מן החי הוא משום טריפה, וכן למש"כ התוס' במכות דאיסורא דבשר מן החי הוא משום יוצא, לכאו' לא תליא בהפלוגתא אם אבמה"ח נוהג בטמאים,[[35]](#footnote-36)** - **ולדעת הרמב"ם דאיסורו משום טריפה, הוי כאיסור טריפה דאינו נוהג בטמאה, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א ה"ב,[[36]](#footnote-37) ובפשוטו הוא משום דאאחע"א, אך משמעות ד' הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א ה"ב דליכא כלל איסור טריפה במינים הטמאים, ואכמ"ל, ולדעת התוס' במכות דאיסורו הוא משום יוצא, לכאו' היינו רק במינים הטהורים דהבשר יצא ממחיצת שחיטתו, אך במינים הטמאים דלי"ב היתר שחיטה לא חשיב כיוצא כלל.**

ד **במעילה שם תניא דחצי זית פרה בחיי' וחצי זית גמל במיתתה אין מצטרפין, ולדעת התוס' דאיירי התם והתוס' שם פירשו דאיירי התם באיסורא דבשר מן החי, ומבו' לפ"ז דאין בשר מן החי מצטרף עם נבילה, - אך הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א הי"ז כתב דכמו דנבילה מצטרפת עם הטריפה, ה"נ היא מצטרפת עם בשר מן החי, ואזיל לטעמי' דאיסור בשר מן החי הוא איסור טריפה, וכ"כ הגר"ח בפ"ד ממאכ"א בתו"ד, ולדעתו לא תיקשי מברייתא דמעילה, דאיירי התם באבמה"ח, וכנ"ל בהערה, וכ"כ היבין דעת בסימן ס"ב סק"א, ועי' בקר"א במעילה שם ובאו"ש בהל' מאכ"א שם במש"כ בענין זה, וצ"ע.**

ה **בחי' הריטב"א כתובות ס' א' מבו' דאיסור בשר מן החי נוהג אף בבשר אדם, דומיא דאיסור אבמה"ח שכתב שם דהוא אף באדם, משום דלא אשכחן דשרי לן מידי רחמנא בלא שחיטה חוץ מדגים וחגבים, ומבו' דאיסורא דבשר מן החי הוא ע"ד איסורא דאבמה"ח, - אך לדעת הרמב"ם דאיסור בשר מן החי הוא משום טריפה, הרי דאף אם איסור אבמה"ח נוהג באדם, מ"מ איסור בשר מן החי אינו נוהג באדם, כמו דלי"ב לאיסור טריפה, וגם לדעת התוס' במכות דאיסור בשר מן החי הוא משום דיצא ממחיצתו, לא שייך האיסור באדם, דלי"ב למחיצת שחיטה.**

ו **במשנת ר"א סימן ו' סק"ד ד"ה ובביאור כתב לדון, אם איסור בשר מן החי חייל על איסור חלב, דומיא דאיסור טריפה דגלי קרא דחייל על איסור חלב, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין, וכתב דלדעת התוס' דאיסור בשר מן החי הוא איסור בפנ"ע, ודאי דלא חייל על איסור חלב, ולדעת הרמב"ם דהוא משום טריפה, י"ל דהוי כאיסור טריפה שחל על חלב, ועיי"ש בד"ה אמנם עדיין, במש"כ לדון בזה, דאף לדעת הרמב"ם לא חייל איסור בשר מן החי על חלב, ואכמ"ל.**

בשר מן החי לבן נח

**הרמב"ן לקמן קכ"ט ב' הוכיח מסוגיא דהתם דבשר מן החי אסור לבן נח, והק' ע"ז דלדעת ר' יוחנן דאיסור בשר מן החי נלמד מקרא דובשר בשדה טריפה מנ"ל דב"נ מוזהרין עליו, וכתב דדוקא בקרא דלא תאכל הנפש עם הבשר ס"ל לר' יוחנן דאין בשר מן החי בכלל, וכמש"כ רש"י דמשמע דלא תאכל דבר שהוא כנפש דהיינו אבמה"ח שאינו עושה חליפין, אך בקרא דאך בשר בנפשו דמו לא תאכלו, אף בשר מן החי במשמע, דהך קרא מתפרש דלא תאכל הבשר כשנפשו בו, ויש בכלל זה אף בשר מן החי, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם.**

**והרמב"ם בפ"ט ממלכים הלכה י' - י"ג כתב דבן נח מוזהר על בשר מן החי, והכס"מ שם הק' דכיון דבישראל איסורו הוא משום טריפה, מ"ט ב"נ מוזהר ע"ז, והלח"מ שם כתב לישב כד' הרמב"ן, ועי' מהר"ם שי"ף לעיל ל"ג א' שהאריך בזה.[[37]](#footnote-38)**

אימתי חייבין משום אבמה"ח ואימתי חייבין משום בשר מן החי

**הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"ב כתב דאף אבר שאין בו גידין ועצמות חייבין עליו משום אבמה"ח, והמ"מ שם כתב דדין זה הוא מוסכם, ומבו' עוד בדבריו דמקור דין זה הוא מסוגיית הגמ' לקמן דאכל חלב מן החי חייבין עליו משום אבמה"ח, והמרכה"מ שם כתב, דאף דטומאת אבמה"ח קי"ל היא רק באבר שיש בו גידין ועצמות, היינו משום דהתם כתיב וכי ימות מן הבהמה ובעינן דומיא דבהמה שיש בה גידין ועצמות, אך לענין איסור, ל"ב גידין ועצמות, וכ"כ החקרי לב יו"ד סימן ל"ב, והעונג יו"ט סימן ס"ו.**

**הרמב"ם שם כתב דאבר שאין בו עצם אף אם חתך מקצתו ה"ז אסור משום אבר מן החי, והאבר שיש בו עצם אינו חייב עליו משום אבמה"ח עד שיפרוש כברייתו בשר וגידים ועצמות, אך אם פרש הבשר בלבד אין חייבין עליו משום אבמה"ח אלא משום טריפה, והיינו דלעולם אף כשפירש מקצת האבר חייבין עליו משום אבמה"ח, ואך דבעינן שיפרוש כברייתו, וע"כ באבר שיש בו בשר גידים ועצמות ופירש הבשר בלבד, אין בו משום אבמה"ח, והסכים לזה הרשב"א לקמן בסוגיין.**

**אך הראב"ד שם נחלק ע"ז וכתב דבכה"ג שחתך מקצת האבר אינו חייב משום אבמה"ח אלא משום בשר מן החי, וכ"כ הרמב"ן לקמן בסוגיין, ופירש דמה שאמרו דאכל חלב מן החי חייב משום אבמה"ח, הוא כשאכל כוליא בחלבה, דהוא אבר שלם, וכ"ה מבו' לפ"ד התוס' בשלהי פירקין דאבמה"ח שחילקו פטור.[[38]](#footnote-39)**

**הרמב"ם שם ה"ג כתב דאם הפריד האבר אחר שתלשו והפריד הבשר מהגידים והעצמות אינו לוקה עד שיאכל כזית מן הבשר לבדו, והמאירי בסוגיין פירש דהחיוב בכה"ג הוא משום בשר מן החי, וכ"כ הקרית ספר והמרכה"מ בהל' מאכ"א שם, וכ"כ המנ"ח במצוה תנ"ב.**

**אך החת"ס בסוגיין פירש דחיובו הוא משום אבמה"ח,[[39]](#footnote-40) וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א ובאו"ש שם פ"ה, ופירש דדמי לאבר שאין בו עצם, דחייבין עליו משום אבמה"ח, וכל הא דכשיש בו עצם ופירש בשר לחוד אין חייבין משום אבמה"ח, הוא משום דלא פירש כברייתו, אך כל שפירש כברייתו חייבין אף על הבשר בפנ"ע משום אבמה"ח, וכ"כ היבין דעת בסימן ס"ב סק"א.[[40]](#footnote-41)**

אבר מן החי אם מוזהר עליו גם משום בשר מן החי

**בד' התוס' בסוד"ה שאין בו כזית, מבו' דאבמה"ח שיש בו כזית, חייבין עליו גם משום בשר מן החי, ואך דלמ"ד דבהמה בחיי' לאברים עומדת, לא חייל איסור בשר מן החי על איסור אבמה"ח, וכן נקטו הפר"ח בסימן ס"ב סק"ג ועוד מרבוותא גם בדעת הרמב"ם.**

**אך בד' הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א שכתב דאבר שאין בו עצם חייבין עליו משום אבמה"ח, משמע דאין חייבין עליו אלא משום אבמה"ח ולא משום בשר מן החי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם שם ה"ג לדעת החת"ס ודעימי' דמכוון דבריו הוא לחייב משום אבמה"ח, ובחקרי לב יו"ד סימן כ"ט ד"ה והנה אמת וסימן ל"א ד"ה ומיהו הוכיח מזה דכל דהוא בכלל אבמה"ח לי"ב לאיסורא דבשר מן החי, וכ"כ החת"ס בסוגיין והגרי"פ לאוין ס"ב,[[41]](#footnote-42) ועיי"ש שכתבו כן גם בדעת רש"י בסוגיין, ויישבו בזה לקו' התוס' שם ע"ד רש"י, ועי' גם בתפארת יעקב לקמן ק"ג א' ד"ה מיהו קשיא לי ובס' העיקרים להגר"ש איגר אבמה"ח אשכול א' שכתבו כן.**

**ובטעמא דמילתא כתב הגרי"פ שם, דהוא משום דהו"ל כדבר שהי' בכלל ויצא לידון בדבר החדש שאין אתה יכול להחזירו לכללו עד שיחזירנו הכתוב לכללו בפירוש, וי"ל עוד, דאם איסור בשר מן החי הוא מגדרי איסור אבמה"ח, הרי דכיון דחילקה תורה לאבר שפרש מן החי ובשר שפרש מן החי, אין באבמה"ח משום בשר מן החי, אך צ"ע להרמב"ם לטעמי' דאיסור בשר מן החי הוא משום טריפה, מ"ט לא יתחייב על אבמה"ח גם משום זה, ועמד ע"ז הגר"ש איגר שם, ולמש"כ הזכר יצחק בדעת הרמב"ם דאיסור אבמה"ח הוא כעין איסור נבילה, ניחא.[[42]](#footnote-43)**

כ"ג אדר ע"ז

דף מס' 3

\***ק"ב ב' - אכל אבמה"ח ובשר מן הטריפה וכו' לר' יוחנן אינו חייב אלא אחת,** התוס' הרא"ש בקידושין ע"ז ב' הק', דמ"ט אינו חייב ב', אף דהם מב' בהמות והוי גופין מחולקין, ודמי למה שאמרו שם דבא על כמה אלמנות חייב על כל אחת, וכתב דשאני הכא דאיסור טריפה ובשר מן החי ב' גווני איסורים נינהו ותרוייהו נפקי מחד קרא, וע"כ אינו חייב אלא אחת, ואה"נ אם הי' אוכל טריפה מב' בהמות דהוי גופין מחולקין, חייב ב', - אך התורי"ד שם כתב דחילוק גופין הוא רק בבעלי חיים ולא בשחוטין משום דלא חשיבי, וע"כ אם אכל נבילה מכמה בהמות אינו חייב אלא אחת.

\***כאן בב' בהמות,** הדברי אמת בקונט' לאוין עג: הק' מזה על מש"כ התורי"ד בקידושין שם, דאם אכל אבמה"ח מב' בהמות איכא חילוק גופין, כיון שנתלשו מן הבהמה בחיי', (ומה"ט כתב שם דגם אם תלש חלב מה' בהמות ואכל, איכא חילוק גופין,[[43]](#footnote-44) וא"כ ה"נ אם אכל אבמה"ח ובשר מן החי מב' בהמות, יהא חייב ב' אף לדעת ר"ל, וכתב דצ"ל דהא דמוקי לה בב' בהמות, הוא רק להא דאבמה"ח ובשר מן הטריפה, ונתחדש בזה, דלדין חילוק גופין בעינן שיהא על ב' האכילות תורת גופין, ולא סגי במה דעל האבמה"ח איכא תורת גופין, ואכמ"ל.

**כגון שנטרפה עם יציאת רובה,** הרמב"ן והר"ן כתבו דה"ה אם נטרפה במעי אמה לא חייל איסור טריפות עד יציאת רובא, כיון דאם נשחטה אמה היא עצמה מותרת, וזה כמש"כ הרמב"ן לעיל צ"ב ב', דכל איסור הניתר ע"י השחיטה, חשיב דלא חייל קודם יציאתה, - והתוס' בד"ה דאיסור חלב כתבו דאיסור טריפה לא חייל כלל קודם שיצא לאויר העולם, דומיא דאיסור חלב, שכתבו שם דאף לדעת ר' יוחנן לא חייל קודם שיצא החלב לאויר העולם.

והראבי"ה בסימן אלף צ"ו כתב בשם רבינו יואל ורבינו יעב"ץ, דבן ט' טריפה אינו ניתר בשחיטת אמו, - ולדעתו ניחא מה שאמרו שנטרפה עם יציאת רובה, דאם נטרפה במעי אמה חייל איסור טריפות אף קודם יציאת רובה.

בעונג יו"ט סימן ס"ז הק' ע"ד התוס' דאיסור טריפה לא חייל קודם שיצא לאויר העולם, ממה שאמרו לעיל ע"ד א' דטריפה מן הבטן לא היתה לה שעת הכושר, ולד' התוס' הרי הי' לה שעת הכושר לשחטה במעי האם, דאכתי לי"ב משום טריפה, - ובזכרון שמואל סו"ס ע"ד כתב לישב, דאף דלא חייל איסור טריפה קודם שיצא לאויר העולם, מ"מ דין טריפה יש לו, ולי"ב להיתר שחיטה, אי נימא דבטריפה ליכא היתר שחיטה, ועוד, דכל שבאנו להתירו בשחיטת עצמו חשיב מכח זה כבהמה בפנ"ע, ויש בו לאיסור טריפה, עיי"ש.[[44]](#footnote-45)

**מר סבר בהמה בחיי' לאברים עומדת ואיסור טרפה ואיסור אבר בהדי הדדי קאתו,** הרמב"ן לעיל צ"ב ב' כתב דאף דאם הושיט ידו למעי בהמה ותלש אבר מן העובר ואכלו חייב משום אבמה"ח, וכתב דמוכח כן בפ' בהמה המקשה, ועי' בחזו"א סימן ג' סק"ג במש"כ להוכיח כן, מ"מ לא אמרינן דחייל איסור אבר אלא עם יציאת רובה דמההיא שעתא קיימא לאברים, אבל במעי אמו כיון דאם שחטה אברי עובר שבה מותרין, ליכא עלי' איסור אבמה"ח, ופירש דזהו גם מה שאמרו לקמן בסוגיין דאיסור חלב חייל עם יציאת רובה.[[45]](#footnote-46)

אך למש"כ התוס' דמה שאמרו דאיסור חלב חייל עם יציאת רובה, הוא משום דבעינן אוירא דחלב, לכאו' באיסור אבמה"ח אין להצריך לזה, וכמש"נ להלן, ומה שאמרו דלא חייל איסור אבמה"ח קודם יציאת רובה, הוא משום דאכתי לאו לאברים קיימא, וכ"ה משמעות ד' התוס' בשבועות כ"ד א' ד"ה האוכל, ועי' בחזו"א סימן ג' סק"ג בתו"ד שדן לפרש כן, וכ"נ מד' רש"י ותוס', דלקמן בסוגיין דנו בטעם הא דליכא איסור קודם שיצא לאויר העולם, והכא לא פירשו לזה, ובע"כ דהכא הוא מטעם אחר.[[46]](#footnote-47)

\*הראש יוסף הק', דאם הא דלא חייל איסור חלב קודם לידה הוא משום דאית לי' התירא בשחיטת אמו, א"כ מ"ט אחר שנולד חשבינן דחייל איסור אבמה"ח, הרי יש לו היתר בשחיטה, ובגל' ברוך טעם שם ובספרו בשער התערובות דין ז' פ"א כתב, דדוקא כשהוא במעי האם לא חשיב דחייל איסור אבמה"ח, שהרי משכחת דיאכל מן הולד אבמה"ח, ע"י שישחוט את האם ויאכל מן הולד בעודנו חי, ומשא"כ אחר שיצאה רובה ונולדה דא"א עוד לאכול ממנו חי, אלא בהסרת החיות ע"י שחיטה.[[47]](#footnote-48)

\*התוס' בשבועות כ"ד א' הביאו בשם ריצב"א שהק' דבכה"ג שנטרפה עם יציאת רובה, היאך חיילי איסור טריפה ואבמה"ח על איסור אינו זבוח, דאפי' במעי האם קיימא באיסור זה, והק' עוד, דלעולם היאך משכח"ל לאיסור אבמה"ח אף למ"ד דלאברים עומדת, הרי כיון דלא קיימא לאברים במעי האם, היכי חייל על איסור שאינו זבוח, והוכיח מזה דליכא איסור דאינו זבוח.

והראש יוסף בסוגיין הק' במש"כ התוס' דאיסור אינו זבוח חייל במעי האם, דמ"ש משאר איסורים דלא חיילי במעי האם, וכמש"כ התוס' בסוגיין בד"ה דאיסור דאיסור חלב ואיסור טריפה לא חיילי עד שיצא לאויר העולם, ואף לר' יוחנן דל"ב אוירא דבהמה מ"מ בעי אוירא דחלב, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ שם דלדעת התוס' בשבועות אף איסור טריפה חייל קודם שיצא לאויר העולם, אי"ז כד' המהרש"א בשבועות שם דמבו' דלא חייל איסור טריפה עד שנולד, עיי"ש.

ולכאו' י"ל דדוקא איסורים שחלים על העובר בתורת בהמה בפנ"ע, הוא דלא חיילי קודם שיצא לאויר העולם, אך איסורים שחלים עליו גם בתורת אבר מאברי אמו, שפיר חיילי אף קודם שיצא לאויר העולם,[[48]](#footnote-49) וע"כ דוקא איסורי חלב וטריפה, דלא חיילי עליו בתורת אבר מאברי אמו, (דבתורת זה אי"ז מן החלבים האסורים, וגם ל"ה טריפה שהרי אמו לא נטרפה), לא חיילי קודם שיצא לאויר העולם.[[49]](#footnote-50)

\***ומר סבר בהמה בחיי' לאו לאברים עומדת ולא אתי איסור אבר חייל אאיסור טריפה,** בחי' הגרע"א בתו"ד כתב דלדעת רש"י דאיסור בשר מן החי חייל בחיי הבהמה אף למ"ד דלאו לאברים עומדת, צ"ל דהא דאיסור אבמה"ח חל על איסור בשר מן החי, הוא משום דעל הרוב כן הוא, אף דמשכח"ל באבר שאין בו כזית בשר, והיינו דגזה"כ הוא דחייל איסור אבמה"ח על איסור בשר מן החי, ולמש"כ החקרי לב והחת"ס בדעת רש"י דבאבמה"ח ליכא משום בשר מן החי, א"צ לזה.

ובס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב כתב דלדעת רש"י, לעולם ליכא משום אבמה"ח, אלא באבר שאין בו כזית בשר ואיסור אבמה"ח חל על ח"ש דבשר מן החי, - אך בס' אהל אברהם להגר"א שאג הק' ע"ז, דא"כ מ"ט לא חייל איסור אבמה"ח גם על איסור טריפה, וכמשה"ק התוס' לעיל, ועיי"ש שכתב דבע"כ דאיסור אבמה"ח ובשר מן החי הוו כאיסור אחד, דלי"ב משום אאחע"א, כאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בקידושין ע"ז ב' באלמנת ראובן שהיא אלמנת שמעון, וכתב שם דהוא אף לדעת ר' יוחנן דאיסור בשר מן החי הוא משום ובשר בשדה טרפה, וצ"ע.

התוס' כתבו דס"ל כרבנן דאבמה"ח אינו נוהג בטמאים, ודריש כל מין שבשרו מותר, וע"כ לא ילפינן מינה דאבמה"ח נוהג בטרפה, - והמהרש"א הק' דלפ"מ דס"ל דאין איסור אבמה"ח חל על איסור טרפה, ול"מ הא דהוא מוסיף לב"נ, א"כ מה בעינן קרא דאין אבמה"ח נוהג בטמאים, תיפו"ל דאין איסור אבמה"ח חל על איסור טמאה, ובס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב לעיל ק"ב א' כתב לישב, דבעינן קרא לאבר שאין בו כזית בשר, דלי"ב משום אאחע"א, וכמש"כ התוס' לעיל.[[50]](#footnote-51)

\***ובמיתי איסור אבר חייל אאיסור טריפה וכו' מר סבר לא חייל,** החזו"א סו"ס ז' הק', דמ"ט לא חייל איסור אבמה"ח על איסור טריפה, משום דהוי איסור כולל, דחייל איסור גם על הגידים והעצמות, וכמו שאמרו בנדרים י"ז ב' דשבועה שלא אוכל תאנים וחזר ואמר שבועה שלא אוכל תאנים וענבים, חיילא השבועה השני' משום כולל, ועיי"ש שכתב, דלמש"כ התוס' דמ"ד דלא חייל אבמה"ח על טריפה אף שהוא מוסיף לבני נח לית לי' איסור כולל ומוסיף ניחא, אך אי נימא דאית לי' איסור כולל ומוסיף, ואך דמוסיף לבני נח לא חשיב כמוסיף, קשיא, ועי' במשנת ר"א סימן ו' סק"ג ד"ה וביסוד זה מש"כ לישב, ולכאו' למש"כ הגר"ח דבאבמה"ח ליכא איסור על הגידין והעצמות, אלא דהן מצטרפין לכזית, ניחא דלא חשיב זה כאיסור כולל.

**ובמיתי איסור טריפה חייל אאיסור אבר מר סבר חייל,** בפירש"י משמע דהוא משום דס"ל דלעולם איסור חל על איסור, אך התוס' ביבמות ל"ג ב' סוד"ה א"ר יוסי כתבו דהוא משום דיש חומרא בטריפה דכשנטרפה שוב אין לה היתר אפי' נשחטה, אבל איסור אבמה"ח אתיא שחיטה ומפקע לי'.

**ומר סבר לא חייל,** בס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב הק' דלדעת התוס' לעיל צ"ו ב' דאין חייבין משום אבמה"ח אלא באבר שלם, מ"ט לא חייל איסור טריפה על איסור אבמה"ח, הרי איסור טריפה הוא בכזית בשר, ובאיסור אבמה"ח אי"ז אלא חצי שיעור, ואף דהבשר אסור גם משום בשר מן החי, הרי כתבו התוס' לעיל ק"ב ב' דלכו"ע לא קיימא בחיי' לחתיכת בשר, וכתב דצ"ל דאיירי באבר שאין בו אלא כזית בשר, והיינו שאין בו גידין ועצמות כלל, וגם אין בו אלא כזית בשר מצומצם, וכ"כ החזו"א בסו"ס ז',[[51]](#footnote-52) - ובמשנת ר"א סימן ו' סק"ב כתב להוכיח מזה כדעת הסוברים דאף דאיסור חל על ח"ש, היינו רק כשאכל רק ח"ש, אך בד' התוס' לעיל ק"ב ב' מבו' דלא ס"ל כן, וכמש"נ שם.[[52]](#footnote-53)

**כגון שתלש ממנה אבר וטרפה בו וכו' איסור אבר ואיסור טריפה בהדי הדדי קאתו,** החזו"א בסימן ג' סק"ג הק', דהא כשנחתך האבר שאינו יכול לחזור ולחיות נטרפה, ועדיין אין בו אלא מצות פרוש, ונמצא דטריפה קדים,[[53]](#footnote-54) ועיי"ש שכתב לדון דבטריפה ששחטה חייבין על האבר המדולדל משום אבמה"ח, וכתב דכשנתלש רובו לאברים עומד, ואף אף דיש לו תקנה בשחיטה, מ"מ כבר חל על איסור אבמה"ח, כ"ה דלמ"ד דבהמה בחיי' לאברים עומדת חייל איסור אבמה"ח בחיי', אף דיש לה תקנה בשחיטה, וכ"כ בסו"ס ז', - ועמש"כ בזה במשנת ר"א סימן ו' סק"ה, וצ"ע.

וי"ל עוד, למש"כ התוס' בכתובות ל' ב' סוד"ה לא צריכא, דאף אם אי"ז בב"א ממש חשיב כאיסור בת אחת וחיילי ב' האיסורים, ובד' התו"י ביבמות ל"ג א' מבו' דהיינו אף כשהי' זמן מועט ביניהם, עיי"ש, וזה דלא כמו שפירש ההפלאה בכתובות שם בד' התוס', עיי"ש, והריטב"א שם כתב דהיינו כל דהוי במעשה אחד ובתוכ"ד,[[54]](#footnote-55) - וע"כ אף אם איסור טריפה חייל כשנחתך ואינו יכול לחזור ולחיות ואיסור אבמה"ח לא חייל עד שנחתך לגמרי, מ"מ חשיב כאיסור בת אחת וחיילי תרוייהו.[[55]](#footnote-56)

בחי' הגרע"א הק', דלדעת רש"י דאף למ"ד דלאו לאברים עומדת חייבין עלי' בחיי' משום בשר מן החי, א"כ היאך חייל איסור טריפה על איסור בשר מן החי,[[56]](#footnote-57) - ולמש"כ החקרי לב והחת"ס בדעת רש"י דאין חייבין על אבמה"ח משום בשר מן החי, ניחא.

**אכל חלב מן החי מן הטריפה וכו' לוקה ג',** הרמב"ן כתב דהיינו כשאכל כוליא בחלבה, דבכה"ג יש בזה משום אבמה"ח, אך אם אכל חלב לחודי', אין בזה אלא משום בשר מן החי, ול"ה לוקה ג', לר' יוחנן לטעמי' דאכל בשר מן החי ובשר מן הטריפה אינו חייב אלא א', - והרשב"א הק' ע"ז דאכל חלב משמע דאכל את החלב לבדו, וכתב דאף אם חתך חצי אבר חשיב כאבמה"ח, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"ב, והמ"מ שם כתב דמקורו של הרמב"ם הוא מהכא,[[57]](#footnote-58) וכתב דלדעת הראב"ד דאינו חייב משום אבמה"ח, צ"ל דאיירי כשתלש כוליא בחלבה ואכלה, וכמש"כ הרמב"ן.

הראב"ד בס' איסור משהו תשו' הראב"ד סימן ר"ח הוכיח מהכא, דחֵלב בכלל בשר הוא, וחשיבי כמין במינו, דהא כתיב לא תאכל הנפש עם הבשר, - והרמב"ן בסוגיין הק' ע"ז, דהכא אין החיוב משום בשר מן החי, אלא משום אבמה"ח, וכנ"ל, ובאבמה"ח דילפינן לה מלא תאכל הנפש עם הבשר, ל"ב שיהא שמו בשר אלא שיהא נפש שאינו חוזר לברייתו, - והפר"ח בסימן צ"ח סק"ז כתב, דאף דהכא החיוב הוא משום אבמה"ח, מ"מ שמעינן מינה דחלב איקרי בשר, דגם באבמה"ח דילפינן לה מדכתיב לא תאכל הנפש עם הבשר, בעינן שיהא שמו בשר,[[58]](#footnote-59) וכ"כ החת"ס בסוגיין,[[59]](#footnote-60) ועי' בצל"ח לעיל ק"ב ב' במש"כ לישב ד' הראב"ד בע"א.

**דאיסור חלב וכו' בהדי הדדי קאתו,** בפירש"י כתב דכשנולדה חל איסור חלב דהא חלב השליל מותר דכתיב כל בבהמה תאכלו, והתוס' כתבו בתי' בתרא, דאף דקי"ל כר' יוחנן דתלש חלב מבן ט' חי חייב, מ"מ כ"ז שלא יצא לאויר העולם אינו חייב עליו, ומשמע שפירשו כן בד' רש"י, ומבו' לפ"ז, דהא דבעינן אוירא דחלב הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש לעיל פ"ט ב', וכ"ה מבו' בדו"ח הגרע"א מכת"י לעיל שם,[[60]](#footnote-61) - אך הרמב"ן לעיל צ"ב ב' כתב דאף דתלש חלב מבן ט' חי חייב, מ"מ כיון דאם שחט את אמו חלבו של שליל מותר, בשעה שיצא לאויר העולם הוא שחל עליו איסור חלב, שבמעי אמו אינו חל עליו דלא למתלש מיני' ומיכל בלא שחיטת אמו קאי, וכ"כ הרשב"א לעיל פ"ט ב'.

בחי' הגרע"א לעיל ע"ד א' בתו"ד נקט, דלדעת ר' יוחנן דסגי באוירא דחלב, הרי דכל שהוציא העובר אבר שיש בו חלב לחוץ, ה"ז אסור, וכ"כ בעונג יו"ט סימן ק"ה, ובזכרון שמואל סימן ע"ה סק"י הק' ע"ז ממה שאמרו הכא דלא חייל איסור חלב אלא ביציאת רובה, ובע"כ דכ"ז שהוא מחובר לבהמה לא חשיב זה כאוירא דחלב, וכ"כ הערול"נ בכריתות כ"ג ב' להוכיח מסוגיית הגמ' שם,[[61]](#footnote-62) - ובדעת הגרע"א צ"ל, דאיירי הכא בחלב שבפנים, דאינו נאסר אלא ביציאת רובה.[[62]](#footnote-63)

**דכו"ע בהמה בחיי' לאו לאברים עומדת ובמיתי איסור אבר וכו' מר סבר חייל,** השעה"מ בפי"ז מאיסו"ב ה"ח הק', דלמ"ד דחייב ג', מ"ט נקט טריפה, בלאו טריפה נמי יהא חייב ג' משום חלב ומשום אבמה"ח ומשום בשר מן החי, והתוס' לעיל ק"ב ב' כתבו דלל"ק ניחא הא דנקט מן הטריפה, משום דבהמה בחיי' לאו לחתיכת בשר עומדת, אך להך לישנא קשיא, ועיי"ש שכתב דצ"ל דנקט הכא לרבותא, דאיסור אבמה"ח חל אף על איסור טריפה, ולא נימא דאינו חל אלא על חלב, דילפינן לה מהא דגלי רחמנא דטריפה חל על חלב, - ובחקרי לב יו"ד סימן כ"ט ד"ה והנה אמת כתב דיש ללמוד מזה כמש"כ שם בדעת רש"י והרמב"ם דאין חייבין על אבמה"ח משום בשר מן החי, - ועמש"כ בזה במשנת ר"א סימן ו' ס"ק ד' ה'.

**ובמיתי איסור אבר וחייל אאיסור חלב ואיסור טריפה וכו' מר סבר אתי חייל,** בפירש"י כתב דהוא משום דס"ל דאיסור חל על איסור, ובמשנת ר"א סימן ו' סוסק"ד עמד בזה, דמ"ט שינה רש"י ממש"כ לעיל דטעמא דמ"ד דאיסור אבר חייל על איסור טריפה הוא משום שאיסורו נוהג בב"נ, ועיי"ש מש"כ בזה.[[63]](#footnote-64)

**מר סבר אתי חייל מידי דהוי אחלב,** בפירש"י כתב דאע"ג דאיכא איסור אבר בהדי איסור חלב אתי איסור טריפה וחייל עלי', ובתפארת יעקב כתב לדקדק מדבריו, דכל הא דס"ל דטריפה חייל על איסור אבמה"ח, הוא רק בחלב, דכיון דגלי קרא דחייל עלי' איסור טריפה, ה"ז חל אף אם יש בו איסור אחר, אך על אבר אחר אינו חל, אך לגיר' השטמ"ק, אין ללמוד כן מד' רש"י, ועיי"ש דהוכיח כן מהא דלעיל שאמרו דפליגי ר' יוחנן ור"ל אם טריפה חל על חלב, לא פירשו דטעמא דר' יוחנן הוא מידי דהוי אחלב.[[64]](#footnote-65)

הרמב"ם בפ"ז ממאכ"א ה"ב כתב דהא דאיסור טריפה חל על איסור חלב, הוא מכח הא שנוסף האיסור בבשרה, וכ"ה מבו' בד' התוס' ביבמות ל"ג ב' ד"ה א"ר יוסי, ובמשנת ר"א סימן ו' סק"ד ד"ה אכן בגמ' הק' דא"כ היכי מדמינן דה"נ חייל איסור טריפה על איסור אבמה"ח, אף דאי"ז כולל, דכל הבהמה אסורה משום אבמה"ח,[[65]](#footnote-66) ועיי"ש בסק"ה ד"ה ולפ"ז במש"כ לפלפל בזה, ועיי"ש בדבריו במש"כ לדון לדעת הרמב"ם דאיסור בשר מן החי הוא איסור טריפה, אם כמו דטריפה חל על חלב, ה"נ איסור בשר מן החי חל על חלב.[[66]](#footnote-67)

הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"ה כתב דתלש אבמה"ח ונטרפה בנטילתו ואכלו חייב שתים, משום אבמה"ח ומשום טריפה שהרי ב' האסורין באין כאחת, וכן התולש חלב מן החי ואכלו לוקה ב', ובתשו' מהרלב"ח סימן פ"ב הק', דכיון דס"ל דאבמה"ח אינו חל על טריפה, וע"כ אינו חייב ב' אלא כשנטרפה בנטילתו, מ"ט אם תלש חלב מן החי ואכלו לוקה ב', והיאך חל איסור אבמה"ח על איסור חלב, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה הלח"מ שם והפר"ח בסימן ס"ב סק"ג והשעה"מ בפי"ז מאיסו"ב ה"ח והראש יוסף בסוגיין, ועיי"ש מש"כ עוד בד' הרמב"ם שם, ואכמ"ל.

כ"ד אדר ע"ז

דף מס' 4

**ק"ג ב' - חילקו מבחוץ,** בפירש"י כתב דחילקו לכזית אבמה"ח, ובחי' הגרע"א לעיל ק"ב א' דקדק מדבריו דכל שאכל כזית מאבמה"ח חייב, ול"ב שיאכלנו כולו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"ב ג'.

אך התוס' לעיל צ"ו ב' כתבו דאינו חייב עד שיאכל אבר שלם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בע"א,[[67]](#footnote-68) - ובמשנת ר"א סימן ו' סק"ב האריך להוכיח, דהא דאינו חייב על אכילת מקצת מן האבר, אי"ז משום דאין עליו תורת אבר, אלא הוא שיעור באכילתו, עיי"ש.

**חילקו מבחוץ מהו,** בפירש"י כתב דמיבע"ל כשחילקו ואכלו בזאח"ז, אם הוי כשאר איסורים דמצטרפין בכדא"פ, או דכיון דחידוש הוא דמתחייב אף על גידין ועצמות, אין לך בו אלא חידושו, ואינו חייב אלא כשאכלו בב"א, דסתם אכילה בב"א משמע, - ובטעם הא דחילקו מבפנים חייב, מבו' בפירש"י דהיינו דאיירי כשחילקו לאחר שבא סמוך לבית בליעתו, וכיון דס"ל לר' יוחנן דאזלינן בתר הנאת גרונו, ע"כ כל שנהנה גרונו בב"א מכל הכזית, אף שבלעו בזאח"ז חיייב.

התוס' פירשו דהא דפטור כשחילקו, הוא אף כשאכלו בב"א, משום דבעינן שיהא מחובר בפיו ויהא עליו שם אבר, וכן מבו' בד' הראב"ד בפ"ה ממאכ"א ה"ג, - והתוס' כתבו דהא דחילקו מבפנים חייב, הוא משום דדרך הוא שנחלק בפיו בשעת לעיסה, ולפ"ז אף אם חילקו בפיו קודם שהגיע סמוך לבית הבליעה, ה"ה חייב,[[68]](#footnote-69) - ובמשנת ר"א סימן ו' סק"ב הק' דבגמ' מפרשינן דטעמא דר' יוחנן הוא משום דנהנה גרונו בכזית, ולא משום דדרך הוא שנחלק בפיו, וכתב לפרש, דלר' יוחנן דהאכילה תליא בהנאת גרונו, הוי הלעיסה חלק ואתחלתא דהאכילה, וע"כ סגי דבתחילת מעשה אכילה יש עליו תורת אבר, כיון דכ"ה דרך האכילה, אך לר"ל דהאכילה תליא בהנאת מעיו, אין הלעיסה אתחלתא דאכילה, וע"כ ל"מ מה שבתחילת הלעיסה הי' עליו תורת אבר.

הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"ד כתב דחילקו לאבר זה ואכלו מעט מעט, אם יש במה שאכל כזית בשר חייב ואם לאו פטור, ונחלקו רבוותא בדעתו, דבד' המ"מ שם ה"ג נראה דמפרש דהיינו, דאין הגידין והעצמות מצטרפין, אלא כשהן מחוברין לבשר, אך אם הפריד הבשר מהגידין והעצמות אינם מצטרפין, ועי' בפי' הגרי"פ לאוין ע"ו שפירש כן בד' המ"מ, - והלח"מ שם פירש שהוא כד' רש"י, דאין הגידין והעצמות מצטרפין אלא באכילה בב"א, וכ"כ הקרית ספר שם והחת"ס בסוגיין, וכ"כ האו"ש שם פ"ד הי"ז, ודקדק כן ממש"כ הרמב"ם ואכלו "מעט מעט", - ובחי' הגר"ח שם פ"ד פירש דהא דאין הגידין והעצמות מצטרפין הוא משום דאין האבר כברייתו, ועיי"ש במש"כ ללמוד מזה בגדר הא דהגידין והעצמות מצטרפין.

החת"ס בסוגיין ובתשו' או"ח סימן ק"מ הק' על פירש"י דסתם אכילה בב"א משמע, ומה"ט הכא דחידוש הוא אינו חייב אלא כשאכלו בב"א, ממה שאמרו בזבחים ע' א' בדין נבלת עוף טהור דסד"א הואיל וחידוש הוא יותר מכדא"פ נמי ליטמא, והרי דאדרבה בלא ההלכתא דכדא"פ הי' מצטרף אף ביותר מכדא"פ, וההלכתא דכדא"פ היא דביותר מכדא"פ אי"ז מצטרף, וכן הקשו המנ"ח במצוה קס"א והמנחת ברוך בסימן ע"ג, ועיי"ש שכתב דהוא פלוגתת הסוגיות, עיי"ש, - ובקוב"ש ביצה אות כ"ט כתב דמכוון הגמ' בזבחים דס"ד דלענין טומאת בית הבליעה ל"ב כלל לדיני אכילה, דגזה"כ הוא דנבלת עוף טהור מטמאה כשהיא בבית הבליעה, וע"כ אף אם אכלה ביותר מכדא"פ יהא טמא, ואמנם ד"ז תליא בפלוגתת האחרונים בהא דנבלת עוף טהור מטמאה כשאכלה בכדא"פ, אם הוא רק אם הויא כולה יחד בבית הבליעה, (אלא שמעשה אכילתה נעשה בכדא"פ), או דהוא אף כשאין כולה יחד בבית הבליעה, ואכמ"ל.[[69]](#footnote-70)

בחי' הגרע"א עמד לפ"ד רש"י, דא"כ ה"נ נימא בגיד הנשה דלפ"מ דקי"ל דאין בגידין בנו"ט ועץ בעלמא הוא והתורה אסרתו, לא יתחייב עליו רק באוכל כזית בב"א, ולא מצינו כן בשום דוכתא, ועי' גם בחי' חת"ס שעמד בזה.

אך הפמ"ג במש"ז סימן ס"ה סק"ד כתב דבאמת אינו חייב על גיד הנשה אלא כשאכלו בב"א,[[70]](#footnote-71) ועד"ז כתבו בחי' חת"ס ע"ז ס"ט א' בדין שרצים המאוסים, ובמנ"ח מצוה י"ט בדין שאור, ובמצוה קס"ג בדין שרצים המאוסים, ובמצוה שס"ח בדין חרצן לנזיר, - והקר"א בנדרים נ"ב ב' נחלק ע"ד הפמ"ג, וכתב דדוקא באבמה"ח דעיקר חשיבותו הוא משום דאיכא בשר גידין ועצמות להכי כי חלקו מבחוץ פטור דבטלה חשיבותו, וכעי"ז כתב האחיעזר ח"ג סימן ה' סק"ה, וצ"ע היאך זה מתישב בד' רש"י שפירש דעיקר הדין הוא דל"מ בזה צירוף כדא"פ דסתם אכילה בב"א משמע.[[71]](#footnote-72)

\*המג"א בסימן תע"ה סוסק"ד כתב דמסוגיין משמע דצריך לבלוע כזית מצה בב"א, והאחרונים תמהו על דבריו, עמש"כ בזה בפמ"ג ומחה"ש וחמד משה שם, ובחי' חת"ס בסוגיין, ובמנחת ברוך סימן ע"ג, ואכמ"ל.

\*הטור בסימן ס"ב כתב דאסור לאכול אבמה"ח אף שאין בו כזית, והב"י שם הק' דהרי קי"ל כרב דאבמה"ח צריך כזית, ואם מכוון הטור הוא מדינא דח"ש אסור מה"ת, מ"ט פירש לזה הכא, - והפמ"ג בשפ"ד שם סק"ג כתב לדון בזה, דלמש"כ התוס' דכל שאין בו כזית, אינו חייב אף אם אכלו בב"א עם פחות מכזית אחר, א"כ לא חזי לאצטרופי, ולי"ב לאיסור ח"ש,[[72]](#footnote-73) וכתב דתליא אם איסורא דח"ש הוא רק היכא דחזי לאצטרופי, ועיי"ש שכתב דמ"מ יש לאסור בזה משום ח"ש דבשר מן החי, ועמש"כ בזה בחקרי לב יו"ד סימן כ"ט, ובמשנת ר"א סימן ו' סק"ג ד"ה ובזה יש מקום.[[73]](#footnote-74)

**ור"א אמר אפי' חילקו מבחוץ נמי חייב, מחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי,** לדעת רש"י דהטעם לפטור בחילקו מבחוץ הוא משום דבעינן אכילה בב"א, צ"ע מה מהני ע"ז הא דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי, ועמש"כ בזה בחי' חת"ס בסוגיין.

\*בספה"י לר"ת סימן תפ"ב כתב, דכל הא דמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה דמי, הוא דוקא בדנקיט לי' בידי', אבל אי לא נקיט לי' בידי פטור, ועיי"ש במה שהוכיח כן, וצ"ב.

**כי פליגי בין החניכים, מר סבר הרי נהנה גרונו בכזית,** הפמ"ג במש"ז סימן צ"ח סק"ב נקט דמכח זה יש לחייב אף כשהגיע כל הכזית לבין החניכים ולא בלעו כלל, והק' מזה ע"ד הריב"ש דבטעימה בלא בליעה ליכא איסורא דאורייתא, וכ"ה מבו' בדבריו בראש יוסף לעיל ק"ב ב', וכתב מכח זה דאם אכל צפור חי' וכשבא סמוך לבליעתו מת חייב ב', וכן נקט בתשו' כת"ס יו"ד סימן נ"ז, וכתב דד' הריב"ש קיימי כשלא הגיע לבין החניכים, וכ"נ בחי' חת"ס בסוגיין, ובתשו' פנים מאירות ח"ב סימן כ"ז, ובמחה"ש סימן תע"ה סוסק"ד, ובברוך טעם מכות כ"א ב', ובאו"ש פ"ד ממאכ"א ה"ג.[[74]](#footnote-75)

אך בחי' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א נקט, דאף דבין החניכים מצטרף, מ"מ אינו חייב באכילת איסור עד שיבלע, והק' לפ"ז דמ"ט חייב כשחילקו מבפנים, אף דבשעת בליעתו הוא מחולק, ועיי"ש מש"כ בזה, וכ"ה מבו' גם בדבריו בהל' שאה"ט, וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן ר"נ, וכתב דהוא משום דכל שלא בלע, אי"ז דרך אכילה, ובערוה"ש סימן פ"ה ס"י,[[75]](#footnote-76) וכ"כ באג"מ ח"ה או"ח סימן ט"ז ב', ובמנחת שלמה ח"א סימן צ"א אות י"ז, עיי"ש, ועי' גם בגל' חזו"א לחי' הגר"ח בהל' שאה"ט שכתב דבכל אכילות מיקרי אכילה כשבא למקום דא"א לאהדורי, ופירש כן לדין טומאת נבלת עוף טהור, ואכמ"ל.[[76]](#footnote-77)

**ומר סבר אכילה במעיו בעינן,** בפירש"י בד"ה הרי נהנה גרונו כתב דהנאת מעיו אינה אלא במילוי כרס, וכ"נ בד' התוס', שהק' ע"ד רש"י דאינו ממהר להתעכל, - אך בחי' חת"ס כתב בדעת רש"י דהנאת מעיו אינה במעיו ממש, אלא כשיצא מבית מקום גרונו לבית בליעתו נקרא מעיו, ופירש כן במש"כ רש"י בד"ה אכילה במעיו, "כשהוא יורד לתוך מעיו", ועיי"ש שהוכיח כן מדינא דנבלת עוף טהור.

במנ"ח מצוה שי"ג כתב דאף לר"ל אינו חייב על הנאת מעיו בלא הנאת גרונו, והוכיח כן מכ"ד, וכ"כ באחיעזר ח"ג סימן ס"א, אך עי' במקו"ח סימן תנ"ד סק"א דנראה דנסתפק בזה אם סגי בהנאת מעיו לחוד, או בעינן גם הנאת גרונו, - ומה שהוכיחו המנ"ח והאחיעזר דבעינן גם הנאת גרונו, לכאו' יש לדון, דאף אי נימא דל"ב הנאת גרונו, מ"מ בעינן מעשה אכילה, (דודאי דאם יכנס למעיו בדרך אחרת, לאו מידי הוא),[[77]](#footnote-78) ול"ה אכילה אלא בדרך אכילה, וע"כ בכרכו בסיב ל"ה אכילה, וע"כ אין מצטרפת האכילה ביותר מכדא"פ.[[78]](#footnote-79)

ובערוה"ש או"ח סימן תע"ה סי"ד כתב דאף לר' יוחנן דבתר הנאת גרונו אזלינן, מ"מ מהני גם הנאת מעיו, וכ"ה מבו' גם מד' המקו"ח שם, דאף דקי"ל כר' יוחנן, מ"מ י"ל דסגי בהנאת מעיו לחודה, - אך לד' המנ"ח והאחיעזר, לעולם אינו חייב בלא הנאת גרונו.

\*בתשו' חת"ס או"ח סימן קכ"ז כתב דלענין יוהכ"פ מודה ר' יוחנן דאינו חייב אלא בהנאת מעיו דתליא ביתובי דעתא, וכ"כ בתשו' כת"ס או"ח סימן קי"ז ובמנ"ח במצוה שי"ג, - אך האו"ש בפ"ב משביתת עשור ה"ד ובפ"ז מתרומות ה"ד הוכיח מירושלמי רפ"ח דתרומות דאף לענין יוהכ"פ סגי בהנאת גרונו, וכ"כ האחיעזר ח"ג סימן ס"א והאפיקי ים ח"ב סימן ל"א, ועי' בתשו' כת"ס שם במה שהביא בשם החת"ס ע"ד הירושלמי.[[79]](#footnote-80)

\*במחה"ש סימן תע"ה סוסק"ד כתב דמודה ר' יוחנן לענין אכילת מצה דבעינן הנאת מעיו, ועיי"ש שדימה ד"ז למש"כ הרא"ש בפ"ב דברכות לענין חיוב ברכה דבעינן אכילה במעיו, וכ"כ האמרי בינה פסח סימן כ"ג בדעת הלבוש בסימן תע"ה ס"ג, - אך בתשו' חת"ס או"ח סו"ס קכ"ז נקט דלר' יוחנן סגי בהנאת גרונו, והביא כן מד' הפנים מאירות, וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן ר"נ, ובמנ"ח מצוה ו' ומצוה י', ועמש"כ בזה באמרי בינה שם.

**אכל חצי זית והקיאו וחזר ואכל חצי זית אחר חייב,** בפירש"י כתב דפליג על רב דימי ורבין דאמרי לעיל משמי' דר' יוחנן דחילקו מבחוץ פטור, - אך הרמב"ן כתב דלא איירי באבמה"ח אלא בשאר איסורין, דאף אם חילקו חייב, - והלח"מ בפ"ה ממאכ"א ה"ג כתב לדעת הרמב"ם, דהכא איירי כשאכל כזית בשר, דבכה"ג חייב אף כשחילקו.[[80]](#footnote-81)

**מ"ט הרי נהנה גרונו בכזית,** בפירש"י כתב דאם בתר הנאת מעיו אזלינן פטור, דאע"ג דבלע ב' חצאי זיתים לא נתמלא כריסו אלא בחצי זית דכשבלעו לזה כבר יצא זה, ועי' בתפארת יעקב במש"כ לבאר בזה באורך, ומבו' דכל הא דפטור הוא רק כשבלע חצי זית והקיאו ואח"כ חזר ואכל חצי זית אחר, אך אם אכל זית והקיאו חייב, דבשעת בליעתו כבר הי' להנאת מעיו, ומה שהקיאו אח"כ ל"מ מידי,[[81]](#footnote-82) וכ"ה מבו' בליקוטי תשו' חת"ס סימן כ"ב, שכתב דמה שאמרו דמשכח"ל כרת דיוהכ"פ כגון דבהדי דאכל נהמא חנקתי' אומצא ומת, היינו כשברגע שנכנסה ככותבת זו למעיו נחנק במה שבלע אחריו, והי' בזה הנאת מעיו, עכ"ד, וכיון דאף כשמת מיד אחר בליעתו חייב, ה"נ אם הקיא אחר בליעתו חייב, - אך בתשו' קול אליהו או"ח סימן ט' נראה שנקט דאף בכה"ג פטור, עיי"ש, וכ"נ בד' הברכי יוסף סימן ר"ח ס"א, ועי' בתפארת יעקב בסו"ד שדן לפרש כן בד' הרמב"ם, וצ"ע.[[82]](#footnote-83)

**קכ"א ב' - שחט בו ב' או רוב ב' ועדיין היא מפרכסת, חזקי' אמר אינה לאברים וכו' מתה היא,** בתוס' הגרע"א טהרות פ"א מ"ג נקט דהיינו רק בשחיטת ישראל, ומכח דין השחיטה הוא דחשבינן לה כמתה, והיינו דדמי למה שאמרו לקמן בסוגיין דבשחיטת ישראל בטמאה חשיב כאוכל לדין טומאת אוכלין, - אך החזו"א בסימן רי"ד בהערות לסוגיין כתב דהיינו אף בנכרי בטמאה ואפי' בנחירה, דסבר דלא קרינן באבר הנחתך מבהמה שסימני' כבר חתוכות לא תאכל הנפש עם הבשר, שאין נפשה בקרבה שכבר היא כמתה, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דס"ד דלחזקי' היא מטמאה משום נבילה, ולענין טומאת נבילה אין סברא כלל לחלק בין ישראל בטמאה ונכרי בטמאה, וכתב די"ל דכיון דחשיב כבר אוכל ע"כ נבילה היא.

\*בחזו"א שם נסתפק דשמא לא שרי חזקי' אלא כשחתך ממנה אבר, אבל באכלה כולה כשהיא מפרכסת למ"ד דבהמה בחיי' לאברים עומדת מודה חזקי' דעדיין חשיב נפש, ורק האבר הנחתך לא חשיב כאבמה"ח כיון שכבר אינו מקבל חיותו מן הבהמה, וכשחתכו הוי כנגמר מיתתו ולא כתולש מן החי, ועיי"ש שנסתפק עוד, דבשחט סימן א' בעוף מודה חזקי' דישנה לאברים, דלענין למחשב מתה לא סגי בסימן א' אפי' בעוף, - וכ"ז הוא לטעמי', דהא דאינה לאברים הוא משום דלי"ב חיות מעליא, אך למש"כ הגרע"א דהוא מכח דין השחיטה, ודאי דליכא איסור אבמה"ח אף כשאכלה כולה, וודאי דהיינו אף בשחיטת סימן א' בעוף, וכ"ה מבו' מקו' הגרע"א שם, והחזו"א לפי דבריו יישב לקו' הגרע"א, ונת' להלן.

בד' התוס' בד"ה הואיל, משמע דמודה חזקי' דאבר הפורש מן המפרכסת מטמא טומאת אבמה"ח, עיי"ש, והיינו דאף דלי"ב לאיסור אבמה"ח, משום דלא חשיבא כחי', היינו דוקא באיסור אבמה"ח דהוא מכח מה שפרש מן החי, וכיון דלא חשיבא כחי' לא חשיב כאבר הפורש מן החי, אך טומאת אבמה"ח דהוא דומיא דנבילה, וכמש"כ התורי"ד בנזיר נ"ו ב', וכאשר כ"נ מהא דילפינן **לה לקמן קכ"ח ב' מדכתיב וכי ימות מן הבהמה, מה לי דלא חשיבא כחי', והרי אף אבר מן המת מטמא, וע"כ אף דיצאה מכלל חי', אי"ז טעם שלא יהא האבר מטמא.**

**ובס' אהלי ישועה בפ' בהמה המקשה סימן ד' סק"ב כתב לדקדק כן גם מל' הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"א, שהביא לדינא דר' יוחנן דישנה לאברים, רק לגבי איסור אבמה"ח, אף דקאי התם בהל' טומאה, - ועיי"ש שהביא מש"כ בפי' הראב"ד לתו"כ שמיני רפ"ו, דבן ח' חי שנולד ותלש ממנו אבר, אינו מטמא משום אבמה"ח, ומבו' דס"ל דטומאת אבמה"ח הוא רק באבר שפירש מן החי, ובבן ח' חי דלא חשיב כחי, אין האבר הפורש ממנו מטמא,[[83]](#footnote-84) ועיי"ש במש"כ בזה.**

בטהרות פ"א מ"ג תנן בנבלת העוף הטמא דאין שחיטתה מטהרתה, ולעיל ק"ב א' מפרשינן לה דהיינו דאין שחיטתה מטהרתה לבני נח, ובתוס' הגרע"א שם הק', דלחזקי' דבשחט טמאה ומפרכסת לי"ב איסור אבמה"ח, איך יפרנס משנה זו, ועיי"ש שהוכיח דאיירי התם בשחטה ישראל, (והוצרך לזה לפ"מ דס"ל דדינא דחזקי' הוא רק בשחיטת ישראל, ונת' לעיל), ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הגרע"א בתשו' להתפא"י שם כתב די"ל, דכל הא דס"ל לחזקי' דאינה לאברים, הוא מכח הא דהועילה השחיטה לישראל להוציאה מידי אבמה"ח, ונפ"מ שלא יהא חייב על משהו בשר וגידין ועצמות, וע"כ היא מתרת אף לב"נ, וכ"ז הוא למ"ד דאבמה"ח נוהג בטמאים, אך למתניתין דהתם דס"ל דאינו נוהג בטמאים, וכדתני דהאוכל אבמה"ח ממנה אינו סופג את הארבעים, ולא הועילה השחיטה להתירה לישראל, אינה מועלת לב"נ, עכ"ד, ועיי"ש בתפא"י במש"כ ע"ז.

**ב** התפא"י שם כתב די"ל דאתיא כמ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת, וע"כ ל"מ השחיטה להוציא מידי אבמה"ח, והגרע"א השיב ע"ז, דאף נחירה דעוף מועלת להתיר את המפרכסת, ועמש"נ בזה לעיל כ"ז ב'.

**ג** המשך חכמה בפר' נח ט' ד' כתב די"ל דלא התיר חזקי' אלא לישראל, אך לב"נ ה"ז אסור, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, אך בפירש"י מפורש דהא דאמר חזקי' דאינה לאברים הוא לבן נח, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"א.

**ד** החזו"א בסימן רי"ד בהערות לסוגיין כתב לישב אי נימא דלא שרי חזקי' לאכלה כולה כשהיא מפרכסת, או אי נימא דבשחיטת סימן א' בעוף מודה חזקי' דישנה לאברים, ונת' לעיל.

\*באמר"מ סימן ג' סקל"א הביא בשם הגרי"ס זצ"ל שהק', דלדעת חזקי' דמפרכסת אינה לאברים, משכח"ל שיהא מותר בשר בלא שחיטה, לדעת הריצב"א דליכא איסור אינו זבוח, בגונא ששחט שליש בהכשר ושליש בפסול, דל"ה טריפה, וכדחזינן דשחט שליש והגרים שליש ושחט שליש כשרה, ולא אמרינן דנעשית טריפה ברוב קמא, וגם לי"ב משום אבמה"ח.

ועיי"ש באמר"מ שכתב דקו' זו היא רק בגונא דשחט את השליש הב' במחובר או ע"י גוי, אך אם דרס או החליד, ה"ז פוסל לכל השחיטה, ועיי"ש בסקל"ב שכתב דגם בפסולים אלו ל"מ להכשיר ע"י המיעו"ב, ובסקל"ג כתב דאכתי קשיא בשחט שליש והגרים שליש, וכתב די"ל דבהגרמה מודה חזקי' דישנה לאברים, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

ולכאו' י"ל עוד בזה, דהרי הא דבשחט והגרים ושחט ל"ה טריפה ברוב קמא, הוא רק מכח הא דהשלים שחיטתו, וע"כ לגבי האבר הפורש דלא הושלם השחיטה, הויא טריפה או נבילה בנקובת הושט ופסוקת הגרגרת.

1. והי' מקום לפרש דהוא משום דעיקר איסור אבמה"ח הוא מכח דאיכא ע"ז דין שחיטה, אך תיקשי לפ"ז דהרי איכא איסור אבמה"ח בב"נ, אף דלי"ב דין שחיטה כלל, ועמד ע"ז הראש יוסף לקמן ק"ב א', ועיי"ש שכתב דבע"כ דהוא ילפותא בעלמא, ועמש"כ בזה הגר"ש איגר בס' העיקרים עיקר אבמה"ח ענב א', והגרי"פ במילואים סימן ח', וגם למש"כ הזכר יצחק דחלוק דין אבמה"ח דישראל מדין אבמה"ח דב"נ, ניחא, - ועי' עוד בשטמ"ק כריתות כ"א א' בשם תוס' הרא"ש, דאף אם ל"ה בכוי דין שחיטה, הי' אסור בו אבמה"ח, אך י"ל דהוא משום דהי' בו לאיסור נבילה, ואך דל"ה בעינן בי' להלכות שחיטה, (אך אכתי אי"ז מתישב עם מש"כ הראש יוסף דילפינן לה מקרא דוזבחת, וגם אין דבריו מתישבים עם דעת הסוברים דאיכא איסור אבמה"ח באדם).

   ובעיקר הדברים יש להוסיף, דאי נימא כפשטות ל' הראשונים דאיסור אבמה"ח מישך שייך לדין השחיטה, יתפרשו ד' רש"י ודעימי' דמחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור נבילה, ואין להוכיח מזה דבעלמא מחזיקין מאיסור לאיסור, וגם יתפרשו ד' רש"י בכ"ד דהא דהאוכל נבילה ביוהכ"פ פטור הוא אף כשנתנבלה ביוהכ"פ, משום דאין איסור יוהכ"פ חל על איסור אבמה"ח, והק' התוס' וש"ר דכשמתה ופקע איסור אבמה"ח חיילי איסור יוהכ"פ ואיסור נבילה בב"א, ולהנ"ל י"ל, וכבר עמדו בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והשואל בתשו' הרשב"א שם כתב עוד, דלמש"כ הרמב"ם בפ"ב ממאכ"א ה"ג דבשר אדם הוא בעשה, הו"ל כבע"ח טמאים שאין בהן משום אבמה"ח. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ע לפ"ז, דמ"ט הוצרכו הראשונים לפרש דהא דבישראל ליכא איסור אבמה"ח בחגבים הוא משום דאין טעונים שחיטה, ולא פירשו דהוא משום דאין דמם חלוק מבשרם, וכמש"כ כן הפר"ח, - ושמא הוא משום דרק בב"נ ממעטינן מינים שאין דמם חלוק מבשרם מדכתיב אך, וכמו שאמרו בסנהדרין נ"ט ב', אך בישראל לא ממעטינן להו, וי"ל עוד כמש"כ החקרי לב יו"ד סימן ל' ד"ה ובמ"ש רבינו דלרבנן לא ילפינן מהך קרא דכל שאין דמו חלוק מבשרו לי"ב משום אבמה"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובתשו' הרמ"ע מפאנו סימן קכ"ג כתב דאבמה"ח לא חשיב כאיסור מוסיף מכח הא דהוא אסור לבן נח, שהרי אמרו דראה ויתר גויים דהתיר להן ז' מצוות, וכבר עמד בהגה' שם שהרי אמרו בב"ק ל"ח א' דלא הותר להם דא"כ אתגורי איתגור אלא דאין מקבלין שכר כמצווה ועושה, ומה"ט אסור להושיט אבמה"ח לבן נח, ועי' באמרי בינה טריפות סימן ז' מש"כ בדעת הרמ"ע, ועיי"ש שהאריך בזה, ועי' גם בפי' הגרי"פ במילואים סימן ח' מש"כ בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. וי"ל בדעת הרא"ה והר"ן, דס"ל כד' רש"י דמוסיף לבן נח לא חשיב כאיסור מוסיף, וע"כ קי"ל בזה דאאחע"א, וכל הא דתניא בסוגיין דילפינן לה מקרא, הוא משום דהך תנא ס"ל כר' יהודה דאיסור חל על איסור באיסור חמור, אך לפ"מ דקי"ל דאאחע"א אף באיסור חמור, הרי דזהו טעמא שאינו נוהג בטמאים, ול"ב קרא להכי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובד' הרמב"ן שהוכיח דאין אסורין לבן נח דאל"כ איכא מידי וכו', ולא כתב כד' התוס' דה"ז אסור אף לישראל משום דבעי שחיטה, והרי סגי במה שאסור לישראל באיסור אחר, דמה"ט נוהג אבמה"ח לב"נ בטמאים, אף דלישראל לי"ב משום אבמה"ח אלא משום טמאה, י"ל כד' הגרע"א דהוא משום דלדעת ר"מ אף אין בחי' ועוף משום אינו זבוח, אך א"צ לזה, דמד' הרמב"ן נראה דלא ס"ל כלל לאיסורא דאינו זבוח, וזה ממש"כ ביבמות ל' ב' דהא דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת היינו בחזקת איסור אבמה"ח. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך לדעת ש"ר מבו' דלא ממעטינן אבמה"ח בבהמה טמאה מכח הא דאינה בת זביחה, ונראה דאף שכתבו הראשונים דכל דאינו טעון שחיטה לי"ב משום אבמה"ח, שאני בהמה טמאה דאין שחיטתה מטהרתה, מ"מ יש בה לאיסור נבילה, ונמצא דיש בה להאיסור דמתה בלא שחיטה, ואך דל"מ בה שחיטתה להתירה. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך שמא הוצרך רש"י לה"ט, משום דאף בב"נ דכתיב אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו, יש ללמוד מזה דלא נאסר אלא כל שבשרו מותר, דמשמעות הקרא דבשר בנפשו דמו לא תאכלו, אך בשר לחודי' תאכלו, אך לעולם לא ילפינן אבמה"ח דב"נ מאבמה"ח דישראל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. **הרמב"ם בפיהמ"ש טהרות פ"א מ"א כתב דחייבין על אבמה"ח אף כשאין בו כזית, משום דהאברים אין להן שיעור, וכ"כ הרע"ב שם, והתוי"ט תמה ע"ז דלהדיא אמרו הכא דאבמה"ח צריך כזית, ורק לענין טומאה הוא דל"ב שיעור, - ועי' עוד בד' הרא"ש שם מ"ג דמבו' דהך דינא דאבמה"ח צריך כזית, הוא שנוי בפלוגתא, ובד' הרא"ש שם נפלה ט"ס, וצ"ל ?, ובזה ניחא מה שתמה עליו החקרי לב יו"ד סימן ס"ב.** [↑](#footnote-ref-10)
10. וממש"כ הגרע"א דלא מיקרי ברי' אלא כל הבהמה, הי' משמע דאם אכל את כל הבהמה שפיר חשיב כברי', אך זה נסתר ממה שאמרו באכל צפור טהורה בחיי' דאינו חייב אלא כשיש בה כזית, והרי דאף כל הבהמה לא חשיבא כברי', - וצ"ל דהיינו, דאף דמחד גיסא כל אבר לא חשיב כברי' משום דהאיסור הוא מכח כל הבהמה, מ"מ כיון דהאיסור הוא על כל אבר ואבר שבה, לא חשיבא הבהמה כולה כברי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. **והראש יוסף שם כתב דמבו' בדבריהם דס"ל דאף בן נח אינו חייב אלא בכזית, ודלא כמש"כ הרמב"ם בפ"ט ממלכים ה"ט דהוא חייב על אבמה"ח בכ"ש שלא ניתנו השיעורים אלא לישראל, וכ"כ בספריו פמ"ג במש"ז סימן ס"ב סק"א וגו"ר כלל מ"ה ותיבת גמא פר' בראשית אות ג' ו**פר' וארא אות א', וכ"כ המנ"ח במצוה תנ"ב. [↑](#footnote-ref-12)
12. ויש להוסיף, דלדעת התוס' לעיל צ"ו ב' דהא דבעינן קרא דאבמה"ח צריך כזית, הוא משום דהו"ל ברי', הרי י"ל דגדר הדין דמצטרפין גידין ועצמות, הוא משום דמן הדין הוי ברי' דחייב עליו בכ"ש, ואף דנתחדש דמ"מ צריך כזית, מ"מ סגי לזה בצירוף גידין ועצמות, וי"ל דע"כ ילפינן בזה לאיסור אבמה"ח דב"נ מאיסור אבמה"ח דישראל, - ויש להוסיף מש"כ הגר"ח בפ"ד ממאכ"א בדעת הרמב"ם דילפינן נבילה מאבמה"ח דמצטרפין הגידין והעצמות משום דהוי ברי', וכ"ש די"ל דילפינן בזה אבמה"ח דב"נ מאבמה"ח דישראל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש מקום לדון בזה, דהנה הגרע"א הק' עוד עמש"כ המג"א בסימן ר"י סקי"ח בדעת רבינו יונה דבאוכל כזית לא חשיב ברי' משום דהגרעין אינו ראוי לאכילה, דא"כ מ"ט צפור טמאה הוי ברי', אף דיש בו עצמות דאין ראויים לאכילה, ועד"ז הק' בגל' הגרע"א או"ח סימן תע"ה על מש"כ המג"א שם סק"ה בשם התרוה"ד דאין יוצאין יד"ח מרור בפחות מכזית אף אם אכל הברי' שלם, כיון דאין יוצאין בשרשים, ובס' מגנזי הגר"ח סימן ס"ח כתב דהא דבהמה טמאה חשיבא כברי' אף דהעצמות אין ראויין לאכילה, הוא משום דבאיסורא דברי' אף העצמות הוו מכלל האיסור, ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ מ"ט חשיב כברי', ומ"ש מאיסור חֵלב, דודאי דאף אם יאכל את כל הבהמה, לא יהא חייב בפחות מכזית, ולא נימא דהו"ל כברי', עיי"ש בדבריו, ולפ"ז הרי דבאיסור בשר מן החי דעיקר האיסור הוא רק על הבשר, וכדכתיב בקרא, לא חשיב כברי', כיון דהעצמות אינם בכלל האיסור, וביותר ניחא לפי המבו' בד' הראשונים דאיסור בשר מן החי הוא רק על בשר ממש, ואף דברים הראויים לאכילה, אם אינם בכלל בשר אינם בכלל האיסור, (ומכח זה הוכיחו דחֵלב הוי בכלל בשר, ונת' להלן ק"ג א').

    וי"ל עוד עד"ז, דעיקר הא דבהמה טמאה חשיבא כברי', אף דהעצמות מותרין, ול"ד לאיסור חֵלב, דאף אם אוכל את כל הבהמה אינו חייב בפחות מכזית, הוא משום דעיקר שֵם האיסור דטמאה הוא על כל הברי', ואך דהעצמות אינם אסורין משום דאין ראויין לאכילה, ומשא"כ באיסור בשר מן החי, דכל שֵם האיסור הוא על בשר, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ו**עיי"ש שהוסיף לפרש, דאיכא תרי גווני דברי', חדא, בדברים שפירשה התורה לאסרם, והב', בבריית נשמה, וכאשר כ"ה נלמד מסוגיית הגמ' במכות י"ז א', ולא חשיב כבריית נשמה אלא בחיותו, וכאשר כ"ה מבו' בסה"ת סימן נ', עכ"ד, וכעי"ז כתב בחי' הגרי"ז ענינים סימן ל"א.** [↑](#footnote-ref-15)
15. אך ראיתי להעיר ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"א, ז"ל, מפי השמועה למדו שזה שנאמר בתורה לא תאכל הנפש עם הבשר לאסור אבמה"ח שנחתך מן החי, ועל אבמה"ח הוא אומר לנח אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו, עכ"ל, והרי דאיסור אבמה"ח דישראל, הוא האיסור שנאמר לנח, - וכן יש להעיר ע"ז ממש"כ הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קפ"ב, באיסור אבמה"ח, ז"ל, וכבר נכפלה האזהרה בזה הענין בלשון אחר והוא אמרו לנח באיסור אבמה"ח עליו אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו, עכ"ל, ולהדיא דאיסור אבמה"ח דישראל ודב"נ חד איסורא הוא. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיי"ש שכתב עוד, דגם מש"כ הרמב"ם דבנבילה במיתתה מצטרפין הגידין והעצמות לכזית, הוא ג"כ לטעמי' דאיסור אבמה"ח הוא כעין נבילה, וכיון שנתחדש באבמה"ח דהגידין והעצמות מצטרפין, ה"ה בנבילה, דלא עדיף נבילה מקצתה מנבילה כולה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ויש להעיר עוד בזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"ג דאם הפריד הבשר מן הגידים ומן העצמות, אינו לוקה עד שיאכל כזית מן הבשר לבדו, ואין העצמות והגידים מצטרפין בו לכזית מאחר ששנה ברייתו, עכ"ד, והנה הרי בכה"ג שהפריד הבשר מן הגידים והעצמות, לוקין על הבשר משום אבמה"ח, ומ"מ אין הגידים והעצמות מצטרפין, ולכאו' מוכח מזה דאף אי נימא דיש איסור אבמה"ח גם על הגידים והעצמות, מ"מ אין עליהן חשיבות אבר אלא משום חיבורן לבשר, ול"ד להבשר דיש עליו חשיבות אבר אף בלא חיבורן לגידים ועצמות, ולפ"ז מסתבר דאבר שאין בו אלא עצם, אין חייבין עליו משום אבמה"ח. [↑](#footnote-ref-18)
18. וע"כ נראה דמכוון הפמ"ג הוא דלא חייבה תורה אלא אם אינו דרך אכילה מכח הא דהוא גידין ועצמות, אך אם אינו דרך אכילה מטעם אחר אינו חייב ע"ז, וכ"נ ממה שלא מיעט הפמ"ג שם אלא כשעירב בו לענה וכו', ולא כתב עדיפא מינה דאינו חייב אלא כשתיקנו לאכילה, וכ"ה מבו' ממש"כ הפמ"ג שם בתו"ד, ז"ל, ומסתברא דנהי דחייבה תורה "שלא כדרך אכילה" גידים ועצמות מ"מ מדכתיב אכילה בעינן דרך אכילה, וכ"ה מבו' גם בדבריו בגו"ר שם שכתב דבגיה"נ יותר יש לחייב מלקות על הנאה מן אכילה, דאין בו טעם ועץ בעלמא הוא והוה שלא כדרך אכילה ואפ"ה לוקה, כ"ש על הנאה דלוקה, והנה אמנם בפמ"ג שם כתב דגם אם אכלו חי פטור, (אך בגו"ר לא פטר אלא כשעירב לענה), והיינו משום דכל שאכלו חי, דגם בלא דהוי עצמות ל"ה זה דרך אכילה, ה"ה פטור.

    ועי' עוד בצמח דוד על חי' הגרע"א בפסחים שם שכתב דהא דחייב באבמה"ח אף על הגידין והעצמות, הוא משום דזהו דרך אכילתם של גידין ועצמות, והיינו משום דאין דרך לתקנם לאכילה, וע"כ לי"ב משום שלא כדרך אכילה, אך כל ששינה מדרך אכילת הדבר והוי שלא כדרך אכילה, אינו חייב, עיי"ש, וזה מתפרש למש"נ במק"א, דעיקר דינא דשלא כדרך, הוא משום דאי"ז דרך אכילת ד"ז, וכל הא דחלב חי לא חשיב כדרך, הוא משום דאין חלב עומד לאכלו בכה"ג, אך דבר שלא יהא ראוי אלא לאכילה כעין אכילת חלב חי, יהיו חייבין על אכילתו, ואכמ"ל, - ולפי דבריו נראה, דאם עירב בו לענה פטור, דאי"ז דרך אכילת הגידין והעצמות, אך אם אכלן חי חייב, דכיון דאין דרך לתקנם לאכילה, הוי זה דרך אכילתן. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובמשנת ר"א סימן ו' סוסק"ד פירש דהוא משום דבמציאות אי"ז עומד לחתיכת בשר, ולכאו' היינו דאין בהמה עומדת אלא לנתחה לאברים, ולא לתלוש ממנה בשר, ועיי"ש שהק' לפ"ז במש"כ התוס' בתולש חלב מן החי דאיסור אבמה"ח חייל עליו קודם שנתלש ואיסור בשר מן החי לא חייל עליו עד שנתלש, וממ"נ אם היא עומדת לאכילת החלב, יהיו חייבין ע"ז גם משום בשר מן החי, ואם אינה עומדת לכך, לא יהיו חייבין ע"ז גם משום אבמה"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולכאו' משה"ק הגרע"א שם דמ"ט אינו חייב כשאכל צפור טהורה בכ"ש בשר משום בשר מן החי דהו"ל כברי', הוא רק לטעמי' שפירש בד' רש"י דלאיסור בשר מן החי יש גם על כל הבע"ח שם בשר, וע"כ י"ל דחשיב כברי', אך אם ליכא איסור בשר מן החי אלא מכח הא דלחתיכת בשר עומדת, וחשיב כבשר העומד לעצמו, א"א לומר דכל הבהמה חשיבא כברי', שהרי אדרבה איסור הבשר הוא משום שהוא כעומד לעצמו ונפרש מן הבהמה, ואין האיסור כלל על הבהמה בכללותה. [↑](#footnote-ref-21)
21. וזה לפ"מ שנקט שם דמכוון הגמ' הוא לאסור את החלב משום יוצא, ועמש"נ להלן ק"ג א' בהערה שנחלקו האחרונים בזה, אם מכוון הגמ' הוא לאסרו משום יוצא, או משום דהחלב עצמו הוי כאבר וכבשר מן החי, עיי"ש, - ואי נימא דהחלב עצמו הוי כבשר מן החי, ניחא, דאף דבהמה בחיי' אין בשרה אסור, מ"מ החלב שפירש ממנה יש לאסרו משום בשר מן החי. [↑](#footnote-ref-22)
22. ועיי"ש בסימן נ"ט סקי"ג שכתב עד"ז בטעם הא דחלב טריפה אסור, אף למ"ד דבחיי הבהמה לא חייל איסור טריפה משום דאין איסור טריפה חל על איסור אבמה"ח. [↑](#footnote-ref-23)
23. ואמנם אין הדבר מוסכם דשבועה חלה על ח"ש, עכ"פ לדעת ר' יוחנן דח"ש אסור מה"ת, ולדעת הסוברים דאין שבועה חלה על ח"ש, י"ל דה"נ אין שאר איסורים חלין על ח"ש, אך קשיא בד' הרמב"ם שכתב בפ"ה משבועות ה"ז דשבועה חלה על ח"ש, ועי' עוד בהגה' ברוך טעם על הראש יוסף בסוגיין ובהגהתו ביו"ד סימן רל"ח ס"ד במש"כ אם לדעת ר"ל דח"ש מותר מה"ת פשיטא דאיסור חל על ח"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועי' גם בבית אפרים יו"ד סימן ל"ד, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן צ"ב, ובברוך טעם בגל' הפליתי סימן פ"ז סקי"ג ובשער הכולל דין ב', ובאמרי בינה טריפות סימן ח', שכתבו כן, והוכיחו כן ממה שאמרו לקמן קי"ג ב' דהמבשל חֵלב בחָלב אין לוקה על אכילתו בשם בב"ח דאאחע"א, ולא אמרינן דיתחייב על חצי זית מהחֵלב וחצי זית מהחָלב משום בב"ח, כיון דאי"ז אלא חצי שיעור מאיסור חֵלב, - וממש"כ הרמב"ם דמבשל נבילה בחלב אינו חייב על אכילתו משום בב"ח, - וממה שאמרו במעילה ט"ז א' דחצי זית מנבילה טהורה וחצי זית מטמאה אין מצטרפין ופירשו התוס' שם דהוא משום דעל הטמאה אינו חייב משום נבילה דאאחע"א, ואף דליכא אלא חצי זית מטמאה.

    אמנם באמרי בינה שם ובתשו' נפש חי' סימן ? ובחזו"א יו"ד סימן כ"ב סק"א עמדו ע"ז מד' התוס' בסוגיין דמבו' שלא חילקו בזה, ותיקשי לדעתם מהני דוכתי, אך בד' הבית אפרים שם מבו' דדבריו מתישבים בד' התוס' הכא, וכ"ה מבו' גם בחי' הגרע"א במעילה ט"ז א', עיי"ש, ושמא טעמם משום דיש לנו לדון על חתיכה זו, וכיון דבחתיכה זו איכא שיעור שלם דאבמה"ח וחצי שיעור דטריפה, חייל איסור אבמה"ח על איסור טריפה, וצ"ע, - וי"ל דטעמא דהתוס' הוא, דכל הא דח"ש אינו חל על ח"ש, הוא משום דב' האיסורים דינם שוה דאין חייבין עליהם אלא בצירוף עוד ח"ש, ומשא"כ באבמה"ח דסגי בצירוף גידין ועצמות, שפיר חייל ח"ש דאבמה"ח על ח"ש דטריפה, כיון דחמיר דין הח"ש דאבמה"ח מדין הח"ש דטריפה, וכ"כ בס' טהרת אזוב בקונט' הכולל, עיי"ש, וביותר י"ל לפ"ד הגר"ח בפ"ד ממאכ"א דעיקר איסור אבמה"ח הוי על הבשר, והגידין והעצמות לי"ב איסור אבמה"ח אלא שהן מצטרפין להשלים השיעור. [↑](#footnote-ref-25)
25. ומד' התוס' מבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דאף אם אכל שיעור שלם חייב משום שבועה, - ובזה ניחא עיקר ד' התוס' שהביאו מהא דלר"ל שבועה על ח"ש, וצ"ע דלר"ל גופי' דח"ש מותר מה"ת, מה מקום יש לדון דלא יחול איסור על ח"ש, ועמד ע"ז הראש יוסף בסוגיין, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז בהגה' ברוך טעם, ולהנ"ל נראה דמכוון התוס' הוא להא דחייב משום שבועה בכל ענין אף כשאכל שיעור שלם, ובכה"ג שאכל שיעור שלם, הרי הוי אף הח"ש הראשון מכלל האיסור, ואפ"ה חל עליו איסור שבועה, משום דאיסור חל על ח"ש. [↑](#footnote-ref-26)
26. אך לכאו' לא נתישבו בזה ד' רש"י והרמב"ם, דלדעתם דחייבין אף על מקצת אבר, נמצא דהי' בדין דלעולם חייל איסור אבמה"ח על איסור טריפה, ולא שייך לומר דפשטי' דקרא דאבמה"ח לא איירי בטריפה, - ושמא כיון דבאבר שאין בו גידין ועצמות ליכא איסור אבמה"ח מטריפה, ע"כ מפרשינן לקרא דאבמה"ח דלא קאי על טריפה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. וזה לפי המבו' בסוגיין דאיסור אבר מן החי, הוא רק על "אבר", והא דחייבין על בהמה בחיי', הוא רק אם לאברים עומדת ויש על האברים שבה תורת אבר, וע"כ אינו חייב אלא כשיש באבר א' ממנה כזית, - אך בעיקר הדברים העירוני, דמנ"ל דהאיסור הוא על "אבר", והרי לכאו' מקרא דלא תאכל הנפש עם הבשר אין לנו ללמוד אלא דחיובו הוא על כל דבר שיש עליו תורת נפש, והרי אף בע"ח שלם יש עלי' תורת נפש, ומ"ט אינו חייב עלי' אלא מכח כל אבר ואבר שבה, ובאמת דכ"ה משמעות ד' רש"י בד"ה וראב"ש, ז"ל, דקסבר שלימה אין לך אבמה"ח גדול מזה, ומשמע דאין חיובו משום כל אבר ואבר, אלא משום דהבע"ח השלם ג"כ חשיב כאבר, אך לכאו' אי"ז מתישב, דא"כ מ"ט תלי אם בהמה בחיי' לאברים עומדת, וצ"ע.

    שוב נתבוננתי דיש לפקפק בעיקר מש"נ דלדעת התוס' בעינן שיהא באבר אחד כזית, דלכאו' מסתברא מילתא דאף לדעת התוס' דאין ב' אברים מצטרפין לכזית, מ"מ אם תלש ב' אברים מחוברים מבהמה ויש בהן כזית חייב, דמצינו לחשוב לב' האברים כאבר א' גדול הפורש מן הבהמה, ולפ"ז לכאו' ה"נ למ"ד דבהמה בחיי' לאברים עומדת, יש לחייב באכל צפור חי', אף אם אין באבר א' כזית, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-28)
28. וי"ל עוד עד"ז, דהנה לא מצינו דאם חישב עלי' שלא לאכלה כלל, דיפקיע זה למה שהיא עומדת לאברים, והיינו משום דלא חשיב כמחשבת אוכלין, אלא מה שהוא מחשב לאכלה באופן מסוים, דעי"ז נקבע שהיא עומדת לאכילה זו, אך מה שהוא מחשב שלא לאכלה כלל, לאו מידי הוא, - ולפ"ז י"ל, דכל הא דמהני מחשבת אוכלין, הוא רק כשחישב לאכלה מתה, דנקבע עי"ז דאינה עומדת לאכילה אלא ע"י מיתתה, ובלא תיקון זה אינה עומדת לאכילה, אך כשחישב לאכלה כולה בחיי', הרי אדרבה מחשבתו היא לאכלה אף בלא התיקון דחיתוך לאברים, ואי"ז מפקיע את מה שהיא עומדת לאברים, ואם משום מה שנכלל במחשבתו שלא יאכלנה אברים, הרי מחשבה זו אינה מועלת כלל, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-29)
29. ופירש"י דבשר בשדה משמע בשר שפירש ממקומו וכ"כ התוס', - אך בירושלמי נזיר פ"ו ה"א מייתינן להא דתני ראב"י, ובשר בשדה טרפה לא תאכלו, אל תהא תולש ואוכל מן הבהמה כדרך שאתה תולש מהקרקע ואוכל, ועמד ע"ז בחי' הגרז"ס בסוגיין. [↑](#footnote-ref-30)
30. וגם משה"ק התוס' בד"ה אכל, דמ"ט ובשר בשדה טרפה ל"ה לאו שבכללות, וגם משה"ק בד"ה לר' יוחנן, דאם אכל בשר מן החי ובשר מן הטריפה מ"ט אינו חייב אלא ב', ומ"ש מנא ומבושל דחייב ב', כ"ז הוא לטעמייהו דאיסור בשר מן החי הוא איסור בפנ"ע, ואינו משום טריפה, אך לדעת הרמב"ם לק"מ, וכמש"כ כן התפארת יעקב. [↑](#footnote-ref-31)
31. וכ"נ ממש"כ רש"י בע"א בד"ה במשהו בשר, דלהכי פלגינהו קרא לאבמה"ח ובשר מן החי דמחייב אאבר אע"ג דאין שיעור בשר ואבשר אע"פ שאינו אבר, ומשמע להדיא דהוא חד איסורא, ולא פלגינהו קרא אלא לשיעורם, וכן משמע גם מד' רש"י לעיל ס"ח א' ד"ה ובשר בשדה ומכות י"ח א' ד"ה כיון שיצא, דלא כלל באיסור יוצא חוץ למחיצתו אלא בשר קדשים שיצא ועובר שהוציא ידו, - ובכ' הגר"ח לקמן ק"ג ב' כתב כן, דמד' ש"ר משמע דבשר הפורש מן החי הוא איסור עצמי משום פורש מן החי וכאיסור אבמה"ח, אלא דהם ב' שמות אבמה"ח ובשר מן החי, ועיי"ש מש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-32)
32. אך הברוך טעם שם כתב דמש"כ רש"י דבצפור חי' איכא לאיסור בשר מן החי הוא רק לדעת ר"ל, אך לדעת ר' יוחנן לי"ב משום בשר מן החי, וגם הצל"ח שם כתב דהדין נותן דלדעת ר' יוחנן ליכא איסור בשר מן החי בחיי הבהמה, כיון שעדיין לא פירש ממקומו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
33. ובגל' הגרע"א יו"ד סימן כ"ז כתב דאף לר"מ דאבמה"ח אינו נוהג אלא בבהמה, מ"מ איסור בשר מן החי נוהג אף בחי' ועוף לדעת ר' יוחנן דילפינן לה מקרא דובשר בשדה, וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן ע', ובדבר אברהם ח"ב סימן ט' סקי"א, וצ"ע שלא הביאו לד' התוס' דמבו' דאף לר' יוחנן אינו נוהג בחי' ועוף, - שו"ר בס' העיקרים להגר"ש איגר עיקר אבמה"ח ענב ב' שכתב כן דלר' יוחנן מודה ר"מ דאיסור בשר מן החי נוהג בחי' ועוף, ועמד ע"ז מד' התוס' דמבו' דלא כן, וכתב דשמא הוא משום דס"ל דכ"ז שלא פירש הבשר מהאבר לי"ב משום בשר מן החי, וצ"ע דלהדיא מבו' בד' התוס' בסוגיין דחייבין על אבר מן החי משום בשר מן החי, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-34)
34. ובחקרי לב יו"ד סימן ל' כתב די"ל, דגם מקרא דובשר בשדה, יש ללמוד דאינו נוהג בטמאים, דדרשינן דבשר שנטרף לא תאכל הא לא נטרף תאכל, עיי"ש, ולפ"ז אין להוכיח דאיסור בשר מן החי ואבמה"ח למדים זמ"ז, - אך מש"כ החקרי לב שם דזהו טעמא דהרמב"ם דאין בשר מן החי נוהג בטמאים, צ"ע, דהרמב"ם שם דימהו להא דאין נבילה וטריפה נוהג בטמאים, אשר בפשוטו הוא משום דאאחע"א, וגם אם הוא דין בפנ"ע, הוא משום דל"ש איסור נבילה וטריפה אלא במינים שהם בני שחיטה, וכמש"כ הרמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-35)
35. **ולא תיקשי ע"ז מסוגיית הגמ' במעילה, דלהרמב"ם לטעמי' דכל שאכל כזית מאבמה"ח חייב ול"ב שיאכלו כולו, שפיר מתפרש דינא דהתם באבמה"ח**, וכ"כ החקרי לב ביו"ד סימן ל' והיבין דעת בסימן ס"ב סק"א והאו"ש בפ"ד ממאכ"א הי"ז. [↑](#footnote-ref-36)
36. והנה אמנם השעה"מ בפי"ז מאיסו"ב ה"ח כתב דכמו דאיסור אבמה"ח חל על חלב משום דהוא מוסיף לבן נח, ה"נ בשר מן החי חל על חלב משום דהוא מוסיף לבן נח, ואף דהוא מב' שמות, דלישראל איסורו משום ובשר בשדה טרפה ולבן נח איסורו משום אך בשר בנפשו דמו לא תאכלו, מ"מ חשיב כאיסור מוסיף, וכמש"כ התוס' ביבמות ל"ב ב' ד"ה איסור כולל, ולפי דבריו נמצא, דאי נימא דהא דאין איסור טריפה בטמאה הוא משום דאאחע"א, הרי דלר' יהודה דאבמה"ח נוהג בטמאה משום דאיסורו נוהג בבני נח, ה"נ בשר מן החי נוהג בטמאה, אך לר"א דאבמה"ח נוהג בטמאה מדכתיב לא תאכל הנפש עם הבשר כל שאתה מצווה על דמו אתה מצווה על אבריו, הרי דלדעת הרמב"ם דאיסור אבמה"ח ואיסור בשר מן החי ב' איסורים חלוקים נינהו, אף דאבמה"ח נוהג בטמאה, מ"מ בשר מן החי אינו נוהג בטמאה, (ועי' קר"א במעילה שם ומרחשת ח"א סימן כ"ג שכתבו דכל מה שאמרו שם דלר' יהודה בשר מן החי נוהג בטמאה, הוא רק לר"י דהא דנוהג בטמאה הוא משום דנוהג בב"נ, אך לר"א דיליף לה מקרא, לא ילפינן בזה בשר מן החי מאבמה"ח).

    אך צ"ע, חדא, דבד' הרמב"ם בפ"ד משגגות ה"ג מבו' דלא חייל איסור כלתו מכח הא דה"ז מוסיף איסור אשת איש, ובע"כ דאף דבאיסור מוסיף ל"ב שיהא משם א', מ"מ בעינן שיהא זה איסור קורבה, ול"מ מה שהוא מוסיף איסור אשת איש, ועמד ע"ז בשיעורי הגר"ש יבמות אות רע"א, ועוד, דלכאו' כל הא דמהני איסור מוסיף מב' שמות, הוא רק משום דב' האיסורים חיילי מכח האישות, אך מה שחל ע"י אותו מעשה איסור אחר, לא חשיב כלל כאיסור מוסיף, דאל"כ נימא דכשתלש ממנה אבר ונטרפה בו, יהא חשוב איסור אבמה"ח כאיסור מוסיף, כיון דע"י מעשה זה נטרפה, ויש לחלק. [↑](#footnote-ref-37)
37. ועיי"ש שכתב דסוגיית הגמ' לקמן קכ"ט ב' שהוכיחו הראשונים מינה דבשר מן החי נוהג בבן נח, יש לדחות דאיירי באבר שאין בו עצם, דלי"ב טומאת אבמה"ח, ויש בו לאיסור אבמה"ח, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"ב, וכ"כ הדברי אמת בקונט' ו' עא: והעונג יו"ט בסימן ס"ו, והדברי אמת שם כתב דלדעת הרמב"ם דאיסור בשר מן החי אינו כאיסור אבמה"ח אלא הוא איסור טריפה, אין ב"נ מוזהר על בשר מן החי, ואח"כ הביא לד' הרמב"ם בהל' מלכים דב"נ מוזהר על בשר מן החי, (ושמא כונתו לפרש ד' הרמב"ם בבשר הפורש מאבמה"ח, דהוי בכלל בשר מן החי, וכ"כ באבי עזרי בהל' מלכים שם). [↑](#footnote-ref-38)
38. ובד' הפר"ח בסימן ס"ב סק"ג מבו' שמחלק בזה, דבאבר שאין בו עצם חייבין עליו משום אבמה"ח אף אם פירש מקצתו מן הבהמה, ובאבר שיש בו עצם אין חייבין עליו משום אבמה"ח אלא כשפירש כולו מן הבהמה וגם לא חילקו אח"כ, עיי"ש, והחקרי לב תמה ע"ז דלכאו' אין לחלק בזה, וכן עמד בזה היבין דעת בסימן ס"ב סק"א, - ושמא דעת הפר"ח, דדוקא באבר שיש בו עצם, דחידוש הוא דמצטרפין הגידין והעצמות, הוא דבעינן שיהא אבר שלם, וכמש"כ כן התוס' לקמן ק"ג ב', אך באבר שאין בו עצם דלאו חידוש הוא, ל"ב שיהא אבר שלם, וכ"כ המנ"ח במצוה תנ"ב, דלפ"ד התוס' ל"ב אבר שלם אלא באבר שיש בו עצם, אך צ"ע, דלכאו' גם באבר שיש בו עצם ואכל כזית בשר, לאו חידוש הוא, ומ"ט בכה"ג ניבעי שיהא אבר שלם. [↑](#footnote-ref-39)
39. ולכאו' כ"ה מוכח להמפרשים בדעת הרמב"ם דאין חייבין על אבמה"ח משום בשר מן החי, ונת' להלן, וא"כ כל שבשעת פרישתו הי' עליו תורת אבר, ולי"ב איסור בשר מן החי אלא איסור אבמה"ח, א"א דע"י שהפריד הבשר יחול עליו איסור בשר מן החי, ובע"כ דחיובו הוא משום בשר מן החי, - אך אי נימא דהא דאין חייבין על אבמה"ח משום בשר מן החי הוא משום דאין איסור בשר מן החי חל על איסור אבמה"ח, וכמש"נ להלן בהערה, שפיר י"ל דכשהפריד הבשר ואכלו דלי"ב משום אבמה"ח, יש בזה לאיסורא דבשר מן החי. [↑](#footnote-ref-40)
40. והיבין דעת שם הק', דכיון דחזינן דכל שחל עליו תורת אבמה"ח, חייבין על בשר הפורש ממנו משום אבמה"ח, א"כ למ"ד דבהמה בחיי' לאברים עומדת, מ"ט אין חייבין על בשר הפורש מן הבהמה משום אבמה"ח, וכן הק' באבי עזרי פ"ט ממלכים.

    ולכאו' י"ל דאף דבהמה בחיי' לאברים עומדת, מ"מ עדיין לא נקבע על האבר איסור אבמה"ח, דהרי כשתמות הבהמה פקע מיני' איסור אבמה"ח, ונמצא דאיסור אבמה"ח תליא בכל שעה במה שעכשיו הוא אבר מן החי, וע"כ כל שתלש ממנו בשר לי"ב משום אבמה"ח, דליכא למיתי עלה מכח הא דהאבר הי' אבמה"ח, שהרי תורת אבמה"ח דהאבר מיתלא תלי במה שעכשיו הוא חי, (ואם תמות הבהמה כבר לא יהא עליו תורת אבמה"ח), אלא בעינן לחשבו כאבמה"ח משום פרישתו מן הבהמה בחיי', וכיון דלא פירש אלא בשר, אין עליו תורת אבמה"ח, ומשא"כ כשתלש אבר מן הבהמה דנקבע ע"ז איסור אבמה"ח, כיון שכבר פירש מן הבהמה בחיי', יש איסור אבמה"ח אף על הבשר הפורש ממנו. [↑](#footnote-ref-41)
41. והחקרי לב והגרי"פ שם כתבו לישב בזה משה"ק הפר"ח בסימן ס"ב סוסק"ג במש"כ הרמב"ם שם ה"ה דהתולש חלב מן החי ואכלו לוקה ב' משום אבמה"ח ומשום חלב, דמ"ט אינו לוקה גם משום בשר מן החי. [↑](#footnote-ref-42)
42. וי"ל דטעמא דהרמב"ם הוא משום דאיסור אבמה"ח חייל כשנתלש רובו ואינו יכול לחזור ולחיות, וכמו שהוכיח החזו"א בסימן ג' סוסק"ג ובסו"ס ז', ואיסור בשר מן החי דהוא משום טריפה, לא חייל אלא כשנתלש לגמרי, וכדחזינן דאם נשחטה הבהמה אין לוקין עליו, וע"כ לא חייל איסור בשר מן החי על איסור אבמה"ח. [↑](#footnote-ref-43)
43. והישועות מלכו בריש הל' איסו"ב ובכתבים סימן י"ט תמה בזה, דמה נפ"מ אימתי נתלש מן הבהמה, הרי בשעת אכילתו כבר אי"ז חי, וכן הק' החזו"א בכריתות סימן ל"ז סק"א, וצ"ע, וביבין דעת סימן ט"ז סק"א כתב דשמא איירי הרי"ד בתלש בפיו ואכלו. [↑](#footnote-ref-44)
44. ולכאו' י"ל עוד עד"ז, למש"נ להלן דכל הא דלא חייל איסור טריפה קודם שיצא לאויר העולם, הוא משום דבתורת אבר מאברי אמו ל"ה טריפה, ולפ"ז הרי דבשוחט את העובר במעי אמו, דבעינן שיחול היתר השחיטה מכח החיות דהעובר, הרי דכלפי זה איכא לאיסור טריפה, ודמי להא דבן ח' חי ל"מ לו שחיטה במעי אמו, אף דבעודו במעי אמו יש בו להחיות דאמו. [↑](#footnote-ref-45)
45. ולפ"ז לכאו' כל שיצא האבר וכבר אינו ניתר בשחיטת אמו, חייל עליו איסור אבמה"ח, ומה שאמרו דנטרפה עם יציאת רובה, קאי לגבי האברים שבפנים דלא חייל עלייהו איסור אבמה"ח עד שיצא רובה, - אך לדעת הסוברים דאיסורא דאבר היוצא עכ"פ כשחזר קודם שחיטה הוא איסור בפנ"ע ולי"ב משום אבמה"ח, י"ל דגם האבר שיצא לא חל עליו איסור אבמה"ח עד שיצא רובה, אך אי נימא דרק כשחזר קודם שחיטה לי"ב משום אבמה"ח, י"ל דשפיר חשיב דחייל עליו איסור אבמה"ח כשיצא, דבזה ל"ש הטעם שכתב הרמב"ן דאינו עומד לאכול ממנו בלא שחיטה, - ועי' בתפארת יעקב בד"ה ודע שיש לדקדק ובחזו"א סימן ג' סק"ג במוסגר ובזכרון שמואל סימן ע"ד סק"ד מש"כ בזה, וצ"ע במה שדקדקו כן ממה שאמרו דנטרפה קודם יציאת רובה, ולכאו' הרי שפיר י"ל דמכוון הגמ' הוא כלפי האברים שבפנים. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך העירו מד' התוס' לעיל ק"ב א' ד"ה כי איצטריך דמשמע דאיסור אבמה"ח חייל בעודו במעי אמו, וע"כ הוצרכו לפרש דהא דאיסור טומאה קדים הוא משום דחייל בעוד שלא נקשרו אבריו בגידין, ונראה מזה דהא דלא חייל אבמה"ח קודם שנולד, הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, וע"כ התם דאיירי בבהמה טמאה חייל האיסור אף קודם שנולד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
47. ולכאו' זה ניחא רק למש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' כט: דהא דליכא במפרכסת משום אבמה"ח, הוא משום דחשיבא כמתה, וכן הביאו מל' הרמ"ה בסנהדרין ס"ג א' והתשב"ץ ח"ג סימן רצ"ו, אך למשמעות ד' הגרע"א בגל' יו"ד סימן י"ג דהא דליכא במפרכסת משום אבמה"ח, הוא משום דהשחיטה הוא מתיר לאיסור אבמה"ח, וכ"כ הזכר יצחק ח"א סימן ל"ג, עיי"ש, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-48)
48. ולכאו' מוכח כן, מהא דנפל שלא כלו חדשיו אסור משום נבילה, ומהא דהתולש אבר מן העובר אסור משום אבמה"ח, ולא אמרינן דחדשים גרמי, וקודם שכלו חדשיו לי"ב משום נבילה ומשום אבמה"ח, לדעת הסוברים דגם באיסור גיד בעינן חדשים, והיינו משום דאף דקודם שכלו חדשיו אין עליו תורת בהמה בפנ"ע, מ"מ הוי מכלל הבהמה דאמו, וע"כ יש בו משום נבילה ומשום אבמה"ח, וצ"ל דאף למש"כ הגר"ח בפ"ד ממאכ"א דאיסור נבילה לא חייל רק על כל הבהמה, מ"מ בעובר דיש בו חיות בפנ"ע, שפיר חייל עליו איסור נבילה, אף בתורת אבר מאברי אמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. ומה"ט לא פירשו התוס' דגם הא דאבמה"ח לא חייל קודם שנולד, הוא משום דבעינן שיצא לאויר העולם, וגם לא פירשו כמש"כ הראש יוסף בסוגיין דהוא משום דעובר ל"ה בכלל נפש, אלא פירשו דהוא משום דבמעי האם לאו לאברים קיימא, וגם התוס' בסוגיין לא כתבו להך דינא דבעינן שיצא לאויר העולם אלא באיסורי חלב וטריפה, ולא פירשו כן במה שאמרו דאיסור אבמה"ח לא חייל קודם שיולד, והיינו משום דיש לאסרו בתורת אבר מאברי האם, ובזה אין להצריך שיצא לאויר העולם, וגם לא איכפת לן דהעובר בפנ"ע ל"ה בכלל נפש.

    ויש להוסיף, דהנה התפארת יעקב בסוגיין בד"ה ודע שיש לדקדק ובד"ה אבל עיקר כתב, דאף דבמעי אמו יש בו איסור אבמה"ח בתורת אבר מאברי אמו, מ"מ כיון דאחר שנולד בטל דין זה דאמו וחל אבמה"ח של עצמו, בעינן שיחול איסור אבמה"ח זה כשנולד, ואם הוא אסור באיסור אחר לא חייל איסור אבמה"ח זה, וכן נקט הזכרון שמואל בסימן ע"ד סק"ד סוד"ה וק"ק ובד"ה ובאמת, ולפ"ז לא א"ש מש"נ, - אך לכאו' יש מקום לומר דליכא נפ"מ במה שנשתנה מלהיות אבר מאברי אמו להיות בהמה בפנ"ע, והוי זה אותו איסור אבמה"ח ואינו זבוח, ול"ב שישובו ויחולו בשעת לידתו. [↑](#footnote-ref-50)
50. ועיי"ש שכתב לישב בזה מה שאמרו לעיל ק"ב א' דפלוגתת תנאי אם אבמה"ח נוהג בטמאה הוא בדרשא דקראי, ולא פירשו דפליגי אם איסור אבמה"ח חל על איסור טמאה, והיינו משום דפלוגתייהו היא גם באבר שאין בו כזית בשר, דבזה ליכא משום אאחע"א. [↑](#footnote-ref-51)
51. אך הבית אברהם שם כתב, דאכתי תיקשי כן במה שאמרו לקמן בסוגיין באכל חלב מן החי מן הטריפה, דלחד לישנא לא חייל איסור טריפה על איסור אבמה"ח, וכיון דבע"כ איירי דאכל כוליא בחלבה, א"כ אפי' בנטרפה אח"כ יתחייב על הטריפה, כיון דמשום אבמה"ח אינו חייב אלא כשאכל את הכוליא בחלבה, ומשום טריפה הוא חייב בכזית, (והתם הרי איירי דיש בחלב עצמו כזית), וכתב דמזה ראי' ברורה לדעת הרמב"ם דחייב משום אבמה"ח אף על חצי אבר, עכ"ד, ועי' גם בצל"ח לעיל ק"ב ב' שהוכיח כעי"ז. [↑](#footnote-ref-52)
52. ולמש"כ הגרש"ש ביבמות סו"ס ל"א דכל מש"כ התוס' דאיסור אבמה"ח חייל על ח"ש דטריפה, הוא משום דאיסור אבמה"ח לא חייל על כל כ"ש וכ"ש, אלא חייל על האבר כולו, אך שאר איסורים החלים על כל כ"ש וכ"ש, אינם חלים על ח"ש, ונת' לעיל ק"ב ב', ניחא, דע"כ לא חייל איסור טריפה על איסור אבמה"ח, כיון דחלות איסור טריפה הוא כל כ"ש וכ"ש, דגם באיסור טריפה אי"ז אלא ח"ש, ואין איסור ח"ש חל על איסור ח"ש. [↑](#footnote-ref-53)
53. והזכר יצחק ח"א סימן ל"ג כתב, דהא דמיתה עושה ניפול, היינו משום דנעשה אבמה"ח מיד, והא דשחיטה אינה עושה ניפול, הוא משום דהשחיטה מועלת להתיר איסור אבמה"ח, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דחלו איסור טריפה ואיסור אבמה"ח בב"א. [↑](#footnote-ref-54)
54. ויסוד הדברים דהא דבב"א חיילי תרוייהו, אי"ז משום דאי"ז איסור חל "על" איסור, אלא הוא דכשהן חלין בב"א לא עדיף חד מחברי', ועד"ז נת' לעיל ע"ב ב' בהא דבב"א לא אמרינן שבע לי' טומאה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-55)
55. ובזה ניחא משה"ק החזו"א בסו"ס ז' במש"כ התוס' לקמן בסוגיין דהא דתלש חלב מן החי מן הטריפה, איירי בתלש חלב ונטרפה בו, והק' החזו"א דאין טריפות בתלישת חלב, ואי בתלש מעים והחלב שעליהן, איסור טריפה קדים, דבנקב נטרפה ולא נעשה אבר עד שנתלש רובו, ולפי הנ"ל ניחא, דאף דאיסור טריפות קדים זמן מועט, מ"מ חשיב כאיסור בת אחת וחיילי תרוייהו. [↑](#footnote-ref-56)
56. והגרע"א העמיד לקושייתו בין לר' יוחנן ובין לר"ל, ולכאו' לדעת ר' יוחנן הרי איסור בשר מן החי ואיסור טריפה חדא נינהו, וצ"ל דמכוון הגרע"א דמשמעות ל' הגמ' דהוא חייב משום טריפה, ואם התרו בו משום טריפה לוקה, וע"ז הק', דהיאך חייל איסור טריפה על איסור בשר מן החי, וזה לדעת רש"י ותוס' ודעימייהו דאיסור בשר מן החי אינו משום טריפה, - ולכאו' יש מקום לדון, דכיון דאיסור בשר מן החי ואיסור טריפה הוו מלאו אחד, לי"ב משום אאחע"א, ויש לדמותו לאלמנת ראובן שהיא אלמנת שמעון, דמבו' בקידושין ע"ז ב' דלי"ב משום אאחע"א, (אלא דהתם הוי שם א' ממש, ואין ללמוד מזה לדהכא), ועי' עוד בחי' הרמב"ן לעיל ל"ז א' דמשמע דמה"ט הוא דאיסור נבילה חייל על איסור טריפה, ועמש"כ בזה באו"ש מאכ"א פ"ד הי"ז ובאחיעזר ח"ב סימן ו' סק"ה. [↑](#footnote-ref-57)
57. וצ"ע דלכאו' יש בזה ב' נידונים, דבד' הרמב"ם נתחדש דאף אם תלש חצי אבר יש בו משום אבמה"ח, וזה אינו נלמד מסוגיין, דאף דמשמע הכא דאיירי שאכל את החלב לבדו, מ"מ י"ל דאיירי כשתלש כוליא בחלבה, ואכל את החלב לבדו, ומש"כ הרמב"ן דאכל כוליא בחלבה, הוא משום דס"ל כדעת התוס' לעיל צ"ו ב' דאינו חייב אלא כשאכל את כל האבר, - וכנראה דס"ל, דאם אין תורת אבמה"ח אלא כשתלש את כל האבר, אף אין לחייבו אלא כשאכל את כל האבר, וכל הא דהוא חייב אף כשאכל כזית מן האבר, הוא משום דאף כזית זה בפנ"ע יש עליו תורת אבר, וע"כ מהא דהוא חייב על אכילת החלב בפנ"ע משום אבמה"ח, יש ללמוד דאם תלש מקצת מן האבר יש בו משום אבמה"ח, אך אי"ז מתישב למש"כ החת"ס ודעימי' בדעת הרמב"ם, דאם תלש אבר ואח"כ הפריד הבשר ואכלו, חייב עליו משום אבמה"ח, אף דאם פירש הבשר מן החי בפנ"ע אין בו משום אבמה"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך כתב שם דזה דלא כמש"כ הראשונים בשם הראב"ד דהחיוב הכא הוא משום בשר מן החי, והרשב"א לעיל צ"ח ב' כתב בשמו דילפינן לה מקרא דובשר בשדה טרפה, - ואמנם הראב"ד בס' איסור משהו כתב דילפינן לה מקרא דלא תאכל הנפש עם הבשר, אך כתב להדיא דהוא חיוב דבשר מן החי, וזה כמש"כ רש"י לעיל בסוגיין דאיסור אבמה"ח נלמד מקרא דלא תאכל הנפש, ואיסור בשר מן החי נלמד מקרא דעם הבשר, וצ"ע דזה שלא כדעת ר' יוחנן גופי' דאיסור בשר מן החי נלמד מקרא דבשר בשדה טרפה. [↑](#footnote-ref-59)
59. ואמנם השעה"מ בפי"ז מאיסו"ב ה"ח תמה ע"ז, ממה שאמרו בבכורות ו' ב' דחָלב מנ"ל דשרי, והרי דאף חלב הוי בכלל אבמה"ח, אף שאינו בכלל בשר, אך החת"ס נחלק ע"ז וכתב דנידון הגמ' שם הוא לאסור את החלב משום יוצא, וכ"כ בגל' הגרע"א לשעה"מ שם, והובא בחי' הגרע"א לעיל ק"ב ב', וכ"כ הפר"ח גופי' בסימן ס"ב סק"ג בקו"א, והוכיח כן ממה שאמרו בסנהדרין נ"ט א' דדם מן החי אינו בכלל אבמה"ח, וה"נ חלב אינו בכלל אבמה"ח, וחזר בו ממש"כ בספרו שם, - ובד' הש"ך בסימן פ"א סקי"ב מבו' דנידון הגמ' שם הוא לאסור את החלב משום בשר מן החי, וצ"ע דבאיסור בשר מן החי נקטו הראשונים דבעינן דוקא בשר, וכל שאין שמו בשר אינו בכלל האיסור, והפליתי שם סק"ו כתב דנידון הגמ' הוא לאסרו משום יוצא, - ובתשו' נובי"ת יו"ד סימן ל"ו כתב דנידון הגמ' אינו לא משום אבר מן החי ולא משום בשר מן החי, דהחלב אינו לא אבר ולא בשר, אלא משום אינו זבוח. [↑](#footnote-ref-60)
60. והתפארת יעקב כתב דבד' רש"י הי' מקום לפרש דכונתו, דמהא דחלב השליל מותר, יש ללמוד דלא חייל עליו איסור בעודו במעי אמו, דאם הי' נאסר, ל"ה השחיטה מועלת להתירו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-61)
61. ולכאו' ד"ז תליא במה שיש לדון כשהוציא העובר אבר שיש בו חלב לחוץ והחזירו, אם השחיטה מתרת לאיסור חלב, ואינו אסור אלא משום יוצא, או דבכה"ג אין השחיטה מתרת לאיסור החלב, ובזה תליא הפלוגתא אם כשיצא החלב לחוץ ועדיין הוא מחובר לבהמה חייל עלי' איסורא, דהרי הא דאין החלב נאסר במעי אמו, הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-62)
62. וכן צ"ל לדעת הרמב"ן והרשב"א דמה שאמרו דלא חייל עליו איסור חלב אלא כשיצא לאויר העולם, הוא מכח הא דה"ז עומד להיות ניתר בשחיטה, ולפ"ז הדין נותן דכל שיצא החלב לחוץ וכבר אינו ניתר בשחיטת אמו, ומבו' בפי' הר"ן לעיל ע"ה א' דבכה"ג ל"מ השחיטה להתיר לאיסור חלב, חשיב דחייל איסור חלב, ובע"כ דמה שאמרו הכא דלא חייל איסור חלב אלא ביציאת רובה, הוא על החלב שבפנים, אך אי נימא דמש"כ הר"ן דכשהוציא העובר אבר שיש בו חלב לחוץ, ל"מ השחיטה להתיר לאיסור חלב, הוא רק קודם חזרה, אך אם החזירו קודם שחיטה, מהני השחיטה להתיר לאיסור חלב, יש מקום לומר דסגי בהכי לחשוב דעדיין לא חייל איסור חלב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. ולכאו' י"ל, דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דל"מ הא דאיסורו נוהג בבני נח לחשבו כאיסור מוסיף, אלא מהני לחשבו כאיסור חמור, ולפ"ז י"ל דע"כ אי"ז טעם שיחול איסור אבמה"ח על איסור חלב דחמיר טפי שהוא בכרת, ואף דאיכא בחלב קולא אחרינא דהותר מכללו, מ"מ כיון שיש בו כרת, לא מצינו לחשוב לאיסור אבמה"ח כאיסור חמור מאיסור חלב, ובע"כ דטעמא דמ"ד דאיסור אבמה"ח חייל גם על איסור חלב, הוא משום דס"ל דאיסור חל על איסור. [↑](#footnote-ref-64)
64. והתוס' במעילה ט"ז א' פירשו דפלוגתת אמוראי שם בנבלת בהמה טמאה אם חייבין עלי' משום נבילה, הוא אם ילפינן מהא דנבילה חייל על חלב, דה"נ חייל על טמאה, ומבו' לפ"ז דיש ללמוד מהא דחייל על חלב דה"נ חייל על שאר הבהמה אף כשהיא אסורה באיסור אחר. [↑](#footnote-ref-65)
65. והראש יוסף רמז למש"כ לעיל בסוגיין, דלדעת הראב"ד ודעימי' דחלב מן החי ל"ה בכלל אבמה"ח, וא"כ נמצא דאיסור טריפה על איסור אבמה"ח הוי איסור כולל, דהוא כולל שאר דברים מן הבהמה שאינם בכלל אבמה"ח, למש"כ התוס' לעיל דלכו"ע לאו לחתיכת בשר עומדת, והק' ע"ד התוס' ביבמות ל"ג ב' סוד"ה א"ר יוסי, שכתבו דטריפה על אבמה"ח ל"ה כולל, - וצ"ע דאף דדעת הראב"ד דמקצת מאבר בפנ"ע ל"ה בכלל אבמה"ח, מ"מ כל האבר הוי אבמה"ח, ונמצא דכל חלקי הבהמה אסורין משום אבמה"ח, ואם משום דאם יפרוש חצי אבר בפנ"ע לא יהא בו משום אבמה"ח, הרי גם לדעת הרמב"ם אם יפרוש הבשר בפנ"ע מאבר שיש בו גידין ועצמות, לא יהא בו משום אבמה"ח. [↑](#footnote-ref-66)
66. ובפשוטו י"ל, דאף דלפ"מ דקי"ל דאיסור חל על איסור באיסור כולל ומוסיף, מתפרש כן הא דאיסור טריפה חל על איסור חלב, מ"מ למ"ד דאאחע"א אף באיסור כולל ומוסיף, בע"כ דהא דגלי קרא דטריפה חל על חלב, הוא גזה"כ בעלמא, וכמש"כ כן המ"מ בהל' איסו"ב שם, וי"ל דהכי ס"ל לר' אמי, וע"כ מדמי לה דה"נ חייל איסור חלב על איסור אבמה"ח, וכ"ה מבו' בחי' הגרע"א בתו"ד, עיי"ש, אך אכתי יש להעיר, דמ"ט הוצרכו לפרש בטעמא דר"ח בר אבא דפליג, דהוא משום דשאני חלב שהותר מכללו, ולא פירשו דאיהו ס"ל דהא דטריפה חל על חלב הוא משום דהוי איסור כולל. [↑](#footnote-ref-67)
67. והמנ"ח במצוה תנ"ב כתב דלמש"כ התוס' דהא דבעינן אבר שלם הוא משום דחידוש הוא, הרי דבאבר שאין בו עצם דלאו חידוש הוא, ל"ב שיהא אבר שלם, ועמש"נ לעיל ק"א ב' בהערה דכ"ה מבו' בד' הפר"ח בסימן ס"ב סק"ג, אך נת' שם להעיר, דלכאו' גם באבר שיש בו עצם, כל שאכל כזית בשר, לאו חידוש הוא, ומ"ט בכה"ג נקטו דבעינן שיהא אבר שלם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
68. וי"ל דהתוס' לטעמייהו ל"ה מצי לפרושי כפירש"י דאיירי כשנחלק סמוך לבית הבליעה, ואזיל ר' יוחנן לטעמי' דבתר הנאת גרונו אזלינן, דמ"מ כיון דבשעת בליעתו כבר אין עליו תורת אבר הי' לנו לפטרו, וזה אי נימא דגם למ"ד דבתר הנאת גרונו אזלינן, אינו חייב אלא כשבלע, ונת' להלן, ובע"כ דהא דהוא חייב כשחילקו מבפנים הוא משום דדרך הוא שנחלק בפיו בשעת לעיסה, - אך לרש"י לטעמי' דהא דפטרינן כשחילקו מבחוץ, הוא משום דאי"ז מצטרף אלא בב"א, הרי דכיון דלצירוף האכילה אזלינן בתר הנאת גרונו, סגי במה שנהנה גרונו בב"א בכל הכזית, ועד"ז כתב בחי' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א בדעת הרמב"ם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-69)
69. ובתשו' זרע אברהם סימן י"ג סק"ט כתב לישב, דהכא דהחידוש הוא דחשיב אכילה אף דהוא גידין ועצמות, ס"ד דבעינן אכילה גמורה שהיא בב"א ממש, אך התם דהחידוש הוא דבעינן אכילה, ס"ד דמהני אף אכילה כ"ד שהיא ביותר מכדא"פ, וכעי"ז כתב הגרי"פ לאוין ע"ו ד"ה מיהו נראה. [↑](#footnote-ref-70)
70. ובתשו' זרע אברהם סימן י"ג סק"ט הק' ע"ז ממש"כ רש"י לעיל פ"ג א' סוד"ה דלית בי דאם אכל גיד בתוך כדא"פ חייב, וכתב לישב דד' רש"י קיימי לדעת ר' יהודה, ואיהו ס"ל לעיל ק' ב' דיש בגידין בנו"ט ואי"ז חידוש, וע"כ לדעתו אם אכלו בתוך כדא"פ חייב, - אמנם בד' המאירי לעיל שם משמע דאף לדינא הוא חייב בכה"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-71)
71. ואמנם הנה בחי' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א בסו"ד כתב דלדעת רש"י הא דחילקו מבחוץ פטור, הוא לענין צירופא דגידין ועצמות, וי"ל לפי דבריו דהצד דאינו חייב אלא בב"א, היינו דאין הגידין והעצמות מצטרפין לבשר, אלא כשהוא אוכלן עם הבשר בב"א ממש, אך כל שאכלן בזאח"ז אינם מצטרפין לבשר, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא באבמה"ח דהגידין והעצמות מצטרפין לבשר, אך בגיד הנשה ודכוותי', שפיר הוא מצטרף אף כשלא אכלו בב"א, - ושו"ר עד"ז בתשו' כת"ס יו"ד סימן ל"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-72)
72. ולכאו' דבריו מתישבים רק לפמש"כ הגרע"א בסוגיין ללמוד מד' התוס' ממעילה ט"ז א' דאף אם אכל ב' אבמה"ח שלימים אין מצטרפין לכזית, אך לפ"מ שנסתפק הגרע"א דבכה"ג הוא חייב, הרי דכל שאכל אבמה"ח שלם שאין בו כזית, שפיר יש בזה לאיסורא דח"ש, ובגונא דחילקו להאבמה"ח, לדעת התוס' דהוא פטור, לכאו' ודאי ל"ש איסורא דח"ש, (אף אי נימא דאיסורא דח"ש לא תלי בהא דחזי לאצטרופי), כיון דאין עליו תורת אבר כלל, וכ"כ במשנת ר"א שם. [↑](#footnote-ref-73)
73. ועי' עוד במנ"ח מצוה קס"ג ובמצוה שס"ח שכתב דבאותם האיסורים דלא חזיין לאכילה דאינו חייב עליהן אלא כשאכלן בב"א, לדעת רש"י ודעימי', לי"ב לאיסורא דח"ש, כיון דלא חזי לאיצטרופי. [↑](#footnote-ref-74)
74. וצ"ע לדעתם מסוגיית הגמ' בכתובות ל' ב' דמבו' דכ"ז דמצי לאהדורי אכתי לא חשיב כאכילה, וכמו שהוכיח כן בחי' הגר"ח בהל' שאה"ט, ועי' בחי' חת"ס בכתובות שם מש"כ בזה, וצ"ע, ויש שפירשו דשאני התם דתחב לו חבירו לתוך פיו ולא לעסו וליכא הנאת גרונו, ובכה"ג אינו חייב אלא כשבלע, - אך צ"ע אם אכן הוא כן, דכל שלא לעסו, ליכא הנאת גרונו, או דלעולם חשבינן לה כהנאת גרונו, ועי' בראש יוסף לעיל ק"ב ב' דלכאו' מבו' מדבריו דגם בבלע בלא לעיסה, איכא הנאת גרונו, וכן משמע מהא דמחייבינן הכא בחילקו מבפנים משום דאיכא הנאת גרונו, והרי דאף קודם שלעסו וחילקו, חשיב דאיכא הנאת גרונו, (ובערוה"ש או"ח סימן תע"ה סי"ד נקט דבבלע ליכא הנאת גרונו), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
75. ועיי"ש שהוכיח כן מפלוגתת תנאי בירושלמי רפ"ח דתרומות אם הלעוס כבלוע, ופסק הרמב"ם בפ"י מתרומות הי"ג דל"ה כבלוע, ועמש"כ בזה המראה"פ בירושלמי שם ובדרך אמונה בביאוה"ל בהל' תרומות שם. [↑](#footnote-ref-76)
76. וכן נראה בד' הב"י בסימן ר"י שכתב בדין חיוב ברכה, דלא בטעימת חיך תליא אלא באכילת תליא כדכתיב ואכלת וברכת ואכילה היינו הנאת מעיים כדברי הרא"ש ז"ל, ובס' שרשי הים פ"ד משבועות תמה ע"ז, דהרי קי"ל הכא דבתר הנאת גרונו אזלינן, ובע"כ מד' הב"י, דאף דבתר הנאת גרונו אזלינן, מ"מ אינו חייב אלא כשבא המאכל למעיו, ופירש הב"י דזהו מש"כ הרא"ש בפ"ב דברכות דמטעמת א"צ ברכה כיון שאינו נהנה בתוך מעיו, דאי"ז משום דשאני ברכה משאר דיני אכילה ובעינן בה הנאת מעיו, (וכמו שפירשו כן הפנים מאירות ח"ב סימן כ"ז והראש יוסף בברכות שם והאג"ט טוחן סקס"ב אות ב' ג' ובהגהה שם), אלא כונתו דלא חשיב זה כאכילה כלל כיון שלא בלע ולא נכנס המאכל למעיו, (וכמו שפירשו כן המהר"ם שיק והערוה"ש שם). [↑](#footnote-ref-77)
77. וכ"ה מבו' באחיעזר שם בתחילת דבריו ובסוף דבריו, דכשאינו אוכל דרך הגרון דאין ע"ז שם אכילה כלל, אינו חייב, אף אם החיוב תלוי רק בהנאת מעיו, וכ"כ בתשו' מהרש"ם ח"א סימן קכ"ג. [↑](#footnote-ref-78)
78. ואמנם מדבריהם נראה דס"ל, דעיקר דינא דהנאת גרונו, הוא דאיכא מעשה אכילה בגרונו, ואי"ז דין בפנ"ע דבעינן "הנאת" גרונו, וע"ז שפיר הוכיחו מהא דבעינן כדרך אכילה וכו', ועיי"ש באחיעזר בתו"ד שצידד דדין הנאת גרונו מתקיים גם באכילה שלא כדרך, וצ"ע עוד בזה, - ועי' עוד בחי' סוגיות להחת"ס סוגיא דח"ש ובחי' ברוך טעם מכות כ"א ב' שנקטו דלר"ל חייב אף כשאכלו שלא כדרך אכילה, כיון דאיכא הנאת מעיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. והאו"ש והאחיעזר שם הוכיחו עוד, ממה שאמרו בשבועות י"ג א' ובכריתות ז' א' דמשכח"ל כרת דיוהכ"פ כגון דבהדי דאכיל נהמא חנקתי' אומצא ומת, והרי דהוא חייב בהנאת גרונו לחוד, וכבר עמד ע"ז החת"ס גופי' בסוגיין ובליקוטי תשו' סימן כ"ב, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך מד' רש"י שכתב דפליג על רב דימי ורבין, משמע דס"ל דהא דפטרינן בחילקו מבחוץ, הוא אף כשיש בו כזית בשר, אך בחי' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א בסו"ד נקט דגם לדעת רש"י כל הא דפטרינן כשחילקו מבחוץ הוא דבכה"ג אין הגידין והעצמות מצטרפין, - ועי' גם במנ"ח מצוה תנ"ב שכתב דפשוט דכל הא דאינו מצטרף בכדא"פ הוא רק באבר מן החי דבעינן לצירוף הגידין והעצמות, אך באבר שאין בו אלא בשר, ה"ז מצטרף בכדא"פ, ובהמש"ד המנ"ח שם מבו' דה"נ הוא באבר שיש בו גידין ועצמות ואכל ממנו כזית בשר. [↑](#footnote-ref-81)
81. ונפ"מ בזה, דאף אי נימא דביוהכ"פ אינו חייב אלא בהנאת מעיו, מ"מ כל שאכל ככותבת, לא יועיל מה שיקיא אותו, ועד"ז הוא לענין אכילת מצה דאף אי נימא דבעינן הנאת מעיו, מ"מ אם אכל כזית והקיא יצא יד"ח, וזה דלא כמש"כ בכמה מספרי הזמן. [↑](#footnote-ref-82)
82. ולמש"כ החת"ס בדעת רש"י דהנאת מעיו הוא כשיצא מבית מקום גרונו לבית בליעתו, ודלא כמשמעות ד' התוס' דהוא במקום העיכול, שמא יש מקום לומר, דאמנם לרש"י לטעמי' ודאי דיש לחייב כשאכל כזית והקיאו, אך לדעת התוס' שמא כל שהקיאו ולא נתעכל במעיו, לא נתקיים בזה הנאת מעיו, ועי' בתפארת יעקב בתו"ד במש"כ ע"ד התוס' בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
83. ועיי"ש בסק"א שהביא דבתוספתא פט"ו דשבת תניא להדיא דבן ח' חי, פרש ממנו אבר ה"ה כאבמה"ח, ולכאו' הוא שלא כד' הראב"ד, ועיי"ש במש"כ לישב בזה בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-84)