שיעור מד רטז יד- ריז א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור מד**

**~ סימן רטז סעי' יד – סי' ריז סעי' א ~**

## [סעיף יד] המריח באתרוג של מצוה מברך עליו, ויש אומרים שאינו מברך, לכך נכון שלא להריח בו. הגה: י"א דהמריח בפת חם יש לו לברך שנתן ריח טוב בפת, וי"א דאין לברך עליו, לכך אין להריח בו.

# ברכה על ריח אתרוג של מצוה

ובמשנ"ב (ס"ק נב) הביא מהמג"א דאף להשיטות שאינו מברך על אתרוג של מצוה, אם נטלו בשביל להריח בו צריך לברך עליו, אך י"א שאפילו בזה אין מברכין דכל שבעת ימי החג האתרוג עומד למצוה ולא לריח ואין מברכים עליו אפילו אם נטלו להריח בו. ובביאור הלכה (ד"ה המריח) האריך בזה, ומסקנתו שאף שהוא נוטה לדברי המג"א שאם נטלו להריח בו יכול לברך עליו, מ"מ לכתחילה יש לחוש לדעת הא"ר שכל החג אינו עומד לריח ולכן ראוי שלא להריח בו, אכן בדיעבד אם הריח אותו יברך עליו. ולאחר חג הסוכות לכו"ע אם נטלו להריח חייב לברך.

# הטעם שאין מברכים על ריח אתרוג

והנה המשנ"ב (ס"ק נב) ביאר טעם הי"א שהמריח אתרוג אינו מברך עליו דלאו לריח עבידא כיון שהוא של מצוה. ולכאורה נראה הכוונה דדמיא למה שנתבאר בברכות (נג, א, והובא בשו"ע בסמוך ריש סימן ריז) שאין מברכים על בשמים של מתים כי הם לא נעשו לריח, וה"נ אתרוג של מצוה לא נועד לריח אלא למצוה, ושיטת הי"א בשו"ע סוברת שהמצוה אינה מפקיעה את האתרוג מייעודו להריח בו, ולכן אף אם נטלו למצוה אם כוונתו גם להריח מברך עליו.

וכעין זה כתב בביאור הגר"א דטעם הסוברים שאין מברכים על ריח האתרוג הוא משום דדמיא לבשמים של מתים שאינו נעשה להריח וה"נ האתרוג נועד למצוה ולא בשביל להריח בו.

# הטעם שאין מברכים על ריח הפת

והנה בביאור הגר"א שם ביאר כך גם את שיטת הי"א שאין מברכים על ריח הפת, דהוא מטעם שהפת לא נועדה לריח אלא לאכילה ודמיא לבשמים של מתים שאין מברכין עליהם.

אכן לעניין הברכה על פת חמה מצינו במשנ"ב כאן (ס"ק נה) ביאור חדש דהטעם שאין מברכין על ריח הפת משום שאין הריח שלו חשוב שיהא ראוי לברך עליו. ולפי שיטה זו אפילו אם נטל את הפת להדיא כדי להריח בה אין לברך עליה, כיון שאין זה ריח חשוב.

ומתבאר דלדעת המשנ"ב המחלוקת האם מברכים על ריח אתרוג אינו דומה למחלוקת אם מברכים על ריח הפת דהטעם שלא מברכים על אתרוג של מצוה הוא משום דדמי לבשמים של מת שאינו עומד לריח, והטעם שאין מברכים על פת הוא מטעם אחר דריח הפת אינו דבר חשוב, אך לדעת הגר"א המחלוקת בפת היא מאותם הטעמים של המחלוקת באתרוג דאין מברכים על ריח הפת ועל ריח האתרוג משום דאינם עומדים לריח ודמיא לבשמים של מתים שאין מברכים עליהם כי הם באים רק כדי להעביר את הריח.

וכבר העיר בזה בשעה"צ כאן (ס"ק מז) דלפי סברתו במשנ"ב בעניין פת חמה דאין זה ריח חשוב אז אפילו אם נטל את הפת כדי להריח בה א"צ לברך, אך למש"כ הביאור הלכה בדעת הגר"א הנ"ל דהטעם שאין מברכים הוא משום דדמי לבשמים של מתים, אם נטלו להדיא גם בשביל להריח בו צריך לברך על ריחו, ומסיק דספק ברכות להקל.

# נטל את האתרוג רק כדי להריח בו

והנה בביאור הלכה לעיל (סעיף ב ד"ה או לאוכלו) ביאר סעיף זה דמיירי באופן שנטל את האתרוג גם כדי לצאת בו וגם כדי להריח בו דדיעה הראשונה סוברת דצריך לברך על הריח ככל פרי המריח, והדיעה השניה ס"ל דכיון שנטלו לצורך המצוה חשיב כדבר שאינו עומד לריח כלל ולכן אין מברך עליו. וכן ביאר הביאור הלכה שם את המחלוקת בפת חמה דמיירי בנטלה על מנת לאוכלה ונחלקו האם מברך על הריח או דכיון שנטלו לצורך האכילה שזה עיקר הייעוד של הפת דהריח אינו אלא לזמן קצר, אין מברך על ריח הפת, דאין ריח זה חשוב כשהוא נותן ריח רק לזמן [ואף שדעת הביאור הלכה שעל כל הפירות אם נטלן לאכול וגם להריח צריך לברך על הריח היינו משום דאף שעיקר ייעודן הוא לאכילה מ"מ יש חשיבות גם לריח שלהם משא"כ פת שריחו הוא רק זמני לכן אם נטלו לאוכלו י"א שאין מברך כלל]. ולדבריו יוצא כל מחלוקתם היא בנטלו גם לצאת בו וכן בפת בנטלה גם לאכילה, אך אם נטלם כדי להריח בהם ודאי צריך לברך עליהם [אך כבר נתבאר דלפי סברת המשנ"ב שעל ריח הפת לא מברכים משום שהוא לא ריח חשוב, אז אפילו אם נטלו כדי להריח בו אין מברכים עליו].

ובעיקר סברת המשנ"ב בדעת הגר"א דאין מברכין על אתרוג של מצוה משום דדמיא לבשמים של מתים שאין מברכים עליהם כיון שלא נעשו לריח, צ"ע דבבשמים של מתים מבואר שאפילו אם נטלו להריח בו אינו מברך (עי' משנ"ב סימן ריז ס"ק י), אך לעניין אתרוג אם נטל אותו להריח בו מברך. וכבר הרגיש בזה השעה"צ (שם ס"ק טז) וכתב לחלק דבשמים של מתים גרעו טפי דנעשו בפירוש להעביר הסירחון ולא להריח, ולכן אפילו אם נטלם כדי להריח בהם אינו מברך עליהם. וקצ"ב מה כוונתו, ואולי כוונתו שאתרוג עומד למצוה, ומחמת כן אינו עומד לריח, אך בשמים של מתים גרעי טפי כי יש לו מחשבה חיובית שלא יעמדו לריח, וע"ש בשעה"צ דמ"מ לא ברירא כל כך דבר זה.

אמנם דעת החזו"א (הובא באורך בשיעורים הקודמים) שבאמת גם באתרוג של מצוה אפילו אם נטלו להריח בו אינו מברך כשהוא מיועד למצוה, וכן פת אפילו אם נטל להריח אינו מברך כי עיקר מטרת אפייתו היא לאכילה, ולדעתו יכול לברך על ריח אתרוג וריח הפת רק אם הוא מיועד לריח, ולדבריו א"ש דדין אתרוג דומה ממש לבשמים של מתים שאין מברכים עליו כלל כיון שהוא אינו מיועד לריח.

ועכ"פ לדינא נראה דיש לחוש מספק ברכות שאין מברכין על ריח הפת וכן על הריח של שאר פירות אא"כ הם מיוחדים לריח, דחיישינן לדעת החזו"א הנ"ל. ולדעת המשנ"ב על ריח הפת אין מברכים אפילו אם הוא מיוחד לריח כיון שריח הפת אינו חשוב.

## [סימן ריז סעיף א] הנכנס לחנותו של בשם שיש בו מיני בשמים, מברך בורא מיני בשמים, ישב שם כל היום אינו מברך אלא אחת, נכנס ויוצא נכנס ויוצא מברך על כל פעם. ודוקא שלא היה דעתו לחזור, אבל היה דעתו לחזור לא יברך.

# הטעם שאין שינוי מקום בברכת הריח

מבואר בשו"ע שאם יצא לחנות של בשם אחר ודעתו לחזור אינו צריך לחזור ולברך. ובמג"א (ס"ק ג) הקשה מדוע אין כאן שינוי מקום שהרי הבשמים הוא דבר שאינו טעון ברכה במקומו וכל ששינה מקומו הוי היסח הדעת שצריך לחזור ולברך, וביאר המג"א שכאן אין דיני שינוי מקום כיון שכשהוא חוזר הוא מריח את אותם הבשמים. אמנם הגר"א תמה על דבריו שהרי גם בברקים ורעמים מצינו שאינו מברך עושה מעשה בראשית כל שלא נתפזרו העננים, ואפילו אם הוא משנה מקומו אינו חוזר ומברך, ואף דבכל פעם הוא רואה ושומע הברקים והרעמים אחרים.

עוד הקשה הגר"א דהנה מצינו בשו"ע (סימן ריח סעיף ג) שאינו מברך על ברכות הראיה כגון הרואה מקום שנעשו בו ניסים, אלא אם יש הפסק של שלושים יום בין ראיה לראיה, והקשה המג"א (שם ס"ק ה) דמ"ש מברקים וזוועות ומברכת הריח שא"צ שלושים יום בין ראיה לראיה, ותירץ דבברקים וזוועות הוא רואה בכל פעם דבר אחר, אך בברכת הראיה כשרואה את אותו הדבר אינו מברך עליו אא"כ עבר שלושים יום, ולעניין בושם כתב דאף שהוא מריח אותו דבר הנאתו דומה לאכילה שמברך בכל פעם ופעם, ועוד ביאר דהריח כל הזמן מוסיף והולך, ולכן אינו מריח את אותו בושם שהריח קודם לכן. ומזה מוכח דבכל פעם שמריח חשיב שמריח דבר אחר ממה שהריח בתחילה וא"כ נדחו דברי המג"א שכתב שהטעם שאין שינוי מקום בברכת הריח הוא משום שמברך על אותו הריח, שהרי כיון שהריח מוסיף והולך חשיב שמריח ריח אחר.

ובמג"א שם תירץ תירוץ נוסף בטעם הדבר שאין בעיה של שינוי מקום דהכא אינו עושה מעשה אלא מריח ממילא, וכל שא"צ לעשות מעשה מועילה דעתו ואין לחוש לשינוי מקום. ומשמע שגם הגר"א סבר שהעיקר כתירוץ זה שהרי לא דחאו.

ובט"ז כאן ציין למש"כ בסימן תרלט (ס"ק כ) דמבואר שם תירוץ שלישי בטעם הדבר שאין בעיה של שינוי מקום בחנות של בשם, דהקשה שם הט"ז מדוע מי שיצא מהסוכה לעשות ענייניו אפילו אם הייתה דעתו לחזור בהמשך היום ולאכול בסוכה צריך לברך על האכילה השניה בסוכה, ומאי שנא מחנות של בשם שכל שדעתו לחזור באותו היום אם לא הסיח דעתו אינו חוזר ומברך. וביאר הט"ז דלעניין אכילה בסוכה כיון שאינו יכול לאכול כל היום, לכן היציאה והחזרה הרי זו אכילה חדשה, ולא מהני דעתו דהוי כמו שיהיה דעתו לאכול למחרת, אך בריח כיון שיכול להריח כל היום כולו אין בשינוי מקום משום הפסק דהכל חשיב כעניין של אותו היום.

# שינוי מקום בברכת הטלית

והנה מצינו בשו"ע (סימן ח סעיף יג) דהלובש טלית קטן ומברך עליו, וכשהולך לבית הכנסת מתעטף בטלית גדול, צריך לברך עליו, דהליכה מביתו לבית הכנסת חשיבא הפסק, והיינו דשינוי מקום הוי הפסק. ובביאור הגר"א שם פליג על דברי השו"ע וס"ל דהעיקר שא"צ לברך אף שהיה שינוי מקום והביא ראיה מחנות של בשם דשינוי מקום לא הוי הפסק.

ובנשמת אדם (כלל יב ס"ק א) מבאר דהטעם שאין שינוי מקום בטלית משום דבדבר מצוה אין שינוי מקום כיון שהיא מצוה חיובית וכיון שמוטל על הגברא לקיים את המצוה אין בזה משום שינוי מקום. ובביאור הלכה (סימן ח סעיף יג ד"ה חשיבא הפסק) שנקט דזו כוונת הגר"א, אך דבריו צ"ע שהרי הגר"א הוכיח את דבריו מבושם, ומבואר שזה אינו משום שבדבר מצוה אין שינוי מקום.

והנה לפי מה שכתבנו דהגר"א ס"ל כתירוצו השני של המג"א דהטעם שבחנות של בשם אין הפסק משום שינוי מקום הוא משום דכל שאינו עושה מעשה אלא מריח ממילא מהני דעתו, א"כ צ"ע איך דימה לכאן הרי בטלית צריך לעשות מעשה כדי ללובשו ומדוע אין בו משום שינוי מקום.

ויתכן דס"ל כדעת הט"ז דהכא הרי יכול להלביש את אותה הציצית כל היום כולו והוי כריח שכל היום יכול להריח, ולכן אין בשינוי מקום משום הפסק [אך עדיין יש לדון דבטלית הוא מברך על מעשה הלבישה ואת מעשה הלבישה הוא כבר גמר, ואינו עוסק במעשה הלבישה כל היום, משא"כ בריח שהוא מריח כל היום כולו ויל"ע].

ויותר נראה שלהגר"א יש סברא חדשה בטעם שאין שינוי מקום בברכת הבשמים והיינו דרק באכילה יש דיני שינוי מקום כי אדם קובע מקום לאכילתו, אך ריח שאין הדרך לקבוע לו מקום לא נאמר בזה דיני שינוי מקום. וזה כוונת הגר"א גם בברכת הטלית שאין קביעות ללבישתו דאין בזה דיני שינוי מקום.

סיכום הדברים:

1. אתרוג של מצוה י"א שאין מברכים עליו וי"א שמברכים, ואם נטלו רק כדי להריח בו י"א שלכו"ע מברך וי"א שגם בזה אין מברכים. ואחר חג הסוכות מברכים עליו כי הוא עומד לריח
2. המשנ"ב ביאר שאין מברכין על אתרוג של מצוה דלאו לריח עבידא, וכ"כ בביאור הגר"א דדמיא לבשמים של מתים שאין מברכים עליהם כי לא ניתנו לריח אלא כדי להעביר את הריח הרע.
3. על ריח הפת י"א שמברך וי"א שאינו מברך, והגר"א ביאר שאין מברכין דדמי לבשמים של מת, אך המשנ"ב כתב טעם חדש דהוא משום שהריח של הפת אינו חשוב.
4. לדעת המשנ"ב אם נטל את האתרוג להדיא כדי להריח בו צריך לברך עליו, וכן הדין גם לעניין ריח הפת, אמנם לפי טעם המשנ"ב דאין ריחו חשוב א"צ לברך. אכן דעת החזו"א דכל שאינו עומד להריח בו אין מברכין עליו אפילו אם נטלו להריח בו.
5. המברך על הריח ויצא מביתו וחזר א"צ לברך עליו. והקשו האחרונים מדוע אין בזה דין שינוי מקום ומצינו בזה ד' תירוצים: **א]** תירוץ המג"א שאין דין שינוי מקום כיון שהוא חוזר ומריח את אותו הריח [והגר"א תמה על דין זה דנסתר מדברי המג"א במקום אחר שכתב שכל רגע הריח מתחדש] **ב]** דכל שאינו צריך לעשות מעשה כדי לברך אין בעיה של שינוי מקום **ג]** תירוץ הט"ז דכל דבר שיכול להריח כל היום לא נאמר בזה דין שינוי מקום, ורק אכילה שאין אוכל כל הזמן שינוי מקום נחשב הפסק **ד]** תירוץ הגר"א דאוכל שיש קבע לאכילתו יש בו דיני שינוי מקום אך ריח שאין לו קבע אין בו דיני שינוי מקום.