כה 3
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / כה

הצורם אוזן הפר.

[עי' בכורות לט' ב']

האחרונים חקרו אם יסוד הפסול הוא מום, או דבעי' שתהיה הבהמה שלימה ונ"מ במום שאינו חסר, וכן איפכא חסרון שאינו מום, ועי' גרי"ז דחסרון שאינו מום אינו נחשב חסרון. וכן בקר"א דדווקא חסרון של מום, דאם היה כשר בו מחיים, הרי דזה 'פר שהיה כבר'. ובד' הרמב"ם שכ' 'חסר מאבריה כל שהוא', הקר"א מדקדק דסגי בחסרון כ"ש וכן דקדק במנ"ח. הגרי"ז דקדק מהר"מ דזה פסול חדש דלא הזכיר ל' מום, וכ' שם ב' פעמים ל' חסר וחסירה, וכן דהר"מ לא הביאו בהל' מומין. והאחיעזר ג' ל' ו' דכוונת הר"מ 'כל שהוא' היינו באופן שנעשה עי"ז בע"מ. והשפ"א דקדק ד' הר"מ דרק חסרון אבר פוסל, ולא סגי בסתם מום, ונוקט דאדרבה א"ז פסול חדש לא סגי בסתם מום ובעי' דווקא חסרון אבר, דמום לבד אינו סיבה לפסול דהרי בלא"ה היה מקודם חי ועכשיו הוא מת.

ובכל ל' הר"מ צ"ע דבתחילה כ' דנפסלה הבהמה, ואח"כ כ' ד'לא יקבל', ושוב כ' דהזריקה פסולה, ולמה נצרך לכפול הדין, וגם כתבו פעם בל' פסול ואח"כ כ' הרי זה לא יקבל דמשמע דזה רק לכתחילה, ואח"כ שוב כ' ל' פסול. עי' שלמ"י ע"ז.

ועי' קר"א והגרמ"ד מהגרי"ז דנוקט דבהכרח זה פסול חדש מדמצרכי' קרא לענין קק"ל, ויש לדחות דבתוס' מבואר דעל כל הדרשות דלעיל נמי צריך ילפותא על קק"ל. אמנם בעצם הילפותא דקק"ל דבעי' שיהיה 'תמים', הרי דמבואר דיסוד הדין בזה שלא יהיה בו 'מום', וכן דקדק השפ"א, ומקק"ל נשמע מינה לקק"ד דזה הגדר, דלא מסתבר דאיכא חילוק ביניהם בזה, ואמנם רש"י כ' דאידחי דרשת תמים, אבל יתכן דנלמד מעצם הס"ד, ואולי זה גופא קמ"ל דהעיקר זה דין מום ולכן אין לחלק. ובתוס' נר' דלא חזרו מהדרשה, רק מהלימוד דקאי על כל הקרבנות, דהרי כ' דכל הלימודים הנ"ל נלמדים מהא דגלי לענין מום בקבלה, וה"ה לכל שאר הלימודים, ומשמע דזה נשאר למסקנא. ושוב דכן מפורש בתוס' ביומא מט' ב' באמצע הדיבור שאני. [קצת ילה"ע דאחרי דאשכחן קרא בקק"ל לכאו' דכ"ש דגם קק"ד, דאיפכא לא שמעי', אבל לכאו' מקק"ל לקק"ד למה לא ילפי'].

עוד יל"ד במה דנקט צורם אוזן דווקא, דמשמע דאיכא בזה חידוש, ולכאו' לענין מום הוי ככל המומים ומה החידוש, אבל לענין פסול חסר, איכא למימר דזה לא נחשב חסר, וברמב"ם כ' ל' 'אפילו', מנח"א בשם גרי"ז וגרמ"ד. עי' לשונות רש"י דכ' 'מום' ואח"כ גם כ' בע"מ, אמנם אח"כ כ' 'שלם'.

ע"ע מנח"א מה שהביא לדקדק מסוגי' דבכורות.

עי' גרמ"ד דהביא גר"ח דמדקדק ל' התוס' ב"ק עו' א' דה' שחיטה, דמום לאחר מיתה אינו נחשב מום רק לענין פדיון, ומשמע דלשאר מילי חשיב מום.

ע"ע מנ"ח רפ"ח לדון האם נעבד ונעשה טריפה לאחר השחיטה קודם הקבלה, פסול דהא אי"ז פר שהיה כבר. ועי' מנח"א דיותר מסתבר דיסוד הפסול הוא מום ולכן מדמה לנעבד וכיו"ב.

עוד יל"ד בהמבואר בשיט"מ לקמן דמום עובר אינו פוסל, דהנה אי תלייא בשם מום הרי דלכאו' כ"ז שמומו בו הוא פסול, ורק לאחר שיעבור מומו יחזור ויוכשר, ורק אי נימא דהוי פסול חסר, יל"ד דכיון שדבר זה אינו חסרון תמידי ועתיד לחזור לברייתו, הרי דזה נחשב כשלם, ואמנם דגם יל"פ דהרי לאחר מיתה בודאי דאינו עתיד לחזור לברייתו ופסול, ושו"ר שכה"ק הגרי"ד. שו"ר מביאים מהאחרונים דשו"ט בד' השיט"מ, דהחזון יחזקאל והגרי"ד והגרמ"ד הוכיחו כהצד הנ"ל, ואילו הגרי"ז והאחיעזר ג' ל' ז' הוכיחו מזה איפכא, דמצד הא דהוי חסר ליכא נ"מ, ואילו מצד מום יש חילוק בשם המום אם הוי קבוע או עובר, ונתחדש דהכא לא פוסל מום עובר. והקר"א הוכיח דבעי' דווקא מום ולא סגי בעצם החסרון.

יל"ע להצד דהוי מום אם עובר באיסור הטלת מום, וכמו איסורא דמחיים, או דבודאי דהוי פסול חדש ואין לו שייכות עם דין מומין מחיים, וכן נ"מ לאיסור עשיית מום ע"י גרמא דנאסר מחיים האם נאסר לאח"מ. ועי' מנחת חינוך רפז' דנקט דהוא דשווה לכל דיני מום מחיים ועובר בלאו דהטלת מום. [עוד יש לברר אם לכו"ע יהיה בזה איסורא דלא תזבח כל דבר רע]. – עוד יל"ע באיסור זריקת דם בע"מ על המזבח, אם גם הך דם של בהמה שנצרם אזנה הוי בכלל, ולכאו' לד' במנ"ח הנ"ל ה"ה דיהיה גם איסור בזריקה. אמנם עי' מנ"ח רפ"ח דכ' דלא יהיה איסור דהגזה"כ הוא רק לפסול ולא לחייב משום בע"מ, וצ"ע בחילוק. [שו"ר שהמנח"א הביא מהחזו"י וכן הגרמ"ד עמד בסתירת ד' המנ"ח].

לכאו' דגם נ"מ לדין עלו לא ירדו, דקיי"ל כרבנן דבבע"מ עלו ירדו, ויל"ע א"ז נחשב כפסול מום דדינו ירדו, או דהוי פסול אחר דפסולו בקודש דלא ירדו. ובאמת דזה תלוי בנידון התם מה נחשב פסולו בקדש, דרש"י כ' דמשבאת לעזרה נפסלה, והתוס' הק' דא"כ משכח"ל רובע דיוכשר כגון דנרבע בעזרה, והאחרונים ביארו ד' רש"י דפסול ש'שייך' שיהיה גם קודם העזרה, נמצא דאין פסולו דווקא משבא לעזרה וכו', ולפ"ז אם יסוד הפסול דאיכא בו מום, הרי דזה שייך שיהיה בו קודם וא"כ דינו דירדו. שו"ר בשם האחיעזר ג' ל' ד-ח. ועי' בחי' הגרי"ז שהק' על המבואר בתוספתא דאם חתך כל הראש, א"י לקבל מהראש, דבעי' דם הגוף ולא הראש, והק' דגם דם הגוף יפסל מחמת המום דנעשה בו, [ועי' חי' הגרי"ז בכורות לט' ב', וחי' הגר"ח עה"ש], ותי' החזו"י דבודאי דהדם פסול, ורק דאיכא נ"מ בין הראש לגוף, דדם הגוף יהיה בו דין עלו לא ירדו. והאחיעזר טען דזה מום שקודם שחיטה ואין פסולו בקודש.

יל"ע בכה"ג דהטיל בה מום בעודה מפרכסת, דנקטי' דהרי היא כחיה לכל דבריה, האם כשיטיל בה מום יהיה תלוי בגדרי מום מחיים או דזה יהיה דין מום דלאח"מ, ונ"מ אם יהיה עובר בלאו וכו'.

יל"ד ל' הגמ' דאחר כך קיבל וכו', דלכאו' משמע דאם כבר קיבל תו לא נפסל הדם. יל"ע אם קיבל כבר שיעור דם הראוי לזריקה, ואח"כ צרם אזנו, דהנה לכאו' הדם שכבר קיבל בודאי דכשר, כי הרי זה הלכה בהל' הקבלה לקבל מבהמה שלימה ותמימה, וא"כ הדם הראשון שכבר נתקבל שפיר מהני. אבל יל"ד אם יקבל מעתה ואילך עוד דם אם יפסל, דיל"ד אם הפסול הוא במעשה הקבלה דכמו דבעי' דם מהפר יקבלנו, אזי גם נאמרה הלכה מאיזה פר לקבל, וא"כ בכל דם ודם בפנ"ע יש לדון איך ומהיכן היתה קבלתו. או דהוא דין ב'קרבן', והיינו דשייך בו שם קרבן רק כשהוא תמים בשעת הקבלה, והנה מאחר דכבר נתקבל בו דם לקרבן, וכבר חייל בו שם קרבן 'תמים', הרי דמעתה גם שאר הדם יוכשר לקבלה, וצ"ע. ויל"ד א"ז תלוי אם הדרשה היא מקרא דדם מהפר יקבלנו או מקרא דקק"ל דתמים, ועי' רש"י דדרשת תמים אידחי. ועי' ל' רש"י דמשמע דזה דין ב'עבודת' הקבלה. ושו"ר דהמנח"א עמ' טז' הניח בצ"ע ספק זה.

יש לדון בחטאה"ע שחתך א' מאבריה בין השחיטה להזאה, אם יש לפסול מטעם חסרון אבר, [והגם דאין תמות בעופות, מ"מ הרי איכא הלכתא דמחוסר אבר, ובפשוטו דזה אותה ההלכה, וא"כ גם אם נצדד דיסוד הפסול הכא הוא מצד דין 'מום' ה"נ המום פוסל הכא בחסרון אבר, כ"נ], אבל אכתי יל"ד דאם יסוד הפסול דהקבלה צריכה להיות מ'פר תמים', וזה הלכה בהל' ה'קבלה', א"כ י"ל דבעוף דליכא כלל דין קבלה לא יפסול כלל. או"ד דהגדר בזה דחלות הדם הראוי לזריקה יכול לחול רק כשהקרבן הוא תמים, ולכן אחרי נתקבל בכלי, דאיכא דם הראוי לזריקה וחייל בו שם קרבן, הרי דתו לא מיפסיל, כי בשעת קבלת הדם לזריקה היה בו שם קרבן תמים, ושפיר חייל בזה שם קרבן בהך דם, ולפ"ז יל"ד דגם בעופות הרי אכתי לא הוכשר הדם לזריקה עד שעת הזריקה. והיה מקום לומר דלהצד הב' אכתי יהיה תלוי בספיקת הגמ' לקמן צב' ב' לענין נשפך מצוואר העוף, אם הצוואר הוא ככ"ש, והיינו דכבר חייל בו שם דם לזריקה, או דהצוואר אכתי לא מקדש את הדם, יל"ע שם בגמ' ומה שפי' שם רש"י. ושו"ר דהמנח"א הביא מהגר"ח החדש עה"ש דפסול, והגרי"ז הוכיח מהתוס' מעילה ח' ב' דאינו נפסל, וכ"ה במצפ"א, ועוד קר"א מעילה ח' ב' שמסתפק ומקדש דוד לד' ב' דה' והנה במעילה. והמנח"א רוצה לנקוט דהצד דפסול זה רק משום דפסול חסר הוא בחפצא של הפר דהיינו בקרבן, ולכן גם בעוף דנעשית בו עבודת ההזאה בעוף עצמו, שפיר איכא למיפסל בזה את העוף עד ההזאה.

עוד דנו האחרונים [שפ"א, אחיעזר ב' מא א יב – ג' ל' ח' טה"ק מנחות ט' קה"י מנחות ו'] בענין שיריים שחסרו בין קמיצה לנתינה בכלי. והמנח"א מבאר דאם יסוד הפסול הוא בפר דבו נעשית העבודה של הקבלה, א"כ ל"ש פסול זה במנחה. ועי' בשפ"א דנר' דר"ל דדווקא אם ילפי' מקרא דרבא דתמים אז אין המנחה בכלל, וכנר' דכוונתו דמתמים ילפי' פסול מום וזה ל"ש במנחה, אבל אם עיקר הילפותא זה מהפר שהיה כבר שפיר איכא למילך לה גם על מנחה.

יל"ד מה הדין בצרם אזנה לאחר שכבר התחיל הדם לקלח לכלי ועדיין לא נתקבל, והיינו שהדם נמצא באויר שמעל הכלי, [וכשיטת רש"י לעיל דורידין צריך שיראו אויר כלי, היינו מעל הכלי], ואכתי לא בא הדם לתוך אויר הכלי דיחול בו דין קבלה. האם זה דין ב'דם', דרק דם הבא מפר שלם הוא ראוי להתקבל, או דזה דין בעבודת הקבלה דא"א לקבל הדם בזמן שהקרבן כבר נפסל. גם יל"ד דממשמעות קרא ד'תמים' יותר נר' דזה הלכה שהפר צריך להיות שלם בזמן העבודה, וברש"י דהך דרשה אידחי. ועי' ל' רש"י דנר' דזה פסול בקבלה. ועי' גרי"ד דמביא דהגר"ח והגרי"ז נקטו דזה פסול בבהמה, ושם כ' דמד' הר"מ נר' דזה פסול בקבלה.

בקק"ל מנלן. ובמסקנת הגמ' לרש"י קרי דולקח מדם הפר קאי גם על קק"ל, ועי' תוס' יומא מט' ב' דגם למסקנא ילפי' מתמים, והתוס' כאן הק' למה רק כאן מק' בקק"ל מנלן ועי' קר"א דדם העור והתמצית א"ר לזריקה, ורק ס"ד דמ"מ צריך לקבלן, וכיון דאשמועי' בקק"ד דלא כ"ש דקק"ל. וע"ע במצפ"א דבאמת כל הילפותות איכא למילף בהיקשא דזאת התורה, והתוס' לקמן נ' א' כ' דדבר שאינו נוהג בכל הקרבנות ליכא למילף, וכיון דצורם וכו' ל"ש בעופות דליכא בהו קבלה, א"א ללמוד מהיקשא, וכעי"ז בטה"ק ובשפ"א דכיון דאינו נוהג במנחות לא ילפי', ועי' לעיל מה שהובא אם נוהג בעופות ובמנחות. וילה"ק דנשפך מספק"ל נמי אם נוהג בעופות. – ובקר"א מק' מנ"ל דינא דצריך לקבל כל דם הנפש בקק"ל, ותי' דכיון דזה דין לכתחילה אין לחלק, ובמצפ"א תי' כנ"ל. – ושם כ' דיש לחלק בין דבר שתלוי בקבלת הדם ושזה עיקר הכפרה דבזה אין לחלק, אבל פסול מום בקבלה הוא דין חדש דל"ש מום לאחר שחיטה.

חזן שאל למה מעמידים את הלימוד של בן שנה עד הזריקה, ואילו הלימוד של תמים הוא רק עד הקבלה – לתוס'.

איתיביה כל הזבחים שנשתייר. גם באבד הבשר ל"ק, דמום הוי רק באברים ולא בחתיכות בשר, ובגרי"ז דנאבדו אברים שלמים כמו טחול וכליות ונחשב כבע"מ, ועוד בגרי"ד דאיירי בנאבד הלשון וכיו"ב דהוי אבר שהוא בשר. אמנם אי נקטי' דתלוי ב'חסרון' יותר מובן למה נאבד הבשר הוי פסול. אמנם יעוי' רש"י דאין לך בע"מ, והביאו דל' רש"י בבכורות דאין לך חסרון. – עי' גרי"ד דמבאר הקו' מנטמא הבשר דכיון דנשתייר כזית שלא נטמאה, הרי דבהכרח הך כזית מחולקת משאר הבשר, וא"כ נמצא דמצד זה עצמו הוי פר חסר, והיינו דמלבד מה שהזריקה היא רק על הכזית, אבל גם הכזית עצמה נפרדה מכל הבשר, וזה גופא הקו' מנאבד.

תרגומה אבן שנה. יל"ע אם התמעט רק זריקה או גם הולכה. ונ"מ לעופות דקבלה לית בהו אבל הולכה איכא. ושו"ר דיל"ע בד' השיט"מ כו' דכ' דהולכה לא תפקיה מכלל קבלה. [וצ"ב בדבריו אם הקו' רק על הולכה בקק"ל וכו' וכן במה שמתרץ. ועי' בגרי"ד דכ' דלכאו' הקו' צריכה להיות מנ"ל דבעי' תמים בקק"ל, ואם הנידון על הולכה דווקא, אז הקו' צריכה שתהיה מנ"ל על הולכה בין בקק"ל ובין בקק"ד]. ועי' רעק"א בגליון הרמב"ם והזבח תודה שהסתפקו בזה, ועי' גרי"ז ומנח"א ומשך חכמה דזה רק בקבלה, וכן הגרי"ז מדקדק מהרמב"ם. אמנם גם לד' השיט"מ יל"ד אם עוף בכלל, דדלמא זה רק משום דההולכה היא המשך הקבלה, אבל היכא דליכא קבלה לא.

ובעצם ד' השיט"מ דהולכה בכלל קבלה, הגרי"ז העיר דזה לענין דיני עבודה, והכא איכא ריעותא מצד דאיכא פסול בבהמה דאינה ראויה לקבלה, וזהו פסול ב'קרבן', ומה שייך בזה הא דהולכה בכלל קבלה, אבל הגרי"ד ר"ל דזה פסול בעבודת הקבלה, ושפיר שייך לצרף הולכה לענין זה. אבל מק' מהא דאיכא ס"ד לפסול גם בזריקה, ובהכרח דזה אינו דין בעבודות אלא בבהמה, ולא מסתבר דבזה נחלקו אביי ורבא. והגרי"ז הק' עוד על הנ"ל דהרי הולכה אפשר לבטלה, ול"ש שנחייב שיהיה שלם עד עבודה מסויימת שאינה הכרחית בקרבן. והגרי"ד הק' עוד דדווקא בעבודות הנעשות ב'פר' עצמו שייך לומר דיהיה הלכה שיהיה הפר שלם, אבל הולכה אינה עבודה הנעשית בפר עצמו, ולכן לא מסתבר דיהיה בהו הלכה על הפר עצמו.

[במנח"א יוצא לדון בגדר עבודת הקבלה אם הוי עבודה בכל הקרבן. ורוצה להוכיח ממה שנקט הקר"א כו' א' דדין והביאום שייכא נמי בקבלה, דבהכרח דזה בכל הקרבן. וכן ממה שנקטו התוס' פד' ב' דרק נשפך לאחר קבלה שייך עלו לא ירדו, דהיינו דפסולו בקודש הוי רק לאחר הקבלה דאז חייל בו שם קרבן. ועוד מד' הרמב"ם פסוהמ"ק א' כח' דקבלת טמא עושה שיריים, וזה פוסל את כל הדם הנשאר, וה"נ מוכיח

שעות פוסלות בקדשים.

יל"ע דמשכח"ל היכא דקעביד לינה בראש המזבח.

א. ושו"ר דכה"ק המקד"ד טז' ב' ותי' דרבא לשיטתו דיש לינה בראש המזבח.

ב. ועי' מנח"א עמ' טז' דקרא איירי בפסח וא"כ א"י לזורקו למחר דאי"ז זמנו.

ג. ועוד מיישב שם עפ"ד הגר"ח דדקדק בד' הר"מ דלא הזכיר בדם דין עלה לא ירד, וביאר דבדם ל"ש דין זה דיסודו דהעלאה תחילת הקטרה, וא"כ בודאי דיש לינה בדם.

ד. ובד' רש"י ותוס' לקמן נו' מבואר דאין לינה, והגרי"ז נוקט דלמסקנא דאיכא קרא דביום זבחו בודאי דיש לינה בדם.

ה. ויתכן ליישב דגם אי נעשה עכשיו בן ב' שנים לא ירד, דדין הקרבן אינו תלוי בדינים שהיו לו מתחילה, דעכשיו יש לו דין אחר, והיינו דנחשב כלחמו של מזבח.

ו. חזן מיישב דהא דמהני לינה וכו', זה רק משום דהעלאה תחילת הקטרה, וא"כ ההקטרה שנעשית למחר מתייחסת לתחילת ההעלאה דאתמול, וא"כ כיון דהיה אז בן שנה, גם עכשיו נחשב כבן שנה. [גם יל"ע דאולי נ"מ לענין עלו לא ירדו, דמצד הפסול לינה עלו לא ירדו, ואולי היכא דכבר אינו בן שנה דאין פסולו בקודש ירדו].

יל"ע לר"ת דאיכא ב' שקיעות, דיל"ד לענין בן שנה האם תלוי בתחילת השקיעה או בסופה, דאם נימא כבר בתחילתה, הרי דיהיה נ"מ דהגם דדם נפסל בתחילת השקיעה, מ"מ יתכן דזה רק המתנה המכפרת, אבל הג' מתנות כשירות, ומ"מ יהיה פסול דכבר אינו בן שנה. [אמנם בפשוטו דנעשה בן שנה רק בסוף השקיעה, דהר"ת נוקט דבתחילת בשקיעה אכתי איכא לזה דין יום].

יל"ד בזמן היתר הבמות דשחט במקום שעכשיו הוא כ"ט באדר, והלך לזרוק בבמה שהיא אחרי קו התאריך דכבר עכשיו זה א' בניסן, וא"כ הקרבן נפסל. ואמנם דאין ליישב בזה קרא, דאיירי בפסח דאינו קרב בבמה קטנה.

ושוב י"ל עוד לפי מה שצידדו מהאחרונים עי' איזהו מקומן לח' ב' דשיריים כשרים בלילה, דקמ"ל קרא דנפסלים מחמת דאינן בני שנה. אבל לא מסתבר דקרא קאי על ש"ש דהרי הגמ' איירי על הזריקה.

– בעצם הענין לכאו' הרי איכא בזה קולא, דשעות מכשירות בקדשים, דהרי אם נולד בא' בניסן הרי מיד כשיבוא יל א' בניסן כבר נפסל, אבל אי אמרי' דתלייא בשעות, הרי דאם נולד בא' בניסן בחצות אזי פסולו יהיה רק בחצות, ועד אז יוכשר. ושו"ר דהעירו בשם הגרי"ז. וי"ל דלגבי אשם דבעי' בן שתי שנים הוא פוסלו, דהיינו אינו נחשב בן ב' שנים רק מחצות ואילך.

בענין בן שנה. הגרי"ד מק' דאם בעי' שנה בזריקה אז גם אם בקבלה הוא אכתי אינו בן שנה, ל"מ הקבלה כי סו"ס צריך להיות ראוי לזריקה, ולא הבנתי כ"כ, דדלמא איירי שבשעת הקבלה היה יכול לזרוק, ואח"כ התמהמה. ושם הק' למה לא קאמר שצריך להיות בן שנה עד הזריקה. ואולי נ"מ לענין עלו לא ירדו, דרק אחרי שיהי קבלה שייך לא ירדו, וננקוט דפסול בן שנה בזריקה הוא פסולו בקודש דלא ירדו, אבל אם התקבל לאחר שנעשה בן שנה, אזי לא היתה קבלה בהכשר, והוי כנשפך קודם קבלה דמצדדים התוס' פד' ב' דירדו לכו"ע.

עי' גרי"ד דדקדק דהר"מ הביא דין בן שנה בקבלה בהל' שנים בכל הקרבנות, ואילו דין תמים בקבלה הביא בהל' קבלה ולא בהל' מומין.

יל"ע מהיכן ידעי' דין שעות בשאר הקדשים, ובפשוטו כיון דגלי גלי.