אנס בית המלך גרנו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / הזרוע והלחיים

**בענין אנס המלך גרנו חייב לעשר**

רש"י הרמב"ם והר"ן כתבו דחיובו להפריש ממק"א

**א. דף קל"א**. ת"ש הרי שאנסו בית המלך גרנו, אם בחובו - חייב לעשר, אם באנפרות - פטור מלעשר, שאני התם דקא משתרשי ליה. הנה בברייתא קתני 'חייב לעשר', ופשטות הדברים דאינו חיוב ממון אלא חיוב מעשר, וכן פרש"י ד"ה חייב לעשר, **ממקום אחר**, וכן כתב להדיא במסקנת הגמ' בד"ה שאני התם דקא משתרשי ליה, התם וכו' **חיובא בעלמא כשאר חיובי מעשרות**. וכ"כ הר"ן (על הרי"ף). וכן דעת הרמב"ם שכתב בפ"ו ממעשר ה"י, מי שלקחו בית המלך את פירותיו והם טבלים, אם מחמת שהוא חייב להן **צריך להוציא עליהן מעשרות**, עכ"ל. הרי דפירש נמי דחייב לעשר כפשוטו. **ולפי"ז** איירי דוקא כשהפירות עדיין בעולם ברשות המלך, דאל"כ לא שייך לעשר עליהם.

החיוב אינו רק על האוכל אלא גם על המוכר והפורע

**ב. והנה** רש"י מפרש דהא דחייב לעשר ממקום אחר הוא משום דהוה כמוכר, והיינו דמה שפרע את חובו ע"י הטבל (דפתיך ביה מעשר), הוא סיבה לחייבו לעשר, כמו מוכר, ומתבאר דהיה פשוט לו דמוכר חייב לעשר מדינא, וכ"כ רש"י גיטין מ"ז: ד"ה מדאורייתא לא, ולא דמי למעשר וכו' ולאו **מצוה דרמיא עליה** היא אלא אם כן **אוכלן** או **מוכרן**. וחזינן דדעת רש"י דמצות תרו"מ אינו כדי להינצל מאיסור אכילת טבל, אלא הטילה התורה המצוה בעוד אופנים, ולקמיה יתבאר גדר הדין.

**ועוד** מבואר משמעתין דחיוב מעשר שייך גם אחר הסיבה המחייבתו כמוכר וכבשמעתין, וכל מה דאנו מעשרים קודם האכילה הוא כדי להינצל מאיסור טבל, וכן דלא שייך לעשר אחרי שנאכל הטבל דאיננו, אבל במוכר ומשתרשי לי דהטבל קיים בעולם שפיר מעשר אחרי הסיבה המחייבתו[[1]](#footnote-2), [[2]](#footnote-3).

לפי"ז קשה מאי קפריך אר"ח, ותירוץ הקה"י צ"ע

**ג. ויש** להקשות דכיון דכוונת הברייתא היא לחיוב מעשר, א"כ מאי קפריך אר"ח דאיירי לענין תשלומים. **ועי'** קה"י (ל"ז ג') דתירץ דבתחילה סברה הגמ' דחייב לעשר היינו חיוב תשלומים, ולכך הקשתה לר"ח, ומשני דהוא חיוב מעשר, והנה כדבריו משמע ברד"ה שאני, דכתב **בתירוץ** הגמ' **התם לאו בהוצאה בדיינין**, אלמא דהמקשן הבין דחייב לעשר היינו הוצאה בדיינין, ולא מצות מעשר, אך מאידך דבריו תמוהין ביותר, דרש"י כבר **בקו'** הגמ' (ד"ה חייב לעשר) פירש דהוא חובת מעשר להפריש ממק"א וכנ"ל[[3]](#footnote-4). **וביותר** צ"ע איך אפשר לומר, דסבר הש"ס דהוא חייב לשלם ממון, והרי חייב לעשר קתני[[4]](#footnote-5).

קשה דכיון דבטבל עסקינן א"כ גם החולקים על ר"ח מודו

**ד. עוד** צ"ע טובא על הס"ד דסברה הגמ' להוכיח דישל"ת ודלא כר"ח, והרי בטבלים עסקינן, ולעיל תניא דאף לחולקים על ר"ח דהוה ממון שיש לו תובעים, מ"מ באוכל טבלים אינו צריך לשלם דכתיב אשר ירימו וגו' אין לך בהן אלא משעת הרמה ואילך, אלמא בעודו טבל כו"ע מודו לר"ח דאין בו חיוב תשלומים, כן הקשה הלב אריה[[5]](#footnote-6).

חייב לעשר בדוקא הוא, דחיוב תשלום מעות ליכא כהברייתא לעיל

**ה. והנראה בזה,** דודאי הא דקתני חייב לעשר, בדקדוק הוא בין להו"א בין למסקנא, דאינו אלא חיוב לעשר ולא חיוב לשלם ממון אחר, והטעם דליכא חיוב ממון אף אי הברייתא אזלא דלא כר"ח, הוא משום דלכו"ע ליכא חיוב ממון וכדדרשינן לעיל 'אין לך בהם אלא משעת הרמה ואילך', אמנם ס"ל למקשן דהחיוב לעשר דקתני הוא מכח זכות ממון של הכהנים, וכמו שיבואר.

קודם הרמה אינו אלא זכות לקבל מעשר

**הנה** כתבו התוס' בסוכה ל"ה. דאתרוג של טבל אינו יוצא בו יד"ח, משום דהוא דומה לאתרוג של שותפין, וכתבו המנחת ברוך והשער"י דמתבאר בזה דיש שייכות לכהנים בכל טבל, ואפי' למ"ד לאו כמי שהורמו, וכן כתב הר"ן בנדרים פ"ד. דפתיך בטבל ממון כהנים. **וילה"ק** דהא בסוגיין אמרינן דאפי' אם מתנ"כ הוה ממון שיל"ת, מ"מ המזיק טבלים פטור ד'אין לך בהם אלא משעת הרמה ואילך', ומתבאר דאין לכהנים חלק קודם הרמה. **וביאור הדבר** נראה, דחלוק תרו"מ קודם הרמה מאחר הרמה, דאחר הרמה דין חתיכה זו כמו שהיא להינתן לכהן, לפיכך נעשה מיד הדבר ממון גמור של הכהנים, ולר"ח הוא בגדר משאל"ת[[6]](#footnote-7), ולחולקים על ר"ח הוא ממון שיל"ת[[7]](#footnote-8), אמנם כל זה בדוקא אחר הרמה שדין הדבר כמו שהוא להינתן לכהן, אבל קודם הרמה אי"ז אלא 'זכות' ממון לקבל את התרו"מ דיהא מטבל זה, ואינו אלא כשעבוד, ולא הוה ממון גמור ובעלות, כיון דאין דין 'דפרי זה' יהא לכהן, אלא הדין הוא רק דמפרי זה יהא 'תרומה' ו'מעשר' לכהונה ולויה. והיינו דעתה לא מגיע לכהן לקבל את 'הפרי', אלא כל זכותו לקבל פרי שיש לו שם מעשר והוא תנאי מהותי בעיקר זכותו, לפיכך כל עוד שלא הורם ולא קראו לו תרו"מ אינו אלא זכות וכשעבוד לקבל את התרו"מ שיהא מהדבר. **וחילוק** הנ"ל בין קודם הרמה ללאחר הרמה, נלמד מקרא דאשר ירימו ד'אין לך בהם אלא משעת הרמה ואילך', היינו לומר דזכותם בפירות אינו מוגדר אלא זכות ושעבוד לקבל התרו"מ דיהא מטבל זה, ואי"ז בעלות וממון גמור, וכמש"נ.

מ"ד דישל"ת ס"ל דגם אותה הזכות נתבעת

ומ"מ גם בהאי זכות איכא נפק"מ בין ר"ח והחולקים, דלר"ח דמתנ"כ הוא משאל"ת, א"כ זכות זו אינה נתבעת, דאין שום כהן שמגיע לו במסוים, ולחולקים על ר"ח ונוקטים דישל"ת, ומשום דיש רשות אחת של הכהנים שלה 'מגיע' במסוים, והיא התובעת, א"כ הגם דזכות זו אינה ממון גמור, אלא רק 'זכות' בטבל לקבל התרו"מ שיהיה ממנו, מ"מ נתבעת היא.

אכל טבלים פטור, כיון דזכותם רק לקבל מעשר

**ו. ונמצא**, דאע"פ שודאי יש זכות בטבל לקבל ממנו התרו"מ כמש"כ תוס' בסוכה והראשונים, מ"מ באכל טבלים פטור, משום דכל הזכות היא רק לקבל תרומה ומעשר עצמו, ולא מגיע לו תשלום מעות, כי לא היה הדבר כממונם, ולפיכך כאשר נאכלו הטבלים לא שייך קיום זכות זו, ואינם יכולים לתבוע ממון מזומן, דמעולם לא היה ראוי להם ממון מזומן, אלא כל זכותם היה לקבל מעשר, **ונמצא עוד**, דאין טעם הפטור בבעה"ב האוכל טבלים משום דאין לו תובעים, (ואין כוונת הברייתא לומר דקודם הרמה כו"ע מודו לר"ח דהוא ממון שאל"ת), אלא דאף אי יש לו תובעים טעם פטורו משום דכל הזכות היא לקבל תרומה ומעשר, וכמש"נ.

**ז. ונראה,** דזהו מה דאיתא בברייתא הכא חייב לעשר, דאינו **רק מצוה** בעלמא, אלא הוא 'זכות' ממון, וכמש"נ דבכל טבל יש זכות לכהנים, ומ"מ אינו חייב בתשלומי ממון, כיון דכל זכותם היא לקבל מעשר.

בפשטות ראית הגמ' דלשון חייב משמע יוצא בדיינין

**והא** דהוכיח הש"ס דלא כר"ח, בפשוטו[[8]](#footnote-9) הוא משום דהבין המקשן, שמשמעות הלשון 'חייב לעשר' היינו שהוא נתבע ע"י הבי"ד לעשר את הטבלים ע"י פירות ממק"א, וכמש"כ רש"י דיוצאה בדיינין, אלמא מתבאר דלא כר"ח דאמר שהוא ממון שאל"ת, אלא שפיר חשיב ישל"ת, והיינו דזכות הנ"ל דיש לכהנים לקבל את התרו"מ למ"ד דישל"ת היא זכות שנתבעת, ואע"פ שבדר"כ א"א לתבוע אדם שיעשר דיכול הוא לומר שמניח את הפירות לירקב [מלבד דעת הט"ז ביו"ד סי' א'], אבל כשמוכר או פורע בהם חובו רמיא עליו המצוה להרים את התרו"מ, כמש"כ רש"י בגיטין, וא"כ למ"ד דישל"ת הרי יכולים הם לתבוע את קיום זכותם שירים את התרו"מ, וזהו **חייב** לעשר[[9]](#footnote-10) דיוצאה בדיינים ע"י תביעת הכהן.

**ח. אמנם** באמת דרך זו דהראיה היא מהלשון חייב לעשר, צ"ע טובא דהרי בכמה וכמה משניות וברייתות קתני חייב לעשר, ואין הכוונה ע"י דיינין[[10]](#footnote-11). **ולכך נראה** לפרש דס"ל לגמ' דהחיוב לעשר הוא רק מכח חיוב ממון, וזה שייך רק למ"ד דישל"ת, אבל לר"ח דאל"ת **אין כלל חיוב** לעשר ע"י פרעון חוב בטבלים, וכמו שיבואר.

חיוב משתרשי הוא רק למ"ד דיש לו תובעים

**והוא,** דהיה פשוט לש"ס דבאנס המלך גרנו יש סיבת חיוב ממונית[[11]](#footnote-12), ויסוד החיוב הוא ע"ד שביאר השער"י דכאשר ממון של ראובן מקיים ומחיה את ממון שמעון הרי ראובן זוכה בממונו של שמעון כיון דהוא קיימו, **ולרש"י נוקט הש"ס (בין בהו"א בין במסקנא), דחיוב ממון של משתרשי שייך רק למ"ד דישל"ת, אבל לר"ח דמתנ"כ הוא משאל"ת כמו דליכא חיוב נזקין ונהנה, כך אין גם חיוב משתרשי,** דמשתרשי היא סברא משפטית בחיוב ממון, וכיון דאין בעלים ש'מגיע' לו הממון במסוים, א"כ אין זכותו אלא במתנ"כ עצמם, ולא שייך שיתחייב תמורתו כלל, וכמו דאין חל חוב נזקין וחוב נהנה כך אין בו חוב משתרשי, דסוף סוף היא סברא משפטית בחיובים ואין לה חלות כשאין בעלים שמגיע לו הדבר.

חייב לעשר משום דזכות הכהנים השרישה לו

**ומעתה** נראה, דהמקשן הבין דמה שהוא חייב לעשר הוא משום שע"י המשתרשי נעשה לכהנים זכות תרו"מ ברשות ממונו, ונמצא שהוא כובש תח"י את זכות הכהנים לקבל מעשר, ורק מה"ט הוא חייב לעשר, וא"כ מוכח מהברייתא דישל"ת, וזהו דקאמר רש"י דאי אין לו תובעים **לא פש גביה** מידי, ור"ל דלמ"ד דיש לו תובעים נחשב שפיר **ד'פש גביה'**, וכמש"נ.[[12]](#footnote-13)

אין חיוב תשלום מעות כי מה שהושרש לא יהא יותר מהמשריש

**אמנם** גם אחר דס"ל לברייתא דישל"ת אי"ז אלא חיוב מעשר, ולא חיוב לשלם מעות, כיון דלא יהא המשתרשי יותר מהבעין עצמו, וכיון דכל זכותם הרי לא היתה אלא לקבל תרו"מ, ולא ממון סתם, כך בממון שהשרישה זכות זו, לא יהא להם אלא זכות לקבל תרומה ומעשר[[13]](#footnote-14).

הזכות להרים מעשר נתבעת ויוצאה בדיינין כשמוכר ופורע

**ט. ואתי** שפיר כל מה שהקשינו, דלעולם הוא רק 'חייב לעשר', ולא חיוב לשלם ממון סתם[[14]](#footnote-15), **ואע"פ** דהוא רק חיוב לעשר כתב רש"י שיוצאה בדיינים, משום שכל חיובו הוא למ"ד דישל"ת דשייך חיוב משתרשי, וכמש"נ. ויש בזה חיוב משתרשי אע"פ שבטבל עסקינן, ואין לך בהם אלא משעת הרמה ואילך, דהתם כל פטורו משום דכל זכותם היא לקבל תרו"מ ולא שייך הדבר אחר אכילה, אבל בעצם הוא זכות שיל"ת ושייך ביה חיובים, וכמש"נ.

התרצן משני שהמחייב הא השימוש

**י. ותירוץ** הגמ' לפי רש"י, שאני התם דמשתרשי ליה היינו מה שהוא השתכר, וגם לר"ח דאינה יוצאה בדיינים היינו דליכא ביה חיוב ממון אבל כיון שנשתכר חייב הוא לעשר, ור"ל דעצם 'השימוש' הוא מה שמחייב אותו להרים התרו"מ, וגם מוכר מה"ט הוא, ולא משום דקיים אצלו בממונו דמי הזכות מעשר. **ונמצא** דהשקו"ט הוא ביסוד החיוב לעשר במוכר, אי משום דקיים אצלו דמי המעשר, או משום השימוש בעצם הדבר, דציותה תורה דהמשתמש בטבל לעצמו, מוטל עליו להרים לכהונה את חלקה.[[15]](#footnote-16).

**והנה**, למסקנא דהמחייב הוא משום שהוא משתמש בטבל, יש לידע דלא כל שימוש מחייב[[16]](#footnote-17), אלא רק מה שהוא שימוש בעצם עצמו של הטבל כגון אוכל, או מוכר דמקבל את דמי הפירות, וכן המשתמש בטבלים לפרעון חובו.

לתוס' חלוק משתרשי מנהנה ומזיק

**י"א. והנה** תוספות ד"ה שאני התם דקא משתרשי ליה, כתבו להקשות למסקנת הגמ', מ"ט האוכל מתנ"כ פטור, והא משתרשי ליה, ותירצו דלא משתרשי ליה דאפשר שהיה מתענה, עכ"ד, וביאר הקצוה"ח דתוס' פירשו דתירוץ הגמ' הוא דאע"פ שאמר ר"ח דמשאל"ת הוא סיבה שלא יהא חוב של מזיק, וכן שלא יהא חיוב של אוכל דהיינו חיוב נהנה, אבל חיוב דמשתרשי איכא[[17]](#footnote-18). ועי' שער"י הנ"ל דהיינו דדוקא חיוב מזיק דיסודו משום החסרון, וכן חיוב של 'נהנה' דיסודו משום 'לקיחת ההנאה מהבעלים'[[18]](#footnote-19), בזה אמרינן דכיון דאל"ת אין שום כהן ש'מגיע' לו ועומדת המתנה במסוים עבורו, וע"כ אין סיבה לחוב נזקין ו'לקיחה', דאמת הוא דאין שום כהן שנחסר ואין כהן ש'נלקח' ממנו, אבל משתרשי יסוד חיובו הוא דממון כהנים יצר וקיים את הממון שבביתו, א"כ דינו ע"כ כדין ממון השבט, ואי"צ לזה אדם שנחסר ממנו ונלקח ממנו, ולכך אפי' במשאל"ת נוהג דבר זה[[19]](#footnote-20).

לתוס' נקטו האחרונים דהוא חיוב לשלם מעות

**י"ב. וכתבו** האמרי בינה (תרו"מ סי' ה') והקה"י ל"ז ג', דלתוס' כולא שמעתא בין לס"ד בין למסקנא הוא חיוב ממון ולא חיוב מעשר, ולכך הוקשה להם דכיון דמודה ר"ח דיש חיוב ממון דמשתרשי א"כ אוכל נמי, אבל לרש"י דהוא חיוב מעשר גרידא, לק"מ מאוכל מתנ"כ, דהרי אינו מתחייב בתשלומי מעות אלא להרים מעשר, וכאשר אכל המתנות או אכל הטבלים, לא שייך להרים מהם מעשר, ואין לדון בזה אלא חיוב תשלומי מעות, ובמשאל"ת ליכא חיוב תשלומים.

ג' קושיות על דרך זו

**י"ג. ויש** לתמוה טובא בהבנה זו בתוס' דחיוב ממון הוא ולא חיוב מעשר, דא"כ יקשו ב' קושיות הנ"ל, א. דקתני להדיא חייב לעשר, ועוד דתניא לעיל דאין לך בהם אלא משעת הרמה ואילך, וא"כ מה ס"ד דהמקשן להוכיח מהכא דלא כר"ח, וע"כ דהוא חיוב מעשר וכמש"נ ברש"י. **וביותר** יש לתמוה בדבריהם דהרי בדברי הר"ן על הרי"ף איתא להדיא דהוא חיוב מעשר דכתב דחייב לעשר ממקום אחר, ואפ"ה הביא ודן בקושית התוס'.

גם לתוס' אינו אלא חיוב לעשר

**י"ד. והנראה בזה,** דגם לתוס' הא דקתני "חייב לעשר" היינו חיוב מעשר, וליכא חיוב ממון כמש"נ דדרשינן אין לך בהן אלא משעת הרמה ואילך, היינו דאין תורת ממון אלא כאשר הדבר כמו שהוא ראוי לכהן, אבל קודם הרמה אי"ז אלא זכות שיהא להם תרו"מ מהדבר, ופירוש הגמ' הוא כמש"נ לעיל לרש"י דמה שהוא חייב לעשר הוא משום דהזכות ממון של הכהנים היא קיימה לו את הממון, והוא כובש תח"י את זכות ממון הכהנים למעשר, וזה רק למ"ד דישל"ת כי לר"ח הבינה הגמ' דכמו דליכא חיוב נזקין ונהנה ה"ה לא שייך חלות חיוב של משתרשי, (וכמש"נ לעיל לרש"י).

גם התרצן הסכים דחיובו משום שזכות הכהנים השרישה

**אמנם** לתוס' אין פרוש התירוץ כמו לרש"י דהסיק דהשימוש גרידא מחייב, אלא לתוס' גם התרצן מסכים עם זה דאינו חייב לעשר אלא כשכובש תח"י את זכות המעשר, אלא דמחדש התרצן שאני התם דמשתרשי היינו דר"ח מודה למחייב של משתרשי, וכל מה דאמר ר"ח הוא במחייב של מזיק ונהנה, אבל למשתרשי מודה, וכמש"נ לעיל, ומה"ט הוא חייב לעשר גם לר"ח[[20]](#footnote-21),[[21]](#footnote-22), ומה דאין תשלומי מעות הוא משום דכל זכותם הוא רק לתרו"מ, וכמש"נ.

קו' התוס' דוקא במתנ"כ דהוא ממון ולא זכות

**ט"ו. ומה** דהקשו תוס' דאוכל מתנ"כ יהא חייב מדין משתרשי, ולכאו' כיון דאינו אלא חיוב לתת מעשר א"כ התם כשאכל כבר לא שייך קיום חיוב זה, וי"ל דבדקדוק לא הקשו תוס' על בעה"ב דאכל **טבלים**, אלא הקשו על אוכל **מתנ"כ,** דהתם הוה ממונם ולא רק זכות, דהרי יש לפנינו חתיכה מסוימת שדינה להינתן לכהן, והוה כתרו"מ אחר הרמה, דהוה ממון כהנים, אלא דר"ח ס"ל דהוא משאל"ת, ואחר דלתוס' חידשה הגמ' דמשאל"ת אי"ז אלא סיבה שלא יחול חוב נזקין וחוב נהנה, אבל חוב משתרשי שפיר שייך שיחול, לכך הקשו דהאוכל מתנ"כ יתחייב.

בקו' הגמ' שוו רש"י ותוס' ופליגי בהבנת התירוץ

**ט"ז. ונמצא**, דבקו' הגמ' פירשו רש"י ותוס' באופן שוה, ובתירוץ הגמ' נחלקו, דלרש"י חידשה הגמ' דהחיוב לעשר היינו חיוב מצוה בלא חיוב ממון, דרק המצות עשר תעשר מחייבתו, ויסוד המצוה משום דמשתמש, ולעולם לר"ח דמשאל"ת אין בו חיוב נזקין ה"ה דאין בו חיוב דמשתרשי, ולתוס' תירוץ הגמ' הוא דגם לר"ח יש חוב ע"י משתרשי.

בר"ן ופסקי הרי"ד נראה דגם לרש"י מודה ר"ח במשתרשי

**י"ז. והנה** הר"ן כתב כלשונות רש"י, ואת תירוץ הגמ' כתב נמי כרש"י דהוא **חייב כשאר חייבי מעשר**, ואפ"ה המשיך וכתב "מהא שמעינן דאע"ג דקיימא לן כר"ח כל היכא דמשתרשי ליה כה"ג חייב, וכי תימא אכל מתנות כהונה נמי הא קא משתרשי ליה תירצו בתוספות וכו', עכ"ד. **אלמא** דאף לפרש"י עולה משמעתין דר"ח מודה למשתרשי, ויש מקום לשאלת התוס'. **ולכאו'** הוא תמוה דכיון דלמסקנא אי"ז אלא חיוב כשאר חייבי מעשר, א"כ לא נתגלה בתירוץ הגמ' דר"ח מודה דיש חיוב במשתרשי. וכמו כן צ"ב בפסקי הרי"ד דכתב דגם לפירוש רש"י יש להקשות את הקושיא מאוכל מתנ"כ, ולכאו' הוא תמוה מאוד הרי לרש"י אינו אלא חיוב מעשר.

הראשונים פירשו דכוונת רש"י לפרש כתירוץ כתוס'

**י"ח. וי"ל,** דהני ראשונים פירשו דגם לרש"י מסקנת הגמ' היא כמו לתוס', והיינו דגם התרצן ס"ל דלא יתחייב לעשר אלא אם מחזיק תח"י ממון דיש לכהנים זכות בו, והתרצן חידש דר"ח מודה למשתרשי[[22]](#footnote-23). ודבר זה הוא ראיה לכל יסוד הנ"ל דחייב לעשר היינו להרים מעשר בין להו"א בין למסקנא, וכ"כ להדיא בנתיבות (בכת"י) סי' ק"ז בביאור דברי הר"ן, אלא דחיוב המעשר הוא משום המשתרשי.

**ראיה** גדולה לדרך זו איכא מדברי רש"י בדף קל"ד. כתב (ד"ה והכא), דאיתא שם שהגזלן שמכר ללקוח את המתנות חייב דמים, וע"כ מדין משתרשי הוא חייב, דהרי חיוב דמים דגזליה ליכא דמשאל"ת, ובאמת הקה"י כתב דלדרכו של רש"י לא יהא שם משרשתי והוא צ"ע גדול מדברי רש"י שם.

מש"כ רש"י אינה יוצאה בדיינים צ"ל דאינו נתבע, וצ"ע.

**י"ט. ומש"כ** רש"י דלפי התרצן 'אינה יוצאה בדיינים', כוונתו לומר דעסקינן לר"ח דאל"ת, ולכך א"א לדיינים לתבוע קיום זכות זו, אבל מ"מ יש כאן חלות חוב, כיון דחלוק משתרשי מנזקין ונהנה, וכיון דיש חלות חיוב הרי מוטל עליו המצוה להרים, אלא דא"א לתבוע אותו כמו שאת הבעין ממש א"א לתבוע לפי ר"ח. (ורק משום כופין על המצוות וכדו' יוציאו ממנו). ומ"מ פשטות לשון רש"י 'התם לאו בהוצאה בדיינין תנן בה' היא כהנ"ל, דרש"י לא פירש כתוס'[[23]](#footnote-24).

לכל הראשונים חייב לעשר אינו חיוב מעות

**כ. ועולה מזה,** דכל הראשונים כולם, פירשו דחייב לעשר היינו **רק לעשר** ולא ליתן סתם מעות, והמקשן למד דרק משום שחל חוב משתרשי, ובפשטות לרש"י התרצן הסיק דהשימוש מחייב, אמנם תוס' והראשונים ס"ל דגם התרצן מודה דלא יהא חיוב מעשר אלא בחובת משתרשי, אלא דר"ח מודה לחיוב משתרשי.

הייתי מתענה אע"פ שמעולם לא התענה

**כ"א. בגוף** דברי התוס' דהייתי מתענה, אע"פ שידעינן באדם זה שאינו מצוי אצלו כלל שיתענה, אבל מ"מ אי"ז מחויב מצד הממון שייאכל ולכך לא נחשב שהמתנ"כ קיימו את הממון[[24]](#footnote-25).

שבת ועיוכ"פ ובולמוס

**ויש** להעיר דבשבת שיש חובה לאכול, וכ"ש בעיוכ"פ דיש מצוה דאורייתא לאכול, ואסור להתענות כלל, א"כ יחשב שע"כ ממונו היה אמור להיפסד, ונמצא דהמתנ"כ השריש לו ממון, וצ"ע, ואולי י"ל דחובה דמצוות התורה אי"ז נחשב מוכרח ומחויב אלא בבחירתו הוא, וצ"ע. וביותר נראה דיכול לקיים את מצות האכילה אצל אחר, ודברי תוס' מתקיימים בכולא ימי שתא[[25]](#footnote-26), ובאמת עי' אמרי בינה (תרו"מ סי' ה') דאי אחזו בולמוס על אוכל שלו, והחליפו ונתנו לו מתנ"כ הרי זה נחשב למשתרשי.

דעת פסקי הרי"ד דרק ממון שהיה משועבד

**אמנם** עי' פסקי הרי"ד דעיקר החילוק הוא דבחוב למלך הרי ממונו משועבד וכאילו אין לו את הממון ונמצא דהמעשר קיים לו את הממון, משא"כ באוכל מתנ"כ, אפי' בגוונא דאינו יכול להתענות וכדו', מ"מ אין ממונו **משועבד** לאכילה, ולכך לא נחשב דהמתנ"כ קיים והחיה לו את ממונו, אולם אין נראה דזו כוונת התוס', דא"כ אינו משום דהייתי מתענה.

1. **וצ"ע** דלפי"ז לכאו' גם באוכל טבל יוכל לעשר אחר שאכל, באופן דעדין קיים הדבר במעיו ולא נמאס, וכגון בלע דבר שלם, דלכאו' יש לו לתרום ואע"פ שלא ירויח מידי בענין איסור טבל, אבל מ"מ רמיא עליה להרים לכהנים את חלקם, כמש"כ רש"י גבי מוכר ופורע, ויש לחלק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. **החזו"א** (שביעית סי' א' ס"ק כ"ח), הקשה דאיך מעשר על הטבלים שבבית המלך, הרי אינו שלו, ואע"פ שאדם מעשר משלו על של חבירו, הנ"מ מדין זכיה ושליחות ואין זכיה ושליחות לגוי, וכתב דא"א לומר דהכונה דהוא מעשר לפני שאנס המלך, דא"כ לא היה מוכח מהברייתא דלא כר"ח. (ועי' קה"י דנדחק לומר דבאמת הוא מעשר לפני לקיחת המלך, והוא דחוק מאוד בלשון הברייתא), אמנם כמה אחרונים נקטו דאדם יכול לעשר על של חבירו כאשר נוח לו ומסכים, ואי"צ לזכיה ושליחות, וא"כ לק"מ, (ועי' אמרי בינה תרו"מ ו'). אמנם אי נימא דצריך שליחות וזכיה צ"ע. ועי' אבי עזרי פ"ו ממעשר דנקט דגם אחר שאנס המלך עדיין הוא שלו, ורק אינו ברשותו, וקי"ל כצנועין דיכול אדם להקדיש קדוה"ג אפי' על דבר שאינו ברשותו. ועי' חזו"א דכתב דצ"ל דאוקמוה רבנן ברשותיה לעשר. ולכאו' י"ל עוד, דכיון דהטילה התורה את המעשר על זה שהיה שלו והשתמש במכירה ובפרעון, א"כ י"ל דנשאר הוא שלו לגבי התרו"מ, ואע"פ שדינא דמלכותא דינא, מ"מ אין זה סתירה בפירעון החוב בזה שישאר לו בעלות לגבי תרו"מ, וצ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וכן** בד"ה ואם באנפרות, כתב רש"י בביאור הקו', "קתני מיהת אם בחובו חייב לעשר, אלמא יש לו תובעין, דאי לאו דינא הוא שישלם לו על כרחו, מאי חיוב מצוה איכא, הא לא פש גביה מידי". מבואר ברש"י דאם אל"ת מאי חיוב מצוה איכא, ומכלל לאו שמעינן הן דלמ"ד ישל"ת הוה חיוב מצוה, כיון דפש גביה, [ודחוק מאוד לומר דכוונת רש"י כמש"כ קה"י דבא לומר דבר נוסף, דא"א לפרש חיוב מצוה דתרו"מ, כיון דאין לו פירות, דזה פשיטא]. [↑](#footnote-ref-4)
4. **אולם** מאידך גיסא צ"ע דעד כמה דס"ל דלא כר"ח, מ"ט באמת לא יהא גם חיוב תשלומים. [↑](#footnote-ref-5)
5. **עי'** חידושי רבינו מאיר שמחה בקידושין נ"ח, והניח בצ"ע. והנה בלב אריה תירץ ע"פ סברת הר"ן דיש חילוק בין הפקיע בידים המצוה לאנס המלך גרנו שלא הפקיע בידים. אמנם צ"ע דהרי דרשינן לעיל מקרא דאין לך בהם אלא משעת הרמה ואילך, וכיון דאמרינן "אין לך בהם", הרי דליכא להם ממון בדבר בין בנתכוין לגזול בין בלא נתכוין לגזול. ובקה"י דחק לומר דהברייתא לעיל ס"ל דלאו כמי שהורמו, והברייתא הכא ס"ל דכמי שהורמו. אמנם הוא דוחק גדול מאוד, דהרי עד עתה כל מקום דמתבאר בשמעתין דכמי שהורמו דמי, אמרה זאת הגמ' להדיא, והכא לא קאמרה מידי ש"מ לכו"ע הוא, ועוד דבסוגיות בקידושין ובנדרים דדנה הגמ' בפלוגתא אי כמי שהורמו, לא הוכיחה הגמ' מברייתא דאנס המלך גורנו. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וענינו** כבר נתבאר דכיון דליכא כהן מסוים שמגיע לו, א"כ אין בזה חוב נזקין, ולהר"ן אינו בעלות בחו"מ כלל, אלא דין ממון על החפצא מכח יעוד מצוותו. [↑](#footnote-ref-7)
7. **היינו** דיש 'רשות אחת' כללית של 'הכהונה', והיא בעלות גמורה דבמסוים 'מגיע' לה הדבר, ולפיכך יש לה כח תביעה, ומה"ט יש לשלם לה נזקין. [והיינו דכל כהן רשאי לתבוע שתקבל זאת רשות הכהנים וקבלתם ושימושם של 'שבט הכהונה' הוא מה שכהן מסוים מקבל זאת, והראשון מעמיד עצמו שבו וע"י יתקיים זכות ודין הכהונה]. [↑](#footnote-ref-8)
8. **כ"כ** הקה"י, דזהו משמעות לשון חייב. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ובאמת** לדעה זו שהוא ממון שיל"ת, כל **אוכל** טבלים, מלבד המצוה דיש עליו הרי הוא גם נתבע ע"י הכהנים לעשר. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ועי'** קה"י מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ולפי** תוס' היא נקראת בלשון הש"ס משתרשי (עי' לק'), וגם לרש"י אפשר לקרוא לזה משתרשי, (אע"פ שאי"ז ביאור לשון הגמ' משתרשי בתירוץ עי' לק'), ומ"מ יהא שמו אשר יהיה, אבל רש"י מודה נמי לגדר חיוב זה. [↑](#footnote-ref-12)
12. **בשיעור** נאמר הדבר בנוסח אחר, דגם להו"א השימוש הוא המחייב, אמנם ס"ל למקשן דלא נחשב 'שימוש בעצם' רק אי נעשים המעות לדמי הדבר , אבל בני החבורה הרבו להקשות על זה, ולכך נראה כמש"נ בפנים, דס"ל למקשן דאין החיוב מצד שימוש אלא מצד זה גופא שאוחז בידו ממון מעשר, **ואע"פ שכל אדם שיש לו טבלים הוא אוחז תח"י ממון מעשר ואינו מחויב לעשר, דיכול הוא להשאיר הפירות עד שירקבו, הכא שאני דכיון שהשתמש בזה לפירעון חובו, הוטל עליו להוציא המעשר דתח"י, והיינו דלמקשן 'המשתמש' לחוד אינו מחייבו להרים מעשר, אך לא דמי לרוצה להרקיב הפירות דגם חלק הישראל לא יבוא לשימוש אבל כאשר משתמש בטבל א"כ מה שתח"י זכות המעשר מחייב אותו להרים לכהונה את חלקה**, [ואפשר לדון עוד דגם למקשן המחייב הוא השימוש, אלא דלא חייבה תורה להרים אלא בתנאי דיש תח"י את זכות התרו"מ]. ולפי"ז גם מוכר אין חיובו מצד השימוש גרידא אלא משום טעם הנ"ל, ולמסקנת הגמ' החיוב הוא מצד השימוש גרידא. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ואע"פ** שאינה זכות לקבל הממון אלא לקבל התרו"מ, מ"מ יש בה דין משתרשי, דסוף סוף ממון שיש לכהנים זכות בו הוא קיים את ממונו. [↑](#footnote-ref-14)
14. **וב'** נפק"מ איכא מזה, א. בגוונא דלא יהא פירות שאפשר לעשר מהם על טבלים אלו כגון שכלה אותו המין בשנה זו, א"כ אינו חייב. ב. אי כבר ליכא פירות טבל בבית המלך, אינו חייב. [↑](#footnote-ref-15)
15. **וזו** כוונת רש"י בגיטין הנ"ל, שכתב דמוכר חייב משום שמשתרשי, והינו ע"פ מסקנת סוגיין דהמחייב הוא מה שהשתמש. ובאמת לפי"ז יותר דומה חיוב מוכר ופורע – לאוכל, דהם שימוש בעצם הדבר. [↑](#footnote-ref-16)
16. **אבל** התולה טבלים לנוי סוכה וכדו', אי"ז שימוש שמחייב ואי"צ לעשר, ועי' ט"ז יו"ד סי' א' ס"ק י"ז ורע"א שם. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ועי"ש** דמהרי"ט פירש דאוכל חייב רק משום מזיק, ועיקר דבריהם לומר דכל דברי ר"ח הם סברא במזיק, אבל הקצה"ח הוכיח דאיכא חיוב של 'נהנה', וע"כ עיקר דבריהם הוא לחלק בין נהנה למשתרשי. [↑](#footnote-ref-18)
18. **עי'** קצה"ח סוף סימן שצ"א דנהנה אינו משלם מעידית דהרי לוה אין דינו בעידית אע"פ שנהנה ממעותיו. וכבר בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' י"ג כתב דברור שאינו משלם מעידית. ומכל זה חזינן שנהנה חיובו מסברא מחמת שנהנה והשתמש בשל חבירו. אולם בברכ"ש ב"ק סי' י"ד כתב דהגר"ח א"ל דהוא מלוה הכתובה בתורה, והיינו מפרשת גזילה, דאי לא ישלם יהא בכלל גזלן. [↑](#footnote-ref-19)
19. **ובאמת** א"א לתבוע זאת להדיא, כמו שא"א לתבוע בבי"ד את המתנות כשהן בעין, (ורק מדין כופין על המצוות או דבי"ד יבואו לקיים את דין הממון וליקח ממנו), אבל מ"מ ליכא לשום כהן זכות תביעה בפועל. [↑](#footnote-ref-20)
20. **והא** דאמרינן שאניהתם דמשתרשי, אין הכוונה דבתירוץ חידשה הגמ' את המחייב של משתרשי, דכבר בשאלה ידעה כן, ועיקר התירוץ הוא דמודה ר"ח לחיוב זה, וכן הוא בהמשך הגמ' שאני התם דאיתנהו בעינייהו, והרי ידעינן דאיתנהו בעינייהו, אלא כוונת הגמ' דמה"ט מודה ר"ח דיש בזה חיוב השבה. [↑](#footnote-ref-21)
21. **אמנם** ס"ל דא"א לתבוע זכות זו כי אל"ת, אבל מ"מ עצם החוב קיים ויהא דינו כמו המתנה בעין דלר"ח א"א לכהן הראשון לתובעה. [↑](#footnote-ref-22)
22. **והנה** רש"י כתב חיובא **בעלמא** כשאר חיובי מעשרות, והר"ן השמיט תיבת בעלמא [ועי' פר"ח סי' ס"א ס"ק מ"ד דנקט נמי דרש"י ותוס' לא פליגי, וכן נראה בפשיטות בשער"י שם]. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ובאמת** הר"ן לא כתב לשון זה, ואפשר דאין כוונתו לפרש ממש כרש"י. [↑](#footnote-ref-24)
24. **כן** הוא פשוט וכ"כ בשיעורי הגרש"ר ב"ב סוף אות צ"ט ותמוה מאוד מש"כ שם בשם הגרש"ש יעו"ש. [↑](#footnote-ref-25)
25. **והראוני** בספר דרכי תשובה שהביא בשם ספר מתנות כהונה דהאוכל מתנ"כ בשבת ויו"ט חייב דאינו יכול לומר הייתי מתענה. [↑](#footnote-ref-26)