‏‏כא                           ב
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות שתים - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**גדר האיסור בשבועה להבא,** האם הוא התחייבות וחלות איסור על מה שנשבע, ויסודו מטעם בל יחל דברו כנדרים. או דאינו חלות איסור או התחייבות, אלא שכיון שנשבע שכך יהיה, אם לא יקים נדרו נמצא ששבועותו שבועת שקר. וכפרש"י 'ה"ק לא תשבעו בשמי כדי לשקר בשבועתכם לאחר זמן'.

**כי אתא רב דימי** א"ר יוחנן וכו', קונמות עובר בלא יחל. עי' פרש"י שמשמע דלרב דימי ליכא בל יחל בשבועה. ובתוס' נחלקו בזה. ועי' בריטב"א ובמאירי.

**והרמב"ם כלל לא הזכיא לאו דלא יחל בשבועות**, ועי'בסה"מ מל"ת קנז. ובכס"מ פ"א משבועות ה"ג שהביא דברי הריב"ש.

**כלפי לייא**, עי' במהרש"א. **אלא אימא כשם שלוקה על שקר כך לוקה על שוא**. פשיטא וכו' עי' בריטב"א בשם הר"מ הלוי ובתורא"ש.

**כי אתא רבין וכו'** עי' ברמב"ם פ"א משבועות ה"ג, ובכס"מ שם דהוא דלא כרב דימי ודלא כרבין. ועי' במאירי ובכס"מ שם.

**שבועה שאוכל ולא אוכל וכו'.** עי' בתוס' לעיל ד. ד"ה אבל. ובפנ"י שם. ועי' בירושלמי. [ובגי' הרמב"ן מכות טו: ובמאירי]. ובקה"י ריש שבועות.

**הקדמה קצרה וביאור גדר האיסור בשבועה להבא.**

מתני': שבועות שתים שהן ארבע שבועה שאוכל ושלא אוכל שאכלתי ושלא אוכלתי. יש בתורה שני סוגי שבועות, שבועות ביטוי ושבעות שוא, שבועת ביטוי היינו שבועה שאוכל או שלא אוכל כדכתיב 'או נפש כי תשבע לבטא בשפתים להרע או להיטיב וגו'. ונעלם ממנו וגו' והביא את אשמו וגו', היינו שחייב קרבן עולה ויורד. ויש שבועת שוא היינו שבועה לשנות את הידוע לאדם כמבואר במתני' לקמן כט. ובזה חייבין על זדונה כרת ועל שגגתה פטור כמבואר במתני' לקמן כז:

ובאו רב דימי ורבין לפרש מאיזה אזהרה יש באיסור זה ובמה צריך להתרות בו לענין מלקות.

ומצינו בתורה ב' פרשיות שבועה, א' פרשת שבועה האמורה במטות שנא' איש כי ידור נדר או השבע שבועה לא יחל דברו, והיינו דגם בשבועה וגם בנדר יש לאו שלא יחל דברו. וב' פרשת שבועת שקר האמורה בויקרא ונפש כי תשבע וגו'. והיה מקום לומר ששני הפרשות הללו חלוקים בעיקר גדרם ודינם, דהנה זה ברור ששבועה לשעבר כל ענינה הוא רק סיפור דברים בעלמא אלא שהוא מאמת את דבריו בשבועה, [כשם שה' אמת כך הסיפור אמת כמבואר בחינוך ל], ונמצא שמיד שהוא נשבע הוא עובר על שבועת שקר.

אולם בשבועה דלהבא יש לדון בה, דהיה מקום לומר שאדם נשבע להבא כגון שבועה שאוכל או שלא לאכול לא חל עליו חלות איסור לאכול או שלא לאכל, אלא שכיון שהוא הוציא מפיו סיפור שכך יהיה המציאות שמחר הוא יאכל או לא יאכל ואת הסיפור הוא הוציא מפיו בשבועה, הרי הוא חייב לאכול או לא לאכול כדי שהשבועה לא תהיה שבועת שקר, אבל לא חל עליו חלות דין או איסור, וכמו ששבועה לשעבר יסודה הוא שקר, ואת האיסור שקר הוא עובר מיד, כך שבועה להבא האיסור הוא שקר, אלא שאת השקר הוא לא עובר מיד כשהוא נשבע, אלא השקר הוא בזה שהוא לא מקיים את השבועה, אבל לא חל חלות דין לאכול או לא לאכול. [וכל' רש"י בסוגיין שאוכל ולא אוכל הוי שבועת שקר, ופרש"י 'ה"ק לא תשבעו בשמי כדי לשקר בשבועתכם לאחר זמן']. אך היה מקום לומר שבשבועה להבא לא דומה לשבועה לשעבר, ובשבועה להבא יש לו כח לחייב עצמו למה שהוא נשבע, וחל חליו חלות דין אכילה או לא לאכול, וכשם שחל בנדרים איסור חפצא כך חל בשבועה חיוב על גברא.

ולכאו' היה מקום לומר שזה שני הפרשות של שבועה, דפרשת שבועת שקר אין ענינה כלל על כח השבועה, ולומר שיש בכוחה לפעול חלות, אלא כל ענינה שהשבועה לא תהיה שבועת שקר, כמו בשבועה לשעבר, אבל הפרשה שלא יחל דברו שנאמרה בנדר ושבועה ענינה הוא שהוא מקבל עליו לאכול או לא לאכול וכשם שנדר הוא חלות איסור על החפצא, כך בשבועה הוא מקבל ע"ע חלות בשבועה. וכן הוא פשטות לשון הגמ' בנדרים ב: 'שבועה דקאסר נפשיה מן החפצא'.

אך עדין אין זה מוכח, דהיה מקום לומר שלא יחל בשבועה ולא יחל בנדר הם ענינים נפרדים, והן אמת שבנדר הוא חלות איסור, אבל האיסור לא יחל פירושו הוא איסור חילול הדיבור, שע"י שהוא עושה מעשה או לא עושה מעשה הוא מחלל דבריו, וא"כ אפי' ששבועה אינה חלות איסור, אלא יסודה הוא סיפור דברים, מ"מ יש גם בזה לאו של לא יחל דברו. [וביותר י"ל שהלאו שלא יחל בנדר נמי אינו מחמת החלות על החפצא אלא מחמת חילול הדיבור, ודנו בזה רבותינו הגרא"ק ועוד].

ואין לומר שבזה נחלקו רב דימי ורבין האם בשבועה להבא יש לא יחל כמו בנדרים, דלרב דימי ליכא לא יחל [לשיטת רש"י והמאירי] משום ששבועה יסודה הוא סיפור דברים, ואילו לרבין שבועה הוא קבלה והתחייבות על המעשה, ולכך לרבין עובר על לא יחל, אין לומר כן, דאפי' אם אליבא דרבין י"ל ששבועה הוא סיפור דברים, מ"מ שייך בה לא יחל, שהאיסור לא יחל לא חייב להיות רק על חלות דין, אלא לא לעשות את הדברים חולין זה גם לא יחל, ולכך לרבין עובר על חילול הדברים אף שאין בשבועה חלות.

**ורבותינו האריכו בזה בראיות לכאן ולכאן.**

א. התוס' ושא"ר דנו האם מהני שבועה לריב"ב לקיים ל"ת שבתורה, כגון להשבע על נבילה, והאם יש כאן חסרון אאחע"א. וכתב בקובה"ע סי' לג סק"א דבשלמא אם בשבועה יש כח לחייב אותו לעשות או לא לעשות את הפעולה שפיר שייך לדון שכיון שהוא כבר דבר האסור לא מהני להחיל עליו עוד חלות איסור, אבל אם כל עינינה של שבועה אינה חלות איסור כלל, אלא שהוא מחויב לעשות או שלא לעשות את הפעולה כדי ששבועתו לא תהייה שבועת שקר, א"כ אין ענינה כלל לאאחע"א, דאין לו איסור באכילה עצמה, אלא יש לו איסור שנעשה ע"י האכילה הוא מחלל את דברו, והוי כמו הוצאת שבת ואכילת יוה"כ אפי' ששניהם נעשים ע"י הבליעה שלו, מ"מ הם שני סוגי איסור ולא שייך בזה אאחע"א. ומדברי הראשנים מוכח שגם ע"י שבועה חל עליו דין לא לאכול, וזה שפיר שייך לכלל דאאחע"א.

ב. מבואר בגמ' לקמן כה. חומר שבועה מנדרים ששבועה חלה על דבר שאין בו ממש, וצ"ב בזה מה חומר יש בשבועה שהיא חלה גם על דבר שאין בה ממש, הרי אם כל ענינה של ששבועה הוא סיפור דברים בעלמא שהוא לא ישן מחר, והוא חייב לא לישון מחר כדי ששבועתו לא תהיה שבועת שקר, אבל אין כאן חלות איסור לא לישון, א"כ אין כאן כלל חומר בשבועה שחל על דבר שאין בה ממש. וביותר הר"ן בנדרים יג: כתב שהטעם ששבועה עלה על דבר שאין ממש הוא משום 'דאיהו אית ביה ממש' ולכאו' למה הוצרכו לכ"ז. [וכן הספרי יליף לה מקרא דהשבע שבועה], וע"כ צ"ל שמלבד החיוב לקיים שבועתו שלא יהיה שקר, חל גם דין מכח השבועה על גברא לקיים את דבריו, ובזה יש חומר בשבועה שחלה על דבר שאין בו ממש.

ג. וזהו הפתח הגדול בביאור דברי הראשנים שהובא לעיל, דדעת רש"י שאפי' שמתפיס לאו כמוציא שבועה מפיו מ"מ איסורא איכא, וכבר עמדו הראשנים אם ההתפסה לא חלה למה יש איסור, וכן דעת הרמב"ם פ"ב משבועות ה"ט דאף שקיי"ל כרבא מ"מ איסורא איכא. [וביותר שיטת הראב"ד שהובא בר"ן שיליף התפסה בשבועה מקרא דאו השבע וכו' וריבה אותו לבל יחל אבל לא לקרבן, והר"ן תמה בזה טובא]. והביאור בזה הוא דבכל שבועה יש ב' פרשיות יש את הסיפור דברים שיצא מפיו, ויש את החלות דין שנוצר מכח השבועה. וכל המח' בין אביי לרבא הוא רק על דין שבועות ביטוי שיסודה הוא שבועת שקר ויש בה חיוב קרבן בזה נחלקו האם מתפיס כמוציא שבועה מפיו, ובזה קיי"ל כרבא דיש דין שיוציא שבועה מפיו ומתפיס לאו הוי כמוציא שבועה מפיו. אבל מ"מ סו"ס ע"י השבועה הראשונה חל דין שלא לאכול את הככר הזה, ואת החלות דין שיש לאדם שלא לאכול את הככר את זה הוא מתפיס בשני, ובזה אין דין שיוציא השבועה מפיו, ושפיר חל ההתפסה. וזה סברת הראב"ד שהחלות דין הוא מכח הפרשה שלא יחל דברו, ולכך שפיר מהני ההתפסה לענין הלא יחל ולא לענין הקרבן. [האריכו בזה במשנת ר"א נדרים סי' א. וחי' הגרש"ר נדרים סי' ב. אות ד-ו].

ד. מבואר בגמ' לקמן כה. דשבועה שזרק פלוני צרור לים ולא זרק ליתה בלהבא, ושי' רש"י ושא"ר דליתא בלהבא היינו מי שנשבע שיזרוק פלוני צרור לים או לא יזרוק הוי שבועת שוא, בכל אופן בין אם נתקיים שבועתו בין לא נתקיים לבסוף. אולם הרמב"ם פ"ה משבועות הל"א כתב 'וכל מי שנשבע על אחרים שיעשו כך וכך או שלא יעשו וכו', אינו חייב שבועת ביטוי שהרי אין בידו לא לקיים ולא לבטל, ומכין אותו מכות מרדות שהרי אין בידו לא לקיים ולא לבטל, ונמצא גורם לשבועת שוא, ולמה אינו לוקה משום שבועת שוא, שהרי אפשר לאותן אחרים שישמעו ממנו, ותתקים שבועתו ונמצא שמתרין בו בעת שנשבע התראת ספק שאין לוקין עליו'. מבואר ברמב"ם שאם מתקיים שבועותו לבסוף אין עובר על איסור שבועה, אבל כשלא נתקיים השבועה עובר על איסור שבועה, ובפשיטות הוא עובר על איסור שבועת שוא. אבל הכס"מ הביא שם בשם הריב"ש שאין כוונת הרמב"ם לשבועת שוא, דאין שוא אלא בשבועה לשעבר, שבשעת השבועה יצאה השבועה לחינם, אבל היכא שבשעה שנשבע עדין היתה ראויה השבוע להתקיים ורק אח"כ התבטלה לא הוי שבועת שוא, אלא כוונת הרמב"ם דעובר על שבועת שקר, רק הרמב"ם קרא אותה שוא לפי שהוא דומה לשוא ע"ש.

והנה אם כל שבועת שקר דלהבא הוי מדין קבלה והתחיבות שחל עליו ע"י שבועתו, והאיסור הוא שעובר על מה שהוא קיבל ע"ע, זה לא שייך בדברי הריב"ש לומר שהוא יתחייב בשביל חברו שיזרוק, אלא הכוונה שנשבע שחברו יזרוק או לא יזרוק, [ועל חברו ודאי אינו יכול לעשות התחייבות] וא"כ מה שייך לומר שאם חברו קיים וזרק הרי נתקיימה שבועותו, ואם הוא לא קיים יש כאן שבועת שקר, ובשלמא אם איסור שבועת שקר דלהבא הוא סיפור, שנשבע שכך וכל יהיה המציאות, משו"ה שפיר אם קיים חברו דבריו לבסוף נתקיימה שבועתו, ואם לא קיים חברו דבריו יש כאן סיפור של שקר. ועי' במשנת ר"א סי' ט' ובחי' הגרש"ר נדרים סי' ב' אות ו.

**ויש בזה עוד אריכות גדולה.**

**כי אתא רב דימי אמר ריו"ח אוכל ולא אוכל שקר ואזהרתיה מהכא לא תשבעו בשמי לשקר,** ופרש"י דה"ק קרא לא תשבעו בשמי כדי לשקר בשבועתכם לאחר זמן, דאין הכוונה שקר שהשבועה עצמה היא שקר כמו בשבועה לשעבר, אלא שקר היינו שע"י שהוא עושה פעולה כנגד השבועה הוא הופך את השבועה לשקר - ולכאו' הוא כעין לא יחל, דתרוויהו הוא איסור לעבור על דבריו, [דהיינו דמכח השבועה חל עליו חלות דין לעשות או לא לעשות. ועי'] . אכלתי ולא אוכלתי שוא ואזהרתיה מהכא לא תשא את שם וגו'. ופרש"י דשבועה לשעבר שאינה אמת הוא שבועת שוא וכו'. וצריך להוסיף כאן שאפי' שהמשנה מיירי בשבועת ביטוי ולא בשוא, וכמבואר במתני' לקמן כז: מ"מ כוונת רב דימי דבכל שבועת שוא יש שני אופנים, יש שוא שאינה שבועה כלל שהרי הוא לשנות את הידוע לאדם, ויצא השבועה מפיו לבטלה. ויש שוא שאינה ידוע לאדם אלא שהוא נקרא שוא משום שמעיקרא הוא יוצא על שקר, ובכה"ג הרי הוא בגדר שבועת ביטוי שיש בו קרבן[[1]](#footnote-2).

**בשי' רב דימי האם יש בשבועה בל יחל**

כי אתא רב דימי א"ר יוחנן וכו', קונמות עובר בלא יחל. פרש"י כלומר לא יחל דמשמע להבא, לאו לאזהרת שבועות להבא אתא, דשבועות להבא מלא תשבעו בשמי לשקר נפיק וכו', ולאפוקי מרבין דאמר אזהרת שבועות להבא אתא מלא יחל'. הרי מבואר דאין בשבועה להבא אזהרת בל יחל. וכן משמע מדכתב לעיל בד"ה ואזהרתיה מלא תשבעו וכו' 'דהמתרה צריך להתרות בו שהוא עובר באזהרת לא תשבעו', משמע שהמתרה בו משום בל יחל לאו כלום הוא. ובתוס' תמהו ע"ז, שזה א"א שהרי כתיב להדיא 'או השבע שבועה וגו' לא יחל דברו'.

ועי' בריטב"א שפי' בדעת רש"י שהכוונה קונמות עובר משום בל יחל 'לחוד' משא"כ שבועה שיש גם בל יחל וגם לא תשבעו בשמי לשקר. ולאפוקי מרבין שבשבועה להבא ליכא לא תשבעו בשמי לשקר. וכתב שגם בדעת רש"י 'כך יש להולמו'.

אך מ"מ הרמב"ם לא הזכיר לאו דלא יחל לענין שבועה כלל. ולא עוד אלא שבסה"מ מל"ת קנז הביא הלאו דלא יחל דברו על נדרים לחוד, והביא שהמקור לזה הוא מדברי רב דימי שאמר 'קונמות עובר בלא יחל דברו', משמע שבשבועה ליכא לא יחל.

ועי' בכס"מ פ"א משבועות ה"ג שהביא דברי הריב"ש שנקט בדעת הרמב"ם שהמלקות בשבועה הוא גם מצד בל יחל. ופסק הרמב"ם כרבין שחלק בזה על רב דימי. ולרבין שאומר 'אוכל ולא אוכל עובר בלא יחל' כוונתו שעובר אף בלא יחל, אבל ודאי שעובר גם משום לא תשבעו בשמי לשקר, והיינו דאין ה"נ לרב דימי ליכא בשבועה בל יחל. ומה שהרמב"ם לא הזכיר לאו דלא יחל, היינו משום 'לפי שאין דרכו למנות לאוין הרבה על מצוה אחת וכו' ולכך הזכיר לאו דלא תשבעו לשקר, שהוא לאו מיוחד לענין שבועה, ולא לאו שלא יחל שהוא כולל גם קונמות.

וכן כתב המאירי 'מ"מ לענין מה שאמר קונמות בבל יחל, כלומר אבל לא שבועה, הלכה כמותו, ולא כרבין שאמר שאף בשבועה וכו'. ויש פוסקים בכולם כרבין, ואין הדברים נראין שבכל התלמוד מצינו בל יחל לנדר ולא לשבועה'. ולדבריהם עולה מח' מחודשת בין רב דימי לרבין האם יש בשבועה לאו שלא יחל, דלרב דימי אין לא יחל אלא בקונם, ולרבין יש גם בשבועה לא יחל. [וצ"ע מנלן דבר זה].

וראיתי מי שהביא דקדוק נחמד בדברי הגמ' לדבריהם, דאם גם רב דימי מודה שיש בשבועה לא יחל, נמצא שמה דקאמר קונמות עובר בלא יחל היינו לבאר דין קונם, וקשה דע"ז רבין לא ביאר איזה איסור יש בקונם, ומשמע שכל הסוגיא בא לבאר איזה איסור יש בשבועה לחוד, ולא דנו כלל על קונם, וזה רב דימי בא לומר קונמות עובר בלא יחל וכמו שביאר רש"י לאפוקי שבועה, וא"כ רבין בא לחלוק בזה גופא שיש בשבועה לא יחל.

אלא דעדין יל"ע בכ"ז ויש ראיה דאין בל יחל בשבועה, מדתנן לקמן כז: שבועה שלא אוכל שבועה שלא אוכל אינו חייב אלא אחת. ואם איכא גם לאו דלא יחל, מדוע אינו חייב שמונים. הרי יש כאן גם לאו דשבועת שקר וגם לאו דלא יחל. ע"כ דבשבועה ליכא לאו דלא יחל דברו. אך מ"מ קו' הראשנים במקומה עומדת, שהרי לאו דלא יחל מפורש בתרוויהו. וצ"ע. ועי' באור שמח פ"א ה"ג שתמה טובא בזה איך אפשר לבטל מקרא מפורש.

**כלפי לייא**, אלא אימא כשם שלוקה על שקר כך לוקה על שוא. פשיטא וכו'.

א. במהרש"א העיר מה הק' בגמ' כלפי לייא, נימא שבא לחדש שגם בשבועה שקר בגוונא שאין בו מעשה חייב מלקות, וכשם שלוקה על שוא דהיינו אכלתי ולא אכלתי, כך לוקה על שקר אפי' בגוונא שאין בו מעשה כגון שאוכל ולא אוכל, דומיא דשוא[[2]](#footnote-3). ותי' דודאי רב דימי משמיה דר"י לא יכול לסבור דלוקין בשבעות שקר על לאו שאין בו מעשה, שהרי לדבריו אין צריך כלל דרשא דשוא שוא וכו' דבסמוך כדי לחדש שלוקין על שבועה דלשעבר, שהרי שוא גופיא לרב דימי היינו אכלתי ולא אכלתי, ואוכל ולא אוכל אינו לוקה משום דהוי לאו שאין בו מעשה. ולא אוכל ואוכל לוקה משום לא תשבעו בשמי לשקר והוי לאו עם מעשה. וא"כ מהכי"ת לחדש שלוקין על לאו של שקר כשאין בו מעשה. ואי"צ בפירוש ריבתה תורה למעט אוכל ולא אוכל. [ורק לרבין דס"ל דמרבינן מלשוא לשוא שגם בשבועת שקר שאכלתי ולא אכלתי אף שאין בו מעשה לוקין, הוצרך לומר שבפירוש ריבת התורה למעט אוכל ולא אוכל. וכמו שביארו התוס' לעיל ג: ד"ה בפירוש].

ב. ובקו' הגמ' פשיטא האי לאו והאי לאו יל"ע. דלכאו' צ"ע דהרי בשקר גופיא תלוי אם עובר במעשה או שלא במעשה. ובגוונא שאין בו מעשה כגון בשבועה שאוכל ולא אוכל דהו"ל לאו שאין בו מעשה ס"ל לר"י לקמן שאין לוקה עליו, וא"כ מהיכ"ת לדמות שבועת שוא לשבועה [עם מעשה] כגון שלא אוכל ואכל.

ובריטב"א הביא בשם הר"מ הלוי וכ"ה בגי' הר"ח 'פשיטא היא לאו כתיב ביה והאי לאו כתיב ביה', והיינו דס"ל דהא דאמרינן שלוקה על שקר, היינו בכל גוונא, אפי' באוכל ולא אוכל דלית ביה מעשה, משום שסובר שלאו שאין בו מעשה לוקין עליו. ולהכי פרכינן כשם שלוקה וכו' דהיינו דגם בשוא איכא לאו. [וכן מצינו שהעמידו התוס' לעיל ד. ד"ה ר"ע]. אך מ"מ זה דבר פלא שהרי בעינן לפרש הברייתא גם כמו ריו"ח ולשיטתו לאו שאין בו מעשה לא לוקין עליו. ועמד בזה בתורא"ש.

**כי אתא רבין וכו'.** מצינו כמה חילוקי דינים בין רב דימי לרבין. א. בשבועה לשעבר, דלרב דימי כל שבועה לשעבר כגון אכלתי ולא אכלתי הוי שבועת שוא, וכ"ש לשנות את הידוע. ולרבין רק לשנות את הידוע הוי שבועת שוא. וס"ל לרבין ששבועה לשעבר הוי שבועת שקר, וזהו שקר כפשוטו שמשקר בשעת השבועה עצמה. ב. בשבועה להבא, לרב דימי עובר מצד שבועת שקר, ולרבין עובר מלא יחל. ג. לענין הלאו דלא יחל, תלוי בראשנים הנ"ל אם ס"ל לרב דימי שאין לא יחל בשבועה, א"כ מצינו עוד מח' בזה עם רבין.

ובדברי רבין מצינו כמה הערות בגמ'. א' דאמרינן בגמ' אמר ר"פ הא דרבי אבהו לאו בפירוש איתמר וכו', ולכאו' צ"ב מה נפק"מ בזה. ב' אחרי שהביאו בגמ' את המימרא דר"י דלשוא שוא ב' פעמים וכו' לרבות שלוקין על לאו של שקר אפי' שאין בו מעשה, הקשו בגמ' ומאי שנא ופי' רש"י ותוס' שהק' של הגמ' היא למה בשבועה שאוכל ולא אכל לא לוקה, מ"ש משבועה שאכלתי ולא אכלתי, סו"ס בתרוויהו ליכא מעשה. ולכאו' הדברים צ"ב רב הרי כל החידוש הוא שלוקין על לאו של 'שקר' אפי' שאין בו מעשה, אבל על לאו שלא יחל כשאין בו מעשה [כגון שבועה שאוכל ולא אכל] למה שיהיה מלקות, וכיון ששבועה להבא הוא מלאו שלא יחל א"כ אינו ענין כלל לחידוש שהתחדש בלאו של שקר. ג' ומשני בגמ' אמר רבא בפירוש ריבתה תורה וכו'. ומצינו שנח' בזה רש"י ותוס' לעיל ג: רש"י פי' 'מדאפקיה בלשון שוא'. אך התוס' דחו פי' זה וכתבו 'דאין זה בפירוש' ולכך פי' התוס' והר"ח בסוגין פי' באופ"א שאמרינן בבריתא שוא ושקר אחד הן לענין זה ללמדך דמה שוא לשעבר אף שקר לשעבר וצ"ב מה המח'.

**שיטת הרמב"ם.**

א. כתב הרמב"ם פ"א משבועות ה"ג 'נשבע על אחת מארבע מחלקות אלו והחליף, כגון שנשבע שלא יאכל ואכל וכו', או אוכלתי והוא לא אכל וכו', הרי זו שבועת שקר, וע"ז וכיוצ"ב נאמר לא תשבעו בשמי לשקר, ואם נשבע לשקר במזיד לוקה בשוגג מביא קרבן וכו'. הרי שכלל הרמב"ם גם שבועה לשעבר וגם שבועה להבא בלאו אחד, וכתב 'הרי זו שבועת שקר, ואזהרתם מלא תשבעו בשמי לשקר וגו'. הרי ששניהם בכלל נשבע לשקר.

ותמה עליו בכס"מ דהוא דלא כרב דימי ודלא כרבין. ואחר שפסק הרמב"ם ששבועה לשעבר הוי שבועת שקר, א"כ שבועה להבא הוא משום בל יחל. ומצינו שנח' בזה המאירי והריב"ש בדעת הרמב"ם, המאירי שהובא לעיל כתב שאע"פ שהל' כמותו במה שאמר אכלתי ולא אכלתי שקר, מ"מ באוכל ולא אוכל אין הלכה כמותו, ונמצא שאין הלכה כאחד מהם בכל. [כבר חזינן מדברי המאירי שאפי' אם נפסק כשיטת רבין ששבועה לשעבר היא שקר, אפשר גם לפסוק כרב דימי ששבועה לשעבר גם היא שקר, וזה לא סתירה אחד לשני. מוכח שיסוד דין שבועת שקר בשניהם הוא שווה, אלא ששבועה לשעבר הוא משקר מיד בשבועה עצמה, ושבועה לעתיד הוא משקר בזה אינו מקיים את דברי שבועתו, ולכך שניהם שקר הם].

אבל הכס"מ שם הביא בשם הריב"ש שאליבא דכו"ע שבועה להבא היא שבועת שקר, והא דאמר רבין שבועה שלא אוכל ואוכל עובר בלא יחל, כוונתו שעובר אף משום בלא יחל, דהיינו שעובר בב' לאוין חדא בלא תשבעו בשמי לשקר וגם בלא יחל, ונמצא שכל המח' בין רבין לרב דימי הוא רק בשבועה לשעבר, דס"ל דאינו שקר אלא שבועת שוא. והוסיף הריב"ש דמה שלא כתבו הרמב"ם לפי שאין דרכו למנות לאוין הרבה על מצוה אחת. ולכך הזכיר בשבועה הלאו המיוחד לה ולא לאו שלא יחל שהוא משותף לה ולקונמות. ע"ש. [ומבואר שם בתוך דבריו דלרב דימי אינו עובר על שבועה מדין לא יחל, ובזה נמי פליגי רבין ורב דימי, ולכאו' הוא פלוגתא נוספת שאינה שייכת כלל למחלוקת האם שבועה לשעבר היא שקר. ועי'.]

ב. ובמנ"ח מצוה רכז אות ה' הבין שכוונת הריב"ש שלוקים גם מחמת הלא יחל, והעיר בזה למה לא כתב הרמב"ם שלוקה שמונים גם משום לאו דשקר וגם משום לאו דלא יחל, כמו שמצינו בנזיר שחוץ מלאו של נזיר הרי הוא בלא יחל, כמו שכתב בפ"א מנזירות שלוקה שתים, אע"פ שאינו מונה אותו במנין המצות.

וביארו בזה רבותינו דכל דברי הרמב"ם בסה"מ כלל ט' הוא רק במקום שהתורה כתבה את הלאו רק בשביל לחזק את האיסור, בכה"ג שהלאו נכתב רק לחיזוק אינו לוקה על רבוי הלאוין, וממילא לא דמי כלל לנזיר, דנזיר יש לו לאו מיוחד לנזיר, ומה שיש לו גם לאו שלא יחל אין הכוונה שהלאו שלא יחל נכתב על נזיר, אלא הוא נכתב על נדרים, ומרבינן גם נדרי איסור שהם בכלל פרשת נדרים, אבל אין לאו מיוחד שלא יחל לנזיר. ולכך שפיר לוקה שנים. משא"כ לא יחל ששבועה הרי אינו בא אלא לשבועה, ושבועה יש עליה כבר לאו בכה"ג הוי רבוי לאוין, ובזה ס"ל להרמב"ם שלא נכתב הלאו אלא לחיזוק הלאו ולא למלקות

ב. ורבותינו העירו בזה, דבשלמא אם הלאו דלא תשבעו בשמי לשקר הוא כעין לא יחל דברו, שחל עליו דין לעשות או שלא לעשות את הפעולה, ניחא דברי הריב"ש שהרמב"ם לא מנה גם את הלאו שלא יחל דברו, דסו"ס שני הלאוים יסודם אחד הוא לקיים את החלות דין שיצא מפיו וזה נחשב כפילות הלאוים. אבל אי נימא ששבועת שקר אינה כלל חלות דין אלא יסודה שלא תהיה השבועה שבועת שקר, א"כ אינו כלל כעין לאו דלא יחל כלל, וחלוקים הם ומדוע לא הזכירו הרמב"ם. ועי' באבי עזרי פ"א ה"ג.

ואדרבא מזה גופא שהרמב"ם כלל באיסור שבועת שקר גם שבועה לשעבר וגם שבועה להבא מוכח להדיא שיסוד דין שבועת שקר אינה חלות איסור, שהרי שבועה לשעבר אינה אלא סיפור שקר וא"כ גם שבועה להבא אינה אלא שנמצא משקר בשבועתו. וא"כ קשה למה הרמב"ם לא הזכיר לאו דלא יחל שהוא איסור אחר לגמרי. ועי' במשנת ר"א סי' ט סק"א.

ג. וצ"ל דסבר הרמב"ם שרב דימי ורבין נחלקו בלאו דשבועת שקר בתרתי. א' לענין שבועה דלשעבר, אי הוי שקר או שוא, ובזה ס"ל לרמב"ם דקיי"ל כרבין ששבועה לשעבר היא בכלל שבועת שקר, וכמבואר בגמ' ממימרא דריו"ח לקמן דאכלתי ולא אכלתי הוי שבועת שקר, וכדביאר רבי אבהו. ב'. נחלקו בגדר שבועה להבא, אי הוי רק שקר או לא, דרב דימי ס"ל דכיון דהשבועה יסודה סיפור, וכשעובר עליה נמצא שהסיפור אינו אמת הרי שיקר בשבועתו, ולכך ס"ל שאינו עובר משום בל יחל כיון שלא נתחייב כלום דשבועה אינה חלות דין אלא סיפור דברים בעלמא. אך רבין ס"ל דרק שבועה לשעבר הוא סיפור שקר, אבל שבועה להבא הוא חלות איסור כנדרים, ולכך אינו רק שבועת שקר אלא גם לא יחל דברו. ואדרבא מצד שבועת שקר לחוד א"א לחייבו, שהרי כיון שבידו לקיים את השבועה נמצא שבשעה שנשבע לא שיקר כלל, וכל השקר הוא רק לאחר זמן, ואין כאן מקום לשקר, אלא כיון שנתחייב ע"י שבועתו ויש לו חלות דין לקיים את דבריו, ולאחר זמן הוא לא קיים נמצא שיוצא כאן שקר בדבריו. וכן כתב הר"י מיגש בדברי רבין 'אוכל ולא אוכל היינו שקר דכתיב לא יחל דברו', וכוונתו כנ"ל דכל השקר בשבועה להבא הוא 'רק' מחמת שחל עליו חלות דין לעשות או שלא לעשות, ולכך יש כאן שקר, אבל מחמת מה שלא מקיים את דבריו לא הוי שקר, דסו"ס בשעה שנשבע יכל לקיים את הדברים. וחידוש זה של רבי אבהו ששבועה להבא היא שקר רק מחמת שיש כאן לא יחל זה ילפינן מבפירוש רבתה תורה וכו' ועי' בסמוך.

והרמב"ם פסק כרבין כמו שנקט הריב"ש. ולעולם שבועה להבא היא גם שבועת שקר וגם לא יחל. ומדברי רב אבהו אין ראיה ששבועה להבא אינה שבועת שקר, אלא עיקר דבריו הם ששבועה לשעבר הוי בכלל שבועת שקר.

ד. וראיה גדולה שגם לשיטת רב אבהו שבועה להבא היא שבועת שקר, דאחרי שהביא דברי ריו"ח שלוקים על לאו של שבועת שקר אף שאין בה מעשה משוא שוא שתי פעמים הק' בגמ' 'שבועת שקר היכי דמי אילימא שבועה שלא אוכל וכו', והדברים צ"ב הרי רבין סובר ששבועה להבא הוא בלא יחל, וכלל לא הוי בכלל שבועת שקר, ואיך ס"ד דגמ' ששבועה ששבועה שלא אוכל הוא בכלל שבועת שקר. וביותר אי נימא דלא תשבעו בשמי לשקר היינו מחמת שמתחייב בדבריו לאסור עצמו באכילה, א"כ אינו ענין לשבועת שוא כלל, דהתם לא הוי חלות איסור אלא סיפור שוא. ע"כ מוכח שס"ל לרבי אבהו בפשיטות שי"ל שלא אוכל ואוכל זהו איסורא דשבועת שקר, והלאו של שקר אינו על חלות איסור, אלא על סיפור שקר שיצא מפיו, וזה שייך בין בשבועה לשעבר ובין בשבועה להבא, ולכך הק' היכי דמי שקר]].

וכן מוכח מהמשך הגמ' שהק' 'ומאי שנא', ולכאו' צ"ע דאי נימא שהגדר של שבועה להבא הוא חילול דבריו, דומיא ללאו שלא יחל בנדרים, א"כ הוא גדר אחר מלאו דשבועת שוא, שהרי בשוא ודאי שאינו אוסר ע"ע כלום ולכך הוא לוקה אפי' שאין בו מעשה, אבל בשבועה שעביד חלות איסור בעינן מעשה כמו בכל התורה. אלא ע"כ מוכח דס"ל לגמ' דגם שבועה להבא הוא איסור שבועת שקר מחמת סיפור השקר שיש, וא"כ שוב הוא דומה לשבועת שוא, והק' שפיר ומאי שנא כמו שבשבועת שקר שלשעבר הוא לוקה אפי' שאין בו מעשה כך בשבועת שקר של להבא [בגוונא שאין בה מעשה כגון שאוכל ולא אוכל, כך פי' גם רש"י וגם תוס'] הוא ילקה מחמת שקר.

ומשני בפירוש ריבתה תורה וכו'. ובזה נחלקו רש"י והר"ח בביאור דברי הגמ', בדעת הר"ח נראה שיש כאן מיעוט שרק בשקר דדומיא דשוא הוא נחשב שקר, דשוא ושקר אחד לענין זה נאמר, וא"כ הרי יש לנו מקור ששבועה להבא אינה בכלל שקר, ולכך בין בשבועה שאוכל ולא אוכל ובין בשבועה שלא אוכל ואכל שניהם אינם בכלל שבועת שקר. אבל רש"י פירש באופ"א 'מדאפקיה בלשון שוא' וכו' אף שקר דלשעבר איתרבאי למלקות ולא לשקר דלהבא וכו' ומבואר להדיא ברש"י שלעולם גם שבועה להבא הוי שקר, אלא שהריבוי שהתחדש מלשוא שוא שאפי' שאין בו מעשה לוקים זה התחדש רק בשקר של שבועה לשעבר דמאפקיה בלשון שוא, ולא שבועת שקר שלהבא. אבל לעולם שבועה להבא עם מעשה [כגון שלא אוכל ואכל] שפיר לוקה גם מחמת לאו של שקר.

והדברים מבוארים בהג' רא"מ [שהובאו בש"ס וגשל]

ה. והנה הרמב"ם פ"ד הכ"א כתב ומפני מה לוקה אם נשבע שאכל והוא לא אכל או שלא אכל ואכל ואע"פ שלא עשה מעשה, מפני שמעת שבועתו לשקר נשבע, אבל אם נשבע שיעשה והוא לא עשה אינה שבועת שקר משעת שבועה. ודבריו הם מדברי הר"י מיגש כאן שכתב 'ופי' ר"י דכי רבי רחמנא לאו דשבועה שאב"מ למלקות ה"מ שבועת שוא שכיון שהיא לשעבר נמצא שבעת השבועה הוא שמתחייב, הלכך אע"פ שין בו מעשה רבה, מ"מ הא איכא מעשה זוטא, שהיא הקצת שפתים, ומשו"ה רביה רחמנא למלקות, אבל אוכל ולא אכל שאינו מתחייב משעת השבועהכדי שתאמר הרי יש בה הקצת שפתים כלל, נמצא שאין שם לא מעשה רבה ולא מעשה זוטא. כי הא לא רבי רחמנא למלקות.

ונראה דלדברי הר"ח שהקמ"ל של הגמ' ששבועה להבא לא הוי כלל שבועה לשקר, א"כ אין צורך כלל להסביר מה ההבדל בין שבועה להבא לשבועה לשעבר, דזה לאו של שקר, וזה לאו של חלות דין, ושני לאוין הם, ורק בלאו דשקר התחדש שלוקה אפי' בלא מעשה, ולא בלאו שלא יחל. אבל לדברי הרמב"ם שגם שבועה להבא הוי שקר, ואפ"ה לא לוקה על שקר אלא דומיא דשוא, דהוא שבועה לשעבר, הוצרך הר"י ייגש והרמב"ם לבאר מה ההבדל בין שקר לשעבר לשקר להבא.

**ו.** ואכתי יל"ע דאם הרמב"ם סובר שכל שבועה בין לשעבר ובין להבא היא שקר, א"כ אמאי בשבועה שאוכל ולא אכל וכן בשבועה שלא אוכל ואכל הוי שבועת שקר דלהבא, למה לא נימא שיש כאן גם שקר לשעבר, שהרי בשעת השבועה יש כאן סיפור דברים שמחר הוא יאכל, ולמעשה הוא לא אכל ונמצא שהשבועה לשעבר היא שקר, כמו שבועה של אכלתי ולא אכלתי. ונפק"מ בזה הוא האם אפשר להתרות בו שהוא עובר על השבועה בשעה שהוא נשבע או בשעה שהוא אוכל, ולכאו' דל מהכא מה שהוא אוכל מחר, תפ"ל שעכשיו הוא נשבע שמחר הוא יאכל, ואם הוא לא אוכל נמצא שכבר עכשיו יש כאן שבועת שקר, כמו שבועה לשעבר. [וכן קטן מופלא סמוך לאיש שנשבע וכשהגדיל עבר על השבועה שלו, דאם השקר הוא בשעה שהוא עובר על השבועה א"כ הוא גדול וחייב מלקות, אבל אם השקר הוא בשעת השבועה הוא פטור ממלקות]

ויש בזה ב' סברות, חדא דכל שבועה מה שיש בידו לקיים זה סיבה שאין כאן עכשיו שבועת שקר, והשקר הוא רק בשעה שהוא עובר על השבועה, ונמצא משקר בשבועתו. ועוי"ל שכיון שחל דין מכח השבועה א"כ השבועה אינה שקר, שהרי השבועה יש בה כח להחיל דין, וזה עצמו הוא תוצאה של השבועה וממילא אין כאן שקר. ויש בזה כמה נפק"מ. [הגר"א גרבוז שליט"א]

**שבועה שאוכל ככר זה היום ולא אוכל.**

**א.** לר"י אינו לוקה דהוי לאו שאין בו מעשה ולר"ל משום דהוי התראת ספק. וכתב בירושלמי פ"ג ה"ז 'מה מפקה מביניהון, שרפה והשליכה לים, אין תימר משום שאינו ראוי לקבל התרייה פטור, ואין תימר משום שהוא בלא תעשה הרי יש בו מעשה'. והביאו הרמב"ן במכות טו: בסוגיא דקיימו ולא קיימו [ע"ש בגי', ועי' במאירי לעיל ד.]. הרי שעל מניעת קיום חשיב מעשה.

ועי' בתוס' לעיל ד. ד"ה אבל שבתחילת דבריהם כתבו דלא כרמב"ן ואם זרק לים חייב לר"ל דהתראת ודאי הוא, ולר"י פטור שאינו מעשה. ולבסוף כתבו שגם באופן זה פטור בין לר"י ובין לר"ל דחשיב התראת ספק. הרי דנקטו התוס' שזריקת ככר לים לא חשיב מעשה. והנה זה ברור דבין לתוס' ובין לרמב"ן אין צד שכבר במעשה הזריקה לים הוא עובר על השבועה, שהרי לא נשבע שלא יזרוק אלא נשבע שיאכל את הככר היום, וכ"ז שלא עבר היום ודאי שלא עבר על השבועה. אלא כל הנידון בראשונים הוא אם עבר היום ולא אכל, דלתוס' כיון שמעשה הזריקה אינו עבירה שהרי לא נשבע שלא יזרוק, אלא שגורם שלא יאכל, והרי גם אם לא זרק ולא אכל נמי עובר על שבועתו, וא"כ אין אינו נחשב שעובר על שבועתו ע"י מעשה. [ועי' בפנ"י בדברי התוס' שם]. אך בירושלמי מבואר דכיון דסו"ס מעשה זה מונע את האפשרות האכילה נחשב שלא אכל ע"י מעשה. וצ"ב. ואולי דברי הירושלמי הם רק בשבועה ולא בכל התורה. ועי' בקה"י מכילתין סי' ג'.

ומ"מ לפי"ז מיושב דעת הרמב"ם, שכתב פ"א משבועות ה"ג נשבע אחת מארבע מחלוקות אלו והחליף כגון שנשבע שלא יאכל ואכל או שיאכל ולא אכל וכו', וע"ז נאמר לא וכו' ואם נשבע לשקר במזיד לוקה. והק' הכס"מ הרי הוא לאו שאין בו מעשה כמבואר בסוגיין, וכדפסק הרמב"ם עצמו פ"ד ה"כ. [וכתב הכס"מ דמה שכתב הרמב"ם שלוקה לא קאי על נשבע שאוכל ולא אכל, אלא על שאר החלוקות]. וביאר בפנ"י לעיל ד. דהרמב"ם איירי בזרק הככר לים דחשיב מעשה, ומש"כ הרמב"ם בפ"ד שאוכל ולא אכל אינו לוקה איירי שעבר היום ולא אכל בלא זריקת הככר[[3]](#footnote-4).

ב. לענין התראת ספק. זה פשוט שמעשה התראה צריך להיות בזמן העבירה, ויש לעין מתי נחשב שעת העבירה, האם ברגע האחרון של היום שלא אכל וקא עבר על השבועה. אבל כל היום אינו זמן העבירה שהרי יכול לאכול. או שהאיסור נמשך כל היום, ומה שנמנע כל היום לאכול זה העבירה, אלא שאם לבסוף אכל הוברר למפרע שלא עבר על השבועה.

והנה כתב רש"י בד"ה התראת ספק 'ספק אם יעבור על התראה אם לאו, שיכול לומר עדיין יש שהות ביום, ואין המתרה יכול לכוין שיעבור היום בתוך כדי דיבור של התראה'. והנה אם כוונת רש"י ששעת העבירה היא סוף היום, נמצא שאליבא דכו"ע זמן ההתראה היא רק בסוף היום, ומיירי שהוא מתרה בסוף היום כמה פעמים כדי שאחד מההתראות היה בזמן העבירה, ובזה נחלקו האם מהני, ולמ"ד התראת ספק לא הוי התראה היינו דלא ידוע איזה התראה היא בזמן העבירה, ולמ"ד שמה התראה מהני דסו"ס יש כאן התראה בשעת העבירה אלא שאין ידוע באיזה רגע עבר. [ודמי למי שהכה את זה וחזר והכה את זה (יבמות קא.) שידוע שבין שניהם הכה את אביו, ועל כל מעשה איכא התראת ספק, ולמ"ד שמה התראה חייב אף שאין ידוע על איזה מעשה מתחייב, ועי' בקובה"ע סי' פ' אות ב'].

אך אם כוונת רש"י שזמן העבירה היא מתחילת היום, דבעבר היום ולא אכל מצטרף הזמן של כל היום לחילול השבועה. א"כ מיירי שהתרה בו באמצע היום ופליגי אי מהני התראת ספק של תחילת היום, וצ"ב רב למה הוי התראת ספק מה אכפת לי שהעבירה נמשכת כל היום. ועי' ברש"י בתמורה ג: ד"ה משום 'דאי אתרו ביה הזהר בך שתאכל הככר שנשבעת עליו, יכול לומר אין לי בית מיחוש בהתראה זו, דאכתי יש לי שהות, וכן כל היום כולו, ואפילו עבר היום יכול לומר שוכח הייתי ולא נזכרתי לא בשבועה ולא בהתראה, ואינו לוקה'. מבואר שכל היום הוא שעת העבירה, ונחלקו אם יש לו טענת שכחתי, דלמ"ד שמה התראה אף שיכול לאכול לבסוף, מ"מ מתרה בו בזמן העבירה. ולמ"ד לא שמה התראה כיון שיכול לאכול בסוף היום לא מהני. [אלא שיל"ע איך מהני התראה באמצע היום, אחר שהתחיל כבר בעבירה. ועי' בחי' הגרש"ש כתובות סי' לט].

ומדברי הירושלמי שהובא לעיל שכתב שבזרק הככר לים נמי הוי הת"ס, ופטור למ"ד לא הוי התראה. ולכאו' יל"ע הרי אין כאן התראה כלל, דבסוף היום א"א להתרות בו שהרי אז הוא אנוס, וא"א להתרות כשאין בידו לקיים כלל, וא"כ לכו"ע אין כאן התראה, וע"כ שנקט הירושלמי ששעת העבירה היא זמן השריפת הככר, דכיון שנשבע שיאכל היום, ויודע שלאחר שיזרקנו לים כבר לא יוכל לקיים שבועתו א"כ באותה השעה הוא מבטל את השבועה שלא יוכל עוד לקיימה, וא"כ י"ל בזה שלכו"ע הוי התראת ודאי, וכמו שנקט בגליון רע"א על תוס' לעיל ד. דנקט ששעת העיבירה היא שעת הזריקה.

**תוד"ה חוץ,** תימה הא ר"י אית ליה גבי חסמה וכו', וי"ל דשאני התם דבדיבור קא עביד מעשה והוי כמו מימר וכו', משמע מל' התוס' שהמעשה שנעשה ע"י הדיבור הוא מה שהבהמה נמנעת מלאכול. ועצם מה שנמנעת מלאכול נחשב מעשה מכח הדיבור שלו ולא צריך שהבהמה תעשה פעולה מכח דיבורו. אך לשון התוס' בב"מ צ: 'דבדיבוריה קא עביד מעשה שבהמה הולכת ודשה בלא אכילה', משמע שלא רק חסמה ע"י דיבור, אלא כל מעשה הדישה היה ע"י קול. וביותר בסנהדרין סה: כתבו 'כשהבהמה שוחה לאכול והוא גוער בה זוקפת ראשה. ועי' חת"ס.

**א.** הנה הרמב"ם פי"ח מסנהדרין ה"ב כתב לאו שאין בו מעשה אין לוקין, חוץ מנשבע מימר ומקלל, הרי שמימר לא הוי מעשה. ודלא כדאמר ר"י לא תתני מימר. ומאידך בפי"ג משכירות ה"ב פסק כר"י שחסמה בקול לוקה. וכן בהל' כלאים כתב שהמנהיג בקול לוקה. וצ"ע.

וכתב במ"מ בהל' שכירות שם, 'ואפשר שכל לאו שא"א בו מעשה אלא דיבור, שאין הדיבור קרוי מעשה, אבל חסימה כיון שישנה במעשה גמור, אף החסימה בקול היא כמעשה'. והבין המל"מ בפ"ד ממלוה ה"ו ד"ה והנה (א) דיש כאן כלל דכל דבר שחייב ע"י מעשה חייב גם כשעשה בלא מעשה. ולכך כתבו הראשנים דעידי מלוה בריבית שעברו על לאו דלא תשימון עליו נשך לוקים, אף דהוי לאו שאין בו מעשה, משום דכיון שיכולים לעבור עליו ע"י מעשה, כגון שחתמו על שטר שיש בו רבית, לכך לוקים גם כשלא עשו מעשה. אך הק' ע"ז מחמץ בפסח שכתב הרמב"ם שהמחמץ או קונה לוקה, והמשהה חמץ אינו לוקה. הרי שאפי' שאפשר לעבור על הלאו ע"י מעשה, מ"מ כל שלא עשה מעשה לא לוקה עליו. וביותר יש להק' דר"י גופיה סבר דהא דלוקה בחסימה הוא משום שישנו בקול, ובלא זה אינו לוקה אף שיכול לחסום ע"י מעשה. וצ"ע.

[וכתב בנובי"ת או"ח סע"ו שאין כוונת מ"מ שהרמב"ם כתב כאן כלל מתי אפשר לומר שדיבור חשיב מעשה ומתי אינו מעשה. אלא שהרמב"ם נחלק על התוס' כאן שס"ל שבכל גווני דיבור יכול להחשב כמעשה, כמו בחסמה וכגון במימר. וע"ז כתב המ"מ דהרמב"ם ס"ל דרק במקום שאפשר לעבור את הלאו ע"י מעשה, בזה אפשר לומר שדיבור נחשב במקום המעשה, שהרי לולא הדיבור היה עושה בו מעשה. אבל מימר שא"א לעבור את הלאו ע"י מעשה א"א להחשיב את הדיבור כמעשה. וצ"ע].

**ב.** בר"י מיגש לא הק' כקו' התוס' מר"י דסובר חסמה בקול חייב. אלא הק' מהא דמשמע בסנהדרין דאי לאו דשאני עדים זוממין הואיל וישנן בראיה, הקצת שפתיו הויא מעשה. ותי' 'אע"ג דהקצת שפתיו הויא מעשה, מ"מ לאו מעשה רבה הוא, אלא מעשה זוטא וכו', וכיון שכאן הא דאמרינן הכא כל ל"ת שבתורה וכו', ה"ק לאו שאין בו מעשה ממש אין לוקין עליו חוץ מנשבע וכו', דאע"ג דלית בהו מעשה ממש שהוא רבה, אלא מעשה זוטא לוקין עליו. היינו דאף שנחשב דיבור למעשה זוטא לענין חטאת בסנהדרין, מ"מ לענין מלקות בעינן מעשה רבה, ומשו"ה נשבע ומימר ומקלל חשיבי שאין בהם מעשה רבה, ולא מצינו שלוקין על מעשה זוטא.

ולפי"ז עולה דיש שני גדרי מעשה. חדא כלפי מעשה העבירה שזה לא הוי אלא ע"י מעשה, דבעינן מעשה רבה כדי ללקות עליו, ולא סגי בדיבור כלל. משא"כ כלפי להחשיב הגברא שעבר עבירה במעשה בזה פליגי ר"י ור"ל אי עקימת פיו הוי מעשה לגבי חטאת.

אך מ"מ עדין קשה שמצינו שבחסמה בקול לוקה אף שהוא מעשה זוטא. וצ"ע. וע"כ צ"ל דסובר דלאו דחסימה העבירה היא מה שהבהמה עובדת כשהיא חסומה, וכל שהבהמה חסומה והוא עובד בה זה גופא מעשה המחיבו במלקות, ולא 'המעשה חסימה', וא"כ מה לי חסמה בידו מה לי חסמה בדיבורו בשניהם נעשה מעשה חסימה לבהמה, משא"כ נשבע ומימר ומקלל העבירה היא הדיבור, וזה נעשה בלא מעשה. ולכך הק' הר"י מיגש רק מע"ז שהעבירה שלהם הוא בדיבור.

[ולפי"ז אפשר ליישב דברי הרמב"ם דאף שפסק בפי"ח מסנהדרין דכל לאו שאין בה מעשה אין לוקין עליו חוץ מנשבע ומימר ומקלל, הרי שמימר לא חשיב מעשה, אף שפסק שחסמה בקול לוקה. ולהנ"ל ניחא דבכל התורה בעינן מעשה רבה למלקות, ואינו לוקה אלא בלאו גמור, חוץ מנשבע וכו', וחסימה עצמה שאני שחשיב שנעשה מעשה גמור שהבהמה חסומה].

1. ואפשר להוסיף בזה, דרב דימי ס"ל דהילפותא דשוא שוא ב' פעמים לא בא רק לומר שיש מלקות בשקר אפי' שהוא לאו שאין בו מעשה. אלא דשקר לשעבר הרי הוא בכלל ההאזהרה של שוא. ועי' [↑](#footnote-ref-2)
2. והתוס' לעיל ד. ד"ה ר"ע הביאו מכאן ראיה שלוקין על לאו שאין בו מעשה, כמו שלוקין על שבועת שוא. [↑](#footnote-ref-3)
3. והיה מקום לומר על דרך זה אבל באופ"א, דבשני המקומות מיירי שזרק את הככר לים, ומ"מ חלוקים הם דבפ"א ה"ג מיירי הרמב"ם כשהוא נשבע שיאכל ככר זו ולא אכל, ואילו בפ"ד ה"כ מיירי שנשבע שיאכל ככר זה 'היום' ולא אכל, ובזה היה מקום לומר דאם השבועה היא שלא יאכל היום א"כ גם אם הוא זרק את הככר באמצע היום מ"מ הוא לא עבר על השבועה, שהרי השבועה היתה שהוא יאכל היום, ועדין היום גדול, וכל שלא נגמר היום לא עבר על שבועתו, ולכך אפי' שזרק את הככר לים לא הוי מעשה, משא"כ בפ"א מיירי שהוא נשבע שיאכל את הככר סתם, ונמצא שכל רגע ורגע הוא בשבועה של עמוד ואכול, בזה י"ל שברגע שהוא זוקר לים הרי הוא עובר על השבועה במעשה, שע"י הזקירה הוא מבטל את השבועה. ועי'. [↑](#footnote-ref-4)