שביעית פרק ה
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**בנות שוח שביעית שלהם שניה**

בירושלמי מספק"ל האם בנות שוח עושות פירות בכל שנה, או אחת לשלש שנים. ופשט דבכל שנה הן עושות אלא שאין פירותיהן נגמרים אלא לאחר ג' שנים. וכתב הר"ש דלפי"ז יש בכל שנה ג' מיני פירות על האילן, אותם שחונטים עכשיו אותם שחנטו שנה שעברה ואותם שחנטו לפני ב' שנים.

אך בתוס' ב"ב (לז ע"א ד"ה היכא) כתבו בשם רבינו חננאל דבנות שוח עושה אחת לג' שנים. וכן למדו הר"י קורקוס פ"ד הט"ז והתוס' אנ"ש בדעת הרמב"ם בפיה"מ, דכתב: שאפשר להיות דינם דין פירות שביעית בשנה שניה מהשבוע, וזה כשיזדמן להם שיתחילו להנץ בשנה שניה. ומשמע שהם עושים אחת לג' שנים, וכשיזדמן חנטה בשביעית ונגמרים בשניה הרי הם קדושים. וכתבו התוס' אנ"ש דזה יזדמן בפעם בג' שמיטות. וכבר העירו התוס' בבכורות (ח ע"א) על רבינו חננאל ממסקנת הירושלמי.

במסכת ע"ז (יד ע"א) איתא, דבתחילה לא נהגו קדושת שביעית בנות שוח, ולאחר מכן הוסיפו עליהם. וביארו תוס' שם ותוס' בר"ה טו ע"ב ותוס' בשבועות יב ע"ב והר"ש ריש דמאי בתרתי, בתחילה ביארו דבנות שוח הוא פרי גרוע ולכן לא נהגו בו קדו"ש, [צ"ל דאינו עומד כ"כ לאכילה]. וכן מבואר בפ"ק דדמאי דבנות שוח הוא מהקלין שבדמאי, והיינו משום שהוא פרי גרוע ולא נחשדו עליהם עמי הארץ.

אך אח"כ הוכיחו דהוא פרי חשוב מהגמ' בשבועות דאוכלין אותו בקינוח סעודה, ומהמדרש דתאנה שאכל אדם הראשון היה בנות שוח או בנות שבע, ומהגמ' בנדרים דאמר אילו הייתי יודע שבנות שוח בתוכן וכו'. ולכן כתבו דהוא מין חשוב, ומה שלא נחשדו עליהן עמי הארץ הוא משום שמין זה מצוי מההפקר.

והא דלא נהגו בו בתחילה קדו"ש, התוס' בע"ז כתבו דלפי שעושות לשלש שנים הוו סברי דלא שייך למיזל בהו לא בתר חנטה ולא בתר לקיטה. והתוס' בר"ה ובשבועות והר"ש כתבו, והוו סברי דלא אזלינן בהו בתר חנטה אלא בתר לקיטה, כיון דעיקרן אינם נגמרין בשנה שחונטים בה. וביאור הדבר כתבו החזון איש (סי"ב סק"א) והמקדש דוד (סוף סי' ס), דהיכא דעובר זמן מרובה בין החנטה לגמר הפרי, ואינו ממהר להתבשל כשאר פירות, לא שייך למיזל בהו בתר חנטה, דהוא רחוק טובא מזמן גמר פרי. וכן ביאר במעדני ארץ, דבירושלמי איתא שהשליש הראשון קשה לבא מכאן ואילך ממהרת לבא, אמנם בבנות שוח שגם מכאן ואילך קשה לבא הוו סברי דלא אזלינן בתר חנטה.

והשתא נחלקו הגירסאות בתוס', דלגירסת התוס' בר"ה כיון דאין שייך למיזל בתר חנטה אזלינן בתר לקיטה, ולגירסת התוס' בע"ז אף בתר לקיטה לא שייך למיזל. ונפק"מ בבנות שוח שחנטו בחמישית ונלקטו בשביעית, דלפי התוס' בר"ה דלפי הס"ד אזלינן בתר לקיטה איכא קדושת שביעית, ולפי התוס' בע"ז ליכא קדושת שביעית.

אך אח"כ הקשו התוס' לשיטת ר"ל בירושלמי דבנות שוח חייבים בודאי ופטורים בדמאי, וכן הוא בבבלי ברכות מ ע"ב, על כרחיך הפטור של בנות שוח משום דפרי גרוע הוא ולא משום הפקר, דאם משום הפקר ודאי נמי פטור. ואם כן שוב קשה מכל הגמ' הנ"ל. ועוד הקשו דבנדרים מבואר שבנות שוח אינם לא שחורות ולא לבנות, ובברכות שם מבואר שהם לבנות.

ולכן הסיקו דיש ג' מיני תאנים: א. תאנים סתם הם או שחורות או לבנות. ב. בנות שבע הם תאנים חשובות ואינם לא שחורות ולא לבנות, והוא אילן שאכל אדה"ר, ובזה איירי בנדרים דאמר אילו הייתי יודע שבנות שבע בתוכן וכו'. ג. בנות שוח דמתני' הם תאנים גרועות, ולכן הוו סברי שאין נוהג בהם קדושת שביעית. והנה במסכת נדרים לפנינו הגירסא "בנות שוח" ולא בנות שבע, ולפי זה אי אפשר ליישב כתירוץ התוס'.

ועי' עוד מש"כ שם בשם ר"ת, דגרסינן מוכססין בנות שוח, ואינו בנות שוח עצמו. ולפי"ז בבנות שוח דמתני' לא היה זמן שפטרוהו מקדושת שביעית. ומכל מקום בעיקר החידוש במשנתינו י"ל כנ"ל, או משום שהוא פרי גרוע, או משום שאינו נגמר בשנה שחנט.

המלאכת שלמה כתב בשם הראב"ד דמרבינן מדכתיב שבת שבתון יהיה לארץ דפירות שחנטו בשביעית אסורים אף במוצ"ש. [תוס' בר"ה יב ע"ב נקטו דאין צריך פסוק לזה, דכיון שהפירות מתייחסים לשביעית ממילא נוהג בהם קדו"ש עולמית, עיי"ש. אמנם כונת הראב"ד דבעינן קרא שנוהג בהם שביעית אף שהלקיטה בשנה אחרת, ועי' מעדני ארץ שנתקשה מדוע בעינן קרא].

**שהן עושות לג' שנים**

הר"י במ"צ כתב דבשנה ראשונה חונטים, ובשנה שניה ביחלו, ובשניה שלישית נגמרים, וכן כתב הרש"ס. אמנם לדעת הרמב"ם דחנטה היינו עונת המעשרות צ"ל דבשנה ראשונה ביחלו, ורק בשנה שלישית נגמרים, שהרי ביחלו הוא עונה"מ, וכן כתבו התוס' אנ"ש.

ובמשנה ראשונה הקשה מדוע לא יתחייבו לאחר שנה שביעית בביעור. ותירץ, דכיון שאינם נגמרים בשנה שחונטים אין בהם דין ביעור כלל. אמנם בפשטות י"ל דכל זמן שמצוי בנות שוח של שביעית בשדה לא הגיע זמן הביעור, ובאמת לאחר שיכלה מהשדה יתחייבו בביעור.

ועי' חזון איש (סי"ב סק"ב) שנקט שאין פירות שמינית מצילים מדין ביעור, ולכן כאשר יכלו מהשדה בנות שוח שחנטו בשביעית יתחייבו בביעור אע"פ שמצוי בשדה בנות שוח שחנטו בשמינית או בתשיעית.

**ר' יהודה אומר הפרסאות שביעית שלהן מוצאי שביעית וכו' אמרו לו לא אמרו אלא בנות שוח**

בביאור פלוגתתם מצינו כמה שיטות:

א. הרא"ש כתב: דר' יהודה סבר חנטתן בשנה זו וגמרן בשנה שניה, וחכמים סברי עיקר גידולן בשנה ראשונה אלא שנמשכין לתוך שנה שניה. וכפשוטו אין מובן במה הם נחלקו.

ובחזון איש (סי"ב סק"א) ביאר דברי הרא"ש דחכמים לא פליגי לדינא, אלא אמרו לו דבשלמא בבנות שוח יש חידוש, לפי שמזמן חנטתן עד גמר גידולן צריכין ליגדל זמן מרובה, וס"ד דלא חשיב חנטה ולא אזלינן בתרה, קמ"ל דחשיב חנטה. אך בפרסאות אין חידוש ולא הוצרך להזכירן, שהרי כל הפירות חונטים בשביעית ונגמרים בשמינית, וכך הוא דרכן. ור' יהודה סובר דגם בפרסאות יש חידוש לפי שהם נגמרים בשנה שניה, [אך אכתי צ"ע מאי שנא מכל הפירות, ואולי פרסאות לר' יהודה נגמר גידולן מאוחר יותר משאר הפירות, וצ"ע].

ובתוספתא איתא: אמר להם, והרי עמכם בצפורי והן עושות לשתי שנים, אמרו לו, והרי עמכם בטבריה והן עושות לשנה אחת. וביאר החזון איש לדעת הרא"ש, דלפי חכמים עיקר טבעו לחנוט אחר ר"ה, ואותן של צפורי מקדימות, ולכן אין צריך להזכירן. ולפי ר' יהודה עיקר טבעו לחנוט קודם ר"ה, ואותן של טבריה מאחרות.

אך כתב, דהרמב"ם כתב ואין הלכה כר' יהודה, ומבואר דפליגי לדינא.

ב. עוד ביאר החזון איש שם, דהפרסאות חונטים קרוב לר"ה, וקשה להכריע את יום החנטה, ופליגי ר"י וחכמים האם רובן חונטים קודם ר"ה וקדושים בקדו"ש, או שמא רובן חונטים אחר ר"ה ואינם קדושים. אמנם אם ידע בודאות שחנט קודם ר"ה או אחר ר"ה אזלינן בתריה.

וכעין זה ביאר הטורי אבן (ר"ה טו ע"ב מילואים), דאיירי במוצא תאנים או בלוקח מעכו"ם ואינו יודע האם חנטו בשביעית או בשמינית, ובזה פליגי חכמים ור' יהודה האם רובן חונטים בשנה שנגמרים, ותלינן שחנטו בשמינית, או שרובן חונטים שנה קודם ותלינן שחנטו בשביעית.

וביאור התוספתא לפי"ז כנ"ל, דלפי חכמים רובן חונטים בשמינית ואותן של צפורי מקדימות, ולפי ר' יהודה רובן חונטים בשביעית ואותן של טבריה מאחרות.

ג. התויו"ט נקט שלכו"ע פרסאות חונטים בשביעית ונגמרים בשמינית, אלא שלפי חכמים יש לפרסאות דין ירק ואזלינן בתר לקיטה, ולפי ר' יהודה יש להם דין אילן. והקשה מדוע חכמים אזלי בתר לקיטה. וכן התוספתא לא מובנת לפי התויו"ט. [ולהתויו"ט מסתבר דאותן שחנטו בששית ונלקטו בשביעית, לחכמים יש בהם קדושת שביעית, דלדידהו אזלינן בתר לקיטה].

ד. התפארת ישראל ביאר, דבנות שוח שחנטו בשביעית ושהו עד תשיעית ונוספו עוד גידולים בשמינית ותשיעית, כולם קדושים בקדושת שביעית, דהם בטלים ברוב גידולי שביעית. [וצ"ע לדבריו מה מקשה בירושלמי כיצד הוא יודע וכו', הא בלא"ה כולן קדושים, וצ"ע].

ולגבי פרסאות נחלקו חכמים ור' יהודה, דאותן שחנטו בשביעית לכו"ע קדשי בקדו"ש, אך אותן שחנטו בשמינית, ר' יהודה סובר שגזרו בהם אטו אותן שחנטו בשביעית, כיון שהם הרוב. וחכמים סברי דהכא לא גזרו לפי שאינם שכיחים בארץ אלא בפרס.

ה. בחידושי מהרי"ח ביאר, דלפי חכמים כיון שהם נגמרים בשנה שחונטים נתנו חכמים לכולם דין אחד כרוב האילנות, דרוב האילנות שביעית שלהן הוא שביעית ממש. וכעין זה כתב בראשון לציון בשם מ"ח. ודבריהם צ"ע, חדא דרוב האילנות נגמרים בשמינית ומכל מקום יש בהם קדושת שביעית, דאזלינן בתר חנטה וקדושים בשנה שניה, ומאי שנא פרסאות. ועוד צ"ע איך הפקיעו חכמים שביעית דאורייתא והתירו אותן שחנטו בשביעית, וצ"ע.

ועי' עוד במשנה ראשונה מה שביאר בפלוגתתם.

**תוספתא**

**פרק ד הלכה א - ר' יהודה אומר הפרסאות שביעית שלהן מוצאי שביעית, שהן עושין לשתי שנים. אמרו לו הרי הן אצלך בטבריא ואינן עושות אלא בנות שנתן**

בירושלמי מוסיף, אמר להן והרי עמכם בציפורי והן עושות לשני שנים. ובביאור התוספתא כתבנו לעיל כמה שיטות.

**משנה ב**

**הטומן את הלוף בשביעית וכו'**

מעיקר הדין מותר לטמון את הלוף כיון שאינו מתכוין לזריעה, אלא דחששו חכמים למראית העין, והתירו בד' תנאים, שלא יפחות מסאתים לר' מאיר וד' קבין לחכמים, שיהא גובה ג' טפחים לר' מאיר וטפח לחכמים, שיניח טפח עפר ע"ג, [עי' מלאכת שלמה דזה לכו"ע אף שלא הוזכר בהדיא, וכן מבואר ברמב"ם], ושיטמון במקום דריסת אדם.

**וחכמים אומרים לא יפחות מארבעה קבין וכו'**

בירושלמי נחלקו ר' יונה ור' יוסא האם גם בבצלים בעינן שיעור זה, או דבבצלים סגי בפחות, לפי שהם שפין. וביאר הפני משה דהם נישופין מיד כשדורסין עליהן ונשחתין, ולכן אפילו בפחות מותר. והרש"ס ביאר שהם חלקים ואינם נשרשים בארץ כל כך שיוכלו להצמיח.

וברמב"ם כתב לוף וכיוצא בו, וביאר התוס' חדשים דאתא לרבות בצלים, ופסק לחומרא מספק. ועי' דרך אמונה.

**עד גובה טפח**

כתב הר"י במ"צ דחכמים סוברים כר' מאיר שלכל ד' קבין בעי גובה טפח, [אלא דסברי דסגי בד' קבין], אך בהא פליגי על ר' מאיר, דס"ל שלד' קבין לחוד בעינן עפר טפח על גביהן. וכן כתב הגר"א דחכמים ממעטים שליש מר' מאיר בין בכמות ובין בגובה. [מסתבר דאם יוסיף יותר מסאתים אינו צריך להוסיף בגובה].

**וטומנו במקום דריסת אדם**

בשבט מיהודה נסתפק האם סיפא קאי גם לר' מאיר, עיי"ש צדדי הספק. והגר"א נקט להדיא דקאי גם לר' מאיר.

ובחזון איש (סי"ב ססק"ג) נסתפק האם כשטומן במקום דריסת אדם שרי בכל גווני או לא. אמנם ברמב"ם פ"א הט"ו מבואר להדיא דצריך את כל התנאים יחד.

במסכת כלאים סוף פ"ק תנן, הטומן לפת וצנונות תחת הגפן, אם היו מקצת עלין מגולין אינו חושש וכו' ולא משום שביעית. ומבואר דסגי במקצת עלין מגולין בכדי להתיר להטמין בשביעית, והקשה המשנה ראשונה מדוע הכא בעינן ד' תנאים כדי להתיר. ותירץ, דהכא בלוף והתם בלפת וצנונות, דלוף משתהה בארץ ודרכו להשתרש בארץ ולהוסיף גידולין, ולכן החמירו בזה טפי.

אך החזון איש (סי"ב סק"ג) תירץ, דהתם נחלקו הרמב"ם והר"ש בביאור המשנה בתרתי. חדא, דהרמב"ם ביאר את המשנה לגבי איסור זריעה, דאיירי בטומן בשביעית וע"ז תנן דאם מקצת עלין מגולין אינו חושש משום איסור זריעה בשביעית. והר"ש ביאר לגבי איסור ספיחין, ואיירי בטומן מערב שביעית דלא שייך בזה איסור זריעה, ותנן דאם היו מקצת עלין מגולין והוסיף גידולין, אינם קדושים בקדושת שביעית ואין בהם איסור ספיחין. [כן נקט הר"י קורקוס בדעת הר"ש, דאפילו קדושת שביעית ליכא].

ועוד פליגי מדוע באמת אינו חושש, דהר"ש כתב דעיקר ההיתר הוא משום שהם באגודה, כמבואר בירושלמי שם, והא דנקט אם היו מקצת עלין מגולין הוא לרבותא, דאע"ג דנראה כדרך שתילה מכל מקום אינו חושש. אך הרמב"ם פ"א הט"ו פסק דאם מקצת עלין מגולין אינו חושש ואם לאו חושש, ומבואר דעיקר ההיתר הוא מה שמקצת עלין מגולין. [והא דנקט הירושלמי דבעינן אגודה דוקא, כתבו הר"י קורקוס והחזון איש כלאים ס"ג סקי"ג דאיירי רק לענין כלאים, אך לגבי שביעית אפילו בלא אגודה].

והשתא כתב החזון איש, דלפי הר"ש י"ל דלהתיר לטמון בשביעית בעינן ד' תנאים כמבואר במתני', והתם איירי בהטמין מערב שביעית ולענין איסור ספיחין וקדושת הפירות, ובזה סגי במקצת עלין מגולין. ולפי הרמב"ם דאיירי לגבי זריעה י"ל דהתם איירי במקצת עלין מגולין, והכא איירי בהטמין את כולו, ולכן בעינן ד' תנאים להתיר. ועוד כתב, דאף לפי הר"ש י"ל על דרך זה, דהתם איירי באגודה כמבואר בירושלמי, והכא איירי בלא אגודה ולכן בעינן ד' תנאים להתיר.

וכתב דכן צ"ל לדעת הראב"ד בהשגות כלאים פ"ב הי"א, דס"ל לגבי כלאים שאם הניח מקצת עלין מגולין או שהטמין באגודה מותר, ונחלק על הרמב"ם דבעינן ב' התנאים להתיר. ולשיטתו על כרחיך צריך ליישב דמתני' איירי בלא אגודה ובלא הניח מקצת עלין מגולין, דהא סגי בחד מנייהו להתיר.

**תוספתא**

**הטומן את הלוף בשביעית רבי אומר דרך ארץ טמנו בעציץ כדי שלא יצמח. אע"פ שאין ראיה לדבר זכר לדבר שנאמר ונתתם בכלי חרס למען יעמדו ימים רבים**

בדרך אמונה נקט שכאשר טומן בתוך כלי חרס באדמה אין צריך שום תנאי, כיון שאינו צומח לא מחזי כזריעה.

**משנה ג**

**ר' יהושע אומר וכו' אין לעניים עמו חשבון**

בירושלמי אמר ר' יוחנן דר' אליעזר סובר כר' יהודה בפ"ט מ"ג דעניים אוכלין אחר הביעור ולא עשירים, ור' יהושע סובר כר' יוסי דאחד עניים ואחד עשירים אוכלין אחר הביעור. ולכן לר' יהושע יוכל להפקיר ולזכות בעצמו בכל העלים. אמנם להפקיר ודאי צריך, שהרי העלים שגדלו בשביעית חייבים בביעור, ואם אחר קדם וזכה יעשה עמו חשבון אף לר' יהושע.

אמנם הרמב"ם גרס בר' יוסי אחד עניים ואחד עשירים אין אוכלין אחר הביעור, דס"ל שביעור אוסר באכילה, לדעת ר' יהודה רק לעשירים אסור באכילה, ולדעת ר' יוסי אף לעניים אסור באכילה. ולפי"ז ביאור משנתינו דלפי ר' אליעזר צריך לתת הכל לעניים והם יחזירו לו חלקו במעות, שהרי העלים אסורים באכילה לעשירים מחמת החלק שחייב בביעור. ולפי ר' יהושע העלים אסורים באכילה לכולם, ולכן אין לעניים עמו חשבון דהכל אסור באכילה מחמת העלים שחייבים בביעור.

**תוספתא**

**הלכה ב - הלוף שעברה עליו שביעית, רבי אליעזר אומר אם שהה שלש שנים נותן לעניים רביע, אם שהה שתי שנים נותן לעניים שליש, שנה אחת נותן לעניים מחצה**

**ביאורים בדברי הר"ש ד"ה לוף**

**וא"ת והא בירק אזלינן בתר לקיטה וכו'**

המלאכת שלמה כתב לתרץ בשם הרש"ס, דלא אזלינן בירק בתר לקיטה אלא לגבי שנות המעשר, אבל לגבי שביעית דהגידולין נאסרו כשהם מחוברים תו לא פקע איסורן בשמינית, דאיסור שבהן להיכן הלך. ודבריו צ"ע מהסוגיא בר"ה טו ע"א, ועי' קהלות יעקב סי' ג.

**וי"ל דמתני' מיירי בעקרוהו עם עליו בסוף שביעית**

עי' ברש"ס שלפי ר' יוסי איירי בדיכנו בשביעית, וכיון דדיכון כעיקור חשיב שנלקט בשביעית, ולפי ר' חזקיה איירי בעקרו ממש. ועי' עוד להלן בשם החזון איש.

מש"כ הר"ש ועקרוהו במארופות כדינו עי' תוס' אנ"ש.

מש"כ הר"ש והניחוהו במקומו ונשרש עי' חזון איש סק"ז דנקט כן משום שאסור לזרוע בשביעית.

**ומיהו גבי לוף אין שייך לומר כן וכו'**

הר"ש אזיל לשיטתו דכתב לעיל נמצא דיש בלוף זה עלים שגדלו בשביעית מקצתם, ומקצתם גדלו בשמינית. אך היה מקום לומר דהעלים עצמם אינם גדלים עוד, דנגמר גידולן בשביעית, אלא בשמינית יוצאים עלים חדשים, ויעשה חשבון לפי העלים שגדלו בשמינית. ולפי"ז שפיר י"ל דאזלינן בתר גמר גידולו. ועי' חזון איש סק"ח ד"ה ואפשר לפרש, ומעדני ארץ ס"ד סקי"א.

ומש"כ הר"ש דלוף של שנה זו גדל בשניה כבראשונה, בפשטות כונתו דכיון שגדל כל שנה אי אפשר לומר שנגמר גידולו בשביעית. ובחזון איש שם סק"ז הקשה מדוע הוצרך לזה, הא מתני' להדיא מיירי בהוסיף בשמינית, ועל כרחיך דלא נגמר גידולו. וכתב דאולי זהו כונת הר"ש.

**ר' אמי בעי קומי ר' יוחנן מתני' עד שלא גזרו על הספיחים א"ל וכי בעליה היית**

פירש הר"ש, דר' אמי העמיד מתני' קודם גזירת ספיחין, ור' יוחנן סבר דספיחין דאורייתא, ולכן הוצרך ר' ירמיה לתרץ באופן אחר. וכתב החזון איש ס"ט סק"ח דכל הקושיא שיאסר מדין ספיחין שייך ברוב גידולי שביעית, אך אם רוב גידולי היתר הרי הם מעלים את האיסור, דרק לגבי דין ביעור כתב הר"ש אפקועי ממונא שאני. [וכתב שם, דרק מה שגדל קודם שעקר נחשב גידולי שביעית, אך מה שגדל אחר שעקר אף שגדל בשביעית חשיב גידולי היתר, שהרי לקטו בשמינית].

הרש"ס ביאר דברי ר' אמי באופן אחר, דאיירי בדיכנו קודם שיחול איסור ספיחין, כלומר מיד בתחילת השביעית, דקדושת שביעית איכא ולכן חייב בביעור, אך איסור ספיחין ליכא, עיי"ש.

**אמר ר' ירמיה בעלי לוף שוטה היא מתני'**

הר"ש ביאר דאיירי באופן שעיקר הלוף התחיל לגדול בששית, ולכן ליכא איסור ספיחין, וכפי שיטתו בפ"ט דלא אסרו חכמים ספיחין אלא אם התחיל לגדול בשביעית. אלא דלא משכח"ל לוף שהתחיל לגדול בששית ונשאר עד שמינית, ולכן העמיד ר' ירמיה בלוף שוטה שאין לעיקר שלו ביעור. ועי' משנה ראשונה ותוס אנ"ש דלפי"ז ניחא טפי לשון המשנה לוף שעברה עליו שביעית, לפי שהתחיל לגדול בששית ויצא לשמינית, והשביעית עברה באמצע.

אמנם שיטת הרמב"ם דדין ספיחים כדין קדושת שביעית ואזלינן בתר לקיטה, ולפי"ז אכתי קשה, דאם יש דין ביעור מדוע ליכא איסור ספיחין.

ולכן ביאר הרש"ס דכונת ר' ירמיה דאיירי בעלי לוף שוטה שאין בהם איסור ספיחין, כיון שאינם ראויים כל כך לאכילה. ולפי"ז אין צריך להעמיד בהתחיל בששית. ועי' תורת זרעים שכתב כעין זה.

ובמעדני ארץ כתב דלפי הרמב"ם צ"ל דאיירי בד' שדות שאין בהם איסור ספיחין, או דאיירי קודם שגזרו על הספיחין. וכתב דלפיכך לא הביא הרמב"ם משנתינו להלכה, [וכבר העיר בזה המלאכת שלמה], דהשתא שגזרו על הספיחין אין בזה נפק"מ. אך אכתי צ"ע דמכל מקום מהמשך דברי הירושלמי מוכח דאם התחיל לגדול בששית אין איסור ספיחין. ואולי ס"ל דר' אמי פליג עלייהו ופסק הרמב"ם כוותיה.

ועוד י"ל לדעת הרמב"ם דמתני' איירי ברבו גידולי היתר, ולכן אין איסור ספיחין, ומכל מקום דין ביעור איכא משום שאפקועי ממונא שאני.

**אייתי ר' אושעיא מתני' דבר קפרא וכו'**

לדעת הר"ש כונתו להקשות דבצלים אינם מתקיימים מששית לשמינית, ולדעת הרש"ס כונתו להקשות דבצלים ראויים לאכילה ויש בהם איסור ספיחים.

וכתב הר"ש דר' ירמיה לא חייש אהך קושיא, דלית ליה ברייתא דבר קפרא. כלומר, דלא מתניא בי ר"ח ור"א. וכתב החזון איש (ס"ט סק"ח) דיש מקום לבאר דאיכא מחלוקת תנאים האם ספיחים אסורים מהתורה או מדרבנן, ור' ירמיה בא ליישב המשנה גם למ"ד דאורייתא דאיירי בהתחיל בששית, אך הברייתא דבר קפרא סברה כמ"ד ספיחים דרבנן ואיירי קודם גזירה, ולכן נקט גם בצלים.

**מילתיה דר' ירמיה אמר דבר שיש בו ביעור שנמצא בתוך דבר שאין לו ביעור יש לו ביעור וכו'**

כלומר, דכאשר העלים מחוברים לעיקר חשיבי כמין אחד, וכיון שלעיקר אין ביעור דאינו כלה לחיה מהשדה מסתבר דגם העלים לא חייבים בביעור, שהרי יש בהם עדיין דבר שלא כלה מהשדה. ולכן מקשה על ר' ירמיה דאיירי בעלי לוף שוטה דאין לעיקר ביעור מדוע העלים חייבים בביעור. וכתב הר"ש דבמשנה בפ"ז אין להקשות מדוע העלים חייבים בביעור, דהתם י"ל דאיירי בעקרן בשביעית, אך הכא דאיירי בהוסיפו בשמינית הרי הם מחוברין בזמן הביעור. [וכתב החזון איש שם דאף שהם מחוברין אינם מצילים מהביעור, לפי שגינה אחת אינה מצלת, או דאיירי הכא בשמור שאינו מציל].

ומשני, בששקף בעלים, כלומר, דתלש העלים קודם שהגיע זמן הביעור, ולכן חל עליהם דין ביעור. ונסתפק החזון איש שם האם צריך לתלוש את העלים מהעיקר קודם הביעור, או דסגי במה שתלש הכל מהקרקע, דהשתא חשיבי העלים כמופרדים מהעיקר. ועי' רש"ס שביאר את הירושלמי באופן אחר.

**ר' יוסי פתר לה מתני' לפני ר"ה בשביעית נטעו לפני ר"ה בשביעית עשה ביצים לפני שביעית וכו'**

ר' יוסי חולק על ר' ירמיה בתרתי, חדא, דאיירי בהתחילו העלים לגדול בששית. וכנראה ס"ל דאם רק העיקר גדל בששית ולא התחילו העלים לגדול אכתי איכא איסור ספיחין, והם נחלקו עד כמה צריך לגדול בששית כדי שלא יהיה איסור ספיחין.

ועוד פליג, דאיירי בדיכנו בשביעית. ובחזון איש שם ביאר דר' יוסי נקט כן כדי ליישב מדוע לא אזלינן בתר לקיטה, דלפי ר' ירמיה צריך לתרץ דאיירי בליקטו בשביעית וחזר והשריש, וכמש"כ הר"ש, ור' יוסי מתרץ דסגי בדיכון ואין צריך לעקור לגמרי. והוסיף הר"ש דלפי"ז לא קשה נמי דהוי דבר שיש לו ביעור בתוך דבר שאין לו ביעור, דכיון שדיכנן לא חשיבי כמחוברין אף לגבי זה. וכתב החזון איש שם דאע"ג שהעלים הוסיפו לצמוח, וכל שיכול לחיות חשיב כמחובר, מכל מקום לגבי לקיטה סגי בדיכון.

אך לכאורה הר"ש להלן כתב דהעלים לא מתקיימים יותר משנה, שהרי יש להם ביעור, ועל כרחיך איירי בעקרן וטמנן בארץ כל ימות החורף, ואם כן בלא"ה צריך להעמיד בעקרו בשביעית, ומדוע הוצרך לומר דאיירי בדיכון. ולכן היה נראה דר' יוסי הוצרך להעמיד בדיכון כדי ליישב הקושיא מדוע לא חשיב דבר שיש לו ביעור בתוך דבר שאין לו ביעור, וצ"ע בזה.

**מספק יעשה חשבון עם העניים**

כלומר, דר' אליעזר מספק"ל האם דיכון כעיקור ומספק יעשה חשבון. וצ"ע מדוע לא פירש הירושלמי דר' אליעזר סובר שדיכון כעיקור בודאי, ולכן מה שצמח בשביעית חייב בביעור ומה שצמח בשמינית פטור.

ועוד צ"ע מדוע באמת מספק צריך לעשות חשבון, נימא ספק ממון לקולא, דהמוציא מחבירו עליו הראיה, וצ"ע.

ומש"כ הר"ש דמצינן למימר השתא דטעמא דר' יהושע דאין דיכון כעיקור והכל פטור ממעשר, לכאורה אין כונתו משום דירק בתר לקיטה וחשיב שנלקט בשמינית, שהרי הר"ש הסיק דאיירי בעקרו והטמינו כל ימות החורף, וכמש"כ לעיל. אלא כונתו משום דדבר שיש לו ביעור שנמצא בתוך דבר שאין לו ביעור פטור.

**ר' חזקיה פתר מתני' ערב ר"ה שביעית, נטעו ערב ר"ה ועשה ביצה בתחילת שביעית ודיכנו וכו'**

לגירסת הר"ש ר' חזקיה מוקי לה בדיכנו בששית, ונכנס לשביעית ועקרו. והשתא אם דיכון כעיקור חשיב הכל כגידולי ששית, [עי' חזון איש שתמה מדוע, הא מה שגדל בשביעית ודאי ינק מהקרקע, ומדוע לא יתחייב בביעור]. ואם לאו כעיקור חשיב הכל כגידולי שביעית, שהרי הלקיטה היתה בשביעית, ועביד ר' אליעזר פשרה דמה שגדל בששית פטור מביעור ומה שגדל בשביעית חייב בביעור. ור' יהושע סובר דיכון כעיקור וחשיב הכל כגידולי ששית ופטור מביעור.

ולפי"ז אין צריך להעמיד בלוף שוטה, דהא לא נמשך גידולו מששית לשמינית. [אמנם בתוספתא צריך להעמיד כן].

ובחזון איש (ס"ט סק"י) הקשה לפי ר' חזקיה, מדוע מבואר במשנה שאם לקטו עניים את עליו לקטו, ואינו עושה עמהם חשבון, הא צריך לעשות פשרה, ומה שגדל בששית אינו של העניים כלל. ובשלמא לפי ר' ירמיה ור' יוסי י"ל דאם לקטו עניים את עליו בשביעית זכו בכל מה שלקטו, אך לר' חזקיה קשה. ותירץ, דאם קדמו עניים ותפסו שוב אין מוציאין מידן, דהא אם אין דיכון כעיקור הכל חייב בביעור, ורק אם לא לקטו עניים אלא קדם בעה"ב וזכה אמרינן שיעשה פשרה, ויתן לעניים הכל ויטול מהם הדמים כנגד מה שגדל בששית.

**ואע"ג דאמרינן בסוף הנודר מן הירק גידולי היתר מעלין את האיסור אפקועי ממונא שאני**

הר"ש הקשה מדוע החלק שגדל בשביעית חייב בביעור, נימא גידולי היתר מעלין את האיסור. [ובמעדני ארץ הוסיף דאף למ"ד אין מעלין הכא מודה, לפי שגם תחילתו בהיתר וגם סופו בהיתר, ורק באמצע היו עלים של שביעית]. ותירץ אפקועי ממונא שאני, כלומר, דלפי ר' אליעזר החלק שחייב בביעור נחשב ממון עניים ואינו בטל ברוב. וכתב החזון איש (ס"ט סק"ז) דדברי הר"ש קיימי באופן שרוב הגידולים הם של היתר, אך באופן שרוב הגידולים איסור אין צריך לתירוצו, אלא מעיקר הדין מה שגדל בשביעית חייב בביעור.

ובמעדני ארץ ס"ה סק"ד דן האם דין ביעור נחשב כחיוב ממוני או כחיוב איסורי, והוכיח מתירוצו של הר"ש דחשיב כחיוב ממוני, ולכן אינו בטל ברוב. וכתב דיתכן דתרוייהו איתנייהו, ובאמת האיסור בטל ברוב אלא דחלק הממון אינו בטל. ולפי"ז כתב דבאופן זה שבטל ברוב לא יאסר באכילה לעשירים לאחר הביעור, דכל האיסור אכילה הוא מחמת חלק האיסור, וזה בטל ברוב גידולי היתר, ומצד חלק הממון ליכא איסור אכילה.

והחזון איש (ס"ט סק"ז) כתב, דעשאוהו חכמים כממון עניים, וחייבוהו לשלם לעניים לפי חשבון, אבל מותר לאכילה לעשירים בלא ביעור. ומשמע דמעיקר הדין אף חלק הממון בטל ברוב גידולי היתר, לפי שהוא תוצאה מהדין האיסורי, אלא שחכמים חייבוהו לתת לעניים חלקם, ולכן מותר לאכילה לעשירים בלא ביעור, דחלק הממון לא אוסר באכילה, וכנ"ל.

וכל זה באופן שרוב גידולין מההיתר, אך באופן שרוב גידולין מהאיסור מעיקר הדין אסור לאכול את העלים החייבים בביעור, ולפי ר' אליעזר יתן לעניים הכל ויחזירו לו מעות כפי החלק שפטור מביעור. [הרש"ס נקט דגידולי היתר מעלין את האיסור רק אם יש ששים בהיתר כנגד האיסור, אמנם בר"ש לא משמע כן].

**וא"ת היכי משכחת שיחלקו עניים עם בעה"ב וכו'**

לכאורה קושיית הר"ש היא על הברייתא דאיירי בנמשך גידולו כמה שנים, או על המשנה לדעת ר' יוסי דאיירי בהתחילו העלים לגדול בששית והמשיכו לשמינית, אך לר' ירמיה איירי מתני' בהתחילו בשביעית, ולר' חזקיה איירי מתני' בעקרן בשביעית, ולא קשה מידי.

**ביאור הגר"א בשנות אליהו בירושלמי:** ר' אמי מוקי מתני' קודם שגזרו על הספיחין, דאל"ה תיפו"ל דאסורים לגמרי באכילה. וא"ל ר' יוחנן וכי בעליה היית, כלומר, הא בלוף פיקח אין דין ספיחין כלל, ואין צריך להעמיד קודם הגזירה, [החזון איש ס"ט סק"ט כתב דהלשון קשה, דהא דאמר בעליה היית אינו מורה כלום]. ואמר בירושלמי דסבר ר' אמי אין איסור ספיחים מהתורה. דהיינו מדמוקי מתני' קודם גזירה מוכח דס"ל ספיחין דרבנן.

אמר ר' ירמיה מתני' בעלי לוף שוטה, דיש לעלים ביעור, דאי בעלי לוף פיקח הא אין להם ביעור כלל, ולא יתכן להעמיד בזה את המשנה. [ולאפוקי מהר"ש שנקט דבלוף פיקח יש ביעור בין לעלים בין לעיקר]. ומקשה מדתני בר קפרא עלי לוף ועלי בצלים, ובעלי בצלים אין ביעור. ומשני, דר' ירמיה פתר לה בששיקף בעלים, כלומר, דהיכא שנוהגים לתלוש את עלי הבצלים יש להם ביעור, דאינו מתקיים בארץ. עיי"ש שביאר המשך הירושלמי, ועי' בחזון איש שם שנתקשה בדבריו.

ור' יוסי פתר מתני' בנטע כמה שנים לפני שביעית, ודכן לפני ר"ה של שביעית, כלומר, שדך את העלים שלא יגדלו בשביעית, ועקרו בשביעית. והשתא אם אין דיכון כעיקור כולו לעניים, דהגידולים של שביעית אוסרים הכל. [החזון איש שם כתב דאין זה מובן. ועיקר כונתו דאזלינן בתר לקיטה, וכיון שעקרו בשביעית הכל קדוש בקדו"ש]. ואם דיכון כעיקור אין כולו לעניים אלא יעשה חשבון, [דמה שגדל לפני הדיכון נלקט בששית ואינו קדוש], אך מה שגדל בשביעית קדוש לכו"ע. ובזה פליגי ר' אליעזר ור' יהושע, דר"א סובר דיכון כעיקור, ור"י סובר אין דיכון כעיקור.

ור' חזקיה פתר מתני' בנטע ערב ר"ה של שביעית, ועשה גידולין בשביעית, ודך את העלים בסוף שביעית, ועקרו אחר כמה שנים. אם אין דיכון כעיקור כולו לבעה"ב, דגידולי היתר מעלין את האיסור, [החזון איש ביאר על פי דרכו דאזלינן בתר לקיטה והכל שייך לשמינית]. ואם דיכון כעיקור הוי כנעקרו בסוף שביעית, ואין כולו לבעה"ב אלא יעשה חשבון, [דמה שגדל עד הדיכון חשיב כנלקט בשביעית]. ובזה פליגי ר"א ור"י, דר"א סובר דיכון כעיקור ור"י סובר אין דיכון כעיקור.

ועפי"ז ביאר הגר"א גם את המשך הירושלמי עשה בארץ וכו' דלפי ר' יוסי איירי בעשה כמה שנים קודם שביעית, ולפי ר' חזקיה איירי בעשה כמה שנים אחר שביעית.

וכתב החזון איש שם סקי"א, דלביאור הגר"א בירושלמי מוכח כשיטת הרמב"ם דלגבי איסור ספיחין אזלינן בתר לקיטה, וירק שגדל בששית ונלקט בשביעית אסור באכילה. דהא כל האמוראים מעמידים את המשנה בנטעו בששית ומכל מקום מקשה ר' אמי מדוע אין איסור ספיחין והוצרך ר' יוחנן לומר דאין בלוף איסור ספיחין. עיי"ש מה שכתב עוד בזה.

**משנה ד**

**לוף של ערב שביעית שנכנס לשביעית**

בירושלמי איתא דאיירי בנגמר גידולו בששית ולא הוסיף בשביעית כלום. ומצינו בזה כמה ביאורים:

א. הר"ש כתב, דאם הוסיפו ספיחים היה אסור לעוקרו ולהפסידו. וכן כתב הרע"ב, שאם הוסיף צמחים בשביעית היה אסור לעקרו משום הפסד הפרי. וביאר התויו"ט, דכשעוקר בשינוי לא ימלט שיפסיד מקצת הפרי. והקשה החזון איש (ס"ט סק"ג), דאין סברא שבשביל כך יניחם בארץ לעולם.

ובדרך אמונה פ"ד הי"ט בביה"ל הקשה, דלפי הרמב"ם דאזלינן בתר לקיטה ממש, גם כשלא הוסיפו בשביעית יש בהם קדושת שביעית ואסור להפסידן. ואף לפי התוס' דאזלינן בתר גמר פרי לענין קדושת שביעית, מכל מקום בלוף כיון שיכול להוסיף ולצמוח עוד לא חשיב גמר פרי עד הלקיטה ממש, כמש"כ הר"ש בשם הירושלמי לעיל משנה ד', וכיון שיש בהם קדושת שביעית בכל אופן אסור להפסידן.

[לכאורה לפי ב"ה אין צריך שינוי, ומדוע אסור לעקור כשהוסיף בשביעית. ואף לדעת הר"ש שגם לב"ה צריך שינוי מועט לא מסתבר לומר שבשינוי מועט איכא הפסד. וצ"ל דהירושלמי קאי לב"ש דצריך לעשות שינוי, ולדידיה רק בלא הוסיף בשביעית שרי, וצ"ע].

ועי' באפיקי ים ח"ב סוף סי' כה מש"כ בדברי התויו"ט.

ב. החזון איש שם פירש בדעת הר"ש, דמש"כ אם הוסיף ספיחים אסור לעוקרו ולהפסידו פירושו, שאם גדלו ספיחין חדשים ועדיין לא הגיעו לעונת המעשרות, אסור לעוקרן משום הפסד הפרי, וכדתנן לעיל סוף פ"ד. ורק אותן שהגיעו כבר לעונת המעשרות מותר לעוקרן.

ג. עוד כתב התויו"ט, דיש לפרש שאם הוסיף בשביעית הרי זה נאסר באכילה מדין ספיחין, וכיון שעוקרן ואינו רשאי לאוכלן חשיב הפסד בידים, ורחמנא אמר לאכלה ולא להפסד. [במה שנקט התויו"ט בפשיטות דאסור לעקור ספיחין משום הפסד, עי' מש"כ בדין ספיחין דכן נקט הרדב"ז בפ"ד מטעם אחר, דחכמים גזרו שלא לתלוש ספיחין שמא יבא לאוכלו. אך הר"י קורקוס והחזון איש נקטו דיש מצוה לעוקרן. ועי' מעדני ארץ שכתב כמה ביאורים בתויו"ט מדוע עקירת ספיחין חשיב הפסד].

והקשו הרש"ש והחזון איש שם, דהר"ש במשנה הקודמת ובריש פ"ט כתב דאין איסור ספיחין אלא בהתחילו לגדול בשביעית, והכא התחילו בששית. וצ"ל דהתויו"ט כתב כן לשיטת הרמב"ם דגם איסור ספיחין תלוי בלקיטה, ועי' להלן.

ד. החזון איש שם נקט בדעת הרמב"ם דירק שנגמר בששית ולא הוסיף בשביעית אין בו איסור ספיחין. ואע"ג שדעת הרמב"ם דאזלינן בתר לקיטה ממש ולא בתר גמר גידולו, מכל מקום לגבי איסור ספיחין בעינן שיוסיף בשביעית, ודלא כהשער המלך. והוכיח כן ממשנתינו דעוקרין אותן ומותרין באכילה, ומדוע אין איסור ספיחין לדעת הרמב"ם, ועל כרחיך דאם לא הוסיפו בשביעית אין איסור ספיחין.

ובזה ביאר החזון איש את הירושלמי דאם הוסיפו בשביעית אסור לעקור כפשוטו, דאיירי בעוקר לאכילה, ואם הוסיפו בשביעית איכא איסור ספיחין. והר"ש שלא פירש כן אזיל לשיטתו דאם התחילו לגדול בששית ליכא איסור ספיחין כלל. ואין צריך לחידושו של התויו"ט דיש איסור לעקור ספיחין בשביעית משום הפסד.

והנה לפירושו הראשון של התויו"ט, שאר ירקות שהוסיפו בשביעית אין איסור לעוקרן, דרק הלוף נפסד על ידי עקירתו. אך לשאר הפירושים דין זה קיים גם בשאר ירקות, דהא איכא איסור ספיחין, ולהתויו"ט אסור לעוקרן, ולהחזון איש אסור לאוכלן. וכן אם לא הגיעו לעונת המעשרות אסור לעוקרן משום הפסד.

**בית שמאי אומרים עוקרין אותן במארופות של עץ**

עי' חזון איש סי"ב סק"ד דהטעם שהצריכו שינוי משום שנראה כחופר בארץ בשביעית, לפי שהם גדלים בעומק הקרקע וצריכים לחפור הרבה. אך אין הטעם משום קצירה כדרך הבעלים, עיי"ש.

**ובית הלל אומרים בקרדומות של מתכות**

הר"ש להלן מ"ה נקט דגם קרדומות של מתכות שינוי הוא, אלא שלפי ב"ה סגי בשינוי מועט. וכתב החזון איש שם, דהדרך לעקור במארופות של מתכת, וב"ש הצריכו שינוי גדול לעקור בעץ, ולב"ה סגי בשינוי מועט לעקור בקרדומות ולא במארופות.

וכתב התוס' חדשים, דלפי"ז הא דתנן ומודים בפואה של צלעות אף לב"ה אצטריך, דגם בפואה של צלעות בעינן מיהא שינוי מועט. אך הרש"ס והמשנה ראשונה להלן מ"ה נקטו דלב"ה אין צריך שינוי כלל, וכן נקט במראה הפנים בדעת הרמב"ם.

**פואה של צלעות**

הרמב"ם פירש שיש לה צלעות, והיא בעומק הארץ. והטעם שב"ש מודים שאין צריך קרדומות של עץ לפי שאי אפשר, והקילו חכמים במקום שאי אפשר.

הר"ש והרא"ש פירשו פואה שגדלה במקום סלעים או בצידי השדה, דהתם ליכא למיחש דנראה כעובד את האדמה. והטעם בזה, הר"ש כתב שאין לזה שם שדה, והרא"ש כתב לפי שאין רגילים לזרוע שם. ואולי גם הר"ש נתכוין לפירוש הרא"ש, וצ"ע.

ויל"ע לפי"ז מדוע בעינן קרדומות של מתכת, ואסור לעקור כדרכה, הא אין בזה חשש מראית העין כלל, וכן הקשה במעדני ארץ.

**משנה ה**

**מאימתי מותר אדם ליקח לוף במוצאי שביעית ר' יהודה אומר מיד**

כתב הר"ש בטעמא דר' יהודה, דכיון שגזרו על הלוף שלא יעקור אותו אלא בשינוי, ואפילו לב"ה צריך מיהא שינוי מועט, לפיכך תלינן שלוף הבא לפנינו במוצ"ש אינו משל שביעית. אמנם בשביעית אסור ולא תלינן שהלוף בא מערב שביעית, לפי שאדם עשוי לעקור בשביעית בשינוי כדי למכור מיד, ורק בשביל לטמון למוצ"ש אינו עוקר בשינוי.

והנה הא דגזרו לעקור ע"י שינוי דוקא הוא דוקא בשנה השביעית, דאסור עבודת קרקע, אך במוצאי שביעית אין צריך שינוי, שהרי מותר לחרוש באותה שעה. ואין להקשות אם כן מדוע לא חיישינן שמא עקרו במוצאי שביעית בלא שינוי, דהא אם עקרו במוצ"ש נמי הלוף מותר בין באיסור ספיחין ובין בקדושת שביעית, דבירק אזלינן בתר לקיטה. ומש"כ המשנה ראשונה דאם לקטו בפנינו בשמינית אסור צ"ע. [ויתכן דמשום שמור ונעבד יש לאסור אף דאזלינן בתר לקיטה, ולכן הוצרך לומר דתלינן בטמון מששית. אך אם כן צ"ע מדוע באמת לא חיישינן שלקטו בשמינית ואסור משום שמור ונעבד].

הקשה הרש"ש, מדוע הוצרך הר"ש לומר דלא יבא ללקוט בשביעית משום שהצריכו שינוי, תיפו"ל משום שאם הוסיף בשביעית אסור אפילו ע"י שינוי, וכמש"כ במשנה הקודמת ד' טעמים לדין זה. ותירץ, דהיכא שאסור לו אפילו על ידי שינוי ודאי חיישינן שיעבור על הדין ויאמר שלא הוסיפו גידולים בשביעית, דהא בלוקח מחשוד עסקינן. אמנם השתא שחייבוהו לעקור על ידי שינוי אינו יכול לומר שלא הוסיפו גידולים בשביעית, דמכל מקום הוא צריך שינוי, ולכן לא חיישינן שעקרו בשביעית.

ובמעדני ארץ הקשה מדוע לא התירו בכל הירקות מיד מטעם זה, שאם הוסיפו בשביעית אסור לעקור, ודין זה קיים בכל הירקות [מלבד לפירושו הראשון של התויו"ט, וכמש"כ לעיל]. אמנם להרש"ש מיושב שפיר, דבכל הירקות תלינן שילקוט ויאמר שלא הוסיפו בשביעית, ורק בלוף ליכא למיחש לפי שגם בלא הוסיפו צריך שינוי.

אמנם לפי מה שנקטו האחרונים בדעת הרמב"ם דלפי ב"ה אין צריך שינוי, צ"ע מאי שנא לוף מכל הירקות.

הקשה החזון איש (ס"ט ס"ק טו), מדוע תלינן שהביא מן הטמון בששית, הא הכא בחשוד עסקינן, וכשם שאינו שומר על דיני שביעית כך הוא עוקר בלא שינוי, ואין הבדל לגביו בין ששית לשביעית. ותירץ דבמה שגזרו שלא לעקור אלא בשינוי גם ע"ה נזהר. ועוד תירץ, דאיירי בחשוד על קדושת שביעית ואינו חשוד על עבודת קרקע. [החזון איש בא ליישב בזה את קושיית הרש"ש דלעיל, עיי"ש היטב].

במעדני ארץ תירץ דזריעה ונטיעה חיישינן שיעשה בצנעה, אך תלישה עושה בפרהסיא, ולכן לא חשדינן ליה שיתלוש בלא שינוי.

**תוספתא**

**הלכה ב - מאימתי מותר אדם ליקח הלוף במוצאי שביעית מכל מקום, ר' יהודה אומר מיד. א"ר יהודה מעשה והיינו בעין כושי והיינו אוכלין לוף במוצאי החג של שביעית על פי רבי טרפון. אמר לו רבי יוסי משם ראיה, עמכם הייתי, ומוצאי פסח היה**

כתב הר"ש דהא דתנן במתני' וחכמים אומרים משירבה החדש היינו עד הפסח, ומקורו מהתוספתא. אך הרש"ס כתב דאין להוכיח כן מהתוספתא, דמעשה שהיה כך היה, אלא ירבה החדש הוא קודם הפסח. ובחזון איש שם הקשה מדוע אסור עד הפסח, הא אחר חנוכה לא גזרו בכל ירק.

עוד כתב החזון איש שם, דמשירבה החדש היינו עשה הבכיר, ואין הבדל כלל בין לוף לחכמים לשאר הירקות. והקשה הדרך אמונה פ"ד ה"ח מלשון הרמב"ם, דבכל הירקות כתב עשה הבכיר הותר האפיל, ובלוף כתב משירבה החדש, ומדוע שינה לשונו. וכן הקשה מדוע לא עירב הרמב"ם דין לוף עם שאר ירקות.

ובשנות אליהו כתב דירבה החדש הוא אחר שעשה הבכיר, וגרס בירושלמי מ"ט דרבנן גזרו על הלוף ולא גזרו על הירק. וביאר, דחכמים החמירו בלוף טפי מכל ירק, לפי שלוף דרכו להתקיים בארץ, ולכן גזרו שמא יצניע בשביעית לאחר שביעית, אך בשאר ירק שאין דרכו להתקיים לא גזרו. ולפי"ז מיושב שפיר מדוע חילק הרמב"ם דין לוף משאר ירקות, ומדוע שינה לשונו וכתב ירבה החדש. וכן מיושב שפיר קושיית החזון איש מדוע החמירו עד הפסח, ובכל ירק לאחר חנוכה שרי, דבלוף החמירו יותר.

**משנה ו**

**אלו כלים שאין האומן רשאי למוכרן בשביעית**

בירושלמי אמרינן דרק לחשוד על השביעית אסור למכור, אך לאינו חשוד, ואפילו לסתם אדם, מותר למכור. ואף שאין במחרישה אופן המותר בשביעית, מכל מקום תלינן שלוקח לצורך חרישה בשמינית. אך בחשוד לא תלינן בהכי, וכמש"כ רש"י בע"ז (טו ע"ב) דלא תלינן שלוקח לצורך שמינית שהרי כל שעה הן מצויין, ואין דרך לקנות עכשיו לצורך שנה הבאה, ולכן תלינן שישתמש בהם באיסור בשביעית, וקעבר על לפני עיור.

ובגמ' בע"ז שם מסיק ר' אשי, דכל היכא דאיכא למיתלא תלינן, וכל היכא דליכא למיתלא לא תלינן. וכתב הריטב"א שם: דמדין תורה אינו עובר על לפני עיור אלא כשנותנו לפני מי שיעשה בו עבירה בודאי, ורבנן אסרו אפילו סתמו היכא דיש רגלים לדבר לחוש שיעבור בו זה עבירה, ועשו סתמו כפירושו, וכל היכא דאיכא למילתא לקולא דלאו לעבירה בעי ליה אוקמיה רבנן אדינא והתירוהו. ומשמע מדבריו דהאיסור למכור מחרישה וכליה הוא מדרבנן, דאין זה ודאי שיעשה בו עבירה, אלא דאיכא רגלים לדבר. ומצד הגזירה דרבנן היה צריך לאסור אפילו בספק, אלא שחכמים הקילו באופן שאיכא למילתא והעמידוהו על דין תורה.

הקשה המשנה ראשונה, מדוע באמת אינו עובר על לפני עיור עד שיתן לפני מי שיעשה בו עבירה ודאי, הא בכל דוכתא קיי"ל ספק דאורייתא לחומרא, ומאי שנא לפני עיור מכל האיסורים דאורייתא.

ותירץ: א. לדעת הרמב"ם דספק דאורייתא רק מדרבנן לחומרא, הכא הקילו חכמים באיסור דרבנן משום חיי נפש, שהחשוד יוכל לקנות כלים לצורך היתר.

ב. מתני' איירי באופן שיוכל לקנות ממקום אחר, ובכה"ג ליכא איסור דאורייתא כלל, אלא שבתוס' בשבת ג ע"ב מבואר דאף בכה"ג אסרו חכמים, והכא הקילו משום חיי נפש. וכן כתבו בתוס' אנ"ש, ולפי"ז היכא דאין לו אפשרות לקנות במקום אחר, כגון בתרי עברי דנהרא, אסור למכור אפילו היכא דאיכא למילתא בהיתר.

ג. כל ספק מכשול אינו נחשב מכשול כלל, אלא נחשב שהלוקח הכשיל את עצמו. [כלומר, דכאשר המכשול ודאי הוא מתייחס למוכר, וזה נחשב שהוא גרם לו להכשל, אך כאשר אין המכשול ודאי אינו מתייחס למוכר כלל, וזה נחשב שהלוקח הכשיל את עצמו].

ד. התפארת ישראל תירץ, דאזלינן בתר רובא דהיתירא שבעולם. וצ"ע מדוע חשיב רוב היתר.

ה. החזון איש (סי"ב סק"ט) כתב, דאם נחמיר יותר מדאי נעבור על מכשול שעמי הארץ ישנאו את החכמים ויעברו על כמה איסורים חמורים יותר, והלכך שקלו חכמים בפלס עד כמה להחמיר וכו', עיי"ש. [יל"ע האם זה מיישב את קושיית המשנה ראשונה, דלכאורה לגבי איסור דאורייתא לא שייך לומר כן, ואכתי צ"ב מדוע ליכא איסור תורה גם במקום דאיכא למילתא].

**המיזרה**

רש"י בע"ז שם פירש דהוא כלי שבו זורה את הגורן לרוח להעביר הקש, וכשאין גורן עודר בה את הקרקע. והתוס' הקשו איך יתכן לומר כן, הא בישעיה כתיב "ברחת ובמזרה", אלמא תרי מילי נינהו. ולכן תירצו דהוא כלי אחד של מחרישה.

ובדעת רש"י תירץ הר"י קורקוס (פ"ח ה"ב), דרחת הוא כעין כף, ועיקר השימוש בו להפוך את התבואה. ואילו מזרה הוא כעין מזלג עם שיניים, ועיקר השימוש בו לזרות את התבואה.

ובמה שתירצו התוס' דהוא כלי אחד של מחרישה תמה הר"י קורקוס, הא בהאי קרא דישעיה מבואר דהוא כלי של זרייה ולא של מחרישה, וגם שמו מוכיח עליו. ולכן כתב להגיה בתוס' דהוא כלי אחר שזורין בו.

הקשה הר"ש מדוע אסור למכור מזרה, הא יתכן שרוצה לזרות תבואה של שביעית בהיתר. ותירץ, דבירושלמי להלן מ"ט מבואר דכל ההיתר להשאיל נפה וכברה הוא משום תליה שרוצה לספור בה מעות ולכבור בה את החול, אך משום תבואה של שביעית בהיתר לא שרינן, ולכן גם מזרה אין להתיר מחמת תבואה של שביעית בהיתר. והטעם דלא תלינן בהכי צ"ל דבחשוד לעולם תלינן שיעבור על הדין, וכמו שיבואר להלן מ"ט.

הר"י קורקוס שם תירץ, דמעט תבואה אין דרך לזרותה במזרה אלא כאשר יש גורן גדול, ובשביעית אסור לעשות גורן, ולכן חשיב שימוש של איסור בשביעית. וכן כתב התויו"ט, דכאשר יזרה מעט לא יזרהו במזרה כלל.

**אבל מוכר הוא מגל יד ומגל קציר ועגלה וכל כליה**

ביאר הרא"ש, דכלים אלו מותרים לפי שיש לתלות שהוא רוצה לקצור מן ההפקר ולהביא בעגלה למאכל ביתו, ואין אסור אלא להביא הרבה ולעשות אוצר. ועי' משנה ראשונה דמש"כ הרא"ש מן ההפקר לאו דוקא, דהוא הדין משדהו מותר לו לקצור מעט למאכל ביתו. ובתויו"ט הקשה מדוע לא אסורה התבואה באיסור ספיחין. ותירץ, דיש לתלות שיקצור ממקום שאין דרך רוב העולם לזורען, דאין בזה איסור ספיחין. ולדעת הר"ש י"ל דתלינן שיקצור תבואה שהתחילה לצמוח בששית.

אך הר"ש נקט דמה שראוי לתבואה של היתר לא מהני, שהרי אסור לקצור בשביעית, אלא יש לתלות בהיתר שישתמש בזה לדבר אחר ולא לקצירה. ובפרט לפי מה שהסיק הר"ש אח"כ דתליה של שימוש בתבואת שביעית באופן המותר לא מהני, צריך לתלות בדבר אחר ולא בקצירה. ועי' להלן סוף פירקין מה שיבואר בפלוגתתם.

והנה לקמן פ"ח מ"ו נחלקו הראשונים בהא דאסור לקצור בשביעית: דעת הר"ש דאיסור קצירה הוא דוקא בשמור ודוקא כדרכו, אך על ידי שינוי מותר אפילו בשמור, ובמופקר מותר אפילו בלא שינוי. דעת הרמב"ם והרא"ש דאיסור קצירה הוא אפילו במופקר, אלא שאיסור הוא דוקא כדרך הבעלים, כלומר לקצור את כל התבואה, אך מעט למאכל ביתו מותר אפילו בלא שינוי. דעת הגר"א שאסור לקצור על ידי כלי אפילו במופקר, ורק בידים מותר לקצור.

ובמשנתינו מבואר דמותר לקצור במגל יד ומגל קציר, ולדעת הר"ש ניחא דבמופקר מותר אפילו בלא שינוי, [וצ"ע מה הוקשה לר"ש איך מותר למכור מזרה הא אסור לקצור בשביעית, הרי לדעת הר"ש מותר לקצור במופקר בלא שינוי]. וכן לדעת הרמב"ם והרא"ש ניחא דמעט שרי גם על ידי מגל. אך לדעת הגר"א דצריך לקצור בידים דוקא צ"ע מדוע מותר למכור, הא ליכא למיתלי בהיתר, וכן הקשו המגיה על השנות אליהו שם והחזון איש (סי"ב סק"ט) על הגר"א. אמנם לפי מש"כ הר"ש דאיכא למיתלי בשימוש אחר שאינו של קצירה מיושב שפיר דעת הגר"א, ועי' דרך אמונה מה שיישב.

ובזה יבואר מדוע לא תירץ הר"ש לגבי מזרה דאסור משום שאין דרך לזרות מעט במזרה, וכמש"כ הר"י קורקוס והתויו"ט. דהר"ש אזיל לשיטתו דתבואה של הפקר מותר לקצור אפילו הרבה.

**משנה ז**

**היוצר מוכר חמש כדי שמן וחמש עשרה כדי יין**

אך יותר משיעור זה אסור, דחיישינן שיביא זיתים וענבים מהשמור, ונמצא מסייע ידי עוברי עבירה. והנה לשיטות הראשונים דשמור אסור באכילה ניחא, דחיישינן שמא ישתמש בכדים אלו לפירות שאסורים באכילה, ונמצא מסייע לו באיסור אכילת שמור. אך לשיטות הראשונים ששמור מותר באכילה, צריך לפרש דחיישינן שמא על ידי שימכור לו כדים ישמור את פירותיו מכאן ולהבא, ונמצא מסייע לו באיסור שמירת פירות בשביעית.

החזון איש (סי"ב סק"ט) נסתפק לאחר שמכר לו ה' כדי שמן וט"ו כדי יין, האם מותר לחזור ולמכור לו עוד כדים לאחר זמן, או שמא אסור למכור לו יותר. ואם מותר לאחר זמן נסתפק מהו הזמן שצריך להמתין בין מכירה למכירה.

בירושלמי מקשה מדוע מותר למכור לו ט"ו כדי יין, ניחוש שמא החליף. כלומר, שמא ישתמש בהם לשמן, ונמצא מסייע ידי עו"ע. ומשני דניכרים הם אלו כדים של שמן ואלו כדים של יין. והקשה בנימוקי הגרי"ב אפילו אינם ניכרים מדוע ניחוש שמא החליף, הא כל היכא דאיכא למיתלי בהיתר תלינן. ותירץ, דדוקא בספק השקול תלינן בהיתר, אך באופן שיש צד לאיסור יותר מלהיתר לא תלינן בהיתר. והכא אף בשיעור ט"ו כדים יתכן שישתמש בהם ליין מהשמור, אלא דמספק תלינן לקולא. והשתא מקשה הירושלמי דכאשר מוכר לו ט"ו כדים יש ב' צדדים לאיסור, דיתכן שישתמש בהם לשמן והרי זה יותר מהשיעור שרגיל להביא מההפקר, ויתכן שישתמש בהם ליין מהשמור. [לכאורה יש לפקפק בתירוצו, דב' הצדדים הם שם אחד, האם ישתמש בהם באיסור או בהיתר].

ובחזון איש שם תירץ, דממתני' גופה מוכח דניכרים הם, דאם אינם ניכרים אלא שתלינן לקולא הו"ל לתנא למימר מוכרין ט"ו כדין סתם, ואם אמר שצריך לשמן אין מוכרין לו, ומוכח ממתני' דניכרים הם, ורק כדי יין מוכרין ט"ו. [ולפי"ז יתכן דבאמת תלינן לקולא, ולא הוקשה לירושלמי על עיקר הדין אלא על לשון המשנה. ובלשון הירושלמי לא משמע כן, וצ"ע].

**שכן דרכו להביא מהמופקר**

דעת הר"ש והרא"ש דכל המשנה עוסקת במוכר כדים לחשוד על השביעית, ולפי"ז ביאור המשנה, דעד שיעור זה דרך אדם להביא מההפקר ותלינן בהכי, אך יותר מכן אין דרכו להביא מההפקר ותלינן שיביא מהשמור. אולם כאשר אדם בא ללקוט פירות שביעית מההפקר אין שיעור לדבר, ויוכל ללקוט כמה שירצה. ואפילו משדה שלו מותר לו ללקוט כמה שירצה, ובלבד שלא ימנע מאחרים ללקוט. והא דתנן לקמן פ"ח מ"ו שצריך לעשות שינוי בקצירה, לדעת הר"ש והרא"ש הכונה שצריך לעשות שינוי בפעולת הקצירה, שלא יקצור כדרכו בכל השנים, אך בכמות הפירות שקוצר אין הגבלה. אך הרמב"ם ביאר את המשנה באופן אחר, ויבואר להלן.

**ואם הביא יותר מזה מותר**

ביאר התויו"ט בשם פירוש רבינו אליהו, דאם החשוד הביא לפנינו כמות מרובה של יין ושמן, מותר למכור לו כדים לפי הכמות שהביא. וביאר המלאכת שלמה דהתירו חכמים בדיעבד כדי שלא יאבדו פירות שביעית. ועי' תפארת ישראל שהקשה על פירוש זה.

אך החזון איש שם נקט בביאור המשנה [לדעת הר"ש והרא"ש], שאם הביא לפנינו כמות מרובה של יין ושמן, מותר למכור לו חמש כדי שמן וט"ו כדי יין, ולא אמרינן שכיון שהביא לפנינו כמות מרובה תלינן שהביא הכל מהשמור ואסור למכור לו כדים כלל, אלא עד שיעור שדרכו להביא מההפקר התירו חכמים בכל אופן. אמנם יותר משיעור זה נקט החזון איש דאסור, ודלא כהתויו"ט. ועי' דרך אמונה פ"ח ה"ב בסוף הביה"ל.

וכן בתוס' חדשים נקט כהחזון איש, דאפילו אם הביא כמות מרובה אין מוכרין לו אלא ה' כדי שמן וט"ו כדי יין, ודייק כן מדברי הר"ש והרא"ש בסיפא דמתני', שכתבו שמותר למכור לנכרי בארץ ולישראל בחו"ל הרבה כדים אפילו אם יודע שיכניסו לתוכן יין ושמן של שביעית, ומשמע דבכהאי גוונא לישראל בארץ אסור על אף שיש לו הרבה יין ושמן של שביעית. [וכן לשיטת הרמב"ם דמתני' לא קאי כלל על מכירת כדים לחשוד, אין מקור לומר שאם הביא לפנינו הרבה יין ושמן מותר למכור לו יותר כדים].

והטעם שאסור למכור לו יותר כדים על אף שכבר הביא את היין לפנינו, כתב התוס' חדשים דחיישינן שמא בפעם אחרת יביא מהשמור. [ולשיטתו צ"ל דהא דתנן ואם הביא יותר מכן מותר כהחזון איש, דאפילו הביא כמות מרובה התירו לו למכור ה' כדי שמן וט"ו כדי יין].

**ומוכר לעכו"ם בארץ ולישראל בחוצה לארץ**

כתבו הר"ש והרא"ש דלא חיישינן שמא ימכרם לישראל. והטעם דלא חיישינן להכי כתב המשנה ראשונה, דאלפני דלפני לא מפקדינן, כדאיתא במס' ע"ז. ונראה דמטעם זה אפילו יודע שימכרו אח"כ לישראל בארץ מותר, כיון דהוי לפני דלפני, וצ"ע.

והקשה המשנה ראשונה, דבסוגיא שם מבואר דבישראל חיישינן אפילו על לפני דלפני, ורק בעכו"ם לא חיישינן. ותירץ, דהכא לגבי שביעית הקילו טפי משום חיי נפש. ועוד תירץ, דהכא איכא תרי ספיקי, שמא לא ימכרם לישראל כלל, ואפילו אם ימכרם לישראל שמא ימכרם למי שאינו חשוד או לאחר שביעית, ועי' מעדני ארץ. וע"ע בתפארת ישראל מה שתירץ.

עוד כתבו הר"ש והרא"ש, דבירושלמי משמע שאפילו אם כונס בו יין ושמן שהביא מהארץ מותר, דלא החמירו בו חכמים כל כך. והרע"ב העתיק דבריהם באופן אחר, דלא חיישינן שמא יוליכם בארץ, אי נמי שמא יכניס לתוכן יין ושמן של שביעית שהביא מארץ ישראל, דלא החמירו חכמים כל כך. ומשמע מדבריו דאם יודעים שיכניס שם יין ושמן מהארץ אסור למכור לו, ורק מספק לא חיישינן להכי. ובתוס' חדשים תמה ע"ז מלשון הר"ש והרא"ש דאפילו אם ידעינן שיכניס שם יין ושמן מהארץ שרי.

והטעם דשרי כתב התוס' חדשים עפ"י מש"כ לעיל, דאפילו ישראל בארץ שהביא לפנינו הרבה יין ושמן היה צריך להתיר למכור לו הרבה כדים, אלא דחששו חכמים שמא ישמור פירותיו בפעם אחרת, והכא ליכא למיחש להכי.

**דעת הרמב"ם בביאור המשנה**

א. איסור קצירת כל השדה כדרך הבעלים

כתב הרמב"ם פ"ד ה"א: וזה שנאמר "את ספיח קצירך לא תקצור", שלא יקצור כדרך שקוצר בכל שנה, ואם קצר כדרך הקוצרין לוקה. כיצד, כגון שקצר כל השדה והעמיד כרי ודש בבקר וכו', אלא קוצר מעט מעט וחובט ואוכל. ומבואר ברמב"ם שבאיסור קצירה נאמר שצריך לשנות מדרכו בכל שנה, ולא יקצור כדרך הבעלים, ואפילו בשדה שהופקרה כדינה. והשינוי בקצירה אינו בפעולת הקצירה אלא בכמות, שלא יקצור את כל השדה אלא מעט מעט.

ובמש"כ הרמב"ם כגון שקצר כל השדה והעמיד כרי ודש בבקר, נסתפק החזון איש (סי"ב סק"ה), ונקט ג' צדדים:

א. מדין תורה צריך שינוי גם לאחר הקצירה, שלא יעמיד כרי ולא ידוש בבקר כדרך הבעלים, ולפי"ז לוקה על כל אחד מהם, שאם קצר כל השדה, או שהעמיד כרי או שדש בבקר לוקה. והקשה על צד זה מנ"ל להרמב"ם כן, הא בקרא לא תקצור כתיב, ואיירי על הקצירה לחוד.

ב. אינו לוקה עד שיעשה הכל כדרך הבעלים, דאם קצר כל השדה וגם העמיד כרי ודש בבקר לוקה, אך אם לא עשה כולם אינו לוקה.

ג. עיקר האיסור תורה הוא בקצירת כל השדה בלבד, דבזה איירי קרא, אלא שאורחא דמילתא שכאשר קוצר מעט מעט אינו מעמיד כרי ואינו דש בבקר, אך באמת לגבי המלקות הכרי והדישה לא מעלה ולא מוריד.

עוד נסתפק החזון איש (סק"ו) האם האיסור לקצור את כל השדה כדרך הבעלים הוא איסור במעשה הקצירה, דהפעולה עצמה של הקצירה אסורה, או שמא האיסור הוא לנהוג כבעלים על ידי שקוצר את כל השדה, וניהוג בעלות הוא האיסור. ונפק"מ האם מותר לומר לפועל שיקצור בשבילו, דאם האיסור הוא פעולת הקצירה, הרי הפועל שאינו בעלים אינו עובר לפי שאין איסור לקצור בשל אחרים, וכן הבעלים אינם עוברים לפי שלא עשו את פעולת הקצירה. אך אם האיסור הוא ניהוג בעלות הבעלים עוברים אף כאשר קוצרים על ידי אחר, דכך הוא דרך הבעלים לקצור על ידי פועל. והכריע דהאיסור הוא ניהוג הבעלות, ואסור לקצור על ידי אחר.

ובעיקר מה שנקט החזון איש דאיסור קצירה שייך רק על הבעלים, כן נקט בסק"ה, שכתב: וקרוב הדבר שאין לאו זה אלא בקוצר שדהו, אבל קוצר שדה אחרים מדין הפקר אינו בכלל האזהרה. וכן הוכיח בסק"ו מהא דמותר לקצור הכל ע"י אוצר בי"ד. ומכל מקום כתב שמדרבנן אסור אף לאחרים, [וצ"ל שלאוצר בי"ד לא גזרו חכמים].

אך במעדני ארץ שביעית סי' ז' נקט שכל אסורי שביעית קיימים גם באחר, דכיון שהפקירה התורה את הגידולין אין הבדל בין בעל השדה לאחר כלל. ואם אדם אחר ישמור את שדהו או יקצור את כל השדה כדרך הבעלים, הרי הוא עובר מדין תורה, ודלא כהחזון איש.

ב. איסור איסוף לביתו כדרך הבעלים

בפ"ד הכ"ב כתב הרמב"ם: וכל הנועל כרמו או סג שדהו בשביעית ביטל מצות עשה, וכן אם אסף כל פירותיו לתוך ביתו, אלא יפקיר הכל ויד הכל שוין בכל מקום וכו'. ומבואר בדבריו שאם בצר כל השדה ועבר על איסור קצירה [או שקצר מעט מעט בהיתר], אסור לו לאסוף את כל הפירות לביתו, לפי שצריך להפקיר פירות שביעית.

והקשה החזון איש (סק"ה), הא דין הפקר פירו"ש נאמר בפירות מחוברים, שצריך לתת אפשרות לכל אדם לקוצרם, אך לאחר שנקצרו לא שייך דין הפקר שלא לאסוף אותם לביתו. ותירץ, דכיון שהתורה אסרה לנהוג כבעלים בין בקצירה בין לאחר הקצירה, ואסור לו לאסוף הכל לביתו כדרך הבעלים מדין ספיח קצירך לא תקצור, [ופשט את מה שנסתפק לעיל], הרי הפירות נשארו הפקר ולא זכה בהם, וחייב להשאיר אותם בתורת הפקר ולא לזכות בהם כדי שלא למנוע מכולם לזכות.

ובמעדני ארץ נסתפק האם האיסור תורה לאסוף כל הפירות לביתו הוא דוקא באופן שמונע מאחרים מלאסוף, או שמא בכל אופן אסרה תורה.

ג. איסור קצירה יותר מכדי צרכו וביאור משנתינו

עוד כתב הרמב"ם שם: ויש לו להביא מעט לתוך ביתו כדרך שמביאין מן ההפקר חמש כדי שמן וחמש עשרה כדי יין, ואם הביא יתר מזה מותר. וכתב החזון איש (סק"ו), דמדין תורה אם לא קצר כל השדה אלא שייר מעט אינו עובר, שאינו אינו קוצר כדרך הבעלים, אבל חכמים אסרו לקצור יותר מכפי צרכו, ודין זה בין בבעלים בין בשאר אדם. והטעם שאסרו חכמים כתב החזון איש, שאינו מדין איסור קצירה [כדלעיל אות א'], ולא מדין חיוב הפקר [כדלעיל אות ב'], אלא משום שנראה כסחורה, דכל שלוקט בשביל לאסוף ולא בשביל לאכול מיד נראה הדבר כסחורה ואסרוהו חכמים.

ומקור דינו של הרמב"ם שאסור לכל אדם לאסוף יותר מכדי צרכו הוא ממשנתינו, דפירש הא דתנן "שכן דרכו להביא מן המופקר" שכל אדם רשאי להביא מהמופקר רק בשיעור זה ולא יותר, ולכן אסור למכור כדים יותר משיעור זה דנמצא מסייע ידי עוברי עבירה, שהרי אסור ללקוט זיתים וענבים יותר משיעור זה, וחיישינן שמא ישתמש בהם באיסור.

וע"ז נקטה המשנה דאם הביא יותר מזה מותר, כלומר, שאם עבר ולקט יותר משיעור כדי צרכו מותר לו להשתמש בזה, ואינו נאסר באכילה, וכן אינו צריך להוציא מביתו. אך לא איירי לגבי איסור מכירת כדים, ולפיכך כתב הרמב"ם בפ"ח ה"ה: היוצר מוכר חמש כדי שמן וט"ו כדי יין, ומותר למכור לגוי יותר מזה וכו'. ולא הביא את הרמב"ם את המציעתא דאם הביא יותר מכאן מותר, דלגבי מכירת כדים אין היתר אם הביא יותר מכאן.

[החזון איש סק"ט נקט, שחכמים לא היו אוסרים למכור הרבה כדים משום מסייע באיסור קצירה יותר מכדי צרכו, דאיסור זה מדרבנן משום מגדר מילתא. אלא אסרו למכור שמא יביא מהשמור, לפי שאין דרך להביא ממופקר הרבה. ולפי"ז במה שנקטה המשנה "שכן דרכו להביא מן ההפקר" כלול ב' דברים, חדא שלכל אדם אסור להביא יותר משיעור זה, ועוד שלגבי חשוד לא תולים שהביא מהמופקר יותר משיעור זה אלא מהשמור. והמקור לב' הדינים מהסיפא דאם הביא יותר מכן מותר, וזה קאי רק על כל אדם ולא על מכירה לחשוד. ועי' עוד בתפארת ישראל מה שביאר לדעת הרמב"ם. אמנם בפשטות הביאור הוא כמש"כ לעיל, וכן נקט המעדני ארץ].

והנה הרא"ש כתב דמתני' איירי במוכר כדי יין ושמן לחשוד, אך בדעת הרמב"ם דייק הערוך השולחן דאיירי בכל אדם, ואסור למכור כדי יין ושמן יותר מהשיעור לכל אדם. וביאר הדרך אמונה דפליגי לשיטתייהו, דלפי הרא"ש שאין חיוב שינוי בכמות הקצירה, ויכול לקצור כל השדה, מותר למכור לאדם שאינו חשוד הרבה כלים ותלינן שישתמש בכולם להיתר, אך לפי הרמב"ם שלכל אדם אסור לקצור כל השדה, על כרחיך ישתמש בהם באיסור, דלא תלינן כלל שלוקח לצורך שמינית. [ובלא חידושו של הערוך השולחן אף להרמב"ם איירי בחשוד דוקא, דבסתם אדם תלינן שלוקח לצורך שמינית].

פרטי דינים לדעת הרמב"ם

א. הר"י קורקוס כתב לדייק מהרמב"ם, שאם אסף כל הפירות כדרך הבעלים או שמר שדהו נאסרו הפירות באכילה, מדהוצרך לומר שאם קצר יותר מכדי צרכו הפירות מותרים. ודחה, דאיכא למימר דהוא הדין והכל בכלל. ועוד כתב לדחות, דהכא הפירות מותרים ואינו צריך להפקיר אותם כלל, אך אם אסף הכל כדרך הבעלים או שמר שדהו צריך להפקיר הפירות, ואינו רשאי לשמור אותם לעצמו. [ומבואר בדבריו ג' צדדים: לפי מה שנקט בתחילה לדייק ברמב"ם, השומר פירותיו או אוסף כל השדה כדרך הבעלים הפירות אסורים באכילה. לפי תירוצו הראשון, מותרים באכילה ואין צריך להפקירן. ולפי תירוצו השני, מותרים באכילה וצריך להפקירן].

ובחזון איש (סק"ט) נקט שאם אסף כל הפירות באיסור חייב להפקיר, ואם אסף מעט יותר מכדי צרכו באיסור אינו חייב להפקיר, ונסתפק מהו השיעור שצריך להפקיר, וכן נסתפק במעדני ארץ. [המעדני ארץ נסתפק בתחילה אפילו באוסף מעט יותר מהשיעור שהתירו לו, האם צריך לחזור ולהפקירם או לא. ואח"כ כתב דאפילו את"ל דאין צריך להפקירם, יתכן שאם אסף כל פירותיו, דעבר על איסור תורה, מחוייב לחזור ולהפקירם. ואח"כ כתב דאת"ל דכאשר אסף מעט יותר אין צריך להפקירם ואם אסף הכל צריך להפקירם, יש להסתפק מה גדר הדבר, דלא מסתבר שאם שייר זית אחד אינו צריך להפקיר, ואם תלוי ברוב הפירות מדוע הרמב"ם לא הזכיר דין זה].

ב. יש לעיין האם מותר ללקוט משדות אחרים אפילו הרבה, או שמא גם בזה אסרו חכמים יותר מכפי צרכו. ובחזון איש שם כתב: ומשמע דאפילו מביא משדה של אחרים אינו מביא יותר, ואם כן צ"ל משום גדר סחורה נגעו בה, שכל האוצר לזמן מרובה לא הוי לאכלה וחשיב כסחורה. ואח"כ כתב: ואפשר שכל שאוסף משדות אחרים מותר אף במרובה אלא שאין דרך לאסוף הרבה מן ההפקר, שהרי יש לוקטים הרבה. [יתכן דאין כונת החזון איש להתיר לאסוף הרבה, שהרי מקודם כתב דמשמע שאסור. אלא בא לומר שאפילו אם נאמר שהאוסף כל פירותיו חייבוהו חכמים לחזור ולהפקירן, מכל מקום האוסף משדה אחרים אינו מחוייב להפקירן אע"ג שאסף באיסור, וצ"ע]. ובמעדני ארץ שם הכריע לאסור אף משדה של אחרים, דבשביעית אין חילוק בין בעל השדה לאחרים כלל.

ג. עוד נסתפק המעדני ארץ שם, באופן שכל פירותיו אינם עולים על השיעור שמותר לזכות לעצמו גם מדרבנן, האם איכא איסור תורה מחמת שאוסף כל פירותיו, או שמא כיון דהוא מועט ביותר שרי. והסיק שם דמותר.

**משנה ח**

**בית שמאי אומרים לא ימכור אדם פרה החורשת**

כתב הרמב"ן (ע"ז טו ע"א), דיש שפירשו דמתני' איירי אף במוכר לסתם אדם שאינו חשוד, כיון שהיא פרה החורשת. ודחה דבריהם, דלעיל מ"ו תנן אלו כלים שאין האומן רשאי למוכרם בשביעית לחשוד על השביעית, [לפנינו ליתא], ואם כן גם מתני' איירי בחשוד. ועוד, דבירושלמי שם תנן להדיא דסתם אדם מותר. ועוד הוכיח כן מהסוגיא בע"ז שם, דמייתי ממתני' סייעתא לר' הונא, אלמא מתני' בחשוד תנן.

כתב התפארת ישראל, דב"ש אוסרים דוקא בפרה החורשת, אך סתם פרה עומדת לחלב ולגדל וולדות, ושרי לכו"ע. ובמשנה ראשונה כתב, דשור מותר לכו"ע, לפי שיכול להשתמש בו לישא משאות וכדו', והיכא דאיכא למילתי בהיתר תלינן.

**ובית הלל מתירין מפני שהוא יכול לשוחטה**

בירושלמי מייתי פלוגתת רב ושמואל במוכר שור לחבירו ונמצא נגחן, רב אמר מקח טעות הוא, ושמואל אמר יכול לומר לו לשחיטה מכרתיו לך. ואמרינן עלה, דבמוכר לאריס לכו"ע הוי מקח טעות, דאריס ודאי קונה לחרישה. במוכר לטבח לכו"ע לא הוי מקח טעות, דטבח ודאי קונה לשחיטה. כי פליגי במוכר לסרסור. ומקשינן לימא רב דאמר כב"ש דתלינן בחרישה, ושמואל דאמר כב"ה דתלינן בשחיטה. ומשני, דרב יכול לסבור כב"ה ומכל מקום הוי מקח טעות, לפי שדרך אדם לשהות ל' יום עד ששוחטה, ומחמת אותן ל' יום הוי מקח טעות. [וצ"ל דבאותן ל' יום לא תלינן שישתמש בה לחרישה]. ושמואל יכול לסבור כב"ש, דאין דרך בני אדם לשחוט שור שעומד לחרישה. וביאר הרמב"ן (ע"ז טו ע"א), דדוקא בפרה החורשת אסרו ב"ש לפי שאין דרך בני אדם לשחוט פרה העומדת לחרישה, אך בסתם פרה לכו"ע תלינן בשחיטה.

וכתב הרמב"ן דלפי הבבלי הטעם של רב דהוי מקח טעות משום שרוב שוורים עומדים לרדיא, ואזלינן בממון בתר רוב. ולפי"ז לא קשה ממשנתינו כלל, שהרי גם רב מודה דאיכא מיעוט שקונים לשחיטה, ולגבי מסייע ידי עוברי עבירה סגי בתליה מועטת להתיר.

ובדרך אמונה פ"ח ה"ו (צה"ל ס"ק לד) כתב, דמשמע בירושלמי שאם מכרה לאריס לכו"ע תלינן בחרישה ולא בשחיטה, ואם כן אסור למכור לחשוד שהוא אריס פרה החורשת אף לב"ה, והניח בצ"ע. [ואין ליישב לשיטת הבבלי דמכל מקום איכא מיעוט לשחיטה, ולגבי מסייע סגי במיעוט. דהא אם שמואל מודה בזה על כרחיך דאפילו מיעוט ליכא, ומדוע תלינן בשחיטה].

התפארת ישראל הקשה מדוע לא נאמר שהדמים מודיעים האם לקחה לשחיטה או לחרישה. ותירץ, שלגבי שביעית הקילו לתלות לקולא אף היכא שהדמים מודיעים. ועי' תוס' אנשי שם.

**מוכר לו פירות אפילו בשעת הזרע**

הרמב"ם פ"ח ה"ו השמיט בבא זו, וכתב הרדב"ז דמילתא דפשיטא היא, דהא יש לתלות שלאכילה בעי להו, אבל הנך צריכי דאע"ג שיש לו גורן ואע"ג שיש לו פועלים תלינן בהיתר.

**ומשאיל לו סאתו אע"פ שהוא יודע שיש לו גורן**

כתב הר"ש, דלא תלינן באיסור שרוצה למדוד כדי להכניס לאוצר, אלא תלינן בהיתר שרוצה למדוד כדי להוליכן לטחון. וכתב החזון איש (סי"ב סק"ט) דמשמע מדבריו שיש איסור להכניס הרבה חיטים לאוצר. אך דחה, דיתכן כונת הר"ש שרוצה להכניס לאוצר כדי למכור, ואורחא דמילתא דהמכניס לאוצר הוא כדי למכור, ואסור למכור במדה.

איתא בירושלמי: השאיל לו סאתו ובא ומצאו מודד בה [כלומר, לאוצר באיסור], אינו זקוק לו. וביאר החזון איש (סי"ב ס"ק ט"ו), דהירושלמי לא דן לגבי המצוה להוכיחו שלא יעשה איסור, דבזה הוא מחוייב ככל אדם, אלא הירושלמי דן האם הוא חייב ליטול בחזרה את סאתו כדי שלא יסייע לחשוד, דהשתא כבר ליכא למיתלי בהיתר. וע"ז קמ"ל דאינו מחוייב ליטול בחזרה ואינו מחוייב לפייסו בדמים, כיון שהשאיל לו בתחילה בהיתר.

וכתב החזון איש, דמשמע מהכא שאין השאלה והשכירות מתבטלים בשביל שעושה בזה איסור, כיון שנתן בהיתר, והניח בצ"ע.

**ופורט לו מעות אע"פ שיודע שיש לו פועלין**

במעדני ארץ הקשה מדוע חשיב מסייע ידי עוברי עבירה, ואם אמר בפירוש אסור, הא השתא יש לו חיוב לשלם להם אע"פ שעברו איסור, ואם לא ישלם יעבור על בל תלין. ועוד יל"ע מדוע חשיב מסייע, הא הפועלים עבדו כבר, ואיסורא דעבד עבד.

ואולי י"ל דחשיב מסייע ידי עוברי עבירה לפי שעל ידי כך יבא פעמים אחרות לשכור פועלים, וצ"ע.

**וכולן בפירוש אסורין**

הקשה התוס' חדשים מאי קמ"ל בזה, הא כל ההיתר לעיל הוא משום דאיכא למיתלי בהיתר, אך כשאומר להדיא שרוצה להשתמש באיסור וליכא למיתלי בהיתר פשיטא דאסור. ותירץ, דס"ד שאין אדם משים עצמו רשע ואינו נאמן שישתמש בזה לאיסור, קמ"ל דאסור.

ועוד תירץ, דקמ"ל שאף בדבר שסתמו אינו עומד למלאכת איסור כלל מכל מקום בפירש לאיסור אסור, ולא אמרינן דהוא ודאי משקר. [יש להוסיף בזה, דאף אם אינו משקר יש חידוש בזה שאסור לתת לו, דחשוד שקונה כפית העומדת לאכילה ומפרש שרוצה לעדור בזה את הקרקע באיסור, לכאורה אין בזה מסייע כלל, וחשיב כמכשיל את עצמו, והעבירה לא מתייחסת למוכר כלל].

[יש לעיין האם דוקא במפרש להדיא אסור, או שמא כל ידיעה ברורה שישתמש בזה לאיסור הוי כמפרש].

**תוספתא**

**הלכה ג - אין מוכרין פירות שביעית לחשוד על השביעית אחד זרעים הנאכלין ואחד זרעים שאינו נאכלין**

לכאורה זה סותר למשנתינו דמותר למכור פירות שביעית. ואולי מתני' איירי בחשוד על עבודת קרקע ואינו חשוד על שמירת קדושת שביעית בפירות, והתוספתא איירי בחשוד גם על עבודת קרקע וגם על שמירת קדושת שביעית בפירות, ולכן אסור למכור לו פירות הנאכלין שמא לא ישמור בהם קדושת שביעית, ואסור למכור לו פירות שאינן נאכלין שמא יזרע אותן בקרקע, וצ"ע.

**בית שמאי אומרים לא ימכור לו שדה בשביעית ובית הלל מתירין**

במס' ע"ז טו ע"ב מייתי לה, ומסיים דב"ה מתירים מפני שיכול להובירה. ופירש רש"י דאפשר שלא יזרענה. והרש"ס כתב דאפשר שקנה את הקרקע כדי לבנות שם.

**פרק ג הלכה יד - אין מוכרין שדה אילן לחשוד על השביעית, אלא אם כן פוסק עמו על מנת שאין לו באילן.**

וכן פסק הרמב"ם פ"ח ה"ו. וביאר הדרך אמונה, דאם מוכר לחשוד שדה העומדת לזריעה, לא חיישינן שמא יזרע אותה בשביעית, לפי שיכול להובירה, דדרך שדה שזורעים אותה שנה ומובירין אותה שנה, וכיון דאיכא למיתלי בהיתר שרי. אך המוכר שדה שיש בה אילנות תלינן שהחשוד יעבוד בה באיסור, לפי שהוא חס על האילנות, ולכן אסור למכור לו. אלא אם כן פוסק עמו ע"מ שאין לו באילן, דבכה"ג אינו חס על האילנות, ולא חיישינן שמא יעבוד בה בשביעית.

במס' מעשרות פ"ה מ"ג, תנן לא ימכור אדם פירותיו משבאו לעונת המעשרות למי שאינו נאמן על המעשרות, ולא בשביעית למי שהוא חשוד על השביעית. ומבואר דאסור למכור פירות שביעית לחשוד על השביעית, ואפילו בעודן מחוברים לקרקע אסור משעה שבאו לעונת המעשרות, שמא לא ינהג בהם קדושת שביעית.

ובחזון איש (סי"ט ס"ק כב) הקשה, מדוע לגבי שביעית הדבר תלוי בעונה"מ, הא קדושת שביעית קיימת בפירות גם לפני שהגיעו לעונה"מ, כמבואר לעיל סוף פ"ד. ותירץ, דכונת המשנה שם ולא בשביעית משעה שהגיעו לעונת שביעית, והיינו משיוציאו, כמבואר לעיל שם. ועי' קהלות יעקב שביעית סי' יא.

אך הקשה החזון איש, מדוע לא יאסר למכור פירותיו קודם שהגיעו לעונת שביעית מצד הקרקע, דכשם שאסור למכור שדה אילן דחיישינן שמא יעבוד, כך אסור למכור שדה זרועה קודם שהתחילו הזרעים לצמוח, דחיישינן שמא יעבוד. ואין לומר דאיירי במוכר הפירות לבד ואינו מוכר הקרקע, דהא פירות בשביעית הם הפקר ואי אפשר למוכרן, ועל כרחיך איירי במוכר הקרקע.

ותירץ, דהמשנה שם איירי בחשוד על השביעית שלא לנהוג קדושה בפירות אך אינו חשוד על עבודת קרקע, ולכן רק משעה שהגיעו הפירות לעונת שביעית אסור, אך התוספתא כאן איירי בחשוד על עבודת קרקע, ולכן אסור למכור שדה שיש בה אילנות או שיש בה זרעים, ואפילו קודם שהגיעו לעונת שביעית, דחיישינן שמא יעבוד. ועי' דרך אמונה בביה"ל שם.

**רבי שמעון מתיר, מפני שהוא אומר לו אני מכרתי את שלי צא ותבע את שלך**

בירושלמי מעשרות שם מייתי לה לגבי מעשרות, דר' שמעון פליג על המשנה שם ומתיר למכור לחשוד על המעשרות אפילו לאחר שהגיעו הפירות לעונה"מ, מפני שהוא יכול לומר לכהן וללוי אני מכרתי את שלי צא ותבע ממנו את חלק המעשר.

ובחסדי דוד ביאר דברי ר' שמעון לגבי שביעית, דפליג על ת"ק וס"ל דאין צריך לפסוק עמו על מנת שאין לו באילן, שהרי הפירות של שביעית הפקר, ואינו יכול למכור דבר שאין שייך לו. ועי' מנחת ביכורים.

**משנה ט**

**משאלת אשה לחברתה החשודה על השביעית נפה וכו'**

בסיפא מפרש דהתירו מפני דרכי שלום. ובירושלמי נחלקו ר' זעירא ור' מנא האם מותר להשאיל נפה וכברה גם באופן שאין תליית היתר כלל, לדעת ר' מנא מותר בכל אופן, ואפילו אם מפרשת שרוצה לטחון תבואה של שביעית שרי, דמפני דרכי שלום התירו לגמרי. ולדעת ר' זעירא מותר להשאיל רק באופן שיש לתלות בהיתר, כגון נפה לספור בה מעות כברה לכבור בה חול וכו', אך במפרשת שרוצה לטחון תבואה של שביעית אסור.

והקשה הר"ש, לדעת ר' זעירא דבעינן תליית היתר מדוע הוצרכה המשנה לטעם דדרכי שלום. ותירץ, דלתלות בספירת מעות וכבירת חול הוא רחוק מאוד, ובלא דרכי שלום לא היו מתירים מחמת כן, ורק מפני דרכי שלום בצירוף תליה רחוקה התירו. ור' מנא סובר שהתירו מפני דרכי שלום לחוד.

הקשה ר"ת במס' גיטין (סא ע"א), מדוע לא התירו להשאיל נפה אף בלא דרכי שלום משום שיש לתלות בתבואה של ששית, מאי שנא מהא דתנן לעיל מ"ו ומ"ח דאם אפשר לתלות בהיתר תלינן גם בלא דרכי שלום. ואין לומר דגם לעיל מ"ו ומ"ח שרינן רק מפני דרכי שלום, דהא במכירה ליכא דרכי שלום אלא בשאלה. וכן מוכח מהא דלא מייתי בגיטין אלא מתני' דידן, [כן איתא להדיא בירושלמי, והובא בר"ש]. ותירץ ר"ת דמתני' איירי באופן שידוע שאין לה תבואה אלא משל שביעית, דהשתא ליכא למתלי בהיתר, ולכן הוצרכה המשנה להתיר מפני דרכי שלום, לר' מנא אפילו בלא תליית היתר כלל ולר' זעירא דוקא בצירוף תליית היתר רחוקה, משא"כ לעיל מ"ו ומ"ח דאיכא תליית היתר מעליא התירו גם בלא דרכי שלום.

וברמב"ן במס' ע"ז טו ע"ב הביא את קושיית ר"ת באופן אחר קצת, דר"ת הקשה מדוע מותר להשאיל נפה גם בלא תליית היתר כלל, ואילו למכור מחרישה ועול וכו' אסור כיון שאין תליית היתר. ותירץ ר"ת דבמכירה ליכא דרכי שלום, דמי יכריח אותו למכור כליו, ולכן לא התירו אלא באופן שיש לתלות בהיתר, אך בשאלה איכא דרכי שלום ולכן התירו גם בלא תליית היתר. והרמב"ן פליג ונקט דאף במכירה איכא דרכי שלום, דאם הוא מוכר לכל אדם ולחשוד אינו מוכר איכא חשש איבה.

ולכן כתב ליישב קושיא זו, דאף בנפה וכברה איכא למתלי בהיתר, ואין הבדל בין נפה וכברה למחרישה. והא דהוצרכה המשנה בנפה וכברה לטעם של דרכי שלום, משום שלגבי שאלה שלא מטי ליה הנאה לא היו חכמים מתירים בלא דרכי שלום, ורק במכר שמטי ליה הנאה מתירים אף בלא דרכי שלום. [והשתא אין חילוק כלל בין מכר לשאלה, דבלא תליית היתר בתרוייהו אסור, ובתליית היתר בתרוייהו מותר, אלא שהם חלוקים בטעמיהם, דבמכר התירו משום שמטי ליה הנאה, ובשאלה התירו מפני דרכי שלום].

ולפי"ז צריך לבאר בירושלמי, דהתליה בספירת מעות וכבירת חול אינה תליה רחוקה, והוא הדין מצי למימר שיש לתלות בתבואה של ששית, ומכל מקום צריך לטעם דדרכי שלום לפי שלא מטי ליה הנאה. ורק לר' מנא התירו מפני דרכי שלום טפי, ואפילו בלא תליית היתר שרי.

ויש לעיין מדוע בנפה וכברה צריך לתליית היתר כלל, הרי מותר לנפות תבואה של שביעית. והנה רש"י בגיטין שם כתב דחשודה לשמור פירות שביעית ולהצניעם מן הביעור ואילך. אך אכתי יל"ע מדוע לא תלינן לקולא שתאכל קודם הביעור. ובמעדני ארץ כתב דלפי רש"י על כרחיך צריך להעמיד משנתינו במשאלת את הנפה לאחר הביעור, דאם תשתמש בזה לתבואה של שביעית איכא איסור ודאי. וכן נקט המקדש דוד (נט סק"ג ד"ה אמרינן פ"ה מ"ט), עיי"ש. אמנם כבר עמד המעדני ארץ דלשון רש"י משמע דחשודה להצניע לאחר זמן, ולא משמע דאיירי אחר הביעור. ובחזון איש (סי"ב ס"ק יא) כתב, דהאוצר על מנת שלא לבער הוי כסחורה, ועובר מיד באיסור. ועוד כתב, דיש לחוש נמי לאיסור שמור או לאיסור ספיחים.

אמנם הר"ש לעיל מ"ו הוכיח ממשנתינו דאין לתלות שהחשוד ישתמש בפירות שביעית בהיתר. ונראה דהוקשה לו קושיא הנ"ל, ותירץ ע"ז דבחשוד על השביעית חיישינן שמא לא ינהג בהם קדושת שביעית, וליכא למתלי בהיתר, ורק על ידי תליה בדבר שאין בו קדושת שביעית כלל שרי. ובזה ביאר הר"ש מדוע אסור למכור לחשוד מזרה אע"ג שמותר לזרות בשביעית, דבלא תליה בתבואה של היתר או בדבר אחר שאין בו קדושת שביעית לא חשיב תליית היתר, דבחשוד תלינן שישתמש בזה שלא כדין.

והא דמותר למכור מגל יד ומגל קציר, לדעת הר"ש הטעם הוא משום שיש לתלות בשימוש אחר לגמרי, ולא בקצירת תבואה של שביעית. [ומש"כ הר"ש שם אע"ג דאסור לקצור וכו' צ"ע, דהא דעת הר"ש שרק בשמור איכא איסור קצירה. ובפשטות היה להר"ש להקשות מדוע מותר למכור מגל יד הא תליית היתר בתבואה של שביעית לא מהני כלל, וצ"ע].

אך הרא"ש לעיל מ"ו והרמב"ם פ"ח ה"ג נקטו, דמותר למכור לחשוד מגל יד ומגל קציר לפי שתלינן שיקצור בהם מעט תבואה מההפקר. והא דאסור למכור מזרה אע"ג שמותר לזרות בשביעית, לפי שאין דרך לזרות הרבה תבואה במזרה, ועל כרחיך ישתמש בו לתבואה של איסור. וצ"ע הדרא הקושיא מאי שנא נפה וכברה דלולי תליית היתר ודרכי שלום היה אסור להשאיל אע"ג שמותר לנפות ולכבור בשביעית, ממגל יד ומגל קציר דמותר למכור מחמת שמותר לקצור תבואה של שביעית. ועל כרחיך צריך ליישב כמש"כ לעיל בשם המעדני ארץ דהכא איירי אחר הביעור, דאיכא ודאי איסור, משא"כ במגל יד ומגל קציר איירי קודם הביעור, ולכן מותר למכור.

**ותנור**

כתב הר"ש דאיירי בתנור טמא, דאי בתנור טהור אין לו תקנה עוד לטהרות, דחשוד על שביעית חשוד על טהרות. אך התוס' בגיטין שם כתבו דהטעם שהמשנה לא נקטה בסיפא ריחיים ותנור לפי שאין רגילים להשאיל לעם הארץ תנור, דאין לו תקנה. והקשו דאם כן ברישא נמי, דהא חשוד על השביעית חשוד על טהרות. ותירצו, דדוקא בטומאת פירות חשוד, אך בטומאת גופו אינו חשוד. ולפי"ז איירי רישא אף בתנור טהור. [והר"ש יישב קושיית התוס' מדוע המשנה לא נקטה בסיפא תנור באופן אחר, ואזיל לשיטתו].

**אבל לא תבור ולא תטחן עמה**

ביאר החזון איש (סי"ב ס"ק טו), דלפי ר' מנא יש לבאר דלגבי לבור ולטחון עמה החמירו לפי שאין בזה דרכי שלום כל כך כמו בעיקר השאלה. ולפי ר' זעירא יש לבאר דהכא אין לתלות בספירת מעות וכבירת חול. אך כתב, דברש"י בגיטין משמע שסיוע בגופו חמור ממכירה והשאלה, ובזה החמירו יותר.