סי_ רמו, תלמוד תורה
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / יורה דעה - דור המלקטים

**הלכות תלמוד תורה**

יו"ד סימן רמ"ו

1. קביעת עתים - סעיף א'.
2. מצוה לימוד התורה: השיטות.
3. פרנסה.
4. שאר ענינים.
5. יששכר זבולין.
6. ילמוד אדם תורה, ישא אשה - סעיף ב'.
7. איסור לשכוח - סעיף ג'.
8. ספרים חיצונים - סעיף ד'.
9. אשה שלמדה תורה - סעיף ו'.
10. תלמיד שאינו הגון - סעיף ז'.
11. רב שאינו הולך בדרך טובה - סעיף ח'.
12. אין משיחין בבית המדרש - סעיף י"ז.
13. חשיבות התורה - סעיף י"ח.
14. קדימות של סדר לימוד התורה.
15. שלא לשמה - סעיף כ'.
16. להתפרנס בעצמו - סעיף כ"א.
17. ***מעלות לימוד התורה בלילה - סעיף כ"ג.***
18. נשמעים ד"ת בביתו בלילה - סעיף כ"ד.
19. שיחת חולין - סעיף כ"ה.
20. ושננתם: שיהו דברי תורה מחודדים בפיך.
21. סיום - סעיף כ"ו.

**דור המלקטים** - בתורתו יהגה (ד' חלקים, פלק).

הגרח"ק שליט"א (***שערי ציון ח"ב עמ' ר"פ אות*** ) – "

1. קביעת עתים - סעיף א'.
   1. נדרים (דף ח.), הו"ד ברמ"א (סעי' א', עי' הגר"א ס"ק ו') – "ואמר רב גידל אמר רב: האומר אשכים ואשנה פרק זה, אשנה מסכתא זו נדר גדול נדר לאלהי ישראל. והלא מושבע ועומד הוא, ואין שבועה חלה על שבועה ... הא קמ"ל, כיון **דאי בעי פטר נפשיה בקרית שמע שחרית וערבית**, משום הכי חייל שבועה עליה".
      1. יו"ד (סי' רי"ג סעי' ב') – "האומר אשנה פרק זה הוי כאלו נדר לתת צדקה".
      2. או"ח (סי' רל"ח סעי' ב') – "אם יש לו חק קבוע ללמוד כך וכך ליום והיה טרוד ביום ולא השלימו ישלימנו בלילה מיד".
   2. מ"ב (סי' רל"ח ס"ק ה') – "מיד. והוי נדר כדאמרינן [נדרים ח'] האומר אשנה פרק זה נדר גדול נדר לאלהי ישראל ואיתא ביו"ד בסימן ר"ד ס"א **דאם נהג לעשות דבר טוב** אם היה דעתו לנהוג כן לעולם הוי נדר **וטוב** שיתנה בתחלה שלא יהיה עליו דבר זה בנדר פן יזדמן איזה פעם שלא יוכל להשלים".
      1. פתחי תשובה (ס"ק א') – "עיין בספר משנת חכמים הלכות ת"ת דף מ"ד שהביא בשם אביו הגאון ז"ל שנסתפק במי שיש לו שיעור קבוע ללמוד כל יום איזה דפין ולסיבת איזה אונס נתבטל יום או יומים **אי מחויב להשלים ליומא אוחרא** ללמוד יותר בכל יום כפי יכלתו בכדי להשלים נדרו או נימא דדמי ממש כאילו נדר ביום זה דוקא וכקרבן הקבוע לו זמן דאם עבר יומו בטל קרבנו. הדר פשיט לנפשיה דדוקא בלילה שאחריו חייב להשלים חובת היום ולא ליומא אוחרא והוא ז"ל פקפק בזה ודעתו נוטה דחייב להשלים אף ליומא אוחרא וצריך ללמוד דבר זה קודם שאר למודו כדי שלא יתרשל ויבא לעבור על נדרו ע"ש".
   3. **לכאורה הנ"מ למי שלומד ב' הלכות של הל' לשה"ר בכל יום**, או לומד דף יומי, או למי מתחיל סדר בזמנו, וכדומה.
      1. אמנם עי' הגרשז"א זצ"ל (ס' זכרון ע"ש הרב עמרם בהרב משה בלוי זצ"ל עמ' רמ"א, הו"ד בנשמת אברהם או"ח סי' רל"ח ס"ק ד') – "והוי נדר כדאמרינן ... ענין זה מסתבר דשפיר תהני מה שרגילים להתנות בערב ר"ה ובױהכ"פ דאינו רוצה כלל שיהיה נדר, דכיון שהוא עצמו הרי אין כוונתו כלל לנדר או שבועה ורק תורה עשאתו כנדר, לכן בכה"ג שגילה דעתו מקודם והתנה בפירוש דאינו רוצה כלל שיהיה נדר מיהכ"ת נימא שאף בכגון דא ה"ז נעשה נדר גם נגד תנאי מפורש שהתנה בריש שתא דאינו רוצה שיהא נדר. ולכן נלע"ד דכל שהוא אומר סתם ולא בלשון נדר ה"ז חשיב כאומר בפירוש בלי נדר".
      2. הו"ד בפסקי תשובות (סי' קנ"ה הע' מ"ח) – "הגרש"ז ... ודבריו **לימוד זכות גדול** כי רבים אינם יודעים שיש לומר שיהיה בלי נדר כשמתחילים ללמוד דף יומי וכדו'".
      3. ***וצ"ב, שלא נראה מהמ"ב שיכול לסמוך לכתחילה על התרת נדרים וכל נדרי, שהא גם בימיהם יש התרת נדרים וכל נדרי.***
   4. **גדר של קביעת עתים**.
      1. מראי מקומות – בתורתו יהגה (ח"א פרק י"ח).
         1. הגרחפ"ש זצ"ל (צהר חי"ב עמ' קס"א אות ה') – "דיכול להיות באיזה זמן שיבחר".
         2. הגרח"ק שליט"א (צהר חי"ב עמ' קס"א אות ה') – "שאלה: אם חיוב קביעת עתים לתורה הוא באותו זמן קבוע בכל יום וכגון בשעה ט' לשעה אחת, או דבכל יום יוכל לבחור איזה זמן אחר שירצה ולא בעינן שעה קבועה. תשובה: מסתבר שתמיד בזמן א'".
         3. **הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב) – "מי ששומע כל יום להקלטות של דברי תורה בדרך לעבודה וכו' האם זה נקרא קביעת עיתים לתורה. תשובה: כן".**
   5. **בל תוסיף**.
      1. ברכת מועדיך לחיים (דרוש ה' לתשובה ד"ה ובזה, עמ' ק"ב-א') – "דאי מצי פטר במ"ע של ת"ת בק"ש שחרית וערבית כמ"ש בגמרא א"כ כל מה שלומד ומוסיף אחר ק"ש הוי בל תוסיף כי י"ל דליכא משום בל תוסיף יען חיוב ת"ת הוא מוכרח להיות עוסק בתורה ביום ובלילה מהני תלת מילי ללמוד ולהורות לאחרים ולקיים המצות כסדר עשייתן וגם לנצות ליצה"ר ...".
      2. שד"ח (מערכת ו' כלל ט"ו ד"ה וראיתי למרן) – "בברכת מועדיך לחיים ... והעיקר דאינו שייך בזה בל תוסיף כמו בנתינת צדקה דרשאי אדם לבזבז נכסיו לולא תקנת אושא שלא יעני וכמו בתרומה אף דחטה אחת פוטרת וכמו שכתב הרב יד שאול".
      3. אור שמח (הל' תלמוד תורה פרק א' הל' ב' ד"ה לכן) – "וזה ברור דלפרש"י דמעכבין את הנשים מלעשות מצוות דפטורות, ומ"ד אין נשים סומכות רשות היינו משום בל תוסיף (עירובין צו, ב ד"ה נשים), זהו רק במצוות, אבל בת"ת ודאי דלא שייך בל תוסיף".
2. מצוה לימוד התורה: השיטות.
   1. **חיוב ללמוד כפי כחו - ראשונים**.
      1. ר"ן (נדרים דף ח. ד"ה הא) – "הא קמ"ל דכיון דאי בעי פטר נפשיה וכו'. מסתברא לי דלאו דווקא דבהכי מיפטר **שהרי חייב כל אדם ללמוד תמיד יום ולילה כפי כחו** ואמרינן בפ"ק דקדושין (דף ל) ת"ר **ושננתם** שיהו דברי תורה מחודדין בפיך שאם ישאלך אדם דבר שלא תגמגם ותאמר לו וכו', וק"ש שחרית וערבית לא סגי להכי אלא מכאן נראה לי ראיה למה שכתבתי בפרק שבועות שתים בתרא דכל מידי דאתא מדרשא אף על פי שהוא מן התורה כיון דליתיה מפורש בקרא בהדיא שבועה חלה עליו והכא הכי קאמרינן כיון דאי בעי פטר נפשיה ממאי דכתיב בקרא בהדיא דהיינו בשכבך ובקומך בקרית שמע שחרית וערבית מש"ה חלה שבועה עליה לגמרי אפילו לקרבן והיינו דקאמר נדר גדול כלומר לכל דיניו כדבר הרשות".
         1. **אמנם** עי' דרשות הר"ן (דרוש ז') שסותר עצמו – "במסכת סנהדרין: תנו רבנן כי דבר ה' בזה זה האומר אין תורה מן השמים, ואמר שם: ר' נתן אומר כל מי שאינו משגיח על משנתו. וזה הענין צריך עיון, שכבר אמרו במנחות הקורא קריאת שמע שחרית וערבית קיים מצות לא ימוש. ובנדרים: מאי קמ"ל דלזרוזי נפשיה, היינו דרב גידל קמייתא, הא קמ"ל דאי בעי פטר נפשיה בקריאת שמע שחרית וערבית, משום הכי חיילי שבועה עליה. אם כן היאך אמרו כאן שעוסק בתורה תמיד מפני שאינו משגיח על משנתו, יהא בכלל כי דבר ה' בזה. והתירוץ בזה כי מי שאינו עוסק בתורה אינו בוזה דבר ה'. אבל מי שעוסק בתורה ואינו משגיח על משנתו, הוא בוזה את דברו וחייב מיתה".
      2. ריטב"א (נדרים דף ח., בחד מהלך).
      3. רא"ם (ש"מ נדרים דף ח. ד"ה כתב) – "דאי בעי פטר נפשיה בקריאת שמע עיקר הדבר במנחות פרק שתי הלחם. אם כן תלמוד תורה רשות לפיכך חלה דהא אמרינן מה הטבה רשות וכו'. ובהתכלת אמר דאפילו בעידן ריתחא לא ענשינן עליה כשאר עשה. ואי קשיא **דמכל מקום איכא עשה דולמדתם אותם**. ושמא האי חלה דקאמר **מדרבנן** ולא לחיובי קרבן בטוי. עד כאן".
      4. רנב"י (ש"מ נדרים דף ח. ד"ה כתב, תלמידו הרמב"ן) – "כתב הרנב"י ז"ל וז"ל, ומשני הואיל ואי בעי פטר נפשיה בקריאת שמע שחרית וערבית משום הכי חיילא שבועתיה. פירוש להתחייב עליה שבועת בטוי אם לא קיים שבועתו **לפי שלא נשבע בהר סיני על פרק זו ועל מסכתא זו** דבקריאת שמע שחרית וערבית פטור מאותה שבועה. מיהו מידי והגית בו יומם ולילה **לא פטר נפשיה אלא אם כן יעסוק בתורה כל היום**. עד כאן".
      5. תוס' (ברכות דף יא:) – "וא"ת מאי שנא מסוכה שצריך לברך על כל סעודה וסעודה לישב בסוכה. וי"ל דשאני תורה שאינו מייאש דעתו **דכל שעה אדם מחוייב ללמוד דכתיב והגית בו יומם ולילה** והוי כמו יושב כל היום בלא הפסק. אבל אכילה בסוכה יש שעה קבועה".
         1. עי' היטב האג"מ (יו"ד ח"ד סי' ל"ו אות ו') – "אבל יותר נראה דגם במ"ע דלימוד התורה, וגם בתחילה, לא היו סברי כן התוס' דהחיוב הוא על כל היום, אלא סברי דחיוב הלימוד הוא רק על הזמן שאפשר ללמוד שהוא בזמן שאינו עושה כלום אף לא בצרכיו, וכ"ש שאינו בזמן שעוסק בענייני עבודתו בשדהו ובפרגמטיא שהוא טירדא גדולה גם על מחשבותיו, אלא רק בשעות שלומד ממש. והטעם דברכות התורה פוטרות אף מה שילמוד אחר הפסקים גדולים - לא רק בלימוד בדיבור בפה ממש אלא גם בהפסיק במחשבה נמי מפני שהיה טרוד בעבודתו גם במחשבותיו, ואח"כ כשנפנה לגמרי ממעשיו ומחשבותיו התחיל ללמוד נמי פוטרות - הוא משום דסתמא דעתו לפטור בברכתו בבוקר על כל מה שילמוד באותו יום, ולכן פוטר אף כשהיו הפסקים. והוא הדין אף שהוצרך להפסיק תיכף אחר הברכה ולא למד על אתר כלום, דלא קיי"ל כהירושלמי, שלכן מאחר שבסתמא כשברך ברכות התורה בבוקר היתה כוונתו על כל מה שילמוד אותו היום נפטר. דאין הפסק מחייב בברכה אחרת, לא רק בהפסיק אחר שכבר התחיל ללמוד אלא אף בהפסיק קודם שהתחיל ללמוד. והוקשה להו ממה שבסוכה ...".
      6. מרדכי (ברכות רמז כ"ז) – "ואין להקשות מ"ש מסוכה שצריך לברך בכל פעם שאוכל לישב בסוכה די"ל שאני גבי תורה שאינו מייאש דעתו דכל שעה אדם חייב ללמוד דכתיב והגית בו יומם ולילה והוי כמו יושב כל היום ולומד אבל גבי סוכה יש שעה קבועה לאכילה".
   2. **חיוב ללמוד כפי כחו**: פוסקים.
      1. ב"י (או"ח סי' מ"ז אות ו') – "כתוב בתשובות הרשב"א (ח"ז סי' תקמ) שאלת כשאנו מברכים על התורה בכל בקר למה אין אנו מברכים לאחריה ... ולי נראה דאפילו אם היו מברכים לאחר המצות לא קשיא דכיון דמצות הגיית התורה היא כל היום וכל הלילה **ואין שעה שאינו חייב לעסוק בתורה** לא שייך לברך לאחריה".
         1. עי' ב"י (סי' ק"ב עמ' שפ"ו ד"ה ומה), וצ"ע. וע"ע סי' ק"י סעי' ח'.
      2. ט"ז (עי' סי' מ"ז ס"ק ו', סי' תקמ"ה ס"ק י"ג, עי' סי' תרל"ט ס"ק כ', סי' תרפ"ז ס"ק ב') – "טעם להתיר כתיבת חידושים בתורה אף בלא טעם שכחה כיון **שכל עת ורגע מוטל עליו לעמול בתורה** ולחדש בה כפי יכולת שלו אין שייך לומר בזה ימתין עד אחר י"ט ואז יכתוב החידוש דאותו זמן יהיה עליו חיוב אחר דהיינו שיחדש אחר כך חידושים אחרים ואם יתעכב בכתיבת החידושים שלמד תוך המועד יצטרך ללמוד שנית מה שלמד כבר ולהזכיר מה שיש חידוש כבר אצלו יבטלנו מלימוד חידושים אחרים באותה שעה ואין לך דבר האבוד גדול מזה שמאבד הזמן".
      3. גר"א (ריש פאה ד"ה ותלמוד) – "ותלמוד תורה. נמי אין לה שיעור לא למטה ולא למעלה. דכתיב והגית בו יומם ולילה. וא"כ אין לה שיעור למעלה. ולמטה נמי דפעמים בתיבה אחת פוטר. והא דאיתא בגמרא קרא קריאת שמע ערבית ושחרית כאילו קיים והגית בו יומם ולילה לא בא לאפוקי שאינו יוצא בתיבה א' אלא ק"ש הוא חיוב על כל אחד לקרות שתרית וערבית. וע"ז אמרו דאם קרא כו' אז אפילו תיבה א' א"צ ללמוד ויוצא בק"ש. והא דכתיב והגית כו' כיון שיוצא בתיבה אחת. היינו דאילו לא הוי כתיב והגית ה"א שאינו צריך אלא תיבה א' ולא יותר אף שיש לו פנאי ללמוד לכן **נאמר והגית כו' לומר שחייב אדם ללמוד תורה יום ולילה**. אך אם צריך לעסוק במצוה או בדרך ארץ שהוא ג"כ מצוה אזי הוא פוטר את עצמו בתיבה אחת. ונקט התנא הא דאין לת"ת שיעור למטה להורות שצריך האדם מאד מאד לחבב את התורה דבכל תיבה ותיבה שלמד בה הוא מצוה בפ"ע. והראיה שיוצא בתיבה אחת מצות לימוד התורה שהיא שקולה כנגד כל המצות. והכלל בזה שאין מבטלין ת"ת אפילו למצוה אם יכולה להעשות על ידי אחרים. והשכל מחייב בזה מפני שכל תיבה ותיבה בפ"ע הוא מצוה גדולה והיא שקולה נגד כולם. א"כ כשלומד למשל דף א' מקיים כמה מאות מצות. וא"כ בודאי יותר טוב לקיים מאה מצות ממצוה אחת. רק כשאי אפשר לקיים ע"י אחר אזי רשאי לבטל. ולזה שונה התנא הא דת"ת אין לה שיעור למטה להורות כנ"ל או כשצריך לאכול שהוא ג"כ מצוה. ולולא זאת לא היה לנו פנאי לעשות איזה מצוה או לאכול דכתיב והגית בו יומם ולילה. לכך משמיענו דלפעמים אף בתיבה אחת יוצא".
      4. טורי אבן (חגיגה דף ז. ד"ה וגמילות) – "... אבל ת"ת עיקר מצוותו וחיובו אין לו שיעור **אלא מחויב ללמוד יום ולילה כפי כוחו** וכן ג"ח דמוקי לה בירו' בג"ח דבגופו נראה דדמי לת"ת דאין לו שיעור לעיקר שיעור מצוותו כת"ת ואע"ג דאמר בפ"ק דנדרים (דף ח' ע"א) האומר אשכים ואשנה פרק זה אשנה מסכת זו נדר גדול נדר לאלקי ישראל ומפ' הגמ' דאין זה מושבע ועומד מהר סיני דאי בעי פטר נפשיה בק"ש שחרית וערבית אלמא יש שיעור לת"ת, הא פי' שם הר"ן דמ"מ מצוה מה"ת איכא משום ושננתם ע"ש".
      5. וכן הו"ד בתוס אנשי שם (ריש פאה).
      6. גר"ז (או"ח סי' קנ"ו, הל' ת"ת פרק ג' סעי' ה') – "אם מלאכתו נעשית על ידי אחרים וכן המתפרנס מהצדקה של קהל או יחידים חייב לעסוק בתורה יומם ולילה ממש בכל ענין ואינו יוצא ידי חובתו כלל מן התורה בקביעות עתים גם אם דעתו קצרה ללמוד טעמי ההלכות שהרי נאמר בתורה סתם על כל אדם מישראל ודברת בם בשבתך בביתך ובלכתך בדרך וגו' ופירשו חכמים לעשותם קבע ועיקר ומלאכתו עראי כשצריך למעשה ידיו אבל דברים בטלים כלל כלל לא ואם שח עובר בעשה שנאמר ודברת בם ולא בדברים בטלים וזה שקובע עתים לתורה דרשו עליו חכמים שהוא מיפר תורה כמ"ש עת לעשות לה' הפרו תורתיך".
      7. מ"ב (סי' קנ"ה ס"ק ד', עי' קונ' תפארת אדם סוף פרק ז') – "דעיקר מצות ת"ת אין לה שיעור **וחיובה הוא כל היום כ"ז שיש לו פנאי** וכדכתיב לא ימוש ספר התורה הזה מפיך וגו' **וכשיש לו פנאי והוא מבטל מלמוד תורה** מרצונו הוא קרוב למה שאחז"ל [סנהדרין צ"ט] על הפסוק **כי דבר ה' בזה** זה שאפשר לו לעסוק בתורה ואינו עוסק. ואחז"ל [ירושלמי סוף פ"ט דברכות] ר' חלקיה בשם ר' סימון העושה תורתו עתים [ר"ל שאינו לומד אלא בעתות מיוחדות אף שיש לו פנאי ללמוד יותר] הרי זה מפר ברית ויליף זה מן הכתוב עת לעשות לה' הפרו תורתך [ועי"ש בפירוש הפני משה] אלא הכונה בקביעת עתים לתורה הוא שצריך האדם ליחד עת קבוע בכל יום שלא יעבירנו בשום פעם".
         1. הגרח"ק שליט"א (בתורתו יהגה עמ' כ"ד אות מ"ב) – "הא דאמרינן דכל שאפשר לו לעסוק בתורה ואינו עוסק הוא בכלל דבר ה' בזה האם זה ג"כ בביטול של רגע אחד או דוקא שאינו עוסק בתורה כלל. תשובה: מסתבר **דהכונה שאין לומד כלל**".
      8. עי' ערה"ש (סעי' ז') – "שנאמר והגית בו יומם ולילה כלומר חלק ליום וחלק ללילה ואף על גב דפשטיה דקרא הוא ללמוד תמיד בכל היום ובכל הלילה כדכתיב מקודם לא ימוש ספר התורה הזה מפיך והגית וגו' אמנם דבר זה א"א לכל אדם הטרוד בפרנסתו וזהו רק ליחידים שבדור וכמאמרם ז"ל לא ניתנה תורה אלא לאוכלי המן ולכן לא היה ולא יהיה דור דיעה כדור המדבר מפני שלא היו טרודים בפרנסה והיו לומדים כל היום וכל הלילה אבל כגון אנו החיוב לקבוע עיתים לתורה עת ביום ועת בלילה וכן שואלים אותו לאחר פטירתו קבעת עיתים לתורה וזהו שכתב רבינו הרמ"א בסעי' א' וז"ל ובשעת הדחק אפילו לא קרא רק ק"ש שחרית וערבית לא ימושו מפיך קרינן ביה עכ"ל כלומר אם יארע מקרה רחוק כגון שטרוד ביום הזה מאד כמו ביריד וכיוצא בו יצא ידי חובתו בק"ש שבה נאמר ודברת בם בשבתך בביתך ובלכתך בדרך בשכבך ובקומך".

עי' ערה"ש (או"ח סי' קנ"ו סעי' ב') – "ומ"מ לא יעשה מלאכתו עיקר ותורתו עראי אלא יעשה תורתו קבע ומלאכתו עראי וזה וזה יתקיים בידו ויראה לי דזהו בת"ח שעיקר עסקו בתורה כמבואר ביו"ד סי' רמ"ו אבל בבעל בית סתם לא שייך זה ועל סתם בעל בית אין מוטל חיוב רק לקבוע עתים לתורה ואותם שואלים ביום הדין קבעת עתים לתורה דלת"ח שעיקר עסקו בתורה לא שייך לומר קבעת עתים **שהרי החיוב עליו ללמוד תמיד** כל היום וכל הלילה לבד מה שמוכרח לפרנסתו וכמ"ש ביו"ד שם".

* 1. **אין חייב ללמוד תמיד**: פוסקים.
     1. רדב"ז (סימן תתנ"ט) – "נ"ל שכל המפרשים חלוקים עליו (הר"ן) דס"ל **דאין אדם חייב מן התורה ללמוד תמיד** וכן נראה מלשון רש"י ז"ל וז"ל ר' אליעזר ממיץ דאי בעי פטר נפשיה וכו' א"כ ת"ת רשות לפיכך חלה דהא אמרינן מה הטבה רשות וכו' ובהתכלת אמרינן דאף בעידן ריתחא לא ענשי' ליה כבשאר עשה. ואי קשיא מ"מ איכא עשה דולמדתם אותם ושמא האי חלה מדרבנן ולא לחיובי קרבן בטוי ע"כ. וז"ל המפרש דאי בעי פטר נפשיה משבועות סיני שחרית וערבית ולאו מושבע ועומד הוא ומש"ה דאינו מושבע ועומד לשנות לא מסכת ולא פרק חיילה שבועה עליה לחיוביה משום לא יחל אם עבר עליה ע"כ. וטעמא שאינו מושבע ועומד הא אם היה מושבע ועומד אפילו בל יחל ליכא. וז"ל רבינו יונה דאף דקרבן מחייבי' ליה דדבר הרשות הוא דשפיר איתיה בלאו וכן כיון דרשות הוא שיכול לפטור עצמו בק"ש שחרית וערבית ומיירי כשהזכיר שבועות ע"כ. הרי לך דס"ל דקריאת התורה חוץ משחרית וערבית הוי רשות ולא חיוב כמו שכתב הר"ן ז"ל וזה הלשון כתבוהו הרשב"א והריטב"א ז"ל וכן כתב הרא"ש ז"ל משמע דס"ל לכל הני רבוותא דלא שאני לן בין מצוה הכתובה בהדיא למצוה דאתיא מדרש' כיון דהוי מן התורה אין שבועה חלה עליה ...".
        1. **אמנם** יש לדון בדעת היראים (צ"ע), וכן ר' יונה (סותר עצמו. וכן פריך הג' רס"ג סוף עשה י"ד [לשונו מובא לקמן], וס' אורח ישראל סי' כ"ד הע' כ"ח), וגם הריטב"א (צ"ע).
        2. הג' לרס"ג (סוף עשה י"ד) – "גם **תמיהני על הרדב"ז** ז"ל בתשובה (ח"ג סי' תט"ז) שכתב על דברי הר"ן שם שכל המפרשים חלוקים עליו וס"ל דליכא מצוה מן התורה ללמוד כל היום. ומביא שם מדברי הרא"מ ז"ל שהבאתי עיין שם. והוא תמוה דמלבד דאדרבה חזינן רוב הראשונים ז"ל דקיימי בשיטת הר"ן בזה. בלאו הכי מדברי הרא"מ ז"ל שם מבואר דמסיק ג"כ כשיטת הר"ן. ועדיפא מינה ס"ל דאפילו שבועה לא חיילא עלה אלא מדרבנן. וגם מה שהביא שם מדברי רבי' יונה ז"ל. הרי כבר הבאתי מדברי הר"י שהביאו משם רבם ז"ל איפכא. דגם הוא כשיטת הר"ן ס"ל ואין כאן מקום להאריך בזה יותר".
     2. עי' ברכת אברהם (נדרים קו"א דף ח., לשונו מובא לקמן) שמוסף עוד ראשונים. מאירי, נמו"י, תוס'.
  2. נראה **מהרמב"ם והמחבר** [ורמ"א ועוד כמה נו"כ שם, (שלא חולקים)], **שאין חייב ללמוד תמיד**.
     1. מחבר (סעי' א'), רמב"ם (הל' ת"ת פרק א' הל' ח') – "חייב לקבוע לו זמן לתלמוד תורה ביום ובלילה שנאמר והגית בו יומם ולילה".
     2. מחבר (סעי' כ"ג), עי' רמב"ם (הל' ת"ת פרק ג' הל' ו') – "מי שרוצה לזכות **בכתרה של תורה**, יזהר בכל לילותיו ולא יאבד אפי' אחת מהן בשינה, באכילה ושתיה ושיחה וכיוצא בהם, אלא בדברי חכמה ותלמוד תורה".
     3. מחבר (או"ח סי' קנ"ה סעי' א') – "אחר שיצא מבהכ"נ ילך לבהמ"ד ויקבע עת ללמוד, וצריך שאותו עת יהיה קבוע שלא יעבירנו אף אם הוא סבור להרויח הרבה".
        1. ברכת אברהם (נדרים קו"א דף ח.) – "אם מבטל מ"ע בכל רגע שאינו לומד תולה במחלוקת תנאים, ר' יוסי ורשב"י נגד ר' ישמעאל, ומחלוקת ראשונים דלר"ן וריטב"א מבטל כל רגע מ"ע, וכן משמעות התוס' בברכות, משא"כ לנמוק"י ומאירי ורא"ש ומשמעות תוס' בנדרים וברמב"ם ושו"ע כ' שחייב לקבוע זמן ביום ובלילה, ורמ"א דבשעת הדחק סגי בק"ש, ומ"מ מבואר בגמ' דאסור לומר לעם הארץ כדי שלא ינהגו כן. ולרבא מצוה לומר לע"ה כדי שיעוררו ללמוד מעצמו. ומה דלא מובא בהלכה נראה דתולה לפי הענין, דלכו"ע ראוי לנהוג באופן שהע"ה יקבע עצמו ללמוד תורה. והגר"א ס"ל דחייב תמיד, ודבריו מובאים במ"ב".
        2. נתיבות חיים (על ח"ח עשה ס"ק י"ב) – "אמנם מדברי כל מוני המצוות כולם שלא הזכירו שמצוה מה"ת ללמוד בכל עת משמע שאינו מעיקר הגדרת חיובא דאורייתא, אלא כמשמעות הפשוטה של הסוגיא במנחות ונדרים שיכול לפטור עצמו בק"ש דשחרית וערבית מעיקר חיוב ת"ת (ואכמ"ל). וכן מוכח ג"כ דעת הרמב"ם (הל' ת"ת פ"א ה"ח) שכתב שחייב לקבוע עתים לתורה ביום ובלילה ... ואף שהגר"ז פסק (הל' ת"ת ריש פ"ב) שכ"א מישראל לפי יכולתו חייב מדאוריי' ללמוד את כל התורה כולה מדכ' ושננתם עי"ש, והוא כעין דברי הר"ן דלעיל, מ"מ לדעת הרמב"ם ושאר מוני המצוות וכ"ד השו"ע והרמ"א לא נוכל לומר בתור כלל שהמספר לשה"ר מבטל מ"ע דלימוד תורה".
     4. מראי מקומות – עי' הגר"א (ס"ק ד', היטב), אג"מ (יו"ד ח"ד סי' ל"ו אות ה' ד"ה ואף, לשונו מובא לקמן).
  3. מראי מקומות – כלי חמדה (האזינו ש"ל-א'), כוכבי אור (עמ' ע"א), משנה הלכות (ח"ג סי' ק"ע), ילקוט יוסף (כיבוד אב ואם ח"א עמ' קל"ג), בתורתו יהגה (ח"א פרק י"ז ה"ז, עמ' תע"א, הוספות לעמ' של"א).
     1. האבן האזל (מלכים פרק ג' הל' ה') – "אבל הדיוט (לאפוקי מלך) **מותר לו להתענג אף שזה יגרום לבטול תורה** בהכרח ע"י שכרות או בעילות נשים ולהדיוט **אינו אסור אלא לבטל תורה בלי כל סבה** שאז אם הוא מסיר לבו מהתורה עובר על ופן יסורו מלבבך כל ימי חייך".
     2. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' ל"ו אות ג') – "הא לא נאמר ברמב"ם בלשון איסור, לכתוב אסור לעשות במלאכה אלא לכפי מה שצריך להוצאתו לעצמו ולאשתו ולבני ביתו כדרך הוצאת אנשים בינונים וכל המבטל זמנו מלימוד התורה יותר מזה עובר בעשין דלימוד התורה ובלאוין דשכחה. אלא **נאמר בלשון חשיבות** ... דהרמב"ם מורה הדרך למי שנשאו ליבו לקיים מצוות לימוד התורה כראוי, אבל אינו מחייב לכל אדם שינהגו כן. ונעשה גם ממילא חיוב למי שנשבע שיקיים מצוות לימוד התורה כראוי שיתנהג כן. ואם כן משמע שליכא איסור לאלו שעוסקין במלאכה ובפרגמטיא גם ליותר מכדי חיים של אינשי בינונים, אלא **גם להתעשר**, אף שלא מקיים מצווה זו דלימוד התורה כראוי ... וכן הוא דעת הטור והש"ע (יו"ד סי' רמ"ו סעיף כ"א) וכל הפוסקים. אבל מ"מ איתא ברמב"ם ובכל הפוסקים לשון חיוב, דבפ"א ה"ח כתב כל איש מישראל חייב בתלמוד תורה, ובה"י עד אימתי חייב ללמוד תורה עד יום מותו, ובהי"א וחייב לשלש את זמן למידתו, וכן הוא הלשון בטור וש"ע (סימן רמ"ו סעיפים א', ג', וד') שלכאורה תמוה. וצריך לומר דהוא משום דבעצם הוי חיוב לימוד התורה עליו **חיוב קבוע בלא זמן וגבול**. אבל חיובו הוא כזה **שרשאי** לילך לפרנסתו ולכל צרכיו, **אפילו שהוא רק לתענוגים בעלמא**, ולשכיבה ולישיבה לנוח בעלמא כשנהנה מזה, ואין בזה בטול המצווה ... אבל אף שמצווה זו דלימוד התורה היא גדולה ביותר, איכא בה קולא גדולה, **שחיוב ממש ליכא** לכל אחד ואחד מישראל במידה גדולה כזו שיהיה חכם בתורה, אלא שיצא גם בפרק אחד שחרית ופרק אחד ערבית אף שלא שייך שידע מזה כל התורה. הארכתי כל זה לברר חיוב המצווה דלימוד התורה, דהמצווה כראוי הוא להיות מוכתר בכתר התורה, שהוא להיות חכם בתורה, שהוא לידע כל התורה כולה בחכמה והשכל. אך שאיכא קולא במצווה זו **שלא הוו עבריינים** אף אלו שלא מקיימי מצווה זו ממש, מחמת שעוסק בענייני פרנסה **ושאר ענייני גשמיות**, אם אך שלומדים זמן קצר ביום וזמן קצר בלילה ... ".
        1. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' ל"ו אות י') – "אבל ודאי איכא גם חיוב על מצווה זו דידיעת כל התורה בחכמה ובהשכל, להיות חכמים ממש בתורה ולידע גם להורות, שהוא **על כלל ישראל**, שיהיו בכל דור ודור הרבה חכמים גדולים שידעו כל התורה כולה בידיעה גדולה אף להורות בהם. לא רק בדברים הנוהגים גם בזה"ז, אלא אף בקדשים ואף לטהרות ... אבל חיוב זה נתקיים אף שאיכא רק מיעוטא מישראל ששייך להחשיבם חכמי תורה, אף שהוא רק למדרגת דורותינו האחרונים. וא"כ צריך לידע על **מי מוטל חיוב הזה** למעשה לראות שיתקיים זה שיהיו גדולי תורה גם בדור יתמא שלנו. שהרי ... אלא על **אלו מתלמידי הישיבות** הגדולות, שכבר יודעין גדלותה וכבר טעמו מעט מחכמתה משיעורי ראשי הישיבות הגאונים, והורגלו מעט גם להבין בעצמן מתיקות כל סוגיא וסוגיא שבש"ס, ובעיון המפרשים שיודעין כבר לעיין בעצמן מעט, שייך להטיל עליהם את חיוב הגדול לידע כל הש"ס והפוסקים ולהיות מחכמי התורה. מאחר שאף אם כל בני הישיבות יהיו גדולים בתורה, יהיו עדיין מעט מזעיר בעולם. שלכן כתבתי (באגרות יו"ד ח"ג סימן פ"ב) אשר לבני תורה וגם לבני ישיבות הקדושות אשר ראויין להתגדל בתורה וביראת ה' טהורה, הרי עצם לימוד חול - אף כשליכא לימודי כפירה ותערובות נשים - **הוא איסור**. וגם הסברתי שכל הזמן וכל הכוחות צריך כדי שיהא גדול בתורה. ומצד עניין הפרנסה, הא אף בדרך הטבע איכא, מאחר שהתירו להתפרנס מרבנות ומלהיות מגידי שיעור בישיבות גדולות וקטנות וגם היא פרנסה כבודה ...".
        2. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' ל"ו אות י"ג) – "אבל עכ"פ למעשה איסור ממש **ליכא** אף על מי שאף אחר שלמד הרבה שנים וראוי להתגדל בתורה, ומניח עיקר הלימוד והולך לבתי ספר של המדינה ללמוד חכמת הרפואה או הנדסה וכדומה, מחמת שרוצה להרוויח ממון הרבה ... אבל ודאי לא שייך לו אף לטעות לומר שמקיים כראוי מצוות לימוד התורה. אך שאינו עושה איסור ממש, משום דעכ"פ איכא קולא לאינשי שאם רוצים להתעסק במלאכה וסחורה וכל דבר אף להתעשר רשאין".
     3. מלא הרואים (חגיגה דף יד.) – "אך הענין שלענין הדין אין דנין אא"כ לא קבע אפי' עתים, אבל מצד החסידות וחיבת התורה הקדושה צריך שלא יקבע עתים ולא יפסוק מלמוד אף רגע ...".

1. פרסנה.
   1. **מנחות** (דף צט:) – "מתני'. שני שולחנות היו באולם מבפנים על פתח הבית, אחד של שייש ואחד של זהב, על של שייש נותנים לחם הפנים בכניסתו ועל של זהב ביציאתו ... אלו מושכין ואלו מניחין, וטפחו של זה כנגד טפחו של זה, שנאמר: **לפני תמיד**; ר' יוסי אומר: אפי' אלו נוטלין ואלו מניחין, אף היא היתה תמיד ... גמ'. תניא, רבי יוסי אומר: אפי' סילק את הישנה שחרית וסידר את החדשה ערבית אין בכך כלום, אלא מה אני מקיים לפני תמיד. שלא ילין שלחן בלא לחם. א"ר אמי: מדבריו של ר' יוסי נלמוד, אפילו לא שנה אדם אלא פרק אחד שחרית ופרק אחד ערבית, קיים מצות לא ימוש (את) ספר התורה הזה מפיך. אמר רבי יוחנן משום ר"ש בן יוחי: אפי' לא קרא אדם אלא קרית שמע שחרית וערבית - קיים לא ימוש, ודבר זה אסור לאומרו בפני עמי הארץ. ורבא אמר: מצוה לאומרו בפני עמי הארץ. שאל בן דמה בן אחותו של ר' ישמעאל את ר' ישמעאל: כגון אני שלמדתי כל התורה כולה, מהו ללמוד חכמת יונית. קרא עליו המקרא הזה: לא ימוש ספר התורה הזה מפיך והגית בו יומם ולילה, צא ובדוק שעה שאינה לא מן היום ולא מן הלילה ולמוד בה חכמת יונית. ופליגא דר' שמואל בר נחמני, דאמר ר' שמואל בר נחמני א"ר יונתן: פסוק זה אינו לא חובה ולא מצוה אלא ברכה".
      1. **מה היסוד המחלוקת**.
         1. האם יש חייב ללמוד תורה בכל רגע – ברכת אברהם (נדרים קו"א דף ח., לשונו מובא לעיל), ועוד.
         2. לכו"ע יש חיוב כל היום, והמחלוקת רק בגדר של הפסוק ד"לא ימוש" – ברכי יוסף (ס"ק א', לשונו מובא לקמן), חפץ חיים (לקוטי הלכות מנחות עמ' 93 זבח תודה ד"ה מדבריו, לשונו מובא לקמן), הג' לרס"ג (עשה י"ד ד"ה ואמנם לדעת, לשונו מובא לקמן).
            1. עי' לקמן שמוכח מהתוס' הרא"ש ועוד, **שחולק** על דרך זו.
   2. **ברכות** (דף לה:) – "רבי חנינא בר פפא רמי: כתיב ולקחתי דגני בעתו וגו', וכתיב: ואספת דגנך וגו'. לא קשיא: כאן בזמן שישראל עושין רצונו של מקום, כאן בזמן שאין ישראל עושין רצונו של מקום. תנו רבנן: ואספת דגנך, מה תלמוד לומר לפי שנאמר: לא ימוש ספר התורה הזה מפיך, יכול דברים ככתבן. תלמוד לומר: ואספת דגנך הנהג בהן מנהג דרך ארץ, דברי רבי ישמעאל; רבי שמעון בן יוחי אומר: אפשר אדם חורש בשעת חרישה, וזורע בשעת זריעה, וקוצר בשעת קצירה, ודש בשעת דישה, וזורה בשעת הרוח, **תורה מה תהא עליה**. אלא: בזמן שישראל עושין רצונו של מקום מלאכתן נעשית על ידי אחרים, שנאמר: ועמדו זרים ורעו צאנכם וגו'. ובזמן שאין ישראל עושין רצונו של מקום מלאכתן נעשית על ידי עצמן, שנאמר: ואספת דגנך; ולא עוד, אלא שמלאכת אחרים נעשית על ידן, שנאמר: ועבדת את אויבך וגו'. אמר אביי: הרבה עשו כרבי ישמעאל ועלתה בידן, כרבי שמעון בן יוחי ולא עלתה בידן".
      1. איך אפשר להעמיד הפסוק "ואספת דגנך" בזמן שאין ישראל עושים רצונו של מקום, הרי פסוק שלפניו נאמר "והיה אם שמע תשמעו אל מצותי אשר מצוה אתכם היום ...", ואז: "ונתתי מטר ארצכם בעתו ... ואספת דגנך ...". הרי מפורש בתורה ש"ואספת דגנך" אמור בזמן שעושים רצונו של מקום ומקיימים את המצוה.
         1. מהרש"א (חי' אגדות ברכות דף לה: ד"ה שנאמר) – "שנאמר ואספת דגנך וגו'. יש לעיין בזה דהיאך מתוקם האי קרא ואספת דגנך וגו' באין עושין רצונו של מקום הא מפורש ביה והיה אם שמוע וגו' לאהבה את ה' וגו' ועלה קאי ונתתי מטר וגו' ואספת דגנך וגו' והיפך באין עושין רצונו של מקום השמרו לכם פן וגו' ולא יהיה מטר וגו' וי"ל בזה כדברי התוספות דודאי איירי קרא בעושין רצונו של מקום. אבל אין עושין רצונו כ"כ דאינן צדיקים גמורים דאע"ג דכתיב ביה והיה אם שמוע וגו' לאהבה וגו' מכל מקום מדכתיב בהך פרשה בכל לבבכם ובכל נפשכם **ולא כתיב נמי ובכל מאדכם** כדכתיב בפרשת שמע ובכל מאדך משמע ליה **דאיירי הכא באינן צדיקים גמורים** דהיינו שאינם צדיקים במאד כדאמרינן דיש לך אדם שחביב לו ממונו יותר מגופו **וע"כ עונשן בדבר שבממון** שאין מלאכתן נעשית על ידי אחרים ודקאמר ולא עוד אלא שמלאכת אחרים נעשית ע"י כו' היינו הכת אחרת דאין עושין רצונו של מקום כלל כדכתיב ועבדת את אויביך וכתיב לעיל מיניה תחת אשר לא עבדת את ה' וגו' ואלו נענשו גם בגופן שמלאכת אחרים נעשה על ידן".
         2. מראי מקומות – יעב"ץ (ברכות דף לה:).
      2. בה"ל (סי' קנ"ו) – "סופה בטלה וגוררת עון. כתבו הספרים שזהו נאמר לכלל העולם שאין כולם יכולים לזכות לעלות למדרגה רמה זו להיות עסקם רק בתורה לבדה אבל אנשים יחידים יוכל להמצא בכל עת באופן זה [וזהו שאמרו בברכות ל"ו ע"ב הרבה עשו כרשב"י ולא עלתה בידן ר"ל דוקא הרבה] והקב"ה בודאי ימציא להם פרנסתם וכעין זה כתב הרמב"ם פי"ג מהלכות שמיטין ויובלות ולא שבט לוי בלבד וכו' עי"ש ובפרט אם כבר נמצאו אנשים שרוצים להספיק לו צרכיו כדי שיעסוק בתורה בודאי לא שייך זה ויששכר וזבלון יוכיח".
   3. **סתירות רבי שמעון בן יחאי**.
      1. י"ל, שאין חיוב לומד תורה בכל רגע, אבל מה יהיה אם המצוה של תורה [תורה מה תהא עליה].
         1. תוס' ר"י החסיד (ברכות ריש דף לה:) – "ר"ש בן יוחאי אומר אפשר אדם חורש בשעת חרישה וזורע וכו'. לאו משום דס"ל לר' שמעון שהיא חובה דהא בפ' שתי הלחם במנחות איהו קאמר דאפי' לא קרא אלא ק"ש שחרית וערבית קיים לא ימיש וכו', אלא מצוה בעלמא הוא דקאמר מפני ביטול תורה".
         2. תוס' הרא"ש (ברכות דף לה:) – "ר' שמעון אומר אפשר אדם חורש וכו'. לאו משום דסבר ר' שמעון שהוא חובה דהא איהו אמר בפ' שתי הלחם במנחות דאפילו לא קרא אלא ק"ש שחרית וערבית קיים מצות לא ימיש ספר התורה הזה מפיך".
            1. שד"ח (מערכת ו' כלל ט"ו) – "גם בתוספי הרא"ש ... ולא סיים למילתיה וכונתו ודאי למה שכתב רבינו יהודה החסיד הנ"ל שאינו אלא למצוה בעלמא וסברת רבינו יהודה החסיד בזה כדעת הקדמונים שכתב הרדב"ז ...".
      2. י"ל, שיש חיוב לימוד התורה בכל רגע, אבל בקר"ש מקיים הפסוק ד"לא ימוש".
         1. ברכי יוסף (ס"ק א') – "ודרשב"י אדרשב"י נמי לא קשיא, הגם דנימא דאידי ואידי ר"ש בן יוחאי, ורועה אחד אמרן, דלעולם סבר רשב"י דלענין לא ימוש נפיק בק"ש שחרית וערבית, ואתקיים. מיהו סבר רשב"י דמכח מצות תלמוד תורה אריה הוא דרביע אקרקפתא דגברא יום ליום יביע ולילה ללילה יחוה, ללמוד בתורה לדעת לעות כל התורה, כלליה ופרטיה ודקדוקיה, משפטיה ודיניה וכל נתיבותיה, שמעתא, אגדתא והלכתא, מתניתין ומתניתא, עמיקתא ומסתרתא, של תנ"ך וכל תורה שבע"פ בפרד"ס, וזה מעלה ארוכה כמים שאין להם סוף דמי, ואם בשעת חרישה חר'ש חכם יבקש לו, ואתו רבנן ובצר'י בשעת בצירא, וכיוצא, מתי ימלא כריסו מקדשי שמים וילמוד כל התורה. והוא אשר דיבר בקדשו רשב"י פרק כיצד מברכין 'תורה מה תהא עליה', ולא אתי עלה מדכתיב לא ימוש, רק הוא דאמר תורה מה תהא עליה, דחובת גברא לשלש שנותיו, אם למקרא ואם למשנה וגמרא גמור, וכיוצא, דרשות אחרות מקראי אחריני, וכמ"ש הר"ן בנדרים דף ח', וז"ל, מסתברא לי דלאו דוקא דבהכי מפטר, שהרי חייב כל אדם ללמוד תמיד יום ולילה כפי כחו וכו'. עש"ב. אבל לענין לא ימוש קיים בק"ש, דכיון דכתב רחמנא 'ואספת דגנך' כשאינם עושים רצנו של מקום, אית לן למימר דבק"ש נפטר מלא ימוש".
         2. חפץ חיים (לקוטי הלכות מנחות עמ' 93 זבח תודה ד"ה מדבריו) – "דלכו"ע במי שאפשר לו מחוייב ללמוד תורה תמיד ... אלא דכאן מיירי בביאור הקרא דלא ימוש דלר' יוסי מי שקובע עת ביום ובלילה מקיים הקרא כדכתיב ולרבנן אף שפטור מללמוד כל היום מפני שצריך לעסוק בדרך ארץ מ"מ הקרא דלא ימוש לא קיים בזח אלא א"כ לומד כל היום ממש".
         3. הג' לרס"ג (עשה י"ד ד"ה ואמנם לדעת), והו"ד בברכת אבות (סי' ל"ו) – "ועכצ"ל דס"ל דההיא דהתם היינו רק לענין חיובא דלא ימוש מפיך והגית בו יומם ולילה. אבל מ"ע דולמדתם אותם לא מיקיימא בהכי".
         4. הגרח"ק שליט"א (שיח התורה ח"א אות קע"ט) –"שאלה: בברכות לה': קאמר רשב"י דהחיוב של לא ימוש וגו' הוא כל היום וכל הלילה ושא"א לחרוש ולזרוע וכו' בלי שזה יסתור הדין של לא ימוש. ובמנחות צט': אמר רשב"י דאפי' קרא פ"א בשחרית וערבית יצא יד"ח ואי"צ כל היום. ולא הבנתי איך יתישב עם הסוגיא דבדכות. תשובה: הגמ' לא קאי אלא ימוש".
      3. י"ל, שלחלק בין אדם שלא למד עדיין כל התורה כולה, ולאדם שלמד כבר כל התורה כולה ורק שצריך לקיים מצות לא ימוש.
         1. גר"ז (הלכות ת"ת פרק ג' קונ"א ס"ק א' ד"ה והנה) – "והנה חילוק זה שבין מצות ידיעת התורה כולה למצות והגית בו יומם ולילה (שזו נדחית מפני מצות עשה שאי אפשר לעשותה ע"י אחרים ולא מצות ידיעת התורה דעדיפא מינה), הוזכר ג"כ בתוספות דמנחות דף ס"ד ע"ב ד"ה ארור כו' לענין לימוד חכמת יונית, דמי שלמד כבר כל התורה כולה כבן דמא שרי ליה דוקא [ולא למי שלא למד עדיין], למ"ד דבק"ש שחרית וערבית קיים לא ימוש, והיינו רשב"י במנחות דף צ"ט. והשתא אתי שפיר דלא קשה מידי קושיית יפה מראה דברי רשב"י אהדדי, דבריש פ"ו דברכות פליג רשב"י אר' ישמעאל דאמר יכול דברים ככתבם כו', ע"ש בפ"ק דפאה שהניח בצ"ע. ולפי מ"ש בשם התוספות אתי שפיר, דבברכות מיירי בתחלת לימודו שלא למד עדיין כל התורה כולה, כדקאמר התם תורה מה תהא עליה, פירוש שלא יוכל לבא לעולם לידי ידיעת התורה כולה כשיחרוש בשעת חרישה וזורע כו', ע"ש דבהכי מיירי כל הסוגיא עלתה בידם כו' זה וזה נתקיים כו' זה וזה לא נתקיים כו', דהיינו ידיעת התורה כולה, כמו תלמודו מתקיים בידו דפרק ה' דעירובין. ובמנחות מיירי דומיא דבן דמא (שסמכו ענין לו בגמ' שם) שלמד כבר כל התורה כולה ויודעה היטב, רק שצריך לקיים מצות לא ימוש, בפרק אחד לרבי אמי ובק"ש שחרית וערבית לרשב"י, ואח"כ יכול לעסוק בחכמת יונית אם יש לו צורך בה לצרכיו (עי' יפה מראה פ"ק דפאה), מפני שקרוב למלכות, אלא שאינו צורך צבור כמ"ש התוספות שם. והוא הדין שיכול לעסוק בשאר צרכיו ומשא ומתן אחר שלמד כבר כל התורה".
      4. מראי מקומות – צפיחת בדבש (סי' ס', קנ"ד-ג'), קרן אורה (מנחות דף צט: ד"ה אמר), ראמ"ה (מנחות דף צט:, לשונו מובא לקמן), לב מבין (הל' ת"ת פרק א' הל' ח'), הגריש"א זצ"ל (הערות במסכת ברכות דף לה:), ברכת אברהם (נדרים קו"א דף ח. אות ד', "צ"ע"), שערי תלמוד תורה (דף ר"ח, דף רל"ז, ועוד), מפתח (לפרנקל ת"ת פרק א' הל' ח', עמ' ת' ריש טור ד').
   4. **סתירות ר' ישמעאל**.
      1. י"ל, שיש חיוב לימוד התורה בכל רגע, אבל יש היתר לפרנסה.
         1. ברכי יוסף (ס"ק א') – "ומקשה דר"ש בן יוחאי ור' ישמעאל מחלפא שיטתייהו פרק כיצד מברכין, דאמרי התם ... ומטיבותיה דמר נראה דל"ק דר' ישמעאל אדר' ישמעאל, דמאי דקאמר בברכות היינו דקרא דכתיב 'ואספת דגנך' אף בעושי רצונו מיירי, וקרא 'דלא ימוש' לאו דוקא, אלא נהוג מנהג דרך ארץ וכו', אבל כל שאינו בדרך ארץ - צרכי פרנסתו ההכרחית, בלא ימוש קאי, ואסיר לאעסוקי בחכמה יונית או חיצונית וכיוצא, וכדאמר לבר אחתיה דלא שרי רחמנא אלא על דרך ואספת דגנך. וכזה ראיתי בתוס' שם (מנחות צט: ד"ה לא), שכתבו בהא דתנא רבי ר' ישמעאל דברי תורה לא יהיו עליך חובה, לחד פירושא, דהכי קאמר לא יהיו עליך חובה שלא תעסוק אלא בהם, ואי אתם רשאי לפטור עצמך מהם שלא תעסוק בהם כלל, אלא יפה ת"ת עם דרך ארץ. עכ"ל. וכל זה פשוט".
         2. חסדי דוד (תוספתא ע"ז פרק א' ד"ה שאלו).
         3. ראמ"ה (מנחות דף צט:) – "עיין ברכות (לה:) דפליגי רי"ש ור"ש בהיפוך לכאורה. ונ"ל דר"י סבר התם הנהג מנהג ד"א, סבר דשלא לד"א לא התירה מורה כלל. אבל לר"ש דאין בתורה היתר ברור לד"א, ומ"מ הלא מצינו שהצדקים בכל דור ודור עשו מלאכתם וכתובים רבים מעידים ע"ז ע"כ לא ימוש היינו שחרית וערבית כדאמר הכא".
         4. לב מבין (הל' ת"ת פרק א' הל' ח') – "ברכי יוסף ... וכן ראיתי לשאר המפרשים שדרכו בדרך זה עיין עליהם והוא תירוץ נראה לעיין. ומצאתי סיוע לתירוץ זה ממאי דאיתא בילקוט ...".
         5. שערי ציון (סי' כ"ז ענף ב' אות ט' ד"ה וכן) – "אבל האמת יורה דרכו דרי"ש ס"ל דברים ככתבם והגית יומם ולילה אך בכ"ז לענין דרך ארץ דאם לא יאסף דגנך ימות ברעב מפני ההכרח התירה התורה לעסוק בעסק מו"מ אם באסיפת הדגן וכדומה אבל לענין חכמת יונית נשאר האי לא ימוש כפשוטו דמחויב ללמוד יומם ולילה ממש. וא"כ שמענו דגם בעסק מו"מ או באסיפת הדגן בשעה שיש לו פנאי מחויב ללמוד כיון דסר מעליו ההכרת נשאר עליו החיוב ללמוד ובאם לאו עובר על לא ימוש ספר התורה מפיך והגית יומם ולילה".
         6. ברכת אברהם (נדרים קו"א דף ח. אות ד').
      2. מראי מקומות – קרן אורה (מנחות דף צט: ד"ה אמר), מהרצ"ח (ברכות דף לה:), שד"ח (מערכת ו' כלל ט"ו ד"ה וראיתי), מפתח (לפרנקל ת"ת פרק א' הל' ח', עמ' ת' ריש טור ד').
         1. קונ"א על השאגת אריה (סי' א' הע' ה') – "יש להקשות דר' ישמעאל אדר' ישמעאל דבברכות ס"ל הא דהנהג בהן מנהג דרך ארץ ושם במנחות אמרינן שאל בן דמא את ר' ישמעאל מהו שאלמוד חכמת יונית אמר לו צא ובדוק שעה שאינו לא יום ולא לילה דכתיב והגית בו יומם ולילה הרי משמע דמחוייב ללמוד תמיד. ולפ"ד אתי שפיר דר"י ידע בבן דמא שאין לימוד חכמת יוונית נוגע לפרנסתו ויש סיפק בידו ללמוד ומחוייב ללמוד תמיד מקרא דושננתם כנ"ל. אך ראיתי ...".
         2. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' ל"ו אות י"א ד"ה ומה) – "מברכות דף ל"ה ע"ב ... דהא במנחות דף צ"ט ע"ב ... ואיך אומר ר' ישמעאל בברכות דקרא דלא ימוש אינו ככתבן מצד הקרא דואספת דגנך. אלא דבמנחות איירי בחיוב לימוד התורה כתיקונה לכולי אינשי, שר' ישמעאל סובר דליכא חילוק שלכל אדם די בפרק אחד שחרית וערבית, אלא דהוא דווקא כדאמר הקרא ביהושע לא ימוש מפיך והגית בו יומם ולילה. אבל סובר דלמלאכת שדהו שהוא כדי חייו שלו ובני ביתו מוכרחין אף רבנן לעבוד ואין רשאין לסמוך על הנס. ורשב"י סובר דאיכא חילוק, דהמצווה דלימוד התורה לסתם אינשי מקיימו גם בק"ש שחרית וערבית, אבל לרבנן ותלמידיהון הוא ממש דברים ככתבן כל היום, ואין להם לעשות מלאכה כלל, דרשאין לסמוך על הנס בזה שתהא מלאכתן נעשית ע"י אחרים כמו שנאמר ועמדו זרים ורעו צאנכם. ומשמע דלרשב"י אין תלוי בדור ...".
   5. מראי מקומות.
      1. חת"ס (סוכה דף לו. ד"ה דומה) – "דומה לכושי תנן. שמעתי ממ"ו הפלא"ה זצ"ל בהא דפליגי רשב"י ור' ישמעאל ר"פ כיצד מברכין ומסקי' הרבה עשו כרשב"י ולא עלתה בידם אמר הוא ז"ל שעשו כרשב"י ולא רשב"י ממש דודאי מי שכוונתו לשם ה' הבוחן מחשבותיו ויודע עשתונותיו בודאי יעלה בידו אלא הם עשו כרשב"י נדמו לו ולא בעצם תוכניותם ע"כ לא עלתה בידם ואמר היינו דאמרי הכא אתרוג הכושי היינו הצדיק המשונה במעשיו ככושי המשונה בעורו הוא כשר אך דומה לכושי שרוצה לדמות עצמו לרשב"י זה פסול כי לא עלתה בידו ע"כ דברי הרב ודפח"ח. מכאן ואילך תוספת דברי תלמידו הפעוט כמוני נלע"ד **רבי ישמעאל נמי לא אמר מקרא ואספת דגנך אלא בא"י** ורוב ישראל שרויין שהעבודה בקרקע גופה מצוה משום יישוב א"י ולהוציא פירותי' הקדושי' ועל זה ציותה התורה ואספת דגנך ובועז זורה גורן השעורי' הלילה משום מצוה וכאלו תאמר לא אניח תפילין מפני שאני עוסק בתורה ה"נ לא יאמר לא אאסוף דגני מפני עסק התורה ואפשר אפילו שארי אומניו' שיש בהם ישוב העולם הכל בכלל מצוה אבל כשאנו מפוזרי' בעו"ה בין או"ה וכל שמרבה העולם יישוב מוסיף עבודת ה' חורבן מודה ר"י לרשב"י וע"ז אנו סומכי' על ר' נהוראי במתני' סוף קידושין מניח אני כל אומניות שבעולם ואיני מלמד בני אלא תורה היינו בח"ל וכנ"ל והיינו דמחדש רבא באתרוג הכושי אפי' אינו נדמה אלא כושי ממש דהיינו רשב"י וחבריו האמתיים מ"מ הא לן והא להו לבני בבל כשר ולבני א"י פסול דבעי' יישוב א"י ע"י ישראל".
   6. **מה הגדר של ההיתר של דרך ארץ**.
      1. רק ההכרח, כדי צרכו לדי מחסורו.
         1. עי' גר"א (ריש פאה ד"ה ותלמוד) - לשונו מובא לקמן.
         2. גר"ז (הל' תלמוד תורה קונ"א פרק ג' ד"ה ולרבי) – "ועיין רמב"ם לקיים מצוה זו כראוי כו' עם עושר וכבוד כו' תורתו קבע כו', מכלל מי שעושה מלאכתו קבע כדי לקנות עושר אינו מקיים המצוה כראוי, משום דס"ל דדרשה גמורה היא ולא אסמכתא בעלמא, דלא קיי"ל כרשב"י ורבי אמי דבפרק אחד שחרית כו', דהא גבי לחם הפנים נמי לא קיי"ל כר' יוסי אלא כת"ק. ומיהו היינו לקנות עושר, אבל לדי מחסורו שרי מדאורייתא, כדכתיב ואספת דגנך סתם הנהג מנהג דרך ארץ, ולא נתנה תורה קצבה ושיעור למלאכה אלא מסתמא **יעשה כדי צרכו לדי מחסורו**".
         3. קרן אורה (נדרים דף ח. ד"ה והר"ן) – "לדעת ר' ישמעאל דניתן רשות לנהוג בהן מנהג דרך ארץ היינו גם כן הכרחית בלבד, ולעשות מלאכתו ארעי. והוא בגדר אחד עם זמן אכילה אשר היא הכרחית לקיום הגוף והנפש. ולא יחשב זאת לביטול תורה כי אם קיום תורה, וכמו שאמרו ז"ל (שם) זו וזו נתקיימה בידם. והיינו דאמר (מנחות שם) לדמא בן אחותו על לימוד חכמת יוונית צא ובדוק שעה שאינה לא יום ולא לילה כו'. דלדבר שאינו הכרחי כ"ע מודים שלא ניתן רשות להבטל".
         4. מ"ב (סי' קנ"ו ס"ק ב') – "אלא יעשה **רק כדי פרנסתו** אך בזה גופא צריך להזהר מפיתוי היצר שמפתהו שכל היום צריך השתדלות על הרוחה זו. והעיקר שיתבונן בעצמו **מה הוא הכרח האמיתי שאי אפשר בלעדו**".

שעה"צ (סי' קנ"ו ס"ק ג') – "וכדי שלא ירמה אותו היצר יתבונן **אלו הוא היה מתחייב לזון את חבירו** ולהלבישו לפי ערכו מה היה אומר **אז איזה דבר הוא הכרח**".

* + 1. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' ל"ו אות ה') – "דהרמב"ם מורה הדרך למי שנשאו ליבו לקיים מצוות לימוד התורה כראוי, אבל אינו מחייב לכל אדם שינהגו כן. ונעשה גם ממילא חיוב למי שנשבע שיקיים מצוות לימוד התורה כראוי שיתנהג כן. ואם כן משמע שליכא איסור לאלו שעוסקין במלאכה ובפרגמטיא גם ליותר מכדי חיים של אינשי בינונים, אלא **גם להתעשר**, אף שלא מקיים מצווה זו דלימוד התורה כראוי ... שהתורה נתנה רשות למי שרוצה להתעסק בענייני הרווחת ממון אף שהוא להתעשר ...".

דברות משה (קידושין סי' מ"ג ענף ג') – "ומאחר שמותר להפסיק למלאכתו **לא נתנה תורה גבול ורשאי להפסיק אף למותרות**. ורק מדרך חסידות צוה שמאי באבות פ"א מט"ו עשה תורתך קבע".

* + - 1. אמנם, חסר כתרה של תורה.
  1. **פרנסה הוי מצוה** – גר"א (ריש פאה ד"ה ותלמוד, "או בדרך ארץ שהוא ג"כ מצוה אזי הוא פוטר את עצמו בתיבה אחת ... כשצריך לאכול שהוא ג"כ מצוה"), ברכת שמואל (קידושין סי' כ"ז אות ח'), קובץ הערות (אגדות סי' י"א אות ג').
     1. לכאורה רק ההכרח.
  2. **כתובה: האם חייב אדם להשכיר עצמו מצד חייב הכתובה**.
     1. תוס' (כתובות דף סג. ד"ה באומר) – "באומר איני זן ואיני מפרנס. מכאן מוכיח רבינו אליהו שחייב אדם להשכיר עצמו ללמד תינוקת או לעשות מלאכה אחרת כדי לזון את אשתו דאם לא כן מה ענין זה אצל מורד ממלאכה ומיהו בקונטרס פירש משום דזן ומפרנס הוא כנגד מלאכה של אשה ועוד הביא ראיה מדכתבינן בכתובה ואנא אפלח כו' ומיהו גם זה יש לדחות כמו שמפרש ר"ת דאפלח היינו עבודת הקרקע פירוש אחרוש ואנכש ואעדור את השדה ואביא מזונות לבית אבל להשכיר עצמו אינו חייב".
     2. רש"י (גיטין דף יב. ד"ה למריה) – "למריה למאי מתבעי. הלכך אינו מוסיף משלו אלא יחזור על הפתחים כי מי יכופנו לזונו ולהפסיד שלו אבל אשה כך התנה עמה בכתובתה ואת תהא יתבא בביתי ומיתזנא מנכסי".
     3. רמ"א (אה"ע סי' ע' סעי' ג') – "וי"א עוד דחייב להשכיר עצמו כפועל ולזון אשתו (טור בשם ר' אליה ומוהר"ם בשם רבי' שבצרפת)".
     4. ט"ז (אה"ע סי' ע' ס"ק ד') – "דחייב להשכיר עצמו כפועל. זה דעת רבינו אליה ומספר כתובה נלמד שכתוב בה ואנא אפלח ואיזון ור"ת חולק דאפלח היינו עבודה שדרך לעשות כגון לעבוד ולחרוש וכתב בתשובות מיימוני סוף אישות סעיף ל"ח כתב מהר"ם **דכל רבותינו** שבצרפת נוהגין לפסוק כרבינו אליה".
     5. גר"א (אה"ע סי' ע' ס"ק ט') – "וי"א עוד כו'. עתו"ס ס"ג א' ד"ה האומר כו' אבל דעת **רוב הפוסקים** כר"ת".
     6. אג"מ (יו"ד ח"ב סי' קנ"ח ד"ה ולכן) – "שאף לדעת ר' אליהו בתוס' כתובות דף ס"ג שמחוייב להשכיר עצמו למלאכה כדי לזון את אשתו והביאו הרמ"א סימן ע' סעיף ג' ובט"ז סק"ד איתא שכן נוהגין וגם בח"מ וב"ש משמע שסוברין כן להלכה, מ"מ ליקח צדקה אולי אינו מחוייב".
     7. מראי מקומות – אוצר הפוסקים (אה"ע סי' ע'), אה"ע (סי' קנ"ד סעי' ג'), פת"ת (סי' קנ"ד ס"ק ו'\*).
        1. הגר' יוסף ענגיל זצ"ל (שו"ת סוף ס' חזון נחום ח"ב אות כ"א ד"ה ואולם [עמ' ט"ו], ישורון ח"ז עמ' קע"ב, תפארת יוסף פר' משפטים עמ' ר"ט) – "ודעת רבינו אלי' המובא בתוס' כתובות ס"ג א' ד"ה באומר דחייב אדם להשכיר עצמו אפי' למלאכה לפרנס את אשתו **אין מבואר אם אפי' בבן תורה ויצטרך לבטל מלימודו** הדין כן וע' ש"ע אהע"ז סי' ע'".

1. שאר ענינים.
   1. **יש ב' חלקים**: ידעות התורה (מפסוק ושננתם), ולימוד התורה (מפסוק והגית) – גר"ז (הלכות ת"ת פרק ג' קו"א ס"ק א' ד"ה והנה, ע"ש לחידוש עצום והו"ד להלכה שם הלכה א'), אור ישראל (סי' כ"ז), חי' העילוי ממייציט (סי' צ"ב), ברכת שמואל (קידושין סי' כ"ז אות ד' ד"ה נמצא), חי' רב ראובן (נדרים סי' י' אות ב'), אג"מ (יו"ד ח"ד סי' ל"ז).
   2. **תורה מתשת כחו של אדם, אח"כ יש לו שמחה וגבורה**.
      1. יסודי ישורון (הל' שבת עמ' שכ"ד ד"ה ומה).
      2. יביע אומר (ח"ב או"ח סי' י"ח) – "בסנהדרין (דף כו:) למה נקראת תושיה, שמתשת כחו של אדם, הנה מבואר בזוהר חדש (ד"ח ע"א) על פסוק לי עצה לי תושיה אני בינה לי גבורה, רי"צ אמר בתחלה נקראת תושיה שמתשת כחו של אדם, מפני שיש לו להלחם עם היצר הרע, ולכתת עצמו כל גופו בבהמד"ר עד שירגיל אותו בתורה. כיון שהוא רגיל לעסוק בתורה אז יש לו שמחה וגבורה. שנאמר אני בינה לי גבורה. ע"ש. והובא בפתח עינים סנהדרין (שם)".
      3. הגרח"ק שליט"א (ארחות יושר סי' כ"ט) – "ובאמת עיקר הקושי הוא בתחלה אבל אח"כ כשמתרגל בתורה ונהנה ממנה [אף שגם אז יש נסיונות תמיד כידוע] אבל עיקר הקושי יורד אז וכבר אמרו חז"ל (זו"ח בראשית ה' ב' במחה"נ) התורה נקראת תושי' בתחלה ואח"כ גבורה שנא' לי עצה ותושי' וגו' תדע לך כי בתחלה נקראת תושי' שמתשת כחו של אדם מפני שיש לו להלחם עם יצה"ר ולכתת כל גופו בביהמ"ד עד שירגיל אותו בתורה כיון שהוא רגיל לעסוק בתורה אז יש לו שמחה וגבורה שנא' אני בינה לי גבורה עכ"ל וכ"ה בספרי האזינו ...".
   3. **מי שמבטל תורה בזמן שיכול ללמוד, אם נענש נמי על הזמן שלא יכול ללמוד**.
      1. מראי מקומות – חפץ חיים (שם עולם ח"א פרק ה', וכן עי' נדחי ישראל פרק ל"ח, לשונו מובא לקמן), מעדני אשר (פר' ואתחנן תשע"א).
   4. **לימוד מקרא בלילה**.
      1. עי' או"ח סי' רל"ח, לשיטות ומראי מקומות.
   5. **שינה**.
      1. ט"ז (אה"ע סי' כ"ה ס"ק א') – "ודכוותיה מצינו שכתב הרמב"ם על פסוק בכל דרכיך דעהו דהיינו מי שאוכל ושותה ומעדן נפשו כדי שיהיה בריא וחזק לעבודת השי"ת יש לו שכר כמו שמתענה ודברים אלו אסמכתא אקרא שוא לכם משכימי קום וכו' דהיינו שיש ת"ח מנדדין שינה מעיניהם ועוסקים בתורה הרבה ויש ת"ח שישינים הרבה כדי שיהיה להם כח החזק וזריזות לב לעסוק בתורה ובאמת יכול ללמוד בשעה אחת מה שזה מצטער ועוסק בשני שעות **ובודאי שניהם יש להם שכר בשוה** על כן אמר שוא לכם דהיינו בחנם לכם שאתם מצטערים ומשכימים בבוקר ומאחרי שבת בלילה וממעטים שנתם זה בחנם כי כן יתן ה' לידידו שינה דהיינו מי שישן הרבה כדי שיחזק מוחו בתורה נותן לו הקדוש ברוך הוא חלקו בתורה כמו אותו שממעט בשינה ומצטער עצמו כי הכל הולך אחר המחשבה ומביא הפסוק ראיה על זה הנה נחלת ה' בנים דהיינו מי שזוכה לבנים הוא שכר פרי הבטן דהיינו שמשהין עצמן ומצינו גם כן להיפך כקושייתו של הראב"ד אלא ודאי כתירוץ הראב"ד דכל לבבות דורש ה' ה"נ בזה. כן נראה לענ"ד נכון".
         1. שלמת חיים (סי' שי"ח) – "ע"ד מה שכתב הט"ז באורך קצת באבן העזר (בסי' כ"ה סק"א) לפרש את הפסוק "כן יתן לידידו שנה", דמי שישן כל צרכו הגם שממעט בזמן הלימוד לגבי אלו משכימי קום מאחרי שבת הקדוש ברוך הוא נותן להם שכר כמוהם עבור שלימודו הוי יותר באיכות וכו', ע"כ. וק"ל דהרי בגמרא כמדומה בפ"ק דב"ב דרשו בפסוק הנ"ל לשבח תלמידי חכמים המנדדים שינה מעיניהם, והובא בהרבה מקומות (עירובין ס"ה ע"א) לא בעי מר מינם פורתא וכו'. תשובה: בגמ' (ב"ב י' ע"א) לא הביאו הפסוק הנ"ל, אבל רש"י במקומו (שם בתהלים קכ"ז ב') פירש על ת"ח המנדדים שינה, ואין בזה סתירה לדברי הט"ז, כי הם פירשו 'לידידו' לשון מנדדי, והוא פירש כפשוטו לידיד השי"ת, וכן נראה מדברי התרגום שפירש כפשוטו, ובוודאי דברי הט"ז נכונים, ומי שמנדד שינה ויוכל לעמוד בו שילמוד גם בעיון כמנהג הגר"א ז"ל **בוודאי יותר טוב**".
      2. עי' או"ח סי' רל"ח, לשיטות ומראי מקומות.
   6. **עמלות בתורה**.
      1. לקט יושר (יו"ד עמ' ל"ט ענין ב') – "וזכורני שא' אותם הבחורים העשירים המפונקים שעשו להם שולחנות כשיושבין במקומן הופכין השולחן לאי זה צד שירצו ועליו הרבה ספרים לא טוב הם עושים. אדרבה כשמבקש אחר הספר ובא לו בטורח גדול זכור באותו מעשה מה שרוצה ללמוד. כמדומה לי שמצאתי לו סמך בי"ד בסי' רמ"ו ולא כאלו שלומדין מתוך עידון וכו'".
         1. מראי מקומות – הגריש"א זצ"ל (קב ונקי ח"ב סי' רע"ח).
      2. מראי מקומות – דברי לוי (הקדמה לרמב"ם הל' כלים ד"ה רגיל, לשונו מובא לקמן), שדי חמד (הקדמה לח"ד, התנצלות המחבר [רק בהוצאת בית הסופר]).
         1. הגר"י הוטנר זצ"ל (פחד יצחק אגרות וכתבים אות ע"ט, פתח דבר ל"אוצר מפרשי התלמיד" ריש איזהו נשך) – "מרן החזון איש כותב **כי בזמננו קוראים לחיפוש 'יגיעה'. בודאי קלא כאן מרן בלבבה של הקלקלה הגדולה בסדרי הלימוד בזמננו**. העמדת החיפוש במקום ה'יגיעה' היא השחתת כל הציור של עמלה של תורה. ובתחלת מגעי עם הספר 'אוצר מפרשי התלמוד', הסתכלתי בעומק פעולתו של האוצר על מחשבתם של המעיינים. ומתוך הסתכלות זו הבחנתי נאמנה **כי הפעולה הראשית של האוצר על המעיינים היא תחושת השחרור מהטירדה של החיפוש**. ועל ידי זה נעשים כלי-המחשבה והעיון לנכסים בני חורין, להתפנות לעבודת עמלה של תורה בעיון במקורות ובגופם של דברים ...".
         2. הגרח"ק שליט"א (שמחת לב ח"ד עמ' נ' אות ז') – "האם מי שמשתמש במחשבים לצורך לימודו וכן בתוכנת אוצר החכמה, האם חסר בזה בעמל התורה. תשובה: נחשב עמל".
      3. פלא יועץ (ערך אסופה) – "**כמה טובה עשו לנו בעלי אספות**. רבותינו הקדושים אשר בכל דור ודור זכו וזכו את הרבים, זכות הרבים תלוי בם, שאלמלא הם נשתכחה תורה מישראל, ובפרט כגון אנן דור יתום, יתמי דיתמי, אשר טרדות הזמן רבו עלינו ואין הפנאי מסכים אתנו כל כך ללמד בשקידה כל כך כמו הראשונים ודעתנו קצרה. ואם נבוא ללמד ספרים הרבה אין קץ ומי הוא זה אשר תשיג ידו להיות כל הספרים נמצאים אצלו. אבל על ידי האספות נוכל לצאת מעט ידי חובתנו:

**ובכל דור צריכים האספות** כמו שעשה הרמב''ם וה'טור' והרב 'בית יוסף' והרב 'כנסת הגדולה' ורבים כמוהם שהיו לנו לעינים, ומהם יראו וכן יעשו בכל דור ודור, כל תלמיד חכם אשר חננו ה' דעת וספרים הרבה ישתדל להועיל לרבים בדברים הנצרכים מאד, כאמרם (ברכות סד, א) הכל צריכים למרי חטיא. ויעשו אספות כיד ה' הטובה עליהם, מי מקצורי דינום על ארבעה טורים, מי מכללים, מי מהקדמות לדרושים, ומי מתוכחת מוסר וכדומה, כל אשר עושים חסד גדול יחשב, **ואין לך חסד גדול מזה שהוא חסד בנפש, ועושי אלה הם מזכים את הרבים** וזכות הרבים תלוי בם, ואל יחושו ללעג השאננים שאומרים, מה הועילו אלו החכמים בתקנתם לשנות לנו את הידוע ומפרסם בספרים, אין זה כי אם ללקט כסף ולטל את השם שהוציאו ספר. שרי להו מריהו למדברים כן, כי לא צדקו, שודאי הגמור יותר טובים לנו אלו הספרים של אספות מכל חבורי הפלפולים והחריפות, כי מה יתן ומה יוסיף לנו אלו החבורים, רבם הם מתעפרים בעפר אין דורש ואין מבקש, שכל חכם רוצה להיות מבין מדעתו ולשא ולתן בהלכה כפי השגתו, ואם ירצה אדם ללמד כל חבורי הפלפולים והחריפות, יכלו שנותיו ולא ילמד אחד מני אלף מהדברים שצריך ללמד, וכדאמרו בש''ס (ערובין מח, א): אי דיקנא לא גרסנא. מה יתן ומה יוסיף לנו לידע הוכוח שהיה בין שני תלמידי חכמים, שזה אומר בכה וזה אומר בכה, ואם כדי ללמד דרכי הפלפול והחריפות וחדוד השכל, הלוא יש די לנו בתורתן של ראשונים, זכרונם לברכה, אשר לבם פתוח כפתחו של אולם וחכמתם נכרת מתוך דבריהם. אבל אלו הספרים של האספות תועלתם מרבה כאמור, ולכן כל תלמיד חכם ירדף אחריהם כאשר ירדף הקורא בהרים, ויד כל ממשמשת בהם כל שעה, כי בזמן הזה הקצור הוא מטבע חריף אהוב ונחמד לכל, ואומרים דרך צחות (רות ב ד) 'ויאמר לקוצרים ה' עמכם':

ולכן אף מי שעושה ספר שאלות ותשובות, שהוא מועיל לרבים בהיותו מחדש דינים חדשים ופושט ספקי דינים, לא ילך בארכה ויצא מענין לענין ממלאכת השאלה למלאכת השיטה ופלפול בדברי האחרונים לנתץ ולנתש, לבנות ולנטע, ולומר שמועה זו נאה וזו אינה נאה, כי מה יתן מה יוסיף, וחוששני מחטאת ברב דברים. רק יכתב הלכות קטנות, מצוי הדין הנצרך לענין דינא דוקא. וכן הרוצה לכתב פשטים אשר חננו ה' על תנ''ך ומאמרי רבותינו ז''ל, אם רוצה שיהא יד רבים ממשמשת בו, לא ילך בארכה ויצא ממלאכת הדרוש למלאכת הפלפול, אלא יכתב פסקי פסקי על סדר התנ''ך והש''ס דברים מתוקים מערב עם דברי מוסר ויראת ה', שהמוסר הנאמר על פסוק הוא מתוק מדבש ועומד לזכרון בין העינים, ומתוך כך יהיו דבריו נקראים ונזכרים ונאמרים בבתי כנסיות של תלמידי חכמים ובבתי מדרשות, ויהיה מזכה את הרבים, ותתענג בדשן נפשו בהיות שפתותיו דובבות בקבר (יבמות צז א). זהו דרך ישרה לפי דעתי לחוברי חבורים:

אמנם הבעלי אספות שמאספים קצורי דינים צריכים לזהר הרבה שלא יכנסו למלאכה זו אלא אם כן יכולים לעשות אותה על מתכנתה, כי היכי דלא תפוק מנה חרבה, דהינו שיהא להם ספרים הרבה מהראשונים ואחרונים ותשלט עיניהם בכלם בעיון יפה יפה, ולא יסמכו על הכלל העולה, כי יש פתח טועה, ולא יטעו לרשם הפך ממה שכתוב בספר, כאשר נמצא לפעמים באלו הקצורים, ולכן אמדו שאין ראוי לסמך על הקצורים להקל או להוציא ממון מיד המחזק עד שילמד חפוש מחפוש ועד שיראה הדין בשרשו. ושמעתי אומרים, שאף על פי שהרב 'מעם לועז' עשה מלאכה גדולה וזכה וזכה את הרבים, לא היה רוח חכמים שבדורו נוחה הימנו על שכתב הלכות פסוקות, ורבים מעמי הארץ שאין יודעים לקרות אלא ספרו מקבלים דבריו כנתינתם מסיני ואין חוזרים לשאל פי חכם וסומכין עליו בין להקל בין להחמיר, ופעמים המצא ימצא איזה דין שנתחדשו כעת ספרים שחולקים על דבריו ומחמירים וכן ראיי להחמיר, ולכן יש להזהיר ללועזים שלא יסמכו על ספרי הלועזים להקל באין שאלת חכם, ודין להם שספרי הלועזים יעוררום לכנס לבית הספק כדי לשאל לחכם. (ויש את לבבי לכתב ספר אספת דינים בקצור, אך לא אכתב אלא מה הוא אסור, ולא אזכיר את המתר, למען לא תצא תקלה כזו) וגם ראוי לבעלי אספות שיעשו טובה שלמה ולא יכתבו על דין פלוני עין בספר פלוני, ולא עוד אלא שלפעמים יש שנצרך לו אותו הדין מאד ואותו הספר שצין אינו בנמצא בעירו, והרי זה דומה למי שמביאין אותו אל המעין ואין מניחים אותו לשתות מים, לכן יכתב גם כן מה שכתוב באותו ספר למען ינוח הקורא בו כי ימצא תאות לבו".

1. יששכר זבולין.
   1. **יששכר, זבולן**.
      1. חצי כסף, חצי שכר – אג"מ (יו"ד ח"ד סי' ל"ז).
      2. תורה כמו אבוקה – שפת אמת (ביו"ד כאן), הפלאה (הקדמה אות מ"ג).
      3. לאו דוקא חצי כסף – שו"ת רמ"א (סי' י' סוף יסוד ב').
      4. גם מצוה א"א למכור – טוב טעם ודעת (ח"א סי' רי"ז).
      5. מה הדין אם מפרנס אדם שלא ברי שעוסק בתורה – חיד"א (קדושת יו"ט עמ' פ"ב).
      6. **אל יבזבז יותר מחצי**.
         1. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' ל"ז סוף אות ד') – "וגם אין לו להוסיף וליתן לשכר יותר ממחצה, חדא כדי שלא יאמרו אינשי שלא אפשר להשיג שכר תורה אלא דווקא כשיתן להלומד תורה עוד יותר ממחצה שהוא דבר קשה ביותר וימנעו לגמרי מלעשות שותפות כזה עם לומדי תורה. ועוד דכיון דסגי במחצה לזכות במצוות לימוד התורה ושכרה, הרי איכא על היתרון מזה תקנתא דאושא דאל יבזבז לצדקה יותר מחומש. שלבזבז לשכר תורה יש למילף שלא יבזבז יותר ממחצה לזה. דכיוון דכבר ליכא עניין ההיתר דשותפות בתורה כישכר וזבולון ביותר ממחצה, איכא ממילא האיסור דתקנת אושא".
      7. **האם להמנע מהסכם כזה**.
         1. אין למנוע.
            1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק מ"ג הע' י"ב) – "שאין חשש שיגרע שכרו של היששכר, ואין לימנע מהסכם כזה".
            2. הגרח"ק שליט"א (שערי שיח עמ' קל"ב תשובה ש"כ) – "שאלה: (סי' רמו ס"א) האם טוב לקיים בזמננו עסקת יששכר וזבולון עם עמלי תורה, [כיון שחוששני שאפסיד עי"ז חלק משכר ת"ת שלי]. תשובה: אין להמנע".
            3. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) - לשונו מובא לקמן.
      8. מראי מקומות – אמת ליעקב (הע' ק"כ), הגראי"ל שטיינמן זצ"ל (שפתי איל ענינים שונים אות א').
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק מ"ג אות י"ב) – "עצם התקנה של 'יששכר וזבולון' היא, שרק אם היששכר לא היה לומד לולי ההסכם, ובזכות ההסכם הוא לומד, אז הוי 'יששכר וזבולון'. אולם אם רק מתחזק בלימוד בזכות הזבולון, אין זה יששכר וזבולון אלא הוא רק 'תמכין דאורייתא'. אלא שאף בזה שרק מתחזק בלימוד, אפשר לכתוב בהסכם שבניהם שזה 'יששכר וזבולון'. ולכן, עשיר המציע ללומד שיחזיקו ויתחלקו בשכר הלימוד, מאחר והת"ח היה לומד גם בלי ההסכם אין זה 'יששכר וזבולון', אלא זו היא צדקה בעלמא. ד'יששכר וזבולון' נסוב על מקרה שבו למשל נתון ת"ח בלחצים כספיים גדולים עקב נישואי ילדיו וכדומה, ומשום כך אין באפשרותו לשבת וללמוד, כי הוא מתרוצץ מגמ"ח לגמ"ח, ובא אליו הזבולון ומציע לו תמיכה כספית כדי שיוכל ללמוד במנוחה, זה 'יששכר וזבולון'".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק מ"ג אות י"ג) – "הנוסח ליששכר וזבולון הוא כך: הסכם הנעשה בין.. לבין.. הראשון יתן סך.. כל חודש במשך.. מיום.. לר'.. למען יוכל לעסוק בתורה, וכל לימודו בעזרת התמיכה הנ"ל, שכרו הבלעדית בהחזקת התורה (לראשון) באופן המבואר בספר אש דת פרשת וילך למוהר"ח אלפאנדרי (מובא ביו"ד סי' רמו בהגהות הגאון רעק"א), כשמעון אחי עזריה".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק מ"ג אות י"ד) – "זבולון צריך לשלם מס, ואין לו הסגולות של נטירותא כמו ליששכר".

* + - 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) - לכבוד מו"ר שליט"א

An offer to create a יששכר זבולון partnership was suggested. However, I'm not clear as to what is involved halachically and hashkafically.

1) Is יששכר זבולון only when the supporter gives half of his earnings and the learner gives half of his שכר?

2) If it is not limited to the above, how does it work if the supporter earns $20,000 a month and gives the learner $1,000 to help him finish covering his living expenses of $4,000 a month? Does he get a ¼ of his שכר or only a 20th of the שכר? (The same question could be asked if he foots the entire bill of $4,000 a month).

3) In the above case, unless a person has simply no way to learn unless he takes the $1,000, who in their right mind would, for a few dollars, sell themselves short in the next world and give away a sizable portion of his עולם הבא?

4) Can יששכר זבולון be done on a monthly basis? If not, what is the shortest amount of time that one can have this partnership? Can one back out of the relationship in the middle?

5) If the above is not true, and one does not actually give up from his עולם הבא, then what is the difference between יששכר זבולון and any other financial aid that one gives to help out someone learning?

6) Someone who is short on money but not suffering terribly (if his kollel checks would come in on time he would b'ezras Hashem be alright), would Rebbi suggest that he be מסכים to a יששכר זבולון relationship? If so, for how much money? Enough to get through the month without the kollel checks or enough that his wife shouldn't have to work at all (obviously only if there is such a financial possibility from the supporter's side).

Thank you very very much for your time and answers,

R' Y. Berkovits wrote:

1. Ideally, but we don’t do that anymore. What’s noheg today is calculating the amount Yissachar needs to live on, not Zevulin’s income.

2. If he pays for the full $4,000 monthly, he gets half the schar. For $1,000 monthly would be an eighth.

3. They say b’shem the Goan that you won’t lose out in the end. True you’re giving away half, however enabling someone to get shcar limud hatorah is תורת חסד, and that zechus is ממלא whatever you gave away.

4. Usually done for a year. If less, it’s a shtar, you can do whatever you want.

5. You are giving up. Just what you’re getting in return makes up for it.

6. True, a Yissachar Zevulin is not made for luxuries. However in determining “needs”, besides for physical needs you have to take into account your wife’s and kids emotional needs too. We wouldn’t call it a luxury if you’d want to better your situation from being more than just “not suffering terribly”.

You can’t lose if you do what’s right.

* 1. **ישיג מחזיק-התורה גם ידיעות של תורה**.
     1. פסחים (דף נג:) – "דאמר רבי יוחנן: כל המטיל מלאי לכיס תלמידי חכמים **זוכה ויושב בישיבה של מעלה**, שנאמר כי בצל החכמה בצל הכסף".
     2. ילקוט ראובני (פר' ראה ד"ה מי) – "מי שנותן בחייו ללומדי תורה וגומל חסד עמהם אע"פ שהוא ע"ה כשמת לומדים אותו".
     3. חפץ חיים (שמירת הלשון שער התורה סוף פרק ו') – "וְדַע עוֹד, שֶׁנִּמְצָא בַּסְּפָרִים הַקְּדוֹשִׁים, שֶׁהָאָדָם הַמַּחֲזִיק לוֹמְדֵי תּוֹרָה, אַף עַל פִּי שֶׁהָיָה עַם הָאָרֶץ בָּעוֹלָם הַזֶּה, **זוֹכֶה שֶׁלֶּעָתִיד יֵדַע גַּם הוּא אֶת הַתּוֹרָה**. וּבֶאֱמֶת דָּבָר פָּשׁוּט הוּא, כֵּיוָן שֶׁיֵּשׁ לוֹ חֵלֶקּ בְּעֶצֶם שְׂכַר תּוֹרָתוֹ, וְיָדוּעַ דְהַתַּעֲנוּגִים הַגְּדוֹלִים שֶׁבְּגַן עֵדֶן מִתְהַוִּים מֵעֶצֶם רוּחָנִיּוּת הַתּוֹרָה, מִמֵּילָא צָרִיךְ לֵידַע אֶת הַתּוֹרָה. וְאִם כֵּן יַחְשֹׁב כָּל אָדָם בְּעַצְמוֹ, אֵיךְ שֶׁצָּרִיךְ לְהַחֲזִיק לוֹמְדֵי הַתּוֹרָה, דַּהֲלֹא בָּעוֹלָם הַזֶּה, אִם הָיוּ אוֹמְרִין לָאָדָם שֶׁאֵינֶנּוּ בֶּן תּוֹרָה (אוֹ אֲפִלּוּ אִם הוּא לַמְדָּן, אַךְ הַמַּסֶּכֶת שֶׁחֲבֵרוֹ הַתַּלְמִיד חָכָם הֶעָנִי לוֹמֵד עַתָּה, הוּא לֹא לָמַד אוֹתָהּ עֲדַיִן): כַּמָּה הָיִיתָ רוֹצֶה לִתֵּן, עֲבוּר שֶׁתִּהְיֶה בָּקִי בְּעַל פֶּה בְּמַסֶּכֶת פְּלוֹנִית וּפְלוֹנִית, אוֹ בְּיוֹרֶה דֵּעָה אוֹ בְּחֹשֶן מִשְׁפָּט? בְּוַדַּאי הָיָה מֵשִׁיב: אֶתֵּן כָּל מַה שֶּׁיִּהְיֶה בִּיכָלְתִּי, אֲפִלּוּ בְּעַד פֶּרֶק אֶחָד, וְכָל שֶׁכֵּן עֲבוּר מַסֶּכֶת שְׁלֵמָה. וְזֶה אֲפִלּוּ בָּעוֹלָם הַזּה, שֶׁאֵין אָנוּ מַכִּירִין אֶת גֹּדֶל קְדֻשַׁת הַתּוֹרָה וְגֹדֶל עֶרְכָּהּ, וְכָל שֶׁכֵּן בָּעוֹלָם הַבָּא, שֶׁשָּׁם יִרְאֶה כָּל אֶחָד בָּעַיִן אֶת גֹּדֶל קְדֻשַׁת הַתּוֹרָה וְיַשִּׂיג אֶת רוּם עֶרְכָּהּ. וְכַיָּדוּעַ מִמַּה דְּאִיתָא בַּזֹּהַר הַקָדוֹשׁ, דְּמַאן דְּיָרֵית מַסֶּכֶת חֲדָא יָרֵית עָלְמָא חֲדָא {מי שיורש (שקונה) מסכת אחת יורש (קונה) עולם אחד}. אֵיךְ יִשְׂמַח אַחַר כָּךְ בְּחֵלֶק הַתּוֹרָה, שֶׁיִּמְצָא מְזֻמָּן לְפָנָיו, אֲשֶׁר לֹא עָמַל בּוֹ בָּעוֹלָם הַזֶּה, וְרַק בְּעַד הַמְּעַט שֶׁהִפְרִישׁ מֵעֲמָלוֹ בְּעוֹדוֹ בְּחַיָּיו. וְכַאֲשֶׁר יִתְבּוֹנֵן הָאָדָם תָּמִיד בְּזֶה בְּעוֹדוֹ בְּחַיָּיו, יָרוּץ אַחַר בַּעֲלֵי תּוֹרָה וְיִרְצֶה לְהִתְדַּבֵּק בָּהֶם וּלְהַחֲזִיק אוֹתָם, הַרְבֵּה יוֹתֵר מִמַּה שֶּׁאָדָם רָץ אַחַר שֻׁתָּף אֶחָד לְהִשְׁתַּתֵּף עִמּוֹ בְּעִנְיְנֵי הָעוֹלָם הַזֶּה".

החפץ חיים חייו ופעלו (ח"ב פרק ס"ב) – "שוב אומרים חז"ל: 'כל המטיל מלאי לכיס של תלמידי חכמים זוכה ויושב בישיבה של מעלה שנאמר כי בצל החכמה בצל הכסף' (פסחים נ"ג). מכאן שבעולם העליון **ישיג מחזיק-התורה גם ידיעות של תורה**, שאלמלא כן, מה זכות היא לו לשבת יחד עם לומד התורה בישיבה של מעלה. משהוא נשאר חסר דעת הרי אין בכך כל שכר בשבילו, אלא עינוי או שמא עונש. משיושב אדם רגיל בצדם של למדנים גדולים שעה שהם מתפלפלים בתורה והוא נבצר ממנו להשתתף בויכוח וכמוהו כאלם לא יפתח פיו, הרי אין לך צער ובזיון גדולים מאלה, אף משאינו יושב כך אלא שעה קלה בלבד. קל וחומר בעולם הנצחי, לשבת לצדם של תלמידי חכמים ולבלי להבין דבר - הרי זה גורם סבלות בל יתוארו. כך מוצאים אנו בגמרא, שמשה רבנו התפלל על יהודה שיבין בעולם הבא 'מאי דקאמרי רבנן'".

* + 1. בסוף ספר בניהו (סיום התלמוד/סוף עוקצין ) – ''דאמרו רז''ל בצל החכמה בצל הכסף, שהעשיר המחזיק ביד ת''ח יש לו חלק בתורה שלומד הת''ח וכו' אַל יאמר אדם למה (מילת '**למה'**חסר בדפוסים) אתן מאתים זהובים לאדם אחד, יותר טוב לי לחלק לאלף נפשות עניים, דזה אינו דיש אלף מדרגות מעלות למצוות 'המחזיק' של מצות 'הצדקה', כאשר האריך בזה וכו'.
    2. משנת רב אהרן (ח"א עמ' מ"ח אות ה') – "וכל זה שפירשנו בלומדי תורה כן הוא גם במחזיקי תורה, וכתיב (דברים ל"ג, י"ח): שמח זבולון בצאתך ויששכר באהליך, ואמרו שם בספרי: בצאתך - בצאתך מן העולם, והנה הגר"א פירש דשמחה היא השגה מחודשת, וא"כ המחזיק תורה בבואו לעולם האמת, **זוכה להשגות מחודשות ועולמות חדשים בתורה**, וזהו: שמח זבולון בצאתך - בצאתך מן העולם, והיינו - כשיששכר באהלך".
    3. אמת ליעקב (פר' וזאת הברכה פרק ל"ג פסוק י"ח) – "ולזבולן אמר שמח זבולן בצאתך ויששכר באהליך. פירש"י: זבולן ויששכר עשו שותפות זבולן לחוף ימים ישכון ויוצא לפרקמטיא בספינות ומשתכר ונותן לתוך פיו של יששכר והם יושבים ועוסקים בתורה וכו'. והנה בעל כרחנו אנו צריכים לומר **שלעתיד לבוא תהיה ידיעתו של זבולן בתורה שוה לידיעתו של יששכר**, דהלא היששכר והזבולן יושבים במחיצה אחת בישיבה של מעלה, וא"כ איך ישב שם זבולן ויפלפל בתורה עם כל גדולי הדורות בעוד שהוא אין לו מושג כלל בתורה, וכי לזה שכר יקרא. ובהכרח שחלקו בשותפות היא שיקבל ג"כ את הידיעות בתורה של היששכר. אבל צריך לבאר האיך באמת תהיה לו ידיעה זו, והלא למעשה הוא לא למד כל ימיו, ואפילו אי נימא שמלמדים לו את כל התורה כשעולה לישיבה של מעלה, אבל הלא אין התורה נקנית לאדם אלא ע"י חיים שלמים של עמל ויגיעה, ויששכר עצמו הוצרך לחזור על תלמודו מאה ואחת פעמים עד שהוברר לו הענין כל צרכו, ואיך יזכה זבולן לזה על ידי לימוד חד פעמי. והנראה בזה על פי מה דאיתא במסכת נדה [דף ל' ע"ב] שמלמדין את כל התורה כולה לאדם בזמן שהוא עובר וכשיוצא לאויר העולם בא מלאך וסוטרו על פיו ומשכחו כל התורה כולה עיי"ש. וביאור הענין הוא, דבאמת היה אפשר לכל אדם ללמוד את התורה כולה בלא עמל ויגיעה, אבל מכיון דאדם לעמל יולד ואין התורה מתקיימת אלא במי שממית עצמו עליה [ברכות ס"ג ע"ב] אז משכיחין ממנו את כל התורה שקיבל בלי שנתייגע, ועכשיו כשנולד מתחיל הוא בעבודת חייו, והיינו שהוא צריך לעמול בכוחות עצמו כדי לקנות שוב את התורה שנשכחה ממנו. ולפ"ז נפתח לנו פתח להבין ענין הזבולון, שמכיון שהוא התייגע כל ימיו לפרנס את יששכר בשביל שיוכל לעמול בתורה, א"כ **הוא קיים את חיוב היגיעה המוטלת על האדם** וא"כ כשעולה לישיבה של מעלה אז חוזרת התורה שלמד בימי עוברו ונעשית שלו, וא"כ אין הפשט שהוא קונה את ידיעת התורה בלא עמל, אלא שהעמל שלו מתרכז בפרנסת יששכר, והלימוד עצמו כבר נעשה ע"י המלאך בזמן עיבורו ודו"ק".
    4. מראי מקומות – מסילות באגדה (ח"א מאמר כ"ב עמ' רס"ב).

1. ילמוד אדם תורה, ישא אשה - סעיף ב'.
   1. **מקור**.
      1. קידושין (דף כט:) – "ת"ר: ללמוד תורה ולישא אשה - ילמוד תורה ואח"כ ישא אשה, ואם א"א לו בלא אשה - ישא אשה ואח"כ ילמוד תורה. אמר רב יהודה אמר שמואל, הלכה: נושא אשה ואח"כ ילמוד תורה. ר' יוחנן אמר: ריחיים בצוארו ויעסוק בתורה. ולא פליגי: הא לן, והא להו".
         1. רש"י (שם ד"ה הא, ד"ה להו) – "הא לן הא להו. בני בבל היו הולכין וגורסין משניות התנאים בא"י ומתוך שלומדים חוץ למקומם אין צרכי הבית מוטלים עליו נושא אשה דהוה בלא הרהור ואח"כ הולך ולומד תורה: להו. לבני א"י הלומדים במקומם אם נושא אשה יהו צרכי הבית מוטלין עליו ויבטלוהו".
   2. יבמות (דף סב:) – "כל אדם שאין לו אשה שרוי בלא ... במערבא אמרי: בלא תורה ... בלא תורה דכתיב: האם אין עזרתי בי ותושיה נדחה ממני".
      1. רש"י (יבמות דף סב: ד"ה האם) – "האם אין עזרתי בי. אשתי דכתיב (בראשית ב) עזר כנגדו מיד תושיה נדחה ממני שצריך לעסוק בצרכי ביתו ותלמודו משתכח".
      2. **סתירה** בין קידושין (דף כט: רש"י ד"ה להו), ליבמות (דף סב: במערבא וכו') – קובץ קול התורה (ח"נ בסוף דף ל'), אלומת יוסף (ביבמות דף סב:).
   3. מראי מקומות – אג"מ (אה"ע ח"א סי' א'), משנה הלכות (ח"ז סי' רכ"ה), ציץ אליעזר (ח"ד סי' ט"ז פרק ב'), שבט הלוי (ח"ג סי' קע"ג).
2. איסור לשכוח - סעיף ג'.
   1. **אוכלים דברים שקשה לשכחה**.
      1. עי' סי' קט"ז, לשיטות ומראי מקומות.
   2. **בזמן הזה**.
      1. מחמיר.
         1. גר"ז (הל' ת"ת פרק ב' סעי' ד') – "וגם עכשיו שנכתבה תורה שבע"פ ויוכל לעיין בספרים מה ששכח אין זה מועיל כלום כי מיד ששכח עובר בלאו קודם שיעיין כמו בימיהם שעובר בלאו בשעה ששוכח אף שאח"כ יחזור וישאל מרבו וילמדנו מה ששכח ועוד שמצות התורה לא תשתנה בשינוי הדורות ולא יחליף ולא ימיר דתו לעולמים".
      2. מיקל.
         1. כתר ראש (אות ס"ז) – "בענין שוכח דבר אחד ממשנתו, זה קאי על הראשונים שלמדו בעל פה".
            1. מראי מקומות – גרי"ז (פר' ואתחנן), פחד יצחק (שבועות מאמר ל"ח אות ג').
   3. מראי מקומות – בתורתו יהגה (ח"א פרק י').
      1. גר"ז (הל' ת"ת פרק ב' סעי' י') – "ואף שישכח הכל **הרי לעתיד לבוא יזכירוהו** כל לימודו ששכח מחמת אנסו שאי אפשר לו לחזור כל כך שלא ישכח לימוד זה שלומד רק שעה קטנה בכל יום כי שאר היום והלילה צריך לו לחזור על לימוד המביא לידי מעשה והשוכח מחמת אונס אינו עובר".
3. ספרים חיצונים - סעיף ד'.
   1. עי' או"ח סי' ש"ז סעי' ט"ז, לשיטות ומראי מקומות.
4. אשה שלמדה תורה - סעיף ו'.

**דור המלקטים** - Halachically speaking (שנה י"ד מספר ג', שנה י"ד מספר י"א).

* 1. **מקור**.
     1. משנה (סוטה דף כ.) – "אומר בן עזאי: חייב אדם ללמד את בתו תורה, שאם תשתה תדע שהזכות תולה לה. ר"א אומר: כל המלמד בתו תורה (כאילו) לומדה תפלות".
        1. גמרא (סוטה ריש דף כא:) – "ר' אליעזר אומר: כל המלמד את בתו תורה מלמדה תיפלות. תיפלות ס"ד. אלא אימא: כאילו למדה תיפלות. א"ר אבהו: מ"ט דר"א. דכתיב: אני חכמה שכנתי ערמה, כיון שנכנסה חכמה באדם נכנסה עמו ערמומית. ורבנן, האי אני חכמה מאי עבדי ליה. מיבעי ליה לכדרבי יוסי בר' חנינא, דא"ר יוסי בר' חנינא: אין דברי תורה מתקיימין אלא במי שמעמיד עצמו ערום עליהן, שנאמר: אני חכמה שכנתי ערמה".
  2. **משניות**.
     1. אין ללמד, חוץ מפרקי אבות.
        1. אג"מ (יו"ד ח"ג סוף סי' פ"ז) – "הנה בדבר שנמצאו בתי ספר לילדות ולנערות שנקראו בשם בית יעקב וכדומה שרוצים ההנהלה והמורים ללמוד עמהן משניות, הנה הרמב"ם פ"א מהלכות ת"ת הי"ג פסק כר"א בסוטה דף כ' ע"א שאין ללמד לבנות תורה אך הוא מחלק שכאילו מלמדה תפלות הוא בתורה שבע"פ ובתורה שבכתב אינו כמלמד תפלות אך שלכתחלה גם זה אין ללמד, עכ"פ משניות שהוא תורה שבע"פ צוו חכמים שלא ילמדום והוא כאילו למדום תפלות, ולכן צריך למונעם מזה ורק פרקי אבות משום שהוא עניני מוסר והנהגות טובות יש ללמדם בהסבר לעוררן לאהבת תורה ולמדות טובות, אבל לא שאר המסכתות".
        2. קהלות יעקב (דרך שיחה ח"א עמ' תפ"ה) – "אמר הרב, כי לאחר פטירת אמו ע"ה, אמר אביו מרן זצ"ל לבנותיו שילמדו לעילוי נשמתה משניות 'מסכת אבות', שזה מותר להן ללמוד".
  3. **פירוש התורה, כמו רמב"ן וכדו'**.
     1. מחמיר.
        1. אג"מ (רשומי אהרן ח"א יו"ד סי' רמ"ו אות א') – "אין ללמד נשים מדרש או פירוש הרמב"ן עה"ת, ונכלל באיסור לימוד תורה לבנות".
        2. שבט הלוי (ח"ו סי' ק"נ, עי' ח"ח סי' רי"א) – "ומזה דעדיין אין לנו היתר ללמוד עם הבנות תנ"ך עם המפרשים העמוקים כמו הרמב"ן וא"ע וכדומה וגם פרש"י עה"ת הלא מלא וגדוש דרשות חז"ל תורה שבע"פ שחז"ל רחקו אותם מזה אלא פשוטן של הענינים עם מוסרי חז"ל ודרשתם ומדרשים שהם נוגעים ליראת שמים מוסר צניעות או הלכות פסוקות להם, וידעתי שרוב בתי ספר לבנות בדורינו אין עומדים בזה ומפריזים על המידה ונגד ההלכה, וכבר אמרתי פעם למחנך הדגול הרבני צדיק במעשיו ר' אברהם יוסף ואלף זצללה"ה, כי התורה היא נצחית ואם אמרו כמלמדם תפלות כ"ה בכל הדורות, וגם אם מתירים זה משום עת לעשות ה' הפרו תורתיך כי לולא זה היו הבנות עוסקות בגרוע ממנו, מכ"מ מאן מפיס, וגם מי עמד במנין על זה ודבר פשוט שהריעותא של כאלו מלמדם תפלות תצמח בין מוקדם בין מאוחר, וד"ת וגזירתם לא ישתנה לעולם. וקשה להעמיד דת על תלו בענין זה ... הנה כמנהג שהעיד בעל עה"ש כ"ה המנהג מקדמת דנא בכל מקומות ישראל לפזוריהם כל זמן שלא נהגו בתי ספר ללמוד בנות גדולות וקטנות, אבל כיון שנהגו גאוני צדיקי הדורות בבתי ספר לבנות לפי מצב הדורות וראו תיקון גדול בזה, שוב קשה לעמוד ע"ז שלא ללמוד, גם מבפנים הספר דברים שמותר ללמוד, דהיינו א) פשוטי המקרא עם ביאור של פשט בתוספת מאמרי חז"ל הנוגעים לפשט מוסר צניעות והלכות נחוצות, אבל לא עמקות המקרא עם כל פרש"י ורמב"ן וכיו"ב חלק הדרוש הנוגע למסורת תורה שבע"פ, ב) תורה שבע"פ כמשניות וגמרא וכל הדומה לזה איסור גמור וכמלמדן תפלות".
     2. מיקל.
        1. אמת ליעקב (הע' קכ"ב) – "אלו שמלמדים פירושי התורה כמו רמב"ן, רד"ק ומלבי"ם לנשים היינו משום שכל אלו נאמרו בכדי לפרש את הפסוק, ואין זה נחשב כתורה שבע"פ אלא כפירוש תורה שבכתב".
  4. מראי מקומות – ר' אשר וואגשל ( ).
     1. ח"ח (לקוטי הלכות סוטה דף יא.) – "ונראה דכל זה דוקא בזמנים שלפנינו שכל אחד היה דר במקום אבותיו וקבלת האבות היה חזק מאוד אצל כל אחד ואחד להתנהג בדרך שדרכו אבותיו וכמאמר הכתוב שאל אביך ויגדך בזה היינו יכולים לומר שלא תלמוד תורה ותסמוך בהנהגה על אבותיה הישרים. אבל כעת בעו"ה שקבלת האבות נתרופף מאוד מאוד וגם מצוי שאינו דר במקום אבותיו כלל ובפרט אותן שמרגילין עצמן ללמוד כתב ולשון העמים בודאי מצוה רבה ללמדם חומש וגם נביאים וכתובים ומוסרי חז"ל כגון מסכת אבות וספר מנורת המאור וכדומה כדי שיתאמת אצלם ענין אמונתינו הקדושה דאל"ה עלול שיסורו לגמרי מדרך ד' ויעברו על כל יסודי הדת ח"ו".
     2. ***הגרח"ק שליט"א (ידיעות השבת אות ל"ב) – "בספר מעשה איש הביא בשם כתר"ה שהחזו"א אמר שמה שאין ללמד לאשה תורה אינו על דבר ארעאי. אך לכאורה רואים בירושלמי שאסור דבסוטה פ"ג ה"ד (דף טז.) איתא מטרונה אחת שאלה את רבי לעזר מפני מה חט אחד במעשה העגל והן מתים בה שלש מיתות. אמר לה אין חכמתה של אשה אלא בפילכה וכו' א"ל הורקנוס בנו בשביל שלא להשיבה דבר אחד מן התורה איבדת ממני שלש מאות כור וכו' א"ל ישרפו דברי תורה ואל ימסרו לנשים. וכ' קרבן העדה דס"ל לר"א אסור ללמד בתו תורה. רואים שאף דהוי רק דבר אחד ורק תשובה על שאלה נמי אסור. תשובה: כנראה ללמדה פלפול וקושיות ותירוצים יש קפידא אבל לא ללמדה סוגיא בפשיטותה וכ"כ הט"ז ביו"ד סי' רמ"ו סק"ד".***
     3. תשובות והנהגות (ח"ה סוף סי' ס"ח) – "דאף דאמרו חז"ל כל המלמד בתו תורה כאילו מלמדה תפלות, אבל עכשיו בדורינו שבעו"ה שהמצב שונה שהרחוב עם עיתונים ספרים ושיחת חברים וכדומה, אז מצד המ"ע דהודעת מעמד הר סיני שיסודה ללמד לבנותיו ירא"ש, מחוייבין ללמד הבנות תורה כדי שיגיעו לאהבת תורה ויראת שמים, והיא חובת השעה לנו לדורינו בעיקבתא דמשיחא, וכך זכינו ב"ה שרבות הן הבנות שמשתוקקות ומתפללות להינשא עם בני תורה דוקא, ואשרי חלקם בזה ובבא".

1. תלמיד שאינו הגון - סעיף ז'.
   1. מראי מקומות – תקנת השבים (סי' נ"ג).
2. רב שאינו הולך בדרך טובה - סעיף ח'.
   1. **הלומד מגושי, או דז'אסטרא** (Jastrow).
      1. עי' סי' קע"ט סעי' י"ט, לשיטות ומראי מקומות.
   2. מראי מקומות – תקנת השבים (סי' נ"ב).
3. אין משיחין בבית המדרש - סעיף י"ז.
   1. **מי שנתעטש, האם אומרים לו "רפואה" בבית מדרש**.
      1. ברכות (דף נג.) – "תניא נמי הכי: של בית רבן גמליאל לא היו אומרים מרפא בבית המדרש מפני בטול בית המדרש".
         1. הו"ד בראשונים – רמב"ם (הל' ת"ת פרק ד' הל' ט'), טור (סעי' י"ז), אורחות חיים (ח"א הל' ת"ת אות י"ט).
      2. **בזמן הזה**.
         1. מחמיר.
            1. מחבר (יו"ד סי' רמ"ו סעי' י"ז) – "אין משיחין בבית המדרש אלא בדברי תורה. אפילו מי שנתעטש, אין אומרים לו: רפואה, בבית המדרש".
            2. לבוש (יו"ד סי' רמ"ו סעי' י"ז) – "אין משיחין בבית המדרש אלא בדברי תורה, ואפילו מי שנתעטש אין אומרים לו רפואה בבית המדרש, וכל שכן שאר דברים שאין לדבר".
            3. ט"ז (יו"ד סי' רמ"ו ס"ק ו') – "אין אומרים לו רפואה כו'. כתוב בפרישה ואפשר שזהו דוקא בימיהם שלא ראו מספריהם לחוץ כ"ש שלא היו משיחים אבל עכשיו דבלאו הכי אין נזהרין אומרים רפואה עכ"ל ולא היה לו לכתוב דבר זה לבדות קולא מלבו דאף דמצינו בא"ח סימן (פ') [ע'] סברא כזו לענין חתן שקורא ק"ש עכשיו כיון שגם שאר בני אדם אינם מכונים היינו משום שנמשך מזה דבר טוב שיקרא ק"ש מה שאין כן כאן שימשך מזה דבר מגונה שהשומע סבר מדהותרה עכשיו לומר רפואה הותרה הרצועה וישיח גם כן שיחה בטלה וכבר אנו מוזהרין בזה בעונש גחלי רתמים ח"ו ע"כ אין להשגיח בזה להקל ואדרבה יהיה הרב מזהיר ע"ז וילמדו ק"ו לאיסור שיחה בטילה והמרבה בכבוד התורה ה"ז מכובד ומשובח".
            4. הו"ד באה"ט (יו"ד סי' רמ"ו ס"ק ט').
            5. עטרת זקנים (או"ח סי' קנ"א ס"ק ב') – "המתעטש. בבית הכנסת אין אומרים לו רפואה (מיימוני תלמוד תורה ד, ט)".

מראי מקומות – א"ר (או"ח סי' קנ"א ס"ק א').

* + - * 1. ראש יוסף (ברכות דף נג.) – "והכין הלכתא אף על גב דמרפא ל"א בביה"מ (עיין י"ד רט"ו בט"ז)".
        2. גר"ז (הל' ת"ת פרק ד' הל' י"א).
        3. ליקוטי מהרי"ח (ברכת רפואה עמ' תר"ב).
      1. מיקל.
         1. עי' פרישה (יו"ד סי' רמ"ו ס"ק ל"ו) – "אין אומרים לו רפואה בבית המדרש וכו'. ואפשר דזהו דוקא בימיהם שלא ראו מספריהם לחוץ כל שכן שלא היו משיחין אבל עכשיו דבלאו הכי לא נזהרין אומרים רפואה וק"ל".
         2. עי' ש"ך (יו"ד סי' רמ"ו ס"ק ט"ז) – "הפרישה".
         3. ערה"ש (יו"ד סי' רמ"ו סעי' ל"ג) – "ואפילו מי שנתעטש אין אומרים לו אסותא מפני ביטול תורה וכתבו דעכשיו אומרים אסותא [שם סקט"ז]".
      2. מראי מקומות.
         1. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע או"ח סי' קנ"א סעי' י"ג) – "ויש אומרים שבזמן הזה שאין נזהרים כל כך בשיחה בבית המדרש אומרים רפואה (לחיים טובים) בבית המדרש. ונכון להחמיר באמצע הלימוד. אבל שלא בשעת הלימוד אפשר לסמוך על הסברא הנז' לומר חיים טובים בבית הכנסת למי שנתעטש".
    1. מראי מקומות.
       1. הגרח"ק שליט"א (קו' עזרת אליעזר פר' ויחי, עמ' קס"ה) – "שאלה: הגמ' בדף נג' ע"א אומרת של בית רבן גמליאל לא היו אומרים מרפא בבית המדרש מפני ביטול בית המדרש. והכוונה כשאחד התעטש לא אמרו אסותא וצ"ב, וכי כל הבית מדרש צריך לומר אסותא, לא די באחד שיאמר כן, א"כ איזה ביטול בית המדרש יש. תשובה: נהגו כולם".

הגרח"ק שליט"א (קו' עזרת אליעזר פר' ויחי, עמ' קס"ה) – "שאלה: עוד יש לעיין באופן ששניים למדו חברותא ואחד התעטש, האם בכה"ג לפי בית רבן גמליאל יכל חבירו באמצע הלימוד לומר אסותא כי אין כאן ביטול בית המדרש שהרי רק חבירו שמע. תשובה: מי ששמע אומרים...".

הגרח"ק שליט"א (קו' עזרת אליעזר פר' ויחי, עמ' קס"ה) – "שאלה: הגמ' בדף נג' ע"א אומרת תניא נמי הכי של בית רבן גמליאל לא היו אומרים מרפא בבית המדרש הגם שיש בזה מצוה מפני ביטול בית המדרש. האם מכאן אפשר לומר שאין ראוי לבוא לאסוף כספים לצדקה באמצע הסדר בישיבות או בכוללים מפני ביטול בית המדרש כשמסתובבים בין האנשים שלומדים. תשובה: מזכה אותם במצוה גדולה".

1. חשיבות התורה - סעיף י"ח.
   1. מחבר (סעי' י"ח) – "**ת"ת שקול כנגד כל המצות**".
      1. כל תיבה ותיבה – גר"א (ריש פאה ד"ה ותלמוד, "... **דבכל תיבה ותיבה** שלמד בה הוא מצוה בפ"ע"), מ"ב (הקדמה לס' מ"ב, חפץ חיים עשה י"ב ד"ה וכן, תורת הבית פרק ב').
         1. ח"ח (תורת הבית פרק ב') – "ראיתי בכיון על מורה שעות שבשיעור מינוט אחד יכול לאמר **מאתים תיבות**".
            1. **מי שלומד שעה** (60\*200\*613) מקבל 7,356,000 מצוות!
   2. חפץ חיים (פתיחה להלכות לשון הרע עשין י"ב) – "**וְאֵין קֵץ לִשְׂכַר מִצְוַת עֲשֵׂה זוֹ**, שֶׁהִיא שְׁקוּלָה כְּנֶגֶד כָּל הַמִּצְוֹת, כְּמוֹ שֶׁמְּפֹרָשׁ בְּמִשְׁנָה דְּפֵאָה (פֶּרֶק א' מִשְׁנָה א') וּבִירוּשַׁלְמִי פֶּרֶק א' דְּפֵאָה (הֲלָכָה א'), שֶׁכָּל הַמִּצְוֹת אֵינָן שָׁווֹת לְדִבּוּר אֶחָד מִן הַתּוֹרָה".
   3. חפץ חיים (מאמר תורת הבית פרק ה') – "אם היה מזדמן לאדם להציל נפש מישראל מלטבוע בנהר, כמה שמח שמחה גדולה, וכל ימי חייו היה זוכר אותו היום ואותה השעה שזכה להציל נפש מישראל ממות. ואשר אמנם כן הוא באמת שאין לגדלת המצוה, כמו שאמרו חז"ל שהמקים נפש אחת מישראל כאלו קים עולם מלא. וכל שכן אם היה מזדמן לו להציל כמה נפשות, היה שמחתו רב מאד. ולהיפך, חס ושלום, אם היה בכוחו להציל נפש מישראל ממות ובעצלות הניח לטבע אותו בנהר או לשרף באש, אין לשער גודל צערו לנצח כשיזכור שבעצלותו נאבדו נפשות. ועתה, אחי, ראה נא מה שאמרו חז"ל במגילה (דף טז.) **גדול תלמוד תורה מהצלת נפשות**, והביאו ראיה על זה מקרא. ובאורו - דאף שלמען הציל נפשות בודאי אנו מחיבין לבטל מתלמוד תורה, ואף בשביל מצוה אחרת קטנה ורק שאי אפשר לעשות על ידי אחרים, כי כן הוא רצון השם יתברך, שתכלית תורה הוא קיומה, ולכן רצונו יתברך שאם יגיע לו איזה מצוה שאי אפשר לעשות על ידי אחרים יבטל תורתו בשביל קיומה. אבל באפשר המצוה לעשות על ידי אחרים, גדולה היא התורה מכל המצוות. ואף בענין פקוח נפשות, אם נזדמן לאחד להציל נפשות ולהשני לא נזדמן זה רק עסק לו בתורה, וישאלו אותנו: מי הפעיל יותר? לכאורה הכל משיבין, כי המציל נפשות הגדיל לעשות, אבל חז"ל גלו לנו שאף שגדול מצותה של פקוח-נפש מאד, אבל זה שלא נזדמן לו מצוה זו ורק עסק בתורה באותו הזמן לא נופל ממנו, ואדרבה הוא הגדיל לעשות, **שגדול תלמוד תורה מהצלת נפשות**".
2. קדימות של סדר לימוד התורה - ביטול ת"ת מצד האיכות, ולא הכמות.
   1. משנה (שבת דף קטו.) – "אף על פי שכתובים בכל לשון טעונים גניזה. ומפני מה אין קורין בהם, **מפני ביטול בית המדרש**".
      1. רש"י (שבת דף קטו. ד"ה בין) – "ורבינו הלוי אמר: דאפילו יחידים אין קורין בהן, כדקתני טעמא משום ביטול בית המדרש, דמשכי לבא, ובשבת היו דורשין דרשה לבעלי בתים שעסוקין במלאכה כל ימות החול, ובתוך הדרשה היו מורין להן הלכות איסור והיתר, וטוב להן לשמוע מלקרות בכתובים".
      2. בית אפרים (או"ח סי' ס"ז, סי' ס"ח ד"ה ומעתה) – "ומעתה הדבר פשוט שאין מקום לקושית כ"ת כלל דודאי מגילה לא עדיפה מק"ש והמבטל מלימוד משנה והתלמוד לקרות בנביאים וכתובים בכלל ביטול ת"ת הוא ומכ"ש קריאת מגילה אי לאו משום חביבות מצוה בשעתא ופרסומי ניסא וזהו שאמרו של בית רבי שהם היו לומדים משנה וגמ' ותורתם אומנתם ואפילו לתפלה ולשאר מצות דרבנן א"צ להפסיק ומכ"ש שאין להם להפסיק לקרות במקרא ואפ"ה היו מבטלין לשמוע מקרא מגילה שכך קיימו וקיבלו עליהם עפ"י מרדכי ואסתר שאמרו ברוה"ק להפסיק אפילו מעבודה וק"ו מת"ת וכן בירושלמי פ"ב דמגילה מכאן לבית הוועד שיהא בטל ובית הוועד הוא מקום שהישיבה קבוע שם כדאיתא בר"ה וכמה דוכתי ונראה דאפילו בלימוד נביאים וכתובים בדרשות המקראות הוי ביטול לגבי לימוד משנה וגמרא ומכ"ש בקריאה בעלמא ומשנה מפורשת בפ' כל כתבי שאין קורין בכתובים בשבת מפני ביטול בית המדרש ופרש"י שם לפי שבתוך הדרש היו מורים להם הל' איסור והיתר וטוב להם לשמוע מלקרות בכתובים ואמרינן התם דף קט"ז ע"ב אע"פ שאמרו אין קורין בהם אבל שונין בהם ודורשין בהם אלמא **דבקריאה בעלמא ודאי ביטול בית המדרש הוא**".
         1. מראי מקומות – אבני נזר (או"ח סי' תקי"ז אות י', "ומה שכתב בספר בית אפרים ...").
   2. **עיקור לימוד התורה הוא כדי למביא לידי מעשה**.
      1. רמב"ם (פירוש המשניות פאה פרק א' משנה א', יד הל' ת"ת פרק ג' הלכה ג') – "ת"ת שקול כנגד הכל, כי בת"ת יזכה האדם לכל זה, כמו שביארנו בתחלת דברינו **שהתלמוד מביא לידי מעשה**".
         1. וכן טור (סעי' י"ח), ושאר ראשונים, ופוסקים.
      2. דרישה (ס"ק ב' ד"ה ורבינו), הו"ד בש"ך (ס"ק ה') – "שיש ללמוד **ספרי הפוסקים** דיני התורה כמו הרי"ף ומרדכי והרא"ש ודומיהן **דזהו שורש ועיקר לתורתנו** **ואינם יוצאים כלל בלימוד גמפ"ת** דהא דתנא דבי אליהו כו' כבר כתב רש"י שם השונה הלכות פירוש הלכות פסוקות ומ"ש ר"ת כאן ש"ס בבלי בלול כו' קאי אמש"כ לפני זה אלימוד ט' שעות ביום דכיון שיש לו פנאי גדול ילמוד בש"ס אבל הנך בעלי בתים שאינם לומדים רק ג' או ד' שעות לא ילמדו בש"ס לחוד כנ"ל".
      3. ח"א (הקדמה, הקדמה אחרונה, שם עולם ח"ב פרק ז') – "הרי שעיקר לימוד התורה הוא כדי לידע דיניה בפרטיהן ודקדוקיהן, ואמרו ז"ל (קידושין מ, ב) גדול הלימוד שמביא לידי מעשה ... וחלק הב' הוא שיהיה הלימוד על מנת לעשות הוא קודם לחלק הא', כי בזה מקיים שניהם. כי אם לא ילמוד, לא ידע מה לעשות. ועל זה אמרו, נמנו שהלמוד קודם, שהלמוד מביא לידי מעשה, רצה לומר שיודע מה לעשות. **ולכן הקדמונים** הרי"ף והרא"ש לא חיברו רק על מסכתות הנהוגות אצלנו והשמיטו הרבה דברים דלא שכיחי, והיינו לפי שראו שנתמעטו הלבבות, וקצרו לנו הדרך לפי השגתינו".
      4. גר"ז (הל' תלמוד תורה פרק ב' סעי' ט' - סעי' י"א, פרק ד' סעי' ג') – "היה לפניו עשיית מצוה ותלמוד תורה אם אפשר למצוה להעשות ע"י אחרים לא יפסיק תלמודו **ואפילו עוסק בקדשים וטהרות** שאין נוהגים עכשיו במעשה מכל מקום מצות עשה של תלמוד תורה מצד עצמה היא ג"כ גדולה משאר מצות **רק שאינה שקולה כנגד כל המצות כולן** אלא משום שהתלמוד מביא לידי מעשה כולן שבלעדו אי אפשר לקיימן כהלכתן".
         1. לכאורה המ"ב (הקדמה) לקמן חולק
      5. מ"ב (הקדמה) – "ושכר למוד התורה הוא גדול מאד מאד כמו שאחז"ל אלו דברים שאדם אוכל פירותיהם וכו' ות"ת כנגד כולם. וגם מתרבות להאדם מצות ע"י לימוד התורה כמעט אין שיעור כמו שהביא הגר"א ראיה בשנות אליהו מירושלמי דכל תיבה ותיבה שאדם לומד תורה הוא מ"ע בפני עצמה. והנה אף שלימוד התורה הוא שכל מה שהאדם לומד אפי' **בקדשים ובטהרות** הוא מקיים מ"ע דת"ת מ"מ **עיקר לימוד האדם צריך להיות בלימוד המביא לידי מעשה** וע"כ אחז"ל (ברכות ח) אוהב ה' שערי ציון מכל משכנות יעקב אוהב ה' שערים המצויינים בהלכה יותר מבתי כנסיות ובתי מדרשות שביעקב ועיין ביו"ד (סי' רמ"ו) בש"ך שם שהביא בשם הפרישה דצריך כל אדם ללמוד הלכות בכל יום כדי שהלימוד יביאנו לידי מעשה, וע"י לימוד ההלכות מובטח האדם לידי חיי עוה"ב אך שיזהר ללמוד בכל יום כדאיתא בגמרא תד"א כל השונה הלכות בכל יום כו' ואיתא במדרש שוח"ט בר קפרא אומר למד אדם תרי הלכות בצפרא ותרי ברמשא קיים בזה ובתורתו יהגה יומם ולילה. **והנה לפ"ז נראה בעליל דחלק או"ח הוא היותר מוקדם ללימוד לכל** אף שכל ד' חלקי שו"ע הם נצרכים למעשה מ"מ חלק זה הוא מוקדם לכל כי ידיעתו הוא הכרחי בכל יום מימי חייו לקיום התורה ובלעדו לא ירים איש הישראלי את ידו ואת רגלו".

חפץ חיים (שם עולם ח"ב שער התחזקות פרק ז') – "ידוע מה שכתבו הספרים שיש שני אופני למוד התורה, אחד במה שמקיים מצות תלמוד תורה, וזה מקיים בכל דבר שלומד, אפילו עוסק **בסדר טהרות** שאינו נוהג בזמנינו מקיים מצות תלמוד תורה. והשני, שמחויב ללמוד כדי לדעת איך להתנהג למעשה, ולזה מחויב ללמוד אותן ההלכות מדברים הנוהגים בזמן הזה, **וחלק זה קודם הכל**. ומפורש בתורה בכמה מקומות חיוב לימוד הזה כמו שכתוב וזכרתם את כל מצות ה' ועשיתם אותם ונאמר ולמדתם אותם ושמרתם לעשותם ונאמר ... **ובאמת דבר פשוט הוא** אחרי שידוע שתכלית הלמוד הוא כדי שיבא לידי מעשה א"כ אם לא ילמוד אותן ההלכות לעולם לא יבא לידי מעשה ועלול לאדם להכשל בכל עת בביטול כמה מצות התורה ע"י סיבה זו כגון בדיני ...".

* + 1. קהלות יעקב (קריינא דאיגרתא ח"ב מכתב א') – "בודאי כל ת"ח צריך ומוכרח ללמוד כל חלקי התורה והחלק הנוגע למעשה היינו, סדר מועד וברכות חובה יותר ויותר ללמוד בעיון והעמקה עד שיהא ראוי להוראה בענינים אלו. וזהו עיקר מצות לימוד התורה דצריך שתהא ללמוד ע"מ לעשות ולקיים וכדתנן באבות ואין בזה ספק כלל וכלל, והצדק עם כתר"ה במאה אחוז **ואל ישגיח כלל** על האנשים אשר יניאו אותו מזה ח"ו. **ומה שנהגו בישיבות ללמוד המסכתות מנשים ונזיקין** בלבד הוא מפני שאותן מסכתות המה מסוגלים יותר לפתח את הכשרון וישרות העיון וכל זה שייך רק לגבי צעירים בערך כחמש שנים הראשונים אחרי שגמרו ישיבה קטנה, אבל כשכבר פיתח כשרונו כהוגן בודאי חובה עליו אז יותר ללמוד ברכות וסדר מועד וחולין ונדה. [וגם קדשים מה"ט דהלומד כאילו מקריב כמשאחז"ל וכמו שהאריך מרן הח"ח זללה"ה]. ואשרי חלקו שלומד במה שמעטים הם העוסקים בו ויקבל שכר כנגד כולם כמש"כ בספר חסידים".
    2. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' ל"ו אות י') – "אבל ודאי איכא גם חיוב על מצווה זו דידיעת כל התורה בחכמה ובהשכל, להיות חכמים ממש בתורה ולידע גם להורות, שהוא על כלל ישראל, שיהיו בכל דור ודור הרבה חכמים גדולים שידעו כל התורה כולה בידיעה גדולה אף להורות בהם. לא רק בדברים הנוהגים גם בזה"ז, אלא אף בקדשים ואף לטהרות. **אך חיוב הקודם הוא לדברים הנוהגים בזמן הזה**. ושידעו אף לקבוע הלכתא בדיני קדשים וטהרות נמי, כדכתבו התוס' בזבחים דף מ"ה ע"א ד"ה הלכתא, דכל האמוראין סברי שקובעין הלכתא אף למשיחא, וכדחזינן שכן סובר הרמב"ם, דהא קבע בחיבורו להלכה גם הלכות קדשים וגם דיני פיגול וטהרות וקידוש החודש ומלכים וסנהדרין".
    3. הגר"ט גאלדשטיין (חוברת העמק תש"מ, עמ' ז') – "ובעצם ענין לימוד הלכה למעשה שזהו העיקר התורה, כבר ביארנו במ"א מאי דאמר רב חסדא (ברכות ח') מאי דכתיב וכו' אוהב ה' שערים המצויינים בהלכה וכו' ואין לו להקב"ה בעולמו אלא ארבע אמות של הלכה בלבד, ועיי"ש במהרש"א. **מסורה לנו מאבותינו ורבותינו** ז"ל שהעיקר הגדול הוא, שמי שרוצה לזכות בכתרה של תורה, שיקבע בדעתו שתכלית לימודו יהיה להגות להלכה למעשה. וזה מפורש בתורה, 'ולמדתם אותם ושמרתם לעשותם'. אמת הוא הדבר, שבתחלת לימוד בימי הילדות והבחרות כדי להגיע לידי הבנה ולקנות דרך הלימוד להבין צורתא דשמעתתא, יותר נכון לקבוע לימודו בענינים ומקצועות שמחדדים את השכל, הרוצה שיחכים יעסוק בדיני ממונות (ב"ב קע"ה). אמנם אחר שכבר הגיע לידי מדה שיוכל להבין ולירד לעומקה של הלכה, אז יבחר וישים כל מעינו בדברים הקרובים להלכה למעשה, וייגע ויעמול לאסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא. וז"ל ר' יהודה החסיד ז"ל, (סימן תתתרצ"ה) ילמוד תחילה מה שנוהג תדיר, ויכול ללמד לאחרים, כגון שחיטת חולין, שבת, וברכות וכו' עכ"ל. וז"ל המאירי ז"ל בסוף נדה. כל השונה הלכות בכל יום וכו' ר"ל ששנה הסוגיא דרך מחקר ומשא ומתן מעלה בידו הראוי לברור דרך פסק וקובען לעצמו הלכות הלכות מובטח לו שהוא בן עוה"ב, שעל ידי כך מתיישר בהוראה יפה יפה, ונמצא מזכה את הבריות בהוראותיו, ואינו מכשילן כשאר התלמידים שאין נוהגין כן, עכ"ל. וז"ל רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל, והוי זהיר להאריך ולהעמיק ולחפש אחר כל הספרים בדרך פסק הלכה, בדבר הצריך לעולם, ולא תאריך ולא תעמיק בדברי קושיות שלא לצורך, עכ"ל. ועיין ברמ"א יו"ד סימן (רמ"ב) ס"ק (ל) וז"ל, בשם המהרי"ק, ובימים אלו עיקר הרבנות אינו תלוי במי שלמדו הפלפול והחילוקים, שנוהגין בהם בזמה"ז, רק במי שלמדו 'פסק הלכה' והעיון והעמידו על האמת והיושר, עכ"ל".
    4. מראי מקומות – אמונה ובטחון (פרק ג'), משנה הלכות (ח"ח סי' רמ"ז שער ז'), עי' בתורתו יהגה (ח"א פרק ט').
       1. גר"א (משלי פרק י"ז פסוק כ"ד) – "את פני וגו'. כלומר המבין אינו רואה לקפוץ אלא מבין מה שלפניו, אבל הכסיל עיניו לקצוי ארץ בעת יתחיל ללמוד עיניו ייחלו לסיים הש"ס או המסכת. והענין שבעולם **יש ג' דברים** טוב ערב ומועיל, ערב הוא בתענוגי עוה"ז. הערבים לגוף וטוב. ומועיל הם שניהם כא' טובים. אך מועיל הוא שאחר זמן יועילו, ועתה בעת שאוכל זה, אינו טוב לו, כמו רפואה שהיא מר לו בעת יקחנה, ואח"כ יועיל לו. וטוב הוא שבשעה מעשה הוא טוב ג"כ. וכן בעניני עוה"ב: ערב היה הלומד כדי שיקראנו רב, טוב ומועיל הוא העוסק בתורה כדי לידע כל דין לאמיתו, זה הלומד אין טוב לו בשעת עסקו אלא אח"כ כשידע הדין. אבל הלומד כדי לקיים מצות בוראו ית' טוב לו ג"כ בעת שלומד ועושה מצות הבורא יתברך במה שלומד. וז"ש אין טוב לאדם פי' הטוב אינו באדם שיאכל וישתה שיעסוק בתורה ובמצות והראה את נפשו טוב בעמלו פי' אא"כ הוא מראה לנפשו שיהיה טוב לו בעמלי עצמו דהיינו שיהיה כוונתו לקיים מצות הש"י ואז טיב לו ג"כ אף בעת עמלו וז"ש את פני מבין חכמה שהמבין רואה את חכמה שלפניו ונהנה ממנה מפני שכוונתו לקיים מצות בוראו אבל עיני הכסיל שלומד כדי לידע דינים עיניו על קצוי ארץ שאינו נהנה עד שילמוד מה שלבו חפץ ויגמור אותה".
       2. ***חתם סופר (נדרים דף פא.) – "שלא ברכו בתורה תחלה, עיין מהרש"א ח"א וכן הנה דברי הרמב"ם בתשובה בסוף אגרת הרמב"ם ובספר פאר הדור. וע"פ דברי רבינו יונה שבר"ן כאן יש לפרש כפשוטו כשנדקדק תחלה לשון תורה לשמה מהו לשון לשמה ולא אמר לשם שמים, אלא יש תורה לשם שמים ממש אך אין כוונתו אלא כדי לקיים המצות ולידע ההלכה איך יעשה המעשה. וכיון שכל עצמו של אותו העסק איננו אלא לקיים המצוה איננו עדיף מקיום המצוה גופיה דבעידנא דלא עסיק בה לא מגינא ולא מצלי,*** *אך עיקר מצות עסק התורה הוא מצוה בפ"ע להגות בה יומם ולילה ולהעמיק ולעיין בכל תוצאותיה ומובאיה* ***כי עמקו מחשבותיה ואם בחקתי תלכו שתהיו עמלים בתורה לא לבד לידע המצוה בשעה שצריך לה אלא דרוש וקבל שכר היינו הדרשה עצמה היא השכר ונחת רוח לפני הקדוש ברוך הוא וזהו עוסק לשמה של תורה לא על כונה אחרת*** *והיא המגינה ומצלי* ***ואז בשעת החורבן לא עסקו ע"ז האופן והמחשבה הלז גילה להם הקדוש ברוך הוא היודע מחשבות ולא חכמים ונביאים. אך במה יודע איפה זאת אמר רב יהודה אמר רב שלא ברכו בתורה תחלה ומסקינן בפ' התכלת כל מצוה שעשייתה גמר מצותה מברכים עליה ושאין עשייתה גמר מצותה אין מברכים עליה, והשתא אי כל כונת עסק התורה אינה אלא לעשות המצות א"כ אין למודה ועסקה גמר מצותה אין מברכים עליה, אבל המברך עליה מודה שכוונתו שמלבד קיום המצות עוד העסק בעצמו מצוה***".
       3. גר"ז (הל' ת"ת פרק ג' קונ"א ס"ק א' סוף ד"ה וסמ"ק) – "כל פלפול ... שאין חיוב לחזור עליהן מאחר שלא ניתן הפלפול רק למשה".
       4. אור ישראל (סי' ו' ד"ה כן גם בכל, סי' כ"ז ד"ה וכן גוף) – "הענין של הפלפול והחידוד, הוא רק לשם יכולת הלימוד של ידיעת התורה".
  1. **דף יומי**.
     1. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' ל"ו אות ט') – "וגם משמע מהרמב"ם שאיכא מצווה חיובית על כל אחד ואחד מישראל ללמוד את כל התורה, שהרי נקט גם חיוב זה בפ"א ה"י, שהוא החיוב שעל כל אחד ואחד מישראל שצריך ללמוד עד יום מותו מטעם דכל זמן שלא יעסוק בלמודו הוא שוכח, שמזה הכרח שגם צריך ללמוד, דאל"כ לא היה שייך לאסור השכחה. **אבל חיובו הוא רק בזמן שקבע לקיים מצוות הלימוד, והיינו שצריך להשתדל שילמוד בכל יום פרק אחר**. אבל הוא לימוד שלא בעיון, שהרי א"א בזמן קצר ללמוד בעיון. אלא שהלימוד בעיון לא שייך למצווה זו שנאמרה בפ"א, ששייך לקיימה אף אלו שלומדים רק זמן קטן ביום וזמן קטן בלילה. והוא מקור ללימוד דף גמרא שהיה ברוב ערי ישראל ואולי כולן שהיה חברה ש"ס, בין ללמוד בחבורת בע"ב כל הש"ס והרב למד זה עמהם, בין לחלוקת הש"ס לבע"ב היכולין ללמוד גם בעצמן שילמדו בהעיר כל הש"ס גם ע"י הבע"ב. וכשהיו בעיר הרבה בתי כנסיות, היה זה ברוב בתי כנסיות בכל ביהכ"נ לעצמה. וכשהתחילו מתרשלין בזה, הונהג ע"פ הגאון ר' מאיר שפירא זצ"ל שהיה אב"ד ור"מ בלובלין, שיהיה דף יומי כללי קבוע בכל העולם. שבלימוד זה מקיימין לימוד כל תורה שבע"פ שנכתבה ע"י ר' אשי ורבינא, שזה שייך להחשיב כולה תלמודא - אף שאין לומדין גם תלמוד ירושלמי, מחמת שקשה הלימוד בירושלמי מפני שאין עליו פירוש מבואר בלשון קצר וברור ונכון כפירוש רש"י על הבבלי - מחמת שהתלמוד בבלי עיקר להלכה. וגם דורות הקדמונים היו הרבה, גם חכמים גדולים, שלא למדו את הירושלמי, וגם הרבה שלא ראו אותו מפני שלא העתיקו אותו הסופרים כל כך כהבבלי. שלכן החשיבו לעניין הלימוד דתושבע"פ שחייבו גם את בע"ב ללמוד, רק תלמוד הבבלי. שזה למדו בע"ב בחברות הש"ס שהיו בהעיירות, וגם קביעות הדף היומי רק בתלמוד בבלי".
  2. **הכלל של עוסק במצוה**.
     1. עי' ערך עוסק במצוה, לשיטות ומראי מקומות.

1. שלא לשמה - סעיף כ'.
   1. **הגדר**.
      1. הגרשז"א זצ"ל (נשמת אברהם ס"ק ד') – "שאם הוא עשה את העבודה גם לשם לימוד תורה וגם עבור הפרס או התואר, אז זה 'מקצתו שלא לשם שמים' אבל אין זה נקרא 'קרדום לחפור בהם'. אך אם הוא עשה את העבודה או את החקירה כולה לשם שמים ורק אחרי כן הזדמן לו להגיש את אותה עבודה לשם קבלת הפרס או התואר, אז הדבר מותר לגמרי ויכול הוא לכתחלה להגיש את העבודה שכבר נעשתה לשם שמים לשם קבלת הפרס".
      2. מראי מקומות – ציץ אליעזר (חכ"ב סי' ד'), יחוה דעת (ח"ג סי' ע"ד).
   2. *לכתוב שלא לשמה:* ***תורה שבעל פה.***
      1. ***עי' או"ח סי' של"ד סעי' י"ב, לשיטות ומראי מקומות.***
2. להתפרנס בעצמו - סעיף כ"א.
   1. מראי מקומות – יביע אומר (ח"ז יו"ד סי' י"ז).
      1. אג"מ (יו"ד ח"ב סי' קט"ז) – "ואני אומר כי אלו המתחסדים מצד שיטת הרמב"ם הוא **בעצת היצה"ר** כדי שיפסיק מללמוד ויעסוק במלאכה ובמסחר וכדומה עד שלבסוף הם שוכחים אף המקצת שכבר למדו ואינו מניחם אף לקבוע זמן קצר לת"ת, כי אם הראשונים כמלאכים אמרו שא"א לעסוק בתורה ולהחכים בה כשיעשה מלאכה להתפרנס ממעשה ידיו, כ"ש בדורנו דור יתמא דיתמי וגם אין לנו הנשים צדקניות שירצו לסבול עוני ודחקות כבדורותם, שודאי א"א לשום אדם להתגאות ולומר שהוא יכול לעשות מלאכה ולהחכים בתורה. לכן לא יעלה על מחשבתך **עצת היצה"ר** שיש בקבלת פרס דלומדים בכוללים ופרס דרבנים ומלמדים וראשי ישיבה איזה חטא וחסרון מדת חסידות, שהוא רק להסית לפרוש מן התורה. ומי יתן והיו נמצאים אנשים מתנדבים לפרנס הרבה ת"ח היו מתרבים בני תורה גדולי ישראל ובעלי הוראה כרצון השי"ת שאין לו בעולמו אלא ד' אמות של הלכה".
3. ***מעלות לימוד התורה בלילה - סעיף כ"ג.***
   1. רמ"א (סעי' כ"ג) – "להתחיל ללמוד בלילה מט"ו באב ואילך, ומאן דלא מוסיף, יסיף.
      1. מראי מקומות – שמירת הגוף והנפש (סי' פ"ד סעי' ז').
4. נשמעים דברי תורה בביתו בלילה - סעיף כ"ד.
   1. ***מחבר (יו"ד סי' רמ"ו סעי' כ"ד), מ"ב (סי' רל"ח ס"ק ב') – "כל בית שאין דברי תורה נשמעים בו בלילה,*** *אש אוכלתו****".***
      1. *כיצד מקיימים דין לימוד תורה בבית בלילה כשלומד בבית כנסת****.***
         1. הגרח"ק שליט"א (פשוטו כמשמעו, סנהדרין אות ה') – "שאלה: איתא בסנהדרין (צב.) ובשו"ע (יו"ד רמ"ו כ"ד) כל בית שאין דברי תורה נשמעים בו בלילה אש אוכלתו. מהו במי שלומד תורה בלילה בביהמ"ד משום דבביתו יש דברים המפריעים אותו מלימודו האם הוי כאילו למד בביתו לענין זה. תשובה: לא".

***הגרח"ק שליט"א (נקיות וכבוד בתפילה עמ' רי"ב אות ר"נ, הליכות חיים ח"ב אות קמ"ב [עמ' ע"ז]) – "שאלה: איתא בגמ' סנהדרין צ"ב כל בית שאין ד"ת נשמעין בו בלילה, אש אוכלתו, (מובא במ"ב סי' רל"ח ס"ק א'). האם מי שלומד בלילה בבית כנסת ולא בביתו, נחשב שלמד בבית, או שצריך קצת ללמוד דוקא בבית. תשובה: אם קורא ק"ש שעל המטה זה גם לימוד".***

1. שיחת חולין - סעיף כ"ה.
   1. **מקור**.
      1. יומא (דף יט:) – "אמר רבא השח שיחת חולין עובר בעשה שנאמר ודברת בם בם ולא בדברים אחרים".
      2. רמ"א (סעי' כ"ה) – "ואסור לדבר בשיחת חולין".
         1. עי' ברכת שמואל (קידושין סי' כ"ז אות ח', ובזה י"ל סעי' ד').
      3. מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב'), מ"ב (סי' קנ"ו ס"ק ד') – "והנה יש כמה מצות תדיריות [עשין ולאוין] שמוטלות על האדם לעשות ולהזהר בהן בכל עת **ואינן מובאות בהשו"ע** ... השח שיחת חולין עובר בעשה פי' דבר גנאי וקלות ראש שנאמר ודברת בם ולא בדברים בטלים ולאו הבא מכלל עשה עשה [יומא י"ט]".
         1. עי' רע"א (על מג"א שם) – "השח שיחת חולין וכו' וקלות ראש. ע' ביו"ד סי' רמ"ו סכ"ה בהג"ה".
      4. גר"ז (הל' ת"ת פרק ג' סעי' ה', סעי' ז') – "ודברת בם בשבתך בביתך ובלכתך בדרך וגו' ופירשו חכמים לעשותם קבע ועיקר ומלאכתו עראי כשצריך למעשה ידיו אבל דברים בטלים כלל כלל לא ואם שח עובר בעשה שנאמר ודברת בם ולא בדברים בטלים".
   2. **הדרשה של ודברת בם, רק למ"ד קר"ש דרבנן: ואנו פוסק שקר"ש דאורייתא**.
      1. פוסקים.
         1. עי' שאגת ארי (סי' א', בפר' ראשונה של קר"ש) – "דודברת בם קאי דוק' אק"ש".
         2. עי' נצי"ב (מרומה שדה ריש מס' ברכות, העמק דבר דברים פרק ו' פסוק ז') – "... מעתה י"ל דכשהתחיל רבי לסדר המשנה עפ"י המקרא ושננתם לבניך ודברת בם. החל לפרש מקרא זה עפ"י פי' השני דקאי על מצות קריאת שמע ולמד קר"ש דרבנן, קאי זה על שאר פרשה מתורה שבכתב".
         3. אור שמח (הל' ת"ת פרק א' הל' ב' ד"ה ביומא) – "ביומא דף י"ט השח שיחת חולין עובר בעשה שנאמר ודברת בם, והנה נראה דרבא אזיל אם ק"ש דרבנן ומוקי ודברת בם לד"ת אבל למאי דקי"ל דעל ק"ש קאי אין שייך זה לדרוש בם ולא בד"ב".
      2. אפילו דאורייתא: רק פעם ביום ופעם בלילה.
         1. שאגת אריה (סי' א') – "והכי נמי ניחא לי דלא פליג שמואל אהאי סוגי' דמנחות פ' י"א (דף צט) דגרסינן התם א"ר יוחנן משום רשב"י אפי' לא קרא אדם אלא ק"ש שחרית וערבית קיים לא ימוש ודבר זה אסור לומר בפני עם הארץ ורבא אמר מצוה לאומרו בפני עם הארץ. תו גרסי' התם שאל בן דמא בן אחותו של ר' ישמעאל את ר' ישמעאל כגון אני שלמדתי כל התורה כולה מה ללמוד חכמת יוונית קרא עליו המקרא הזה לא ימוש סה"ת הזה מפיך והגית בו יומם ולילה צא ובדוק שעה שאינה לא מן היום ולא מן הלילה ולמוד בה חכמת יוונית ופליג' דר"ש בר נחמני דא"ר שמואל ב"נ אר"י פסק זה אינו לא חובה ולא מצוה אלא ברכה ראה הקדוש ברוך הוא את יהושע שד"ת חביבים עליו ביותר שנא' ומשרתו יהושע בן נון נער לא ימוש מתוך האהל א"ל הקדוש ברוך הוא יהושע כ"כ חביבין עליך ד"ת לא ימוש הס"ת הזה מפיך ור' אמי אמר התם מדבריו של ר' יוסי נלמד אפילו לא שנה אדם אלא פרק אחד שחרית ופרק אחד ערבית קיים מצות לא ימוש ספר התורה הזה מפיך. ואס"ד דהא דאמרי' אליב' דשמואל דובשכבך ובקומך בד"ת כתיב דה"פ דחייב אדם ללמוד יומם ולילה א"כ הא דאמר התם דפ' אחד שחרית ופרק א' ערבית קיים מצות לא ימוש למאי נ"מ שקיים קרא דלא ימוש שהוא מדברי קבלה הלא עדיין חוב של תורה עליו ללמוד יומם ולילה. וכן למאי נ"מ קאמר ר"י דבק"ש שחרית וערבית קיים לא ימוש ולמה אסור לומר דבר זה בפני עם הארץ מפני שלא יאמר בק"ש סגי ולא ירגיל בניו לת"ת כדפרש"י התם. והרי מ"מ מה"ת חייב ללמוד יומם ולילה מקרא דובשכבך ובקומך לשמואל דס"ל דקא משתעי האי קרא בד"ת וגם ר"י למה קרא עליה דבן דמא מקרא זה דלא ימוש דדברי קבלה ולא קרא עליו מקרא דאורייתא דובשכבך ובקומך וכ"ש היאך א"ר יונתן דמקרא זה אינו לא חובה ולא מצוה אלא ברכ' חוב ומצוה דאורייתא נמי איכא מקרא דובשכבך ובקומך וכי אפשר דפליג שמואל על כל הני תנאי ואמוראי והש"ס לא הזכיר שם שום מחלוקת על זה. אלא ע"כ כדפירשתי דהא דמוקמינן אליבא דשמואל האי קרא דובשכבך ובקומך בד"ת לאו לממר' דחייב אדם לעסוק בד"ת יומם ולילה לשמואל אלא שצריך לעסוק באיזה ד"ת בזמן שכיב' וקימה ובפרק אחד יצא ידי חובת מצוה זו וכדפירשתי".
            1. קונ"א על השאגת אריה (סי' א' הע' ה') – "הנה לכאורה לפי שמשמע מפשטות דברי רבינו דלשמואל וכן לרבי יוסי ולרשב"י א"צ ללמוד מה"ת כ"א פרשה אחת בזמן שכיבה וקימה וסגי בהכי ידי חובת ת"ת אם כן רב דאמר בנדרים דמצי פטר נפשיה בק"ש שחרית וערבית כשמואל ס"ל ויוצא נמי בזה ידי חובת ת"ת. וזה תמוה דהא מהא דקידושין (דף כט) דתני ת"ר ושננתם שיהיו ד"ת מחודדין בפיך שאם ישאלך אדם דבר אל תגמגם בו וזה וודאי פשיטא שבק"ש שחרית וערבית או פרק א' שחרית וערבית לא יהיו ד"ת מחודדין בפיו כ"כ. וכ"כ להדיא הר"ן שם בנדרים ...".
      3. מראי מקומות.
         1. ח"ח (עשה י"ב במ"ח) – "ולא תקשה אם כן למה אמרו ביומא (י''ט ע''ב) אמר רבא כל השח שיחת חולין עובר בעשה שנאמר ודברת בם ולא בדברים אחרים ולאו הבא וכו' תיפוק ליה שעובר על עשה דתורה על ידי מה שאינו מקיים אז מצות עשה דתלמוד תורה, יש לומר דאין הכי נמי, אלא דהגמרא בעי לאשכוחי יותר מזה דעובר עוד על ידי השיחת חולין על מצות עשה בפועל ממש, כי התורה אסרה לנו הדיבור של שיחת חולין לבד מה שעובר על העשה דתורה בגדר שב ואל תעשה דהיינו על ידי מה שאינו מקיים אותה בעת הזה, ומאמר זה דהשח שיחת חולין הובא במגן אברהם בסימן קנ''ו וע''ש שכתב בשם רש''י שיחת חולין היינו גנאי וקלות ראש ובודאי לא עדיף לשון הרע ורכילות מזה ועיין בתלמידי רבינו יונה בברכות [פ''ב על הגמרא דמשנה האומנים] שפירשו שיחת חולין היינו דברי הבאי אבל בשעה שמדבר על עסקי פרנסתו אין בכלל זה. ועיין באורח חיים סימן ש''ז סעיף ט''ז אפילו סיפורי מלחמות בעלמא הוי גם כן בכלל מושב לצים ואפילו בחול אסור לעסוק בהן ע''ש, א''כ בודאי לא נפיק דבר זה מכלל שיחת חולין, ועכ''פ מדברי כולן מוכח דעל לשון הרע ורכילות בודאי עובר על עשה זו גם כן. ואעפ''כ לא מנינו עשה זו דהשח שיחת חולין בפנים **דאולי היא אסמכתא**".
   3. **הגדר: רק דברי גנאי וקלות ראש**.
      1. רש"י (יומא דף יט:) – "ולא בדברים אחרים. שיחת הילדים וקלות ראש".
      2. מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב'), מ"ב (סי' קנ"ו ס"ק ד', הל' לשה"ר במ"ח על עשה י"ב [לשונו לעיל]) – "השח שיחת חולין עובר בעשה פי' דבר גנאי וקלות ראש שנאמר ודברת בם ולא בדברים בטלים ולאו הבא מכלל עשה עשה [יומא י"ט]".
      3. מ"ב (סי' ש"ז ס"ק ב') – "אין בהם דברי גנאי וקלות ראש דאל"ה אפילו מעט אסור".
         1. וכן עי' יו"ד סי' קצ"ה סעי' א', וגר"א (שם) מאבות דרב נתן.
      4. מראי מקומות – שערים מצויינים בהלכה (סי' כ"ט קונ"א ס"ק ה'), משנה הלכות (חי"א סי' קכ"ח), ס' זכרון (הגר' שילה רפאל זצ"ל, עמ' תי"ג), הגר' זאב שמיט שליט"א (מתיבתא, תשמ"ח).
         1. מחבר (או"ח סי' ש"ז סעי' ט"ז) – "מליצות ומשלים של שיחת חולין ודברי חשק כגון ספר עמנואל וכן ספרי מלחמות אסור לקרות בהם בשבת **ואף בחול** אסור משום מושב לצים ועובר משום אל תפנו אל האלילים לא תפנו אל מדעתכם".
            1. מה האיסור של **מושב לצים** – בתורתו יהגה (ח"א פרק ה' סעי' ב' הע' י"א, הע' ט"ז).
            2. עי' או"ח סי' ש"ז סעי' ט"ז, לשיטות ומראי מקומות.
      5. מחבר (או"ח סי' ש"ז סעי' א') – "ודבר דבר שלא יהא דבורך של שבת כדבורך של חול ... ואפילו בשיחת דברים בטלים אסור להרבות".
         1. מקור חיים (חו"י, או"ח סי' ש"ז סעי' א') – "ובי"ד סי' [רמ"ו סכ"ה] אסור לשוח שיחה בטלה משמע אפילו מעט ואפילו בחול והוא גמ' [יומא י"ט,ב], ושמא יש לחלק ביניהם".
         2. פמ"ג (או"ח סי' ש"ז מש"ז ס"ק א') – "וקשה, שיחה בטילה שאין צריך כלל, בחול נמי כל השח עובר בעשה [יומא יט, ב], ומאי איריא להרבות כו'. וכי תימא ודברת בם [דברים ו, ז] ולא בדברים בטילים [מדרש שוחר טוב תהילים לט], ונשי דליתנהו בלימודי תורה שרי לדבר דברים בטילים. ואמיה דרבי שמעון בר יוחאי (אומ') אמר [לה] שבת היום כו', דמסתימת הפוסקים משמע אזהרה זו אף לגברי. ולפי מה שכתב הר"ב ניחא, דשיחה בטילה לספר שמועות **דמתענג חבירו, בחול שרי**, ובשבת כיון שאין לו ענג אסור".
         3. שפת אמת (שבת דף קיג:) – "ובתוס' פי' לאסור דיבורי בטילה וקשה כיון דבחול נמי אסור לשוח דברים בטלים [כדאי' ביומא (י"ט ב) דעובר בלאו] לא שייך הלשון שלא יהא דיבורך בשבת כדבורך בחול וצ"ל דבשבת צריכין לדקדק אפי' בדיבור הצריך שלא יאריך בדיבורו כדמצינו באיסור אל תרבה שיחה עם האשה (בעירובין נ"ג ב) בעובדא דברוריא ור"י הגלילי, [וכן משמע בפסקי תוס' כאן]".
         4. ברכת שמואל (קידושין סי' כ"ז אות ח') – "נראה ברור הדבר **דיש שני מיני ביטול תורה**, יש ביטול תורה ע"י שאינו לומד, ויש ביטול תורה ע"י שיושב ומסירם מלבו כמו דברים בטלים וליצנות וע"ז נאמר ודברת בם ולא בדברים בטלים, מהו שהזהיר על דברים בטלים וכי זוטר הוא מה שאינו לומד בשעת מעשה, אלא דבא לומר דהדברים בטלים המה בעצמם הסרת התורה מן הלב, ויש בזה ביטול תורה בידים, ולא בשב ואל תעשה אלא בידים ממש, ונפ"מ בין ביטול תורה זה ובין ביטול תורה דשוא"ת אם יתנו לאחד שכר על דברים בטלים וליצנות לא יהי' ע"ז היתר דאומנות משום דאומנות אינו היתר לביטול תורה אלא דאומנות אין זה ביטול תורה ...".
         5. הגרח"ק שליט"א (שערי שיח עמ' קי"ב תשובה רמ"ג) – "שאלה: (שם סקנ"ט) כתב המ"ב דאלו ההולכים לטאטריאות וקרקסאות עליהן נאמר 'אל תשמח ישראל אל גיל וכו' ועתה אל תתלוצצו פן יחזקו מוסריכם' (ע"ז יח, ב), ויל"ע מדוע לא הביא גם דברי רז"ל ביומא (יט, ב') 'ודברת בם ולא בדברים אחרים'. תשובה: ליצנות חמיר טפי".
         6. הגר"א נבנצל שליט"א (ביצחק יקרא סי' ש"ז סעי' א'. עי' ס"ק כ"ז, וצ"ע) – "ודברים בטלים גם ביום חול אסור משום 'ודברת בם' ולא בדברים אחרים (יומא יט, ב), ופרש שם רש"י: ולא בדברים אחרים = שיחת הילדים וקלות ראש".
   4. אבות (פרק ו' משנה ו') – "וְהַתּוֹרָה נִקְנֵית בְּאַרְבָּעִים וּשְׁמוֹנֶה דְבָרִים, וְאֵלוּ הֵן, בְּתַלְמוּד ... **במִעוּט שִׂיחָה** ...".
      1. בקום ועשה.
         1. תפארת ישראל (אבות פרק ו' אות פ"ה) – "**ומעוטו יפה לתורה**, כדי שתנוח הנפש קצת עי"ז".
         2. פנינים שלחן לגר"א (אבות פרק ו' משנה ו', ס' הגאון עמ' צ"ו) – "זה אינו בשלילה ... רק הכוונה להיפך, בחיוב, היינו **לחייב מיעוט שיחה**. שאם ילמד אדם הרבה בלי הפסק, דעתו תתבלבל עליו. לפיכך בכדי לאוקמי גירסא, צריך הוא מזמן לזמן לשיחה קלה".
         3. הגרח"ק שליט"א (ארחות יושר סוף סי' ב') – "ומצאתי בהקדמת ס' בית אהרן להגר"א וולקין ז"ל כותב בנו ששמע מאביו בשם הגר"א לבאר הא דשנו ומנו חכמים (בפ"ו דאבות) לאחד ממ"ח דברים שהתורה נקנית בהן במיעוט שיחה שזה אינו בשלילה כפי המובן הפשוט כלומר שימעט בשיחה לגמרי מבלי הוציא אף דיבור מפיו רק הכונה להיפך בחיוב היינו לחייב מיעוט שיחה שאם ילמוד אדם הרבה בלי הפסק דעתו תתבלבל עליו וע"כ בכדי לאוקמי גירסא צריך הוא מזמן לזמן לשיחה קלה עכ"ל [וכ״כ בתפא"י שם וכעין זה כ' הרמב"ם בשמונה פרקים פ"ה] ובלבד שלא יהא בזה דיבורים אסורים כמובן וגם לא יאריך בזה".
      2. הגרח"ק שליט"א (ארחות יושר סי' ב') – "שאיסור דברים בטלים אין הכונה לאסור לדבר אפי' תיבה א' מה שאינו ד"ת שזה אינו **אלא לבעלי מדרגה גדולה** כמו שאמרו על הגר"א שבשעת פטירתו אמר כמה רגעים בטלתי מן התורה ...".
      3. הגרח"ק שליט"א (ארחות יושר סוף סי' ב') – "ואמרו בשם החזו"א זצ"ל שגדר דברים בטלים שאם מדבר **עשרה דקות** כבר צריך להיות איכפת לו".
   5. **לענות לטלפון באמצע לימודו**.
      1. מותר.
         1. הגריש"א זצ"ל (הליכות חיים ח"ב פרק ל"ה הע' רכ"ד, אשרי האיש יו"ד פרק מ"ג אות י') – "שזה מותר משום חסד, ואינו בכלל מה דאיתא במס' חגיגה (דף י"ב ע"ב), כל הפוסק מד"ת וכו' מאכילין אותו גחלי רתמים, דזהו דוקא לדברים בטלים".
         2. הגריש"א זצ"ל (הליכות חיים ח"ב פרק ל"ה סעי' רנ"ח) – "אם מותר להפסיק מלימוד כדי לענות הטלפון או לא. תשובה: מותר".
      2. מחמיר.
         1. משנה הלכות (חי"ב סי' קכ"ט) – "ועל דבר מה ששאל במי שיושב בלימודו ושומע הטעלעפאן מצלצל אם צריך להרים השפופרת דאפשר לפעמים יהי' ענין של סכנה. לפענ"ד פשוט דאינו צריך דע"פ רוב ליכא סכנה וחולי שיש בו סכנה לא שכיח עיין תוס' פסחים מ"ז ע"ב ולא צריך לחוש לה וכ"ש דלא שכיח שיצלצל דוקא בטעלעפאן זה והו"ל יותר ממיעוטא דמיעוטא דלכ"ע לא חיישינן, אם לא שקבע זמן אם מי שהוא שיצלצל אליו בשעה זו. ואדרבה להפסיק בלימוד הוא איסור ומאכילין אותו גחלי רתמים ועיין יו"ד סי' רמ"ו סי"ז אפילו לומר רפואה למתעטש אסור משום ביטול תורה ואפילו להפרישה דמתיר לומר אסותא בזה"ז ועיין ט"ז שם מה שהשיג עליו מ"מ לבטל בשביל הטעל' של לא נודע מי ובפרט שע"פ רוב ורובא דרובא ליכא סכנה רק יש סכנה של דבור דברים בטלים שיאכילו אותו ח"ו גחלי רתמים ולכן אין לענות על הטעל' בשעה שיושב ועוסק בלימודו עכ"פ כי באמת למעט בדיבור עדיף בכל שעה וכמ"ש החכם כל ימי גדלתי בין החכמים ולא מצאתי לגוף טוב משתיקה וזה אפילו בין החכמים וכ"ש על הטעל שומר נפשו ירחק מהם".
   6. **איסור ביטול תורה: בזמן שמדבר לשון הרע**.
      1. עובר האיסור ביטול תורה – ח"ח (עשה י"ב).
      2. אינו עובר – חזו"א (תשובות וכתבים סי' ע"ה, שארית יעקב שבת סי' ט' סוף ס"ק י', מעשה איש ח"א עמ' פ"ח, "גודלת ופוסקת משום בונה, תימה דאף כל אורג ותופר ליחייב נמי משום בונה וכל שכן בקולע נימין שהביאו התוד"ה וכי, וצ"ע, ותירץ מו"ר דכיון דחלקינהו קרא תו לא מערבינן להו וכדמוכרח הכי גם בעוד הרבה מדיני התורה דלא מערבינן להו ליתן את של זה בזה וכגון באבות ותולדות הנזיקין, וכן בלשון הרע אינו עובר משום ביטול תורה לדעתו וכן כיוצ"ב").
         1. הגרח"ק שליט"א (בתורתו יהגה עמ' כ"ד אות מ"א, עי' עמ' תקצ"ד) – ומה הביאור לפי"ז במה שהובא בשם החזו"א ... תשובה: זה שם אחר".
         2. הגרח"ק שליט"א (ריש ס' תשובות וכתבים סי' ע"ה, מעשה איש ח"א עמ' פ"ח בהג"ה) – "בקו' הרש"ש מגילה דף ג' מבטלין ת"ת למקרא מגילה וכי מגילה אינה ת"ת, ותי' (מרן ז"ל) דכשמכוין לשם מצות מגילה אין לו ענין ת"ת דשם אחר הוא".
   7. **חשיבות הענין**.
      1. אבות (פרק ג' משנה ט') – "רַבִּי שִׁמְעוֹן אוֹמֵר, הַמְהַלֵּךְ בַדֶּרֶךְ וְשׁוֹנֶה וּמַפְסִיק מִמִּשְׁנָתוֹ וְאוֹמֵר, מַה נָּאֶה אִילָן זֶה וּמַה נָּאֶה נִיר זֶה, מַעֲלֶה עָלָיו הַכָּתוּב כְּאִלּוּ **מִתְחַיֵּב בְּנַפְשׁוֹ**".
      2. עבודה זרה (דף ג:) – "אמר רבי לוי כל הפוסק מדברי תורה ועוסק בדברי שיחה **מאכילין לו גחלי רתמים**".
      3. אורח חיים (סי' קנ"א סעי' א') – "בתי כנסיות ובתי מדרשות, אין נוהגין בהם קלות ראש כגון: שחוק והתול **ושיחה בטילה**".
         1. מ"ב (סי' קנ"א ס"ק ב') – "ושיחה בטילה. היינו אפילו שיחת חולין שהיא לצורך פרנסה דבחוץ שרי בביהכ"נ אסור ובפרט שיחה בטלה לגמרי דבודאי שראוי למנוע תמיד מזה [פמ"ג] ובזוה"ק פ' ויקהל הפליג מאד בגודל העון הזה".
2. ושננתם: שיהו דברי תורה מחודדים בפיך.
   1. קדושין (סוף דף ל.) – "תנו רבנן: ושננתם שיהו דברי תורה מחודדים בפיך, שאם ישאל לך אדם דבר אל תגמגם ותאמר לו, אלא אמור לו מיד, שנאמר ...".
      1. יראים (מצוה רנ"ח) – "ושננתם. כבר פירשתי במצות ללמוד ובמצות ללמד את בנך תורה ומצות [סי' רכ"ה] ומשננתם למדנו גם שמצוה על האדם ללמד עצמו. כדתניא בקדושין פ"א [ל' א'] ושננתם שיהיו דברי תורה מחודדים בפיך שאם ישאלך אדם לא תגמגם ותאמר אלא אמור לו מיד שנאמר אמור לחכמה אחותי את".
      2. ר"ן (נדרים דף ח. ד"ה הא) – "הא קמ"ל דכיון דאי בעי פטר נפשיה וכו'. מסתברא לי דלאו דווקא דבהכי מיפטר שהרי חייב כל אדם ללמוד תמיד יום ולילה כפי כחו ואמרינן בפ"ק דקדושין (דף ל) ת"ר **ושננתם** שיהו דברי תורה מחודדין בפיך שאם ישאלך אדם דבר שלא תגמגם ותאמר לו וכו'".
      3. גר"ז (הל' ת"ת פרק ב' סעי' ג') – "ולכן גם עכשיו שנכתבה תורה שבע"פ ויכול לעיין בספרים אינו יוצא י"ח בזה מצות ושננתם מאחר שמגמגם לשואלו ואינו משיב לו מיד עד שיעיין ואין הלכה זו ברורה לו כאחותו שאינו צריך לעיין".
   2. **ל"מ שהו"ד בפוסקים**.
      1. לכאורה כמו הדרשה של ודברת בם, רק למ"ד קר"ש דרבנן. [עי' לעיל]. בפשטות ה"ה הדרשה הנ"ל.
      2. מראי מקומות – קונ"א על השאגת אריה (סי' א' הע' ה', לשונו לעיל), שד"ח (ח"ט דברי חכמים סוף סי' קל"ד ד"ה נחזור [עמ' קי"ד]).
         1. עינים משפט (קידושין דף ל. ד"ה ושננתם) – "ושננתם שיהיו ד"ת מחודדים בפיך שאם ישאלך כו', סה"מ מ"ע יא, סמ"ג עשין עד - וכפ"ש בתוס', וער"מ פ"א מהי ת"ת הי"ב (כדי שלא ישכח דבר מדברי דיני תורה) אך חיוב לא כתב, וער"ן (נדרים ח.) מוכח שהוא חיוב גמור, ואולי ס"ל להר"מ שהוא **רק כעצה טובה**".
3. סיום - סעיף כ"ו.

**דור המלקטים** - אתקינו סעודתא (פלשניצקי), יומא טבא לרבנן (דינין, גולדברג).

הגרח"ק שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"ז עמ' מ"ח טור ג' , ***דברי שי"ח גליון שס"ח עמ' ב' פר' ויגש תש"פ***) – "

***הגר"א נבנצל שליט"א (מציון תצא תורה ח"א אות תשל"ד ).***

איך נשיר (מילואים סי' י' ).

שיח הסיום (דינין ).

עומק הפשט (גליון רמ"ז, פר' ויגש תש"פ).

הגרח"ק שליט"א (שערי שיח עמ' קל"ג תשובה שכ"ו) – "שאלה: למד את המסכת כמה פעמים בב"א, האם יכול לעשות כמה סיומים בכמה מקומות שונים. תשובה: לא".

הגרח"ק שליט"א (שערי שיח עמ' קל"ג תשובה שכ"ח) – "שאלה: לומד ושוכח, האם כשילמד פעם נוספת יחשב לו כחזרה. תשובה: כן".

הגרח"ק שליט"א (שערי שיח עמ' קל"ג תשובה שכ"ט) – "שאלה: המסיים את הש"ס פעם ראשונה בימי חייו ושמחתו רבה, האם יכול לברך שהחיינו על כך. תשובה: מה שלא נתקן בש"ס אין לנו להוסיף".

הגרח"ק שליט"א (שערי שיח עמ' קל"ד תשובה ש"ל) – "שאלה: האם יש ענין לסיים מסכת ביום שב"ק יותר מאשר ביום חול. תשובה: יכול להיות".

* 1. שבת (סוף דף קיח:) – "ואמר אביי: תיתי לי, דכי חזינא צורבא מרבנן דשלים מסכתיה עבידנא יומא טבא לרבנן".
  2. **סיום: מצוה או חיוב**.
     1. מצוה.
        1. ***חוט שני (שבת ח"א פרק ז' ס"ק א' ד"ה סעודת סיום) – "סעודת סיום אין זה חיוב אמנם הוא מצוה משום כבוד התורה, וכמ"ש הרמ"א ביו"ד ... ואם עושה הסעודה עם עשרה בני אדם איכא נמי משום רוב עם הדרת מלך".***
        2. הגרח"ק שליט"א (עלי שי"ח עמ' ר"פ אות ב') – "שאלה: סעודת סיום על מס' או ש"ס האם היא חיוב או רק מצוה. תשובה: מצוה".
  3. **סיום בלימוד ע"י הרהור אם מועיל**.
     1. מהני.
        1. אור לציון (ח"ג פרק י"ב הע' א') – "ומי שסיים מסכת, אף שהשמיט כמה מילים או שורה באיזה מקום, או שלא השמיטם, אלא שקראם בהרהור ולא הוציא בפיו, (וראה שו"ע הגר"ז הלכות תלמוד תורה פרק ב' סעיף י"ב), אעפ"כ נחשב שסיים מסכת, ועושה סעודת סיום מסכת".
        2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות י') – "ואפשר לעשות סיום אם קרא את המסכת במחשבה בלי להוציא מהפה, שהרי יש לו שמחה שגמר. וכן מי ששמע שיעור והבין את המסכת יכול לעשות סיום, דלא גרע מאלם. ומי שלא יודע לשון הקודש, ולמד מסכת שלימה מתורגמת לאנגלית וכדו' וקרא רק מה שכתוב בלועזית, אם מתרגמים שם את כל דברי הגמ' מלה במלה, שפיר דמי".
        3. הדרן עלך (אות ט"ו ).
        4. יומא טבא לרבנן (פרק ב' סי' ו') – "אפשר לעשות סיום אם קרא את המסכת במחשבה בלי להוציא בפה".
     2. יותר טוב להוציא בפה.
        1. הגרח"ק שליט"א (דולה ומשקה עמ' שי"ח) – "שאלה: מי שלומד מסכת בקריאה בעינים, ולא הוציא בפיו, האם נחשב שסיים מסכתא, לעשות סיום, או לא. תשובה: יותר טוב להוציא בפה".

הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ז אות ו') – "האם כדי לעשות סיום צריך להוציא בפה או סגי במחשבה. תשובה: יותר טוב להגיד בפה".

הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ל"א) – "שאלה: אם סיים מסכת בהירהור או בשמיעה אם ה"ז פוטרו מתענית בכורות. תשובה: יתכן".

הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה שפ"ב) – "שאלה: סיים מסכת בהרהור אם מתיר בשר בתשעת הימים. תשובה: נכון שיוציא מפיו".

הגרח"ק שליט"א (אליבא דהלכתא חפ"א עמ' מ"ד טור א') – "שאלה: סיום מסכת בהרהור ולא בפיו אם הוי סיום לתענית בכורות. תשובה: נכון שיוציא מפיו".

הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ה אות כ"ז) – "שאלה: למד מסכת בגמרא אלא שדילג כמה תיבות או שורה באיזה מקום, וכן באופן שלא השמיט התיבות אלא קראם בהרהור ולא הוציא בפיו. האם יכול לעשות סיום ולפטור בכורות בערב פסח. תשובה: צריך עיון".

הגרח"ק שליט"א (בדידי הוי עובדא עמ' תרי"ג) – "אחד שאל למרן הגר"ח שליט"א מי שלמד מסכתא במחשבה ובהרהור, ולא הוציא התיבות בשפתיו, האם יכול לעשות סיום מסכתא, והשיב מרן 'א"כ יעשה גם את הסיום בהרהור'".

***הגרח"ק שליט"א (שערי ציון ח"א עמ' ל"ט אות ה', עמ' מ"ח)*** – "תשובה: נסתפקנו בזה".

* + 1. לא מהני: כדי לפטור מתענית.
       1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רס"א) – "שאלה - למד וסיים מסכתא ע"י לימוד דרך הרהור ולא הוציא מפיו אי מיקרי סעודת מצוה לפטור מתענית. תשובה - לא מהני (אם לא ששמע ויצא מצד שומע כעונה). נראה דלא מהני לפי מה שכתבנו בשו"ת ויברך דוד (ח"ב סי' קע"ז) ובשו"ת מקדש ישראל (על הל' שבועות, סי' כ"א כ"ב) דדעת הרבה פוסקים דאין מקיימין מצות לימור ת"ת בהרהור עד שיוציא מפיו, ואף שהבאנו שם שיש סוברים דיוצאים מצות ת"ת בהרהור, מ"מ כיון דעיקר היסוד סעודת סיום פוטר מתענית בכורים הוא מעורפל ולהרבה אחרונים לא מהני כמבואר בדברינו למעלה, על כן תרי קולי לא מקלינן אהדדי (דמהני סיום וגם דלימוד בהרהור חשיב לימוד גמור), ועוד דכתיב שמחה לאדם 'במענה פיו', ועיקר מה דהוי סעודת מצוה משום השמחה שיש לו בלימודו, ועוד דלאחר שאין אדם זוכר כל כך מה שלומר בהרהור כראיתא במס' עירובין ...".
    2. מראי מקומות.
       1. גר"ז (הל' ת"ת פרק ב' סעי' י"ב) – "וכל אדם צריך ליזהר להוציא בשפתיו ולהשמיע לאזניו כל מה שלומד בין במקרא משנה ותלמוד אלא אם כן בשעת עיון להבין דבר מתוך דבר וכל מה שלומד בהרהור לבד ואפשר לו להוציא בשפתיו ואינו מוציא אינו יוצא בלימוד זה ידי חובת מצות ולמדתם אותם וכמ"ש לא ימוש ספר התורה הזה מפיך והגית בו וגו' וכמו בכל המצות התלויות בדבור שאינו יוצא בהן ידי חובתו בהרהור אלא אם כן שומע מפי המדבר שהשומע כעונה בפיו".
       2. הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"ב עמ' שמ"ט) – "שאלה: רוצה לסיים ביום מסויים, לעשות סעודת מצוה או לערב ר"ה כדי שלא יצום, אבל כדי שידע בשעת הסיום את הכתוב בגמ' קרא בעיניו, לא בפניו, את סוף הגמ', האם זה נחשב שכבר סיים ושוב אח"כ אין זו סעודת מצוה. תשובה: כיון שרוצה לומר בפיו, עדיין לא גמר, והוי סיום גמור כשיאמר בפיו".

הגרח"ק שליט"א (ח"ב שאלת רב ח"א פרק א' סעי' כ"ד) – "שאלה: האם אפשר לעשות סיום אם רק שמע מסכתא ממגיד שיעור ולא אמרה בפיו, דתורה נקנית בשמיעה. תשובה: צ"ע".

* 1. **עד מתי: עד מתי יכול להשאיר את הקטע האחרון בשביל הסיום**.
     1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות ח') - לשונו מובא לקמן.
     2. הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"ב עמ' שמ"ט) – "א' שלח לשאול עד מתי יכול להשאיר את הקטע האחרון שבגמ' לעשות סיום, וכגון שהיה לו יא"צ לאחר זמן אם יכול להשאיר הקטע האחרון עד אז, ועניתי לו עד מתי שיש שמחה, וזה כמה ימים ולא יותר. אין לזה טעם אם זה יארוך יותר מכמה ימים. שאלה: וכשלא גמר דף או ב' דפים, אם זה אפשר גם לאחר זמן רב. תשובה: פרק אחד. פרק הוא דבר בפנ"ע".

הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ט אות כ"ז) – "כמה צריך להניח לסיום. תשובה: קטע אחרון (מספיק להניח מעט)".

* + 1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רנ"ט) – "שאלה - מי שכבר עומד לסיים מסכת אי מותר לאחר את הסיום עד ערב פסח (כדי לפטור מתענית). תשובה - כן המנהג".
    2. האלף לך שלמה (סי' שי"ז) – "שאלה בנדון תענית בכורי' בע"פ אם מהני הסיום שאינו בזמנו להשהותו עד ע"פ ולעשותו. הנה בגוף הדין אם ראוי כלל לשהות הסיום על זמן אחר עיין בחבורי שנות חיים שהבאתי ראי' לכאן ולכאן אך זה אם ראוי לעשות כן או לא אבל לדחות תענית בכורים דהוי מדינא זה לא מהני רק סיום בזמנו אבל לא לעכבו מזמן אחר לע"פ ודאי אין ראוי לעכבו ולא מהני לדחות התענית בזה".
  1. **כשאינו זוכר כל מה שלמד**.
     1. הגרח"ק שליט"א (ח"א שאלת רב ח"א פרק א' סעי' ל"ו) – "האם יכול לעשות סיום על מסכתא בשבשעת הסיום כבר אינו זוכר כל המסכתא (ונפק"מ אם יכול לאכול בשר בסעודת סיום כזו בתשעת הימים). תשובה: יכול".
  2. **סיום מסכת תמיד**.
     1. אינו סיום.
        1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה מ"ב, ***שערי ציון ח"א עמ' ל"ט אות ד', עמ' מ"ז אות ב'***) – "שאלה: אם סיום מסכת תמיד הוי סיום לתענית בכורות. תשובה: לא".

עי' הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ב אות כ"ב) – "שאלה: האם על מסכת תמיד אפשר לעשות סיום מסכת ולפטור בכורות בערב פסח. תשובה: ספק".

* + 1. הוי סיום.
       1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' נ"ז אות ח') – "ושמעתי שאמר לאחד לסיים מסכתא תמיד או מעילה אם הוא זוכר את הסוגיות, בלי רש"י ותוס' ואמר לו שהיא המסכתא הכי קטנה ואפשר לסיימה במשך שעתיים שלוש".
          1. הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"ב עמ' ש"נ) – "שאלה: שמעתי שאחד בא לאביו מרן הקה"י זצ"ל, ולאחר הסיום של הקה"י שהיה בכור, אמר לו שיבוא אח"כ שוב, ולמד בשבילו מסכת תמיד ועשה לו סיום. תשובה: נכון הוא, אף שסבר שאין זה כ"כ פשוט שמס' תמיד סגי לסיום, **בשעת הדחק** הנ"ל הקיל לו".
       2. אור לציון (ח"ג פרק י"ב אות א', הע' א') – "ואף על סיום מסכת תמיד, שרק על חלק ממנה יש גמרא, אפשר להפסיק את התענית. [ולענין מסכת תמיד, הנה להלן בפרק כ"ו תשובה ה' נתבאר, שאין לאכול בשר אחר ראש חודש אב על סמך סיום מסכת משניות, ע"ש. ונראה שהמסיים מסכת תמיד אף שאין גמרא על חלק מפרקי המסכת, (פרק שלישי חמישי שישי ושביעי אין בהם גמרא), כיון שיש על חלק מהפרקים גמרא, אפשר להפסיק את התענית על סיום מסכת זו. ולא גרע ממסכת תענית או הוריות וכדומה, שמספר הפרקים קטן ואינן מסכתות גדולות בכמות, ואעפ"כ מפסיקים תענית על ידי סיומן".
       3. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות י"ד') – "אפשר לעשות סיום על מסכת תמיד, כדי לעשות סעודה רגילה לסעודת מצוה".
    2. ובס' מנחת תודה עמ' קל"א .
  1. **סיום מסכת קינים**: שהוא משניות בלי גמרא, אבל בש"ס וילנא מודפס הוא כמו מסכת רגילה (שלשה דפים).
     1. הגרח"ק שליט"א (דולה ומשקה עמ' שי"ט) – "האם עושים סיום על מסכת 'קינים', שהוא משניות בלי גמ', אבל בש"ס וילנא מודפס הוא כמו מסכת רגילה (שלשה דפים). תשובה: כרצונך".

הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ג אות כ"ג) – "בספר דולה ומשקה (עמוד שיט) נשאל רבינו שליט"א האם עושים סיום על מסכת 'קינים', שהוא משניות בלי גמרא, אבל בש"ס וילנא מודפס הוא כמו מסכת רגילה (שלשה דפים). והשיב, כרצונך. ע"כ. האם מהני גם לפטור בכורות בערב פסח. תשובה: לא מהני".

הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"ב עמ' שנ"א) – "מו"ר שליט"א עשה סיום על מסכת קינין, ולמד זאת במשך כמה רגעים, שתה יין ואמר ההדרן, וכשנשאל וכי על מסכת פאה גם עושה סיום, השיב: מסכת קינין שאני, שהוא בין ב' גמרות".

* 1. **סיום מסכת בשותפות**.
     1. מהני.
        1. עי' שדי חמד (כללים מערכת המ' כלל קצ"ה ).
        2. עי' בית ישראל (סו"ס מ"ז ).
        3. קנין תורה בהלכה (ח"ה סי' נ"ב ) שמהני לתענית בכורות בשותפות.
     2. מחמר.
        1. הגריש"א זצ"ל (דולה ומשקה עמ' שי"ח הע' ג', אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות ג') – "כמה אנשים המסיימים ביחד ש"ס, על ידי חלוקות המסכתות בין כל הלומדים אין זה סיום הש"ס. דסיום הוא שאדם אחד גמר את כל המסכת או הש"ס".
        2. הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ו אות ל') – "שאלה: שנים חלקו מסכת אחת כך שכל אחד לומד חציה, האם יכולים לעשות סיום ביחד, כאשר שניהם יסיימו בבת אחת. תשובה: לא".

הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ז אות ל"א) – "שאלה: מרן השיבני שאם שנים חלקו מסכת אי אפשר לעשות סיום כדי לפטור בכורות בערב פסח. ע"כ. אנא אבקש נא לידע טעמו של דבר. תשובה: על חצי מסכת אין עושין סיום".

עי' הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה ל"ו) – "שאלה: כמה אנשים שקבעו ביחד לסיים מסכת כל אחד פרק אם מהני לתענית בכורות. תשובה: אולי".

עי' הגרח"ק שליט"א (דולה ומשקה סוף עמ' שי"ז) – "שאלה: ידוע יסוד ה'שד"ח' שאם כמה מחליטים ביחד לסיים ש"ס ומחלקים הש"ס ביניהם וכל אחד לומד קצת מהש"ס, וביחד גומרים הש"ס, נחשב לכל אחד ואחד כמו שסיים את כל הש"ס, (שהוא חלק מקבוצה שסיימו ש"ס). האם יש מקור ליסוד השד"ח. תשובה: אין ידוע לי".

* + - 1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' ער"ה, ויברך דוד ח"א ס' כ"ד בהגה ) – "שאלה - אם מהני סעודת סיום של כמה בני אדם שנשתתפו שבין כולם יסיימו המסכת (שכל אחד מהם ילמוד מספר דפים מסויימים). תשובה - לא מהני".
      2. מים חיים (סי' קע"ט ).
      3. סוכת חיים (פסח ח"ב עמ' נ' ).
      4. הגרח"ק שליט"א (מנחת תודה עמ' ל"ד .
      5. ובהערות מהגרש״ב ולנדברג בסוף שו״ת קנין תורה שם, כתב לתמוה על פסק זה, דשאני מכתיבת ספר תורה, דהכא לשמחת סיום עריך לימוד ויגיעה.
      6. פסקי תשובות (סי' ת"ע אות ט' בהערה ).
      7. וע״ע להג״ר ראובן מרגליות בספר ניעועי אור על הש״ס (סוף סדר טהרות ).
  1. **שלא לנגן בכלי שיר** - או"ח (סי' תק"ס סעי' ג').
     1. יחוה דעת (ח"א סי' מ"ה) – "ונראה עוד שהוא הדין לכל שמחת מצוה כגון ברית מילה או פדיון הבן או סיום מסכתא ... מותר לכתחילה, ומצוה נמי איכא. וכן בחול המועד שיש מצוה לשמוח ברגל, וכן בפורים שהוא יום משתה ושמחה, מותר לנגן בכלי שיר".
  2. **מזל טוב: ברכת "מזל טוב" שנוהגים לברך את המסיים**.
     1. הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"ב עמ' שנ"ב) – "שאלה: יש מקומות שנוהגים לברך את המסיים מסכת 'מזל טוב', האם יש מקום לזה, דאטו בכל קיום מצוה מברכים כן את המקיימה. תשובה: בעת קיום מצוה כזו שאינו מחוייב בה, הוא זמן מסורגל שתחול הברכה שיהיה לו 'מזל טוב'".
  3. **עת רצון: בעת סיום מסכת**.
     1. הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"ב עמ' שנ"ב) – "מו"ר שליט"א עשה סיום על מס' מנחות, ושתה יין. היה שם א' שבא לבקש ישועה לשידוכי בניו שקשה לו עמם, ואמר לו מו"ר כי לשתות מסעודת מצוה, גם זו סגולה, ונתן לו מעט יין. וכששאלתי למו"ר המקור לזה שעת סיום מסכת הוא זמן רצון, אמר שכן איתא בספרים וכן סברא הוא. [וספרתי למו"ר ששמעתי כי הגר"ז צ'צ'יק זצ"ל שידל א' שלא זכה לזש"ק, שיזדמן אצל מרן הגרי"ז זצ"ל בעת סיום ויבקש אז ברכה, כי יש שעשו כן ועלתה בידם]".
  4. **בגדי שבת**.
     1. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ח אות י"ג) – "כשמסיים מסכת אם ראוי ללבוש בגדי שבת. תשובה: לא שמענו [אבא (מרן בעל הקה"י) הי' נוהג לעשות כל סיום מסכת בשבת]".
  5. **מי שסיים ללמוד כמה מסכתות, האם יכול לעשות סעודת סיום אחת לכולם, או צריך סעודה לכל סיום בפני עצמו**.
     1. הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ז אות ל"ב) – "שאלה: מי שסיים ללמוד כמה מסכתות, האם יכול לעשות סעודת סיום אחת לכולם, או צריך סעודה לכל סיום בפני עצמו. תשובה יכול".

הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ח אות ל"ג) – "שאלה: שאלתי באחד המכתבים: מי שסיים ללמוד כמה מסכתות, האם יכול לעשות סעודת סיום אחת לכולם, או צריך סעודה לכל סיום בפני עצמו. ומרן שליט"א השיב דיכול. וחפצתי לידע אמאי לא אמרינן בזה אין עושין מצוות חבילות חבילות. תשובה: הכל מצוה אחת".

ועיי בספר הדרן עלך (עניני סיום מסכת. הערה 43 ) מה שהביא מהגר"ח קניבסקי. ובספר אתקינו סעודתא (עמי קכד סעי כ). וחזון עובדיה (ח"א כרך א סי' ח' ). והובא בקוני קרוב אליך (מהדי תליתאה סימן יא אות מה) .

* 1. **סיום פרק אחד**.
     1. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ז אות ח') – "סיום פרק אחד בגמ' אי חשיב סעודת מצוה בגדולים או בקטנים. תשובה: לא חשיב סיום ואינו סיום אמיתי וגם כלפי קטנים לא חשיב סיום שעושים זאת רק לזרז אותם".
  2. מראי מקומות.
     1. הגרח"ק שליט"א (עלי שי"ח עמ' רפ"א אות ג') – "שאלה: כמה צריך האדם להבין ממס' כדי לעשות עליה סיום, ושיקרא סעודת מצוה. ומה אם הוא למד את הסוגיא או את רש"י ויש לו איזה קושיא שמחמת הקושיא הוא אינו מבין את הסוגיא, האם גם זה מספיק להמשיך ולסיים כשהגיע לסוף המס'. תשובה: יכול לעשות סיום".

הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות ל"ו) – "האם מותר לאבל לרקוד בסעודת סיום. תשובה: יש להסתפק (בלשונו איני יודע)".

הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות ל"ז) – "בתענית בה"ב האם המסיים יכול לאכול לפני הסיום (כמו בעל ברית שמותר לו לאכול אף קודם הברית). תשובה לא נהגו לאכול קודם הסיום".

הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות ל"ח) – "אם מתירים נדרי תענית בשביל סיום מסכת. תשובה: אפשר להתיר בג' אנשים".

1. נוסח הסיום.
   1. **מנין ואמירת ההדרן בסיום**.
      1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות ט') – "אין צריך מנין כדי לסיים מסכת, ויכול לעשות סיום לבד ולאכול לבד את הסעודה, וגם עדיפות למנין אין, אלא רק כדי לומר את הקדיש דרבנן. ודע, דנוסח ההדרן הנאמר בעת סיום מסכת, מי שרוצה יאמר, וזה לא מעכב".
      2. ***חוט שני (שבת ח"א פרק ז' ס"ק א' ד"ה סעודת סיום) – "סעודת סיום אין זה חיוב אמנם הוא מצוה משום כבוד התורה, וכמ"ש הרמ"א ביו"ד ... ואם עושה הסעודה עם עשרה בני אדם איכא נמי משום רוב עם הדרת מלך".***
   2. **קדיש בסיום מסכת מי שיש לו אב ואם**.
      1. הגרח"ק שליט"א (ח"א שאלת רב ח"א פרק א' סעי' ל"ז) - "האם מסיים מסכתא שיש לו אב ואם אומר את הקדיש שנדפס בסוף המסכתא. תשובה. לא".

הגרח"ק שליט"א (שערי שיח עמ' קל"ד תשובה של"א) – "שאלה: הקדיש שאומרים בסיום מסכת, האם הוא קדיש יתום. תשובה: אם יש יתום הוא קודם".

* 1. **הדרן עלך: אם הויא נדר**.
     1. הגרח"ק שליט"א (אשיחה עמ' ת') – "במה שנהגו לומר בסיום מסכת הדרן עלך הא הויא נדר, כיון שאומר חייב לקיים מדין נדר וחזינן הרבה דלא מקפידים אח"כ לקיים את זה. תשובה: אינו נדר אלא בקשה".

הגרח"ק שליט"א (ח"ב שאלת רב ח"א פרק א' סעי' כ"ה) – "שאלה: נהגתי לומר בסיום 'הדרן עלך בלי נדר' כי לשון הדרן הוא שיחזור על המסכתא. האם נכון לנהוג כן. תשובה: א"צ".

* 1. מראי מקומות.
     1. דברי לוי (הקדמה לרמב"ם הל' כלים ד"ה רגיל) – "רגיל אני לפרש במאי דתנן בסוף פ"ב דאבות הוא היה אומר, לא עליך המלאכה לגמור, ולא אתה בן חורין להבטל ממנה. אם למדת תורה הרבה, נותנין לך שכר הרבה, ונאמן הוא בעל מלאכתך שישלם לך שכר פעולתך, ודע שמתן שכרן של צדיקים לעתיד לבא. עפ"י מאי דקבעו ז"ל בסיום מסכת: אנו עמלים והם עמלים, אנו עמלים ומקבלים שכר והם עמלים ואינם מקבלים שכר. והקושיא מפורסמת, הא כל העמלים ובעלי האומנויות מקבלים שכרם משלם ... ונראה, דכל בעלי אומניות אינם מקבלים שכר בשביל פעולתם ועמלותם, אלא בשביל גמר ושלמות הפעולה, ואם עמל בזיעת אפים ולא הצליח להוציא מתחת ידו דבר מתוקן, לא יקבל מבעליו שום שכר (כמבואר בנתה"מ סי' של"ה ס"ק ג'), ולהיפך אם השלים את ההזמנה בלא עמל ויגיעה, שכרו אתו. וזה שאמרו, **אנו עמלים ומקבלים שכר, עבור עמלות גרידא**, אם אפילו לא הצליח לאסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא ולא ראה ברכה בעמלו, הקב"ה אינו מקפח את שכרו, אבל הם העמלים, היגיעה אינה משתלמת כלל, אלא תכלית הפעולה היא הגורמת את השכר".
     2. הגרח"ק שליט"א (עלי שי"ח עמ' ר"פ אות א') – "שאלה: אם גמר ללמוד שתי מסכתות, האם חייב לומר שתי פעמים הדרן עלך וכו' או סגי לומר הדרן אחד לשתי המסכתות. תשובה: יכול לומר א' על שניהם".

הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות ל"ה) – "מנהג סדר סיום מסכת. תשובה: מסיימים ואח"כ אומרים את ההדרן ואח"כ מתחיל המשנה מהמסכת החדשה ואח"כ אומר הקדיש".

1. זמני השנה.
   1. **סעודת סיום ערב שבת**.
      1. עי' או"ח סי' רמ"ט סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.
   2. **בתשעת ימים**.
      1. עי' או"ח סי' תקנ"א, לשיטות ומראי מקומות.
   3. **ספירת העומר**.
      1. עי' או"ח סי' תצ"ג, לשיטות ומראי מקומות.
   4. **סיים מסכת בשבת**.
      1. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ט אות כ"ד) – "האם אפשר לעשות סיום בשבת. תשובה: המנהג להוסיף משהו בשביל סיום מסכת כדי שיהי' ניכר שזה בשביל הסיום ומ"מ אם אין לו מה להוסיף אפשר גם כך".
      2. מראי מקומות.
         1. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ט אות כ"ה) – "כשעושה סיום בשבת ויו"ט אם מותר לרקוד ולספוק כף. תשובה: נראה שלא דרק בשמחת תורה התירו".
         2. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ח אות י"ג) – "כשמסיים מסכת אם ראוי ללבוש בגדי שבת. תשובה: לא שמענו [אבא (מרן בעל הקה"י) הי' נוהג לעשות כל סיום מסכת בשבת]".
   5. **סיום מסכת ביו"ט**.
      1. מותר לעשות סיום ביו"ט, ואין חסרון מצד אין מערבין שמחה בשמחה.
         1. לחם שלמה (או"ח סי' ק"ד) – "ואשר חקרת בא' שעשה שם סיום מסכתא ביום א' דשבועות וקרא את אנשי המקום על קידוש וגם אותך וכסתפקת אם מותר לעשות סעודת מצוה ביו"ט מצד אין מערבין שמחה בשמחה והבאת דברי הבאה"ט באו"ח סי' תקמ"ו סק"ה דאף דביאר הטו"ז פסק הש"ע דסעודת ברית מילה ופה"ב מותר ברגל אבל ביו"ט אסור והביא כן בשם האו"ז הרי מבואר דאסור ביו"ט ולענ"ד א"א לומר הכי דהא קיי"ל דל"ש אין מערבין שמחה בשמחה רק בנישואין ואירוסין ולא בשאר שמחת מצוה כפסק הש"ע כאן סעיף ד' וביו"ד סי' ש"ה סעי' י"א ומבואר ברמ"א ...".
         2. משנה שכיר (ח"ב סי' צ"ט) – "לחם שלמה ... ואתפלא מאד איך שלא הביא כלל מהא דסי' תרס"ט שכ' הטור והביאה הרמ"א דעושין משתה ושמחה ויו"ט לסיומה של תורה והוא ממדרש שיה"ש כמובא בב"י שם והרי הא דסעודת סיום מסכת הוי סעודת מצוה נלמד מהא דסי' תרס"ט כמבואר בחות יאיר סימן ע' א"כ ממקומו הוא מוכרע דשרי ביו"ט דהא סיומא של תורה גופא ביו"ט הוא. אמת דראיתי בספר פתחי תשובה על או"ח סימן תרס"ט ... והטעם נראה לי פשוט דענין עירוב שמחה בשמחה שייך דוקא בשני מיני שמחות דלא שייכי להדדי כלל וכלל כמו שמחת נשואין עם שמחת מועד שהם שני מיני שמחות לגמרי וכן שמחת סיום בנין מקדש עם שמחת מועד אין להם שייכות מיוחד להדדי משא"כ שמחה של תורה עם שמחת של מועד ל"ה שני מיני שמחות דישייך גבייהו עירוב שמחה לפי שהתורה הוא עיקרית ושרשית לכל מצוה ושמחה התור' צריך להיות עם כל שמחה ושמחה דבזולתה ערבה כל שמחה והוי ח"ו שמחה של הוללת וידוע ... ".
         3. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פורים פרק כ"א הע' י"ט) – "הקרן אורה במו"ק דף ט' כתב לדון איך מסיימין התורה בשמח"ת ושמחין בסיומה והלא אין מערבין שמחה בשמחת החג וכמו שאמרו שם לענין חנוכת בהמ"ק ואיכא דס"ל דנשואין לאו דוקא אלא כל שמחה אין מערבין. ולענ"ד לא קרב זה אל זה, דדוקא בשמחה דחדא מצוה הוא דאמרינן הכי, משא"כ ושמחת בחגך ושמחת תורה חדא מלתא היא, כי אם ישמח רק במאכל ומשתה לא קיים המצוה רק צריך לשמוח בתוכן החג, **והשמחה שאנו שמחים ביום זה עם החג היא בקרבתנו אל ד'**, וזהו רק עי התורה, וא"כ חדא שמחה היא".
         4. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' רי"ח אות ג') – "שאלה: האם מותר לערוך סיום ביו"ט (האם אין בזה חשש אין מערבין שמחה בשמחה). תשובה: מותר. בשמחת תורה עושים סיום על התורה".***
         5. ***נטעי גבריאל (יו"ט ח"ב פרק נ"ג סעי' כ"א) – "מותר לעשות סיום מסבתא ביו"ט, ואין בזה משום אין מערבין שמחה בשמחה".***
      2. **האם מותר לעשות סעודת יום טוב ביחד עם סעודת סיום - מצד עושים מצוות חבילות חבילות**.
         1. מהרש"ם (ח"ו סוף סי' ז') – "ומה שחקר אם יוכלו לצאת בסעודת יום טוב לסעודת סיום, אם יש בו חשש אין עושים מצוות חבילות חבילות, יעויין בתוס' ברכות ל"ט ע"ב ד"ה הכל מודים וכו', דבברכה של נהנין אין נקראים חבילות חבילות, דהא בקידוש מברכים קידוש וברכת היין וכו' ע"ש, והן אמת שראיתי באר"ד מע"ר א' אות ב' שהוכיח מפסחים ק"ב דדוקא היכי דברכת מצוה גורמת להמוציא שרי, משא"כ בעלמא, אבל גם בלא"ה אין חשש כיון שהוא רק מתכוין במעשה א' לקיים ב' מצוות, וכמו דבק"ש קיים מצות והגית בו שהם ב' מצוות יחד".
         2. ***הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"א תשובה רל"ה) – "***שאלה: אם יכול לצאת יד"ח סיום מסכת, וסעודת יו"ט בסעודת אחת, או שהוי חבילות. תשובה: נכון לעשות שתים".
         3. בית מתתיהו (ח"א סי' ב' אות כ"ט ד"ה ובהכי) – "ובהכי יל"ד במש"כ בתשו' מהרש"ם ח"ו ס"ז, לדון אם מהני לצאת סעודת יו"ט בחדא, אם סיום מסכת אם הוי חבילות עי"ש, ובתשו' לחם שלמה או"ח ס' ק"ד בזה עי"ש. אמנם למש"נ י"ל שבהכי ל"ש חבילות שבסעודת יו"ט א"צ כוונה דהעיקר משום שמחה, וכל ששמח מהאכילה קיים המצוה ומה איכפ"ל שנעשה בחבילות וכנ"ל. [וגם סעודת סיום ל"ה חובה אלא רשות ולמג"א ל"ש חבילות בקיומי]".
      3. מראי מקומות – מעדני אשר (גליון ק"ה, פר' ויצא שנת תשס"ו).
         1. הגרח"ק שליט"א (ח"ב שאלת רב ח"א פרק ח' סעי' י') – "שאלה: חתן שעושה סיום מסכת בחתונתו האם שייך בזה אין מערבין בשמחה. תשובה: לא שייך שאינה שמחה חיובית".
   6. **סיים מסכת בפורים: האם זה עושים מצות חבילות חבילות**.
      1. מותר, אין חסרון של עושים מצות חבילות חבילות.
         1. חזון עובדיה (פורים עמ' קפ"ה סעי' ז') – "שפיר דמי, ואין עושים מצות חבילות חבילות".
         2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תרצ"ה סעי' כ"א) – "מי שסיים מסכת בפורים, ועושה סעודה לסיום מסכת, וכולל עמה סעודת פורים, שפיר דמי, ואין בזה משום אין עושים מצות חבילות חבילות. [וכיו"ב כתב בשו"ת לחם שלמה (חאו"ח סי' קד), לענין סיום מסכת ביום טוב. וכ"ה בשו"ת מהרש"ם ח"ו (ס"ס ז) שכיון שעושה מעשה אחד, ורק מתכוין לשתי מצות, אין בזה משום מצות חבילות חבילות. וע"ע בשדי חמד (מער' א כלל לט). ובחזון עובדיה פורים עמוד קפה]".
      2. מראי מקומות.
         1. הגרח"ק שליט"א (אשיחה עמ' שנ"א) – "מי שסיים מסכת בפורים וברצונו לעשות סעודת סיום בסעודת פורים בבת אחת, האם אין בזה משום אין עושין מצוות חבילות חבילות. תשובה: יוסיף דבר לסעודה".
2. סיום מסכת.
   1. **חסר הבנה**.
      1. מחמיר.
         1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רס"ח-ב') – "שאלה - למד וסיים מסכת בלי הבנה אי מיקרי לימוד שהסיום ייחשב סעו"מ לפטור מתענית. תשובה - לא מהני, וכשלמד 'שטחי' צ"ע".
      2. מיקל.
         1. **הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב) – "האם אפשר לעשות סעודת מצוה לסיום מסכת, הוא הוא למד הכל והבין רק חלקים מהמסכת. תשובה: כן".**
      3. מראי מקומות.
         1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קכ"ו אות י"ב) – "נשאל רבינו, באחד שלמד מסכת **והבין רוב הסוגיות** אבל לא הבין כמה סוגיות, אם יכולים להחשיבו לסיום בערב פסח, והורה רבינו שבאופן כזה ג"כ מיקרי סיום".
   2. **האם השומע צריך להבין**.
      1. מחמיר.
         1. בן איש חי (שנה א' פר' צו אות כ"ה) – "ובסעודת סיום מסכתא אם הבכור גמיר וסביר להבין מה שאומרים בעת הסיום מותר לו לאכול שם, ועיין חיים לראש".
         2. אור לציון (ח"ג פרק י"ב אות א', הע' א') – "ומי שהתענית קשה עליו ומפריעה לו לעריכת ליל הסדר, רשאי לסמוך על השתתפות בסיום מסכת, ויבין את הנאמר שם, ויאכל כזית מזונות או ישתה רביעית יין, ואז יוכל להפסיק את התענית. [ובכל אופן, הסומך על סעודת סיום מסכת, צריך להשתתף בסיום ולהבין את הנאמר שם, וכמו שכתב הגאון רבי חיים פלאג'י בספר חיים לראש דף י"ד. והביאו הבן איש חי בפרשת צו אות כ"ה. וראה גם בנהר מצרים הלכות פסח סעיף י"ז]".
   3. **סיום מסכת שלא כסדרה: סיום כשלמדו המסכת שלא כסדרן אם נחשב סיום**.
      1. מהני: הוי סיום.
         1. מנחת יצחק (ח"ב סוף סי' צ"ג) – "וע"ד אשר למד המסכת שלא כסדר, לפענ"ד בודאי אינו מעכב, דהרי מצות ת"ת מקיים בכל אופן שלומד, דדוקא במגילה קיי"ל שהקורא למפרע לא יצא דנלמד מקראי וכדאיתא (במס' מגילה י"ח), ובקריאת התורה קיי"ל דבדיעבד אם דלג באמצע חוזר וקורא אפילו אחרי שהחזיר את התורה את מה שדלג כמבואר (באו"ח סי' קל"ז ס"ג), אף שלא קרא כסדר, וממילא כיון שבצירוף ממה שלמד בתחלתו וסופו, סיים כל המסכת, ויש שמחת הנפש שזכה לזה, ממילא הוי סעודת מצוה, וע"ע בת' חו"י (סי' ע) בענין סעודת מצוה".
         2. בצל החכמה (ח"ב סי' כ"ח) – "ומ"מ לכתחילה הי' טוב להשאיר קצת בסוף המסכת כדי לסיים בו בצבור (עיין ש"ך יורה דעה שם סקכ"ז), כי **לסיים בצבור בפרק שבאמצע המסכת הוא דבר התמוה לרבים**, ויחשבו שאפשר לעשות סעודת סיום לפטור בכורים מתענית בער"פ גם באמצע המסכת, אבל בודאי שאין זה מעכב וכמש"כ דלא בעינן בזה כסדרן".
         3. אור לציון (ח"ג פרק י"ב הע' א') – "והוא הדין גם מי שלמד את המסכת שלא לפי הסדר, גם כן עושה סיום מסכת, שעכ"פ סיים את המסכת".
      2. מראי מקומות.
         1. הגרח"ק שליט"א (דולה ומשקה עמ' שי"ט) – "שאלה: הלומד שלא כסדרן מסכת שלימה, האם הוי סיום, שלומד לפעמים פה ולפעמים פה, (ולפעמים מסוף המסכת ולפעמים מתחילת המסכת), ובסוף סיים הכל, האם הוי סיום, או דלמא דוקא בלימוד כסדרן דף אחר דף הוי סיום. תשובה: צ"ע".

הגרח"ק שליט"א (אליבא דהלכתא חפ"א עמ' מ"ד טור א') – "שאלה: אם סיים מסכת שלא כסדרה אם הוי סיום לתענית בכורות. תשובה: אולי".

הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ח אות ל"ד) – "שאלה: האם כדי לעשות סיום מסכת (כגון לפטור בכורות בערב פסח וכדי), צריך ללמוד את המסכת לפי הסדר דוקא, או אף אם למד למפרע, דרך משל, התחיל ללמוד בפרקים האחרונים, ואחר כך למד את הפרקים הראשונים. תשובה: יתכן שאין מעכב".

הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ט אות ל"ה) – "שאלה: רבינו שליט"א השיבני באי המכתבים דיתכן שאין מעכב ללמוד את המסכת לפי הסדר דוקא כדי לעשות סיום מסכת (כגון לפטור בכורות בערב פסח וכדי), אלא אף אם למד למפרע, דרך משל, התחיל ללמוד בפרקים האחרונים, ואחר כך למד את הפרקים הראשונים. ע"כ. ולא הבנתי דברי קודשו, אמאי איכא חשש בזה, הרי סו"ס סיים מסכת שלמה מתחילתה ועד סופה, ושמח בזה, ומאי גריעותיה שלא למד על הסדר, דלכאורה ליכא דין 'כסדרן' בזה, אלא כל 'דשלים מסכתא' שפיר מקרי סיום. תשובה: כתבתי גם כן כך ומכל מקום צריך עיון".

הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ז אות ז') – "סיום מסכת בלימוד שלא כסדר אי חשיב סיום. תשובה: מקילים בזה".

הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה שפ"א) – "שאלה: בהתר לאכול בשר בסיום מסכת אם בעי שילמד המסכת כסדרה או הוי סיום שלא כסדרה. תשובה: אולי".

* + 1. מחקרי ארץ (ח"ה סי' צ"ה ).
       1. הובא בקוני קרוב אליך (מהדי תליתאה סימן יא אות ז).
  1. **סיום בלי פירש רש"י**.
     1. מהני: הוי סיום.
        1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' נ"ז אות ח') – "אמר לי מו"ר שאם מבינים את הסוגיות הוי סיום גם אם לומדים את המסכתא בלי פירוש רש"י ותוס', מאחר שמבינים את הגמ', אבל אם אינו מבין רק קורא לא מיקרי סיום, ושמעתי שאמר לאחד לסיים מסכתא תמיד או מעילה אם הוא זוכר את הסוגיות, בלי רש"י ותוס' ואמר לו שהיא המסכתא הכי קטנה ואפשר לסיימה במשך שעתיים שלוש".

קהלות יעקב (פניני רבינו הקהלות יעקב ח"א עמ' י"ג) – "והוסיף רבנו זצוק"ל במתק לשונו הזהב: ואם אין לכם סיום - אז יש עצה פשוטה לכך: הלא עכשיו סמוך להשעה 9 בערב, תחזרו להישיבה, ותתיישבו ללמוד איזו מסכת קטנה מתחלה ועד סוף. הלא מסתמא כבר למדתם איזה פעמים מסכת מגילה, או מכות, או הוריות, או תענית, ואם כן כבר ידוע לכם הפשט, פירושי המלות, במסכת הזו, ואם כן במשך כמה שעות תוכלו לחזור היטב על הגירסא של כל המסכת הזו, ואם ידוע לכם הפשט - זה נחשב לימוד אפילו אם אין אתם קוראים את הרש"י, אלא שבמקום שנתקלים בקושי בפשט - אז צריך לעיין שם ברש"י, וככה תוכלו ללמור את כל המסכת מתחלה ועד סוף ויהי' לכם סיום למחר בבקר ...".

* + - 1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות י') – "והמסיים גמרא שלמד בקריאה בלבד מבלי להבין אין זה נחשב סעודת סיום. דאינו נקרא סיום אלא אם כן הבין את המסכת, ואפילו בלי פירש"י".
      2. הגרח"ק שליט"א (ויכתוב מרדכי עמ' שמ"א אות ס"ב) – "האם מועיל לסיום מסכת בערב פסח ללמוד גמ' ללא רש"י, כגון שיודע את הגמ' טוב. תשובה: כן".

הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה ל"ג) – "שאלה: אם צריך לסיים מסכת לתענית בכורות עם פרש"י, או סגי מה שמבין. תשובה: א"צ".

הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"ב עמ' שנ"א) – "כשמסיים מסכתא, בלימוד הגמ' לבד ללא פירוש רש"י - אם הבין את מה שלמד יכול לעשות סיום, **והרי** גם אביי שאמר 'עבידנא יומא טבא לרבנן' (שבת קי"ט, א'), למד בלא פירוש רש"י".

* + - 1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רס"ח) – "שאלה - הבקי מכבר במסכתא ולמדו עכשיו וסיימו מבלי שילמוד גם את הרש"י אם חשיב סיום לפטרו מתענית. תשובה - אם הבין את לימודו מהני".
      2. יומא טבא לרבנן (פרק ב' סי' ה') – "אם למד מסכת אף בלא רש"י כל שהבין המסכת הוי סעודת מצוה".
    1. **מחמיר, אינו סיום**.
       1. פני מבין (סי' ק"ג ).
       2. אור לציון (ח"ג פרק י"ב הע' א') – "ועל כל פנים ילמד בהבנה גמ' עם פירוש רש"י, ואז יוכל לעשות סעודת סיום מסכת".
       3. מנחת אהרון (סי' נ"ח ).
    2. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' ער"ד) – "שאלה - מי שלמד מסכת אחת משך הרבה שנים קטועות קטועות אי מהני לעשות סיום עליו לפוטרו מתענית. תשובה - צ"ע אם כבר שכה לגמרי מה שלמד בתחילת המסכתא".

1. חסר מקצת.
   1. **הלכה**.
      1. יכול לעשות סיום.
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ח' סעי' ב', ס"ק ג') – "הלומד מסכת שלימה, אף אם חיסר קטע אחד וכדו', הואיל והשלים לימוד רוב ככל סוגיותיה ועניניה נחשב ככל סיום מסכת. [שהרי סוף סוף שמח הוא בשמחה סיום המסכת]".
            1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ח' הע' ו') – "ואין סומכין בזה על לימוד מסכת משניות אלא על לימוד גמרא".
         2. אור לציון (ח"ג פרק י"ב הע' א') – "ומי שסיים מסכת, אף שהשמיט כמה מילים או שורה באיזה מקום, או שלא השמיטם, אלא שקראם בהרהור ולא הוציא בפיו, (וראה שו"ע הגר"ז הלכות תלמוד תורה פרק ב' סעיף י"ב), אעפ"כ נחשב שסיים מסכת, ועושה סעודת סיום מסכת".
         3. בקוני קרוב אליך (מהדי תליתאה פרק יא ).
         4. בספר הדרן עלך (עניני סיום מסכת. סעי טו ) שעושה סיום דמכל מקום שמחה היא לו.
      2. מראי מקומות.
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות י') – "כדי לעשות סיום צריך להבין את כל המסכת ולא מספיק רוב, אלא שאין צריך להבין לעומק".
         2. הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ה אות כ"ז) – "למד מסכת בגמרא אלא שדילג כמה תיבות או שורה באיזה מקום, וכן באופן שלא השמיט התיבות אלא קראם בהרהור ולא הוציא בפיו. האם יכול לעשות סיום ולפטור בכורות בערב פסח. תשובה: צריך עיון".
         3. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' ער"ב) – "שאלה - בחור שסיים מסכת אבל דילג איזה דפים מה שבחורים אין לומדים אי מיקרי סיום לפוטרו מתענית. תשובה - יש לדון דמהני ...".

מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רע"ו) – "שאלה - אחד שלמד מסכת על מנת לסיימו אבל למעשה לא עלתה בידו לסיימו כולו ונשאר עוד איזה דפים האחרונים שלא למד. תשובה - לא עלתה לו".

* 1. **לימוד מסכת בלי הגהת הב"ח** וכדו': למחמירים לעיל.
     1. הגרח"ק שליט"א (דולה ומשקה עמ' שי"ט) – "שאלה: מי שלמד מסכת, ולא עיין בהגהות הב"ח, ונמצא שלפי הב"ח לפעמים לא קרא נכון, האם נחשב זאת לימוד לענין סיום מסכת. תשובה: כן".
  2. **לימוד מסכת בלי הצנזורא**: למחמירים לעיל.
     1. הגרח"ק שליט"א (תשובות הגר"ח אות תתתתשכ"ט) – "בזמן שהשמיטו קטעים מהגמרא ע"י הצנזורא, האם היה שייך לעשות סיום על מסכת וליפטר מצום בערב פסח. (מב"א). תשובה: מקילין".
  3. **האם בלימוד לצורך סיום צריך גם לקרוא את וגו' וכן את וכו'**: למחמירים לעיל.
     1. הגרח"ק שליט"א (דולה ומשקה עמ' שי"ט) – "שאלה: כשכתוב בגמ' וכו' או וגומר, האם חייבים לקרוא את זה, והאם הוא מעכב בסיום, (שאם לא קורא וגו' וכו' לא נחשב סיום), או לא. [וכן המקבל על עצמו ללמוד דף גמ', אם חייב לקרוא את וגו' וכו']. תשובה: נכון לקרות".
  4. **הסימנים בגמרא**: האם אמירתן היא לעיכובא לענין סיום מסכת.
     1. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ח אות י"ז) – "הסימנים בגמ' האם אמירתן היא לעיכובא לענין סיום מסכת. תשובה: מובא כן בשם השל"ה לקרוא גם את הסימנים כי הם סודות התורה ומ"מ נראה דאין זה מעכב לענין סיום מסכת".

1. ערב פסח.
   1. **גדר תענית בכורות**.
      1. חזו"א (מעשה איש ח"ו עמ' קי"ג, דרך שיחה ח"א עמ' רמ"א [לשונו מובא לקמן]) – "סיפר הגאון ר' גרשון אדלשטיין שליט"א, שאביו הגאון זצ"ל הגיע פעם להחזו"א ואמר לו כי בנו העיר הערה, היות ובכור הוא, ובערב פסח עשה סיום מסכת ואכל, אם צריך לעשות עוד סיום בסעודה שניה, כי בשאר תעניות אף אם אכל ממשיך בתענית. והשיב החזו"א שאין צריך עוד סיום, וראיה משלמה המלך שעשה שבעה ימים סעודה על סיום ביהמ"ק (וב'בית יוסף' או"ח סוף סי' תרס"ט כתב שמכאן המקור שעושים סעודה לגמרה של תורה, ועי' רמ"א יו"ד סי' רמ"ו סעיף כ"ו). [הוסיף הגר"ח קניבסקי שליט"א כי מה שתענית בכורות שונה משאר תעניות שבהן אף אם אכל ממשיך בתענית, משום שבכל תענית מלבד מה שהיום הוא יום תענית יש גם איסור אכילה, ולא כן בתענית בכורות - שמלבד התענית אין כלום]".
      2. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה ל"ט) – "שאלה: צ"ע מש"כ דתענית בכורות הוי איסור ממה שמובא ממרן שליט"א בשם החזו"א שתענית בכורות הוי מצוה ולא כמו כל התעניות. תשובה: מצוה לנהוג באיסור".

הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"א עמ' רמ"א, מעשה איש ח"ו עמ' קי"ג [לשונו מובא לעיל]) – "שאלה: שמעתי מהגאון ר' גרשון אדלשטיין שליט"א, שאביו זצ"ל הגיע פעם לחזו"א ואמר לו כי בנו העיר הערה, היות ובכור הוא, ובערב פסח עשה סיום מסכת ואכל, אם צריך לעשות עוד סיום בסעודה שניה, והשיב החזו"א שאין צריך עוד סיום, וראיה משלמה המלך שעשה שבעה ימים סעודה על סיום ביהמ"ק (וב'בית יוסף' סוף סי' תרס"ט כתב שמכאן המקור שענשין סעודה לגמרה של תורה). אך אמר לי הגאון הנ"ל שלא היה זה משא ומתן בהלכה כי אם 'שיחת חולין' של ת"ח. תשובה: אף שיחות חולין של החזו"א יש בהם דברים של טעם, ומה שתענית בכורות שונה משאר תעניות שבהם אף אם אכל ממשיך בתענית, משום שבכל תענית מלבד מה שהיום הוא יום תענית יש גם איסור אכילה, ולא כן בתענית בכורות, שמלבד התענית אין כלום".

* + 1. וכ"כ ארץ צבי סי' ע"ט והמקראי קודש פסח ח"ב סי' כ"ב א"כ אונן יהא פטור וע"ע מנחת יצחק ח"ח סי' מ"ה .
    2. אליבא דהלכתא חפ"ח עמ' צ"ג ).
  1. **טעם בתענית בכורות**.
     1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה מ') – "שאלה: מובא ממרן דאם שכח ובירך ענט"י קודם תענית בכורות שיטעם. וצ"ע כיון שהוי איסור יאמר בכשמל"ו. תשובה טעימה משהו אין דעתו".
     2. כן מובא ממרן שליט"א בס' שיח התורה ח"א עמ' ש"ג וע"ע בס' תענית בכורים עמ רצ"ב .
  2. **השמטת הרמב"ם לתענית בכורות**.
     1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ע"ח) – "שאלה: מ"ט הרמב"ם השמיט דהבכורות מתענין בע"פ. תשובה: שאינו חיוב".
     2. כן הקשה בשו"ת ראשית ביכורים ס"י עמ' ע"ג ועיין בפר"ח ס' ת"ע סק"א. ובשו"ת שאגת אריה בתשובות החדשות קונ' דיני חדש ס"ג. ובשו"ת דברי ישראל ח"א ס' קי"ז מש"כ בדעת הרמב"ם. .
  3. **האם נכון להפסיק תענית בכורות בערב פסח על ידי שמיעת סיום מסכת, וכדו'**.
     1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' נ"ז אות ה') – "מו"ר (שליט"א) זצוק"ל בכור מאמו, (אביו היו לו בנות מנשואין הראשונים ונתאלמן ונשא אשה שני' וממנה נולד מו"ר) ונוהג לעשות סיום על מסכת בער"פ, ואמר לי מו"ר שכל הבכורים הנמצאים בסיום וכן בכורים קטנים אפי' שלא למדו את המסכת יכולים לאכול (וכן מבואר במ"ב סי' ת"ע ס"ק ט')".

קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' נ"ז אות ו') – "תש"ל, הייתי בסיום שעשה מו"ר בער"פ בביהכ"נ לדרמן סיים עם הטלית ותפילין ואכל מזונות כדי שיעור עם קצת יין עם הטלית והתפילין".

קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' נ"ז אות ז') – "תשל"ד, אמר לי מו"ר (שליט"א) זצוק"ל שמשתתף בער"פ בסיום של בנו הגרח"ק שליט"א שהוא על כל הש"ס שזה עדיף ממסכתא אחת, והוסיף לי שבעצמו גם מסיים מסכתא, ואם אין סיום על כל הש"ס מותר לאכול בסיום מסכתא אחת. וכל השומעים מותר להם לאכול בסיום וכן בכורים קטנים".

* + 1. אור לציון (ח"ג פרק י"ב אות א', הע' א') – "שאלה. האם אפשר להפסיק תענית בכורות בערב פסח על ידי שמיעת סיום מסכת והשתתפות בסעודה שם. תשובה. מי שלא קשה לו להתענות, טוב שלא יקל לכתחילה לפטור עצמו מהתענית על ידי השתתפות בסיום מסכת. ומי שהתענית קשה עליו ומפריעה לו לעריכת ליל הסדר, רשאי לסמוך על השתתפות בסיום מסכת, ויבין את הנאמר שם, ויאכל כזית מזונות או ישתה רביעית יין, ואז יוכל להפסיק את התענית. **ויש לסיים מסכת שיש בה גמרא**. ואף על סיום מסכת תמיד, שרק על חלק ממנה יש גמרא, אפשר להפסיק את התענית. [והנה האחרונים כתבו להקל ולפטור מתענית למי שמשתתף בסעודות מצוה, כגון מילה או סיום מסכת, וכמבואר בכנה"ג ובפר"ח שם, שהביאו דברי מהר"ש הלוי באו"ח סימן ג', שהבכורות מותרים לאכול בסעודת מילה, וכן הביאוהו עוד אחרונים. וראה בזה בבאר היטב שם ס"ק ג'. וראה במ"ב שם ס"ק י' שכתב שנהגו בכמה מקומות במדינתם להקל לאכול אף בסעודת סיום מסכת, ואף שהבכורים בעצמם לא למדו את המסכת. וכתב שהמנהג הוא שמתקבצים להמסיים קודם שסיים, ומסיים לפניהם המסכת, ושומעים ומצטרפים עמו בסיומו, ואח"כ עושין סעודה. וראה עוד בכה"ח שם אות י'. ובזמנינו התפשט המנהג להקל בזה. והנה מלבד שנהגו להקל להפסיק את התענית על ידי סעודת מצוה, עוד הוסיפו לנהוג כמה קולות בזה, וכגון שמקילים אף במכוון את הסיום דוקא ליום זה, אעפ"י שלענין אכילת בשר אחר ראש חודש אב החמירו הפוסקים בזה, כמבואר באליה רבה סימן תקנ"א ס"ק כ"ו. וכן כתב במ"ב שם ס"ק ע"ג. (וראה בזה להלן בפרק כ"ו בבאורים לתשובה ה'), וכן נהגו להקל ולהזמין אף יותר ממנין אנשים, אף שהרב בתי כנסיות בסימן ת"ע כתב להקל רק למנין מצומצם, והביאו הגאון רבי חיים פלאג'י בספר חיים לראש דף י"ד. וכן כתב בבא"ח פרשת צו אות כ"ה. וראה גם ברמ"א בסימן תקנ"א סעיף י' ובאחרונים שם. וכן עוד קולות כיוצא באלו. והנה כל ההיתרים האלו לא הוזכרו כלל בראשונים, שהראשונים הביאו מנהג זה כמות שהוא בלא להקל בסעודות מצוה, כמבואר בדברי התוס' בפסחים דף ק"ח ע"א ד"ה רב ששת וברא"ש שם פרק י' סימן י"ט ובמרדכי שם ובעוד ראשונים. וראה בזה בב"י בסימן ת"ע. וראה בשו"ת תשובה מאהבה ח"ב סימן רס"א וח"ג סימן שע"ו, שהגאון הנודע ביהודה ועוד גדולים מיחו על היתר זה. וראה גם בשו"ת רב פעלים ח"ד סימן ל"ה מש"כ בזה, ע"ש. ומה שנהגו להקל בדורות האחרונים הוא מחמת חולשת הדורות, ומחשש שלא יוכלו לערוך את סדר ליל פסח כהוגן. וראה גם בערוך השלחן שם סעיף ה' שכתב, שאין ידוע מאין להם להקל כל כך, אם לא שנאמר דמפאת חלישות הדור והטורח הרב בערב פסח, החשיבו עצמם כאינם יכולים להתענות, והקילו בזה כיון שאינו אלא מנהג, ולא מיחו חכמי הדור בזה, ע"ש. וכן כתב הגאון שואל ומשיב בדברי שאול יוסף דעת סימן שצ"ט סעיף ג', שנהגו להקל בזה, כיון שאינו אלא מנהג, והתענית קשה מאוד, ובפרט בערב יום טוב. וראה גם בנימוקי או"ח סימן ת"ע. וכיון שכן, נראה שאין כדאי להקל בזה לכתחילה בכל אופן. ורק מי שהתענית תפריע לו לעריכת ליל הסדר, ישתתף לכתחילה בסעודת סיום מסכת וכדומה כדי להפסיק את התענית. ועל כל פנים, המקילים לסמוך על סעודת סיום מסכת, יש להם על מה שיסמוכו, שכיון שתענית זו אינה אלא מנהג, וכמו שנתבאר לעיל, הרי כיון שנהגו להקל באופנים מסוימים, אתי מנהג ומבטל מנהג, ויש להם על מה לסמוך. (וראה עוד להלן בפרק כ"ו תשובה ד' ותשובה ה' ובבאורים שם לענין אכילת בשר אחר ראש חודש אב בסעודת מילה או סעודת סיום מסכת, ע"ש). ובכל אופן, הסומך על סעודת סיום מסכת, צריך להשתתף בסיום ולהבין את הנאמר שם, וכמו שכתב הגאון רבי חיים פלאג'י בספר חיים לראש דף י"ד. והביאו הבן איש חי בפרשת צו אות כ"ה. וראה גם בנהר מצרים הלכות פסח סעיף י"ז. ונראה שהרוצה להפסיק את התענית על ידי השתתפות בסעודה, צריך להזהר לאכול לפחות כזית מזונות או רביעית יין, כדי שתהא לאכילתו שם סעודה וייחשב שסעד בסעודת מצוה. שהרי מצינו לענין קידוש במקום סעודה, דסעודה מיקרי דוקא באכילת כזית מזונות או שתיית רביעית יין, כמבואר בשו"ע בסימן רע"ג סעיף ה' ובמג"א שם ס"ק י' וס"ק י"א. (וראה בספר אור לציון תשובות ח"ב פרק כ' תשובה כ"ו ובבאורים שם לענין רביעית יין). ואפשר שאף באכילת כזית תמרים ייחשב סעודה לענין זה, שהרי מבואר בברכות דף י"ב ע"א, דתמרים מיזן זייני. ונפסק כן בשו"ע בסימן ר"ח סעיף י"ז. וצ"ע. (וראה בפרמ"ג סימן רע"ג א"א ס"ק י"א, שלפי דברי המג"א בסימן ר"ח ס"ק כ"ה דתמרים סעדי וזייני, י"ל דהוי קידוש במקום סעודה. וראה מה שדחה דבריו בתוספת שבת שם ס"ק ט"ו. וראה עוד בכה"ח שם אות מ"ב) ... ועל כל פנים ילמד בהבנה גמ' עם פירוש רש"י, ואז יוכל לעשות סעודת סיום מסכת. והמסיימים מסכת, אם למדו אותה בעיון, אף כשהוא יום שאומרים בו וידוי, לא יאמרו אז וידוי ונפילת אפים, כיון שהוא יום טוב שלהם. וראה בשבת דף קי"ח ע"ב וברש"י שם. והנה בעיקר ענין תענית בכורות יש לכאורה לתמוה, מדוע הנהיגו לצום זכר לנס שניצלו ממכת בכורות, הרי אדרבה היה להם לעשות סעודה ומשתה בהלל והודיה על הנס, וכמו שאנו עושים בפורים משתה וסעודה לזכר נס ההצלה. (וראה בנימוקי או"ח כאן ובחידושי חת"ס פסחים דף ק"ח). ויש לומר, שכיון שמי שעושים לו נס מנכין לו מזכיותיו, וכדאיתא בשבת דף ל"ב ע"א, לכך הבכורות שנעשה להם נס מיוחד מתענים כנגד מיעוט הזכויות. (וראה בישועות יעקב בסימן תקפ"ח, ע"ש)]".
    2. חוט שני (פסח פרק א' ס"ק ז' עוד ענינים אות ה', עמ' נ"ד) – "בנו המסיים מסכת בערב פסח, והאב שהוא בכור נמצא בשעת הסיום, הוי כמו שסיים בעצמו **דהוא שמחה שלו**, ובזה אין צריך לקולא שמקילין העולם שהמשתתף בסיום מסכת נחשב שהוא שותף בשמחת הסיום".
    3. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רנ"א) – "שאלה - אם בכלל מהני סעודת סיום לפטור את הבכורים מחיוב תענית (כנהוג). תשובה - אף שיש מפקפקים, מ"מ כבר נתפשט המנהג דמהני (וכש"כ סעודת ברי"מ ופדה"ב)".
  1. **לאכול קודם הסיום: סיום שנעשה באמצע הסעודה**.
     1. מחמיר.
        1. אמת ליעקב (או"ח סי' ת"ע הע' תמ"ו) – "אלו הפוטרים עצמן מחובת התענית על ידי השתתפות בסיום, יש להם ליזהר שלא לאכול או קודם הסיום [ופ"א אירע בע"פ שחל להיות בשבת ששכח אחד ושתה קפה קודם הסיום ביום ה', והורה רבינו שעליו להשתתף בסיום אחר ביום ו']".
        2. חוט שני (פסח פרק א' ס"ק ז' עוד ענינים אות ב', עמ' נ"ד) – "בכור שמתכונן לעשות סיום, אין לו לאכול קודם הסיום".
        3. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רנ"ז) – "שאלה - מהו לבכור לשתות קאוו"ע לפני התפלה על סמך הסיום שענשין אחרים אחר התפלה. ומהו אם ישמע הסיום קודם שיתפלל. ומהו כשהוא בעצמו בדעתו לעשות סיום 'לאחר התפלה'. תשובה - אסור [מ"מ המסיים בעצמו לאחר שסיים רשאי לשתות קאוו"ע אף קודם הסעודה]".
     2. מראי מקומות.
        1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות ו') – "אם עשו סעודה ובאמצע בא אחד ועשה סיום מסכת, מה שאכלו לפני הסיום לא נחשב סעודת מצוה, רק אם חשבו קודם שהסעודה בשביל הסיום, שאז גם מה שאכלו קודם נחשב סעודת מצוה. ולא מספיק שהמסיים יחשוב, אלא צריך שכולם יחשבו".
        2. הגרח"ק שליט"א (אליבא דהלכתא חל"א עמ' ל' טור ב', דרך שיחה ח"ב עמ' שמ"ט [לשונו מובא לקמן]) – "שאלה: מי שעושה סעודה לכבוד 'סיום מסכת', ונוטלים ידים תחילה, ואח"כ עושים הסיום באמצע הסעודה, יש לדון האם 'תחילת הסעודה' נחשבת סעודת מצווה או לא, שמצד אחד הוא קודם הסיום, אבל מצד שני הוא חלק מהסעודה של הסיום, וצ"ע. תשובה: אולי".

הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ז אות ד') – "מתי לעשות את הסיום באמצע הסעודה (כמו כהן בפדיון הבן) או קודם הסעודה (כמו בברית מילה). תשובה: יש נוהגים באמצע הסעודה ויש נוהגין לפני הסעודה ודעביד כמר עביד ודעביד כמר עביד".

* 1. **בכור שאכל סעודת מצוה או שהשתתף בסיום מסכת, האם מותר לו שוב לאכול אח"כ במשך כל הערב פסח**.
     1. מיקל.
        1. יביע אומר (ח"י או"ח סי' נ"ה סוף אות כ"ז) – "וע"ע להגאון ר' אברהם חיים נאה בספר שנות חיים (סי' יז אות יד) שפסק, שנהגו הבכורות להדר אחר סעודת מצוה כגון סיום מסכת, ואחר שאכלו בסעודת מצוה מותרים לאכול בביתם במשך כל היום. עכ"ל. וכן עיקר. ופוק חזי מאי עמא דבר, שהכל נוהגים שע"י הסיום, שאוכלים שם כזית, חוזרים לביתם ואוכלים בע"פ, ואין פורעים תענית ליום אחר. שאם יתענו בע"פ יקשה עליהם מאד לערוך הסדר בליל פסח כהלכתו, ולספר ביציאת מצרים, ולשתות ד' כוסות וכו'. ולכן מנהג ישראל תורה הוא. וכן ראוי להורות".
        2. חוט שני (פסח פרק א' ס"ק ז' עוד ענינים אות א', עמ' נ"ד) – "בכור שאכל סעודת מצוה, או שהשתתף בסיום מסכת, מותר לו שוב לאכול אח"כ במשך כל הערב פסח".
  2. מראי מקומות.
     1. קהלות יעקב (פניני רבינו הקהלות יעקב ח"א עמ' קכ"ג) – "פעם אחת בערב פסח בא אל מרן ז"ל אחד, שהוא בכור, ולא הי' לו סעודת סיום כרגיל להפטר מהתענית, ושאל מה לעשות. אמר לו מרן: תבוא בעוד חצי שעה - שעה. והלה הי' סבור שמרן יעיין בשאלה הזו אם הוא חייב להתענות. כשחזר - אמר לו מרן שהשלים ללמוד מסכת ויש לו סיום עבורו".
     2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות ח') – "מותר לכוין לסיים את המסכת בערב פסח כדי להיפטר מתענית בכורים, ואף המנהג הוא ללמוד מסכת מיוחדת לכך. וכן אף שכבר למד המסכת לפני זמן רב, יכול להשאיר הסיום לערב פסח. אמנם אם למד מסכת ושכח להשאיר קטע בסוף וגמר את הכל, שוב אינו יכול לעשות סיום אח"כ".
     3. הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ה אות כ"ח) – "שאלה: מי שלומד מסכת בגמרא וכל דעתו בלימוד, עבור הסיום והסעודה, האם יכול לפטור בסיום זה בכורות בערב פסח. תשובה: יכול".

1. אנשים.
   1. **נשים: האם בכורות נכונות לשמוע לסיום מסכת, וכדו'**.
      1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ח' הע' ב') – "ולענין נשים עיין בשו"ע סי' ת"ע ס"א שהביא דעת מהרי"ל שמתענות וכתב הרמ"א שאין המנהג כן, אולם רבנו היה מביא לזוגתו הרבנית, שהיתה בכורה, לטעום מסעודת הסיום שבביהכ"נ".
      2. אור לציון (ח"ג פרק י"ב אות ב') – "שאלה. האם בכורות נקבות מתענות בערב פסח. תשובה. בכורות נקבות לא נהגו להתענות בערב פסח. ואף מי שנהגה להחמיר, יש להקל לה לאכול, אם יביאו לה מאכל מסעודת מצוה, כגון מסעודת סיום מסכת, ואף שלא השתתפה בסיום".
      3. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות ה') – "וכך המנהג שנשים נוהגות להקל לא לצום. אולם אשה המתענה ורוצה שיפטרוה מהתענית, תבקש מבני ביתה שיסיימו את המסכת בבית, והיא תשמע את הסיום, דכדי ליפטר מהתענית צריכה להשתתף בסיום. ולא מועיל שיביאו לה 'איזה תמר' מהסיום, אמנם יכולה לעשות כן בשמיעה מהעזרת נשים".
      4. הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ד אות כ"ה) – "שאלה: בערב פסח שחל בשבת, האם צריכות גם הנקבות הבכורות להשתתף בסיום מסכת ביום ה' או ו'. תשובה: אלו שנוהגות לצום".
   2. **תענית בכורות בתאומים: תאומים שלא ידוע מי בכור**.
      1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה מ"א, מחשבת עם עמ' רס"ה) – "שאלה: תאומים שנולדו בבת אחת מי מתענה תענית בכורות. תשובה: שניהם".

הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ע"ט) – "שאלה: תאומים שנולדו ואין ידוע מי נולד קודם, אם שניהם חייבים בתענית בכורות. תשובה: כן".

* + 1. ועיין בפרמ"ג מ"ז ר"ס ת"ע ובשו"ת מהר"ש ענגיל ח"ג ס' ק"ד. ובס' תענית בכורים עמ' ק"ח. ובשם מרן שליט"א בס' מחשבת עם עמ' רס"ה. .
  1. **בכור שוטה**.
     1. צריך אביו להתענות עבורו: כל זמן היותו שוטה עד שיתפקח.
        1. חוט שני (פסח פרק א' ס"ק ז', עמ' נ"ד) – "ואם הבן שוטה, צריך אביו להתענות עבורו כל זמן היותו שוטה עד שיתפקח".
        2. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה מ"ט) – "שאלה: מי שיש לו בן שוטה אם צריך להתענות עבורו כל החיים תענית בכורות. תשובה: כן".
  2. **יוצא דופן: מי שנולד ע"י ניתוח אם הוי בכור לתענית בכורות**.
     1. מחמיר.
        1. דברי שאול יו"ד סל' י"ח נקט בדעת החק יעקב ס' ת"ע סק"ב שבכור יוצא דופן חייב להתענות עי"ש.
        2. וכ"פ הגרשז"א זצ"ל בנשמת אברהם יו"ד ס' ש"ח סק"ה.
        3. אמת ליעקב (או"ח סי' ת"ע הע' תמ"ו) – "בכור יוצא דופן יש לו להתענות".
        4. הגריש"א זצ"ל (הסדר הערוך ח"ב ריש עמ' רפ"ח, ח"ג סוף עמ' מ"ד, בנתיבות ההלכה ח"י עמ' ל', אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות א') – "ואף בכור יוצא דופן יש לו להתענות, דאפשר שיש לו דין בכור (ואם לא עשה סיום יש לו להתענות)".
        5. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"א תשובה נ', בנתיבות ההלכה ח"י עמ' ל') – "שאלה: מי שנולד ע"י ניתוח אם הוי בכור לתענית בכורות. תשובה: כן".

הגרח"ק שליט"א (דולה ומשקה עמ' קפ"א) – "היולדת בכור בניתוח (יוצא דופן בלשון חז"ל), האם הוי בכור לתענית בכורים וכן לחייב אביו כשהוא קטן. תשובה: כן".

* + - 1. עי' תשובות והנהגות (ח"ג סי' קי"ג) – "בענין תענית בכור אם יוצא דופן צריך להתענות בע"פ, הנה כבודו הביא בזה דברי הפוסקים ה'חק יעקב' והכף החיים והקיצור ש"ע, ולא ידעתי מה מחפש עוד אצלי ואני עמוס בטירדות, רק כדי שלא להשיב לו ריקם אשיב הנלע"ד. ונראה שלמעשה תלוי בטעם שהבכורות מתענים ... היוצא לדינא בכור יוצא דופן צם היום כמו אז, מיהו כיון שהטעם אינו ברור, ובאוצר החיים כתב ג"כ הטעם מפני שניטל מהם הקדושה, ולטעם זה פטור, ע"כ בדידיה יש להקל יותר ולסמוך שיאכל בסיום מסכת כנהוג, וכמו שמביא במכתבו".
    1. מיקל.
       1. עי' שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' ל"ט אות ב', ח"ז עמ' כ"ו אות ב') – "יוצא דופן נסתפק בחק יעקב אם מתענה, ובכף החיים סק"ג כתב דא"צ להתענות".
       2. עי' מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רס"ד) – "שאלה - בכור יוצא דופן אי צריך להתענות תענית בכורים. תשובה - יש להקל, אבל טוב שישתתף אצל סיום מסכתא".
    2. מראי מקומות.
       1. חוט שני (פסח פרק א' סוף ס"ק ה', עמ' נ"ג) – "בכור יוצא דופן [שנולד בניתוח קיסרי] שאין לו דין בכור לא לנחלה ולא לפדיון הבן, נסתפק בחק יעקב".
       2. כה"ח (ס"ק ג' ) שם שמספק א"צ להתענות.
  1. **גר בתענית בכורות**.
     1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות ב') – "גר שהוא בכור לאביו הגוי, אינו צריך להתענות".
     2. שבט הלוי (ח"ח סי' קי"ז אות ב', מבית לוי ח"ז עמ' כ"ו אות ב') – "שאלה ב': גר צדק שהוא בכור לאביו גוי האם צריך להתענות ער"פ, אף על פי דכקטן שנולד דמי אולי היות שהעיקר תענית נתקנה משום בכורי עכו"ם לגבי זה שפיר נחשב לבכור. תשובה: משמעות הפוסקים דפטור, דאפילו ביוצא דופן נסתפקו הפוסקים מכ"ש זה דקטן שנולד הוא, מכ"מ עדיין י"ל כיון דאילו היה כן במצרים וקבל להיות יהודי ונתגייר לפני מכת בכורות בודאי היה ניצול א"כ יש טעם לתעניתו, ומספק יאכל מיני תרגימא כדעת הסוברים כן, ויתענה מסעודה".
     3. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה פ"ב, ***שערי ציון ח"א עמ' מ' אות י"ב***) – "שאלה: גר צדק בכור אם צריך להתענות תענית בכורות. תשובה: א"צ".
     4. ובס' שער המועדים פי"ז סק"ד חיזק הדברים עי"ש. ועמש"כ בזה בשו"ת שבט הקהתי ח"ד ס' של"ד ובשו"ת אבני דרך ח"ט ס' ס"ב ובס' סדר הערוך ח"ג עמ' מ"ד. .
  2. **חתן בתענית בכורות**.
     1. אין צריך להתענות.
        1. בן איש חי (שנה א' פר' צו אות כ"ה) – "ואם הבכור עצמו היה חתן או אבי הבן או סנדק מותר לאכול, ואין צריך לפרוע תעניתו אחר החג".
        2. שבט הלוי (מבית לוי חט"ז ריש עמ' פ"ו) – "חתן בתוך השבע ברכות אינו מתענה בתענית בכורים בערב פסח".
        3. חוט שני (פסח פרק א' ס"ק ז' אות א', עמ' נ"ד) – "חתן בכור בתוך שבעת ימי המשתה, כיון דעוסק במצוה והתענית יכולה להפריע לו בשמחתו, נראה דאין לו להתענות"
        4. עי' הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה מ"ד) – "חתן בשבע ברכות אם צריך לצום תענית בכורות. תשובה: כמדומה שלא".

עי' הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה מ"ה) – "שאלה: צ"ע מ"ט חתן פטור מתענית בכורות הא הוי איסור. תשובה: אינו איסור אלא מצוה".

* + - 1. עי' נטעי גבריאל (נשואין פרק ע"ט סעי' ז') – "אין חתן וכלה מתענים בהם, וטוב לעשות התרה".
    1. דברי בניהו (חי"ג סי' ל"ח ).
    2. בית יהודה (ח"ב סי' כ"ג ).
    3. משיב הלכה (ח"ב סי' רכ"ז ).
    4. תענית בכורים עמ' קפ"ט .
    5. מראי מקומות – הגריש"א זצ"ל (לשונו מובא לקמן).
       1. כה"ח (סי' תק"נ ס"ק כ"ב) – "בתשו ב"ד סי' שמ"ז דכל תענית שאינו חובה בין בזמנו בין שלא בזמנו המילה דוחה אותו לגמרי ואין מתענין בו כלל כגון תענית דער"ה ובה"ב שאחר החג ועשרת י"ת ואצ"ל תענית בכורות של ע"פ וכ"ש תענית יום שמת בו אביו דאינו מתענה כל עיקר שהרי אינו אלא מנהג בעלמא ואפי' אם רוצה להחמיר ולהתענות על אביו אינו רשאי אלא שסיים דטוב שישאל על נדרו יעו"ש. וכ"כ בתשו' מקום שמואל סי' פ' ... ועיין זכ"ל ח"ג חי"ד או' יו"ד שכתב דמהר"י קובו אמר דחתן שאירע תוך ימי חופתו יום שמת בו אביו שיתענה ונעשה מעשה על פיו יעו"ש. וע"כ נראה דכיון דאיכא פלוגתא בזה בין חתן בין בעל ברית אם אירע להם תענית שהוא משום מנהג כגון יאר צייט או ער"ה או עי"ת וכדומה יש להם לעשות התרה ואין להתענות כדי לצאת אליבא דכ"ע".
  1. **אונן בתענית בכורות**.
     1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה ל"ז) – "שאלה: אם אונן חייב בתענית בכורות כיון שפטור מהמצוות. תשובה: חייב".

הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה ל"ח) – "שאלה: צ"ע מ"ט אונן חייב בתענית בכורות הא פטור מכל המצוות. תשובה: זהו איסור".

* + 1. משנת יוסף (ח"ט ס' קי"ב )
    2. בית מתתיהו (ח"א ס"א אות ל"ב ל"ד ).
  1. **בכור חלש**.
     1. חוט שני (פסח פרק א' ס"ק ז' אות ב', עמ' נ"ד) – "בכור שהוא חלש מלהתענות, תלוי לפי הענין".
  2. **סיום ירושלמי**.
     1. הוי סיום.
        1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קכ"ה אות ח') – "סעודת סיום מסכת, עושים כשגמר ללמוד מסכת שלימה מתלמוד בבלי או מירושלמי".
        2. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ח אות י') – "סיום מסכת בירושלמי. תשובה: תשיב סיום".
     2. **מסכת בירושלמי שאין גמ' על הפרקים האחרונים**: אם חשיב סיום מסכת.
        1. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ח אות י"א) – "מסכת בירושלמי שאין גמ' על הפרקים האחרונים אם חשיב סיום מסכת. תשובה: יש ספק בכך".

הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ח אות י"ב) – "והמנהג בפועל. תשובה: נהגתי לומר המשניות בסוף ואף בכה"ג איני יודע אי חשיב סיום לענין בשר בתשעת הימים".

* 1. **מסכתות קטנות**.
     1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קכ"ו אות י') – "על גמר לימוד מסכתות קטנות שבש"ס, עושים סעודת סיום רק אם למד כל המסכתות מאבות דרבי נתן עד גמירא".
     2. הגרח"ק שליט"א (שערי שיח עמ' קל"ג תשובה שכ"ז) – "שאלה: קיבל ע"ע ללמוד סדר נזיקין שבש"ס, האם המסכתות הקטנות בכלל זה. תשובה: אם ידע על כך חייב".
  2. **סיום משניות**.
     1. מחמיר.
        1. ארץ צבי (ח"ב ס' ע"ד ).
        2. בית אבי (ח"ב ס"ב ).
        3. משיב שלום (סי' ר"ל אות ה' ).
        4. פרי השדה (ח"ב ס' צ"ב או"ב ).
        5. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה ל"ד) – "שאלה: אם סיום משניות הוי סיום לתענית בכורות. תשובה: לא".

עי' הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"ב עמ' שמ"ט) – "לאחר שמו"ר שליט"א עשה סיום על הש"ס בביהכנ"ס לדרמן, ערב פסח תשס"ד, עלה לביתו ואמר שצריך עתה לעשות סיום על משניות עוקצין, וכי הסיום האמיתי הוא עתה, כי על משניות לבד אין זה סיום, אבל הש"ס - נגמר עם משניות טהרות. ואכל לפני שסיים - באמרו שגם זו סעודת סיום, כי יו"ט שלו הוא כל היום, כמו בברית מילה שכבר יו"ט הוא קודם לכן, יען וביום הזה יהיה ברית, וזה יום של ברית. ובנמצא בסיום ואינו אוכל - י"א שאף שאוכל אח"כ מהני, וזה המשך לסיום. ובאינו ראוי לאכול כעת, כגון קודם התפילה - זה גרע. שאלה: שמעתי בשם א' הפוסקים שבכור המטלפן ממטוס לביהכנ"ס ושומע הסיום, נמי סגי. תשובה: כאן גרע טפי, שאינו שייך כלל לסיום".

עי' הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"ב עמ' שנ"א) – "מו"ר שליט"א סיים בה' אלול תשס"ה סדר משניות טהרות, ואמר את מה שאומרים בסיום כפי שנדפס בסוף המסכתות, וגם שתה מעט יין, כמו בסיום מסכתא".

***הגרח"ק שליט"א (שערי ציון ח"א עמ' ל"ט אות ג')*** – "לא נוהגים".

* + 1. מהני.
       1. בנין שלמה (או"ח סי' נ"ט ).
       2. בית ישראל (סי' מ"ז ).
       3. פני מבין (או"ח ס' ק"ג ).
       4. מהרש"ם (סי' תקנ"א ).
       5. אפרקסתא דענייא (סי' קנ"ד ).
       6. בצל החכמה (ח"ד סי' צ"ט ).
       7. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קכ"ה אות ח') – "על גמר לימוד משניות, עושים סעודת סיום רק אם סיים סדר שלם".
       8. שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' מ' אות ה', ח"ז עמ' כ"ז אות ו') – "לסיום נחשב המסיים מסכתא (וכלשון הרמ"א ביור"ד סימן רמ"ו סכ"ז) וה"ה המסיים סדר משניות נחשב לסעודת מצוה".
       9. ***חוט שני (שבת ח"א פרק ז' סוף ס"ק א') – "גדר סיום היינו דבר שלם כגון מסכת שלמה. וכן סדר שלום של משניות אע"פ שאינו כל המשניות כולם שפיר מיקרי דבר שלם. ספר שחיבר אם עי"ז קנה המחבר חלק בתורה שייך ע"ז סיום".***
       10. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רע"ג) – "שאלה - אי מהני סיום על לימוד משניות. תשובה - מהני אם מסיים סדר שלם (כגון סדר זרעים כולו או סדר מועד כולו)".
    2. מראי מקומות.
       1. תורת יקותיאל (ח"ב סי' נ"ט ).
       2. אג"מ (שמועות משה ס' תקנ"א אות כ"ט ).
       3. אורחות חיים (ספינקא ס' תקנ"א ס"ק ל"ה ).
       4. משנה הלכות (ח"ו סי' קס"ו) – "אשר לכן נלפענ"ד דהמסיים תורה או נביאים או מסכת' ממסכתות הש"ס אם מסיים דרך למודו שדרכו בכך ודאי לכ"ע מותר לעשות סיום והו"ל ס"מ וכן על ספה"ק שדרכו לסיים כל הספר ועושה סעודה לגמר המצוה הו"ל בכלל וכ"ש לדעת הרא"ש שהבאתי לעיל דהו"ל בכלל כותב ס"ת וכ"ש לענין סיום שיש בזה גמר מצוה וכן לענין לימוד משניות אם הי' דרך למודו בקביעות בעיון כדרך הלימוד אבל אם אינו דרך עיון ולימוד אלא שעובר איזה מסכת' או איזה פרקים ממשניות כמו שאומרים תהלים ודאי שאין לעשות סיום וודאי דמי שגומר תהלים כדרך אמירת תהלים אינו עושה ס"מ הגם שהתפלל דהמע"ה שיתקבלו לרצון כנגעים ואהלות אבל המסיים תהלים בעיון ובלימוד וגומר הלימוד הוי ג"כ בכלל גמירת המצוה כנלפענ"ד ברור בס"ד. ומה שלא נהגו העולם לעשות סיום למס' משניות נראה משום שאין העולם לומדים משניות בעיון בקביעות וממילא לא הו"ל גמר מצוה ובאמת היכא דיש חברה משניות נוהגים לעשות ס"מ על משניות עכ"פ היסוד לזה דעל כל גמר מצוה עושים סעודה ומקרי ס"מ".
       5. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רס"ז-ב') – "שאלה - אי מהני סיום מסכתא משניות שעושה קטן. תשובה - מהני. אולי שאף הלגבי גדול כתבו איזה אחרונים דסיום משניות לא חשים סעודת מצוה אא"כ סיים סדר שלם של משניות, מיהת גבי קטן יש לומר דסגי במסכתא אחת כיון שאצל קטן גם סיום מסכתא משניות אחת הוא דבר גדול אצלו, והוא לו שמחה יתירה, וכיון שאצלו חשיב שמחה ממילא שחשיב אצלו לסעודת מצוה, ושוב מותרין גם שאר הציבור להשתתף בשמחתו, ובכלל מבואר בכמה אחרונים דלעת הצורך יכולין (אף גדולים) לסמוך על סיום מסכתת משניות עם פי' הרע"ב ...".
  1. **סיום ספר מנ"ך**.
     1. הוי סיום.
        1. האלף לך שלמה (סי' שפ"ו) – "ע"ד סיום מסכת יכול להקל להבכורים וא"צ להתענות ביום ו' ועל סיום איזה נביא החילוק כך אם למד לפי תומו וסיים בע"פ יכול להיות אפי' על סיום נביא אחד אפי' הוא קטן בקאפיטלין אבל אם למד כדי להיות לו סיום אז על מס' גדולה כיון דהוי מעלה הלימוד לו יהא דהוי שלא לשמה נמי נחשב סיום אבל אם לומד איזה נביא כדי לעשות סיום אין זה סעודת מצוה".
        2. אג"מ (ח"א סי' קנ"ז, ח"ב סי' י"ב ).
        3. שבט הלוי (מבית לוי ח"ז עמ' כ"ז אות ו') – "לסיום נחשב המסיים מסכתא (כלשון הרמ"א ביור"ד סימן רמ"ו סכ"ז), וה"ה המסיים סדר משניות נחשב לסעודת מצוה וכן המסיים ספר מנ"ך".
        4. יומא טבא לרבנן (פרק ב' סי' כ"א, סעי' כ"ב) – "המסיים אחד מכ"ד ספרי הקודש עושה סעודת סיום. המסיים ספר תהילים אם למדו בעיון חשיב סיום, ואם רק בדרך קריאה ותפילה לא".
        5. פסקי תשובות (סי' ת"ע אות ט' ).
     2. לא הוי סיום.
        1. יביע אומר (ח"א או"ח סי' כ"ו ).
        2. הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ו אות כ"ט) – "שאלה: המסיים ספר אחד מהנביאים או כתובים עם פירוש רש"י או פירוש אחר, האם יכול עשות סיום ולפטור בכורות בערב פסח. תשובה: לא".
     3. מראי מקומות – משנה הלכות (ח"ו סי' קס"ו, לשונו לעיל).
        1. הגרח"ק שליט"א (תשובות הגר"ח אות תתתתשכ"ז) – "באם עושין סיום על אחד מכ"ד ספרים כמו סיום של מסכתא, ואם אין עושין, האם עושין כשגומר כל התורה, וכן כשגומר כל הנביאים, וכן כשגומר כל הכתובים. (ויש בזה נ"מ לדינא, כי כשעושין סיום מסכתא ה"ז פטור מתענית בכורות וכיו"ב, ואם עושין גם לתנ"ך סיום א"כ גם זה יועיל לתענית בכורות וכיו"ב). תשובה: לא ראינו נוהגין כן".

הגרח"ק שליט"א (תשובות הגר"ח אות תתתתשכ"ח) – "בהנ"ל. יש לשאול ממה שכתב במשנ"ב (תרס"ט ס"ק ו') וז"ל, לגמרה של תורה כו' וה"ה לגמר מצוה כו' עכ"ל ובשעה"צ (ס"ק ח') אליה רבה בשם ראב"ח. ומבו' דבכל גמר מצוה אפילו לא של ת"ת וכ"ש הכא במה ששאלנו שזה סיום של ת"ת והיינו תנ"ך שיהא צריך להיות הדין שיעשו משתה. וצ"ב. תשובה: המנהג לפטור מתענית בכורים לא נהגו אלא בסיום מסכת עי' מ"ב סי' ת"ע סק"י ועי' שבת קי"ט א'".

* + - 1. תשובות והנהגות (ח"א סי' ש' ד"ה ומסברא) – "ועיין בשו"ת האלף לך שלמה סי' שפ"ו שגם בספר נביא אפילו קטן בקאפיטלין שסיימו מועיל, אבל רק בדרך לימודו מועיל, ולא כדי לעשות סיום אבל מסכתא גדולה מועיל בכל גווני, ע"ש. **אבל בשעת הדחק** (שאינו מוצא סעודת מצוה בסיום מסכתא) יש להקל שילמוד אז עם רש"י ספר נביא כגון: יונה, או מגילת שיר השירים, או מגילת אסתר, וכדומה עם רש"י ומספיק".
    1. ולגבי נביא עיין בפנ"י ברכות י"ז ע"א , ובשו"ת חו"י סי' ע'.
  1. **סיום שו"ע**.
     1. הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"ב סוף עמ' שנ"א) – "ראיתי פ"א כשסיים מו"ר שליט"א ד' חלקי שו"ע, אמר את כל סדר ההדרן שנדפס בגמ' באמירת סיום מסכת, ואילו כשסיים את הרמב"ם לא אמר כל הסדר הנ"ל, ואמר לי מו"ר שהחילוק הוא, דהשו"ע הוא הלכה למעשה בכל התורה, ואילו הרמב"ם - יש הלכות שאין פוסקים כמותו".
     2. בית אבי (ח"ב סי' נ"ב ).
     3. תענית בכורים (פי"ב ).
     4. נשאל דוד (או"ח סי' כ"ב ).
     5. יומא טבא לרבנן (פרק ב' אות כ"ג) – "כשגומר חלק אחד מחלקי השו"ע בעיון להלכה ולמעשה, יש לעשות יו"ט ולשמוח בסעודת סיום".
     6. **האם מהני לסיום בכורות**.
        1. לא מהני.
           1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה מ"ג) – "שאלה: אם סיים שו"ע אם הוי סיום לתענית בכורות. תשובה: לא".
        2. מהני.
           1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רע"ג) – "שאלה - אי מהני סיום על מקצוע שלימה בשולחן ערוך (כגון הל' שבת - רבית - טהרה) להתיר תענית הבכורים. תשובה - מהני. אם הוא מקצוע גדול, שיש לאדם שמחה גדולה שיש לו בידו הלכה שלימה, ובודאי שאין לך סעודת מצוה גדולה מזה, שזה עיקר תכלית הלימוד בלימוד המביא לידי מעשה, ואיתא במס' ברכות (דף ח.) דמיום שחרב בית המקדש אין לו להקב"ה בעולמו אלא ד' אמות של הלכה בלבד, עוד ...".
  2. **סיום הרמב"ם**.
     1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קכ"ו אות י"א) – "על ספרי ראשונים, כגון גמר ללמוד ספר מהרמב"ם, אין עושים סיום".
     2. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ע"ג, דרך שיחה ח"ב סוף עמ' שנ"א [לשונו מובא לעיל], עי' ***שערי ציון ח"א ריש עמ' מ"ח***) – "שאלה: אם סיום הרמב"ם הוי סיום ליפטר מתענית בכורות. תשובה: לא נהוג".
     3. וכן השיב מרן בס' מועדי הגר"ח ח"א תשו' מ"ג שסיום השו"ע ל"ה סיום לתענית בכורות. ויעו"ש במראי מקומות בזה. ועי' בשו"ת נשאל דוד או"ח ס' כ"ב דפשיט'ל שסיום הרי"ף הוי סיום עי"ש. ובס' ד' אמות של הלכה פמ"ה ס"ט. כשמסיים מרן רמב"ם ושו"ע אומר ההדרן ושותה יין עי"ש. וכן בס' פניני שיח תשו' רפ"ד דלא נהוג לסיום הרי"ף. .
  3. **סיום זוהר**.
     1. לא מהני.
        1. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ח אות ט"ו) – "אם סיום זוהר חשיב סיום ואם יש צורך להבין את הנלמד. תשובה: כתוב סיום מסכתא וזה לא כתוב".
     2. מראי מקומות – ***שערי ציון (ח"א סי' ג' אות ג' ס"ק ה', עמ' מ"ז)***.
  4. **סיום רי"ף**.
     1. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ח אות י"ד) – "אם סיום רי"ף חשיב סעודת סיום (וכן ליקוטי הלכות למסכתות שאין להם רי"ף). תשובה: לא חשיב סיום".
  5. **סיום כתיבת ספר או הדפסת ספר**.
  6. **סיום הש"ס: בלא סיים גם סדרי זרעים וטהרות**.
     1. הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"ב סוף עמ' ש"נ) – "אמר מו"ר שליט"א שאם לא סיימו גם סדרי זרעים וטהרות אין זה נקרא 'סיום הש"ס', ובוודאי היה מן הראוי שלומדי הדף היומי יוסיפו הלימוד בסדרים אלו. והנה הטעם שהגאון רבי מאיר שפירא זצ"ל לא תיקון לימוד דף היומי גם בזרעים וטהרות היה, כי צורת הדף בש"ס בזמנו שמודפס בהם הנך משניות לא היה שוה בכל הגמרות, אבל משנה אחד כל יום - זה הרי לא שייך לצורת הדף, ודבר נכון הוא לעשותו, וכדאי הדבר מאד לעורר ולעשות עסק מענין זה".

1. בכור קטן.
   1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קכ"ה אות ה') – "בכור, שיש לו בן קטן שהוא ג"כ בכור, די בסיום אחד בשביל שניהם".

הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ט אות כ"ח) – "יתום מאב אם אמו צריכה להתענות בשבילו (נפק"מ אם צריך להיפטר בסעודת מצוה). תשובה: בשו"ע כתוב שאם האב בכור האם מתענה בשביל בנה אבל לא שמענו שנהגו כן ולכך אין נוהגין כן".

* 1. הגרח"ק שליט"א (ח"א שאלת רב ח"ב פרק ל' סעי' י"ד) – "האם הקטן עצמו יכול לשמוע בערב פסח את הסיום [ולפטור בזה את אביו מהתענית עבורו], או יתכן שבתענית זה שמצאנו דין מחודש שהאב צריך להתענות עבור בנו הקטן (שלא כשאר תעניות שקטן פטור ולא מצאנו שצריך להתענות עבורו), ולא מועיל במה ששומע בעד עצמו (שהרי בלאו הכי לא יתענה), אלא שהחיוב הוא על אביו והוא שצריך לשמוע בעדו. תשובה: מסתבר שיכול לשמוע".

הגרח"ק שליט"א (ח"א שאלת רב ח"ב פרק ל' סעי' ט"ו) – "האם אב בכור יכול לשמוע סיום עבור עצמו ועבור בנו הבכור בחדא מחתא, או שבכהאי גוונא לא אמרינן דהסיום ששמע עולה גם בשביל בנו כמו בתענית גופא (שבכה"ג אמרינן שאמו צריכה להתענות). או יתכן שיכול לשמוע פעמים סיום מסכת (אך זהו דבר שאינו מתקבל על הדעת). תשובה: יכול".

הגרח"ק שליט"א (ח"א שאלת רב ח"ב פרק ל' סעי' ט"ז) – "האם בכה"ג יכולה האם לשמוע הסיום בעד בנה הבכור, כיון דאי לאו צריכה להתענות והריהי שייכת לתענית, או שמא משום שאינה מצווה בתלמוד תורה אין שייך שתצטרף לסעודת שמחה זו. תשובה: אין אנו נוהגין שהאם מתענה".

הגרח"ק שליט"א (ח"א שאלת רב ח"ב פרק ל' סעי' י"ז) – "אב בכור הנוהג כעיקר הדין ומתענה בערב פסח, האם יכול לשמוע סיום עבור בנו הבכור בשעה שהוא עצמו אינו יכול להשתתף בסעודה ואינו אוכל משום שהוא עצמו שרוי בתענית, (או שמא אמרינן שחיוב תעניתו כפולה, ולכך מתענה לאחת מהם כעיקר הדין ולשניה משתתף בסיום מסכתא). תשובה: א"א וא"צ".

* 1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רס"ו) – "שאלה - קטן שהגיע לחינוך שהוא בכור מי צריך להתענות תענית בכורים. תשובה - אין עליו חיוב תענית עד שיגדיל (רק על אביו), ובמקום שפוטרים התענית ע"י סעודת סיום טוב שהקטן עצמו ישתתף אצל סעודת הסיום, ולכו"ע מהני השתתפות הקטן אצל הסיום (לפטור את אביו)".

1. העושה סיום.
   * 1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רס"ה) – "שאלה - אם יש ענין ללמוד ולסיים מסכת בעצמו או אין נפק"מ ויכול לכתחילה להצטרף עם מי שסיים. תשובה - הנכון שיסיים בעצמו".
   1. **קטן: קטן המסיים מסכת האם נחשבת זאת סעודת מצוה**.
      1. מהני.
         1. צפנת פענח (ח"ב סי' ).
         2. בצל החכמה (ח"ד סי' ק' ).
         3. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קכ"ו אות י"ג) – "קטן שעושה סעודת סיום הוה סעודת מצוה, ויכולים בכורים גדולים להשתתף בסעודתו".
         4. הגרח"ק שליט"א (שיח התורה ח"א עמ' ש"ג ).

הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות כ"ט) – "האם האב יכול להפטר מתענית ע"י השתתפות בסיום בנו הקטן. תשובה: אם הילד מבין מה שהוא לומד יכול לפטור את אביו".

הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות ל') – "האם השתפות של הקטן בסעודת סיום פוטרת את אביו. תשובה: אינו פוטר את אביו".

עי' הגרח"ק שליט"א (אליבא דהלכתא חל"א עמ' ל' טור ב') – "שאלה: נסתפקו קטן המסיים מסכת, האם נחשב סעודת מצווה, ופוטר אחרים, או לא. תשובה: יתכן שפוטר".

עי' הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה ל"ב) – "שאלה: קטן שסיים מסכת אם פוטר את אביו מתענית בכורות. תשובה: אם מבין מה שלומד יתכן".

עי' הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ד אות כ"ו) – "שאלה: קטן בכור שסיים מסכת בערב פסח האם יכול לאכול על דעת הסיום שיעשה, ולהפטר מהתענית והאם נפטרים הבכורות הגדולים בסיומו. תשובה: יתכן".

***הגרח"ק שליט"א (שערי ציון ח"א עמ' מ' אות ז')*** – "תשובה: אם מבין מסתבר שיכול".

* + - 1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רס"ז) – "שאלה - קטן שסיים מסכת אי סעודת סיום שלו מהני להתיר אכילה לבכורים גדולים. תשובה - מהני".
      2. אתקינו סעודתא (עמ' קמ"ה סעי' נ"ג ).
      3. יומא טבא לרבנן (פרק ב' סעי' ז').
    1. תשובות והנהגות (ח"ג סי' קי"ד) – "נהגו בתענית בכור שבכור קטן אביו צם עבורו, כמבואר בש"ע (ת"ע סעיף ב' בהגה), ונשאלתי אם הבן הקטן מסיים מסכתא, או משתתף בסיום, אם שוב אין האב חייב לצום עבורו, דבעלמא במקום בנו קאי וכאן הבן פטור, או דלמא צריך הוא לפטור את עצמו גם בכה"ג. והשואל הביא מהגדת בית בריסק בשם מרן הגאון דבריסק הגריז"ס זצ"ל שבאופן זה האב פטור, כיון שהבן אין עליו חיוב, ואינו תחת ידי כאן לעיין בו. ולע"ד מסתבר דהאב לא נפטר כלל, דבאמת סיום מסכת אינו פוטר מהתענית דנימא דחשוב כמו שהבן התענה, אלא דמי שחייב בתענית בכורים שיסודו מנהג, אזי כשהוא במקום סעודת מצוה מותר לו לאכול דמעיקרא לא קיבלו עלייהו בכה"ג, אכן כ"ז שייך רק באב שחייב בתענית, אבל בבן שפטור מהצום בלאו הכי, שקטן אינו חייב במצוות, ואינו חייב להשלים צומו, בזה מעיקרא קיבלו עלייהו דאף שפטור הבן יתענה האב במקומו, נמצא דמעיקרא החיוב הוא על האב, א"כ מה יועיל לן שהבן מסיים מסכת דהיאך יפטור בזה את חובת האב, ולכן מסתברא שהאב גופא יצטרך להשתתף בסעודת מצוה, אף אם בנו פטור מצד עצמו שסיים המסכתא, וכמ"ש, מיהו דעת מרן זצ"ל י"ל דהמנהג מעיקרא שהאב צם הוא רק כשאין הבן מתענה, אבל כשהבן פטור לא מפני שהוא קטן אלא משום שמשתתף בסעודת מצוה, לא נהגו שהאב מתענה עבורו, ולפי דברי מרן זצ"ל לכאורה יש הידור להביא בן קטן להשתתף בע"פ בסעודת סיום וישתה עמהם דבאופן זה פטור האב מדינא, והאב אינו צריך לדחוק ההיתר מכח סעודת מצוה אלא בנו פוטר עצמו אף שההיתר בדוחק, וממילא על אביו אין מעיקרא שום חובת צום ...".
    2. משנת יוסף (ח"ז סי' פ"ד ).
    3. ושב ורפא (ח"ב סי' מ"ח ענף ז' ).
    4. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות ז', הע' ר"ט) – "קטן המסיים מסכת ועושה סעודת סיום, אין לזה דין סעודת מצוה לענין לפטור מתענית את הבכורים. טכן פעם אחרת אמר רבינו, שכיון שאינו בחיוב התענית יש לסמוך ע"ז גם בקטן, שיכול לעשות סיום מסכת ולפטור בזה את הגדול מתענית. [שמעתי מרבי יצחק זילברשטיין, שאין זה סתירה, ותלוי באיזה קטן מדובר]".
    5. שבט הלוי (חי"א סי' י"ג אות ג' ).

שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' מ' אות ח', ח"ז עמ' כ"ז אות י') – "קטן המסיים מסכת פוטר את עצמו ואת אביו מן התענית, וכן אחרים המשתתפים בסיימי פטורים. וכמו כן אם משתתף הקטן בסיום ומבין את הסיום נראה דנפטר עי"ז מן התענית".

* + 1. יביע אומר (מעין אומר ח"ג פרק ב' סי' מ"ד ).
    2. ודרשת וחקרת (ח"ג או"ח סי' נ' )
    3. פסקי תשובות (סי' ת"ע אות ה' ).
  1. **נשים: סיום של אשה אם פוטר**.
     1. מחמיר.
        1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ע"ז) – "שאלה: סיום מסכת של אשה אם ה"ז פוטר בכור מתענית בכורות. תשובה: לא".

הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ד אות כ"ד) – "שאלה: אשה שלמדה מסכת בגמרא וסיימה, האם יכולה לעשות סיום ולפטור בכורות בערב פסח (את הקדיש יאמר איש). תשובה: לא".

* + 1. מיקל.
       1. רץ כצבי (עניני נשים ח"א סי' י"ט) – "אכילת כשר בתשעת הימים בסעודת סיום מסכת שנלמדה על ידי אשה ... ולפי זה נראה כי גם סעודת 'סיום' של נשים, אשר לימוד התורה שלהן הוא בגדר 'מצוה קיומית', נחשבת 'סעודת מצוה'. ומאחר וכן, יש ללמוד מפטור המצטרפים לסיומו של קטן מתענית בערב פסח, שכשם שסעודת סיום מסכת שנלמדה על ידי קטן שגדר מצות תלמוד תורה שלו הוא 'מצוה קיומית', נחשבת סעודת מצוה, והמצטרפים אליה פטורים מתענית בכורים בערב פסח. כך גם סעודת 'סיום' של נשים, אשר לימוד התורה שלהן הוא בגדר 'מצוה קיומית' נחשבת 'סעודת מצוה', והמצטרפים אליה בתשעת הימים מותרים באכילת בשר ושתיית יין. ולפי המבואר לעיל שגם סיום מסכת משניות שנלמדה או לימוד חומש עם מפרשים שנלמדו במשך תקופה ארוכה ובעיון רב, נחשב כסעודת מצוה, ולכן גם אם אשה מסיימת לימוד חומש בעיון עם מפרשים בתשעת הימים, מותר לבעלה ולבני ביתה המשתתפים בסעודת הסיום, לאכול בשר".
    2. מראי מקומות.
       1. ובשו"ת מנחת דוד ס' צ"ט כתב דסיום של אשה ל"ה גמר מצוה כיון דאין חייבות בת"ת אי"ז סיום עי"ש. ועמש"כ בזה בשו"ת אבני דרך ח"י ס' קי"ז ובס' ובשו"ת משנת יוסף חי"ג ס' רע"א אות ב'. .

1. להשתתף.
   1. **לא שמע את הסיום: והגיע רק בשעת הסעודה**.
      1. מחמיר: אינו רשאי להפסיק תעניתו, אלא אם הוא שותף לשמחת המסיים ע"י שלמד עמו מסכת זו וכדו'.
         1. עי' מנחת יצחק (ח"ט סי' מ"ה) – "או להיפך אצל הסעודה ולא אצל הסיום ... ואם לא היה בשעה שסיים המסכת **אם יסייע לעשות הסעודה** י"ל דג"כ מהני עי' בביאור הלכה (סי' תקנ"א סעי' י' ד"ה וסיום מסכת). וביותר יש להקל בתענית בכורים עפי"מ דאיתא במנח"י (ח"ב סי' צ"ג אות ד')".
         2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ח' סעי' א') – "אולם אם לא שמע את הסיום והגיע רק בשעת הסעודה, אינו רשאי להפסיק תעניתו אלא אם הוא שותף לשמחת המסיים ע"י שלמד עמו מסכת זו וכדומה".
         3. הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו ח"א פרק י"ד הע' י"ד, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות ג') – "וצריך להשתתף דוקא בסיום, ומי שאיחר את הסיום ונמצא רק בבסעודה אין הוא פטור מהתענית. דלאכול מהסעודה בלי להשתתף בסיום זה 'דברים בטלים'".
         4. עי' תשובות והנהגות (ח"ג סי' קי"ד, ע"ש בתוכן הענינים) – "ועיין ב'תשובות והנהגות' (ח"א סימן ש) שהבאנו בשם מרן הגאון רבי יעקב קניבסקי זצ"ל שאפילו אין משתתפים בסיום המסכתא גופא אלא רק אוכל ושותה עמהם סגי לפוטרו מתענית. וצ"ע דלכאורה הענין שפטור מתענית הוא רק שמצרף אחרים לסיים המסכתא עמו, ובכה"ג הוא דחל על כולם מצוה לשמוח בהסיום, שאל"כ מה לו ולשמחתם, ועיין בשבת קי"ח: דכי צורבא מרבנן שלים מסכתא עבדינן יומא טבא לרבנן ע"ש, ועיין ש"ך יו"ד רמ"ו ס"ק כ"ז ובבאר היטב שם, ויש לומר דכשמשלימים עמהם חל עליהם מצוה להשתתף בסעודת מצוה ואין להם לבטלו, אבל להשתתף בסעודה לבד על חשבון הצום, באופן שאין על גופו המצוה, אינו מוכח שדחו הצום בכה"ג, (ומשמעות המ"ב דצריך שישמעו ג"כ הסיום ע"ש). וליישב דברי רבותינו זצ"ל נראה, שבאמת עיקר חיוב תענית בכורות אינו מבואר בש"ס וברמב"ם ע"כ קיל, ובירושלמי מבואר שרבי לא התענה, ויסודו ממנהג ע"פ מס' סופרים, ואמנם איסור איכא ואין לזלזל בו, מ"מ כשיש טעם קלוש ליפטר שוב לא נקרא מזלזל ותולין בו ליפטר, ולכן פטר מרן הגריז"ס זצ"ל את האב בסיים הבן, ועיין בכף החיים (ת"ע) שהצום עבור בנו קיל, ובע"פ שחל בשבת יכולים לבטלה לגמרי, ולכן אם רק אינו מזלזל במנהגי ישראל תולים להקל, וזהו גם טעם מרן הגאון רבי יעקב קניבסקי זצ"ל דמיקל אפילו כשמשתתפין בסעודת הסיום לבד, כיון שעכ"פ יש בזה קיום מצוה בסעודה שקוראים אחרים להשתתף וכמבואר בש"ך שם, וע"כ יש למיקל בזה על מה לסמוך ולהקל בתענית בכורות. ועכ"פ לדברינו היה ראוי להחמיר בזה לכתחילה, ועוד ...".
      2. מיקל.
         1. מהר"ם בריסק (ח"א סי' קל"ג) – "בסיום מסכתא אף אם באו הבכורים אחר שכבר גמר המסיים סיום המסכת ג"כ יכולים לאכול עם המסובים בסעודת המצוה, רק דבמשנה ברורה סי' ת"ע סק"ו כ' דהמנהג שמתקבצים אצל המסיים קודם שסיים ומסיים לפניהם המסכת ושומעים ומצטרפים עמו בסיומו ואח"כ עושין סעודה, אבל לענ"ד אין זה מעכב דעיקר ההיתר הוא שיאכלו עם המסובים ביחד".
         2. קהלות יעקב (תשובות והנהגות ח"א סי' ש' ד"ה הן, ח"ב סי' ר"י ד"ה והיום, ח"ג סי' קי"ד ד"ה ועיין) – "ובשם מרן הגאון רבי יעקב קניבסקי זצ"ל שמעתי שהסכים כהמנהג שאפילו לא גמר המסכתא רק אוכל ושותה בשמחת הסיום לבד עמהם די בכך ונפטר לצום".
         3. חוט שני (פסח פרק א' ס"ק ז' עוד ענינים אות ג', עמ' נ"ד) – "בכור שהשתתף בסעודת סיום, אך לא השתתף בסיום המסכת, שפיר מהני, דהעיקר הוא הסעודת מצוה, אך העולם נוהגים להקל עוד אם השתתף רק בסיום אף אם לא השתתף בסעודת מצוה".
         4. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רנ"ח) – "שאלה - אם המשתתפים צריכין לשמוע את לימוד הסיום, ומהו אם הגיע לאחר שכבר סיים את לימוד המסכתא. תשובה - המנהג להקפיד לשמוע, אבל בדיעבד אף אם לא שמע רשאי להשתתף ולאכול אצל סעודת סיום".

מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' ע"ר) – "שאלה - כשהמסיים והמסובין עמו כבר עזבו את סעודת הסיום אבל נשאר שיריים מהמאכלים שהוכן לסעודת הסיום אי בכור יכול לישב ולאכול שם (לבטל תעניתו). שאלה - הגיע לביהמ"ד לאחר שכבר גמרו סעודת הסיום. תשובה - אם נשאר מן מאכלי הסעודה (ואכל שיעור אכילה) י"ל דמהני".

* + 1. מראי מקומות.
       1. ***הגרח"ק שליט"א (שערי ציון ח"א עמ' מ' אות י')*** – "יתכן".
       2. ***אליבא דהלכתא גליון פ"ח עמ' צ"ג טור א' .***
  1. **שמיעת סיום ללא טעימה אם פוטר**.
     1. מיקל: יכול ללכת לביתו לאכול.
        1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ח' סעי' א') – "עיקר שמחת המצוה שמפסיקים מפניה את תענית הבכורים הוא בשעת הסיום, ולכן בכור ששמע סיום מסכת מאחר ולא השתתף בסעודה, מסתבר שרשאי להפסיק תעניתו".
        2. הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו ח"א פרק י"ד הע' י"ג\*, וישמע משה ח"ב עמ' קל"ה , אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות ג') – "ומאידך מי שהיה בסיום כבר, פטור מהתענית אף על פי שלא טעם כלום מהסיום, דהמשתתף בסיום הוא בעל שמחה ואין 'הסעודה' פוטרת. וכן אינו חייב לאכול עמהם אלא יכול ללכת לביתו לאכול".
        3. עי' חוט שני (פסח פרק א' ס"ק ז' עוד ענינים אות ג', עמ' נ"ד) - לשונו לעיל.
     2. מחמיר.
        1. מהר"ם בריסק (ח"א סי' קל"ג) – "ודאי ליכא למימר שאם שמעו מאחד סיום מסכתא שעל סמך זה ילכו לביתם לאכול כי אין זה סעודת מצוה כלל".
        2. אמת ליעקב (או"ח סי' ת"ע הע' תמ"ו) – "וצריכים לאכול כזית בסיום. ומותר לאכול עם הטלית והתפילין".
        3. עי' מנחת יצחק (ח"ט סי' מ"ה) – "והנה בהיה אצל הסיום ולא אכל מהסעודה דנו כמה גדולי התורה אשר אספם בס' רבבות אפרים (או"ח סי' רצ"ו) דיש שדנו להחמיר והוא עפ"י המבואר בתשו' ארץ צבי (סי' ע"ט) דיש ב' דינים בכל תענית א' מצוה להתענות ב' איסור אכילה וע"כ אף אם כבר אכל ול"מ תענית אבל מ"מ יש עוד איסור אכילה, משא"כ בער"פ לבכורים יש רק מצוה להתענות, ואם כבר אכל מ"מ שוב אין מצוה, וממילא אם לא אכל אין היתר לאכול, וכן מוכח מהמג"א (סי' תקס"ח סק"י) והובא באה"ט (סי' תקכ"ט) דבמקום שמותר לאכול על סעודת מצוה אינו תענית כלל ומותר לאכול אח"כ בביתו משמע הא אם לא אכל אסור לאכול בביתו, אבל יש סוברים כיון דהוי יומא טובא כמבואר ביש"ש (ב"ק פ"ז אות ל"ז) אין חילוק בין אוכל במקום זה או במקום אחר **ולכתחילה** בודאי יש לאכול בסעודת הסיום קודם שאוכל בביתו. ולכתחילה נכון שיאכל שם במקום הסיום כשיעור ולא לסמוך על שתיית יי"ש וכיוב"ז".
        4. אור לציון (ח"ג פרק י"ב אות א', הע' א') – "ומי שהתענית קשה עליו ומפריעה לו לעריכת ליל הסדר, רשאי לסמוך על השתתפות בסיום מסכת, ויבין את הנאמר שם, ויאכל כזית מזונות או ישתה רביעית יין, ואז יוכל להפסיק את התענית. [ונראה שהרוצה להפסיק את התענית על ידי השתתפות בסעודה, צריך להזהר לאכול לפחות כזית מזונות או רביעית יין, כדי שתהא לאכילתו שם סעודה וייחשב שסעד בסעודת מצוה. שהרי מצינו לענין קידוש במקום סעודה, דסעודה מיקרי דוקא באכילת כזית מזונות או שתיית רביעית יין, כמבואר בשו"ע בסימן רע"ג סעיף ה' ובמג"א שם ס"ק י' וס"ק י"א. (וראה בספר אור לציון תשובות ח"ב פרק כ' תשובה כ"ו ובבאורים שם לענין רביעית יין). ואפשר שאף באכילת כזית תמרים ייחשב סעודה לענין זה, שהרי מבואר בברכות דף י"ב ע"א, דתמרים מיזן זייני. ונפסק כן בשו"ע בסימן ר"ח סעיף י"ז. וצ"ע. (וראה בפרמ"ג סימן רע"ג א"א ס"ק י"א, שלפי דברי המג"א בסימן ר"ח ס"ק כ"ה דתמרים סעדי וזייני, י"ל דהוי קידוש במקום סעודה. וראה מה שדחה דבריו בתוספת שבת שם ס"ק ט"ו. וראה עוד בכה"ח שם אות מ"ב)]".
        5. **חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' רי"ב).**
        6. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ע"ה) – "שאלה: השומע סיום מסכת בער"פ ולא אכל כלום אם נפטר מתענית בכורות. תשובה: לא".

***הגרח"ק שליט"א (שערי ציון ח"א עמ' מ' אות ח', אות ט', אות י"א)*** – "תשובה: רק אם טעם ... העולם מקילין בטעימה וטוב שיאכל כזית".

עי' הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' ר"ס אות ל"ח, עי' אות ל"ז [לשונו מובא לקמן]) – "שאלה: האם בסיום מסכת בערב פסח צריכים הבכורות לטעום כזית דוקא, כדי להיפטר מהתענית, או די בטעימה כל שהיא. תשובה: טוב לטעום כזית".

* + - 1. תשובות והנהגות (ח"א סי' ש') – "ואם רק שותה מעט יין שרף או משהו מזונות לא ביטל בזה תענית, וצריך להמשיך לצום אחר כך **אם לא** שגמר עמהם כל המסכתא שאז אפילו לא אכל בסיום אוכל בביתו לבד ... וראיתי בספר 'רבבות אפרים' (ח"א סימן רצ"ו) שמפלפל אם נוכח בסיום ולא אכל, אם יכול אח"כ לאכול בביתו, ולדבריו אף שלא אכל כיון שהשתתף ביום טוב דסיום, יכול לאכול גם בביתו, אמנם לע"ד נראה שכל זה אם הוא גם כן סיים עמהם, אף שלא אכל עמהם, יכול לאכול בביתו שהשתתף ביומא טבא ושייך בו, אבל מי שלא סיים וגם לא השתתף לאכול ולשמוח עמהם, אינו יכול לאכול בביתו על סמך שהשתתף בסיום, כיון שלא היה בשמחה עמהם, והוא גופא אין עליו דין שמחה שלא סיים".

תשובות והנהגות (ח"ב סי' ר"י ד"ה והיום, ח"ג סוף סי' קי"ד, ח"ה סי' קכ"ו ד"ה כתב שם) – "ומיהו נראה שצריכים לאכול בסעודת הסיום שיעור ככותבת שבזה ביטל העינוי, אבל אם משתתף בפחות עדיין הוא מעונה, ואם ימשיך להתענות עדיין יהי' בכלל מתענה, וממילא חייב להמשיך ולהתענות, דהא כל הטעם דמועיל השתתפות בסעודת מצוה, הוא משום דבעת שמזומן לפניו סעודת מצוה מותר להשתתף בה אף דהוא יושב בתענית, וכיון שע"י אכילתו בהיתר נתבטל כבר תעניתו אף אם מעתה לא יאכל לא יהי' זה בגדר תענית ממילא נפטר מלהמשיך לצום, אבל באופן שאכל פחות מככותבת עדיין נשאר בחיובו לצום ביום זה, ולכן אני מזהיר לאכול ככותבת או לשתות משקין מלא לוגמיו בסעודה לאחר הסיום בע"פ".

* + - 1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רנ"ה) – "שאלה - לשמוע הסיום בביהמ"ד ולא לאכול שם ואח"כ יאכל בביתו. תשובה - לא מהני".
    1. מראי מקומות.
       1. יומא טבא לרבנן (פרק ו' אות י') – "ואם לא השתתף בסעודה, י"א שלא פטר התענית ולכן לא יכול לאכול אח"כ בביתו, ויש מקילים, ולכן לכתחילה צריך לאכול בסעודה, ובדיעבד יכול אח"כ לאכול בביתו".
    2. בית אבי ח"ב ס' ט"ז כתב שיכול לאכול. וכ"פ בס' נטעי גבריאל פסח ח"ב ס' מ"ג ס"כ. אולם ... וכ"כ בס' שלמי מועד עמ' שמ"ט וכן בשו"ת ויברך דוד או"ח ס' נ"ד. ועמש"כ בשו"ת רבבות אפרים ח"א ס' רצ"ו. ומש"כ בשו"ת באר שרים ח"ו ס' ל"ו. ועמש"כ בזה בשו"ת דברי בניהו חכ"ג ס' מ"ב, ובשו"ת אבני דרך ח"י ס' מ"ח ובס' תענית בכורות עמ' ר"ע ובס' גם אני אודך תשו' הגרח"ש סגל ס' ס"ו ובס' סידור פסח כהלכתו פי"ד הערה 13 ובס' הליכות שלמה פסח עמ' ק"פ. .
    3. ***אליבא דהלכתא גליון פ"ח עמ' צ"ג טור ב' .***
  1. **האם סעודות סיום צ"ל מהסיים, או יכול שכ"א יביא משלו**.
     1. תשובות והנהגות (ח"ג סוף סי' קי"ד) – "ונהגתי גם כן שמסיים המסכתא יש לו להציע לכל אחד ואחד מהשומעים לאכול ולשתות מה'סיום', שאז שייך הוא להשמחה שקראו אותו, אבל מי שמעצמו לוקח ואוכל קצת מזונות ושותה יין שרף כשהשני מסיים, יש לומר שאין זה צירוף לסעודה שאינו מקרואיה, ובפרט במעט יין או מזונות לבד לא נקרא צירוף, ורק כשהמסיים קורא לו להשתתף בשמחתו ראוי לו להשתתף, ובכה"ג נפטר לצום בתענית בכור בערב פסח דקיל. (ובמק"א הבאתי שרק אם שותה רביעית יין או מיץ ענבים או שאוכל כזית מזונות אזי נפטר מהצום שביטלו בכך, אבל שתה או אכל פחות מכן נשאר בצומו וראוי להשלימו)".

תשובות והנהגות (ח"ג סי' קי"ד במפתחות) – "סעודת הסיום צ"ל משל המסיים ולא שכ"א יביא משלו".

* + 1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רנ"א ד"ה ואגב) – "ראיתי בשו"ת תשובות והנהגות (ח"ג סי' קי"ד, במפתחות) שלא מהני שהבכורים יכינו הסעודה אלא צריך שהמסיים יכין הסעודה משלו יעו"ש, ולא ידעתי מנא ליה הא".
  1. **להשתתף בסעודת סיום של מי שהוא אינו מכיר לגמרי**.
     1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רנ"ג) – "שאלה - להשתתף בסעודת סיום של מי שהוא אינו מכיר לגמרי. תשובה - לכמה פוסקים לא מהני".
  2. **מי שבשאר ימות השנה אינו רגיל לעשות סעודת סיום כשמסיים מסכת**.
     1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רנ"ד) – "שאלה - מי שבשאר ימות השנה אינו רגיל לעשות סעודת סיום כשמסיים מסכת. תשובה - צ"ע".
  3. **סיום ע"י שמיעה בטלפון**.
     1. מחמיר.
        1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה ל"ה) – "שאלה אם בשעת הדחק יכול לצאת סיום וליפטר מתענית בכורות ע"י ששומע הסיום בטלפון. תשובה: לא".

עי' הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' קי"א אות מ"א) – "בכור בער"פ אם בדיעבד יכול לשמוע סיום דרך הטלפון. תשובה: יש להסתפק (בלשונו איני יודע)".

* + - 1. תשובות והנהגות (ח"ה סי' קכ"ו ד"ה כתב שם) – "וכ"ש שתמוה מה שמוסיף להתיר בשעת הדחק להצטרף למסיימים ע"י שמיעה בטלפון בלבד, וצ"ע טובא".
      2. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רנ"ו) – "שאלה - אי מהני שישמע בביתו סיום דרך הטעלעפאן לפוטרו מתענית בכורים. תשובה - לא מהני".
    1. משנת יוסף (ח"ז ס' פ"ג, ח"י ס' פ' ) שלא פליגי הגרש"ז ומרן שליט"א שלכתחילה לכו"ע ל"מ ובשע"ד מהני עי"ש.
    2. מראי מקומות – הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"ב עמ' ש"נ, לשונו לעיל).
       1. הגרשז"א זצ"ל (מעדני שלמה עמ' ב') – "מעשה היה באחד שהוא בכור, ונמצא במקום שאין באפשרותו להצטרף לסיום, ומחמת כך, מנהגו בכל שנה להצטרף עמי בסיום בערב פסח, ושנה אחת אירע לו אונס שלא יכול היה להגיע ממקומו לירושלים, ושאלני אם יכול להצטרף לסיום בטלפון ועל סמך זה לאכול בערב פסח. ושאלתי את מרן בזה, ואמר שבשעת הדחק כגון דא שפיר יכול לסמוך על צירוף לסיום בטלפון".

הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ח' הע' ו') – "ומה שהסכים פעם רבנו להקל ע"י שמיעת סיום בטלפון, היה זה מפני סיבה מיוחדת".

* 1. **השמיעה**.
     1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות ד') – "אם האנשים היו בחדר שעשו את הסיום אבל לא שמעו יש בזה קצת מצוה, אך מ"מ יש להשתדל לשמוע את הקטע שקורא המסיים".
  2. **להבין הסיום ששומע**.
     1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ע"ו, ***שערי ציון ח"א עמ' מ' אות ו'***, עמ' נ' אות ו') – "שאלה: כששומע סיום בער"פ אם צריך להבין מה ששומע או א"צ. תשובה: א"צ".
     2. ובבן איש חי פר' צו הכ"ה שצריך להבין וכ"פ בכף החיים ס' ת"ע. ועמש"כ בס' מקראי קודש ליל הסדר פ"ד ס"ג. .
  3. **אבל תוך שבעה: בסיום**.
     1. מחמיר.
        1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רע"ח) – "שאלה - אבל בתוך שבעה שהוא בכור. תשובה - האבל בעצמו אין לו לסיים מסכת".
        2. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה פ"א) – "שאלה: אבל שאסור בת"ת אם יכול להשתתף בסיום ליפטר מתענית בכורות. תשובה: לא".
     2. **להשתתף: בביתו מותר**.
        1. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ט אות כ"ו) – "בכור בתוך השבעה אם מותר לו לשמוע סיום בביתו ואם מותר לו ללכת לביהכ"נ כדי לשמוע סיום. תשובה: בביתו מותר (ובתשעה הימים נפק"מ אם הי' קורא לו גם בלי זה לסיום) לביהכ"נ יש להסתפק (ובלשונו איני יודע)".
     3. מראי מקומות – יומא טבא לרבנן (פרק ו' אות י"ב, אות י"ג).
     4. דבר יהושע ח"ב סי' פ"א כתב שיכול, ועמש"כ בס' דברי שאול סי' שצ"ט סע"ג ובשו"ת ושב ורפא ח"א סי' ס"ד ובס' תענית בכורים עמ' רל"ח, ובשו"ת פרי השדה ח"ד סי' נ"ז שאין יכול להשתתף, וכ"כ בשו"ת שואל ומשיב ח"ז סי' ל"ז, וע"ע בשו"ת מנחת חן ח"ב יו"ד ס' ק"ח, וכ"פ הגריש"א זצ"ל בס' ציוני הלכה אבילות עמ' תקכ"ד דל"מ לאבל להשתתף בסיום מסכת לתענית בכורות. ועמש"כ בשו"ת אז נדברו חי"ב סי' נ"ח או"ג.
     5. ובשו"ת דבר יהושע ח"ב ס' פ"א כתב שיכול. ועמש"כ בס' דברי שאול ס' שצ"ט ס' ע"ג ובשו"ת ושב ורפא ח"א ס' ס"ד ובס' תענית בכורים עמ' רל"ח. ובשו"ת פרי השדה ח"ד ס' נ"ז שאין יכול להשתתף. וכ"כ בשו"ת שואל ומשיב ח"ז ס' ל"ז. וע"ע בשו"ת מנחת חן ח"ב יו"ד ס' ק"ח. וכ"פ הגריש"א זצ"ל בס' ציוני הלכה אבילות עמ' תקכ"ד דל"מ לאבל להשתתף בסיום מסכת לתענית בכורות. ועמש"כ בשו"ת אז נדברו חי"ב ס' נ"ח או"ג. ובשו"ת ושב ורפא ח"ד ס' מ"ב. ובס' מסורת משה ח"ב עמ' רצ"ד.
  4. **אבל בתוך י"ב חודש**.
     1. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' קי"א אות מ"ח) – "האם אבל אחר שבעה יכול להשתתף בסעודת סיום. תשובה: מסתבר שיוכל להשתתף אם אין שם כלי זמר דאינו שמחה כל כך ואם יש כלי שיר מחמירים".
     2. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רע"ט) – "שאלה - אבל 'בתוך י"ב חודש' שהוא בכור מהו שישתתף לאכול 'בסעודת' סיום. תשובה - בסעודת סיום שעושין בביהמ"ד שפיר דמי".
  5. **סיום קודם ברכת התורה**.
     1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה מ"ח) – "שאלה: אם אפשר לשמוע סיום מסכת לתענית בכורות קודם ברכת התורה בשעת הדחק. תשובה: כן".

הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ט אות ל"ו) – "שאלה: בכור שהגיע לבית הכנסת לסיום בערב פסח, לפני שהתפלל שחרית. האם יכול לשמוע את הסיום ולטעום משהו ואחר כך להתפלל. או ינהג אחרת, כיצד. תשובה: יכול (אם אמר ברכות)".

הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ט אות ל"ז) – "שאלה: במכתב הקודם שאלתי: בכור שהגיע לבית הכנסת לסיום בערב פסח, לפני שהתפלל שחרית. האם יכול לשמוע את הסיום ולטעום משהו ואחר כך להתפלל. או ינהג אחרת, כיצד. ומרן שליט"א

השיבני: יכול (אם אמר ברכות). ע"כ. האם כוונת מרן שיכול גם לטעום אף שהוא לפני התפילה. תשובה: יכול לטעום משהו".

1. זמן הסיום.
   1. **סיים בליל י"ד**.
      1. מחמיר.
         1. מנחת יצחק (ח"ח סי' מ"ה ).
         2. שבט הלוי (מבית לוי ח"ז עמ' כ"ז אות ה') – "סיום המסכת צריך להיות ביום, אבל אם סיים בליל י"ד אין הסיום פוטרו מתענית".
2. ער"פ שחל בשבת.
   1. **מתי עושים סיום**.
      1. שני סיומים.
         1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' נ"ז אות ט', וכן עי' הגרח"ק [לקמן]) – "אף בער"פ שחל בשבת שבשו"ע (שם) י"א שהבכורים מתענים ביום ה' וי"א שאין מתענין כלל, ראיתי את מו"ר (שליט"א) זצוק"ל מחמיר יותר מהי"א הראשון **ועושה שני סיומים** הן ביום ה' והן בעש"ק, וכן נוהג בנו הגרח"ק שליט"א שהוא בכור, (ואח"כ ראיתי בהגהותיו של מו"ר על הגדה של הגרמ"ש שליט"א בגליון ההגדה שלו ציין ברכ"י שמביא עוד פוסקים שס"ל שמתענה ביום ששי)".
         2. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה פ') – "שאלה: ער"פ שחל בשבת, מתי עושים סיום מסכת לתענית בכורות. תשובה: יש עושין ב' סיומים וכן נהג אאמו"ר זצ"ל".

הגרח"ק שליט"א (דולה ומשקה עמ' קע"ז) – "איך נהגו רבותינו בענין תענית בכורים (כשהוא עצמו בכור) לסיים רק יום ה' או גם יום ו'. תשובה: אאמו"ר זצ"ל סיים ב' הימים".

הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ב אות כ"א) – "איך נהגו רבותינו בענין תענית בכורים (כשהוא עצמו בכור) לסיים רק יום ה' או גם יום ו'. תשובה: אאמו"ר זצ"ל סיים ב' הימים".

* + 1. ביום חמישי.
       1. אור לציון (ח"ג פרק י"ב אות ג') – "שאלה. אם חל ערב פסח בשבת, כיצד ינהגו הבכורים לענין תענית בכורות. תשובה. מעיקר הדין אין צריכים הבכורים מבני ספרד להתענות כלל באותה שנה. אולם למעשה ראוי להנהיג לערוך סיום מסכת ביום חמישי שלפני פסח, ושיבואו הבכורות לשמוע ולהשתתף בסעודת סיום מסכת. ומי שלא הצליח להשתתף בסיום מסכת, פטור מעיקר הדין מתענית באותה שנה. ובני אשכנז שלא השתתפו בסעודת סיום מסכת מתענים בשנה זו ביום חמישי".
       2. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קכ"ה אות ז') – "בשנה שחל להיות ערב פסח בשבת, שהבכורים מתענים יום ה', עושים הבכורים הסיום ביום ה', ואינם מתחייבים שוב להתענות למחר יום ו'".
       3. הגריש"א זצ"ל (דולה ומשקה הע' תע"ג, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות י"ב, אות י"ג [לשונו מובא לקמן]) – "ולמעשה המנהג לעשות סיום רק ביום ה'. שכח ולא התענה, ואף לא השתתף בסעודת מצוה ביום חמישי צריך להתענות או להשתתף בסעודת מצוה ביום שישי. ובכור העושה סעודת מצוה בשבת כגון שהוא סנדק או מוהל בשבת, צריך להתענות ביום חמישי, ואינו נפטר בשל כך מהתענית, שאינו עדיף סעודת המצוה בשבת, מיום השבת עצמו שאינו פוטר מהתענית. ואם יש לו סעודת מצוה כגון ברית מילה, פדה"ב, או שבע ברכות לחתן יכול להשתתף בסיום ונפטר על ידי זה מהתענית, ומותר לאכול אחר כך כל היום, ואין צריך מעיקר הדין להתענות או לעשות סיום שוב ביום שישי".
       4. חוט שני (פסח פרק א' ס"ק ו', עמ' נ"ג) – "מטו משמיה דמרן החזון איש, דאם הבכור סיים מסכת ביום ה' ואכל סעודת מצוה, אינו צריך להתענות ביום שישי ומרן החזו"א השיב פעם לאחד ששאל, ע"פ מש"כ שו"ת חוות יאיר שאפשר לעשות סעודת סיום גם למחרת היום שסיים המסכת, ואף אפשר שגם בתוך שבוע מהסיום מקרי סעודת סיום, ולמד מהא דשלמה המלך עשה חנוכת הבית ז' ימים, עיי"ש. וא"כ לפי"ז אס עשה סיום ביום ה' יכול על סמך זה לאכול גם ביום שישי".
    2. מראי מקומות – יומא טבא לרבנן (פרק ט' אות כ"א).
       1. אמת ליעקב (או"ח סי' ת"ע הע' תמ"ו) – "אלו הפוטרים עצמן מחובת התענית על ידי השתתפות בסיום, יש להם ליזהר שלא לאכול או קודם הסיום [ופ"א אירע בע"פ שחל להיות בשבת ששכח אחד ושתה קפה קודם הסיום ביום ה', והורה רבינו שעליו להשתתף בסיום אחר ביום ו']".
       2. תשובות והנהגות (ח"ב סי' רי"א אות א') – "כשחל ערב פסח בשבת, הבכור מתענה ביום חמישי. ומי שכל שנה אינו מתענה בערב פסח, רק פוטר עצמו בסעודת מצוה כגון בסיום מסכתא, המנהג פשוט שמשתתף בסיום רק ביום חמישי ופטור, אבל יש מדקדקין להשתתף גם ביום ששי בסעודת מצוה אם אפשר, ואם יש שנים שסיימו, אחד מסיים בחמישי ואחד בששי ובשניהם עושין סעודת מצוה, ואז המשתתפין יצאו לשתי הדיעות. ובמתענה בשביל בנו, שיש מקילין לגמרי כשחל ע"פ בשבת, אין מקום להחמיר כ"כ להתענות בשניהם".
       3. ובשו"ת אגרות משה ח"ד ס' ס"ט ובשו"ת האלף לך שלמה ס' שפ"ו ובס' מקראי קודש פסח ח"ב ס' כ"ג ובשו"ת משנה הלכות ח"ז ס' ס"ה ובשו"ת בצל החכמה ח"ד ס' ק' ובארוכה בס' ערב פסח שחל בשבת להגר"צ כהן פ"ב. ובס' ד' אמות של הלכה פמ"ה ס"ב שמרן מסיים ב' פעמים. ועי' בהגדש"פ וללוי אמר עמ' ר'. .
  1. **אדם שכח להתענות עבור בנו ביום ה'**: אם צריך להתענות ביום ו'.
     1. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות ל"א) – "ער"פ שחל בשבת ואדם שכח להתענות עבור בנו ביום ה' אם צריך להתענות ביום ו'. תשובה: כיון דביום שישי לא קובעים צום אינו צריך להתענות ומ"מ יכול להתענות עד זמן מנחה גדולה (חצי יום)".
     2. יומא טבא לרבנן (פרק ט' אות כ"ב, אות כ"ג) – "אם שכח ולא התענה ולא השתתף בסעודת מצוה ביום ה', צריך להתענות או להשתתף בסעודת מצוה ביום שישי. יש מי שאומר ...".
  2. **בכור שעושה סיום ביום שבת** (בער"פ שחל בשבת): אם צריך להתענות (או לפטור עצמו בסיום) ביום ה'.
     1. מחמיר.
        1. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות ל"ב) – "בכור שעושה סיום ביום שבת (בער"פ שחל בשבת) אם צריך להתענות (או לפטור עצמו בסיום) ביום ה'. תשובה: כיון דבשבת לא מתענים ולכך צמים ביום ה' וביום ה' הרי לא עשה סיום ומה יפטור אותו".
  3. **קטן שיגדיל בשישי או בשבת** (בער"פ שחל בשבת): אם אביו חייב להתענות בשבילו.
     1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות י"ג) – "בכור קטן, שיהיה בר מצוה בשבת שהוא ערב פסח שחל בשבת, בהיות שהמנהג נקבע להתענות ביום חמישי, הרי שהחיוב נקבע בזה להתענות ביום חמישי, ולכן חייב האב להתענות ביום חמישי. וכן מי שנהיה בר מצוה ביום שישי י"ד בנסין אביו יצטרך לצום ביום ה' והוא לא יהיה צריך להתענות ביום ו'. דמאחר וכאמר המנהג נקבע להתענות ביום ה', הרי דזמן התענית בכורים בערב פסח שחל בשבת הוא ביום ה', ואז חייב האב להתענות בעבור בנו כי ביום ה' בנו עדיין קטן".
     2. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות ל"ג) – "קטן שיגדיל בשישי או בשבת (בער"פ שחל בשבת) אם אביו חייב להתענות בשבילו או להפטר בסעודת מצוה (כגון סיום). תשובה: קטן אביו חייב להתענות בשבילו".
  4. **נקבות**.
     1. הגרח"ק שליט"א (מישרים אהבוך עמ' רנ"ד אות כ"ה) – "שאלה: בערב פסח שחל בשבת, האם צריכות גם הנקבות הבכורות להשתתף בסיום מסכת ביום ה' או ו'. תשובה: אלו שנוהגות לצום".

1. שאר שמחות.
   1. **סעודת נשואין**.
      1. מיקל.
         1. נתיבי עם (או"ח סי' ת"ע ס"ק ב') – "והמנהג פשוט בירושלם שבסעודת מצוה מפסיקים התענית וסעודת מצוה היינו לאו דוקא של ברית מילה ונשואין ופדיון הבן אלא גם של חנוך בית בא"י, ושל סיום מסכתא".
   2. **סעודת שבע ברכות: האם פוטר מתענית בכורות**.
      1. מיקל.
         1. יסודי ישורון (ח"ו עמ ל"ח) – "וכן סעודת חתן וכלה בתוך ז' ימי המשתה".
         2. עי' הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה מ"ו) – "שאלה: אם סעודת שבע ברכות פוטר מתענית בכורות. תשובה: מסתבר".
      2. מראי מקומות.
         1. בן איש חי (שנה א' פר' צו אות כ"ה), הו"ד בכה"ח (סי' ת"ע אות י"ג), ושלחן העזר (ח"ב הע' על סי' י"ב סעי' א' ס"ק ח', עמ' קל"ח-ב') – "ואם הבכור עצמו היה חתן או אבי הבן או סנדק מותר לאכול, ואין צריך לפרוע תעניתו אחר החג. אבל אם נזדמן לו פדיון שפודה את בנו אין לאכול. ויש נוהגים דהחתן מזמין את הבכורות לסעוד בו ביום אצלו בסעודת חתן, וכן אבי הבן בסעודת מילה, ואין אנחנו מוחין ביד הנוהגים בכך. מיהו אינו יכול להזמין הרבה אלא רק צמצום להשלים העשרה ולא יותר, ועיין ח"י".
      3. וע"ע בס' תענית בכורים (עמ' קפ"ז ).
   3. **סעודת ברית מילה: האם פוטר מתענית בכורות**.
      1. מיקל.
         1. נתיבי עם (או"ח סי' ת"ע ס"ק ב') – "והמנהג פשוט בירושלם שבסעודת מצוה מפסיקים התענית וסעודת מצוה היינו לאו דוקא של ברית מילה ונשואין ופדיון הבן אלא גם של חנוך בית בא"י, ושל סיום מסכתא".
         2. יסודי ישורון (ח"ו עמ ל"ח).
         3. שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' ל"ט אות ד', ח"ז עמ' כ"ו אות ד') – "נוהגים היום להקל לבכורים לאכול בסעודת מצוה בער"פ, וכגון סעודת ברית מילה בזמנה ושלא בזמנה, וסעודה פדיון הבן".
         4. חוט שני (פסח פרק א' ס"ק ז' עוד ענינים אות ד', עמ' נ"ד) – "בכור שהשתתף בברית מילה בערב פסח, כל שכן דמהני דזה ודאי מיקרי סעודת מצוה".
         5. עי' הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ע"ב) – "שאלה: סעודת מילה שלא בזמנה אם פוטר מתענית בכורות. תשובה: מסתבר שפוטר".
         6. תשובות והנהגות (ח"ב סוף סי' ר"י) – "ומיהו פשיטא שאם יש סעודת ברית מילה בסביבה עדיף שיהדר להשתתף בה, ולא יסמוך על השתתפות בסעודת סיום".
      2. מראי מקומות – בן איש חי (שנה א' פר' צו אות כ"ה, לשונו לעיל).
         1. ח"א (כלל קכ"ט סעי' י"ב) – "ובסעודת ברית או פדיון הבן, נהגו כאן ק"ק ווילנא להקל. והמ"א כ' דבמדינותינו נוהגין להחמיר".
         2. ועמש"כ בשו"ת נובי"ת יו"ד ס' קס"ו שאין פוטר. אולם בשו"ת תולדות יעקב או"ח ס' י"ד שפוטר. .
   4. **סעודת פדיון הבן: האם פוטר מתענית בכורות**.
      1. מחמיר.
         1. עי' בן איש חי (שנה א' פר' צו אות כ"ה) – "אבל אם נזדמן לו פדיון שפודה את בנו אין לאכול".
         2. עי' הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח תשובה מ"ד) – "שאלה: אם סעודת פדה"ב הוי סעודת מצוה ליפטר מתענית בכורים. תשובה: כמדומה שלא".
      2. מיקל.
         1. נתיבי עם (או"ח סי' ת"ע ס"ק ב') – "והמנהג פשוט בירושלם שבסעודת מצוה מפסיקים התענית וסעודת מצוה היינו לאו דוקא של ברית מילה ונשואין ופדיון הבן אלא גם של חנוך בית בא"י, ושל סיום מסכתא".
         2. יסודי ישורון (ח"ו עמ ל"ח).
         3. שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' ל"ט אות ד', ח"ז עמ' כ"ו אות ד') – "נוהגים היום להקל לבכורים לאכול בסעודת מצוה בער"פ, וכגון סעודת ברית מילה בזמנה ושלא בזמנה, וסעודה פדיון הבן".
         4. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' רנ"א) - לשונו לעיל.
      3. מראי מקומות.
         1. ח"א (כלל קכ"ט סעי' י"ב) – "ובסעודת ברית או פדיון הבן, נהגו כאן ק"ק ווילנא להקל. והמ"א כ' דבמדינותינו נוהגין להחמיר".
         2. שו"ת תולדות יעקב (ר"ס י"ד ע"פ הגר"א עי"ש ).
      4. וע"ע בס' תענית בכורים (עמ' קע"ב ).
   5. **סעודת בר מצוה: האם פוטר מתענית בכורות**.
      1. מיקל.
         1. נתיבי עם (או"ח סי' ת"ע ס"ק ב') – "והמנהג פשוט בירושלם שבסעודת מצוה מפסיקים התענית וסעודת מצוה היינו לאו דוקא של ברית מילה ונשואין ופדיון הבן אלא גם של חנוך בית בא"י, ושל סיום מסכתא. לכל אלה שנוכחו בעת גמר המסכתא ושל בר מצוה אם הוא ממש ביום הכנסו לברית המצוות דהיינו יום הולדתו הי"ד, שזוכה לרווח".
      2. מחמיר.
         1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ס"ט) – "שאלה: סעודת בר מצוה אם פוטרת הבכור מתענית בכורות. תשובה: לא".
      3. מראי מקומות.
         1. הגרח"ק שליט"א (יומא טבא לרבנן עמ' ק"ח אות י"ח) – "סעודת סיום מסכת וסעודת בר מצוה להיכן עדיף ללכת. תשובה: שניהם סעודת מצוה אותו דבר".
         2. וע"ע בס' תענית בכורים עמ' קצ"א. ומש"כ בשו"ת ישמח לבנו ס' נ"א. .
   6. **סעודת חנוכת הבית: האם פוטר מתענית בכורות**.
      1. מיקל.
         1. נתיבי עם (או"ח סי' ת"ע ס"ק ב') – "והמנהג פשוט בירושלם שבסעודת מצוה מפסיקים התענית וסעודת מצוה היינו לאו דוקא של ברית מילה ונשואין ופדיון הבן אלא גם של חנוך בית בא"י, ושל סיום מסכתא. לכל אלה שנוכחו בעת גמר המסכתא ושל בר מצוה אם הוא ממש ביום הכנסו לברית המצוות דהיינו יום הולדתו הי"ד, שזוכה לרווח".
      2. מחמיר.
         1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ע') – "שאלה: סעודת חנוכת הבית אם פוטר הבכור מתענית בכורות. תשובה: לא. (ובפ"א כתב לי מרן, חנוכת הבית אינו חיוב אלא שאם עשה בא"י, י"א שהיא סעודת מצוה)".
      3. וע"ע בס' תענית בכורים עמ' קצ"ד ובשו"ת אמרי אליהו ח"ב סי' ט"ו, ואגרות משה יו"ד ח"ג סי' קס"ג. ובפ"א כתב לי מרן, חנוכת הבית אינו חיוב אלא שאם עשה בא"י י"א שהיא סעודת מצוה, וע"ע מש"כ בים של שלמה ב"ק סי' ל"ז ובשו"ת משנת יוסף ח"ו סי' ק"ד, ובשו"ת ברכת ראובן שלמה ח"ו ס' ל"ד.
      4. וע"ע בס' תענית בכורים עמ' קצ"ד ובשו"ת אמרי אליהו ח"ב ס' ט"ו. ואגרות משה יו"ד ח"ג ס' קס"א. ובבן איש חי שנר' פר' ראה ס"ו. ובפ"א כתב לי מרן, חנוכת הבית אינו חיוב אלא שאם עשה בא"י, י"א שהיא סעודת מצוה. וע"ע מש"כ בים של שלמה ב"ק ס' ל"ז ובשו"ת משנת יוסף ח"ו ס' ק"ד. ובשו"ת ברכת ראובן שלמה ח"ו ס' ל"ד ובשו"ת אבני דרך ח"ז ס' ל"ה. .
   7. **סעודת מצוה ביום הוצאת ספר: האם פוטר מתענית בכורות**.
      1. מחמיר.
         1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ע"א) – "שאלה: סעודה ביום הוצאת ספר שהוי סעודת מצוה, אם פוטר הבכור מתענית בכורות. תשובה: לא".
      2. מראי מקומות.
         1. ובשו"ת תפארת שמואל ס' נ"ה כתב שפוטר. ועי' בשו"ת חקקי לב יו"ד ס' נ"ו. .
   8. **סעודת הכנסת ס"ת: האם פוטר מתענית בכורות**.
      1. מחמיר.
         1. הגרח"ק שליט"א (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ע"ד) – "שאלה: סעודת מצוה של הכנסת ס"ת, אם פוטר הבכור מתענית בכורות. תשובה: לא".
      2. ובשו"ת חוות יאיר ס' ע' שסעודת הכנסת ס"ת הוי סעודת מצוה וכ"כ הפרמ"ג ס' תמ"ד מ"ז סק"ט. והו"ד בפתחי תשובה יו"ד ס' רי"ז ס"ק ט"ז. ועמש"כ בזה בס' עולת שיחי ח"ב ס' כ"ו. .
2. הסעודה.
   1. מקדש ישראל (פסח ח"ב סי' ר"ס) – "שאלה - אי בעינן סעודה גמורה של פת לסעודת סיום, או סגי באכילת פהב"כ, ומהו באכילת מיני מאפה העשויים מקמח תפוחי-אדמה שברכתן שהכל. תשובה - כבר נתפשט המנהג שלא לדקדק לעשותו על סעודת פת (או פהב"כ)".
   2. **ברכת המזון: "שהשמחה במעונו"**.
      1. מברכין שהשמחה במעונו
         1. ספר המנהגים (חילדיק, מנהגי נישואין) – "כל מצוה שכתוב בה שמחה מברכין בסעודה שלה שהשמחה במעונו כגון ברכת חתנים דכתי' ביה קול ששון וקול שמחה (ירמיה ז, לד), וכן כשעושין חזק מסכתא או לנער סיום פרשה מברכין שהשמחה דכת' פקודי ה' ישרים משמחי לב (תהלים יט, ט)".
      2. אין נוהגין לברך שהשמחה במעונו.
         1. ים של שלמה (ב"ק פרק ז' סי' ל"ז) – "היה נראה לברך שהשמחה במעונו בסיום מסכת. דאין לך שמחה יותר לפני הקדוש ברוך הוא, אלא שמחה ורינה של תורה. דאין להקב"ה בעולמו אלא ד' אמות של הלכה (ברכות ח' ע"א). דלא גרע מפדיון הבן. דלפרסום מצוה בעלמא הוא. **וכן הוריתי פעם אחת הלכה למעשה**. ונתבלבל השמחה במהומות גדולות, על ידי סיבות קשות. ותליתי הסרחון בי, שעברתי על דברי רבותיי, שלא שמעו מעולם דבר זה. על כן לא כתבו אלא בחתונה ובפדיון הבן".
         2. לבוש (סוף או"ח מנהגים אות ל"ה) – "כל מצוה שכתוב בה שמחה מברכין שהשמחה במעונו, כגון ברכת חתנים דכתיב בה [ירמיה לג, יא] קול ששון, וכן סיום מסכת או בר מצוה לתינוק יש לברך שהשמחה במעונו, דכתיב [תהלים יט, ט] פיקודי ה' ישרים משמחי לב, אלא שאין נוהגין כן".
      3. **הטעם שאין מברכים**.
         1. חת"ס (תורת משה פרק י"ח פסוק י"ב, עי' פסוק ט') – "והנה איתא ביש"ש בבא קמא פ' מרובה (סי' ל"ז) שפסק לומר שהשמחה במעונו בסעודת סיום, שאין שמחה להקב"ה אלא בעסק התורה, וכ' שנתבלבלה אותה הסעודה וחזר בו כי מסתמא הי' לחז"ל סוד בדבר שלא לקבוע ברכה זו על שמחה זו. ולפענ"ד ממקומו נלמד כי אמרו חכמז"ל (תענית כ"ו ע"ב) לא הי' י"ט לישראל כיה"כ וכט"ו באב, ואמרו (שם ל' ע"ב) יוה"כ משום סליחה ומחילה, וט"ו באב שבו פסקו לכרות עצים למערכה, כ' נימוקי יוסף בב"ב (קכ"א ע"ב) שמכאן מוכח שמחת סיום על גמר המצוה, והנה היא שמחה רוחניות ולא גשמיות כמו שמחת חתן וכלה, ומ"מ עושין סעודת הגוף כמו ביהכ"פ מפני שהוא שמחה רוחניות חוששין לבלבול השמחה מהס"מ, שוגרין לו שעיר המשתלח ביוהכ"פ, וזה טעם סעודת סיום ושמחת ט"ו באב ולא שייך לברך על זה שהשמחה במעונו".
         2. ערה"ש (סעי' מ"ה) – "ודע שהמהרש"ל בים של שלמה [ב"ק פ"ז סי' ל"ז] רצה להורות שיאמרו על סיום מסכת שהשמחה במעונו וכתב שכשהורה כך נתבטלה השמחה בעניין רע ומר ואז ראה שאין לחלוק על הקדמונים ע"ש ולפע"ד א"א לומר כלל שהשמחה במעונו בשנבין איזה לשון הוא בסעודת נשואין והו"ל לומר שהשמחה בכאן אלא הפירוש להיפך דבעוה"ז אין שמחה שלימה דשמחת נשואין הוא מפני שהאדם קיים במין ולא באיש ואלמלא היה האדם חי לעולם לא היה צריך לישא אשה ולהוליד בנים וזהו שאמרו חז"ל בר"פ אין עומדין [ברכות ל"א א] שאמרו ליה רבנן לרב המנונא זוטא בהילולא דמר בריה דרבינא לישרי לן מר ואמר להו ווי לן דמיתנן ווי לן דמיתנן כלומר דמפני שאנו צריכים למות לכן בהכרח לישא אשה ולהוליד בנים ולכן אנו אומרים שהשמחה במעונו כלומר שפה אינה שמחה שלימה והשמחה במעונו של הקדוש ברוך הוא כדכתיב עוז וחדוה במקומו האמנם בת"ת שהיא הגדולה מכל המצות ושנינו באבות יפה שעה אחת בתשובה ומעשים טובים בעוה"ז מכל חיי העוה"ב א"כ השמחה פה וא"צ לומר שהשמחה במעונו".
      4. מראי מקומות – ציץ אליעזר (חכ"ב סי' ל"ו).

חפץ חיים (שם עולם ח"א פרק ה', וכן עי' נדחי ישראל פרק ל"ח) – "והנה הכתוב אומר, בכל דרכיך דעהו והוא יישר אורחותיך, והכוונה, שבכל פעולותיו שעושה בעסקיו ובענייניו יכוין שרוצה להשתכר כדי שיהיה לו במה לחיות ויוכל לעבוד את השם יתברך בלימוד התורה ובקיום המצות, וממילא חושב לו השם יתברך לכל דרכיו שהם ישרים ותמימים, ומקבל שכר עבור כולם. וכל זה דוקא אם בעת שנשאר לו פנאי ללימוד, או ביום שבת שהוא בודאי בטל ממלאכתו, הוא רץ ללימוד התורה. לא כן אם אפילו בעת שנשאר לו פנאי הוא עוסק בטיול ובדברים בטלים, אז לא די שהוא מפסיד אלו השעות גופא, אלא הוא מפסיד כל פעולותיו של כל ימות השבוע: והרי דבר זה דומה למי שבנה חצר גדולה והוציא עליה עשרים אלף רובל עד שגמר אותה, והיו בה עשרים דירות להשכרה, שיכלו להרוויח מהן שלשת אלפים רובל לשנה. ואחר שגמר ושיכלל אותה כהוגן, נטרפה דעתו וסגר את כל דירות החצר, ולא נתן לשום אדם להכנס בהן כל השנה בלי שום טעם. ופגע בו איש אחד ואמר לו, הוי סכל הפסדת עשרים אלף רובל בחינם, כיון שהחצר עומדת סגורה כל השנה. כן הוא ממש הדבר הזה, אם בעת שהוא בטל ממלאכתו כגון ביום השבת וכדומה, הוא רץ ללימוד התורה, אם כן היתה תועלת בכל פעולותיו שעשה כל ימות השבוע, ויכול השם יברך להתחסד עמו ולחשוב כל פעולותיו שעד היום גם כן לדרכים ישרים, וכמו שכתוב והוא יישר אורחותיך. לא כן אם אז הוא עוסק בענייני הבלים, ממילא מינכר למפרע שכל פעולותיו שעשה עד עתה גם כן לא היו לכבוד השם יתברך כלל, אם כן לשוא היה כל עמלו עד עתה. וכעין זה שמעתי בשם ספר תולדות יהושע שפירש מה דאיתא באבות, אם בטלת מן התורה יש לך בטלים הרבה כנגדך, ואם עמלת בתורה וכו', רוצה לומר, **אם בטלת בעת שיש לך פנאי, אז יתבעו ממך עוד על יתר הזמנים שבטלת כדי להשיג הבלי הזמן מאחר שנראה בעליל שלא היתה כוונתך כלל לכבוד השם יתברך. ואם עמלת בתורה בעת שהיה לך פנאי, יש לו שכר הרבה ליתן לך, והיינו אפילו בעד יתר כל הפעולות שעשית מאחר שכולם היו סיבות להשלים רצון השם יתברך**: היוצא מדברינו, שצריך האדם להתחזק בכל כחו שלא ילך אצלו יום השבת לענייני ריק אלא חוץ מסעודת שבת ושינה לפי מה שהוא צריך לבריאותו יראה לעסוק בתורה ועבודה, ואז על ידי זה גם ששת ימי החול יהיו חשובין אצלו עבודת הש"י ...".

"רבי נחוניא בן הקנה אומר **כל המקבל עליו עול תורה מעבירין ממנו עול מלכות ועול דרך ארץ**"

משנה (אבות פרק ג' משנה ה')

מכתבים ומאמרים (ח"ו אות תקע"ט)

***קריינא דאגרתא (דפו"ח ח"א סי' קנ"ו).***

**לקבוע לפחות ארבע שעות ביום ללימוד בבין הזמנים**

בס"ד, יום ב' לסדר הדברים כ"ח לחדש תמוז תשל"ב לפ"ק

**קריאה קדושה**

אנו פונים בזה בבקשה גדולה לכל בני הישיבות שליט"א בארצנו הקדושה תובב"א, הואיל ומתקרבים ימי בין הזמנים ומצב לימוד תוה"ק בימים אלו מתרופף עד למאוד בעו"ה, ומגיעים הדברים לפעמים עד כדי חילול השם, אשר גם בימים כתיקונם זקוקים לחיזוק גדול בזה, ובפרט בזמנינו אנו שעומדים בתקופה סוערת, אשר רוחות רעות וקטב מרירי שולט, ד' ירחם!

לכן אנו פונים בבקשה גדולה מכל בני הישיבות הי"ו, שכל אחד ואחד יתחזק בלימוד התוה"ק בימים אלו במיוחד, ולקבוע לפחות ארבע שעות ביום ללימוד התוה"ק.

ובזכות זה יעזרנו השי"ת על דבר כבוד שמו ונזכה בבית גוא"צ בב"א.

**אלעזר מנחם מן שך חיים שמואלביץ יעקב ישראל קניבסקי**

**משה חברוני שלמה זלמן אויערבאך**

**חזרה, חזרה, חזרה, חזרה, חזרה, חזרה, חזרה, חזרה, חזרה, חזרה, חזרה, חזרה, חזרה, חזרה, חזרה, חזרה**

הגרח"ק שליט"א (דולה ומשקה עמ' שכ"ב) – "שאלה: פורסם בשם גדולי הדור שצריך ללמוד בבין הזמנים לכה"פ ד' שעות, האם יש ענין שיהיה רצוף או דילמא עדיף לחלק על פני כל היום. תשובה: צריך ללמוד כמו באמצע הזמן כמה שיכול".

תשובות והנהגות (ח"ב סי' תס"ד) – "שמעתי מבחור שבא לחזו"א זצ"ל ליפרד שנוסע הביתה ל'בין הזמנים', ואמר לו רבינו ה'חזון איש' זצ"ל שבבין הזמנים ודאי צריך לנוח להחליף כח ולא צריך ללמוד כמו בתוך הזמן, אבל **לכל הפחות חייב ללמוד כמו בעה"ב**, ושאל הבחור מה נקרא לימוד כמו בעל הבית, וציטט לו החזו"א זצ"ל את דברי הרמב"ם בהלכות ת"ת פ"א הלכה י"ב שאומר כיצד בעל אומנות ועוסק במלאכתו ג' שעות ביום ובתורה תשע, ומבואר שבעה"ב ע"פ תורה הוא **שלומד תשע שעות ביום** ושלש שעות עובד, ואמר החזון איש זצ"ל לבחור שלפ"ז ילמד בבין הזמנים תשע שעות, ונבהל ה'חזון איש' זצ"ל כששמע מהבחור שגם בתוך הזמן מסופק הוא אם לומד תשע שעות: ומרגלא בפומי דברי הגמרא בברכות (טז א) שדברי תורה כנחל שמעלה את האדם מטומאה לטהרה אף דברי תורה כן, וביארתי לפי דברי הכ"מ בפ"ו מאבות הטומאה שטמא הטובל כשעולה מהמקוה נטהר, אבל לא כשהוא בתוך המים, והרמז לתורה הוא כך - דכל זמן שהוא בתוך המים בתורה לא מורגש טהרתו, אבל כשלומד ומתנהג כדבעי גם בעת שיוצא מהמים כמו בבין הזמנים, אז הוא סימן שטהור, וא"ש המשל והדמיון תורה ומקוה אהדדי".

ודבר זה יהיה נוהג זמן ובין הזמנים, ולא יזכר ולא יפקד שם 'בין הזמנים', ויעקר מן העולם, אז תהיה תורתנו תורת ה' תמימה

(של"ה מסכת שבועות פרק נר מצוה אות כ"ד - אות כ"ח)