32 הכחשה בבדיקות ובחקירות א
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ה' כ"ח טבת תשע"ג

א] סנהדרין דל"א., א' אומר חבית של יין וא' אומר חבית של שמן, הוה עובדא ואתי לקמי' דר' אמי, חייבי' ר' אמי לשלומי לי' חביתא דחמרא מגו חביתא דמשחא, כמאן כרשב"א, אימור דאמר רשב"א היכא דיש בכלל מאתים מנה כה"ג מי אמר, לא צריכא לדמי.

ובטעמא דמילתא דמודה רשב"א בחבית של יין וחבית של שמן דנחלקה עדותן, פירש"י שם, ז"ל, כה"ג דתרי מיני נינהו וכולי האי מיכחשי הדדי מי אמר, עכ"ל.

ובפשוטו הטעם בזה הוא כמש"כ התוס' בב"ב דמ"א:, ז"ל, דנהרדעי סברי דא' אומר מנה שחור וא' אומר מנה לבן דמי למילתי' דרשב"א דלא דייקי בי' סהדי, ודמי לארנקי, ורב יהודה סבר וכו' מנה דגוף הדבר הוא שמעידין עליו דייקי וכו' ול"ד למנה ומאתים דעבידי דטעו טפי, אלא מדמה מנה שחור ומנה לבן לא' אומר חבית של יין וא' אומר של שמן דבהא מודו כו"ע דנחלקה עדותן, עכ"ל, ומבו' בד' התוס', דהא דבא' אומר חבית של יין וא' אומר חבית של שמן נחלקה עדותן, הוא משום דכל הא דבא' אומר מנה וא' אומר מאתים אמרינן דבכלל מאתים מנה, הוא משום דעבידי דטעו בהכי, אך בחבית של יין וחבית של שמן דלא עבידי דטעו בהכי, נחלקה עדותן.

ב] אמנם הנה ז"ל הרמ"ה שם, אימור דשמעת לי' היכא דתרווייהו מסהדי על שם מנה בעלמא, דהאי מסהיד על ב' מנין והאי מסהיד על מנה א', אבל כה"ג דתרי מיני נינהו דלא מסהדי תרווייהו אחביתא דחמרא מי שמעת לי', עכ"ל, ומ' מדבריו דאין הטעם לחלק ביניהם כד' התוס', דבזה עבידי דטעו ובזה לא עבידי דטעו, אלא הוא משום דבמנה ומאתים שניהם מעידים על שם מנה, ובחבית יין וחבית שמן אינם מעידין על דבר א'.

ונראה להוכיח כן עוד מד' הרמ"ה, דהנה עיי"ש בדבריו לעיל מינה שכתב, ז"ל, ואי קשיא לך וכו' והכא קתני ב"ה אומרים יש בכלל מאתים מנה, ואע"ג דהאי קא מסהיד דאית לי' להאי גבי האיך מנה יתירא והאיך קא מסהיד דלית לי' מכשרינן להו, והא חד מינייהו עבר אלאו דלא תענה וכו', ומסתברא דכי פליגי ר"ה ור"ח היכא דמכחשי אהדדי בכולא עדות וכו', אבל זה אומר מנה וזה אומר מאתים לאו הכחשה מיקריא לאיפסולי עלה, אלא מוסיף על דבריו הוי, ואיכא למימר דמיטעא טעי חד מינייהו, וצ"ע, עכ"ל, והרי דלא פסיקא לי' להרמ"ה הך מילתא דבמנה ומאתים י"ל דטעה א' מהן, ואפ"ה אמרינן דיש בכלל מאתים מנה ומצרפין עדותן, ולפ"ז הרי בע"כ דטעם הא דשאני חבית יין וחבית שמן דנחלקה עדותן, אי"ז משום דבמנה ומאתים עבידי דטעו ובחבית יין וחבית שמן לא עבידי דטעו, אלא הוא משום דבמנה ומאתים מעידין שניהם על שם מנה, ובחבית יין וחבית שמן אינם מעידין על מין א'.

ג] ובביאור הדברים נראה, ?

] ובס' דברי הריבות להרז"ה שבתשו' הראב"ד סימן מ' כתב, ז"ל, ואנו יודעים בבירור בלי ספק כי אין ההכחשה מעלה ולא מורידה בדין א' אומר חבית של יין וא' אומר חבית של שמן, כי אע"פ שאינן מכחישין זא"ז אלא שהן עדות מיוחדת כל א' וא' בזמנה, אין מצטרפין לעולם, וע"כ ראיתי שההכחשה שכתבת בהן ללא צורך וללא טעם וכו', עכשיו שאמרת כי בדקדוק נתכוונת להכחשת החזקה, קשיא הכחשת חבית של יין וחבית של שמן שהיא ללא טעם, עכ"ל.

ומבו' בד' הרז"ה דבר החדש, דאף דקי"ל דריב"ק דהלואה אחר הלואה מצטרפין, כ"ז הוא משום דאמנה בעלמא קמסהדי, והוי מין חיוב א', אך אם מעיד א' שלוה חבית של יין ביום א', ומעיד אחר שלוה חבית של שמן ביום אחר, אין מצרפין עדותן כלל, כיון דהוו ב' מיני חיובים, וליכא למימר בזה דאמנה בעלמא קמסהדי.

וכן נקט בגידו"ת שער כ"ט ח"ד, ז"ל, ואי נימא דבשחור ולבן לא טעו אינשי וכשני מנין הן, א"כ כי תבע מלוה את שניהם מאי הוי הא אפילו מיירי שאין העדים מכחישין זה לזה מ"מ לא דמי להלואה אחר הלואה אלא אחבית של יין וחבית של שמן, דכיון דהוו שני מינין הא מיהא אין לצרף עדותן בפרעון מנה אלא לשבועה, עכ"ל, אך דבריו צ"ע, דבמנה שחור ומנה לבן מוכח בגמ' דלריב"ק מצטרפין, שהרי אמרו בגמ' על נהרדעי כמאן כריב"ק ע"כ לא קאמר ריב"ק אלא בדלא מכחשי אהדדי, ומבו' דעכ"פ אם לא מכחשי אהדדי ה"ה מצטרפין.

ג] וכן נראה גם מד' והראב"ד ז"ל כתב דכי אמרינן לא צריכא לדמי דלא הוי הכחשה היינו דוקא בפקדון אבל במכירה הויא הכחשה, שלדבריו ז"ל הכחשת הדבר הנמכר הרי הוא כמכחישין בקיום הדבר עצמו דהויא הכחשה ואינו מחוור

ובב"י סימן ל' כתב ע"ז, ז"ל, ונ"ל דמיכחשי דנקט רש"י ל"ד, שאין זו מכלל החקירות והדרישות, אבל עדותן בטלה לפי שאין על כל חבית אלא ע"א, ולכן עדותן בטלה מלחייבו לשלם, אבל חייב לישבע שבועת התורה שע"א מחייבו שבועה, וכפי דעת הרמב"ם פ"ג מהל' עדות מיכחשי דוקא הוא, שכן כתב וכן אם אמר הא' חבית של יין הלוהו וכו' עדותן בטלה שהרי הכחישו בדרישה, עכ"ל.

ונראה דאין מכוון הב"י?

ושיטה חדשה בזה מצינו בסה"ת שער ס"ו ח"ב בשם רבינו אפרים, והובא בב"י סימן ל', ז"ל, ואוקימנא לדמי, כלומר לא חבית ממש חייבה אלא לדמי צירף עדותן, דהו"ל כא' אומר מנה שחור וא' אומר מנה לבן דקא מכחיש מלוה לאידך, דהא אמר אנא לא אוזיפתי' מנה שחור מעולם, דבודאי דלא סגיא אמר תובע כחד מנייהו, ואפ"ה כיון דמדברי שניהם אית ליה גבי' כלום מפקינן מיניה, ה"נ מדברי שניהם אית לי' גבי' ולא בציר מנ' זוזי וכו' ומפקינן מיני' נ' זוזי, ולא תקשי לך טענו חטים והודה לו שעורין דפטור לגמרי, דהתם לא אמר לא לויתי ולא מכחיש סהדי, הכא לא לויתי קאמר, עכ"ל, ועיי"ש שכתב דאיכא מאן דפריש דעיקר טענה בדמי הוא וצ"ע.

וצ"ע

בס' משפטי שבועות לר"ה גאון שער ב' ח"ה כתב, ז"ל, וכן אם אין שם אלא כת א' והעיד העד הא' במנה והא' במאתים בעת א' ובמקום א', וג"ז במנה אין שם הכחשה בחילוקם, אלא חייב הלוה לפרוע המנה כי שניהם במנה מסכימין וכו', וכן אפילו אם מתחלפין העדים בגוף הדבר, כגון ע"א אומר חבית חלב הפקיד אצלך והא' אומר חבית דבש, חייב ליתן לו חלב מתוך דבש שיעור ששניהם שוין, כמש"א א' אומר חבית של יין וא' אומר חבית של שמן הוה עובדה ואתא לקמיה דר' אמי וחייבי' לשלומי חביתא דחמרא מיגו חביתא דמשחא, ועוד אמרו וכו' אמר רב יהודה עדות המכחשת זא"ז בבדיקות כשרה בדיני ממונות, אמר רבה מסתברא מילתיה דרב יהודה בא' אומר בארנקי שחורה וא' אומר בארנקי לבנה, אבל א' אומר מנה שחור ו' אומר מנה לבן אין מצטרפין, עכ"ל.

והנה פסק רה"ג כדעת רב אמי דאף בחבית של יין וחבית של שמן מצטרפת עדותן, ושמא פירש כפי' רבינו אפרים דמסקינן דצריך ליתן לו הדמים ששוין בו, וצ"ע בסתימת דבריו.

אך צ"ע במה שהביא אח"כ לדעת רבא דמנה שחור ומנה לבן אין מצטרפין, והיאך יתכן לומר דמנה שחור ומנה לבן אין מצטרפין, וחבית חלב וחבית דבש מצטרפין, וצע"ג.

רמ"ה ב"ב דנ"ו: א"ל הכי השתא התם שתא דקא מסהיד מר לא מסהיד מר, ואשתכח דכל שתא ושתא ליכא עלה אלא חד סהדא, אבל הכא תרווייהו בחדא שתא קא מסהדי מאי איכא למימר בין חיטי לשערי בין חיטי לשערי לא ידיע. ולאו הכחשה היא אלא איחלופי הוא דאיחלף ליה לחד מינייהו, ואמטול הכי מצטרפי וקיימא ליה חזקה אפומייהו, דמכל מקום הא קא מסהדי תרווייהו דאכלה הנך תלת שני גופייהו וכו', אלא השתא דאחד אומר אכלה ראשונה שלישית וחמישית ואוברה שניה רביעית וששית, ואידך קא מפיך מיפך וקאמר דהוברה ראשונה שלישית וחמישית ואכלה שניה רביעית וששית, לא אמרינן כל תרתי שתי מינייהו כחדא שתא אריכתא דמיין דהא אתרא דמוברי באגי וכל תרתי שתי לית בהאי אלא חדא אכילה, וכיון דתרווייהו בחדא מהני תרתי שתי קאי מסהדי כמאן דמסהדי בחדא שתא דמו והוה ליה כאחד אומר חטים ואחד אומר שעורים, אלא הויא ליה עדות מוכחשת. דעד כאן לא קאמר רב יהודה בסנהדרין בפ' שלישי (ל ב) עדות המוכחשת בבדיקות כשרה בדיני ממונות אלא בבדיקות דלא תליא בהו הזמה, אבל בחקירות דתליא בהו הזמה מודי דפסולה, והכא כיון דאתכחוש בחקירות דאיזו שנה פסילי. וכי תימא גבי חטים ושעורים נמי כיון דשערי קדימי לחיטי הא אתכחוש בחקירות דאיזה חדש ודאיזה יום. אי דאסהיד האי באייר והאי בסיון הכי נמי, אלא הכא במאי עסקינן דחד אמר חטים וחד אמר שעורים סתמא, דכיון דזימנין דבכירי חיטי וזימנין דאפילה שערי איכא למימר דתרווייהו בחד יומא חזו, ובגופה דאכילה הוא דאתכחוש, וחד מינייהו הוא דאיחלף ליה חיטי בשערי או שערי בחיטי, והו"ן הכחשה בבדיקות ותו לא, עכ"ל.

ונ' מדבריו, דעיקר ההכשר אי"ז משום דלא דייקי, אלא דמשום דלא דייקי הו"ל כהכחשה בחקירות, ומ' דהיינו דבלא הא דלא דייקי הוה תלינן לה כהכחשה בזמן, וכמו שפירש כן בפירכת רב נחמן, ורק משום די"ל דלא דייקי הוא דאמרינן דבחד יומא חזו, וזה מתישב עם מש"נ בדעתו דטעם ההכשר בהכחשה בבדיקות אי"ז כלל משום דלא דייקי, ודו"ק.