60 משכנתא ב
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק חיי שרה כ"ג מרחשון תשס"ט

א] ב"מ דס"ז., אמר מר ברי' דרב יוסף משמי' דרבא, הא משכנתא באתרא דמסלקי אכל שיעור זוזי וכו', ופירש"י שם, ז"ל, והאי דנקט לעיל אתרא דמסלקי, דאילו אתרא דלא מסלקי שנהגו לאכול המשכונא שנים הקצובות למנהגן, ואילו הו"ל זוזי לא מצי מסלק לי', הכל מודים דכל אותן השנים כמכר הוא אצלו, ואי נמי אכל שיעור זוזי לא מסלקינן לי', עכ"ל.

ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, ואי קשיא וכו', ההיא בדלא מסלקי וכו', הלכך כיון דלא מסלקי הו"ל כזביני הואיל ולא מצו לסלוקי כל אימת דבעי אלא עד מישלם זמני', והו"ל כמוכרה מעכשיו וחוזר ולוקחה ממנו לאח"ז, דהא מקניא לי' קנין הגוף לענין בכורה ושביעית, וכי אמר מסתליקנא צריך למיקנא מיני' כמוכר, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נ' מזה, דמשכנתא באתרא דמסלקי הוי מכר גמור, שמוכר לו הקרקע בעד הדמים, וכשפורע לו הדמים ה"ה חוזר ולוקח הקרקע ממנו, וע"כ לי"ב משום רבית.

ב] והנה בשו"ת הריב"ש סימן תק"י נשאל אם מהני סילוק השוכר מן השכירות בדיבור בלבד, והשיב, ז"ל, שכיון שקנה הקרקע לזמן המושכר לו בקנין גמור ובכסף, ה"ה שלו לזמן ההוא, ואינו יכול להסתלק ממנו בדבור בלבד וכו', דשכירות מכירה ליומי' היא וכו', ואפי' במי שמשכן קרקע לחברו לזמן ידוע סתם, ומנהג המקום הוא שאין מסלקין המלוה מן הקרקע תוך הזמן אע"פ שפורע לו מעותיו, אמרו בגמ' וכו' שאם אמר המלוה ללוה תוך הזמן אם תפרעני אני אסתלק מן הקרקע אין בדבריו כלום וכו', וכ"ש וכו', ועוד שהרי בההיא אינו מחזיק בקרקע אלא מפני ההלואה, ואעפ"כ אינו יכול להסתלק אלא בקנין, כ"ש בכאן שהוא שכירות גמור ומכירה ליומי', שכיון שקנה הקרקע לשכירותו הזמן ההוא בקנין גמור מעתה הקרקע קנוי לו ואע"פ שלא החזיק בו, ואין מועיל הסלוק אם לא בקנין, עכ"ל.

ובשעמ"ש סימן שט"ו כתב דיש לדחות, דמשכנתא באתרא דלא מסלקי עדיף טפי משכירות והגוף נקנה לו דכ"ז דלא מסלקי לי' הוי כמכר גמור, מדחזינן דמשכנתא באתרא דלא מסלקי מותר אףך בלא נכייתא לדעת רש"י ותוס', ולכו"ע אינו אלא אבק רבית וכו', אלמא חשבינן לי' כמכר גמור עד אותו זמן, עכ"ד.

אמנם מד' הריב"ש מבו' דלא עדיף קנין המלוה במשכנתא, מקנין שכירות, וצ"ע מד' הראשונים בסוגיין שכתבו דהוי זה כמכר גמור.

אמנם באמת מצינו גם בד' הרמב"ן בכ"ד דקנין משכנתא באתרא דלא מסלקי הוי כקנין שכירות, חדא הוא בד' הרמב"ן בקו"א כתובות דנ"ט:, ז"ל, וש"מ להאי פירושא, דשכירות ושאלה וה"ה למשכנתא באתרא דלא מסלקי, גופא קני לי' למילתי', ויכול למכור זכותו וקונין ממנו בכסף בשטר ובחזקה וכו', עכ"ל, והרי דמדמי הרמב"ן קנין משכנתא באתרא דלא מסלקי, לקנין שאלה ושכירות.

ויותר הדברים מפורשים כן בד' הרמב"ן בסוף הל' בכורות, ז"ל, וש"מ דמשכנתא אפילו באתרא דלא מסלקי מוחזקת היא ללוה ובכור נוטל בה פי שנים וכו', דהשתא ומה שדה החוזרת ביובל דזביני נינהו ורחמנא הוא דאוקמא אפדיון, מוחזקת הוי אפילו בזמן דלא מסלקי, דק"פ הוא ולאו כקנין הגוף דמי, משכנתא "דהיא דידי'" לא כ"ש, אע"ג דגרסי' וכו' האי משכנתא באתרא דלא מסלקי ב"ח גובה ממנה ובכור נוטל בה פ"ש, דאלמא מוחזקת הויא בידי' דמלוה, התם לאו דהוי ראוי' לגבי לוה אלא לתרוייהו מוחזקת היא וכו', עכ"ל.

ומפורש בד' הרמב"ן דגריע קנינו של המלוה במשכנתא, מקנינו של הלוקח שדה בזמן שהיובל נוהג, דהלוקח שדה בזמן שהיובל נוהג יש לו בה ק"פ ואך דק"פ לאו כקה"ג דמי, ואילו משכנתא חשיבא לגמרי דידי' דלוה, ונ' דכונתו דקנין המלוה בה הוא כקנין שכירות, כמדמי לה בדבריו בכתובות, וע"כ חשיבא לגמרי דידי' דלוה, ולהלן ? נתבאר עוד בזה.

רמב"ן ב"ב קכ"ה:, ז"ל, וכיון דקתני סתמא נותן להם משדה החוזרת לאביו ביובל ולא חלק בה כלל והדבר ידוע שאינו גואל בפחות משתי שנים שמעינן מינה דמשכנתא אפילו באתרא דלא מסלקי מוחזקת היא גבי לוה לענין בכור ויבם וירושת אשתו ובעל חוב ונזקין והוא הדין לכתובת אשה, דהשתא ומה שדה החוזרת ביובל דזביני נינהו אלא דרחמנא אוקמיה אפדיון מוחזקת היא גבי מוכר ואפילו בשני שנים שאינו יכול לפדותה, משכנתא דגופה דידיה היא לא כל שכן, ועוד דהא מפרשי עלה טעמא בפ' השולח משום דריש לקיש דאמר קנין פירות לאו כקנין הגוף דמי ומשום הכי הויא מוחזקת למוכר לענין בכור ושאר דינין, והאי טעמא איתיה נמי אפי' במשכנתא דלא מסלקי, דהא אפילו בכותב כל נכסיו לבנו מהיום ולאחר מיתה אמר ריש לקיש קנין פירות לאו כקנין הגוף דמי, הילכך מוחזק הוי לבכור הבן ונוטל בו פי שנים, עכ"ל.

ובל' הרמב"ן זה מ' דמשכנתא הוי קנין פירות, ורק דגרע משדה החוזרת ביובל, שהוא מצ"ע מכר לעולם, ורק רחמנא אוקמי' אפדיון, וצ"ע דהרי ביובל שני אינו קונה רק ק"פ, אך מ' להדיא דגם במשכנתא הוי קנין פירות, ואך דק"פ זה לאו כקה"ג הוא.

חידושי הריטב"א מסכת בבא בתרא דף מד עמוד ב , וכן הדין על קרקע דמשכנתא דלא גרע ממושאל

שו"ת הרי"ף סימן רעז שהמשכונה הרי היא כמכר כדכתיב וכי תמכרו ממכר לעמיתך ולא כתיב ממכר לעולם והאי ממכר ליום

שו"ת הריב"ש סימן שה

ואמנם, אחרי שהעלינו דמשכנתא בלא נכיתא באתרא דמסלקי הוי רבית קצוצה, לדעת האחרונים ז"ל, נראה ברור, שזו הטרשא של מוראבטינ"ש, כל שהתנו בפדיון, דהוי כאתרא דמסלקי, הוי רבית קצוצה. כיון שהמוכר משעבד עצמו ונכסיו לפרוע לו השינ"ש, כך וכך בכל שנה, בעד הסך ההוא שקבל ממנו, ויכול לסלקו ולהחזיר לו מעותיו, הרי זו הלואה גמורה. ומה שמיחד לו קרקע, הוי כמשכנתא באתרא דמסלקי, וגרע מינה; דבמשכנתא אוכל פירות הבית, או השדה, הממושכן, ודמי קצת לזביני, ולא מתפרסם רביתא כולי האי; מה שאין כן בכאן, שהוא נותן לו מעות מכיסו שנה שנה, וזוזי יהיב וזוזי שקיל, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו דיש מקום להתיר במשכנתא משום דדמי קצת לזביני "ולא מתפרסם רביתא כולי האי, והוי זה היתר בדאורייתא, שהרי איירי התם לענין איסור דאורייתא.

וכנראה זה גדר ההיתר באתרא דלא מסלקי, וכמש"נ.

ולפ"ז ודאי דכ"ז הוא רק לגבי לקיחת רבית זו, דלא מפרסמא מילתא שנוטלה בתורת תוספת.

וזה מבו' להדיא בד' הריב"ש, דמה"ט אסור ליקח דבר אחר, ובנידון דידי' ודאי אסור, ואמנם התם באתרא דלא מסלקי יש להתיר דמשלם מס זה בעבור הקרקע, עיי"ש בהמש"ד, אך ודאי גרע טפי, אך באמת אין מזה ראי' דיל"פ דטעם האיסור דכל שמשלם מעות אחרות אינו נראה כלל כמכר, וע"כ בכה"ג ליכא לעיקר ההיתר, ודו"ק.

חידושי הרשב"א מסכת בבא מציעא דף קי עמוד א, אלא דמשכונא בנכייתא היתה ואתרא דלא מסלקי ומשכונא בנכייתא תרתי אית בה מלוה ומכירת פירות באותה נכייתא ואלו רצה הלוה לפרוע עיקר מלותו תוך זמן המשכונא פורע כחוב דעלמא שאין אכילת הפירות תלויה כלל במלוה שאלו כן אסור משום רבית דשכר מעותיו עומד ונוטל, הא אינו אוכל כלל אלא מחמת הנכייתא ונמצא שיש כאן מלוה ומכירת פירות, ולפיכך זה מערים עליו ואומר אפילו אם כדבריך תן לי השטר ואפרע עיקר המלוה שאינו רוצה לעמוד בשעבוד המלוה ואכול הפירות עד זמנך בדמי אותה נכייתא, ואמר לו הלה שטרא ארכס לי כלומר ואם תפרע אכתוב שובר, עכ"ל.

מחודש בד' הרשב"א, דכל התירא דמשכנתא בנכייתא, הוא רק משום דבחו"מ לא תלי באגר נטר, וכל שיתנה שכשיפרע שאר החוב לא יתן לו הנכייתא, ה"ז אסור, ורק משום דגם כשנפרע שאר החוב עדין הוא אוכל הנכייתא, הוא דשריא המשכנתא.

חידושי הריטב"א מסכת גיטין דף לז עמוד א

שאני משכון דקני ליה כדרבי יצחק. ואע"ג דבעלמא (שבועות מ"ד א') אמרינן אימור דשמעת ליה לר' יצחק משכנו [שלא בשעת הלואתו משכנו] בשעת הלואתו מי אמר, אינו אלא דחיה בעלמא ור' יצחק ודאי בכל אמר והכי מוכח הכא ובפסחים ובב"מ כתבתי יותר מזה בס"ד, ומדאמר דבע"ח [קני] משכון שמעינן דמלוה על המשכון אם מחל החוב אינו מחול דקנין אינו נפקע במחילה והכי מוכח בקדושין (ט"ז א') גבי עבד עברי, אבל במשכנתא באתרא דלא מסלקי (ד)אע"ג דאינה משמטת אם מחלה מחול דמשכון קרקע אינו קנוי

חידושי הריטב"א מסכת בבא מציעא דף סז עמוד א

באתרא דמסלקי פרש"י דאלו באתרא דלא מסלקי הכל מודים דשריא לגמרי ואינו מחוור דאדרבה טפי קץ ליה באתרא דלא מסלקי ולקמן גורס רש"י באתרא דמסלקי לא ליכול אלא בנכייתא ופירש דטעמא דאלו באתרא דלא מסלקי הוי כמכורה אצלו ובלא נכייתא נמי אכיל וליתא אלא נקט אתרא דמסלקי לרבותא דאפילו ההיא לא אכיל אלא בנכייתא ואיכא נוסחי דגרסי התם אתרא דלא מסלקי והיא נכונה יותר כדמוכח לקמן וקשיא על רש"י ז"ל ולההיא נוסחא נקטיה לרבותא דאפילו ההיא בנכייתא מיהת אכיל בכרם ונראה דלא אמר רבינו ז"ל אלא בכרם דאלו בבית משכנתא בלא נכייתא אסירא אפילו באתרא דמסלקי

סוגיית הגמ' בדע"ג: מבו' דחלוק גדר הקנין בין אתרא דמסלקי לאתרא דלא מסלקי, עיי"ש, ובאתרא דמסלקי אין לו זכות לגבות מן הלוקח.

ואמנם לדעת הרשב"א צ"ב, שהרי באתרא דלא מסלקי הוי לעולם כלא מסלקי אף אחר הזמן.

ובע"כ לפרש לדעתו דבאתרא דמסלקי כ"ה דאפשר לסלק ע"י פירעון החוב, היינו שכל זכות האכילה היא בתורת אג"נ דהחוב, וע"כ אם מכרה לאחר פקע זכותו, ומשא"כ באתרא דלא מסלקי, וע"כ אף דהוי כמכר, מ"מ כיון שזכותו מוגבלת כנגד אג"נ דהחוב, ע"כ כל שמכר לאחר פקע זכותו.

ועכ"פ נתחדש בסוגיא שם דין חדש, דישראל המוכר לחבירו קרקע שמשכן באתרא דמסלקי, אין הלוקח אוכל פירות מדיני חו"מ, ולדעת התוס' גם יש בזה משום אבק רבית, והדברים מפורשים כן בחי' הריטב"א, עיי"ש.

וכ"ה מבו'

רא"ש מסכת בבא מציעא פרק ה

אמר רב אשי אמרו לי סבי דמתא מחסיא סתם משכנתא שתא. למאי נפקא מינה. דעד דאכיל שתא לא מצי מסלק ליה. יש מקומות שנהגו שאם לא יפדה הלוה המשכנתא בזמן ידוע כגון בתחלת השנה או חדש או שבועים קודם שהתחיל השנה שלא יוכל לפדותה אותה שנה. וכתב הראב"ד ז"ל דהיינו באתרא דלא מסלקי ולא נהירא לי דאתרא דלא מסלקי היינו שקובע זמן בשעת הלואה ועד אותו זמן אינו יכול לסלקו והוי כמכר עד אותו זמן. וכן סתם משכנתא בשנה ראשונה לפי שבשעת ההלואה נקבע לה זמן שנה והוי כמכר לשנה ראשונה. אבל בשנה שניה אע"פ שאין יכול לסלקו כל אותה השנה כיון שהיה לו לסלקו אחר הלואה לא חשיב תו כמוכר לפי שכל ההיתר תלוי בקביעות בשעת הלואה שמונע הסלוק עד זמן הקצוב ועקר הלואה ומשוי לה כמכר

תוס' דס"ד. דיש לו דקל לפירותיו, יל"ע אם הוא אף באתרא דמסלקי, דלכאו' גם ע"ז צריך לתי' התוס', אך י"ל דהתם התי' הוא משום דמשכנתא שאני וכמש"כ התוס' בע"ב, אלא קו' התוס' ממשכנתא דסורא דקיילא טפי, משום דחשבינן לה כמכר גמור, וע"ז הקשו התוס' דאדרבה אם הוי זה כמכר יש לאסור דומיא דפרדיסא, ודו"ק.

אך בחי' הריטב"א דע"ג כתב כד' התוס' על כל משכנתא בנכייתא, ז"ל, וא"ת ולרב מ"ש הא ממשכנתא בנכיתא דשריא משום דחשבינן ליה כמוכר פירותיו בדמים פחותים, תרצו בתוס' דהתם גופה של קרקע קנויה לו מעכשיו לפירות כל זמן המשכונה ולאוקומי ביה חיותא ולמשטח ביה פירי, אבל האי פרדסא אינו מוכרו לו אלא בשביל היין שבו בלבד ומכירת פירות בעלמא היא

אך ל' הרמב"ן דס"ז: דמשכנתא דמסלקי הוי דקל לפירותיו, וע"כ סגי באמירה גרידא לעשותה ללא מסלקי.

גם ל' הרמב"ם דהקנה גוף זה לפירותיו, והיינו אף באתרא דמסלקי, אך י"ל דהכונה כשכירות.

בשכירות מצינו דחשיב זכות ספק, אף שקנה זכות דיורין, אך י"ל דשכירות שאני דהקבלה נשלמת בשימוש, וע"כ הזכות מצ"ע לא חשיבא כקבלת רבית.

*אולי י"ל, דמש"כ הרמב"ן דצריך לשלם השכר, הגם שכבר זכה בגוף לפירותיו, היינו דכל הא דבאבק רבית הוא זוכה, הוא רק משום שכבר נשלם האיסור, וע"כ לא הפקיעו זכייתו, אך הכא שאין האיסור נשלם עד שיקח הפירות, הפקיעו את זכייתו, שאין לו זכי' לקבל דבר באיסור, וע"כ זכייתו מוגבלת לקבל הדבר בהיתר, וצ"ב.*

אולי י"ל דבדקל לפירותיו אפשר לדון דאין הקבלה בזכות עצמה אלא הפירות, וכשלוה רוצה לפרוע חובו בגוף לפירות יכול המלוה לומר שאינו חפץ בכך אלא לקבל כפי ערך הפירות, וע"כ לא חשבי' לה אג"נ עד שמקבל את הפירות, וצ"ע.

ובאמת מצינו דכו"ע מודו דקבלת הרבית היא בפירות עצמן, שהרי חזינן שהוא מחזיר כפי שווי הפירות שאכל, ולא כפי ערך הזכות, בין לקולא ובין לחומרא, ואולי לחומרא י"ל דדמי לנתן לו ה' גריוי בזוזא, אך יל"ע אי דמי להתם.

רשב"א בדס"ב. וריב"ש סימן ש"ה דרש"י מפרש לסוגיא דס"ז. בבית, ולפ"ז יש בזה טעם בפנ"ע דלא קייץ.

אך צ"ע דברש"י פירש דהוי שדה, ויש שפירשו דכרם גרע משדה, ורק בכרם הוא דחשיב ספק, אבל ברש"י דס"ח בחכירי נרשאי נ' דגם שדה הוי ספק.

והא דבעי' לטעמא דלא קייץ, י"ל דהגם דמדאורייתא ל"ה זה ר"ק כיון שאין ריוח ברור, מ"מ מדרבנן הי' יוצא, דומיא דדעת ר"נ לפירש"י לעיל דהוי כעין ר"ק, וע"ז מהני הא דלא קץ.

ויל"ד אם לא קץ היינו דבאמת אינו חייב לו, וכ"נ בראב"ד בשטמ"ק, וצ"ע א"כ מ"ט יצא בדיינים, ואולי רק מדרבנן משום דדמי לר"ק, ויש שפירשו דלא נתחייב בשכר ההלואה, והיינו דאם יתבטל המשכנתא לא יהא חייב לו שכר אחר בעד ההלואה, וזה ניחא טפי אי נימא דגם כשנתבטל המשכנתא אינו חייב להחזיר החוב, (*וע' ריטב"א שהובא בב"י דאם מנעו מאכילת המשכנתא צריך להחזיר החוב)*

וצ"ע דמ"ט לעיל פירש"י הטעם משום דהוי ספק, וכנר' משום דהתם סתמא איתמר ולא אמרו דוקא בלא קץ, ואילו הכא דנו בגוונא דלא קץ אם יוצא בדיינים או לא.

אמנם בלח"מ ומחנ"א ופליתי נקטו בדעת רש"י דתרוייהו צריכי זל"ז, וצ"ב, ואולי נימא דכל שנתחייב לו משכנתא בעד ההלואה, ואם יתבטל המשכנתא יהא צריך ליתן לו דבר אחר, דנים קבלת הזכות כרבית, ורק כד הוי הבטחה בעלמא, הוא דהוי קבלת הפירות עצמה כרבית והוי ספק, ובריטב"א אין נ' שפירש בדעת רש"י דבעי' לתרוייהו.

ברמב"ן נ' דגרס בגמ' רבה, ולא גריס רבא, וע"כ לא כתב דלרבא בתי ערי חומה ל"ה רבית משום משכנתא בלא נכייתא, עייש"ה.

אך ברשב"א מפורש דגרס רבא, וע"כ הק' מדרבא אדרבא מד א'

*צ"ע ע"ד רשב"א דכיון שמבו' בדבריו דגם לרבא נחלקו בצד א', והיינו בע"כ משום דלא סגי ברבית ע"מ להחזיר להתיר מדאורייתא, א"כ מהיכ"ת שנחלקו גם ברבית ע"מ להחזיר, דילמא לכו"ע סגי בזה להתיר ברבית דרבנן, וצ"ע.*

צ"ע בד' רשב"א שכתב דמשכנתא הוי כצד א' ברבית, אם היינו דכל רבית מסופקת היינו כצד א', וזה דלא כמש"כ לעיל דדוקא כשבידם או בצד מכר, או דס"ל דמשכנתא חשיב דאיכא צד מקח, ודלא כתוס' דס"ה:, וצ"ע היאך זה מתישב בלישנא דגמ' לא קץ, *בשיעורי הגר"ח פירש דהוא משום רבית מסופקת, דכל רבית מסופקת חשיבא כצד א', עיי"ש מש"כ עפי"ז.*

בד' הגר"ח בדעת הרמב"ם נ' דפירש דרבית ודאי הוא בנתינה ולא בקציצה, וצ"ע מלישנא דגמ', *המעיין בד' הגר"ח יראה שנקט דתליא בקציצה, ורק דכה"ג שלבסוף נתן פירות, חשיב כקציצה דרבית ודאי על תנאי, עייש"ה,* וע"כ שמא יל"פ דכיון שאח"כ מניח ההלואה בידו בעבור הפירות שכבר הן מצויין, חשיב כנתינת רבית ודאי בעד הרוחת הזמן, ואף להרמב"ם דהרוחת זמן ל"ה רבית קצוצה, הכא שקצץ בשעת הלואה סגי במה שבשעת התחייבות הפירות הוי הקציצה ברורה, ונפק"מ בזה, דאם נתן לו הלואה לשנה והתחייב לו פירות בלא קנין בגוף הקרקע, ואין לו זכות לתבוע ההלואה או לסלקו מן הפירות, ל"ה ר"ק גם לדעת הרמב"ם.

ויל"ד לדעת ש"ר בהתנה דאם ירדו גשמים יתן רבית אם הוי קציצת ספק, או דהוי מילתא אחריתא, ול"ד להתחייבות פירות שנתחייב על דבר מסוים שאין ידוע אם הוא יהי', ולפ"ז י"ל בדעת הרמב"ם דע"כ אם לא קנה בקרקע הוי כקציצה על תנאי, וזה כד' הגר"ח.

ואכתי צ"ע לדעת הרמב"ם דאביי הרי אמר דמשכנתא חמיר טפי, וצ"ל דאיהו ס"ל דאף אסמכתא חשיב לא קץ אף דלא קנה דקל לפירות, וע"כ לדידי' משכנתא חמיר טפי, אך אנן קי"ל דאסמכתא חשיב כקץ, ול"ד למשכנתא דהוי לא קץ.

במש"כ הרמב"ם דיפסיד בזריעתה ועבודתה, צ"ע אם בעי חשש הפסד, דלכאו' אי"ז מגרע כח ההלואה, שהרי עושה זה לצורך עצמו, או דהכונה דהגם שיגדלו מעט פירות, מ"מ כיון שיהא לו הפסד לא יהא בזה ריוח.

יל"ע המתחייב ליתן לחבירו חפץ, ואם יאבד או ישרף לא יתן לו כלום, אם חשיב כקציצת ספק, או דרק כשמתחייב לתת את פירות או שימושי העתיד, הוא דאמרי' דשמא ישרף ולא יהיו שימושים אלו, אך כשמתחייב על גוף החפץ כיון שהוא קיים היום, ה"ה חייב.

חידושי הרמב"ן מסכת גיטין דף ל עמוד א כיון דכי לית ליה לא יהיב ליה. פי' כשנשתדפו שדותיו ומפסיד הכל לא משלם ליה לא קרן ולא ריבית הילכך זביני הוו ושרי, ולא דמי למשכן לו בית ומשכן לו שדה שאע"פ שאם נשתדפו אין לו ריבית הקרן קיימת לו, הילכך כשעושה פירות אפשר שהיא ריבית קצוצה, ובמקומה יתבאר בס"ד, אלא דמיא לההיא דאמרינן התם מה שעזי חולבות מכור לך שאין בו משום ריבית, והוצרכתי לפרש זה מפני שראיתי מי שפי' דגבי משכנתא נמי כיון דכי לית ביה ריבית לא יהיב ליה אבק ריבית הוי והכא לא גזור רבנן, ולאו מילתא היא, עכ"ל.

ויל"פ דזהו טעם ההיתר דנכייתא, דבנכייתא כיון שגם מפסיד מן הקרן, הוי זה זביני ושרי.