א- בדין חזקה על שורש הספק
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ב / שיעורים חזקות

**סימן א**

**בדין חזקה על שורש הספק**

**א**

א] **נדה ב' ב',** דתנן מקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו למפרע וכו' טמאות וכו', התם משום דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר.

**ובביאור** הא דפריך דאדרבה העמד מקוה על חזקתו, כתב התוס' הרא"ש דמשמע דפריך דהו"ל לטהר לגמרי משום חזקה דמקוה, אע"ג דאיכא נמי חזקה דטמא, מ"מ חזקה דמקוה עדיף, שהרי הטמא טבל לפנינו אלא שאנו אומרים שמא לא טבל טבילה הוגנת כי שמא הי' חסר המקוה, וכיון דאמרת העמד מקוה על חזקתו, נסתלקה חזקת הטמא, עכ"ל, ועד"ז כתב הר"ן שם.

**אך** התו"י בקידושין ע"ט א' נקטו דלא עדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא, ועמדו לפ"ז על לישנא ד"אדרבה", דהול"ל לחומרא, וכן נקטו המהרש"א והמהר"ם בסוגיין.

ב] **והפנ"י** בקידושין שם הק' ע"ד התו"י, דהרי בע"כ דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא, דאל"כ מ"ט אין מצריכין כל טמא שטבל למדוד את המקוה שמא חסר הי', ובע"כ דהוא משום דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא, כיון דעיקר הספק אינו אלא במקוה אם היא שלימה או חסירה.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ג] **אך** הנה בד' הבית מאיר בחולין י"א א' מבו' לחלק בזה, דהיכא דהחזקה שעל המקוה לא איתרע כלל, נפיק הטמא מחזקתו, ולא אזלינן בתר חזקת הטמא, ומשא"כ במקוה שנמצא חסר דאיתרע חזקת המקוה, לא עדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא, עיי"ש.

**ובזה** מתפרש עיקר דינא דתרתי לריעותא, ולא אמרינן דכיון דהמקוה עצמו עומד בחזקת שלם, דכלפי המקוה עצמו ליכא אלא חדא לריעותא, נסתלקה חזקת הטמא, וממילא דליכא כלל תרתי לריעותא והיינו משום דאחר דאיכא ריעותא בחזקת המקוה דהרי חסר לפניך, שפיר יש להעמיד את הטמא על חזקתו.

ד] **ויש** ללמוד כן מהא דס"ל לר"ש דמקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו תולין, והתוס' לקמן בסוגיין ד"ה ושניהם כתבו בטעמו, ז"ל, ולר"ש הוי ספק דלי"ל טעמא דהרי חסר לפניך דהשתא הוא דחסר, וכנגד העמד מקוה בחזקת שלם איכא למימר העמד טמא על חזקתו, ולכך ברה"י תולין מדינא וכו', עכ"ל, וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן שם, ז"ל, ור"ש אע"ג דלא חשיב לי' תרתי לריעותא, מ"מ כיון דאיכא חזקה כנגד חזקה וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בדבריהם, דהא דס"ל לר"ש דהוי ספק, לאו היינו דדינא דתרתי לריעותא מהני לאשוויי ספק, אלא ר"ש לית לי' לדינא דתרתי לריעותא כלל, והא דהוי ספיקא, הוא משום דהו"ל חזקה נגד חזקה.

**ומבו'** מזה כמש"נ, דאף דאלמלי הא דהרי חסר לפניך הוה אזלינן בתר חזקת המקוה משום דבטלה חזקת הטמא, וכמש"כ התוס' הרא"ש, מ"מ מ"מ כיון דהרי חסר לפניך, ואיכא ריעותא בחזקת המקוה, שפיר יש להעמיד את הטמא על חזקתו, והוי חזקה נגד חזקה.

**ג**

ה] **ומצינו** מקור ליסוד הדברים בתשו' הר"ן סימן ס"ו, שכתב בדין אשה שטבלה במקוה, ובאנו לדון שמא חסר הוא, דכל שלא נולדה במקוה ריעותא, הדבר פשוט דא"צ לחזור ולטבול, דמאי אמרת העמד טמא על חזקתו, אדרבה העמד מקוה על חזקתו כיון דלא איתיליד בי' ריעותא, ועיי"ש שכתב דהיכא שהוא מוחזק להיות מימיו מתמעטין ולעמוד על פחות ממ' סאה, הדבר קרוב שאין לסמוך על חזקתו הראשונה וצריכה לחזור ולטבול, דבכה"ג אין חזקתו הראשונה שהוחזק שיהא בו מ' סאה מוציאה הטמא מחזקתו, דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, עכ"ד, ומבו' להדיא בדבריו דאף דהיכא דליכא ריעותא כלל שנחסר, לא אזלינן בתר חזקת הטמא, מ"מ היכא דהחזקה עשוי' להשתנות ויש לנו לחוש שנחסר, אף דגם בכה"ג מעמידין את המקוה על חזקתו, מ"מ בכה"ג אין חזקת המקוה מוציאה את הטמא מחזקתו, וחזקת הטמא עומדת כנגד חזקת המקוה.[[2]](#footnote-3)

ו] **ומצאנו** עוד עד"ז במש"כ הרא"ש בפ"ק דחולין סימן ט"ו, ז"ל, והיכא דבדק הסכין תחלה ונאבד הסכין קודם שבדקו אחר שחיטה, שחיטתו כשירה ולא חיישינן שמא בעור נפגמה, ולא שייך הכא למימר בחזקת איסור עומדת עד שידוע לך במה נשחטה, "דכיון דלא חזינן ריעותא בסכין ודאי נודע לנו במה נשחטה" וכו', תדע לך וכו' הכא נמי כיון ששחט בסכין בדוק לא שכיח שנפגם בעור או במפרקת ובודאי נשחט יפה ויצאה מכלל איסור, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרא"ש דבגונא דנולד ריעותא בסכין, מוקמינן להבהמה בחזקת איסור, כיון דאין ידוע לנו במה נשחטה, ומשא"כ בגונא דלא נולד כלל ריעותא בסכין לא מוקמינן להבהמה בחזקת איסור, כיון דידוע לנו במה נשחטה, - ומבו' עוד בדבריו, דבגונא דשכיח שנפגם הסכין, אף דעדיין יש לנו להעמיד את הסכין על חזקתו, מ"מ בכה"ג מוקמינן להבהמה בחזקת איסור, והיינו משום דבכה"ג דיש לנו לחוש שנפגם, אין ידוע לנו במה נשחטה, ואכתי קיימא הבהמה בחזקת איסור.

**ד**

ז] **ובביאור** הדברים נראה למש"כ בחי' הר"ן בסוגיין בביאור הא דפרכינן ממקוה, ז"ל, דכיון דשמאי סמיך כולי האי אטעמא דהעמד אשה על חזקתה דאפילו בתרומה וקדשים לא עביד בהו מעלה, אלמא חזקה כודאי גמור משוי לי', וכיון שכן ליכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימר לא טבל, דאדרבה ודאי טבל דכיון דמקוה בחזקת שלם עומד, הרי הוא כאילו לא נמצא חסר כלל ובודאי טבל, והיינו דאמרינן אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימר לא חסר, ומפרקינן דאע"ג דלא עביד שמאי מעלה לא כודאי גמור משוי לי', אלא דהיכא דליכא אלא חדא לריעותא מוקי לה אחזקה, ואע"פ שאינה טהורה ודאית לא עביד בה מעלה אלא מוקי לה אדינא, אבל הכא וכו' דאיא למימר העמד טמא על חזקתו, עכ"ל.

**ולמדנו** מד' הר"ן דכל דחזקת המקוה מהני לחשבו כודאי שלם, ליכא למימר העמד טמא על חזקתו, כיון דודאי טבל, ומשא"כ היכא דל"מ חזקתו לחשבו כודאי שלם, אך דשפיר מהניא החזקה להכשירו, מ"מ אי"ז מועיל לבטל לחזקת הטמא, ועומדת חזקת הטמא כנגד חזקת המקוה, - וזהו דפריך בהא דבמקוה מעמידין הטמא על חזקתו, דלדעת שמאי דמטהר אף בתרומה וקדשים, בע"כ דס"ל דאף דדם לפניך, אכתי כלפי הזמן שלא נמצא הריעותא מהני החזקה לסלק הספק לגמרי וחשיבא כודאי טהורה, ולפ"ז אף במקוה שנמצא חסר ל"ה לנו לילך אחר חזקת הטמא, כיון דודאי טבל במקוה שהיא בחזקת שלם,[[3]](#footnote-4) וע"ז משני דמודה שמאי דכל דחסר לפניך ל"מ החזקה לסלק הספק לגמרי, וע"כ שפיר אזלינן בתר חזקת הטמא.

ח] **ולפ"ז** הרי דזהו טעם הא דשאני חזקה דלי"ב ריעותא מחזקה דאית בה ריעותא, דבחזקה דלית בה ריעותא, אף דבעינן בזה לדין חזקה, כמבו' בסוגיית הגמ' בחולין בכ"ד, ונתבאר במק"א, מ"מ מהניא החזקה לסלק הספק לגמרי והויא כודאי, וע"כ לא אזלינן בכה"ג בתר חזקת הטמא, כיון דודאי טבל במקוה שלם, ומשא"כ בחזקה דאית בה ריעותא, וכן במקוה שרגיל להתחסר, או בסכין דשכיח שנפגם, ל"מ החזקה לסלק הספק לגמרי ול"ה כודאי, ובכה"ג שפיר אזלינן בתר חזקת הטמא.

**ה**

ט] **והנה** הרמב"ן בקידושין פ' א' ועוד מקמאי הוכיחו דהיכא דודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה, מהא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנמצאו על גביו טמאות משום דהעמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, ואין הולכין בו אחר חזקתן של טהרות.

**אך** הנה דעת רש"י ותוס' בכ"ד דאף בודאי נגע אזלינן בתר חזקה, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולדעתם תיקשי דמ"ט במקוה שנמדד ונמצא חסר אזלינן בתר חזקת המקוה ולא אזלינן בתר חזקת הטהרות.

**ולמש"נ** נראה דהטעם בזה הוא, דכיון דחזקת הטמא לא איתרע, ע"כ מהני החזקה לסלק הספק וחשיב כטמא ודאי, וע"כ לא מצינו להעמיד הטהרות על חזקתן, כיון דודאי נגע בהן טמא,[[4]](#footnote-5) - ול"ד להא דאזלינן בתר חזקת הטמא, אף דודאי טבל, דהוא משום דהמקוה נמצא חסר, ואיתרע חזקת המקוה, ול"מ החזקה לסלק את הספק ולחשבו כשלם ודאי, וע"כ שפיר אזלינן בתר חזקת הטמא, כיון דלא טבל אלא במקוה מסופקת, ועדיין הוא בחזקת טומאה.

י] **ומצאנו** בתוספתא שהביא הר"ש במקואות פ"ב מ"ב, דב' מקוואות באחד יש בו מ' סאה ובאחד אין בו, טבל באחת מהן מטומאה חמורה ועשה טהרות תלויות, ובפי' הר"ש מכת"י שם כתב, ז"ל, וא"ת אמאי תלויות, הו"ל למימר ישרפו, כמו במקוה שנמדד דמתני' דהעמד טמא על חזקתו, ואפי' לר"ש דקאמר תולין, התם הוא משום דאיכא חזקה דמקוה כנגד חזקה דטמא, דהעמד מקוה על חזקתו והשתא הוא דחסר וכו', אבל הכא גבי ב' מקואות מודה ר"ש דאמרינן העמד טמא על חזקתו, כדילפינן בפ"ק דחולין מבית המנוגע דאמרי' אוקי מילתא אחזקה, וי"ל דל"ד, דאפי' רבנן מודו דהכא תולין לכל הפחות ברה"ר, דל"ד לאחריני דאוקמי' אחזקתן דאין לנו לבדות מדעתינו דנשתנה הדבר מכמות שהי', אבל הכא דאיכא ב' מקואות וחד מינייהו כשר, בודאי שיש לתלות שטבל בזה כמו בזה, אמרינן תולין, עכ"ל.

**ומשמעות** ד' הר"ש דבכה"ג דיש לתלות שטבל בזה כמו בזה, מדאורייתא לא מוקמינן אחזקה, שהרי הק' מהא דילפינן בפ"ק דחולין דמוקמינן אחזקה, וכתב דהכא ל"ד לאחריני דאין לנו לבדות מדעתינו ומשא"כ הכא דיש לתלות שטבל בזה כמו בזה, ומשמע דמדאורייתא לא מוקמינן בכה"ג אחזקה, וע"כ הוא דתולין.[[5]](#footnote-6)

**אך** הנה בד' ש"ר לא מצינו להך מילתא דבכה"ג לא מוקמינן אחזקה, והעירו דיש ללמוד דפליגי ע"ז, ממש"כ התוס' בסוגיין ובכ"ד ועוד מקמאי דבב' שבילין מוקמינן אחזקה, אף דיש לתלות שנכנס בזה כמו בזה, וכבר הוכיח כן החזו"א בידים סימן ו' סק"ה,[[6]](#footnote-7) ועיי"ש שהוכיח עוד מכ"ד דאזלינן בתר חזקה בכה"ג, ולדעתם תיקשי דא"כ מ"ט הטהרות תלויות, ול"ד למקוה שנמדד ונמצא חסר דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות.

**ולמש"נ** ניחא, דכל הא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר לא אזלינן בתר חזקת הטהרות, הוא משום דחזקת הטמא לא איתרע, ומהני החזקה לסלק הספק וחשיב כטמא ודאי, וע"כ לא מצינו להעמיד הטהרות על חזקתן, אך בגונא דב' מקואות דיש לתלות שטבל בזה כמו זה, ויש ספק לפנינו, הרי דאף דאזלינן בתר חזקה, מ"מ ל"מ החזקה לסלק הספק ולא חשבינן לי' כטמא ודאי, וע"כ שפיר מהני בזה חזקת הטהרות,[[7]](#footnote-8) וכיון דחזקת הטהרות עומדת כנגד חזקת הטמא, הוו הטהרות תלויות.

יא] **עוד** יש להוסיף בזה, דהנה התוס' בעירובין ל"ו א' ד"ה במקוה שלא נמדד כתבו דאף דמטמא ר' יוסי בטמא שטבל במקוה שספק אם יש בו מ' סאה, מ"מ הטהרות שנגע בהן טהורין, דמוקמינן להו בחזקת טהרה, והשעה"מ בפ"ה מתרומות הכ"ד תמה ע"ז, דמ"ש ממקוה שנמדד ונמצא חסר דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות, ולא מוקמינן להו בחזקת טהרה,[[8]](#footnote-9) וכתב דצ"ל דבמקוה שנמדד ונמצא חסר דאיכא תרתי לריעותא חשיב כודאי, וע"כ ל"מ בזה החזקה דהטהרות, ומשא"כ בטמא שטבל במקוה שספק אם יש בו מ' סאה דאף דמוקמינן לי' בחזקת טומאה, לא חשיב כודאי.[[9]](#footnote-10)

**וזה** כיסוד הדברים שנתבארו, דכל דמהני חזקת הטמא לסלק הספק וחשיב כודאי טמא, לא מוקמינן להטהרות בחזקתן, וכל דל"מ חזקת הטמא לסלק הספק ולא חשיב כודאי טמא, מוקמינן להטהרות בחזקתן.

**ו**

יב] **ואמנם** בעיקר הך מילתא שנתבאר דכל דאיכא ריעותא בחזקת המקוה ול"מ לסלק הספק, אזלינן בתר חזקת הטמא, הנה בחי' הריטב"א בעירובין ל"ו א' כתב בשם התוס' דבעירב בתרומה ונמצא עלי' שרץ, וספק אם הי' עלי' בביה"ש, אלימא חזקת העירוב שהי' בחזקת טהור, ואין לנו לילך אחר חזקת האדם דהוא בחזקת תחום ביתו, וכתב בשם הר"ר ב"ר שניאור לפרש הטעם בזה, דהוא משום דבכל מקום אין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו.

**ומבו'** לפ"ז, דאף שנמצא העירוב טמא, ואיכא ריעותא בחזקת העירוב, מ"מ לא אזלינן בתר חזקת האדם, וזה דלא כמש"נ בדעת ש"ר דכל דאיכא ריעותא בחזקת המקוה, אזלינן בתר חזקת הטמא.[[10]](#footnote-11)

**וכ"ה** מבו' עוד ממש"כ הריטב"א שם, ז"ל, אבל במשנתינו העמד עירוב על חזקתו דקאי בחזקת טהור ובתר חזקת העירוב אית לן למיזל דעלי' אתינן למידן ולא בתר חזקת גברא, והיינו דפרכינן דא"כ התם נמי אדרבה העמד מקוה על חזקתו בחזקת שלם כי עליו נולד לנו הספק והוא האחרון, ופרקינן וכו' במקוה שלא נמדד מזמן מרובה דחסר ואתאי כדאמרינן בפ"ק דנדה, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דכל שנמדד המקוה מזמן קרוב דליכא למימר חסר ואתאי ולי"ב לדינא דתרתי לריעותא, אף דאיכא ריעותא דחסר לפניך.

יג] **ובביאור** הפלוגתא בזה נראה, דתליא בעיקר הא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא, דבד' הר"מ ב"ר שניאור מבו' דהוא משום דשורש הספק על המקוה, וכל שהוכרע לנו על המקוה שהוא כשר, ממילא יש לנו לטהר את הטובל בו.

**אך** בד' תוס' הרא"ש בסוגיין מבו' דהוא משום דהטמא טבל לפנינו, וכל דמוקמינן להמקוה בחזקתו נסתלקה חזקת הטמא, - והיינו דכ"ה דפשיטא דכל שטבל הטמא לפנינו במקוה דידוע דהיא כשרה, לאו היינו דאף דעדיין הוא בחזקת טומאה, מ"מ נתברר לנו שהוא נטהר מטומאתו, אלא בכה"ג אינו עומד כלל בחזקת טומאה,[[11]](#footnote-12) - וע"כ ה"נ כשטבל הטמא במקוה ואח"כ נמצא חסר, כיון דמוקמינן להמקוה על חזקתו ודנים אותו כמקוה כשרה, ואנו רואים את הטמא שטבל במקוה מעליא, אינו כלל בחזקת טומאתו, וליכא חזקת טומאה כלל שתעמוד כנגד חזקת המקוה.

יד] **ולפ"ז** נראה דבזה תליא פלוגתת הראשונים אם היכא דאיכא ריעותא בחזקת המקוה, אזלינן בתר חזקת הטמא, דלמש"כ התוס' הרא"ש דהא דעדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא, הוא משום דכל דהטמא טבל לפניך בטלה חזקת הטמא, ע"כ כ"ז הוא כשטבל לפניך במקוה דהוא ודאי כשר, אך כל דאיכא ריעותא בחזקת המקוה ואינו ודאי כשר, לא חשיב כטבל לפניך, ועדיין הוא עומד בחזקת טומאה.

**אך** הר"מ ב"ר שניאור לטעמי' דהא דעדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא הוא משום דאזלינן בתר שורש הספק, וכל שהוכרע לנו דין המקוה, ממילא יש לנו לטהר את הטובל בו, וע"כ אף היכא דאיכא ריעותא בחזקת המקוה, מ"מ כל דליכא בזה לדינא דתרתי לריעותא, והוכרע דין המקוה שהוא כשר לטבילה, ממילא יש לנו לטהר את הטובל בו.

**ז**

טו] **אמנם** אכתי צ"ע בזה ממש"כ בפירש"י לקמן י"ח ב' ובקידושין פ' א' בתינוק שנמצא בצד העיסה, דאף דרוב תינוקות מטפחין ואיכא רוב דהתינוק טמא, מ"מ יש כנגד זה לחזקת העיסה, ולא אמרינן דכיון שהוחזק התינוק לפנינו כטמא, שוב ידעינן שנגע תינוק טמא בעיסה, ואין מעמידין את העיסה על חזקתה, וגם הראשונים לא נחלקו ע"ז אלא מכח כללא דודאי נגע, ולא מכח ה"ט.[[12]](#footnote-13)

טז] **ונראה** די"ל בזה, דהנה בעיקר משה"ק הפנ"י ע"ד התו"י דאם חזקת המקוה לא עדיפא מחזקת הטמא, מ"ט במקוה שלא נמצא חסר לא מוקמינן את הטמא על חזקתו, נראה די"ל עוד, דשאני התם דכיון שאנו דנים על המקוה ומכשירין אותו מכח החזקה, ממילא דהטובל בתוכו טהור, ואין אנו דנים כלל על הטובל, וע"כ ל"מ בזה חזקת הטמא, - ומשא"כ במקוה שנמדד ונמצא חסר, דמכח הריעותא דהשתא באנו לדון על המקוה למפרע, אחר שכבר טבל בו הטמא, יש לנו לדון אף על הטובל, וע"כ מהני בזה חזקת הטמא.

**ויש** מקום לדמות ד"ז למש"כ הרמב"ם בפט"ז מסנהדרין ה"ו דהאיסור עצמו בע"א יוחזק, ואם אמר ע"א חלב כליות הוא זה ואכל אח"כ ה"ז לוקה, אך כל שאכל קודם שהעיד העד, אין העד נאמן לומר שהוא חלב הכליות ולהלקותו, - והיינו משום דדוקא כשהעיד קודם שאכל, אין לנו לדון אלא על החתיכה עצמה, וכיון דע"א נאמן שהיא חלב, תו ממילא דהאוכלה לוקה, ול"ב שתתקבל עדות העד על חיוב המלקות, ומשא"כ כשהעיד אחר שאכל, יש לנו לדון על דין האוכל, ול"מ בזה עדות העד, דאין ע"א נאמן לחייב מלקות.[[13]](#footnote-14)

יז] **ולפ"ז** יש מקום לישב הא דבתינוק שנמצא בצד העיסה, מוקמינן להעיסה בחזקת טהרה, די"ל דתינוק שאינו לפנינו, ליכא עליו לההכרעה דרוב שהוא טמא, שהרי יש תינוקות שידוע שהם טהורים, ורק כשנמצא התינוק לפנינו ואין ידוע אם הוא טהור, אזלינן בתר רוב התינוקות דטמאים, - ולפ"ז נמצא דבשעה שנגע התינוק בעיסה, לא הוכרע לנו ע"פ רוב שהוא טמא, ועכשיו שנמצא התינוק ובאנו להכריע ע"פ הרוב שהוא טמא ונטמאה העיסה שנגע בה, יש לנו לדון גם על העיסה, ושפיר מוקמינן לה בחזקת טהרה.[[14]](#footnote-15)

**אך** יש לפקפק בזה, דמסתברא מילתא דכל הא דכשאנו דנים למפרע יש לנו אף על הדינים שנולדו מזה, הוא רק כשאנו דנים מכח ריעותא דהשתא, ומשא"כ בתינוק שנמצא בצד העיסה, דאף דאף דנימא דכ"ז שלא ראינוהו ליכא עליו לההכרעה דרוב שהוא טמא, מ"מ עכשיו אנו דנים על השעה שנגע בעיסה מצד עצמה, וצ"ע.[[15]](#footnote-16)

**ח**

יח] **והנה** התוס' בחולין י"א א' ד"ה מנה"מ כתבו דיש ללמוד דרובא וחזקה רובא עדיף מפרה אדומה דאזלינן בתר רובא אע"ג דאיכא חזקה כנגד הרוב דאוקי גברא שמזין עליו בחזקת טמא.

**ובתשו'** הגרע"א מהדו"ק סימן קצ"ח כתב ע"ז, ז"ל, ובלאו דברי תוס' הי' נראה דלא מקרי חזקת טומאה, דאנו דנין תחילה על הפרה אם היא כשירה ממילא ראוי' לטהר בה הטמא וכו', והרי במקוה שבחזקת שלימה דוקא נמצא חסר טמא וכו', משמע דבלא נמצא חסר לא חיישינן דחסר, ואמאי הא נגד חזקת שלימות דהמקוה הוי חזקת טומאה, אלא ע"כ דאנו דנין תחילה על המקוה שהיא שלימה. וממילא ראוי' לטהר הטמא, עכ"ל.

**אך** בד' התוס' דס"ל דאף דאיכא רוב על הפרה דכשירה היא, מ"מ עומדת חזקת הטמא כנגדה, קשיא דמ"ש ממקוה שלא נמצא חסר, דלא אמרינן דהעמד טמא על חזקתו, ונימא דהמקוה חסר, וכמשה"ק הגרע"א.

יט] **ומצינו** עוד להך מילתא בד' התוס' בחולין שם, והוא במש"כ שם ד"ה אתיא מפרה דאין להכשיר בפרה משום דאוקמי' אחזקה שאינה טריפה, משום דפרה בת ב' שנים, ובע"כ שלא נולדה טריפה, דטריפה אינה חי', משום דאיכא חזקה אחרת כנגדה דהעמד טמא על חזקתו, והרי דאף דאיכא על הפרה חזקה שאינה טריפה והיא ראוי' לטהר את הטמא, מ"מ עומדת חזקת הטמא כנגדה.[[16]](#footnote-17)

**ובחי'** בית מאיר שם תמה על דבריהם, דמ"ש דמ"ש ממקוה שלא נמצא חסר דהוא עומד בחזקת שלם והטובל בו טהור, ולא מוקמינן לי' בחזקת טומאה.

כ] **וביותר** צ"ע, דהתוס' גופייהו שם י' א' כתבו דהא דמכשר רב הונא בשוחט בסכין ונמצאת פגומה, הוא משום דל"ה חסר ואתאי, והרי דכל דליכא ריעותא מעליא בחזקת הסכין, ה"ז מועיל להכשיר את הבהמה, ולא מוקמינן להבהמה בחזקת איסור, וא"כ מ"ט בפרה אדומה, אף דמכשרינן לה ע"פ רוב או חזקה, אכתי עומדת חזקת הטמא כנגדה.

**ט**

כא] **והנה** במש"כ התוס' דאף דאיכא רוב דהפרה כשרה, עומדת חזקת הטמא כנגדה, ול"ד למקוה שלא נמצא חסר, דלא אמרינן דהעמד טמא על חזקתו, בפשוטו צ"ל לפמש"נ לעיל דהא דבמקוה שלא נמצא חסר, לא אזלינן בתר חזקת הטמא, הוא משום דכל דליכא ריעותא בחזקת המקוה, ה"ז מועיל לסלק הספק וחשיב כמקוה דודאי כשר, וע"כ אין הטמא עומד בחזקת טומאה, דהרי טבל לפניך.

**ולפ"ז** י"ל דכ"ז הוא בחזקה דלא איתרע כלל, דכיון דמעיקרא הי' המקוה שלם, ולא נולד לנו ריעותא, ליכא ספק כלל, וחשיב כמקוה דודאי כשר, - ומשא"כ היכא דמכשרינן את הפרה מכח הרוב, הרי דלעולם יש מיעוט כנגדו, ול"ה הפרה כודאי כשירה,[[17]](#footnote-18) וע"כ עומדת חזקת הטמא כנגדה.

**ומתישב** בזה גם מש"כ בפירש"י בתינוק שנמצא בצד העיסה, דאף דרוב תינוקות מטפחין והוכרע לנו על התינוק שהוא טמא, אכתי עומדת העיסה בחזקת טהרה, ול"ד למקוה שלא נמצא חסר, דלא מוקמינן להטמא בחזקת טומאה.

כב] **ובמש"כ** התוס' דאין להכשיר בפרה משום דאוקמי' אחזקה שאינה טריפה, משום דעומדת חזקת הטמא כנגדה, כתב האמרי בינה שחיטה סימן כ' ד"ה ודעת תוס' דהוא משום דהתם דלא נתבררה החזקה בשעתה, אינה כהכרעה ודאית להכריע כנגד חזקת הטמא.

**וי"ל** דהטעם בזה הוא, משום דבשעה שהוחזק לנו שלא היתה טריפה בשעת לידתה, כבר נולד הספק דשמא עכשיו היא טריפה,[[18]](#footnote-19) ובכה"ג ל"מ החזקה לסלק את הספק לגמרי ול"ה כודאי כשירה, דדוקא כשהוחזק המקוה לפנינו בודאי כשלם, ואח"כ באנו להסתפק שמא נחסר, הוא דמהני החזקה לסלק הספק, אך כל שנולד הספק קודם שהוחזקה הפרה שאינה טריפה, ל"מ החזקה לסלק הספק.[[19]](#footnote-20)

**י**

כג] **וי"ל** עוד בזה, דהנה בעיקר הך מילתא דכל שטבל הטמא במקוה שבחזקת שלם ל"ה בחזקת טומאה, י"ל דהיינו רק משום דמעיקרא היתה המקוה כשרה בודאי, והי' ידוע לנו שכשיטבול הטמא במקוה זו יהא טהור, וזה ע"ד דין חזקה דרבה ביבמות ל' ב' דאשה זו בחזקת היתר לשוק או בחזקת היתר ליבם עומדת לכשימות הבעל, אף דעכשיו היא אסורה להן, וה"נ הכא עומד הטמא בחזקת טהרה לכשיטבול במקוה זה,[[20]](#footnote-21) ואמנם דהכא ל"ד ממש להתם, משום דהכא הספק הוא אם לבסוף טבל במקוה הכשר או במקוה שנפסל, (ומשא"כ התם דמת הבעל, אלא דמספק"ל אם נאסרה מכח דבר אחר), וכמש"כ כן החוו"ד בסימן קצ"ו סק"ד, עיי"ש, אך כיון דמוקמינן להמקוה בחזקתו, הדר דינא דאינו בחזקת טומאה.[[21]](#footnote-22)

כד] **ולפ"ז** נראה דע"כ כ"ז הוא היכא שהוחזק לנו מתחילה בודאי שכשיטבול במקוה יהא טהור, דבכה"ג הוא דאמרינן דכל שטבל במקוה זו אינו עומד כלל בחזקת טומאה, - אך בתינוק שנמצא בצד העיסה, שפיר אזלינן בתר חזקת העיסה, שהרי מעולם לא נודע לנו שאם יגע בעיסה תהא טמאה, אלא ע"פ הרוב, ובזה אמרינן דאדרבה חזקת העיסה מורה לנו דלא תהא טמאה,[[22]](#footnote-23) - וה"נ הוא בפרה שהוברר לנו שהיא כשרה ע"פ הרוב, דשפיר אזלינן בתר חזקת הטמא, כיון דמעולם לא הוחזק לנו בודאי שכשיזו ממנה על הטמא יהא טהור, ול"מ הא דהוחזק לנו כן ע"פ הרוב, דאדרבה חזקת הטמא מורה לנו שלא יהא טהור.

כה] **ולפ"ז** שמא יש מקום לומר, דאף אם הוה מכשרינן את הפרה מכח החזקה שלא היתה טריפה כשנולדה, אי"ז מועיל לבטל להחזקת טמא, כיון דמעולם לא הוחזק לנו בודאי שאם יזו ממנה יהא טהור, שהרי אינה כשרה אלא כשהיא בת ב' שנים, ורק ע"י שיעשו בה את כל מעשה הפרה, ואף דעכשיו היא בת ב' שנים ונעשה בה כל מעשה הפרה, אף הרי עכשיו מספק"ל שמא היא טריפה, וצ"ע.[[23]](#footnote-24)

כו] **וי"ל** עוד עד"ז, דכל הא דמהני מה שטבל הטמא לפנינו להוציאו מחזקת טומאה, הוא רק משום דהי' דמעיקרא הי' המקוה שלם בודאי, וע"כ חשיב דאיכא לפנינו מעשה טבילה ודאי, אלא דבאנו להסתפק על טבילה זו דשמא נחסר המקוה, וכל דמוקמינן להמקוה בחזקתו ואין לנו להסתפק שמא נחסר, קיים לפנינו מעשה הטבילה הודאי, וע"כ אין הטמא עומד בחזקת טומאה, ומשא"כ בתינוק שנמצא בצד העיסה, דמעולם ל"ה התינוק טמא בודאי, וליכא לפנינו מעשה נגיעה ודאי בטמא, אכתי קיימא העיסה בחזקת טומאה, וה"נ הוא בפרה אדומה, דכיון דמעולם ל"ה הפרה כשרה בודאי, וליכא לפנינו מעשה הזאה ודאי בפרה כשרה, אכתי קאי הטמא בחזקת טומאה.

1. ויש שפירשו דהא דחזקת המקוה לא עדיפא מחזקת הטמא, הוא רק בכה"ג דמקוה שנמדד ונמצא חסר, דכבר ליכא נפ"מ על המקוה, וכל הנידון על המקוה הוא כלפי הטמא שטבל.

   אך כבר עמדו בזה, דלפ"ז הרי הדין נותן דגם הא דמטמאינן להטהרות משום תרתי לריעותא, ועומד חזקת הטמא כנגד חזקת המקוה, הוא רק משום דליכא נפ"מ על המקוה, אך כל דאיכא נפ"מ על המקוה, ומכשרינן את המקוה, לא יועיל חזקת הטמא לעמוד כנגד חזקת המקוה, וא"כ הי' בדין שנתנו במקוה מים שאובין, ועתה מספק"ל אם נחסר קודם שנתנו בו את השאובים או אחר שנתנו בו, דהספק הוא גם על המקוה עצמו, יהא הטובל טהור, וגם בד' התוס' בדין בית המנוגע, מבו' דדינא דתרתי לריעותא הוא אף כשהנידון הוא גם על הבית עצמו. [↑](#footnote-ref-2)
2. כ"ה משמעות ד' הר"ן שם, דכל הא דלא אזלינן בכה"ג בתר חזקת המקוה, הוא משום חזקת הטמא, וכ"ה להדיא בד' הגר"א באו"ח סימן ח' ס"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובזה מתפרש דעת ר' טרפון בקידושין ס"ו ב' דס"ל דמקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו טהורות, והיינו משום דס"ל דאף דנמצא חסר, מ"מ כלפי הזמן שלא נמצא הריעותא מהני החזקה לסלק הספק לגמרי והוי כודאי שלם, וע"כ ל"מ בזה חזקת הטמא, שהרי ודאי טבל לפניך, - ויש לפרש דזהו מש"כ הרמב"ן והריטב"א שם דר' טרפון ס"ל כשמאי דכל הנשים דיין שעתן, והיינו דכיון דס"ל דאף היכא שנמצא חסר מ"מ כלפי הזמן שלא נמצא הריעותא מהני החזקה לסלק הספק לגמרי, וה"נ באשה שראתה דם אף דדם לפניך, מ"מ כלפי הזמן דמעיקרא מהניא החזקה לסלק הספק לגמרי והויא ודאי טהורה, וע"כ יש לטהר אף בתרומה וקדשים, כיון דליכא ספיקא כלל. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך לכאו' מד' התוס' בסוגיין ד"ה והלל אמר מוכח דלא כן, וזה ממה שהוכיחו דספק טומאה ברה"ר טהור אף בלא חזקה, מהא דמטהר ר"ש ברה"ר, ולדרך זו הרי נמצא דלדעת ר"ש דס"ל דתרתי לריעותא הוי ספק, שפיר יש להעמיד הטהרות על חזקתן, ולא שמעינן מינה דספק טומאה ברה"ר טהור אף בלא חזקה, ואף לפירש"י דהא דמפלגינן בזה בין רה"ר לרה"י קאי על מקום המקוה, ולא קאי על מקום הנגיעה בטהרות, מ"מ כיון דכשטבל ברה"ר הוי ספק טמא, שפיר מוקמינן להטהרות על חזקתן.

   ושמא י"ל, דהתוס' ס"ל דלא עדיפא ב' חזקות מחדא חזקה, וע"כ כיון דבמקוה שנמדד ונמצא חסר איכא חזקת טמא כנגד חזקת המקוה, ל"מ מה שנצטרפה גם חזקת הטהרות, ואכתי הו"ל כחזקה נגד חזקה, ובע"כ דספק טומאה ברה"ר טהור אף בלא חזקה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך צ"ע ממש"כ הר"ש גופי' שם מ"א בהא דהטמא שירד לטבול וכו' ספיקו טמא, דהוא משום דאוקי גברא בחזקת טומאה, והרי התם תנן גם ב' מקואות בזה יש מ"ס ובזה אין מ"ס וטבל באחד מהן ואינו יודע באיזה מהן טבל, והרי דגם בכה"ג מוקמינן לי' בחזקת טומאה, ומזה נראה דמש"כ הר"ש דבכה"ג לא מוקמינן אחזקה אי"ז אלא לחומרא ומדרבנן, אך שמא י"ל דחזר בו הר"ש, ולפ"מ שכתב בכת"י, הא דתנן ספיקו טמא היינו דהוא טמא מספק. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך צ"ע דהר"ש גופי' בתרומות פ"ז מ"ה כתב דבב' שבילין יש לטהר גם משום חזקת טהרה, ושמא חזר בו הר"ש במקואות, וכל הא דמטהרינן בב' שבילין, הוא משום דספק טומאה ברה"ר טהור, - ואמנם זה קשיא טפי להסוברים דב' שבילין איירי שידוע לנו השביל הטהור והטמא, אלא שאין ידוע באיזה מהן נכנס, אך אם איירי כשידוע לנו באיזה שביל נכנס אלא שאין ידוע לנו אם הוא טמא או טהור, י"ל דבכה"ג שפיר יש להעמיד על החזקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש לדמותו למש"כ הגרע"א בכתובות י"ג ב' בכתובות י"ג ב', דבנבעלה במקום שמחצה כשרים ומחצה פסולין ל"מ החזקה לסלק הספק לגמרי, ול"מ אלא דאמרינן אל תוציאנו מספק, והך גונא דב' מקואות דמי לזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. והחזו"א באהע"ז סימן פ' סקכ"ט כתב דד' התוס' שם קיימי רק בטומאה דרבנן, דאע"ג דר' יוסי מטמא משום חזקת טומאה, מ"מ לא אמרינן דכבר הוכרע דינו כטמא ודאי לענין לטמא הטהרות שנגע בהן, וג"ז מתפרש ע"ד מש"נ, והיינו דכ"ה דלר"מ בטומאה דרבנן לא אזלינן כלל בתר חזקה, ה"נ לר' יוסי לא אזלינן בזה בתר חזקה לחשבו כטמא ודאי, וע"כ מוקמינן להטהרות בחזקתן, אך צ"ע דמהיכא פשיטא להו להתוס' הך מילתא, שהקשו מכח זה, ואמנם בסו"ד הביאו להא דתנן דליטמא אחרים טהור, אך אין משמעות דבריהם דמכח זה הוא שהקשו.

   ולכאו' י"ל עוד, אי נימא דליכא מעליותא לב' חזקות, דלפ"ז י"ל דע"כ במקוה שנמדד ונמצא חסר, כיון דכבר איכא לחזקת המקוה ואינה מועלת לטהר, ל"מ מה שנצטרפה לה חזקת הטהרות, אך יש לפקפק בזה, דאף דחזקת המקוה אינה מועלת לטהר, היינו משום דאיכא תרתי לריעותא, אך כלפי חזקת הטהרות לכאו' לא חשיב דאיכא תרתי לריעותא. [↑](#footnote-ref-9)
9. והחזו"א באהע"ז סימן פ' סקכ"ט תמה ע"ז, דאדרבה במקוה שנמדד ונמצא חסר הרי איכא למקוה חזקת שלימה, ואף דחסר קמן, הרי חזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, ומשא"כ בספק טבל דליכא חזקה כלל נגד חזקת טמא. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובדעת הר"מ ב"ר שניאור צ"ל דהא דבתרתי לריעותא אזלינן גם בתר חזקת הטמא, הוא משום דכל דאיכא תרתי לריעותא, מהני חזקת הטמא למיהוי ריעותא בחזקת המקוה, ואף דאם נדון על המקוה עצמו הוא בחזקת שלם, מ"מ כל שבאנו לדון על המקוה כלפי הטמא, יש לנו דהוא חסר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובפשוטו זהו גם הא דמצינו בכמה גווני דל"מ החזקה מכח דאיכא בה ריעותא, והיינו דמכח הריעותא כבר ל"ה הדבר בחזקתו, אך יש מקום לפרש בע"א, דהוא משום דל"מ החזקה להכריע היכא דאיכא ריעותא דנשתנה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. והעירוני דלמש"נ לעיל דהא דאזלינן בתר חזקת המקוה הוא משום דכל דליכא ריעותא בחזקה מועלת החזקה לסלק הספק לגמרי, והוי כמקוה דודאי שלם, י"ל דבההיא דהתם דמכח הא דרוב תינוקות מטפחין באנו לחדש שנטמא התינוק, ל"ש כלל למימר דליכא ספיקא כלל, דרק היכא דע"פ החזקה או הרוב באנו לומר שלא נעשה מעשה, הוא די"ל דמכח זה ליכא ספיקא כלל. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומצינו להך מילתא בכמה גווני בדיני ספק טומאה, דכל שאנו דנים למפרע יש לנו לדון אף על הדינים שנולדו מזה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומתישב בזה משה"ק בספה"י לר"ת סימן ק"ס על פירש"י, דמ"ט נקט תינוק שנמצא בצד העיסה ולא נקט תינוק שנגע בעיסה, שהרי לדעת רש"י הא דמטהרי רבנן הוא משום דמיעוט תינוקות אינם טמאים, וא"כ יש לטהר אף אם ודאי נגע בעיסה, ולהנ"ל ניחא, דאם נגע התינוק בפנינו בעיסה, הרי דכיון שבשעה שנגע כבר הוכרע לנו ע"פ הרוב שהוא טמא, ל"מ כלל חזקת העיסה, אך בעיקר הקו' י"ל למש"כ הרמב"ן לקמן י"ח ב' בדעת רש"י, דאף דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה, מ"מ בתינוק שנמצא בצד העיסה כיון דאי"ז ודאי ממש שנגע בעיסה, אזלינן בתר חזקה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך מצינו דכוותה בד' החזו"א באהע"ז סימן פ' סקכ"ט, דאף למש"כ התוס' דבספק טבל בטומאה דרבנן דמטמא ר' יוסי, מ"מ הטהרות שנגע בהן טהורין, דמוקמינן להו בחזקת טהרה, מ"מ י"ל דאחר שנודע ספיקו וכבר דנו על הטובל דהוא טמא, מטמאינן אף את הטהרות, והרי דאף אם אחר שדנו על הטובל שהוא טמא, אין לנו לדון על הטהרות, ולא מוקמינן להו בחזקתם, מ"מ כשלא נודע ספיקו רק אחר שנגע בטהרות, מוקמינן להטהרות בחזקת טהרה, אף דאין הספק מכח ריעותא דהשתא, אלא שנודע לנו עכשיו הספק על הזמן שטבל בו. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך התוס' בסוגיין ד"ה דאיכא ריעותא מגופה הוכיחו מפרה אדומה דחזקה שלא נתבררה בשעתה ל"מ, ומבו' דפליגי ע"ד התוס' בחולין וס"ל דל"מ חזקת הטמא לעמוד כנגד חזקת הפרה, , ומבו' דס"ל דחזקת הפרה עדיפא, והיינו משום דליכא ריעותא כלל בחזקת הפרה, וכנ"ל [↑](#footnote-ref-17)
17. והך מילתא דחזקה דלא איתרע כלל עדיפא מרובא, יש לסייע לזה, ממש"כ כמה מרבוותא דלר"מ דלא אזיל בתר רוב, ה"נ לא אזלינן בתר חזקה, דרובא עדיף מחזקה, ונתבאר במק"א, והרי ודאי מודה ר"מ דאזלינן בתר חזקה היכא דליכא ריעותא לפנינו כלל, - אך בד' הרשב"א בחולין שם מבו' דרוב עדיף מחזקה דלא איתרע, וע"כ יש ללמוד מהא דאזלינן בפרה בתר חזקה, דה"נ אזלינן בתר רוב, עיי"ש, אך יש לדחות דשאני התם שלא נתבררה החזקה בשעתה, ואינה מועלת לסלק את הספק, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובמק"א נתבאר דזהו יסוד דינא דחזקה שלא נתבררה בשעתה דל"מ, דהוא משום דמעולם לא הוחזק הדבר לפנינו בודאי, דבשעה שבאנו להחזיק, כבר יש לנו להסתפק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובחי' חת"ס מהדו"ק בחולין כתב ג"כ לחלק בזה בין חזקה שנתבררה בשעתה לחזקה שלא נתבררה בשעתה, אך כתב לפרש הטעם בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-20)
20. ואף אם נטמא בשעה שאין ידוע לנו בודאי שהמקוה כשרה, אכתי י"ל דמעיקרא החזקנו דהטמאים הטובלין במקוה זה טהורים, וע"כ אין כל הטמאים עומדים בחזקת טומאה כשיטבלו במקוה זו. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובזה מתפרש גם הא דבמקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו טמאות, ולא מוקמינן להטהרות בחזקתן, משום שהיו עומדין בחזקת שכשיגע בהן הטמא יטמאו, וכל שנגע בהן הטמא, אינם כלל בחזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-22)
22. דרק כשידוע לנו בודאי שיש במקוה מ"ס, הוא דאמרינן דכלפי טבילה במקוה זו אין הטמא עומד כלל בחזקת טמא, אך כל שאין ידוע לנו כן אלא ע"פ רוב או חזקה, ליכא למימר דאין הטמא עומד בחזקת טמא כלפי טבילה במקוה זו, דאדרבה מכח חזקת הטמא אנו דנים דאם יטבול בה לא יהא טהור, משום שהיא חסירה. [↑](#footnote-ref-23)
23. דלכאו' גם בזה י"ל דהוחזק לנו שכשתהי' בת ב' שנים ויעשו בה את כל מעשה הפרה ויזו ממנה יהא טהור, וי"ל. [↑](#footnote-ref-24)