הוצאה י סימן שא סעי_ לג-לז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שא - הוצאה

**שיעורי הלכה**

דיני 'יציאה בשבת'

**שיעורים מפי מו"ר הגאון**

**רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

##### **או"ח סימן שא סעי' לג-לז**

##### **שיעור י**

**[סעיף לג] אסור לצאת בשבת במעות או בכסף וזהב התפורים בבגדו.** **הגה: ויש מתירים במקום פסידא שירא שיגזלנו ממנו אם יניחם בבית וילך מהם. וכן נוהגין להקל אם צריך לצאת, אבל אם יוכל להיות יושב בבית ולא לצאת, לא יצא. במקום שא"צ לו ויוכל להניחם בבית, יש להחמיר.**

## לצאת עם מעות בכיס אם נחשב שינוי

ובביאור דברי הרמ"א כתב המשנ"ב (ס"ק קכג) דאף שיש איסור לצאת עם המעות התפורים בבגדו, אך מכל מקום ליכא חיובא כיון שאינו מוציאם כדרך הוצאה, ואיסורו הוא רק מדרבנן, והתירו חכמים איסור זה במקום שאדם בהול על ממונו ויש לחוש שיעבור על איסור דאורייתא. ובערוך השולחן (סעיף צט) הקשה דברמב"ם (פרק יב הלכה יג) מבואר שהמוציא בכיס שתפור בבגדו ופיו למטה פטור, ומשמע שהמוציא בכיס רגיל שכיסו למעלה חייב חטאת, דכך היא דרך הוצאה, ולכן כתב (בסעיף ק) דכוונת הרמ"א להתיר דווקא באופן שתופר את המעות בעצמם לבגד, או שמחברם ע"י נייר שאין על זה שם כיס, שבכך נחשב שמוציא שלא כדרך הוצאה, אך אם מוציא בכיס התפור בבגד אין להתיר אף במקום פסידא.

כתב המשנ"ב (ס"ק קכג) שאם לא תפר את המעות מבעוד יום, יוכל להציאן בשבת על ידי שינוי אחר, דהיינו שיניח את המעות בין בגדו לבשר, ע"ש. ומקור דבריו מהט"ז (ס"ק כג). ובערוך השולחן (סעיף קא) כתב שיש לחוש בזה לחיוב חטאת כיון שעל כרחך הוא נושא את המעות בכיס, ונראה שהכריח דמיירי שנוטלו בכיס שאם לא כן יפול לו הכסף. אך באמת נראה דכוונת הט"ז שהמעות אינם נופלות כי הם קשורות ע"י החגורה.

## ביאור ההיתר של 'אדם בהול על ממונו'

ובעיקר דינא דהרמ"א שבמקום פסידא התירו להוציא כשאינו כדרך הוצאה, הנה מקור הדין שהתירו מלאכה דרבנן באופן שהאדם בהול על ממונו הוא ממתני' בשבת (קנג, א) דמי שהחשיך בדרך נותן כיסו לנכרי, ומבואר בגמרא שה"ה דשרי להוליך את הכיס פחות פחות מד' אמות, משום דאדם בהול על ממונו וחיישינן שאם לא יתירו לו איסור דרבנן יבוא לעבור על איסור דאורייתא. וכן מבואר בשו"ע לקמן (סימן שלד סעיף א) שבבית שיש שם דליקה התירו להציל מזון ג' סעודות משום דאדם בהול על ממונו.

ובדברי הרמ"א כאן נתבאר שאף במקום שיש לחוש שיגזלו לו את הכסף התירו לו לעשות מלאכה דרבנן משום דאדם בהול על ממונו. אמנם לקמן (שם סעיף ב) הביא השו"ע ב' שיטות אם התירו לטלטל מעות או שאר דברים המוקצים כדי להציל מן האנסים הבאים לגוזלם, וע"ש במשנ"ב (ס"ק ו) דדעת האוסרים ס"ל שדווקא במי שהחשיך בדרך הוא שהתירו משום שיש לחוש שיעשה איסורא רבה, אבל באנסים אין לחוש שיוציאנה בפני האנסים ע"ש. ולכאורה כאן מבואר מדברי הרמ"א כשיטה א' בשו"ע שאף באופן שחוששים לגזלנים יש להתיר.

## אם יש להתיר אף בכל מקום פסידא

במשנ"ב (ס"ק ז) מבואר דכל ההיתר הוא רק במקום שבהול הרבה, אך אם ירדו גשמים על סחורתו ודאי שלא התירו לטלטל מוקצה משום שאינו בהול על ממונו כל כך. ולכן נראה שכל החשש שהאדם בהול שלא להניח את הכסף בביתו היינו דווקא באופן שהגנבים מצויים, אך אם יכול לשמור על הכסף בביתו ודאי אין להקל בזה. ולפי זה אפשר

שבזמנינו שלא מצוי כ"כ גנבים אין להתיר להוציא את המעות אפילו כשמוציאם שלא בדרך הוצאה, וצ"ע.

[ויש שהוכיחו מהמשנ"ב לעיל (סימן רעט ס"ק א) שהתיר לטלטל נר שכבה בשבת אם ירא שיכוהו או שאר הפסד ממון, ומשמע שהתירו לטלטל מוקצה מחמת הפסד ממון, אף שאינו בהול כל כך, אך נראה שאין ראיה משם כלל דטעם ההיתר שם הוא משום מימרא דרב (שבת מה, ב) דכדאי הוא רבי שמעון לסמוך עליו בשעת הדחק, והיינו שבשעת הדחק סמכו על רבי שמעון שלדעתו אין כלל איסור מוקצה בנר שכבה, ולכן התירו במקום הפסד.

עוד הוכיחו מהמשנ"ב לקמן (סימן שח ס"ק ס) שביאר את דברי השו"ע שם שהתיר לטלטל סנדל שנפסקה רצועתו החיצונית בכרמלית, אף שבטל מהסנדל תורת כלי, וביאר המשנ"ב דהטעם הוא כדי שלא יאבד, ולכאורה מבואר שהתירו לטלטל בכרמלית אפילו שאינו בהול כ"כ על ממונו רק משום חשש פסידא. אכן בדברי הפמ"ג שם (א"א ס"ק ל) מבואר דהטעם שהתירו לטלטל את הסנדל בכרמלית ואסרו לטלטלו בחצר הוא משום דבחצר מקצה מדעתו, ובכרמלית אין מקצה עד שבא לביתו, והוכיח כדבריו שאי אפשר לפרש שטעם ההיתר הוא משום הפסד ממון, דלא שרינן טלטול משום הפסד ממון ע"ש.]

**[סעיף לד] יוצא אדם בסודר המקופל על כתפיו אעפ"י שאין נימא כרוכה לו על אצבעו. ואם אין הסודר חופה ראשו ורובו אסור לצאת בו אא"כ קשר שני ראשיו למטה מכתפיו זה עם זה.**

## לצאת בסודר המונח על כתפו

מבואר דשרי לצאת בסודר המונח על כתפו, אמנם לעיל בשו"ע (סעיף לא) איתר שהיוצא בטלית מקופלת על כתפו חייב חטאת, וביאר המשנ"ב (ס"ק קכז) שסודר שהוא כעין צעיף היה המנהג לפעמים ללבוש אותו על כתפו, ולכן כשיוצא כך שרי דהוא דרך מלבוש, אך טלית של מצוה אין הדרך להניחה כך, והרי הוא מניחה כך רק כדי לטלטלו ממקום למקום, ולכן נחשב כמשאוי. וכבר הבאנו לעיל בשיעורים (שיעור ח על סעיף לא) מהארחות רבינו (חלק א עמוד קלו) שהסטייפלער היה נוהג לצאת בשבת עם מגבת על כתפו, והוסיף שם דאף בחול נהג לעשות כן לחוש לדעת החיי אדם (כלל נו סעיף יא) שסובר שאם יוצא כך רק בשבת אינו נחשב כדרך מלבוש ע"ש. אמנם סברתו צ"ע דמה מהני מה שהוא עושה כן בחול, הרי לכאורה הדבר תלוי אם מנהג העיר לצאת כך, ואם כולם לא נוהגים כך הרי מוכח שהוא לובש את המגבת רק לצורך הטלטול בשבת, ולדעת החיי אדם יש לחוש דאינו דרך מלבוש וצ"ע.

ולמעשה נראה שבימות החורף שהרגילות לצאת עם סודר על כתפו, כי זה שומר עליו מהקור, יש להקל גם לצאת עם מגבת על כתפו דכיון שזה מציל אותו מהקור חשיב כמלבוש, אך בקיץ שניכר הדבר שאינו מניח את המגבת אלא בשביל להביאה למקוה יתכן שאין להקל.

## לצאת בחליפה המונחת על כתפיו

ולצאת בחליפה המונחת על כתפיו באופן שאינו מכניס את ידיו לשרוולים, הנה ידוע שכך נהג החזו"א ללכת, וכמו שהובא בארחות רבינו (שם). אך יש שפקפקו שאסור לצאת כך משום שיש לחוש בזה דלמא יפול ואתי לאתויי.

ונראה ליישב את המנהג דהנה מבואר בשו"ע לקמן (סעיף מא) שיש מי שאוסר לצאת בכובע העשוי להגן מפני החמה, דחיישינן שיפול ע"י הרוח ואתי לאתויי ד' אמות ברשות הרבים, וביאר המשנ"ב שם (ס"ק קנג) שהחשש הוא באותו כובע שמנהגן היה לשאתו מעל כובע קטן, אך בסתם כובע המונח על ראשו של אדם אין לחוש שיוליכנו ד' אמות, משום דבודאי לא ילך בגילוי הראש. ושמענו שמועה בשם הגר"ח גריינמן שכיון שהיום הרגילות היא ללכת עם כובע מעל הכיפה שבראשו, אין לחוש שילך רק עם כיפה ויוליך את הכיפה ד"א ברה"ר, כשהדרך של אותם אנשים לילך ברשות הרבים רק עם כובע. ואולי זה הביאור בכך שהחזו"א לא חשש לצאת בחליפה המונחת על כתפו דלמא אתי לאתויי, דכיון שמקפיד שלא ללכת אפילו מעט בלא החליפה על כתפו אין לחוש שיוליכנה ד' אמות בלא שילבשנה.

[אמנם אם אינו מקפיד כ"כ לצאת רק עם כובע על ראשו ודאי שאסור לצאת בכובע, כשיש לו כיפה כי יש לחוש שיוליכנו ד' אמות ברה"ר. ויש שמקילין בזה כי סומכים על העירוב, אמנם אין להקל רק בעירוב שהוא כשר לכתחילה מדינא, והוא מחמיר לחוש לכל הדעות י"ל שכלפי גזירה זו דדלמא אתי לאתויי יכול לסמוך על העירוב ואכמ"ל.]

**[סעיף לו] מותר לצאת בשבת בשני מלבושים זה ע"ג זה בין לצרכו בין לצורך חבירו בין שהם שני חלוקים בין שהם שני סרבלים (פי' סרבל כסות העליון) בין שהם שתי חגורות זו ע"ג זו, ואפי' אין מלבוש מפסיק ביניהם.** **הגה: ויש אוסרים שתי חגורות זה על זה אא"כ מלבוש מפסיק ביניהם, וכן ראוי לנהוג.**

## לצאת עם שני חגורות

וביאר המשנ"ב (ס"ק קלג) טעם האוסרים לצאת בב' חגורות דמה הנאה יש בחגורה השניה, ואין דרך לחגור כך והוי משאוי. אמנם באופן שהדרך לצאת עם ב' חגורות, כגון שיש חגורה תחת בגד אחד וחגורה נוספת לנוי מעל הבגד שרי וכן מבואר במשנ"ב (ס"ק קלד).

עוד כתב המשנ"ב (ס"ק קלה) ולגבי שלא"ף-מאנטי"ל (חלוק שינה) שיש בו חגורה התפורה לבגד יכול להתיר את החגורה התפורה לבגד ולקשור את השלא"ף-מאנטי"ל בחגורה אחרת על גבי החלוק. ומבואר במשנ"ב דאף שיכול להשתמש בחגורה התפורה לבגד, אם רוצה יכול שלא לקשור את אותה החגורה, ובכל אופן תחשב החגורה השניה כמלבוש.

וכעין זה הובא בספר ארחות רבינו (שם) שהיה מעשה מהחזו"א שיצא לטייל בשבת עם בחור אחד, וראה החזו"א שאותו בחור הניח מטפחת סביב צווארו, ואמר לו החזו"א שעדיף שיפתח את כפתור חולצתו ועל זה יקשור את הממחטה כדי שלא תפתח החולצה, ומבואר שאף כשיש לו כפתור לסגור חולצתו מותר לצאת עם ממחטה שתסגור את שרוולו.

וכמו כן נראה דשרי לצאת עם חולצה שנסגרת ע"י חפתים, אף כשיש אפשרות לסורה ע"י כפתור [אמנם אם החפתים אינם סוגרים את החולצה נראה שאסור לצאת בו, אמנם באופן שהחפתים מחזיקים את החולצה בצורתה אז הם חלק מן הבגד ומתבטלים אליו].

**[סעיף לז] מותר לצאת בשבת בבתי ידים הנקראים גואנטי"ש. ויש מי שמחמיר להצריך שיתפרם מע"ש בבתי ידים של מלבושיו או שיקשרם בהם בקשר של קיימא יפה, וראוי לחוש לדבריו.**

## לצאת בכפפות כשהם קשורות לבגד

וביאר המשנ"ב (ס"ק קלח) שמעיקרא דדינא מותר לצאת בבתי ידים כיון שהם מלבוש גמור שלובשם מחמת הקור, אלא שיש מי דלפעמים צריך למשמש בידיו להסיר כינה או פרעוש העוקצתו, וחיישינן שכשיוריד את הבתי ידים לצורך כך ישכח ויוליכנו ד' אמות הרשות הרבים.

ומה שהתבאר בשו"ע שאם קושר את הכפפות לבגד אין איסור בזה, תמה הט"ז דמה בכך שקושרה לבגד, הרי הבית יד הוא דבר חשוב ואינו מתבטל לבגד ואיך שרי לטלטלה [אמנם כשתופרים את הכפפות נראה שלא קשיא ליה, ובאמת לפי מה שהתבאר לעיל (שיעור ז על סעיף כז) דלדעת הגר"א כל דבר התפור לבגד נחשב כחלק מן הבגד ומותר לטלטלו, וא"כ גם הכפפות אם הם תפורים לבגד מותר לטלטלם, אך לדעת המג"א שם שלא התיר לצאת בדבר התפור לבגד, אלא רק כשהוא דבר שאינו חשוב א"כ אין להקל גם אם תופר את הכפפות וצ"ע]. ובביאור הלכה (ד"ה שיתפרם) ביאר דכיון שכל האיסור הוא רק משום שמא יטלטל את הכפפות ד' אמות ברה"ר, לכן באופן שהכפפות קשורות שאף אם יוליכם הרי זה מוציא שלא כדרך הוצאה, לא גזרו שלא יצא בהם.

## כשתופר את הכפפות זו לזו

במשנ"ב (ס"ק קלט) הביא מש"כ הט"ז שאותם כפפות הנקראות ארבי"ל שתוחב בו שתי ידיו מותר לצאת בהם לכו"ע, דליכא למיחש שמא יסירנה מידו דאף אם יעשה כך הרי הוא לבוש בידו השניה ולא מקרי משוי, ובאליה רבה (ס"ק סה) חלק עליו דאדרבה בזה יש לחוש טפי משום שעשויה ליפול בקלות וטפי שייך למיגזר דלמא אתי לאתויי, ועוד הקשה הא"ר שבשתי כפפות לא שייך כלל שכפפה אחת תתבטל לחבירתה, ובודאי דחשיב טלטול גמור אם יוצא כשהוא לבוש רק בידו האחת.

[ואולי יש לבאר דדעת הט"ז שהכפפות אינם בטלות לבגד כיון שהם חשובות, אך ס"ל שבגד של בתי ידיים הוא שם בגד בפני עצמו, ולכאורה אפשר לצאת עם חלק מן הבגד אף בלא החלק השני של הבגד, וכמו לצאת במכנסיים כשלא מכניס שרוול אחד, ורק בכפפות שוודאי אינו נחשב כבגד אחד הנידון הוא רק אם הכפפות מתבטלות לבגד וס"ל שמחמת חשיבותם הם לא מתבטלות. אכן יש לחלק קצת דאף אי נימא שמותר לצאת עם מכנסיים עם שרוול אחד הכא שמשתמש בכפפה אחת הרי הכפפה השניה נחשבת משאוי כיון שאינו משתמש בחלק ניכר מן הבגד].ונראה שהיום המנהג שאין יוצאים בכפפות לרשות הרבים כלל.

**הדינים העולים:**

1. לדעת הרמ"א התירו חכמים לצאת עם כיס עם מעות במקום פסידא, והיינו רק באופן שמוציאו שלא כדרך כגון שהמעות עצמם תפורות בבגדו.
2. כל ההיתר הוא רק במקום שהאדם בהול מחשש חמסנים אך מחשש פסידא אין להקל. וצריך לבדוק בכל מקרה אם הוא נחשב בהול.
3. מותר לצאת על סודר המונח על כתפו אם דרכו בכך. ואם רגיל לצאת באופן זה גם בחול.
4. החזו"א היקל לצאת עם חליפה התלויה על כתפיו.
5. י"א שאין לחוש שמא יבוא לטלטל אם הוא דבר שאין הדרך ללכת בלעדיו אפילו קצת.
6. אסור לצאת עם ב' חגורות זה ע"ג זה. ובחגורה של חלוק שרי לצאת עם חגורה על גבה אף שיש לו חגורה בפני עצמה.
7. אסור לצאת בכפפות אם אינם קשורות או תפורות לבגד.
8. חאם תופר את הכפפות זו לזו י"א שמותר לצאת בהם וי"א שאסור.