בדיקת הסימנים- יסוד חיובה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

# ביסוד חובת בדיקת הסימנים

א. דף ט. אמר רב יהודה אמר שמואל וכו' יל"ע מקמ"ל דצריך לבדוק, פשיטא דצריך לוודא שהיתה כאן שחיטה, ואם אין ספק ואי"צ לחוש ששחט שלא כדין א"כ מ"ט צריך לבדוק, ועו"ק מ"ט בעי לדינא דר"ה דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת, גם אי לא היה לה חזקת איסור הרי יש לאסור משום ספיקא דאורייתא לחומרא, ובעיקר קשה לר"א דאינה מטמאה במשא משום דליכא חזקת טומאה, ותמוה דהגם דאינה בחזקת טומאה אבל מ"מ איך מטהרינן ואמאי לא תטמא מספק.[[1]](#footnote-1) [[2]](#footnote-2)

ב. והנראה בזה דהנה כתב הרשב"א בתורת הבית ב' ב' בקצר ובארוך, וכן במאירי בשמעתין דאדם יכול לסמוך על בקיאותו ואין מקום להסתפק אולי לא שחט רוב, דחזקה שכאשר העביר שם הסכין נשחט רוב,[[3]](#footnote-3) אמנם משום חזקת איסור בעינן ידיעה ברורה, וא"כ ניחא דכל דאינו נגד חזקת איסור אין לחוש ויכול לסמוך על בקיאותו ולכך לר"א אין בה חשש טומאה, ואתי שפיר מ"ט הוצרך ר"ה לדינא דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיוודע לך.

ג. וצ"ב האי דינא דאי באמת ליכא ספק ויכול לסמוך א"כ אמאי יש לחוש כאשר איתחזק איסורא, ומבואר בזה דודאי יכול לסמוך אבל כאשר איתחזק איסורא בעינן ידיעה ברורה "יוודע לך", ודוגמא לדבר מצינו בע"א דנאמן באיסורים דאדם יכול לסמוך עליו כמש"כ רש"י ביבמות פ"ח. דאל"כ אין אדם 'סומך' על אנשי ביתו, ולכך יכול כל אדם לסמך אמנם באיתחזק איסורא בעינן דיוודע לך. ולפי"ז ניחא מאוד דכל דין הבדיקה הוא משום שבהמה בחייה בחזקת איסור

ד. עי' שו"ת הרא"ש י"ד דליכא הכא רוב ששוחטים כדין והיינו דאי היה רוב גמור היה מהני אע"פ שהיא בחזקת איסור כיון דרובא וחזקה רובא עדיף וכדחזינן בדין רוב מצויים אצל שחיטה מומחים הם דמהני נגד חזקת איסורה, אלא הכא אינו רוב גמור והיינו דרובא דליתא בעינן דיהא רוב בטבע העולם או כל דבר הקרוב לזה וכיון דיש מיעוט מצוי דאין שוחטים רוב סימנים אי"ז כדבר דממילא ופשוט שמעשה שחיטה נעשה ברובו, ואינו בכלל פרשת רוב אלא הוא דין אחר דיכול לסמוך על בקיאותו, ובזה מיושב הסתירה בתוך השו"ת הנ"ל דבי"ד כתב דליכא רוב ומאידך בי"ג הוצרך לחזקת איסור יעו"ש. וזו נמי כוונת המרדכי [תקע"ח]דליכא הכא רוב ברור והיינו דודאי יש רוב במציאות דרוב השחיטות הם יוצאות כדין שנשחט עומק של רוב אבל מ"מ כיון דדבר המצוי הוא שאין שוחטים עומק של רוב לפיכך אינו כדבר המובנה בצורת המעשה ואינו בכלל פרשת רוב דרובא דליתא קמן. וברשב"א בתוה"ב הנ"ל קרי ליה 'חזקה' דכיון דהעביר הסכין בכל הסימנים חזקה שחט רובם יעו"ש, וזה לא מהני נגד איתחזק, ועי' לשון רש"י ד"ה נבילה דלאו בחזקת שחוטה וצ"ע מהכ"ת דתהא בחזקת שחוטה וע"פ הנ"ל מיושב שפיר דחזקת ששוחט כדין [ומש"כ רש"י כן למ"ד נבילה צ"ע ועי' רי"ף ורא"ש דנראה דדברי ר"ה משמעותם כמ"ד נבילה ולא כמ"ד טריפה וצ"ע מגירסת הש"ס דידן].

ה. הרשב"א בשמעתין כתב דלא מהני הרוב משום דהוא רוב התלוי במעשה ושוב כתב דלר"א לא מטמאינין משם דליכא אלא חזקת איסור ואין חזקת טומאה, וצ"ע דבפשוטו מה שכתב דליכא רוב הוא הטעם להא דיש מקום להקל לענין טומאה ומה ענין חזקה לרוב התלוי במעשה, והרי רבנן אתו ובטילו את הרוב א"כ ליכא רוב ומנפק"מ אי איכא חזקה או לא, ובאמת בגמ' מפורש דהטעם דר"א הוא משום דחזקת איסור איכא וחזקת טומאה ליכא, וצ"ע מה ענינו לרוב התלוי במעשה, ובאמת כמו כן צ"ע בדעת התוס' דאחר דכתבו דמאיזה טעם מדרבנן לא הוה רוב, א"כ מנפק"מ אי הוא נגד חזקה או לא, ונראה כוונת הרשב"א דבתחילה צ"ל דליכא הכא לדין רוב הגמור דהרי רובא וחזקה רובא עדיף ואהא כתב משום דהוא רוב התלוי במעשה ביטולהו רבנן , אמנם הסוגיא להדיא דנה אי הוא נגד חזקה או לא, ואהא כתב הרשב"א משום דהיה מקום להכשיר משום חזקת השוחט דשוחט כדין וכדרכו ואהא קאמר הש"ס דכיון דאיתחזק איסורא בעינן דיוודע לך ולר"א רק לגבי איסורא בעינן שיוודע לך ולגבי טומאה לא בעינן שיוודע לך והדרינן לסמוך על בקיאותו וכמש"נ[[4]](#footnote-4), וכן נראה בכוונת תוס', וצ"ע. לפי תוס' דהוא חזקת איסור ממש א"כ אין חידוש בר"ה מבלעדי יסוד הנ"ל דבאמת מעיקר הדבר א"צ לחוש ויש לסמוך על בקיאותו אמנם להוציא מאיתחזק איסורא בעינן שיוודע לך

1. עי' מהר"ם, ואי משום חזקת טהרה עי' רע"א דכיון דדבר חי אינו בתורת קבלת טומאה לא שייך ביה חזק"ט. [↑](#footnote-ref-1)
2. יש להעיר מקמ"ל ר"ה והרי ברייתא ערוכה היא דף י. דכל ספק בשחיטה להחמיר, אמנם אפשר דהתם אין אוסרים אלא מספק ולא בודאי [ולפי מה שיתבאר מיושב דר"ה קמ"ל דאפי' דבר דבלא החזקת איסור אין ראוי להתספק עליו אפ"ה אסור ובברייתא לא שמעינן כלל חידוש זה] [↑](#footnote-ref-2)
3. בזה ביארו לשון רש"י דכתב דאין כאן חזקה שנשחטה ולכאו' מהכ"ת דיהא חזקה שנשחטה ולהנ"ל מיושב, ומש"כ רש"י דנולד ספק עי' היטב גם ברשב"א הנ"ל דנקט לשון ספק. [↑](#footnote-ref-3)
4. ומה"ט לא הזכיר הרשב"א בתוה"ב כלל את כל ענין רוב התלוי ב מעשה משום שאינו גוף הסוגיא אלא הקדמה בעלמא דצריך לבאר מ"ט ליכא הכא לדין רוב הפשוט [ורובא וחזקה עדיף] אבל הסוגיא דנה אחרי דליכא רוב אמנם איכא סתמא וחזקה, ואהא קאמר ר"ה דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת [↑](#footnote-ref-4)