פרק ג 2
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג

**שדה מקנה נותן את שוויו.** עי' **ברש"י עה"ת** פ' בחוקותי, דכ' דבשדה מקנה נותן כפי הערך הקצוב בתורה, **ובמל"מ** בפ"ד ערכין הכ"ו, הק' דלא ידעתי היכן רמיזא הך מילתא. אמנם **בסמ"ג** כ' דדברי רש"י הם אליבא דר"א.

ועי' **במנחת חינוך** במצוה שנ"ה, דכ' דבשדה מקנה אין מצוה על הבעלים לפדות, וא"כ גם אינם קודמים לכולם, ולכן הפדיון הוא כפי המרבה במחיר, ורק דאיכא הלכתא שלא לפחות מנ' שקלים. ומשא"כ בשדה אחוזה, דמצוה על הבעלים לפדות והם קודמים, ולכן אפילו אם אחר מרבה במחיר, מ"מ הם פודים בנ' שקלים.

**ובמעין החכמה** ר"ל דרש"י איירי בכה"ג דהבעלים הראשונים פודה, וכלפיהם הוי שדה אחוזה. [וילה"ק דלכאורה השם 'שדה אחוזה' או שדה מקנה, נקבע בחלות ההקדש, דאל"ה נימא דכל מי שרוצה לפדות יש לו דין שדה אחוזה, חוץ מהמקדיש דכלפיו הוי שדה מקנה, וע"כ דתלוי בחלות ההקדש.

**מה להלן דבר קצוב.** ועי' **במנחת חינוך** שנ"ה, דאע"ג דבדיעבד קי"ל דהקדש נפדה בשו"פ, מ"מ הכא גם בדיעבד לא, כיון דהתורה קצבה דדווקא לפי החשבון דבית זרע הוא נפדה.

**איבעיא להו רבנן וכו'.** ועי' **בתוס'** שביארו דלא ילפי' גז"ש היכא דב' כתובים וכו'. וע"ע **בשיט"מ** באות י"ז דאע"ג דר"א יליף לגז"ש, וא" אין גז"ש למחצה, מ"מ אי"ל מיעוט לחומש. ולרבנן גם אי נימא כהצד דאי"ל גז"ש לענין חומש, מ"מ יש להם דרש\ה למעט שדה מקנה מדבר קצוב.

**או"ד לי"ל גז"ש ולי"ל חומש.** עי' **בחי' הגרי"פ** על הרס"ג, דחומש שייך רק בהקדש הנפדה ע"י הבעלים, ולהכי בשדה מקנה ליכא חומש, דגם המקדיש אינו הבעלים האמיתי. [וע"ע מה שהובאו לעיל דברי מעיין החכמה, דאם הבעלים הראשונים יפדו, יהיה לזה דין שדה אטחוזה, לגבי שהפדיון הוא בבבית זרע].

**תניא כוותיה דרבא ולא מטעמיה.** עי' **בשיט"מ** באות י"ז דלר"א דיליף גז"ש לענין נ' שקלים, אית ליה מיעוטא דליכא חומש בשדה מקנה. ולפ"ז ילה"ק דא"כ הך ברייתא דמצרכא מיעוטא היינו כר"א, וא"כ מאי מייתי הגמ' ראיה מינה כרבא.

וע"ע **בשפ"א** דהק' דדלמא ברייתא כר"א, דבלא"ה אי"ל גז"ש, ולהכי מפיק ליה נמי לענין חומש, ואע"ג דהוי אפשר משאי אפשר, [דס"ל להשפ"א דבערכין ל"ש כלל חומש], אבל לרבנן דלי"ל גז"ש לענין אחר, א"כ לא ילפי להגז"ש כלל, כיון דזה הוי 'אפשר משאי אפשר'.

**במכסת הערכך הקישו** וכו'. עי' **בשפ"א** דה\ק' דהרי גם בשדה אחוזה כתיב כמה פעמים בערכך. וא"כ נימא דהקישו לשדה אחוזה.

**הקישו הכתוב לערכין וכו', אף שדה מקנה אין מוסיף חומש.** ומשמע דכל המיעוט הוא רק על 'שדה מקנה', אבל לטעמיה דרבא לעיל, הגדר בזה הוא איפכא, דעל מה שאין גז"ש ליכא דין חומש.

**ובצפנת פענח** פ"ד ערכין הכ"ו, כ' דלפ"ז יהיה חילוק במקדיש שדה אחוזה טרשין, דנתבאר לעיל דליכא בזה דין שדה אחוזה לענין בית זרע, וא"כ לדברי רבא אינו נכלל בדינא דשדה אחוזה הנאמר בקרא. אבל להברייתא דהמיעוט הוא רק על שדה מקנה, א"כ בכה"ג צריך להוסיף חומש, כיון דסו"ס אי"ז שדה מקנה.

וע"ע **בחי' הגרז"ס** לקמן כ"ז ע"א, דכ' עוד חילוק, דמבואר לקמן דבזמן שאין היובל נוהג, אין דין שדה אחוזה ופודין בשוויה, ומ"מ מוסיפין חומש. וכ' דזה ניחא להברייתא דהמיעוט הוא על שדה מקנה, וא"כ ה"נ דאינו נכלל בשדה מקנה, אבל לרבא כיון דאין לזה דין שדה אחוזה, אינו נכלל בקרא לגבי הוספת חומש, עי"ש.

וע"ע **במנחת חינוך** שנ"ז א', דהמחרים נכסיו לבדה"ב, א"צ להוסיף חומש, וכ' דכן מבואר בערכין י"ד ע"ב, דרק היכא שנזכר בכתוב חומש צריך להוסיף. ואמנם דכל זה הוא לדברי רבא, אבל להברייתא גם היכא שלא נזכר צריך להוסיף, כיון דליכא ע"ז מיעוטא.

**מה ערכין אין מוסיף חומש.** עי' **בשפ"א** דהק' דמה שייך חומש בערכין, דהא מתחייב סך מסויים להקדש, וחומש שייך כשפודה מהקדש. וכ' דאולי היכא שאומר ערכי עלי מוסיף חומש, ואם אומר ערך פלוני אין מוסיף. ועוד כ' דאולי באמת ל"ש בערכין חומש, ורק דדנין אפשר משאי אפשר.

ועוי"ל לפי מה שהובא בריש מסכתין דברי השלטי גבורים, דחלות ערכין הוא שאדם מקדיש את עצמו, ותשלום הערכין הוא כסף הפדיון, ולפ"ז שפיר שייך בזה פדיון.

**שם.** עי' **בצפנת פענח** פ"ד ערכין הכ"ו, דהא דליכא חומש בערכין, היינו משום דבערכין הדין הוא דרק כשבא לידי גזבר נעשה הקדש, וא"כ נמצא דכשהפריש המעות אכתי לא נתקדש, ואח"כ כשנותנו לגזבר, אינו נחשב ה'מקדיש', ולכן אין עליו דין חומש.

**תוס' בד"ה איבעיא. נהי דבנין אב לא ילפי',** והיינו משום דבשדה אחוזה הפדיון הוא בבית זרע, ומשא"כ בשדה מקנה.

**בא"ד. מ"מ נילף גז"ש.** ועי' **בהגהות היעב"ץ** לתרץ דאין אדם דן גז"ש מעצמו. [וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** לבאר מה שתי' התוס', דאיכא הכא ב' כתובים ולכן ליכא לגז"ש, דכוונתם דכיון דאיכא ב' כתובים, זה מגלה לנו, דהכא לא דרשי' גז"ש.

**מתני'. בשור המועד להקל ולהחמיר וכו'.** וילה"ק דא"ז קנס מה איכפ"ל אם הוא יפה או לא, דכך הוא דין התורה שיהיה קנס שלושים. **והובא בחי' הגרי"ז** לבאר לפמש"כ הרמב"ם בפי"א מהל' נזקי ממון ה"א דל' של עבד זה 'כופר העבדים', וכופר הוא תשלום דמי הנזק, [ולכאורה זה רק למ"ד דכופר דמי ניזק], וא"כ גם ל' של עבד הוי בגדר תשלומין על הנזק, ולכן שייך בזה חומרא וקולא.

**המית בן חורין נותן את שוויו. ובחי' הגרי"ז** ביאר למש"נ לעיל, דל' של עבד, יש להם גם דין כופר, ולהכי מדמי' לדין כופר של בן חורין.

ועוי"ל לפמש"כ **בשיעורי ר' שמואל** גיטין אות של"ו, להוכיח מהרא"ש דהיכא דליכא בעבדים דין ל' של עבד, איכא בהם דין כופר, ולכן זהוי להקל ולהחמיר דיסוד שדינם הוא אחד. שמועת חיים.

**שם.** עי' ברשב"א בב"ק מג. דהביא דעת **הראב"ד**, דתשלומי הכופר הם כפי דיני הערכין, אלא דלפי"ז קשיא מתני', דגם בבן חורין הוי להקל ולהחמיר.

**שם. ברש"י בד"ה המית,** פי' דנותן את שוויו, היינו דמי ניזק. וע"ע **ברגמ"ה** דכ' דנותן את שוויו של בעל השור, ואת"ל דקאי על הניזק, א"כ הכוונה דנותן את שוויו, היינו חיוב 'דמים'. [והוכיחו דמתני' אזלא כמ"ד דמי ניזק, ולכן שייך לומר דעבד הוי להקל ולהחמיר, אבל אם התשלום הוא דמי מזיק, מה שייך לומר דבבן חורין אינו כן, שמועת חיים].

**מתני'. באונס ובמפתה להקל ולהחמיר** וכו'. ועי' **בחי' הגרי"ז** דהק' דכיון דבושת ופגם יש להם דין תשלומין בפני עצמן, והקנס הוא רק בשביל הנאת השכיבה וכדאמר רבא בגמ', א"כ מה שייך לומר דבגדולה שבכהונה צריך לשלם יותר, דבהנאת שכיבה תרוייהו שווין. ויש לבאר דהנאת שכיבה נמדד, כמה משלמין ע"ז, וא"כ בגדולה שבכהונה משלמין יותר. שמועת חיים.

**הכל לפי המבייש והמתבייש.** ועי' **ברש"י בכתובות** מ. דאדם קל שבייש אין בושתו מרובה. אמנם בריש החובל כ' דאדם קל בושתו מרובה, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ג חובל ומזיק ה"א.

**אמר רב זעירא יאמרו בעל בת מלכים** וכו'. ואח"כ אמרי' יאמרו בעל פגומה. **ובחי' הגרי"ז** ביאר דבתחילה דנים לענין בושת, וע"ז אמר רב זעירא דבזה איכא חילוק אם בעל בת מלכים או בת הדיוטות.

ואח"כ דנים על דין תשלומי הפגם, דבזה יש חילוק אם בעל שלימה או פגומה. וכ"מ **ברגמ"ה ובריטב"א בכתובות,** דבפגומה אין היזק כלל. ולכן הגמ' מק' מעבד מוכה שחין, דאין בו היזק, כיון שאינו ראוי לשום מלאכה.

אמנם יעוי' **ברש"י** בד"ה אילו דכ' דהחילוק בין פגומה לשלימה, דבשלימה איכא בושת טפי מפגומה.

**תוס' בד"ה יאמרו בת מלכים. ומאי שנא דהכא מזכיר** וכו'. **ובחי' הגרי"ז** כ' ליישב דבמתני' איירי לענין היזק, וזה שייך בגדולה שבכהונה, שעי"ז נפסלת לכהונה. אבל בגמ' איירי לענין חיוב בושת, וזה שייך טפי בבת מלכים.

**שם.** עי' **בהגהות הגר"א** דמתני' דאיירי על הקנס, נקט בדווקא גדולה שבכהונה, דבכתובות לט: אמרו דהקנס הוא תחת הכתובה, ובכתובות י"ב. מבואר דכהנת כתובתה הוא ד' מאות זוז, וא"כ היה קנסה צריך להיות מרובה משל הדיוטה.

**דך ט"ו ע"א.**

**תחת אשר עינה מכלל דאיכא בושת ופגם.** וע"ע במתני' בכתובות לט. דבאונס איכא נמי חיוב צער. **ובפני יהושע** שם הק' דהרי ע"ז כבר איכא חיוב קנס לאביי. ותי' דכיון דחזינן דגם במפותה נותן חמישים, ואע"ג דהתם ליכא צער, ע"כ דהחמישים אינו כולל את חיוב הצער.

וע"ע **ברמב"ם** בפ"א חובל ומזיק ה"ז, דכ' דמהך קרא ילפי' לחיוב צער. **והמ"מ** שם הק' דהא הך קרא איירי בקנס ולא בצער.

**שם.** עי' **ברמב"ן כתובות** מא: דבהך קרא רק שמעי' דבושת ופגם אינם נכללים בקנס, אבל עצם החיוב הוא מחמת דהוא חובל בחבירו.

**הנאת שכיבה חמישים.** וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ב מהל' נערה ה"א. וכן בפי' המשניות בכתובות מ' הביא את הדרשה של רבא.

**רש"י בד"ה אילו באו עליה. אבל השתא גבי בושת איכא חילוק** וכו'. וברש"י מבואר דכלפי הפגם ליכא חילוק. והיינו כמ"ש התוס' דשיטת רש"י דכשבא עליה שלא כדרכה לא משלמין קנס, משום דבעינן השרת בתולים, וא"כ אי"ז פגם, ולכן כשבא על השניה הפגומה כדרכה, והשתא הוא עושה השרת בתולים, הרי דהפגם שלה הוא כמו בתולה שלימה דעלמא. ורק כלפי הבושת היא נחשבת ל'פגומה', שבושתה פחות.

**מתני'. נמצא האומר בפיו חמור מן העושה מעשה.** ועי' **בחי' הגרי"ז** דהק' דהאומר בפיו איירי באשת איש, אבל אונס ומפתה הוי בבתולה פנויה, ולכן חמירא אומר בפיו.

ועי"ש מש"כ להוכיח דעיקר החיוב של מוצש"ר, הוא מצד שטוען ואומר שאין לה בתולים, וא"כ נמצא שהמעשה של אמירה שאין בתולים, מחייב יתר מהסרת הבתולים בפועל. וכ"כ לבאר בדברי **הרמב"ם בפיהמ"ש** כאן.

**וכן מצינו שלא נתחתם גז"ד של אבותינו.** ועי' **בשפ"א** דמוכח דגם מקבל לשה"ר עוונו חמור, דהרי דור המדבר רק קבלו הלשה"ר והמרגלים הם היו המספרים. וכ"מ בדברי **הרמב"ם** בהל' דעות. אמנם בדברים כתיב "ותרגנו באהליכם", וכ' שם **רש"י** "לשון הרע", ומבואר דע"י המרגלים כולם דברו לשה"ר.

**על שם רע שהוציא.** ועי' **ברבינו יונה** בשערי תשובה ש"ג רי"ב, דגם הקנס וגם המלקות הם מחמת הש"ר שהוציא. אמנם **בריטב"א בכתובות** מ: דכ' דרק הקנס הוא על הש"ר, אבל המלקות הם מחמת דקא גרים לה קטלא. וע"ע **ברמב"ן** שם דכ' דזה רק אסמכתא בעלמא, דקאמר דראוי לחייבו מחמת עצם הש"ר שהוציא,אבל באמת דחיוב הקנס, הוא רק היכא דקא גרים קטלא.

**דלמא דאכתי לא מלאה סאתן.** ועי' **רש"י עה"ת** בפ' שלח, דכ' דמשעה שעשו העגל עלתה גזירה זו במחשבה, אלא שלא מלאה סאתן, והמתין להם עד שתתמלא סאתם. ובס' **מרפא לשון** ביאר, דבאמת לא נתמלאה סאתן, אבל כשחטאו בחטא המרגלים, החטא הזה בפנ"ע היה סיבה להענישם.

**תניא א"ר אלעזר בן פרטא, וכו' ממאי דלמא משום דר' חנינא וכו'.** ומשמע בגמ' דהנידון על חטא המרגלים עצמם, שנענשו מאוד, אבל על ישראל הגמ' הוכיחה לעיל דנענשו על קבלת הלשה"ר, והנידון אם המרגלים שנענשו יותר, היינו מצד שהיו מספרי לשה"ר, או מצד ששכפרו בהקב"ה.

**אל תיקרי כי חזק וכו'.** ובס' **שמירת הלשון** ח"ב פי"ט, ביאר דהם טעו ואמרו, דמאחר שישראל חטאו בחטא העגל ובבשר התאוה, לכן אין ישראל ראויים שיעשה להם ניסים גדולים וגלויים כאלה.

**ומה המוציא ש"ר על עצים ואבנים** וכו'. ועי' **ביראים** סי' קצ"א דילפי' מהכא דאסור להוציא דיבה על חפצי חבירו.

**שם.** עי' **ברגמ"ה** דהלשה"ר שאמרו ערים גדולות ובצורות בשמים. וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** דהלשה"ר הוא שבנו את הערים הללו להלחם בישראל, וא"כ הלשה"ר הוא שאומר הערים האלו משמשות לרע, וע"ע **ברגמ"ה** דגם דברו לשה"ר במה שאמרו ארץ אוכלת יושביה.

**עשר נסיונות.** והא דלא חשיב מה שאמרו ירא ד' עליכם וישפוט, ביאר **בשפ"א** דרק הנסיונות שהיו אחרי שראו ניסי מצרים, היו בגדר 'נסיונות'.