51 טומאה בחיבורין ב - בדעת הראב_ד והריבמ_צ
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ה' כ"ח אדר תשע"ה

**א**

א] בד' הראב"ד בחי' בב"ק ד"ב. ובע"ז דל"ז:, נראה דלא ס"ל כלל לדינא דחרב ה"ה כחלל, וכל עיקר הדין הוא בחיבורין, אך בד' הראב"ד בהשגות מבו' דמודה לדינא דחרב כחלל, ואך דס"ל דהוא רק בחרב, ולא נתפרש להדיא בדבריו אם היינו רק בחרב, או אף בכל כלי מתכת, ועי' מל"מ פ"ה מטומאת מת שנקט דה"ה שאר כלי מתכת, (וזה מוכרח לפ"מ שפירש שם דבמתניתין דאהלות הוי הטומאה מדינא דחרב ה"ה כחלל, אך לפי המבו' בד' הראב"ד בחי' דמתניתין איירי בחיבורין, ליכא ראי' לזה), וכן נקט בחזו"א אהלות סימן כ' סק"ח, וכ"נ בד' הרמב"ן בע"ז שם שפירש כן בדעתו, ופירש כן גם בד' רש"י בפר' מטות, ועיי"ש שתמה ע"ז מסוגיית הגמ' בפסחים דע"ט., ומזה מבו' להדיא שנקט הרמב"ן בדעתם דלא אמרינן כלל דחרב ה"ה כחלל, אך בפי' הרמב"ן בפר' מטות, נראה דיש מקום לפרש ד' רש"י בכלי שטף דלי"ב לדינא דחרב כחלל, ולעולם מודה רש"י דבכלי מתכות אמרינן דחרב ה"ה כחלל, עיי"ש.

והנה מבו' לפ"ז בד' הראב"ד, דכלים שנגעו במת מטמאין בחיבורין בין אדם ובין כלים, ואדם שנוגע במת אינו מטמא מדאורייתא אלא כלים, ומדרבנן הוא מטמא אף אדם, וזהו דינא דיקרב ביקרב ואינו אלא מדרבנן, וצ"ע בגדר הדברים.

עוד ילה"ע בזה בד' הראב"ד, דהנה לפ"מ שפירש למשנתינו בחיבורין, הרי מבו' דאף הנוגע השלישי נטמא טומאת ז' מכח דין חיבורין, וכדחזינן מהא דמטמאינן בכלים שנגעו במת ואדם בכלים וכלים באדם, והוי הכל מדין חיבורין, וא"כ מ"ט בכלים במת וכלים בכלים אין השלישי טמא אלא טומאת ערב.[[1]](#footnote-2)

והנה באמת במל"מ פ"ה מטומאת מת כתב דגם לדעת הראב"ד בע"כ דמתניתין לא איירי בחיבורין, שהרי ליכא דין חיבורין בשלישי, ועוד דא"כ גם אדם באדם טמא טומאת ז', ובע"כ דדינא דמתניתין הוא מדין חרב ה"ה כחלל, עיי"ש, אך הרי בד' הראב"ד בחי' שלא הי' לפני המל"מ מפורש דמתניתין דאהלות איירי בחיבורין, ותיקשי דליכא דין חיבורין בשלישי.

ב] ונראה בביאורו, דבאמת ב' דינים חלוקין הן, דאיכא חד דינא דכלים הנוגעין במת מטמאין בחיבורין, ודין זה נלמד מקרא דכל הורג נפש, וכמש"כ רש"י בפר' מטות, ואיכא דין נוסף דאדם הנוגע במת מטמא בחיבורין, ודין זה הוא דומיא דכל הני המטמאין בגדים, וע"כ אינו מטמא רק בגדים ולא אדם,[[2]](#footnote-3) דומיא דכל מטמאין בגדים דאין הנוגע מטמא אלא בגדים ולא אדם, (ובגדים הנוגעין בהן אין מטמאין אף בגדים, וע"כ בע"כ דדינא דחיבורי כלים למת הוא דין אחר), ודין זה נלמד מקרא דוכבסתם בגדיכם ביום השביעי וטהרתם.

ועיקר הך מילתא דלדעת הראב"ד איכא תרי קראי לטומאה בחיבורין, שו"ר במל"מ פ"ה מטומאת מת שכתב כן בדעתו, ודקדק לזה ממש"כ הראב"ד דכל המקראות אינם אלא בחיבורין, דמשמע דתרי קראי כתיבי, עיי"ש, אך בחזו"א אהלות סימן כ' סק"ח נקט דהכל נלמד מקרא דוכבסתם בגדיכם, וכדתניא בספרי דמהך קרא ילפינן בק"ו לחיבורי כלים בכלים ולחיבורי אדם בכלים, עיי"ש.

ולפ"ז נראה, דבאמת בדין חיבורין דכלים, רק השני הנוגע טמא טומאת ז', אך השלישי הנוגע אינו טמא אלא טומאת ערב, והא דכלים הנוגעין באדם הנוגעין במת טמאין ז', הוא משום דהוי זה ב' דיני חיבורין, ומכח דין חיבורין הא' נטמא האדם הנוגע בכלים שנוגעין במת, ומכח דין חיבורין המת נטמאין בגדיו, - ויש מקום לפרש דחלוקין ב' דיני החיבורים ביסוד דינם, ודין החיבורין דהכלים הנוגעין במת, הוא דחשבינן להנוגע בהן כנוגע במת עצמו, ודין החיבורין דאדם דהוא מטמא בגדים, הוא דהאדם הנוגע בשעת נגיעתו הוי כאבי אבות וע"כ הוא מטמא בגדים, ע"ד דינא דחיבורין בזב, דבפשוטו הוא דבשעת נגיעתו הוי כאב הטומאה, וכל' התוספתא דהוא אב הטומאה בשעתו.

ג] ובעיקר מש"נ בדעת הראב"ד בחי' דלא ס"ל כלל לדינא דחרב ה"ה כחלל, הנה בזה ניחא מש"כ הראב"ד בב"ק לישב לפי דבריו למש"א דתולדותיהן לאו כיו"ב, ולכאו' תיקשי דאכתי משכח"ל דתולדותיהן כיו"ב בחרב דה"ה כחלל, ולהנ"ל ניחא דהראב"ד התם נקט דליכא כלל דין בפנ"ע דחרב ה"ה כחלל.

אך באמת בלא"ה ניחא, דאף אי נימא דאיכא דין בפנ"ע דחרב כחלל, וכדעת הראב"ד בהשגות, מ"מ לפ"מ שפירש הראב"ד לקרא דוכבסתם בגדיכם דהוא מדין טומאה בחיבורין, ופירש כן למתניתין דד' טמאים במת, א"כ ליכא מקור כלל דדינא דחרב ה"ה כחלל הוא אף בחרב הנוגעת בטמא מת שנעשית אב הטומאה, וודאי דדינא דחרב כחלל הוא רק בחרב הנוגעת במת עצמו שנעשית אבי אבות,[[3]](#footnote-4) ונמצא דבטמא מת לעולם ל"ה תולדותיהן כיו"ב,[[4]](#footnote-5) - והרי כל עיקר קו' הראב"ד היתה על טמא מת, דהגמ' בב"ק שם קאי על מתניתין דאבות הטומאות השרץ והש"ז וטמא מת, ומה"ט גם לק"מ מה שהעירו דמשכח"ל דאב הטומאה עושה כיו"ב במדרס הזב, והוכיחו מזה דמדרס הזב הוי טומאה עצמית דהמדרס, ואי"ז ראי' כלל, דהגמ' שם לא קאי כלל על זב, וי"ל דאה"נ אב הטומאה דזב עושה כיו"ב.

ד] ובאמת י"ל עוד, דאי נימא דלדעת הראב"ד בהשגות דינא דחרב ה"ה כחלל, הוא רק בחרב, ולא בשאר כלי מתכת, הרי יל"פ דאי"ז כלל קבלת טומאה מהמת, אלא הוי זה טומאה עצמית דהחרב, כגולל ודופק, ולא חשיב כתולדה דהמת.

ויש להוסיף, דהנה הי' מקום לומר דלדעת הסוברים דדינא דחרב ה"ה כחלל הוא רק בחרב שנחלל בו המת, ונת' די"ל דהוי זה טומאה עצמית דהחרב, הרי דלפ"ז י"ל דהחרב החרב טמאה אף כשלא נגעה במת אחר שמת, והרי בגוונא שלא מת מיד בשעת מכת החרב אלא לאחר זמן מועט, הי' מקום לדון דלגבי מה שנגעה בו החרב אחר שמת, הויא החרב ככל שאר כלים, ומה לי דהיא זו שהרגתו, וזה ע"ד מש"כ רש"י בפר' מטות דבעינן קרא למעט דאדם שזרק חץ והמית את האדם אינו נטמא, והרי דס"ד דאף דאינו נוגע כלל במת, מ"מ כיון שהוא הממיתו, ה"ה טמא, וי"ל דזהו דינא דחרב.[[5]](#footnote-6)

אך באמת זה נסתר מגמ' ערוכה ביומא דכ"ג. דמעשה וכו' נטל סכין ותקע לו בלבו וכו', בא אביו של תינוק וכו' אמר וכו' ועדיין בני מפרפר ולא נטמאה סכין, ללמדך שקשה עליהן טהרת כלים יותר משפיכות דמים, - ומבו' להדיא דאף סכין שהרג בה אדם, אינה נטמאת אם לא נגעה בו לאחר שמת, וזהו שאמר להן דעדיין בני מפרפר ולא נטמאה סכין, והיינו כמש"כ הריטב"א והמאירי שם דימהרו ליטול את הסכין קודם שימות, כדי שלא תטמא הסכין.

**ב**

ה] הר"ש הביא מפי' הר"י מסימפונט שפירש לדינא דכלים ואדם וכלים בחיבורין, ורישא בלא חיבורין וסיפא בחיבורין, וצ"ע דהיכי תני סתמא דאדם באדם אינו טמא אלא טומאת ערב, והרי אף אדם באדם טמא טומאת ז' בחיבורין, והיכי סתים ותני, ורישא לא איירי אלא שלא בחיבורין וסיפא לא איירי אלא בחיבורין, - וביותר צ"ע, דבאהלות תנן כיצד ד', כלים נוגעין במת ואדם בכלים וכלים באדם טמאין טומאת ז', הרביעי בין אדם בין כלים טמא טומאת ערב, ומ' להדיא דרק אם אם השלישי הוא כלים ה"ה טמאים טומאת ז', אך אם הוא אדם, אינו טמא טומאת ז', ורק ברביעי תני דבין אדם בין כלים, ולכאו' זה ניחא רק אם הא דהכלים טמאים טומאת ז' הוא מדינא דחרב ה"ה כחלל, אך אם הוא מדינא דחיבורין, א"כ מ"ט באדם כה"ג אינו טמא טומאת ז'.

ו] עוד העירוני, בהא דתנן דחומר באדם דבזמן שהוא באמצע הן ד' וכשאינו באמצע הן ג', ולכאו' כ"ה דכשהאדם באמצע הם ד' מדין חיבורין, והיינו משום דגם חרב כחלל מטמא ע"י חיבורין, גם ע"י כלים נימא לדין חיבורין ויהא הכלי השלישי טמא טומאת ז' והנוגע בו טמא טומאת ערב.

ז] והנה בקו' בתרייתא, מצאתי בזה בעזה"י דברים בתורי"ד נזיר דנ"ו: בשם הר"י מסימפונט, ז"ל, וראיתי מריבמ"צ זצוק"ל גם הוא הקשה קושיא זו בספרא, ואמר בטומאת אדם זה טמא מת אלמא אדם הנוגע בטמא מת ונכנס למקדש חייב, וקשיא לן האי דתניא בריש תוספתא אהלות בד"א בתרומה וקדשים אבל אין הנזיר מגלח אלא על המת בלבד, ותירצנו וכו' וגם י"ל בכל טמא דתנינן לרבות טמא מת אדם הנוגע במת ונוגע בזה בחיבורין, שבזה הנזיר חייב כדגרסי' בנזיר פ' ג' מינין כאן בחיבורי אדם באדם כאן בחיבורי אדם במת, אלמא אדם המחובר במת ונוגע [בנזיר חייב הנזיר, אבל מי שנגע במת ופירש ונגע] בו הנזיר אינו חייב, דהיינו כאילו נגע בכלים, ותנן בנזיר על אלו טמאות אין הנזיר מגלח כו' עד וכלים הנוגעין במת, ובאומרו כלים ה"ה לאדם הדומה להן דהיינו אדם שאינו מחובר למת "דלכלים אין חיבור", נתברר לנו כי בטמא מת קתני באדם המחובר במת וכו', עכ"ל.

ומפורש להדיא בד' הר"י מסימפונט דס"ל דכל עיקר דין חיבורין הוא רק באדם הנוגע במת ולא בכלים הנוגעין במת, ופירש דזהו הא דתנן דאין הנזיר מגלח על כלים הנוגעין במת, והיינו אף בשעת נגיעתן, ומשום דלכלים אין חיבור, אך באדם דיש חיבור, כל הא דאין הנזיר מגלח, הוא רק אם נגע בו אחר שפירש, אך אם נגע בו בעודו מחובר למת, ה"ה מגלח.

ולפ"ז מתישב היטב הא דתני דבזמן שאין האדם באמצע הן ג', ולא תיקשי דכיון דחרב כחלל מטמא ע"י חיבורין, מ"ט אין הכלי הנוגע בו מטמא את הנוגע בו טומאת ז', ומשום דעיקר דין חיבורין לא נאמר אלא באדם המחובר למת, ולא בכלים המחוברין למת, וז"ב.

ח] והנה לפי' הר"י מסימפונט דסיפא בחיבורין, הרי היינו דהא דילפינן מקרא דוכבסתם בגדיכם דהאדם מטמא את בגדיו טומאת ז', אי"ז מדינא דחרב כחלל, אלא הוא מדין טומאה בחיבורין, ולפ"ז לכאו' חזר בו הר"י מסימפונט מהא דס"ל מעיקרא דהוא מדין חרב כחלל, והוכיח מזה דדינא דחרב כחלל הוא אף בשאר כלים, והוא מוכרח כן לפ"מ שחזר בו הר"י מסימפונט עוד ופירש דדינא דחרב כחלל הוא רק בחרב שנחלל בה המת, ולפ"ז ודאי דקרא דוכבסתם בגדיכם אינו מדינא דחרב כחלל, אלא מדין טומאה בחיבורין,[[6]](#footnote-7) וצ"ע דבגמ' בע"ז דל"ז: ילפינן לדינא דיקרב ביקרב מקרא אחרינא דוכל אשר יגע בו הטמא יטמא.

ונראה מזה, דבאמת מקרא דוכבסתם בגדיכם, ל"ה מצינו למילף אלא דהאדם הנוגע במת מטמא בגדים, אך לא מצינו למילף מינה דהוא מטמא אדם, כ"ה דבכל טומאת בגדים דכתיב בקרא יכבס בגדיו, אינו מטמא אלא בגדים ולא אדם, ה"נ במת דכתיב יכבס בגדיו אין ללמוד אלא דהוא מטמא בגדים ולא אדם, וע"כ בעינן לקרא אחרינא דוכל אשר יגע בו הטמא יטמא, - ומאידך מהך קרא דוכל אשר יגע בו הטמא יטמא, ל"ה מצינו למילף אלא דאדם הנוגע בו טמא טומאת ז', דכ"ה משמעות הך קרא דקאי על אדם, אך כלים הנוגעין בו אינם טמאין טומאת ז', אלא מכח קרא דוכבסתם בגדיכם, וכדילפינן בספרי מהך קרא בק"ו דכלים הנוגעין באדם הנוגע במת טמאין טומאת ז', והובא בר"ש.[[7]](#footnote-8)

ט] ולפ"ז י"ל דבאמת ב' דינים חלוקין הן, דהך דינא דיקרב ביקרב דילפינן לה מקרא דוכל אשר יגע בו הטמא יטמא, הוא רק באדם הנוגע במת עצמו, אך באדם הנוגע בחרב כחלל ליכא להך דינא, וכאשר כ"ה דעת ש"ר דחרב כחלל אינה מטמאה בחיבורין, אך הך דינא דטומאת בגדים, דילפינן לה מקרא דוכבסתם בגדיכם, הוא אף בנוגע בחרב כחלל, דהך קרא איירי בכה"ג דנוגע בחרב כחלל, וכמבו' בספרי שם, ועי' במל"מ בפ"ה מטומאת מת במש"כ לפרש להא דמפרשינן לקרא דהתם דאיירי בנוגע בחרב כחלל, עיי"ש, - ויתכן דבאמת חלוקין ב' דינים אלו בגדרם, וע"ד שנת' לעיל סק"ב בדעת הראב"ד, וע"כ נמי חלוקין הן אם הם אף בנוגע בחרב כחלל, וכנ"ל.

וניחא לפ"ז משמעות מתניתין דרק אם השלישי הוא כלים, ה"ה טמאים טומאת ז', אך אם הוא אדם, אינו טמא טומאת ז', דהגם דאדם הנוגע באדם הנוגע במת ה"ה טמא טומאת ז', מ"מ בהך גונא דאין האדם נוגע במת עצמו אלא בחרב כחלל, אין האדם הנוגע בו טומאת ז', ורק אם נגעו בו כלים, ה"ה טמאים טומאת ז'.

י] אך אכתי לא נתישב בזה הא דתנן ברישא דאדם הנוגע במת ואדם באדם טמא טומאת ערב, ומ' דהוא אף בחיבורין, דומיא דסיפא דאיירי בחיבורין.

והנה אמנם הי' מקום לומר בדעת הר"י מסימפונט, דס"ל דדינא דיקרב ביקרב אינו אלא מדרבנן, וזהו דתנן ברישא דהאדם השני טמא טומאת ערב דקאי על דינא דאורייתא, או דאיירי בנזיר ועושה פסח, וכמש"כ כן הראב"ד בע"ז דל"ז:.

אך לכאו' זה נסתר מד' הר"י מסימפונט שהביא התורי"ד דמפורש בדבריו דדינא דחיבורי אדם באדם הוא דאורייתא, ומפרש כן לסוגיית הגמ' בנזיר, ועיי"ש בתורי"ד שנחלק עליו דדינא דיקרב ביקרב אינו אלא מדרבנן, עיי"ש

והנה אמנם י"ל במכוון ד' הר"י מסימפונט, דלעולם דינא דיקרב ביקרב אינו אלא מדרבנן, ודינא דחיבורין דאורייתא הוא רק לטמא בגדים, וזהו שאמרו בסוגיא דנזיר דכשאינו מחובר בטומאה ליכא לפטורא דמחולל ועומד, משום דהוא מוסיף טומאה דה"ה מטמא בגדים להיות אב הטומאה, - ומש"כ הר"י מסימפונט דבכה"ג דחיבורין ה"ה חייב על ביאת מקדש, י"ל דהיינו, דכיון דלענין בגדים חשבינן לי' להנוגע כאבי אבות הטומאה, סגי בהכי לחשוב את האדם הנוגע בו כנוגע במת עצמו, דה"ה חייב על ביאת מקדש.

אך באמת אי"ז מתישב, שהרי הר"י מסימפונט שם כתב דנזיר מגלח כשנגע באדם הנוגע במת, ואם דינא דיקרב ביקרב אינו אלא מדרבנן, ונמצא דמדאורייתא אינו טמא אלא טומאת ערב, לכאו' ודאי דאינו מגלח, דאף דנימא דחשיב כנגע במת עצמו, מ"מ כיון שאין עליו אלא טומאת ערב, לכאו' לא חשיב כטומאת מת הסותרת, ובע"כ מזה בדעת הר"י מסימפונט דדינא דיקרב ביקרב הוא מדאורייתא, וצ"ע בזה.

**ג**

ט] נת' לעיל סק"ח בדעת הר"י מסימפונט, דמקרא דוכל אשר יגע בו הטמא יטמא, לא ילפינן אלא דאדם הנוגע באדם הנוגע במת טמא טומאת ז', אך הא דכלים הנוגעין באדם הנוגע במת טמאין טומאת ז', לא ילפינן לה מהך קרא, אלא ילפינן לה מקרא דוכבסתם בגדיכם.

והנה לפ"ז נמצא, דלפ"מ שפירש הר"י מסימפונט מתחילה דקרא דוכבסתם בגדיכם אינו מדין טומאה בחיבורין, אלא מדין חרב ה"ה כחלל, הרי דלפ"ז לא מצינו כלל לדין חיבורין בכלי הנוגע באדם הנוגע במת, ועיקר דין חיבורין הוא רק באדם הנוגע באדם הנוגע במת.

י] ובזה מתישב היטב מה שהוכיח הר"י מסימפונט מתחילה מברייתא דחמת, דדינא דחרב ה"ה כחלל הוא בכל כלי שטף, והר"ש וש"ר דחו לזה דהתם הוא מדין טומאה בחיבורין, וצ"ע בדעת הר"י מסימפונט דלא ניח"ל בזה, - וביותר צ"ע, דהרי לפ"מ שחזר בו הר"י מסימפונט ופירש דדינא דחרב ה"ה כחלל הוא רק בחרב שנחלל בה המת, הרי בע"כ דברייתא דחמת הוא מדינא דטומאה בחיבורין, ונת' לעיל סק"ח בהערה, וא"כ מ"ט מעיקרא ל"ה ניח"ל לפרש כן, ועי' בס' תורת הראשונים אהלות בסופו סימן א' מש"כ לישב, אך אף שהדברים מתישבים היטב מסברא, מ"מ כמדומה שהם רחוקים מקו האמת.

ולפמש"נ הוא מתישב בפשיטות, שהרי לפ"מ שפירש הר"י מסימפונט מתחילה לקרא דוכבסתם בגדיכם דהוא מדינא דחרב כחלל, הרי דעיקר דין חיבורין באדם הנוגע במת, הוא רק לטמא אדם, אך אינו מטמא כלים, וע"כ בע"כ דברייתא דחמת דהחמת נטמאת טומאת ז', הוא מדינא דחרב ה"ה כחלל, ובע"כ מזה דאף בשאר כלים אמרינן דחרב ה"ה כחלל, - אך לפ"מ שחזר בו הר"י מסימפונט ופירש דקרא דוכבסתם בגדיכם הוא מדין חיבורין, ונלמד מזה דכ"ז שהאדם נוגע במת ה"ה מטמא כלים, שפיר מתפרשא ברייתא דחמת מדין חיבורין, וז"פ.

1. ובד' החזו"א אהלות סימן כ' סק"ח מבו' דמפרש בזה, דהוא משום דקרא דוכבסתם בגדיכם איירי בכלים הנוגעין באדם שנגע בכלים שנגעו במת, והא דאיכא טומאת חיבורין בכלים בכלים או באדם בכלים ילפינן לה בספרי בק"ו, ומהך ק"ו לא מצינו למילף לכלים וכלים וכלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם באמת יש מקום לומר, דאף אם דינא דחיבורין במת דמי לדינא דחיבורין בזב, מ"מ שפיר ניחא דבמת ה"ה מטמא אף אדם ובזב אינו מטמא אלא בגדים, וזה עפי"מ שפירשו דהא דבזב אינו מטמא אדם, הוא משום דאין אדם נטמא אלא מאב הטומאה, ואכמ"ל, וע"כ ל"ש ה"ט כלל במת דהוי הנוגע בו אב הטומאה, וע"כ שפיר הוא עושה את הנוגע בו כמותו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם במל"מ פ"ה מטומאת מת כתב בדעת הראב"ד מכח מתניתין דאהלות דאיכא דין חרב כחלל גם בחרב הנוגעת בטמא מת, ועמד ע"ז דמהיכא ילפינן לה, וכתב די"ל דמכיון דלמדנו מקרא דבחלל חרב שהחרב שנגע במת נעשה כמת להיות אבי אבות הטומאה, מהתם נמי למדנו דאם נגע באדם שנטמא במת שנעשה אב הטומאה כמוהו, עכ"ד, ועי' עוד בחזו"א אהלות סימן כ' סק"ח שנסתפק בזה בדעת הראב"ד, ועיקר ספיקו הוא מכח מתניתין דאהלות, עיי"ש, - אך לכאו' אחר שזכינו לד' הראב"ד בחי' דמפרש לכולה מתניתין בחיבורין, אין מקור כלל דאיכא לדינא דחרב כחלל אף בחרב הנוגעת בטמא מת. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם בחי' הרמב"ן בחולין ד"ב: כתב בשם הראב"ד דטמא מת הנוגע בסכין ה"ה נעשית אב הטומאה מדינא דחרב כחלל, אך לכאו' אי"ז כד' הראב"ד בהני דוכתי דלא ס"ל כלל לדינא דחרב ה"ה כחלל, וגם אי"ז כד' הראב"ד בהשגות דגם לפי דבריו ליכא לדינא דחרב ה"ה כחלל בחרב שנגעה בטמא מת, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"ז הוא לפשטות הדברים, אך למשמעות ד' תוס' הרשב"א בפסחים דאף לדעה זו דבעינן חרב שנחלל בו המת, מ"מ אותה חרב שנחלל בה המת נעשית כחלל אף כשהיא נוגעת במת אחר או כשהיא נוגעת בטמא מת, ודאי דאין החרב טמאה אלא כשנגעה במת אחר שמת. [↑](#footnote-ref-6)
6. וגם מה שפירש הר"י מסימפונט מתחילה לברייתא דחמת מדין חרב כחלל, אי"ז מתישב לפ"מ שחזר בו וס"ל דרק חרב שהרג בה נעשית כחלל, ובההיא דחמת הרי לא הרג בה, ואף אי נימא כמשמעות ד' תוס' הרשב"א בפסחים דכל שהרג בו תחילה, ה"ה נעשה אח"כ כחלל אף בנגיעתו במת אחר, מ"מ אי"ז מתישב בההיא דחמת, דלא איירי בחמת שהרג בה, דאי"ז אורחא דמילתא. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיקר הך מילתא דקרא דילפינן מיני' לטומאת דיקרב ביקרב קאי על אדם הנוגע באדם הנוגע במת, כ"ה מבו' במל"מ פ"ה מטומאת מת ה"ג ד"ה ודע שמדברי, ואך שכתב שם דמ"מ אף כלים הנוגעין בו נטמאין בק"ו, מנושא נבילה דמטמא בגדים ואינו מטמא אדם, וכ"ש הנוגע במת דמטמא אף אדם וכ"ש דמטמא בגדים, אך לדעת הר"י מסימפונט צ"ל דליכא למילף לזה מק"ו, ושמא י"ל דהוא משום דחלוק גדר דין טומאת בגדים בנושא נבילה, מגדר דין טומאת דיקרב ביקרב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)