המדיר - הרב אי_ש טויב
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

|  |
| --- |
| מראי מקומות וציונים לעניני חזקות במסכת כתובות |
|  |
| עניני חזקת הגוף הנוגעים לדיני מומים בפרק המדיר, חזקה דמעיקרא וחזקה דהשתא, תרתי לריעותא. עניני חזקת הגוף הנוגעים לדיני הכתובה בפרק א' ובפרק ב'. |
| ישיבת מיר חורף תשע"ד |

אל המעיין הנכבד: החומר לא בוקר כנדרש.

להערות והארות: אברהם ישעיהו טויב שאול המלך 18 ירושלים טלפון: [PHONE_REMOVED]

בסיעתא דשמיא טבת תשע"ד

כתובות עה, א-ב משנה עד רבא אמר

מקור דיני חזקות. בחולין י, ב מהסגר נגעי בתים, והוא חזקת הגוף, ואיך ילפינן מיניה. שערי יושר שער ב' פ"א, קובץ שיעורים אות רס"ד רס"ה. ובבית יעקב על תוד"ה אבל נקט שלימוד מנגעי בתים הוא לחזקת הגוף, ושאר חזקות מסברא.

באור מחלוקת רבי יהושע ורבן גמליאל אי חזקת הגוף עדיפא על חזקת ממון או חזקת ממון עדיפא על חזקת הגוף. עיין עוד קצוה"ח לד, ה ונתה"מ לד, טו שנחלקו ולנתה"מ אין אומרים תרתי לריעותא בחזקת ממון עם הרי רשע לפניך נגד חזקת כשרות, משום שחזקת ממון אינה חזקה מבררת.

באור מחלוקת רבי יהושע וחכמים לגבי קדמה בהרת לשער לבן, והמסתעף מזה מהי חזקת הגוף דשיער לבן. **א'**. שיטת תוס' בכתובות שנחלקו לענין חזקת הגוף כנגד חזקת טומאה: תוס' ד"ה אבל וד"ה ספק, ר"ש בנגעים המהלך השני. הערת המהרש"א על תוס' בכתובות שסברת רבי יהושע הפוכה מסברת רבן גמליאל. קובץ שיעורים אות רס"א איך שייך להחזיק מטומאת נגע לנגע אחר גם לאחר שנטהר מראשון. הגר"ח סטנסיל אות ק"ל הוכיח דהרמב"ם לא סבר כתוס'. **ב'**. שיטת תוס' בנדה שנחלקו בריעותא בחזקת הגוף: תוס' נדה יט, א תוס' הרא"ש שם בגליון הגמרא, ר"ש בנגעים האחרונים בסוף דבריו. שב שמעתתא שמעתתא ב' פ"א, ועיין חזון איש אבן העזר פב, יב ד"ה עוד. **ג'**. שיטת ר"ת בספר הישר שנחלקו האם יש דין מיוחד בנגעים להעדיף חזקת הגוף למרות שבדיני חזקות עדיפא חזקת טומאה: ספר הישר סימן ג', ר"ש נגעים המהלך הראשון. **ד'**. באור למה חזקת הגוף דשער לבן היא לטהר ולא לטמא שנאמר דשיער לבן גדל לאחר שבא הנגע עיין קובץ שיעורים אות רס"ב.

איך שייך חזקות בנגעים הא הדבר תלוי באמירת כהן, וגדרי אמירת כהן לטמא מספק: שערי יושר שער ב פ"ז ד"ה אמנם קשה לי, הגר"ח סטנסיל אות ק"ל חזון איש אבן העזר פב, ג ונגעים <<<.

חזקת פנויה כנגד חזקת הגוף. טעם למה שכתבו התוס' דחזקת פנויה לא שייכא כלפי חזקת הגוף, והחילוק בין חזקת פנויה לבין מקוה ולבין יין שנעשה חומץ: תוד"ה אבל. תוס' רא"ש: חזקת פנויה עתידה להשתנות. פני יהושע: הקידושין מושלמים, ואין הספק אלא במומים, וכיון שהוכרע שאין בה מומים אין תרתי לריעותא משא"כ מקוה, או דחזקה של מומין דאתיא מכח רוב עדיפא. שב שמעתתא ש"ב פ"ב בארו הקובץ שיעורים אות ר"ס אין אומרים תרתי לריעותא בחזקת הגוף, שערי יושר שער ב' פ"ג: הספק בשורשו הוכרע. נודע ביהודה יו"ד סימן ס"ג: כיון ששורש הספק הוכרע שוה חזקת פנויה לחזקת טומאה דנגע אחר ששניהם גרועות. עיין עוד כתובות כג, א תוד"ה תרוויהו. חזון איש אבן העזר פב, יב ד"ה כתובות: דין מיוחד לגבי תרתי לריעותא מכיון שחזקת הגוף מסייעת לבעל הממון דמעיקרא לקיים מקחו. בית יעקב על תוד"ה אבל: לא נאמר תרתי לריעותא כנגד חזקת הגוף רק בחזקת דין כמו חזקת טומאה, ולא בחזקת פנויה.

מחזיקין מאיסור לאיסור. תוס' ד"ה ספק תוס' רא"ש נדה יט, א בגליון הגמרא, הבינת אדם והשב שמעתתא ש"ב פ"א וש"ה פירשו שלתוס' מחזיקין מאיסור לאיסור, אך החזון איש אבן העזר פב, יב סבר שגם לתוס' אין מחזיקין מאיסור לאיסור, וכאן הגוף מקולקל. ובבית יעקב ד"ה לא תימא כתב שאף שאין מחזיקין מאיסור לאיסור חשיב ריעותא בחזקת הגוף.

חזקת הגוף בספק טומאה רה"י – קושית מהרש"א בנדה יט, א אמאי לא אמרינן בנגעים ספק טומאה ברשות היחיד. ש"ש ש"א פט"ו תירץ שאין אומרים ספק טומאה נגד חזקת הגוף דאלימא. שערי יושר ש"א פי"ט שערי יושר שער ב' סוף פ"א אחיעזר ח"א א, ו. קובץ שיעורים אות רס"ג רס"ה כתב שאם בספק טומאה אין מחזיקים בחזקת כשרות,לא יועיל ב' חזקות ולא יועיל חזקת הגוף דאלימא. חזון איש פב, יג

חזקת הגוף כנגד רוב. ש"ש ש"א פט"ו

חזקת הגוף להוציא ממון. בית יעקב על תוד"ה אבל היכא סבר דמהני חזקת הגוף להוציא ממון.

חזקת מקוה אי נחשבת חזקת הגוף. לש"ש ש"ב פ"ב בארו הקוב"ש אות ר"ס אינה חזקת הגוף. חזו"א אבן העזר סימן פב, יב ולבית יעקב על ד"ה אבל הוי חזקת הגוף.

חזקת הגוף בנבעלה. תוד"ה ספק בסופו, ריטב"א מחלק בין נסתרה שרגלים לדבר שלא בדקה ומש"ה אזלא חזקת הגוף, ונתבארו הדברים בש"ש ש"א פט"ו ד"ה ואין ובקובץ שיעורים אות רס"ג. ובנאנסה עין קובץ שיעורים אות רס"ב

מתוס' ד"ה אבל ומהר"ש בנגעים מוכח שאם היה בה מום קודם אירוסין לא הוו קידושין, עיין עוד תוס' הרא"ש סוף ד"ה אבל. לבדוק טור.<<<<

{אי משנתנו מיירי בברי ושמא – עיין להלן בהרחבה בענין זה} עיין **רמב"ן** שבעל טוען שמא, **וברשב"א** שבעל אינו יכול לטעון אלא שמא, וכן כתב הרשב"א עו, א ד"ה הא שברי דאשה עדיף עם חזקת הגוף לרבי יהושע, ועיין **ר"ש** נגעים פ"ד מ"ה שיתכן שטעמייהו דר"ג ור"א משום דאלים להו ברי דאשה כנגד שמא של בעל. וכעין זה **בריטב"א** ד"ה גמרא ובד"ה אימא סיפא. ועיין עוד **בפני** **יהושע** ד"ה טעמא שכתב שכיון שאין הולכים בממון אחר הרוב, ורובא עדיף מחזקה, אין לילך בתר חזקה גרידא להוציא ממון אם לא מטעם צרוף ברי ושמא, וסיים שמשמעות רש"י ותוס' בסוגין שסגי בחזקה גרידא להוציא ממון, עוד הביא שם בד"ה ומיהו תימא לר"י שרש"י ותוס' בדף לו, א ד"ה החרשת סברי שמוציאין ממון על ידי חזקת הגוף בלא טענת ברי ושמא.

{איך ילפינן מחזקת הגוף לשאר חזקות והמעליותא של חזקת הגוף משאר חזקות} המקור לחזקות נפקא לן בחולין י, ב מהא דמסגיר נגע אף שאינו יודע את גודלו בשעת הסגר, וכתבו **הבית** **יעקב** בסוגין בשם המהרי"ט והשערי יושר ב, א שחזקה זו הינה חזקת הגוף. והקשה **בשערי** **יושר** שער ב' פ"א[[1]](#footnote-2) כיצד למדו מחזקת הגוף לשאר חזקות להמבואר בסוגין שעדיפא חזקת הגוף לרבי יהושע. ותירץ שאין מעליותא לחזקת הגוף על פני שאר חזקות, אלא בזה ששורש הספק הוכרע לנו, ואין יותר מה לדון על השאלות הנובעות מהספק. ובחידושי הגרש"ש כתובות סימן ט' ד"ה ועפ"ז הרחיב שחזקה אינו ברור אלא הנהגה, וחידשה תורה לילך אחר מה שנהגנו, ואין הבדל בין הנהגה שמחמת דין להנהגה מחמת מציאות, וכל מעליותא דחזקת הגוף היא ששורש הספק הוכרע. **ובקובץ** **שיעורים** אות רס"ה תירץ שיסוד חזקה הוא שהדבר לא השתנה, ולפי זה גם כשיש שנוי, מדין חזקה צריך לומר שהשנוי קטן ולא גדול, ושנוי בגוף הוא שנוי גדול משאר שנויים, לכן תמיד עדיפא חזקת הגוף על שאר חזקות. וממילא כל טעם זה שייך רק לאחר שקיימא לן שיש דין חזקה[[2]](#footnote-3). ברם **בבית** **יעקב** על תוד"ה אבל נקט ששאר חזקות נפקא לן מסברא. עיין עוד **במהרש"ל** בנדה יט, א על תוד"ה רבי שחזקות, אזלינן בתרייהו מסברא, ומשמע מיניה דמיירי בחזקת הגוף.

{הטעם שעדיפא חזקת ממון מחזקת הגוף לרבן גמליאל} **בשב** **שמעתתא** שמעתתא ב' סוף פ"א שטעם דרבי יהושע דחזקת ממון אלים מחזקת הגוף. דייקו לשון **רש"י** עה, ב ד"ה לא תימא דלרבי יהושע חזקת ממון מכחישה חזקת הגוף, ומשמע שאין הטעם בחזקת ממון לרבי יהושע מסברת אל תוציא ממון מספק. (כתב רש"י עו, א ד"ה חדא – לשיטת רבן גמליאל - שחזקת ממון במקום חזקת הגוף לאו כלום היא אפילו לומר שיש ב' חזקות כנגד חזקה אחת. **בתוס'** עו, א ד"ה וחדא מבואר שיש בכח חזקת ממון להאלים סברת כאן נמצא כאן היה ולהאלים חזקת אין אדם מתפיס במומים.)<<<<< עיין עוד שיטמ"ק מש"כ שלגבי גט אין אומרים חזקת ממון.

{האם יש נפק"מ במה שחזקת ממון אינה חזקה המבררת} פסק **הרמ"א** חו"מ ל"ד, כג שאם יש ספק על פסול לעדות, מתי נפסל, האם קודם שהעיד או אחר שהעיד מוקמינן על חזקתו ומכשירים העדות. והקשה **הקצוה"ח** אמאי לא אמרינן תרתי לריעותא, דיש כאן חזקת ממון כנגד חזקת כשרות ויש הרי רשע לפניך כמו מקוה, ויש בזה תרתי לריעותא. והקצוה"ח תלה זה בדברי התוס' נדה ב, ב ד"ה התם וחולין י, א ד"ה סכין אם אומרים הרי חסר לפניך כדי לומר תרתי לריעותא היכן שלא שייך חסר ואתאי, אך הביא שיש פוסקים הסוברים שגם ברשע שייך סברת הרשיע ואתא. ונחלק עליו **הנתיבות** לד, טו שאין שייך לומר תרתי לריעותא בחזקת ממון מפני שחזקת ממון אינה חזקה המבררת, אלא שאין להוציא ממון ממוחזק בלא ראיה, ואינה יכולה להצטרף עם חזקה נוספת, משא"כ שאר חזקות המבררות יכולות להצטרף אחת עם השניה לברר, ואז הם יוצרות תרתי לריעותא. יש להעיר דהתוס' בסוגין כשהקשו מדין תרתי לריעותא הקשו על חזקת פנויה עם הרי מום לפניך נגד חזקת הגוף, ולא הקשו ממה שיש בסוגין גם חזקת ממון. אמנם **התו' רי"ד** קידושין עט, ב הקשה על רבן גמליאל, למה לא אמרינן תרתי לריעותא, חזקת ממון עם הרי מום לפניך כנגד חזקת הגוף, ותירץ שלרבן גמליאל חזקת ממון כנגד חזקת הגוף לא חשיבא ליה ואזיל בתר חזקת הגוף. ומדבריו הוכיחו כהקצות החושן, שמצטרף חזקת ממון עם הרי מום לפניך להיות תרתי לריעותא כנגד חזקה שאינה חזקת הגוף. (ולפי זה יש לדון לרבי יהושע דילמא במשנתנו לא סבר שעדיפא חזקת ממון, אלא מהני מצד תרתי לריעותא.) **בשערי** **יושר** שער ב' סוף פרק ג' כתב שאין שייך תרתי לריעותא ברשע מפני שהרשע שיש לפניך עתה אינו דבר קבוע כמו חסר דמקוה שאינו דבר משתנה. [עיין עוד בברכת שמואל קידושין סימן כ"א שאי אפשר לפסול אדם על ידי תרתי לריעותא מפני שאינו עדות.]

{מי הם חכמים דרבי יהושע שנחלקו עליו בקדמה בהרת לשער לבן} **במהרש"א ובר"ש** בנגעים **ובתוס' רא"ש** בנדה יט, א בגליון הגמרא ובתוס' רא"ש בסנהדרין פז, ב ד"ה ספק מבואר שאין כאן ג' שיטות, אלא חכמים שנחלקו על רבי יהושע בספק קדמה בהרת לשער לבן הם רבן גמליאל ורבי אליעזר שנחלקו עליו בפ"ק וכאן.

{שאלות רבינו תם על חידושו דרבא שמודה רבי יהושע לחזקת הגוף} השאלות מסודרות בתוס' נדה יט, א ד"ה רבי. א' מדאוריתא אזלינן בתר חזקה ומ"ט טמאו רבנן ספק קדם שיער לבן לבהרת. ב' לרבי יהושע אמאי צריך קרא לדין זה. [הרשב"א והריטב"א בסוגין כתבו בשם ראב"ד שפסוק זה הוי אסמכתא, ולפי"ז נפלו שאלות ב' וד'.] ג' למה הוצרכו בכתובות להביא ראיה שרבי יהושע אזיל בתר חזקה דגופא, הא אזלינן בתר חזקות. ד' איך ניתן ללמוד מנגעים הא איתא קרא התם. ובתוס' רא"ש סנהדרין נוספו עוד קושיות, ה' שלפי זה יוצא שלרבנן דרבי יהושע גרע חזקה דגופא, והרי רבן גמליאל מחזק חזקה דגופא, ואזיל בתרא נגד חזקת ממון, ולא משמע שיש ג' שיטות. ו' משמע בנזיר סה, ב שמיירי בנזקק לטומאה. [הר"ש בנגעים והתוס' רא"ש בנדה הביאו שמוכח ממשנת נגעים דלא מיירי בנזקק לטומאה.] ז' בר"ש נגעים הקשה, שבכתובות משמע שטעם רבי יהושע הוא מחזקה, ובנזיר נפקא מקרא לטהרו או לטמאו.

{מחלוקתם הינה אי הולכים אחר חזקת הגוף הגם שבדיני חזקה אין לילך אחריה} שיטת רבינו תם **בספר** **הישר** סימן ג'. מחלוקת רבי יהושע ורבנן מיירי בנזקק לטומאה שהיה בו נגע אחר ולא נטהר ממנו, וחזקת הגוף שהלך רבי יהושע אחריה היא טהרה דמעיקרא קודם שנולד בו נגע אחר, ורבנן סברי שהולכים בתר חזקת טומאה דהשתא, ולרבי יהושע נפקא ליה מקרא לטהרו או לטמאו שאזיל בתר טהרה דמעיקרא, ולרבנן הולכים בתר חזקת טומאה דהשתא (יש לברר אי חזקת טומאה גם הוי חזקת הגוף, או שהיא סותרת חזקת הגוף דטהרה, וממילא אזלינן בתר חזקת טומאה.) ראית הגמרא בכתובות מדלא העמיד רבי יהושע קרא לטהרו דאזיל בתר חזקת הגוף ש"מ דסובר שאזלינן בתר חזקת הגוף בדליכא סתירה לחזקת הגוף. (לפו"ר יתכן שזה המהלך שכתב הר"ש בתחילה בשם ר"ת, ושם הקשה אמאי צריך להביא ראיה שהולכים אחרי חזקת הגוף בדליכא חזקה נגדה, והיא שאלה ג' של תוס' בנדה.) **העירוני שיתכן שבספר הישר מבואר כתוס' בכתובות.**

{נחלקו בדין חזקת הגוף נגד חזקה אחרת} שיטת רבינו תם **לתוס' כתובות ולר"ש בנגעים**. אין צריך להביא ראיה לחזקת הגוף גרידא, אלא לחזקת הגוף כנגד חזקה אחרת, וכעין משנתנו שיש חזקת ממון כנגד חזקת הגוף, ובנגעים הוי חזקת הגוף שלא היה בו נגע זה, כנגד חזקת טומאה דמנגע אחר, ומנגעים ילפינן לכל התורה. לכאורה צריך לומר שטעמו דרבן גמליאל שלא העדיף חזקת הגוף על פני חזקת טומאה, ולכאורה העדיף חזקת הגוף על פני חזקת פנויה, הוא כמו שכתב תוס' ד"ה אבל שחזקת פנויה כנגד חזקת הגוף לאו כלום היא. לבדוק לר"ש בנגעים<<<<

**המהרש"א** על תוד"ה אבל העיר ששיטת רבי יהושע הפוכה מרבן גמליאל, לרבי יהושע חזקת ממון עדיפא מחזקת הגוף וחזקת הגוף עדיפא על שאר חזקות, לרבן גמליאל והוא רבנן דרבי יהושע בנגעים חזקת הגוף עדיפא על חזקת ממון, אך שאר חזקות עדיפות על חזקת הגוף, שהרי לא אזלינן בתר חזקת הגוף בנגעים.

שיטת רבינו תם **לתוס' הרא"ש** בנדה. כמהלך התוס' כאן אלא דבסוגין לא הוכיחו על סתירה בין חזקות אלא באו להוכיח דרבי יהושע אזיל בתר חזקה דגופא לחודא ממה שלא העמידו בדלא נזקק לטומאה.

{הרמב"ם פסק כרבנן לגבי שער לבן, ופסק דחזקת הגוף עדיפא} **הגר"ח** בסטנסיל אות ק"ל הוכיח **דהרמב"ם** אינו סובר כתוס', שפסק לגבי ספק קדמה בהרת לשיער לבן כרבנן דרבי יהושע שטמא מספק, ולגבי מומין פסק דאזלינן בתר חזקת הגוף, ואי ילפינן מנגעים לכל התורה, אין לנו מקור דלרבנן ניזיל בתר חזקת הגוף.

{קושיות על המהלך דרבינו תם} **תוס' רא"ש** בנדה הקשה שלא מצינו שחזקה מנגע שנתרפא תהיה חזקה לטמאות נגע אחר. ובאמת האחרונים הוציאו מדברי רבינו תם שסובר שמחזיקים מאיסור לאיסור, הלא הם **הבינת** **אדם** שער רוב וחזקה סימן כ"ג **והשב** **שמעתתא** ש"ב פ"א [ובשמעתתא ה' פ"ד כתב דגם תוס' לא אמרו דמחזיקין מאיסור לאיסור בכל חזקה, אלא רק בחזקת הגוף דאלימא.] אמנם **החזון** **איש** [אבן העזר פב, יב ד"ה תוד"ה ספק] כתב שסברת אין מחזיקין מאיסור לאיסור הוא בכעין בהמה שאינה שחוטה, שיש גם בחיים חזקה שתהיה מותרת בשחיטה, ולא שייך להחזיק מאיסור שהיה מיועד להיות מותר על ידי השחיטה, ברם בנגעים הגוף הוא גוף מקולקל שיש בו נגע, ומוכח שעדיין לא נרפא מהנגע, ואף אם נולד הנגע לאחר שנרפא קודם שנטהר, עדיין אי אפשר לבצע בו טהרת ציפורים כל זמן שאינו טהור בוודאי, ולכן חזקת הטומאה שלו מלשעבר עדיין לא הוסרה.

{לתוס' נדה מחלוקתם אי אזלינן בתר חזקת הגוף כשיש ריעותא} תירוץ **תוס' נדה יט, א ד"ה רבי**, ועיין שם עוד במהרש"א ד"ה בא"ד. דרך שיער להתקלקל מחמת הנגע ויש כאן ריעותא שמחמתה נאמר שקדמה בהרת, וכתבו תוס' שם בב' דרכים. א' קרא דנגעים העמידו רבי יהושע דבנגעים הולכים אחר חזקת הגוף אפילו בריעותא טפי, ודווקא בנגעים, ומדלא מוקים קרא דנגעים לריעותא רגילה, ש"מ דאזיל רבי יהושע בכל התורה בתר חזקת הגוף בריעותא רגילה, וזה נפקא מסברא, [דאל"כ הוה מוקים לקרא דנגעים לדרשה אחרת, מהרש"א] ולפי"ז רבנן נחלקו שאין הולכים אחר ריעותא טפי בנגעים, ומן החשבון עולה דבתר חזקה דגופא שיש בה ריעותא הולכים אחריה לכו"ע, והוכחת הגמרא בכתובות דאף רבי יהושע המיקיל אזיל בתר חזקת הגוף בריעותא רגילה, (וצ"ת למאי מוקמי רבנן קרא דלטהרו.) ב' ריעותא דשיער לבן היא ריעותא רגילה, ומקרא דהתם נפקא ליה לרבי יהושע שבכל התורה הולכים בתר חזקת הגוף אפילו במקום ריעותא, ולפי"ז רבנן נחלקו שאין הולכים בתר חזקת הגוף במקום ריעותא, הגם שרבן גמליאל לגבי חזקת ממון מעדיף חזקת הגוף. [הא דנפקא לן מנגעים לכל התורה, דאחר שבכל התורה אזלינן בתר חזקה, הוי גלוי מילתא בנגעים שאף במקום ריעותא, מהרש"א.] (יש לברר מה הדין בחזקת הגוף שיש בה ריעותא כנגד חזקת ממון.) זה לשון **הריטב"א** ד"ה אמר רבא פירוש אע"ג דאיכא ריעותא אחרינא כנגדה.

{מהלך הר"ש בנגעים שיש הוכחה מחצי גריס ראשון שקדם נגע} **הר"ש** בנגעים בסוף דבריו כתב באופן דומה שיש לפנינו בהרת כחצי גריס שאין בה שיער ואחר כך נולד חצי גריס נוסף ויש בו שיער, ויש מקום לדון שכמו שחצי גריס ראשון קדם לשיער לבן, הוא הדין חצי גריס שני קדם לשיער לבן. ועיין חזו"א נגעים ה, יד.

{למה הוצרך רבא ללמד שרבי יהושע אזיל בתר חזקת הגוף לתוס' בנדה ולר"ש בנגעים} **השב** **שמעתתא** ש"ב פ"א הקשה שכיון שלא מיירי בנזקק לטומאה, הדרא לדוכתא קושית התוס' מדוע הוצרך רבא להוכיח דאזלינן בתר חזקת הגוף, ותירץ דרבא בא לומר דגם לרבי יהושע אזלינן בתר חזקת הגוף, ללמדנו חידוש דין שלא מהני ספק טומאה ברשות היחיד נגד חזקה דגופא. **ובחזון** **איש** [אבן העזר פב, יב ד"ה עוד] קרב את דברי הר"ש לתוס' דילן, דרבא בא ללמדנו שהולכים בתר חזקת הגוף נגד שאר חזקות, שכיון שמצאנו שרבי יהושע אזיל בתר חזקת הגוף גם בדאיכא ריעותא, למדנו מזה דעדיפא חזקת הגוף משאר חזקות.

**בבית** **יעקב** ד"ה לא תימא פירש שלרבי יהושע טהרת נגע בספק קדם שיער לבן הוא דין בנגעים, וכל חזקה ברגע שיש ריעותא לא אזלינן בתרא, אבל חזקת הגוף שאלימא, אזלינן בתרא אפילו בריעותא, לבד אם יש ריעותא מזמן איסור, אף שאין מחזיקים מאיסור לאיסור חשיב ריעותא בחזקת הגוף, ומחלוקתם היא דלרבי יהושע נפקא מקרא שיש דין בנגעים לטהר גם בריעותא מחיים כנגד חזקת הגוף, ורבנן לא דרשי וסברי דספק הוא, והוכחת הגמרא שאם רבי יהושע לא היה מאלים חזקת הגוף, היה דורש את הקרא רק על ריעותא רגילה ולא על ריעותא דמחיים.

{שיטת חכמים בנגעים} בתוס' בנזיר סה, ב ד"ה ורבי מובאת שיטת רבי יהודה מקורביל, וכן מציינים לשיטת הרמב"ם רבנן בנגעים אינם מטמאים בוודאי אלא מספק.>>>

{מהי חזקה דגופא בשער לבן בנגע} לשון התוס' ד"ה ספק העמידנו בחזקת שלא היה בו נגע. הקשה **הקובץ** **שיעורים** אות רס"ב הא מצד חזקת הגוף נימא שהשיער לבן גדל בזמן המאוחר, והוא אחר שבא הנגע, ותירץ שנגע בלא שיער לבן אינו נגע, וכא החזקה שהגוף לא השתנה להיות בו נגעים. עיין עוד בדברי השערי יושר תחילת שער ב' ומבואר שם בגמרא להדיא דנגעים חשוב השתנות הגוף.

חזקה טומאה בנגעים. לשון תוס' ואחר שנטהר מן הראשון לא נשאר בו נגע אלא זה. בר"ש נגעים איתא דאין מחליטין את המוחלט אלא כשיתרפא מראשון יחזור ויחליטנו על זה הספק. והקשה **בקובץ** **שיעורים** אות רס"א א"כ אין כבר חזקת טומאה של ראשון, ותירץ שמיירי שעדין לא טבל מטומאה ראשונה. וכעין זה בחזון איש פב, יב ד"ה שם תוד"ה ספק שלא שייך טהרת ציפורים אלא בגוף בלתי מנוגע. ועיין עוד בזה חזון איש נגעים ה, יג.

**תוס' ד"ה אבל.** התוס' הקשו על רבי יהושע שנאמר בסוגין תרתי לריעותא, מצד חזקת הגוף והרי מום לפניך כנגד חזקת פנויה, עיין פני יהושע למה לא הקשו כן גם לרבן גמליאל. ועיין בחידושי הגרש"ש כתובות סימן י' ד"ה ועפ"מ שכתב שיתכן שרק רבי יהושע סבר שעדיף חזקת הגוף משאר חזקות לענין דלא נימא על חזקת הגוף תרתי לריעותא.

{חזקת פנויה לא חשיבא חזקה כלל לגבי חזקת הגוף} מה שכתבו התוס' שחזקת פנויה לא חשיבא חזקה לגבי חזקת הגוף. **הפני** **יהושע** כאן באר בב' דרכים, א' הקידושין ודאים והספק האם היא בעלת מום, וכיון שהכרענו שורש הספק אין מה לדון על חזקת פנויה, ב' דחזקת שאין בה מומין היא חזקה הבאה מכח רוב והיא אלימא משאר חזקות, ונגדה אין חזקת פנויה חשיבא. ובדף ט ובחזו"א אבן העזר פב, יב באר שרק לגבי תרתי לריעותא נאמר כלל זה ומכיון שחזקת הגוף כאן היא של האשה להחזיק את מקחה.

{חלוק בין חזקת פנויה לבין חזקת דין כמו חזקת טומאה} **בבית** **יעקב** על תוד"ה הביא שמסקנת הר"ן קידושין ב, א היא שכל מקום שיש ספק קידושין חוששים מדין תורה אף שיש חזקת פנויה, ברם חזקת דין אינה כן שבשביל להסתפק צריך חזקה כנגדה, ועל חזקת דין נאמר שיש בכחה בתרתי לריעותא לשבור חזקת הגוף דאלימא, אבל לא מצאנו דין זה על חזקת פנויה שהיא חלשה.

{מהלך הש"ש שכנגד חזקת הגוף א"א תרתי לריעותא ומ"מ בזה} **השב** **שמעתתא** בש"ב פ"ב באר בדעת התוס' שכנגד חזקת הגוף אין אומרים תרתי לריעותא. אמנם הקובץ שיעורים אות ר"ס והחזו"א פב, יב הביאו כמה מקרים שמוכח שאומרים תרתי לריעותא כנגד חזקת הגוף.

והקשה הש"ש הא מצינו ביין ונמצא חומץ שיש חזקת הגוף על היין וכנגדה יש חזקת טבל שהיא חזקה שווה לחזקת פנויה, ואמרינן תרתי לריעותא. ותירץ שביין ונמצא חומץ קלקולו בתוכו כמבואר בב"מ באיזהו נשך, וממילא לא הוי חזקת הגוף, ולכן אמרינן תרתי לריעותא. אמנם **בשערי** **יושר** ש"ב פ"ב ובחידושי הגרש"ש כתובות סימן י' <<<< השיגו משנוי דיין ונעשה חומץ לגבי גניבה. **החזון** **איש** אבן העזר פב, יב כתב שגם אם קלקולו בתוכו יש חזקת הגוף, כמו שמצינו חזקת הגוף שחי הוא על חמור הגם שעשוי למות. עיין בש"ש ש"ב סוף פ"ה שהביא מהט"ז שלגבי מת אין אומרים חזקת חי דסופו למות. <<<<<<<<

עוד כתב הש"ש לפי זה שמקווה אינו חשוב חזקת הגוף, שלא נשתנה הגוף רק חסר מעט מים, והיינו שכל טיפת מים עומדת לחודה, ולכן במקווה אמרינן תרתי לריעותא. וכתב עליו הקוב"ש אות ר"ס שאם כן אין שום חזקה למקוה, שהרי לל"ט לוגין בפני עצמם אין שום דין הכשר לטבילה, ותירץ שהיה להם דין חזקת כשרות שהם היו חלק משיעור שלם של מקוה. אמנם **החזון** **איש** פב, יב כתב שגם בחסרון אצבע לא נשתנה כל הגוף, ואפ"ה אמרינן ביה חזקת הגוף משום שחסר אצבע, ולכן כל מקום שלגבי המים שנשארו נשתנה דינם יש חזקת הגוף, וכעין זה כתב ג"כ בשערי יושר ש"ב פ"ב. [עיין רשב"א לקמן עו, א ד"ה רב אשי שנקט שחזקת מקוה הינה חזקת הגוף.]

**השערי** **יושר** ש"ב פ"ב ישב את דברי הש"ש שחזקת מקוה הגם שהיא בעצם חזקת הגוף, מכל מקום לגבי המקוה עתה כבר אין נפק"מ, ולגבי הטובל שהוא אדם חיצוני חזקת הגוף של המקוה הוה כמו חזקה רגילה, אבל מומים כיון שדנים על האשה בעצמה ויש לה נפק"מ בזה, חזקתה היא חזקת הגוף.

{האם שיך לומר ספק טומאה ברשות היחיד בנגעים, ומדוע לא מטמאינן מספק טומאה ברה"י במשארסתני נאנסתי} **המהרש"א** על התוס' בנדה יט, א הקשה על תוס' מדוע פשיטא לתוס' שבספק נגעים אזלינן בתר חזקות, הא נגעים טומאה הם, וספק טומאה ברשות היחיד טמא, ואפילו נגד חזקה, דהא סוטה יש לה חזקה שאינה טמאה בודאי ואפ"ה טמאוה בוודאי. ודחה, דבתוס' בתחילת נדה מבואר שאין לומדים טומאת ראיה מסוטה וטומאת נגעים דמגופו היא כטומאת ראיה. והוסיף להקשות על מה שהקשו תוס' שם שנלך אחרי חזקה בדין משארסתני נאנסתי, הא ספק טומאה ברשות היחיד טמא ואפילו נגד חזקה, ונשאר בצ"ע. לגבינגעיםכתב **הגר"ח** [סטנסיל אות ק"ל – עיי"ש במה שבא ליישב לדעת הרמב"ם] וכעין זה **בחזון** **איש** פב, יג כתב שבנגעים אין שייך ספק טומאה ברשות היחיד, דהא נגע בעי טומאת כהן, ואינו חפצא דטומאה כל זמן שלא טימאהו כהן, ולגבי ספק הכהן דינו כמו כל ספק דין בעלמא. [וסיים שבנזקק לטומאה והכהן מסופק אם לטהרו הוי ספק טומאה ברשות היחיד.]

{האם ספק טומאה ברשות היחיד טמא גם בדאיכא חזקת הגוף} **הש"ש** ש"א פט"ו הביא את דברי הפני יהושע שהוכיח מתוס' שברוב אין מטמאים ספק טומאה ברשות היחיד, ואם כן חזקת הגוף דעדיפא מרוב, דהא ברוב אין מוציאין ממון, ובחזקת הגוף לרבן גמליאל מוציאין ממון, אין אומרים בה ספק טומאה ברשות היחיד. אולם **הקובץ שיעורים** נחלק וכתב שיסוד חזקה שהדבר לא השתנה, וכל המעליותא של חזקת הגוף על שאר חזקות הוא משום שבכלל דין חזקה הוא לומר שהשנוי שנעשה הוא שנוי קטן, אבל אם אין הולכים אחר חזקות בספק טומאה ברשות היחיד ולא מניחים שהדבר לא השתנה אין הבדל בין חזקת הגוף לחזקת טהרה.

תוד"ה אבל. כתב הגהות אשר"י בשם המרדכי דרבי מאיר מיירי בנשואה אבל בארוסה יכול להיות שלא הכיר בה, וכן אינו בודקה בקרובותיו, והב"ח בסימן לט דייק דהטור פליג ע"ז, וכן כתב הבית שמואל סימן לט, יא דתוס' ד"ה אבל פליג . צריך לבדוק עם תירוץ הגמרא לקמן כאן נמצא כאן היה

תוד"ה מי ששנה. לכאורה רש"י ד"ה מי ששנה חולק על דברי התוס' במה שכתבו דלתנא דרישא אם נכנסה לרשות הבעל מוכח שמחל הבעל שחזקה אין אדם שותה בכוס אלא אם כן בודקו, וכן עולה מהרשב"א. ובריטב"א ד"ה אימא סיפא הביא בתחילה שאין כל הבדל בין עודה בבית אביה לבית בעלה, ואחר כך הביא גם את תירוץ התוס'. עיין עוד שיטמ"ק ומהרש"א

**כאן נמצאו כאן היו**

כאן נמצא כאן היה. לרש"י כר"ג, לרא"ה ולריטב"א גם כרבי יהושע ולענין גט, חזקת הגוף נגד כאן נמצא כאן היה, לר"ן אינו קשור לר"ג שנחלק בברי ושמא וכאן שמא ושמא.

חדא נגד תרתי. ב' תירוצי תוס' אי עדיף טענות אשה ולבעל מסייע חזקת ממון ורק לחדא, או עדיף טענות בעל וכאן גרע בגלל ב' טענות. רמב"ן ההכרעה כנגד ב' חזקות, לרא"ה כל חזקה עומדת כנגד ב' חזקות לבעל המאור אין לבעל רק חזקה אחת המצורפת מב' חזקות.

רישא מנה לאבא בידך, לרש"י אין חזקת הגוף, לראשונים אין ברי, לרא"ה כרבא, ומיישב קושית אביי למה לא סגי בראיה שהיו קודם נישואין.

רב יהודה אמר שמואל לרש"י ותוס' מרא קמא, לרש"י הראיה מרבי אלעזר ולתוס' מרב אשי, לריטב"א ותוס' כל הטומאות כשעת מציאתן. לראשונים ספק בעיקר הממון, הראיה מרב אשי. לר"ת הספק נולד בביתו.

רמי בר יחזקאל שיטת רוב ראשונים מי שנולד הספק ברשותו, והראיה לרש"י ותוס' מרבא, ולראשונים מרב אשי. לרי"ף על מי שהספק נולד בביתו, והראיה מרבא. באור מחלוקתם עיין ברעק"א בתשובה הראשונה שנדפסה בחידושי רעק"א בקובץ מפרשים.

עיין ש"ש ש"ב פ"ז ד"ה ועוד נראה ולהלן שכתב שלרבא שיש תרתי חזקה, אין ראיה לדין כאן נמצא כאן היה, וראית שמואל הינה בהכרח מדין כלה בבית אביה ולקידושין.

{באור תירוץ רבא כאן נמצא כאן היה} **רבא אמר רישא כאן נמצאו כאן היו.** ג' מהלכים. **לרש"י ותוס'** רבא סבר כרבן גמליאל שאזלינן בתר חזקת הגוף נגד חזקת ממון, ורבן גמליאל לא אמר דבריו אלא כשלא איתרע חזקת הגוף דאב על ידי כאן נמצא כאן היה, וכן צ"ל במחלוקתם לענין משארסתני נאנסתי שמיירי באופן שאין ריעותא דכאן נמצא כאן היה אצל האב.

**לרא"ה** הקדמת רבא לעיל דרבי יהושע אזיל בתר חזקת הגוף היא הקדמה לתירוצו כאן נמצא כאן היה, ולגבי ממון אזלינן לרבי יהושע אחר חזקת ממון, ואינה גובה כתובתה, אבל לגבי גט, הולכים אחר חזקת הגוף, וחזקת כאן נמצא כאן היה עדיפא מחזקת הגוף, או דהיא גופה חזקת הגוף, ולכן ברישא שנמצא ברשות האב על האב להביא ראיה, ובסיפא שנמצא ברשות הבעל, אמרינן כאן נמצא כאן היה ועל הבעל להביא ראיה, ולרבן גמליאל מתני' בין לענין ממון ובין לענין תשלום כתובה, וכנ"ל. **רעק"א** בתשובה הראשונה [נדפסה בחידושי רעק"א בקו"מ ד"ה ומעתה, ובחידושי רעק"א הוצאת הרב אריאלי] באר שחזקת מרא קמא מהני רק לענין ממון, שאין חזקת הגוף יכולה להוציא ממון מידי מרא קמא, אבל חזקת מרא קמא אינה מבררת, ולגבי גט, אזלינן בתר חזקת הגוף גם במקום חזקת מרא קמא.

**לריטב"א**, אולי כוונתו כך, הקדמת רבא לעיל דרבי יהושע אזיל בתר חזקת הגוף, הוא הקדמה לתירוצו דכאן נמצא כאן היה. דלרבן גמליאל אזלינן בתר חזקת הגוף - עם טענת ברי לשיטת הריטב"א, ורישא קמ"ל דהיכן שיש נגד חזקת הגוף דאב כאן נמצא כאן היה, כגון שנמצאו המומין בזמן האירוסין, לא אזיל רבן גמליאל בתר חזקת הגוף, (ורבי יהושע בלאו הכי אזיל בתר חזקת ממון.) ובסיפא שנמצא המום ברשות הבעל, (לר"ג פשיטא דאזלינן בתר חזקת הגוף,) סברת רבי יהושע, דלגבי גט שאין בו חזקת ממון, ודאי דאזלינן בתר חזקת הגוף, וחדשה המשנה דגם לגבי כתובה כיון שסברת כאן נמצא כאן היה מצטרפת לחזקת הגוף, פטור הבעל מתשלום הכתובה.

**לר"ן** לרבא סוגין בשמא ושמא, ובמומים שאינה יודעת מתי נולדו, כגון ריח הפה, ובזה אמרינן כאן נמצאו כאן היו, שאם נמצאו ברשות האב אמרינן דהיו קודם אירוסין, ואם נמצאו ברשות הבעל תלינן דנעשו אחר נישואין, ומחלוקת רבן גמליאל ורבי יהושע בברי ושמא, וכלפי ברי ושמא אין טענת כאן נמצאו כאן היו.

{התוס' פליג על הר"ן אי אומרים כאן נמצא כאן היה נגד ברי, ונפק"מ לגבי כסף הקידושין} העולה מדברי **הר"ן** שלא אמרינן כאן נמצא כאן היה נגד טענת ברי, אולם **בתוס'** עה, ב ד"ה רישא מבואר שטענת כאן נמצא כאן היה נאמרת גם בברי. **הבית** **שמואל** לט, יא כתב שלשיטת תוס' מאחר שמצאנו שמוציאין ממון על פי טענת כאן נמצא כאן היה נגד ברי, הוא הדין שמבטלים הקידושין בלא גט אפילו בטענת ברי דידה, אבל לדעת הראשונים שנגד טענת ברי אין אומרים כאן נמצא כאן היה, אין אשה יוצאה בלא גט בטענת ברי.

{לרא"ש בבוגרת אין אומרים כאן נמצא כאן היה} **הרא"ש** בסימן ט"ו הביא דעת **הרמ"ה** שלרבא אמרינן כאן נמצא כאן היה כשנמצאו מומים בבית האב גם בבוגרת, ונחלק הרא"ש שבוגרת אין מעשה ידיה של אב ולא שייך לומר כאן נמצא כאן היה, ובארו **בשערי** **יושר** ב, יג ד"ה ולפי"ז שהאשה היא החפץ הנקנה, ואין שייך לומר על החפץ הנקנה שיש לו מקום, רק בבית אביה, כיון שהאב הוא אדם אחר שייך לדון על מקום האשה הנקנית שהיא בביתו.

{בענין קושית תוד"ה חדא} **חדא במקום תרתי לא אמרינן.** יש לברר אם חזקת אין אדם מתפייס במומים היא שאין אדם מתפייס במקח הטעות של המומים, או שאין אדם מתפייס במומים כלל.

הקשה **התוס'** ד"ה וחדא, דהא מבואר שאזלינן בתר כאן נמצא כאן היה נגד חזקת הגוף, ומש"ה בנמצאו ברשות האב על האב להביא ראיה, וכן מבואר שאזלינן בתר אין אדם מפייס במומים נגד חזקת אין אדם שותה בכוס אלא א"כ בודקו, ומאי שנא בהצטרפות שניהם יחד. ותירצו התוס' א', שחזקת הגוף עדיפא על כאן נמצא כאן היה לחודיה, וכן אין אדם שותה בכוס אלא א"כ בודקו עדיף מחזקת אין אדם מתפייס במומים, ומה שלחודייהו לא אזלינן בתרייהו, הוא בהצטרף חזקת ממון, וחזקת ממון מסייעת לאחד מהם ולא לשניהם, לכן טענת האשה עדיפא, (ויל"ע מדוע אינה שוה.) ב', חזקת כאן נמצא עדיפא מחזקת הגוף, וחזקת אין אדם מתפייס עדיף מחזקת אין אדם שותה בכוס אא"כ בודקו, רק כיון שהבעל צריך את שניהם יש לו גריעותא, לכן כאן, עדיפי טענות האשה. ג', עיין **רמב"ן**, ולשונו מתבאר, שחדא במקום תרתי נסוב על הפסק, אם נפסוק על הבעל להביא ראיה, בטלנו רק חזקת כאן נמצא כאן היה, וחזקת אין אדם מתפייס במומים תלויה אימתי נולד המום, אולם לכשנפסוק על האשה להביא ראיה בטלנו הן את חזקת הגוף והן את חזקת אין אדם שותה בכוס, [עיין ברא"ה שבאר ע"פ זה מדוע לא נכתב בגמרא חזקת כאן נמצא כאן היה, שחזקה זו נסתרה.] ובנוסח אחר נמצא עוד ברא"ה, שכל חזקה שטוען הבעל היא נגד ב' חזקות אחרות, וחזקות שטוענת האשה הם נגד חזקה אחת, כגון טענת כאן נמצא כאן היה, סותר לחזקת הגוף ולאין אדם שותה בכוס, וכו'. (אולי תירוץ הרמב"ן שבהביא ראיה שהמום היה לאחר אירוסין, חזקת אין אדם מתפייס במומין אינה מוכיחה שלא בדק, אלא יתכן שבדק, והתפייס כדינו, כיון שהמום נולד ברשותו.) ד', עוד תירצו **הרמב"ן הרשב"א והבעל המאור** שכיון שהבעל צריך לטעון את ב' הטענות יחד, מה שמזכה אותו זהו חזקה אחת משניהם. ובהשגות הראב"ד כתב לבאר את דברי בעל המאור שחזקת כאן נמצא כאן היה זקוקה לחזקת אין אדם מתפייס במומין, לכן הוי חזקה אחת, כנגד חזקות הגוף ואין אדם שותה בכוס, ואולי משמע מדבריו שאין אדם מתפייס במומים הוי גם על מומים שנולדו אחר אירוסין לגבי חיוב כתובה. (היה מקום להעיר על דבריהם, שכל חלק וחלק בחזקות האשה נסתר, חזקת הגוף נסתר מכאן נמצא כאן היה, וחזקת אין אדם שותה בכוס נסתר ממה שאין אדם מתפייס במומים, ומה אכפת לי שהיא נצרכת לב' טענות, ואולי יש ללמוד מכאן, איך בנוי הדין שאזלינן בתר חזקה.)

{באור תירוץ רב אשי} **רב אשי אמר רישא מנה לאבא בידך וסיפא מנה לי בידך.** שיטת **רש"י** ומסקנת **התוס'** שחסר ברישא בחזקת הגוף שאינה מסייעת לאב לקבל כתובת נערה. והו"א דתוס' וכך פירשו הראשונים שברישא ברי דבת לא מהני לאב, ואב אינו טוען ברי אלא שמא. [קושית תוס' ממסקנת הסוגיא דהתם שמא ושמא לכאורה אינה קשה לשיטת הראשונים????] ועיין תורי"ד.

{בבית אביה טעונה גט} כתב **הבית שמואל** סימן לט, יא שבנמצאו ברשות אביה צריכה גט לשיטת הרשב"א, שהרי טענת הגט שלה היא, והיא טוענת ברי.

{לרא"ה רב אשי אזיל בשיטת רבא ובא לתרץ את קושית אביי אמאי לא סגי להביא ראיה שהמומים היו קודם שנישאת} **ברא"ה** פירש שרב אשי אזיל על דברי רבא, ובא לתרץ קושית אביי, אמאי כשנישאת לא סגי להביא ראיה שהמום היה קודם נישואין, ונימא כאן נמצאו כאן היו קודם אירוסין. וסבר רב אשי שברי דידה לא מהני לאב, ואם יש חזקת הגוף וכנגדה כאן נמצא כאן היה, על המסתייע מחזקת הגוף לטעון ברי שלא היה עד עתה, ואי לא טעין אמרינן מדלא טעין, ש"מ כאן נמצא כאן היה, אמנם זה דווקא כשיכול לטעון, כגון בפיקח ולא בחרשת, כמבואר לעיל דף לו, א, וסיים דלרבי יהושע אמרינן כאן נמצא כאן היה גם בטענת שמא. (לכאורה הרא"ה אזיל בשיטת הר"ן, אלא דבר"ן לא מפורש שטענת ברי של הבת אינה יכולה לסלק טענת כאן נמצא כאן היה כלפי האב, ואם נניח שטענת ברי של הבת יכולה לסלק טענת דינא דכאן נמצא כאן היה, אף שאינה יכולה להיות כברי דאב, הרי שצריך לבאר ברב אשי דלא כרבא. רעק"א בתשובה השניה)

{מכיון שכאן נמצא כאן היה הינו חילוק רשויות בריעותא ולא בחזקה, ריעותא דברשות אב אינה מגרעת כח הבת} **בש"ש** ש"ב פ"ה כתב אחרי הקדמתו שאין חזקת הגוף כאן כלל, מכיון שהוברר שהגוף השתנה, והנידון הינו האם יש ריעותא המגרעת כח הרוב, פירש תירוצו דרב אשי, דלקמן דעת הרי"ף שאזלינן בכאן נמצא כאן היה בתר רשויות, לא סגי לבעל להביא ראיה שהמום נולד לאחרי אירוסין, שזהו ריעותא ברשות אביה, ואחר נישואין היא ברשות עצמה, משא"כ קודם נישואין שעדיין ברשות האב, ואיתרע רשות האב לומר שהמום היה גם קודם אירוסין. ולדעת הרא"ש שם שאזלינן בתר בעלות, הא אחר אירוסין היא גם ברשות הבעל, רק שעדיין לא יצאה מרשות האב לכמה דברים, ואם היו מומים אחר אירוסין, כאן נמצא כאן היה גם קודם אירוסין דאיתרע רשות האב, משא"כ אחר נישואין, אין לאב חלק בה, וריעותא שהיתה ברשות אב אינה ריעותא על רשותה. [שאם היינו אומרים שיש חזקה דמעיקרא, וכאן נמצא כאן היה הוא חילוק רשויות להעמיד חזקת הגוף על רשות זה וחזקה דהשתא על רשות זה, ריעותא של רשות אב מסלקת חזקה דמעיקרא לגמרי, וריעותא דרשות בעל גורמת שנאמר שרק ברשותו אירע השנוי.]

{} גם **בשע"י** ב, יד ד"ה ונלענ"ד באר בדעת רש"י ותוס' שרב אשי בא לתרץ קושית אביי, ע"פ יסודו שחזקת הגוף כשהיא נוגעת לאחר אין דינה כחזקת הגוף. ורבא סבר שאומרים כאן נמצא כאן היה, שבבית אביה הספק נוגע לאב, ובבית בעלה הספק נוגע לחייב את הבעל, אמנם רב אשי סבר שבבית בעלה הספק נוגע גם לאשה עצמה לתבוע כתובתה, ובחזקת הגוף של האשה עצמה אין אומרים חילוק רשויות אלא האשה כולה כיחידה אחת, וחזקת הגוף מהני גם כשנמצא ריעותא.

{האם רב אשי ורבא נחלקו} **לרשב"א** ד"ה ונ"ל לרב אשי אין סברת כאן נמצא כאן היה בממונות, ועל כל פנים כנגד טענת ברי לא מהני טענת כאן נמצא כאן היה, ולשיטתו אזיל דכאן נמצא כאן היה זהו דין כל הטומאות כשעת מציאתן. [לר"ן ולרא"ה גם לא מהני כאן נמצא כאן היה נגד טענת ברי דהוא פירש דכאן נמצא כאן היה נאמר דווקא בטענת שמא???.]

עיין ברעק"א בתשובה השניה שנדפסה בקובץ מפרשים האם לר"ן רבא ורב אשי חולקים, והאריך בזה הבית מאיר בסימן קי"ז.

{דין ספק שהתברר עתה שנולד ברשות האב לרב אשי} **הרא"ש כתב שהרי"ף** לא הביא את תירוצי הגמרא של רב אשי ורבא, מפני שאין נפקא מינה בין רב אשי לרבא, והביא **שהרמ"ה** סבר שנחלקו בבוגרת שכתובתה לעצמה, ולרב אשי יש ברי של הבת, ולרבא כאן נמצא כאן היה אצל הבת. והרא"ש דחה דבריו, שלרבא בבוגרת לא אמרינן כלל כאן נמצא כאן היה, וחשיב כנולדו המומים אחר נישואין. הקשה **הבית** **שמואל** בסימן קיז, טו על הרא"ש הא איכא נפק"מ בין רב אשי לרבא במומים שאין נבדקים כגון ריח הפה שלא שייך חדא כנגד תרתי, ולרבא סגי להביא ראיה שהמומים היו אחר אירוסין ואמרינן כאן נמצאו כאן היו, ולרב אשי כיון שעתה כתובתה לעצמה, יש לה חזקת הגוף, ותירץ כיון שנולד הספק בשעה שהיתה אצל האב, ואז היה כתובתה לאביה, אין חזקת הגוף שלה מהני לאב. והקשה על זה א"כ קמה וגם ניצבה קושית אביי אמאי לא סגי במשנתנו להביא ראיה שנולדו המומים אצל האב לרב אשי, הא בשעה שנולד הספק היתה ברשות האב ואז לא מהני חזקת הגוף לאב. ועיין בזה עוד בבית מאיר.

**מומים הראוין לבא עמה.** פירשו **התוס'** דהוה אמינא דגמרא דמומים הראוים לבא עמה מבית אביה לבית בעלה הוא כשיש ראיה שנולד המום בין אירוסין לנישואין, ולא שייך כאן סברת חדא חזקה כנגד תרתי.

**שיטת רב יהודה אמר שמואל בדין חמור, הראיה מכלה בבית אביה, הדוחק בבאור הראיה מכלה בבית חמיה, ובאור הראיה מדמי קידושין, ושיטת רבינו תם**

{לרש"י אזלינן בתר מרא קמא} **לרש"י**, רב יהודה אמר שמואל סבר שאף שלא נולד הספק ברשותו צריך המוכר להביא ראיה אף להחזיק, ואף שחזקת ממון שתפוס בפרה מסייעתו, וכן חזקת הגוף דחמור וחזקת כאן נמצא כאן היה מסייעתו, כתבו **תוס'** ריש ד"ה על **וריטב"א** ד"ה אמר דיש נגדו חזקת מרא קמא. הראיה מכלה בבית חמיה בהוה אמינא קשה, שהרי המרא קמא מסייעת לבעל, ותירצו המהרש"א על תוד"ה על והריטב"א ד"ה אמר רב אבא שכיון שהאשה מחזיקה שטר חוב בידה דינה כמרא קמא. ובמהר"מ שיף תירץ שכהיא טוענת ברי אזלינן בתר חזקת הגוף. הראיה במסקנא מכלה בבית אביה ולקידושין, לשיטת רב אלעזר שמשנתנו תברא, ומרישא דכרבי יהושע, ואף בבית חמיה, שאף במום שנמצא אחר נישואין צריך האב להביא ראיה, ואף להחזיק דמי הקידושין בידו. תוס' ד"ה כלה הקשה על רש"י, דהא מודה רבי יהושע דאזיל בתר חזקת ממון, ועל כל פנים לענין דמי קידושין לרבי יהושע על הבעל להביא ראיה. והביא המהרש"א על תוד"ה על שתוס' כתבו שאם נאמר דהכא המוחזק הוא המרא קמא, ואין כאן מוחזקות לתופס כלל משום שהמחזיק עצמו מסופק, יתיישבו קושיות התוס'. (לפו"ר צ"ב שדין זה הוא דינו של רבי יהושע שאזלינן בתר חזקת ממון.) [מה שכתבו התוס' בתחילה דמסייע לבעל החמור חזקת הגוף, עיין במהר"מ שיף בד"ה והא דכלה, ולפו"ר תו"ד שאם הראיה מכלה בבית אביה, ואין צריך לחדש סברת ששטר הוי כמרא קמא, קשה מדוע בכלה בבית חמיה על הבעל להביא ראיה, ותירץ דמסייע לאשה חזקת הגוף, וכרב אשי שאין חזקת הגוף לאב, ויל"ע לפי זה אם לבעל החמור יש חזקת הגוף.]

{על בעל החמור להביא ראיה מחזקת כל הטומאות כשעת מציאתן} הצעת **התוס'** שסברת שמואל על בעל החמור להביא ראיה, מדין כל הטומאות כשעת מציאתן, מדעכשיו נמצא, הוא הדין לפני זמן חליפין ולפני זמן אירוסין, ומשמע ממהרש"א דהיינו חזקה דהשתא. ומשמע ממהרש"א שעדיף חזקה דהשתא מחזקת הגוף, [ובמהר"מ שיף כתב דאין לומר שהוי כרב אשי שחזקת הגוף דבת לא מהני לאב, ובדליכא חזקת הגוף אזיל בתר שעת מציאתן, דא"כ לא היו צריכים תוס' להידחק בכלה בבית חמיה שיש ב' רשויות, אלא היו צריכים לחלק שיש בטענת עצמה בבית חמיה חזקת הגוף.] וכשאין הולכים בתר שעת מציאתן, אזיל רבן גמליאל בתר חזקת הגוף. ובבית אביה תלינן דהוה קודם אירוסין, אבל בבית חמיה דהוי קודם ב' רשויות, אין אומרים חזקה דהשתא. הקשה מהר"מ שיף מדיוקא דאביי דלא סגי בנישאת להביא ראיה שהיו מומים קודם נישואין, ותירוצו לפו"ר שעת מציאתן היינו שעה שנודע לנו, ולא שעה שעליה יש עדות, (יש לדון אי שייך לומר כן אי הוי חזקה דהשתא.) משארסתני נאנסתי, המהרש"א פירש אחר נישואין והיינו קודם ב' רשויות, והמהר"מ שיף נתקשה בזה. הריטב"א שהובא בשיטמ"ק מהשמטות בסוף המסכת והמהרש"א בתחילת תוד"ה על התקשו מה היה הו"א שהראיה מכלה בבית חמיה, הרי מצד שעת מציאתן יותר צריך לומר שהמום היה קודם אירוסין.

**המהר"מ** **שיף** העיר שכל הטומאות כשעת מציאתן דווקא במקום מציאתן. עיין **בריטב"א** ד"ה על, ולפו"ר הביא באופן אחר, שכיון שיש ספק בעיקר הקנין, דנים מכח כלל זה של מקום מציאתן, שלא השתנה שום דבר.

{השיטות שראית רב יהודה אמר שמואל הינה בשיטת רב אשי} **לתוס'** ד"ה כלה, לרבי יהודה אמר שמואל, מחליף פרה בחמור ומת החמור יש חזקת מרא קמא לבעל הפרה (אולי יש לבעל החמור חזקת ממון שתפוס בפרה,) ועל בעל החמור להביא ראיה נגד המרא קמא, ולא מהני ליה חזקת הגוף, מאחר והוי גוף אחר, הראיה מכלה היא כרב אשי, כרבן גמליאל, ומכלה בבית אביה, דלא אזלינן בתר חזקת הגוף, כי חזקת גוף דבת לא מהני לאב, וחידשו תוס' דהוא הדין דחזקת הגוף של החמור לא מהני לבעל החמור מאחר שאינו גופו, ומקידושין מוכח דלא אזלינן בתר חזקת הגוף כנגד מרא קמא, (נגד חזקת ממון של האב התפוס בקידושין, או דאפילו חזקת ממון ליכא. לכלה בבית חמיה יש חזקת הגוף, ואזיל רבן גמליאל בתר חזקת הגוף גם נגד חזקת ממון.)

גם **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א** בארו שהראיה הינה מכלה בבית אביה וכרב אשי, וחידושו דרב יהודה אמר שמואל שמי שמכר צריך להוכיח שחמורו קיים בשעת מכירה. לשונם אין ספק המכירה מוציא מידי ודאי. [לשון הרמב"ן לרמי בר יחזקאל ולא ס"ל לשמואל דטעמא דמתני' משום שנולד הספק בממונו דאוקמה אחזקה קמייתא, וכו'] הראיה מכלה בבית אביה להו"א דרב יהודה, דכלה בבית אביה היא ברשות בעל למומין, ועל האב להביא ראיה, משום שנולד הספק במכירה. הראיה להו"א מבית חמיה אינה מושלמת, דהרי על הבעל להביא ראיה. הראיה מבית אביה ולקידושין, על פי דרכם אף שחזקת הגוף איתא גם לאב, חסר בטענת ברי של האב, ולכן בבית אביה לא אזלינן בתר חזקת הגוף, וכן בחמור ובמחט דהוי שמא לא מהני חזקת הגוף.

כעין זה כתב **בעל** **המאור** לה, ב בבאור שיטת הרי"ף לפי מה שבארו הר"ן ד"ה ומשך, אלא שבאר את הראיה מכלה בבית חמיה שמכיון שאין האשה ממונו גמור של האב, אלא היא גם ברשות עצמה, לכן אחר נישואין היא חשובה כממונו של בעל למרות שיש ספק בעיקר הקנין.

{סיכום השיטות} לרש"י אזלינן בתר חזקת ממון שהיא מרא קמא נגד חזקת הגוף וכרבי יהושע. לתוס' ליכא חזקת הגוף ואין להוציא ממרא קמא. לרשב"א ריטב"א ורמב"ן יש חזקות הגוף, ואין הולכין אחריהן דאין לאב בעצמו ברי ובעל החמור טוען שמא, ומי שמכר דבר מסופק צריך להביא ראיה לקיים את מכירתו.

{לר"ת לרב יהודה מי שהספק נולד **בביתו** צריך להביא ראיה} **רבינו** **תם** הובא ברמב"ן ובספר הישר סימן א'. רש"י ד"ה אליבא דרב יהודה כתב שאין לומר שהראיה מרבא ומרב אשי, שהם אינם סוברים שעל המרא קמא להביא ראיה, ולכן נדחק לפרש שהראיה הינה מדרבי יהושע, שאף בכלה בבית חמיה, על האב שהוא המרא קמא דכלה, להביא ראיה. רבינו תם פירש שרב יהודה סבר על מי שהספק נולד בביתו להביא ראיה, ומדין כאן נמצא כאן היה וכרבא, וברשות בעל החמור מת החמור. כלה בבית אביה הספק נולד בבית אב, (ומיושבת להו"א קושית הראשונים דכלה בבית אביה היא ברשות בעל למומין, דלא תלוי בבעלות אלא בבית.) כלה בבית חמיה הספק נולד ברשות הבעל, [הרמב"ן הקשה עליו ולפו"ר כוונתו שלא שייך לומר שאשה נמצאת בבית הבעל ביחס לדין כאן נמצא כאן היה.] וכלה בבית אביה אפילו לדמי הקידושין שהם להחזיק על האב להביא ראיה. (לא הוקשה לגמרא מהמשמעות שעל המוכר את הבהמה שנמצא בה מחט להביא ראיה להוציא דמי מקחו מהטבח, דנוקמא בששילם הטבח דמים וכתירוץ הגמרא לרמי בר יחזקאל.) וקושית הגמרא מהא דעל הטבח להביא ראיה קשה, דהא הספק נולד בביתו, לכן פירש רבינו תם שכיון שטבח רוצה לבטל את המקח ולהחזיר את הבהמה למוכר, חשוב כנולד הספק בבית המוכר. (סברא זו לא שייכא ביחס לבעל החמור ולכלה בבית אביה, שרוצים המוכרים לקיים המקח.) הא דבכלה בבית חמיה אין הבעל רוצה לבטל המקח, משום שחזקה אין אדם שותה בכוס אלא א"כ בודקו, וראה ונתפייס, (אולי רק לגבי קידושין,) והקשה הרמב"ן הא מוכח דלא נתפייס, מדמהני ראיה.

**שיטת רמי בר יחזקאל אמר שמואל, והראיה מכלה, לשיטת רוב הראשונים שעל מי שהספק נולד 'ברשותו' להביא ראיה, ולשיטת הרי"ף שעל מי שהספק נולד 'בביתו' להביא ראיה.**

{אם סוגין מוכרחת דווקא בשמא ושמא} **הר"ן** מבאר שסוגין מיירי בשמא ושמא, דבברי ושמא מהני חזקת הגוף לרבן גמליאל, ולא אזלינן בתר כאן נמצא כאן היה. סברא זו לא שייכא לשיטת רמב"ן שהראיה הינה מדרב אשי, וכן לראשונים שכאן נמצא כאן היה אמרינן גם נגד חזקת הגוף. ועיין בזה עוד בחידושי רעק"א שבקו"מ ובהוצאת הרב אריאלי בתשובה השניה.

{לרש"י טעמו דרמי בר יחזקאל מדין כאן נמצא כאן היה} על בעל פרה להביא ראיה, שהספק נולד ברשותו, **לרש"י** מוכח מכולה מתני', וכרבא, דכאן נמצא כאן היה, מזקיק את מי שהמום נולד ברשותו להביא ראיה, **ולהתוס'** מוכח מכלה בבית חמיה שכאן נמצא כאן היה מצריך את הבעל להביא ראיה שהמום נולד ברשות האב. עיין מהרש"א שתוס' רצה להוכיח שגם כשיש למי שהספק נולד ברשותו מוחזקות דממון אמרינן כאן נמצא כאן היה. (ולרש"י אולי מדמי הקידושין יש ראיה אם לא נשמיט לגמרי את חזקת המוחזק.)

{לרמב"ן ורשב"א הראיה הינה כרב אשי} שיטת **הרמב"ן והרשב"א** שעל מי שנולד הספק בבעלותו להביא ראיה, הראיה לרמי בר יחזקאל הינה כרב אשי ומכלה בבית אביה, והגם שקשה, דהא לגבי מומים היא ברשות בעל, אפ"ה שם הבעלות בבית אביה הוא של בעל, משום מעשה ידיה, וחזינן דהאב צריך להביא ראיה. ועיין **בקוב"ש** אות רס"ח שמי שהממון שלו צריך להביא ראיה, 'דכיון שהמשיכה ברורה לפנינו הבא לבטל המקח ולומר שיש בו טעות עליו הראיה'. הרמב"ן סיים דכלה בבית חמיה הטעם הוא בגלל ברי, ולא בגלל שהספק נולד ברשות הבעל, שאשה אינה ממונו של בעל. לפו"ר א"א לומר שהטעם בגלל שנולד ספק ברשות בעל, שהרי רב אשי נימק סיפא מנה לי בידך. הא דאשה אינה ממון בעל, צ"ל שתקנו שכנגד מזונות מעשה ידיה של בעלה. (עיין לעיל ד"ה ברשב"א ד"ה ונ"ל דלא פשיטא ליה לרשב"א אי לא אמרינן כאן נמצא כאן היה מול טענת שמא לרב אשי.)

{לריטב"א רב אשי מודה לכאן נמצא כאן היה כשאינו נגד חזקת הגוף} שיטת **הריטב"א**, שהראיה הינה מכלה בבית חמיה, וכרבא דכאן נמצאו כאן היו, וגם רב אשי דפליג על רבא וסובר שלא אמרינן כאן נמצא כאן היה, מודה דאמרינן כאן נמצאו כאן היו לסייע לחזקת הגוף במקום שמא, דהיינו שיש ב' אפשרויות שנלך אחרי חזקת הגוף, בטענת ברי, או בסיוע כאן נמצא כאן היה לחזקת הגוף.

{לרי"ף, לרמי בר יחזקאל מי **שבביתו** נולד הספק עליו להביא ראיה, וראיתו מדין כאן נמצא כאן היה} **הרי"ף** לה, ב הביא את מימרת רב יהודה אמר שמואל על בעל החמור להביא ראיה שהיה חמורו קיים בשעת משיכת פרה, והביא על דין זה את פירושו דרמי בר יחזקאל מאי טעמא כל שנולד ספק ברשותו עליו להביא ראיה. ופירשוהו **בעל המאור והר"ן** שרמי בר יחזקאל לא נחלק לגמרי על רב יהודה, אלא לרב יהודה תמיד על בעל החמור להביא ראיה לקיים את המקח המסופק, ורמי בר יחזקאל למד כרבא שתלוי בחזקת כאן נמצא כאן היה, וחמור נמצא בבית בעל החמור, ועליו הראיה, ואם יהא החמור בבית בעל הפרה, על בעל הפרה להביא ראיה. והיינו שאין כאן נמצא כאן היה בבעלות זו, אלא במקום זה. הראיה מדמי קידושין שאף להחזיק דמי קידושין בידו צריך האב להביא ראיה, והוא הדין להוציא את הפרה מידי בעל החמור. [עיין ברא"ה שפירש כהרי"ף ולרב אשי, אמנם הרא"ה פירש לעיל דרב אשי לא פליג אדרבא.]

אמנם **האבן** **האזל** בפרק כ' מהלכות מכירה פירש דהרי"ף סבר כרש"י שכל מי שהספק נולד בביתו עליו להביא ראיה, וחילק בין מחט וכלה לבין חמור, דבמחט החזקנו את הבהמה ברשות לוקח, שהרי לקח אליו את הבהמה ושחטה, ועתה התעורר ספק על הקנין למפרע, וכן בכלה, נכנסה לרשות הבעל בחופה כדינה ונעשית אשתו, וכשנמצאו המומים נתעורר ספק למפרע, ובזה כל מי שהספק בבעלותו צריך להביא ראיה, משא"כ בחמור, אם החמור מת לא היה מכירה כלל, ועדיין לא החזקנו את המכירה למכירה, ובזה סבר הרי"ף שגם לרב יהודה על בעל החמור להביא ראיה.<<<<<

מדברי **הר"ן ובעל המאור** **בשיטת** **הרי"ף** מבואר דהראיה גם למסקנא היא מכלה בבית אביה ולקידושין, ועיין בזה באורך **בחלקת** **מחוקק** סימן נ' שכתב דלמסקנא אין ראיה שהאב צריך להחזיר את דמי הקידושין, ועיין עוד באבני מילואים סימן נ, א, ועיין שערי יושר שער ב, יד. ועיין עוד בבית מאיר סימן ל"ט.

עיין **בש"ש** ש"ב פ"ז ד"ה ועוד נראה שכתב שלרבא אין ראיה לדין כאן נמצא כאן היה, שהרי לדעתו אם נמצא לאחר אירוסין יש כנגד הבעל תרתי חזקה, וכ"ש בנמצא ברשות הבעל, ומי יימר דסגי בכאן נמצא כאן היה לחודיה להוציא ממון, אלא בהכרח שהראיה הינה מבית אביה ולקידושין. ברם כל זה ניתן לומר לדעת הרי"ף שתלוי ברשויות, ואחר אירוסין היא עדיין בבית האב, אולם לרא"ש שתלוי בבעלות, ואחר אירוסין היא גם ברשות אב וגם ברשות בעל, אין ראיה מכלה בבית אביה שהרי היא בבעלות שניהם, ואין לתלות את הטעם בגלל שנמצא המום בבעלותו, ומכלה בבית חמיה אין להוכיח לרב אלעזר דהוי משום ברי ושמא וכרבי יהושע, ולרבא אין להוכיח כיון שיש תרתי חזקה, ובהכרח הראיה הינה לרב אשי ולפירושו שרשות האב נתרועעה במציאת המום ולא אזלינן בתר הרוב נשים ללא מום. <<<

כאן נמצא כאן היה - עניני הסוגיא

**פירוש התוס' משום חזקת כל הטומאות כשעת מציאתן:** ש"ש ש"ב פי"ג.

**חזקה דהשתא:** רעק"א יבמות דף פ, ב על תוד"ה על, ש"ש ש"ג פט"ז פי"ז, מחנה אפרים אישות סימן ג, מהרי"ט סימן י"א, שער המלך פ"ג מאישות הי"ד.

**גדרי כאן נמצא כאן היה:** לשונות רש"י ותוס' דאיתרע חזקת הגוף, ולר"ן לא מהני כלל חזקת הגוף דמיירי בשמא ושמא ומוכח דהוי חזקה, באור מחלוקתם בקובץ שיעורים אות רס"ו ולהלן. עיין עוד תוד"ה וחדא. רא"ה עו, א ד"ה ורב אשי. רשב"א חולין יא, ב ד"ה ובשם. ש"ש ש"ב פ"ד ופ"ט כ' דליתא לחזקת הגוף כלל וכאן נמצא כאן היה הוא ריעותא המוציאה מרוב נשים ללא מומים. (ועיין מש"כ בפי"ג ולפו"ר משם מוכח שאין חזקה דהשתא.) ובקצוה"ח רכד, ב לא משמע כן. יש המבארים דבחזקה דהשתא כנגד חזקה דמעיקרא מכריע כאן נמצא כאן היה לחלק את החזקות עיין נקודות הכסף יו"ד שצ"ז, ומקו"ח תס"ז ס"ק י"א, רעק"א בתשובה הראשונה ד"ה תשובה וד"ה עדיין. שיטת הרשב"א דכאן נמצא כאן היה הוא חזקה דשעת מציאתן, ולא קיי"ל כן להלכה, ויש ליישב דבריו עם מש"כ בחולין.

**חזקה העשויה להשתנות, ובאור הסוגיא דמת החמור עפי"ז:** ט"ז יו"ד שצז, ב, ונקודות הכסף שם, רעק"א בתשובה ד"ה אולם הקשה על הט"ז ממומי כלה.

**האם כאן נמצא כאן היה בבית אב מוכיח שהיה המום קודם אירוסין, או דספק לנו מתי אירעו המומים:** שערי יושר שער ב' יד ד"ה כתב וד"ה ונראה. עיין באבני מילואים סימן ל"ט ס"ק ח ד"ה ולפי"ז דחזקת כאן נמצא כאן היה בבית האב להרא"ש הוי ספק. ובשער"י שער ב, יד ד"ה ונראה הוכיח מהא דמחזיר הקידושין לטור שהוי ודאי.

שערי יושר ב, י"ג ד"ה ונלענ"ד באור מחלוקת רב אשי ורבא ע"פ יסודו שחזקת הגוף הנוגעת לאדם אחר אינה חזקת הגוף ובה אמרינן כאן נמצא כאן היה, ובד"ה ואם דן כיצד דנים חזקת הגוף כלפי הבת וכלפי הבעל בנפרד, ודנים שנכנסה לרשות בעל באירוסין כלפי חובת הבעל, ויצאה מרשות אב בנישואין כלפי זכות האשה.

{שעת מציאתן דאירוסין לא נתבררה, לכן אין מחזיקים לקודם אירוסין} **הש"ש** ש"ב פי"ג הקשה על תוד"ה עו, א ד"ה על שפירשו שטעמא דרב יהודה הוא משום חזקת כל הטומאות כשעת מציאתן, וחידשו תוס' שכלה בבית חמיה אין אומרים כשעת מציאתן על ב' רשויות, ואמאי, נחזיק מרשות נישואין לרשות אירוסין, ומרשות אירוסין לרשות האב. ותירץ, שהחזקה דשעת אירוסים לא נתבררה בשעתה. ולפי"ז תמה, מה באו לומר שמכלה בבית חמיה יש ראיה לכשעת מציאתן. ובאר ע"פ הרשב"א המובא להלן שכשיש סתירה לחזקה דמעיקרא, אם יש זמן להעמיד עד מתי היה חזקה דמעיקרא, מעמידים אותה, ואם לאו אזלה לגמרי, ומשום כן, כלה בבית חמיה, כיון שאומרים כל הטומאות כשעת מציאתן, ממילא יש מקום להעמיד את חזקה דמעיקרא לבית אביה, משום דחזקת כל הטומאות כשעת מציאתן היא מרשות נישואין לרשות אירוסין ותו לא. ולמסקנא דחו דהוי דרבנן בעלמא ולקדשים.

{מקור לדין כאן נמצא כאן היה} עיין **בינת** **אדם** סימן כ"ט שהקשה שאין בחזקה זו כל סברא, דדין כאן נמצא כאן היה נפקא לן מדין עגלה ערופה דאזלינן בתר העיר הקרובה אל החלל, שחזקה שהרוצח הגיע מהעיר הקרובה אל מקום הרצח, ואמרינן כאן נמצא כאן היה, ולא חיישינן שמא לקחוהו ממקום למקום, [ומה שהולכים בתר עיר גדולה הוא מדין רוב, ורובא עדיף מחזקה] עוד הוסיף שם שדבר זה תלוי במחלוקת דלרבי זירא דינא דעגלה ערופה הוי גזירת הכתובה דהא מודדים מעיר שיש בה בית דין, ולדידיה ליכא דינא דכאן נמצא כאן היה. (לפו"ר לדברי הרי"ף שאזלינן בכאן נמצא בתר הרשות ניחא יותר מאשר לדברי רש"י ותוס' בסוגין שאזלינן בתר הבעלים. גם יל"ע לרשב"א וריטב"א בסוגין וביבמות דסברי דליכא להלכה חזקת כאן נמצא כאן היה.) ועיין **בקוב"ש** אות רס"ו שנסתפק מהיכן מקור דין כאן נמצא כאן היה. עיין בש"ש ש"ז פי"ח שהביא את הרמב"ן בב"ב לענין עינבי ערלה שהוזכר בבינת אדם שם, וכתב שחזקת כאן נמצא כאן היה דשם היא על מקומו, ובסוגין אנו באים להחזיק במקום זה מזמן לזמן, והם ב' חזקות נפרדות, אמנם הוסיף שם שהראשונים ביבמות לא חילקו ביניהם.

{האם איכא חזקה דהשתא, ומקורה, ולמה עדיפא דמעיקרא} כתב **בחידושי רעק"א** יבמות פ, ב על תוד"ה עד, דחזקת כל הטומאות כשעת מציאתן מתנגדת לחזקת הגוף, שמכחה אמרינן שרק עתה נשתנה הגוף, לכן לא אמרינן כשעת מציאתן רק לקדשים ולחומרא, וחזקה דהשתא דבר אחר היא, שכמו שרואים עכשיו, כן היה תמיד ללא שנוי, ומהני מדין תורה, ומקורה מחזקת הגוף, דבה אמרינן שמה שהיה בתחילה לא השתנה. וכתב עליו **בשערי** **יושר** ב, ד ד"ה ועוד נראה לי, שחזקה אינה סברא של הכרע מה המציאות, אלא הנהגה, ולפי זה כמו שיש לנהוג על פי מה שהיה בתחילה, כן יש לנהוג כפי המציאות עתה ביחס לעבר. (עיין בקוב"ש אות רס"ה דחז"ה אלימא, משום שעדיף לן לומר שהיה שנוי מועט מאשר שנוי מרובה, ויש לדון בסברא האם שייך לקיימו עם דברי השע"י.)

וכשיש סתירה בין דהשתא לדמעיקרא, החזקת הגוף דמעיקרא עדיפא על דהשתא מפני שהיא התבררה בשעתה והיה דין ליליך אחריה, משא"כ דהשתא. ברם הקשה השע"י, לפי זה כיצד ילפינן דהשתא מדמעיקרא, הא דהשתא לא נתבררה, ודמעיקרא נתבררה.

**המחנה** **אפרים** אישות סימן ג' **והשער** **המלך** פ"ג מאישות הי"ד נקטו **בשיטת** **הטור** אבן העזר סימן ל"ז כשיש חזקה דהשתא כנגד חזקה דמעיקרא הוי ספק, ולא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא[[3]](#footnote-4). [למעט היכן שניתן לחלק את חילוקי הרשב"א בחולין.]

אולם עיין **בשב** **שמעתתא** ג, פרקים ט"ז י"ז שכתב שנחלקו רש"י ותוס' בקידושין ע"ט האם יש חזקה דהשתא, ודבריו נסובים לרב, ולשמואל דהוא מרא דשמעתתא דסוגיין עיין בקובץ שיעורים אות ער"ב. [ובתרתי לריעותא דמקוה הסתפק האם חזקת טמא עומדת כנגד חזקת כשרות מקוה ומכרעת חזקה דהשתא דמקוה, או שהא דחסר השתא המקוה מגרע כח חזקת כשרות דמקוה, ולפיכך אזלינן בתר חזקת טמא.] ובחזו"א פ, יח חלק על כל ראיותיו.

{המקור שחזקה נאמרה גם כשיש ריעותא} מקור דין חזקה הובא בחולין י, ב מהסגר נגעי בתים, והקשו תוס' [שם ובנדה ב, ב] מנלן דאזלינן בתר חזקה במקום שיש ריעותא, ותירצו דממה שמטמאים בא אל הבית כל ימי הסגר גם אם בסוף שבעה חסר הנגע, מוכח שגם במקום ריעותא אזלינן בתר חזקה.

{לשון הרשב"א בחולין} כתב **הרשב"א** בחולין יא, א ד"ה ובשם, אבל ודאי בטרפות סירכא או טרפות אחרות שא"א לתלותם בשעת שחיטה בהא ודאי אסורים דהא א"א לומר בה העמידנה על חזקתה דהא ודאי נפקא לה מחזקתה ואי אתה יודע מתי נטרפה ומתי יצאה מחזקתה ואי אתה יכול לברר מתי ולא לתלות בזמן ידוע אוסרים אותה למפרע וכענין שאמרו בנדה גבי כתמים שהאשה טמאה משעת כיבוס כיון דכתם זה יבש וע"כ לא ראתה עכשיו אלא מכבר ולא אמרינן בה העמד אשה על חזקתה ולא נחזיקנה בטמאה למפרע אלא בכדי שיוכל הכתם להתייבש אלא אמרינן בשעת כיבוס ראתה[[4]](#footnote-5) ואע"ג דגבי מומין אמרו העמד אשה על חזקתה ובחזקת הבעל נולדו ואע"פ שהמומים הללו שנולדו בה מומים שא"א שנולדו בה עכשיו ממש התם הוא דמ"מ ברשות הבעל נמצאו ואין לנו להחזיקם מרשות לרשות אלא אמרינן כאן נמצאו כאן היו כלומר ברשות זה נמצאו וברשות זה אנו מחזיקים שהיו כך פירש רבנו ז"ל. וכעין זה בר"ן חולין ג, א. המחנה אפרים אישות סימן ג' הביא שם סמך לשיטתם מנדה ב, ב דמקווה חסר ואתאי.

{לש"ש באור הרשב"א שנסתלקה חזקה דמעיקרא, ואזלינן בתר רוב בדליכא ריעותא ופירוש הסוגיא} **בש"ש** [ש"ב פ"ד, ונתבארו הדברים ביתר באור בפ"ט] פירשו, כשהוברר נגד מה שהוחזק מעיקרא, אם ניתן לומר שעתה נולדו, קיימא חזקה דמעיקרא על מכונה לומר שעתה נולד. ברם אי ודאי היה שנוי לפני הזמן שראינו, שוב לא אזלינן בתרא לגמרי. ממילא עלינו לבאר שדין כאן נמצא כאן היה אינו דין בחזקה, והדין כשאין חזקה, כיון שרוב בהמות אינם טרפות, בלא ריעותא אין יכול הלוקח לטעון שהבהמה טרפה, והגם שלפנינו ריעותא, כאן נמצא כאן היה מלמדנו, שרק במקום שנולד הספק יש ספק, והמקום השני אין בו כל ספק. [כעין זה כתב **הפרי** **חדש** יו"ד פא, ב אלא ששם נראה שרק בחזקה שאתיא מכח רוב, ברגע שיש ריעותא שנולדה לפני זמן, שוב אינה מן הרוב.] (לפו"ר לדברי הש"ש כשיש סתירה גמורה לחזקה לא אזלינן בתרא, ואין ראיה שפליג על תוס' שחזקת נגע היא גם במקום ריעותא.) מדברי הש"ש בפרק י"ג שאם יש חזקה המחלקת אמרינן דחזקה דמעיקרא היא עד אותה שעה לכאורה מוכח שדברי הש"ש כאן הם לשיטתו שחזקה דהשתא לאו כלום היא, או שהיא חזקה דכל הטומאות כשעת מציאתן שנאמרה רק לקדשים.

{על פי יסוד זה יש לבאר את תירוץ רב אשי} בפ"ה מוכח מדברי **הש"ש** שאם היה חזקה דמעיקרא וחזקה דהשתא, בנמצא מום ברשות האב גם לאחר נישואין אמרינן כאן נמצא כאן היה, אולם לאחר יסודו שאין חזקה כלל, רק מציאת המום הוי ריעותא על רוב נשים אין בהם מומים, נקט הש"ש שאין ריעותא של רשות האב יכולה לומר שנתרועעה רשות הבת, ולא אמרינן כאן נמצא כאן היה אם הביא בעל ראיה שנמצא מום אחר אירוסים, וזהו באור תירוצו דרב אשי.

{לפו"ר בקצוה"ח מבואר דלא כהש"ש} כתב **הקצוה"ח** סימן רכד, ב אם אחר מעשה הקנין מצאנו שנגנבה הבהמה, אין אומרים כאן נמצא כאן היה, דדווקא בחזקת הגוף דאלימא אומרים כן, ולא בשאר חזקות. וזה לשונו, אמנם אפשר, דעד כאן לא אמרינן כל שנולד הספק ברשותו, אלא היכא דאיכא חזקת הגוף, וכמו בספק טריפה, וחזקת הגוף דאלים הוא דאין מחזיקים מרשות לרשות ואמרינן ברשותא דהאי אישתני גופא, אבל בגניבה ואבידה דלא הוי חזקת הגוף דלא אישתני, אף דחזקה הוי, אבל לא אלים כחזקת הגוף, וכיון דלוקח מוחזק, אין מוציאין מידו, והתם בסוף פרק המדיר נמי גבי מומין מיקרי חזקת הגוף. לפו"ר הדברים אינם על פי דרכו בשב שמעתתא, דלדבריו כל יסוד כאן נמצא הוא אחרי שסתרנו את החזקה דמעיקרא. **ובנתיבות** חידושים סק"ב נחלק עליו וציין לדבריו בבאורים, ולא זכינו לאורו. [בעיקר הדבר, עיין באבי עזרי פ"ה מתרומות הכ"ד שהביא את קושית הנחלת דוד דכלה בבית אביה ולקידושין אינה כנגד חזקת הגוף, ונראה שלא פירש שכאן נמצא כאן היה הוא חזקת הגוף דהשתא, ובאבי עזרי כתב שגניבה אינה ריעותא שנאמר עליה כאן נמצא כאן היה.]

{לשע"י אין הולכים אחר חזקה כשיש ריעותא, וטעם החילוק בין מקרה שניתן לפרש שהשתנה עתה לבין אם מוכח שהשתנה למפרע} את יסוד הדין שהוציא **הש"ש מהרשב"א**, שאם הוברר לנו דלא כחזקה דמעיקרא נסתרה החזקה דמעיקרא לגמרי, העמיד **השערי** **יושר** [שער ב, יז] שלא אזלינן בתר חזקה כשיש ריעותא וסיבה להסתפק, שהרי הגוף אינו אותו גוף כמקודם. ולכן אין חזקה מבררת מתי נוצר השנוי, משום שגוף מסופק אימתי השתנה אינו הגוף המוחזק מעיקרא. מה שמצינו שאם ניתן לומר שהשנוי נוצר עכשיו אזלינן בתר חזקה לומר שנשתנה עתה, הוא משום שעל העתיד אין חזקה כלל, ועל העבר אין הכרח לריעותא, ואין צרוף בין העתיד לעבר לומר שהגוף מסופק אימתי השתנה. מזה הוציא השערי יושר שנחלק הרשב"א על התוס' דבנגעים יש ריעותא שהנגע נתמעט, דאפשר לומר שנחסר רק עתה ועל העתיד אין חזקה, ובפרק י"ח תירץ שאין צורך להחזיק על כל ימי ההסגר, רק על הזמן שעד ההסגר.

{למקו"ח יש סתירה בין חזקה דהשתא לדמעיקרא וכאן נמצא כאן היה מכריע} **המקור** **חיים** [לבעל הנתיבות או"ח תס"ז באורים סקי"א ד"ה לכן] נראה שנחלק על הש"ש בבאור כאן נמצא כאן היה, והלך בדרך אחרת (שם לא הוזכר הרשב"א.) ונקט שיש לפנינו חזקה דהשתא וחזקה דמעיקרא, ובמקום שיש חילוק מקומות מעמידים את החזקה דהשתא למקום זה ואת החזקה דמעיקרא למקום הראשון. וביסס את דבריו על דברי התוס' בנדה שאשה לא שייך בה חילוק מקומות מפני שטומאתה עמה בכל מקום שהוא, הרי שכאן נמצא כאן היה הוא לגבי דברים דאתו מעלמא, וגדרו הוא שבכל דבר דנים מה יכול לגרום שנוי, ולפיו נחלק את החזקה דהשתא מחזקה דמעיקרא, ולגבי מומין חילוק הבעלות בין רשות לוקח לרשות מוכר יכול לגרום שנוי דמזל הבעלים גורם, לכן מעמידים חזקה דמעיקרא למוכר, וחזקה דהשתא ללוקח, (לפו"ר יש לדון לשיטת הרי"ף דאזלינן בתר מקום,) ובנפילת דבר איסור להיתר, דנים שהנפילה להיתר יכולה להיגרם בגלל המקום, לכן במקום ראשון יש חזקה דמעיקרא, ובמקום שני חזקה דהשתא. (עיין במה שהובא להלן בשם הש"ך יו"ד שצ"ז כשניתן לחלק בין חזקה דהשתא לדמעיקרא כל אחד בזמן אחר, וכן בבאור הרעק"א מתשובתו שנדפסה בחידושי רעק"א בקובץ מפרשים. ועיין בש"ש פי"ג שהכריע מחזקת כל הטומאות כשעת מציאתן לקיים חזקה דמעיקרא קודם אירוסין.)

{לשע"י כאן נמצא כאן היה הוא חילוק בריעותא} **השערי** **יושר** שער ב' פרק י"ב ד"ה ובעיקר העיר שעדיין חסר הסבר על מחט שנמצאת שבורה וטהורה היא שתולין שנשברה במקום זה, וכן מת שתולים שמת במקום זה ולא במקום ראשון, מה הסיבה לתלות את המיתה והשבירה דווקא במקום זה, ומה החילוק בין מת לאשה שמצינו בה שאין אומרים חילוק מקומות בגלל שהטומאה מגופה. ובאר ע"פ הש"ש ש"ב פ"ד שהובא לעיל שאם לא מצינו ריעותא במקום זה, לא מחזיקים ריעותא ממקום אחר, אבל אשה כולה דין אחד הוא, ולא שייך לומר שלא נדון ריעותא ממקום זה למקום זה.[[5]](#footnote-6) (צריך להתיישב בכוונתו אם חוזק קושיתו נובע מזה שנחלק על המקור חיים, ואין חזקה דהשתא כנגד מעיקרא, ולאידך גיסא אם גם להמקור חיים ניתן לומר שאין מחזיקים ריעותא ממקום למקום.) [עוד הוסיף שם דמזמן לזמן כיון שאין משהו המחלק בין זמן לזמן, אין אומרים שנפל רק עתה.]

{הסבר הרעק"א בכאן נמצא כאן היה לדעת התוס' ולדעת הרי"ף} **הרעק"א** בתשובה הראשונה ד"ה תשובה כתב שכשיש חזקת הגוף אין מסתפקים שמא חל שנוי, וכשיש ריעותא לפנינו, אנו דנים שהשנוי אירע ברשותו של זה, וממילא אין לנו מקום לומר שיש ריעותא כלפי רשות המוכר. וזהו באור שיטת הראשונים שמסקנת רמי בר יחזקאל שהדבר תלוי ברשותו. סברת הרי"ף שהדבר תלוי בביתו, באר הרעק"א ד"ה ועדיין שאין אנו רוצים להטיל ריעותא על מקום שלא נמצא בו ריעותא, לכן אנו אומרים שהשנוי חל בבית זה עוד לפני הקנין, וממילא אין קנין ואין צורך להניח שהיה שנוי בבית אחר.

{שיטות הראשונים המבוארים בסוגיא בדין כאן נמצא כאן היה} **הקובץ** **שיעורים** רס"ו הביא שרש"י ד"ה רבא ותוד"ה רישא סוברים שכאן נמצא כאן היה הוא ריעותא בחזקת הגוף, ומש"ה אין הולכים אחריה, ולדבריהם אין צורך לגרוס וסיפא כאן נמצא כאן היה (אמנם לקמן עו, ב ד"ה ותנא מבואר ברש"י שכאן נמצא כאן היה נאמר גם בסיפא.) [באות רס"ז נתקשה הקוב"ש במ"ש תוס' עו, ב ד"ה כל שאין אומרים כאן נמצא כאן היה לטיבותא, ולשיטתם מדוע לא נלך לטיבותא בתר חזקת הגוף.] ושיטת הר"ן שחזקת הגוף לא מהניא בטענת שמא, לכן צריך לומר דהיא חזקה בפני עצמה. ועיין עוד בב' תירוצי התוס' עו, א ד"ה וחדא ואולי יש לדייק מדברי תוס' גדר כאן נמצא כאן היה. ועיין ברא"ה עו, א ד"ה רב אשי שכיש חזקת הגוף, ויכולה לטעון שכן היה ולא טענה, יש ריעותא בחזקת הגוף ואזלינן בתר כאן נמצא כאן היה.

{האם אמרינן כאן נמצא כאן היה לחייב גט} **הבית** **יוסף** בסימן ל"ט דייק מהרמב"ם שמשנתנו מיירי לגבי כתובה, אבל אינה יוצאה בלא גט. אבל **ברא"ה** מבואר שאינה צריכה גט, דכתב [עה, ב ד"ה רבא ואולי גם הריטב"א שם] שדברי רבא שרבי יהושע מודה דאזלינן בתר חזקת הגוף בדליכא חזקת ממון הם הקדמה לתירוצו כאן נמצא כאן היה להעמיד משנתנו גם לרבי יהושע ולגבי גט, שבבית אביה אינה צריכה גט, ובבית בעלה צריכה גט. גם **הטור** בסימן ל"ט כתב חלק מדיני המשנה לענין גט, ופסק ג"כ בנמצאו המומים ברשות האב, שעל האב להחזיר את דמי הקידושין, ודייק **הבית** **שמואל** בס"ק י"א דמבואר בסימן נ' שבמקום שצריכה גט אין מחזירים הקידושין, ש"מ שאינה צריכה גט. עוד הוכיח הבית שמואל כדעת הטור משום שמוציאים ממון על פי חזקת כאן נמצא כאן היה.

{האם להרא"ש בבית אביה יש ספק בחזקת כאן נמצא כאן היה} **באבני** **מילואים** בסימן לט, ח ובסימן נ, א נקט שלשיטת הרא"ש כלה בבית אביה אינו ודאי אלא ספק, ומשום שלכמה דברים היא ברשות אב ובכמה דברים היא ברשות הבעל, לכן דין כאן נמצא כאן היה הוא ספק וחייבת בגט אבל לרי"ף שהכל תלוי ברשות כאן נמצא בבית אביה הוא ודאי ולפי זה אינה צריכה גט, (ומש"כ בב"י שצריכה גט הוא משום טענת ברי דידה. אולם בשערי יושר שער ב' פרק י"ד ד"ה והנראה הוכיח מהא דלהטור מחזיר האב הקידושין ומטעם כאן נמצא כאן היה, בהכרח שלא הוי ספק, אלא ודאי היו המומים ברשות האב קודם אירוסין. ומשום שכאן נמצא כאן היה מלמדנו שלא להחזיק שום ריעותא ברשות הבעל, כשנמצא הריעותא ברשות האב, ויישב בזה מה שהקשה בד"ה כתב, שהא ודאי דהיו מומים ברשות אב, אבל עדיין מנלן לומר שוודאי נולדו קודם אירוסין דלמא נולדו אחר אירוסין.

{מחלוקת ש"ך וט"ז בחזקת חיים כנגד חזקה דהשתא דמת, וסברת הש"ך שיש מקום להעמיד כל חזקה בזמן אחר} כתב **הט"ז** יו"ד שצ"ז ס"ק ב' שמהר"מ מינץ הסתפק בדין השומע שמת לו מת, ומסופק אם כבר עבר ל' ודינו כשמועה רחוקה, או לא, וחשש להחמיר, דיש חזקת חי, כדין המביא גט שנותנו בחזקת חי, [וכן הכריעו המהר"י בן לב והב"ח וכתבו דמהמחלוקת בקידושין לגבי קדשה אביה מוכח כן דדוקא ביומא דמישלם שית נחלקו.] והקשה הט"ז ג' קושיות, האחת מדין מפקח את הגל ובתוך זמן זה שחטו עליו פסח, שמבואר בפסחים צא, א שהיה מת מתחילה, ונדחה לפסח שני. והקשה התוס' אולי היה חי בתחילת פיקוח הגל, ותירצו כיון שנמצא מת אית לן למימר שמתחילה היה מת, שכל הטומאות כשעת מציאתן. ומוכח שאין אומרים חזקת חי, ואף לקולא, שהרי מביא פסח שני ונכנס בספק חולין בעזרה, ואין לומר שדווקא בנפל גל עליו, שהרי כתבו התוס' כל הטומאות כשעת מציאתן.

**הש"ך בנקודות הכסף** נחלק ששם יש ריעותא בנפילת הגל. **ובש"ש** ש"ג פ"ח הקשה על הט"ז שתוס' בכמה מקומות סברי שכל הטומאות כשעת מציאתן היינו מדרבנן ולקדשים. ומדברי **הנוב"י** אבן העזר קמא סימן ל"א ד"ה אלא הנלע"ד מתיישבת הערת הש"ש לחוד, שכתב שבנפל הגל איתרע חזקת חיים, ולכשאמרינן כל הטומאות כשעת מציאתן אמרינן דוודאי מת מתחילה, ואף שכתבו תוס' בנדה שכל הטומאות כשעת מציאתן הוי רק מדרבנן, זהו נגד חזקה, אבל באיתרע חזקתיה מכריע אף לדין תורה. [ויסוד זה נמצא בתשובת רעק"א בספר דרוש וחידוש דף צ' ד"ה וביותר.] עוד כתב הש"ך, שהולכים אחר דהשתא לומר שמת מזמן נפילת הגל, אבל בכל מקום שיש סתירה בין דהשתא לדמעיקרא, שאין זמן לחלק, אין הולכים בתר דהשתא.

{מחלוקת הט"ז והש"ך אמאי בסוגין לא אזלינן בתר חזקת חיים} עוד הוכיח **הט"ז** מסוגין, שבין לרב יהודה ובין לרמי בר יחזקאל, מבואר שבחמור לא דיינינן שהחמור בחזקת חי. ויסד הט"ז שחזקת חי אומרת שלא מת, ברם כשידוע שמת, אמרינן להפך, דכבר היה מת, (יתכן שלשונו בדקדוק, שלא כתב שמת מתחילה, אלא שכבר היה מת.) והקשה הרי במקוה אמרינן השתא הוא דחסר אף שעתה ודאי חסר, וחילק שכל בעל חי עתיד למות, לכן ברגע שמת אין הולכים אחר חזקת חי. **הש"ך** דחה שיש כאן מרא קמא כנגד חזקת חי, כן בארו בחידושי רעק"א בתשובה הראשונה ד"ה אולם, וחיזק הרעק"א את דברי הש"ך שחזקת הגוף בכלה אינה עשויה להשתנות.

**הנוב"י** [אבן העזר קמא ל"א ד"ה והנה אם כפשוטן ולהלן] כתב שאין לפרש בתוס' ד"ה ותנא תונא שסברת כאן נמצא כאן היה היא משום חזקת חיים, ממה שהקשו התוס' מדינא דמחליף פרה בחמור וילדה ששם יש חזקת מעוברת שמזכה את בעל החמור. אולם עדיין מלשון התוס' ד"ה ותנא תונא מבואר שבסוגין יש חזקת חיים לטובת בעל החמור, ודלא כהט"ז. (ולפי זה דין כאן נמצא כאן היה אינו קשור לחזקת חיים, ואינו הכרעה למי קיימא חזקת הגוף.)

לענין אבלות, מצד החזקות הט"ז נשאר בספק, **ובשושנת** **העמקים** לפמ"ג סימן י"ד סכם את דברי הט"ז, שחזקה דמיעקרא עדיפא על דהשתא, רק בעשויה להשתנות חשובים כהדדי, ובאבלות מקילים. (אולי בסוגין מכרעת חזקת כאן נמצא כאן היה שהיה החמור חי בבית זה ומת בבית זה.)

{מקורות לנידון חזקה דהשתא מול חזקה דמעיקרא} האחרונים ציינו **לר"ן** גיטין לט, א ד"ה מתני', זו היא שאמרו מגורשת ואינה מגורשת דלא מוקמינן ליה בחזקת חי ונימא דלאחר י"ב חודש מת אלא כיון דהשתא מת מקמי הכי מספקינן ליה דילמא בתוך י"ב חודש מת. **ובש"ש** ש"ג פ"ח כתב על הר"ן ששם יש תרתי לריעותא וכן מבואר בשער המלך פ"ג מאישות הי"ג ד"ה ועוד נ"ל ליישב, וע"ע **שערי** **יושר** שער ב, ה, ובפרק י"ח תירץ ע"פ דרכו דשם מיירי שלא יתכן שמת רק עתה, וכשיש ריעותא בחזקה לא אזלינן בתרא כלל. [**השער** **המלך** שם ד"ה ומ"מ הקשה דהר"ן סתר משנתו, שפסק בגבינות כהרשב"א ובגיטין כתב דאזלינן בתר דהשתא, ולהט"ז ניחא, ותירץ דחזקה דגבינות אתיא מכח רוב ועדיפא, אבל בשאר חזקה דמעיקרא כשסותרת דהשתא אין חזקה דמעיקרא מכרעת. עוד תירץ שם כמובא לעיל דבגיטין איכא תרתי לריעותא.]

**הפמ"ג** ציין **לתוס' יבמות סח**, א ד"ה רישא, וי"ל דהכא כגון דהשתא דאתי קמן הוי ודאי בן תשעה אע"פ שהיה ספק כשבא עליה לא מוקמינן ליה אחזקה קמייתא אלא אזלינן בתר השתא שהוא ודאי[[6]](#footnote-7) בן תשעה דחזקה קמייתא איתרע לה. **והרעק"א** ביו"ד סימן ט"ו הביא ראיה מדברי התוס' לשיטת הט"ז. **המהרי"ט** ח"א סימן י"א כתב בשם רבו על התוס' שחזקה דמעיקרא ריעא, שכבר בשעת ביאה הסתפקנו אם הוא בן ט'. והקשה המהרי"ט עליו, מסברא, מדוע חזקה דמעיקרא ריעא אם יש ספק בשעת ביאה, וכן גם חזקה דהשתא ריעא מחמת ספק זה בשעת ביאה. ומגמרא, מדין נגע באחד בלילה, דמשמע שגם באיכא ספק בשעת נגיעה אזלינן בתר מעיקרא אי ראוהו חי מבערב, ואף שבשעת נגיעה אינו יודע אם חי אם מת, וכן מקידושין עט, א שלשמואל איכא חזקה דמעיקרא בבוגרת הגם שבשעת קידושין הסתפקנו אי בגרה אי לא, (צ"ב דהא באמת התם לשמואל לא אזלינן בתר מעיקרא לגמרי, אלא ספק הוי.) ועיין שם עוד כמה ראיות. והמהרי"ט שם תירץ, שחזקה שנולד קטן ריעא[[7]](#footnote-8), דיש כאן חסר ואתאי[[8]](#footnote-9), דהא הקטן גדל כל יום[[9]](#footnote-10). **והמחנה** **אפרים** גופיה כתב על תוס' ביבמות על דרך הרשב"א, שכיון שמוכרחים לומר שהקטן גדל כבר מזמן ממילא אין לנו כל חזקה דמעיקרא. [ובש"ש ש"ג פי"ג כתב שדברי תוס' הם לתרומה ובתרומה וקדשים החמירו ליליך בתר שעת מציאתן דהיא חזקה דהשתא.] וכן ציינו לתוס' גיטין יט, ב ד"ה טעמא. וכן לדין זמן בגיטין שמא יחפה על בת אחותו ועיין בזה בש"ש ש"ג פי"ד.

**ובשערי** **יושר** ג, ד ד"ה וכן נ"ל פירש בדעת התוס' ביבמות, שכיון שכלפי הבן ט' אין שום נפק"מ מתי נעשה בן ט', וכל הספק הוא רק כלפי האשה, כלפיה עדיפא חזקה דהשתא. ועל דרך זה דחה ג"כ בשער ב, ה ד"ה ולפ"ז את ראיות הט"ז. ובנוסח אחר כתב בחידושי הגרש"ש כתובות סימן י' ד"ה ולפ"ז שחזקה מהני רק לגוף שדנים עליו או למה שנובע ממנו בתולדה, כגון יוחסי בנו, אבל אבלות היא לא תולדה אלא ב' דינים שקשורים זה בזה, כשאדם מת בני משפחתו אבלים, ועליהם אין לומר חזקה כלל, ועיין שם בסימן ט' ענף א' שכתב שרק לגוף עצמו מהני חזקה, ולדרכים אלו אין לנו כלל חזקת חי.

**המהרי"ט** בסימן מ"א כתב שתוס' לא מיירי בחזקת הגוף אלא בחזקת פנויה עיי"ש באורך ביאור דברי התוס'.

{מחלוקת תוס' ורשב"א האם כאן נמצא כאן היה הוא חזקת כל הטומאות כשעת מציאתן} סברת כאן נמצא כאן היה מדברי תוס' מתבאר שכאן נמצא כאן היה אינו כל הטומאות כשעת מציאתן, ברם מדברי הרשב"א ד"ה רבה וד"ה ונ"ל מבואר שהיא אותה החזקה, וכן מבואר ברשב"א ביבמות קטו, ב.

{האם גם בסיפא צריך כאן נמצאו כאן היו} האם גם בסיפא יש סברת כאו נמצאו כאן היו. לכאורה רש"י כאן לא הזכיר שיש בסיפא כאן נמצאו כאן היו. ברם לכאורה מלשון רש"י לקמן עו, ב ד"ה ותנא תונא משמע שיש סברת כאן נמצאו כאן היו גם בסיפא. ועיין בזה קובץ שיעורים אות רס"ו ושער"י שער ב' תחילת פרק י"ג.

ראוין לבא שכתבו תוס' דיש ריעותא בחזקת הגוף

תרתי לריעותא

גדרי תרתי לריעותא. האם חזקה דהשתא מכרעת או שיש ריעותא בחזקה דמעיקרא: ש"ש ש"ג פט"ז, רעק"א סימן ז' ד"ה ומדי עיוני. קושית התוס' רא"ש על התוס' בכתובות דף ט, א ד"ה לא צריכא: רעק"א שם תרתי לריעותא צריך גם לסייע לחזקה המתקיימת. חידושי הגרש"ש כתובות סימן ט' ד"ה ולפי"ז חזקה שאינה נוגעת למעשה איננה. בסימן י' באר שיש ספק בחזקה העוברת מהמקווה לטובל. עוד באר שכלפי הטובל ליכא חזקה דמעיקרא, ועיין עוד בשערי יושר שער ב' פ"ב ד"ה ולפי"ז נראה. ובסימן י"א באר שאין להכריע מחזקה מתי נחסרה המקווה, ועיין עוד בזה בשערי יושר שער ב' פ"ד ד"ה ועפ"ז יתבאר. באבי עזרי פי"ח מאיסורי ביאה ה"י ד"ה ואשר יראה באר שמחזיקים שלא היה שנוי, ולרבנן דר"ש שהטובל לא טבל במקוה כשרה.

סיום דברי תוס' נדה ב, ב ד"ה התם: מהר"מ שם, שערי יושר שער ב' פי"ח ד"ה ודבר פירש גם במוכח שלא נחסר קודם ביאת כהן, אין סתירה לחזקה דמעיקרא, שאין צריך להחזיק על זמן ההסגר.

{תרתי לריעותא מצד חזקה דהשתא או מצד ריעותא בחזקה דמעיקרא} הובא לעיל **שהשב** **שמעתתא** ש"ג פט"ז חקר האם איכא חזקה דהשתא או לא, וכתב שבתרתי לריעותא דמקוה יש ב' דרכים. א' דכנגד חזקת מקוה יש חזקת טמא של הטובל, וחזקה דהשתא היא המכרעת, או דאין חזקה דהשתא כלל, וחזקת מקוה אינה מושלמת כיון שיש בה ריעותא שהרי חסר לפניך, וחזקת טומאה של הטובל מושלמת. **ובחזון** **איש** [אבן העזר פ, כו ד"ה כתב הרעק"א וכעין זה מבואר ג"כ שם ס"ק כ"ט] כתב שאע"פ שיש חזקה דהשתא, מ"מ חזקה דהשתא אינה עומדת כנגד חזקה דמיעקרא אף בצרוף, ובהכרח שגרע חזקה דמיעקרא בגלל ריעותא דחסר לפניך, ומכרעת חזקת טמא. [בש"ש שם תלה דין זה במחלוקת רש"י ותוס' בקידושין עט, א דלרש"י יש חזקה דהשתא ולתוס' אין, **וברעק"א** סימן ז' ד"ה ומדי עיוני ובתשובתו בספר דרוש וחידוש דף צ ד"ה ובזה כתב שזה מחלוקת בין רב לשמואל שם דלרב יש חזקה דהשתא ולשמואל ליכא. יש להעיר בלשון הרעק"א שם אבל לשמואל דחזקה דהשתא ליכא חזקה יקשה, ומשנינן דמכל מקום בסיוע חזקת טמא אזלינן בתרא. ומשמע דבכה"ג איכא חזקה דהשתא. הרעק"א שם כתב את דבריו כדי ליישב את קושית תוס'.]

{תרתי לריעותא דהשתא צריך לסייע לחזקה ולא רק לסתור חזקה שניה} כתבו **התוס'** כתובות דף ט, א ד"ה לא צריכא שבפתח פתוח באשת כהן אזלינן בתר חזקת הגוף לומר שנאנסה עתה, ולא אזלינן בתר חזקת היתר לומר שנאנסה קודם אירוסין, והקשו המפרשים הא איכא תרתי לריעותא דהרי בעולה לפניך, בצרוף עם חזקת היתר לסתור חזקת הגוף[[10]](#footnote-11), ובאר **הרעק"א** [חידושי רעק"א שם ובתשובתו בספר דרוש וחידוש דף צ' ד"ה גם] שלא סגי לומר תרתי לריעותא באופן שהחזקה רק מגרעת כח חזקת הגוף, כגון הכא לומר ריעותא הרי בעולה לפניך, משום שבעולה לפניך אינו מורה לנו מתי נאנסה, אלא אם כן גם הריעותא היא מקור להכריע כמו במקוה, שבמקוה חסר, אין הטבילה כלום. [ברעק"א כתב שזהו דבר חדש, **ובאבי** **עזרי** פ"ה מתרומות הכ"ד באר עפ"ז תירוץ ב' דהרשב"א חולין י, א ד"ה ה"נ, שריעותא דסכין אינה תרתי לריעותא חזקת איסור דבהמה משום שיתכן ששחט שלא במקום הפגימה.] באבי עזרי שם ובפרק י"ח מאיסורי ביאה ה"י הקשה, שאם הביאור בתרתי לריעותא הוא שמעמידים חזקה כנגד חזקה וחזקה דהשתא מכרעת, והוא שיטת רב בקידושין למש"כ הרעק"א גופיה, גם כאן יש חזקה דהשתא להכריע שכך היה לעולם.

{אין חזקה דמעיקרא בתרתי לריעותא משום שאין נוגע למעשה} דרך נוספת הובאה בחידושי **הגרש"ש** כתובות סימן ט' ד"ה ולפ"ז, [שם ובסימן י' הקשה הא כיון דחזקה דמעיקרא עדיפא מדהשתא, וניתן ללכת לטבול במקווה, הוכרע לנו שהמקווה כשרה, ומי שטבל במקווה כשרה נטהר, ואין לו חזקת טמא, וכן משמע בחזו"א אבן העזר פ, כו.] שחזקה שאינה נוגעת למעשה אינה חזקה[[11]](#footnote-12), ואין דין תרתי לריעותא נובע מחזקה כנגד חזקה, וכוונת הגמרא 'הרי חסר לפניך' שהמקווה אינו כשר עתה, וממילא אין חזקה דמעיקרא, אלא רק חזקת טומאה של הטובל[[12]](#footnote-13). ברם בסימן י' כתב הגרש"ש שפשטות הסוגיא לא משמע כן.

{חזקה בתולדה שיש בה ספק חלשה} בסימן י' יסד הגרש"ש שחזקה מהניא לגוף שדנים עליו ולמה שנובע מכוחו. ובד"ה הדרך הא' באר, שבמקווה החזקה מועילה למקווה, וכן לטובל שדינו תלוי בכשרות המקווה. אמנם כיון שאנו מסופקים האם הטובל טבל בשעה שהיה המקווה כשר, חזקתו יותר חלשה שהרי בעצם חיבורו למקוה כשרה יש לנו ספק, ובכה"ג אין חזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא. [לפי"ז, פירוש תרתי לריעותא, שיש ריעותא בחזקת המקווה כלפי הטובל ואין עדיפות לחזקה דמעיקרא, וכן חזקת חסר לפניך.]

{אצל הטובל אין חזקת הגוף} בד"ה וכן י"ל פירש שאף אם לא נחדש שגרע דין הטובל מדין המקוה בחזקת הגוף דמקוה, מ"מ כלפי המקווה ליכא נפק"מ וליכא חזקה, וכלפי הטובל אין מעליותא לחזקה דמעיקרא דמקווה כלפי חזקה דהשתא דמקווה, שב' החזקות הגיעו יחד [לטובל, וכן למקווה לא היה משמעות לחזקות,] ועוד שכלפי הטובל, אין לחזקת הגוף מעלה על חזקת הדין, שהוי תולדה, וכן פרט ולא בשורש הנידון, ושוב ניתן לצרף חזקת טומאה של הטובל. [ופירוש תרתי לריעותא הוא ב' חזקות כנגד חזקה אחת.] הדברים לכאורה נתבארו יותר בשערי יושר שער ב' פרק ב' ד"ה ולפי"ז שכל מעלת חזקה דמעיקרא על דהשתא היא בגוף הראשון, אבל מה שנולד ממנו כגון הטובל במקווה אינו חזקה דמעיקרא אלא חזקה דעלמא, וחזקה דמעיקרא אצלו היא חזקת טומאתו. [ועיין עוד בשערי יושר שער ב' פ"ג ד"ה וע"פ דרך זה שכתב שתרתי לריעותא לא נאמר כנגד חזקת הגוף, רק לגבי חזקות שהם תולדה מחזקת הגוף.]

{חזקה אינה מכריעה בזמן שנעשה המעשה} בסימן י"א כתב הגרש"ש שכל מה שיש ללמוד מן ההווה לעבר, הוא רק על דבר שקיים עתה במציאות, כגון מקווה, שעתה המקווה חסר, ולומדים מזה שגם בעבר היה חסר, אך במעשה שהיה ואיננו, אין ללמוד מן ההווה שהרי בעולה לפניך שהיה המעשה בזמן מוקדם או מאוחר[[13]](#footnote-14). [ופירוש תרתי לריעותא הינו שכח החזקה דמעיקרא נחלש כיון שעכשיו רואים אחרת.] ובשערי יושר שער ב' פ"ד ד"ה ועפ"ז יתבאר הוסיף שכיון שאין חזקה ברור אלא הנהגה, מה שמתברר שהיתה בעולה לפני אירוסין אינו פושט לנו ספק אם נאנסה לאחר אירוסין.

{בספקות מורה החזקה שלא השתנו דברים} **באבי** **עזרי** פי"ח מאיסורי ביאה ה"י ד"ה ואשר יראה כתב, שאין כל מעלה במספר החזקות שיש לכל צד, שסוף סוף יש סתירה עם איזו חזקה יש להתנהג, ובכל ספק אם המקוה נחסר, היה מקום לומר שאין חזקה, כיון שיש חזקה נגדית של הטובל, ונסתייע לזה מדברי הרשב"א חולין ט, ב ד"ה א"ל אביי, רק החזקה מלמדת אותנו שלא התחדשו דברים, ורבנן דר"ש סברי שיש לנו לומר שלא התחדש דבר ולא נעשה מעשה טבילה, ור"ש פליג, וסבר שיש לומר שלא התחדש דבר ולא השתנה דבר במקוה[[14]](#footnote-15).

פנ"י כתובות דף ט משנת ר' אהרן כתובות סימן יא אות ט' וחולין סימם א' אות ז' אבי עזרי פיח מאיסוב

לבדוק משנה למלך פ"ט ממקוואות

לשון **רש"י** נדה ב, ב ד"ה תרתי, תרתי לריעותא העמד טמא על חזקת טומאה ובחזקת טהרה דמקוה איכא ריעותא שהרי חסר לפניך אבל באשה בדידה הוא דאיכא ריעותא שהורע חזקתה קצת שהרי דם לפניך ומשום הך ריעותא לחודה לא מרעינן לה הואיל ובטהרות לא משכחת ריעותא אחריתא דכי אמרת העמידם על חזקתם בחזקת טהרתם הם. מתחילת דבריו משמע שדם לפניך גורם ריעותא על חזקת טהרה, אולם בסוף דבריו קרא גם לחזקה נגדית ריעותא. ובקידושין עט, א ד"ה טמאות משמע שחזקה דהשתא הויא חזקה. ועיין לשונות תוס' ותוס' רא"ש ועין במהר"מ בהסבר קושית תוד"ה מנגע התם שע"י תרתי לריעותא הוי פלגא ופלגא

{סברת חסר ואתאי} עיין **ריטב"א** שפירש שגם קודם שחסר משיעורו יש ריעותא בחיסור של המקוה.

{סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי} **התוס'** [נדה ב, ב תוד"ה התם ובחולין י, א ד"ה סכין] הקשו מדוע בסכין אתרעאי בהמה לא איתרעאי לא אמרינן תרתי לריעותא, חזקת איסור ופגם סכין לפניך. בחולין תירצו שבסכין אין חסר ואתאי, וזה מסקנת התוס' בנדה לגבי נגע. עוד תירצו, עצם ודאי פוגם, ובחולין הרחיבו יותר, דבסכין דריעותא דסכין תלינן לאחרי השחיטה דעצם פוגם, וכן ריעותא דחציצה לאחר טבילה דהא נתעסק כל היום כולו, משא"כ במקווה יתכן שהריעותא נוצרה קודם, ואין להפריד את הטובל מהמקווה (יש לדון אי אמרינן כן מכח החזקה לאחר את זמן הפגם.) עוד תירצו שבסכין יתכן ששחט שלא במקום הפגם, ובחולין כתבו דהוי ספק ספיקא, ובנדה ניתן לפרש שזה חיסרון בתרתי לריעותא. ועיין **במחנה** **אפרים** אישות סימן ג' שכתב בדעת **הטור** שסבר שלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא נגד דהשתא, שכמו דסכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי, הכי נמי בנדה אמרינן נדה איתרעאי אבל טהרות שנגעה בהם לא איתרעאי, (אף שלכאורה יש שם חסר ואתאי, ויותר משמע שכוונתו שריעותא דאשה לא מהניא כלל לגבי טהרות שנגעה בהם, וזה לפו"ר דלא כתוס'.)

{סיום דברי התוס' נדה ב, ב ד"ה התם} **תוד"ה התם** תרתי לריעותא, תוס' הקשה לשיטתו דאיכא ריעותא בחזקת הגוף דנגע, אמאי לא אמרינן תרתי לריעותא לטהר הנגע, בלשון **המהר"מ** מבואר שהקושיא היא שנחזיק ספק על זמן ההסגר. [וכעין זה הקשו ותירצו ג"כ בשטמ"ק כתובות ט, א ד"ה באשת כהן וברעק"א כתובות דף ט, א על תוד"ה לא בד"ה אך תירוצם.] ועל סוף דברי התוס' כתב מהר"מ שדברי תוס' הם אך למותר, היה מקום לפו"ר לפרש בתוס', דמתחילת דבריו משמע שמקוה יש בו ריעותא מתחילת החזקה, משא"כ נגע דריעותא דיליה יתכן שנוצרה בסוף, ומכח החזקה ניתן לדחות את הריעותא על זמן מאוחר. ברם סיום דברי התוס' משמע תוספת נופך דבנגע בשעת ההסגר אין משמעות לריעותא, לכן לא אמרינן תרתי לריעותא, דהיינו שכל זמן שהריעותא אינה נסובה על זמן ראשון אין לומר תרתי לריעותא. עיין במהר"מ, ולפו"ר כוונתו, שחזקת טהרה של הנכנס לא מספיקה, שאין לומר על זמן שהיה קודם לכניסתו שהיה הנגע חסר, דהיינו להחזיק מחזקת טהרתו שלמפרע הנגע היה כבר חסר קודם הסגר, וכעין חזקה שלא נתבררה בשעתה, וגם החסרון של הרי חסר לפניך, אינו גורם לנו ריעותא על זמן זה שהרי יכול להתחסר ברגע אחד בסוף, ומבואר שנקטו התוס' את ב' צדדי הש"ש שכל אחד מהם יכול לגרע את החזקה בין החזקה הנגדית ובין החסר לפניך. **המקור** **חיים** או"ח סימן תס"ז מיאן בפירוש מהר"מ, ובאר שתוס' בא לפרש את לשון הגמרא בחולין אדנפיק ואתא וכו'. **ובשערי** **יושר** שער ב' פי"ח ד"ה ודבר באר שתוס' הלכו בשיטת הרשב"א שבאיכא חזקה דהשתא כנגד חזקה דמעיקרא, אם ניתן לומר שהשנוי אירע עתה אין כל חסרון בחזקה דמעיקרא, אבל כשמוכח שהשנוי לא אירע עתה, בטלה כל חזקה דמעיקרא, ותוס' פירשו שהשנוי יכול לקרות עתה, והוסיפו שגם אם מוכח שהשנוי לא אירע עתה, כיון שבזמן ההסגר לא איכפת לן מה גודל הנגע, ואין חזקה על מה שאינו נוגע למעשה, אם ניתן לומר שהנגע נחסר לאחר ההסגר, אין סתירה לחזקה דמעיקרא.

{אימתי מצרפים את חזקת הטובל לספק המקווה} כתב **החזון** **איש** סימן פ' ס"ק כ"ט, שלתירוץ התוס' שלא אמרינן תרתי לריעותא אלא אם כן חזקה דמעיקרא היא חסר ואתאי, מבואר שבכל גווני אין מצרפין חזקת הטובל נגד חזקת המקווה, אלא דנים על ספק המקווה ומכריעים על פי חזקה דמעיקרא. ברם לתירוץ התוס' שאומרים תרתי לריעותא גם בדליכא חסר ואתאי, הדין חלוק, דאם יש נפק"מ כלפי הדבר המסופק, דנים עליו בפני עצמו, ומכריעים דינו לבדו, ואין מצרפים את החזקות של תולדות הספק, ברם בדליכא נפק"מ כלפי הדבר המסופק, כגון מקווה, הדיון הינו על הטובל ומצרפים את חזקת הטובל לתרתי לריעותא.

ועיין **בקהילות** **יעקב** [כתובות סימן ט"ו ד"ה ונראה דהא מקווה] שנתן טעם אחר אימתי דנים על חזקת הטובל לחזקה כנגד חזקה, ואימתי אין דנים על חזקת הטובל, והוא, שאם המקווה לא נמצא חסר, הרי החזקה מבררת לנו שהמקווה בחזקתו, והטובל במקווה שלם נטהר ואין לצרף חזקתו, ודומיא דהכי שליא בבית כיון שרוב שליות הם ולד, הרי הוכרע דין השליא, ואין מצרפים חזקת הבית. אולם אם המקווה נמצא חסר, הרי שאיתרע חזקתה, ואף שמצד הדין הולכים אחר החזקה גם באיתרע, הוא מטעם הנהגה ולא מטעם ברור, ובכהאי גוונא מצרפים את חזקת הטובל לומר שיש חזקה כנגד חזקה. עוד באר שם דבמעת לעת שבנדה לגבי תרומה וקדשים, אף אם נצרף את חזקת הטהרות יחד עם חזקת האשה כנגד ריעותא דמגופה, עדיין נטמא את הטהרות, משום שלגבי קדשים אין הולכים אחרי חזקה דאיתרע, וכמו שחזקת האשה רעועה, הכי נמי חזקת הטהרות רעועה.

סכין, הקשה אבי עזרי פיח מאיסוב דסכין ספק ספק

פסק ההלכה כר"ש או כרבנן עיין רשב"א וריטב"א, ריטב"א בקידושין עט, א ד"ה ורמינן שכתב שאין לומר ממה שדנו כר"ש בב"ב, לבדוק רמב"ם שפסק כר"ש בחבית. תירוץ הגרש"ש כתובות סימן ט' שחלוקה חזקת היין מחזקת הטבל. ובסימן י' ד"ה ובסימן הקודם תירץ ע"פ דרכו דלתרומה יש חזקת הגוף, משא"כ על הטבל שזהו חזקת תולדה. ובאבי עזרי פ"ה מתרומות הכ"ד ד"ה והנה תירץ ע"פ הרעק"א שהצריך שהריעותא דהשתא תסתור את האפשרות להפריש תרומה, וכיון דקיי"ל להלכה דיין וחומץ מין אחד לענין תרומה, אין סתירה בהחמיץ לפניך. עיין מחנה אפרים אישות סימן ג' בהג"ה.

עיין מקור חיים ס"ק י"א שהוכיח לגבי מחט דאיכא תרתי לריעותא הגם שליכא חסר ואתאי.

נתיבות לד לגבי חזקת ממון בתרתי לריעותא והשגת הגרש"ש בכתובות סימן ט' ובשער ב' סוף פ"ג. מחנה אפרים אישות ג'

קידושין עט, א – ב

באור מחלוקת רב ושמואל בנמצאת בוגרת לפנינו. **שיטת רש"י:** ש"ש ש"ג פט"ז ורעק"א הובא בחידושיו. **שיטת ר"י בתוס' נדה ב, ב ובתוס' קידושין ד"ה מי:** ש"ש שם וחזו"א אבן העזר פ, יח. **שיטת רבינו יונה:** ב"ב קנג, ב נדפס לקמן. **שיטת תורי"ד:** ד"ה רב.

חזקה העשויה להשתנות: ר"ן בתשובה סימן ס"ו נדפס להלן, ונחלקו האחרונים היא דווקא כנגד חזקה, ונפק"מ מזה לענין ציצית: ש"ש ש"ג פי"א מג"א והגר"א סימן ח'. עיין עוד בתשובת רעק"א ח"ד סימן פ' פ"א, [ובדבריו ביו"ד סימן ט"ו.]

נמצאת בוגרת בתוך ששה חדשים: לתורי"ד ד"ה רב אינה בוגרת דליכא ריעותא מגופה, טור סימן ל"ז שוה דינה ליומא דמישלם שית, ולמדו מזה האחרונים שחזקה דהשתא עדיפא מדמעיקרא, מחנ"א אישות סימן ג' ושער המלך פ"ג מאישות הי"ד, ובשערי יושר כתב שזה משום חומרא דקידושין בש"ב פ"ג.

{באור דברי התוס' ד"ה קידשה} במה שכתבו **התוס'** שבלא קדשה עצמה חזקת פנויה מבטל קידושי אביה, עיין בשו"ת **רעק"א** [סימן נ"ו הובא בחידושי רעק"א] שבאר דדווקא לאחר שנמצאה בוגרת, דאל"כ מיד נתבטלו קידושי אב. ועיין **בשערי** **יושר** שער ב' פ"ג ד"ה והנה לכאורה שהוכיח לשיטתו שאין טעם התוס' מצד תרתי לריעותא, וכן שהרי אין חזקה דמעיקרא ביומא דמישלם שית.

{לרש"י ליכא מעיקרא ביומא דמישלם שית ונחלקו אם יש דין חזקה דהשתא} שיטת **רש"י** עיין **בש"ש** ש"ג פט"ז, וכן פירש **הרעק"א** [הובאו בחידושיו] בין לרב ובין לשמואל ליכא חזקה דמעיקרא, כמבואר ברש"י עט, א ד"ה הכא לשמואל ובעט, ב ד"ה מי לרב, ובחזקה דהשתא נחלקו, לרב איכא חזקה דהשתא[[15]](#footnote-16) כמבואר ברש"י עט, ב ד"ה רבי נתן, (ומש"כ רש"י עט, ב ד"ה מי שלרב ביומא דמישלם שית ליכא חזקת נערות וחזקת בגרות, צ"ל שלא מיירי על חזקה דהשתא, אלא כוונתו שאין חזקה דמעיקרא מלמדת אותנו על יומא דמישלם שית שהיא בוגרת, אלא רק על יום אחד אחר כך,) ולשמואל ליכא חזקה דהשתא כמבואר ברש"י עט, ב ד"ה ושמואל[[16]](#footnote-17). ומי קא מפקה נפשא מחזקה דקמיה שהוזכר בתירוץ שמואל, (אין הכוונה חזקה דהשתא,) פירש הרש"ש מרוב בוגרות, שאין רוב בוגרות כמו שיש רוב בריאים.

{לש"ש לר"י ליכא חזקה דהשתא, וטעמו דרב משום רוב} שיטת **ר"י בתוס'** קידושין עט, ב ד"ה מי ובנידה ב, ב ד"ה השתא שאין טעמו דרב משום חזקה דהשתא, אלא מכח דרגילות לבא מצפרא, ובארו התוס' בנידה שקושית הגמרא לימא רב דאמר כרבי נתן 'התם נמי רוב העולם בריאים ואית לן למימר שהיה בריא כמו שהוא עכשיו', ופירש **הש"ש** ש"ג פט"ז ובקצוה"ח קיב, ו דלתוס' אין חזקה דהשתא, ומשמע בין לרב ובין לשמואל[[17]](#footnote-18).

{לחזון איש בדעת ר"י לרב איכא דהשתא וליכא מעיקרא בגלל רגילות לבא מצפרא} אולם **החזון** **איש** אבן העזר פ, יח פירש דר"י מבאר דליכא חזקה דמעיקרא בגלל שרגילות לבא מצפרא, ולא סגי ברגיל להשתנות ביומא דמישלם שית לסלק חזקה דמעיקרא. ומה שכתבו התוס' בנדה שהכותב נכסיו וטוען ששכיב מרע היה הוא נגד רוב בריאים, הוא לפרש מדוע לא אזלינן בתר חזקת ממון[[18]](#footnote-19) נגד חזקה דהשתא, ורב אזיל בתר השתא, ושמואל סבר דרגילות לבא מצפרא אינו מספיק לסלק חזקה דמעיקרא, ובמסקנא סבר שמואל דלרבי נתן רוב בריאים אלים טפי ומסלק חזקה דמעיקרא, ואזלינן בתר השתא.

{רב ושמואל נחלקו אי איכא חזקה דמעיקרא ביומא דמישלם שית} **במהרי"ט** סימן י"א ד"ה ואנן כתב שלשמואל איכא חזקה דמעיקרא נגד חזקה דהשתא (אולם צ"ב מדוע שמואל לא העדיף חזקה דמעיקרא, ונשאר בספק, ואולי ביומא דמישלם שית אין עדיפות לדמעיקרא<<<) ולרב ליכא חזקה דמעיקרא ביום דמישלם שש, ולכאורה כן משמע מדברי התוס' בקידושין עט, א ד"ה ושמואל, וכן מבואר **ברבינו** **יונה** ב"ב קנג, ב ד"ה והיינו וזה לשונו, והיינו דאמר שמואל קדשה אביה בדרך וקדשה עצמה בעיר והרי היא בוגרת חוששין לקידושי שניהם, דלא אזלינן בתר השתא אלא היכא דמסיע חזקה אחריתא דהוו להו תרתי לגבי חד. ורב דאמר הרי היא בוגרת לפניך, ע"כ טעמא דידיה דקא אזיל בתר השתא, לפי שאין בכך סתירת חזקה, דהא מוקמינן ליה התם ביומא דמישלם שית, דחזקת נערות עומדת להשתנות, ועבידי סימני בגרות למיתי בצפרא. קושית הגמרא ממחלוקת רבי נתן ורבנן עיין ברבינו יונה שם ד"ה כמאן וזה לשונו, וסבירא ליה לרבה כהאי דסלקא דעתיה בתלמוד בפרק (האומר) [עשרה יוחסין] דתנא קמא ורבי נתן פליגי אי אזלינן בתר השתא, דרבי נתן סבר אזלינן בתר השתא, אפילו להוציא ממון, ואע"ג דליכא חזקה אחריתי שמסייעת לדין זה[[19]](#footnote-20).

{לתורי"ד, לשמואל ליכא דהשתא וריעא דמעיקרא, ולרב ליכא דמעיקרא ואזלינן בתר השתא} שיטת **תורי"ד** [קידושין עט, א ד"ה רב אמר] שיש ב' סוגי מקרים בהם יש לדון מצד חזקה דהשתא, א', נגע באחד בלילה, והוא ודאי מגע, וספק מה היה מצב הטומאה בשעת המגע, ובזה לא אזלינן בתר מעיקרא, וסברי רבנן כל הטומאות כשעת מציאתן בוודאי, ורבי מאיר פליג ומספק. ב', כשמסופק לנו מתי בא הדבר המשנה, כגון דם הנידה, וסימני בגרות. בדם נידה, נחלקו הלל ושמאי, שמאי מוקים אחזקת טהרה לגמרי, והלל סבר, כיון שמגופה חזיא ורגילה לראות ריעא חזקה דמעיקרא, וחוששין שמא ראתה מקודם. ובבוגרת, לשמואל בין שמאי ובין הלל סברי כיון שהיום הוא זמנה להשתנות, חוששין שמא הביאה מצפרא והוי ספק, [ומשמע דיש חזקה דמעיקרא כמו נידה, וריעא חזקת נערות וחוששין.] ולרב, ביומא דמישלם שית יש חזקה שביום זה מביאה סימני בגרות, ומשמע דמשום כן אין חזקה דמעיקרא, ואזלינן בתר חזקה דהשתא. עיין **בש"ש** ש"ג פ"ו שדן בדברי התורי"ד בנודע לחזקה דהשתא.

{טעמו דר"נ מצד תרתי לריעותא} **במחנה** **אפרים** אישות סימן ג' הסתפק אי טעמו דרבי נתן קידושין עט, ב באם שכיב מרע הוא השתא עליהם להביא ראיה, מצד תרתי לריעותא, חזקת ממון עם הרי שכיב מרע לפניך כנגד חזקת רוב בריאים, (הסבר זה אינו עולה למש"כ הנתיבות המשפט סימן ל"ד שחזקת ממון אינה מצטרפת לתרתי לריעותא.) או שטעמו דחזקה דהשתא עדיפא על חזקה דמעיקרא.

{תשובת הר"ן} זה לשון **תשובת הר"ן** בסימן ס"ו כתבת, מקוה שהוא נובע שהוא מעין ולא נמדד, אבל הוחזק להיות בו מ' סאה, וטבלו נשים בתוכו, ולמחרת נמדד ונמצא מלא כשיעור מכוון, אם עלתה להם טבילה, כי יש אחד מרבני הארץ שאמר לאשה שטבלה בתוכו שהיה מחשיב אותה לנדה אם לא תחזור ותטבול, ורוח מבינתך יענך שעלתה לה טבילה ואינה צריכה לחזור ולטבול.

תשובה. כפי מה שהונחה השאלה הדבר פשוט שאינה צריכה לחזור ולטבול, (דמאן) [דמאי] אמרת העמד טמא על חזקתו, אדרבה העמד מקוה על חזקתו כיון דלא אתילידא ביה ריעותא דאדרבה נמצא שלם, ודבר זה פשוט ומפורש בריש נדה [ב, ב] ובשאר מקומות בתלמוד [קדושין עט א, גיטין לא ב] עד שהוא כל כך פשוט שאין ראוי להאריך בו. אבל אני נושא ונותן בטענות האוסר, וכתוב בהם שאותו מקוה פעמים שמימיו עולין פעמים שמימיו מתמעטים, ולפיכך יש לנו לומר שהיה חסר בשעת הטבילה ואח"כ עלה, לפי שהוא בחזקת טומאה עד שיודע לך במה נטהר. וכתב ג"כ ואין לומר דלא בעינן מ' סאה רק גופו עולה בהם מאחר שהוא נובע, כדתניא התם [תו"כ שמיני פרשה ט הלכה א] מעין המטהר בכל שהוא, דהתם דוקא במחטים וצנורות, אבל לאדם בעינן מ' סאה, כדתניא בפרק חומר בקודש [חגיגה כב א] אמר רבא מקוה שחלקו בסל וגרגותני הטובל שם לא עלתה לו טבילה דהא ארעא חלחולי מחלחלא ובעינן מ' סאה במקום אחד, ומדקאמר ארעא חלחולי מחלחלא, אם כן איירי במקוה נובע, אפילו הכי אמר דעד דאיכא מ' סאה. ואתה אמרת שיש לדחות אותה ראיה, ואני איני מכניס עצמי אי בעינן לאדם מ' סאה או לא, לפי שדבר זה כבר נחלקו בו הראשונים, ואף על פי שהדברים נראין דאפילו לאדם לא בעינן מ' סאה בטובל במעין אלא שיהא כל גופו עולה בו הגדול לפי גדלו והקטן לפי קטנו, אעפ"כ באיסור כרת ראוי לחוש לדברי המחמירים ולהצריך מ' סאה לאדם אף על פי שהוא טובל במעין.

ולפיכך אני מסתפק במה שכתב שאותו מקוה פעמים מימיו עולים פעמים מתמעטין, ולא ידעתי אם הוא רוצה לומר שהוא מוחזק להיות מימיו מתמעטין ולעמוד על פחות ממ' סאה, ואם הוא מוחזק בכך, קרוב הדבר שאין לסמוך על חזקתו הראשונה אף על פי שעכשו ג"כ נמצא שלם וצריכה לחזור ולטבול. ומנא אמינא לה, מדאמרינן בפרק עשרה יוחסין [קדושין עט א] איתמר קדשה אביה בדרך וקדשה היא עצמה בעיר והרי היא בוגרת, רב אמר הרי היא בוגרת לפנינו, ושמואל אמר חוששין לקדושי שניהם וכו', ואמרינן עלה, [קדושין עט ב] נימא כתנאי, מי מוציא מיד מי, הוא מוציא מידיהן בלא ראיה והן אינן מוציאין מידו בלא ראיה דברי ר' יעקב, ר' נתן אומר אם בריא הוא עליו להביא ראיה ששכיב מרע היה ואם שכיב מרע הוא עליהן להביא ראיה שבריא היה, נימא רב דאמר כר' נתן ושמואל דאמר כר' יעקב, אמר לך רב אנא דאמינא אפילו לר' יעקב, עד כאן לא קאמר ר' יעקב התם אלא משום דאיכא למימר העמד ממון על חזקתו, אבל הכא מי איכא למימר העמד הגוף על חזקתו. וקיימא לן כר' יעקב, וטעמא דמלתא, משום דכיון דאיכא למימר העמד ממון על חזקתו לא אמרינן העמד זה בחזקת בריא כמו שהיה מתחילה, ואף על פי שעכשו ג"כ הוא בריא, לפי שאותה חזקה עשויה להשתנות, שהרי החולי מצוי, ולפיכך אף על פי שעכשו ג"כ נמצא בריא, אין אותה חזקה מבטלת חזקת ממון. והכא נמי, אם מקוה זה מוחזק להיות מימיו מתמעטין ולעמוד על פחות ממ' סאה, אין חזקתו הראשונה שהוחזק שיהא בו מ' סאה מוציאה הטמא מחזקתו, דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל. ואין לומר דלא ילפינן להא מילתא איסורא מממונא, דהא תלמודא קא מדמי להו ואמר לימא כתנאי ולא דחי לה אלא משום דהתם איכא למימר העמד ממון על חזקתו הכא מי איכא למימר העמד הגוף על חזקתו, אלמא אי איכא למימר הכי לההיא מדמינן לה, והכא הא איכא למימר העמד הגוף על חזקתו ואימא לא טבל, ולפיכך, אם הוא מוחזק להיות מימיו מתמעטים ולעמוד על פחות ממ' סאה, צריכה לחזור ולטבול כל זמן שלא ידעה ודאי שבשעה שטבלה היו בו מ' סאה, אבל אי לא הוחזק להיות מימיו מתמעטין כל כך שיעמדו על פחות ממ' סאה, אף על פי שפעמים מימיו עולים ופעמים מתמעטים אינה צריכה לחזור ולטבול, דהא איכא למימר אוקמיה אחזקתיה שהוחזק שהיו בו מ' סאה והא לא אתילידא ריעותא כלל, ואף על פי שפעמים מימיו עולים פעמים מתמעטים מה בכך. ומ"מ כשר הדבר לעיין קודם הטבילה אם יש בו מ' סאה אם לאו, דאין סומכין על החזקות בדבר שאפשר להתברר, מדאמרינן בפ"ק דפסחים [ד א] בעו מיניה מרב נחמן בר' יצחק המשכיר בית לחברו בארבעה עשר חזקתו בדוק או אין חזקתו בדוק למאי נפקא מינה דליתיה להאיך דלישיליה לאטרוחי להאי מאי, אלמא דכל היכא דאיתיה קמן שיילינן ליה. וכו'.

כללו של דבר שאינה צריכה לחזור ולטבול, אלא א"כ הוחזק אותו מקוה שיהו מימיו מתמעטין ולעמוד על פחות ממ' סאה, שבכיוצא בזה אני אומר שצריכה לחזור ולטבול.

בדברי הר"ן מבואר שבספק שכיב מרע יש גם חזקת בריא דמעיקרא, וגם חזקה דהשתא, ולפ"ז ברבי נתן מבואר שבנמצא שכיב מרע אזיל בתר השתא נגד מעיקרא, ורבי יעקב להו"א לא אזיל בתר השתא, ודחה רב שאם יש חזקת ממון, חזקה העשויה להשתנות גריעא ולא אזלינן בתרא.<<<<

{מחלוקת האחרונים בדעת הר"ן אי חזקה העשויה להשתנות ריעא} **המהרי"ט** בסימן מ"א הביא מדברי הר"ן ראיה ליסודו שחזקה העשויה להשתנות אינה חזקה[[20]](#footnote-21), ודחאו **השב** **שמעתתא** שער ג' פרק י"א שבר"ן מבואר שרק בגלל שיש חזקת ממון אין הולכים אחר חזקה דמעיקרא העשויה להשתנות[[21]](#footnote-22).

{הנפק"מ מהנ"ל לענין בדיקת ציצית} כתב השו"ע או"ח סימן ח' סעיף ט' שלפני ברכת הציצית[[22]](#footnote-23) יש לבדוק את הציצית שלא נפסלה, ומשמע שאם לא מצד הברכה[[23]](#footnote-24) אין צורך לבדוק[[24]](#footnote-25). כתב **המג"א** בס"ק ח' אך נראה לי טעם אחר דלא מיקרי חזקה דעשויה ליפסק בכל שעה וכמו שכתוב ביורה דעה סימן ר"א בשם תשובת הר"ן ומהאי טעמא לא נהגו לבדוק החוטין שלמעלה מן הגדיל שמונחים על הבגד משום שאין עשוים ליפסק. **ובארצות** **החיים** שם **ובבינת** **אדם** סימן י"א **והגר"א** שם השיגו על המג"א כמו שכתב הש"ש שדברי הר"ן הם רק נגד חזקה[[25]](#footnote-26), ובבינת אדם תירץ שבמקרה של הר"ן המקווה נמצא עכשיו שלם, לכן הוצרך הר"ן לומר שכנגד חזקת טמא של האדם אין מחזיקים בחזקה העשויה להשתנות. עוד הוסיף הבינת אדם, דלא מיירי במקווה הרגיל להיתחסר, שזה אינו חזקה כלל, אלא במקווה שהוחזק ג' פעמים שיתחסר, דומיא דחולי שמצוי אבל אינו מוחזק להיות חולי. וזה אינו חזקה אלא רוב, ורוב התלוי במעשה מלוי אין הולכים אחריו.

{ראיות הגר"א מתוס' קידושין עט, ב לדין חזקה העשויה להשתנות} **הגר"א** בהלכות ציצית שם כתב, אע"ג דאזלינן בתר חזקה כמו שאמרו בחולין (י"ב) [י, ב], מכל מקום כיון דאפשר לברורי כמו שאמרו בפ"ק דפסחים חזקתו בדוק וכו' למאי נפק"מ וכו' ובפ"ק דביצה לענין הבדיקה של בהמה ואע"ג דאזלינן בתר חזקה כמו שכתב לענין הגבינות כמו שכתוב ביורה דעה סימן פ"א, והיינו במיעוט המצוי, כמו שכתוב ביורה דעה סימן א'. וכ"ש כה"ג, דרגיל לפסוק לא אזלינן, כמו שכתב מגן אברהם. אלא דראייתו ממקווה בסימן ר"א אינו מוכרח, דשם יש לומר העמד טמא על חזקתו כמו שכתוב בר"ן שם. אבל ראייתו מקידושין עט, ב עיין תוס' ד"ה מי ור"י פירש וכו', ואמרינן שם עד כאן לא קאמר רבי נתן וכו', ורבי יעקב סבירא ליה דלא הוי חזקה כיון דהחולי מצוי אף לרב, דאם לא כן ליפרוך אדרבה העמד הגוף על חזקתו כמו שפריך שם בעמוד א', וגם לרבי נתן אלימא חזקת הגוף מממון, וקיימא לן כרבי יעקב, כמו שכתוב בחושן משפט סימן רנ"א בהג"ה, וכן קיימא לן כרב שם. ועיין **בדמשק** **אליעזר** שם וזה לשונו. אבל ראייתו מקידושין עט, ב, אם קדשה אביה בדרך וקדשה עצמה בעיר ונמצאת בוגרת, רב אמר הרי בוגרת לפנינו, ושמואל אמר חיישינן לקידושי אביה, ואמרינן כתנאי, מי מוציא מיד מי, הוא מוציא מידם דברי רבי יעקב ואמרינן דהיה שכיב מרע בכתיבת המתנה ויכול לחזור, ר"נ אומר אם בריא הוא עליו להביא ראיה, נימא רב דאמר כרבי נתן ושמואל כרבי יעקב, אמר לך רב, אנא דאמרי אפילו כרבי יעקב, [לכאורה צריך להגיה כאן] ע"כ לא קאמר ר"נ אלא התם דכולי עלמא בחזקת בריאים קיימים אבל הכא, ופירשו התוס שם, דהא דאמרינן אבל הכא מי נימא העמד הגוף על חזקתו, היינו משום דאין להעמידה על חזקת נערות שהיה לה מעיקרא משום דרגילות הוא להביא סימני בגרות בבוקר עיי"ש, הרי דכל דבר הרגיל להשתנות מוציא מן החזקה, א"כ ה"נ בציצית כיון דעשוי לפסוק אין להעמיד על החזקה. ועוד ראיה דהכא כיון דרגיל ומצוי לפסוק אין להעמיד על חזקה, מרבי יעקב, דאמר שם דאמרינן שהיה שכיב מרע בשעת כתיבה, ונהי דמתרץ רב דאיכא חזקת ממון, מ"מ קשה, הלא חזקת הגוף עדיף מחזקת ממון, וראיה דהלא שם עמוד א' איתא גבי מקוה דמעמידין הטמא על חזקתו אף דאיכא למקווה חזקת מ' סאה, הרי דחזקת הגוף עדיף משארי חזקות הבאים לנגדה, וא"כ ה"נ עדיף חזקת הגוף מחזקת ממון, והלא חזינן לר"נ דוודאי מודה דאיכא גבי שכיב מרע חזקת ממון, ואפ"ה אמר דכיון דכ"ע בחזקת בריאין קיימים הוא עדיף מחזקת ממון, וא"כ אמאי פליג רבי יעקב, אלא ודאי דטעמא דרבי יעקב דכיון דהחולי מצוי ורגיל לא חשבינן חזקת בריא לחזקה גמורה. וכיון דקיימא לן כרבי יעקב שם, הרי דבדבר רגיל ומצוי לשנות החזקה לא מוקמינן אחזקה, וכן מדפסקינן כרב דאמרינן שהיתה בחזקת בוגרת קודם לכן ולא מוקמינן אותה בחזקת נערות שהיתה לה קודם, והיינו משום דלא חשיב חזקה הואיל ורגילה להביא סימני בגרות בבוקר, כמו שכתבו תוס'. וא"כ מרב ומרבי יעקב מוכח דבדבר העשוי להשתנות אין להעמיד על חזקה ה"נ כאן בציצית.

**הר"ן** בתשובתו כתב שהלכה כרבי יעקב, אך **המרדכי** בפרק מי שמת סימן תרכ"א הובא בש"ש ש"ג פי"א והרשב"ם בב"ב קנג, א סברי שהלכה כרבי נתן.

{דין נתקדשה בתוך ששה חדשים, וראיות לדין זה} כתב **הטור** בסימן ל"ז שקידשה עצמה בתוך ו' חדשים ונבדקה ונמצאה בוגרת הוי ספק וצריכה גט. (לתוס' קידושין עט, א אינה יכולה להיות בוגרת בתוך ו' חדשים, והרמב"ם השמיט כל האי סוגיא.) וכתב **הבית** **יוסף** שכן מבואר בגמרא, ובארו **המחנה** **אפרים** אישות סימן ג' שכוונתו מהגמרא אילימא בתוך ששה בהא נימא רב הרי בוגרת לפניך, ומשמע שלשמואל ניחא, ודחה המחנ"א שהקושיא הינה לרב, אבל גם שמואל לא יסבור בזה שיש ספק. ובשער המלך פ"ג מאישות הי"ד כתב שטעמו דלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא כשיש ריעותא. עוד דייק שם מלשון רש"י ד"ה בהא שכתב 'ודילמא השתא הוא דבגרה', משמע דלשמואל הוי ספק, [וכן דייק הרש"ש.] ועל דברי התוס' ד"ה ושמואל כתב המחנה אפרים דמבואר שאם היה חזקה דמעיקרא רב מודה לשמואל, ומבואר דבתוך ששה הוי ספק, אבל **השער** **המלך** פ"ג מאישות הי"ד נקט בדברי התוס' שבוודאי אינה בוגרת, וכנראה כוונתו מדלא הקשו התוס' דלרב בתוך ששה ספק בוגרת, אלא מדיוק שרב מודה לשמואל לגבי מקווה. **ובתורי"ד** עט, א ד"ה רבא נקט שבתוך ששה חדשים אף לשמואל אינה מקודשת, שאינה ראויה לבגור, והיא כבתולה שלא ראתה דם שדיה שעתה, ומשמע שם מצד חזקה דמעיקרא. ועיין במחנה אפרים שם, ובשער המלך שם שדנו באריכות דלהטור כשיש חזקה דהשתא מול חזקה דמעיקרא הוי ספק. אולם **בשערי** **יושר** ש"ב פ"ג ד"ה והנה לענין הסיע את דברי הטור והשו"ע מכוונה זו, וכתב שטעמם שבאיסור אשת איש לא סמכינן על חזקה, לכן חוששין שמא בגרה.

בדין תרתי לריעותא בתוך ששה חדשים בגוונא שלא קידשה אביה עיין **בשערי** **יושר** ש"ב פ"ג ד"ה והנה לענין שכתב לשיטתו דליכא תרתי לריעותא כנגד חזקת הגוף, והביא שהפוסקים לא כתבו כן.

**ברי ושמא**

ברי גרוע ושמא טוב: לתוס' ד"ה רב הונא והראשונים בסוגיין לכו"ע פטור. לתוס' ב"ב קלה, א ד"ה אביי נחלקו בזה אביי עם סוגיא דב"ק בריש הפרה. תורי"ד ב"ב קלה, א באר שברי של אחר מחשיב את הברי לברי טוב.

גדרי ברי ושמא בזה אחי ובבית ועליה שנפלו, - נפק"מ לגדר ברי ושמא: מחלוקת תוס' ורשב"א אי השמא טוב, הקוב"ש ב"ב אות תס"א הוכיח מתוס' שהעיקר תלוי בברי. הנתיבות עה, ז פליג.

טעם איני יודע אם נתחייבתי: לרי"ף ב"ק מד, א אין ספק מוציא מידי ודאי. לש"ך עה, ה חיובו ברי ופטורו ספק. לט"ז סוף סימן עה נשאר בחזקת שחייב לשלם. לש"ש ש"ב פ"ו איתרע חזקת ממון של נתבע. בית הלוי ח"ב סימן מ' אות ט"ז.

שמא גרוע לגבי איני יודע אם נתחייבתי: משנה למלך פ"ד מפקדון ה"א.

איני יודע אם נתחייבתי בשמא ושמא: משנה למלך פ"ד מפקדון ה"א רשב"א גיטין עח, ב.

{באור הדמיון ברי ושמא לכתובה} הקשה **בבית** **שמואל** סח, כב מה דימו דין מנה לי בידך לכתובה, הא מנה לי בידך הוי מלוה על פה, ובכתובה איכא שטר חוב [ואולי מהאי טעמא ברי עדיף.] ותירץ שכיון שיש חזקת ממון, נאמן בטענתו שלא מצא בתולים, והוה כמלוה על פה. **ובתומים** כללי מיגו סק"ח כתב בנוסח אחר, שליכא בהאי כתובה סיוע מהשטר, דליכא סברת שטרך בידי מאי בעי.

{באור דין שמא גרוע ביורשים ובאור דין מתוך ביורשים} תוד"ה רב הונא. תוס' כתבו שדין מתוך שאינו יכול לישבע משלם נלמד גם משבועת עד אחד, ויורשים אינן נשבעים דשבועת ד' תהיה בין שתיהם ולא בין היורשים, ואין ראיה מזה שברי ושמא לאו ברי עדיף. עיין בתוס' ב"מ צז, ב שכמו דיורשים אינם משלמים באינם יודעים, הוא הדין בשמא טוב אין משלם באינו יודע אבל לכאורה אין זה סתירה כמו שתוס' בב"מ גופה הקשו כן. ובדין זה עיין בש"ך סימן עב סוף ס"ק נ"א.

{מדוע הברי טוב והשמא גרוע} מה שהברי טוב כתבו **תוס'** בבא בתרא קלה, א ד"ה אביי משום שאינו מעיז לתבוע אם אינו חייב לו שהלוה יודע ויכחישנו. ובתוס' בב"ק לה, ב ד"ה מדסיפא ובדף מו, א ד"ה דאפילו הוסיפו שהשמא גרוע שצריך לידע ומוכחא מילתא דחייב לו.

{מקרים בהם יש לדון דהברי גרוע והשמא טוב} ג' מקומות שיש לדון בהם אי הברי גרוע ושמא טוב. א' בסוגיין דאין על הבעל לידע אם נאנסה, השמא דבעל טוב, דלא הוה ליה למידע, וברי דידה גרוע שאינה חוששת מהכחשה. ב' מכיר מקצת אבניו בבבא מציעא קטז, ב, שיש אבנים דומות זו לזו. ג' זה אחי דבבא בתרא קלה, א שאין על האחים להכיר אח במדינת הים.

{טעם למה בזה אחי הברי טוב} **תוס'** בבבא מציעא כתבו שבזה אחי הברי של התובע טוב, משום שלמחר האחים יבררו אי הוי אחיהם. ובמכיר מקצת אבניו הברי טוב, שרגילות הוא להכיר מקצת אבניו, ובתוס' בב"ק כתבו שרגילות שכל אחד מכיר מקצת אבניו ומשמע שהוי גם שמא גרוע, ויתכן להסביר כן בתוס' בבא מציעא.

{לרשב"א בזה אחי גם השמא גרוע} אכן **הרשב"א** בב"ק מו, א ד"ה ואיכא כתב דגם השמא בזה אחי הוא שמא גרוע, דעשויין לשאול ולהכיר, וכ"ש אם יצא בחתימת זקן, **והרמב"ן** בסוגין כתב שאי אפשר שלא שמע, ובסוגין כתב הרשב"א דמסתמא ידעי.

{בזה אחי טענת האח מחשיבה את השמא כשמא גרוע} **בתוס' רי"ד** בב"ב קלה, ב כתב דכיון שעל הנתבע לידע ואינו יודע, נותן אמתלא לדברי התובע, ובזה אחי, הגם שהשמא הוא שמא טוב שלא הוה להו למידע, כיון שיש אח נוסף הטוען זה אחינו, אם יש כאן טענת ברי ברי עדיף, ונחלקו אביי ורבא בבבא בתרא אי ברי על ידי אחר מהני או לא.

{שיטת רב נחמן רק בברי טוב ושמא גרוע} הקשו **התוס'** הא רב יהודה אמר שמואל בב"ק אבל חכמים אומרים זה כלל גדול בדין המוציא מחבירו עליו הראיה, ופירשו בגמרא שם אפילו ניזק אומר ברי ומזיק שמא, וחילקו התוס' דהתם הברי גרוע והשמא טוב, ובזה לאו ברי עדיף[[26]](#footnote-27). אף בסוגיין הוי ברי גרוע ושמא טוב. שיטת התוס' בסוגיין דהוה מצי למימר ולטעמיך, וגם לרב הונא ורב יהודה אי אפשר לבאר את המשנה מצד ברי ושמא ברי עדיף, וכעין זה כתבו **הרמב"ן והרשב"א**, שאליבא דאמת ברי גרוע אינו עדיף לשמואל, וקושית הגמרא היא דאם שמואל פסק כר"ג ומוכרח דגם ברי גרוע עדיף, בהכרח שחלק על דינו דרב נחמן, ואת הדיוק מלשון כלל גדול בדין לא הזכירו בגמרא שאין מקשים מדבר שאינו מפורש.

{לתוס' ב"ב לאביי ברי עדיף גם בברי גרוע ושמא טוב} **תוס'** בבבא בתרא קלה, א ד"ה אביי סבר שאביי דהוא מרא דשמעתתא בבבא בתרא ובכתובות סבר דברי ושמא ברי עדיף גם בברי גרוע ושמא טוב[[27]](#footnote-28). כלל גדול בדין דב"ק לא אזיל לאביי על ברי ושמא, וכן כתבו התוס' ב"מ צז, ב ד"ה רב הונא על סוגיין, בתוד"ה רב בסוגיין דחו התוס' אפשרות זו.

{חילוק התורי"ד בין כתובה שמחויב ועומד לבין שור המזיק} **התוס' רי"ד** בסוגיין בגליון הגמרא הקשה קושיא זו באופן אחר, על מסקנת הסוגיא (לתורי"ד) שדברי ר"ג הם מחמת חזקת הגוף בצרוף ברי ושמא, (לפו"ר, ממה שכתב בסתמא דרב יהודה אמר שמואל מיירי בחזקת הגוף בצרוף ברי, משמע שסבר כרמב"ן והרשב"א שקושית הגמרא היא מק"ו, ולכן למסקנא גם לרב יהודה צריך צרוף חזקת הגוף,) הא בב"ק הוי ברי ושמא בצרוף חזקת הגוף שמעוברת היא. ותירץ התורי"ד שסברת ר"ג איתמר לגבי חיוב כתובה שמחויב ועומד ובא לפטור עצמו, אבל לגבי חיוב נזיקין שבאים לחייב את המזיק לא אמרינן שברי ושמא בצרוף חזקת הגוף עדיף[[28]](#footnote-29). (לפו"ר יל"ע דהתוס' ב"מ דף ק הסכימו שיש חזקת מעוברת ואם כן מה יתרצו על קושית תורי"ד ועיין שב שמעתתא ש"ב פ"ח. <<<<<ץלבדוק ג"כ בתרומות שער לח בשם רמב"ן שפליג על התוס'

{לקוב"ש חייב מפני שהברי טוב} זה לשון **הקובץ** **שיעורים** ב"ב תס"א, וכתבו בתוס' דדווקא בברי טוב ושמא גרוע ברי עדיף אבל לא בברי גרוע ושמא טוב. ויש לחקור אם הברי ושמא שווין ששניהם טובים או שניהם גרועים איך הדין, אם העיקר תלוי שיהא ברי טוב, או דילמא בשמא תלוי שהוא גרוע, אבל אם השמא טוב לא מהני גם ברי טוב. והנה, אי נימא דתלוי בשמא צ"ל דטעמא דשמא גרוע הוא משום דלא מהימנינן ליה שאינו יודע אלא אמרינן שהוא משקר לומר איני יודע. ויש להביא ראיה, דמקשים העולם, ליהמניה לשמא במיגו דיכול ליטעון ברי, ומתרצים, דאפילו נאמינו שאינו יודע אכתי ברי ושמא עדיף, ולפי זה מוכח דאפילו לא היה ליה למידע דשמא טוב הוא מ"מ ברי עדיף היכא דברי טוב, דהא אפילו בשמא גרוע נאמן שאינו יודע משום מיגו. וכן מבואר בתוס' ב"מ צז גבי זה אחי דירא לומר פן יכחישוהו והוי ברי טוב, והתם גם השמא הוא טוב, ולפי זה בשניהם גרועים לא מהני ברי, דהעיקר תלוי בברי אם הוא טוב. ועיין עוד בקוב"ש כתובות אות מ"ד.

{לנתיבות חייב משום שהשמא גרוע} ברם שיטת **הנתיבות** עה, ז לגבי איני יודע אם פרעתיך שהוא מטעם ברי ושמא ברי עדיף, היא להפך, שהעיקר תלוי בשמא[[29]](#footnote-30) ומשום דחשדינן ליה למשקר, ואם ברור לבית דין שאינו משקר, כמו במקום שלא הוה ליה למידע, נאמן. ומיגו ליכא דיותר נח לאדם לטעון איני יודע[[30]](#footnote-31) [וכן לנידונו של הנתיבות אינו נאמן במיגו דאיני יודע אם נתחייבתי משום שהלווה חושש שמא יש עדים על ההלוואה,] ועוד הוסיף כיון שהשמא גרוע אינו נאמן אפילו במיגו.

{ברי ושמא הוי מכח טענה ולא מדין נאמנות} כתב **הקובץ** **שיעורים** ב"ב אות כ"ו שמהא דמהני ברי ושמא להוציא, מוכח שאינו מכח נאמנות אלא מכח טענה, שזוכה בטענתו כיון שחבירו אינו טוען כלום, ודן שם כיצד מהני ברי לענין איסורים. בעניין נאמנות ברי ושמא לגבי איסורים ולהכשיר את עצמה, עיין באורך בקובץ שיעורים כתובות אותיות כ"ב – כ"ט.

{באיני יודע אם פרעתיך אין ספק מוציא מידי ודאי} **ברי"ף ב"ק** מד, ב מבואר שטעם איני יודע אם פרעתיך הוא מצד אין ספק מוציא מידי ודאי, אולם דווקא בדאיכא תביעה[[31]](#footnote-32).

{איני יודע אם פרעתיך שייך גם כשהספק נולד קודם החוב} כתב **הש"ך** בסימן עה, כז שדין איני יודע אם פרעתיך שייך גם בגוונא שהפקיד אדם אצל חבירו, ונאבד הפרעון בפשיעה, ואחר כן לווה המפקיד מהנפקד, ובאו לדין, מפקיד טוען שמא היה שווה מאה, ונמצא שמעולם לא נתחייבתי בהלוואה, ונפקד טוען בברי שהיה שוה חמישים. והטעם דחיובו ברי ופטורו ספק, ובכה"ג ברי עדיף[[32]](#footnote-33). וכתב עליו **בבית** **הלוי** ח"ב סימן אות י"ז שבמקרה זה אין חזקת חיוב, ומוכח שטעמו משום שאין ספק מוציא מידי ודאי.

{טעם לאו ברי עדיף ואיני יודע אם פרעתיך חייב משום שמחזיקים כפי שהיה קודם שנולד הספק} **הט"ז** סוף סימן ע"ה באר את טעם הדין איני יודע אם פרעתיך, והוא, שברי ושמא לרב נחמן אין ברי עדיף משום חזקת ממון, כלשון הגמרא 'אוקי ממונא בחזקת מריה', והיינו, שמעמידים הממון בחזקה שהיה קודם שנולד הספק, ומאותו הטעם הוא דין איני יודע אם פרעתיך, שמעמידים הממון בחזקה שהיה קודם שנולד הספק, וחייב, כמו שלפני שנולד הספק היה מוחזק לנו שחייב לשלם[[33]](#footnote-34). אך **הש"ך** רלב, טו חלק על הט"ז בזה.

{ברי ושמא לא מהני נגד חזקת ממון דלא איתרע, ובאיני יודע אם פרעתיך איתרע חזקת ממון} **בש"ש** ש"ב פ"ז פירש שברי ושמא לא מהני נגד חזקת ממון, אבל באיני יודע אם פרעתיך, כיון שודאי לוה איתרע חזקת ממון, ובזה ברי ושמא מהני. וכן הוסיף הש"ש דמזה נלמד שאין אומרים ברי עדיף כנגד חזקת הגוף[[34]](#footnote-35).

{באיני יודע אם פרעתיך איהו דאפסיד אנפשיה} **הבית** **הלוי** סימן מ' אות ט"ז ואות י"ז כתב שלשיטת בעל התרומות טעם איני יודע אם פרעתיך הוא משום שלא דק אם פרע או לא, איהו דאפסיד אנפשיה.

{איני יודע אם פרעתיך פטור בשמא טוב} **המשנה** **למלך** בפ"ד מפקדון ה"א הביא תשובת **תרומת** **הדשן** סימן של"ג, שומר שפשע והכניס אדם למקום שהפקדון מונח, והפקדון נגנב, השומר אינו נפטר בטענה שמא נגנב הפקדון קודם הפשיעה, משום שלא יוכל השומר לישבע שלא פשע. והקשה המהרש"ך מדוע לא חייבו התרוה"ד משום איני יודע אם פרעתיך, שיש ברי שקיבל לשמור, וספק אם החזיר[[35]](#footnote-36). וחילק המשנה למלך משום ששמא זה אינו גרוע, אבל שמא דאיני יודע אם פרעתיך הוא שמא גרוע. הרי דאיני יודע אם פרעתיך הוא משום ברי ושמא, ובשמא גרוע[[36]](#footnote-37). וכן כתב הנתיבות עה, ה[[37]](#footnote-38). אך **בתומים** עה, כב הביא כמה ראשונים שחולקים, וסוברים שחייב גם בלא הוה ליה למידע. **ובבית** **מאיר** אבן העזר סימן קעח, טו כתב שטעם איני יודע אם פרעתיך הוא משום חזקת חיוב ואין זה קשור לשמא גרוע. ועיין עוד **בקובץ** **שיעורים** ח"ב סימן ג' בסופו ששני הטעמים איתנהו, אין ספק מוציא מידי ודאי ואפילו בשמא ושמא ואפילו בדליכא חזקת חיוב כמו המקרה של הש"ך, ובמקום שיש ספק לפנינו יש לחייבו רק משום חזקת חיוב.

{חזקת חיוב בצירוף ברי גרוע מהניא להוציא ממון, והמקור לזה} אמנם **בבית** **הלוי** [ח"ב סימן מ' אות ט"ז ד"ה והנה אין ראיה] כתב, שכיון שמצאנו לתירוץ השני בדף יב, ב שמוציאין ממון בברי דאשה בצירוף חזקת הגוף, משמא דבעל אף שהוא שמא טוב, הכי נמי לתירוץ זה מוציאין ממון על ידי טענת ברי דתובע, בצירוף חזקה שהיה חייב לו בעבר, נגד שמא של נתבע, הגם שהשמא טוב, ובדומה לזה הביא מהש"ך צב, יד. [הא דחזקת חיוב חשיבא חזקה לצרפה לברי הביא הבית הלוי מהרשב"א בגיטין הובא לקמן, אמנם הוכיח שבעל התרומות פליג.]

{איני יודע אם פרעתיך כשהתובע טוען שמא} עוד חילק **המשנה** **למלך** על הקושיא בתרומת הדשן, שהמפקיד נמי אינו יודע מתי נגנב הפקדון, ובשמא ושמא אין דין איני יודע אם פרעתיך. המגיה למשנה למלך שם הביא שגם המהרשד"ם סבר שבשמא ושמא פטור, (וכן דייק הקצוה"ח עה, ה מדברי הש"ך עה, כז, וכן לכאורה מבואר בש"ך עה, סה) והקשה עליו בשו"ת בני שמואל בסימן ט"ז מדברי **הרשב"א** בגיטין עח, ב על המשנה שהפורע חוב על ידי זריקה קרוב למלוה פטור, קרוב ללוה חייב, ובספק יחלוקו, רבה ורב יוסף דאמרי תרוויהו הכא בב' כיתי עדים עסקינן אחת אומרת קרוב לו ואחת אומרת קרוב לה, הקשה הר' אלחנן, א"כ הא דקתני לענין החוב מחצה על מחצה יחלוקו, היינו נמי בב' כיתי עדים, ואמאי יחלוקו, אדרבה הוה לן למימר אוקי תרי לבהדי תרי ואוקי ממונא בחזקת מריה. ותירצו בתוס', דהכא לתרווייהו איכא חזקה, למלוה איכא למימר אוקי אחזקתיה שהוא מחויב לו הלווה קודם שנולד ספק זה, וללווה איכא חזקה דאיכא למימר אוקי ממונא בחזקת מריה, הילכך יחלוקו. וא"ת, אדרבה הוה ליה כמנה הלויתני ואיני יודע אם פרעתיך אם לאו דתנן בפרק הגוזל בתרא שהוא חייב. י"ל, דשאני התם דליכא רגלים לדבר שפרעו, אבל הכא הרי נולד ספק זה לפניך, והילכך יחלוקו. ומקושית הרשב"א דקדק בשו"ת בני שמואל שגם בשמא ושמא אמרינן שאיני יודע אם פרעתיך חייב. וחילק המגיה שם בשם המחנה אפרים שבמקרה של הרשב"א אין השמא של התובע גרוע ושפיר איכא איני יודע אם פרעתיך, משא"כ כשהשמא של התובע גרוע אין ראיה מהרשב"א ששייך דין איני יודע אם פרעתיך[[38]](#footnote-39). ולפו"ר מבואר, שאיני יודע אם פרעתיך מבוסס בעיקר על השמא של הנתבע, במידה ואין ריעותא מצד שמא דתובע. וכעין זה מבואר בתומים עה, יט[[39]](#footnote-40).

{האם שאלה ואחר כך שכרה הוי איני יודע אם פרעתיך} בנידון שאלה חצי היום ושכרה חצי היום למה לא הוי כאיני יודע אם פרעתיך, **הרמב"ן** ב"מ צז, א ד"ה שמעת מינה תלה דין זה במחלוקת האם השואל מתחייב משעת משיכה או משעת שבירה. הביאהו ברשב"א ב"מ צז, א ד"ה שמעת מינה ובנמוקי יוסף ב"מ נו, א [ושם כתבו שיתכן שהקושיא הינה מהמקרה ששכירות קדמה. עוד כתבו דמיירי שמסופק מתי היתה השאלה, והקשה **התוס' רעק"א** ב"מ פ"ח מ"ב שבזה ממה נפשך חייב, דאם השאלה קדמה, הוה איני יודע אם פרעתיך, ואם שכירות קדמה יש חזקת חי על הבהמה[[40]](#footnote-41), ובחזקת הגוף מוציאים ממון - לפו"ר מבואר שספק איני יודע אם פרעתיך, ספק חייב.] ועיין **תוס'** [ב"מ צז, ב ד"ה והלה – השני] ובארו **בתפארת** **ישראל** אות ח' שאזיל לפי השיטה שחיב משעת שאילה, וגם לדעה זו בשעת שבירה חייב למפרע, ובספק אם חל החיוב למפרע הוי איני יודע אם נתחייבתי[[41]](#footnote-42), וכן כתב **הריטב"א** שם ד"ה ש"מ, וכ"כ בדעת הרמב"ם הרעק"א בתוס' רעק"א שם[[42]](#footnote-43) והחזו"א [חו"מ סימן ה' סק"ו ד"ה וכ"כ.] מנגד, דעת **הש"ך** רצא, מד שגם לדעה שחיוב שומר חל רק בשעת שבירה הוי איני יודע אם פרעתיך[[43]](#footnote-44), שכל הנפק"מ בדין זה הוא לפטור יורשים מגניבה ואבידה, שלא חל חיוב עד שעת שבירה, אבל אם נגנב חל חיוב למפרע. עוד באר **החזו"א** [שם ד"ה עוד] בדעת מהרש"ל דשומר האומר יודע אני שנאבד, אבל איני יודע אם באונס אם בפשיעה, יש מקום לומר דהוי כאיני יודע אם הלויתני, שהמפקיד תובע חיוב אחריות, ויש מקום לחלק בין פשיעה לבין גניבה ואבידה, שפשיעה של שומרים, אי פשיעה חשובה כמזיק בידים, הרי המפקיד תובע שלא השיב את הפקדון, ואין זה תביעה חדשה. **ובש"ש** ש"ב פ"ז כתב שבשאלה ואחר כך שכרה יש חזקת הגוף שמתה בשעת שכירות, ובשכרה ואחר כך שאלה יש חזקת ממון, ואין אומרים ברי ושמא כנגד חזקה.

לגבי שיטת סומכוס עיין ברמב"ן ב"מ, ובתוס' כתובות, ובתוס' ב"מ ובמהרש"א.

**גדרי ברי ושמא וחזקת הגוף ומיגו הנוגעים לעניני הכתובה**

שיטת תוס' ורש"י שמוציאין ממון בחזקת הגוף גם בטענת שמא ושמא. שיטת הר"ן דבברי ושמא מכרעת חזקת הגוף, ובשמא ושמא מכרעת חזקת כאן נמצא כאן היה. לרמב"ן מוציאים ממון בחזקת הגוף רק בצרוף ברי ושמא, ובחלק מהמשניות צריך טענת מיגו. לריטב"א העיקר הינו חזקת הגוף. לרשב"א מהני הן מטעם מיגו והן מטעם חזקת הגוף.

רוב הראשונים סוברים שהאומרת משארסתני נאנסתי נאמנת אף להתיר עצמה לבעלה, מפני שהבעל שמא, אולם המכחשת לומר לא נבעלתי אינה נאמנת כמבואר בדף ט. עיין בראשונים בדף ט, א – ב, וברא"ש פ"א סימן י"ח.

דין טענינן עיין ברש"י ריש פ"ב ובראשונים שם מי טוען לאלמנה אלמנה נשאתיך, ועיין בסוגיא לו, א בענין חרשת וברש"י ותוס' שם.

{כמה הערות בסוגיות הגמרא בעניני ברי ושמא להוציא ממון} בגמרא יב, ב נשנו ב' דרכים דגם אם אמרינן ברי ושמא לאו ברי עדיף, נאמנת האשה בטענותיה לרבן גמליאל להוציא ממון[[44]](#footnote-45), א' מיגו, [ויש ספרים שלא גרסי כן – ריטב"א יב, ב ד"ה גירסת רש"י.] ב' חזקה[[45]](#footnote-46). ויש לבאר האם צריכים את ב' הטענות[[46]](#footnote-47), ואם אכן שניהם נפסקים להלכה. והאם סיבות אלו צריכות סיוע מדין ברי ושמא[[47]](#footnote-48). על טענת מיגו יש להעיר א' דהוי מיגו להוציא ממון. ב' אין לה נאמנות בעיקר הטענה. ג' לא בכל המשניות ניתן לומר טענת מיגו[[48]](#footnote-49). וגם הוי מיגו על טענה שאינה מצויה. גם צריך לפרש במה נחלקו רבן גמליאל ורבי יהושע. על טענת חזקה יש להעיר כיצד חזקה מהניא להוציא ממון[[49]](#footnote-50). עוד יש לדון אי בכל המשניות שייך חזקת הגוף. גם בדף עה, ב מבואר שחזקת כאן נמצא כאן היה עדיף על חזקת הגוף. גם יש לבאר את הגמרא טז, א שלא אמר רבן גמליאל בברי וברי, [הר"ן לה, ב דייק מגמרא זו דנחלקו בברי ושמא ולא בשמא ושמא, וכן כתב הרשב"א עו, ב ד"ה ובין לפירושו, וכן כתב התורי"ד יב, ב, אמנם בתוס' מבואר שגם בשמא ושמא נחלקו, והקשה עליהם בש"ש ש"ב פ"ג מדיוק זה.] עוד יש לדון דאם טוענת משארסתני נאנסתי ומסייע לה חזקת הגוף לומר שהפתח נפתח לאחר אירוסין, מנלן שנפתח באונס, דילמא נפתח ברצון.

כתב החזו"א סז, כא דחזקה דהכא לר' אלעזר עה, ב מיירי אפילו אם אין לומר שנאנסה בבית הבעל ואיתרע רשות האב, ולרבא שם דווקא בלא איתרע רשות האב, דבאיתרע אמרינן כאן נמצא כאן היה.

{האם תירוצי הגמרא חולקים זה עם זה} כתב בחידושי **רעק"א** דמה שהוצרכו בגמרא לומר גם טעמא דמיגו וגם טעמא דחזקה הוא משום שלרב נחמן לא סגי בטעמא דחזקה כדמוכח לעיל דף ט'. ו**בתומים** כללי מיגו ס"ק י"א כתב שלתירוץ דמיגו סברה הגמרא שדוחק להעמיד את המשנה רק באופן שיתכן שנאנסה לאחר נישואין, [דאל"כ נימא כאן נמצא כאן היה,] לכן תירצה הגמרא משום מיגו. ושם בס"ק מ"ו כתב שאפשר שמיגו דמשארסתני נאנסתי הוא במיגו דמוכת עץ, ונחלקו אי אומרים מיגו על דבר שאינו מצוי, ולהלכה הלכה כטעם שני, כדמוכח מחרשת.

**הפני יהושע** יב, ב ד"ה אמר מבאר שצריך את טעמא דמיגו למשארסתני נאנסתי, שהרי בעולה לפניך, ואף שחזקה קמייתא אלימא לבעל איכא חזקת ממון. אבל הטוענת מוכת עץ חזקתה אלימא שלא נבעלה, ומשום טענת מוכת עץ נאמנת גם הטוענת משארסתני נאנסתי במיגו דמוכת עץ. ולרבי יהושע מוכת עץ לא שכיח, ולפיכך אין מיגו למשארסתני נאנסתי.

כתב **הבית שמואל** סח, כב שלטעם מיגו, הטוענת מוכת עץ אני תחתיך אינה נאמנת, שאין לה מיגו דהא תובעת מאתיים, ברם לטעם חזקת הגוף נאמנת, דאית לה חזקה.

{שיטות הראשונים בסוגיא} **שיטת הרמב"ן**: לכאורה מדברי הרמב"ן בדף ט, ב ד"ה ואיכא וד"ה וקשיא מתבאר שמיגו מועיל[[50]](#footnote-51) אף בברי וברי[[51]](#footnote-52) אם לא מפני שיש חזקת אין אדם טורח בסעודה ומפסידה. אבל חזקת הגוף צריכה סיוע מטענת ברי ושמא כמבואר ברמב"ן עו, א ד"ה רב אשי, שבאר בתירוצא דרב אשי שברי דבת לא מהני לאב. ברמב"ן[[52]](#footnote-53) במלחמות טז, א[[53]](#footnote-54) מבואר שבמשנה טו, ב היא אומרת בתולה נישאתי אין לה סיוע מחזקת הגוף, שיש חזקה שלא זינתה, אך אין חזקה שאשה לא נישאה קודם[[54]](#footnote-55), (ובשיטמ"ק בשם שיטה ישנה כתב שכיון שנישאה לפני ימים רבים אין חזקה.) ובמשנה יג, א היא אומרת מוכת עץ אני והוא אומר דרוסת איש כתב הרמב"ן טז, א ד"ה ותמהני שאין חזקת הגוף להכריע בין דרוסת איש למוכת עץ, ובד"ה ואיכא הסתפק הרמב"ן שאפשר שכן יש חזקת הגוף דחזקתן שלא יהיו דרוסת איש בלא בעל. במשניות דפרק א' מסקנת הרמב"ן טז, א ד"ה ואיכא דיכולה לומר משארסתני נאנסתי ונאמנת משום חזקת הגוף, ולהלכה אם תטעון מוכת עץ אני, נאמנת במיגו דמשארסתני נאנסתי[[55]](#footnote-56). <<<< אמנם לרבן גמליאל יש ב' מיגו גרועים, א' הטוענת משארסתני נאנסתי[[56]](#footnote-57), אם היתה נאמנת בטענה שיכלה לטעון לגבי איסורים[[57]](#footnote-58) ולא לגבי ממונות, כגון שיכלה לטעון מוכת עץ אני, ומותרת לכהונה והפסידה כתובה. ב' אם יכלה לטעון טענה יותר יפה אף אם אין מאמינים בטענה זו. רבי יהושע סובר שאין מוציאים ממון בחזקת הגוף, ומיגו ב' פשוט שאינה נאמנת, שהרי בטענה השניה שיכלה לומר אינה נאמנת. ומיגו א' גם אינה נאמנת כמו שאמרו טז, א אין שור שחוט לפניך, משום שלגבי הממונות אינה נאמנת. להלכה פסקינן במחלוקותיהם כרבן גמליאל לגבי חזקת הגוף, ולא פסקינן כוותיה לגבי דיני מיגו, רמב"ן טז, א ד"ה ואיכא למימר. (יש לברר מחלוקתם לגבי החקירה הידועה האם מיגו הוא נאמנות או שמיגו הוא כח הטענה.)

**בבעל המאור** טז, א ד"ה וכיון מבואר שסברת רבן גמליאל היא מצירוף ברי עם חזקת הגוף, כנגד טענת הבעל שמא עם חזקת ממון.

**ברא"ה** יב, ב ד"ה איתמר מבואר שהאי מיגו אינו מיגו גמור[[58]](#footnote-59), שהרי בטענה שיכלה לטעון אינה נאמנת, וגם רבן גמליאל מודה שאינו מיגו, ואם לומר שנאמנת מצד חזקה, אין צורך לומר מיגו, במשנה דריש פרק ב' אין חזקת הגוף וכדעת הרמב"ן, טז, א ד"ה טעמא. כאן נמצא כאן היה אומרים דווקא במקום שמא ושמא ולא במקום ברי, וחזקת הגוף מכרעת היכן שאין כאן נמצא כאן היה, ואין צריך לטענת ברי, אלא אם כן יש חשש משקר מדלא טענא בברי, רא"ה עו, א ד"ה רב אשי.

**שיטת הריטב"א**: יב, ב ד"ה גירסת רש"י ובדף טז, א ד"ה טעמא דעיקר הטעם הוא משום חזקת הגוף, משום שהמשנה בדף יג, א מיירי גם בקידש ובעל לאלתר ואין שייך מיגו. והא דחזקת הגוף מהני לרבן גמליאל כנגד חזקת ממון הוא דווקא בטענת שמא דנתבע, אבל כשנתבע טוען ברי עדיפא חזקת ממון[[59]](#footnote-60), כמבואר בריטב"א טז, א ד"ה אפילו ובדף עה, ב ד"ה טעמא. וכן אם תובע טוען שמא, לא אזלינן בתר חזקת הגוף כדמוכח מתירוצא דרב אשי מנה לאבא בידך, כ"כ ריטב"א עו, א ד"ה רב אשי. במומים, כשיש כאן נמצאו כאן היו עם חזקת הגוף, מוציאין ממון אפילו כשתובע טוען שמא, ריטב"א עו, ב ד"ה אלא, ושם בד"ה וכי הקשה הריטב"א דגם במשארסתני נאנסתי איכא לטובת האשה כאן נמצא כאן היה עם חזקת הגוף נגד חזקת ממון[[60]](#footnote-61), ותירץ דהתם בטוענת שמא[[61]](#footnote-62) ריעא טענתה[[62]](#footnote-63). שיטת רבי יהושע, דלא אזלינן בתר חזקת הגוף כנגד חזקת ממון, וממילא ליכא גם סברת מיגו, דהא אינה נאמנת בטענת מוכת עץ, דנגד חזקת ממון לא מהני חזקת הגוף, כמבואר בריטב"א טז, א ד"ה גירסת רש"י. הריטב"א טז, א ד"ה ויש ללמוד הוסיף דאמרינן מיגו להוציא ממון. עולה מהריטב"א שהעיקר בשיטת רבי יהושע הוא חזקות [חזקת הגוף עם כאן נמצא כאן היה], ובתנאי שאין ריעותא מהשמא לסייע לטענת הבעל.

**שיטת הרשב"א**: [יב, ב ד"ה עד כאן, טז, א ד"ה הא דאמרינן וקידושין נ, א ד"ה הא דאמרינן] דמיגו שיכל לטעון טענה יותר טובה, אף אם לא היו מאמינים לו בטענה הראשונה, מהני במקום ברי ושמא ולא במקום ברי וברי[[63]](#footnote-64), ובקידושין שם באר, דבברי ושמא לרבן גמליאל הוי מיגו, ובברי וברי הוי טענה ולא מיגו, ולרבי יהושע אף בברי ושמא הוי טענה ולא מיגו. (וסיים עליו **בקובץ** **שיעורים** ח"ב ס"ג אות כ"ד ובמיגו כזה אין לומר בו כח הנאמנות של הטענה האחרת, דהא בטענה האחרת ג"כ אינו נאמן, וע"כ הטעם רק משום אנן סהדי דמה לי לשקר ואינו נאמן בכה"ג אלא במקום דליכא הכחשה, אבל במקום הכחשה צריך מיגו שיהא לו כח הנאמנות של הטענה האחרת.) וכן חזקת הגוף לא מהני אלא בצרוף ברי דידה כנגד שמא דבעל (כמבואר בתירוצא דרב אשי עו, א,) רשב"א ט, א ד"ה והא דר' אלעזר, יב, ב ד"ה עד כאן, וכן משמע בדף עה, ב ד"ה אתאן, ובדף עו, א ד"ה רב אשי, ובדף עו, ב ד"ה ובין. (אלא שיש לברר אם זה מטעם כל הטומאות כשעת מציאתן, או דאין חזקת הגוף מועלת בשמא ושמא.)

**ברש"י** טז, א ד"ה הבעל מבואר ששיטת רבי יהושע משום חזקת הגוף, ואף על היא אומרת בתולה נשאתני, וכן ברש"י עה, ב ד"ה אתאן[[64]](#footnote-65), וד"ה רבא אמר. ושם הוסיף רש"י שלרבא רבן גמליאל מיירי כשיתכן שנבעלה קודם נישואין שאין לומר כאן נמצא כאן היה, וכעין זה בתוס' שם ד"ה רישא. ובדף עו, א ד"ה רישא הוכיחו התוס' שאין טעמו דרבן גמליאל משום ברי ושמא דלרב אשי משמע שלא יהני ברי דאב, וכן שמואל בחמור דן על שמא ושמא והוכיח מכלה ש"מ דמיירי בשמא ושמא. [כתבו התוס' יב, ב ד"ה אלא דלרבי יוחנן אין מיגו בהיא אומרת מוכת עץ, דהא תובעת מאתיים.]

**בש"ש** ש"ב פ"ו הקשה על שיטתו שאין להוציא ממון על ידי חזקת הגוף, וכל מה שמהני כאן נמצא כאן היה הוא לומר שאין להסתפק ברשות זו, כיצד נבאר את הדין של היא אומרת מוכת עץ ששם בהכרח הוכתה בעץ קודם נישואין. ולפו"ר מסקנתו בפ"ח שאם תטען לאחר נישואין נאנסתי תהא נאמנת משום כאן נמצא כאן היה, שאין ריעותא על רשותה כלל, וכשטוענת משארסתני נאנסתי, והיינו שברשותה חל הקלקול, הוא משום שיש לה מיגו שיכלה לטעון לאחר נישואין נאנסתי, ואם טוענת מוכת עץ נאמנת במיגו שיכלה לומר משארסתני נאנסתי משום דלא איתרע רשותה כלל.<<<<<<<<

**הר"ש** בנגעים פ"ה מי"א הסתפק אי טעמו דרבן גמליאל הוא משום חזקת הגוף או משום דאלים ברי. ובהמשך דבריו שם כתב בשם רבינו תם, שטעמו דרבי יהושע במומים הוא משום דחזקת פנויה מצטרפת לחזקת ממון כנגד חזקת הגוף[[65]](#footnote-66).

**שיטת הר"ן**: [לה, א מדפי הרי"ף ד"ה גרסינן, ושם לה, ב סוף ד"ה ומשך] שבברי ושמא אין לומר כאן נמצא כאן היה משום טענת ברי דאשה, והמשניות שבפרק ראשון הם בברי ושמא, וחזקת הגוף בצרוף ברי ושמא מהניא להוציא ממון[[66]](#footnote-67), ומומים לרבא עה, ב מיירי בשמא ושמא ובמומים שאין הבת יודעת מתי נוצרו כריח הפה, ומכרעת חזקת כאן נמצא כאן היה, אפילו להוציא ממון. [בחידושי הר"ן טז, א ד"ה אפילו מבואר שבהוא אומר אלמנה נשאתיך אין לאשה חזקת הגוף וכדעת הרמב"ן.]

**הש"ש** בש"ב פ"ו ערך סוללה של ראיות לומר שאין מוציאין ממון על ידי חזקת הגוף אפילו בצרוף טענת ברי.

{האם הדין משתנה במקרה בו יש ממונות ואיסורים} כאן נמצא כאן היה הנוגע לדיני ממונות שיש בהם חזקת ממון, ולאיסורין שאין בהם חזקת ממון, כתב **הריטב"א** [דף עה, ב ד"ה אמר רבא רישא, וכן פירש שם הרא"ה] שבאיסורין אמרינן כאן נמצא כאן היה, ולגבי ממונות אין אומרים. (וכעין זה כתב הרמב"ן [טז, א ד"ה ואוקימנא] בשיטת רבי יהושע, שאם היתה טוענת מוכת עץ אני היתה נאמנת לענין כהונה, משום שאין נגדה חזקת ממון ויש שם ב' ספקות, אפ"ה לגבי כתובה שיש נגדה חזקת ממון אינה נאמנת, וגם מיגו לכתובה מכח טענה זו אין לה.) **ובחזון** **איש** אבן העזר סז, כז כתב שאינה רוצה לטעון שהפתח אינו פתוח כדי להפיס דעת בעלה שלא יגרשנה.

{למה אינה נאמנת לומר שהפתח אינו פתוח} האומר פתח פתוח מצאתי ומכחישתו לומר שהפתח היה נעול, הפסידה כתובתה, ואינה נאמנת במיגו דמשארסתני נאנסתי או במיגו דמוכת עץ אני תחתיך, כתבו **התוס'** ט, ב ד"ה לא, דהוי מיגו במקום חזקת אין אדם טורח בסעודה, ואף שמיגו במקום חזקה הוי ספק, חזקה זו עדיפא, או שאין אומרים מיגו להוציא[[67]](#footnote-68), [וכן כתב בבית שמואל סח, כב שבמקום ברי וברי אין אומרים מיגו להוציא.] **ובר"ן** בחידושיו לדף ט, ב ד"ה והא כתב דלהוציא ממון אין אומרים מיגו במקום חזקה. **והרמב"ן** ט, ב ד"ה הא כתב ואיכא למימר כיון דחזקה אין אדם טורח בסעודה ומפסידה כל ברי וברי לא אמרינן מיגו לאפוקי ממונא. **ובמחנה** **אפרים** בתשובה של הרב ר' משה בהלכות אישות בפי"ח כתב שאין אומרים מיגו משום ששוויא אנפשיה חתיכא דאיסורא.

{מדוע אין הבעל נאמן מעיקר הדין לומר הפתח פתוח} אמנם **הרמב"ן** בהמשך דבריו ד"ה וקשיא לי, תמה מדוע אמרו שבעל נאמן משום שאינו טורח בסעודה ומפסידה, הא בברי וברי אזלינן בתר חזקת ממון. ותירץ א' מדאורייתא היא נאמנת, שהבעל שמא הטה או לא קים ליה בפתח פתוח. ב' יש לה מיגו דמוכת עץ תחתיו. ג' מסייע לה רוב נשים בתולות נישאות וחזקת הגוף. **ובר"ן** ג, ב מדפי הרי"ף ד"ה נאמן כתב שחז"ל תיקנו כתובה כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, ואם נאמינהו מדין ברי וברי, מיעקרא תקנתם.

{האם האשה נאמנת לומר נאנסתי לגבי איסורים} **הרא"ש** בפ"א סימן י"ח הביא את שיטת רבינו יונה שבאינה מכחישתו לומר שהפתח היה נעול, אלא טוענת שנאנסה וכדומה, נאמנת לענין איסור סוטה לבעלה, דברי ושמא ברי עדיף. והקשה הרא"ש הא מסקינן דברי ושמא לאו ברי עדיף, ואף אם נרצה לחלק שאין חזקת ממון לענין איסור, מ"מ איכא רוב, ורובא עדיף מחזקה[[68]](#footnote-69). אמנם הוכיח כדברי רבינו יונה[[69]](#footnote-70) ממה שנאמנת לענין כתובתה ולא אומרים שזינתה, וכן מהמשניות דלקמן שנאמנת על הוולד הגם שאין לה חזקת היתר. ועיין בתשובה שבספר **מחנה** **אפרים** בפי"ח מהלכות איסורי ביאה, שדן אי סוגיין מיירי כשהבעל מודה לאשה שלא זינתה, או דמיירי שהבעל חושדה, עוד דן אי נאמן לאיסורים מצד מיגו, או מצד חזקה, או דלענין איסורים אין צריך לסברות אלו, ומן האמור עולה לדון האם ניתן לצרף לטענת ברי ושמא חזקת כשרות דאשה כדי להוציא ממון.

{גם חזקת ממון יכולה לסייע לברי כמו חזקת הגוף} כתב **הקצוה"ח** סימן פב, ז דאם טען לוה בברי מחלת לי על החוב, והמלוה טוען שמא, כיון שלבעל הברי מסייע חזקת ממון, ברי עדיף כמבואר בסוגיין.

עיין **בש"ך** כללי מיגו אות כ"ב בשם ר"ש מקינון דמסוגין מוכח שאין אומרים מיגו היכן שהטענה שיכל לטעון לא שכיחא, ודנו בזה הש"ך שם והתומים ס"ק מ"ו מהיכן מוכח דין זה, ועיין עוד בנידון זה בתשובת מחנה אפרים פי"ח מאיסורי ביאה.

{מסוגיין נלמד שיש אופנים שאומרים מיגו להוציא ממון} מיגו להוציא לא אמרינן וכאן אומרים מיגו להוציא משום שטוענת ברי והוא שמא[[70]](#footnote-71), וטעם נוסף משום חזקת הגוף. הרי"ף לא הביא טעם מיגו, והרמב"ם טור וש"ג הביאו כדי לחוש לטעם ראשון במכחשתו מיגו להוציא.

זה לשון **הגהות מרדכי** ריש ב"מ[[71]](#footnote-72) וריצב"א תירץ דלא אמרינן מיגו להוציא וכו' ובמקום שיש חזקה[[72]](#footnote-73), או ברי במקום שמא[[73]](#footnote-74) עם המיגו, אמרינן מיגו להוציא[[74]](#footnote-75), כדאיתא בכתובות גבי משארסתני נאנסתי דנאמנת במיגו אפילו להוציא מהאי טעמא. והקשה עליו **הש"ך** בכללי מיגו ס"ק ט"ו למה הוצרך לטעם זה, הא כשיש שטר אמרינן מיגו להוציא, וגם אם אין לאשה שטר כתובה גובה בתנאי בית דין דהוה כשטר. ועיין שם בתירוצו של הש"ך, ובהגהות **אמרי** **ברוך** שם כתב שהא דבשטר לא אמרינן דאין מיגו להוציא הוא משום שתלינן דלא איתרע השטר, אולם בכתובה שהויכוח הינו על עצם השטר אין כאן מעלה של שטר לומר דאמרינן מיגו להוציא, וכעין זה נראה שפירש הקצוה"ח פב, ח בדעת הש"ך שם. **ובתומים** כללי מיגו סק"ח כתב דמעליותא דשטר הינו מצד שטרך בידי מאי בעי וכאן אין שייך טע זה. ועיין שם באמרי ברוך <<<<< תירוץ נוסף.

מה שכתב המרדכי שמהני מיגו להוציא במקום ברי ושמא, כתב **הקצוה"ח** פב, יב שזהו גם בברי גרוע ושמא טוב כדמוכח מסוגיין.

<<<<סוגיא דחרשת איך אפשר לעשות טענינן על מיגו

האם טענינן הוא ודאי או ספק אולי זהו מחלוקת הראשונים שם בסוגיא דחרשת ועיין קצוה"ח פב, ה וע"ע קצוהח קנה, יד ווקוב"ש קלא וב"ב קלז ותרסא.

{האם על ידי טענינן יש טענת ברי} כתב **הרא"ש** פ"ב דכתובות סוף סימן א' דהמבואר בסוגיא ריש פרק ב' שר"ג מודה שאין מוציאין מידו בטוען ברי אלמנה נשאתיך, ליורשים טענינן והוי כברי וברי. וכן כתב **הריטב"א** ריש פ"ב ד"ה האשה גרסינן בירושלמי ניחא נתגרשה, נתארמלה מי טוען, היורשים. פירוש, דבית דין טוענים ליורשים כל מאי דמצי אבוהון למיטען. אולם **ברא"ה** ובשיטמ"ק בשם **שיטה ישנה** הגירסא בירושלמי מי עורר, אך פירשוהו כריטב"א. אולם השטמ"ק ד"ה ורש"י פירשו **ברש"י** טו, ב ד"ה והוא אומר ולאלמנה היורשים אומרים לה אלמנה נשאך אבינו, שהיורשים צריכים לטעון. ועיין **באבני** **מילואים** [צו, ז. חלק מדבריו נזכרו גם בקצוה"ח פב, יב] שתלה מחלוקתם במה שכתבו התוס' [ב"ק מו, א ד"ה דאפילו ובב"מ צז, ב ד"ה רב הונא] שכמו שאצל יורשים לא אמרינן מתוך שאין יכול לישבע משלם, גם אצל האב אין אומרים מתוך שאין יכול לישבע משלם בשמא טוב, ולפי זה אין ליורשים שום מעלה על אביהם. ברם לשיטת הרמב"ם ????? שבאב גם בשמא גרוע אמרינן מתוך, ואפילו הכי ביתומים אין אומרים מתוך, שמע מינה דטענינן ליתומים מה שהיה אביהם יכול לטעון הוי טענת ברי. ואסיק שם בצ"ע על הרא"ש ???? שפסק שבשמא גרוע לא אמרינן מתוך גם באב אמאי סבר שטענינן ליתמי הוי כטענת וודאי. [עיין בקובץ שיעורים ח"ב סימן ה' אות ב' בהשמטות שנקט בדברי הרא"ש שטענינן ליתמי הוי ספק של טענת ברי.]

לגבי טענינן דחרשת בדף לו, א פירש **הש"ש** בש"ב פי"ב לרש"י שטוענים לה משארסתני נאנסתי, שבה אין צורך טענה, דמוציאין ממון משום כאן נמצא כאן היה. ברם בטענת מוכת עץ שאין עליה כאן נמצא כאן היה, צריך לטעון, ומהני בצרוף ברי ושמא, וזה אין טוענים לחרשת, אם לא מפני שמוכת עץ קודם שנתארסה אינו מקח טעות בחרשת.

מחלוקת הראשונים בסוגיא דריש פרק שני: שיטת **רש"י,** המקשן סבר שריש פרק ב' אינו לרבן גמליאל ודחו דר"ג מודה בברי וברי, וסברת המקשן היא שהוי כברי ושמא וקמ"ל שלא, והוכיחו זהדלא שייך לשון מודה רבי יהושע אי לא מודה רבן גמליאל ברישא ש"מ שסברת אף שנראה דהוי כברי וברי מ"מ לא הוי ברי ושמא אלא ברי וברי, ודחו דיתכן שבאמת הוי ברי וברי אולם מודה אזיל על מה שנחלקו בפרק קמא (ולפו"ר מה שלא שייך לומר שאזיל על מה שנחלקו כאן משום שלא איתמר כאן שנחלקו, ואולי ממה שנשנה בסתם מבואר שמודה רבן גמליאל הכא.) וסיימו אמאי באמת שאני מפרק ראשון ותירצו משום שור שחוט לפניך.

**בעל** **המאור** אזיל להיפך שההכי נמי מסתברא בא לומר שוודאי ריש פרק ב' הוי ברי ושמא גמור ונחלקו בו, שאין שייך לשון ומודה אי לא נחלקו במשנתנו [יתכן שגם התוס' נתקשו בדבר זה בשיטת רש"י], [ומה שלא נכתב צריך לכאורה באור,] ודחו דמזה אין ראיה שאפשר אזיל על מה שנחלקו בפרק קמא במיגו, ומה שבאמת שאני מפרק קמא הוא מטעם שור שחוט.

ממחלוקתם לכאורה יוצא, לרש"י אם באמת צריך ראיה שר"ג מודה במשנתנו אין ראיה שר"ג מודה כיון שרבי יהושע אזיל על פרק ראשון, ולבעל המאור איפכא, אם צריך ראיה שר"ג נחלק אין ראיה שר"ג נחלק.

שיטת **התוס'** שהכי נמי מסתברא בא ללמדנו שדין סיפא בשדה ודין רישא אם נישאת בתולה הוו מענין אחד, שמכיון שכתוב ומודה, צריך להיות מאותו ענין, ודינו של סיפא להאי סברא הוא מצד ברי ושמא, הגם שבכל ברי ושמא נחלקו, בסיפא דווקא מודו מפני שאין תובע, ומזה מוכח דגם רישא יש בה סמך גדול לומר ברי ושמא, וכמבואר מצד רוב נשים בתולות הוי כברי ושמא. ודחו דאזיל ומודה על מיגו דפרק קמא, ודומיא דהכי כל נידון שדה הוי מצד מיגו, ולפי זה דינא דסיפא יתכן גם כשיש תובע, ובדינא דרישא אין הכרח שיש כאן סברת ברי ושמא, אלא ניתן לומר דהוי כברי וברי ואין כאן הודאה כלל מצד רבן גמליאל. וטעם דסיפא יש מיגו משום שור שחוט לפניך.

שור שחוט לפניך יש ב' גירסאות, **לרש"י** בבתולים שור שחוט לפניך דאין בתולים ולכן יש תביעה, בשדה אין שור שחוט שאין כאן מה שיכריח לתבוע, ואין תביעה. לתוס' אינה יכולה להכחיש מכל וכל. לבעל המאור הגירסא להפך, באשה אין שור שחוט לפניך, היינו כמו בשור למרות שיש שור שחוט לפנינו, אין שור שחוט לפנינו, שכל שיש ספק בשחיטה אין השחיטה כשרה מצד חזקת איסור, והוא הדין בתולים, למרות שיש חזקת הגוף סבר רבי יהושע שאין חזקת הגוף מצד שהוי כנגד חזקת ממון, משא"כ שדה שאין כאן חזקת ממון, וצ"ל מפני שהמחזיק בשדה חשוב המוחזק.

חרשת: דף לו

**לרש"י** בחרשת יש חזקת הגוף ולכן טענינן לה משארסתני נאנסתי, ודינה שווה לגמרי כאילו טענה בעצמה ואין לחרשת טענת בתולים שתפסיד כתובתה מכח טענה זו, ולרבי יהושע לא מהני חזקת הגוף ולכן יש נגדה טענת בתולים, ומפסדת כתובתה. ופרשו **התוס'** שזה מוכח לקמן עו, א בתירוצא דרב אשי דהטעם הוא מצד חזקת הגוף של בת מהני לבת ולא לאב. לכאורה לחשבון התוס' אין צריך טענה כלל אלא סגי במה שהיא שמא ולשון רש"י לא משמע כן ועיין עוד **בש"ש** ש"ב פי"ב<< שיטת התוס' גופייהו שסתם אשה הויא בחזקת מקבלת מכות וצריכה להיות מוכת עץ, אולם לא טענה כן, ברם חרשת ושוטה קנה אותם בחזקת מוכת עץ, ואולם כנגד זה אין שור שחוט לפניך ואניו יכול לומר שנבעלה ומעמידים אותה בחזקת אינה בעולה, וכל זה לרבן גמליאל משא"כ אשה רגילה אינה בחזקת מוכת עץ וממילא יכול לומר שנאנסה אי לאו שטענה בעצמה, ומצד ברי נאמנת.

1. עיין עוד בשערי יושר ש"ב פ"ד בסופו איך נלמד דין חזקה דהשתא מחזקה דמעיקרא, וחילק שם בין חזקה דהשתא לחזקה דמעיקרא, דחזקה דהשתא אין צורך שיקבע הדין, ואין צורך שתתברר בשעתה, משא"כ חזקה דמעיקרא. [↑](#footnote-ref-2)
2. לפו"ר יש להעיר, שעדיין לא מצאנו ששנוי שאינו בגוף אינו שנוי. [↑](#footnote-ref-3)
3. בדין נערה שקידשה עצמה בתוך ששה חדשים ונמצאה בוגרת. אלא שהקשה השער המלך שם דהר"ן והטור כתבו כהרשב"א בגבינות, ובדין נערה פסקו דהרי בוגרת לפניך, וחילק השער המלך דגבינות עדיפא, דאתיא מכח רוב, ולפי"ז כל חזקה דמעיקרא אינה עדיפא מדהשתא. [↑](#footnote-ref-4)
4. המחנה אפרים פ"ג מאישות הקשה מכתם לח שמטמאים למפרע אף שניתן לומר שהכתם בא עכשיו, (ולפו"ר למש"כ התוס' נדה ג, א ד"ה ושרצים דמדובר גם על כתם שבא על ידי שחיה אף שלא שחתה עכשיו ניחא,) וכן משרץ שנמצא במבוי. ובשער המלך פ"ג מאישות הי"ד תירץ, שממה שמצינו שכתם יבש מטמא משעת כיבוס אף שניתן לומר שנטמאה בזמן מאוחר יותר, למד הרשב"א שאין חזקה דמעיקרא כשמוכח נגד החזקה דמעיקרא, והשוו חכמים מידותיהם בכתמים, וטמאו אף כתם לח משעת כיבוס, ושרצים הוי מדין תרתי לריעותא כמבואר בנדה ג, א. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובפרק י"ג ד"ה ונלענ"ד הוסיף לבאר ע"פ יסוד זה שיטת רבא ורב אשי, בהקדמת יסוד נוסף, שחזקת הגוף כשהיא נוגעת לאדם חיצוני דינה כחזקה רגילה, [וזה מתבאר רק אם אין בחזקות ברור המציאות, אלא דין הנהגה בלבד,] ומשום כן בבית אביה אומרים כאן נמצא כאן היה, ואין מחזיקים ממקום למקום, ותלינן שהמומים באו ברשות האב, ובבית בעלה, גורעים כוחו של בעל ואומרים כאן נמצא כאן היה, וזהו שיטת רבא. ורב אשי חידש, שלאחר נישואין, כיון שהנידון נוגע לבת עצמה, בזה הבת כולה הינה יחידה אחת, ואין אומרים בה חילוק מקומות לומר שאם נמצאו המומים בין אירוסין לחתונה כאן נמצא כאן היה קודם אירוסין, ובזה מיושבת קושיית אביי. ובהמשך דבריו ד"ה אמנם באר שרבא טרח לפרש משנתנו לדעת התנאים הסוברים שאחרי נישואין כתובה לאב. ובד"ה ואם חידש שיש לדון בחיוב הכתובה כלפי בעל וכפי האשה בנפרד, כלפי אשה בנמצא בבית בעלה אמרינן כאן נמצא כאן היה, וכלפי הבעל שחזקת הגוף אצלו אין דינה כחזקת הגוף, אין לומר כלל כאן נמצא כאן היה, שהרי משעת אירוסין היא ברשותו לגבי מומים, ורשותו איתרע. [↑](#footnote-ref-6)
6. המהרי"ט בסימן י"א הקשה שבנידה דף ב' מבואר שרק אשה שעלולה לראות לא מוקמינן אחזקה דמעיקרא, אבל בעלמא מוקמינן אדמעיקרא, ותירץ שיבמות דמיא לנידה שכל קטן עומד ליגדל כל רגע. ובשער המלך פ"ג מאישות הי"ד ד"ה ואולם כתב דאין כוונת התוס' שוודאי גדול, אלא ספק וכנידה, אולם במהרי"ט בסימן י"א ד"ה אלא בשם רבו הוכיח שהוי ודאי ולא ספק. [↑](#footnote-ref-7)
7. בש"ש ש"ג פי"ג הקשה דמוכח מתוס' קידושין סד, א ד"ה נאמן שחזקת קטנות היא חזקה גמורה, דאל"כ נאמן אפילו בדבר שאינו בידו. [↑](#footnote-ref-8)
8. המהרי"ט הביא ראיה לדבריו מדברי הר"ן בתשובה סימן ס"ו לענין מקוה. ובש"ש ש"ג פי"א השיג עליו שהר"ן דיבר על מקווה שחזקתה שמתחסרת לפחות ממ' סאה, ולא על מקווה שחזקתה להתמעט, וקטן דמי למקווה שחזקתה להתמעט, ולא למקווה שחזקתה להתחסר פחות ממ' סאה. עוד דחה ראייתו שהר"ן מיירי בגוונא שיש חזקת טומאה של הטובל כנגד חזקת המקווה, ובבינת אדם לענין ציצית כתב דמה שהר"ן הוסיף חזקת טמא הוא משום שיש נגד זה חזקה דהשתא וחזקה דמעיקרא. ועיין עוד שם בפרק י"ב ד"ה ובעיקר שהקשה על המהרי"ט איך יש חזקת טהרה לבעלה הא אין זה טומאה, וגם אין טומאת נידה טומאה למפרע אלא בירור שיצא עתה הדם. [↑](#footnote-ref-9)
9. וביסוד זה תירץ מדוע אין ע"א נאמן באיסורין כנגד חזקה, הא נדה איתחזק איסורא, והוא מקור דין עד אחד, ולפי"ז ניחא, דדם נידה סופו לפסוק, ומה שסופו לפסוק מעצמו אינו חזקה גמורה. ובש"ש ש"ג פי"א דחה שהאשה לא הוחזקה שראייתה תימשך לעולם. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובפנ"י תירץ ע"פ מש"כ תוס' בדף עה דחזקת פנויה לא חשיבא לגבי חזקת הגוף. [↑](#footnote-ref-11)
11. עיין בחידושי רעק"א ליו"ד סימן ט"ו שדן האם ניתן לומר חזקה על בהמה שאינה בת ח' ימים, וכתב שכיון שאין בדין ח' ימים כל דין מהותי בבהמה, רק גלוי מילתא שאין הבהמה בכלל ספק נפל, לא שייך למימר על זה חזקה שהיא פחות מבת ח' ימים. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובזה נתיישבה הקושיה על התוס' בכתובות דף ט, א ד"ה לא אמאי לא אמרינן תרתי לריעותא, שחזקה דמעיקרא של האשה נוגעת למעשה, וחזקה דמעיקרא עדיפא. ועיין שם בבאור קושית הגמרא מחבית על מקוה. ובענף ג' ד"ה ובזה יישב בזה את קושית התוס' נדה ב, ב ד"ה התם שבנגע יש תרתי לריעותא. [↑](#footnote-ref-13)
13. עיין בחידושי הגרנ"ט כתובות סימן כ"ד ד"ה והנראה שכל חזקת הגוף שכתבו התוס' היא רק לבטל חזקת היתר, שביאה אוסרת גם אם לא היה שנוי בגוף. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומיושבת קושית המפרשים על תוס' שנאמר בפתח פתוח תרתי לריעותא, שבמקום שמוכרחים לומר שיש שנוי, כגון בפתח פתוח, אין מקום ללכת אחרי ב' חזקות. [↑](#footnote-ref-15)
15. ובזה ישב הרעק"א את קושית תוד"ה ושמואל מדוע לא הקשו לרב ממקווה, ותירץ שהמקשן ידע שב' חזקות כנגד חזקה הוי תרתי לריעותא, ולרב יש חזקת מקווה כנגד חזקת טובל וחזקה דהשתא, אבל לשמואל דליכא חזקה דהשתא קשה, הא איכא רק חזקת מקווה כנגד חזקת טובל, ומדוע טמא בוודאי, ותירצה הגמרא שחסר לפניך גורם ריעותא בחזקה דמעיקרא, ומכרעת חזקת טומאה של הטובל. [↑](#footnote-ref-16)
16. קושית הגמרא ממחלוקת רבי נתן ורבנן, לכאורה צ"ל שאין חזקה דמעיקרא אי בריא היה או שכיב מרע, ולר"נ אזלינן בתר דהשתא וכרב, ולרבי יעקב אין חזקה דהשתא, ובספק אין מוציאין ממרא קמא. ודחיית הגמרא, לרב אם יש חזקה דמעיקרא עדיפא והוא הדין חזקת ממון. (ורבי נתן אולי חזקת ממון כנגד חזקת מרא קמא, או דחזקת ממון אינה מבררת.) ולשמואל, רוב בריאים מברר כמו שמבררת חזקה דהשתא לרב, (ואי חולה עתה צ"ל שיצא מכלל הרוב.) [↑](#footnote-ref-17)
17. תשובת הגמרא לרב לרבי יעקב דיש חזקת ממון. ותשובת הגמרא לשמואל לר"נ דברוב בריאים מודה שמואל. [↑](#footnote-ref-18)
18. וממה שלא הוצרך לכך מצד חזקה דמעיקרא, משמע שאין בספק שכיב מרע חזקה דמעיקרא שאינו שכיב מרע. [↑](#footnote-ref-19)
19. תשובת הגמרא לרב, לרבי יעקב חזקת ממון כחזקה דמעיקרא, (ולרבי נתן צ"ל שחזקת מוחזק כנגד מרא קמא, או שאין חזקת ממון מבררת.) לשמואל (לרבי יעקב חזקת ממון כחזקה דמעיקרא, והוי ספק ואין מוציאין,) ולרבי נתן אי חולה אינו בכלל רוב בריאים וחזקה דהשתא מכרעת, ואי בריא רוב בריאים עדיף על חזקה דמעיקרא. [↑](#footnote-ref-20)
20. תמצית דברי המהרי"ט ורבו של המהרי"ט הובאו בש"ש ש"ג פ"י. ושם כתב שגם בראית נידה חזקת טהרה דאשה הוי חזקה העשויה להשתנות, ותמה בש"ש הא נידה רק לטהרות ולא לחולין, והביא שם דהמהרי"ט חידש שלומדים מסוטה שאין מטמאים למפרע, וכתב הש"ש שבאמת ברמב"ן מבואר כדבריו, אולם בתוס' נידה מבואר שנידה הוי חומרא בעלמא, ורק לטהרות. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועיין בש"ש סוף פרק י"א שהקשה על הרמ"א שהביא פסק המרדכי ב"ב סימן תרכ"א לענין מלמד שהתנה עמו בעה"ב ע"מ שקרובו יבדקנו שיודע ללמד, ולא בדקוהו בתחילה, וטוען המלמד שיבדקוהו עכשיו, דפסקינן כר"נ דאזלינן בתר השתא, ולרמ"א לא פסקינן כר"נ. ותירץ ע"פ הר"ן, שאם אין החזקה עשויה להשתנות אזלינן בתר השתא, ופירש שם בריש פרק י"ב תירוץ הגמרא ע"פ הר"ן. [↑](#footnote-ref-22)
22. במגן גיבורים ובארצות החיים שם כתבו שלגבי ביטול מצות ציצית שנוגע לאחר שלבשם, הוא להסתמך על החזקה לשעבר, משא"כ לענין ברכה שמברכם קודם העטיפה, ויתכן שיפסק בשעת העטיפה היינו להבא, ובזה יש חשש כמו שמא ימות. [↑](#footnote-ref-23)
23. בארצות החיים הביא ירושלמי שלענין ברכה על שחיטה מקילים לסמוך על חזקת הריאה, הגם שלענין אכילה אין מקילים, מבואר שברכה קיל. עוד הקשה דהא כיון שלענין מצוה ציצית אין צריך לבדוק, מקיים בזה מצוה ואין ברכה לבטלה, ואף שמדרבנן בעי לבדוק, הא מברכים על מצוה מהתורה. [↑](#footnote-ref-24)
24. ברם הרעק"א שם כתב שיתכן שהשו"ע כתב כן לרבותא דגם בטלית ששאלה על מנת להחזיר ויכול להתנות שאם הטלית פסולה אינו רוצה במתנה אלא בשאלה, ואין בעיה של ביטול מצוות ציצית, אפילו הכי יש בעיה מצד הברכה, וכן בדומה לזה יש עוד כמה נפק"מ. ובסוף דבריו כתב שלגבי ביטול מצוות ציצית אם ירצה לבדוק אין לדבר סוף כמה פעמים יבדוק, ולכן בדלא אפשר מסתמכים על חזקה, אבל לגבי איסור לא תישא יש תקנה לבדוק בשעת ברכה ולא להסתמך על חזקה היכן שניתן לברר. [↑](#footnote-ref-25)
25. וגם המהרי"ט שהביא את הר"ן בדומה למג"א דיבר רק על מקוה שחסרונו מגופו וכעין נדה, וגם הקשה שם על המהרי"ט הנ"ל דהא נידה מיירי רק לקדשים, ברם המהר"ט עצמו התייחס לקושיה זו כמו שהביא הש"ש. [↑](#footnote-ref-26)
26. המרדכי כתובות סימן קלז בשם מהר"מ או בשם רא"ם הוסיף, דברי ושמא דסוגין הוא קצת רמאות, אולם יש ברי ושמא שהוא נוטה ומוכח לרמאות, ובו אין מחלוקת, והוא המבואר בהשואל הלוקח אומר גדול לקחתי והמוכר אומר איני יודע זכה הלוקח בגדול. [↑](#footnote-ref-27)
27. ואף שלשון הגמרא בבבא מציעא לימא תהוי תיובתא דרב נחמן משמע סתמא, הוא משום דלאביי לרב הונא ורבי יהודה אף בברי גרוע ושמא טוב ברי עדיף. [↑](#footnote-ref-28)
28. ובסוף דבריו הוסיף דגם רב נחמן יכל לחלק שמר"ג מוכח דברי עדיף רק בכתובה ולא בחוב, וחדא מתרי טעמי נקט. [↑](#footnote-ref-29)
29. כדמשמע מתוס' ד"ה ורב הונא. וכן כתב התומים עה, ח במסקנת דבריו וכתב שכן משמע מתוס' וריטב"א. [↑](#footnote-ref-30)
30. למעט מיגו דאי בעי שתיק דמהני, ודווקא היכן שאין התובע טוען אחר כך שיודע שחייב לו, דאז חוששים שמערים. [↑](#footnote-ref-31)
31. יש לדון בכוונתו אי צריך תביעה בברי או דסגי בתביעה בספק, ויצירת הברי ושמא יכול שתיעשה על ידי דברי הנתבע. [↑](#footnote-ref-32)
32. הקצוה"ח סק"ה נחלק על הש"ך, דב' תביעות נפרדות הם, (דאינו נאמן לומר מלוה ישנה אלא במיגו, וכאן אין לו מיגו,) ועל הפקדון הוי איני יודע אם נתחייבתי, ועל ההלוואה כיון שוודאי לוה, חייב לשלם, (יל"ע בכוונת הקצוה"ח אי משום שנפסק הדין או משום דברי ושמא כזה הוי איני יודע אם פרעתיך.) ובנתיבות סק"ה נחלק על הקצוה"ח שמצרפים את ב' התביעות ביחד. [↑](#footnote-ref-33)
33. ומזה כתב הט"ז שאם טען מלוה לאחר זמן שאחד מהמטבעות שפרע לוה היו מזויפות כיון שנסתלק ממנו ונפטר, הרי צריך להעמיד את הממון כפי שהוחזק קודם שנולד הספק, ויצא ממנו בפטור. ועיין בזה בקצוה"ח עה, ו ובנתיבות סק"ה. התומים בס"ק כב תלה דין זה אי הוה ליה למידע בשעת פירעון אי לא, והשיגו הבית מאיר אבן העזר סימן קעח, טו שטעם הט"ז הוא מצד חזקת חיוב וזה לא שייך לטעם הוה ליה למידע. [↑](#footnote-ref-34)
34. ולכן שאלה ואחר כך שכרה לא אמרינן דהוי איני יודע אם פרעתיך וברי עדיף, דהתם איכא חזקת הגוף דמסייע לשמא, ובשכרה ואחר כך שאלה איכא חזקת ממון. [↑](#footnote-ref-35)
35. אמנם העיר המשנה למלך שלא ברור שבפקדון שייך להגדירו כהלויתני, כדמוכח משאולה היום ושכרה למחר, עיין לקמן. [↑](#footnote-ref-36)
36. עיין בתומים עה, כב שהאריך בדבר זה בכמה ראיות. [↑](#footnote-ref-37)
37. למעט היכן שבלא טענותיהם יש ספק לבית דין, או במקום שחסרון הידיעה נולד בפשיעתו. [↑](#footnote-ref-38)
38. לכאורה תירוץ זה לא יעזור למ"ש המל"מ לתרץ על התרומת הדשן, דהא שם לא הוה לי למפקיד לידע אם פשע. [↑](#footnote-ref-39)
39. עיין שם בסוף דברי התומים שתלה דינו דהרשב"א במחלוקת אי תרי ותרי ספיקא דאורייתא או דרבנן. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועיין ברש"ש שכתב דלהט"ז יו"ד שצ"ז סק"ב אין חזקת חי אם מת לבסוף, אמנם מתוס' בדף ק, א מוכח דלא כהט"ז. [↑](#footnote-ref-41)
41. וכן כתב החזו"א חו"מ סימן ה' סק"ו ד"ה וכ"כ בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-42)
42. עיין בלחם משנה פ"ג מפקדון ה"ג שכתב שתירוצי הנמוקי יוסף אינם עולים בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-43)
43. וכן דייק הש"ך שם בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-44)
44. עיין רא"ש פ"א סימן י"ח דהוא הדין דאין ברי ושמא מועיל באיסורים כנגד רוב, דרובא עדיף מחזקה. [↑](#footnote-ref-45)
45. העירו לדון האם ברי ושמא בצרוף חזקה שאינה חזקת הגוף מהני להוציא ממון או לא. ואולי יש להוכיח מדברי הרא"ש בפ"א סימן י"ח שכתב שאין להתיר נתקדשה פחותה מג' שנים בטענת ברי שנאנסה ולא זינתה, משום שאין לה חזקה, וניתן לפרשו משום שאין זה חזקת הגוף. [↑](#footnote-ref-46)
46. החזו"א סז, כא הוכיח שסגי במיגו לבד מלשון הגמרא טז, א במיגו דהתם פליגנא עלך. [↑](#footnote-ref-47)
47. כתב החזו"א סז, כא דתוס' עו, א ד"ה רישא הוכיחו שדין כאן נמצא כאן היה הוי גם בשמא ושמא. [↑](#footnote-ref-48)
48. לרבי יוחנן היא אומרת מוכת עץ אני תובעת מאתים והוא אומר דרוסת איש את וחייב לשלם מנה אין לה כל מיגו כמבואר בתוס' יב, ב ד"ה אלא, ובריטב"א שם ד"ה גירסת רש"י, וברשב"א ד"ה עד כאן. וכתב החזו"א סז, כא דבמומים אין מיגו, וכן בחרשת דף לו, א אין מיגו אלא חזקת הגוף בלבד. [↑](#footnote-ref-49)
49. בפני יהושע בקונטרס אחרון אות ל"ח כתב שאף שרובא וחזקה רובא עדיף, היינו כשמתנגדים זה לזה, דחזקה עשויה להשתנות משא"כ רוב, אבל בפני עצמם חזקה עדיפא מרובא, ולכן אין ראיה מרוב שלא סגי בחזקה לחודא להוציא ממון. [↑](#footnote-ref-50)
50. בפשטות סברת אין אדם טורח בסעודה ומפסידה לא שייך בברי ושמא, לכן אין לומר שמיגו בברי ושמא יצטרכו סיוע מחמת טענת שמא. [↑](#footnote-ref-51)
51. מקושיותיו שהטוען פתח פתוח ומכחישתו תהא נאמנת במיגו שיכלה לומר נאנסתי, והיינו ברי וברי, וכן הקשה בסוף דבריו מדוע הוצרכנו לומר שהבעל נאמן משום אין אדם טורח בסעודה, ולא הטילו על האשה לברר שהיתה בתולה, ותירץ דאית לה מיגו, או שיש לה חזקה עם רוב, או דלא קים ליה. [↑](#footnote-ref-52)
52. וכן דייק הפני יהושע על תוד"ה כיון מדברי התוס' שם. [↑](#footnote-ref-53)
53. וכן מרומז ברמב"ן טז, א ד"ה ואיכא מלשונו ואפשר שאף במוכת עץ איכא חזקה דגופא שלא יהיו דרוסת איש בלא בעל, ומשמע דעל בעל אין חזקה. [↑](#footnote-ref-54)
54. הפני יהושע על תוד"ה כיון ובקונטרס אחרון אות נ"א הקשה שהוה אמינא דגמרא טז, א שמשנה זו כרבי יהושע צריכה באור, הרי בלי חזקת הגוף וטענת ברי לא נחלק רבן גמליאל. ותירץ שקושית הגמרא להו"א דגמרא יב, ב שנחלקו בברי ושמא, או דאם בברי עם חזקה נחלקו ק"ו בברי עם רוב. [↑](#footnote-ref-55)
55. וכמובא לעיל דהרמב"ן הסתפק שמא נאמנת גם מצד חזקת הגוף שאינה דרוסת איש. התוס' ט, ב ד"ה לא כתבו שאינה נאמנת לומר הפתח היה סתום במיגו דמשארסתני נאנסתי, משום שאינה מודה ברצון שנבעלה. הובאו דבריהם ברמב"ן שם. ועוד יש להעיר שאם תאמר משארסתני נאנסתי תפסול עצמה לכהונה. גם צריך לכאורה לפרש את הגמרא יג, א להודיעך כוחו דרבן גמליאל דאע"ג דליכא למימר מיגו מהימנא. [↑](#footnote-ref-56)
56. לע"ע לא הבנתי היכן מצינו כזה מיגו לרבן גמליאל, דהוא סובר שנאמנת אפילו לממונות במוכת עץ. ועין ברא"ה טז, א ד"ה אבל. [↑](#footnote-ref-57)
57. ומבואר ברמב"ן שנאמנת משום דתרי ספיקי נינהו [ספק תחתיו ספק אין תחתיו ואפילו אם תחתיו ספק דרוסת איש ספק מוכת עץ, רשב"א] וכיון שטוענת כן אף שהוא דבר שאינו מצוי מתירים אותה ולא גרע מתרי רובי. ויש לבדוק דלכאורה הא רבי יהושע מודה לחזקת הגוף כשאינה נגד חזקת ממון. ואולי הוצרך לזה לומר למה אין מחמירים לגבי יוחסין. [↑](#footnote-ref-58)
58. עוד הוסיף שהמשנה מיירי גם בקידש ובעל לאלתר שאין שייך לומר משארסתני נאנסתי. [↑](#footnote-ref-59)
59. ובפתח פתוח, אף שבעל טוען ברי, וחזקת הגוף לא עדיפא בכה"ג על חזקת ממון, איכא רוב המסייע לאשה, לכן צריך הבעל סיוע מחזקת אין אדם טורח בסעודה ומפסידה. [↑](#footnote-ref-60)
60. וכן לכאורה יש לדון בענין חרשת אם שייך כאן נמצא כאן היה, דאין ריעותא בשמא דחרשת. [↑](#footnote-ref-61)
61. ובבית האב יש כאן נמצא כאן היה נגד האב אף שטענת האב בשמא טובה שאינו צריך לדעת מתי נוצרו מומים שבסתר בביתו כמו שכתב הרשב"א לעיל. [↑](#footnote-ref-62)
62. עיין שם בריטב"א שהביא שיטת יש מפרשים שבשמא ושמא אמרינן כאן נמצא כאן היה ועדיף מחזקת הגוף ומחזקת ממון, וצריך לבאר לשיטה זו מדוע לא אמרינן כאן נמצא כאן היה ומשארסתני נאנסתי כמו שפתח הריטב"א. [↑](#footnote-ref-63)
63. אמנם בדף ט"ז ד"ה הא דאמרינן הוסיף לדחות את שאלת הרמב"ן שפסק ההלכה במחלוקתם לגבי מיגו הוא כרבי יהושע ולא כרבן גמליאל, ולגבי חזקה הלכה כרבן גמליאל. ובד"ה ה"ג רש"י – ויש לפרש באר מהו שור שחוט לפניך, שרבי יהושע סבר כיון שבעולה לפניך ומוכרחת להשיב על טענה זו, ואין לה טענה שתהא נאמנת בה להוציא ממון, לא אמר רבי יהושע מיגו אפילו במקום שמא, ומשמע דסתם מיגו באין שור שחוט לפניך לא נחלק רבי יהושע. [↑](#footnote-ref-64)
64. ועיין לשון רש"י יג, א ד"ה היינו, 'אי לאשמועינן פלוגתא דרבן גמליאל ורבי יהושע בברי ושמא ואוקי ממונא בחזקת מריה' וכו'. [↑](#footnote-ref-65)
65. אבל חזקת הגוף עדיפא משאר חזקות. [↑](#footnote-ref-66)
66. בדברי הר"ן לה, ב בראש העמוד היה מקום לפרש שרק בגלל כאן נמצא כאן היה צריך להעמיד בברי ושמא, ולפי זה במקום שאין כאן נמצא כאן היה אין הכרח להעמיד בברי ושמא, אבל מדבריו בסוף העמוד משמע שאף כשאין כאן נמצא כאן היה צריך לצרף חזקת הגוף עם ברי ושמא כנגד חזקת ממון, ועיין עוד בחידושי הר"ן טז, א ד"ה אפילו תימא. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובתומים בכללי מיגו כתב דהוי מיגו בסיוע חזקת הגוף כנגד חזקת אין אדם טורח בסעודה, ומסלקים את החזקות, ואין אומרים מיגו להוציא. אמנם בבית מאיר סימן ס"ח ד"ה וכל המתייחד הסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-68)
68. התומים עה, כב ד"ה וכן מורים הקשה אמאי בטוענת משארסתני נאנסתי אין אומרים שמא זינתה תחתיו, דהא רוב עדיף מחזקת כשרות. ותירץ שהאי רוב עושה ספק, וספק אם זינתה לאחר אירוסין הוי איני יודע אם פרעתיך. [↑](#footnote-ref-69)
69. המחנה אפרים בתשובתו בפי"ח מהלכות איסורי ביאה נקט שכן היא מסקנת הרא"ש, אבל הביא שם שיש חולקים. [↑](#footnote-ref-70)
70. עיין רשב"א דף ט, ב ד"ה הא דאמר מדוע אינה נאמנת בטוענת שלא נאנסה במיגו שיכלה לשתוק והיינו מתירים אותה מצד ספק ספיקא, משום דלא אמרינן מיגו להוציא ממון בברי וברי. אמנם הריטב"א טז, ב ד"ה ויש ללמוד מכאן סבר שמיגו להוציא אמרינן. [↑](#footnote-ref-71)
71. עיין עוד מרדכי ב"מ סימן רפ"ב. [↑](#footnote-ref-72)
72. אך אם יש חזקה כנגד חזקה לא אמרינן מיגו להוציא, ומש"ה כתבו התוס' ט, ב ד"ה לא שאין האשה נאמנת לומר הפתח סתום במיגו דמוכת עץ דהוי מיגו להוציא, דיש לבעל חזקה אין אדם טורח בסעודה ומפסידה כנגד חזקת הגוף דאשה, תומים כללי מיגו סקי"א. [↑](#footnote-ref-73)
73. התיבות במקום שמא לא הובאו בש"ך, ובבית מאיר אבן העזר סימן ס"ח הקשה מנא ליה למרדכי דאף בברי וברי אמרינן מיגו להוציא. [↑](#footnote-ref-74)
74. וסברות אלו תלויות בתירוצי הגמרא אי מטעם מיגו או מטעם חזקה, אך במרדכי ב"מ סימן רפ"ב מוכח שסובר לב' הדינים והוא משום שתירוץ דמיגו לא פליג על תירוץ חזקה בדין, אלא שהיה דחוק לו להעמיד את המשנה מצד חזקה באופן שהיה זמן ליאנס אחר נישואין.

    [↑](#footnote-ref-75)