דינים הנוגעים לבין הזמנים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי הלכה

#### י"א אב פ"א - שיעור בבית מדרש הגדול נוה יעקב

# דינים הנוגעים לבין הזמנים

### איסור יציאה לחו"ל

א] מבואר ברמב"ם פ"ה ממלאכים ה"ט וכן נפסק בשו"ע תקל"א ס"ו שאסור לצאת מא"י לחו"ל לצורך טיול ומבואר ברמב"ם שאפילו אם דעתו לחזור ובגמ' מבואר שגם בליוו לחבריהם לא יצאו לחו"ל ומשמע שגם יציאה על מנת לחזור מיד אסור ונחלקו הראשונים האם למקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל האם יש איסור דדעת תוס' בגיטין ב. והרמב"ן והריטב"א שם שאסור אמנם ראיתי בספר שומר מצוה לגר"י שטרוכליץ שהביא דבספר מלבושי יו"ט הוכיח דדעת הרמב"ם להיתר מהא דמבואר בכתובות שעבר הירדן אין מעלין משם לא"י והרי דעת הרמב"ם שלא כבשוה עולי בבל ודעת תוס' שכבשוה עולי בבל ולפ"ז לצאת לעבר הירדן מותר ממ"נ דמוכח מהגמ' או שכבשו עולי בבל או שמותר לצאת למקום שלא כבשו עולי בבל [אמנם הרשב"ץ ח"ג כתב שעבר הירדן יש לזה רק דיני א"י אבל אין לזה מעלת א"י] והדבר נפק"מ לכביש שעובר מאוחרי הכנרת ובמקום הצורך יש להקל אמנם משום חיבוב א"י מן הראוי שלא לצאת לשם אמנם זה ודאי מן הראוי להיזהר שלא לצאת בדרום ובצפון במקומות שאינם א"י

### קביעות עיתים לתורה

ב] מבואר בשו"ע יור"ד סימן רמ"ו וכן באור"ח סימן קנ"ה שחייב אדם לקבוע עיתים לתורה ועיין בה"ל שם שיש חיוב ביום ובלילה והנה המשמעות הפשוטה שלא מספיק שקובע שכל יום ילמד זמן מסוים אלא צריך שיהיה לו עת קבוע שהוא לומד בו תמיד והנה אין המנהג כן ובפשוטו הביאור כמבואר בגר"א יור"ד סק"ד שהוסיף שהחיוב בבעל אומנות דהינו שאדם שקובע את כולו לתורה אין לך קביעות עיתים לתורה יותר מזה אמנם לכאורא כשיוצאים בבין הזמנים לצורך מנוחה אם אדם לא מעמיד את עצמו שכל רגע פנוי הוא ילמד חוזר החיוב קביעת עיתים לתורה וצ"ע ובכל אופן ודאי ראוי לקבוע זמן קבוע ביום ובלילה שלומדים בו ולא מותרים עליו ועיין סימן רל"ח וז"ל השו"ע צריך לזהר בלמוד הלילה יותר משל יום והמבטלו עונשו מרובה ע"ש במ"ב שהאריך בזה

### בדין איכא דרכא אחרינא לענין ראיות האסורות

ג] מבואר בגמ' בכמה דוכתי שיש איסור הסתכלות בעריות ויש בזה כמה איסורים א. במתכוין להנות יש בזה איסור דאוריתא של ולא תתורו אחרי לבבכם עיין שע"ת ש"ג אות ס"ד ויש ראשונים דמשמע שאפילו ללא זה ב. יש עוד איסור של ונשמרת מכל דבר רע ע"ז כ: שלא יהרהר אדם ביום ויבוא לידי טומאה בלילה ג. יש עוד הלכה של הרחקה מעריות שזה אסור אפילו ללא כונה להנות וכמבואר בגמ' שאסור להסתכל בא"א אפילו מכוערת ועיין מ"ב סימן ע"ה סק"ז שכתב שראיה בעלמא לפי תומו אין בזה איסור אמנם במקומות המכוסים אסור אפילו ראיה בעלמא

ומבואר בגמ' בב"ב נ"ז: שאסור לעבור במקום שנשים עומדות על הכביסה אם יש לו דרך אחרת ונקרא רשע ומבואר ברמ"ה שם שגם אם אין לו דרך אחרת חיב לאנוס את עצמו שלא להסתכל והדבר מאוד נפק"מ למעשה כשאפשר ליסוע דרך שני דרכים אחד מלא פריצות ואחד לא וכן אם יש שני קוים אחד חרדי ואחד חילוני אמנם יש לדון מה נחשב איכא דרכא אחרינא אמנם במציאות כל שאדם יודע בעצמו שלא יזהר במה שחייב להיזהר וודאי יש להמנע מכל זה שזה בכלל הדין שאמרים לנזיר אל תקרב לכרם ואכמ"ל

### תפילת הדרך

**עיין מה שכתבנו או"ח סימן ק"י עוד בדיני תפילת הדרך**

ד] מבואר בשו"ע סימן ק"י שמי שיוצא לדרך צריך לברך תפילת הדרך ומבואר בשו"ע שזה רק אם מרחיק מעירו שיעור פרסה שזה שמונת אלפים אמה [לדעת החזו"א זה ארבעת אלפים ושבע מאות מטר ולגר"ח נאה זה שלשת אלפים שמונה מאות וחמישים] וכל שהולך שיעור דרך זה צריך לומר וצריך לומר מאז שהרחיק שבעים אמה ושיריים וראוי להזדרז כיון שכל חלק צריך תפילה ועוד ששיטת רש"י שלא מברכים אלא בפרסה הראשונה והמ"ב הביא מחלוקת האם יכול לברך כשהחזיק לצאת בדרך וכתב שבדיעבד יש לסמוך על דבריו

עוד מבואר שכל שנמצא תוך שיעור פרסה מהעיר שרוצה להגיע כבר לא מברך והמ"ב ביאר מצד שכל שהוא תוך פרסה לעיר לא חשיב מקום סכנה ועיין בה"ל שכתב להסתפק עוד שכל שהוא הולך אפילו פרסה אבל יש בצידי הדרכים תוך פרסה עיר ממילא לא חשיב מקום סכנה [וזה חידוש רב שאפילו שמקום זה לא קשור לנסיעתו] ועיין חו"ב ובשבט הלוי שתמהו בזה דלא משכחת ליה תפילת הדרך בהולך פחות משני פרסות כיון שכל סיבת התפילת הדרך זה בגלל הסכנה שבסוף הפרסה ואז הרי זה כבר סמוך לעיר ובפשוטו משמע שקבעו שיעור דרך שזה פרסה אבל אין דין לבדוק כל פעם האם זה קרוב לעיר או לא ומה שכתב הטור שבהגיע בפרסה לעיר לא אומר זה מצד שנחשב שהוא כבר לא בדרך ולפ"ז אם מתכונן להמשיך אחרי העיר שעובר דרכה יוכל לומר בה

אמנם מבואר במ"ב סק"ל שכל מה שיש דין של פרסה מצד שללא זה הוא לא מקום סכנה אבל אם זה מקום סכנה גם אם אין שיעור פרסה זה סיבה לברך ולכן אם עובר ליד מקומות של ערבים בזה אם לפי הענין זה מקום סכנה יכול לברך והנה היום אין סכנה בדרכים מצד ליסטים אמנם יש סכנה מחמת תאונות דרכים ששם מצוי מאוד תאונות מחמת גודל המהירות ועיין תהל"ד שנסתפק האם אפשר לברך על זה ובחוט שני סוף ריבית הביא מהחזו"א שהיה מברך מטעם זה דהינו שצורת התקנה על חוץ לעיר אם יש סכנה ולא משנה מה הסכנה וכן עמא דבר

והנה זה ודאי שמי שיצא מהעיר ועומד להכנס לעיר באמצע הדרך אבל לאחר זה ילך פרסה חוץ לעיר יכול כבר לברך ולפ"ז כל שיצא מי"ם לכיון ת"א והרחיק שבעים אמה ושירים יכול לברך אפילו שמשך הדרך מתקרב לטלסטון וכדו' וכן ביציאה מרמות אפילו שעוברים דרך קרית זאב ויש בזה מעלה שמרויח את שיטת רש"י שאין לומר אלא בפרסה הראשונה וכן יש לצרף את הט"ז שכל שהחזיק בדרך זה מספיק

ומבואר בשו"ע שמברך פעם ביום דהינו שאפילו אם נוסע כמה ימים כל שבדרך ישן שינת קבע תוך עיר בפונדק וכדו' למחרת צריך לברך ומבואר שבכל אותו יום אפילו אם נוסע למקום מסוים ואחרי זה נוסע לעוד מקום לא צריך לברך אבל אם הגיע למקום והתכונן לישון שם ואחרי זה התחרט ורוצה לחזור לביתו או ליסוע למקום שמחיב תפילת הדרך בזה צריך לברך תפילת הדרך ולפ"ז אם נסעו בבוקר למקום הנופש ולא התכונן ליסוע באותו יום לעוד מקום ולאחר שבירכו כבר החליטו ליסוע בצהרים לעוד מקום צריך לברך

ומשמעות הדברים שכאן הלילה הולך אחרי היום והשינה מחלקת לשתים ועיין בה"ל שאם השכים מוקדם להמשיך את נסיעתו בזה יתכן שעדיף לברך ביום אם לא יגיע למחוז חפצו עד אז וצ"ע שמפסיד בקשה על הדרך שכבר הלך [ובפרט אם יברך אחרי מיל מפסיד לשיטת רש"י] אמנם בקם מוקדם ומתחיל יציאתו בזה ודאי צריך לברך מיד ואם השינה היתה באמצע הדרך בזה מיד כשקם ומכין עצמו לצאת יכול לברך אפילו כשהוא בעיר כמבואר במ"ב סקכ"ט

לכתחילה ראוי שהברכה תהיה סמוכה לחברתה ובמ"ב מובא אשר יצר או ברכה אחרונה ובפשוטו זה מצד השיטות שהביא בסימן מ"ז שברכה הסמוכה לחברתה זה רק לברכה ארוכה אמנם הביא שם חולקים וכן בב"י הביא שהמהר"ם היה מסמיך לאשר נתן לשכוי ולכן אם לא יכול אפשר להסמיך גם לברכה ראשונה אמנם בחת"ס כתב שאין להסמיך לברכה ראשונה כי האכילה הוי הפסק ולפ"ז יתכן שכונת המ"ב להסמיך גם לבורא נפשות ולא חשש לדעות שצריך דוקא ברכה ארוכה

מבואר במ"ב שגם בהולך פחות מפרסה יברך ללא שם ומלכות וכן בהולך גם בלילה ולא הפסיק את נסיעתו [ויתכן שגם בהפסיק בעיר לצורך המטרה שהגיע ואחרי כמה שעות נוסע שזה נסיעה לעצמו וצ"ע] והנה יש דיעות שכל שמחזיק בדרך יכול לומר אפילו בעיר ולפ"ז כתב העטרת זקנים שכל שהחזיק בדרך יכול לומר בברכת שומע תפילה ולכן במקום ספיקות יכול לומר בהחזיק בדרך וכגון בעיר שנמצא קודם החזרה [בעיקר האמירה ללא שם ומלכות מצאנו בהרבה מקומות כגון בברוך שפטרני ועיין סימן מ"ו ס"ח ובעוד דוכתי ובריב"ש סימן פ"ב הביא בזה מחלוקת ושרבו הרב פרץ צחק על זה שעד כמה שאין כאן קיום התקנת ברכה מה הענין בזה ובפשוטו את הענין להודות יש כאן]

לכתחילה מבואר בשו"ע שראוי לעמוד בתפילת הדרך דהינו שאם הולך רגלי צריך להפסיק ללכת [ומבואר שגם בהליכה רגלית צריך תפילת הדרך ולכן מי שהולך מסלול במקום סכנה יותר מפרסה או באופנים גם צריך תפילת הדרך ובפשוטו גם שיט עמוק בים] ואם נוסע במרכבה ראוי לעצור את הסוס והמרכבה ומבואר במ"ב שאין צורך לרדת מהעגלה כיון שזה מטרידו וכן אם ההפסקה תטרידו כגון שממהר או שזה קשה להעמיד באמצע הדרך לא צריך לעמוד בפשוטו הנוסעים באוטובוס או ברכב אינם צריכים לעכב הנסיעה וכל הנידון על הנוהג וכמבואר במ"ב סימן ס"ג [במ"ב סקכ"ב מבואר שיש ענין עומד ולא יושב ולפ"ז הנוסע באוטבוס ראוי לעמוד אמנם יתכן שזה בגדר מטריד ולכן נוהגים לומר בישיבה]

בנסיעה באוטבוס יש להיזהר שלא לומר תפילת הדרך מול טפח באשה ערוה והמ"ב הכריע שמעיקר הדין מועיל עצימת עינים ולכתחילה ראוי להסב את גופו

### בדין נצרך לנקביו

ה] אם נצרך לנקביו אם יכול להעמיד עצמו עד פרסה עיין מ"ב סימן צ"ב שבמקום שיעבור זמן תפילה יתפלל וא"כ במקום שיפסיד התפילת הדרך ודאי שיברך אמנם לכתחילה הביא בזה מחלוקת וכתב שיש להקל כגון במקום שיפסיד ברכו [ובפשוטו זה גם סיבה שאפשר ללמוד ולא צריך להתבטל] אמנם אם לא יכול להעמיד עצמו עד פרסה בזה הבה"ל הביא מהמטה יהודה שלא יוצא אפילו בדיעבד אמנם הכריע שבדיעבד יוצא ועיין סימן רכ"ז שדן לגבי אם שומע ברכת רעם והוא נצרך לנקביו שהמחצית השקל כתב שלא יברך והא"ר כתב שיברך מצד שזה כמו שהוא באמצע התפילה ולכאורא מספק אין לברך ובפרט שדעת הב"ח שבתפילה אפילו שיכול להעמיד עצמו שזה לא מעכב עדיף שלא יתפלל והמג"א שחלק מצד שיש לסמוך על הראשונים שמותר לכתחילה והנה עיין בה"ל סימן ק"ד שנסתפק האם ביוצא בשומע כעונה יש איסור בנצרך לנקביו לכן בכה"ג יש לצאת בשומע כעונה על תנאי וכאן צריך להתנות שכיון שבדיעבד יוצא א"כ אם יכוין בתורת ודאי יעבור איסור

### ברכות הראיה

ו] מבואר בגמ' ברכות נ"ד ונפסק בשו"ע סימן רכ"ח שהרואה ימים ונהרות מברך עושה מעשה בראשית אמנם זה רק דבר שמבריאת העולם ולגבי הכנרת מבואר במו"ק שיש לברך אמנם מבואר בשו"ע שאם בני אדם המשיכו אותו אין לברך אלא על המקום שבטבע בראיתו ולכן בכנרת ראוי שלא לברך אלא אם רואה את המרכז כיון שידוע שהרחיבו אותו בני אדם

ומבואר בגמ' שאין מברכים אלא אחת לל' יום ובמ"ב סימן רי"ח סקי"א שזה חוץ מיום שראה וחוץ מיום שעומד בו דהינו שאם ראה ביום א' אין לברך אחא ד' שבועות אחרי זה ביום ד' ובפשוטו כל הימים בא"י זה אותו ים ולגבי אם לא בירך בפעם הראשונה בפשוטו זה תלוי במחלוקת שהובאה בסימן רכ"ה לגבי שהחינו לגבי ראית פרי ועיין בבה"ל סימן רי"ח לגבי שעשה לי נס במקום הזה או לגבי רואה מי שנעשה לו נס שאם לא בירך בזמן שראה אותו לא יכול לברך אחרי זה עוד כתב שאם לא בירך בפעם הראשונה אם רואה אותו לאחר כמה ימים אין לברך אמנם משמע שכל שזה באותו מעמד יכול לברך ולפ"ז גם במגיע לים כל שזה באותו פעם יכול לברך ולכן בנצרך לנקביו עדיף לברך אם גוף נקי אפילו שזה לא ממש בראיה הראשונה וכן עדיף לברך בזמן שרואה את הים בצורה ברורה שמעוררת יותר התפעלות שזה עיקר הברכה

מבואר בשו"ע סימן רכ"ה שהרואה פיל וקוף מברך משנה הבריות ומבואר בשו"ע שרק פעם ראשונה שרואה בחייו ויש חולקים ובשער הציון הביא שהגר"א הכריע לברך כל פעם ולכן כתב שיברך ללא שם ומלכות ובמ"ב דרשו הביאו בשם הגרח"ק שבזה לכו"ע מברך כל ל' יום וצ"ע למה יש יותר התפעלות מדבר שהוא מתחילת בריתו וסתימת המ"ב לא משמע כן והחזו"א נהג כגר"א

### בדין יציאה לדרך קודם התפילה

ז] מבואר בגמ' ברכות י"ד. שאסור לצאת לדרך קודם התפילה ומצאנו בזה שני ביאורים הביאור הפשוט וכן פסק השו"ע פ"ט ג' שזה מצד עשית צרכיו קודם התפילה וזה רק בשחרית ומבואר בשו"ע שזה מעלות השחר [ובמ"ב סקי"ז הביא מהשל"ה שראוי לומר ברכות אפילו קודם עלות השחר אמנם כיון שראוי לומר ענט"י סמוך לתפילה וראוי לומר אם הברכות כמבואר בבה"ל סימן ו' א"כ לא שייך עיצה זו אמנם מספיק שיתעסק בעניני יר"ש כמבואר בשל"ה שם] וכתב הרמ"א שיש מקילים אם כבר אמר ברכות אמנם עיין כס"מ פ"ד מתפילה ה"ו שהביא מרבינו מנוח שזה אסור מצד שהדרך טורדתו ולא יתפלל טוב דהינו שכל שמגיע למקום שצורת התפילה בטירדה ושאין שם מנין מסודר צריך להתפלל קודם שיצא והביאו המ"ב סימן פ"ט סקי"ט ולטעם זה לא יעזור מה שאמר ברכות השחר קודם [וראוי מאוד להיזהר להתפלל קודם שיוצאים למקומות שהתפילה ודאי נעשית בצורה פחות בכונה מאשר בבית כנסת מסודר] אם נוסע לדבר מצוה אין זה בכלל האיסור של עשית צרכיו אמנם יש כאן את הטעם השני ועיין סימן צ' סי"ז

### המקום הראוי לתפילה

ח] מבואר בשו"ע ס"צ סי"ח שראוי להתפלל בבית הכנסת ומבואר במ"ב שבית המדרש של ציבור זה עדיף מבית הכנסת שיש בו רוב עם ומבואר במ"ב שזה גם במתפלל ביחידות אמנם תפילה בציבור עדיף מתפילה בבית הכנסת או בית המדרש עוד מבואר בשו"ע ס"ד שראוי להתפלל בחדר שיש בו חלונות [ובמ"ב ביאר שמתי שלא מכוין יסתכל על החלון ולפ"ז צריך שזה לא יהיה מאחוריו אמנם בסימן צ"ה ביאר שקודם התפילה יסתכל בחלון ולפ"ז יתכן שמועיל גם חלון מאחוריו וצ"ע בזה]

עוד מבואר בשו"ע סימן צ' ס"ה שאסור להתפלל במקום פרוץ ומבואר במ"ב שבמקום שהוא מוקף מחיצות אפילו שאין תקרה מותר ומשמעות השערי תשובה שצריך דוקא מוקף מארבע צדדים וכן סתימת הפוסקים שכתבו מחיצות ואולי ג' מחיצות זה מספיק ומבואר במג"א שאם הוא בדרך יכול להתפלל בשדה אמנם כתב המ"ב שראוי לחפס עיצים עוד מבואר בתוס' שצריך להיזהר במקום שלא יפסיקוהו עוברי דרכים אמנם כל זה כשהוא בדרך ואין לו אפשרות אמנם ודאי שאם נמצאים בטיול צריך לחפס מקום גדור וכן מראש צריכים לדאוג שיכולו להתפלל בכזה מקום

### בחיוב תפילה בציבור

ט] מבואר בגמ' שאין תפילתו של אדם נשמעת אלא אם הציבור ובשו"ע סימן צ' סט"ז פסק כראשונים שיש חיוב ללכת ד' מילין לפניו ומיל לאחריו דהינו שיש חיוב להתפלל בציבור וצריך לטרוח כשיעור זה ולפניו הכונה שבין כה הולך לכיון זה ולאחריו הכונה שהוא לא הולך לכיון זה וה"ה אם הוא נמצא בביתו והנה שיעור של מיל זה מחלוקת האם זה שמונה עשרה דקות או עשרים ושנים וחצי והנה יש לדון האם הכונה שיעור הליכה או שיעור זמן ובבה"ל סימן קס"ג ס"א לגבי נט"י לסעודה כתב שזה תלוי בשיעור זמן ולפ"ז ברוכב בעגלה זה שיעור מרחק יותר גדול אמנם בסימן צ"ב סקי"ז לגבי נט"י כתב שרוכב זה כמו הולך ברגליו ואולי כיון שזה טירחא כמו מהלך אמנם בפשוטו במקור הדברים שאין חילוק ואולי המ"ב חילק בין נט"י לסעודה שזה מוסכם לגבי תפילה שזה מחלוקת ולפ"ז צ"ע לגבי תפילה בציבור ובמקור חים לבעל החוות יאיר כתוב להחמיר והנה יש לדון בספק האם ימצא מנין ועיין מ"ב צ"ב י"ז שכתב לענין נט"י לתפילה שלא צריך אמנם במג"א סימן קס"ג לא היקל אלא מצד שיטת הרמב"ם שלא צריך כלל אמנם בפשוטו גם כאן יש בזה מחלוקת האם הגמ' דיברה על תפילה בציבור ובפשוטו יש להקל בזה אמנם ראוי מאוד להקפיד על מנין שזה מסוג המצות שהיום עם ישראל קיבל על עצמו לדקדק בזה וזה מחיב יותר לקים דין זה וכן אדם שרגיל תמיד להקפיד על זה לא כדאי לפרוץ בזה גדרים והחכם עינו בראשו וזה ודאי מוטל על אדם לקבוע מקום נופש שיש מנין מסודר ויוכל להתפל במנין כל תפילה

### בענין חיוב מזוזה במקומות נופש

ד] מבואר בגמ' בב"מ ק"א. דמזוזה חובת הדר ולכן שוכר בית החיוב מזוזה מוטל עליו ויש ראשונים שנקטו שזה מדאוריתא אמנם דעת רוב הראשונים וכן קי"ל שחיוב השוכר הוא רק מדרבנן כמבואר בשו"ת רעק"א סימן ס"ו ומבואר בסוף סימן רפ"ו דשוכר בית בחו"ל חייב רק לאחר ל' יום אבל בא"י חייב מיד ושואל דינו כשוכר ובפונדק בא"י חייב רק לאחר ל' יום והטעם שחיבו שוכר בא"י משום ישוב א"י וכתב רש"י טעם אחד שכיון שקבע מזוזה הוא לא יצא מהבית אלא ישכירנה או יקנה הבית וטעם שני שגם אם הוא יעזוב הבית אבל מישהו אחרי ירצה לבוא לגור כאן מחמת שיש כאן מזוזה וצ"ב למה בפונדק אין בזה ישוב א"י ובפ"ס אות נ"ט ביאר שכיון שזה מיועד לדירת ארעי ואין זה עומד לשכירות קבועה ממילא לא שייך כאן ישוב א"י

והנה צ"ב מהו פונדק ומהו שכירות ויש מקום לבאר שפונדק אין לו שום זכות במקום רק שנמצא כאן בתשלום משא"כ שכירות ולפ"ז אם לא יזכה זכות שכירות אלא רק ישלם על מה שנותן לו לשהות שם לא יהיה חיוב בפחות מל' יום [אמנם מסתבר שגם אם ההבדל אם יכול להעבירו ממקום למקום או שלא יכול אבל זה לא תלוי בחו"מ אלא מבחינת ההסכם] אמנם בפשוטו פונדק יש לו זכות במקום כמבואר בחו"מ שפ"ב א' וכן שואל סתם יכול לסלקו בכל עת כמבואר חו"מ שמ"א א' ובכל אופן חייב ובמועדים וזמנים ח"ד רפ"ז בהערה הביא שאמר לגרי"ז שהחילוק אם יש זכות או לא ולא הסכים עמו [אם לא שנחדש שכל שואל יש לו זכות וללא זכות אין נידון כלל אמנם בשו"ת מהר"ם ק"ח שהובא ברמ"א למד מחילות המלך דבפשוטו אין להם שום זכות וכן הברכי יוסף שדן בבית הסהר ובפשוטו אין לאסיר שום זכות] ובפשוטו החילוק בין מקום שעומד לשימוש זמני למקום שעומד לשימוש ארוך דהינו שפונדק זה מקום שכל מה שעומד לשכירות זה רק לזמן משא"כ שכירות זה מקום שעומד לשימוש קבוע ולפ"ז אם אדם מחליף דירה לשבת או לבין הזמנים או שוכר מקום מגורים רגיל לשבוע כגון אנשים מהצפון וכדו' שמשכירים את ביתם כה"ג שזה ודאי לא עומד לשכירות קבועה זה פטור ממזוזה אמנם שמעתי מהגר"צ וובר שליט"א שאמר שדירה כיון שזה דרך שאדם רגיל להשכירה גם במקרה המשכיר הנ"ל לא משכיר עכשיו רק לזמן זה נחשב שכירות ורק מלון או צימר שזה דבר שמצד יעודו הכללי זה עומד לשכירות זמנית אין בזה חיוב עכ"ד

אמנם יתכן שיסוד החילוק בצורת הדיור שפונדק הדיור בו יותר ארעי דהינו שאפילו שיסוד החילוק כנ"ל שזה דבר ששיך בו יותר שישכרו אותו אבל רבנן העמידו החילוק שבא"י דיור ארעי גמור כגון פונדק פטור משא"כ שכירות בית שזה דיור יותר קבוע חייב ולפ"ז אדם ששוכר או שואל בית רגיל לשבת וכדו' בא"י חייב במזוזה והנה בית מלון זה ודאי כמו פונדק ולענין צימרים אם הקובע מקום שעומד לשכירות גמורה כאן זה רק עומד לשכירות זמנית אמנם אם מצד הדיורים יתכן שזה רק אם דר בצורה שכאילו הוא מתארח אצל בעל הבית ולא אם מביא כל כלי תשמישו ויש לו כאן דירה גמורה לזמן אמנם בצימר מצוי שבעל הבית מביא הכל ויכול להעביר מחדר לחדר וצ"ע אמנם בדירה שעומדת להשכרה רגילה רק עכשיו שכרה לשבוע וודאי חייבת וצריך לדעת שהחיוב חל גם על הכניסה לחדר מדרגות וכל המקומות שמשמשים להגיע לבית וכן המעלית וכדו' [ויש לדון האם יש על השוכר חיוב של לבדוק פעמים בז' שנים]

### האם יש לחייב מצד המשכיר

ה] מבואר בגמ' שבית הכנסת שאורחים ישנים שם חייבים להשים מזוזה וצ"ע הרי הם נמצאים רק דירת ארעי והרי זה גם בחו"ל בפחות מל' יום וכתב הערוך השולחן שמוכח שאם אדם מחזיק הבית כדי לארח אנשים הוא חייב במזוזה ולכן אם יש לו בית שילדיו יגורו שם או שמשרתיו ועבדיו שם הוא חייב במזוזה מדאוריתא וכתב לפ"ז שפונדק מדובר בעכו"ם אבל אם הבעלים ישראל וודאי הוא חייב ולפ"ז בחדרי מלון או צימרים שזה פונדק הכונה שאין חיוב מצד השוכר אבל המשכיר חייב וכתב השבות יצחק בשם הגריש"א וכן דעת הגר"נ קופשיץ שא"כ מי ששוכר חדר בבית מלון או צימר כיון שבעל הבית עושה עבירה בזה שהוא דר שם חשיב מסיע לידי עוברי עבירה ואפילו שגם אם יום אחד לא יהיה הבעל הבית חיב אותו דבר כי מקום זה מיועד למגורים אבל חשיב מסיע לידי עוברי עבירה אמנם כיון שאם לא יגורו אנשים כלל גם המשכיר לא יתחיב א"כ המצב הכללי שאנשים השוכרים המקום גורמים לאיסור אמנם הדבר תמוה להעמיד את כל הדין של פונדק בעכו"ם שהרי מדובר בא"י ועיין בספר אגורה אוהלך שהוכיח מהירושלמי שמדובר בישראל שיש שם נידון האם מותר להוריד המזוזה אמנם בפשוטו אין זה דומה כלל לבית הכנסת או לשכות דשם הבעלים צריך את הדיורים של מי שדר ולכן זה נחשב שיש לו שימוש של דיור משא"כ במקום שזה בשכר שאין לו שום ענין בדיורים אלא התשלום על מה שמצדו העמיד המקום לדיור בזה ודאי שבעל הפונדק לא חייב [אמנם אדם שיש לו דירה לארח את ילדיו בשבת בזה בפשוטו לערוך השלחן הנ"ל חייב וברעק"א תשובה ט' מבואר שנקט שבמקום שעזב את ביתו ובני ביתו דרים שם אין לו חיוב דאוריתא חזינן דלא כערוך השלחן הנ"ל וצ"ע]

### ספיקות שיש להקל בהם

ה] עיין שו"ת רעק"א סימן ס"ו שכיון ששוכר חייב רק מדרבנן ממילא בספיקות יש להקל כדין ספק דרבנן לקולא אמנם בפשוטו זה ספק בחיוב של המזוזה אבל לא בספק בכשרות המזוזה ואולי בכה"ג שזה ספק אם הוא פונדק או שוכר יש להקל אמנם יתכן שזה רק חסרון ידיעה וצ"ע [ומהגר"צ וובר שמעתי שיש להקל בזה] ונבאר הדברים שיש לדון בהם

אם יש מזוזות כתב ב"י זה כשר גם לספרדים וכן כתב האריז"ל כשר לכולם אמנם כתב ספרדי יש שינוים שהמ"ב פסק שזה פסול כגון קוצו של יוד או ך' סופית שהם עושים מרובע והמ"ב פסל זה אמנם הוא בגדר ספק והנה אם זה נעשה על ידי מדקדקים בזה מקפידים שיהיה כשר גם לאשכנזים אמנם במזוזות פשוטות יש הרבה חסרונות, ספרדי ששוכר מאשכנזי שעשה כדעת הט"ז שהב"י חשש לפסול צ"ע אמנם בפשוטו הוא ודאי בגדר ספק שגם הב"י הסכים שיש מכשירים ובשוכר שזה נידון דרבנן יש להקל [וראוי בחדרי מדרגות וכדו' שיש אשכנזים וספרדים לעשות כתב ב"י שכשר לכולם אבל לעשות רמב"ם שכשר גם לספרדים כן שמעתי מהגרש"צ] וכן במרפסת אם המזוזה לכיון המרפסת כיון שגם הצד לחיב לכיון הבית זה רק ספק שהרי זה מרפסת סגורה ויתכן שזה נחשב פנימי ממילא יש להקל מדין ספק דרבנן לקולא אמנם אם בעל הבית מרשה להחליף ראוי להחליף, אם זה חדר שיש בו רק לרבע כיון שגדולי האחרונים נקטו שזה פטור בשוכר כה"ג שזה שעת הדחק יש להקל אמנם בית ללא דלתות כיון שהרמב"ם הוא יחיד קשה להקל בזה ואם יש מזוזה רק בצד ימין אפשר להקל בזה

### במי שרוצה להביא מזוזות

ו] אם רוצה להביא מזוזות מהודרות צריך להוריד את הקודמות מצד בל תוסיף ויתכן שאם לא מוריד לא יוצא כלל כמבואר לגבי ציצית בהטיל שתי ציציות ובמהר"ם שיק יור"ד רפ"ז מבואר שלא עוזר לכוין שלא לצאת וכן המנהג שבכל מקומות המסופקים לא מניחים שתי מזוזות אפילו שבצד שני של הפתח מסתבר מאוד שאין בזה בל תוסיף שזה הנחה שלא במקום מזוזה וכמדומה ששמעתי כן בשם החזו"א [ומהגר"נ קופשיץ שמעתי שאביו מצא בדירתו של הגרי"ח זוננפלד לאחר פטירתו שבמרפסת היה מזוזה מוחבאת בצד השני כדעת החזו"א והיה מזוזה נראית כמנהג ירושלים]

ז] אמנם הדין שאם הניח מזוזה אסור להורידה כמבואר בשו"ע סימן רצ"א אמנם בעל הבית יכול להוריד המזוזות ולהשים את שלו אם מעדיף אותם מצד שיודע שהם מהודרות ויכול גם לבקש מבעל הבית שיעשה כן אמנם במקום שאין מזוזות זה לא שייך ויש שהורו שאם לקח מזוזות מגמ"ח כיון שחייב להחזירה לגמ"ח ולא יכול להשאירם מותר לו להוריד אותם וכן שמעתי מהגרש"צ וכן הביא השבות יצחק בשם הגריש"א אמנם במחליפה באחר כשירה ודאי שיש הרבה מקילים בזה וודאי יש להקל

### איסור השתמשות בכלי לא טבול ובדין כלי מסעדה

ח] מבואר בגמ' סוף ע"ז ונפסק יור"ד סימן ק"כ שכלים הנקחים מן העכו"ם צריכים טבילה ודעת רוב הראשונים שזה חיוב דאוריתא ודעת הרמב"ם בפשוטו שזה דרבנן והשו"ע פסק במקום ספק שחיב בטבילה ועיין פר"ח שזה מצד שפסק שזה חיוב דאוריתא והנה בפסקי הרי"ד כתב שזה רק מצוה לטובלם אבל אין איסור להשתמש בהם אמנם מבואר ברמב"ם שיש איסור להשתמש קודם טבילה וכן הוא בטור ובריא"ז שם ובתוה"ב ובכל הראשונים ועיין או"ז ח"ד פסקי ע"ז סימן רצ"ג שכתב שזה גזירת הכתוב שיש איסור דאוריתא להשתמש בהם קודם טבילה וכן הראשונים שדנו שהסדר להגעיל ואחרי זה לטבול הוא מעכב קשה מאוד אם זה רק דין על הגברא ואין איסור השתמשות וכן מבואר בשאג"א סימן נ"ו שהאיסור תשמיש הוא דאוריתא אמנם בבה"ל סימן שכ"ג ס"ז ובישועות יעקב נקטו שזה רק איסור דרבנן דהינו שמדאוריתא זה רק מצוה לטבול הכלי ויכול גם לטבול לאחר התשמיש רק מדרבנן אסרו להשתמש כל זמן שלא טובל

והנה עיין אבני נזר או"ח תי"ח סקי"א וכן במנחת שלמה תנינא סימן ס"ח שדנו שגם אם יש איסור אבל כל זה בזמן שיכול לטבול אבל אם אין לו אפשרות לטבול אין בזה איסור ודימו למרדכי לגבי ציצית שבשבת שלא יכול לעשות ציצית אין איסור ללובשו ללא ציצית דהינו שלמדו שיסוד האיסור מה שלא מקים המצוה ודבריהם צע"ג שהרי כל זמן שלא משתמש אין איסור וודאי שאין הגדר שהאיסור חל ברגע השתמשות ובהכרח שגדר האיסור שזה דין הנהגה שההשתמשות תהיה בכלי טבול וזה רק בגדר מצוה וא"כ בזה לא שייך ההיתר של המרדכי כמבואר בתוס"ר לגבי ציצית שאם זה חל קודם העיטוף אין ההיתר וכדביאר בח' הגר' ראובן שם ועוד שגם לגבי ציצית המג"א נקט שיש איסור דרבנן ללובשו ללא ציצית

והנה הדבר נפק"מ בבית מלון וכדו' והמנחת שלמה כתב להתיר להשתמש כיון שלא יכול לטבול והנה גם לדבריו במקרה שמרשים לטבול ובפרט במשכיר דירה אם כלים לא טבולים לא שייך היתר זה ותלמידי הגרח"ג אומרים בשם החזו"א שהתיר לשתות בקיוסק בב"ב שהכלים לא היו טבולים וביארו הטעם שהאיסור עיקר העמדה להשתמש אבל כל שבין כה משתמשים אין הבדל עוד שימוש או פחות שימוש והדברים מחודשים והגר"ח קניבסקי אמר החזו"א הורה לו לאיסור ובדרכי תשובה ק"כ סק"ע כתב לדון עוד סברא להקל מצד שזה לא כלי אכילה אלא כלי סחורה כיון שהבעלים מחזיק הכלים לאכילה לצורך סחורה אמנם בפשוטו אינו כן שהרי הסחורה שלו מה שאנשים אוכלים בזה ואין זה דומה לקניה של כלים אם סחורה דשם אין לו שום ענין בשימוש של האכילה ורק צורה למכור האוכל ולכאורא קשה מאוד להקל בזה וכן כל הועדי כשרות נהגו להחמיר בזה אמנם כלים שהם בבעלות עכו"ם לא צריכים טבילה

הכלים שחייבים טבילה מתכות זה דאוריתא וזכוכית זה דרבנן וכלי חרס אין חיוב טבילת כלים והמנהג שגם כלי פלסטיק לא טובלים, קומקום חשמלי צריך טבילה כיון שעיקר הכלי זה הברזל שבפנים לכן ראוי להביא מהבית קומקום חשמלי [אמנם מצד בליעות לא מצוי שזה בולע איסור וכיון שזה ספק והוא ודאי אינן בן יומו יש להקל מצד ספק דרבנן לקולא] במקום שיש ספק האם הטביל את זה בפשוטו יש מקום לדון שאם זה חיב מדאוריתא הוי ספק דאוריתא אמנם אם חיב מדרבנן הוי ספק דרבנן אמנם יתכן דהוי דשיל"מ כיון שיכול לטובלו וכן הוא בחזו"א יור"ד ל"ז סקט"ו עוד יש לדון שיש לו חזקת איסור וצ"ע בכל זה

### עיצה בכלי שלו שלא יכול לטובלו

ט] כשאדם מגיע למקומות מרוחקים וקונה כלי ואין לו אפשרות לטבול בזה יש עיצה המובאת בשו"ע סימן שכ"ו בשבת שיקנה הכלים לעכו"ם וכה"ג זה פטור מטבילה אמנם מבואר במ"ב שזה רק קולא בשבת שאין לו אפשרות אחרת ובמנחת שלמה כתב שיועיל גם שיפקיר בלב שלם אמנם לגבי שבת לא מצאנו לאחד מהפוסקים שכתב עיצה זו וכבר העיר בזה בקו"א לגריל"ד סימן קל"ו וצ"ע

### בליעה של איסור בכלים

י] אם מגיעים למקום שיש חשש שהשתמשו באיסור בכלים יש בזה הרבה שאלות וכן להשתמש בצונן אסור שמא ישתמש בחמין ואפילו שדרך ארעי מותר [רמ"א יור"ד קכ"א ה'] אבל כמה ימים זה לא בגדר דרך ארעי ויש בזה הרבה פרטים ולא כדאי לסמוך על זה, וכדאי להיזהר לא להניח על השיש סירים חמים אמנם אין לאסור צונן כי עיקר שימוש השיש הוא לא להניח עליו אוכל שבולע ובשעת הדחק יש להקל מצד שזה רוב תשמישו בצונן כן מורה הגרש"צ ואכמ"ל, וכן ראוי להיזהר שלא להשתמש אם הברז במים חמים כיון שמאוד יתכן שזה בלע איסור, אמנם בדיעבד כיון שסתם כלים אינם בני יומם אין זה נאסר בדיעבד אמנם אם בישל במזיד התבשיל אסור כמבואר בב"י סימן קכ"ב בשם שו"ת הרשב"א ואכמ"ל, בגז כיון שאפילו אם זה בלע איסור אבל קי"ל שלא עובר מכלי לכלי ללא רוטב לכן אפשר לבשל או לחמם עליהם אמנם צריך מאוד להיזהר שלא יגלוש אוכל ולהניח הקדירה מראש בצורה שאין סיבה שיגלוש ויבלע מהגז, אפשר להשתמש בצורה שעוטפים החרצובות אם ניר כסף ובזה גם יגלוש לא יעבור בליעות אמנם זה נקרע מהר, בפשוטו אותו דין בכירים חשמליות ושם זה יותר קל שזה זכוכית ומעיקר הדין זה לא בולע כלל, להשתמש במיקרוגל יש בזה הרבה שאלות בשעת הדחק גדול אם יכול לכסות בצורה שזה אטום ולא יקרע העטיפה יש להקל וכן לגבי לחמם אוכל בתנור אם מכסה את מה שמחמם שכה"ג אין בעיה של זיעה יש להקל ושומר נפשו ירחק מהם

### דיני שינוי מקום בדברים שאין טעונים ברכה במקומן

] עיין סימן קע"ח דמבואר דאם אדם בירך על מאכל ושינה את מקומו צריך לחזור ולברך אמנם כל זה בדברים שאינם טעונים ברכה במקומן אבל דברים הטעונים ברכה במקומן כיון שהוא צריך לחזור למקומו הראשון אין היציאה חשיבה הפסק ונחלקו הראשונים מה נחשב דברים הטעונים ברכה במקומן ועיין בשו"ע שיש בזה ג' שיטות דיש אומרים שרק פת וי"א שגם מיני דגן וי"א שגם ז' המינים והמ"ב הביא מהגר"א שהכריע כדעה אמצעית ולהלכה ספק ברכות להקל ולא מברך גם בז' המינים אמנם כל זה אם אכל כזית שזה מחיב ברכה במקומו אבל אם אכל פחות מכזית שזה לא מחיב אותו לחזור חשיב שינוי מקום גם בפת [והנה הגרעק"א תמה כיון שמספק לא צריך לחזור למקומו א"כ הוי כאינו טעון ברכה במקומו והניח בצ"ע אמנם המ"ב פסק שלא כדבריו ויש לעיין האם זה מצד שלכתחילה יש ענין לחזור למקומו או שהכל תלוי במה שמצד עיקר הדין ונפק"מ באכל ספק כזית דכאן גם לכתחילה אין לו דין לברך ועיין בר אלמוגים שהאריך בזה ובספר וזאת הברכה כתב בשם הגריש"א שבדברים שזה ספק האם טעון ברכה במקומו ראוי שיברך ברכה אחרונה קודם שינוי המקום דהינו דספק גורם ברכה שאינה צריכה מותר וצ"ע]

עוד מצאנו הלכה שאם הניח מקצת חברים אין עקירתו חשיבה שינוי מקום וכל שחוזר למקומו לא צריך לברך אמנם עיין מאמר מרדכי שאם החברים עזבו את המקום ודאי שזה נחשב שינוי מקום [ובמ"ב סקל"א כתב שלא מועיל הניח מקצת חברים אלא כשחוזרין לסעודתן הראשונה אבל לא אם אוכלים במקום אחר ויש לעין האם כונתו שגם במקום שמתכוננים לחזור אבל אם אוכלים במקום אחר צריך לברך או שכונתו שאם דעתו לחזור לא צריך לברך אפילו על מה שיאכל במקום אחר] ועיין מ"ב סקל"ט שגם אם האוכל בידו ומשנה את מקומו שניכר שלא מסיח דעתו בכל אופן צריך לברך וכן הוא בגר"ז ובחיי אדם ובאגרות משה ח"ב סנ"ז דייק מהחיי אדם שאם האוכל בפיו כה"ג כלפי המשך אותה אכילה לא שייך לדון שזה היסח הדעת וחידש עוד שכל שאין הפסק של כדי דיבור בין אכילה לאכילה לא חשיב הפסק אמנם כל זה כלפי הדבר שאוכל אבל אם יעשה הפסק של כדי דיבור מה שימשיך לאכול יצטרך לברך וע"ש שזה רק על מה שהיה עיקר ברכתו אבל אם רוצה להמשיך דברים אחרים אפילו כדי דיבור צריך לברך ובשם החזו"א מורים שמי שיש לו סוכריה בפיו ויוצא עמה החוצה צריך לחזור ולברך וכן הוא בדע"ת סק"ב

והנה בדבר שהוי שינוי מקום ודאי אם רוצה לצאת ולחזור ולברך יש כאן גורם ברכה שאינה צריכה ולכתחילה ודאי שלא יצא ואם רוצה לצאת ולחזור ולברך ברכה אחרונה או לברך בחוץ לכתחילה לא יצא שמא ישכח לברך וכתב המ"ב שאם יוצא על דעת לחזור מיד בזה ודאי מותר דהינו שאין חשש שישכח מלברך ואם מוכרח לצאת ולחזור ורוצה להמשיך לאכול לא יברך ברכה אחרונה שזה גורם ברכה שאינה צריכה [והדבר מצוי שאדם הולך משלום זכר לשלום זכר וכה"ג מסתמא חשיב צורך ולא הוי גורם ברכה שאינה צריכה מה שיברך בכל שלום זכר אבל לא יברך ברכה אחרונה במקום הראשון]

### איזה יציאה נחשבת שינוי מקום

] עיין לשון השו"ע בשם הרמב"ם שאם חברו קראו לדבר עמו דיבור בעלמא הוי שינוי מקום אמנם עיין מור וקציעה שכתב שדוקא אם יצא לשיהוי זמן שייך לדון שזה היסח הדעת אבל אם יצא לרגע לא חשיב היסח הדעת ועיין מהריק"ש בערך לחם שאם יצא מחמת שהוכרח לכך כגון שיצא לבית הכסא לא חשיב שינוי מקום אמנם המ"ב סקכ"ו כתב שאם יצא לעשות צרכיו חשיב שינוי מקום וכן הוא ברבינו מנוח פ"ד ה"ג בשם הגאונים ועיין גר"ז ס"ח שכתב שכל שקבע סעודתו לאכול אפילו שעדין לא אכל כזית ויוצא לזמן קצר או לעשות צרכיו או להביא דבר לצורכי הסעודה לא חשיב שינוי מקום ובוזאת הברכה הביא מהאגר"מ שכתב שאם יש לו אורחים והולך להביא להם אוכל זה נחשב שהוא חייב לחזור ולא חשיב שינוי מקום גם אם הם לא התחילו לאכול ואין כאן ההיתר של הניח מקצת חברים אמנם סתימת המ"ב שחז"ל קבעו שכל שיצא ממקומו חשיב שינוי מקום

### דיני שינוי מקום בדברים הטעונים ברכה במקומן

] והנה לגבי דברים הטעונים ברכה במקומן אם יצא למקום אחר ורוצה לאכול במקום אחר לא צריך לברך וכן אם רוצה לחזור למקומו הראשון ולאכול לא צריך לברך [כן הוא דעת הרמ"א אמנם השו"ע פסק כראשונים שגם בזה הוי שינוי מקום ועיין אגרות משה שראוי להחמיר כשו"ע ובעל האילת השחר כל שהיה נצרך לצאת לא היה ממשיך לאכול ויתכן דביש לו שהכל ראוי לברך וצ"ע] והנה אם לא אכל במקום השני צריך לחזור למקום הראשון ולברך כמבואר בסימן קפ"ד אמנם אם אכל במקום השני אינו צריך לחזור למקום הראשון [אמנם כתב השעה"צ שאם בין כה חוזר עדיף שיברך במקום הראשון] ולכן אם שכח ויצא יש עיצה שיאכל קצת לחם כאן ולא צריך כזית וכתב המ"ב שצריך דוקא לחם ולא דברים אחרים שזה חלק מהסעודה

ומבואר עוד שלכתחילה לא יצא תוך הסעודה אפילו אם דעתו לחזור שמא לא יחזור ויברך שלא במקומו וכתב המ"ב שאם יוצא לרגע קטן יכול לצאת אמנם אם דעתו לאכול במקום השני אין החיסרון הנ"ל אמנם כיון שלא היה דעתו מתחילה זה מחסר בדין ברכת המזון במקומו דהינו דמה שיברך במקום השני זה לא לכתחילה וכתב הגר"ז שאם חושב אחרי זה לחזור למקום הראשון ולברך שם בזה אין חסרון דלא חוששים שמא לא יחזור כיון שגם אם לא יחזור ויברך במקום השני זה לא רק דין לכתחילה בעלמא אמנם אם היה דעתו מתחילה בזמן הברכה לשנות מקומו וגמור הסעודה במקום אחר אפשר לסיים במקום אחר ולברך שם וכתב הרמ"א שאם יוצא לצורך מצוה עוברת בזה מותר לצאת על מנת לחזור ומבואר שגם שמחת חתן וכלה דהינו שיפסיד מצוה שלא יוכל אחרי זה לעשות ובבה"ל דן שגם לצורך מצוה שאינה עוברת יכול לצאת

עוד כתבו האחרונים בשם תוס' שאם אכל לחם שצריך לחזור למקומו הראשון גם אם בירך על יין או פירות או שהכל בתוך הסעודה גם ביחס לזה אין דין שינוי מקום ובטעם הדבר בגר"ז כתב שכיון שהכל נפטר בברכה אחרונה אחת זה נחשב כחלק מהדברים הטעונים ברכה במקומן אמנם המ"ב כתב שזה מצד שכיון שחייב לחזור למקום האחר לא חשיב שינוי מקום ובפשוטו נפק"מ בבירך מזונות ושהכל האם הוי שינוי מקום לגבי השהכל שלטעם הגר"ז הוי שינוי מקום ולדעת המ"ב לא הוי שינוי מקום ועיין עמק ברכה שכתב שזה גם נפק"מ לגבי ברכה על עופות שלסברת המ"ב כיון שצריך לחזור למקומו לא הוי שינוי מקום וצ"ע

והנה לכתחילה צריך לברך במקומו שאכל ומבואר במ"ב סימן קפ"ד שאם זה באותו חדר יכול אפילו במקום שלא רואה אחד את השני ואם זה מחדר לחדר והיה דעתו מראש או שרואה את מקומו רק בדיעבד יכול לעשות כך אבל זה לא לכתחילה ואם אוכל בשדה במקום שלא מוקף מחיצות לכתחילה צריך לברך תוך ד"א [והנה דברי המ"ב שכתב שלכתחילה כל החדר מקומו הרי כאן לכאורא זה כמו קידוש שזה לא נידון של שינו מקום אלא שצריך לברך במקום שאכל וזה כמו קידוש שגם מפינה לפינה לכתחילה אין לשנות דיש דיעות דלא הוי כמקום סעודה וכמדומה שכן הוא בפמ"ג]

### בדין שינוי מקום מבית לבית וחדר לחדר

] אם אוכל באותו חדר לא הוי שינוי מקום וכתב המ"ב סק"ט כ"ג שאפילו אם לא רואה את מקומו הראשון כגון שיש דבר מתשמישי הבית שזה לא נחשב מחיצה או וילון ארעי לא חשיב שינוי מקום אמנם שינוי מקום מבית לבית או מבית לחצר וודאי הוי שינוי מקום ומחדר לחדר נחלקו בזה הראשונים והבה"ל הכריע דלא חשיב שינוי מקום אבל גם אם חשיב שינוי מקום מועיל דעתו לצאת מחדר לחדר ויש ראשונים שמועיל דעתו גם מבית לבית אמנם לא קי"ל להלכה כך והנה עיין סימן רע"ג לגבי קידוש דמבואר בטור ועוד ראשונים שאם רואה את מקומו זה עוזר ונחלקו הראשונים האם זה גם מבית לבית והמ"ב שם הכריע שרק אם היה גם דעתו שזה מועיל דבזה יש צירוף של שני שיטות אמנם אם לא היה דעתו זה לא עוזר והמ"ב כאן הביא את המחלוקת ונקט שלא מועיל רואה את מקומו רק מחדר לחדר אבל מבית לחצר או לבית אחר אין צד שמועיל רק אם היה דעתו וגם בזה נקט שמעיקר הדין זה לא עוזר ודבריו צ"ע אחרי שמפורש כך בכמה ראשונים איך אפשר להכריע שלא כמותם ובפשוטו מה שמועיל בקידוש מועיל בסעודה וכן דעת הגר"ז והחיי אדם שאין לברך כל שרואה את מקומו אפילו אם יצא מחוץ לבית או מבית לבית אמנם כתב המ"ב בשם הט"ז שאם יש רה"ר בין שני המקומות או כל דבר שלגבי פאה זה מחלק לשני חיובי פאה גם כאן זה נחשב שינוי מקום ולא עוזר שרואים את זה

ומשמע שלא מועיל שרואה ממקומו עכשיו חלק מהמקום שאכל אלא שצריך שיראה ממש את המקום שאכל ומבואר במ"ב שכל שרואה חלק מהמקום שאכל זה מועיל דהינו שכל שאכל בחדר מסוים אכילתו מתיחסת לכל החדר וממילא כל שנמצא בחדר אחר ורואה חלק ממנו זה מועיל אמנם רואה את מקומו זה לא מגדיר שאכילתו בכל מקום הרואה ולכן שם לא מועיל שרואים מקום שרואה את מקומו

והנה המ"ב סקי"ב כתב בשם האחרונים שהקובע האם זה כמו אותו בית או לא אם זה מקורה או לא ובית ועליה כיון שזה תחת אותה קורת גג לא חשיב שינוי מקום ויציאה לחצר לסוכה חשיב שינוי מקום והנה בפשוטו לפ"ז היוצא לחדר מדרגות לא חשיב שינוי מקום והיוצא למרפסת חשיב שינוי מקום אמנם כיון שיסוד הדבר שרואים את זה כאותו מקום ושאין כאן היסח הדעת ממילא יתכן שזה תלוי האם זה יחס של מחדר לחדר או כיציאה לחוץ ולכן לגבי מרפסת פרטית בפרט שלא נראת לרחוב שבזה היחס הוא שזה כחלק מהבית נקטו הרבה מפוסקי זמנינו שחשיב מחדר לחדר ומאידך יציאה לדירת חברו נקטו פוסקי דורינו שזה ודאי נחשב יציאה לבית אחר [חוץ מהאור לציון] ולגבי חדר מדרגות עיין מ"ב דרשו שהביא בזה הדיעות והביאו מהגריש"א לחלק שהמקום הסמוך לבית חשיב כבית לבית אבל לא המשום שלא סמוך [וזה פלא לחלק מקום לשנים] ולכאורא חצר פרטית ודאי שסתימת המ"ב שזה כמו מבית לרחוב ובחוט שני כתב שמרפסת שחלקה מקורה וחלקה לא ודאי שהשינוי מחלק לחלק לא חשיב שינוי מקום וצ"ע [ולכאורא מסברא יש מקום גדול לחלק דכל הסבא שגם תחת אותו גג אבל זה שינוי מקום זה לגבי נידון הבה"ל שגם בסתמא זה לא שינוי מקום אבל ביחס לדין שמועיל דעתו בזה לכאורא הכונה שכל שזה תחת אותו גג אפשר על ידי הדעת להופכו למקום אחד ובזה מסתבר שלא משנה שזה שני בני אדם וצ"ע בזה]

והנה עד כמה שנחדש שאין כלל שדוקא אותו גג אלא הקובע מצד השימוש האם זה כחדר לחדר או לא א"כ יש שנקטו שישיבה שיש מתחם אם פנימיה וחדר אוכל שזה הכל כמו מחדר לחדר וכן כשוכרים מתחם נופש כמה משפחות שכל הזמן יוצאים מבית לחצר ולשאר הבתים שכה"ג לא הוי שינוי מקום וכל זה דברים מחודשים אבל מכלל ספק ברכה לא נפקא וצ"ע בזה

### בדין שינוי מקום במקום פתוח

] והנה השו"ע ס"א כתב שאם אכל במזרח האילן ורוצה לאכול במערבו כשלא רואים את זה צריך לחזור ולברך והראב"ד השיג שאם דעתו לאכול שם זה עוזר דהינו שנקט שזה כמו מחדר לחדר שמועיל כונה עוד מבואר בשו"ע ס"ג שאם אכל באילן אחד על דעת לאכול באילן אחר זה מועיל וביאר המ"ב שזה אפילו בלא מוקף מחיצות ונתחדש שגם זה כמו מחדר לחדר אבל אם זה מגן לגן זה לא עוזר שזה כמו מבית לבית וכתב המ"ב שבגן אחד שאפילו אם רואה האילן האחר אבל כיון שלא כיון זה לא עוזר דהינו שכל אילן קובע מקום לעצמו ועיין שעה"צ ובפשוטו למה דקי"ל שעוזר ראיה מחדר לחדר לכל הפחות מספק גם כאן זה יעזור אמנם כל זה במקום ששיך לקבוע שזה מקום מסוים כגון אילן מסוים או גן מסוים אבל אם סתם אוכל בשדה בזה כל שרואה את מקום אכילתו זה מספיק כמבואר בסקמ"ב [ולכאורא גם אם יכוין על מקום שלא רואה זה לא מועיל שרק באותו גן יש לזה מעלה של אותו בית שיועיל מחשבתו אמנם החיי אדם נ"ט סי"ב נקט שגם בזה מועיל דעתו ומשמעות המ"ב לא כך ] ואם הגינה מוקפת מחיצות בזה נקט סקל"ח שמעיקר הדין זה כחדר אחד אמנם בשער הציון הביא את האבן העוזר שצריך דעת או רואה מקומו ויש לדון בעיר שלמה מוקפת מחיצות וכי זה מגדיר כדבר אחד אמנם גן חיות וגינה גדולה או מתחם של ישיבה או מתחם נופש בזה א"ש שזה מוגדר כמקום אחד

והנה לפ"ז כשאוכלים בגינה וקבעו מקום אכילה אם לא היה דעתו לזוז ואוכל במקום שלא רואה את מקומו צריך לחזור ולברך ואם רואה את מקומו או שהיה דעתו זה מחלוקת ואין לחזור ולברך ולפעמים בעת הליכתו יש רגע שלא רואים המקום הראשון ויש להיזהר בזה אמנם אם רואה את הד' אמות של מקום אכילתו זה עוזר אמנם לא אומרים שכל המקום שנראה במקום אכילתו זה נחשב מקום אכילתו שיעזור שרואה את אותו המקום שעיקר מקום אכילתו זה ד' אמותיו

### הולכי דרכים

] כתב השו"ע ס"ד שהולכי דרכים לא חשיב שינוי מקום דהינו שאפילו שהולכים למקום שלא רואה את מקומו ולא היה דעתו אבל כה"ג לא חל קביעות על מקום מסוים ובפשוטו גם אם יכנסו לבית אבל כיון שמראש לא נקבע להם מקום לא צריכים לחזור ולברך ולפ"ז אם בטיול באמצע נכנסו לאיזה חורבה לראות שהכל זה בכל הולכי דרכים לא צריכים לחזור ולברך אמנם כל זה שמתחילה לא קבעו מקום מסוים לאכול אבל אם קבעו מקום מסוים זה כנ"ל ועיין מ"ב סקמ"ב שאם בתחילה חשב לאכול מעט בבית ואחרי זה יצא לדרך צריך לברך וכן כתב בסימן פ"ד לגבי בית המרחץ שאפילו שותה קצת רק כדי שיחשב ברכה אבל כל שהוא לא הולכי דרכים זה לא שייך אמנם בעקר עצמו לצאת ורגע קודם ההליכה מברך בתור שכבר עומד לצאת בזה כתב באור לציון ובאגרות משה ח"ב סנ"ז שחשיב הולכי דרכים ולכן גם אדם שקנה דבר בחנות והתחיל לאוכלו שם בתור להמשיך בחוץ יש כאן ההיתר של הולכי דרכים

והנה מי שמברך במכונית אפילו שעוברת ממקום למקום זה ודאי לא נחשב שינוי מקום אמנם יש לדון במי שבירך בתור הולכי דרכים ועכשיו עולה לאוטבוס או שבירך באוטבוס ועכשיו יורד ממנו האם יש כאן ההיתר של הולכי דרכים או שרואים את זה כאכילה נפרדת והנה עיין שער הציון ל"ח לגבי עקירה מעגלה לבית שהחיי אדם דן שזה כמו מבית לבית והמ"ב נקט שזה לא מסתבר ובוזאת הברכה הביא מהגריש"א שזה כמו אוטבוס אמנם בשם הגר"ח קניבסקי הביאו שזה רק מצד שזה עגלה ללא כיסוי אמנם מסברא המברך ברחוב גם באוטובוס זה המשך של ההולכי דרכים אמנם האכילה באוטבוס אם יש שם קביעות מסוימת יתכן שחשיב שינוי מקום ויש להיזהר בכל זה

עיין בר אלמוגים בבירך בחדר גדול ונפרסה מחיצה באמצע הרם חשיב מחדר לחדר ואולי אם עבר קודם זה לא שינוי מקום ואם יעבור עכשיו זה שינוי מקום וע"ש שדן בשינה מקומו למקום שרואים ואחרי זה סגרו החלון שלא רואים עוד דן באמצע השינה לקחו אותו לחדר אחר האם הוי שינוי מקום ובפשוטו היום זה גדרי הלכה וכן בשינה מקומו והניח מקצת חברים והם הלכו האם עכשיו חל שינוי מקום

יש לדון באכל מיני דגן וז' המינים אם נימא שרק מיני דגן חשיב טעונה ברכה האם ממיאל זה לא שינוי מקןום ביחס לשניהם ויש לדון שתלוי האם זה חיוב אחד או שני חיובים ועיין בר אלמוגים סימן מ"ח מ"ט כמה ספיקות בענין זה וע"ש באכל מזונות ורוצה לשתות ין במום אחר האם יברך במקום השני או הראשון ושכאן יברך בשני מקומות עוד דן ביין פוטר מיני משקין האם ממילא זה גם לא שינוי מקום ביחס למשקין