זבים פ_ה מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ה מ"ג**

א] **כל הנושא והנישא ע"ג המשכב טהור חוץ מן האדם,** בטעם הא דאין המשכב מטמא את מה שהוא נושא, מבו' בד' הר"ש לקמן מ"ו דהוא משום דכל הטומאות המסיטות טהורות חוץ מהסיטו של זב.

ולפ"ד הר"ש נראה, דהא דהיושב ע"ג המשכב טמא, הוי זה טומאה בפנ"ע, דכ"ה דהמשכב נטמא כשישב הזב עליו, ה"נ הוא מטמא את הטהור היושב עליו.

ב] אמנם הנה בחי' הרמב"ן בנדה נ"ה א' כתב דהא דהיושב ע"ג המשכב טמא, הוא מדין נישא שהרי משכב הזב נושא אותו, וזהו היסטו של זב שלא מצינו לו חבר בכה"ת כולה וכו', עכ"ד, וכ"נ בדבריו בשבת פ"ב ב', וכ"ה בחי' הריטב"א והר"ן שם, ונלמד מדבריהם דכ"ה דהזב עצמו מטמא בהיסט ה"נ משכבו של זב מטמא בהיסט, וע"כ הוא דהיושב ע"ג המשכב טמא.

וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בפי' התו"כ זבים פר' ד' הי"ד, עיי"ש שכתב, דאף דמקצת זב על הטהור טמא, מ"מ אם מקצת משכב על הטהור, אינו טמא, ופירש הטעם בזה, דלגבי משכב כתיב ואם על המשכב הוא עד שינשא רובו עליו למעוטי מקצת טהור על המשכב הטמא, וע"כ לגבי היסטו של משכב נמי ילפינן ניסט ממסיט דבעינן שיהא רובו ניסט, עכ"ד, ומבו' להדיא דהא דנטמא הטהור היושב על המשכב, הוא מדין היסט, וזהו דילפינן מינה דכ"ה דכשמסיט המשכב את האדם אינו טמא אלא כשמסיט את רובו, ה"נ כשניסט המשכב ע"י האדם, אינו נטמא אלא כשניסט רובו.

וכ"נ מהא דתניא בתו"כ זבים פ"ג ה"ב והביאה בר"ש פ"ק דכלים מ"ג, ודין הוא, אם מצינו שלא חילק הכתוב בין נושא לנישא במשכב, כך לא נחלוק בין נושא לנישא במרכב, ומ' דהא דהיושב על המשכב טמא, אי"ז טומאה מחודשת דיושב על המשכב, אלא הוא מדין היסט, וזהו מש"א דלא חילק בין נושא לנישא, וכ"ה דהנושא את המשכב טמא, ה"נ הנישא ע"ג המשכב טמא.[[1]](#footnote-2)

ג] וראיתי לדון נפ"מ לדינא בפלוגתא זו, בדין משכבו ומושבו של מצורע לדעת הסוברים דהוא נעשה אב הטומאה, אם הוא מטמא את הטהור היושב עליו, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דהיושב ע"ג המשכב טמא הוא מדין היסט, הרי דבמצורע דאינו מטמא בהיסט, עמש"נ בזה להלן מ"ו אות ג', לא עדיף משכבו ומושבו, ואינו מטמא את היושב עליו,[[2]](#footnote-3) אך לדעת הר"ש דהא דהיושב ע"ג המשכב טמא הוי זה טומאה בפנ"ע, הרי דה"נ מו"מ של מצורע מטמא את היושב עליו.

ד] והנה בחזו"א סימן ד' סק"ה כתב דודאי דהא דטהור הנישא על משכב נטמא אינו מצד היסט אלא הוא דין אחר, ובסו"ד כתב דמה"ט אין המשכב מטמא את היושב עליו אלא בשנישא רובו עליו, וכדתנן לקמן מ"ה, ול"ה כהיסט דאף אם הסיט הטמא את מקצת הטהור ה"ה טמא, וכדתנן לקמן מ"ד, עכ"ד, וצ"ע מזה ע"ד הרמב"ן ודעימי' דטומאת היושב על המשכב הוא מדין היסט, דא"כ מ"ט אינו נטמא אלא בשנישא רובו עליו.

אמנם הנה בפי' הראב"ד לתו"כ שם מבו' דאף דטומאתו היא מדין היסט, מ"מ ילפינן מקראי דחלוק דין זב המסיט את האדם מדין משכב המסיט את האדם, וכתב דה"נ חלוקין הן, דטהור המסיט את הזב טמא אף בשמסיט מקצתו, וטהור המסיט את המשכב אינו טמא אלא בשמסיט את רובו, עיי"ש, וא"ש.

ה] בעיקר מש"כ הרמב"ן ודעימי' דטומאת היושב על המשכב הוא מדין טומאת היסט, צ"ע מהא דתנן במשנתינו דכל הנישא ע"ג המשכב טהור, וכיון דהמשכב מטמא בהיסט, א"כ מ"ט כל הנישא עליו טהור, ובפשוטו צ"ל, דהא דהמשכב מטמא בהיסט ילפינן לה מקרא דהיושב עליו נטמא, ולא נלמד מזה אלא דאדם נטמא בהיסט המשכב, אך שאר דברים אינם נטמאין בהיסט המשכב.

אך הנה בחי' הרמב"ן בנדה שם כתב, ז"ל, ומשכב הוא דמטמא באבן מסמא "לכלים שעלי'", עכ"ל, ומבו' דמשכב מטמא לכלים שעליו במשא, וכ"ה בחי' הריטב"א שם ובשבת פ"ב ב' ובתוס' הרא"ש בשבת שם, וקשיא טובא ממשנתינו דתנן דכל הנישא ע"ג המשכב טהור, וצע"ג.[[3]](#footnote-4)

ו] והנה עד"ז קשיא במש"כ התוס' בחגיגה כ' ב', ז"ל, מי לא תניא מו"מ בכף מאזנים ומשקין בכף שניה הכריע המשכב טימא האוכלין, עכ"ל, והרש"ש שם כתב ע"ז דברייתא זו לא ידעתי מקומה, ותמה על עיקר הדין, מהא דתנן הכא דכל הנישא ע"ג המשכב טהור.[[4]](#footnote-5)

אמנם בדעת התוס' בזה י"ל, דהנה בפי' הר"ש לקמן מ"ו נראה להדיא, דאף אם הי' דין טומאת היסט במשכבו ומושבו של זב, ל"ה מטמאין אלא בגונא דכף מאזנים, עיי"ש, ובפשוטו הטעם בזה, דהר"ש אזיל לטעמי' דס"ל דטומאת היסט היא רק כשהזיזו ממקומו, (כמש"נ בדעתו לעיל מ"ב אות א'?), וע"כ בכלים שאין בהן רוח חיים ל"ש ענין היסט אלא בכף מאזנים, ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות כ"א, - ולפ"ז י"ל כן גם בדעת התוס', דאף דמשכב ומושב מטמאין בהיסט, מ"מ כל הנישא ע"ג המשכב טהור, משום דאין היסט אלא כשמזיזו ממקומו, ול"ש טומאת היסט במשכב ומושב, אלא בכף מאזנים.[[5]](#footnote-6)

ומכלל הדברים נלמד, דמד' הרמב"ן ודעימי' שכתבו דהא דהיושב ע"ג הזב נטמא הוא מדין היסט, נלמד דס"ל דטומאת היסט היא אף שאינו מזיזו ממקומו, וע"כ מטמא המשכב את היושב עליו בהיסט, אף שאינו מזיזו ממקומו.

ז] **כל הנושא והנישא ע"ג הנבלה טהור חוץ מן המסיט,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דהנושא את הנבלה ולא הסיטה ממקומה טהור, וכמו שפירש"י בחולין כ' ב', והא דגבי משכב קתני חוץ מן האדם, ולא קתני חוץ מן המסיט, הוא משום דמשכב מטמא במשא אף בלא היסט, והוא משום דאחמיר רחמנא במשכב דאף הנוגע מטמא בגדים, ומשא"כ בנבלה דאין הנוגע בה מטמא בגדים.

והנה בד' הר"ש בשלהי מתניתין מבו', דהא דמשכב ומושב מטמאין במשא בלא היסט, הוא מדינא דאבן מסמא, וכ"כ הר"ש לקמן מ"ו ובפ"ק דכלים מ"ג, ופירש שם דמה"ט הוא דנבלה ומת וזובו של זב ושכבת זרעו ומ"ר ודם הנדה אינם מטמאין במשא בלא היסט, דממעטינן להו מאבן מסמא מדכתיב אותם, ובמשנ"א תמה דא"כ מה הוצרך הר"ש הכא לפרש טעם החילוק בין משכב לנבלה בע"א.

אמנם הנה בד' הר"ש לקמן מ"ז מבו', דמקרא דאותם לא ממעטינן מטומאת אבן מסמא אלא לדם הנדה ומעינות הזב, אך הא דנבלה אינה מטמאה באבן מסמא אי"ז מכח הך מיעוטא, ועיי"ש שכתב דמה"ט אף לר"א דס"ל לקמן מ"ז דאף דם הנדה ומעינות הזב מטמאין במשא בלא היסט, דמוקי לקרא דאותם לדרשא אחרינא, מ"מ נבלה אינה מטמאה במשא בלא היסט, דמההוא טעמא דממעטי רבנן נושא בלא מסיט, ממעט לי' נמי ר"א, - ולפ"ז נראה דע"כ שפיר הוצרך הר"ש לפרש דטעם הא דנבלה אינה מטמאה במשא בלא הזזה, הוא משום דקיילא דאין הנוגע בה מטמא בגדים, וע"כ לא דרשינן להא דכתיב בה דהנושא אותה טמא אלא בהזזה, וכ"כ בחזו"א סימן ד' סק"ב.

ועיי"ש בחזו"א שכתב, דבזה נתישב מה דקשיא ע"ד הר"ש, דאם הא דנבלה אינה מטמאה במשא בלא הזזה הוא משום דאין הנוגע בה מטמא בגדים, א"כ מ"ט דם הנדה ומעינות הזב אינם מטמאין במשא בלא הזזה, אף דהנוגע בהן מטמא בגדים, אך לפ"ז ניחא, דבדם הנדה ומעינות הזב ממעטינן להו מקרא דאותם דאינם מטמאין באבן מסמא, וכל מה שהוצרך הר"ש לה"ט דאין הנוגע בה מטמא בגדים הוא לנבלה דלי"ב מיעוטא דאינה מטמאה באבן מסמא, עכ"ד.

ח] ובתוי"ט הק', בהא דתנן בסיפא דכל הנושא והנישא ע"ג המת טהור חוץ וכו' ואדם בזמן שהוא מסיט, דמ"ט אין המת מטמא אלא בהיסט, הרי מת חמור כמשכב, דהנוגע במת מטמא בגדים, (והרש"ש הוסיף דמת חמור ממשכב, דהנוגע בו מטמא בגדים אף לאחר שפירש ואפי' אדם וכ"ח, ומשא"כ במשכב), - וכתב לישב דטומאת משא במת לא למדנוהו אלא מק"ו ממשא דנבלה, וע"כ דיו מן הדין להיות כנידון ואין משאו מטמא אא"כ הסיט דומיא דנבלה.

והנה אמנם בפי' הרמב"ן פר' מטות ל"ט י"ט הביא מספרי דמרבינן דמת מטמא במשא מדכתיב כל הורג נפש דהיינו שהרגו במקל יד או ברומח אפילו אין בו ברזל ונשאו בהם בשעה שמת, וכתב דס"ל דלא מצינו למילף לה מק"ו מנבלה, משום דא"כ ל"ה מטמא אלא טומאת ערב, דדיו לבא מן הדין להיות כנידון, ולפ"ז הדק"ל דא"כ מ"ש מת דאינו מטמא במשא בלא הזזה ממשכב דמטמא במשא בלא הזזה.

אך לפמש"נ לעיל אות ז' מד' הר"ש לקמן ניחא, דכל מה שהוצרך הר"ש לה"ט דנבלה קיילא דאין הנוגע בה מטמא בגדים, הוא לפרש דמ"ש והנושא דכתיב גבי משכב דדרשינן לי' אף במשא בלא הזזה, מוהנושא דכתיב גבי נבלה דדרשינן לי' רק כשהזיזה, אך במת דילפינן דמטמא במשא מקרא דכל הורג נפש, אין ללמוד מזה דמטמא במשא בלא הזזה, וז"פ.

ט] התוס' בשבת פ"ב ב' ובנדה נ"ה א' כתבו דחידושא דאבן מסמא בטומאת משא דזב הוא דאם יד הטהור תחת האבן והזב ע"ג האבן נטמא הטהור במשא הזב אף שאין נרגש כובד הזב, ובחזו"א סימן ד' סק"א כתב דלדעתם אף שאר המטמאין במשא מטמאין אף במשא בלא הזזה, ואך דלא חשיב משא אא"כ ניכר כובד הטומאה, ובזב נתחדש דה"ה מטמא במשא אף שאין כובדו ניכר, וכתב דלפ"ז מתפרש הא דתנן הכא דנבלה מטמאה בהיסט ואינה מטמאה במשא, דאינה מטמאה במשא אלא כשכובדה ניכר.

י] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהא דתנן חוץ מן המסיט קאי על גוונא שהי' האדם מלמעלה והנבלה מלמטה, שאינו נטמא אא"כ הסיט את הנבלה בעודו נישא עלי', אך אם הי' האדם מלמטה והנבלה מלמעלה ה"ה טמא בכל ענין, לפי שהנבלה מטמאה במשא, ואזיל הרמב"ם לטעמי' בפ"א מטומאת מת ה"ו ז' דטומאת משא הוא כל שהטומאה נישאת עליו אף שלא הזיזה ממקומה, (ואך שנתחדש דאם הזיזה ממקומה הוי זה בכלל משא אף שאינו נושאה).

ובחי' הריטב"א בנדה נ"ה א' כתב, דהנושא כזית נבלה ע"ג אבן מסמא אע"פ שאינו מכביד עליו כלל טמא כדין נושא נבלה, עכ"ד, ובדבריו שם מ"ב ב' מבו' דס"ל דנבלה מטמאה במשא אף כשאינו מזיזה ממקומה, עיי"ש, ולפ"ז בע"כ לפרש למשנתינו כפי' הרמב"ם דהא דתני חוץ מן המסיט, לא אתי למעוטי משא בלא היסט.

יא] **ר"א אומר אף הנושא,** הר"ש והרא"ש הביאו להא דפריך בחולין קכ"ד ב' אטו נושא לאו מסיט הוא, ומשני דה"ק אחד הנוגע ואחד המסיט בלא נישא, ואתא ר"א למימר והוא דנישא, ופירש"י שם דהיינו דלרבנן אף הנוגע או המסיט ב' חצאי זיתים שאינם מחוברין יחד נטמא, ולר"א אין ב' חצאי זיתים מטמאין במגע או במשא אא"כ מחוברין.

יב] והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דבגמ' מפרשינן דר"א קאמר והוא שנושא, כלומר שהמסיט אינו מתטמא אא"כ הי' נושא לא שתהי' מתחתיו, (וזה מתישב היטב להרמב"ם לטעמי' דהא דתנן חוץ מן המסיט היינו דאף אם הוי על הנבלה ה"ה נטמא אם הסיטה, וע"ז הוא דפליג ר"א וס"ל דאין המסיט נטמא בלא משא), וכן פירש בביאור הגר"א ובא"ר, ועיי"ש שכתב דלדעת ר"א אף המסיט בכף מאזנים אינו נטמא כיון שאין הנבלה למעלה מן האדם, וזה ניחא טפי לדעת הסוברים דכף מאזנים ל"ה בכלל עליונו, אך הגר"א גופי' לעיל פ"ד מ"ה ומ"ו ס"ל דכף מאזנים הוי בכלל עליונו, וצ"ע, ובחזו"א סימן ד' סק"ד פירש לדעת הרמב"ם, דלא מטהר ר"א אלא בהזזה בעלמא והנבלה ע"ג קרקע, אך אם עקרה כולה מודה ר"א דטמא.

יג] והנה בחולין שם אמר עולא ב' חצאי זיתים שתחבן בקיסם אפי' מוליך ומביא כל היום כולו טהור, מ"ט כתיב ונשא וקרינן נושא בעינן נושא והוא דנישא בב"א, ואמרינן עלה דהוא פלוגתת ת"ק ור"א במשנתינו, וצ"ע לפ"מ שפירש הרמב"ם דהא דאמר ר"א אף הנושא היינו דהמסיט אינו נטמא אא"כ הי' נושא, דא"כ מה ענין זה לדינא דעולא דב' חצאי זיתים שתחבן בקיסם.

ובחזו"א סימן ד' סק"ב כתב לפרש בזה, דטעמא דר"א דמסיט אינו נטמא אא"כ נושא, הוא משום דדריש לקרא דכתיב נישא להא מילתא דבעינן נישא ולא סגי במסיט, ולא ס"ל לדעולא, וזהו שאמרו כתנאי, דת"ק אית לי' דעולא, ור"א לית לי' דעולא, ועיי"ש שסייע לזה ממה שפסק הרמב"ם בפ"א משאה"ט הי"ב לדינא דעולא, ולדעת רש"י ודעימי' דעולא אתי כר"א, אין הלכה כעולא.

1. ובכלים פ"א מ"ג אות כ"ו נת' לפרש עפי"ז ד' התוס' ועוד מקמאי שכתבו דאיכא תרי גווני דאבן מסמא, דכשהזב ע"ג האבן והכלים תחתי', ה"ה טמאין מדין משכב ומושב, וכשיד הטהור או רגלו תחת האבן והטומאה על גבי', הוי מטעם משא, וכשאצבעו של זב תחת האבן והכלים עלי' טמא מטעם היסט, ובחי' הריטב"א בשבת פ"ג ב', כתב דילפינן לכולהו מהא דרבי רחמנא דמשכבו של זב מטמא מה שנישא עליו אפי' ע"ג אבן מסמא, וכ"ש שראוי ליטמא מה שניסט ע"ג הזב ממש ע"ג אבן מסמא, ומינה ג"כ למדו למשא דעלמא, דלא גרע בהו טומאת משא מטומאת היסט שאין לו חבר בכל התורה כולה, עכ"ד, ומבו' דכל הני גווני הוו ביסודם חד דינא, וזה צ"ב.

   ולפמש"נ מד' קמאי, דהא דהמשכב מטמא את היושב עליו הוא מדין היסט, נראה דזה דילפינן מהא דהמו"מ מטמא מה שנישא עליו אפי' ע"ג אבן מסמא, דה"נ הזב מטמא מה שנישא עליו אפי' ע"ג אבן מסמא מדין טומאת היסט, וכ"ה דבטומאת היסט חשיב כנישא ע"ג הזב אף שהוא ע"ג אבן מסמא, ה"נ בטומאת משא חשיב דהזב נישא ע"ג הטהור אף שהוא ע"ג אבן מסמא. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה להלן מ"ו אות ג' נתבאר, דלהני קמאי דמצורע מטמא מו"מ טומאה חמורה, ומפרשי למש"א בפסחים דאינו עושה משכב ומושב, דהוא במצורע בימי ספורו, הרי דה"נ מש"א התם דאינו מטמא בהיסט, הוא רק במצורע בימי ספורו, אך מצורע בימי חלוטו מטמא בהיסט, ולפ"ז הרי ממילא ודאי דלהני קמאי נטמא היושב ע"ג מו"מ דמצורע, אף אי נימא דהא דהיושב על המשכב נטמא הוא מדין היסט. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם דעד"ז קשיא ממשנתינו לדעת רש"י בנדה בכ"ד דכלים נטמאין במשא, (ונת' לעיל מ"ג אות א'), ולכאו' בעכצ"ל לדעתו דהא דתנן דטהור, היינו דטהור מטומאה חמורה, (וכמו שפירש הגרע"א למתניתין דלעיל לדעתו), ואף בשעה שנושא אינו מטמא בגדים, וה"נ י"ל לדעת הרמב"ן ודעימי', וצ"ע. - אך קשיא טובא ע"ד רש"י, מהא דתנן דכל הנושא והנישא ע"ג המת טהור חוץ וכו' והאדם בזמן שהוא מסיט, והרי דכלים אינם נטמאין במשא המת, וצע"ג.?וכן קשיא ע"ד רש"י גם מהא דתנן לקמן מ"ה בככר של תרומה?. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שהק' עוד ע"ד התוס', ממש"א בשבת פ"ג ב' דכל הטומאות המסיטות טהורות חוץ מהסיטו של זב, אך בדעת התוס' צ"ל כמש"נ לעיל מד' הרמב"ן ודעימי' דכ"ה דהזב מטמא בהיסט ה"נ משכבו ומושבו מטמאין בהיסט, והוי זה בכלל הסיטו של זב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף, דמה"ט לא פירש הר"ש בהא דתנן הכא דכל הנישא ע"ג המשכב טהור, דהוא משום דכל טומאות המסיטות טהורות, (ולא פירש כן אלא לקמן מ"ו), והיינו משום דאף אם הי' המשכב מטמא בהיסט, ל"ה מטמא את הנישא עליו, דאי"ז בכלל היסט. [↑](#footnote-ref-6)