ב , לא גמור
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / עשרה יוחסין - הרב יחזקאל זילבר

**מתני'. בת חלל** זכר פסולה מן הכהונה לעולם. הנה מבואר במתני' לעיל סו: כל מקום שיש קדושין ואין עבירה הולד הולך אחר הזכר וכו'. וכל מקום שיש קדושין ויש עבירה הולד הולך אחר הפגום. וא"כ בת חלל זכר כיון שיש קדושין ואין עבירה הולד הולך אחר האב, וכמו שאם האב היה כהן או לוי הבן הוא כהן או לוי, כך אם האב הוא חלל הבן או הבת הם חללים. וכן משמע מלשון הרמב"ם בפיה"מ 'וזאת ההלכה נמשכת על עיקר הנקדם והוא מה שאמרו כל מקום שיש קדושין ואין עבירה הולד הולך אחר הזכר'. וצ"ב מדברי הגמ' בסמוך. ועי'.

עוד איתא במתני' ישראל שנשא חללה בתו כשרה, ואמרינן בגמ' מנא הני מילי וכו'. והקשה הפנ"י מה קושית הגמ' הרי תנן במתני' לעיל כל מקום שיש קידושין ואין עבירה הולד הולך אחר הזכר משום משפחותם לבית אבותם וכיון שאין איסור לישראל לישא חללה א"כ הולד הולך אחר הזכר ואמאי בעינן קרא. וכתב הפנ"י בתי' הא' דקס"ד הכא דכיון דכתיב זרעו א"כ כל זרעו בכלל ואף הנשים נמי בכלל איסור זה. ע"ש. עוד כתב דבלא האי קרא, הו"א דהדין דכל מקום וכו' לא מיירי בגוונא שיש פגום, וממילא כאן שיש פגום היה צריך לילך אחר האשה, משום הכלל הולד הולך אחר הפגום איירי אפי' בגוונא דליכא עבירה. ובפנ"י מבואר דמ"מ אחר הלימוד מכאן הכלל דהולד הולך אחר פגום הוא דוקא היכא שיש עבירה כגון ממזרת וניתנה לישראל כמבואר במתני' שם. אבל אם אין עבירה הולד הולך אחר הזכר. אולם בדף סז. כתב הפנ"י דגם אחרי הלימוד בסוגיין הכלל של המשנה דכל מקום שיש קידושין ויש עבירה הולד הולך אחר הפגום, הוא לאו דוקא עבירה ממש, אלא אף היכא שאין עבירה הדין כן דסו"ס יש פגום. וכן מוכח דטעמא דר' יוסי דגר נושא ממזרת והולד ממזר משום דהולד הולך אחר הפגום ואע"פ שאין עבירה, וכן מוכח בגר עמוני שנשא בת מצרית שאין עבירה ואין איסור להתחתן זה בזה ואפ"ה הולד הולך אחר הפגום [וכן מוכח בעבד שנשא ממזרת לעיל סט. דקס"ד דהולד עבד מדין הלך אחר הפגום אע"פ שאין עבירה], ועי' במקנה לעיל סח:

**אלא מעתה בתו של כה"ג תישתרי,** הא דנקטה הגמ' כה"ג, משום דקרא דלא יחלל קאי בכה"ג. ומ"מ הק' המהרי"ט הא להדיא כתיב בקרא אשה זונה ו'חללה' לא יקח, מבואר בהדיא דאיכא פסול חללות בנקבות, והפנ"י כתב דהו"א דקרא אתי למימר רק על האשה עצמה ולא על בתה. ע"ש.

**בת בנו תישתרי,** הנה במשנה לעיל סו: תני כל מקום שיש קידושין ויש עבירה הולד הולך אחר הפגום, ומבואר במשנה כגון אלמנה לכהן גדול, משמע דהטעם דהולד חלל באלמנה לכה"ג משום הכלל דהלך אחר הפגום, והקשה הפנ"י שם דהרי הכהן עצמו לא נעשה חלל בביאת איסור, וא"כ א"א לומר שהולד מתחלל מחמתו, וכן א"א לומר דהוה פגום מחמת שהאשה נפסלת ומה"ט הולד פגום מדין הלך אחר הפגום, דהא לעיל עה. מבואר דהא דהאשה מתחללת הוא מהכלל דכל שאין אתה נושא את בנו אי אתה נושא אלמנתו, וא"כ אם באנו לפסול את האשה צריך קודם לדון האם הולד פסול, וא"כ צ"ב כונת המשנה דהולד פסול משום שהולך אחר הפגום 'מי הוא הפגום', וכתב הפנ"י דע"כ צ"ל דהולד מתחלל משום דכתיב בקרא ולא יחלל זרעו בעמיו דהביאת איסור מחללת, והא דתני במתני' בהדי הכלל דהולד הולך אחר הפגום כתב הפנ"י דאגב ממזרת ונתינה. ועי' בפירוש המשנה להרמב"ם שכתב כהפנ"י דאלמנה לכה"ג הפסול הוא מכח האב דכתיב ולא יחלל ולא מחמת הפגום, אמנם במאירי שם כתב שהולד נפסל מחמת אמו, שהאם נתחללה [ודלא כתוס' לעיל סז.] וכ"כ ברש"ש שם, ועי' בלשון רבנו גרשום תמורה דף ו. וז"ל הולד הולך אחר הפגום היינו אחר האלמנה והגרושה ונעשה חלל, מבואר דהפסלות של חללות היא מכח האם ולא מכח האב, ולפי המאירי צ"ע מה מקשה הגמ' בת בנו תישתרי דאף שאין כאן סיבה ליפסל מחמת שנתמעט מזרעו שהוא אינו פוסל, מ"מ כיון כיון שחלל פוסל את אשתו ומתחללת א"כ אמאי אינה פוסלת את הולדות.

**בגדר פסול חללות.**

**א.** לא יחלל זרעו, מקיש זרעו לו מה הוא בתו פסולה אף בנו בתו פסולה,משמעבגמ'דהא דחלל פוסל את זרעו הוא הלכה חדשה דכמו שהכה"ג באלמנה פוסל את זרעו ה"ה בנו פוסל את בתו, וכן הא דאין הבת פוסלת זרעה הוא מכח הג"ש, והנה לעיל סז. מקשה הגמ' אמאי לא תני במתני' דכל מקום שיש קידושין ואין עבירה דהולד הולך אחר הזכר חלל שבא על בת ישראל דהולד חלל, משום דהולכים אחר הזכר, ומשמע בגמ' דחלל שפוסל את זרעו הוא מכח ההלכה של הלך אחר הזכר, וכן ישראל שנשא חללה שבתו כשרה הוא מאותו הל' דהלך אחר הזכר, ובפשוטו הך דינא דהלך אחר הזכר הוא ההלכה של למשפחותם לבית אבותם כמו בכל דינא דמתני' דהלך אחר הזכר, וכן כתב הרמב"ם פי"ט מאיסורי ביאה הט"ו דלווים ישראלים וחללים מותרים לבוא זב"ז והולד הולך אחר הזכר שנ' ויתילדו על וגו' משפחת אב קרויה משפחה ואין משפחת אם קרויה משפחה. הרי דדין זה דבת חלל פסולה וכן הדין שישראל שנשא חללה הולד כשר הוא מקרא דלמשפחותם לבית אבותם, ומשפחת אם אינה משפחה. והקשה בחידושי הגר"ח פי"ז ה"ב דבגמ' כאן מבואר דטעם הפסול הוא מקרא 'דזרעו', וחלל לא נתמעט מקרא ומשמע דלאו מדין למשפחותם הוא, וכתב הגר"ח דבפסול חללות איכא תרי דיני, חדא פסול של משפחותם לבית אבותם דהולד הולך אחר האב, וזה שיך רק באב כמו כל פסול יחוס שמשפחת אב קרויה משפחה ומשפחת אם אינה קרויה משפחה. ואיכא עוד דין שהחלל פוסל את זרעו בביאתו, וחלות פסול חללות הוא מכח ביאה של חלל, ודין זה שייך אפי' במקום שאין עבירה, וזה ילפינן מהא דמקיש זרעו לו דכמו שאביו פוסל בביאתו את בתו, ה"ה החלל פוסל את בתו בביאתו, וא"כ הגמ' לעיל מיירי מדין משפחה, ובזה הבן הולך אחר אביו ולא אחר אמו, אבל הכא מיירי בדין שחלל פוסל זרעו בביאתו, ובזה ס"ל לגמ' דכמו שהאב חלל הוא פוסל בביאתו את בתו, כך אם האם חללה היא פוסלת את בתה בביאתה, וזה אינו תלוי במשפחת אם, דאינו משום דאזלינן בתרה אלא משום הביאה. וע"ז מסקינן דחללה אינה פוסלת בביאתה וזה ילפינן מג"ש. אבל אכתי נמצא שחלל פוסל את בתו מתרי דינים הנ"ל. והרמב"ם מיירי מדין פסול של יחוס של משפחותם לבית אבותם ובזה כתב דהאם אינה פוסלת דמשפחת אם אינה קרויה משפחה. [ועולה מדברי הגר"ח דאף אם לא היה חלל פוסל בביאתו את בתו, מ"מ היה לה פסול של חללות מדין למשפחותם לבית אבותם, וצ"ע א"כ מה מקשה הגמ' דבת בנו תישתרי, דאפי' אי נימא שהוא נתמעט מקרא 'דזרעו', מ"מ צריך ליפסל מדין דהולד הולך אחר הזכר דמשפחותם לבית אבותם, וכיון שאביו חלל יפסל את בתו, וכן צ"ע ברב דוסתאי לקמן דאף שאין פסול של זרעו, מ"מ אמאי אין הלכה של הולד הולך אחר הזכר, וצ"ע].

**ב.** עוד אופן כתב הגר"ח דבפסול חללות נאמר ב' הלכות, א' דהוא מחולל ומופקע ממשפחת הכהונה, וזה שיך רק באחד שהוא כהן דפקע ממנו קדושת כהונה, והוא מחולל מקדושתו, ועוד נאמר בחללות דין פסול 'חלל' לענין כהונה, ודין זה מצינו גם בישראל, שהרי פסול שבא על ישראלית פסלה לכהונה, והיא נחשבת חללה לענין שלא תוכל לינשא לכהן, והרי כאן אין זה הפקעת קדושת הכהונה, אלא דין פסול של חללות, ולפי"ז כתב דהכא בסוגין הנדון האם חללה פוסלת את בתה, ובזה אינו מדין הפקעת קדושת כהן שהרי היא חללה הנשואה לישראל, אלא מיירי הכא בדין פסול חלל שהוא הלכה מדין הלך אחר הפגום שאם יש פגום הוא חלל ואינו ראוי לכהונה, ואי"ז הפקעה של קדושת הכהונה, ולכן בזה שייך גם פסול מכח האם, שהרי סו"ס האם היא פגומה והיא יכולה לפסול. אבל הרמב"ם מיירי בפסול של חללות של למשפחותם לבית אבותם שזהו הפקעה קדושת הכהונה. ובזה דין דוקא על האב ולא מכח האם.

**ג.** רב דוסתאי בן יהודה אומר כשם שבני ישראל מקוה טהרה לחללים כך בנות ישראל מקוה טהרה לחללים, מבואר דלרב דוסתאי פסול חללות אינו אלא היכא שגם האב וגם האב הם חללים. ובפשוטו היה מקום לומר דהפסול נעשה מכח שניהם, [אע"פ דבעלמא הכלל דהולד הולך אחר הזכר או אחר הפגום ולא מכח האב והאם, מ"מ הכא איכא קרא שהפסול הוא מכח שניהם], והנה לעיל סז. מקשה הגמ' דחלל שנשא בת ישראל הולד חלל משום דהולך אחר הזכר, והקשו תוס' [ד"ה והרי] דאפשר דמה שהבן פסול אי"ז מחמת דהולכים אחר הזכר אלא הטעם הוא משום דהאם פסולה ולכן מתחלל הולד [וזהו כסברת המאירי שהובא לעיל], ותי' תוס' שע"כ פסול הולד הוא מחמת האב ולא מחמת האם, שהרי ישראל שנשא חללה הבת כשרה כדילפינן הכא, וע"כ שהאם לא יכולה לחלל, ולכן ע"כ הולד פסול הוא משום האב שהוא חלל, וצ"ע כונתם דסו"ס אפשר לומר שהטעם שהם פסולים הוא מחמת שניהם ולא רק מחמת האב, וכתב בעצמות יוסף שם דאילו הפסול היה ממחמת שניהם היה הדין שכל אחר לבדו ג"כ פוסל כיון דיש הלכה דהלך אחר הפסול, וע"כ דילפינן מקרא דאין היא מחללת את הזרע כלל, ואין לה כח לפסול כלל וכל הפסול הוא רק מחמת האב, וצ"ל דרב דוסתאי שחולק על רבנן סבר דזה גופא נלמד מהגזה"כ דלא יחלל זרעו בעמיו דכל הפסול נעשה מכח עם אחד, אבל היכא שיש ב' עממין ליכא פסול של חללות דבפסול חללות לא נאמר הכלל של למשפחותם ולא של הלך אחר הזכר אלא הפסול רק מכח שניהם, וזהו הלשון של ר"ד דבנ"י מקוה טהרה לחללים דליכא פסלות רק ע"י שניהם.

**והנה** לרבנן נראה דהלכה שישראל שנשא חללה הולד כשר, יל"ע האם הלפותא הוא שאין סיבה שהולד יפסל, כיון דכל הפסול הוא מכח האב [מההקיש בבן חלל זרעו לו, או מדין משפחותם לבית אבותם, מ"מ כיון שהאב ישראל אין סיבה לחלל את הבת.], או משום שבני ישראל הם מקוה טהרה לחללות והיינו דהאב כשהוא ישראל הוא מכשיר את הבת. ונפק"מ בעכו"ם ועבד שבא על חללה למ"ד עכו"ם ועבד הבא על בת ישראל הולד כשר, האם כאן הוא יהיה חללה. **ועי'** במנחת חינוך מצוה [רסז אות יח] שכתב דבעכו"ם שבא על החללה הולד חלל. הרי דגם לרבנן בעצם היה צריך להיות הדין דהולד הולך אחר הזכר, ובמקום שיש פגום הולד הולך אחריו, וילפינן מקרא דבחללות כשיש זכר הולד אחריו ולא אחר הפגום. וא"כ כ"ז הוא רק אם יש אב, אבל אם אין אב הולד הולך אחריה האשה.

**ד.** רבי דוסתאי אומר כשם וכו', פרש"י בד"ה כשם דכך בנות ישראל מקוה טהרה לחללים להכשיר את בתו ממנו לכהונה, מדויק ברש"י דאת בנו אינו מכשיר והיינו דאין לו דין של כהן שכשר לעבודה, וביאר בחידושי הגר"ח פי"ז מאיסורי ביאה דאף לרב דוסתאי שבנות ישראל הם מקוה טהרה מ"מ נתחללו מקדושת כהונה, והפקעת הקדושה שיש לאב יש גם לבן ולבת, אלא דהפסלות של חללות אין לולד, ולכן הבת מותרת לכהן, ולכן כתב רש"י רק בבתו, וכ"כ בתוס' יבמות דף פה: ד"ה ממזרת דאף לר"ד אסורה לאכול בתרומה, והיינו דאף שיש דין דלמשפחותם לבית אבותם, ודין זה שייך גם בבן חלל דנחשב כהן מחולל מקדושת כהונה, מ"מ כלפי הפסול של חלל אינו נובע מהיחוס שלו שהרי אינו תלוי כלל בדין האב שהוא כהן שהרי גם בישראל שייך פסול חללות, אלא הפסלות נובע מכח ההלכה של הלך אחר הפסול, וזה חידש רבי דוסתאי שבעינן עם אחד כדי לפסלו אבל ב' עממים אינם פוסלים.

אמנם דבר זה לא ברור עדיין שהרי הגמ' לעיל סז. מקשה והרי חלל שנשא בת ישראל דיש קידושין ואין עבירה והולד הולך אחר הזכר, והיינו דקושית הגמ' דהפסול של הולד הוא מדין למשפחותם. וביאר הגר"ח דדין למשפח' היינו רק שאין בו קדושת כהונה, ושאין לו את מעלת הכהן, אבל לא שיש בו הפסולות שזה לא מדין למשפחותם. ונמצא דאע"פ שהפסלות של חללות לאו מדין למשפחותם, ומ"מ מקשה הגמ' שיהא כתוב במשנה הך פסול דיש חללות מדין למשפחותם דסו"ס הוא מפקיע את בניו מקדושת הכהונה. אלא דא"כ צ"ב תירוץ הגמ' שם, הא מני ר"ד היא דסבר דהולד לא נעשה חלל ולכן לא מוזכר במשנה הך דינא דהולד כשר לכהונה, וצ"ע הרי אף לר"ד הולד כהן מחולל, וכדמבואר בגר"ח והוא כהן פסול, אלא שאין בו פסול לכהונה, וא"כ אמאי לא תני במתני' שם אף לפי ר"ד שהבן הוא כהן מחולל ואסור לאכול בתרומה. וצ"ע.

אמנם באור שמח פי"ח מאיסורי ביאה ה"א [ד"ה אמנם] כתב 'ולדעתי דכשר לכהונה והבן כהן מעליא', ואע"פ שאביו אין לו קדושת כהונה וא"כ איך יחול עליו קדושת כהונה, ואפשר דקדושת כהונה אינו מכח זה שאביו כהן אלא כל שהוא מזרע אהרן הכהן יש בו קדושת כהונה משום שהוא שיך למשפחת הכהונה ולכן אע"פ שאביו נתחלל כיון שאמו כשרה ואביו לא פוסלו מקבל קדושת כהונה מחמת היותו זרע אהרן.

**ה.** אמר קרא לא יחלל זרעו בעמיו בעם אחד הוא דמיחל בשני עממים אינו מיחל, פרש"י דעם אחד היינו דוקא היכא דשניהם חללים אבל היכא שהוא חלל והיא ישראלית דאינם ב' עמים לא נעשה בן חלל, **באור** **שמח** פי"ח מאיסורי ביאה כתב 'וצ"ל דחלל חשיב עם אחר וזו לא שמענו', ועוד תמה דהרי קי"ל דאף האשה מתחללת כדמבואר לעיל עה. וביבמות סט. ויליף הגמ' דמקיש זרעו לו דמה הוא [הכהן גדול] מחלל אשתו בביאתו, אף זרעו שנעשה חלל מחלל אשתו בביאתו, ולרב דוסתאי ע"כ צ"ל דאין האשה מתחללת וכדמבואר לעיל שהרי כיון שהבת כשרה גם האלמנה כשרה לכהונה, כדפרש"י שם דכל שאתה נושא את בתו אתה נושא אלמנתו, אלא דיש להקשות בזה גופא נימא אדרבה אמאי לא אמרינן דהיא עצמה תתחלל בביאתו כמבואר ביבמות סט. וממילא הולד יפסל דחשיב עם אחד, [ביאור הקושיא דהא דאמרינן דכל שזרעו פסול אי אתה נושא בתו דהאשה מתחללת, לכאורה זהו סימן על הביאה שהיא ביאה פסולה שבכוחה לחלל את הבת וממילא אף האשה מתחללת, (וכן צ"ל לפי המאירי והראשונים שפירשו במשנה לעיל סז: דיש קידושין ויש עבירה הולד הולך אחר הפגום דהיינו אחר האשה שהיא מתחללת בביאתו ולכן הבת נפסלת, וע"כ דכונת הגמ' שפסול הבת הוא סימן שהביאה פוסלת), וא"כ קשה דאף לר"ד כיון שבעצם יש כאן ביאה פסולה וכל החסרון הוא שאין כאן ב' עממים, אבל אם האשה תתחלל הבת נמי תפסל, וא"כ אמאי היא אינה מתחלל דאם היא תתחלל יש כאן ב' עממים].

ואפשר לבאר ע"פ מש"כ הגר"ח דפסול חללות בכהן היינו שהיא קדושה מחוללת, וכ"ז שיך רק בכהן עצמו אבל בישראל אין בו רק פסול של חללות, וא"כ י"ל דאף דהאשה מתחללת מ"מ חשיב ב' עמים דכיון שהיא ישראלית אין בה אלא פסול חללות ולא קדושת כהונה מחוללת, ולפי"ז א"א לומר שהיא תתחלל בלא הולד דהא מבואר לעיל דהטעם שהיא מתחללת הוא דכל שאין אתה נושא את בתו אין אתה נושא אלמנתו, דהיינו שביאה שהיא פוסלת הבת פוסלת נמי את האשה, ומכיון שאינה פוסלת את הבת כיון שהיא ב' עממים כיון שאין כאן רק פסלות, לכן ה"ה נמי האשה אינה מתחללת, ונמצא לפי"ז דכל ישראלית שכבר נתחללה מכהן ג"כ אינה מחללת זרעה כיון שזה שני עממין, ורק חלל שנשא בת כהן, דבכה"ג הבת עצמה מחללת דיש לה קדושת כהונה מחוללת או כה"ג שנשא אלמנה וצ"ע.

אמנם נראה דא"א לומר כן, שהרי ר"ד אמר 'חלל שנשא בת ישראל' והרי ה"ה היכא שנשא חללה שנבעלה מפסול כהונה נמי הוי ב' עממים, אלא ע"כ צ"ל דגם כה"ג חשיב עם אחד, כיון שסו"ס שניהם פסולים של חללות ומוגדר עם אחד.

**אמר קרא לא יחלל,** לא יחולל זה שהיה כשר ונתחלל, פרש"י דעיקר החילול בקרא משמע על האשה עצמה דהיתה כשר ונתחלל, אבל הולד לא היה כשר ואין כאן לשון חילול דנפסל מתחילת יצירתו, וברש"י לעיל עה. כתב דהוא דהאשה מתחללת משום דכתיב ולא יחלל זרעו ולא כתיב ולא יחל משמע ב' חילולין אחת לו ואחת לזרעו, ובמהרש"ל שם תמה דמבואר כאן בגמ' דלא כמו שדרש רש"י שם, ובמהרש"א בסנהדרין דף נא. כתב לישב דכונת רש"י הוא דבאמת אין מקרא יוצא מידי פשוטו, וכתיב ולא יחלל זרעו בעמיו וקאי רק אזרעו, אלא דא"כ הו"ל למכתב רק ולא יחל, וכתיב ולא יחלל דמשמע ב' פעמים חילול, וע"כ זה מלמד עוד חילול מי שהיה כשר ונתחלל דהך חילול לא שיך בזרע רק באם עי"ש.

**אמר רב יהודה** הכי קאמר איזו חללה כל שנולדה מפסול כהונה, מבואר בגמ' דל"ש שיהיה חלל רק בפסול כהונה, [ולכאורה המקור לזה הוא מדילפינן לקמן ע"ב מקרא דהאשה אינה נפסלת ומתחללת רק מאיסורי כהונה, וה"נ גבי הולד]. אולם צ"ע דביבמות מד: מבואר בגמ' דהבא על חייבי כריתות או עכו"ם ועבד הבא על בת ישראל הולד פגום לכהונה, וילפינן מק"ו מאלמנה לכה"ג, דכמו דהתם הולד חלל ה"נ הכא כיון שבא עליה הולד פגום לכהונה, וצ"ע דמבואר כאן בגמ' דאין חללות אלא מאיסורי כהונה. ובביאור הגר"א אבהע"ז סי' ו' סקכ"ג האריך בענין זה, ומסיק שם דכל מה דילפינן מהק"ו אינו אלא שבנה פגום לכהונה, אבל לא שנעשה חלל ממש, שהרי מבואר בסוגין דאין חללות אלא מאיסורי כהונה אלא ילפינן דבנה פגום ולא חלל ממש, ונפק"מ דעל הבן ל"ש לומר דנעשה פגום שאם ישא חללה הולד יהא חלל, אלא כל הפסול הוא רק על הבת שהיא פסולה לכהונה, וכמש"כ דיש פסלות של חללות בישראל לענין שאסורה לינשא לכהן, וכתב דמדויק כן ברש"י ביבמות מה. [ד"ה בנה פגום] דבנה לאו דוקא אלא בתה שאם תלד בת פסולה לכהונה, ומשום דכיון דאינו חלל ממש אלא פסלות לכהונה כל הפגם נאמר רק על בת ולא על הבן. ועי' בזה בהמשך הגמ'.

**רש"י ד"ה אי נימא פסולה לו,** ואפילו הוא ישראל ביאתו בעבירה שאינה של ממזרות הוי הולד חלל, מדויק ברש"י דאם הוא ממזר אין נפק"מ בפסול של חללות כיון דבלא"ה פסול משום ממזרות. אולם יש למצוא נפק"מ דהנה בחזו"א [סי' קמח לדף סט.] נסתפק לדעת ר' אלעזר דסבר דממזר שנשא שפחה הולד ממזר ועבד, האם ה"ה היכא שחלל בא על שפחה דהולד עבד האם יחשב נמי חלל, ונפק"מ היכא דישתחחר העבד ונעשה ישראל גמור האם דינו רק כגר ולמ"ד במתני' דבת גר בתו כשרה לכהונה ה"נ כשרה לכהונה, או"ד כיון שאביו היה חלל יש בו פסלות של חללות, ואף שהיה לו דין עבד, מ"מ לא פקע פסלות של חללות, ויסוד הספק שם נראה בחזו"א משום די"ל דהא דנתמעט מקרא דבעמיו דישראל שנשא חללה הבנים כשרים ואינם חללים, היינו דקס"ד שאף שיש מקום לומר דכיון שהאם היא חללה הבנים נעשו חללים, מדין הלך אחר פסולו, מ"מ קמ"ל קרא דכל הפסלות של חללות הוא רק מדין למשפחותם ולא מדין הלך אחר הפסול, ולכן האם אין בכוחה לפסול, ורק בחלל שנשא בת ישראל הוא פוסל זרעו מדין למשפחותם, וא"כ הכא בחלל שנשא שפחה דהולד מתיחס אחר השפחה [דנילף מקרא דהאשה וילדה] והוא עבד, וכל מה שסבר ר"א דהוא גם ממזר הוא מכח ההלכה של הלך אחר פסולו, אבל אם נלמד מקרא דבחללות אין הפסול של הלך אחר הפגום ולא נתחדש הפסול של 'לו', א"כ הולד אין בו פסול של חללות וממילא אם ישתחרר הוא ישראל כשר ובתו כשרה לכהונה, ואותו ספק יש ג"כ ברש"י כאן דאם הוא ממזר חלל ונשא שפחה אם הבן עבד חלל ה"נ אם ישתחרר בתו תהא פסולה.

**אמאי אינו חייב** אלא אחת הרי גופים מחולקים הרי שמות מחולקים, בתוס' במכות דף כ: כתבו דמיירי שהתרו בו התראה אחת, דאי מיירי בב' התראות א"כ אף אם היה גוף אחד היה חייב שנים, ואע"פ שההתרה אינה תוכ"ד לעבירה מ"מ אינם יכולים לומר אישתלאי. והטעם כתבו תוס' דכיון שהתחיל לעבור על העבירה לא יוכל לומר אישתלאי, וכ"כ בתוס' הרא"ש כאן. דאי צריך להתרות בו כל פעם מחדש א"כ לעולם לא יתחייב אדם על אכילת איסור, שהרי יש זמן יותר של מכדי דיבור בין העבירה להתראה ולעולם יכול לומר ששכח, אלא ע"כ דכל שהתחיל בעבירה ליכא הך סברא, אמנם צריך לידע מהו השיעור בזה ואטו אם יאכל לאחר זמן מרובה נמי סגי בהתראה אחת, ובקרן אורה בנזיר מב. כתב דצ"ל דמיירי שעשה כל עבירה תוכ"ד לעבירה הקודמת דאל"כ מ"ט אין חשש של אישתלאי.

[והנה בעיקר הסברא של גופים מחולקים, כתב בתוס' רי"ד דכ"ז רק בבעלי חיים, דהוה דבר חשוב, אבל בב' כזתים של איסור, כגון ב' חתיכות של חלב או ב' חתיכות נבילה לא הוה דבר חשוב ולכן לא חשיב גופים מחולקים, עי"ש שכתב דלענין קדשים דהוה דבר חשוב אף ב' חתיכות של נותר חשיב גופים מחלקים, אמנם בתוס' הרא"ש כאן נראה דאף ב' חתיכות של טריפה חשיב גופים מחלקים, ואפשר דהתם נמי רק משום שבא מבעל חי, אבל ב' רביעיות של יין לענין נזיר לא חשיב גופים מחולקים כדמבואר בהמשך הגמ', **ועי'** משנה למלך פ"א מאיסורי ביאה ה"א].

**והתנן נזיר שהיה שותה כל היום כולו אינו חייב אלא אחת** אמרו לו אל תשתה אל תשתה חייב על כל אחת ואחת, נחלקו הראשונים מה הסברא דאם התרו בו מעיקרא רק פעם אחת דאינו חייב אלא אחת, בתוס' במכות כ. [ד"ה לא] כתבו בשם רש"י וכ"כ הריטב"א שם כא. בשם רש"י דיוכל לומר אישתלאי, דהיינו ששכח מההתראה ולכן צריך להתרות בו תוכ"ד לעבירה, והתוס' הקשו דכיון שהתחיל בעבירה ליכא חשש אישתלאי, כמו שמצינו בגופים מחולקים דסגי בהתראה אחת כמבואר לעיל, ולכך כתבו התוס' שם דהא דאין חייב על כל אחד ואחד כיון שאין כאן גופים מחולקים לכן הוי מעשה אחד עם שתיה מרובה, ורק ההתראה היא מחלקת את המעשים. וכן נראה מדברי הר"ן בנדרים יז. שכתב דבאוכל כמה אכילות אי לא התרו בו לא חייב אלא אחד דההתראה מחלקת, [ועי' בריטב"א במכות שכתב דיש חילוק בין אם שותה בבת אחת או ששותה בזה אחר זה דבכה"ג חייב ב' אף בהתראה אחת דחשיב ב' מעשה עבירה והוה כגופים מחולקים, ועי' בתוס' רי"ד כאן שנראה סברא אחרת].

ומבואר דלדעת רש"י כל רביעית ורביעית ששותה חשיב איסור בפנ"ע וההתראה דמעיקרא חלה על כל עבירה ועבירה אלא שיכול לומר אישתלאי ולכן צריך התראה על עבירה, אבל שאר הראשונים ס"ל דכל שאין מחלק חשיב מעשה עבירה אחת ולכן חייב רק מלקות אחת ולכן צריך התראה לחלק דעי"ז חשיב ב' מעשה עבירה, ונמצא שנחלקו בכה"ג ששותה בלא הפסק האם יש סיבה לחיוב מלקות גם על העבירה השניה או דמתחייב רק על העבירה הראשונה, דלרש"י אין חיוב מלקות דכיון שיש טענת אישלתאי חשיב שוגג על הך עבירה, אבל לתוס' חשיב מזיד דההתראה חלה גם על זה אלא שאינו חייב ע"ז בפנ"ע כיון שהוא מעשה אחד, ונפק"מ בזה הוא האם יהיה פטור של קלב"מ במלקות וממון באופן שעל המעשה השני הוא שוגג למ"ד דבשוגג ליכא קלב"מ במלקות וממון, דלרש"י דאין כאן התראה על המעשה השני חשיב כשוגג, אבל לתוס' דיש התראה על המעשה השני אלא דכיון שאין מחלק חייב אחת יהיה פטור של קלב"מ דהרי מזיד הוא, ועי' ברע"א בכתובות לא: ובקו"ש ח"ב ס"י].

והנה הרמב"ם בפירוש המשנה במכות כתב דהא דנזיר שאמרו לו אל תשתה אל תשתה דלוקה על כל אחת ואחת היינו כשאמרו לו מעיקרא שעל כל שתיה ושתיה ששותה יתחייב מלקות, וכ"ז לסברת התוס' דבעינן שההתראה תחלק את המעשה ולכן בזה יכול להתרות מעיקרא נמי דעצם זה שיש התראה על כל מעשה ומעשה חייב על כל אחת ואחת ול"ש לומר אישתלאי כמש"כ הראשונים דכל שהתחיל בעבירה ל"ש לומר איתשלאי, אבל לרש"י לא יועיל להתרות מעיקרא כיון שיש לומר איתשלאי אלא צריך להתרות לפני כל שתיה ושתיה.

**כגון שבא על אלמנת ראובן שהיתה אלמנת שמעון שהיתה אלמנת לוי,** הקשה המקנה הרי אין איסור חל על איסור, ואיך חלו ג' איסורי האלמנה, וכתב המקנה דיש כאן איסור כולל דמיירי שיש לאותו אדם שמת עוד נשים וחל עליהם איסור של אלמנה לכן חל נמי על זו, ועוד כתב דמיירי שהיו אלמנות ואח"כ נתמנה להיות כה"ג דחלו כולם בבת אחת, אולם הקשה המקנה דכ"ז שיך רק באלמנה אבל בברייתא תני נמי גרושה גרושה וגרושה והתם ל"ש למימר הכי עי"ש מש"כ לישב בזה, והנה באור שמח פ"ד ממאכלות אסורות הי"ז כתב לישב דהיכא שהוא אותו שם של איסור עם סיבה מחודשת אין הכלל שאין איסור חל על איסור.

ואפשר שזה תלוי בטעם דאין איסור חל על איסור דבתוס' ישנים ביבמות יג: כתבו שהוא סברא דאין איסור חל על איסור, וי"ל דהסברא הוא דהתורה לא חייבה דבר אחד ב' פעמים, וא"כ י"ל דאף אותו איסור נמי לא חייבה תורה, אמנם בתוס' בסנהדרין פג: ובחולין קא. כתבו דילפינן לה מקרא ומתו כי יחללוהו דאין איסור חל על איסור, ובזה י"ל דרק באיסור אחר אבל באותו שם של איסור לא מיירי קרא.

**מהו דתימא הרי שמות מחולקים קמ"ל גופים מחולקים בעינן וליכא,** צ"ב כונת הגמ' אמאי חשיב שמות מחולקים הרי האיסור אלמנה אינה מחמת שהיא אלמנת ראובן דהאיסור הוא מחמת עצם היותה אלמנה, ובתוס' רי"ד נראה דזהו כונת הגמ' דהשם אינו סיבה לאיסור אלא הכל שם אחד שהוא איסור אלמנה לא יקח, ורק חלב ונותר חשיב ב' שמות של איסור, אבל בתוס' ד"ה הרי כתבו ג' נשים נדות 'אע"פ שהם שם אחד' כלומר שהן של איש אחד, משמע מדבריהם דיש משמעות לזה שהיא נשואה לפלוני דאם היו של ג' אנשים חשיב ג' שמות, והדברים תמוהים הא איסור נדה אינו תלוי בבעל, שהרי אף בפנויה יש איסור של נדה וצ"ע.

**הואיל ושם זנות פוסל בישראל,** כתב הריטב"א בסוף ד"ה [אפי' תימא רבנן] דעיקר התי' של הגמ' הוא שזנות חשיב איסור חמור, ולכן אמרינן איסור חל על איסור, ואע"פ שהאיסור לא הוסיף כלל. כי הוא כלל שאיסור חמור חייל על איסור קל. וכ"כ הריטב"א שם לענין איסור הבערה בשבת עי"ש, ועצם סברא זו מבואר בגמ' בהמשך דקס"ד דלר"ש באיסורי כהונה איסור חל על איסור כיון שחמיר טפי דכשיש חומר באיסור יש סברא של איסור חל על איסור, ועי' בקובץ הערות סל"ב שהקשה דברמב"ם פ"ד מהלכ' שגגות ה"ג מבואר דלא אמרינן איסור מוסיף, אלא היכא שחל האיסור בפועל, כגון אם היו אנשים שנאסרו מצויים בעולם, ולא סגי בזה שאם היה בעולם היה נאסר. והרי הכא לא נתוסף איסור, ועמד בזה הרש"ש, וכתב לבאר דיש ב' אופנים של איסור מוסיף, א' היכא שהאיסור השני שוה בחומר האיסור, ובזה לא הוי מוסיף אלא בכה"ג שיש נאסרים בעולם וחל האיסור, אבל היכא שהוא חמור יותר, כגון הכא דחללה מצינו רק בכהנים ואיסור זונה מצינו גם בישראל, דבכה"ג אע"פ שלא חל חומר האיסור, מ"מ חשיב איסור מוסיף דמצד עצמו הוא איסור חמור, [ועי' בשיעורי הגרש"ר יבמות אות ש]. אמנם ברש"י כתב דאע"ג דהאי זנות לא תחת בעלה הוא, מיהו שם זנות אשכחן ביה מוסיף בעלמא, משמע מרש"י דלאו משום שזנות הוא איסור חמור אלא עצם זה שאיסור זנות מוסיף לכן אין בזה את הכלל של אין איסור חל על איסור.

אולם יש להקשות שהרי זונה שאסורה לבעלה משום סוטה אינו מצד האיסור וכדמבואר במהרי"ק דהאיסור לבעלה הוא משום שמעלה מעל ואף היכא שאומרת מותר דחשיב בעלמא שוגג וליכא איסור מ"מ כיון שמתכונת למעול בבעלה נאסרה עליו, וא"כ אמאי חשיב איסור מוסיף דהא דאוסר לישראל אינו האיסור.

**האוכל נבילה ביום הכיפורים,** ברש"י כתב דאי נתנבלה מערב יוהכ"פ כיון שחל עליה איסור נבלה לא חל איסור יום כיפור, ואי נתנבלה ביום כיפור אפ"ה אסורה משום איסור אבר מן החי, ותמהו הרמב"ן והריטב"א וכן הקשו בתוס' [פסחים לו. שבעות כד.] דכיון שמתה פקע איסור אבר מן החי ואמאי לא יחול איסור יום הכיפורים ואיסור נבילה בבת אחת, כדמבואר ביבמות לג. דאיסור חל על איסור בבת אחת, כגון זר שאכל מליקה דחייב שתים משום נבילה ומשום זרות, אע"פ שכ"ז שלא מלק לא נאסר משום זרות ולא משום מליקה וחלו ב' האיסורין בבת אחת כשמלק. והנה בש"ש ש"ה פ"ב כתב דדעת רש"י דמחזקים מאיסור לאיסור ולכן אף אם שחט בהמה ונולד בה ספק מחזקים מאיסור אבר מן החי שהיה מחיים לאיסור נבילה דלאחר שחיטה וחשיב הבהמה בחזקת איסור, וא"כ י"ל דהכא חשיב דאיסור נבילה קדים דעומד לחול מיד כשיפקע איסור אבר מן החי, משא"כ בההיא דיבמות מעיקרא עומד לחול ב' האיסורים אחר שימלק כיון שעומד לכך לכן חשיב בבת אחת, אבל הכא ל"ש לומר דאין סיבה בחפץ שיחול בו איסור יהכ"פ ולכן כאן חשיב שאיסור נבילה קדים ועי' במאירי, ובתוס' בפסחים לו. ובשבעות כד. כתבו דלא כרש"י אלא שהאיסור הוא 'אינה זבוח' וזה שייך אף לאחר מיתה, ועי' בתוס' בשבעות בשם הריצב"א שכתב דאין איסור שאינו זבוח, ולכן פירש דמיירי הכא דנתנבלה קודם יהוכ"פ שחל איסור של נבילה.

**כל שהוא ביקח הרי הוא בלא יקח וכו' פרט כהן גדול שבא על אחותו,** פרש"י והוא אשה בבתוליה יקח וסמיך ליה אלמנה גרושה וכו', מבואר ברש"י דהוא מיעוט מקרא דלא חל איסור של אלמנה באחותו, וצ"ע א"כ מה קאמר הגמ' דלא כרבנן הרי איכא מיעוט מקרא, ועי' ברש"ש.

**דאי רבנן הא אמרי איסור חל על איסור,** והקשה הריטב"א דאפשר דכל הסברא של רבנן ביום הכיפורים דאיסור חל על איסור משום דיש כאן איסור כולל, דאיסור של יה"כ חל על כל המאכלים שבעולם, אבל כאן באחותו הרי אין איסור כולל, ותי' דה"נ איכא איסור מוסיף דכשנתאלמנה חל איסור אלמנה לכה"ג משוח מלחמה, אבל ר"ש דפליג באיסור חל על איסור חולק נמי בזה ולא איכפת לן שהוא איסור כולל, ובמקנה כתב דלפי מש"כ [הובא לעיל] דמיירי התם באחד שמת והיו לו כמה נשים א"ש, דה"נ מיירי שאחותה שמת בעלה היו לו כמה נשים וכיון שחל איסור אלמנה עליהם חל נמי על אחותו.

**כשם שחלוקה גרושה מזונה חללה בכהן הדיוט,** פרש"י דקרא אתי ללמד שאם היתה זונה חללה וגרושה חייב על כל אחת ואחת, והיינו דלולא הפסוק היה חייב רק אחת, אמנם הריטב"א חולק וכתב דלולא הקרא הו"א שאינו חייב משום לא יחלל רק אם הוא בא על זונה חללה וגרושה, ואתי קרא ללמד שחייב על כל אחת ואחת בפנ"ע, וכתב הריטב"א דא"א לפרש כרש"י דקרא אתי למימר שחייב על כל אחת ואחת, דאם ידעינן שחייב על כל אחד בפנ"ע א"כ למ"ד דאיסור חל על איסור באיסור מוסיף אמאי צריך פסוק ללמדנו, ומבואר שהריטב"א למד דמיירי רק בכה"ג שהיתה גרושה חללה וזונה דכה"ג איסור חל על איסור כדמבואר בגמ', אמנם ברש"י משמע דאף שלא כסדר הזה חייב ג', וכ"כ בשער המלך פי"ז מאיסורי ביאה ה"י דרש"י סבר דילפינן מקרא דחייב ג' אף באופן שא"א לחייב מדין אין איסור חל על איסור, ובזה מיישב מש"כ רש"י לעיל ע"א ד"ה והרי אלמנה עי"ש, ועי' במקנה מש"כ לבאר.

**אין חללות אלא מאיסורי כהונה,** כתב הפנ"י דצ"ל לפי"ז דהא דמבואר לעיל עד: דגר עמוני ומואבי שבא על בת ישראל פסלוהו, אין הכונה לפסול של חללות, שהרי ילפינן הכא דאין חללות אלא מאיסור כהונה לחוד, אלא ע"כ שהיא נעשית זונה, ועי' בהמהרש"א שם ע"א על תו"י [ד"ה וכ"ת] למד שכונת תוס' שם להקשות דנילף דאלמנה לכה"ג מתחללת מהא דנבעלה לפסול דהיינו גר עמוני וכו' דנעשית חללה, ותמה המהרש"א דהרי אין חללות אלא מאיסורי כהונה ועי"ש בפנ"י שכתב לבאר כונה אחרת בתוס' מכח קושיא זו,

והנה בתוס' ביבמות טו: [ד"ה מה לאלמנה] משמע דנבעלה מפסולי קהל נעשית חללה, והמהדורא בתרא ביבמות הקשה דהא אין חללות אלא מאיסורי כהונה, ולכן פליג על תוס' דהיא זונה, וכן הוא דעת הרמב"ם פי"ח מאיסורי ביאה ה"א דנבעלה מחייבי לאוין נעשית זונה ולא חללה, ובאמת שצ"ע דהתוס' לעיל סז. [ד"ה והרי] כתבו דחלל שבא על בת ישראל נעשית חללה, והרי אין כאן פסולי כהונה, ואע"פ שהחלל הוא פסול לכהונה, מ"מ בהך ביאה אין איסור, ואף לכהנות אין איסור דלא הוזרו כשרות לינשא לפסולים, ובקובץ הערות [סי' מד אות י] כתב לבאר דכונת תוס' ביבמות דכל הכלל שאין חללות אלא מאיסורי כהונה אינו אלא לענין שלא נילף בק"ו מאלמנה לכה"ג לפסולים אחרים שיעשה אותם חללה, אבל היכא דגלי קרא שהיא פסולה נעשית חללה אע"פ שאינו מאיסורי כהונה, ולפי"ז א"ש נמי דזהו סברת תוס' דחלל הבא על ישראלית נעשית חללה דביבמות סט. יליף הגמ' מהקיש דלא יחלל זרעו בעמיו מקיש זרעו לו, מה הוא פוסל אף זרעו פוסל, וכיון דילפינן מההקיש משו"ה מחלל בביאתו ושפיר הוי האשה חללה, דגלי לן קרא דנעשית חללה אף שלא מאיסורי כהונה, ולפי"ז נראה דהא דילפינן ביבמות שם דעכו"ם ועבד הבא על בת ישראל דנפסלה לכהונה מקרא ואלמנה וגרושה מי שיש בו אלמנות וגירושין, התם נמי אע"פ שאינו איסורי כהונה נעשית חללה דגלי לן קרא.

והנה הרמב"ם שם חולק על תוס' וסבר דהגמ' היא בדוקא, ול"ש פוסל חללות באשה רק מאיסורי כהונה, וסבר דחלל שבא על ישראלית נעשית זונה ולא חללה, ופליג על תוס' לעיל סז. ועי' ברמב"ם בפירוש המשנה כאן שהאריך לבאר ענין זה דאין חללות אלא מאיסורי כהונה, אלא שהקשה הגר"ח פי"ז מאיסורי ביאה [ד"ה והנה] דהרי הטעם שחלל פוסל את זרעו הוא נלמד ביבמות דמקיש זרעו לו דכמו שהוא הכהן שפוסל האלמנה, ה"נ זרעו פוסל, והרי הוא פוסל פסול של חללות, וא"כ איך אפ"ל שבנו יעשה רק פסול זונה, ועוד תמה הגר"ח דהך כלל דאין חללות אלא מאיסורי כהונה הוא בין על פסלות הזרע ובין על פסלות האשה, [וכונתו דכן משמע בגמ' בע"א], והרי חלל פוסל את זרעו ונעשים חללים, וקשה דאין חללות אלא מאיסורי כהונה, ובשלמא לדעת תוס' דהיכא שמבואר בקרא בהדיא שנעשית חללה ליכא הך כללא א"ש, דהרי מהך היקיש דמקיש זרעו לו ילפינן נמי שזרעו חללים, אבל לדעת הרמב"ם צ"ע, וכתב הגר"ח דצ"ל דכל ההקיש דפוסל את זרעו אינו אלא בעיקר הדין שפוסל את אשתו, אבל אופן הפסול לא הוקש, ולכן נעשית זונה דאין חללות אלא מאיסורי כהונה, והא דפוסל את זרעו כתב הגר"ח דסבר הרמב"ם דהזרע נעשה חלל לא משום פסול ביאה אלא משום פסול משפחה, דהיינו שהבן מתיחס אחר האב, וכיון שהאב פסול ממילא בנו נמי פסול, אבל בכדי לפסול את אשתו הוא הלכה שצריך ביאת פסול וזה נאמר רק באיסורי כהונה עי"ש

**עח.**

**הלכך כהן הבא על אחותו זונה משוי לה וכו',** כתב המאירי דהולד יהא ממזר גמור, ולא חשיב כהן ממזר שיוכל לאכול בתרומה, והביא די"א דהוה ממזר כהן ואוכל בתרומה, וכבר דנו בזה הפוסקים עי' בחלקת מחוקק סי' ז' על סעי י"ד ובבית מאיר שם, ובאבני מלואים סי' קעד סק"א בסופו והביאו דבשו"ת הרשב"א כתב דל"ש כהן ממזר, ועי' בדבר אברהם ח"א סכ"ו אמרי משה ס"י, ובחי' ר' שמואל יבמות סי' יא שהאריך בכ"ז.

**חזר ובא עליה עשאה חללה,** עי' בתורא"ש שהק' איך חל איסור חללה על איסור זונה הא לא הוי איסור מוסיף. ותי' דנפק"מ בכהן שהביא ב' שערות לאחר שנעשית חללה, דאצל אותו הכהן איסור חללה ואיסור זונה באו בב"א. ועי' ברש"ש.

ועוד עי' במהרי"ט שנקט שכוונת הגמ' שאותו הכהן בא עליה, והקשה איך נעשית חללה, הא אין איסור חל על איסור, שהרי לעולם אינה זונה, כיון שלא חל איסור זונה על אחות, כמו דאמרינן לעיל דאין איסור אלמנה חל על איסור אחות, דהוה איסור קל ואף רבנן מודים בזה, וכתב המהרי"ט חידוש גדול דהא דאמרינן בכל דוכתא אין איסור חל על איסור היינו דל"ש לחייב משום ב' שמות, אבל אם התרו בו רק מחמת הדין השני או שהיה שוגג באחותו ומזיד על אלמנה חייב משום אלמנה, ונמצא שהאיסור השני חל לענין מלקות, ולכן חל איסור חללה ע"ז, וכ"כ הפנ"י [לעיל ד"ה א"ל רב פפא], אמנם באחרונים תמהו על יסוד זה עי' בשער המלך פי"ז מאיסורי ביאה ה"ח [ד"ה כתב מהרי"ט] מה שהקשה ע"ז, ועי' במאירי [עז: ד"ה אלמנה] שכתב בהדיא דלא כהמהרי"ט דאם התרו בו על האיסור השני אינו לוקה.

והרש"ש כתב לישב דאע"פ שהוא אינו חייב משום זונה מ"מ חשיבה זונה חל לגבי שאר הכהנים וחל באיסור מוסיף.

והא דמבואר בגמ' דחל איסור חללה על איסור זונה, ופרש"י דהיינו ללקות עליה, אף שלכאו' צ"ע הרי אין כאן איסור מוסיף כדמבואר בגמ' לעיל, שהרי הזונה אסורה בתרומה, כתב הרש"ש דאה"נ שלא חל האיסור אלא שיש נפק"מ לקברו בין רשעים גמורים, ועי' בתורא"ש שכבר הקשה כן, ותי' דמיירי שהגדיל הכהן והביא ב' שערות לאחר שכבר נעשית חללה, דאיסור זונה ואיסור חללה חלו עליו בבת אחת, ובמנחת חינוך [מצוה רסז אות ה] כתב לפרש דכונת המהרי"ט היתה להקשות איך חל חללה על זונה ולא איך חל זונה על אחותו עי"ש, והמנחת חינוך עצמו כתב לישב דחללות אינה תלויה במלקות כלל, והוכיח כן שהרי דעת הרמב"ם דאין לוקים בבעל לחוד רק כה"ג אבל כל איסורי כהונה לא [ויבואר להלן], ומ"מ נעשית חללה וא"כ ה"נ כאן אע"פ שלא איסור לענין מלקות מ"מ חשיבה חללה.

**חללה לא משוי לה,** כתב הריטב"א אע"פ שנעשית זונה בהעראה וא"כ אמאי לא נעשית חללה בגמר ביאה, ותי' דהיכא שגומר ביאתו דעתו על גמר ביאה ונעשית זונה רק בגמר ביאה ולא בהעראה, והרע"א בתשובה [רכ"ב אות י"ד] כתב דצ"ב מה שיך דעתו בזה הרי הרי האיסור הוא עצם מעשה הביאה ומה משנה מה היה דעתו, וכתב דיסוד הטעם שהערה נחשבת כביאה הוא מה דאחשביה לביאה ולולא דאחשביה אין כאן ביאת איסור, אלא שתמה מהא דמבואר בריטב"א לענין יבמה דכיון שאינו תלוי בדעתו קונה בהעראה לבד וא"כ ה"ה לענין איסור נמי, ועי' בדברי יחזקאל סמ"א.

**אמר רב יהודה כהן גדול באלמנה לוקה שתיים,** דעת רש"י והרמב"ן והריטב"א דלאו דוקא באלמנה, אלא ה"ה בגרושה וזונה נמי לוקה שתים, וכן בכהן הדיוט לוקה ב' בגרושה וחללה ואע"פ שקרא כתיב בכהן גדול, שהרי ילפינן לעיל זונה זונה מכה"ג, וכן מבואר בפשטות הסוגיא דמקשה הגמ' מתיב רבא אלמנה וגרושה חייב משום ב' שמות וכו' ומשני, לא, שני שמות ע"ז ושני שמות ע"ז, מבואר דלוקה משום לא יחלל אף משום גרושה ואף משום אלמנה, אלא דאכתי צ"ב בהא דמבואר דלוקה ב' פעמים משום לא יחלל אחד משום אלמנה ואחת משום גרושה, מה שייך ללקות ב' פעמים הרי האיסור אינו איסור ביאה, אלא איסור של חילול האשה, והרי לא עשה ב' מעשה חילול, וצ"ל בדעת רש"י שאין האיסור מחמת עצם החילול, אלא שזה סימן בעלמא שהתורה אסרה ביאה באשה שראויה לחלל בביאתו, ולכן כל ביאה שבכחה לחלל חייב עליה משום לא יחלל, והדבר מוכח כן לשיטת רש"י שהרי כשבא על חללה חייב משום לא יחלל אע"פ שהיא מחוללת ועומדת אלא ע"כ כמש"כ, ועי' במהרי"ט שכתב דמש"כ רש"י דכהן הדיוט לוקה לא יחלל אם בא על חללה 'כדי נסבה' כיון שהיא מחוללת ועומדת אלא בכהן הדיוט לוקה רק גרושה שמחללה מתרומה, אמנם למבואר י"ל דדעת רש"י דהחיוב של לא יחלל אינו משום שבפועל מחלל אותה בביאתו אלא החיוב הוא על ביאה עצמה שבכוחה לחלל.

**ולילקי נמי משום ולא יחלל זרעו בשלא גמר ביאתו,** ולדעת רש"י ה"נ בכל הפסולים היכא שקידש וגמר ביאתו ילקה ג' מלקיות, אחד משום לא יקח ואחד מדין לא יחלל והשלישי משום לא יחלל זרעו, וכתבו הריטב"א ובתוס' הרא"ש דאע"פ שילפינן מלא יחלל ב' מלקיות, אחת בהעראה משום לא יחלל ואחת בגמר ביאה משום חילול הזרע, מ"מ אין כאן משום לאו שבכללות דתרויהו משמע בקרא אחת לה ואחת לזרעה, והא דלוקה משום חילול הזרע כתב בתוס' רי"ד דאע"פ שלא נתעברה משום שאין העיבור תלוי אלא בידי שמים והא מה שיש לו לעשות עשה, והביאור הוא שהאיסור של לא יחלל זרעו אינו מחמת שבפועל מחלל הזרע וכמו שמוכח שהחיוב של חילול האשה אינו מחמת עצם החילול, וכמש"כ שהרי מבואר שלוקה ב' גם משום לא יחלל גרושה וגם משום לא יחלל אלמנה, אלא החיוב על ביאה כזו שבכוחה לחלל וא"כ ה"נ האיסור של לא יחלל זרעו, נמי הוא בביאה כזו שבכוחה לחלל הזרע, ואע"פ שלא נתחלל עדיין ואף באופן שלא יבוא לידי חילול כשלא נתעברה, ועי' במנ"ח מצוה רסו אות ד-ח.

והנה כתב הרמב"ם פי"ז מאיסורי ביאה הלכה ב-ג 'כל כהן שנשא אחת מהג' נשים בין כה"ג בין כהן הדיוט ובעל לוקה, ואם בא עליה דרך זנות אינו לוקה משום זונה או גרושה או חללה שנאמר לא יקחו עד שיקח ויבעול, אבל כה"ג שבעל אלמנה לוקה אע"פ שלא קידש שנאמר לא יחלל כיון שבעלה חיללה ופסלה לכהונה, אבל זונה וחללה וגרושה הרי הן מחוללת ועומדות קודם בעילתו, לפיכך כה"ג לבדו לוקה על בעילת אלמנה אע"פ שאין שם קידושין שהרי חיללה והוא מוזהר שלא יחלל כשרים לא אשה ולא זרעו', מבואר דדעת הרמב"ם שכל המלקות של לא יחלל אינו אלא באלמנה לכה"ג לחוד שהיא כשרה לכהונה [דהינו לכהן הדיוט], וכיון שפוסלה בביאה זו לכל הכהנים נתחללה, אבל בפסולים אחרים בכהן גדול, כגון גרושה וזונה, או בכהן הדיוט גרושה זונה וחללה אין בהם מלקות של לא יחלל כיון שהם כבר פסולות ומחוללת לכהונה, ורק היכא שקידש ובעל לוקה משום לא יקח כדמבואר בגמ', והקשו על הרמב"ם דבגמ' משמע דבכל האיסורי כהונה איכא מלקות של לא יחלל דהגמ' מקשה מתיב רבא אלמנה וגרושה לוקה משום ב' שמות וכו' ומסיק הגמ' שני שמות על זה ושנים ע"ז מבואר דלוקה אף משום גרושה, עוד צ"ב דהרמב"ם השמיט הך דינא דמבואר בגמ' שאם גמר ביאתו לוקה משום לא יחלל זרעו.

בתוס' ר"י הזקן בסוגין כתב דהרמב"ם פירש את כל הסוגיא באופ"א, דרב יהודה אמר כה"ג באלמנה לוקה ב' דוקא כה"ג ולא שאר פסולי כהונה, ומקשה הגמ' ולילקי נמי משום ולא יחלל זרעו, וביאור קושית הגמ' הוא אמאי רק באלמנה לכה"ג לוקה משום לא יחלל, דאף בשאר פסולים ל"ש ללקות משום לא יחלל כיון שמחוללים כבר, מ"מ ילקו מצד חילול הזרע דהא כתיב ולא יחלל זרעו בעמיו, וע"ז תי' הגמ' בשלא גמר ביאתו אבל גמר ביאתו לוקה אף בזונה וגרושה משום חילול הזרע, ומקשה רבא דא"כ אמאי תני בבריתא דלוקה אלא אחת דרבא סבר דאף בגרושה אינו חייב משום חילול הזרע וחייב רק באלמנה לכה"ג כדאמר ר"י ולכן הקשה מהך משנה, אולם אביי סבר כשיטת בעל הגמ' דבכל איסורי כהונה לוקה משום לא יחלל ולכן סבר דקידש לוקה בעל לוקה בכל איסורי כהונה, אבל רבא שסבר דרק בבעל לוקה אבל בקידש אינו לוקה משום דסבר דכל האיסור של לא יחלל אינו אלא באלמנה לכה"ג ולכ רק באלמנה אמר דבעל לוקה משום לא יחלל, וסבר דכל ההקיש של זונה זונה של כהן הדיוט לכהן גדול אינו אלא לענין פסול הזרע, אבל מלקות בשאר פסולים ליכא אלא רק בקיחה ע"י קידושין, ולפי"ז א"ש דנקט הגמ' אלמנה ולא שאר פסולים וכן מה דאמר הגמ' דמטה רבא בכה"ג שבעל ולא קידש ורק בכה"ג אבל שאר פסולים ל"ש דין זה.

ע"ע במגיד משנה שביאר ישוב דעת הרמב"ם מהגמ' באופ"א וצ"ע, וע"ע בחידושי הגר"ח שם מש"כ לבאר דעת הרמב"ם, ודברי הגר"ח בספר לא הושלמו בישוב הסוגיא, ועי' בספר הזכרון להגר"י אברמסקי מה שהודפס בשם הגר"ח השלמה בישוב דעת הרמב"ם על הגמ'.

**רבא אמר בעל לוקה לא בעל אינו לוקה,** ויש לברר לדעת רבא האם באמת האיסור הוא הקידושין עצמם, אלא כיון דכתיב 'לא יקח ולא יחלל' כל החיוב של הקדושין תלוי בביאה, או"ד שהחיוב הוא על הביאה אלא שאין חיוב אלא על ביאה של אישות ולכן צריך שתתקדש לו קודם לכן, ונראה שנחלקו הראשונים בזה דהנה הראשונים הקשו לדעת רבא אמאי לוקה על הקידושין הרי הוה התראת ספק, דשמא לא יבוא עליה אח"כ, ותי' הריטב"א ותוס' הרא"ש דסבר כמ"ד התראת ספק שמה התראה, ועוד תי' דמיירי בקידשה בביאה, והנה אם עיקר האיסור הוא ביאה אלא שצריך רק את הקידושין שעי"ז הוה ביאת אישות א"כ אמאי הוה התראת ספק הא יכולים להתרות בו בשעת הביאה, אלא ע"כ שהאיסור הוא עצם מעשה הקידשין, וכ"נ מתוס' בב"מ דף י: [ד"ה באמר] שכתבו דאם כהן שלח שליח לקדש לו גרושה חשיב שליח לדבר עבירה אע"פ שכל המלקות הוא רק אם בא עליה אח"כ מ"מ כי בעל אותה אח"כ לוקה אף על הקידושין, מבואר דעצם המלקות הוא גם על מעשה הקידושין ולא רק על הביאה עצמה, ועי' באמרי משה [ס"י בהגה"ה מש"כ בזה],

אולם בתשובת הרע"א [רכא ד'] הביא בשם הגר"ש איגר ראיה נפלאה לזה מהא דמבואר ביבמות נו: אשת כהן שנאנסה בעלה לוקה עליה משום זונה, ואע"פ שהתם לא היה איסור במעשה הקידושין שהרי קידשה בהיתר, אלא ע"כ שעיקר החיוב הוא על מעשה הביאה, אלא שצריך ביאה אישות ולכן ה"ה היכא שנתקדשה בהיתר חייב משום זונה. וע"ע באבי עזרי פי"ז ה"ב שהוכיח ממה שפסק הרמב"ם פי"ז מאיסורי ביאה ה"ו דכהן הבא על עכו"ם לוקה משום זונה, ואע"פ דלא שיך התם קידושין, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב ה"ג, אלא שע"כ דהאיסור הוא ביאת אישות וכיון שבעכו"ם ל"ש קידושין לכן עצם הביאה היא מוגדרת כביאת אישות ולכן לוקה עליה, ולכאורה לדעת הרמב"ם ע"כ שהמלקות הוא משום לא יקח דהרי דעת הרמב"ם שאין לאו דלא יחלל רק באלמנה לכה"ג וכמש"כ לעיל, וע"כ שהאיסור הוא משום לא יקח, וע"ע במקנה כאן ד"ה רבא אמר בעל לוקה שכתב דמוכח מהסוגיא דכל החיוב הוא רק ביאה דרך אישות ולא דרך זנות.

**גר שבא מטיפה פסולה,** צ"ב דהרי ר"י סבר דגר לעולם פוסל בתו אע"פ שטיפה פסולה שיך רק באביו של הגר הראשון, וכן צ"ב בהא דקאמר הגמ' מה לחלל שכן יצירתו בעבירה והרי חלל פוסל ג"כ בדורות אח"כ שאין יצירתם בעבירה, וע"כ צ"ל דכונת הגמ' היא שכל שנוצר ע"י טיפה פסולה או יצירתו בעבירה זה מורה על מהותו של האדם ולכן זה סברא לפסול כל הדורות הבאים אח"כ.

**ור' יהודה גר נמי פוסל בביאתו וכו',** כתב בתוס' הרא"ש דא"א למיפרך מה להצד השוה שבהן שכן יש בהם צד עבירה, דחלל יצירתו בעבירה ומצרי ראשון בבת ישראל ביאתו בעבירה, דלענין פסול האשה אין לגרום מה שיצירתו בעבירה אלא לענין פסול הבת שיצירתו, ולפי"ז א"ש קושית תו"י ד"ה במה הצד.

והנה בעיקר הא דיליף ר"י פסול חללות באשה ובבת במה הצד כתבו תוס' ביבמות טו: [ד"ה מה לאלמנה] וכן בתוס' הרא"ש כאן דר' יהודה חולק על הכלל דאין חללות אלא מאיסורי כהונה, ולכן יליף שפיר הצד השוה מחלל ומצרי לבת גר אע"ג דאין שם איסור כלל, [ולפי"ז ר' יהודה סבר דגם במחזיר גרושתו ושאר האיסורים האשה מתחללת כיון דאפשר ללמוד ק"ן מאלמנה לכה"ג, ורבנן פליגי משום דסברי אין חללות אלא מאיסורי כהונה], וכתבו תוס' ביבמות שם ובתוס' הרא"ש דאף לרבנן דסברי אין חללות אלא מאיסורי כהונה כ"ז רק לענין פסול האשה, אבל לגבי פסול של הולד אף רבנן מודים שיש חללה שלא מאיסורי כהונה ואפשר ללמוד ק"ו מאלמנה לכה"ג לשאר פסולים, וכתב בתוס' הרא"ש שכן מבואר ביבמות עז. דבת גר עמוני ומואבי פסולה לכהונה, וילפינן ק"ו מאלמנה לכה"ג, וכן צ"ל בהא דילפינן ביבמות מה. דעכו"ם ועבד הבא על בת ישראל הולד פסול לכהונה מק"ו מאלמנה לכהן גדול דנעשית חללה, והטעם כתב בתוס' הרא"ש דעיקר המיעוט נאמר בפסול האשה ולא בפסול של הולד.

אמנם הגר"א [אבהע"ז סי' ו סקכ"ג] כתב בדעת הרמב"ם שהובא לעיל עז. דגם לגבי הבן אמרינן הך כללא דאין חללות אלא מאיסורי כהונה. [וכן כתב בחי' הגר"ח שם בדעת הרמב"ם שהובא לעיל עז:]. וביאר הגר"א דהא דילפינן ביבמות מה. דעכו"ם ועבד הבא על בת ישראל שהולד פסול ק"ו מאלמנה לכה"ג אינו פסול חללות אלא שהיא פגומה לכהונה, וכתב הגר"א לדיק כן ברש"י דכתב בנה פסול היינו בתה, דכיון שאין כאן פסול חללות אלא שהיא פגומה לכהונה וכ"ז שיך רק בבת ולא בבן, והביאור בזה כתב בקובץ הערות דהלימוד מהק"ו הוא דאותו פסול שיש באם יש בולד, וכיון שהאם היא רק פגומה לכהונה ה"נ הולד רק פגום, והיינו דדעת הרמב"ם דאין פסול חללות רק מאיסורי כהונה וכל חייבי לאוין לא מחללים את האשה אלא היא נעשית פגומה, לכן הולד נמי רק פגום, ולפי"ז אפשר לומר דגם ר' יהודה סבר דאין חללות אלא מאיסורי כהונה אלא דילפינן מהצד השוה שהאשה נפסלת לכהונה ונעשית זונה, וממילא גם הולד הוא גם רק פגום לכהונה ולא נעשית חללה, כיון שאין חללות אלא מאיסורי כהונה, וקצת משמע כן במתני' דתני בת גר כבת חלל ואמאי נקט דוקא 'בת' הול"ל בן הגר, אלא שאם הוא נעשה רק פגום כ"ז שיך רק בבתה ולא בבנה, ולפי"ז אין הכרח למש"כ תוס' דר"י פליג על הכלל שאין חללות אלא מאיסורי כהנוה.