טהרות רש פרק ג
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

**משקה טופח.** שהן לחין כל כך שהן טופחין על מנת להטפיח, ו"טופח" לאו דווקא[[1]](#footnote-2):

**הרי אלו תחלה.** דחשובין כמשקין:

**קרשו הרי אלו שניים.** דחשובין כאוכלין שנגעו במשקין[[2]](#footnote-3):

**חזרו ונימוחו כביצה מכוון טהור.** דיצא מעליהן תורת אוכל וירד עליהן תורת משקה, ואין למשקה זה במה שיטמא, דמכי יצאת טיפה ראשונה אימעיט מכביצה, ופחות מכביצה אין מטמא אחרים. אבל יתר מכביצה טמא כדקא מפרש טעמא, דמכי יצאת טיפה ראשונה נטמאת אותה טיפה בכביצה אוכל, וכשנמוחו אחרי כן כולן, חזרה הטיפה וטימאה את הכל.

ויש לתמוה, כביצה מכוון אמאי טהור, נימא טומאה שבהן להיכן הלכה!?

דכי האי גוונא מקשינן בפרק כל שעה [דף לג:], דאמר רבי יוחנן ענבים שנטמאו דורכן פחות פחות מכביצה, ויינו כשר לנסכים. ופריך עלה, וכי טומאה שבהן להיכן הלכה? ומשני, דמשקין מיפקד פקידי, לאימת מיטמאו, לכי סחיט להו, לכי סחיט להו ליתיה לשיעורא. ומ"ד התם מבלע בליעי, כיון דאיטמי ליה אוכל איטמי ליה משקה, ואין מיטהרין בסחיטה. אם כן, הכי נמי גבי רוטב וגריסין וחלב, דלא שייך מפקד פקידי, אמאי טהור?

ויש לומר, ד"טהור" לאו לגמרי קאמר, אלא כלומר, טהור מדין משקה, דלא הוי ראשון, אלא שני בעלמא כדין אוכל[[3]](#footnote-4):

**משנה ב:**

**השמן תחלה לעולם.** הך דפליגי הנך תנאי, לאו בסתם שמן ודבש ויין פליגי[[4]](#footnote-5), דאם כן לרבי שמעון שזורי אין שמן ודבש נחשבין משקה, דבהקומץ רבה [דף לא:] פריך רבי שמעון שזורי אומר אף היין, מכלל דתנא קמא סבר דיין לא, בתמיה. אלא אימא רבי שמעון שזורי אומר, יין. כלומר, דיין דווקא הוי תחלה, ולא שמן ודבש, והתם פסקינן הלכה כרבי שמעון שזורי. ואם כן, בפ"ק דפסחים [דף יד:] גבי מימיהם של כהנים לא נמנעו מלהדליק את השמן שנפסל בטבול יום בנר שנטמא בטמא מת, דפריך, מאי איריא בטמא מת, אפילו בראשון ושני נמי ראשון הוי, דהא תנן כל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחלה. מאי קושיא, דלמא סבר לה כרבי שמעון שזורי דלא חשיב שמן למשקה, והלכה כמותו? ועוד, דסתמא דהש"ס חשיב ליה משקה בפ"ק דשבת [דף יז.], מפני מה בוצרין בטהרה ואין מוסקין, ובפרק חבית [דף קמד:] גבי מוחל השמן, וסתם משנה במסכת מכשירין [פ"ו מ"ד] חשיב יין ושמן בהדי ז' משקין?

משום הכי מפרש רבינו תם, דמיירי בשמן שנקרש, והיינו דקתני "לעולם", פירוש, אפילו קרש. משום דאמרן לעיל ברוטב וגריסין וחלב שקרשו הרי אלו שניים, ועל זה קאמר רבי שמעון, יין דוקא תחלה לעולם אפילו קרש, אבל שמן שקרש לא. אבל בלא קרש, כולהו מודו דהוי משקה[[5]](#footnote-6).

וצריך להוסיף על דברי ר"ת, ולומר, דבקרש וחזר ונמחה איירי. דבתוספתא משמע דכל זמן שהוא קרוש אינו לא אוכל ולא משקה. ו"לעולם" דקתני, משום דחלקנו ברוטב וחלב וגריסין בין כביצה מכוון ליתר מכביצה, וכאן אפילו פחות מכביצה[[6]](#footnote-7), כדקתני בתוספתא [פ"ב] ולא נשתייר הימנו אלא כפול, ומשום דחוזר לטומאתו ישנה[[7]](#footnote-8). דעל כרחין מגופיה לא אתיא ליה טומאה, כיון דאינו לא אוכל ולא משקה, וכך שוה לענין טומאה ישנה כפול כמו יתר מכביצה. והכי נמי תניא בתוספתא גבי מים טמאים שהגלידו טהורין, חזרו ונמוחו, חזרו לטומאתן ישנה:

**גוש של זיתים.** שיש זיתים הרבה מחוברים יחד, כגון גוש עפר, ובגוש טמא איירי:

**כביצה מכוון טהור** התנור, דאין אוכל מטמא כלי. ומשקה היוצא מן הגוש מחמת היסק אין לו במה יטמא, דמכיון דיצאת טיפה ראשונה חסר ליה מכביצה.

ומיירי בגוש שהוא שני, דאי ראשון, כגון שנגע בשרץ, אם כן גם המשקה היוצא ממנו ראשון, למ"ד בפרק כל שעה [דף לג.] משקין מבלע בליעי, ואפילו פחות מכביצה. אבל בגוש שני ניחא, דאין משקים שניים מטמאין כלי. אבל כשיש בגוש יתר מכביצה, כשיצאת טיפה ראשונה עדיין נשאר בגוש כביצה, ושני עושה משקין תחלה, וחזרה הטיפה וטימאה התנור.

**ואם היו הזיתם פרודים,** שאינם גוש, **אפילו הם סאה** בתנור, **טהור** התנור, דזיתים פרודים אין מצטרפים לכביצה לטמאות שמן היוצא להיות תחלה. ואית ספרים דכתיב "אפילו הן מאה", כלומר, אפילו הן שיעור מאה ביצים:

**תניא בתוספתא** [שם, עיי"ש]: השמן לא אוכל ולא משקה[[8]](#footnote-9), כיצד אמרו השמן תחלה לעולם, שאם נמחה ולא נשתייר הימנו אלא כפול, משקין היוצאין ממנו מטמאין טומאת משקין[[9]](#footnote-10).

נמצאת אומר ג' מדות במשקין: הרוטב והגריסין והחלב, בזמן שהמשקה טופח עליהן הרי אלו תחלה. קרשו, אין צריכין מחשבה לאוכלין[[10]](#footnote-11).

דבש הזב מכוורת דבורים מטמא משקין[[11]](#footnote-12), חישב עליו לאוכלין מטמא טומאת אוכלין[[12]](#footnote-13).

השמן לא אוכל ולא משקה, חישב עליו לאוכלין מטמא טומאת אוכלין[[13]](#footnote-14), ולמשקין בטלה דעתו.

הדם שקרש, אינו לא אוכל ולא משקה, חישב עליו לאוכלין מטמא טומאת אוכלין, למשקין בטלה דעתו.

דבש תמרים אינו לא אוכל ולא משקה, חישב עליו לאוכלין מטמא טומאת אוכלין, למשקה בטלה דעתו.

ושאר כל מיני פירות כולן, אינן לא אוכל ולא משקה, חישב עליהן בין לאוכלין בין למשקין בטלה דעתו[[14]](#footnote-15).

השלג לא אוכל ולא משקה, חישב עליו לאכילה בטלה דעתו, למשקה מטמא טומאת משקין. ניטמא מקצתו לא ניטמא כולו, טהר מקצתו טהר כולו.

מים טמאים שהגלידו ואין בהם משקה טופח טהורין, נמוחו חזרו לטומאתן הישנה. מקוה שאוב שהגליד טהור משום מים שאובין, נמוחו כשר להקוות עליו.

החושב על החלב, שבכחל טהור, ושבקיבה טמא. העור והשליא אינן מטמאין טומאת אוכלין. העור ששלקו, והשליא שחישב עליה, מטמאין טומאת אוכלין.

**פירוש. שלש מדות במשקין.** דיש משקה שבלא מחשבה מטמא טומאת אוכלין, כגון רוטב וגריסין וחלב שקרשו, ויש משקה דבעי מחשבה לטמא טומאת אוכלין, כגון הדבש והדם שקרש, ויש משקה שאפילו חישב עליו לא הועיל לא לאוכלין ולא למשקין, כגון שמן שקרש.

והיינו דקתני שמן תחלה "לעולם", ולא הוי כרוטב וגריסין וחלב שקרשו הרי הן שניים, דשמן אי אפשר לו להיות שני לעולם, אלא או תחילה, או טהור. וגם כשחזר ונמחה לא בעי כביצה, כדפרישית במתניתין, וחכמים אומרים אף הדבש כשמן, קסברי רבנן דלעולם אין יורד עליו תורת אוכל אפילו במחשבה, ובדבש דבורים. ורבי שמעון שזורי אומר יין דווקא, כדמפרש בהקומץ רבה [מנחות דף כא.], דלעולם אין ליין תורת אוכל, דאם קרש הרי הוא טהור, כדתניא גבי מים שהגלידו דאין עליהם לא תורת אוכל ולא תורת משקה.

**השלג לא אוכל ולא משקה.** בפרק כל היד [נדה יז.] גרסינן בכל הספרים "תנן התם", ואין זה משנה אלא ברייתא.

**לא נטמא כולו.** דלא חשיב חיבור. ובנדה פרק כל היד [שם] פריך רישא לסיפא, דקתני נטהר כולו, ומשני אביי בשהעבירו על אויר התנור.

**טהור מקצתו.** שהשיקו למקוה כאילו השיקו כולו.

ותימה דלהקל הוי חיבור ולהחמיר לא הוי חבור? ויש לומר, דלענין השקה היינו טעמא כדתנן במקוואות פ"ז, דשלג מעלה מקוה וכשר לטבילה, אם כן, נמצא דכשהושק מקצתו למקוה כהושק כולו, שהרי כולו נוגע בזה בזה, והוי כנוגע במקום מקוה. אבל לקבלת טומאה אין דברים הנוגעים זה בזה נחשבים כאחד[[15]](#footnote-16).

**משנה ג:**

**ובלבד שלא יגע במשקה.** כגון שדרכן בפשוטי כלי עץ, שאין מטמאין, שאין כאן מטמא משקין אלא הזגין שנגע בהן הטמא מת. לפי שלא נזהר אלא משיצא משקה[[16]](#footnote-17), וכשהמשקין נוגעין בזגין כבר חסר שיעור מכביצה.

ובפרק כל שעה [דף לג:] מדקדק מכאן דמשקין מיפקד פקידי, דאי מבלע בליעי, אמאי טהורין? ומשני, הכא בענבים שלא הוכשרו עסקינן, לאימת מיתכשרי לכי סחיט להו, לכי סחיט להו בצר ליה שיעוריה:

**יתר מכביצה טמא.** שכיון שיצאת טיפה ראשונה נטמאת בכביצה. דאף על גב דאין משקה הנבלע באוכל מקבל טומאה עמו, משלים הוא את שיעורו. דדכוותה אשכחן בסמוך, בכזית מן המת ומן הנבילה שנתמעטו בחמה, והניחן בגשמים ותפחו, שהגשמים המובלעים משלימין לשיעוריה[[17]](#footnote-18). ועוד אשכחן בפרק העור והרוטב [חולין דף קיח.], דשומר טמא ומטמא ומצטרף, אף על גב דכי שקיל ליה טהור[[18]](#footnote-19):

**משנה ד:**

**הרי אלו טהורין.** בפיגול ונותר נמי שייכא טומאה, דקי"ל בפרק כיצד צולין [פסחים דף פה.] הפיגול והנותר מטמאין את הידים, אף על גב דלא נגעה בהו טומאה, כדמפרש התם, משום חשדי כהונה, ומשום עצלי כהונה.

ומיהו למאן דמתני התם כביצה, על כרחין לא קאי הרי אלו טהורין אפיגול ונותר[[19]](#footnote-20). ובלאו הכי נמי על כרחין לא קאי אכזית חלב, דאין בו טומאה.

וצריך לומר ד"הרי אלו טהורין" אמת ושרץ ונבילה קאי, ו"אין חייבין" קאי אפיגול ונותר וחלב[[20]](#footnote-21).

ובפרק כל המנחות באות מצה [מנחות דף נד:] דייק מהכא דאין דיחוי באיסורין, דקתני חזרו ותפחו חייבין[[21]](#footnote-22):

**משנה ה:**

**אם טמאות טמאות.** כדתנן לקמן [פ"ה מ"ז], נגע באחד בלילה, ואינו יודע אם חי אם מת, בשחר עמד ומצאו מת, רבי מאיר מטהר, וחכמים מטמאין, שכל הטומאות כשעת מציאתן. ואפילו ברשות הרבים מטמאין חכמים, דהא רבי מאיר ברשות הרבים מיירי, כדמוכח בתוספתא:

**ואם טהורות טהורות.** כדקתני סיפא, מחט שנמצאת מלאה חלודה או שבורה, טהורה, ובשעת נגיעה לא ידע אם שלימה אם שבורה[[22]](#footnote-23). וכן כדתנן לקמן ספ"ט, נמצא שרוף על גבי זיתים, וכן מטלית מהוהה, טהורה, שכל הטומאות כשעת מציאתן.

ודוקא במקום מציאתן, כדאמרינן בפרק קמא דנדה [דף ד.], דתני עלה "כשעת מציאתן, ובמקום מציאתן", למעוטי נגע באחד בלילה בזוית זו, ולמחר נמצא מת בזוית אחרת, וכן כולהו[[23]](#footnote-24):

**אם מכוסות מכוסות.** כגון כלי חרס המוקף צמיד פתיל, לא אמרינן שמא בשעה שהיה המת היה מגולה ועכשיו מכוסה, או אם מצאו מגולה, לא אמרינן שמא בשעה שהיה המת היה מכוסה ומוקף צמיד פתיל[[24]](#footnote-25):

**תניא בתוספתא** [פ"ג]: כל הטומאות כשעת מציאתן, ובמקום מציאתן.

אבד מחט שיפה ונמצאת חלודה, הרי היא בחזרת שיפה, עד שיאמר ברי לי שהיתה מליאה חלודה.

אבד מליאה חלודה ובא ומצאה שיפה, הרי היא בחזרת שיפה עד שיאמר ברי לי שהעלתה חלודה, וכן בשרץ וכן במטלית.

הניח טומאה בזוית זו ובא ומצאה בזוית אחרת, נטמאת זוית ראשונה עד שיאמר ברי לי שנעקרה מכאן, נטמא הזוית שנייה עד שיאמר ברי לי שלא באת לכאן.

אבד כזית מן המת בתוך הבית, בקשו ולא מצאו, הבית טהור[[25]](#footnote-26). לכשימצא, הבית טמא למפרע[[26]](#footnote-27).

האשה גובבת גבבא בחצר ונמצא שרץ בתוך גבבא, טהורה[[27]](#footnote-28). על גבי גבבא, טמאה. היתה כוברת חיטים בכברה ונמצא שרץ בתוך הכברה, טהורה. על גבי הכברה, טמאה.

**פירוש. הרי היא בחזרת שיפה.** שאם אבד מחט טמאה שיפה, ומצא מחט חלודה, לא אמרינן זו היא השיפה שאבד והעלתה חלודה, אלא מוקמינן לשיפה בחזקת שיפה, וזאת אחרת היא וטהורה, עד שיאמר ברי לי וכו', אבל מצא שיפה אמרינן זו היא שיפה שאבדה[[28]](#footnote-29).

**אבד מליאה חלודה ובא ומצאה שיפה הרי היא בחזקת שיפה.** אין שיפה זו מתפרשת כשיטה דרישא, דהאי בחזקתה לאו אאבודה קאי, אלא אאותה שנמצאת שהיא שיפה. ויש לפרש ברייתא בין בחלודה מרובה המטהרתה, כגון דמעכבת את התפירה, כדתנן בפרק י"ג מ"ה דכלים, בין בחלודה מועטת[[29]](#footnote-30). מכל מקום אין שיטה דסיפא כשיטה דרישא:

**משנה ו:**

**בחזקת טהרה.** כיון דספיקא הוא, שמא הלך למקום טומאה שמא לא הלך, מטהרים אפילו ברשות היחיד, דתינוק דבר שאין בו דעת להשאל הוא, וטהור, מדרב גידל בסוטה פרק כשם [דף כט.], דכתיב "והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל", ודאי טמא לא יאכל, הא ספק טמא ספק טהור יאכל, וכתיב "כל טהור יאכל בשר", ודאי טהור הוא דיאכל, הא ספק טמא ספק טהור לא יאכל!? אלא לאו ש"מ, כאן שיש בו דעת להשאל, כאן שאין בו דעת להשאל[[30]](#footnote-31):

**וכל הפיקח בחזקת טומאה.** דלא ידעינן אי הלך במקום טומאה. משום דיש בו דעת להשאל[[31]](#footnote-32):

**תניא בתוספתא** [שם]: תינוק שהיה תפוש בידו של אביו, או שהיה רכוב על גבי כתיפו של אביו, ספיקו טמא, מפני שאביו נשאל עליו[[32]](#footnote-33).

**פירוש.** כי האי גוונא אמרינן בפסחים פ"ק [דף יט:] ובפ"ק דנדה [דף ה:], ספק טומאה הבאה בידי אדם נשאלין עליה אפילו בכלי המונח על גבי קרקע, כדבר שיש בו דעת להשאל[[33]](#footnote-34):

**עוד תניא בתוספתא** [שם]: הסומא והישן והמהלך בלילה ספיקו טמא, מפני שיש בהן דעת להשאל.

**פירוש.** כל הני ברשות היחיד, דברשות הרבים ספיקו טהור[[34]](#footnote-35):

**משנה ז:**

**אלא במקום הטומאה.** דאי אפשר ליקח השושנים אלא אם כן יכנס לבית הקברות:

**טהור.** כיון דאיכא למתלי באחר, דתינוק אין בו דעת להשאל, וספיקו טהור[[35]](#footnote-36):

**וכן חמור** שהיה עומד במקום טהרה, ולא ידעינן אם נכנס למקום טומאה, כליו טהורין, לפי שאין בו דעת להשאל[[36]](#footnote-37):

**משנה ח:**

**תנוק שנמצא בצד העיסה.** האי תינוק לאו כתינוק דרישא, דקמייתא בתינוק טהור, והכא בתינוק טמא. ולענין עיסה פליגי, ורבי מאיר מטהר, כדמפרש בפרק כסוי הדם [חולין דף פו.], דרוב תינוקות מטפחין בעיסה, ושמא לקח הוא עצמו את הבצק, וטימא את העיסה. ומיעוט אין מטפחין, ושמא בא אחר ונתן לו. ועיסה זו בחזקת טהרה עומדת. ורבי מאיר לטעמיה דחייש למיעוט[[37]](#footnote-38), סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לה רובא, והוה ליה פלגא ופלגא, ומטהרין לענין טומאה בתינוק שאין בו דעת להשאל, מדרב גידל, כדפרישית לעיל:

**וחכמים מטמאין:** דלא חיישי למיעוט, ורוב מטפחין. ומיהו לאו רוב גמור הוא לשרוף עליו את התרומה[[38]](#footnote-39), כדאמרינן בשילהי קדושין [דף פ.] ובפרק שני דנדה [דף יח:], דאמר רבי יוחנן אין זו חזקה ששורפין עליה את התרומה.

והמפרשים מפני שדרכו של תינוק לטפח בשרצים, ולכך יש לנו לטמאותו[[39]](#footnote-40), לא יתכן, דבתוספתא משמע דתינוק טמא מפני שנשים נדות מנשקות ומגפפות אותו, ומחלק בין הניחתו אמו מלוכלך להניחתו נקי. ועוד, דומיא דקמייתא דמתוך שהשושנים בידו מספקא לן אם הוא עצמו לקחן או אחר נתן לו, כמו כן ספיקא דהכא מתוך שהבצק בידו מספקא לן אם הוא לקחה או אחר נתן לו[[40]](#footnote-41).

ובהדיא מוכח כן בתוספתא [שם], דתני עלה, אף על פי שבצק בידו טהור, שאני אומר אחר נטלו, אם אמר בריא לי שלא בא אדם לכאן, טמא. ובירושלמי בפרק בתרא דקדושין גרסינן בהדיא, מפני שדרך תינוק לטפח בעיסה:

**תניא בתוספתא** [שם]: ארבע ספיקות אמרו חכמים בתינוק: תינוק שהניחתו אמו ומצאתו כמות שהוא, טהור. אמר רבי יהודה, במה דברים אמורים בזמן שהניחתו מלוכלך, אבל הניחתו נקי טמא, מפני שהנשים מנשקות ומגפפות אותו. אמרו לו, לדבריך, אפילו הניחתו מלוכלך טמא, מפני שמעבירין אותו מפני רגלי אדם ומפני רגלי בהמה[[41]](#footnote-42).

התחיל יוצא ונכנס בגדיו טהורין, ואין עושין על גביו טהרות, ולא נמנעו ישראל מכן.

יש בו דעת להשאל, ספיקו ברשות היחיד טמא, ברשות הרבים טהור.

היה יודע לשמור את גופו, אוכלין על גב גופו טהרות. לשמור את ידיו, אוכלין על גב ידיו טהרות.

**פירוש. לא נמנעו ישראל מכן.** אלא היו עושין על גביו טהרות[[42]](#footnote-43).

**עוד תניא בתוספתא** [שם]: תינוק שנמצא עומד בצד כופת של בצק או בצד חבית של משקין, רבי מאיר מטהר, וחכמים מטמאין, שדרך התינוק לטפח[[43]](#footnote-44). רבי יוסי אומר, אם יכול לפשוט ידו וליגע, טמא, ואם לאו, טהור, שאני אומר אחר נטלו. יתר על כן אמר רבי יוסי, נמצא רחוק מן העיסה אף על פי שבצק בידו טהור, שאני אומר אחר נטלו. ואם אמר ברי לי שלא בא אדם לכאן, טמא[[44]](#footnote-45):

**נקירות.** נקירות כעין נקבים בעיסה, שבאכילתן דרך התרנגולים שמנקרין בעיסה במקומות הרבה. והוא מלשון "צפור המנקר בתאנה" בפ"ק דחולין [דף ט.]:

**שינגבו את פיהן בארץ.** שיש ארץ פנוייה מפסקת בין המשקין לעיסה, ודרך התרנגולין לאחר שתייתן לנגב פיהן בארץ. דאם לא נגבו פיהן, כשחזרו לעיסה לאכול, נטמאת במשקין טמאין שבפיהן, ואם נגבו טהורה, וספיקו בדבר שאין בו דעת להשאל טהור:

**שהוא פיקח.** ואין דרכו לשתות כל זמן שמוצא לאכול:

**תניא בתוספתא** [שם]: א"ר אלעאי משום רבי אליעזר בן יעקב, בכלב הרי זה טהור. שהיה אומר, בכל שעה ושעה משקין מצויין, ואין בכל שעה ושעה אוכלין מצויין:

1. לעיל סוף פ"א נסתפק בזה הר"ש, והכא הכריע דבעינן טופח להטפיח לטומאת משקין. **ובמגן אברהם** [קנח סק"ז] הביא את דברי הר"ש להלכה, דדבר שטיבולו במשקה צריך נט"י רק אם יש בו משקה בשיעור טופח להטפיח.

   ובטעמא דמילתא, מדוע בעינן טופח להטפיח ולא סגי בטופח לחוד, נחלקו האחרונים, **בחידושי רבינו חיים הלוי** [פ"ז מטו"א] נקט, דמשקה שאין בו טופח להטפיח אינו נחשב כמשקה כלל לענין טומאת משקין. אך **המקדש דוד** [מג סק"ד, וכן מד סק"ג] נקט, דלקבל טומאה סגי בטופח לחוד, ורק לטמאות אחרים בעינן שיעור טופח להטפיח. וכמו שמצינו בטומאת אוכלין דלטמאות אחרים בעינן כביצה, וכן לדעת רש"י בפסחים משקין מטמאים אחרים ברביעית, והוא הדין הכא הוי שיעור דלטמאות אחרים בעינן טופח להטפיח. וראה עוד **בשיעורי ר' שמואל** גיטין טז ע"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך אין לומר דכאשר המשקין נהפכו לאוכלין חשיב כאילו נגעו בעצמם, וכרבי מאיר דמגע בית הסתרים מטמא. דאם כן בסיפא דהאוכלין נהפכו למשקין נמי נימא הכי, ומדוע כביצה מכוון טהור, הרי כאשר התחילו לימוח יש כאן כביצה שנוגע במשקין, ועל כרחיך דליכא לטמאות אלא אם היה נגיעה בפועל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ראה בהערות על המשנה שהרחבנו בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. מדברי רש"י במנחות שם מבואר דפליגי בסתם שמן ודבש, ולא איירי בקרשו, וראה מש"כ בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכן כתבו התוספות במנחות שם ובעירובין [עא ב ד"ה שמן]. אך בפסחים [יד ב] כתבו בשם ר"ת דאיירי בקרש ונימוח, וכמש"כ הר"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולהלן ביאר הר"ש עוד פירוש בתיבת לעולם, דאין בשמן דרגת טומאה אחרת, אלא תחילה בלבד. [↑](#footnote-ref-7)
7. **בכתבי הגרי"ז** מנחות שם הקשה, איך יתכן לומר דאחר שפקעה הטומאה היא חוזרת שוב, הרי אפילו לגבי תערובת מבואר במסכת בכורות [כג א] דאין הטומאה חוזרת אלא אם כן טומאת משא נשארת גם בזמן התערובת, וכל שכן הכא דהטומאה פקעה לגמרי דלא תחזור? **ובחזון איש** [טבול יום ס"ד סק"ז] נקט דהטומאה חוזרת מדרבנן בעלמא, אך מדין תורה טומאה שפקעה אינה חוזרת. [↑](#footnote-ref-8)
8. בתוספתא לא הוזכר באיזה שמן איירי, ולא יתכן דאיירי בסתם שמן, שהרי ודאי סתם שמן נחשב משקה. ולפיכך הר"ש להלן והרמב"ם פ"א הי"ט העמידו את התוספתא כאן ולהלן בשמן שקרש, דשמן קרוש אינו נחשב לא אוכל ולא משקה. אך הראב"ד שם נחלק דלא איירי בשמן קרוש אלא בשמן היוצא מאליו. דאפילו שהשמן נחשב משקה, מכל מקום אם יצא מאליו אינו אלא זיעה בעלמא ואינו מקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-9)
9. הר"ש לעיל ביאר, דאפילו אם קודם שנמחה היה בו פחות מכביצה, מכל מקום המשקין טמאין, דאינם נטמאים מחמת נגיעתם בזתים, אלא משום שהם חוזרים לטומאתן הישנה.

   **ובהשגות הראב"ד** פ"א מטו"א ה"ד כתב, ד"כפול" היינו הקליפה של הזית, וקמ"ל דאם השמן יוצא מאליו אינו מטמא טומאת אוכלין אפילו אם נמסה הקליפה, עיי"ש. וראה **חזון איש** [שם ס"ק י"ב]. [↑](#footnote-ref-10)
10. **הרמב"ם** פ"א ה"כ וכן פ"ט ה"ב כתב, דרוטב וגריסים וחלב שקרשו צריכים מחשבה לאכילה. והשיג עליו הראב"ד מהתוספתא כאן, שהם מטמאים אף בלא מחשבה. ותירץ הכסף משנה, דלרמב"ם היה נוסחאות אחרות בתוספתא.

    ולדעת הרמב"ם כתב **החזון איש** שם סק"ז, דג' מדות במשקין הם: א. הרוטב והגריסים והחלב והדם ודבש תמרים, אינם לא אוכל ולא משקה, ומהני מחשבה לאכילה. ב. השלג אינו לא אוכל ולא משקה, ומהני מחשבה למשקין. ג. השמן אינו לא אוכל ולא משקה, ולא מהני מחשבה לא לאכילה ולא למשקה. [↑](#footnote-ref-11)
11. **הגר"א** גרס אינו מטמא לא טומאת אוכלין ולא טומאת משקין, חישב עליו לאוכלין מטמא טומאת אוכלין, למשקין, מטמא טומאת משקין. וראה **חזון איש** [שם ס"ק יא] דביאר דבריהם על פי הסוגיא במסכת בבא בתרא [פ ב].

    והנה התוספתא איירי בדבש שאינו קרוש, אך בדבש קרוש פליגי תנאי במתניתין, דלפי רש"ש ור"מ מטמא טומאת אוכלין, ולפי חכמים אינו לא אוכל ולא משקה. [כן הוא לדעת הר"ש, אך לדעת רבינו תם והרמב"ם, לרש"ש ור"מ אינו לא אוכל ולא משקה, ולפי חכמים מטמא טומאת משקין]. [↑](#footnote-ref-12)
12. כתב **המגן אברהם** [קנח סק"ז], דמרקחת שעושים מדבש אינה טעונה נט"י, ולא חשיב דבר שטיבולו במשקה, מתרי טעמי, חדא, דדבש קרוש אינו נחשב משקה כלל. ועוד, דאפילו קודם שקרש אם חשב עליו לאכילה חשיב אוכל ולא משקה, כמבואר בתוספתא כאן, ובכל מרקחת איכא מחשבה לאכילה.

    עוד כתב המגן אברהם שם, דהוא הדין בשמן דבש וחלב שקרשו, דאינם נחשבים משקין, ואינם צריכים נט"י, חוץ מיין, דאף בשעה שהוא קרוש חשיב משקה. וכתב בשם הכסף משנה, דאפילו חזרו ונימוחו אינם חשובים משקה. וביאר **המחצית השקל** שם, דלפי הר"ש והתוספות בפסחים דמתניתין איירי בקרשו וחזרו ונימוחו, ולפי מה דקיי"ל כרבי שמעון שזורי, מבואר, דאפילו חזרו ונימוחו לא חשובים משקה.

    אך דבריו צע"ג, חדא, דהרמב"ם פסק כחכמים דאף שמן ודבש נחשבים משקה? ועוד, דכל מה דאינם חשובים משקה לרש"ש היינו לחזור לטומאתן הישנה, אך מכאן ולהבא ודאי הם חשובים משקין לקבל טומאה? וראה **שו"ת חתם סופר** או"ח סימן מה **וחזון איש** שם ס"ק יח. [↑](#footnote-ref-13)
13. כתב **החזון איש** [שם סק"ז] דזה טעות סופר, וצ"ל חישב עליו בין לאוכלין בין למשקין בטלה דעתו, וכן מבואר מדברי הר"ש להלן, וכן פסק הרמב"ם פ"א הי"ט. **והגר"א** הגיה "שומן", אך מדברי הר"ש להלן מבואר דגרסינן "שמן". [↑](#footnote-ref-14)
14. דעת הרמב"ם פ"א מטו"א ה"ד, דמי פירות אינם מקבלים טומאה כלל, אך דעת הראב"ד שם, דהם מקבלים טומאה, והתוספתא הכא איירי במי פירות שיצאו מאליהם, דהם זיעה בעלמא, אך אם יצאו בידים הרי הם כעיקר הפירות ומקבלים טומאה.

    והקשה **החזון איש** שם סק"ט לדעת הרמב"ם, מדוע הוצרכה התוספתא לומר דאם חישב עליהם לאוכלין או למשקין בטלה דעתו, הרי אפילו אם לא בטלה דעתו אין משקין מקבלים טומאה אלא משבעת המשקין?

    והנה החזון איש שם כתב, דמש"כ הראב"ד דאיירי במי פירות שיצאו מאליהם הוא כפי שיטתו, דכתב כן גם לגבי שמן. אך לפי הרמב"ם דכתב דאיירי בשמן שקרש, הוא הדין הכא יש לומר דאיירי במי פירות שקרשו, וקמ"ל דלא מהני בהו מחשבה לא לאוכלין ולא למשקין. [ויתכן לפי"ז ליישב דעת הרמב"ם, דכיון דאיירי בקרשו שפיר קמ"ל דאם חשב עליהם לאכילה בטלה דעתו. והא דנקטה התוספתא למשקין בטלה דעתו הוא אגב מחשבה לאוכלין, דבמחשבה למשקין בלא"ה לא מהני לקבל טומאה]. [↑](#footnote-ref-15)
15. **באמרי משה** סימן א' אות ה' הוכיח מדברי הר"ש שתי יסודות בדין השקה:

    א. דאין צריך שהמשקה המושק למקוה יתחבר למקוה ויחשב כחלק ממנו, אלא סגי בנוגע המשקה במקוה, דהא הכא השלג שנוגע במקוה לא נעשה כחלק ממנו, דלא הוי חיבור.

    ב. אין צריך שהמשקה יושק לגוף המקוה, אלא אם נוגע המשקה בדבר שנחשב מקוה מדין השקה, ואינו מחובר למקוה בדיני חיבור, נמי מהני לטהר, דהא הכא הטיפה השניה מושקת לטיפה הראשונה שהיא לא נחשבת כמחוברת ממש למקוה. וראה **בשיעורי ר' שמואל** בגיטין טז ע"א שהקשה על זה מקטפרס, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. כלומר, דהוא נזהר רק שלא ליגוע במשקין, אך בענבים אינו נזהר אף כשהתחיל לצאת מהם המשקין, דהא בתירוץ הגמרא דהענבים הוכשרו משעה שהתחיל לצאת מהם המשקה, אמרינן, דכי סחיט להו בצר להו שיעורא, ומבואר דגם לאחר שהתחיל המשקה לצאת הוא נוגע בענבים אלא שאין בהם שיעור. [↑](#footnote-ref-17)
17. כן הגירסא ברע"ב. והנה מבואר מדבריהם, דחזרו ותפחו דמתניתין להלן איירי בתפחו מחמת מי הגשמים, וראה בהערות על המשנה שם מה שיבואר בזה. [↑](#footnote-ref-18)
18. הקשה **המקדש דוד** [מב א ד"ה אמרינן], מה הראיה מדין שומר למשקין, הא בדין שומר התחדש שהשומר עצמו מקבל טומאה, וכל עוד שהוא מחובר לאוכלין הוא ראוי לקבל טומאת אוכלין, ולכן הוא מצטרף לשיעור. ואף דכי שקיל ליה טהור, היינו משום שכבר אינו שומר, אך כל עוד שהוא שומר הוא מקבל טומאה. אך משקין המובלעים בפירות אינם מקבלים טומאה כלל, ומנלן דהם מצטרפים לשיעור כביצה?

    והנה בריש מסכת עוקצין מבואר בדעת הר"ש, דמה שהיד מכניסה ומוציאה את הטומאה אין זה משום שהיד עצמה טמאה, אלא דהנוגע ביד כנוגע באוכל, אך היד עצמה אינה מקבלת טומאה כלל. והכא מבואר בדעת הר"ש דאף שומר כן הוא, דהתורה ריבתה בדין שומר רק דין צירוף בעלמא, אך השומר עצמו אינו מקבל טומאה כלל, ולפי"ז שפיר דימה הר"ש שומר למשקין, דגם שומר בשעה שהוא מחובר לאוכלין אינו מקבל טומאה, ומכל מקום הוא מצטרף. וראה מש"כ **ב"חברותא למסכת עוקצין"** סימן א' אות ו'. [↑](#footnote-ref-19)
19. דהא הכא תנן כזית פגול ונותר, ובכזית ליכא טומאה. [↑](#footnote-ref-20)
20. כתב **התויו"ט** דמכל מקום הדין אמת הוא, דאם יהיה בפיגול ובנותר שיעור כביצה ונתמעטו, אינם מטמאין את הידים, ואם חזרו ותפחו בגשמים הרי הן מטמאין את הידים. [↑](#footnote-ref-21)
21. **בביאור הגר"א** [או"ח סימן תפו] הקשה, דבכל התורה קיי"ל יש דיחוי באיסורים, וכן מבואר לעיל מ"א דאם נטמאו הרוטב והגריסים והחלב וקרשו וחזרו ונימוחו אינם חוזרים לטומאתן הישנה, ומוכח דיש דיחוי, ומדוע הכא קיי"ל דאין דיחוי? ולכן כתב, דלפי המסקנא בגמרא שם אזלינן לגמרי בתר השתא, ואף אם מעיקרא לא היה בו שיעור, ולפי"ז למסקנא אין ראיה כלל ממשנתינו דאין דיחוי באיסורים. וראה **בכתבי הגרי"ז** מנחות שם שביאר דבריו. אך הוכיח הגר"א מהר"ש והרע"ב כאן דאף למסקנא נשאר דאין דיחוי באיסורים. וכן הוכיח מהרמב"ם ומהתוספות במנחות שם, ומהרמב"ן והרשב"א בשבת, וראה מה שכתבנו **ב"חברותא למסכת עוקצין"** סימן ג'. [↑](#footnote-ref-22)
22. כלומר, דהמחט נמצאה על גבי טהרות, ולא ידעינן האם בשעה שנפלה עליהם עדיין היתה שלמה וטימאה אותם, או שמא, כבר נשברה ולא טימאה אותם. וראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-23)
23. כלומר דגם באותם דאזלינן בתר שעת מציאתן להקל איירי במקום מציאתן דוקא. וכתב **החזון איש** [ג ז] דמוכח מכאן כדעת הראשונים דאזלינן בתר שע"מ מעיקר הדין, ולא כדעת התוספות בריש נדה דהוי רק לחומרא דתרו"ק, ולשיטתם איירי באבד"ל ומשום חזקה, ולפי"ז אין חילוק בין מקום מציאתן למקום אחר, כיון דלאו מטעם שעת מציאתן אתינן עלה, וראה בסימן ד' מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-24)
24. **הרש"ש** העיר, דבפשטות מכוסה היינו בכיסוי גרידא, ולא בצמיד פתיל, ועל כרחיך איירי בבור ודות שבאהל המת, דסגי בכיסוי לחוד, או בכלי חרס בבית המנוגע, דלשיטת רבי יוסי [ס"פ יג בנגעים] סגי בכיסוי לחוד. [↑](#footnote-ref-25)
25. כתב החזון איש שם, דלכאורה זה דלא כרבי מאיר בנדה [סא א] דאמר לעולם הוא בטומאתו, וכן כתב בביאור הגר"א. [↑](#footnote-ref-26)
26. כתב החזון איש שם, דהיכא דמצאנו כזית מן המת לא תלינן בטומאה למפרע, ועד שעת מציאה הכל טהור, אך אם אבד כזית מן המת ובדקו ולא מצאו, ולאחר מכן מצאו, לא תלינן שעכבר שקל את המת ועכשיו הביאו, וכל טהרות שבנתיים טהורות, אלא תלינן שלא בדק יפה. [↑](#footnote-ref-27)
27. ביאר החזון איש שם, דהאשה טהורה, ולא תלינן שנגעה בשרץ, כיון שהשרץ מכוסה בגבבא. [↑](#footnote-ref-28)
28. כתב החזון איש שם, דצריך להגיה בתוספתא "עד שיאמר ברי לי שהעלתה חלודה", כלומר, שזו היא המחט שאבדה אלא שהעלתה חלודה. וצ"ע מה הנפק"מ האם זה אותה שיפה או לא, הרי עכשיו היא חלודה וטהורה? וצ"ל דנפק"מ כשיחזור ויתקן אותה, דאם זה אותה מחט שנטמאה, הרי היא חוזרת לטומאתה הישנה. אך הקשה החזון איש שם מדוע לא תהא המחט טמאה, הרי כל הכלים הנמצאים בחזקת טומאה?

    ולכן פירש באופן אחר, דהספק הוא מתי החלידה המחט, וכמו במשנתינו, אלא דאיירי באופן שראה אותה שלמה במקום זה, דהשתא כנגד שעת מציאתן ומקום מציאתן איכא גם חזקה דמעיקרא, ולכן לא אזלינן בתר שעת מציאתן, אלא היא בחזקת טמאה עד שיאמר ברי לי שהעלתה חלודה. [ולדעת התוספות אי אפשר לומר כן, דהא גם באופן שיש חזקה דמעיקרא איכא כנגד זה תרתי לטיבותא]. ובביאור הגר"א כתב דהכא איירי ברה"י ויבד"ל, ולכן ספיקו טמא אף דשעת מציאתן לטהר. [ומבואר דס"ל כדעת התוספות ולא כדעת התוספות רי"ד, וכמש"כ בסימן ד']. [↑](#footnote-ref-29)
29. כלומר, דכיון דהספק האם זוהי המחט שאבדה, יתכן לפרש גם בחלודה מועטת, דבפשטות תולים שהמחט הטמאה אבדה, והמחט שלפנינו אחרת היא וטהורה. [אך לפי מש"כ החזון איש לפרש דהספק על המחט עצמה, על כרחיך איירי בחלודה מרובה המטהרתה]. והקשה החזון איש, איך נפרש לפי"ז וכן בשרץ, הא כיון שהשרץ שרוף לפנינו אין נפק"מ האם זה אותו שרץ או שרץ אחר? [↑](#footnote-ref-30)
30. במסכת סוטה איכא שני ילפותות, מר' גידל ומסוטה, והר"ש הביא רק הלימוד מר' גידל, אך הרמב"ם הביא רק את הלימוד מסוטה. וראה בהערות על המשנה במה הם נחלקו. [↑](#footnote-ref-31)
31. ברע"ב מבואר יותר, כל הפיקח שיש בו דעת להשאל, אם לא ידע אם הלך במקום טומאה אם לאו, בחזקת טומאה הוא. [↑](#footnote-ref-32)
32. ראה בספר משנת טהרות שנסתפק האם דוקא תפוש בידו ורכוב על כתיפו חשיב יבד"ל, או אפילו עומד בצידו.

    ועוד נסתפק בקטן שרוכב על אביו, ואביו ישן, האם חשיב יבד"ל מחמת אביו, שהרי אדם ישן נחשב יבד"ל. או שמא, באופן זה אי אפשר לצרף את אביו ולהחשיבו יבד"ל, ורק כלפי הישן עצמו חשיב יבד"ל. [↑](#footnote-ref-33)
33. במסכת נדה שם מבואר דלולי רבי יוחנן החילוק אם יש דעת או לא תלוי רק בנטמא, ולא במטמא, ורבי יוחנן חידש דסגי בדעת במטמא לחוד לטמאות מספק. ועוד מבואר, דלולי רבי יוחנן בעינן שיהא דעת לנטמא עצמו, ולא סגי באדם שאוחז את הנטמא, ורבי יוחנן חידש שאפילו אם אדם אוחז את המטמא חשיב יבד"ל, וכל שכן אם אדם אוחז את הנטמא. [ובתוספות שם מבואר, דגם בלא רבי יוחנן היכא דיש צירוף של שני דברים מטמאינן, כגון שהמטמא יש בו דעת, וגם אדם אוחז את הנטמא, עיי"ש].

    **במקדש דוד** [מו ב ד"ה כתב] הקשה, היכי אמרינן בנדה יג דכהן שוטה מטבילין אותו ומאכלין אותו בתרומה לערב, הא איכא הסח הדעת דפוסל בתרומה וקדשים? ותירץ, דהסח הדעת הוי כספק טומאה, ובשוטה דאב"ל הרי ספק טומאה טהור, ולכן גם הסח הדעת אינו פוסל בו. אך הקשה, ניחוש דלמא נגע בו אדם טמא שיבד"ל? ותירץ, דהא דאמר רבי יוחנן דטומאה הבאה בידי אדם חשיב יבד"ל, אין זה אלא בודאי טומאה בידי אדם והספק הוא אם נטמא, אך כאשר יש ספק האם היה כאן אדם שיבד"ל, לא מסתפקים כלל, דאין ריעותא לפנינו, וחשיב ספק בדבר שאבד"ל.

    והנה לגבי תינוק שנמצא בצד ביה"ק ושושנים בידו הקשה **הרש"ש,** ניחוש שהאדם שהביא לו את השושנים מביה"ק נגע בו, והוא טמא מת, ויטמא את התינוק במגע טמא מת? ותירץ, דהיכא דלא מכירים את האדם שהביא לו, חשיב ספק בדבר שאבד"ל. ולפי"ז ניחא קושיית המקדש דוד בפשיטות טפי, דגם באופן שיש ספק לפנינו לא חשיב יבד"ל אלא אם כן מכירים את האדם שספק טימא אותו. [↑](#footnote-ref-34)
34. לגבי לילה נקטו התוספות בסוטה [כח ב] דלעולם חשיב רשות היחיד וספיקו טמא, והקשו ע"ז. אך הר"ש כאן פשוט לו דחשיב כרה"ר. [↑](#footnote-ref-35)
35. ראה מש"כ בהערות על המשנה בשם הרש"ש. [↑](#footnote-ref-36)
36. הרמב"ם פירש באופן אחר, וראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-37)
37. ראה מש"כ בהערות על המשנה בשם הקובץ הערות. [↑](#footnote-ref-38)
38. ראה חזון איש אהע"ז לא סק"י דנקט דהוי רוב רק מדרבנן, עיי"ש. ובעיקר דברי הר"ש דהטעם שאין שורפין הוא משום דלא הוי רוב גמור, כן פירשו התוספות בנדה [יח ב] ובקידושין [פ א]. ובראשונים כתבו טעמים אחרים בזה, ראה בהרחבה בסימן ו. [↑](#footnote-ref-39)
39. כן פירש רש"י בנדה [יח ב], בחולין [פו ב], ובקידושין [פ א]. וראה בהרחבה בהערות על המשנה שיישבנו דעת רש"י מכל קושיות הר"ש. [↑](#footnote-ref-40)
40. אף לדעת הר"ש יש חילוק, דהא התם תלינן לקולא ומטהרינן, והכא חכמים מטמאים, ועל כרחיך דדוקא לגבי עיסה איכא רוב דהתינוק מטפח ולא לגבי שושנים, וכמש"כ התפארת ישראל בועז. אלא דהוקשה לר"ש על רש"י, דמשמע מדבריו שלא מסתפקים כלל באדם אחר, ומדוע התם תלינן באדם אחר.

    **הרמב"ן** בחולין שם תירץ, דרש"י נמי מודה דיש מיעוט שאדם אחר נתן לו, אלא דסמכינן על הרוב שהתינוק עצמו מטפח בעיסה, וחכמים מטמאים אף דאיכא תרי מיעוטי לטהר, מיעוט שאינו טמא, ומיעוט דאדם אחר נתן לו את הבצק, כיון דמיעוט כמאן דליתא. [ומכל מקום משמע מרש"י, דרבי מאיר מטהר מחמת המיעוט שאינו טמא ולא מחמת המיעוט שמא אחר נתן לו, וצ"ע הטעם]. [↑](#footnote-ref-41)
41. הר"ש לעיל הביא את דברי רבי יהודה בסתמא, וכן הוא בתוספות שם, ומשמע דרבי יהודה לא אתא לחלוק אלא לפרש. אך **הרמב"ן** שם נקט דלפי תנא קמא סתם תינוק טהור, ולא חיישינן לנשים נדות כלל, וכן קיי"ל, וכן פסק **הרמב"ם.**

    ולדעת רש"י דסתם תינוק חזקתו טמא משום שהוא מטפח בשרצים, צ"ל דהכא איירי במקום שאין שרצים מצויים ולכן לא חיישינן לשרצים אלא לנשים נדות. [וביותר י"ל, דהתוספתא איירי באופן שמצאתו כמו שהניחתו, ובאופן זה לא חיישינן שמא טיפח בשרצים]. והא דלא חיישינן במתניתין שהתינוק טמא מחמת נשים נדות, או דאיירי בתינוק מלוכלך, או דס"ל כחכמים דלא חיישינן כלל לנשים נדות. [↑](#footnote-ref-42)
42. לדעת רש"י דסתם תינוק דרכו לטפח בשרצים, והו"ל רוב, ולדעת חכמים מטמאים גם באבד"ל, צ"ל דהכא איירי במקום שאין שרצים מצויים, אלא במקום דהוי ספק השקול, ולכן מטהרינן דבר שאבד"ל, דאי שרצים מצויים הו"ל רוב, והרי זה תלוי בפלוגתת רבי מאיר וחכמים במתניתין.

    והנה איתא בכתובות [כו א], זכורני כשאני תינוק ומורכב על כתיפו של אבא, והוציאוני מבית הספר והפשיטוני את כותנתי והטבילוני לאכול תרומה בערב. ופירש רש"י שם, דהוצרך טבילה משום שסתם תינוק מטפח בשרצים, ואיירי באופן ששרצים מצויים שם. **ובמקדש דוד** [מו ב ד"ה תו] ביאר על פי דברי הר"ש כאן, הא דהוצרך להוסיף דהיה מורכב על כתיפו של אבא, דאם לא כן, הרי אבד"ל וספיקו טהור, וכמש"כ הר"ש כאן דלא נמנעו מלעשות על גביו טהרות, ולכן הוצרך להוסיף דהוא מורכב על כתיפו של אביו דהשתא חשיב יבד"ל וספיקו טמא.

    אמנם לפי מש"כ בדעת רש"י לא יתכן לומר כן, דהתם כתב רש"י דאיירי באופן שהשרצים מצויים, ואם כן הוי רוב לטומאה, דהא דרכו לטפח, ולחכמים מטמאינן אף אבד"ל, ומשום זה לא הוצרך לומר דהיה מורכב על כתיפו של אבא. [↑](#footnote-ref-43)
43. מבואר בתוספתא דבין לרבי מאיר ובין לחכמים סגי בעומד בצד העיסה לעשות רוב תינוקות מטפחים, אלא דלפי רבי מאיר אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה. ולפי"ז כתבו הראשונים, דמה דאיתא במשנה "והבצק בידו" לאו דוקא, אלא אפילו באין בצד בידו חיישינן שמא נגע, כיון דעומד בצידו.

    ולדעת רש"י דהבצק בידו דוקא, דלכן תלינן דודאי נגע והספק הוא האם התינוק טמא, כתב **הערוך לנר** בנדה [יח ב], דהמשנה והתוספתא לא איירי בחד גונא, דהמשנה איירי בבצק בידו, כלומר, דהוי ודאי נגע וספק טמא, ואילו התוספתא איירי בעומד בצד העיסה, כלומר, דאיירי בודאי טמא וספק נגע, וגם בזה נחלקו רבי מאיר וחכמים. [↑](#footnote-ref-44)
44. כלומר, דרבי יוסי פליג, ומחלק, דהיכא דעומד בצד העיסה ואין הבצק בידו, אם יכול להושיט את ידו מהמקום שעומד שם טמא, ואם אינו יכול להושיט את ידו טהור. אך אם הבצק בידו, אפילו אינו יכול להושיט את ידו טמא, דתלינן שהוא לקח את הבצק. ואם הוא עומד רחוק מהעיסה אף בצק בידו טהור, אלא אם כן אמר ברי לי שלא נכנס אדם לשם.

    ומבואר בתוספתא דרבי יוסי סובר כדעת חכמים דהיכא דחיישינן שנגע בעיסה מטמאינן, ולא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה. והקשה **הערוך לנר** בנדה שם, דהתוספות ביבמות [סג] כתבו דרבי יוסי חייש למיעוטא, ואם כן הוא סובר כרבי מאיר דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, ומדוע הכא הוא סובר כחכמים? [↑](#footnote-ref-45)