למשחה וגדולה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הזרוע והלחיים

חולין קלב: למשחה ולגדולה

מבואר בסוגיין שאין הכהנים אוכלים מתנו"כ אלא צלי בחרדל מדכתיב למשחה ולגדולה.

ועיקר דין זה צ"ב שהרי בפשוטו אין מצוה לכהן באכילת המתנות כלל, עיין בר"מ ביכורים א-ב שכל האוכל מתנה שיש בה קדושה כגון תרומה מברך עליה, אבל במתנו"כ אין מברך עליהם שאין בהם קדושה, ואיך שייך בו דין למשחה וגדולה באכילתן?

וצ"ל בפשוטו דאף דקי"ל דמתנו"כ אין בהם קדושה ואין מצוה באכילתן מ"מ אם אוכל חייב לאכול דוקא צלי בחרדל וכנראה שהוא מדיני החפצא של מתנו"כ, ואף שאין בו כ"כ קדושה לאסור לזרים מ"מ מקצת קדושה אית בהו לענין זה, ונתבאר במקו"א.

והנה קי"ל שיכולים הכהנים לתת המתנות לכלב או לעכו"ם, ותמה ע"ז ביש"ש בפירקין-י הו"ד בש"ך סא-ה שתמה דהא אף הוא עצמו א"י לאכול אלא צלי בחרדל ואיך מותר לתת לעכו"ם וכלב?

וכתב דבאמת אין היתר אלא במתנות שהסריחו קצת או באו מבהמות כחושים שא"ר לאכילה כ"כ.

ולפי"ד משמע דאף אסור להאכילם לישראל אחר לכתחילה, שהרי מבואר ברש"י בכורות כז. שישראל האוכל אי"צ צלי וחרדל, וכ"כ בדר"א פ"ט בכורים בצה"ל-שמו.

אבל העיר ע"ז בביאוה"ל שם מרש"י שבת י: דמבואר שרשאי הכהן לתת לכתחילה לישראל, וכן העיר באבי"ע ט-כב מלשון הר"מ דמשמע שמותר לכתחילה לתת לעכו"ם.

והביא שם באבי"ע מפי' הרדב"ז על הר"מ ספ"ט בכורים שנראה שחולק על היש"ש, עיי"ש דדוקא אם הכהן עצמו אוכל ריך לאכול צלי בחרדל אבל אם ישראל אוכל לא, והוכיח כן ממה שמותר לתת לכלב, מבואר דלית ליה כל ד' היש"ש.

אלא שכתב באבי"ע שהגדר בזה צ"ב שאם באמת צריך למשחה וגדולה היאך מותר לו לתת לכלבו וכשה"ק היש"ש.

ובדר"א בביאוה"ל שם כתב בפשיטות דכל דינו הוא כדרך שהמלכים אוכלין, והרי גם המלך דרכו לתת לכלביו ואוהביו ונתיניו וכה"ג, ורק כשהמלך עצמו אוכל מקפיד לאוכלו צלי בחרדל, וה"נ במתנו"כ.