האשה שנפלו
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב נפתלי כהן / כתובות הרב נפתלי כהן

**הקדמה בגדרי דין עיכוב מכירת הנכסי מלוג**

## דין עיכוב מכירת הנכסי מלוג שורשו בדין אכילת הפירות.

מבואר במשנתנו שיש דין שאין האישה יכולה למכור את הנכסי מלוג[[1]](#footnote-1), ואם היא מכרה – הבעל מוציא מיד הלקוחות, עכ"פ בנכסים שנפלו אחר שנישאת. – זוהי זכות של הבעל, וכמבואר במשנה בריש פרק הכותב (פ"ג א'), שהבעל יכול להסתלק מזכות זו.

– עוד יש זכות לבעל באכילת הפירות של הנכסי מלוג[[2]](#footnote-2), ולעיל מ"ז ב' אמרו שתקנו "פרקונה תחת פירות" [ע"ש בתוס' (בד"ה זימנין) שעיקר תקנה זו היא לטובת האישה שהבעל חייב לפדותה, ותחת זה זיכו אותו בפירות], וגם מזכות זו הוא יכול להסתלק, כמבואר במשנה בפרק הכותב.

– ובפשטות יש קשר בין שני הדינים הללו, – שמה שהאישה לא יכולה למכור את הנכסי מלוג זה מחמת מה שיש לבעל זכות של אכילת פירות. – וכן מבואר בפשטות הסוגיא בעמ' ב' וברש"י שם, על מה שדנו לומר בגמ' על דין זה שאין המכר חל – "לימא תנינא לתקנת אושא" – שבאושא התקינו ש"האישה שמכרה בנכסי מלוג בחיי בעלה ומתה, הבעל מוציא מיד הלקוחות", – והגמ' דוחה שהמשנה מדברת "בחייה ולפירות", ותקנת אושא היא "בגופה של קרקע ולאחר מיתה".[[3]](#footnote-3) – רש"י מפרש את דברי הגמ' שהמשנה היא "בחייה ולפירות" – ש"הבעל מוציא כדי לאכול פירות בחייה". – ומבואר ששורש התקנה של עיכוב מכירת הנכסי מלוג הוא מחמת זכות אכילת הפירות, שאם היא תמכור את הנכסי מלוג, הבעל לא יוכל לאכול את הפירות המגיעים לו מהנכסים הללו.

יש מקורות נוספים בראשונים לעניין זה, ששורש דין עיכוב המכירה הוא מחמת אכילת הפירות:

כך רואים מדברי הראשונים על המבואר במשנתנו שדין זה שמכירת הנכסי מלוג אינה חלה – הוא חידוש ש"אנו בושים" בו – מדוע שכך יהיה הדין, שרש"י במהדו"ק ור' יהונתן מלוניל (מובא בשיטה) והמאירי מפרשים שזה משום שתיקנו פרקונה תחת פירות – ופרקונה הוא דבר שאינו שכיח. – כלומר שהבעל מרוויח מתקנה זו שהוא אוכל פירות תחת חיובו לפדותה, וזהו חידוש לבוא לומר שלכן מכרה בטל עבור אכילת הפירות.

– והריב"ש מפרש שהחידוש בדין זה הוא, שמכיון שגוף הנכסים הוא שלה, היה בדין לומר שהמכר יהיה קיים והבעל יאכל פירות מהמעות של המכירה שהוא יעשה בהם סחורה או רווח אחר, אך חכמים קבעו שהמכר יהיה בטל לגמרי.

– ונראה מדבריהם ששורש התקנה שהמכר בטל הוא מחמת אכילת הפירות.

כך רואים גם מדברי הרמ"ה המובאים ברא"ש – בביאור טעמו של ר' שמעון שבנכסים שאינם ידועים מכרה קיים – שהוא משום שעיקר התקנה שהבעל אוכל פירות היא תחת פרקונה, שאם הבעל לא יאכל את הפירות של הנכסי מלוג, הוא יאמר שיש לאישה את הפירות ושהיא תפדה את עצמה, וכל הטענה הזו שייכת רק בנכסים הידועים לבעל. – ושוב רואים שמה שהמכר בטל זה מחמת זכות הבעל בפירות.

## מקורות שתקנת עיכוב המכירה אינה תלויה בתקנת אכילת הפירות.

אלא שלאידך גיסא, יש כמה מקורות – שעל חלקן עומדים האחרונים[[4]](#footnote-4) – שמהם רואים שתקנת עיכוב המכירה אינה תלויה בתקנת אכילת הפירות, ואין הפשט שעצם הדין שהבעל אוכל פירות – מכריח גם את זה שהמכר לא יכול לחול, אלא לעולם מצד מה שהבעל אוכל פירות עדיין המכר היה יכול לחול, ורק שזוהי תקנה נוספת וחדשה שתיקנו חכמים שהמכר יתבטל. – ויתכן שתקנה זו שהמכר בטל קיימת אפילו במקום שהבעל לא אוכל פירות, וכפי שיבואר.

– כי הנה כך רואים במשנתנו ובסוגיין, שיש אופנים ושיטות שבנכסים שנפלו לה קודם הנישואין ולאחר מכן היא נישאת, שאין המכר בטל, ויתכן שהיא אף מוכרת לכתחילה, אעפ"י שלאחר הנישואין הבעל אוכל פירות מהנכסים הללו, ולא אומרים שאכילת הפירות של הבעל מצד עצמה, תמנע מהמכר לחול.[[5]](#footnote-5)

וכן רואים לאידך גיסא, שלדעת ה"אמרו לו" במשנה לר' יהודה – המכר בטל גם קודם הנישואין, אפילו שהבעל טרם אוכל פירות, שהרי רק לאחר הנישואין הבעל אוכל פירות.[[6]](#footnote-6) – ובהכרח שאין הפשט שעצם אכילת הפירות היא הסיבה שהמכר בטל, אלא זוהי תקנה בפני עצמה על ביטול המכר.

עוד יש ללמוד זאת מדברי הריב"ש (בשיטה) הנ"ל, שביאר את דברי ר"ג ש"על החדשים אנו בושים" –שיש חידוש מיוחד בדין ביטול המכירה – שזה משום שהיה צריך להיות שהמכר יחול והבעל יאכל פירות מהמעות. – ורואים להדיא שמצד עצם זכות אכילת הפירות, עדיין המכר היה אמור לחול, ורק שיש תקנה נוספת שהמכר בטל.

עוד יש ללמוד זאת ממה שמבואר בתורא"ש להלן פ"ג ב' שהבעל יכול להסתלק רק מזכות אכילת הפירות, ואעפ"כ תישאר לו הזכות שא"א למכור את הנכסי מלוג אם לא שהוא יסתלק מהם להדיא. – ויש לזה מקורות נוספים בראשונים[[7]](#footnote-7), – ורואים שתקנת ביטול המכר קיימת גם כשהבעל אינו אוכל פירות.

– ומכל זה נראה שהדין שהמכר בטל הוא תקנה חדשה נוספת – מלבד עצם דין אכילת הפירות.

## ביאור ענין זה שהאישה יכולה למכור את הנכסים בלא תקנה מיוחדת אפילו שבעל אוכל פירות.

ומזה מגיעים לנידון נוסף הקיים בגדר זכות אכילת הפירות בנכסי מלוג, – האם זה נחשב שיש לבעל קניין בגוף הנכסי מלוג כקניין גוף לפירות.

– כי הנה מצאנו כמה מקורות שנראה מהם שזהו גדר של קנין גוף לפירות:

כן נראה במהרש"א (להלן פ"ג א') בבית שמואל (צ"ב י"ב) ובקרני ראם (לעיל נ' א') ע"ש. – וכך משמע בלשון התוס' לעיל מ"ז ב' (בסוד"ה זימנין) שכתבו בתוך הדברים "שאני פירות דידו כידה וזוכה בגוף הקרקע". – וכ"נ בריטב"א בגיטין (ע"ז א').

– ואילו האור שמח (רוצח ב' ט"ו) טוען שאין לבעל קנין בנכסי מלוג בגדר גוף לפירותיו, אלא שמחמת התקנת חכמים הוא זוכה ישירות בפירות עצמם כאשר הם באים לעולם.[[8]](#footnote-8)

– אך מ"מ מבואר שם באו"ש שלאחר תקנת אושא שוב זה נחשב שיש לבעל גוף לפירות, וכל דבריו אמורים שיש לו רק פירות – אמורים קודם תקנת אושא.

– וכן נוקט החידושי הרי"ם (להלן פ"ג א') שאין לבעל קנין בגוף הקרקע אלא הוא זוכה רק בפירות עצמם כשהם באים לעולם.[[9]](#footnote-9)

והנה בחידושי ר' שלמה, וכן באבי עזרי, הלכו כשיטת האו"ש שהבעל זוכה רק בפירות עצמם, ובזה הם מבארים מדוע צריכים אנו לתקנה חדשה שא"א למכור את הנכסי מלוג, כי מצד אכילת הפירות אין לבעל שום זכות בגוף עצמו והאישה יכולה שפיר למכור את הנכסים. – אך אם הבעל היה זוכה בגוף לפירות, הרי שאת החלק של הגוף המתייחס לפירות – שהוא שייך לבעל – האישה לא היתה יכולה למכרו, והבעל היה ממשיך לאכול פירות, כשם שבמשכיר לחברו ולאחר מכן הלך המשכיר ומכר את הגוף, השוכר יכול להמשיך להשתמש בגוף בימי שכירותו, מכיון שהוא כבר זכה בגוף הדבר לתשמישיו. – אלא שחכמים באו ותיקנו תקנה חדשה שמכירת הנכסי מלוג לא חלה, ותקנה זו עומדת לעצמה – והיא יכולה להיות קיימת גם במקום שאין אכילת פירות, וכן לאידך גיסא – גם במקום שהבעל אוכל פירות, לפעמים לא נאמרה התקנה החדשה הזו.

– והגם שתקנת עיכוב המכירה היא כמובן מחמת זכות הפירות וכפי שנראה בגמ' בסוגיין וכנ"ל – שהדין של עיכוב המכירה הוא "בחייה ולפירות" – שמחמת זכות אכילת הפירות קבעו חכמים שהמכר בטל – וכ"כ האבי עזרי במפורש, – מ"מ אין הכוונה שעצם דין אכילת הפירות "מכריח" שא"א למכור את הנכסים, אלא צ"ל ש"טעם" התקנה של עיכוב המכר הוא מחמת הפירות – כדי שלא תתבטל התקנה של אכילת הפירות, אבל "גדר" התקנה אינו תלוי תמיד דין אכילת הפירות, ולכן מוצאים אנו אופנים שזה יכול להתחלק – שיהיה דין אכילת פירות ולא יהיה דין עיכוב המכר, וכן להיפך.

אך לפי השיטות הנ"ל שיש לבעל זכייה של גוף לפירות בקרקע ממש, לכאורה זה מכריח שא"א למכור את גוף הנכסים כלפי זכיית הבעל בגוף לפירותיו, וא"כ צ"ב מדוע ביטול המכירה לצורך הוצאת הפירות נחשב תקנה חדשה – שהיא גם מחודשת – שכאמור יש מקורות שלולא תקנה זו האישה היתה יכולה למכור את הגוף. – וכן צ"ב כנ"ל, מדוע יש שיטות ואופנים שהיא יכולה למכור את הנכסים אפילו שהבעל אוכל פירות (כגון בנכסים שנפלו לה מקודם הנישואין ולאחר מכן היא נישאת).

– ובחידושי ר' ראובן ביאר מדוע מה שהמכר בטל זה תקנה חדשה ואין זה מחמת עצם קנין הגוף לפירות שיש לבעל – באופן אחר, ולדבריו הקושיות הנ"ל מתיישבות, אך מ"מ עצם דבריו צריכים ביאור, ועי' בהערה.[[10]](#footnote-10)

ומ"מ לפי זה מובן מדוע יש צד במשנתנו שגם קודם הנישואין המכר בטל אפילו שעדיין אין הבעל אוכל פירות, כי בגדרי התקנה החדשה של ביטול המכירה, תיקנו חכמים שכדי שלאחר הנישואין הבעל יוכל לאכול פירות, הרי שגם מה שהיא מכרה קודם הנישואין מכרה בטל.

# האשה שנפלו לה נכסים.

כותב התוי"ט שפירוש המילה "נפלו" היינו בירושה, אבל באמת לשון זו היא לאו דוקא וה"ה נמי כשנתנו לה מתנה או כשמצאה מציאה. – והוא מביא שכן כתב הרשב"א בתשובה (ב' ק"ח, ומובא בב"י בסוס"י פ"ה). – ומוסיף התוי"ט שכך הדין גם בשאר המקומות שנאמר "נפלו" שהוא לאו דוקא, ושכך מבואר ברמב"ם (אישות כ"ב כ"א) בדין המשנה להלן ע"ט א' שהבעל אוכל פירות – שזה גם במתנה ולא רק בירושה.

# תוס' ד"ה האשה.

התוס' לומדים ברש"י שדבריו "אבל משתנשא לא כדתני לקמן עד שלא ניסת וניסת וכו' ", מתייחסים לציור של הרישא שנפלו לה הנכסים עד שלא תתארס. – שמה שאמרו על כך במשנה שהיא מוכרת ונותנת וקיים – זה דוקא במוכרת אחר האירוסין, אבל לא אחר הנישואין.

– האחרונים מתקשים בדברי התוס', שהגם שכך מבואר בהמשך דברי רש"י בפירוש המשנה – בד"ה עד שלא נשאת, – אבל דבריו המובאים בתוס' לכאורה אמורים על דברי ב"ש המדברים על ציור שנפלו לה אחרי שנתארסה, שעל כך כותב רש"י שכל מה שב"ש מתירים למכור לכתחילה בנפלו לה אחר משנתארסה, זה רק כשהיא מוכרת קודם הנישואין, ולא לאחר שנישאת.

– המהרש"א מיישב שהיה משמע לתוס' שרש"י שראייתו של רש"י שלא מדובר אחר שנישאת – מתייחסת גם לרישא של המשנה שנפלו לה עד שלא תתארס, כי אם נאמר שהוא מתייחס לציור שמשנתארסה – וכי רש"י בא להשמיע את הטעם של ב"ש.

– הפנ"י מתקשה בדברי המהרש"א שבכמה מקומות מצינו שרש"י מפרש את טעמם של ב"ש.

– והפנ"י עצמו מפרש את התוס' באופן אחר; שהתוס' דייקו ממש"כ רש"י בתחילת דבריו – "עד שלא תתארס – ונתארסה", שאין לומר שרש"י בא לאפוקי אם היא מכרה קודם שנתארסה – כי זה פשוט שהיא יכולה למכור אז, ורש"י לא הוצרך לאפוקי מאופן זה, אלא בהכרח שרש"י בא להשמיע שמדובר ברישא דוקא שהיא נתארסה בלבד ולא שהיא גם נישאת, כי אם היא נישאת שוב אינה מוכרת לכתחילה, וא"כ בוודאי שראייתו של רש"י שלא מדובר משנישאת – מתייחסת גם לרישא.

התוס' כותבים לדחות את ראיית רש"י ש"עד שלא נישאת" מתייחס גם לנפלו לה קודם האירוסין, מדברי הגמ' בעמ' ב', ששם הקשו על רב ושמואל שאמרו שבין בנפלו לה עד שלא נתארסה, ובין בנפלו לה משנתארסה – כאשר היא נישאת ואח"כ מכרה, הבעל מוציא מיד הלקוחות. – והגמ' מקשה על כך שדברי רב ושמואל הם דלא כר' יהודה ודלא כר' חנינא בן עקביא. – והתוס' הולכים כאן לשיטתם בעמ' ב' (בד"ה לא כר"י) שכוונת הגמ' היא שדברי רב ושמואל הם גם לא כשיטת ה"אמרו לו" – לא כ"אמרו לו" לפי ר' יהודה ולא כ"אמרו לו" לפי רחב"ע. – וטוענים התוס', שאם נפרש שדברי המשנה "עד שלא נשאת" מדברים גם כשנפלו לה עד שלא תתארס, נמצא שה"אמרו לו" של רחב"ע מתייחס גם לאופן זה, וא"כ דברי רב ושמואל הם ממש כשיטתם, וקושיית הגמ' בעמ' ב' אינה מובנת. – אלא בהכרח שדברי המשנה "עד שלא נשאת" מתייחסים רק לאופן שנפלו לה משנתארסה, ורק על כך טענו ה"אמרו לו" לרחב"ע, שכשמכרה אחר שנשאת שהמכר בטל, וזוהי הקושיא על רב ושמואל, הנוקטים שגם בנפלו לה קודם שנתארסה, כשהיא מכרה אחר שנשאת המכר בטל.

ומכל מקום התוס' אינם חולקים על רש"י, אלא הם כותבים שאין לרש"י ראייה מהנאמר במשנה "עד שלא נשאת" שמדובר על קודם האירוסין. – והם מוסיפים שאין לדייק מהמשנה שדוקא בנפלו לה אחר שנתארסה ונשאת אז הדין שאינה מוכרת לכתחילה, כי י"ל שדין זה הוא גם בנפלו לה עד שלא תתארס, והמשנה דיברה על ציור שנפלו לה משנתארסה כדי להשמיע שאפילו בכה"ג בדיעבד מכרה קיים.

– המהר"ם שיף מוסיף בביאור דברי התוס', וכוונתו ליישב קושי בדברי התוס', שלכאורה יש להוכיח לפי תוס' ממה שה"אמרו לו" מדברים דוקא בנפלו לה משנתארסה – שהדין הוא לא כרש"י, כי אם היה כרש"י שגם בנפלו לה עד שלא תתארס ונשאת הדין הוא שאם מכרה ונתנה קיים, א"כ בהכרח שה"אמרו לו" דיברו גם על אופן זה וא"כ קושיית התוס' חוזרת למקומה.

– ומבאר המהר"ם שיף שמכיון שהתוס' מעמידים שעצם דברי ר"ג שבנשאת אם מכרה ונתנה קיים, מדברים על נפלו לה משנתארסה – שוב גם דברי ה"אמרו לו" מתייחסים רק לאופן זה, אפילו שבאמת י"ל כרש"י שגם בנפלו לה עד שלא תתארס ונשאת, שלא תמכור לכתחילה.

ומ"מ רש"י בעצמו מפרש את הציור של המשנה "עד שלא נשאת" – שמדובר גם בנפלו לה עד שלא תתארס, ולפי רש"י צריך ליישב את קושיית התוס' מהגמ' בעמ' ב' – מה הקשו על רב ושמואל.

– התוס' שאנץ (שהוא המקור לדברי התוס' הללו, וכמבואר בסוף התוס' שדבריהם הם מהרשב"א משאנץ), מוסיף שלפי רש"י גופיה אפשר ליישב את הקושיא. – כי הנה רש"י גורס בעמ' בדברי רב זביד, שבעד שלא נשאת ונשאת לפי ר"ג היא מוכרת לכתחילה.[[11]](#footnote-11) – ולפי"ז י"ל שכל טענת ה"אמרו לו" לרחב"ע היתה שהואיל וזכה באישה לא יזכה בנכסים – היתה רק כלפי הדין לכתחילה אבל גם הם מודים שדיעבד המכר חל, ולכן הגמ' הקשתה על רב ושמואל הנוקטים שהמכר בטל, שהם גם לא כמו ה"אמרו לו". (אך התוס' שאנץ לא מקבל את הגירסא הזו של רש"י, וכשיטת התוס' להלן בעמ' ב' בד"ה תני.)

– והפנ"י מיישב את רש"י באופן אחר, שכאמור כל קושיית התוס' היא משום שהם לומדים שקושיית הגמ' בעמ' ב' היא שרב ושמואל הם גם לא כשיטת ה"אמרו לו", והיינו משום שהתוס' הולכים לשיטתם בעמ' ב' (בד"ה לא כר"י) שה"אמרו לו" היא שיטת תנאים לעצמה, ומזה הוכיחו התוס' שה"אמרו לו" דיברו רק על נפלו לה משנתארסה. – אבל אם נאמר שאין כזו שיטה באמת, ורק שכך דנו החכמים לפני ר"ג [וכן דעת הריטב"א (בר"פ הכותב) והר"ן (שם)], בהכרח צ"ל שקושיית הגמ' בעמ' ב' שרב ושמואל הם לא כר' יהודה ולא כרחב"ע, הכוונה היא לשיטת ר"ג שהם הביאו. – ולפי"ז אין קושיא כלל על רש"י, כי שיטת רב ושמואל בוודאי לא עולה עם דברי ר"ג – בין לר' יהודה ובין לרחב"ע.

# ובית הלל אומרים לא תמכור.

בגמ' יבואר גדר דין זה לפי ב"ה.

# אמר רבי יהודה אמרו חכמים לפני ר"ג הואיל וזכה באשה לא יזכה בנכסים.

בגמ' בסוגיין מבוארת יותר טענת ה"אמרו לו", ש – "הואיל וזו אשתו וזו אשתו – זו מכרה בטל אף זו מכרה בטל", וכפי שמפרש רש"י שהם למדו ממה שלאחר הנישואין מכרה בטל לכך גם במשנתארסה יהא הדין כן.[[12]](#footnote-12)

– טעמם של ה"אמרו לו" נתבאר בדף מס' 1, שבעצם מה שלאחר הנישואין מכרה בטל, אין זה משום שעצם זכות אכילת הפירות מעכבת את האישה מלמכור את הנכסים, אלא לעולם מצד דין זה – האישה היתה יכולה למכור את הנכסים וזכות אכילת הפירות של הבעל בפירות הנכסים הללו היתה פוקעת. [אמנם הוא היה אוכל פירות מהמעות שהיא היתה מקבלת על הנכסים הללו.] – אלא שיש תקנה חדשה שתיקנו חכמים שהמכר יהיה בטל כדי שהבעל לא יפסיד את הפירות מהנכסים. – ולכן סברו ה"אמרו לו" שכך צירך להיות הדין גם בנפלו לה משנתארסה, שמכיון שהוא זכה באישה – הרי שמעתה היא נכללת בתקנת חכמים זו שהיא לא תוכל למכור את הנכסים.

# אמר רבי יהודה וכו' אמר להם על החדשים אנו בושים אלא שאתם מגלגלין עלינו את הישנים.

ר"ג טען ל"אמרו לו" שגם מה שהמכר בטל לאחר שנישאת זוהי תקנה מחודשת ש"אנו בושים" עליה, וא"כ בוודאי שתקנה זו לא נאמרה במשנתארסה.

בביאור הטעם שמה שלאחר הנישואין זוהי תקנה מחודשת, כותבים רש"י במהדו"ק ורבינו יהונתן (בשיטה) והמאירי, שתקנת הפירות שתיקנו לבעל היא תחת חיובו בפרקונה, ופרקונה הוא דבר שאינו שכיח, ונמצא שאכילת הפירות היא זכייה לבעל – וכש"כ מה שמשום כך המכר בטל. – והריב"ש (בשיטה) מפרש שהחידוש בתקנה זו הוא שהיה צריך להיות הדין שהאישה תוכל למכור את הנכסים והבעל יאכל את הפירות של המעות שהיא תקבל.

– והנה הפנ"י וההפלאה מקשים, שהתקנה שהבעל אוכל פירות היא הלכה גמורה וידועה וקשה לומר ש"אנו בושים" על עיקר תקנה זו. – ונראה שכוונתם להקשות שמה שמשום כך הבעל מוציא מיד הלקוחות כדי לממש את זכותו לאכול את הפירות, גם זה דבר פשוט המובן מאליו.

– אבל בריב"ש הנ"ל מבואר שמה שהמכר בטל אין זה פשוט – גם אם נאמר שתקנת אכילת הפירות היא תקנה פשוטה וידועה, – כי כאמור היה צריך להיות שהמכר יהיה קיים והבעל יאכל את הפירות מהמעות, אלא ודאי שזוהי תקנה חדשה שהמכר בטל.

– וגם לפירוש הראשונים שאכילת הפירות היא חידוש הבעל זוכה בהם מחמת חיובו בפרקונה, יש לומר שאין כוונתם שעיקר תקנת אכילת הפירות היא חידוש, אלא כוונתם שמ"מ מה שהמכר בטל היא תקנה נוספת חדשה שאינה מונחת בזכות אכילת הפירות, וכפי שנתבאר בדף מס' 1, וכוונת ר"ג היא שלא זו בלבד שחכמים הרוויחו את זכותו של הבעל באכילת הפירות אפילו שפרקונה לא שכיח, אלא אף תיקנו וייפו עוד את כוחו שאם מכרה הוא מוציא מיד הלקוחות – ועל התקנה הנוספת שהיא חידוש יותר גדול אמר ר"ג ש"אנו בושים".

# א"ר חנינא בן עקביא אמרו לפני ר"ג הואיל וזכה באשה לא יזכה בנכסים.

לכאורה היה אפשר להבין שטענת ה"אמרו לו" לרחב"ע היתה שמכיון שמה שהאישה לא יכולה למכור את הנכסים זה כדי שהבעל לא יפסיד את הפירות, א"כ גם כשהנכסים נפלו לה עד שלא נשאת, מכיון שכעת היא נשאת ומעתה הבעל אוכל פירות – בדין הוא שהמכר יהא בטל. – אך ברש"י בעמ' ב' (בד"ה אמר להן) מבואר לא כך. – כי הנה ברש"י מבואר ה"אמרו לו" לרחב"ע טענו שמכיון שלאחר הנישואין הבעל זכאי במציאתה ובמעש"י ובהפרת נדריה, א"כ גם ביחס לנכסים הללו שיש לו זכות בהם שהרי הוא אוכל פירות, יהא הדין נותן שתהיה לבעל זכות בהם – שהמכר יהא בטל.

– כלומר שגם הם מודים שהדין שהמכר בטל הוא תקנה חדשה ואין זה מפאת עצם מה שיש לבעל זכות אכילת פירות, ולכן הם העמידו את הטענה שלהם שבנפלו עד שלא נשאת ונשאת, המכר צריך להתבטל – רק מחמת מה שרואים אנו שיש לבעל זכויות באשתו לאחר הנישואין של מציאתה מעשה ידיה והפרת נדריה. (וע"ע במה שדובר בזה בדף מס' 1.)

– ועל כך השיב להם ר"ג שמכיון שמה שהמכר בטל זוהי תקנה מחודשת ש"אנו בושים" עליה, כל מה שחכמים תיקנו כן זה רק בנפלו לה נכסים לאחר הנישואין.

# ר"ש חולק בין נכסים לנכסים וכו'.

לדעת ר' יהונתן ותלמידי הרשב"א (בשיטה) – ר' שמעון מדבר דוקא על נפלו לה לאחר שנשאת, שת"ק אמר שבכה"ג הבעל מוציא מיד הלקוחות, ועל כך חולק ר' שמעון שדין זה הוא רק בנכסים הידועים, אך בנכסים שאינם ידועים מכרה קיים. – וכן נראה בטוש"ע (צ' י"א) וכפי שמדייק בהם האבנ"מ (צ' י"ז). – ולפירוש זה בנפלו לה קודם שנשאת גם ר"ש מודה שמכרה קיים אפילו בנכסים הידועים.

– לדעת הרא"ה – ר' שמעון מדבר דוקא בנפלו עד שלא נשאת, שת"ק אמר שמכרה קיים, ועל כך חולק ר"ש וטוען שזה דוקא בנכסים שאינם ידועים, אך בנכסים הידועים מכרה בטל. – ולפירוש זה בנפלו לה לאחר שנשאת גם לר"ש מכרה בטל אפילו בנכסים שאינם ידועים.

– ולדעת רש"י במהדו"ק – ר' שמעון מדבר בין בנפלו לה משנשאת ובין בנפלו לה משנתארסה ואח"כ נשאת – והוא בא לומר שאין החילוק בזה כדעת ת"ק בין נפלו קודם שנשאת לנפלו לאחר שנשאת, אלא החילוק הוא בין הנכסים הידועים לנכסים שאינם ידועים, שבנכסים הידועים מכרה בטל גם כשנפלו קודם שנשאת, ובנכסים שאינם ידועים מכרה קיים גם בנפלו אחר שנשאת.

– וכותב השיטה שיש לדייק בלשון המשנה כפירוש זה של רש"י במהדו"ק, כי הנה יש להעיר מדוע המשנה האריכה להקדים ש"ר' שמעון חולק בין נכסים לנכסים", ולא אמרו בקיצור – "ר' שמעון אומר בד"א בנכסים הידועים וכו' ".[[13]](#footnote-13) – ולפי פירש"י במהדו"ק א"ש, כי ר' שמעון בא לומר שאין החילוק בין אם נפלו מקודם הנישואין או לא, אלא החילוק הוא "בין נכסים לנכסים" – הוי אומר בין נכסים הידועים לשאינם ידועים.

ההפלאה (בסי' צ' סקכ"ה) מעמיד שנחלקו הראשונים בדעת ר"ש בנכסים שאינן ידועין שמכרה קיים – למי שייכים הפירות:

– ברא"ש בשם הרמ"ה מבואר שהפירות שייכים לאישה. – כי הנה הרמ"ה כותב שטעמו של ר' שמעון לחלק בין נכסים ידועים לשאינם ידועים הוא משום שעיקר מה שתיקנו לבעל שיאכל את הפירות של נכסי האישה זה תחת מה שחייבו אותו בפרקונה, ואם לא יהיו לבעל פירות – אם יזדמן שהיא תצטרך שיפדו אותה, הוא לא יסכים לפדותה כי הוא יאמר שהיא תעשה זאת בעצמה עם הממון שיש לה מהפירות. – וכל זה שייך רק בנכסים הידועים, אך בנכסים שאינם ידועים אין את החשש הזה, ולכן בכה"ג אין לבעל זכות לא בקרקע ולא בפירות.

– וגם בר"ן מבואר שהפירות אינם של הבעל, כי הוא כותב שהגם שלר' שמעון בנכסים שאינם ידועים מכרה קיים, אבל מ"מ הבעל במות האישה – הבעל יורש את הנכסים הללו, כי אם נאמר שאין לבעל בהם כלום – אם כן מדוע היא לא מוכרת אותם לכתחילה. – ומבואר מזה שמלבד הירושה אין לבעל אפילו את הפירות.

– אבל ברמב"ן (להלן ע"ט א') מבואר שהיה פשוט לו שהבעל אוכל פירות לר"ש, ע"ש.

עוד מסיק הרא"ש שלפי ר"ש גם אם הנכסים בשעת הנפילה לא היו ידועים לבעל, אם לאחר מכן הם נודעו לבעל קודם המכירה – המכר בטל, כי משעה שהם נודעו לו הם נעשו נכסים הידועים. – וכן הוא מביא מהרמ"ה המסיק כן לפי טעמו הנ"ל (שמשעה שנודע לו שוב חוששים שהוא לא יפדה אותה).

– וכ"כ הר"ן, שמיד כאשר הנכסים נודעו לבעל הוא זוכה בהם כנכסים הידועים.

# מאי שנא רישא וכו' ומאי שנא סיפא וכו' רישא בזכותה נפלו וכו'.

ברש"י מבואר שהמקשן למד שהתקנה שתיקנו חכמים שלא למכור את הנכסים, תלויה במצב שלהם ב"שעת המכירה", ולכן הוא טען שגם כשנפלו לה עד שלא תתארס צריך להיות הדין כמו בנפלו לה משנתארסה, כי סוכ"ס בשעת המכירה היא ארוסה. – ובתירוץ הגמ' נראה ברש"י שיש כאן חזרה מהבנת המקשן, שלעולם תקנה זו נקבעת לפי "שעת הנפילה" של הנכסים, ולכן ברישא שהנפילה היתה עד שלא תתארס היא מוכרת לכתחילה, ובסיפא שהנפילה היתה כשהיא ארוסה והיא כבר ברשות הבעל – יש תקנה שלא למכור את הנכסים. – ועל כך חזרו והקשו שעד כמה שהתקנה נאמרה בארוסה א"כ מדוע אין מכרה בטל, ותירצו שהמצב של ארוסה הוא מצב של ספק לעניין התקנה (וכפי שיבואר להלן), ולכן הדין הוא רק שלא תמכור לכתחילה, אך עכ"פ כל זה רק בנפלו לה משנתארסה ולא בנפלו לה מקודם – כי שעת הנפילה קובעת.[[14]](#footnote-14)

– אך בריב"ש (בשיטה) נראה מהלך אחר, כי הוא לא מבאר את החילוק בין הרישא לסיפא כמו שנראה ברש"י שהתקנה נקבעה לפי שעת הנפילה ולא לפי שעת המכירה, אלא הוא מבאר שגם שעת הנפילה וגם שעת המכירה קובעות, ולכן ברישא שהנכסים נפלו עד שלא תתארס אנו אומרים שהיא כבר הוחזקה בהם מחמת שבשעת הנפילה הם היו בזכותה, ואף שלאחר שנתארסה יש לדון אותם כספק בזכותו מחמת שעת המכירה, מ"מ "אין ספק מוציא מידי ודאי" ולכן בכה"ג היא מוכרת לכתחילה. – אך כשהנכסים נפלו משנתארסה שגם הנפילה וגם המכירה היו כשהיא ארוסה – אז יש כאן ספק ולכן לא תמכור לכתחילה.

# אלא וכו' סיפא אימר בזכותה אימר בזכותו וכו'.

ברש"י נראה שהספק הוא ספק "מציאותי" האם היא תבוא לידי נישואין או לא, וכן נראה בתוס' המחלקים בין שומרת יבם לבין הארוסה בסוגיין.

– ואילו הראב"ד המובא ברב המעילי (בשיטה), חולק ומבאר שזהו ספק ב"דין", האם אומרים שמכיון שאין לבעל עדיין אכילת פירות – הרי זה נחשב שהנכסים נפלו בזכותה, או שמכיון שהיא זקוקה להינשא לו, זה נחשב שהנכסים נפלו בזכותו.[[15]](#footnote-15)

בעצם דין זה שמחמת שהיא עומדת להינשא תיקנו שאינה יכולה למכור את הנכסים, מבאר האבי עזרי (אישות כ"ב ט"ז) שמכיון שכל מה שהמכר בטל היא תקנה חדשה שתיקנו חכמים כדי שלא תתבטל זכות אכילת הפירות של הבעל (וכפי שהתבאר באורך בדף מס' 1), לכן חכמים הרחיבו את התקנה ואמרו שהיא לא תוכל למכור את הנכסים כבר משעה שהיא ארוסה והיא משועבדת להינשא ושאז הבעל יאכל פירות, כדי שהבעל לא יפסיד את הפירות המעותדים לו לאחר הנישואין.

האילת השחר מבאר את המבואר בסוגיין לפירש"י שהיא "ספק נשואה", שבוודאי אין הכוונה שיש כאן ספק אמיתי בדין האישה וזה פשוט שהיא נחשבת ארוסה לכל דבר[[16]](#footnote-16), ולא מצאנו במקומות אחרים שהיא נחשבת ספק נשואה כגון לעניין ירושה ולעניין אכילת הפירות. – ועוד שאם עיקר הטעם שלא תמכור הוא מחמת הספק, הלא יש להשיב על כך שהיא מוחזקת בנכסים ומדוע שהיא לא תוכל למכור אותם.

– אלא, מבאר האילת השחר, הכוונה היא שמכיון שיש ספק האם היא תינשא, לכן חכמים באו ותיקנו תקנה חדשה שמחמת ספק זה היא לא תוכל למכור את הנכסים.

– ויש להוסיף על דבריו, שכאמור שורש התקנה הוא כדי שלא להפסיד את הפירות שהבעל יאכל לאחר הנישואין, ולכך תיקנו חכמים שמשעה שהיא ארוסה – כלפי הצד שהיא תינשא לבסוף – שהיא לא תוכל למכור את הנכסים. – ומכיון שזהו ספק אם היא אכן תינשא, לכן חכמים תיקנו שהנכסים יהיו במצב כמו של ספק – שלכתחילה היא לא תמכור אותם מחמת הצד שהיא תינשא לבסוף, אך אם היא מכרה המכר יהיה קיים – ולא יהיה אפשר להוציאם מהלקוחות, מחמת הצד שלבסוף היא לא תינשא.

# איבעיא להו רבי יהודה אלכתחלה או אדיעבד.

המהר"ם שיף דן לפי הצד של "לכתחילה" – שה"אמרו לו" טענו שלכתחילה לא תמכור, שעל כך השיב להם ר"ג ש"על החדשים אנו בושים אלא שאתם מגלגלים עלינו את הישנים", – מהם ה"חדשים" שעליהם דיבר ר"ג. – וכוונת המהר"ם שיף לדון בדעת רש"י – והיינו כפי שתי שהדרכים של רש"י (המובאות בתוס') – בין אם נפרש כרש"י שלפנינו שה"ישנים" הם נכסים שנפלו לה משנתארסה, והיא עדיין לא נשאת, ובין אם נפרש כרש"י בלשון הראשונה, שה"ישנים" הם נכסים שנפלו עד שלא תתארס ואז היא נתארסה. (כי ר"ת לפי דרכו מפרש לפי צד זה בגמ', שה"חדשים" הם נכסים שנפלו לה משנתארסה והיא עודנה ארוסה, וכפי שיבואר בהמשך.)

– המהר"ם שיף מעלה בזה שתי אפשרויות:

האפשרות הא' – שה"חדשים" הם נכסים שנפלו לה עד שלא נשאת ואח"כ נשאת, ששם הדין שלא תמכור לכתחילה – ועל כך "אנו בושים" – ולכן אין סברא לומר שיהיה דין כזה לכתחילה אפילו ב"ישנים".

– והאפשרות הב' – שה"חדשים" הם נכסים שנפלו לה משנשאת שבזה הדין שאם מכרה הבעל מוציא מיד הלקוחות, וכוונת ר"ג ללמוד מהנכסים שנפלו לה משנשאת ש"אנו בושים" על מה שתיקנו שהמכר בטל כי זוהי תקנה מחודשת, שלפי"ז ב"ישנים" שמדובר קודם שנשאת – יש בהם לרדת דרגה בחוזק התקנה יותר מאשר בחדשים, – ולכן לא מסתבר שיהיה בהם אפילו דין שלא למכור לכתחילה.

# תוס' ד"ה איבעיא.

לפירוש ר"ת, לפי הצד שה"אמרו לו" טענו על ה"לכתחילה", הפשט הוא שהם טענו על הציור של הרישא שנפלו לה עד שלא תתארס – שצריך להיות הדין לא למכור לכתחילה, ועל כך השיב להם ר"ג "על החדשים אנו בושים" – כלומר בנכסים שנפלו משנתארסה סוברים ב"ה שלא תמכור לכתחילה – וזוהי תקנה מחודשת, ולא מסתבר לומר שתיקנו כן גם בנפלו לה עד שלא תתארס.

– ולפי דרך זו יש לומר שהסיבה ש"אנו בושים" על תקנה זו היא משום שעיקר התקנה של ביטול המכר היא כדי שהבעל יוכל לאכול פירות כמבואר להלן בסוגיין בעמ' ב', וקודם שנשאת הלא אין הבעל אוכל פירות, ורק שתיקנו שלא למכור לכתחילה כדי לא להפסיד את מה שהבעל יאכל לאחר הנישואין וכפי שהתבאר לעיל, אך מ"מ זוהי בוודאי תקנה מחודשת.

לפירוש ר"ת, לפי המסקנא שה"אמרו לו" מתייחס לנפלו משנתארסה שהם טענו שצריך להיות הדין שיהיה המכר בטל, – הנה תשובתו של ר"ג ש"על החדשים אנו בושים" – מתייחסת לנפלו לה לאחר שנשאת שהמכר בטל, שזוהי תקנה מחודשת – ולכן לא מסתבר לומר שתיקנו כן גם ב"ישנים" – הוי אומר בנכסים שנפלו משנתארסה.

– ור"ת מתקשה לפי דרכו מדוע נכסים אלה נקראים "ישנים", שהרי בשעת המכירה האישה היא באותו מצב שהיא היתה בשעה שהם נפלו – שהיא עודנה ארוסה. – ומיישב ר"ת שהכוונה היא שהם ישנים כשהיא נשאת.

– המהר"ם שיף מבאר זאת, שאין הכוונה לפי טענת ה"אמרו לו" שהבעל יוציא את הנכסים מהלקוחות עוד קודם הנישואין, כי מכיון שכל התקנה שהבעל מוציא מהלקוחות היא עבור אכילת הפירות כמבואר בסוגיין להלן בעמ' ב' שעניינו של דין המשנה הוא "בחייה ולפירות" – וכל זכות אכילת הפירות היא רק לאחר הנישואין, לכך גם ההוצאה מהלקוחות היא רק לאחר הנישואין. ורק שה"אמרו לו" טענו שגם בנפלו משנתארסה ומכרה אז קודם שנשאת, ראוי היה לתקן שלאחר הנישואין יתבטל המכר והבעל יוציא מיד הלקוחות. – ולכן נכסים אלה נקראים "ישנים" – כי בשעת ביטול המקח מדובר לאחר הנישואין.

המהר"ם שיף מוסיף ומקשה על הלשון השנייה של רש"י [שהיא כפירש"י שלפנינו] – שלפי הצד שה"אמרו לו" דיברו על הלכתחילה, לא מובן מדוע הנכסים הללו נקראים "ישנים".

– כי בשלמא אם נאמר שה"אמרו לו" דיברו על נכסים שנפלו לה עד שלא תתארס ואח"כ היא נתארסה [שלפי הלשון הראשון ברש"י שני הצדדים בסוגיא דיברו על כך, ולפירוש ר"ת זהו הצד הראשון בספק] – מובן שהם נקראים "ישנים" – משום שבשעת המכירה האישה כבר ארוסה והיא לא פנויה כמו שהיתה כשהנכסים נפלו אליה.

– וכן אם נאמר שה"אמרו לו" טענו שהמכר יתבטל מובן שהנכסים נקראים ישנים, מכיון שהם דיברו על נכסים שנפלו קודם הנישואין (וללשון הראשון ברש"י אפילו קודם האירוסין) וביטול המכר הוא רק לאחר הנישואין וכנ"ל, ויש כאן שינוי במצבה של האישה.

– אך ללשון השנייה ברש"י, לפי הצד של ה"לכתחילה", ה"אמרו לו" טענו שיהיה דין לא למכור לכתחילה בנפלה לה משנתארסה, וזה כמובן קודם שנשאת שכבר אז נאמר דין זה, (ורק אם נאמר שהם טענו שהמכר יתבטל – נתבאר שביטול המכר הוא לאחר הנישואין.) – וקשה על כך, מדוע נכסים אלה נקראים "ישנים".

# אמרו לפני ר"ג הואיל וזו אשתו וזו אשתו זו מכרה בטל אף זו מכרה בטל.

עי' בדף מס' 2 במה שנתבאר בזה על דברי המשנה.

# רש"י ד"ה ה"ג ורבי חנינא בן עקביא.

לשון רש"י – "ואם בא לוקח לבית דין לימלך אמרינן ליה לא תיזבון". – כמה אחרונים[[17]](#footnote-17) מדייקים מזה שלדעת רש"י אין לאשה איסור במכירה זו אלא רק ללוקח, ע"ש טעמם.

# תוס' ד"ה לא כר"י.

התוס' מפרשים שמה שאמרו בגמ' שרב ושמואל הם לא כר' יהודה ולא כרחב"ע, הכוונה היא ל"אמרו לו" לפי ר' יהודה ולפי רחב"ע. – ומבאר המהרש"א שאם רב ושמואל היו סוברים כמו ה"אמרו לו" הגמ' לא היתה מקשה עליהם, אלא בהכרח שדבריהם לא עולם אפילו עם ה"אמרו לו", – כי גם לפי ה"אמרו לו" רק בנפלו לה משנתארסה ונישאת הבעל מוציא מיד הלקוחות, ורב ושמואל מחדשים שכך הדין אפילו בנפלו לה קודם שנתארסה ונשאת.

אך הריטב"א (בר"פ הכותב) והר"ן (שם) טוענים להיפוך. – כי הנה היה להם פשוט שה"אמרו לו" מדברים גם בנפלו לה קודם האירוסין ונשאת, והם טוענים שמזה שלא תירצו בגמ' שרב ושמואל סוברים כפי ה"אמרו לו" – רואים שאין כזאת שיטה באמת, ורק שכך טענו לפני ר"ג אך הוא לא חשש לטענה זו.

– ולפי הריטב"א והר"ן דברי הגמ' מתפרשים כפשוטם – שרב ושמואל הם לא כרבן גמליאל – בין לר' יהודה ובין לרחב"ע.

התוס' מתקשים שהגמ' בריש פרק הכותב מעמידה את דין המשנה שם שהבעל יכול להסתלק מזכות עיכוב המכירה – שהנכסים נפלו לה עד שלא נשאת, שעל כך מועיל סילוק הבעל שכאשר היא תינשא שלא יהא מכרה בטל[[18]](#footnote-18) – ומקשים התוס' שבסוגיין מבואר שבנפלו לה משנתארסה ונשאת שמכרה קיים גם בלא סילוק הבעל.[[19]](#footnote-19) – ומתרצים התוס' שהמשנה בפרק הכותב סוברת כשיטת ה"אמרו לו".

– אך הריטב"א והר"ן כאמור לא מקבלים שה"אמרו לו" היא שיטה בסוגיא, ולכן הם אומרים שהתשובה על קושיית התוס' הוא כתירוץ הרמב"ן (בר"פ הכותב) שהסילוק האמור שם אינו מהנכסים שנפלו לה עד שלא נשאת, אלא מהנכסים שייפלו לה לאחר שהיא תינשא, ורק שהוא מסתלק מהם בעודה ארוסה.

# רבותינו חזרו ונמנו בין שנפלו לה עד שלא תתארס וכו' הבעל מוציא מיד הלקוחות.

המהרש"א שואל שלכאורה יש כאן "סברות הפוכות" בין רבותינו ל"אמרו לו" (לשיטת התוס'). – כי לפי ה"אמרו לו" בנפלו לה משנתארסה ועודה ארוסה המכר צריך להתבטל – שהרי כך מפורש בדברי ה"אמרו לו" לר' יהודה, וגם רחב"ע מודה שכך טענו ה"אמרו לו" ורק שהוא נוקט שר"ג השיב על כך תשובה אחרת. – ולעומת זאת, בנפלו לה עד שלא תתארס ונשאת סוברים ה"אמרו לו" שאין המכר בטל, ולכן הקשו מהם על רב ושמואל. – ואילו לפי רבותינו זה הפוך – שעד שלא נשאת אין המכר בטל אפילו בנפלה לה משנתארסה, ואילו בנפלו לה עד שלא תתארס ונשאת המכר בטל.

– ואומר המהרש"א שאין כאן סברות הפוכות, אלא שלפי ה"אמרו לו", מה שקובע את דין ביטול המכר הוא "שעת הנפילה", ולכן בנפלו לה משנתארסה ועודה ארוסה המכר בטל, כי בשעת הנפילה היא היתה קנויה לו, ואילו בנפלו לה קודם שנתארסה אין המכר בטל אפילו שאח"כ נשאת. – ואילו לפי רבותינו הקובע את דין ביטול המכר הוא לא "שעת הנפילה" אלא "שעת המכירה" – שאם בשעת המכירה היא ארוסה מ"מ מכרה קיים, ואם בשעת המכירה היא נשואה מ"מ מכרה בטל.

# לימא תנינא לתקנת אושא וכו'.

לשון רש"י "ואתו באושא ותקון דאפילו גופה של קרקע יורש הבעל". – משמע שתקנת אושא היתה תקנה מאוחרת יותר שנתקנה אחר שנשנו המשניות. – וכן נראה מדברי תלמידי רבינו יונה בשיטה. – ולפי"ז מה שטענו בגמ' "לימא תנינא לתקנת אושא" הכוונה היא שרואים שתקנה זו נתקנה כבר בזמן המשניות, ועל כך השיבו שבזמן המשנה התקנה היתה רק "בחייה ולפירות" – ולאחר מכן הוסיפו ותיקנו באושא – "בגופה של קרקע ולאחר מיתה".

– ואילו דעת הראב"ד המובא בראשונים (בתלמיד הרשב"א (בשיטה), וכ"ה ברשב"א להלן פ"ג ב' וכן בחידושי הר"ן ובתורא"ש שם) שאפשר שהתקנה הזו נתקנה כבר בזמן המשנה, ומה שאמרו "לימא תנינא לתקנת אושא", הכוונה היא להקשות על ר' יוסי בר' חנינא שחידש שהיתה כזאת תקנה, ועל כך הקשו שתקנה זו כבר נזכרת במשנה, והתירוץ הוא שאין לנו מקור מהמשנה אלא "בחייה ולפירות" – וריב"ח חידש שהתקנה הזו שהיתה בזמן המשנה – היתה גם "בגופה של קרקע ולאחר מיתה".

# באושא התקינו האשה שמכרה בנכסי מלוג בחיי בעלה ומתה הבעל מוציא מיד הלקוחות.

האבנ"מ (צ' י"א) מעמיד מחלוקת הראשונים בגדר תקנה זו, כי הנה רש"י בב"ק (בדף פ"ח ב' בד"ב באושא) כותב: "באושא התקינו, דאע"ג דבעלמא לאו כקנין הגוף דמי בעל בנכסי אשתו אלמוה רבנן לשעבודיה משום איבה והוי כלוקח ראשון", עכ"ל. – וכן הוא ברש"י בב"ק בעוד מקומות (בדף פ"ט ב' ד"ה סברוה וד"ה קודם). – ונראה מזה שגדר התקנה לפי רש"י הוא שחכמים האלימו את זכותו של הבעל בפירות, והחשיבו את זכות הפירות שלו כקניין הגוף עד כדי שלא יהיה אפשר למכור את הנכסים.

[האבנ"מ מציין לספרו קצוה"ח (ק"ג ט') שהוא מאריך בזה, ושם הקצוה"ח מדמה זאת לשיטת ר' יוחנן (ב"ב קל"ו ב') שקניין פירות כקניין הגוף, ולכן אב שנתן לבנו גוף מהיום ופירות לאחר מיתה, ומכר הבן את הנכסים ומת הבן, שהמכירה בטלה מכיון שקניין הפירות של האב מעכב את הקניין מלחול.]

– ולאידך גיסא מביא האבנ"מ את דברי תלמידי רבינו יונה (בשיטה) בסוגיין הכותבים בזה"ל: "אבל חכמים תקנו שהבעל יוציא מיד הלקוחות שאם לא היה תקנה זו כל אשה שבעולם לא היתה מנחת ירושתה לבעלה אלא היתה נותנת לבניה או לאחיה", עכ"ל. – ולומד האבנ"מ שלפי שיטה זו, אין הפשט שהאלימו את קנין הפירות של הבעל אלא הגדר הוא שכדי שתתבטל ירושת הבעל, חכמים עשאוהו כלוקח.

– ואומר האבנ"מ שהנפק"מ במחלוקת הראשונים היא באופן שאין אכילת פירות כגון שהבעל הסתלק מהם, שלפי רש"י בזה לא נאמרה תקנת אושא, ולפי תלמידי רבינו יונה גם בכה"ג קיימת תקנה זו.[[20]](#footnote-20)

עוד נחלקו הראשונים בדין תקנת אושא – שלולא תקנה זו האישה היתה יכולה למכור את הגוף מחיים (מלבד את זכות אכילת הפירות), ולאחר מיתה גם את הפירות, ובאו ותיקנו שהבעל מוציא מיד הלקוחות. – שלדעת הרא"ש (לעיל נ' א') והרשב"א (שם) והר"ן (שם) המכר בטל מיד, ומה שאמרו "מוציא מיד הלקוחות" הוא לאו דוקא – שהרי הלקוחות לא זוכים בגוף כלל. – ואילו לדעת הרמב"ם (אישות כ"ב ז') מחיים הבעל מוציא רק את הפירות מיד הלקוחות, ורק לאחר מיתה הוא מוציא את הגוף.[[21]](#footnote-21)

– הש"ך (ק"ג כ') לומד בדעת הראשונים שהמכר בטל מיד, שמכח תקנת אושא הגוף שייך ממש לבעל. – ואילו הקצוה"ח (ק"ג ט') לומד שהם סוברים כביאורו הנ"ל ברש"י שהאלימו את זכות הפירות שהיא תיחשב כקניין הגוף, וכנ"ל.

**סיכום הדינים והשיטות בסוגיא בר"פ האשה שנפלו**

**ציור א':** **נפלו לה נכסים עד שלא נתארסה ונתארסה.** – מוכרת לכתחילה לכ"ע. (מלבד לשיטת ה"אמרו לו" לפי הלשון הראשון של רש"י שהובא בתוס', שמכרה בטל.[[22]](#footnote-22))

**ציור ב':** **נפלו לה נכסים עד שלא נתארסה ונשאת**. – רש"י כותב שלא תמכור ואם מכרה קיים וכמו בציור ד'[[23]](#footnote-23). (ולפי השיטות שגם להלן בציור ד' מוכרת לכתחילה, כש"כ שגם כאן הדין כן.) ולרבותינו ולרב ושמואל מכרה בטל.

**ציור ג':** **נפלו לה נכסים משנתארסה ועודה ארוסה.**

לרב זביד:

**לרש"י**: לר' יהודה מחלוקת ב"ש וב"ה – לב"ש תמכור ולב"ה לא תמכור ואם מכרה קיים. – לרחב"ע (לר"ג) מוכרת לכתחילה, ולא נחלקו בזה ב"ש וב"ה.[[24]](#footnote-24)

**לריב"ם ולר"ח**: מחלוקת ב"ש וב"ה – לב"ש תמכור ולב"ה לא תמכור ואם מכרה קיים.

לרב פפא:

**לרש"י ולריב"ם**: לר' יהודה מחלוקת ב"ש וב"ה – לב"ש תמכור ולב"ה לא תמכור ואם מכרה קיים. – לרחב"ע (לר"ג) מוכרת לכתחילה, ולא נחלקו בזה ב"ש וב"ה.

**לר"ח**: לר' יהודה מוכרת לכתחילה, ולא נחלקו בזה ב"ש וב"ה. – לרחב"ע מחלוקת ב"ש וב"ה – לב"ש תמכור ולב"ה לא תמכור ואם מכרה קיים.

ולדעת ה"אמרו לו" מכרה בטל.[[25]](#footnote-25)

**ציור ד': נפלו לה נכסים משנתארסה ונשאת.**

לרב זביד:

**לרש"י**: לר' יהודה לא תמכור ואם מכרה קיים. – לרחב"ע (לר"ג) מוכרת לכתחילה.

**לריב"ם ולר"ח**: לא תמכור ואם מכרה קיים.

לרב פפא:

**לרש"י ולריב"ם**: לר' יהודה לא תמכור ואם מכרה קיים. – לרחב"ע (לר"ג) מוכרת לכתחילה.

**לר"ח**: לר' יהודה מוכרת לכתחילה. – לרחב"ע לא תמכור ואם מכרה קיים.

(בדעת ר"ש בנכסים הידועים בציור זה עי' בהערה.[[26]](#footnote-26))

לפי ה"אמרו לו" מכרה בטל, ותוס' כותבים שזוהי דעת התנא במשנה בתחילת פרק הכותב[[27]](#footnote-27).

וכן לרבותינו ולרב ושמואל מכרה בטל.

**ציור ה': נפלו לה נכסים משנשאת.** – מודים ב"ש וב"ה שמכרה בטל.

ולרבי שמעון (לדעת רוב הראשונים) רק בנכסים ידועים מכרה בטל, אבל בנכסים שאינם ידועים לא תמכור ואם מכרה קיים[[28]](#footnote-28). לר' יוסי ברבי חנינא "נכסים ידועים" – הם מקרקעי, "נכסים שאינן ידועים" – מטלטלי, ולר' יוחנן גם מטלטלי נחשבים נכסים הידועים, ו"נכסים שאינן ידועים" היינו שהיא יושבת כאן ונפלו לה במדינת הים.

## ביאור השו"ט של ה"אמרו לו" ור"ג

לר' יהודה: הטעם שאמר ר"ג דעל החדשים אנו בושים וכו' בא לבאר את החילוק בין נשואה לארוסה.

ביאור הספק בגמ' והפשיטות לפי ר' יהודה:

לפירוש רש"י שלפנינו (שהוא הלשון השנייה ברש"י שבתוס'): מדובר על הציור שנפלו לה משנתארסה ועודה ארוסה (ציור ג'), והספק האם הם טענו בשיטת ב"ש מדוע היא מוכרת לכתחילה ולא אומרים כב"ה שלא תמכור לכתחילה, או שהם טענו בשיטת ב"ה שיהא מכרה בטל, ונפשט כפי הצד השני.

ללשון הראשון של רש"י שהובא בתוס': מדובר על הציור שנפלו לה עד שלא נתארסה ונתארסה (ציור א'), והספק הוא האם הם טענו שלא תמכור לכתחילה, או שטענו שגם בדיעבד יהא מכרה בטל, ונפשט כצד השני.

לפירוש ר"ת: מדובר בדעת ב"ה, והספק הוא האם הם טענו על הציור שנפלו לה עד שלא נתארסה ונתארסה (ציור א') שהיא לא תמכור לכתחילה, או שהם טענו על הציור שנפלו לה משנתארסה ועודה ארוסה (ציור ג') שיהא מכרה בטל, ונפשט כצד השני.

לרחב"ע: טעם החילוק בין ארוסה לנשואה לר"ג (ביחס לטענה הנ"ל שטענו לפי ר' יהודה, שגם בארוסה יהא מכרה בטל כמו בנשואה) הוא משום שנשואה – בעלה זכאי במציאתה ובמעשה ידיה ובהפרת נדריה, ובזה ל"צ להגיע לתשובה שעל החדשים אנו בושים וכו'. ומה שאמר ר"ג את התשובה הזו, הוא כטעם לחלק בין הציור שנפלו לה משנתארסה ונשאת (ציור ד') לבין נפלו לה משנשאת (ציור ה').

# כתבתינהו לברתה.

רש"י מפרש שהיא הודיעה לעדים שאין מתנתה מתנה אלא להבריח. – התוס' ועוד ראשונים מקשים על רש"י שאם היא גילתה דעתה פשיטא שלא קנתה – ועל כך לא יחלקו רב ענן ורבא.

– הראשונים מקשים עוד על רש"י שבאופן זה שהיא גילתה דעתה צריך הדין להיות שגם כשזה מקצת נכסיה לא קנה המקבל, ואילו בסוגיין להלן מבואר שדין זה נאמר דוקא בכל נכסיה.

– עוד מקשים הראשונים על רש"י מהגמ' בב"ב קנ"א א', ששם היה עובדא של מברחת, ורב ביבי בר אביי סבר מתחילה שהמקבל קנה, ורב הונא בריה דרב יהושע טען לו שבציור שם בוודאי שהמקבל לא קנה, מכיון שהיה שם גילוי דעת מפורש שזה כדי להבריח, – וכל המחלוקת בסוגיין האם במברחת קנה[[29]](#footnote-29), היא כשלא היה גילוי דעת, וכן הסיקו שם בסוגיא. – ומבואר א"כ שבסוגיין מדובר שלא היה גילוי דעת.

– ולכן התוס' (בסוגיין, וכן להלן צ"ז א' ד"ה זבין) ורוב הראשונים נוקטים שמדובר בסוגיין שהיא לא אמרה מאומה ואעפ"כ הבת לא קנתה, ואין שייך כאן הכלל שדברים שבלב אינם דברים, כי יש אומדנא דמוכח שהיא התכוונה רק להבריח את הנכסים והיא לא התכוונה שהבת תקנה אותם. [הרא"ש מוסיף שכאן יש אומדנא דמוכח על כך מכיון היא נישאה מיד סמוך לנתינת הנכסים.]

המהרי"ט (בחידושיו בסוגיין) כותב ליישב את הקושיות על רש"י, שהגילוי דעת האמור בסוגיא בב"ב הוא גילוי דעת שהיא גילתה בפני המקבל[[30]](#footnote-30), שרב ביבי בר אביי סבר שמ"מ קנה המקבל, מכיון שלא היה תנאי מפורש שזה הברחה, ורב הונא בריה דרב יהושע אמר שגם גילוי דעת מספיק, וע"י שהיא הודיעה במפורש למקבל שהיא מתכוונת להבריח מבעלה הרי המתנה בטלה. – ועל כך אמרו שם שבסוגיין מדובר שלא היה גילוי דעת כלל למקבל, ולכן בסוגיין יש צד שהמתנה חלה.

– ועל כך מוסיף רש"י שמ"מ היה גילוי דעת שהיא גילתה בפני העדים, אך גילוי זה לא היה בפני הלוקח וגם הוא היה קודם נתינת המתנה, ומכיון שבשעה שהיא נתנה את המתנה ללוקח היא שתקה, יש צד לומר שיתכן שלבסוף היא גמרה ונתנה אותה במתנה גמורה ולא כהברחה בעלמא. – וזה על דרך המבואר בגמ' בקידושין מ"ט ב' לעניין ההוא גברא שמכר את נכסיו וגילה דעתו שזה ע"ד לעלות לארץ ישראל, ובשעת המקח הוא שתק, שעל כך אמרו שזה דברים שבלב ואינם דברים. – אלא שהתחדש בסוגיין שהגילוי דעת שהיה מקודם בפני העדים הוא יותר מהגילוי דעת בגמ' בקידושין, כי הגילוי דעת במברחת מועיל ליצור מצב של אומדנא דמוכח שהיא לא התכוונה להקנות, כי "אנן סהדי" – "דלא שביק איניש נפשיה ויהיב לאחריני".

– ועל כך מבואר בסוגיין שלפי חכמים ה"אנן סהדי" הזה קיים רק כשהיא נותנת את כל נכסיה ולא בנותנת במקצת מהם.

– וזהו גם ביאור סברת רב ענן ורבא לדרכו של רש"י, שמכיון שלא היה גילוי דעת למקבל בשעת הנתינה, אין כאן אנן סהדי.[[31]](#footnote-31)

# אם יבא שטר מברחת לידי אקרענו.

מבואר בגמ' ששטר מברחת היוצא לאחר שנתגרשה, קורעים אותו, כי אין המתנה חלה. – נחלקו הראשונים איך הדין בעוד האישה נשואה – האם גם אז אין המקבל קונה כלל, או שבעוד שהאישה נשואה הוא קונה, ורק לאחר הגירושין או מיתת הבעל המתנה מתבטלת. – ובשיטת הסוברים שאין המקבל קונה, נחלקו עוד מי אוכל את הפירות וכפי שיבואר.

– הנה דעת הרא"ה שאין המקבל קונה כלל את הנכסים מכיון שהיא התכוונה רק להבריח. – ורק שמ"מ הוא כותב שאת הפירות היא מוחלת לו, ואת מה שהמקבל כבר אכל אין האישה יכולה לתבוע ממנו, כי היא מחלה על כך.[[32]](#footnote-32)

– ובדעת רש"י מדייקים הפנ"י והאבנ"מ (צ' ז'-ח') בדבריו בד"ה ואי לא, שהוא סובר שאין המקבל זוכה כלל במתנה אפילו בעוד שהאישה נשואה, כי רש"י מפרש את קושיית הגמ' שכאשר היא נשואה המקבל לא קנה והבעל אמור לאכול פירות. – עוד מדייקים הפנ"י והאבנ"מ בדברי רש"י הללו שפירש את קושיית הגמ' שהבעל יאכל את הפירות – שהמקבל גם לא זוכה בפירות, אלא הם שייכים לאישה. (ודלא כרא"ה.)[[33]](#footnote-33)

ודעת הרמב"ם (זכיה ו' י"ב, אישות כ"ב ט') התורי"ד שהמקבל זכה בנכסים בעוד שהאישה נשואה – ואם היא תמות בחיי בעלה הנכסים יישארו בידו, והאומדנא לביטול המתנה רק לאחר שהיא תתגרש או תתאלמן. – הר"ן כותב שלפי הרמב"ם הרי זה כאילו שהיא מתנה בפירוש שאם היא תתגרש או תתאלמן שהמתנה לא תחול, ואם היא תמות בחיי בעלה שיזכה בה המקבל, ורק שהיא לא רוצה לפרש כן כדי שלא תהיה לבעל איבה.

– התורי"ד מוסיף ביאור בשיטה זו, מדוע האומדנא היא רק לאחר שתתגרש או תתאלמן, כי כל האומדנא שאמרו בסוגיין ש"לא שביק איניש נפשיה ויהיב לאחריני" היא רק לאחר גירושין או מיתת הבעל שלא יהיה לה מאין להתפרנס, משא"כ בעוד שהיא נשואה שהיא יכולה להתפרנס מבעלה, והרי זה כמו במקצת נכסיה, שאין בזה את האומדנא דלא שביק נפשיה ויהיב לאחריני.

# שטר פסים.

רש"י מפרש ש"שטר פסים" נקרא כן על שם מה שהיא מפייסתו לקבל את המתנה הזו כדי להפקיע את הזכות של בעלה. – במהדו"ק רש"י מבאר יותר, שכדי שהמקבל יסכים לעסוק ולטרוח בנכסים לולא שהיא תיתן לו מעט שכר על כך, וזהו הפיוס האמור.

– והנה נתבארה לעיל מחלוקת הראשונים האם בעודה נשואה המקבל זוכה בנכסים, והאם הוא אוכל פירות בינתיים. – ולפי רש"י גופיה שאין המקבל זוכה כלל בנכסים וגם לא אוכל פירות, מובן שהיא צריכה לפייסו לקבל את המתנה – ואפילו להעלות לו מעט שכר. – ולפי הרא"ה שהגם שהמקבל אינו קונה אבל הוא אוכל את הפירות בסתמא כי הוא מוחלת על כך, גם יתכן לבאר שצריך לפייסו כי הוא חושש שהיא תחזור בה. – אך לפי הרמב"ם וההולכים בשיטתו שבעודה נשואה המקבל זוכה בנכסים, יל"ע מדוע צריך לפייסו על כך.

ממה שמבואר כאן שהאישה מפייסת את המקבל על המתנה, מקשה המגיני שלמה על רוב הראשונים הנ"ל, שהעמידו את הסוגיא שהאישה לא גילתה את דעתה כלל על כך שהיא רוצה להבריח, [ומבואר עוד ברשב"ם ובתוס' בב"ב קנ"א א' שכשהיא גילתה את דעתה אזי גם חכמים מודים שבמקצת לא קנה,] שהרי אין לך הודעה גדולה מפיוס זה שהיא משדלתו לקבל את המתנה בתורת הברחה.[[34]](#footnote-34)

– ומוסיף המגיני שלמה שאין לומר שהפיוס הוא שהיא אומרת לו שזה מתנה גמורה ולא רק הברחה מבעלה, כי באופן זה המקבל בוודאי קונה את הנכסים, ולא מצאנו בשום פוסק שיאמר שבאופן שהיא פירשה שזה מתנה ולא הברחה שהוא לא יקנה.

(ומזה מחדש המגיני שלמה שהברייתא מדברת שהיא פירשה בפני הלוקח שזה רק הברחה ורק שהיא לא עשתה תנאי ממש, וקושיית הגמ' היא בדרך "כל שכן", שאם אפילו כשהיה גילוי דעת בפני המקבל הוא זוכה בנכסים מכיון שלא היה תנאי מפורש על כך, כש"כ כשהיא גילתה דעתה רק בפני העדים, כשיטת רש"י. ושם הוא מיישב לפי"ז את רש"י קרוב לדרכו של המהרי"ט הנ"ל, ע"ש.)

# שתכתוב לו מהיום ולכשארצה וכו' במקצתה.

נחלקו הראשונים בגדר מתנה זו של "מהיום ולכשארצה":

דעת הרמב"ם (אישות כ"ב ט') ועוד ראשונים, שהמתנה טרם חלה – והיא תחול רק כאשר היא תאמר שהיא רוצה. – הריטב"א והר"ן מוסיפים בביאור שיטה זו, שכאשר היא תאמר שהיא רוצה – המתנה תחול למפרע.

– ואילו דעת הר"ח המובאת בראשונים שהמתנה חלה מיד, אלא שהיא מתנה מראש שהיא יכולה לבטל אותה כשהיא תרצה, וכן משמע ברא"ש.

– ובדעת רש"י – הרא"ה הריטב"א והר"ן לומדים שהוא סובר כמו הרמב"ם, ואילו הב"ש (צ' ל"ב) לומד שהוא סובר כמו הרא"ש.

הרשב"א והר"ן כותבים בביאור שיטת הרמב"ם שהמתנה תחול רק כשהיא תרצה, על דרך שמצאנו במקדש "על מנת שירצה אבא" (קידושין ס"ג א') שהקידושין חלים רק לאחר שהאבא יאמר שהוא רוצה, וכך גם בסוגיין כוונתה היתה שהקניין יחול רק כשהיא תאמר שהיא רוצה. – וכותב הק"נ (באות נ') שהרמב"ם והרא"ש הולכים בזה לשיטתם, כי הרמב"ם (אישות ז' א') פוסק בע"מ שירצה אבא שהקידושין חלים רק לאחר שהוא יאמר הן, והרא"ש (בקידושין שם) פוסק בע"מ שירצה אבא שהכוונה היא שהאב לא ימחה, ולכן הקידושין חלים מיד ואם האב ימחה הם יתבטלו למפרע, וכך גם במתנה "מהיום ולכשארצה" משמעות דבריה היא שהמתנה חלה מיד ורק שביד האישה לבטל אותה.

בעצם דברי הגמ', הרא"ה מבאר את התועלת שבמתנה זו, שמכיון שהיא יכולה להחליט מי יזכה, לכך גם הבעל וגם המקבל מפחדים להחזיק – כי כל אחד שיבוא להחזיק היא תוכל לזכות את השני.[[35]](#footnote-35)

# ואי לא קננהי לוקח ניקנינהו בעל.

לדעת רש"י ורוב הראשונים[[36]](#footnote-36) קושיית הגמ' היא על הציור של שמואל שבכל הנכסים המקבל לא קנה, – כי הנה כפי שהתבאר לעיל, דעת רש"י ועוד ראשונים שבמברחת שהמקבל לא קונה כלל גם בעודה נשואה, ועל כך קושיית הגמ' ש"ניקנינהו בעל".

– ואילו לדעת הרמב"ם כפי שמעמיד הר"ן, הקושיא היא על אופן של מקצת שכתב מהיום ולכשארצה, כי בציור של שמואל שנתנה את כל נכסיה, סובר הרמב"ם שהמקבל באמת זוכה במתנה בעודה נשואה, ורק אם היא תתגרש או תתאלמן המתנה בטלה, ואין סיבה שהבעל יקנה.

# עשאום כנכסים שאין ידועין לבעל ואליבא דר"ש.

נתבאר לעיל שהפנ"י והאבנ"מ (צ' ז'-ח') מדייקים ברש"י שבמברחת הפירות הם של האישה, ולא כמבואר ברא"ה שהאישה מוחלת אותן למקבל כל עוד שהיא לא תחזור בה מזה.

עוד נראה ברש"י בביאור קושיית הגמ', שבמברחת הבעל גם אינו יורש אותה, ועל כך הקשו שמכיון שאין המקבל זוכה במתנה נמצא שהבעל יורשה. – ולפי"ז בתירוץ הגמ' שעשו את מברחת כנכסים שאינם ידועים, נראה חידוש, שכשם שלפי ר"ש אין הבעל אוכל פירות בנכסים שאין ידועים, כך גם הדין בירושת הבעל שהיא תקנת חכמים (להלכה, עי' בגמ' להלן פ"ג ב'), שלא תיקנו חכמים ירושה לבעל בנכסים שאין ידועים. – וכן מעמיד האבנ"מ בדעת רש"י.

– ואילו הרא"ה לומד שבמברחת באמת אין המתנה חלה והבעל יורשה, וכן הוא נוקט בכל נכסים שאין ידועים שהבעל יורש אותה. (וכן דעת הר"ן בנכסים שאין ידועים, שהבעל יורש אותה.) – ואכן לפי הרא"ה אין מקור לומר לא כך בנכסים שאין ידועים – מכיון שגם במברחת הבעל יורש, והגמ' כאן דיברה רק על הפירות.

# תוס' ד"ה עשאום.

שיטת ר"ת שבמקום שלא שייך גדר של נכסים שאין ידועים, שהמקבל קונה.

– הרא"ש מביא את דברי ר"ת בשם רבינו שמשון. – והרא"ש כותב עוד שרבינו שמשון דייק את לשון רש"י "כיון דלא קני מאי הברחה איכא ליקנינהו בעל", שכוונת רש"י במילים "מאי הברחה איכא" היא, שהנה עיקר כוונת האישה היתה להבריח את הנכסים מבעלה, וכוונתה לא נתקיימה, והיות וכן עלינו לדון כעת מי יקנה את הנכסים, ומכיון שכוונת האישה בעיקר היתה שלא יקנה הבעל – לכך דין הוא שיקנה המקבל. – ועל כך תירצו שעשאום כנכסים שאין ידועים ולכך לא המקבל ולא הבעל קונים. – ומ"מ, מזה למד רבינו שמשון כמו ר"ת, שבמקום שלא שייך גדר של נכסים שאין ידועים, שהדין הוא שהמקבל קונה.

– והרא"ש חולק על ר"ת ורבינו שמשון וטוען שפשטות קושיית הגמ' היא שמכיון שהמקבל לא קנה ואין כאן הברחה, לכך הדין צריך להיות שהבעל יקנה. (וברא"ש מדויק שכך הוא גם פירש ברש"י, כי הוא מעתיק את לשונו הנ"ל גם לפי דרכו.)

– ולכך מעלה הרא"ש שבכל מקום שא"א להבריח הדין הוא שהקניין לא חל, כי הוא טעה וחשב שאפשר להבריח שגם הלה לא יזכה וגם הנכסים לא ישתעבדו, ומכיון שהוא טעה בכך הרי הנכסים משתעבדים.

– הרא"ש מעמיד סברא נוספת לחלוק על ר"ת ורבינו שמשון ביחס לציור של תוס' שהוא ניסה להבריח משעבוד לבע"ח ולכתובת אישה, שהנה יסוד הדין של מברחת הוא שאומדים מהי כוונתו, ובציורים האמורים, בוודאי שאומדן דעתו שעדיף לו שהמתנה לא תחול, כי בכך הוא יוכל לאכול את פירות נכסיו עד שיטרפם הבע"ח והוא לא יהיה "לווה רשע ולא ישלם", וכן בציור של כתובה, יש צד שתמות אשתו בחייו והכתובה לא תבוא לידי גבייה והנכסים יישארו אצלו. – וזה עדיף לו מאשר שהמקבל יזכה לגמרי בנכסים והוא יפסיד אותם מעכשיו וגם לא יפרע את חובו.

– וכותב הרא"ש שכן פסקו הרמ"ה ושאר גדולי ספרד.

# נפלו לה כספים ילקח בהן קרקע והוא אוכל פירות.

התורי"ד מפרש שהחידוש בדין זה של המשנה, הוא שהבעל לא יכול לומר שהוא ייקח את הכספים כדי להשתכר והרווחים יהיה שלו כדין פירות – והקרן יתקיים לאישה. – והטעם שאין הבעל יכול לומר כן הוא משום שמא יכלו הכספים.

– עד"ז כותב הפנ"י בביאור דברי רש"י הכותב על דין המשנה שיילקח בהן קרקע והוא אוכל פירות – "והקרן קיימת לה שלא תיקנו לו חכמים תחת פרקונה אלא פירות", עכ"ל, ומתקשה הפנ"י שלכאורה יש ייתור לשון ברש"י במה שהוא כותב "שלא תיקנו לו חכמים וכו' אלא פירות".

– ומבאר הפנ"י שהנה באמת יש יותר רווחים בעיסקא מאשר בקרקע כמבואר בגמ' ביבמות ס"ג א', וא"כ טובת הבעל היא שיעשו עם הכספים עיסקא ולא שייקחו קרקע – שהרי בכך יהיה לו יותר פירות, אלא שמ"מ חכמים תיקנו שלא עושים עיסקא עם הכספים מחשש שהאישה תפסיד מהקרן – אלא לוקחים קרקע שבכך הקרן תהיה בטוחה יותר. – וזוהי כוונת רש"י הכותב שלא תיקנו לבעל אלא פירות – כלומר שלא תיקנו לו בקרן כלום, ולכן תיקנו שיילקח בהן קרקע כדי שהאישה לא תפסיד את הקרן.

# המחוברים בקרקע א"ר מאיר שמין אותה כמה היא יפה בפירות וכמה היא יפה בלא פירות וכו'.

ברש"י (וכ"ה ברש"י במהדו"ק) ובתורי"ד מבואר שהכוונה היא ביחס למצב של הפירות בזמן שהם נפלו לאישה, שהם נחשבים קרנא לפי ר' מאיר ועל כך המשנה אומרת ששמים את הקרקע עם הפירות הללו ובלי הפירות הללו, כדי לדעת כמה היא שומת הפירות הנחשבים קרנא. – אך מה שהפירות יגדלו מכאן ואילך כבר נחשב פירא ושייך לבעל. – ומוסיפים רש"י והתורי"ד שחכמים החולקים סוברים שגם מה שלא גדל ברשות הבעל נחשב פירא, שמכיון שיש את הקרקע הקיימת לאישה, לכן תיקנו שהפירות של הקרקע יהיו של הבעל.

– וברא"ש מבואר עפ"י הירושלמי, שדין זה של ר' מאיר שהפירות נחשבים קרנא, הוא גם באופן שהפירות כבר נגמרו. – וכן מבואר בתלמידי רבינו יונה (בשיטה).

– כי הנה תלמידי רבינו יונה מבארים את דינו של ר' מאיר, ששמים את הפירות אגב הקרקע – ואפילו שאם ישומו את הפירות בפני עצמם הם ישוו יותר – כי אין דרך שישוו המחוברים כמו התלושים, – אעפ"כ שמים אותם אגב הקרקע. – ואם למשל שומת הפירות כשיתלשו תהיה שלושים, וכשהם נישומים אגב הקרקע יוצא שהם שווים עשרים, אנו אומרים שהעשרים נחשבים לקרן, והעשר היתרים מחמת מה שלאחר התלישה הם שווים שלושים, הרי הם נחשבים לפירא והם של הבעל, – כי הבעל זוכה בכל תועלת שיבואו מהנכסים.

– ומוסיפים תלמידי רבינו יונה שחכמים החולקים על ר' מאיר, סוברים שהפירות המחוברים לקרקע שייכים לבעל, כי הולכים בזה אחרי התלישה, ומה שנתלש ברשות הבעל מוגדר כפירא. – ונראה להדיא שמדובר (עכ"פ גם) בפירות העומדים להיתלש. – ודברי תלמידי רבינו יונה הללו מתאימים עם דברי רבינו יונה ברא"ש שיובאו להלן, שהקובע לדין פירא הוא שעת התלישה.

– ויל"ע מהי דעת רש"י והתורי"ד בציור של פירות גמורים שנתלשו לאחר שנפלו לאישה, האם הם מודים לרבינו יונה שהרווח שהם שווים יותר לעומת השווי שלהם כשהיו מחוברים – הוא בכלל פירא השייך לבעל.

בנידון זה – האם מדובר שהפירות נגמרו – ע"ע להלן בביאור דעת רבנן ודעת ר"ש.

# וחכ"א המחוברים לקרקע שלו, והתלושין מן הקרקע שלה וילקח בהן קרקע והוא אוכל פירות.

רש"י והרא"ה מבארים שהטעם של רבנן הוא שמכיון שיש את הקרקע שהיא הקרנא והיא של האישה, לכך חכמים קבעו שהפירות נחשבים פירא והם שייכים לבעל.[[37]](#footnote-37)

– וכן מבואר ברש"י להלן פ"ב א' (ד"ה והא קתני).[[38]](#footnote-38)

הרא"ש (בסי' ז') כותב בשם רבינו יונה שדין זה שהפירות המחוברים נחשבים פירא, הוא בין בפירות שטרם נגמרו ובין בפירות שנגמרו והם רק חסרים תלישה, ולא שייך בזה הכלל ש"העומד להיתלש כתלוש", כי חכמים קבעו שלעניין דין זה שהבעל אוכל פירות, גדר ה"פירא" נקבע לפי שעת התלישה, ומה שנתלש ברשות הבעל נחשב פירא.

– ואומרים השיטה והמלאכת שלמה, שלפי זה מדוקדק לשון המשנה שחכמים חוזרים ואומרים "והתלושין מן הקרקע שלה וכו' " – אף שדין זה כבר נזכר במשנה לעיל וזהו דין מוסכם באין חולק. – אלא שהמשנה באה לחדש שדוקא פירות התלושים ממש – הם הנחשבים קרנא, אבל פירות העומדים להיתלש דינם כמחוברים.

– אך הריטב"א נוקט שדין זה שהפירות המחוברים נחשבים פירא, הוא רק בפירות הצריכים לקרקע שטרם נגמרו, אבל פירות שאינם צריכים לקרקע הם כתלושים ודינם כקרנא כי העומד ליגזז כגזוז דמי (לעיל נ"א א'). – וכן נראה בפשטות מדברי הרא"ה שיובאו להלן.

# ר"ש אומר וכו' פירות המחוברים לקרקע בכניסתה שלו וביציאתה שלה.

בגמ' בעמ' ב' מבואר (לגירסת רוב הראשונים) שמחלוקת רבנן ור"ש היא בפירות המחוברים בשעת יציאה, שלרבנן הם של הבעל ולר"ש הם של האישה.

– הרא"ה מבאר את דברי רבי שמעון ש"מקום שיפה כוחו בכניסתה הורע כוחו ביציאתה", – שר"ש סובר שיש ללכת תמיד אחרי "גמר פירא" – שגמר הפרי מגדיר זאת כ"פירא", ולכך בכניסתה כאשר הפירות נגמרים ברשות הבעל – הם שלו, וביציאתה שהם נגמרים ברשות האישה – הם שלה. – ורבנן סוברים שבכניסתה מכיון שיש את הקרקע שהיא הקרנא לכן תיקנו חכמים שהבעל יקבל את הפירות ובכלל זה מה שגדל לפני הנפילה, אך ביציאתה לא שייך טעם זה, ולכן הבעל מקבל את מה שהפירות שווים בשעת יציאתה – ושמים זאת ע"י שומת הקרקע עם ובלי הפירות, – והאישה מקבלת את מה שהפירות יגדלו לאחר מכן.

– ומבואר ברא"ה שמדובר על פירות שטרם נגמרו – בין בדעת ר"ש – שלכן הם אינם נחשבים לפירא לעניין זכיית הבעל, – ובין בדעת רבנן – שהוא מעמיד בפירות שטרם נגמרו שלכן מה שיגדל לאחר מכן שייך לאישה. – אך פירות שנגמרו לדעת הרא"ה הם בוודאי של הבעל, וזה מתאים עם דברי הריטב"א הנ"ל שפירות העומדים להיתלש הם כתלושים. – וכ"ה גם דעת הריא"ז בפסקיו.

– ואילו הרא"ש כותב בשם רבינו יונה שר"ש משווה מידותיו בכניסה וביציאה כי הוא סובר שהולכים תמיד אחרי שעת תלישת הפירות, שבכניסתה מכיון שהם נתלשו ברשות הבעל לכן הבעל זוכה בהם, וביציאתה שהם נתלשו ברשות האישה הרי הם של האישה. (משא"כ רבנן שאינם משווים את מידותיהם, שבכניסתה הם מודים לר"ש שהולכים אחרי שעת התלישה, אך ביציאתה הם לא נוקטים כן.) – ומבואר ברא"ש לא כמו הרא"ה והריטב"א, שלפי ר"ש דין ה"פירא" לא נקבע לפי גמר הפרי אלא לפי התלישה. (וע"ע לעיל בעניין זה.)

וברש"י (בעמ' א' בד"ה וביציאתה שלו, ובעמ' ב' בד"ה מחוברים) מבואר כמו הרא"ש, שהמחלוקת בשעת יציאתה היא בפירות שנגמרו, שלפי רבנן הם של הבעל גם בלי שייתלשו, ולפי ר"ש אם הבעל קדם ותלש הוא זכה בהם, ואם לאו הרי הם של האישה.[[39]](#footnote-39)

# ארעא ובתי וכו' בתי ודיקלי וכו'.

נזכרים בגמ' חמישה דברים – ארעא, בתי, דיקלי, אילני וגופני, שהראשון-ראשון קודם לזה שאחריו.

– והנה רש"י מפרש שהמעליותא של כל אחד מהדברים על רעהו הוא בתרתי – גם ביחס לפירות וגם ביחס לקרן, ולכן גם הבעל וגם האישה יכולים לעכב על כך. – ביחס לארעא ובתי רש"י כותב זאת במפורש, שקרקע שכרה מרובה משל בית, והיא גם אינה נרקבת – לעומת בית שהקרן עצמה מתמעטת.

– גם לעניין בתי ודיקלי רש"י מעמיד כן בקצרה – שהשכר של בתים הוא מרובה משל דקלים העשויים להתייבש, כלומר שמכיון שבתים מחזיקים יותר זמן, הרי שבמשך הזמן יהיה שכרם מרובה – ונמצא שהקיום של הקרן הוא גם הסיבה לכך שהפירות של בית הם יותר משל דקלים. – וכן לומד ההפלאה ברש"י.[[40]](#footnote-40) – ועד"ז מפרש רש"י במהדו"ק גם לעניין אילני וגופני.[[41]](#footnote-41)

אבל התורי"ד לומד בכל הציורים של הגמ', שמדובר על שני דברים שהאחד משתלם לאישה כי הקרן שלו יותר מתקיימת, והשני משתלם לבעל כי יש לו יותר פירות, וחכמים קבעו שהולכים אחרי טענת האישה, כי זכותה שייקחו דבר שקרנו יותר מתקיימת:

בארעא ובתי, הבעל חפץ שייקחו בית כי שכרו מרובה לעומת קרקע – כי קרקע צריכה טרחה רבה של חרישה וזריעה, ולכך מצד המכלול של הטרחה מול הרווח, עדיף לו השכר של בית. – והאישה חפצה שייקחו קרקע שהיא מתקיימת יותר, לעומת בית ההולך ובלה – הבניין תקרותיו ועציו. – והדין עם האישה שלוקחים קרקע.

– על דרך זו בבתי ודיקלי, מפרש התורי"ד ששכר הדקל מרובה משל בית ולכן הבעל מעדיף דיקלי[[42]](#footnote-42), והאישה מעדיפה בתי המתקיימים יותר, כי הדקל עלול להיעקר ע"י הרוח, והדין עם האישה.

– ועד"ז מבאר התורי"ד באילני וגופני, שמצד אחד דיקלי מתקיימים יותר מאילני, ואילני מתקיימים יותר מגופני, ומאידך גיסא שכרם של גופני מרובה משל אילני, ושכרם של אילני מרובה משל דיקלי, – והתורי"ד מביא כמקור לכך ששכרם מרובה, את דברי הגמ' בפרק החובל המובאים בתוס', – ומ"מ הדין הוא שהולכים אחרי העדיפות של האישה בקיום הקרן ולא אחרי העדיפות של הבעל בריבוי הפירות. – וגם הריא"ז בפסקיו מבאר את הגמ' כדרכו של התורי"ד.[[43]](#footnote-43)

[אולם התוס' מקשים סתירה מסוגיין למבואר בפרק החובל, ורואים שהתוס' לומדים שהעדיפות של גופני בפירות שלהם היא גם סיבה להעדיף גופני על אילני בסוגיין – ומזה נראה שהעדיפות בסוגיין היא ביחס לטענת הבעל על הפירות. – ואילו לעניין דיקלי ואילני התוס' מפרשים שהעדיפות של הדיקלי היא מצד הקיום שלהם – שזה מתאים עם טענת האישה ביחס לעדיפות של הקרן. – ומזה היה נראה שהתוס' לומדים כמו רש"י, שהעדיפות בסוגיין היא הן מצד הקרן והן מצד הפירות.]

# אבא זרדתא ופירא דכוורי וכו' כללא דמילתא וכו'.

המושגים פירא וקרנא נזכרים בשלב זה של הסוגיא לעניין המחלוקת באבא זרדתא ובפירא דכוורי – האם זה פירא או קרנא, וכן ב"כללא דמילתא" – שבזה יש שתי גירסאות: רש"י גורס "גזעו מחליף פירא, אין גזעו מחליף קרנא" – והר"ח גורס – "גזעו מחליף קרנא, אין גזעו מחליף פירא".

עוד נזכרים מושגים אלו בהמשך הסוגיא בעמ' ב', שרב נחמן אמר דבעיילא ליה גלימא הם פירא והוא משתמש בה עד שהגלימא תתבלה. – ושם הביאו ברייתא על פיר של גפרית ומחפורת של צריף שלפי ר' מאיר זה קרן ולחכמים זה פירות, ואמרו על כך שרב נחמן אמר "כי האי תנא", ובפשטות הכוונה היא שרב נחמן סובר כדעת חכמים.

רש"י מפרש שבכל הציורים הנ"ל מדובר שאלו הם הנכסים שנפלו לה, והנידון הוא האם דנים זאת על דרך המבואר במשנה בפירות מחוברים[[44]](#footnote-44) – שכשיש פירות לנכסים שנפלו, דנים רק את הגוף של הנכסים שהיא הקרן של הנכסי מלוג והיא של האישה וממנה יילקח קרקע והבעל יאכל פירות, ואת הפירות דנים כפירות נכסי מלוג והם הולכים לבעל, – וזה נקרא פירא. – או שגם הפירות הקיימים הם של האישה ויילקח מהם קרקע והבעל יאכל פירות – וזה נקרא קרנא, ואין זה דומה לפירות מחוברים במשנה, כי במשנה מדובר בפירות ש"גזען מחליף" – כלומר שלאחר שייקחו אותם יגדלו פירות חדשים, ולכן דנים את הפירות הללו כ"פירות" לעומת הגוף, משא"כ בעצים של היער ודגים של הפיר, ש"אין גזען מחליף" שלאחר שהם יכלו לא יהיה לזה תחלופה, ולכן גם העצים והדגים נחשבים קרן.

– ונמצא לפי פירוש רש"י שהמושגים קרנא ופירא משמשים במשמעות של הקרן והפירות של נכסי מלוג, שהקרנא היא ביטוי לכך שהדברים שעליהם דנים – כגון העצים והדגים – הם נכסים של האישה והבעל רק אוכל מהם את הפירות, והפירא הוא ביטוי לכך שרק הבעל מקבל את העצים והדגים הללו, וכדין פירות נכסי מלוג בעלמא.

– ולפי דרכו של רש"י, ה"כללא דמילתא" שאמרו ש"גזעו מחליף פירא, אין גזעו מחליף קרנא" – בא להעמיד את השיטה שהעצים של היער והדגים של הפיר אינם דומים לפירות מחוברים, – וה"כללא דמילתא" מתייחס ל"אמרי לה" השניים, הסוברים שהעצים והדגים הם קרנא.

התוס' (בסוף הדיבור) מקשים על רש"י, שהנה דברי רב נחמן שאפשר להשתמש בגלימא עד שהיא תתבלה, מתאימים עם ה"אמרי לה" הראשונים שבאבא זרדתא ופירא דכוורי זה נחשב פירא – הוי אומר לפי רש"י שהבעל מקבל את כל העצים והדגים אפילו שאין גזען מחליף, כשם שבגלימא אין לה עוד שימוש לאחר שתכלה הלבישה. – וכן רואים בדברי חכמים בברייתא בגפרית וצריף שהם נחשבים פירא, אף שגם שם הגפרית והצריף יכלו ושוב לא תהיה להם תחלופה. – וא"כ יקשה מזה על מ"ד שבאבא זרדתא ופירא דכוורי זה נחשב קרנא, כלומר שמכיון שאין גזען מחליף אנו דנים זאת כנכסי האישה שהגוף שלה.

– בספר בית אהרן (לר' אהרן וולקין זצ"ל) מיישב את הקושיא, שכל מה שה"אמרי לה" השניים סוברים שבאין גזעו מחליף זה קרנא השייך לאישה, זה רק בכגון אבא זרדתא ופירא דכוורי שהיער והפיר הם גופים מוחלקים מהעצים והדגים, ולכן דנים את העצים והדגים כקרנא ולא כפירא של הגוף. – והוא מוסיף כהמחשה לזה, שהגע עצמך, וכי נאמר שאם נפלו לה שתי שדות, שהבעל יוכל לקחת שדה אחת בטענה שנשארת לה השדה השנייה, וכך גם בציורים הללו, מכיון שהם גופים מוחלקים בעצם לא היתה סברא לדונם כפירות נכסי מלוג, ורק מה שגזעו מחליף יכול להגדיר זאת כפירא לעומת הגוף וכגון פירות מחוברים שבמשנה. – משא"כ בגלימא שהיא גוף אחד ממש, וכן בפיר של גפרית ומחפורת של צריף, שהם נחשבים יותר כגוף אחד, ולכן אפילו שאין גזעו מחליף מ"מ אפשר לדון זאת כגוף ופירא.

ועתה נבוא לביאור גירסת הר"ח ב"כללא דמילתא", ש – "גזעו מחליף קרנא, אין גזעו מחליף פירא".

– הנה מבוארים בתוס' שני מהלכים בביאור גירסא זו:

במהלך הראשון של התוס' בביאור גירסת ר"ח, הנידון באבא זרדתא ופירא דכוורי הוא בדיוק כמו לפי רש"י, – האם הבעל מקבל את כל העצים של היער ואת כל הדגים של הפיר, כשם שהוא מקבל את כל הפירות המחוברים בציור של המשנה, או שמכיון שהעצים והדגים אין גזען מחליף לכך הם נחשבים נכסים של האישה. – וההבדל בין ר"ח לרש"י הוא בביאור המושגים קרנא ופירא, שלפי רש"י כאמור אלו הם המושגים הכלליים של נכסי מלוג – שנכסי האישה הם הקרן והבעל אוכל את הפירות, אך לפי ר"ח יש למושגים הללו ביאור אחר – הפוך מרש"י:

– קרנא הוא הביטוי לכך שהבעל מקבל את העצים והדגים, כי קרנא מבטא דבר שהוא קיים שלא מוכרים אותו, וכאשר הבעל מקבל את כל העצים והדגים, א"צ למכרם. – ופירא הוא הביטוי לכך שהעצים והדגים הם נכסים של האישה, כשם שבמשנה יש דין של פירות התלושים שהם נכסים של האישה, שמוכרים אותם כדי שהבעל יקבל את הפירות מתוך הנכסים הללו.

– לפי דרך זו בתוס', בכל המקומות שנזכר בסוגיין קרנא ופירא – זוהי הכוונה, – "קרנא" הפשט שהפירות הולכים לבעל, ו"פירא" הפשט שהם נכסים של האישה.

התוס' מקשים על פירוש ר"ח ארבע קושיות – ומכח זה הם בהתחלה דוחים את פירוש ר"ח ומעלים כפירוש רש"י:

– הקושיא הא', שלפי פירוש ר"ח יוצא שה"כללא דמילתא" שבא לומר שמכיון שהעצים והדגים אין גזען מחליף לכן הם נכסי האישה – הוא ביאור שיטת ה"אמרי לה פירא", וזה קשה שה"כללא דמילתא" מובא לאחר השיטה השנייה שזה קרנא.

– הקושיא הב', שלפי דרך זו, רב נחמן שאמר בגלימא שהוא משתמש בה עד שתבלה, סובר שגם באין גזעו מחליף הבעל מקבל את הפירות, וזה מתאים כשיטת ה"אמרי לה קרנא", ומדוע ר"נ קרא לזה "פירא".

– הקושיא הג', שהנה נתבאר שכל מה שדנים את הפירות של הנכסים הנופלים לאישה כפירות נכסי מלוג ההולכים לבעל, זה על דרך הדין של פירות מחוברים במשנה – שאומרים שגוף השדה היא הקרן של האישה, והפירות הם כדין פירות נכסי מלוג ההולכים לבעל. – אך ר' מאיר הסובר במשנה שגם פירות מחוברים הם של האישה, כל שכן שבאין גזעו מחליף הוא יסבור שזה יהיה נכסי האישה. – וא"כ מדוע בגפרית וצריף ר' מאיר אמר שזה קרנא – שמשמעותו לפי הר"ח שהבעל מקבל את זה.

[המהרי"ט (בחידושיו לכתובות) מקשה על התוס', מדוע הם הקשו רק סתירה בדברי ר' מאיר, ולכאורה הם היו יכולים להקשות קושיא חזקה הרבה יותר, שהנה באותה ברייתא אמרו על מלח וחול, שמכיון שהם אינם כלים הם של הבעל לכו"ע, והברייתא קוראת לזה "פירות", ולפי ר"ח המשמעות של פירא היא שהם נכסי האישה, ואיך יתכן שבמקום שהוא לא כלה זה נחשב נכסי האישה, ובמקום שהוא כלה זה הולך לבעל, והרי "איפכא מסתברא". ע"ש ובפנ"י. – ומ"מ לפי המהלך של ר"ת מתיישבת גם קושיא זו, כי בברייתא בעמ' ב' ה"פירות" וה"קרן" מתפרשים גם לפי ר"ח כמו שפירש רש"י.]

– הקושיא הד', שלפי פירוש זה יוצא שרב נחמן שאמר על גלימא שהבעל משתמש בה עד שתכלה, מתאים עם שיטתו של ר' מאיר שאמר בגפרית וצריף שזה קרנא – שזה הביטוי לומר שהבעל זוכה, – ואין זה כדעת חכמים האומרים שזה פירא.

ר"ת מעמיד מהלך אחר בביאור גירסת ר"ח (עי' בתורא"ש שהעמיד זאת ביתר ביאור), שהנידון בעמ' א' לעניין אבא זרדתא ופירא דכוורי – הוא נידון אחר מהנידון בעמ' ב' לעניין גלימא גפרית וצריף, וכן הפירא והקרנא הנזכרים בעמ' א' הם במשמעות אחרת מהפירא והקרנא בעמ' ב':

בעמ' א' לעניין אבא זרדתא ופירא דכוורי, לא מדובר שאלו הם הנכסים שנפלו לה, אלא מדובר בנפלו לה כספים וכמו הציורים הקודמים בסוגיא, והנידון הוא שהבעל רוצה לקנות עם הכספים את האבא זרדתא והפירא דכוורי. – מ"ד קרנא בא לומר שהוא יכול לקנות את הנכסים הללו, כקרנא של נכסי מלוג בעלמא שהוא דבר המתקיים שלא מוכרים אותו. – ומ"ד פירא סובר שמכיון שגזען כלה לכך לא קונים את זה, כמו פירות התלושים במשנה שמוכרים אותם, ולכך גם לא קונים את זה מתחילה.

– ובעמ' ב' הנידון והפירוש של הקרנא והפירא הוא כרש"י; מדובר שנפלו לה נכסים אלו, והנידון הוא האם הם "פירא" כפירות נכסי מלוג ההולכים לבעל, או שהם "קרנא" שהם נכסי האישה. – ולפי"ז מיושבות הקושיות הנ"ל מעמ' ב'. [התוס' לא מתייחסים לבאר כיצד קושיא זו מיושבת לפי פירושו של ר"ת, ועי' בהערה.[[45]](#footnote-45)]

התוס' מוסיפים שלפי דרך זו גם לא קשה קושייתם הנ"ל על רש"י – כיצד מתיישבת שיטת ה"אמרי לה קרנא" עם רב נחמן בגלימא ועם רבנן בגפרית וצריף, הסוברים שזה פירא. – כי הגם שכשנכסים אלו שהפירות שלהם אין גזען מחליף, כאשר הם נופלים לאישה הם נחשבים פירא לעניין שהבעל מקבל אותם ולא מחייבים למכור אותם, מ"מ בנפלו לה כספים לא לוקחים לכתחילה נכסים כאלה.

האילת השחר מתקשה בדברי התוס', בביאור טעמו של מ"ד קרנא בעמ' א', הסובר שבנפלו לה כספים זכותו של הבעל לדרוש שיקנו אבא זרדתא ופירא דכוורי שאין גזען מחליף.

– כי הנה לפי ההבנה הפשוטה, כאשר יקנו זאת – הבעל יקבל את העצים והדגים וישתמש בהם עד שהם יכלו. – ומקשה האילת השחר, שלא יתכן שהבעל ייקח לעצמו חלק כה גדול מנכסי האישה, כי הנה לו יצויר ששווי הכספים שנפלו הוא מאתיים, חלוקת שווי היער עם העצים הוא שהיער שווה מאה והעצים שווים מאה, ועד"ז בפירא דכוורי, כי מכיון שאין גזען מחליף, בוודאי שהשווי של העצים והדגים הוא חלק גבוה מהקרן, ונמצא שהבעל יזכה בחצי מנכסי האישה.

– ואומר האילת השחר שצריך לומר שאין הכי נמי, ולמ"ד קרנא, אין הפשט שהבעל יקבל את העצים והדגים, ומה שהבעל רוצה לקחת את זה, אין זה משום שהוא יקבל כעת את העצים והדגים, אלא זה משום שהוא רוצה לקבל את מה שימשיך לצמוח ולגדול וככל דין פירות נכסי מלוג, (ויצטרכו לשום את הגדילה שלהם מכאן ואילך לעצמה, על דרך הדין של פירות מחוברים במשנה לפי ר' מאיר, שרש"י מפרש שמה שהם היו שווים בשעת הנפילה זה נכסי האישה, ומה שגדל מכאן ואילך דינו כפירות ההולכים לבעל,) ואעפ"כ למ"ד פירא לא לוקחים אבא זרדתא ופירא דכוורי אפילו שהכל ייחשב נכסי האישה, מכיון שלא לוקחים בכספים של נכסי מלוג דבר כזה שאין גזעו מחליף.

# ולד שפחת מלוג לאשה, וחנניה וכו' עשו ולד שפחת מלוג כולד בהמת מלוג.

מבואר בסוגיין שנחלקו חכמים וחנניה בוולד שפחת מלוג האם הוא של האישה או לא, כי חכמים חוששים למיתת האם וחנניה לא חושש למיתה.

נחלקו הראשונים בביאור שיטת חכמים החוששים למיתה, וכן מעמיד רעק"א, וכפי שיבואר.

הנה מבואר במשנה להלן בעמ' זה, שבנפלו לה עבדים ושפחות זקנים, שהם יימכרו ויילקח בהם קרקע והבעל אוכל פירות, ואומרים הרמב"ן והרא"ה והריטב"א בסוגיין, שהחשש למיתת העבדים הוא אינו סיבה למכור אותם, ואין הפשט בדעת חכמים, שמחשש שתכלה הקרן יש למכור את העבדים כדי שבכך הקרן תתקיים, שלכן נאמר שחכמים וחנניה נחלקו דוקא בעבדים "ילדים" (כלשונם) האם חוששים למיתתם, אך בעבדים זקנים גם חנניה מודה שיש למכור אותם. – אין הדבר כן.

– אלא, מבארים הראשונים האמורים, שזה ודאי שאין דין למכור את העבדים מחמת החשש שימותו, וכל החשש מיתה הוא רק סיבה לקבוע שהוולדות של השפחה דינם כקרן כי הם עומדים במקום האם (הריטב"א מתבטא שהוולדות עומדים "באחריות הקרן"), ולא כפי שהיה אמור להיות מעיקר הדין שהוולדות ייחשבו פירות ויהיו של הבעל. – אך מ"מ כל זה רק ביחס לוולדות שהם עומדים תחת האם, אבל המעשה ידיים של העבדים נידונים כפירות והם שייכים לבעל. – והדין שמוכרים עבדים ושפחות זקנים הוא מפני עצם המעש"י שלהם – כי הם לא עושים כדי טיפולם כמבואר בירושלמי (ודבר זה יבואר יותר להלן במקומו), ולא מחמת החשש שימותו.

רעק"א מציין לרא"ה הנ"ל, והוא כותב שהרא"ש סובר כרא"ה, וכפי שיבואר:

– הנה הרא"ש מדבר על דין המשנה שעבדים זקנים יימכרו ויילקח בהם קרקע, וכותב הרא"ש שאם הבעל לא רוצה למכרם כי הוא מעונין במעשי ידיים שלהם, הרשות בידו. (אמנם הרמ"ה חולק בזה כפי שיבואר במקומו.) – כלומר שהדין למכור את העבדים הזקנים ביסודו הוא דין לטובת הבעל, שזכותו למכור אותם מכיון שאין להם די מעשי ידיים.

– ומבואר ברא"ש שהדין למכור את העבדים והשפחות הזקנים אינו מפני שחוששים שהם ימותו ותכלה הקרן של האישה, כי אם כן היתה זו זכות של האישה. – עוד רואים שהמעשי ידיים של העבדים שייכים לבעל – ולכך הוא יכול לעכב את המכירה מחמתם. – וכותב רעק"א שהרא"ש הולך לשיטתו, שנראה עוד מדבריו (ע"ש) שגם הוא לומד כמו הראשונים הנ"ל שרק הוולד עומד תחת אימו כי הוא נידון כגופה, אך לא המעש"י שאינם מגוף האם.

ואומר רעק"א שברש"י בסוגיין מבואר שהוא חולק על הראשונים הנ"ל, והוא סובר שבמקום שחוששים למיתה, אין הפשט שאומרים שהוולד שהוא מגוף האם עומד תחתיה, אלא הפשט הוא שבמקום שיש חשש שהקרן תכלה, אנו אומרים שהפירות של הקרן שייכים לאישה וגם הם דינם כקרן – ולא רק הקרן בעצמה.

רעק"א מביא לכך מקור ממש"כ רש"י (בד"ה תשלומי כפל לאשה) שלפי ההו"א בביאור דעת ר' ינאי, הדין הוא שוולד בהמה שייך לאישה כי חוששים למיתת האם. – וכותב על כך רש"י, שלכך הדין הוא שיילקח קרקע בוולד. – ומבואר שאין הפשט שהוולד עומד תחת האם והוא נידון כמוה, שהרי רואים שאפשר למכור אותו מיד – והלא את האם אינו יכול למכור[[46]](#footnote-46), אלא בהכרח שהגדר הוא שבחשש שתכלה הקרן, הפירות של האם נחשבים כקרן, ולכך ניתן למכור את הוולד כדין קרן שמוכרים אותה והבעל אוכל את הפירות. – ומדברי רש"י הללו לגבי בהמה בהו"א לפי ר' ינאי, יש ללמוד שכך הוא הגדר לפי האמת לדעת חכמים בשפחה שחוששים שהיא תמות. – ולפי"ז אומר רעק"א גם המעש"י נידונים כקרן, מכיון שגם הם פירות של האישה.

– רעק"א מביא מקור נוסף שכך רש"י סובר, כי הנה רש"י (בד"ה אוכל והולך) מפרש לעניין עז לחלבה שאמרו שהבעל אוכל והולך עד שתכלה הקרן, שהטעם שהבעל יכול להמשיך ולאכול עד שתכלה הקרן הוא משום שיש בה שיור שהוא העור. – ומבואר שלולא שהיה נשאר העור, הרי שגם החלב היה שייך לאישה, אף שהחלב הוא הפירות של העז, משום שכאמור זוהי שיטת רש"י, שבמקום שהקרן כלה הדין הוא שהפירות נידונים כקרן.[[47]](#footnote-47)

– משא"כ לפי הראשונים הנ"ל, שמה שבעז לחלבה הוא הולך ואוכל עד שתכלה הקרן, אין זה משום שיישאר העור, אלא גם בלא זה – מכיון שהחלב הוא הפירות של העז, והפירות שייכים לבעל, לכן הוא יכול להשתמש בפירות עד שתכלה הקרן, כי סוף-סוף הוא לא מכלה את הקרן בידיים. – ודוקא בוולדות שהם מגוף הבהמה מצאנו שבמקום שכלה הקרן שהם עומדים במקום האם, ורק שם הוצרכו בגמ' להגיע לכך שמשתייר עורה.

רעק"א מוסיף שיתכן שהמקור של רש"י להעמיד שכל הפירות נחשבים קרן במקום שחוששים למיתת האם, הוא מהסלקא דעתך שהטעם של ר' ינאי שכפל וולד בהמת מלוג לאישה הוא משום שהוולד שייך לאישה. – שמזה שר' ינאי לא העמיד את דבריו על הבהמה בעצמה שהכפל שלה לאישה, רואים שזה היה פשוט שבבהמה גופה הכפל הוא לאישה, מכיון שבמקום שכלה הקרן הדין הוא שהפירות נחשבים כקרן.

– ולכן מעמיד רעק"א שלפי רש"י גדר הדין בעבדים ושפחות זקנים שיימכרו – גם אם נאמר שזה מפני שאין להם די מעש"י – זוהי תקנה לטובת האישה, שהרי לשיטת רש"י מכיון שהקרן כלה, המעש"י שייכים לה – ובעבדים ושפחות זקנים הקרן כלה כי חוששים שהם ימותו, עכ"פ לפי רבנן. ולכן לפי רש"י אין הבעל יכול לעכב על המכירה – לא כמו הרא"ש.

ובעקבות זאת דן רעק"א מהו טעמו של חנניה שאינו חושש למיתה, האם זה משום שהוא סובר שלא חוששים שהיא תמות, או שזה מפני שגם אם היא תמות, סוף סוף לא הבעל הוא זה שכילה את הקרן, אלא היא כלתה מעצמה, ולכן מ"מ הוולד הוא שלו. – והנפק"מ היא לעניין עבדים ושפחות זקנים, שאם טעמו הוא משום שהוא לא חושש למיתה – הרי שבזקנים יש לחוש למיתה, ואם זה מצד שהקרן כלה מעצמה – גם בזקנים לא נחוש למיתה. – והגם שבעבדים ושפחות זקנים אין וולדות, אך מ"מ הנפק"מ היא לפי רש"י ביחס למעש"י, שאם חוששים למיתה, המעש"י של האישה.

– אך מ"מ בדעת חכמים החוששים למיתה, מעמיד רעק"א בשיטת רש"י שבוודאי המעש"י של האישה, ואין הבעל יכול לעכב על המכירה, כי מחמת החשש מיתה שתכלה הקרן – אנו אומרים שהפירות של העבדים והשפחות נידונים כקרן.

הרשב"א והר"ן מבארים את עצם סברת חנניה שלא חוששים למיתה, אף שבוודאי שיום אחד הבהמה תמות. – כי מ"מ יתכן שהיא תמות לאחר האישה, ועוד שגם אם היא תמות בחיי האישה, יתכן שהאישה תמות לפני בעלה שאז אין בזה נפק"מ. – וחנניה לא חושש גם לכך שהבהמה תמות בחיי האישה וגם שהבעל ימות בחיי אשתו. (וע"ע ברשב"א מש"כ בשם הבה"ג בעניין זה.)

הרא"ש כותב בשם הבה"ג, שהגם שלפי חנניה לא חוששים למיתה, מ"מ אם האם תמות – גם הוא מודה שהוולד יהא שייך לאישה. (וע"ע ברשב"א כיצד הוא מביא את דברי הבה"ג הללו.) – וכן מבואר בדברי תלמידי רבינו יונה המובאים להלן.

# פירא תקינו ליה רבנן, פירא דפירא לא תקינו ליה רבנן.

מבואר בסוגיין שחכמים לא תיקנו לבעל שיאכל את הפירי פירות, ולכן הכפל של וולד בהמת המלוג הוא לאישה.[[48]](#footnote-48)

התוס' ושאר הראשונים מקשים מהמבואר בריש פרק הכותב שהבעל אוכל פירי פירות, כגון שמכרו את הפירות של הנכסי מלוג ולקחו בהם קרקע – שהדין הוא שהבעל אוכל את הפירות של הקרקע הזו.

– והנה בביאור דין זה בר"פ הכותב, שהבעל אוכל פירי פירות, נחלקו הראשונים:

הרי"ף (בסוגיין) לומד שמדובר בציור רגיל של פירות נכסי מלוג, וכפי שמבארו הבית שמואל (פ"ה ל"ח, ומביאו הק"נ באות ר'), שהרי"ף סובר שהפירות ניתנו לבעל רק לאכלם לצורך הרווחת הבית, ולא לקנות בהם קרקע, ולכך אם הבעל לוקח קרקע עם הפירות – הרי שגוף הקרקע שייך לאישה, והבעל זכאי רק לאכול את הפירות של הקרקע הזו.

– ואילו הרא"ש (בר"פ הכותב) לומד שבאופן שהבעל אוכל פירות הרי הם שלו לגמרי, ואם הוא לקח בהם קרקע – גם הקרקע היא שלו לגמרי. – אלא מדובר שהוא הסתלק מהפירות ולא מהפירות פירות, שעל כך אמרו שיש לו גם זכות בפירי פירות באופן שלקחו קרקע מהפירות הראשונים.

– ומ"מ מקשים התוס' והראשונים סתירה מסוגיין לפרק הכותב – האם הבעל אוכל פירי פירות.

התוס' וכן הרא"ש (בסוגיין) מחלקים שכוונת הגמ' כאן היא רק לפירי דאתו מעלמא. – בריטב"א ובר"ן מבואר גם חילוק זה בתוספת ביאור, שרווח שבא מעלמא הוא לא שכיח, ולכן לא תיקנו בו שהבעל יזכה בו. – והתוס' מביאים בשם הריב"ן המבאר שבאמת אין מקום לחלק בזה בין פירא לפירי פירא, ולומר שדוקא את הפירי פירא דאתו מעלמא לא תיקנו ליה, שהרי יש יותר סברא שהכפל של הבהמה עצמה לא יהיה של הבעל מכיון שגוף הבהמה היא של האישה, אלא לעולם החילוק הוא בין פירא ופירי פירא דאתו מעלמא שאת זה לא תיקנו לו – לבין פירא ופירי פירא שמגופה שתיקנו לו.

[השיטה מבאר את פשט הגמ' לפי הריב"ן – "פירא תקינו ליה רבנן" – הכוונה לפרי הרגיל שהוא מגופה, ונשמע מזה שתיקנו שהבעל יזכה גם בפירי פירא שמגופה. – "פירא דפירא לא תקינו ליה רבנן" – הכוונה לפירי פירא האמור שהוא כפל דאתו מעלמא, וממילא נשמע שלא תיקנו לבעל מה דאתו מעלמא ובכלל זה גם פירא.]

ועי' בהערה בתירוצו של הרי"ף על הסתירה, ובמש"כ הרא"ש על כך.[[49]](#footnote-49)

והנה מקשים הראשונים (תלמידי רבינו יונה והריב"ש בשיטה) והאחרונים (בית יעקב, ר' ראובן ב"ב סי' י"ז, אבי עזרי אישות כ"ג ג'), מה יועיל לומר שחכמים לא תיקנו לבעל פירי פירות שלכן הכפל לאישה, והלא מ"מ היות והפרי הראשון דהיינו הוולד הוא שלו – "ממילא" גם הכפל שלו. – ר' ראובן מדמה זאת למושג של "ארעאי אשבח", שמי שיש לו קרקע – ממילא גידוליה גם הם שלו, מכיון שקרקעו היא זו שהצמיחה אותם.[[50]](#footnote-50)

– ומיישבים הריב"ש – וכ"ה באחרונים הנ"ל – שבאמת אין הפשט שהבעל זוכה בגוף הפירות עצמם, אלא הוא זוכה רק בזכות אכילת הפירות[[51]](#footnote-51), ומכיון שהגוף שייך לאישה – שייך לומר שהפירי פירא יהיו שלה.[[52]](#footnote-52)

ר' ראובן מוסיף עוד לפי מהלך זה לבאר את דברי הגמ' שחילקו בין פירא לפירי פירא – באופן אחר מהתוס', – שאין כוונת הגמ' להעמיד את עצם החילוק בין פירות מגופה לפירות דאתו מעלמא כדברי הריב"ן, שזהו דוחק כי עיקר החילוק חסר מהספר, אלא עיקר הכוונה היא להעמיד את הגדר האמור בזכות הבעל בפירות, שהם אינם שלו ממש אלא זוהי רק זכות אכילה ולכן לא שייך לומר בזה גדר של "ארעאי אשבח", – ואז יש מקום לומר שלא תיקנו לו פירא דפירא דאתו מעלמא, כי לולא גדר זה בפירות הראשונים – היה לבעל פירא דפירא ממילא מצד ארעאי אשבח, ולא היה שייך חילוק זה.

– ובאמת כן נראה בריב"ש הנ"ל שהוא מפרש בדברי הגמ', שהיא גופא היתה קושיית הגמ', שמכיון שהוולד של הבעל הרי שממילא גם הכפל שלו. – ועל כך תירצו שחכמים תיקנו לו רק פירא ולא פירא דפירא, כלומר שאין לו כי אם זכות אכילה בפירות אך הם אינם שלו ממש, ולכך לא אומרים שממילא יהיו הפירא דפירא שלו.[[53]](#footnote-53)

תלמידי רבינו יונה מיישבים את הקושיא מדוע לא נאמר שהכפל שלו מצד ארעאי אשבח, שלעולם הוולד בעיקרו שייך לבעל, אך מ"מ גם לאישה יש בו שייכות (לשון תלמידי רבינו יונה שיש לה "סמך" בו), מכיון שאם האם תמות, האישה תיקח תחתיו את וולדה. – והגם שאמרו בסוגיין שלפי חנניה לא חוששים למיתת האם, הכוונה היא שמחמת חשש זה לא מעכבים את זכיית הבעל בוולד, אבל עכ"פ גם חנניה מודה שאם האם תמות שהאישה תקבל את הוולד (וכשיטת הבה"ג הנ"ל). ומחמת שייכות זו שיש לאישה בוולד, תיקנו חכמים שהכפל תהיה שלה.

# ושאני בהמה דאיכא עורה.

מבואר בגמ' שבשפחה אין את השיור של עורה. – הקוב"ש (באות רפ"ב) מביא מחלוקת בין בעלי התוס' לעניין עור המת, שלדעת התוס' בסנהדרין מ"ח א' (בד"ה משמשין) הוא אסור בהנאה, ואילו לדעת התוס' בנדה נ"ה א' (בד"ה שמא) בתירוצם השני, אין עור המת בכלל בשרו להיאסר בהנאה. – ומקשה הקוב"ש לפי התוס' בנדה, מדוע בשפחה לא אומרים שיש שיור של עורה.

– עוד מקשה הקוב"ש לפי מש"כ התוס' בב"ק י' א' (בד"ה שהשור) שעבד מת אינו אסור בהנאה, שלפי"ז יקשה גם לפי התוס' בסנהדרין שיש כאן שיור של עורה. – ואמנם ביחס לקושיא זו הקוב"ש מביא את הקצוה"ח (ת"י א') הכותב שכל דברי התוס' בב"ק נאמרו רק בעבד גוי שלא קיבל עליו מצוות, אך עבד מת שקיבל עליו מצוות בוודאי אסור בהנאה.

– ומיישב הקוב"ש שגם אם נאמר שהעור מותר בהנאה, מ"מ א"א להשתמש בו מכיון שיש מצוה לקבור אותו, ולכן זה לא נחשב שיש כאן שיור.

– ובשו"ת יד אליהו (בסי' ס"ו) כבר נתקשה בקושיית הקוב"ש – לדעת התוס' בנדה מדוע בשפחה אין שיור בעורה, והוא מיישב שמ"מ אין עור זה שווה כלום מכיון שאין דרך להשתמש בו.

# תוס' ד"ה שאני.

התוס' מקשים על מה שאומרים שהעור נחשב שיור ולכך לא תיקנו שהוולד של האישה, מה זה שונה ממה שאין אפשרות לבעל לשחוט את הבהמה בטענה שנשאר העור שלה.

– בתורא"ש מבואר שטענה זו לא הפריעה לו, כי הוא כותב בזה"ל: "אף על פי שאינו יכול לשוחטה ולהניח העור, מ"מ אם מתה נקרא העור קרן", עכ"ל.

– על דרך זו טוען הרש"ש על התוס', מהיכא תיתי להתיר לבעל לשחוט את הקרן מחמת שמשתייר העור, ומה זה שייך למה שלא חוששים שמא תמות באופן שמשתייר העור מהקרן.

– כמקור לזה מביא הרש"ש כ"גדולה מזו", את מה שמבואר ברא"ש בשם הבה"ג שגם חנניה הסובר שלא חוששים למיתה והוא מתיר לשחוט את וולד הבהמה, מודה הוא שאם האם מתה שהוולד עומד במקומה. – וכוונת הרש"ש שרואים שכל מה שמועיל השיור העור של הבהמה זה רק לעניין שמותר לכתחילה לשחוט את הוולד שלה, אך מ"מ באופן שלא שחטוהו ומתה האם הריהו עומד תחת אימו על אף שנשתייר עורה, וא"כ כש"כ ששיור העור לא יתיר לשחוט את האם לכתחילה.

– עוד אומר הרש"ש שרש"י (בד"ה אוכל והולך) בא ליישב את טענת התוס', שהוא כותב לעניין עז לחלבה וכיו"ב, שהחלב הולך לבעל כי "פירות נינהו שמתחדשין תמיד ודרך הנאתן היא", כלומר שהזכות של הבעל היא רק בשימושים כאלה הנחשבים פירות מחמת מה שהם מתחדשים תמיד, – אך לא שחיטת האם.

# עז לחלבה רחל לגיזתה.

שיטת רש"י שיש לאישה את גוף העז והרחל, והוא אוכל והולך עד שתכלה הקרן כי יישאר לה העור. (אמנם הרי"ף מבאר באופן אחר, ע"ש וברמב"ן וברא"ש.)

– הראשונים מקשים על רש"י שאנו פוסקים כחנניה שלא חוששים למיתה גם בוולד שפחה שאין שיור של העור, וא"כ מדוע שההיתר בעז לחלבה יהיה תלוי במה שהעור נשאר.

ע"ע בדברי רעק"א (מובא בדף המ"מ הקודם) המעמיד שיש ראשונים החולקים על רש"י וסוברים שמטעם אחר א"צ את השיור של העור, שכל מה שצריך את השיור של העור זה רק בוולד העומד תחת אימו אם לא שיש איזה שיור, משא"כ בחלב הנידון כשאר הפירות של הבהמה ההולכים לבעל.

# עבדים ושפחות זקנים ימכרו וכו'.

מדברי רשב"ג במשנה רואים שמדובר שהבעל רוצה למכור והאישה לא רוצה, שלפי חכמים היא לא יכולה לעכב. – ונחלקו הראשונים מה הדין באופן שהאשה רוצה למכרם והבעל מעכב. – דעת הרמ"ה (מובא בטור אה"ע סי' פ"ה) שהבעל לא יכול לעכב עליה, ודעת הרא"ש שהוא יכול לעכב.

– ובדף המ"מ הקודם הובא מש"כ רעק"א בביאור דברי הרא"ש שהבעל יכול לעכב את המכירה מכיון שהמעש"י של העבדים דינם כפירות נכסי מלוג ההולכים לבעל. – ואולם רעק"א מוכיח שדעת רש"י היא שהמעש"י שייכים לאישה מכיון שחוששים למיתה עכ"פ לפי רבנן[[54]](#footnote-54), ורעק"א דן בזה בדעת חנניה.[[55]](#footnote-55) (ע"ע בדברי רעק"א מש"כ בביאור שיטת הרמ"ה.)

מבואר בירושלמי (ומובא בראשונים) שהמשנה מדברת כשאינם עושים כדי טיפולם (כלומר כדי ההוצאות שיש עליהם) ובזה נחלקו רבנן ורשב"ג, אבל בעושים כדי טיפולם לכו"ע אינה מוכרת משום שבח בית אביה. (והראשונים המובאים בדף המ"מ הקודם, הוציאו מזה שהטעם שמוכרים את העבדים אינו מפני החשש שמא הם ימותו, אלא זה מפני שאין להם מעש"י.)

– תלמידי רבינו יונה (בשיטה) מקשים שהיות ומדובר שאין העבדים עושים כדי טיפולם, איזה טענה יש לאישה להמשיך להחזיקם משום שבח בית אביה לפי רשב"ג, עד כמה שיש מזה הפסד. – והם מיישבים שהאישה יכולה לטעון שהיא תשלים את ההוצאה שתחסר מהם.

– הריטב"א מקשה שמכיון שהם לא עושים כדי טיפולם, א"כ מה שייך למכרם והלא אין מי שיקנה אותם. – והוא מיישב שהם אינם בעלי-מלאכה ולעניים לא משתלם להחזיקם, אבל הם ראויים לשמש עשירים במלאכות קלות.

# נפלו לה עבדים ושפחות וכו' רשב"ג אומר וכו', נפלו לה זיתים וגפנים וכו' ר' יהודה אומר וכו'.

לפי הגירסא שלפנינו, התנא הסובר ברישא לעניין עבדים ושפחות זקנים שהיא מעכבת משום שבח בית אביה – הוא רשב"ג, והתנא הנוקט כן בסיפא לעניין זיתים וגפנים זקנים הוא ר' יהודה. – ואכן הר"ן והרהמ"ג מעמידים בדעת רמב"ם (אישות כ"ב כ"ג) שהוא פוסק בעבדים ושפחות זקנים כרשב"ג וכפי הכלל (לעיל ע"ז א') שכל מקום ששנה רשב"ג במשנתנו הלכה כמותו חוץ מג' מקומות, ואילו לעניין זיתים וגפנים זקנים הוא פוסק כסתם משנה ולא כר' יהודה. – ורואים שאלו הן שתי שיטות ממש.

– אבל הרי"ף והרא"ש גורסים גם בסיפא שהתנא החולק הוא רשב"ג, ולפי דרכם זוהי אותה שיטה ברישא ובסיפא.

– התוי"ט דן מתחילה לומר שגם לפי גירסתנו רשב"ג ור' יהודה אוחזים באותה שיטה, וכל אחד דיבר על הדבר שהוא שמע מרבו, ורבי קבע את במשנה את דברי שניהם. (ויש בזה צריכותא כדי ללמדנו את הטענה האמורה בגמ', שבזיתים וגפנים מדובר דומיא דעבדים ושפחות שכליא קרנא. – ע"ש בתוי"ט מש"כ עוד בזה.) – ולאחר מכן כותב התוי"ט שמ"מ ברמב"ם הפוסק שיש טענה של שבח בית אביה רק ברישא, רואים שבאמת אלו הן שתי מחלוקות נפרדות ורשב"ג לא חולק בסיפא.

– גם הפנ"י נוקט שרשב"ג לא חולק בסיפא, והפנ"י מבאר שלפי רשב"ג רק בעבדים ושפחות קיים המושג של שבח בית אביה ולא בזיתים וגפנים שאין בעיכוב מכירתם טענה של שבח בית אביה. (וע"ע להלן מה שקשה על כך מדברי הגמ', ומה שיש ליישב בזה.)

# רש"י ד"ה דברי הכל תמכור.

ברש"י מבואר שבמקום שאין טענה של שבח בית אביה – לא רק האישה לא יכולה לעכב, אלא גם הבעל – אף שאצל הבעל לא שייך הטעם של שבח בית אביה. (ובביאור מה שהאישה יכולה לעכב, עי' בהערה 1.) – ונראה מזה שהוא סובר כשיטת הרמ"ה שהבעל אינו יכול לעכב את המכירה.[[56]](#footnote-56)

# הרי עבדים ושפחות דכי שדה שאינה שלה דמי ופליגי.

לעיל הובאו דברי הפנ"י הלומד שרשב"ג חולק רק רישא לעניין עבדים ושפחות זקנים, ולא בסיפא לעניין זיתים וגפנים זקנים, כי הוא סובר ששבח בית אביה שייך רק בעבדים ושפחות ורק בזיתים וגפנים. – הפנ"י מתקשה במהלך זה, מה הקשו בגמ' מעבדים ושפחות שמזה שרואים שלפי רשב"ג גם בכליא קרנא יש טענה של שבח בית אביה, א"כ גם בזיתים וגפנים נאמר כן בשדה שאינה שלה, והלא בלא"ה רשב"ג סובר שרק בעבדים ושפחות יש טענה של שבח בית אביה ולא בזיתים וגפנים.

– ומיישב הפנ"י, שמחלוקת רשב"ג ור' יהודה היא בנקודה אחת – האם המושג של "שבח בית אביה" קיים גם בזיתים וגפנים. – אבל לגבי הנידון האם המושג של שבח בית אביה קיים באופן שכליא קרנא – בזה לא מצאנו שרשב"ג ור' יהודה חולקים, ולכך מוכיחים בגמ' שכשם שלפי רשב"ג במקום ששייך לשיטתו המושג של שבח בית אביה – זה גם בכליא קרנא, כך גם לפי ר' יהודה במקום ששייך לשיטתו מושג זה של שבח בית אביה – זה גם בכליא קרנא.

**הקדמה לסוגיית "המוציא הוצאות על נכסי אשתו"**

א. ה"יורד ברשות" לשדה חברו, דינו ש"ידו על העליונה" – שאם ההוצאה יותר מהשבח הוא נוטל את ההוצאה, ואם השבח יותר על ההוצאה הוא נוטל את השבח. – כן הוא בתוספתא (ב"ק י' ג') ברמב"ם (גזילה י' ז') ובשו"ע (חו"מ שע"ה ד').[[57]](#footnote-57) – דין זה נאמר בין בשדה העשויה ליטע ובין בשדה שאינה עשויה ליטע.

– ברש"י בב"מ ק"א א'[[58]](#footnote-58) ובריטב"א שם, מבואר שהיורד מקבל את שכרו על השבח כ"שתלי העיר" וכמנהג המדינה. – ובריטב"א בסוגיין מבואר שהוא מקבל כ"אריסי העיר", וכן הוא ברש"י בסוגיין (בד"ה שמוציא, לעניין אשתו קטנה). – וגם בפוסקים נזכרו שתי האפשרויות – גם שתלי העיר וגם אריסי העיר[[59]](#footnote-59), ובמאירי (בסוגיין, לעניין אשתו קטנה) מבואר שזה תלוי במנהג המדינה.

– הנפק"מ בין שתל היורד ברשות לבין אריס, שהשתל מקבל את שכרו על מה שהשביח (וכשזה יותר מההוצאה, הרי ההוצאה כלולה בשכר), ומ"מ כשההוצאה היא יותר מהשבח – הוא מקבל את כל ההוצאה, כי גם בעה"ב היה מוציא את ההוצאה הזו (סמ"ע שע"ה ז' וח'), – ולכן ידו על העליונה כנ"ל.

– ואילו אריס – שכרו הוא האחוזים שהוא מקבל מתוך השבח בעצמו – אם מחצה אם שליש ואם רביע, ואם אין שבח הוא לא נוטל בשכרו כלום. – וביחס להוצאות שהוציא, את ההוצאות שהן סייג לארץ הוא גובה מבעה"ב, ואת ההוצאות שהן שמירה יתירה הוא לא גובה מבעה"ב, וכמבואר בגמ' בב"מ (ק"ג ב') ובשו"ע (חו"מ ש"כ ג').

– נפק"מ נוספת בין פועל לאריס מעמיד הבית יעקב (אה"ע פ"ח י'), שפועל מחשב את טרחתו בכלל ההוצאה (ואפילו ביורד שלא ברשות, וכמבואר בראשונים דלהלן), משא"כ אריס ששכר טרחתו כלול בשכר שיש לו מהאחוזים שהוא נוטל מהשבח.

ב. ה"יורד שלא ברשות" לשדה חברו, מבואר בסוגיא בב"מ ק"א א', שאם זה ב"שדה העשויה ליטע", דינו כיורד ברשות[[60]](#footnote-60). – ואם זוהי "שדה שאינה עשויה ליטע", דינו ש"ידו על התחתונה" – שאם ההוצאה יותר מהשבח הוא נוטל רק כשיעור השבח, ואם השבח יותר מההוצאה הוא נוטל רק את ההוצאה. (וכאמור בכלל ההוצאה יש גם את שכר טורחו. – כ"ה ברש"י בב"מ (קי"ז ב' ד"ה ואם השבח) ובעוד ראשונים.)

– בגדר זה שהיורד שלא ברשות נוטל "הוצאה בשיעור השבח" מבארים הגרש"ש (ב"ק סי' כ"ה אות ז') והגרש"ר (בשיעורים בב"ב ד' ב' אות ק"א) שזה מדין "משתרשי".

– כי הנה הקצוה"ח (רמ"ו ב') והשער"י (ג' כ"ו בהרחבה, ועי' בשיעורי הגרש"ר ב"ב ד' ב' אות צ"ח שהביא את תמצית הדברים) מייסדים שישנם שני חיובי ממון נפרדים – האחד מדין "נהנה" על קבלת תועלת או רווח מחברו. – והשני מדין "משתרשי" – שאם התווסף או נשאר בידו ממון מכח ממון חברו, עליו לשלם לו את הממון הזה. – השער"י מבאר שכשם שיש דין של "קנין יצירה" – שוולד פרה שייך לבעל הפרה כי הפרה הולידה ויצרה אותו, כך על דרך זו, כאשר מחמת ממון חברו נוסף או נשאר אצלו ממון, הרי"ז נידון כ"ממוני גבך" שיש לחברו אצלו – ועליו לשלם לו את הממון הזה.[[61]](#footnote-61)

– וביורד שלא ברשות, ה"ממוני גבך" שייך רק כלפי ההוצאה שלו – שזהו הממון שהוא השקיע בשל חברו, אך מ"מ אם לא היה שבח בשל חברו אין כאן "ממוני גבך", שהרי כל הממוני גבך האמור כאן הוא השבח שנוצר אצל חברו, – ולכך הוא מקבל רק הוצאה כשיעור השבח.

ג. מבואר במשנתנו לעניין מוציא הוצאות על נכסי אשתו, שאם הוא אכל אפילו קימעא מהפירות, שוב הוא לא מקבל בחזרה את מה שהוציא. – ומבואר בריטב"א שזה מדין מחילה שהוא מחל על כך, מכיון שהוא לא התנה במפורש לא כך. – על דרך זו מבואר בתלמידי רבינו יונה (בשיטה) שכשהוא אכל הריהו גילה דעתו שהוא הוציא את ההוצאות על דעת שהפירות שאכל שכרו תמורת ההוצאה. – ועל דרך זו מבואר גם בדברי הרי"ף והרמב"ם (אישות כ"ג י') והרא"ש לעניין מורדת.[[62]](#footnote-62)

– ומ"מ מבואר מכל זה שמה שכשהבעל אכל את הפירות הוא לא מקבל את ההוצאות שהוציא, זה מחמת שהוא התכוון למחול ולתת את ההוצאות במתנה, אך לולא זה – הדין יהיה כמו בסיפא כשהבעל לא אכל, וכפי שיבואר.

ד. מבואר עוד במשנתנו, שכאשר הבעל לא אכל כלל מהפירות, הדין הוא ש"ישבע כמה הוציא ויטול". – ומבואר בגמ' שהכוונה היא שהבעל יכול ליטול את ההוצאה רק כאשר היא לא יותר מהשבח, אך אם היא יותר מהשבח הוא לא נוטל את ההוצאה אפילו בשבועה. – וגם כאשר השבח הוא יותר מההוצאה רואים במשנה שמ"מ אין הבעל נוטל אלא את ההוצאה. – ונמצא שידו של הבעל בזה היא על התחתונה.

– ונחלקו הראשונים בעיקר מצבו של הבעל בהוצאותיו בנכסי אשתו, האם הוא דומה ליורד ברשות או ליורד שלא ברשות, וכפי שיבואר:

– דעת הר"ן והתורי"ד שהבעל דומה בזה ל"יורד לשדה חברו שלא ברשות", ולכן פשוט להם דין המשנה בשדה שאינה עשויה ליטע. – והטעם שהבעל נחשב כיורד שלא ברשות, מבואר בחידושי הר"ן (וכ"ה ברבינו קרשקש) שזה משום שהוא לא יורד לשדה בציווי האישה ובשליחותה, אלא הוא עושה זאת עבור עצמו כדי לאכול את הפירות.

– אלא שהר"ן והתורי"ד מתקשים שמסתימת הדברים נראה שגם בשדה העשויה ליטע נאמר דין המשנה שידו של הבעל על התחתונה, אפילו שביורד שלא ברשות בעלמא הדין הוא שבשדה העשויה ליטע ידו על העליונה. – הר"ן מיישב שמכיון שהבעל הוא האוכל את הפירות ולא האישה, לכך לגבי האישה זה נחשב שדה שאינה עשויה ליטע.[[63]](#footnote-63)

– אך ברש"י במהדו"ק ובריטב"א מבואר שכאשר הוא הוציא ולא אכל הריהו כיורד ברשות. (וכפי הנראה שטעמם שהוא נחשב יורד ברשות אפילו שהוא לא עושה זאת בשליחותה ועבורה, משום שזהו דינו לרדת לנכסיה ולהשביחם, ולאחר שהתגרשה הרי היא נהנית ומעוניינת בירידה זו.)

– הריטב"א מתקשה לשיטתו מדוע א"כ ידו על התחתונה ולא על העליונה. – ומיישב הריטב"א שהוא מחל על כך שתהא ידו על העליונה. – ועי' בהערה בביאור דברי הריטב"א.[[64]](#footnote-64)

ה. בעצם הדין שהבעל צריך להישבע, הנה מבואר ברמב"ם (גזילה י' י') ובשו"ע (חו"מ שע"ה ח') שכך הדין גם בכל יורד לנכסי חברו – בין ביורד ברשות ובין ביורד שלא ברשות – שהוא נשבע ונוטל את ההוצאה שלו. – וכותב הרהמ"ג שהמקור של הרמב"ם הוא ממשנתנו – כי הבעל דומה ליורד לשדה חברו.

– ונחלקו הראשונים האם מדינא הוא לא אמור ליטול כלל, ורק שהקלו עליו ליטול בשבועה, או שמעיקר הדין הוא אמור ליטול גם בלא שבועה והחמירו עליו שיישבע:

– הריטב"א (בשבועות מ"ד ב') נוקט שמעיקר הדין הוא לא אמור ליטול כלל, מכיון שעליו להביא ראייה על מה שהוציא.

– וכן הפשטות לפי התוס' בסוגיין (בד"ה ישבע) המדייקים שבמקום שלשון התנא היא "ישבע ויטול" – משמעות הדברים שכל זה בכלל התקנה, שהוא יכול ליטול ע"י שבועתו. (ובמקום שהלשון היא "לא יפרע אלא בשבועה" המשמעות היא שמעיקר הדין הוא חייב, ורק שהחמירו עליו לא ליטול בלא שבועה.) – ולפי"ז במשנתנו שהלשון היא "ישבע ויטול", יוצא שכל זה בכלל התקנה. – וכן נראה מדברי המהר"ם שיף על התוס'.

– אבל דעת הר"ח המובא ברמב"ן בשבועות (מ"ד ב' ובעוד ראשונים שם, והובא בקצרה גם ברשב"א ובחידושי הר"ן בסוגיין) שדין זה ליטול בשבועה, הוא משום שהבעל הוא ברי בטענתו והאישה היא שמא, ויש עדיפות לברי ושמא זה על הציור של מנה לי בידך והלה אומר איני יודע, מכיון שהבעל הוציא ברשות והשביח. – וכפי שמבארו הרמב"ן שלכך מדינא הבעל אמור לזכות בדין, ורק שרבנן החמירו עליו שיישבע.[[65]](#footnote-65)

# מה שהוציא הוציא ומה שאכל אכל.

עי' בדף המ"מ הקודם שנתבאר שבהוציא הרבה ואכל קימעא, מה שאינו יכול לתבוע כל מה שהוציא זה מדין מחילה.

תלמידי רבינו יונה (בשיטה) אומרים, שבדין זה אין חילוק בין אם הוציא ואח"כ אכל, לבין אכל ואח"כ הוציא. – והובאו דבריו בבית יעקב (פ"ח ז').

המרדכי כותב בשם רבינו שמואל, שבדין זה ש"מה שהוציא הוציא ומה שאכל אכל", אין חילוק בין הוצאה לא ניכרת לבין הוצאה הניכרת בקרקע כגון שבנה שם בית, שאם הוא נהנה מהבית שוב אין לו כל תביעה על הוצאות הבית. – והובאו דבריו בחלק"מ (פ"ח י"א).

עוד נחלקו גדולי הפוסקים מה הדין באכל פירות של נכס של האישה, האם זה נחשב "אכל" על כל הנכסים. – דעת החלק"מ (פ"ח י"א) שזה מועיל רק ביחס להוצאה הזו, ואילו דעת ההפלאה (בקונטרס אחרון על השו"ע שם בסק"ה) שזה מועיל ביחס לכל הנכסים. – וכותב הבית יעקב (פ"ח ז') שדברי ההפלאה נאמרו באותו סוג של שבח, שאכילה משדה אחת מועילה להיחשב "אכל" על שדות האישה, אבל בשני סוגי שבח – כגון בשדה ובבית, גם ההפלאה מודה שאם הוא דר בבית שזה לא נחשב אכל ביחס להוצאות השדה.

# רש"י ד"ה מה שהוציא הוציא.

רש"י מפרש שמדובר בגירשה. – הפנ"י לומד בפשיטות שגם בסיפא שהוא לא אכל כלל, שהדין הוא שיישבע כמה הוציא וייטול – גם היא מדברת בגירשה דומיא דרישא. – וכותב הפנ"י שכן הוא בכל המפרשים והפוסקים. – ומתקשה הפנ"י שלכאורה דין זה שייך גם כשהיא תחתיו ובאופן שהוא לא אכל והוא אומר שהוא לא רוצה לאכול, שגם בזה לכאורה הוא יוכל להישבע כמה הוציא וליטול. – והוא כותב שבאמת אה"נ והפוסקים נקטו מילתא דשכיחא, כי בעודה תחתיו לא שכיח שהוא יעשה כן מכיון שהוא מפחד לבוא לידי שבועת שווא. – ועי' בהפלאה מש"כ על כך.

# ישבע כמה הוציא ויטול.

עי' בדף המ"מ הקודם שנתבאר דין זה.

– וכותב הריטב"א שמכיון שכל מה שבאכל אין לו תביעה על ההוצאה זה מטעם מחילה, הרי שבאופן שהוא התנה מתחילה בפני ב"ד או בפני עדים שהוא לא מוחל – הריהו יכול לתבוע את ההוצאה.

# אפילו גרוגרת אחת והוא שאכלה דרך כבוד.

רבינו יונה (בשיטה) אומר שאכילה בדרך כבוד היא אפילו בפחות משוה פרוטה. – וכן משמע ברא"ש לעניין חבילי זמורות כדלהלן, וכן מבואר בק"נ (באות ז').

# והוא שאכלה דרך כבוד.

רש"י במהדו"ק והמאירי מפרשים שהוא אכל בדרך קביעות סעודה על שולחנו. – על דרך זו כותבים תלמידי ר' יונה (בשיטה) שהוא לא אכל ברה"ר ולא "על דרך גזל", אלא "על שולחנו בשופי". (וע"ע בזה בלח"מ אישות כ"ג ח').

# שיגרא דתמרי.

רש"י מפרש שני פירושים. פירוש א' שהם תמרים הנידוכים יחד, ופירוש שני כמין אשכול תמרים. ורש"י מקשה מה ה"אפילו" של רבי אבא, והלא תמרים עדיפים מגרוגרות. – והתוס' מיישבים בשם ר"ת שהתמרים הקבוצות יחד הן יותר גרועות.

ויל"ע בדעת רש"י בעצמו, האם קושייתו דוקא לפי אחד מפירושיו, או על שניהם.

– והנה במהדו"ק רש"י מביא רק את הפירוש השני שבפירושו שלפנינו – שזהו אשכול תמרים שלא נתבשל כל צורכו, והוא מבאר שלכך התמרים הללו גרועות מתאנים, ולכן לא קשה ממה שאמרו שתמרים עדיפות, כי שם מדובר בנתבשלו כל צרכן. – וכותב השיטה שלאור דברי רש"י במהדו"ק שלא קשה לו על הפירוש שזה אשכול תמרים, צ"ל שקושייתו במהדו"ב שלפנינו היא רק על הפירוש הראשון שהן תמרים הנידוכים יחד.

– ואילו הריטב"א מביא מרש"י הפוך, שרש"י מקשה דוקא לפי הפירוש שזהו אשכול תמרים, אבל לפי הפירוש שאלו תמרים שנידוכו לא קשה, כי תמרים אלה הנידוכים יחד הם תמרים ששוגרו ונפלו קודם שנתבשלו כל צרכן שהן גרועות מתאנים.

# עבד רב יהודה עובדא בחבילי זמורות.

הריטב"א כותב שהשווי של חבילי הזמורות היה דינר או איסר. – ונראה מסתימת דבריו שזה נחשב אכילה שלא בדרך כבוד שזהו שיעורה.

– גם רבינו יונה (בשיטה) אומר שהיה זה באיסר, אלא שהוא מוסיף שבאמת היתה זו האכלה בדרך כבוד, ורק שמכיון שהבעל לא אכל בעצמו מהחבילים אלא רק נהנה מהם בהאכלת בהמתו, לכן שיעורם בכאיסר. (ויתכן שכוונת רבינו יונה שאכילת בהמתו שהיא צורה פחות חשובה של אכילה – תמיד נחשבת שלא בדרך כבוד, ונמצא שהוא סובר כמו הריטב"א.)

– ומ"מ בין לריטב"א ובין לרבינו יונה, רב יהודה לא בא לחלוק על השיטות הקודמות.

– אך ברא"ש נראה שרב יהודה בא לחלוק על השיטות הקודמות בדרך כבוד – וכן לומד החלק"מ (פ"ח י"ב), כי הרא"ש כותב שמכיון שרב יהודה לא פירש מהו השיעור בחבילי הזמורות, יש להעמידו על הפחות שבממון שזהו שווה פרוטה. – ומשמע שרב יהודה נתן שיעור אחר להוצאה שלא בדרך כבוד.[[66]](#footnote-66)

# המוציא הוצאות על נכסי אשתו קטנה כמוציא על נכסי אחר דמי.

הר"ן דן מתחילה לומר שהוא ייחשב כיורד שלא ברשות לנכסי חברו, שבשדה העשויה ליטע הוא מקבל שכר כאריסי המדינה, ובשדה שאינה עשויה ליטע ידו על התחתונה, אלא שהוא מביא את מש"כ רש"י שהבעל נוטל כמשפט אריסי המדינה – שמשמע שדין זה אמור גם בשדה שאינה עשויה ליטע, וכמו ביורד ברשות. – וכן הוא מביא מהרי"ף שכתב שהוא כיורד ברשות, וכן הוא מביא מהרמב"ם (אישות כ"ג י') הכותב ששמים לו כאריס מכיון שהוא ירד ברשות. (וכ"כ גם תלמידי רבינו יונה בשיטה.)

– ועד"ז כתב הריטב"א בביאור דברי רש"י, שכאן הבעל לא מוחל כלום על ההוצאות שלו מכיון שהיא יכולה למאן, וממילא הדר דינו להיות כיורד ברשות.[[67]](#footnote-67) [ע"ע להלן מה שיש להוציא מדברי הריטב"א הללו.]

הרשב"א והרא"ש אומרים שמה שתיקנו שהבעל נחשב כאריס זה רק להקל ולא להחמיר, ולכך רק כשהוא אכל הרבה והוציא קימעא הוא נידון כאריס הנוטל את שכרו, אבל כשהוא הוציא קימעא ואכל הרבה – בזה דנים אותו כמו באישה דעלמא שזכותו לאכול את הפירות, ואומרים שמה שהוציא הוציא ומה שאכל אכל.

ברא"ש מבואר אופן נוסף שהוא נידון כאריס רק להקל ולא להחמיר, שהוא כותב שבהוציא ולא אכל הוא נוטל כאריסי המדינה, אבל הוא גם יכול ליטול הוצאה כשיעור שבח (כלומר שתהא ידו על התחתונה ליטול את הפחות מביניהם) כמו באישה דעלמא. – וכן מבואר בתלמידי רבינו יונה (בשיטה) בשם הרמ"ה.

– דברי הרא"ש צריכים ביאור, מהי כוונתו שהוא יכול ליטול לטובתו הוצאה כשיעור השבח שהיא יותר משכרו של האריס, אף שאריס נוטל גם אחוזים מהשבח, וגם את ההוצאה שהוציא כסייג לקרקע (כמבואר בב"מ ק"ג ב'). – ומבאר הבית יעקב (פ"ח י') שכוונת הרא"ש היא ביחס לשכר הטרחה, כי באמת גם הטרחה נחשבת הוצאה, אלא שאריס אינו מקבל על כך שכר מיוחד כלל, מכיון ששכר טרחתו כלול באחוזים שהוא נוטל מהשבח, משא"כ ביורד דעלמא שיש לחשב את הטרחה שלו בתוך ההוצאה, ובכך יוצא שלפעמים שכר טרחתו בשיעור השבח הוא יותר משכרו כאריס.

[עוד יש להעיר שרואים שהרא"ה והרמ"ה נקטו בפשיטות שכאשר הבעל נוטל כמו באישה דעלמא – שדינו ליטול הוצאה בשיעור השבח, כלומר שידו על התחתונה. – והיינו משום שזהו עיקר דינו, ורק שהקלו עליו שיש לו אפשרות ליטול כאריס כי הוא חושש שהיא תמאן. – אבל לפי הריטב"א הנ"ל שבאשתו קטנה הוא לא מוחל על עיקר דינו להיות כיורד ברשות, לכאורה יהיה הדין שתהא ידו על העליונה וכדין יורד ברשות. (וע"ע בדף המ"מ הקודם בנידון האם הבעל נחשב כיורד ברשות.)]

# ההיא איתתא דנפלו לה ארבע מאה זוזי וכו' ישבע כמה הוציא ויטול.

הראשונים מתקשים מה הוא ייטול, והלא מבואר בהמשך הסוגיא שהוא נוטל ההוצאה רק מתוך שיעור השבח שהשביח, וכאן איזה שבח יש בקרן זו של הד' מאות זוזי.

– הרא"ש ותלמידי ר' יונה מתרצים שיש שבח מה ששווים הד' מאות זוזי יותר כשהם נמצאים במקום שלשם הביאם מאשר כשהם בבי חוזאי.

– ואילו הרשב"א והריטב"א מבארים שהיות ולולא שהבעל היה הולך לא היה לה את המעות הללו כלל, לכך זה נחשב שכל הד' מאות זוזי הם השבח.

# הא קרנא קאכיל והוצאה היא.

רש"י במהדו"ק מפרש שאלו הן שתי קושיות: א' – שהוא הוציא מהקרן ועליו לשלם על כך, ואין זה כאכילת פירות שהוא זכה בהן ולכן זהו שכרו. ב' – שבין כשהוא מוציא משלו ובין כשהוא מוציא משלה, אין זה נחשב שהוא אכל את הפירות, אלא זה נקרא שהוא הוציא עבור נכסיה שש מאות ואחד זוזים. (והמהר"ם שיף מעצמו ביאר כן יעו"ש.)

– אבל ברשב"א המובא להלן מבואר לפי דרכו שיש כאן רק קושיא אחת – שההוצאה היא עבור אשתו ולא עבור עצמו.

# א"כ הוה ליה הוציא ולא אכל וכו'.

הרשב"א מדייק מלשון "אם כן", שר' אמי לא טעה בדין, אלא שבאמת לא סיפרו לו את המעשה; הוא סבר שהבעל לקח זוז אחד לעיסקא והרוויח ואכל מהרווח, ולכן הוא אמר שהדין בזה הוא שמה שהוציא הוציא ומה שאכל אכל. – ועל כך אמרו לו שלא כך היה מעשה, אלא הבעל הוציא את הזוז הזה לצורך ההוצאה, ולכך הוא אמר שאין זה נחשב שהוא "אכל".

– האילת השחר מעמיד שמבואר ברשב"א שבאופן שהבעל לקח זוז אחד לצורך עיסקא והוא אכל את הרווח ממנו – זה נחשב "מה שהוציא הוציא ומה שאכל אכל" ביחס לכל ההוצאה שהיתה עבור הד' מאות זוזי. – והוא מקשה, שהנה לו יצויר שייפלו לאישה כספים – והבעל ייקח מחלקם שדה ומחלקם עיסקא, והוא יאכל מהרווחים של העיסקא, האם נאמר שזה נחשב "אכל" גם ביחס לשדה, והלא לכאורה זה נחשב להוצאה בפני עצמה. – וממילא הוא טוען, שבנד"ד ההוצאה היתה על כללות הד' מאות זוזי – וכדי לעשות עיסקא מהזוז האחד בפשטות לא היה צריך להוציא את כל מה שהוא הוציא, ומדוע א"כ שהאכילה מהרווח של הזוז האחד תועמד כ"אכל" ביחס לכל הד' מאות זוזי.

– וכותב האילת השחר שמכח טענה זו, יתכן להוכיח שבאמת בציור הנ"ל שהוא לקח מהמעות עיסקא ושדה – כאשר הוא יאכל מהרווח של העיסקא, זה באמת ייחשב "אכל" גם ביחס להוצאה של השדה, ולכך גם בנד"ד האכילה של העיסקא לפי מה שסבר ר' אמי – נחשבת "אכל" על ההוצאה של כל הד' מאות זוזי. – והאילת השחר מניח זאת בצ"ע.

– והנה לעיל בתחילת הדברים הובאה מחלוקת הפוסקים האם באכל מנכס אחד זה נחשב "אכל" ביחס לכל הנכסים, ונמצא שדברי האילת השחר תלויים במחלוקת הפוסקים.[[68]](#footnote-68)

# אמר אביי שאם היה שבח יתר על הוצאה נוטל את ההוצאה בלא שבועה.

בהפלאה מבואר שסברת אביי שכאשר הוא טוען שההוצאה היא פחות מהשבח הוא לא נשבע, היא מפני שיש לו מיגו שהוא היה יכול לטעון עד כדי השבח – המצטרף למה שהוא ברי והיא שמא, ולכן הוא זוכה בדין, על דרך המבואר בגמ' לעיל י"ב ב'. – ואביי סובר שדין השבועה אינו חומרא על הבעל שאפילו שמעיקר הדין הוא זוכה בדין מ"מ עליו להישבע (כי אם השבועה היתה חומרא שהחמירו עליו – גם המיגו לא היה מועיל[[69]](#footnote-69)), אלא זוהי קולא עבורו שהוא יכול ליטול ע"י השבועה.[[70]](#footnote-70)

(בדברי ההפלאה המעמיד שהוא היה יכול לטעון שההוצאה היא עד כנגד השבח, משמע שאם הוא היה טוען שההוצאה היא יותר מהשבח – הוא לא היה מקבל כשיעור ההוצאה אפילו בשבועה. – וזהו חידוש בפשט הגמ', שהרי רש"י מפרש את שאלת הגמ' "למאי הלכתא" – האם ר' אסי בא להחמיר על הבעל או להקל עליו, ולפי אביי שר' אמי בא להקל על הבעל שבהוצאה פחות מהשבח אין שבועה, לכאורה אין לנו מקור שהוא גם בא להחמיר עליו שלא ליטול הוצאה יותר משיעור השבח. – ולולא דברי ההפלאה היה מקום לדון שאביי סובר שהוא נוטל את ההוצאה גם יותר משיעור השבח. וע"ע בזה בהערה.[[71]](#footnote-71))

# אלא אמר רבא שאם היתה הוצאה יתירה על השבח אין לו אלא הוצאה שיעור שבח ובשבועה.

דין זה נתבאר בס"ד בדף המ"מ הקודם.

# מ"ש מהיורד לתוך שדה חבירו ונטעה שלא ברשות שמין לו וידו על התחתונה.

הדין של היורד לשדה חברו ונטעה שלא ברשות, נתבאר בס"ד בדף המ"מ הקודם.

# בעל שמכר קרקע לפירות מהו וכו'.

הרא"ש מדייק בגמ' שהספק הוא רק במוכר קרקע לפירותיה, אך את הפירות בעצמן משמע שפשוט שאפשר למכור. – והחילוק הוא, שכאשר הוא מוכר את הפירות בכל שנה מחדש – יש רווח ביתא בדמים שהוא מקבל. – ועוד שכשמביאים את הפירות משדה, בהתחלה נהנים מהם, ורק לאחר מכן מוכרים את מה שנשאר. – אבל כשהוא מוכר את הקרקע לפירותיה לשנים מרובות, הוא מקבל דמים מרובים פעם אחת, ולאחר מכן שוב אין רווח ביתא.

# משום רווח ביתא והא קא רווח.

רש"י מפרש שגם כעת השפחה הזו שהוא הכניס תהיה בבית. – הרא"ש מוסיף ביאור, שהגם שהשפחה הזו נועדה לשמש את האישה השנייה, מ"מ עדיין דרכה לשמש את כל בני הבית ורק שהיא תדירה יותר בשימוש אותה אישה, שהרי כן היא דרך השפחות לשמש לארחי ולפרחי ולכל הנכנסים לבית.

– ואילו הרי"ף מפרש את הגמ' שעדיין נשאר רווח ביתא מחמת השפחה השנייה. – הרא"ש כותב שלפי הרי"ף יוצא שהבעל גם יכול למכור את השפחה האחת (כלומר לשימושה השייך לו).[[72]](#footnote-72) – אך הוא חולק על הרי"ף וטוען שהאישה רוצה שיהיה רווח ביתא מחמת שתי השפחות, ולא די לה ברווח ביתא של שפחה אחת.[[73]](#footnote-73)

# שומרת יבם שנפלו לה נכסים וכו' מתה וכו'.

רש"י מציין לסוגיא ביבמות בביאור החילוק במשנה בין הרישא שהאישה קיימת – שלכו"ע אין ליורשי הבעל כח בנכסי מלוג והאישה היא המוחזקת בהם, – לבין הסיפא שהיא מתה – שלפי ב"ש הדין הוא שיחלוקו יורשי הבעל עם יורשי האב.

– שם ביבמות, אביי מתרץ שברישא מדובר שנפלו לה נכסים כשהיא שומרת יבם, והסיפא מדברת שנפלו לה נכסים כשהיא תחת הבעל הראשון. – שכאשר נפלו לה הנכסים כשהיא שומרת יבם, לא מועיל מה שהיא זקוקה ליבם שבכך הוא יקנה את הנכסים, ומה שנחלקו ב"ש וב"ה זה באופן שנפלו לה הנכסים מקודם, בשעה שהיא היתה נשואה לאחיו המת, שאז היתה לבעל זכייה בהם, ובזה נחלקו ב"ש וב"ה. – ועל דברי אביי אמרו בגמ' שהוא סובר ש"ידו כידה" – וכפי שיבואר להלן.

– רבא שם חולק על אביי וטוען שכאשר נפלו לה נכסים תחת בעלה הראשון, בזה הגדר הוא בין לב"ש ובין לב"ש ש"ידו עדיפא מידה" – וכפי שיבואר להלן – ולא על כך מדובר במשנה. – אלא לעולם גם בסיפא מדובר שנפלו לה נכסים כשהיא שומרת יבם, ורק שהחילוק בין הרישא לסיפא הוא שבסיפא מדובר שהוא עשה בה מאמר, וב"ש סוברים שמאמר יוצר מצב של "ספק נשואה" – ולכך יחלוקו, וב"ה חולקים על כך.

הנה מחלוקת אביי ורבא האם "ידו כידה" או ש"ידו עדיפא מידה" מובאת גם להלן בר"פ הכותב בדף פ"ג א', וכן נזכר מושג זה להלן בפרק הכותב בדף פ"ה ב', ע"ש, וע"ע להלן מה שיבואר בזה.

– ורואים אנו שני מהלכים ברש"י בביאור מחלוקת אביי ורבא, – מהלך אחד הוא ברש"י בסוגיא ביבמות (וכפי שמעמיד הר"ן בסוגיין), ומהלך נוסף ברש"י בר"פ הכותב. (והר"ן בסוגיין מעמיד בדעת הרי"ף מהלך דומה למהלך של רש"י בפרק הכותב.)

רש"י ביבמות מבאר שהגדר שאמר אביי ש"ידו כידה" הוא רק לפי ב"ה ורק ביחס לבעל, אבל באופן שנפלו לה נכסים בחיי הבעל ולאחר מכן הבעל מת, – כאן אנו יורדים "חד דרגא" (כך מגדיר זאת הריטב"א ביבמות) מכיון שהיבם מגיע לקבל מחדש את זכות אחיו, ואנו אומרים שיד האישה עדיפא מיד היבם, ולכן גם כשנפלו לה נכסים בחיי בעלה, סוברים ב"ה שהאישה היא המוחזקת בהם. – וב"ש סוברים בנפלו לה נכסים בחיי בעלה ש"ידו עדיפא מידה" והבעל הוא הנחשב מוחזק בנכסים, אך לאחר מותו נחתינן חד דרגא ואומרים ש"ידו כידה" ולכן יחלוקו. – ורבא החולק וטוען שבנפלו לה נכסים תחת בעלה גם לפי ב"ה ידו עדיפא, כוונתו היא שגם ב"ה סוברים כמו ב"ש שביחס לבעל ידו עדיפא מידה, ולכן לאחר מותו שיורדים חד דרגא, יוצא שביחס ליבם אומרים ש"ידו כידה", ויחלוקו.

ואילו רש"י בפרק הכותב לומד שלפי אביי כשנפלו לה נכסים תחת בעלה, אנו אומרים ש"ידו כידה" בין לב"ה ובין לב"ש – בין ביחס לבעל ובין ביחס ליבם (כשנפלו לה בחיי הבעל ולאחר מכן הוא מת), ורק שהם נחלקו מה הדין במצב כזה ששניהם באים לירש – זה מכח אחיו וזה מכח אחותו, – שלפי ב"ה מ"מ חזקת האישה עדיפא, ולפי ב"ש חלוקה עדיפא. – ורבא חולק וטוען שבנפלו לה נכסים בחיי בעלה לכו"ע ידו עדיפא מידה – בין ביחס לבעל ובין ביחס ליבם, ולכן כאשר היא מתה הדין הוא שהיבם זוכה בכל הנכסים.

– ויוצא מזה נפק"מ להלכה כמש"כ הר"ן (בסוגיין, לפי דרכו בדעת הרי"ף, הדומה לפירוש רש"י בהכותב) לפי מה שפוסקים כרבא, באופן שנפלו לה נכסים בחיי בעלה ולאחר מכן הבעל מת, שלפי רש"י ביבמות הדין הוא שיחלוקו, ולפי רש"י בהכותב היבם זוכה בכל.

בגדר מושג זה ש"ידו כידה" או ש"ידו עדיפא מידה", מבואר ברש"י להלן פ"ג א' שלכן הבעל נחשב "שותף" עם האישה בנכסי המלוג שלה.

– והנה יש כמה מקורות לגדר חדש בעניין זה, שהשותפות של הבעל בנכסי מלוג של האישה היא לא רק בנכסים עצמם, אלא זוהי שותפות ב"סיבת הזכייה" של האישה, וב"זכות הפוטנציאלית" שלה בנכסי המלוג. – שהבעל זוכה בסיבת הזכייה של האישה – כלפי הזכויות שיש לו בנכסי מלוג. – ולהלן המקורות בעניין זה:

– הנה בגמ' להלן פ"ה ב' אמרו על הדין שהמוכר שט"ח לחברו וחזר ומחלו מחול, שבאישה שמכרה שט"ח לבעלה וחזרה ומחלה אינו מחול, כי "ידו כידה". – דין זה צריך ביאור, מדוע מה ש"ידו כידה" יועיל לכך שהאישה לא תוכל למחול על החוב, ומה זה שונה מכל מוכר שט"ח לחברו. – והנה מבואר בשו"ע (חו"מ ס"ו כ"ח) שדין זה הוא גם במלווה בע"פ ולא רק במלווה בשטר. – ומבאר שם הגר"א (בס"ק קט"ז) שטעם דין זה שהאישה לא יכולה למחול, הוא משום שהבעל זוכה ב"שעבוד הגוף" שהלווה משועבד לאישה (וכן מבואר שם בריטב"א), ולכן גם במלוה בע"פ הדין כן. – והנה בשותף בעלמא שמכר חוב לשותפו, אין השותף זוכה בשעבוד הגוף של הלווה לשותף שהלווה. – ורואים מזה חידוש גדול, שהבעל זוכה ב"סיבת הזכייה" של האישה, ולכך גם שעבוד הגוף מתייחס אליו.

– מקור נוסף לכך שהבעל זוכה ב"סיבת הזכייה" של הנכסי מלוג, הם דברי הפנ"י (להלן פ"ג א' ד"ה אי הכי אפילו) בדעת הרמב"ן והר"ן (שם), הסוברים שהסילוק האמור במשנה בר"פ הכותב הוא שהבעל מסתלק מנכסים שיפלו לה לאחר מכן. – וטוען הפנ"י, שאם נאמר שהגדר במה ש"ידו כידה" הוא שהבעל נעשה שותף עם האישה בנכסי מלוג – שזהו הטעם המבואר בסוגיא שם שלכך לא מועיל סילוקו – הרי שדין זה צריך ביאור, והלא בנכסים העתידים ליפול הוא טרם נעשה שותף, ומדוע שלא יועיל הסילוק. – וכותב הפנ"י שרואים שמ"מ לא מועיל בזה הסילוק, והוא לא מבאר מדוע. – ומתבאר מזה הגדר האמור שהבעל זוכה בסיבת הזכייה, וסיבה זו קיימת כבר כעת.

– וכן מבואר בנתיה"מ (ר"ט סוף סק"ו) על דין זה שאין הבעל יכול להסתלק מנכסי אשתו העתידיים מכיון ש"ידו כידה", שדין זה הוא רק בבעל בנכסי אשתו, אבל בע"ח הרוצה לסלק את עצמו מהנכסים שייפלו ללווה לאחר מכן – הריהו יכול להסתלק מהם, ואין זה דומה לבעל, – "דנשואה שאני דידו כידה, ותיכף כשנופלין לידו נופלין, משא"כ בע"ח", עכ"ל. – ומבואר הגדר האמור, שאין הפשט שיש לבעל זכויות באותם נכסים שנפלו מקודם לאישה, אלא הפשט שמראש יש זכות לבעל בעצם סיבת הזכייה של האישה, ולכן הוא אינו יכול להסתלק מהם.

– עד"ז מבואר ברמב"ן והרא"ה (לעיל נ' א') לעניין אישה שלוותה ושעבדה ב"דאיקני" את הנכסים שייפלו לה לאחר מכן, שהיא לא יכולה לעשות זאת מהטעם הנ"ל – ש"ידו כידה" או "ידו עדיפא מידה", ולשון הרא"ה היא: "וכי נפלו השתא, לאו איהי הוא דקא זכיא ובעל זכי מינה, אלא איהו הוא דזכי מנפשיה ולאו מדידה". – ומבואר כפי הגדר כנ"ל, שאין הפשט שהאישה זוכה בנכסים תחילה והבעל זוכה ממנה, אלא הפשט הוא שהבעל זוכה בסיבת הזכייה של האישה, ולכן הוא זוכה בנכסים בצורה ישירה, ואין האישה יכולה לשעבד את הנכסים הללו.

– ומ"מ עדיין יש לעיין בגדר זה שהבעל זוכה ב"סיבת הזכייה" של האישה. – ויש המגדירים זאת שהבעל זוכה בשותפות ב"רשות הממון" של האישה. – ועדיין צ"ב.[[74]](#footnote-74)

# רש"י ד"ה בכתובה.

מבואר ברש"י שהבעל רשאי להוציא לכתחילה נכסי צ"ב. – המשל"מ (אישות כ"ב ט"ז) מקשה על רש"י מהמבואר בגמ' ביבמות (ס"ו ב') שהבעל אינו יכול למכור נצ"ב. – ועי' בקוב"ש (באות רפ"ד).

# נכסים בחזקתן.

נאמר במשנה שהנכסי צאן ברזל הם "בחזקתן".[[75]](#footnote-75) – לרש"י זה תלוי במחלוקת האמוראים בב"ב קנ"ח ב' לעניין נפל הבית עליו ועל אשתו (שיש מ"ד שבחזקת יורשי הבעל כי אחריותן עליו, ויש מ"ד שבחזקת יורשי האשה כי היו שלה. – ועוד יש שם מ"ד שיחלוקו.), ולר"ת בציור של שומרת יבם שמתה כולם מודים שהנכסים בחזקת יורשי הבעל, כי היבם כבר היה מוחזק בנכסים קודם מיתתה.

– וכותב הר"ן שלפי דבריו הנ"ל (בדעת הרי"ף, וכאמור כך יוצא בדעת רש"י להלן בפרק הכותב) שלפי רבא, נכסי מלוג שנפלו לה כשהיא תחת הבעל – היבם זוכה בהם, כי הוא עומד במקום אחיו וידו עדיפא מידה ולכך הוא נחשב המוחזק בהם, א"כ בוודאי שגם הנצ"ב הם בחזקת יורשי הבעל, כי אינם גרועים מהנכסי מלוג.

נחלקו האחרונים בגדר זכיית הבעל בנכסי צאן ברזל במות האישה, האם זה מדין ירושה כי הבעל יורש את אשתו, וכן לומד הפנ"י (לעיל מ"ז א' ד"ה גמרא), או של"צ בזה לדין ירושה, כי מכיון שהנכסים הללו נכללו בכתובה, ולא הגיע זמן הפירעון של האישה, לכן נכסים אלו נשארים ברשות הבעל. – וכך היא דעת האבנ"מ (נ"ג א').

– האבנ"מ מוכיח זאת מדברי הגמ' להלן פ"א א' לעניין מה שאמרו "אח אני יורש אשתו אין אני קובר, ואי משום כתובה – לא ניתנה כתובה לגבות מחיים". – שלשיטת התוס' מדובר על נצ"ב, וא"כ מבואר שגם ביחס לנצ"ב אנו אומרים שהם לא ניתנו לגבות מחיים, כלומר שטרם הגיע זמן הפירעון שלהם. וכן הוא מביא מהרמב"ן והרשב"א להלן.

– בשיעורי הגרש"ר (יבמות ל"ח א') מעמיד שהפשטות היא כמו האבנ"מ, כי הנה נוסח הכתובה הוא "כשתינשאי לאחר תטלי מה שכתוב ליכי", וכשהיא מתה הרי זה נחשב שטרם הגיע זמנה כי היא לא הגיעה למצב שהיא ראויה להינשא לאחר, והנצ"ב הלא הם בכלל כתובתה, ונמצא שטרם הגיע זמן הפירעון שלהם.

– ומביא הגרש"ר שהגרש"ש (בחידושיו לכתובות סי' ס"ה) מבאר את הצד שצריך להגיע לדין ירושה, שיש חילוק בין עיקר הכתובה לנדוניא, שהנה הכתובה היא חוב חדש שהבעל התחייב לאישה, ומובן שזמנו מגיע רק כשיגרשנה ולא קודם, אבל נצ"ב היא מכניסה לו מיד בנישואין ותמורתם הוא מתחייב לשלם לה, ואין זה בגדר מתנה שהיא נתנה לו, וא"כ יל"ע מה הגדר שהבעל אינו מתחייב לשלם לה עליהם מיד בנישואין.

– וצ"ל שזה משום היא מחלה לו על חיוב התשלום עד שיגיע הזמן ש"תינשאי לאחר", ולכן אף שסיבת החיוב חלה מיד בנישואין, מ"מ הרי זה דומה למוכר חפץ לחברו וקובע לו שישלם לו רק לאחר ל' יום.

– ואומר הגרש"ש, שלכן כל מה שהבעל לא חייב לשלם על הנצ"ב זה רק כל עוד יש במציאות את קביעת הזמן של "תינשאי לאחר", שכל עוד שקיימת מציאות זו – קיימת מחילת האישה שתלתה את הפירעון במצב זה. – אבל כאשר האישה מתה ובטלה מציאות ה"זמן" הזו, שוב ממילא בטלה מחילת האישה שהיתה תלויה במציאותו של זמן זה, ולכן בעצם הוא מתחייב מיד לשלם לה על כך, וצריך להגיע למה שהבעל יורש את אשתו כדי לבאר מדוע הוא זוכה בהם.[[76]](#footnote-76)

הגרש"ר שם מקשה גם על האבנ"מ וגם על הפנ"י, מדברי הגמ' בב"ב לגבי נפל הבית עליו ועל אשתו, שלפי ב"ה הנכסי מלוג הם בחזקת יורשי האישה, ולעניין הנצ"ב יש שלוש שיטות בגמ' בחזקת מי הם – האם בחזקת יורשי הבעל, או יורשי האישה, או שיחלוקו. – על האבנ"מ הוא מקשה, שלפי דבריו יוצא שהספק אינו האם היא מתה קודם ובעלה "ירש" אותה, אלא שאם היא מתה קודם אז "טרם הגיע זמן הפירעון", ואם כן לכאורה ודאי שיורשי הבעל נחשבים למוחזקים בנכסים אלו. – עוד הוא מקשה על האבנ"מ מלשון הגמ' שם למ"ד יחלוקו, שאמרו שהיות "והללו באים לירש וכן הללו באים לירש" – לכך יחלוקו, ונמצא שמפורש שם בגמ' שגם זכותם של יורשי הבעל היא מדין ירושה.

– ולאידך גיסא מקשה הגרש"ר על הפנ"י שזה מדין ירושה, מדוע לא נאמר שכשם שנ"מ הם בחזקת יורשי האישה, כך גם הנצ"ב צריכים להיות בחזקתם, כי גם בנ"מ וגם בנצ"ב הספק הוא אחד – האם הבעל ירש את הנכסים הללו מהאישה או לא. – וצ"ע.

# תוס' ד"ה נכסים בחזקתן.

בעצם הדין ש"נכסים בחזקתן" – עי' בקטע הקודם מה שנתבאר בזה.

התוס' מקשים על רש"י שבסוגיא ביבמות מבואר שב"ש לא חולקים על ב"ה בכתובה ובנכסי צ"ב אלא רק בנכסי מלוג, ושם רב אשי מדייק כן מלשון המשנה שב"ש אומרים ש"יחלקו יורשי הבעל עם יורשי האב", שמשמע שמדובר על הנ"מ שבהם יורשי האב הם העיקריים, ועל כך חולקים ב"ש וסוברים שמ"מ יורשי הבעל יחלקו עמהם, אבל ב"ש לא אומרים את הדין ההפוך ש'יחלקו יורשי האב עם יורשי הבעל' כלפי הנצ"ב שבהם יורשי הבעל הם העיקר, ומזה רואים שבאמת בנצ"ב הם מודים לב"ה. – כך הם דברי רב אשי בגמ' ביבמות. – ומקשים התוס' שלפי רש"י שיש מ"ד שנצ"ב הם בחזקת יורשי האישה – ובזה ב"ש מודים לב"ה – יצא דבר לא מסתבר לפי ב"ש, – שהנצ"ב הם בחזקת יורשי האישה, ואילו הנ"מ הם בחזקת שניהם ויחלוקו, והרי בעלמא הבעל מוחזק בנצ"ב יותר מאשר בנ"מ.

– השיטה והפנ"י טוענים על התוס' שרש"י יאמר שדברי רב אשי ביבמות הם כפי המ"ד שבנצ"ב הנכסים הם בחזקת יורשי הבעל – ודוקא לשיטה זו ב"ש מודים בזה לב"ה, אבל מ"ד שהנכסים בחזקת יורשי האישה יסבור בוודאי שב"ש חולקים גם בנצ"ב וסוברים שיחלוקו. – כי הנה כל הדיוק האמור של רב אשי, שב"ש אמרו רק "יחלוקו יורשי הבעל עם יורשי האב" – שמשמע מזה שמדובר על הנ"מ שבהם יורשי האב הם העיקריים, ולא על הנצ"ב שבהם יורשי הבעל עיקריים, מתאים רק אם נאמר שהוא סובר שהנצ"ב לפי ב"ה הם בחזקת יורשי הבעל, שאז יש לדייק מדוע ב"ש לא חלקו על כך ואמרו ש'יחלוקו יורשי האב עם יורשי הבעל'. – אבל למ"ד שהנצ"ב הם בחזקת יורשי האישה, נמצא שגם בנצ"ב סוברים ב"ה שיורשי האב הם העיקריים, ולפי"ז ב"ש שאמרו שיחלוקו יורשי הבעל עם יורשי האב, דיברו גם על הנ"מ וגם על הנצ"ב.

# וכתובה בחזקת יורשי הבעל.

מבואר ברש"י במהדו"ק[[77]](#footnote-77) וכ"נ בתוס' (בד"ה נכסים בחזקתן[[78]](#footnote-78),) וכן הוא בר"ן (וכן הוא בעוד ראשונים כאן וביבמות) שהיבם הוא יורשו של הבעל. – הדרכ"מ (אה"ע ק"ס ד', וכן בהגהת השו"ע שם בסע' ז') מביא את הר"ן וכותב שמסתימת הדברים נראה שמדובר גם כשיש לו אב – שבעלמא האב קודם לירושת אחיו – מ"מ כאן היבם יורש אותה הוא משום שיבם הזוקק את השומרת יבם, יורש את כל נכסי אחיו, וכן הוא מביא מעוד פוסקים (המהר"ם פדוואה בסי' י"ז, והמהר"י ווייל בסי' מ"א).

– אך הדרכ"מ מביא שהמהרי"ק (בשורש צ"א) והתה"ד (בסי' ר"כ) חולקים על כך וסוברים שאבי הבעל – הוא היורש אותה[[79]](#footnote-79), כי מכיון שהשומרת יבם מתה הרי פקעה זיקת היבמין, ושוב חוזר הדין שאביו של הבעל יורש, וכמו באופן שהיא חלצה ליבם ומתה, שכאן בוודאי הדין שאבי הבעל יורש[[80]](#footnote-80). – ודבר זה צ"ב, היאך אבי הבעל יירשנה, והלא הבעל מת לפני אשתו והוא לא יורש את אשתו בקבר, ואיך יירש אביו מכוחו. ועי' בהערה[[81]](#footnote-81).

# הניח אחיו מעות וכו'.

ברש"י להלן (פ"א א' ד"ה מגרשה בגט) ובתוס' שם (ד"ה הרוצה) מבואר יסוד דין משנתנו, שהגם שהאישה יכולה לגבות מהנכסים שהבעל ושהיבם מכרו – כי כל נכסי הבעל משועבדים לכתובתה, מ"מ יש בזה חילוק בין הבעל ליבם, שלבעל יש זכות למכור את הנכסים, ואם השדה שהתייחדה לכתובתה תשתדף – האישה תוכל לגבות את כתובתה מהנכסים המשועבדים. – אבל היבם לא יכול כלל למכור את נכסי אחיו המשועבדים לכתובה, מחשש שהשדה המיוחדת לכתובה תשתדף. [ע"ש שביארו מדוע כך הוא הדין.] – ולכך נמצא שאין ליבם בנכסי אחיו אלא אכילת פירות בלבד – ונמצא שדין הנכסים הללו הוא כדין נכסי מלוג.

# שומרת יבם שמתה מי קוברה וכו'.

הרמב"ן והריטב"א מפרשים שלפי הצד שיורשי האב קברי לה, הפשט הוא שרק יורשי האב חייבים בקבורתה ולא יורשי האב, ע"ש טעמיהם.

– אבל הרא"ה והר"ן מפרשים שלפי צד זה בגמ', הפשט הוא שגם יורשי האב חייבים בקבורתה ביחד עם יורשי הבעל וכדין שני יורשים[[82]](#footnote-82).

האילת השחר כותב לבאר את הר"ן, שהנה יש הבדל יסודי בין חובת הבעל ויורשיו לקבור את אשתו לבין חובת יורשי האב. – כי גדר התקנה שהבעל ויורשיו קוברים את האישה, עניינה שיש לקוברה מהנכסים גם באופן שהיא לא הכניסה מאומה. – משא"כ חובת יורשי האב לקוברה היא ככל דין קבורה המוטל על היורשים, שגדרו הוא שגובים את צרכי הקבורה מנכסי המת שהוא הוריש לקרוביו (עי' שו"ע יו"ד שמ"ח ס"ב ובש"ך שם). – ולאור הקדמה זו, יוצא שביאור הספק בסוגיין הוא, האם אומרים שמכיון שנכסי הבעל התחייבו בקבורה – גם לא ממה שהיא הכניסה לו – משום כך מחייבים את יורשיו לקוברה מנכסי המת, או שמא דין הקבורה מוטל על יורשי האב – מחמת נכסי המלוג שהם יורשים מהאישה.

– וטוען האילת השחר שלפי זה יש לומר שיסוד הדין שיורשי האב קברי לה – לפי צד זה בסוגיין – עניינו הוא שלא מחייבים בקבורה את מי שירש את הנכסים המשועבדים מצד עצמם לקבורתה, אלא את מי שירש את נכסי האישה, וכשם שמחייבים את יורשי האב לקוברה מחמת ירושת הנכסי מלוג, כך יש לחייב גם את יורשי הבעל לקוברה מחמת ירושת הכתובה או גם מחמת ירושת הנצ"ב לפי התוס'. – וזה ביאור דברי הר"ן שלפי צד זה בגמ' שניהם חייבים לקוברה מדין שני יורשים, שכל אחד צריך לקוברה מהנכסים שלה שהוא ירש.

# תוס' ד"ה או דלמא.

התוס' מתקשים מה הצד שחיוב קבורתה מוטל על יורשי האב היורשים את הנכסי מלוג, והלא אמרו בברייתא לעיל ש"תיקנו קבורתה תחת כתובתה", וכתובתה היינו נדונייתה, כלומר הנצ"ב, – שלפי התוס' יורשי הבעל מקבלים אותה. – התוס' מתרצים שלאו דוקא נקטו בגמ' לעיל "כתובתה", אלא ה"ה נכסי מלוג ורק שהם פחות מצויים מנצ"ב. – התורא"ש מבאר יותר שזה גופא הספק של הגמ' כאן, האם תקנו קבורתה רק תחת נדונייתה או שמא תיקנו את קבורתה גם תחת הנכסי מלוג.

וכותב השיטה שאין להקשות שיורשי הבעל יורשים "תרתי" – גם את המנה מאתיים וגם את הנצ"ב, ואילו יורשי האב יורשים רק "חדא" – רק את הנכסי מלוג. – כי המנה-מאתיים והנצ"ב נחשבים חדא וכל זה הוא בכלל נדונייתה.

התוס' בסוף דבריהם מוסיפים שלפי רש"י "מנה ומאתיים דהכא כנדוניא דמי". – וצ"ב מהי כוונתם.

– השיטה מבאר שהתוס' באים לומר טעם נוסף מדוע נקטו בברייתא נדונייתה אף שתיקנו את קבורתה גם תחת הנכסי מלוג לפי צד זה, כי לפעמים המנה ומאתיים הם בכלל נדונייתה לעניין זה – דהיינו בשומרת יבם, ומנה מאתיים אין זה דבר שאינו מצוי שהרי לכל הנשים יש מנה ומאתיים, ולכך נקטו בברייתא לעיל לשון שמשמעה הוא הנדוניא, הכוללת גם את המנה ומאתיים.

והקוב"ש (באות רפ"ה) מפרש שהתוס' באים לתרץ את קושייתם הראשונה שהם הקשו לרש"י הסובר שיש מ"ד שנצ"ב הם בחזקת יורשי האשה – מדוע אמרו בגמ' שהצד שיורשי האב קוברים אותה כי הם יורשים את הנכסי מלוג, ולא אמרו שזה מחמת שהם יורשים את הנצ"ב. – ועל כך התוס' מתרצים שמכיון שלפי שיטה זו המנה ומאתיים הם בכלל הנדוניא וכמבואר בתוס' לעיל, לכך לא נקטו שיורשי האב יורשים את הנדוניא, כי את המנה ומאתיים מקבלים יורשי הבעל ולא יורשי האב.

– ומזה מוכיח הקוב"ש בשיטת התוס', שלפי הצד שיורשי האב קברי לה, אין הפשט כמו הר"ן שיורשי האב קוברים אותה יחד עם יורשי הבעל, כי לפי הר"ן לא מובן תירוץ זה, שהרי אדרבה, מה שהנדוניא מתחלקת – הנצ"ב בחזקת יורשי האב והמנה ומאתיים בחזקת יורשי הבעל – זה בוודאי סיבה ששניהם יתחייבו לקוברה.

**ביאור השו"ט בסוגיית "לא ניתנה כתובה לגבות מחיים"**

# ולימא אח אני יורש אשתו אין אני קובר.

תוכן קושייתו של רבא הוא שאעפ"י שחיוב הקבורה של הבעל לאשתו נתקן תחת מה שהוא יורש את כתובתה (כמש"א לעיל מ"ז ב'), מ"מ עדיין קשה מדוע יורשי הבעל היורשים את כתובתה יתחייבו בקבורתה.

– רש"י מפרש שהיבם טוען שהוא לא חייב לקבור אותה כי הוא לא ירש כלום מהנדוניא שלה, אלא הוא רק ירש את עצם הכתובה שהיא מנכסי אחיו המת.[[83]](#footnote-83) [[84]](#footnote-84) – במהדו"ק רש"י מוסיף שגם אחיו המת עצמו ג"כ לא השתעבד לקוברה בקבורתה כי הוא מת בחייה – ולכך אין לחייב את היבם לקוברה מחמת החיוב של אחיו.[[85]](#footnote-85)

– התוס' מתקשים לפי ר"ת שהנדוניא בחזקת יורשי הבעל – וכן הוא לרש"י לפי מ"ד אחד – א"כ אין זה נכון לומר שהיבם לא ירש את האישה. – ולכן הם מפרשים אחרת, שהטענה של היבם היא אינה שהוא לא ירש את האישה, אלא שהוא טוען שהגם שהבעל היה חייב לקוברה כנגד זכותה בירושת כתובתה, – אבל אחיו היבם שירש אותו, זכה אמנם בזכויות של אחיו, אך מה יחייב אותו בחיובים של אחיו המת לקבור אותה.

# משום דבאין עליו משני צדדים וכו'.

רש"י [ובמהדו"ק] מפרש לשיטתו הנ"ל שהיבם טוען שהוא ירש את אחיו המת ולא את האישה, ועל כך אומר אביי שמשיבים לו שממה נפשך, שהנה אחיו היה חייב לקבור את אשתו גם כשהיא לא הכניסה לו כלום, והיות והוא יורש את אחיו ממילא מוטל עליו חיוב קבורה זה, ואם הוא יטען שגם אחיו לא נתחייב לקברה כי הוא מת בחייה, על כך נשיב לו שהיות ותקנו כתובתה תחת קבורתה, א"כ במקום שחיוב הקבורה לא חל – גם בכתובה אינו זכאי.[[86]](#footnote-86)

– והתוס' מבארים את אביי לשיטתם הנ"ל (וכ"ה בריטב"א הלומד כמו התוס' ומעמיד שזהו מהלך אחד,) שקושיית רבא היתה שהיבם יטען שעל אף שהוא יורש את נכסי הבעל, אבל מדוע שיתחייב בחיוביו, – ועל כך משיב אביי שאומרים לו ממנ"פ, אם דנים שהיות והוא עומד במקום אחיו ולכך הוא מקבל את זכותו, א"כ הרי זה כאילו שאחיו עדיין חי והיא מתה בחייו, כלומר – שהיות והוא בא מכח אחיו א"כ הוא לא עדיף ממנו וגם עליו יהא מוטל לקברה, כי המקבל את הכתובה צריך לקבור את האישה וכדין "קבורתה תחת כתובתה" (כן מבאר הריטב"א). – ואם נאמר שדנים כאילו אחיו מת והוא לא עומד במקומו ביחס לחיוב הקבורה, א"כ גם אין לו את הכתובה ומשעת מיתת הבעל חל חיוב לפרוע את הכתובה והנדוניא.

# אח אני יורש וכו' ואי משום כתובה לא ניתנה כתובה לגבות מחיים.

בעצם היסוד ש"לא ניתנה כתובה לגבות מחיים", עי' בהערה[[87]](#footnote-87).

רש"י [ובמהדו"ק] מבאר לשיטתו הנ"ל שאביי אמר שאם נאמר שהחיוב של אחיו לקברה פקע במותו בחייה, א"כ היבם לא זכאי בכתובתה כי תקנו את כתובתה תחת קבורתה. – ועל כך רבא מקשה שהיבם טוען שכל זה נכון אם במות הבעל היה מגיע זמן גיבוי הכתובה וחל שעבודה, ורק שהיות והיבם היה רוצה לכנסה, לכך במותה הכתובה היתה מועמדת בחזקתו, שלפי הבנה זו – אם פקע חיוב קבורתה אז גם את הכתובה עליו לפרוע. – אבל באמת במות הבעל לא הגיע זמן גיבוי הכתובה, כי נוסח הכתובה הוא "כשתנשאי לאחר תטלי מה שכתוב ליכי", (וזהו השורש לכלל זה ש"לא ניתנה כתובה לגבות מחיים", שחיוב הכתובה הוא רק כשיגיע מצב שהיא תהיה ראויה להינשא לאחר.) והיבם היה עומד ומוכן לכונסה והוא עומד במקום אחיו המת, ונמצא שמעולם לא הגיע כלל זמן גיבוי הכתובה.[[88]](#footnote-88) [[89]](#footnote-89)

– ולשיטת התוס' הנ"ל מפרש הריטב"א שרבא טוען, שכנגד מה שאביי השיב שעד שכמה שהיבם אינו בא מכח אחיו ולא אומרים שכאילו אחיו חי, א"כ משעת מותו מוטל על היבם לפרוע את חיוב הכתובה שחל אז, על כך טוען רבא שהיבם יאמר שבאמת הוא לא בא מכח אחיו כלפי שנחייבו בחיוב הקבורה שלו, אבל גם את הכתובה הוא לא צריך לפרוע, מאחר ולא נתקיים בה "כשתינשאי לאחר", והגם שאחיו היה חייב לקבור את אשתו אם היא היתה מתה בחייו גם כשלא נתקיים בה "כשתינשאי לאחר", אבל היבם לא נתחייב בחיובי אחיו.

# מאן שמעת ליה דאית ליה מדרש כתובה ב"ש ושמעינן להו לב"ש דאמרי שטר העומד וכו'.

הגמ' מיישבת, שהנה כל יסוד הקושיא כפי שרבא הוסיף להקשות ולבאר (אחר תשובת אביי שבאים עליו משני צדדים) שדורשים את נוסח הכתובה "כשתינשאי", ויוצא שלפי ב"ה אין זו קושיא כלל, כי לשיטתם שלא דורשים מדרש כתובה א"כ יוצא שבאמת הם סוברים שניתנה כתובה לגבות מחיים, וממילא לפי"ז חוזרת טענת ה"שני צדדים" של אביי. (ועי' להלן בביאור הגדר שלפי ב"ה ניתנה כתובה לגבות מחיים.)

– ונמצא שכל קושיית רבא שלא ניתנה כתובה לגבות מחיים היא רק לפי ב"ש הדורשים מדרש כתובה, אך באמת גם לשיטת ב"ש יש ליישב, כי ב"ש סוברים ששטר העומד לגבות כגבוי דמי והאישה נחשבת מוחזקת בכתובתה, ולכך זה נחשב שהיבם יורש אותה ושפיר הוא מתחייב בקבורתה.

ואומר המהר"ם שיף שלפירוש רש"י שכל הקושיא מתחילה היתה שהיבם טוען שהוא לא ירש את האישה, יוצא שלפי ב"ש לא צריך לבוא עליו משני צדדים, כי באמת הוא כן יורש אותה במה שהוא מקבל את הכתובה, ולכך הוא בוודאי חייב בקבורתה[[90]](#footnote-90). ורק לפי ב"ה שלא סוברים ששטר העומד לגבות כגבוי דמי, ואין זה נחשב שהיא מוחזקת בכתובה, אז יש בסיס לכל הטענה של היבם שהוא לא יורש אותה ומדוע שיתחייב לקוברה, ועל כך התשובה היא שמ"מ באים עליו משני צדדים כנ"ל.[[91]](#footnote-91)

בעצם שיטת ב"ה שניתנה כתובה לגבות מחיים, הנה רש"י במהדו"ק מפרש שלפי ב"ה שניתנה כתובה לגבות מחיים, הוא באמת יכול לתת לה את הכתובה או לייחד לה אותה, וגם יש כח לאשה לתבוע את הכתובה מחיים.

(וזהו חידוש גדול, וכן מבואר ברש"י במהדו"ק בהמשך הסוגיא (בשו"ט של קושיית רבא ביד רב שמעיה בר זירא). – אך ברש"י שלפנינו לא נזכר חידוש זה. (וגם לפי רש"י שלפנינו יש לומר שבקושיית הגמ' "והא בעינן כשתנשאי לאחר" – שרש"י לפנינו מפרש שהקושיא היא על ה"שני צדדים" – בהכרח נתחדש שלא שייך לומר שהכתובה ניתנה לגבות מחיים. וגם לאחר תירוץ ש"יבם כאחר" – מ"מ נשאר שמחיי הבעל בוודאי שלא ניתנה הכתובה לגבות כלל. – אבל במהדו"ק רש"י לא הלך במהלך זה ופירש אחרת גם את קושיית "והא בעינן כשתנשאי לאחר".)

– ומ"מ הרא"ה והריטב"א מפרשים שמה שמבואר כאן שלב"ה ניתנה כתובה לגבות מחיים, הכוונה היא רק לאחר מיתת הבעל, שניתנה כתובה לגבות מהיבם.)

והתוס' מפרשים שבאמת קודם חליצה לא ניתנה כתובה לגבות, אלא הכוונה היא רק כלפי זה שקבורתה תחת כתובתה – שהגיע זמן גיבוי הכתובה ואין היבם יכול ליטלה בלא לקבור את האישה. – והתורא"ש מוסיף שלכך זה נחשב שהיבם יורש את הכתובה מהאישה.

# והא בעינן כשתנשאי לאחר וכו'.

יש כמה דרכים בביאור קושיא זו:

– לרש"י שלפנינו, הקושיא היא על טענת אביי הראשונה שבאים עליו משני צדדים (שלפי ב"ה זוהי התשובה על קושיית רבא כנ"ל), שנתבאר שהיות וחל חיוב הכתובה לכן טוענים ליבם שממנ"פ אם הוא רוצה את כתובתה שיקברנה, וכאן הקושיא איך חל חיוב הכתובה והלא הגם שב"ה לא דורשים מדרש כתובה, אבל סוכ"ס מכיון שבכתובה נאמר שהוא מתחייב לה רק כשהיא תינשא לאחר, כאן הרי לא נתקיים תנאי זה. – ואין זה דומה למדרש כתובה בציור של נשאת עפ"י עצמה ששם ב"ה לא דורשים מדרש כתובה, כי שם צריך לדקדק יותר בלשון הכתובה כדי לדרוש כן. – כך מבאר המהר"ם שיף[[92]](#footnote-92).)

– לרש"י במהדו"ק ולתוס' בפירוש הראשון, הקושיא היא לב"ש, שלא יועיל כאן הכלל ששטר העומד לגבות כגבוי דמי והאישה לא תיחשב מוחזקת בכתובתה ביחס לחיוב הקבורה, כי סו"ס ב"ש דורשים מדרש כתובה, ונוסח הכתובה הוא "כשתינשאי לאחר תטלי מה שכתוב ליכי", וכל עוד היא לא היתה ראויה להינשא לאחר היא לא הוחזקה בכתובה.[[93]](#footnote-93)

– ולתוס' בפירוש השני הקושיא היא לב"ה – על דרך פירוש רש"י שלפנינו, אלא שתוכן הקושיא הוא אחר, – שמה שב"ה לא דורשים מדרש כתובה זה לא משום שהם לא דורשים כלל את המדרש-כתובה, אלא לעולם הם דורשים אותו, ורק שבציור שעליו הם מדברים שהאישה נאמנת על מות בעלה, – סוברים ב"ה שאין די בכוחו של המדרש-כתובה להועיל לה שהיא תוכל על ידו להוציא את כתובתה. – ועל כך מקשה הגמ', שאם אין בכח המדרש-כתובה להועיל להוציא את כתובתה, כש"כ בנד"ד שהמדרש-כתובה אומר שהיא מפסדת כתובתה, שכך יהיה הדין.

# יבם נמי כאחר דמי.

יש לבאר את התירוץ הזה – שהוא מסקנת הסוגיא – לפי כל אחד מהפירושים הנ"ל בקושיית הגמ':

לרש"י שלפנינו התירוץ הוא שלדעת ב"ה אפשר לבוא עליו משני צדדים, כי נתקיים כאן מה שהותנה בכתובה שרק כשהיא תהיה ראויה להינשא לאחר יחול חיוב הכתובה – כי גם היבם יכול להיחשב "אחר". (וכן מבאר המהר"ם שיף.) ועי' בהערה[[94]](#footnote-94).

לרש"י במהדו"ק ולתוס' בפירוש הראשון (אם לא גורסים "אלא") תירוץ הגמ' הוא בדעת ב"ש, לבאר ששייך כאן הכלל ששטר העומד לגבות כגבוי דמי ולכך היא נחשבת מוחזקת בכתובה.

– ומוסיפים רש"י במהדו"ק והתוס', שבאמת זה יכול להיות תירוץ חדש על קושיית רבא, שרבא הקשה שלא ניתנה כתובה לגבות מחיים, ולכך אף שהוא לא יקברנה מ"מ בכתובה הוא לא יתחייב, ועל כך אפשר ליישב עוד גם לב"ה שבמות הבעל שפיר חל חיוב הכתובה כי יבם כאחר דמי. – לדרכו של רש"י (שהקושיא שהיבם טוען שהוא לא חייב לקוברה כי לא ירש ממנה כלום) משום כך זה נחשב שהיבם יורש את האישה וא"כ בוודאי שיתחייב לקבור אותה. – ולדרכם של תוס' (שהקושיא שהירושה מכח אחיו אינה סיבה לחייב אותו בקבורתה) התירוץ יהיה ש"חשיב כאילו גבתה והחזירה לו" (כלשונם), והיות והוא יורש את הכתובה הרי שבוודאי הוא גם מתחייב בקבורתה.[[95]](#footnote-95)

– וכותב רש"י במהדו"ק שבאמת הגמ' היתה יכולה לתרץ כן. – והתוס' כותבים שאם היינו גורסים "אלא" א"ש טפי כי באמת זה עצמו היה הפשט בגמ', שבאים לומר תירוץ חדש על הקושיא גם לדעת ב"ה.

ולתוס' בפירוש השני שהקושיא היתה לב"ה שגם לב"ה יש בכח המדרש-כתובה להפסידה כתובתה, התירוץ הוא שכאן באמת המדרש כתובה הוא שיש לה כתובה ולא שאין לה.

ונמצא לפי כל הפירושים [כל אחד לפי דרכו], שלפי המסקנא ניתנה כתובה לגבות מחיים של היבם.

# מגרשה בגט.

רש"י כותב שאחד האופנים שע"י הגירושין הוא יכול למכור את הנכסים, הוא כשהוא מגבה את כתובתה שאז הוא מוכר מה שירצה ולאחר מכן הוא מחזירה, וכן מפרש הרמ"ה (בתלמידי רבינו יונה בשיטה).

– עוד כותב רש"י שבאופן זה – כאשר הוא מחזירה, הרי הדין הוא שכתובתה על נכסי בעלה הראשון. – ואכן מבואר בגמ' להלן פ"ב ב' שכאשר היבם מגרשה ומחזירה – שהוא מחזירה על דעת כתובתה הראשונה, אך לא מפורש שם שמדובר גם באופן שהוא כבר הגבה את כתובתה. – ואכן הרמ"ה המפרש כמו רש"י כותב שמ"מ כאשר הוא מחזירה יותר לא שייך שזה על דעת כתובתה הראשונה, שהרי הוא כבר פרע את הכתובה. – וכ"ה בטוש"ע (אה"ע קס"ח) – דלא כרש"י.

– הקוב"ש (באות רפ"ו) מקשה על רש"י שמכיון שהוא כבר פרע את הכתובה, מה שייך כאן מושג של "כתובתה הראשונה". – עוד הוא טוען שעל דרך מש"א בגמ' להלן פ"ב ב' שכשאין לה כתובה מבעלה

מבואר ברש"י ובתוס' שטעם החילוק בין אשה רגילה שבעלה יכול למכור את נכסיו – לבין יבמה, שביבמה הוא לא כתב לה דקנאי ודקנינא. – אבל בתורי"ד מבואר חילוק אחר, שאשה רגילה אין לה על בעלה אלא שעבוד בעלמא ולכך אינה יכולה לעכב עליו מלמכור כמו כל בעל חוב דעלמא, משא"כ יבמה שיש לה גוביינא על הנכסים עוד לפני שהיא גבתה את הכתובה והם נחשבים ברשותה, ולכך אין היבם יכול למכרם.

# תוס' ד"ה מגרשה.

התוס' כותבים שהיבם אינו יכול לכתוב דקנאי ודקנינא ובכך הוא יוכל למכור את נכסי אחיו, כי אין האשה חפיצה בזה[[96]](#footnote-96). – המהרש"א מקשה שהיות ותקנה זו שכתובתה על נכסי בעלה הראשון היא לטובת היבם, א"כ מדוע אין היבם יכול לומר אי אפשי בתקנה זו ע"י שיכתוב דקנאי ודקנינא וימכור את נכסי הראשון.

– ובמהר"ם שיף נראה שהוא בא ליישב זאת, כי הוא כותב שאף שתחילת התקנה היתה לטובת היבם, מ"מ לאחר שכן תקנו שוב א"א לכופה. – ונראה שכוונתו לומר שלאחר שתקנו כן, שוב יש כאן גם טובה לאשה בכך שכתובתה על נכסי בעלה הראשון (אף שטובה זו דהאשה לא היתה סיבה לתקן כן מתחילה), ולכן אין היבם יכול לעשות נגד רצונה.[[97]](#footnote-97)

# ואי סלקא דעתך ניתנה כתובה וכו' נייחד לה שיעור כתובה וכו'.

מבואר בסוגיין שאם לא ניתנה כתובה לגבות מחיי היבם מובן שאין הבעל יכול לייחד לאשה כשיעור הכתובה ולמכור את שאר הנכסים[[98]](#footnote-98).

התוס' אומרים שיסוד הקושיא הוא לפי מה שנתבאר לעיל בסוגיין שיבם כאחר דמי וזה נחשב כאילו גבתה והחזירה לו. – והדברים צ"ב.

– ומפרשים השיטה והפנ"י, שאם לא ניתנה כתובה לגבות מחיים, מובן שאין ליבם זכות לייחד לה כשיעור הכתובה ולמכור בנכסים, כי זהו הדין שהיבם חלוק מהבעל, שהיות והיבם לא התחייב לאישה בעצמו את הכתובה ולא כתב דקנאי ודקנינא, לכך כל נכסיו משועבדים לכתובתה. – אבל לפי מה שנתייסד לעיל שהיבם חייב בקבורתה אם היא מתה, כי דנים שהיא מוחזקת בכתובה ובמותה זה נחשב שהוא ירש את הכתובה ממנה ולכך הוא נתחייב בכתובתה, וכשהוא מייבם אותה הרי זה נחשב כאילו היא גבתה את הכתובה והחזירה לו אותה – כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, וא"כ כתובה זו היא ככל כתובה שאשה הכניסה לבעלה, שהוא יכול לייחד כשיעור הכתובה עבור אחריות הכתובה, ולמכור את שאר הנכסים.[[99]](#footnote-99)

– ומוסיף השיטה שרש"י במהדו"ק לא מפרש כן, ע"ש.

# עצה טובה קא משמע לן.

לרש"י העצה טובה שמא יאבדו המטלטלין ונמצאת האשה בלא כתובה. – לר"י העצה טובה שלא תהא קלה בעיניו להוציאה. – ולרשב"א (בתוס') העצה טובה לגבי אשתו, שאם הוא ייחד לה מטלטלין לא יוכל להוציאם, ולכך עדיף לו שכל נכסיו יהיו אחראים לכתובתה ויוכל למכרם.

והנה טעמו של הרשב"א לא שייך ביבמתו כי בלא"ה היבם לא יכול למכור את הנכסים. – השיטה לומד בדעתו שביבמה הטעם הוא כרש"י או כר"י, והרשב"א רק בא להוסיף עוד טעם באשתו.

– ואילו המהרש"א לומד שביחס ליבמתו אין צורך כלל לבאר מהי העצה הטובה, כי ביבמתו פשוט שזוהי עצה טובה לאישה, שלא כדאי לה שהוא ייחד לה מטלטלין כי אז הוא יוכל למכור את שאר הנכסים. (כלומר שלפי הבנתו של רבא שאפשר לפרש שהתנא של המשנה סובר שניתנה כתובה לגבות מחיי היבם ואפשר לייחד נכסים לכתובה ולמכור את השאר, נמצא יש כאן עצה טובה ליבמה שלא תסכים שהיבם יעשה כן.) – אך ביחס לאישה א"א לפרש כן מכיון שבלא"ה הבעל יכול למכור את הנכסים.[[100]](#footnote-100)

# דרבי אבא נמי לא קשיא משום איבה.

הבית יעקב כותב שלכאורה כוונת הגמ' שמשום איבה יש איסור לעשות כן, שהרי משום כך הוא צריך לגרשה ולהחזירה אם הוא רוצה למכור בנכסים. – אבל ברש"י במהדו"ק מבואר שגם למסקנא זוהי רק עצה טובה, שעדיף לו לגרשה ולהחזירה מאשר לייחד לה קרקע ושתהיה לה איבה שדעתו לגרשה.

# אנא בנכסי פליגנא לך.

מבואר ברש"י (ד"ה אע"ג) שקנו מידו על כך, ומשמע שהיתה זו מכירה גמורה. – הראשונים מקשים על כך, היאך יכול היבם להקנות את הנכסים לאחיו לפני שהוא זכה בהם, והרי זה דבר שלא בא לעולם.[[101]](#footnote-101)

– המאירי כותב שבאמת אחיו לא קנה ורק שהיבם לא ידע זאת – והוא חשב שזה חל, ולאחר מכן היבם בא לשאול שהוא רוצה לחלוק עם אחיו.[[102]](#footnote-102)

– והר"ן כותב שמדובר שהיו רק שני אחים, וזה מועיל מדין "סילוק" שהיבם נסתלק מלזכות בנכסים מחמת ייבומו, ועל הדרך מה שמבואר בתחילת פרק הכותב שאפשר להסתלק מירושת אשתו קודם שתבוא אליו, ואז ממילא יצא שהם חולקים בירושה כדין אחים בעלמא היורשים כשאין ייבום. ועי' בהערה[[103]](#footnote-103).

– והקצוה"ח (רע"ח י"ג) מביא בשם בנו "היניק המופלא כמר זאב וואלף" שתירץ שמדובר בשני אחים (וכפי שהר"ן מעמיד), ואין כאן משום דשלב"ל, משום שהוא מכר לו את חלק ירושתו שבו הוא כבר זכה שלא מחמת הייבום.

הקוב"ש (כתובות אות ר"צ, ובב"ב אות תקע"ז) והגרש"ר (בשיעורים ביבמות ל"ז ב', אות תי"ב) אומרים שהסיבה שהר"ן שלא תירץ כתירוץ בנו של הקצוה"ח, היא משום שכשם שדין הירושה של היבם מפקיע את דין הירושה של שאר האחים, כך הוא גם מפקיע את דין הירושה של היבם בעצמו, שכאשר הוא מייבם – אזי גם בחלק שהיה מגיע לו כאח, הוא לא זוכה מדין אח מן האחים אלא מדין יבם, ולכך לא שייך למכור את חלקו כאח מן האחים.

הריטב"א מקשה על פירש"י הנ"ל שקנו מידו, שהיות והוא לא קונה עכשיו מה מועיל שקנו מידו, והלא על כיו"ב אמרו בגמ' בב"ב (ג' א') שקניין דברים לא מועיל, כלומר שלא מועיל קניין סודר על תנאי שהם עושים ביניהם כיצד הם יחלקו לאחר מכן. – ומוסיף הריטב"א לבאר קושייתו, שלומר שהם "קנו מידם ברוחות" כלומר שבנד"ד מדובר שהם עשו קניין ממש בנכסים לחלקם ביניהם שזה מועיל כמבואר בב"ב שם, – זה אינו במשמע, כי לשון רש"י שהוא "התנה עמו לחלוק לו", ואם קנו מידו הרי זה מכר גמור ולא רק התנאה בעלמא. – עוד מקשה הריטב"א שלהלן אמרו בגמ' על מעשה זה שהוא נהג ברמאות, ומפרש רש"י שהיבם חזר בו. – ואם נאמר שהמכר לא חל ולכך הוא חזר בו א"כ מדוע זה נחשב רמאות[[104]](#footnote-104).

– ולכך מפרש הריטב"א שבאמת הם לא עשו מעשה קנין ורק שהיבם הבטיח לו שהוא יעשה כן, ולבסוף הוא חזר בו והוא לא רצה לעמוד בהבטחתו – וזו היתה רמאותו. – ורב יוסף אמר שמ"מ גם אם היו עושים קניין על הרוחות – גם זה לא היה מועיל, מאחר ואמרו רבנן שאינו קונה.

# אמר רב יוסף כיון דאמור רבנן לא ליזבין כו' לא הוה זביניה זביני.

מבואר בהגהת מרדכי (שבועות ספ"ג) שטעמו של רב יוסף מצד הכלל ש"כל מילתא דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד לא מהני". – וכ"כ ההפלאה, וההפלאה מוסיף שרב יוסף סובר כרבא (בתמורה ד' ב') ש"אי עביד לא מהני", ואביי המקשה על רב יוסף הולך לשיטתו שם ש – "אי עביד מהני".[[105]](#footnote-105) [הקוב"ש (באות רפ"ח) מקשה על כך שבברייתא שהביא רב יוסף ש"היה נושה באחיו וכו' ", לא נעשתה מכירה באיסור וא"כ בהכרח שאין זה הטעם שהמכר בטל, יעו"ש.]

– ואילו רעק"א (בשו"ת מה"ק בסי' קכ"ט וקע"ד) והחת"ס (בשו"ת יו"ד סי' ו') כותבים שבאיסורים דרבנן לא נאמר הכלל ש – "אי עביד לא מהני", ומה שהמכר בטל זה מטעם אחר, שבדיני ממונות מועיל הפקר ב"ד הפקר, כי רבנן האלימו את כוחו של הבעל שהוא לא יוכל למכור. – עד"ז כותב הפנים מאירות (ח"א סי' ל"ד, ומציינו רעק"א שם) שבסוגיין אין זה מדין "אי עביד לא מהני", אלא זהו גדר שאין המכר חל מחמת שעבוד האשה.

# וכל היכא דאמור רבנן לא ליזבין וכו' אלו ואלו מודים שאם מכרה ונתנה קיים.

הריטב"א מקשה מה הראיה משם, והלא שם במפורש אמרו שבדיעבד אם מכרה קיים. – והוא מיישב שב"ה עצמם רק אמרו שלא תמכור והם לא אמרו במפורש מה הדין בדיעבד, ורבי שסידר המשניות הוסיף שב"ה מודים שבדיעבד המכר קיים, ומזה שרבי כך הבין יש ללמוד לעלמא שבדיעבד מכרו קיים.

# נפק רב יוסף דק ואשכח וכו' אלא מוציאין מיבם.

רש"י במהדו"ק, התורא"ש והריטב"א, מפרשים שראייתו של רב יוסף מבוססת על כך שההחזקה של היבם בממון שהוא לווה והחזיק בו במות אחיו – דומה למכר, וכשם ששם מוציאים ממנו מחמת השעבוד לכתובה, כך גם הדין במכר שמוציאים מן הלקוחות מחמת שעבוד זה.

# רש"י ד"ה החזקתי.

לשון רש"י היא – "החזקתי בחוב זה ולא אשלמנו עוד", ומשמע שהוא טוען שגם לאחר שיגרשנה ויתחייב בכתובתה, מ"מ לא יגבו עוד את הכתובה מממון זה.[[106]](#footnote-106)

# תוס' ד"ה לא יאמר.

התוס' מקשים שהאח ימחל את החוב לעצמו, ועל דרך מוכר שט"ח לחברו, שהיורש של המלווה יכול למחול על החוב, כך גם בנד"ד היבם הוא היורש של החוב ומדוע שהוא לא יוכל למחול על החוב, שהרי השעבוד של האישה לא אלים ממוכר שטר חוב לחברו (כ"ה בתורא"ש ביתר ביאור).

– רואים כאן בתוס' שהם נוקטים בפשיטות שמועילה מחילה בשעבודא דר' נתן, והתוס' לעיל י"ט א' (בד"ה כגון) דנים בזה, וטוענים כטענת התוס' כאן כראייה שלא מועילה מחילה, והם מתרצים כתירוץ התוס' הראשון.

– עוד מובא בתוס' שם (במאמר המוסגר) בשם י"מ שיש לחלק בין כל נושה בחברו מנה וחברו בחברו – שלא מועילה מחילה – לבין מוכר שט"ח לחברו שמועילה מחילה, – כי במוכר שט"ח לחברו השעבוד קדם למכירה, משא"כ בנושה בחברו מנה שהמלווה הראשון הלווה למלווה השני לפני שהמלווה השני הלווה ללווה, ובאופן זה הוא שמועילה מחילה. – וגם בשומרת יבם, השעבוד שלה קדם למה שבעלה הלווה לאחיו, ולכן לא מועילה מחילה.

– והנה כידוע יש שני טעמים בראשונים בביאור הטעם שהמוכר שט"ח לחברו וחזר ומחלו מחול (להלן פ"ה ב'): – טעם אחד של ר"ת קודם שהוא חזר בו (מובא בתוס' שם ד"ה המוכר) והרי"ף, שמכירת שטרות מועילה רק מדרבנן, אך מדאורייתא אין כאן מכירה כלל ולכך המלווה יכול למחול על החוב שאינו מכור מדאורייתא. – וטעם שני של ר"ת לאחר שהוא חזר בו (ומובא שם בראשונים, ע"ש בתורא"ש ועוד), שבכל חוב יש את שעבוד הגוף שגופו של הלווה משועבד לפרוע למלווה, ועוד יש דין של שעבוד נכסים ש"נכסוהי דבר איניש אינון ערבין ביה" (ב"ב קע"ד א'), ורק את שעבוד הנכסים אפשר למכור ולא את שעבוד הגוף, ולכך כאשר המלווה מוחל ללווה על שעבוד הגוף, ממילא פוקע שעבוד הנכסים, כי "אם אין לווה אין ערב".

– ודברי התוס' המדמים את מה שמועילה מחילה במוכר שט"ח לחברו – לנד"ד – הם כשיטת ר"ת לאחר חזרתו, שאת שעבוד הגוף א"א למכור, וכך גם בנד"ד שעבוד הגוף של האח הוא לאחיו המת, ולא לאישה – הגם שיש כאן שעבודא דר' נתן – מכיון שדין השעבודא דר' נתן שאחיו משועבד לכתובת אשתו, אינו עדיף ממכירת החוב. כי לפי הטעם שמחילה מועילה במוכר שט"ח לחברו כי מכירת שטרות דרבנן – כאן הלא השעבוד לאישה הוא שעבוד גמור, ואין זה דומה לשם. – וכ"כ הבית יעקב.

האילת השחר מדייק בלשון התוס' "ולמחול לנפשיה" שצריך להגיע לדין מחילה – שהוא ימחל לעצמו, – ולא אומרים שדבר זה נעשה מעצמו. – וכפי שרואים בראשונים אחרים הטוענים על כך שאין אדם יכול למחול לעצמו, וכפי שיבואר להלן. – ומתקשה האילת השחר, שבשלמא ביחס לשעבוד נכסים אפשר להבין שיש מציאות של דין שעבוד נכסים המוטל על האדם, וגם כאשר הוא יורש את חוב אחיו, עדיין דין זה קיים שהנכסים משועבדים לחוב עד שהוא ימחל לעצמו ויפקיע את השעבוד הזה. – אבל ביחס לשעבוד הגוף לא מובן מה שייך מושג של שעבוד הגוף שגוף האדם משועבד לעצמו, ועד כמה שלא שייך שהאדם יהיה משועבד לעצמו, א"כ ממילא החוב אמור לפקוע, – שהרי התוס' כאן נוקטים כאמור כשיטת ר"ת לאחר שחזר בו, ששעבוד הנכסים תלוי בשעבוד הגוף, וכששעבוד הגוף פוקע ממילא פוקע גם שעבוד הנכסים.

– ומבאר האילת השחר, שהנה הר"ן להלן (פ"ה ב') מתקשה בשיטת ר"ת, עד כמה שאנו אומרים שכאשר פוקע שעבוד גוף – שוב פוקע גם שעבוד הנכסים, א"כ מדוע במות הלווה לא פוקע שעבוד הנכסים, והלא אין כאן שעבוד הגוף. – והר"ן מחלק בין אופן ששעבוד הגוף פקע מחמת הלווה שהוא מת, לבין אופן שהשעבוד פקע מחמת המלווה שמחל על החוב. – ומבאר האילת השחר, שכאשר הלווה מת, אין הפשט ששעבוד הגוף פקע "בעצם", אלא הפשט הוא שרק אין היכי תמצי לגבות מחמת שעבוד זה, אך מכיון שבעצם שעבוד הגוף קיים, לכן גם שעבוד הנכסים עדיין קיים, משא"כ כאשר המלווה מחל על החוב, שאז פוקע שעבוד הגוף לגמרי.

– ואומר האילת השחר שכך גם בנד"ד, מה שהיבם יורש את אחיו ועומד תחתיו, אין זה נחשב ששעבוד פקע לגמרי, אלא זה שאין היכי תמצי לממש אותו, ולכן בכה"ג עדיין קיים שעבוד נכסים, וצריכים אנו שהאח ימחל להדיא לעצמו על החוב – מחמת שעבוד הנכסים.

התוס' מתרצים שני תירוצים: התירוץ הא' – שמכיון שהוא יורש מכוחה לכך הוא לא יכול להפקיע את זכותה (וכן הוא בתוס' לעיל י"ט א' ד"ה כגון, ביתר ביאור). – האחרונים (הפלאה בסוגיין, בית יעקב לעיל י"ט א', ועוד) מתקשים מדוע זה נחשב שהוא יורש מכח האישה, והלא את החלק שלו הוא היה מקבל בלאו הכי. – הקוב"ש (בכתובות אות ר"צ, ב"ב אות תקע"ז, וכ"ה בדבריו המובאים בספר אהל אברהם) מבאר שהזכייה של היבם בנכסי אחיו היא לא מדין אח היורש, אלא זהו דין חדש שיבם זוכה בירושת אחיו המת (וכפי שהוא מוכיח מדברי הר"ן הנ"ל), ונמצא שירושתו היא רק מחמת האישה שאותה הוא מייבם.

– עוד מתקשים האחרונים (עי' בהפלאה שם) מה בכך שירושתו היא מחמת שהוא מייבם אותה, סוכ"ס הוא לא יורש ממנה אלא מאחיו המת. – בשיעורי ר' דוד (לעיל י"ט א' באות רל"ו) גם מתקשה בזה, והוא דן לומר שסברת התוס' אמורה כלפי שעבוד נכסיו לכתובתה, שלולא הייבום הוא היה חייב לפרוע לה את כתובתה, וכעת הוא עומד במקום אחיו שוב אינו חייב לפרוע כתובתה, והוא מעוניין עוד למחול את החוב לעצמו ולהפקיע גם את "שעבוד" החוב לכתובתה, ובזה יש סברא שמכיון שרק מחמת הייבום הוא יורש את אחיו, אין כח בירושה זו להפקיע את שעבוד הכתובה. – והוא מניח זאת בצ"ע. [כי סברא זו עדיין צ"ב.]

והתירוץ הב' של התוס' הוא שברייתא זו היא כר' מאיר, ור' מאיר דן דינא דגרמי, ונמצא שהבעל לא ירוויח במחילתו מכיון שבכך הוא מפסיד בכך את האישה והוא יתחייב מ"מ לשלם לה. – הפנ"י מתקשה שבפשטות מדובר שיש ליבם עוד נכסים ונמצא שהוא לא מפסיד בזה את האישה, ע"ש.

– הרמב"ן (בספר הזכות) והרא"ה מתרצים את קושיית התוס', שאין אדם יכול למחול לעצמו. – ומבאר הקוב"ש (בקידושין אות קכ"ג) שהתוס' סבורים שגדר דין מחילה הוא כעין סילוק, ולכך אפשר למחול לעצמו ולהסתלק מחוב זה, ואילו הרמב"ן והרא"ה סבורים שמחילה היא כעין הקנאה, ולא שייך להקנות לעצמו.

# משום דהוו להו מטלטלי.

כותב הריטב"א: "פירוש שכל חוב אינו חשוב אלא כמטלטלי, ואף על פי שעיקר שיעבודו על הקרקעות, כיון דזוזי שקיל ועל הרוב זוזי יהיב ליה, מטלטלי חשיב בכל דוכתא… ומיהו לא אמרינן אלא שדינו בזה כמטלטלין אבל אינו בכלל לשון מטלטלין למי שנתן או מכר או שיעבד מטלטלין וכיוצא בו, וזה ברור, וכן הודו לי כל רבותי", עכ"ל.

– ויש ללמוד מהריטב"א, שמה שהחוב נקרא מטלטלין לעניין גביית הכתובה, זה לא מחמת עצם ה"חוב", אלא מחמת ה"כסף" העומד להיפרע. – ועי' בזה להלן בדברי האילת השחר על התוס'.

# תוס' ד"ה רבי מאיר היא.

מבואר בתוס' שנחלקו רבנן ור' מאיר לעניין גביית הכתובה מיניה דידיה.

– הנה מבואר בגמ' בב"ק י"א ב' ש"מיניה דידיה" גובים אפילו מגלימא דעל כתפיה – ולא רק מקרקעות. – ומבואר בתוס' בב"ב קע"ה ב' (ד"ה דבר תורה) שדין הגבייה הזה הוא דין שעבוד מיוחד הקיים רק מהלווה בעצמו.[[107]](#footnote-107) – וכן לומד הספר התרומות (בשער מ"ג ח"ד אות ח') בדעת רש"י בב"מ (ס"ז ב'), שיש מדאורייתא דין שעבוד לגבות מיניה דידיה גם ממטלטלין. ורש"י שם כותב ששעבוד זה נלמד ממה שנאמר "והאיש אשר אתה נושה בו יוציא אליך את העבוט החוצה".

– ומ"מ סוברים רבנן שבכתובה לא נאמר דין זה לגבות מיניה דידיה אפילו ממטלטלין, ומבארים הראשונים[[108]](#footnote-108) שזה משום שגביית הכתובה היא לאחר גירושין או לאחר מיתה, והאישה אינה סומכת דעתה שהיא תוכל אז לגבות מהמטלטלין.

עוד מבואר בתוס' שאם ר' מאיר היה סובר שגביית הכתובה ממטלטלין היא גם ממטלטלי דיתמי כמו קרקעות, הרי שלא היה צריך להגיע בזה לדין שעבודא דר' נתן.

– האילת השחר מתקשה, שעד כמה שהתוס' מעמידים שאם היה זה שעבוד גמור לא היה צריך להגיע לדין שדר"נ, א"כ מדוע באמת בכל מלווה צריכים להגיע לחידוש של ר' נתן בנושה בחברו מנה וחברו בחברו, ולא אומרים שמחמת עצם השעבוד יוכל המלווה הראשון לגבות מהלווה שלווה מהמלווה השני. – עוד מתקשה האילת השחר עד"ז, מדוע לא נאמר שלפי ר' מאיר שגובים כתובה ממטלטלין, שמכיון שהיבם היה משועבד לאחיו לפרוע את חובו, לכך האישה תוכל לגבות ממנו את הכתובה גם בלא דין שדר"נ.

– ומבאר האילת השחר עפ"י דברי הר"ן לעיל (י"ט א') שהקשה מדוע באמת צריכים להגיע לדין שדר"נ כדי שהמלווה הראשון יוכל לגבות מהלווה, ולא נאמר שגם בלא זה, מכיון שנכסי המלווה השני משועבדים ללווה, לכך המלווה הראשון יוכל לגבות את החוב שלו מהלווה – כי גם החוב הוא אחד מנכסיו. – ומבאר הר"ן שהחוב והשטר הללו אין גופם ממון, ולכך ללא החידוש של שדר"נ המלווה הראשון לא היה יכול לגבות את החוב מחמת דין השעבוד שלו.

– ולפי זה אומר האילת השחר, שהגדר במה שלפי ר' מאיר גובים כתובה ממטלטלין, הוא על דרך שרואים בריטב"א הנ"ל – שהכסף של החוב הוא המטלטלין המשתעבדים – אך לעולם החוב עצמו אינו משועבד, כי אין גופו ממון. – ועל כך אומרים התוס' שאם דין זה לר' מאיר שגובים כתובה ממטלטלין היה גם מהיתומים, שוב לא היו צריכים בזה לדין שדר"נ, שהרי בר' מאיר התחדש דין שעבוד על הכסף של החוב, וכלפי השעבוד על הכסף לא צריכים להגיע לשדר"נ. – ומה שצריכים באמת בכל נושה בחברו להגיע לדין שדר"נ, זה משום שהכסף הוא מטלטלין ואינו משתעבד, ועצם החוב אין גופו ממון, ולכן גם לפי ר' מאיר באמת צריכים להגיע לשדר"נ כדי לגבות מהיבם, משום שהשעבוד של המטלטלין הוא רק מיניה דידיה.

# תוס' ד"ה לא אשכחן.

יסוד הדין ש"ינתנו לכושל" הוא תקנת חכמים כמבואר בתוס' להלן פ"ו א' (ד"ה לאשה), שתיקנו שגובים מנכסי היתומים – הגם שמעיקר הדין לא גובים מטלטלין מיתומים. – גדר דין זה מבואר בתלמידי רבינו יונה (בשיטה פ"ד א') וברעק"א (שם), שמכיון שהיתומים לא מוחזקים בממון, לכך תיקנו שזה ייחשב גבייה כ"מיניה דידיה" הנגבית גם ממטלטלין.

– לפי"ז יתכן לבאר גם את מש"כ התוס', שמכיון שהיתומים אינם מוחזקים לכך ל"צ להגיע בזה לדין שדר"נ, ומשום כך האישה יכולה לגבות את החוב. – והנה הקוב"ש (באות רצ"ב) מקשה שמבואר בסוגיין שהטעם שצריכים להגיע בסוגיין לשדר"נ הוא מחמת הטענה ש"לאו בעל דברים דידי את", וא"כ מה יועיל שהיורשים אינם מוחזקים, והלא סוף כל סוף הם יטענו לאישה שאינה בע"ד שלהם.

– אולם כאמור גדר תקנה זו היא לדון שזה נחשב שהאישה גובה את כתובתה מבעלה עצמו – וכדין מה שגובים מטלטלין "מיניה דידיה", ועד"ז יש לומר שדנים זאת כגבייה מהבעל עצמו גם כלפי זה שלא שייכת כאן טענת "לאו בע"ד דידי את". – וזה מה שמביאים התוס' ראייה לתירוצם שהיתומים אינם נחשבים מוחזקים כי אל"כ לא היה אפשר לגבות מהם. – והיינו כנ"ל, שהתוס' מביאים ראייה שבהכרח גדר התקנה הוא לדון זאת כגבייה מיניה דידיה ולא כגבייה מהיתומים, ולכך י"ל שגם אין כאן טענה ש"לאו בע"ד דידי את" – וא"צ בזה להגיע לדין שדר"נ.

# תוס' ד"ה פומבדיתאה.

הפנ"י לומד שקושיית התוס' הראשונה היא שמכיון שרב יוסף אמר שזה לא חל, לכך אפילו שהוא חזר בו א"א לקרוא לזה רמאות. [ולול"ד הפנ"י היה אפשר לפרש את הקושיא שמשמע שכל הסיבה שהחלוקה לא נעשתה היא מפני שרב יוסף אמר שזה לא חל, ולא משמע שהוא חזר בו.]

– עוד מקשים התוס' שעד כמה שבמעשה לעיל רב יוסף אמר שזה לא חל, א"כ מה מועיל שהוא אמר לו שיקנה מהשתא – והלא מ"מ אין באפשרותו להקנות לאחרים את נכסי אחיו המת. – אלא בהכרח שהטעם שזה לא חל אינו משום מה שאמר רב יוסף, אלא הוא משום שהיבם חזר בו, ולכך במעשה בסוגיין הוא הציע לו לחלוק מהשתא כי בכך הוא לא יוכל לחזור בו לאחר הייבום.[[109]](#footnote-109)

– ועל כך מיישבים התוס' ששם הם סברו שאפשר לחלק לאחר הייבום, והיבם היה רמאי וחזר בו, וגם בסוגיין הם סברו כן ולכן היבם הציע להקנות מהשתא כדי שהוא לא יוכל לחזור בו, ומה שרב יוסף אמר שזה לא חל, לא היה זה מפני שהוא הוצרך לאותו מעשה שהרי בלא"ה היבם חזר בו, אלא מפני שכך היא האמת.[[110]](#footnote-110)

# אמר מר בר רב אשי וכו' התם בידו הכא לאו בידו.

בפשטות הכוונה שהוא לא קונה כי "לאו בידו" היא משום שזה דשלב"ל שלא קנה, וכן מבואר במהר"ם שיף.

והנה חילוקו של מר בר רב אשי מתייחס לצד שבייבם ואח"כ חילק קנה, ועל כך הוא אומר שמ"מ א"א להקנות עכשיו ולאחר שייבם כי כעת אין זה בידו, בעוד שלפי רב יוסף וכן למסקנת הסוגיא גם בייבם ואח"כ חילק לא קנה. – ולכך רש"י מפרש שמר בר רב אשי אמר שתי טענות, ראשית שבאמת קי"ל כרב יוסף שלא קנה כלל, ושנית שגם לפי הצד שבייבם ואח"כ חילק קנה, מ"מ באמר מעכשיו לא קנה.[[111]](#footnote-111)

# האומר לחבירו לך ומשוך וכו' קנה ואפילו עומדת באגם וכו' דא"ל קני מעכשיו וכו'.

שיטת התוס' שמעכשיו מועיל שלא יהיה חיסרון של "כלתה קניינו" אף שחלות הקניין היא רק לאחר שלשים.

התוס' מבארים שאמנם בקניין כסף אין חסרון של כלתה קניינו בקניין לאחר ל' כמבואר בגמ' בקידושין (נ"ט א') כי זה כמו שהמעות הם בעין. – וז"ל התוס' ביבמות (צ"ג א' ד"ה קנויה) בעניין זה: "דאפילו נתאכלו המעות חשוב כל שעה כאילו הם בעין שהמעות נשארו אצל המקנה ואם לא נעשה הקנין היה מוטל עליו להחזירם וחשוב כאילו הם בעין לשם קדושין דלאו למלוה דמי ולא לפקדון", עכ"ל. [וכ"כ עוד ראשונים. – ויש בזה את לשונו הידועה של הר"ן (נדרים כ"ח א' ד"ה וכתב הרשב"א) על דרך יסוד זה, שבקניין כסף אין חיסרון של כלתה קניינו כי "שעבוד המעות קיים".][[112]](#footnote-112)

עוד מבואר בתוס' שבשטר גם אין חיסרון של כלתה קניינו בקניין לאחר זמן, כי השטר קיים, – אא"כ הוא נאבד או נקרע וכדלהלן.

– משא"כ בקניין משיכה שבקניין סתם (שלא אמר מעכשיו) לאחר ל' יש חיסרון של כלתה קניינו, כי בהגיע זמן הקניין כבר כלתה משיכתו, אבל כשהוא אומר "מעכשיו" הרי זה מועיל לר' יוחנן כי הקניין מתחיל מיד ונגמר לאחר ל'. – וז"ל התוס' ביבמות הנ"ל בעניין זה: "אבל משיכה קונה במעכשיו ולאחר ל' כיון דבסוף ל' הפרה עומדת באגם שהוא מקום הראוי לקנין, דע"י תחילת משיכה שהותחל קנין נעשה האגם רשותו והוי לה כמשיכה אריכתא."

– ובביאור יסוד זה שיש כאן "משיכה אריכתא", הוי אומר שהמשיכה מתחילה כעת ונגמרת לאחר ל' כשהיא במקום הראוי למשיכה, – מבאר האבהא"ז (מכירה ב' ט') ששיטת התוס' היא שיסוד קניין משיכה הוא גדר של "הכנסה לרשותו", שהמשיכה לסימטא שהיא מקום השאול לו לעשות בו קניינים, נחשבת הכנסה לרשותו, והכנסה זו לרשותו היא מעשה הקניין המועיל (וכשיטת ר' חיים כהן הידועה בתוס' בקידושין כ"ה ב' ד"ה בהמה, ע"ש). – ואין הפשט שקניין משיכה יסודו הוא "מעשה קניין" בעלמא. – ולכך מתחילת המשיכה האגם נעשה כרשותו לעניין שיוכל לקנות בו, וכפי שמפורש בלשון התוס' הנ"ל ביבמות, וגם לאחר ל' האגם עדיין נחשב רשותו לעניין זה, ועצם מה שהבהמה עומדת ברשותו זה נחשב לגמר של מעשה קניין ולכן הוא קונה. (אבל אם משיכה היתה מעשה קניין בעלמא, לא מובן לומר שגמר המשיכה הוא לאחר ל', כי מה יועיל שהיא עומדת באגם עד כמה שבאותה שעה אין כאן כל מעשה משיכה.)[[113]](#footnote-113)

והנה התוס' ביבמות הנ"ל ממשיכים וכותבים בזה"ל: "ואפילו יצתה מן האגם תוך ל' או אפילו משכה המקנה לחצרו ושוב בתוך שלשים חזרה לאגם קני". – כי העיקר שהיא תהיה באגם בתחילת המשיכה הנעשה כעת, וכן בגמר המשיכה הנעשה לאחר ל'. – והאבהא"ז (שם) מבאר שזה משום שמ"מ האגם נשאר רשותו לעניין זה לאחר ל' אפילו שהבהמה בינתיים יצאה משם.

– אבל בתוס' ר"פ (בב"מ ל"ד א') מבואר שהיא צריכה להישאר שם כל השלושים יום ואל"ה הקניין לא יוכל להיגמר. – ויש לומר שתור"פ סובר שאם היא תצא בינתיים מהאגם אזי יתבטל ממנו שם רשותו לעניין הקניין, ורק כשהיא נשארת באגם כל השלושים יום, אז אפשר לראות שלאחר השלושים זה רשותו לעניין גמר מעשה המשיכה.

עוד מבואר בתוס' שלפי רב הסובר שאדם מקנה דשלב"ל, בציור של האומר לחבירו שדה זו כשאקחנה תהא קנויה לך מעכשיו, שאם השטר יתקיים בשעת לקיחת השדה – א"צ מעכשיו, כי כאמור השטר קיים ואין בזה חסרון של כלתה קניינו, אבל אם השטר יאבד או יקרע ולא יהיה בעולם בשעת הקנייה, אז יש חסרון דכלתה קניינו ולכך צריכים את המעכשיו.

– ומבואר מזה שבמכירת דשלב"ל למ"ד שקונה, כשהוא אומר מעכשיו אין בכלל חיסרון של כלתה קניינו, ובזה יש חילוק מדבר הבא לעולם שבמשיכה מעכשיו ולאחר ל' צריך שהיא תהיה באגם לאחר ל', ואל"כ יהיה חסרון של כלתה קניינו, ולא אומרים שהמעשה קניין כבר נשלם מיד בהתחלה ושוב א"צ שהיא תהיה באגם לאחר ל', וטעם החילוק צ"ב.

– ומבאר הגרש"ר זצ"ל (בשיעורים בגיטין ט' ב' אות קמ"ה) בשם הגרש"ש זצ"ל (עי' בחידושי הגרש"ש לנדרים סי' כ"ג), שהחסרון של כלתה קניינו הוא ב"מעשה" הקניין. – שהנה מעשה הקניין הוא ה"יוצר" את חלות הקניין, וכשמעשה הקניין נגמר ונשלם, אזי ממילא חלה חלות הקניין, אא"כ יהיה לה איזה עיכוב, ולכך בדבר שבא לעולם שהוא רוצה שחלות הקניין תחול רק לאחר ל', צריך לעשות זאת בצורה שמעשה הקניין עצמו יושלם רק לאחר ל', כי אם הוא יושלם מיד – בהכרח שגם חלות הקניין תחול מיד, כי אין מה שיעכב אותה מלחול, ולכן במשיכה לאחר ל' (בלא מעכשיו) בהכרח צריך שמעשה המשיכה יהיה רק לאחר ל', ובזה יש חיסרון של כלתה משיכתו, אבל כשהוא אומר מעכשיו ולאחר ל', בזה הגדר הוא שהמעשה משיכה מתחלק לשני חלקים – חלקו הא' נעשה מיד, וחלקו השני נעשה לאחר ל', ומאחר והמשיכה מתחילה מיד לכן אין חסרון של כלתה קניינו מצד "מעשה" המשיכה. – משא"כ בדשלב"ל לדעת רב שאפשר להקנותו, כאן שפיר אפשר ע"י מעכשיו לגמור את מעשה הקניין מיד, שהרי מ"מ בהכרח חלות הקניין לא תוכל לחול מיד מאחר והשדה עדיין אינה של המקנה ומעשה הקניין שהושלם אינו יכול לפעול את החלות עד שהדבר יבוא לעולם, והיות ומעשה הקניין נגמר מיד שוב אין חסרון של כלתה קניינו בשעת חלות הקניין.

בעניין זה, שלדעת התוס' שבמשיכה מעכשיו הפשט הוא שהמשיכה מתחילה מעכשיו ונגמרת לאחר ל', ולכן אין בזה חסרון של כלתה קניינו אף שחלות הקניין כולה היא רק לאחר ל', – הנה לדעת ראשונים אחרים (ריטב"א כאן, וכ"ה להלן פ"ו ב' ברמב"ן בריטב"א ובר"ן) אין קניין לחצאין ואין כזה מושג שהקניין מתחיל כעת ונגמר לאחר ל', אלא הפשט במעכשיו ולאחר ל' שהוא מקנה את הגוף מהיום ואת הפירות לאחר ל' – כלומר שהגם שעצם הבהמה נקנית מיד, מ"מ המוכר משייר לעצמו את זכות השימוש בבהמה עד שלושים יום, – ועל דרך שמצאנו בקנין של "היום ולאחר מיתה" בב"ב (קל"ו א').[[114]](#footnote-114) – ולעולם הוא קונה גם כשהבהמה ברה"ר לאחר ל', ומה שנקטו אגם הוא אורחא דמילתא ששם הבהמות רגילות לעמוד.

# רש"י ד"ה והא קתני.

עי' במה שנתבאר בזה על המשנה לעיל ע"ט א', בדף מס' 5.

# תוס' ד"ה והתלושין.

התוס' מתרצים שכאן התפיסה שלה היא רק לשעבוד, וכפי שמבאר התורא"ש, שהיא לא באה לתפוס כדי לגבות מזה את כתובתה, אלא רק כדי שיהיה למה שהיא תפסה דין שעבוד שיילקח קרקע והוא יאכל פירות, וכלפי זה אמרו חכמים שמועילה התפיסה.

– עוד מבואר בתורא"ש במאמר המוסגר, שלפי רש"י במשנה לא קשה קושיית התוס', כי במשנה מדובר על תפיסה מחיים המועילה גם לפי ר"ע.[[115]](#footnote-115)

# לומר שמגרשה בגט ומחזירה וכו' כיון שלקחה נעשית כאשתו.

מבואר בגמ' שתי נפק"מ בדין זה ש"כיון שלקחה נעשית כאשתו": א' – שהיא יוצאת ממנו בגט ולא בחליצה. ב' – שמותר לא להחזירה אחר שהוא מגרשה, ולא חוזר לה האיסור אשת אח. – ונראה בגמ' שההו"א שהיא צריכה חליצה, נלמדת מהנאמר "ויבמה" ש"ייבומים הראשונים עליה", משא"כ ההו"א שחוזר האיסור אשת אח היא מסברא – וגם אם לא היו עליה ייבומים הראשונים. וכן מעמידים הראשונים (ביבמות כ' א') לפי הגירסא שלפנינו שהיא עפ"י פירש"י ביבמות (ל"ט א'). ויש בזה אריכות דברים ואכ"מ.

# לא תיסגי לה בגט אלא בחליצה.

בספר קונטרס הביאורים (יבמות י"ח ג', ומובא בחידושי הגר"ח על הש"ס יבמות כ"ט א') הביא בשם הגרי"ז זצ"ל, שאין הכוונה שהיתה הו"א שיש חיוב לחלוץ לה ככל שומרת יבם, שהרי כבר נתקיימה בה מצות הייבום, אלא ההו"א היתה שמ"מ היא צריכה חליצה להפקעת הזיקה.

[והזיקה האמורה כאן, אינה מה שהיא זקוקה שיקיימו בה מצות ייבום וחליצה, שהרי כאן נתקיימה מצוותה, אלא בהכרח הכוונה היא לאישות ושארות המת, שמאחר והיבם כנס את אישות המת ונעשה בעלים עליה, הרי שמהות האישות שלו היא אישות המת, לכך סלקא דעתך שכדי להפקיע את אישות המת צריכים דוקא חליצה ולא גט.]

# מאי טעמא אשה הקנו לו מן השמים.

רש"י במהדו"ק מפרש שלכך כתובתה על נכסי בעלה הראשון ולא על נכסי בעלה השני.

– ואילו הרמב"ן הרא"ה הר"ן והתוס' ישנים ביבמות (ל"ט א') מפרשים שזהו הסבר מדוע אין לה שתי כתובות – אחת מבעלה הראשון ואחת מהשני. (כי לכאורה יש כאן שני ליקוחים – של אחיו ושלו. – קמ"ל שאישה הקנו לו מן השמים, ולכך חיוב הכתובה הוא רק מחמת הנישואין הראשונים.)

# ואי לית לה מראשון אית לה משני וכו'.

יש שני אופנים ש"לית לה מראשון". – רש"י ביבמות (ל"ט א' ד"ה ואי) מפרש שאין לו נכסים. – ואילו הרמב"ם (אישות כ"ב י"ד) כותב שלא היתה לה כתובה מהראשון או שהיא מחלה לו. – ובשו"ע מובאים שני האופנים[[116]](#footnote-116).

והנה דעת הרמב"ם (שם) וכן דעת הרמב"ן בשם י"מ ודעת הרשב"א והריטב"א, שכתובתה מנה כדין בעולה. – ואילו דעת הרא"ה והריב"ש (בשיטה) שכתובתה מאתיים, כי כל מה שהיה לה מהראשון תיקנו לה מהשני[[117]](#footnote-117). (ומעירים שלפי הציורים הנ"ל של הרמב"ם שמדובר שמדינא אין כתובה מהראשון, פשיטא שכתובתה מנה, כי זוהי כתובה חדשה מהשני בלא שייכות לראשון – וביחס לשני הלא היא בעולה. ורק לפי הציור של רש"י שבעצם יש לה כתובה מהראשון ורק שאין נכסים לגבות אותה, בזה יש מקום לדון האם כתובתה מהיבם היא מנה או מאתיים.)

# התם הוא דלא כתב לה דקנאי ודקנינא וכו'.

תוס' כותבים שלפי רש"י הפשט הוא שהו"א שמאחר והוא כותב לאשתו דקנאי ודקנינא ואם יאבדו המעות הוא חייב לשלם לה, לכך הוא יכול לייחד לה מעות, קמ"ל שמכיון שהיא לא יודעת מזה והיא סבורה שאין לה ולא סמכה דעתה, משום כך הו"ל בעילת זנות.

– אבל ברש"י במהדו"ק מבואר מהלך אחר. – הוא כותב שלפי ההו"א הוא יכול לייחד מעות לאישה כי לא אכפת לה שהם יאבדו מכיון שהוא יקנה נכסים אחרים שמהם היא תגבה ואין כאן משום איבה, – והבנה זו שהאישה סמכה דעתה נשארת גם לפי האמת, אלא שהקמ"ל הוא שלא יעשה כן מטעם אחר – משום שלא יאמר לה טלי כתובתך וצאי.

# תוס' ד"ה אבל.

תוס' כותבים דשמא הוה אמינא סברא איפכא, שדוקא יבם מחזירה ע"מ כתובתה הראשונה ולא באשתו. – התורא"ש מבאר את הסברא בזה, שהיינו אומרים שדוקא ביבמתו שהוא לא מעונין לשעבד לה את נכסיו אומרים שגם כעת הוא לא יתחייב לה כתובה אחרת, משא"כ באשתו שהוא כבר שעבד את נכסיו לכתובתה הראשונה, לכך כשהוא מחזירה היתה סברא לומר שיכתוב לה כתובה אחרת, קמ"ל.

# בראשונה היו כותבין לבתולה מאתים ולאלמנה מנה והיו מזקינין ולא היו נושאין נשים.

נחלקו רש"י ותוס' מה היו עושים מתחילה – ומדוע היו מזקינים ולא נושאים נשים:

– רש"י מפרש שהוא היה מתחייב לה את כתובתה בלא לייחד לזה מעות מסוימים, אלא שהוא לא היה משעבד את נכסיו לחיוב זה[[118]](#footnote-118), והכתובה היתה נגבית רק ממעות הירושה [ומבאר הריטב"א שזה כר' מאיר הסובר שמטלטלין משתעבדים לכתובה], והנשים לא רצו להינשא כי הן חששו שהיורשים יצניעו את מעות הירושה ולא יהיה להן מהיכן לגבות את הכתובה.

– והתוס' מפרשים שמתחילה היו רק מייחדים לה מנה ומאתיים לכתובה. – ומבארים השיטה והמהרש"א שלפי תוס' אין הפשט שהבעל היה מתחייב לה את הכתובה, כי אם הוא היה מתחייב לה, הרי שממילא כל נכסיו היו משתעבדים לזה. – אלא הפשט שהוא לא חייב את עצמו כלל והוא רק ייחד לה את המנה ומאתיים. – והנשים לא רצו להינשא כי הם חששו שהיורשים יצניעו את המעות המיוחדות לכתובה.

1. נכסי מלוג הם הנכסים שהאישה מביאה עמה בנישואיה שאינם נכללים בכתובה, וכן נכסים הבאים לה בירושה או במתנה לאחר הנישואים. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולכן הם נקראים "נכסי מלוג" – על שם זה שהבעל האוכל את הפירות – מולג את הנכסים, עי' רשב"ם (ב"ב קל"ט ב' ד"ה האשה) ורע"ב (יבמות ז' א'). [↑](#footnote-ref-2)
3. ולהלן במקומו יבואר יותר מהו גדרה של תקנת אושא. [↑](#footnote-ref-3)
4. עי' חידושי ר' ראובן (ב"ב סי' י"ז), חידושי ר' שלמה (ח"א ב"ב סי' ד'), אבי עזרי (אישות כ"ב ט"ז). [↑](#footnote-ref-4)
5. הגרמ"ש שפירא זצ"ל בספרו "שערי שמועות", מדייק כן מדברי רש"י בעמ' ב' (בד"ה אמר להן), הכותב בביאור טענת ה"אמרו לו" של ר' חנינא בן עקביא – באופן שנפלו לה עד שלא נישאת ונישאת, – שהם טענו לו שמכיון שהוא זכה באישה למציאתה ומעשי ידיה והפרת נדריה – הוא בוודאי יזכה בנכסים שיש לו בהם אכילת פירות – שיהא המכר בטל. – ומבואר שמצד עצם אכילת הפירות עדיין אין זה סיבה שהמכר יהיה בטל, לולא מה שהוא זוכה באישה למציאתה וכו'. – ורואים מזה שהדין שהמכר בטל הוא תקנה נוספת שאינה מוכרחת מהדין של אכילת הפירות. [↑](#footnote-ref-5)
6. וב"שערי שמועות" (המובא בהערה הקודמת) – שדייק מדברי רש"י שהתקנה שהמכר בטל היא תקנה לעצמה ואינה מחמת עצם אכילת הפירות, ביאר לפי זה את דברי רש"י בעמ' ב' (בד"ה וזו אשתו ובד"ה אף זו) המבאר שלפי ה"אמרו לו" יש ללמוד ממה שבנשואה המכר בטל – שגם בארוסה יהא המכר בטל, מכיון שמ"מ היא אשתו. – והיינו מהטעם הנ"ל – שגם מה שכשהיא נשואה המכר בטל, אין זה מונח בתקנה שהבעל אוכל פירות, אלא זוהי תקנה נוספת לעצמה, והיות וכן, יש ללמוד מזה לדעת ה"אמרו לו" שכך ראוי לתקן גם בארוסה. [↑](#footnote-ref-6)
7. עי' בתוס' לעיל נ' א' (ד"ה הבעל) ובמהרש"ל והמהרש"א שם, וכן במש"כ הב"י (בסי' צ"ב) בדעת הטור – ומובא שם במהרש"א. [↑](#footnote-ref-7)
8. הנה בגמ' בב"ק צ' א' מבואר שיש נידון אודות זכות הפירות של הבעל, האם אומרים על כך שקניין פירות הוא כקניין הגוף. – ומבואר בתוס' בכמה מקומות (לעיל נ' א' ד"ה הבעל, ב"ק פ"ח ב' ד"ה באושא, ב"ב קל"ו ב' ד"ה רבי יוחנן) שהם למדו שהכוונה היא לנידון הרגיל הנמצא בכמה מקומות בש"ס – האם קניין פירות כקניין הגוף – שמשום כך אנו אומרים שגם הגוף נחשב שלו. – אך האו"ש טוען על כך, שהמושג ק"פ כקה"ג בגמ' בב"ק הנ"ל, הוא מושג חדש, השייך למי שיש לו רק את הפירות עצמן – האם זה נחשב כקניין הגוף כלפי הנפק"מ האמורות שם, ואין זה נוגע למושג הרגיל של ק"פ כקה"ג שאותו מצאנו בשאר דוכתי, המדבר באופן שהוא קונה את הגוף לפירות. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובתוך דבריו החידושי הרי"ם מעלה בזה צד אמצעי, שהגוף משועבד לבעל לגבות ממנו את פירותיו, אך אין זה בגדר קנין ממש של גוף לפירות. [↑](#footnote-ref-9)
10. ר' ראובן מדייק את הלשון במשנתנו ש"הואיל וזכה באישה לא יזכה בנכסים", שגדר זכיית הבעל היא מחמת שהוא זוכה באישה, ומכיון שהוא זוכה באישה הריהו זוכה גם בנכסיה, ולכן רק כל זמן שהם נכסיה – אנו אומרים שהוא זוכה בהם, אך לאחר שהוא מוכרת אותם ושוב הם אינם נכסיה – הרי שהבעל מאבד בהם את זכייתו, ולכן צריכים אנו לתקנה החדשה שהבעל מעכב את המכירה.

    – ור' ראובן מבאר שמה שהאישה יכולה באמת למכור את גוף הנכסים זה משום שאין לבעל קנין של ממש בנכסים כמו קנין רגיל של גוף לפירות, וז"ל: "דאכילת פירות אין זה קניין גמור אלא דין תקנה חדש בנכסי מלוג... והיינו שאין לו זכות קניין עצמי לפירות בעצם הנכסים אלא משום שזכה באשה זכה בנכסיה כל זמן שהם נכסיה", עכ"ל. – ועד"ז לומד הגרמ"ש שפירא זצ"ל בספרו "שערי שמועות". – וגדר זה צ"ב. [↑](#footnote-ref-10)
11. ולפי פירש"י, גם רב פפא בסוגיא שם הגורס במשנה "אם מכרה ונתנה קיים" – מדבר רק לפי ר' יהודה, – אך גם הוא מודה שלפי רחב"ע הדין באופן זה שמוכרת לכתחילה. [↑](#footnote-ref-11)
12. אמנם יש כמה דרכים בסוגיין לפרש את ה"אמרו לו" לר"י, ומה שהובא בפנים זהו פירש"י שלפנינו, לפי המסקנא. [↑](#footnote-ref-12)
13. כך הוא נוסח הקושיא לפי הדרך הראשונה בראשונים הנ"ל, שר"ש חולק בנכסים שאינם ידועים. – ולפי הדרך השנייה הקושיא תהא שר"ש צ"ל "במה דברים אמורים בנכסים שאינם ידועים וכו' ". [↑](#footnote-ref-13)
14. ומ"מ כאשר היא נשאת רואים בסוגיין עכ"פ לפי חלק מהשיטות, שלא הולכים רק לפי שעת הנפילה אלא גם לפי שעת המכירה – ולכן יש נפק"מ בנפלו קודם הנישואין אם היא כבר נישאת או לא. – וצ"ל שמכיון שלאחר הנישואין הבעל כבר אוכל פירות ממש והאישה כבר קנויה לו לכל דבר, לכן יש אז יותר משקל אצל חכמים לשעת המכירה.

    (וע"ע בזה במהרש"א בעמ' ב' על התוס' ד"ה לא.) [↑](#footnote-ref-14)
15. יתכן להוסיף בזה ביאור עפי"ד האבי עזרי המובאים בפנים, שהספק הוא האם דנים אותה כבר משעת האירוסין כמשועבדת לאכילת הפירות של הבעל, שמצד אחד קודם הנישואין אין לבעל זכות של אכילת הפירות, ולכן גם אין מה לתקן שהמכר יתבטל, שהרי כל עיקרה של תקנה זו היא כדי שהבעל לא יפסיד את הפירות כמבואר בעמ' ב'. – והצד השני של הספק הוא שעצם מה שהיא משועבדת להינשא לו – ואז לאחר הנישואין הבעל יזכה בפירות – הרי זה מחשיב שכבר עתה היא משועבדת לזכות זו של אכילת הפירות. [↑](#footnote-ref-15)
16. ויש להוסיף על כך שגם לאחר שיתברר לבסוף אם היא נישאה או לא, אין זה מברר למפרע מה היה הגדר שלה, כי זה ודאי שמ"מ שהיא תיחשב ארוסה ולא נשואה, וכל הספק הוא רק כלפי התקנת חכמים וכמבואר בפנים. [↑](#footnote-ref-16)
17. תוי"ט, אבנ"מ (צ' י"ט), הפלאה, אבני נזר (אה"ע של"ה ד'). וע"ע בזה במשל"מ (בזכיה ומתנה ו' א') ובמה שהקשה עליו האבנ"מ (שם). [↑](#footnote-ref-17)
18. בביאור ראיית התוס' שמדובר שם בנפלו לה עד שלא נשאת ואח"כ נשאת, עי' מהרש"א ופנ"י. [↑](#footnote-ref-18)
19. והתוס' מוסיפים לומר שלא מסתבר לומר שהמשנה בפרק הכותב היא כשיטת רבותינו שחזרו ונמנו. – הריטב"א (בריש הכותב) מבאר יותר מדוע זה לא מסתבר, כי הנה רואים אנו שהתנאים בעלי המשנה לא סוברים כן. [↑](#footnote-ref-19)
20. עי' בקצוה"ח ובאבנ"מ שם שהביא מקורות נוספים מהראשונים לנידון זה – האם תקנת אושא קיימת כאשר אין הבעל אוכל פירות. [↑](#footnote-ref-20)
21. האחרונים דנים מאי נפק"מ אצל מי הקרקע עד כמה שבלא"ה הבעל אוכל פירות – ואין לו עוד זכות מלבד אכילת הפירות. – החלק"מ (בסי' צ' כ"ז) כותב שהנפק"מ היא לעניין פרוזבול, שאין כותבים אותו אלא למי שיש קרקע, שלפי הרמב"ם הלוקח יכול לכתוב פרוזבול על הקרקע הזו, ולפי הראשונים אינו יכול. [↑](#footnote-ref-21)
22. אם נאמר שה"אמרו לו" נחשבת שיטה – כשיטת התוס' בסוגיין. כי לפי הריטב"א והר"ן (בר"פ הכותב) ה"אמרו לו" אינה שיטה בסוגיא, אלא שכך טענו לר"ג אך הוא לא חשש לדבריהם. [↑](#footnote-ref-22)
23. התוס' כותבים לדחות את הראיה של רש"י, אך הם מוסיפים שמ"מ אפשר לפרש כן בלא ראיה, וכעי"ז כותבים התוס' שאנץ והתורא"ש שהגם אין ראיה לרש"י, מ"מ "יתכן להיות כדבריו". [↑](#footnote-ref-23)
24. כי לרש"י מה שאמרו שלפי רחב"ע לא נחלקו ב"ש וב"ה בדבר זה, מתייחס גם לר"ז ולא רק לר"פ, והגמ' המתינה לומר כן לאחר דברי שניהם. – כ"כ הרשב"א לגירסת רש"י. (וכן לומד המשמרות כהונה בדעת רש"י כדי ליישב את קושיות התוס'.) – ולפי"ז יוצא שהמחלוקת בין לר"ז לר"פ היא רק בביאור המשנה ולא לדינא. [↑](#footnote-ref-24)
25. עי' הערה 1. [↑](#footnote-ref-25)
26. לרש"י במהדו"ק והרא"ה באופן זה מכרה בטל לר"ש בנכסים הידועים, ולר' יהונתן ותלמידי הרשב"א מכרה קיים. [↑](#footnote-ref-26)
27. אך לפי הריטב"א והר"ן ה"אמרו לו" אינה שיטה (כמבואר בהערה 1) והם מבארים את המשנה בהכותב באופן אחר. [↑](#footnote-ref-27)
28. כן היא דעת הרוב הראשונים והפוסקים. אבל הרא"ה סובר שבנכסים שאינן ידועים שנפלו לה משנשאת, מודה ר"ש שמכרה בטל. [↑](#footnote-ref-28)
29. הרשב"ם (שם בד"ה אפילו) והתוס' (שם בד"ה גליא) מפרשים שהכוונה היא למחלוקת רשב"ג וחכמים במקצת האם קנה, ושם בסוגיא היה מדובר במברחת מקצת נכסיה, שכשהיה גילוי דעת גם לרבנן לא קנה אפילו במקצת. [↑](#footnote-ref-29)
30. וכ"ה ברשב"ם שם. [↑](#footnote-ref-30)
31. וקרוב למהלך של המהרי"ט כתב המגיני שלמה ביישוב שיטת רש"י, ע"ש. [↑](#footnote-ref-31)
32. וגם ברא"ש נראה שאין כאן קנין ואעפ"כ המקבל אוכל פירות (עי' ברא"ש בסוגיין, וברא"ש בב"ב קנ"א א', בפנ"י ובאבנ"מ צ' ח'). – וע"ע בעניין זה בהערה 8. [↑](#footnote-ref-32)
33. האבנ"מ מקשה סתירה ברש"י, כי כאמור ברש"י המובא בפנים נראה שהמתנה לא חלה כלל, וזה לכאורה נסתר מלשון רש"י בד"ה הא בכולה, הכותב: "כי אמר שמואל לא קני בכותבת לו כל נכסיה דכיון דלא שיירה מידי לנפשה אם תתגרש אנן סהדי דלא גמרה ומקניא", עכ"ל. – ומשמע שהאנן סהדי הוא רק לאחר שתתגרש, ולא בעוד שהיא נשואה.

    – ומיישב האבנ"מ שגם רש"י מודה ליסוד סברת התורי"ד להלן, שהאומדנא קיימת רק לאחר הגירושין שאז לא יהיה לה מאין להתפרנס, אלא שרש"י סובר שלכך אנו אומרים שהיא התכוונה כלל להקנות אלא כל כוונתה היא רק להבריח את הנכסים, והיות ואנו יודעים שזו היתה כוונתה – שוב ממילא לא חל הקניין כלל אפילו לא בעודה נשואה.

    והנה גם האב"נ (אה"ע של"ט) מדייק מדברי רש"י בד"ה ואי לא, כמש"כ הפנ"י והאבנ"מ שאין המקבל קנה אפילו בעודה נשואה, אלא שהוא מדייק מרש"י בתחילת הסוגיא לא כך, שהנה רש"י כותב: "שאין מתנה זו מתנה אלא להבריח ולא שתזכה בהם הבת אם תתאלמן היא או תתגרש", עכ"ל. – ומשמע שהיא רצתה שהבת לא תזכה בנכסים רק אם היא תתאלמן או תתגרש, אך בעודה נשואה היא התכוונה שהבת תזכה בנכסים. (ע"ש באב"נ מש"כ עוד בעניין זה.)

    – ולפי"ד האבנ"מ הערה זו מיושבת, כי הגם שעיקר כוונתה היא רק שהבת לא תזכה בנכסים אם תתאלמן או תתגרש, מ"מ משום כך היא כבר לא התכוונה להקנות כלל אלא רק להבריח, ולכן בסופו של דבר הבת לא זכתה בנכסים בכלל. [↑](#footnote-ref-33)
34. וע"ע בזה במאמר המסוגר בתורי"ד בד"ה מיתיבי. [↑](#footnote-ref-34)
35. עי' באילת השחר שדן שלאחר שהאחד בא להחזיק והאישה זיכתה את השני – האם כעת השני באמת יכול לבוא ולהחזיק. [↑](#footnote-ref-35)
36. בסוגיין, וכ"ה בתוס' בב"ב קנ"א א' (ד"ה גליא) והרא"ש שם. (אמנם ברא"ש בסוגיין מבואר שהמקבל אוכל פירות ואם מתה הוא זוכה בנכסים. – והאבנ"מ (צ' ח') מקשה שזה נסתר מדבריו בב"ב. – עוד הוא מקשה על הרא"ש בסוגיין מהי קושיית הגמ' לפי דרכו, והלא באמת המקבל זוכה בפירות. ע"ש מש"כ בזה.) [↑](#footnote-ref-36)
37. וכל זה רק בפירות מחוברים הנחשבים חלק מהקרקע, אבל פירות תלושים נחשבים דבר נפרד מהקרקע, ולכן הם נידונים כקרנא לעצמם. [↑](#footnote-ref-37)
38. אמנם רש"י להלן שם מוסיף עוד טעם בזה, שמכיון שהפירות נגמרים ברשות הבעל לכך הם שלו. – וזה מתאים עם שיטת הריטב"א להלן. – ובדעת רש"י בעניין זה ע"ע במה שיבואר להלן בדעת ר"ש. [↑](#footnote-ref-38)
39. ועי' לעיל שברש"י להלן פ"ב א' לעניין שעת כניסתה לפי רבנן, נראה שמדובר בפירות שלא נגמרו כדעת הרא"ה והריטב"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-39)
40. ההפלאה מעיר עוד שלפי זה גם ביחס לארעא ובתי רש"י היה יכול לומר שהשכר של קרקע מרובה מחמת שהיא מחזיקה יותר זמן וממילא בהמשך הזמן יהיה שכרה מרובה, אלא שרש"י כתב טעם יותר טוב – ששכר הקרקע מרובה גם במשך הזמן הקצר. [↑](#footnote-ref-40)
41. האילת השחר לומד שלפי רש"י אין זו תקנה מיוחדת אלא זוהי סברא – וכן הוא מדייק מלשון "פשיטא", שהגם שבאופן שגם הבעל וגם האישה מתרצים לקנות בתי ולא ארעא הם יכולים לעשות כן, מ"מ במקום שהאחד מהם מעכב כי הוא רוצה את מה שעדיף, אין השני יכול לעכב עליו.

    – ומסתפק האילת השחר מה יהיה הדין בשניים שהשתתפו בכה"ג שיש בשותפות שלהם איזה דבר שאין בו כדי חלוקה, שהאחד רוצה לקנות מזה ארעא וחברו רוצה לקנות בתי, האם גם בזה השותף שרוצה ארעא יכול לכוף את חברו, או שזהו דין מיוחד בבעל ואשתו שמכיון שהבעל זוכה בפירות משל נכסי אשתו, לכן אנו אומרים שאין הבעל יכול לפגוע בזכויות של האישה, וכן אין יכולה לפגוע בזכותו של הבעל הזוכה בפירות נכסיה, אך בשותפים בעלמא א"א לכוף על כך זה את זה, והם יעשו "גוד או איגוד" (עי' ב"ב י"ג א'). [↑](#footnote-ref-41)
42. כלומר שלפי התורי"ד הדקל שכרו מרובה אפילו שהוא פחות מתקיים, כי הבעל מעונין בשכר היתר שיש כעת, והבעל לא מתחשב במה שהדקל עלול להיעקר ובכך יצא בהמשך הזמן ששכר הבית יהא מרובה. [↑](#footnote-ref-42)
43. ולפי מהלך זה, באופן ההפוך, שהאישה רוצה דבר ששכרו מרובה והבעל רוצה דבר שהקרן יותר קיימת, דעת התורי"ד שאין הבעל יכול לעכב, והריא"ז חולק (כמובא במאמר המוסגר בתורי"ד) ונוקט שבזה שומעים לבעל. – וצ"ב מהו יסוד מחלוקתם. [↑](#footnote-ref-43)
44. כפי שרואים בתוס' המדמים זאת לדין המשנה בפירות מחוברים.

    – ומ"מ יל"ע בדברי רש"י בעמ' ב' שגם ר' מאיר מודה במלח וחול שמכיון שהם לא כלים, שדינם כפירות, ומדוע זה יהיה עדיף על פירות מחוברים שלפי ר' מאיר במשנה הם נידונים כקרן. [↑](#footnote-ref-44)
45. המהר"ם שיף אומר שהקושיא היא דוקא לפי הדרך הראשונה של התוס' בפירוש ר"ח, מכיון שלפי דרך זו, רב נחמן שאמר בגלימא שהבעל משתמש בה, סובר כפי ה"אמרי לה" השניים וא"כ בהכרח שכך צריך לפסוק, אך לפי ר"ת י"ל שהגמ' נקטה את ה"כללא דמילתא" לבסוף אפילו שזה מתייחס למ"ד פירא, כי הכוונה היא לפסוק הלכה כמותו, על דרך מה שמוצאים בש"ס במקומות אחרים "והלכתא וכו' ", ולכך פסק זה נאמר לבסוף. [↑](#footnote-ref-45)
46. ורואים שרעק"א לומד שלפי הראשונים גם את הוולד א"א למכור מה"ט, כי הוא נידון כמו האם ממש. – משא"כ לפי רש"י שתיקנו שמחמת החשש מיתה נקבע שכל הפירות דינם כקרן, שמ"מ אפשר למכור את הקרן הזו. [↑](#footnote-ref-46)
47. עי' באילת השחר המחלק בדעת רש"י בין חלב וביצים לבין המעש"י של העבדים והשפחות, שהגם שבמקום שכלה הקרן אנו אומרים שהפירות נידונים כקרן, כל זה רק בפירות שהם בעין, משא"כ העבודה של העבדים שאינה בעין – א"א להגדירה כקרן. – וגם בגלימא שרב נחמן חידש שהלבישה נחשבת פירא ולא קרנא, וגם זה רק לפי חכמים אך ר' מאיר סובר שזה קרנא – אף שגם שם הלבישה אינה בעין. – צ"ל ששם יש מקום להחשיב זאת כקרן מחמת שהלבישה מבלה את עצם הגלימא. [↑](#footnote-ref-47)
48. ומבואר בתוס' בב"ק (פ"ט א' ד"ה פירא דפירא) שהדין בכפל זה השייך לאישה, שיילקח ממנו קרקע והבעל יאכל מזה את הפירות, וככל דין נכסי מלוג. [↑](#footnote-ref-48)
49. הרי"ף מחלק שבסוגיין הבעל לוקח את הוולד שהוא הפרי הראשון, לא תיקנו לו גם שיאכל את הפירי פירות, משא"כ בפרק הכותב שמדובר שהבעל לא אכל את הפירות הראשונים שהרי מכרו אותם ולקחו בזה קרקע, ולכן באופן זה תיקנו חכמים לבעל שיאכל עכ"פ את הפירי פירות. – הרא"ש (בסוגיין) טוען על תירוצו של הרי"ף, שמכיון שהוולד הוא של הבעל והוא יכול לשחטו ולאוכלו, א"כ מדוע יהא גם הוולד של וולד זה שייך לאישה.

    – והרי"ף והרא"ש הולכים לשיטתם המובאת בפנים לעניין עצם דין אכילת הפירי פירות, שהרי"ף לומד שאכילת הפירות של הבעל היא רק זכות לאכול את הפירות לצורך הרווחת הבית אך הוא לא זוכה בהם ממש, ולכן א"ש שהפירי פירות הם של האישה, ובזה מחלק הרי"ף שכשהבעל אוכל את הפירות כגון בוולד שהוא משתמש בו – לא תיקנו לו כלל את הפירי פירות, אך כשהוא לא אכל את הפירות אלא מכרם ולקח בהם קרקע – תיקנו לו את הפירות של הקרקע הזו.

    – והרא"ש הולך לשיטתו הנ"ל שנראה מדבריו שהבעל זוכה בפירות לגמרי, ולכן לדעתו כאשר הפירות הם שלו אזי בוודאי גם הקרקע שלוקחים מהפירות הללו היא שלו, והציור של פירי פירות שייך רק באופן שהבעל הסתלק מהפירות. – ולכך הרא"ש טוען על הרי"ף שעד כמה שהוולד הוא שלו – בוודאי שגם וולד הוולד הוא שלו. [↑](#footnote-ref-49)
50. והנה כל הקושיא היא רק לפי התוס' שנראה מדבריהם בפשטות שהפירות שייכים לבעל ממש, ולא לפי הרי"ף שהתבאר לעיל בשם הבית שמואל שיש לבעל רק זכות אכילת פירות משום רווח הבית, אך אין עצם הפירות שלו. – ואכן לפי התירוץ הראשון המובא בפנים, יוצא שהתוס' מודים בהבנה זו לרי"ף. [↑](#footnote-ref-50)
51. בדף מס' 1 הובאו דברי האבי עזרי שאין שהבעל זוכה בגוף הקרקע לפירותיה, וכאן נתחדש עוד שלא רק שאינו זוכה בקרקע לפירות, אלא גם בפירות עצמם כשהם באים לעולם אינו זוכה, ורק שהוא רשאי לאוכלם. (האבי עזרי כותב עוד שהגם שהאור שמח (רוצח ב' ט"ו) שהוא המעמיד שאין לבעל גוף לפירות אלא פירות בלבד – הוא בעצמו כותב שלאחר תקנת אושא יש לבעל גם את הגוף, – מ"מ כל זה רק לאחר מיתה שהוא נחשב לוקח ראשון בגוף הקרקע, אך מחיים אין הפירות שלו ממש.) [↑](#footnote-ref-51)
52. ומ"מ ברא"ש לא נראה כפי התירוץ הזה, כי הרא"ש טוען שאם הפירות של הבעל בוודאי שגם פירותיהם שלו, והוא מקשה על הרי"ף האומר לא כך, ומזה נראה שהרא"ש לומד שהפירות שייכים ממש לבעל. [↑](#footnote-ref-52)
53. הריב"ש מוכיח שזו היתה קושיית הגמ', כי הנה רואים שכל קושיית הגמ' היא שמכיון שמבואר בברייתא שלכו"ע וולד בהמת מלוג שייך לבעל, איך יתכן שהכפל יהיה של האישה, אך לו יצויר שהוולד היה שייך לאישה, לא היה קשה לגמ' על הכפל. – ולכאורה גם אם הוולד היה שייך לאישה היה קשה מדוע שהכפל יהיה שלה, והא הו"ל פירות של הוולד ודינם להיות של הבעל וככל פירות נכסי מלוג.

    – ואומר הריב"ש שמוכח מזה שגם לפי ההו"א של הגמ' היה ידוע שפירות דאתו מעלמא לא תקינו ליה רבנן, ולכן אם הוולד היה של האישה ממילא היינו יודעים שגם הכפל הוא שלה, וא"כ בהכרח שהקושיא ממה שהוולד של הבעל – היא אינה שהכפל יהיה שלו מדין פירות נכסי מלוג, אלא מחמת מה שעד כמה שהוולד הוא שלו א"כ ממילא הוא זוכה בכפל. – ועל כך תירצו כמבואר בפנים, שבאמת אין הוולד של הבעל ממש. [↑](#footnote-ref-53)
54. ולפי זה צריך לבאר מדוע זקוקים לטעם של שבח בית אביה כדי לבאר מדוע היא מעכבתו מלמכור, ולא אמרו בפשטות שזה מפני שהמעש"י שלה וזכותה להחליט שהיא מעוניינת בהם. – ויש לומר שזה משום שאמרו בירושלמי שמדובר שהם לא עושים כדי טיפולם והם גורמים להפסד, ורק שמ"מ לפי רשב"ג יש לה זכות לטעון שלא למכרם כי היא תשלים מעצמה את ההפסד של העבדים הללו (ועל דרך דברי תלמידי רבינו יונה המובאים בפנים).

    וע"ע בדף המ"מ הקודם, שהאילת השחר לומד ברש"י שהמעש"י שייכים לבעל. [↑](#footnote-ref-54)
55. ואכן כן מבואר ברש"י במהדו"ק שהטעם שעבדים ושפחות זקנים ימכרו הוא משום שחוששים שלמחר הם ימותו. – אלא שברש"י שם מבואר שהמעש"י שייכים לבעל – וכמו שלומד האילת השחר בדעתו, ולא כמו רעק"א. [↑](#footnote-ref-55)
56. ובמלאכת שלמה דן לפרש בדברי רש"י במשנה, שהוא סובר כמו הרא"ש, שאין האישה יכולה לכוף את האיש למכור. – ויל"ע בזה מדברי רש"י בגמ' שלכאורה משמע לא כך. – והמהרא"ל צינץ בספרו "אילת אהבים" לומד גם בדברי רש"י במשנה שהוא סובר כמו הרמ"ה. [↑](#footnote-ref-56)
57. ע"ע בזה בב"ב מ"ב ב'. [↑](#footnote-ref-57)
58. בד"ה גלית, לעניין יורד שלא ברשות בשדה העשויה ליטע שדינה כדין יורד ברשות. [↑](#footnote-ref-58)
59. בשו"ע במקום אחד (חו"מ קע"ח ג') לעניין הדין ששותף הוא כיורד ברשות (ב"ב מ"ב ב') נזכר אריסי העיר, אך במקום אחר בשו"ע – שבו מובא עיקר הדין של יורד ברשות (חו"מ שע"ה ד') נראה שמדובר על שכר רגיל. – וגם בסמ"ע (שע"ה ח') ובבהגר"א (שע"ה י') נזכרו שתי האפשרויות. [↑](#footnote-ref-59)
60. ומבואר בריטב"א (בב"מ שם) שהשכר שהוא מקבל זה מדין שכירות פועלים, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-60)
61. המקור לחיוב "משתרשי" הוא בסוגיא בחולין קל"א א'. – ועי' בקצוה"ח ובשער"י שהעמידו את הנפק"מ שיש בין חיוב נהנה לבין חיוב משתרשי. – עוד מבארים הגרש"ש והגרש"ר (שם) שביורד שלא ברשות לא שייך חיוב נהנה עפ"י המבואר בתוס' בב"ק ק"א א' (ד"ה או דלמא), ואכמ"ל בזה. – ולכן בהכרח שחיובו הוא מדין משתרשי. [↑](#footnote-ref-61)
62. שבמורדת לא אומרים שאין לבעל את ההוצאות, כי הבעל לא התכוון לתת את המתנה הזו על דעת שהיא תהיה מורדת. [↑](#footnote-ref-62)
63. ע"ע בתורי"ד מש"כ ליישב בזה. [↑](#footnote-ref-63)
64. הנה יש מעליותא ליורד ברשות שידו על העליונה, על פני יורד שלא ברשות שידו על התחתונה – הן במה שהוא נוטל את ההוצאה היתרה על השבח, והן במה שהוא נוטל את השבח היתר על ההוצאה. – ובבעל שהוציא הוצאות, רואים בריטב"א שלא רק שהוא מוחל על השבח (שהרי הוא מקבל רק את ההוצאה ולא את השבח היתר עליה) – אלא הוא גם מוחל על ההוצאה היתרה על השבח, אפילו שיהיו לו הפסדים מזה. – וצריך לבאר מהו גדר המחילה של הבעל על ההוצאה היתרה על השבח.

    – ואולי זה על דרך מה שרואים שבהוציא הרבה ואכל קימעא אין לו גם את מה שהוציא, כי הוא מוחל על כך כשהוא נשכר את הפירות. – וכן על דרך זו גם כשהוא לא אכל את הפירות, מ"מ הוא מתכוון למחול את עצם תביעת ההוצאה שלו – לו יצויר שהיא יתירה על השבח, – וכל מה שאינו מוחל בכה"ג זה רק על הדין משתרשי, שמה שע"י הוצאתו השביח ממון האישה – את זה דעתו לתבוע, ולא יותר מזה. ועדיין יל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-64)
65. כפי הנראה טעמו של הר"ח שטענת ברי במקום כזה שהבעל הוציא ברשות והשביח, היא טענה יותר אלימתא. [↑](#footnote-ref-65)
66. הק"נ (באות ז') מוסיף לבאר, שהחילוק בין אכילה שדרך כבוד לאכילה שלא בדרך כבוד, שבדרך כבוד סגי בגרוגרת (כלומר אפילו שהיא פחות משו"פ) ובאכילה בדרך כבוד צריך דוקא שוה פרוטה. [↑](#footnote-ref-66)
67. עי' בדף המ"מ הקודם במחלוקת הראשונים בציור של המשנה באשתו בעלמא, האם זה נחשב כיורד ברשות או כיורד שלא ברשות, – והר"ן והריטב"א הולכים כאן לשיטתם, ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-67)
68. ולפי ההפלאה שאכילה מנכס אחד מועילה ביחס לכל הנכסים, מה שבסוגיין לא נזכר כלל האם הבעל אכל מנכסים אחרים, צ"ל משום שמדובר שבאמת לא היו לאישה נכסים נוספים. [↑](#footnote-ref-68)
69. והיה אפשר לדון בדברי ההפלאה ולומר שלעולם לפי אביי הוא זוכה בטענתו גם בלא המיגו, אלא שבמקום שהטענה שלו יותר חזקה מחמת המיגו שלו – שם לא החמירו עליו להישבע. [↑](#footnote-ref-69)
70. בדף המ"מ הקודם הובאה מחלוקת הראשונים בעניין זה – האם גדר השבועה היא חומרא לבעל או קולא, ובדעת אביי לומד ההפלאה שזוהי קולא, שהשבועה של הבעל היא רק מכיון שמדינא הוא לא זוכה, אבל במקום שמדינא הוא זוכה (כי יש לו מיגו וטענת ברי) באמת אין דין שבועה. [↑](#footnote-ref-70)
71. והנה בדף המ"מ הקודם נתבאר שדעת הריטב"א שהבעל בעצם נחשב כיורד ברשות, ומה שלפי רבא הוא נוטל כיורד שלא ברשות שידו על התחתונה, זה משום שהוא מוחל על ההוצאה היתירה על השבח. – ואילו דעת הר"ן שהוא נחשב כיורד שלא ברשות ולכן רבא אמר שידו על התחתונה.

    – ובדעת אביי, הנה לפי הריטב"א היה מקום לומר שהוא סובר שהבעל באמת לא מוחל על ההוצאה היתירה על השבח. – ובדעת הר"ן גם היה אפשר לדון שאביי סובר שבאמת הוא נחשב כיורד ברשות, ורק רבא הוא זה שחידש שהוא כיורד שלא ברשות. [↑](#footnote-ref-71)
72. ומוסיף הק"נ (באות כ') שלפי הרי"ף יוצא שהבעל יכול למכור גם חלק מהקרקע לפירותיה לשנים מרובות. [↑](#footnote-ref-72)
73. ובדעת הרמב"ם (אישות כ"ב ל"ה) מדייק הכס"מ (שם, וכ"ה בב"י באה"ע פ"ה) שהוא מפרש את הגמ' באופן אחר, ע"ש. [↑](#footnote-ref-73)
74. דוגמא למושג של "רשות הממון" מוצאים אנו בשיעורי הגרש"ר (קידושין באות שי"ד) על מה שדן המנ"ח (בקומץ המנחה מצוה תקס"ה) מדוע לא שייך לשחרר עבד כנעני ע"י שהעבד יכתוב לאדון שטר התחייבות לשלם לו את דמיו, וייתן לאדון את השטר, ולפי השיטות ששטר התחייבות מועיל מדין קנין כסף.

    – ואומר הגרש"ר שכל המושג התחייבות שייך במי שיש לו "רשות ממון", וכמבואר בתוס' בר"פ אעפ"י (לעיל נ"ד ב' ד"ה אף על פי) שניתן להתחייב גם כשאין לאדם את הממון הזה, והיינו משום שהוא מתחייב מרשות הממון שלו, אך בעבד שאין לו רשות ממון (למ"ד שלא מועיל לתת לו כסף ע"מ שאין לרבות רשות בו (עי' קידושין כ"ג ב')) – שטר ההתחייבות שלו לאדון לא יכול להיחשב כקניין כסף. [↑](#footnote-ref-74)
75. האילת השחר דן מדוע לא הולכים בנידון זה אחר המוחזק. – והוא כותב שבקרקע שהיא נצ"ב לא שייך ללכת אחרי המוחזק, כי עליה אנו דנים מי המוחזק בה, אבל במטלטלין שהיו בחצר הבעל למשל, יל"ע מדוע לא נאמר שהוא המוחזק בהם. – ע"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-75)
76. ע"ש שהגרש"ש דוחה לפי דרכו את ראיית האבנ"מ מהגמ' להלן. [↑](#footnote-ref-76)
77. וכן משמע ברש"י להלן פ"ג א' שכתב שאחיו של המת הוא היורש שלו. [↑](#footnote-ref-77)
78. כן מדייק הפנ"י ממש"כ התוס' דהיבם היה כבר מוחזק בנכסים משעת מיתת הבעל. [↑](#footnote-ref-78)
79. ולשיטה זו האב יורש לא רק את נכסי הבעל, אלא גם את הכתובה והנצ"ב. – והדרכ"מ שם מביא שיטה נוספת המחלקת בין נכסים שהוא יורש מחמת האישה כגון הנצ"ב והכתובה – שאת זה היבם יורש, לבין המותר על כנגד הכתובה שאת זה יורש אבי הבעל. [↑](#footnote-ref-79)
80. אלא שכשהיא חלצה פקעה זכות היבם מהנכסי מלוג, וכן חל החיוב להגבות לאישה את כתובתה, ולכך בכה"ג יורשי האישה מקבלים את כל נכסיה – נכסי מלוג, נכסי צאן ברזל והכתובה.

    עוד כותב המהרי"ק שכך הוא גם לפי מנהגנו שכופים לחלוץ ואינו מייבם, שמכיון שהיא לא עומדת להתייבם (ולכן לא שייך לומר בזה שלא ניתנה כתובה לגבות מחיים (בהגר"א שם סקכ"א)) לכך גם כשהיא מתה עוד קודם שחלצה – יורשי האישה מקבלים את נכסיה. – ומביאו הרמ"א (שם ובדרכ"מ שם בסק"ו), משא"כ כשהיא עומדת להתייבם ומתה, שבזה נאמר דין המשנה שהכתובה היא בחזקת יורשי הבעל, וכן דין הנצ"ב לחלק מהשיטות. – ובאופן זה סובר המהרי"ק שיורשי הבעל האמורים במשנה הם הקרובים יותר לירש, ואביו קודם לאחיו. [↑](#footnote-ref-80)
81. הגרש"ר (בשיעורים יבמות ל"ח א') מתקשה בזה, והוא דן לפרש שהמהרי"ק סובר שהטעם שהבעל לא יורש את אשתו בקבר זה משום שבמיתתו פקעה האישות, אבל כשהיא זקוקה ליבם, זיקה זו מועילה שלא תפקע האישות, ולכך כשהאישה מתה בעלה יורשה בקבר, והירושה נופלת לקודם לו לירושה. [↑](#footnote-ref-81)
82. ועי' להלן שהקוב"ש טוען שלפי איך שהוא לומד בתוס' יוצא שהם סוברים שלפי צד זה בגמ', רק יורשי האב קוברים ולא יורשי הבעל, ולא כמו הר"ן. [↑](#footnote-ref-82)
83. הריב"ש (בשיטה) כותב שרש"י מפרש את הסוגיא כפי המ"ד שהנדוניא בחזקת יורשי האב, או כפי המ"ד שיחלוקו, והכוונה "איני יורש" – שאיני יורש לבדי אלא עם יורשי האב. [↑](#footnote-ref-83)
84. הנה התוס' לעיל (פ' ב' בד"ה יורשי) מקשים לפירש"י שיש שיטה שיורשי הבעל מוחזקים רק במנה מאתיים ולא בנדוניא, מה הצד של הגמ' מתחילה שיורשי הבעל יתחייבו בקבורתה, והלא אמרו לעיל בפרק נערה שתקנו את קבורתה תחת נדונייתה. והתוס' מתרצים שהיות ושומרת יבם היתה ראויה ליטול קצת את המנה מאתיים וכמו שאמרו במסקנת הסוגיא דיבם כאחר דמי, לכך דנים גם את המנה ומאתיים כאילו היא הכניסה לו אותם. – ומתקשה המהר"ם שיף, שלכאורה קושיית ותירוץ התוס' הם-הם הקושיא והתירוץ בסוגיין, שהיבם טוען שהוא לא יורש את האישה במה שהוא זוכה במנה ומאתיים, ועל כך התירוץ הוא ש"יבם כאחר דמי" (וכביאורם של שהתוס' וכפי שיבואר להלן).

    – ומבאר המהר"ם שיף שקושיית התוס' היא איך הגמ' העמידה בפשיטות כזה צד, שחיוב הקבורה הוא משום המנה ומאתיים, ולא הביאו ראיה נגד הצד הזה ממה שאמרו בפרק נערה שקבורתה תחת נדונייתה ושלכך אינו חייב בקבורת ארוסתו. – ועל כך מתרצים התוס' שהגמ' הבינה שיש לחלק בין ארוסה לשומרת יבם ששומרת יבם זה נחשב קצת כאילו היא הכניסה לו את המנה ומאתיים, ויסוד חילוק זה הוא על דרך הסברא שנתבארה במסקנא בסוגיין. – אולם רבא המקשה "אח אני יורש" אין כוונתו להקשות מכח ראיה מגמרא (כמו התוס') אלא מכח הסברא, מדוע באמת יתחייב היבם בקבורתה עד כמה שהוא לא יורש ממנה מאומה, ורבא גם מקשה על החילוק האמור שבשומרת יבם זה נחשב כאילו היא הכניסה לו את המנה ומאתיים, – למה זה נחשב שהוא יורש ממנה והלא היא אינה ראויה ליטול את הכתובה כלל, כי לא ניתנה כתובה לגבות מחיים. [↑](#footnote-ref-84)
85. ומבאר האילת השחר שלדרך זו של רש"י במהדו"ק, – הנה לפי השלב זה בגמ', הגדר הוא שכשחיוב הקבורה כבר חל על הבעל אז הוא חל גם על נכסיו (ולכן לו יצויר שהיא תמות בחיי הבעל ולאחר מכן גם הבעל ימות, שפיר יגבו מהיורשים את קבורתה), אבל היות והבעל מת בחייה מש"ה לא חל חיוב גם על נכסיו. [↑](#footnote-ref-85)
86. האילת השחר מבאר שלפי דרך זו, שני הצדדים של אביי הם – האם דין הקבורה חל על נכסי הבעל גם כשהוא מת בחייה ויורשיו מחויבים בזה מנכסיו שהם ירשו, או שבאמת כשהבעל מת בחייה פקע לגמרי חיוב הקבורה. – ועל כך טוענים ליבם, שלפי הצד הראשון הוא מחויב לקברה מנכסי המת שהוא ירש – שהשתעבדו לקבורתה (וגם הנכסים היתרים על דמי הכתובה), ולפי הצד השני שפקע חיוב הקבורה, מ"מ עליו לתת את דמי הכתובה, כי כשחיוב הקבורה פוקע – ממילא גם פוקעת הזכות בכתובתה. – ולפי זה יוצא שבאמת הוא יצטרך לתת עבור קבורתה רק כדי שיעור הכתובה. (ועי' להלן מה הדין בזה לפי המסקנא.) [↑](#footnote-ref-86)
87. הנה לשון הרמב"ם (אישות ט"ז ג') היא: "ולא תקנוה לגבותה כל זמן שתרצה אלא הרי היא כחוב שיש לו זמן ואין הכתובה נגבית אלא לאחר מיתת הבעל או אם גירשה", עכ"ל. – ומשמע שעצם החוב קיים משעת הנישואין ורק שטרם הגיע זמנו. (וי"ל שגם ב"ה הסוברים שניתנה כתובה לגבות מחיים – חולקים רק ביבם, עי' להלן בזה).

    – אבל ברא"ש (לעיל בר"פ אעפ"י) נראה שלא חל כלל חיוב הכתובה עד המיתה או הגירושין, ע"ש. – ועי' בקוב"ש (באות קנ"ז) שביאר את הרא"ש שמ"מ "סיבת החיוב" מתחילה מיד בנישואין ולכך יש שעבוד נכסים משעת הנישואין. – ועד"ז מובא כאן בחידושי הגר"ח זצ"ל (בסטנסיל) שמשעת הנישואין חל "חוב להתחייב", שהבעל בשעת הנישואין מתחייב – שהוא יתחייב בכתובה בשעת המיתה או הגירושין. [↑](#footnote-ref-87)
88. לשון רש"י היא "ואני במקום בעל עומד שהייתי מצפה לכונסה". – ומדייק מזה הגרש"ר (בשיעורים ביבמות ל"ח ב') שמה שהיבם עומד במקום היבם אין זה מחמת הזיקה לחודה, אלא מה שע"י הזיקה היבם יכול להמשיך את האישות של אחיו – זה מה שמעמיד אותו במקומו שלכך הוא לא חייב בכתובתה.

    – והנה לפי זה, להבנת רבא בקושייתו שלא ניתנה כתובה לגבות מחיים, הפשט הוא שמחמת שהיבם רוצה לייבמה ולהמשיך את האישות משום כך טרם חל דין פירעון הכתובה. – ולפי מסקנת הסוגיא ש"יבם כאחר דמי" מבאר שם הגרש"ר שבמיתת הבעל באמת הגיע זמן פירעון הכתובה, ורק שאם היבם רוצה להמשיך את האישות אז הוא לא חייב לפרוע את הכתובה אף שהגיע זמן הפירעון שלה. (ועי' להלן הערה 14.)

    בעצם דיוק זה ברש"י שרק כשהיבם מצפה לכנסה הוא במקום אחיו לעניין הכתובה – שאין זה תלוי בעצם הזיקה, אלא במה שהיא עומדת להתייבם, – הנה כן מבואר במהרי"ק (בשורש צ"א, הובא ברמ"א אה"ע ק"ס ד') שבמדינותינו שנוהגים לכוף את היבם לחלוץ, באמת נכסיה בחזקת יורשי האב. (ועי' בדף מס' 13 בהערה 7 מה שהובא בזה.) [↑](#footnote-ref-88)
89. הריטב"א מבאר שאין זה דומה למה שהבעל עצמו חייב בקבורתה כשהיא מתה בחייו אף שטרם הגיע זמן חיוב הכתובה ולא נתקיים בה "כשתינשאי לאחר", כי ביחס לבעל עצמו שחכמים באו לחייבו בקבורתה, הם קבעו שדנים שבמותה הוא כאילו ירש ממנה את כתובתה, ותחת זה הוא חייב לקברה. – משא"כ בנד"ד שהבעל מת בחייה ולכך הוא לא נתחייב בקבורתה, וגם אחיו שבא מכוחו ירש את נכסיו בלא שיהא עליהם חיוב הקבורה, ורק שהוא בא לזכות בכתובתה, ובזה הוא יכול לטעון שזכייתו בכתובה אינה בגדר שהוא מקבל אותה מהאישה, אלא שהיא בגדר שטרם חל שעבודה. [↑](#footnote-ref-89)
90. ולפי זה יוצא לדעת רש"י שהוא מחויב בקבורתה גם יותר על דמי כתובתה, כי זהו הדין שתקנו קבורתה תחת כתובתה, ומאחר והוא יורש את כתובתה הוא מתחייב בקבורתה, וכ"כ האילת השחר. [↑](#footnote-ref-90)
91. אבל לפי התוס' שבלא"ה הוא יורש את נדונייתה ועכ"ז רבא הקשה שהיבם לא יתחייב בחיובי הבעל, צ"ל בביאור תירוץ הגמ' לב"ש שהוא על דרך ב"ה, שהיות והוא יורש את הכתובה ממנה כי היא המוחזקת בה, לכך מכח התקנה של קבורתה תחת כתובתה הוא מחויב לקברה. [↑](#footnote-ref-91)
92. ולכאורה הוא היה יכול לבאר בדעת רש"י כפירוש השני של התוס' (ומובא להלן), ומדוע הוא הוצרך לבאר את רש"י בדרך חדשה. – ויתכן שהיה נראה לו בלשון רש"י שקושיית הגמ' אינה מצד ה"מדרש כתובה" שנדרוש את הכתובה כדי להפסידה כמו לפירוש זה בתוס', אלא מצד ש"סוף סוף היאך כתובה נגבית מחיים" (כלשון רש"י), כלומר שתנאי זה הוא מעיקר לשון הכתובה ואינו בגדר דקדוק בעלמא כמו הציור של נישאת עפ"י עצמה שעליו דיברו ב"ה. [↑](#footnote-ref-92)
93. והריטב"א מנסח זאת שהקושיא לב"ש היא שלא שייך לומר כאן שהכתובה היא "שטר העומד לגבות", כי כל עוד שלא קרינן בה "כשתינשאי לאחר" – אין הכתובה "עומדת לגבות". [↑](#footnote-ref-93)
94. ואמנם האילת השחר לומד בדעת רש"י שלפי מסקנא זו באמת לא צריכים גם לפי ב"ה להגיע ל"שני צדדים" של אביי, מכיון שפי הלמסקנא יבם כאחר דמי ומיד במות בעלה היא זכתה בכתובתה, יוצא שהיבם יורש אותה במותה ולכן מצד ירושה זו הוא חייב לקברה, וכפי הדין דתקנו קבורתה תחת כתובתה. – והנפק"מ היא שלפי זה היבם מחויב לקברה גם יותר מכדי שיעור כתובתה אף לב"ה, מאחר וחל על היבם "מצד עצמו" דין זה שקבורתה תחת כתובתה. (ע"ע בזה לעיל בהערה 4.) [↑](#footnote-ref-94)
95. הגרש"ר (בשיעורים ביבמות ל"ח ב') דן לפרש את התוס' עפ"י דרכו הנ"ל בהערה 7, שלמסקנא ש"יבם כאחר דמי", אין הפשט שמכיון שהיא עמדה להתייבם לכך לא חל כלל חיוב הכתובה, אלא לעולם במיתת הבעל הגיע זמן פירעון הכתובה, ורק שמ"מ אם היבם רוצה לייבם ולהמשיך את האישות הוא לא חייב לפרוע את הכתובה אף שהגיע זמנה, ובמותה ששוב א"א לייבמה יוצא שחיוב הכתובה כבר היה קיים מקודם, ולכך זה נחשב שהיבם יורש את הכתובה מהאישה. [↑](#footnote-ref-95)
96. האילת השחר לומד בפשט התוס' שמכיון שאין האישה חפצה בזה, לכך ההתחייבות "דקנאי ודקנינא" לא חלה. (כי אם ההתחייבות היתה חלה, שוב הוא היה יכול למכור בנכסי אחיו.)

    – ובעקבות זאת דן האילת השחר במי שמתחייב לחברו איזה דבר, וחברו אינו מעוניין בהתחייבות זו, האם חלה ההתחייבות. – והוא כותב שמסתמא זה לא חל, כי הלא לאחר שחלה ההתחייבות – מועילה על כך מחילה, וכש"כ כשאינו רוצה מתחילה שאין זה גרוע ממחילה. – ואומר אילת השחר שכך מוכח בתוס', שלכן הבעל לא יכול להתחייב בדקנאי ודקנינא מכיון שהאישה אינה חפצה בזה. [↑](#footnote-ref-96)
97. וע"ע בקרני ראם מש"כ ליישב את קושיית המהרש"א. [↑](#footnote-ref-97)
98. הר"ן כותב שיש שהוכיחו מסוגיין, שאין הלווה רשאי לפרוע את החוב למלוה קודם זמנו, כי כך רואים בסוגיא שלפי הצד שלא ניתנה כתובה לגבות מחיים אינו יכול לייחד לה כשיעור הכתובה. – והר"ן כותב לדחות את הראיה שלעולם בחוב דעלמא יכול הלווה לפרוע בתוך הזמן משא"כ כתובה שתקנה זו שאינו יכול לפרוע בֹתוך הזמן היא גם לטובת האישה שלא תהא קלה בעיניו להוציאה. – וכן מביא הר"ן מתשובת הרמב"ן שהמלוה לא יכול לעכב מלקבל את החוב בתוך הזמן. – ועי' ברעק"א מש"כ לדחות באופן אחר את ראיית הר"ן.

    (והאילת השחר כותב שמוכח בר"ן שבכתובה זה נחשב שכבר חל החיוב לפרוע גם אם היא לא ניתנה לגבות מחיים, כי אל"כ מה הראיה מזה לחוב דעלמא. – והוא כותב לדחות שכאן מדובר לאחר מיתת הבעל, שכלפי היבם זה בוודאי נחשב שכבר חל החיוב, ואין מזה ראיה למה שדנו האחרונים בבעל בעלמא.) [↑](#footnote-ref-98)
99. ועי' במהר"ם שיף שמפרש את התוס' באופנים אחרים. [↑](#footnote-ref-99)
100. ויש להעיר שלפי זה יוצא שלפירוש הרשב"א, העצה הטובה ביבמה זה ליבמה ולא לאישה, והעצה הטובה באישה זה ביחס ליבם ולא לאישה. [↑](#footnote-ref-100)
101. וכן מבואר גם בתוס' להלן (פ"ב א' ד"ה התם) שזה דשלב"ל. (וההפלאה טוען שכשהוא מייבם הוא זוכה בנכסים למפרע, ולפי"ז לאחר הייבום שוב לא יהא כאן חיסרון של דשלב"ל.) [↑](#footnote-ref-101)
102. והמאירי מתקשה שבהמשך הסוגיא אמרו על מעשה זה שהיבם נהג ברמאות, ולפי דבריו לא היתה כאן כל רמאות. – והוא מבאר שמ"מ היו סבורים שהוא רימהו. [↑](#footnote-ref-102)
103. וכותב הקצוה"ח (רע"ח י"ג) שהר"ן הולך בזה לשיטתו בר"פ הכותב, שמועיל סילוק גם בדאורייתא, ומה שלא מועיל סילוק בנחלת אבותיו זה רק משום שהוא כבר נחשב כעת יורש והו"ל כבא לידו. – אבל לשיטת התוס' שם שבדאורייתא לא מועיל סילוק, אין לתרץ כן, כי היבם יורש את הנכסים מדאורייתא. (ויבואר ענין זה במקומו בפרק הכותב.) [↑](#footnote-ref-103)
104. ואמנם ברש"י במהדו"ק מבואר שהואיל והוא אמר לו מתחילה שהוא יחלוק עמו משום כך זה נחשב רמאות כשהוא חזר בו – אפילו שהקניין לא חל. [↑](#footnote-ref-104)
105. הקוב"ש (בסי' רפ"ח) מקשה על כך שבברייתא שהביא רב יוסף דהיה נושה באחיו לא נעשתה מכירה באיסור ובהכרח שאין זה הטעם שהמכר בטל, ע"ש. [↑](#footnote-ref-105)
106. ואילו הריטב"א מעמיד שהכוונה בגמ' שהוא בא להחזיק בחוב רק כלפי זה שלא ייקחו ממנו קרקע והוא יאכל פירות, אבל אם יגרשנה בוודאי יגבו את הכתובה מממון זה, ע"ש. [↑](#footnote-ref-106)
107. ונחלקו בזה הראשונים שם, האם זהו דין שעבוד או שזהו רק דין כפייה על המצוות. [↑](#footnote-ref-107)
108. רמב"ן רשב"א וריטב"א בקידושין ס"ה ב', תוס' ור"ן בנדרים ס"ה ב', ושו"ת הרשב"א ח"ד סי' קנ"ב. [↑](#footnote-ref-108)
109. ועל כך אמר מר בר אשי שהחלוקה לא חלה כי זה דשלב"ל.

     – והנה לפי רב שאפשר להקנות דשלב"ל במעכשיו כמבואר בתוס', הדין הוא שאפשר לחזור בו עד שהדבר שהוא מקנה הגיע ליד המקנה, כמבואר בתוס' בב"מ ט"ז א' (בד"ה קנויה), כי טרם חלה חלות הקניין. – משא"כ לאחר שהדבר הגיע לידו שמיד חל הקניין וא"א לחזור בו. – ובנד"ד – אם אדם מקנה דשלב"ל – באופן עקרוני היבם היה יכול לחזור קודם הייבום, אלא שהוא לא היה עושה זאת כי אז אחיו היה פוסלה, ולאחר הייבום שוב היה חל הקניין מיד ויותר לא היתה מועילה חזרתו. [↑](#footnote-ref-109)
110. וע"ע בזה בדברי הריטב"א ורש"י במהדו"ק, שהובאו בדף המ"מ הקודם. [↑](#footnote-ref-110)
111. גם במהדו"ק רש"י מתייחס לזה, והוא מפרש באמת מר בר רב אשי סובר שהמכר חל לאחר הייבום, והוא כותב שתי אפשרויות מה סובר מר בר רב אשי: אפשרות א' שהוא חולק על רבי אבא שאמר לעיל (פ"א א') הסובר שלאחר הייבום אינו יכול למכור בנכסי אחיו, ולפי מר בר רב אשי באמת אפשר למכור אחרי הייבום בנכסי אחיו. – אפשרות ב' שהוא מודה לרבי אבא שאסור למכור בנכסי אחיו גם לאחר הייבום, אלא שהוא סובר שזה רק דין לכתחילה משום איבה, אך בדיעבד המכר חל. [↑](#footnote-ref-111)
112. בשיעורי ר' דוד (נדרים מ"ח ב' אות תכ"ו) מקשר זאת עם היסוד הידוע של האחרונים (הגרש"ש בקנין כסף אות ב' ובעוד מקומות, הגרנ"ט קידושין סי' צ', הגרש"ר קידושין ב' א' אות ט"ו, ועוד. ע"ע בזה במ"מ לפרק מרובה בדף מס' 3) שהמושג של "דמי מקח" הוא שהדמים מחייבים להעמיד משהו בתמורתם, וזהו גם עניינו של קנין כסף (לפי הסמ"ע (ק"צ א') שגדרו של קנין כסף הוא בגדר של "כסף שיווי" כלומר שדמי המקח הם הקונים) שהדמים מחייבים להעמיד את המקח תמורתם, וחיוב זה להעמיד את המקח, הוא-הוא סיבת הקניין. (האחרונים מכנים זאת "כסף החוזר".) – ולכך אין בזה חיסרון של כלתה קניינו, שהרי כל סיבת הקנין היא שעבוד המעות שעודנה קיימת.

     (וכפי שמבאר שם ר' דוד, יש בזה נפק"מ לקניין סודר – שמבואר ברשב"א ובר"ן בנדרים (מ"ח ב') שיש בזה חיסרון של כלתה קניינו, והיינו משום שבסודר אין גדר הקניין שהשעבוד המחייב להחזיר תמורתו הוא סיבת הקניין, אלא זהו גדר של מעשה קנין בעלמא, ומעשה קנין זה הסתיים בהשבת הסודר. – וע"ע בזה במ"מ לפרק השותפים בנדרים שם, בדף מס' 9.) [↑](#footnote-ref-112)
113. והנה הקוב"ש (באות שט"ז) מתקשה בדברי התוס', שעד כמה שגם כשהוא אומר מעכשיו יש חסרון של כלתה קניינו במשיכה כלפי גמר המשיכה, ושעל כן צריכים שהיא תעמוד באגם לאחר ל' ולא מועיל שהיא תהיה ברה"ר, א"כ מה זה משנה כלפי גמר מעשה הקניין אם הוא אומר מעכשיו או לא, שכשהוא אומר מעכשיו אין חסרון של כלתה כשהיא באגם, וכשאינו אומר מעכשיו יש חסרון של כלתה.

     – ואמנם לפי דברי האבהא"ז יש לבאר זאת, שבלא מעכשיו המשיכה לא תחשיב את האגם לרשותו לאחר ל' כי היא כבר כלתה, אבל כשהיא החלה מיד והאגם נעשה רשותו, אזי גם לאחר ל' יכול להיגמר הקניין עד כמה שהאגם ממשיך להיחשב רשותו. [↑](#footnote-ref-113)
114. והטעם שכשהוא מקנה גוף מהיום ופירות לאחר ל' אין בזה חסרון מצד כלתה קניינו, יש לפרש עפ"י דברי רעק"א ובעל הבית מאיר בב"ב שם לעניין מהיום ולאחר מיתה, שרעק"א מתקשה דאין קניין לאחר מיתה ומדוע היורשים לא יזכו בפירות. – והוא מיישב שבאמת הוא מקנה מיד גם את הפירות ורק שהוא שייר לעצמו את הפירות שבינתיים. – ורעק"א מביא את דברי הבית מאיר החולק על הסבר זה, והבית מאיר דן האם הוא מקנה את הפירות ממש לאחר מיתה, ומאחר והפירות הם גמר המתנה של הגוף לכך הם יכולים להיקנות גם לאחר מיתה, או שבאמת קניין הפירות חל שעה אחת סמוך למיתה ע"ש.

     – ולפי דרכו של רעק"א וכן לפי דרכו הראשונה של הבית מאיר בביאור מה שבמ"היום ולאחר מיתה" אין חסרון מצד קניין לאחר מיתה, יש לומר שלכך גם בסוגיין אין בזה חסרון של כלתה קניינו, או משום שהוא מקנה את הפירות מיד ורק שהוא משייר את הפירות של עד שלשים לעצמו, או שהיות והגוף קנוי מיד והפירות זה רק גמר המתנה, לכך אין בזה חסרון מצד כלתה קניינו. [↑](#footnote-ref-114)
115. ענין זה של התפיסה מחיים צריך ביאור רחב, ומקומו הוא להלן בפרק הכותב בדף פ"ד ב'. [↑](#footnote-ref-115)
116. הציור של רש"י נמצא באה"ע סי' קס"ו ס"ד, והציורים של הרמב"ם נמצאים שם בסי' קס"ח ס"ח. [↑](#footnote-ref-116)
117. והנה התוס' לעיל (פ"א א' ד"ה הרוצה) הקשו מה האשה מפסדת אם היבם ימכור את נכסי אחיו, והלא כשאין כתובה מהראשון תקנו לה משני. – ובפשטות היה נראה מזה שדעת התוס' שכתובתה מהיבם היא מאתיים ולכן הם לא אמרו שהיא תפסיד אם תהא כתובתה מהשני כי בכך תהא כתובתה רק מנה ולא מאתיים, וכן לומד בשיעורי הגרש"ר (ביבמות ל"ט א' אות תס"ז).

     – אבל באמת רעק"א (לעיל פ"א ב') נקט בפשיטות שכתובתה מנה, ולכן הוא באמת מתקשה בדברי התוס' שהיא בוודאי תפסיד אם תהיה כתובתה מהשני, ולכן הוא כותב שהתוס' מתכוונים להקשות על ציור שהיא היתה אלמנה כשנישאה לאחיו שאז בלא"ה היתה כתובתה מנה. [↑](#footnote-ref-117)
118. הנה נחלקו חכמים ור"מ (לעיל נ"א א') האם אומרים ש"אחריות טעות סופר" – שלפי חכמים גם בלא שיכתבו בשטר את אחריות הנכסים, אנו אומרים דהו"ל טעות סופר והנכסים משתעבדים, ור"מ ס"ל שאחריות לאו טעות סופר. – וכותב הריטב"א שלרש"י צ"ל שהלשון של רש"י "שלא היו משעבדים נכסיהם לאחריות הכתובה" – היא בשיטת ר' מאיר שאחריות לאו ט"ס, כי לחכמים גם בסתמא נכסיו אחראים לכתובתה, אך לפי האמת שפוסקים כמו חכמים צ"ל שהם היו כותבים במפורש שנכסיו לא ישתעבדו לכתובה. – ועד"ז כותבים הר"ן והריב"ש (בשיטה). [↑](#footnote-ref-118)