פרק ו
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי / דמאי עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"ב אד"א ס"ח

**פרק ו**

**משנה א-ב**

**בדין מקבל שדה ובגדרי זכויות המקבל**

א]מבואר במשנה דמקבל שדה מן העכו"ם אינו צריך לעשר ועיין ראשונים ב"מ ק"א. וכן ברא"ש במשנתינו דכל הצד של הגמ' שם לחייב במקבל זה רק גזירה דרבנן אטו מוכר אבל מעיקר הדין וודאי פטור ובפשוטו הטעם דעיין תוס' בכורות י"א: דבמקבל אין הגדר שבעל הקרקע מקבל ממנו אלא שזה נשאר שלו עוד מבואר שם שחלק המקבל אין הגדר שהוא מקבל את זה מבעל השדה אלא מלכתחילה זה גודל בתור שלו ולכן אין כאן פורע חובו מטבל אמנם לכאורא כל זה מצד שתנא דמתניתין ס"ל שיש ברירה וכמבואר במשנה ח-ט וכן בפרק ז א"כ הוברר שחלק הבעה"ב גדל בתור שלו אבל למאן דאמר אין ברירה לכאורא הרי יתכן שחלק המקבל שהוא ישראל מגיע לעכו"ם וא"כ שיצטרך לעשר ועיין חזו"א שביעית סי' ד סקט"ו שהקשה עוד הרי ר' יהודה ס"ל אין ברירה ובכל אופן נקט במשנתינו שמקבל פטור וכן הוא בגמ' בב"מ ק"א. עוד קשה שדעת הר"ש לקמן מ"ח דהירושלמי ס"ל שאם לא חלקו קרקע אין ברירה וא"כ גם לתנא דמתניתין קשה

ועיין חזו"א שם שחידש שכיון שיש לו זכות בפירות לקבל את חלקו כה"ג לא שייך לדון מצד פורע חובו ולכן הוא פטור וע"ש שגם בחלוקת שותפין עד כמה שאין ברירה אין כאן חיסרון פורע חובו דהרי לשותף יש זכות לקחת את חלקו אמנם ע"ש דדבריו נגד הראשונים בחגיגה כ"ה: וכן מפורש בתוס' רי"ד קידושין י"ז: שחלוקת שותפין מה שלא צריך לעשר זה מדין ברירה ובהכרח דלא כסברא הנ"ל והנה מבואר בראשונים שחוכר מעיקר הדין צריך לעשר כמו שהבאינו לעיל ולכאורא גם שם שייך את סברת החזו"א ובהכרח דלא כסברא זו ובאמת דעת הרמב"ם דגם שם מעיקר הדין לא צריך לעשר עיין לקמן סק"ב ויתכן מטעם הנ"ל אמנם הראשונים כולם נקטו לא כך ויתכן שבאמת בכל כה"ג זה רק חיוב דרבנן אמנם עיין לשון הריטב"א בב"מ ק"א: שכתב שבחוכר זה חיוב דאוריתא וצ"ע

עוד צ"ע דעיין ר"ש ורא"ש בע"ב שכתבו שר"י שחילק אם מקבל אותו מין או לא, לא מסתבר שזה לא על מקבל ועיין רא"ש ששם ודאי פטור ועיין חזו"א שביעית סי' ד סקי"ג שהקשה כיון שמדין החלוקה הוא לא יכול לקבל את זה א"כ זה לוקח גמור מחלק המקבל

ולכאורא היה נראה מזה שדעתם דלא כתוס' בבכורות שס"ל שחלק המקבל גדל בתור שלו אלא שס"ל שהכל גדל בתור של בעה"ב ורק למקבל יש זכות גביה מבעה"ב מקרקעו ובזה א"ש שכאן אין זה קשור לברירה שגם אם אין ברירה אין צד שחלק האריס הגיע לעכו"ם דאדרבא הכל של העכו"ם וכן א"ש שגם אם מביא לו משדהו תבואה אחרת את שלו הוא לוקח וצריך לברר ד"ז בסוגיות דב"מ[[1]](#footnote-2)

אלא שצ"ב א"כ למה חלק הישראל חייב במעשר הרי בפשוטו החלוקה לאחר גמר מלאכה א"כ היה כאן מירוח עכו"ם וגידול עכו"ם ודעת הר"ם שפטור לגמרי אמנם דעת הרא"ש והר"ש שגם כה"ג גזרו וא"ש אמנם גם הר"מ העתיק את ר' יהודה על חוכר אמנם יתכן שהטעם כי מקבל וודאי הדין כן עיין דרך אמונה עוד יתכן שכאן שהיה לו זכות מלכתחילה לקבל את זה וודאי גזרו

והנה בפשוטו צ"ב לר"י שאין ברירה א"כ איך יכול לעשר את חלקו מיניה וביה במקבל הרי חלקו חייב מדאוריתא דזה מירוח ישראל וחלק העכו"ם פטור ולנ"ל א"ש דמדאוריתא הכל נחשב מירוח עכו"ם ופטור

והנה הרא"ש הביא מהירושלמי שהסיבה שמקבל לא צריך לעשר כדי שלא תבור א"י ומבואר שמעיקר הדין היה צריך לעשר וע"ש שביאר וז"ל ואפשר משום דקרינן ביה עשר תעשר את כל תבואת זרעך וצ"ב כוונתו ואין לומר כי הזרע של המקבל דהרי הגמ' אומרת שזה לא תמיד כך ועוד מה סברא זו אמנם יתכן שכה"ג זה כמו זורע שדה הפקר שהגידולים שלו והוא משלם לבעה"ב ואולי כוונתו כי אין ברירה ולכן זה תבואת זרעך

ובעיקר דברי הירושלמי עיין חזו"א שם סקי"א דהכונה דמה דלא גזרו פה כמו בחוכר כדי שלא תבור א"י אמנם הראשונים לקמן חיפשו טעמים אחרים למה לא גזרו במקבל כמו בחוכר וצ"ע למה לא הזכירו את טעם הירושלמי ונראה דס"ל שזה סתירה לטעם שקנסו בחוכר כדי שלא יקח מהעכו"ם אמנם החזו"א נקט שרצו שלעכו"ם יהיה קשה אבל השאירו אפשרות שעד כמה שהוא לא מוכר, לישראל יהיה כדאי לקחת ממנו שזה העכו"ם רוצה פחות כמבואר ברא"ש מ"ב

**בדין חוכר מעכו"ם ובגדרי זכות המחכיר**

ב]מבואר במשנה שחוכר מעכו"ם לכו"ע הוא חייב לעשר ועיין ר"ש שהביא מהירושלמי וז"ל הכא איתמר תורם ונותן לו והכא איתמר מעשר ונותן לו חבריא בשם ר"י קנסו חכמים בחוכר מן הנכרי ולא קנסו חכמים בחוכר מישראל רבי לא בשם ר"י אמר תפשה מידת הדין בחוכר מן הנכרי ולא תפשה מידת הדין בחוכר מן הישראל עכ"ל וביאר הר"ש שקושית הירושלמי למה חוכר חייב ולמה מקבל פטור וע"ש שכוונת הירושלמי ליישב שנחלקו אמוראים למה חוכר בעכו"ם חייב האם זה מעיקר הדין ולפ"ז מה שמקבל לא כי שם אין סיבה לחייב וכנ"ל סק"א או שמעיקר הדין לא צריך לחייב וזה רק קנס ומה שלא קנסו במקבל כי שם זה לא נראה כפורע חובו וע"ש שביאר שמה שבעכו"ם לא חייב מעיקר הדין דיש קנין לעכו"ם להפקיע מהמעשר ואפילו שמדרבנן חייב אבל כאן שזה לא לאכילה אלא לתת לגוי לא גזרו וע"ש עוד טעם ויבואר לקמן בס"ד

והנה לפ"ז בישראל שלא שייך טעמים אלו צריך לחייב מעיקר הדין ורק מחמת שהמחכיר עצמו יעשר לכן לא צריך לעשר אבל בחשוד או בכותי מעיקר הדין הוא יצטרך לעשר וכן הוא בהמשך דברי הר"ש ולפ"ז צ"ב לשון הירושלמי שהטעם שישראל לא צריך כי לא קנסו הרי כאן היה צריך להיות מעיקר הדין ובירושלמי מבואר שיש טעם חלוק בין האמוראים לא רק לגבי העכו"ם אלא גם לגבי ישראל ועוד דע"ש בירושלמי שהביא ראיה שזה מעיקר הדין מבריתא לעניין חיוב בישראל ומבואר שהנידון לגבי זה וכן הוא בביאור הגר"א שיסוד המחלוקת בין לגבי עכו"ם ובין לגבי ישראל האם זה חייב מעיקר הדין או מצד קנס וכן עיין רמב"ם בפיה"מ שביאר שמה שחוכר מעכו"ם צריך לעשר יותר מחוכר מישראל זה מצד קנס ואם כר"ש ששם רק כי הישראל כבר יעשר לכן לא צריך א"כ אין זה ענין לעכו"ם ובהכרח שס"ל שחוכר מצד עיקר הדין צריך להיות פטור וצ"ב הטעם

ובהכרח צ"ל כנ"ל סק"א מהחזו"א שכיון שזה קרקע שלו ויש לו זכות לקבל חלק מהתבואה מקרקעו אין כאן פורע חובו מטבל ובסברא זו נחלקו האמוראים בירושלמי אמנם זה דלא כסוגית הגמ' בב"מ שנקטה שחוכר חייב מעיקר הדין ודנה שנגזור גם מקבל אטו חוכר

והנה מבואר בב"מ ק"ו: שהחוכר חייב להביא למחכיר מפירות השדה ולא מהשוק ועיין חזו"א דמאי סי' י"ד סק"א שדן דזה בתור התחיבות אלא שזה תלוי בנידון האחרונים האם אפשר להתחיב לתת דבר שלא בא לעולם עוד כתב שאולי זה מדין תנאי והוסיף שאין לומר שהוא משאיר בשדהו כשיעור חכירותו דא"כ הוא לא היה צריך לעשר והרי מבואר בגמ' בב"מ שהחוכר צריך לעשר עכ"ד ויתכן שבזה עצמו נחלקו האמוראים בירושלמי בגדר חכירות אבל עד כמה שאין לו זכות בעצם הקרקע לכו"ע לא ס"ל סברת החזו"א ועיין לקמן משנה ב סק"ג דלגירסת הר"ש בירושלמי מבואר שרשב"ג ס"ל שאין הישראל יכול להפריש על חלק המחכיר ללא שליחותו ע"ש ואולי כיון שיש לו זכות לקבל זה מספיק סיבה שהוא יוכל לעכב מלעשר וצריך לשליחותו

והנה שיטת תוס' בב"מ שנידון הגמ' האם לגזור מקבל אטו חוכר תלוי אם יש קנין לעכו"ם להפקיע מידי מעשרות א"כ כל החיוב הוא דרבנן ולא גזרו חוכר אטו מקבל אבל אם אין קנין שזה חייב מדאוריתא גזרו מקבל אטו חוכר ולפ"ז להלכה שקיי"ל שאין קנין גם מקבל צריך להיות חייב והר"מ פסק שפטור, ועיין שם ברש"י שביאר הסוגיא בדרך אחרת ועיין בגר"א שם שלפ"ז א"ש. אמנם לנ"ל נראה דכל הגמ' שם שסברא שחוכר חייב מעיקר הדין אבל הרמב"ם הרי פסק שזה חייב רק מצד קנס וכמבואר בדבריו ומעטם הנ"ל א"כ וודאי אין לקנוס בחוכר ואדרבא משום ישוב א"י לא רצו לחייב במקבל כמבואר בירושלמי ועיין מה שכתבנו זרעים סימן א

**בנידון הר"ש בחוכר מעכו"ם האם יש קאתינא וכו'**

ג]בטעם שחוכר מעכו"ם חייב רק מצד קנס עיין ר"ש שביאר עוד וז"ל ועוד חשיב ליה קנס משום דקאתי מכח נכרי דלא מצי לאשתעויי דינא בהדיה וכיוצא בו אמרינן סוף פ"ק דבכורות אף על גב דלא דמי כולי האי עכ"ל דהיינו שנסתפק הר"ש אם יש כאן דין זה דקאתינא והנה קשה הרי הגמ' אומרת שלעניין תרומה זה לא עוזר אמנם דעת הירושלמי מובא לעיל פ"ה שזה פוטר מהכל עוד צ"ב הרי זה לא פוטר מהפרשה אלא רק מנתינה אמנם מבואר בר"ש בהמשך שכאן מצד הנאה מטבל לשלם חובו אין נידון לאסור ורק מצד הפקעת ממון הכהנים ולזה עוזר קאתינא וכו' וכן ביאר החזו"א שביעית סי' ד סקי"א ובעיקר ספיקו לכאורא כאן שהפירות שיכים לחוכר וגודל בתור שלו אין כאן הפטור דזה לא תלוי מה שם הקרקע אלא מי בעלות הפירות בזמן הגידול ואולי בזה עצמו נסתפק הירושלמי אלא שצ"ב א"כ גם חלקו של הישראל יהיה פטור ואולי רק לעניין חלקו של העכו"ם שיש לו זכות לקבלו שייך דבר זה ועיין מה שכתבנו זרעים סימן ג סק"ו ופשטות המשנה מבואר שכה"ג יש דין נתינה וכמו שביארנו שם

ד]עיין ר"ש שכתב דבחוכר מישראל לא הוי כפורע חובו דהרי הישראלי יתן ואפילו בע"ה הרי רוב ע"ה מעשרים דהינו שכאן סמכו על רוב זה והנה לכאורא הרי גם חבר לחבר אסור למכור את הטבל וצ"ל שכאן שזה מגיע לו וודאי שאין לדון מצד זה ורק מצד דיני הממון וכנ"ל סק"ג

ה]אמר ר' יהודה וכו': עיין בירושלמי דרבנן חולקים שגם אם נותן לו מאותה שדה ולא מאותו המין לא צריך לעשר ועיין חזו"א שביעית סי' ד סקי"ג שהקשה מה טעם דרבנן כיון שזה לא מגיע לו מעיקר הדין א"כ יש כאן מכר וע"ש שדן שנחלקו בדיני ממונות האם זה מברר שזהו מה שמגיע לו או שזה כמכר ויתכן שהרי הלוקח יעשר וכלפי הדין דרבנן שאסור למכור טבל הקילו

**בדברי הירושלמי בסוגין**

ו]עיין ירושלמי הובא ברמב"ם פ"ו הכ"ב דהנותן שדה בקבלה לעכו"ם או כותי וחשוד על המעשרות חייב לעשר אפילו אם נתן קודם שהגיע לעונת המעשרות ובע"ה רק אם נתן לו לאחר שהגיע לעונת המעשרות צריך לעשר על ידו ועיין חזו"א סי' י"ד סק"ב דביאר דבעכו"ם זה קנס כדי שלא יחכיר לעכו"ם וכן הוא בירושלמי שם ובחשוד זה מצד לפני עוור והנה במכירת קרקע מבואר במעשרות פ"ה שמותר למכור לחשוד קודם שהגיע לעונת המעשרות אמנם כאן שזה נשאר שלו גרע ואסור גם קודם שיש פירות ועיין מה שכתבנו בזה שביעית סי' ז והנה כאן וודאי קשה כדלקמן מ"ב דהרי פירות העכו"ם פטורים ממעשר ועוד דאין שליחות לעכו"ם וכאן וודאי שזה לא של הישראל ולא שייך מה שכתבנו שם בדעת הר"ש ובהכרח שהיה כאן הפקר בי"ד וכמבואר בחזו"א

ועיין בירושלמי שבמקום שאין ישראל מצוים מותר להשכיר לעכו"ם קרקע בא"י וממילא לא חייב במעשר אמנם דבר זה לא הובא ברמב"ם

עיין עוד בירושלמי שכל הדין שמקבל פטור מלעשר את חלק העכו"ם רק אם הוא עצמו זרע אבל לאחר זריעה זה לא שייך דכל מה שהקילו כדי שלא תבור א"י אבל כאן שזרע זה לא שיייך

עוד מבואר בירושלמי שאם חולק קודם גמר מלאכה גם בחוכר הוא לא חייב לעשר וצ"ב הטעם הרי תמיד אסור למכור טבל לעכו"ם קודם גמר מלאכה ללא לעשר כמבואר בחזו"א דמאי סי' י"ב סקי"ח וצ"ל שכאן שיש לו זכות לקבל הקילו בזה עוד מבואר שם בחזו"א שבמחובר מפורש בגמ' שאין איסור למכור לעכו"ם

ז]בביאור דברי רבי יהודה עיין מה שכתבנו זרעים סימן א סקט"ז ונתבאר שם שלש שיטות בראשונים א. הרמב"ם ביאר שזה שדה אבותיו שעכו"ם קנה וכה"ג תיקנו חז"ל שהוא יעשר אפילו שזה לא חייב מעיקר הדין כדי שיטרח לקנות מהעכו"ם ובפשוטו דבר זה הוא נגד הבבלי והירושלמי שהעמידו דוקא במציק ב. ורש"י ועוד ראשונים ביארו שמדובר בשדה אבותיו ממש אבל דוקא בגזלן והוא תקנה דרבנן כדי שיטרח להוציא מידיו והא דלא חיבים מעיקר הדין דהרי זה שלו צ"ל כמו שביאר החזו"א דכאן דזה כמו שגבו את זה ממנו באנפרות דמבואר גיטין מ"ד. שלא צריך לעשר ג.ודעת הבע"מ והריטב"א שבגזלן חייבו כל אדם ובעכו"ם שקנה הקרקע חייבו רק אם זה שדה אבותיו ממש וע"ש שהארכנו בזה

ח]והנה צ"ב לראשונים שביארו שאפילו שמכרו לעכו"ם הקרקע בכל אופן חייבים וכן הרי יש נידון מפורש כזה בגמ' בב"מ הרי לכאורא כל הקנס הוא עד כמה שהפירות חיבים במעשר מעיקר הדין רק שזה לא מוטל על המקבל וכאן הטילו את זה עליו אבל עד כמה שהפירות פטורים ממעשר מה שייך כאן לחיב לעשר וא"כ לשיטת הרמב"ם שבגדל ביד עכו"ם ומירח עכו"ם אין חיוב אפילו מדרבנן א"כ כאן בחלקו של העכו"ם אין שום סיבה לחייב ורק למאן דאמר אין ברירה יש מקום לחיב אמנם הרי תנא דמתניתין ס"ל דיש ברירה וכן להלכה כאן זה נידון בדרבנן שקי"ל שיש ברירה

**בהא דהישראל מעשר חלקו של עכו"ם ללא שליחות ממנו**

ט]ועיין חזו"א סי' י"ד סק"ג שהקשה שגם אם פירות העכו"ם חיבים אבל איך הוא יכול לעשר על חלק העכו"ם הרי כל הדין שיכול לעשר על של חברו שלא מדעתו זה רק מצד זכין מצד שרוצה שפירותיו לא יהיה מעושרים והוא מדין שליחות אבל כאן הרי אין שליחות לעכו"ם ואיך מועיל הפרשתו והניחא בחוכר כיון שבתחילה הכל שלו לכן יכול לעשר אבל במקבל קשה ועיין ירושלמי מפורש שיש תנאים שגם במקבל הוא צריך לעשר על חלקו של העכו"ם וע"ש שהביא דבתוס' גיטין מ: ביארו שמה שאפוטרופוס יכול לעשר על של יתומים מצד שזיכו את זה להם א"כ יתכן שגם כאן זיכו את זה למקבל ובזה יתכן שמיושב גם הקושיא הנ"ל שהרי זה מירוח עכו"ם דפה זיכו את זה למקבל בשעת מירוח

והנה בירושלמי ה"א מובא בריתא [לגירסת הגר"א] המקבל שדה מהגוי תורם ונותן לו אמר רשב"ג מה אם ירצה הגוי הזה שלא לתרום פירותיו אינו רשאי אלא חולק ומניח לפניו ועיין ירושלמי שכונת רשב"ג שהרי צריך הסכמת העכו"ם להפריש על שלו ואי אפשר ללא הסכמתו וע"ש בירושלמי דנחלקו אמוראים בהא דעכו"ם לא עושה שליח האם הכונה שרק עכו"ם חברו הוא לא עושה שליח או שגם ישראל הוא לא עושה שליח והירושלמי מוכיח מרשב"ג שמשמע רק שאי אפשר ללא רצונו אבל אם העכו"ם מוכן הישראל יכול להפריש והירושלמי דוחה במסכים על ידו וזה נחשב הפרשת העכו"ם [ולכאורא מבואר כאן שמועיל להפריש שיחול כמו שצריך שהרי העכו"ם פה לא עושה הכל אלא מוכן למה שהישראל עושה ללא דין שליחות]

ועיין חזו"א שביעית סי' ד סקי"ב שהקשה מה טענת רשב"ג הרי אין ברירה וא"כ מה שהוא מעשר זה על הצד שנותן לעכו"ם את חלקו וע"ש מה שחידש אמנם בפשוטו טעם רשב"ג דהרי הוא עצמו ס"ל יש ברירה וכן ס"ל לתנא דמתניתין ובהכרח שרבנן תיקנו שיעשר גם על חלקו של העכו"ם וגם אם יפריש מקום אחר צריך להפריש על הכל

והנה צ"ב עד שהירושלמי מוכיח מרשב"ג שאין שליחות ישראל לעכו"ם הרי מת"ק מוכח שיש שליחות ובהכרח צ"ל כנ"ל דטעם ת"ק דהוא תקנה דרבנן מיוחדת שהקנו לו את הפירות וכנ"ל

והנה הר"ש הביא את הירושלמי לעניין חוכר עיין סוף משנה א ולפ"ז מבואר שחוכר הגדר שנשאר לבעלים חלק מהפירות ולכן שייך לומר שהישראל לא יעשר דאל"כ אלא שהכל שלו א"כ למה שלא יוכל לעשר ולפ"ז צ"ב למה מעיקר הדין הוא צריך לעשר אמנם יתכן שזה עצמו טעם ת"ק ולפ"ז א"ש שהירושלמי לא שאל מת"ק וצ"ע בכ"ז

**בהא דתורמים ולא מעשרים בגורן**

י]בהא דבחוכר מישראל צריך להפריש תרומה יותר ממעשר עיין ר"ש שביאר שהדרך להפריש מיד בגמר הגורן והביאו כן מהירושלמי וכן הוא בתוס' בב"ק צ"ד. ותוס' בקידושין כ"ז. ובר"ש במעשר שני וצ"ב החילוק בין מעשר לתרומה ולא מצאתי לראשונים שביארו דבר זה ולכאורא יתכן שהחילוק שתרומה ניטל מאומד ואפשר לעשות בגורן משא"כ מעשר צריך לשקול ולמדוד ואת זה עושים בבית ולפ"ז לאבא אלעזר בין גמלא שגם תרו"מ ומעשר ראשון עושים מאומד ותוס' בגיטין נקטו שזה מצוה באומד אין סברא לחלק ולפ"ז מוכח שאין הלכה כמותו וצ"ע

**משנה ג-ד**

א]מבואר במשנה דמותר לכהן לקבל שדה ע"מ שהמעשרות שלו וצ"ב למה אין כאן את האיסור של כהן המסיע בבית הגרנות ועיין תוס' בב"ב ס"ג. דביארו שכיון שזוכה בקרקע מלכתחילה שזה גודל בתור שלו לכן אין חיסרון דכהן המסייע בבית הגרנות

והנה הירושלמי כאן הקשה לר"א במה זכה ועונה שנעשה כאומר תלוש מקרקע זה וכו' וביאר הרא"ש שזה כמו אחד שרוצה לקנות פשתן שגדל כבר שע"י שתלש משהו מהקרקע קנה וצ"ב למה הירושלמי לא עונה שהוא זוכה בתחילת עבודתו זכות בקרקע שזה יגדל בתור שלו כמו את עצם הקבלנות ולכאורא משמע שס"ל שקבלנות אין זה שמלכתחילה זה גודל בתור שלו אלא זה רק שכר עבודתו וכאן א"כ זה כהן המסיע בבית הגרנות ולכן הירושלמי עונה שהוא זוכה במחובר ומבואר שגם כה"ג אין חיסרון ולא דוקא אם מלכתחילה זה גודל בתור שלו אלא שצ"ב למה הירושלמי לא עונה שזוכה בקרקע לעניין זה וצ"ב ובעיקר הדבר שכל שזוכה במחובר אין האיסור של כהן וכו' מבואר ברא"ש במשנה ה' שהכוונה לזיתים שקיבל ללוקטם ומבואר בירושלמי שגם כאן ר"א יחלוק ומבואר שמותר כה"ג ועיין חזו"א סי' י"ד סק"ד

ב]עיין רמב"ם פ"ו ה"כ ישראל שקיבל שדה מכהן ולוי ואמר לו ע"מ שהמעשרות שלי ארבע או חמש שנים מותר על מנת שהן שלי לעולם אסור שאין כהן עושה כהן ולכאורא צ"ל שהכהן משאיר לעצמו זכות על פירות אלו וממילא הישראל יכול להפריש עליהם ולקחת לעצמו מהכהן אבל לכאורא אם הכהן יתחרט הישראל לא יוכל להפריש על זה וצ"ב והראב"ד גרס ע"פ הירושלמי ישראל שמכר לכהן והנה כאן אין הביאור שהשאיר לעצמו ומפריש על זה דא"כ יצטרך לתת לכהן אלא צ"ל שזה תנאי בעלמא וכן ביאר בחזו"א

**משנה ה**

א]הרמב"ם ביאר כוונת המשנה שמדובר במקבל רגיל רק כיון שחולקים בשמן שזה יותר חשוב אין כאן וויתור אלא חלוקה רגילה אמנם הראשונים ביארו ע"פ הירושלמי שהוא ירד לאחר הגידול רק לקטוף הזיתים ולעשות שמן ולכן זה אחרת ועיין חזו"א סק"ט שהקשה שא"כ גדר הדברים שמשאיר לעצמו הפירות של המעשר שמהם יעשרו על חלק המקבל והנה חלק המקבל הוא לקוח וא"כ לדעת ריב"ם שלקוח קודם גמר מלאכה גם פוטר ממעשר א"כ יוצא שהוא מעשר מהחיוב על הפטור ואולי באמת חייב לחזור ולתקן אמנם עיין ר"ש פ"ק דפאה דיתכן שלוקח במחובר לא פוטר ועיין סוגיא דלקוח זרעים סימן ד' דהבאינו דיש חולקים על זה ע"ש ולפ"ז צ"ל כנ"ל

**משנה ו**

א]עיין רמב"ם שביאר כוונת ב"ה דמשנה אחרונה ס"ל שמותר לגרום טומאה בא"י והנה דבר זה נגד הירושלמי ועיין שנו"א שהקשה הרי לעיל מבואר שאין מוכרין לע"ה לח וכן סתימת המשנה בשביעית שמשטיל למים אסור מצד גרימת טומאה לחולין בא"י וע"ש שגם משנה אחרונה מודה שאסור לטומאות חולין שבא"י וכל הגמ' שם שבגרמא מותר

ב]מבואר במשנה שב"ה אומרים שאין למכור אלא למעשר וצ"ע הרי אסור למכור דמאי וא"כ הוא צריך לעשר קודם ולמה שלא ימכור גם למי שלא מעשר ועיין חזו"א סימן י סקכ"ח שביאר דהרי מבואר פ"ק דתרומות שענבים שעומדים ליין או זיתים שעומדים לשמן אסור לעשר קודם שיעשה יין או שמן וכה"ג הותר למכור אפילו טבל ורק למי שמעשר עכ"ד ולכאורא יש כאן חידוש שהרי הטעם שהותר למי שלא מקפיד על טהרות כי תולים שישתמש לאכילה וא"כ הרי צריך כבר לעשר וצ"ל שזה רק בתור תליה אבל בפשוטו וודאי שזה עומד לשמן ובעיקר הדבר שכה"ג מותר למכור טבל עיין לקמן מ"ח דאסור לחלוק שדה חיטין נגד שעורים ובפשוטו זה קודם מירוח ובר"מ שם משמע שזה אפילו לחבר אמנם החזו"א העמיד דוקא לע"ה ועיין בדרך אמונה שם ועיין מה שכתבנו במעשרות פ"ה מ"ג

**משנה ז**

א]בביאור משנתינו עיין רמב"ם שמדובר שרוצים לערב את חלקיהם שגדל כל אחד בשלו והמשנה אומרת שלפני שמערבים צריך המעשר לעשר את חלקו ולאחר החלוקה המעשר צריך עוד הפעם לעשר חצי חלקו דמאי כדין לוקח מע"ה ובפשוטו הביאור דיש בילה א"כ וודאי חצי זה משלו וחצי משל חברו ולכן צריך לעשר את חצי חברו ואין זה ענין לברירה דהרי כבר היה מבורר כל אחד מה חלקו ומה שמעשר רק דמאי צ"ל שלא מדובר שחברו וודאי לא מעשר אלא מדובר בע"ה רגיל והנה צ"ב איך הוא מעשר לפני שעושים יין הרי זה קודם גמר מלאכה וצ"ל שהוא קטף הענבים לאוכלם ענבים ואח"ז נמלך לדורכם ודוחק

והראב"ד ביאר על דרך הרמב"ם שהיה כאן תערובת של שני בני אדם אמנם ביאר שמעשר את חלקו לאחר שעושים יין ועוד חלק של חברו בידו שזה חצי אמנם הוקשה לראב"ד שגם כאן נימא ברירה כמו במשנה לקמן ותירץ שכאן זה קנס שלא היה צריך להשתתף בכזו צורה לאחר שיש בידו חלק חייב והנה בפשוטו לא שייך ברירה עד כמה שכבר היה מבורר וכמבואר בתוס' בתמורה ל. וצ"ע והחזו"א ביאר שכונתו לא לדין ברירה אלא שכיון שיש לחברו זכות לתבוע את שלו אין חיוב לעשר כה"ג אמנם בלשון הראב"ד מפורש ששואל מצד ברירה ועיין במקורות וציונים שם שהביאו כן מחידושי הראב"ד בע"ז ששיך ברירה גם כשהיה החלקים מבוררים

ב]ועיין ר"ש ורא"ש שהביאו מהירושלמי שמדובר בשותפין בשדה וחולקים לאחר שעשו יין ור"א ביאר שכוונת המשנה המעשר מעשר את שלו שהחלק שהגיע לו אותו הוא צריך לעשר וודאי ואת החלק השני צריך לעשר דמאי דהינו שהוא מעשר ולוקח לעצמו המעשרות מדין המוציא מחברו עליו הראיה והטעם שזה ספק דאולי הוא קיבל את חלקו וא"כ הוא לא צריך כלל לעשר את חלק חברו וע"ש שביארו שהוא ס"ל אין ברירה ולכן יש כאן ספק אולי נתחלפו החלקים

ור' יונה חולק בשני דברים א. שכה"ג שיש ספק אם נתן לחברו טבל וודאי הוא צריך לעשר וודאי ולא דמאי ב.כוונת המשנה מעשר את שלו הכוונה מה שהיה שלו ויתכן שזה אצלו ויתכן שחצי ביד חברו וכונת המשנה וחלקו בכל מקום שחלק חברו בכל מקום שהוא הוא לא מעושר ויש כאן עוד דין שהוא צריך להפריש על חצי חלקו והטעם שזה דמאי ולא וודאי ביאר הרא"ש דאולי חלקו כולו זה מה שהיה שלו מתחילה וא"כ זה מעושר והנה צ"ב עד כמה שיש צד שכל חלקו בידו א"כ יש צד גם הפוך ולמה שלא יצטרך לעשר את כל חלקו דמאי דאולי כל חלקו ביד חברו והחלק שבידו לא מעושר ויתכן שס"ל שגם אם אין ברירה אבל כאן יש בילה ולכן זה וודאי שחצי שבידו זה משלו אלא שיש צד ספק אולי יש ברירה אמנם בפשוטו משמע בר"ש שזה וודאי שאין ברירה וצ"ע

והנה מדברי המאן דאמר הראשון מבואר שבחלוקת שותפין אם אין ברירה שיש ספק אולי הכל של חברו לא עוזר על זה בילה אמנם למאן דאמר זה יתכן שמועיל וכנ"ל וצ"ב הסברות בזה והמהרי"ק נקט שמועיל על זה בילה

והר"ש דן שאולי מדובר שנתערב לאחר חלוקה וא"כ אין ראיה מר"א שאין ברירה וכנ"ל בדעת הרמב"ם ודחה א"כ למה מעשר דמאי וכונתו שא"כ וודאי שיש בילה ולמה שיעשר את הכל משא"כ אם זה שותפין ס"ל שעל זה לא עוזר בילה וכנ"ל וצ"ב

ובביאור הגר"א נקט שזה וודאי שלא מעשר יותר מחצי דמאי גם לר"א ורק נחלקו האם את חלקו שעכשיו בידו וודאי וחצי חלק חברו דמאי או שאת חלקו בכל מקום וודאי וחצי חלקו שבידו דמאי ולכאורא שלפ"ז לכו"ע אם אין ברירה עוזר על זה בילה

ועיין לקמן בישוב הקושיא ממשנה הבאה

ועיין ריבמ"ץ שביאר כפשוטו שהוא מעשר את חלקו מטעם ברירה ועיין ר"ש שגם דן כך מסברא אמנם הרא"ש הקשה מהו הלשון וחלקו בכל מקום דמאי הרי חלקו בידו וצ"ב דהר"ש לא הוקשה לו כלל ונראה דהר"ש ס"ל שהוא מעשר קודם חלוקה על חלקו והוא תולה שהוא יקבל את חלקו מדין ברירה והלשון א"ש שהרי לא ידוע עדין איפה המעשר ובכל אופן זה חל על חלקו בכל מקום שהוא

ג]מבואר בירושלמי דר' יונה ס"ל שזה בגדרי דמאי ולכן זה תלוי בר"מ ורבנן האם בסיטון יש דמאי וצ"ב שכאן זה לא קשור לרוב הע"ה מעשרים אלא יש כאן אדם שלא מעשר אלא שיש ספק בצורת החלוקה ויש כאן המוציא מחברו עליו הראיה גם לר"מ וכן היה מסתבר שגם את התרו"מ לא צריך לתת ולכאורא משמע מכאן שספק טבל שמעיקר הדין הממע"ה גם נכנס בתקנת דמאי וכן עצם זה שצריך לעשר בשל חברו הוא גם בכלל תקנת דמאי וצ"ע

עוד מבואר לכאורא מהירושלמי שהדין דבסיטון לא צריך לעשר זה גם במוכר לע"ה דהרי על זה מדובר במשנה וצ"ע

ד]משמעות המשנה שמעשר את שלו מיניה וביה גם לר"א וצ"ע הרי החלק של חברו זה לקוח ולכאורא חשיב שנגמר ע"מ למוכרו וא"כ הוא פטור מלעשר מדאוריתא וא"כ איך אפשר לעשר מיניה וביה ויש מקום לומר שכיון שמעיקר השותפות יש זכות לחלוקה בסוף גם אם זה לא כמו החלות החלוקה האמיתי א"כ אין בזה פטור לקוח וכמו שביאר הר"ש לעניין לקשו"פ שפטור מצד הפקר ולא מצד לקוח כי יש לעניים זכות לקבל את זה ואולי באמת פשיטא שאין לעשר מיניה וביה ובזה לא דיברה המשנה וצ"ע

**משנה ח-ט**

א]בביאור משניות אלו שאם זה אותו מין אפשר לחלוק ואם לא אי אפשר עיין רש"י בחגיגה וכן בתוס' רי"ד בקידושין י"ז: שזה מצד ברירה דהוברר שזה חלקו ואין כאן מוכר לע"ה דמאי ומה שבשני מינם אסור ביאר ברי"ד דאין ברירה בשני מינים והוכיח כן מסוגיא דתמורה ל. וכן הוא ברשב"א בקידושין שם אלא שע"ש שהביא דאיכא מאן דאמר בתמורה לגירסתינו שס"ל שגם בשני מינים יש ברירה וצ"ב למאן דאמר זה איך יבאר משנתינו ועיין לקמן מ"י שהבאינו מהריטב"א ותוס"ר שגם בשני מינים יש ברירה

ועיין חזו"א סקט"ו שדן שיתכן שכאן זה לא תלוי בברירה כלל דעד כמה שיש לו זכות לקבל את זה אפילו אם זה לא היה שלו לא חשיב מוכר לחברו דמאי וכן אין כאן לפני עוור ועד כמה שאין לו זכות לקבל מצד עצמו א"כ אפילו אם יש ברירה וחשיב שלוקח את שלו אבל יש כאן לפני עוור כי הוא הרי יכל למנוע זה והנה עיין משנה א-ב שכבר הבאינו מהראשונים וכן הוא בראשונים הנ"ל שאם אין ברירה חשיב מוכר טבל אמנם יתכן שגם אם יש ברירה אבל מה שמכח חלוקת שותפין לא יכול לבחור יש בזה לפני עוור ולכן אסור ולפ"ז בשותף עכו"ם למאן דאמר יש ברירה יהיה מותר

והנה הקשה הר"ש מה זה שונה מהמשנה הקודמת שגם אם זה אותו מין צריך לעשר את חלק חברו ולדעת הרמב"ם לעיל שנתערב לאחר חלוקה א"ש וכנ"ל אמנם לדעת הר"ש שם צ"ע וע"ש שישב דבירושלמי מבואר שיש הבדל אם חלקו קרקע או בתלוש שרק אם חלקו קרקע יש ברירה ולא אם חלקו תלוש ולפ"ז ביאר שכונת משנתינו לא יין אלא ענבים אם הקרקע והנה זה צ"ע דהרי משנה ט מדובר על טמא וטהור ושם בהכרח זה תלוש ועוד צ"ע שבדין ברירה בשותפין מפורש ריש פ"ה דנדרים שגם אם לא חולקים הקרקע יש ברירה ועיין חזו"א שהקשה כל זה

ולכאורא כל סברת הירושלמי לעניין סוריא שיש קנין להפקיע מידי מעשר ולכן גם אם הגידולים שייך לישראל אבל אם זה גדל מקרקע עכו"ם זה פטור ולכן רק בחלקו קרקע שייך לומר ברירה אבל כאן שזה בא"י וכל הנידון אם זה שלו א"כ וודאי שיש ברירה גם ללא חלוקת הקרקע ועיין זרעים סימן א-ב שהארכנו בזה וצ"ע

**משנה י**

א]עיין קידושין י"ז: דירושת הגר זה רק מדרבנן והגמ' מביאה ראיה משנתינו דאם ירושת הגר את אביו זה דאוריתא א"כ כי לא באו לרשותו ג"כ אסור והגמ' אחרי זה מביאה ברייתא שבד"א בירשו אבל נשתתפו אסור ומוכיחה מזה כנ"ל ועיין תוס' בע"ז ובתוס"ר וריטב"א בקידושין שהקשו מה הגמ' מביאה ראיה אולי מה שמותר זה מצד ברירה וביארו שלכן הגמ' הביאה את הבריתא שמחלקת בין ירושה ושותפות שמוכח שלא ס"ל ברירה דא"כ גם בשותפות זה היה עוזר והנה מבואר מדבריהם שעוזר ברירה אפילו בשני מינים והתורי"ד תירץ שלא מועיל ברירה בשני מינים ועיין רשב"א שנקט שזה מחלוקת אמוראים ורבא שהוכיח ממתניתין ס"ל שבשני מינים לא אומרים ברירה

ובתוס' בקידושין כתבו שאין לומר מצד ברירה דא"כ כי באו לרשותו גם מותר ועיין אחרונים שהקשו שעד כמה שהיה חלוקה א"כ וודאי שאחרי זה לא שייך לשנות את הברירה וצ"ל שס"ל לתוס' שהכוונה באו ברשותו בתור שותפות ולא שהיה חלוקה וכה"ג גם רבנן לא הקילו דחשיב שיש פה זכיה גם בלי הירושה ולדברי תוס' הנ"ל צ"ב מה תוספת ראיה בבריתא שמחלקת בין ירושה ושותפות ואולי כיון שהיה מקום לבאר שבאו לרשותו שהיה חלוקה ולפ"ז היה מקום לבאר מצד ברירה

ב]עיין ר"ש שהביא מהגמ' בע"ז שכאן היה מקום לאסור מצד רוצה בקיומו אלא שהקילו שלא יחזור לסורו וכתב שלפ"ז היה מקום לישב את קושית הירושלמי דהקשה מה זה שונה מקנו בשותפות והנה בפשוטו דבריו צ"ב דהרי בהכרח טעם המשנה כי ירושת הגר דרבנן כמו שביאר הר"ש בהמשך ורק לכן חשיב לא באו לרשותו וא"כ בהכרח אנו צריכים לתירוץ הירושלמי וצ"ל שכונתם שגם לקושית הירושלמי שסברו שגם בשותפין זה נחשב לא באו ברשותו עדין שם יש מקום לאסור מצד רוצה בקיומו משא"כ כאן

**משנה י"א**

א]בביאור המשנה הר"ש ביאר שרוב פירות סוריא זה מחו"ל ולכן פטור והראב"ד ביאר שהרוב משל עכו"ם והנה פשטות המשנה שיש תקנת דמאי בסוריא ולכן אם יש לו קרקע לא סומכים על רוב ע"ה מעשרים אמנם פשטות לשון הר"ם פי"ג ה"ד ממעשר שאין תקנת דמאי בסוריא שכתב שפירות א"י שנמצאים שם חייבים דמאי ומשמע שפירות המקום לא דאל"כ פשיטא והמהרי"ק נדחק בזה וצ"ל שמדובר באדם חשוד ולא בסתם ע"ה ולפ"ז מבואר דגם כה"ג עוזר הפה שאסר

ועיין ראשונים שהביאו מהירושלמי שהדין שאם יש לו שדה אסור זה דוקא אם רוב מה שמוכר משדהו וצ"ב שגם אם לא ידוע מה הרוב או שזה ספק צריך להיות אסור וכמבואר בירושלמי ריש דמאי במקום שמחצה משל עכו"ם ומחצה משל ישראל או מחצה הפקר ע"ש ה"א ועיין מה שכתבנו שם וצ"ע

משנה י"ב

א]בביאור משנתינו דעת הרמב"ם שמדובר במוכר במידה גסה דלחבר מותר למכור ללא לעשר ולע"ה אסור ומדובר שהמוכר יודע שהחבר הוא שליח של ע"ה לכן זה בחזקת מעושר ואם לקח גם לעצמו א"כ יתכן שחלקו מעושר ולכן אפילו אם זה נתערב במאה זה לא בטל כדין דמאי שהוא לא בטל

ודעת הר"ש בפשוטו שהנידון שקנה לעצמו ולע"ה ואמרינן יש ברירה ומה שהוא נותן לע"ה חשיב שמתחילה זה כבר שלו ואם התערב לאחר שהוברר מספק צריך לעשר והביאו עוד ביאור מהירושלמי שהע"ה שלח אותו אם כסף לקנות והשאלה למי היה הקנין ואם החליף בכסף אחר ודאי שדעת המוכר למכור לשליח ולא למשלח וצ"ע הדינים בזה

והפלא בכל זה איך מותר לחבר להיות שליח של ע"ה לקנות לו דמאי ולדעת הרמב"ם ניחא דהוא קונה לו מחבר שזה מעושר ועיין חזו"א סי"ד סקי"ז שהעמיד שקונה לעני או אכסנאי וזה דוחק גדול

ב]מבואר במשנה דבנתערבו אפילו הן מאה צריך לעשר ועיין רא"ש שביאר הטעם דדבר שיש לו מתירין אפילו באלף לא בטיל וצ"ע דהרי לפי ביאור הרא"ש מדובר שקונה מע"ה והכל לא מעושר ורק הנידון האם החבר נותן משלו לע"ה או את מה שקנה מלכתחילה לע"ה ומה שייך כאן ביטול הרי הכל לא מעושר אם לא דנימא שאצל הע"ה לא חל תקנת דמאי וצ"ע

1. אחרי שכתבתי ראיתי דלכאורא בפאה פ"ה מ"ה מבואר שהמקבל לא יכול לקחת לקשו"פ כיון שזה כמו גודל בקרקע שלו ולכאורא כ"ז שייך אם חשיב שגדל בתור שלו ואולי כיון שיש לו זכות לקחת זה מספיק סיבה לאסור אמנם ע"ש שבקיבל לקצור אם זוכה בתלוש מותר בלקשו"פ אמנם יתכן ששם כל הזכות גם רק זוכה בתלוש וצ"ת בגדרי המשנה שם [↑](#footnote-ref-2)