שעבודא דרבי נתן
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב אלימלך וינברג

בעזרת השם יתברך

**קונטרסמראי מקומותבעניןשעבודא דרבי נתן**מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלאפון: [PHONE_REMOVED]
נערך בעזהשי"ת שלהי ירח האתנים חודש תשרי תשע"העבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם עמק הלכה הגאון הרב שלמה שליט"א

בעזרת השם יתברך

**פרק א': גדר דין שעבודא דר' נתןואם הוא חיוב ישיר של הלוה הב' כלפי המלוה הא'**

**ענף א'**

**אי מהני מחילת המלוה הב' ללוה הב' להפקיע חובו כלפי מלוה הא'**

**בכתובות דף י"ט.א.** מבואר בגמ' במלוה שאמר שטר אמנה הוא זה, אם חייב המלוה עצמו לאחרים אינו נאמן בהודאתו, משום דהמלוה הראשון גובה מהלוה השני מדר' נתן עיי"ש, והראשונים ז"ל הק' אמאי אין המלוה נאמן לחוב לאחרים במיגו דאי בעי מחיל ליה ללוה ואז לא יוכל המלוה הא' לגבות בלא"ה, **ובתוס' בכתובות שם [בד"ה וכגון שחב לאחרים]** הק' כן ודימו הדבר למוכר שט"ח לחבירו דמהני מחילת המלוה-המוכר ותי' בתי' הראשון דל"ח מיגו בכהא"ג ע"ש, ובתי' השני כ' דהמלוה הב' א"י למחול כשמשועבד לא' מדר"נ, ובתי' השני כ' דכשמשועבד מדר"נ א"י למחול, דמה שבמכירת שטרות יכול למחול הוא משום דמכור לו רק מדרבנן, ובשעבודא דר"נ דמהני מה"ת א"י למחול, וכ"ה **בתוספות הרשב"א שם** עיי"ש, **ובפסקי הרא"ש שם [פ"ב דכתובות סי' ח']** נקט כתי' הראשון דבאמת יכול למחול ורק דליכא מיגו בכהא"ג ע"ש, וכן נקיט **בחידושי הרמב"ן בכתובות שם** דמהני המחילה בעלמא בשעבודא דר"נ וביאר בכמה דרכים אמאי ליכא מיגו, וכ"כ שם מתחילה **בשם הראב"ד,** ובהמשך דבריו הביא דעת **יש אומרים** וכ' שכ"ה דעת **הראב"ד והתוספות** דלא מהני מחילה בשעבודא דר"נ, **ובחידושי הרשב"א שם בשם הרמב"ן ורבינו יונה** דיכול למחול וביארו אמאי ליכא מיגו, **ובשם הראב"ד** דא"י למחול, **ובחידושי הרא"ה שם והו"ד בשיטמ"ק שם** כ' דיכול למחול עיי"ש מה שבי' אמאי א"נ במיגו, **ובחידושי הריטב"א שם הו"ד בשיטמ"ק שם בשם הראב"ד והרמב"ם והרשב"א** דא"י למחול, **ובשם הראשונים נוחי נפש והרא"ה** דיכול למחול, ועי' **בשיטמ"ק שם בשם הר"י מיגש** שנקט בפשיטות דיכול למחול ועיי"ש מה שהאריך אמאי ליכא מיגו, **ובשיטמ"ק שם בשם שיטה ישנה בשם כה"ר יעקב בשם כה"ר זרח ז"ל** דא"י למחול, **והר"ן על הרי"ף בכתובות שם [דף ו.א. מדפי הרי"ף]** ס"ל דא"י למחול.

**ובטור [חו"מ סי' פ"ו אות ג']** פסק דא"י למחול, **ובשו"ע שם [סעיף ד']** פסק דא"י למחול, והאריך בזה מאוד **בש"ך שם סקי"א** וע"ש **בתומים סק"י ובקצוה"ח סק"ה ובנתיבות המשפט סק"ה.**

**\*\*\*\*\*\*\*\*\*\***

**בתוס' בכתובות שם ובתוס' הרשב"א שם ובפסקי הרא"ש שם,** דימו דין שעבודא דר"נ לדין מוכר שט"ח לחבירו, וכ' מתחילה דכמו שיכול למחול במוכר שט"ח יכול למחול בדין שעבדר"נ, ושוב כ' **התוס' שם** וכן **בחידושי הרמב"ן שם בשם הראב"ד,** דטעמא דמוכר שט"ח א"י למחול משום דהמכירה חלה רק מדרבנן, ושעבדר"נ דמהני מה"ת א"י למחול.

אמנם **בחידושי הרמב"ן שם ובשיטמ"ק שם בשם הר"י מיגש** דעתם דמהני מחילה בשעדר"נ ודימו לדינא דמוכר שט"ח לחבירו, ואעפ"י שלענין מכירת שטרות ס"ל דטעמא שיכול למחול משום דהמכירה רק דרבנן כדעת הרי"ף, וצ"ע.

###

**ובר"ן על הרי"ף שם** כ' כד' התוס' והרא"ש והוסיף דאף לשיטת ר"ת ז"ל דטעמא דמהני מחילה במכירת שט"ח משום דאפשר למכור רק שענ"כ ולא שעה"ג, בשעבדר"נ מהני גם על השעה"ג ולהכי אין יכול למחול ע"ש.

אמנם **בקרבן נתנאל על הרא"ש בכתובות שם [אות ת']** כ' לגבי סתירת ד' הרא"ש מפסקיו שם שכ' דמהני מחילה לדבריו **בשו"ת הרא"ש [כלל ס"ח]** דל"מ מחילה, דדבריו בתשובה קאו לשי' הרי"ף דטעמא דמועיל מחילה בכל מכירת שטרות משום דהמכירה רק מדרבנן ולכן שעבדר"נ שהוא מה"ת מהני בזה מחילה, אמנם דבריו בפסקיו הם למאי שנקט להלכה כשי' ר"ת דהא דמהני מחילה בכל מכי"ש משום דשה"ג אינו נמכר וטעם זה איכא אף בשעדר"נ, ע"ש, ומבואר בדבריו שלא כהר"ן הנ"ל.

###

**ובחידושי הריטב"א בכתובות שם** כ' בטעמא דל"מ מחילת המלוה השני 'דכיון דמשעבד ליה מדר' נתן כאילו הוא בעל חובו ממש', ול' **הטור בסי' פ"ו** הנ"ל דטעמא דאין שמעון יכול למחול ללוי 'שהרי פקע השעבוד שיש לשמעון על לוי ונשתעבד לראובן', וכ"ה **בשו"ע שם סעיף ד',** וע"ש **בש"ך סקי"א [דף רמ"ח טור ד' ורמ"ט טור א']** שהאריך בזה דגדר שעבודא דר"נ הוא דהוי כאילו המלוה הראשון הלוה לזה הלוה השני, ולכן לא מהני מחילה על חוב שהוא ישיר מהמלוה הראשון ללוה הב', וכ' דאפילו לסוברים דמכירת שטרות מה"ת ומ"מ מהני מחילה, בשעבדר"נ ל"מ מחילה משום שהחוב הוא לגמרי כלפי המלוה הראשון ע"ש.

###

**וברמב"ן בכתובות שם בשם הראב"ד** כ' דטעמא דא"י למחול בשעדר"נ הוא משום 'דשעבודא דאורייתא', וכ"ה **בשיטמ"ק שם בשם שיטה ישנה בשם כה"ר יעקב בשם כה"ר זרח ז"ל,** ואם כוונתם להפלוגתא בעלמא אי שעבודא דאורייתא או לאו דאורייתא אינו מובן מה שייכות יש לזה, והא ודאי דעצם החיוב מדר' נתן הוי דאורייתא דהא ילפי' לה מקרא.

###

**בשו"ת הרא"ש [כלל ס"ח אות ג' וכלל ס"ט אות ג']** כ' דהמלוה הראשון אין יכול למחול ללוה השני, והדברים סותרים למש"כ **הרא"ש בפ"ב דכתובות סימן ח'** הנ"ל דמהני מחילה, ועי' **ב"ח [סימן מ"ו אות א']** שכ' דדין שעדר"נ חייל רק 'אחר שנודע בב"ד' שחייב הלוה השני למלוה השני, ובסוגיא דכתובות באומר שטר אמנה שעוד לא נודע חיובו של הלוה השני ליכא בזה עדיין שעבדר"נ ומהני מחילת המלוה השני להצד שחייב לו באמת הלוה, עיי"ש, וכ"כ **הדרישה [סי' פ"ו אות ג'] והט"ז בסימן פ"ו ס"ה,** ועי' **בש"ך [סי' מ"ז סק"ז וסי' פ"ו סקי"א]** שהשיג על דבריהם והוכיח דדין שעבדר"נ חייל אפילו לפני שנודע לב"ד חיובו של הלוה השני, והוכיח כן מד' הגמ' **בפסחים ל"א.א.** עיי"ש, ועיי"ש בש"ך סי' מ"ז שהעלה שחזר בו הרא"ש.
**ובקרבן נתנאל ע"ד הרא"ש בכתובות הנ"ל [אות ת']** כ' דד' הרא"ש בפסקיו קאי לר"ת דס"ל דאף דמכי"ש דאורייתא יכול למחול, ולדידיה באמת אף בשעדר"נ יכול למחול, ודבריו בתשובותיו הם לסוברים דטעם דמהני מחילה במכי"ש הוא משום דהוי דרבנן עיי"ש.

###

**בחידושי הרמב"ן בכתובות שם בשם קצת מחכמי הצפרתים** תי' דאעפ"י דבעלמא בשעבדר"נ מהני מחילה הכא ל"מ המחילה משום דאיירי שעמד כבר בדין ונתחייב הלוה הב' למלוה הא' ובכהא"ג הוי החוב 'כמאן דגבוי' ול"מ בזה מחילה ע"ש, ועי' כעי"ז **בשיטמ"ק בשם הר"י מיגש** בתי' הראשון, 'דכיון דיוצא השטר בב"ד וזכה בו בע"ד לאו כל כמיניה למימחליה ניהליה', ע"ש.

###

**בתוס' בכתובות שם** הוכיחו דאינו יכול למחול, מהא דאי' **בכתובות פ"א:** במי שהיה נושה באחיו ומת המלוה והניח שומרת יבם, אין היבם יכול לומר הואיל והוא יורש זכה בנכסיו מתורת ירושה ופקע החוב, אלא הנכסים משועבדים לכתובת האשה, ואמרינן התם דהשעבוד הוא מדר' נתן כיון שהבעל חייב לאשה הכתובה הרי היא נושה את הכתובה ממי שהיה חייב לבעלה דהיינו היבם, וכ' התוס' דאי נימא דהמלוה השני יכול למחול ללוה השני ועי"כ פקע השעבוד של מלוה ראשון, ימחול הכא היבם לעצמו החוב שזכה בו מאחיו, ובע"כ דכשזכה בו מדר"נ אא"פ למחול.

ולסוברים דיכול המלוה השני למחול ללוה השני וממילא פקע שעבוד המלוה הא', מצינו כמה דרכים בזה ליישב בד' הראשונים.
 [א]: **בתוס' בכתובות שם** כ' דכיון דאין יורש אלא מכוחה אינו יכול להפקיע זכותה, וכ"כ **התוס' בכתובות פ"א: בד"ה לא יאמר** וצ"ב כוונתם, ועי' מה שבי' **בספר בינת ראובן [מבנו של הגרנ"ט זצ"ל] בכתובות [סימן כ"ט],** ועי' **קובץ שיעורים כתובות [אות ר"צ].**

[ב]: **בתוס' בכתובות שם בסה"ד בשם י"מ,** דמה דיכול למחול במוכר שט"ח הוא משום שקדמה ההלואה למכירה, והכ"נ בדין שעבדר"נ בכהא"ג דקדמה ההלואה של המלוה הא' לא יוכל המלוה הב' למחול, ובכתובות פ"א: הנ"ל איירי כשקדם חוב כתובת האשה לפני חוב היבם לאחיו ובכהא"ג אין הבעל או היבם שבאים מכוחו יכולים למחול, ע"ש, ומבואר בדבריהם דעיקר דין הגביה של המלוה הא' מהב' איכא בשני האופנים אלא דהנפ"מ בזה לענין מחילה, וצ"ב בזה, [ומצינו שיטה הפוכה בזה **בהגהות אשר"י פ"ד דב"ק סי' ד' ובקצוה"ח סי' פ"ה סק"ה בשם הסמ"ע והט"ז והחכם צבי** דליכא לשעבדר"נ אלא בשקדם חוב הב' לפני חוב הא', ובי' שם הקצוה"ח לשיטתם דגדר שעבדר"נ הוא משום שחובו של הב' משתעבד להא' משום 'שעבוד נכסים', וממילא ליכא לגדר זה אלא כאשר בשעת חלות חיובו של המלוה הא' כבר היה חוב הב' ונשתעבד לו דאי נעשה חוב הב' אח"כ הוי 'דאקני' ואינו משתעבד ע"ש, וית' להלן בעזהשי"ת], ואפשר דכוונתם דבקדם חוב המלוה הב' אין משועבד לו מדר"נ ואין החוב משתעבד אלא משום שעבוד נכסים [וזה באמת אף לרבנן דר"נ], וממילא הוי כמוכר שט"ח לחבירו שיכול המלוה למחול, אבל בקדם חוב המלוה הא' אז נתחדש דין שעבדר"נ שחייל חיוב הלוה הב' באופן ישיר לראשון, ואי"ז בדרך זכיה שזוכה המלוה הא' מהמלוה הב' ולכן לא מהני מחילת המלוה הב'.

[ג]: ועי' **שיטמ"ק דפ"א: בשם הריטב"א** שכ' דלכאו' מוכח מד' הגמ' שם דכשמשועבד מדר"נ א"י למחול, והסכים לזה הריטב"א וכ' אעפ"י שאין כן דעת התוס' ורבינו, והביא **בשם הרמב"ן** דקושיא מעיקרא ליתא דאין אדם יכול למחול מעצמו דאין מחילה אלא ממוחל לנמחל, והביא כן **בשיטמ"ק שם בשם הרא"ה והריב"ש,** וכ' הריטב"א והריב"ש דהכי משמע בפרק הגוזל, ועיי"ש **בקובץ שיעורים אות רפ"ט** שהק' דלכאו' מהתם מוכח להיפך.

[ד]: **בתוס' כתובות פ"א: בד"ה לא יאמר** בתי' השני **ובחידושי הרא"ה שם** כ' דלא יועיל מה שימחול לעצמו דהרי יתחייב מדינא דגרמי ע"ש.

###

**הרמב"ן בכתובות י"ט.א.** הוכיח דמהני מחילה אף כשמשועבד בשעבדר"נ, מהא דאי' **בב"ק מ:** באשה שחבלה דאין לה לשלם עד שתתגרש ויהיו לה נכסים, ומקשינן דתזבון לכתובתה בטוה"נ ותשלם לניזק, ומשנינן דכל לגבי בעלה ודאי מחלה, ואי נימא דכל דמשועבד מדר"נ אא"פ למחול, הכא הרי האשה משועבדת מדר"נ לניזק ואיך תוכל למחול עיי"ש, **והרשב"א בכתובות שם** תי' דמשעה שמוכרת כתובתה בטוה"נ ופורעת לניזק שוב אין חוב כלפי הניזק ואין כאן שעבדר"נ על הכתובה עיי"ש, וכ"כ **הש"ך בסי' פ"ו סקי"א.**

**והריטב"א בכתובות שם** תי' דכיון דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים והבעל אין חיובו ברור ליכא בזה שעבדר"נ כיון שאינו נחשב שהבעל כבר מחוייב עיי"ש, **והר"ן על הרי"ף בכתובות שם** כ' דליכא דין שעבדר"נ אלא כשהגיע זמן הפרעון דאז פקדיה רחמנא ללוה הב' למיתב למלוה הראשון, אבל לפני זמן הפרעון ליכא שעבודא גבי המלוה, וכש"כ בכתובה שאין החיוב ברור דשמא תמות היא בחייו עיי"ש, ועי' מש"כ בזה **הש"ך סי' פ"ו סקי"א [דף רמ"ט טור ד'].**

**ענף ב'**

**אי המלוה הא' יכול לתבוע את הלוה הב' כשיש ללוה הא' נכסים**

נחלקו הראשונים ז"ל בדין שעבדר"נ אם נאמר הדין רק כשאין ללוה הא' נכסים דאז יכול המלוה הא', ויעוי' **ברשב"א קידושין דף ט"ו.א. [בד"ה והא דר' נתן]** שכ' דבמקום שיש ללוה הא' נכסים אין גובה מהלוה הב', וכ' הטעם משום דאין נפרעין מנכסים משועבדין במקום שיש בני חורין, וכ"כ הרשב"א בתשו' [ח"א סימן אלף קכ"ב] ו**הר"ן על הרי"ף [כתובות דף ו.א. מדפי הרי"ף בד"ה לעולם דקאמר מלוה ובד"ה ונתן לאשר אשם לו]** וכ"כ **באור זרוע [פסקי בבא קמא סימן קפ"ט] בשם מורו רבינו יהונתן בר יצחק** ונתן הטעם משום דא"נ מנכסים משועבדין במקום בני חורין, והוכיח כן מפשטות הסוגיות **בב"ק מ.א.** **וקידושין ט"ו.א. וכתובות י"ט.א. ופסחים ל"א.א.** שכולהו איירי כשאין ללוה הא' נכסים עיי"ש, והובאה שיטה זו גם **בהגהות אשר"י [ב"ק פ' שור שנגח דו"ה סי' ד'] בשם ר' יהודה ב"ר יצחק.**

**ובאור זרוע [פסקי ב"ק אות ק"צ]** הוכיח כשי' הסוברים דאין גובה מלוה ב' אא"כ אין ללוה א' לשלם מהא דאי' **בב"ב קע"ד.א.** דבערב שנשא ונתן ביד אין המלוה גובה אלא מן הערב ולא מן הלוה, ופירש **רבינו תם ז"ל** דאם אין נכסים לערב וללוה יש לו נכסים גובה המלוה מהלוה מדר' נתן, ואי נימא דאיכא לשעבדר"נ אף כשיש נכסים ללוה א' א"כ אמאי לא יגבה לעולם המלוה מהלוה מכח שעבדר"נ, ועיי"ש באו"ז מש"כ לדחות בזה דשאני התם דסליק נפשיה טפי עיי"ש.

**וברמב"ם הלכות מלוה ולוה [פרק ב' הלכה ו']** הביא דינא דשעדר"נ בסתמא, ואח"כ כ' דלפיכך 'אם אין לראובן נכסים' והיו שטרות לו על לוי, והודה לוה שהשטר אמנה הוא פרוע אינו נאמן בהודאתו משום שחב לאחרים, **ובמגיד משנה שם** כ' דמש"כ הרמב"ם שאין לראובן נכסים הוא משום דס"ל דאין גביה מהלוה הב' כשאין ללוה הא' נכסים, אמנם **בלחם משנה שם** השיג ע"ד וכ' דאינו מוכרח כלל דאפשר דמש"כ רבינו כן הוא משום דהא דאינו נאמן בהודאתו הוא משום דחב לאחריני וכשיש ללוה הא' נכסים אינו נחשב שחב לו, והוכיח ממש"כ **הרמב"ם בהלכות שמיטה ויובל [פ"ט ה"כ]** שכ' בהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע דאפי' אין ללוה קרקע אם יש ללוה זה אחרים שחייבים לו ויש להם קרקע נחשב שיש לו קרקע משום שהם תחת שעבודו, ומקור הדברים הוא **בגיטין דף ל"ז.א.** ואמרינן התם דהוא משום שעבודא דר"נ, וממדלא חילק בזה הרמב"ם בין אי יש ללוה הא' נכסים או אין לו משמע דאיכא שעבדר"נ אפי' כשיש ללוה נכסים, [ועיי"ש בלח"מ מש"כ לדחות ראיות הראשונים הנ"ל ומש"כ ליישב ראייתם].

###

**ובאור זרוע [פסקי ב"ק סימן ק"צ]** הכריע דיכול לגבות מדר"נ אף כשיש לו נכסים ללוה, והוכיח כן מלשון הגמ' **בפסחים ל"א.א. ובב"ק מ.א.** דמשמע דמשועבד לוה שני למלוה ראשון כמו דמשועבד לו לוה ראשון, והוכיח כן עוד מד' הגמ' **בגיטין ל"ז.א.** דכותבין פרוזבול ללוה ראשון אם יש ללוה שני קרקע משום דמשעבד ליה מדר"נ, ומדייק האו"ז דאיירי התם שיכול לפרוע חובו מהערב ומ"מ משעבד לו קרקע לוה השני מדר"נ, ועוד הוכיח ממד"א **בב"ק דק"ז:** בפלוגתא דחנן ובני כה"ג במשלם חוב פרנסת אשתו אי חייב לשלם לו הבעל, ואי' ע"ז **בירושלמי** דגבי פורע חוב חבירו מודו כו"ע דפטור ואפילו כשהניח לו משכון עליה משום שיכול לומר דמפייס היה לו והיה מוחל לו, ואי נימא דחיובו של שני אינו אלא כשאין לראשון לפרוע אמאי חייב לפרוע לו אף כשאין לראשון לפרוע ויאמר לאו בע"ד דידי את דמפייס הוינא ומחיל לי, אלא ש"מ דהוא בע"ח גמור של מלוה ראשון עיי"ש, ומבואר בדבריו דהנידון אי גובה משני כשיש לראשון נכסים תלוי בעיקר גדר חיובו של לוה שני כלפי מלוה ראשון ודו"ק, וכשיטה זו כ' **בהגהות אשר"י [ב"ק פרק שור שנגח דו"ה סי' ד'] בשם אבא מרי,** וכן הכרעת **הגידולי תרומה [על סה"ת שער נ"א ח"א סימן ב']** ועיי"ש מש"כ שאינו מבין ראיות הראשונים הנ"ל דליכא שעבדר"נ כשיש לו נכסים ללוה א'.

וכ"כ **בים של שלמה [ב"ק פ' שור שנגח דו"ה סי' י"ט]** וכ' על סברת הראשונים הנ"ל דאי"ג כשיש ללוה א' נכסים מדינא דאין נפרעין ממשועבדין במקום בנ"ח, דהאי דינא תקנ"ח הוא לטובת לקוחות והכא ל"ש תקנה זו, אלא שמסיק דמ"מ אין ב"ד נזקקין לגבות מהשני כשיש לראשון נכסים, אבל אי תפס מלוה ראשון מלוה שני מהני תפיסתו בדיעבד אפילו יש ללוה א' נכסים, משום דעיקר שעבודו רמי לעולם אלוה שני, וכ' לפרש ד' **הטור בסי' פ"ו** שכ' דאין גובין מלוה שני כ"ז שיש לראשון דכוונתו רק לענין גביית ב"ד לכתחילה, עיי"ש.

ועי' **בש"ך [סימן פ"ו סק"ה]** שהאריך הרבה בענין זה, והביא שיטות הראשונים הנ"ל דאיכא שעבדר"נ רק בדלי"ל נכסים לשני, והביא כמה ראיות שלא כדבריהם, ומסיק דאף מסברא אינו כן דהא כמו דבשעבודא דאורייתא אפשר לגבות מהלקוחות מה"ת אפי' כשיש בנ"ח הכ"נ בשעבדר"נ שהוא דאורייתא יש לגבות מלוה שני אפי' במקום שיש נכסים ללוה ראשון, ואי משום התקנה דא"נ ממשועבדין במקום בנ"ח ל"ש האי תקנה אלא בלקוחות דאי"ל פסידא, [והביא ד' היש"ש הנ"ל בפירוש ד' הטור ודחה דבריו דודאי כוונת הטור דאין דין גביה כלל כשיש ללוה א' נכסים], אבל העלה הש"ך שם דבאופן דאי"ל פסידא ללוה ב' או באופן שלוה א' מסכים ללוה ב' לדחות לו הפרעון אין גובה מלוה א' מלוה ב' כשיש ללוה א' נכסים מכוח התקנה דא"נ משועבדין במקום בנ"ח דכשיש פסידא איכא להאי תקנה, ועיי"ש שכ' לכוין לד' הראשונים הנ"ל דס"ל דאין גובין כשיש ללוה א' נכסים דהכל מיירי בגוונא שיש פסידא ללוה ב' עיי"ש באורך.

**ובתומים [סי' פ"ו סק"ה]** האריך בזה וכ' דודאי מדאורייתא יש שעבוד על לוה הב' גם כשיש ללוה הא' נכסים לפי כל הראשונים, ורק מכוח התקנ"ח דא"נ ממשועבדין במקום בנ"ח הוא שכ' שאין גובין, ולפי"ז דחה לכל ראיות הש"ך ועיי"ש עוד מה שהאריך בזה.

**ובנתיבות המשפט [סי' פ"ו סק"ג]** האריך בזה, וכ' דשעבודא דר"נ אע"ג דהוי דאורייתא הוי רק מתורת שעבוד נכסים, ושענ"כ דאינו אלא מדין ערב איכא בזה דינא דאין נפרעין מן הערב תחילה דהוא דינא דאורייתא, ועיי"ש שכ' דשענ"כ עדיף משעבדר"נ דבזה לעולם אין גובין מערב לפני שגובין מהלוה משא"כ בשענ"כ, ועיי"ש שהאריך ליישב את כל ראיות הש"ך בענין זה.

**ובחזון איש [בבא קמא סימן ט"ו סק"ט וסקי"ב]** כ' דדין שעבדר"נ מעיקר הדין ליתא אלא כשאין נכסים ללוה, משום דכל עיקר דינא דרמי רחמנא השעבוד על לוי הוא להציל עשוק מיד עושקו וחייל על לוה שעה"ג גמור ושענ"כ גמור, אבל כשיש לשמעון נכסים לא התחיל כלל עיקר דין שעבדר"נ, והאי דינא שכ' הראשונים דבאית לראשון נכסי אין גובין משני אינו שייך כלל לכללא דא"נ ממשועבדין במקום בנ"ח, דהתם תקנ"ח בעלמא משום פסידא דלקוחות ול"ש הכא כלל, ועיי"ש מש"כ לחלוק ע"ד הש"ך הנ"ל.

**ענף ג'**

**כשיש ללוה הא' זיבורית ולב' בינוניתאי יכול מלוה א' לתבוע מלוה ב' בינונית**

**בש"ך [סימן פ"ו סק"ה]** כ' דנפק"מ משעבדר"נ דאי ללוה א' אית ליה רק זיבורית וללוה ב' אי"ל בינונית גובה מלוה א' מהלוה הב' את הבינונית, כיון דלית בזה פסידא ללוה ב' עיי"ש,

**ענף ד'**

**דין שעבודא דר' נתן לגבות באופן שהלוה הא' מת והתביעה מיתמיודין שעבודא דר' נתן כשהלוה הא' מכר את חובו לאחר והתביעה מלוקח**

**בפסחים ל"א.א.** מבואר, דדין יתומים גבו קרקע בחובת אביהם בע"ח חוזר וגובה אותה מהם, מתפרש לאביי מטעם למפרע הוא גובה, ולרבא מטעם שעבודא דר"נ, עיי"ש, ועיי"ש **בפירוש רש"י ד"ה שאני התם** שביאר טעם הדבר משום דכיון דמשועבד ליה מדר"נ 'קדם שעבודי עליה אפילו אצל לוה עצמו', ומבואר בדבריו דמכוח שעבדר"נ יכול המלוה הא' ליליך ליתומים של הג' לגבות מהם מיד הקרקע, ונחשב שעבוד המלוה הא' 'קודם' לשעבוד הלוה הא' ולכן לא מהני גביית היתומים וגובה אותה המלוה הא', וכן מבואר **בחידושי רבינו דוד בפסחים שם [בד"ה שאני התם]** דיכול המלוה הא' לתבוע מיד קרקע מיתומים של הלוה הב', ומה דקאמר רבא התם מגבי להו קרקע והדר גבי לה מנייהו הוא לאו דוקא 'שאי"צ שתהא יד היתומים באמצע כיון שמוציאין מזה ונותנין לזה' עיי"ש, ולא מצאתי בדברי הראשונים מי שיחלוק על זה, ועי' **חידושי רבי שמעון שקאפ זצ"ל בקונטרס השעבוד [סימן ט' ד"ה והנני לרשום בזה]** שנקט בפשיטות דאינו כן ואא"פ לגבות מהלוה הב' אם לא שגבו תחילה יתמי הלוה הא' את הקרקע והאריך לבאר הדברים, ופלא שהעלים עיניו מדברי רש"י ורבינו דוד הנ"ל.

ובביאור האי דינא דבכהא"ג יכול לגבות מהלוה הב' דוקא קרקע ולא מטלטלין מצינו כמה שיטות בדברי הראשונים ז"ל.

**[א]: בתוספות בפסחים שם [בד"ה משתעבדנא]** הק' דאי טעם מה שחוזר וגובה הוא מדר' נתן א"כ אפילו מטלטלים נמי נימא הכי, ותי' דדוקא בקרקע דבת שעבוד היא ולא מהני מה שמכר הלוה הב' 'חשבינן לה כאילו היא ביד ראובן-הלוה הראשון' ולכך משועבדת נמי לבע"ח, אבל מטלטלין 'אין להחשיבן כאילו הם ביד ראובן כיון דאי מכרן או משכנן אין גובה מהן', ועי' **במהרש"א שם ע"ד התוס'** שביאר דבקושייתם סברו התוס' דנחשב דהמלוה הא' תובע באופן ישיר את הלוה הב' וממילא יכול לתבוע ממנו מטלטלין כמו שיכול לתבוע מהלוה הא' מטלטלין, וע"ז תירצו דאין שעבוד ישיר בין המלוה הא' ללוה הב' ורק הקרקעות שהיו משועבדים לאביהם מחיים כאילו הם של אביהם ונשתעבדו לבע"ח שלו, ומ"מ אי אביהם קיים גובה מהלוה הב' אף מטלטלין ול"מ למימר ליה לאו בע"ד דידי את, עיי"ש, ומשמע מדברי התוס' והמהרש"א דכשמת לוה הא' כבר ליכא תביעה של המלוה הא' על הלוה הב' וכל השעבוד של המלוה הא' על קרקעות הלוה הב' הוא מכוח הלוה הא' דחשבינן לה כאילו הקרקע שלו כיון שהיא משועבדת לו וא"י להפקיעה, וצ"ע מה זה שייך לשעבודא דר' נתן, ועי' מה שביאר בזה **בקהילות יעקב פסחים סימן כ"ד** דכוונת התוס' לא דהקרקע עצמה משועבדת למלוה ראשון מכוח לוה ראשון אלא ש'שעבודו' של לוה ראשון משועבד למלוה ראשון ואי לאו דר' נתן לא היה יכול לגבות מכוח שעבודו על השעבוד דמצי א"ל לאו בע"ד דידי את עיי"ש, ואיני מבין דבריו דאי לאחר מיתה כבר ליכא דר' נתן כיון דמת לוה הא' א"כ איך באמת יגבה עכשיו הקרקע מהלוה הב' ולמה לא יאמר לו לאו בע"ד דידי את.

\*\*\*\*\*

**ובקצות החושן [סימן פ"ה סק"ה]** למד מקושיית התוס' דדין שעבדר"נ אינו מתורת 'שעבוד' החוב דחובו של הלוה הא' 'משועבד' למלוה הא', אלא כאילו הוא בעל החוב לגמרי ולכן הק' בקושייתם דיגבה אף מטלטלין, ול"ש בזה דין מטלטלי דיתמי דכיון דגוף החוב של המלוה הא' נמצא שלא הוריש כלום לבניו, וע"ז תי' התוס' דלא אמרינן שעבדר"נ אלא בקרקע דבת שעבוד הוא והוי כאילו בא ליד הלוה הא' ולא במטלטלין וכו' עיי"ש, והנה הקצוה"ח שם נקיט מכוח ד' התוס' דאף אליבא דאמת נחשב גוף החוב בין המלוה הא' ללוה הב' באופן ישיר, ולפי זה אינו מובן כלל מה שביאר בתירוץ התוס', דמה לנו בזה דאין המטלטלין כנחשבים ביד הלוה הא' והרי המלוה הא' גובה באופן ישיר מהלוה הב', ועי' **קהלות יעקב שם** שתמה עליו בזה, ועוד תמוה דאי מאיזה טעם אעפ"י שהוא בעל החוב אינו יכול לגבות אלא ממה שנחשב מוחזק ביד הלוה הא' א"כ אמאי מחיים יכול לגבות אפילו מטלטלין.

\*\*\*\*\*

ועי' **בחידושי רבינו דוד בפסחים שם [בד"ה ובתוספות]** שהביא ד' התוס' 'שאין דינו של ר' נתן בשעבוד מטלטלין שאין שעבודן חשוב כיון שאפשר למוכרן ולמשכנן', והק' ע"ז רבינו דוד דכיון דמ"מ יש לו גם קרקעות המשועבדין הוי השעבוד חשוב גם לגבי גביית מטלטלין כיון שע"י הקרקע המשועבדת יכול להכריחו ליתן מטלטלין, והוכיח כן מדין הפרוזבול דביש לו קרקע חשוב החוב כגבוי אף אי גבה מטלטלין עיי"ש, ונראה מדבריו שהבין בד' התוס' שבאו ליתן כלל בעיקר שעבדר"נ דלא חייל השעבוד של המלוה הא' על הלוה הג' אלא כשחובו כגבוי ביד הב' וזה רק בשעבוד קרקע ולא בשעבוד מטלטלין, ותימה דא"כ אף מחיים של הלוה הא' נימא דאין יכול לגבות מטלטלין.

ועי' מה שביארו בד' התוס' **בחידושי רבי שמעון קונטרס השעבוד סימן ט' אות א' ובחזון איש ב"ק סימן ט"ו סקכ"א**.

\*\*\*\*\*

[ב]: **הרמב"ן בב"ב דף קכ"ה.ב.** בתוך אריכות דבריו [ושוב נתיישבתי וכו'], כ' לבאר לשיטת הסוברים דבכתובה אינה גובה ממלוה שהיו חייבים לבעל, ולא אמרינן דגובה מדר' נתן, וביאר משום דהחוב נחשב מטלטלין וכיון דמטלטלי לא משתעבדי לכתובה אפילו מחיים ליכא בזה שעבדר"נ, והרמב"ן דחה לפירוש זה [צללנו במים אדירים וכו'], דא"כ אמאי בבע"ח גובה כשמת הלוה וגבו קרקע דהרי החוב כבר עכשיו מטלטלין ופקע השעבוד ממטלטלין במיתתו, ולכן מסיק הרמב"ן 'אלא כל שגבו קרקע בחובת אביהם על אותו קרקע חל שעבוד משעה ראשונה' והילכך אפילו כתובה גובה מאותו קרקע, וצ"ב בכוונתו, ועי' **חידושי רבינו דוד בפסחים ל"א.א. [בד"ה שאני התם]** שביאר דחוב כזה שביד המלוה הא' לגבותו מהלוה הב' דינו מתלי תלי וקאי, שאם גבה בסוף מטלטלין נידון החוב עצמו כמטלטלין ואין משתעבד לבע"ח לאחר מיתת הלוה, ואי גבה בסוף קרקע החוב נידון כקרקע ומשועבד הוא לבע"ח גם אחר מיתת הלוה, עיי"ש בדבריו, ואפםשר שזה גם כוונת הרמב"ן.

\*\*\*\*\*

והנה מהלך זה של הרמב"ן ורבינו דוד יתכן רק אי נימא דלא נעשה המלוה הא' בעלים לגמרי על חובו של הג' לב', ורק שהחוב של הב' 'משועבד' לא' ובזה שפיר כ' דלגבי גביית מטלטלין נידון החוב עצמו כמטלטלין ופקע שעבודו של המלוה הא', אמנם אי נימא דבכוח שעבדר"נ נעשה המלוה הא' לגמרי בעלים על החוב שחייב הג' להב' אינו מובן אמאי לא יוכל לגבות מטלטלין.

ועי' **קהלות יעקב פסחים סימן כ"ד** שהביא דברי **הריטב"א בכתובות די"ט.א.** שכ' לבאר דעת הסוברים שכשיש שעבדר"נ אין המלוה הב' יכול למחול ללוה הב' משום דמדר' נתן נחשב שהלוה השני חייב באופן ישיר למלוה הא' ולכן אין שני יכול למחול, וכן הביא שם ד' **השו"ע חו"מ סימן פ"ו סעי' ה'** דלהכי אין יכול המלוה הב' למחול 'שהרי פקע השעבוד שיש לשמעון על לוי ונשתעבד לראובן', ועוד הביא שם לד' **הש"ך סימן פ"ו סק"ג** דמחמת שעבדר"נ הוי חוב ישיר מהג' לא' ולכן אין הב' יכול למחול, ואי לאו דר"נ היה רק 'שעבוד' לא' על חובו של הב' והיה הב' יכול למחול ולכן איצטריך לדר"נ עיי"ש, ותמה הקהילות יעקב כנ"ל דא"כ אמאי אין יכול לגבות מדר' נתן מטלטלין אף כשמת הלוה הא', ומחמת כן דחה לשיטה זו דנעשה חוב ישיר מהג' להא', אמנם הרי ראשונים כמלאכים סוברים כן.

[ועי' **מאירי כתובות פ"ב.א. [בד"ה לענין ביאור]** שהק' בעיקר דינא דר' נתן מה צורך בזה, דאי מחיים דלוה הא' הרי כל מה שיש לו משועבד למלוה שלו ואף המלוה שאחרים חייבים לו בכלל השעבוד, ואי לאחר מיתת הלוה הא' אמאי באמת משתעבד החוב והרי החוב נחשב מטלטלין ולא משתעבד לבע"ח דיתמי, כדאי' **בכתובות צ"ב.א. ופסחים ל"א.א.** דאי פייסיה הג' להא' בזוזי חוזרים היתומים של הב' לגבות ממנו, ותי' **המאירי שם בשם חכמי ההר** דכל חידושו של ר' נתן איצטריך לגוונא שמת הלוה הב' ולהשמיעינו דאין החוב נידון כמטלטלי דיתמי אלא משתעבד לבע"ח, ושאני בהך דכתובות ופסחים שם דכיון דהמעות כבר היו בעין מתחילה בשעת הזקיפה הרי הם נידונין כפקדון השייך כבר ליתומים עיי"ש, ודבריו הם חידוש עצום דבאמת מדר' נתן אפשר לגבות אפילו מטלטלין ואפילו כשמת הלוה הא', ורק מטלטלין שהיו קיימין מתחילה הם גבויין ואי אפשר לגבותן, והנה הדברים הם חידוש עצום נגד סתמות הדברים וריהטת כל הראשונים והפוסקים, וקשה ליישב בדבריו את שיטת הסוברים דשעבדר"נ הוי חוב ישיר מהג' לא'].

\*\*\*\*\*

[ד]: **בחידושי הרשב"א [קידושין דט"ו.א. בהשמטות** שמיוחסות כנראה לתלמיד הרשב"א] האריך לבאר דמלוה אינו נחשב לממון הראוי להשתעבד, וכמו שאא"פ למוכרו מה"ת הכ"נ אינו משתעבד, ולכן כ' שם דרק מחיי הלוה הא' גובה המלוה הא' מהלוה הג' מדר' נתן, אבל אחר מיתה באמת אינו גובה מה"ת כיון שהחוב אינו משתעבד, והא דרב נחמן אינו אלא מדרבנן, ודבריו צ"ב אמאי פשיטא ליה דלאחר מיתה ליכא דלר' נתן, ואולי סובר כדמשמע **בחידושי הרשב"א בקידושין שם [בד"ה ומיהו דוקא מחיים]** דיסוד דין שעבדר"נ הוא רק מתורת אפוכי מטרתא למה לי וממילא לא שייך זאת אלא

**ענף ה'**

**אי מהני 'תשלומין' של הלוה הב' ללוה הא' לפוטרו מהמלוה א'
ואי לוה הא' יכול 'לתבוע' מהלוה הב'
ואי מהני מחילת מלוה הא' ללוה הב' להפקיע חובו מהמלוה הב'**

**ענף ו'**

**דין שעבודא דר' נתן לגבות באופן שהלוה הב' מת והתביעה היא מיתמיוהדין בזה כשהתביעה מ'לקוחות' של הלוה הב'**

**ענף ז'**

**סיכום הדרכים והשיטות בדברי הראשונים והאחרוניםבגדר דין שעבודא דר"נ**

**פרק ב': אופני החובותשנאמר בהם דין שעבודא דר"נ**

**ענף א'**

**בקדם חוב זה שבא לגבות ממנו לחוב שבא לגבות מחמתוובקדם חוב שבא לגבות מחמתו לחוב שבא לגבות ממנו**

**ענף ב'**

**דין שעבודא דר' נתן לפני שהגיע זמן הפרעון**

**ענף ג'**

**דין שעבודא דר' נתן לגבות מחוב שכירות**

**ענף ד'**

**דין שעבודא דר' נתן לגבות מחוב הענקה**

**ענף ה'**

**דין שעבודא דר' נתן לגבות מפקדון**

**ענף ו'**

**דין שעבודא דר"נ כשתובע מחמת חוב מסור וקנס**

**ענף ז'**

**דין שעבודא דר' נתן אם נאמר בגוי**

**פרק ג': אמאי בעינן לחידוש דר' נתןולמה לא יוכל לגבות משום שהחוב משועבד לו**

**הר"ן על הרי"ף [כתובות דף ו.א. מדפי הרי"ף בד"ה ונתן לאשר אשם לו]** הק' אמאי בעינן לדין שעבודא דר' נתן תיפו"ל שיגבו לו למלוה הראשון חובו של הלוה השני כמו שמגבין שאר נכסי הלוה הראשון, ותי' דשטרות לאו בני גוביינא נינהו לפי שאין גופן ממון, והוכיח כן מהא דאי' **בכתובות ק"י.א.** בשנים שלוה זה מזה דאמרינן דזה גובה וזה גובה, ונפק"מ כשיש לו לאחד זיבורים ולשני יש בינונית דניח"ל לבעל זיבורית לגבות הבינונית, ואי נימטא דשטרות וחובות בני גוביינא נינהו יגבה בעל הבינונית לבעל הזיבורית את חובו של עצמו, ובע"כ דשטרות לאו גוביינא נינהו, וכ"כ עוד **הר"ן על הרי"ף [כתובות דף ס"ה.א. מדפי הרי"ף בד"ה ומפרקינן לה] בשם הרשב"א,** דשטרות לאו בני גוביינא 'דמילי נינהו' ואע"ג דמילי דמיזבני בזוזי נינהו לאו בני גוביינא דבי דינא נינהו, והוכיח כן עוד מהא דאי' **בב"ק פ"ט.א.** באשה שחבלה באחרים דאין ממה לגבות ממנה, ומקשינן דתזבין כתובתה בטוה"נ, ומשנינן דכיון דמוכר שט"ח לחבירו אם חזר ומחלו מחול לא מטרחינן לבי דינא בכדי, ואי נימא דמהני גוביינא דבי דינא בשטרות וחובות אמאי לא יגבו הב"ד את חוב הכתובה לניזק, ואם יהיה הדבר בגוביינא דבי דינא לא יהני בזה מחילה דהא דמהני מחילה במכי"ש היינו משום דמשכי"ש דרבנן אבל אם יהיה הגביה ע"י גביית ב"ד יזכה בשטר מדאורייתא ושוב לא יועיל מחילה, ובע"כ דאין ב"ד גובין חובות ושטרות.

ושיטה זו של הרשב"א ז"ל מצינו בדבריו [בקיצור] **בכתובות די"ט.א. [סד"ה ויש מי שהקשה עליו]** [ובאריכות יותר] **בב"ק פ"ט.א. [בד"ה ולדידי יש לדקדק עוד] ובשו"ת הרשב"א [ח"א סימן תתקי"ד וסימן תתקכ"ט וסימן אלף קי"ב]** והוכיח כהוכחות הר"ן הנ"ל דשטרות וחובות לאו בני גוביינא נינהו ולהכי בעינן לדין שעבודא דר' נתן.

וכ' שם **הרשב"א בחידושיו לב"ק ובתשובותיו הנ"ל** דהנפק"מ בזה לענין כשלא הגיע זמן הפרעון [של השני] עדיין, דאי היה דין גביה בשטרות גובין אותם גם לפני זמ"פ כמו דנמכרין לפני הזמן, אבל כיון דאין נמכרין ורק מדין שעבדר"נ גבינן להו לא מהני הגביה אלא אחר זמ"פ עיישה"ט בדבריו.

**ובשו"ת הרשב"א [מיוחסות להרמב"ן סימן כ"ג]** השיב לשואל שם דאין כוונתו לומר דאין השטרות משועבדין כלל דא"כ אמאי מוציאין מזה ונותנין לזה מדר' נתן, ורק שהבית דין אין גובין השטרות כיון דמילי נינהו עיי"ש, ומפורש בזה בד' הרשב"א דדין שעבודא דר' נתן תלוי בדין השעבוד שחל על השטרות, ויש שעבוד על השטרות אלא שאין ב"ד יכולים לגבותם וע"ז אהני שעבדר"נ שיכולים ב"ד להוציא מזה וליתן לזה, והדברים צ"ב רב.

**ובש"ך סימן [סימן ק"א סק"ג]** הק' ע"ד הרשב"א הנ"ל, דאפילו אי נימא דשטרות בני גוביינא נינהו לא עדיף גביית ב"ד ממכירת הלוה והוי ודאי דינא דאי חזר ומחלו מחול, עיי"ש, ועי' מה שהאריך בבי' ד' הרשב"א **בקהילות יעקב [כתובות סימן כ' וסימן כ"א אות ב'].**

**#####**

**ובהשמטות לחידושי הרשב"א [קידושין ט"ו.א]** ויש המייחסים הדברים שהוא **תלמיד הרשב"א** הק' אמאי בעינן לדין שעבדר"נ תיפו"ל שהנכסים של הלוה הא' משועבדים למלוה הא' ובכלל זה אף חובו של הלוה הב', ותי' שם דאין השעבוד חייל אלא על הנכסים שהם ממש בבעלות הלוה ולא על הנכסים המשועבדים לו, וכמו שאא"פ למכור מה"ת הנכסים המשועבדים ולהכי מכי"ש דרבנן, הכ"נ לא חייל שעבוד על נכסים הללו עיי"ש, וכעי"ז כ' **בשיטה מקובצת כתובות י"ט.א. [בד"ה מנין לנושה בחבירו] בשם שיטה ישנה** דנכסים השןועבדים לאו 'נכסוהי' דבר איניש נינהו ולא חייל עלייהו שעבוד נכסים ומצי א"ל לאו בע"ד דידי את ולהכי בעינן לדר"נ עיי"ש.

ולכאורה הדברים סותרים לד' **שו"ת הרשב"א המיוחסות להרמב"ן סימן כ"ג** הנ"ל שכ' בהדיא דהשעבוד כן חייל על השטרות ומכוח זה מהני שעבדר"נ, וצע"ג, וכן משמעות ד' הרשב"א **בחידושיו לב"ק פ"ט.א. הנ"ל ובשאר תשובותיו** הנ"ל דחייל שפיר שעבוד על השטרות, ואילו היה חייל בהו גביית ב"ד היה מועיל הגביה לענין שכבר לא יוכל שוב למחול כיון דגביית ב"ד דאורייתא, ורק שאין ב"ד גובין אותם כיון 'דמילי נינהו' ומילי לאו בני גביית ב"ד נינהו, וזה סותר לד' **הרשב"א** או **תלמיד הרשב"א** בחידושיו בקידושין הנ"ל, וצע"ג.

**ובקצות החושן סימן פ"ו סק"א** כ' דקושיית **הר"ן בכתובות הנ"ל** וקושיית **הרשב"א בהשמטות לקידושין הנ"ל** הוא אותה הקושיא, והתירוץ הוא אותו התירוץ, **ובהגהות ברוך טעם ע"ד הקצות** כ' דיש כאן הרכבת שני דברים, דהרשב"א בקידושין דן שיחול שעבודו של המלוה הא' על עצם נכסי הלוה הב' וע"ז נסובו כל דבריו שם, והרשב"א בב"ק ובתשובותיו הנ"ל דן לענין חלות גביית ב"ד על השטרות ועל החובות, עיי"ש בדבריו, וצ"ב.

#####

**הרשב"א בתשובותיו סימן תתקכ"ט הנ"ל** הביא בשם **גדולי המורים** שהיו מגבים שטרות, **ובשו"ת הרא"ש [כלל ע"ז אות ה']** כ' בהדיא דהמוכר שט"ח לחבירו ובא אח"כ בעל חובו של המוכר ששעבד לו מטלטלי אגב מקרקעי הרי הוא גובה מהלוקח את השט"ח שנמכר לו כמו שגובה שאר מטלטלין כששעבדן לו אג"ק [והוסיף דבזה ל"ש תקנת השוק שתקנו בשאר מטלטלין עיי"ש הטעם], ונפסק דין זה **בטור חו"מ סימן ס' [אות ז'] ובשו"ע חו"מ סימן ס' סעי' א']** וכ' **הש"ך שם בסק"ט** דמבואר בד' הרא"ש והטושו"ע דלא כשיטת הרשב"א הנ"ל דשטרות לאו בני גוביינא נינהו עיי"ש, ועיין **בקצות החושן [סימן ק"א סק"ב]** מש"כ בביאור המחלוקת בזה, ועיין עוד **בקהילות יעקב [כתובות סימן כ"א]** מש"כ בזה.

#####

ולשיטה זו דגובין ב"ד שטרות וחובות הדק"ל למה בעינן לדין שעבדר"נתיפו"ל שגובין ב"ד למלוה הא' את חובו של לוה הב' בתורת נכסי הלוה הא'.

**ובחידושי הריטב"א [כתובות פ"ב.א. ד"ה דתניא]** כ' דהנפ"מ בהא דר' נתן כשלא שעבד לו מטלטלי אגב מקרקעי, [ולכאו' כוונתו דשטרות וחובות נחשבים מטלטלין ולא משתעבדי אלא באג"ק], אבל שעבדר"נ הוי שעבוד ישיר של הלוה הב' למלוה הא' וגובה ממנו אף בלא שעבוד מטלטלי אג"ק, ועוד כ' שם נפ"מ לענין אי בעי גבייתו שבועה כדין טורף מלקוחות, דאי גובה מחמת שהשטר והחוב נשתעבדו לו הוי כטירפא מלקוחות דבעי שבועה, אבל כשגובה מפני שהוא בעצמו חייב לו גובה ללא שבועה עיי"ש, ולכאורה אין דבריו מובנים, דאי נשתעבדו חובות הלוה הב' למלוה הא' מחמת שגבה אותם מהלוה הא' א"כ הרי כשבא לגבות מכוח החוב שזכה בו אינו גובה ממשועבדים כלל ולמה הוא צריך שבועה, וכמו במוכר שט"ח לחבירו דפשוט לכאורה כשהלוקח בא לגבות את החוב שזכה בו ה"ה כגובה מבנ"ח שגובה ללא שבועה, וצע"ג.

**#####**

**ובשיטמ"ק [ב"ק דף מ.א. [בד"ה יש שואלין] בשם המאירי** כ' **בשם חכמי הדור** דאיצטריך לדר' נתן לגבות מיתומים של הלוה הב' דאי לאו שחייל שעבוד על אביהם מדר' נתן לא היה אפשר לגבות מחמת שהחוב נשתעבד לו דהוי כמטלטלין דאי"ג מהיתומים, וכ' ע"ז המאירי דהאידנא דתיקנו לגבות מטלטלין מיתומים אין נפק"מ בדר' נתן, עיי"ש, והדברים צ"ב רב, דאי הלוה הא' [שהוא המלוה הב'] קיים הרי גובין ממנו מטלטלין שהם החובות ומה לנו בזה שהלוה הב' מת, והרי מהיתומים באים לגבות קרקע מכוח חובו של הלוה הא' שגבהו המלוה הא', וצע"ג.

######

**ובש"ך סימן ק"א סק"ג** כ' דאיצטריך לדר' נתן לענין אי יכול למחול או לטעון אמנה או פרוע, דא"ל דר"נ אפי' היו ב"ד מגבין השטרות היה מהני בזה מחילת הלוה הא' כמו במוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול [והשיג בזה על הרשב"א שלא כ"כ והו"ד לעיל], **ובקצוה"ח סימן פ"א סק"א** כ' על דבריו דדבריו ניחא רק אחר תקנ"ח דמטלטלי לא משעבדי ואי"ג אותם מלקוחות, אבל מה"ת דאף מטלטלי משתעבדי וגובין מלקוחות [כשיטת הקצוה"ח הידועה בזה עפ"י ד' הרשב"א] א"כ איך מהני מחילת הלוה הא' והא גובה החוב אחר המחילה כמו שגובה מטלטלין אחר המכירה עיי"ש, **ובהגהות קהילות יעקב ע"ד הקצות שם** תמה דהא מחילה ענינה סילוק והפקעת החוב לגמרי ומה יגבה אחר המחילה, ועיי"ש **בהערות מילואי חותם** מה שבי' בד' הקצות.

**ובקצוה"ח סימן פ"ו סק"א** כ' דהנפק"מ בהא דר' נתן הוא לענין אי נעשה חובו של לוה הב' אחר ההלואה של הלוה הא', דכיון דחובו של הב' הוי 'דאיקני' לא משתעבד למלוה הא' ולזה איצטריך דר' נתן, [ומבואר אף בד' הקצות [כד' הריטב"א הנ"ל] דאם יזכה המלוה הא' בהחוב נחשב שגובה מ'משועבדין' ולכן תלוי בדאיקני, וצ"ע בזה דלכאו' אם זכה בהחוב הוי גביה מבנ"ח כמו כשמכר לו לאחר השט"ח, וא"כ הוי גביית החוב וזכייתו עבור המלוה הא' גביה 'מיניה' ובזה אמרינן 'אפילו מגלימא דעל כתפיה' ואין תלוי בדאיקני כלל כמבואר **בב"ב קנ"ז.א.** וצע"ג.

ועוד כ' הקצוה"ח הנפק"מ אם רוצה הלוה הא' לסלוקי בזוזי, דאם היה בא רק בתורת גביית חובו של הלוה הא' ע"י גביה מהלוה הב' היה יכול הלוה הא' לסלוקי ליה בזוזי כמו שמסלקו משאר נכסיו, אבל אהני שעבדר"נ שנעשה חיוב ישיר בין המלוה הא' ללוה הב' ואין הלוה הא' יכול לסלוקי ליה בזוזי עיי"ש.

ועי' עוד מה שהאריך טובא בזה **בחידושי הרי"מ זיע"א בכתובות י"ט.א.**

ועי' עוד מה שהובא בזה מדברי **הרמב"ן והרשב"א בב"ב קכ"ה:** במה שהביאו בשם **הר"י מיגש** לגבי מלוה אי הוי 'ראוי' לגבותה מבע"ח וכתובת אשה, ובמה שכ' בזה הרמב"ן והרשב"א, ודו"ק היטיב, תן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת.

**פרק ד': ביאור הילפותא דר' נתןמקרא דונתן לאשר אשם לו**

**פרק ה': דין שעבודא דרבי נתןאם שייך לדין בעל חוב גובה בראוי**

**פרק ו': בדין ינתנו לכושל שבהם [כתובות פ"ד.] והשייכות לדין שעבודא דר' נתן**