ז (ב) - בדין קלוטה כמי שהונחה באותה הרשות, ובפלוגתת קמאי אם בדינא דמהלך כעומד ג_כ יש לחלק בזה, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' י"ז סיון תשע"ה

**א**

א] כתבו התוס' בשבת ד"ה: ד"ה בשלמא, ז"ל, בירושלמי פריך ע"ד דבן עזאי אין אדם מתחייב על ד' אמות ברה"ר לעולם, דיעשה כמי שהונחה על כל אמה ואמה ויפטר וכו', והש"ס דידן לא חשיב לה פירכא כדאמר בהזורק דד' אמות ברה"ר הלכתא גמירי לה, ולהכי לא מקשה עלה, וכן קלוטה לר"ע אף על גב דכמי שהונחה דמיא בזורק ד' אמות ברה"ר חייב, ולא אמרינן כמי שהונחה תוך ד' אמות ברה"ר, וריב"א מספקא לי' וכו' וכן קלוטה לר"ע אם אמר כמי שהונחה דמיא חוץ ד' אמות אפילו קלטה אחר או כלב או שנשרפה כיון דתוך ד' אמות לא אמרינן, עכ"ל.

ובביאור הצד לפטור בקלוטה חוץ לד' אמות, מבו' בד' הגרע"א דהיינו משום דהו"ל כתרתי דסתרי, דכל דבאנו לחייב מכח שנחה חוץ לד' אמות בהנחה דקלוטה, הרי דהו"ל כהונחה בתוך ד' אמות ופטור, והיינו דדוקא כשנחה הנחה גמורה חוץ לד' אמות, אמרינן דלגבי מידת הנחה זו, הי' העברה ד' אמות, אך כל שלא נחה חוץ לד' אמות אלא הנחה דקלוטה, הרי דכלפי הנחה זו, ל"ה העברת ד' אמות.

ויל"פ עוד בזה, דנסתפקו התוס' בגדר הא דנתחדש בההלכתא דזורק ד' אמות חייב ולא אמרינן כמי שהונחה בתוך ד' אמות, אם עיקר ההלכתא היא במסוים לגבי ההפסק, דל"מ הנחה דקלוטה להפסיק להזריקה ולפטרו, וע"כ חוץ לד' אמות שפיר סגי בהנחה דקלוטה, - או דעיקר ההלכתא היא דלגבי העברת ד' אמות ברה"ר, לא חשבי' להנחה דקלוטה כהנחה, וע"כ הוא דאי"ז מפסיק בתוך ד' אמות, וע"כ אף ל"מ הנחה זו לחייבו חוץ לד' אמות.

ב] והנה בחי' הגרע"א הק' ע"ד התוס', ז"ל, וק"ל דלכאו' נפשט ספיקתם מסוגיין בדצ"ז: מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר, ר"י מחייב וחכמים פוטרין, ואמרי' עלה מחייב הי' ר"י ב' א' משום הוצאה וא' משום העברה וכו', והיינו וכו' ור"י סבר דכמי שהונחה כשהיצאה מפתח הבית וחזרה ונעקרה ונחה לבסוף וכו', הרי דחייב לר"י משום מעביר אף ע"י קלוטה, ולא אמרי' דממ"נ אם תדון להקלוטה כהונחה ליהוי כקלוטה בכל אמה, עכ"ל.

ובחי' הגרע"א לקמן דצ"ז: כתב בזה, ז"ל, ואולי יש לחלק בין קלוטה דעקירה בתחילת זריקת ד' אמות, בין ההנחה לסוף ד' אמות, וצ"ע, עכ"ל, ולא נתפרש בדבריו הטעם לחלק בזה.

**ב**

ג] ונ' לפרש לזה, ובהקדם, דהנה במשה"ק התוס' לקמן דמ"ט זורק ד' אמות ברה"ר ולא אמרינן דהו"ל כמונחת בתוך ד' אמות, כתב בחי' הרמב"ן שם, ז"ל, ואיכא למימר כי אמר ר"ע קלוטה כמי שהונחה, דוקא בשנכנסה לרשות אחרת דקלטוה מחיצות, אבל בחד רשות לא אמרינן, עכ"ל, וכ"כ התורי"ד והריטב"א שם והרשב"א והמאירי בסוגיין, - וצ"ב הטעם בזה, דמה מקום יש לחלק בין נכנסה לרשות אחרת, להיכא שהוא באותו רשות דלא נימא בזה קלוטה.

ובקה"י סימן ו' סק"ד כתב לפרש בזה, דהא דקלוטה כמי שהונחה, אין פירושו שנחשב קלוט ועומד באותו קרקע שתחתיו, אלא שנחשב קלוט ועומד אותו רשות בכלל, וכל' הרמב"ן שקלטוהו מחיצות, והיינו דא"א להחשיבו כקלוטה על כל משהו שעובר שם, כיון שאינו אלא דרך העברה ותיכף בורח משם, אלא דעכ"פ נחשב כקלוט בתוך רשות זה שנמצא בו, וע"כ בזריקת ד' אמות דכל המלאכה היא ברשות אחת וענין העקירה והנחה אינו אלא עקירה ממקום מסוים שלפני הד"א והנחה במקום פרטי ומסוים לאחר הד"א לא אמרינן בזה קלוטה כהונחה בינתים בכל מקום ומקום שעובר בו, עכ"ד.

וראיתי להעיר ע"ז, מסוגיית הגמ' לקמן דצ"ז: שהבאנו לעיל סק"ב, דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה, הרי דבזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד' אמות ברה"ר, מיחייב על העברת ד' אמות ברה"ר, כיון שנקלט בתחילת הרה"ר, ואיכא עקירה והנחה ברה"ר, והרי להדיא דמדין קלוטה כמי שהונחה חשיב כמונח בקרקע שתחתיו, וע"כ ה"ה חייב על העברת ד' אמות ממקום זה שנקלט בו.

ד] והנה בתורי"ד לקמן שם כתב לחלק בין רשות אחרת לאותה רשות, גם בדינא דמהלך כעומד, ודע"כ דהמהלך ד' אמות ברה"ר חייב, ולא אמרינן דהו"ל כמונח בתוך ד' אמות, וכ"כ ההשלמה והמאירי והריטב"א שם, והראב"ן בשו"ת שבסוף הספר.

והשפ"א שם הק' ע"ז מסוגיא דכתובות דל"א., דלבן עזאי לא אמרי' עקירה צורך הנחה, והיינו משום דמהלך כעומד דמי והוא חייב על העקירה שעקר לבסוף כשיצא מהרה"י, והרי להדיא דאף ברשות אחת אמרי' דמהלך כעומד, וכן הק' האבנ"ז בסימן ר"מ סקמ"א,[[1]](#footnote-2) ובקה"י שם כתב לישב לזה לפי דבריו, דהא דלא אמרינן מהלך כעומד אלא בשהולך לרשות אחרת, הוא משום דלא חשיב כעומד בהקרקע שתחתיו, אלא חשיב כעומד ברשות זו, עיי"ש, אך עיקר דבריו צ"ע מסוגיא דלקמן דצ"ז:, וכנ"ל.

ה] עוד יש להעיר בזה, דהנה הרמב"ן והרשב"א לקמן שם עמדו ג"כ בקו' זו דהמעביר ד' אמות מ"ט הוא חייב לבן עזאי דמהלך כעומד, וכתבו לישב בע"א, - והרי דאף דלענין דינא דקלוטה כמי שהונחה, ס"ל דיש לחלק דהיינו רק כשנכנסה לרשות אחרת, מ"מ בדינא דמהלך כעומד ס"ל דאין לחלק בזה.

ויש להוסיף, דיש לסייע לדבריהם מד' הירושלמי שהביאו הראשונים לקמן שם דפריך דלבן עזאי אין אדם מתחייב על ד' אמות לעולם, ומשני דמשכח"ל בקופץ, והתוס' הרא"ש והריטב"א שם הק' ע"ד הירושלמי דאכתי תיקשי מהא דמחייבינן בזורק ד' אמות ברה"ר לר"ע דקלוטה כמי שהונחה דמיא, - ולפ"ד הרמב"ן והרשב"א ניחא, דהנחה דקלוטה הוא רק כשנכנסה לרשות אחרת, אך בהנחה דמהלך כעומד אין לחלק בזה.

אמנם הנה בד' התורי"ד והריטב"א ודעימייהו מבו' דיש לחלק בזה גם בדינא דמהלך כעומד, והריטב"א הביא כן בשם הרמב"ן, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

**ג**

ו] והנה בעיקר מש"כ הראשונים דלא אמרי' קלוטה כמי שהונחה ומהלך כעומד אלא כשעבר מרשות לרשות ולא ברשות אחת, אשר צ"ב וכנ"ל, דמה טעם יש בזה דלא נימא כן רק בתחילת ביאתו לרשות, שמעתי לבאר בזה, דאין מכוון דבריהם דלא חשיב החפץ כמונח מדין קלוטה כמי שהונחה ומהלך כעומד אלא כשעבר מרשות לרשות, דמ"ט לא יהא כמונח אח"כ, אלא מכוון דבריהם דהגם דהחפץ חשיב כמונח מדין קלוטה או מדין מהלך כעומד, מ"מ לא חשיב דנתחדשה בו הנחה חדשה אלא בשעבר מרשות לרשות.

והטעם בזה הוא, דכיון דכבר מתחילה הוי החפץ כמונח מדינא דקלוטה כמי שהונחה או מהלך כעומד, הרי דזה שהעביר החפץ ממקום למקום באותה הרשות לא חשיב כהנחה חדשה, אלא שהעביר החפץ המונח ממקום למקום, וע"כ אי"ז חשוב כמעשה הנחה, ורק בשהעבירו לרשות אחרת דהוי מקום אחר, חשיב שנתחדשה בו הנחה אחרת, והוי זה מעשה הנחה.

ואשר ע"כ לא מחייבינן על הנחה מדין קלוטה או מדין מהלך כעומד, רק בשעבר מרשות לרשות, דאיכא בזה מעשה הנחה, אך באותה רשות, הרי דהגם דהוי החפץ כמונח, מ"מ כיון דליכא מעשה הנחה כיון שלא נתחדשה בו הנחה חדשה, אינו חייב, - וע"כ נמי אין קלוטה ומהלך כעומד מפסיקין בתוך ד' אמות, דהגם דהוי החפץ כמונח, מ"מ אי"ז מפסיק באמצע המלאכה, דרק כשנתחדשה בו הנחה, הו"ל הפסק באמצע המלאכה, ואף למה שנקט הגרע"א לעיל ד"ג: דל"ב "מעשה הנחה" להפסיק באמצע המלאכה, וסגי במה שנעשה החפץ מונח, היינו דוקא כשנתחדשה בו הנחה.

ז] ולפ"ז מתישב היטב משה"ק האחרונים מסוגיית הגמ' בכתובות דמבו' דדינא דמהלך כעומד הוא אף באותה רשות, - ולפמש"נ ניחא, דהרי כל מש"כ הראשונים דלא אמרי' מהלך כעומד ברשות אחת, היינו רק דלא חשיב דנתחדשה בו הנחה ואי"ז מעשה הנחה, אך ודאי דהוי החפץ מונח, וע"כ ממילא דשפיר יש לחייב על העקירה שעקר בצאתו מן הרשות, שעקר חפץ המונח, שהרי ליחשב עקירה ל"ב שיבטל ההנחה הקודמת, שהרי אף מגרר דהוי כמונח חשיב עקירה לדעת התוס' לקמן ד"ח: ודעימייהו, וז"ב.

ואמנם זה ניחא רק אי נימא דלחייב מכח העקירה השני', ל"ב שתתבטל העקירה הראשונה, אך אי נימא כמו שיש שפירשו בד' התוס' לעיל ד"ג: דא"א לחייב על עקירה השני', אא"כ בטלה עקירה ראשונה, לא א"ש, וצ"ע בזה.

**ד**

ח] ויש להוסיף בזה, דהנה בתוצאות חיים סימן י"א ביאר בדעת הירושלמי ר"פ הזורק, דלא מחייב ר"ע בזורק מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע, אלא משום ההכנסה מרה"ר לרה"י ולא משום ההוצאה מרה"י לרה"ר.

ולפמש"נ נ' דהטעם בזה הוא, דס"ל להירושלמי דכיון דהוי החפץ מונח מעיקרא מדין קלוטה ולא נתחדשה בו הנחה, לא חשבי' לה כמעשה הנחה אף בשעבר לרשות אחרת, וע"כ אינו מתחייב משום הוצאה מרה"י לרה"ר, כיון דלא קעביד מעשה הנחה, - אך משום הכנסה מרה"ר לרה"י שפיר מחייבי' לי', דכיון דהוי החפץ מונח ברה"ר מדין קלוטה, שפיר יש לחייבו על העקירה מרה"ר, שעקר חפץ המונח ברה"ר והכניסו לרה"י, שהרי ליחשב עקירה ל"ב שיבטל ההנחה הקודמת, וכנ"ל.

**ה**

ח] ולפ"ז נראה דזהו מש"כ הגרע"א דיש לחלק בין קלוטה דעקירה בתחילת זריקת ד' אמות, בין ההנחה לסוף ד' אמות, דכל ספיקא דהריב"א הוא רק בקלוטה דהנחה בסוף ד' אמות, ולא בקלוטה דעקירה בתחילת ד' אמות, - דהנה לפמש"נ דל"ה הפסק בהעברת ד' אמות אלא בשעשה מעשה הנחה, הרי דמשה"ק התוס' דנימא קלוטה בתוך ד' אמות, הוא משום דלא ס"ל לחלק בין אותה רשות לרשות אחרת, וע"כ הוא דס"ל דכ"ה דמחייב ר"ע בזורק מרה"י לרה"ר משום קלוטה, וחזינן דהנחה דקלוטה חשבי' לה כמעשה הנחה, ה"נ בדין דנימא קלוטה להפסיק בתוך ד' אמות.

ולפ"ז נראה, דע"כ אף לפ"מ שנסתפק הריב"א דל"מ קלוטה לחייב בסוף ד' אמות, כ"ז הוא בקלוטה דהנחה בסוף ד' אמות, ולא בקלוטה דעקירה בתחילת ד' אמות, - והיינו דבין אי נימא דספיקא דריב"א הוא משום דהו"ל תרתי דסתרי, ובין אי נימא דספיקא דריב"א הוא משום די"ל דההלכתא היא דבהעברת ד' אמות ל"מ הנחה דקלוטה, כ"ז הוא בקלוטה בסוף ד' אמות, שבאנו לחייבו משום דהנחה דקלוטה חשיבא כמעשה הנחה, ובזה הוא שנסתפק הריב"א דשמא בסוף ד' לא מצינו לחשוב להנחה דקלוטה כמעשה הנחה, משום דאם חשיב כמעשה הנחה, הו"ל כמונחת בתוך ד' אמות, או משום דבהעברת ד' אמות נתחדש דלא חשבינן לקלוטה כמעשה הנחה, - וע"כ כ"ז הוא רק בקלוטה בסוף ד' אמות, דבעינן להא דחשיב כמעשה הנחה, אך בקלוטה דעקירה בתחילת ד' אמות דל"ב בזה לחשוב להקלוטה כמעשה הנחה, וסגי במה דחשיב כמונח, שפיר מצינו לחייבו.

**ו**

ט] ולפ"ז נראה דזהו טעמא דהרמב"ן והרשב"א דס"ל דבדינא דמהלך כעומד אין לחלק כן דהוא רק במהלך לרשות אחרת, ולא במהלך באותה רשות.

דהנה בעיקר דינא דמהלך כעומד פירש"י בכתובות דל"א:, ז"ל, מהלך כעומד דמי, ועקירת כל פסיעה הויא עקירה והנחת הרגל היא הנחה, עכ"ל, ובפשוטו מבו' בדבריו, דמודה בן עזאי דבשעת עקירת כל פסיעה לא חשיב כעומד, ואך בשעת הנחת הרגל הוא דהוי כעומד, והו"ל כעוקר בעקירת רגלו, וחוזר ומניח בהנחת רגלו.

ולפ"ז נראה דע"כ בדינא דמהלך כעומד אין לחלק בין רשות אחרת לאותה רשות, דדוקא בדינא דקלוטה כמי שהונחה הוא דיש לחלק ביניהם, משום דכבר מתחילה הי' החפץ כמונח מדינא דקלוטה, וכשהעבירו ממקום למקום באותה רשות, לא נתחדשה בו הנחה, וע"כ אי"ז מפסיק באמצע המלאכה, אך במהלך כעומד, דבשעת עקירת רגלו לא חשיב כעומד, ובהנחת רגלו הוא דהוי כעומד, הרי נמצא דנתחדשה הנחה בהנחת רגלו, וע"כ בדין דאף באותה רשות הו"ל כהנחה להפסיק.

י] אמנם בדעת התורי"ד והריטב"א ודעימייהו דס"ל דגם הא דמהלך כעומד הוא רק כשיש שם שינוי רשות, נראה דס"ל דמדינא דמהלך כעומד חשיב כעומד בכל זמן ההילוך, כיון שהוא עומד על רגלו אחת, וע"כ שפיר נקטו דגם בזה י"ל דבאותה רשות אי"ז מפסיק כיון דלא נתחדשה הנחה חדשה בהליכתו, וזה מתישב היטב עם מש"כ באבנ"ז סימן ר"מ סקל"ד ללמוד מד' הריטב"א בעירובין דצ"ח., דלבן עזאי חשיב כמונח אף בשעת עקירת רגלו אחת, (אך במק"א נת' לדון בזה, ואכמ"ל?ועמש"נ בזה בסימן י"ב).

**ז**

יא] ויש להוסיף, דהדברים מדוקדקים כן להפליא, דהנה ל' הירושלמי שהביאו התוס' וש"ר הוא דלבן עזאי יהא כמי שהונחה על כל "אמה ואמה", - ובפשוטו נראה דזה מתפרש כד' רש"י דהא דמהלך כעומד היינו דעקירת רגלו הויא עקירה והנחת רגלו הויא הנחה, וזהו שאמרו דיהא כמי שהונחה על כל אמה ואמה, דפסיעה דאדם הויא אמה, וכמש"א בעירובין דמ"ב., ובהנחת רגלו שבסוף כל אמה ואמה יעשה כמי שהונחה.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז הרי דזהו שהק' הירושלמי דלבן עזאי מ"ט המעביר ד' אמות חייב, ולא ניח"ל לישב דל"ה כעומד אלא כשיש שם שינוי רשות, דכיון דהנחת רגלו הוי הנחה, ונתחדשה הנחה בהנחת רגלו, בדין דיועיל זה להפסיק אף באותה רשות.

יב] אמנם הנה בתוס' הרא"ש כתב גם בהא דזורק ד' אמות ברה"ר חייב אף דקלוטה כמי שהונחה, דלא אמרינן כמי שהונחה "על כל אמה ואמה" ויהא פטור, והרי שנקט להך לישנא דעל כל אמה ואמה, אף בדינא דקלוטה כמי שהונחה, אף דהתם הוי כמונח בכל משך ההעברה, אך התוס' וש"ר לא נקטו להך לישנא אלא כלפי ההנחה דמהלך כעומד ולא כלפי ההנחה דקלוטה.

ונראה דהוא משום דהרא"ש ס"ל דאף בדינא דמהלך כעומד חשיב כמונח בכל זמן ההילוך, ואפ"ה נקטו בירושלמי להך לישנא דמונח על כל אמה ואמה, והמכוון הוא דהוא מונח אף בתוך ד' אמות, וע"כ נקט להך לישנא גם כלפי ההנחה דקלוטה.

ונראה דמה"ט הוא שהק' הרא"ש ע"ד הירושלמי דאכתי תיקשי מהא דמעביר וזורק ד' אמות חייב לר"ע דקלוטה כמי שהונחה, וס"ל דאין לחלק בין הנחה דמהלך כעומד להנחה דקלוטה, כיון דאף בהנחה דמהלך כעומד הוי כמונח בכל זמן ההילוך, ודמי להנחה דקלוטה, - והדברים מכוונים בעזה"י.

**ח**

יג] והנה בעיקר קו' התוס' הרא"ש והריטב"א ע"ד הירושלמי, דמשני דהא דמעביר ד' אמות חייב לבן עזאי, הוא בקופץ, דאכתי תיקשי בהא דזורק ד' אמות חייב לר"ע, ראיתי בס' מנחת אריאל שכתב בשם מו"ר הגרי"ג אידלשטין שליט"א לישב היטב בזה, לפמש"כ בתוצאות חיים סימן י"א בדעת הירושלמי, דלא מחייב ר"ע בזורק מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע, אלא משום ההכנסה מרה"ר לרה"י ולא משום ההוצאה מרה"י לרה"ר, ונת' לעיל סק"ח דהיינו דקלוטה כמי שהונחה לא חשיב כלל כמעשה הנחה, וע"כ אי"ז מועיל לחייב משום הוצאה מרה"י לרה"ר, ול"מ אלא לחייב משום הכנסה מרה"ר לרה"י, דבזה ל"ב שיהא מעשה הנחה, וסגי במה דהוי החפץ מונח ברה"ר מדין קלוטה, דיש לחייבו על עקירתו מרה"ר והכנסתו לרה"י.

ולפ"ז הרי דלדעת הירושלמי ניחא הא דהזורק ד' אמות ברה"ר חייב ולא פטרינן לי' מכח הא דהוי כקלוטה בתוך ד' אמות, דכיון דמודה ר"ע דקלוטה ל"ה כמעשה הנחה לחייב, והיינו משום דלא נתחדשה בזה הנחה, אף ל"ה זה כהנחה להפסיק באמצע המלאכה, - ולא הק' הירושלמי אלא בדינא דבן עזאי דמהלך כעומד, אשר הו"ל כמעשה הנחה, כדחזינן מהא דפטר במעביר מרה"י לרה"ר דרך סטיו, (אך הוכחה זו תליא אם בפטורא דנח במקו"פ, בעינן שיהא מעשה הנחה, ואכמ"ל), וע"כ בדין דתועיל הנחה זו לפטור בתוך ד' אמות.

יד] ולפמש"נ יש להוסיף בזה, דטעם הא דקלוטה כמי שהונחה לא חשיב כלל כמעשה הנחה, וע"כ אי"ז מועיל לחייב בהוצאה מרה"י לרה"ר, וגם אי"ז מועיל להפסיק בתוך ד' אמות, ומהלך כמי שעומד חשיב כמעשה הנחה, הוא משום דבקלוטה כמי שהונחה הוי כמונח מתחילה, ולא נתחדשה בו הנחה, וע"כ ליכא מעשה הנחה כלל, ומשא"כ במהלך כעומד דעקירת רגלו הויא עקירה והנחת רגלו הויא הנחה, וכמש"א בירושלמי דהוי כמי שהונחה "על כל אמה ואמה", וכנ"ל, הרי דנתחדשה בו הנחה בהנחת רגלו, וע"כ שפיר הו"ל כמעשה הנחה.

**ט**

טו] ויש להוסיף עוד נפ"מ רבתא במש"נ, דאם אכן כל הא דלא אמרי' קלוטה ומהלך כעומד בחד רשות הוא משום דלא נתחדשה בו הנחה חדשה, הרי דלפ"ז ל"ש כ"ז אלא בשהי' החפץ מונח מתחילה, אך אם ל"ה החפץ מונח מתחילה, שפיר נימא קלוטה כמי שהונחה ומהלך כעומד אף ברשות אחת.

ובדינא דקלוטה נפ"מ בזה, בגונא שהעביר החפץ בידו ד' אמות למש"נ בסימן ו' (ב) בדעת התוס' ודעימייהו דבדבר שביד האדם לא אמרי' קלוטה כמי שהונחה, וזרקו אחר ד' אמות, דלפמש"נ הרי דכה"ג שפיר יהא חייב מכח דינא דקלוטה כמי שהונחה, אך דהוי זה בחד רשות, דכיון דבעוד החפץ בידו ל"ה חשוב כמונח, ובזריקתו נעשה כמונח, ונתחדשה בו הנחה, - ועד"ז הוא להיפך, דאם העבירו בידו פחות מד' אמות וזרקו חוץ לד' אמות יהא פטור, דכיון שבזריקתו נתחדשה הנחה דקלוטה, והוי זה הנחה המועלת להפסיק בתוך ד' אמות.

ובדינא דמהלך כעומד נפ"מ בזה, בקופץ דל"ה כעומד, דכשהגיע לקרקע נימא בזה מהלך כעומד הגם דהוי ברשות אחת, כיון שבעודו קופץ ל"ה כעומד, הרי דבהנחת רגלו על הקרקע נתחדשה בו הנחה, והו"ל הנחה המועלת להפסיק בתוך ד' אמות, ונפ"מ בזה גם במי שרץ ברה"ר, דבפשוטו בשעה שב' רגליו באויר ל"ה כעומד, וממילא דכשמניח רגלו אחת נתחדשה בו הנחה, וה"ז מועיל להפסיק אף באותה הרשות.

טז] ועפי"ז נ' לישב היטב משה"ק בס' נפש חי' סימן י"ב, בהא דפריך לקמן ד"ק. במש"א רבא דתוך ג' לרבנן צריך הנחה ע"ג משהו, דלאו היינו מתניתין דאמר ר' יוחנן והוא שנח ע"ג משהו, וקשיא דבמתני' הרי איירי ברשות אחת, ובזה הי' מקום לומר דברשות אחת לא אמרי' דהוי כמונח בתוך ג', דומיא דמה שחילקו הראשונים לגבי דין קלוטה ולגבי דין מהלך כעומד, והכי מוכח לדעתם מהא דלא פטרינן במעביר ד' אמות בתוך ג' (כמבו' כן בד' התוס' לקמן שם), דבע"כ הוא משום דברשות אחת לא חשיב כמונח בתוך ג', וזהו דקמ"ל רבא דגם במוציא מרה"י לרה"ר בתוך ג' בעי הנחה ע"ג משהו.

ולפמש"נ הוא מיושב היטב, שהרי נת' דהטעם לומר דברשות אחת לא חשיב הנחה, הוא משום דלא נתחדשה הנחה חדשה, ונת' דלפ"ז ל"ש כ"ז אלא בשהי' החפץ מונח מתחילה, אך אם ל"ה החפץ מונח מתחילה, שפיר יהא חשוב כהנחה גם ברשות אחת.

ולפ"ז הרי דבמתניתין דהתם דאיירי אף בגוונא שזרק למעלה מג' ורק אחר ד' אמות בא לתוך ג', הרי דאי נימא דתוך ג' חשיב כמונח, שפיר יש לחייב אף דהוי רשות אחת, כיון שכשבא לתוך ג' נתחדשה בו הנחה זו, ושפיר פרכי' דמהא דלא מחייב אלא בשנח ע"ג משהו, ש"מ דתוך ג' לא חשיב כמונח ומאי קמ"ל רבא.

יז] אמנם הנה לפ"ז נמצא דין חדש, דלדעת הסוברים דהא דמהלך כעומד וקלוטה אין מפסיקין בתוך ד' אמות הוא משום דברשות אחת לא אמרי' מהלך כעומד וקלוטה, אשר לפ"ז לכאו' גם הא דהנחה תוך ג' אינה מפסקת בתוך ד' אמות הוא משום דברשות אחת לא חשיבא כהנחה, וכאשר כ"ה מבו' בתו"ד הרשב"א לקמן ד"ק., הרי דלכאו' כ"ז הוא היכא שזרק מתחילה בתוך ג', אך אם זרק למעלה מג' ובא באמצע הד' אמות לתוך ג' יהא פטור, ואי"ז במשמעות ד' הראשונים לקמן ד"ק., עיי"ש.

והעירוני די"ל בזה, דכל הא דהנחה באמצע ד' אמות מפסקת, הוא רק כשאח"כ עקר וחזר והניח, אך כל דהנחה זו הויא תחילת ההנחה שבסוף ד' אמות, דהנחה זו קיימת אף כשהגיע לסוף ד' אמות, אינה מפסקת, וכל' רש"י לקמן דצ"א: דהא דהנחה במקו"פ מפסקת, הוא משום דהו"ל עקירה ממקום חיוב והנחה במקו"פ, "והדר עקרי' ממקו"פ ואנחי' במקום חיוב", - וע"כ אף אם זרק למעלה מג' ובא באמצע הד' אמות לתוך ג', אין הנחה זו דבתוך ג' מפסקת, דאף דנתחדשה בו הנחה כשבא לתוך ג', מ"מ כיון שכשהגיע חוץ לד' אמות עדיין קיימת בו הנחה זו דתוך ג', ע"כ אין הנחה זו מועלת להפסיק, ואם כנים הדברים, נמצא דלא כמש"נ לעיל סקט"ו דאיכא כמה גווני דמהניא הנחה דקלוטה ודמהלך כעומד להפסיק אף באותה הרשות, (ולא יועילו להפסיק, רק אם אח"כ נתבטלה הנחתם, וחזר והניח הנחה אחרת בסוף ד', ודו"ק).

אך צ"ע, דלפ"ז הדין נותן, דאם בתוך הד' אמות הניח החפץ על הקרקע והמשיך לגררו, יהא חייב, כיון דהנחה זו דעל הקרקע קיימת אף כשהגיע לסוף ד', ואין הנחה זו מועלת להפסיק, וכמדומה דפשוט דאין הדין כן, ושמא י"ל, דהא דבכה"ג הוא פטור, הוא משום דכל שהונח בתוך ד' וגיררו, נמצא דליכא מעשה הנחה בסוף ד', (כיון שלא נתחדשה הנחה), ול"ד לגוונא דהגיע בתוך ד' אמות לתוך ג', ואחר ד' אמות נח ע"ג קרקע, דנתחדשה הנחה בסוף ד', וצ"ע בזה.

?וצ"ל דל"ד לכל מגרר מתחילת ד' לסוף ד' דחייב, כמש"כ הרמב"ן לקמן ד"ח:, דהתם כיון דחוץ לד' אמות חשיב כרשות אחרת, חשיב שנתחדשה הנחה בסוף ד' כלפי המקום שהי' החפץ מתחילה, אך משא"כ בכה"ג שהניחו בתוך ד' ע"ג קרקע והמשיך לגררו, הרי דההנחה כלפי המקום הראשון, נתחדשה כבר בתוך ד', ובסוף ד' לא נתחדש טפי הנחה כלפי המקום הראשון, וע"כ אינו חייב.

1. וכבר הרגיש בזה בהגה' הגרע"א על הר"ן שנד' בסוף דו"ח למכילתין, ועיי"ש שפירש כן בד' התוס' לקמן שם בסו"ד שכתבו דבכתובות מוכח דר"י לא ס"ל כבן עזאי, ופירש דכונתם הוא דמסוגיא דכתובות יש ללמוד דאמרי' מהלך כעומד אף ברשות אחת, עיי"ש, וכ"ה בתו"ד המהרי"ט לקמן שם דמסוגיא דכתובות שמעינן דגם בחד רשות אמרי' מהלך כעומד, עיי"ש [↑](#footnote-ref-2)
2. ושו"ר בחזון יחזקאל לקמן ד"ה: שנקט דבדינא דמהלך כעומד הוי כמונח בכל זמן ההילוך, ועמד ע"ז דאי"ז במשמעות ל' הירושלמי דהוי כמי שהונחה על כל אמה ואמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)