הלבנת פנים
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / מידות

**הלבנת פנים - וְלֹא תִשָּׂ֥א עָלָ֖יו חֵֽטְא**

ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז

1. פסוק: ולא תשא עליו חטא.
2. אנשים.
3. המלבין פני חברו ברבים.
4. גרימת בושה לעצמו.
5. מכנה שם לחברו.
6. שאר ענינים.
7. פסוק: ולא תשא עליו חטא.
   1. **תרי"ג מצוות** – בה"ג (ל"ת קי"ט), רמב"ם (ספה"מ ל"ת ש"ג), חינוך (מצוה ר"מ), סמ"ג (לאוין מצוה ו'), סמ"ק (מצוה קכ"ו), חרדים (פרק ד' אות כ"ז).
      1. **דור המלקטים** - אנציקלופדיה תלמודית (כרך ט' הלבנת פנים, טור ר"ז - טור רי"ד), לרעך כמוך (ח"ג ערך הלבנת פנים), משפטי השלום (פרק ז').
   2. **פשט בפסוק**.
      1. אם לא יוכיחנו יענש על חטאיו.
         1. תרגום אונקליס (ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז) – "לא תשני ית אחוך בלבך אוכחא תוכח ית חברך ולא תקביל על דיליה חובא".
            1. רמב"ן (ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז) – "ואמר הוכח תוכיח את עמיתך - מצוה אחרת, ללמדו תוכחת מוסר, 'ולא תשא עליו חטא' שיהיה עליך אשם כאשר יחטא ולא הוכחת אותו. ולזה יטה לשון אונקלוס שאמר, ולא תקבל על דיליה חובא, שלא תקבל אתה עונש בחטא שלו. ואחרי כן צוה שתאהוב אותו. והנה השונא את רעהו עובר בלאו, והאוהב לו מקיים עשה".
         2. שע"ת (שער א' אות נ') – "להשיב רבים מעון כאשר תשיג ידו, שנאמר (יחזקאל יח, ל): שובו והשיבו מכל פשעיכם - למדנו כי זה מעיקרי התשובה. ונאמר (ויקרא יט, יז): הוכח תוכיח את עמיתך ולא תשא עליו חטא - למדנו כי אם לא יוכיחנו יענש על חטאיו. ודוד עליו השלום אמר במזמור התשובה (תהלים נא, טו): אלמדה פושעים דרכיך וחטאים אליך ישובו".
         3. אבן עזרא (ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז) – "הוכח תוכיח שמא תחשדהו בדבר ולא היה כן, וזה טעם ולא תשא עליו חטא, כי עונש יהיה לך בעבורו".
         4. אורחות צדיקים (שער התשובה) – "ונאמר (ויקרא יט יז): 'הוכח תוכיח את עמיתך ולא תשא עליו חטא', למדנו שאם לא יוכיחנו ייענש על חטאיו. וכן אמר דוד (תהלים נא טו): 'אלמדה פושעים דרכיך וחטאים אליך ישובו'".
      2. גם אם מִתביישׁ לא תקבלו בִשׁבילו חטא.
         1. תרגום יונתן (ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז, לשון כתר יונתן) – "לא תדברו חלקלקות בפיכם לִשׂנוא את אחיכם בלִבכם הוכח תוכיחו את חבריכם גם אם מִתביישׁ לא תקבלו בִשׁבילו חטא".
            1. מראי מקומות – מהרש"א (ערכין דף טז: ד"ה יכול).
      3. לא תשא החטא של תשנא בלבבך, אלא הוכיח תוכיחהו על מה שעשה.
         1. רמב"ן (ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז) – "והנכון בעיני, כי 'הוכח תוכיח', כמו והוכיח אברהם את אבימלך (בראשית כא כה). ויאמר הכתוב, אל תשנא את אחיך בלבבך בעשותו לך שלא כרצונך, אבל תוכיחנו מדוע ככה עשית עמדי, ולא תשא עליו חטא לכסות שנאתו בלבך ולא תגיד לו, כי בהוכיחך אותו יתנצל לך, או ישוב ויתודה על חטאו ותכפר לו".
         2. רשב"ם (ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז) – "לא תשנא את אחיך בלבבך. אם גמלך רעה לא תתראה לפניו כאוהב [בפיו שלום את רעהו ידבר] ובקרבו ישים ארבו, לא טוב [הדבר אשר אתה עושה], אל תשנאהו בלבך אלא הוכיח תוכיחהו על מה שעשה ומתוך כך יהיה שלום: ולא תשא עליו חטא בלבבך".
      4. **שלא יתבייש חבירו**.
         1. ערכין (דף טז:) – "תנו רבנן: לא תשנא את אחיך בלבבך יכול לא יכנו, לא יסטרנו, ולא יקלקלנו. ת"ל: בלבבך, שנאה שבלב הכתוב מדבר. מנין לרואה בחבירו דבר מגונה שחייב להוכיחו. שנאמר: הוכח תוכיח, הוכיחו ולא קבל מנין שיחזור ויוכיחנו. תלמוד לומר: תוכיח, מכל מקום; יכול אפי' משתנים פניו. ת"ל: לא תשא עליו חטא".
   3. רש"י (ערכין דף טז: ד"ה ופניו, ויקרא פרק י"ט פסוק י"ז) – "ופניו משתנין. שיוכיחנו **ברבים** להלבין פניו".
      1. רש''י לא פליג אהרמב''ם רק נקט מלתא דפסיקא דברבים הדרך שתמיד משתנין פניו אפילו אם לא דיבר לו קשות.
         1. פמ"ג (או"ח סי' קנ"ו א"א ס"ק ב', עי' תיבת גמא חקירה ה') – "ודע דהמלבין פנים אפילו בינו לבין עצמו עובר בלאו ולא תשא עליו חטא [ויקרא יט, יז], וכן כתב הר"מ בפתיחה [להלכות דעות, אות] זיי"ן שלא להלבין פנים, וכן כתב בהלכה ח' מכאן שאסור להכלים ישראל וכל שכן ברבים. ומה שכתב [שם] לפיכך צריך ליזהר שלא לבייש ברבים, היינו זהירות יתירא, דאין לו חלק לעולם הבא ברבים. ומה שכתב רש"י ויקרא י"ט י"ז שלא להלבין ברבים, כאלו אמר לא תוכיחנו ברבים, דוודאי יכלים אף במדבר רכות, ועיין רא"ם שם ובתיבת גמ"א ביארתיו".
         2. ח"ח (במ"ח לאו י"ד) – "ודע דרש''י פירש שם בערכין ופניו משתנים דהיינו אם הוכיחו ברבים ואפשר דרש''י לא פליג אהרמב''ם רק נקט מלתא דפסיקא דברבים הדרך שתמיד משתנין פניו אפילו אם לא דיבר לו קשות אבל אם דיבר לו קשות עד שעי''ז נתבייש אפילו בינו לבין עצמו עובר על לאו זה וכן מוכח מל' הברייתא דלא נקטה רק אם משתנים פניו משמע בכל אופן שמשתנין פניו אפילו בינו לבין עצמו ומהסמ''ג ל''ת ו' ומשאר ראשונים משמע נמי שסוברים דעובר על לאו זה בכל אופן כמו שכתבנו".
      2. מראי מקומות.
         1. גר"ז (או"ח סי' קנ"ו סעי' ח') – "ואף על פי שרש"י שם פירש דהיינו כשיוכיחנו ברבים להלבין פניו הנה הסמ"ג והרמב"ם פירשו שלא יוכיחנו בדברים קשים עד שפניו נשתנות והיינו אפילו בינו לבינו".
   4. **הגדר: האם כל בושה היא הלבנת פנים**.
      1. מחמיר - לרעך כמוך (ח"ג סי' ה').
      2. מראי מקומות.
         1. הגרח"ק שליט"א (לרעך כמוך עמ' שנ"ט אות א') – "לכאו' נראה דמשכח"ל מציאות של ביוש ללא הלבנת פנים, אך מתוך הגמ' נראה לא כן. שבב"מ נח: שאלו מכנה היינו מלבין וענו אע"ג דדש ביה בשמיה, ולא תירצו שבמכנה הוא מתבייש בלי הלבנת פנים. האם אמנם בכל פעם שאדם גורם ביוש ולא מתלבנות פני חברו, הדבר נחשב להלבנת פנים ועובר 'בלא תשא עליו חטא', או דוקא כשמתלבנות פניו בפועל, רק אז הוא עובר ב'לא תשא עליו חטא'. תשובה: כן".
   5. **מה בין אונאת דברים ולא תשא עליו חטא**.
      1. אונאת דברים, אפילו בלי בושה.
         1. חקרי לב (יו"ד ח"ג סי' פ' ד"ה והנה, עמ' ס"ד).
         2. ח"ח (במ"ח לאו י"ד) – "ודע דלאו דלא תונו וכו' עיקרו קאי אפילו אם המצטער אינו מתבייש על ידי זה רק צער בעלמא כמו שמצוייר שם בגמרא בהרבה אופנים לא יתלה עיניו וכו' וכיוצא בזה".
         3. רי"פ (על רס"ג עשה כ"ח קע"א-ד' ד"ה אמנם) – "דהא איצטריך לאזהרה שלא יצערנו בדברים אפילו שלא בהלבנת פנים כמשכ"ל. **וגם** שלא בדברים אלא שמראה לו פנים רעות וכיו"ב ס"ל להרבה ראשונים דהו"ל בכלל אזהרה זו. והיינו כרבי יהודה דס"ל התם הכי. וס"ל דגם ת"ק לא פליג עלי בהכי כמבואר בטור (חו"מ סי' רכ"ח) ובשאר ראשונים".
      2. לא תשא עליו חטא, אפילו במקום תוכחה.
         1. חקרי לב (יו"ד ח"ג סי' פ' ד"ה ושוב, עמ' ס"ה).
         2. ח"ח (במ"ח לאו י"ד) – "והלאו דלא תשא וכו' עיקר הלאו נאמר רק על שלא לבייש ובוודאי המבייש עובר ג"כ על ולא תונו שהמתבייש מצטער ג"כ. והא דכתבה התורה להלאו דלא תשא עליו חטא, כדי למסמכיה לדין הוכחה, להורותינו דאפילו במקום תוכחה אסור לבייש".
         3. רי"פ (על רס"ג עשה כ"ח קע"א-ד' ד"ה אמנם) – "איצטריך הך קרא דלא תשא עליו חטא להזהיר אפי' במקום תוכחה".
      3. מראי מקומות.
         1. שע"ת (שער ג' אות רי"ד) – "והנה אם יזכיר אדם לחבירו בינו לבין עצמו מעשה אבותיו הרעים, הנה הוא עובר על מה שכתוב בתורה (ויקרא כה, יז): 'ולא תונו איש את עמיתו', באונאת דברים דבר הכתוב כמו שהקדמנו. ונאמר (יחזקאל יח, כ): 'בן לא ישא בעון האב', ואם יכלימהו על מעשה אבותיו בפני אחרים, על זה אמרו רבותינו (בבא מציעא נח, ב): כי המלבין פני חברו ברבים הוא מן היורדים לגיהנם ואינם עולים".
         2. מגן אבות (לרשב"ץ על אבות פרק ג' משנה י"א) – "והמלבין פני חבירו ברבים והוא המביישו. ואזהרתו היא, אם (עשאה) [עשה כן] דרך תוכחה, בכלל ולא תשא עליו חטא, ואם עשאה דרך בזיון, שמזכיר לו מעשיו הראשונים אשר שב מהם, הוא בכלל ולא תונו איש את עמיתו, שפירשוהו חז"ל באונאת דברים, כמו שנזכר בפרק הזהב [ב"מ נח ב]".
         3. מסילת ישרים (פרק י"א) – "וכבר אמרו ז"ל (שם): גדול אונאת דברים מאונאת ממון וכו'. וכל - שכן אם הוא ברבים, שבהדיא שנינו (אבות פ"ג): המלבין פני חבירו ברבים, אין לו חלק לעולם הבא".
   6. **תועלת**.
      1. מותר.
         1. קובץ הערות (סוף סי' ע') – "וכן בלאו דאלמנה ויתום לא תענון, כתב הרמב"ם (בהל' דעות פ"ו [ה"י]) דאם עינה אותן ללמדן תורה או אומנות ליכא איסורא. וכן בלאו דלא תלך רכיל, מותר לספר לה"ר על בעלי מחלוקת כדי להשקיט המריבה. וכן בלאו דאונאת דברים, מותר להקניטו בדברים דרך תוכחה, וכן מותר להלבין פנים דרך תוכחה, אם לא חזר בו אחרי שהוכיחו בסתר, ומותר גם לקללו בשביל זה, כמו שעשו כל הנביאים בישראל, והוא לשון הרמב"ם בהל' דעות (פ"ו [ה"ח]). ומוכח מכ"ז, דכל האיסורין האלו הותרו לצורך תועלת".
      2. מראי מקומות.
         1. חשוקי חמד (פסחים דף פא:) – "נאמר במסכת סוטה (דף לב ע"ב) שתקנו תפילה בלחש שלא לבייש עוברי עבירה, שהרי לא חלק הכתוב מקום בין חטאת ועולה, (ויעוין יומא דף פו). ולכאורה לפי זה היה מהראוי לא לפרסם את שם התלמיד ולחוש לכבודו. אך מאידך נאמר במסכת פסחים דף פא ע"ב, נטמא שלם או רובו שורפין אותו לפני הבירה. ומקשה הגמ' מאי טעמא, (פירוש כי היכי דפסח נאכל בכל העיר כך שריפת פסולו בכל העיר, ומה צורך להביאו לפני הבירה, תוספות רי"ד). אמר ר' יוסי בר חנינא כדי לביישן. הרי שיש ענין ענין לבייש עוברי עבירה. וכתב בהגהת מהרש"ם (הר' משה ישראל פעלדמאן) וז"ל: ואולי י"ל שהוא רק לזרוזי נפשיה שיזהרו מעתה, וגם י"ל חילול קדשים חמירא, כמו חטא ע"ז דאמרו שם בסוטה דשרי לביישן... דניכסף כי הכי דלתכפר. וגם נותר מיחשב כפושע..., עכ"ל".
   7. מראי מקומות.
      1. ספר חסידים (סי' נ"ד) – "איזו היא רציחה שאינה ניכרת לעינים והעונש גדול מאוד והעבירה קלה וחמורה היא למעלה. הוא הבושה המבייש פני חבירו ברבים או מצערו בפני מי שמתבייש ומצטער. שאילו הי' הורגו הי' מקבל מיתה כדי שלא יהי' מתבייש. (אח"כ) מי שבייש את חבירו ומצטער ומתחרט [אח"כ] ורוצה הוא לקבל את הדין, ובא לפני יראי ה' למצוא לו פתח לתשובה יאמרו לו דע כי רעתך רבה כי שפכת את דמו של חברך שכן מצינו באבי' בן רחבעם שהוכיח לירבעם (בדברים) [ברבים] לביישו וניגף למות לכן לך בני לפייס את חבירך עד שיתפייס ושמור והזהר מאוד לנפשך שלא תבייש ושלא תלבין פני אדם כי דרכן של בעלי תשובה להיות מאד מאד שפלי רוח וענוים סבלנים עלובים ולא עולבים שומעים חרפתם ואינם משיבים שמחים ביסורים של עלובתם ואם יחרפו אותך הסכלים לאמר זכור מעשיך הראשונים אמור להם ידעתי כי חטאתי הרבה וכמה דברים עשיתי שלא כהוגן והצור ימחול לי **וסבול את המביישים מדה כנגד מדה ובזה יתכפר עונך**. ואם נודע לרבים עונו מניאוף אל ימנע עצמו מללמוד הלכות המדברות מניאוף מפני הבושה כי טוב לו שיתכפר בעוה"ז כי הבושת שופכת את הדם ומסירה את העון וכן מצינו בתלמוד ירושלמי רוצח שבא לעיר והיו מכבדין אותו צריך לומר רוצח אני שנאמר (דברים י"ט ד') וזה דבר הרוצח פי' דבור שידבר בפיו ויודה הרציחה"".
8. אנשים.
   1. **נכרי**.
      1. רק ישראל.
         1. רמב"ם (הל' דעות פרק ו' הל' ח') – "מכאן שאסור לאדם להכלים את ישראל ...".
         2. וכן לשון הח"ח, שלא לביש את חבירו 'ישראל'.
   2. **קטן**.
      1. רמב"ם (הל' דעות פרק ו' הל' ח') – "צריך אדם להזהר שלא לבייש חבירו ברבים **בין קטן** בין גדול, ולא יקרא לו בשם שהוא בוש ממנו ...".
         1. פירוש: קטן בשנים [ולא בחשיבות] – מגדים חדשים (ברכות דף מג: ד"ה ואל, עמ' שצ"ח).
      2. מחמיר: אפי' קטן בן יומו.
         1. פמ"ג (תיבת גמא חקירה ה') – "הרמב"ם ... ומ"ש 'קטן' מסברא הוא, דהורג קטן בן יומו חייב (רמב"ם הל' רוצח פ"ב ה"ו), ה"ה לבייש דכרוצח הוה, שהרי הרב אומר כן, הפר"ח בספרו מים חיים פ"ה מיסודי התורה ה"ב, ג' עבירות יהרוג ואל יעבור, ה"ה הלבנת פנים, סוטה (דף י' ע"ב) בתוס' שם (ד"ה נוח)".
            1. אמנם עי' מגדים חדשים (ברכות דף מג: ד"ה ונראה, עמ' שצ"ט), לשונו לקמן.
      3. רק קטן ששייך בו כלימה.
         1. שו"ת בנין ציון (סי' קע"ב) – "הפרי מגדים ... ולענ"ד ק' הרי מה שנחשב כרוצח הוא משום דאזיל סומקא ואתי חוורא וזה לא שייך בקטן בן יומו ולכן נ"ל שמה שכתב הרמב"ם קטן לא מסברא כתב כן אלא ע"פ הגמרא דב"ק (דף פ"ו) דאמרינן שם דקטן יש לו בושת ומסקינן דהיינו בשיש בו דעת דמכלמי לי' ומיכלם וכן נפסק ברמב"ם ה' חובל (פ"ג) ובטוש"ע ח"מ (סי' ת"ך) ולקטן כזה נתכוון הרמב"ם במש"כ בה' דעות שלא לביישו ברבים. ויצא לנו לפ"ז דאם יכול להציל עצמו ממיתה ע"י שיבייש גדול או קטן דמרגיש בבושה בפני שני ישראלים חייב למסור עצמו למיתה ולא יביישו אבל מפני קטן שאינו מרגיש בבושה אמרינן יעבור ואל יהרג וישן יש לו דין גדול דהמבייש את הישן חייב כמבואר בב"ק ובפוסקים שם".
         2. מגדים חדשים (ברכות דף מג: ד"ה ונראה, עמ' שצ"ט) – "ואפשר דגם כוונת הפמ"ג הוא לקטן ששייך בו כלימה אף הקטן ביותר, ונקט הלשון קטן בן יומו שאמרו גבי רוצח, והוא לאו דוקא".
9. המלבין פני חברו ברבים.
   1. משנה (אבות פרק ג' משנה י"א) – "רבי אלעזר המודעי אומר המחלל את הקדשים והמבזה את המועדות והמלבין פני חברו ברבים והמפר בריתו של אברהם אבינו עליו השלום והמגלה פנים בתורה שלא כהלכה אף על פי שיש בידו תורה ומעשים טובים **אין לו חלק לעולם הבא**".
      1. רמב"ם (הל' חובל ומזיק פרק ג' הל' ז') – "אף על פי שהמבייש שאר העם בדברים פטור מן התשלומין עון גדול הוא, ואינו מחרף ומגדף לעם ומביישן אלא רשע שוטה, ואמרו חכמים הראשונים שכל המלבין פני אדם כשר מישראל ברבים אין לו חלק לעולם הבא".
      2. טור (חו"מ סי' ת"כ סעי' ל"א) – "אף על פי שהמבייש לשאר אדם בדברים אינו בר תשלומים מ"מ עון גדול הוא ואין המחרף ומגדף לעם ומביישן אלא שוטה רשע וגס רוח ואמרו חכמים הראשונים (אבות פ"ג) כל המלבין פני חבירו שהוא אדם כשר מישראל ברבים אין לו חלק לעה"ב".
      3. מחבר (חו"מ סי' ת"כ סעי' ל"ט) – "אף על פי שהמבייש בדברים אינו בר תשלומין, עון גדול הוא; ואין המחרף ומגדף לעם ומביישן אלא שוטה רשע וגס רוח. וכל המלבין פני אדם כשר מישראל בדברים, אין לו חלק לעולם הבא".
         1. חסר התיבה "רבים". וצ"ע.
      4. לבוש (חו"מ סי' ת"כ סעי' ל"ט) – "אף על פי שהמבייש חבירו בדברים מן הדין אינו בר תשלומין, מ"מ עון גדול הוא, ואין המחרף ומגדף לעם ומביישן אלא שוטה רשע וגס רוח, ואמרו חכמים הראשונים [ב"מ נט ע"א] כל המלבין פני חבירו שהוא אדם כשר מישראל ברבים אין לו חלק לעולם הבא, והרי הוא כאילו שופך דמים דהא אזיל סומקי (ואזיל) [ואתי] חיוורא".
      5. מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב') – "ומ"מ לא ידבר לו קשו' עד שיכלימנו שנ' ולא תשא עליו חטא שהמלבין פני חבירו ברבים אין לו חלק לעה"ב".
      6. גר"ז (או"ח סי' קנ"ו סעי' ח').
      7. ערה"ש (חו"מ סי' ת"כ סעי' מ"ח, או"ח סי' קנ"ו סעי' י') – "וכתב הרמב"ם ז"ל דאע"פ שהמבייש בדברים אינו בר תשלומין עון גדול הוא ואין המחרף ומגדף לעם ומביישן אלא שוטה רשע וגס רוח וכל המלבין פני אדם כשר מישראל אין לו חלק לעוה"ב עכ"ל".
         1. חסר התיבה "רבים" רק בחו"מ. וצ"ע.
   2. **הטעם: שאין להן חלק**.
      1. תוס' יו"ט (אבות פרק ג' משנה י"א) – "וכתוב בפירש"י דהכא דהמלבין לא קחשיב בפרק חלק. ולא ידענא היכי מפיק ליה מקרא עכ"ל אבל בגרסת ספרים שלנו איתא נמי בפרק חלק. ובמד"ש מפרש דאיתיה בכלל כי דבר ה' בזה. שהרי מבזה חבירו ברבים ואין לך אפיקורוס גדול מזה ע"כ. ול"נ שהוא בכלל כי דבר ה' בזה לפי שהאדם נברא בצלם אלהים והרי הוא דבר ה' כלומר ענין ה' וצלמו. ודבר יאמר על ענין. כמו הלא דבר הוא (שמואל א' י"ז) ועוד כי ויאמר אלהים נעשה אדם נמי מאמר הוא. הוי כי דבר ה' בזה. [כדאמרינן בפ"ד דר"ה דף ל"ב והעתיקו הר"ב ברפ"ה בראשית נמי מאמר הוא דכתיב בדבר ה' שמים נעשו. (תהלים ל"ג ו')]".
   3. **רק מי שרגיל**.
      1. רמב"ם (תשובה פרק ג' הל' י"ד) – "כל אחד ואחד מעשרים וארבעה אנשים אלו שמנינו אף על פי שהן מישראל אין להם חלק לעוה"ב, ויש עבירות קלות מאלו ואעפ"כ אמרו חכמים **שהרגיל בהן** אין להם חלק לעוה"ב וכדאי הן להתרחק מהן ולהזהר בהן, ואלו הן: המכנה שם לחבירו והקורא לחבירו בכינויו והמלבין פני חבירו ברבים ... במה דברים אמורים שכל אחד מאלו אין לו חלק לעוה"ב כשמת בלא תשובה אבל אם שב מרשעו ומת והוא בעל תשובה הרי זה מבני העולם הבא שאין לך דבר שעומד בפני התשובה".
         1. ארח מישרים (סי' ה' ס"ק ב') – "הרמב"ם ... ואע"ג דמילתא דמסתבר הוא מ"מ ק"ק מנא ליה, ואפשר דלישנא הכי משמע מדנקט המלבין בלשון הווה, משמע ליה שרגיל לעשות כך, וכיון דאיכא לפרש הכי, יש לנו לומר דכונתם כך דאין לך בו אלא חידושו, וע"ש בלח"מ הלכה ז'".
         2. אג"מ (או"ח ח"ה סי' כ' אות י"ד) – "והא דכתב הרמב"ם בפ"ג מתשובה הי"ד על מלבין פני חברו ברבים שאין לו חלק לעוה"ב, שהוא דווקא אם רגיל בזה, שהוקשה לכתר"ה **מאין מקורו**. הנה על עצם הדבר שדווקא כשרגיל בזה אין לו חלק לעוה"ב, אין צורך לבקש מקורים שיהא זה דבר מפורש בגמ'. דהרי לא שייך שיהא מלבין פני חברו - שתניא רק שהוא כאילו שופך דמים בב"מ דף נ"ח ע"ב, והוצרך ר"נ בר יצחק ליתן טעם משום דחזינא ליה דאזיל סומקא ואתי חיוורא - עדיפא מרוצח ממש, שלא נאמרה בו חומר זה, דאין לו חלק לעוה"ב. שלכן צריך לומר דהוא רק ברגיל בזה, דאינו חושש לרציחה זו, שלא מת ממש, אף שיודע ג"כ שהוא צער גדול להאדם כרציחה. או שלא מחשיב זה לרציחה כלל, דהוא כופר בטעם זה שאמרו חכמים כלל. והרגיל בדבר זה תמיד משמע דהוא מחמת שאינו חושש לרציחה, שהרי תניא דהוא כאילו שופך דמים. דאם אך היה נזהר בזה מלהתרגל בהלבנת פנים מאחר שאמרו חכמים שהוא כאילו שופך דמים, אף שאינו מבין הטעם, נמי וודאי יש לו חלק לעוה"ב. אבל כשאירע איזה פעם שבייש את חברו בהלבנת פנים, הא אפשר שאף שחושש לרציחה כזו דהלבנת פנים, נמי אירע זה מצד יצר כעסו ויצר גאוותו וכדומה, שאירע לפי שעה, שאין לדונו אלא על מעשה חטא זה. שאף שהוא חטא גדול וחמור מאד, הוא וודאי קיל הרבה מרציחה ממש, שיש לו חלק לעוה"ב. ולכן עצם הדבר וודאי ברור שהוא דווקא ברגיל. וכן בכל מה שחשב שם הרמב"ם, הוא דווקא ברגיל בזה. אך לפ"מ שכתבו מפרשי הרמב"ם בכמה מקומות, שלא נקט דבר שלא נמצא מפורש, בלא לשון יראה לי, לכאורה לא מתורץ עדיין. ואולי סובר הרמב"ם שהוא פירוש הא דא"ר חנינא שם בב"מ, לפי מה דמפרש הגמ' את דבריו, כל היורדין לגיהינם עולים חוץ משלושה שיורדין ואין עולין, ואלו הן הבא על א"א והמלבין פני חברו ברבים והמכנה שם רע לחברו, שהקשו התוס', דהא הבא על א"א יש לו חלק לעוה"ב. שהרמב"ם יסבור שפירושו שאף כל הרגיל לעבור על איזה מצווה יורדין לגיהינם ועולין, חוץ מאלו שלושה, שהרגיל בהן אין עולין, שלכן הוא כמפורש שהוא דווקא ברגיל בהן. ויהיה חמור ממומר לעבירה אחת, שנקט הרמב"ם בה"ט שאין לו חלק לעוה"ב, אף בכל לאו, כגון ללבוש שעטנז ולהקיף פאה. דהתם כתב הרמב"ם דהוא דווקא כשעושה להכעיס, ובאשת איש הוא אף לתיאבון. ואף שלא נמצא ברמב"ם הא דהבא על א"א ברגילות שאין לו חלק לעוה"ב, אולי לא פסק הרמב"ם כר' חנינא, בבא על א"א אף ברגילות, עכ"פ סובר כן לפרש את דבריו. וא"כ אף במה שנקט ר' חנינא במלבין חברו ומכנה שם רע לחברו, נמי הוא רק ברגיל בהן, ובאלו דמלבין ומכנה פסק כר' חנינא. ונמצא שיש מקור מפורש בגמ', שלכן לא כתב ע"ז יראה לי".
         3. **מה שיעור 'רגיל' לענין זה**.
            1. הגרח"ק שליט"א (לרעך כמוך עמ' שס"ג אות כ') – "ברמב"ם (הל' תשובה פ"ג הי"ד) כתב לענין המלבין פני חברו ברבים שאין לו חלק לעוה"ב דוקא ברגיל בכך. מהו שיעור 'רגיל' לענין זה. תשובה: שאין מקפיד על זה".
            2. לרעך כמוך (ח"ג הע' ר"ז, הע' ר"מ) – "הגרח"ק ... ונראה דר"ל שאין מקפיד להשמר מאיסור זה שאז הוא בגדר 'נפש גרועה'. וכ"כ בשו"ת אג"מ או"ח ח"ה סי' כ אות יד".
   4. **שיעור של "רבים"**.
      1. שלושה.
         1. פמ"ג (תיבת גמא חקירה ה') – "ומסתברא דרבים הוה כל שיש שלשה, דהיינו הוא ושנים עמו, ובייש לא' מהשוק, הוה רבים, כמו בטומאה ברה"ר ספק טהור (כתובות ט"ו ע"א), היינו שלשה (אמב"ם פט"ז מהלכות שאר אבות הטומאות ה"ב), ויש רבים עשרה, מ"מ כאן בשלשה נמי, כדאמרן".
         2. בנין ציון (סי' קע"ב ד"ה ומה) – "ומה נקרא רבים לענין זה כתב הפ"מ שם וז"ל ומסתברא דרבים הוי כל שיש שלשה דהיינו הוא ושנים עמו ובייש לא' משוק הוי רבים כמו בטומאה דר"ה ספק טהור היינו שלשה ויש רבים עשרה מכ"מ כאן בשלשה נמי כדאמרן עכ"ל".
         3. קהלות יעקב (מעשה איש ח"ה קונ' חבל יעקב אות כ"ג, עמ' קפ"ב) – "לענין 'המלבין פני חבירו ברבים', אמר לי מרן ז"ל דמסתבר דגדר 'רבים' היינו לפני עוד שניים".
         4. עי' הגרח"ק שליט"א (לרעך כמוך עמ' שס"ב אות י"ח) – "אולי שלושה".
         5. לרעך כמוך (ח"ג עמ' ק"ל).
      2. מראי מקומות – מגדים חדשים (ברכות דף מג: ד"ה וכמה, עמ' שצ"ט).
   5. **נוח לו לאדם שיפיל עצמו לתוך כבשן האש ואל ילבין פני חברו ברבים**.
      1. ברכות (דף מג:, כתובות דף סז:, סוטה דף י:, ב"מ דף נט.) – "ואמר רב זוטרא בר טוביה אמר רב, ואמרי לה אמר רב חנא בר ביזנא אמר רבי שמעון חסידא, ואמרי לה אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחי: נוח לו לאדם שיפיל עצמו לתוך כבשן האש ואל ילבין פני חברו ברבים. מנלן מתמר, שנאמר: היא מוצאת וגו'".
      2. בבא מציעא (דף נח:) – "תני תנא קמיה דרב נחמן בר יצחק: כל המלבין פני חבירו ברבים כאילו שופך דמים. אמר ליה: שפיר קא אמרת, דחזינא ליה דאזיל סומקא ואתי חוורא. אמר ליה אביי לרב דימי: במערבא במאי זהירי. אמר ליה: באחוורי אפי. דאמר רבי חנינא: הכל יורדין לגיהנם, חוץ משלשה. הכל סלקא דעתך. אלא אימא: כל היורדין לגיהנם עולים, חוץ משלשה שיורדין ואין עולין. ואלו הן: הבא על אשת איש, והמלבין פני חבירו ברבים, והמכנה שם רע לחבירו. מכנה היינו מלבין. אף על גב דדש ביה בשמיה".
      3. תנחומא (פר' ויגש סי' ה') – "כיון ששמע יהודה כך צעק ובכה בקול גדול ובמר נפש אמר כי איך אעלה אל אבי והנער איננו אתי וגו', א"ל יוסף בא ונתווכח שנינו אמור מילך וסדור דינך, מיד אמר יהודה לנפתלי לך וראה כמה שווקים יש במצרים, קפץ וחזר אמר ליה שנים עשר, אמר יהודה לאחיו אני אחריב מהן שלשה וטלו כל מכם אחד ולא נשאיר בהם איש, אמרו לו אחיו יהודה מצרים אינה כשכם אם אתה מחריב מצרים תחריב את העולם כולו באותה שעה ולא יכול יוסף להתאפק, אמר רבי שמואל בר נחמן לסכנה גדולה ירד יוסף שאם הרגוהו אחיו אין בריה בעולם מכירו ולמה אמר הוציאו כל איש מעלי אלא כך אמר יוסף בלבו **מוטב שאהרג ולא אבייש את אחי** בפני המצרים".
         1. חולק – בראשית רבה (פר' ויגש פרשה צ"ג אות ט', "רבי חמא בר חנינא אמר לא עשה יוסף כשורה שאלו בעטו בו אחד מהם מיד היה מת, רבי שמואל בר נחמן אמר כהוגן וכשורה עשה, יודע היה צדקן של אחיו אמר ח"ו אין אחי חשודים על שפיכות דמים").
   6. **יהרוג ואל יעבור**.
      1. יהרוג. [ולא נקט אלא עבירות המפורשות, א"נ שהוא נכלל בהאיסור של רציחה].
         1. תוס' (סוטה ריש דף י:) – "נוח לו לאדם שיפיל את עצמו לתוך כבשן האש. כדאמר בפ' הזהב (ב"מ דף נח:) כל היורדין לגיהנם עולין חוץ משלשה וחד מינייהו המלבין פני חבירו ברבים ואומר נמי (שם נט.) נוח לו לאדם שיבעול ספק אשת איש ואל ילבין פני חבירו ברבים מנלן מדוד ונראה האי דלא חשיב ליה (פסחים דף כה.) בהדי ג' עבירות שאין עומדים בפני פקוח נפש עבודת כוכבים וגילוי עריות ושפיכות דמים משום דעבירת הלבנת פנים אינה מפורשת בתורה ולא נקט אלא עבירות המפורשות".
         2. רבינו יונה (אבות פרק ג' משנה י"א) – "והמלבין פני חברו ברבים. **זהו תולדת הדברים שיהרג בהם ואל יעבור** והאבות הם שלשה עבודת כוכבים וג"ע ושפיכת דמים. תולדת עבודת כוכבים עצי אשרה וכדאמרי' בכל מתרפאין חוץ מעצי אשרה ואף על פי שאין עבודת כוכבים עצמה אלא משמשיה יהרג ואל יעבור קודם שיהנה ממנה. תולדות גלוי עריות המסתכל או המדבר עם אשת איש שיהרג עליהם ואל יעבור. כההוא עובדא במסכתא סנהדרין [דף ע"ה] במי שהועלה ליבא טינא שאמרו שם תעמוד לפניו ערומה ימות ואל תעמוד לפניו ערומה. תספר עמו מאחרי הגדר ימות ואל תספר עמו מאחורי הגדר. ותולדת שפיכות דמים המלבין פני חברו ברבים שדמו בורח מפני הבשת וכדאמרינן חזינא לי' דאזיל סומקא ואתי חיורא ועל זה אין לו חלק לעולם הבא".

שע"ת (שער ג' אות קל"ט) – "והנה אבק הרציחה - הלבנת פנים, כי פניו יחורו ונס מראה האודם, ודומה אל הרציחה. וכן אמרו רבותינו זכרונם לברכה (בבא מציעא נח, ב). והשנית, כי צער ההלבנה מר ממות, על כן אמרו רבותינו זכרונם לברכה (בבא מציעא נט, א): לעולם יפיל אדם עצמו לכבשן האש ואל ילבין פני חבירו ברבים. ולא אמרו כן בשאר עבירות חמורות, אכן דמו אבק הרציחה אל הרציחה, וכמו שאמרו (סנהדרין עד, א) כי יהרג ולא ירצח. ודומה לזה אמרו שיפיל עצמו לכבשן האש ולא ילבין פני חבירו ברבים. ולמדו זה מענין תמר, שנאמר (בראשית לח, כה): 'היא מוצאת והיא שלחה אל חמיה וגו'', הנה כי אף על פי שהוציאוה לישרף, לא גלתה כי היתה הרה מיהודה, שלא להלבין פניו".

* + - 1. מגן אבות (לרשב"ץ על אבות פרק ג' משנה י"א) – "וכמו שיש בע"ז וגילוי עריות, שהם ביהרג ואל יעבור, תולדות כיוצא בהם, בע"ז, הנהנה מעצי אשרה, ובגילוי עריות, המסתכל בעריות, שאמרו על כל זה בפרק בן סורר [סנהדרין עה א], ימות, ואל יתרפא מעצי אשרה. ימות, ואל תעמוד לפניו ערומה. כן תולדות רציחה, שהיא ביהרג ואל יעבור, היא ההלבנה. והחמירו בה יותר מהרציחה, שהרוצח יש לו חלק לעולם הבא, והמלבין אין לו חלק לעולם הבא, מפני שעברה עליו דעתו תמיד עד יום המיתה, וכן המלבין, אינו כל כך חמור עליו חטא זה, ולא יתעורר לתשובה, וימות, וחטאו עמו ועונו בו. וכבר אמרו [ברכות מג ב], אמר רב חסדא נוח לו לאדם שיפיל עצמו לתוך כבשן האש ואל ילבין פני חבירו ברבים, מנא לן, מתמר, שנאמר ...".
      2. פר"ח (מים חיים יסודי תורה פרק ה' הל' ב') – "התוס'".
      3. פמ"ג (תיבת גמא חקירה ה') – "הפר"ח ... מ"ש התוס' בסוטה ... קשיא לי, רבותא הוה למחשב אף זה. גם ביהודה שרצה לשרוף לתמר והתוס' בפסחים (כ"ה ע"ב ד"ה אף) כתבו אם אומרים הנח עצמך להשליך על תינוק יכול, דאדרבה מה חזית דמא דחברך סומק טפי, כל שאין עושה מעשה, ובתמר היתה רשאי להצילה, ולפנים משורה עבדה, וצ"ע. וכתב רבינו יונה בשערי תשובה (בשער השלישי סי קל"ז קל"ח קל"ט) אבק ג' עבירות ... ולמדו מתמר כו', וא"כ י"ל דלא חשיב משום דהוה בכלל אינהו וכל אביזרייהו".
      4. בנין ציון (סי' קע"ב, סי' קע"ג) – "ויצא לנו לפ"ז דאם יכול להציל עצמו ממיתה ע"י שיבייש גדול או קטן דמרגיש בבושה בפני שני ישראלים חייב למסור עצמו למיתה ולא יביישו".
    1. יעבור.
       1. מאירי (ברכות דף מג:) – "לעולם יזהר אדם שלא ילבין פני חברו ברבים **דרך צחות** אמרו נוח לו לאדם שיפיל עצמו לתוך כבשן האש ואל ילבין פני חברו ברבים מנלן מתמר".
       2. מנחת אשר (בראשית סי' נ"ג ).
    2. מראי מקומות – בית אב (יסודי תורה פרק ה' הל' ב' ד"ה והנה), יביע אומר (ח"ו יו"ד סי' י"ג ), משפטי השלום (פרק ז' סעי' כ"ד).
       1. האלף לך שלמה (יו"ד סי' שכ"א) – "ועוי"ל ממשאחז"ל גבי תמר שנוח לו לאדם להפיל עצמו לכבשן האש ולא ילבין פני חברו ומה קמ"ל בזה פשיטא דהנופל לכ"ה אינו רק איבוד הגוף והמלבין פני חברו ברבים אין לו חלק לעוה"ב א"כ פשיטא דחייב לעשות כן אלא ודאי דמאבד ע"ל אל"ח לעוה"ב וא"כ כיון דבידו להציל עצמו ואינו עושה והוי מאבד עצמו לדעת ונמי אין לו חלק לעוה"ב לכך קמ"ל דמ"מ טוב לעשות כן כיון דאינו מאבד ע"ל רק כדי שלא ילבין פני חברו אין זה מאבד ע"ל ומוכח מזה הא מאבד עצמו בלי טעם זה אל"ח לעוה"ב".
       2. גליון מהרש"א (יסודי תורה פרק ה' הל' ב', בתוך ס' זכרון להגר"ח שמואלביץ זצ"ל עמ' שנ"ה) – "בתוס' סוטה דף י' ע"ב דאיכא עוד, חדא הלבנת פני חבירו ברבים, והא דלא חשבי'ה בהדי' ג' משום דאינו מפורש בתורה... (מים חיים). ורבינו לקמן פ"ו ה"ח מדיעות הביא דנוח לאדם שיפיל עצמו לכבשן אש ואל ילבין פני חבירו ברבים. ולכאורה נ"ל, דמש"ה לא חשבי דהאי נוח לו לאדם ר"ל רק מצד חסידות שיחמיר על עצמו, וע"כ ל"א חייב אדם שיפיל. אך רבינו הא ס"ל לקמן ה"ד דאינו רשאי להחמיר ע"ע. (ועל התוס' סוטה, באמת ק"ל דהא לשיטתם בע"ז כ"ז ב' סוף ד"ה יכול דרשאי להחמיר, שפיר יש לפרש כך, ותי' דע"כ צ' לפרש כך, דהא על החיוב אין ראי' מתמר דדילמא היא החמירה ע"ע. ועי' מל"מ כאן הל' ד'. גם לכאורה הוא מוכרח, דע"כ לא מצינו אלא שיניח עצמו להרוג מהאנס ולא ישמע לו לעבור, אבל שיהא הנאנס חייב להרוג עצמו בכדי שלא יעבור לא מצאנו, וא"כ ק' איך אמר יפיל עצמו לתוך כבשן אש, אע"כ אינו אלא חומרא, ולהחמיר ע"ע רשאי אף להרוג א"ע. וע' ש"ך יו"ד סי' קנ"ז ססק"א. תו נ"ל בישוב קושית התוס' די"ל מה דבכל עבירות יעבור ולא יהרג, היינו בבא עליו לעבור עבירה ואם לא ישמע לו יהרגנו, דאז א"צ להציל העבירה עם נפשו, אבל להיפך בבא להרגו, אלא שזה יודע שאם יעבור עבירה יניח לו, בזה אפשר אינו רשאי להציל נפשו בעבירה, דומה לחילוק שבש"ע חו"מ סימן רצ"ב ס"ח בין מציל עצמו בממון חבירו לבין מציל ממון חבירו בעצמו, וגבי תמיר באו עלי'ה לשורפה ואלו אמרה שמיהודה הוא, הי' מצלת עצמה בעבירה דהלבנת פנים, וזה אסור בכל עבירות. אך ממ"ש בהלכה וי"ו מבואר דרשאי להציל עצמו בעבירה. אך למ"ש בהפלאה י"ט א' בתד"ה דאמר מר דאף דרבא דס' בע"ז נ"ד ע"א דבצנעה גם בע"ז יעבור, מ"מ חלוק משאר עבירות, בהא דאינו רשאי להציל עצמו בעבירה דע"ז... דהלבנת פנים ג"כ עד עבירה דע"ז לא בא ואינו חייב להציל עבירה... אלא דחמורה משאר עבירות, וא"כ להציל... ומשום הכי לא מצי לחשבה... בהדי הני ג' עבירות. דהן צריך להציל בנפשו, משא"כ עבירה זו דהלבנת פנים".
       3. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סי' ז' [ח"ב סי' קל"ג, או ח"ג סי' ק"ה ?]) – "ולכן נראה דאסור לעבור גם על שבות דרבנן כדי למנוע הלבנת פנים מעצמו או מאחרים אף על גב שהוא גם מציל בכך את המלבין מעוון חמור שאין לו חלק לעוה"ב, והא דשרי שריפת ג' נפשות למנוע הלבנת פנים היינו דכמו שמבואר באחרונים שאסור לאדם להציל עצמו ממיתה ע"י קטיעת אבר של חבירו שלא ברשות, וגם יש ס"ד דאסור להציל עצמו בממון חבירו, כמו"כ אסור להציל עצמו ע"י הלבנת פנים של אחרים שלא כדין, אבל כמו שהרודף להפסיד ממון חבירו או אפי' לקטוע אבר אסור לחלל שבת כדי להצילו כך גם בהלבנת פנים, והיינו משום דאף אם אסור להציל עצמו באיסור גזל או הלבנת פנים מ"מ כדי למנוע אחרים מזה אין שום היתר לעבור עבירה, ורק משום פקו"נ ממש אמרה תורה שמותר לחלל שבת ולהרוג את הרודף אפי' בשבת. ולדעת הכפות תמרים ביומא פ"ב שסובר דשרי לקלקל אבר של חבירו להציל עצמו ממיתה, נראה דה"ה נמי דשרי להלבין פנים, כדי שלא יהרג, אבל כל זה דוקא כשהעכו"ם בפירוש אונסים אותו להלבין ואומרים שאם לאו יהרגוהו, אבל אם העכו"ם רוצים להרגו אלא שהוא עצמו מצא דרך של הצלה ע"י הלבנת פנים שלא כדין אפשר דיהרג ואל ילבין, וכמו"ש דמוטב שיפיל עצמו לכבשן האש ואל ילבין פני חברו ברבים, אולם בהתבונני נראה דעדיין יש מקום לדון שיהא מותר לעבור אדרבנן אפילו בקום ועשה להנצל או להציל אחרים מהלבנת פנים, וכמו"ש בגמ' ברכות י"ט ע"ב דגדול כבוד הבריות שדוחה לאו דלא תסור ...".
  1. **היכא שהכהן הלבין פנ"ח ברבים אם גם עי"ז לא ישא כפיו מכאן ואילך כדין רוצח, או לא**.
     1. מחמיר.
        1. נופת צופים (דף על הדף ב"מ דף נח:) – "נר' ודאי להלכה דכהן שהלבין פנ"ח ברבים דינו ככהן שהרג את הנפש ולא ישא כפיו. וכן יעוי' בספר 'שיחות חיים' (אינפלד) (עמ' ריט' ואילך) שכ' כנ"ל דנראה פשוט דבכה"ג אסור לו לישא כפיו לפי"ד תוס' ור' יונה הנ"ל דדינו כרוצח ממש. וכן הביא לפרי חדש והמנחת שלמה והבנין ציון הנ"ל דלפי"ז ע"כ דה"ה כרוצח ולא ישא כפיו".
     2. אין תפילת הגזלן והמלבין פני חבירו מתקבלת.
        1. תיבת גמא (פר' דברים אות ג') – "ובהפ' טורה בפרישכם כפיכם [ישעיהו א, טו], כהן שהרג הנפש כו', ותפלה היה לפנים בפרישת כפים ועכשיו בטלו כי בעוונותינו הרבים אין נזהרים מפני הגזל וכדומה, אין קטיגור נעשה סניגור. וקל וחומר שלא ילבין פני חבירו ברבים כאלו שופך דמים".

1. גרימת בושה לעצמו.
   1. **האם מותר לבייש את עצמו**.
      1. מותר.
         1. מאירי (ב"ק עמ' 266).
         2. ר"י מלוניל (משנה ב"ק דף צ:).
         3. חו"י (סי' ס"ב).
         4. דברי מלכיאל (ח"ג סי' פ"ב, עי' ח"א סי' צ"ו אות י"ט).
         5. ח"ח (במ"ח כלל ב' ס"ק כ"ח).
         6. ארך אפים (סי' א' ויוסף אברהם אות י"ח) – "וכתב הרמ"א (חו"מ סי' רכ"ח סעיף א') בשם הנמ"י בשם המדרש וז"ל ומי שמאנה את עצמו מותר להונותו, וכתב בסמ"ע נ"ל דר"ל שמזלזל בכבוד עצמו ונפשו על כזה לא הזהירה התורה וגם ... והבה"ט והנתיבות העתיקו ג"כ דבריו, וק"ל ע"ז מב"ק (דף צ"א) דאמרינן שם דאף שאדם רשאי לבייש א"ע מ"מ אחרים אין רשאין לביישו והמביישו חייב ...".
      2. אסור.
         1. עי' תוספתא (ב"ק סוף פרק ט', לפי הרי"ף וחסדי דוד. עי' חזון יחזקאל שם).
         2. תוס' (ב"ק דף צא:).
         3. ס' חסידים (סי' תרע"ו).
         4. ים של שלמה (ב"ק פרק ח' אות נ"ט).
         5. גר"ז (נזקי הגוף סעי' ד') – "אסור להכות את חבירו אפילו הוא נותן לו רשות להכותו כי אין לאדם רשות על גופו כלל להכותו ולא לביישו ולא לצערו בשום צער".
         6. רי"פ (על רס"ג ל"ת מ"ז, מ"ז-א').
         7. פתחי חושן (נזיקין פרק ב' סעי' ב').
         8. הידור פנים (סי' ל').
         9. עי' אנצוקלופדיה תלמודית (ח"ט עמ' רי"ב).
      3. מראי מקומות – עטרת פז (ח"א כרך ג' חו"מ הע' סי' ז' הע' ב'), תחומין (חכ"ו עמ' רס"ב - עמ' רס"ט).
         1. אג"מ (יו"ד ח"א סי' רמ"ט) – "ואף שמסיק בב"ק דף צ"א דבושת רשאי לבייש את עצמו **מ"מ בושת גדול** שמצינו שנפסל לעדות כגון האוכל בשוק בקידושין דף מ' והמהלכין ערומים בשוק בעת מלאכתן במלאכה מנוולת שנפסלו לעדות כדאיתא בש"ע חו"מ סי' ל"ד סעי' י"ח מסתבר שאסור לבזות עצמו בזה ואולי גם לכו"ע אף להמ"ד שם דאדם מותר לחבול בעצמו".
   2. .

The biggest question on the דין of it being מותר to speak לשון הרע about yourself is from the ירושלמי תענית ג:ד, where the גמ' asks on ר"ע who was מבייש himself in public "ואית שרי מימר כן" and the קרבן העדה (and others) explain the גמ' to mean:

"וכי מותר לומר כן לפני הציבור להחזיק עצמו כאינו הגון"? This question seems to indicate that it’s אסור to speak לשון הרע about yourself, and in fact the עלי תמר says there is a proof from here that it’s אסור to speak לשון הרע about yourself (although in the ירושלמי שקלים ה:א he says there is משמעות from the גמ' there that it is מותר to speak לשון הרע about yourself and צ"ע)?

There are a number of approaches to answering this question, the תורת הלשון ג עמוד 126 says that it’s only אסור for a תלמיד חכם to speak badly about himself **in** public because it causes a חילול ה' and חילול תורה.

Another answer is to say that it’s אסור to speak badly about yourself in public even if you are not a ת"ח, and especially if you are (see עלי באר בשם ר' אליהו קופשיץ). That could be why the קרבן העדה mentions דוקא the point of being מחזיק yourself, as not acting correctly, **before** a ציבור.

The only issue with both of these answers is that ר' חיים in his commentary on the גמ' leaves out the words בפני ציבור (although one could say that when he says להחזיק עצמו he means in a ציבור as you can only cause a חזקה on yourself in a ציבור)?

Perhaps to answer according to ר' חיים we would use the answer of ר' פרץ (mentioned above) that it’s only אסור for a תלמיד חכם to speak badly about himself, and this would fit with the language of ר' חיים.

Finally, if one does not want to make any of these חילוקים, it would seem we still would not hold like this ירושלמי to decide the הל' for two reasons: a) There is another ירושלמי indicating it is מותר to speak לשון הרע about oneself (see above in the עלי תמר), and b) most שיטות in the בבלי (see below) hold it is מותר to מבייש yourself, this would cause a סתירה between that ירושלמי and the בבלי and we would paskin like the בבלי, as indeed most פוסקים do paskin it is מותר to מבייש yourself (there are a few more answers for the ירושלמי which we thought of, but did not see brought down, for example, while it may be מותר to speak לשון הרע about yourself, it may not be מותר to lie about yourself because of מדבר שקר תרחק, or we can use the חשוקי חמד mentioned below, and say the גמ' was talking about using your mouth appropriately because it’s a כלי שרת and we should not סתם say לשון הרע so the גמ' was asking why did ר"ע feel it was appropriate to use his mouth for גנאי here).

The משנה (צ.) and(צא.-:) גמ' ב"ק discuss whether a person is allowed to injure themselves, and/or מבייש themselves. Now, if it is אסור to מבייש oneself, then it is possible that one can say it is אסור to say לשון הרע about oneself, so this question needs to be analyzed. According to the יד רמ"ה quoted by the טור (ח"מ תכ), the גמ'’s מסקנא is that a person is allowed to injure themselves, and if so the question above does not start. If you are allowed to injure yourself, then you would be allowed to speak לשון הרע about yourself as well. Therefore, we will only be discussing this question in the context of the רוב שיטות who hold "אין אדם רשאי לחבול בעצמו".

Within these opinions there is a מח' over whether one can מבייש themselves, with some saying it’s מותר (see for example, the מאירי צא: who says ומכל מקום לענין בשת ופחיתות אם אינו קפיד על עצמו ומפחית ומבייש את עצמו רשאי, and the תפארת ישראל on the משנה who states that וכ"ש בושת דרשאי לכתחילה לבייש א"ע ודאי אחרים חייבים), and some saying it’s אסור (see for example ים של שלמה (ב"ק פרק ח' אות נ"ט) and the גר"ז נזקי הגוף סעי' ד')). The תוס' (צא:) ד"ה אלא תנאי היא, states that according to the later answer of the גמ' we don’t need the חילוק of the first answer. What’s not clear from here is whether תוס' is arguing with the היתר of embarrassing yourself or not, however, R’ Moshe in אג"מ יו"ד א:רמט clearly holds that תוס' meant to argue with the היתר to מבייש oneself, but R’ Moshe comes out that, even according to תוס', one is allowed to מבייש themselves as long as it is not a בושת גדול שמצינו שנפסל לעדות. Therefore, according to R’ Moshe, even תוס' who holds one can’t embarrass themselves, would only hold this in a situation where it is a big embarrassment that would פסול one from עדות (or at least something on that level). Therefore, we can certainly use the חילוק of R’ Moshe in תוס' and apply it to the שיטות who hold it’s אסור to מבייש oneself as they themselves are coming off of this תוס'. What would come out from this is that even the שיטות who hold it’s אסור to מבייש oneself, would be holding this, according to R’ Moshe, only in a case where it’s a big embarrassment that would פסול one from עדות (or at least something on that level), and רוב of the לשון הרע that a person would speak about himself would not fall into this category, and therefore would not fit into the איסור of being מבייש oneself.

Another option, is to say that the ח"ח holds like the opinions that it’s מותר to מבייש oneself.

Another answer is that we assumed that if it’s אסור to embarrass oneself, then it would be אסור to speak any לשון הרע about oneself. However, this is not necessarily a correct assumption, because speaking לשון הרע about oneself doesn’t mean that they are עובר an איסור of being מבייש themselves. The ח"ח in לאוין יג-יד describes a situation where someone speaks derogatorily about another person, and states that if he reaches the point where he embarrasses the person then he has violated the איסור of לא תשא עליו חטא. This means, that the ח"ח was holding there is a point where one could say לשון הרע about another person but **not** embarrass him (at least not to the point where it is אסור), therefore, we can say that even if the הלכה is that it’s אסור to מבייש oneself, that does not mean all לשון הרע about oneself is אסור, only לשון הרע that reaches the point of ביוש (this is similar to the answer we gave based on R’ Moshe because it also makes a חילוק in the levels of what was said).

1. מכנה שם לחברו.
   1. הגרח"ק שליט"א (תורת האדם לאדם ח"ו עמ' ק', ע"ש באריכות) – "נראה דכל איסור מכנה שם היינו בקורא לו תמיד כן או שאחרים מכנין אותו כן, אבל אם קוראו פעם אחת או שנים אין קפידא כי בדרך בדיחותא קאמר. ובזה ניחא שמצינו בכמה מקומות שלא הקפידו ע"ז עי' סנהדרין נ"ט ב' מגילה ט"ז ב' [צ"ל י"ד ב'] כריתות ח' א' פסחים ע' ב' חולין ק"י א' שבת קכ"א ב' נדה י"ב ב' ועוד כמה דוכתי".
   2. הגרח"ק שליט"א (לרעך כמוך עמ' שס"ב אות י"ד) – "בגמ' מגילה כח ובתוס' שם מבואר שיש מידת חסידות שלא לקרוא לאדם בכינוי אפילו שאין הוא מתבייש בו כלל ואין לו כוונה לבייש. על מה סמכו א"כ לקרוא לת"ח על שם העיר ממנה הם באו. ושמא אה"נ מידת חסידות לקוראם בשמם דוקא. תשובה: זה לא כינוי".
   3. הגרח"ק שליט"א (לרעך כמוך עמ' שס"ב אות ט"ו) – "עפ"י הנ"ל, לכאו' מידת חסידות שלא לקרוא לאדם מבוגר בשם שקראו לו בילדות, כגון לקרוא לאדם אברימל'ה. ולפי"ז יל"ע מדוע העולם קוראים לגדולים, כגון ר' איצלה בלאזר, שלכאו' מידת חסידות לקוראו בשמו האמיתי. תשובה: זה לשון חיבה".
2. שאר ענינים.
   1. **לשקר כדי שלא יתבייש עצמו**.
      1. עי' ערך מדבר שקר תרחק, לשיטות ומראי מקומות.
   2. גיטין (דף נז.) – "תניא, אמר רבי אלעזר: **בא וראה כמה גדולה כחה של בושה**, שהרי סייע הקדוש ברוך הוא את בר קמצא, והחריב את ביתו ושרף את היכלו".
      1. מראי מקומות – שיחות מוסר (מאמר ל"ו שנת תשל"ב).
   3. מראי מקומות.
      1. שמירת הלשון (ח"ב פרק ז') – "'הוֹכֵחַ תּוֹכִיחַ אֶת עֲמִיתֶךָ וְלֹא תִשָּׂא עָלָיו חֵטְא' {ויקרא י''ט י''ז}. דְּהַיְנוּ שֶׁלֹּא לְהַלְבִּין פָּנָיו בָּרַבִּים, אַף שֶׁהוּא דֶּרֶךְ תּוֹכָחָה, וְכָל שֶׁכֵּן שֶׁלֹּא בְּדֶרֶךְ תּוֹכָחָה. הַמַּלְבִּין פְּנֵי חֲבֵרוֹ, גָּדוֹל עֲוֹנוֹ מִנְּשׂוֹא, כִּדְאִיתָא בְּבָבָא מְצִיעָא {דף נ''ח:}: כָּל הַמַּלְבִּין פְּנֵי חֲבֵרוֹ בָּרַבִּים, כְּאִלּוּ שׁוֹפֵךְ דָּמִים. וְאִיתָא שָׁם בַּגְּמָרָא {נ''ט.}: נֹחַ לוֹ לְאָדָם, שֶׁיַּפִּיל עַצְמוֹ לְתוֹךְ כִּבְשַׁן הָאֵשׁ, וְאַל יַלְבִּין פְּנֵי חֲבֵרוֹ בָּרַבִּים. מְנָא לָן? מִתָּמָר, דִּכְתִיב {בראשית ל''ח כ''ה}: ''הִיא מוּצֵאת, וְהִיא שָׁלְחָה אֶל חָמִיהָ לֵאמֹר'' וְגוֹ'. וּמוּכָח מִזֶּה, דַּאֲפִלּוּ אִם אוֹתוֹ הָאִישׁ גַּם כֵּן חַיָּב בַּדָּבָר, אֲפִלּוּ הָכֵי צָרִיךְ לִזָּהֵר מְאֹד שֶׁלֹּא לְבַיְּשׁוֹ, וּמוּכָח שָׁם עוֹד בַּגְּמָרָא, דְּמִי שֶׁרָגִיל לְהַלְבִּין פְּנֵי חֲבֵרוֹ בָּרַבִּים, אֵין לוֹ חֵלֶק לָעוֹלָם הַבָּא".
      2. הגרח"ק שליט"א (אבני אהרן אות נ"ג) – "שאלה: סומא המהלך לבדו וקשה לו ללכת אם מותר לגשת אליו שיעזרו לו דדלמא זה מבישו (וכך עשיתי בהזדמן לפני והיה נראה קצת מבויש). תשובה: זה חסד".