דשלב_ל ו - בשיור, ובגדר שיור
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

מוצש"ק שמיני - פרה אור לכ"א אד"ב תשע"א

א] ב"ב דס"ג., ת"ר בן לוי שמכר שדה לישראל ואמר לו ע"מ שמעשר ראשון שלי מעשר ראשון שלו וכו', אמאי אין אדם מקנה דשלב"ל, ובתוס' שם, ז"ל, לא הו"מ לשנויי ר"מ היא וכו', ורבינו יצחק פירש דלא מצי מוקי לה כר"מ דאפילו ר"מ מודה דכל דבר שאינו בעולם דלא קנה וכו', והכא קתני ואם אמר לי ולבניי מת נותן לבניו, ואין נראה לר"י טעם זה דשמא לבניו שהן בעולם קאמר, עכ"ל.

ומחודש בד' התוס', דלהס"ד דלא שייר מקום מעשר, הרי דהא דתניא דאם אמר לי ולבני מת נותן לבניו, אי"ז משום שבניו יורשים זכותו, אלא היינו דחייל השיור כלפי הבנים עצמם, וזהו שכתבו דאם אין הבנים בעולם יש בזה משום אין אדם מקנה לדבר שאינו בעולם.

והטעם בזה הוא, דכיון שלא שייר מקום המעשר אלא את הפירות, הרי נמצא דלא זכי בהו כ"ז שלא באו לעולם, וע"כ לא שייך שיירשו בניו זכותו, שהרי עדין לא זכה בהן, ובע"כ דחייל השיור כלפי הבנים, אך לפ"מ דמסיק דשיורי שייר מקום מעשר, וכבר זכי מהשתא בקרקע לפירות אלו, שפיר יורשים הבנים לזכותו, וע"כ אין לדון בזה משום אין אדם מקנה לדבר שאינו בעולם.

ב] אך הדברים צע"ג, דהיאך זכו הבנים בשיור זה, דבשלמא הא דבמשייר לעצמו חייל השיור, יל"פ דהוא משום דאי"ז בכלל ההקנאה, וגם יל"פ דהוי זה הקנאה לעצמו, והקנאה לעצמו לא בעיא מעשה קנין,[[1]](#footnote-2) אך כל שמשייר לבניו, הרי הוי זה כשאר הקנאות דלא חיילי בלא מעשה קנין, וכאשר כן מצינו כן בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן י"ח שהובא בב"י סימן רי"ב, ז"ל, הא דקי"ל ידור פלוני בבית זה דלא אמר ולא כלום, אם אמר ושיירתי אני לי ולפלוני דירה, מי אמרינן כיון דלגבי' שייר גוף לדירה אף לאותו פלוני נמי מהני וכו', והשיב הרשב"א בסו"ד, ז"ל, אלא שבזה יש צד א' וכו', שאפי' אמר ואני משייר גוף הבתים לדירה לפלוני לא אמר כלום, כי במה זכה אותו האחר, שהרי שיור יש כאן מתנה אין כאן, עכ"ל, ושוב מצאתי שכבר עמד ע"ז הגרע"א בכו"ח סימן י"ב.

ג] ובפשוטו הי' מקום לדון בזה, דכיון שהתנה עם הלוקח ע"מ שהמעשר ראשון לי ולבני, דעת הלוקח שמחזיק בקרקע, לזכות בפירות המעשר בעד בני המוכר, וע"כ שפיר מהני, ולי"ב משום כלתה קנינו, דשיור מתפרש לעולם כמעכשיו, דדעת התוס' דמהני דלא אמרינן דכלתה קנינו.

אך אי"ז מתישב, שהרי כתבו התוס' לקמן דע"ט: ד"ה אבל, דאף למ"ד דאדם מקדיש דשלב"ל ל"מ להקדיש פירות דקל אם כשיבואו לעולם כבר אין הדקל שלו, ומעולם לא באו הפירות לרשותו, עיי"ש, ואף לדעת רשב"א שהביאו התוס' שם סוד"ה אימור, ל"מ אלא בששייר לעצמו זכות לזכות בהן לצורך הקדש, אך לפום הס"ד בסוגיין ששייר המעשר עצמו ולא שייר מקום מעשר, נמצא שלא באו הפירות לרשותו.

עוצ"ע, שהרי אמרינן לקמן דקכ"ז: דאף לר"מ דאדם מקנה דשלב"ל, ל"מ להקנות נכסים שנפלו לו כשהוא גוסס, וא"כ ה"נ היאך מצי להקנות לבניו פירות קרקע שיבואו לעולם אחר מיתתו, אך יל"ד דשאני פירות קרקע דזכייתו בהן היא מכח בעלותו עכשיו בקרקע, ול"ד לנכסים שנפלו לו כשהוא גוסס, דעכשיו אין לו בעלות כלל עליהם, ועי' שערי ישר ש"ה וחי' הגרש"ש ב"ב סימן ל' מה שחילק ביניהם, ואמנם אי נימא דבמקנה מעכשיו מהני אף בנכסים שנפלו לו כשהוא גוסס, ונימא דהוא אף בשבאו לעולם אחר מיתתו ניחא, אך בפשוטו לדעת התוס' דאף בשאמר מעכשיו מצי הדר בי', גם ל"מ בשנפלו לו כשהוא גוסס.

ד] ולכאו' מוכח מד' התוס', דחלות שיור הוא הקנאה של הלוקח למוכר, והא דה"ז חל בלא מעשה קנין, שמעתי לפרש דכיון דבלא המקח היו הפירות של המוכר, ע"כ כל שהסכם המקח הוא שישייר הלוקח את הפירות, גמר הלוקח ומקני אף בלא מעשה קנין.

וע"כ נמי מצי חייל השיור ליורשים בלא מעש"ק, דכיון שבלא המקח היו היורשים זוכין בפירות, ע"כ גמר הלוקח ומקני להו אף בלא מעש"ק, ולפ"ז לא סתרי ד' התוס' לד' הרשב"א, דהרשב"א איירי במשייר לאחר, והתם הוי זה כשאר הקנאות דלא חיילי בלא מעשה קנין, ומשא"כ התוס' דאיירי במשייר ליורשים, שפיר חייל השיור בלא מעש"ק, ואכתי צ"ע בזה.

?הגרש"ש ב"ב סימן ל' כתב דאאל"פ דהלוקח מקנה, דהיאך מצי להקנות המעשר, הרי אין לו בו אלא טוה"נ, עיי"ש, ונקט הגרש"ש בפשיטות דלא זכה המוכר אלא בהמעשר, ועי' בדבריו במערכת הקנינים סימן ט"ו שנקט ג"כ כן, ועיי"ש מה שדן מ"ט לי"ב משום ברירה.

אמנם הנה בל' הרשב"א בסוגיין מ' לא כן, ז"ל, וא"ת עוד כיון ששייר זה מקום המעשר הרי הוא כאלו שייר עשירית הפירות לעצמו וא"כ כשיתן לו ישראל את המעשר היאך נתקנו פירותיו של ישראל זה, י"ל כיון שאמר לו על מנת שמעשר ראשון שלי ולא אמר לו על מנת שעשירית הפירות שלי ש"מ שכך אמר לו הריני משייר מקום עשירית הפירות ועל תנאי כן שיהו מושאלין לך לעשר בהן פירותיך ואח"כ שתחזירם לי, עכ"ל, ומ' מכל דבריו דכלל ל"ה השיור על המעשר, אלא הוי השיור על עשירית הפירות, ואך דזכאי הלוקח לעשר עליהן.

אך הנה בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, וי"א וכו' אבל בתנאי זה של בן לוי הוא דבר שאינו מסויים כי המעשר אינו יודע באיזה מקום יהא מן הקרקע פעמים הוא כאן ופעמים כאן, ולא עוד אלא שהוא מפוזר בכל השדה, וגרוע מכ"ז שהרשות ביד הלוקח להפקיעו אם לא ירצה לזרוע שדהו או למרח תבואתו ע"י גוי או להכניסו בשיבוליו, וכי האי זכי' אינה אלא לשעתה ולמפרע וכשמת לא זכה הוא בעתיד ולא יירשוהו יורשיו וכתנאין חשיב, וג"ז נכון, עכ"ל, והרי דאם אין הפירות מחויבין במעשר, לא זכי המוכר במידי, ומה"ט כתב דזכייתו היא דבר שאינו מסוים, והיינו דאם היתה זכייתו בעשירית הפירות, הרי יש לו חלק בכל הפירות, ושפיר הוי דבר שאינו מסוים, אך כיון שלא זכה אלא במה שיפריש למעשר, אי"ז ידוע באיזה מקום יהא מן הקרקע וכו'.

ואמנם הנה כתב הריטב"א אח"כ, ז"ל, וא"ת והיאך זה מתקן פירותיו במעשר של זה, י"ל דכיון דלא אמר ע"מ שעשירית הפירות שלי ודאי כך רצה לומר שיזכה בכל הפירות לתקנן ויחזור ויתן לו מעשרן, עכ"ל, ולכאו' כיון שלא שייר כלל עשירית הפירות, אלא את מה שיפריש למעשר, ואם לא יהיו הפירות מחויבין במעשר לא שייר כלום, היאך הו"ל למימר ע"מ שעשירית הפירות שלי, וצ"ע, אך עכ"פ אחר שבד' הריטב"א מבו' דלא שייר אלא את מה שיפריש למעשר, ואפ"ה מדמי לה למשייר עשירית הפירות, שוב יש מקום לפרש כן גם בד' הרשב"א.

ולכאו' הוא מוכרח כן, שהרי לס"ד דהרשב"א קודם שפירש שהשאיל לו הישראל את חלקו לעשר עליו, מ"ט לא קשיא לי' דמהו שאמר ע"מ שמעשר ראשון שלי, הרי אין זכייתו כלל במעשר ראשון, אלא יש לו עשירית מן הגדל בשדה, ובע"כ דלא חייל השיור אלא על מה שיפריש למעשר ראשון, ואך דמ"מ קשיא לי' להרשב"א, דאחר שהפריש הישראל פירות אלו למעשר ראשון, ונמצא שהם פירותיו של המוכר, תו ממילא תתבטל ההפרשה, וה"ז חוזר חלילה, דאחר שתתבטל ההפרשה, תו אין המוכר זוכה בפירות אלו, ותו ממילא מצי הלוקח להפריש וכו', אך יתכן דאי"ז חוזר חלילה, דלזכיית המוכר ל"ב שיחול הפרשת המעשר ראשון, אלא אף בשייחדן הלוקח לכך סגי, וצ"ע.

אך שמא י"ל, דלעולם דעת הרשב"א דהוא זוכה בעשירית מן הפירות, ואך דאינו זוכה בהן אלא בשהפירות חייבין במעשר, וע"ז הוא שאמר ע"מ שמעשר ראשון שלי, והיינו שאם יהא חיוב מעשר, יזכה בעשירית מן הפירות, וצ"ע עוד בכ"ז.

ובמשה"ק הגרש"ש דמ"ט לי"ב משום ברירה, הראוני בחזו"א דמאי סימן ט"ז סקי"ג שכתב להוכיח מסוגיית הגמ' בר"פ המפקיד, דלא אמרינן אין ברירה לענין קנית ממון וכל תנאי שבממון קיים אפילו תנאי שיש בו משום ברירה, עיי"ש.

וצריך להוסיף כמו שהעירוני, דל"ק ע"ז מהא דתלינן לדין אחים שחלקו בדין ברירה, והרי דגם בדיני ממון תלי בדין ברירה, דודאי דעיקר נידון ברירה שייך גם לגבי ממון, דלמ"ד דיש ברירה אמרינן דהוברר למפרע שזהו חלקו, ולמ"ד דאין ברירה לא אמרינן דהוברר למפרע, ואך שכתב החזו"א דכל שהתנה להדיא, הרי דאף שלא הוברר למפרע שהי' עתיד להיות כן, מ"מ מצי לקבוע שיהא הדין קיים לפ"מ שיהא לבסוף, אך באחים שחלקו שלא התנו כן, ואך דאתינן עלה שהוברר הדבר שזהו חלקו, הרי דאם אין ברירה לא הוברר הדבר למפרע, והוו כלקוחות, וז"ב.

?בהא דמצי להפריש הלוקח, כתבו התוס' דנתן לו המוכר כח זה שיהא בידו להפריש, ועד"ז כתבו רבינו יונה הרשב"א והריטב"א, עיי"ש.

אך הראוני בד' רה"ג בס' המקח שער י"ט שהוכיח מזה, דלא שייר כלל לגוף המעשר ראשון, אלא להטוה"נ, ומכח השיור זוכה המוכר בטוה"נ, וע"כ הוי המעשר ראשון שלו, וכ"כ גם הרמ"ה בסוגיין, עיי"ש.

?ומשה"ק הגרש"ש ב"ב סימן ל' דאם הוי זה הקנאה דהלוקח, היאך מצי להקנות המעשר שאין לו בו אלא טוה"נ, הנה כ"ז הוי ראי' רק לפ"ד רה"ג והרמ"ה שלא הקנה לו אלא את הטוה"נ, אך לפי המבו' בד' תוס' והרשב"א והריטב"א שהקנה לו את הפירות שגדלו, הרי דאף דנימא שלא הקנה לו אלא את הפירות שיעשר לבסוף, הרי מ"מ חלה ההקנאה עליהן למפרע, וכמש"כ הראשונים דהא דמצי להפריש עליהן הוא רק משום שנתן לו המוכר כח זה, ועדין הוי הלוקח בעלים גמורים עליהן, ושפיר מצי להקנותם.

1. ועיקר הך מילתא דאיכא גוונא דשיור דלאו היינו דאי"ז נכלל במכירה, אלא הוי זה חלות שיור, מ' כן ממש"א בסוגיין דהא דל"מ שיור פירות דקל, הוא משום דאין אדם מקנה דשלב"ל, וכתבו התוס' דלר"מ מהני השיור, והרי דדין שיור אינו דאי"ז נכלל במכירה, אלא הוי זה חלות שיור, ואיכא בזה לדינא דאין אדם מקנה דשלב"ל, והדברים מבוארים כן בד' הרשב"א בתשו' ח"ב סימן שפ"ד, ז"ל, מיהו צריך להתיישב עוד בדין זה במי שמכר את הבית ולא כתב עומקא ורומא, אם הוא מן הצד הזה שאמרתי שהוא המשייר גוף לאויר כדקל לפירותיו, לפי שיש לחלק דשאני דקל שאין הפירות בעולם, ולפיכך א"א לשיירן אא"כ שייר גוף לפירות, אבל האויר ממילא הוא משוייר וא"צ לשייר גוף שהרי לא נכנס בכלל המכר וכו', עכ"ל, והרי דהיכא דמשייר פירות דקל, לא מצינו לדון דאי"ז בכלל המכירה, דכיון שמכר את הדקל ולא שייר בו כלום, ממילא הוו הפירות של הקונה, אלא הוי זה חלות שיור, וע"כ הוא דאיכא בזה לדינא דאין אדם מקנה דשלב"ל. [↑](#footnote-ref-2)