15. תנאי במוקצה דנר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

בס"ד

י"ח טבת ע"ב

**בדין תנאי בנר שבת**

**שיטות הראשונים בביאור הגמ' ביצה ל: דבסוכה דעלמא מועיל תנאי**

א] גרסינן ביצה ל: אין נוטלין עצים מן הסוכה אלא מן הסמוך לה ור"ש מתיר ושוין בסוכת החג בחג שהיא אסורה ואם התנה עליה הכל לפי תנאו ע"כ והגמ' מבארת שברישא מדובר בסוכה רעועה שנפלה דלר"ש דלית ליה מיגו וכו' מותר ובסוכת החג אסור מצד מוקצה דמצוה והגמ' שואלת איך מועיל תנאי הרי יש איסור מוקצה דמצוה והגמ' דוחה בסוכה דעלמא ובפשוטו מבואר דמועיל תנאי לענין מוקצה מחמת איסור לר"י וכן נקטו תוס' שבת מ"ד. ד"ה שבנר ומ"ה. ד"ה ואם וכן נקטו הרמב"ן והר"ן והרשב"א בסוגין וכן נקט הנ"ל בעבודת הקודש אמנם הראב"ד בהשגותיו על הבעל המאור שם ובתוס' ביצה ל: ד"ה אמר ובריב"ש סימן צ"ג נקטו שלא מועיל תנאי במוקצה דשבת לר"י אלא שהדבר צ"ע מסוגין ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן

א.הבעל המאור כתב שכל הגמ' זה דוקא בסוכה רעועה שכל הדין סותר זה דרבנן וכה"ג אין כאן הקצאה גמורה וצ"ב הסברא הרי למעשה יש כאן מוקצה מחמת איסור דרבנן

ב.הראב"ד ביאר דכוונת הגמ' דמדובר דהניח תוספת עצים סמוך לדפנות ובזה אם נתכוין לעבותה חשיב סותר ואם התנה שלא מבטל את זה לסוכה אין זה חלק מהסוכה ואין בזה איסור סותר וכן בשו"ת הרא"ש כלל כ"ב ח' הביא דבר זה מהירושלמי

ג.עוד ביאר הראב"ד וברא"ש שם שאחרי תירוץ הגמ' שלענין נויי סוכה מועיל תנאי יש לבאר הבריתא לענין סוכה והנידון על נויי סוכה וע"ש בתשובות הרא"ש שלפ"ז לא מועיל תנאי בשום מוקצה

ד. והנה תוס' בביצה כתבו שבאמת לא מועיל תנאי במוקצה דר"י ומה דהגמ' אומרת בסוכה דעלמא זה רק להו"א אבל למסקנא ניחא וצ"ע למה למסקנא ניחא הרי הגמ' אומרת שאומר איני בודל ולרש"י כשיש איסור סותר לא מועיל איני בודל וביארו האחרונים שס"ל כרי"ף שאיני בודל עוזר גם בעצי סוכה אמנם עדין צ"ע שכל הסברא של איני בודל לכאורא רק שייך לענין שלא חל על זה שם סוכה אבל מה זה ענין לדין מוקצה דשבת וכתב המהר"ם דנפק"מ בבריתא לענין חול המועד ובמשנת הגר"א קוטלר ביאר שהכונה לר"ש שסוכה רעועה שנפלה ביו"ט מותרת מצד מוקצה דשבת וחידוש הבריתא שמועיל תנאי זה לענין הדין מוקצה דמצוה ועיין ביאור הגר"א תקי"ח שנקט שלרי"ף שלא גורסים בסוכה דעלמא באמת לא מועיל ובהכרח שכוונת הבריתא כנ"ל

ה. והנה הרמב"ם לא כתב שמועיל תנאי ונקט הב"י סימן תקי"ח בדעתו שבאמת לא מועיל תנאי וצ"ע מסוגין ובפשוטו צריך ליישב כדעת הראב"ד או הרא"ש לעיל והגר"א כתב שדעתו כהרי"ף וצ"ע שלא כתב שמועיל תנאי אלא בנויי סוכה ולא בעצי סוכה ובב"י כתב שכל הבריתא כר"ש ונפק"מ לסוכה בריאה אבל לר"י לא מועיל תנאי ואנן דקי"ל כר"י ביו"ט לכן לא העתיק דבר זה ועיין חזו"א שתמה על זה דהרי הגמ' העמידה הבריתא בסוכה רעועה ולכן בסוכה דעלמא לר"ש מותר ולא משמע שסיפא איירי בסוכה אחרת מכל הבריתא

**שיטות הראשונים בדין תנאי בנר שבת וסתירת השו"ע בזה**

ב] והנה מבואר בסוגין דלר"י נר שכבה הנר והשמן מוקצה עד סוף השבת מצד מיגו דאיתקצאי בין השמשות איתקצאי לכולי יומא והקשו הראשונים למה לא הוזכר שיועיל תנאי דהינו שאם יתנה להשתמש אם השמן או אם הנר יהיה מותר לאחר שכבה דכן מבואר בגמ' בביצה דבסוכה רעועה מועיל תנאי והנה הראשונים כולם לא הקשו על כוס קערה ועששית דאין לנו מקור דבסוכה בריאה יועיל תנאי ואדרבא מבואר בתוס' מ"ה. דבזה לא מועיל תנאי אפילו לר"ש וכן הוא ברא"ה בביצה ל: מצד שבטלה דעתו שוודאי שהוא לא יושב ומצפה בסוכה בריאה שזה יפול[[1]](#footnote-2) ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן

א. הרמב"ן והר"ן הביאו ירושלמי דלר"ש מועיל תנאי בכוס קערה ועששית ולמדו מזה דה"ה לר"י במה שאסור וה"ה לשמן המטפטף לר"ש וברמב"ן נקט שגם סוכה בריאה לר"י מועיל תנאי וברשב"א בביצה ל: נקט שרק לר"ש יועיל תנאי בסוכה בריאה ולא לר"ש ועיין בזה לקמן

ב.הריב"ש והראב"ד לעיל כתבו שרק לר"ש מועיל תנאי כיון שיושב ומצפה עוזר ה"ה כאן אבל לר"י שיש דין מיגו וכו' לא מועיל תנאי כלל וכן הוא בתשובות הרא"ש

ג.תוס' כתבו שכיון שדחיה בידים זה סברא שלא יועיל תנאי ומבואר בדבריהם שזה גם סברא לר"ש לענין שמן המטפטף דביחס לזמן שזה דולק גם לר"ש יש כאן הקצאה אלימא דדחיה בידים ומבואר בדבריהם דדבר שהקצאתו יותר חזקה זה יותר סיבה לומר מיגו וכו' וכן הוא בדברים מ"ה:

ד.עיין תוס"ר ותו"י שכתבו שכאן שזה מוקצה מצד בסיס זה יותר חמור וזה סיבה שכאן לא יועיל תנאי וצ"ב הסברא ולא משמע שכוונתם כדלקמן מהרמב"ן שכיון שעל המוקצה לא עושה תנאי ה"ה על הבסיס לא מועיל אלא שכתבו סברא באיסור בסיס ויתכן כוונתם שכאן שזה בסיס של מוקצה מחמת גופו חשיב כמוהו ובמוקצה כזה אלים לא מועיל תנאי וכדלקמן ועיין בזה רשב"א ביצה כ"ו: ובחזו"א מ"ד י"א לענין תנאי במוקצה דגרורות וצימוקים [והנה משמעות דבריהם שבזה ישבו גם הקושיא משמן המטפטף ומבואר דעתם שגם מצד בסיס אסור לר"ש עד שיכבה ולא רק מצד הוקצה למצותו ולאיסורו וזה כדעת הריטב"א מ"ו:]

ה. הב"י הביא מהתשב"ץ שכתב שאפילו אם בסוכה רעועה לא מועיל תנאי אבל כאן שזה לא אסור מצד עצמו אלא מצד בסיס לכו"ע מועיל תנאי דהינו שכאן שזה ארי דרביע עליה זה פחות מוקצה ובזה מועיל תנאי

והנה הרמב"ן בתחילתו כתב לישב שכיון שהוא לא חושב שהשמן ישאר א"כ על השמן עצמו לא מועיל תנאי וכיון שאין התנאי מועיל למותר השמן אינו מועיל לנר עצמו דהרי הוא אסור מצד בסיס לשמן ופתילה ע"כ וצ"ב כוונתו דאפילו דהנר נאסר מצד בסיס אבל הדין שזה נאסר לאחר שהנר כבה זה מצד מיגו דאיתקצאי של מוקצה מחמת איסור ולכאורא ההקצאה מהנר היא מחמת איסור בסיס ומה זה קשור לדין השמן והניחא אם נשאר שמן א"כ זה עדין בסיס אבל אם לא נשאר שמן א"כ למה שזה יאסר ולכאורא מבואר שדעתו שיסוד דין בסיס זה מצד שיש כאן הקצאה על הבסיס ביחד אם המוקצה וזהו גדר איסור בסיס מדרבנן ולכן כל שלא עושה תנאי על השמן עצמו ממילא יש כאן הקצאה גמורה על הנר דהרי גדר איסורו מחמת הקצאתו אם השמן ועדין צ"ב ושמעתי לבאר שעיקר כוונת הרמב"ן שהרי נשאר גם פתילה שהיא מוקצה אם זה שירי פתילה או כגרעק"א אפילו בפתילה שלמה שאין לזה שום שימוש וממילא ממ"נ אם נשאר שמן א"כ הנר עדין בסיס ואם לא נשאר שמן א"כ זה עדין בסיס לפתילה ודוחק והנה מבואר לכאורא מהרמב"ן דהשמן עצמו והפתילה גם עושה את הנר לבסיס ולא רק השלהבת ודלא כמג"א שאין בסיס לבסיס וצ"ע ועיין סימן ז' מה שכתבנו לדון בדברי הרמב"ן

והנה לענין הלכה השו"ע פסק בסימן רע"ט שמועיל תנאי במוקצה דנר והרמ"א פסק שלא מועיל והנה בדעת הרמ"א הבה"ל סימן תקי"ח ביאר שס"ל שלא מועיל כלל תנאי במוקצה וכשיטת הראב"ד והריב"ש אמנם החזו"א נקט שזה רק בנר מצד סברת תוס' כיון שדחיה בידים אבל בסוכה רעועה לר"י יועיל תנאי

והנה השו"ע סתם בסימן תקי"ח שלא מועיל תנאי בסוכה רעועה וכמו שנקט שם בב"י בדעת הרמב"ם והקשה המג"א שסותר עצמו שהרי פסק לענין נר שמועיל תנאי והוסיף שאין לומר שכיון שביו"ט קי"ל כר"י לכן החמיר דהרי לענין נר קי"ל כר"י שאמרינן מיגו ועיין יד אפרים שכתב שכיון שמחמירים לענין יו"ט שלא צריך דחיה בידים ה"ה לענין תנאי וצ"ב כוונתו [והיה מקום לומר שרק בנר שיש את סברת התשב"ץ שזה רק בסיס ולא מוקצה בעצם ורק בזה מועיל תנאי אמנם האחרונים לא ניחא להו בזה ]

**ביאור נידון הראשונים האם אפשר ללמוד מר"ש לר"י שיועיל תנאי במוקצה**

ג]והנה צ"ב נידון הראשונים האם מועיל תנאי לר"י בנר דהרמב"ן כתב שאפשר ללמוד שכמו לר"ש בנר קערה ועששית מועיל תנאי דהינו דגם במקום שמעיקר הדין יש כאן הקצאה בכל אופן על ידי תנאי זה עוזר שלא יהיה מיגו וכו' ה"ה לר"י במה שאסור מדעתו אמנם הראב"ד והריב"ש כתבו שאי אפשר ללמוד מר"ש לר"י

והנה בעיקר דעת ר"י בנר יש לבאר שזה מצד שס"ל שאינו יושב ומצפה על השמן או אפילו אם יושב ומצפה בכל אופן יש כאן הקצאה מהשמן לכל שבת והיה מקום לומר דבזה נחלקו הראשונים דהרמב"ן ביאר שס"ל שהסיבה כי אינו יושב ומצפה וא"כ אם יעשה תנאי הוא יהיה יושב ומצפה וכמו שלר"ש התנאי יוצר יושב ומצפה משא"כ הראב"ד ס"ל שלר"י הוא יושב ומצפה ובכל אופן אסור א"כ מה יועיל תנאי ואין זה דומה לר"ש שזה יוצר יושב ומצפה שלשיטתו כה"ג אין דין מוקצה

ומצאנו בזה דברים ברמב"ן כ"ב. שכתב לענין שמן שבנר חנוכה שזה אסור מצד שקי"ל כר"י שאין יושב ומצפה שישאר שמן ומשמע שנקט שזה טעם דר"י ולא שאע"ג שיושב ומצפה בכל אופן אסור מאידך עיין תוס' ד"ה שבנר שנקטו שלכו"ע הוי יושב ומצפה שישאר שמן בנר אמנם מסברא הדברים צ"ע שזה וודאי שדעתו שהנר יכבה ולא יהיה בו שלהבת ובכל אופן יש הקצאה לר"י ולכאורא כה"ג בהכרח שהוא יושב ומצפה וצ"ע

אמנם יש לבאר בזה באופן אחר וכדלקמן דהנה בעיקר דינא דר"י דס"ל דאמרינן מיגו וכו' מצאנו לבאר בשני אופנים [ועיין מה שכתבנו בכל זה בסימן י'] א.דכל דינא דמיגו וכו' הוא שכיון שהדבר לא ראוי בתחילת השבת הוא מקצה דעתו לכל השבת שכל שהדבר לא ראוי בתחילת השבת זה עצמו מחסר בדעת האדם בהכנה של הדבר ולכן זה קשור לר"י ור"ש דלר"ש שצריך הקצאה גמורה אין כאן הקצאה גמורה משא"כ לר"י וכן הוא לשון רש"י ביצה ל: וכן מוכח בפשוטו משיטת התוס' שגם במוקצה דמצוה יש מיגו וכו' ב. דיש כאן הלכה בהלכות הכנה דכל דהדבר לא היה ראוי בתחילת השבת זה מחסר בהכנתו דלא שייך לעשות הכנה על אחרי זה דלמעשה בתחילת השבת זה לא היה מוכן לשימוש וכן הוא לשון רש"י ביצה כ"ו: ובר"ן ובריטב"א סוכה מ"ו: [ומה דזה תלוי בר"י ור"ש יש לבאר או דלר"ש אין דין הכנה כלל או דלר"ש מועיל הכנה לאחרי זה והא דזה תלוי במחלוקתם באוצר יתכן דתליא בגדר דין הכנה דלר"י שצריך שיהיה מוכן בפועל זה חיסרון משא"כ לר"ש כל דבר מצד עצמו מוכן ורק שצריך שלא יהיה הקצאה כה"ג כל שזה עומד להיות מותר אין כאן הקצאה והארכנו בזה בסימן י']

ובפשוטו בזה תלוי נידון הראשונים האם מועיל תנאי לר"י והאם אפשר ללמוד מר"ש שמועיל תנאי לר"י דהראב"ד ס"ל שיש כאן הלכה שכל שהוא לא ראוי בתחילת השבת זה עצמו הסיבה שאינו מוכן לכל השבת א"כ מה יעזור שיעשה תנאי הרי בתחילת השבת זה מוקצה משא"כ לר"ש שאין כזו הלכה ורק החיסרון שבאמת יש כאן הקצאה לכל השבת א"כ כשעושה תנאי והוא יושב ומצפה אין כאן שום חיסרון משא"כ הרמב"ן נקט שגם לר"י כל החיסרון כי הקצה דעתו מהחפץ כיון שאינו ראוי בתחילת השבת א"כ כמו שלר"ש דבר שמצד עצמו יש כאן הקצאה בכל אופן על ידי תנאי זה מסלק את ההקצאה ה"ה לר"י על ידי תנאי זה מסלק את ההקצאה ואין כאן סיבה לאסור

ובפשוטו הדבר מבואר גם בדברי הרמב"ן כ"ב. שהבאינו לעיל שכתב שטעמו של ר"י כי אין יושב ומצפה ומבואר שנקט שיסוד סברת ר"י שאדם לא חושב שישאר שמן דהינו שזה לא סתם הלכה אלא חיסרון הכנה על הדבר ומשמעות דבריו דלר"ש נר אחרי חנוכה מותר דיסוד מחלוקתם במציאות של הקצאה האדם

והנה מבואר בגמ' דכוס קערה ועששית ר"ש מודה ועיין ריטב"א שהקשה הרי ר"ש לא ס"ל מיגו וכו' ותירץ שכאן זה לא מצד מיגו וכו' אלא שיש כאן הקצאה לכל השבת אמנם בדברי הרמב"ן בסוגין שהעמיד הדין שסוכה בשמיני אסורה אליבא דר"ש ומפורש בגמ' שהטעם בגלל מיגו וכו' הרי מוכח שגם לר"ש שייך מיגו וכו' וכן הוא באריכות כאן בחידושי הר"ן ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל דהריטב"א נקט שלר"י זה הלכה של מיגו וכו' וכנ"ל ממילא כתב שדבר זה אין אליבא דר"ש ורק מצד שיש הקצאה לכל השבת אמנם הרמב"ן נקט שלר"י זה סברא שממילא מקצה דעתו א"כ במקום שלא יושב ומצפה פירושו שמקצה דעתו לכל השבת וזה בדיוק כמו מיגו לר"י ולפ"ז הרמב"ן והריטב"א זה לשיטתם בתנאי בנר דהריטב"א נקט דלר"י לא מועיל תנאי והרמב"ן נקט שמועיל [אמנם אין זה מוכרח כלל דיתכן דכוונת הריטב"א דלר"י מה שזה לא ראוי בתחילת השבת זה סיבה שיקצה דעתו לכל השבת וזה לא שייך לר"ש וכן יתכן דלרמב"ן גם לר"ש במקום שלא יושב ומצפה זה מצד הלכה וכנ"ל]

ולפ"ז יש לעיין לדידן דקי"ל כר"ש שלא אומרים מיגו וכו' אלא רק בנר שדחיה בידים האם הכוונה שבכזה מוקצה חשיב חסרון הכנה שזה סיבה שלא שיך לעשות הכנה לאחרי זה או שכיון דבעלמא שייך הכנה לאחרי זה ה"ה כאן אלא שזה רק סברא שפה יש הקצאה לכל השבת כיון דבתחילת השבת יש כאן הקצאה יותר אלימא ועיין משנת הגר"א קוטלר סימן ט' דאם נימא כצד זה מיושב שפיר שיטת השו"ע דביו"ט דפסקו לגמרי כר"י לא שייך שיועיל תנאי כיון שיש הלכה שללא שזה מוכן בתחילת השבת לא שיך להכין אחרי זה משא"כ לדידן שבעלמא מועיל תנאי דהינו שאין הלכה שדבר שלא מוכן לעכשיו אינו מוכן לאחרי זה ורק שיש סברא שבדחיה בידים אסור בזה הסברא שכאן כיון שזה לא ראוי בתחילת השבת הוא מקצה דעתו לכל השבת ולכן מועיל תנאי אמנם בדעת המג"א בפשוטו מבואר דבנר דולק הגדר שמה שזה מחוסר הכנה כזו זה סיבה שלא שיך להכינו לאחרי זה וממילא לא יועיל תנאי ובטעם החילוק בזה יבואר בס"ד לקמן

**ביאור שיטת הגר"א במחלוקת דתנאי במוקצה דשבת ויוכיח שבמוקצה יותר חזק זה יותר סיבה למיגו וכו'**

ד]והנה עיין ביאור הגר"א שכתב על השיטה שלא מועיל תנאי את הגמ' בביצה ל: אבל סוכה דמצוה לא מועיל בו תנאי ובשיטה שמועיל כתב שזה כהרי"ף שתנאי של איני בודל עוזר גם על עצי סוכה דהינו שכאן הרי יש איסור כיבוי בתחילת השבת ולכן לרש"י שעל עצי סוכה לא עוזר איני בודל כיון שיש איסור סותר ה"ה כאן משא"כ לרי"ף שגם כשיש איסור סתר מועיל איני בודל ה"ה כאן ודבריו צ"ע דלכאורא כל זה אם הנידון כאן שיש איסור של מוקצה למצותו אבל בפשוטו אחרי שכבה הנר אין שום נידון של מוקצה למצותו כדחזינן לר"ש שנר שכבה מותר וביאר רש"י שלאחר שכבה זה כמו לאחר זמן מצוותו וא"כ מה זה ענין לנידון תנאי במוקצה של מצוה ועיין רבינו ירוחם נתיב י"ב שכתב מפורש שהתנאי שמועיל זה איני בודל כמו בגמ' לענין סוכה וצ"ב כנ"ל וכן משמעות המג"א סימן רע"ט דביאר דמה דהרמ"א ציין לסימן תרל"ח שלא מועיל איני בודל כיון שיש איסור סותר

והנה מצאנו באור זרוע הלכות ערב שבת סימן ל' שכתב שמטעם זה לא מועיל תנאי בנר כיון שזה מוקצה למצוה ובזה לא מועיל תנאי אלא שכתב שביום שאין מצות נר שבת היה צריך להועיל תנאי[[2]](#footnote-3) וכתב שכיון שבתחילת שבת זה מוקצה מחמת מצוה כה"ג לא עוזר תנאי דהינו דבדבר שיש כאן יותר הקצאה זה סיבה יותר לומר מיגו וכו' ועל זה לא עוזר תנאי ולפ"ז יתכן שגם רבינו ירוחם והגר"א ס"ל כן ולכן נקטו שלא יעזור אלא אם בזמן ההדלקה יעשה תנאי שזה לא חפצא של מצוה כמו סוכה וממילא אין כאן הקצאה למצוה ולכן יועיל תנאי אמנם הדברים מחודשים דמנ"ל דמוקצה דמצוה זה מוקצה יותר אלים שבו לא עוזר תנאי והאו"ז כתב לישב סתימת הגמ' אבל וודאי יתכן שאלו שאומרים שמועיל לא ס"ל סברא זו וצ"ע דעת הגר"א

והנה בעיקר דין מיגו דאיתקצאי מצאנו בכמה דוכתי שכמה שההקצאה בשעתו היא יותר חזקה זה יותר סיבה לומר מיגו וכו' וכדלקמן ויסוד הסברא בזה שכמה שזה יותר מוקצה זה יותר סיבה לקבוע שלא שייך להכין את זה לענין אחרי זה

והנה המקומות שמצאנו שיש הבדל בדרגת המוקצה א. האו"ז הנ"ל שאם זה בתחילת שבת מוקצה למצוה לא מועיל תנאי דזה הקצאה יותר חזקה ב. תוס' שס"ל שדחיה בידים לכן אמרינן מיגו וכו' והרי הדחיה היא רק ביחס לזמן האיסור ג.התו"י ותוס"ר שכתבו שבסיס זה נחשב דבר שהוא יותר סיבה למיגו וכו' וביארנו לעיל שזה כמוקצה מחמת גופו שלא מועיל בזה מיגו' הרי מבואר שבהקצאה יותר חזקה כגון מוקצה מחמת גופו שאין לו הכנה כלל יש יותר סברא לומר מיגו וכו' ולא מועיל תנאי ד. התשב"ץ שכתב שבסיס שזה לא איסור עצמי אז אפילו שיש כאן הקצאה זה יותר סיבה שיועיל תנאי ה.עיין ריטב"א דביום השמיני אסור אפילו לר"ש כיון שכאן ההקצאה מתחילת שבת זה לא מדעתו ו.עצים ואבנים שלא היו מוכנים לשימוש כלל שלא מועיל ליחדם בשבת לשימוש אם נימא שזה מיגו דר"ש מודה לכאורא הביאור כי יש כאן הקצאה יותר חזקה ז.עיין ר"ן ביצה ד. שבמוקצה מחמת יום שעבר לא אומרים מיגו וכו' אבל אם זה מוקצה מחמת מצוה אומרים מיגו וכו' ולכאורא הכוונה שכה"ג זה הקצאה יותר חזקה זה יותר סיבה לומר מיגו וכו' ח. וכן מבואר בתוס' מ"ה: ד"ה אמר

ולפ"ז אולי יש מקום לומר שעד כמה שרוצים שיועיל תנאי במוקצה גדר הדבר שזה מחסר בהקצאה של עכשיו אפילו שהסיבה להקצאה חזקה קיימת דעד כמה שזה לא מחסר בהקצאה של עכשיו ממילא צריך להיות מיגו וכו' וא"ש דברי הגר"א שתלה דבר זה ברי"ף ורש"י האם שייך תנאי דאיני בודל דלרי"ף שאפילו שבפועל בודל בכל אופן מועיל תנאי ה"ה כאן שייך לומר שכה"ג עוזר תנאי שחסר בהקצאה מצידו משא"כ לרש"י שכל שבפועל יש כאן הקצאה לא מועיל תנאי דההקצאה היא אותה הקצאה אמנם עדין צ"ב הדמיון לרי"ף דשם זה רק סברא שלא חל על זה שם סוכת מצוה אפילו שבמציאות בודל מהשימושים משא"כ כאן שצריך לחסר בהקצאה והרי למעשה לא יכול לחסר בהקצאה וצ"ע

**ב**

**בהא דהקשו הראשונים שיועיל תנאי בשמן והמטפטף ולא ביארו דיש חיסרון דמוקצה למצותו**

ה]והנה בעיקר קושית כל הראשונים שיועיל תנאי גם בשמן המטפטף צ"ע בפשוטו שכיון שעל זמן זה מבואר בגמ' שיש הוקצה למצותו דהינו שכיון שהנר דולק זה זמן המצוה א"כ מה שייך תנאי של שבת הרי עדין יש כאן מוקצה למצותו שעל זה מבואר בגמ' ביצה ל: שלא מועיל תנאי ויתכן דכוונת הראשונים שיועיל תנאי של איני בודל אמנם סתימת דבריהם לא משמע כך ועוד דלראשונים שנקטו שבעצי סוכה לא מועיל גם כאן לא יועיל דהניחא לרמב"ן שרק מצד סברא שזה דאוריתא א"כ יתכן שכאן זה לא שייך אמנם לרש"י שהחיסרון כי יש איסור סותר א"כ ה"ה כאן והתוס"ר לעיל ביאר כרש"י ובכל אופן הקשה כאן כקושית התוס' ומסברא היה מקום לומר דכאן עד כמה שלא עושה את זה בתור נר של מצוה אין כאן קיום מצות נר שבת שכל הענין להדליק נר לכבוד שבת שזה החפצא של המצוה ולא שיך בנר רשות לקים המצוה בעצם מה שזה דולק ואין זה דומה לסוכה או אתרוג שאפשר לקים המצוה גם בדבר שהוא לא חפצא של מצוה [אמנם הגר"א סימן רס"ג לענין תנאי בהדלקת נר שלא מקבל שבת ביאר שזה כהרי"ף ומוכח דלא כנ"ל]

[והנה אם נימא דכאן זה לא מוקצה דמצוה דעלמא אלא דשבת א"ש שכאן מועיל תנאי אמנם המ"א והגר"א סימן רס"ג נקטו שיש כאן דין מוקצה למצותו דעלמא וכן הוא פשטות הסוגיא]

והנה בפשוטו בדין מוקצה למצותו האדם רק מיחד הדבר לקיום המצוה אבל לכמה זמן זה מיוחד למצוה ולגבי מה זה אסור מכח זה אין זה תלוי בדעתו דהדבר מצד עצמו מתיחד למצוה לזמן המצוה וכן הוא נאסר בדברים שזה נחשב סתירה לחלות שם שמים שחל על זה כפי שקבעו חז"ל ובסוכה ואתרוג חל השם מוקצה למצוה לכל החג וממילא זה אסור בכל הדברים שנתבארו בש"ס

אמנם לכאורא יש להוכיח שיש דברים שמצד עיקר ההקצאה למצוה זה לא סיבה להיאסר אלא רק מצד שהוא מיחד את זה למצוה גם ביחס לזמן זה ויתכן שגם דברים שמצד היחוד למצוה הם לא סיבה לאסור בכל אופן אם האדם מקצה מדעתו זה נאסר דהינו שבדין מוקצה למצותו יש גם הקצאה מצד האדם ולא רק מצד דיני החפצא ולפ"ז יתכן שבאמת מצד היחוד למצוה כל האיסור הוא רק עד כמה שהדבר יכול לעמוד למצוה אבל כל שזה כבר לא יכול לעמוד למצוה אין בזה איסור מצד הדין מוקצה למצותו עצמו ורק מצד שהאדם יחד את זה למצוה לזמן זה לא קשור אם זה ראוי או לא, ורק מצד זה זה נאסר דיש כאן הקצאה מצד הבן אדם על כל זמן שהנר דולק ורק לכן חשיב שזה עדין חפצא של מצוה ולפ"ז וודאי צריך להועיל על זה תנאי כיון שכאן כל סיבת האיסור מחמת הקצאתו

ומקור לזה דעיין תוס"ר כ"ב. ובשו"ת הרא"ש שכתב שבדבר שאין בו ביטול המצוה אין דין מוקצה למצותו והקשה מסוכה שנפלה וכתב כי אפשר לחזור ולבנותו וצ"ע הרי אתרוג שנפסל מבואר בגמ' שגם אסור ובהכרח שגם עד כמה שאי אפשר לחזור ולתקנו כיון שזה התיחד לזמן הסוכות ממילא האיסור קיים עד סוף הזמן וכתב השער המלך פ"ו מסוכה הט"ו דבדבר שלא עומד להיפסל לא הוקשה לרא"ש כיון שמתחילתו ייחדו לכל החג ורק בסוכה רעועה שכה"ג לר"ש אין הקצאה לגמרי שהרי חושב שאולי זה יפול בזה אין הקצאה מצד האדם לכל החג ורק שזה נאסר ממילא ובזה הוקשה לו שכאן שאין בזה ביטול מצוה אין בזה סיבה לאסור ולכן תירץ שרק מצד שאפשר לחזור ולבנות זה סיבה שזה יהיה אסור דהינו שמצד היחוד למצוה יש כאן עדין האיסור ולא רק מצד הקצאתו ויתכן שזה רק סברא מצד הקצאתו ולפ"ז בנר כה"ג שזה טפטף יתכן שכל סיבת האיסור רק מצד שהגברא הקצה לזמן זה אבל הדבר מצד עצמו אינו מוכרח שאסור מצד שזה זמן המצוה ולכן נקטו הראשונים שיועיל תנאי דהינו שלא מקצה דעתו מזה וממילא אין כאן הקצאה למצוה דכל שאומר שדעתו להשתמש אחרי זה מונח שלא עושה את זה חפצא של מצוה לזמן זה וכאן יכול לעשות תנאי אפילו שזה מכאן ולהבא כיון שכל האיסור מצד ההקצאה של הגברא

ויסוד לסברא הנ"ל מבואר ברא"ה ביצה ל: שנקט שנויי סוכה דמבואר בגמ' שלא מועיל תנאי של מכאן ולהבא זה רק כל זמן שהם קימים אבל לאחר שנפלו מועיל התנאי וצ"ע כיון שזה חפצא דמצוה גם לאחר שנפלו כדחזינן באתרוג שנפסל א"כ למה שיועיל תנאי אמנם לנ"ל א"ש שס"ל שלענין אחר שנפל אין זה נאסר אלא מצד הקצאת האדם ולא מצד עצם החפצא ובזה מועיל תנאי

והנה מבואר בתוס' ששמן של חנוכה שנשאר אסור לאחר מצותו כיון שלא היה דעתו שישאר וכאן הרי וודאי שעוזר תנאי דהינו שמצד עצם היחוד לחפצא של מצוה זה לא מחייב שגם על אחרי חנוכה זה כך אמנם אדם יכול ליחדו למצוה יותר ממה שמחויב וכן עיין אחרונים שנקטו שיחוד של סוכה לסוכות זה יכול להועיל לענין שזה יהיה יחוד לעולם לסוכות אפילו שוודאי שזה לא מחויב

והנה כתב הטור סימן כ"ב בשם השאלתות דאסור לקשור דבר בחוטי הציצית שזה בזיון מצוה וכמו שאסור לכסות הדם של כיסוי הדם ברגלו וכתב הטור שזה לא דומה דשם הוא עושה את מעשה המצוה בצורה מבוזה ועיין ב"י שתמה על זה דהרי גם נטילת נויי סוכה אסורים מצד ביזוי מצוה אפילו שאין זה עשית המצוה בצורה מבוזה ועיין קה"י שכתב שיתכן שכל זה דוקא במבטל הדבר שלא יהיה חפצא של מצוה כגון נוטל הנוי או נוטל קיסם מהסוכה אבל כל שמשתמש בסוכה בצורה שנשארת במצותה אין זה בכלל הדין ביזוי מצוה והוקצה למצותו ויסוד הדברים מבואר בט"ז ובגר"ז סימן תרל"ח

והנה קשה על זה דהגמ' אומרת סוכה ל"ז: דהדס של מצוה אסור להריח בו דמריחיה אקציה משא"כ אתרוג דמאכילה אקציה הרי מפורש שגם הנאה שאין בזה ביטול החפצא של מצוה בכל אופן זה אסור ועיין קה"י שבת סימן י"ח שכתב דאדרבא מסוגין מוכח כטור דאל"כ מה סברא שאתרוג מותר הרי יש כאן הוקצה למצותו אלא בהכרח שכאן מצד הדין שחל שם שמים זה לא סיבה לאסור כיון שאין כאן ביטול הדבר ורק מצד הקצאת האדם זה נאסר וזה רק בהדס שעומד לכך עכ"ד ומבואר כנ"ל שיש דברים שזה נאסר רק מצד הקצאת האדם ובעיקר הגמ' הנ"ל עיין שו"ע סימן ק"ח ש"ך סקכ"ז שהביא מהמרדכי פ' כל שעה וכן הוא בשו"ת הרשב"א סימן תתמ"ט דס"ל שריחיה מילתא בדבר שעומד לריח ולא בדבר שלא עומד לריח והוכיחו דבר זה מסוגין ומבואר שאדרבא מעיקר הדין גם כזה סוג שימוש נאסר והצד להתיר רק מצד שריחיה לאו מילתא אמנם הש"ך והגר"א תמהו על זה דבגמ' מבואר שתמיד יש סיבה לאסור וכל ההבדל מה הוא הקצה אותו ובהכרח כנ"ל וכן מוכח מהראשונים שבהדס בסוכה כיון שעיקרו לסכך מותר

ועיין קש"ק בסוכה שם שהביא מהארחות חיים והכל בו והמכתם וכן הוא במאירי שבהדס יועיל תנאי ולכאורא הביאור שכאן מצד עצם החפצא של מצוה זה לא אוסר הנאה דממילא ודבר שריחיה לא מילתא וזה רק נאסר מצד הקצאת האדם ולכן אם עושה תנאי וודאי שזה יעזור והארכנו בזה בסימן י"ד ענף ד'

ולפ"ז אולי יש מקום לומר דבאמת זמן המצוה של נר שבת זה כל השבת ורק שלענין אחרי שזה כבה אין האיסור מצד הדבר בעצמו כי אין כאן ביטול המצוה וזה רק מצד דעת האדם ולכן לר"י שמסיח דעתו לכל השבת כה"ג ממילא חל על זה גם דין מוקצה לשבת ולר"ש לא חל על זה דין מוקצה למצוה על כל השבת אמנם על ידי תנאי בפשוטו פה גם לר"י זה יעזור דאין כאן סיבת איסור אמנם יתכן שבאמת כיון שהדבר מצד עצמו הוא הקצאה לכל השבת ס"ל לגר"א שלא יועיל תנאי לר"י אלא של איני בודל ובזה א"ש שנקט שזה תלוי ברש"י והרי"ף והדברים מחודשים

1. אמנם צ"ע מה הקשו משמן המטפטף הרי גם שם זה אינו יושב ומצפה ובפשוטו מבואר דעתם שזה יושב ומצפה ובכל אופן יש כאן הוקצה לאיסורו וצ"ל שכיון שמקצה דעתו משאר השמן אגב זה מקצה דעתו גם משמן זה ולפ"ז מוכרח שגם לר"ש יש הקצאה מצד דעת האדם ולא רק מצד מצב החפץ [↑](#footnote-ref-2)
2. ומבואר שאין מצות הדלקת נר שבת ויו"ט ביום ולא כמו שראיתי לאחד שהורה לאשה ששכחה להדליק נר יו"ט שתדליק ביום ובפשוטו יש כאן איסור הדלקה שלא לצורך [↑](#footnote-ref-3)