דיני ספירת העומר
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי הלכה

#### שיעור שב"ק פ' בהר י"ג אייר פ"ב – בית מדרש הגדול נוה יעקב

# דיני ספירת העומר

### ספירה בזמן הזה האם זה דאוריתא ובגדר הספירה לעומר

א] נצטוינו בתורה במצות ספירת העומר דהינו לספור ארבעים ותשע יום מט"ז ניסן עד חג השבועות ומבואר בגמ' מנחות ס"ו. דאמימר ס"ל שספירה בזמן הזה זה זכר למקדש ובפשוטו הביאור שכל מציאות הספירה זה מיום הבאת העומר וכל שלא הקריבו העומר חסר כאן בכל צורת המצוה והנה גם בזמן בית המקדש מצות ספירת העומר בלילה הראשון זה לפני הקרבת העומר ובפשוטו צ"ל שכיון שלמחרת יקריבו חשיב יום הקרבת העומר דהינו שאין הספירה מהעומר בפועל אלא מיום הקרבת העומר וכל שהקריבו גם למחרת חשיב יום הקרבת העומר ולפ"ז גם בזמן בית המקדש אם שנה אחת לא הקריבו עומר הספירה תהיה רק דרבנן אמנם בכתבי הגר"ח נקט שיסוד הדין הוא לספור מיום שיש דין הקרבה ולכן גם לא הקריבו בפועל אבל כיון שיש חיוב הקרבה זה מספיק ורק בזמן שאין בית המקדש שאין חיוב הקרבה כלל בזה לא שיך לספור דאין כאן יום שיש בו דין הקרבה ולפ"ז גם אם לא הקריבו בפועל החיוב ספירת העומר הוא דאוריתא

והנה לפ"ז מה שהיום סופרים זכר למקדש חסר בכל מעשה המצוה שהרי החפצא של המצוה זה ספירה מיום הקרבת העומר בפועל או מיום שיש חיוב הקרבת העומר והרי היום אין הקרבת העומר בפועל ולא יום חיוב הקרבת העומר ועיין בעל המאור שמה שלא מברכים שהחיינו על ספירת העומר כיון שזה זכר למקדש והנה על לולב בחול המועד מברכים שהחיינו אמנם לנ"ל החילוק דשם יש לזה שם מעשה מצוה גמור משא"כ כאן חסר בכל צורת המצוה ויש כאן מעשה חדש שהוא זכר לבית המקדש וא"ש שלכן אומרים יה"ר שיבנה בית המקדש לאחר הספירה ולא אומרים לאחר נטילת לולב זכר למקדש דכאן שבחסרון המקדש אין לנו את צורת המצוה לכן זה סיבה להזכיר את בית המקדש וכדביאר הגר"ז [וברבינו ירוחם מבואר שאם הספירה זה זכר למקדש זה לא סיבה לברכה ודימה לכורך ולמנהג ערבה וצ"ע הרי מברכים על לולב בחול המועד אמנם הביאור כנ"ל דבכל דוגמאות הנ"ל יש כאן מעשה מצוה אחר דכורך זה ללא הפסח ומנהג ערבה זה לא מסביב למזבח וכן בספירת העומר משא"כ בלולב]

אמנם עיין שיטת הרמב"ם שספירה בזמן הזה דאוריתא וכן הביא הבה"ל מהרבה ראשונים ובפשוטו נקטו שזה מחלוקת אמוראים והנה בפשוטו לפ"ז הספירה היא לא מיום הקרבת העומר אלא מט"ז ניסן והתורה רק אמרה לנו שהיום שממנו צריכים לספור זה אותו יום שמקריבים העומר וזה רק סימן ועיין רשב"א מנחות שתמה למה הזכירה התורה העומר אמנם הגר"ח [הובא בח' הגרי"ז שם] ביאר שזה מצד שקדושה ראשונה קידשה לעתיד לבוא א"כ גם היום יש חיוב הקרבה והספירה היא מיום שיש חיוב הקרבה וכנ"ל

והנה לענין הלכה מעיקר הדין פוסקים שזה חיוב דרבנן כמבואר בפוסקים אמנם המ"ב בכמה מקומות כתב להחמיר שזה כחיוב דאוריתא והנפק"מ יבארו אי"ה לקמן

ומבואר במ"ב שמה שאומרים לעומר זה לא מעכב ומבואר שאין צורת הספירה לספור מהעומר אלא שצריך מיום זה לספור וכל מה שכתבנו זה להגדיר מה מיוחד ביום זה אבל אין זה הלכה במעשה הספירה ומסתבר שגם מי שלא יודע כלל שזה ספירה מיום הקרבת העומר זה מועיל וכן הביא בשבות יצחק בשם הגריש"א וצ"ע בזה [ואולי רק בזמן הזה שזה זכר הוא כך]

### אמירת לשם יחוד לקיים מ"ע

ב] יש שנוהגים לומר לשם יחוד קודם ספירת העומר והנוסח הנדפס לקים מצות עשה והנה לרוב הראשונים היום זה דרבנן ויש שהעירו שברמב"ם הלכות ממרים כתב שמי שאומר על מצות מדרבנן שזה מהתורה עובר בבל תוסיף אמנם לכאורא זה רק אם מורה כך לאחרים ולא אם אומר לעצמו עוד יש לדון שיש בזה בל תוסיף אמנם עיין רשב"א וריטב"א בר"ה לגבי תקיעות או יו"ט שני שכיון שיש בזה חיוב דרבנן אין בזה בל תוסיף ויתכן שכאן זה עדיף מצד שיש באמת כזה חפצא של מצוה רק שעכשיו הוא פטור וצ"ע אמנם ראוי להיות דובר אמת ובפרט לפני הקב"ה ולומר לקים מצות ספירת העומר ולא לומר מהתורה

### בחיוב נשים

ג] כתב הרמב"ם שנשים פטורות מצד שזה מ"ע שהז"ג שהרי רק בחמישים יום יש דין ספירה אמנם ברמב"ן קידושין ל"ה כתב שאשה חיבת [ובשם החזו"א אמרו שאמר שזה ט"ס] וביאר בשו"ת מהר"ם חלאוה וכן הוא בדברי יחזקאל מ"ה סק"ד שהזמן הוא בעומר ודין הספירה זה את הימים שמהעומר עד שבועות א"כ הזמן הוא בעומר ולא בקיום המצוה דהינו שאין הכי תימצי למנות ימים אלו אלא רק בזמן זה וכמו שקידוש לבנה זה לא נחשב הזמן גרמא שזה רק בלילה ובתחילת החודש אמנם כל הפוסקים העתיקו כרמב"ם והנה יש שדנו שלראשונים שזה דאוריתא יש להחמיר את הרמב"ן אמנם בפשוטו עד כמה שהגדר הוא ספירה מהעומר ולא סתם את ימים אלו א"כ ודאי שהיום זה רק דרבנן [ויש לדון שהרמב"ם פסק שנשים פטורות זה לשיטתו אבל להלכה שזה דרבנן נשים חיבות] אמנם אם כגר"ח לעיל שסופרים מהיום שיש דין הקרבה יתכן שגם אז שייך את הרמב"ן ולא מסתבר וצ"ע והמג"א כתב שהנשים קיבלו עליהם לספור והמ"ב כתב שבמקומתינו לא קיבלו עליהם

והנה לגבי ברכה זה תלוי בנידון האם נשים מברכות על מ"ע ודעת השו"ע שנשים לא מברכות ודעת הרמ"א שנשים מברכות וכתב המ"ב בשם השולחן שלמה שלא יברכו כיון שישכחו יום אחד ובפשטות משמע וממילא למפרע זה לבטלה אמנם בפשוטו אינו כן אלא כונתו שהם יספרו שלא כדין וימשיכו לספור או שיברכו על ספירה שלא כדין כמבואר בדבריו שם והמנהג שמי שיודעת שמאד יכל להיות שתזכור עד סוף ספירת העומר שסופרת בברכה וגם קטנה יכולה לספור בברכה

### בדין שומע כעונה

ד] מבואר בגמ' שיש ריבוי שחובת ספירה זה על כל אחד ואחד ועיין בה"ל שהאריך שנחלקו הפוסקים האם כונת הגמ' רק שזה לא מצוה על בי"ד אלא זה מצוה על כל אחד אבל באמת זה כשאר דיני התורה שמועיל שומע כעונה או שכונת הגמ' שיש כאן מיעוט שצריך כל אחד לספור לעצמו ולא מועיל שומע כעונה ועיין בה"ל שדן שאחד שלא יודע יכול לצאת כמו שברכת המזון אין אחד יכול להוציא את חברו אבל באינו בקי הוא יכול להוציא וצ"ב הדמיון דשם זה נידון מדרבנן אבל כאן יש מיעוט שאין דין שומע כעונה [ובאמת בפשוטו אין שום מקור מהראשונים שלא מועיל בזה שומע כעונה]

### בדין עמידה

ה] עוד מבואר בראשונים בשם פסיקתא דרב כהנא שצריך לומר הספירה בעמידה ודבר זה נלמד מהפסוק מהחל חרמש **בקומה** וחז"ל דרשו שהכוונה שצריך לומר את זה בעמידה ומבואר בראשונים שכל שהמצוה בעמידה גם הברכה היא בעמידה ודעת המג"א דגם דבר שבישיבה כגון מגילה בכל אופן יש הלכה שברכת המצות בעמידה והבה"ל הביא מהגאונים שמי שיוצא בשומע כעונה יכול לשבת אמנם המ"ב בהלכות מגילה כתב שגם בזה צריך לעמוד ועיין מ"ב סימן תקפ"ה סק"ב שאסור לסמוך ובשער הציון כתב שבמקום הדחק יש להקל וכל זה לכתחילה אבל בדיעבד ודאי יוצאים גם בישיבה

### האם צריך להבין

ו] עיין מ"ב סק"ה שכתב בשם האחרונים שאפילו שבכל דיני התורה בלשון הקודש גם אם לא מבין יוצאים כל דבר שיש דין דיבור אבל כאן אם לא מבין מה שהוא סופר הוא לא יוצא והמ"ב דימה את זה למי שלומד ולא מבין שלא מקים בזה מצות תלמוד תורה דהינו שהדין ספירה זה לא הלכה לומר בפיו מה היום אלא זה כמו להחיל חלות שהוא מגלה בפיו את מחשבת לבו ובקו"א למהריל"ד ס"ה סקנ"ה כתב שאם יודע מה היום ויודע שזה מה שסופר יוצא בזה ידי חובתו שכל החיסרון עד כמה שזה לא בא להעמיד ספירה מצדו אבל כל שיודע שמעמיד ספירה מצדו אפילו שלא יודע בדיוק מה כונת כל מילה זה מועיל

ועיין דבר אברהם סימן ל"ד שכתב שאדם שלא יודע מה היום וסופר על תנאי שזה לא עוזר והוא מטעם הנ"ל שזה לא דין דיבור של מה שהיום אלא יסודו להגיד את לבו מה היום היום וכל שלא יודע חסר בכל העמדת הספירה והנה הראשונים הקשו למה בחו"ל לא סופרים כל יום שני ספירות וכדין יו"ט שני של גלויות וכתב הנ"ל שלפ"ז א"ש שלא שיך ספירה על תנאי אמנם בפשוטו מכל הראשונים שדנו בזה חזינן לא כך

### בזמן הספירה

ז] מבואר בגמ' במנחות ס"ו. שדין הספירה הוא בלילה מצד שכתוב תמימות עוד מבואר בגמ' שכיון שכתוב בתורה מהחל חרמש בקמה הדין ספירה הוא בזמן הקצירה ומבואר בראשונים שזה ודאי שיש דין לכתחילה לספור בלילה כמבואר בגמ' מהדין תמימות דהינו שהספירה צריכה לכלול את היום והלילה אמנם דנו הראשונים מה הדין בדיעבד ודעת הרמב"ם שבדיעבד אם לא ספר בלילה סופר ביום בברכה אמנם דעת תוס' במנחות ובמגילה שאם לא ספר בלילה לא סופר ביום ובטעם הדבר מצאנו שני ביאורים בראשונים או מצד שקי"ל שקצירת העומר זה רק בלילה והרי מבואר בגמ' שזמן הספירה הוא כקצירה אמנם דעת הרמב"ם שבדיעבד קצירת העומר אפשר גם ביום ובתוס' במגילה כתבו עוד טעם שזה רק ביום מצד שכתוב בגמ' תמימות אמנם שאר הראשונים משמע שנקטו שזה רק דין לכתחילה ולא דין בדיעבד [וכן הוא באו"ז] ולהלכה קי"ל שאם לא ספר בלילה סופר ביום ועיין פר"ח שאין זה חיוב גמור דהרי ספק דרבנן לקולא אלא רק מהיות טוב אמנם כיון שללא זה לא יוכל לספור בהמשך בברכה יתכן שזה חיוב גמור

### בדין ספירה בבין השמשות ופלג המנחה

ח] עיין תוס' במנחות שכתבו שכיון שספירה בזמן הזה דרבנן לכן אפשר לספור בבין השמשות מצד ספק דרבנן לקולא והוסיפו שראוי לספור אז כיון שיש דין תמימות ועיין ב"י שהביא משו"ת הרשב"א שכיון שיכול לחכות ללילה לא עושים ספק דרבנן לכתחילה [ויש לדון גם דהוי דשיל"מ ועיין ספר ספק דברי סופרים פ"ג הערה 33] ולכאורא סברת תוס' שכאן שיש ענין לספור כמה שיותר מוקדם מצד תמימות ממילא לא שיך להחמיר לכתחילה שהרי עד כמה שזה זמן ספירה הוא מפסיד בתמימות והנה ודאי הכונה שאפשר לספור מתחילת שקיעה"ח וזה לא ס"ס מצד שאולי זה יום ואולי הלכה כר' יוסי אלא קבעו חז"ל שמתחילת השקיעה זה נחשב ספק לילה לכל דיני התורה כמבואר שבת ל"ה.

ועיין שו"ע שהמהדרין סופרים בלילה ומבואר שמעיקר הדין אפשר לספור בין השמשות והנה צ"ב איך אפשר לספור בין השמשות הרי לגבי ברכה מספק מחמירים ובפשוטו הביאור שכל הדין רק אם הנידון האם הוא חייב בברכה או במצוה אבל כאן שהוא ודאי חייב בספירת העומר ורק הנידון האם יכול לקים בצורה מסופקת בזה אמרינן ספק דרבנן להקל ועד כמה שזה צורה ודאית לקיום המצוה זה סיבה לברך ועיין בה"ל סימן רס"ז שנקט שמאותו טעם יכול להתפלל בין השמשות דהינו שגם אם הנידון רק ביחס למצות תפילה שכיון שהוא ודאי חיב להתפלל ממילא מדין ספק יכול להתפלל בין השמשות אמנם כתב המ"ב שראוי שלא לספור עד הלילה א. מצד הרשב"א ב. מצד שיש דיעות שספירת העומר זה דאוריתא ולכן כתב שגם בספר בבין השמשות יחזור ויספור בלילה

והנה משמעות השו"ע שכל הנידון על בין השמשות אבל מפלג המנחה ודאי שאין לספור ועיין שעה"צ י"ז שנקט שמי שספר קודם השקיעה יחזור ויספור בברכה דהינו שגם מי שמתפלל מפלג המנחה אבל לגבי ספירת העומר זה תלוי בלילה ממש וכן נקט בבה"ל מד"ה מבעוד יום אמנם הביא שיש מקומות שהיו מתפללים מבעוד יום והיו מפחדים שישכחו לספור בלילה ולכן סמכו שאפשר לספור בין השמשות דהינו שיש כאלו שיטות אמנם פסק דלא כמותם וצ"ע

### האם יש ענין לספור בתחילת הלילה

ט] והנה מבואר בתוס' חידוש שמדין תמימות לכתחילה לספור בתחילת הלילה והוא מחודש שהיה מקום לומר שעיקר כונת הגמ' שאם הספירה רק על היום חסר בתמימות אמנם בתוס' מבואר לא כך ועיין מ"ב סק"ב שלמה סופרים קודם עלינו מצד שרוצים שיהיה כמה שיותר מוקדם מצד תמימות ועיין לשון השו"ע ס"א שאם שכח לספור בתחילת הלילה סופר כל הלילה ומבואר מפורש שיש דין לכתחילה לספור בתחילת הלילה וכן הוא בגר"ז

ועיין בה"ל בתחילת הסימן שהביא מהמו"ק שנקט שספירת העומר קודם למעריב וכל מה שנהגו לספור אחרי מצד שהיו מתפללים קודם ודאי לילה וע"ש שביאר טעמו דכיון דספירת העומר זמנו לכתחילה מיד בתחילת הלילה ממילא זה קודם למעריב אמנם המ"ב הביא מהאחרונים שמתפללים קודם ומצד תדיר ושאינו תדיר תדיר קודם דהינו שחיוב זה קודם לחיוב של תמימות

והנה יש לדון במי שלא מתפלל בתחילת הלילה האם לא יספור עד לאחר מעריב מצד תדיר או שכיון שעכשיו בין כה לא עומד להתפלל ולקרוא ק"ש ממילא יכול לספור ואדרבא מדין תמימות מחויב לספור מיד ובפשוטו כה"ג אין דין תדיר כמבואר בראשונים ברכות כ"ח לגבי מנחה ומוסף וגם למחמירים יתכן מצד דשניהם זה תפילה וכמו שנוהגים בישיבות לגבי נ"ח שגם המדליקים בלילה מתפללים אחרי, אמנם המנהג לספור דוקא לאחר התפילה ויש שביארו שזה מצד שיש ענין לספור בציבור כמבואר בשל"ה אמנם שם זה ענין בעלמא והדין תמימות הוא מדאוריתא ועוד יש לדון במי שמאריך בתפילה ובין כה סופר ביחידות שבזה אין סיבה שלא יספור בתחילת הלילה וכן נפק"מ לנשים שמתפללות בביתם שלגבי ספירת העומר ראוי שיספרו מיד בתחילת הלילה ואצלם יש להקל גם שספירת העומר זה רשות ביחס למעריב ודעת השאג"א שאין בזה דיני קדימה כמו ציצית ותפילין וצ"ע אמנם מי שמפחד שישכח ויחזור ויספור לאחר התפילה ודאי שלא יספור קודם התפילה ולכאורא זה ודאי שראוי להתפלל מעריב מיד בתחילת הלילה כדי שיוכל לספור מיד וצ"ע בכל זה

### בדין תדיר בספירת העומר

י] יש לדון במי שהגיע מאוחר לתפילה והתחיל שמונה עשרה אם הציבור ולאחר שמונה עשרה עומד לומר ק"ש וברכותיה האם יספור קודם או שכיון שק"ש תדיר זה קודם ובשערי המועדים כתב הגר"ח קניבסקי בשם החזו"א שהורה שיספור קודם ויתכן מצד שעכשיו זה נחשב שלא עומד להתפלל וכנ"ל ויתכן שכיון שיש ענין לספור בציבור זה סיבה להעדיפו והנה לגבי קידוש בבית הכנסת מבואר שקודם מקדשים להקדים כניסת היום ולגבי הבדלה קודם סופרים מצד אפוקי יומא עדיף וצ"ב למה לא הוזכר שקידוש קודם מצד תדיר ועיין לבוש שכתב טעם זה ובפמ"ג ביאר דיש צד שספירה זה דאוריתא ובקידוש הוא כבר יצא בתפילה וכתב המ"ב שאיש בביתו יספור קודם קידוש מצד שאסור לאכול קודם וצ"ע שיברך לאחר הקידוש קודם המוציא והרי לא נהגו להקפיד על כזה הפסק קטן, ויש לדון לגבי נשים בנזכרו בדיוק קודם קידוש שמותר להם לאכול קודם ספירת העומר א"כ תדיר קודם וא"כ קידוש קודם אמנם יתכן שמצד גדרי תדיר כיון שלא חיבת לא שיך בזה תדיר כמבואר בשאגת אריה

### איסור אכילה קודם ספירת העומר

י"א] אסור לעשות מלאכה ולאכול קודם ספירת העומר כמו קודם כל מצוה דרבנן וזה לא יותר חמור ממעריב וק"ש והאיסור הוא סעודה שזה כביצה פת או מזונות אבל שאר דברים שלא נחשבים סעודה אלא זה טעימה בעלמא מותר ובקובע על תבשיל של מזונות המ"ב לפני מוסף החמיר וזה מחצי שעה קודם מתי שהוא מתפלל ואם התחיל באיסור מעיקר הדין כיון שזה דרבנן לא צריך להפסיק אמנם כתב המ"ב שכיון שזה דבר קל ויש דיעות שזה דאוריתא לכן כדאי שיפסיק ויספור וימשיך לאכול ובפשוטו מועיל שומר כמו שועיל לגבי ק"ש

### בדין שכח יום אחד

י"ב] הראשונים הביאו מהבה"ג שאם אדם שכח לספור יום אחד יותר לא יכול לספור מצד שיש הלכה של תמימות והתוס' חלקו שהדין תמימות זה הולך על כל יום אבל כל יום זה מצוה בפני עצמה וכן דעת רוב הראשונים אמנם להלכה חוששים לבה"ג והנה הראשונים הבינו את הבה"ג שכונתו שכל הספירה זה מצוה אחת ולא שיך חלק אחד בלי השני ולפ"ז מי שיודע שלא יוכל לספור יום אחד כגון שיעבור ניתוח וכדו' או שהוא גוסס ורוב גוססים למיתה אין לו לספור בברכה אמנם בתוס' במגילה ובתרוה"ד מבואר שזה חיסרון במעשה הספירה דהינו שהיום הראשון הוא ודאי קיום לעצמו ורק זה סברא שחסר בספירה אם יום אחד קודם לא ספר ועיין בה"ל שהביא מהגאונים שמי ששכח לספור שיאמר קודם הספירה אתמול היה כך ואחרי זה יברך ויספור וזה על דרך הנ"ל והנה בפשוטו כדי שיחשב תמימות זה רק על ידי ספירה אם קיום מצות ספירה וכן נקטו האחרונים אמנם בתוס' ובתרוה"ד נקטו שכל שספר אפילו ביום שלא מקים מצות ספירה בכל אופן זה גורם שלא יחסר בתמימות אמנם המ"ב נקט לא כך אלא שרק ספירה שיש בה קיום מצוה מועיל שיחשב תמימות אמנם עדין גדר הדבר יתכן כנ"ל שזה חסר במעשה הספירה וכן נהגו שגם מי שודאי יפסיד יום אחד בכל אופן הוא יכול לספור [והארכנו בזה בשיעור בליל שבת]

### בדין ספק אם ספר

י"ג] עיין שו"ע שאם שכח לספור בלילה וספר ביום יכול להמשיך ולספור בשאר הימים בברכה ובטעם הדבר מבואר בתרוה"ד שזה מצד שכל שספר אפילו שלא מקיים בזה מצוה אבל זה סיבה שלא יחסר בתמימות אמנם המ"ב הביא מהפר"ח שהטעם בגלל ס"ס שיש צד שגם אם לא ספר יום אחד יכול להמשיך ולספור ויש צד שמועיל ספירת יום והנה צ"ע שהרי המ"ב כתב בסימן רט"ו שבס"ס לא מברכים ומבואר בכמה דוכתי שאפילו שצריך לקים המצוה אבל לא מברך אמנם הביאור [כמבואר בבית שלמה ק"ב ובכת"ס קפ"א] שכאן נוקטים מעיקר הדין כרוב הראשונים שכל ששכח יום אחד בכל אופן הוא חייב לספור בשאר הימים ורק חוששים לשיטת הבה"ג ולכן כל שיש עוד צד שיצא המצוה לא מחמירים את הבה"ג ולכאורא הביאור שיש שיטות שיש דין ס"ס גם לגבי ברכה וגם במקום שזה צד רחוק ולכן כאן שהעיקר דלא כבה"ג צירפו כל צד רחוק ועיין מ"ב שכל שכתוב שיחזור ויספור בלא ברכה זה מצטרף לס"ס וודאי שיש מקרים דבפשוטו לא יצא רק לגבי ברכה מחמירים והנה יש כמה אופנים של ספיקות שבכל אופן בשאר הימים יכול להמשיך לספור בברכה

[**הוספה ניסן פ"ד:** ולכאורא נשים ראוי שלא יחזרו ויספרו שהרי הטעם של התרוה"ד כי בספק חוזרים אם ברכה זה רק מצד שחיב לעשות וזה לא שייך באשה וכן אם מצד ס"ס הביאור שכיון שודאי חיב אבל ביחס לאשה יתכן שכיון שאין לה חובה ממילא הדרבנן לכלל שבס"ס לא מברכים]

א. עיין שע"ת סק"ד לגבי אם נזכר לספור רק בין השמשות שיש שכתבו שכיון שזה רק ספק האם מועיל כה"ג אין כאן ס"ס דיש שיטות שבכל ס"ס צריך שכל צד יהיה שקול אמנם עיין בית שלמה סימן ק"ב ובכתב סופר יור"ד קפ"א שנקטו שיכול לברך ומבואר בדבריהם כנ"ל שכיון שמעיקר הדין גם בשכח יום אחד יכול לברך ממילא מספיק כל צירוף קטן

ב. עיין שע"ת סק"ד שדן בנזכר שלא ספר בליל עש"ק וכבר קיבל על עצמו שבת דיש לדון שזה כבר כאילו היום הבא אמנם כתב שיספור ללא ברכה ויוכל שאר הימים להמשיך לספור בברכה דיש צד גדול לומר שלגבי ספירת העומר לא שיך המושג פלג המנחה כמבואר ברשב"א שלא יכול לספור אז ממילא גם אפשר עדין לספור היום הקודם

ג. עיין מ"ב סקל"ח שאם טעה בימים או בשבועות כיון שיש דיעות להזכיר רק את הדבר השני לכן יצא ועיין מ"ב סק"ז שאם הזכיר ימים זה אפילו ביומא דמישלם שבועי אמנם בהזכיר שבועות לבד אז ודאי לא יצא ובבה"ל דן שאולי כדי שיחשב תמימות מספיק כזה ספירה והניח בצ"ע ובפשוטו דעת המ"ב שצריך ספירה של מצוה אמנם לכאורא אפשר ודאי לצרף את התוס' והתרוה"ד שמועיל ספירת יום אפילו שזה לא מצוה אמנם ספירת שבועות לבד יתכן שחסר גם במעשה הספירה ואין להקל בזה

ד. עיין בה"ל לגבי אונן שהביא מהנוב"י שאם ספר כיון שיש צד שיכול לקים מצוה אם רוצה זה מצטרף לס"ס שלא יחשב ששכח יום ולפ"ז אם היה עסוק במת שבזה ודאי אסור לו לקים מצוה לא יכול לספור אמנם לנ"ל שכדי שלא יחסר בתמימות לא צריך דוקא קיום מצוה לכאורא גם כה"ג זה יועיל שיוכל להמשיך לספור

ה. אם ספר שלא לכונת ספירה כיון שיש דעות שמצות אין צריכות כונה ויצא מצות ספירה יכול שאר הימים להמשיך לספור בברכה

והנה לכאורא מסברא כיון שמה שיכול לברך זה רק ספק א"כ אם מישהו אחר יכול להוציאו ראוי שיצא מאחר ולא יברך בעצמו ועיין סימן ח' ס"ה שזה לכתחילה לצאת מאחר ואדרבא ברוב עם הדרת מלך אמנם במקום בושה מסתבר דיש להקל וצ"ע

### חזן ששכח יום אחד לספור

י"ד] מי שיום אחד שכח לספור שסופר ללא ברכה אם הוא חזן ומתביש שלא לספור בברכה כתב המאמר מרדכי שיכול לבקש ממישהו אחר שיוציאו בברכה של ספירת העומר דהרי מדין ערבות אפשר לברך ברכת המצות בשביל מישהו אחר אמנם הפר"ח כתב שזה נחשב אינו מחויב בדבר דהינו שגם מי שאנוס חשיב אינו מצוה בדבר ולא יכול להוציא ידי חובתו את חברו ובפשוטו כיון שיש כאן ס"ס אפשר להקל בזה ובפרט במקום כבוד הבריות וכן מטו משמיה דהבית הלוי ובפרט אם סופר ביום שנשלם שבוע והוא שכח ביום שלא נשלם שבוע שבזה יש ראשונים שהוא ודאי חייב

### האומר לחברו כמה ימי ספירה היום

ט"ו] עיין שו"ע ס"ד שמי שחברו שואלו כמה ימים היום יאמר לו שאתמול היה כך וכך דאם יאמר לו שהיום זה כך הוא כבר קים המצוה ולא יוכל לחזור ולספור בברכה ועיין מ"ב שביאר שאם מצות צריכות כונה הוא ודאי לא יצא רק יש דיעות שבדרבנן אין צריכה כונה ויש דיעות שקי"ל שמצות אין צריכות כונה לכן לא יחזור ויספור אם ברכה אמנם אם כיון מפורש שלא לצאת יכול לחזור ולספור בברכה ועיין גר"ז שלא מספיק שלא מכוין לצאת אלא צריך לכוין שלא לצאת דאם מצות אין צריכות כונה רק כונה הפכית זה סיבה שלא יצא והנה צ"ב שכל ששמע מהש"ץ הספירה הוא יצא ידי חובה אם מצות אין צריכות כונה כמבואר בגר"ז וכן הוא פשטות הסוגיא בר"ה אמנם דעת הבה"ל סימן רע"ג ס"ו שצריך כונה לשמוע אמנם בשומע מהחזן ודאי יש לו כונה לשמוע וצ"ע [ובאבני נזר תמ"ט ובצל"ח ברכות כ"א נקטו שלא יוצאים שומע כעונה אם לא רוצה לצאת] אמנם יש לצרף שלא מועיל שומע כעונה בספירת העומר ויתכן שכיון שמקשיב כדי לחזור ולספור בברכה זה ודאי נחשב כמו כונה מפורש שלא לצאת

ומצאנו במ"ב כמה מקרים שיכול לחזור ולספור בברכה א. אם לא אמר היום אפילו שענה לחברו ששאלו כמה ימים היום אבל זה לא נחשב שהוא אמר שהיום כל ימים לעומר ב. אם זה לאחר ששה ימים ולא הזכיר השבועות יכול לחזור ולספור ובשער הציון הביא מהפר"ח כי לא יצא אמנם השעה"צ נקט שיש מקרים שיוצא בזה אלא שביאר שכה"ג שזה לא צורת הספירה המקובלת זה מכריח שאין כונתו לצאת והנה הט"ז נקט שזה שלא בירך זה גם מכריח שאין כונתו לצאת אמנם לא קי"ל כן כמבואר בראשונים בפסחים קי"ד וצ"ל שכאן שזה ראיה מצורת קיום המצוה עצמה זה עדיף וצ"ע ג. עיין מהר"ש הלוי ס"ה שאם אמר לחברו היום ל"ג בעומר ואל תאמר תחנון שכיון שלא כיון לספירת היום אלא להזכיר שזה יום מיוחד ודאי לא יצא ולמ"ב הנ"ל לא צריך להגיע לזה דלא הזכיר שבועות

עיין דע"ת למהרש"ם שאם חברו שואל את חברו האם היום זה כך ימים אין זה ספירה וודאי לא יצא ידי חובתו

### אופני ספירה דיש לדון האם יצא ידי חובתו

ט"ז] א. עיין מ"ב שאם ספר היום ארבעים חסר אחד יצא ורעק"א כתב שגם אם אומר עשרים פחות אחד ובפשוטו ה"ה בכל צורה שאומר שבתוך דבריו יש המספר הכללי כגון שאומר היום חמש ועוד יום אחד וכן ראיתי מביאים מהחוט שני ובשם הגריש"א והגרשז"א ראיתי מביאים שרק כאן שהתורה מדברת בכזו צורה אבל לא במקום שמוטל על האדם לעשות עוד חשבון לדעת היום וקצת משמע כך מהא דלא מועיל לספור השבועות לבד הרי יש כאן חשבון ברור כמה ימים זה וצ"ע

ב. אם ספר באותיות נוטריקון כגון היום ל"ג בעומר הבה"ל הביא שנחלקו בזה אחרונים ויחזור ויספור ללא ברכה

ג. עיין שערי תשובה סק"א שאם כותב מכתב לחברו לא יכתוב איזה יום לעומר אם עדין לא ספר כי יש דעות שיוצא בזה ידי חובה ובפשוטו אם לא התכוין שיחשב כדיבור ודאי לא יוצא וכמבואר בשו"ת רעק"א אמנם אם רוצה לספור בכתב יש אומרים שכתיבה כדיבור ונפק"מ לאלם לצד שלא יוצאים בשומע כעונה ולהלכה זה ודאי שגם אם כתב יכול עדין לספור בברכה

ד. אם אמר ביום הראשון היום יום ראשון לעומר מביאים מהחזו"א שלא יצא שלא ספר יום

ה. יש לדון אם אמר היום לילה אחד לעומר שלא ספר את כל היום האם זה מועיל ומסברא לא יצא דיש דין לספור את כל היום וכן יתכן שחשב שעדין יום ויכול לספור היום הקודם ובטעות ספר המספר של יום הבא ובאמת כבר היה לילה שלא יצא

### טעה בספירה ונזכר מיד

י"ז] מבואר בפוסקים שראוי שידע קודם הברכה איזה יום צריכים לספור עוד מבואר שאם בשעת ברכה חשב שמברך על יום מסוים ולאחר הברכה התברר שטעה יש דיעות שצריך לחזור ולברך אמנם המ"ב פסק שלא יחזור ויברך ואם ספר ספירה של טעות כתב המ"ב שיתקן תוך כדי דיבור ומבואר שכה"ג זה לא נחשב שהספירה היא הפסק ובמ"ב מבואר שאם עבר תוך כדי דיבור צריך לחזור ולברך ומקורו מהדרך החיים אמנם בגר"ז סכ"א מבואר שכל שדעתו לתקן אפילו אם זה לאחר כדי דיבור לא צריך לחזור ולברך וכפשטות המג"א וצ"ב סברת המ"ב שעד כמה שלא הסיח דעתו מהספירה והדיבור לא הפסק למה לאחר כדי דיבור זה אחרת [ועיקר הדבר עיין עוד במ"ב תר"צ ס"ו בבה"ל לגבי התחיל מגילה לא במקום שזה הפסק וכן עיין פר"ח תקפ"ה ס"ד דמי שהתחיל לתקוע בשופר פסול הוי הפסק וצריך לחזור ולברך וכן הוא בריטב"א ר"ה ל"ד אמנם בספר הפרדס שער המעשה דין ברכת שופר כתב שהוי כטול בריך ולא הוי הפסק] ומבואר במ"ב עוד שאם מתקן תוך כדי דיבור לא צריך לחזור ולומר היום עוד הפעם ולכאורא זה תלוי בספק של הגמ' ברכות י"ב לגבי תחילת ברכה ואולי כאן זה אחרת וצ"ע

והנה אם כבר הסיח דעתו מלספור ותיקנו אותו לאחר כדי דיבור ודאי צריך לברך ולפ"ז לפעמים חזן שטעה ושמע שמתקנים אותו לאחר כדי דיבור לכאורא צריך לחזור ולברך ובמקום שזה בזיון גדול יש לדון מצד כבוד הבריות והכל לפי האדם אמנם אם קודם שעבר כדי דיבור כבר שמע שאולי טעה זה תלוי בנ"ל ויש לסמוך על הגר"ז הנ"ל

אם ספר כהוגן ואחרי זה טעה מביאים בשם הגריש"א שיצא ולכתחילה יחזור ויספור מצד שאי אפשר לקלקל תוך כדי דיבור אמנם לכאורא בספירה שזה כמו חלות זה ודאי ביטול ונחשב שלא העמידו ספירה וכמו מתי שלא הבין הספירה שזה לא מועיל ולפ"ז מי שבטעות אמר איזה יום זה יכול מיד לקלקל תוך כדי דיבור ויוכל לחזור ולספור בברכה ועיין מ"ב סקל"ח שכתב שאם טעה בימים או בשבועות זה ספק ספירה ויתכן דשם שזה סתירה זה עדיף וצ"ע

### נזכר אחרי המפיל שלא בירך

י"ח] מי שנזכר לאחר המפיל שלא ספר ספירת העומר לכאורא הוא תלוי במחלוקת האם יש איסור לדבר לאחר המפיל אמנם יתכן שודאי שזה לא כמו ברכת הנהנין ויכול להפסיק מפני הכבוד וכדו' וכן עמא דבר לגבי אשר יצר שיכול לברך

### בדין ספירת שבועות בזמן הזה והאם זה לעיכובא

י"ט] מבואר בגמ' מנחות ס"ו. שבספירת העומר יש מצוה למנות כל יום וכן יש מצוה למנות שבועות והגמ' אומרת שאמימר לא מנה שבועות בגלל שכל הספירה שלנו זה זכר למקדש והגמ' אומרת שרבנן דבי רב ספרו הכל והנה מבואר בגמ' חידוש שעד כמה שזה זכר למקדש לא צריך שיעשו בדיוק כמו במקדש ואפילו אם במקדש ספרו גם שבועות אבל היום מספיק לספור ימים והנה הראשונים כולם פסקו כרבנן שצריך לספור גם ימים וגם שבועות אמנם בטעם הדבר יש שביארו שמודים לאמימר רק שס"ל שספירה בזמן הזה דאוריתא ויש שכתבו שגם אם זה זכר למקדש אבל סופרים כמו במקדש והנה המג"א חידש שבדיעבד אם ספר ימים לבד יצא דהינו שנקט שמעיקר הדין רבנן מודים לאמימר ורק שלכתחילה נוהגים לספור כמו בזמן המקדש אמנם עיין מ"ב סק"ז שהביא מהאחרונים שחלקו על המג"א וביאר בשער הציון י"א שבכל הראשונים מבואר שצריך להזכיר שבועות ובפשוטו שנקטו שרבנן חלקו על אמימר וס"ל שגם אם הספירה בזמן הזה דרבנן אבל צריך לספור כמו בזמן בית המקדש [אמנם מצאנו ראשונים [עיין כנסת הראשונים] שהקילו בספר ביום או בשכח לספור יום אחד מצד שהיום זה זכר למקדש בעלמא ומשמע שנקטו שגם לדינא זה לא אותם גדרים בדיוק]

### במצות ספירת שבוע האם זה מצוה אחת אם הימים והאם אחד מעכב את השני

כ] והנה בעיקר מצות ספירת שבועות יש לדון האם זה מצוה אחת אם ספירת הימים או שזה שני מצוות ועיין רמב"ם בספר המצות שנקט שזה מצוה אחת והוכיח מזה שסופרים כל יום השבועות גם אם זה לא יומא דמשלם שבוע דהינו שנקט מסברא שאם זה מצוה לעצמו מסתבר שזה רק ביום השלמת השבוע אמנם עיין בעל המאור שכתב שהמצוה של ספירת שבועות זה רק ביום שנשלם השבוע ומשמע קצת שזה מצוה לעצמה ועיין רבינו ירוחם שחידש דמה דמבואר בגמ' שספירה בזמן הזה דרבנן זה רק החלק של ספירת שבועות שבזה כתוב מהחל חרמש בקמה תחל לספור שבעה שבועות אבל בדין ספירת ימים זה נוהג גם בזמן הזה מדאוריתא [ועיקר הדבר מבואר גם באגרות הרמ"ה] ועיין שיבולי הלקט הובא בביה"ל שכתב שהדין תמימות נאמר רק בספירת שבועות ולכן אם שכח יום לספור יכול להמשיך לספור ימים עוד מבואר ברי"צ גיאות בשם רב האי גאון שאם שכח לספור יום אחד בכל אופן ביום דמישלם שבועות יכול לספור דהינו שנקט שהדין תמימות הוא גם בספירת ימים וגם בספירת שבועות אמנם כיון שנקט שספירת שבועות זה רק ביומא דמישלם שבוע ממילא בדין ספירה זו לא חסר בתמימות ומבואר בדבריו שאפשר לספור השבועות ללא הימים ובפשוטו מצד שזה מצוה לעצמו וכן כתב הבית הלוי לדינא והנה הפוסקים סתמו לא כך אלא נקטו כולם כדעת הרמב"ם שזה מצוה אחת ואם חיסר יום אפילו בלא מישלם שבוע בכל אופן ימשיך לספור בלי ברכה ועיין מ"ב שאם ספר ימים ללא שבועות יחזור ויספור הימים והשבועות יחד דהינו שלא מספיק שיחזור ויספור החלק שחיסר ומשמע שזה מצוה אחת ושצריך שהספירה של שני הדברים יהיה יחד וכן כתב שביום שהושלם שבוע אם ספר שבועות ללא ימים אינו יכול לספור יותר אם ברכה דהינו שחלק השבועות מעכב את חלק הימים

### בצורת הספירה ביום שלא הושלם שבוע

כ"א] עיין טור שהביא מהראבי"ה שלש שיטות בדין ספירת שבועות ביום שלא הושלם שבועות יש שכתבו שלא סופר רק הימים ויש שכתבו שכגון ביום התשיעי סופר היום שבוע ושני ימים והרא"ש כתב שמנהגינו לספור כל יום את השבועות דהינו שביום התשעי סופרים היום שבוע אחד ושני ימים לעומר והנה עיין ראבי"ה שהוסיף ששני השיטות הראשונות זה איפכא דשני הדברים לא יתקימו יחד ויתכן מצד שנחלקו איך צריך לעשות אמנם בפשוטו נחלקו במצות ספירת שבועות שלשיטה הראשונה כל מצות ספירת שבועות זה רק במשלם שבוע אמנם לשיטת השניה המצוה היא תמיד וממילא ס"ל שכל שהזכיר השבוע כיון שבסוף השבוע אמר כמה ימים זה לא צריך להזכיר עוד הפעם ובפשוטו השיטה שצריך להזכיר את שניהם זה מעיקר הדין שס"ל שתמיד יש דין לספור היום והשבוע אפילו ביום שלא נשלם שבוע וכן ס"ל שלא עוזר מה שספר אתמול אמנם עיין מ"ב סקי"א שנקט שאפילו שלכתחילה יש הלכה להזכיר כל יום היום והשבוע וכמנהגינו אבל אם ספר ביום שלא הושלם השבוע או יום לבד או שאמר היום שבוע ושני ימים הוא יצא וביאר שהיסוד בשניהם שכיון שאתמול ביאר שעבר שבוע ממילא היום שאומר תשע ימים מונח בזה שעבר שבוע ויומים וכן אם סופר רק שבוע ויומים כיון שאתמול אמר ששבוע זה שבע ימים מונח בספירתו גם את ספירת השבוע דהינו שזה ודאי שזה מצוה אחת וזה ודאי שיש דין לספור כל יום היום והשבוע רק שבספירה חלקית נחשב שעשה את שניהם ולפ"ז אם דילג לספור ביום השלמת השבוע גם יום אחרי זה מחויב להזכיר את הימים והשבועות

והנה בעיקר הכרעת המ"ב קצת צ"ב שאחרי שבספר המצות מפורש שזה מעיקר המצוה לספור כל יום את היום והשבוע והוכיח מזה שזה מצוה אחת משמע שזה מעיקר הדין א"כ לכתחילה ודאי ראוי לחזור ולספור את שניהם יחד

### שומע קדיש באמצע הספירה

כ"ב] אם באמצע שסופר שומע את חברו מברך או שומע קדיש כל שלא גמר הספירה כיון שיש דיעות שחייב לספור יחד ואחד מעכב השני ממילא אם יענה יצטרך להתחיל מתחילה והוי ברכה לבטלה אמנם אם כבר ספר הימים ביום שלא הושלם השבוע המ"ב נקט שכבר יצא אמנם ראוי לחוש לשיטות שעדין לא יצא ולכאורא וודאי שיש כאן פטור של עוסק במצוה ולא חייב לענות