הלוקח עובר פרתו 3
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / הלוקח עובר פרתו

###### **בס"ד**

פרק הלוקח עובר פרתו-3- י.טחן

###### בפלוגתת רש''י ותוס' בדינא דקדושת דמים מדחה מן הבכורה ומן המתנות, בחידושא דר''א דקדשי בדק הבית אסירי בגיזה ועבודה דאמאי לא מיתסר משום איסור הנאה דמעילה, ביסוד איסורא דרבנן בבע''מ מעיקרא אי הוי גם בטריפה ושאר פסולי דאין במינו קרבן, בבאור הא דבאיעבר לפני פדיונן ואתיליד לאחר פדיונן מותר ובעיקר גדר חלות הקדושה בולד, בבאור סברת הגמ' דלא יהא טפל חמור מן העיקר, בדינא דרבא דהקדיש זכר לדמיו קדוש קדוה''ג והא דנקט דוקא זכר, באיסורא דהקרבת בע''מ אי הוי גם בבע''מ מעיקרו, בבאור הס''ד דבכור ומעשר קריבים בעלי מומים, בבאור השטמ''ק בהא דלולי קרא דלא ימיר גם בע''מ מעיקרא עושה תמורה, וביסוד דין העמדה והערכה

###### דף י''ד ע''א

###### בדינא דקדושת דמים מדחה מן הבכורה ומן המתנות

1. **יעוין ברש''י דמבאר דילפינן ליה מקראי** לקמן בדף טו דילפינן מ''כצבי ואיל'' למפטר פסולי המוקדשין שנפדו, וכמו דקדושת הגוף פטרה ה''ה קדושת דמים, ובתוס' תמה עליו דהתם פטרינן בפסולי המוקדשין אף על פי דנפדו מדאיתקש לצבי ואיל והכא דוקא בלא נפדו. **ובבאור קושית תוס' יעוין בגרי''ז** תמורה י' ע''ב דאין כונתם דפסוהמ"ק אינם פטורין מטעם קדושה אלא מטעם דין ''כצבי וכאיל'' ולא שייך זאת להקדש, דהא מלשון התוס' דקאמרי "אף על פי דנפדו" משמע דגם קודם פדיה בקדוה"ג ג"כ הוי הפטור שלאחר הפדיה ומוכח דזה מטעם קדושה, אלא דמוכיחים מהא דגם לאחר פדיה פטור, דסיבת הפטור לא הוי מחמת דהוי של הקדש דלאחר שנפדו אין להקדש כלום בהחפץ, אלא דחלות הקדש שיש בהחפצא זהו הפוטר מן הבכורה, וא"כ לא מצאנו אלא דחלות קדוה"ג פוטר מן הבכורה אבל מנלן דחלות קדו"ד פוטר, ורש"י ס"ל שפיר דילפינן קדו"ד מקדוה"ג כי היכי דשם קודש שיש על החפצא בקדוה"ג פוטר ה"נ גם שם הקדש של קדו"ד שיש בהחפצא ג"כ פוטר עכ''ד.

**ובתו' מבאר דממעטי מקרא דכתיב ''בישראל'' ובמתנות ''מאת העם''** ובזה הילפותא היא מכח השייכות להקדש דגם בעלות הקדש פוטרת, וממילא אין חילוק בין קדו"ד לקדוה"ג, דבתפיסה של רשות ההקדש בחפץ ליכא חילוק אי הוי תפיסת גוף או תפיסת דמים.

**אלא דיעוין בשפת אמת דתמה על תוס' מלשון הגמ' ד''קדושת דמים מדחה''** דהו"ל למימר ''בקרך וצאנך'' כתיב, עוד מקשה השפ''א למאי דקי"ל כריה"ג דקדשים קלים ממון בעלים א"כ בהקדישן במומן לדמי שלמים הוי שפיר ממון בעלים.

**עוד יש לעיין מלשון הגמ' בתמורה** י' ע''ב בהא דנקטה שם דמצי להקדיש עובר בקדושת דמים ולאפקועי מבכורה **ומקשה הגמ' דמי אלימא קדו''ד לאפקועי מבכורה**, ומוכיחה ממשנתינו דפקעא, ואי הוי מחמת חסרון בעלות ישראל מהו לשון ''מי אלימא קדו''ד'' דהעיקר תליא אי חשיב חסרון בבעלותו, ולפי רש''י ניחא היטב לשון הגמ' כמו שמבאר בגרי''ז שם וז''ל, ולפי פירושו יתבאר לשון הגמ' מי אלימא קדו"ד דמפקעא מן בכורה פי' מי אלימא שם קודש דקדו"ד שיש בהחפצא לאפקועי מן הבכורה.

**עוד יש לעיין מה דהעיר הגריש''א דיצא בזה נפק''מ בין פטורא דמתנות לפטורא דבכורה** דבבכור אם יש להקדש בו זכות באוזן או באבר אחר כבר פוטר מן הבכורה כשותפות נכרי שפוטרת מן הבכורה, משא"כ במתנות דוקא כשיש להקדש חלק בזרוע או בלחיים, אבל ביש להקדש זכות באבר אחר ליכא בזה פטורא מדין מתנות כהונה.

###### בבאור הא דלא פירש רש''י דאיכא בזה לפטורא דב''ישראל''

1. **ולכאורה ברש''י דלא נקט לטעמא דבישראל נראה דבהקדש ליכא להאי פטורא דשותפות עכו''ם,** והיה ניתן לומר דפטורא דעכו''ם לא הוי מחמת חסרון בעלות ישראל אלא מחמת בעלות העכו''ם והי דין רק בעכו''ם, אולם יעוין בגרי''ז דמביא מהתוספתא בכורות (פ"ב מ"ב) דקתני בהמת המדבר ובהמת הקדש ובהמת הגר שמת ואין לו יורשין פטורה מן הבכורה, ומבואר דהפטור הוא משום דאין לו בעלים וגם בהקדש איכא להאי פטורא. ויעוי''ש בגרי''ז וז''ל, וכן אפשר טעם זה בקדושת בדק הבית שחשיב אינו שלו אבל בקדושת מזבח זהו שפיר שלו ואיתמעט מקרא, ובפשטות נראה דכונתו על פי יסוד הגר''ח דשאני קדושת בדק הבית מקודשת מזבח דבקדושת מזבח ליכא שנוי בבעלות מבואר בב''ק ע''ו ד''מעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן'' וקדושת הגוף הוי רק סיבה על אופן קיום הבעלות שתעמוד לקרבן, אולם בבדק הבית הוי הקנאה על גוף הממון. ולפי''ז ניתן לומר דבפטורא דבכורה בעינן שהתפיסה תהא בגוף הבעלות, וגם אי סגי ביד נכרי באמצע כמו במשכנתא מ''מ התם איכא לו זכות לגבות ולהעמיד את החפץ ברשותו ולכן בהא איכא יחס לתפיסת יד דאית ליה בממון.

**אלא דיעוי''ש דמביא מהירושלמי דאיתא התם מע"ש פטור מן הבכורה בירושלים ותלוי בפלוגתא דר"מ ור"י אם מעשר שני ממון גבוה או ממון הדיוט**, ואי נימא דסיבת הפטור מחמת הקדושה מאי שיאטיה לנידון מאי הוי ממון גבוה או הדיוט. ומבואר דגם בחלות קדושה לפטורא ד''בישראל'', ויש לדון לפי מה שנתבאר בשיטת רש''י דהא דלא נקט טעמא ד''בישראל'' בקדשי מזבח הוי מחמת דחשיב תורא דראובן אי גם במע''ש חשיבא ממונו דראובן.

**ויעוין בגר''ח בב''ק ע''ו דנקט דגם במעשר שני ליכא בעלות לגבוה ואדרבה ממעשר שני הוא מוכיח להא דקדשי מזבח**. וז''ל, דבקדשי בה"ב נעשה על החפץ הוצאה מרשות בעלים לרשות אחר דהא אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, והוי כמכירה ממש שהוא מקנה את החפץ להקדש כמו גבי מכירה, והממונות של הקדש נעשה ע"י הקנאתו, וכיון שהוא ממון הקדש יש ע"ז דין קדושה של הקדש, דכיון דהם שייכים להקדש יש בזה דין קדושה, משא"כ הקדש קדשי מזבח דבהא דמקדיש אין בזה הקנאה רק דעושה חלות קדושה על החפץ והקדושה גורמת איסור הנאה שלו וקדושתו עושה אותו לממון גבוה כמו מעשר שני לר"מ דאמר דהוי ממון גבוה, דמה הקנאה שייך כאן למי הוא מקנה, ורק דהקדושה עושה אותו לממון גבוה, וכמו"כ קדשי מזבח דבהקדשו אינו מקנה את החפץ לרשות הקדש כמו קדשי בה"ב, אלא דהקדושה שחלה על החפץ עושה אותו לממון גבוה, אבל מ"מ לא נכנס החפץ לרשות אחר וכמו גבי מכירה, רק דהוי חפץ הקדש של בעלים זה ובקדשי בה"ב מה שנכנס החפץ לרשות זה הוא גורם לאיסור הנאה שלו וקדושתו.

**אלא דבעיקר באור שיטת רש''י דגם בקדושת דמים ליכא להאי פטורא דב''ישראל'' יש לעיין אי קדושת דמים למזבח הוי כהקנאה להקדש או דהוי גם כקדושת הגוף דהוי רק דין קדושה** ויש לעיין בזה, ויעוין בגרי''ז ערכין ד' ע''ב בד''ה בגמ' וז''ל, והנה בכ"מ קדושת דמים הרי היא קדושה על החפץ, ורק דהיא קדושה אך לדמים, והמכירה היא ענין פדיון עכ''ל. ולפי''ז גם בקדושת דמים אמור להיות חילוק בין מקדיש למזבח למקדיש לבדק הבית דלמזבח הוי קדושה ולבדק הבית הוי הקנאה דאי קדושת דמים עיקר הקדושה היא ביחס לדמים להעמיד את הדמים לגבוה א''כ הוי כהקנאה אולם אי הוי הוי דין קדושה בחפץ לענין דמיו א''כ לכאורה תליא בשביל מה הקדיש את החפץ ויש לעיין.

###### בבאור רש''י בחולין דהוי מצד דאין קדושה חלה על קדושה

1. **ובעיקר הבאור בהא דקדו''ד מדחה מן הבכורה יעוין ברש''י בחולין** (דף ק"ל ע"א) ד''ה כל הקדשים שקדם מום קבוע להקדשן. וז''ל, וכ"ז שלא נפדו לא כדאמר בבכורות קסבר האי תנא קדושת דמים מדחה מן הבכורות דאין קדושה חלה על קדושה ע"כ. ויעוין בגרי''ז בתמורה י' ע''א וז''ל, ומתבאר מדברי רש"י ב' דברים. הא'. דהאי דינא דקדו"ד מדחה מן הבכורה יש בו מחלוקת של תנאים, דבגמרא הגירסא כאן ובבכורות ''קסבר קדו"ד וכו''' אבל רש"י גרס ''קסבר האי תנא'' משמע דזה לא אליבא דכו"ע. והב', הרי דכתב הטעם ''דאין קדושה חלה על קדושה'' דמשו"ה הוא דפטור מן הבכורה, ומשמע מדבריו דאין זה משום פטור בבכורה אלא משום דאין קדושה חלה על קדושה, ולפי"ז ע"כ מיירי דגם העובר קדוש דאל"ה יהיה חייב בבכורה דאז ל"ש אין קדושה חלה על קדושה, וצ"ע דנמצא לפי פרש"י אין זה דין בהאם שהיא פטורה מן הבכורה אלא בהולד משום שא"א לקדושה לחול עליו, והרי במשנה איתא שפטורה גם מן המתנות וזה ע"כ משום דין שפטורה מן המתנות דעל זה ל"ש לומר משום דאין קדושה חלה על קדושה דגם בקדוש יכול להיות הדין דמתנות, וע"כ שזהו פטור וא"כ ה"נ בבכורה, וצ"ע.

**ובעיקר הך טעמא דאין קדושה חלה על קדושה יש לעיין דאמאי הוי סיבה להפקיע את הדין ממון דבכורה** ומ''ש משותפות עכו''ם לר''י דחייבת בבכורה דליכא חלות קדושה דאין קדושה לחצאין והי רק דין ממון ויעוין בגרי''ז תמורה דף י' ע''ב בד''ה כיצד מערימין. וז''ל, אפשר דכיון דחל קדושת עולה עליה והוי קרבן עולה ל"ש לתתו לכהן עכ''ל. ומבואר דכל כמה דהקדושה הראשונה מחייבת את העמדת הקרבן לקיום דינו תו לא מצי קדושת בכורה לחייבו בנתינה לכהן.

###### בחידושא דר''א דקדשי בדק הבית אסירי בגיזה ועבודה דאמאי לא מיתסר משום איסור הנאה דמעילה

1. **בפשטות היה נראה איסור גיזה ועבודה לא שייך כלל לאיסור הנאה** דאפילו גיזבר הבא לגזוז ולעבוד לטובת הקדש איכא בזה לאו, דהאיסור הוא עצם מעשה הגיזה והעבודה ולא ההנאה הבאה מהם, אולם יעוין בשטמ''ק דהקשה דאמאי לא נאסר מצד מעילה וצ''ב קושיתו ויעוין בהערות הגרי''ש דהקשה כן ובאמת יעוין בכס''מ פ''ב ממעילה הט''ז דהביא מהר''י קורקוס דמיישב כן.

**ומיישב השטמ''ק** וז''ל, וי"ל דאפילו קנה הגיזה והעבודה מן הקדש ועוד שמעתי דמיירי דלית בה שוה פרוטה ואין איסור הנאה בהקדש פחות מש''פ.

###### בבאור תירוצו דקנה מן ההקדש

* 1. יעוין בגרי''ז תמורה י' ע''ב דתמה דאיך קנה עבודה מן ההקדש דבשלמא גיזה שייך בזה חלות פדיון על קדושת הגיזה אולם בעבודה על מה יחול הפדיון, וכתב דאפשר לדחוק דמיירי כגון שהשכיר קודם הקדש, דלענין דירה אמרינן במעילה היכא דהשכיר קודם הקדש אין בזה מעילה וא"כ ה"נ כאן [יעוין בקובה''ע סימן נב שהביא בזה מחלוקת בראשונים] , רק דמביא מהשטמ"ק בתמורה (אות ז') דכתב יותר מפורש שחילל העבודה על דמים דמשמע פדיון ממש, וצ"ע איך שייך על זה פדיון. ובעיקר הא דנקט השטמ''ק דשייך פדיון לחצאין יעוין בראשית בכורים מה דדן בזה

**ומהא דמבואר בשטמ''ק דלמרות דגוף הגיזה חולין איכא בזה איסורא לכאורה מוכח דסיבת האיסור מחמת הבהמה**, רק דיעוין בגרי''ז שם דמביא את הגמ' בחולין קלה דמבואר התם דבשייר הכחש והגיזה מותר בגיזה גם מדרבנן, ומבואר דשיור מהני להתיר את האיסור. ומוכיח דדוקא בשייר את הכחש ליכא איסורא אולם הכא כיון דפדה רק את הגיזה תו איכא בזה איסורא, ומבואר דהאיסור מחמת הכחש, רק דמקשה הגרי''ז דבחילל העבודה דהוי כמו שיור למה יהיה בזה איסור הלא בפדית המלאכה פדה גם את הכחש וא"כ משום מאי יהיה אסור עכ''ד.

###### בבאור תירוצו דאיכא איסור מעילה בפחות מש''פ

* 1. **יעוין בר''י קורקוס [מבוא בכס''מ פ''ב ממעילה הט''ז] דגם מיישב כן, ובקובץ הערות סימן נב א' הוכיח מהשטמ''ק דאיסור הנאה מהקדש הוא משום גזל**, רק דמקשה המל''מ שם דאמאי ליכא בזה לאיסורא דחצי שיעור כמו שנראה ברמב''ם לענין גזל פחות מש''פ, ויעוין בשיעורי הגר''ש גיטין דף י'''ב אות רכ''ז ברשב''א ובתורא''ש שם דהביאו מהריב''ם דליכא איסור דאוריתא בפחות מש''פ. וז''ל, וצ"ל דהני ראשונים ס"ל דלא כה"ה דבפחות מפרוטה ליכא איסור דחצי שיעור, משום דהשעור פרוטה הוא שעור בממון דבפחות מכן אין לו חשיבות ממון כלל, ממילא בגזילת פחות משו"פ לא יהיה איסור תורה.

**רק יעוי''ש במל''מ דתמה עוד מהא דמבואר ברמב''ם פ''ז ה''ח ממעילה להאי דינא דמחייב במעילה גם בפחות מש''פ** כמבואר בב''מ פרק הזהב (דף נ"ה:) ואת אשר חטא מן הקדש ישלם לרבות פחות משוה פרוטה להשבון, וכתב שם הרמב''ם יראה לי דאינו לוקה. ומבואר דהאי דינא דחיובא דפחות מש''פ לא הוי רק דין תשלומין אלא איכא בזה איסור מעילה, ויעוין במל''מ פ''ז שם שמציין לרשב''א בגיטין י''ב.

**ומבואר בזה פלוגתא יסודית בבאור הך דינא דחיובא דקרן בפחות מש''פ אי הוי רק דין תשלומין או דהוי איסור מעילה** ורק דלחייב חומש וקרבן בעינן ש''פ, והוי שיעור בחיוב. ובאמת יעוין בגר''ח פ''י ממעילה דמוכיח מהא דבעי לחיובא מעילה שוה פרוטה דמעילה מטעם גזל. וז''ל, וכן מוכח מהא דמעילה שיעורו בפרוטה וצירף את המעילה לזמן מרובה ואכילתו ואכילת חבירו מצטרפין, אשר כל זה הוא משום דדין גזלה ביה. ומבואר דבהך חיובא דקרן פחות מש''פ ליכא איסור מעילה.

###### ביסוד איסורא דרבנן בבע''מ מעיקרא אי הוי גם בטריפה ושאר פסולי דאין במינו קרבן

1. **בפשטות נראה בגמ' דהוי רק גזירה דמיחלפא בקדושת הגוף** וא'''כ לכאורה עצם הדבר דאיכא בו קדושת דמים להקרבה הוי סיבה לגזירה, אולם יעוין באבן האזל איסורי מזבח פ''ג ה''י דמדייק מהרמב''ם דכתב על טריפה ושאר גווני דאין במינו קרבן דאינם כבעל מום, והגר''ח ביאר דשאני מבע''מ דסיבת פסולו מחמת הדין פדיון דאית ביה ולכן לא דמיא בפסולם לבע''מ, אולם באבן האזל מקשה דעדיין קשה למאי כתב הרמב''ם כן וכי בא להשמיענו חילוקים בגדר הפסול.

**ומוכיח מזה הגרא''ז דהרמב''ם בא להשמיענו דאיכא חילוק בין בע''מ מעיקרא להנך פסולי שאין במינו קרבן לענין איסור גיזה ועבודה דרבנן**. וז''ל, ועכשיו מבואר שיטת הרמב"ם דכיון דלא חלה בטריפה ואינך שום קדושה כלל וה"ז כמקדיש עצים ואבנים לא שייך ביה איסור גיזה ועבודה, ומדויק לשון הרמב"ם בפ"א הל' י"א גבי מקדיש מום קבוע שכתב ואם מתה קודם שתפדה נפדית אחר שתמות שהרי לא חלה קדושה גמורה על גופה אלא על דמיה מפני שהיתה בעלת מום קבוע, דקדק לכתוב קדושה גמורה משום דמקצת קדושה יש בה דהא אסורה בגיזה ועבודה, ואף דהוא מדרבנן מ"מ עכ"פ מדרבנן יש בה מקצת קדושה, אבל על עצים ואבנים שהקדישן למזבח ליכא קדושה כלל דהא לא שייך בהו איסור גיזה ועבודה ואינם קדושים אלא לדמיהם, ולכן אפי' לטעמא דבע"מ אסור בגיזה ועבודה משום דקדושת דמים מיחלפא בקדושת הגוף זהו דוקא בבע"מ דשייך ביה גדר קדושה בגופו ואסרו רבנן בגיזה ועבודה כמו בקדושת הגוף, אבל טריפה דהוי כעצים ואבנים לא שייך ביה כלל גדר קדושה.

**ויעוי''ש עוד דגם למאן דאסר גם בבדק הבית הוי גדר קדושה**. וז''ל, דקדשי בדה"ב בבע"ח כיון דיש בו דין העמדה והערכה ואם מת יקבר שייך מקצת קדושה בגופן לאסור בגיזה ועבודה אבל מקדיש טריפה ליכא ביה קדושה כלל דהא הוי כעצים ואבנים.

###### בבאור הא דבאיעבר לפני פדיונן ואתיליד לאחר פדיונן מותר ובעיקר גדר חלות הקדושה בולד

1. **בפשטות נראה בגמ' דאיכא יחס לשעת הלידה ואי בשעת הלידה האם חולין תו לא מקדשא הולד בקדושה דאימיה,** וכ''נ בלשון רבינו גרשום במשנה וז''ל, דאע"ג דאיעבר לפני פדיונן כיון דיליד לאחר פדיונן ''מותר בלא פדייה''. אולם יש לעיין דכידוע בדין ולד קדשים דאתרבי מקרא דרק קדשיך אשר יהיו לך כמבואר בדף י''ד ע''ב [ויעוין עוד בתמורה י''ז ע''ב] פליגי בתמורה י''א אי בהויתן הם קדושים או במעי אמן קדושים. ולכאורה תליא בהאי פלוגתא. **אולם יעוין בדף טו ע''ב בדין קדם הקדשן למומן דאיכא בזה דין ולדות קדשים לגבי הולד שיתקדש בקדושת הגוף להקרבה,** דנקטה הגמ' דאי נולדו אחר פדיון אמם הולד קדוש קדושת הגוף ואינו קרב ויעוין בשטמ''ק שם דהקשה דלמ''ד במעי אמן קדושים אמאי לא חשיב כנולדו קודם פדיון וקדשי ליקרב **ומחדש דהיכא דאמו בעלת מום שאני** וז''ל, דלא אמרינן במעי אמן הן קדושין אלא כשהאם תמימה וכן הולדות אבל כאן שהאם בעלת מום ועומדת ליפדות לא מהניא לולדות להקדישן במעי אמן. **ונראה בבאור דבריו דסיבת הקדושה בולד לא הוי דינא דיוצא מן הקדוש קדוש אלא הוי ''מעלה בולד'' דהוי ''ולד קדשים'',** ומאחר דכל סיבת הקדושה הוא מחמת היותו ''ולד דאמו'' והוא נתפס בקדושה בשם אמו, א''כ היכא דעומדת ליפדות חסר בחפצא ד''ולד קדשים'' דליכא בזה חשיבות לאם להשוותו כ''ולד קדשים''.

**אלא דכל זה שייך בקדם הקדשן למומן** דבאם חל קדושת הגוף ובזה כל קדושת הולד מדין ''ולד קדשים'' אולם בקדם מומן להקדשן דהוי קדושת דמים בהא הוי כ''גידולי הקדש'' דזוכה בהם הקדש מדין ארעאי אשבח ובהא ודאי קדושים במעי אמן וליכא סיבה דיהא תלוי באם, וא''כ מאי איכא בהא בנולדו לאחר פדיון אמם.

**ויעוין בגרי''ז במתניתין דמקשה על רבינו גרשום** וז''ל, ולשון זה צ"ע דאין זה מותר בלא פדיה אלא דהפדיון חל גם על העובר, ואיה"נ באם יתנה בפירוש שלא יחול הפדיון על העובר איה"נ דיהיה קדוש מאחר שכאן הדין מדין ''גידולי הקדש'' וקדוש ועומד, וצ"ע.

**ונראה דאי נימא כמו שנתבאר לעיל ברש''י דליכא לפטורא דבישראל בקדושת דמים כיון דבקדושת הקרבה חשיב כתורא דראובן**, ונתבאר שם דגם בקדו''ד להקרבה כיון דקדו''ד לא הוי קדושה ביחס לדמים אלא דהוי קדושה בגוף הבהמה לענין דמיה, א''כ כל כמה דהקדושה חלה ביחס להקרבה נמצא דחלות הקדושה היא דהבהמה תעמוד להקרבה בדמיה, ובהא איכא למימר דבהעמדתה לענין הקרבה ליכא הפקעה על היחס של הבעלים דמעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן, דהקרבה הוי רק קיום לבעלותו בממון.

**ולפי''ז נראה דליכא בזה לדינא דגידולי הקדש** כיון דלא הוי ''דין ממון'' ומאידך גיסא ליכא בזה גם לרבוייא דולדות קדשים כיון דהאם לא קדושה בקדושת הגוף, ונראה דבזה חלות הקדושה נובע מחמת דחשיב כחלק מהאם וקדוש בקדושת אמו ולכן תליא בדין אמו.

###### דף י"ד ע''ב

###### בבאור סברת הגמ' דלא יהא טפל חמור מן העיקר

1. **מבואר בגמ' דלולי האי סברא היה חל קדושת הגוף מדינא דרבא דמקדיש זכר לדמיו קדוש קדושת הגוף.** ויש לעיין ראשית כל בבאור דינא דרבא. שנית בבאור הא דהך סברא דלא יהא וכו' משפיע על חלות הקדושה דהולד.

**ובבאור יסוד דינא דרבא** יעוין בתמורה י''ט דהוי מכח מיגו דנחתא קדושת דמים נחתא לה קדושת הגוף אלא דמצינו בתמורה י' ע''ב פלוגתת רש''י ותוס' במקדיש עובר אי נימא דלא חלה קדושה על עוברין וחל רק בו רק קדושת דמים אי היכא דנולד נחתא ביה קדושת הגוף וכן נקט תוס' ד''ה כי תניא, וברש''י ד''ה קדושת דמים נקט דהוא גופיה לא קדיש, ובגרי''ז מבאר דטעמא דרש"י דמיגו דנחתא היא בתחילת ההקדש ובעצם המעשה כמש"כ לעיל בדינא דפשטה, אבל אם בשעת ההקדש ל"ש מיגו דנחתא ל"א מיגו לאחר מכן.

**ובשיטת תוס' דאמרינן מיגו דנחתא אף לאחר שנעשה ההקדש**, יעוין בגרי''ז בערכין ה' ע''א בד''ה אמנם צריך להבין, וז''ל, אף דדינא דפשטה לא אמרינן כי אם בשעת מעשה ההקדש והראיה מבהמה של ב' שותפין בחזר ולקח חצי דצריך הקדש מחדש **אמנם דינא דמיגו דנחתא ל"ש למעשה דידיה** ורק דהוא דין בחפצא דנעשה קדוה"ג ושייך גם לאחר המעשה, וכן מבואר בתוס' תמורה (דף י' ע"א ד"ה ואין קדושה) גבי הקדש עובר ע"ש.

**והשתא יש לעיין בסגוין דאי נימא כמו דנקט הגרי''ז דהמחייב לקדושת הולד הוי מדין גידולי הקדש** א''כ סיבת הקדושה חל כבר במעי אמו וא''כ קשה מאי איכפת לן דאמו לא קדושה קדושת הגוף כיון דאיכא סיבה עצמית לקדושה בולד א''כ כל כמה דנולד וחזי להקרבה הדר דינא דיחול בו קדושת הגוף

**ונראה מוכח מה דנתבאר לעיל דהכא ליכא לדינא דגידולי הקדש** וסיבת חלות ההקדש נובע מחמת דהוי חלק מאמו וא''כ בהא איכא לסברת הגמ' דלא יהא טפל חמור מן העיקר ונידון בדיני אמו.

**ולפי''ז ליכא קושיא מסוגין על רש''י דנקט דדינא דמיגו דנחתא הוי בשעת מעשה ההקדש** [דהרי הכא בשעת מעשה ההקדש לא היה ראוי להקרבה במעי אמו], דכיון דסיבת חלות הקודשה בולד נובע מכח אמו א''כ איכא למימר דכבר בשעת החלות באמו נקבע דגם הולד יהא נידון בדיני אמו ורק בגמ' בתמורה דף י דהקדיש את הולד והנידון מכח חלות הקדושה שפעל בולד ולא מכח אמו בהא ס''ל לרש''י דכל כמה דבשעת ההקדש לא שייך דיחול קדושת הגוף תו ליכא להך דינא דמיגו דנחתא, ד''מיגו דנחתא'' הוי בשעה ''דנחתא'' ובזה נקבע מעיקרא דאופן עמידתו כהקדש הוי בקדושת גוף, אולם כל כמה דכבר נקבע כקדושת דמים תו לא משתנה אופן עמידתו להקדש.

**ונראה דגם לשיטת תוס' בעינן להך יסוד דהכא עיקר חלות קדושתו הוא מכח אמו** דאל''כ קשה קושית החזו''א יח ס''ק ט''ז דמאחר דלתוס' גם בולד איכא מיגו דנחתא א''כ הולד לא צריך כלל למעשה הקדש דאמו ומאחר דחייל ביה קדושת דמים בהיותו במעי אמו א''כ שוב חייל ביה מצד עצמו קדושת הגוף. ולפי מה שנתבאר דגם חלות קדו''ד דידיה הוי מכח האם ל''ק מידי.

###### בבאור הא דנקט רבא דוקא זכר

1. **יעוין ברש''י וז''ל, להכי נקט זכר דחזי לעולה משום דרובא דמייתו קרבן עולה מייתו.** ויעוין בשטמ''ק ד''ה תוס', דמביא מהרא''ש וז''ל, משמע מפירושו דה''ה נמי אם הקדיש נקבה תקרב שלמים ופירושו תמוה מה עלה בדעתו של זה המתנדב שההקדיש זכר שראוי לעולה שימכר ויביא בדמיו עולה ולמה לא הקריבו לעולה. ומבואר דהבין בכונת רש''י דלדינא דרבא בעי שיקדישנו לדמי קרבן, ומאחר דרבא איירי בגוונא דהקדיש לדמיו ולא פירש להדיא מה יעשה בדמים לכן נקט זכר דבזה מסתמא כונתו לדמי עולה, דסתם זכר קרב לעולה, רק מקשה הרא''ש דאי כונתו לעולה אמאי לא הקדישו להדיא לעולה.

**ומכח זה מפרש הרא''ש דהקדישו לימכר ויהיו דמיו קדושים בסתם וסתם הקדש לבדק הבית וקמ''ל כיון שהוא ראוי למזבח קדוש קדושת הגוף**. ויעוי''ש דמביא את פלוגתת ר''א ור''י במקדיש נכסיו דלר''י זכרים יקרבו עולות ונקבות ימכרו לצרכי שלמים ויביא בדמיהם עולות ולר''א זכרים ימכרו לצרכי עולות ונקבות לשלמים ודמיהם יפלו לבדק הבית.

**ונראה דכונתו כמו שנקט התוס' דגם בדינא דרבא איכא חילוק בין זכר לנקיבה** ובנקיבה לא אמרינן דהיא עצמה תקרב שלמים אלא תמכר לשלמים ויפלו דמיה לעולות כמו שס''ל לר' יהושע רק דיש לעיין בבאור הדבר אמאי שאני נקיבות מזכרים. וביותר קשה דהרי מקור דינא דרבא הוא בתמורה יט ע''ב מדינא דמתפיס נקיבה לאשם דתרעה עד שתסתאב וא''כ מבואר להדיא דגם בנקיבה איכא להאי דינא דרבא.

**ויעוין בחזו''א י''ח ס''ק י''א דמחלק בין נקיבה דלא ראויה מצד עצמה להקרבה דבזה בעינן שיקדיש את גוף הבהמה לקרבן ורק דלא מהני הקדשו רק לדמים אולם היכא דפירש להדיא לדמי בהא מהני מחאתו,** ובדינא דר' יהושע למרות דהקדיש סתם מ''מ כיון דלא פירש לעולה הוי כאמר לדמי ואמדינן דמסתמא כונתו לדמי עולה, והא דהוכיחה הגמ' מדינא דנקיבה להקדיש זכר לדמיו למרות דבזכר הקדישו להדיא לדמי עולה יעוי''ש וז''ל, צ''ל דהכי יליף דכי היכי במפריש נקיבה חייל קדוה''ג כיון דאפשר לקדוה''ג לחול אע'''ג דאיהו אקדשיה סתמא ולתכלית דמיו אקדשיה, מ''מ כיון שלא מיחה לקדוה''ג לחול חייל, ה''נ בהקדיש זכר לדמיו והוא ראוי להקרבה חייל קדוה''ג, ואף אם מיחה לא מהני, דבנקבה מהני מחאתו כיון שאינה ראויה אלא לדמים ואינו מקפח את ההקדש במחאתו, אבל בהקדיש זכר לדמיו הרי הקדש קונה עצמו בדמיו ואינו בעלים להחליפו שאין להקדש צורך בחליפין עכ''ל.

###### בבאור התוס' ד''ה הקדיש זכר

* 1. **ושמעינן ליה לר' יהושע וכו'**. יעוין לעיל מה דהובא מהחזו''א בבאור החילוק בין נקיבה לזכר. רק יעוי''ש דמעיר מהתוס' בתמורה י''ט ע''ב דהקשה מהגמ' שבועות י''א דמקדיש בהמה לדמי נסכים אינו קודש קדוה''ג דאמאי ליכא בזה לדינא דמיגו דנחתא ומוכח דלא ס''ל להאי חילוקא דהרי התם פירש להדיא לדמי, ובמידי דלא חזי היכא דפירש להדיא ליכא מיגו דנחתא כמו שנתבאר דרק בזכר דקדוש לדמי קרבן שהבהמה עצמה ראויה בהא אמרינן שההקדש מעיקרא קונה את עצמו בדמיו ותו לא מהני מחאתו, משא''כ היכא דהבהמה מצד עצמה לא ראויה לדמי הנסכים שהקדישה רק דבא לחול קדושת הגוף לענין שיצטרך מום להעמידו בדמים בהא מהני מחאתו. ומסיים שם החזו''א דלדברי התו' בסוגין ניחא ונראה בחזו''א דנקט דהוי מחלוקת התוספותים.

**ובעיקר הקושיא מדמי נסכים** יעוי''ש בתוס' דמישב דאזיל כר''ש במשנה שם דס''ל דבמידי דלא חזי ליכא מיגו דנחתא ומאחר דנקיבה לא חזיא לאשם ליכא מיגו דנחתא, ובתוס' בנזיר כו ע''ב מיישב דבכה''ג דלא חזי לשום קרבן בעולם כו''ע מודו דליכא מיגו דנחתא דבהמה לא חזיא לשום נכסים בעולם משא''כ נקיבה ראויה לקרבן אחר.

* 1. **ומיהו נראה לר''א נמי.** יעוין בגהות וציונים ובחק נתן דכונת תוס' דר''א לא פליג על דינא דרבא דהתם מאחר דהקדיש את נכסיו אמרינן דכונתו דגם הבהמות יקדשו לבדק הבית ואין כונתו כלל להקדישם לדמי קרבן ולכן הדמים הולכים לבדק הבית, והא דבעינן דהיא עצמה תמכר לשלמים או לעולות הוי מכח דינא דמתפיס תמימין לבדק הבית מידי מזבח לא יצא.
  2. **ולפי מה שהיה רבא רוצה לומר וכו'.** בפשטות כונתו להקשות מר' יהושע דהוא עצמו קרב שלמים אולם יעוין בגיר''ז תמורה יט ע''ב דהבין דקושיתו גם מר''א והוכיח מזה הגרי''ז דדינא דימכר לצרכי עולות הוי מחמת דחיילא בו גם קדושת דמים וגם קדושת גוף ולא בעי להקדישו אחר פדיון ובזה בעינן למיגו דנחתא. וז''ל, ולכאורה צ"ב דהא דינא דר"א דמיירי לצרכי עולות הוא מדינא דאינו יוצא מידי מזבח לעולם וא"כ איזה שייכות הוא לדין הקדיש זכר לדמיו אינו קדוש קדוה"ג, וי"ל דתוס' כאן סבר כמש"כ בדעת הרמב"ם דהא דאמרינן דימכר לצרכי עולות היינו דזהו דין בסתם הקדישות דחל קדושת בדק הבית וקדו"מ ואינו מדין דאינו יוצא מידי מזבח לעולם דצריכים להקדיש אחר פדיון אלא דחל שני ההקדשות, וא"כ היה קשה להתוס' דכיון דלא אמרינן מיגו דנחתא וכו' א"כ איך חל בסתם הקדישות קדוה"ג. ויעוין בהערות הגריש''א דמביא פלוגתא יסודית בראשונים בעיקר דינא דאינו יוצא מידי מזבח אי הוי דין על הגברא דיקדישנו אחר הפדיון או דחלים שתי ההקדשות.
  3. **דיש לחלק בין מקדיש נכסיו סתם לפירש להדיא לדמיו.** יש לעיין בבאור כונת תוס' דמאחר דגם בהקדיש סתמא בעינן למיגו דנחתא בשביל שיחול קדוה''ג א''כ מאי איכא בהא דפירש לדמיו. ונראה על פי סברת החזו''א דאיכא משמעות למחאתו ורק החזו''א נקט כן בנקיבה, וכעת נקט תוס' דבתחילה דס''ל לרבא דלא אמרינן מיגו דנחתא הוי מחמת דגם בזכר מהני מחאתו, רק דצ''ע לפי מה שנקט החזו''א דבנקיבה אליבא דאמת יהני מחאתו א''כ צ''ב מאי אלימא לרבא דינא נקיבה דמכח זה חזר בו מדינא דמתניתין דשקלים דמזה לא חזר בו, ואולי בנקיבה כיון דמפריש לעולה ודאי דמונח במעשה הקדשו יחס לדמים רק דלא העמיד את זה להדיא בעשיתו, משא''כ במקדיש נכסיו סתם דבמעשה הקדשו ליכא כלל יחס להקרבה א''כ למרות דס''ל לר' יהושע דביחס לבהמות דעתו לדמי קרבן אולם במעשהו אין יחס לזה ולכן ליכא בזה ניגוד מצד המעשה ויש לעיין.

###### בדין ולדות של בעל מומין אי כשרים להקרבה לאחר פדיונם אי נפדין תמימים

1. **יעוין ברש''י ד''ה י'ד ע''א ד''ה הא דנקט דגם בנולדו קודם פדיונם דודאי קדושים בקדושת הגוף לא קרבי דמכח קדושה דחויה דאמם אתו.** ומבואר דאיכא דין דיחוי מכח האם כיון דהוקדשה רק לדמים. ויעוין בחזו''א יח ס''ק יח דנקט דלהצד דנפדין תמימין ולא חל בהו קדושת הגוף אלא קדושת דמים ליכא בזה דין דיחוי דדין דיחוי בדמים הוי רק היכא דחייל בהו קדושת הגוף להקרבה, ורק דלא ראוי להקרבה ובעי פדיון ברעיה, והא דחשיב דיחוי בדמים מחמת דהקיום בפועל של הקרבן הוי בדמים. ולכאורה ברש''י מוכרח דגם בקדושת דמים מעיקרא איכא דין דחיה ויעוין בגרי''ז במכתבים עמוד ע''ח מה דדן בזה.

###### בבאור חידושא דשוחט בחוץ חייב בבמת יחיד

1. **יעוין בחזו''א י''ח ו' דהקשה דאי בא התנא להשמיענו דלא הותר בע''מ בבמה אין כאן מקומו,** ומיישב דבא להשמיענו דדינא דקדם מומן להקדשן דחייל בהו רק קדו''ד הוי גם בזמן היתר הבמות, דאי היה מותר בע''מ הוי נחתי ליה קדושת הגוף והוי פטור מן הבכורה אפילו היכא דפדאו דגם אי הותר בע''מ מ''מ מותר לפדותו כדי להביאו תם או להקריבו בבהמ''ק דבעינן תם.

###### באיסורא דהקרבת בע''מ אי הוי גם בבע''מ מעיקרו

1. **יעוין בשטמ''ק דהקשה דמאי ראיה מר''א למשנתינו דאיירי בבע''מ מעיקרו דדיקלא בעלמא הוא**. ומיישב וז''ל, דמצינו דמקדיש בע''מ עובר משום בל תקדישו ומשום בל תזרקו אלמא לא אמרינן דהוה חולין בעלמא דבחולין לא לקי על הקדשם וע''כ דכך גזירת הכתוב דהקדש חל עליהם. ומבואר דגם בבע'מ מעיקרו ליכא הפקעה בעצם על קדושת הגוף והבאנו בדף הקודם את השטמ''ק בבאור הא דבעי קרא דליכא תמורה בבע''מ מעיקרא דס''ד דהוי כבע'''מ דקדם הקדשו למומו, ויש לעיין בגדר הדבר. ונראה דאי נימא כדרך החזו''א בגליונות לגר''ח בהלכות אסו''מ דהוכיח מהא דבכור ומעשר חלים בבע''מ מעיקרא דשייך חלות קדושת הגוף גם בבע''מ ורק דהוי דין עיכוב הקדושה כמו שנקט בסימן י''ח ס''ק י''ג א''כ אפשר דעצם הדבר דאיכא סיבה לקדושת הגוף והוי רק עיכוב חשיב דהוי סיבה דאיכא בזה תורת הקרבת בע''מ. רק לפי מה דנקט הגר''ח שם דמום הוי סתירה לחלות קדושת הגוף כיון דאיכא בו דין פדיון א''כ צ''ב אמאי איכא בזה סיבה לחלות הקדש.

**ויעוין בבנין נחום בשיעורים מהגר''נ פרצוביץ** דמוכיח מלשון הרמב''ם אסו''מ א' יא וז''ל, המקדיש בעלת מום קבוע אינו עושה תמורה מפני שלא נתקדש גופה קידוש גמור ואינה אלא קדושת דמים עכ''ל. ומבואר דלא הוי כעצים ואבנים כמו בהנהו דאין במינו קרבן. **ומבאר הגר''נ דגדר הך חלות קדושה במקצת היינו דנתחדש בזה דחל ''שם קרבן''** למרות דבחלות הקדושה הוי קדושת דמים ויעוי''ש דלפי''ז במקדיש יוצא דופן וכל הנהו דאין במינו קרבן לא ילקה משום מקריב בע''מ.

**ולפי דבריו ניתן לומר דגם לגר''ח הא דמום מפקיע חלות קדושת הגוף הוי רק לגבי החלות אולם ליכא בזה עיכובא על חלות שם קרבן** וצ''ב גדר הדבר. ונראה דניתן לומר דקרבנות לא הוי כמו עשית חלות בעלמא דכל כמה דלא שייך לחלות לא שייך לדון דאיכא סיבה לחלות, דכל זה שייך היכא דהחלות נובע מכח המעשה שבא לפעול אותו אולם בקרבן ראשית כל הוא מעמיד את הבהמה לגבוה, וכתוצאה מכך נתבע את הקיום שלה לגבוה ע''י הקרבה לגבוה. ונמצא דאיכא שתי שלבים בחלות קדושת הגוף, וא''כ ניתן לומר דגם לפי מה דנקט הגר''ח דמום סותר את חלות קדושת הגוף כל זה הוי ביחס לשלב של החלות בפועל דלא ניתן ליתבע בפועל קיום של הקרבה כל כמה דאיכא דין פדיה בקרבן, אולם על עצם הויתו כ''קרבן'' ליכא סתירה מכח המום ולכן שייך בזה עדיין חפצא דקרבן. ולפי''ז מתבאר היטב הא דאיכא בזה תורת הקרבת בע''מ וכן הא דס''ד דאיכא בזה דין תמורה.

###### בבאור הס''ד דבכור ומעשר קריבים בעלי מומים

1. **מבואר בגמ' דדנה דמאחר דבכור ומעשר חלים גם במום מעיקרא הלכך שייך לדון דיקרבו בעלי מומים,** ולעיל הבאנו שתי דרכים בהא דבכור קדוש בעל מום, או כדרך הגרי''ז דבכור ומעשה הוי שם מחודש מלבד התורת קרבן דאית בהו אלא עצם מציאותם כבכור ומעשר הוי מעלה וסיבה להפרשה, וכן מדויק ברש''י דביאר דהוי מחמת דרחם מקדשו, או כמו שמבואר ברבינו גרשום מחמת דהוי קדושה הבאה מאליה ובארנו על פי החזו''א דמום הוי עיכוב על חלות הקדושה ובהא איכא למימר דבעשיה דממילא ליכא עיכוב, ולפי דרך החזו''א ניחא דאיכא למימר דלא הוי עיכוב גם על גוף ההקרבה ולא רק ביחס לחלות קדושת הגוף, אולם אי נימא דהוי מחמת דבכור הוי שם בפני עצמו א''כ מאי שיאטיה דמחמת זה יהא בו דין הקרבה.

###### בבאור השטמ''ק בהא דלולי קרא דלא ימיר גם בע''מ מעיקרא עושה תמורה

1. **כבר הבאנו לעיל מה דניתן לבאר בדברי השטמ''ק** או דאיכא תורת שם קרבן גם בבע''מ מעיקרו או דמאחר דהמום עומד כמפקיע איכא בזה סיבה לקדושת הגוף. **אולם יעוין במקדש דוד** בקונטרס מעניני קדשים סימן א' אות ג' דמוציא ממנו יסוד מחודש דהא דבע''מ דקדם הקדשו למומו עושה תמורה הוי מחמת הקדו''ד וז''ל, היינו דזה דבע"מ עושה תמורה הוא משום שדמיו למזבח, והו"א דאף קדם מומן את הקדשן כן ומש"ה אצטריך קרא למעוטי, והנה לולי דברי השמ"ק נראה היה לומר דזה דבע"מ עושין תמורה אין זה מפני שדמיו עומדין למזבח, רק משום דקודם היה ראוי למזבח והיה עליו קדוה"ג אף לאחר שהומם נשאר בו קדוה"ג לענין תמורה, דהא חזינן דפסולי המוקדשין לאחר שנפדו ג"כ עושין תמורה אף על גב דדמיהן אין עומדין למזבח, וע"כ משום שנשתייר בהן קדושה לענין תמורה מקודם, ולהשמ"ק צ"ל דפסולי המוקדשין לאחר שנפדו דעושין תמורה כיון דקדושתה רק למיתה הוא גדר בפ"ע, אבל זה דבע"מ עושין תמורה הוא משום דהדמים עומדין למזבח יש להם קדוה"ג לעשות תמורה ויעוי''ש דמביא בזה פלוגתא בראשונים.

**ויעוין בגרי''ז תמורה כ' ע''א גם נקט דהס''ד דיהא חלות תמורה בקדושת דמים רק בבאור הדבר יעוי''ש וז''ל, דקדו"ד כיון שדין קדושתה דין קדוה"ג ועדיין לא נגמרה זהו דממעטינן מקרא דרע בטוב כיון דעדיין חסר בדין קדושתה אינו עושה תמורה**, וכן מוכח לשון הרמב"ם בזה (פ"א הלי"ג) מפני שלא נתקדש גופה קידוש גמור עכ''ל. ונראה כונתו כמו דנקט בערכין ד' ע''ב בד''ה בגמ' וז''ל, והנה בכ"מ קדושת דמים הרי היא קדושה על החפץ, ורק דהיא קדושה אך לדמים, והמכירה היא ענין פדיון עכ''ל. ומבואר דקדושת דמים לא הוי קדושה ביחס לדמים אלא תפיסת קדושה בגוף הבהמה לדמיה וכשמוכר הוא מקיים את חלות הקדושה בדמים הוי כפדיון על הקדושה והא דנקט הרמב''ם דלא הוי קדושה גמורה אין כונתו למה שנתבאר לעיל דאיכא יחס של קדושת הגוף בקרבן אלא דעצם הדבר דהוי תפיסת קדושה חלקית בגוף הבהמה חשיב מקצת קדושה. ויעוי''ש מה דמבאר לפי''ז הא דבעי קרא מיוחד למעט קדשי בדק הבית מתמורה [יעוין תמורה יג] וז''ל, משא"כ בבדק הבית דכך הוא עיקר קדושתה ואין חסר בהקדושה כלום, ולהכי איצטריך מיעוטא משום דלא איקרי קרבן או מהיקשא דמעשר.

###### בבאור הסברא דולדות יקרבו בעלי מומין הואיל וקדושים אגב אמם

1. **ראשית כל יש לעיין בהא דמבואר בסוגין דולדות בעלי מומין קדשי הרי בגמ' בתמורה כ''ד ע''ב מבואר דבילדה טומטום ואנדרוגינוס איכא בזה פלוגתא בין רשב''ג לת''ק** דרשב''ג דס''ל דבהויתן הם קדושים וכיון דכשבא לחול הוי לא שייך בו הקרבה לא חל בהו קדושה, ודוחק לומר דסוגין אזלא כמ''ד במעי אמן קדושים. ויעוין בחזו''א תמורה ל''ב ססק''ו דמוכיח מסוגין דשאני בע''מ מטומטום וכיוצא בהו וז''ל, מ''מ בעלי מומין קדושין קדוה''ג ודינן כקדם הקדשן את מומן וכדאמר בכורות י''ד אימא תנהו ענין לולדות קדשים דסד''א הואיל וקדוש כשהן בע''מ אגב אמן. ומבואר בחזו''א דהצד להתירם בהקרבה הוי מחמת דהוי כקדם הקדשם למומן וצ''ב דא''כ אמאי לא בעי קרא לכל קדם הקדשם למומן. ומבואר דאיכא מעלה בהא דקדשי אגב אמם.

**ונראה לפי מה שנתבאר ברבינו גרשום במשנה בהא דבכור חל בבע''מ מעיקרא דהוי מצד דהוי קדושה הבאה מאליה**, והבאור בזה כמו שהבאנו מהחזו''א דליכא גרעון בגוף חלות קדושת הגוף גם בבע''מ מעיקרא רק במום איכא דין עיכוב על הקדושה ובבאה מאליה ליכא להך עיכובא א''כ איכא למימר דכמו דבבכור בעינן ריבויא דליכא עיכוב גם לגבי הקרבה ה''ה בולדות הקדושים אגב אמם רק דצע''ק אמאי בעי ריבריא לתרוייהו ואולי כל סיבה דממילא לחלות בעי ריבוי בפני עצמו דאיכא עיכוב כלפי הך סיבה.

###### בדין העמדה והערכה

1. **מצינו כמה דיעות בדין העמדה והערכה,** דלדעת ר''ש רק קדשי מזבח בעו העמדה והערכה ולרבנן דפליגי אר''ש פליגי ר''י ורשב''ל אי ס''ל דגם בקדשי בדק הבית בעו העמדה והערכה או רק בקדשי בדק הבית, וצ''ב שרש הנידון בזה.

**ונראה דיש לדון אי דין העמדה והערכה נתבע מכח דין הממון** דבעינן דיהא ראוי לפדיון מעליא דאית ביה העמדה והערכה [יעוין בשער המלך בכורים י ב' דנסתפק אי מעכב את חלות הפדיון ובשפת אמת תמורה כז ע''א נקט דבעינן רק דיהא ראוי להעמדה והערכה דבעינן ראוי לבילה ולכן מתו יקברו]. **או דהוי צורה במעשה הפדיון דיעשה מול דבר דהוא בר פדיון**, ונראה דצד זה יתבאר יותר על פי מה דנקט תוס' בחולין קל''ה דאם העריכו את גיזת הרחל במחובר ואח''כ גזזה לא מהני לצאת בזה העמדה והערכה דבעינן שבשעת פדיון יהא בר העמדה והערכה. ובתוס' במעילה טו ע''א פליג בזה וס''ל דאם היה העמדה והערכה ואח''כ מתה הבהמה לא איכפת לן. ויעוין במל''מ פ''ה מערכין הי''ב דנקט דהוי מחלוקת יעוי''ש דמוכיח מהרמב''ם דבעינן דתהא חיה בשעת הפדיון. ומבואר לפי''ז דהוי הלכה במעשה הפדיון דבעינן דיעשה בבהמה דשייך בה העמדה והערכה, ויש לדון אי הוי סימן למתה, ועיקר החסרון בהא דהיא מתה, או דבעינן דתהא בר העמדה והערכה עכ''פ חזינן דהוי הלכה בפדיון.

**ולפי''ז ניתן לומר דאי הוי הלכה בפדיון אפשר דהוי רק בקדשי מזבח** דעיקר דינם הוא קדושה כמו שנקט הגר''ח, משא''כ בבדק הבית דעיקר דינו הוי דין ממון דבזה ניתן לומר דליכא הלכות במעשה הפדיון, אולם אי נימא דהוי רק בבדק הבית ניתן לומר דהוי תביעה מכח הממון ולכן רק בבדק הבית איכא להאי דינא.

**ועיקר היסוד דאיכא חילוק בין קדשי בדק הבית לקדשי מזבח יעוין בחדושי הגרי''ז דהוכיח מהרמב''ם דאיכא חילוק בין קדשי בדק הבית דהתם בעינן דיהא ראויים להעמדה והערכה בשעת מעשה ההקדש לקדשי מזבח דתליא בשעת הפדיון** וז''ל, מבואר מזה דאה"נ דהחילוק הנ"ל הוא דוקא בקדשי בדה"ב, דהתם תלוי בשעת ההקדש אם ראוי בעינן העמדה ואם לאו לא, אבל בקדשי מזבח כיון דחל קדוה"ג אין נפדה בלא העמדה והערכה, אף שלא היו ראויים גם בשעת הקדש להעמדה, ומשו"ה אין להם פדיון לעולם עכ''ל. ונראה דניתן לבאר דבקדשי בדק הבית התביעה מכח הממון ובזה תליא בשעת מעשה ההקדש דכל כמה דההקדש זכה בזה באופן דלא יכול להתקיים העמדה והערכה תו ליכא לו תביעה להעמדה והערכה מאחר דזהו הממון שקיבל, אולם בקדושת מזבח דנובע מהקדושה הוי הלכה בפדיון ובהא לא איכפת לן הא דבשעת מעשה ההקדש לא היה ראוי להעמדה והערכה.