חבורה לא לב
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / סת_ם - הרב משה יפהן / חבורות

חבורה לא: לב.

אמר רב זעירי אמר רב חננאל מזוזה שכתבה שנים שנים כשרה. הנה יש לעיין האם הכשר זה הוא בדיעבד או אפילו לכתחילה. וכן יש לעיין מה הדין בתיבה אחת בשיטה והנה בפשוטו היה נראה דזהו פסול דהגמרא רק חידשה בשתיים שתיים שהם כשרות ומשמע דפחות מכאן פסולות. ועיין קרן אורה שכתב דאע"ג דקיי"ל דספר תורה בעי לכל הפחות ג' תיבות מזוזה כשרה בשתים וה"ה אחת אחת אלא דאיבעיא להו שתים שלש ואחת מהו היינו שאין השיטין שוות מהו ופשיט ליה כל שכן שעשאה כשירה וכשרה.

והנה מבואר מדברי הקרן אורה דשורש השאלה כתבה אחת שתיים ושלש הוא משום שאין השיטות שוות וחסר בצורה של הכתיבה. והנה הגמרא הכריעה דכשר כ"ש מעשאה כשירה ויש קצת עיון דהרי בס"ת מקום שצריך כתיבה ועשאה כשירה אז זה פסול ואם כן מצינו ששירה היא פסולה במקום שהיא לא נצרכת. אמנם הביאור הוא דאין זה פסול בשירה במקום שהיא לא נצרכת אלא דבס"ת נאמר הלכה איך צריכה להיות צורת הכתיבה ואם הוא שינה זה פוסל אמנם במזוזה לא נאמרה צורת כתיבה אלא דההלכה דצריך להיות כתיבה נורמלית ולא משונה וממילא כאהל כזנב זהו משונה עגול זהו משונה אמנם שירה שמצינו כזה כתיבה בתורה אין זה נחשב משונה. והנה באמת יש מקום לדון מהו המקור לפסול דין זה ולפי"ז אתי שפיר דכך נאמרה ההלכה שיהיה כתב רגיל ובאופן זה הוי משונה.

הנה מדברי הקרן אורה מבואר דס"ת צריך שלשה תיבות והיכן מצינו מקור לדין זה ויש שהביאו ר' דויד קליין. מקור לדין זה מהא דנתבאר למשפחותיכם ג' פעמים מדוע הוצרכה הגמרא לומר ג' פעמים הרי כבר נאמר למשפחותיכם למשפחותיכם למשפחותיכם. אלא דמזה למד הקרן אורה דיש דין ג' תיבות.

הרמב"ם פ"ה ה"א פירש שקאי על הדפין ובלבד שלא יעשנה כזנב או כעיגול או כקובה. והנה בפשוטו כוונת הרמב"ם לדין של דפין ויש לעיין דנאמרה הלכה שלא יעשה חמשה דפין בצורה של אחד שתיים ושלוש או כעיגול. והקרן אורה התקשה איך יפרש הרמב"ם דין זה של שתיים ושלוש. והנה רש"י לא יכל לפרש כהרמב"ם משום שרש"י מפרש את המובא להלן מזוזה שכתבה בשתי דפין פסולה שישנה הלכה שמזוזה צריכה ליכתב דווקא בדף אחד. ורק הרמב"ם שם מפרש דקאי על שתי יריעות התפורות זו לזו יכל לפרש כן. אמנם רבי חיים קניבסקי כתב דהרמב"ם פירש דאיירי שבכל דף כתב מספר שיטין שוה וקס"ד דאין זה כשר אלא אם כתב בכל הדפין מניין שיטין שווה כמו שרואים בשירה שהדף שכותבים בו שירה שונה משאר הדפין.

בספר התרומה כתב דדין זה שיכול לקצר את השיטין אפשר שהוא כשר רק במזוזה ולא בתפילין. והוא דן דשמא אם יעשה שתיים ארוכותת ואחת קצרה גם במזוזה אין זה טוב.

הקרית ספר בפ"ה הביא מקור אחר לפסול אם זה כקובה או כזנב משום שנאמר וכתבתם ומשמע כתיבה מיושרת והקרן אורה כתב גם שהפסול הוא משום שכתוב וכתבתם ואין זה כתיבה תמה.

אמר רב חסדא על הארץ בשיטה אחרונה והנה יש לעיין משום האסמכתא הזו שלא דיברה על מזוזה מזה קבענו שינוי בכתב המזוזה.

עוד יש לעיין דהנה למ"ד דעל הארץ בסוף השיטה אם כן יש כאן רווח של פרשה בתוך פרשה וזה פסול ובשלמא למה שדייק הב"ח מהטור דהפסול הוא רק בפרשה סתומה שעשאה פתוחה ולהפך אתי שפיר אלא לדעת הרמב"ם דגם באמצע פרשה פוסל קשה.

והנה יש ליישב שהנה בסוף הכתב מצינו שיש צורה כתיבה של סיום כמו שמצינו בס"ת שכשר גם בזנה הגם שבאמצע הס"ת זה פסול כך הוא הסיום והנה גם שם יש רווח בין שיטה שלפניה לשיטה שלאחריה רק בסיום לא דנים את זה כרווח אלא כצורת הכתיבה עוד יש לדון דבמזוזה אין הלכה זו אלא רק בס"ת אמנם במזוזה דכמו שמתבאר בגרי"ז זהו דין כתיבה שונה לא נאמר הכלל דהפסק פרשה בתוך פרשה פוסל. וצ"ע בזה.

עוד יש לדון דכך נאמרה ההלכה דבאמת יש לדון מה"ת משום האסמכתות האלו נשנה את סדר הכתיבה הרי זהו רמז רחוק אמנם אפשר דהנה מצינו הלכה דעל הארץ בשיטה אחרונה ופירש רש"י שתיבות אלו לבדם ויש לעיין מהו הסיבה שנאמרה כזו הלכה . וזה ברור שזה אחד מן השתיים או שבאו להרחיק את הארץ מעל השמים לסמל את האריכות ימים או שרצו שעל הארץ יכתב תחת השמיים ובזה כל אחד מצא לו מקור לאסמכתו והנה בפשוטו בהלכה הוא הריחוק דכך גם אין הפסק פרשה אמנם המ"ד השני טען דכתוב כגבוה שמים על ארץ כן גבר חסדך ה' ומשום כן מסתברא שזה הסימן והנה נראה ברור דאם כן נאמרה ההלכה לכתוב באופן זה אין זה הפסק פרשה כמו דבשירה לא אמרינן שהרווח בין המילים הוא הפסק פרשה דהרי כך הוא צורת הכתיבה. המהרש"ל על הסמ"ג ביאר דחאד בא לסמל את האריכות ימים וכלשון הכתוב כן גבר חסדך ה' ולעומת זאת המ"ד השני סבר דבא לסמל על הריחוק מהחטא. וברש"י מבואר לא כן.

הנימוק"י ביאר באופן אחר את דין דעל הארץ עיי"ש. ועיין ברמב"ם פ"ה מהלכות סת"ם ה"ה ז"ל ומצוה לכתוב על הארץ בשיטה אחרונה בין בראש השיטה בין באמצע השיטה, ועיין בכס"מ שכתב דהוא טעות סופר וצ"ל בין בסוף שיטה, ואפשר דהרמב"ם פירש דברי הגמ' דלא כפרש"י, דהא דאמרינן על הארץ בשיטה אחרונה אין הכוונה דבשיטה אחרונה לא יהיו אלא שתי תיבות אלו, אלא שלא יכתוב על בשיטה אחת והארץ בשיטה אחרת, אלא יהיו שניהם בשיטה אחרונה. ולפי"ז הא דפליגי אם על הארץ בתחילת שיטה או בסוף שיטה הביאור הוא כמו שפי' הנימוק"י, דמ"ד בסוף שיטה ר"ל שכותב את ב' התיבות על הארץ בשיטה אחת, ומ"ד בתחילת שיטה ס"ל דכותבם בב' שיטות, דכותב על בשיטה עליונה ותיבת הארץ לבדה בשיטה אחרונה, [ולפי"ז לא תיקשה הקושיה הנ"ל דלמ"ד בסוף שיטה איכא הפסק פרשה בתוך הפרשה, די"ל דאה"נ אין מניח שם חלק, ועיקר כוונת האי מ"ד היא דכותב את ב' התיבות על והארץ בשיטה אחרונה].

תוד"ה עשאה כשירה הגרי"ז הקשה מקמיעות דאע"ג דמובא בהם אזכרות אין מצילין אותן ויש לחלק דאין כלל שמצילים אזכרות אלא דמצילים כתבי הקודש וגם דבר שאינו כתבי הקודש אלא ספר אם יש בו אזכרות מצילים ספר שיש בו אזכרות אמנם אזכרות לבד אין מצילין.

ועושה פרשיותיה סתומות התוספות ביארו דאע"ג דאין שתי סתומות אלא אחד דיש רק שני פרשיות במזוזה. דעשה על הארץ בסוף השיטה ואין הכוונה דממש היה סתום אלא דזו בצורה של פרשיות סתומת כיוון דעל הארץ אמנם למעשה להלכה פסקו כל הפוסקים דעל הארץ בתחילת שיטה רמבם טור ושו"ע אמנם הסמ"ג הביא נהג לעשות בסוף שיטה וכתב שמקמצת העולם נהגו לעשות בתחילת שיטה וביאר המרדכי את מנהג העולם שרצו לעשות כמו בספר תורה ולא לסיים בסוף שיטה.

מצינו דבר חידוש במהרש"ל סימן ל"ז שדן על התוספות ורצה לדון מה ההבדל בין פרשה סתומה לפתוחה וביאר דהנה מצינו בחז"ל דהרווח בין הפרשיות בא לענין כדי ליתן רווח למשה להתבונן בין פרשה לפרשה. ודן מהו החילוק בין סתומות לפתוחות . ודן האם בכלל צריך לחקור מה החילוק. וביאר דפרשה פתוחה אז הפרשה הבאה אינה מחוברת לפרשה הקודמת לעומת זאת פרשה סתומה היא מחוברת לפרשה הקודמת אלא דניתן רווח למשה כדי שיתבונן ולפי"ז יש הלכה של רווח שניתן כדי שמשה יתבונן בין פרשה לפרשה. ויש עוד הלכה של חיבור שפרשה סתומה היא מחוברת ופרשה פתוחה היא פרשה לעצמה. ולא הבנתי איך המהרש"ל מבאר את זה לפי"ז. וצ"ע.

ועושה רווח מלמעלה ורווח מלמטה כשיעור אטבא דספרי בארחות חיים סימן כו הביא בשם הגאונים דשיערו ששיעורו הוא בחצי ציפורן והביא שנחלקו האם השיעור הוא שיעור האורך של הץ' סופית עם ההקף גויל הוא דזהו שיעור מסוף הץ' סופית וכן למעלה האם בעינן את השיעור מעל הל' או לא והביא שרבינו יונה החמיר. והנה השיטה המקילה הביא הב"י או"ח סימן לב לב דהיא שיטת בעל התרומה. כן ביאר הב"י את דעת הרא"ש שבהלכות מזוזה כתב חצי ציפורן ובהלכות תפילין כתב כשיעור גגה של ל' וביאר דאידי ואידי חד הוא ובלשון הזה הוא פסק בשולחן ערוך בהלכות מזוז רפ"ח א ובהלכות תפילין לב לב. וכן ביאר שם הגר, אמנם הב"ח והט"ז והמג"א סימן מג חששו לדעת הרבינו יונה. והחזו"א יו"ד קע"ג א כתב דבמזוזה דהתפרש שיעור זה להדיא חשש לרבינו יונה ובתפלין סמן על התרומה. והביא שכבר נזכרת סברא זו בפוסקים והביא מהפתחי תשובה דבדיעבד כשר. והוסיף לבאר דאין הגליון שיעור בספר תורה אלא דבאמת משום שכך היה דרך הכתיבה כדי שלא יהיה ביזיון בעינן שיעור זה וממילא היום דאין כותבין על ידי אטבא דספרי לא יצטרכו שיעור זה

ובס"ת הטעם של הרווח הוא משום משמוש הידיים והביא שכן אמר לו הסופר שלא קיבל מרבו המומחה אלא כבעל התרומה ולא כהרבינו יונה וביאר שאפשר משום שהיום לא נהגו להשתמש באטבי דספרי אפשר להקל.

המרדכי הלכות מזוזה יא. כתב דלא צריך במזוזה כדי לגול הקף משום שאין להם עמוד ואין יד הכל ממשמשת בהם וכן נהגינן לדינא.

הנה יש לדון בדין פרשה פתוחה סתומה האם יסודו הוא משום הפרשה הראשונה או הוא דין בפרשה השנייה או דהוא דין בשני הפרשות. והנה בפשוטו הוא דין בפרשה הרשונה וכמו שמצינו בפרשת ויחי למה פרשה זו סתומה אלא שנסתמו עיניהם של ישראל . וכו'.

והנה מצינו ברא"ש שלש שיטות בהאי ענינא וקצת קשה מה שכתב דהוי שלש שיטות. וכן מצינו עוד דבר חידוש במסכת סופרים דעם נסתיים בסוף העמוד צריך להשאיר שיטה שלמה פתוחה.

עוד יש לעיין במה נחלקו הרא"ש והרמב"ם.עוד יש לעיין באופן להרא"ש אם נשאר קצת אותיות פחות משיעור ג' אותיות. האם נחשב פתוח או סתום.