פרק חבית 6 המתוקן חנוכה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 22 חבית

**בדינא דעשית נקב ופתח בחבית והיתרא דחותלות המתוקן חנוכה**

**דף מספר 2**

**דף קמו עמוד א**

**בהא דמבואר ברש''י דבשביל לחייבו בעשית כלי בעינן שינוי במעשיו**

1. **שובר אדם את החבית לאכול הימנה גרוגרות, ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי.** יעוין רש''י ד''ה ובלבד וז''ל, לנוקבה יפה בפתח נאה. ובחזו''א סימן נ''א סק''ח מדייק מרש''י דלא סגי בכונה גרידא אלא בעי שיהא שינוי במעשיו, ודלא כמו שמבואר בגמ' בביצה ל''ג בקוטם עצי בשמים לשיטת ר''א דקטמו לחצוץ שיניו חייב חטאת ובקטמו להריח פטור ומבואר דהיחס לעשיתו כעשית כלי תליא בכונתו. ואולי ניתן לחלק בין שבירת חבית דעצם המעשה לא הוי ''עשית פתח'' ולכן בשביל לפרש אותו כעשית פתח בעינן שינוי בגוף המעשה, משא''כ דמצד עצם המעשה הוי ''תיקון העץ לשימוש'' הלכך בהא תליא בכונתו. [ואולי החזו''א לשיטתו דהיתר שבירה נובע מחמת העדר היחס לפעולה כהתעסקות בסתירה כיון דעיקר מטרתו להוציא מה שבתוכה וא''כ אדרבה מעשהו עומד כעשית פתח וכ''נ בחזו''א בתחילת סק''ח]. **ויעוין עוד במאירי** וז''ל, וזה שאמר לשון ''שובר'' שלא יכוין בנקב לעשותה ''במדה ובנוי'' עד שיהא ככלי, ומבואר דהצורך לעשותה במידה ובנוי בא להפקיע את פעולת השבירה.

**אולם יעוין באבנ''ז רי''ג דתלה את זה בפלוגתת ר''א ורבנן** על פי מה דמבואר רש''י בביצה שם שסברת רבנן דגם לחצות שיניו פטור הוי מחמת דקטימה תיקון כלאחר יד. שאין דרך תיקונו אלא אם כן מחתכו וממחקו בסכין. ומבואר דקטימה לא הוי תיקון גמור ונמצא דר''א דמחייב בקטימה ס''ל דסגי בתיקון קלוש, ומבאר האבנ''ז דהוי לטעמי' [ דף צד ע"ב] בנוטל צפרניו ביד חייב אף שאינו יכול לנוטלם יפה ביד. ולפי''ז נוקט האבנ''ז דהא דבעי שיעשה נקב יפה הוי רק לרבנן דהצריכו תיקון גמור משא''כ לר''א דסגי בתיקון קלוש גם בחבית סגי בכונתו, ולפי''ז יצא דהצורך בעשית נקב יפה לא בשביל להעמיד את היחס לעשיתו כעשית פתח, אלא הוי בעיקר מלאכת בונה דבעינן תיקון חשוב.

**ויעוי''ש דמיישב לפי''ז את שיטת הראשונים דלא מחלקי בין מוסתקי לכלי שלם דאמאי ליכא בזה לגזירה שמא יעשה נקב יפה** כמו שהקשתה הגמ' בביצה ל''ג על ר''א [ןמכח זה העמיד תוס' במוסתקי], ולפי מה שנתבאר דלרבנן צריך מעשה א''כ ניחא היטב דבזה ליכא גזירה שמא יעשה מעשה אחר ממה שעשה כעת ורק לר''א דתליא בכונתו בהא מקשה הגמ' דאמאי לא נגזור אטו שיתכוין לפתח. ובזה מבאר את רש''י דנקט דבעי שיהא שינוי במעשה דכונתו לבאר את המשנה אליבא דרבנן דליכא חילוק בין מוסתקי לכלי שלם ולכן נקט דלרבנן בעי שינוי במעשהו ולכן ליכא גזירה.

**ובעיקר ישוב קושית תוס' יעוין בריטב''א וכן בר''ן בביצה [י''ט ע''א בדפי הרי''ף בד''ה ואע''ג], דמיישבים שיסוד סברת רבנן דבקטמו לחצוץ בו שיניו פטור הוי מחמת פטורא לאחר יד** דכל עשית כלי שלא כדרכו לא מיתסר מדאוריתא ולכן היכא דלא מכוין ליכא בזה איסורא מחמת הפתח. ובריטב''א מוסיף דאיכא בזה צורך שבת. בחבית, לאורחים ולצורך שבת, ובההיא דביצה לעונג שבת להריח בו.

**באיסורא דעשית נקב אי שייך לחייבו משום בונה לולי החסרון דמוסתקי**

1. **בעיקר איסורא דעשית נקב לשיטת רש''י דאין בנין וסתירה בכלים צ''ל דאיסורא משום מכה בפטיש,** וכן מבואר ברש''י ד''ה ואוסופי, ובבהגר''א שיד אות ד', ולשיטת תוס' דבחיזוק ואומנות איכא בנין וסתירה בכלים א''כ לכאורה גם בעשית נקב איכא בונה. רק לשיטת הראשונים דתליא בעשית כלי יש לעיין דלכאורה עשית נקב הוי בנין ''בכלים'' ולא הוי ''כעושה כלי'' אא''כ הוי בגוונא דלולי הנקב לא חשיב כלי. ויעוין באבנ''ז סימן רטו בדינא דמפיס מורסא דלעשות לה פה חייב דנקט דלשיטת הראשונים דבעי עשית כלי ליכא לחיבו משום בונה, ויעוין במאירי קכ''ב ב' וז''ל, כבר ביארנו שאע"פ שאין בנין בכלים עשיית דבר מתחלתו מ"מ אסור ומעתה כל שאין הדיוט יכול להחזירו עשיית כלי מתחלתו הוא אף בנתפרק וכן התבאר שבאדם יש בו תורת בנין שהגודלת שערה חייבת משום בונה וכן במפיס מורסא לעשות לה פה ורמז לדבר ויבן י"י את הצלע אבל אוכלין שאסרנו במגבן משום בונה אתה צריך לפרשו מתורת עשיית דבר מתחלתו. ומבואר כדעת האבנ''ז דרק מחמת דאדם שאני מכלים לכן איכא בזה בנין בעשית הנקב.

**אולם יעוין בריטב''א ק''ב ע''ב שכתב כדעת הראשונים דבעושה כלי מתחילתו הוי בונה, ובסו''ד כתב וז''ל, אבל עושה נקב בלול של תרנגולין, אפי' היה בכלים, כיון שזה תחלת עשייתו, אין בזה משום אין בנין בכלים לדברי הכל.** ויש לעיין בכונתו דהרי התם לא משווי ליה ללול ככלי דאדרבה מבואר בגמ' בדף קב ב דאין דרך בנין בכך וא''כ אמאי חשיב עושה כלי. ומבואר דהחפצא בעשית כלי לא הוי מחמת התוצאה של עשית כלי אלא רק בשביל למשווי לעשיתו יחס של ''מעשה יצירה'' ולא ''מעשה השתמשות'' ובזה סגי עצם בדבר שכלפי הנקב שעשה הוי תחילת עשיתו ולפי''ז גם בעשית נקב איכא לחפצא דעשית כלי, ויעוין עוד בריטב''א דף קב ב דנקט דבקרש שנפל בו דרנא דמטיף לתוכו אבר וסותם חשיב עושה בתחילה ומבואר ג''כ דהעיקר תליא בהא דבמקום סתימת החור הוי עשיה בתחילה.

**בפלוגתת הט''ז והפמ''ג אי איכא לדינא דפתח העשוי להכניס ולהוציא בעשית נקב**

1. יעוין בט''ז סק''א בהא דמבואר בשו''ע דגם במוסתקי מחייב משום מתקן מנא. וז''ל, בפ' חבית דף קמ"ו אמרינן כל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא אינו פתח מזה משמע דהאי מתקן מנא אינו איסור דאורייתא זולת בלול של תרנגולין. ומבואר בדבריו דכל היכא דלא הוי פתח העשוי להכניס ולהוציא לא מחייב למרות דחיובו משום מכה בפטיש [דהרי השו''ע פוסק דדינא דמתניתין איירי במוסתקי ולכן ליכא בזה בנין וסתירה וא''כ מוכרח דחיובו משום מכה בפטיש]. ובפמ''ג מ''ז סק''א כתב. וז''ל, ושאני נקב כל דהו ''דמכוין רק לפתח'', כל שאין עשוי להכניס ולהוציא, רק להכניס לחוד או להוציא לחוד לית ביה איסור תורה, מה שאין כן כששובר בסכין וסייף ''ומצמצם שיהיה כלי בכך'' יש בו חיוב חטאת. ונראה מלשונו דלא בא לחלק בין חיובא דמכה בפטיש לחיוב בונה אלא דכל היכא דהעשיה שבא לעשות הוי ''עשית פתח'' בהא איכא להאי כללא דכל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא אינו פתח משא''כ היכא דליכא בזה ''פתח'' אלא נקב בהא כל היכא דאיכא בזה תיקון לכלי איכא בזה חיובא דמתקן מנא.

**בבאור דברי תוס' דף ק''ב דלדעת שמואל דמחייב בלול של תרנגולים משום מכה בפטיש לא חשיב נקב העשוי להכניס ולהוציא**

1. **יעוין בתוס' בדף ק''ב** ע''ב ד''ה לול, דמבאר את שיטת שמואל דחיובא דנקב בלול של תרנגולים הוי משום מכה בפטיש וליכא בזה לחיובא דבונה. וז''ל, דלא חשיב ליה שמואל בונה אומר ר"י משום דלא חשיב להאי פתח עשוי להכניס ולהוציא. ולכאורה מבואר בתוס' דלחיובא דמכה בפטיש לא בעי כלל לשם ''פתח''. אולם יעוין במהרש''ל וז''ל, ואף על פי דלקמן פ' חבית אמרי' להדיא דעשוי ג"כ להכניס ולהוציא ע"ש דף קמ"ו היינו משום דאי לאו הכי ''לא הויא פתח כלל'' אבל מ"מ אינו עשוי להכניס שמה כשאר פתח שיהא שם בונה עליו. ומבואר דלענין מה שנדרש בלהוציא ולהכניס לשוויי שם פתח איכא בהא דמהני לאפוקי הבלא ולעיולי אוירא ורק לענין חיובא דבונה בעינן שיהא בה שימוש מעליא לאשוויי פתח לבנין.

**אולם יעוין במהרש''א** דנקט דשמואל פליג על סוגיא דידן וס''ל דלא חשיב להכניס ולהוציא. ולכאורה מוכרח במהרש''א דלחיובא דמכה בפטיש לא בעי להכניס ולהוציא, אלא דא''כ קשה טובא מהא דמבואר בברייתא לקמן דאין נוקבין נקב חדש בשבת ואם להוסיף מוסיף ומקשה הגמ' דמ''ש נקב חדש דקא מתקן פתחא אוסופי נמי מתקן פתחא ומיישבת דכיון דבעינן פתח העשוי להכניס ולהוציא א''כ איסור עשית נקב שבא רק להוציא את המשקה אסור רק מדרבנן אטו לול של תרנוגלים ובאוסופי לא גזרו דאין דרך להוסיף בלול של תרנגולים. ומבואר דלמרות דבאוסופי איכא תיקון פתחא בעינן דיהא עשוי להכניס ולהוציא. וצ''ב אמאי לא מחייב משום מכה בפטיש. עוד צ''ב מהא דמבואר בתוס' בדף ג' בד''ה ומפיס, דהקשה דאמאי מחייב אפתיחת פה דמורסא הרי לא עשוי להכניס ולהוציא ומישב דהאי נמי עשוי להכניס אויר ולהוציא ליחה. ואי נימא דלחיובא דמכה בפטיש לא בעינן עשוי להכניס ולהוציא אמאי לא מחייב משום מכה בפטיש.

**ויעוין במנחת אריאל דף קב ע''ב אות יח יט דמבאר דגם למהרש''א לא הוי כללא דבמכה בפטיש לא בעינן עשוי להכניס ולהוציא, אלא דתליא באופן עשיתו**, ובלול של תרנגולים ניתן לדון את עשיתו כתיקון וגמר הלול דע''י הנקב נעשה הלול יותר ראוי לשימוש, משא''כ בחבית דמהות הנקב להוציא את המשקה הוי פתח וכל כמה דהעשיה היא עשית ''פתח'' בעינן דיהא עושי להכניס ולהוציא. ולפי''ז צ''ל דהא דנקטה הגמ' בסגוין גם בלול של תרנוגלים דבעי פתח העשוי להכניס ולהוציא למרות דחיובא דלול הוי גם בלול תלוש דחיובא משום מכה בפטיש כמו שמבואר במג''א שיד סק''ג הוי מחמת דהגמ' סברה דהיחס לעשית נקב בלול של תרנגולים הוי כעשית פתח ולא כעשיה בלול, ויש לעיין בבאור שרש הנידון בזה.

**ועיקר היסוד דדינא דעשוי להכניס ולהוציא תלוי ביחס של עשיתו כעשית פתח מבואר בשער הציון** שיד סק''ח בהא דמבואר ברמב''ם דחיובא דעשית נקב הוי משום מכה בפטיש בין בבנין בין בכלים, ומסיים הרמב''ם דכל פתח שאין עשוי להכניס ולהוציא אין חייבים על עשיתו. וכתב על זה בשער הציון וז''ל, נראה דרק אכלים קאי, דהנקב שעושה להם יש עליהם ''שם פתח'', כדאיתא בגמרא, ולכן בעינן שיהא עשוי להכניס ולהוציא דומיא דפתח, אבל בשאר דברים לא בעינן רק שיהיה דרכו של אותו דבר לעשות בו נקב כזה לאיזה תשמיש. והמגן אברהם קצר בלשון הרמב"ם, ומשמע קצת דאכולהו קאי, ולא נהירא לעניות דעתי. ומבואר בדבריו דאיכא חילוק בין ''נקב'' ל''פתח''. אולם עדיין לא נתברר היטב אימתי דיינינן כפתח ואימתי דיינינן ליה כעשיה בחפץ. ונראה דהגדרת פתח הוא כל כמה דעיקר היחס בעשית הנקב כאמצעי להכניס ולהוציא ממנו דבריםאולם כל היכא דהצורך בנקב הוא לשימוש מסוים בחפץ כמו נקב בבגד להשחיל בו שרוך בהא היחס של הנקב הוא לא כפתח אלא כחלק מהשלמת הבגד.

**בבאור דברי החזו''א ביסוד דינא דפתח העשוי להכניס ולהוציא**

1. **ובעיקר יסוד הך דינא דבעינן עשוי להכניס ולהוציא יעוין בחזו''א** נא סק''י וז''ל, ויש לעיין בטעמא דמילתא דהא בעושה נקב להכניס לחוד או להוציא לחוד נמי מתקן מנא ולמה לא חשיב בונה, וי''ל כיון דכל כלי אינו ראוי לשימוש אלא אם יש לו פתח להכניס ולהוציא ואם עשה עוד פתח לחד מנייהו פתחא רבה עיקר, ופתח לחד מנייהו אינו מתיחס אל גוף הכלי אלא זהו שימוש לפי שעה להכניס או להוציא. ומבואר בדבריו דכיון דהשלמת הכלי הוא בהא דאיכא לו פתח להכניס ולהוציא נמצא דכל כמה דעשה פתח לחד מנייהו ליכא בעשיתו יחס של בנין ועשיה בכלי, אלא ''מעשה שימוש בעלמא'' וליכא בזה תורת מלאכה, רק דיש לדון בהא דכתב דפתחא רבה עיקר אי הוי בדוקא ובעינן שיהא כבר לכלי פתח כמו בחבית דאיכא למגופה, או גם היכא דהוי גוף אטום דכעת הופכו לכלי עם נקב לא שייך לחייבו על הנקב בתורת תיקון לכלי אלא רק כעשית כלי, דבתורת תיקון לכלי כיון ששלימותו הוא בפתח העשוי להכניס ולהוציא וראוי להעשות בו פתח גמור הלכך לא נוכל לדון להאי נקב כפתח ועשיה בכלי, ומה דכתב בחזו''א ''פתחא רבה עיקר'' כונתו לפתח שאמור להיות בהאי חבית.

**ונראה להוכיח דגם היכא דליכא פתח ליכא בזה לחיובא משום עשית פתח אלא רק מצד עשית כלי,** דיעוין בחזו''א ס''ק י''א לענין קופסא של שמן העשויה מטסי ברזל ורצופין מכל צד דנקט החזו''א שם דסתום מכל צד לא הוי כלי וליכא בזה סתירת כלי וכשעושה פתח נעשה בזה כלי, ומבואר שם בד''ה ובקופסא, דהיכא דליכא לחיובא משום עשית כלי [היכא דאין דעתו על הקופסא] לא מחייב מדין פתח אלא רק אי הוי עשוי להכניס ולהוציא רק דדן דכיון שרגילין לעשות ב' נקבים אחת להכניס האויר כדי לדחוק את השמן שיצא דרך הנקב ואחד בשביל ששמן יטפטף א''כ נמצא דכל נקב משמש לשתי הדברים דפעמים משתמש בנקב הזה להוציא ובנקב השני לדחוק את השמן ופעמים להיפך, אולם ביסוד הדבר חזינן מדבריו דגם היכא דליכא עדיין פתחא רבה לא מחייב משום פתח רק אי עשוי להכניס ולהוציא.

**וראיתי במשנת השבת עמוד קצה דמבאר את כונת שער הציון דרק אכלים קאי על פי החזו''א** דרק בכלי ששלימותו בפתח העשוי להכניס ולהוציא בעינן שיהא פתח גמור, **וכן ראיתי בבנין שבת פט''ז ב' דמבאר דלא הוי חילוק בשם פתח אלא דתלוי בדרך ותשמיש החפץ ורק בכלי שדרך תשמישו בפתח העשוי להכניס ולהוציא בהא איכא להאי חסרון**, ומביא מהגרש''ז דדן לפי''ז בקומקום של תה שמתקן את צווארו ועושה בו נקב למרות דהוי רק להוציא מחייב כיון שכך דרך תשמישו ויעוין בשולחן שלמה דמוסיף גם נוקב פטמה של בקבוק תינוק. ולפי מה שנתבאר דהוי הלכה בשם פתח א''כ כל כמה שהתעסקותו בנקב בשביל להוציא דרכו או להכניס חשיב כפתח ובעי להכניס ולהוציא. ויש לעיין בזה.

**ולפי דברי הגרש''ז נצטרך לומר דהדרישה דבעינן להכניס ולהוציא נובעת מהכלי** דכיון דכך צורת שימושו כל כמה דלא נעשה נקב גמור ליכא בזה יחס לכלי, ולא הוי דרישה בגוף עשית הפתח מצד עצמו, ונראה דזה שרש תמיהתו על החזו''א דדן דבאופן שמוכרח לנקוב בקופסת שימורים פתח אחד לטפטוף ופתח שני להכנסת האויר אי מחייב בהכי כיון דכל נקב מצד עצמו לא ראוי להכניס ולהוציא. ובגרש''ז תמה עליו [מובא בבנין שבת שם] דמאחר דהפחית תוקנה מאי איכפת לן שנעשה בשני שלבים. ונראה דתליא בבאור יסוד הך דינא דאי הדרישה נובעת מהכלי א''כ כל כמה דהכלי הגיע לתיקונו ע''י הנקבים א''כ הוי סיבה לדון את הנקבים כעשיה בכלי, אולם אי נימא דהדרישה היא ביחס לנקב עצמו לדונו כפתח בהא פשיטא דדיינינן לכל נקב מצד עצמו, וגם החזו''א לפי דרכו דהעמיד את הדרישה מחמת הכלי מ''מ דן דלא יתחייב בהכי כיון דהנושא הוא לא בתוצאה של הנקב אלא בגוף היחס של הנקב כפתח העשוי להכניס ולהוציא רק החזו''א ראה את הדרישה להעמיד את הנקב כפתח גמור מחמת דרק בצורה זו איכא לו יחס לכלי.

**בהא דמבואר בתוס' דבפותח בית הצואר ומפיס מורסא בעינן שיהא עשוי להכניס ולהוציא**

1. **יעוין במשנת השבת דתמה על החזו''א מהא דמבואר בתוס' שבת מ''ח ע''ב דפותח בית הצואר מחייב כיון דעשוי להכניס ולהוציא** וכן בתוס' בדף ג' ע''א ד''ה ומפיס מורסא, דמבאר דהא דלעשות לה פה חייב משום דחשיב פתח העשוי להכניס ולהוציא דעשוי להכניס אויר ולהוציא את הליחה ומבואר דגם היכא דלא הוי כלי בעינן פתח העשוי להכניס ולהוציא וצ''ב.

**ונראה דמבואר גם בזה דהיסוד הוא בשם פתח דכל היכא דהתעסקותו בעשית פתח בעינן שיהא עשוי להכניס ולהוציא** דשלימותו של פתח הוא במה דעשוי להכניס ולהוציא, וכל כמה דמהני רק לחד צד הוי ''מעשה שימוש בעלמא''. ונראה דהגדרת פתח הוא כל כמה דעיקר היחס בעשית הנקב כאמצעי להכניס ולהוציא ממנו דבריםאולם כל היכא דהצורך בנקב הוא לשימוש מסוים בחפץ כמו נקב בבגד להשחיל בו שרוך בהא היחס של הנקב הוא לא כפתח אלא כחלק מהשלמת הבגד ולפי''ז גם במפיס מורסא כיון דלא בא להעמיד השלמה לגברא אלא רק להעמיד פתח להוציא ליחה נמצא דהתעסקותו הוא להעמיד נקב המוציא ובהא איכא יחס למעשהו כהתעסקות בעשית פתח.

**ויש שרצו לדייק מתוס' דף צ''ד ע''א דדינא דעשוי להכניס ולהוציא הוי מחמת דבעינן דומיא דמשכן** דיעוי''ש בתוס' דמבאר הא דמפיס מורסא להוציא ליחה הוי אצל''ג דבעינן דומיא דמשכן דהוי עשוי להכניס ולהוציא, אולם נראה להוכיח מתוס' דעצם המושג דשם פתח מחייב שיהא עשוי להכניס ולהוציא לא ילפינן ממשכן אלא רק הא דבעינן שיתכוין במלאכתו לתוצאה זו ולא סגי בעצם הדבר שבמעשיו נוצר פתח, דיעוי''ש בתוס' וז''ל, ומפיס מורסא להוציא ליחה המזיקתו ואין עומד להכניס אויר ולהוציא ליחה תמיד ''אף על פי שנעשה פתח גמור שהרי ראוי להכניס ולהוציא אם היה צריך'' מ"מ לא דמי לפתחים שבמשכן שהיו ''עומדין להכניס ולהוציא'' אבל לעשות לה פה דמיא למשכן וחייב. ומבואר דהדומיא למשכן הוא בזה שהיו עומדין בפועל להכניס ולהוציא ולא בעצם הדבר שפתח חשיב רק להכניס והוציא.

**בבאור דברי הרמב''ם דמחלק בין בונה למכה בפטיש לגבי דינא דעשוי להכניס ולהוציא**

1. **אלא דבעיקר יסוד דינא דבעינן עשוי להכניס ולהוציא מצינו ברמב''ם דמחלק בזה בין בונה למכה בפטיש** דיעוין ברמב"ם פרק י הלכה יד וז''ל, העושה נקב כל שהוא בלול של תרנגולים ''כדי שיכנס להן האורה'' חייב משום בונה, ובהלכה טז כתב וז''ל, הוא והעושה נקב כל שהוא בין בעץ בין בבנין בין במתכת בין בכלים הרי זה תולדת מכה בפטיש וחייב, וכל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא אין חייבין על עשייתו וכן בפרק כג הלכה א וז''ל, העושה נקב שהוא עשוי להכניס ולהוציא כגון נקב שבלול התרנגולין שהוא עשוי להכניס האורה ולהוציא ההבל הרי זה חייב משום מכה בפטיש.

**ויעוין בפמ''ג** בא''א סק''ג וז''ל, ומה שכתב בהלכה י"ו ובפרק כ"ג הלכה א' משום מכה בפטיש, להכניס ולהוציא מיירי, הוא דחייב משום מכה בפטיש, ובתלוש ואין ארבעים סאה, דבנין כל דהו לא שייך בכלי קטן, אפילו הכי להכניס ולהוציא מכה בפטיש הוא, וזהו שכתב המ"א מה שכתב בפרק עשירי הלכה י"ו מכה בפטיש בכלים תלושין קטנים, מיירי להכניס ולהוציא, והביא דברי רשד"מ דנקב בקרקע הבית בונה, אף על גב דרק להוציא, במחובר נקב כל שהוא הוה בונה, בנין כל דהו נמי בנין עכ''ל. ומבואר בדבריו דלמרות דנעשה בתורת פתח מ''מ איכא חילוק בין חיובא דבונה דסגי בבנין כל דהו לחיובא דמכה בפטיש. והבאור הוא דחסרון דאינו עשוי להכניס ולהוציא לא הוי בעיקר המעשה אי הוי ''מעשה מלאכה'' או ''מעשה שימוש'', אלא דהוי גרעון בחשיבות התוצאה של הבנין דהוי ''בנין כל דהו'' כמו שנקט הפמ''ג ובהא איכא חילוק בין קרקע או כלי גדול דאיכא בהו לחיובא דבונה דבזה איכא יחס גם להך בנין כל דהו [ויש לדמות לפלוגתת רב ושמואל ריש פרק הבונה אי מחייה בבנין כל דהו כמו שמבאר תוס' שם וקיי''ל כרב דמחייב] להיכא דהוי כלי קטן דליכא בזה לחיובא דבונה אלא רק מכה בפטיש וכיון דבזה כל היחס למלאכה מכח המעשה דמכה בפטיש הלכך בעינן שיהא חשיבות להך תוצאה.

**ובמרכבת המשנה גם נקט בשיטת הרמב''ם דאיכא חילוק בין בונה למכה בפטיש רק בדבריו נראה דהוי סברא במלאכת מכה בפטיש דהוי מלאכת גמר** ולכן בעינן שיהא בזה בנין גמור. וז''ל, אמנם דעת רבנו נראה איפכא דמשום בונה לא בעינן נקב העשוי להכניס ולהוציא, והיינו משום דפתח קטן העשוי להכניס אורה לחוד חשיב בונה כמאן דחר חורתא לבנינא. ''אמנם משום מכה בפטיש בעינן שיהא הנקב גדול להוציא ההבל דאז מקרי גמר מלאכה''.

**ויעוין עוד בפירוש קדמון** פ''י הי''ד וז''ל, אם נתכוין בעשית הנקב להכניס האור בלבד חייב משום בונה ''שהוא כעושה חלונות'' ואם נתכוין להכניס ולהוציא חייב משום מכה בפטיש. ובפכ''ג כתב וז''ל, ''שמלאכת שבת הולכים אחר מחשבת העושה'' לפיכך העושה נקב בלול של תרנגולים להכניס ולהוציא חייב שזהו גמר מלאכת הלול ולאורה בלבד חייב משום בונה, ולהוציא בלבד פטור אבל חכמים גזרו שמא יבא לעשות נקב להכניס עכ''ל. ומבואר בדבריו דיסוד החילוק נובע מכח הא דאזלינן במלאכת שבת בתר מחשבתו, דנתחדש בזה דהיחס למלאכה נקבע כפי המחשבה, ולכן היכא דנתכוין לאורה למרות דלא הוי להכניס ולהוציא מ''מ שייך לדון את עשיתו כעשית חלון כיון דבבנית בית איכא תקרה דגג וחלונות א''כ חלון הוי חלק מעשית הבנין, וכל כמה דנתכוין לאורה תו דיינינן את עשיתו כ''עשית חלון'' ולא כ''עשית פתח''.

**בחיובא דעשית נקב במוסתקי**

1. **מצינו בזה פלוגתא בין רש''י לתוס' בביצה לג בתוס' ד''ה כי תניא**, דלדעת רש''י איכא בזה עשית כלי, ולדעת ר''י ליכא בזה תיקון כלי. ובמ''ב שי''ד סק''ו מביא מהט''ז דאם עושה נקב העשוי להכניס ולהוציא חייב חטאת ובחזו''א נא ז' תמה דהרי פליגי בזה רש''י ותוס' והלכה כבתראי. וצ''ב דבריו דהרי בתוס' בסוגין וכן בעירובין דנקטו דמוסתקי הוי סיבה רק שלא לגזור אטו יעשה נקב יפה מבואר דאי יעשה נקב יפה מחייב.

**ובעיקר הנידון אי מוסתקי הוי סיבה להפקיע יחס של תיקון כלי יש לעיין דהרי סכ''ס מכשירו לשימוש** ויעוי''ש בתוס' וז''ל, דכיון שהם מדובקים בזפת ואין החתיכות שלמות לא הוי שום תקון כלי. ומבואר דלמכה בפטיש בעינן גם שהדבר הנתקן יהא בו חשיבות כלי ולא סגי בעצם הדבר שהכשיר חפץ לשימוש.

**ובעיקר הגרעון במוסתקי יש לדון אי גם בכלי גדול דמ' סאה דחשיב כאהל היכא דהוי מוסתקי ליכא בו לחשיבות אהל** או דכל כמה דאיכא בו חשיבות אהל לא מגרע מה דהוי מוסתקי, ויעוין בשו''ע שיד א' דכתב כשיטת תוס' בעירובין דדינא דאין בנין בכלים הוי רק במוסתקי, וברמ''א הוסיף שאינה מחזקת מ' סאה. ומבואר דבכלי גדול ליכא להך גרעון דמוסתקי, ויעוי''ש במ''ב סק''ב דמבאר דמוסתקי חשיב כבנין כל דהו וכל כמה דחשיב כקרקע מחייב גם בבנין כל דהו. אולם יעוין באליה רבה דהביא מהרשב''א מעבודת הקדש [מובא בבאור הלכה] דבחבית רעועה אפילו מחזקת מ' סאה לא מחייב. ומבואר ברשב''א דמוסתקי לא חשיב כלל בנין ואפילו בנין כל דהו לא הוי. ויש לדון לפי''ז אי איכא בזה השלכה על חיובא דמכה בפטיש דאי חשיב בנין כל דהו אפשר דסגי בזה לחיובא דמכה בפטיש ויש לעיין.

**ובעיקר דינא דמוסתקי בבנין גדול יעוין בריטב"א עירובין** דף לה ע''א ד''ה אבל הנכון בעיני וז''ל, ואפשר דאינהו הוו מוקמי לה בשל חוליות ואפ"ה ס"ל לרבי אלעזר דכיון דכלים גדולים הם יש בהם בנין וסתירה.

**בבאור סברת רבנן דמתירין לנקוב מגופת חבית**

1. **ואין נוקבין מגופה של חבית דברי רבי יהודה, וחכמים מתירין ולא יקבנה מצדה.** יעוין בגמ' דמובא שם פלוגתת ר''ה ור''ח דלדעת ר''ה איכא חילוק במגופה עצמה אי הוי על גבה או מן הצד דהיכא דהוי מן הצד כו''ע מודו דאסור, ולר''ח היכא דהוי על גבה לכו''ע מותר ופלוגתתם מן הצד, והיכא דנקב בחבית עצמה בהא כו''ע מודו דאסור.

**ובבארו יסוד סברת רבנן מצינו שתי מהלכים בראשונים**.

**מהלך רש''י.** יעוין ברש''י וז''ל, דאין דרך פתח לחבית בכך. וכן בבאור החילוק בין למעלה למן הצד מבאר רש''י דלמעלה לאו אורחיה למעבד פתחא משא''כ מן הצד זמנין דעבדי ליה פתחא ואינו רוצה לפותחה למעלה שלא יפול עפר או פסולת ביין. ומבואר דשרש הנידון הוא ביחס של עשית הנקב כ''עשית פתח'' וכן מבואר בטוש''ע שי''ד ו' דלאו לפתח מכוין.

**מהלך תוס'.** יעוין בתוס' דף מ''ח ע''ב בבאור קושית הגמ' על דינא דר' יהודה דפותח בית הצואר חייב חטאת ממגופת חבית דכונת הגמ' לדינא דנקיבת מגופת חבית דרבנן מתירים ומקשה הגמ' דכיון דמחייבת חטאת בפותח בית הצואר משום דעשוי להכניס ולהוציא א"כ נמי גבי מגופה אם עשוי להכניס ולהוציא היה חייב חטאת הלכך השתא נמי שאינו עשוי אלא להוציא היה לאסור מדרבנן. ומשני זה חיבור וזה אינו חיבור שהמגופה אינה מן החבית ואפילו אם היה עשוי נקב שבמגופה להכניס ולהוציא לא היה חייב חטאת לכך שרו רבנן עכ''ד. ויעוין בחזו''א נא י' דמבאר דס''ל לתוס' דבמעשה ''עשית פתח'' ליכא חסרון כיון דהאי נקב אינה שבירה דרך קלקול בשביל להוציא מה שבתוכה, אלא רצונו בנקב שיתקיים להוציא היין דרך שם בכל עת. ובבאור סברת הגמ' דמגופה אינה חיבור יעוי''ש וז''ל, דכיון דאין המגופה חיבור לחבית ודרך ההשתמשות להסיר המגופה אין נקב במגופה בכלל בנין דכשהמגופה נטולה אין הנקב צורך בו כלל וזה מותר אף במחזקת מ''ס ואף בנקב העשוי להכניס ולהוציא וכו' עכ''ל.

**ויעוין עוד בחזו''א שם דדן לפי''ז דהצד לאסור נקב בצד המגופה לא הוי מחמת דבכה''ג חשיב בנין אלא משום שלא תחלוק בצדה** דזמנין ליכא למגופה כלל צדדין וכל מן הצד נראה כאילו הוא גוף החבית, אבל במגופה הדין נותן שיהא מותר אף בצדדין דהא אף בפותח בית הצואר היה שרי אי לאו חיבור והתם כצדדין דמיא.

**ובשו''ע סעיף ו' ובמג''א סק''ח [יעוין בב''י] מבואר דעשית נקב בחבית עצמה אסורה גם בגג החבית** ולשיטת תוס' ניחא היטב אולם בשו''ע דנקט לטעמא דרש''י דאין דרך פתח למעלה צ''ב מה בין חבית למגופה. וכן תמה בט''ז סק''ו [ויעוי''ש מה דדחק בדברי השו''ע], ובפמ''ג בא''א סק''ח מוכיח מהמג''א דתרתי לטיבותא בעינן לרב הונא. מגופה למעלה דאין דרך לעשות שם פתח, ואף אי עשה להכניס ולהוציא ליתא חיוב חטאת דאינו חיבור. ומשום הכי לא גזרו במגופה למעלה כהאי גוונא. אבל מהצד במגופה, כיון דלפתחא מכוין, אף דאי הוה להכניס ולהוציא נמי לית חיוב דבר תורה, גזרו אטו לול של תרנגולים כו'. ומהאי טעמא בחבית עצמה למעלה אף שאין דרך לפתח שם, מכל מקום אי הוה מכוין לפיתחא והיה מכוין להכניס יין ולהוציא דרך שם היה חייב, תו גזרו עליה אף שאין דרך פתח שם. ודווקא מתיז ראשה בסייף שרי כהאי גוונא, דוודאי לעין יפה קמכוין. **ולפי''ז גם אי נימא דליכא חיוב מדאוריתא על נקיבת המגופה כיון דאינה חיבור מ''מ עדיין איכא לגזירה דאטו לול של תרנגולים כל כמה דחשיב פתח.**

**וכן מבואר בשו''ע הרב** סימן שיד סעיף יד וז''ל, אבל מותר לעשות נקב במגופה מלמעלה להוציא בו יין אף אם החבית היא שלמה לפי שאין דרך כלל לעשות פתח במגופה מלמעלה אלא נוטל כל המגופה ולפיכך נקב זה שמלמעלה אינו נראה ונחשב כפתח כלל ולכן לא אסרוהו במגופה הואיל ואף העושה בה נקב גמור להכניס ולהוציא בו היין אינו חייב מן התורה כמו העושה בחבית עצמה מפני שהמגופה אינה חשובה חיבור להחבית אף כשהיא נתונה על פיה אלא הוא דבר בפני עצמו, ולכן אין הנקב שבה קרוי עשוי להכניס ולהוציא בו ''לפי שכשמוציא ומכניס דרך הנקב שבה הרי זה כאלו מוציא ומכניס דרך פי החבית בלבד'' לפי שהנקב אינו מועיל כלום להוצאה והכנסה זו שאף מבלעדו היה יכול להכניס ולהוציא דרך פי החבית.

**ובדברי השו''ע הרב יתבאר היטב הא דלא חשיב עשית הנקב במגופה כתיקון למגופה** דהופך אותה לראויה להוציא דרכה יין ואי יש בנין בכלים א''כ אמאי לא מחייב [ולשיטת תוס דתלוי בחיזוק ואמנות יש לעיין] ולפי מה שמבואר בגר''ז דהוה כמוציא דרך פי החבית בלבד נמצא דליכא כלל יחס של תיקון למגופה כיון דגם אי תהיה על החבית היחס הוא שהוצאת היין לא הוי דרך הנקב אלא דרך פי החבית רק דהנקב גילה את פי החבית וא''כ ליכא בזה יחס של עשית כלי בגוף המגופה.

**בבאור ספק הגמ' אי לעין יפה קא מכוין**

1. **בעו מיניה מרב ששת מהו למיברז חביתא בבורטיא בשבתא לפיתחא קמיכוין ואסיר או דילמא לעין יפה קמיכוין ושרי אמר להו לפיתחא קא מכוין ואסיר**. יעוין בחזו''א נא סק''ג וז''ל, במתניתין תנן שתי דינים דשבירה מותר ולעשות נקב אסור ומבעיא ליה בבורטיא אי חשיב כעושה נקב או חשיב כשבירה דבורטיא הנקב גדול יותר מן הראוי והשיב שעדיין שם נקב עלה. ומבואר דהוי נידון ביחס של המעשה אי הוי כשבירה [והוי רק סתירה] או כעשית פתח. ונראה דהא הוי פשיטא לגמ' דאיכא בזה שינוי משבירה דהרי מבואר ברש''י במשנה דבעינן שיהא שינוי בגוף העשיה לנוקבה יפה בפתח נאה, רק ספק הגמ' אי צורת נקב כזאת נדונית כפתח או גם זה נידון כשבירה, ויעוין עוד בחזו''א שם דמבאר לפי''ז הא דהקשתה הגמ' רק מרשב''ג דמביא אדם את החבית ומתיז ראשה בסייף ולא הקשתה מהמשנה דשובר אדם את החבית וז''ל, ונראה דמתיז ראשה בסייף לא מקלקל לה כ''כ אלא שמחסר שפתה ויש מקום לומר דחשיב עושה פתח כמו בבורטיא ויעוין ברשב''א דגם הקשה כן ומיישב כדרך החזו''א וז''ל, וי"ל דאי ממתניתין הוה אמינא דוקא שובר דודאי לאו לפתחא קא מכוין וכדקתני בהדיא ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי. [ויש שצדדו לפי''ז דבמשנה דהוי מעשה שבירה גמור בהא בעינן פתח יפה משא''כ בבורטיא דבזה סגי בנקב גדול].

**אלא דבעיקר באור ספק הגמ' יעוין בראבי"ה** מסכת שבת סימן שלז וז''ל, ונפלאתי כי לא ידעו המשנה דתנן אין נוקבין מגופה של חבית דברי ר' יוסי וחכמים מתירין ולא יקבנה מצדה, ואמר רב הונא מחלוקת למעלה אבל מן הצד דברי הכל אסור והיינו דקתני ולא יקבנה מצדה, פירוש מצידי המגופה, ורב חסדא פליג ואוקי למתניתין דמצדה בגופה דחבית, ואם כן על מה שאלו מהו למיברז. ונראה לי דלמעלה במגופה בעו מיניה, ואיבעיא להו בנקב גדול, כגון במקדח או רומח, מי אמרינן לפיתחא קמכוין או דילמא לעין יפה קמכוין. ומתניתין בנקב קטן. ופשיטא לרב ששת דאסור, שאלו נתכוין לעין יפה למה ינקב במגופה, יפתח את כולה. אבל גופה דחבית לא שנא גדול ולא שנא קטן או לנעוץ בסכין לכתחלה בשבת אסור.

**ובעיקר פשיטות הגמ' דבבורטיא חשיב כעשית פתח יש לעין אי הוי מחמת גוף צורת הנקב**, או דבגוף הצורה של הנקב כיון דלא הוי נקב יפה עדיין ניתן לפרש את מעשהו כשבירה, רק מאחר דעצם המעשה דלמברז בבבורטיא איכא לו שתי התפרשויות גם כשבירה וגם כעשית פתח בהא אהני צורת הנקב לדון את מעשהו כ''עשית פתח''.

**ויש להוכיח כן מהמרדכי** פרק במה טומנין אות שכ''ב וז''ל, יש להוכיח שמותר לסתור סתימת פי התנור שסתמו מע"ש ודומה להא דאמרינן פרק חבית [לקמן דף קמ א] דשרי למברז חביתא בבורטיא בשבת משום דמכוין להוציא היין ולא לעשות פתח. ודבריו צ''ע דהרי מסקנת הגמ' לאיסור. ויעוין בפירוש בגדי ישע אות ג' דכונתו להוכיח מדאמר ר' אשי לפתחא קא מכוין ואסור ש''מ דאי לאו היתה כונתו אלא להוציא היין הוי שרי ה''נ שרי עכ''ל. ויעוין כעי''ז באנשי שם אות ד'. ומבואר דכל היכא דמצד המעשה היחס שלו הוא כשבירה לא יהני הא דאיכא פתחא להשוותו כמעשה עשית פתח.

**בהיתרא דבהתזת ראש החבית אי הוי דוקא לפני האורחים**

1. **מיתיבי רבן שמעון בן גמליאל אומר מביא אדם חבית של יין ומתיז ראשה בסייף התם ודאי לעין יפה קמיכוין הכא אם איתא דלעין יפה קמיכוין לפתוחי מיפתח**. יעוין במ''ב ס''ק כ''ה דמביא מהא''ר בשם רש''ל דלא הותר התזת הראש אלא דוקא לפני האורחין ומבאר החזו''א ס''ק י''ח דלא הוי הגבלה בהיתר דלא הותר אלא בקושי לפני האורחים, דעונג שבת לא גרע מאורחין, אלא דלפני האורחין ניכר דלעין יפה קא מכוין. **ויעוין בשיטה לר''ן** וז''ל, כלומר להרחיב מוצא היין בנקב גדול להראות לפני האורחין ששמח הוא בהן.

**בהיתרא דהתזה אי הוי במכוין ליפות השבירה**

1. **ובעיקר הא דנקטה הגמ' דמכוין לעין יפה** יעוין בחזו''א נא סק''ז דמביא את המ''ב סק''ה דכתב דמכוין ליפות השבירה אסור ובחזו''א דן דכונת הגמ' דלעין יפה קא מכוין שאין במעשיו אלא הוצאת היין ולא בנין ולעולם דיינינן את מעשהו כלקיחה מהחבית כיון דאי היה בא להעמידו ככלי היה לו להסיר המגופה ולא לקלקל את החבית וסברא זו היא על פי דרכו של החזו''א דיסוד ההיתר במתניתין הוא מחמת דדינינן את התעסקותו בהוצאת האוכל. ויעוי''ש עוד דנקט דאיכא בזה נפק''מ אי גזרינן בשלימה התזת כלי דאי מחייב חטאת היכא דכונתו לעשות כלי גזרינן אפילו באינו מדקדק. ובמ''ב ס''ק כ''ג מביא מהפוסקים דבשלמה אסור להתיז ראשה.

**בדברי רש''י בדף מח דבעינן להיתרא דהתזה להא דאינו חיבור**

1. **יעוין בגמ' דף מ''ח ע''ב ברש'י דמבאר את קושית הגמ' על פותח בית הצואר מדינא דרשב''ג דמותר להתיז ראש החבית.** ומיישבת דהכא אינו חיבור ובתוס' תמה דהרי הכא שובר את גוף החבית וא''כ גם הכא הוי חיבור. ויעוין בריטב''א במכות ג' ע''ב דמישב דעיקר כונת הגמ' דבבית הצואר דהוי חיבור גמור דליכא פתח מאף צד נמצא דהוי כעושה כלי משא''כ בחבית דאיכא כבר פתח א''כ ליכא בזה עשית כלי וכל מה דשייך לדון על עשית הפתח ובהא אמרינן דכיון דלעין יפה קא מכוין לא הוי עשית פתח.
2. **תניא חדא חותלות של גרוגרות ושל תמרים מתיר ומפקיע וחותך**. יעוין בשו''ע שיד ח' וז''ל, חותלות של תמרים וגרוגרות, אם הכיסוי קשור בחבל, מתיר וסותר שרשרות החבל וחותך אפילו בסכין, ואפי' גופן של חותלות, שכל זה כמו ששובר אגוזים או שקדים כדי ליטול האוכל שבהם [והמקור מהכלבו מובא בב''י סק''ח]. ומבואר בזה שתי יסודות. האחד. בדין מלאכת קורע דליכא איסור קריעה בחיתוך החוט והחותלות. שנית. בגוונא דחותך את גוף החותלות דליכא בזה איסור סתירה.

**בבאור הא דליכא בזה איסור קורע בחוט**

1. **יעוין במג''א ס''ק י''ד דמביא את שבולי הלקט דבפסיקת תלוש ליכא איסור קורע** [מובא בב''י סימן שי''ז] וז''ל, וכן כתב בשבלי הלקט (סי' פז) שנוהגים לחתוך בשבת אגד גדיים ועופות המקולסים וחוטי תפירתן משום דפסיקת תלוש אינו אסור אלא אם כן מתקנו למדה או לעשות כלי (ביצה לג:) ואפילו בפסיקת תלוש אין שום איסור בשבת ואפילו שבות דרבנן אלא היתר גמור הוא כדאיתא במסכת יום טוב (לא:) חותמות שבכלים מתיר ומפקיע וחותך ולפיכך לחתוך את התלוש היתר גמור חוץ מדבר שיש בו כלי בחתיכתו אבל מקלקלין בפסיקת תלוש מותר לגמרי.

**ובבאור הדבר יעוין ברעק''א דמציין לפמ''ג** ס''ס שי''ז וז''ל, אבל מקלקל בתלוש היתר גמור הוא. והא דקורע להפסידה אסור, או בקורע בגד שמפסיד כלי, או אף פחות משלש על שלש דלאו כלי הוא, יש לומר קורע כדי לתפור שתי תפירות דהוה מלאכה אלא שמקלקל פטור ואסור, מה שאין כן קורע חוט אחד לשתים היתר גמור הוא. וצ''ע מהא דמבואר בפמ''ג ש''מ במ''ז סק''ה בסופו דלא בעי בדוקא ע''מ לתפור אלא העיקר שיהא בזה תיקון. ומבואר בדבריו דקריעה שמצד עצמותה ליכא בה כדי לתפור הוי חסרון בגוף הקריעה. ויש שתלו זאת בספק הבאור הלכה ש''מ סעיף י''ד אי בגם בקורע דאיכא תיקון בגוף הקריעה בעינן שיקרע שיעור שתי תפירות, רק דא''כ צ''ב הא דהביא יסוד זה במ''ב למרות דדעתו נוטה דלא בעי שתי תפירות. עוד יש לעיין הא דמבואר בבאור הלכה ש''מ י''ג דאסור לפתח מעטפה מחמת שעי''ז מצי לקרוא את המכתב.

**ולכאורה מבואר דבגוונא דליכא אפשרות תפירה הוי חסרון בגוף הקריעה**. ויעוין בבאור הלכה סעיף ח וז''ל, ואין שייך לאסור מחמת קורע גופא דהוא אסור מדרבנן אפילו בשלא ע"מ לתפור דאין שייך שם זה אלא בקריעת הבגד דשייך בו קורע ע"מ לתפור ולהכי גזרו רבנן אפילו בשלא ע"מ לתפור משא"כ בזה.ולפי''ז ניתן ליישב דנייר הוי דבר דמצד עצמו הוי בר תפירה.

רק דעדיין יש לעיין היכא דקרע את גוף החותלות דאמאי בזה ליכא קריעה, וצ''ל דלא תליא במספר החוטים אלא דכל היכא דהוי דבר שמצד עצמו לא הוי בר תפירה דעומד לזורקו ליכא בזה מלאכת קריעה. **וכ''נ בבאור הלכה** שם דמביא את הגמ' בשבת כ''א דמבלאי מכנסי כהנים ומהמניהם היו מדליקין ומהן היו מפקיעין ופרש''י שם שהיו קורעין ומבואר דגם בבד שכבר לא עומד לשימוש בגד ליכא חיוב קורע.

**ובעיקר היתרא דפסיקת תלוש יעוין בשביתת השבת** במעשה חושב עמוד יז ד''ה דהנה, דנקט דחסרון זה הוי בגוף המלאכה והוי גם בנייר [ודלא כהבאור הלכה דהביא את הפר''ח דאוסר לקרוע איגרת]. ויעוי''ש דהקשה ממ''ש הרמב''ם דהמפרק ניירות דבוקים ה''ז תולדת קורע, ומיישב על פי מה דחזינן ברמב''ם דתוקע עץ בעץ עד שנתאחד ה''ז תולדת בונה והמפרקו ה''ז תולדת סותר וקשה דכי יעלה על הדעת שאם שבר עץ לשנים וצריך אותם להיסק דיתחייב משום סותר. וז''ל, ובאור הענין הוא דמלאכת מחשבת אסרה תורה, עיין ביצה יג ע''ב פרש''י שם מלאכה שיש בה אומנות, והקושר בחוט קשר של קיימא והוא צריך להתירו חייב שהיא מלאכה משא''כ הפוסק את החוט לשנים אין בו איסור כנ''ל משבולי הלקט, וכן השובר עץ לשנים אינו מלאכה משא''כ הפורק עץ מעץ שיש בה טורח ואומנות חייב, ועד''ז הנייר אע''פ שהוא כשאר תלוש ואין בו חיוב משום קורע, אך המפרקו במקום דיבוקו חייב דומיא דעץ, וכ''כ הנשמת אדם [כלל כט ב'] לענין קריעת אגרת שאין בו חיוב אך אם קרע היכא שמדובק הכפלים אהדדי דזה ממש דין המפרק דחייב, ומבואר דהוי גרעון בגוף מעשה המלאכה.

**ובגוף היתרא דקורע יעוין באגרות משה** קכ''ב ענף ו' דמבאר את היתרא דקריעת עור שעל פי החבית דהוי מחמת פטורא דמקלקל דהותר לצורך שבת, [ויעוי''ש מה דמאריך לחלק בין איסור סתירה דהוזקקו הראשונים לומר דליכא בזה איסור סתירה לבין שאר המלאכות], ולפי''ז גם בזה איכא להך היתרא. **ויעוין בחיי אדם** כלל ל''ט דין ד' וז''ל כלים שכרכו סביב פיהם בבגד או עור וכרכם במשיחה מותר לקורען שאינו אלא מקלקל ומותר לצורך שבת **וכן בקיצור שו''ע** סימן פ' נא וז''ל, כלים שכרכו סביב פיהם בבגד במטלית וקשרוהו במשיחה מותר לקורען בשבת שזהו מקלקל ומותר לצורך שבת עכ''ל.

**ויעוין עוד בגר''ז שי''ד סעיף י''ב וז''ל, קורע אדם עור שעל פי החבית של יין או שאר משקה שלצורך השבת ואינו חושש מפני שפסיקת תלוש מותר לכתחלה כמו שיתבאר.** ומשמע דבא לבאר בזה הא דליכא איסור קורע אולם יעוין בגר''ז סימן שמ סעיף יז וז''ל, אבל משום קורע אין איסור אלא כשקורע ומפריד גופים רבים שנתחברו כגון קורע בגד הארוג מחוטים הרבה אבל הנייר שהוא גוף אחד אין בפסיקתו וחיתוכו משום קורע ומטעם זה מותר לקרוע עור שעל פי חבית של יין כמ"ש בסי' שי"ד מפני שהעור הוא גוף אחד ולא שייך בו איסור קריעה אלא איסור החיתוך אם מקפיד לחתכו במדה כמ"ש שם עכ''ל. ונראה דהכלל שפסיקת תלוש מותר לא בא להתיר איסור קורע אלא בא לומר דליכא בזה תיקון מנא דבתלוש כל כמה דליכא בזה שינוי בגוף החפץ הוי שימוש בעלמא ולא מעשה תיקון ולכן הוזקק הגר''ז לבאר טעם מחודש בהא דליכא בזה איסור קורע.

וכ''נ מדבריו בסעיף ט''ז דשם מביא להיתרא דתלוש וז''ל, אבל שאר דבר תלוש שאין בחתיכתו משום מעשה חול מותר לחתכו לכתחלה כל שאינו מתכוין לחתוך במדה ואינו חותך לחתיכות דקות מאד וגם הוא דבר שאין בו תיקון כלי בחתיכתו וכמו שיתבאר בסי' ש"מ לפיכך מותר לחתוך קשרי השפוד שקושרים בטלה או עוף הצלויים בו וכן עופות ממולאים שתפרן מותר לחתוך חוט התפירה. ונראה מדבריו דעיקר היסוד הוא ביחס לתיקון.

**בבאור דליכא איסור סתירה בגוונא דחותך את גוף החותלות**

1. **ידוע מה דמטו משביתת השבת דנקט להך טעמא דבטיל לאוכל ופקע מיניה שם כלי והוי אוכל,** אולם המעיין היטב בדבריו יראה דעיקר מה דהוצרך להך טעמא דבטיל לאוכל בשביל לבאר להך דינא דתוספתא דקורע עור שעל פי החבית דבעור ודאי איכא איסור קורע ולא הוי כתלוש, ובזה מיישב דע''י דבטיל לאוכל נעשו כשאר תלוש דשוב ליכא בהו איסור קריעה. ומבואר דלא הוי סיבת היתר עצמית אלא רק למשווי כתלוש וסיבת ההיתר מכח היתרא דתלוש. וא''כ עדין צ''ב אמאי ליכא בזה איסור סתירה, ואולי גם לענין סתירה איכא להאי היתרא דתלוש כיון דלפי מהלך השביתת השבת הוי היתר בעיקר מעשה המלאכה כמו שנקט כן בהא דשבר עץ לשתים לא מחייב משום סותר. ובעיקר גדר תלוש לדעת שביתת השבת נראה דכל היכא דהתעסקותו הוא לא בגוף החיבור בהפרדתו או ביצירתו, אלא רק שבירה בעלמא איכא בזה חסרון במלאכת אומנות.

**אולם במג''א סקי''ג מבואר דסיבת ההיתר הוי מחמת דחסר בחשיבות הכלי**. וז''ל, משמע דוקא הני דלאו כלים גמורים דאינם עשוים אלא שיתבשלו התמרים בתוכם אבל כלי גמור פשיטא דאסור. ולפי''ז הוי כהך היתרא דשבירת חבית לפי מה דנקט השו''ע דהוי רק במוסתקי.

**רק בבאור קלישותא דתורת כלי בחותלות מצינו שתי דרכים**. דבפמ''ג מדייק מהמג''א דנקט להך טעמא דעשויים שיתבשלו בתוכם ומבאר הפמ''ג דכונתו דכיון דלא עשויים לבית קיבול הוי כשומר הפרי, ומקשה לפי''ז מגרוגרות שלא מניח אותם לבשלם. ומיישב דבגרוגרות איירי באופן דעשויים מחתיכות קטנות דהוי כמוסתקי, רק דמקשה על המג''א דמסיים דבכלי גמור אסור, ואי נימא דע''י שמניחם להתבשל חשיב דלא עשאם לבית קיבול א''כ מה יהני בזה כלי גמור.

**ובערוך השולחן מבאר בכונת המג''א** דכיון דעשויים להתבשל נעשים בצורה גרועה. וז''ל, ונראה שהם של גמי ונקובים ואינם עשוים רק שיתבשלו התמרים בהם. **וכן כתב בתהלה לדוד** ס''ק י''ב. **ויעוין עוד בשו''ע הגר''ז** סעיף יח וז''ל, מפני שבנין כלים אלו העשויים מכפות תמרים הוא בנין גרוע שאינו עשוי להתקיים הרבה וכשסותרו אינו אלא כמי ששובר אגוזים ושקדים בשביל האוכל שבהם.

**ויעוין בבנין שבת פי''ז ב' דמביא לבאר בכונת הגר''ז דיתכן דהמבנה מצד עצמו הוא חזק ובר קיימא רק דהוי חומר גרוע וזול שעשוי לזורקו לאחר זמן** ומזה הגיע היתר הפוסקים על אריזות וקופסאות שימורים כיון דלא נעשים במתכונת של כלים. אולם יעוי''ש ססק''א דמביא מכתב מהגרש''ז דהקשו לו על הדימוי של קופסאות שימורים למוסתקי דהא דעומד לזורקו שייך שיהני כלפי הגזירה שמא ינקוב אולם מנלן דיהני לגבי איסור סתירה. ובגרש''ז מיישב וז''ל, נלענ''ד דחבית של מוסתקי ג''כ הו''ל כלי אלא שאין זה חשוב ולכן אין רואים את השבירה כסתירה, וה''נ גם קופסא של סרדין אע''פ שהוא חזק מאד מ''מ הכלי עצמו עומד רק לשימוש חד פעמי לפוצחו ולזורקו, ורק קופסא גדולה שגם לאחר הפתיחה משתמשים בה חשיב כסותר או כבונה. והדברים מחודשים מאד.

**ונראה דשרש הדברים הוא דמוסתקי סיבת היתרו לא מחמת יסוד התוס' דכל מה דיש לדון סתירה בכלי היכא דאית ביה חיזוק ואומנות** דלפי''ז הוי רק במוסתקי דליכא בו חזוק ואומנות. אלא דהוי גרעון בעיקר עמידת הכלי כ''כלי'' דכל כמה דלא עומד בצורה שבה משתמשים בו ככלי נמצא דלא נכנס תוך היחס של כלי אלא הוי חתיכה שמשתמש בה לאחסון. ובזה מחדש הגרש''ז דגם היכא דהסיבה שלא עומד ככלי מחמת צורתו, ולא רק מחמת איכות החומר שלו, גם בזה לא חשיב כ''כלי'' ועדיין צ''ב. **ובאמת יעוין בלבוש** מובא בפמ''ג במש''ז סק''א דמבאר דלסותרו במקום דיבוק החלקים לא הוי מלאכת אומן, ונקט דבחלק של החבית שבו אין דיבוק חלקים אסור לסותרו ומבואר להדיא דיסוד החסרון דמוסתקי נובע מחמת דליכא בזה חיזוק ואומנות. ויעוין בחזו''א נא סק''ו דמוכיח מהרשב''א כדעת הלבוש דבמוסתקי לא הותר לשבור אלא רק לפרק את החוליות דיעוין ברשב''א דהוכיח מהא דמבואר בר' ששת דגם במיברז חביתא כל דלא מכוין לפתח שרי ובודאי מברז חביתא בגופא דחביתא משמע ומבואר דאי ההיתר הוי רק במוסתקי כל כמה דשובר את גוף החבית ולא את החוליות מחייב.

**ויש שהביאו מהמג''א סקי''ד דהוכיח מהמרדכי דחביות המחוברות ע''י חישוקים לאו הוי כמוסתקי** וז''ל, ומשמע מזה דהני בחביות קטנות של מרקחת אסור להסיר החשוקים שהרי עשוים לחבר שברים זה בזה. ומשמע מדבריו דכל היכא דעשוי לחבר איכא בו חשיבות לכי וא''כ מבואר דהיחס הוא לשיבות הכלי ולא לעצם הדבר דהוי חיבור של חלקים אולם יעוין במחצית השקל שם דמבאר דהך חיבור דחישוקים הוי חיבור גמור וז''ל, אלא דלא תימא כלי המחובר על ידי חשוקים לאו חיבור גמור הוא, ודומה לחביות שדיבק שבריה על ידי זפת המבואר בסעיף א' דאפילו לשברה מותר,ועל זה ראיה מהמרדכי דחיבור החשוקים הוי חיבור גמור. ויעוין בפמ''ג דמביא משיירי כנסת הגדולה דדן דהוי כמוסתקי.

**בבאור שיירי כנסת הגדולה דדינא דהכלבו הוי טעם מחודש ולא שייכא לדינא דמתניתין**

1. **יעוין בשיירי כנסת הגדולה דמדייק את לשון הכלבו דנקט לטעמא דהוי כשובר קליפי אגוזים דאיכא בזה טעם מחודש ולא הוי כדינא דשובר את החבית**. וז''ל, ודוחק לומר דחותלות הוי כמוסתקי למר או כחבית קטנה למר, דאם כן למה הוצרך הכלבו לתת טעם דהוי כשובר אגוזים או שקדים לאכול ממנו האוכל, כיון דבלאו הכי הוי דינו כמוסתקי או חבית קטנה דמותר, אבל לפי מה שכתב רש"י ז"ל דחותלות אלו הם שנותנים לתוכם תמרים רעים להתבשל, דהטעם הוא בחותלות משום דהני חותלות הוו כקליפות האגוזים והשקדים כיון דצריכים התמרים להתבשל בתוכו, אבל במתניתין דשובר אדם את החבית לאכול ממנה גרוגרות אין החבית צריכה להתבשל הגרוגרות בתוכה אלא שהם שמורים שם, ולפי זה חותלות של גרוגרות שאין צריכין להתבשל הגרוגרות לתוכם, הוי כדין חבית שיש בה גרוגרות, שאינו יכול לשבר החותלות עצמם לאכול הגרוגרות. וכן יש לדקדק מלשון הכלבו שכתב חותלות של תמרים כו' ואילו חותלות של תמרים לא הזכיר הכלבו. רק דתמה על השו''ע דערבן יחד.

**אולם יעוין בתהל''ד ס''ק י''ג וז''ל, ואפילו אי נימא כדעת שכנה''ג וכו' נראה דבישול לאו דוקא והכונה היא דעיקר הכלי היא לצורך התמרים וכשרוצים ליטול התמרים קורעין החותלת וזורקין אותן ובטלו מתורת כלי.** ומבואר בדבריו דמחמת שעשויין רק לצורך הנך תמרים ולאחר שמוציאם זורק את החותלות הלכך הוי חסרון בחשיבות הכלי, ויש לעיין אי כונתו ליסוד הגרש''ז דחשיב עי''ז כמוסתקי, או דבא לבאר את עצם דברי השיירי כנסת הגדולה דחשיב כקליפת פרי ומחדש דבזה עצמו דלאחר שמוציאם זורקם הוי סיבה לחושבם כקליפה.

**ויעוין באגרות משה קכ''ב ענף ט' דגם הולך בדרך זו ומבאר דהוי סיבה להחשיבם כקליפה**. וז''ל, ולכן הנכון לע"ד שחותלות הם כלים שעשוין רק לתמרים וגרוגרות אלו שאחרי שאוכלין אותם זורקין הכלים לאשפה ואין משמרין אותם להניח בהם תמרים וגרוגרות אחרים או להשתמש בהם לדברים אחרים, ולכן אינם בשם כלים כיון דעשוין שישתמשו רק לתמרים וגרוגרות אלו אלא נבטלו להתמרים וגרוגרות שבהם, ונחשבו כמו קליפת אגוזים דהוי רק כמו שעשו קליפה להם כיון דשייכים רק להם, ויותר לא ישתמשו בהם, ומה לי קליפה שבידי שמים או שנעשה בידי אדם עכ''ל. ויעוי''ש דנקט כן גם בכונת המג''א.

**בדין עשית נקב יפה בחותלות**

1. **ולפי''ז נראה דה''ה דיהא ניתן לעשות בזה נקב יפה ולא הוי כמוסתקי דנאסר בזה נקב יפה** כיון דהכא סיבת ההיתר מחמת דחשיב כמתעסק בגוף האוכל [אא''כ נימא דגם בהך היתרא דקליפי אגוזים איכא לאיסורא דפתח נאה ובאמת הבאנו מהשיטה לר''ן והמאירי עירובין דנקטו גם בטעמא דמתניתין דשובר אדם את החבית דהוי כקליפי אגוזים ולפי''ז מבואר דגם בהך היתרא איכא לאיסורא דנקב, רק דבעיקר באור דבריהם שם קשה לומר דהוי טפילות ומוכח או כדרך החזו''א או כדרך הרלב''ג דחשיב דרך אכילה ובזה איכא למימר דכל כמה דיש יחס להתעסקותו בעשית פתח יפה לא חשיב דרך אכילה], אולם יש לעיין מהא דמבואר בתוספתא פ''ט [מובא במג''א ס''ק י''ד] דבקורע עור על פי החבית אסור לו לעשות זינוקי דהיינו פתח נאה כעין מרזב, ואי נימא דעור הוי כחותלות דגם דרך לזורקו לאחר הוצאתו מהחבית א''כ הוי כקליפה, אולם יעוין באגרות משה שם מה דמאריך לבאר הא דבקורע עור שעל פי החבית לא הוי קורע ואי נימא דבטיל וחשיב אוכל לכאורה הוי סיבה גם להא דליכא בזה מלאכת קורע ורק באמת דעיקר הסברא לדון ביטול לאוכל בעור שעל פי החבית צ''ב דהרי הוא מונח על החבית ובאמת יעוין בחזון יחזקאל על התוספתא בהשמטות בסוף הספר פי''ז ה''ט דקורע עור דמבאר דהוי מחמת דבטילי לחבית והוי כחלק מהחבית וצ''ב.

**וראיתי בארחות שבת פי''א אות סא דהביא מהגרי''ש דדן בהלכות עשית פתח** דהיכא דהוי פתח הנעשה לשימוש חד פעמי ליכא בזה שם פתח ולכן דן בפחית שתיה דלכיא בזה איסור עשית פתח, והקשו לו מעור שעל פי החבית דאסור לעשות לו פתח כעין מרזה ותירץ דאפשר שהיו רגילים להשתמש בעור שימוש חוזר. רק דצ''ע על שביתת השבת דנקט גם בעור שעל פי החבית להך סברא דבטל לאוכל אולם לפי איך שבארנו לעיל בדבריו דלא הוי סיבת היתר אלא רק למשווי כתלוש דהוי חסרון ב''מעשה מלאכה'' דלא הוי מלאכת אומנות א''כ כל כמה שעושה נקב מסוים הוי ''מלאכת אומנות''.

**אולם יעוין בבנין שבת מלאכת מכה בפטיש פל''ו ב' דמביא מהב''י דיסוד הך דינא הוא כדין האמור לקמן שאסור ליתן עלה של הדס בנקב במקום מרזב** ופליגי בגמ' אי הוי גזירה שמא יעשה מרזב או שמא יקטום, ובשו''ע שי''ד ה' פסק דהוי מחמת גזירה שמא יתקן ויעשה מרזב ולכן אסור גם הכא, ונמצא א''כ דאדרבה מוכח דליכא איסור עשית פתח נאה בעור שעל פי החבית.

**בבאור הירושלמי דמדמי את היתרא דחותלות להיתרא דשבירת חבית**

1. **יעוין במג''א דמביא ראיה לבאורו בדינא דחותלות דהוי כלי גרוע מהירושלמי,** וכונתו לירושלמי פ' כלל גדול ה"ב וז''ל, תני ר' הושעיא חותל של תמרים ופטיליא של תמרים קורע ומתיר, ופריך ואין זו סתירה ומשני נעשה כשובר את החבית לאכול ממנה גרוגרות דמותר, ומבואר דהוי מאותו טעם של היתר שבירת חבית ומאחר דבשבירת חבית איירי במוסתקי א''כ מוכח דגם הכא חשיב כמוסתקי, וכן מבאר בתהלה לדוד שם, וכן בשירי קרבן ד"ה ואין.

ויעוין באגרות משה קכ''ב ענף ט' דמוכיח מזה דגם המג''א הבין דהכלבו בא לתת טעם חדש רק דהוכיח מהירושלמי דלא כדבריו, ובבאור דעת הכלבו יעוי''ש דמיישב דעיקר ראייתו דאיסור סתירה תליא בשם כלי ואף דהכא עדיפא דלא רק דלא הוי כלי אלא שם האוכל עליו מ"מ כיון שעל היתרא דחותלות ליכא מתני' הביא ממתני' דחבית דכיון שבחבית מותר מחמת שאינו בשם כלי כ"ש שאין שייך סתירה בחותלות ומותר שלבד שאינו בשם כלי אף בשלם כמו בחבית של מוסתקי הוו חותלות עוד הוי בשם אוכל עכ''ד.

**בבאור דברי ספר האורה לרש''י דמדמי היתרא דחותלות להיתרא דחבית והוי סיבה להתיר גם איסור קורע**

1. **בעיקר יסוד היתרא דחותלות יעוין בפני שבת דמביא מקובץ שיטות קמאי** [עמוד ב' אלף קפח] ד''ה ומותר, מה דמביא בשם ספר האורה לרש''י סימן ס''א וז''ל, ומותר לחתוך בשבת קשרי הטלה או התרנגול כשהוא מקושר בשיפוד כשהוא צלי כהדא דמתניתין שובר אדם את החבית לאכול הימנה גרוגרת ואמרינן בגמ' מתיר ומפקיע וחותך מידי דהוה אשובר עצם להוציא ממנו מוח עכ''ל. ומבואר דאיכא שייכות בין דינא דמתניתין לדינא דחותלות והוי סיבה להתיר גם איסור קורע. ולכאורה מבואר כמו או כסברת הרלב''ג דחשיב דרך אכילה, או כסברת החזו''א סימן **נ''א ס''ק י''ג דאיכא יחס לצורת המעשה באיסור סתירה** דיעוי''ש **דמחדש דהוי יסוד בכל המלאכות** דהיכא דעסיק להוציא את היין ועושה דרך השחתה הוי ''שימוש'' ולא ''מלאכה''. ולפי''ז מבואר היטב דכל הנך דיני נובעים מיסוד דינא דשובר את החבית. ולפי''ז ניחא היטב השייכות בין חותלות לשובר את החבית וכן הא דמהני גם לאיסור קורע.

**רק יעוי''ש בחזו''א דמסיים דאפשר דהך היתרא אין זה אלא באיסור דרבנן** דכיון דהוא מקלקל ואין כאן אלא איסור דרבנן הקילו בעסיק להוציא מה שבתוכה ועושה דרך קלקול. ויעוין סימן סא ס''ק ב' לגבי קריעת מעטפה דנראה דחשש לזה.

**ומצאתי בפסקי ריא''ז** וז''ל, וכן חבית של יין מתיז ראשה בסייף ליטול ממנה ואינו חושש ''שהרי אינו מתכוין לתקן לה פתח אלא ליטול מיינה בעין יפה'', ואסור לאדם לעשות נקב גדול בחבית בחנית או ברומח שנראה שהוא ''מתכוין לתקן לה פתח'' כדי להכניס ולהוציא משם עכ''ל. ונראה מדבריו כיסוד החזו''א דיסוד היתרא דמתניתין הוא מכח היחס למעשה דהוי רק כהוצאת היין.

**בבאור השינוי בין הבנת הגרש''ז לחזו''א בהיתרא דחותלות והמסתעף לכמה נפק''מ בזה**

1. **יעוין בגרש''ז במנחת שלמה** ח''ב סימן ל''ב סק''ג דגם נקט דהוי יחס למעשה, רק דהגרש''ז נקט כן רק בהאי דחותלות דע''י דטפל לאוכל לכן איכא סיבה לדון את מעשהו ביחס לאוכל ולא הוי מכח גוף המעשהאולם החזו''א דן את ההיתר מכח עצם המעשה דכיון דהוי מעשה קלקול הלכך דיינינן את מעשהו ביחס להוצאת האוכל. ונראה דמזה נובע הא דנקט החזו''א נא ס''ק י''א דבקופסאות שימורים יש לאסור לפותחם מצד שתי סיבות. האחד דזימנין דאינו אוכל כל הדגים השתא וניחא ליה להשתמש בכלי לאחסרן עד גמר האכילה [ומוסיף דיש ששומרים את הקופסא גם אח''כ והא פשיטא דבכהאי חשיב עשית כלי אא''כ נימא דחשיב כבר כלי מקודם כמו שנוקט התהל''ד ס''ק י''ב דהוי כסותר כיון דחשיב כלי גם בהיות אטום אולם גם בזה נוקט הגרש''ז דהוי כמוסתקי כיון דלא הוי כלי חשוב] שנית. דגם אי דעתו לזורקה מיד לא מתחשבים בדעתו ודיינינן ליה כעשית פתח, דעצם השינוי מגוף אטום לצורת כלי הוי כעשית נקב יפה. ונראה דהוי לשיטתו דעיקר הנושא ביחס של מעשהו אי הוי מעשה קלקול ועי''ז דנים את מעשהו כפילוס דרך לאוכל, או כמעשה תיקון ודיינינן ליה כעשית פתח, אולם לדרך הגרש''ז דהיחס נובע מכח הביטול לאוכל א''כ העיקר תליא ביחס של הקופסא דמאחר דבדרך כלל זורקים אותה א''כ הוי כקליפת האוכל, וכן נקט הגרש''ז בשולחן שלמה שיד ס''ק ה', ויעוין עוד בדבריו שם דנקט דגם בגוונא דרוצה להשתמש בכלי ככלי אחסון עד גמר האכילה, מ''מ לא חשיב עשית כלי בהכי כיון דלא עומד ככלי לאחסון דא''א להשאיר שם את המאכל לזמן מרובה וא''א לפתוח את הקופסא רק ע''י הסרת המגופה בפותחן, הלכך תו דיינינן ליה כפותח את הקופסא בדרך האפשרית כדי לרוקנה ולזורקה. ונראה דגם זה לפי דרכו דהיחס נובע מכח עצם המציאות דעתיד לזרוק את הכלי ובזה חשיב כעטיפת האוכל, רק דגם היכא דאיכא בזה שימוש עד גמר ריקון האוכל כיון דליכא בהך שימוש חשיבות דכלי, וכן א''א באופן אחר לפותחו הלכך תו דיינינן ליה כעוסק בריקון הקופסא עד ריקונה לגמרי וכבר עכשיו מתחיל בקילוף הקופסא מהאוכל.

**ויעוין עוד במנחת שלמה** סימן ל''ב סק''ג דדן להתיר על פי הך סברא דבטל לאוכל גם למלאכת מחתך דע''י דבטל לאוכל חשיב דמתעסק באוכל, ומאחר דלגבי הפחית לא חשיב תיקון דנזרקת לאשפה וכל הנידון על החיתוך שנעשה בלשונית א''כ בזה אמרינן דכיון דכבר מצי לעשות נקב א''כ מאי איכפת לן דהמציאו לו נקב קל לפתיחה וחשיב דעיקר התעסקותו בהוצאת האוכל וליכא בזה למלאכת מחתך.

**ונראה דגם זה הוי לשיטתו דהוי מצד היחס של הלשונית כקליפת הפרי ולא מצד המעשה דלפי דרך החזו''א נראה פשוט** נראה דבמחתך כיון דאיכא קיום למלאכה בגוף החיתוך א''כ תו ליכא בזה מעשה השחתה וקלקול. אולם גם הגרש''ז דדן בזה היתר גם למחתך הוי רק למלאכות הקשורות להעמדת האוכל אולם בקריעת אותיות דהוי מלאכה שמזדמנת תוך כדי הקריעה בהא לא יהני הך היתרא.

**בדין חותמות שבכלים**

1. **יעוין בתוס' דמחלק בין חבל לפותחת של עץ ומתכת** ומבואר בתוס' דאיכא איסור סתירה בשבירת החבית לא כמו שהוכיח החזו''א סק''א מהתוס' לעיל דהביא לגמ' בביצה דנראה דכל מה דהוצרך לאוקמי במוסתקי הוי מצד דאי איירי בשלימה איכא גזירה שמא יעשה פתח יפה. ובאמת יעוין בחזו''א סק''ד דהוכיח מחילוק התוס' בפותחת דס''ל דמחייב משום סתירה וצ''ב.

**ובעיקר דינא דחותמות שבכלים יעוין בטור שיד סק''ג ובב''י שם דאיכא בזה שתי פלוגתות. האחד. לגבי הוצאת הצירים שנית. בגוף דינא דהתוס' בפותחת של מתכת ועץ.** ובחזו''א ס''ק י''ב מוכיח בתחילה משיטת רבינו אפרים דמתיר גם בפותחת של עץ ומתכת את יסודו דאין סתירה בכלים כשעסוק להוציא מה שבתוכה, רק דדן אי בחבית שלימה מודה דאסור מחמת הגזירה שמא יעשה נקב יפה ורק בשבירת פותחת דאינו עושה כלל נקב בחבית לא שייך האי גזירה, אולם בסו''ד דן דמודה רבינו אפרים דבשלימה יש בה משום איסור סותר, רק דס'''ל דשבירת פותחת הוי כהפקעת חבל כיון דהוי דבר חיצוני ולכן ליכא בזה סתירה, ובנידון לגבי הוצאת הצירים יעוי''ש דמבאר דהוי נידון בפני עצמו כיון דמצד אחד הוי כשובר גוף הכלי ולא הוי כפותחת דניתן לדון את עשיתו רק במנעול בלי יחס לכלי, ומאידך גיסא הוצאת הצירים קיל טפי דחשיב כמוסתקי כיון שאין חיבורן רק בתקיעה.

**בדין שבירת פקק מתכת [פקק בירה] אי חשיב כשבירת מגופה של מתכת**

1. יעוין בחזו''א ס''ק י''א דמחלק בין פקק המתכת לפותחת. וז''ל, ואע''ג דכתבו תוס' דפותחת של מתכת אסור לשוברה התם נעשה להיות קבועה בכלי תמיד והו''ל שבירת הכלי אבל הכא נעשה רק לפקק ועושה רק בשביל להוציא מה שבתוך הבקבוק שרי, ועוד כיון דלבשה על הבקבוק כבר בטלה מתורת כלי שעומדת לשבירה [וליכא בזה איסור סתירת כלים].

ויעוין בשולחן שלמה סעיף ט' סק''ד דתמה על פסק החזו''א דבשלמא לענין סתירה ניחא אולם אמאי ליכא בזה עשית כלי דע''י דמרחיב את המכסה הוא מתקן אותו עכשיו לכלי והוי כפקק הברגה של מתכת [בבקבוקי יין] דמאחר דנלחץ בבקבוק פקע ממנו תורת כלי, ובגרש''ז מיישב דכיון דאם ישברו את הזכוכית ויוציאו מתוך הפקק את שברי הזכוכית יכולים לכסות בכח בקבוק אחר הדומה לאותו בקבוק שהוסר ממנו הלכך חשיב ככלי גם בהיותו בבקבוק, משא''כ בפקק של יין שמכח הלחץ התמעט ממידתו וגם אי נוציא את הזכוכיות לא נוכל לכסות בו בקבוק כמידתו הלכך פקע ממנו שם כלי. ומרן הגר''נ בחוט השני ח''ב עמוד רע''ד מבאר דמאותה סברא דנקט החזו''א דלא הוי כפותחת של מתכת כיון דנעשה רק לפקק הוי סיבה לדון את הפקק ככלי שמכסה את הבקבוק ומה שמתקנו עכשיו ע''י הפתיחה להיות ראוי יותר לשימוש לא מקרי בנין.

**בבאור הנידון בפתיחת פקקי פלסטיק**

1. ובעיקר הנידון של פתיחת פקקים יעוין בגרש''ז בשולחן שלמה ט' סק''ט דדן דבפקקי פלסטיק כיון דגם קודם נתינתו בבקובוק יש בו כבר את ההברגה ולא נעשה בהיותו על הבקבוק כמו בפקק מתכת הלכך חשיב ככלי, ומה דמחובר לטבעת הוי רק תוספת חד פעמית בשביל הפעם הראשונה שיהא פקק חזק, ונמצא שרק שינה אותו מפקק חזק לפקק רגיל אבל ליכא בזה עשית כלי. ויעוין עוד במכתבי הגרש''ז ספר מאור השבת בפניני המאור מכתב ו' סק''ד דמוסיף דגם אי בהיותו בבקבוק פקע ממנו תורת כלי מ''מ כיון דהטבעת נפרדת ברובה מן הפקק וניכר לכל אדם שנעשית רק להידוק הפקק, ורואים שהפקק הוא העיקר והטבעת רק כמו עור ושעוה מסביב למכסה, והוי כשתי דברים נפרדים.

**אולם יעוין בחוט השני דפליג עליו משתי טעמים.** האחד. דס''ל דחיבורו לטבעת הופכו לדבר הסותם ומפקעת ממנו תורת כלי, שנית. יעוי''ש עוד דהוכיח משיטת ר''ת דף מ''ח דמדמי את פותח בית הצואר לנקיבת מגופת החבית ובריטב''א במכות דף ג' מבאר דס''ל לר''ת דפותח בית הצואר לא הוי דוקא בפתח חדש לגמרי כמו שנקט רש''י אלא כל שדרך הכובסים לסוגר את הבגד ע''י תפירה ולפותחו בשבת חייב חטאת, ולא דמי למגופת חבית דלא הוי חיבור גמור. וא''כ פקק הבקבוק שא''א לפותחו אא''כ שוברו לכאורה דמיא לחיבורא דבית הצואר.

**ויעוין בגרש''ז שם דתמה על עיקר דברי ר''ת** דלכאורה לאחר שהבגד ראוי ללבישה מה שייך למימר דע''י שהכובס חזר וקשרו או תפרו הוי מכה בפטיש, הלא הוי ממש כזוג נעלים וגרבים תפורים דמעיקר הדין מותר לקורעם שלא בפני עם הארץ, ומכח זה מכריח דהוי רק בתפירת האומנים והכובסים שהיו רגילים לעשות כך מפני שכך צריך הבגד להיות ואין פותחין אותו אלא בשעה שלובשים ובזה חשיב כתיקון בגוף הבגד.

**ויש להביא ראיה לגרש''ז מבאורו של רבינו אברהם בן הרמב''ם בבאור תרוץ הגמ' הכא חיבור [מובא ברבינו פרחיה בדף מ''ח]** וז''ל, ופריק רבא ואמר זה חיבור וזה אינו חיבור, כלומר שתפירת המטלית עם בית הצואר חיבור יפה הוא, שהרי כך היא דרך כל החייטים לחבר כל הבגדים. והמקרעו חייב אם יהיה דרך תיקון, כגון זה שפותח בית הצואר כדי ללבוש הבגד.. אבל חיבור המגופה לחבית אינו חיבור כלל. שאין החרס נחשב חיבורו חיבור אלא אם כן נשרף ונהיה כולו כגוף שוה. ולפיכך האי מסיר כסוי החבית פטור ומותר, ומסיר כסוי בית הצואר חייב עכ''ל. ומבואר בדבריו דבעינן דהחיבור יעמידו כגוף אחד וא''כ ניתן להבין שבפקק ליכא לזה יחס של גוף אחד.

**ויעוין עוד בריטב''א** במכות ג' ע''ב וז''ל, ופריק זה של בית הצואר חיבור דתפירת החוט או הבגד שבאמצעיתו חיבור גמור הוא לענין כלאים ולכל דבר וזה של מגופה אינו חיבור וכפתוחה ועומדת היא ולהכי שרי לכתחילה נמי. ומבואר ג''כ דהויגדר אחר בגוף החיבור ויש לעיין.

**אלא דעדיין יש לדון אמאי ליכא בזה איסור מחתך** ויעוין בארחות שבת פי''א הערה סב דמביא מהגרש''ז דכתב דליכא בזה מחתך, אולם סתם ולא פירש את טעם הדבר. ובארחות שבת מצדד כמה אפשרויות בזה. ויעוין בשולחן שלמה ז' סק''ג לענין פתיחת פי פיטמא של בקבוק דאוסר בזה מצד עשית נקב וכתב שם וז''ל, ומ''מ אין בו משום מלאכת מחתך דאפילו אם מקפיד על מידת הנקב ולכן הוא חותך במקום המיוחד אין זה קרוי מחתך, וחזינן נמי בפותח בית הצואר לא נזכר רק קורע ומכה בפטיש ולא מחתך. ואולי כונתו דכל כמה דהתעסקותו בעשית הכלי או הבגד ליכא יחס להתעסקותו כ''מחתך'' ולכן גם בפקק כיון דאיכא בזה עשיה בפקק לא דיינינן את התעסקותו כ''מחתך'' ויש לעיין.

**בדין היתר הרחבה בפס''ר ולא ניח''ל**

1. **תנו רבנן אין נוקבין נקב חדש בשבת ואם בא להוסיף מוסיף.** יעוין בשו''ע סעיף א' בפלוגתת המחבר והרמ''א אי בעינן שיתכוין לכך או אפילו בלי כונה אסור כיון דהוי פס''ר. ובבאור הך היתרא יעוין במ''ב ס''ק י''א דמביא מבהגר''א דמבאר דשרש הנידון הוא אי באיסור דרבנן פס''ר דלא ניח''ל מותר. רק דמסיים שם המ''ב וז''ל, ולענין עיקר הדין הסכימו המ"א וא"ר והגר"א והגרע"א דפסיק רישא אסור אף במלתא דרבנן ומ"מ הכא מצדדים המ"א והגר"א דמדינא אף בכותל שרי היכא שאין מתכוין כיון שא"צ להגומא והוי מלאכה שאצל"ג וגרע משאר איסור דרבנן דאסור היכא שהוא פסיק רישא, כיון שהוא ג"כ מקלקל וגם הוא כלאחר יד וממילא נעשה הגומא בכותל ע"י הוצאת הסכין שמתרחב הגומא. **ונראה מדבריו דלא הוי מצד דהוי תרי דרבנן אלא דכיון דאיכא כמה חסרונות בגוף המלאכה הלכך הוי איסורא קלישתא.**

**אולם יעוי''ש בבהגר''א וז''ל, ועיקר כמ"ש מ"א בשם מ"מ בסי' שיח ס"ק לו עכ''ל.** ויעוין בחזו''א ס''ק י''ד וז''ל, ומדברי הגר''א למדנו דתיקון מנא דבני אדם מזלזלים בו ואין דעתם על תיקון זה ליכא עליה שם מלאכה כלל בלא ניח''ל וכמש''כ המג''א שי''ח ס''ק לו בשם המ''מ במצרף דאי לא מכוין לצרף ליכא עליה שם מלאכה כלל ומדמי ליה לקוטם להריח דאע''ג דראוי לחצוץ בו מ''מ לא חשיב תיקון כלל כיון דאינו מכוין לתקנו לחצוץ ולא מהני כאן פס''ר למיסר.

**דף קמו עמוד ב**

**בגדר הסתימה דבעינן לביטול השם פתח**

1. **ושוין שנוקבין נקב ישן לכתחלה אמר רב יהודה אמר שמואל לא שנו אלא במקום העשוי לשמר אבל לחזק אסור וכו' אמר רב חסדא למעלה מן היין זהו לשמר למטה מן היין זהו לחזק רבא אמר למטה מן היין נמי זהו לשמר והיכי דמי לחזק כגון שניקבה למטה מן השמרים.** יעוין ברש''י דהחילוק הוא בחוזק הסתימה דהיכא דהוי למטה בעינן יותר חוזק לסתימה, וברי''ף מבאר דהוי ביחס למקום הסתימה אי נעשה במקום דעתיד לפותחו או לא. ויעו''ש דגרס איפכא ומקום העשוי לשמר הכונה למטה מן היין במקום שהיין כלה שם שאין יין בחבית למטה מאותה סתימה וזהו ''לשמר'' שבודאי סתימה זו עשויה ליפתח ''להוציא היין מעל השמרים'' ומתחלה אין עושין אותה סתימה יפה למעלה מן היין כיון דעתיד לפותחו [יעוי''ש בר''ן]. ובחזו''א נ'א ס''ק י''ז ד''ה והרי''ף כתב דלדינא אין נפק''מ בינייהו. אולם יעוין בסעיף ג' מה שמובא בשו''ע מהי''א דבשל עץ שסותמו בעץ וחותכו שלא יוכלו להוציאו חשיב סתימה. ובבהגר''א מבאר דע''י שלא עומד לינטל חשיב סתימה. ומביא את רש''י בדף מ''ח דמבאר דהא דמגופה לא הוי חיבור הוי מחמת דעומדת לינטל. ובא''ר כתב דשאר הפוסקים חלוקים עליו [יעוין במ''ב שם] ולכאורה מבואר בזה פלוגתא אי דיינינן להא דעומד לינטל גרידא ויש לעיין. ויעוין לקמן מה שנביא בזה מהחזו''א.

**בבאור הראיה מפרץ את פצימיו**

1. **אמר ליה אביי לרבא תניא דמסייע לך וכו'**.יעוין ברש''י דמבאר דהסיוע הוא דלמטה מן היין לא פקע שם פתח מיניה, וברעק''א תמה וז''ל, דאכתי מנא לן הא, הא גם ר"ח ס"ל יסוד זה דסתימה מעלייתא בעי, אלא דסובר דלמטה מן היין ג"כ הוי סתימה מעלייתא. ויעוין בריטב''א וז''ל, והיינו דאמרינן תניא דמסייעא לך בית סתום יש לו ארבע אמות וכו', למימרא ''דכל שאינו סתום סתימה חזקה גמורה'' כפתח דיינינן ליה.

**אולם יעוין בחזו''א ס''ק י''ז דמבאר דעיקר ראית הגמ' דפתחא לא מבטל רק בפרץ פצימיו וממילא מעיקר הדין לא חשיב סתימה בחבית גם למטה מן השמרים** רק דחכמים החמירו שלא להקל כ''כ ובזה כבר אמרינן מסברא דהוי רק למטה מן השמרים דבזה כיון דבא להחזיק את היין שמעליו הוי סיבה לרבנן להחמיר דלא נדון אותו כפתח אלא כחלק מהחבית ויעוי''ש דדן דכיון דלא מבורר היכן יהא כובד היין בשעת השימוש דתלוי באופן הנחת החבית אי הוי רק היכא דבשעת הסתימה איכא יין בחבית או ביין שנתן בחבית אחר הסתימה מהני לדון את הסתימה כחלק מהחבית או שתלוי לפי הרגל השימוש ואי בדרך כלל שם נמצא כובד היין חשיב כחלק מהחבית.

ויעוין בחזו''א שם ד''ה או''ח שי''ט ד' אבל של עץ שמהדקים מאד וכו', דמבאר דע''י דחתכו ולא יכול להוציאו נמצא דהאופן שיוכל להוציאו הוי רק ע''י שבירת החבית וא''כ מצב זה עצמו מפקיע ממנו תורת פתח ויעוי''ש דמביא ממורו ר' משה טוביה דנקט בעיקר דין פתח דד''א דהיכא שהפצים מחזיק את הכותל ולא יכול לפרוף את הפצים בלי לשבור את הבית לא בעינן לפרץ את פצימיו בשביל להפקיע תורת פתח, ובחזו''א נקט דדבשיל להפקיע תורת פתח בעינן מעשה המוכיח שאין דעתו לפתוח לעולם ולא סגי בהא שליכא הוכחה מכח הפתח שמחזיקו כפתח, ורק לענין שבת דגם למטה מן השמרים אסור למרות דלא פרץ את פמיציו א''כ בזה היכא דסתם סתימה נצחית לפי איכות הסתימה אסור לפותחו בשבת ורק דשאני מלמטה מן השמרים דהתם היחס של הסתימה כחלק מהחבית נובע מחמת הכובד של היין שמחייב סתימה חזקה משא''כ הכא דהוי מחמת גוף צורת התסימה דהוי סתימה עולמית.