בסוגיית דאטעו פועלים אהדדי
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / פועלים - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

בסוגיית 'דאטעו פועלים אהדדי'

א. בפשטות כל היכא דשינה השליח בטלה שליחותו, והפועלים הוו רק כיורדים לשדה העשויה ליטע, ולכן אף כשבעה''ב אמר ג' אם שוה עבודתם ד' נוטלים ד' מדין יורד.

ב. כתבו הרי''ף והרא''ש 'והיכא דאמר ליה בתלתא ואמר להו בד' ... היכא דשויא עבידתייהו ד' כגון דטרחי אנפשייהו ועבדי ליה עבידתא דשויא ד' שקלי ד' מבעה"ב, דא"ל אי לאו דאמר לן שלוחך בד' לא הוה טרחינן ועבדי לך מאי דשויא ד' עכ''ל, וצ''ב מכיון שבטלה הקציצה, וחיובו של בעה''ב הוא מדין יורד לשדה חבירו, היה צריך להיות חייב בעה''ב ד' אף אם היו טורחים כשאמר להם השליח בג'.

ג. כתבו הרי''ף והרא''ש 'ואפי' אי איכא מאן דאיתגר בתלתא ואיכא מאן דמיתגר בד' לא שקלי אלא תלתא, דדעתיה דאיניש אתרעא זולא ועלייהו רמיא לגלויי ליה לבעה"ב דלא איתגרו אלא בד' עכ''ל, וצ''ב מכיון שבטלה הקציצה וחיובו של בעה''ב הוא מדין נהנה או משתרשי ליה, א''כ כיון שיש שנשכרין בג' אין שיעור ההנאה יותר מג', ומדוע הוצרך הרי''ף לומר דחייב ג' משום דדעתיה וכו'.

ד. ולכא' מוכח מדברי הרי''ף והרא''ש דכיון שבכל שכירות פועלים יש ב' חלקים, דהרי יש שוכר פועל בסתם שלא דיברו כלל על התשלום, וכשקבעו תשלום, אע''פ שבטל ההסכם על התשלום, גוף השכירות פועלים אינה בטילה, וכך דייק המיוחס לריטב''א בדברי הרי''ף שכתב 'דכיון דשני שליח שליחותיה בטלה לה שליחותיה והוה ליה כמאן **דעבד ליה סתמא** דדינא דשקלי כמנהג המדינה' ומשמע שאינו מדין יורד, אלא כמאן דעביד ליה בסתמא.

ה. ועל פי זה ניחא מש''כ הרי''ף דרק משום דעבד אדעתא וכו' דאל''כ הוי כאילו קצצו ג' שאינו נוטל אלא ג' וכדלהלן אות ח', וכן ניחא מש''כ דדעתא דאיניש וכדלהלן אות ח'.

ו. וכתב הריטב''א דברש''י מבואר באופן אחר, ולכא' כוונתו ממש''כ רש''י 'וליחזי פועלים היכי מתגרי אי מתגרי בארבעה, על כרחיה דבעל הבית ניתיב ארבעה, דהא קתני נוטל מבעל הבית מה שההנה אותו, ואף על פי שלא צוהו, והרי ההנה אותו בכך' ומשמע שנוטל מדין נהנה, וכן לכא' מוכח מדברי הריטב''א - החדשים - שכתב 'וליחזו פועלים היכי מתגרי. פירוש דכיון דשליח שינה בשליחותו לגריעותא אין בקציצתו כלום והרי אלו כפועלים שעשו מלאכה שלא בקציצה ששמין כמה ראויין ליטול' והיה מקום לדון אם כוונת הריטב''א במה שכתב שלא בקציצה על סכום המעות, או שהוי כאילו לא שכרם וירדו שלא ברשות, ויש לפשוט מדברי הריטב''א שכתב אח''כ וז''ל ואף על גב דאמרינן באידך פירקא (פ"ז א') השוכר את הפועל כאחד וכשנים מבני העיר שמשמנין ביניהם התם משום דאמר כאחד וכשנים מבני העיר, אבל בשוכר סתם או כשעושה מלאכה שלא בקציצה אין לו אלא כפחות שבפועלים עכ''ל, ומבואר דשלא בקציצה הוא שלא בקציצה כלל.

ז. בדברי הנמוק''י נראה שלא נח' רש''י והרי''ף דכתב את דברי רש'י והרי''ף ביחד וז''ל וליחזי פועלים וכו'. הלכך אפילו אמר להו שכרכם על בעה"ב אי מתגרי בארבעה על כרחיה דבעל הבית נותן ד' כדתניא נוטל מבעל הבית מה שההנה עמו ואי מתגרי בתלתא יהיב להו תלתא דכיון דשני שליח בשליחותיה בטלה ליה שליחותיה והוי להו כמאן דעבדי ליה סתמא דדינא דשקלי כמנהג המדינה עכ''ל, וצ''ע.

ח. ואולי יש ליישב על פי מה שמצינו בכמה דוכתי דבכל עסק בין ב' בנ''א, כל מה שיש לאמוד שהיו מתנים אילו היו חושבים על אופן זה הוי כאילו התנו, דדעת בנ''א שיחול כל מה שיכול לחול לטובתו, עי' היטב בדברי התוס' בכתובות דף מ''ז ב' ד''ה שלא כתב, ועי' בתוס' ביבמות דף ב' ב' דבכל מקח טעות אם אח''כ חפץ בו הלוקח א''צ שוב קנין, ואין זה משום דגלי אדעתיה שאינו מקפיד, דהרי בידו לקבוע כעת אם חפץ במקח או לא, ומשמע אף באופן שהתחדש אח''כ דבר הגורם לו להתרצות במקח, וע''כ משום דאמדינן לדעתיה דהוי כמתנה דאם יחפוץ אח''כ במקח יתקיים המקח.

ט. ועל פי זה י''ל דאף כאן באופן שהבעה''ב אמר ג', והפועל סבור שקצץ ד', אע''פ שבטל קציצת המעות, אמרינן לדעתיהו שלא יתבטל כל השכירות פועלים, משום שחפצים הם בקיום העסק ביניהם ככל פועלים שמשתעבדים זה לזה - בעה''ב לשלם, ופועל לעבוד, עכ''פ בדברי האבד - ולכן נקט הרי''ף דלא בטל הכל, ועפי''ז י''ל בדברי הנמוק''י בתרי אנפי, י''ל דכוונת הנמוק''י דבאופן שבעה''ב אמר ג' ועבודתם שוה ד', אי אפשר לומר דדעת בעה''ב לשוכרם בד', מכיון שאמר להדיא ג', אין חפץ בפועלים בד', ולכן הוי כלא שכרם כלל, ונוטלים ד' מדין יורד, משא''כ בשוה עבודתם ג', אמדינן לדעתיהו דפועלים דאילו היו אומרים לו בג' היה מתרצים, דהרי הם לא בקשו ד', ואולי אפילו בקשו ד' אמרינן לדעתיהו דהיו מתרצים בג', ולכן אין מח' בין רש''י והרי''ף אלא הרי''ף איירי בשוה עבודתם ג' ורש''י איירי בשוה עבודתם ד', ובאופן אחר י''ל דנקט הנמוק''י בדעת רש''י, דכיון שבעל כורחו יטלו מבעה''ב ד' מדין יורד אם יתבטל הכל, ממילא אמדינן לדעתיה דאילו היה חושב על צד זה היה מתרצה לשלם ד' ושיחול שעבוד מאשר שלא יחול שעבוד ויטלו ד' מדין נהנה, ואע''פ שאילו היה שומע שאין מתרצים אלא בד' לא היה מתרצה אלא היה מחפש בג', אפילו הכי מכיון שלא ידע, אמרינן לדעתיה דאילו היה יודע שאינו יודע היה מתרצה להתחייב ד' מכיון שבלאו הכי ישלם ד', ודו''ק.