2 בדינא דנתכון לזרוק ח_ וזרק ד 
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק הזורק

בדינא דנתכון לזרוק ח' וזרק ד'

דף צז עמוד ב

1. גמ' פשיטא נתכוון לזרוק שמנה וזרק ארבע הרי כתב שם משמעון נתכוון לזרוק ארבע וזרק שמנה מהו מי אמרינן הא אפיק ליה או דילמא היכא דבעי הא לא נח. ולאו היינו דאמר ליה רבינא לרב אשי, ואמר ליה באומר כל מקום שתרצה תנוח. ודקאמרת הרי כתב שם משמעון מי דמי התם כמה דלא כתיב שם לא מכתיב ליה שמעון הכא כמה דלא זריק ארבע לא מיזדרקי ליה תמני. יעוין היטב ברש''י ותוס' דראית הגמ' מרבינא אזיל על תרוויהו גם על נתכון לזרוק ח' וזרק ד'. אולם יעוין ברמב''ם (פי"ג הכ"א). דפסק דנתכון לזרוק ח' וזרק ד' חייב. וברשב''א מבאר דהרמב''ם פירש דהראיה מרבינא אזלא רק על נתכון לזרוק ד' וזרק ח' ולא גרסינן ודקאמרת הרי כתב שם משמעון וכו' אלא אמר מר הרי כתב שם משמעון. וז''ל, ולפי גירסא זו נתכוין לזרוק שמנה וזרק ארבע חייב כדאיפשיטא ליה מעיקרא, והא דאמרינן לאו היינו דאמר ליה רבינא לרבא, אנתכוין לזרוק ארבע וזרק שמנה בלחוד קאי ובההיא הוא דפטרינן, אלא דהשתא הוא דקא מהדר ומדקדק אנתכוין לזרוק שמנה וזרק ארבעה דפשיטא ליה ומדמי לה לכתב שם משמעון, ומתמה ואזיל מי דמי התם כל כמה דלא כתיב שם משמעון לא מכתיב שמעון, אבל זורק אפשר שתנוח בסוף שמנה אף על גב דלא נח בסוף ארבע, ופרקינן הכא נמי אדלא זריק ארבע לא מזדריק תמניא, כלומר אי אפשר שתנוח בתמניא אלא אם כן עברה בתוך ארבע, ולפירוש זה הא דקאמר פשיטא נתכוין לזרוק שמנה וזרק ארבע חייב, הכי סלקא.
2. ובבאור הנידון אי איכא ראיה מרבינא לנתכוון לזרוק ח' וזרק ד' יש לעיין, דהרי רבינא בא לשלול את האפשרות דזרק לרה''ר ועבר ד' אמות ברה''ר מחייב שתים מכח טענה דאי נתכוון לסוף ד' מחייב רק על ההנחה דסוף ד', ואי נתכוון לרגע היציאה לרה''ר לא מחייב על ההנחה דלאחר ד''א וא''כ נמצא דאיכא פשיטות לתרוייהו.

ויעוין ברעק''א דמבאר על פי יסוד הרשב''א לעיל בישוב הסתירה מר' יהודה דדין קלוטה תליא ברצונו, ולפי''ז ניחא דליכא ראיה מרבינא על נתכון לזרוק ח' וזרק ד', כיון דהתם כל כמה דנתכון לסוף ד' ליכא כלל קלוטה וממילא לא שייך לחייבו תרתי. ויעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דאיתא ברש''י דבגוונא דנתכוון שתנוח בסוף ד' קושית רבינא היתה דנחייב רק על הוצאה ולכאורה קשה דכל כמה דאמרינן קלוטה א''כ איכא מעשה מחודש של העברה, ואי לא מחייבינן ליה על הקלוטה הדא דינא דחיובו רק מכח ההעברה. וברעק''א מוציא גם מזה את היסוד של הראשונים דדין קלוטה תלוי בדעתו ומאחר דלא נתכון שתנוח בהנחה דקלוטה שוב ליכא הנחה ברה''ר והוי הוצאה אריכתא. רק דתמה הרעק''א לפי''ז על רש''י עצמו דפירש דהראיה מרבינא אתרוייהו.

עוד תמה הרעק''א להנך שיטות דדין קלוטה לא תליא ברצונו אמאי נקטה הגמ' דלא דמיא לשם משמעון כיון דלא מוכרח בזריקת ד' להנחה באמצע, הרי כל כמה דדינינן לקלוטה נמצא שבכל העברה מוכרח הנחה.

1. ויעוין בחזו''א קה ס''ק י' דמקשה על עיקר דברי רבינא דאי כונתו לסוף ד' יתחייב רק על ההנחה דסוף ד' דא''כ אמאי לא נימא דקלוטה יבטל את מחשבתו שינוח בלי הפסק בסוף ד', דאי בעינן לחייב על מעשיו כפי מחשבתו א''כ שלא יתחייב כלל, ומוכיח החזו''א דמחשבת האדם תלוי במציאות הדבר וכל שלא נח ע''ג קרקע לא נפסדה מחשבתו ולכן שייך לחייבו לסוף ד' אמות.

ורק דלפי''ז קשה אמאי לא מחייבינן תרתי גם על ההוצאה וגם על ההעברה, כיון דהחיוב על ההוצאה לא מגרע את מחשבתו, דמחשבתו היא על ההעברת ד' אמות ברה''ר, ובהך העברה איכא גם חיוב הוצאה, וזה הרי מוכרח בגמ' דלענין לחייבו תרתי ליכא למחשבה סיבה לבטל דא''כ מה הוכיחה הגמ' מרבינא לדינא דסוגין דנתכון לזרוק ד' וזרק ח' [או גם לח' וזרק ד'] הרי התם הנידון לחייבו תרתי, ומוכרח דלקיום דין מחשבה ליכא יחס לחפצא דמלאכה אלא למעשה שעל ידו מתחייב במלאכה ומכיון שהמעשה הוא ע''י העברה א''כ תו שייך לחייבו תרתי.

ומחדש החזו''א דבדין קלוטה צריך לדון את היחס לקרקע דאי כשיהא מונח בקרקע יהא חשיב מונח אז יש להך קרקע גם את כח הקליטה מהאויר, ומכיון דכל כמה דיהא מונח בקרקע יהא בזה ביטול על מחשבתו שינוח לסוף ד' הלכך לא שייך לדון בזה דין קלוטה. והשתא מבואר היטב התמיהה ברש''י דמצד אחד נקט דכונת רבינא בקושיתו שיתחייב רק משום הוצאה ומאידך גיסא איכא ראיה דאיכא ביטול מחשבה בנתכון לזרוק ח' וזרק ד', דאי ליכא ביטול מחשבה הדר דינא דנדון בזה דין קלוטה ונחייב תרתי.

ויעוי''ש עוד דמבאר לפי''ז את עיקר יסוד הראשונים דדין קלוטה תלוי בדעתו, דלא הוי יסוד בדין קלוטה דהכמי הונחה תליא בדעתו, אלא מאחר דדינא דקלוטה תליא ביחס של ההנחה בקרקע, הלכך היכא דליכא לו מחשבה על ההנחה בקרקע תו לא שיך למידן בזה דין קלוטה. ולפי''ז מישב החזו''א את קושית רעק''א דאמאי לא הוי כשם משמעון כיון דמוכרח הנחה מכח קלוטה, ומיישב החזו'א דכיון דלגבי ההנחה בקרקע לא הוי כשם משמעון, דההנחה בקרקע לא מחויבת א''כ שוב לא שייך קלוטה, דקלוטה תליא ביחס לשטח שמעמיד את האויר.

1. אולם בשיטת הרמב''ם דנקט דליכא הוכחה על נתכון לזרוק ח' וזרק ד' לכאורה מוכרח יסוד הרעק''א דהעדר הרצון הוי הגבלה בדין קלוטה ולכן ליכא ראיה לנתכון לזרוק ח'. ובבאור ההוכחה מרבינא לנתכון לזרוק ד' וזרק ח' יעוין בקה''י סימן מו דתמה דהיכא דנתכוון להנחה בפתח ביתו, א''כ ליכא כלל מחשבה על העברת ד' אמות דהוי מעשה בפני עצמו, וא''כ הוי כמתעסק לגבי הך מלאכה, ובשלמא בנתכון שינוח חוץ לד''א סכ''ס איכא יחס במחשבתו לשתי חלקי המלאכה גם ליציאה לרה''ר וגם לד''א ובזה שייך לדון דיהני ההנחה בינתים מדין קלוטה לחייבו תרתי [אי נימא דקלוטה לא תליא במחשבתו], אולם היכא דנתכון להנחה בפתח ביתו מאי שיאטיה לנתכון לזרוק ד' וזרק ח' דנעשה רצונו להרחיק ד''א רק דנוסף לו עוד ד''א ולא הוי שתי מעשים נפרדים.

ויעוין ברעק''א דהעיר מזה רק דהרעק''א נקט גם בגוונא דנתכון לסוף ד' להך סברא דכיון דלפי כוונתו דקבעי לסוף ד' היה מתכוין רק למלאכת הוצאה [כיון דלא נתכון שינוח ברה''ר] א"כ לגבי אידך הוי כמתעסק כיון דנתכוין רק למלאכה אחת אי אפשר לחייב ב'.

1. ונראה מוכרח מזה יסוד בדין מחשבה דעיקר הדין מחשבה הוא ביחס למעשה מלאכה ומכיון דעיקר החפצא במלאכת הוצאה הוי בהתעסקות של הגברא בהוצאה ולא ביחס לתוצאות א''כ כל כמה דהעמיד במחשבתו התעסקות של הוצאה א''כ האופן לחייב על הך התעסקות אי מכח ההוצאה או מכח העברה הוי פרטים ולא כשתי מלאכות נפרדות.
2. אלא דעדיין יש לעיין בעיקר באור שיטת הרמב''ם דאמאי הוי כשם משמעון. ויעוין בראשונים דלהך גירסא דאמר מר, דכונת הגמ' להקשות דאמאי הוי כשם משמעון, הא דנקטה הגמ' דה"נ כמה דלא זריק ארבע לא מזדריק תמניא הוי פירוקא. וז''ל הר''ן, כלומר אי אפשר שתנוח בשמונה אלא אם כן עברה בתוך ארבע, ולפי זה מסקנא דסוגיין כפשיטותא דמעיקרא דנתכוין לזרוק שמונה וזרק ארבעה חייב. ומבואר דעצם הדבר דיש יחס במחשבתו להעברה בתוך י' הוי סיבה לדונו כשם משמעון וצ''ב. ויעוי''ש בר''ן דמבאר בזה שתי באורים.

אופן אחד. יעוי''ש וז''ל, חדא דבנתכוין לזרוק שמונה וזרק ארבעה לא נתאחר גמר מלאכתו ממה שנתכוון לו דאדרבה נגמרה מלאכתו קודם לכן דכל העברה שבעולם ואפילו אלף אמה הרי כל עניינה וגמרה בארבע אמות שכך הוא שיעורא, וכל מה שמהר יותר גמר מלאכתו ממה שנתכוין בתחילה מלאכת מחשבת היא שאין המלאכה קרויה מלאכת [מחשבת] אלא על שם גמר שלה, והרי נגמרה באותו זמן שכיון לגומרה וקודם לכן, משא"כ בנתכוין לזרוק ארבעה וזרק שמונה שאינה מלאכת מחשבת לפי שנתכוין למלאכה מעולה שתהא נגמרת קודם לאותו זמן שנגמרה וכל שנתאחר גמר המלאכה קלקול הוא אצלה ולאו מלאכת מחשבת מיקריא. ולהך פירושא מבואר דהוי רק בד' אמות, דכיון דעיקר המלאכה נשלמת בד', א''כ יוצא דאי מעביר ח' כבר בסוף ד' הוי מקום הראוי לחיוב רק דמניחו בפועל בסוף ח' וביחס למקומות החיוב בכל מחשבת העברה מונח העברת ד' ולכן ליכא בזה ביטול מחשבה.

אופן שני*.* יעוי''ש וז''ל, ועוד דנתכוין לזרוק ארבעה וזרק שמונה הרי נח הכלי במקום שהיה רוצה שלא יהא שם כלל מה שאין כן בנתכוין לזרוק שמונה וזרק ארבעה שכיון שנתכוין שיעבור הכלי בכל אותן שמונה אמות כולן מקומו של כלי הן וראוי הוא שינוח בהן ומשום הכי פשיטא לן טפי לחיובא נתכוין לזרוק שמונה וזרק ארבע מנתכוין לזרוק ארבע וזרק שמונה. ונראה דכונתו דעצם הדבר דכפי מחשבתו העמיד את הכלי במקום ששייך שיתחייב עליו איכא בזה קיום לדין מחשבה. ויש לעיין לפי''ז אי הוי גם בהוצאה היכא דנתכון לזרוק מרשות הרבים לרשות הרבים ורשות היחיד באמצע ונתכוין לזרוק ארבע ברשות הרבים ונפלה ברשות היחיד אי מחייב תרתי דגם בזה החפץ עבר במקום הראוי לחיוב או דעצם הדבר דהוי שתי סוגי מלאכות הוי סיבה לגרע בקיום דין מחשבה, ובאמת יעוין ברשב''א דלא מחלק בין הוצאה להעברה וכתב דגם בזה מחייב תרתי דהוצאה וזריקה מלאכה אחת הן דזריקה תולדה דהוצאה היא ואפילו זריקת ארבע ברשות הרבים. ומבואר כמו שבארנו לעיל דכיון דתרוייהו הוי מלתא דהוצאה א''כ לא דיינינן ליה כשתי מלאכות אלא כשתי פרטים באופן התעסקותו.

אלא דיעוין בריטב"א דף צז עמוד א וז''ל, ועוד דהתם הוא שהכל הוא ברשות אחת לרשות הרבים נתכוון וברשות הרבים נח, אבל הכא שנתכוון להניחו ברשות היחיד ונח ברשות הרבים הוה ליה מתעסק. ומבואר בדבריו דהוצאה מרושת לרשות והעברת ד''א ברה''ר הוי שתי התעסקויות שונות ולכן היכא דנתכון להוצאה לא שייך שיתחייב על ההעברה.

1. ויעוין באבי עזרי פי''ג הכ''א דגם נקט בשיטת הרמב''ם דהוי רק בהעברה על פי יסוד הגר''ח דחיוב העברת ד''א הוי בגוף ההעברה רק דמחדש האבי עזרי דלפי''ז הא דבעי עקירה והנחה הוי הלכה נוספת ולפי''ז מבואר היטב הא דחשיב כשם משמעון כיון דסכ''ס מחשבתו הוי על המלאכה האסורה דנתכוון על העברת ח' ובתוך ח' כלול גם העברת ד' בשונה מהוצאה דהעקירה וההנחה הוי מגורמי החיוב ובזה כל היכא דנח במקום אחר ממה שחשב הוי מעשה אחר.

ויש להדגיש דדבריו הם לא כמו שמבואר בשיעורי הגר''ח [מיזלמן] ב''ק ע וז''ל, דבזרק חץ הרי המעשה כולה היינו ההנחה והעקירה וההעברה בינתים הכל מגוף העבירה הוא, ומבואר דעיקר חידושו דגם ההעברה הוי חלק מגורמי החיוב ולא דעיקר החיוב בא על ההעברה. ודבריו יתכנו בשיטת המאירי בסוכה ריש לולב בגזול דגם אי העקירה וההנחה הוו מרה''י לרה''י ורה''ר באמצע מחייב על ההעברת ד''א ברה''ר דבזה חזינן דהעקירה וההנחה הוי תנאי בעלמא.

1. ויעוין בספר משנת השבת דמובא שם קושיא נפלאה על שיטת הרמב''ם בסוגין, דמאחר דכל ההוכחה הוי ביחס לנתכון לזרוק ד' וזרק ח' א''כ אמאי הוצרכה הגמ' להוכיח מרבינא הרי גם למסקנא דמחייב חדא ונתכון להתחייב ברגע שיצא לרה''ר, מוכח מהא דרבנן פטרי ולא מחייבי על מה שנח לאחר ד''א דנתכון לזרוק ד' וזרק ח' פטור. וכתבו שם דלפי יסוד האבי עזרי דאיכא חילוק בין הצאה לההעברה א''כ ניחא היטב כיון דלרבנן כל הנושא לחייבו מדין הוצאה ובזה פשיטא דלא נתקיימה מחשבתו, ורק ברבינא דהנידון לחייבו בדין העברת ד''א בזה שייך לדון אי מחייב בד' וח' כיון דסכ''ס החיוב על העברה.
2. ובעיקר באור שיטת הרמב''ם יעוין במרכבת המשנה. וז''ל, ונראה לענ"ד דלק"מ דבנתכוון לזרוק ד' נמצא שהיה צריך לאבן שינוח בסוף ד' וכשנח בסוף ח' לא אהני מעשיו מידי שאכתי האבן רחוק ד' ממקום הראוי לו ולא נעשתה כוונתו משא"כ בנתכוון לזרוק ח' וזרק ד' אהני מעשיו במקצת מה שנתקרב האבן למקום הראוי לו וזה מדוקדק בלשון רבנו לקמן סוף פי"ג עיין שם ושפיר לא דמי לנתכוון ללקט תאנה זו וליקט זו דחייב דנעשה מחשבתו. ולפ"ז הרי שנתכוון לזרוק ח' וזרק י"ב דאהני מעשיו במקצת שנתקרב האבן למקום חפצו הו"ל דומיא דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' דחייב.

ויעוין במשנת השבת דיישבו לפי''ז את לשון הגמ' נתכון לזרוק ד' וזרק ח' דמשמע דאי זרק פחות מח' מחייב, ולפי יסוד מרכה''מ ניחא היטב דכל כמה דלא נתרחק ד' ממקום הראוי לו נתקיימה מחשבתו במקצת.

ויעוין במרומי שדה דמוכיח מקושיא זו דכל כמה דהוי קרוב לד' אמות חשיב חד מקום, ולפי''ז מיישב את קושית התורי''ד והרעק''א על מסקנת הגמ' דר''י מחייב חדא ואיירי בגוונא דא''ל עד דנפקא תנוח, דא''כ אמאי נקטה הברייתא דחכמים פוטרין בעבר ד''א הרי גם בעבר אמה אחת צריך להיות פטור. ומיישב במרומי שדה דעד ד''א חשיב חד מקום ואי נימא כבאור מרכה''מ הכא לא שייך למימר כן דכיון דאמר דמיד דנפקא מרה''ר תנוח א''כ כל אמה נוספת הוי התרחקות וליכא בזה שום התקרבות.

אלא דבעיקר יסוד מרכבת המשנה יעוין בכס''מ פ''א ה''ח דמביא מהרמ''ך דנתכוין לזרוק לרה"ר ועברה האבן אמה אחת יותר פטור דהא לא איתעבידא מחשבתו.

1. ביסוד הראב''ד דבנתכון לזרוק ח' וזרק ד' לא מהני כל מקום שתרצה תנוח. יעוין במאירי ב''ק כו ע''ב וז"ל, נתכוין לזרוק שמנה וזרק ארבעה, גדולי המפרשים [הראב"ד] פוטרים אפי' אמר כל מקום שתרצה תנוח, שלא נעשית מחשבתו כלל, שאין ארבעה בכלל שמנה וכו'. ויש מדמין אותו לארבע וזרק שמנה, וגדולי המחברים [הרמב"ם] מחייבים אפי' לא אמר כל מקום שתרצה תנוח ובמקומה יתבאר, ע"כ.

ובבאור שיטת הראב''ד יעוין בשעורי ר' דוד דמבאר על פי הא דמבואר התם בגמ' דבנתכון לזרוק ב' וזרק ד' לא מהני כל מקום שתרצה תנוח ובבאור הדבר יעוין בחידושי הגרש''ש שם וז''ל, והטעם בזה נ''ל דהא דבעינן מלאכת מחשבת הוא רק בדברים שתלוי בהם דין המלאכה בשבת והוא העקירה וההנחה ושעור ההליכה שהוא ד' אמות, ומשו"ה בנתכוון לזרוק ד' צריך רק שתהי' גם ההנחה כפי מחשבתו היינו שיתרצה בכל מקום שתנוח, ומה שהלכה ד' בלא מחשבתו לא איכפת לן, אבל בנתכוון לזרוק ב' אף שההנחה הי' כפי מחשבתו חסרה בזה מחשבת מלאכת ההליכה שנתכוון רק להליכת ב' אמות, וזה פשוט.

ומבאר הגר''ד דס''ל לראב''ד דכיון דבעינן מלאכת מחשבת בעיקר המלאכה, חוץ מהמחשבה על ההינוח א''כ כל היכא שנתכוין רק למלאכה של שמונה, כיון דלבסוף זרק ארבע, חסר בהמלאכה, דהא לא רצה מלאכה של ארבע. ודוקא בנתכוין לזרוק ארבע וזרק שמנה, דמצד עצם המלאכה נתקיימה מחשבתו, דהא ארבעה הוי בכלל שמנה, ורק דלא נח במקום שנתכוין, ע"ז מהני באומר כ"מ שתרצה תנוח דממילא לא חסר בהנחה, אבל להיפך, הוי החסרון בעצם המלאכה.