פרק חבית 5
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 22 חבית

**בדינא דהדחתן זהו גמר מלאכתן וביסוד דינא דשובר את החבית והמסתעף לפתיחת אריזות**

**דף מספר 1**

**דף קמה עמוד ב**

**ביסדו איסורא דהדחתן זו היא גמר מלאכתן אי הוי מדין בישול או מכה בפטיש**

1. **מתניתין כל שבא בחמין מערב שבת וכו' חוץ מן המליח הישן וקולייס האיספנין, שהדחתן זו היא גמר מלאכתן**. יעוין בפמ''ג בא''א שי''ח ס''ק ט''ז דמוכיח מהמג''א דאיכא בזה שתי דינים. דכל מלוח שנגמר בישולו ע"י הדחת חמין מבשל הוא, וחייב משום מבשל אף בכלי שני [רק יעוין בבאור הלכה סעיף ד' ד''ה היא גמר מלאכתן, דמצריך יד סולדת בו ותמה על הפוסקים דלא הזכירו היתר זה] , וכל שאין החמין פועל בישול רק דאי אפשר לאכול כלל מחמת מלחו אם לא בחמין, חייב משום מכה בפטיש.

ויעוין בבאור הלכה ד''ה והדחתן, דמוכיח מהסוגיא בדף לח דהוי איסור מבשל, ומסקנתו דענין מכה בפטיש בדבר אוכל הוא דבר חדש שלא נמצא בפוסקים. אולם יעוין בשביתת השבת בהקדמה עמוד יא דמאריך להוכיח מהפוסקים ומביא גם ירושלמי מפורש דאיכא מכה בפטיש באוכלין. **ובעיקר באור הנידון אי איכא מכה בפטיש באוכלין יעוין אריכות דברים בספר בנין שבת מלאכת מכה בפטיש פרק י''ג.**

**ובאמרי בינה שבת כא וכן במנ''ח מלאכת אופה אות ז' הקשו דא''כ אמאי מבשל בחמי טבריא פטור.** ומיישבים על פי רש''י בדף ע''ד דמכה בפטיש אינו שייך בחבית כיון דנגמרה מאליה וה''ה הכא. ובשביתת השבת מיישב על פי רש''י ביסוד פטורא דחמי טבריא דאין דרך בישול בכך, דה''ה דהוי סיבה להפקיע את איסורא דמכה בפטיש. אולם יעוין בקה''י דהקשה עליו מהא דמבואר ברמב''ן בפ''ג מהלכות בכורות גבי תולש את השיער שכתב שם שאם אתה חושבו מלאכת גוזז הו''ל כלאחר יד דאין דרך גזיזה ביד, אולם אי חיבו משום עוקר דבר מגידולו כיון דדרכו ע''י תלישה ביד לא חשיב כלאחר יד. ומבואר דבהלכות כלאחר יד לא איכפת לן במעשה שעושה כעת אלא דנים את האב אם דרכו של האב במעשה כזה וא''כ כל כמה דנדון אותו בדין מכה בפטיש כיון דמכה בפטיש דרכו לגמור ע''י חמה כמו מיבש כלי חרס וכדומה א''כ לא שייך בזה לפטורא דלאחר יד.

**ויעוי''ש מה דמחדש בגדר מלאכת מכה בפטיש דהוי ''עשית גמר''** וההגדרה של גמר יכולה להיות בשתי צורות או מחמת עצם מה דפועל את הגמר של העמדת הכלי לשימוש, או ע''י דהוי גמר למלאכה הנעשית מקודם ולפי''ז מיישב דבמבשל בחמה שאין מלאכה לפניה בשביל להשוות את מעשיו כ''גמר'' בעינן ש''יפעל את הגמר'', וכיון דנעשה מאליו ע''י החמה לא חשיב עשית גמר. ויעוי''ש דזהו יסוד דברי רש''י דהיכא דנעשת מאליה ליכא מכה בפטיש, ורק היכא דהוי גמר למלאכה מוקדמת בהא גם רש''י יודה דסגי בעשיה שנגרמת מאליה כיון דבהאי עשיה גמר את המלאכה.

**דף קמו עמוד א**

1. **מתניתין שובר אדם את החבית לאכול הימנה גרוגרות, ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי.** יעוין ברש''י וז''ל, דאין במקלקל שום איסור בשבת. ויעוין בר''ן וברשב''א דמבארים בכונת רש''י דמקלקל מותר לצורת שבת. וכן יעוין במאירי וז''ל, שהמקלקל לצורך אוכל מותר לכתחילה. וכן בתוס' רי''ד וז''ל, אף על גב דקי"ל כל המקלקלין פטורין וכל פטורי שבת הוי פטור אבל אסור הנ"מ כשאין לו צורך באותו הקלקול אבל הכא שעושה הקילקול בעבור צורך הגרוגרת מותר הוא. ומבואר לפי''ז דאיכא חפצא דמלאכה בהאי סתירה רק דאיכא בזה פטורא דמקלקל, ובחזו''א נא סק''ח תמה בזה דהרי שיטת רש''י שאין בנין וסתירה בכלים וא''כ אין כאן שום מלאכה. ויעוי''ש דמבאר דבאמת כונת רש''י דליכא בנין בכלים רק מאחר דיש כאן צורת מלאכה איכא בזה שבות ובהאי שבות תליא בדעתו והיכא דלא מכוין לסתירה ליכא בזה איסורא והא דקרי ליה מקלקל הכונה דליכא מלאכה בעצם המעשה ולכן תליא בדעתו. ויעוין עוד בחת''ס וז''ל, ולפע"ד מודה רש"י אי הוה סתירת הכלים מלאכה דאוריתא כסותר בנין ורק משום שהוא מקלקל אזי הוה פטור אבל אסור אבל הכא בסתירת כלים ס"ל לרש"י דאין בנין וסתירה כלל בכלים ואין כאן אלא הקלקול בעצמו ואין בזה שום איסור. וכן במרומי שדה וז''ל, ולא דמי לשאר מקלקלין דהוי מלאכה אלא שמקלקל. אבל בכלי הוי שיטת רש"י שאין בנין וסתירה, ורק תיקוני מנא אסור. אבל במקלקל אין שום מלאכה ושרי. אולם בפשטות בראשונים מבואר דדנו בזה לפטורא דמקלקל.

**בבאור דברי הר''ן דמחלק בין כלי קטן לכלי גדול**

1. יעוין בר''ן דמחלק בין כלי קטן לכלי גדול דמחזיק מ' סאה [יעוין בב''י דכלי גדול הכונה שמחזיק מ' סאה] ובמג''א שי''ד סק''א פירש שהר''ן הוי טעם בפני עצמו ולא שייכא לפטור מקלקל אולם כבר העירו דבפשטות נראה בר''ן דבא להגביל את רש''י וכן מבואר יותר בחידושי הר''ן דלאחר דהביא לטעמא דמקלקל כתב ''ומיהו כי שרי דוקא בכלי קטן''. אלא דהדברים צ''ע כמו שתמה בפמ''ג במ''ז שיח א' וז''ל, ולא הבינותי דאם הטעם דמקלקל פטור, ומותר משום צורך שבת, הוא הדין גדול, ואם נאמר דמקלקל על מנת לתקן הוא, לאכול הימנו, לא חשיב מקלקל, כמו הקורע בחמתו וכדומה [שבת קה, ב], אם כן קטן אמאי שרי משום מקלקל. ומכח זה מכריח דהוי באור נוסף.

**באור האגרו''מ דבסותר ליכא פטור מקלקל ובכלי קטן לא הוי מלאכת סותר אלא מכה בפטיש**

1. **יעוין באגרות משה ח''א סימן קכ''ב ענף א' דמכריח מזה דכיון דלא הוי קלקול גמור דהרי תיקון הוא לו לענין הגרוגרת,** רק דכיון דלא הוי תיקון במה שעשה הוי קלקול, ובהא איכא חילוק בין מלאכת סותר לשאר המלאכות, דבמלאכת סותר א"א לצייר שיהיה תיקון בסתירה עצמה דאם לא היה נבנה מעולם נמי היה יכול לבנות עתה, וא"כ חזינן שבסותר סגי בתיקון כזה שיש לו רק עתה אחרי שכבר בנוי ולא בעינן שיהיה ניכר שהתקון הוא מהסתירה אף שבשאר מלאכות צריך שיהיה התיקון ניכר מהמלאכה שעושה, ולכן במגדל גדול ששייך בו סתירה אסור לשוברו ליקח מה שבתוכו דאף שהוא מקלקל לגבי המגדל כיון שעכ"פ עתה הוא תיקון לו משום שאינו יכול ליקח מה שבתוכו אלא בשבירה הוה מתקן בסותר וחייב, ורק במגדל קטן שאין בו מלאכת סותר בהא שייך לפטורא דמקלקל.

**רק דעדיין צ''ב איזה מלאכה שייך לדון דאיכא בכלי קטן**. ויעוי''ש דמאריך בגדרי מלאכת מכה בפטיש, ומסקנתו דבמלאכת מכה בפטיש לא בעינן ''סוף מלאכה'' אלא מה שמחשיב את מה שנעשה לגמור, דכיון שדרך הבונים אחר שבנו מקצת להשוות את האבנים קודם שנתייבשו ואין מחשיבין מה שעשו כגמור כל זמן שלא השוו, אף שאין בהשואה זו חשיבות מלאכת בונה דהוא רק ליפוי בעלמא, דל"ד למשוה גומות בקרקע הבית שחייב משום בונה דהתם יותר ראוי להשתמש כשהקרקע שוה אבל בכותלים הוא רק ליפוי שאין שייך זה לבונה, אבל מאחר שאין מחשיבין הבונים מלאכתם לנגמר אף המקצת שבנו בלא השואה הרי עשו בהשואה זו חשיבות גמר מלאכה להמקצת בנין שעשו והוא מלאכה ד''מכה בפטיש'', ולפי''ז מחדש דכ"ש היכא שבמעשיו נעשה דבר גמור שא"א להתבטל אף שהוא רק מקצת ותחלת הדבר שחושב לעשות, מ''מ איכא בזה למלאכת מכה בפטיש כיון דזה עצמו שנעשה דבר גמור היא מלאכה.

ולכן בשבירת חבית קטן אף שאין בו איסור בנין וסתירה לרש"י והר"ן, מ"מ אם היה מתקן בהשבירה היה חייב מטעם מכה בפטיש אף שעדיין אינו גמר דעוד יתקננו אחר השבת להיות נקב יפה כפי האפשר לו, מאחר דכל עשייתו הוא דבר גמור בהכרח מחמת שא"א לבטל מעשה השבירה שעשה. ולכן הוצרכו לטעם מקלקל עכ'''ד.

**בעיקר טעמא דפטורא דמקלקל במתניתין אי שייכא לפלוגתת הפר''ח וחכ''צ בפתיחת אגרת**

1. **אלא דבעיקר טעמא דמקלקל** ידוע פלוגתת הפר''ח והחכ''צ היכא דהתיקון לא קיים בגוף המעשה אי איכא בה לפטורא דמקלקל. יעוין בבאור הלכה ש''מ סעיף י''ג דמביא את פלוגתתם לגבי פתיחת אגרת, והנידון הוא על פי הגמ' בדף קו דלר''י דמחייב באצל''ג מחייב גם בחובל וצריך לכלבו. ומבואר דלר''י לא בעינן שהתיקון יהא בגוף המעשה. וא''כ בפתיחת אגרת למרות דמקלקל את האגרת מ''מ איכא לו תיקון אחר בפתיחתה וכן נקט הפר''ח. ובבאור הצד להתיר יעוין באגרות משה ענף א' דמחלק בין מבעיר לאפרו או לבשל קדרתו שהאפר ובשול הקדרה א"א להו להיות בלא הבערה וניכר בהאפר, ובקדרה שנתבשלה שהיה בה הבערה לכן חשיב זה מתיקוני ההבערה. ובבאור הלכה חשש לדעת הפר''ח, וא''כ לכאורה לא שייך לדון הכא לפטורא דמקלקל ובאמת יעוין בטל אורות מלאכת קורע דהקשה על הפר''ח ממתניתין.

וראיתי בשלמי ניסן סימן י''ג סק''ז דמיישב דדינא דהפר''ח הוי רק בגוונא דגם בחול כך היה עושה כמו בקריעת העור שעל פי חבית או בקריעת מעטפה אולם במתניתין כיון דבחול היה עושה נקב יפה לא מהני התיקון דאיכא בזה לאשווי כמתקן. ויסוד הסברא מבואר בחזו''א סא סק''ב יעוי''ש דמחלק בין קריעת עור שעל פי החבית לקריעת מעטפה דרק בקריעת עור הוי מקלקל כיון דבחול היה מתיר וז''ל, ומיהו התם איירי דבחול מתיר ובשבת קורע הו''ל מקלקל אבל הכא דגם בחול קורע אפשר דלא חשיב קלקול.

**בבאור הא דנקט הר''ן דלכיא איסור סתירה בכלי קטן למרות דס''ל דאיכא בנין בעשית כלי**

1. **יעוין בפמ''ג דנתקשה בזה** וז''ל, ויש לפרש דבגדול הוה אב מלאכה בונה וסותר, לא התירו משום צורך שבת אף מקלקל, מה שאין כן בקטן דהוה רק תולדה עשיית כלי ושבירתה, לא החמירו במקלקל לצורך שבת. גם זה דוחק. ויעוין בב''י דנראה דנתקשה בזה ויעוי''ש דתלה את זה בטעמא דעייל שופתא בקופינא דהוי בונה אי הוי מטעמא דתוס' דאיכא בזה חיזוק ואומנות, או מטעמא דהר''ן דעושה כלי שאני. וז''ל, וגם תירוץ זה [לחלק בין כלי קטן לכלי גדול] הזכירו התוספות בפרק בכל מערבין (לד: ד"ה ואמאי) אלא שנראה שלא סמכו עליו משום ההיא דמאן דעייל שופתא בקופינא דמרא חייב משום בונה אף על גב דכלי קטן הוא. ולהר"ן שסמך על תירוץ זה איכא לתרוצי דכי אמרינן אין בנין וסתירה בכלים הני מילי בכלי שנתפרק ואין צריך אומן בחזרתו אבל עושה כלי מתחלתו אי נמי כלי שנתפרק וצריך אומן בחזרתו כל שהחזירו לא מיקרי ''בנין בכלים'' אלא ''עושה כלי מיקרי ומיחייב משום בונה''.

**ויעוין באגרות משה** שם ענף ה' וז''ל, וצריך לומר בכוונתו שהר"ן אינו מחלק בין בנין גמור וסתירה גמורה לבנין וסתירה גרועה, אלא רק בין אם הוא כבר כלי לעשיית כלי, דמפרש שמה שאמרו אין בנין בכלים הוא בדוקא אחר שכבר הוא בשם כלי כגון בנתפרקו וא"צ אומן דעדיין שם כלי עליו וה"ה אם מוסיף בו אינו חייב משום בונה דכיון דהוא כלי נמצא שעשייתו הוא בכלים וע"ז אמרו אין בנין בכלים אבל בעושה כלי מתחלתו הרי אינו עושה בכלי דהא עדיין ליכא כלי לא מיקרי בנין בכלים אלא הוא בונה כלי וחייב משום בונה.

**ומבואר דלדעת הר''ן החסרון דאין בנין בכלים הוא דכל היכא דההתעסקות ''עם הכלי'' לא הוי מעשה מלאכה אלא ''מעשה השתמשות'',** דמציאותו של כלי הוא כמשמש לאדם ולכן ''עשיה בכלי הוי מעשה השתמשות'' אולם ליצור הויה של כלי בהא לא יהני מה דכלי הוא דבר המשמש כיון דאיכא בזה חשיבות ביצירתו במה דמעמיד הויה של כלי. משא''כ לדעת תוס' דבעי אומנות וחוזק יסוד החסרון בכלים הוא כמו שמבאר בתרא''ש דף קב ע''ב וז''ל, ואין בין כלים לקרקע אלא בנין עראי דבכלים לא חשיב בנין ובקרקע חשיב בנין, ושופתא בקופינא דמרא הוה בנין קבוע. ולפי''ז כל היכא דהוי בנין קבע הדר דינא דאיכא בזה סתירה.

**מהלך שאר הראשונים בהיתרא דשבירת חבית**

1. ובעיקר היתרא דשבירת חבית בתוס' מבואר דאיירי במוסתקי דהוי חבית רעועה ובכלי גמור איכא איסורא. וברשב''א מוקים ליה גם בכלי גמור וס''ל דליכא כלל בנין וסתירה בכלים וכן מסיק בבהגר''א שי''ד א'. אולם גם על הרשב''א קשה מהא דנקט בר''פ הבונה שבעשית כלי איכא בונה, ומוכח ג''כ דסתירה הוי בנין ב''כלים'' ולא התעסקות בהוית הכלי. ובפשטות לפי דבריו לא בעי כלל לצירופא דמקלקל. רק דיעוין באגרות משה סוף ענף ג' דכתב דהא מיהא נראה דבעינן שיהא לצורך שבת.

ובריטב''א נראה באור מחודש דיעוי''ש דגם נקט דליכא חילוק בין מוסתקי לכלי שלם, רק בבאור החילוק בין הגמ' בעירובין דמבואר דלא מצי לשבור לא כתב כהרשב''א דאירי בכלי המחזיק מ' סאה. וז''ל, ואינו נכון בעיני לחלוק בדבר זה בין מגדל גדול למגדל קטן, אלא כל מגדל של עץ כיון שנעשה דרך בנין ושבריו עומדים לתקן חשיבא שבירתו סתירה על מנת לבנות, מה שאין כן בחבית שאין לה חזרה שאפילו היא גדולה אין בשבירותיה משום סתירה. וכן כתב בעירובין לה ע''א וז''ל, אבל הנכון בעיני דבחבית ליכא למימר סתירה דאורייתא דהא סתמה של חרס וסותר שלא ע"מ לבנות הוא, ואי משום שבות דרבנן כיון דלעין יפה מכוין ודומה למקלקל שרי בשלא נתכוין לעשות כלי. ומבואר בדבריו דיסוד ההיתר בדאוריתא מחמת דהוי מקלקל, ומבואר דחשיב בנין בכלים למרות דגם הריטב''א נקט בר''פ הבונה ליסוד של עשית כלי.

עוד חזינן בדבריו יסוד גדול בפטורא דמקלקל דכל כמה דעומד לתקן למורת דהקלקול הוי קלקול גמור, ולא בא להכשיר את התיקון מ''מ לא הוי מקלקל, דפטורא דמקלקל הוי רק היכא דנוכל להגדיר את המעשה כ''מעשה כילוי'' אולם אי הוי קלקול זמני ליכא בזה לפטורא דמקלקל. ויעוין באבנ''ז רי''ס ס''ק ג ובסימן קפ''ו סק''ג דכתב יסוד זה מדיליה דכל קלקול שעומד לתקנו לא הוי קלקול.

עוד חזינן בדבריו דהא דליכא הכא לשבות דרבנן לא הוי מחמת עצם הדבר דהוי צורך שבת, אלא מחמת דלעין יפה מכוין, ונראה כהסבר החזו''א דחסר במעשה סתירה, רק דהריטב''א ס''ל דהוי רק באיסורא דשבות דרבנן כמו שדן החזו''א יעוין לקמן.

**בגדר איסורא דסתירת כלי גמור לתוס' אי הוי מדאוריתא או מדרבנן**

1. ובגדר איסורא דסתירת כלי גמור בתוס' בסוגין משמע שהוא רק מדרבנן דהא הביאו מביצה דף ל"ג דמוקים הגמ' הא דשובר את החבית במוסתקי, משום דמקשה לר"א שאוסר לקטום להריח גזירה שמא יקטמנו לחצוץ שיניו שחייב חטאת מ"ט לא אסרו לשבור את החבית לאכול הגרוגרות שמא יתכוין לעשות כלי, וס''ל לתוס' שהקושיא היא אף לרבנן משום דאף דלא אסרו לקטום להריח הוא משום דאף לחצוץ שיניו סברי שאין בו איסור דאורייתא אבל בשובר את החבית שבמתכוין לעשות כלי הוא איסור דאורייתא יש לגזור כמו לר"א, ולכן גם לדידהו צריך לאוקמי במוסתקי שלא שייך לגזור בהו דמחמת גריעותו לא חייס עליה וליכא למיחש שמא יתכוין לעשות כלי,

ובתוס' ביצה שם ל"ג ד"ה כי תניא, פירשו ג''כ דהוי רק גזירה דרבנן רק בבאור הא דמוסתקי שאני יעוי''ש דמבארים דהוי מחמת שבמוסתקי כיון שהיא חבית רעועה יחוס עליה דלא יקלקל ויעשה נקב לכל הפחות שיוכל, וכוונתם דירא שמא יקלקלהו לגמרי וישמור מתחלה לעשות הנקב לכל הפחות שיוכל וישאר בהך נקב שעשה בלא תיקון יותר, ונקב זה לא הוי תיקון דעכ"פ נתקלקל מבתחלה.

**אבל התוס' עירובין לד בתירוץ ב' סברי דבחבית שלימה אסור מדאורייתא** **מחמת דיש בנין וסתירה גמורה אף בכלים** ובמוסתקי מותר שכיון שהם רק חתיכות מדובקות לא הוה בנין וסתירה גמורה ובזה ליכא בנין בכלים וזהו גם כוונת הר' יצחק בתוס' עירובין וכן כתב הרא"ש בעירובין וכן מבואר בשו'ע שיד א' [יעוין במג''א שם ובמשנה ברורה]. ויש לעין בשיטת תוס' בסוגין ובביצה דאמאי ליכא איסור דאוריתא הרי לשיטת תוס' כל כמה דהוי מעשה אומן איכא בזה בנין וסתירה.

**בבאור יסוד החזו''א בבאור דינא דשובר את החבית והמסתעף לבאור התוס' בסוגין ובביצה דליכא איסור סתירה מדאוריתא בכלי גמור למרות דבונה אית ביה**

1. יעוין בחזו''א סימן נא ס''ק א' דמחדש דגם בגוונא דאיכא סתירה בכלים בעינן שהסתירה תעמוד בעצם המעשה והכא מכיון דהוי דרך שבירה להוציא מה שתוך החבית הוי גרעון במלאכת סתירה. וז''ל, ואע''ג דבעשית כלי ממש שייך בנין גם בכלים כמש''כ תוס' ק''ב ע''ב, וא''כ גם סתירת כלי דין הוא דחשיב סתירה, מ''מ מותר בכלים, דכמו דלא חשיב בנין בכלים בהחזרת תריסין ביצה יא ב', ובהפקעת חותמות שם לא ב' אע''ג דבמחובר תרוייהו אסירי, וע''כ דבכלים לא חייל שם בנין אלא במעשה גמורה ה''נ בסתירה דרך שבירה להוציא מה שתבוכה לא חייל שם מלאכה על זה בכלים. אולם בתו' בעירובין פליג בזה וס''ל דחשיב סתירה, ורק במוסתקי דהוי חסרון בגוף הכלי ליכא בהו סתירה.

**בבאור השיטה לר''ן והמאירי דהוי כקליפי אגוזים**

1. **ומצינו באור מחודש בהיתרא דשבירת חבית בשיטה לר''ן** וז''ל, פי' והוה לי' חבית כקליפי אגוזים ורמונים. **ויעוין עוד במאירי** עירובין לב ע''ב ו''ל, ואף על פי שבחבית מלאה גרוגרות אמרו שמותר לשברה מפני אוכלין שבתוכה טעם הדבר ''מפני שהחבית טפלה למה שבתוכה ונדונית כקליפי אוכלין'' ושמא תאמר והרי אף מגדל של עץ או סדור בלבנים וטיט הרי הסתירה קלקול מ"מ הואיל והמלאכה מן התורה אף על פי שקלקולו פוטרו לא על שבות זו התירו, שאף שבות הקרוב להביא לידי מלאכה לא התירו כמו שבארנו. ומבואר בדבריו לא כמו שביאר בפרקין דהוי מחמת דמקלקל הותר לצרוך אוכל אלא מחמת דנדונית כקליפי אוכלין. ובאמת דכן נראה יותר בירושלמי דהביא התוס' וז''ל, הדא דתימא במגדל של אבן אבל במגדל של עץ ''נעשה כשובר החבית לאכול ממנה גרוגרות''. ומשמע דאיכא בזה טעמא דאי כונת הירושלמי מחמת דאין בנין וסתירה בכלים כמו שמבואר ברשב''א הו''ל למימר דאין בנין וסתירה בכלים.

**ויש לעיין מה הוציאו מקליפי אגוזים. ויעוין בשביתת השבת מלאכת דש עמוד קג מה דמביא בזה מהרלב''ג** פר' יתרו **וז''ל, מבואר ''שהאכילה אינה בגדר מלאכה'' אבל היא נכנסת בגדר הפעולות הטבעיות,** כי הבעלי חיים כולם יעשו זה הפועל ולזה לא נאסרה בשבת כמו שנאמר ''אכלוהו היום כי שבת היום'' ובהיות הענין כן הנה שבירת הדברים שהם לצורך אכילה לא יקרא מלאכה כאלו תאמר שבירת האגוז לאכול מה שבתוכה כי זה יעשוהו בעל החיים ג''כ בשיניהם וגם שבירת הכלים לקחת מה שבתוכה מהאוכלים כשלא יכוין שתעשה השבירה ההיא באומנות, ולזאת הסיבה בעינה מותר לאדם לחתוך האוכלין לפני בהמתו.

**ויעוין בשביתת השבת דמבאר לפי''ז דזהו יסוד דינא דמתניתין וזה מה שהביא הירושלמי ממתניתין כטעם להיתר שבירת המגדל.** ויעוי''ש עוד דמביא את הירושלמי פרק כלל גדול [דף נ'''א ע''ב] חותל של תמרים קורע ומתיר ובלבד שלא יקשור ופריך ואין זו התרה ומשני נעשה כשובר את החבית לאכול ממנה גרוגרת. ומבואר דלמרות דהוה קשר של קיימא [דאל''כ היה מותר לקשור] ליכא איסורא בהתרתו מכח דינא דמתניתין. ומבואר דדינא דמתניתין הוי היתר מחודש ולא רק הגבלה בדין בנין בכלים. אא''כ נימא דהוי מחמת פטורא דמקלקל.

**עוד מביא שם הא דאיתא בשו''ע שיד סעיף ח' דחותלות של תמרים מתיר וסותר וחותך אפילו גופן של חותלות שכ''ז כמי ששובר אגוזים או שקדים ליטול האוכל שבהם** [ויעוין בב''י דהמקור מהכלבו].

**עוד מביא מהתוספתא פ''ט [מובא במ''א שיד ס'ק י''ד] דקורע אדם את העור מע''פ החבית של יין** ושל מורייס ובלבד שלא יתכוין לעשות זינוקי [מרזב] וצ''ע דהרי קורע ע''מ שלא לתפור אסור עכ''פ מדרבנן. וויעוין במנחת בכורים דהיתרא משום הא דאמרינן שובר את החבית לאכול גרוגרות, ואי הוי רק באיסור סתירה מאי שיאטיה למלאכת קורע.

ולפי'ז מיושב הכל דהכל הוי מאותו יסוד דכל היכא דהוי פעולה שמוכרחת לאכילה חשיב חלק מפעולת האכילה וכל פעולה שקשורה לשלב של האכילה לא שייך בזה חפצא דמלאכה.

**והביאו עוד משו''ת מהר''ש הלוי** [מובא במג''א ש''מ סק''ו] בהא דמתיר לחתוך עוגה שכתוב בה אותיות תוך כדי אכילתו ויעוי''ש בתוך התשובה דמביא לזה מקור מדינא דמתניתין ומבואר דהוי מהיתרא דדרך אכילה.

**מהלך החזו''א בהיתרא דחותלות וקריעת עור**

1. **ובעיקר היתרא דחותלות וקריעת עור יעוין בחזו''א נ''א ס''ק י''ג על פי דרכו דאיכא יחס לצורת המעשה באיסור סתירה** **דמחדש דהוי יסוד בכל המלאכות** דהיכא דעסיק להוציא את היין ועושה דרך השחתה הוי שימוש ולא מלאכה. ולפי''ז מבואר היטב דכל הנך דיני נובעים מיסוד דינא דשובר את החבית.

**ויעוי''ש דמסיים דאפשר דהך היתרא אין זה אלא באיסור דרבנן** דכיון דהוא מקלקל ואין כאן אלא איסור דרבנן הקילו בעסיק להוציא מה שבתוכה ועושה דרך קלקול. ויעוין סימן סא ס''ק ב' לגבי קריעת מעטפה דנראה דחשש לזה.

**ויעוין עוד בס''ק י''ג דהקשה דאי מהני הך היתרא בקורע ומתיר אמאי סותר במחובר עדיף מקורע בתלוש** ומיישב וז''ל, דאה''נ דסותר אינו ראוי להתבטל דזה שעושה דרך השחתה אינו מפקיע שם סותר ונהי דבכלים זה שעוסק להוציא מה שבתוכה משוי ליה כשובר קליפי אגוזים שאין סתירה בכלים, אבל המחובר שם סותר עליה עכ''ל. וכפה''נ כונתו דסותר דהמלאכה קיימת בגוף הסתירה א''כ הא דהוי מעשה קלקול לא הוי סיבה לגרע בחפצא דמלאכה ורק דבכלים שביסוד הדבר ליכא בהו ''מעשה סתירה'' וחשיב ''מעשה שימוש'' לכן גם בגוונא דאיכא בהו איסור סתירה מ''מ בעינן דבמעשה יהא יחס לסתירה, וכל כמה דעוסק להוציא מה שבתוכה נידון כמעשה שימוש.

**הוכחה מהפוסקים דפליגי על היתר זה**

רק דבפוסקים חזינן לא כן ראשית כל בהיתרא דשבירת חבית בשו''ע שי''ד א' נקט כתוס' דהוי רק במוסתקי ויעוי''ש מבג''א דמבואר דס''ל כתוס' בעירובין דבשלימה איכא איסור סתירה ולא רק גזירה. ובדינא דחותלות של תמרים יעוין במג''א ס'ק י''ג דמבאר דכיון דעשויים שיתבשלו התמרים בתוכם ליכא להו חשיבות כלי וליכא בהו איסור סתירה, ויעוין עוד בבאור הלכה ביחס לאיסור מתיר וקורע יעוי''ש דמבאר דאיסורא דקורע שלא ע''מ לתפור הוי רק בבגד ששיך בו ע''מ לתפור. רק יעוין בשביתת השבת דתמה דעדיין קשה מעור שעל פי החבית דהוי כבגד. ובשביתת השבת במעשה חושב ספ''ג דן דבטילי לאוכלים ולא חשיב כבגד והוי כשאר הדברים התלושים דליכא בהו איסור קורע. אולם הא מיהא חזינן בפוסקים דלא דנו את היסוד של הרלב''ג דהוי כמעשה אכילה או את יסוד החזו''א דלא הוי קריעה וסתירה. אולם בשיטה לר''ן ובמאירי נראה דפירשו כהרלב''ג.

**מהלך האגרו''מ בהא דליכא איסור קורע בקורע עור שע''פ חבית**

1. **ובעיקר דינא דקורע עור יעוין באגרות משה ענף ו' דמאריך לבאר דאיכא בזה לפטורא דמקלקל** ומקלקל הותר לצורך שבת. ולא הוי כסתירה דהתיקון דאיכא ע''י הסתירה משווי ליה כמתקן כיון דכל ענינה של מלאכת סתירה היא ביחס לתיקון שנעשה לאחר מעשיו דבגוף המעשה ליכא תיקון דהיה מעדיף שלא היה כלל בנין.

**ויעוי'ש דמוכיח יסוד זה מהא דמבואר ברש''י דף מח דבפותח בית הצואר ליכא איסור קורע אלא רק מכה בפטיש** וז''ל, ויש ראיה גדולה מהא דבפותח בית הצואר שא"ר יהודה אמר רב שחייב חטאת ופרש"י דהוא משום מכה בפטיש, וכתב הב"י בסי' שי"ז שזה שאינו חייב משום קורע הוא משום דלא מיחייב משום קורע אלא בקורע ע"מ לתפור, וכן כתב הריטב"א במכות דף ג' הובא בכ"מ פ"י ה"י [דלא כמו שביאר הבאור הלכה דמלאכת קורע הוא דוקא כשמקלקל בעת הפעולה אלא שמכוין בשביל איזה תיקון ולא בפותח בית הצואר דמשוי ליה מנא ע"י הקריעה עצמה], והוא תמוה כדהקשה העו"ש שרמז המג"א בסק"י [ומובא בפמ"ג בא"א שם ובמחה"ש] מהא דחייב אף בקורע בחמתו לר' יהודה דמחייב במלאכה שא"צ לגופה כמפורש בגמ' דף ק"ה והכא היא צריכה לגופה ויתחייב גם לר"ש מטעם קורע. ובשלמא לפר''ת שם דהיה פתוח וחזר ותפרו [יעוי''ש ברמ''א] שג"כ החיוב בפתחו הוא מטעם מכה בפטיש ולא משום קורע כדכתב הריטב"א והכ"מ לפי' ר"ת, יש לתרץ בדוחק כדתירץ הפמ"ג בא"א שם אות י"א דקורע אינו אלא בבגד גופיה ולא בתפירות כמו במשכן שהיו קורעין ביריעה גופה, אבל לרש"י שקורע בבגד גופיה מ"ט לא יתחייב משום קורע. ולכן הנכון לע"ד שצריך לומר דרוב בנ"א תופרין באופן שאין צורך לקרוע כדי לפתוח בית הצואר אלא שמתחלה הוא נעשה בבית הצואר פתוח כמו שתופרין בזמננו רק שאירע שטעה ותפר באופן שהיה סתום והוצרך עתה לקרוע כדי לפתוח בית הצואר, נמצא שאין פתיחת בית הצואר תיקון המוכרח לקריעה ואף אחר שהוצרך לזה לא ניכר שהוא נעשה ע"י קריעה, ואין להחשיב תיקון זה מתקן למלאכת קריעה ונשאר עצם הקריעה בלא תיקון שהוא כמו דין מקלקל ופטור מצד קורע, ול"ד לקורע על מתו ובחמתו שהרי הוא תיקון הקריעה ממש בעצם, ולכן הוצרך רש"י לומר שהוא מטעם מכה בפטיש, **והוא ראיה גדולה למה שבארתי דבמלאכת קורע צריך שיהיה תיקונו ניכר שהוא מקריעה,** וא"כ כ"ש ליקח אוכלין שאין להחשיבו מתקן למלאכת קורע שיש להתיר לצורך יום טוב. ולמה שבארתי כ"ש לפר"ת שכבר היה פתוח שודאי אין הפתיחה מתיקוני מלאכת קורע שלא היה הכרח שיסתמו וא"כ ודאי שלא ניכר שהיה קריעה וא"צ לטעם הפמ"ג שהוא דוחק עכ''ל.

**ויעוי''ש דמיישב לפי''ז את הסתירה במחבר דבב"י כתב כרש"י שאין בפתיחת בית הצואר משום קורע אלא משום מכה בפטיש, והביאו המג"א או"ח שי"ז בסק"ו, ובסי' ש"מ בסופו פסק דהמפרק ניירות דבוקים ה"ז תולדת קורע והוא סותר לכאורה הא דסי' שי"ז**, ועיין בנשמת אדם כלל כ"ט שהקשה זה ונשאר בצ"ע, ובמ"ב בבאור הלכה שם כתב דחזר בו בסי' ש"מ מהא דסי' שי"ז, וז''ל, ולפ"מ שבארתי יש ליישב דבמפרק ניירות דבוקים ניכר שהיו דבוקים ונתפרקו כידוע ברוב הפעמים וא"כ ניכר שהיה התיקון דוקא מקריעה אחרי שהיו כבר דבוקים והוי כמו קורע ע"מ לתפור שהיה במשכן אחרי שנפל דרנא ביריעה שהיתה מלאכה מחמת שניכר שהוא מהקריעה וגם נחשב צריכה לגופה וחייב אף לר"ש, ולכן אף שפסק הש"ע בפתיחת בית הצואר כרש"י שאין בו משום קורע שהוא מחמת דהתם אין ניכר שתיקונו בא מהקריעה ואין שייך למעשה הקריעה כדבארתי שפיר פסק במפרק ניירות דבוקים שחייב משום קורע דבזה גם לרש"י והריטב"א יש בו משום קורע משום שניכר שנתפרקו ושייך תקונו למעשה הקריעה כדבארתי.

**מהלך האגרו''מ בהיתרא דסותר בחותלות**

1. **ובבאור היתרא דחותלות יעוין באגרות משה ענף ט' דמבאר דהוי מחמת דליכא להם חשיבות כלי מחמת שעומדים לזורקם אח''כ** **והוי כקליפת הפרי** וז''ל, ולכן הנכון לע"ד שחותלות הם כלים שעשוין רק לתמרים וגרוגרות אלו שאחרי שאוכלין אותם זורקין הכלים לאשפה ואין משמרין אותם להניח בהם תמרים וגרוגרות אחרים או להשתמש בהם לדברים אחרים, ולכן אינם בשם כלים כיון דעשוין שישתמשו רק לתמרים וגרוגרות אלו אלא נבטלו להתמרים וגרוגרות שבהם ונחשבו כמו קליפת אגוזים דהוי רק כמו שעשו קליפה להם כיון דשייכין רק להם ויותר לא ישתמשו בהם ומה לי קליפה שבידי שמים או שנעשה בידי אדם, ואין נוגע לנו מאיזה טעם עושין זה כיון דעכ"פ נעשה הכלי רק לפירות אלו הוא רק כקליפה ואינו בשם כלי. איברא דבתמרים עושין זה להתבשל שם אבל לא בשביל זה הוא כקליפה, ואין כוונת רש"י בזה שכתב שמתבשלים שם שזהו ההיתר שדוקא מחמת זה נחשב כקליפה אלא הוא פירוש בעלמא שנקט האמת על מה עושין חותלות בתמרים אבל אינו לטעם, דטעם ההיתר לרש"י הוא כטעם היתר שבירת חבית וכל כלים שמותר לדידיה, ולהש"ע שאוסר בכל כלים הוי ההיתר בחותלות מטעם שהוא כקליפה וזהו פירוש טעם הש"ע שנתן טעם על מה שמותר לקרוע החותלות אף שהוא כלי שלם שאסור לדידיה משום שבחותלות הוו כקליפת אגוזים מחמת שנעשו רק לפירות אלו כמו קליפה דבידי שמים. וזהו פירוש אמת ונכון לע"ד בדברי הש"ע.

**העולה מכל מה שנתבאר לענין פתיחת אריזות וקופסאות**

1. **יש לדון בזה בכמה אנפי. אחד מצד איסור סתירה בכלים** ובזה תליא בפלוגתת הראשונים דלדעת הראשונים דהיתרא דחבית מחמת דאין בנין סתירה בכלים וכן פסק בבהגר''א שיד א' א''כ בכל גווונא מותר אא''כ הוי כלי גדול של מ' סאה. ולדעת תוס' ודעמיה דהיתרא דחבית הוי רק במוסתקי, אי ליכא בזה איסור סתירה מדאוריתא ורק הוי גזירה שמא יעשה נקב ובמוסתקי לא גזרו א''כ כל היכא דליכא חשש שיעשה נקב ליכא בזה איסורא. אולם אי הוי חילוק בעיקר דין סתירה א''כ תליא בכלי מצד עצמו אי הוי כלי חשוב או כלי רעוע. ויעוין באגרות משה סוף ענף ד' דנקט דאיכא בזה נפק''מ לקריעת שקים. כיון דלא עשויים חלקים חלקים. אולם יעוין בארחות שבת פרק י''ב דמביא מפוסקי זמנינו דההגדרה של מוסתקי לא תלויה דוקא במציאות אלא בחשיבות הכלי.

**ואי נימא דפטורא הוי מחמת מקלקל** א''כ יש לחוש לפר''ח דמקלקל ע''מ לתקן במקום אחר לא הוי מקלקל אא''כ נימא כסברת החזו''א דהיכא דבחול לא משחית חשיב מקלקל. אולם עדיין הוי רק באריזות דפותחם לא כדרך חול.

**עוד יש לדון באיסור קורע** ובזה הבאנו לעיל את היסוד דדבדר תלוש דלא הוי בגד כיון דלא עומד לתפירה ליכא לאיסורא דקורע שלא ע''מ לתפור ורק אי כרוך בגד או עור בזה הבאנו את שביתת השבת דע''י הטפילות לחבית פקע ממנו חשיבות בגד והי כדבר תלוש. או כסברת החזו''א דמעשה דרך השחתה דמטרתו להגיע לאוכל חסר בחשיבות מלאכה. ורק דבחזו''א בסימן סא מבואר דכל כמה דלא הוי מקלקל ליכא להך היתרא ונקט שם החזו''א דתלוי מה עושה בחול ואי גם בחול הוא משחית תו לא חשב מקלקל וליכא בזה להך היתרא.

**אולם עדיין לא יועיל סברא זו להתיר איסור מחתך בפחות שתיה או פקקים שנפרדת מהם רצועה** ובזה לא שייך להנך סברות לא מבעיא את סברת טפילות לדעת השביתת השבת דמהני רק לאשוויי דבר תלוש אולם לא להפקיע את עצם האיסור מלאכה מיניה, אלא גם את סברת החזו''א נראה דבמחתך כיון דאיכא קיום למלאכה בגוף החיתוך א''כ תו ליכא בזה מעשה השחתה וקלקול.

**ורק אי נימא דכמו שמשמע בר''ן ובמאירי לפי הסבר הרלב''ג דהוי היתר מחודש דדרך אכילה** א''כ יש לדון דכל כמה דמוכרח לאכילה חשיב כחלק מהדבר הנאכל.

**אולם עדיין יש שתי נושאים נוספים** האחד איסור עשית פתח דהא מבואר במתניתין דבהך חבית דאיכא בה היתר שבירה היכא דעושה פתח איכא איסורא. שנית עשית כלי היכא דבפתיחת הקופסא חשיב שיצר את הכלי כיון דלולי הפתיחה היה נחשב גוף אטום. ויעוין בחזו''א נא י''א מה דכתב בזה ויתבאר אי''ה בדף מספר 2 ביסוד איסורא דנקב שעל פי חבית.

חידושי הריטב"א מסכת עירובין דף לה עמוד א