ציונים והערות-9
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / שחיטה / שחיטה ציונים והערות

**המשך למראה מקומות מס' 5**

**שיטות הראשונים בביאור בעיא דחלדה**

**פי' ר"ת**

**פי' ה"ר אושעיא ורוב ראשונים**

**פי' הריב"ש ודין מיעו"ב דסימן קמא**

**פסק ההלכה**

**דף ל: בעי ר"פ וכו' וששה פרושים נאמרו בראשונים בביאור הבעיא. א. פרש"י** דאיירי במיעו"ב, [ונתבאר בדף מס' 4]. **ב. פ' קמא דר"ת** דחתך רוב הסימן תחת מיעוטו. **ג. פי' ב' דר"ת** דחתך מיעו"ק מלמטה למעלה, והפר"ח והיד יהודה פירשו דכוונתו דבכה"ג לא הוה חלדה. **ד.** פי' ב' דר"ת לפי' רע"א, דהנידון דאין פסול חלדה במיעו"ק, וכ"כ ריב"ש וב"י בדעת הרמב"ם [ונתבאר בדף מס' 5]. **ה. ה"ר אושעיא, רמב"ן ורשב"א, בעה"מ ורא"ש,** פי' דמיירי בהחליד את הסימן השני, תחת מיעוט בתרא של סימן ראשון. **ו. ריב"ש [פי' ב'] בדעת הרמב"ם** דמיירי בשהחליד בזמן שחיטת מיעוט בתרא של סימן קמא[[1]](#footnote-2).

**פי' ר"ת**

**בקצרה** – **תוס'** ד"ה החליד, ומפרש ר"ת. עי' **בספר הישר** [סי' תמ"ג עומקא 90], ועי' קו' **הרי"ד** בספר המכריע סי' ה' [עמ' כ"ד], ועי' **רע"א** [בחידושיו ובגליון שו"ע סי' כ"ד]. **ואפילו לאמרי בי רב וכו'**. עי' **יד יהודה** כ"ד ס"ק ט"ו. ועי' **ב"י** סי' כ"ד ד"ה ורבינו תם [עומקא 126].

**תוס' ד"ה החליד. ומפרש ר"ת וכו' תחב הסכין תחת מיעוט הסימן, ושחט הרוב שלמטה ממנו כדרכו וכו'.** ויל"עהרי עצם התחיבה [שלפני השחיטה] בוושט היא מטריפה מדין נקובת הוושט, **ועי' רע"א** [בחידושיו ובגליון שו"ע סי' כ"ד] דבפשוטו אפשר לפרש דברי התוס' רק על קנה, ושוב הביא דעמד בזה ר"ת גופיה בספר הישר סי' תמ"ג [עומקא 90] וכ' עלה בזה"ל, ולנקובת הוושט ליכא למיחש דדרך שחיטה הוא, כי היכי דלא חיישי' לגבי קדשים תחת העור משום מום" עכ"ל. **והיינו** דכמו דבקדשים שרי לנקוב בעור, ה"ה הכא. **והקשה הרי"ד** בספר המכריע סי' ה' [עמ' כ"ד] דדוקא בעור קדשים לענין מום 'שרא רחמנא' לעשות כן ומשום שאינו בתורת שחיטה כלל, אבל **סימנים** שטעונים שחיטה אם נוקבם הוה טריפה, וכיו"ב הקשה **רע"א** והניחו בצ"ע,[[2]](#footnote-3) ועוד הקשה דמי הכריחו להעמיד בוושט ולחדש כל הנ"ל.

**ואפילו לאמרי בי רב וכו'**. בתחילה כתבו תוס' בשם ר"ת דיש צד שהוה חלדה, אפי' לרב יהודה דס"ל דעור אינו גורם לחלדה, דלמא דוקא עור דהוא חיצוני מהשחיטה אבל מיעו"ק לא, **או"ד** כיון שאינו נצרך לשחיטה הוה כעור. **והוסיפו עוד** [והוספה זו ליתא בספר הישר ובספר המכריע] דאפשר דעדיף מעור, ואפי' לבי רב דתחת העור פסולה, הכא לא הוה חלדה, משום דהמיעוט שעל הסכין הוי כאילו נחתך, **וברא"ש** סי' ו' הוסיף 'כבר נחתך', וצ"ע הרי החלות של רובו ככולו היא רק אחרי שחיטת הרוב, ואיך תהני כבר עתה להחשיבו כמאן דליתא, ולומר דהוא 'כבר נחתך'[[3]](#footnote-4), **ועי' ראש יוסף ויד יהודה** כ"ד ס"ק ט"ו, דמה"ט הר"ר אושעיא, הרמב"ן והרשב"א, פירשו דאיירי לאחר ששחט הרוב.

**הב"י** סי' כ"ד ד"ה ורבינו תם [עומקא 126] הביא דבריו, והוסיף דצ"ל דקודם שהחליד חתך העור, דאל"כ תיפו"ל דהוה חלדה מחמת העור.

**א"נ מבעיא ליה וכו'.** בדף מס' 5 נתבאר מחלוקת האחרונים בביאור פי' ר"ת השני, אי כוונתו ע"ד פי' הראשון דהמיעוט אינו מחליד דהוה כעור ואפי' גרע מעור, וכן נקטו הפר"ח והיד יהודה [ועי' ביד יהודה דמה דהוצרך ר"ת לפי' השני, כי לפי' הראשון צ"ע דבאותה שעה המיעוט ראוי עדיין לישחט ולהיות מעיקר השחיטה וא"כ הוה חלדה, ולפי' שני ניחא יותר כיון דנשחט שלא כדרך שחיטה, וודאי אינו מעיקר השחיטה ולכך ל"ה חלדה], **אמנם** רע"א ודעימיה נקטו דר"ל דליכא פסול חלדה במיעו"ק, וכמש"נ.

**פי' ה"ר אושעיא ורוב ראשונים**

**בקצרה** - **תוס'** בא"ד וה"ר אושעיא וכו' עי' ספר **המכריע** סי' ה', **ובחידושי הרמב"ן ובמלחמות וברשב"א**. ומאידך עי' **בעה"מ וברא"ש, ועי' יד יהודה** כ"ד ס"ק ט"ו.

**תוס' בא"ד וה"ר אושעיא וכו'.** ולפירוש זה הסכימו **ספר המכריע** סי' ה', **הבעה"מ והרמב"ן, הרשב"א והרא"ש,** והרמב"ןכתב לפרש כן גם בד' הרמב"ם.

**ובביאור הספק נתבארו ב' דרכים בראשונים.**

**א. ספר המכריע, הרמב"ן בחידושיו ובמלחמות,** כתבו דהספק רק לדעת רב דמכשיר בעור, דאפשר דמיעוט סימנים הוה כעור ואפשר דגרע מעור והוה חלדה, אבל לדעת בי רב דס"ל דע"י עור נחשב שחיטה מכוסה, אין להסתפק במיעוט סימנים דלא עדיפי מעור וודאי הוה חלדה. וה**יינו** דלרב דס"ל דחלדה אינה אלא ע"י הסימנים דהיינו השחיטה עצמה, מבעיא ליה אי מיעוט סימנים כיון שאינם מעכבים בשחיטה לא יחלידו, **או"ד** עור אינו בכלל השחיטה, אבל הם בכלל השחיטה, וכיו"ב כתב **ברשב"א**.

**ב. בעה"מ** כתב דמיבע"ל אף לבי רב דחיישי דעור מטלית וצמר מסובך הוי חלדה, דשאני מיעוט סימנים דמכיון שנשחטו רובן כחתוכין לגמרי דמי והוי כמו שמגולה הסכין ול"ה חלדה, וכעי"ז כתב **הרא"ש** בסימן ו' [וע"ד שפירש ר' אושעיא בסו"ד לגבי שהייה][[4]](#footnote-5). **ועי' בראש יוסף**, דנקט דכוונת תוס' לפי ה"ר אושעיא היא כבעה"מ ומשום דכחתוך הוא.

**והנה לבעה"מ** ודעימיה דהטעם משום דאחר שנשחט רוב הוא כחתוך, ודאי פליגי על פי' קמא דר"ת דחידש דהמיעוט לעולם נידון כחתוך, ולכן אם תחב תחת מיעוט הראשון, ודאי פסול, וכ"כ הראש יוסף הנ"ל. **ועי' יד יהודה** דנקט דגם להרמב"ן והרשב"א דוקא אחר ששחט רוב, לא הוי חלדה ופליגי על פי' קמא דר"ת, **ולכאו' צ"ב** דכיון דלא קאתו מטעם דכחתוך הוא אלא מטעם דאינו מעכב בשחיטה, א"כ קודם ששחט הרוב נמי[[5]](#footnote-6), וצ"ל דקודם ששחט הרוב חשבינן להמיעוט דהוא בתורת שחיטה, וע"כ הו"ל חלדה, וצ"ע.

**פי' הריב"ש ובדין מיעו"ב דסימן קמא**

**הריב"ש** בסימן קפ"ז כתב פי' נוסף בד' הרמב"ם, דאיירי כשהחליד במיעוט בתרא דסימן קמא, **ומיבע"ל** האם מכיון שכבר התחיל בשחיטה עד שאם הניח עתה מלשחוט היתה נטרפת בכך, אזי אין לו להפסיק באמצע שחיטה בשחיטה פסולה דחלדה, ואע"ג שאם הי' מניח לשחוט מיעוט זה היתה כשרה, הכא גרע טפי שמפסיק באמצע שחיטה בשחיטה פסולה, **או"ד** דכיון דא"צ לשחוט מיעוט זה, אף אם שחטו בפסול כשרה. **והיינו** דבמיעוט קמא ממש בוושט ודאי פוסל, ובקנה ודאי כשר, ובמיעוט בתרא ממש ודאי יש להכשיר כמש"כ הרמב"ם שאינו אלא מחתך בשר השחוטה, אלא הספק במיעו"ב דסימן קמא דבהמה, כיון שהוא באמצע השחיטה אמנם אינו נצרך לשוחטו.

**והנה בדין מיעו"ב** דסימן קמא לא נתפרש כ"כ להדיא בדברי שאר הראשונים, **ולדעת רש"י** דנידון הגמ' הוא על מיעו"ב כתב הרשב"א בחידושיו דאיירי במיעו"ב דסימן בתרא ומשמע דנקט דלרש"י מיעו"ב דסימן קמא ודאי פוסל, וכן נראה במאירי בכל תחילת דבריו, אולם בדעת **הראשונים** החולקים על רש"י וס"ל דמיעו"ב אינו פוסל, לא נתפרש להדיא. ולכאו' לפי מש"כ בשו"ת הרשב"א [סי' שס"ז עומקא 85] דהסיבה שמיעו"ב אינו פוסל הוא משום שהסימן הוא כחתוך, [וכמו שביאר הנוב"י בדבריו, עומקא 191], וכן אי נימא דהצד להכשיר משום דדל מהכא חלק זה [כמו שהקשה הר"ן על רש"י], א"כ מיעו"ב דסימן קמא נמי, **אבל** אי הסיבה משום שהבהמה כבר מוגדרת בשרא בדיקולא, או משום שכבר הוכשרה א"כ מיעו"ק דסימן קמא שפיר י"ל דיפסול. **ומדברי הריב"ש** שכתב דגם להרמב"ם שס"ל לחלוק על מיעו"ב אפ"ה פוסל במיעו"ב דסימן קמא, מתבאר דפירש דמיעו"ב אינו פוסל משום שהבהמה כבר מוגדרת לשחוטה, ובאמת כן הוא לשון הרמב"ם ה"ה כחותך בשר **השחוטה**. **אמנם במאירי** בשמעתין צידד להכשיר במיעו"ב דסימן קמא, וכתב דאין הכל מודים בה, ועי' בל' המאירי שם דטעם ההכשר בזה הוא משום דאין אותו מעשה נקרא שחיטה כלל [וע"ד טעם הרשב"א הנ"ל], וכ"כ **היד יהודה** בסימן כ"ד סק"ח דמד' שאר פוסקים נראה דמכשרי בזה. ועי' הערה[[6]](#footnote-7) [[7]](#footnote-8).

**פסק ההלכה**

**בשו"ע** סי' כ"ד בסעיף י"א הובאו להלכה ג' פירושים. **א' פי' ר"ת** דאיירי בהחליד במיעוט שתחב ופסק מלמטה למעלה. **ב' פי' ה"ר אושעיא** [וכיון דכבר פסק להחמיר בעור, מבואר דס"ד דגרע מעור דהכא הוא כחתוך, וכהרא"ש ובעה"מ], ועי' **ש"ך** ס"ק י"ב דבדוקא נקט השו"ע בהמה, דבעוף כבר הוכשר ברוב סי' א' ולא פסלה ביה חלדה, ועי' פמ"ג דהיינו למחבר אבל לדידן דמחמרינן חלדה במיעו"ב הרי גם בעוף יש להחמיר. **ג. פירוש הב"י ברמב"ם והרע"א בר"ת**, דס"ד דלא נאמר חלדה במיעו"ק, ובכולהו קי"ל לחומרא דהם ספק נבילה.

**ולגבי חלדה במיעו"ב** דסימן קמא עצמו, לא נתפרש, ולמעשה ודאי יש להחמיר כמש"כ הרמ"א סעיף י', דקי"ל כרש"י דמחמיר אפי' במיעו"ב דסימן בתרא [עי' ביאור הגר"א שם].

**שיטות הראשונים בביאור בעיא דשהייה**

**פי' ה"ר אושעיא והרבה ראשונים**

**דעת הרמב"ם**

**דעת ספר המכריע**

**פסק ההלכה**

**דף ל"ב. שהה במיעוט סימנים מהו, א. רש"י** פירש במיעו"ב, וכן דעת הראב"ד [פ"ג ה"ד]. **ב. ר"ת** פירש במיעו"ק דוושט, ובעי אי נאמר בו פסול שהייה, [ונתבאר בארוכה לעיל]. **ג. פי' ה"ר אושעיא** מוליך זמן רב בסכין רעה במיעו"ב דסימן קמא. **ד. רמב"ם** פ"ג שחיטה ה"ד שהה כדי שיעור שחיטת מיעוט. **ה. פי' הר"י מיגש** שהה אחר מיעו"ק דקנה [ונתבאר לעיל]. **ו. ספר המכריע** אם אפשר לצרף שהייה במיעו"ב לשהייה בעיקר השחיטה.

**פי' ה"ר אושעיא והרבה ראשונים**

**תוס' פירשו בשם ר' אושעיא** דמיבע"ל במוליך ומביא בסכין רעה במיעו"ב דסימן קמא, דשמא כיון שכבר חתך רובו הוי כאילו נחתך כולו, והוי כמוליך וביד וברגל, וכן פירשו **הבעה"מ, הרמב"ן והרשב"א[[8]](#footnote-9) [[9]](#footnote-10).**

**הנה תוס'** כתבו דהוא כשוחט ביד וברגל ולא פירשו הצד השני, **ועי' ברמב"ן** בשמעתין שכתב "מי אמרי' כמחתך בשר בעלמא הוא והויא שהיה, או דילמא מכיון שמצות שחיטה עליו אינה נקראת שהיה". **אמנם** יש לעיין לאידך גיסא, ובפרט למה שצידד הרמב"ן בריש פרקין דיש מצוה דאורייתא לשוחטו, א"כ איך אפשר לומר דהוא נחשב כמחתך בשר בעלמא, ויש ליישב. **ועי' חידושי הרשב"א** לק' דף ל"ב. "מי אמרינן כיון דמדאורייתא שחיטת מיעוט האחרון של סימן אינו צריך, ולפיכך בששוהה בחתיכתו כדי שחיטה שחיטתו פסולה דאינו אלא כמחתך בשר בעלמא, **או דילמא** כיון דכוליה סימן בר שחיטה הוא לא חשבינן ליה כשוהה דמתעסק בשחיטה הוא, עכ"ל. **הנה כתב הרשב"א** דכיון דליכא מצוה מדאורייתא לפיכך יש לדונו כמחתך בשר בעלמא, **וא"כ** הצד להכשיר לכאו' הוא רק סברא להחשיבו 'מתעסק בשחיטה' אע"פ שאין בו קיום שחיטה כלל כיון שהוא בר שחיטה, [וצ"ב], אולם עי' בתוה"ב כ"ג. [עומקא 76], דהצד להכשיר הוא משום דלכתחילה צריך לשחוט כל שנים, ומבואר דאע"פ דהרשב"א ס"ל דאינו אלא מדרבנן, מ"מ רבנן לא היו מתקנים אי ליכא בזה קיום שחיטה, ומה"ט דיש בזה 'קיום שחיטה' לא הוה שהייה, וצ"ע אם זו גם כוונתו בחידושים.

**הב"ח** בסימן כ"ג כתב דלפ"מ שנהגו לפסול בשהי' מועטת, יש לפסול כל שחיטה בסכין רעה בבהמה, כיון דשוהה מעט בשחיטת המיעו"ב דסימן קמא, **והפר"ח** שם נחלק ע"ז, וכתב דבשהי' מועטת לא פסלינן אלא כשהפסיק שחיטתו, אך כשהוא חותך במיעו"ב, לא פסלה שהי' מועטת, דאל"כ לא ישחוט אף בסכין יפה, שהרי שוהה מעט בשחיטת מיעו"ב דסימן קמא, וע"כ דבמתעסק בשחיטה לא פסלינן שהייה מועטת, והיינו כיון דאינו אלא מנהג להחמיר בשהייה מועטת לא החמירו בכה"ג. **וכן מתבאר** בש"ך בסימן כ"ג סק"י.

**דעת הרמב"ם**

**הרמב"ם** פרק ג הלכה ד [עומקא 114] "וכן אם שהה כדי שיגביהנה וירביצנה וכדי שישחוט כמו מיעוט הסימנין בלבד לא כדי שישחוט שחיטה גמורה הרי זו ספק נבלה", **והראשונים** פירשו בדבריו דהיינו דמיבע"ל שמא שיעור שהי' הוא כדי שחיטת מיעוט סימנים, **והרמב"ן** בסוגיין **והראב"ד**, השיגו על דבריו דהרי תנן אם שהה כדי שחיטה, דמשמע שיעור שחיטה. **והרשב"א** בתוה"ב כ"ג. [עומקא 76] הקשה על הרמב"ם עוד ב' קושיות עי"ש. **ועי' כס"מ** שם ובב"י סימן כ"ג דהרמב"ם גרס בגמ' שהה 'כמיעוט' הסימנים ולפיכך פירש כן, והיינו כששהה פחות משיעור רוב סימנים, דע"ז בא הספק האם לחוש שא"א לצמצם ושהה כדי שיעור כל הסימנים, יעו"ש, **אולם** עי' בב"ח שם, שכתב דאין זה חשש בעלמא אלא דמבעי"ל שמא הלמ"מ דשיעור השהייה במיעוט סימנים.

**הרא"ש** בסימן ט' גריס גיר' אחרינא בד' הרמב"ם, ועי"ש בב"ח מה דפירש ע"פ גירסתו. **ובביאור** גירסא דילן מצינו עוד דרכים, **דבד' הטור** בסימן כ"ג נראה דמפרש דמיבע"ל אם שהי' פוסלת במיעו"ק דושט וכפי' ר"ת, **והב"י** שם תמה ע"ז דאי"ז במשמעות ל' הרמב"ם, ועי"ש **בב"ח**.

**דעת ספר המכריע**

**בס' המכריע** סימן ה', פירש להאיבעיא דשהה במיעוט סימנים, דהוא כששהה בתוך שחיטתו פחות משיעור שהי', ואח"כ שהה מעט במיעוט סימנים, ומיבע"ל אי מצטרפת שהי' זו עם השאר, דעי"ז איגלאי מילתא דכל מה דעביד בשהי' עבד ואין כאן שחיטה כשרה כלל, דכיון דבתוך שחיטה יש שיעור שהי', נמצא שמתחילה ועד סוף כל מה ששחט בשהי' שחט, ומדמי לה לטיט הנרוק שמשלים לשיעור מקוה, ולאויר שמשלים לשיעור סוכה, וה"נ שהי' במיעוט סימנים משלמת לשיעור שהי', עכ"ד, **וצריך להתבונן** הרבה בדבריו דהרי הוא חלק על רש"י וכתב דלא שייך שמיעו"ב יפסול בשום אופן דהבהמה כבר בשרא בדיקולא, **ומבו'** דגם הוא מודה דיש שם מעשה שחיטה מסוים גם על מיעו"ב, **וצ"ב. ומבואר עוד** דכל שנצטרפו השהיות ויש ע"ז תורת שהי', יש בכח כל מיעוט ומיעוט מן השהי' לפסול, וחשבינן דכל מה ששחט הוא בשהי'.

**פסק ההלכה**

**בשו"ע** סי' כ"ג ס"ד הובא להלכה פי' ה"ר אושעיא, דלזה הסכימו רוב הראשונים, ולפיכך קי"ל דהשוחט בסכין [רעה] שאינה חדה, ונתעכב במיעו"ב של סימן קמא כשיעור שהייה, שחיטתו פסולה. וכן שם ס"ה הובא דעת רש"י לחוש למיעו"ב. אבל שאר הפירושים בבעיא דשהייה הנ"ל, נדחו מההלכה.

**עי' ט"ז** ס"ק ג' דבעוף ליכא למיחש להכי כיון שסגי בסימן א', **ובפמ"ג** הביא דלעיל סי' כ"א ס"ק א' כתב הט"ז דלכתחילה גם בעוף לא יעשה כן, דהרי צריך לשחוט ב' סימנים, וכ"כ הש"ך סי' י"ח ס"ק י"ב, ועי' הערה[[10]](#footnote-11). **ובתבו"ש** [ס"ט] כתב דגם בעוף יש למנוע מלחתוך בסכין דאינו חד דלפעמים מוליך ומביא בתוך השחיטה ואינו חותך כלום והוה שהייה, ואפי' דיעבד יש להחמיר.

1. **עי' משב"ז** סי' כ"ד ס"ק ו' [עומקא 146] שהאריך בכל ששת הפירושים. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ובדעת ר"ת מתבאר** דנקט בפשיטות דחיתוך העור בקדשים אי"ז היתר בעלמא "דשרא רחמנא" להקריב בעלת מום, אלא דבאמת לא חשיב מום, והטעם בזה משום דהוא 'דרך שחיטה', **והיינו** דחיתוך העור של בית השחיטה הוא מעין התחלת השחיטה, אע"פ שודאי אינו בכלל המתיר שבשחיטה, [ובאמת נראה דאם נחתך העור שלא לשם שחיטה תהיה לבע"מ, וכן אי יתחיל לחתוך העור ע"מ לשחוט, ולבסוף נמלך ולא שחט, ואחר זמן רב בא לשוחטו, הרי הוא נחשב שוחט בע"מ, ועוד איתא דמברך את ברכת השחיטה לפני חיתוך העור ולא לפני חיתוך הסימנים, אלמא חיתוך העור דבית השחיטה הוא מעין התחלת השחיטה], וקאמר ר"ת דאע"פ שהיא כהתחלת השחיטה אין הבדל בה בין 'מוליך ומביא' לנוקב', א"כ ה"ה הכא מה שנוקב כדי לשחוט יהא כשר ע"י נקב, כמו דחזינן התם שהעשיה שהיא קודם לשחיטה אינה צריכה להעשות בהולכה והבאה דווקא, ונחשבת 'דרך שחיטה' אע"פ שנעשית באופן של נקב. **הנה אמנם** נתבאר גדר הדברים דמה שנוקב בסימנים כדי לשחוט היא כעין התחלת השחיטה וכחיתוך העור ולפיכך מהני בה נקב, **אבל עדיין צ"ע** מהכ"ת להגדיר כן את התחיבה בסימן, דלכא' כיון דסוף סוף היא תחיבה בסימן עצמו א"כ דינה כשחיטה עצמה, **וכן עיקר** גדר הנ"ל בעור צריך ברור טובא, דהרי ודאי אינו בכלל השחיטה כדאיתא בגמ' כ:, אבל מ"מ הוא שייך לשחיטה וכעין תחילת שחיטה ביה, **וצ"ע.** [↑](#footnote-ref-3)
3. **אולי מתבאר** בזה דאם בסוף חיתוך הסימן הוא מגולה [ע"י רובו ככולו], סגי דלא נחשב מעשה חלדה, וצ"ע מדתנן לק' ל"ב. דתנן או שהחליד את הסכין תחת השני ובתוס' שלפני זה כתבו דאיירי שם בשחט כבר הראשון, **אמנם** אם שם גם לקושטא הוא מדין מלמטה למעלה ניחא, **ועוד** אפשר דלעולם אין הסימן שבא לחתוך יכול להחשב ככיסוי דאדרבה עתה הוא חותכו, והיינו דכיסוי הוא רק אם הימצאותו של הדבר שתחת הכיסוי הוא להתכסות, [וכמו מכסה של קופסא שבא לכסות את מה שבתוכו אבל אם יתחוב את ידו כדי להרים את המכסה אי"ז נחשב שהאצבע מכוסה וה"ה הכא], וחלדה ענינה כיסוי בין אי שורש דינה משום מפורעת וכדו' מ"מ ההלכה נאמרה על חלדה המכוסה כחולדה הדרה בעיקרי הבתים, וזהו דאיבעיא דליכא חלדה משום המיעוט דבדין הוא נכלל במעשה שחיטה, והדבר הנשחט אינו מכסה ומחליד, או"ד כיון שבמציאות הוא אינו נחתך במעשה זה א"כ הוא יחליד (ובמשנה שם הוא משום מלמטה למעלה וכמש"נ), **אמנם** אי"ז משמע בלשון הרא"ש וכן אינו נראה כ"כ בלשון תוס']. [↑](#footnote-ref-4)
4. **והיש"ש** בסימן ט' הק' ע"ז, דמ"ט יהי' מיעוט הסימנים גרוע **מצמר ומטלית**, משום דחשבינן כאילו חתוך כולה, דנהי דרובו ככולו לענין דינא דהכשר שחיטה, אבל מ"מ המיעוט הוא עדיין לפנינו שלא נשחט, ושייך בו חלדה, עכ"ל. ולכא' כבר נכללה קו' זו בד' הרמב"ן במלחמות. ובאמת קושיא זו כבר ילה"ק בדברי התוס' בשם ר"ת דכתבו דהוה כאילו נחתך, [ולפי מש"נ בהערה הקודמת בועוד אפשר וכו', ניחא]. ובעיקר הקושיא יש לדון וליישב, דאפשר דעיקר הדין דעור עושה חלדה הוא משום דהוא חלק מבית השחיטה, [ועי' הערה ב'], וכן צמר ומטלית משום דבטלים לבית השחיטה, אבל סוף סימן ראשון אחרי חיתוך רוב הסימן אין לו למה ליבטל ולא הוה חלדה לסימן שני, והיינו דיסוד הדין דצמר ומטלית הוה חלדה אי"ז משום כיסוי גרידא, דלעולם כל כיסוי חיצוני אינו מחשיב את השחיטה למכוסה, ודוקא משום שהוא בטל לשחיטה, ואי"ז שייך במיעוט אחר שנחתך הרוב, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ובאמת** המכריע שם דאזיל בדרך הרמב"ן והרשב"א, כתב דה"ה דהוה מצי למיבעי בשחט הרוב תחת המיעוט, כפי' ר"ת קמא. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ממה שלמדו הראשונים** להכשיר בפסולי שחיטה במיעו"ב, מהא דמכשרינן בשחט ב' שליש והגרים שליש, והרי אין הגרמה אלא בקנה ובדר"כ שוחט את הקנה תחילה, וא"כ מבו' דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב דסימן קמא, וכן הוא מבו' בד' רש"י שכתב דלפ"מ דקי"ל לפסול בפסולי שחיטה במיעו"ב יש לפסול בזה, ומבואר דהא דמכשרינן בזה לעיל, הוא משום דס"ל דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, והרי דאין פוסלין אף במיעו"ב דסימן קמא, ובדעת הריב"ש י"ל, דהגרמה שאני כמו שחילקו כמה ראשונים, ובעזה"י יתבאר יותר בשמעתא דהגרמה. [↑](#footnote-ref-7)
7. **והפמ"ג בשפ"ד** סימן כ"ו סוסק"א, נסתפק לפי הצד דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב דסימן קמא, אם ה"נ יש לפסול כששחט סימן א' כולו ואח"כ דרס או החליד באותו הסימן במקום אחר, עיי"ש, והצד דאי"ז פוסל, הוא משום דכל שחוזר ושוחט כנגד המקום ששחט, אין ע"ז תורת שחיטה כלל, (ואי נימא דהא דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב הוא משום דלכתחילה יש לשחוט כולו, ודאי דאין לפסול בזה), **ועי' יש"ש** סוף סי' ז' [עומקא 182] דכתב דכל דממשיך השחיטה במקום אחר באותו הסימן, הרי הוא כחותך ביד וברגל, עי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. **עי' מאירי** דף ל"ב. שהביא פרוש זה והקשה דא"כ לא משכח"ל הדין שאפשר לשחוט בהמה בסכין רעה, דהרי לעולם ייפסל בשהייה בזמן חיתוך המיעו"ב של הסימן הראשון, ותירץ דאיירי "בשתפש שני הסימנין והשוה אותם זה לזה ושחט", **היינו** דדברי ה"ר אושעיא הם באופן הרגיל דשוחט קודם את המיעו"ב של הסימן הראשון ואז שוחט את הסימן השני, והא דאיתא דסכין רעה כשר היינו בגוונא ששחט את שניהם יחד, ועי' בש"ך סי' י"ח ס"ק י"ב דפסק להלכה כתרוץ המאירי, עי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. **תבו"ש** בסימן כ"ג סקי"ג בתו"ד כתב, דאף שהוא שוחט את המיעו"ב, כדי להגיע לסימן הב', מ"מ כיון שאינו עוסק ממש בשחיטה הוי שהי'. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וצ"ע** הרי פסק הרמ"א [ס"ה] דגם בעוף פסלינן שהייה בסימן שני, משום דקי"ל כרש"י להחמיר במיעו"ב, ובפרט למש"כ הנוב"י יו"ד סי' ב' [עומקא 191] דגם להחולקים על רש"י יש לפסול בעוף בסימן שני, וא"כ צ"ע מ"ט כתבו דהוא רק לכתחילה. **והנראה בזה**, דהנה יסוד הדין שלא לשחוט בסכין רעה את המיעו"ב, הוא משום דהוא נחשב כחותך ביד וברגל, וא"כ עד כמה דנחוש לסימן שני בעוף משום מיעו"ב, ע"כ דאי"ז נחשב לחותך ביד וברגל, וא"כ ממנ"פ מהני לכתחילה אף בסכין רעה. [ומש"כ הפוסקים דלכתחילה לא יעשה כן בעוף, היינו לחוש לאותם השיטות דהוה כחותך ביד וברגל, ולכתחילה יש לקיים מצות חכמים לחתוך סימן שני, ולכך לא ישהה אף בעוף]. [↑](#footnote-ref-11)