עצמות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / שישים

חולין צח: צירוף עצמות לשיעור

**א. שיטות הראשונים בצירוף עצמות להאיסור-**

פליגי אמוראי בסוגיין אם כל איסורין שבתורה במאה או בשישים, ויסוד פלוגתתם מבואר בגמ' אי בשר ועצמות בהדי בשר ועצמות משערינן.

ולמאי דקי"ל בשישים משמע דאף עצמות האיסור מצטרפים להאיסור וצריך ביטול כנגדם.

והק' הראשונים מד' הירושלמי דעצמות אין משתערות ולא עוד אלא שמצטרפות להיתר לבטל את האיסור.

א. מסקנת הר"ש פ"ה תרומות והרא"ש סי' ל', וכ"ד הרשב"א בתוה"ב (ו:) דאה"נ להלכה העיקר כד' הירושלמי שעצמות האיסור מצטרפים לההיתר להעלות את האיסור, וסוגיין אסמכתא בעלמא היא לשיעור שישים.

ב. אבל הר"ן ורא"ה בבד"ה כתבו דסוגיין בעצמות רכים איירי שיש בהם מוח והם מצטרפים עם האיסור לאסור שהם נותנים טעם בקדירה [ולכאו' אינו אלא מדרבנן שהרי מדאורייתא שרי לאכול גם עצמות רכות].

והרשב"א בתוה"ב כנראה חולק בזה וכתב שרק המוח מצטרף ולא העצמות עצמם וכ"כ בשו"ע שהעצמות אין מצטרפות רק המוח שבהם מצטרף לאיסור, מיהו בש"ך פסק כהרא"ה בעצמות רכות כל העצם מצטרפת לאיסור [ובפתחי תשובה הביא ממהר"י הלוי דפסק דאף עצמות רכות מצטרפים להיתר].

ג. ברמ"א הביא שיטה שלישית דעצמות האיסור אינן מצטרפות לא עם ההיתר ולא עם האיסור.

**ב. דעת האחיעזר שאין איסור בעצמות-**

ויש לעיין למה לא יצטרפו העצמות של איסור לשיעור האיסור, והרי העצמות ג"כ אסורות כמבואר בר"מ ד-ח ממאכ"א לכה"פ מדרבנן?

ובאחיעזר ח"ג לג-ה וחזו"י סוף זבחים בשו"ת-ה נקטו שאין בעצמות הקשות איסור אכילה כלל וכל ד' הר"מ אינו אלא בעצמות הרכות או שיש בהם מוח, ועיין לקמן שכ"נ דעת החוו"ד ומה שנוכיח מהיד אברהם.

ושם הוכיח כן מד' התוס' ע"ז סט. שהתירו לאכול רגלי הדבורים בדבש כיון שאינן אלא עצמות לחוד, משמע שאין איסור באכילת עצמות.

אמנם בשו"ע פא-ח וברמ"א קג-ב כתבו שאין רגלי הדבורים אוסרות את הדבש אף שמתיכו ובולע מטעם הדבורים משום דהוי נטל"פ משמע דמצ"ע יש בו איסור, דלא כהתוס' ע"ז הנ"ל.

ובפשוטו משמע בשו"ע ורמ"א דס"ל שיש בהם איסור בגופן אף שהם כעצמות אלא דמ"מ אינו אוסר את הדבש משום נטל"פ, וזה היפך ד' התוס' וכן העיר בבדה"ש בביאורים לסי' קג.

אמנם ביד יהודה קג-כא כתב כוונת הרמ"א לגוף הדבורים ולא לרגלים שאין בהם איסור כלל, וכ"כ בהג' צבי לצדיק קג-ב.

[ועי' בפר"ח פא-כז שהשו"ע התיר הטעם משום נטל"פ אבל לא באר היאך נאכל את הדבש והרי אוכל גוף רגלי הדבורים, וכתב הפר"ח דהוו כעצמות בעלמא ושרו כש"כ התוס', וצ"ע דא"כ שוב לא ייאסר הטעם ול"ל לדין נטל"פ ומשמע בשו"ע שלא כדבריו].

ואמנם בבאר הגולה פא-ח ציין המקור לד' השו"ע מד' התוס' ע"ז הנ"ל, וכבר העיר עליו בגליון מהרש"א דהתוס' לא איירי לענין טעם רק לענין עצם אכילת רגלי הדבורם בעין.

ועי' בהגר"א שם כתב טעמו של הרמ"א כש"כ התוס' ע"ז והוסיף דכוונת התוס' ג"כ משום נטל"פ, משמע לפי"ז דאף התוס' לא התירו אלא משום שרגלי הדבורים בתוך הדבש והוא אוכל את הדבש חשיב נטל"פ, אבל לאוכלן בעינייהו אסור אף שהם כעצמות [והוא קצת דוחק לכאו' בלשון התוס'], משמע מזה היפך ד' האחיעזר ויש איסור בעצמות.

אמנם גם לפי פשט ד' התוס' דמשמע שאין איסור בעצמות כתב בשו"ת משנת ר"א יז-יז כתב דעיקר טעמו של הר"מ לאסור אכילת עצמות הוא מטעם אחשביה ובאכילת רגלי הדבורים המעורבים בדבש ל"ש אחשביה שאינו אוכלן בפנ"ע ואין כאן פלוגתא בין התוס' להר"מ.

**ג. הטעם שמצטרפים להיתר-**

ובאחיעזר הוכיח זה ממה דחזינן שעצמות האיסור מצטרפות להיתר ואם יש בהם איסור דרבנן היאך יצטרפו להיתר.

ובאמת כ"נ לשון הט"ז צט-א הטעם שאין מצטרפין משום שאין איסור אכילה בהם.

[אבל ד' האחיעזר צ"ע מה הועיל בזה והרי לדעת השו"ע גם עצמות הרכות מצטרפות להיתר מלבד המוח שבהם וע"כ יש טעם מיוחד לענין צירוף עצמות שאין מצטרפין אף אם יש איסור באכילתן, שו"ר קו' זו במהר"ם שיק יו"ד-קח][[1]](#footnote-2).

אבל דעת המנח"י ה-ה דוודאי יש איסור אף בעצמות הקשות, וכ"נ באגרו"מ יו"ד ב-כז, וכדבריו נראה בש"ך פז-כב דמבשל עצמות בחלב אסור דרבנן, וכתב בפמ"ג שם דאף בעצמות קשות איכא איסור דרבנן [וע"ע מהר"ם שי"ק יו"ד-קח בענין זה], וכן האריך בשו"ת משנת ר"א טז-ט.

והוסיף להוכיח כן ממש"כ בפמ"ג בתיבת גומא פ' וירא דאף באבמה"ח שהעצמות אסורים מ"מ מצטרפים עם ההיתר, מבואר להדיא כנ"ל.

אבל באמת דעת היד אברהם יו"ד-צט דבאבמה"ח עצמות האיסור מצטרפות לאיסור ומשמע מזה דעתו דסתם עצמות אין בהם איסור כדעת ש"א ולכך מצטרפים לההיתר משא"כ באבמה"ח שהעצמות עצמם אסורות[[2]](#footnote-3).

ולפי"ז צ"ל הטעם שאין מצטרפים לשיעור האיסור מטעם אחד מתרתי:

או שאין להם פליטה כלל, כ"כ פמ"ג מ"ז סק"א בבחינה הא' ועכ"פ אין פליטתן נותנת טעם חזק והוי כגיד שאינו אוסר.

או שיש להם פליטה ומ"מ אין איסור באכילת פליטה זו ואף דאסור לאכול עצמות איסור לכה"פ מדרבנן כמבואר בר"מ ד-ח, לא גזרו בפליטתן, וכ"כ בפמ"ג בבחינה הב' [אמנם לשון הט"ז ל"מ כן כש"כ].

ובמשנת ר"א יז-ז צידד בנו"א דדוקא כשהן בעינייהו אסרו על עצמות משום דהוי כעין אחשביה, משא"כ בפליטתן, ועפי"ז כתב לאסור את הז'עלעטין כיון שנותן אותם בדוקא בתערובת ורוצה בהם להקפות את המאכל גם בזה אחשביה ואסור, מיהו כבר עמד ע"ז בקצרה באחיעזר וכתב שאין לבוא כאן מטעם אחשביה כיון שאין לו חפץ באכילתו רק להקפות את המאכל.

[השמטה-אח"כ ראיתי שיש כאן הערה גדולה דלפמש"כ לקמן בטעם שהאיסור עצמו אינו מצטרף לשישים הוא עפי"ד הגר"ח הל' תרומות דאף שהוא לוקח חלק מן הטעם מ"מ אינו מתנגד לעצמו וא"י לבטל א"ע, וגם ביטול הטעם הוא מתורת ביטול א"כ ה"נ בעצמות אם רק יש בהם איסור דרבנן לא יצטרפו לשיעור ההיתר וכש"כ אחיעזר, וצע"ג].

**ד. שיטת ר"א בן אסמעל-**

בב"י בשם רי"ו בשם ראב"א כתב דכל צירוף עצמות להיתר אינו אלא במינו, אבל באינו מינו אינו מצטרף לבטל ואף עצמות ההיתר אין מצטרפות.

וביאור דבריו דס"ל דבאמת לענין טעם ממש לא שייך לצרף עצמות שאינו מבטל את הטעם אבל דין שישים אינו מתורת טכע"ק רק משום שיעור בעלמא שהצריכו חז"ל שישים כנגד האיסור ולענין זה מצטרף אפי' מה שאינו מבטל את הטעם.

ובפר"ח הכריע כשיטתו לדינא עיין לקמן בהכרחו דלא כהשו"ע, ועיין בהג' חת"ס שיש לחוש לזה גבי בב"ח.

**ה. דעת שא"ר שהעצמות מצטרפות לבטל הטעם-**

ודעת הראשונים החולקים על ראב"א וס"ל דעצמות ההיתר לכה"פ מצטרפים לבטל גם את הטעם, ונתבאר לעיל מ"ט אין העצמות של האיסור מצטרפות לאיסור אבל עדיין לא נתבאר היאך יצטרפו להיתר.

ובפשוטו היה נראה שיטתם דס"ל שהעצמות ג"כ בולעות מן הטעם של האיסור וממילא הטעם מתפשט בכולו ומועיל להכחיש את הטעם.

אבל ברשב"א במה"ב (ה:) משמע דרך אחרת בזה, ואף הוא מודה שאין העצמות בולעות ומ"מ מצטרפות לבטל.

וז"ל הרשב"א שם:"ומש"כ היאך מצטרף לבטל מה שלא נתערב עמו והדברים אינם כמו שחשב והיה לו לזכור דקי"ל (צח: גבי זרו"ב) וכו' בשר ועצם משערינן והעצמות אינם בכלל איסור ועוד דקי"ל קליפין מצטרפין לבטל".

מבואר דעת הרשב"א דאף אם אינו בולע טעם מ"מ יכול להצטרף לשיעור הביטול [וע"ע ברשב"א במה"ב (סא:) יתכן ג"כ כוונתו כך, ואכ"מ], וצ"ב רב דהא סו"ס יש כאן טעם.

והביאור נתבאר במקו"א עפי"ד הגר"ח דדין שישים נמי דין ביטול הוא ולא משום דבמציאות לית ביה טעם, דאף אחר שישים חשיב שיש בו טעם אלא שהוא בטל.

וא"כ י"ל דד' הגר"ח מועילים גם לקולא דאף באופן שלא נתבטל הטעם אם אך היה בו שיעור ביטול שפיר הועיל לבטל את הטעם, וממילא י"ל דה"נ בעצמות מצטרפות לבטל כיון שהם חלק מהתערובת יכולות לבטל את הטעם, ודו"ק [ועוד נתבאר באורך ד' הרשב"א גבי שתי קדירות אם מצטרפות במינו ובאינו מינו].

וע"ע בר"מ תרומות ה-ט משמע שקליפי האיסור מצטרפים להעלות אף ביבש, ואם טעם הקליפין משום שהוא בולע את הטעם איך שייך זה לענין יבש, וכ"נ באמת ביד יהודה צט-ג שאין עצמות ההיתר מצטרפות לבטל ביבש, ולפי הנ"ל אה"ט דסו"ס הוא חלק מן השיעור.

ובאמת עיין בתמים דעים-ז דבלח יש יותר מקום לצרף עצמות שהרי הם בולעים חלק מהטעם, מבואר דעתו שעיקר ההיתר של עצמות הוא משום שהם בולעים את הטעם ודלא כהרשב"א.

**ו. דרך הפמ"ג-**

והנה בפמ"ג נתקשה בדין עצמות ודרך בזה שני אופנים, וכבר הבאנו לעיל תחילת דבריו שיש לפרש הטעם שאין העצמות מצטרפות להאיסור שני אופנים או שאין בהם לחלוחית ופליטה כלל, או שיש בהם פליטה אלא שלא אסרוהו רבנן.

א. לשיטות שאין בהם לחלוחית כתב דעצמות מועילות לבטל ואף שאין בהם שום לחלוחית מ"מ הרי הטעם נבלע ומתפשט גם בהם ושפיר אין כאן טעם בשאר הקדירה.

אבל נתקשה לפי"ז טובא בהא דקי"ל צז: שאין האיסור עצמו ממנין שישים, והרי גם באיסור עצמו נבלע הטעם של האיסור וא"כ יהיה חלק מן השישים?

וע"כ שאף אם הטעם מתפשט גם להאיסור מ"מ הוא חוזר ונפלט לחוץ, משא"כ אם יש שישים של היתר כתב הפמ"ג דאף שחוזר הטעם הנבלע לצאת לחוץ מ"מ כבר נתבטל.

וא"כ הדר צ"ע למה עצמות יצטרפו והרי אין הטעם מתבטל בהם וחוזר ויוצא?

וכתב בפמ"ג עפי"ד הפר"ת סק"א דכיון שיש כאן שישים ולא נבלע אלא משהו לחוד הרי משהו אינו יוצא לחוץ, ואף מכלי ואפי' כלי עצם, [ודלא כהפוסקים-תמז ביישוב ד' הט"ז דמכלי שפיר יוצא אפי' משהו, ודעת הט"ז שם משמע שאינו יוצא מכלי, ועיין ביד יהודה][[3]](#footnote-4).

והדרן לעיקר ד' הפמ"ג וכל דבריו אין להם מובן כלל, למה הוצרך לומר שהטעם מתבטל בההיתר, תיפו"ל שאם יש שישים בההיתר הרי אף אם חוזר ויוצא מ"מ בסה"כ לעולם לא יהיה בו טעם שאף אם חוזר ויוצא הרי כנגדו נבלע טעם אחר ולעולם בסופו לא יהיה בו טעם.

ולפי"ז וודאי הדין נותן שעצמות מצטרפות לשיעור שישים כיון שהטעם נבלע בהם ושפיר מגרע מן הטעם, וכבר השיג עליו ביד יהודה צט-א.

ולפי"ז הדר צ"ע למה האיסור עצמו לא יצטרף?

וביד יהודה ר"ל דמעיקרא לק"מ, דאה"נ האיסור עצמו ג"כ מצטרף לשישים, אלא דמה דבעינן שישים בעלמא הכוונה ס"א אלא שתמיד הכלילו את האיסור כחד מינייהו ולכך אי"צ אלא שישים.

ועיי"ש דקדק זה בלשון התוס' צח: ד"ה לחומרא שכתבו:"דקים להו לרבנן דביותר מס' פוסק הטעם", משמע דדוקא ביותר מס' פוסק.

ועיי"ש שנתקשה א"כ מ"ט כחל מן המנין והרי אין כאן ס"א, וכן מש"כ הרשב"א בתוה"ב (ח:) דחתיכה הבלועה מאיסור מצטרפת למנין שישים והרי אין כאן ס"א, עיי"ש משכ"ב.

גם צ"ע להיד יהודה א"כ נמחה גוף האיסור או לח בלח היאך סגי בשישים והרי אין כאן ס"א כנגד האיסור, ועיי"ש שגם בזה מצטרפת חתיכת האיסור ג"כ לבטל שיש כאן בסה"כ ס"א חתיכות, וכנראה הכוונה שחתיכה כזו א"י שיישאר בה טעם וגם תתן טעם בס' חתיכות כנגדה, וצ"ע.

ובפשטות צ"ל בקו' הפמ"ג כמו שראיתי במגילת ספר צט-ג דלעולם מספיק נ"ט כנגד האיסור והאיסור עצמו יצטרף אלא שבלח ונמחה גוף האיסור צריך שישים [דלא כהיד יהודה שגם בזה הוא מצטרף] ולכך השוו חכמים מידותיהן דלעולם בעי ס', אבל עצמות שפיר יכולים להצטרף.

אבל אח"כ ראיתי שיש ליישב ביתר פשיטות, עפי"ד הגר"ח פי"ג תרומות דדין ביטול בשישים אינו משום שבטל מציאות הטעם רק דין ביטול הוא.

ונתבאר במקו"א עפי"ז לבאר דלמ"ד אין איסורין מבטלין זא"ז או באיסור אחד א"י להצטרף לבטל את הטעם, ואף שבמציאות אינו נרגש מ"מ אין כאן דין ביטול, וא"כ כ"ש שהאיסור עצמו א"י להצטרף לבטל את עצמו[[4]](#footnote-5).

[אלא דמ"מ יש לעיין בזה, דאף שהאיסור עצמו אינו מצטרף לבטל א"ע מ"מ נימא שיש כאן שתי תערובות שונות, שהחלק הבלוע בחתיכת האיסור עומד לעצמו ושאר התערובת עומדת לעצמה וממילא יש בשאר התערובת שישים כנגד הטעם הבלוע בה לחוד?

אבל נתבאר במקו"א (בדין סלק) דחזינן בכ"ד שא"א לחלק את התערובת לשתיים והכל חשיב תערובת אחת, והדבר צ"ב.

והבאנו ביאור הדברים מס' אורח דעה דכיון שכל חלק וחלק באיסור אין ידוע להיכן נפל ויתכן שנפל למקום שאין בכוחו להתבטל הרי אין דינו להתבטל מחמת התערובת דלכה"פ עושה איסור מספק שיתכן שנפל ואינו בטל, וכל שיש בו עדיין איסור ספק הרי לא נתבטל מציאותו בתערובת, וכיון שלא נתבטלה מציאותו הרי אף אם קמיה שמיא גליא שנפל למקום שיש בו ביטול לא נתבטל האיסור ע"י הביטול מכל וכל, ויל"ע בזה].

ב. ולפי הדרך שיש לחלוחית בהעצמות כתב בפמ"ג דלכך יכול לבטל את האיסור הנבלע בה ולא דמי לאיסור עצמו שאינו מצטרף, וכש"כ הט"ז בביאור דין השו"ע שהוא מכח הלחלוחית.

ונפק"מ מדרך זו כתב בפמ"ג דקליפי איסור שאין בהם לחלוחית כלל לא יוכלו להעלות את האיסור, כ"כ פר"ת וכו"פ.

[ובפמ"ג נתקשה למה הוצרך הט"ז לזה, והרי ס"ל דמשהו אינו יוצא לחוץ אף בכלי למה לא ניח"ל בטעם השני, ועוד הק' דאף בקליפות נקט הט"ז פו-יב שמצטרפים מעיקר הדין, ועיין ביד יהודה ובבדה"ש משכ"ב].

**ז. קו' הפר"ח על השו"ע-**

ובעיקר דינו של השו"ע, עיין בפר"ח סק"א תמה על עיקר ד"ז בממ"נ, אם יש בעצמות איסור לחלוחית הרי היוצא ממנו אסור והו"ל להצטרף להאיסור.

וע"כ שאין בו לחלוחית [וכחד צד שהבאנו לעיל] א"כ גם עצמות ההיתר לא יצטרפו, שאף אם תאמר שהאיסור נבלע בעצמות מ"מ גם מן ההיתר נבלע ושוב אין מספיק לבטל את האיסור, וכגון שלושים חתיכות היתר ושלושים עצמות הרי כשנבלע חצי מזית של האיסור בהם הרי גם לערך זה נבלע ט"ו כזיתים של היתר שהרי יש ל' פעמים היתר כנגד האיסור, וסו"ס אין במה לבטל את טעם האיסור.

ומכח קו' זו מסיק בפר"ח כדעת ראב"א לדינא דלא כהשו"ע.

אבל בפשוטו לק"מ שהרי גם אם נתן ההיתר טעם בעצמות מ"מ הרי ההיתר עצמו נשאר בעינו ובכוחו עדיין לבטל את האיסור שלא יתן בו טעם, וא"כ חצי זית טעם שנבלע בההיתר אינו נותן טעם בשלושים זיתים של היתר, וע"ע בבדה"ש.

והנה לפמש"כ לעיל בשם הרשב"א שעצמות מצטרפות אף אם א"י לבלוע טעם וודאי א"ש היטיב.

**ח. חומרת היד יהודה גבי לח-**

ביד יהודה הק' היאך יתכן לומר שהעצמות בולעות טעם כמו בשר ממש, ומכח זה רצה לומר שלא הקילו אלא בחתיכה שנותנת טעם דמדינא מסתמא אינה נותנת טעם בכולה רק החמירו לשער בכולה משום חשש שמא נתנה טעם, ובזה הקילו לצרף עצמות.

ועפי"ז כתב דבאיסור לח שנפל לא יהיה אפשר לצרף עצמות, וצ"ע.

**ט. ביאור דעת הרמ"א-**

ובדעת הרמ"א שעצמות האיסור אין מצטרפות לא לאיסור ולא להיתר, תמהו בפמ"ג ובחוו"ד צט-ב ממ"נ אם העצם פולטת תצטרף גם לאיסור ואם אינה פולטת תצטרף לההיתר שהרי הטעם מתפשט בכל גם בעצמות.

ואין לומר דס"ל שהעצם אינה פולטת אבל גם אינה בולעת מן הטעם שהרי עצמות ההיתר מצטרפות לבטל וע"כ שהם בולעות טעם?

א. בפמ"ג בשפ"ד סק"ב מסיק שהוא גזירה בעלמא וזה עפ"י המבואר בשו"ע צט-ב שאם בישל את הנבילה עם העצמות נאסרו העצמות וממילא מצטרפים עם האיסור, שלא לצרפה לההיתר, ולכך גזרו לעולם שלא לצרף עצמות עם ההיתר שלא יטעו לצרף אף בנתבשל.

וקצ"ע שהרי בנתבשל מצטרפות העצמות גם לאיסור וא"כ היה לנו להחמיר לצרפם גם להאיסור.

ב. אבל במה"ב (ח:) נראה שיש מקום לסברא אחרת בזה, עיי"ש בתוה"ב שדן בדעת ר"א דלא אמרינן חנ"נ אם החתיכה עצמה מצטרפת לשישים לבטל את הבלוע בה, וכתב הרשב"א במה"ב שיש לדון שלא תצטרף לבטל מידי דהוה אטנופת של איסור שאינה מצטרפת לא לאיסור ולא להיתר, משום שהיא חלק מן האיסור א"י לבטלו, וה"נ בחתיכה שיש בה בליעת איסור לא תוכל החתיכה לבטל את הבליעה.

ומבואר מזה שיש לדון שא"י להצטרף לבטל את האיסור כיון שהוא טפל לו וחלק ממנו, וביאור הדברים עפמש"כ לעיל בשם הגר"ח שביטול הטעם הוא דין ביטול ולא משום שבמציאות אין טעם, ומה"ט אין האיסור עצמו יכול לבטל א"ע שאינו סותר לעצמו.

ומה"ט י"ל גם לענין עצמות שא"א להם להצטרף לשיעור הביטול שהרי הם חלק מן האיסור ואין מתנגדות להאיסור [ויתכן דאף אם אין בהם ממש איסור דרבנן לאוכלם מ"מ הם חלק מן האיסור וחמוברים בו ואין מתנגדים אליו], אבל מ"מ אינו מצטרף להאיסור משום שאי"צ ביטול אלא כנגד סיבת האיסור וכענין דאמרינן סלק את מינו וכו'.

ג. בחוו"ד צט-ב כתב לבאר דלחלוחית שיש בעצמות וודאי אסורה כדין יוצא מן הטמא [ויל"ד בזה עפי"ד קה"י פסחים דלא חשיב יוצא בכה"ג שאינו נוצר מתוך הדבר רק הוא חלק ממנו עיי"ש גבי משקין היוצאין מפירות שאין בהם איסור יוצא], אבל מ"מ אין בהם טעם גמור והוי כגיד שא"י לאסור ולכך אין מצטרף לאיסור.

ומ"מ אין מצטרף להיתר שהרי הטעם הנבלע בעצמות אינו מתבטל שהרי הלחלוחית של העצם נמי איסור הוא [ותמה ע"ד בהג' אמ"ב דהא אי אין בגידין בנו"ט אין איסור באכילת הגיד עצמו אף שיש בו טעם קלוש דמ"מ לאו טעם הוא לענין מאכ"א וה"נ הכא בעצמות לא יהיה איסור בלחלוחית אם אין בהם טעם, ועיין בדה"ש דמ"מ יש לפרש שהוא איסור דרבנן כדין עצמות שאסורין מדרבנן].

אבל עצמות ההיתר שפיר מבטל הטעם הנבלע בהם כיון שהם היתר.

ודעת השו"ע כתב בחוו"ד דס"ל שהלחלוחית שיש בעצמות איסור ג"כ היתר הוא ואין בו איסור יוצא ומצטרף להתיר, וצ"ל לדעת השו"ע שאף מדרבנן אין איסור על היוצא ממנו, וע"ע ביד יהודה צט-ו משכ"ב.

מבואר דעת החוו"ד שהעצמות עצמם מותרות כדעת האחיעזר ודעימיה שהבאנו לעיל, ובמשנת ר"א תמה עליו דוודאי יש איסור בעצמות עצמם כמו שהבאנו לעיל, ומ"מ עי' במשנת ר"א מש"כ דאף לפי"ד ייאסר בז'עלעטין כיון שאח"כ הוא נעשה ראוי לאכילה חוזר לאיסורו כמו לחלוחית לשיטת הרמ"א].

ד. בבדה"ש צט-י הביא לשון הגש"ד:"אם שום אדם יורה שעצמות של איסור מצטרפות להיתר לא עבר על דברי חכמים אבל אין להקל כולי האי", משמע שאינו מן הדין רק חומרא בעלמא שלא יזלזלו באיסורין, עיי"ש.

**י. בדין חנ"נ בעצמות-**

א. הק' הב"ח לשיטת הרמ"א שאוסר באיסור דבוק להצריך ביטול כנגד כולו א"כ ה"נ בעצמות האיסור יצטרפו לשיעור האיסור מתורת דבוק, שהרי דעת הרמ"א סי' צח-ה דאף בכלים אמרינן חנ"נ אף שאין בהם טעם וא"כ ה"נ בעצמות אף שאין בהם טעם י"ל חנ"נ?

ותי' ש"ך וט"ז שכבר כתב הרמ"א לעיל דבכלי עצם מועלת הגעלה ובזה וודאי לא אמרינן חנ"נ רק בכלי חרס, עיי"ש.

ובכו"פ הק' עוד דמ"מ הלחלוחית שבעצמות תאסר מתורת דבוק וחנ"נ, וכתב החוו"ד צט-א דלחלוחית שבעצמות הוי דבר שאינו נותן טעם בשאר הקדירה וא"א לומר בו חנ"נ, ובגיד שאין בו טעם וודאי לא חייל בו דין חנ"נ.

מיהו לדעת הרמ"א לעיל צח-ה דאף בכלי חדש אמרינן ביה חנ"נ הרי מבואר שלא כן ואף בדבר שאינו נותן טעם י"ל חנ"נ [ובאמת כבר תמהו עליו האחרונים טובא היאך שייך לומר חנ"נ בזה, ונתבאר עוד בסוגיא דחנ"נ], ועמד בזה בהג' אמ"ב על החוו"ד.

ב. כתב השו"ע סעי' ב' בשם הר"ש פ"ה תרומות דאם כבר נתבשלה החתיכה הרי העצמות שבה מצטרפות לאיסור, והרמ"א הסכים לזה.

וכתב הר"ש הטעם משום שמא נתמעט מבשר הנבילה ונבלע בעצמות ולכך לא סגי בשישים כנגד הבשר.

ובלבוש כתב הטעם משום חנ"נ, אבל לפי"ד הרמ"א א"א לומר כן שהרי כלי עצם הוי ככלי מתכות דמהני ביה הגעלה להלכה ולא אמרינן ביה חנ"נ כש"כ הרמ"א צח-ה, וע"כ הטעם משום שמא נתמעט, וכ"כ מטה יהונתן, וכ"נ בפמ"ג להלכה.

ולפי"ז מבואר בלבוש כחידושו של הרמ"א לעיל צח-ה דבכלי חרס חדש יש חנ"נ בכלי עצמו אף שאין בו טעם, וס"ל אף בכלי עצם כן.

וע"ע בפמ"ג ובחוו"ד צט-ג דבאמת גם השו"ע מסכים לדעת הלבוש אלא דס"ל שלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורין לכך הוצרך לטעם דשמא נתמעטה הנבילה ונבלעה בעצמות אבל אם לדידן דאמרינן חנ"נ בשאר איסורין ה"נ בעצמות י"ל חנ"נ.

ודעת הלבוש תמוהה כשה"ק אחרונים על הרמ"א לעיל היאך יתכן לומר חנ"נ בכלי וה"נ היאך נימא חנ"נ בעצם, ואולי אזיל כהשיטות שיש לחלוחית בעצמות אלא שאינו אוסר משום שלא אסרו חז"ל פליטת העצמות והוא שב להיתר אבל מ"מ יש לתת להם תורת חנ"נ, ודו"ק.

**יא. בדין אין הגיד מן המנין-**

צז: גיד בשישים ואין גיד מן המנין, הנה הגמ' אזלא על השומן או למ"ד יש בגידין בנו"ט כש"כ הראשונים.

ויל"ע למ"ד אין בגידין בנו"ט אם הגיד מן המנין, ועיין עיין הג' יד אברהם צט-א וחס"ד על תוספתא דקדקו מלשון הר"מ דאף להלכה אין הגיד מצטרף לבטל השומן שלו.

וכתבו דאף לשיטת השו"ע שהעצמות מצטרפות להיתר אבל בגיד לא, כיון שהוא האיסור עצמו ולא כעצמות.

ואף דבעלמא קי"ל איסורין מבטלין זא"ז כשהם טעמים אחרים, שאני גיד שאין בו טעם כלל.

וצ"ב הצירוף בזה שהרי בעצמות חזינן דאף בלא טעם יכול להצטרף לבטל, ובאיסורין מבטלין חזינן דאף איסורין יכולים לבטל זא"ז, ובגיד שיש בו צירוף שני התנאים שגם אין בו טעם וגם הוא איסור כבר א"י לבטל, וצ"ב, וכבר תמה ע"ד בבדה"ש ק-ב.

והיה מקום לומר סברא אחרת דכשם שאיסורים משם אחד אין מבטלין זא"ז ה"נ הכא, אין הגיד יכול לבטל את השומן שלו, מיהו לפמש"כ הגר"ח הטעם משום שטעם המצורף משניהם אסור אין כאן סברא בזה, אבל לפמש"כ במקו"א עפי"ד הגר"ח הל' תרומות שגם שישים הוא דין ביטול י"ל כן.

גדרי היתר עצמות האיסור והיאך הדין אם חזר תקנו נתבאר עוד במקו"א.

1. וראיתי בשו"ת יביע אומר ח-יא הביא מלשון הרשב"א במה"ב דוודאי עצמות אין מצטרפות לאיסור שעצמות עצמן אין בהן איסור ואיך יצטרפו להצריך שיעור, משמע דעתו שאין איסור בעצמות ודלא כשיטת הר"מ, והוא כד' האחיעזר וחזו"י ומזה מסיק שהשו"ע פסק כהרשב"א דלא כהר"מ וס"ל שאין איסור בעצמות, והר"מ יסבור דעצמות האיסור אין מצטרפות להתיר וכש"כ מהרלב"ח-פח בדעת הר"מ, וצל"ע בזה ממה שהערנו לעיל על האחיעזר שהרי השו"ע פסק כן גם בעצמות הרכות שאין מצטרפין וע"כ אין טעמו כהשו"ע וא"כ אין ראיה מד' השו"ע כמאן ס"ל [וכנראה מפרש היבי"א ד' השו"ע פז-ז שעצמות אין בהם איסור כלל ומש"כ הש"ך שיש איסור דרבנן כנראה ס"ל שהוא לשיטתו שעצמות הרכים מצטרפין, אבל ל"נ בד' הש"ך שם שאזיל רק לשיטתו].

   ביבי"א שם הביא עוד מלשון הר"ן שהובא בב"י רסי' צט ז"ל:"אבל עצמות יבישין וקליפין **שאינן אסורין** אפשר שאף אותן של איסור מעלין את ההיתר", ולמד מזה שהעצמות אין אסורות, אבל עי' בר"ן (לה.) איתא **שאינן אוסרין**, וכל מעיין יראה שכ"ה הגי' הנכונה בר"ן וכנראה שהוא ט"ס בב"י, לפי"ז אין מכאן מקור שהעצמות מותרות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובמשנת ר"א דן לדחות הראיה מד' הפמ"ג לפמש"כ הגר"ח פ"ד מאכ"א דלא נאסרו העצמות מצ"ע אלא להצטרף לאכילת הבשר לכך שפםיר מצטרפים לההיתר גם באבמה"ח.

   וע"ע בפמ"ג יו"ד-סב דמשמע דפשיטא ליה שאין מצטרף לההיתר וחקר אם מצטרף להאיסור, וכבר העיר על סתירת הפמ"ג בדרכ"ת צט-ה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונתקשה בפמ"ג דלפי"ז הדין נותן דחרסי הקדירה נמי תצטרף כמו עצמות ולא קי"ל כן, וכתב עפי"ד הפרישה דשאני קדירה ששבעה מלבלוע (ואף בחדשה משום לא פלוג), א"נ כש"כ פר"ת סק"א משום שאינו תוך לתבשיל רק עוטפת אותו חלק מן הקדירה חוץ לתבשיל, ולפי"ז חרסי אדמה שבתוך הקדירה שפיר יצטרף.

   ועוד נפק"מ בזה למש"כ בשו"ע צח-ה כף חדשה צריך שישים רק כנגד הכזית שבלוע בה, ותמה בהג' הפלאה למה לא מצטרף הכף לשישים?

   ובפשוטו תלי בהנ"ל שאם קדירה אינה מצטרפת משום דשבעה ה"נ בכף אבל אם משום שאינו כולו במים הרי כף כולה בתוכה, כ"כ בדה"ש שם. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכבר נתבאר לעיל שזה גם טעם שהעצמות לא יצטרפו להיתר שהרי גם בעצמות יש איסור דרבנן, ודעת הסוברים שאין מצטרפים להיתר צע"ג איך יצטרפו להיתר, ועמש"כ לעיל בשם האחיעזר דע"כ אין בעצמות הקשות איסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-5)