כתובות ה ז ח ט - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

**מראי מקומות**

**שנכתבו בישיבת כנסת יצחק בחדרה ע"י מורינו רבי**

**יעקב דוד אילן**

**מח"ס משא יד ד"ח ור"מ ישיבת כנסת יצחק חדרה**

בס"ד סדר שני זמן אלול תשע"ו **פרק אע"פ**

מראה מקומות והערות לסוגיא דתוספת כתובה דף נד: - נה:

א] מתני'. **שלא כתב אלא ע"מ לכונסה**, שי' הרמב"ם פ"י הי"א דבכתובת ארוסה גובה רק מב"ח ולא ממשעובדין, והרשב"א כאן וברא"ש להלן נו תמהו על שי' הר"מ בזה, ועי' באבן האזל מכירה פי"א הט"ז - עי' במחנ"א בהל' צדקה סימן ו שהביא המרדכי בפירקין במי שנדר להשיא יתומה ומתה אם נותן ליורשיה, או דאיכא אומדנא שנתן רק ליתומה, ומדמי המרדכי למתני' דנתן ע"מ לכונסה וכו'. ולכא' נראה דד"ז הוא גם לרבנן דראב"ע, דרק הכא דהוי אומדנא סותרת בשטר אחד דעל הכתובה ל"א ע"מ לכונסה רק על התוספת בזה פליגי רבנן על ראב"ע וכמש"כ האו"ש בהל' זכיה מובא להלן, אבל בנידון המחנ"א ה"נ גם לרבנן נימא ע"מ לכונסה. - מתני' אע"פ שאמרו בתולה "גובה" דקדוק קטן במהר"ם שי"ף והדברים מבוארים בש"מ עי"ש. - בגמ' פשיטא מהו דתימא ביאור הש"מ בהא דל"א דהקמ"ל היא דינא דתו"כ ככתובה.

ב] **תוד"ה אע"פ תימה דעכשו נהגו** וכו', ללמוד היטב דברי הרא"ש בפסקיו בסימן א, ויש הרבה חילוקים בין דברי הרא"ש לדברי התוס' וכדיבואר. בקו' תוס' מבואר דל"מ הקנין לשעבד גופו דהוי קנין דברים, ורק כשיש לו נכסים הוי קנין על שעבוד הגוף שיש בו שעבוד נכסים, אבל באין לו נכסים הוי קנין דברים. והנה מצינו שי' ר"ת במכירת שטרות דבליכא שעבוד הגוף פקע שעבוד נכסים, וא"כ קשה הכא דאיך יהיה שעבוד נכסים בלי שעבוד הגוף, ועי' קו"ש ב"ב אות שפא דשייך שעה"נ קודם שחל שעה"ג, ובחי' רבי שלמה היימן סימן יב כ' דדוקא בהלוואה השע"נ נובע מהשעבוד הגוף, אבל הכא אם בהתחייבותו מהני לחול שע"נ שוב ל"ה קנין דברים וחייל שעבוד הגוף ושע"נ וזש"כ תוס' הואיל ונתחייב ושוב אבדו הנכסים דיחול שע"נ מדין דאיקני, ומבואר בקו' תוס' דל"ש שעבוד הגוף בליכא שע"נ דהוי קנין דברים, ולהכי היכא דאית ליה נכסים דכבר חל שעבוד הגוף דל"ה קנין דברים ממילא חל השעבוד גם על נכסים של אח"כ, [וא"צ לביאור ההפלאה דהוי מקנה דבר שבא לעולם עם לב"ל], והמשיכו תוס' בקו' דאותו שאין לו היאך ישתעבד הוי הוי דבשלב"ל, ומשמע דאם אדם מקנה לב"ל ניחא אף דאינו יכול להקנות שע"נ בלי שעה"ג, וביאר בקו"ש אות קנו דלהך מ"ד יכול להתחייב כעת שיחול החיוב לאח"ז כשיהא לו נכסים ואז יחול עליו שעבוד הגוף ושע"נ.

עוד מבואר דקו' התוס' והרא"ש היא על תוספת כתובה, ולא על הכתובה עצמה, והיינו משום דהכתובה הוי חיוב מתנאי ב"ד. ועי' ברא"ש שהקשה כתוס' והוסיף **וגם אינו מחוייב בהן** וכו' **דאין משעבד עצמו לחוב זה מיד אלא לכשתתאלמן** וכו', והיינו דס"ל דחלות חיוב הכתובה חל בשעת מיתה או גירושין, ומבואר דאם חיובו היה בנשואין שפיר מהני להתחייב אף דאין לו נכסים, אבל כיון דבכתובה כעת אינו חייב, להכי הקשה הרא"ש דל"ש שיחול כעת שעבוד הגוף כיון דליכא חוב ממון עליו, והקושיא היא בתרתי חדא מחמת שאין לו נכסים, ועוד דאפי' יש לו נכסים, כיון דהחוב דכתובה הוא לאח"ז ל"ש כעת שעבוד הגוף, (ולפ"ז קו' הרא"ש היא גם ביש לו נכסים דהא ל"ש שע"נ בלי שעבוד הגוף כמש"כ הקצות וכנ"ל, וי"ל דלרא"ש שייך כן ומש"ה לא הק' היכא דיש לו נכסים, אמנם לפ"ז באבדו הנכסים לא יחול שעבוד על נכסים אחרים, כיון דליכא שעבוד הגוף, ודלא כתוס', ובזה ניחא קו' הרא"ש על הי"מ באודיתא ממשה"ק במהר"ם שי"ף, דה"נ לרא"ש לא מהני באבדו הנכסים שיהא שעבוד על נכסים אחרים).

[ובעיקר דברי הרא"ש בזמן חיוב הכתובה, עי' בר"מ פט"ז ה"ג דחוב כתובה מחיים, ובכתבי הגר"ח כ' דחיוב כתובה הוא בגדר חוב על חוב והחיוב ממון אינו מחיים, ועי' בחזו"א בריש פירקין, והפנ"י לעיל מג ביאר בהא דכתובת ארוסה לאב וכתובת נשואה לעצמה דכיון דהחיוב חל בגרושין אז יצאה מרשותו כו', וכ"כ הב"מ בסימן סו ויבואר במקומו].

עוד מבואר מתוך דברי הרא"ש דקושייתו היא גם על תוספת כתובה וכתוס', ומוכח חידוש ברא"ש דגם בתוספת כתובה אף דהוי התחייבות דידיה, גדרו הוא דחלות חיובו לא חל מיד אלא כשמת או בגרושין כמו הכתובה עצמה ודוק.

- **ובתרוץ הרא"ש ותוס' מדין מתנה ש"ח** כו' עי' מהרש"א שה' דלמא מיירי ביש לו נכסים, והרע"א כ' דכיון דקי"ל דשואל חייב משעת אונסים כבר הדרה סודריה למריא וע"כ דהקנין שמשעבד נפשו לשמור מאונסים ולהיות כשואל והשעבוד על גופו שמתחייב עצמו בחיובי ודיני שואל וכו' וחזינן דשייך כעת שעבוד הגוף אף שאינו חייב, דהרי גם שואל חיובו חל רק בשעת האונס, ובש"ך שהביא הרע"א מבואר דאיכא שעבוד הגוף משעת שמירה, וחזי' דשייך שעה"ג אף דחיובו בפועל יהיה אח"ז, ועי' בקו"ש אות קנז.

ובביאור התוס' ורבינו אליהו דנחלקו אם שייך שעבוד הגוף בלית ליה נכסים עי' בשעורי הגרש"ש סימן מח, ומבואר לרבינו אליהו דשייכא שעבוד הגוף גרידא וכמתנה ש"ח וכו', והתם ע"כ הוי שעבוד הגוף גרידא דמסתמא מיירי אף בל"ל נכסים (עי' מהרש"א ובתוס' הרא"ש מיושב כן) או מטעמי' דרע"א הנ"ל דל"ש שע"נ אלא משעת האונס ושוב ל"ש בזה קנין סודר דל"מ על לאח"ז וע"כ דקנו מידו על הגוף להתחייב בחיוב שמירה, [ומוכח ברע"א כמש"נ בפ' השואל דבמתנה להיות כשואל אין הפי' דהוי רק התחייבות לשלם כשואל, אלא דע"י הקנין חל עליו דיני שואל]. וצ"ל דס"ל דקנין דברים הוא כשמתחייב לחלוק כההיא דריש ב"ב דעדיין לא חל שום חיוב ממון, אבל אם כבר חל חוב ממון ויש שעבוד הגוף נחשב קנין על ממון וזה לא הוי קנין דברים, ועי' רמ"ה ריש ב"ב ג. גבי אתן ואכ"מ. [ובאבי עזרי בהל' אישות פי"ח מהדו' ד' פי' בעיקר קו' התוס' דחוב שאין בו גוביינא אינו דבר שבממון וכו' ולפ"ז יש לדון דלהכי הק' התוס' דאין לו ש"פ, והיינו דאם יש לו פרוטה אף דאין לו נכסים בשווי כל התחייבותו, תו השעבוד הגוף מחייב ממון וסגי לחול שעבוד על כל שיעור התוספת, אמנם במהרי"ק מבואר דבעי' שיהא לו נכסים כפי ההתחייבות, ולפ"ז להנך דס"ל דאין גובין לכתובה אף מיניה דידיה אלא מקרקעות, בעי' שיהא לו קרקע].

בדין שעבוד על לב"ל, עי' בדברי הקצות בסימן ס סק"ה-ז דל"מ חזרה בשעבוד על לב"ל, דבמחייב עצמו ליתן דבשלב"ל כיון דהחיוב חל על גופו אין חסרון של לא בא לעולם, וראייתו מתוס', ובנתיבות סק"י הק' דהכא הוי שעבוד הגוף היינו דהוי התחייבות גמורה ורק השו"ט מדין קנין דברים ול"ש לדין שעבוד על דבשלב"ל, וע"ע בקצות לשיטתו בסימן קיב סק"א. [ובכל דאיקני דמהני לקצוה"ח סי' קיב הוי תק"ח, והטעם דמהני הוא משום דכבר איכא לחוב, ואף דנחלקו בשו"ע אם יכול להשתעבד על דבשלב"ל, אמנם בדאיקני דאיכא לחוב מהני לכ"ע, והאו"ש פי"ז מאישות פי' דאיכא לסמ"ד וכו', ובמאירי ב"ב קנז מבואר דדין דאיקני הוי מהתורה].

- עי' קו' ההפלאה משבח דהוי דבשלב"ל. - בראית התוס' ממתנה ש"ח לעיין מהרש"א מהר"ם שיף והפלאה, ובישוב הפנ"י ורע"א כיון דשואל מתחייב משעת האונס וכנ"ל, ולשון רע"א דבשואל הוי שעבוד על גופו להתחייב בחיובי שואל, ודוק בריטב"א וברא"ש.

- בתוס' שם בשם י"מ, ברע"א הק' מדין חב לאחרים, והאבי עזרי אישות שם תי' קושייתו דבאודיתא שאני וסגי בכך שיחול שעה"ג וכו', והביאור נראה דעיקר החיוב חל מדין קנין אודיתא וכל שקונה אח"כ נכסים משתעבדים לחוב שנתחייב ע"י אודיתא, ועי' בקצות סוף סימן קצד בדין קנין אודיתא [ועפ"י דרכו יקשה גם תוס' כאן דאף דמודה ל"מ הקנין על שעבוד הגוף כיון דלפי האמת אין לו קרקע], וע"ע בקצות סימן קיב סק"א. - ועי' בקו' הרא"ש על הי"מ, ובמהר"ם שי"ף בקושייתו על הרא"ש ומש"כ המבאר שם, והיינו דהאודיתא מהני כיש לו נכסים תו ממילא חל שעה"ג ומהני גם על הנכסים של אח"כ, ועי' בחמדת שלמה ע"ד התוס' לפנינו דברים נחמדים דפליגי בגדר אודיתא אם הוי קנין וכו'.

ובראשונים ישנם ג' דרכים איך חלה ההתחייבות לתוספת, בר' יונה כ' ע"י סודר שחייב בדמי המקח, לריטב"א הם דברים הנקנים באמירה, ובמאירי הוי כחייב אני מנה בשטר, ועי' בתוס' שאנץ שהק' כן גם לגבי חייב אני מנה בשטר, והיינו דהקו' היא על כל התחייבות ע"י קנין דלא יהני, [וכ"נ בריטב"א], ולא רק על תוספת כתובה כקו' הרא"ש עי"ש

**ג] רצה להוסיף**, פשיטא מהו דתימא וכו', לעי' בש"מ וברשב"א אם יכול לכלול התוספת יחד עם הכתובה, ועי' בתוס' רי"ד בסוף העמוד דל"ב קנין על תוספת, ובתוס' נראה דחולקים על זה ולהכי הק' דהוי קנין דברים וכו', ובש"מ מבואר מח' הר"י מיגש וש"ר בזה, [ולכא' לשיטה זו ה"נ התוספת הוי מעשה ב"ד דאינו נאמן לומר פרעתי], ועי' ברא"ה בשם הגאונים, [וצע"ג דהו"ל לגמ' לומר דתו"כ ככתובה לענין הא דלא בעי' קנין על התוספת], - לדקדק בש"מ כמה שיטות אם תוספת כתובה הוי כחוב הכתובה ממש, עי"ש בשם רש"י מה"ק וריטב"א, וכ"ה במאירי דהוי ככתובה אחת גדולה, אולם בכמה ראשונים נראה דהוי דין תוספת בפ"ע, ובשו"ע בסימן סו ס"ז הביא הרמ"א ב' דעות אם כותב התוספת בכתובה בפ"ע או בחיוב אחד עם עיקר הכתובה. ועי' רמב"ן "שיכתוב לה ויהיבנא ליכי מוהר בתוליכי אלפא זוזי", ועי' תוס' לעיל יב: ד"ה ב"ד.

תוד"ה ולפוגמת לדקדק בלשון רש"י אם פגמה תוספת, והיינו דגם פגימה בתוספת הוי פגימה בכתובה [ובתוס' נראה דחולקים על זה], וכ"מ בדברי המהר"ם שי"ף. - קו' ההפלאה דמה החידוש בגמ' הא מפורש כן במתני' פז. בכותב אלף זוז דע"כ הוי תוספת כתובה ואיכא דין פוגמת, וראה ישוב באילת אהבים. - עי' בתו"י בגליון והמאירי כ' ליישב הקו' שאף בהלוואה כן ותי' איפשר שבהלואה ראוי לומר כן יותר מפני שמ"מ הכל הלוואה היא עכ"ל ודוק. [ועי' בסמ"ע בסימן נח סק"ג הטעם דבפוגם שטרו צריך שבועה דמה שנפרע במקצת הוי ריעותא בשטר, ולפ"ז גם בב' חובות שונים בשטר אחד הוי ריעותא, ועי' במשנ"ל פי"ד ממלוה בשם הרא"ש דאם הפרעון כתוב ביני שיטי א"ז נקרא פוגם שטרו, והיינו דכה"ג ל"ה ריעותא בשטר, אכן אם הטעם משום דמיפרע לא דייק ל"ש זה בב' חובות בשטר אחד, ונראה דבכתובה הטעם משום דמיפרע לא דייק, אבל ל"ש טעמא דריעותא בשטר כיון דהוי תו"ז, וא"כ נ"מ טובא בהא דתו"כ ככתובה אף דהוי בתו"ז, ועפנ"י].

- ולמורדת, עי' פי' חדש בש"מ דסד"א דאדעתא למשקל ולממרד לא יהיב ומדייק כן היטב בפרש"י, וניחא קו' התוס'. - תוד"ה ולעוברת, עי' מח' הר"מ והראב"ד פכ"ד מאישות ה"ב אם יש לאילונית תוספת כתובה, ובר"מ שם מבואר טעם אחר בהא דיש להם תוספת עי' בדבריו.

**דף נה ע"א**

ד] לשבועה, לעי' ברא"ש בשם הרמ"ה דדוקא משום דתוספת כתובה ככתובה הוי כדין כתובה דאף בתוך זמנו בעי שבועה. [וי"ל כן לענין פוגמת, וניחא קו' התוס' דמאי נ"מ בפוגמת דהוי ככתובה הא גם בשאר חוב כן, דנ"מ דהוי ככתובה דנחשב כפוגמת גם בתו"ז]. - לגבות מהקרקע כו' ובר"ן דאפי' מיניה דידיה, וכ"ה בתוס' לעיל י,א ד"ה הואיל, והראשונים נחלקו בזה, עי' רשב"א סו"פ הכותב.

תוד"ה ולשבח, בתוס' כ' דמן היורשין גבו וכו' והתוס' בב"מ הוסיפו דיורש כרעיה דאבוה וכו' [ולפ"ז בשאר יורשין לא נימא כן, דאפשר דדוקא בן הוי במקום האב], - יסוד דין בע"ח גובה השבח אם גובה מדין ארעי אשבח או בעי' לדאיקני, בסוגיא דב"מ מבואר דהוא מדין דאיקני, והראשונים בב"מ שם עמדו בסתירת הסוגיות, ותי' דבשבח של נטיעה כו' בעי לדאיקני משא"כ בדיקלא ואלים או בשבח מחמת הוצאה הוי כגוף הקרקע וגובה מצד מש"כ המוכר אנא איקום וכו', [ועי' הגר"ח בהל' מלוה, ובשיעורי הגרש"ש ב"מ סימן טז ביאר דלגבי השבח הוי כשיור המוכר לעצמו לתשלום חובו ואכ"מ], - ובגביה מהיתומים אף שאין להם על מי לחזור ברא"ש ב"מ שם סי' לט ס"ל דאינו גובה מיתומים, וכ"נ ברש"י ב"מ קי, וש"ר שם חילקו דשבת דממילא גובה הבע"ח, ובד' התוס' עי' בקצות סימן קטו סק"י, - ועי' בהג' מלא הרועים שכ' חידוש דבכל יתומים יקבלו את ההוצאה אפי' בלי אפותיקי ודלא כתוס'. ועי' בקו"ש אות קנט דמשמע בתוס' דבאפותיקי ל"מ לסלקו בזוזי. ועי' במ"מ בפכ"א ממלוה ה"ו דבאפותיקי יורשין ל"מ לסלקו בזוזי, [ובס' קדושת ישראל כ"כ בד' התוס' דאף דהבע"ח עצמו יכול לסלקו בזוזי גם באפותיקי, מ"מ התוס' קאי על היורשין].

תוד"ה ולשביעית עיין בהפלאה, ובתומים סימן סז סקי"ח תי' קו' התוס' דכיון דכ' החיוב בשטר הו"ל כמלוה - בדברי הרי"ף דאם פגמה וזקפה משמטת הכל כתובה ותוספת, הק' הרע"א על הרי"ף דאמאי פירשה אליבא דרב, ובאו"ש העיר על השמטת הר"מ לד"ז. וראה בזכר יצחק ח"ב סימן כג ושם מבואר בהא דכ' רש"י דשביעית אינה משמטת כתובה דהוי תנאי ב"ד דהגדר הוא דהוי כחוב דב"ד. - עי' בתוס' שאנץ ששינה מהתוס' וכ' דבפגמה בתוספת משמטת הכתובה.

יסבון תנן, הערת האב"מ בסי' צג סקכ"ז דאיך למ"ד יסבון גובה ממשעבדי והא הבע"ח קודם כיון דזכית הכתובה היא אח"מ, [וצ"ל דהחוב הוי מחיים ורק למ"ד ירתון דהוי ירושה החוב הוי אח"מ, וכ"מ ברשב"ם בב"ב קלא עי"ש]. - ובר"מ השמיט דכתובות בד"כ היינו גם בתוספת ובהגר"א סי' קיא מבואר דהוי בכלל מש"כ הר"מ דתוספת כעיקר, - תוד"ה יסבון לעי' בגמ' צ: ורש"י שם ובהגהות מלא הרועים לפנינו.

מטלטלי ואיתנהו בעיניהו, ברע"א מבואר דה"ד בכתובה אבל בבע"ח גם בכה"ג בעי שבועה דחיישינן לפרעון ורק בכתובה דהוי תוך זמנו והחשש רק משום צררי בזה ל"ח לצררי, ועי' בפירושי הראשונים אם תוספת כתובה ככתובה לענין דחיישינן לפרעון ולצררי ראה רמב"ן רשב"א ותוס' רי"ד.

ה] אמר לעדים כתבו כו', וברש"י ותוס', ולריב"א יכול לחזור רק בשטר מכר שיש שעבוד ולר"ת יכול לחזור גם בשטר הודאות והלוואות, ועי' בראב"ד פי"א ממלוה ה"א ובמ"מ מהעיטור, והובא כ"ז בר"ן לפנינו, ועי' בש"מ מהר"י מיגש והגאון. - תוד"ה כתובו בא"ד וטעמא כיון דבעין יפה נותן כו' וברש"י ד"ה לא כ' משום דסתם קנין לכתיבה עומד, וע"ע ברא"ש אע"פ שאם אמר אדם לשלוחו תן לפלוני וכו', - בתוס' עי' ב' הערות ברע"א, והערתו על סוף התוס' דל"ה שטר מדעת המתחייב. - ועי' מש"כ הפנ"י בשי' הטור בהא דסתם קנין לכתיבה דוקא בפניו וכו', ועי' בהפלאה. [ועי' בשעה"מ מלוה ולוה מהדורה ישנה עמוד נו. מש"כ מח' ראשונים בזה].

**דף נה:**

ו] **סוגיא דדברי שכ"מ ואומדנא**. עי' בתוס' ב"ב קמו: ד"ה ר"ש דה"נ הו"מ להוכיח מרבנן דר"ש שזורי דאזיל בתר אומדנא, וכ"כ הריטב"א ב"ב שם, ועי' מאירי שכ' דמתוך שאין הבהלה שבמסכן גדולה כמפרש ויוצא בשיירא ובקולר אתה צריך לבא בה מטעם אומדנא וכו', ועי' במהר"ם שי"ף, [באחיעזר ח"א סימן כח אות ג הביא מח' סוגיות דלסוגין טעמא דר"ש שזורי משום אומדנא אך י"ל דטעמו דאמירת כתבו כוללת נתינה דנתינה בכלל כתיבה].

- הסוגיא צ"ב רב השייכות בין אומדנא דמתני' דע"מ לכונסה לאומדנא דשכ"מ דארכביה אתרי ריכשי, ועי' בתוס' בסוף העמוד ובתו"י וש"מ, ובש"מ ב"ב קלב. על הגמ' שם אם אזלי' בתר אומדנא בכותב לבנו כו' כ' אע"ג דר"נ לא אזיל בתר אומדנא בריש אע"פ אין להשוות אומדנא זו לזו אלא אותם שהתלמוד משוה תורא"ש עכ"ל, והש"מ כ' דגם בדין תרו"מ של דמאי שייכי לאומדנא. ויש דברים נרחבים בענין אומדנא בתש' מהרי"ק בסי' קכט ובתו"ד הוכיח מסוגין דאמרי' אומדנא גם להוציא וכן גבי מסוכן סמכינן על אומדנא אפילו לענין איסור ערוה ול"א העמידנה בחזקת אשת איש אפ"ה ל"ק מידי דודאי דכל היכא שהמעשה מבורר אצל הדיינים אלא שאנו מסופקין באומדן דעת הנותן או המוכר או המגרשה אזלינן בתר אומדנא אבל היכא דלא נתברר גוף המעשה אצל הדיינים כי ההיא דגמל אוחר כו' עי"ש.

בסוגיא בב"ב מבואר דכל מתנת שכ"מ דחוזר הוי מדין אומדנא ואמרי' שם דינא דר"ש שזורי, ור"נ דחי דהתם אמר כתבו והוי אומדנא יותר לכתבו ותנו, ובסוגין דאמרי' דר"א דע"מ לכונסה הוי כר"ש שזורי ע"כ דבמתני' הוי אומדנא גדולה יותר מכל מתנת שכ"מ, ולפ"ז תמה הפנ"י דאמאי ר"נ לייט על מה דנפסק כראב"ע עי"ש. - אכן באור שמח זכיה פ"ח סוף הי"ז כ' דבר נפלא דדמיון הגמ' על מתני' לדינא דרב בדברי שכ"מ הוא דכמו דהכתובה והתוספת בשטר אחד ומחלקים ההתחייבות וכו' ה"נ בשכ"מ לרב, ויסוד דבריו נראה מבואר כבר בקצות בסימן רנ סוף סק"י עיש"ה. ונמצא לפ"ז דבראב"ע איכא חידוש דמחלקין האומדנא בין הכתובה לתוספת, דהכתובה התחייב בעודה ארוסה והתוספת ע"ת לכונסה, ובזה חולק ר"נ וא"ש.

[ובעיקר דין דע"מ לכונסה נראה דאין הפי' בגדר תנאי מבטל אלא דמעיקרא הנתינה היא ע"מ לכונסה, וכ"כ הבית יעקב לעיל י. עי"ש, וכן מפורש בש"מ במתני' בשם רבינו יונה עיש"ה, ולפ"ז היכא דאיכא ספק מיקרי ספק בעיקר הנתינה, ולכן אף דכ' בקצות שם סק"ה בדין ספק אומדנא דהוי דברים שבלב, מ"מ הכא בגוונא דהוי ספק אין לה תוספת דבעי' כוונה הפכית, אולם בשי למורה בסימן נו כ' דבכנסה אית לה תוספת למפרע משעת האירוסין ודלא כמש"כ].

- בתוס' ב"ב קמו: על הגמ' מאן דתנא דאזיל בתר אומדנא כ' צ"ע אם שייכא הך מילתא בדברים שבלב אינם דברים עכ"ל, והגר"א בשו"ע חו"מ סימן רז סקי"ד ציין ע"ד הרמ"א די"א דבמתנה דברים שבלב הוי דברים, דיש להביא מקור מדברי ר"א דלא כ' אלא ע"מ לכונסה וצ"ע. [באבן האזל בפ"י מרוצח כ' נקודה חדשה דהאומדנא דע"מ לכונסה דפליגי הכא היא היכא דנתקיים מקצת מחשבתו ולא נתקיים כל מחשבתו כו' ותלה זה במח' סוגיות].

ז] ברש"י סוד"ה מתנת שכ"מ שכ' וזה קנה "אם מת" וכו', במהר"ם שי"ף כ' דבר המסתבר דכיון דמהני נתינת ההלוואה מדין מתנת שכ"מ להכי ה"ד אם מת, דאל"כ הוי תרתי דסתרי עיש"ה, ומפורש כדבריו בריטב"א ב"ב שם בשם רבותיו, - ביאור האחיעזר בח"ב סימן כב אות ה במח' רב ושמואל דפליגי אם מתנת שכ"מ הוי כמעכשו וחל למפרע מחיים או דחל רק אח"מ, וע"ע בדבריו בח"ג סימן סח אות ב-ג דלרב הוי כמעכשו ומהני מדין אומדנא לבטל הקנין, ועי' קושית האור שמח פ"ט מזכיה הי"ג דאם מתנת שכ"מ קונה למפרע קשה משמואל דלא גמר להקנותו וכו'.

[ולפי דברי האחיעזר נראה דהוי דלא כחידוש המהר"ם שי"ף, שהרי לאחיעזר נמצא דחשיב כנתינת בריא ומש"כ לשון שכ"מ הוא כדי שיהני נתינתו על ההלוואה, אבל מהני ככל מתנת שכ"מ דקונה למפרע ובעמד איכא אומדנא לבטל המתנה, והכא דהוי כנתינת בריא ליכא אומדנת ביטול ותו קונה כמתנת בריא, וא"כ גם בעמד יהני נתינת המלוה כיון דמהני ביסודו למפרע מחיים וליכא הכא אומדנת ביטול המתנה ודוק].

- ובמש"כ רש"י דבבריא ל"ק דאין מטבע נקנה בחליפין מבואר דממוני גבך הוי כממון גמור וחשיב מטבע, והחות דעת בסי' קסח סקי"ד דן בזה וברמב"ן מכות ד. ד"ה מתני' מבואר דחולק על רש"י ואכ"מ. - ולתוס' הטעם דא"א למכור חוב שאינו בעין (ועי' קצות קצד סק"ג), ולהגר"ח פכ"ב ממכירה החסרון דל"ש מעשה קנין להעביר החוב לקונה, וניחא דע"י דברי שכ"מ דלא בעי קנין ה"נ מהני. ועי' בקו"ש אות קסא ובב"ב אות תקכב דרק במטבע אינו נקנה בסודר, אבל בהלוואת פירות דמחזיר פירות ה"נ נקנה בסודר.

ובהא דאמרי' דשמא לא גמר להקנותו אלא בשטר, עי' בפת"ת רנ סק"ו מהנו"ב דרק מספק לא קנה, ועי' קו"ש ב"ב סי' תקנה.

ח] **תוד"ה מתנת שכ"מ,** בב' השיטות בתוס' אם בעי' שיהא כתוב קנין בתוך השטר האריכו גם הראשונים בב"ב קנב עי"ש בש"מ ובריטב"א. - בא"ד הו"מ למפרך ממתני' דהתם היינו ממתני' דלא שייר קרקע כ"ש אין מתנתו מתנה וכפי' המהרש"א בב"ב שם, ועי' קושיא גדולה ברע"א לפנינו דדלמא זהו טעם מתני' דלא גמר להקנותו וכו'. בא"ד כ"ש בכתבו ותנו עי' במהרש"א. - במש"כ התוס' על סודר לאחר ל' עי' בקו"ש ב"ב אות תקלז.

תוד"ה שאם, לתוס' הלוואה לא נקנית באגב ודלא כתוס' ב"ב קמח, - ובמש"כ התוס' גבי הרשאה דאית ליה חזקת חי לעיין היטב בב"ח בחו"מ ריש סימן קכב. בא"ד שהרי ברשות ב"ד נתנם, עי' בתורא"ש שהוסיף דהוי אונס וכו'. בא"ד אפילו להוציא ממון עי' קו' המהרש"א דהכא ל"ה להוציא ממון, ועי' תרוץ הרש"ש דנ"מ בתפסה, ועי' בתוס' ישנים. [וצ"ע אמאי בשכ"מ הוי להוציא הרי הוי ספק אם הוי בחזקת היורשין ודוק].

=========================

בס"ד **דף נו. - נז. מתני'**

א] **חיבת חופה** וכו', עי' בריטב"א ור"ן ד"ה ופירסה נדה, וברא"ש בסימן ו על חופת נדה, דספק הגמ' היא דוקא לענין התוספת ולא על קנין חופה, ועי"ש שהקשו על שי' הר"מ פ"י מאישות שפסק דחופת נדה אינה קונה, ומבואר דהר"מ פי' ספק הגמ' לא רק לענין תוספת כתובה אלא בדין חופת נדה אם קונה, והר"ן כ' דכ"נ גם ברי"ף דהספק על קנין חופה, ותמה מיבמות נז: דקי"ל דיש חופה לפסולות, וע"ע משה"ק בחלקת מחוקק סימן סא סק"ב. וכבר דנו האחרונים [הגרנ"ט ודברי יחזקאל סימן טז] לומר דחופת נדה לכ"ע מהני לענין ההכנסה לרשותו ולא לעשותה נשואה להיתר ביאה, והבית מאיר בסימן סא כ' באופ"א.

- ובשו"ת הרא"ש כלל נד ס"ב ס"ל דחופת נדה אינה קונה, ושם כ' האי דינא לגבי מסר לשלוחי הבעל דאם היא חולה ואינה ראויה לביאה אינו יורשה, והדברים מחודשים, ובבית שמואל בסימן סא כ' להדי' דבמסר לשלוחי הבעל מהני גם כשהיא נדה.

- וברע"א הסתפק לראשונים דהספק רק לגבי התוספת כתובה אם זכתה בתוספת כשתהיה טהורה, ועי' חזו"א סג-כא דזוכה.

**רש"י** ופירסה ופירש ממנה ומת, היינו דתחילת החופה היתה כשהיא טהורה, וכמו שדייק בש"מ, ועי' ברא"ש סימן ו וק"נ שם, ומבואר דבפירסה נדה אח"כ קנאה בתחילת חופה דחופה קונה בתחילתה, ועי' בב"ש ריש סימן סא בדעת המרדכי דאף בטהורה כשנכנסה לחופה ופירסה נדה אחר תחילת חופה פסקה לה חיבת ביאה, ועי' בחלקת מחוקק שתמה דמאחר שקנאה איך יפקע הקנין, ועי' בחזו"א סג סקט"ו שתמה דמ"ש אם מת דקנאה. ובש"מ מבואר דספק הגמ' בלא ידע שהיא נדה משא"כ בידע וכנסה קני. - ובחכם צבי בסי' קכד דייק דלהכי כ' רש"י "ומת" ולא נקט וגירשה, דדוקא במת דל"ה ראוי לביאה מחמתה בזה בעית הגמ', אבל בגירשה דהי' העיכוב מצידו ה"נ חייב בתוספת עי"ש. - בריטב"א חידש בשם רבינו פרץ דבנדה בחופה צריך להודיע לחתן דאל"כ הוי בטעות.

- **עי' ברא"ש בפסקים** סימן ה בתמיהתו על הר"מ שפסק כר"א דנותן התוספת ע"ד לכונסה, ומ"מ כ' דבכתב לארוסה דיש לה כתובה אך אינו גובה ממשועבדין, ועי' עוד ברשב"א בריש פירקין ולעיל מג ומבואר שם דהוי אומדנא דלא נתן לארוסה בכדי שלא יוכל למכור נכסיו, ועי' מהלך נוסף בחי' הגרנ"ט ובאבן האזל מכירה פי"א הט"ז ונשנה בדבריו בהל' אישות פט"ז ה"י דהר"מ לשי' ס"ל דעיקר הא דכתובה משעבד כל נכסיו הוא מתקנת שב"ש, עי' בר"מ פט"ז ה"י דכל גבית משעובדין לכתובה הוא מתקנת שב"ש, ובעי' לזה משום דהחיוב כתובה חל רק בשעת מיתה וגירושין, ובארוסה ליכא לתקנת שב"ש, וכן מפורש בש"מ לעיל נד ריש ע"א בשם תלמידי רבינו יונה, וז"ל שם דשמעון בן שטח שתיקן כל הנכסים אחראין וערבאין לכתובה לא תיקן אלא משעת נשואין כי מתחלה ודאי היו כותבין כתובה אבל לא היו כל הנכסים אחראין עד שבא שמעון בן שטח ותיקן אחריות והוא לא תיקן אלא משעת נשואין ואילך עכ"ל, ולפ"ז גם בנשאה אח"כ השעבוד חל רק מזמן הנשואין. אולם בשי למורה בשו"ע סימן נו כ' דבכנסה יש לה כתובה למפרע משעת האירוסין לגבות ממשעובדין.

- ברא"ש כ' בבעית הגמ' דמספק הפסידה תוספת כתובה, ובס' באר יצחק להגרי"א ז"ל אב"ע סימן י ענף ד הק' דכיון דספק אומדנא הוי דברים שבלב [כיסוד הידוע של הקצות סימן רנ סק"ה], וא"כ הכא דפליגי וסלקא בתיקו תו ל"ה אומדנא ודאית ואינה אומדנא כלל, ואמאי מספק מפסידה התוספת והלא איכא חיוב ודאי וספק אם ביטל חיובו ואומדנא המסופקת ל"ה אומדנא כלל, (וס"ל דגם ספקא דדינא נכנס בספק אומדנא), ותירץ דהכא שאני דאיכא ודאי אומדנא דכתב ע"מ לכונסה ורק הספק אם בעי' כניסה יותר כחופה דחזיא לביאה, וחשיב ודאי אומדנא. - ועין בתוס' נדרים צא. בסופו שכ' על בעית הגמ' דכל תיקו דממונא הממע"ה ודלא כרב אלפס דיחלוקו, ולכך אף כאן כיון דליכא חיבת ביאה אין לה תוספת, דאף דקי"ל כי העראה חשובה כגמר ביאה לענין חיוב עריות הכא לענין חיבה לקנות תוספת אינה ביאה וכו'. [ומבואר דלשי' הרי"ף דבספק דתיקו יחלוקו ה"נ בספק הגמ' בחיבת ביאה הדין דיחלוקו, אף דהכא ליכא חזקת חיוב, מיהו ברי"ף כאן פסק לקולא וכרא"ש עי"ש].

- וסבר ר"י כותבין שובר, עי' ברשב"א שהק' דשאני הכא שנתרצו שניהם, ועי' בפנ"י, ובתורא"ש - כששוברתה מתוכה, עי' בריטב"א בהא דבכל שט"ח לא עבדי' הכי, ועי' במהר"ם שי"ף.

- תוד"ה כששוברתה בסוה"ד וכ"ת היא תשרוף וכו' ראה הערה בפשט בחי' הגר"ש היימן כתובות סימן יט אות ז.

**סוגיא דמתנה עמשכ"ב.**

ב] **טעמא דכתבה אבל על פה,** עי' ברש"י וצ"ב דאם הוי מתנה עמשכ"ב לא יהני גם בכתב, ומדברי הראשונים נראה ברש"י דבע"פ ל"ה מחילה, ועי' בריטב"א ובש"מ מתורא"ש והרא"ה דע"פ הוי דרך תנאי וכו' והיינו דע"י כתיבה הבעל ה"נ מתחייב כל הכתובה אלא שהיא מחלה על מחציתה, משא"כ בע"פ מעיקרא אינו מתחייב אלא חציה ולהכי הוי מתנה עמשכ"ב, ועי' מש"כ בקו"ש אות קסב. וברש"י וריטב"א להלן נז. מבואר דבע"פ חיישינן דאינה מוחלת בלב שלם, ועי' מחנ"א ריבית סימן לח ד"ה ראיתי דגם בכתיבה מהני דוקא אחר הנשואין. ועי' במרדכי ב"ק פ' החובל סימן צג שכ' דהתקבלתי הוי אחר הנשואין אבל מחילה גרידא ל"מ. ובתוד"ה טעמא ולעיל נא. ד"ה מני מבואר דלא מהני מחילה בע"פ מדין מתנה עמשכ"ב, ועי' הגר"א בסימן סו סקי"ד דחלוק התנה בע"פ לכתב התנאי.

- **בדבר שבממון תנאו קיים**, עי' לשון הרמב"ן ב"ב קכו: דבדבר שבממון תנאו קיים שלא אמרה תורה שיתחייב "אלא ברצונו של זה", וגם בקדושין מהני התנאי להפקיע חיוב שאר וכסות, אולם ברשב"א מבואר דגם לר"י באומר ע"מ שאיך לך דין שכ"ו לא מהני, ודלא כרמב"ן, והכא התנאי הוא שתמחול, אבל לעקור דין תורה לא מהני, ועי' בקצות רט סקי"א וסקי"ב ובמשנ"ל אישות פ"ו ה"י ובחזו"א סימן נו סקי"ז . – עכ"פ ברשב"א מבואר דמחילתה היא העוקרת חיוב שכ"ו, ולתוס' להלן פג הוא מצד תנאי דידיה, [ועי' בחי' הגרש"ר זצ"ל ב"ב סימן כח אות ד, ובקו"ש אות קסג].

**הרי פירות** וכו', מבואר בגמ' דגם היכא דל"ה מדין תנאי שייכא לדין מתנה עמשכ"ב, ועי' בחי' הגרי"ז בהל' נזירות, [ועי' בתוס' ר"פ הכותב דגם הכא הוי מדין תנאי].

**תוד"ה הרי**. בקו' התוס' ותימה א"כ כו' דוק בתוס' דקו' כהמשך דע"כ בכפליה לתנאיה וכו' ועפנ"י, וצ"ל דלרבנן דלא בעי תנאי כפול, אלא הוי מדין מכלל לאו בלי תנאי כפול לא היה קשה לתוס', וברמב"ן ב"ב קכו: נראה דבעוקר ד"ת ליכא להא דמכלל הן וכמפליג בדברים כו'.

- מפורסם קו' הרע"א בדו"ח [ובלקוטים עמוד רצב-רצג] דנימא דהוי מדין שיור דמקדשה בלי התחייבות דשאר וכסות ולא בעי' לדיני תנאים, וכהנחת הרע"א מפורש בשו"ת הרשב"א ח"ב סימן קמ (ציינו האור גדול בפאה סופ"ו), גבי מי שחלק נכסיו לבתו ע"מ שלא יהא לבעלה כו' והסיק הרשב"א דאינו כשאר ע"מ אלא הוי שיור וכיוצא בע"מ שאין לך עלי אונאה וע"מ שאין לרבך רשות בו וכו' עיש"ה. [כיו"ב בריטב"א קדושין כג: בע"מ שאין לרבו כו' דבשיור ל"ש לתנאים וכו', ועמדו בדבריו בבית יעקב בהל' כתובות ובאבן האזל בהל' מכירה]. - ועי' בדברי הגרי"ז בריש הל' נזירות דבעי' לדין תנאי, ורק ע"י תנאי בכוחו שיהא קדושין בלי שכ"ו, ורק מכח התנאי הוי חלות בלי חיובא דשכ"ו, [ועי' מה שתמה בדבריו באבי עזרי בהל' נזירות]. - ובעיקר קו' הרע"א בתפארת ירושלים במשניות העיר מהגמ' נזיר עי"ש. - ועי' בקצות בסימן רט סקי"א, - ובשעורי הגרש"ש סימן מט ושערי יושר ש"ז פט"ז ד"ה ונראה מבאר באופ"א דכיון דחיוב שכ"ו לא חל דהא אם יחול לא יחולו הקדושין וממילא הקדושין חלים בלי חיוב שאר וכו' - ובתורא"ש גיטין עז: בסו"ד מבואר כדברי הגרי"ז דזהו כח התנאי וז"ל דלגבי שאר כסות ועונה מיירי דרך תנאי לפיכך יכול להתנות דלענין דבר זה יחולו הנישואין ולענין דבר זה לא יחולו והכא איירי שלא בדרך תנאי וכו'.

- ובעיקר קו' תוס' מנזיר עי' ברמב"ן ב"ב שם דכי גמרי' מתנאי בני גד ה"מ בתנאי שבין אדם לחברן אבל תנאי שבינו לבין עצמו אף ת"כ לא בעי' וכו'.

- בתו"י כאן כ' דהוי כמפליגה בדברים, עי' בפנ"י דלטעם זה אם התנה בשוגג דתנאו קיים ומעשה בטל, ובמחנ"א ריבית סימן לז סוד"ה תשובה כ' דמפליגה בדברים שייך רק היכא דל"ש דהתנאי יתקיים בדיני תורה, אבל בע"מ שתאכלי חזיר דיכולה לעבור ולאכול ל"ח כמפליגה בדברים, ועד"ז בקר"א נזיר יא ובקו"ש אות קסז.

- בהמשך התוס' ע"מ שתמחול וכו' עי' בהפלאה, [וי"ל הטעם דל"ה מחילה דכל רגע חל חיוב שכ"ו, ובלשון הרמב"ן ב"ב שם "דרחמנא חייביה וכו'", ויש לדקדק בלשון הרשב"א בסוגיא שכ' ור"י סבר דלאו דין שאר כו' שתמחול לי ממון השאר והכסות כו'].

- בא"ד ואור"י עי' בפנ"י והפלאה אם הכוונה דלא אתי דיבור ומבטל מעשה ומה"ט הק' דבנזירות הוי דיבור, ועי' בקו"ש. ולעיקר ד' הר"י מבואר דבלי הילפו' לבני גד היה תנאי בטל ומעשה קיים, וכ"נ בדברי הרא"ש בשו"ת כלל לה ס"ט, וכן בכלל מו בהא דתנאי מילתא אחריתי ומבני גד ילפי' שיש בכח תנאי לבטל המעשה, וכ' שם דהוי מעשה גמור ותנאי מבטלו ולהכי שייך לבטל התנאי וכו'. [ועי' בחזו"א סימן נ סק"ו ושע"י ש"ז פ"ח ד"ה אמנם וד"ה והנה ובקו"ש אות קעג].

בא"ד בבית חוניו וכו' וצ"ב דא"כ הוי כתנאי אם ירצה יהיה נזיר ול"ש למתנה עמשכב"ת, ועמדו בזה הגרש"ש שם ובקו"ש וצ"ב.

- ובתי' התוס' דל"א אלא בשנתכוין לעקור כו', המחנ"א ריבית סימן לט ביאר דכל שבשעת התנאי איני יודע שעוקר תנאו קיים ולכן בתלוי בלהבא יהיה תנאו קיים ועי"ש משה"ק מגמ' בגיטין פג דגם בשוגג אמרי' דין מתנה עמשכ"ב. ועי' הפלאה שנקט דבשוגג מהני לבטל וכגון בשכ"ו ה"נ יחולו הקדושין בלי שכ"ו וצ"ב בדבריו.

- בא"ד בתוס' עשה עמי וחובך מחול, עי' הערת הרע"א דזה לא מקרי מתנה עמשכ"ב אלא דהוי תשלומין על מה שעושה עמו ואמאי לא נקטו בסתם לא יהא יכול למחול חוב וכו', [ועי' בנתיבות בסימן רכז סק"ד שכ' ע"ד התוס' להוכיח מקושייתם דמחילה בלא תנאי מהני מוכח דמחילה בתנאי גרע ממחילה סתם, ועי' ברכ"ש ב"מ סימן מג-מד].

- ובמה שהזכירו תוס' פדיה"ב עי' מהרש"א וקו"ש אות קעז דצ"ב דמ"ש מחילה.

- במש"כ התוס' (בהמשך בע"ב) קרע כסותי וכו' בקצות בסימן רמו סק"א דאין הפטור משום מחילה אלא דליכא דין נזק כלל היכא דעביד ברשות בעלים וכו', וכן מבואר ברמב"ן בפ' אלו נערות עי"ש ר"ן יד. מדפ"ה, ועי' עוד בקצות סימן תכד סק"א וסימן רמו. אלא דבעיקר קו' התוס' מקרע כסותי צ"ב דהתם ל"ש לתנאי, ומבואר דכל דהוי כנגד ד"ת לא מהני.

בא"ד דאין קדושין לחצאין משא"כ בנזקין, עי' בדו"ח רע"א שהק' דעדיין יקשה מאונאה דל"ש התם סברא דלחצאין, אך ראה בחזו"א שפי' באופ"א כוונת התוס' ומיושב קו' רע"א, וע"ע במחנ"א שומרין סימן כא ובאונאה סי' טו. [ועי' בתורא"ש בקושייתו מירושת הבעל, וצ"ל דירושת הבעל הוי מזכויות הנשואין, וכמש"כ הגר"ח בהל' מכירה פי"ג ד"ה והנה דהוי מדיני האישות ולהכי הוי שיור בגרושין, וכדכ' התוס' ד"ה קסבר דל"ד ירושת הבעל לשאר ירושות ואכ"מ, ועי' רמ"ה ב"ב קכו: דמבואר דשכ"ו חשיב דחיובם בא משעת הקדושין].

בא"ד שאין משעבדין עצמן כו' ועי' עוד בתורא"ש כאן, וכן בש"מ ב"מ צד בזה, ובמחנ"א שאלה סי' ה ובקצות בסי' שמ סק"א ובשע"י ש"ה פ"ג ד"ה עוד ובחזו"א סימן נו סקי"ד.

בסוף התוס' ובקונט' פי' ואין נראה, במחנ"א צדקה סימן ט כ' דרש"י ס"ל כד' הר"מ דבתנאי דעל מנת לא בעינן משפטי התנאים. ותמה על המחנ"א, השעה"מ בהל' אישות [בישן דף יט: בסוף העמוד] דכ"ז להלכה לשי' הרמב"ם, אבל הכא תוס' קאי אליבא דר"מ דבעי' דיני תנאים וכפליה לתנאיה ובעי' קודם למעשה, [ועוד מוכח דמתנה עמשכ"ב שייך לא רק בתנאי ד"אם" אלא גם בתנאי דמעכשיו].

- עי' בתוס' שאנץ בדבור זה ויש שם הוספות על התוס', ועיקרן באו בתורא"ש.

- ברש"י דדבר שבממון היינו שאר כסות, וכ"ה שי' הר"מ דעונה ל"ה דבר שבממון, ועי' רשב"א וריטב"א, ובהערת המשנ"ל אישות פ"ו ה"י.

- **חידוש הר"י מיגש בש"מ** דגם לר"י דמהני התקבלתי ה"ד בנשאר חיוב מנה דמי הבתולים. [אלא דהר"י מיגש כ' כן גם באלמנה דבעי חמישים וזה צ"ב הטעם, ועי' ברידב"ז על הירושלמי לפנינו דף לג: שהאריך בדברי הר"י מיגש, וע"ע במרה"פ שם].

**דף נו:**

ג] **מאי כותב אומר**, עי' פנ"י ובחי' הר"ש היימן במסכתין סוף סי' יב.

- כל הפוחת אפי' בתנאה, קו' הרע"א והחמד"ש דלמא קאי בליכא תנאי כפול וכו'. - כל הפוחת מבואר דמחילה בע"פ גם לר"י לא מהני וכמש"כ בתוס' לעיל נא. דכבר זכתה, והריטב"א כ' דמיחזי כהערמה, ועי' רש"י מהדו"ק בש"מ, ומש"כ בקו"ש. - ומבואר בתוס' שם לריב"ן דלר"מ לא מהני התקבלתי, וכ' הבית יעקב שם דה"ד בשעת נישואין אבל אח"כ מהני התקבלתי, ועי' חזו"א סימן סה סק"ד.

- בשי' הר"מ בסוגיא דפסק פי"ב מאישות ה"ו דתנאו בטל לעיין בר"ן וכעי"ז תירץ בלח"מ אישות שם דמשום דהוי בעילת זנות חשיב תנאי באיסור, ולהכי ל"מ תנאו ועי' בקו' הרע"א על הלח"מ, [ועי' ר"מ מלכים פ"ד ה"ד דמשמע דכתובה מה"ת שכ' דבלי כתובה הוי פילגש]. – ועי' רמב"ן דבאין דעתה להשאר תחתיו מהני מחילת הכתובה, וכ"ה במ"מ שם, ובבית שמואל סימן סו סק"ט דבדעתו לקיימה ל"מ המחילה, והחזו"א שם סק"ח כ' דבכותב לה כתובה אחרת ול"ה ביאת זנות מהני מחילה.

**דף נז.**

**רש"י ד"ה מחלוקת** דרבי יהודה ור' יוסי וכו', לעיין פי' חדש ברא"ה וריטב"א הובא בש"מ דקאי על מח' ר"מ ור"י. - וברש"י דברי הכל אינה מוחלת שכבר זכתה וכו', קו' עצומה במהר"ם שי"ף ועפנ"י דל"ש תנאי בסוף החופה, ותרוייהו הסיקו דהכא לא איירי מענין תנאי אלא לענין מחילה מיירי אם מהני בע"פ וכו', וראה היטב בריטב"א וברא"ה הנ"ל שעמדו בקו' זו,

- לעיין ב' השיטות בתוס' לעיל נא. ד"ה מני ר"מ ועי"ש מהרש"א פנ"י ורע"א [הועתק כאן בעמוד רצג ד"ה ר"י] דהק' דלריב"ן במאי פליגי ר"מ ור"י דהא ממנ"פ בהתקבלתי כיון דל"ל גם לר"מ ל"ה ביאת זנות, והפנ"י שם תירץ דמ"מ ל"ה מחילה גמורה ולא סמכא דעתה ולהכי הוי ביאת זנות עי"ש. ועי' בביאור שיטות הסוגיא בחזון איש הנ"ל באב"ע סימן סה - ועי' יד דוד אישות פ"י עמוד כו דבהתקבלתי הוי כפרעון להכי א"צ כתובה שניה, משא"כ במחילה גרידא.

ובהא דנתקבלתי הוי כמחילה צ"ע דאם ליכא חיוב כתובה מחיים ל"ש מחילה, [וכמו בקרע כסותי דכ' הקצות שטז סק"ג דקודם שקרע יכול לחזור] וע"כ דחוב הכתובה חל מחיים, ועי' תוס' שאנץ דרק לשון הודאה מהני אבל מחילה לא, והרא"ה הסתפק דכיון שיודע שלא נתן אם חייב לצאת יד"ש, ורש"י כ' דלשון הודאה לו"ד אלא שהיא מוחלת. ועי' במהרי"ק שורש פט ובשעורי הגרנ"ט.

=============================

בס"ד

**סוגיא דהגעת זמן**

**מתני' נז.**

**א**] ברש"י תבעה הבעל להכין תכשיטיה, עי' בתוס' נז: סוד"ה בגרה, ובפנ"י שם, ובהמקנה בקו"א הל' קדושין ריש סימן נו ד"ה המארס. - כך נותנין לאיש י"ב חדש, עי' בר"ן שכ' בד' הרמב"ם (פ"י הי"ז), שכ' המארס את הבעולה דמשמע דה"ד אם הוי בעולה, ובאלמנה מהאירוסין בעי י"ב חדש, ועי' ברשב"א בשם הראב"ד, ובהגר"א בשו"ע שם, וברש"ש יבמות כ. ד"ה קפסיק.

- נותנין לאיש בר"ן מבואר דכה"ג שהוא בחור והיא אלמנה יש לו י"ב חדש, ובאלמן והיא בתולה ל' יום, והביא ד' הר"מ דהזמן שנותנין לאיש הוא כפי הזמן שנותנין לה ועי"ש ראיית הר"ן מהסוגיא כשיטת הר"מ, ועי' ברא"ה ומש"כ הרע"א במתני' [הועתק בחדש עמוד רצד]. ועי' בהמקנה קו"א שם, ובישועות יעקב באב"ע שם דברים נחמדים. - רש"י ולאלמנה "כבר יש בידה", וברשב"א כ' הטעם דבטל חינה ולהכי סגי בל' יום.

- מזונות בהגעת זמן, בריטב"א כאן ולהלן סג. כ' דמעש"י ומציאתה לבעלה, ודלא כרא"ה להלן קז, וביארו האחרונים דפליגי אם חיוב מזונות בהגעת זמן הוי רק מתורת קנסא דמעוכבת לינשא מחמתו או דהוי חיוב מזונות כנשואה, ועי' בתוס' רי"ד לעיל מח: דמשמע דתליא בין משנה ראשונה למשנה אחרונה, דלמשנה ראשונה מעש"י לבעלה, והיינו דלמשנה ראשונה מזונות בהג"ז הוי מדין נשואה ולהכי מעש"י לבעלה, משא"כ למשנה אחרונה הוי חוב גרידא ומש"ה מעש"י לעצמה, ולהכי אינה אוכלת בתרומה, ובזה ניחא קו' האו"ש פ"י מאישות מהספרי דאוכלת בתרומה ומעש"י לבעלה, דהיינו כמשנה ראשונה, והרא"ה קאי למשנה אחרונה.

**[ומצינו דבר חדש** בדין הגעת זמן באור זרוע בהל' נדה סימן שנו גבי אשתו שרואה מחמת תשמיש דהוי כאנוס בתקנתא דרבנן ואינו מעלה לה מזונות, ומדמה האו"ז לריש מסכתין, וצע"ג דהתם מיירי בהג"ז ומ"ש למזונות בדין נשואה, וע"ע בשו"ת רבי אליהו מזרחי סימן ל ברוצה לגרש בטענת מאיס עלי ומחמת חדר"ג אינו יכול לגרש בע"כ, ומדמה להג"ז שבעכוב ממנה פטור ממזונות, ועי' בח"מ סימן עז סק"ג ובב"ח שם, והח"מ אכן חילק דשאני אחר נשואין דצריך לזונה בימי חוליה כו', וע"ע בשו"ת רע"א החדש סימן נא ואכמ"ל].

- ואם מת, עי' בר"ן על הרי"ף במסכתין [כ:] דה"ה אם ארוס כ' כתובה והיא אכלה בחיי הארוס ונתאלמנה דאוכלת מיורשיו, והרע"א הביא ראיה כן מתוס' יבמות נח. סוד"ה דהני דס"ל דאפי' אם לא אכלה בחייו והגיע זמן אחר שנתאלמנה דאוכלת, ועי' גליון רע"א בשו"ע סימן נו, [ותליא בהנ"ל בגדר חיוב מזונות בהגעת זמן דאם הוי מדין נשואה שייך החיוב על היורשים ודוק]. - בב"ש בסי' נו סק"ד כ' צ"ע לענין שידוכין שנוהגים כהיום אם בהגעת זמן ולא קדשה חייב במזונותיה.

ובפנ"י לעיל מח: כ' ד"ח דלמ"ד דמזונות מהתורה ה"נ בהגעת זמן הוי דאורייתא כיון דדוכתא מייחד לה. [ובקרי"ס מפורש דבהג"ז אינו חייב במזונות מהתורה דומיא דעונה דאינו חייב לה].

**דף נז ע"ב**

קטנה בין היא בין אביה יכולין לעכב, עי' בר"י מיגש בש"מ דכי זכי ליה רחמנא לאב למימסריה לחופה ה"מ כשהיא נערה דבת מסירה לחופה היא, אבל כשהיא קטנה דלאו בת מסירה לאו כל כמיניה הוא, ועי' תוס' לעיל מז. ד"ה זכי דנראה דלא כדבריו. - בשיטה הביא דמסברא דמימרדה יכול גם הבעל לעכב. - וברש"י לעכב עד שתגדל ועי' ברשב"א. ועי' רמב"ן ור"ן דאינו חייב לזונה רק היכא דאיהו מעכב ואיכא מ"ד דחייב דתקנתא דידיה נמי כי היכי דלא תמרוד עליה ותיפוק.

- ארוסה שבגרה, בהגא"ש מח' ר"י ור"ת דלר"י בגרה אחר קדושין אינה כתבועה (תוס'), דרק משעת התביעה נותנין לה י"ב חודש, ולר"ת בגרה כתבועה אפי' נתקדשה בנערותה, ועי' ברש"י דמיירי בגוונא שבגרה ואח"כ נתארסה ונחלקו ליתן לה משעת האירוסין, ועי' מהרש"א ומהרש"ל בד' התוס' ד"ה מאי די"ב חדש היינו משעת הבגרות, ועי' ברא"ש בסימן יא ובר"ן די"ב חודש משעת הבגר. [ולר"ן בעברו ששה חדשים ואח"כ נתארסה נותנים לה רק ו' חדשים, ולרש"י למהרש"א הנ"ל ע"כ חולק], וכן בטור בסימן נו הביא המח' דאם עברו עליה י"ב חדש בבגרותה ואח"כ נתארסה אין נותנין לה אלא ל' יום כאלמנה ופרש"י משעת קדושין והרמ"ה פי' משעת תביעה וכ"כ הרא"ש ועי' ב"ח שם, וע"ע במהר"ם שי"ף בארוכה. - ובד' הר"מ פ"י הי"ז מבואר כדעת ר"ת.

ב] ארוסה אוכלת שנא' קנין כספו, עי' רש"י להלן נח בד"ה והאי דאיתקש הוויות לאהדדי כו', ובש"מ הביא מרש"י מהדו"ק דהוי קנין כספו שקנאה בכסף קדושין, ועי' בתורא"ש בקדושין ה. דארוסה אוכלת דכיון דמושל עליה ומשועבדת לו הוי קנין כספו, וע"ע בשיטה לנ"ל שם, ובשו"ת אב"מ בסימן יז ביאר דכיון דאשתו אינה ממונו בעי' לטעם שקנאה בכסף ול"ה כבהמת כהן דהוי ממונו, ובזה אין נ"מ איך נקנה, ועי' בזכר יצחק סימן ל (ב) דבנשואה דאוכלת מקרא דבביתך הוי דין אכילה מחמת עצמה דנעשית ככהנת.

ובעיקר אכילת אשת כהן ארוסה, ברש"י פ' אמור כב יא הביא פסוק דקנין כספו ומקרא דכל טהור בביתך ועי' תוס' יבמות סז: ד"ה קנין, ובש"מ לפנינו, וברש"י קדושין י: הביא קרא דכל טהור וכ"כ הריטב"א להלן נח דארוסה אוכלת מקרא דכל טהור בביתך, [ויש לדון דמדין כל טהור הוי ככהנת ואפשר לקיים בה מצות נתינה, משא"כ מדין קנין כספו, ועי' בר"ש תרומות פ"ו מ"ב ואכ"מ].

שמא ימזגו וכו', ובר"מ דשמא תשקה לאביה, והתוס' רי"ד קדושין יא. כ' דשמא תשקה לאחיה הקטנים. והאב"מ שו"ת סימן טז כ' דמהא דלא חששו שמא תשקה לשלוחי הבעל מוכח דל"ח דתשקה לבן דעת.

ועי' סוגית הגמ' לעיל מח: ובתוס' שם, ותורי"ד במתני' שם בריש העמוד, ומבואר בדבריו דהטעם דבדרבנן אינה אוכלת דבעינן קנין כספו גמור, וכ"ה בש"מ שם בשם רש"י מה"ק דאינה אוכלת מדרבנן דעדיין הוי ברשות האב עד הנישואין, ויש לדון דמחמת הגזירה הוי זרה מדרבנן. - ועי' ר"מ פ"ח מתרומות דלמשנה אחרונה הטעם שמא תשקה ועי"ש מהרי"ק [וכ"מ ברשב"א קדושין י דגם למ"א איכא טעמא דשמא תשקה].

- דוכתא מייחד לה וכו', עי' בש"מ שכ' דלמשנה אחרונה אמרי' דלא פלוג וצ"ב, ועי' בשעה"מ חופת חתנים ס"ז שהעיר דאמאי למשנה ראשונה לא אמרי' דלא פלוג כיון דהוי ארוסה כו', ובערוך לנר יבמות נח תמה דאם משום דדוכתא מייחד לה ל"ל לדינא דהגעת זמן, דאף בלי הג"ז נימא דאם דוכתא מייחד לה ליכא החשש שמא תשקה, ותי' דבכה"ג אמרי' לא פלוג.

ובר"ן בנדרים עג: סוד"ה ב"ד כ' בהאי לישנא "אי לאו דבמידי דאורייתא קיימא ברשות בעלה כר"א לתרומה נמי אע"ג דמדרבנן היא לא אוקמוה ברשותיה דחכמים עשו חזוק לדבריהם כשל תורה", ודוק היטב דבר"ן מוכח דהא דלמ"ר אוכלת בתרומה בהג"ז הוא משום דהוי כנשואה לענין מזונות ועוד, ומדחזי' דקיימי מהתורה ברשות בעלה לנדרים ה"נ לתרומה, והיינו דאף דמייחד לה דוכתא מ"מ סד"א לומר דלא פלוג והוי ככל ארוסה דאינה אוכלת, ורק משום דבהג"ז חזינן דהוי כנשואה ה"נ אוקמוה ברשותו לדרבנן דתרומה, וכן ביאר הפנ"י לעיל מח: בד' הר"ן, ויש להוסיף דלמשנה אחרונה ס"ל דבהג"ז המזונות הוא מתורת קנס ולא מדין נשואה, ולהכי ס"ל למ"א דאינה אוכלת בתרומה, דעדיין דין ארוסה עליה ואף דל"ש שמא תשקה לא פלוג ובעי' מדרבנן דין נשואה לאכילת תרומה.

[עוד מתבאר בר"ן נדרים שם דר"א דס"ל בנדרים דבהגעת זמן מיפר נדריה, ס"ל כמשנה ראשונה דבהג"ז חיובו מדין נשואה ולהכי אוכלת בתרומה דבנשואה ליכא הגזירה דשמא תשקה, וניחא קו' הרשב"א בנדרים שם שהק' דמאי מדמי ליה תרומה דרבנן לנדרים דהוא מהתורה, ותי' דזהו דמקשה אביי שם וכו', ולדברינו הדמיון הוא דאם אוכלת בתרומה ע"כ דמהתורה נחשבת בהג"ז כדין נשואה לענין בית אשה נדרה ולהכי ל"ג בדרבנן למיפסלה מתרומה כדברי הר"ן, וד"ז מתבאר בתוס' שאנץ המחודש בסוגיא, שהביא שיטה דאף אם ארוסה אינה אוכלת בתרומה "מהתורה" מ"מ למ"ר בהג"ז אוכלת כיון דהוי כנשואה, (ושיטה זו הובאה גם ברשב"א בקדושין ה. והתוס' שאנץ דחה השיטה וכ' בסו"ד דודאי הג"ז ל"ה כנשואה דהרי אינו יורשה ואינו מיטמא לה), וצ"ל החילוק דהנך תליא בשארות וזה ודאי חל רק בנשואין ממש, אבל נדרים סגי בבית אשה נדרה היינו ברשות של נשואין ולא באישות ממש, וניחא היטב דר"א ומשנה ראשונה אמרו דבר אחד דרשות נשואה כבר קיימת בהג"ז ולהכי ל"ג עליה ואוכלת בתרומה. [ובזה מבואר הר"ן הנ"ל בנדרים דכוונתו דאם לא מצינו דבהג"ז מיפר נדריה, אמרי' דחכמים עשו חיזוק לומר דבהג"ז אינה אוכלת היינו דל"ה כנשואה וממילא ל"מ הדוכתי מייחד לה, כיון דל"ה כנשואה תו אמרי' ל"פ ואינה אוכלת. ומבואר דדוכתי מייחד לה מהני למ"ר רק בגוונא דהג"ז דהוי כנשואה, אבל בארוסה גרידא ודאי ל"מ, והתוס' ביבמות נח. שכ' דאף דאין חופה לפסולות אוכלת כהג"ז, הביאור כיון דמ"מ מהני החופה להכניסה לרשותו וכדכ' הגרנ"ט מש"ה מהני הא דדוכתי' מייחד לה, וי"ל דכאן עדיף והוי כמסר לשלוחי הבעל ומהני לאכול בתרומה גם למשנה אחרונה, אלא דהבית יעקב נקט דגם במסר לשלוחי הבעל אוכלת בתרומה רק למ"ר].

- לעי' בחידוש האב"מ בסימן לז סק"ו גבי חופה דר"ה בקדושין ה. דעושה אירוסין דאוכלת בתרומה, כיון דדוכתא מייחד לה.

ועי' תוס' קדושין מה: דגם היכא דל"ש חשש שמא תשקה כגון בנכנסה לחופה שלא מדעת האב אינה אוכלת, והרשב"א שם הק' על התוס' מסוגין דמסר לשלוחי הבעל דאוכלת וכן בקיבל וכו', [וכה"ק הרשב"א כיו"ב בקדושין י:]. - ועי' במשנ"ל פ"ג מאישות הי"א שהביא קו' הרשב"א, ובהערת הרע"א בגליון הר"מ פרנקל שם ע"ד המשנ"ל כ' דהתוס' קאי רק למשנה אחרונה דגם בהג"ז אינה אוכלת אף דליכא החשש, ובקיבל וכו' דאוכלת היינו למשנה ראשונה וכו' וראה להלן נח. שהבאתי כן מהר"ת, וכן מבואר בבית יעקב ובשעה"מ בקו' חופת חתנים סימן ז ובאב"מ שו"ת סימן טז.

[ולענין אכילת חזה ושוק, נתבאר בשעורי יבמות דאוכלת רק בנשואה עפ"י הירוש' דבעי' דין כהנת, ובזה נראה דגם בהגעת זמן למ"ר אף דאוכלת בתרומה לא יהני לחו"ש, כיון דלזה בעי' דין כהנת, וכמ"כ נראה דגם במסר לשלוחי הבעל למ"ד דאוכלת בתרומה, דמ"מ לא תאכל בחו"ש, דלענין חו"ש בעי' דין ביתו וכהנת ואכמ"ל].

סימפון, עי' תוס' עב: ד"ה ע"מ, בא"ד שם ועוי"ל דנהי וכו' ועי' במלבושי יו"ט ח"א סימן ד, אות ד. - בהא דפליגי בסימפון גבי בדיקת קרובים, לעי' בש"מ וברשב"א ישובם ממתני' להלן בסו"פ המדיר.

**דף נח ע"א**

**מסר והלך**, לעי' ברשב"א קדושין מה: [צויין לעיל], - ובבית יעקב כאן [צויין לעיל] כ' דדין זה הוא רק למשנה ראשונה, אבל למשנה אחרונה גם בהנך דליכא חשש שמא תשקה וסימפון מ"מ אינה אוכלת דבעי' דין נשואה, וכן מתבאר בשעה"מ בחופת חתנים והרע"א הנ"ל על המשנ"ל בה' אישות בישוב התוס' קדושין מה: מקו' הרשב"א שם, וכן מבואר באב"מ בשו"ת סימן טז, ומצאתי מפורש כן בספר הישר לר"ת חלק החידושים סימן ו שכ' דקיבל מסר והלך קאי כמשנה ראשונה עי"ש. אולם במאירי קדושין י. מבואר דבמקדש בביאה אף אם אירוסין עושה כיון דליכא למיחש לסימפון ושמא תשקה אוכלת בתרומה גם למשנה אחרונה.

ג] **מחצה חולין ומחצה תרומה**, עי' בר"מ פי"ב מאישות הי"ג ובפה"מ לפנינו. - הר"מ הביא דינא דמתני' דמאכילה מחצית חולין ומחצית תרומה, בהדי הדין דמותר מזונות לבעל ונראה דשייכי אההדי, והיינו דמהך גופא דצריך בנשואה לתת בימי טומאתה בחולין, ע"כ דחיובו לתת לאשתו מזונות [ולא רק חוב של שוה כסף וכדכ' ההפלאה בפ' המדיר, והבית יעקב בסימן סט], וכיון דהוי חוב של אכילה להכי המותר לבעל א"כ נמצא דחד דינא הוא דזהו גם טעם להא דמותר מזונות לבעל, ועי' במ"מ שם וצ"ב. והעיר בזה באו"ש פ"י הי"ט ובאור גדול במשניות.

ולמאי דקי"ל כמשנה אחרונה דארוסה אינה אוכלת אין נ"מ במח' ר"ט ור"ע כיון דבנשואה לכ"ע מחצה חולין ומחצה תרומה אך הר"מ הביא הפסק כר"ע וכמש"כ המ"מ שם, ובאור גדול כ' דבבת כהן לכהן גם למשנה אחרונה אוכלת, ובשעורי יבמות נתבאר דגם בבת כהן שנתארסה לכהן כיון דיצאה מרשות אביה אינה אוכלת עוד משום בית אביה אלא שהבאנו דתלוי במח' ראשונים אם בת כהן אוכלת מדין כהנת ולא פקע מינה הך דינא ואכמ"ל. - הבית יעקב בסי' סט כ' דהר"מ דקדק הטעם דא"א לאכול התרומה בטומאה וכו', ולא הזכיר טעמא דטרחה במכירה, ומשום דהטירחה ה"נ על האשה בכל גוונא וכו' והיינו דחיוב הבעל להמציא אוכל לאשתו אבל ל"ה חוב וכו'.

- רש"י ד"ה בארוסה ובת כהן טרח כו' (אף דתרומה נמכרת בזול) ובתורא"ש כ' ויחליף לה אביה תרומה לחולין בימי טומאתה וא"ש. - וכן בתוס' רי"ד כ' בסברת ר"ט דנותנין לה תרומה דאביה יחליף לה בחולין ולא תצטרך למכור בזול, - וע"ע בש"מ בשם רש"י מהדו"ק דבארוסה א"צ לתת מחצה חולין דעיקר חיוב המזונות הוא מנשואין דכל חסרונה עליו להכי משלם בלי טורח. - שתי ידות פי' נחמד במהרש"ל.

ד] **יבם אינו מאכיל** מח' רש"י ור"ת, ועי' ר"מ פ"ח מתרומות ה"ה כרש"י ועי"ש בקרי"ס, ובמנ"ח מצוה רפ, ועי' ברמב"ן וריטב"א בד' ר"ת דהיבם מאכיל מחמת הבעל וכו' וכן בתורא"ש כ' דעדיין היא בקניינו של הבעל, ולשון הריטב"א ביבמות סז: דבמקום יבם לא פקע אישות המת לגמרי [ובקוה"ע שם ביאר דנתרוקן רשות בעל ליבם וכו'], ושיטה חדשה בד' רש"י כ' בריטב"א ביבמות שם דרק באכלה אצל הבעל בהגעת זמן ס"ל לרש"י כן אבל בהיתה נשואה אצל הבעל אוכלת היבמה, והקר"א תמה דאם פקע קניניה מאי נ"מ, ויש ליישב עפי"מ שנתבאר בשיעורי יבמות דבנשואה אוכלת מדין כהנת, אלא דבמת הבעל הדרא לקמייתא, אבל הכא דאיכא זיקה ונשאר אישות המת תו נשאר עליה דין כהנת אף דל"ה קנינו של המת, וע"ע בקו"ש כאן אות קפג, ובקובץ הערות ביבמות סי' תעד-ה.

- ברש"י ד"ה קנין דאחיו עי' בשו"ת אב"מ בסי' יז דרש"י לשיטתו דלענין תרומה בעי שתהא קנויה לו בכסף דומיא דבעל, ועי' עוד בקוה"ע ביבמות שם.

בס"ד סוגיא דמקדיש מעש"י אשתו

**נח: - נט:**

א] **בדינא דרב הונא דאיני ניזונית** כו', עיין בר"ן [מדפ"ה כג:] ובמשה"ק על שיטת הר"מ דיכ"ל יקדשו ידיך כו' דסותר שיטתו דפסק דיכולה לומר איני ניזונית וכו', ולמהלך הסוגיא לר"ה אינו יכול לומר יקדשו ידיך, ועי' בכס"מ ולח"מ ערכין פ"ו הכ"ח, ובארוכה בשער המלך שם, ובפנ"י לפנינו, [וראה תרוץ מוכרח באבי עזרי אישות פי"ב ה"ד דלהר"מ לשיטתו דמזונות מהתורה ע"כ הוי תקנה מיוחדת שיש לו זכות בידיה לענין מעש"י]. - ועי' ברשב"א לפנינו ובר"פ המדיר דיש לפרש הגמ' כי תקינו רבנן גם למ"ד מזונות מהתורה, דמה שתיקנו מעש"י לבעל יכולה להפקיע המזונות וממילא ל"ל מעש"י דאפקעינהו למזונות, וכ"פ הר"מ פי"ב ה"ב ועי"ש בה"ד עוד תיקנו חכמים וכו'. [והרבה חילוקים ישנם בין חיוב מזונות מהתורה לחיוב שמדרבנן, וכמש"כ בשו"ת חת"ס ובפנ"י הפלאה לעיל מח דבדאורייתא חיובו במזונות רק כדי להחיות נפשה, ועי' בתלמיד האב"מ (עב סק"ב) חידוש בחיוב מזונות אשתו דכ"ז שלא אכלה הוי של הבעל, ויל"ע מסנהדרין עא. גנב משל אמו כו' וברש"י ורמ"ה שם].

- לעי' במח' הב"ש והאב"מ בסי' פא סק"ב, ובמש"כ האב"מ שם הנ"מ בין ר"ה לר"ל אם ידה קנויה לבעל, דלרב הונא אין לבעל קנין בידיה וכתוס' לעיל מז:, ולהכי אינו יכול לכופה למעש"י ומש"ה אינו יכול להקדישן, משא"כ לר"ל איכא לבעל קנין בידיה, ומש"ה אינה יכולה להפקיעו, ולשון התוס' גיטין עז: "אבל מעשה ידיה מעלמא קאתו וכו' אבל ידיה אינם קנויים לו" וכו', ועי"ש ברע"א. ועי' באב"מ שם באות ג' בד' הר"ן דהבעל א"י להקדיש דכיון דיכולה לומר א"נ וא"ע הידים הוי אינו ברשותו להקדישן, וכ"נ ברשב"א, ובלח"מ פי"ב ה"ד מבואר דבמעלה מזונות והקדיש תו אינה יכולה להפקיע ההקדש גם לרב הונא, וכד' הבית שמואל שם סק"ג בד' התוס', דכיון שיכולה להפקיע אינו יכול להקדיש, ועי' בית יעקב שם, ובש"מ בסוגיא נראה דבמח' הב"ש והאב"מ נחלקו הראשונים בסוגיא, ובש"מ ד"ה הוי בה מפורש כדעת הבית שמואל עי"ש. ובביאור שיטה זו נראה דס"ל דאיני ניזונית ואיני עושה היינו דפורעת את חוב המזונות ממעש"י, וז"ש רק לגבי הבעל אבל ל"ש לפרוע מההקדש ולכן אין ההקדש נפקע ע"י אמירתה איני ניזונית וכו'. ועי' בר"ן בנדרים פה: ד"ה ורמינהו שכ' אפי' במעלה לה מזונות הרשות בידה לבטל הקדשו והרי זו עושה ואוכלת מדרב הונא, ומשמע דההקדש חל אלא דבידה לבטלו מדרב הונא, וכפיה"נ ס"ל דאיני ניזונית ואיני עושה הוי מדין א"א בתק"ח דמבטלת התקנה של מזונות במקום מעש"י וממילא פוקע כח ההקדש דלא עדיף מבעל המקדיש דנפקע זכותו למעשה ידיה, ובש"מ לפנינו (ד"ה והתוס' לא פי') ס"ל דבנתן לה מזונות חל ההקדש ואינה יכולה לומר א"נ וא"ע, אכן באב"מ שם ובחזו"א העירו דדוקא ברב הונא במקדיש המעש"י עצמם כל שמפרנסה ומעש"י שלו יכול להקדיש, אבל בנידון הרמב"ם דאומר יקדשו ידיך לעושיהן כיון דיכולה לומר א"נ וא"ע אין לו זכות בידים להקדישן, וע"ע בהפלאה בסי' פא סק"ב. [והבית יעקב הק' דמאי עדיף ההקדש מכח הבעל, וכיון דאמרה איני ניזונית יפקע ההקדש, ועי' בחזו"א עא סק"א שנקט דאכן פקע ההקדש].

- ברש"י בתי' הגמ' בשאינה ניזונית שאין לו במה לזונה, עי' בריטב"א ובש"מ שאינו רוצה לזונה, ובאב"מ שם מבואר חי' דבאינה ניזונית גובה המעש"י לצורך מזונות דהוי כאפותיקי לפרעון החוב, ולכן אם יש לו עוד נכסים אין גובים ממשועבדים וכו'. ובבית יעקב כ' לדייק דלר"ה גם אחר שעשתה, באומרת איני ניזונית יצאו לחולין, דהמעש"י לבעל ה"ד אחר שקיבלה המזונות, משא"כ לר"ל הבעל זוכה מיד.

ב] לעיין במח' הר"ן ורא"ה כאן, והתוס' וריטב"א לעיל מז: אם באיני ניזונית וכו' יכולה לחזור בה, וכ"ה בתוס' להלן פג וב"ב מט: דיכולה לחזור, והרא"ה כ' דאינו בדין שתוכל לשנות דעתה לפי"מ שיש לה מעש"י וכו', [ובריטב"א הוסיף הטעם דמזונות כל יום הוי חיוב בפ"ע, ובאבני נזר סימן שכה הק' דאם הוי חיוב כל יום איך תפקיע החוב שכבר זכתה בו וי"ל], ובכמה אחרונים נקטו דבאמרה להדי' א"נ וא"ע "לעולם" לכ"ע אינה יכולה לחזור, וע"ע במשנ"ל פ"ו מאישות ה"י ד"ה ואל שכ' דהמח' היא רק באומרת איני וכו' אבל במוחלת לכ"ע אינה יכולה לחזור ועי' אב"מ בסי' סט, ועי' בב"ש סי' סט סק"ג ובהגר"א סק"ו, ומש"כ במחנ"א דבשלב"ל סימן ד, ובשע"י מערכת הקנינים סימן יז ד"ה וראי'.

ברש"י בסוגיא חזינן חילוק דרק במותר קדוש לאח"מ, משא"כ במעש"י לר"ה, דברישא דמתני' אין המעש"י קדוש כלל, ול"ד לסיפא דמותר קדוש לאח"מ (ולכן לרש"י בהקדיש המעש"י כיון דלא חל, אמרי' מגו כו' ולא חל נמי על המותר וכדלהלן מהרש"ש), ועי' ש"מ ד"ה סיפא דהחילוק דמותר שייך לבעל לעולם אף באינו מעלה לה מעה כסף וכו', ובר"ן ורשב"א כ' דהא דקתני דהמותר קדוש לאח"מ לא אתי לאפוקי מעש"י ורבותא קמ"ל דאפי' המותר דלא עבידי דאתי קדוש לאח"מ.

- בר"ן בשם ר"א גאון [וכ"ה ברמב"ן רשב"א ורא"ה ובריטב"א] כ' דה"ה דיכולה לומר איני נוטלת מעה כסף ואיני נותנת מותר, ובש"מ כ' בשם הר"י מיגאש (ד"ה ר' יוסף) דרק על עיקר מעש"י יכולה לומר א"נ וא"ע אבל היכא דעבדה והותירה יותר מה' סלעים דבעל הוי ולא מצי אמרה ליה איני נוטלת ממך מעה כסף ואיני נותנת לך המותר, וכ"ה בטור סוף סי' פ בשם הר' יונה, והטעם כ' דתקנת מותר היא משום חינא ובתר הכי תיקנו לה כנגדו מעה כסף, ובמאירי מבואר הטעם דמותר עיקר א"נ כיון שהמותר אינו דבר שיהא הוא יכול לכופה ואין זכייה לבעל עד שיהא המותר בעין אין כאן מקום לומר איני נוטלת מעה ואיני עושה שתיכף שעשאו זכה בו הבעל ומתוך כך הוא קדוש עכ"ל. וע"ע בש"מ ד"ה סיפא דבתקנת מותר ומעה כסף לא תיקנו שתלוי זב"ז, ולשון רש"י איני עושה לך "כלום" אלא לעצמי, משמע דגם איני רוצה ליתן את המותר.

ועי' בדברי המהר"ם אם לענין מותר וכו' מהני אמירתה דאיני וכו', ועי"ש ראית המהר"ם מרש"י, וקושייתו דא"כ במאי פליגי ר"ל ור"ה כיון דר"ל מיירי על המותר, וכה"ק הגר"א בשו"ע שם, (וי"ל דנ"מ אם יכול לכופה על המותר), ועי' בדברי הרע"א במערכה טו,ג דכ"ז הוא למ"ד דמעה כנגד מותר, משא"כ אם מזונות במקום מותר תחילת התקנה למזונות ויכולה לומר על המותר מעה שהוא כנגד מעש"י דא"נ ואיני עושה המותר. ועי' קו"ש סוף סי' קפד דבמותר יש לבעל קנין ולא רק שעבוד, [אולם לשון הריטב"א סוד"ה אי נמי "דידיה משועבדות לבעל למותר", ועי' אב"נ סימן שכו, שכז].

ג] ומתבאר בסוגיא דלרב הונא באומרת איני ניזונית כו' הפקיעו תקנת מעש"י והוי שלה ואוכלת משלה, אבל לר"ל מעש"י של הבעל ורק דבאינה נזונית גובה מזונותיה ממעש"י וכמש"כ הריטב"א דמעש"י משועבדין למזונותיה, וע"ע בבית יעקב. [ובחי' ר' שלמה היימן ז"ל בסוגיא דן אם לר"ל באינו זנה מותר מעש"י לבעלה, והיינו משום דלר"ל מעש"י בכל גוונא הוי לבעל ודוק].

- ברש"י המותר ולא הקדיש מעש"י עצמן, עי' חידוש הרש"ש דאם הקדיש מעש"י בכלל אמרי' מגו דלא חייל על עיקר מעש"י לא חל נמי על המותר. וכדבריו מבואר בש"מ ד"ה והתוס' וז"ל "ומיגו דלא חל הקדושה אעיקר מעש"י לא חל נמי אמותר". [ומשה"ק הרש"ש מהגמ' להלן גבי קונם, י"ל בפשיטות דרק לענין הקדש דהוי כהקנאה שייך לומר דהוי כקני את וחמור ול"ש זה בדין קונם].

- רש"י המותר מה שהיא עושה לו יותר על הראוי כו', בתוס' שאנץ כ' "ומותר דקדש היינו לאח"מ שהוא יורש מה שנשאר ממה שלא אכלה" ועי' ברש"ש שנתכוין לתוס' שאנץ, ועי' בש"מ שהביאו פי' זה ודחו הך פירושא. - ובראב"ד ורא"ה פי' דהמותר היינו היותר ממזונותיה שנשאר לאח"מ וכיון דבידו לזונה כל שעה ל"ה דבשלב"ל [ראב"ד שם], והרשב"א חלק על שיטתם דהמותר הוי דידה ואין הבעל זוכה בהם אלא מדין ירושה.

רש"י ד"ה מאי אין מעשה ידיה ברשותו כו' ובריטב"א מבואר מפני שיכולה לומר איני ניזונית, ובש"מ ד"ה ובתוס' כ' "כיון דהאשה יכ"ל איני ניזונית ואיני עושה כמי שאמרה דמי ואין ההקדש חל עליהן". והרשב"א כ' דאף אם בשעה שהקדיש זנה ולא אמרה א"נ וא"ע כיון דיכולה לחזור ולומר א"נ וא"ע לא חל הקדש.

- ברש"י המותר קנוי לו במעה כסף שתיקנו לה חכמים משמע דעיקר התקנה היתה המעה כסף וכנגדה נתנו את המותר, ועי' במאירי דמבואר איפכא.

ד] בדין **יקדשו ידיך לעושיהן**, יל"ע אם הוי הקדשה של ידים למעש"י כדקל לפירות, או דהוי הקדשה על השעבוד למעש"י, ודוק בראב"ד בהשגות שותפין פ"ד ה"ב, ובטור יור"ד רסז מהרמ"ה, ובדברי הרע"א והקו"ש בסוגיא אם הוי הקדשה על הידים או לענין השעבוד, ולדקדק בדברי הש"מ וברשב"א וריטב"א בסוף הסוגיא נט: במש"כ דהוי כדקל לפירותיו, והריטב"א כ' דקים להו לרבנן דכיון דידים טורחות לתקן הוי כדקל לפירותיו וכו'. - וברשב"א בסוף הסוגיא הקשה דלא דמי לדקל לפירות דהפירות אתיין מגוף הדקל אבל מעש"י מעלמא אתו והרי זה דומה למקדיש מצודתו וכו', ותרוץ הרשב"א דלקנות לשעה כדי לקנות בו דבר אחר בקניית כל דהו סגי וצ"ב, ועי' בקצות סימן רט ד ואב"מ ריש סימן פא, ועי' ברכ"ש בסי' נב וקובה"ע סח ד נד ח, ובחזו"א, ולברכ"ש הקנין חל על הידים עם המעש"י, [וי"ל עפ"י הרע"א ר"פ המפקיד גבי עבדו לקנס ופרה לכפל שכ' וז"ל דבדבר שאינו יוצא מגופו אם הוא בעצמותו לאו בר הקנאה כלל אינו יכול להקנותו בדרך גררא ע"י גוף החפץ כעין דקל לפירותיו, אבל אם הוא בעצמותו בר הקנאה יכול להקנות ג"כ בלא קנין המיוחד לו ע"י הקנאת גוף החפץ שיקנה החפץ לשבחו דכיון דשייך בו התפסת קנין, נגרר הוא בתר קנין דגוף החפץ עכלה"ק]. אולם ברע"א בשו"ת סימן קמא נראה דמפרש בכוונת הרשב"א דמקרי שהמעש"י יוצאים מהידים. - ועי' בקצות שו דרק למ"ד אומן קונה בשבח כלי יכול לאסור מעש"י, וע"ע אב"מ פא-ד.

- חידוש גדול באב"מ בס' עב דביקדשו ידיך המעש"י אסורין רק מדרבנן, כיון דלא אסרה את המעש"י אלא את הידים והוי איסור דנגרם, ונסתר מהריטב"א סופ"ק דנדרים, וגם בריטב"א בסוגין שכ' דהוי כדקל לפירות א"כ איסורו מחמת הידים מהתורה עיש"ה.

תוד"ה מאי, עי' בהגר"א סימן פא סק"ב ובב"ש שם סק"ג, ועי' בשעה"מ בהל' ערכין שם בארוכה בנידון זה אם מיירי כבר בניזונית ומ"מ יכ"ל איני ניזונית ולהפקיע ההקדש, וע"ע בחזו"א.

[עי' בבית יעקב בסי' סט דצאי וכו' ל"ה עקירת התקנה אלא כנותן לה מזונות ממעש"י עי"ש הנ"מ, וכן נראה להדי' בריטב"א ובר"ן להלן ע: ויתבאר יותר עפ"י הבית יעקב וההפלאה דיכול לתת המזונות בשוה כסף וא"כ המעש"י נעשה כתשלום של מזונות].

מותר לאחר מיתה קדוש. במאירי ביאר בדין המותר דאע"פ שהיא עודפת עכשו שמא בשבוע האחרת מחסרת וצריך שיהא אחריות חסרונה של עכשו על העדפה שלפניה, ומעתה אין הקדש חל על המותר עד שתמות הא לאחר מיתה מיהא קדוש עכ"ל.

רש"י ד"ה לעולם וה"ה דמצי לאוקמה וכו', דלא כתוס' סוד"ה במעלה שכ' דאין רגילות וכו'. ועי' במהרש"א וקרני ראם ע"ד רש"י, ובמהר"ם שהובא לעיל דשיטת רש"י כר' יונה הנ"ל.

**דף נט ע"א**

ה] **יפר שמא יגרשה**, וברש"י דא"י ליזהר שלא תטחון וכ"ה בר"ן, והוסיף דעל עיקר המעש"י יכול ליזהר דלא יהנה משא"כ מהנך דברים הנצרכים, ועי' בקצות סי' שו סק"ב דהא דאוסרת הטחינה הוי כאומן קונה ולהכי יכולה לאסור על הבעל ועי' נתיבות שם - ויש לדקדק ברש"י כאן וברש"י [המפרש] בנדרים פה חילוק גדול לדינא, דלמפרש בעי הפרה משום המעש"י שאחר הגירושין, ועי' היטב בש"מ בשם הרא"ם שכנראה הם ב' הפירושים שהביא שכ' דיפר שמא יגרשנה ומעתה תאסר עליו וכו', וע"ע במאירי.

ועי' בקו' החלקת יואב בקבא דקשייתא קושיא לו, דאם לא מיירי ביקדשו ידי, הרי בחזר ונשאה תו משועבדת לבעל וליכא לנדר ואמאי בעי הפרה, וקושייתו תליא בב' הפי' הנ"ל, דלש"מ בשם הרא"ם שדנו דהכוונה דהנדר חל לאחר הגירושין קודם שנשאה, וה"נ לענין מעש"י לאחר שנשאה ליכא לנדר, וכמש"כ המפרש בנדרים דהחשש הוא על מעש"י שבין הגרושין לנשואים השניים, ולפ"ז ניחא קו' החלק"י. ובחזו"א מבואר דכיון דקדם הקדש לקנין הבעל חל ההקדש, אך עי' ברע"א ראייתו מהר"ן ריש המדיר דההקדש אינו יכול לחול בזמן שהבעל זכה במעש"י.

- יפר שמא יגרשנה, ועי' בהמאיר לעולם ח"ג סימן ג'.

מתוך שאוסר פירות חבירו, עי' בשער"י ח"ב דף עז: עח. - הא משעבדנא ליה עי' בשעה"מ נדרים [דף ו ד'].

לכשאקחנה ממך וכו', בפי' הר"ן בנדרים פו. דבאשה כיון דגופא בידה הוא ומעשה ידיה היא שמזכה בכל יום לבעל כשדה זו שאני מוכר לך וכו',

באומרת יקדשו ידי לעושיהן, בב"י יו"ד סוף סי' רלד ד"ה ומ"ש דהכוונה יקדשו ידי לעושיהן על פיך. [היינו לבעלה בלבד]. - ובר"ן נדרים טז: כ' דלא מקרי נדר ע"ד שאין בו ממש אלא כשאינו מזכיר שם החפץ, וגבי יקדשו ידי לעושיהן לאו דוקא באומר אלא נעשה כאומר קאמר כיון שהזכיר את הידים וכו'.

תוד"ה קונם, עי' בקצות סימן שו ס"ב, ובשעה"מ נדרים ד' ג'.

תוד"ה הכא, ובר"ן תי' דצריך להפר משום שאר המלאכות שאשה עושה דבאמרה איני ניזונית תו חל לגבי עיקר מעש"י אבל לא לשאר מלאכות, וברא"ה וריטב"א נט: סד"ה מתקיף כ' "דכיון דמשועבדת כולן לבעל לשאר מלאכות אפילו למעשה ידיה אין לה כח להקדישן שהרי עיקרן של בעל". אולם התוס' לשיטתם להלן סג ד"ה כדרב דס"ל דגם לגבי שאר מלאכות יכולה לומר א"נ וא"ע, וכ"ה ברא"ש בסימן לא, [אך הריטב"א בסוגין כ' דדוקא ממלאכת צמר שמרווחת לעצמה וזוכה לעצמה פטורה, אבל חייבת היא לשמשו בשאר מלאכות להיות אופה כו' וכ"ה בר"ן, וברשב"א נט: ולהלן סג וברמב"ן שם, ועי' חזו"א סימן ע סק"א דבאינו מעלה לה מזונות לכ"ע פטורה מכל הז' מלאכות, וברשב"א סג. לא משמע כן], וע"ע בתורא"ש שכ' דא"נ וא"ע לא שכיח, וצ"ע הסברא דמשום דלא שכיח לא חשיב בידה, ועי' ברשב"א דכיון דאלמוהו לשעבודיה כו' כאילו קונה עצמה כו', והיינו דכה"ג ל"מ בידו דאינו בעלים כלל, וע"ע ברמב"ן, ועי' בשעה"מ נדרים שם.

**דף נט:**

ו] לעי' במח' הראשונים אם למסק' בעי' לאוקימ' דיקדשו ידי ובשיטת הר"מ בזה, ועי' בר"ן, ובתוס' קדושין סג. ד"ה וידים ס"ל דקדוה"ג חל על דשלב"ל וכ"כ הכס"מ נדרים יב-י והגר"א יו"ד רלד-קכט בד' הרמב"ם עי"ש. ועי' בקושית הרע"א במערכה טו אות ב בקו' הגמ' וליקדוש מהשתא וז"ל דהא כשיבואו המעש"י הם עצמם של בעל דהבעל זוכה בהם כמו שזוכה במציאתה ומה ענין זה לשעבוד, ולזה היה נראה דקיימא אוקימתא דיקדשו ידי והידים אינם בעצמם שלו רק שמשועבדין לו למעש"י" וכו'. - בידו לפדותה, עי' בקוה"ע סח ד'.

במשכנתא בתוס', לעיין דברים מחודשים ברמב"ן בסוגיא, ועמד בדבריו בברכת שמואל.

- קונמות קדוה"ג ברש"י וש"מ, ועי' בכס"מ נדרים פי"ב ה"י הנ"ל שכ' בד' הר"מ דאם קונם מפקיע משעבוד ה"ה קונם חל על דבשלב"ל, וכ"מ בתוס' קדושין סג. הנ"ל, ועי' בקצות קיז סק"ה ובסי' קעח סק"א, [ומלבושי יו"ט נד, וקובה"ע יבמות פח, ועי' עונג יו"ט סי' פב, ומחנ"א גבית חוב ג' שעה"מ נדרים שם].

הקדש חמץ וכו' לעי' בשער"י מערכת הקנינים יא יב יט, הגרנ"ט גיטין מ:.

שמשכנתי לך לי' שנים, עי' בנתיבות בסי' ריא סק"ה.

- בדין מכירת משכנתא, הערות נפלאות בסוגיא באו"ש פי"ב מזכיה הי"ג, ואם הממושכן הוי קנין הגוף או ק"פ לעיין באבן האזל מלוה פ"ז ה"ז. - בקו' התוס' באלמוה לשעבודא גבי בע"ח בהערת הפנ"י.

לדקדק בר"ן בנדרים בהא דאלמוה לשעבודיה דמ"מ לענין זה חל הנדר וכעי"ז בראשונים כאן. ועי' קו"ש.

רש"י אלמוהו כלוקח גמור ולא כמלוה, ולכא' משמע דאלמוהו נא' רק בבעל ולא במלוה ודלא כתוד"ה קונמות, וכ"כ במחנ"א גבית חוב סימן ג ד"ה איברא.

תוד"ה שדה זו, עי' בברכ"ש בסי' נב ובשער"י עט, ובקו"ש לפנינו סי' קצ ולהלן, ועי' ברא"ש ב"ק פרק ה סימן י.

ז] מתני' ואלו מלאכות כו', מח' הראשונים ובתוס' להלן סג. באיני ניזונית ואיני עושה אם חייבות במלאכות אלו, והובא גם בריטב"א ור"ן לעיל נט. [והיינו דבהנך מלאכות חיובה הוא משום בעלה ול"ש לגדר מעש"י, ונ"מ בזה במכנסת לו שפחה דחייבת במלאכות הבית, אם כה"ג חייב לתת מזונות, דאם הוי גדר מעש"י איכא חיוב מזונות]. - ועי' בבית מאיר בסימן פ שכ' דאם אין דרך הנשים במלאכות שנא' במשנה, אלא באחרות כחרישה וזריעה אינו כופה אותה אלא לטוות בצמר וכלשון הר"מ והטוייה היא המלאכה וכו', והביא כן משו"ת הרשב"א, וע"ע במשנ"ל פכ"א מאישות ה"א שהביא דברי המהרי"ט בנשים הנכנסות בבית השרים אם יהיו מעש"י לעצמה וכו' מבואר בדברי המהרי"ט שם דהבעל זוכה בכל סוג מעש"י אשתו, ורק מבע"ל במכלכלין את בעליהן דהוי כאמרה איני ניזונית ואיני עושה, והמשנ"ל העיר בדבריו דדווקא מעש"י הקבועים כגון טויה כו' הוי לבעלה, אבל במלאכה אחרת הוי לעצמה, וברבנו ירוחם נתיב ח"ג ח"ה כ' וכן הדין בכל שהיא מרווחת באיזה ענין שיהיה, והנתיבות בפי' על הרבינו ירוחם כ' דס"ל דהבעל זוכה בכל מעש"י מאיזה מלאכה שתהיה.

- לדקדק ברש"י דמלאכות של חיבה הוי רשות והראשונים חלקו בזה דהוי חובה, ועי' בתוס' רא"ש להלן סג. שכ' דלד' רש"י מש"ה במלאכות אלו ל"ש עלה דין מורדת.

יושבת בקתדרא כו' וכופה בצמר, עי' רשב"א ריטב"א ור"ן שנחלקו אם כה"ג מעש"י לבעלה מדין העדפה, או דמלאכתה דידה הויי כיון דעיקרה שלא תבא לידי זימה, ולר"ן אינו זוכה דדוקא בדאית ליה מעש"י זוכה בהעדפה, וכן בריטב"א כ' דשאני העדפה דמחוייבת בעיק מעש"י אבל בזו דשורת הדין פטורה מהעיקר הוי לעצמה, ועי' בית יעקב והפלאה בקו"א בסי' פ, וחזו"א קד סקי"ב, ובסי' עא,יב [ושם הק' דל"ד להעדפה].

הכניסה לו שפחות וכו', בחשק שלמה בפ' השואל צו. נקט דהיכא דהעמידה לו שפחות וכן בנדה חשיב דאינה משועבדת לבעל, אמנם בהעמידה לו שפחות איכא מח' ראשונים אם מעש"י לבעלה, ועיין בהפלאה בקו"א בסימן פ סק"ד שהעיר דגם בעשירה כה"ג מעש"י לבעלה מדין מציאתה, [ועי' במשנ"ל פכ"א מאישות ה"א דיש לדון בכל מעש"י דהוי כמציאה, וכיו"ב בנתיבות בסי' ער סק"א], ובתו"ד כ' להוכיח דגם בעשירה הוי לבעלה מפ' השואל שם דאמרי' דבאשה הוי שמירה בבעלים דהיא משועבדת לו משמע אפי' בעשירה וכו', והיינו לאפוקי מסברת החש"ש דבעשירה ל"ה משועבדת לו.

רש"י ד"ה כופה ומניקתו, ולא חל הנדר, והיינו דהאשה תניק, אולם להתוס' הנדר חל ורק דחייבת לשכור מינקת, וצ"ל דלרש"י הנדר דהבעל לא יהנה ממנה ולהכי הנדר לא חל דמשועבדת, ולהתוס' הנדר שהיא לא תהנה, ובמהרש"א והפלאה מבואר דלרש"י גם היכא דנדרה שהיא לא תהנה מ"מ ע"י קיום הבעל חל הנדר [וזה דבר חדש דשייך קיום על נדר שלא יחול מחמת השעבוד]. ומבואר דחיוב להניק הוא מחיובי המלאכה לבעלה, ומ"מ החיוב ה"ד בבנה ולא חייבוה להניק בנו שיש לו מאשה אחרת כמבואר בר"ן, וכ"ה ברמ"א סי' פ ס"ו, ובמאירי מפורש דה"ה במת בנה אינה צריכה להניק בנו מאשה אחרת עי"ש.

תוד"ה כגון, לעי' היטב במהרש"א הנ"ל במש"כ דמשעבדא ליה לתינוק, וזה צ"ב דהרי החיוב הוא לבעלה ולהכי בנתגרשה אינו כופה, והיינו דאינה חייבת אז בהנקת בנה, ועי' בקרני ראם ורע"א ומהר"ם שי"ף.

ובחיוב מינקת באב"מ בסי' פ ס"א שהוכיח מד' הרמב"ם דאינה חייב להניק בעצמה ויכולה לשכור מיניקת ודלא כמהרי"ט וכו'. ודבר נפלא כ' הבית מאיר בתשו' בצלעות הבית סימן ה דהתקנה שלא ישא מינקת חבירו מטעם פיסוק חיותיה נגעו בה דלא גרע התינוק שזכה באמו ממי שזכה בפריסת מצודה וכו', ועפי"ד יש ליישב כוונת המהרש"א הנז'.

וברשב"א הק' באופ"א מתוס' אלא דאין זה הנאה לבעל במה שמאכילה לבניו דהרי מודר הנאה מחברו מותר לזון בניו הקטנים, [ויש מקום לחדש דשאני הכא דזוכה בחלב של ההנקה מדין מעש"י, והוי הנאה מזכיית החלב ולא רק מניעת הפסד הוצאת מזונות ודוק היטב], ולכך פי' הרשב"א דאסרה הנאה החלב על התינוק ואסור להאכילו דה"ל ספיה בידים באיסור תורה, ועי' פתחי תשובה סימן פב.

דף ס ע"א

ג] תוד"ה יכול, לתוס' איכא מיעוט על חלב ובשר אדם דמותר, ובדם בעי' פסוק מצד איסור דם אבל מדין בשר טמא סגי במיעוט דחלב ובשר , ועי' ברמב"ן דהמיעוט רק בחלב ודם שהם יוצא מהטמא, ועיין היטב בר"ן [כד:] בשם הרמב"ן ובקושייתו על שי' הרמב"ם דבשר אדם אסור בעשה. [ובמש"כ הר"ן הסברא דבשר אדם שרי כיון דאין בו שחיטה ואמ"ה הוא רק בטעון שחיטה, יל"ע דהרי בב"נ אסור אמ"ה איסור עצמי, וא"כ בב"נ יאסר בשר מהחי, ותו נימא מי איכא מידי ויאסר גם לישראל].

כיונק שקץ, והיינו מצד איסור ספייה, ויקשה מכאן לשי' הרשב"א ביבמות קיד דבאיסור דרבנן מותר לספות לקטן לצרכו כמו שהעיר רש"א ביו"ד סימן פא על ש"ך סקכ"א, וכבר עמד בזה בתש' הרשב"א ח"א סימן צב, ותי' דכה"ג לא חשיב לצורך הקטן דיכול לאכול דברים אחרים. ועי' בית הלוי ח"א סי"ג סק"ז דליתן לו בתוך בית הבליעה אסור וא"ש. וע"ע רע"א קמא סימן נה ובאו"ש יסוה"ת פ"ה ה"ח.

דף ס ע"ב

ד] תוד"ה והלכתא, בשיטת הר"ש מבואר דבגרושה כיון דאינה משועבדת להניק מדין מעש"י, אף דמצד סכנה חייבת להניק מ"מ כיון דאינו מחיובי האישות ליכא איסור נשואין כה"ג, [וכיו"ב מבואר בראשונים בהא דכופין מינקת ששכרו לו כשמכירה ויש סכנה אם תפסיק דלא ירצה להניק מאחרת, דכופין לה להניקתו, ופשוט דאין לה איסור נשואין, ועי' נובי"ק אב"ע סימן יח שהק' דלב"ש ליכא כלל חיוב להניק ואמאי אסרי לינשא אפי' באלמנה, והוכיח דע"כ לא התיר הר"ש אלא בגרושה דאיכא אב אבל באלמנה דליכא אב מודה הר"ש דאין חילוק בין משעבדא ללא משעבדא ומה"ט כ' דמזנה שמינקת אף דאינה משועבדת להניק אסורה מלינשא דהוי כאין לה אב עכתו"ד, ועי' בית מאיר סי' יג סי"א וסי"ד מש"כ על הנוב"י, וכן באב"מ יג יט]. - ועי' בתוס' רי"ד לעיל נט: דמבואר דהאיסור לינשא תלוי במה דמשועבדת לו ולכן כ' דגם במכירה יכולה להנשא אע"פ דיכול לכופה להניק מ"מ אינה משועבדת לו, ועי' אחיעזר ח"ג סי' טז, ועי' ריטב"א לעיל שם וברשב"א ור"ן לפנינו. - ולשיטת ר"ת צ"ל דכיון דנתחייבה בהנקה נמשך שעבודה לענין זה אף שאינה ניזונית ממנו [ויל"ע דבמת והיתה מעוברת שתתחיל להניק רק במותו ואינה משועבדת לו דמודה ר"ת דלא נתשעבדה ול"ג איסור נשואין בכה"ג]. ועי' בפנ"י ופת"ת בסימן יג סק"כ.

דף סא ע"א

ה] קמי ארחי ופרחי וכו' מבואר דחייבת לטרוח לאורחים, ועי' ריטב"א ור"ן. - תוד"ה הכניסה לו עי' במהרש"א דנ"מ על מותר, ועי' פנ"י והפלאה. - רש"י ד"ה אבל מוזגת עי' בהגא"ש ובתוס' להלן סג. ועי' במהרש"א ופנ"י ע"ד רש"י.

==================

סוגיא דמורדת

=================

א] מתני' פוחתין מכתובתה, בשיעור הפחת לטעם הירושלמי, עי' בארוכה בש"מ לטעם הירושלמי והבבלי, - במהר"ם שי"ף הק' (וכ"ה בהפלאה בית יעקב וחמד"ש) דא"כ הוי אשה בלי כתובה, ובדבריהם נראה דכיון דהיא הגורמת ל"ש בזה סברת קלה בעיניו להוציאה. ועי' באבן האזל פט"ז מאישות ה"א. אולם ברשב"א וריטב"א סד. מבואר דאם רצה הבעל להשהותה כותב לה כתובה אחרת. וכ"פ הרמ"א בסי' עז ס"ב ועי' הגר"א שם. - בתורי"ד מבואר דגם בהתרצתה אח"כ לבעלה הפסידה הנך דינרים. - עד כנגד כתובתה ועי' ריטב"א דגם לרבנן פוחתין מנכ"מ ועי' רשב"א רמב"ן ור"ן. - ועי' בתוס' בריש פירקין גבי תו"כ ככתובה למורדת, וברע"א הק' דמאי חידוש דתו"כ ככתובה למורדת והא פוחתין גם מנכסי מלוג.

- בדין מורד דמוסיפין על הכתובה, לעיין לשון הר"ן דמבואר דאין הקנס על העבר, אלא על העתיד. ומלשון הר"ן נראה דהתוספת הוי עלה דין כתובה ונוסף הוא על כתובתה, וכ"ה להדי' בש"מ כמה פעמים דחשיב כתוספת כתובה, וע"ע ברמב"ם פי"ד מאישות הט"ו "שכתובתה הולכת ונוספת וכו'" דנראה דהתוספת דין כתובה עלה, ועי' בהפלאה בסוגיא ובספר קובץ שם במש"כ על לשון הר"מ שם דעובר בל"ת שנאמר לא יגרע וכו' דנימא דאין לוקנה ומשלם וע"כ דאין לוקין על לאו זה דא"ב מעשה, והקובץ העיר דבקנס דרבנהן ל"ש פטור דקלבד"מ עיש"ה. ובד' הר"מ משמע דבמורד הקנס הוא על ביטול מצות עונה. ועי' ברמ"א בסימן עז ס"א דברוצה לגרש לא קנסו את הבעל וכו', ועי"ש בבית יעקב שביאר הטעם משום דכה"ג ל"ל מצות עונה ומש"ה ליכא הקנס, וע"ע בנ"כ השו"ע ובאב"מ אם קאי גם לאחר חדר"ג דאין לגרש בע"כ, כיון דמ"מ ל"ל מצוות עונה ומש"ה ליכא לקנס, וע"ע בישועות יעקב בארוכה.

- מורדת מלאכה, עי' ר"מ אישות פכ"א ה"י כל אשה שתמנע מלעשות מלאכה כופין אותה ואפי' בשוט, ובראב"ד שם לא שמעתי מעולם יסור שוטים לנשים אלא ממעט מזונותיה, [ויל"ע דאם מזונות מה"ת איך שרי ליה למעט וצ"ל דזהו היכי תימצי של כפיה, וכ"מ ברמב"ן ובר"ן]. - לתוס' והראב"ד הא דאין דין מורדת במלאכה הוא משום דר"ה לשיטתו דאינה משועבדת בע"כ ויכ"ל איני ניזונית וכו', ולהרמב"ן בס' הזכות וריטב"א גם במלאכה שא"י ליפטר ל"ה מורדת, ועי' בש"מ (מהר"י מיגש) דפליגי אם מורדת ה"ד מחיוב האישות ושאני מלאכה דהוי חיוב ממון, וכיו"ב י"ל במח' הר"מ והרא"ש להלכה במי שאינו נותן מזונות אם הוי מורד.

[ויל"ע למ"ד דגם ממלאכה הוי מורדת אם בעי' שתהא מורדת מכל המלאכות או דגם במרדה ממלאכה אחת הוי מורדת, ועי' במהר"ם שי"ף ד"ה פוחתין, ועי' בש"מ בשם הרא"ה, ובאילת אהבים כ' דאפי' מורדת ממקצת מלאכות הוי מורדת ודוק].

איני זן ואיני מפרנס, מח' הרא"ש והר"מ אם להלכה הוי מורד, ובש"מ כ' מהר"י מיגש דאף למ"ד דהיא ל"ח מורדת ממלאכה וכו' איהו חשיב מורד ממלאכה, ועי' מש"כ ההפלאה בסימן עז. [ובחזו"א קח,י הביא מח' להנך דהוי מורד באינו זן, אם כופין אותו לזון נוסף על הוספת הכתובה].

- במורדת כשהיא נדה וחולה, עי' ברא"ש בשם הירושלמי דכשהיא נדה התורה המרידתה עליו, אלא דוקא בעי' שמרדה עד שלא באתה לנדה וכן בחולה שהתחיל המרד בימי הבריאות, ועי' בהג"א שם ובאב"מ סי' עז, [ובתורת אמת למהר"א ששון סימן קפו הסתפק במרדה כשהבעל חולה ואינו ראוי לביאה אם הוי מורדת כה"ג].

- במורדת ארוסה, עי' בריטב"א דמיירי בהג"ז דמעש"י לבעלה [וכ' דאולי חייבת גם לאפות ולבשל] ושייך מש"ה דין מורדת למלאכה, [והריטב"א אזיל בזה לשיטתו לעיל נז דבהג"ז מעש"י לבעלה, אכן לד' הרא"ה צ"ל דהוי מורדת בזה שמעכבת הנשואין דחשיב בזה מורדת מתשמיש וממלאכה וכמש"כ הפנ"י, וראה בריטב"א בתי' השני], ונתכוין לזה ברע"א, אלא שהק' מהא דקתני בברייתא שומרת יבם ומ"ש שם מרידה דהא אין מעש"י שלו עי' בדבריו. [והנה החזו"א דן אם גם במזונות דהג"ז אמרי' דיכול לכופה למעש"י כר"ל, ולריטב"א ורע"א חזי' דגם בהג"ז יכול לכופה, ומש"ה הוי מורדת].

[וגבי מזונות אלמנה מצינו ברמ"ע מפאנו תשו' סימן נה שדן אם במרדה אית לה מזונות אלמנה, וד"ז תלוי אם מזונות אלמנה הוי המשך לחיוב מזונות דמחיים].

ובתוס' רי"ד כ' דס"ל הכא דארוסה יש לה כתובה, [והתוס' רי"ד אזיל לשיטתו בכ"ד במסכתין], אכן י"ל דמיירי בכתב לה כתובה, [ומוכח כמש"נ בשיעורים דבכותב לה הוי התחייבות דכתובה ולא רק חוב גרידא].

ב] תוד"ה רב הונא אבל ממלאכה וכו', עי' קו' המהר"ם שי"ף ובית יעקב והפלאה על שי' הרבינו יונה [שנתבאר לעיל נח: דגם לר"ה שם דס"ל דיכולה לומר איני ניזונית ואיני עושה, דמודה דאינה יכולה לומר איני נוטלת מעה ואיני נותנת מותר מעש"י], דא"כ משכח"ל מורדת ממלאכה גם לר"ה באיני נוטלת מעה וכו', והבית יעקב כ' דמ"מ לענין מותר ל"ש כפיה ומש"ה אינה מורדת, ומבואר דרק היכא דשייך כפיה הוי מורדת. ובש"מ לפנינו הביא מתלמידי ר' יונה דגם ביכ"ל איני ניזונית כו', מ"מ בניזונית חייבת במלאכה ושייך דין מורדת. ועי' היטב במשנ"ל אישות פי"ד ה"ח דהק' כן דגם לר"ה שייכא מורדת ממלאכה כל כמה דלא אמרה בפירוש אלא שאינה רוצה לעשות מלאכה וכו', ועי' בחזו"א סי' עא סק"ט.

- שם בתוס' בא"ד היינו מזיגת הכוס, ודלא כרש"י לעיל סא: ד"ה אבל דאין כופין על זה. ולתורא"ש משמע דהתוס' חזרו מה"ט דלא כפיינן, ועפנ"י. - ושי' הר"ן דאף לר"ה אינה יכולה להפקיע עצמה ממלאכות אלו ורק מעש"י דצמר מפקיעה, וכ"ד הרשב"א ובמ"מ פי"ב ה"ד [ובאו"ש פי"ב מאישות שם כ' הנ"מ בנשים האסורות כחי"ל דל"ל מזונות ומעש"י שלהם דמ"מ מלאכות הבית יהיו חייבות]. - בא"ד דאינה חולה כ"כ עיין במהרש"א דנימא בחולה דהוי מורדת משום הפת בסלו ועי' בקרני ראם, ועי' מהר"ם שי"ף, - ובמש"כ תוס' בסוה"ד דאין אדם דר עם נחש עי' הערת הרע"א דבארוסה ל"ש סברא זו, דאינו דר עמה, ולריטב"א בסוגיא א"ש דהמרידה היא על עיכוב הנשואין שאז מתחייבת במלאכות וכו' וכנ"ל.

ג] תוד"ה באומר בשיטת הר' אליהו, לעי' ברמ"א סימן ע ס"ג והגר"א, והערת הפרישה חו"מ סימן צז סקמ"א, ובחזו"א ב"ק סימן כג סקכ"ח (הועתק בליקוטים בסוגין), ויסוד דבריהם דחיוב מזונות הוי מחיובי האישות ומש"ה חייב להשכיר עצמו, אבל בכל בע"ח אינו חייב להשכיר עצמו, וכ"כ המנ"ח מצוה מו. [ובשיעורים נתבאר דבהג"ז אף אם חיובו במזונות כדין נשואה מ"מ הוי כחוב בעלמא ואינו חייב להשכיר עצמו], וראה בגליוני הש"ס שהביא תש' מהר"ם בר ברוך דפליג על תוס' וס"ל דא"ח להשכיר למזונות אשתו דדרשי' ונמכר כו' ולא באשתו, וכ"ה בתש' הרא"ש כלל עח אות ב בשם ר"ת דדרשי' ולא בפרעון חובו ולא במזונות אשתו, ושם הביא שי' הר' אליהו דחולק.

ומסתבר לומר כדברי השעה"מ בסי' צז דאיהו לעצמו חייב לעבוד כדי לשלם לכ"ע, ורק דהנך דפליגי ס"ל דא"א לכופו להשכיר עצמו דבזה הוי כמוכר עצמו לעבד, וכ"נ מלשון הרא"ש הנז', ודלא כב"ח שכ' דלחלוקים פטור מלעבוד, ובעזר מקודש העיר דמאי גרע לאו דשארה לא יגרע מכל לאוין דחייב למסור כל ממונו וכו' וי"ל.

ומש"כ התוס' לחלוק דדוקא הכא משום דכ' ואנא אפלח וכו' עי' במחנ"א בהל' שכירות פועלים סימן ב שהק' דהא בלא"ה פועל יכול לחזור בו, והוכיח מהכא כריטב"א דבעשה קנין ל"מ לחזור בו ופי' כן בד' התוס' עי"ש.

דף סג:

ד] ד' שבתות למורדת, בר"ן בשם הגאון ולהלן בר"ן שם ד"ה אינו דומה דאם חזרה בה בתוך ד' שבתות לא הפסידה כלום. והב"י בסימן עז הביא מתש' הרשב"א דבמורדת ל"ל מזונות מיד, והחזו"א כ' דהפוסקים לא ס"ל כן, ובריטב"א מבואר דתוך ד' שבתות יש לה מזונות, וע"ע בריטב"א להלן קג שכ' דמזונות ה"ד ביושבת תחתיו לשמשו ואפי' למורדת גמורה יש לה מזונות דיושבת בבית וכו' וצ"ע. ומכל הסוגיא נראה דיסוד הקנס הוא מגדר כפיה להחזירה לבעלה, ובמתני' קנסו ע"י פחיתת הכתובה, ולתקנה לאחר ד' שבתות הפסידה הכל, ולתקנה אחרונה משהין י"ב חדש, ובראשונים נחלקו בחזרה תוך י"ב חדש אם חזרה לה הכתובה, ועי' חזו"א בסי' סט סקי"ד.

[ויל"ע דכל דין מורדת חל עליה לאחר הד' שבתות, ועי' לשון השלטי גבורים ב"ק דף מ. מדפי הרי"ף שהסתפק בכל קביעות זמן דב"ד אם יום השבת בכלל, והביא מסוגין דמכריזין ד' שבתות וגם ימי נדותה שאינה בת תשמיש עולין אלמא דאע"פ שבתוך ד' שבתות דהכרזה אירעו ימים שאין בידה לעשות הדבר שב"ד קבעו עליה הזמן אעפ"כ עולין לחשבון הזמן ההוא הכא נמי ל"ש וכו'].

- ברמ"א סימן צ ס"ה דמורד אינו יורש, ובח"מ שם דד' הרי"ף והרא"ש דיורשה, והאב"מ בסימן עז תלה ליה אם ירושת הבעל מהתורה או מדרבנן, [היינו דרק אם הוי מדרבנן הוי מזכות הבעל בנשואין ובזה במורד ל"ל זכויות הבעל, אבל אם ירושת הבעל מהתורה הוי ככל ירושה ולא נפקע זכותו מחמת המרידה], והבית יעקב שם חידש דל"ל פירות ומעש"י כשהוא מורד, ובר"ן ורא"ה לפנינו מפורש דיש לו פירות.

תוד"ה אבל בא"ד גבי שויא אנפשי' ובראייתם משלהי נדרים, עי' בדברי הרע"א וכה"ק באב"מ בסי' עז, ועי' בקו"ש. - מאיס עלי אם כופין ברא"ש סימן לד, ובחוט המשולש בסימן ב ד"ב גם כ' דשייך טענת מאיס עלי גם באינה יכולה לברר אמתלא, ודברי התוס' לפנינו ה"ד לגבי כפיה לגט וכו' [והדברים ארוכים בתש' המיוחסות סימן קלח ושו"ת הר"ן סימן ג ושו"ת הרא"ש כלל מג אות ח].

בדין מאיס עלי, לשיטת הר"ן ועוד ל"ה מורדת ונוטלת כתובה, וברמב"ן ובד' רש"י דהוי מורדת ואין כופין כסדר הזה אלא יוצאת מיד בלא כתובה, ולר"ת מאיס עלי אינה מורדת כיון שמוחלת הכתובה, והיינו דכיון דמאפשרת להוציאה בגט ואין מעכבת ע"י הכתובה ל"ה מורדת, [ועי' בבית יעקב שכ' דמה"ט לאחר י"ב חדש יש לה כתובה, דכל מחילתה הוא אם יגרשה מיד, מיהו י"ל דאם אז אינה מוחלת תו חזר עליה דין מורדת ואין לה כתובה].

ה] בלאותיה כו', לשי' ר"ת רשב"א ורא"ש ספק הגמ' בבלאותיה הוא במאיס עלי ובמורדת פוחתין לה, והר"מ פי' לה במורדת, ולשי' ר"ת דהפסד הכתובה הוא מטעם מחילה צ"ל דהספק דל"ח דהגיע זמן פרעונן, [ועי' באבה"א פט"ז מאישות ה"א בהא דמורדת מפסידה כתובה אם הוא הפקעה לכתובה מחמת מרידתה (ואף במת או חזרה למוטב ליכא לכתובה) או דכיון דגורמת לגרושין ל"ח שהגיע זמן הכתובה, וצריך להוסיף לפ"ז דגם נכסי צ"ב בעין תליא בזמן פרעון הכתובה, ושייך לומר דהפסידה בלאותיה קיימים דעדיין לא הגיע זמן הפרעון, וד"ז מבואר היטב בישועות יעקב בסימן עז סק"ב].

דף סד ע"א

ו] לא תפסה לא יהבינן לה, עי' באב"מ בסי' עז סקי"ג דלהנך דל"מ תפיסה בספיקא דדינא צ"ל כש"מ דהספק הכא בחזקת מי הנכסים אם בחזקת הבעל או בחזקת האשה ולהכי מהני תפיסה, ועד"ז בהפלאה שם סק"ז.

זיל לא מפקדת, מבואר בש"מ ובפנ"י דבכל מורד בנשואין לא בעי' לטעמא דבעי חוטרא וכו' דנתחייב בשכ"ו, ורק הכא בארוסה איכא טענה דלא מיפקדת ובעי' שתבא מחמת טענה, והדברים ברורים, [ויל"ע דהר"מ והשו"ע השמיטו דאיכא דין מורד גם בארוסה], ועי' בחזו"א סימן קכב סק"ד, ובסימן קח סקי"א. [ונראה הביאור דהעיגון נחשב קלקול באישות והחידוש דגם באירוסין ובזיקת יבום חשיב קלקול באישות לדין מרידה, ולכן בעי' שיהא מחמת טענה].

תוד"ה תבע דכייפינן ליה אבל אין נזקקין לכתוב, היינו דשייך כפיה על היבום זולת דין מורד, והכפיה על היבום היא מדין כפיה על המצות [כ"נ בפנ"י ר"פ המדיר], וי"ל יותר דהכפיה מדין האישות להתיר הזיקה, יעוי' בתוס' ר"פ המדיר.

בשי' רש"י מבואר דכופין לחלוץ, וראייתו מדאין כותבין אגרת מרד, ועי' בתוס', וצ"ל ברש"י דס"ל כרשב"א דכל שכותבין אגרת מרד אין כופין [היינו דהכפיה ע"י הכתיבה], ולר"ת אין כופין קאי כמשנה ראשונה, עי' תוס' שאנץ שהוסיף דסד"א דאישות המת מחייבת את האשה לפי שקניינו נשאר בה וכו'. - ובמש"כ התוס' דבאין רוצה לא לייבם ולא לחלוץ כופין, עי' בהגאשר"י בשם ר"י דה"ד בבאה מחמת טענה דחוטרא כו'.

דף סד:

שכר שבת בתוס' וריטב"א, ועי' במג"א סימן שו סק"ז, וברע"א שם [דהוי כעין שכר שבת] ובביה"ל שם ס"ד.

דף סה. בין השמשות כו' עי' רמב"ן וריטב"א. - עולה עמו, הראשונים כ' בד' רש"י דד"ז ה"ד בפניו, [וצ"ע בגמ' לעיל מח. בעולה עמו לאח"מ וא"כ כ"ש שלא בפניו].

דף סה:

מותר מזונות לבעל, עי' ברמ"א בשו"ע בסימן ע ס"ג דבצמצמה והותירה הוי של הבעל, ועי' בפת"ת שם, ועי' בתוס' נזיר כד: ד"ה שקימצה בתי' השני דבצמצמה מפיה הוי של האשה וכ"ה בר"ן בנדרים פח, והפת"ת הביא דכוונת הרמ"א לענין מותר מזונות, ועי' בית יעקב שם, שכ' דבר המסתבר דבעשירות דלפי כבודה בצמצמה הוי של בעל. [ובצ"פ בהל' אישות דן אם חיוב מזונות אשתו הוי חיוב ממון או חיוב להאכילה ותלה זאת בב' תרוצי התוס' בנזיר הנז' אם בצמצמה הוי לעצמה ובשעורים נתבאר לחלק בזה בין חיוב מזונות בנשואה דהוי חיוב להאכילה, לחיוב מזונות בהג"ז דהוי חוב ממון, ולהכי בהג"ז ה"נ המותר יהיה לארוסה ולא לבעל ואכ"מ].

ועי' בחידוש הראב"ד פי"ח מאישות ה"ד דהוי לבעל רק מדין מציאתה לבעלה ולכן באלמנה אין ליורשים מותר כיון דאין מציאתה שלהם, (ועי"ש באור שמח).

מזונות בניו הקטנים, חידוש בר"ן בסו"פ דמדין מזונות אמו נגעו בה, והערת הרמ"א בד"מ סי' עא מבא על הפנויה, וע"ע ק"נ ומהר"ם שי"ף דנ"מ ביתום מאמו. [עוד קשה על הר"ן מגרושה דחייב במזונות הבן, ובמק"א נתבאר דבזה חיובו במזונות בניו מדין צדקה כמו שחייב מה"ט במזונות בניו לאחר שש שנים, וכוונת הר"ן דמדין חיוב מזונות דהוא גם ביש לבנים משלהם גדר החיוב הוא מדין חיוב המזונות לאם, ויתכן דנ"מ דיהא חייב גם ברפואת בניו דהוי בכלל מזונות האם הכולל גם חיוב רפואתה, ויש שכ' לבאר בזה דחיובו הוא כמו דחייב לתת לאם גם הוצאות עבור ארחי פרחי וה"נ עבור הבנים]. והנה גם בר"מ מבואר דחיוב אחד הוא, שהרי כ' בפי"ב מאישות הי"ד כשם שאדם חייב במזונות אשתו כך הוא חייב במזונות בניו ובנותיו הקטנים עד שיהיו בני שש שנים, ועי"ש במשנ"ל שכ' דכוונת הר"מ דמדין מזונות אמם נגעו בה דאל"כ למאי הלכתא אקשינהו לימא חייב אדם לזון בניו, אמנם צ"ע דהא לשיטת הר"מ דחיוב מזונות אשתו הוא מה"ת והרי חיוב מזונות לבניו הוא רק מדרבנן [זולת לד' הרמב"ן בפ' משפטים] וא"כ איך כ' הר"מ דחיוב מזונות הבנים הוא כחיוב מזונות אשתו, ודוח"ל בד' הר"מ דגם חיוב מזונות הבן הוי מה"ת, אכן נראה למש"נ בשיעורים דבכל חיוב מזונות אשתו איכא ב' חיובים החיוב דאוריי' מדיני האישות ועוד חיוב ממוני מדרבנן, שפיר י"ל דודאי החיוב דאוריי' דמזונות אשתו ה"ד לאשתו ולא לבנים, אלא דכיון דבחיובו לאשתו איכא גם החיוב דרבנן דנעשה חוב מזונות, בזה כ' הר"ן והר"מ דמדין זה חייב גם במזונות הבנים, ומה"ט מסתבר דאינו חייב להשכיר עצמו לפרנס בניו, ומפורש כן בתוי"ט פ"ד מ"ו עיש"ה.

==================

בס"ד זמן חורף תשע"ז

**סדר ב' - פרק המדיר מראה מקומות והערות**

א] **ריש פירקין המדיר וכו'** וברש"י ותוס'. הרע"א במשניות נדרים פ"ה אות מב [הועתק ברע"א החדש כאן עמוד שמו] הסתפק אם נדרו היה באסר עליה הנכסים שלו, או באסר עליה ליהנות ממנו וממילא אסורה ליהנות מנכסיו דהוי כנהנית ממנו, ובריטב"א ור"ן מבואר דמיירי שמדירה מנכסיו וע"ע ברמב"ן ורא"ה. והוכיח הרע"א דממה שדן רש"י דתאסר בתשמיש מוכח דאסר הנאה ממנו ולא מנכסיו, עוד הוכיח הרע"א מקו' הגמ' בע"ב ופרנס לאו שליחותיה קעביד, והרי הפרנס נותן מנכסי עצמו ולא חל עליהם האיסור, [ועי' הפלאה ופנ"י שהרגישו בזה], וע"כ דאסר הנאה ממנו וכיון דהפרנס כשלוחו חשיב דנהנית ממנו, ושוב הקשה הרע"א דאם אסר הנאה ממנו אמאי אסור לה המזונות הרי הוי חוב הבעל לאשה וכפורע חובו ולא חשיב שנהנית ממנו. [וע"ע בקצוה"ח בסימן קיז סק"ו בשם המהרי"ט]. וכה"ק האב"מ בסימן עב סק"ב ד"ה ואכתי דאמאי במודר אסורה במזונות הא הוי חוב וכו' ועי"ש בדברי תלמיד האב"מ בהגהה שם, והרע"א שם הביא מהרא"ש לעיל פ"ה סימן טז שהק' על בע"ח דיפקיע בקונם מנכסיו, וכ' הרע"א דמשמע דאם לשון הנדר הוא דאוסר שלא יהנה ממנו יוכל הבע"ח לגבות כיון דגובה בע"כ של הלוה לא חשיב שנהנה ממנו.

- לעי' בקו' השעה"מ וההפלאה (ונתכוין לזה ברש"ש) לפי' רש"י דהנדר כולל גם תשמיש, דנימא דכיון דהנדר לא חל על תשמיש ה"נ לא חל על מזונות דהותרה מקצתה וכו', ועי' במחנ"א שבועות סי' ח דשאני הכא דמדינא הנדר חל אלא דרבנן הפקיעו. (ובגמ' ע: הק' הרע"א דאמאי מוקים לה באומר צאי וכו' נימא דהדירה מכל המזונות ולגבי דברים גדולים ה"נ אינו חל כיון דמשועבד לה ולגבי דברים קטנים חל, וכ' הרע"א דבזה ה"נ נימא נדר שהותרה מקצתה וכו', וכ"כ בהפלאה).

**ברש"י במתני'** כ' דאין הנאת תשמיש נאסר עליה כיון דמשועבד לה, וכ' הר"ן וכ"ה ברש"י לעיל סא: דהא דתנן המדיר את אשתו שתי שבתות כו' אלמא דחל הנדר, התם מיירי דאסר הנאתה עליו וחל הנדר דאין מאכילין לאדם דבר האסור עליו, והכא מיירי דאסר הנאתו עליה וכיון דמשועבד הוי כאוסר דבר של חבירו.

**תוד"ה המדיר**, בא"ד מגופא דמתני', ובמהרש"א הק' דמהא דאין נדר חל על תשמיש ליכא ראיה כיון דהוי חיוב מהתורה משא"כ מזונות הוי חיוב מדרבנן, ולהכי הוכיחה הגמ' מקונם שאיני עושה לפיך דמעש"י לבעל מדרבנן, וכה"ק הב"ח בהג' לר"ן אות ב, ועי' בפנ"י והפלאה ובאב"מ סי' עב סק"א וסק"ב. – ובריטב"א כ' על קו' תוס' דלענין תשמיש אלמוהו לשעבוד הבעל משום פו"ר משא"כ על חיוב מזונות, והאב"מ שם חילק דלענין מזונות דניתן למחילה מפקיע מידי שעבוד. ועי' ברשב"א מש"כ על קו' התוס' [ובדבריו מפורש דלא כפנ"י דלהלן], ועי' בהערת האב"מ שם סק"ג בד"ה ואיכא למידק כיון.

**שם בתוס'**. ועוד כי מוקי בהדירה כשהיא ארוסה וכו'. הפנ"י חידש דבהגעת זמן משועבד לחיוב עונה, והעיר האב"מ שם ד"ה ומה דנסתר מכל הפוסקים דחיוב שכ"ו לא קאי אלא אחר הנשואין ולהכי אין כותבין אגרת מרד לארוסה, [ובדעת הפנ"י צ"ל דקאי כהנך ראשונים דבהג"ז חיוב המזונות כמו נשואה ולמשנה ראשונה אוכלת בתרומה כנשואה, וה"נ לחיוב עונה]. ועי' ברע"א כאן ד"ה ובעיקר שהעיר על קו' תוס' ליישב באופ"א דלגבי חיוב עונה מיד שמגיע זמן מחוייב לישא אותה דהיינו לשמשה וא"כ מיד באירוסין הוי כמשעבד עצמו מעכשיו ולאחר ל' ולהכי אין הנדר חל אף שנדר מקודם, משא"כ לענין מזונות דאין החיוב ממילא רק כשנשא אותה והוא בעלה תיקנו מזונות והוי נדרה קודם לשעבודה עכתו"ד.

**שם בתוס'** ומפרש ר"ת. וכ' הב"ח בהג' לר"ן דנ"מ בין רש"י לתוס' בנדר בעודה ארוסה דלרש"י יחול הנדר גם לתשמיש כיון דאינו משועבד ובניסת יוציא, ולר"ת ליכא כלל חלות נדר על תשמיש.

**דף ע ע"ב**

ב] בקו' הגמ' והא משועבד ביארו הראשונים דאף דקונמות מפקיעין משעבוד מ"מ אלמוהו רבנן לשעבוד האשה, ובגמ' משני באומר צאי וכו', והר"מ בהל' אישות פי"ב הכ"ג השמיט אוקימתת הגמ' דבמדיר אשתו ממזונות מיירי רק באומר צאי וכו', ועי' בר"ן שכ' דסוגין ס"ל דקונמות אין מפקיעין מידי שעבוד, והר"מ לא פסק כסוגין אלא ס"ל דכיון דקונמות מפקיעין מידי שעבוד שפיר חל נדרו, וס"ל דלא אלמוהו לשעבוד האשה כיון דבידו לגרשה בעל כרחה, ומש"ה שפיר חל נדרו לאוסרה במזונות דהקונם מפקיע מהך שעבוד, אבל לענין קונם מעש"י לפיך כיון דאלמוהו לשעבוד הבעל ל"מ נדרה עכתו"ד. [ועי' תוס' לעיל נט: ד"ה קונמות שכ' דאלמוהו לשעבוד הבעל וכן אלמוהו לכל שעבוד בע"ח דאין הקונמות מפקיע השעבוד]. והק' הלח"מ והמשנ"ל שם מהר"מ פי"ד ה"ו שכתב דבמדירה בתשמיש ל"מ, ואמאי לא חל נדרו נימא דקונמות מפקיעין מידי שעבוד, כיון דלא אלמוהו לשעבוד האשה עי"ש תרוצם דלענין תשמיש אלמוהו לשעבוד, וכיו"ב מבואר בריטב"א הנ"ל דדוקא לענין תשמיש אלמוהו משום פו"ר, ועי' באב"מ בסי' עב סק"ב ובמחנ"א נדרים סימן א שכ' ליישב דל"מ נדרו משום דהוי לבטל את המצוה, [ומלבד מה דהוי דוחק בלשון הר"מ שם, צ"ע דא"כ אמאי ל"מ בהדירה האשה בהנאת תשמישי עליך דהיא אינה מצווה ולגביה ל"ה נשבע לבטל את המצוה]. וע"ע בפנ"י בקו"א סי' קסד. ובשעורי הגרש"ש בנדרים סימן י.

ג] **איני ניזונית ואיני עושה**. עי' בתורא"ש לעיל נח: דגם אם מזונות מה"ת מהני אמירתה איני ניזונית, וכ"נ ברשב"א כאן, ובש"מ לעיל מז: מר' יונה ושם נח: - וברשב"א ור"ן בסוגין מפורש עוד דגם למ"ד דמזונות מה"ת מהני אמירתו צאי מעש"י כו'.

ובגמ' לעיל מז: נחלקו תנאי אם מזונות מה"ת או מדרבנן עי"ש ובתוס' שם. וברמב"ם בהל' אישות פי"ב ה"ב וה"ד, סתר שיטתו בדין חיוב מזונות אשתו, דבה"ב מבואר דחיוב מזונות לאשתו הוי מה"ת כחיוב עונה, ובה"ד משמע דהוי תק"ח כנגד מעש"י, ועי' ברשב"א שהביא שיטת הרמב"ם דהוי מדאורייתא, ובנוגע לסוגין דמהני אמירת צאי וכו' כתבו הרשב"א והר"ן דקאי גם למ"ד דמזוני עיקר.

ובעיקר שיטת הרמב"ם יעויין בפני יהושע לעיל נח שכ' דהיכא דאיכא לאשה מזונות להחיות נפשה לכ"ע חיוב המזונות הוא מדרבנן, ורק היכא שאין לה מה לאכול הוי מה"ת עי"ש, ומבואר בדבריו דמה"ת חיוב הבעל במזונות אשתו הוא להחיות נפשה, ותקנת חז"ל היא דנעשה לחוב מזונות, ולכן גם ביש לה חייב לזונה. וכן משמע בדברי ההפלאה לעיל מח. בישוב קו' התוס' שם שהק' דע"כ גם לר"א דיליף מק"ו דחייב להחיות נפשה, א"כ לא משכח"ל מ"ד דמזונות דרבנן, וכ' ההפלאה דמהתורה חייב רק להחיות נפשה עיש"ה, וכ"ה בדברי ההפלאה בקו"א סימן סט ס"א, ובס' קובץ שם, וכ"נ בלשון הקרי"ס פי"ב מאישות דבדאורייתא סגי בדבר המספיק לה וכו' עיש"ה. ולכא' נ"מ בזה היכא דאכלה אצל אחרים, אם תוכל לתבוע אח"כ מהבעל חוב המזונות, דמסתבר דחיוב מזונות דאורייתא דחיובו להחיות נפשה א"כ בכה"ג דכבר אכלה תו אינו חייב לה, אמנם בחיוב דרבנן דמזונות הוי חוב לאשתו, אף שא"צ להחיות נפשה להכי זכותה לגבות החוב מהבעל, ועוד נ"מ בנדון סוגין דאכלה ע"י הפרנס ע"י כל הרוצה וכו' ול"ח דהבעל האכילה, אם תוכל מ"מ לתבוע מהבעל חוב המזונות (זולת מחסרון דל"ש כן מחמת דהדירה הנאה, ויתיישב בזה קו' הרשב"א בסוגיא).

עי' בפנ"י ד"ה וכיון שנקט דחיוב מזונות אשתו הוי חיוב דבר יום ביומו וכו', ואכן כ"ה להדי' בריטב"א לעיל נח: וברשב"ם ב"ב מט: עי' בדבריהם, ובהפלאה בסי' ע כ' יותר דבספק חיוב מזונות נחשב כא"י אם נתחייבתי, כיון דכל יום הוי חיוב חדש, והאור שמח כ' מד"ע יסוד זה לגבי חיוב מזונות דהגעת זמן דבזה חיובו כל יום מחדש כקנס על עיכובו בנשואין, ולהכי חל נדרו, דקדם לשעבודו, אך צ"ע בקו' הגמ' על כל חיוב מזונות דנשואה דמשועבד לה, ואם מזונות נשואה הוי ג"כ חיוב חדש כל יום א"כ הרי הנדר קדם לחיוב דלמחר, אכן נראה דלכ"ע יסוד החיוב הוא מחמת תחילת הנשואין לענין דכל יום יש לו חיוב ממון מחדש מחמת האישות, ועי' עוד בהגר"א חו"מ סימן קד סקל"ג מהרשב"א דהוי חיוב כל יום ומ"מ תחילת חיובו מהנשואין, ומבואר כנ"ל.

- שיטת רבינו אליהו בתוס' כתובות סג. דחייב להשכיר עצמו כפועל לפרנס אשתו [ועי' טור סי' ע דר"ת חולק], ולענין כל חוב אינו חייב להשכיר עצמו כדאי' בשו"ע חו"מ סימן צז סט"ו, והסמ"ע שם כ' דהטעם דכתי' כי לי בנ"י עבדים וכו', וכ"ה ברא"ש בתש' כלל עח ס"ב דדוקא במזונות אשתו ס"ל כן לרבינו אליהו. ובחזו"א ב"ק סימן כג סקכ"ח דדוקא למזונות אשתו דשעבוד אישות אפשר דישנו בגופו כמו עונתה והכי נמי בשארה וכסותה וכו', היינו דחיוב המזונות אינו רק חיוב ממוני גרידא אלא זהו מעצם חיוב האישות, וכן מבואר בדברי הר"י מיגש בש"מ סג. בהא דבאומר איני זן הוי מורד עי"ש, וכן בפרישה בחו"מ סימן צז סקמ"א כ' דמזונות אשתו מסתברא דלא חייבה התורה ולא חכמים בתורת חוב אלא חייבו **התורה או חכמים** להיות אשתו כגופו דהיינו ליתן לה שארה וכסותה כמו שמאכיל ומלביש נפשו וכו', [ומבואר בדברי הפרישה דבין בחיוב מזונות מהתורה ובין בחיוב מדרבנן חיובו הוא מדיני האישות].

- הגעת זמן. נתבאר בפ' אע"פ מח' הראשונים, דבש"מ בשם הרא"ה כ' בתו"ד דבהגעת זמן דחייב במזונותיה מ"מ מעש"י האשה ל"ה לבעל, ולשיטתו להלן קז, ודלא כריטב"א נח. דס"ל דהג"ז הוי כחיוב מזונות דנשואה וממילא מעש"י לבעלה, וארווח בבית מדרשא דפליגי בגדר חיוב המזונות בהג"ז אם הוי חיוב חדש מתורת קנס על שמעוכבת לינשא מחמתו, או דמדרבנן הוי כחיוב מזונות דנשואה, וביארו האחרונים דבזה פליגי שם משנה ראשונה ומשנה אחרונה אם בהג"ז אוכלת בתרומה ואכ"מ.

תוד"ה והאידנא בא"ד ומ"מ חל הנדר כו' עי' בר"ן דכה"ג לא אלמוהו רבנן ולהכי חל הנדר. וכעי"ז בריטב"א.

תוד"ה שהגיע לעי' בפנ"י [ולדבריו חידוש דאף דמזונות דרבנן מ"מ מחמת דהתחייב בכתובה הוי מהתורה, וא"כ י"ל דכ"ז שייך במזונות דנשואה, משא"כ בהג"ז דהוי ארוסה ואין כתובה לארוסה שפיר הוי דרבנן, וכעי"ז העיר הפנ"י עי"ש]. ומש"כ תוס' גבי הגעת זמן לעי' באור שמח בהל' אישות פ"י הי"ט הובא לעיל דבהג"ז הוי חיוב חדש כל יום מחמת קנס ולהכי נחשב שקדם נדרו לשעבודו, [ויל"ע בדבריו דמהא דבהג"ז יעמיד פרנס ויוציא מוכח דחיוב המזונות בהג"ז הוי מדין האישות]. - במספקת לעי' ברע"א, ועי' חידוש בפנ"י להלן קז.

בקו' הגמ' דסברה וקיבלה, עי' ברע"א הוצאת המאור ובבית יעקב שהק' דנימא דנדר שלא בפניה, ואפשר דכה"ג הוי קדושי טעות. [ובעיקר קו' הגמ' יל"ע לתוס' מז: דמהני חזרה באיני ניזונית, אך לאב"מ סט שכ' דה"ד באומרת א"א בתק"ח מהני חזרה משא"כ במחילה, ניחא שפיר]. – ועי' ברע"א בגה"ש, ואפשר דהר"ן בנדרים פי' כרשב"א כאן דסברה וקיבלה לקבל המזונות מהפרנס ולא דהוי מחילה כפרש"י.

ד] בקו' הגמ' פרנס שליחותיה לעי' במחנ"א שלוחין סימן ט דהוי מדין שליחות, והגהת הרע"א שם ובקו"ש בסוגיא דחשיב דנהנית מהמדיר אף דהפרנס אינו שליח ממש כיון דהמדיר ערב לתשלום. [ובזה תי' קושית האחרונים דאם הוי שליחות ממש נימא אשלד"ע]. ועי' ט"ז יו"ד סימן קס סקי"א שהק' מדין אשלד"ע והוכיח דמ"מ יש איסור ונתקיימה מחשבתו ע"י שליח שזה אסור עכ"ל. - כל הרוצה וכל הזן אינו מפסיד, עי' בר"ן וריטב"א דהבעל פטור דחשיב ששילם מעצמו וכו', וע"ע בר"ן נדרים לו: ורע"א, ובמחנ"א ערב סימן ג אם יש לחייבו מדין ערב, וכן בפרישה יו"ד סימן רכא ובש"ך שם רלה סק"ח כ' דבאומר כל הזן ל"ה שלוחו ומ"מ חייב לשלם כיון דעשה עפ"י צוויו והיינו מדין ערב, ובקצות קכט סק"א. - ובהילך אצל חנוני, עי' ברא"ש ור"ן נדרים מג.

- הרשב"א הק' בקו' הגמ' וכיון דמשועבד וכו' דהא יעמיד פרנס קתני ואינו משועבד לפרנסו בידיו וכו' ותי' דלא קתני במתני' חייב להעמיד פרנס וכו', וביאור דבריו דכוונת הרשב"א להק' דכיון דמעמיד פרנס א"כ מקיים שעבודו במזונות אשתו, ומו"ר הגרש"ר ז"ל תמה דהא בגמ' מוקי לה באומר כל הזן דאלא"ה אסור במודר הנאה, וא"כ אין הפרנס פוטר שעבוד הבעל, [ודוח"ל דמה שגורם לזה באמירתו כל הרוצה דהפרנס נותן לאשה, דזה חשיב לקיום שעבודו במזונות אשתו], והרי יש לדון כנ"ל דאף כשהאשה קיבלה מהפרנס ע"י כל הרוצה, מ"מ תוכל האשה לתבוע חוב מזונותיה מהבעל, ולא גרע מצמצמה דהמותר לאשה כתוס' נזיר כד, וה"נ הכא כיון דאיכא חוב מזונות לאשה הרי החוב קיים, [דאף דהדיר את האשה מ"מ הרי החוב לאשה לא נפקע ע"י נדרו, ורק דאינו יכול לקיים חובתו, והרי גם לקו' התוס' בפ' אע"פ דבכל בע"ח שהדירו הלוה נימא דקונמות מפקיעין משעבוד, אין הכוונה דיפקע החוב, אלא דא"י לגבות מנכסיו, וכמש"כ המהרי"ט המובא בקצות קיז סק"ו], וא"כ האשה עדיין יכולה לתבוע את חובה מהבעל, ונמצא דהשעבוד קיים, וא"כ תמוה קו' הרשב"א, ואפשר דזהו גופא כוונת הרשב"א בתרוצו, דמדלא קתני חייב להעמיד פרנס, היינו דאם קתני חייב ע"כ דפוטר חובו, אבל כיון דהוי רשות ע"כ דהחוב קיים ושוב הוי נדר כנגד משועבדים. [וע"ע בהערותי על הרשב"א כאן דהרשב"א מיירי כמסקנת הגמ' בתרוצא קמא לעיל דמיירי בפרנס לענין דברים קטנים, וי"ל דרק לענין עיקר המזונות בזה אפי' בצמצמה או בקיבלה מאחר יכולה לתבוע מהבעל, אבל בדברים קטנים דעניינה הוא רק ההרגל מבית אביה, א"כ סגי במה שיש לה אף ע"י אחרים, וכל היכא דקיבלה מהפרנס תו ליכא שעבוד לבעל, וזהו שהק' הרשב"א דכיון דמעמיד פרנס ממילא נתקיים שעבודו בדברים קטנים, מיהו קשה דהרשב"א מיירי בקושית הגמ' דלא ידעינן דהפרנס הוי על הדברים הקטנים].

**דף עא.**

ה] **תוד"ה שלא**, וערש"ש ומחנ"א שבועות סי"א וברע"א החדש עמוד שסב. ומבואר בתוס' דלמאי דסלקא דעתך דאדרה איהו ותלנהו בתשמיש המטה חל אפילו הדירה מכל פירות כיון דאפשר לה לאכול וליאסר בתשמיש כי ההיא דשלהי נדרים וכו', ובש"מ הביאו דעת ר"ת דאף בזו לא חל הנדר דמ"מ נדר שוא הויא כיון שהוציא בפיו כל פירות שבעולם, (וכן עי' במהרש"א שהעיר דבתוד"ה בשלמא מבואר דכה"ג לא חל הנדר, ועי' ברע"א במערכה מש"כ ליישב בסתירת דברי התוס', ובש"מ עמדו בסתירת דברי התוס' עי"ש תרוצם), ובעיקר דברי התוס' הנז' מבואר דאף דהנדר עצמו א"א לקיימו, מ"מ כיון דע"י התנאי אפשר לקיימו מהני, והוכיחו כן מההיא דנדרים דגם שם עיקר הנדר הוא לאסור הנאה מהעולם וזה א"א לקיימו, ומ"מ מהני כיון דיכול לקיים התנאי, [וכ"נ מלשון התוס' דאדרה איהו ותלינהו בתשמיש, והיינו דהנדר הוא בפירות והתליה בתשמיש, וזהו חידושם דגם דמצד הנדר א"א לקיימו מ"מ חשיב אפשר לקיימו מצד התנאי, וזהו שהוכיחו מההיא דנדרים, דאם כהמשך לשון התוס' דהנדר בתשמיש והתנאי הוא אי אכילת הפירות, לכא' בזה היה פשוט לומר דכיון דהנדר עצמו אפשר לקיימו שפיר מהני, אולם מדהוכיחו התוס' כדבריהם מנדרים, הרי התם מיירי דהנדר עצמו שהוא שלא ליהנות מהעולם א"א לקיימו, ומוכח דגם הכא הוא בכה"ג, וערש"ש שהעיר על ראיית התוס' מההיא דנדרים דהתם עיקר כוונתו הוא שלא לישא אשה וכו' וי"ל].

ובגמ' עא: אלא הב"ע דתלינהו לקשוטיה בתשמיש, וברש"י דמש"ה מצי מיפר דדלמא מתקשטת ומיתסרא הנאת תשמישו, ומבואר דאף דרק הנדר הוי עי"נ, אבל תנאי דלא אתקשט הרי לר"י ל"ה עי"נ, מ"מ אזלי' בתר עיקר הנדר, ויש מהאחרונים שכ' דבנדרה בקישוט והתנאי בתשמיש חשיב לע"נ, (מיהו י"ל דלענין עי"נ תליא במציאות מה דע"י התנאי ממילא יהיה כאן עי"נ, וכן איפכא אם ע"י התנאי יש אפשרות לקיים תו ל"ה עי"נ, וכ"נ ברשב"א ור"ן בנדרים פא, ועי' חזו"א יו"ד קמו-ה), ואכן הרע"א [בלקוטים עמוד שסב] כ' בזה דמוכח דהוי בכלל נדרו. ובהמשך הגמ' דאמרי' ולא תתקשט ולא תאסר ופרש"י דכיון דל"ה עי"נ היאך יכול להפר משום דתלינהו בתשמיש וכו' י"ל דקו' הגמ' דכיון דהתנאי ל"ה עי"נ ל"מ הפרה, ובזה משני הגמ' דא"כ קרו לה מנוולה, ופרש"י דאישתכח דנדר זה אוסרה ומש"ה הוי עי"נ. ובתוס' לעיל ע. ד"ה הכא שהק' דלוקי כגון דתלינהו למזונותיה בתשמיש וכו', מבואר בקו' דרק על הנדר עצמו אמרי' דאם משועבד ל"מ, משא"כ לענין התנאי, ולכא' סותר להתוס' הנ"ל דהתנאי בכלל הנדר, ועי' מחנ"א שבועות סימן יא משה"ק בזה מהגמ' עא: גבי שלא אתקשט ודוק בדבריו.

וברא"ש הביא בשם ר"ת דבאומר קונם כל פירות שבעולם עלי אם אעשה כך לא חל הנדר אע"ג דיכול לעבור על תנאו ולא יאסר בפירות אפ"ה כיון שהוציא מפיו כל פירות שבעולם נדר שוא הוא ולא חייל הנדר, והרע"א בשו"ע סי' רלב הועתק בסוגין כנ"ל כ' דדברי ר"ת הם דוקא כשגוף האיסור הוי א"א לקיימו, משא"כ היכא שהתנאי הוי א"א לקיימו כגון אם לא אישן ג' ימים או שלא אטעום א' מכל פירות שבעולם יאסר עלי לילך למקום פלוני הנדר חל דמה בכך שהתנאי הוי בדבר שא"א לקימו מ"מ האיסור יכול להתקיים ודלא כתומים עי' בדבריו ותלוי בהנ"ל.

ו] **לא שנו אלא במפרש** וכו' וברש"י שפירש שלשים יום כו', ומבואר דבפירש יותר מל' יום יוציא לאלתר כמו בנדר סתם, ועי' ברשב"א דבכה"ג גם שמואל מודה דיוציא לאלתר. אולם ברא"ה וריטב"א ס"ל דגם בזה במעמיד פרנס ממתינין עד ל' יום שימצא פתח לנדרו.

הב"ע שנדרה וקיים וכו' ובראב"ד דכה"ג סברה מדאישתיק מיסנא הוא דסני לה שמקיים הנדרים, והראשונים הק' מה בכך שיוציא הרי תהיה אסורה כ"ז שלא תלך לחכם וגם בתנשא לאחר אין הבעל מיפר בקודמין, [ולזוכרים פ' נערה יש כאן חידוש גדול בראשונים דבלי דין קודמים היה יכול הבעל השני להפר אחר שקיים הבעל הראשון, והביאור דדין הקמה חל רק לגבי רשות אישות הראשון ולא על אישות השני דהוי רשות אחרת, וכמש"נ בשעורי נדרים במקומו]. ובתוס' ועוד כ' דמיירי שנדרה כ"ז שהיא תחתיו. - עוד דנו ברשב"א ועו"ר דנותן אצבע בין שיניה ה"ד בקיים ולא בשתיקה אף אם הוי כהקמה וכ"כ הש"מ בד' רש"י, ודלא כר"ן דגם בשתק אמרי' כן ותלי במש"נ בשעורי נדרים בגדר הקמה שבשתיקה.

- אי אפשי באשה נדרנית, ובר"מ סוף פי"ב מאישות דאין כופין אותו להוציאה, ובח"מ סימן עד סק"ח דקמ"ל דנוטלת כתובה לאפוקי בנתנה אצבע דמפסדת כתובה, ועי' ב"ש שם סק"ג, ובט"ז יו"ד סימן רלה סק"ח.

אלמא בעל מצי מיפר וברש"י מדקניס ליה כתובה, ובלא"ה מוכח כן מהא דחייב להוציאה דאם אינו יכול להפר אמאי יוציא, ועי' פנ"י והפלאה.

תוד"ה שלא תטעום לאו בכל פירות, והיינו משום דגם אינה יכולה לאכול דגים גניבה ובשר, ועי' ש"ך יו"ד רלב סק"ח מה שחולק על הלבוש, וברע"א שם כ' דמהתוס' מוכח כהש"ך. - תוד"ה שנדרה אלא שנדרה הנאה בא' מכל מיני פירות, לעי' במהרש"א ומהר"ם שי"ף, וברע"א בריש פרקין. - [ועי' ברש"י בנדרה היא וקיים לא תבקש פתח לנדרה, ומשמע דעכ"פ יכולה לישאל על נדרה אף בהקמת בעל, ובמרדכי שבת בסופו סי' תסז דייק כן מרש"י, וע"ע במאירי ב' שיטות, ואולי י"ל דרש"י מיירי בהקמת בעל ע"י שתיקה ובזה נתבאר דל"ה חלות נדרה דבעל ומש"ה יכולה לישאל].

**דף עא:**

ז] **הב"ע דתלינהו** כו' יאסר הנאת תשמישך עלי, והיינו דבאמרה הנאת תשמישי עליך לא חל הנדר אף דאת התנאי אפשר לקיים, ועי' תוס' נדרים טו. ד"ה תנן ובמחנ"א שבועות סימן יא, ומש"נ לעיל.

ותתקשט ותאסר ב' שבתות וברש"י ויוציא לאלתר, הרי דהקו' אליבא דת"ק, וכבר העירו האחרונים [פנ"י הפלאה ורע"א] דהקו' לר' יוסי דאמאי יוציא לסוף שלשים כו' עי"ש.

ה"מ היכא דאדרה איהו דסברה מירתח כו' מבואר דבהדירה מתשמיש אם תתקשט אינו מוציא לאלתר אלא תתקשט ותאסר שבוע ואם לא מצא פתח יוציא ויתן כתובה, ולר' יוסי דזמן קישוט בעניות הוא א' ליב"ח, כ' הח"מ סימן עד סק"ז דתמתין שנה ושבוע, והב"ש סק"ב כ' דהיא ממתנת שבוע לחוד כדין מדירה מתשמיש, וכ"ה בט"ז יור"ד רלה דכיון דא"י להדירה בלי תלייה בתשמיש חשיב כאילו הדירה מתשמיש וההמתנה היא שבוע כנודר מתשמיש. - **סברה מדאישתיק מיסנא סני לי**, ובר"ן דלו"ד בתלתה בתשמיש וגם בתלתה במזונות יוציא לאלתר ואף דבנדר איהו יעמיד פרנס ל' יום אפ"ה בנדרה איהי דמיסנא סני לה יוציא לאלתר ויתן כתובה, ובט"ז יו"ד רלה סק"ז כ' דגם בלא תלתה כלל אלא נדרה מקישוט או פירות וקיים לה איהו דיוציא לאלתר דסני ליה מחמת שמקיים הנדרים, והוסיף הט"ז דאפי' נדרה לעולם יוציא ול"צ לתוס' ד"ה דנדרה דנדרה כ"ז שהיא תחתיו אלא יוציא דמיסנא סני לה. אולם הפרישה והש"ך כ' דדוקא כשתלתה בתשמיש, ועי רע"א. - **מתני' שלא תלך לבית אביה**, ובראשונים דאליבא דרב הוא הדירה בתלה בתשמיש או מזונות ויוציא לאלתר דמיירי בסתם, ולשמואל בנדרה היא וקיים לה דסני לה ויוציא לאלתר, וע"ע בש"מ מהר"י מיגש דהדירה הוא ולא תלה בתשמיש רלא משום דלא שביק לה למיזל לבית אביה להכי יוציא ויתן כתובה. - **א"ל שתאמרי לפלוני**, ובטור דנדרה נדר של ע"נ ובל"ב והוא הפר על תנאי שתאמר דברים של קלון, והרע"א הק' דל"מ תנאי בהפרה דליתא בשליחות.

**דף עב.**  יוציא ויתן כתובה וברשב"א דלשמואל ממתינין ל' יום, וכ"ה במ"מ אישות פי"ג ה"י. ושלא תארוג בגדים, ואף דמשועבדת לו למלאכה זו, כ' הריטב"א סא: דבמלאכות קטנות לא אלמוה לשעבודה להפקיע הנדר, ועי' ח"מ סימן עד סקי"ב דמיירי במקום שדרכן לארוג ול"ה חיוב ולהכי חל הנדר עוד כ' דמיירי שתלתה בתשמיש או במזונות, ועי' בט"ז בסי' רלה.

בס"ד **בסוגיא דעוברת על דת**

**דף עב.**

א] **מתני' ואלו יוצאות שלא בכתובה העוברת על דת משה ויהודית** וכו'. לעי' ב' השיטות בריטב"א (ד"ה ואלו וסוד"ה העוברת) אם בעוברת ע"ד כופין את הבעל לגרשה, וברמב"ם אישות פכ"ד הט"ז כתב דאין כופין, [ועי"ש ה"ו וה"י ובכ"מ], ובחלקת מחוקק סימן קטו סקי"ח דן בשי' הרמב"ם אם יש מצוה לגרשה או דהוי רק רשות.

**דת יהודית**. כ' הרא"ש בסימן ח דעוברת על דת יהודית איירי בדבר שהיא מכישלתו כגון דהאכילתו חלב או דם וכן נודרת ואינה מקיימת בשביל בניו, אבל אם היתה עוברת בשאר עבירות כגון שהיא עצמה אכלה דבר איסור לא הפסידה כתובתה, ועי' בק"נ שם, והריטב"א כ' דדת יהודית הם דברים האסורים גם ממנהג בנות ישראל והיא עוברת על המנהג.

- בתש' הרשב"א סימן תקעא כ' דבעוברת ע"ד יהודית דה"ד ברגילה בכך.

- לעי' בקו' הרע"א בסי' קיד מנדרים צא. וקו' רע"א לעיל יב: גבי משארסתי נאנסתי דהוי עוברת ע"ד, והערה חשובה בזה בחלקת יואב בקבא דקשייתא ובדברי יחזקאל בסוף סימן יח, ומש"כ בקו"ש בסוגיא.

**לא צריכא דאמרה ליה פלוני כהן** וכו', ובר"ן כ' דאמרה הכי בעדים דאותו פלוני תיקן לה את הכרי ובדשיילוה בעדים, והביא מהרשב"א דע"פ חכם וכהן בלבד אינה מפסדת כתובה דעד אחד הוא אלא דוקא בשאמרה איש פלוני תיקן וטיהר ביום פלוני ואתו עדים ואמרו עמנו היה במקום פלוני או לא זזה ידינו מתוך ידו, אבל ע"פ הכחשת הכהן עצמו אינה מפסדת כתובתה דעד אחד הוא, והיינו דבעינן עדים שאמרה לו שפלוני תיקן, ועוד שיבואו עדים להכחיש שהכהן לא תיקן, וכ"ה ברא"ש בסימן ט, ובריטב"א ב' השיטות, אך הרמב"ן בשבועות לב: גבי עד מיתה באמרה בשם פלוני שמת בעלה והעד הכחיש ס"ל דהעד נאמן יותר ממנה, והוכיח מסוגין דלא מצית למימר אשתכח שיקרא ע"פ עדים דהא אמרי' ואזל ושייליה, וכ' הרמב"ן עוד דכן הדין בכל עד מפי עד דאם בא הראשון וכפר אין השני האומר בשמו נאמן. - ובשו"ע אב"ע סימן יז ס"ח פסק כרמב"ן, וע"ע בשו"ע שם סימן קטו ס"א על דינא דסוגין שכ' ודוקא שהוכחשה בעדים וזהו כדעת הרשב"א והר"ן וצ"ע בסתירת דברי השו"ע, וסתירה זו קיימת גם בדעת הרא"ש דבסוגין כ' כהרשב"א והר"ן דהיינו ע"י עדים, ובשבועות פ"ד סי"ז הביא את הרמב"ן הנ"ל והסיק כדבריו דהראשון נאמן יותר, ובק"נ באות ל כ' לחלק בין ממון לאיסורים דלגבי כתובה בעי' עדים, אבל במת בעלי להתירה לינשא בהא ס"ל כרמב"ן דהראשון נאמן יותר, וכיו"ב מצאתי בט"ז יו"ד קפה ס"ג. ובש"ש ש"ו פי"ד הוכיח מסוגין דעד מפי עד אם הראשון כופר אין השני נאמן ודחה עפ"י הרא"ש דמיירי דאשתכח בעדים, אולם הריטב"א דייק מהא דאמרו אזל שייליה דדידיה לחודא סגי,

ב] **עוברת ע"ד.** לעי' בדברי הר"ן בשם הראב"ד דל"מ הודאתה דאין אדם משים עצמו רשע, וכ' הר"ן דיהני הודאתה לגבי הממון, וע"ע ברשב"א, ריטב"א, וברא"ש בסוגיא, ולכאורה קושייתם דנימא פלגינן דיבורא דאף דאינה נאמנת לעשות רשיעא אבל לגבי הכתובה מפסדת כמו שנאמן לומר גנבתי להתחייב ממון דפלגינן נאמנות, וראה בפנ"י שכ' דל"א הודאת בע"ד אלא כשמודה בעיקר הדבר, משא"כ הכא דמה דמודית שהאכילתו שאינו מעושר אינה מודית כלום בהפסדת כתובתה דמה שמפסדת כתובה בכך אינו אלא משום קנס שעוברת על דת, וא"כ כיון דלא מהימנא בהכי שעברה על דת ממילא אית לה כתובה ע"כ.

ובמאירי מבואר בד' הראב"ד דהודאת בע"ד היינו בדבר שבידו לתקן אבל הכא דאין היא מתקנת אמרי' אאמשע"ר, ועד"ז מבואר בשערי יושר ש"ו פי"ב עיש"ה במשה"ק דבהאכילתו שאינו מעושר ומת לא תפסיד כתובה כיון דליכא נ"מ מכאן ולהבא.

וכן באור שמח פ"ד מגזילה הי"ד ביאר דמה שעוברת על דעת מפסדת כתובה אין זה קנס שקנסוה על העבר אלא דחכמים רצו שתצא רשעה זו מביתו ומצוה לגרשה מפני שחשודה להכשילו עוד אף דבעצמותה מותרת לו ולכן הפסידוה כתובה וא"כ בגוונא דהראב"ד דהיא בחזקת כשרות אין ענין לב"ד לגרשה וכו', וע"ע בהפלאה ובית יעקב, וראה בברכת שמואל בקדושין סימן יז, ובקו"ש כאן אות רלג ואות רלד.

ועי' באור שמח פ"ה מטוען ה"ב גבי אומר גנבתי דאיך נאמן הא אין אדם משים עצמו רשע וע"כ דפלג"ד, ונימא כן גם הכא, ועי' בקובץ הערות סימן כב סק"ב, ובקו"ש ב"ב סי' תנח.

- **לעיין בסוגית הגמ' בסוטה כה. אם עוברת ע"ד בעי התראה**, ובבית שמואל ופת"ת באב"ע סימן קטו סקי"א ומשנ"ל פ"ב מסוטה.

ג] **כ' הרמב"ם בהל' אישות פכ"ד ה"ו** מי שזינתה תחת בעלה אין לה כתובה לא עיקר ולא תוספת ולא אחד מתנאי כתובה שהרי מעשיה גרמו לה להאסר על בעלה, ומבואר דבזינתה איבדה כתובה לא מחמת מעשה הזנות אלא משום שע"י מעשיה נאסרת על בעלה, ולפ"ז בגוונא דזינתה ואינה נאסרת ה"נ יש לה כתובה, וכבר עמדו לבאר בזה התוס' לעיל ט: שכתבו ס"ס בזנות דכה"ג יש לה כתובה, אף דאין מוציאין ממון בס"ס, אלא דכיון דכה"ג אינה נאסרת על בעלה להכי יש לה כתובה, אולם עי' במהרש"א לעיל דף ל: שכ' גבי פתוי קטנה אונס דמ"מ מפסדת כתובה, הרי דאף דאינה נאסרת על בעלה מפסידה כתובה, וכן בהפלאה לעיל נא: כ' גבי אשת כהן באונס דאסורה לבעלה אם זינתה אח"כ ברצון הפסידה כתובה, הרי דס"ל דהוי דין נפרד דהזנות גורם להפסד כתובה אף היכא דמשו"כ לא נאסרה.

- וברמב"ם שם בה"י שנה הדין דמי שזינתה תחת בעלה אין לה כתובה לא עיקר ולא תוספת וכו' ולא המזנה בלבד אלא אף העוברת ע"ד וכו' אין לה כתובה לא עיקר ולא תוספת וכו', וכ' הכס"מ דאע"פ שכבר נתבאר למעלה [דין אשה שזינתה], חזר רבינו לשנותו לסמוך לו ענין עוברת על דת וחברותיה ע"כ, ומשמע דהא דבעוברת ע"ד אין לה כתובה חד טעמא הוא כאשה שזינתה, והיינו דבתרוייהו הטעם הוא משום דנאסרת על בעלה והיא סיבת הגירושין, ועי' בר"מ שם הט"ז עוברת על דת משה אין כופין להוציא וכו' וכנ"ל [ועי' בריטב"א] ואע"פ שלא הוציא אין להם כתובה שהכתובה תק"ח כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה ולא הקפידו אלא על בנות ישראל הצנועות אבל אלו הפרוצות אין להם תקנה זו אלא תהא קלה בעיניו להוציאה, הרי טעם חדש בזה, ולגבי זינתה לא כ' הר"מ טעם זה, וראה ע"ד הר"מ הנ"ל בחי' רבי שמואל בפ"ק במסכתין עמוד ע – עא.

ראשה פרוע דאורייתא, ועי' בראשונים ג' דינים דבחצר ל"ב כסוי ראש, ובמבוי סגי בקלתה ובלא מכסה הוי עוברת על דת, וברה"ר הוי דאורייתא, וכ"כ המג"א סימן עה בד' תוס', ועי' ביאור הלכה סימן עה ס"ג.

ד] וספרה לה לעצמה. ברשב"א בשם י"א דכל היכא דע"א נאמן באיסורין אשה נאמנת וי"א דאינה נאמנת ודוקא בנדה נאנמנת דאין הבעל יודע זמן ווסתה וכו'.

**הוחזקה נדה בשכנותיה**, אם השכינות נאמנות, לדקדק ברש"י שכ' דלאחר תשמיש הודיעוהו "שכנותיו" שהוחזקה נדה, וכ' השבות יעקב אב"ע ח"ג סימן קכז דמוכח דאשה נאמנת היכא דל"ש לאנשים להעיד, אך בט"ז אב"ע קטו סק"א העתיק ברש"י הודיעוהו "שכניו". ועי' בחלקת מחוקק סימן קטו סק"ד דנאמנות, ותמיהת ההפלאה שם קו"א סק"ו, וברע"א החדש עמוד שעד דן אם גם האשה לוקה, וראה בדברי השמעתא ש"ו סופ"י ופי"ב אם מהני אמתלא.

ה] תוד"ה ספרה. מבואר בתוס' דמברכין על ספירת יובל דיש דין ספירה ביובל, וכ"כ הר"מ בסה"מ קסא דבית דין סופרין וכו', וברמב"ן בפ' אמור הסתפק אם בספירת יובל בעי ספירת שנים או דב"ד צריכים לשמור חשבון השנים. ובתוס' מנחות סה: הסתפקו אם בעי ברכה, והרע"א תשובה כט כ' דמסימת הר"מ משמע דאין מברכין על ספירת יובל, והובא שם להוכיח מהר"ן דכיון דספירת יובל סגי בלב להכי אין מברכין על הספירה ועי"ש.

בס"ד **בסוגיא דתנאים וביטול תנאי עב: - עה**

א] **דף עב:** **גמ' באלו נדרים** כו', ברשב"א ובר"ן כ' לדון מהגמ' לעיל עא דבכל הנדרים יכול להוציאה, אך דחו דהיינו כשנדרה תחתיו דא"א באשה נדרנית, אבל בנדר קודם הקדושין אינו מקפיד אלא בשלשה נדרים אלו דבזה טענתו דהוי כמק"ט דבהנך נדרים מתגנה בהם, או בנדרים שבינו לבינה דכל אחד מקפיד, והרא"ה כ' דלאו דוקא נקט ג' נדרים אלו אלא ה"ה בכל נדרי עינוי נפש, והראב"ד כ' דשאני הני דמתגנה בהם יותר והוי כבעלת מום, וע"ע בש"מ מהריטב"א והריב"ש.

תוד"ה על מנת בא"ד וי"ל דלרב כו' אשמועי' דאע"ג דקדשה על תנאי בעי גט, ובמהר"ש העיר דלתוס' עג. ד"ה אלא אפי' בקידש וכנס על תנאי נמי ס"ל לרב דצריכה גט, וא"כ הול"ל רבותא טפי כה"ג שקדשה וכנסה על תנאי דאפ"ה צריכה גט. - ומיהו כתובה לית לה לכ"ע אפי' קדשה סתם, ולהלן עג: מבואר דאיסורא לחומרא וממונא לקולא, ועי' הערת פנ"י ובית יעקב. - שם בחילוק התוס' בין מום דאילונית לשאר מומין עי' בתוס' ריש יבמות ב: דבשאר מומין איכא דמחיל משא"כ באילונית, ועוד דאילונית דלא שכיח לא מסיק אדעתי' ואינו בועל לשם קדושין, וברא"ש כ' דעיקר דעתו של אדם בשביל בנים, ועי' אב"מ בסימן לט סק"ג דאילונית הוי מק"ט ולפ"ז ניחא החילוק, וע"ע הגרש"ש יבמות סימן ג.

**דף עג.**

**אחוליה אחליה לתנאיה** ובפרש"י, מבואר ברש"י דאין לה כתובה דלענין ממון בתנאיה קאי, והיינו דלענין כתובה מהני התנאי, והק' בקו"ש דלעיל נו אמרי' דל"מ תנאי בכתובה דהוי מתנה עמשכ"ב, ולר' יהודה עשו חיזוק לדבריהם יותר מש"ת, ומצאתי בתורא"ש להלן פד שעמד בזה ותי' וז"ל כ' דרב ס"ל דבכתובה שהוא מוחזק לא עשו חיזוק שלא יוכל להתנות כדי להעמיד הממון בידו עכ"ל. ובישוב דברי רש"י צ"ל דאין הפטור מכתובה מדין תנאי אלא דכיון דטוען דאינו רוצה אשה נדרנית אכתי בקפידתו לענין כתובה. וכעי"ז בקו"ש אות רמא דהכא לאו מדין תנאי הוא אלא דהוי כאומר לה שאם ימצאו בה נדרים יוכל לגרשה וממילא תפסיד כתובה, והיינו דזהו מעיקר דין כתובה ולאו מדין התנאי אלא דכל שנמצאת בעלת מום הוי טענה להיפטר מכתובה, וכ"נ בתוס' רי"ד שכ' אבל גבי כתובה אע"ג דלא אתני בהדה אלא קידשה סתם וכנסה סתם וכו'. ובתש' רע"א תניינא סימן סה כ' דהוי מדין תנאי וז"ל דבכה"ג שהיא הטעתו והוא מתנה ומקפיד לא הוי כנגד תקנת חז"ל ומדינא תהיה נפקעת בלא כתובה והתנאי קיים וכו' עי' בדבריו. [ובאבן האזל אישות פ"ו ה"א סק"ז כ' דהכא כיון דהיא הטעתו דאמרה דאין לה נדרים היא גרמה הגירושין ואין לה כתובה מעיקר הדין, ולהכי ל"ה ביאת זנות מחמת חסרון הכתובה].

והר"ן הק' דתיפ"ל דאין לה כתובה דכעת עשה קדושין בביאתו וארוסה אין לה כתובה, וביאר בד' רש"י דכיון דאינו עושה בעילתו זנות הרי הוא מוחל על התנאי וחלים הקדושין הראשונים וכעת עושה נשואין ויש לה כתובה אלא דלענין כתובה בתנאיה קאי, וכ"נ ברש"י ביבמות קז ד"ה לפי דכיון דאינו רוצה ביאת זנות חלים קדושין הראשונים, והוסיף הר"ן דבהתנאתו **ה"ד אם יקפיד לבסוף**, ואין דעתו שיתבטלו הקדושין מיד וכו', והרשב"א האריך דלא מצינו מחילת תנאי רק בקיום מעשה דהוי כנעשה או דהוי כאילו התקבלתי, אלא הכא כיון דכנסה חוזר ובועל לשם קדושין גמורין ובמגרשה בעי כתובה, [ולפ"ז בעי עדים בביאה, ועי' אב"מ בסי' לח סקי"ז], והר"ן הנז' הק' דביאה אירוסין עושה, ותי' דכשהביאה לביתו הוי קדושין ונשואין בב"א ועי' להלן בד' תוס' והרא"ש. – ועי' רש"י יבמות טו. ד"ה יש תנאי שכ' דכון דבעיל אחולי אחיל כדאמרי' בכתובות בהמדיר אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות עכ"ל, והרש"ש שם תמה דהכא אמרי' דלאו משום דאחיל אחיל וכו', וצ"ל דכוונת רש"י דמחיל כדי שלא יהא ביאת זנות.

**תוד"ה לא תימא** פי' דמתני' מיירי בלא בעל ורב דאמר אחולי אחליה ה"ד בבעל, והטעם דא"א עושה בב"ז ולהכי מוחל משא"כ בלא בעל, ומוכרח דגם בלא בעל הוי ספק אם אחולי אחליה ולהכי צריכה גט, משא"כ בבעל הוי ודאי אחולי אחליה ולהכי יש לה כתובה. - וברע"א תמה לעולא להלן עד. דמוקי פלוגתא דרו"ש בלא בעל, והא מדקתני במשנה דל"ל כתובה ש"מ דל"א אחולי אחליה א"כ מ"ט צריכה גט לרב עי"ש, אך י"ל דבלא בעל הוי מ"מ ספק אחולי ולהכי בעי גט מספק משא"כ לענין כתובה הממע"ה. [ובדברי עולא שם דאחולי אחליה גם בלי ביאה מבואר בתורא"ש כאן דהטעם דאין אדם רוצה לעשות חופתו באיסור זנות, ובזה שפיר י"ל דאין לה כתובה דבתנאיה קאי].

**ובתוס' סוד"ה לא** הק' דמה מועיל אפי' ימחול התנאי אם לא יחזור ויקדשנה, ותי' דאי חופה קונה ניחא, [ועי' מח' האחרונים בקדושין ה: אם חופה לרב הונא עושה גם נשואין ואכ"מ] ואי אינה קונה בשעת קדושין היה דעתו לכך שאם יכניסנה לבסוף יהא מחול התנאי ע"כ, וזה ע"ד הר"ן הנ"ל, ועי' אב"מ סימן לח סקי"ג שהביא מהרי"ק סי' לב שכ' דדין מחילת תנאי דומה למקדש לאחר ל' ונתאכלו המעות דחייל הקדושין וה"נ במחילת תנאי הוי קדושין מהשתא ע"י כסף קדושין וכו', והאב"מ הק' דשאני בתנאי דאם התנאי לא נתקיים בטל הקדושין והמעות כהלוואה, ועי' רע"א להלן עד שכ' בתו"ד דל"ח מקדש במלוה דכיון דנתרצו שניהם שיהא קדושין קיים בלתי התנאי וכו' ובמבטל התנאי ונתרצו שניהם שיהיה הכסף קיים לקדושין בלתי תנאי ול"ה מקדש במלוה כיון דעדיין תליא הקדושין אם יקיים התנאי ע"כ, והיינו דלא נעשו למלוה דאם יתקיים התנאי חלו הקדושין למפרע ולכן מהני לקדש עכשו בלא תנאי, ויש לסייע לסברת הרע"א מתשו' הרא"ש כלל לה אות ט ודוק.

- ועיין עוד מח' הריטב"א ור"ן אם במחילת התנאי הוי מקודשת למפרע או דהוי קדושין חדשים, ועי' בב"ש סימן לח סקנ"ז וסקנ"ט (בסתירת הטור)

- לעי' בקו' הר"ן מע"מ שאני כהן וב' התרוצים.

**ב] ביטול תנאי.**

בשו"ת הרא"ש כלל לה סימן ט [וכלל מו ס"ב] כ' דביטול התנאי מהני מדין אתי דיבור ומבטל דיבור, דתנאי מילתא אחריתי הוא וממילא אתי דבור ומבטל התנאי והמעשה קיים בלי תנאי, וביארו האחרונים דבכל מעשה על תנאי הוי מעשה על כל האופנים אלא דתנאי מילתא חרינא לעכב ובמבטל התנאי אין עיכוב במעשה, ועי' בב"ש סימן לח סקנ"ט ובאב"מ שם סקי"ד, ובאור שמח שם. ובקו"ש ח"ב סמ"ב תמה דבתנאי דלשעבר כבר נתבטל המעשה ע"י התנאי, ובקו"ש ב"ב סימן תמ ביאר דלרא"ש דין דבור מבטל דבור היינו למפרע וצ"ב, ודלא כתש' הרשב"א דמבטל להבא, דאל"כ הרי מאחר שהמעשה התבטל ע"י תנאו מה יהני בטול התנאי מכאן ולהבא, והרגיש בזה הבית מאיר סימן לח סקל"ה, וכ"נ במחנ"א פ"ט מגרושין ה"ג ובאב"מ לח סקי"ז, אמנם בריטב"א כאן מבואר דהביטול מהני מכאן ולהבא וז"ל דאין מחילה מועלת לבטל תנאי דבשעת קדושין לעשותה מקודשת מאותה שעה, ובחי' רבי שמואל קדושין סימן יב חידש דגם להרא"ש כוונת התנאי הוא ע"מ שיקפיד בנדרים וא"כ הוי תנאי דלהבא ולא נתבטלו הקדושין עדיין עד שיראה ויקפיד ולהכי שוב מהני ביטול התנאי. [ויל"ע דקו' הר"ן מע"מ שאני כהן ל"ש לרא"ש כיון דהכא הוי דיבור דהבעל ותו ל"ש ביטול ע"י האשה].

ועי' רמב"ם אישות פ"ז הכ"ג ובראב"ד שנחלקו אם בביטול התנאי בעינן עדים, ועי' אב"מ בסי' כז סק"ו וברע"א להלן עד. ומש"כ בברכ"ש קדושין סי' כג בשם הגר"ח. ובפשטות הר"מ ס"ל כד' הר"ן ותוס' דהי' בדעתו דאם לא יקפיד אינו מתנה ונמצא דהוי קיום התנאי דכיון דמחל ולא הקפיד נתקיים התנאי, ומש"ה ל"ה חלות חדש ולא בעי עדים, [ובודאי להרשב"א דהוי כעת קדושי ביאה בעי' עדים], ולהראב"ד הוי כשיטת הרא"ש דמהני מחילה וביטול התנאי והוי חלות מחדש ומש"ה בעי' עדים. ועי' בברכ"ש בקדושין שם ומה שביאר בחי' רבי שמואל בקדושין סימן יב עמוד קסו ולהלן, [וקצ"ע לשון הר"מ וביטל התנאי, וכן להלן והרי היא מקודשת סתם דמשמע דבטל התנאי לגמרי וכדעת הרא"ש, והרא"ש הביא דבר"מ גרושין פ"ח הכ"ג משמע כדבריו]. וכ"ה בבית מאיר בסי' לח סל"ה דלראב"ד בעי' עדים כיון שהוא ענין חדש ול"ד לקיום תנאי גרידא, עי' בדבריו שהק' דלראב"ד דביטול תנאי בעי עדים נימא דגם קיום תנאי בעי עדים, ותי' דבתנאי בעלמא לכך עומד שיתקיים התנאי ויחולו הקדושין, משא"כ גבי ביטול אין עומד לכך, [וברע"א משמע דמחילת התנאי הוי קדושין חדשים בכסף ול"ה מלוה וכנ"ל]. ועי' בהגר"א לח סקמ"ה שהעיר דבכנסה סתם הא הוי מחילה בלב ול"ש בפני עדים. וראה בחי' רבי מאיר שמחה בקדושין נ. (עמוד עב-עג), ובחי' ר"ש שם, ובדברי הבית הלוי ח"ג סימן ג-ד.

**ע"מ שאין בה מומין** וכו' עי' ברע"א בשו"ת תניינא סימן נא וסי' קו דהוי מדין תנאי ומתורת אומדנא שאינו רוצה במקח אם נמצאו בה מומין, ומה"ט כ' שם דבמילתא דליתא בשליחות דליתא בתנאי כדאמרי' להלן עד, ה"נ דליתא בדין טעות, אך הבית הלוי ח"ג סימן ג כ' דאין דין טעות שייך לפרשת תנאי אלא דין בפ"ע ומשום חסרון דעת בעיקר המקח הוא דלא היה דעתו לזה.

ובהא דאמרי' לא תימא טעמא דרב דאחולי אחיל צ"ע דבשלמא לענין תנאי שייך מחילה [כמו שהבאנו דלר"ן ותוס' כך היה תנאו שאם יקפיד על המומין יתבטלו וכו' ולרא"ש הוא מדין אתי דבור וכו'], אך לענין דין טעות אכתי יכול לבטל הקדושין מדין טעות, ועל זה לא יהני טעמיה דאחולי אחיל דכבר בטלו הקדושין [ורק לרשב"א שהבאנו דהוי קדושין חדשים ניחא], ומבואר כיסוד מו"ר הגרש"ר דאף אם הוי מדין מקח טעות כל היכא דאיכא תנאי מדין תנאי הוא דבטל שהרי עשה מדין תנאי, וי"ל יותר דמכיון שהתנה דאם יהיה בו מום יתבטל המקח, כבר אסיק אדעתי' שמא יהיה בהם מום, ומחמת זה שוב ל"ה טעות, דטעות שייך רק היכא דלא אסיק אדעתי' כלל, אבל בהתנה ל"ה טעות בעיקר המעשה לומר דאילו הוי יודע לא היה עושה, דהרי ידע דיש אפשרות למומין, ויסוד זה כבר כ' בשעורי הגרנ"ט בנדרים, ובשעורי ר"ש בקדושין נ. וחי' ר"ש שם סוף סימן יב, וזכרון שמואל סימן מו סק"ו עי' בדבריו. [ובזה מיושב קו' הבאר יצחק על המשך הגמ' דספוקי מספ"ל ובעי גט מספק וכו' דהא כיון דהוי ספק אומדנא א"כ הוי דברים שבלב וכיסוד הקצות סימן רנ, וכ"ה בר' יונה ב"ב קמח גבי דברי שכ"מ, וא"כ ליבעי גט מהתורה, אך י"ל דבאמת הוי מק"ט ול"ש לדברים שבלב אלא הוי ספק מקח, אכן היכא דהתנה שפיר הוי מדין תנאי ול"ה מק"ט וכנ"ל, אבל להלן דמיירי בקדשה סתם וכנס סתם שוב הוי ספק במקח עצמו ולהכי בעי גט מספק].

ולענין מומין מבואר בתוס' יבמות נו. דל"ח לסימפון אלא כשיכול הדבר להתגלות וכו' ומוכח דגם מומין הוא משום קפידא דידיה, וכיו"ב כ' בתו"י ריש יבמות לגבי אילונית. אולם בתוס' שם מבואר דבאילונית גם בלא נודע לו בטלו הקדושין, והאב"מ סימן לט סק"ג כ' דהוי מדין מק"ט, ונראה דבאילונית הוי כמו יין ונמצא חומץ דהוי מין אחר ולהכי הוי מק"ט דאין דעתו אלא לבנים וכדכ' תורא"ש כאן, משא"כ במומים ל"ה כמין אחר ובזה ל"ה בגדרי טעות אלא כעין תנאי. ועי' לשון רש"י ור"ן בקו' הגמ' ומ"ש כתובה דלא בעי דכ' ואע"ג דלא אתני כמאן דאתני, ומוכח דמדין תנאי אתינן עלה.

ג] **א"א עושה בעילת זנות**. וברש"י דלטעם זה אינו מתחייב בכתובה כיון דבתנאיה קאי שאם ימצא עליה נדרים תצא שלא בכתובה, ורק לענין קדושין רוצה כדי שלא יהיה ביאת זנות, והר"ן לג: מדפ"ה הק' דתיפ"ל דאביי סבר בקדושין י. דביאה עושה אירוסין וארוסה אין לה כתובה, והסיק דה"ד בבית חמיה אבל בהביאה לביתו הקדושין והנשואין באים כאחת וכ"פ הרמ"א סימן לג, ועי' הגר"א סימן לח סקמ"ד שתי' דנהי דביאה ראשונה עודה אירוסין מ"מ ביאה שניה שאחר אירוסין עושה נישואין, [וצ"ל דאף דלא נתכוין לשם נשואין מ"מ כיון שקדשה וחי עמה כאיש ואשה בביתו חשובה כנשואה, ועי' בחזו"א סימן נד סק"ח, ובחזו"א סימן סג סקכ"ג נקט בר"ן דהקדושין והנשואין חלין בב"א, [ולא דהוי נשואין לאחר קדושין], ונחלקו הפוסקים בנשואין קודם קדושין ואכ"מ. וראה עוד הערת הקו"ש ובזכר יצחק בסוף סי' טז.

ויש לדון דנ"מ דאם הוי מחילת תנאי נתקיים למפרע וכנ"ל לכמה ראשונים, אבל לטעם דא"א עושה בעילת זנות הוי קדושין בשעת ביאה [אלא דלרע"א הנ"ל גם לטעם דמחילת תנאי הקדושין הם בשעת מחילת התנאי], וכן נ"מ דבעי עדים בשעת הביאה, ויל"ע דאם איכא עדים מ"ט דשמואל הא ודאי בעל לשם קדושין, ועי' בש"מ מהרשב"א דלא היה עדים על הביאה אלא איירי שנתייחד עמה בעדים והן הם עדי יחוד וכו' וכ"ה שם מהריב"ש, אך הביא הש"מ מהרא"ה דכיון דאשתו היא ועומדת עמו אפי' לעדי יחוד אינה צריכה דכ"ע ידעי שנתייחד עמה ובא עליה, ושי' הרא"ה מחודשת דבאנן סהדי דבא עליה חשיבי עדי קיום לקדושין. וכיו"ב מצינו בשו"ת או"ז בסי' תש"ס ביתר הרחבה והובא גם במהר"ח או"ז סימן כו.

ובעיקר **החזקה דא"א עושה בעילת זנות**, יש לדון דלא הוי חזקה מחמת האיסור דביאת זנות, אלא מחמת המציאות דהוי דרך זנות, וניחא בזה משה"ק הראשונים הנ"ל דבלא"ה הוי זנות מחמת דל"ל כתובה, וי"ל דמה דהוי ממילא זנות ל"ש לחזקה, וניחא בזה משה"ק מסוגין למח' הראשונים אם בפנויה הוי איסור זנות מהתורה עי' מ"מ אישות פ"א ה"ד ובקו"ש, וכמ"כ ניחא דמיון הגמ' למיאון אף דהתם ליכא איסורא דביאת זנות, והתוס' ור"ן הרגישו בזה, ובזה ניחא תוד"ה בההיא בא"ד הואיל ואיכא קדושין מדרבנן, דע"כ דסוגין ס"ל דא"א עושה בעילתו בע"ז אינו תלוי באיסור זנות אלא תלוי בהמעשה זנות דאינו רוצה ביאה בלא קדושין ולהכי אף דאיכא קדושין מדרבנן ול"ה איסור מ"מ מהתורה הוי מעשה זנות, אמנם הפוסקים נקטו דהך חזקה הוא מחמת האיסור, ונ"מ למה שדן הרע"א בדו"ח עמוד צ: היכא דאיכא איסור נוסף בביאה זו וכגון שבועלה כשהיא נדה או שהיא גרושה לכהן אם גם בכה"ג אמרי' א"א עושה בב"ז, ודן בזה בפת"ת בסי' לג ותלוי בהנ"ל, ומדמיון הגמ' למיאון אף דשם ל"ה איסור דזנות והרגישו בזה בתוס' עד. ובש"ר, משמע דהך חזקה הוא מחמת דרוצה ביאת אישות.

- ובדעת שמואל כ' הרשב"א דס"ל דכיון דאיכא תנאי אתנאיה סמיך ולא רמי אנפשיה דלמא איכא עליה נדרים אבל בעילת זנות ודאי לא עביד, וכ"ה בש"מ בשם הריב"ש דהוא סבור כיון שקיבלה קדושין על תנאי זה אין עליה נדרים, ולפי זה צ"ל דהא דאמר שמואל בקטנה שלא מיאנה כו' צריכה גט משני היינו משום דלא חשיב ביאת זנות כיון דהוי קדושין דרבנן.

- בקו' התוס' מאין תנאי בנשואין, והנה לרש"י שם הפי' דאף אם התנה בשעת הקדושין אמרי' דאחולי אחליה בשעת ביאה וחופה משום דאינו עושה ביאת זנות, אולם הב"י בריש סימן לט הביא מהרמ"ה דהכוונה דל"מ תנאי בדעת הנשואין, ועי' הערת ההפלאה דהרי שא"ה דהקדושין בטלו מחמת התנאי ותו ל"ה נשואין, ומדבריו מבואר דהטעם דאין תנאי בנשואין הוא משום דנשואין הוי מילתא דליתא בשליחות, וכ"נ בבית יעקב ורע"א לעיל מה, ורע"א תניינא סימן נא, ובאו"ש אישות פ"י.

ועי' במהרש"א ומהר"ם שי"ף בהא דלא הק' תוס' למסק' על עולא דס"ל דמהני אף אם לא בעל.

- מיאון. עי' ברמב"ם פ"ג מאסו"ב ה"ב ובקושית האור שמח פי"א מגרושין דבזינתה נימא כל דתקון וכו', ודברי הגר"ח בספרו דמיאון הוי עקירה מכאן להבא למפרע.

והגדילה ועמדה וניסת לרשב"א בעי' יחוד בעדים, והרא"ה בש"מ כ' דמהני גם בלי עדים.

תוד"ה והא דלא ידענא אי בעל לשם קדושין ובקו"ש העיר דהעדים לא יודעים אם קידשה, [ובשעורי קדושין נתבאר מח' הפוסקים בכל ספק קדושין בנידון העדים ואכ"מ].

**דף עג:**

גמ' ומ"ש כתובה דלא בעיא דאמר אי אפשי באשה נדרנית אי הכי גט נמי לא תבעי, וברש"י דאמר אי אפשי ואע"ג דלא אתני כמאן דאתני דמי גט נמי לא תבעי דהא שמואל לית ליה אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות כדאשמועי' גבי קטנה ע"כ, ומבואר ברש"י דשמואל ס"ל דעושה בעילתו בעילת זנות, אך לעיל הבאנו מהרשב"א וריב"ש בטעמי' דשמואל דסומך שנתקיים התנאי אולם בעלמא גם לשמואל אין אדם עושה ב"ז, ושפיר י"ל דתנא דמתני' דאיירי בקדשה סתם וכנסה סתם מספ"ל בהך גופא אם עושה ב"ז. ומתבאר לפרש"י דהגמ' קאי לשמואל אבל לרב דאינו עושה ב"ז צריכה גט מהתורה ואפ"ה אין לה כתובה, אך הרי"ף שכ' על הא דהתנא הצריך במשנה גט דהוא מדבריהם או ספוקי מספ"ל, מוכח דס"ל דהסוגיא קאי גם לרב, אך הראשונים הקשו מקטנה שלא מיאנה דאמר רב דאינה צריכה גט משני מוכח דהוי ודאי דאינו עושה בעילת זנות, ועי' בית שמואל סימן לח סקנ"ט דצריכה גט רק מספק ואם ידע הבעל קודם שבעל דלא נתקיים התנאי ואפ"ה בעיל הוי קדושין גמורין דחזקה דא"א עושה בב"ז, אולם בגווני דכניס ולא בעיל וידע קודם כניסתו שלא נתקיים התנאי מדין מחילה אתינן עלה ותליא במח' רש"י ותוס' אם יש לה כתובה עכתו"ד, וע"ע באב"מ שם סקט"ו.

רבא אמר תנא ספוקי מספ"ל, וברש"י דמספ"ל על סתם אדם אם אפשר בנדרנית, והנה בקצות סימן רנ סק"ה הביא מהרא"ש דספק אומדנא אינו מבטל המעשה, וא"כ הכא דהוי ספק שמא אינו מקפיד ליתא לתנאי, ובקו"ש אות רמ כ' דהרא"ש יפרש כר"ן דאין הספק אם יש כאן תנאי אלא שמא מחל התנאי, וא"כ הוי ודאי תנאי וספק מחילה, ובזכרון שמואל סימן מו סק"ה כ' דדברי הרא"ש מיירי דבא לבטל המעשה מדין תנאי אבל בנמצאו מומין שבא לבטל המעשה מדין מק"ט בזה גם בספק אומדנא מבטל המעשה.

ובעיקר הא דאמרי' תנא ספוקי מספ"ל, העיר הקו"ש דנימא חזקת פנויה וא"כ הגט מדרבנן עי' בדבריו.

– מח' בשתי נשים וברש"י, עי' ר"ן בד' הרי"ף והר"י מיגש פי' אחר. - בטעות אשה אחת ד"ה אינה צריכה גט דאדם עושה בב"ז, וברש"י ד"ה לא טעות משמע דרבה לא איירי אלא בקידש ע"ת וכנס סתם דבכה"ג לא אסיק אדעתיה לבעול לשם קדושין דסומך עליה שאם לא קיימה התנאי לא היתה ניסת לי, אולם בקדשה סתם וכנסה סתם אמרי' דאינו עושה ב"ז ונתכוין לשם קדושין. [ולכאו' ד"ז מוכרח מהא דבכעין ב' נשים לרב צריכה גט ומשמע מהתורה וע"כ משום דאינו עושה ב"ז, משא"כ בקידש ע"ת דסומך שנתקיים התנאי, ויל"ע בהריני בועליך ע"מ שירצה אבא דמהיכי תיתי לומר דסומך שירצה אבא אלא הוי כקדשה סתם וכנסה סתם דאינו עושה ב"ז, ועמד בזה במהר"ם שי"ף עי"ש].

אדם יודע כו' וגמר ובעל לשם קדושין, ובריטב"א בשם הרא"ה כ' דאדם יודע לאו דוקא דא"כ אמאי קידשה בפחות מפרוטה אלא דרק בקדושי טעות דתנאי אמרי' דכשבועל ע"ד תנאו הוא בועל, אבל בקדושין בפחות מש"פ דגיעותא דידהו ל"ה מחמתיה אמרי' דדעתי' בקדושין גמורין, ועי' אבן האזל אישות פ"ו ה"א סק"ב ולהלן.

ברש"י ד"ה קטן דאין קדושיו קדושין דכתי' כי יקח איש, וברש"י סנהדרין נב: כ' למעט מקרא דאשת איש פרט לאשת קטן מכאן דאין קדושין לקטן, ויל"ע דל"ל קרא תפ"ל דאין לו דעת לקדושין, ועי' אב"מ בסי' מג סק"ב דלענין ביאה ה"א דחל הקדושין ע"י דעת אחרת מקנה דהאשה, וע"ע בקו"ש. ואפשר עוד דסד"א דקדושי ביאה הוי מעשה אישות וחל גם ע"י קטן, ראה זכ"י ח"א סימן יד.

**דף עד.**

ד] **כוונה בחליצה,** נחלקו גדולי האחרונים החכם צבי והקצות רעה סק"ד אם הוי כוונת קנין או כוונת מצוה, וראה בקו"ש אות רמח ואכ"מ. ובקובץ הערות ביבמות סימן עו,ב ביאר בהא דל"מ שליחות ותנאי בחליצה דהוי חלות דממילא ואין הוא פועל ההיתר ועי' שם מה שהעיר על סוגין מקו' הגמ' מביאה דהרי התם הוי חלות דהבעל, וראה בשערי יושר ש"ז פ"ח ולהלן. וברא"ש ביבמות פי"ב סט"ו כ' דהא דל"מ שליחות בחליצה הוא משום דכתי' וחלצה נעלו מעל רגלו, וכן במהר"ח או"ז סימן קכח כ' דבעי' חליצה דומיא דיבום או דכתי' וחלצה נעלו וכו' הרי דהוי גזה"כ, והאחרונים הוכיחו דהוי חלות דידיה דבעי עדים לקיומי ואכ"מ. ובחי' הגר"ח בהל' יבום פ"ד מבואר בד' הר"מ דבחליצה לא בעי' עדין לקיומי כיון דל"ה חלות דידיה, ושפיר ניחא דל"מ תנאי בחליצה.

- ובעיקר דין כוונה בחליצה ע"ע בעונג יו"ט סי' ב ובאור שמח פ"ד מיבום הכ"ד והכ"ה ובדברי הגר"ח בהל' יבום שם, ובקו"ש אות רמז. ובחי' ר"ש היימן, ובאבי עזרי קמא פ"ו מאישות, ולכל האחרונים הנ"ל חליצה ל"ה חלות היתר דידיה אלא מעשה חליצה ולכן ל"מ שליחות ול"מ תנאי. - ולפ"ז נראה דלא יהני גם תנאי מעכשו אף דל"ה ממשפטי התנאים, וניחא קו' הרמב"ן הכא, ועי' במאירי דבמעכשו מהני, ותלוי בביאור הענין בהא דל"מ תנאי בחליצה ודוק.

**ליתא בשליחות ליתא בתנאי**, בביאור התוס', יסודות השערי יושר ש"ז פ"ח, ובקובץ הערות יבמות שם [ובמהדורה החדשה באות תשה]. ועי' בדברי הפנ"י בגיטין עה על תוד"ה לאפוקי שכ' איפכא דכל שהמעשה בידו אינו יכול להטיל בו תנאי דלא אתי דיסבור ומבטל מעשה, וכ"נ בריטב"א ומאירי כאן (דמעשה אלים כולי האי דליתא בשליחות לא חיילי ביה תנאי), וברמב"ן בגיטין, ובריטב"א בקדושין נ, ועי' בקצות בסי' רעה. - ליתא בשליחות ליתא בתנאי, עי' בתוס' נזיר יא. ובש"מ שם בקושייתם דאיך מהני תנאי בנזירות הא ליתא בשליחות, והרמב"ן ב"ב קכו: תי' דבדבר שהוא בינו לבין עצמו לא בעי' משפטי התנאים, ועי' בריטב"א בסוגין תרוץ מחודש דשאני תנאי בנזירות דהוי מדין הפלאה וכו' ולכא' כוונת הריטב"א כתרוץ הגר"ח הידוע דתנאי בנדר ונזירות מהני מדין האדם בשבועה וכו' ולא מדיני תנאים בעלמא. [אולם עי' בתשו' מיימוני נדרים סימן ד דתנאי בנדרים בעי משפטי התנאים כתנאי כפול והן קודם ללאו וכו' ודלא כהגר"ח].

**איתקוש הויות להדדי**, וברש"י דהוקשו כל הקדושין דכמו דמהני בכסף ה"נ מהני בביאה, אמנם הרע"א הק' דנילף מהכא דיש תנאי אף כשליתא בשליחות, ולכן כ' לבאר באופ"א דתי' הגמ' דחלות קדושין הוי איתא בשליחות כיון שמצינו בכסף קדושין דמהני שליחות, ולהכי מהני תנאי אף בקדושי ביאה, וכ"כ הפנ"י דשם קדושין אחד נינהו, וע"ע בזכר יצחק סימן יד עמוד נח דביאר דבסלקא דעתך ס"ל לגמ' לחלק בין קדושי ביאה לקדושי כסף ושטר, דכסף ושטר הם בגדר קנין משא"כ ביאה עצם המעשה בהנהגתם כדרך איש ואשתו לשם אישות הוא הקנין ולכך הק' דהוי ליתא בשליחות וכו', ומשני הגמ' דהוקשו כו' דכולהו גדר אחד להם ושפיר חשיב איתא בשליחות. ועד"ז בשערי יושר ש"ז פ"ח דס"ד דקדושי ביאה אינו כשאר קניני אישות ודומה לחליצה דלא מהני תנאי ומשני דגם קדושי ביאה עיקר החלות מחמת רצון בעלים וכו', וכיו"ב כ' בקובץ הערות ביבמות סימן עו סק"ח דס"ד דקדושי ביאה אינן בתורת קנין אלא שממילא נעשית אשתו ומשני דגם קדושי ביאה הן בתורת קנין וגם הם חלים מכח האדם המקדש, ונראה להוסיף דהרשב"א והריטב"א ביבמות טו. הביאו בשם הראב"ד לומר דפליגי שם בסוגיא אם יש תנאי בביאה דהמח היא אמרי' הוקשו הויות להדדי, ואפשר דזהו המח' בגדר קדושי ביאה אם הוי קנין או חלות התורה והנ"מ אם מהני תנאו דחלות הקנין קדושין איתא בשליחות וכד' הרע"א, אבל חלות ביאה ל"ש בשליחות ולהכי ל"ש תנאי בביאה, וע"ע בקו"ש כאן אות רנד. [ויל"ע במקדש בביאה ויעשה שליח על האמירה דביאה זו לקדושין אם מהני].

- ועי' עוד ברש"י בסוגין וביבמות דנראה דבעי' דגם התנאי יהא ע"י שליח, ורש"י פי' לה דמשה עביד ליהושע לשליח וכו', ונראה דרש"י ס"ל דבעי' דהמעשה עצמו יהי' שייך בשליחות, ולהכי פי' גבי ביאה דהוי רק מדין הוקשו הויות וכו', אכן הרע"א הנ"ל נקט דהביאור דבעי' דהחלות יוכל להיות ע"י שליח ומשו"ה פי' לה דל"ה היקש אלא דהויות איתנהו בשליחות, כיון דקדושין שייכא ע"י שליח, [והרע"א בנזיר יא. בקושייתו על התוס' דנדר ל"ה בשליחות וכו' ולכא' הא נדר הוקש לנזירות, אלא דלשיטתו אזיל הכא דל"ה היקש גרידא וכו']. וע"ע ברע"א ביור"ד סימן שה במש"כ ליישב קו' השעה"מ מתנאי בפדיה"ב דמהני אף דליתא בשליחות, וכ' דמ"מ פריעת החוב שייכא בשליחות, ואזיל לשיטתו דהענין הוא דהחלות יוכל להתקיים ע"י שליח. [ויש שהקשו למהרי"ט דל"מ שליחות להקדיש מחסרון דמילי וכו' א"כ איך מהני תנאי, ולהנ"ל לק"מ כיון דבזה אין החסרון בבבעלות למנות שליח אלא משום דל"ה מעשה שליחות ומש"ה שפיר מהני ביה תנאי].

- אמר רב עולא וכו' ובתוס' דפליגי בכנס ולא בעל, ועי' בית יעקב דמכאן סתירה לרשב"א עג דל"מ מחילת תנאי והבעילה הוי קדושין חדשים, דהכא בר"א מוכח דמהני מחילת תנאי.

תוד"ה המקדש במלוה. לתוס' במחילת המלוה מקודשת, ועי' נתיבות רד דבלא אמר להדי' שמוחל כוונתו לתת החוב בדרך קנין, ואם יקדשנה במלוה ע"י כו"מ יהני, אך עי' תורא"ש דבמחילת מלוה מקודשת משום דמקדשה בהנאת המחילה אף שלא הזכיר בההיא הנאה וכו', ובד' רש"י עי' בנתיבות דבמחילת מלוה אינה מקודשת דהחוב אצלה מקודם וגם ביקנה לה בכו"מ ל"מ, ועי' רש"י קדושין ו: ובהגר"א סימן כח סקכ"ח ואכ"מ.

**ה] מיאון.** עי' ר"מ פ"ג מאסו"ב ה"ב דקטנה בת מיאון שזינתה מותרת לבעלה, ומקורו מהגמ' נתפשה מותרת וכו' [דמיירי גם בקטנה עי' תוס' וש"ר, וכן ציין הגר"א], ומבואר דבזינתה מותרת לבעלה, וצ"ע דהא מ"מ הוי קידושין מדרבנן ואמאי מותרת לבעלה, ומצינו ביבם קטן דקונה מדרבנן וכ' התוס' ביבמות נא: דבזינתה אסורה מדרבנן, וכבר תמה כן באו"ש בפי"א מגרושין סוף הלכה טו דנימא כל דתקון וכו' ותהא אסורה, ועי' במשנ"ל פי"א מאישות ה"ח ד"ה וראיתי שרמז לקו' זו, וכיו"ב דנו האחרונים גבי אשת חרש דהוי קדושין דרבנן דבזינתה תהא אסורה לבעלה מדרבנן, עי"ש במשנ"ל, ובבית מאיר ומש"כ באחיעזר ח"ג סימן עז אות א. (וע"ע באב"מ בסי' לא גבי פחות מש"פ דהוי קדושין דרבנן אם נאסרת לבעלה). - עוד יש להעיר דבר"מ משמע דרק בקטנה "דבת מיאון" היא מותרת לבעלה, וכ"נ בר"מ בהל' סוטה פ"ב ה"ד ואזיל לשיטתו עיש"ה, ומשמע דבהגדילה אף דהוי קדושין מדרבנן [קודם הביאה לכ"ע] ה"נ נאסרת על בעלה מדרבנן, וקשה דממנ"פ אם בקדושי קטנה דהוי דרבנן אינה נאסרת על בעלה, א"כ גם בהגדילה כיון דהוי קדושין מדרבנן נימא דבזינתה מותרת, - ועי' בר"מ אישות פ"ד ה"ח ובהשגות הראב"ד שם, וכוונת הראב"ד להק' דרק בבא עליה משהגדיל הוי קדושין מה"ת, והר"מ סתם דבהגדיל הוי מה"ת, והאחרונים האריכו בזה, [ועי' שעורי הגרש"ש קדושין סימן יב וסו"ס יט, ובס' המפתח ציינו לנוב"י ועונג יו"ט בזה עי"ש], ובמ"מ ביאר דכוונת הר"מ דה"נ אם לא בא עליה הוי א"א מדברי סופרים וכו' ומיישב בזה השגת הראב"ד, וצ"ב כוונתו דהרי מקודשת מד"ס הוי גם קודם שהגדילה, ומה הוסיף הר"מ בזה.

זו שקדושיה קדושי טעות כו' ממאנת והולכת לה, וצ"ב דכיון דהוי קדושי טעות ל"ב גט ומ"ש מיאון, ובשם בעל הזכר יצחק [הביאו הגרי"ש כהנמן מפונביז' זצ"ל] דבלא שתמאן אף דהוי קדושי טעות סד"א דלא גרע מקדושי עכו"ם דמהני מצד הביאה לשם אישות ובעי גרושין כעכו"ם וזהו ע"י שממאנת והולכת כך יוצאת מרשותו עכ"ד.

תוד"ה דברי הכל בא"ד וא"ת והא פליגי וכו' לעי' היטב במהרש"א וברש"ש אם קושייתם קאי גם על מקדש על תנאי ובעל, וע"כ בפנ"י.

**דף עד:**

תוד"ה חכם מבואר דס"ל דאינו תלוי בלשון אלא בקפידת הבעל, וברש"י משמע דתלוי בלשון שהתנה שלא יהיו בשעת הקדושין ועי' ר"ן נדרים סז. ונתבאר במקומו שם. - שם בתוס' בהתירה קודם ידיעת הבעל, לכאורה אזלי לשיטתם דתלוי בקפידת הבעל ולהכי אם נודע לו אינה מקודשת דאיכא קפידת הבעל, ועיין בר"ן וברא"ש דמהני גם לאחר ידיעת הבעל, ובב"ש סימן לט סק"ד. (ועי' בשע"י ש"ב פ"ט גבי התרת חכם). והר"ן בנדרים פה. הביא מהרשב"א דמועיל שתשאל לחכם אף לאחר ידיעת הבעל עי' בדבריו.

**דף עה.**

ו] **מום בכהנים ובנשים**. עי' בש"מ במתני' מתלמידי רבינו יונה וברש"ש בסוגיא. - ומבואר במתני' דמום הפוסל בכהנים הוא הפוסל בנשים. ויש להסתפק אם הוי רק בגדר סימן דכזה חסרון הוי מום, אבל בודאי משכח"ל דבר שהוא מום גמור באשה ול"ה מום בכהנים. ובנובי"ק אב"ע בסי' נג כ' גבי חרשת שאינה שומעת דהוי מום בנשים אף דל"ה מום בכהנים, [דלענין כהנים דפסול לעבודה ה"ד בחרש שאינו מדבר ואינו שומע], וצ"ע דא"כ אמאי קתני הך סימנא במתני'. ועי' בב"ש לט סק"ח דבאמר בפירוש שלא יהיה בה כל מום ה"נ כל המומין מעכבין, אמנם במאירי בסוגין משמע דבשאר מומין אינו כלום וצ"ב. ובמלבושי יו"ט בסימן ד העיר מאילמת דכהן אילם כשר לעבודה ואיך יתכן דלא יחשב למום בנשים, ואילו בחסר לה אצבע קטנה ברגלה הוי מום כבכהנים. [ויל"ע באיטר דהוי מום בכהנים מדין אינו שוה בזש"א אם יפסול גם בנשים, ועי' באוצה"פ דנחלקו בזה, ואולי תליא אם אינו שוה בזרעו ש"א הוי דין מום וי"ל]. ונראה להגדרת הענין דתרי דיני נינהו, דתנא דמתני' קבע ליה דבר שהוא מום בחפצא, היינו לא רק מחמת הקפדתו, אלא דד"ז שפוסל בכהנים מיחשיב מום לכל ענין, וכ"ה בש"מ בשם תלמידי ר"י דכיון דלגבי גבוה מומא איקרי ויכיל למימר אי איפשי וכו' והיינו דזהו הוי מום בעצם, [וע"ע בש"מ להלן בשם הריב"ש דאתי לרבויי אפי' מומים קטנים], אמנם פשוט דגם דבר שלא פוסל בכהנים כגון חרשת ואילמת, מ"מ כיון דדבר זה קפדי עליה אינשי א"כ ההקפדה משוי ליה לדין מום, וי"ל דזהו השו"ט בירוש' כאן בקרחת אם הוי מום והרי קירח כשר לעבודה אלא דהשו"ט אם ההקפדה משוי ליה למום, וכמ"כ בההיא דב"ב קמו גבי תותרנית שאין לה חוש ריח דתצא שלא בכתובה, אף דד"ז אינו פוסל בכהנים, אלא דמחמת ההקפדה נעשה למום ועי' פת"ת בזה, [מיהו בש"מ בשם הריב"ש הנז' משמע דבמתני' דתליא במום בכהנים היינו אפי' במום קל, וה"ד בהתנה, ולא בסתמא, אבל במומין גדולים הוא גם בסתמא ובזה תי' קו' התוס' מסימפון, ועי' ביה"ל ח"ג סי' ג]. וראה עוד בתוס' ר"י הזקן בקדושין נ.

בס"ד **סוגיא דחזקות ותרתי לריעותא וכ"נ כ"ה - עד סוף הפרק**

**דף עה**

א] **מתני' עה.** נכנסה לרשות הבעל הבעל צריך להביא ראיה וברש"י עדים, וברש"י דהאב צריך להביא ראיה לא כ' רש"י דהיינו עדים, וכ' הרע"א דברישא סגי דהאב יביא ע"א נגד הבעל דכיון דאין הבעל יכול לישבע כנגד העד אמרי' מתוך שאיל"מ, משא"כ בסיפא דהאב יכול לישבע להכחיש את הע"א להכי צריך הבעל להביא ב' עדים, וע"ע בפנ"י.

**דף עה**: מני רבי יהושע היא, וברש"י דל"א העמד הגוף על חזקתו ובלא מומין נולדה, ולכאורה היינו מחמת רוב דנולדה בלא מומין, והעיר היעב"ץ בהגהותיו כאן דלגבי כתובה איך שייך הך חזקה דהוי כרוב הא אין הולכין בממון אחר הרוב, ועי' בפנ"י עו: שכ' דידעי' בבירור שנולדה בלי מומין.

אימא סיפא כו' אתאן לר"ג דאמר נאמנת, עי' בסוגית הגמ' לעיל יב: בפלוגתא דר"י ור"ג אם נאמנת, ובפנ"י שם ובסוגין ד"ה טעמא אם נאמנותה מדין חזקת הגוף גרידא או דבעי' לברי, וכ' הפנ"י דמרש"י ותוס' כאן מוכח דחזקת הגוף לחודא מהני להוציא ממון דאף דאין הולכין בממון אחר הרוב אפ"ה חזקה"ג אלימא מרוב, וכ"מ בשמעתא ש"א פט"ו, אך עי' בפי' הר"ש משאנץ במשניות ספ"ד דנגעים דלר"ג הנאמנות הוא מצד הברי, וברמב"ן במלחמות לו. דסגי בחזקת הגוף, ועי' בעה"מ ריש פ"ב דברי מצטרף לחזקה"ג, ועי' בשמעתא א טו הנ"ל שכ' דלפ"ז גם בספק טומאה ברה"י אף דאין מועיל חזקה לטהר אפ"ה חזקת הגוף יהני דלא גרע מרוב דמהני ברה"י. וראה עוד במח' ר"ג ור"י בדברי השמעתא ש"ב פ"ג, ובשערי יושר ש"ב פי"ג.

- עיין בתוס' רי"ד עה"ג לעיל יב: שכ' דמכאן מוכח שיש כתובה לארוסה וכו'. ומש"כ באור שמח פי"א מאישות הי"א ליישב להלכה דאין כתובה לארוסה.

**תוד"ה מי**, בא"ד ואומר רשב"א דדוקא כו', עי' מהרש"ל שהק' דלתוס' לעיל ט: דס"ס מהני להוציא ממון א"כ נוקי למתני' כר"י, והא דבסיפא יש לה כתובה הוא משום דאיכא ס"ס שמא נולדו לאחר שנתארסה ונסתחפה שדהו ואפי' את"ל קודם שנתארסה שמא ראה ונפייס כדאמרי' חזקה א"א שותה בכוס וכו', ועי' בפנ"י שכ' דס"ס מהני להוציא ממון דוקא בגוונא דהמוחזק שמא בב' הספיקות, משא"כ הכא דאע"ג דהבעל א"י מתי נולד המום אפ"ה הלא אומר שלא נתפייס עי"ש.

**אמר רבא לא תימא** כו' מבואר בראשונים דרבא אשמועי' דר' יהושע אינו חולק אלא בהא דלדידיה חזקת ממון עדיפא על חזקה"ג, אולם היכא דליכא חזקת ממון מודה ר"י דחזקת הגוף עדיפא על שאר החזקות, והוסיפו הש"מ דמה"ט במתני' אע"ג דאין לה כתובה משום החזקת ממון אפ"ה לענין גט אמרי' דחזקת הגוף עדיפא על חזקת פנויה ובעי גט. - ור"ג ס"ל דמהני חזה"ג להוציא ממון, וכבר העיר הפנ"י לעיל יב: בקו"א דהא רוב ל"מ להוציא ממון ורובא וחזקה רובא עדיף, ותי' דרובא עדיף מחזקה כשבאים בב"א, אולם בב' מקרים שכ"א בא בפ"ע כח החזקה אלים טפי מהרוב שיכול להוציא ממון, ובשמעתא פ"ד כ' דבסיפא יש לה כתובה לא משום חזה"ג אלא דאין מקום להסתפק על רשות האב והוי כנאבדה הבהמה וטוען הלוקח אימר טריפה הוי דחייב כיון דאין מסתפקים בדבר וכו'.

ב] **אם בהרת קדמה** וכו', אמר רבה כהה טהור, במהרש"א נדה יט הק' דנימא ספק טומאה ברה"י טמא, ובשמעתא א' טו כ' דחזקת הגוף עדיפא מכל החזקות ומהני לטהר אף ברה"י, ובכתבי הגר"ח ע הש"ס סימן קל ובחזו"א כ' דכיון דבעי דהכהן יטמא את הנגע ל"ח כספק ברה"י. - ובנאות יעקב סימן כ סק"ה הביא להק' דכמו דאמרי' חזקת הגוף שלא היה בו בהרת נימא הך חזקה"ג גם לגבי השער לבן דנעמיד הגוף על חזקתו שלא היה בו שער לבן. ובשם הגר"ח הובא שם דבדבר שאין לנו ממנו נ"מ אין זה ספק כלל ול"ש לדון עליו חזקה, דשערות בלא בהרת אין בו דינים של נגעים ואין זה בסוג ספק כיון שאין נ"מ במה שהקדים או נתאחר לבא ול"ש לדון בהם חזקה, ויש לסייע לזה מדברי תורא"ש בעירובין לה: ד"ה ור"מ שכ' גבי מי שלא היה לו עירוב בער"ש דליכא חזקה לומר שגם בשבת אין לו עירוב, דל"ה חזקה דל"ש עירוב בערב שבת ולא מיקרי חזקה אלא בדבר שהיינו צריכין לה עד עתה עכ"ל, ועי' בקו"ש באופ"א. [ונראה עוד עפי"ד האבני נזר יו"ד סימן שמא וחזו"א יו"ד סימן קטו דחזקה אומר דלא נשתנה הדבר ולא לומר מתי נשתנה עיש"ה לגבי נולד ביה"ש בערב שבת, ולפ"ז י"ל דאין להעמיד השער לבן על חזקתו דבא אח"כ דלגבי לטהר הבהרת סגי בחזקה דלא היתה בהרת קודם, אבל לגבי השער לבן לטמא בעי החזקה תאמר שהשער לבן בא מהבהרת ועל זה לא מהני החזקה].

ובראשונים נחלקו בגוונא דהבהרת והשער באו בב"א, דהר"ש והרא"ש בנגעים פ"ד מי"א כ' דטהור, ורק בקדמה בהרת לשער לבן טמא, [ובזה ניחא הקו' דהרי אה"נ איכא חזקה על כל אחד שבא לבסוף ותלינן שבאו בב"א ולהכי לר"י טהור], אך בש"מ כ' דבב"א טמא עי' היטב בדבריהם.

והנה לתוס' מתבאר דהחי' בר"י הכא דחזקת הגוף אלים אף כנגד תרתי לריעותא, ולכא' לגבי נגעים מוכח רק דיש חזקת הגוף אבל התם ל"ה תרתי לריעותא, אלא די"ל דגדר הדברים בתרתי לריעותא דהחזקות סותרות וממילא אזלי' בתר חזקה דהשתא, להכריע הספק, כמו שדנו האחרונים, וכיון דחזקת הגוף אלים אין בכח חזקה דהשתא לסתור החזקת הגוף.

**תוד"ה אבל**, מיהו תימה לר"י כו', והו"מ להקשות דמה מהני לר"ג חזקת הגוף הא איכא תרתי לריעותא, ובמהר"ם שי"ף כ' דלר"ג דחזה"ג עדיף מחז"ק ה"נ עדיפא מחזקת פנויה משא"כ לר"י דלא עדיף מחז"ק להכי הקשו מחזקת פנויה. - והתוס' לא הקשו דחזקת ממון ומום לפניך יחשב תרתי לריעותא, ואפשר דס"ל דחזקת ממון אינה כחזקה קמייתא באיסורין אלא דא"א להוציא ממון מספק, ואכן בתוס' רי"ד בקדושין עט. הק' דאיכא תרתי לריעותא חדא חזקה דממונא ועוד דהרי היא בעלת מום לפנינו, ולא הקשה כתוס' משום חזקת פנויה, ומוכח בתוס' רי"ד דחזקה דממונא מיקרי חזקה להצטרף לתרתי לריעותא, ונחלקו בזה הקצות והנתיבות בסימן לד סכ"ג, והתוס' רי"ד תי' דחזקה דממונא כנגד חזקה דגופא ל"ח ליה

- ובעיקר קו' תוס' י"ל עפי"ד כמה ראשונים דדוקא היכא דחסר ואתאי כמקוה אמרי' תר"ל וכאן ל"ש סברא זו, וכבר העיר כן בהגהות ראמ"ה כאן. [אלא דיש לדון דבחד גופא לא בעי' חסר ואתאי כההיא דחולין י בטבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ כמש"כ בחזו"א אב"ע סימן פ סקכ"ג, אך בתורא"ש לעיל ט. מבואר דגם בחד גופא בעי' חסר ואתאי, ולהכי ל"א בתר תר"ל דבעולה לפניך עם חזקת היתר כנגד החזקת הגוף עי"ש].

- במש"כ התוס' בתרוצם **גבי חזקת פנויה דלא חשיבא**, לעיין בשמעתא ש"ב פ"ב דחזקת הגוף עדיף מכל החזקות ומהני אף בתרתי לריעותא, וכן ביאר הפנ"י לעיל ט. בתוד"ה ל"צ דהוי מעלה בחזקת הגוף דמהני גם כנגד תר"ל, והא דבמקוה ל"א חזקת הגוף על שלימות המקוה עי' בשמעתא שם דא"ז חזקת הגוף דל"ה שנוי בגוף המקוה אלא דנחסר מעט מים ממנה כו', וראה בקו"ש אות רס ובחזו"א אב"ע סימן פב סקי"ב. [והשע"י כ' דבמקוה הנידון הוא בטבילה של הגברא], וע"ע בשערי יושר ש"ב פ"א-ג שהעיר דא"כ איך ילפי' חזקות מנגע הא הוי חזקה"ג, וביאר באופ"א דחזה"ג פושט את הספק ואומר דהקדושין חלו דלא היה בה מומין דחזקת הגוף מדברת על שורש הספק ושאר חזקות מכריעים רק את תולדת הספק, וממילא ל"ל חזקת פנויה. ועי' בש"מ ותורא"ש באופ"א דחזקת פנויה לא חשיבא כיון דעומדת לינשא, [וידוע המהרי"ט המובא בש"ש ג,ט דחזקה העשויה להשתנות ל"ה חזקה]. ועי' מש"כ עוד בפנ"י בביאור תירוץ התוס' דהקדושין גמורים והמומין הוי דבר המבטל את הקדושין אסמ"ו וכו', ועד"ז בחמד"ש יו"ד סימן ט אות ו דדברי התוס' קאי רק במומין, וקדמו בנובי"ק ביו"ד סימן סג עי"ש. אולם בתוס' הרשב"א כאן כ' כד' התוס' גם לענין הסוגיא בקדושין עט בבגרה דל"א חזקת פנויה, והתם אם בגרה אין בכח האב לקדשה כלל ומ"מ כ' דל"מ לחזקת פנויה, וע"כ הביאור בדבריו ע"ד הגרש"ש דבמקום חזקת הגוף ליכא ספק כלל ול"ש לחזקת פנויה.

- בעיקר דינא דתרתי לריעותא פירשו גדולי האחרונים בב' אופנים, (ועי' שו"ת רע"א סימן ז ובש"ש ש"ג פט"ז, וכבר נחלקו בזה במהריב"ל ובלחם רב ועוד), חדא דנעמיד חזקה נגד חזקה היינו חזקת שלם דהמקוה וחזקת טמא דהאדם ונשאר ספק, ובמקום ספק אזלי' בתר חזקה דהשתא, ונמצא דהוי ב' חזקות כנגד חזקה אחת, או דחזקה דהשתא ל"ה חזקה [עי' בתוס' עו], אלא דהוי ריעותא בחזקת הגוף דהמקוה, דהחזקת מקוה קטיעא דחסר לפניך, וכ"נ לשון רש"י בריש נדה שכ' ובחזקת טהרה דמקוה איכא ריעותא וכו', (ובשמעתא נקט דחזקה"ג דאשה עדיף ממקוה דהמקוה שחסרה לא השתנתה, והוי רק חזקה דמעיקרא), ועי' בש"מ מש"כ ע"ד התוס' דשאני מקוה דהוי תרי חזקות בתרי גופין וכו', ונראה מדבריהם דהשו"ט היא ב' הביאורים הנ"ל, ועי' אבי עזרי פי"ח מאסו"ב. [ולכאורה אם נימא דתרתי לריעותא הוא משום החזקה דהשתא, ל"ש זה לענין לפסול האדם לעדות, בנידון הקצות בסימן לד סק"ה, והנתיבות שם סקט"ו כ' דשאני בטהרות דב' החזקות חזקות המבררות הן ומצטרפין לברר שנחסר מקודם, משא"כ חזקת ממון דלאו חזקה המבררת היא רק שאין יכולין להוציא מיד המוחזק בלא ראיה ולא חזי אותן השני חזקות להצטרף עכ"ד]. והרע"א כ' עוד נו"א דהחזקה דהשתא דהמקוה חסר לפניך מסייע לחזקת טמא, ולהכי החזקת טמא עדיף על חזקת המקוה, עי' רע"א לעיל ט. וכידוע מסדר א'.

**תוד"ה ספק**. ביאור השמעתא ש"ב פ"א דמחזיקין מאיסור לאיסור ומטומאה לטומאה, וע"י שנזקק לטומאה חשיב דיש לו חזקת טומאה, והעיר בסתירת שי' התוס' אם מחזיקין מאיסור לאיסור דבביצה כה ס"ל דלא מחזיקין מאיסור לאיסור. ועי' בנובי"ק ביו"ד סימן סג שהעיר על תוס' דמה שייכות לנגע השני עם נגע הראשון ואטו טומאת נגע השני מחמת הראשון בא וכו', ועי' בחזו"א דכ"ז שלא נטהר יש לו חזקת מצורע. [ואפשר דכמו דבטובל ושרץ בידו ל"ה מעשה טבילה כידוע בשם הגר"ח, ה"נ בנגעים כשיש הנגע הראשון ובא הנגע השני ל"ה מעשה לטהר הנגע הראשון כ"ז שיש עליו עוד נגע וממילא שייך לומר מחזיקין מנגע לנגע ול"ה טהרה לנגע הראשון]. - והתוס' כ' בתרוצם שהיה בו קודם שחין או מכוה, וכ' מהר"ם שי"ף דלא נקטו בהרת דאם היה בו קודם בהרת אין לו חזקת הגוף, וצ"ב דעל כל בהרת יש חזקת הגוף שלא היה בגופו אלא לבסוף ול"ש לבהרת הקודמת, והרי לגבי מומין גם בהיה בה מום אחד והתנה על שאר המומין לא נימא דל"ל החזקה מחמת המום הראשון שלא הקפיד עליו, ויש לחלק דבמומין על מום הקודם ליכא נ"מ ולהכי שייך חזה"ג.

- ועי' במהרש"א בסוגיא שהק' על דברי התוס' גבי ספק נגעים הערה גדולה [וכבר קדמו הר"ש בנגעים כמש"כ הרע"א והרש"ש], דאיך יתכן דסברת ר"ג הפוכה מר"י, דלר"י ל"מ חזקת הגוף כנגד חזקת ממון, ומ"מ עדיף מחזקת טומאה, ולרבנן חזה"ג עדיף מחזקת ממון ולא עדיף מחזקת טומאה עי"ש. ובתורא"ש בנדה יט ובר"ש בנגעים שם העירו כן דלר"ג דחזה"ג עדיפא על חזקת ממון כ"ש דיהיה עדיף על חזקת טומאה, והר"ש תי' דטעם ר"ג דנאמנת הוא משום דאלים ליה ברי. - ובתוס' בנדה יט כ' באופ"א בהא דלרבנן טמא דרגל"ד לטמא וז"ל דדרך השער להתלבן מחמת הנגע לפיכך נראין הדברים דבהרת קדמה, וכ"כ הר"ש שם דדרך השערות לבא שחורות והנגע מלקה אותן והופכן ללבן, ומשמע דמטמאי רבנן משום דאיכא רוב דהבהרת קדמה ועדיף מחזקה, וא"כ לרבנן טמא בתורת ודאי, ובתורא"ש שם משמע דלרבנן טמא רק מספק, וכ"נ ברש"י, ובר"מ פ"ב מטו"צ ה"ט, ועי' במהרי"ט כאן ובחזו"א נגעים סימן ה-כ. וכן בר"ש בנגעים פ"ד מי"א כ' דטעמא דרבנן משום דאיכא רוב דקודם בא הבהרת, ועי' בשמעתא ש"ב פ"א.

ג] **רישא כאן נמצא** וכו', ולרש"י ותוס' רבא קאי כר"ג דמהני חזקת הגוף להוציא כתובה ומודה ר"ג ברישא דאין לה כתובה דכנכ"ה דהוי ריעותא בחזקת הגוף, דכיון דבבית אביה נמצאו המומין איתרא חזקתיה דאב דאיכא למימר כאן היו קודם אירוסין, ולכאורה הוי כעין חזקה דהשתא, ואף דחזקה דמעיקרא עדיף, מ"מ א"א להוציא ממון עפ"י חזה"ג דאיתרא, משא"כ בסיפא שנמצאו ברשות הבעל א"א להחזיק הריעותא יותר משהיא לפנינו גם על רשות האב ולהכי יש לה כתובה מחמת חזה"ג דלר"ג מהני להוציא ממון, ועי' בש"ש ש"ב פ"ד דמוציאין הכתובה מחזקה דכ"נ כ"ה ואין מחזיקין הריעותא מרשות לרשות.

- לעיין מח' הראשונים אם בסיפא גרסי' דכ"נ כ"ה או דסגי דמוציאה ע"י חזקת הגוף. - וברישא דנמצאו ברשות האב וכ"נ כ"ה י"ל דל"ה ודאי שנולדו קודם אלא הוי ספק ומש"ה בעי גט, ואין לה כתובה משום דהוי ספק ואזלי' בתר חזקת ממון, אמנם ד' הריטב"א ורא"ה דל"ב גט והוי מק"ט, וכ"נ בטור שכ' דמחזיר כסף הקדושין, ועי' בית שמואל סימן לט סקי"א דאין לחלק בין גט לכסף הקדושין, ודלא כב"ח שם שכ' דאף דמחזיר כסף הקדושין אפ"ה צריכה גט, וביאר בשע"י ש"ב פי"ד דגם ברישא אמרי' כ"נ כ"ה כמו בסיפא דמאחר דרשות האב ודאי איתרא ורשות הבעל ספק איתרע אין לנו לדון את הריעותא אלא בשל האב.

ובחי' רבינו קרשקש מבואר דאף אם נימא כרא"ה וריטב"א דל"ב גט מ"מ באומרת שנולד בה מומין אחר הקדושין איכא שוי' אנפשי' ובעי גט, וז"ל אבל היא ודאי אינה מותרת בלא גט שהרי לפי דבריה מקודשת היא והו"ל כאומרת קדשתני והוא אומר לא קדשתיך וכו', אך הב"ש שם לט סקי"א כ' דמשקרת ול"ש שויא עי"ש.

ובעיקר דין כ"נ וכו', עי' שמעתא ש"ב פ"ד ולהלן דאין לידת הספק קודם וכו', ואין מחזיקין ריעותא מרשות לרשות, ועי' קצות בסי' רכד סק"ב בעשו קנין סודר על הבהמה ונמצא שנגנבה והספק מתי נגנבה דאמרי' יחלוקו, והק' הקצות דנימא כ"נ כ"ה, ותי' דל"א כ"נ כ"ה אלא באיכא חזה"ג כמת החמור דיש חזקת חי לומר דמת ברשות הקונה, וכן במומין יש חזה"ג דבאו ברשות הבעל, אבל בגוונא דנגנבה אין חזה"ג להעמידה ברשות לוקח בזה ל"א כנכ"ה. ועי' מח' הראשונים המובא להלן אות ד אם כ"נ תליא ברשות הקנינית או במציאות ועי' בשמעתא שם פ"ז, ובשע"י ש"ב יד-טו. והש"ש ב,ד הנ"ל נקט דכ"נ כ"ה היינו דאין מחזיקין ריעותא מרשות לרשות וא"ז מדין חזקה, והוכיח כן מהרשב"א חולין י. גבי כתמים כידוע, דל"ש חזקה, ולפי זה הרי אין כאן חזקת הגוף ודנינן רק מצד כ"נ כ"ה, וסותר לדברי הקצות הנ"ל. ומו"ר רבי שמואל זצ"ל חילק דכנכ"ה לא אמרו אלא היכא דהיה ודאי מקח לפנינו כגון במשיכת הפרה וקדושי האשה ורק מצינו דבר המבטל את הקנין כמו מום או מיתת החמור, משא"כ התם דיתכן שלא היה כלל מעשה מכירה כיון שנגנב להכי ל"א כ"נ כ"ה. [ולמסק' הסוגיא מבואר בתוס' דעל בעל הפרה להביא ראיה משום חזקת חי שיש לבעל החמור כמובא בשמעתא בסופ"ג, וכן בתוד"ה רישא מנה וד"ה אמאי, מבואר דלר"א בסיפא יש לה כתובה משום חזקה"ג ומוכרח דכ"נ וכ"ה הוא בצירוף חזקת הגוף].

וצ"ל דאין כוונת הרשב"א משום כ"נ אלא החילוק דשאני כתמים דהספק על זמן הטומאה, ובזה כ' הרשב"א דכיון שא"א לדון ע"פ החזקה דרק השתא נטמאת ליכא דין חזקה כלל, משא"כ בספק מומין דאין הספק בזמן, אלא באיזה רשות אירע המומין והחזקת הגוף אומר לנו דהוי ברשות בעל ולא ברשות האב, ולכן ל"ש בזה כללא דהרשב"א דאה"נ דל"ש לדון לפי החזקה דמעיקרא דהשתא נעשו המומין, אבל גם אם לא נפל המום עכשו מ"מ ברשות בעל נפל, והכרעת החזקה היא על הרשות. [וי"ל באופ"א וכ"נ ברש"ש דהפי' דבכ"נ אזלי' בתר חזקה דהשתא אף דחזקה דמעיקרא עדיפא אמנם אם נימא בתר חזקה דמעיקרא הרי נעשה בשל אחרים בזה עדיפא חזקה דהשתא לומר דהמום נעשה ברשות זו מלילך בתר חזקה דמעיקרא להחזיק הריעותא בשל אחרים, וכ"נ ברע"א שו"ת ח"ה סימן עח ובחת"ס בסוגיא ובנתיבות בסימן קיב סק"ב מהמהרי"ט ובפליתי סימן פא סק"ד. ועי' בהגר"א או"ח תסז גבי מצא חטה במצה א' דמתירין האחרות דאמרי' כ"נ וכ' הגר"א כדאי' כתובות עה, ושם בשו"ע ואם נמצאת בעיסה אוסרין כל העיסה וכ' הגר"א דדוקא ממקום למקום אמרי' כ"נ כ"ה אבל לא מזמן לזמן כמ"ש עודה בבית אביה דל"א השתא הוא דנולדו והיינו דכיון דהוי ברשות האב איתרע ואזלי' בתר חזקה דהשתא. ועי' תשו' מהרשד"ם חו"מ סימן שט בשם הרשב"א בקרקע ומטלטלי ונפל ספק אם היו בשעת המתנה דקנה מטעם כאן נמצא כאן היה. ועי' בראשונים ב"ב פב דאילו לא קצץ נאמן לומר תלת זבנת לי משום דכ"נ וכ"ה והוי ג' במכירה, ומסתבר דל"ה אותו גדר של כנכ"ה דסוגין דאין מעבירין הספק לרשות אחרת, וע"כ התם גדרו הוא משום חזקה דהשתא. - ובשמעתא שם ב,ט כ' מהגאשר"י דכ"נ כ"ה הוא רק בלוקח טוען שמא אבל בברי ל"א כן דכאן ל"ש לומר דאין מחזיקין ריעותא מרשות לרשות דכל שטוען ברי הספק לפנינו ע"י טענת ברי וחזקת הגוף ל"מ לאפוקי ממונא, וי"ל דאם כ"נ הוי מדין חזקה דהשתא שייך לומר כגמ' טז דבברי וברי לא אמר].

**דף עו.**

וחדא במקום תרתי וברש"י הק' דלבעל יש חזקת ממון, וזה תליא במח' הקצות והנתיבות בסימן לד המובא לעיל בגדר חזקת ממון.

תוד"ה וחדא, וי"ל דודאי טעמי האשה עדיפי וכו' לעי' בש"מ, וניחא יותר אם חזק"מ הוי כחזקה באיסורים.

רב אשי אמר וכו', ולרש"י ותוס' לרב אשי הא דברישא אין לה כתובה הוא לא משום כנכ"ה שיש ריעותא בחזה"ג דאב אלא משום דחזה"ג של הבת לא מהני כלל לאב, ובתוס' להלן ע"ב ד"ה כלה וד"ה תנא דנו דכמו כן לא יהני חזקת חי של החמור לבעל החמור ולמסק' מהני ועי' בשמעתא פ"ה ושערי יושר ש"ב פי"ג. ועי' בר"ן בהא דל"מ חזקתה, דל"מ הברי שלה לאב [ולר"ג בעי' לחזקה"ג וברי] וע"ע רמב"ן ורשב"א, והש"ש שם ט' ביאר דאף דחזקת הבת מהני לאב מ"מ איתרע רשות האב כיון שהיא ברשות, אבל כשהכתובה לבת לא הפסידה משום דהרשות שלה לא איתרע, וע"ע בשע"י ב ריש ג' דאף שיש חזקת הגוף מ"מ הא דמהני חזקת הגוף להוציא ממון דפושט הספק אבל כשהאב תובע דהנידון על האב ל"ל מעלה זו של חזקה"ג כיון דאין הדיון על המומין.

ויל"ע בהא דחזקת הבת ל"מ לאב דהא לגבי הבת אמרי' מחמת החזה"ג דבאו אחר אירוסין וצריכה גט, וא"כ אמאי לא יהני החזה"ג לגבי החיוב כתובה שהיא תולדה מחלות הקדושין, ועי' בפנ"י ובשעורי רבי שמואל.

ובהא דהרי"ף השמיט תרוצי רבא ורב אשי, עי' רא"ש סימן טו.

- מחליף פרה בחמור שם ש"ב פ"ד. לעי' ברשב"א חולין י. דאין מחזיקין מרשות לרשות.

תוד"ה ואמאי, ראה בשמעתא ב,ט מש"כ ליישב עפ"י הרשב"א חולין שם.

תוד"ה על, במש"כ דכי היכי דעכשו הוא מת כן יש לנו להחזיקו שהיה מת קודם, עי' קו"ש אות רעב.

ועי' מהרש"א שתמה דאיך ס"ד בגמ' להביא ראיה מכלה בבית חמיה הא התם ל"ש שעת מציאתן, ובשמעתא ב יג מיישב עפ"י הרשב"א חולין יא דל"א החזקה אלא אם מצינן למימר דעכשו אירע השנוי הא לא"ה בטלה החזקה לגמרי, והק' הרשב"א מכלה בבית חמיה דאמאי יש לה כתובה גם במומין ישנים ותי' משום כנכ"ה, אולם להס"ד דל"א כל מי שנולד כו' ע"כ הא דיש לה חזקה הוא משום שעת מציאתן שעי"ז יכולים להגביל הזמן ולומר שבאו אחר האירוסין כמו שמודה הרשב"א בהוגלד פי המכה דהגבינות כשרות ועי"ש.

שם בתוס', והא דכלה בית חמיה על הבעל להביא ראיה דכולי האי ל"א דקודם אירוסין ב' רשויות היה בה מום כו', וביאר השמעתא שם עפ"י תוס' חולין יא דחזקה שלא נתבררה בשעתה לאו כלום וה"נ כיון דרק לבתר נישואין מכח שעת מציאתן נעשה לנו בירור על בתר אירוסין וא"א לדון כשעת מציאתן מכח זה על קודם אירוסין ועי"ש. - בא"ד ונראה לריב"א כו' עי' בקו"ש אות רעג דאם חזקת מר"ק מתורת מוחזק ולא חזקה קמייתא כבאיסורין א"כ ניבעי טענה כמו במוחזק, ובחזקת מ"ק לעיין בקוה"ס כלל א ס"ה.

**דף עו:**

ד] **הכי אמר שמואל כל שנולד הספק ברשותו עליו הראיה**, וברש"י דעל בעל הפרה להביא ראיה שמת החמור קודם משיכה הואיל וספק ברשותו נולד שלא נמצא החמור מת עד לאחר משיכת פרה, והיינו דכיון דהיה קנין ונכנס החמור לרשות בעל הפרה, ובעל הפרה מערער על הקנין עליו הראיה דנחשב שנולד הספק ברשות בעל הפרה, [ואף דזה גופי' הספק אם הקנין חל, עי' בריטב"א דהמשיכה ברורה לפנינו וכו' ועי' עין יצק אב"ע ב סה-כ דהוחזק לפנינו שהיה קנין, והרשב"א כ כיון דנתחייב באונסין], אמנם הרא"ש בסימן טז כ' בשם הרי"ף דעל בעל החמור להביא ראיה וחשיב שנולד הספק ברשות בעל החמור לפי שהיה החמור עומד ברשותו [והבית יצחק הוסיף כיון דבעל החמור שומר עליו ואם פשע חייב, ועי' באבן האזל מכירה שם דכיון דהבעלות מסופקת הולכין אחר המקום] וכאן נמצאו וכאן היו וא"כ י"ל דמת החמור קודם משיכת הפרה, ובעל החמור צריך להביא ראיה שמת אחר המשיכה דהא ברשותו נולד הספק, וכ' הרא"ש דכ"ז אם היה החמור ברשות בעל החמור, אבל אם היה עומד בסימטא על בעל הפרה להביא ראיה דהא ל"הברשות בעל החמור, ובזה מודה הרי"ף לרש"י דחשיב שנולד הספק ברשות בעל הפרה שהרי היה קנין ובעל הפרה זכה בחמור והוי ברשותו ועליו הראיה, וברמב"ם מכירה פ"כ הי"ד כ' כהרי"ף וכ' המ"מ דל"א הכי אלא כשמת החמור ברשות בעל החמור אבל בהיה באגם על בעל הפרה להביא ראיה. - ובעיקר שיטת הרי"ף הק' הרא"ש דהא מיד כשמשך בעל החמור את הפרה נקנה החמור לבעל הפרה וחזקת ממון וחזקת הגוף מסייע ליה לבעל החמור ולמה נזקיק אותו להביא ראיה, ואפי' אם הוא עומד בבית בעלים הראשונים נקנה במשיכתו לבעלים האחרונים ואין רשות המקום גורם אלא רשות בעל הממון ובעל הממון הוא בעל הפרה שזכה בחמור בשעת משיכת הפרה, וא"כ חשיב ברשותו ועליו הראיה ואין חילוק אם עומד ברשותו או ברשות בעל החמור ועי"ש. ובשו"ע חו"מ סימן רכד ס"א פסק המחבר כדעת הרי"ף והרמב"ם דעל בעל החמור להביא ראיה והרמ"א כ' כדעת הרא"ש, ועי' בקצות שם סק"ב הובא לעיל. ועי' בק"נ סק"ד שכ' דלרי"ף תלוי המומין באיזה רשות היתה האשה וגם אם היא ארוסה ונמצת בביתו על הבעל להביא ראיה, וכן על האב להביא ראיה גם לאחר שניסת אם נמצאת בבית אביה, וכן מבואר בר' ירוחם ובמהרי"ק שרש קה, אך בחי' רבינו קרשקש מפורש דבאשה גם הרי"ף מודה דתליא ברשות הממונית, וכ"כ הפנ"י עו: ד"ה אמנם ובהפלאה בקו"א קיז סקי"ג.

ובתוספות הקשו בהא דמחליף פרה וחמור וילדה אמאי לא נימא הכי ונוקי הולד ביד הלוקח, ותירצו דיש חילוק בין היכא דנולד הספק לטיבותא כי התם להיכא שנולד הספק לגריעותא כי הכא, ובש"מ הביא מהריב"ש דרק היכא דבא לבטל את הקנין שהיינו מוחזקים בו אמרי' כנכ"ה משא"כ גבי ולד אין הקנין מתבטל מפני הספק שאין אנו דנין אלא על הולד, וכעי"ז מבואר בתוס' חולין נח גבי השאילה חלוקה עי"ש, ובשמעתא פ"י ביאר דכנכ"ה הוא כשהספק באיזה רשות אירע השנוי, משא"כ בולד או בחלוק שהספק באיזה זמן קרה הדבר הספק על כל הזמן, ובשע"י ש"ב פט"ו ביאר דרק בכדי לסלק הריעותא אמרי' שכל מי שנולד כו' ולהכי במומין או במיתת החמור אמרי' כנכ"ה דאין הריעותא ברשות הקודמת, אולם בולד פרה דבכדי לאוקמי ברשות הלוקח צריכים לומר שנולד ברשותו ולא סגי שנאמר דלא נולד ברשות המוכר בזה ל"א כנכ"ה, וע"ע תוספת דברים בחי' רבי שמואל סימן יב-ב. ומצינו פי' חדש בתוס' דענין כנכ"ה הוי כדין מזלו גרם ולידת הפרה ל"ש למזלא דכבר היתה מעוברת והנידון מתי יצא הולד, וזה אינו תלוי במזל שמא נולד לפני המכירה, ראה באמרי בינה אב"ע סוף סימן ל ובעין יצחק ח"ב אב"ע סה-ה, ומצינו סברא כזו בפרישה בסימן לט סקכ"ג דהוי מדין מזלו גרם עי"ש, וכ"נ במקור חיים בסימן תסז סקי"א.

גמ' ותנא תונא כלה, וברש"י דרישא וסיפא הוי סייעתא, ואע"ג דברישא האב בא להוציא כתובה מהבעל ס"ל לרש"י דגם למסק' האב צריך להחזיר כסף הקדושין ושפיר מוכיח הא דכל מי שנולד כו' גם מרישא, ובתוס' נקטו דהראיה היא רק מהסיפא, ועי' מהרש"א, ובפנ"י כ' דשמואל אזיל בתי' רב אשי דחזקת הגוף לא מהני לאב ול"ש לדון כל מי שנולד וכו'.

**דף עז:**

בתוס' רי"ד כאן מבואר ד"ח בפי' נסתחפה שדהו דאין הכוונה מצד מזלו גרם כד' תוס' ותורא"ש ריש מסכתין, אלא דאם נתחייב כתובה א"י להפטר, והיינו דנסתחפה שדהו הוא טעם דאינו יכול להטיל האשמה באשה דטוענת נסתפחה שדהו ואין היא האשמה, אבל אינה סיבה לומר דאם היו מומין באיש דנסתפחה שדה והיא האשמה להפסידה כתובה, ועי' בד' הרמב"ן יבמות סד, ועי' בד' תוס' רי"ד לעיל יב: ולכאורה אזיל לשיטתו, וע"ע שו"ע אב"ע סימן נ ס"ה ברמ"א בשם מהרי"ק ובאר היטב שם סקי"ד.

פרק שמיני

**הערות ומראה מקומות**

**דף עח.**

א] **מתני' האשה שנפלו** וכו' מבואר במתני' ובסוגיא ג' אופנים בדין מכירת נכסי מלוג ע"י האשה, חדא בנכסים שנפלו לפני האירוסין דאז מוכרת לכתחילה אחרי האירוסין כיון דנפלו קודם האירוסין, אופן שני בנכסים שנפלו לאחר האירוסין ומוכרתן בעודה ארוסה דלבית שמאי תמכור לכתחילה ולבית הלל לא תמכור ואם מכרה מכרה קיים, אופן שלישי בנכסים שנפלו עד שלא ניסת וניסת, [וברש"י ותוס' דנו אם מיירי גם בנפלו קודם שנתארסה] דלכתחי' לא תמכור ואם מכרה קיים, ובנפלו אחר נשואין ל"מ מכירתה, וטעם החילוקים דבנפלו קודם האירוסין בזכותה נפלו והוי שלה למכור אף לכתחילה, אבל בנפלו לאחר האירוסין כיון דהוי ספק נשואה דעומדת לינשא כדפי' הראשונים, אך מ"מ אין ספק מוציא מידי ודאי, להכי מכרה קיים אבל לכתחילה לא תמכור דעומדת לינשא, משא"כ בנפלו קודם הארוסין אף דכעת הוי אחר אירוסין והיא בספק שתנשא, מ"מ מיקרי מוחזקת בודאי ויכולה למכור לכתחילה, אך צ"ב הסברא דעומדת לינשא, דהא מ"מ בארוסה ליכא תקנת פירות לבעל ואמאי לא תמכור, וממנ"פ אם איכא זכות לבעלה א"כ לא יהני מכירתה גם בדיעבד, ועי' בלשון הש"מ עח: בשם הריב"ש דהבעל זוכה למפרע משעת האירוסין וכו', ועד"ז כתב הפנ"י עי"ש. [ולרש"י מבואר דגם בנפלו קודם אירוסין הדין דאחר נשואין לא תמכור לכתחילה, ובאב"מ בסי' צ סוף סקי"ח כ' בד' הר"ן דחולק, אך בד' רש"י צ"ל דהוי תקנה בלאחר הנשואין דאין לה כח למכור לכתחילה אף במה שנפלו לה קודם האירוסין, וחזינן כן בדעת ב"ש דאף דבעודה ארוסה מוכרת לכתחילה מ"מ לאחר שניסת כ' רש"י דלא תמכור לכתחילה, ועי' ברע"א], ויל"ע בהך דינא דלכתחילה לא תמכור אם הוי ענין ממוני משום זכות הבעל, או ענין "איסורי" כדי שלא תפסיד לבעלה, ועי' להלן בע"ב מה שהבאנו מהתוי"ט והמשנ"ל דהגדר בלכתחילה הוא שאם הלוקח בא לימלך מוחין בידו שלא יקנה כדפרש"י בע"ב עי' להלן שם. [ועי' בלשון תוד"ה עח. ד"ה נפלו שהביאו מהירושלמי דהוי מקולי ב"ש כו', ומשמע דהוי דין דאסור למכור לכתחילה ולא רק עצה לב"ד, ועי' מש"כ באבני נזר אב"ע ח"ב סימן שלז אות ג].

- **מתני' על החדשים** וכו' וברש"י החדשים שנפלו לה משניסת, לעי' בקו' הפנ"י והפלאה דהא בחדשים בנכסי מלוג שנפלו לה אחר הנשואין פשיטא דל"מ מכירתה כיון דשייכי לבעל ומ"ש לומר על החדשים אנו בושים עי"ש בדבריהם, ועוד קשה דכיון דאיכא לבעל ק"פ ולר' יוחנן ס"ל דקנין פירות כקנין הגוף דמי, א"כ ודאי דאינה יכולה למכור, והרגיש בזה המהרש"א לעיל נ. ע"ד התוס' שם, ומה"ט קשה יותר דאף בנפלו לפני האירוסין מ"מ אחר הנשואין דהבעל אוכל פירות איך תוכל למכור [לולי תקנת רבותינו בע"ב דאינה יכולה למכור], ומוכרח דאף היכא דיש לו פירות מ"מ מהני מכירתה כיון דזכתה בהם קודם האירוסין או קודם הנישואין. אך ברבינו קרשקש כ' ד"ח וז"ל ואפשר דר"ג סבר דלא זיכו ליה חכמים אלא הנכסים שנפלו לה בזכותו, אבל נכסים שנפלו לה קודם שנשאת שהיא החזיקה בהם והיא לא הכניסה אותן לו הני לא זיכו אותן לו ואפשר דאין לבעל בהן פירות אפילו לא מכרה אותן, או אפשר דכל שלא מכרה אותן שהבעל אוכל פירות אלא שבידה למכרן בכל שעה שתרצה וכו' עי"ש. - ויש לדון בזכות הבעל בנכסי מלוג, אם איכא לבעל רק זכות אכילת פירות כנגד פדיונה, או דאית ליה לבעל "קנין" פירות ככל קונה מחברו, ועי' בש"מ להלן ד"ה וז"ל הריב"ש שכ' דאע"פ שהבעל אוכל פירות בנכסי אשתו בעודן שלה אבל כיון שגוף הנכסים שלה היה לנו לומר שתוכל למכור את שלה והבעל יאכל פירות מן המעות ועי"ש, ובהפלאה כ' בדעת ר"ג דתיקנו פירות כנגד פירקונה ויכ"ל א"א בתק"ח, ולהכי אנו בושים דאף דאוכל פירות אפ"ה מכרה קיים דבמכירה הוי כאומרת א"א בתק"ח ושוב אינו חייב לפדותה. וע"ע בבית מאיר באב"ע בריש סימן צב שהקשה דאם יש לבעל קנין פירות צריך להיות דמדינא מכרה בטל.

ובסוף הסוגיא מבואר דלרבותינו ל"מ מכירה אחר הנשואין גם בנכסים שזכתה קודם האירוסין, ונראה דהטעם הוא משום דאית לבעל קנין בגוף לגבי הפירות, וס"ל דגם במה שזכתה קודם נשואיה הוי כן דכיון דנישאת הוי קנין לבעל, [ודין זה הוא אף קודם תקנת אושא, דתקנת אושא היא בנוגע לגוף ולאח"מ וכפשטות הסוגיא עח:], וכן מוכח בתוס' לעיל מז: שכ' דלבעל איכא קנין בגוף לגבי הפירות, וכ"נ בתוס' בגיטין עז עי"ש. אמנם בתוס' יבמות לו: ובתוס' בב"ב נ. נראה דקנין פירות דבעל ל"ה אלא זכות פירות, ומשו"ה לדין יציאת עבד בשו"ע ל"ח עבדו דלא אלים להפקיע ק"פ את הגוף דאשה, וכן בש"מ ב"מ צו בשם הראב"ד מבואר דק"פ דבעל ל"ה כקנה"ג, וע"ע באו"ש בפ"ב מרוצח הט"ו דק"פ דבעל דמהני על לב"ל אין לו קנין בגוף לפרותיה ולהכי מהני מכירתה לולא תקנת אושא, ונמצא דק"פ דבעל גרע מכל קנין פירות, וי"ל דלהכי בזה גם לר' יוחנן ל"ה כקה"ג, וניחא קו' התוס' שם, אולם התוס' בכל הנז' נקטו דגם בנכסי מלוג אמרי' לר"י דהוי כקנין הגוף, [זולת בתוס' יבמות לו: דמשמע כמש"כ], אולם כבר הק' הפנ"י בב"ק פט דהגמ' שם מדמה ק"פ דבעל לדינא דק"פ כקנה"ג, ואפשר דלאחר תקנת אושא הוי ככל קנה"ג, (אלא דזה תליא במח' הרא"ש והרמב"ם אם תקנת אושא הוא רק על לאח"מ, או גם מחיים מוציא מהלקוחות). – והיכא דמכר הבעל את הנכסי מלוג כ' הבית שמואל בסימן צז סקמ"ז דל"מ מכירתו כיון דאין לו בגוף הקרקע, ועי' באב"מ שם סקכ"ב שדן מדין דבשלב"ל במכר אם תמות אשתו וכו'.

ב] **ר"ש וכו' נכסים שאין ידועים**, הרא"ש כ' מהרמ"ה דטעם ר"ש דכיון דפירות כנגד פרקונה, בנכסים ידועים לא ירצה לפדותה כ"ז שיש לה כיס של מעות, ולהכי בנכסים שאינם ידועים לא תיקנו זכיה בפירות כלל, אולם הרמב"ן להלן עט. כ' דהבעל אוכל פירות גם באין ידועים ורק דאם מכרה מהני מכירתה, והאב"מ בסימן פד סק"א הוכיח כן מהא דלחד מ"ד להלן בע"ב כל מטלטלין הוי נכסים שאין ידועים, ומפורש להלן עט דגם במטלטלין יש לבעל פירות, ומוכח דעכ"פ להך מ"ד דאין ידועים היינו מטלטלין, ע"כ דמ"מ יש לו בהן פירות, וכן הק' הק"נ באות א' ממתני' להלן עט. בנפלו לה כספים ותי' דאף דיש לבעל פירות מ"מ אם מכרה המכר קיים ורק ר' יוחנן ס"ל דהכספים הוי ככל נכסי מלוג ומכרה בטל. - והא דאינה מוכרת לכתחילה גם בנכסים שאין ידועים, עי' בר"ן (לז.) הטעם כיון דיורשה אינה רשאית למכור לכתחי', והיינו דאם לא מכרה הבעל יורשה ולהכי תיקנו שלא תמכור לכתחילה, אמנם ברש"י עט. ד"ה ואי מבואר דאין הבעל יורשה, וי"ל דס"ל דבנכסים שאינם ידועים ליכא לתקנה, ועי' באב"מ בסי' צ סקי"ח. ולרש"י שם צ"ב דאמאי לכתחילה לא תמכור דהא אינו יורשה וגם אין לו פירות, וצ"ל דהטעם דשמא יהיה אח"כ נכסים הידועים לו. - ועי' בש"מ דבנתברר הנכסים לבעל, מכרה בטל, וע"ע בתוס' רי"ד, ובאב"מ בסי' פד.

- **שיטת הרא"ה** דבנפלו אחר הנשואין גם באינן ידועין הוי לבעל ומכרה בטל, אולם האב"מ בסימן צ סקי"ז כ' דמדברי השו"ע מבואר דבאין ידועים מכרה קיים גם בנפלו משניסת, ובש"מ מבואר מח' ראשונים בזה עי"ש בשם ר"י ותלמידי הרשב"א - ועי' שם עוד באבני מילואים בד"ה איברא, ומבואר שם דבנפלו לה משניסת נכסים שאין ידועים אף לראשונים שכ' דמכרה קיים וכדפסקו בטוש"ע הנ"ל, מ"מ אסורה האשה למכור ולתת במתנה דהבעל מוחזק ואסורה להפקיע זכותו.

- ובלישנא דמתני' קתני דבנכסים ידועים מכרן בטל, וברישא קתני במתני' דמוציא מהלקוחות, ומשמע דברישא הוי מקח ורק דהבעל מוציא מהלקוחות, ובגמ' עח: הלשון דבטל, אך רש"י כ' כדקתני במתני' דמוציא מהלקוחות, וכ"ה לשון הר"מ דמוציא מהלקוחות, ובש"מ כ' בשם תלמיד הרשב"א דמוציא מהלקוחות היינו דבטל זכותן ול"ה מקח כלל עיש"ה, ולכאורה תליא בהנ"ל דאם לבעל יש קנין גוף לפירות שוב לא אהני כלל מכירת האשה ומכרן בטל, אך אם הוי זכות פירות לבעל והוי תקנה מיוחדת דמוציא מלקוחות הוי מעשה מקח ורק דמוציא מלקוחות.

**תוד"ה האשה** בא"ד והביא ראיה, עי' במהרש"א. והנה שיטת רש"י הנ"ל דעד שלא ניסת וניסת דלכתחילה לא תמכור הוא גם בנכסים שנפלו קודם האירוסין, וצ"ע דכשנפלו הנכסים אחרי האירוסין דהוי ספק שמא בזכותה נפלו להכי לכתחילה לא תמכור, אבל בנפלו קודם האירוסין דהוי בזכותה אמאי לא תמכור אחר הנשואין, ומוכח כנ"ל דאחרי נשואין הוי תקנה נפרדת שאינה יכולה למכור.

**גמ' סיפא אימר בזכותה**, וברש"י דארוסין עושה ספק נשואין שמא תבא לידי נשואין, ובתוס' רי"ד כ' הלכך לכתחי' לא תמכור ואם מכרה קיים אבל ברישא שנפלה לה בזכותה בודאי החזיקה בהן ואין האירוסין שהן ספק מוציאין מידי ודאי ולכתחילה תמכור ע"כ, ובש"מ בשם הריב"ש כ' טעמא דרישא היינו כיון שנפלו לה עד שלא תתארס בזכותה נפלו ולא בזכותו וא"כ היא מוחזקת ודאי בנכסים אלו, וכשנתארסה ספק אם זכה בהם הבעל אם לא שהרי אפשר שלא יבא לידי נישואין א"כ אין ספק מוציא מידי ודאי ומוכרת אפי' לכתחילה, אבל נפלו לה משנתארסה ספק אם נפלו בזכותה או בזכותו ומש"ה לכתחילה לא תמכור לב"ה, אבל אם מכרה אין הבעל מוציא מידי הלקוחות כיון דזכותו ספק עכ"ל. וע"ע בש"מ בשם הראב"ד דהוי ספק אם קנין הארוסין הוי בזכותו, וצ"ב דאמאי לא אמרי' כן על שאר דברים כגון מציאתה וכו' וצ"ל דהוי רק סיבה לתקנה דלכתחילה לא תמכור.

**איבעיא להו** כו' לרש"י כ"י אמרו לו קאי על הרישא בנפלו קודם האירוסין ומבע"ל אם גם מכרה בטל, ולרש"י לפנינו קאי על הסיפא בנפלו אחר הארוסין ומבע"ל אם חולקים על ב"ש דלא תמכור לכתחי' או חולקים על ב"ה דגם בדיעבד מכרה בטל, ועי' מהרש"א ומהר"ם שי"ף בד' רש"י לפנינו.

**דף עח:**

**ת"ש דתניא** כו' ש"מ דיעבד קאמר, ועי' בש"מ ד"ה הואיל שביארו דהא דהמכר יהא בטל הטעם כיון דעומדת לינשא כנשואה דמי וכ"ש כיון דכבר נשאת למפרע נידונת הארוסה כנשואה, אך בש"מ הוסיפו דלריב"ש שהביאו לעיל עח. גם לרבנן לא בעו למימר שיהא הבעל מוציא מהלקוחות קודם שתנשא שהרי בעודה ארוסה אין הבעל אוכל פירות וגם אם מתה אינו יורשה אלא לאחר שנישאת יוציא מהלקוחות מה שמכרה בעודה ארוסה ועי"ש. - בנשואה שכן בעלה זכאי, עי' קו' גדולה במהר"ם שי"ף דהו"ל למינקט זכות פירות דאין לבעל אלא מהנשואין, ועי' בפנ"י בסוגיא.

ג] **ברש"י ד"ה ה"ג** דאם בא לוקח לימלך כו', לעיין בחידוש המשנ"ל פ"ו מזכיה ה"א ד"ה אך דנ"מ במתנה, וז"ל המשנ"ל: ואף דתנן דלכתחילה לא תמכור לאו שהבעל יכול למחות אלא הנראה מדברי רש"י שאם בא לוקח לב"ד לימלך אמרי' ליה לא תיזבון ולפי זה נ"ל דדוקא גבי מכירה אמרי' דלכתחילה לא תמכור אבל גבי מתנה ל"ש לומר דלכתחילה לא תתן דדוקא גבי מכר אומרים לו ב"ד שלא יתן מעותיו כיון דאיכא קפידא דבעל אך גבי מתנה פשיטא שאין אומרים לו שלא יקבל מתנה, והכי דייק לישנא דמתני' דקתני וב"ה אומרים לא תמכור ולא קתני ולא תתן דלגבי מתנה לכ"ע נותנת לכתחילה דלא שייך לומר שאם בא לימלך שיתנו לו עצה שלא יקבל מתנה וכו' עכ"ל, וע"ע בתוי"ט לפנינו עד"ז דלא תמכור בעודה ארוסה אינו איסור לאשה כיון דאמ"ו, אלא דין על הלוקח שאם בא לימלך א"ל לא תזבין דלגביו ל"מ האסמ"ו להתיר לו לקנות, ועי' בקושית האב"מ בסימן צ סקי"ט ד"ה אמנם דבירושלמי מבואר דגם במתנה לכתחילה לא תיתן דאמרי' כאן בה"ב בירושלמי תני רב חייא לא תמכור ולא תיתן ואם מכרה ונתנה קיים, הרי דאסורה למכור וליתן ודלא כמשנ"ל.

ור"ח בן עקביא כב"ש, לעי' בקו' הרע"א על פרש"י כ"י שהובא בתוס' לעיל עח. דר"י פליג על נכסים עד שלא תתארס, דא"כ מאי מקשה ורחב"ע כב"ש דילמא הא דר"ג א"ל לכתחילה תמכור קאי רק מה שנפל קודם אירוסין אך בנפל אחר אירוסין מודה לב"ה דלכתחילה לא תמכור ונשאר בצע"ג.

ד] **תקנת אושא**. עי' קו' התוס' לעיל נ. ד"ה הבעל דלר' יוחנן דק"פ כקנין הגוף בלא"ה אינה יכולה למכור ותירצו דה"נ לר"י לא בעי' לתקנה, ועוד תי' דאיצטריך לכה"ג דהבעל אין לו פירות שסילק עצמו מהפירות וכו', והאב"מ בסימן צ סקי"א הביא דברש"י ב"ק פח: ד"ה באושא שכ' דאע"ג דבעלמא ק"פ לאו כקנין הגוף בעל בנכסי אשתו אלמוהו רבנן לשעבודיה משום איבה והוי כלוקח ראשון, מבואר דהתקנה היא לעשות ק"פ של הבעל כלוקח ראשון, היינו דהוי כקנין הגוף, ולכן מכרה בטל, וכ"נ ברש"י שם פט: ד"ה סברוה, אך בתוס' ב"ק שם ובתוס' לעיל בפ' נערה נ. שתירצו דנ"מ בסילק הבעל עצמו מפירות, מוכח דתוס' ס"ל דשייך תקנת אושא אף כשאין לבעל פירות, שהרי ס"ל דגם לאחר סילוק הבעל מפירות שייך תקנת אושא, והיינו על כרחך שיש לבעל זכות בגוף הנכסי מלוג, ואינה יכולה למכור מטעם שלא להפקיע ירושת הבעל, וכ"מ בש"מ כאן בשם רבינו יונה שכ' דאל"כ היתה כל אשה נותנת נכסיה לבניה ולא היה הבעל יורש כלום, וכ"כ בכמה ראשונים בב"ב נא דגם בגוונא דאין הבעל אוכל פירות כמו בנותן מתנה לאשתו, איכא לתקנת אושא, אולם ברשב"א ב"ק שם כ' להדי' דהיכא דהבעל כתב דו"ד אין לי בנכסיך ובפירותיהן ליכא לתקנת אושא ובמכרה אין הבעל מוציא מהלקוחות, וע"ע בדברי הקצות בסימן קג סק"ט, והאב"מ שם כ' דהרשב"א ס"ל כרש"י הנ"ל דהתקנת אושא היא לאלומי לפירות ולהכי היכא דאין לו פירות ל"ש לתקנת אושא. - ובתוס' יבמות לו: כ' א"נ דקנין הגוף דאשה עדיף שאין לבעל פירות אלא מכוחה ועוד דאין לבעל פירות אלא בתקנתא דרבנן, ובאו"ש בהל' רוצח פ"ב ביאר דס"ל דאין לבעל קנין בגוף לפירות אלא בפירות בלחוד. - וע"ע מש"כ בבית מאיר באב"ע על השו"ע ריש סי' צב וז"ל ומוכח נמי דתקנת אושא אין לה שייכות לדרבותינו אלא דאף דלתקנת אושא היה אפשר לה למכור בחייה ולפירות דאלא"ה מה הוצרך הגמ' לשנויי על רב ושמואל דאינהו דאמרי כרבותינו, נימא דאיהו דאמרי כתקנת אושא וכו' אלא ודאי דתק"א לא היתה כי אם על לאחר מיתה, וע"י רבותינו קי"ל דבחייה לפירות נמי בטלה מכירתה עכתו"ד הבית מאיר שם . - ונחלקו הרא"ש והרמב"ם דהרא"ש לעיל נ. ס"ל דהמכר בטל מיד והר"מ ס"ל דבטל כשתמות, ובשו"ע ורמ"א סימן צ ס"ט הובאו ב' השיטות, ולהר"מ אין טעם התקנה משום זכות הבעל בפירות דא"כ אמאי חל המכר, אלא הטעם שלא תפקיע ירושתו ולכן המכר בטל רק כשתמות, וכמש"כ האב"מ שם בסקי"ב.

תוד"ה לימא, עי' במהרש"א ומהר"ם שי"ף ומש"כ החזו"א בלקוטים. ומבואר בתוס' דתקנת אושא דמוציא מהלקוחות הוא גם בנכסים שנפלו קודם אירוסין וניסת, והרי"ף והרא"ש שהביאו לפסוק כרבותינו דלא כתנא דמתני', אף דכבר איכא לתקנת אושא, ומוכרח דגם אחרי תקנת אושא שייכא מח' מתני' ורבותינו, דתקנת אושא היא שהבעל מוציא את הגוף מהלקוחות, ובמתני' פליגי לגבי הפירות בחייה אם מוציא את הפירות מהלקוחות, וכן ביאר הבית מאיר בריש סימן צב. - וע"ע ברע"א החדש מכ"י תלמיד מש"כ בד' תוס' בתירוצם.

- ההיא איתתא כתבתינהו וברש"י שעשתה כן לפני עדים ועי' ברא"ש וברע"א מכ"י תלמיד.

תוד"ה כתבינהו, ועי' עוד בקושיות הרא"ש על רש"י דמבואר בב"ב קנא דבגלוי דעת ל"ק וע"ע בר"ן.

**דף עט.**

ה"מ לאחריני אבל לברתה כו' והרע"א הק' דבשכ"מ אמרי' דעמד חוזר מה"ט ולא מחלקי' בין יהיב לאיניש אחריני או לבריה.

מהיום ולכשארצה, ברא"ש ובר"ן דהוי מתנה מהיום ע"מ שאם תרצה חוזרת בה, ובר"מ פכ"ב ה"ט אם תרצה תחול המתנה למפרע, וכ"כ הרשב"א והר"ן בדעת רש"י, והבית שמואל בסימן צ סק"ל כ' דנ"מ אם המקבל אוכל פירות דלד' הר"מ הפירות של האשה ולד' הרא"ש הפירות של המקבל. ועי' בש"מ בשם הר"י מטראני ובאב"מ בסימן צ סק"ז, ושם סק"י דבמברחת יהא הבעל יורשה כבנכסים שאין ידועים. ועי' בחזו"א בארוכה. - ועי' קו' הרמב"ן בש"מ דהא מ"מ הפירות לבעל, ועי' מש"כ באב"מ בסי' פד ס"א - ואי לא קנה לוקח ניקנינהו בעל וברש"י דקו' הגמ' על מימרא דשמואל כו' ושי' הרמב"ם דשטר מברחת דלשמואל ל"ק ה"ד אם נתאלמנה או נתגרשה אבל בחייה הלוקח אוכל פירות וכן אם מתה בחייו זכה מקבל המתנה, ועי' בתורי"ד דהטעם דלא שביק שייך רק לכשתתאלמן ולא בחייה שהיא תחתיו אוכלת משלו או לאחר מיתתה, ועי' בר"ן דלפ"ז קו' הגמ' ואי לא קנה לוקח קאי על הברייתא כשכתב מהיום ולכשארצה ועי"ש. ועי' ברש"י בסוגיא ד"ה הא ולעיל עח: ד"ה דבעיא. ועי' באב"מ בסימן צ סק"ח.

**דף עט. - פ:**

א] **עט. מתני'**. לפרש"י מח' ר"מ ורבנן היא במהות תקנת פירות לבעל, דלר"מ פירות לבעל ה"ד מה שיגדל מכאן ולהבא דהקרקע עם הפירות נחשב לקרן, ולרבנן גם הפירות הקיימים הוי לבעל כיון דגם לאחר אכילתם ישאר גוף הדבר לקרן, וכן הב"ח הביא מרש"י פב. ד"ה והא דמה שאמרו רבנן שלו ה"ד כשנגמרו ברשות הבעל, וכ"ה בתוס' רי"ד שם, והיינו דלרבנן גם פירות המחוברים הוי לבעל כיון שנגמרו ברשות הבעל. ויל"ע דא"כ בהכניסה לו בהמה והשמינה או דיקלא ואלים דהתוספת נעשתה אצל הבעל ליהוי כפירות, ועי' בהפלאה בסוגין ולהלן פב.

- פירות המחוברים ביציאתה שלה כו' עי' ברא"ש סימן ז בשם רבינו יונה דאף פירות גמורים העומדים ליתלש הוי שלה אף דהוי כבצורים דלא תיקנו לו רק פירות הנלקטים, וכ"ז שלא נלקטו הוי כפירות מחוברים דהם לבעל, אולם בריטב"א להלן ע"ב ד"ה מחוברין ס"ל דבעומד ליבצר נחשב לפירות תלושים והוי שלו, - ולהלכה עי' בר"ן דהלכה כרבנן [בע"ב דאמרי' מחוברין בשעת יציאה איכא ביניהו] והביא מהתוספתא דסתמא כר"ש, ועי' ברא"ש שם.

- בקו"ש בסוגין באות רפ הק' בהא דבמחוברים אין לבעל פירות ביציאתה דהוי שלה, אף דיש לו זכות בקרקע לפירות וידו כידה וזוכה בגוף הקרקע וכשגדלו הפירות כבר נעשו שלו ואיך נפקע קנינו ע"י גרושין, ומ"ש מתלושין דהוי שלו מפני שכבר זכה בהן. וראה באור שמח אישות פכ"ב הכ"ד דחשיב כנתן עיניו לגרשה דאין לו פירות.

**ארעא ובתי ארעא**, לרש"י מבואר דבעי' לב' המעלות היינו דקונה דבר שהפירות מרובין והקרן אינו מתמעט אולם היכא דהקרן מתמעט אף דפירותיו מרובין יכולה לעכב, וראה בפנ"י, ובתוס' רי"ד. ולשון הרמב"ם פכ"ב מאישות הל"ג הוא אומר כך כו' לוקחים דבר שפירותיו מרובים ויציאתו מעוטה בין שהיה הדבר כרצונו בין שהיה הדבר כרצונה עכ"ל, והיינו דמעלת ארעא על בתי הוא משום רבוי הפירות ויציאתו מועטה, והמ"מ כ' דקרוב לזה פרש"י. ועי' בשיטה בשם הר"י מיטראני שכ' דמצד הגוף ארעא עדיף מבתי ומצד הפירות בתי שכרם מרובה מארעא, ומש"א דארעא ובתי ארעא היינו כשהאשה רוצה ארעא כדי שיהא הגוף קיים והבעל רוצה בתי מצד הפירות המרובים דשומעין לאשה, וכ' הש"מ דהוא דלא כפרש"י, היינו דלרש"י יש מעלה בארעא לגבי בתי גם כלפי הפירות.

- אבא זרדתא כו' ולמ"ד דהוי קרנא היינו הואיל והעצים והדגים כלים וכ"ז לרבנן דפירות מחוברין חשיב פירות, אבל לר"מ דפירות מחוברין הוי קרנא, פשוט דגם הכא כל מה שהכניסה לו הוי קרנא, וכ"כ בתלמיד רע"א [ברע"א החדש].

רש"י ד"ה בתי שכרן מרובה מדיקלי שהן עשוין ליבש, עי' בהפלאה.

- כללא דמילתא וברש"י ותוס', ועי' ברא"ש סימן ה ובק"נ שם אות ע, ועי' בר"ן.

**דף עט:**

ב] כמאן לא כרבנן וכו' לעי' בהערת הקו"ש באות רפא ועי' שם שכ' דיש לאשה זכות בולדות כמו פרה לכפילא.

– כפל בולד בהמת מלוג לאשה, וצ"ב דהרי הולד של הבעל מדין פירא ודבר שלו נגנב ואיך יהיה הכפל לאשה, ועי' בש"מ בשם תר"י דשייכא האשה בזה כיון דאי מתה האם הוי הולד קרנא במקומה וא"כ יש לאשה זכות בפירא, עוד כ' בש"מ בשם הריב"ש הטעם משום דלבעל אין לו זכות בפירא אלא לרווח ביתיה, וז"ל **דאפי' פירא דתקינו ליה רבנן אינו שלו לגמרי שיאכל ממנו פירא דפירא מעלמא וטעמא משום דפירות נכסי מלוג אינן שלו לגמרי לעשות בהם כרצונו אלא שיאכלם בבית כדאמרי' לקמן משום ריוח ביתא** עכ"ל, ומשמע חידוש בדבריו דגוף הפירות אינם שלו לגמרי ורק יש לו זכות אכילת פירות, ולהכי לית ליה כפל, ועד"ז כ' הבית יעקב, וע"ע בקו"ש ובאבי עזרי בפכ"ג מאישות, ובחי' רבי ראובן ב"ב סי"ז-ד עמוד קעד, [וצ"ע מריש פירקין דמשמע דלבעל יש קנין בגוף לפירות וי"ל]. ועי' בבית שמואל בסימן פב סקי"ב בשם בעה"ת [וכ"כ במבי"ט בסימן קיט ובמהרי"ק בסימן שכ] דבע"ח דבעל אינו גובה מפירות נכסי מלוג, ומשום דאין לבעל פירות אלא לרווח ביתיה ולפריעת בע"ח דבעל דאין כאן רווח ביתיה אין לו הפירות כלל. - וע"ע במהרש"א מש"כ על תוד"ה כמאן, ומש"כ הבית יעקב.

ולד שפחת מלוג לאשה. ברמב"ן להלן מבואר דהא דלרבנן ולד שפחת מלוג לאשה ה"ד על הולד דשמא תמות השפחה והולד יהיה הקרן במקום השפחה, אבל מעש"י של השפחה גם לרבנן הוי לבעל, וכ"כ הרע"א בד' הרא"ש, ובד' רש"י כ' דכיון דלרבנן חיישי' שמא תמות השפחה גם מעש"י אינם לבעל.

**דלמא לחנניה דל"ח למיתה**, עי' ברשב"א ור"ן דל"ח שתמות השפחה וגם הבעל קודם לאשה שהיא תח"י בעלה, עוד כ' הרשב"א דל"ח למיתה דאם תמות יהיה אחד מהולדות במקום האם והחשש דתמות האם קודם שיהיו עוד וולדות. [וצ"ל דשיור עור מהני רק קודם שמתה האם דמשום חשש מיתה לא נמנע מהבעל לשחוט את הולד כיון דגם אם תמות האם איכא עורה, אולם לאחר שמתה האם ה"נ העור ל"ח שיור, וראה בתוד"ה שאני וברש"ש]. - והרע"א בגה"ש ציין לשעה"מ דדן דניחוש למיתה דזמן מרובה, אך בפשטות כוונת הגמ' דל"ח למיתה לומר דמה"ט כבר עכשיו הוי הולד קרן דשמא תמות האם, ומשום דעכשיו האם אינה מתה, וכ"נ ברא"ש בשם בה"ג שכ' והיכא דמתו אימותיהן ולדות דכל חד וחד במקום אימיה קאי, והא דקי"ל כחנניה דלא חייש למיתה היינו משום חשש מיתה לא יניח מלשחוט הולד וכו' ומבואר כנ"ל. וכן בר"ן כ' דשא"ה דהוי חששות טובא שמא תמות השפחה קודם מיתת האשה וימות הבעל לפני האשה וכו'. – ולד' בה"ג דהולד נעשה לקרן במקום האם ושייך לאשה צ"ב דהרי כבר הולד היה פירות וזכה בו הבעל ואיך חוזר ונעשה קרן, ולכא' מוכח כבית יעקב דאין הפירות ממון הבעל אלא לאכילה בעלמא, אך כבר נתבאר דיש לבעל קנה"ג, ובאמת הפוסקים השמיטו את דין הבה"ג ועמד בזה הח"מ בסימן פה סקל"ט, ויתכן בטעמם דס"ל דלהלכה כרבותינו וכתקנת אושא גוף הפירות הוי דבעל ולהכי אין הולד שכבר זכה בו הבעל יהיה לממון האשה ודלא כבה"ג.

שאם נתגרשה נוטלת דמים, ונחלקו הראשונים דלרש"י והר"מ קאי על ולד שפחה [וס"ל דעל ולד בהמה ל"א שבח בית אביה], והטור בסימן פח כ' דגם בולד בהמת כן, ועי' בק"נ אות צ וברע"א.

**לעי' במח' רש"י והרי"ף** בעז לחלבה אם ה"ד כשהעז שלה, והרי"ף והר"מ פכ"ב הל"ד ס"ל שלא היה לה אלא לחלבה, ורחל לגיזתה, והחלב נחשב לפירות אף שאין הגוף שלה הואיל והגוף משועבד לה לפירותיו נחשב לקרן כמש"כ הרמב"ן והרשב"א, והרא"ש כ' דכה"ג לא מיקרי פירי כיון דכליא קרנא, ועי' בקו' הרע"א מהגמ' בפ' השואל צו: גבי שאלה פרה דבזה ליכא קרנא, ועי' בנתיבות סימן שמו סק"ז ובאו"ש אישות פכ"ב הלכה לד דמיירי ששאלה לצורך נכסי מלוג. וברשב"א וברא"ש ורמב"ן הנ"ל מבואר דכיון דיש לה השעבוד בעז לחלבה נחשב אותו השעבוד לקרן והחלב נחשב לפירות, [והיינו דיש לה כדקל לפירות, ויל"ע דאם זכות הבעל בפירות הוי קנה"ג כדקל לפירות א"כ הוי של הבעל ואין לה הדקל לפירות וי"ל], ועי' בית שמואל סימן פה סקל"ג שכ' דאם נפלו לה פירות נחשב לקרן אבל הכא דהעז מביאה חלב כסדר ואינו כלה מיד להכי יש לו דין פירות. [ובחי' רבי ראובן ב"ב שם כ' בשי' הר"מ דלא בעי' שישאר לה קרן והא דבעי' שיור אי"ז אלא משום דבדאיכא שיור בהנכסים לאחר אכילתם מקרי החלב פירות ואי לאו מיקרי החלב קרן דשם קרן ופירות תלוי בזה אי משתייר מידי לאחר אכילתם, ולפ"ז להר"מ אוכל פירות אפי' כשאין לה קרן ולהרא"ש אינו אוכל פירות אלא כשיש לה קרן ואז הוא דמקרי נכסי מלוג]. ועי' אור שמח מקור להר"מ מקדושין כד. גבי מעות מע"ש דחשיבי מעות דבעל מדין נכסי מלוג, אך ברשב"א שם כ' דזה לא הוי מעות דידיה ושאני מעות מע"ש כיון שאסור ליקח בהם קרקע הוי המעות שלו.

- ולד בהמת מלוג, עי' ברא"ש במח' עם הרמ"ה עם הבעל יכול למוכרו, וברא"ש בשם בה"ג דבמתה האם הולד נעשה קרן.

- **גלימא עד דכליא**, מבואר ברש"י דהלבישה היא הפירות והשחקים שנשארים היא הקרן, ובר"ן כ' דאף דמכליא קרנא אין בלויו ניכר כל שעה כו', ובריטב"א דאתיא כרבנן דבעי' שיורא ודלא כחנינא, אך דעת רש"י והרא"ש דגם לחנינה בעי שיורא. והריטב"א כ' דלרמב"ן יכול ללבוש עד שיכלה לגמרי דאין כלויו בא אלא לאחר זמן מרובה וזה דרך שימושו ולהכי הוי כפירות, והיינו דכל דהוי דרך שימוש אף דמתכלה חשיב אכילת פירות של הבעל, [ובזה יש לפרש שיטת הרי"ף הנ"ל דבעז לחלבה הבעל אוכל פירות אף שאין לאשה גוף, ולעיל כתבתי דחשיב שיש לאשה הדקל לפירות, אך לרמב"ן י"ל דכיון דהחלב גזעו מחליף אכילת החלב הוי דרך שימושו והוי של הבעל אף דליכא קרן לאשה, וכ"נ בדברי הרע"א שכ' דאף דלרי"ף הנ"ל בעז לחלבה א"צ שיור הוא משום דגזעו מחליף, ולהכי החלב נחשב לפירות והוי לבעל משא"כ בגלימא ומחפורת של צריף דאינו מחליף בעי שיורא ואיכא לבעל פירות רק בדאיכא קרן לאשה].

**תוד"ה פירא**, מבואר לתוס' דאף דבעל אוכל פירי פירות כדאי' בר"פ הכותב, מ"מ אין הכפל לבעל דאתי מעלמא, והר"ן וריטב"א כ' כעי"ז דתיקנו לבעל הפירות הרגילים ולא פירות שאינן שכיחין ככפל, וכ' הר"ן דכ"נ בר"מ פכ"ב שכ' דכפל ולד מלוג לאשה שאין זה הפרי שתקנו לו חכמים.

והרי"ף כ' דגם פר"פ דאתי מגופא אין לבעל דבמקום שיש לו פירות לא תיקנו פר"פ, אבל היכא שלא אכל הפירות אלא לקח בהם קרקע זוכה בפ"פ, והא דאי' בפ' הכותב דאוכל כ' הרי"ף לח. דה"ד במכר הפירות וקנה בהם קרקע דאם לא יקבל פירות נמצא שלא זכה הבעל בכלום, אבל הכא כיון דהולד של הבעל ויש לו את הפירא לא תיקנו לו פירי דפירא, ועי' בקו' הר"ן מולדי ולדות דהוי לבעל, וע"ע ברא"ש. - ועי' בבית שמואל בסי' פה סקל"ח, שדייק ברי"ף בסוגין גבי מכר הפירות ולקח קרקע דשייך לאשה, וז"ל: "**גם נשמע מהרי"ף אם הבעל מוכר הפירות ולקח קרקע אז הקרקע שייך לאשה ואין לבעל אלא הפירות כי הפירות לא תיקנו חז"ל אלא לרווח ביתי' ולא לקנות קרקע**", וכוונת הב"ש דלהכי כ' הרי"ף דאי לא שקיל לפירא אשתכח דלא שקיל לא פירא ולא פירא דפירא, והטעם בזה כי לא תיקנו חז"ל פירות לבעל אלא לרווח ביתי ולא לקנות קרקע דרק כ"ז שיש עליהם שם פירות הוי לבעל משא"כ כשנהיו לקרקע הוי של האשה. ועי' בק"נ באות ר מה שהעיר בדבריו.

**תוד"ה שאני**. וברש"ש תי' דסומכים על העור לגבי מיתה שאינה אלא חשש ולא לענין לשחוט בידים, וכדבריו מבואר בש"מ ד"ה ושאני בהמה. וכן בתורא"ש כ' דאף דא"י לשוחטה מ"מ אם מתה נחשב העור לקרן.

**מתני'** עבדים ושפחות זקנים ימכרו כו' נחלקו הראשונים אם גם האשה יכולה למכור וילקח בהם קרקע, דעת הרמ"ה בטור סימן פה סי"ד דגם האשה יכולה למכור כדי שישאר הגוף, והרא"ש ס"ל דאין האשה יכולה לכוף את הבעל למכור כדי שיתקיים לה הקרן, וברש"י ד"ה דברי הכל כ' ואין אחד מהם יכול לעכב במכירתן, מבואר דגם האשה יכולה למכור ואין הבעל יכול לעכב, ועי' בח"מ סימן פה סקל"ד שהק' דמ"ש מעז לחלבה דהבעל אוכל עד שיכלה כיון דנשאר משהו מהגוף, ועי"ש ב"ש סקל"ד, ובבית יעקב ורע"א. – ועי' ברמב"ן שכ' דעבדים זקנים ימכרו הוא אפי' לחנניה דל"ח למיתה זקנים שאני, ובאינם זקנים לא ימכרו אף לרבנן. ועי' ברשב"א דדוקא זקנים ימכרו אבל ילדים לא ימכרו והביא מבה"ג דרבנן פליגי וס"ל דאף ילדים ימכרו דכליא קרנא, ועי' ברע"א.

ג] **מתני' המוציא הוצאות על נכסי אשתו** וכו'. עיין בש"מ טעמי הפטור בהוציא הוצאות ואכל, דהביאו בשם הריטב"א וז"ל המוציא הוצאות וכו' פירוש כל נכסי אשתו בכלל ואפילו כשאין לו בהם כלום שיש לה רשות למכור ולתת לאחרים תדע דלא מפיק בגמ' מהאי דינא אלא נכסי קטנה לפי שיכולה לצאת בלא גט וגם לתת נכסיה למי שתרצה אבל בגדולה שצריכה גט לעולם הוא מוחל כשאכל קמעה דלא שכיח שתתן לאחרים משום איבה ועדיין הוא מצפה שתמות ע"כ. ומבואר בריטב"א דהא דבאכל הבעל קמעא אין לו הוצאותיו הוא משום מחילה, וכ"מ בנמוק"י לפנינו, ובש"מ הביא בשם תלמידי רבינו יונה וז"ל פי' אם נפלו לה נכסים נכסי מלוג הדין הוא שהבעל יעבוד השדות כפי מה שצריך כדי שלא יפסדו ושיאכל הוא כל הפירות, ומשנה זו באה ללמדנו שאע"פ שהוציא הרבה ולא אכל מן הפירות כי אם מעט בין שלא בא לקרקע יותר וכו' אין נותנין לו ההוצאה אלא אמרי' כי באותו המעט שאכל גלה דעתו שבעבור שיאכל הוא הפירות היה עושה והיה מתכוון להשביחה בשנה זו להוציא עליה הרבה כדי שיעשה פירות הרבה לשנה האחרת, הלכך כשיגרשנה אין לו אלא מה שיאכל ל"ש אכל ואח"כ הוציא ל"ש הוציא ואח"כ אכל, תלמידי רבינו יונה. ואפשר דלהכי כ' רש"י מה שהוציא הוציא אם גרשה פירוש דאחר ההוצאה היו הגרושין והאכילה קדמה להוצאה ודוק כנ"ל עכ"ל הש"מ. ומבואר ברבינו יונה טעם אחר בהא דאין לבעל ההוצאות, דלאו מדין מחילה אתינן עלה, אלא משום דגלי דעתי' דמה שהשביח הוי השבחה בשלו כיון דאית ליה קנין פירות, ולכן ד"ז הוא דוקא בבעל ול"ש דין זה גבי אריס או יורד לש"ח דודאי באכל אינו מפסיד ההוצאות, ועי' באו"ש בהל' אישות פכ"ג שם שכ' טעם זה מד"ע וז"ל טעמא דמלתא כיון שהוציא אדעתא דידיה ונהנה בשביל זכות פירותיו כ"ז שוה ליה, ומה שהוציא הפסיד בשביל שאכל וכו', והיינו כסברא המבוארת ברבינו יונה דהטעם משום דגלי דעתי' דמה שהוציא הוי אדעתא דידיה.

**ישבע** כמה הוציא ויטול. בר"ן בריש כל הנשבעין מהגאונים דכל הנוטל נשבע, ועי' תוס' רי"ד שהק' למ"ד לאו בר עדיף מ"ט ישבע ויטול ותי' דהכא לכ"ע ברי עדיף כיון שהוציא ברשות. וכ"ה בר"ן שבועות שם.

לעי' ברי"ף דמה שאכל אכל ומה שהוציא הוציא ה"מ במגרשה סתם אבל במורדת ישבע כמה הוציא ויטול דכי אקני לה אדעתא למיקם קמיה, ועי' ברמב"ם אישות פכ"ג ה"י דבמורדת מנכים לו מה שאכל מההוצאה, ובב"ש סימן פח סקי"ח דהרא"ש חולק ואין מנכים מה שאכל אלא נוטל כל ההוצאה, ולגבי מוציא על אשתו קטנה מבואר בר"מ ובטוש"ע פח ס"י דמנכין מה שאכל.

**דף פ.**

ברש"י מה שהוציא אם גירשה בפנ"י וההפלאה. - בר"ן אם בהוציא ולא אכל הוי כיורד ברשות.

בהוציא על נכסי אשתו קטנה, בר"ן הביא בד' הר"מ ורש"י דהוי כיורד ברשות ונוטל כאריסי העיר אף באינה עשויה ליטע, והק"נ אות ח דייק ברא"ש דהוי כיורד שלא ברשות. ועי' ב"ש סימן פח סק"כ בד' הר"מ דבעל בנכסי נאשתו קטנה נוטל כל ההוצאה הגם ביתירה על השבח, ועי' בהגר"א סימן שעה ס"ה.

בגמ' דד' מאות זוז דמקשי' א"כ אכל את הקרן עי' מהר"ם שי"ף, ולכאורה לרשב"א בסוגין דחשיב דכל הארבע מאות הוי שבח ניחא קושייתו, וברא"ש מבואר דלא כרשב"א אלא דהרווח הוא רק ההוצאות להביא המעות.

בבעל שמכר קרקע, לעי' ברא"ש ובריטב"א בשם תוס' דה"ד במכר קרקע לפירות אבל כשמוכר פירות בכל שנה איכא רווחא בדמים וכו', וראה בהערת האילת אהבים בסוגיא.

– בעל שהוריד אריסין ברש"י דאכל קימעא, ובר"מ גזילה פ"י הי"ב שלא אכל, ועי' בר"ן בשם הראב"ד.

רווח ביתא, לעי' בדברי האור זרוע בב"מ בסי' שח שכ' עפ"י הסוגיא דהבעל אינו יכול להשאיל מנכסי מלוג כיון דבעי שיהא לרווח ביתיה, וכ"ה בתוס' בפ' השואל צז, ומשמע דס"ל דיש לו רק פירות בעלמא ולא גוף לפירות. וצ"ע באו"ז ב"ק פ' החובל סימן שסו שדן דהכעל יכול למכור הפירות, ולא הזכיר כלל סוגין דאית ליה רק לרווח ביתיה, וכפיה"נ ס"ל דסוגין אתי דא"י למכור הגוף אבל הפירות יכול למכור ועיש"ה - ועי' בש"מ לעיל עט: בשם הריב"ש דלהכי הכפל לאשה כיון דאין לבעל אלא לרווח ביתיה ול"ה בעלים אלא לאכילת הפירות, ונתבאר בשעורים לעיל.

- איכא בינייהו. לעי' בש"מ מתר"י, וברא"ש הביא מהמקח דנ"מ כשהקרקע רחוקה ממנו.

=============================================================

בס"ד **דף פ: - עד סוף הפרק**

א] **דף פ:** **מתני' שומרת יבם** וכו', הנכסים בחזקתן, לרש"י היינו המוחזק בנצ"ב כפי המח' בסוגיא בב"ב, ולתוס' ביבם לכ"ע הבעל מוחזק בצ"ב. דכיון דהיבם ממשיך אישות המת הבחזקתן מהני להשאירו בחזקת היבם, ועי' ברשב"א דהסוגיא אזיל כמ"ד דשניהם מוחזקים. והמהרש"א כ' דרש"י לא הזכיר כאן שי' בר קפרא דיחלוקו. - ולענין נכסי מלוג לב"ש יחלוק היבם עם יורשי היבמה, ולב"ה יורשים משפחתה, והכתובה יורש היבם והנכסי צ"ב לתוס' ורשב"א יורשם היבם, ולרש"י תליא במח' האמוראים בב"ב שם. - ברמב"ם אישות פכ"ב ה"י מבואר דבשומרת יבם אינו נוטל פירות, וכ"ה ד' הרשב"א שהביא הר"ן דאינו נוטל פירות כיון דפטור מפדיונה, [והרשב"א הוסיף דגם כשכנסה כיון דכתובתה על נכסי בעלה הראשון אין לה תנאי כתובה], והר"ן ס"ל דאף דפטור מפדיון נוטל פירות. ועי' עוד בזה בריטב"א יבמות לח: [ועיקר תקנה פירות דהוי לבעל הוא משום דחייב בפדיונה כמבואר לעיל מז: ויש להסתפק אם הפי' דמעיקרא הפירות לבעל כתמורה על חיובו בפדיונה, או דזהו רק סיבת התקנה אבל לאחר תקנה זו אית לבעל פירות בכל גוונא, וי"ל דזהו טעמו של הר"ן דס"ל דגם בשומרת יבם אף דל"ש חיוב פדיון דא"א לומר אהדרינך לאינתו דמ"מ אוכל פירות. [והר"ן לשיטתו ס"ל לעיל סג דגם במורדת יש לבעל פירות, אף דכעת ליכא עליו חיוב פדיון, וכ"מ בחזו"א דהטעם דבשעת הנשואין התחייב בפדיונה ומש"ה אית ליה פירות, ודלא כב"י שכ' דאינו אוכל פירות]. אולם הרשב"א והר"מ ס"ל דכל התקנה היא מחמת חיובו בפדיונה וכתמורה לכך אוכל פירות מש"ה ס"ל דהיכא דפקע חיוב הפדיון ל"ל פירות. ולכא' י"ל דזהו ספק הגמ' בפ' השואל אם בעל בנכסי אשתו הוי שואל או שוכר ועי"ש ברש"י. - ובגיטין יז. ס"ל להרי"ף דקי"ל דיש לבעל פירות עד נתינת הגט ואינו מפסיד הפירות משעת הכתיבה, כיון דחייב בפדיונה עד נתינת הגט, ובר"ן הק' דאולי אחר הכתיבה כבר פטור מפדיונה, ובד' הרי"ף צ"ל דס"ל דמחמת הכתיבה לא פקע זכויות האשה, ויש להעיר להר"ן לשיטתו דאף אם היה פטור מפדיונה מ"מ יהיה לו פירות כדס"ל הכא, וכמ"כ ילה"ק דהרא"ש ס"ל שם כרי"ף והכא גבי יבם ס"ל דאית ליה פירות אף דפטור מפדיונה. ונראה דגם לר"ן ורא"ש עיקר התקנה דפירות לבעל היא כנגד זכות האשה בפדיון אבל ל"ב דין פדיון בפועל, ומש"ה שאני גבי יבם דאה"נ אית לה זכות פדיון ורק דא"י לפדותו דליכא קיום התנאי דלאינתו דהיבם עומד במקום הבעל ומש"ה ס"ל לר"ן והרא"ש דאית ליה פירות כיון דסיבת התקנה קיימת, משא"כ היכא דכעת נתבטלה תקנת פדיון וכגון בגמ' גיטין דס"ד דמשעת כתיבה בטל מעיקרו הדין פדיון בזה ה"נ בטלה תקנת פירות. וכן נ"מ היכא דהאשה נשטתית דל"ש חיוב פדיון ה"נ לא יהיה לבעל פירות, וכ"כ הב"י בסי' ע, וכן נ"מ בספק מגורשת דל"ש תקנת פדיון ה"נ ל"ל פירות וכמו שדנו הש"מ ב"מ יב:].

בפלוגתת רש"י ור"ת לגבי נכסי צ"ב, ע"ע בתוס' יבמות לח דהצאן ברזל לכ"ע בחזקת הבעל משום דלא ניתנה כתובה לגבות מחיים, ועי' ביאור החזו"א בסי' קיט סק"י [הועתק בסוגין] דאף דרש"י מודה דהכתובה ליורשי הבעל דלא ניתנה לגבות מחיים אך הצאן ברזל אינו לבעל זולת דין שעבוד ולהכי הוי בחזקתה כנכסי מלוג, עי' בדבריו.

ובעיקר דין נכסי צאן ברזל. באב"מ בסי' נב כ' דזכית הבעל בנצ"ב ל"ה מדין ירושה אלא כעיקר הכתובה, ודלא כהפלאה מז: ובית יעקב סי' עז דהוי מדין ירושה. והאב"מ שם סק"א הביא דברשב"א בש"מ לעיל מז מפורש דל"ה מדין ירושה [מיהו ברשב"א בסוגין משמע דהוי מדין ירושה וצ"ב], ושכן כתבו הרמב"ן והריטב"א והרא"ה דף פא ועי' שעורי ר"ש יבמות לח עמוד רסב. אולם עי' ברמב"ם אישות פכ"ב ה"ז, ומבואר בר"מ דנכסי צ"ב במתה האשה הוי לבעל מתורת ירושה שהרי כלל זה עם נכסי מלוג, וכ"נ ברמב"ן לעיל נג וסותר לדבריו בסוגיא דף פא שכ' דאף לגבי נצ"ב אמרי' מדרש כתובה וצ"ע [ויש לחקור בעיקר דין נכסי צ"ב אם הוי לבעל בתורת הלוואה או דהוי לבעל כמתנה לזמן עד מיתת האשה או הגירושין, ובמרדכי לעיל בפרק ששי הקשה בהא דבנכסי צ"ב מוסיף שליש דהא הוי ריבית, ועי' שם במשניות בתרוץ התוי"ט וקו' התו"ח עליו, וי"ל דמה דהוי לבעל ל"ה מתורת הלוואה כלל אלא דהוי כמתנה לזמן שגובה ממנו בגרושין או במיתה כמו כתובה, וזהו דחשיב לנכסי צ"ב בכלל כתובתה, וכ"כ ההפלאה בקו"א].

ב] **איבעיא להו שומרת יבם שמתה מי קוברה**, להלן צה: מבואר דיורשיה יורשי כתובתה חייבים בקבורתה, וכ' שם תוס' דגם היכא דלא השאיר אלא מטלטלין דאין גובין מהם כתובה אפ"ה אין יורשי הבעל חייבים לקבור אלא יורשי הכתובה, וכ"ה בפסקי תוס' ומהרש"א שם.

ועי' רמב"ם וראב"ד אישות פי"ח ה"ו בלא נשבעה ומתה דאינה גובה כתובתה דלהר"מ יורשי הבעל חייבים בקבורתה, והראב"ד השיג דיורשי האשה חייבים בקבורה גם כשלא הניחה כלום, ובבית שמואל סימן פט סק"ה כ' דלהראב"ד אמרי' לא פלוג. וכ"כ שם בד' תוס' דהבעל חייב בקבורה גם בלא הכניסה לו נכסים ורק בנסתלק מדין ירושה בכה"ג אינו חייב בקבורתה.

ועי' ברמב"ן ורשב"א דאף שקבורה במקום נדוניה אך באופן שיש יורשים אחרים שיורשים נכ"מ אין הבעל חייב בקבורתה, ורק יורשי האב יקברו דתקנת קבורה בבעל הוא רק באין יורש אחר כו', וכן בריטב"א כ' דכיון דיורשי האשה יורשים את הנכסי מלוג אין היבם חייב בקבורה, והר"ן כ' דאף יורשי האב קאמר דהספק דשניהם יהיו חייבים בקבורתה דתרוייהו יורשים, וכ"ה בש"מ בשם הרא"ה והריב"ש, [והריב"ש הוסיף בהצד דהחיוב על האב או אפשר דכיון דיש לה יורש אחר אין יורשי הבעל קוברין כלל דבעל לוקח הוי ומנכסים מה שירשו יורשין היא נקברת כו' היינו דזכייתו בכתובה אינו מתורת ירושה אלא כזכיה של לוקח ודוק], אך בתוס' למ"כ כמש"כ בקו"ש. ועי' בשעורי ר"ש ביבמות לח.

- ועיקר הא דקבורתה תחת כתובתה, עי' ברש"י ותוס' לעיל מז:, דהוא כנגד הצ"ב, ובש"מ שם מבואר דבליכא נדוני' פטור מקבורתה, אולם רש"י לפנינו פא. ד"ה יקבור כ' דאפי' לא הכניסה כלום חייב בקבורתה, וכ"נ בש"מ להלן צה: בשם תלמיד הרשב"א, ובריטב"א כאן, ובבית שמואל סימן פט סק"א, והיינו כד' הש"מ בשם ר' יהונתן דהוא במקום המנה ומאתים שבמיתתה נסתלק מחיוב כתובה, וכן ברבינו קרשקש לעיל נג. כ' דאפי' כשאין שם ירושה כלל הוא חייב בקבורתה אע"פ שיש שם קרובים אחרים וכו', ועי' ד"ח בהפלאה לעיל מז: ד"ה ועוד דחייב בקבורתה מה"ת ורק לפי כבודה הוי מתקנתא.

- ועי' בבית שמואל שם שכ' דהוי כנגד נדוניה ולא כנגד נ"מ, וכ"נ ברמב"ן כאן, ועי' בקו' ההפלאה בסי' פט מתוד"ה או דלמא, ועי' בח"מ בסי' קיח סקכ"ג ובחזו"א בסי' סט סקי"ב. [ויש לדון בהא דחיוב קבורה הוא כנגד כתובה, דאין הכוונה דהוי כנגד כדאמרי' גבי מעש"י ופירות, אלא דהוי תק"ח דחייב או בכתובה או בקבורה, אבל ל"ה כתשלום כנגד כתובתה, וכן נוטה לשון הרא"ה לעיל מח עיש"ה].

**דף פא.**

**את אחי אני יורש**, לרש"י היינו דכיון דאינו יורש הצאן ברזל להכי לא יתחייב בקבורה, עוד פי' הראשונים דהקו' דכיון דאינו יורש הנכ"מ לא יתחייב בקבורתה, ועי' בריטב"א ובש"מ מרש"י מה"ק וברא"ה, ומש"כ הבית יעקב בביאור התוס'.

- א"ל אביי כו' היינו דממנ"פ חייב או בקבורה או בכתובה ועי' ברש"י ד"ה יתן כתובה שהקבורה באה תחתיה ועי' מהר"ם שי"ף, והיינו דאף שאינו חייב בקבורה מדין יורש יש לחייב את היבם מדין בעל, ורבא משני דאין לה כתובה מחמת שנשאר אישות וזיקה מאחיו ולא נגמרה אישות האח, ועי' בריטב"א דאין היבם עומד במקום האח לחיוב קבורה דה"ק קבורה תקנתא דרבנן היא ולדידיה חייבו אבל אני ירושתי זכתה לי תורה משום מצות יבום ואין לי להתחייב בחיובין שלו ודוגמא דההיא דאמרי' הניח לה פרה וכו' עיש"ה.

**לא ניתנה כתובה ליגבות מחיים**. ובש"מ בשם הריב"ש הק' דא"כ אמאי בעל חייב בקבורת אשתו אף שלא בא זמן גבייתה, ותי' דבמתה בחיי בעלה כאילו יורש ממנה כתובתה, "**דהתם היה לו להחזיר נדוניתה שהביאה לו אלא דשוויה רבנן כיורש דידה שהוא יורש נכסיה אבל זה אינו יורש בכתובתה ולא בנדוניתה כמו שאינו יורש בשאר נכסי מלוג אלא שאינו חייב לפרוע לה לפי שלא נתנה לגבות מחיים**" וכ"מ ברמב"ן ורשב"א, והיינו דהבעל מתחייב בקבורה כנגד מה שהכניסה לו נכסים כאלו שלא יצטרך להחזירם כשלא יתקיים התנאי דלכשתנשאי לאחר, אבל ביבם לא קיבל מהאשה את הנכסים אלא היבם ירש מאחיו, ונתכוין לסברא זו בשעורי ר"ש ביבמות שם עי"ש.

- ומבואר בסוגיא דהא דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים הוא רק משום המדרש כתובה וכדפרש"י, והתוס' בסוגין ולעיל נג. דנו אם גם לב"ה אית ליה למדרש כתובה, ועי' במהר"ם שי"ף בדבריהם, וצ"ב דבלא"ה חוב כתובה הוא משעה שגירשה או מת וא"כ ליכא חיוב מחיים, ואפי' נימא דאיכא חוב משעת הנשואין על זמן זה, מ"מ במתה היא ליכא כלל חיוב כתובה. אכן בריטב"א לעיל נג ובסוגין וברבינו קרשקש לעיל נג כ' להדי' דאף בלי מדרש כתובה ל"ל כתובה אלא משעה שגירשה וכו',

- ולענין שומרת יבם דאמרי' דיבם כאחר דמי י"ל דכבר חל חוב הכתובה ולא הגיע זמן הפרעון עד החליצה, והתוס' כ' להלן פד: דשייך תפיסה בשומרת יבם, ולהכי שייך התקנה של קבורה כנגד ירושת הכתובה. [וי"ל דמקרי לאדם אחר ותליא אם היבם ממשיך אישות המת או דחשיב כנשואין אחרים, ועי' עד"ז באתוון דאורייתא כלל ח בקו"א].

**תוד"ה והא**, ועי' באב"מ בסי' צג סק"ב דלתוס' גם בצאן ברזל לא ניתנו ליגבות מחיים, אולם בר"מ אישות פט"ז הכ"ו ובריטב"א יבמות קיז מבואר דאין על זה מדרש כתובה, ובניסת עפ"י ע"א אין לה צ"ב. - ומתבאר עוד חידוש בדין מדרש כתובה, והוא דמדרש כתובה נאמר לא רק על החיוב כתובה דמנה ומאתים, אלא גם לענין הנכסי צאן ברזל, וכמש"כ הבית יעקב בסוגיא, דהרי לרוב הראשונים הנ"ל קבורה כנגד נדוניה ובזה דנה הגמ' דאיכא למדרש כתובה, אבל לפרש"י דקובר כנגד המנה ומאתים ליכא הוכחה לחידוש זה. ובזה תליא מח' הראשונים שהבאנו לעיל אם נכסי צ"ב הוי לבעל מתורת ירושה.

בקו' הגמ' דהוי ספיקא אם זנאי, לעי' בהערת ההפלאה ד"ה ואמאי, והיותר קשה דמ"ש כאן דין כגבוי דמי והא אם זינתה מעיקרא הפסידה את הכתובה והוי ספק בעיקר החיוב, ועי' בשעורי רבי שמואל זצ"ל ביבמות לח.

מגרשה בגט וברש"י, עי' בש"מ דלרש"י אם יחזירה ע"מ כתובה ראשונה צריך לפרוע קודם שיחזיר וביכתוב דקנאי יכול לפרוע לאחר שיחזיר, וע"ע שם בשם רמ"ה, ומש"כ בקו"ש אות רפו דאם פרע הכתובה א"י להחזיר ע"ד כתובה הראשונה.

**תוד"ה הרוצה**, ומוכח דביש משועבדים מראשון אינה גובה מב"ח דשני, ועי' בתוס' יבמות לט. ד"ה אשה דכתובתה על בעלה הראשון ואם אישתדוף שדותיו אחר שגירשה אינה יכולה לגבות מהשני, וע"ע בתו"י יבמות שם, וברשב"א ובר"ן להלן פב: ומש"כ ע"ד תוס' בחי' רבי שלמה היימן זצ"ל בסוגין. - ובהא דבאין נכסים מהראשון דחייב היבם בכתובה, כדי שלא תהא קלה בעיניו וכו', יש לעי' אם חיובו הוא רק במנה שהרי היא בעולה, וכן נפסק ברמב"ם פכ"ב מאישות הי"ד ובשו"ע בסימן קסח ס"ט וברמ"א שם, דכתובתה מנה, וכ"ה ברשב"א ובריטב"א, והריטב"א הוסיף בהא דכתובתה מנה דהא בעולה נישאת לו וכ"ה ברשב"א סו"פ, ובתר"י בש"מ, אולם הרא"ה והריב"ש בש"מ ובחי' רבינו קרשקש כ' להדי' דכתובתה מאתים, וכ"נ בר"ן וכמ"ש בחזו"א, וכן מבואר בתוס' שהק' דאמאי אין היבם מוכר הנכסים הרי בלית ליה לראשון תגבה מהיבם, וכבר כתב הרע"א בתש' הובא בלקוטים שם להק' דהו"ל לתוס' לתרוצי דלהכי האשה מונעת המכירה כדי שיהי' לה כתובה מאתים, ונתכוין למש"כ הריטב"א בזה. אכן מד' התוס' מבואר דבכל גוונא כתובתה מאתים, והיינו משום דס"ל להתוס' דחיוב היבם הוא בהשלמת חיוב הבעל הראשון, כיון דהוא המשך האישות של אחיו וכיון דהיו נכסים וחל חיוב על מאתים, תו גם במכרם היבם וליכא לנכסים נשאר חיובו מצד הבעל ולהכי משלם כתובת מאתים. - ומתבאר עוד בתוס' דכתובתה על נכסי בעלה הראשון הוא לטובת היבם והמהרש"א הק' דהיבם יאמר א"א בתק"ח כו' ועי"ש בקרני ראם. ובבית שמואל סימן קסח סק"ג מבואר דמהני אמירת א"א בתק"ח דיוכל למכור בנכסים ובלבד שיאמר כן קודם היבום עי"ש.

**דף פא:**

ג] בקו' הגמ' **נייחד שיעור כתובה**, עי' בר"ן מ. ד"ה וגרסי' ובש"מ מהריב"ש דנייחד בתורת פרעון, ועי' ברע"א. והר"ן כ' להוכיח מהסוגיא דא"י הלוה לפרוע תוך זמנו, אך דחה הראיה דדוקא בכתובה א"י לייחד בתו"ז דהוי לתקנת האשה שלא תהא קלה להוציאה, ועי' ברע"א דאף אם פורע תו"ז היינו בתורת פרעון ולא בתורת יחוד כיון דמפסיד השעבוד משאר הנכסים, וכ"נ בש"מ בשם הריב"ש דאין כוונת הגמ' בתורת פרעון אלא שמייחד לה קרקע לגוביינא.

מטלטלי לא משתעבדי לכתובה, עי' ברשב"א ורמב"ן קדושין סה: דאף דמטלטלי לא משתעבדי לכתובה מ"מ מהני בהם תפיסה, ועי' בהפלאה קו"א סימן ק ס"א.

במעשה דההוא גברא, בר"ן הק' דכיון דאכתי ל זכה בנכסים עד היבום איך מקנה לאחיו הא הוי דבשלב"ל, ותירץ דהוי מדין סילוק ומש"ה ליכא חסרון דדבשב"ל, ורש"י כ' דמכר לו חצי מהנכסים, ועי' בריטב"א שהק' מדין קנין דברים, [וכפיה"נ רש"י לשיטתו דקנין אתן מהני כמבואר בהגר"א סימן רמה סק"ה], ובקצות בסי' רעח סקי"ג כ' דכיון דיבם בכור קריא רחמנא אינו זוכה בעל כורחו, וע"ע בהפלאה להלן פב. חידוש דיבם זוכה בנכסים למפרע, ועי' בקו"ש.

בהא דל"מ המכירה, עי' במרדכי בסופ"ג בשבועות [הו"ד בסמ"ע חו"מ סי' רח] דהוי מקח שנעשה באיסור, ועי' ברע"א עמוד תכג דהפקיעו ממנו כח המכירה, וראה בקו"ש אות רפח.

בראית הגמ' מיורש לגבי פטור החוב, עי' בש"מ מתורא"ש. ובריטב"א כ' דאין הכוונה שיפטר מחובו אלא שלא יפרע עד שאחלוץ וכו'

הרי שהיה נושה באחיו, עי' ברמב"ן ב"ב קכה: בהוכחה דכתובה גובה ממלוה, ומש"כ בחזו"א.

תוד"ה לא יאמר, עי' בריטב"א בשם הרמב"ן דא"א מוחל לעצמו, וברא"ש פ' הכותב סימן י מבואר דמהני מחילה לעצמו, ועי' בבית יעקב, ובקו"ש אות רפט.

תוד"ה ר"מ, במש"כ דאם גובין ממטלטלי לא בעי' לשעבודא דר"נ, עי' הערת המהרש"א דבעי' לשעבודא דר"נ כיון דלוה מהבעל ולא מהאשה יאמר לה לאו בע"ד כו' ובמש"כ שם בקרני ראם ובפנ"י ובאה"א פט"ז מאישות עמוד נו: ומש"כ ברע"א בארוכה. - ומבואר בתוס' דגם לר"מ דגובין ממטלטלי היינו מיניה ולא מיתמי, אולם בכמה ראשונים ראה ריטב"א ובר"ן נדרים סה: ס"ל דגובין גם ממטלטלי דיתמי.

**דף פב.**

דתניא ר' נתן אומר כו' לעי' בקצות פו,א מהרשב"א והר"ן דבעי' לר"נ כיון דשטרות לאו בני גוביינא, ובד' הרא"ש כ' דאיצטריך לר"נ היכא דהחוב נעשה אחר ההלואה דמה"ת לא משתעבד אלא נכסים שהיו בשעת ההלוואה. וע"ע בריטב"א בסוגין באופ"א. וע"ע בשעבודא דר"נ, ברשב"א קדושין טז ובסופו ואכ"מ.

- בהא דאמרי' דהוי תרי חומרי וכו', לעי' ברא"ש בסימן יג. - והעיר ההפלאה דהא לר"מ לשיטתו כתובה הוי מהתורה, ובאילת אהבים כ' דרק בגרושה דהוי חובת הבעל הוי כתובה דאורייתא, אבל באלמנה הוי כתובה דרבנן גם לר"מ, [ועי' תוס' ורשב"א לעיל נו:], ובפנ"י בסו"ד כ' האי תירוצא, עוד כ' הפנ"י דלגבות מיורשים שעבודא דרבנן עיש"ה.

תוד"ה לא, עי' בקו' הרע"א, ומבואר קושייתו בש"מ. – בא"ד תדע דלא חשיב מוחזקין וכו' עי' בתוס' בכורות נא: ביתר ביאור. - ולהלכה כ' הרי"ף דלאחר תקנת הגאונים דגובין ממטלטלין ל"ה תרי חומרי, ועי' בר"ן וברא"ש.

בגדר כתובם היבם, לעיין בתו"י יבמות לט ב' התרוצים, ובש"מ לפנינו ורבינו קרשקש מבואר כדבריהם דסד"א דיש לה שני כתובות, [ועי' ביאור הקו"ש אות רפז], ועי' בדברי הריטב"א דמהשני כתובתה רק מנה, וראית החזו"א מהר"ן דיש לה מאתים, וכ"ה ברא"ה פב: בש"מ,

ובהערת הרע"א בתש' הובא בלקוטים עמוד תכד ד"ה ואזכיר מקו' התוס' פא. ד"ה הרוצה, ולעיין בסוגית הגמ' ביבמות פה,א. ועי' הערה חדשה בחי' הגר"ש היימן סי' טז.

. - כדעביד כו' רמאה, ועי' בריטב"א ובפנ"י דאיך יוכל לחזור מהקנין וע"כ דרק הבטיח חצי הנכסים ול"ה בקנין.

- בדין מעכשו ובתוס', לעי' בתוס' יבמות צג. דבהיתה בסוף ל' באגם מהני גם ביצאה לרה"ר בשעת משיכה ודלא כש"מ ר"פ המפקיד, - בר"מ מכירה פ"ב ה"ט דהוי תנאי, ובארוכה בהגרש"ש במערכת הקנינים סימן ח דבעי' אגם משום תנאי דמקום הראוי לקנין, (וראייתו מתוס' להלן פו: ד"ה האומר) וע"ע בשערי יושר ה,כב, ובביאור הקו"ש בסוגיא באות רצג להוכיח דגם במעכשו אין חל הקנין למפרע דזה ל"ש במקנה דבשלב"ל.

- יבם ואח"כ חילק, הערת הבית יעקב בנ"מ בין חילק ואח"כ יבם לענין מטלטלין וכו'.

**דף פב:**

בראשונה היו כותבין וכו', לתוס' היו כותבין ולא היה מקבל על עצמו אחריות אם יאבדו, ולש"מ בראשונה לא היו מיחדין כלל והיו כותבין בלי אחריות.

- **תקנת שב"ש**, הרמב"ן כ' לעיל נא. דתיקן שיכתבו שיעבוד נכסים, ועי' בש"מ בשם הרא"ה דתיקן שיכתבו שע"נ ולא תיקן שלא לייחד מטלטלין לכתובה, ועי' בר"מ פט"ז מאישות ה"י וביאור האב"א שם, וע"ע בב"ש סימן סו סק"ח. – ועי' במהרש"א ע"ד תוד"ה בתחלה.

===========================

בס"ד שבט תשע"ז

**פרק הכותב**

**מראה מקומות והערות בסוגיא דסילוק**

**דף פג. - פד.**

א] **מתני' שאם מכרה ונתנה קיים**. ובריא"ז כ' דאין לו שום זכות במעות אלא היא עושה בהן כל חפצה ואם לקחה בהן קרקע הוא אוכל פירותיה, וכ"ה ברמ"א אב"ע סימן צב ס"א וביאר הח"מ דמאחר שהרשות בידה ליתן הקרקע עצמה במתנה ה"ה המעות דאתי מחמתיה אלא דמ"מ אם לקחה קרקע הבעל אוכל פירות דדין קרקע שני כמו קרקע ראשון.

**כתב לה דו"ד אין לי בנכסיך ובפירותיהן**, ברא"ש כ' דמכרה ונתנה קיים, וכן נקט המהרש"א על תוס' לעיל נ. ד"ה הבעל, אולם במהרש"ל שם כ' דהכא הסילוק הוא רק על הפירות, והמהרש"א תמה וכי משום דסילק עצמו גם מפירות יגרע כוחה, ובבית שמואל צב סקי"ב כ' דס"ל דפירות הוי דבשלב"ל ול"מ סילוק אא"כ אמר מנכסיך ובפירות דהוי כאילו מקני הקרקע לפירות מש"ה אמרי' דלענין מכירה לא סילק ועי"ש בקר"נ ובקרני ראם. – ובמהרש"א שם נקט דמתני' דמכרה קיים היינו אף לאחר תקנת אושא, וכ"נ ברש"י להלן פג: ד"ה ואימא מפירי, אך לתוס' בהחובל פח: הא דקתני דמכרה קיים היינו מקמי תקנת אושא, ובש"מ כאן הביא מהרא"ה דמתני' גם לאחר תקנת אושא, [דברא"ה מבואר דלאחר תקנ"א לשון בנכסייך כולל את ב' התקנות, גם את תקנת המשנה וגם את תקנ"א ומתרוייהו נסתלק, ויעו"ש שהק' מנ"ל שכונת הבעל להסתלק מב' התקנות דלמא כונתו היתה להסתלק רק מתקנת המשנה ולא מתקנ"א, ותי' דלאחר תקנ"א ל"ש שתועיל מכירת האשה לפירות מחיים דהא הפירות אינם שלה וכן אין בכחה למכור את הגוף, וע"כ שכונתו היתה להסתלק גם מתקנ"א ועי"כ שפיר יכולה האשה למכור את הפירות מחיים, דמכירתה חלה לגבי הגוף וממילא פקעי מיניה הפירות עכתו"ד], וע"ע ברשב"א פג: בשם הראב"ד.

**ברשב"ג במתני'**, לעי' בהערת רע"א בדו"ח מדין קני את וחמור, וברע"א תי' דאפשר דרק בהקנאה יש חסרון דקני את וחמור משא"כ בסילוק, והדברים תלוים ביסוד הטעמים דקני את וחמור לא קנה, אם הוי מדין אומדנא, או דקנין שבטל לחצאין בטל כולה, ומח' הראשונים בזה בכ"ד.

גמ' **וכי כתב לה מאי הוי**. ובריטב"א דבשלמא בלאו דר"ח הו"א דמאי כותב בראוי בקנין, וכ"כ במהרש"א, והק' הרע"א דהתינח לענין דאינו אוכל פירות בחייה דשייך לומר דבקנין מגופי' של קרקע קנו הקרקע ופירותיה, אבל בכתב בחייך ובמותך דאינו יורשה מה בכך דמקני לה הגוף מ"מ חוזר ויורשה וכו' עי"ש.

והתניא האומר לחברו כו' **לא אמר כלום**, וברש"י דאין כאן לשון מתנה, וברמב"ן שלשון זה אינו לשון מתנה אלא לשון סילוק זכותו מן הדבר כדי שיקננו הלה ולפיכך גבי שדה לא אמר כלום דלאו לדידיה יהיב ליה ואפקורי נמי לא מפקר ליה כדברי רש"י ז"ל ועי"ש בהמשך שכ' דלישנא גריעא היא דלא משמע לשון סילוק מגופה של קרקע אלא לשון סילוק שלא יערער עליו הילכך אינו מועיל להסתלק מגופו של קרקע כו', וכ"כ המרדכי דלרש"י הפי' דאין יכול לסלק עצמו בלשון גרוע. וברמב"ן קדושין ו: כ' א"נ משום דלשון סילוק בשדה אינו אלא לשון הבאי שלא נתכוון אלא לסלק עצמו ממנה ולא יזכה בה שום אדם לפיכך לא יצאה מרשותו וכו' עיש"ה. [ולפ"ז י"ל דהא דמהני בקנו מידו אין זה קנין גרידא אלא דמהני מדין סילוק בלשון הקנאה, וכ"נ ברמב"ן לשיטתו בספר הזכות פד שכ' דבעודה ארוסה מהני סילוק באמירה וכ"ש בכתיבת קנין, וע"כ כוונתו לסילוק בקנין, דבקנין ל"ה סילוק בלשון הבאי, ובר"י מיגש ב"ב מט מפורש דקנו מידו הוי כסילוק בקנין עיש"ה].

**גמ' אי הכי אפי' בנשואה נמי**, היינו דלא יזכוהו בעל כרחו בתק"ח וכמבואר בתוס' רי"ד, ומשני דבנשואה דידו כידה והנכסים ברשותו ל"מ סילוק, ולר"ן צ"ל דסלקא דעתך דבמידי דרבנן נימא אי אפשי אף שכבר זכה. - ועי' במשנ"ל שם דבנשואה אף דידו כידה מהני סילוק מהירושה כיון דאינו זוכה אלא לאח"מ, ולהכי ידו כידה היינו לענין פירות דוקא ולא לענין ירושה, ומה"ט כ' הקו"ש ב"ב שם בשם ר' יונה דבנשואה מהני סילוק על נכסים שלב"ל דבזה ל"ש ידו כידה עי"ש.

בעיקר הגמ' לעי' בהערת הפנ"י ואילת אהבים דמאי דמיון אשה לשותף דנימא דילמא שאני שותף שהוא מוחזק בגוף הקרקע משא"כ הכא דאין הבעל מוחזק בקרקע ול"ל אלא קנין פירות ושפיר מהני סילוק ול"ד לשותפין.

בגמ' נ"מ **לשומרת יבם**. פי' חדש בפנ"י (דלא כפרש"י) דהיינו אם מהני בו סילוק או דעדיף מארוסה, וראה עד"ז במאירי ורבינו יהונתן, וראה באב"מ סימן צב סק"ד בהא דרש"י לא פי' כן.

ב] לעיין שיטות הראשונים בסוגיא אם סילוק הבעל הוא בגדרי סילוק בכה"ת, או מדין תנאי, או מדין א"א בתק"ח, ומבואר ג' שיטות בזה, דלתוס' בסילוק בעודה ארוסה הוי דבשלב"ל ומהני מדרבנן מדין אי אפשי בתק"ח, והר"ן כ' דגם בדאורייתא מועיל הסילוק, [דחלות הסילוק חל מיד ולהכי אין חסרון דדבשלב"ל, אבל התוס' ס"ל דבשעת הסילוק לא חל מידי אלא הוי מניעת חיובים לבעל בנשואין ולהכי הוי חסרון דדבשלב"ל], ובריטב"א כ' דלא חשיב כמקנה דבר שלא בא לרשותו שאינו עושה בלשון הקנאה אלא בלשון תנאי כגון שמתנה עמה בשעת נישואין קודם שתכנס לחופה והוא כונסה ע"מ כן, וכדבריו נראה בתוס' רי"ד במשה"ק דכיון דמסתלק בדבור אמאי אינו חוזר בו מהסילוק, ותי' דכיון שהתנה בעודה ארוסה ע"ד כן ניסת לו שלא יזכה בנכסים, והיינו דהוי תנאי בנישואין, [ומוכח דמהני תנאי בנשואין, ודלא כרע"א סימן נא וסימן קו ובאור שמח בפ"י מאישות ה"ב שדנו דל"מ תנאי בחופה משום דליתא בשליחות וכו'], ולפ"ז עד הנישואין ה"נ מהני חזרה מהסילוק, וכן דעת המהרי"ט שהביא הקצות בסי' רט סק"ב דמהני חזרה בסילוק ורק אחר הנישואין ל"מ דהוי כתנאי בנישואין שניסת ע"ד התנאי, והקצות נקט דל"מ חזרה, וכן מפורש כאן במאירי, ובר"י מיגש ב"ב מט דל"מ חזרה בסילוק. - ובד' תוס' רי"ד י"ל עוד דס"ל דסילוק מהני מדין אי אפשי ולכן יכול לחזור בו עד הנשואין, ומש"כ שם ע"ד כן נישאת כוונתו דלא חלה התקנה כיון דנסתלק.

ועי' ברשב"א ובר"ן ובמאירי דסילוק מהני רק בארוסה שיש לו כבר שייכים בנכסים שעליהם הוא מוותר, ולא מהני קודם האירוסין, והרמ"א בריש סימן צב הביא כן בשם הר"ן והרשב"א בתשובה סימן תתקס וכ"ה בדרכי משה שם, וכ"ה בר"ן גיטין עז, ובר"ן ב"ב מט כ' דקודם אירוסין מסולק ועומד הוא וכו', והיינו דס"ל דהסילוק חל כעת בזמן האירוסין, ולהלן יבואר בזה הא דליכא חסרון דדבשלב"ל, ועי' בית מאיר בסי' צב שדייק כן במש"כ הר"מ פכ"ג ה"א "**ועודה ארוסה קודם הנשואין**", ועי"ש אב"מ סק"ו וקצות רט סקי"א ופנ"י והפלאה, [וראה במחנ"א זכיה סי' י-יא הו"ד ברע"א בסימן צב דגם להר"ן דל"מ סילוק קודם האירוסין מ"מ אם הוי בדרך תנאי מהני], וכן בחזו"א סימן עז סק"ט כ' כן בד' השו"ע בסימן צב ס"א הנ"ל דל"מ סילוק קודם האירוסין דאין על מה למחול, אבל אחר האירוסין מהני הסילוק דאינו משעבד לעשות נשואין עם זכות פירות וירושה. [וי"ל דסילוק היינו הפקעת הזכות שעתיד לזכות דגם עתה יש לו הזכות לזכות, וקודם אירוסין אין לו כלל זכות, אבל אין הטעם מצד דבשלב"ל כמו שהוכיח הבית יעקב דהרי רבי ינאי ס"ל אדם מקנה דשלב"ל עי' שם], ולדעת התוס' הנ"ל יש לדון דמהני סילוק קודם האירוסין כיון דחלותו בפועל הוא בשעת הנישואין, ולכן יש בזה חסרון דדבשלב"ל ומהני רק בדרבנן. ועי' באב"מ שם סק"ה בשם הב"ח דמהני.

- **בספק הירושלמי אם מהני סילוק מנכסים שיבואו לרשותה אחר הנישואין**, הראשונים דנו אם מהני הסילוק גם על נכסים שיבואו לרשותה לאחר שנסתלק, הרא"ש הביא מהרמב"ן [כצ"ל ולא רמב"ם] דהסילוק מהני גם על נכסים שיבואו לרשותה אח"כ וגם מה שיבואו אחר הנשואין, והביאו מהירושלמי דלא מהני, ועי' ברא"ש רמב"ן רשב"א ור"ן, והרא"ש דחה דהירושלמי מיירי כשכתב לה אחר נשואין דכיון דידו כידה לא מהני סילוק לדבר שאינו ברשותו, אבל בעודה ארוסה מהני הסילוק גם לנכסים שנפלו משנשאת, והוסיף הרא"ש דאם מתני' מיירי בעודה ארוסה הרי גם בלי סילוק מכרה קיים, ולענין הנכסים שיפלו אח"כ לירושלמי ל"מ הסילוק, וע"כ דמתני' ס"ל כאמרו לו לעיל עח. דגם בנכסים שנפלו קודם נישואין מכרה בטל ובזה מהני הסילוק, [ועי' תוס' לעיל עח: ד"ה לא], אולם הרמב"ן והר"ן כ' דספק הירושלמי הוא בכותב אחר הנשואים אם מהני על נכסים שיפלו אח"כ, אבל בעודה ארוסה מהני גם למה שיפלו אחר הנישואין, והאריך בזה המשנ"ל פכ"ג מאישות ה"א והביא שיטה שלישית מהטור בשם ר"י דמהני סילוק גם למה שבאו לרשותה אחרי הסילוק אבל דוקא שנפלו קודם הנישואין, ועי' ביאור שיטה זו באב"מ בסי' צב סק"ו ותו"ד דס"ל דהסילוק חל לכשיבואו הנכסים ומהני על דבשלב"ל ובעי' שבזמן שיבואו הנכסים לרשותה יהיה ראוי לסילוק אבל אם אז ידו כידה לא מהני. – והרשב"א תירץ דהנ"מ דהסילוק מהני דיכולה למכור לכתחילה, [ומוכח בדבריו דהא דלכתחי' לא תמכור הוי זכות ממונית של בעל ושייך על זה סילוק]. – וברבינו יונה ב"ב מט. מבואר דמהני סילוק גם על נכסים שיפלו לאחר שתנשא, וע"כ דס"ל דהסילוק הוא מהשעבוד שיש לו באשה כמש"כ באב"מ שם. - ובקו"ש ביאר דמח' הראשונים תליא בגדר הסילוק אם הוא על הדין בעל וזכויותיו שלא יחולו בנשואין, או דמסתלק מגוף הנכסים שלא יזכה בהן, דאם הוי סילוק מזכות בעל מהני גם לנכסים שנפלו אחר הסילוק, ואם הסילוק מהנכסים לא יהני על נכסים שעדיין לא באו לרשות האשה דהוי לב"ל.

- וביסוד דין **סילוק אם מהני על דבשלב"ל**, בקצוה"ח הנ"ל כ' בד' תוס' כאן דאין כוונתם דל"מ סילוק בדאורייתא משום דהוי דשלב"ל, דבסילוק ליכא חסרון דבשלב"ל, אלא הטעם דל"מ בדאורייתא משום דהוי מתנה עמשכ"ב דל"מ גם בדרך סילוק, וכ"נ בהגר"א רט סקל"א שציין על הרמ"א דמהני סילוק בדשלב"ל, לדברי תוס' כאן. ועי' בשו"ע סימן צב ובב"ש סק"ז שהביא דעת המרדכי דמהני סילוק מדשלב"ל כמו שמהני סילוק מפירות אף שלב"ל, [ולכאורה אם נימא דזכות הבעל בנכסי מלוג הוא כקנין דקל לפירות שיש לו קנין בקרקע לפירות, א"כ הסילוק הוא מהקנין שיש לבעל כעת ול"ה דבשלב"ל, וכך מבואר במהרש"א ומהר"ם שי"ף על התוס' דפירות ל"ה דבשלב"ל דהו"ל כדקל לפירותיו, אולם במרדכי בשם תשובת מהר"ם הובא בהגאשר"י מבואר דחשיב דשלב"ל]. – ובמאירי ותורא"ש בש"מ מבואר דאף אם הסתלק מזכותו בפירות מ"מ נשאר לבעל הזכות למנוע מכירתה מנכסי מלוג וצ"ב, ומוכרח כמש"נ בשעורים בריש פ' שמיני דהא דאינה יכולה למכור מנכ"מ הוי תקנה בפ"ע.

בר"מ אישות פכ"א ה"א הביא דינא דמתני' שהאשה התנתה, וי"ל עפ"י התוס' דאל"ה אמרי' דלפטומה וכו'.

אין לי בנכסיך ובפירותיהן כו' ואם מתה יורשה, וה"ה דמכרה קיים כדכ' התוס' לעיל נ והרא"ש כאן, אבל תוס' ב"ק פח: חולקים עי' שם.

**תוד"ה כדרב כהנא בא"ד ואע"ג דרבי ינאי כו'.**  ובבית יעקב תמה דאף למ"ד דאדם מקנה דשלב"ל מהני חזרה א"כ נ"מ גם לרבי ינאי דלא יוכל לחזור בו אפי' קודם שבא לעולם, וראה עוד בהפלאה דהרי אין המחילה מועילה אלא לאחר שבא לידו ואז בעי לשון מעליא ולהכי צריך לרב כהנא דיכול להסתלק בלשון גרוע. - **סילוק בן בירושת אביו**, במשנ"ל באישות פכ"ג ה"א כ' לד' התוס' דל"מ כיון דרק בירושת בעל דהוי דרבנן מהני דא"א בתק"ח, ולא בירושה דאוריי' דהוי דבשלב"ל, - וברשב"א ובר"ן מבואר הטעם דל"מ דכבר זכה, כיון שראוי ליורשו מעתה הוא זוכה וצריך לשון מתנה ואין אדם מקנה דבר שלא בא לרשותו וכבר חל עליו דין יורש והוי כסילוק אחר הנשואין דל"מ דידו כידה [וראה ביאור מחודש ברע"א בד' הר"ן דהוי שלו ואינו ברשותו ומש"ה א"י למכור וא"י להסתלק], ובמשנ"ל שם הביא בד' הר"ח איפכא דהוי כסילוק קודם האירוסין, דאין לבן זכות בחיי אביו, ולכאורה תלוי אם הסילוק הוא מהדין יורש וכבר חל עליו דין יורש, אך אם הסילוק הוא מהנכסים ה"נ הוי כסילוק קודם אירוסין, ונ"מ אם אפשר להסתלק מחצי ירושתו, ועי' קו"ש מש"כ בזה. – עוד הביא המשנ"ל שם ספק המראנ"ח דגם לתוס' מהני סילוק על דאורייתא היכא שהזכות בא ע"י מעשיו כירושת אשתו, ולכן לרשב"ג דל"מ אמרי' הטעם דמתנה עמשכב"ת, ועי' בקצות בסי' רט סקי"א דא"י לפעול בסילוק נגד התורה, וכ' בד' התוס' דלמאי דקי"ל דבדבר שבממון תנאו קיים ה"נ מהני סילוק גם בדאורייתא, אלא דהגמ' קאי כמ"ד דתנאו בטל וכשם שא"א לעקור ד"ת ע"י תנאי כך אינו יכול לעקור דין תורה ע"י סילוק, ולמ"ד תנאו בטל מהני סילוק מדרבנן מדין אי אפשי בתק"ח, ועי' בנתיבות סק"ו שהעיר דהלא בתוס' כ' דהא דבעי לאי אפשי משום דהוי דבשלב"ל, ולא כתבו משום שעוקר ד"ת, ועוד הקשה שם מהמשך תוס' בקו' משכ"ו דמוכח דקאי כמ"ד תנאו קיים, ועי' קו"ש ב"ב מט. סי' ריא בהא דל"מ סילוק בדאורייתא, ובקו"ש דחה הראיה די"ל דרשב"ג בעי לה"ט דאפי' אם הוי בדרך תנאי לא מהני. ובקובץ הערות ביבמות סימן מ [בישן] הביא מתש' הרשב"א ח"ד דמשמע דל"מ סילוק בירושת בן דאתו בר קשו לירש וכו', והקשה הקו"ש על דברי הרשב"א דנימא דהמאוחר ירש ועכ"פ ירש הבן, וביאר שם דהרשב"א חולק על הר"ן כאן וס"ל דהוי סילוק מהנכסים וכו', אך לדבריו יצא סתירה בין דברי הרשב"א כאן ובתשובה שהביא הרמ"א בריש סימן צב שכ' כר"ן, לבין דברי הרשב"א בתשובה שם שכ' טעם אחר דהבן שנסתלק יורש מדין בר קשא. [וברע"א כ' דבן יכול למחול לבע"ח של אביו בעוד האב חי לגבי שאם ימות אביו ויהיה יורשו דהחוב מחול דבן בנכסי אביו הוי מוחזק ול"ח דבשלב"ל, אך בתשובה ח"ג סימן יד חזר בו דל"מ מחילה דעדיין לא זכה בו כלל].

**בד' התוס' גבי מזונות**. לדקדק בריטב"א בקושייתו איך מהני אמירת איני ניזונית אחרי נשואין להפקיע מה שכבר זכו במעש"י ובמזונות, ועי' מהרש"ל ובהערת ההפלאה וחזו"א עז סק"י בסופו, ומוכרח דהמזונות והמעש"י הוי כחוב בעלמא ול"ד לפירות דאית ליה קנין, ועי' בקו"ש שהוכיח מתוס' דחיוב מזונות הוי בכל יום חיוב חדש, ועי' תוס' לעיל מז: דיכולה לומר איני ניזונית יום אחד כו', ונתבאר בר"פ המדיר בזה. - בד' התוס' גבי דבשלב"ל לעיין הערת הבית יעקב.

**סילוק מירושת אשתו** לעי' בר"מ פכ"ג מאישות ה"ז וראב"ד, ובמח' הר"מ וראב"ד בדין ירושת הבעל בהל' אישות פי"ב ה"ט, ועי' בעומק דברי הגר"ח בהל' מכירה פי"ג ה"ג בגדר דין ירושת הבעל. - ולהראב"ד ל"מ סילוק מירושה דהוי דבשלב"ל, [ובגמ' י"ל דלרב לשיטתו דאדם מקנה ל"ש טעם זה]. - ולרמב"ם דל"מ תנאי בירושה מטעם חוקת משפט מ"מ מבואר דקודם הנשואין מהני תנאי ועי"ש מ"מ, ומבואר דבארוסה ל"ש חסרון דמתנה עמשכ"ב, וצ"ל דכיון דמהני סילוק הוי רק ביטול זכות ול"ח עקירת הירושה, והראנ"ח הק' ברשב"ג דתיפ"ל דל"מ בדבשב"ל, וי"ל דרק בסילוק איכא חסרון זה, אבל במתני' בנשואה בא לבטל הדין ירושה ובזה בעי' לטעם דמתנה עמשכ"ב.

**ג]** **קנו מידו מהו** כו', לרש"י קאי על האומר לחבירו, ובתוד"ה קנו הק' דמה מועיל הקנין, והרא"ש תי' דאמר כן לשותף שלו שיש לו חלק בשדה, ולתוס' קאי על כותב לנשואה, ולרי"ף קאי על כותב לארוסה והקנין מהני להוסיף פירות, והרמב"ן ביאר שיטתו דכיון שלא היה צריך לקנין וקנו מידו לטפויי מילתא קא אתו ועל עיקר גופה של קרקע קנו מידו שאין קנין על מחילת מכירה ונתינה אלא על חליפי הגוף שיהא שלה ולא יהא אוכל כלום עכ"ל, והרמב"ם נקט דקנו מידו מהני גם על נשואה וגם להוסיף פירות כרי"ף, [ובקו"ש ביאר בתוס' דאף דבנשואה ידו כידה שאני בשותף דאפי' אם יסתלק לא יזכה השותף בחלק הראשון אבל בבעל אם יסתלק מהפירות ממילא שייך לאשה כיון שהגוף שלה ולהכי שייך קנין, וכן מבואר במהר"ם שי"ף להלן צה, אלא דלפ"ז דוקא לגבי הפירות יהני קנין בסילוק משא"כ לענין ירושה, וכמבואר בר"מ וראב"ד פכ"ג ה"ז, ולשון רש"י הוא לגבי הפירות, ובשלה"ג משמע דקאי גם על סילוק מירושה. ובאור גדול סימן מו הוכיח מתוס' דלא כשעה"מ בסימן רעה דשותף גר שמת בלא יורשים זוכה השותף השני, ובשי' רש"י צ"ל דבשותפין ל"ב קנין מצד המקנה להכניסו לרשות חבירו כיון דלכ"א חלק, וביותר לשעה"מ דבשותף עם גר שמת ממילא הוי דידיה וכ"ש הכא].

ויל"ע דברים חדשים בתוס' שאנץ כאן, ובדבריו מבואר דהאשה שהגוף שלה אינה יכולה לקנות מהבעל בקנין שטר וחזקה כיון דבלא"ה הגוף שלה ול"ש כאן חזקה ושטר עיש"ה וצ"ב.

מגופה של קרקע כו' ובש"מ הביא מרבינו יונה דעשה הקנין לאחר אמירתו דאם קנו קודם האמירה הקנין הוא על לשון דין ודברים, ועי' אב"מ ריש סימן צב.

**דף פג:**

בפלוגתא אם אמרי' **יד בעל השטר** וכו', וגם בגוונא דאין שטר היינו באמר לאשתו אמרי' דהסילוק על הפחות דהמוציא ידו על התחתונה כמו שביאר במהרי"ק החדשים סימן ד. וע"ע בריטב"א ורא"ה במחלוקתם גבי שובר אם ידו על התחתונה. - וברש"י דהבעל מוחזק מתק"ח, והיינו דהוקשה לרשי דהך דינא הוא משום בדאמרי' הממע"ה והאשה היא המוחזקת, להכי כ' רש"י דהבעל חשיב המוחזק, וכן מבואר בש"מ דכיון דניסת הכל בחזקתו, וכ"נ בחי' רבינו קרשקש ובריב"ש סימן רז, ובתוס' ד"ה רב אשי כ' דמספק אסור לה למכור לכתחילה, ועי' במהרש"א ע"ד תוס' דקו' דוקא לרב אשי דהוי סילוק ודאי וא"כ לכתחילה נמי תמכור, ועי' בב"ח בריש סימן צב מה שהעיר על תוס' וכנראה הבין דהלכתחי' הוי ענין איסורי ולכן הק' על תוס', ומדברי תוס' מבואר דגם היכא דל"מ מכירה יש תקנה נפרדת על לכתחי' דל"מ [ותליא אם זהו דין נפרד דהוי זכות הבעל למנוע מכירה לכתחילה], ועי' בריטב"א, ופנ"י בית יעקב וחזו"א ג' דרכים אם הוי מדין ספק או בודאי פליגי אם אמרי' יד בה"ש וכו', ועי' בט"ז צב סק"א ובפנ"י דפליגי אם הבעל חשיב מוחזק או האשה, ולט"ז מבואר דכיון דמה שאינה יכולה למכור הוי תקנה בפ"ע שייך לומר דמהא דלכתחי' לא תמכור לא נסתלק. – ובהא דלר"א לית ליה דיד בעל השטר וכו' עי' מהרש"א דר"א ס"ל דלשון נכסיך הוא על הקרקע ובחייה, ועי' בריטב"א בשם י"מ דמבואר כט"ז והפנ"י הנז' שכ' דר"א ס"ל דהבעל נקרא המוציא, ועי' בש"מ בשם תורא"ש ומשמע לכאורה כפי' המהרש"א הנ"ל. ובמהרי"ק שורש ז מבואר דרב אשי פליג על אביי בהא דמיתה שכיחי ובוצינא וכו' אך ס"ל דיד בעה"ש עהת"ח.

**ד]** **דו"ד וכו' מהו שיאכל פירות**, ומבואר חידוש דשייך דהפירות יהיו של הבעל והפירי פירות לאשה, וצ"ב דהא כיון דהפירות שלו ממילא זוכה בפירי פירות דהא גדלו מממונו, אע"כ דזכות הבעל הוא רק בפירות לרווח ביתא ובעי' לתקנה מיוחדת על פירי פירות, [וכן נתבאר בשעורים בפ' שמיני עפ"י כמה פוסקים וכמש"כ באבי עזרי וחי' רבי ראובן], ועי' עוד מש"כ באופ"א בחזו"א בסימן עז סקט"ז.

בדברי הגמ' **בדשיירה**, לעי' במח' הר"מ בפכ"ג ה"ג ורא"ש בסימן א אם יכול לכוף האשה למכור הפירות ליקח פ"פ, וכן בר"ן משמע דאי אפשר לכפות האשה למכור הפירות וליקח קרקע, וברע"א עמוד תכט הוכיח דאינה חייבת למכור, ועי' מה שביארו באב"מ סימן צב סקי"א, ובהפלאה שם סק"ח. [ומכאן צ"ע על שיטת הרשב"א דלמ"ד תנאו קיים אתי מדין מחילה כמבואר בדבריו לעיל נו וכבר הק' כן הקצות בסימן רט]. - לעיין במרדכי סימן ריב מתש' מהר"ם ראי' דמהני סילוק מנכסים שאינם מהא דמהני סילוק מפירות, ועי' ב"ש סי' צז סק"ז ובהפלאה סי' צב סק"ה.

בקו' הגמ' סליק מפירי, לעי' בתורא"ש חידוש בסוגיא.

תוד"ה וקסבר בא"ד צאן ברזל, מבואר דהתוס' ס"ל דהבעל נוטל צ"ב אחר מיתתה מדין ירושה ודלא כאב"מ והחזו"א, ונתבאר בשעורים בסו"פ שמיני מח' הראשונים בזה דלרש"י והרמב"ם הוי מדין ירושה לבעל ואכ"מ.

**דף פד.**

בריא"ז כ' להלכה דהמתנה עם אשתו שלא יירשנה תנאו קיים גם בהתנה כשהיא נשואה, אלא דבארוסה מהני בלשון סילוק אבל בעודה נשואה צריך לשון זכיה או מתנה או קנין, וכ"כ הריטב"א דבהתנה אחר הנשואין בעי קנו מידו. והריא"ז כ' הטעם לפי שירושה זו אינה דומה לירושת המורישין שהיא באה מאליה אבל הירושה זו ע"י הנשואין באה לו לפיכך יכ"ל א"א לזכות בזכות הראוי לי ע"י נשואין הללו כו', והיינו דירושת בעל הוי מזכויות הנשואין וכדברי הגר"ח בספרו בהל' מכירה.

לעי' בשי' הר"ח שהביא הר"ן דלא מהני סילוק מירושת אשתו דהוי כמסתלק מדשלב"ל, [וסובר הר"ח דסברא זו היא לא רק בירושת אביו אלא גם בבעל דמקבל הזכות בשעת מיתה וכמשנ"ל פכ"ג מאישות הנ"ל, ולפ"ז צ"ל דלרבנן דמהני סילוק בירושת בעל, הוא משום דירושת הבעל שאני דיש כבר לבעל זכות זו גם בחיי האשה, ומה"ט ס"ל לר"ן בר"פ שמיני דלא תמכור לכתחי' גם בנכסים שאינם ידועים כדי שלא תפקיע ירושת בעלה].

- וחכמים עשו חיזוק וכו' ועי' תוס' ב"ב מט: בהא דלענין פירות לא עשו חיזוק ומהני הסילוק, וכיו"ב עי' ברע"א לעיל מה שביאר בהא דיכולה לומר איני ניזונית וכו' ול"א דעשו חיזוק.

תוד"ה וסבר בסברת דלא ידע ומחיל, לעי' בקצות בסי' רט סקי"א ובסי' רכז - לעיין במהרש"א ע"ד התוס', ובדברי הרא"ה ובש"מ בשם הריב"ש דל"ש סברא זו בירושת בעל, וכפיה"נ כוונתם ע"ד מש"כ בחי' הגר"ח בהל' מכירה בגדר ירושת הבעל דל"ה ירושת קורבה אלא מזכויות הנשואין וכנ"ל.

**בס"ד**  מתני' פד. - פה.

א] **במתני'** ינתנו לכושל וברש"י דאע"ג דלא משתעבדי מטלטלי דיתמי הכא דלאו ברשותיה מנחי כו', ובר"ן דכל זמן שלא זכו בהן היורשים לאו מטלטלי דיתמי נינהו ומשתעבדי לבע"ח, וכ"כ בש"מ בשם הריב"ש, ובשם תלמידי ר' יונה כ' הש"מ דמלוה או פקדון ביד אחרים לא דנינן להו מטלטלי דיתמי "אלא מטלטלי דידיה נינהו" ויהיבנהו לבע"ח.

ובר"ן דמאי דאמרי' בכולי תלמודא דמטלטלי דיתמי לבע"ח לא משתעבדי מהכא שמעינן לה. וכ' בר"ן דאתי כר"מ דלכתובה גובין מיניה גם ממטלטלין ורק מיתומים אין גובים, אבל לרבנן דאין גובין מטלטלין גם מיניה, ה"נ אין גובין מההלואה והפקדון שאינו ברשות היורשין, אולם בר"ן בנדרים סה: כ' דלר"מ גובין כתובה ממטלטלין גם מיתמי, וכבר עמד הרע"א בסתירת דברי הר"ן. וצ"ל לר"ן בנדרים דיפרש מתני' כרבנן דאין גובין מטלטלין מיניה, אך בנמצא ברה"ר או במופקד ביד אחרים גובין מהם, כמבואר בתוס' בכורות נא: ד"ה ולא, וכ"ה ברמב"ן קדושין סה: ומבואר דכיון דאינה ביד היורשין עדיף מגביה מיניה דידיה. ואף דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי שאני הכא שלא הגיעו לרשות היתומים לכן אינו נחשב כגביה מהיורשים כמבואר ברש"י, וכ"ה בחי' רבינו קרשקש, ובתוס' לעיל פב. ד"ה לא ובתורא"ש שם כ' דכיון דהמלוה ביד אחר כגבוי דמיא ול"ה כמטלטלי דיתמי.

ועי' ברע"א שהק' על מש"כ רש"י דהבע"ח חייב שבועה דהבא ליפרע מנכסי יתומים וכו' והרי ע"ז אנו דנין דלא חשיב שנפרע מהיתומים כמו דלא נחשב מטלטלי דיתמי שהרי לא הגיע לרשות היתומים, **והוי כגביה מיניה דידיה**, והרע"א כ' דע"כ הכא כיון שמת השבועה הוא מדין הבא ליפרע שלא בפניו, ובתפארת ירושלים כ' עפ"י רש"י ב"מ טז דאין גובין ממטלטלי דיתמי דאין ערבות על מטלטלין דאין המלוה סומך עליהם דיכול להצניען, ולהכי באין המטלטלין ברשות היתומים דאינם יכולים להצניען ה"נ גובין, אבל לענין שבועה מנפרע מיתומים כל דאיכא הפסד ליתומים בעי שבועה עכתו"ד.

**בפלוגתא דר"ע ור"ט.** לעיין היטב ברשב"א בקידושין טו ובסוף המסכת והיא שיטת הרי"ף דלר"ט הוי מדין שעבודא דר"נ, וגובין המטלטלין מהנפקד מדין שעבודא דר"נ, [ונסתר מהרי"ף דברי הקצות בסי' פו סק"ד דבפקדון ל"א שעבודא דר"נ]. ומבואר שיטת הרי"ף בסוגיא דלר"ט כיון דלא אתי לרשות היורשין משתעבדא לבע"ח מדר"נ, וברשב"א קדושין שם הוסיף דלר"ע אית ליה גם לשעבודא דר"נ, אלא דה"ד היכא דאביהם חי דהיה שייך לגבות ממנו, והיינו דהרשב"א אזיל שם בדינא דר"נ דהוא משום הפוכי מטרתא וכו' [ולא משום שהשעבוד משתעבד כדעת ההגא"ש בב"ק לז:, ולכא' לשיטתו ניחא טעמא דר"ע בפשיטות דכיון דמטלטלי דיתמי בכל גוונא לא משתעבדי ל"ש גביה מדר"נ] ומש"ה שייך זה רק כשראובן חי ולא מן היתומים, שהרי גם אם היה משלם ליתומים אין ראובן חוזר וגובה דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי עיש"ה.

- לעי' בשיטת הרשב"א המחודשת בקדושין שם דמהתורה חל שע"נ גם על מטלטלין, ורק דאין גובין מדרבנן מלקוחות דלא סמכיה דעת המלוה על מטלטלין, והו"ד בקצות בסימן לט סק"א, [ובשו"ת הרשב"א ח"ד סוף סימן קנב הוסיף דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי דאין דעת המלוה סומכת עליהם לאחר מיתת הלוה משא"כ בלוה עצמו מפני שקיבל טובה ממנו וכו', וע"ע בריטב"א קדושין יג:, וברשב"א קדושין עד ד"ה כתבינן, ומש"כ בשיטתו באבן האזל מלוה פ"ג ה"ה, וכן בקרית ספר פי"א ממלוה כ' דחייל מהתורה שעבוד על מטלטלין דלוה גופיה ואי נפלי מטלטלי קמי יתמי פקע שעבודא מינייהו, הא דלוה גופיה דחייב לפרוע מהתורה משתעבדי כל נכסוהי קרקעות ומטלטלים עד שיפרע וכו', אך ברמ"ה שלהי ב"ב קעו כ' דכיון דשעבוד הוא מדין ערבות ליכא מהתורה שעבוד על מטלטלין, דלא סמכא דעתיה עלייהו דהו"ל כערב שלא בשעת מתן מעות שלא על אמונתו הלוהו וכו'], ובתומים בסימן קד סק"א כ' דמר"ט מוכח דאיכא שעבוד על מטלטלין. ובחי' רבי שמואל ב"ב סימן כז, אות ג הוכיח כרשב"א דמהתורה חל שעבוד על מטלטלין מסוגין דגובין מהמטלטלין אחר מותו וע"כ דגובין מצד המיניה דידיה כ"ז שלא הגיעו לרשות היורשים, ונתכוין לתומים הנז'. והגר"ש שם אכן העיר לד' הרמב"ן דמה"ת ליכא שעבוד על מטלטלין, א"כ יקשה בטעמא דר"ט דאיך גובין כיון דמת ול"ה מיניה דידי' א"כ ל"ש גביה דהא הוי מטלטלין, ובתומים הנ"ל נראה דה"נ בהא פליגי, ולר"ט ע"כ דאיכא שעבוד מה"ת על מטלטלין ור"ע חולק ודוחק. – ובר"מ במלוה פי"א ה"ד כ' דכל נכסי הלוה משועבדין, ובה"ז כ' דמטלטלין אינן משועבדין, ועי' בקרית ספר שם הנ"ל.

ועי' בתוס' לעיל פב. שכ' דבר"ט ל"ב לדינא דשעבוד דר"נ, אלא דטעמו הוא דכיון דאין היורשים מוחזקין מן הפקדון והמלוה לכך א"צ לדר"נ וכו', והיינו דאף דפקדון חשיב ברשות הבעלים, אמנם כיון דאינו בשליטת היתומים ל"ח כמטלטלי דיתמי, ומבואר דהגביה בלא באו לרשות יורשים עדיף מגביה מיניה דידיה ולא בעי לדרבי נתן, ובביאור הדברים ניחא יותר עפ"י שיטת הרשב"א הנ"ל דמה"ת איכא שעבוד גם על מטלטלין, ורק דתק"ח דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי דלא סמך דעתו עלייהו, [ורש"י ב"ק יד: כ' טעם אחר דשמא היתומים לאחר מיתת אביהם קנאום, ועי' בתומים קיב סק"ה ובאילת אהבים להלן פו ובאמ"ב הלואה ס"ב ד"ה והא, ובשו"מ מהדו"ד ח"ב סי' פג נראה דרש"י קאי לענין נזיקין דוקא עיש"ה, וע"ע טעם נוסף ברש"י פסחים לא,א, וכן ברש"י ב"מ סז הנ"ל ואכ"מ], ובזה התקנה נאמרה רק היכא דהוי ברשות היתומים ממש ולא בשעבוד דחוב או פקדון, [ויותר ניחא לד' הלבוש דמה"ת יש שעבוד על מטלטלין וכדכ' העבוט כו' ומ"מ מה"ת אין גובין מיתמי וה"ד היכא דהוי ברשותם], וגם ר"ע דפליג מודה דאיכא שעבוד על מטלטלי מה"ת [ודלא כתומים הנ"ל דר"ע פליג דליכא שעבוד על מטלטלין], אלא דס"ל דכיון דהבע"ח בעי שבועה חשיב דהוא ברשות היתומים, ואכן שי' התוס' צב. ד"ה ראובן דלר"ע ה"ד היכא דהבע"ח צריך שבועה, ולשיטת הר"ן והרא"ש שהביאו הירושלמי דגם בגוונא דל"ב שבועה לא מגבי' מיורשים, היינו משום דמ"מ מחוסר גביה. וראה להלן.

- במתני' גבי פקדון דינתן לכושל, מלשון המאירי נראה דפקדון הוי מטלטלי המשתעבדי, וע"ע בש"מ מהריב"ש דקרקע נחשב ברשות יתמי, וראה בהערת הקו"ש. - ביאור הפנ"י בסיפא דמתני' בהא דמהני תפיסה. - לעי' בתוס' להלן פו: ד"ה האומר דמשמע דהוי תק"ח. - עי' בקצות בסי' סו סקכ"ו ובמשובב לג סק"ד אם כשמת הלוה איכא שעבוד הגוף על היורשים. – וד' הרשב"א צב: [בר"ן שם] דמטלטלי דיתמי כופין שיפרעו, ובשו"ת הרשב"א ח"ג סימן קיד הביאו הב"י בריש סימן קז כ' דמתני' הכא מיירי בקטנים או דאינם לפנינו או שיש להם חוב של עצמם דבמטלטלי שברשותם אין גובין על חוב אביהן משא"כ בפקדון.

**שכולם צריכים שבועה**, לעי' במח' הראשונים בש"מ וריטב"א עפ"י הירושלמי מהו בגוונא דלא בעינן שבועה מהיתומים, דכיון דמ"מ מחוסר גוביינא והיורשים אינם מחוסרי גוביינא, וכ"כ ברא"ש ובר"ן, ועי' בתוס' להלן צב. ד"ה ראובן דס"ל דה"ד מחמת השבועה, וכ"נ בתוס' להלן פד: ד"ה ולר"ע, וכן בריטב"א בדעת רש"י מבואר דהיכא דאין הבע"ח צריך שבועה מודה ר"ע לר"ט, וכן בשו"ת הרא"ש כלל פה סימן ז דקודם שנשבע אין לו שום זכות בנכסי יתומים ובעוד שלא נשבע בחזקת יתמי כדאמר ר"ע ינתנו ליורשים וכו', ועי' בקצות בסימן רנג סק"ד דלשיטת הירושלמי נ"מ בשכ"מ שנתן נכסיו לפלוני דהמקבל הוי מחוסר גוביינא וא"צ שבועה, והיינו דהעיקר תלוי דמחוסר גבייה ואין השבועה קובע כלל.

ינתנו לכושל שבראיה, ובר"ן הביא מהירושלמי דבמלוה בשטר ומלוה בעדים יתנו למלוה בעדים, ועי' בש"מ מהריב"ש דה"מ באיכא משועבדים וכו', והרי"ף כ' דבע"ח חשיב כושל דאינו גובה בלא ראיה, ועי"ש בר"ן ובריטב"א.

הניח פירות תלושין כל הקודם זכה, וברא"ש סוף סימן יא הביא מר' יונה דבע"ח יכול לגבות נכסי הלוה רק בב"ד, וכ' הרא"ש דה"מ בקרקעות אבל במטלטלין יכול לגבות גם שלא בב"ד כדמוכח הכא. ועי' קצות קד סק"ח דשאני הכא בפירות דדמיהן קצובין, וכן היכא דתופס בשביל משכון מהני אבל לגוביינא אנו יכול לתפוס.

רש"י ינתנו ליורשים ול"מ תפיסה, אם כשהדין לכושל מהני תפיסה, עי' מהרש"א דהכא לא איירי בתפיסה שלהן כו' וראה הפלאה ובית יעקב.

תוד"ה לכתובת אשה, בהגא"ש מבואר הטעם כיון דאינו גובה בראוי מתק"ח להכי הקילו, אך הרע"א כ' דכיון דלגבי אשה איכא שעבודא דר"נ ל"ה ראוי, וכ"כ בהפלאה וחידושי הרי"ם דבהלואה בכתובה איכא שעדר"נ, ועיין תרוץ ברא"ש בפ' יש נוחלין סימן יא הובא גם באור זרוע שם בשם ר"ש משאנץ ועי"ש שדחה התירוץ ויש לפרשו עפ"י התי' המחודש בחי' רבינו קרשקש.

**דף פד:**

**והוא שתפס מחיים**, ובפנ"י להלן פה כ' דכשתפסן לשם חוב לא מיקרי מטלטלי דיתמי דמשכון שלא בשעת הלוואה מהני שלא יעשה מטלטלין אצל בניו, וכן מבואר ברמב"ן קדושין ח:, וכ"כ באב"מ סימן צו סק"ד דבתפיסה מחיים אית לן למימר דהוי משכון וה"ל כדידיה וכו', וכ"כ בקצות סימן קד סק"ח. ועי' אבן האזל פי"א ממלוה ה"ח דתפס מחיים אינו משום שקונה למשכון, אלא משום שנמצא שלא היו המטלטלין בשעת מיתה ברשות היורשין, ויש לדייק כן בדברי תוס' רי"ד עיש"ה. ועי' ברע"א פד: ולעיל פא: ובשו"ת ח"ו הובא בליקוטי רע"א החדש שביאר דכיון דבעלמא איכא שעבוד במטלטלי ורק לכתובה מקולי כתובה לא משתעבדי לכך בתפס מחיים לא הקילו וחייל שעבודו דכל שאין צריך להוציא מיד הבעל כיון שתפס מטלטלי משתעבדי לכתובה.

תפיסה. עי' בר"ן דבזה"ז דגובין ממטלטלי מהני תפיסה גם אח"מ.

- בסימטה עיין בשב שמעתתא ש"ד פי"ד הטעם דנחשב ברשות היתומים.

טעה בדבר משנה, לעי' בהערת הנתיבות בריש סימן קז דהרי מ"מ מצוה על היתומים לפרוע חוב אביהן ואמאי יוציאו מהב"ד מהתופס ועי' בתירוצו ומש"כ הפנ"י.

ב] **במעשה דבקרא** לעי' ברא"ש דבלא מיגו לא מהימן לומר מחיים תפיסנא ליה דכל טענה שהוא טוען שבא לידו בלי דעת הבעל לאו טענה מעלייתא היא ולא מהימן עלה בלא מיגו דאית ליה לאוקמא ממונא בחזקת מריא. ועי' בראב"ד בס' הזכות בסוגיא להלן פה. דמלוגא דשטרי שכ' להק' דיהא לה נאמנות בטענת ממושכן בידי, ותי' דכיון דמודה שאין הממון שלה וטוענת דממושכן בידה אין הממון בחזקתה ול"מ תפיסתה, והוכיח כן מבקרא דאפי' בקרא דיתמי דתפסי תורא מיניה בעי' למגו ולא מהימן במשכון, והיינו דכיון דמודה דהממון של חברו ותפיסתו היא רק בתורת משכון ל"א בזה חזקה מה שתח"י שלו, ואולי זהו גם כוונת הרא"ש.

וע"ע ברא"ש ובר"ן ובקצות סי' צ סק"ו בנידון גוזל בעדים אם צריך להחזיר בעדים, ובקצות סימן עט סק"ה.

- ועי' בדברי הר"ן דלהכי הבקרא ל"ה כע"א לחייב את הבע"ח שבועה כיון דהבקרא הוי נוגע, וכ"ה ברא"ש סימן ג, ועי' בפנ"י, ובקצות בסי' קכא סק"ד כתב דמוכח בר"ן דנוגע פסול גם כשהנגיעה לחובתו, ונחלקו הראשונים בזה כמו שהביא הקצות בסימן לז סק"ט ותליא אם נוגע הוי כפסול בע"ד, וניחא קו' הרע"א דלבקרא יש מיגו דמחיים תפסה ולא יצטרך לשלם. - הערת ההפלאה בדברי הרא"ש דאם בעי שבועה ל"מ תפיסה מחיים. ועי' הגה' מהרש"ם שציין להגר"א דע"א מחייב שבועה רק כשהתובע בא בטענת ברי.

**תופס לבע"ח**, ברש"י שמפסיד בעלי חובים אחרים בתפיסתו, ועי' בש"מ דלא מקרי חב לאחרים במה שמפסידין היורשים, אולם עי' בשו"ע אב"ע סימן צג סכ"ג ובב"ש ובח"מ דבחב ליורשים חשיב חב לאחרים. - וברש"י ותוס' נחלקו בעשאו שליח, והתוס' בגיטין יא: הק' דהא זכיה מדין שליחות, ועי' בש"ך סימן קה דרש"י מיירי כששכרו להיות שלוחו דהוי כפועל ועי' נתיבות שם, והקצות כ' דזכיה מדין שליחות אינו כשליחות ממש אלא מגזה"כ דזכיה, ובחב לאחרים, אינו זכות גמור משא"כ בשליחות ממש. - ועי' בפנ"י הטעם דאשלד"ע, ועי' עוד בקצות סי' קה סק"א, ועי' בש"מ, ומש"כ המחנ"א שלוחין סי' כז, ובביה"ל ח"ג סמ"ד.

בקו' התוס' בסתירת שיטת ר' יוחנן אם תופס לבע"ח וכו', עי' ברמב"ן ב"מ שם שתי' דלר"י מציאה ל"ה חב לאחריני דהוי רק מניעת ריוח, ועי' רע"א בתש' קלג שהביא בשם האלשי"ך דחב לאחריני ה"ד כשיש הפסד לאחרים ולא מניעת ריוח וסייע כן מהרמב"ן הנז', אלא שכ' דלתוס' כאן פליגי, אולם האור שמח בפ"ב ממלוה פי' דהחב לאחרים במלוה הוא משום דחב לבעל האבידה דעדיין הוי ברשותו.

**דף פה.**

ג] **מחריפותא דנהרא**, עי' בתורא"ש דמיירי דכשמת תפסו מרה"ר, דאל"כ כבר זכו בה יתומים, וצריך לדחוק כן גם בכוונת רש"י, וראה בפנ"י שנשאר בתימה על פרש"י, אך באילת אהבים פי' גם בדברי רש"י על דרך תורא"ש הנז' עי"ש בזה. - ובמאירי כ' דיראה מכאן שתפיסת בע"ח בזמן שהיא מועלת אינה צריכה קנין גמור שהרי משיכה אינה קונה ברה"ר והם היו מחזרים לזכות עצמם במה שהיו אומרים מחריפותא דנהרא תפישנא לה שהוא רה"ר אלמא כל שהוא מוחזק בה מכל מקום תפיסה היא וכו'. אולם עי' בריב"ש סימן קז שכ' דכל תופס צריך תפיסה גמורה שיקנה הדבר באחת מדרכי הקניות אלא שא"צ לדעת אחרת מקנה וכו', ועי' בקונה"ס כלל ח' ב ובקצות בסי' רב סק"ז וקו"ש ב"ב אות שג לענין אם בעי' תפיסה בקנין.

**ד] בסיטראי**, וכ' הרא"ש דבעי למגו דבלא מיגו לא מהימן דלאו טענה מעלייתא היא דיותר ברצון אדם פורע מלוה בשטר ממלוה על פה, ובקו"ש כ' דנראה ברא"ש כמרדכי שהם טענו שהשליח נתן בפירוש לשם סיטראי, אולם הר"ן כ' דמהכא שמעינן דמי שנושה בחבירו שני חובות ופרע לו הלוה בסתם אינו יכול לומר שיהיו לפרעון חוב פלוני, ועי' ריטב"א ובשו"ע סימן נח,ד וסימן פג ס"ב ובש"ך שם, וכ' התומים בסי' נח סקי"ג דהרא"ש חולק על הר"ן, ועי' בקצות סי' פג ס"א, ובקו"ש לפנינו.

**מגו דלהד"ם**, בהא דל"ה מגו להוציא בתוס' ב"ב לב: כ' דשאני היכא דאיכא שטרא, וכ"כ בהגא"ש בשם ריצב"א, והש"ש א' כד הביא משו"ת הרמב"ן המיוחסות סימן ק דכיון דיש לו שטר חשיב מוחזק אף דאינו כגבוי, ועי' בתוס' לעיל ט: ד"ה לא דגם כשיש שטר הוי מגו להוציא, וע"ע ברמב"ן ורבינו יונה ב"ב שם, וברבינו יונה מבואר דלגבי ההוא בקרא לא חשיב מגו להוציא כיון דהוא תפוס, [אכן יש להעיר לראב"ד על הרי"ף שכ' דלא אמרי' חזקה מה שתח"י שלו כיון דרואים התפיסה וכו' וצ"ל דמ"מ לענין מגו להוציא כיון דהוא תפוס ל"ח להוציא], ועי' בקצות פב סק"י, ובאמרי בינה טו"נ סי' כא.

**ה] מלוגא דשטרי**, מחיים תפיסנא וברש"י בחוב שהיה חייב לי החזקתי בהם, ובמאירי כ' ר"ל שמחיים נתנה לה לעכבם בשביל כתובתה, וי"מ בה שאבי היתומים הפקידם אצל אשה אחרת והיא טוענת שמחיים נתנה לה לעכבם בשביל חוב שהיה לה על אביהם והכל עולה לענין אחד עכ"ל. ובבעל התרומות שער נא ח, ג כ' ומאן דפריש לה בכתובתה בעיני טועה הוא, כי איך תועיל תפיסה מחיים והיא עצמה אינה ניתנה ליתבע וליגבות מחיים וכו' עכ"ל, ובב"י סימן סד הביא מתשו' הרשב"א דההיא דמלוגא לאו בטוענת מלוה היתה לי על אביהם ותפיסנא להו במשכון דבכי הא אפילו הו"ל סהדי דמחיים תבעוה מינה ולא יהיבנהו ניהליה לא מהימנא אלא התם מלתא ידיעא הות דמלוה יש לה על האב וכו' ועי"ש בדר"מ ובפרישה.

**הוי תפיסה דלאחר מיתה וברש"י.** וביאר הפנ"י דבתבע וטענה דהחזיקה כמשכון בטל דין פקדון ממנו והוי תפיסה מחיים. ובריטב"א כ' דלא חשיב תפיסה אלא בתופס ברשות המלוה ומיהו כי תבעינהו מחיים ולא בעי למיתן להו ומעכבם בחובו הא חשיבה תפיסה ברשותם, וברא"ה כ' דפקדון כל היכא דאיתיה ברשותיה דמריה ל"ח תפיסה כו' ובמאירי כ' דמן הסתם אין אומרים שדעתה היה לעכבם מחיים. ובתוס' רבינו פרץ פסחים לא ביאר על סוגין **דבעינן הוכחה שעכבם לשם תפיסה מחיים.**

ועי' ברי"ף דליכא טענת לקוח מריעותא דאחוי שטרך ובראב"ד ורמב"ן בס' הזכות שם, ובתוס' הטעם דבעי כו"מ, ועי' בקצות סימן רב סק"ז וש"ש ש"ד פי"ד ובקונה"ס כלל ח דכיון דבעי חזקה הראויה לקנין חזקת השטר דאינו קנין על החוב ה"נ אינו עושה למוחזק על החוב, ובקצות שם מבואר דכאן גרע דאינו מוחזק בחוב כלל וכל דליכא כו"מ אינו מוחזק אלא בנייר ולא בחוב, ול"ש לחזקה הראויה לקנין.

ובתוד"ה אית כ' דתפיסה מחיים לא מהניא לגבות החוב דלא עדיפא ממסירה, עי' לח"מ פי"א ממלוה ה"ח בד' הרי"ף דמהני התפיסה על עיקר החוב דהוי כתפוס קצת וכיון דהשטר בידו הוי קצת כאילו המעות בידו, ועי' אבן האזל שם. וע"ע בריטב"א דאם אמר ממושכנות הן בידי א"צ כו"מ לענין שיכול לעכבן אצלו דהא משכון לאו זכיה גמורה בגופו וכו', וע"ע בקצות סימן סד סק"ד. – ומש"כ בתוס' דמגו למפרע, ע"ע בתוס' ב"ב ל. ועי' מהרש"ל ופנ"י.

- **דקים ליה בגויה**, ביאור הענין בש"מ מתלמידי רבינו יונה, - והא דמהני ליה קים לי בגויה לשבועה ול"ח הוצאת ממון עי' היטב במהרש"א דאפוכי שבועה ל"ה אפוקי ממונא כיון דשבועה מיהא בעי וכו', וקדמוהו בריטב"א ותוס' רי"ד ובש"מ בשם רש"י מהד"ק - וביאור הנתיבות סימן טו סק"ב דלהוציא ממון לא מהני ע"י אומדנא ובעי' דוקא עדות, ולדקדק היטב בכל דברי הרמב"ם סנהדרין ריש פכ"ד בדברים שדנים עפ"י מה שדעתו נוטה והביא דוגמאות מהסוגיא.

ועי' מש"כ במהרי"ק סימן פב הו"ד בשמירת הלשון רכילות כלל ו בבמ"ח דקים ליה בגויה כגון אדם שהוא מצוי אצלו תדיר אבל אדם אחר לא אע"ג שהוא מוחזק הרבה לאדם כשר והגון וכו', וע"ע באמרי בינה דיינים סימן כד.

**מרענא לשטרא**, לעי' בריטב"א בשם אחי הרא"ה דשבועת הנפטרים ל"ח הוצאת ממון וכו', ועי' בש"מ בשם ר' יונה ובתוס' רי"ד דהיפוך שבועה לא נחשב הוצאת ממון ועי' ברא"ש, ומש"כ באור שמח פכ"ד מסנהדרין ה"א דתליא בב' תרוצי התוס' המפורסם בב"מ ה. ואכ"מ.

רש"י מרענא דאין נזקקין לגבות כו' ובש"מ מר' יונה דנ"מ דאם תפס לא מפקינן מיניה ועי' ברא"ש ובריטב"א עוד נ"מ.

תוד"ה מרענא הערת הרש"ש דנימא נמצא אחד קו"פ עדותן בטילה דגם לגבי שבועה אמרי' כן.

תוד"ה אלמא מבואר בדבריהם דהיתה צריכה להביא עדים שנשבעה, אך בש"מ מהר' יונה חולק דנאמנת לומר דכבר נשבעתי ולא נחייב אותה שבועה אחרת, וראה הערת המהר"ם שי"ף.

שטר שנמחל שעבודו, ברש"י והר"ן כ' דהוי כמלוה בע"פ, והסמ"ע סי' מח סק"א כ' להוכיח דרק ממשעבדין אינו גובה אבל מבני חורין גובה עפ"י השטר, הביא מהע"ש דאינו גובה גם מב"ח דהוי עדות שבטלה מקצתה, וכ"כ בש"ך סק"ב דאין גובין אפי' מב"ח, ועי' בקצות ונתיבות סק"א.

**פה: - פו: עד המשנה**

בס"ד

**דף פה:**

א] דלא אמיד, שי' הר"מ פכ"ד מסנהדרין דהוי מדין קים לי ול"מ להוציא, - לעי' בתוס' ב' השיטות אם בעי' לא אמיד וסימנים, דלא אמיד דמסתמא לא קנה וסימנים דל"ה של אחר, והנ"מ ביניהם אם מותר להשתמש כשאין תובע ואם מהני להוציא, ועי' רא"ש בשם ר' יונה דשרי להשתמש, ולעי' במהרש"א ורש"ש, ותליא במח' תוס' והרשב"א בתוס', ועי' ברע"א ובית יעקב, ובחי' הגר"ש היימן זצ"ל. – אולם לד' הרי"ף מיירי דאיכא עדים שהפקיד וא"י אם זה החפץ שהפקיד

- סימנים דל"מ להוציא, לעיין בקצות בסי' רנט סק"ב וסי' רצז סק"א, ועי' בריטב"א לפנינו.

תוד"ה חדא ס"ל דנאמן לומר לקוחין, וכ"ד הר"מ בסנהדרין פכ"ד ה"א, ועי' בריטב"א.

שודא דדיני וברש"י ותוס', מבואר שי' רש"י דאומדין דעת הנותן, ולר"ת נותנים הדיינים למי שירצו, ועי' בתוס' קדושין עד. ובשו"ת הרא"ש כלל קז ס"ו ד"ה עוד [בכוחו של הדיין]. והר"ן כ' דבשחרור עבד ובבע"ח ל"ש אומדן דעת ול"א שודא, ועי' בש"ך סימן רנג סקל"ט דלר"ת גם בזה עבדינן שודא.

- טוביה כו', ברא"ש דכיון דבא תחילה אמרי' דכוונת המת אליו, אך בש"מ בשם הריב"ש כ' דכוונת המת למי שיבא ראשון, - ועי' בר"מ זכיה פי"א ה"ב ובמשנ"ל.

**ב] סוגיא דמכירת שטרות**

**מוחל שט"ח,** שיטת הרי"ף והרמב"ם מכירה פ"ו ותוס' קדושין מח ד"ה המוכר דהטעם דמהני מחילה כיון דהמכירה דרבנן, וביאורו דאף דבמוכר בקנין דרבנן בודאי דאינו יכול למחול, אמנם בחוב גרע דמהתורה אינו דבר הנקנה כלל, [דבמכירת שטרות דהחסרון בחפצא דחוב אינו נקנה דל"ה ממון או דהוי א"ב, להכי ל"ח מכירה גמורה, אבל היכא דהוי קנין דרבנן לא יהני מחילה, כיון דהקנין דרבנן שפיר מהני לדאוריי', ומפורש כן בדברי הרע"א ב"מ כ שכ' דאם מכירת שטרות הוי מה"ת ורק דיקנה באגב לא יהני מחילה, וביאר דדוקא היכא דמצד החפצא ל"ש מכירה בזה מהני מחילה, וכ"כ בברכ"ש גיטין סימן כה סק"ג דהק' מקנין מעמד שלשתן דהוי דרבנן, וחילק דרק במכירת שטרות דהחסרון בדבר הנקנה, משא"כ היכא דהחסרון בקנין עצמו דהוי דרבנן, וכ"כ בקו"ש ב"ב קמז], ועי' הגר"ח מכירה פכ"ב דחוב אין מעשה קנין לקנותו "דהחוב אינו נתפס בקנינים אבל לא דעיקר דין הקנאה וזכיה ליתא בחוב", ומה"ט כ' דמהני להקדיש חוב וכן למעות צדקה דל"ב קנין שפיר מהני בחוב, וע"ע ברכ"ש ב"ב נה-נו וקו"ש ב"ב אות תקיד. - שיטת הר"ת דהמכירה דאוריי' אך מהני רק על השעב"נ ולא על השעה"ג, [והריטב"א בקדושין מח. הוסיף על הר"ת דאפי' עבד עברי אין גופו קנוי לגמרי כ"ש זה דאינו נמכר ע"כ]. ושי' הראב"ד בהשגות על הרי"ף דמהני כהרשאה לענין דליכא טענת לאו בעל דברים וכו' וכ"ה ברש"י בסוגיא, ועי' בר"ן ותוס' רי"ד, וכן בר"ן גיטין סה. ובקצות סי' סו סקכ"ו ביאור הג' שיטות. [בשי' הר"י דמכירת שטרות דרבנן כיון דל"ש מכירה, נראה מלשונו דעיקר קושייתו היא דבלית ליה קרקעות ליכא מכירה, אבל ביש לו קרקעות מכר לו את השעבוד, ולרמב"ם נראה דבכל גוונא ל"ש קנין במכירת שטר, ראה בהל' מכירה פ"ו הי"ב, והנה הר"י לא מחלק בין שעה"ג לשע"נ, ומשמע דעל תרוייהו ל"ש מכירה, ולד' ר"ת דהמכירה היא רק על השע"נ, ולענין מכירת השע"נ מהני מהתורה, ולכא' ז"ש רק באית ליה קרקעות, וכמש"כ באילת אהבים בסוגין, [ובתוס' ב"מ נו: בשם ה"ר חיים משמע דבאית ליה קרקעות מכירת שטרות דאוריי' וזהו דבעי' מיעוט דאין אונאה במכירת שטרות, והיינו דס"ל דכה"ג שייך לומר דמוכר השע"נ, ועי' ע"ד התוס' ב"מ שם במהר"ם שי"ף שכ' דביש לו קרקע הוי מכירה בקרקע ונתמעט מאונאה מדין קרקעות עי"ש, ובעיקר קו' התוס' הנ"ל דל"ל מיעוט על אונאה בשטרות כיון דמכירת שטרות ל"מ מה"ת, י"ל דרק על החוב ל"ש מכירה, אבל מכירת השטר בתורת הראיה שבו מהני, וכדחזי' דממעטי' שטר משבועה שמירה וגזילה וע"כ דהתם קאי על שווי השטר לראיה בתורת ממון, וכפיה"נ זהו תרוץ התוס', ועי' בקו"ש ב"ב שם שעמד בזה], אבל באית ליה רק מטלטלין דליכא שעבוד יקשה דמ"ש מכירה, ובר' יונה ב"ב עז מפורש דמוכר גם שעבוד המטלטלין, וע"כ נראה דגם לר"ת אין הכוונה דמוכר השע"נ אלא דמוכר הזכות שיש לו בלוה מחמת גביה מיניה דחשיב שיש לו קנין בנכסי הלוה, והמכירה היא על זכות הגוביינא].

- בשי' הר"ת לעי' הערת הר"ן ממת הלוה דגובים מהיורשים מכח השע"נ אף דפקע השעבוד הגוף, ובתירוצו דהר"ת קאי כשפוקע השעבוד הגוף מחמת המלוה דאז פוקע השע"נ, אבל במת הלוה אף דפקע השעבוד הגוף נשאר שעבוד נכסים, ועי' מה שהעיר בזה ברשב"א ב"ב קמז:, ובפסקי הרא"ש בב"מ פ"א סי' מח, ובקצות בסימן סו סקכ"ו. - ובעיקר קו' הר"ן ממת הלוה, ראה יסוד הנתיבות קיב סק"ה והתומים סו סקמ"ג דאיכא שעה"ג על יורשי הלוה לפרוע חוב אביהם מהירושה, וכ"נ בהגר"א סימן קז סק"א. [ולישנא דהר"ן משמע דהחילוק בין מת המלוה למת הלוה, וידועים דברי התומים דבמת הלוה לא פקע השעבוד הגוף, אמנם יקשה מגר שלוה ומת דל"ל יורשים ובזה ל"ש התומים, וע"כ צ"ל כתרוץ הר"ן דלגבי הלוה לא נפקע השע"נ גם בליכא לשעה"ג, ועי' בשו"ע קז ס"א ובהגר"א דמשמע דיורשי הלוה חייבים כעל הלוה עצמו, ומשמע דהיינו מצד השעה"ג, ובזה י"ל דמה דס"ל לתומים והנתיבות דהשעה"ג עובר ליורשי הלוה היינו רק מחמת המצוה שחלה על יורשי הלוה כמו שחלה על אביהם, ומפורש כן בעליות דר"י ב"ב קמז דהשעבוד הגוף הוא מחמת הפריעת בע"ח מצוה עיש"ה, אמנם נראה דכ"ז ה"ד היכא דהשאיר האב קרקעות ליורשים, ולכן היכא דלא השאיר האב נכסים מבואר בתוס' והרא"ש פו. דחיובם מצד כיבוד אב, וכ"ה בשו"ע שם להדי' וכמש"כ הגר"א, והיינו דגם לתומים שכ' דנשאר שעבוד הגוף לגבי היורש ה"ד בהניח קרקעות דאז חל עליהם בב"א שעה"ג עם שע"נ, וכ"נ להדי' בלשונו של התומים שם עיש"ה].

בהא דאמרי' **דידו כידה** ולהכי ל"מ מחילת האשה על השט"ח, עי' בריטב"א שהק' דהא זכות הבעל הוי מדרבנן ותי' דהפקר ב"ד הפקר ועשאוהו כשל תורה.

**דף פו**. **בקריבי' דר"נ דתבעוה לברתא**, עי' בש"מ בשם ר' יונה וברא"ש ובר"ן בהא דלא תבעו לאב. ומבואר שלשה אופנים בזה דהר"ן כ' דשמא הבת גבתה וכו', והראב"ד כ' דאין הלוקח יכול לתבוע את הלוה אלא המוכר הוא התובע, והרא"ש כ' דמיירי דהאב מת והבת ירשה נכסי אביה המשועבדין לכתובה, ומבואר דגם אחר מיתת הלוה מהני מחילת המלוה ויורשיו, - ועי' בחידוש הרא"ש דשייך מחילה לעצמה, אך בתוס' וריטב"א לעיל פא: בשם הרמב"ן מבואר דל"מ למחול לעצמו, וכ"ה ברא"ה וריטב"א ובש"מ כאן בשם הריב"ש.

- קושיה עצומה באור שמח בפ"ו ממכירה הי"ב מסוגיא זו ע"ד הר"ן הנ"ל דבמת הלוה נשאר רק השע"נ, דא"כ לאחר מיתת הלוה לא יהני מחילת המלוה או יורשיו דהרי כל הא דמהני מחילתו הוא דמפקיע השעה"ג, אבל במת הלוה כבר נפקע השעה"ג ונשאר שעב"נ ומחילת המלוה לא מהני למידי, וברא"ש בסוגין הנ"ל מבואר דמהני מחילת יורשי המלוה גם לאחר מיתת הלוה עיש"ה, - חידוש באו"ש שם דבירושת בעל ליכא דינא דיורש מוחל דהוי ירושהה קלישא דהא אינו יורש בראוי וכו'. ודבריו מבוארין עפי"מ שנתבאר בשיעורים דאין ירושת הבעל מדין קורבה אלא מקניני הנישואין. [וליישב קושית האור שמח, נראה לחדש בד' הר"ן דאין כוונתו רק לחלק בין הלוה למלוה, אלא החילוק הוא דדוקא במחילת המלוה דהוי כפרעון וליכא לחוב כלל בזה פקע השע"נ, משא"כ במת הלוה חשיב דהחוב קיים אע"פ שאין מי שיפרע ולכן לא נפקע זכות הלוקח, ורק דבמחל הוי כפרעון, וא"כ במת כיון דיש זכות בחוב ופקע שעה"ג שלא מחמת המלוה עדיין לא נפקע החוב, וראי' לזה מהא דמצוה על היתומים לפרוע חוב אביהן אף בליכא שע"נ מחמת כבוד אב דפורעים חוב האב, וע"כ דשייך פרעון אח"מ ומשום דהחוב קיים, ולהכי שייך גם מחילה דליהוי כנפרע החוב, דהא שייך גם פרעון במת הלוה דהחוב לא נתבטל ולכן שייך מושג של מחילת המלוה לאח"מ הלוה, ודבר זה מתבאר בדברי הקצות בסי' סו ס"ק כו שכ' בד' הר"ן דרק אם פקע השעבוד הגוף ע"י פרעון או מחילה בזה אמרי' דעי"ז פקע השע"נ, אבל כל הפקעה שאינו כפרעון אינו גורם שיפקע השע"נ עיש"ה, וניחא היטב קו' האו"ש דשפיר במת הלוה עדיין שייך מחילת המלוה וכמבואר].

**תוד"ה המוכר** [פה:] בקו' התוס' דאם מכירת שטרות דרבנן ל"ל מעוט שטרות מאונאה, ע"ע תוס' ב"מ נו: בשם הר' חיים דנ"מ באית ללוה קרקע דאז המכירה מהתורה, ועי' שם במהר"ם שי"ף דא"כ תיפ"ל דבלא"ה קרקע התמעט מאונאה. וע"ע בתי' הרמב"ן ב"ב עז.

**דמי שטרא מעליא**, בראשונים דנו אם משלם דמי כל החוב או רק מה שהוציא הקונה, והרמב"ן הדגיש דמשלם מה שכתוב בשטר, וכ"ה בשיטה בשם תר"י, והראב"ד בהשגות על הרי"ף כ' בסו"ד דמשלם רק הדמים שנתן בו, ובמהרש"א ב"ב קמז,ב. ובלשון הגמ' דמי שטרא מעליא עי' בהגר"א סימן סו קכז.

- ובחמדת שלמה בסוגין הק' דאמאי במוחל שט"ח חייב מצד גרמי והרי לר"ת כיון דיש לו שעה"ג א"כ בדין מוחל את שלו, ותי' דמסתמא במוכר שט"ח דעתם היה שלא למחול דאל"ה אמאי קנה, ולפ"ז כ' דביורש שלא הבטיח לקונה ה"נ יכול למחול ול"ש לחייבו מצד היזק דגרמי, ובזה תי' קו' התוס' גבי ברתה דה"נ ביורש יכולה למחול ואינה חייבת לשלם עכתו"ד. ואכן בש"מ הובא שיטה דלגבי היורש פטור מלשלם מה"ט, והש"מ דחאה, והש"ך בסי' סו ס"ק קא הביא שיטה זו מהשלטי גיבורים עי"ש.

**ג**] **פריעת בע"ח מצוה**, עי' בש"מ בשם תר"י וריטב"א, וברמב"ן ב"ב קעה: דלר"פ שעבודא לאו דאורייתא, - ועי' כמה חידושים בתורא"ש בסוגיא, ובהערת המאירי על הרי"ף שהביא הגמ' אף דפסק דשעבודא דאורייתא, - לעי' בראשונים בקדושין יג: [ובמיוחד בריטב"א שם] שנחלקו ג"כ בזה בד' ר"פ - ישוב הפנ"י דהשע"נ מחמת המצוה ודוק בתורא"ש. – לעי' בדברי השערי יושר ש"ה פ"ב דגם למ"ד של"ד איכא חוב ול"ה מצוה גרידא דהא שייך להתחייב בקנין, ובקו"ש סוף ב"ב דפריעת בע"ח מצוה הוא בתולדה מהחיוב ונשבעים על חוב ע"כ דאיכא חוב ויש מצוה לפורעו, והנ"מ דלמ"ד של"ד הוי זכות בלוה ולא בנכסים אבל אם שעבודא דאורייתא אית ליה זכות בנכסי לוה. [ובחי' רבי ראובן הוכיח דגם למ"ד שעבודא לאו דאורייתא יש זכות ממונית למלוה שהרי המקדש בשט"ח דאחרים מקודשת, וחשיב דקיבלה ממון, ואם הוי רק חיוב ומצוה ללוה לקיים תשלומיו זה לא חשיב שהאשה קיבלה עכשיו ממון ואיך מקודשת, וע"כ דלכ"ע החוב הוי זכות ממון גם למ"ד דשעבודא לאו דאורייתא, וכיו"ב עי' קצות קכו סק"ט דבמוכר שט"ח במעמ"ג איכא אונאה היינו דמקרי החוב עצמו גופו ממון, וקאי גם למ"ד שעבודא לאו דאורייתא. ולכאורה ד"ז מוכרח בירושלמי שביעית פ"י דמלוה ונעשה כפרנית הוי כגזילה דגובה מהעידית, וקאי בסתמא גם למ"ד שעבודא לאו דאורייתא].

- ברא"ש מבואר דר"פ סובר שעבודא דאורייתא ואעפ"כ סובר דלגבות חוב מיתמי צריך שיהיו חייבים במצות הגביה, ובתורא"ש הקשה דלמאי בעי' למצוה, ותי' דנכסוהי דאיניש אינון ערבין ביה וכיון דלוה אינו מחוייב לא נתחייב גם הערב. אולם ברבינו יונה ב"ב קעד כ' דר"פ ס"ל שעבודא לאו דאורייתא, ובדעת רב הונא בריה דר"י כ' דאיכא למימר דס"ל שעבודא דאורייתא א"נ ס"ל דלאו דאורייתא ורבנן שעבידנהו לנכסי בין מיניה ובין מיתמי, ומוכח דס"ל לרבינו יונה דאליבא דמ"ד דשעבודא דאורייתא לא צריך למצוה כדי לגבות ויש זכות גביה בנכסים עצמם גם בלי המצוה.

ובראשונים כמה שיטות בסוגיא, דעי' במרדכי אות רכב שכ' לדידך דאמרת פריעת בע"ח מצוה תימה דאדרבא מחוייב הוא שלא לגזול את חבירו ולפורעו כמו שהלוהו וכפינן ליה כדכתיב בחוץ תעמוד, ופר"ח וכן רא"ה וריב"ק דהכא מיירי ביתומים ע"כ, ומבואר דס"ל דגם למ"ד שעבודא לאו דאורייתא גובים מיניה דידיה מנכסיו, אך בראשונים בסוגיא פי' דהגמ' מיירי מיניה דידיה וכופין עד שיאמר רוצה אני, ומשמע דאין יורדים לנכסיו בכפיה, וברמב"ן כ' דעד שאתה כופהו בגופו כופהו בממונו היינו דמדין כפיה על המצוה לוקחים מנכסיו, ועי' ברשב"א וברא"ש דאין כופין לירד מנכסיו, ובש"מ ב"ב קעה: הביאו מתורא"ש דלמ"ד שעבודא לאו דאורייתא לא נחתינן לנכסיה כלל אלא מכין אותו וכו' ואפי' את"ל דנחתינן לנכסיה ה"מ מטלטלי או זוזי משום דזוזי דאינהו מטלטליה אוזפיה, הרי דהסתפק דלענין זוזי או מטלטלין יורדין לנכסיו עי' שם, ומוכח דלכ"ע יש למלוה זכות ממון גבי הלוה ורק דאינו יכול לכופו ליתן לו מנכסיו דבעלות הלוה עומדת כנגדו משא"כ לגבות מזוזי דיש למלוה ממון אצל הלוה ודוק.

תוד"ה פריעת, לעי' מהרש"א [ע"ד התוס' בסוה"ד הקודם] ובית יעקב - ועי' בטור ריש סימן קז ועי"ש תומים סק"א ובנתיבות ושע"י ש"ה פ"ב - ובהגר"א סי' קז ס"א במש"כ דגובין מהיתומים "**כעל הלוה עצמו**", וברע"א קמא חידוש דלא מקרי כ"כ משל בן.

- כפיה על עשה ול"ת, לעי' במח' הקצות והנתיבות בסי' ג ובמשובב שם אם בעי' ב"ד לכפיה או כל אדם יכול לכפות - החילוק בכפי' בין עשה ול"ת לעי' ברע"א, אך בר"ן חולין קכב: כ' דאין חילוק בין עשה ול"ת, - לעיין בתוס' רי"ד שכ' דכפינן ליה עד דעביד מצוה, ומשמע דפליג על הרמב"ן שכ' דעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו, ועי' חת"ס יו"ד סימן רמא, - לעי' עוד בקצות לט סק"א ובסי' קד סק"ב.

- ברש"י דפריעת בע"ח מצוה מהן שלך צדק לעי' בש"מ דהמקור מעבוט, ודבר חדש כתב בתש' הרדב"ז ח"ב סימן תרי דהכפי' דפריעת בע"ח הוא משום השבת גזילה, ועי' אמרי בינה גב"ח סי' ב ובקו"ש אות שיב.

תוד"ה לאשה, לעי' במהרש"א ובארוכה ברא"ש ועפי"ז מתבאר ד' התוס'.

**דף פו:**

**ג]** **משוך פרה זו** וכו', לעיין בר"ן אם בעי' אמירה דמעכשו, ועי' בתוס' לעיל פב ובתוס' יבמות צג. ובקצות קצז סק"ג שהק' מר"פ המפקיד, ובנתיבות שם. - בסתירה בד' הרמב"ם במ"מ פ"ב ממכירה ה"ט ובראב"ד שם ומ"מ וכס"מ, ובאו"ש בפ"ט מגירושין [ואבי עזרי קמא גרושין שם]. - דברי הריטב"א בסוגיא בישוב קו' התוד"ה וצידי מהא דקונה בצדי רה"ר, דשאני הכא דבעי' שיהא ברשותם לדינא דמטלטלי דיתמי לא משעבדי, ועי' בתורא"ש בישוב קו' התוס' סוד"ה אדרבא בסתירת דברי ר' יוחנן ותו"ד דשאני לענין דינא דמטלטלי דיתמי דבעי' שיהא ברשותם יותר ומתאים לריטב"א הנז', ומיושב קו' המהרש"א בסוגיא דנוכיח ממ"ד דתפיסה מהני בסימטא דלא יהני בלאחר ל', ועי"ש בקרני ראם, ולזה נתכוון ההפלאה בסוגין דאפי' אם מהני תפיסה בסימטה הא לא פליג על הא דמשיכה קונה בסימטא.

בס"ד **מראה מקומות**

**מתני' פו: - עד סוף הפרק**

א] **גלגול בשבועה דרבנן**, לעי' במח' רש"י ותוד"ה ורבי אליעזר, ובש"מ מהריב"ש, ועי' מהרש"א בד' רש"י ומש"כ הרע"א ורש"ש והגהות פורת יוסף. - בד' הירושלמי שהביאו התוס' באשה ששברה כלים מבואר דמדין מזיק פטורה, ועי' בר"מ פכ"א מאישות ה"ט, ובסתירת הר"מ שהביא המשנ"ל שם ומש"כ בחי' הגר"ש היימן זצ"ל [ונתבאר בשעורי ב"ק ואכמ"ל]. – ולמסק' מבואר בר"מ בפה"מ דחכמים חולקים על ר"א רק בלא מינה את אשתו לאפוט', אבל במינה משביעה בגלגול, וכ"ה ברא"ש ר"ן וריטב"א, אמנם הב"ח הביא בסימן צז מרלב"ח דלרבנן אינו משביעה על פילכה ועיסתה אף ע"י גלגול, ועי' רע"א.

**במתני'** כתב לה נדר ושבועה כו', וה"ה באמר לה כמש"כ בריטב"א ועפנ"י והפלאה שהק' דלא יהני לפטור משבועה דהוי דבשלב"ל, ועי' בפנ"י לענין אם צריך קנין, ולעי' בנמוק"י, ומש"כ בקו"ש כאן. - ופוטרה משבועה, לדקדק בלשונות הראשונים בסוגיא אם הוי מדין מחילה או נאמנות, ובדברי תש' הריטב"א שהביאו הב"י והקצות בסי' עא סק"ח, - ברי"ף להלן ס"ל דל"מ לפטור משבועה לגבי הלקוחות [ודלא כרש"י במתני'] ועבר"ן ובבעה"מ וברא"ש, ועי' משה"ק הרע"א על הרא"ש, ובאבי עזרי תליתאה אישות פט"ז תולה מחלוקת ראשונים זו אם הוי מדין נאמנות או מדין מחילה וכנ"ל. – ובנמק"י דהא דמשביעים את הלקוחות דוקא כשמתה האשה אבל בלא מתה כיון דהאשה נאמנת בפרוע במגו דמחלה אין משביעין את הלקוחות, ורק במתה ובמכנסת שט"ח לבעלה דאינה יכולה למחול ול"ל מגו בזה משביעים את הלקוחות, וכשהאשה חיה ואינה רוצה לישבע כ' הרא"ש סימן כח דהלקוחות יפסידו, ובתוס' רי"ד לעיל פה: מבואר דתשלם ללקוחות. והב"י בסימן סו סט"ו ד"ה וכן ר"ל כן גם בשיטת הרא"ש עי"ש.

- ובהא דמהני לפטור על לאח"מ לגבי היורשים, הביאור בר"ן ובריטב"א ובמיוחד בנמוק"י דיורש כרעיה דאבוה וכאילו הנכסים ברשותו של לוה - לעי' ברא"ש דגם ע"י גילגול א"י להשביעה, וכ"ה בשו"ע צז ס"ג, ודלא כנמוק"י דע"י גלגול משביעה, [וי"ל דתלוי בחקירה הנ"ל], לעי' ברא"ש בשם הראב"ד אם מהני לפטור מחיוב שבועה דע"א. – ובלישנא דנקי נדר לרב יוסף עי' בש"מ בשם תלמידי הרשב"א דהוי כדין יד בעל השטר על התחתונה ולהכי על האשה להוכיח פטורה משבועה.

**שבועה מיתומים**, לרש"י הוי מדין טענינן, ולעיין בתוס' שבועות מא. ד"ה וכי מה בקושייתם על רש"י מסוגין, ומש"כ לתרץ הפנ"י כאן בשם נתיבות משפט, וכן בהערת הרש"ש. [ועי' בנחל יצחק סי' פב].

**דף פז.**

שבועה מאי עבידתיה, לעי' ברע"א ואו"ש פט"ז מאישות ראי' דליכא בגרושה שבועה דאישתבעי דלא פרעתיך.

- בדברי אבא שאול מח' הראשונים אם פליג על מתני', לעיין בש"מ וברי"ף ור"ח ומש"כ הר"ן. ועי' בהגר"א סי' עא על סי"ז וי"ט - בקו' התוס' גבי נדר לעי' בנמוק"י דצריך לפוטרה גם מנדר.

בגמ' אבל מה אעשה שאמרו חכמים **הבא ליפרע מנכסי יתומים** כו', ראה הערת האילת אהבים דהא זה דין מוסכם ורק דלת"ק אהני המחילה דליכא חיוב שבועה על הנך נכסים, ועי' באבי עזרי תליתאה אישות שם בזה. - ובתוס' ב"ב ה: הביאו המקור להבא ליפרע ממתני' לעיל פד. דיתנו לכושל, [וס"ל כרש"י שם דהשבועה מדין הבא ליפרע מנכסי יתומים, ודלא כרע"א דהשבועה מדין נפרע שלא בפניו], וצ"ב שלא הביאו המקור ממתני' פז. וי"ל דרק מהמתני' דלעיל דחזי' דכיון דבעי שבועה הוי ברשות היתומים וחשיב מטלטלי דיתמי, מש"ה אמרי' דל"מ מחילת האב לגבי היתומים.

סוגיא דפוגמת

**ב] הפוגמת** כו' מנכסי יתומים כו', וברש"י דהוי מדין טענינן כו' והתוס' שבועות מא. הקשו מאבא שאול דאף אם האב פטרן משבועה בעי שבועה מיתומים אף דל"ש טענינן, ועי' בקו"ש ח"ב ס"ג עמוד יג דפליגי בגדר טענינן אם הוא דטענינן מה שהאב היה יכול לטעון או מה שהם יכולים לטעון וכו'. – ובראשונים נחלקו בפטרה הבעל משבועה אם נפטרת משבועת ע"א כמש"כ הרא"ש סימן יח, אך בראב"ד בהשגות על הרי"ף כ' דל"מ פטור הבעל לשבועה זו עי"ש.

**דף פז**:

סבר כו' **שבועה דאורייתא,** וברש"י כ' דהנ"מ להיפוך שבועה דגם בשבועת הנוטלין חלוק דבדרבנן אפשר להפוך, אך שי' הרי"ף דבשבועת הנוטלין גם בדרבנן ל"א היפוך שבועה, ועי' ר"ן שבועות מא בגדר היפוך שבועה. - וברש"י להלן פח. כ' חילוקים אחרים בין שבועה מהתורה לשבועה דרבנן כגון לנק"ח.

במאירי כ' דפוגמת בעי שבועה גם בעודה תחתיו, ועי' שו"ע חו"מ סימן פד ס"ב וברמב"ם מלוה פי"ד ה"א דבתבע בזמנו יפרע שלא בשבועה, והטור בסי' פד הביא מרה"ג דחייב בשבועה אף בתו"ז ועי"ש בפרישה.

בה"א דרמב"ח ס"ל דהוי שבועה מה"ת, מצינו ג' דרכים בראשונים שיטת הר"ן על הרי"ף דרמב"ח סבר דעיקר הדין אינו תלוי בנוטלין או נפטרין אלא כל מי שבא להעמיד את חזקתו בעי' שבועה והכ"נ בעל השטר בא להעמיד את חזקת שטרו שלא נפרע. ובישוב הקו' הב' דהו"ל כפירת שע"ק כתב הר"ן דרמב"ח סבר דשעבוד קרקע ל"ה כקרקע [ועי' ברע"א שר"ל דזוהי ג"כ דעת רב פפא בשבועות דל"ז]. שיטת הרשב"א, בש"מ בשם תלמיד הרשב"א, ותש' הרשב"א ח"ב סימן רנד דהוי רק כעין של תורה, והרשב"א שם ביאר הטעם משום דהיא מוחזקת בשטר, ונראה דס"ל דליכא כאן חסרון בריעותא דשטרך בידי, ובתשו' הרשב"א המיוחסות סי' ק מבואר דגם ב"ה מודו לב"ש דשטר העומד לגבות כגבוי דמי לכמה דינים, והוכיח כן מסוגין דמה"ט ס"ל לרמב"ח דהבעל כתובע ואת האשה כנתבעת, דהבעל תובעה שהיא מחזיקה בממונו שלא כדין ע"י השטר שתח"י (דהממון הכתוב בשטר מוחזק בידה דכגבוי דמי), והאשה מודה לו במקצת וכופרת במקצת. וכתב הרשב"א שם דאין כונת רמב"ח לשבועה דאורייתא אלא לשבועה דרבנן כעין דאורייתא, ורק רבא טעה שכונת רמב"ח לשבועה דאורייתא, ורמב"ח עצמו לא חזר בו בטעם השבועה דלעולם הו"ל שבועה דרבנן כעין של תורה עכת"ד.

שי' תורא"ש וז"ל סבר רמב"ח למימר שבועה דאוריתא כיון דקא טעין לה במאתן שהרי הוא תובע ממנה שטר הכתובה שכתוב בו מאתים, והוא אומר שפרע הכל והיא מודה במנה שאומרת שלא נפרעה אלא מנה עכ"ל, ומבואר דטעמיה דרמב"ח משום דדייני' על השטר דהבעל תובעה שתחזיר לו את השטר שכתוב בו מאתיים והיא מודה לו במנה דלפי טענתה היא צריכה להחזיר לו את מקצת השטר [והיינו דאו שיכתוב לה שטר חדש על מנה או שתתן לו שובר]. וע"ע בהפלאה שביאר באופ"א דאזלי לשיטתם אם אמרי' דהשטר כגבוי דמי וממילא הבעל חשיב המוציא עיש"ה, ובמש"כ הפנ"י.

– ועי' עוד בקו' החידושי הרי"ם מדין הילך

א

**אין נשבעין על שע"ק בכתובה**, לעי' בתוס' ב"מ ד: דשבועת מודה במקצת משכח"ל במחל השעבוד, והר"ן ר"פ שבועת הדיינים כ' דאחר תק"ח דמע"פ אינו גובה מלקוחות ל"ה שעב"ק, ועי' בהגר"ח פט"ז מאישות. - לעי' במרדכי והגא"ש שהק' על כל אישתבע לי דלא פרעתיך דהוי שטר שע"ק, וראה הערת הרע"א בשו"ת סי' קנג דבשבועה דרבנן גם בשע"ק משביעין, וכן מבואר ברי"ף בשבועות כג: ובתוס' ב"ב לג ד"ה מיגו, ודלא כרשב"ם שם ד"ה מהימנא ובמרדכי כאן סי' רכח ובשבועות סי' תשסח עי"ש, והרע"א ר"ל דרק הכא דהוי מדרבנן כדי להפיס בזה נשבעין על קרקעות.

דמיפרע לא דייק, עי' במשנ"ל פי"ד ממלוה ה"א אם איתרע חזקת השטר [ובמה שהביא שם מתש' הרא"ש בנכתב פרוע בין השיטין], ובסמ"ע סי' נח סק"ג וברע"א בסוגין, וכן ההפלאה דן אם נשאר בפוגמת ראיה דשטרך בידי.

**תוד"ה דמיפרע**, עי' בש"מ מהר' יונה ב' תרוצים בהא דל"מ המגו אם משום דהוי מגו להוציא [וכ"מ ברבינו יונה ב"ב לג] או מגו לאפטורי משבועה, והפנ"י כ' דלהתוס' ל"ח מגו להוציא כיון דאיכא שטרא [ועי' מה שביאר המח' בשעה"מ בקו' כללי מגו ס"ב], וכן בקצות פב סק"י העיר דהא איכא שטר ובתרוציו דל"ח דאיכא שטר וכו'. [

**בפוגמת פחות פחות מש"פ**, לעי' חידוש בש"מ מהריב"ש ובחי' רבינו קרשקש דהיכא דכל הפגימה בפחות מש"פ דל"ח פגימה כלל דל"ה ממון.

- **בפוחתת כתובתה**, לעי' ב' פי', א' בש"מ מהריב"ש ובמהרש"א, ובריטב"א באופ"א במש"כ "דדמיא קצת להודאה במקצת", ועי' בפרישה אב"ע סימן צו סקכ"ג ובפנ"י.

ועי' בר"ן וברא"ש דמספק בעי שבועה ועי' מש"כ בקו"ש. – איערומי קא מערמא לעי' במהר"ם שי"ף.

תוד"ה ואלו, לעי' הוספת התורא"ש, והערת ההפלאה עפ"י ב' תרוצי התוס' בב"מ ה. ד"ה שכנגדו. – תוד"ה או דלמא לעי' במהרש"א.

**האי שטרא חספא**, בראשונים פי' בכונת הגמ' דהו"ל מיגו להוציא וכמ"ש בב"ב לב: דהלכתא כרב יוסף בזוזי, וברמב"ן בב"ב שם נח' ע"ד התוס' בזה והעלה דאמרי' מיגו להוציא, ובפי' הסוגיא שם פי' הרמב"ן דאיירי בשטר שאינו מקוים והסוגיא שם איירי בשטר שאינו מקוים ובזה הוא דנח' רבה ורב יוסף אי ב"ד נזקקין לקיים את השטר כדי שיהיה לו מיגו או שב"ד אינם נזקקין לקיים את החרס יעו"ש. ועי' בנתה"מ בכללי מיגו סק"א ובתומים שהק' האיך יפרש הרמב"ן לקו' הגמ' בסוגין דמבואר דל"א מיגו בפוחתת [ובנתה"מ שתי' דהו"ל מיגו מממון לממון ולכו"ע ל"א מיגו מממון לממון להוציא]. ועי' בקצות בסי' קצ סק"ז דמיירי בשטר ראיה ובנתיבות שם סק"י, וכ"נ ברש"י מה"ק בש"מ ובריטב"א.

ע"א מעידה שהיא פרועה, עי' בשו"ע פד ס"ה דבתו"ז ל"ב שבועה, הערה חשובה בקצות שם דליהוי כשנים דגם בתו"ז נאמנים.

**דף פח.**

**אי פקח** וכו', קו' הפנ"י ותרוצו בדין ע"א בשבועה, ומבואר בפנ"י דכוונת הגמ' דנשבעת ב' פעמים בתחילה שבועה דרבנן ואח"כ שבועה מה"ת, וכן מפורש בראב"ד על הרי"ף, ולו"ד י"ל דמעיקרא משביעה רק שבועה דאורייתא. – ב' כתובות הערת הש"מ בשם ר"י, וראה ברע"א משה"ק מלעיל פה גבי סטראי.

רש"י דדוקא שבועה דאוריי' בשם וכו' קו' הראשונים דגם בשבועה דרבנן בעי' נק"ח, וראה תרוץ נפלא בהג"מ פי"א משבועות הי"ג בשם מהר"מ דרש"י מיירי רק משבועת ע"א דפרוע. - ולעי' שיטת הרי"ף והראב"ד בנ"מ אם הוי שבועה מה"ת לגבי תפיסה, ומש"כ הרע"א בדעת רש"י.

תוד"ה ועוד בסופו "אין מעיד אלא בפרוטה" לעי' הערת הרע"א.

תוד"ה היכי סמיך תרוצי הש"מ מהריטב"א וברא"ש ופנ"י.

אמרו יתומים וכו' לויתי ופרעתי, לעי' בריטב"א בשם העיטור ובש"ך סי' קח סקי"ז דלא טענינן ליתומים כשהתובע יתום, וע"ע בשיטה מהר"י ובתוס' רי"ד פי' אחר.

- שלא בפניו עי' ברא"ש בסי' כז דצריך להודיע ומש"כ עוד הרא"ש בסי' כח - לעי' בתוי"ט [שציין הרע"א] היכא דל"ש נעילת אם גובין שלא בפניו, ומש"כ המחנ"א צדקה סימן א.

הוציאה גט, במח' רש"י ותוס' בסוגיא לעי' במהרש"א ובפנ"י, ומש"כ במהר"ש ובבית יעקב.

**דף פט.**

רש"י ד"ה פרוזבול שהפקרם הפקר כו', והר"ש בשביעית פ"י כ' דע"י שמוסר לב"ד נעשה כגבוי ולא קרינן ביה לא יגוש.

**ג] במקום שאין כותבין כתובה**, בבעה"מ פ"ק דב"מ הק' דכיון דכותבין שובר א"כ גם במקום שכותבין כתובה גובה ע"י הגט, ותי' דבמקום שכותבין אם לא הוציאה כתובה נאמן בפרעתי ואף דלר"י הטוען אחר מעשה ב"ד לא אמר כלום מיירי במקום שאין כותבין דאז הכתובה מעשה ב"ד, אבל בכותבין ואין הכתובה בידה מוכח שפרע והורע כח מעשה ב"ד, ודלא כתוס' דס"ל דגם במקום שכותבין אינו נאמן לומר פרעתי.

עליה להביא ראיה, ורב חולק עי' ריטב"א דבמקום שכותבין גם בהביאה ראיה שלא כתב אינו גובה דחיישינן שמא לאחר הנשואין כתב לה.

- יבא וישיב הוי תקנה עריטב"א.

תוד"ה ש"מ לפנים משוה"ד, ראה הערת הקו"ש.

**דף פט:**

**אלמנה מהאירוסין** וכו', עי' בתוס' בב"מ יז: דבגרושה לא מבעיא לן דפשיטא דאית לה כתובה, והתוס' שם פסקו דלארוסה יש כתובה, ועי' בתוס' רי"ד על כתובה לארוסה ולשיטתו בכל מסכתין. - ובלשון רש"י מוכח דהיה סד"א דכיון דיש לארוסה כתובה ה"נ יורשה היינו דהוי כנשואה, [ונראה דזה כוונת הר"מ במש"כ בפ"י מאישות דאין הכתובה עושה נישואין].

בתוס' גבי אשה שאמרה גירשתני, עי' בר"מ פט"ז מאישות הכ"ו דרק על מת בעלי אינה נאמנת כשתובעת כתובה אבל בגרשתי נאמנת, ועי' בש"מ בשם הרמב"ן, ומש"כ בהגר"א בסי"ז סקט"ז ובפנ"י.

**תוד"ה יכול** וי"ל כו' קו' הרע"א במערכה יג לירוש' דחייב במזונות עד הכתובה, וחידוש נפלא בחי' רבי מאיר שמחה בב"מ יז. דהוי כמורדת. - ובמש"כ התוס' דדמו לטענו וכו' ולתוס' מוכח דהפטור מטעם מחילה או הודאה [ולא מטעמא דמשטה דהא חייב ממנ"פ או כתובה או מזונות], ועי' בשו"ע סי' פח סי"ב ובקצות שם סק"ח-י ונתיבות שם סק"ג-ד, ובפנ"י ע"ד התוס'. - והקצות שם אכן הק' דל"ש הכא טעמא דהודאה כיון דממנ"פ חייב או כתובה או מזונות עי' בדבריו.

- לדקדק בריטב"א שהוסיף "והיא פטרני מן המזונות". - לעי' בש"מ בשם הריב"ש ובמהר"ש.

**דף צ.**

**קטן שהשיאו אביו**, לעי' בש"מ בשם ר"י, ובפת"ת אב"ע סי' א סק"ג, ודוק בדברי התוס' סנהדרין עו: שכ' דאף לא תיקנו נשואין לקטן ליכא איסורא, והוכיחו דלא חשיב מיהא בעילת זנות דהא אמר בהכותב דקטן שהשיאו אביו אשה כתובתה קיימת כו', והר"מ פי"א מאישות ה"ו כ' דאסור להשיא אשה לקטן דהוי כביאת זנות, אך הפת"ת שם כ' לחלק בין קטן שנשא מעצמו לבין השיאו אביו, ובב"י מבואר דבהשיאו אביו דמתחייב בכתובה אין זה ביאת זנות. - בשלה"ג ב' השיטות אם מיירי דהיא בת ישראל, - ובריטב"א מבואר ד"ח דהחידוש דגובה אף דבעילתה היא כניסתו, וכ"נ במ"מ פי"א מאישות ה"ז ועי' בהפלאה.

לעי' בקו' הרע"א דהא גוי ג"כ יכול להתחייב, ומש"כ הבית יעקב בסי' סז דהכתובה הוי התחייבות תמורת האישות ויש בעכו"ם אישות אך בנתגייר דבטל הך אישות בטל החיוב כתובה, וההפלאה שם תי' דמיירי שגם היא התגיירה וכשהתחייב לה היתה גויה והפקעת הלואתו מותר.

תוד"ה לא שנו, לעיין בתוס' שאנץ ותורא"ש הוספה חשובה, ובקו' רע"א על התוס', ומש"כ בקו"ש, וכתי' מבואר בש"מ בשם רש"י מה"ק בטעמא דרב הונא. – ומש"כ תוס' דהוי מוקדם צ"ב דאין כאן שטר דהוי חספא בעלמא ומ"ש כאן מוקדם.

וברמב"ם פי"א מאישות ה"ז משמע דבגר כתובתה מנה אבל בקטן שהגדיל יש לה מאתים, [ואין לה תוספת], והמ"מ כ' דבגר יש לה מנה משום דגויות בחזקת זונות, ועי' עוד לח"מ שם, וכן בבית שמואל סימן סז סקי"ב.

========================================================