עירובין פרק ח
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב אי_ש סטפנסקי

**כיצד משתתפין בתחומין וכו'**

לעיל פ ע"א נחלקו רב ושמואל האם צריך לזכות או לא, וקיי"ל דצריך לזכות. והכא צ"ל דהיה בחבית שיעור ב' סעודות לכל אחד מבני העיר, וזיכה לכולם וקנה כל א' מזון ב' סעודות בחבית, אלא דעדיין צריך להחליט שקונה שם שביתה. והשתא למ"ד אין ברירה צריך להחליט מבעוד יום, ולמ"ד יש ברירה סגי בידיעה מבעו"י, ויוכל להחליט לאחר שתחשך ויתברר למפרע היכן קנה שביתה. [יל"ע האם סגי בידיעה גרידא מבעו"י אע"ג שלא היה לו צד לשבות שם כלל, או שמא צריך לכה"פ ספק וכונה להחליט לאחר מכן]. ולפי מה דקיי"ל יש ברירה בדרבנן, אין צריך מזון ב' סעודות לכל א' מבני העיר, אלא יכול לזכות רק למי שירצה לסמוך על העירוב לאחר מכן.

**חבורה מרא"ג בדין אין מערבין אלא לדבר מצוה**

נחלקו הראשונים האם בדיעבד עירובו עירוב או לא, דהרמב"ם פ"ו ה"ו כתב ואם עירב שלא לאחד מכל אלו אלא לדברי הרשות הרי זה עירוב. ובמ"מ כתב בשם הרמב"ן דנראה כן לפי שמצינו עירובי תחומין מתירין אפילו למ"ד תחומין דאורייתא, דכאן הוא מקומו וביתו, ולכן מסתבר דאע"פ שהחמירו עליו שלא לערב לכתחילה אלא לדבר מצוה מכל מקום בדיעבד מהני.

אך דעת רש"י בה"ג ורשב"א דאף בדיעבד לא מהני. וכן בהגהות הרמ"ך הקשה על הרמב"ם מנין לו דבדיעבד מהני. ובמאירי כתב דיתכן שזה טעות סופר ברמב"ם, דאין לזה מקור. והנה בפשטות דעת הראשונים דכיון שאמרו חכמים אין מערבין אלא לדבר מצוה הרי זה מעכב שלא לעשות עירוב כלל לדבר הרשות.

אך לשון רש"י הוא דלא התירו חכמים לצאת חוץ לתחום ע"י עירוב אלא לדבר מצוה. משמע דאין החיסרון במעשה העירוב אלא בהיתר העירוב, דהעירוב שעשה לא התיר לו לצאת חוץ לתחום לדבר הרשות.

ונפק"מ בין השיטות י"ל דהנה בהגהות אשר"י הביא מהסמ"ק שאם עירב לדבר מצוה הרי הוא מותר גם לדבר הרשות, וכן פסק הרמ"א. ויתכן דזה רק לשאר הראשונים דהחיסרון הוא במעשה העירוב, וכיון שחל העירוב הרי הוא מותר בכל. אך לרש"י שהעירוב לא מתיר לו לצאת חוץ לתחום יתכן דאף לאחר שחל העירוב לדבר מצוה אין זה מתיר לו לדבר הרשות.

וכן יש לדון להיפך, דאם עירב לדבר הרשות לדעת הראשונים לא חל העירוב, ואף בדבר מצוה הוא אסור, אך לרש"י יתכן דהעירוב חל אלא שזה לא התיר לו לצאת לדבר הרשות, אך לדבר מצוה יתכן שהוא מותר.

ובשפת אמת דן באופן שעירב לדבר הרשות, לדעת הראשונים דלא חל העירוב האם זה גם לקולא שלא הפסיד מצד שני, או דהוי רק לחומרא. ולפי מש"כ בדעת רש"י דמותר לו לצאת לדבר מצוה פשיטא שהפסיד לצד שני, שהרי העירוב חל אלא שאסור לו לצאת לדבר הרשות.

ולדעת רש"י ניחא טפי הא דהעיר רעק"א מדוע נקט לשון אין מערבין, הו"ל למימר דאם עירב לדבר הרשות אין עירובו עירוב, דמשמע דיעבד. אך לרש"י בכל גוונא עירובו עירוב לגבי דבר מצוה.

כתבו רבינו יהונתן ורשב"א בעבוה"ק, דדוקא כשמערב ע"י פת אין מערבין לדבר הרשות, אך כשמערב ברגליו אפשר לערב לכתחילה לדבר הרשות. וכן הוכיח הב"ח מרש"י בפסחים מט ע"א, דכתב ההולך לשבות שביתת הרשות להחשיך על התחום לקנות שביתה וכו', והקשו תוס' הא אין מערבין אלא לדבר מצוה. ובדעת רש"י צ"ל דכשמערב ברגליו מערבין אף לדבר הרשות. אך הרמב"ם סתם ומשמע דבכל גוונא בעינן דבר מצוה. והטעם דמערב ברגליו קיל טפי משמע ברבינו יהונתן ובבית יוסף דמעיקר הדין צריך לערב ברגליו, והקילו חכמים לערב בפת, וקולא זו נאמרה רק לדבר מצוה. אך באבן העוזר הקשה דאיכא מ"ד דעירוב פת עיקר, ולדידיה מדוע צריך לערב לדבר מצוה. אמנם המאירי כתב דכאשר מערב ברגליו לית דין ולית דיין דשם הוא ביתו, ולכן גם לדבר הרשות מהני. [ומצינו כעין זה במגיד משנה פ"ז ה"ד עיי"ש].

ויתכן דרש"י והרמב"ם נחלקו לשיטתם, דלפי רש"י דאין הבדל במעשה העירוב, אלא שהעירוב מתיר ללכת לדבר מצוה ואינו מתיר לדבר הרשות, בזה יש לחלק בין שביתה קלה של פת, דהיא מתירה רק לדבר מצוה, לשביתה גמורה של רגליו דמתירה אף לדבר הרשות. אך אם ההבדל הוא במעשה העירוב, אין הבדל בין מעשה העירוב של פת למעשה עירוב של רגליו.

בתוס' ד"ה קטן הקשו איך משכח"ל דקטן יוצא בעירוב אמו, הא בעינן לדבר מצוה. ותירצו דשפיר משכח"ל עיי"ש. ובגאון יעקב תירץ עפ"י ההג"א בשם הסמ"ק דכאשר עירב לדבר מצוה אפשר לצאת גם לדבר הרשות, הוא הדין כאשר עירב לאמא לדבר מצוה דידה מהני גם לקטן לדבר הרשות, כיון דחד עירוב הוא. ועוד כתב, דאפילו אם הקטן נחשב כאחר מכל מקום יתכן דכאשר זוכה אדם לעצמו לדבר מצוה הרי הוא יכול לזכות לאחרים אף לדבר הרשות.

והביאור בזה י"ל דמצינו בכמה דוכתי דכאשר אדם עושה עירוב תחומין לעצמו ולאחרים ע"י זכיה, אין זה צירוף של כמה עירובין נפרדים, אלא הוי מעשה עירוב אחד לכולם. דהרמב"ם פ"ו הי"ח כתב דצריך להניח את העירוב בכלי אחד, וכן דייק הביאור הלכה תי"ג. ומבואר דזה עשיה אחת של עירוב.

וכן מבואר בט"ז שהקשה מדוע בעירובי תחומין בעינן מזון ב' סעודות לכל אחד אפילו מרובים, ובעירובי חצרות סגי במזון ב' סעודות לכולם. ותירץ, דבחצרות כולם מעורבים יחד ולכן סגי בשיעור אחד לכולם, אך בתחומין כל אחד קונה לעצמו ללכת לפי מקומו. ובפמ"ג כתב דעירובי תחומין חמיר עיי"ש. וצ"ע מה קשה להו כלל, הא בעירובי תחומין אין שייכות בין עירוב של אחד לחבירו, משא"כ בעירובי חצרות הם מערבין יחד. ומוכח דגם בעירובי תחומין חשיב מעשה עירוב אחד.

**קטן בן שש יוצא בעירוב אמו**

כתב הרמב"ם פ"ו הכ"א: קטן בן שש שנים או פחות יוצא בעירוב אמו, ואין צריך להניח עליו מזון שתי סעודות לעצמו. וביאר החזון איש (סי' לז סק"ה) דהקטן לא צריך עירוב כלל אלא ממילא הוא נגרר אחר אמו, ואף אם תאמר אמו שלא יהא עירוב לבנה אין בדבריה כלום, שאין בנה הקטן זוכה בעירוב לעולם אלא שדינו לענין תחומין כאמו.

וברבינו יהונתן כתב דכיון שהם נחשבים כגוף אחד לכן סגי בב' סעודות לשניהם, ומלשונו משמע טפי דגם הקטן צריך עירוב, אלא דסגי בעירוב אחד לתרוייהו, כיון שהם כגוף אחד לגבי שביתה. ולפי"ז יתכן דאם תאמר אמו שלא יהא עירוב לבנה שפיר מהני, כיון שגם הקטן צריך עירוב.

ועוד נפק"מ איכא היכא שנולד הקטן בשבת, דלפי הרמב"ם יוצא בעירוב אמו כיון שאינו צריך עירוב כלל, אך לפי רבינו יהונתן מסתבר שאינו יוצא בעירוב אמו, כיון שלא נעשה עליו עירוב כלל.

וכן יש להוכיח מהתוס' דהקשו איך הקטן יוצא בעירוב אמו הא אין מערבין אלא לדבר מצוה, ואם נאמר כהחזון איש בדעת הרמב"ם דהקטן לא צריך עירוב כלל הרי העירוב של האם חל מחמת שהיה לדבר מצוה, והקטן דינו כמו האם בלא עירוב, ומה איכפת לן שלגביו לא הוי לדבר מצוה. [אלא אם כן נימא כמש"כ לעיל בדעת רש"י דאף לאחר שחל העירוב לא התירו להשתמש בו אלא לדבר מצוה]. ומוכח דאף הקטן צריך מעשה עירוב, אלא דמהני עירוב אחד לשניהם.

אך רש"י כתב דכגופה דמי דמסתמא דעתה עליה דלא סגי ליה בלאו אמו, ודייק החזון איש שם דלעולם גם הקטן צריך עירוב, וצריך מזון ב' סעודות אף לקטן, ודלא כהרמב"ם. אלא קמ"ל הכא שאפילו אם לא נתכונה להדיא לערב בשביל הקטן מסתמא דעתה עליו, והוי כאילו עירבה להדיא. וכתב דאיירי בנתנה ככר גדול שיש בו מזון כמה סעודות, דאין מזה ראיה שעירבה גם בשביל הקטן. אך הקשה, דכיון דצריך לזכות איך יועיל דעתה עליו, הא בעי זיכוי, ואם זיכתה לו הרי עירבה עליו להדיא. ותירץ דאיירי בזיכה אחד לכל בני העיר, וקמ"ל דריצוי האם מהני אף לבנה. ועוד כתב דיתכן דהכא אין צריך לזכות, כיון שמערבת אף בעל כרחו, וכמו שאב לא צריך לזכות לבניו הקטנים.

ועוד י"ל דאף אם נאמר דאב צריך לזכות לבניו הקטנים, מכל מקום האם לא צריכה לזכות לבנה הקטן פחות מבן שש, דאע"ג שצריך בשבילו מזון ב' סעודות לפי שגם הוא אוכל, מכל מקום הוא יוצא בעירוב אמו, ומעשה העירוב הוא רק לאם.

**תוד"ה קטן, אע"ג דאין מערבין אלא לדבר מצוה וכו'**

לתירוץ ראשון בתוס' המצוה של האם מהני גם לבנה, כיון שכרוך אחריה ואינה יכולה לקיים המצוה בלא לערב גם עליו, ושפיר חשיב עירוב לדבר מצוה. [ויש להוכיח מכאן דמותר לאדם לערב בשביל שחבירו יקיים מצוה]. ולתירוץ שני בתוס' המצוה היא של הבן, כיון שיש מצוה לחנכו. וכתב המגן אברהם (תי"ד סק"ג), דלפי"ז בעינן שיהא הקטן בר הבנה, דאל"ה לא שייך בו דין חינוך.

ובפמ"ג שם כתב דהתירוץ הראשון שייך רק בקטן שאינו בר פיוס, דאם יכולה לפייסו להשאר לבד לא חשיב בזה דבר מצוה לגבי הקטן. והשתא היכא דהוא בר פיוס ואינו בר הבנה אי אפשר לערב עליו, דב' התירוצים אינם שייכים. [עי' משנה ברורה דמרש"י וריטב"א מוכח כתי' ראשון, וכונתו דרש"י כתב דלא סגי ליה בלאו אמו, והבין המ"ב דרש"י בא ליישב קושיית תוס'].

ובגליון הש"ס ציין לתרומת הדשן דדין חינוך איכא רק לאב ולא לאם, ולפי"ז קשה מה תירצו התוס' דאיכא מצוה לחנכו, הא האם אינה מצווה בחינוך. אמנם התוס' רא"ש כתב: וי"ל כיון שהאב והאם מערבין לדבר מצוה אי אפשר להם להניח בניהם ובנותיהם הכרוכים אחריהם. אי נמי בדידהו נמי איכא מצוה, להוליכם עמו לכל מקום מצוה שהוא הולך, לחנכם ולהרגילם במצות. ומבואר מדבריו דאיירי בהלכו האב והאם יחד, ולפי"ז לק"מ דהא האב מצווה להוליך את הקטנים עמו מדין חינוך. [ואף לפי מה דמשני דשיעור בן שש הוא בדליתא לאב, עיקר הכונה היא דאי אפשר להשאיר קטן בן שש בלא האם אלא אם כן האב נמצא בעיר, והיכא שהאב והאם הולכים חשיב שליתא לאב].

**דף פב ע"ב**

**כגון שעירב עליו אביו לצפון ואמו לדרום וכו'**

בהג"א כתב ואם עירב עליו האב לדרום ואמו לצפון אפילו בן שש אחר אמו גרירא. והקשה החזון איש (שם סק"ח) הא ר' יהושע ברדר"א אתותב, ומדוע פסק כוותיה. ותירץ דבעיקר דינו לא אתותב, אלא בהא דקאמר שבסתמא יוצא בעירוב אמו עד בן ד' וה', דבברייתא מוכח דבסתמא יוצא בעירוב אמו עד בן שש, אך בהא דחידש דאלינן בתר עירוב האם ולא בתר עירוב האב קיים גם למסקנא.

ועוד כתב ליישב עפי"ז הא דרש"י בכתובות סה ע"ב ביאר בדברי ר' אסי דקטן בן שש יוצא בעירוב אמו היינו בעירב עליו אביו לצפון ואמו לדרום, ולכאורה למסקנא לא קיי"ל הכי, אמנם להנ"ל י"ל דר' אסי כולל בין שאינו צריך עירוב בסתמא ואזיל בתר אמו, ובין דאם אביו עירב עליו לצד א' ואמו לצד שני אזיל בתר אמו.

כתב המשנה ברורה, דאם האם לא עירבה כלל והאב עירב על הקטן לצד אחד, לא מהני, דעד בן שש צותא דאמו ניחא ליה והיא הרי לא עירבה לשם. ובשעה"צ כתב דכן משמע בסוגיא למעיין שם. ויתכן שכונתו להוכיח מקושיית הגמ' דבברייתא איתא קטן שצריך לאמו יוצא בעירוב אמו עד בן שש, ופירש רש"י דאם בן שש יוצא בעירוב אמו רק כאשר עירבה עליו לצד אחר, אין זה דומיא דבן שתים ושלש וארבע וחמש דיוצא בעירוב אמו אף כשלא עירבה עליו. והשתא אם נאמר דכאשר האב עירב והאם לא עירבה מהני עירוב האב, אם כן אע"ג שבסתמא יוצא בעירוב אמו אכתי צריך לאשמועינן דכאשר האב עירב לצד אחד והאם לצד שני אזלינן בתר עירוב האם, שהרי לולי עירוב האם אזלינן בתר עירוב האב. ואם כן לא קשה מידי מהברייתא, דאמנם בן שתים שלש ארבע וחמש בסתמא הולך אחר האם, מכל מקום הברייתא לא איירי בזה, אלא איירי באופן שהאב עירב וקמ"ל דאזלינן בתר עירוב אמו. ומוכח מקושיית הגמ' דאף כאשר האב מערב אין בזה כלום, דלעולם אזלינן בתר אמו.

אך מכל מקום כתב החזון איש (שם סקי"א) דאם האם מסכימה שהקטן ילך עם האב שפיר מהני עירוב האב, ודוקא אם מחתה לא מהני עירוב האב. [יל"ע אי כונתו דסגי בהסכמה גרידא, או דבעי מסירה לרשות האב מבעו"י כדי שייחשב האב כמו האם].

**הא דאיתיה אבוהי במתא הא דלא איתיה אבוהי במתא**

כן פסק הטור (סי' תי"ד). אך הרמב"ם פ"ו הכ"א כתב בסתמא, דקטן בן שש יוצא בעירוב אמו. ובפ"ו מסוכה ה"א כתב קטן שאינו צריך לאמו שהוא כבן חמש כבן שש חייב בסוכה מד"ס כדי לחנכו במצות. ותמה הלחם משנה שם מדוע לא חילק בין איתיה במתא לליתיה במתא כמסקנת הסוגיא. וכן קשה מדוע בעירובין כתב קטן בן שש, ובסוכה כתב כבן חמש כבן שש. ואין לומר דיש חילוק בין צריך לאמו לגבי עירוב לבין צריך לאמו לגבי סוכה, דבגמ' מדמינן להו. ועי' חזון איש שם סק"ז.

**מערב אדם על ידי בנו וביתו הקטנים וכו'**

כתב החזון איש שם דכיון שהוא יכול לערב בעל כרחן אין צריך לזכות להן כלל, ואף שצריך לכל אחד מזון ב' סעודות מכל מקום אין צריך לזכות, דהוא קובע את השביתה.

**זה וזה מתכונים להקל**

במס' כלים פי"ז מי"א תנן דיש שאמרו הכל לפי מה שהוא אדם, וחד מינייהו מזון ב' סעודות לעירוב, והדר תנן מזונו לחול אבל לא לשבת וכו'. ולעיל ל ע"ב אמרינן לימא פליגא האי משנה על רשב"א דאמר מערבין לחולה ולזקן כדי מזונו ולרעבתן בסעודה בינונית, ולדידיה מבואר דלא תמיד אזלינן בתר מזונו. ודחינן, תרגומא אחולה וזקן אבל רעבתן בטלה דעתו אצל כל אדם. ומבואר דר"מ ור"י אמרו הכל לפי מה שהוא אדם [ומשערינן בחול או בשבת] רק בחולה וזקן, אך רעבתן סגי בסעודה בינונית.

ובגמ' כאן אמרינן וכמה מזון ב' סעודות א"ר יהודה א"ר תרתי ריפתא איכרייתא, ופירש"י דקאי לר"מ ור"י, ולכאורה לדידהו משערינן לכל אדם כדי מזונו, כמבואר במשנה בכלים. וצ"ל דקאי על רעבתן דסגי בסעודה בינונית, וע"ז אמרינן דשיעור סעודה בינונית הוא תרתי רפתא איכרייתא.

ובתוס' לעיל פ ע"ב הקשו על הא דאמרינן שם דשיעור ב' סעודות הוא י"ח גרוגרות, דהכא מבואר דהוי ששה ביצים או שמונה ביצים, שהם י"ב כזיתים או ט"ז כזיתים, וגרוגרת הוא יותר מכזית. ותירצו, דשיעור י"ח גרוגרות הוא לר"מ ור"י, ואינהו מחמרי טפי מריב"ב ור"ש. ולכאורה תירוצם צ"ע, דהא ר"מ ור"י לא איירו כלל בשיעור סעודה בינונית, ויתכן דבזה הם מודים לריב"ב ור"ש בשיעורם, ומנ"ל דהם מחמירים יותר. וצ"ל דע"כ שיעור י"ח גרוגרות קאי לדידהו דאל"כ אמאן תרמייה.

ובר"ש בכלים שם כתב, דיתכן דת"ק דקאמר הכל לפי מזונו, ומוקמינן לה בחולה וזקן, פליג על ר"מ ור"י, דלדידהו משערינן בסעודה בינונית בין בחולה וזקן ובין ברעבתן, ולא אזלי כלל בתר מזונו. והנה ריב"ב ור"ש ודאי פליגי על ת"ק, דאינהו קאמרי שיעור שש ביצים או ה' ושליש, ולא חילקו בין רעבתן לחולה וזקן, ורק לר"מ ור"י נסתפק הר"ש האם אזלינן בתר סעודה בינונית, או דבחולה וזקן אזלינן בתר מזונו כת"ק.

כתב הרא"ש, מדהביא הרי"ף משנה זו להלכה מבואר דקיי"ל כר"ש וריב"ב, ובגמ' משמע דמשערינן לפי אדם בינוני מדאמרינן וכמה מזון ב' סעודות תרתי ריפתא איכרייתא וכו', מיהו צריכין לידע כמה הוא סעודה בינונית של כל אדם דלעיל אמר דר"מ ור"י קיימי אזקן וחולה וכו'.

וקצת נראה מדבריו דריב"ב ור"ש לא פליגי על ר"מ ור"י, אלא דבחולה וזקן משערינן לכו"ע לפי מזונו, ובזה נחלקו ר"מ ור"י האם לשער בחול או בשבת, וברעבתן משערינן לפי סעודה בינונית ובזה נחלקו ריב"ב ור"ש האם הוא שש ביצים או ה' ושליש. אך אם כן צ"ע מהו השיעור של תרתי ריפתא איכרייתא, הא איכא לשיעורא דריב"ב ור"ש.

וכן נראה שהבין הקרבן נתנאל, וכתב שלפי"ז הדרא קושיית התוס' לעיל פ ע"ב כמאן אזלא שיעור י"ח גרוגרות, הא לגבי סעודה בינונית איכא רק שיעורא דריב"ב ור"ש. וכתב דהרא"ש יתרץ כהתוס' ישנים ביומא, דלגבי שיתוף דבעינן פת סגי בששה ביצים או בה' ושליש, אך לגבי עירוב דסגי בכל דבר בעינן י"ח גרוגרות שהוא הרבה יותר מזה. [ואף ששניהם נקראים ב' סעודות, יש הבדל בין סעודת פת לסעודת שאר דברים]. ועי' תפארת שמואל שפירש דברי הרא"ש כהר"ש בכלים.

ונחלקו רש"י והרמב"ם להלכה, רש"י לעיל ד ע"א כתב דכדי אכילת פרס הוא ד' ביצים, דפסק כר"ש. ואילו הרמב"ם פסק דכדי אכילת פרס הוא ג' ביצים, דפסק כריב"ב. ולפי"ז חצי פרס לפסול את הגוויה הוא ביצה וחצי, אך לפי רש"י ב' ביצים.

הטור כתב דשיעור ב' סעודות לגבי עירוב הוא ח' ביצים. ובשו"ע הביא די"א שש ביצים וי"א שמונה ביצים, והוא פלוגתת רש"י והרמב"ם איך לפסוק להלכה. והקשה הבית יוסף איך יתכן לומר ח' ביצים, הא במשנה מבואר דלפי ר' שמעון לגבי עירוב סגי בב' ידות, שהם ה' ביצים ושליש. וכתב ושמא ט"ס הוא וצ"ל ה' ביצים. אמנם בשו"ע הביא ח' ביצים ולא שינה עפ"י הגהתו. ובביאור הגר"א כתב להגיה ב' שליש של ח' ביצים.

הפרישה תירץ דאף דהטור פסק כר' שמעון בשיעור ככר, וכדעת רש"י, מכל מקום בהא דס"ל לר"ש דלגבי עירוב הקילו בסעודה קטנה לא קיי"ל כוותיה. ולכן בעינן שיעור ב' סעודות כמו בכל דוכתא שהם ח' ביצים.

**דף פג ע"א**

**תנא וחצי חצי חציה לטמא טומאת אוכלין**

פירשו רש"י ותוס' דלפי ר"ש היינו כביצה ולפי ריב"ב היינו ג' רבעי ביצה. ולפיכך מקשה ותנא דידן מ"ט לא תני טומאת אוכלין. והקשה בגליון הש"ס מנ"ל לגמ' דלפי ריב"ב שיעורו ג' רבעי ביצה, הא בפשטות כיון שהמקור לשיעור כביצה הוא מהאוכל אשר יאכל, אוכל הנאכל בבת אחת, אין זה תלוי בשיעור סעודה כלל, אלא לכו"ע השיעור הוא כביצה, והא דהברייתא משערת לפי חצי חצי חציה משום דס"ל להאי תנא כר' שמעון. ואף דדברי רש"י ותוס' מוכרחים בגמ' מנ"ל לגמ' כן.

והנה הרמב"ם פסק כריב"ב דמשערים לפי שש ביצים, ומכל מקום פסק לענין טומאת אוכלין דהשיעור הוא כביצה. והקשה הכס"מ מדוע לא פסק דבעינן ג' רבעי ביצה. ותירץ דלפי מסקנת הגמ' אין זה שייך לשיעור סעודה כלל. באופן שקושיית רעק"א זה גופא תירוץ הגמ'. ועי' תוס' רבינו פרץ שכתבו בפשיטות דשיעור כביצה הוא לכו"ע, ואולי כונתו למסקנת הגמ' וכהכסף משנה וצ"ע.

**דף פג ע"ב**

**חבורה מרא"ג בענין דריסת הרגל**

אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו וכו', כתב רש"י דכל אחת עירבה לעצמה, ובפשטות כתב כן לפי שאם לא עירבה כ"א לעצמה שניהם אסורים, ומה הנפק"מ בהא דנותנים לבעל הנחת.

עוד כתב רש"י דבני המרפסת לא אוסרים על בני החצר לפי שהיא גבוהה י' ואמרינן סולם תורת מחיצה עליו להקל. והקשה הריטב"א מדוע הוצרך לזה, תיפו"ל שקיי"ל להלכה רגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה. ותירץ, דרש"י נקט כן כדי ליישב אף לר"ע דאוסרת, דהכא אינה אוסרת לפי שתורת מחיצה עליו. ובבעל המאור כתב מחמת כן דאיירי בלא עירבה כל אחת לעצמה, דהו"ל רגל האסורה במקומה, ולכן לולי הא דתורת מחיצה עליו היתה אוסרת עליה, ונפק"מ לכלי הבית שיצאו בכומתא וסודרא.

והנה לעיל ס ע"א אמרינן להדיא כרש"י, דהתם מקשינן מי אמר ר"נ דסולם תורת מחיצה עליו, והאמר ר"נ דאנשי מרפסת אוסרים על אנשי חצר, ומשני בדלא גבוה עשרה. ומבואר דבגבוה עשרה מהני הסולם משום שתורת מחיצה עליו, וצ"ל כדלעיל דאיירי בלא עירבה כ"א לעצמה, דחשיבא רגל האסורה במקומה, או לר"ע דאף רגל המותרת במקומה אוסרת.

ויל"ע מה מהני הא דסולם תורת מחיצה עליו לבטל את הדריסת הרגל שיש לאנשי מרפסת על החצר, הא אכתי יש להם דריסת הרגל גם לאחר המחיצה, ומחיצה זו אינה מונעת בפועל את הדריסת הרגל.

והנה בשו"ת רעק"א סי' לד הקשה מדוע לא יאסרו כל אנשי העיר את בית הכנסת בדריסת הרגל, הא יש כאן מקום שכולם נכנסים שם ומקצתן לא עירבו אלו עם אלו. ותירץ, דאין דריסת הרגל אוסרת אלא בב' חצרות סמוכות זו לזו בלא הפסק חצר אחרת ביניהם. דהיינו, שדריסת הרגל אוסרת משום שעיקר יציאת הפנימית היא דרך חצר החיצונה, אך כשיש הפסק דבר אחר לא.

החזון איש סי' פב תירץ, דאין הדריסת הרגל עצמה אוסרת אלא דעי"ז חשיב שהחצר פרוצה לחיצונה, ולכן אם אינם סמוכים זה לזה לא שייך לאסור בדריסת הרגל. ולזה מהני סולם תורת מחיצה דמעתה אינם פרוצים זה לזה.

ומצינו כן ברשב"א לעיל נט ע"ב דכתב, שאין אוסר על חבירו אלא כשיכול לערב עמו יחד ולא עירב, דכל מקום שיכולים לערב אחד זה סימן שהם נחשבים לחצר אחת. והוסיף הרשב"א, וגדולה מזו אמרו בסולם שאינו אוסר אע"פ שיש דריסת הרגל, ועל כרחיך דכיון דתורת מחיצה עליו לקולא חשיב כלפי זה כאילו אי אפשר לערב אחד, דיש ביניהם מחיצה גמורה להקל. [וקצת נראה הגדרה אחרת מהחזון איש, דבעינן שיוכלו להחשב חצר אחת].

והנה אם נאמר דהא דאזלינן בסולם להקל הוא מטעם ספק כמש"כ רש"י, אתי שפיר טפי דכלפי לאסור חשבינן ליה כמחיצה בלבד ולא כפתח. אך אם נאמר דאינו טעם ספק אלא דיש לו ב' דינים ואין זה סתירה צ"ב מדוע חשיב ליה שאי אפשר לערב יחד, הא במציאות אפשר לערב מחמת הסולם. וצ"ל דמכל מקום הא דאפשר לערב יחד אינו מחמת חיסרון במחיצה אלא דין נפרד דניחא תשמשתיה, ולכן כתב וגדולה מזו אמרו, דהשתא הוי דין אחר שאם מצד המחיצה אין חיסרון אין דריסת הרגל אוסרת.

השו"ע סי' שע"ה כתב דאנשי המרפסת לא אוסרים על אנשי החצר בדריסת הרגל, לפי שסולם תורת פתח עליו שאם רצו מערבין שנים, ובלבד שיערבו כל בני מרפסת לעצמן כדי שתהא רגל המותרת במקומה. וציין הגר"א לדברי רש"י כאן. ולכאורה הגר"א הבין דרש"י העמיד המשנה בעירבו כדי שיחשב רגל המותרת במקומה שלא תאסור בדריסת הרגל. [הדברים תמוהים, דמשמע דעצם הדבר שבני מרפסת לא עירבו לעצמן לא קשה, די"ל כהבעה"מ דהנידון לגבי כלי הבית שיצאו לחצר, ואם כן מה איכפת לן דחשיב רגל האסורה ואף בני החצר אסורים מחמת דריסת הרגל של אנשי המרפסת].

ויל"ע איך יתכן לומר דיש חילוק בין עירבו ללא עירבו, הא רש"י כתב דאינם אוסרים בדריסת הרגל משום שסולם תורת מחיצה עליו, וטעם זה מועיל גם אם לא עירבו וחשיב רגל האסורה במקומה, דמכל מקום איכא מחיצה, וכן הוא מבואר להדיא בגמ' ס ע"א. וכן קשה דאי איירי בלא עירבו דוקא מדוע צריך לסולם תורת מחיצה, תיפו"ל שאין כאן דריסת הרגל לאסור כלל.

ויש ליישב עפ"י מש"כ הריטב"א לעיל ס ע"א דאע"פ שרש"י העמיד בעירבו אלו לעצמן ואלו לעצמן מכל מקום כשאין שם דקה אוסרין על בני החצר, ולא אמרינן רגל המותרת במקומה אינה אוסרת, דבני מרפסת ובני חצר טפי שייכי אהדדי במני שתי חצרות הפתוחות זו לזו. [וכבר הקשה החזון איש סתירה מדברי הריטב"א בסוגיין דרש"י כתב כן לר"ע]. ולפי"ז י"ל דלגבי אנשי מרפסת איכא ב' חסרונות, חדא מצד רגל האסורה במקומה, ולזה צריך להעמיד בעירבו, ועוד חיסרון מצד שייכי טפי דזה אף בעירבו לא מהני, ולזה מועיל הא דסולם תורת מחיצה עליו. והא דתורת מחיצה לא מהני בלא עירבו דמכל מקום יש כאן רגל האסורה במקומה.

**כל שגבוה י' טפחים למרפסת וכו'**

העולה מסוגיית הגמ' בביאור המשנה, דברישא לפי שמואל איירי בבני עלייה, וגבוה י' למרפסת לפי ששלשול עדיף מזריקה, פחות מי' לחצר לפי שפתח עדיף משלשול. ולפי רב איירי בבני מרפסת, גבוה י' למפרסת לפי שפתח עדיף מזריקה, ופחות מי' לחצר ושניהם אסורים.

חוליית הבור והסלע, לפי שמואל איירי בבני עלייה, גבוה י' למפרסת לפי ששלשול לחוד עדיף מזריקה ושלשול, פחות מי' לחצר לפי שפתח עדיף משלשול. ולפי רב איירי בבני מרפסת ובבור מלאה פירות, דגבוה י' הוי לבני מרפסת כפתח, ועדיפי מבני החצר דהוי להו בזריקה. פחות מי' שניהם אסורים לפי שזה נחשב כפתח לשניהם.

מופלגת אפילו גבוה י' לחצר, לרב דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר הוי רק לחצר, לשמואל דאדם אוסר דרך אויר שניהם אסורים, דזריקה שוה לשלשול ומשך.

**תוד"ה קס"ד, ודרך חצר יוצאים לרה"ר**

יתכן לפרש דהתוס' באו לאפוקי שלא נאמר שבני החצר יוצאים לרה"ר דרך המרפסת, דבאופן זה בני החצר משתמשים במרפסת, ולרב המרפסת עצמה אסורה לשניהם דהו"ל לזה בזריקה ולזה בשלשול.

**באו"ד, אינה אוסרת כיון דסולם תורת מחיצה עליו**

כלומר, דהוקשה לתוס' מדוע חשיב שלשול לבני עליה ולרב שניהם אסורים, הא בני עליה יכולים להשתמש בתל באופן של פתח על ידי שירדו דרך המרפסת. ותירצו, דכיון שתורת מחיצה עליו אי אפשר לדונו כפתח מחמת המרפסת, כיון שחצר אחרת היא, ובעינן שיוכלו להשתמש כפתח מתוך החצר שלהם. והקשו ע"ז מב' גזוזטראות דחשיב שלשול לתחתונה מחמת שיכולה לעלות בסולם, אע"ג שאינה יכולה להשתמש בשלשול מתוך החצר שלה. ותירצו, דהתם איירי להשוות שלשול לחוד לשלשול וזריקה, ובזה סגי בסולם אע"ג דתורת מחיצה עליו, אך להחשיבו כפתח גמור שלפי רב יהיה עדיף מזריקה, בזה בעינן שהפתח יהיה מתוך חצרו. [ולגבי כותל גבוה י' שבין ב' חצרות וא' עשה סולם יהבינן ראש הכותל לדידיה, וחשיב תשמישו בנחת כלפי חבירו, אע"ג דצריך לעלות בסולם ותורת מחיצה עליו, לפי שהסולם הוא בתוך חצירו, וכל סברת התוס' היא כאשר עולה בסולם לחצר אחרת, דהפתח צריך להיות בתוך חצרו].

ויל"ע מדוע פשיטא להו דסולם תורת מחיצה עליו, הא בגמ' לעיל ס ע"א אמרינן דלהקל תורת פתח עליו, ואם כן נדון אותו כפתח להתיר לבני מרפסת. וצ"ל דתוס' סברי כשיטת הראשונים שם דאין זה ספק, אלא דלעולם סולם תורת מחיצה עליו לגמרי ולא חשיבי כחצר אחת, ומכל מקום יכולים לערב אחד כיון שיכולים להשתמש זה עם זה. ולכן כלפי הנידון האם חשיב לבני עליה כפתח מחמת המפרסת אמרינן דהמפרסת נחשבת כחצר אחרת ואין לבני עליה אפשרות להגיע לתל בדרך פתח מתוך החצר שלהם. וכן כתב החזון איש (לח סק"א).

ולשון התוס' שכתבו אינה אוסרת וכו' צ"ב, דהכא דיינינן להתיר את התל לבני מפרסת, דהא בני החצר בלא"ה אסורים, וצ"ב.

ובתוס' רבינו פרץ תירצו על קושיית התוס' [מדוע לא חשיב כפתח לבני עליה מחמת המפרסת] דאיירי באופן שאינם יכולים להגיע לתל דרך המפרסת. ולפי"ז בתירוץ הגמ' אצ"ל דדרים במרפסת, אלא סגי לומר דיכולים להגיע לתל דרך המרפסת, וכתבו התור"פ דכיון דדרים במפרסת ודאי איירי בתל שיכולים להגיע דרך המפרסת לשם, ולכן נקטה הגמ' דדרים במפרסת.

ובתוס' רא"ש הקשה על תירוץ התוס', מדוע חשיב לבני עליה בשלשול, הא הו"ל משך ושלשול, שהרי התל הוא לאחר רוחב המרפסת. ותירץ דאיירי בתל שעומד בצד המרפסת [כלומר בראש המרפסת], דאפשר להגיע אליו מחלון העליה בלא רוחב המרפסת, ואפשר להגיע אליו מהמרפסת. ועי' תוס' לקמן צא ע"ב שכתבו ומיירי כשהסלע כנגד חלונות ומשתמשין שם בני עליות דרך חלונות, ויתכן לפרש בדבריהם כר"פ דאיירי שאינו בצד המפרסת, ואפשר לפרש כהתוס' רא"ש דאיירי בראש המרפסת.

ולדברי התוס' רא"ש היכא דמפרסת מפסקת בין התל לעליה אין נותנין התל לבני עליה אף לשמואל, דלא חשיב שלשול אלא משך ושלשול, וכן נקט הריטב"א. אך החזון איש שם תמה ע"ז, דכיון דבאים דרך מרפסת אין זה דרך אויר אלא דרך סולם, ולא מקרי הפלגה. [כלומר, דרק למעלת "פתח" לא משתמשים עם המפרסת מחמת שתורת מחיצה עליו, אך למעלה של שלשול על זריקה משתמשים במפרסת כמש"כ תוס' בגזוזטראות].

**דף פד ע"א**

**והא חסרה וכו'**

רש"י ד"ה מתוקנין כתב דשקלי מינייהו ואתי לידי שלשול, ומשמע דהטעם שחסרה חשיב שלשול לבני מרפסת משום שחיישינן שמא יחסר מי' טפחים, אך השתא כשהבור מלא חשיב שפיר פתח. וכן כתב להדיא הריטב"א, והקשה מדוע לא נאמר הואיל והותרה הותרה וגם לאחר שיחסר יחשב של בעל המפרסת. [ונקט דהכא כו"ע מודו דאמרינן הואיל והותרה]. ותירץ, דכיון דעבידי דחסר חשיב מתחילה כמחוסר, ורשות שניהם שולטת בו.

אך התוס' נקטו דחסרה חשיב שלשול משום שאינו ממעט, ודיינינן ליה כמשתמש בקרקע שלמטה, ולא חשיב תשמישו בנחת. ודעת רש"י והריטב"א צ"ע מדוע חשיב פתח מחמת החלק העליון, הרי הנידון של פתח וזריקה הוא על הרשות, והרשות נידונת לפי הקרקע שלמטה.

**הכא בכותל י"ט עסקינן וכו'**

פירש רש"י דבכותל כ' ליכא למימר, דאם כן שמעינן מיניה ראש טפח עשירי אסור לשניהם, ולכן נקט כותל י"ט דליכא ביני ביני. והקשה הרש"ש הא אכתי איכא טפח שהוא לשניהם בפתח ואסור לשניהם. ועוד, הא ברישא קתני אנשי עליה משתמשים בעשרה עליונים, ולתירוץ הגמ' רק ט' שייך להם.

ותירץ, דרישא היא כעין הצעה לדין שלאחר כך, דכיון שאנשי עליה משתמשים בעשרה עליונים ואנשי חצר בעשרה תחתונים, לכן למטה מעשרה לחצר ולמעלה מעשרה לעליה. וטפח עשירי באמת אסור לשניהם, ומש"כ רש"י דליכא ביני ביני היינו בין הפתח של העליונה לפתח של התחתונה אין כלום, שהרי הפתח שלהם נפגש בטפח.

ועי' ריטב"א שהקשה מדוע הוצרכה הגמ' לדייק הא ביני ביני אסור, תיפו"ל דקתני למעלה מעשרה בני עליה משתמשים בו, ומשמע כל למעלה מעשרה לבני עליה. ותירץ, דלמעלה מעשרה היינו עשרה עליונים, וכמו שפירש רש"י בסיפא.

הריטב"א פירש את דברי רש"י דלא נקט כותל כ' לפי שהוא בא לשער הכותל בלא מקומו של זיז, ולכן בכותל עשרים וזיז באמצע הו"ל לחצר בזריקה ולבני עליה בשלשול. וכעין זה כתב הריטב"א לעיל עח ע"א דמשערים בלא מקומו של זיז. ותמה ע"ז החזון איש (צו ס"ק כה) הא מקומו של הזיז הוא חלק מהכותל, ועל כרחיך צריך לשער בשפת הזיז.

**דף פד ע"ב**

**שתיהן אסורות עד שיערבו**

לפי מה שנקטו התוס' לעיל ע"א דלכו"ע שלשול וזריקה גרע משלשול לחוד הכא קשה לתרוייהו, אך לפי מה שנקטו דהוי דיחוי בעלמא ולמסקנא הם שוים קשה רק לשמואל. ועי' עוד להלן פה ע"א.

**אביי אמר כגון דקיימין בגו עשרה וכו' כי הא דאמר ר' נחמן וכו'**

**דעת רש"י בביאור הסוגיא:** דלפי שמואל שמתחשבים בדרגת הקושי, כאשר יש לאחד שלשול ולשני זריקה פחות מעשר ושלשול, חשיב בעל השלשול לחוד נחת טפי, והא דלא יהבינן ליה את הבור משום שאין כותל עשרה בין ב' הרשויות, וכל הדין שנותנים לבעל הנחת נתחדש רק כאשר יש הפסק גמור בין הרשויות. [ולפי"ז ב' חצרות שאחת גבוהה מחברתה ה' טפחים, וביניהם כותל ה' טפחים, אע"ג שלתחתונה איכא כותל י' וחשיב קשה כלפי העליונה שיש לה רק ה', מכל מקום שניהם אוסרים, לפי שאין ביניהם מחיצה י', ובכה"ג לא נתחדש דין נחת].

ומייתי ראיה מר' נחמן דאיירי נמי בכה"ג, דאיכא מרפסת היוצאת מהעליה שאין בינה לרה"ר י' וכן אין בינה לגג י', ובני רה"ר רגילים להשתמש בגג על ידי שעולים דרך המרפסת, וכן בעל העליה משתמש בגג דרך המרפסת, והשתא איכא ב' רשויות ששולטות בגג. ואע"ג שלבעל העליה הוי בנחת טפי שהרי יש לו רק ה', ולבני רה"ר יש ב' פעמים ה', דהם עולים למפרסת ומשם לגג, מכל מקום שניהם אסורים לפי שאין בין רה"ר למפרסת כותל י'.

ודחי ר' פפא דילמא בכומתא וסודרא, כלומר דבני רה"ר מכתפין בגג בלא לעלות למרפסת, ולדידהו הוי נחת כמו לבעל המרפסת. ואע"ג שהגג עצמו יותר מעשר, מכל מקום השימוש של כומתא וסודרא הוא בנחת אף ביותר מעשר. והקשה רש"י אם כן נימא הכי בכל כותל שבין ב' חצרות, דאם לאחד הוא יותר מעשר ולשני תוך עשר הוי נחת גם לתחתונה ע"י שימוש של כומתא וסודרא. ותירץ, דשימוש של כומתא וסודרא שייך רק ברה"ר ולא בחצר.

והנה לדעת רש"י בני רה"ר אוסרים את הגג מחמת השימוש שלהם, דהוי כב' רשויות ששולטות בגג. וכל הנידון הוא לטלטל מהמרפסת לגג, אך בגג עצמו מותר לטלטל, ואפילו כלי הבתים שיצאו לגג, דהא שיטת רש"י בשבת קל ע"ב שמותר לטלטל ד"א כל הבתים שיצאו לחצר שאינה מעורבת.

והקשה החזון איש מדוע בני רה"ר אוסרים את הגג, הא בעינן מקום פיתא ולינא.

**דעת ר"י בביאור הסוגיא:** דאיירי בגג שהוא בתוך י' לרה"ר אלא שאינו פרוץ לרה"ר דיש לו גיפופי. ומכל מקום בני רה"ר אוסרים את הגג ועושים אותו לקרפף, והשתא אסור לטלטל מהחצר לגג ואפילו דחד גברא, [לדעת ר"ש דוקא כלי הבית אסור ולדעת רבנן אפילו כלי החצר, ועי' ריטב"א לעיל כג ע"ב שנחלקו הראשונים האם אפילו חד גברא אסור, ובתוס' כאן מבואר דאסור].

ולפי"ז צ"ב מה הראיה לדברי אביי דפחות מעשרה אוסר אע"ג דהוי בקשה, הא הכא איירינן בדין קרפף ולא בדין עירוב חצרות. וצ"ל דמייתי ראיה שרגילים להשתמש בפחות מי', אלא דהתם שימוש זה עושה את הגג לקרפף והכא שימוש זה נותן את הבור לתחתונה, דחשיב נחת כמו העליונה, ואין קושי להשתמש בזריקה פחות מי'. [ודלא כשיטת רש"י דיש בזה קצת קושי ומכל מקום אוסרים זה על זה מחמת שאין ביניהם מחיצה י'].

ובתירוץ הגמ' ביאר ר"י כרש"י דבני רה"ר מכתפין בכומתא וסודרא, והוי תשמישו בנחת, ואי אפשר להוכיח מכאן לכל מקום דבזריקה פחות מי' אין קושי כלל. וכתב ר"י דלמסקנא אף כאשר הגג גבוה יותר מי' בני רה"ר אוסרים, דכיון שמכתפין בכומתא וסודרא ותשמישם נח הו"ל קרפף.

**דעת ר"ת בביאור הסוגיא:** דאיירי בגג שעל גבי בית שיש בו עשרה טפחים, ולכן מעיקר הדין הגג נחשב רה"י אע"פ שהוא פרוץ לרה"ר בפחות מי', אלא דאם בני רה"ר משתמשים בו הרי הם נותנים לו דין כרמלית, וכאשר הניח סולם קבוע הרי השימוש של הגג מתייחס לבעל הבית ולא לבני רה"ר, ומהני הבית לעשותו רה"י. ולפי"ז אסור לטלטל בגג ד' אמות כדין כרמלית.

והוסיף ר"ת לבאר הא דמקשה סולם קבוע אין סולם ארעי לא, ולכאורה הראיה היא מעצם הדין שצריך סולם, ובלא סולם הגג אסור מחמת השימוש של בני רה"ר. וביאר ר"ת דסולם ארעי חשיב נחת טפי מבני רה"ר שאין להם סולם, וצריכים לעלות לגג בזריקה פחות מי' טפחים, ומכל מקום אסרי בני רה"ר, והוא הדין בגזוזטראות בני תחתונה אסרי על בני עליונה אע"ג שצריכים לעלות בזריקה פחות מי' טפחים.

ומדברי ר"ת משמע דזריקה פחות מי' אוסר אע"ג שהוא בקשה קצת, דלא פירש שהראיה היא דלא חשיב קושי בפחות מי' [כמו שכתבנו לדעת ר"י], אלא דאסרי אהדדי. [ואין זה כפירוש רש"י שאם אין מחיצה י' ביניהם אין נותנים לבעל הנחת כלל, אלא שכל שימוש שהוא פחות מעשר אוסר. ונפק"מ בין רש"י לר"ת בב' חצרות שיש ביניהם ה' טפחים, ועוד כותל ה' טפחים, דלפי רש"י לא יהבינן הכותל לעליונה כיון שאין ביניהם מחיצה י', אך לפי ר"ת יהבינן לעליונה, דלתחתונה הוי יותר מי', וחשיב תשמישו בקשה כלפי העליונה].

ובגאון יעקב כתב דר"ת אזיל לשיטתו לעיל עז ע"ב תוד"ה אם בסופו, דכאשר יש סולם ארעי עד לראש הכותל מהני, ומבואר דיש מעלה לסולם ארעי, והוא הדין הכא יש מעלה לסולם ארעי על פני בני רה"ר. אך ר"י הקשה עליו שם דסולם ארעי לא מהני מידי, ולכן לא פירש כן הכא.

[יתכן להוסיף דר"ת פירש כן רק לפי שיטתו דסוגיין איירי בדין כרמלית, אך לפי ר"י דאיירי בדין קרפף לא שייך לפרש כן. דהנה לדעת ר"ת דסולם ארעי נמי חשיב נחת יל"ע מדוע סולם קבוע מועיל לסלק את בני רה"ר וסולם ארעי לא מועיל, הרי גם בסולם ארעי ניחא תשמשתיה כמו בסולם קבוע, דלגבי הניחותא אין הבדל בין ארעי לקבוע. ויתכן לומר דסולם קבוע נעשה חלק מהרשות עצמה, ובתוך הגג יש סיבה להחשיב אותו כחלק מהחצר ולא כחלק מרה"ר, משא"כ סולם ארעי דהוי ניחותא בעלמא ואין זה קבוע בתוך הגג, לא מהני לסלק את בני רה"ר. וזה גם הביאור בדברי ר"ת לעיל דסולם ארעי צריך שיגיע לראש הכותל וסולם קבוע אין צריך, דסולם ארעי מהני מדין ניחא תשמשתיה, ולכן צריך שיהיה נח להגיע לראש הכותל, אך סולם קבוע ממעט את הכותל ולכן אין צריך שיגיע לראש הכותל, דתו ליכא י' טפחים.

והשתא י"ל דרק לגבי החיסרון של כרמלית שייך לומר שאפילו אם ניחא תשמשתיה כל עוד שאין סולם קבוע הוי כרמלית, דבעינן תיקון בגג עצמו שיחשב כחלק מהחצר ולא כחלק מרה"ר, אך לגבי החיסרון של קרפף דתלוי בשימוש של בני רה"ר לחוד, ואין זה דין ברשות עצמה, הרי אם בסולם ארעי ניחא תשמשתיה שוב אן מקום לחלק בין סולם ארעי לסולם קבוע, דמה"ת שיצטרכו תיקון בגוף הרשות].

ומסיק רב פפא דבני רה"ר משתמשים בגג בכומתא וסודרא, ותשמישם בנחת כמו סולם ארעי, ואי אפשר להוכיח מכאן דפחות מי' אוסר אע"ג שאינו בנחת כל כך. ולפי"ז אף למסקנא איירי דוקא בתוך י', דיותר מי' לא שייך כרמלית, דאין הגג פרוץ לרה"ר, ודלא כרש"י ור"י דלמסקנא איירי אף ביותר מי'.

**דעת הרשב"א בביאור הסוגיא:** הרשב"א בעבה"ק ש"ג כתב: גג הסמוך לרה"ר והוא בתוך עשרה לרה"ר, ולחצר איכא טפי מעשרה, ורבים משתמשין בו ומורגלין להניח שם כלים קטנים כובעים וסודרין, הרי זה כרה"ר ואסור לבעל הגג להשתמש בו מחצירו עד שיעשה סולם קבוע וכו'. והקשה הרשב"א מה בין זה לעמוד שברה"ר פחות מי' שנידון משום כרמלית. ותירץ, לפי שהעמוד אינו גבוה עשרה, וגג זה גבוה מצד החצר עשרה. למה זה דומה לבור ברה"ר עמוק ז' וחוליא ג' משלימתו לעשרה שהחוליא נדונת משום רה"י אע"פ שאינו גבוה מרה"ר יתר מג'.

ומבואר שהרשב"א פירש את הסוגיא כדרכו של ר"ת, דמעיקר הדין הגג נחשב רה"י מדין בור וחולייתו, דהגג נחשב חורי רה"י של החצר. אמנם השימוש של בני רה"ר בגג עושה את הגג לכרמלית כעמוד ברה"ר, [ומש"כ הרשב"א הרי זה כרה"ר לאו דוקא, אלא היינו כרמלית], ולזה מהני סולם קבוע לסלק את השימוש של בני רה"ר.

**דעת הרמב"ם בביאור הסוגיא:** כתב הרמב"ם פי"ד ה"ט: גג הסמוך לרה"ר בתוך עשרה טפחים, הואיל ורבים מכתפין עליו אסור לטלטל בגג עד שיעשה לו סולם קבוע להתירו. ובמגיד משנה הביא את לשון הרשב"א, והוסיף דמש"כ הרמב"ם אסור לטלטל בגג היינו בד' אמות. ומשמע מדבריו דהרמב"ם מפרש בסוגיא כהרשב"א דהשימוש של בני רה"ר עושהו לכרמלית, ולכן איכא איסור טלטול ד"א. וכן יתכן לפרש דעת הרמב"ם כר"ת, דהבית עושה את הגג לרה"י, ושימוש בני רה"י עושהו לכרמלית.

אך כדעת ר"י לא יתכן לפרש, שהרי לדעת ר"י כל האיסור הוא לטלטל מהחצר לגג משום דחשיב כקרפף, והרמב"ם כתב דאסור לטלטל בגג ד' אמות, [ובפרט שלפי הרמב"ם אין איסור לטלטל מחצר לקרפף בחד גברא]. וכן כרש"י לא יתכן לפרש דהרמב"ם לא הזכיר מרפסת בדבריו. ועוד מוכח דלא כרש"י ור"י, דהרמב"ם כתב בתוך עשרה טפחים, ולרש"י ור"י למסקנא איירי אף ביותר מעשרה טפחים.

אך בחידושי רבינו חיים הלוי כתב דהרמב"ם לא יתכן לפירוש ר"ת, לפי שהגר"ח הבין בר"ת דהגג נחשב רה"י מחמת מחיצות החצר, [ודלא כהתוס' רא"ש שכתב להדיא בדעתו דחשיב רה"י מחמת הבית], ולכן כתב, דבשלמא להראשונים דסגי בג' מחיצות מהתורה לאשויי רה"י שפיר מהני מחיצות החצר, אך לדעת הרמב"ם דבעינן ד' מחיצות מהתורה לא סגי במחיצות החצר, ועל כרחיך איירי בגג מגופף שאינו פרוץ לרה"ר כלל, ואם כן קשה לדעת הרמב"ם מדוע הגג נאסר בשימוש בני רה"ר, הא איכא גיפופי והוי רה"י. [לכאורה אף לשאר הראשונים מדרבנן בעינן תיקון, ולא סגי בג' מחיצות. וצ"ל דהגר"ח הבין בפשיטות דמה שיש בית עמוק י' מתחת לגג מהני כלפי הדרבנן ולא כלפי הדאורייתא, ולכן לפי כל הראשונים סגי בג' מחיצות של החצר למחיצות דאורייתא ומחיצות הבית כלפי הדרבנן, אך להרמב"ם קשה].

ולכן נקט הגר"ח בדעת הרמב"ם, דאיירי בסוגיין בגג סמוך ג' טפחים לרה"ר, אבל כתלי הבית במקומן באמת גבוהין עשרה טפחים, ורק שבתוך ד' הרה"ר גבוה וסמוך לגג בתוך עשרה. והשתא משום דין מחיצות ורה"י באמת איכא מחיצות לגג, והוי רה"י מעיקר הדין, כיון שיש לגג מחיצות עשרה במקומן. אלא דכיון שהגג סמוך בתוך ד' לרה"ר, הרי הרה"ר אוסר על הגג, דבדין איסור רשויות כל שסמוך בתוך ד' נחשב רשות אחת ואוסר זה על זה.

אך צ"ב לפי"ז מדוע כתב הרמב"ם שאסור לטלטל, הא איירי הכא בדין איסור רשויות, והאיסור הוא רק להכניס לשם כלי הבית. וצ"ל דהרמב"ם סובר שכלי הבית שנכנסו לחצר שאינה מעורבת אסורים בטלטול ד"א, ולכן כתב דאסור לטלטל שם.

**מתקיף לה ר' פפא ודילמא כשרבים מכתפין עליו**

השו"ע שס"א כתב גג הסמוך וכו' הואיל ורבים משתמשים בו הרי זה כרה"ר. וכתב המגן אברהם משתמשין בו שמניחין כובעים וכלים קטנים עליהם, וכן הוא לשון הרשב"א שהובא לעיל. והקשה המחצית השקל מדוע הוצרך לזה, הא בגמ' הוצרך ר' פפא לומר כן כדי לדחות את הראיה לאביי, אך לדידן דקיי"ל כאביי אין צריך לזה, ואפילו באופן שאין משתמשין בכלים קטנים הגג אסור.

וכן הטור כתב: גג הסמוך לרה"ר ואינו גבוה עשרה אסור לטלטל עליו מהבית וכו'. וכתב הבית יוסף, דמלשון הרמב"ם והרשב"א משמע שדוקא ברבים מכתפין עליו אסור, אך מלשון הטור משמע דבכל אופן אוסרים. וביאר, שהרי ר' פפא אמרה רק בדרך דחיה, ופשטא לא הוי הכי אלא בכל גוונא צריך סולם. וצ"ע בדעת הרמב"ם הרשב"א והמגן אברהם מדוע הוצרכו לזה.

וצ"ל דהבינו הראשונים דאע"ג שר' פפא אמר כן כדי לדחות את הראיה לאביי מכל מקום הכי הוא קושטא דמילתא, דאם אינם מכתפין בכומתא וסודרא אינם אוסרים את הגג, ואע"ג דקיי"ל כאביי הכא גרע דבלא שימוש של כומתא וסודרא ליכא שימוש בגג כלל.

ועוד י"ל דהוצרכו לזה מחמת הגמ' להלן דמייתי מהכא ראיה שאדם אוסר דרך אויר, ודחי דאיירי בכומתא וסודרא, ולפי"ז כיון דקיי"ל אין אדם אוסר דרך אויר על כרחיך האיסור הוא מחמת כומתא וסודרא.

אך יל"ע מהיכן דייק הבית יוסף בשיטת הרמב"ם שדוקא אם מכתפין בכומתא וסודרא אוסרים את הגג, הרי הרמב"ם כתב בסתמא הואיל ורבים מכתפין עליו וכו', ויתכן שפיר לפרש כהס"ד דרבים מכתפין במשאות כבדים פחות מעשרה.

וכן צ"ע בהא דציין הגר"א על דברי השו"ע - שם בגמרא ודלמא כשרבים וכו', היכן רמוז בשו"ע מסקנת ר' פפא, דלמא פסק השו"ע כהס"ד דאיירי במשאות כבדים ולא בכומתא וסודרא.

ונראה לבאר עפ"י מש"כ בתוס' רי"ד, דהא דס"ד דבני רה"ר אוסרים בפחות מעשרה את הגג אין זה משום שהם מכתפין עליו בתוך י' טפחים, שהרי אין מניחים על הגג משאות כבדים, שלא יתקלקל הגג. אלא ס"ד דכיון דבתוך עשרה קיימי אסרי אהדדי, שהאויר מערבן ואוסרין עליו בלא שום תשמיש, ולכן הצריכוהו סולם קבוע להתירו. והוא הדין בשתי גזוזטראות בתוך עשרה אסרי אהדדי מפני שהאויר מערבן ולא משום תשמיש. ודחה ר' פפא דלעולם האויר בעלמא אינו אוסר, והכא איכא תשמיש בכומתא וסודרא, שאע"פ שאינם מכתפין משאות כבדים איכא תשמיש קל ואינו מזיק לגג.

ועל דרך זה יש לבאר גם לר"ת והרשב"א והרמב"ם, דהס"ד היא שעצם עירוב האויר אוסר, ולא השימוש בפועל. [אך לרש"י אי אפשר לומר כן, דלרש"י הגג יותר מעשר, ורק משום שעולים למפרסת אוסרים. וכן לר"י אי אפשר לומר כן, דעירוב האויר לא יעשה את הגג לקרפף].

ולפי"ז מש"כ הרמב"ם הואיל ורבים מכתפין עליו על כרחיך הכונה לדברי ר' פפא שמשתמשים בו בכומתא וסודרא, ושפיר דייק הבית יוסף מהרמב"ם דלא כהטור. וכן אתי שפיר מה שציין הגר"א על מש"כ השו"ע הואיל ורבים משתמשים בו דכונתו לכומתא וסודרא וכתירוצו של ר' פפא.

ובמש"כ השו"ע דהואיל ורבים משתמשים בו הרי זה כרה"ר, כתב הגר"א, דמכאן ראיה לסברת הרא"ש לעיל סי' שמ"ה ס"י. והיינו דהתם איירי בעמוד שברה"ר, דאם יש בו ט' טפחים הוא נחשב לרה"ר ולא לכרמלית לפי שרבים מכתפין עליו, ונחלקו הראשונים מה הדין מט' ועד י', לדעת הרמב"ם רק ט' ממש נחשב רה"ר, ולדעת הרא"ש מט' ועד י' נמי נחשב רה"ר. וברא"ש מבואר דאף יותר מי' מכתפין, אלא דלמעלה מי' חשיב רשות אחרת. והוכיח מכאן הגר"א כדעת הרא"ש דאף מט' ועד י' מכתפין.

וצ"ע מה הראיה, הא הכא איירי בכומתא וסודרא ולא בתשמישים כבדים. ועוד דהכא איירי לעשות את הגג כרמלית ולא רה"ר. ועוד מדוע לא הוכיח הגר"א מפחות מט' דאוסרים את הגג. ועי' שער הציון מה שביאר בכונת הגר"א.

ויתכן דכונת הגר"א רק להוכיח לסברת הרא"ש דאע"פ שמשתמשים גם ביותר מי' מכל מקום חשיב רשות אחרת, ואי אפשר להחשיבו לרה"ר אע"ג שהשימוש שוה לתוך י', דהכא השימוש בכומתא וסודרא קיים גם יותר מי' ומכל מקום כתב השו"ע דרק עד י' חשיב כרמלית.

**דף פה ע"א**

**בור שבין ב' חצרות וכו'**

בגמ' מבואר דרב ושמואל פליגי האם אדם אוסר על חבירו דרך אויר, ובפשטות המחלוקת היא האם יש כח לאדם לאסור רשות שאינה סמוכה אליו. [ואין זה שייך לנידון האם דרך אויר חשיב נחת או קשה, דהתם הנידון הוא למי נותנים את המקום הרחוק, אך הכא הנידון האם בכלל יכול לאסור דרך אויר]. אך בגמ' בע"ב מדמינן למקום פטור שבין רה"ר לרה"י, ופירש רש"י דמקום שאין בו ד' על ד' נחשב כאויר בעלמא, ומכל מקום מותר בלא שום תיקון, וקשה על שמואל שמצריך זיז כל שהוא. ולכאורה אם המחלוקת היא האם יש כח לאסור רשות שאינה סמוכה אליו אין זה שייך למקום פטור כלל. וכן בגמ' שם מדמינן לרה"ר למעלה מי', דבני רה"ר משתמשים שם בשימוש של אויר בעלמא, ומכל מקום רב אסר לזרוק מזה לזה דרך רה"ר, ולכאורה התם הוי רשות סמוכה לרה"ר, ואין זה שייך לפלוגתת רב ושמואל בדרך אויר.

ולפיכך צ"ל דלכו"ע בעינן שתהא הרשות סמוכה אליו בשביל שיוכל לאסור על חבירו, אך אין צריך סמוכה ממש, אלא שיהא לו שימוש רצוף מחצירו עד לאותו מקום, ורק באופן זה יכול לאסור את המקום המרוחק. והשתא פליגי רב ושמואל האם שימוש של אויר נחשב לשימוש או לא, דלפי רב אין זה נחשב לשימוש, ונמצא שאין שימוש רצוף מחצירו לאותו מקום, ולפי שמואל זה נחשב לשימוש, ונמצא שיש שימוש רצוף מחצירו לאותו מקום, ולכן הוא יכול לאסור.

ולפיכך מקשינן ממקום פטור שבין רה"ר לרה"י, דאם שימוש של אויר נחשב לשימוש, הרי גם מקום פטור שאין בו דע"ד ראוי לשימוש, ומדוע לא הוי כרמלית. ומשני, דברשויות דאורייתא הקילו שלא להחשיב שימוש של אויר לשימוש.

וכן הא דמקשה מרה"ר למעלה מי', דבני רה"ר משתמשים למעלה מי' בשימוש של אויר, ולפי רב שאין זה נחשב לשימוש אינם אוסרים את האויר שלמעלה, לפי שאינם משתמשים שם, ושפיר מקשה מדוע אסור לזרוק מזה לזה.

וברשב"א הקשה מדוע אינם אוסרים את הבור לדעת רב, הא אע"פ שמופלגת ד' מהחצרות ומשתמשים בבור בדרך זריקה, מכל מקום ליסרו אהדדי כמו כותל שבין ב' חצרות גבוה י', דשניהם משתמשים בזריקה ואוסרים זה על זה. ותירץ, דשאני התם דכיון שהדיורים פתוחים שם, ואויר חצרם ממש הוא ששולט בו, לכו"ע אסור. ובריטב"א כתב דלפום חורפיה לא דק בה, דהתם זריקת גובה והכא זריקת הפלגה. כלומר, דכל מה שאינו אוסר לפי רב הוא משום אויר, ובכותל שבין החצרות ליכא אויר.

ובדעת הרשב"א מבואר שאף זריקה ע"ג כותל נחשב שימוש של אויר ומכל מקום שניהם אוסרים, לפי שהכותל סמוך לרשותו, ומודה רב שאדם אוסר דרך אויר רשות שסמוכה אליו. ועי' עוד להלן לגבי גג הסמוך לרה"ר.

עוד הקשה הרשב"א, מאי מקשה לרב בסוף הסוגיא מרה"ר למעלה מי', הא התם בני רה"ר מהלכין בתוך הרשות, ולפיכך הם אוסרים. ותירץ, דהתם נמי כיון שאין לבני רה"ר להניח חפציהם בתוך הרשות הרי זה כתשמיש אויר בלבד. ונראה לבאר דבריו, דכלפי השימוש של בני רה"ר אין הבדל בין תוך י' ללמעלה מי', ואם מותר להם להניח חפציהם בתוך רה"ר הרי הם משתמשים ברה"ר שימוש גמור, ולכן גם למעלה מי' הם אוסרים מחמת ההשתמשות שלהם ברשות. ולכן הוצרך לומר דאף בתוך י' אסור להם להניח חפציהם, והשימוש שלהם ברה"ר נחשב לשימוש של אויר, [כמו שכתב רש"י לגבי מקום פטור דהוי שימוש של אויר בעלמא]. והא דבתוך י' אסור לטלטל הוא משום איסור רה"ר ולא משום השימוש שלהם. ועי' עוד להלן לגבי חורבה ביאור אחר בדעת הרשב"א.

**זה מוציא זיז כל שהוא וממלא**

בתוס' הרא"ש הקשה מדוע סגי בהיכר כל שהוא, הרי לדעת שמואל אדם אוסר על חבירו דרך אויר, והו"ל רשות ששניהם שולטים. ותירץ, דהיכא שיש לאחד תשמיש גמור ולחבירו יש תשמיש רק דרך אויר, הרי הוא אוסר עליו מעיקר הדין, כמו בג' חורבות דלהלן, אך היכא שלשניהם יש רק שימוש של אויר לא חשיב תשמיש של אויר לאסור זה על זה, אלא דגזרו אטו היכא שיש לאחד תשמיש גמור, והתירו על ידי זיז. ושפיר דייק משמואל דאדם אוסר על חבירו דרך אויר, דאם גם במקום שיש לאחד תשמיש גמור שרי מדוע גזרו במקום שלשניהם אין תשמיש גמור. [וביאור הדבר נראה, דאם יש לאחד תשמיש גמור שייך לדון על המקום שיאסר מדין רשויות, והשתא דרך אויר נמי אוסר. אך באופן שאין תשמיש גמור כלל, לא שייך לדון עליו איסור מדין רשויות, דאין זה מקום דיורין כלל].

**אלא מהא דאר"נ אמר שמואל גג הסמוך וכו'**

רש"י פירש דגג הסמוך נחשב אויר משום שיש חיפופי בין רה"ר לגג, וצריכים לזרוק שם דרך אויר. אך התוס' פירשו דכיון דהולכים במקלות על כתפיהם ואין רגילים להתקרב לכתלים, חשיב שיש הפסק ד' בין מקום תשמישם לגג. [ומבואר בתוס' חידוש גדול, דאפילו באופן שהרשות סמוכה למקום, כיון שרגילים להשתמש מהרשות לאותו מקום ע"י אויר חשיב אויר ואינו אוסר].

ולפי מש"כ לעיל בשם התוס' רי"ד, דבס"ד של הגמ' אין בני רה"ר משתמשים בגג כלל, אלא שהאויר עצמו אוסר, צ"ע מה זה שייך לאדם אוסר על חבירו דרך אויר. ומשמע שהנידון האם אדם אוסר רשות אחרת דרך אויר שייך לנידון האם האויר עצמו אוסר, וצ"ע.

ועי' עוד להלן מה שיבואר בדעת הרשב"א ביאור אחר בקושיית הגמ'.

**דלמא כדרב פפא**

פירש רש"י, שתשמיש גמור הוא להן בכומתא וסודרא. וצ"ע מה איכפת לן דהוי תשמיש גמור, הא מכל מקום השימוש הוא דרך אויר, ורש"י לא כתב שאין זה דרך אויר אלא שאפילו שהוי דרך אויר מכל מקום אוסר בתשמיש גמור.

וברשב"א כתב, דמודה רב היכא דהעמוד שייך לבעל החצר ממש דהוא אוסר אפילו דרך אויר, דבזה לא חשיב תשמיש אויר אלא תשמיש גמור, וכמו שדחו אותה דגג סמוך לרה"ר דלמא כדר' פפא וכו'. ומבואר בדבריו דבאופן שיש לבעל החצר זכות שימוש גמורה הרי הוא אוסר גם דרך אויר, ובכומתא וסודרא יש להם זכות שימוש גמורה, והוי כגג שלהם כלפי זה.

אך הריטב"א כתב דכיון דמכתפי עלה בכומתא וסודרא תשמיש נוח והגון הוא ולא חשיב תשמיש אויר. ומשמע שהמעלה של כומתא וסודרא אינו בזכויות של בני רה"ר אלא בניחותא של התשמיש.

אמנם התוס' פירשו שכומתא וסודרא הוא דבר קל ורגילים להתקרב לכותל, ואין כאן אויר כלל.

**שאני הכא דכיון דלזה בזריקה ושלשול ולזה בשלשול לחודיה כלזה בזריקה ולזה בפתח דמי**

פירש רש"י דכיון דלזה בזריקת אויר וזריקת גובה ושלשול ולזה בשלשול לחודיה. כלומר, דהכא לתחתונה איכא ב' זריקות מלבד השלשול, והוצרך רש"י לזה דהא לפי רב זריקה ושלשול שוים, ואפילו היכא דאיכא לאחד זריקה ושלשול ולשני שלשול לחודיה הם שוים, כדמוכח בגמ' לעיל פד ע"א, ולכן כתב דהכא איכא ב' זריקות מלבד השלשול. וכן ביאר התוס' רי"ד בדברי רש"י, וכן תירצו התוס' שם ד"ה בור בתירוצם השני.

ובתירוצם הראשון תירצו, דהכא אמרינן כן לדחויא בעלמא, אך האמת דלפי רב גם היכא שיש לאחד זריקה ושלשול ולשני שלשול לחודיה אוסרים זה על זה. והקשה המהרש"א, איך היה לגמ' כאן ס"ד שלפי רב שלשול לחודיה עדיף מזריקה ושלשול, הא אם כן יקשה אפילו סמוכה נמי, ועל כרחיך צ"ל כרש"י שיש הבדל בין זריקה אחת לב' זריקות. ותירץ, דלפי הס"ד י"ל דאיירי בקיימא תחתונה בתוך עשרה לעליונה, וכמו דמשני אביי לעיל אליבא דשמואל.

**דף פה ע"ב**

**לא דקיימי כחצובא**

רש"י פירש דחורבה אמצעית בצד ב' החורבות, והיא אסורה לשניהם לפי ששניהם סמוכות לה. אך הרשב"א פירש ששני החצרות זה בצד זה, והחורבה האמצעית משותפת בין שניהם, ולאחריה יש ב' חורבות, ואע"ג שהאמצעית אסורה לשניהם מכל מקום לכל אחד מותר להשתמש בחורבה שלאחריה הסמוכה אליו.

והקשה הרשב"א אם כן מדוע לא ישתמשו שניהם בשני החורבות, הא הוי דרך אויר, וכשם שאין חבירו אוסר עליו כך הוא לא יאסור על חבירו. ותירץ, דכיון שהחורבה שבימין מיוחדת לראובן הרי הוא אוסר אותה על שמעון אע"ג שהוי דרך אויר, דבזה מודה רב שיכול לאסור, וכמש"כ לעיל כותל הסמוכה לחצירו ולגבי גג הסמוך לרה"ר לר' פפא.

ויל"ע אכתי איך מותר לכל אחד להשתמש בחורבה המיוחדת לו, הא אסור לטלטל דרך חצר שאסורה לו ואפילו למעלה מי', והכא החורבה שביניהם מפסקת ואסורה בטלטול. וברשב"א כתב דשרי כיון שאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, וצ"ע מדוע זה סיבה להתיר, הא מכל מקום רשות זו אסורה בטלטול. והיה מקום לומר דבחצר שאינה מעורבת נאסר לעשות תשמיש ממש, אך העברה בעלמא חשיב שימוש של אויר, ולכן לרב דשימוש של אויר לא נחשב לשימוש זה לא נאסר בחצר שאינה מעורבת.

אמנם בעבודת הקודש ש"ד ס"ס ט' כתב, דחשיב דרך אויר משום שלא יהא אויר החורבה חמור מאויר רה"ר, וכבר ביארנו ששני גגין בשני צידי רה"ר בזמן שהגגין שוים זורקין מזה לזה דרך אויר רה"ר, עכ"ד. וכפשוטו משמע ברשב"א דמותר לטלטל בחצר שאינה מעורבת למעלה מי' כמו שמותר ברה"ר למעלה מי'. והקשו האחרונים דבתוספתא איתא להדיא דאסור לטלטל בחצר שאינה מעורבת למעלה מי', והרשב"א עצמו הביאה בסוף הסוגיא. ועוד יל"ע דהרשב"א לעיל כתב דרה"ר לא אוסרת למעלה מי' לפי שאין להם רשות להניח חפציהם, ומה ענין זה לחורבה.

ולפיכך נראה בדעת הרשב"א בביאור הסוגיא, דעיקר השימוש של אדם ברשות הוא בקרקע הרשות, ומה שהוא אוסר גם את האויר שלמעלה הוא מחמת שהרשות סמוכה אליו, ואף שהשימוש שלו מעל הקרקע נחשב אויר בעלמא, מכל מקום כבר ייסד הרשב"א שאדם אוסר דרך אויר רשות שסמוכה אליו לכו"ע, וכמו בכותל שבין ב' חצירות, ולכן האויר שע"ג הקרקע נאסר לפי שהוא סמוך לקרקע, ואדם אוסר דרך אויר רשות סמוכה. אך ברה"ר אינם אוסרים את האויר שלמעלה, לפי שאסור להם להניח חפציהם, ואין להם רשות להשתמש בקרקע, ולכן אף שכלפי הקרקע עצמה יתכן שהם אוסרים גם מדין רשויות [חוץ מאיסור רה"ר], מכל מקום אין להם כח לאסור את האויר שלמעלה אע"ג שהיא סמוכה לרשותם, דרשות כזאת לא יכולה לאסור את הסמוך אליה. ולדעת שמואל דאדם אוסר דרך אויר, הרי השתמשות של בני רה"ר באויר אוסרת, ואין צריך לדין סמוך, ורק לרב אינם יכולים לאסור את האויר.

והשתא שפיר דימה הרשב"א חורבה לרה"ר, דלפי רב שאין אדם אוסר דרך אויר אין האויר של החורבה אסורה, לפי שחורבה היא שימוש גרוע כמו שימוש של בני רה"ר, ושימוש גרוע אינו אוסר את הסמוך לו, ולכן מותר להעביר מע"ג החורבה. ורק לשמואל אסור משום שהשימוש באויר החורבה הוא עצמו אוסר ואין צריך לדין סמוך.

והשתא יש לפרש את השו"ט בגמ' לגבי גג הסמוך לרה"ר מדוע חשיב אויר בעלמא, שהרי דעת הרשב"א שגם כותל שבין ב' חצירות נחשב אויר בעלמא כיון שהשימוש הוא בזריקה, אלא דבכותל דעלמא יש כח לחצר לאסור את הכותל הסמוך אליו אף בתשמיש של אויר, אך ברה"ר כיון שאין להם רשות להניח חפציהם אינם אוסרים את הגג הסמוך אליהם, והרי זה אויר בעלמא. ומשני, דאיירי בכומתא וסודרא דהוי שימוש גמור, כלומר, שיש להם בעלות גמורה על הגג, והרי זה אוסר אף באויר, וכדלעיל.

**דף פו ע"א**

**בור שבין שתי חצירות אין ממלאין ממנו בשבת**

בור שבין ב' חצירות נחשב כחריץ, דרשות שניהם שולטות בו ואוסרים זה על זה. ואף באופן שלכל חצר שייך רק חצי מהבור, מכל מקום הוי פרוץ לרשות חבירו, ולכן צריך לעשות מחיצה ביניהם. ובמים הקילו חכמים שמחיצה תלויה מתרת, ובלבד שיעשה את המחיצה לשם מים, ולכן הקילו חכמים רק כאשר המחיצה בתוך הבור. אמנם רבי יהודה במתני' סובר דאפילו שלא עשה את המחיצה לשם מים מהני, ועל כרחיך דאין זה קולא במים אלא ס"ל דאף בעלמא מחיצה תלויה מתרת.

[עוד הקילו חכמים במים, דאף שהמים מעורבים ויתכן שהמים שדלה שבתו ברשות חבירו, מכל מקום מותר להכניסם לביתו, דכיון שעשה מחיצה סגי. ולדעת רעק"א זה הביאור בעריבי מיא, וכדלהלן].

כתב הרמ"א סי' שע"ו, דהאיסור למלאות הוא באופן שממלא בכלי ששבת בבית, אך בכלי ששבת בחצר לא בעינן שום תיקון, דהא קי"ל כר' שמעון דחצירות רשות א' הן. וכתב המשנה ברורה, דאף בכלי החצר עכ"פ אסור להכניס את המים לבית אם לא עשו שום תיקון. ומבואר דהאיסור למלאות יתכן בב' אופנים, או למלאות מכלי הבית, לפי שהוא מוציא את הכלי לחצר חבירו, או להכניס את המים לביתו, משום שמכניס לבית מים ששבתו בחצר חבירו.

**בין מלמטה בין מתוך אגנו**

ברי"ף הגירסא בין מלמעלה בין מלמטה בין מתוך אגנו. וכתב הקרבן נתנאל, דגירסא זו תתכן לדעת ר' יהודה דלמטה היינו בתוך המים, ולמעלה היינו על גבי המים, והשתא קאמר ת"ק דאף מתוך אגנו מהני, דהיינו בשפת הבור. אך לר' הונא היינו למעלה היינו מתוך אגנו. וכן מבואר בדעת הרע"ב, דלגבי למעלה ולמטה דרשב"ג פירש כר' יהודה, ולגבי מתוך אגנו דת"ק פירש למעלה ממש. ועי' תויו"ט.

אמנם התוס' (ע"ב ד"ה הא) כתבו להדיא דאף לר' יהודה מתוך אגנו היינו למעלה מהמים, ולא מהני למעלה ממש, ונקטו דאף לת"ק בעי שיקוע במים. ובמהרש"א הקשה על דבריהם, מדוע שינו את הלשון, דת"ק נקט מתוך אגנו ורשב"ג נקט למעלה. ועוד הקשה, דאם כן בדעת ב"ה אין הבדל בין ת"ק ורשב"ג, וכל מה דאתא רשב"ג לאשמועינן הוא דב"ש פליגי, וכי טעמא דב"ש אתא לאשמועינן. וכתב דלא מסתבר לומר דלפי ב"ה למעלה היינו דוקא, ולא מהני למטה, ופליגי אף אליבא דב"ה. [בעצי אלמוגים הוכיח מחמת קושיא זו דלפי ב"ה לא מהני למטה, וכן נקט הקרבן נתנאל בדעת תוס' ד"ה צריך, וכדלהלן, ואזלי התוס' לשיטתייהו].

ותירץ המהרש"א דאף לתוס' יש חילוק ביניהם, דמתוך אגנו היינו דבעינן שיתחיל מתחילת הבור עד שיהיו משוקעים מעט במים, ולמעלה היינו י' טפחים מעל המים, ואין צריך שיתחיל מתחילת הבור.

ועי' רש"ש שציין לתוס' ספ"ק דאין זה קושיא כלל, דקמ"ל דאי משכחת תנא דקאמר הכי נימא דהיינו ב"ש.

**ור' יהודה אמר למטה למטה מן המים וכו'**

מבואר בדברי הראשונים בסוגיא, דר' הונא ור' יהודה פליגי האם יש חיסרון של "עריבי מיא" או לא, דר' הונא סובר שאין בזה חיסרון בין לב"ש ובין לב"ה, ולכן לכו"ע מהני מחיצה שאינה שוקעת במים, אלא דלפי ב"ש הקילו במחיצה תלויה רק כאשר היא על גבי המים, ולפי ב"ה הקילו אף במחיצה שבשפת הבור. ור' יהודה סובר שיש חיסרון של עריבי מיא בין לב"ש ובין לב"ה, ולכן לב"ש צריך שהמחיצה תהיה בתוך המים כדי למנוע את העריבי מיא, ומלבד זאת בעינן שיראו ראשי הקנים טפח כדי שלא יתערבו המים מעל המחיצה, וב"ה סוברים דסגי במה שהמחיצה ע"ג המים ומשקע ראשי הקנים במים טפח למנוע את העריבי מיא.

והשתא לר' הונא אין מקום להצריך שיקוע ראשי הקנים במים אף לב"ש, דהא לית ליה חיסרון דעריבי מיא כלל, והא דבעינן למטה בבור אין זה משום עריבי מיא אלא משום שלא הקילו במחיצה תלויה רק בכה"ג. [ומש"כ רש"י מעלה דר' יהודה הוא מטה דר' הונא לכאורה צ"ל דהוא לאו דוקא, שהרי אכתי יש חילוק, דמעלה דר' יהודה צריך שיקוע ראשי קנים, ומטה דר' הונא אין צריך שיקוע ראשי קנים]. ולפיכך כתבו כל הראשונים דרב ור' חייא דאמרו צריך שיראו ראשי קנים למעלה מהמים, וברייתא דיעקב קרחינאה דצריך לשקע ראשי קנים במים, דלא כר' הונא. וכבר הקשה החזון איש (סי' קג ס"ק טו), דלפי ר' הונא לב"ש יקשה קושיית הגמ' מאי שנא למעלה דלא מהני משום דעריבי מיא למטה נמי עריבי מיא, ובראשונים מבואר דלפי ר' הונא אין חיסרון של עריבי מיא כלל ולכן פשוט דאין צריך לשקע ראשי קנים במים.

אך התוס' לעיל יב ע"ב הקשו, מדוע הגמ' מקשה לר' יהודה מאי שנא למטה ממש דלא דעריבי מיא וכו', ומשמע דרק לר' יהודה יש הכרח לומר צריך שיראו ראשי קנים משום דס"ל את החיסרון של עריבי מיא, הא גם לר' הונא יש להקשות כן מכח הברייתא דהתם, דלשון ים שנכנסה לחצר אסור למלאות ממנה בשבת אע"ג דאית ליה גדודי משום שהמים מכסים אותם ועריבי מיא. ותירצו דהו"מ למימר ולטעמיך. ומבואר דלמסקנא אף לר' הונא בעינן שיראו ראשי קנים, ויש חיסרון של עריבי מיא, ודלא ככל הראשונים בסוגיין.

וביאור דבריהם, דיש חילוק בין עריבי מיא דב"ש לעריבי מיא דב"ה, דלפי ב"ש אליבא דר' יהודה דהמחיצה בתוך המים הרי אין המחיצה ניכרת, ולפיכך בעינן שיראו ראשי קנים, אך לפי ב"ה דהמחיצה מחוץ למים המחיצה ניכרת, אלא דבעינן היכר בתוך המים. ויתכן דר' הונא מודה דמחיצה שמכוסה במים אינה מחיצה, ולכן בלשון ים הנכנס לחצר אסור למלאות אף שיש גידודי, לפי שאינם ניכרים. ולפי"ז שפיר יש לפרש דברי רב ור' חייא דצריך שיראו ראשי קנים אף לר' הונא. וכן כתב החזון איש שם.

ונחלקו הראשונים מהו החיסרון של "עריבי מיא":

רש"י נקט שלפי ב"ש בעינן שהמחיצה תחלק את המים מהתהום עד שפת המים, ומקשינן דאכתי המים מתערבים מעל המחיצה, ומשני דצריך להגביה ראשי קנים טפח, שלא יתערבו המים כלל. [ולפי"ז הא דתנן במתני' אלא אם כן עשו מחיצה עשרה טפחים לא קאי לב"ש, דלדידהו לא סגי בעשרה טפחים]. אך לב"ה סגי בהיכר שהמחיצה מחלקת את המים, ואין צריך חילוק גמור, ולכן מהני מחיצה על גבי המים. וע"ז מקשינן דאכתי ליכא היכר בתוך המים, דהמים מעורבים לגמרי, ומשני דצריך לשקע ראשי קנים במים טפח. ומבואר דעת רש"י דלפי ב"ש בעינן מחיצה המפסקת עד התהום שלא יתערבו המים, ולפי ב"ה בעינן היכר מחיצה שאין המים מעורבים.

אך התוס' נקטו דאף לב"ש סגי במחיצה עשרה בתוך המים, ואין צריך חילוק גמור, [דאם צריך חילוק גמור, אף במחיצה של ברזל מהתהום עד למעלה אי אפשר שלא יתערבו המים], אלא דב"ש צריך היכר מחיצה עשרה בתוך המים, ולב"ה סגי בהיכר טפח.

והנה בין לרש"י ובין לתוס' החיסרון של עריבי מיא הוא בעצם המחיצה, דמחיצה תלויה אינה מועלת כאשר עריבי מיא, [ויתכן שאין זה מעיקר הדין, אלא שחכמים לא הקילו במים כאשר עריבי מיא. ואע"ג שלפי רש"י אליבא דב"ש דהמחיצה מפסקת עד התהום אין צריך לקולא במים ומכל מקום יש חיסרון של עריבי מיא, התם איירי שהמחיצה מכוסה במים, והוי חיסרון מעיקר הדין, אך כאשר המחיצה ע"ג המים וחסר רק בהיכר בתוך המים, הוי חיסרון דרבנן, דלא הקילו בכה"ג].

אך רבינו חננאל פירש באופן אחר, דלעולם מצד המחיצה אין צריך היכר, אלא דחששו חכמים שמא אזיל דלי לאידך גיסא, [ונמצא מוציא את הדלי מרשות לרשות, או שמא יכניס מים מרשות חבירו לביתו, וכמש"כ לעיל], ולכן לב"ש צריך לעשות את המחיצה בתוך המים ולהגביה טפח מעל המים, כדי שלא ילך הדלי לרשות חבירו, ולב"ה סגי במה שעושה את המחיצה ע"ג המים ומשקע טפח בתוך המים. ואף דאכתי איכא למיחש שמא ילך הדלי לרשות חבירו מתחת למחיצה, כיון שאינו הולך להדיא לא חשו חכמים.

וכן בתוס' לעיל יב ע"ב סד"ה הכא כתבו ב' אופנים, האם עריבי מיא הוא חיסרון במחיצה עצמה, או שהוא חיסרון אחר דחיישינן דלמא אזיל דלי לאידך גיסא. ונפק"מ בלשון ים הנכנס לחצר ויש גדודי שמכוסים במים, האם יש לאסור את החצר בטלטול משום שהיא פרוצה לכרמלית, דלפי רש"י ותוס' דעריבי מיא עושה חיסרון בעצם המחיצה הרי לשון הים דינו ככרמלית, ומטעם זה כל החצר אסורה בטלטול, שהרי היא פרוצה לכרמלית, ולפי הר"ח דאין זה חיסרון במחיצה אלא חשש דרבנן דלמא אזיל דלי, אין לשון הים נחשב ככרמלית אלא כרה"י, אלא דאסרו חכמים לדלות בו, ולכן אין לאסור את כל החצר בטלטול.

ובתוס' שם בתחילת דבריהם הקשו לדעת ר' הונא דלית ליה החיסרון דעריבי מיא מהברייתא שם דאסור למלאות מלשון ים אע"ג דאית ליה גדודי משום דעריבי מיא. והקשה רעק"א בגליון הש"ס שם, מה שייך עריבי מיא במים שבאו לחצרו מכרמלית, בשלמא בבור שבין ב' חצירות הו"ל כמים ששבתו בחצר חבירו ולכן כל עוד שעריבי מיא אסור להכניס אותם לביתו, אך מים ששבתו בכרמלית ונכנסו לחצירו מותר לדלות אותם ולהכניסם לביתו. ואם כונת התוס' שם דאין המחיצות ניכרות והו"ל כליתנייהו למחיצות כלל, אם כן אף בלא טעם דעריבי מיא אסור, משום דהו"ל כפרוץ למקום האסור.

ומבואר בדעת רעק"א ביאור חדש ב"עריבי מיא", דאסרו חכמים משום דנראה כדולה מים ששבתו בחצר חבירו, ואסור להכניסם לביתו, ולכן הצריכו חכמים היכר מחיצה שלא יראה כדולה מים ששבתו בחצר חבירו. והשתא הקשה על התוס' שם דטעם זה לא שייך בחצר הפרוצה לכרמלית. וכבר כתב החזון איש (סי' קג ס"ק יד) דתימה על תמיהתו, דודאי ענין עריבי מיא הוא חיסרון בגוף המחיצה, דכיון שאין המחיצה ניכרת בתוך המים אין כאן מחיצה כלל, ואף בלא להכניס את המים לביתו אסור, כיון שהוא מכניס את הדלי ששבת בביתו לרשות ששניהם שולטים בו ואין שם מחיצה, ודין זה ודאי שייך גם בחצר הפרוצה לכרמלית.

**צריך שיראו ראשן של קנים למעלה מן המים טפח**

תוס' נקטו דבעינן שיהיו עשרה טפחים במים ועוד טפח חוץ למים. וכן לפי ב"ה בעינן שיהיו עשרה טפחים מעל המים ועוד טפח בתוך המים. אך כל הראשונים נחלקו ונקטו דסגי בעשרה טפחים שתשעה מתוכן במים וא' למעלה, וכן לב"ה תשעה למעלה וא' בתוך המים. וכן פסק השו"ע סי' שע"ו, דצריך שיהיה טפח יוצא מן המחיצה יורד בתוך המים, וכתב המ"ב שם וכל שכן אם מחציתה למטה ומחציתה למעלה.

ובדעת תוס' דצריך טפח נוסף בשביל ההיכר יל"ע, דבשלמא לדעת ב"ש דבעינן בתוך המים דוקא, הרי צריך שיהיה מחיצה עשרה בתוך המים, ומלבד זה בעי היכר חוץ למים. אך לדעת ב"ה דמהני או למעלה או בתוך המים, הרי אם יעשה ה' טפחים בתוך המים וה' למעלה נמי מהני, ומדוע לא נחשיב את הטפח שבתוך המים כחלק מהמחיצה.

ובאמת התוס' כתבו: וב"ה בעו היכר מחיצת עשרה למעלה חוץ למים וכו'. ומשמע דלפי ב"ה מהני רק למעלה ולא למטה, ולפי"ז ניחא דאותו טפח אינו מהמחיצה, שהרי הוא בתוך המים. אך התוס' רא"ש כתב דלפי ב"ה סגי בהיכר מחיצה עשרה, ומשמע דמהני בין למעלה בין למטה, ומכל מקום נקט דאותו טפח אינו מצטרף.

ואולי י"ל בדעת התוס' רא"ש דלפי ב"ה מהני או מחיצה למעלה או מחיצה למטה, דאיכא ב' אופנים לעשות מחיצה או ע"י הפרדת המים או ע"י היכר מעל המים, אך אי אפשר לצרף מה שלמעלה עם מה שלמטה, אלא צריך עשרה במקום אחד, וצ"ע.

והנה הרמב"ם פסק דאם עשה את המחיצה מעל המים צריך שישקיע ראשי הקנים במים טפח, ואם עשה בתוך המים צריך שיראו ראשי הקנים למעלה טפח. אך הטור הביא רק את התיקון של מחיצה למעלה. והקשה הבית יוסף מדוע לא כתב שאפשר לעשות מחיצה למטה, הא לב"ה מהני בין למעלה בין למטה. והוכיח כן, דלא מסתבר לומר דרב שאמר צריך שיראו ראשן של קנים קאי בדעת ב"ש, ועל כרחיך דגם לב"ה מהני למטה, ובאופן זה צריך שיראו ראשי הקנים.

הט"ז יישב דעת הטור, דבאמת לפי ב"ה מהני בין למעלה בין למטה, אך לפי ר' הונא דלמעלה ולמטה היינו בבור אין ראיה שמועיל מחיצה בתוך המים, דיתכן שאם המים מכסים את המחיצה ואינה ניכרת אינה מועלת כלל, וכמש"כ לעיל בשם התוס' יב ע"ב דכאשר המחיצה בתוך המים איכא חיסרון של עריבי מיא לכו"ע. והשתא הטור מספק"ל האם הלכה כר' הונא או כר' יהודה, ולכן לא הביא את הדין שצריך שיראו ראשי הקנים, דיתכן דלא מהני כלל מחיצה בתוך המים.

ובקרבן נתנאל כתב דדבריו תמוהים. ולכן כתב שדעת הטור היא כדעת התוס', וכמש"כ לעיל, דב"ה פליגי על ב"ש וסברי דלא מהני מחיצה למטה. ולפי"ז על כרחיך צ"ל דרב ור' חייא אמרו דבריהם אליבא דב"ש. וכן כתב בעצי אלמוגים דדעת תוס' והטור דלפי ב"ה לא מהני למטה, והוכיח כן דלא מסתבר דרשב"ג טעמא דב"ש אתא לאשמועינן, וכקושיית המהרש"א דלעיל.

**ואלא הא דאמר ר' יהודה קורה ארבעה מתרת בחורבה ור' נחמן אמר קורה ד' מתרת במים וכו'**

הקשה הרשב"א מאי מקשה מר' נחמן לר' יהודה, דלמא ר' יהודה דוקא בחורבה קאמר משום דפי תקרה יורד וסותם, אבל במים דדלי אזיל ודלי להדיא לאידך גיסא לא. כלומר, דקושיית הגמ' היא מר' יהודה עצמו, דכל מה שנחלקו ר' יהודה ור' נחמן אם מועיל קורה ד' זה רק בחורבה, אבל במים לכו"ע מהני, ומקשה הגמ' הא עריבי מיא, וע"ז הקשה הרשב"א מנ"ל דר' יהודה מודה לר' נחמן דקורה ד' מתרת במים. ועיי"ש מה שתירץ בשם הראב"ד.

ונראה דמחמת קושיא זו הוצרך רש"י לפרש דקורה ד' מתרת בחורבה מדין מחיצה תלויה, דס"ל כר' ישמעאל בר"י דאף בעלמא מהני מחיצה תלויה, וע"ז נחלק ר' נחמן דרק במים התירו מחיצה תלויה. והשתא שפיר מקשה לר' יהודה דמשמע שמודה במים לר' נחמן דמהני קורה ד', והא איכא חיסרון דעריבי מיא.

ובזה יש ליישב נמי מדוע הכא פירש רש"י דאיירי בקורה התחובה מחומה לחומה וכו', ולקמן צד ע"ב פירש בקורה הנתונה על שני יתידות, וארבע פיותיה יורדין וסותמין ב' בצדה וב' בראשיה. דהכא מייתי לה לענין מחיצה תלויה, ועל כרחיך איירי במחיצה מכותל לכותל, והתם מייתי לה לענין פי תקרה בד' רוחות, ועל כרחיך איירי בנתונה על שני יתידות, וצ"ל בדעת רש"י דפליגי הסוגיות בביאור דברי ר' יהודה.

**דף פו ע"ב**

**הא קא אזיל דלי לאידך גיסא**

בגמ' מקשה ב' קושיות, חדא שהדלי עצמו הולך לחצר חבירו, ונמצא מוציא כלי הבית לחצר אחרת, וע"ז משני דאין הדלי מהלך יותר מד"ט. ושוב מקשה הא עריבי מיא. ופירש רש"י דקושיא זו היא אליבא דר' יהודה דמצריך הפסק מחיצה בתוך המים, וע"י קורה ארבעה ליכא הפסק מחיצה, אך לפי ר' הונא אין חיסרון של עריבי מיא כלל.

ובתוס' נקטו בדעת רש"י דאף הקושיא הראשונה שהדלי אזיל לאידך גיסא לר' יהודה פריך, דלפי ר' הונא כיון דמהני למעלה בבור חזינן דלא חיישינן להכי. ולפי"ז צ"ל דר' יהודה ור' הונא פליגי בתרתי, האם חיישינן לעריבי מיא, והאם חיישינן דלמא אזיל דלי לאידך גיסא. ולולי דבריהם יש מקום לחלק, דהיכא דהמחיצה היא בתוך הבור ליכא למיחש שמא אזיל הדלי לאידך גיסא, ורק בקורה שהיא על גבי הבור למעלה איכא למיחש להכי, וקושיא ראשונה היא גם לר' הונא, וכבר תמה בזה המהרש"ל על התוס'.

וכל זה לשיטת רש"י ותוס' דדין עריבי מיא הוא חיסרון בעצם המחיצה, אך לשיטת רבינו חננאל דדין עריבי מיא הוא דאזיל דלי לאידך גיסא, צ"ב מה הם ב' הקושיות בגמ'.

וביאר רבינו חננאל דהכל קושיא אחת, דבתחילה מקשה ניחוש דלמא אזיל דלי לאידך גיסא, ור' יהודה הא חייש לזה. וכי תימא דקיי"ל לרבנן דאין דלי הולך יותר מד' טפחים ולכן לא חיישינן להכי, אכתי מתחת לקורה עריבי מיא, כלומר דהדלי הולך מרשותו לתחת הקורה, ומשם אסור לדלות כיון שרשות שניהם שולטת בו. [ואין כאן ב' חסרונות, דהחיסרון של אזיל דלי הוא החיסרון של עריבי מיא, אלא דהקושיא הראשונה ניחוש דלמא אזיל דלי לרשות חבירו והקושיא השניה ניחוש דלמא אזיל דלי תחת הקורה].

אמנם לדעת רש"י ותוס' משמע דלא הוקשה לגמ' ניחוש דלמא אזיל דלי תחת הקורה, דהא לאחר דמשני שאין הדלי הולך ד' טפחים מקשה והא עריבי מיא, ולא מקשה כרבינו חננאל ניחוש דלמא אזיל דלי לתחת הקורה. ועי' מהרש"א שביאר בדוחק, דיותר קל לצמצם שלא יצא הדלי מרשותו לתחת הקורה מאשר שלא יצא הדלי מתחת הקורה לרשות חבירו. [ולפי"ז קושיית הגמ' ניחוש דלמא אזיל דלי לאידך גיסא הוי דוקא באופן שתחת הקורה מותר וצריך לצמצם שלא יצא לרשות חבירו, אך בעלמא לא חיישינן להכי אלא לעריבי מיא].

**אלא קל הוא שהקילו חכמים במים כדבעא מיניה וכו'**

שיטת רש"י דהשתא מסיק שהלכה כר' הונא דלא חיישינן כלל לעריבי מיא, ולב"ה מהני אף למעלה בבור. והבינו הראשונים בדעת רש"י, דהא דמייתי עלה דברי רב דאין מחיצה תלויה מתרת אלא במים אין זה ראיה בעלמא שהקילו חכמים במים, אלא דמשמע מדברי רב שהקילו במחיצה תלויה אפילו למעלה בבור וכדברי ר' הונא. והקשו דאם כן רב סותר עצמו, דלעיל אמר צריך שיראו ראשי קנים למעלה מהמים, וזה לא יתכן לדעת ר' הונא.

[לעיל כתבנו בדעת תוס' יב ע"ב דאם עשה המחיצה בתוך המים, דאין המחיצה ניכרת, הרי זה חיסרון לכו"ע, ומודה בזה ר' הונא, ויתכן לומר כן אף לדעת רש"י. ובפרט לדעת רש"י שלפי ב"ש אליבא דר' יהודה איירי במחיצה מהתהום עד שפת המים, ומכל מקום צריך שיראו ראשי קנים, דעל כרחיך הוי חיסרון בהיכר המחיצה, ועריבי מיא כה"ג אף ר' הונא מודה].

שיטת רבינו חננאל ושאר ראשונים דלא גרסינן "אלא", ותירוץ הגמ' משום דקל הוא שהקילו חכמים במים הוי גם לר' יהודה. ולפי"ז צ"ל דהקילו חכמים בקורה ד' יותר ממחיצה תלויה, ובקורה ד' אע"ג שעריבי מיא מהני. והטעם שהקילו בזה טפי כתב הרשב"א, דכל היכא דאינו דולה ממש בשל חבירו ואיכא היכר מחיצה שרי. כלומר, דתחת הקורה אינה רשות מיוחדת לאחד מהם, והקילו בזה חכמים דאע"ג שרשות שניהם שולטת שם מכל מקום מותר לשניהם לדלות משם, כיון שאין זה רשות שמיוחדת לאחד, [וכן כתב המשנה ברורה שע"ו סק"ט, ועי' חזון איש סי' קג סק"י וסקי"א]. וכיון דאיכא תחת הקורה רוחב ד' לא חיישינן דלמא אזיל דלי ברשות חבירו ושרי. ולפי"ז כתב הרשב"א דאין צריך לדין פי תקרה בשביל להתיר לדלות, אלא הוא הדין במחיצה רחבה ד' שאינה מגעת למים שרי, כיון שתחת המחיצה אינה רשות המיוחדת לאחד מהם, ולא חיישינן דלמא אזיל דלי לרשות חבירו.

[עוד היה מקום לפרש דהראשונים אזלי לשיטתייהו דקורה ד' מהני מדין פי תקרה ולא כמש"כ רש"י דמהני מדין מחיצה תלויה, ולגבי פי תקרה הקילו דזה סותם לגמרי אף דעריבי מיא, ורק לרש"י דמהני מדין מחיצה תלויה אין מקום לחלק בין קורה ד' למחיצה תלויה].

והנה לקמן פז ע"ב תנן גזוזטרא שהיא למעלה מהמים אין ממלאין הימנה בשבת אא"כ עשו לה מחיצה עשרה בין מלמעלה בין מלמטה. והקשה הרשב"א לדעת ר' יהודה דיש חשש של עריבי מיא ולא מהני בלא שיכנסו ראשי קנים במים, איך מהני מחיצה עשרה למעלה. וכתב בשם הראב"ד דר' יהודה מודה שלפי ת"ק מהני אף למעלה בבור, ולא חיישינן לעירובי מיא, ומתני' דהתם כת"ק. וביאר כן הראב"ד בתירוץ הגמ' קולא הוא שהקילו חכמים במים, דר' נחמן סובר כת"ק שלא החמירו במקום שעריבי מיא אף לר' יהודה. ולכן פסק הראב"ד כר' הונא וכשיטת רש"י. אך לשאר הראשונים שפסקו כר' יהודה קשה.

ובתוס' שם (ד"ה בין) הקשו היאך מהני מחיצות למעלה, הא לגבי בור בעינן מחיצות בתוך הבור לכו"ע. ותירצו דהתם אפילו למעלה איכא היכר. ובחזון איש (סי' קג סק"ז) נקט דזה מיישב גם את קושיית הרשב"א, דבגזוזטרא איכא היכר טפי ממחיצות שבתוך הבור. [לכאורה יש מקום לומר דהתוס' באו ליישב רק הא דבעינן מחיצות לשם מים, ולא איירו לגבי החיסרון של עריבי מיא. אמנם מהא דנקטו התוס' לאסור בית הכסא מוכח כדברי החזון איש].

ותירץ הרשב"א, דכל החיסרון של עריבי מיא הוא רק באופן שדולה להדיא מרשות חבירו, וכמש"כ לבאר בתירוץ הגמ' דתחת הקורה שרי לפי שאינה רשות המיוחדת לחבירו. ולכן בגזוזטרא שרי, דהרשות שמאחרי המחיצה אינה מיוחדת לחבירו, והוי כתחת הקורה.

הריטב"א תירץ, דמים של רבים שהם ככרמלית, ואינם נראים כשותפים כל כך, לא גריעא מקורה רחבה ד' שעל שפת הבור. [משמע לכאורה דחילק בין איסור רשויות לבין כרמלית בעלמא, וצ"ב לפי"ז מה שדימה לקורה].

ויל"ע לתירוץ הראשונים, מדוע לגבי לשון ים הנכנס לחצר (לעיל יב ע"ב) מבואר בגמ' דאע"ג דאית ליה גדודי מכל מקום אסור למלאות, וביארו הראשונים משום דעריבי מיא, מאי שנא מגזוזטרא דאין חיסרון של עריבי מיא כיון שאינו דולה מרשות של אחר. וצ"ל עפ"י מש"כ לעיל דיש ב' חסרונות על עריבי מיא, דהיכא שהמים מכסים את המחיצה הוי חיסרון טפי, ואפילו בכרמלית שאינה מיוחדת לחבירו אסור. ורק היכא שהמחיצה ניכרת אלא שהצריכו חכמים היכר במים, או דחיישינן דלמא אזיל דלי לאידך גיסא, בזה כתבו הראשונים דהחמירו רק בבור שהוא דולה להדיא מרשות המיוחדת לחבירו.

**תוד"ה אלא, ועל זה סומכין העולם שיש להן בתי כסאות על המים אע"פ שאין המחיצות מגיעות למים**

וכן הראב"ד והרז"ה פסקו כשיטת רש"י, והתירו בתי כסאות במחיצה תלויה. אך שאר הראשונים פסקו כר' יהודה, ולפי"ז יש לאסור בתי כסאות שעל המים. אמנם הרשב"א כתב דאף לשאר הראשונים יש להתיר, דהא כתבנו לעיל דרק בבור שבין ב' חצירות יש חיסרון של עריבי מיא, כיון שדולה להדיא מרשות חבירו, משא"כ בגזוזטרא שעל המים מותר, והוא הדין בבתי כסאות שאחורי המחיצה הוי כרמלית בעלמא שרי. אמנם היכא שיש בית הכסא בין ב' חצרות,

וכן פסק השו"ע סי' שע"ו, ולכן כתב דבתי כסאות שעל המים שבין ב' חצרות אסורים.

ובמגן אברהם שם כתב, דבתי כסאות חשיב הוצאה לרשות חבירו לפי שהצואה שבתה בבית, ונמצא מוציא מביתו לחצר חבירו. אך הבית מאיר סי' שמ"ה נחלק עליו, דאפילו בגדים שלבוש בהם לא חשיבי שבתו בבית, לפי שהם טפלים לאדם, וכל שכן צואה שבגוף האדם. ולכן כתב דאיירי בבתי כסאות שבתוך הבית, ויש להם דין בית ממש לפי שהם טפלים לבית, והשתא הוא מוציא מבית לחצר חבירו ממש, וזה אסור גם בדברים שלא שבתו בבית. ובחזון איש (סי' צו סק"ה) תמה מדוע חשיב בית הכסא לבית, הא אין בו שימוש של פיתא ולינא, והוי כחצר בעלמא.

**סוגיית מחיצה תלויה** עי' שבת קא ע"א בהרחבה.

**אלא מצאו סדינים פרוסים על העמודים וכו'**

השפת אמת הקשה מדוע בני החצר לא אוסרים עליהם לטלטל בין הסדינים, הרי הם לא עירבו עמם. ולכאורה י"ל דבני החצר משתמשים שם דרך זריקה ושלשול, ובני החצר שמונח שם הס"ת משתמשים בין הסדינים בפתח, ולכן אינם אוסרים עליהם. ואע"פ שאין גזל בשבת, כיון שבני החצר נתנו להם רשות להשתמש שם לא הוי גזל, ואע"פ שנתנו את הרשות באמצע השבת מכל מקום השתא מיהא הוי כרשותם ולא חשיב כגזל.

**דף פז ע"א**

**אמת המים שהיא עוברת בחצר וכו'**

פירש רש"י דאפילו ברה"י כרמלית היא, אא"כ עשו לה מחיצות בתוך אוגניה. והטעם דחשיב ככרמלית מבואר ברבינו יהונתן, דכיון שהמים באים מכח כרמלית דינם ככרמלית. ולפי"ז משמע דדוקא מחמת המים שעוברים שם חשיב כרמלית, אך חריץ בעלמא שעובר מצד לצד ואין בו מים אין דינו ככרמלית. ועי' ראב"ד בהשגות פט"ו משבת שכתב באופן אחר.

והנה לעיל יב ע"ב מבואר דלשון ים שנכנסה לחצר ויש מחיצות בין החצר לים, כגון שיש לחצר [בצידי הפרצה] גיפופי ואין פרצה יותר מעשר, דין לשון הים שבתוך החצר כרה"י ומותר למלאות ממנה. והקשו הראשונים מדוע הכא לא אמרינן דהאמה שבתוך החצר נחשבת כרה"י מחמת גיפופי החצר, ואף שיש כאן מקום עמוק עשרה מדוע אין מחיצות החצר מתירות אותה.

ותירץ הראב"ד, דהכא איכא באמה עומק עשרה מהרשות, ולכן האמה נחשבת כרשות בפ"ע ואינה טפלה לרה"י, אך בלשון ים איירי באופן שאין עומק עשרה בים. ולפי"ז כתב דאם לשון הים שנכנס לחצר יש בו עומק עשרה משאר החצר, הרי הוא ככרמלית ואסור למלאות ממנו.

והקשה הרשב"א על פירושו, מה איכפת לן דיש עומק עשרה, הא מכל מקום המים נמצאים בתוך רה"י, ומקום מים נחשב כרה"י ולא ככרמלית, כמבואר לעיל פרק שני דמים כנטועים דמי. וכתב החזון איש סי' קג סק"א, דמבואר ברשב"א שהבין בתירוצו של הראב"ד שמים עמוקים עשרה דינם ככרמלית, לפי שאין בהם שימוש של רה"י. ולכן הקשה עליו דמים כנטועים דמי בכל אופן. אך כתב די"ל בכונת הראב"ד באופן אחר, דכיון שיש באמה מחיצה י' הרי זה מבטל את הגיפופי של החצר, לפי שמחיצות האמה מפסיקות בינה למחיצות החצר, ואין מחיצות החצר מתייחסות אליה, עיי"ש.

הרשב"א והריטב"א תירצו, דהיכא שהאמה נכנסת לחצר ויוצאת מצד שני קונה שם לעצמה ואינה ניתרת בגיפופי חצר, משא"כ לשון ים שאינו יוצא מצד שני, מהני גיפופי החצר להתירו. ועי' עוד להלן בסוף הסוגיא.

**דף פז ע"ב**

**אמרו לו מפני שלא היה בה כשיעור**

פירש רש"י דכאשר אין באמה כשיעור מודים חכמים דדינה כרה"י, וכמו שמצינו ברה"ר שאם אין בה עומק י' טפחים היא נחשבת חלק מרה"ר. אמנם התויו"ט הבין דבאופן שאין כשיעור מודים חכמים דהמחיצה התלויה מתרת, והקשה, מאי שנא מבור שבין ב' חצירות שאין מחיצה תלויה מתרת עד שיעשה מחיצה בתוך הבור לשם מים. והניח בצ"ע.

וכבר כתב המהרי"ח שאין כאן קושיא כלל, דלגבי בור שבין ב' חצירות איירי בבור עמוק י' ורחב ד', דהוי רשות בפני עצמו, רק ששני החצירות שולטות בו ואוסרות זה על זה, ולכן צריך מחיצה בתוך הבור. אך באמה שאין בה עומק י' דינה כתוך החצר, ומחיצות החצר אינם צריכים להועיל לתוך האמה, דממילא כיון שהיא בטלה לרה"י דינה כשאר רה"י.

**ותיהוי כחורי כרמלית**

פירש רש"י דמקשה על הברייתא דאפילו אם אין באמה כשיעור יהא אסור למלאות משום חורי כרמלית. ועי' רבינו חננאל שפירש באופן אחר.

וכתב רש"י דכי היכי דאמרינן במס' שבת חורי רה"ר כרה"ר דמי וכו' כך י"ל חורי כרמלית ככרמלית. ומשני אביי ב"א ור' חנינא ב"א דאין חורין לכרמלית, דלא החמירו חכמים ברשות דרבנן לעשות את חורי הרשות כרשות עצמה. ור' אשי אמר אפילו תימא יש חורין לכרמלית במופלגת ליכא חורין.

והנה במס' שבת שם נחלקו אביי ורבא האם יש חורין לכרמלית, ומשמע מרש"י דקושיית הגמ' היא רק לאביי דיש חורין לרה"ר, אך לרבא דאפילו לרה"ר אין חורין כל שכן שלכרמלית אין חורין. ועי' להלן דיש לדחות. ובביאורי ענינים כתב עפי"ז לבאר מדוע לא הביא הרמב"ם דין חורי כרמלית, דכיון דפסק כרבא שאין חורין לרה"ר כל שכן שאין חורין לכרמלית.

אמנם הראשונים דנו להלכה האם יש חורין לכרמלית, אע"ג דקיי"ל כרבא דאין חורין לרה"ר, ומשמע שנקטו דלא כרש"י, אלא הנידון אם יש חורין לכרמלית שייך גם לרבא. וביאר במשנת השבת שם, דהטעם של רבא שאין חורין לרה"ר הוא משום שלהחשב רה"ר לא סגי ברוחב ט"ז אמה, אלא צריך מקום שרבים משתמשים שם, ולגבי זה לא שייך לדון חורי רה"ר כרה"ר, דאכתי בחורין אין הרבים משתמשים. ולפי"ז בכרמלית שפיר איכא דין חורין אף לרבא, דהתם אין תנאי שיהא מקום של שימוש כרמלית.

ובדעת רש"י כתב שם, דהטעם שיש חורין לרה"י הוא משום שע"י המחיצות כל אויר רה"י נידון כרה"י, ולכן עמוד ברה"י נידון כרה"י ולא כמקום פטור, ולכן גם החורין שברה"י נידונין כרה"י. משא"כ רה"ר עיקר הרשות היא הקרקע, אלא שעד י' טפחים נחשב שטח הקרקע, ולכן סובר רבא דלא שייך לדון חורין ברה"ר. ומטעם זה סובר רש"י דאף בכרמלית לא שייך לדון חורין רק לאביי ולא לרבא, שהרי גם כרמלית אסורה רק עד י' טפחים כרה"ר.

ויתכן לומר דרש"י בא להוכיח מהא דיש חורין לרה"ר לפי אביי דלא כהסברא הנ"ל, ונקט דאף רבא לא פליג ע"ז אלא מטעם שאינו מקום שימוש, ובאמת הספק של הגמ' אי יש חורין לכרמלית קיים גם לרבא, וככל הראשונים.

וברשב"א בעבודת הקודש כתב שחורי כרמלית לאו ככרמלית לפי שאין חורין אלא לרה"י, ומשמע דהטעם שאין חורין לכרמלית משום דקיי"ל כרבא, וכמו שכתבנו בדעת רש"י והרמב"ם. וצ"ע דהרשב"א בחידושיו נסתפק להלכה אי יש חורין לכרמלית, ומבואר דאף לרבא יש מקום לספק זה, וצ"ע.

יל"ע מדוע הגמ' לא הקשתה על המשנה, דאף באין בה כשיעור תחשב האמה ככרמלית מדין חורי כרמלית. ובפרט שתירוץ רבינא דעבד לה נפקי לא שייך במשנה.

ויתכן לומר, דבמשנה שהאמה עוברת בתוך רה"י לא שייך לדון שהאמה תאסר מדין חורי כרמלית, לפי שהיא יותר טפלה לחצר שעוברת בתוכה מאשר לכרמלית שבאה ממנה, ורק בברייתא שאין האמה עוברת בחצר אלא בין החלונות שייך לאסור את האמה מדין חורי כרמלית. [אמנם הריטב"א והגאון יעקב נקטו דאף בברייתא איירי במקום המוקף מחיצות, עיי"ש. ויתכן דאף לשיטתם יש לחלק בין חצר לסתם מקום המוקף מחיצות, וצ"ע].

**רבינא אמר כגון דעביד לה נפקי אפומה**

וכן פסק השו"ע סי' שנו, דאם התחיל לעשות המחיצה מכל צד ולא חיבר אותה באמצע כדי שיהיו המים נכנסים ויוצאים דרך שם, אם אין ביניהם ג"ט שרי דאמרינן לבוד. וכתב הרמ"א, ואם הנקבים שהאמה נכנס ויוצא בהם אינם רחבים שלשה אפילו מחיצה אינו צריך. וצ"ב מה הוסיף בזה יותר מהשו"ע, הא כיון שליכא ג' טפחים הוי כסתום, ותו אין צריך שום תיקון. ועוד צ"ב מדוע כתב אפילו מחיצה אינו צריך, הא זה גופא המחיצה.

ונראה לומר דהכא איירי במחיצה שלא עשאוה לשם מים, [ואע"ג שהיא עומדת בתוך המים מכל מקום בעינן מחיצה לשם מים]. ואע"ג דאיכא מחיצה מעלייתא מכל מקום ס"ד דכל שהאמה מושכת מצד לצד הרי היא מבטלת את המחיצה ואינה נחשבת לרה"י, ובזה הוצרך הרמ"א לאשמועינן דבאופן שיש מחיצה גמורה אין צריך מחיצה כלל, כלומר מחיצה לשם מים, דהוי רה"י מעיקר הדין כיון שהיא מוקפת בד' מחיצות, ולא איכפת לן שהאמה מושכת מצד לצד. ועי' חזון איש סי' קג סקכ"ב.

וכתב המשנה ברורה על דברי הרמ"א, דבזה מהני אפילו אם בצד אחד ליכא ג' ובצד שני איכא יותר מג', דהא רה"י נעשית ע"י ג' מחיצות וגיפופי ברוח רביעית. [ולולי דבריו היה מקום לומר, דהיכא שהאמה מושכת מצד לצד בעינן ד' מחיצות ממש]. ופשוט דהמ"ב כתב כן רק באופן של הרמ"א דאיכא מחיצה גמורה, אך באופן של השו"ע דעשה תיקון של מחיצה תלויה לשם מים י"ל דלא הקילו חכמים עד שיעשה מחיצות מב' צדדים, ולא סגי במחיצה ברוח שלישית וגיפופי ברוח רביעית.

**חנניא בן עקיבא אומר גזוזטרא שיש בה דע"ד אמות חוקק בה דע"ד טפחים וממלא**

בגמ' לעיל פו ע"ב מבואר דאית ליה כוף וגוד. ועי' חזון איש ס"ס ע"ז שכתב דאין להוכיח מהכא דלא כרעק"א דתרי הלכתי לא אמרינן, לפי שי"ל דהקילו בדרבנן. ועי' גאון יעקב דנקט ד"כוף" אינו הלכה כלל אלא קולא בעלמא שהקיל חנניא בן עקביא בימא של טבריה, עיי"ש, ועי' בביאורי ענינים.