יז - בטעם הא דלמ_ד דמשעת משיכה נתחייב באונסי_ ליכא לפטורא דקלב_מ כשנתחייב מיתה בשעה שאבדה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אלו נערות

יום ועש"ק ויגש צום העשירי תשפ"ד

**א**

א] כתובות ל"ד ב' א"ר פפא וכו' היתה פרה שאולה לו וטבחה בשבת פטור וכו', א"ל רב פפא שאולה אתא לאשמועינן סד"א הואיל ואמר ר"פ משעת משיכה הוא דאתחייב לי' במזונותי' ה"נ משעגת שאלה אתחייב באונסי' קמ"ל, אמר רבא הניח להן אביהן פרה שאולה וכו' מתה אין חייבין באונסי' כסבורין של אביהם היא וטבחוה ואכלוה משלמין דמי בשר בזול הניח להן אביהן אחריות נכסים חייבין לשלם, איכא דמתני לה ארישא ואיכא דמתני לה אסיפא, מאן דמתני לה ארישא כ"ש אסיפא ופליגא דר"פ, ומאן דמתני לה אסיפא אבל ארישא לא והיינו דר"פ.

ובביאור דעת מ"ד דמשעת משיכה איחייב באונסי' מצינו שנחלקו הראשונים, דהנה הרמב"ן בב"מ צ"ז ב' כתב, ז"ל, אשתכח השתא דלמ"ד משעת משיכה איחייב לה באונסי' היכא דאמר שואל איני יודע אם עברו ימי שאלתה כשמתה אם לאו הו"ל הפקדת אצלי ואיני יודע אם החזרתי לך אם לאו שהוא חייב, ולמ"ד משעת משיכה לא מחייב באונסין עד שעת שבורה ומתה היכא דאמר איני יודע אם היתה שאולה בשעת שבורה ומתה אם לאו הו"ל כמי שאומר איני יודע אם הפקדת אצלי אם לאו שהוא פטור, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם.

אך הריטב"א שם כתב, ז"ל, דהא ליתא, דאפי' למ"ד התם דשואל מיחייב משעת משיכה, לאו דמחייב חיוב גמור לאלתר, דהא ודאי כל כמה שהיא בחיים כל היכא דאיתא ברשותא דמרה איתא וליכא על השואל שום חיוב, אלא לומר דלכי נגנבה או נאנסה ואיתא חיובא עלי' משתעבדין נכסיו למפרע משעת משיכה, ונפ"מ למי שמכר נכסיו בינתים או לענין ההיא דהניח להם אביהם פרה שאולה כדאיתא בפ' הגוזל, מ"מ כל שאומר איני יודע אם שאולה אם שכורה מתה ה"ה כאומר איני יודע אם נתחייבתי לך ונשתעבדו לך נכסי או לא נתחייבתי לך ונכסי לא נשתעבדו לך כלל, וזה ברור הוא, עכ"ל.

ב] ובפשוטו יסוד הפלוגתא בזה היא, דדעת הרמב"ן ודעימי' למ"ד דשואל מתחייב משעת משיכה היינו דבשעת משיכה חייל עלי' חיוב ממון להשיב החפץ או דמיו, וע"כ כל שאינו יודע אם נאנסה בתוך ימי שאלתה הו"ל כאיני יודע אם פרעתיך, - אך דעת הריטב"א דגם למ"ד דשואל מתחייב משעת משיכה הוי עיקר חיובו על איבוד החפץ, וע"כ הוא דבספק הו"ל כאיני יודע אם נתחייבתי, ואך דנכסיו משתעבדין לזה משעת משיכה, ולכאו' הוא משום דמכח המשיכה הוא מתחייב על האונסין, וע"כ משתעבדין נכסיו משעת משיכה, ודמי למש"כ הנימו"י בב"ק כ"ב א' בהא דאשו משום חציו דהיינו דהוי כזורק חץ שבשעה שיצא החץ מתחת ידו באותה שעה נעשה הכל ולא חשבינן לי מעשה דמכאן ולהבא, ואם מת קודם שהספיק להדליק הגדיש ודאי משתלם ניזק מאחריות נכסים דידי', ואף דמת ולאו בר חיובא הוא, משום דחשבינן לי' כמאן דאדליק מעיקרא בשעת פשיעה.

**ב**

ג] והנה מבו' בסוגיין דלמ"ד דמשעת משיכה איחייב באונסי', הרי דאם היתה פרה שאולה לו וטבחה בשבת חייב, ולי"ב לפטורא קלב"מ, ולדעת הרמב"ן ודעימי' הוא מתפרש בפשיטות, דכיון דלדידי' חייל החיוב בשעת משיכה, לא שייך פטורא דקלב"מ בשעת האיבוד, - אך לדעת הריטב"א דגם לדידי' לא חייל החיוב אלא בשעת האיבוד, אלא דמשתעבדי נכסיו לכך משעת משיכה, צ"ב דא"כ מ"ט כשטבח בשבת חייב ולי"ב לפטורא דקלב"מ, הרי בשעה זו חל החיוב, ועמש"כ בזה בכ' הגר"ח במכות ט"ז א' בסו"ד, וצ"ב.

ד] ונראה דהטעם בזה הוא, דכיון דחזינן דמהני הא דאיכא שעבוד נכסים משעת משיכה אף כשמת השואל קודם האונס, והרי דאף דבשעת האונס הוא מת ואינו בר חיובא, מ"מ משתעבדי הנכסים, ובע"כ דהחיוב אינו מכח הגברא דהשתא דלאו בר חיובא הוא אלא מכח הגברא דשעת משיכה, וע"כ ל"מ מידי הא דנתחייב מיתה בשעת האונס, דפטורא דקלב"מ הוא דבזמן שמתחייב מיתה אינו בר חיובא בחיוב ממון, אך הכא הרי חזינן דהוא מתחייב אף אם בזמן האונס כבר הוא מת ואינו בר חיובא כלל, והיכא דאית בי' לפטורא דקלב"מ לא עדיף מהיכא דאינו בר חיובא כלל דהוא מתחייב, והיינו משם דחיובו הוא מכח הגברא דשעת משיכה, וכיון דבשעת משיכה לא נתחייב מיתה, לי"ב לפטורא דקלב"מ.

ומצאתי עד"ז בד' הקצוה"ח בסימן שמ"א סק"ג, ז"ל, דכיון דאמרינן דאפי' מתה ביד היורשין חייבין לשלם מנכסים שהניח וע"כ חיובו בכח הי' משעת שאלה אם תיאנס ואע"ג דלאחר מיתה ליכא תורת חיוב ובמתים חפשי, וע"כ אינו אלא כמו תנאי שאם תאנס ומשו"ה אפילו הי' האונס לאחר מיתה שאין בו חיוב אפ"ה כיון שאינו אלא כמו תנאי נשתעבדו נכסיו למפרע, וא"כ טבחה בשבת נמי ליחייב כיון דכבר נתחייב בשעת שאלה בתנאי שאם תאנס והתנאי מתקיים גם כשמתה בשבת כיון שאין אנו מחייבין אותו על הטביחה אלא על שעת שאלה וכשטבחה בשבת נתקיים התנאי למפרע, ואי נימא כיון דבשבת ליכא חיוב בפועל גם התנאי אינו ומשום דנימא דהתנאי לא הי' להשתעבד למפרע אלא כי תאנס בשעת חיוב, א"כ כי מתה ביד היורשין נמי ליכא תורת חיוב עליו בפועל דבמתים חפשי, עכ"ל.

ואך דהקצוה"ח פירש בד' הרמב"ם דהחיוב הוא משעת משיכה והאונס אינו אלא כמו תנאי, אך לדעת הריטב"א אי"ז כן, אלא עיקר החיוב חל מכח האונס, ואך דמכח האונס נשתעבדו נכסיו למפרע, ודמי למדליק אש והזיקה לאחר מותו, דלאו היינו דמעיקרא נתחייב ממון בתנאי שהאש תזיק, אלא היינו דכל שהזיקה האש נתחייב על מעשה זה למפרע, ומ"מ גם בזה ליכא לפטורא דקלב"מ בשעת האונס, וכמש"כ הקצוה"ח, דכיון דהוא חייב אף דבשעת האונס כבר מת ובמתים חפשי, ה"נ הוא חייב אף היכא שנתחייב מיתה בשעת האונס.

ה] ויש להוסיף בזה, דהנה לעיל ל"א א' אמרו בזורק חץ מתחילת ד' לסוף ד' וקרע שיראין בהליכתו דפטור משום דעקירה צורך הנחה, ויש להעיר, דלא הול"ל דעקירה צורך הנחה, אלא דההעברה היא צורך הנחה, דהחיוב ממון הרי חל בשעת ההעברה דבשעה זו קרע את השיראין, - ובפירש"י שם מבו' דאה"נ, ומה שאמרו דעקירה צורך הנחה היינו דמשעת העקירה אתחלה לה מלאכה וכיון דבא חיוב הממון בין העקירה להנחה ה"ה פטור, וכן נקט בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ד דשעת חיוב הממון הוא שעת ההעברה דבשעה זו קרע את השיראין.

אך למש"נ לפ"ד הריטב"א נראה דזהו שאמרו דעקירה צורך הנחה, דשעת חיוב הממון אינו שעת קריעת השיראין, אלא שעת זריקת החץ, שהרי אף אם מת קודם קריעת השיראין נשתעבדו נכסיו לכך, וכמש"כ הנימו"י, וכיון דהוא מתחייב אף דבשעת קריעת השיראין הוא מת ולאו בר חיובא הוא, ה"נ אין לפטור כשנתחייב מיתה בשעת קריעת השיראין, וכל הא דמיפטר הוא משום דחשיב דבשעת זריקת החץ נתחייב מיתה משום דעקירה צורך הנחה,[[1]](#footnote-2) ואמנם לענין חיוב מיתה מבו' דחשבינן דשעת החיוב היא כשנח החץ, וכל הא דמיפטר הוא מדינא דעקירה צורך הנחה, (ולא אמרינן דשעת החיוב היא בשעת הזריקה), וי"ל דהוא משום דדינא דהנימו"י הוא רק לענין חיוב ממון דמזיק ולא לענין חיוב מיתה דמלאכת שבת, (וצ"ע אם הוא מתישב בד' הנימו"י שם).

ו] ונפ"מ עוד בזה הוא במה שאמרו בסוגיין דאף למ"ד דחיוב השואל הוא משעת אונסין, מ"מ כל שטבחוה היורשים ואכלוה והניח להם אביהם אחריות נכסים חייבין לשלם, והתוס' כתבו דהוא משום דפשע בה האב שהי' לו לומר לבניו שאינה שלו, הלכך מחיים פשע בה ונתחייב בה באותה שעה ונשתעבדו נכסיו, וכ"כ ש"ר, - והקצוה"ח בסימן ש"מ סק"ד פירש דהיינו דכבר נתחייב ממון משעת הפשיעה, ואף דודאי דבשומר שכר כה"ג אם נאנס לבסוף פטור, היינו משום דאם נאנס לבסוף הו"ל כחזרה,[[2]](#footnote-3) וכ"נ ממש"כ הנימו"י בב"ק (שהביא הקצוה"ח שם) דבכה"ג אם איכא ספק הו"ל כאיני יודע אם פרעתיך.

אך יש מקום לפרש דלעולם אין חיובו אלא על ההיזק, ואך דכיון דההיזק הוא מכח פשיעתו, ע"כ משתעבדין נכסיו משעת הפשיעה, וע"ד מש"כ הנימו"י במדליק גדיש דמשתעבדין נכסיו משעת ההדלקה, אף דודאי דכל חיובו הוא על שריפת הגדיש.

ולפ"ז הרי דאם נבא לדון בגונא דפשע בה השואל והוזקה אח"כ מכח פשיעתו הראשונה, ול"ה בידו לבטל את פשיעתו, ובשעת ההיזק נתחייב מיתה אם יש בזה לפטורא דקלב"מ, - ולמש"כ הקצוה"ח דחיובו הוא בשעת הפשיעה אלא דהאונס הוי כחזרה, ודאי דליכא בכה"ג לפטורא דקלב"מ, אך אי נימא דחיובו הוא על ההיזק ומשתעבדין נכסיו משעת הפשיעה, יש מקום לדון דכל שנתחייב מיתה בשעת ההיזק אית בי' לפטורא דקלב"מ, - אך למש"נ בדעת הריטב"א לא יהא בכה"ג לפטורא דקלב"מ, דכיון דחייב אף אם מת קודם ההיזק, והרי דאף דאינו בר חיובא כלל בשעת ההיזק מ"מ ה"ה חייב, והרי דהחיוב הוא מכח הגברא דשעת פשיעה, ע"כ אין לפטרו כשנתחייב מיתה בשעת ההיזק, דלא עדיף היכא דאיכא לפטורא דקלב"מ מהיכא דאינו בר חיובא כלל דאפ"ה הוא חייב.

1. ובדעת רש"י שפירש דשעת החיוב לענין קלב"מ הוא שעת קריעת השיראין, יש להסתפק אם הוא משום דפליג ע"ד הנימו"י וס"ל דאם מת קודם שקרע את השיראין פטור, וע"כ חשבינן דשעת החיוב היא שעת קריעת השיראין, או דאף דאם מת קודם שקרע את השיראין חייב, מ"מ כיון דהחיוב חל מכח קריעת השיראין איכא פטורא דקלב"מ בשעת קריעת השיראין, וי"ל דכל הא דיש בזה לפטורא דקלב"מ הוא בדין קלב"מ דמעשה אחד, אך אם יתחייב מיתה אחרת בשעת קריעת השיראין י"ל דלא יהא בזה לפטורא דקלב"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שכתב לדמותו להא דלמ"ד דמשעת משיכה נתחייב, מ"מ אם נאנס פטור שומר שכר, משום דהו"ל כחזרה, - ויש להעיר דלכאו' הוא דלא כמש"כ הקצוה"ח גופי' בסימן רצ"ד סק"ז דרק למ"ד דמשעת משיכה נתחייב הוא דאמרינן דכל שנאנס הו"ל כחזרה, אך למ"ד דמשעת אונסין נתחייב לא חשבינן להאונס כחזרה, וכתב לפ"ז דהא דמיבע"ל בב"ק ק"ח ב' בנגנבה באונס והחזירה גנב בבית שומר ומת בפשיעה אם אמרינן דכיון שנגנבה באונס כליא לי' שמירתו, הוא רק למ"ד דחיוב שמר משעת משיכה, דלדידי' הוי אונס כמו חזרה וכליא שמירתו, אך למ"ד דחיוב שומר הוא משעת אונסין, הרי הא דפטור באונס הוא משום דעדיין לא רמי עלי' חיובא ולא כליא שמירתו, וזה דלא כמש"כ הקצוה"ח הכא דגם למ"ד דמשעת אונסין נתחייב הא דאם נאנס אחר שפשע בה פטור הוא משום דהאונס חשיב כחזרה, אך שמא י"ל דלמ"ד דחיובא הוא משום אונסין, לא חשיב האונס כחזרה אלא לגבי החיוב שנתחייב בשעת פשיעה, אך לגבי עיקר חיוב השמירה שנתחייב בשעת משיכה ל"ה האונס כחזרה. [↑](#footnote-ref-3)