15דעת השוע בביאור הסו_ סד עג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

דעת השו"ע בביאור הסוגיות – סד. עג:

הראשונים (תוס' סד. ועוד) התקשו בסתירת הסוגיות. שבדף סד. בסוגיא דחביתא, מוכח שבעינן תנאי - כדי שהמוכר יקבל על עצמו אחריות על "תקפה", וכדי שלא יהא בזה חשש אגר נטר – בעינן שהלוקח יקבל על עצמו אחריות על הזולא. ואילו בסוגיא בדף עג: חזינן, שרבנן קנו יין, ואחריות ה"תקפה" היה על המוכר – אף בלא תנאי, וכן נראה שם שאחריות הזולא לא היה על הלוקח, וא"כ הסוגיות סתרי אהדדי בתרתי [עיין לקמן, שההבנה הנ"ל - שגם קבלת הזולא נכלל בנידון התוס', הוא רק להבנת החזו"א בדברי התוס' ולא להבנת הט"ז בדבריהם].

התוס' (סד.) מתרצים, שבסוגיא בדף סד. לא התקלקל היין לגמרי. ומשום כך, ללא תנאי – לא היה באחריות המוכר, ומשום כך גופא – קבלת האחריות נחשבת לאגר נטר [ולכן בעינן קבלת אחריות הזולא על ידי הלוקח כדי שייחשב קרוב לזה ולזה]. משא"כ בסוגיא בדף עג:, שחלק מהיין החמיץ לגמרי – הוי מקח טעות, ואף בלא תנאי – זכותם לבחור מהיין שלא החמיץ.

הטור (סימן קעג) מביא את שתי ההלכות הנ"ל, ולא ביאר - אמאי באופן השני הצריך התנאה מפורשת וקבלת זולא ואילו באופן הראשון לא הזכיר תנאים אלו.

ביאור הב"י בשיטת הטור

מדייק הב"י, שהטור שינה מהסוגיא בדף עג:, שבסוגיא מוזכר שרבנן בחרו את היין בטבת, ואילו הטור כתב – שבוחרים את היין בניסן, והוא צ"ב.

מבאר הב"י, שלכאורה היה אפשר לומר שהטור שינה את התאריך – כדי לומר שאין נ"מ מתי התקלקל, וכשיטת התוס' – שטבת לאו דווקא. אמנם לפי"ז צ"ל שהטור יישב את סתירת הסוגיות כשיטת התוס' הנ"ל – שתקפה לאו היינו החמיץ. ואינו כן, שהרי הטור כתב "יחמיץ" בסתם.

כותב הב"י שע"כ צ"ל, שהטור כתב ניסן בדווקא, וסובר – שבירור היין הוא עד ניסן. ועפ"ז מיישב הטור את סתירת הסוגיות – ששאני בין לפני ניסן [או טבת] לבין לאחריו [דלא כשיטת התוס']. והיינו, שרק עד התאריך הנ"ל – אמרינן שהוא מקח טעות משום ש"מעיקרא חלא חלא", והוא הסוגיא בדף עג: - שמשום כך לא בעינן תנאי. אולם אחרי התאריך הנ"ל – לא אמרינן "מעיקרא חלא חלא" ואינו מקח טעות, והוא הסוגיא בדף סד. שמשום כך בעינן לתנאי - כדי שהמוכר יקבל על עצמו אחריות של חימוץ, והיא שיטת תלמידי הרשב"א ובעל התרומות שהביא הב"י שם.

ואף את הסוגיא בב"ב צח., שמפורש שם שחימוץ הוא מקח טעות ויכול לומר לו "הא חמרך והא קנקנך", מעמיד הב"י לשיטות אלו – שאיירי קודם ניסן [או טבת], והוא דוחק גדול – כדיבואר לקמן.

עוד שואל הב"י על הסוגיא בדף עג:, שמפורש שם שבעינן לטעם של "מעיקרא חלא חלא", ומשום כך רק מהני עד תאריך מסוים. ואמאי לא יהני אף אחר התאריך הנ"ל, כמו שמהני בסוגיא בדף סד. – שמהני תנאי לאחר התאריך הנ"ל ע"י שמסכם עם המוכר שהחימוץ יהא באחריותו. וע"כ צ"ל שהב"י הבין, שבסוגיא בעג: - אחריות הזולא היה על המוכר, דאל"כ הוי קרוב לזה ולזה – כמפורש בסוגיין. והיא קושית התוס' בדף סד., ותירצו התוס' שחימוץ הוי שכיח.

מתרץ הב"י באופן אחר, שכיון שלא התנה – גרע טפי "כי שביק ליה השתא למבחריה מחזי כי אגר נטר", והיינו – שע"י תנאי קיל טפי ואינו נחשב כאגר נטר. והוא דחוק – להעמיד את הסוגיא בדף עג: בלא תנאי, שהרי בוודאי סיכמו איתו שיבחרו יין טוב בטבת, דאל"כ – אין סיבה שהמוכר יתן להם מהיין הטוב. ובר מן דין, שסברת הב"י שבלי תנאי גרע טפי - הוא חידוש, ואם אין מקור לסברא זו [שהרי יכול לתרץ ע"ד התוס' ולומר שעד טבת (או ניסן) חימוץ הוי שכיח ולא מהני קבלת זולא ע"י הלוקח] – מהיכי תיתי לחדש כן.

שיטת הדרישה

הדרישה מבאר בשיטת הטור, שברישא לא סיכם על חבית מסויימת, ולכן יכול לבחור יין טוב אל בלא תנאי, משא"כ בסיפא – שקנה חבית ידועה, א"כ בלא תנאי – היה חל קנין על חבית זו וכל האחריות היתה על הלוקח, ומשום כך בעינן תנאי, וממילא יש כאן אגר נטר – ובעינן קבלת זולא כדי שייחשב קרוב לזה ולזה. וכן הוא בדברי הט"ז בסקי"ח, וכן הבאנו בשיעור הקודם מדברי המחנ"א בשיטת הרמב"ם.

מקשים האחרונים (חוו"ד סק"כ, חזו"א סימן עו סק"ד), שדבריהם נסתרים מסוגיא ערוכה בב"ב צח. בשיטת ריב"ח, דאף שקנה חבית ולקחה לביתו, הוי אחריות החימוץ על המוכר – אף בלא תנאי, ונפסק בחו"מ סימן רל ס"ו. וכן היא מסקנת הב"י – שקיי"ל כשיטת התוס', והיינו שאין חילוק תאריכים ותמיד אמרינן מקח טעות, וכדמובא בש"ך סקכ"ה. אלא שהש"ך סיים "ומ"מ יש להחמיר", ולא ביאר מקור לחומרא זו, דלכאורה נפסק בחו"מ להדיא לקולא בלא חילוק תאריכים, וצ"ב.

עוד מקשה החזו"א על הדרישה, שמדברי הראשונים שהקשו את סתירת הסוגיות ולא יישבו כתירוץ הדרישה, מוכח שלא ס"ל חילוק זה, ואף בחבית ידועה ס"ל ששייך לומר "מעיקרא חלא חלא" – והוי מקח טעות.

שיטת החזו"א

החזו"א (שם) מבאר, שהטור לא הביא כלל את הסוגיא בדף עג:, ומשום כך שינה את התאריך – כדי לרמוז שאינו מתכוין לסוגיא זו כלל [והסוגיא תתפרש כשיטת התוס' או כשאר הראשונים]. וטעמא דמילתא מבאר החזו"א, שבזמן הטור השתנה טבע היין - ולא ברירא ליה להטור אם שייך כלל לומר "מעיקרא חלא חלא", ומשום כך ס"ל לטור שאין אופן של מקח טעות כלל. ונידון הטור, הוא פסיקה רגילה על פירות - שמותר כל שיצא השער [ודלא כהבנת הדרישה - שנותן לו רק מתוך הכרם]. והאופן השני [שבעינן תנאי וקבלת זולא] איירי - שהעיסקא היתה על חבית ידועה, וכשיטת הדרישה הנ"ל.

לביאור זה, לא קשיא על הטור מסוגית הגמ' בב"ב, וכן לא קשה עליו מדברי הראשונים כנ"ל. אמנם מודה החזו"א, שפירושו נסתר מדברי הטור ושו"ע בחו"מ סימן רל ס"ו שפסקו אף האידנא את הסוגיא בב"ב - שלעולם אמרינן "מעיקרא חלא חלא", וסתמו כפירושו - שאף אחר טבת [או ניסן] כן הדין, ודלא כדוחק הב"י - להעמיד את הסוגיא שם דווקא לפני טבת.

שיטת ההגהות אשרי

לדברי החזו"א, לכאורה קיי"ל כסוגיא בב"ב וכמפורש בסימן רל, ודלא כשיטת הטור הנ"ל. ולפי"ז, תמיד נחשב כמקח טעות – אף בלא תנאי.

כותב החזו"א (שם סק"ה), שכדבריו מפורש בדברי ההגהות אשרי (סימן טו), שלשיטת ריב"ח בסוגיא בב"ב [שקיי"ל כוותיה בחו"מ סימן ר"ל ס"ו וכנ"ל] - לעולם אמרינן "מעיקרא חלא חלא" [כל שאמר למקפה או שהתנה לקבל את היין יותר מאוחר כנידון דידן – שוודאי נחשב כאמר למקפה, ודלא כהבנת התפארת שמואל על ההגהות אשרי]. ואף שהב"י הביא בשם ההגהות אשרי לחלק בין קודם טבת לבין אחר טבת, טוען החזו"א שכן הוא לשיטת רחב"י בסוגיא בב"ב, אולם שיטת ריב"ח אינו כן - כמפורש בהגהות אשרי שם, וא"כ - שוב אין נ"מ בין קודם טבת ובין לאחר טבת.

כותב החזו"א, שלפי"ז וודאי מותר – אף בלא קבלת הזולא ע"י הלוקח, שהרי הוא מקח טעות בעלמא, ותמה על התפארת שמואל ועל הט"ז (סקי"ח) שפירשו – שאף לשיטה זו בעינן קבלת זולא ע"י הלוקח.

שואל ההגהות אשרי על עצמו, היאך נפרנס את סוגייתינו – שבעינן קבלת זולא ע"י הלוקח, לשיטת ריב"ח הסובר שלעולם הוא מקח טעות וכנ"ל.

מתרץ ההגהות אשרי כשיטת התוס', ש"תקפה" דסוגיין אינו חימוץ גמור אלא קלקול, ומשום כך קבלת אחריות על זה – הוי אגר נטר, ובעינן קבלת אחריות הזולא ע"י הלוקח – כדי שייחשב קרוב לזה ולזה וכנ"ל. אמנם להלכה - מודה החזו"א שאינו כן, כמו שהוכיח הב"י וכנ"ל - שהטור ושו"ע הזכירו חימוץ רגיל, ומאידך גיסא - לא חילקו בין לפני טבת [או ניסן] לבין לאחריו כדמוכח בסימן רל ס"ו, וא"כ שיטתם עדיין צ"ב.

שיטת התוס' בב"ב

התוס' בב"ב (צז: ד"ה "ואם") מתקשה בסתירת הסוגיות הנ"ל, אמאי בסוגיין בעינן תנאי וקבלת זולא ואילו בב"ב חזינן שהוא מקח טעות בלא שום תנאי.

מתרצים התוס' "וי"ל דאביי אשמעינן דאפילו בחמרא דידעינן ביה שראוי להתקיים אפילו הכי מקבל עליה מוכר אי תקף מחמת שום דבר מחמת חום או מחמת טלטול או מחמת דשני בברזא ולהכי דמי לרבית". והיינו, שבסוגיין - היין לא החמיץ משום "מעיקרא חלא חלא" אלא משום סיבות אחרות, ולכן אין זה בגדר מקח טעות ואינו באחריות המוכר - בלא התנאה מפורשת. ונראה שגם זה דחוק להכניס בשיטת הטור, שהרי איירי ב"החמיץ" סתם - ולא ביאר את סיבת החימוץ.

מקח טעות

באופן שהוא מקח טעות [כאופן הסוגיא בב"ב], יש לדון - אם מותר למוכר לקבל על עצמו זולא ויוקרא, או שאף בכה"ג בעינן שהזולא יהא באחריות הלוקח.

הט"ז (סקי"ח) והש"ך (סקכ"ד) ס"ל, שתמיד בעינן שהזולא יהא באחריות הלוקח. ופירשו כן בשיטת התוס' סד., דאף ששאלו מהסוגיא בב"ב, כוונתם רק לשאול - אמאי בעינן תנאי, אולם מודו - שתמיד בעינן שהזולא יהא באחריות הלוקח.

החזו"א (שם סק"ד ד"ה ובנ"י, וד"ה ולשון, וסק"ה ד"ה שם ואפי') פליג עלייהו, וס"ל שבאופן של מקח טעות - לא בעינן שהלוקח יקבל על עצמו את אחריות הזולא, וכפשטות כוונת התוס' – שדייקו מהסוגיא בב"ב שאף הזולא היה באחריות המוכר.

בטעם הדבר נראה לבאר, דאף שאחריות שאר הקלקולים - ודאי בעינן שיהו באחריות הלוקח, אולם זולא אחר שיצא השער - הוא דבר לא שכיח [כדחזינן בכל הסוגיות - שבזמן השוק המחיר היה עולה], ומשום כך קבלת הזולא ע"י המוכר - לא נחשב כאגר נטר. ואף שבסוגיין חזינן - שקבלת זולא מהני, היינו, שסגי בקבלת הזולא [אף שאינו שכיח] - כדי שקבלת אחריות ה"תקפה" לא ייחשב כאגר נטר, אולם קבלת זולא לחוד - ס"ל לתוס' [להבנת החזו"א] שאין בזה בעיה כלל. ולכן, באופן של מקח טעות - לא אכפת להו לתוס' שאחריות הזולא יהא על המוכר.

הוכחה ליסוד הנ"ל

איתא במשנה עב:, שב"פירות שאינן מבוררין" [פסיקה על פירות], לא אכפת לן שאחריות הזולא יהא על המוכר [כמפורש בדברי רעק"א בסימן קעג על דברי הש"ך סקכ"ד]. ותמה החוו"ד (סקי"ח),דבשלמא הא דחימוץ הוא באחריות המוכר, אפשר לבאר שהוא משום - שתלינן שהפירות של המוכר הם שהחמיצו. אולם היאך יהני ביאור זה - להתיר למוכר לקבל על עצמו אף את אחריות הזולא. משום כך, דוחה החוו"ד ביאור זה בגדר פירות שאינן מבוררין, ומפרש כפירושו השני של הנימוק"י, שהיות ואין כלל צד של ביטול מקח, א"כ אין כאן שם הלוואה - ולא אכפת לן שהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד [הארכנו בנידון זה בשיעור הקודם].

בחזו"א (סק"ד ד"ה "ובנ"י") חזינן שניחא ליה בביאור זה - שתלינן שפירותיו של המוכר הם שהחמיצו, ולא קשיא ליה מזולא. וע"כ צ"ל כנ"ל, שס"ל שקבלת זולא לחוד - אינו מעלה ואינו מוריד, ואין בו משום אגר נטר - כיון שהוא דבר שאינו שכיח [אחר שיצא השער].