כא - אהל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

אהל

קלז: ריש פירקא - קלח. ואין נותנין, קלח. תני רמי - קלח: ת"ר, עירובין קב. שלח לי' - קב: מחזירין ציר, שם קא. א"ר יהודה - א"ל ההוא מינא, ביצה לב: ואין מקיפין - לג. ואין סומכין, שבת קלט: ובכפיפה מצרית - א"ר פפא

עשיית מחיצה

קכה: פקק החלון - מאי בין כך, עירובין מד. איתיבי' - מד: מתניתין

כ"ט מרחשון פ'

דף מס' 1

**אהל**

הרמב"ם בפ"י משבת הי"ג כתב דהעושה אהל קבוע ה"ז תולדת בונה וחייב, ובטעם הא דאי"ז אלא תולדת בונה, כתב המ"ב בסימן שט"ו סק"א דכשפורס מחצלת או סדינין וכיו"ב אי"ז בנין ממש, אלא דעשיית אהל הוא תולדת בונה, ובטעם הא דאי"ז בנין גמור מצינו כמה דרכים, **א** הפנ"י בסוכה ט"ז ב' כתב דעיקר החילוק שבין בנין לאהל הוא דבנין הוא בבנין קבוע שמתקיים לימים רבים, משא"כ אהל לגבי בנין הוי בנין עראי, אלא דאפ"ה חייב משום תולדה דבונה כיון שדרך אהל בכך. - **ב** בחי' הר"מ קזיס בסוגיין כתב דכיון דלא קבע את האהל במסמרים או ביתידות ל"ה בכלל בונה, ולי"ב אלא משום עשיית אהל. - **ג** האבהא"ז בפ"י משבת הי"ז כתב דהאב דבונה הוא רק בבנין שע"י קיבוץ חלקים, ובעשיית אהל דליכא קיבוץ חלקים, אינו אלא תולדה.[[1]](#footnote-2) - **ד** הקה"י בסימן ל"ז כתב דהאב דבונה הוא במחובר לקרקע, שיסוד בנין הוא חיבורו לקרקע, והעושה אהל קבע כגון פורס סדין על עמודים ולא חיברן לקרקע, אינו אלא תולדה, וכ"נ בכלכלת שבת מלאכת הבונה.[[2]](#footnote-3)

במש"כ המהר"מ קזיס דחיוב אהל הוא אף כשאינו קבוע במסמרים אלא בהנחה בעלמא, כ"ה מבו' בד' הפמ"ג בכ"ד שנקט דהנחת סכך בקביעות אסורה מדאורייתא משום אהל קבע, וכ"כ עוד מרבוותא, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שט"ו סק"ח דכל שמניח סדין ע"ג ד' קונדסין שיהא שם לזמן מרובה אף בלא קשירה חייב, והביאו השעה"צ שם סק"ב, וכ"כ החת"ס בביצה ל"ב ב' דבאהל שבמשכן ג"כ היו היריעות פרוסות בלא שום בנין וחיבור, עיי"ש.

אך בתשו' עטרת חכמים או"ח ריש סימן ו' נקט דליכא חיוב בעשיית אהל קבע, אלא כשהוא מחובר או קשור, אך בהנחה בעלמא ל"ה בכלל בנין, ונחלק ע"ד הפמ"ג בכ"ד שנקט דהנחת סכך בקביעות אסורה מדאורייתא משום אהל קבע, וכ"נ גם בתו"ד הבית מאיר בסימן שט"ו דאהל קבע אינו אלא כשהוא מחובר ביתידות, - וכ"נ להדיא בד' הפסקי רי"ד בביצה ל"ב ב', דליכא חיוב בעשיית אהל אלא כשהוא מחובר בטיט.

\*הביאוה"ל בסימן שט"ו ס"א עמד במש"כ השו"ע שם דליכא איסור אהל בעשיית מחיצה שאינה מתרת, ממה שאמרו בביצה ל"ב ב' באבנים של ביה"כ דאסור לצדדן משום בנין עראי, ורק משום כבודו התירו רבנן, והרי דמחיצת עראי אסורה, ואף דאין ע"ז שם אהל עראי, מ"מ אסור משום בנין עראי,[[3]](#footnote-4) וכתב דאפשר דשאני מחיצת אבנים דדרך בנין קבע הוא וכשמצדדן בקרקע לבנין קבע חייב משום בונה, ולהכי חמיר טפי, וכתב דלפ"ז י"ל דלא הותר מחיצת עראי לצניעות אלא בדבר שאין דרך לעשותה תמיד לקבע, ולכאו' הוא מתפרש ע"ד הפנ"י דהא דליכא באהל משום בנין, הוא משום דאי"ז בנין קבוע, ובזה לא נאסרה עשיית מחיצה שאינה מתרת, אך באבנים דדרך בנין קבע הוא ויש בזה משום בנין, הרי דאף כשהוא עראי ה"ז אסור משום בנין עראי.[[4]](#footnote-5)

בתשו' נובי"ת או"ח סימן ל' כתב בדין פתיחת מטרי' בשבת, דיש בזה משום איסור עשיית אהל, דאף דספינה השטה ועוף הפורח אין מביאין וחוצצין, היינו דלא חשבינן להו כאהל המאהיל על דבר זה, שהרי התעיף עיניך בו ואיננו מאהיל על דבר זה, אך ודאי חשבינן להו כאהל, ויש בזה לאיסור עשיית אהל בשבת, דבכל מקום שהוא אהל הוא, ונתחדש בדבריו דאיסור עשיית אהל בשבת אינו במה שהוא מאהיל על מקום זה, וחשיב כבנין המקום שעושאהו כמקום שיש עליו אהל, אלא הוא בעשיית גוף האהל, - אך בד' הגר"ז בסימן שט"ו ס"ג משמע דאיסור עשיית אהל בשבת הוא במה שהוא מאהיל על מקום זה, עיי"ש מש"כ באיסור עשיית מחיצה דהוא רק כשהוא עושה אותה כדי שתחלוק רשות בפנ"ע.

**קל"ז ב'** **- ר"א אומר וכו' ונותנין לתלוי' בשבת,** בטעמא דר"א דכשנותן לתלוי' בשבת לי"ב משום בורר או מרקד, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דאין דרך בורר בכך, והריטב"א הוסיף דהוא משום דלא איקרי בורר אלא א"כ בורר להצניע אבל לאוכלו מיד לא. - **ב** הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דאינו בורר ולא מרקד בידים וממילא הוא משתמר, וע"כ אינו כבורר ולא כמרקד, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן, וכן משמע בשיטה להר"נ.[[5]](#footnote-6) - **ג** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דס"ל דאין בורר אחר בורר, ועיקר ברירתו של יין בגת היא כשסיננו אותו מן החרצנים, וכיון שמאז נתברר אין בו שוב משום בורר.

**אבל נותנין לתלוי' ביו"ט,** הרשב"א לקמן בסוגיין הק', דכיון דלרבנן המשמר חייב חטאת, היאך נותנין לתלוי' ביו"ט, הרי לכו"ע אין בוררין את הקטנית ביו"ט בנפה ובכברה, - ואזיל הרשב"א לטעמי' דס"ל בעבוה"ק שער א' פ"ה דמלאכת ברירה לא הותרה ביו"ט, וע"כ הוא דלא הותר לברור בנפה ובכברה, וה"נ לא הותר לברור לצורך לבו ביום אף כשבורר בידו, אך לדעת ש"ר דמלאכת ברירה הותרה ביו"ט, והא דאסור לברור בנפה ובכברה, הוא משום דדרך לעשות בהן לימים רבים, שפיר ניחא הא דנותנין לתלוי' ביו"ט, וכמש"כ כן הרמב"ן במלחמות לקמן קמ"ד ב' ובביצה כ"ד ב' דזה הוי מלאכת יום עצמו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תק"י ס"ד, ואכמ"ל.

התוס' כתבו דל"ד להא דתניא לעיל קל"ד א' דאין מסננין את החרדל במסננת שלו, דהתם אם הי' עושהו מאתמול ל"ה מתקלקל, ומשא"כ הכא דאם הי' עושהו מאתמול ל"ה טוב כ"כ וחזק, והמג"א בסימן תק"י סק"ט כתב לפ"ז דבגונא דאם הי' עושהו מאתמול הי' ג"כ טוב וחזק, אסור ליתן לתלוי' ביו"ט, ושם סק"ה כתב בהא דאין מסננין את החרדל במסננת שלו, דהוא רק כשהי' אפשר לעשותו מאתמול, - אך הביאוה"ל שם ס"ג כתב דלדעת השו"ע בסימן תצ"ה דאוכל נפש עצמו הותר אף כשאפשר לעשותו מערב יו"ט, בע"כ דהא דאין מסננין את החרדל במסננת שלו, הוא משום דדרך לעשותו לימים רבים, וה"ז אסור אף אם א"א לעשותו מאתמול, והא דמותר ליתן לתלוי' הוא משום דאין דרך לעשותו לימים רבים, ואף אם אפשר לעשותו מערב יו"ט שרי, (אלא דלדעת היש מחמירין בסימן תצ"ה יש להחמיר בזה).

**השתא ר"א אוסופי אהל עראי לא מוספינן וכו',** התוס' בד"ה דר"א כתבו דאיסור עשיית אהל עראי, הוא גזירה אטו אהל קבע,[[6]](#footnote-7) וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ז,[[7]](#footnote-8) ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן ר"כ.

והנה אמנם לקמן בסוגיין אמרינן דאיסור תליית משמרת הוא שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, אך הגר"א בסימן שט"ו ס"ט פירש עפי"ד הרמב"ם בתשו' סימן ש"ו דהיינו דאסרו לעשות כדרך שהוא עושה בחול משום דחיישינן שיבא עי"ז לידי איסור דאורייתא דעשיית אהל קבע,[[8]](#footnote-9) ונתבאר עוד להלן.

**אלא מעתה תלא כוזא בסיכתא ה"נ דמחיב,** השיטה להר"נ כתב דלא פריך דגם בתלא כוזא בסיכתא יהא חייב חטאת, דלא שייך אהל למה שאינו עשוי אלא לגבה בלבד ולתחתיו אינו ראוי כלל דאינו עשוי להגין למה שתחתיו,[[9]](#footnote-10) אלא פריך דאם במשמרת חייב חטאת משום אהל, הי' לחכמים לאסור לכתחילה בתלא כוזא בסיכתא, ועמש"כ בזה הריטב"א, - אך בד' התוס' בד"ה אלא אמר אביי מבו' דפריך דגם בתלא כוזא בסיכתא יהא חייב חטאת, דבמילי דאורייתא אין לחלק בין תליית משמרת לתליית כוזא בסיכתא, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן.

**מדרבנן שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י לקמן קל"ט ב' ד"ה מערים כתב דאין האיסור בזה משום עשיית אהל, אלא משום עובדין דחול, וכ"ה משמעות דבריו בסוגיין.[[10]](#footnote-11) - **ב** בד' התוס' בד"ה אלא אמר אביי משמע דהאיסור בזה הוא משום עשיית אהל, וכ"כ הרמב"ן,[[11]](#footnote-12) וכ"כ הרשב"א בשם רבינו יונה, הגר"א בסימן שט"ו ס"ט פירש דהיינו דאיסור עשיית אהל עראי, הוא שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול ויבא לעשות אהל קבע,[[12]](#footnote-13) - **ג** בתשו' הרמב"ם סימן ש"ו כתב דהאיסור בזה הוא שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול ויבא לשמר,[[13]](#footnote-14) וכ"כ הרמב"ם בפכ"א משבת הי"ז.

בטעם הא דלא אסרו בתלא כוזא בסיכתא, הדבר תלוי בפלוגתת קמאי הנ"ל, דלדעת רש"י דאיסור תליית משמרת הוא משום עובדא דחול, הרי דמה"ט ליכא איסורא בתלא כוזא בסיכתא, דאי"ז עובדא דחול כלל.

ולדעת הרמב"ם דאיסור תליית משמרת הוא כדי שלא יבא לשמר, כתב הרמב"ם בתשו' שם דמה"ט הוא דמותר לתלות כוזא בסיכתא, דאין לחוש שיבא עי"ז לידי מלאכה.

ולדעת התוס' ודעימייהו דאיסור תליית משמרת הוא משום עשיית אהל, הא דליכא איסור בתלא כוזא בסיכתא, מבו' בד' הרשב"א בשם רבינו יונה דהוא משום דא"צ לחלל שתחתיו, ועד"ז כתב השיטה להר"נ, וכ"נ בד' תוס' תלמיד ר"י הזקן, - ובד' המ"ב בסימן שט"ו סקל"ו מבו' דהוא משום דהא דמשמרת הויא כאהל הוא רק משום דיש כלי תחתי' והויא כגג לכלי, - והחזו"א בסימן נ"ב סק"ז כתב לפרש עוד, דהוא משום דליכא מיתוח, ועוד דכיון דדרך שימוש כן ואין ע"ז שום דרך בנין, לא אסרו חכמים, ועי' עוד בדבריו שם ריש סק"ג.

לקמן קל"ט ב' אמרינן דמותר לתלות את המשמרת לתלות בה רמונים, וטעם ההיתר בזה תליא בפלוגתת קמאי הנ"ל, דבפירש"י כתב דהוא משום דאיסור תליית המשמרת הוא משום עובדין דחול, וכשתולה אותה לצורך רמונים לאו עובדין דחול היא.

ולדעת הרמב"ם הוא משום דאיסור תלית המשמרת הוא כדי שלא יבא לשמר, והיינו רק כשתולה אותה לצורך לשמר, אך כל שתולה אותה לצורך רמונים ליכא למיחש למידי.

ולדעת התוס' והרמב"ן דאיסור תליית המשמרת הוא משום עשיית אהל עראי, כתב הרמב"ן דהא דמותר לתלותה לתלות בה רמונים, הוא משום דהתולה לרמונים א"צ לקבעה ולא למתחה יפה, ולאו אהל הוא כלל, והרשב"א תמה ע"ז, ועמש"כ הר"ן לישב, - והרשב"א כתב בשם רבינו יונה דהוא משום דכשתולה אותה ליתן בה רמונים א"צ לחלל שתחתי', וע"כ ל"ה כאהל.[[14]](#footnote-15)

הרשב"א הק' דמ"ט אסרו לתלות את המשמרת לצורך ליתן בה שמרים משום עשיית אהל, הרי אין אהל אלא כשצריך לחללו בשעת נטייתו, וא"כ הדין נותן דאם בשעת תליית המשמרת ליכא כלי תחתיו שרי, דדמי למה שאמרו בביצה ל"ג א' בקדירה ומדורתא דמלמעלה למטה שרי, וכתב דאי נימא דהא דאסרו בזה הוא משום שדרך תליית המשמרת בכך, דתחילה תולין אותה ואח"כ נותנין כלי תחתי', א"כ מ"ט מותר לתלותה ליתן בה רמונים, הרי אע"פ דבשעה שתלאה לרמונים ל"ה צריך לחלל שתחתיו, עכשיו שהוא תולה בה שמרים ונותן כלי תחתי' יהא זה אסור, ועיי"ש מש"כ לישב בתרי אנפי.

בדעת רש"י והרמב"ם דאין בתליית משמרת משום איסור עשיית אהל, מבו' בד' המג"א בסימן שט"ו סקי"א דהוא משום דלא נאסר עשיית אהל בלא עשיית מחיצות, וכ"כ התהל"ד שם סקי"ג.[[15]](#footnote-16)

ובדעת התוס' ודעימי' דיש בזה משום איסור עשיית אהל, אף דדעתם דלא נאסרה עשיית אהל בלא עשיית מחיצות, כתב הפמ"ג במש"ז שם סק"ט, דכיון שנוטל כלי ונותן המשמרת עלי' הוה עשיית אהל ומחיצות ביחד, וכ"כ התהל"ד שם סקי"ג, ונתחדש בזה דהעברת כלי ממקום למקום חשיב כעשיית מחיצות, ויתבאר בעזה"י במקומו, - והגר"ז שם סי"ד כתב דחשיב עשיית אהל, ואע"פ שגג בלא מחיצות אינו אסור משום אהל, כאן אסרו כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול משום זלזול שבת, וצ"ב, - והחזו"א בסימן נ"ב סק"ב ד"ה לפירש"י וסק"ט ד"ה כ' המ"ב נקט דהוא משום דכל דאיכא מיתוח אסור אף בלא עשיית מחיצות, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[16]](#footnote-17)

**הגוד וכו' לא יעשה,** בפירש"י כתב דשוטחין אותו ופיו מתוח ע"ג יתידות והרוח עוברת מתחתיו ומצטנן שלא יתקלקל היין, והוא דומה לאהל לאחר שנמתח, והרשב"א והר"ן כתבו דאע"ג דליכא משום אהל אלא כשצריך לחלל שתחתיו, הכא חשיב דצריך לאויר שתחתיו, משום דצריך לפרוס הגוד ולהיות אויר תחתיו כדי שיכנס תחתיו הרוח ויצטנן, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן.

הרשב"א לקמן בסוגיין הוכיח מהא דאסרינן בגוד, דאסור לעשות אהל אף שאין לו מחיצות, שהרי גוד אין לו מחיצות רחבות, ואין פורסין אותו אלא ע"ג קונדסין, ונתבארו הדעות בזה בדף מס' 2.

ובדעת התוס' דליכא איסור עשיית אהל אלא בדאיכא מחיצות, והוא עושה את המחיצות, מצינו כמה דרכים, **א** הנהר שלום בסימן שט"ו סוסק"ב כתב דכיון שעיקרו מפני האויר, אסור אף בלא מחיצות. - **ב** הבית מאיר שם כתב דגוד הוי בנין חשוב, ואסור אף בלא מחיצות, וכמש"כ כן הרא"ש בביצה פ"ד סימן י"א. - **ג** בהגה' אמרי ברוך לנובי"ת או"ח סימן ל' כתב דלדעת התוס' איירי הכא בדאיכא מחיצות.[[17]](#footnote-18) - **ד** החזו"א בסימן נ"ב סק"א כתב דהא דאסרינן בגוד הוא משום דמימתח ובכה"ג אסור אף בלא מחיצות, ויתבאר בעזה"י במקומו, וצ"ע.

ל' מרחשון פ'

דף מס' 2

**קל"ח א'** **- וכסא גלין לא יעשה,** בפירש"י כתב דהוא כמו מטה גללניתא דלעיל מ"ז ב' והא דלא יעשה הוא מגזירה שמא יתקע, אך התוס' פירשו דהוא מטה שפורסין עלי' עור וה"ז אסור משום אהל, כשמושיב תחילה המטה ואח"כ פורס העור דהוי מלמטה למעלה.

והתוס' הק' על פירש"י דכולה שמעתא איירי באיסור אהל, והרשב"א כתב בדעת רש"י דתני בהך ברייתא לכלים שגזרו חכמים בנטייתם, אף דחלוקין הן בטעם האיסור, ומה"ט תני גם לאיסורא דתליית משמרת, אף דלדעת רש"י הוא משום עובדא דחול.

**עביד וקאי**

**אבל מטה וכסא טרסקל ואסלא מותר לנטותן לכתחילה,** בטעם ההיתר בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהא דמותר לנטות את המטה, הוא משום דלא מידי עביד אלא ליתובי בעלמא, וה"נ הא דכסא טרסקל ואסלא מותר לנטותן, הוא משום דעביד וקאי,[[18]](#footnote-19) וכ"כ הפסקי רי"ד והמאורות ורבינו פרחי', ועד"ז כתב הריא"ז ה"א דין ה' דהוא משום שאינו פורש ע"ג דבר אחר אלא מעמיד הכלי על מכונו, והיינו דכיון דאינו פורש ע"ג דבר אחר אלא מעמיד הכלי על מכונו, הרי דד"ז כבר עביד וקאי,[[19]](#footnote-20) וכ"כ האו"ז בסימן ע"ח אות ח' דכיון דמינכרי מחיצתן ועבידי וקיימי לי"ב משום אהל, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"ד,[[20]](#footnote-21) וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' דהתירא דכסא טרסקל הוא רק כשהוא קבוע בכסא, דאם אינו קבוע בכסא, הרי לא עביד וקאי, ויש בזה משום אהל.[[21]](#footnote-22)

**ב** בפי' ר"ח כתב דהואיל ומטה לגבה עשוי' אינה חשובה כאהל, וה"נ בכסא שעשוי לישב עליו, וכ"כ הערוך בע' אסלא,[[22]](#footnote-23) וכ"כ הריטב"א דכיון דאין עשויין להשתמש תחתיהן אלא עליהן לי"ב משום אהל, וכ"כ בפי' ריבב"ן, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, והראבי"ה בסימן תש"פ בשם רבותיו.

ובד' הר"ח משמע דמפרש דאיירי במטה דעבידא וקיימא, ואפ"ה לא הותר לנטותה אלא משום דאינה עשוי' אלא לגבה, ודלא כדעת רש"י ודעימי' דכל דעביד וקאי לי"ב משום עשיית אהל,[[23]](#footnote-24) - אך היראים שם כתב דהא דבעינן לה"ט דאין עשויין להשתמש תחתיהן, הוא היכא דאינם נטויין ועומדין, אך אם הם נטויים ועומדין שרי אף אם עשויין להשתמש תחתיהן, והביאו הארחות חיים בהל' שבת סימן קל"ז.

**ג** הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ח כתב דהוא משום דאי"ז דרך עשיית אהל לא קבע ולא עראי, והביאוה"ל בסימן שט"ו ס"ח פירש דלדעתו אין ההיתר משום דעביד וקאי, אלא משום דאי"ז דרך אהל, וצ"ב, - אך בתשו' מהרשד"ם סימן ד' מבו' שפירש בד' הרמב"ם דהא דאי"ז דרך עשיית אהל, הוא משום דעביד וקאי, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן שט"ו סי"ג.

הנובי"ת או"ח סימן ל' כתב לדינא דאיסור עשיית אהל הוא אף היכא דעביד וקאי, והתירא דכסא טרסקל הוא משום דא"צ לאויר שתחתיו, וכתב עפי"ז לאסור פתיחת מטרי' בשבת, עיי"ש באורך.

ובתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א' כתב דהתירא דעביד וקאי הוא רק כשאין כונתו לעשיית אהל, אך כל שכונתו לעשיית אהל ה"ז אסור אף בדעביד וקאי, וכתב עפי"ז לאסור פתיחת מטרי' בשבת, והביאו הברכ"י בסימן שט"ו אות ב', וכ"כ הגר"ז שם סי"ג,[[24]](#footnote-25) וכ"נ בד' הערוה"ש שם ס"י.[[25]](#footnote-26)

אך בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ד' מבו' דהתירא דעביד וקאי הוא אף כשמתכוין לעשיית אהל להגן, עיי"ש, וכן נקטו הטל אורות הקדמון דין אהל ומחיצה ד"ה ומשום, והפמ"ג באש"א סימן שט"ו סק"ח, וכ"כ הברכ"י בשיורי ברכה סימן שט"ו בשם תשו' גבעת פנחס ח"ה סימן י"ט, וכן נקט המ"ב שם סקכ"ז ובשעה"צ סקל"ה ובביאוה"ל שם ס"ה ד"ה כסא וס"ח ד"ה טפח, והחזו"א בסימן נ"ב סק"ו,[[26]](#footnote-27) ועיי"ש שכתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דחשיב כתשמיש דלת, ודכיון שהוא גוף אחד וכן דרך תשמישו אין כאן אהל, ושם ריש סק"ז כתב דהוא משום דגוף אחד שמהפכו מצד אל צד לא מיחזי כלל כבנין.[[27]](#footnote-28)

והחזו"א שם ד"ה מן האמור כתב לפ"ז להתיר לפתוח גגון של עגלה, אך לדעת הנוב"י והמכתם לדוד והגר"ז יש לאסור בזה.[[28]](#footnote-29)

\*הפמ"ג באש"א סימן שט"ו סק"ח נסתפק בתיבה המחזקת מ' סאה אם מותר לכפותה על אוכלין ומשקין לאהל דהוי אהל חשוב, ול"ד למטה שמותר לנטותה לישבה על רגלי', דמטה כלי היא, ותיבה זו אהל מיקרי, והביאוה"ל שם ס"ה (ד"ה כסא) כתב דספיקו הוא לדעת רש"י, דלדעת התוס' ודאי דיש להתיר בזה, וצ"ב, (ועמש"כ בזה התהל"ד שם סק"י), ומבו' בדבריו דכל שאינה מחזקת מ' סאה מותר לכפותה על אוכלין ומשקין משום דעביד וקאי, ונתחדש בזה, דהתירא דעביד וקאי הוא אף בגונא דאי"ז עומד לכך כלל,[[29]](#footnote-30) וצ"ע.

הרמ"א בדרכי משה סימן תרכ"ו סק"א כתב דמותר להגבי' ולהחזיר גג שיש לו צירים, דומיא דדלת של בית או של בור ודות שפותחין וסוגרין ולי"ב חשש איסור, ודלא כמש"כ המהרי"ל בהל' סוכה אות י' לתמוה דמ"ט לי"ב משום בנין וסתירה, וכ"כ בהג"ה שם ס"ג דבכה"ג לי"ב משום סתירה ולא משום בנין אהל ביו"ט.

והנובי"ת או"ח סימן ל' ד"ה עוד יש לדון כתב דאין ללמוד מזה להתיר פתיחת מטרי' בשבת, דנימא דהקרסים ולולאות הקבועים בו שעל ידם נפתח ונסגר דינם כמו ציר, דשאני התם דהוא כמו דלת, כי עיקר הבית או הבור ודות עומד וזה דלת שלו ובטל אליו, ומשא"כ בפתיחת מטרי' שעושה את כולו, וכ"ה משמעות ד' המג"א בסימן תרכ"ו סק"ח שכתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דהוי כפתח, וכ"כ האחרונים שם,[[30]](#footnote-31) - אך החזו"א בסימן נ"ב סק"ו כתב דמהא דמותר לפתוח ולסגור הגג הקבוע בצירים, יש ללמוד דאין בפתיחת מטרי' בשבת משום עשיית אהל, עיי"ש.

**עשיית אהל כשא"צ לאויר שתחתיו**

במש"כ הר"ח ודעימי' דהתירא דמטה וכו' הוא משום דלגבה עשוי' וא"צ לאויר שתחתיו ובכה"ג ליכא איסור אהל, כ"כ גם התוס' בעירובין ק"א א' ד"ה וכן ביעתא בדרך קמא, דמה"ט מותר לסדר ככר מכאן וככר מכאן וככר על גביהן, וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין ובביצה ל"ג א', וכ"כ הרשב"א לעיל בסוגיין בשם רבינו יונה, והרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ו ה"ע, והריטב"א בעירובין שם, והמ"מ בפכ"ב משבת הכ"ח, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"ד בשם י"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן שט"ו ס"ז, ובסימן תק"ב ס"א,[[31]](#footnote-32) ובטעם ההיתר בזה כתב הגר"ז בסימן שט"ו סי"ב משום דכל דא"צ כלל לאויר שתחתיו, אינו דומה לאהל שמשתמשים בחללו.

ומד' רש"י ודעימי' שפירשו להתירא דמטה וכו' בע"א, אין ללמוד דס"ל דאיסור אהל הוא אף כשא"צ לאויר שתחתיו, די"ל דס"ל דחשיב כצריך לאויר שתחתיו, וכמש"כ הרשב"א בסוגיין דבמטה הוא צריך לאויר שתחתי' ליתן סנדלים, וכ"כ הראבי"ה בסימן תש"פ,[[32]](#footnote-33) ורי"ו שם כתב דגם בכסא הוא צריך לאויר שתחתיו לתת מנעליו.

אך ממש"כ בפירש"י לקמן קל"ט ב' ד"ה מערים דהא דמותר לתלות משמרת לתלות בה רמונים, הוא משום דאין בתליית משמרת משום אהל, ולא פירש כמש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין בשם רבינו יונה דהוא משום דבכה"ג א"צ לאויר שתחתיו, מבו' בפשוטו דס"ל דאיסור אהל הוא אף כשא"צ לאויר שתחתיו, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן לעיל בסוגיין, שפירש טעם אחר בהתירא דתליית משמרת לתלות בה רמונים.[[33]](#footnote-34)

הרשב"א והר"ן בסוגיין והרשב"א בעבוה"ק שם כתבו דאין לאסור בפריסת שלחן משום אהל, משום דאין משתמשין באויר שתחתיו, וכ"כ הראבי"ה בסימן תש"פ דאין השלחן עשוי אלא לגבו, וכ"כ המרדכי בביצה סימן תרצ"ב, והרמ"ך בפ"ד מיו"ט הט"ו, והמ"מ בפכ"ב משבת הכ"ח, ורי"ו בנתיב י"ב ח"ד, וכ"כ הרמ"א בסימן תק"ב ס"א בשם י"א, וכ"כ האלי' רבה בסימן שט"ו סק"ו והגר"ז בסימן תק"ב ס"ו.

אך בד' הטור בסימן תק"ב מבו' דאף דליכא משום אהל כשא"צ לאויר שתחתיו, מ"מ אסור להעמיד שלחן שיש לו מחיצות, וכ"כ המ"ב בסימן שט"ו סקכ"ב בדעת השו"ע, וכ"כ הבית מאיר שם בדעת הרא"ש, ועיי"ש שכתב דהוא משום דע"פ רוב צריכין לאויר שתחת השלחן להעמדת רגלי היושבים סביבו, וכ"כ המאמר מרדכי שם סק"ו, ותמה ע"ד הרשב"א והר"ן שכתבו דבשלחן א"צ לאויר שתחתיו, דיותר צריך לאויר שתחת השלחן ממה שצריך לאויר שתחת המטה,[[34]](#footnote-35) ועמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ד הערה ס"ח בדעת הרשב"א ודעימי'.[[35]](#footnote-36)

**עשיית אהל בלא מחיצות**

התוס' כתבו דמה שאמרו בביצה ל"ב ב' דיש איסור אהל במדורתא וכו', הוא רק בגונא שיש להם מחיצות, אבל אבל להושיב הקדרה על טרפיד ביו"ט או להושיב השלחן ע"ג ספסלין שרי, והתוס' לעיל ל"ו ב' ד"ה וב"ה אומרין הוסיפו דאף כשיש להם מחיצות לא אסרו, אלא כשעושה המחיצות בשבת, וע"כ בכירה שהדפנות כבר עשויות מאליהן, לא החמירו חכמים לאסור ליתן קדירה על גבה, וכ"כ התוס' בביצה ל"ב ב' ד"ה מלמטה למעלה והרשב"א והר"ן שם, וכ"כ הרא"ש שם סימן י"א, וכ"כ הריטב"א בעירובין ק"א א', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ו הס"ט.

אך בפירש"י בביצה שם ד"ה וכן פוריא מבו' דמה שאמרו שם בפוריא דיש בזה משום אהל, היינו אף בלא מחיצות, וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין דאיסור אהל הוא אף בלא מחיצות,[[36]](#footnote-37) והוכיחו כן מהא דאסרינן בגוד, ונתבאר בדף מס' 1.[[37]](#footnote-38)

בביצה ל"ב ב' תנן דאין מקיפין ב' חביות לשפות עליהן קדירה, ובגמ' שם מפרשינן דהוא משום עשיית אהל, ומבו' דאף דליכא אלא ב' מחיצות, סגי בהכי ליחשב כאהל שיש לו מחיצות, וכ"כ הפוסקים בסימן שט"ו, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ב.

אך הרשב"א בתו"ד כתב דאין משום אהל אלא כשיש לו ג' מחיצות, וכ"נ בד' הריטב"א בסוכה ט"ז ב', עיי"ש,[[38]](#footnote-39) ועי' במג"א סימן תק"ב סק"ז ובפמ"ג ומחה"ש שם, וצ"ע.

התוס' בסוגיין כתבו דליכא איסור אהל אלא כשיש להן מחיצות "עד הארץ", וכ"כ התוס' בביצה שם, והמרדכי שם סימן תרצ"ב, וההגמי"י בפכ"ב משבת הכ"ח, - והב"י בסימן תק"ב ס"א כתב ללמוד מדבריהם דאף דיש להן מחיצות אם אינן מגיעות לארץ מותר, וכתב דמ"מ כל שמגיעות פחות מג"ט סמוך לקרקע, הוו כנוגעין בקרקע, דכל פחות מג"ט כלבוד דמי, והרמ"א בדרכי משה שם סק"ב נחלק ע"ז דאף כשהן פחות מג"ט סמוך לקרקע שרי, דלא אמרינן לבוד להחמיר, והמג"א שם סק"ט האריך דיש לאסור בכה"ג, ועמש"כ בזה הבית מאיר שם, והשעה"צ שם סקי"ז.

התוס' לעיל שם הק' ע"ז ממה שאמרו בעירובין ק"ב א' בדיכרי דרב הונא, דאסור לפרוס עליהן מחצלת אלא כששייר טפח מבעו"י, אך בלא"ה אסור אף דהדפנות כבר עשויות, וכתבו דהתם משום דדמי אהל טפי אסור אפי' בלא עשיית דפנות, ומשא"כ בקדירה דל"ד אהל כולי האי לא אסרו חכמים בלא עשיית דפנות, והרא"ש בביצה שם כתב דהתם שאני התם שאני דהוי בנין חשוב,[[39]](#footnote-40) וגם עיקר כוונתו לעשיית אהל, ובכה"ג מיקרי אהל בלא מחיצות.

ובד' הריטב"א בעירובין שם מבו', דהא דליכא איסור אהל בלא מחיצות, הוא אף באהל גמור, ואך דבאהל גמור ה"ז אסור אף אם היו המחיצות עשויות, ובאהל גרוע לא נאסר אלא כשעושה המחיצות בשבת, וכ"ה משמעות ל' התוס' לעיל שם, וכמו שדקדק האבנ"ז בסימן רכ"ב סק"ב, וכ"כ התהל"ד בסימן שט"ו סק"ו להוכיח מד' התוס' לעיל מ"ג ב' (ד"ה ופורסין), אך בד' הרא"ש מבו' דכל שכונתו לעשיית אהל ה"ז אסור אף בדליכא מחיצות כלל, וכן נקטו האחרונים בסימן שט"ו, וכמו שהביא השעה"צ שם סקכ"ה.

והקרבן נתנאל בביצה שם סק"י כתב להוכיח דכל שכונתו לעשיית אהל מיקרי אהל בלא מחיצות, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דסיאנא אסור, ופי' ר"ח דהוא משום איסור עשיית אהל, והביאוהו התוס' שם והרא"ש בסימן ג', והרי דאף דאין לו מחיצות, מ"מ כיון דהוא עשוי לצל על ראשו, ה"ז אסור, וכן הוכיחו הט"ז בסימן שט"ו סקי"א והבית מאיר שם, וכ"כ השעה"צ שם סקכ"ה והחזו"א בסימן נ"ב סק"ב.

התוס' בביצה שם הק' ממה שאמרו לקמן קל"ט ב' דפרונקא אכולי' כובא אסור, אף שהיו המחיצות עשויות כבר, וכתבו דשאני התם הואיל ורחב הכובא יותר מדאי נעשה כאהל, והביאם המג"א בסימן שט"ו סקכ"א והמ"ב שם סקמ"ח,[[40]](#footnote-41) ועמש"כ החזו"א בסימן נ"ב סק"י ד"ה במ"ב ס"ק כ"ב (הא') לפרש הטעם בזה.

והגר"א בסימן שט"ו ס"ג כתב דלמש"כ הרא"ש דכל דעיקר כונתו לעשיית אהל אסור אף בלא מחיצות, הרי דמה"ט אסרינן בפרוונקא, כיון שכונתו לאהל,[[41]](#footnote-42) - אך הגר"ז שם סי"ט כתב דבפרונקא אין כונתו לעשיית אהל אלא לכיסוי בעלמא, וכ"ה מבו' בד' המ"ב שם סקמ"ח, והחזו"א בסימן נ"ב סק"ט סוד"ה כ' המ"ב כתב דלא נאסר עשיית גג בלא מחיצות אלא כשהאדם משתמש בתחתיו בפועל וצריך לגגו כעין הגנת דירה, ועיי"ש במש"כ לדחוק בד' המ"ב שם סק"כ ובשעה"צ סקכ"ו, וצ"ע.[[42]](#footnote-43)

השעה"צ בסימן שט"ו סקל"ה כתב דפריסת חופה אסורה אף בלא מחיצות, כיון שכונתו בהגג לשם אהל, - אך הנובי"ת או"ח סימן ל' סוד"ה ועוד קשה כתב דכיון שאין החופה נעשית להגן מפני שמש או גשם רק לכבוד חתן וכלה, לא מיקרי אהל.

בפירש"י בביצה ל"ג א' ד"ה וכן ביעתא פירש דביצים גסות הנתונות על פי כלי חלול אין מושיבין את הכלי תחילה ואח"כ יסדר עליו וכו', וכ"כ בפירש"י בעירובין ק"א א', והתוס' שם הק' ע"ז דאין דרך בנין בכך, שהרי כל המחיצות עשויות כבר ול"ד לחבית ופוריא דמסדר זו אצל זו, והתוס' הרא"ש שם הוסיף דבמה שמטלטל את הכלי מכאן לכאן לא מיחזי כבונה, ולא אסרינן אלא היכא דהאידנא עביד מחיצות, - ומבו' בדבריו דלא חשיב כעושה מחיצות בשבת, אלא כשעשה את גוף המחיצות בשבת, אך כל שמוליך הכלי ממקום למקום, שכבר היו המחיצות עצמן עשויות מבעו"י, אף שלא היו במקום זה, לא חשיב כעושה מחיצות בשבת, וכ"נ גם בד' התוס', שהרי בפירש"י בביצה כתב להדיא דאיירי כשמושיב את הכלי וכו', ואפ"ה נקטו התוס' דלא חשיב כעשיית מחיצות,[[43]](#footnote-44) וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בביצה שם, עיי"ש,[[44]](#footnote-45) וכן צידד החזו"א בסימן נ"ב סק"י ד"ה במ"ב ס"ק כ"ב (הב') וסקי"ד ד"ה כ' במ"ב.

אך הב"ח בסו"ס שט"ו נקט דכל שהעביר הכלי ממקום למקום חשיב כעשיית מחיצות, עיי"ש, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ד וסקי"א, והחיי אדם בכלל מ"ב ס"ד, והמ"ב בסימן שט"ו סקכ"ב וסקמ"ח ובשעה"צ סקל"א,[[45]](#footnote-46) - וצ"ל בדעתם, דהא דלא אסרינן כשעשה את המחיצות מבעו"י, לאו היינו דעיקר עשיית האהל היא בעשיית המחיצות והגג, דא"כ ל"ה לנו לאסור כשמעביר מחיצות ממקום למקום, שהרי מותר להעביר אהל ממקום למקום ולא חשיב זה כעשיית אהל, (וכמש"כ הנובי"ת או"ח סו"ס ל', ולא גרע ממטה זקופה דמותר להושיבה), וא"כ ה"נ העברת המחיצות ממקום למקום לא חשיב כעשיית מחיצות, אלא עיקר עשיית האהל היא בעשיית הגג, אלא דבעינן שיהא זה כדרך עשיית אהל שיביא גם את המחיצות, ולזה סגי שמעביר המחיצות ממקום למקום דכבר הוי זה כדרך עשיית אוהל, ול"ב שיהא תורת עשיית אוהל על המחיצות.

\*השו"ע בסימן שט"ו ס"ד כתב דמטה שהיא מסורגת בחבלים אם יש בין חבל לחבל ג"ט אסור לפרוס עליהן סדין, אא"כ הי' כר או כסת פרוס עלי' מער"ש כשיעור טפח, והשעה"צ שם סקל"א כתב דאיירי כשהעמיד אותה בשבת במקום הזה כדי לפרוס עלי', דאל"כ לי"ב איסורא כיון שלא עשה המחיצות בשבת, ומבו' לפ"ז מד' השו"ע דהעברת המחיצות ממקום למקום חשיבא כעשיית המחיצות,[[46]](#footnote-47) שהרי בע"כ איירי שכבר היו רגלי' מתוקנים מער"ש, דאל"כ לא משכח"ל לההיתר דיש בין חבל לחבל ג"ט ודפרוס עלי' מער"ש כשיעור טפח, - אך התהל"ד שם סק"ה כתב די"ל דמטה דמיא לכובא דכיון שהיא רחבה הרבה דמיא לאהל אף כשלא עשה המחיצות בשבת.

בד' הט"ז בסימן שט"ו סקי"א מבו', דלמש"כ התוס' דליכא איסור בעשיית אהל כשאינו עושה את המחיצות בשבת, ה"נ ליכא איסור בסתירת אהל כשאינו סותר את המחיצות, עיי"ש, וכ"כ האבנ"ז בסימן רכ"ג סקי"א.

אך הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ד הערה י"ז והערה ע"ו כתב דממש"כ השו"ע בסימן שט"ו ס"ד דאסור לסלק הבגד מע"ג המטה משום דסתר אהלא, משמע דנאסר סתירת האהל אף כשאינו סותר את המחיצות,[[47]](#footnote-48) ופירש כן גם בד' השעה"צ שם סקל"א שכתב דמשכח"ל לענין איסור דרבנן דסתירה חמור מבנין, דבסתירה בודאי אפי' הכל נעשה מבעו"י שייך בהו שם סתירה.[[48]](#footnote-49)

והגרש"ז שם בהערה י"ז הק' ע"ז, דא"כ מ"ט מותר להסיר קדירה מע"ג כירה בשבת, והרי הא דמותר להחזיר קדירה כתבו התוס' דהוא משום דלא עשה את המחיצות בשבת, וא"כ ה"נ הא דמותר ליטול את הקדירה, הוא משום דאינו סותר את המחיצות, ובתיקונים ומילואים שם כתב די"ל דרק העמדת הקדירה חשיבא כעשיית אהל, אך ההסרה היא רק גמר השימוש ומוכן גם לקדירה אחרת ולא סתר כלל בכך אהל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ב.[[49]](#footnote-50)

ג' כסליו פ'

דף מס' 3

**קל"ח א'** **- טלית כפולה לא יעשה,** בפירש"י כתב דהיינו לשטוח טליתו ע"ג ד' יתידות לישן תחתי', והא דלא יעשה הוא משום דראשיו מתכפלין לכאן ולכאן לצד הארץ והו"ל לכתלים להגן מן החמה דהוי אהלא, והתורי"ד הק' ע"ז דאין האיסור בזה משום כפילת ראשי' שנעשין לו כתלים, אלא משום פרישתה לאהל על ראשו, ומ"ט הזכיר להא דהיא כפולה,[[50]](#footnote-51) והריטב"א כתב דהא דבעינן להמחיצות, הוא משום דכדי להגן מן השמש בעינן דוקא מחיצות, ובלא מחיצות לא חזי כלל למילתי'.

והתורי"ד כתב לפרש דטלית כפולה היינו שהיתה תלוי' הטלית מבעו"י על יתד אחד וב' ראשי' משולשלין מכאן ומכאן ליתד, וזהו דקרי לה כפולה, שהיתה תלוי' כפולה שהיתד הי' באמצעה, וקמ"ל דאסור לפרוש ב' ראשי' בשבת לכאן ולכאן ולשטחן על יתידות אחרים כדי לעשות לו צל, ולא אמרינן דכיון שהיתה תלוי' ביתד מער"ש הו"ל כמו שהתחיל מבעו"י ואינו אלא כמוסיף על אהל עראי, והיינו משום דזה שתלאה ביתד לא מוכחא מילתא דלשם אהל תלאה שם, אלא כאדם שתולה תליתו שלא תלך אנה ואנה, וכ"כ הריא"ז ה"א דין ח'.

**אהל שיש בגגו טפח**

**ואם עשה פטור אבל אסור,** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דאין בגגה טפח ולא בפחות מג', וכ"כ הערוך בע' טלת, וכ"כ הרי"ף דכיון דאין בגגה טפח ולא בפחות מג' סמוך לגגה טפח אינו אהל קבע אלא אהל עראי, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ט, - ובפי' הר"ן כתב בדעתם, דכל שיש בגגה או בפחות מג' סמוך לגגה טפח הו"ל אהל קבע וחייב, ומה שאמרו לעיל בכילה דאם עשה פטור אבל אסור איירי כשאין בגגה ובפחות מג' סמוך לגגה טפח, וכ"כ הב"י בסימן שט"ו, וכ"ה להדיא בפי' ר"ח לקמן בסוגיין דבכילה שיש בגגה או בפחות מג' סמוך לגגה טפח חייב חטאת, ועמש"נ להלן בדעתו.

אך בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה כילה כתב לפרש לההיא דכילה דאיירי כשיש בגגה טפח, ואפ"ה אם עשה פטור אבל אסור, וכ"כ הרא"ש בסימן ב' דאיירי הכא כשיש בגגה טפח, ואפ"ה אם עשה פטור אבל אסור, וכ"כ המאירי, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה.

בד' הר"ן והב"י משמע שפירשו בד' הרי"ף והרמב"ם דכל שיש בגגה או בפחות מג' סמוך לגגה טפח הוי כאהל קבע אף אם לא נעשה לקיום, וע"כ הוצרכו לפרש לההיא דכילה, כשאין בגגה ובפחות מג' סמוך לגגה טפח, וכ"כ העולת שבת בסימן שט"ו סקט"ז והנובי"ת או"ח סימן ל' ד"ה ועכשיו נדבר בדעת הרי"ף,[[51]](#footnote-52) והביאוה"ל בסימן שט"ו ס"ח (סוד"ה טפח) הביא לד' הנוב"י, וכן נקטו הגוו"ר בכלל ג' סימן כ"ו, והעטרת חכמים או"ח סימן ו' ד"ה ודע דאי' בירושלמי.[[52]](#footnote-53)

אך בתשו' פרח שושן כלל ג' סימן ד' ד"ה ולי הדיוט כתב דכל הא דכשיש בגגה טפח הויא אהל קבע, הוא רק כשעושה אותה להתקיים לעולם, אך אם אינו עומד להתקיים מיקרי אהל עראי,[[53]](#footnote-54) וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שט"ו סק"ח,[[54]](#footnote-55) והגר"ז שם סט"ו, וכן צידד המאמר מרדכי שם סק"ח, וכ"כ בס' קובץ בפכ"ב משבת הכ"ז, ובס' לשון הזהב לקמן בסוגיין, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ב סק"ד ד"ה וכתב הרי"ף ובסוסק"ה,[[55]](#footnote-56) - וי"ל כן במש"כ בפי' ר"ח לעיל בסוגיין בהא דתני דכילה לא יעשה ואם עשה פטור אבל אסור, דהוא בכילה שיש בגגה טפח, וכ"כ הערוך בע' אסלא, ובע"כ דמש"כ הכא דפטורא דטלית כפולה הוא משום דאין בגגה ובפחות מג' סמוך לגגה טפח, וכן מש"כ הר"ח דכילה שיש בגגה או בפחות מג' סמוך לגגה טפח חייב, הוא כשעשה כן לקיום,[[56]](#footnote-57) ובההיא לעיל משמע להו דאיירי כשעשה בדרך עראי, (דומיא דשאר מילי שנשנו שם), וע"כ אף כשיש בגגה טפח פטור.[[57]](#footnote-58)

ובשיעור הזמן דחשבינן לי' כאהל קבע, דאם יש בגגה טפח חייב נחלקו האחרונים, דהפרח שושן שם כתב דהיינו רק כשעושה להתקיים לעולם, והפמ"ג כתב דהיינו כשעושה כן לזמן מרובה, וכ"כ בס' קובץ ובחזו"א, והמאמר מרדכי כתב דהיינו כשעושה כן לכמה ימים, וכ"כ המ"ב שם סקל"ב וסקל"ה בשם הפמ"ג, ועי' גם בדבריו בשעה"צ שם סק"ו וסקי"א.

ומצינו עוד בד' הפמ"ג באש"א סימן שט"ו סק"א שכתב דכל שמונח לח' וט' ימים הוי אהל קבע, ובסו"ד נראה שנסתפק בזה, וכן נסתפק באש"א סימן תרכ"ו סק"ח אם הנחת סכך הויא אהל קבע, והביאו הגרע"א במכתבו להביכורי יעקב בתוספת ביכורים סימן תרכ"ו סקי"א, וכ"כ הכלכלת שבת במלאכת הבונה, - אך בתשו' עטרת חכמים או"ח ריש סימן ו' נחלק ע"ז וכתב עפי"ד הראשונים בשלהי עירובין דל"ה כאהל קבע אלא כשאינו עומד לפרקו אלא לזמן רחוק,[[58]](#footnote-59) וכ"כ הביכורי יעקב בתוספת ביכורים שם דכ"ה דסוכה חשיבא כדירת עראי לענין מזוזה, משום דאינה אלא ז' ימים, ה"נ לא חשיב כאהל קבע, והמ"ב שם סק"כ ציין לדבריו.

העולת שבת בסימן שט"ו סקט"ז הק' ע"ד הרי"ף דכל שיש בגגה טפח הוי אהל קבע, ונקט דהיינו אף כשאינו עשוי להתקיים, ממה שאמרו בעירובין ק"ב א' בההיא דדיכרי דרב הונא דכל שהי' טפח פרוס מבעו"י מותר להוסיף ע"ז משום דמוסיף על אהל עראי, והרי דאהל שאין עשוי להתקיים חשיב כאהל עראי אף כשיש בו יותר מטפח, וכן הק' בחי' הר"מ קזיס בסוגיין, והפרח שושן והמאמר מרדכי והחזו"א שם הוכיחו מזה דמודו הרי"ף והרמב"ם דכל דאי"ז עשוי להתקיים ל"ה כאהל קבע אף שיש בגגה טפח.[[59]](#footnote-60)

והנובי"ת שם ד"ה הן אמת כתב לישב, ודקדק כן מל' הרי"ף, דכל הא דחשבינן לה כעשית אהל קבע, הוא כשעשה את המחיצות והגג, אך בההיא דדיכרי דרב הונא שכבר הי' שם ד' מחיצות שיהיו הדיכרי משומרים, ולא עשה אלא את הגג, הו"ל כאהל עראי,[[60]](#footnote-61) והשעה"צ בסימן שט"ו סקל"ט ציין לדבריו,[[61]](#footnote-62) - ומתו"ד הגוו"ר שם ד"ה ולטעם שני נראה לפרש בע"א, דגג בלא מחיצות ל"ה אלא אהל עראי, וע"כ אף במקום המוקף מחיצות, מ"מ כל שאין הגג גוף אחד עם המחיצות, חשיב הגג כאהל עראי, ומה"ט הוא דבההיא דכריך בודיא וכיפי דארבא, הו"ל כאהל עראי, משום דאין הגג גוף אחד עם המחיצות, ודוקא בטלית כפולה דהוי הגג גוף אחד עם המחיצות, חשיב כאהל קבע.[[62]](#footnote-63)

**אהל שאין בגגו טפח**

במש"כ הר"ח והרי"ף ודעימי' דאיירי הכא בגגה ובפחות מג' סמוך לגגה טפח, ואפ"ה ה"ז אסור, הק' הרא"ש בסימן ב' ממה שאמרו לקמן בסוגיין דכילת חתנים שאין בגגה ובפחות מג' סמוך לגגה טפח מותר לנטותה ומותר לפרקה, וע"כ כתב לפרש דאיירי הכא כשיש בגגה טפח, או דיורד ממנה טפח ביושר אחר שכלה השיפוע, וכ"כ המאירי דכל שאין בגגה ובתוך ג' סמוך לגגה טפח ליכא איסורא כלל, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין ולקמן קל"ט א'.

אך הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ל כתב דהא דכילת חתנים שאין בגגה ובפחות מג' סמוך לגגה טפח מותר לנטותה ומותר לפרקה, הוא משום דהיא מתוקנת לכך,[[63]](#footnote-64) וכ"כ בפי' הר"ן דמה"ט הוא דשאני כילת חתנים מטלית כפולה דאף כשאין בגגה ובפחות מג' סמוך לגגגה טפח אסור לעשותה.

הפמ"ג במש"ז סימן שט"ו סק"ח כתב דלא נחלקו הראשונים בדין זה דאהל שאין בגגו טפח, דמש"כ הרי"ף והרמב"ם דה"ז אסור, היינו באהל קבע,[[64]](#footnote-65) דכיון דאם יש בגגו טפח חייב, ע"כ אף כשאין בגגו טפח ה"ז אסור מדין חצי שיעור, ומש"כ רש"י והרא"ש דכל שאין בגגו טפח מותר לעשותו, היינו באהל עראי, ולא נחלקו אלא אם טלית כפולה וכילה איירי כשהם אהל קבע או איירי כשהם אהל עראי.[[65]](#footnote-66)

אך למשמעות ד' הר"ן והב"י שפירשו בד' הרי"ף והרמב"ם דאיירי הכא אף באהל שלא נעשה לקיום, מבו' דגם בכה"ג אסרו לעשותו אף שאין בגגו טפח, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן לקמן בסוגיין בדין כילי דבי רב הונא, עיי"ש, וכן דקדק הביאוה"ל בסימן שט"ו ס"ח ד"ה כל אהל מל' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ט, וכ"כ הנובי"ת או"ח סימן ל' (ד"ה הן אמת) בביאור ד' הרמב"ם, וכ"כ התו"ש שם סקי"א והגר"ז שם סט"ו.

ובמש"כ הפמ"ג דגם לדעת רש"י והרא"ש אסור לעשות אהל קבע שאין בגגו טפח, כתב המ"ב שם סקל"ה בדעת המג"א דפליג ע"ז דלדעת רש"י והרא"ש אין אהל כלל פחות מטפח, ומותר לעשותו אף כשעושה לקיום,[[66]](#footnote-67) וכ"כ התו"ש שם סקי"א.

בעיקר הא דפטרינן באהל שאין בגגו טפח אף כשהוא אהל קבע, הק' החזו"א בסימן נ"ב סוסק"ד, דאף דל"ה אהל, מ"מ הוי בונה, והבונה כ"ש חייב, וכתב לישב דתליית בגד שאין בו אהל טפח אינו עשוי להתקיים ובטלה דעתו, - ובחי' הר"מ קזיס בסוגיין כתב דהא דפטרינן באהל שאין בגגו טפח היינו כשלא קבעו ביתידות או מסמרים, דבכה"ג לי"ב משום בונה, וע"כ כל שאין בגגו טפח ואין בזה משום עשיית אהל, פטור.[[67]](#footnote-68)

**כריכת חוט או משיחה**

**הי' כרוך עלי' חוט או משיחה מותר לנטותה לכתחילה,** בפירש"י כתב דהיינו שכרך עלי' חוט למשכה בו לפורסה לכאן ולכאן, ובכה"ג מותר לנטותה לכתחילה משום דהוי כמוסיף על אהל עראי, - והפסקי רי"ד הוסיף לפרש דהיינו דבלא כריכת חוט ומשיחה, אף שתלאה על יתד, לא מוכחא מילתא דלשם אהל תלאה שם, וע"כ אסור לנטותה ולא חשיב כמוסיף על אהל עראי, אך כל שכרך עלי' חוט או משיחה כדי למתחה בהן, מוכחא מילתא שדעתו לעשות מהן אהל, וכשתלאה מבעו"י הוי תחילת אהל, וע"כ מותר לנטותה דהוי כמוסיף על אהל עראי,[[68]](#footnote-69) - ולפ"ז ודאי דל"מ הא דכרך עלי' חוט או משיחה, אלא כשכבר נתנה מבעו"י על הנס שעל הקינוף, כמש"כ בפירש"י, דבכה"ג מהני הא דכרך עלי' חוט או משיחה, דחזינן למה שנתנה על הנס שעל הקינוף כתחילת אהל, וכ"כ בחי' הר"מ קזיס ובגוו"ר כלל ג' ריש סימן כ"ו לדקדק כן מד' רש"י, וכ"כ הנובי"ת או"ח סימן ל' ד"ה ולא נשאר לדקדק מל' רש"י והרא"ש, ועפי"ז כתב דאין להתיר בפתיחת מטרי' מכח הא דיש בה קרסים ולולאות והו"ל כחוט ומשיחה,[[69]](#footnote-70) וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שט"ו סט"ז והשעה"צ שם סקמ"ו והחזו"א בסימן נ"ב סק"ז ד"ה שם תוד"ה אף.

התוס' נסתפקו אם הא דשרינן כשהי' כרוך עלי' חוט או משיחה, הוא כששייר בה טפח, או דכריכת חוט או משיחה מועלת בלא שיור טפח, - והרשב"א והריטב"א והר"ן כתבו בשם הרי"ף דלא שרינן אלא כששייר בה טפח, וכ"כ בפסקי תוס', - אך הרא"ש בסימן ב' כתב דה"ז מועיל אף כשלא שייר בה טפח, דכריכת חוט או משיחה חשיב כאילו היתה פרוסה טפח, וכ"כ הרשב"א והר"ן והנימו"י בשם רבינו יונה, וכ"כ הריטב"א.

והרשב"א ודעימי' כתבו בשם רבינו יונה שהוכיח דאיירי כשלא שייר בה טפח, דאם שייר טפח, מ"ש כרך עלי' חוט או משיחה תיפו"ל משום פריסת טפח, ולכאו' מכוון דבריהם, דבעירובין ק"ב א' דשרינן כששייר בה טפח, לא הצריכו שיהא כרוך בה חוט או משיחה, - ועמש"כ בזה הגוו"ר בכלל ג' סימן כ"ו ד"ה אמנם נראה לע"ד, והפרח שושן בכלל ג' סימן ד' ד"ה ואשר אני אחזה, והחזו"א בסימן נ"ב סק"ג ד"ה והאי חוט.

הבה"ג בהל' שבת כתב דהא דשרי כשכרך עלי' מבעו"י חוט או משיחה, הוא משום דאין זו קרוי' טלית אלא אהל שאין יכול להתעטף בה, ויצאה מתורת טלית ונעשית ככילה, וע"כ מותר לנטותה לכתחילה, - ולכאו' לדעתו לא איירי כשכרך חוט או משיחה כדי למשכה בהן, כמו שפירש"י וש"ר, אלא איירי כשתלאה מבעו"י בחוט או משיחה, ועי"ז יצאה מתורת טלית ונעשית ככילה, - וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ט והשו"ע בסימן שט"ו ס"י, שכתבו שהיו עלי' חוטין "שהיא תלוי' בהן מער"ש", וכ"כ החזו"א בסימן נ"ב סק"ג ד"ה והאי חוט בדעתם, דאיירי כשהיא קשורה בצד אחד ע"י חוט או משיחה ובכה"ג מותר לנטותה, וכ"כ התפא"י בכלכלת השבת מלאכת הבונה.[[70]](#footnote-71)

והחזו"א שם סק"ד ד"ה קל"ח א' כתב בדעת הרי"ף דחוט או משיחה היינו כעין לולאות הנתלין על הווין שבכותל, וע"י הלולאות ניכר שהוא שימוש להניח ולהסיר ואין ע"ז שם בנין, ול"ב שתהא תלוי' בהן מבעו"י, אך כתב דבל' הרמב"ם והשו"ע משמע דחד צד הי' תלוי מבעו"י.[[71]](#footnote-72)

הב"י בסימן שט"ו כתב דלדעת הרי"ף והרמב"ם דאיירי הכא כשאין בגגה ובתוך ג' סמוך לגגה טפח, הרי דגם הא דשרינן כשכרך עלי' חוט או משיחה, הוא רק בכה"ג, דאם יש בגגה או בתוך ג' סמוך לגגה טפח אסור לנטותה אף כשכרך עלי' חוט או משיחה, וכ"ה מבו' להדיא בפי' ר"ח ובפי' הר"ן לקמן בסוגיין, וכ"כ המג"א שם סקי"ב, והגר"ז שם סי"ז,[[72]](#footnote-73) והמ"ב שם סקל"ז,[[73]](#footnote-74) וכ"כ הגוו"ר בכלל ג' סימן כ"ו, והפרח שושן בכלל ג' סימן ד', והנובי"ת או"ח סימן ל'.

אך הדרישה בסימן שט"ו סק"א צידד דמהני חוט או משיחה אף כשיש בגגה טפח, עיי"ש, והנוב"י שם (ד"ה באופן) תמה טובא על דבריו, ועמש"כ בזה בס' קובץ פכ"ב משבת הכ"ז, ועמש"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"י בדעת הרמב"ם בזה.[[74]](#footnote-75)

\*הפרח שושן בכלל ג' סימן ד' ד"ה ולי הדיוט כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם, דהא דל"מ חוט או משיחה באהל שיש בגגו טפח, הוא אף בגונא שלא נעשה לקבע ואינו אהל קבע, אף דבכה"ג מהני התירא דשייר טפח, משום דחוט או משיחה הוא היכר מועט, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן שט"ו סקט"ו,[[75]](#footnote-76) וכ"כ הקרבן נתנאל בפירקין דאף דל"מ חוט או משיחה כשיש בגגו טפח, מ"מ מהני בזה שיור טפח.

אך בד' הגוו"ר בכלל ג' סימן כ"ו ד"ה גם מדברי הרא"ש מבו' דשוה דין חוט או משיחה לדין שייר בה טפח, ולפ"ז הדין נותן דכל הא דל"מ חוט או משיחה כשיש בגגה טפח, כ"ז הוא בגונא דל"מ בה גם שיור טפח, משום דהוי כאהל קבע, אך בגונא דהתירו להוסיף על אהל אף כשיש בגגו טפח, כמבו' בסוגיית הגמ' בעירובין ק"ב א', ונתבאר לעיל כמה דרכים בזה, ה"נ מותר כשיש בה חוט או משיחה, וכ"ה להדיא בד' הגר"ז בסימן שט"ו סי"ז, עיי"ש.[[76]](#footnote-77)

ד' כסליו פ'

דף מס' 4

\***קל"ח א'** **- הא דקאמר אף מטה אסורה כדקרמנאי,** בפירש"י כתב דהיינו מטה גלנניתא שפורקה ומחזירה, והריטב"א כתב דטעם האיסור בזה הוא מגזירה שמא יתקע,[[77]](#footnote-78) - ולכאו' אזיל לטעמי' דס"ל לעיל דהא דשרינן במטה וכסא וכו' הוא משום דאין בהן משום אהל דאין עשויין להשתמש תחתיהן, וכדעת הר"ח ודעימי', אך לפירש"י ודעימי' לעיל דהא דאין בהן משום אהל הוא משום דעביד וקאי, הרי דבמטה גללניתא דלא עביד וקאי יש לאסור משום עשיית אהל, וכ"נ בפסקי רי"ד.[[78]](#footnote-79)

**אף כילה מותרת כדרמי בר יחזקאל,** בפי' ר"ח כתב דאיירי בכילה שאין בגגה טפח ויש עלי' חוטין קשורין מאתמול, ומבו' דכילה שיש בגגה טפח ל"מ בה חוט או משיחה, וזה כמש"כ הב"י בסימן שט"ו בדעת הרי"ף והרמב"ם, ונתבאר בדף מס' 2.[[79]](#footnote-80)

\***כילה אסורה ומטה מותרת כדידן,** בפירש"י כתב דהיינו מטה זקופה והוא מושיבה על רגלי', דבכה"ג ליכא משום עשיית אהל, כיון דלאו מידי עביד אלא ליתובא בעלמא, וכמו שפירש"י לעיל, - והפסקי רי"ד כתב דהא דכילה אסורה, היינו לסדרה ע"ג קינופות אם לא התחיל בה מבעו"י, ומשמע דבהך גוונא דמטה מותרת משום דעביד וקאי, אף כילה מותרת, אלא דכילה דידן לא עבידא וקיימא, וע"כ אסור לעשותה, ומבו' לפ"ז דהתירא דעביד וקאי הוא אף באהל העשוי להגן, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 1.

אך למש"כ התוס' ותוס' הרא"ש דהא דבעי מיני' כילה ומטה מהו, היינו דמהו להשוותן כילה ומטה ובמקום שאסור בזה כנגדו אסור בזה, הרי דמה שהשיב לו דכילה אסורה ומטה מותרת, משמע דהיינו דאף בהך גוונא דמטה מותרת משום דעבידא וקיימא, מ"מ כילה אסורה, ומבו' לפ"ז דל"מ התירא דעביד וקאי באהל העשוי להגן,[[80]](#footnote-81) וצ"ע.

**חזינא להו לכילי דרב הונא דמאורתא נגידו ומצפרא חביטא רמיא,** בפירש"י כתב דבליל שבת היו פרוסות ובבוקר היו מושלכין לארץ, משום דמותר לפרקם, וה"נ מותר לנטותם, - ובטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בד"ה אף דהוא משום שהי' כרוך עליהן חוט או משיחה,[[81]](#footnote-82) וכ"כ הרא"ש בסימן ב' בפי' קמא. - **ב** בפי' הר"ן כתב דהוא משום דל"ה בגגן ובפחות מג' סמוך לגגן טפח, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' ובפי' ריבב"ן, וכ"כ הרא"ש שם בפי' בתרא. - **ג** בפי' הר"ן כתב דלדעת הרי"ף והרמב"ם איירי כשאין בגגן ובפחות מג' סמוך לגגן טפח וגם כרך עליהן חוט או משיחה,[[82]](#footnote-83) וכ"נ בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ב והשו"ע בסימן שט"ו ס"י.[[83]](#footnote-84)

העולת שבת בסימן שט"ו סקי"ז הק' על מש"כ השו"ע שם דטלית כפולה שהיו עלי' חוטין מותר לנטותה ומותר לפרקה, והוא מד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ט, דבגמ' לא אמרו אלא דמותר לנטותה, אך לפרקה ודאי אסור שהרי בנין עראי אסור לסתור כמו לבנות, - אך למש"כ התוס' דהתירא דכילי דרב הונא הוא כדרמי בר יחזקאל, וכ"כ הר"ן בדעת הרי"ף והרמב"ם, מבו' דכל דאיכא חוט או משיחה מותר אף לסתור, והוכיחו כן השעה"צ שם סקמ"ו והחזו"א בסימן נ"ב סק"ז.

ובטעם הא דמותר לסתרה, אף דאסור לסתור בנין עראי, כתב המג"א שם סקי"ד דכיון דמותר לנטותה משום דל"ה אהל, מותר ג"כ לפרקה, וכ"כ המאירי בסוגיין דכל שמותר לנטותו מותר לפרקו, והמאמר מרדכי שם סק"י הוסיף לפרש דהיינו דכ"ה דמהני הא דיש לה חוט או משיחה דמותר לנטותה, וליכא משום עושה אהל עראי, ה"נ מותר להחזירה לכמות שהיתה ולי"ב משום סתירה, דאם הי' משום סתירה בפירוקה, הי' משום בנין בנטייתה.

אך השעה"צ שם סקמ"ו תמה ע"ז, דלפ"ז אין להתיר לסתרו לגמרי, אלא להחזירו לכמות שהי', שהוא תלוי על היתד, ובגמ' הכא מבו' דמותר לסתרו לגמרי ולהשליכו לארץ, וכמו שאמרו דמצפרא חביטא רמיא, ועיי"ש שכתב דבעכצ"ל דס"ל להש"ס דאהל עראי כזה שהותר לתקנו בשבת מחמת שהיו לו חוטין כרוכין מער"ש לא גזרו חכמים על סתירתו, - והגר"ז שם סט"ז הוסיף לפרש, דאף דכשהוסיף על אהל טפח העשוי מבעו"י, לא הותר אלא לסתור את התוספת, ולא את האהל העשוי מאתמול, מ"מ הכא מותר לפרק את הטלית מעל המוט, מפני שכאן ל"ה אהל טפח ממש מבעו"י, אלא שהחוטין מועילין כמו רוחב טפח, - ולכאו' מכוון דבריו, דבאהל טפח אסור לסתור את האהל העשוי מאתמול, משום דזה עצמו הוי סתירת אהל, ומשא"כ הכא דאף דהחוטין מועילין כמו אהל טפח, מ"מ הרי אין עליהן תורת אהל, וע"כ שפיר מותר לפרק את הטלית מעל המוט, ואין בזה סתירת אהל כלל.[[84]](#footnote-85)

\*בפי' ר"ח כתב לפרש דמה שאמרו דמאורתא וכו' היינו שנטויות היו מערב שבת ומשוכות למעלה כמין כפולות, ובבקר היו משפעין ומשרבבין אותן למטה, משום דהו"ל כמוסיף על אהל עראי, והביאו בפי' רבינו פרחי', וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובס' המאורות ובמאירי בשם י"מ, וכ"כ הראב"ן בסימן שס"ה והראבי"ה בסימן ר"צ.

ובפי' רבינו פרחי' שם כתב דלפי' זה איירי כשיש בגגו טפח, ולכאו' מבו' לפ"ז דאף דהתירא דחוט או משיחה ל"מ בכילה שיש בגגה טפח, וכמש"כ הר"ח לעיל מינה, מ"מ הא דשרינן כששייר טפח, הוא אף בכילה שיש בגגה טפח, וזה כמש"כ בתשו' פרח שושן כלל ג' סימן ד' (ד"ה ולי הדיוט), ודלא כמש"כ הגוו"ר בכלל ג' סימן כ"ו, והנובי"ת או"ח סימן ל', (והבאנו לדבריהם בדף מס' 2), וצ"ע.[[85]](#footnote-86)

**וילון מותר לנטותו ומותר לפרקו,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דאין אהל אלא מי שעשוי כעין גג, והתרוה"ד בסימן ס"ח כתב דזה ניחא גם לדעת הסוברים דאיכא איסור אהל בעשיית מחיצה, ויתבאר בעזה"י במקומו, משום דהיינו רק במחיצה המתרת, אך הכא דאינו עשוי להתיר, לי"ב משום אהל, וכ"כ הפסקי רי"ד והמאירי בסוגיין, והיראים בסימן ער"ד, והראבי"ה בסימן ר"צ, והאו"ז בסימן ע"ח, ורי"ו נתיב י"ב ח"ד, והטור בסימן שט"ו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמותר להסיר בשבת את הפרוכת שלפני ארון הקודש ולפרוס אחר במקומו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ונתבאר להלן.

**ב** בפי' ר"ח כתב דאיירי בזמן שכרוכין עליו ב' חוטין או משיחות, דלא גרע מטלית כפולה, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ט והשו"ע בסימן שט"ו ס"י, וכמו שפירשו כן הגר"א שם והמ"ב שם סקל"ט,[[86]](#footnote-87) ועיי"ש בשעה"צ סקמ"ז שעמד ע"ד המ"מ שלא פירש כן.

**ג** בפי' הר"י מלוניל כתב דאיירי בפרוכת שנפרסה ותלוי' במקומה, וע"כ שרי לנטותה דהוי תוספת על אהל עראי, וכ"נ בס' המאורות ובשיטה להר"נ, וכ"כ המאירי בחד פירושא.

בפירש"י בעירובין ק"ב א' ד"ה מותר לנטותו כתב דהא דוילון מותר לנטותו הוא משום דלאו אהל הוא, דלא קביעא התם, אלא כן דרכו לינתן ולהסתלק כדלת בעלמא, - והתרוה"ד בסימן ס"ח כתב ללמוד מדבריו דלא הותר אלא בוילון שנוטין אותו לפרקים, כשרוצים לעשות מילי דצניעות, אבל אינו תלוי תדיר שם, אך כל שהוא תלוי תדיר שם אסור, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין שכתב דוילונות שאדם נוהג בהם עכשו בלולאות וטבעות הקשורים בחבל לפני המטה, אהל קבוע הוא ואסור.

אך הב"י בסימן שט"ו עמד ע"ז, דא"כ ל"ה שתיק מיני' הכא,[[87]](#footnote-88) ועיי"ש שכתב דאף שתלוי שם בקביעות שרי, דכיון שכולו נע ונד ברוח מצוי' וגם אינו מעכב להולכין ושבין שם, מיקרי לא קביע, וזהו מש"כ רש"י דלא קביע התם אלא כן דרכו לינתן ולהסתלק כדלת בעלמא, ואין לאסור אלא אם קבעו מלמעלה ומלמטה ומן הצדדין בענין שאין מזיזין אותו ממקומו, דבכה"ג ה"ז אסור משום בנין, וכ"כ הלבוש שם ס"א והמג"א שם סקי"ב והגר"ז שם ס"ז והמ"ב שם סק"ו.[[88]](#footnote-89)

התרוה"ד שם כתב לדון דלמש"כ בדעת רש"י בעירובין דוילון שתלוי שם תדיר אסור לנטותו ולפרקו ה"נ יש לאסור בפרוכת שתולין תדיר, וכתב לחלק דשאני וילון התלוי תדיר לפני הפתח דשייך בי' עשיית אהל, לפי שהוא כמו דלת בעלמא, ומשא"כ בפרוכת שלפני הארון דבלא"ה יש דלת לארון והפרוכת אינו תלוי שם אלא לצניעות, דאע"ג דתלוי שם בקביעות אין קפידא,[[89]](#footnote-90) - והמג"א בסימן שט"ו סק"ב כתב לפ"ז להתיר בסדינין המצויירין אע"פ שהן קבועין שם, והמחה"ש והלבו"ש שם פירשו דהיינו אף כשהם קשורים מלמעלה ולמטה ומן הצדדים, דבכה"ג בוילון אסור, משום דאינם עשויין שם למחיצה, וכן הסכימו האחרונים שם.

החזו"א בסימן נ"ב סקי"ג תמה ע"ד הב"י שהתיר לתלות וילון בקביעות, כיון שהוא נע ונד ואינו מעכב להולכין ושבין שם, דכיון דקובעו להיות תלוי על צירים הו"ל כתולה דלת על צירי' דחייב משום בונה, ואע"ג דנע ונד למטה מ"מ הוא מתקיים תמיד על ציריו וזהו בנינו להיות תלוי תמיד ונוח לנטותו בכל עת שירצה, ואין להתיר אלא בוילון שדרך לתלותו ולסלקו,[[90]](#footnote-91) ועיי"ש שכתב דה"נ יש לאסור אף בתולה וילון על הדלת, שהרי לא משום מחיצה אתינן עלה אלא משום בנין, וכל שקובע הדבר הוי בנין, ועמד ע"ז שהוא שלא כמש"כ התרוה"ד להתיר בזה, וה"נ יש לאסור בתליית סדינין המצויירין בקביעות, דהו"ל בונה,[[91]](#footnote-92) ואין להתיר אלא כשעשוי לתלותם ולהסירם.

ובד' התרוה"ד שהתיר לתלות פרוכת בקביעות, משום שאינה מחיצה, י"ל דהוא משום דלעולם אין רואים את הפרוכת כחלק מן הבנין, וע"כ אין לאסור בזה אלא משום איסורא דעשיית מחיצה, דאסור לעשות מחיצת קבע,[[92]](#footnote-93) ובפרוכת שאינה משמשת כמחיצה ליכא איסורא,[[93]](#footnote-94) וה"נ הוא במה שהתיר המג"א לתלות סדינין המצויירין, די"ל ג"כ אין רואין אותן כחלק מן הבנין, אלא כדבר התלוי ע"ג הכותל לנוי, - אך לא נתישב בזה מש"כ הב"י להתיר לתלות וילון בקביעות, אף שהוא משמש כדלת, ולכאו' יש לראותו כחלק מן הבנין.[[94]](#footnote-95)

\***כילת חתנים מותר לנטותה ומותר לפרקה,** הראבי"ה בסימן ר"צ כתב דהוא משום דלצניעותא בעלמא עבידא, והיינו משום דאלמלי כן הרי דאף דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו וחשבינן לה כמחיצה, הי' לנו לאסור משום עשיית מחיצה, וכל הא דשרי הוא משום דהויא לצניעותא בעלמא ולי"ב לאיסור עשיית מחיצה, וכמש"כ הראבי"ה שם כן בהא דוילון מותר לנטותו ומותר לפרקו דהוא משום דלצניעותא בעלמא עביד.

**ולא אמרן אלא שאין בגגה טפח וכו',** הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ל כתב דהא דבכה"ג מותר לנטותה, ול"ד לטלית כפולה דאסור לנטותה אף שאין בגגה טפח אלא כשהיו עלי' חוטין, הוא כשהיתה מתוקנת לכך, וכ"כ בפי' הר"ן, ונתבאר בדף מס' 3.

והשה"ג בפירקין צידד דאף דלדעת הרי"ף והרמב"ם ל"מ חוט או משיחה בטלית שיש בגגה טפח, מ"מ הכא מהני חוט או משיחה אף אם יש בגגה טפח, כיון דכשאין בגגה טפח מותר לנטותה אף בלא חוט ומשיחה משום שהיא מתוקנת לכך,[[95]](#footnote-96) ובתשו' פרח שושן כלל ג' סימן ד' ד"ה עוד יש להביא ראי' לדברינו דקדק כן מל' הטור בסימן שט"ו, - אך הב"י שם כתב דלדעת הרי"ף והרמב"ם ל"מ הכא חוט או משיחה כשיש בגגה טפח, וכ"כ הב"ח שם.

**ולא אמרן אלא שאין בשיפועה טפח וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאין כל צד וצד נתפשט למטה להתרחק טפח מכנגד אמצעיתו,[[96]](#footnote-97) דאם שיפועה מתרחק טפח חשיב כאהל דשיפועי אהלים כאהלים דמו, - והתוס' כתבו בשם רשב"ם דל"ג לה, דבסוכה י"ט ב' מסקינן דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, וכ"כ המאירי,[[97]](#footnote-98) וכ"נ בד' המ"מ בפכ"ב משבת הכ"ט, וכ"כ הב"י בסימן שט"ו בדעת הרי"ף והרמב"ם.[[98]](#footnote-99)

ובדעת רש"י ודעימי' דכל דיש בשיפועה טפח אסור אף דקי"ל בסוכה דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בעירובין ק"ב ב' כתב דאתיא כמ"ד בסוכה שם דשיפועי אהלים כאהלים דמו, וכ"כ בחי' המאירי שם, וכתב לפ"ז דאין הלכה כן. - **ב** התוס' כתבו דהתם איירי שאין בשיפועה טפח, ועמש"כ בזה הקרבן נתנאל בסימן ב'. - **ג** התוס' הרא"ש בעירובין שם כתב דלגבי שבת אסור משום דמיחזי כבונה, אבל לגבי סוכה לא החמירו כ"כ, וע"כ שרי לישן בכילת חתנים בסוכה.[[99]](#footnote-100) - **ד** הר"ן בסוכה ז' ב' כתב לדעת הבעה"מ דהוא משום דשיפועי אהלים הוי כאהל עראי, ובסוכה בעינן דירת קבע, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה שם י"ט ב'.[[100]](#footnote-101) - **ה** הר"ן שם כתב לדעת הרי"ף דאף דשיפועי אהלים כאהלים דמו, מ"מ לענין סוכה לאו כאהלים דמו דסכך אמר רחמנא וליכא, ועד"ז כתב הרא"ה שם י"ט ב' דאף דשיפועי אהלים כאהלים דמו, מ"מ לענין סוכה בעי גג לחשיבותא.[[101]](#footnote-102) - **ו** התוס' הרא"ש בעירובין שם כתב די"מ דהא דשיפועי אהלים כאהלים דמו, הוא בשיפוע שלמעלה מי', דאין אהל בפחות מגובה י', ומה שאמרו בסוכה דלאו כאהלים דמו הוא בשיפוע שבתוך י', אך התוס' בסוגיין דחו לזה, דלענין שבת ל"ה גובה י'.

\*הרי"ף בסוכה ז' ב' כתב דאף דקי"ל דסוכה דירת עראי, מ"מ קי"ל דהעושה סוכתו כמין צריף פסולה, משום דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, והבעה"מ שם נחלק ע"ז, דהא דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו הוא משום דסוכה דירת קבע בעינן, וכה"ג לאו דירת קבע היא.

והרמב"ן במלחמות שם תמה ע"ז ממה שאמרו הכא דכילת חתנים שאין לה גג מותר לנטותה ולפרקה, ואם שיפועי אהלים חשיבי כאהל עראי, הי' לנו לאסור בזה, דבשבת אפי' אהל עראי אסור, ואף לתלות את המשמרת או פרוונקא אכולי כובא אסור, וכ"ש דיש לאסור בשיפועי אהלים, - והר"ן שם השיב דלגירסת רוב הנוסחאות אסרו לנטות כילת חתנים שיש בשיפועה טפח, והרי דשיפועי אהלים חשיבי כאהל עראי,[[102]](#footnote-103) וכתב עוד, דמד' הרי"ף והרמב"ם שאסרו בטלית כפולה אף שאין בגגה ובפחות מג' סמוך לגגה טפח, יש ללמוד דאהל משופע חשיב כאהל עראי.[[103]](#footnote-104)

**ולא אמרן וכו' אבל נחית מפוריא טפח אסור,**[[104]](#footnote-105)נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכל דנחתא מפוריא טפח ההוא טפח הוי קיר לאהל והמטה נעשית לו גג, והאו"ז בסימן ע"ח כתב עפי"ז דהפורס מפה על השלחן צריך ליזהר שלא תצא המפה למטה מן השלחן טפח משום דההיא טפח הוי קיר לאהל והשלחן נעשה לו גג, ומבו' בדבריו דעיקר תורת האהל שבזה הוא מכח שהמטה מאהלת על המקום שתחתי',[[105]](#footnote-106) - ובחי' הר"מ קזיס הוסיף לפרש, דאין האיסור בזה משום עשיית המחיצות, דמותר לעשות מחיצות עראי בשבת, אלא הוא משום דע"י עשיית המחיצות הוא עושה את המטה לאהל, שמתחילה ל"ה שם אהל עלי' שלא נעשית לכך, ועכשיו שעושה מחיצות טפח סביבה ע"י המחיצות היא נחשבת אהל והוי כעושה אהל עראי,[[106]](#footnote-107) - והשפ"א הק' דהו"ל כעשיית אהל מלמעלה למטה דשרי, כמו שאמרו בעירובין ק"א א' ובביצה ל"ג א', וכן רמז לזה הגר"ז בקו"א סימן ש"א סוסקי"ב, וצ"ע.

**ב** הרשב"א כתב בשם רבינו יונה דהא דאסרינן בזה הוא משום דהכילה פרוסה לצל, והו"ל מטה כעשיית גג באמצע כילה, אך במטה דידן שיורדים הסדינים מן המטה טפח לית לן בה, כיון דפריסת סדינין ע"ג מטה אין בה משום אהל, וכ"כ הריטב"א והר"ן והנימו"י, ועמש"כ בשיטה להר"נ בשם הרא"ה, - והגר"ז בסימן שט"ו סי"ח הוסיף לפרש בזה דהיינו, דכיון דהכילה עשוי' להגן מן החמה או מדבר אחר ויש שם אהל עלי', אלא שאין לה גג, מהני הא דהיא משולשלת למטה מן המטה טפח, דעי"ז נעשית המטה גג לקיר טפח שסביבה, ואע"פ שהמטה אינה עשוי' להגן ואין שם אהל עלי', מ"מ כיון דיש שם אהל על קיר טפח זה שהוא מכלל הכילה העשוי' להגן, יש כאן אהל עם גג,[[107]](#footnote-108) ולפ"ז ניחא דלא חשיב כעשיית אהל מלמעלה למטה, דעשיית האהל הוא בפריסת הכילה, וה"ז נעשה מלמטה למעלה.

**ג** בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ל נראה דמפרש דהיינו דכל שיורד טפח בזקיפה אחר השיפוע אסור לנטותה, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן ב' בדין טלית כפולה,[[108]](#footnote-109) וכ"כ הטור בסימן שט"ו ובקיצור פסקי הרא"ש סימן ב', - ובחי' הר"מ קזיס פירש דהיינו משום דכל דיש טפח זקוף, חשיב כל השיפוע כגג, וכמו שאמרו בסוכה י"ט ב' דאף למ"ד דהעושה סוכתו כמין צריף פסולה משום דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, מ"מ אם הגבי' מן הקרקע טפח כשרה,[[109]](#footnote-110) וכן פירשו החמד משה שם, והתו"ש שם סקכ"א, והמ"ב שם סקמ"ב,[[110]](#footnote-111) וכ"ה מבו' בד' הדרישה שם סק"ד,[[111]](#footnote-112) - והר"מ קזיס שם הק' ע"ז, דכיון דהמטה מפסקת בין הטפח הזקוף ובין השיפוע, היאך חשבינן להטפח כמחיצה כלפי השיפוע שמעל המטה,[[112]](#footnote-113) ובסוכה ע"ג סוכה שהעליונה היא כמין צריף, הדין נותן דל"מ הא דהתחתונה דפנותי' זקופות,[[113]](#footnote-114) ועמש"כ הדרישה בסימן שט"ו סק"ד, וצ"ב.[[114]](#footnote-115)

ו' כסליו פ'

דף מס' 5

**סיאנא**

**קל"ח ב'** **- סיאנא וכו' הא דאית בי' טפח הא דלית בי' טפח,** המג"א בסימן שט"ו סק"י רמז להעיר דלדעת הרי"ף ודעימי' דאסרו בטלית כפולה אף כשאין בגגו טפח, מ"ט שרינן הכא כשאין בו טפח,[[115]](#footnote-116) והפמ"ג במש"ז שם סק"ח הוכיח מזה דבאהל עראי לא אסרו בפחות מטפח, והמחה"ש בסימן ש"א סקנ"א כתב דהוא משום דהוי ככילת חתנים המתוקנת לכך, דכל שאין בגגה טפח שרי.[[116]](#footnote-117)

\***אלא מעתה שרביב בגלימא טפח ה"נ דמיחייב,** בספה"י לר"ת סו"ס ר"פ מבו', דכל הא דשרינן בשרביב בגלימא הוא רק משום צערא, אך בלא"ה אסור, ופירש כן לסוגיית הגמ' לעיל מ"ג ב', עיי"ש, וצ"ע.

**הא דמיהדק הא דלא מיהדק,** בפירש"י כתב דהיינו דמסקינן דאיסור לבישת כובע אינו משום אהל, אלא הוא משום שלא יגביהנו הרוח מראשו ואתי לאתויי ד' אמות, וע"כ לא נאסר אלא בדלא מיהדק בראשו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן והפסקי רי"ד והריא"ז והנימו"י והמאירי והריבב"ן, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, וכן צידדו הסה"ת בסימן רנ"ד, והאו"ז בסימן ע"ח.

אך בפי' ר"ח כתב דאיסורו הוא משום אהל, וכשהוא מהודק ביותר ואינו נכפף ביותר חשיב כאהל, והביאוהו התוס', וכ"כ הערוך בע' סיין, וכ"כ הרא"ש בסימן ג' בשם ר"ת, ועד"ז כתב הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"א, - והשו"ע בסימן ש"א ס"מ מ"א חשש לב' הדעות.

בטעם הא דכשאינו מהודק ביותר והוא נכפף לא חשיב כאהל, משמע בפי' ר"ח דהוא משום דכל שהוא נכפף הוי כבגד, ולי"ב משום אהל, ורק כשאינו נכפף כבגד, חשיב כאהל, ולכאו' לפ"ז ל"ב להא דמיהדק אלא הכא דהוא דרך מלבוש, וכל דלא מיהדק והוא כבגד, אין אהל במלבושי האדם, - אך בד' המג"א בסימן שט"ו סקי"ח מבו' דאף היכא דאי"ז דרך מלבוש, לי"ב משום אהל כשאינו מהודק,[[117]](#footnote-118) - ועמש"כ הגר"ז בסימן ש"א סמ"ח ובקו"א סקי"ב פלוגתת רבוותא מהו דחשיב כמיהדק דאסור.

הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"א פירש למה שאמרו דמיהדק, דהיינו דהוא מהודק על ראשו, ורק בכה"ג יש בו משום אהל, וזה מלבד הא דבעינן שיהא קשה כמו גג,[[118]](#footnote-119) ובטעם הא דכל שאינו מהודק על ראשו לי"ב משום אהל, מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' פנ"י או"ח סימן ט"ז כתב דהוא משום דעביד וקאי, ורק כשמהדקו על ראשו חשיב כעשיית אהל, וכ"כ בתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א' ד"ה וסכותי.[[119]](#footnote-120) - **ב** המכתם לדוד שם סוד"ה שבתי כתב דהוא משום דאיסורא דאהל עראי הוא גזירה משום אהל קבע, וע"כ לא אסרו אלא במידי דדמי לאהל קבע שקבוע ועומד במקום אחד, וכל שאינו מהודק דהוא סובב הולך וחוזר סביב לראשו, לית בי' שום קביעות וליכא למגזר בי' אטו אהל קבוע, דל"ד לאהל קבוע, אלא אדרבה דמי לאהל זרוק. - **ג** הנובי"ת או"ח סימן ל' סוד"ה והנה אמינא כתב דהוא משום דכל שאינו מהודק על ראשו הרוח מפילו מראשו ולא חשיב אף כאהל עראי. - **ד** הבית מאיר בסימן שט"ו כתב דהוא משום דלא אסרו משום אהל אלא כשהוא נח על הארץ, וכל הא דאסרו בסיאנא, הוא משום דעכ"פ מונח על ראש האדם העומד על הארץ ונח עליו, אך כל שאינו מהודק, לא חשיב כנח על הארץ, ועד"ז כתב האמרי ברוך בהגה' הנוב"י שם, ועיי"ש מש"כ לפרש עוד בע"א.

\*הראבי"ה בסימן רצ"א כתב בשם ר"ת דהא דמפלגינן בין מיהדק ללא מיהדק, היינו דכל דהוא רחב ונכנס ראשו בעומק ואין חלל טפח ממנו על ראשו שרי, אבל לא מיהדק אסור משום אהל עראי, - ונתחדש בדבריו דאף שאין הכובע בולט לחוץ, אלא שיש חלל טפח מעל ראשו, חשיב כאהל, אף דאינו צריך כלל לאויר זה.[[120]](#footnote-121)

בטעמא דרש"י ודעימי' דאין בסיאנא משום אהל, מצינו כמה דרכים, **א** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דאין אהל במלבושי האדם, והביאו השבה"ל בסימן ק"ז, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"א סמ"ט דהוא משום דנעשה דרך לבישה, וכ"כ השעה"צ שם ס"ק קפ"ז, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ב סק"ב דדרך מלבוש לא מיקרי בנין.[[121]](#footnote-122) - **ב** הט"ז בסימן שט"ו סק"ח כתב דהוא משום דעיקר הכובע אין בו משום אהל, וע"כ אף החלק היוצא מראשו לי"ב משום אהל, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן ש"א סקכ"ז, ובתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א' ד"ה ברם אחר.[[122]](#footnote-123) - **ג** המכתם לדוד שם ד"ה נמצינו למדין כתב דהוא משום דדמי לכסא טרסקל דשרי משום דלאו מידי קא עביד אלא ליתובא בעלמא דהא דעביד וקאי, וה"נ הכא דעביד וקאי ולאו מידי קעביד אלא ליתובא בעלמא שמושיבו על ראשו.[[123]](#footnote-124) - **ד** הנובי"ת או"ח סימן ל' ד"ה והנה אמינא כתב די"ל דהוא משום דאינו מתכוין לאהל והוא דבר שאינו מתכוין,[[124]](#footnote-125) ועיי"ש שכתב דלא מיקרי פס"ר. - **ה** הנוב"י שם כתב די"ל עוד דהוא משום דס"ל דסיאנא אינו קשה יותר מגלימא, וגם לישנא דגמ' דמיהדק לא משמע קשה, וע"כ אין בו משום אהל, ועמש"כ ע"ז בהגה' אמרי ברוך. - **ו** הנוב"י שם כתב די"ל עוד, דכיון דאין בו שיפוע למטה לא מיחשב אהל, דאהל בעי גם מחיצת טפח.[[125]](#footnote-126) - **ז** הנוב"י שם כתב בשם חכם אחד, דהוא משום דאינו מגין על שום דבר רק על האדם הנושאו ואינו קבוע במקום אחד רק הולך בו ממקום למקום, וע"כ אינו חשוב אוהל, והנוב"י שם תמה על דבריו. - **ח** הבית מאיר בסימן שט"ו כתב, דהוא משום דלא אסרו חכמים באהל עראי אלא דומיא דאהל קבע שהוא נח על הארץ, וה"נ באהל עראי בעינן עכ"פ שיהא נח ע"ג כלונסאות, אבל המונח ע"ג האדם ל"ה כאהל כלל, דאיסור אהל הוא משום בנין ולא שייך בנין על גוף אדם, וכ"כ התהל"ד שם סק"ז.

בעיקר הפלוגתא בטעם איסור לבישת כובע, מצינו כמה נפ"מ, **א** לדעת רש"י ודעימי' יש לאסור אף בכובע שאינו בולט טפח ואף אם אינו עשוי להגן, ולדעת ר"ח ודעימי' אין אסור אלא כשהוא בולט טפח ואינו נכפף, וגם לא נאסר אלא בכובע העשוי להגן, וכמשמעות ד' הר"ח והרי"ף, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"א סמ"ט והביאוה"ל שם סמ"א.[[126]](#footnote-127) - **ב** לדעת רש"י ודעימי' אין אסור אלא לצאת בו לרה"ר, כמשמעות ל' רש"י בד"ה סיאנא, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"א סמ"א, ולדעת ר"ח ודעימי' אסור ללבשו אפי' בבית, כמש"כ הטוש"ע שם ס"מ. - **ג** לדעת רש"י ודעימי' אסור לצאת בו אף כשלבשו מער"ש, ולדעת הר"ח ודעימי' אם לבשו מער"ש לי"ב איסורא, כמש"כ הט"ז בסימן ש"א סקכ"ז.[[127]](#footnote-128) - **ד** לדעת רש"י ודעימי' אם הוא מכסה ראשו בכובע זה מותר לצאת בו, דאף אם יפול לא אתי לאתויי, דאין דרך לילך בגילוי הראש, וכמש"כ הב"י בסימן ש"א והמ"ב שם ס"ק קנ"ג, ולדעת ר"ח ודעימי' ליכא נפ"מ בזה. - **ה** לדעת רש"י ודעימי' אין אסור אלא כשאינו מהודק בראשו, ולדעת ר"ח ודעימי' ליכא נפ"מ בזה, ולדעת הרמב"ם אינו אסור אלא כשהוא מהודק בראשו.

**גוד בכיסנא**

**גוד בכיסנא מותר לנטותה וכו' לא שנו אלא בב' בנ"א אבל באדם אחד אסור וכו' וכילה אפי' בי' בנ"א אסור א"א דלא מימתחא פורתא,** בביאור דין זה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י פירש דהיינו דאף לנטות את הגוד כדתניא לעיל, מ"מ אם הי' מונח מבעו"י ברצועותיו על מקום קבוע שלו, מותר לנטותו בשבת, ובטעם ההיתר בזה כתב הפסקי רי"ד דהוא משום דהוי כמוסיף על אהל עראי, וכ"כ רי"ו נתיב י"ב ח"ד.

והא דבאדם אחד דמימתח לי' שפיר אסור, וה"נ בכילה אף בי' בנ"א אסור משום דא"א דלא מימתחא פורתא, כתב הפסקי רי"ד דהוא משום דכל שהוא מותח בהידוק הוי כעובדין דחול,[[128]](#footnote-129) - והריטב"א כתב דהוא משום דמה שהוא מונח על מקום קביעות אינו משמש אלא מעשה עץ בעלמא וההמתחה עיקר, ולא חשיב כמוסיף על אהל עראי, וצ"ב.

**ב** הריטב"א כתב בשם הרמב"ן, וכתב דזהו הפי' המחוור, דהא דמותר לנטותה בב' בנ"א, הוא משום דשנים שעשאוה פטורין אפי' מדאורייתא, וע"כ באהל עראי דרבנן מותרין לגמרי,[[129]](#footnote-130) - והא דבכילה אסור אף בי' בנ"א, הוא משום דא"א דלא מימתח כל אחד ואחד פורתא, ונמצא שהכל עשו אהל, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, ועיי"ש משה"ק ע"ז.

**ג** הרשב"א כתב בשם רבינו יונה דבב' בנ"א שפורסין תחילה ואח"כ נותנין ע"ג קינופות אי"ז כבנין שאין דרך בנין לעשותו כולו בב"א, אך באדם אחד הוי כעשיית אהל שקושר וחוזר וקושר כדרך בנין שבונה מעט מעט, ובכילה כיון דא"א דלא ממתחא פורתא, אינה נפרסת כולה בב"א, וע"כ הוי כדרך בנין.

והרשב"א הק' ע"ז דא"כ מ"ט אסרו בביצה ל"ג א' בקדירה, הרי נתינת הקדירה ע"ג המחיצות בב"א היא,[[130]](#footnote-131) וכתב דהתם דרך בנין בכך, כיון שהוא עושה גם מחיצותי' עכשיו, וכ"כ הריטב"א והר"ן,[[131]](#footnote-132) - ויש להסתפק אם היינו דכל שהוא עושה את המחיצות עכשיו, הוי זה כדרך בנין שבונה מעט מעט, דתחילה מעמיד את המחיצות ואח"כ מעמיד את הגג, או היינו דכל שהוא עושה את המחיצות והוי זה בנין גמור, ה"ז אסור אף כשנותן את הגג בב"א ואי"ז דרך בנין, (ונפ"מ אם משכח"ל שמעמיד את המחיצות והגג בב"א, אם ה"ז אסור).

**ד** בפי' ר"ח כתב דהא דמותר לנטותה, הוא כשיש עלי' חוטין או משיחה כרוכין בצידי', ואפ"ה באדם אחד או בכילה דא"א דלא מימתחא פורתא אסור, והוא בכילה שיש לה גג טפח, דל"מ בזה התירא דחוט או משיחה, וצ"ב,[[132]](#footnote-133) ועמש"כ הביאוה"ל בסימן שט"ו סי"ב בד' הר"ח.

**ה** בד' המאירי משמע דהוא משום דבב' בנ"א שפורסין בב"א, אין כאן מתיחה, וכל שהוא ראוי למתיחה אינו אהל אלא במתיחה, ובכילה אף בי' בנ"א אסור, משום דא"א לפרסה בב"א בלא מתיחה מעט, וע"כ שפיר יש ע"ז תורת אהל, ומצינו עד"ז בד' הרמב"ן בריש פירקין, דהתולה משמרת לרמונים לי"ב משום אהל, כיון דא"א לקובעה ולא למותחה יפה.

**ו** הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"ב כתב דהנוטה פרוכת וכיו"ב צריך להזהר שלא יעשה אהל בשעה שנוטה, לפיכך אם היתה פרוכת גדולה תולין אותה שנים אבל אחד אסור, והר"ן בסוגיין כתב דמפרש דגוד הוא כעין פרוכת,[[133]](#footnote-134) - ובביאור הא דאסור לנטותה באדם אחד, כתב המג"א בסימן שט"ו סקי"ח דהוא משום דחיישינן שיוכפל לרחבו טפח בשעת תלייתו דהוי אהל, וכ"כ הלבו"ש שם והמ"ב שם סקמ"ד,[[134]](#footnote-135) ועד"ז כתב המרכה"מ שם, עיי"ש, והחזו"א בסימן נ"ב סק"ה תמה ע"ז, וכתב לפרש לד' הרמב"ם בע"א, עיי"ש.

והא דבכילה אסור אף בי' בנ"א, כתב הרמב"ם שם דהוא בכילה שיש לה גג, והוא משום דא"א שלא תגבה מעט מעל הארץ ותעשה אהל עראי, והלח"מ שם תמה ע"ז, ועמש"כ המרכה"מ שם, והמג"א בסימן שט"ו סק"כ, והביאוה"ל שם סי"ב, והחזו"א בסימן נ"ב סק"ה, - ועי' עוד בפי' רבינו פרחי' בסוגיין שיש ללמוד מדבריו ביאור ד' הרמב"ם, וצ"ב.

**ז** הראב"ד בהל' שבת שם כתב דהאיסור בזה הוא משום שצריך לכוין הלולאות כנגד היתידות שבכותל, וב' בנ"א יכולין לכוין בלא שנוי הקיפול שלו, אבל אדם אחד לא, ובכילה שהיא גדולה אף י' בנ"א אין יכולין לכוין בלא שינוי הקיפול שלו, ונראה כנוטה אהל בתחילה, א"נ כמפשט הקמטין לתקנן.

\*החזו"א בסימן נ"ב סק"א כתב במש"כ התוס' דלא נאסר לעשות אהל כשאינו עושה את המחיצות בשבת, דהיינו רק היכא דליכא מיתוח, אבל היכא דאיכא מיתוח אסור, וכ"ה גם בדבריו שם סק"ב ג' ו' ז' י"ג י"ג, והוכיח כן מהא דגוד בכיסנא מותר לנטותה בשנים, ובע"כ דהוא משום שאין כאן מחיצות או שאינו עושה עכשיו מחיצות ואפ"ה אסור, וכן אמרו בכילה דאי לאו דמימתחא מותר ואפ"ה במימתחא אסור, ועיי"ש במשה"ק לפ"ז במש"כ התוס' דפרוונקא אכולי כובא אסור משום שהיא גדולה, ומה שעמד במשה"ק הרשב"א ע"ד התוס' מהא דגוד אסור אף דליכא מחיצות.

וצ"ע דלא מצינו מי שפירש כן דהתירא דגוד בכיסנא הוא משום דליכא מחיצות, ובפשוטו לדעת התוס' איירי בדאיכא מחיצות, כמש"כ בהגה' אמרי ברוך לנובי"ת או"ח סימן ל', או דהוא בנין חשוב האסור בלא מחיצות, כמש"כ הבית מאיר בסימן שט"ו, וע"כ הוא דאסור היכא דאיכא מיתוח, והא דשרי בדליכא מיתוח, הוא מהטעמים שכתבו הראשונים,[[135]](#footnote-136) ומהיכ"ת נימא דהיכא דאיכא מיתוח אסור אף בלא עשיית מחיצות,[[136]](#footnote-137) ובס' מגילת ספר סימן י"ז סק"ז הוכיח כן מד' התוס' בכ"ד דמותר לעשות אהל בלא מחיצות אף בדאיכא מיתוח, וכ"ה מבו' בד' הפוסקים שלא חילקו בזה.

\*בד' הביאוה"ל בסימן שט"ו ס"ג משמע דלדעת הרשב"א דאסור לעשות אהל אף בלא מחיצות, יש לאסור להניח את קרש המטה ע"ג המטה, והחזו"א בסימן נ"ב סק"ט עמד בזה דלמש"כ הרשב"א בשם רבינו יונה אין לאסור בזה אלא כשהעמיד את הרגלים בשבת, שהרי אין מיתוח בדף,[[137]](#footnote-138) - ואמנם בל' המ"ב שם סקי"ח וסקי"ט משמע דאיירי במטה שיש לה כמה קרשים, ובזה שפיר יש לאסור לדעת הרשב"א אף כשלא העמיד את הרגלים בשבת, כיון שאין עשייתה בב"א,[[138]](#footnote-139) - וגם לא נתפרש בד' הרשב"א אם דעתו להלכה כפי' רבינו יונה או כפירש"י, דלפירש"י לא מצינו דליכא איסור עשיית אהל כשעשייתו בב"א.[[139]](#footnote-140)

**עירובין ק"ב א'** **- הני כיפי דארבא וכו' אין בהן טפח ואין בין זל"ז ג"ט למחר מביא מחצלת ופורס עליהן וכו',** בפי' ר"ח ב"ר שמואל כתב דהיינו דכל שאין בין זל"ז ג"ט כאילו כולן נעשו לוח אחד שיש בו רוחב טפח, וע"כ מותר להוסיף עליהן, ומשמע דאיירי כשיש בהן עצמן רוחב טפח, ומדין לבוד חשבינן לה כאהל אחד שיש בו טפח, אך כל שאין בהן טפח, אין האויר מצטרף לשיעור טפח, דלא חשבינן להאויר כסתום בדיני אהל.

אך בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה לא אמרן והריטב"א שם מבו' דאף אם אין בהן עצמן טפח, חשבינן להו כאהל טפח מדין לבוד, וזהו שכתבו דאם הי' מהני דין לבוד ליחשב כעשיית אהל לאסור, הי' אסור לנטות בשבת ב' חוטין תוך ג', אף דבב' חוטין יחד ליכא טפח, ומבו' דהאויר חשיב כסתום, והוא מצטרף לשיעור טפח,[[140]](#footnote-141) וכ"כ המ"ב בסימן שט"ו סקי"ג.

ולדעת התוס' ודעימייהו צ"ב, דמ"ט בעינן בזה להתירא דמוסיף על אהל עראי, הרי הוי הכל כסתום, ואינו עושה אהל כלל,[[141]](#footnote-142) - וצ"ל דלא איירי כשבכל הכיפי אין בין זל"ז ג"ט, אלא איירי כשבמקום אחד אין ביניהם ג"ט,[[142]](#footnote-143) דכיון דמדין לבוד חשבינן לה כאהל טפח, מותר לפרוס מחצלת ע"ג שאר הכיפי, משום דהוא מוסיף על אהל עראי, וזה כמש"כ המ"ב בסימן שט"ו סקי"ג דאף בכה"ג מותר לפרוס עליהן, ונתבאר להלן, - וי"ל עוד כמש"כ החזו"א בסימן נ"ב סק"ח בתו"ד דאף דמדין לבוד חשבינן לה כאהל, מ"מ אי"ז אהל גמור, שהרי לענין אהל דטומאה לא אמרינן לבוד, (והר"ח בסוגיין ובשבת קל"ח א' דימה שיעור טפח באהל שבת לשיעור טפח באהל טומאה), והא דמותר להוסיף עליו ולסתמו, הוא משום דחשיב כמוסיף על אהל עראי.[[143]](#footnote-144)

המ"ב בסימן שט"ו סקי"ג וסקכ"ה כתב דאף אם במקום אחד אין ביניהם ג"ט, מותר לפרוס את המחצלת ע"פ כולם, כיון דבמקום זה שאין ביניהם ג"ט אמרינן לבוד והוי כאלו היה ג' טפחים מכוסה במקום אחד, - והחזו"א בסימן נ"ב סק"ח פקפק בזה, דאהל שע"י לבוד אינו אהל גמור, שהרי לענין טומאה אינו אהל, ולא הותר אלא לסתמו, ולא שמענו שמותר להוסיף עליו.[[144]](#footnote-145)

התוס' לקמן בסוגיין כתבו דכל הא דחשבינן לה כאהל ע"י לבוד, הוא להתיר להוסיף עליו, אך לא חשיב כאהל לאסור את עשייתו, דאטו יהא אסור לנטות בשבת תוך ג' משום עשיית אהל, וכ"כ התוס' הרא"ש ותור"פ והריטב"א שם.

ובטעם ההיתר בזה, כתב המג"א בסימן תק"ב סק"ט דאי"ז משום דלא אמרינן לבוד להחמיר,[[145]](#footnote-146) אלא הוא משום דאיהו לא עביד מידי, והמחה"ש שם כתב דהיינו דהאהל נעשה ממילא ע"י לבוד, והוא לא עשה מעשה ואהל בידים שיהא אסור לעשותו,[[146]](#footnote-147) ועיי"ש שכתב דמ"מ איסור עשיית מחיצה הוא אף כשאינה מחיצה אלא ע"י לבוד, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בסוכה ט"ז ב' דאסור לעשות מחיצה תלוי', (ויש להוכיח כן עוד, דלא מצינו דאיכא תקנה לעשות מחיצה המתרת ע"י לבוד, ועמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ד הערה קי"טמל).

המהרש"א הק', דלמש"כ התוס' דמותר לעשות בשבת אהל ע"י לבוד, יהא מותר לכתחילה לנטות בשבת הכיפין בפחות מג', דלענין לאסור עשיית אהל בשבת לא אמרינן לבוד, ואח"כ יהא מותר ג"כ לפרוס מחצלת עליהן, דל"ה אלא כמוסיף אהל, ובל' הגמ' משמע דאסור לנטות את הכיפין בשבת, והתו"ש בסימן שט"ו סק"ח כתב דאסור לנטות בשבת את הכיפין משום איסור בנין, עיי"ש.

אך בד' הריטב"א מבו' דרק כשנעשו הכיפין מבעו"י חשבינן להו כאהל ומותר להוסיף עליהן, ויש לפרש לזה בתרי גווני, די"ל דכשנעשו בשבת א"א לחשבם כאהל להתיר להוסיף עליהן, דא"כ יש לאסור את עשייתן, וא"א להתיר את עשייתן, ולהתיר להוסיף עליהן, דהו"ל כתרתי דסתרי, וי"ל עוד, דהוא משום דכשנעשו בשבת, הרי אף דעשייתם בפנ"ע מותרת, וגם ההוספה שמוסיף עליהן מותרת בפנ"ע, מ"מ עשייתן והתוספת עליהן יחד הו"ל כעשיית אהל האסורה, וכ"כ הקר"א, עיי"ש, ובל' הריטב"א משמע טפי כדרך קמא.

בד' המהרש"א מבו' דהא דמותר להוסיף על אהל עראי, הוא אף כשנעשה בשבת בהיתר, וכ"ה מבו' להדיא בד' התורי"ד בשבת קל"ט ב', בדין תולה משמרת לתלות בה רמונים וכו', עיי"ש, - אך בתשו' עטרת חכמים או"ח סו"ס ו' נסתפק בזה, בגונא דנעשה תחילת האהל עראי בשבת בהיתר ע"י אמירה לנכרי לצורך מצוה, וכן נסתפק בזה החזו"א בסימן נ"ב סק"ח בתו"ד.[[147]](#footnote-148)

**זיל כרוך בודייא ושייר בה טפח,** התוס' הרא"ש כתב דהיינו שלא יכרכנה כולה אלא ישייר טפח פשוט הנראה וניכר שהוא אהל, אבל אם כרך כולה אע"ג דעובי הכריכה הוי טפי מטפח לא מיחזי אהל, וכ"כ הריטב"א בשם תוס', - ועיי"ש שכתב דהתוס' דקדקו מל' רש"י דסגי במה שיש ברוחב העיגול טפח, וכתב דיש לפרש גם בד' רש"י דבעינן שיהא טפח חוץ מן הכריכה, והב"ח בסימן שט"ו ס"ב והגר"א שם כתבו דאדרבה משמעות ל' רש"י דבעינן שיהא טפח פרוס מלבד הכריכה.

\*החזו"א בסימן נ"ב סק"ח ד"ה שו"ע כתב דאם דעתו להניח הכריכה ולפרוס מחצלת אחרת סגי בטפח של הכריכה, וצידד דאף אם ל"ה דעתו מאתמול לכך, מותר לפרוס מחצלת אחרת, כיון דנשאר אהל טפח מאתמול, ורק כשפושט את הכריכה נראה שאין הכריכה לשם אהל והחמירו חכמים בדבר.

\*הט"ז בסימן שט"ו סק"ג כתב דהיכא שיש בעיגול עצמו טפח, יש ליזהר שלא לכסות בו כלי, משום דחיישינן לדעת רש"י דחשיב כאהל טפח, וכ"כ התו"ש שם סק"ח, והאלי' רבה שם סק"ה כתב להקל בזה משום די"ל דמודה רש"י לד' התוס', וכמש"כ הב"ח, - אך המאמ"ר שם סק"ד כתב דגם לדעת התוס' יש לאסור בזה, דודאי דהכריכה הויא אהל, אלא דכיון דלא מיחזי כאהל, לי"ב להתירא דמוסיף על אהל עראי,[[148]](#footnote-149) וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ג, ועד"ז כתב הפמ"ג במש"ז שם, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ב סוסק"ח.

\*המהריק"ש בתשו' אהלי יעקב סימן צ"ה כתב דגגון המכווץ ויש בו טפח, מותר לפרסו בשבת, ול"ד למש"כ הראשונים דעובי הכריכה דל"מ ליחשב כאהל טפח, דשאני מחצלת הכרוכה בעיגול, דכ"ה גם כשהיא מושלכת בקרן זוית או מוצנעת, וליכא היכר אהל באותו העיגול, ומשא"כ בגגון המתכווץ, דיש היכר גדול בקמטים שהוא אהל פרוס ועשוי, אלא שמקבצין אותו לצד אחד, והביאו הברכ"י בסימן שט"ו דין ג'.[[149]](#footnote-150)

בד' הט"ז בסימן שט"ו סקי"א והחיי אדם כלל מ"ב סימן ד' משמע, דכ"ה דמותר להוסיף על אהל עראי שהי' בו טפח, ה"נ מותר לסתור אהל עראי כשמשייר טפח, וזהו שכתבו דכשמושך הכיסוי מן התיבה יש ליזהר שלא למשוך את כולו,[[150]](#footnote-151) וכ"כ האבנ"ז בסימן רי"א סקל"ד,[[151]](#footnote-152) - אך החזו"א בסימן נ"ב סק"ז ד"ה שם תוד"ה אף צידד דלא הותר אלא כשנטה את האהל בשבת מכח התירא דשיור טפח, דכיון דהותר לנטות הותר לפרוק, אך אם הי' פרוש מער"ש אסור לסתרו אף אם מניח טפח.

\***עירובין ק"א א'** **- האי מדורתא וכו',** בפירש"י וש"ר בסוגיין ובביצה ל"ב ב' מבו' דבכל הני הוי האיסור משום עשיית אהל.

ואמנם בד' הרי"ף בביצה שם משמע להדיא דבמדורתא אין האיסור משום עשיית אהל, אלא משום בנין, ורק בקדירה וכו' הוי האיסור משום עשיית אהל, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"ד, עייש"ה,[[152]](#footnote-153) וכ"נ בד' המאירי בביצה שם שהביא בתחילת דבריו לד' הרמב"ם, וכתב דד"ז י"מ אותו במדורה גדולה וכו' כעין גג, ומשמע דלפי' קמא לא איירי כלל בעשיית גג, - אך הרא"ש בביצה שם סימן י"א פירש גם בד' הרי"ף דאיירי בגונא דנעשה אהל, וכ"כ הב"י בסימן תק"ב גם בדעת הרמב"ם, וכ"כ המג"א שם סק"ז והאחרונים שם.

**מלמעלה למטה שרי,** בפירש"י כתב דהוא משום דאי"ז בנין אהלים, ובפירש"י בשבת מ"ג ב' ובביצה ל"ב ב' כתב דאי"ז כדרך בנין, וכ"נ בפי' ר"ח ובד' התוס' בסוגיין ובביצה שם, וכ"כ הרי"ף בביצה שם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"ד והט"ו דהוא משום דהוי זה שינוי, וכ"כ הריא"ז בביצה פ"ד ה"ג דין ב', - אך בד' הרשב"א בשבת קל"ח א' מבו' דהוא משום דכל דאין עליו תורת אהל בשעת נטייתו, לי"ב איסורא, וע"כ כתב מכח זה להתיר בגונא דבשעת נטייתו א"צ לחלל שתחתי'.

החזו"א בסימן נ"ב סק"ז ד"ה שם תוד"ה אף כתב דאם עשה אהל מלמעלה למטה, א"א לפרקו, דבפירוק לא שייך שינוי, וצ"ע דא"כ היאך שרינן בביעתא מלמעלה למטה, הרי לא יהא בידו ליטול את הביצה, דיש בזה משום סתירת אהל,[[153]](#footnote-154) - אך באמת עד"ז צ"ע במש"כ התוס' בביצה ל"ב ב' ועוד מקמאי להוכיח דכל שאינו עושה את המחיצות בשבת ליכא איסורא, מהא דמחזירין קדירה ע"ג כירה אפי' בשבת, ולא הוכיחו מהא דמותר ליטול קדירה מן הכירה בשבת, ומשמע דבזה אין מקום לאסור, ונתבאר בדף מס' 2 בסופו, וצ"ע.[[154]](#footnote-155)

**אהל שהאדם מחזיקו בידו**

הגר"א בסימן תק"ב ס"א הוכיח דאהל בלא דפנות מותר, משום דאל"כ אפי' מלמעלה למטה יהא אסור, והחזו"א בסימן נ"ב סוסק"ט פירש לדבריו דהוא משום דעשיית הגג בפנ"ע אסורה אף בלא נתינת המחיצות, ול"ש כלל התירא דמלמעלה למטה, והביאו הביאוה"ל בסימן שט"ו ס"ג ד"ה דפין.[[155]](#footnote-156)

והתהל"ד בסימן שט"ו סק"ז כתב דגם לדעת התוס' תיקשי, שהרי באהל העשוי להגן א"צ מחיצות, ובסוגיית הגמ' לעיל מ"ג ב' מבו' דגם באהל העשוי להגן איכא להתירא דמלמעלה למטה, - והוכיח מזה, דאהל שהאדם מחזיקו בידו לא חשיב כלל כאהל, ונמצא דכל תורת אהל שבו הוא כשנותן תחתיו את המחיצות, וע"כ שפיר יש בזה להתירא דמלמעלה למטה, ועיי"ש שדקדק כן מל' רש"י בסוגיין ובכ"ד שהעמיד להתירא דמלמעלה למטה באוחז בידו, וכבר כתב כן הבית מאיר שם, וכ"כ האמרי ברוך בהגה' הנובי"ת או"ח סימן ל', והחזו"א בסימן נ"ב סק"ב וסוסק"ט,[[156]](#footnote-157) וכ"ה מבו' להדיא בד' השיטה להר"נ לעיל שם, וכ"נ גם בד' התורי"ד שם, עיי"ש.

ובדעת הגר"א שהוכיח מזה, י"ל דס"ל דממש"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"ב והשו"ע בסימן שט"ו סי"ב לאסור בנוטה פרוכת שנעשה אהל בשעה שנוטה, מבו' דיש תורת אהל על אהל שהאדם מחזיקו בידו, ולפ"ז מוכח מהתירא דמלמעלה למטה, דליכא איסור באהל בלא מחיצות, - ולפ"ז לא יהא להתירא דמלמעלה למטה באהל העשוי להגן, כיון דעשיית הגג בפנ"ע אסורה, וכ"ה משמעות המ"ב בסימן שט"ו סקי"ז.[[157]](#footnote-158)

ז' כסליו פ'

דף מס' 6

**עירובין ק''א א'** **-** החיי אדם בכלל מ"ב סוס"ד כתב דמגירה שנשמטה כולה מן השלחן, אם יש בעומק חללה טפח אסור להחזירה שעושה אהל, והביאו המ"ב בסימן שט"ו סקמ"ח, - ובשעה"צ שם סקנ"ו הביא דהקיצוש"ע דחה קצת את דבריו דהו"ל כעשיית אהל מלמעלה למטה שלא אסרו חכמים, וכתב דאפשר דהחיי אדם ס"ל דדוקא מלמעלה למטה שרי מפני שהוא דרך שינוי, ומשא"כ בזה.[[158]](#footnote-159)

\*החזו"א בסימן נ"ב סוסקי"ד תמה ע"ד החיי אדם, דמ"ט חשיב כאהל, הרי כבר הי' הגג קיים, ולא עשה אלא את המחיצות, ומותר לעשות מחיצות בלא גג, - ובדעת החיי אדם צ"ל דכיון דע"י הכנסת המגירה עושה מקום חדש שהגג מאהיל עליו, חשיב כעשיית אהל.[[159]](#footnote-160)

**וכן ביעתא,** הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הט"ו פירש דהיינו שמעמיד ביצים שורה ע"ג שורה עד שיעמדו כמו מגדל, והכס"מ שם כתב ללמוד מדבריו דאיסור עשיית אהל הוא אף כשא"צ לאויר שתחתיו, ודלא כמש"כ המ"מ שם דלא נאסר עשיית אהל כשא"צ לאויר שתחתיו, - אך האלי' רבה בסימן תק"ב סק"ט כתב דמכוון ד' הרמב"ם הוא בגונא שנותן האור בחלל שביניהם, דבכה"ג הוא צריך לאויר שתחתיו, וכ"נ בד' המג"א שם, וכמו שהגיהו המחה"ש והלבו"ש שם.[[160]](#footnote-161)

התוס' פירשו דאיירי במסדר ביצים ומניח ביצה על גביהן, והחזו"א בסימן נ"ב סק"י הק' דהרי אינם מחזיקין טפח, ונמצא דאין האהל בגובה טפח, ובכה"ג ל"ה אהל, וכתב די"ל דאיירי במסדר ב' שורות של ביצים זה ע"ג זה ואח"כ מניח ביצים על החלל שבין השורות, והק' דאכתי הרי אין בגגו טפח, וכתב דצ"ל דאיירי בביצים גסות שיש בארכן טפח, וכתב עוד דלמש"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הט"ו דמיירי במעמיד ביצים שיעמדו כעין מגדל, ניחא.

בפירש"י בביצה ל"ג א' פירש דאיירי בביצים גסות הנתונות על פי כלי חלול או על האסכלא, ובזה אמרינן דאין מושיבין את הכלי תחלה ואח"כ יסדר עליו, "אלא יאחזנו בידו ויושיב הביצה עליו" ואח"כ יושיב הכלי על הגחלים,[[161]](#footnote-162) - ומשמע דהיינו דלעולם הוא מושיב את הביצה ע"ג הכלי, ואפ"ה חשיב כעשיית אהל מלמעלה למטה, כיון דהוא אוחז את הכלי בידו, וזה כמש"כ האחרונים בדעת רש"י דליכא איסור באהל שהאדם מחזיקו בידו.

\*המג"א בסימן שט"ו סק"ז צידד לאסור לסתום את הנקב שהעשן יוצא, ול"ה כמוסיף על האהל דשרי, דהכא יש לו מחיצות בפנ"ע והו"ל אהל בפנ"ע, והתו"ש שם סוסקי"א כתב דמיירי כשנקב רחב ג"ט דל"ה לבוד, והביאוהו המחה"ש שם והמ"ב שם סק"כ, - אך הפמ"ג באש"א שם לא פסיקא לי' ד"ז, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ב סק"ט ד"ה במ"ב דכל הא דשרינן בפחות מג"ט, הוא כשיש מקצת אהל מכאן ומקצת אהל מכאן וביניהם פחות מג' טפחים, דבכה"ג מותר לפרוס עליהן דחשיב כתוספת, אהל, אך בהך גוונא דליכא תחילת אהל כלל, ל"ה תוספת אהל אלא עשיית אהל, ולא שייך כאן לבוד לבטל את החלל,[[162]](#footnote-163) והוכיח כן מהא דאסרינן הכא בביעתא, אף דהחלל שבין המחיצות הוא פחות מג"ט.[[163]](#footnote-164)

**ביצה ל"ב ב'** **- ואין מקיפין ב' חביות וכו',** בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה והלכתא כתב דמה שאסרו בהקפת חביות ובמדורתא ובקדירה, הוא כר' יהודה דדבר שאינו מתכוין אסור, אך לפ"מ דקי"ל כר"ש דדבר שאין מתכוין שרי, לי"ב איסורא, וכ"כ האו"ז בסימן ע"ח סוף אות ח' בשם ריב"א.

אך התוס' בסוד"ה מלמטה למעלה כתבו דאתיא אף כר"ש, דהא דדבר שאין מתכוין מותר היינו כגון שעושה דבר שאין מתכוין לעשותו, אבל הכא מתכוין לעשות מה שהוא עושה, וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין, וכ"כ הרא"ש בסימן י"א דאף שאינו מתכוין לבנין, מ"מ מתכוין הוא לעשות דבר הדומה לבנין, ואסרוה חכמים גזירה אטו בנין.

הנהר שלום בסימן שט"ו סק"ג עמד ע"ד התוס', ממה שאמרו בסוכה ל"ג ב' בממעט ענבי ההדס דכל שמלקטן לאכילה הו"ל כדבר שאין מתכוין, אף דמתכוין למה שהוא עושה, אלא שאין כונתו לתקן, וכתב דשאני התם דאף שהוא מתכוין לעשות גוף המעשה, מ"מ אין כונתו להתיקון מנא שהוא הדבר האסור, ומשא"כ הכא שאסרו חכמים לגוף המעשה דדמי לבנין, וע"כ אף שאין כונתו לבנין, מ"מ כיון שכונתו לעשות המעשה, ל"ה כדבר שאינו מתכוין, - ועד"ז כתב החזו"א בסימן נ"ב סקי"א, דאף שאמרו בשבת ק"ג א' במזרד זרדים דהוי כדבר שאין מתכוין, אף שמתכוין לעשות מה שהוא עושה, היינו משום דהתם איכא יפוי קרקע שאינו מתכוין לו, ומשא"כ הכא דאין כאן אהל למטה כלל שאין עשוי להתגונן באוירו, אלא שגזרו חכמים על אויר זה משום אויר של אהל, וכיון שאסרו חכמים בעושה אויר תחת גג אף שכונתו לשימוש על הגג ולא תחת הגג, אין כאן דבר שאינו מתכוין, אלא מתכוין לעשות אהל שאסרו חכמים.[[164]](#footnote-165)

ובדעת רש"י דס"ל דחשיב כדבר שאין מתכוין, י"ל דס"ל דאף איסור אהל עראי הוא משום דחשבינן לה כנעשה אהל למטה, וכל שאין מתכוין לעשיית האהל, הו"ל כדבר שאין מתכוין.[[165]](#footnote-166)

העולת שבת בסימן תק"ב סק"ב עמד בזה, דהיאך מצינו להתיר בעשיית אהל משום דבר שאין מתכוין, הרי הו"ל פס"ר,[[166]](#footnote-167) וכבר עמד בזה האו"ז שם וכתב דהא דשרי אף דהוי פס"ר, הוא משום דלא ניח"ל באהל זה, ועוד דאין כאן אהל גמור ואינה מלאכה ולא שייך בה פס"ר, ועמש"כ בזה התו"ש בסימן שט"ו סק"ט והמחה"ש שם סק"ט.[[167]](#footnote-168)

**בנין קבע אסרה תורה בנין עראי לא אסרה תורה,** האבנ"ז בסימן רי"ט סקי"ט פירש דהו אמשםו דבנין בשעה ל"ה בנין, ושם סק"כ הק' ע"ז מכ"ד, ועיי"ש בסקכ"א כ"ב מש"כ בזה, - אך כבר נתבאר בשבת ק"ב ב' דלכאו' אף אם בנין לשעה הוי בנין, מ"מ בהנחה בעלמא ע"ג הקרקע, כל הא דחזינן לה כבנין, הוא רק כשהוא מבטלו שם, אך כל שאינו מבטלו שם, אי"ז בנין כלל, והוי ככל מניח דבר ע"ג הקרקע דאי"ז בכלל בנין.

**והכא משום כבודו לא גזרו בי' רבנן,** התורי"ד כתב דל"ג לה, אלא היינו כדמשני לעיל דלא אסרו חכמים אלא היכא דקא עבד אהלא, דגזרו רבנן על אהל עראי,[[168]](#footnote-169) אך כל שאין לו גג לא גזרו, - אך בפירש"י וש"ר גרסי לה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"ג, והרשב"א בעבוה"ק סוף שער ג', והשו"ע בסימן שי"ב ס"י.

במה שהתירו משום כבודו, פירש"י דהוא משום כבוד הבריות, אך הרא"ש בסימן י' כתב דהוא משום כבוד יו"ט, והיש"ש בסימן ט"ו כתב דלב' הדעות ליכא נפ"מ בין יו"ט לשבת, ואף בשבת התירו לצדדן, וכמש"כ הטור בסימן שט"ו, והשו"ע בסימן שי"ב ס"י, - אך המרכה"מ בפ"ד מיו"ט הי"ג דקדק מד' הרמב"ם דלא התירו אלא ביו"ט, עיי"ש.

המאירי כתב דלא התירו משום כבודו אלא בבנין עראי שאין בו אהל, אך אם יש בו אהל אסור, ובחידושיו מבו' שלמד לזה מהא דאין מקיפין ב' חביות לשפות עליהן את הקדירה אע"ג דאיכא צורך אוכל נפש,[[169]](#footnote-170) וכ"כ המג"א בסימן שי"ב סק"י, והגר"ז שם סט"ו, ועמש"כ האבנ"ז בסימן ר"כ לפרש הטעם בזה, - אך בד' הלבוש בסימן שט"ו ס"ז משמע דאף אם יש בזה משום אהל התירו משום כבוד הבריות, וכ"כ האלי' רבה בסימן שי"ב האלי' רבה שם סקי"ז, ודקדק כן מל' הטור בסימן שט"ו, וכ"כ המאמ"ר שם סקי"א.[[170]](#footnote-171)

\*היש"ש בסימן ט"ו כתב דלא התירו אלא באבנים שכבר הוקצו לכך, כדמשמע לישנא דאבנים של ביהכ"ס, אבל אם לא הוכנו לא, דאסירי משום מוקצה, ולא התירו מוקצה משום כבוד הבריות, והביאו האלי' רבה בסימן שי"ב סקט"ז, וציין למש"כ בסימן שי"א סק"ז אם התירו מוקצה משום כבוד הבריות, - והשעה"צ שם סקכ"ח כתב במה שדקדק היש"ש כן מלישנא דאבנים של ביהכ"ס, דלפ"מ שפירש"י בסוגיין דהיינו אבנים גדולות וכו' אין הכרח לזה.

הביאוה"ל בסימן שט"ו ס"א כתב דממה שאסרו הכא לצדד אבנים, ורק משום כבודו התירו, יש ללמוד דמחיצת עראי אסורה, אף כשאינה מתרת, ואף דאין ע"ז שם אהל עראי, מ"מ אסור משום בנין עראי, ועמד מזה על מש"כ השו"ע שם דליכא איסור בעשיית מחיצה שאינה מתרת, וכתב דאפשר דשאני מחיצת אבנים דדרך בנין קבע הוא וכשמצדדן בקרקע לבנין קבע חייב משום בונה, ולהכי חמיר טפי, ועמש"נ בדף מס' 1 לפרש הטעם בזה בכמה אנפי, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסו"ס רכ"א והחזו"א בסימן נ"ב סוסקי"א.

**שבת קל"ט ב'** **- ובלבד שלא יגבי' מקרקעיתו של כלי טפח,** בפירש"י כתב דהוא משום עשיית אהל, וכ"כ בפי' ר"ח ובפי' הר"י מלוניל ובפסקי רי"ד וריא"ז ובשיטה להר"נ בשם הרא"ה ובס' המאורות ובפי' ריבב"ן והמאירי, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"ג, והטור בסימן שי"ט.

אך הרשב"א הק' דאם הוא משום אהל, מ"ט לא אמרו כן במסנן את היין בסודרין,[[171]](#footnote-172) וכתב בשם רבינו יונה דהוא משום משום היכר, ובסודרין כיון דאיכא היכר אחר שאינו עושה גומא, שפיר דמי, וכ"כ הריטב"א בשם אחרים, וכ"כ השו"ע בסימן שי"ט סי"ב, - ובטעם הא דליכא בזה משום אהל, כתב הריטב"א דהוא משום דבמלאכתו עסוק כשעושאהו.[[172]](#footnote-173)

**אהל בכיסוי כלים**

**האי פרוונקא וכו' אכולי' כובא אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום עשיית אהל, וכ"כ בפי' ר"ח ובפי' הר"י מלוניל ובפסקי רי"ד וריא"ז ובס' המאורות ובפי' ריבב"ן והמאירי, וכ"כ השאילתות בשאילתא ק"ז, והרמב"ם בפכ"ב משבת הל"ג, והרמב"ן במלחמות בסוכה ז' ב', והטוש"ע בסימן שט"ו סי"ג, - אך בפי' ר"ח כתב דהאיסור בזה הוא משום דנראה כמסנן היין במסננת, ועד"ז כתבו רשב"א והריטב"א והר"ן בשם הראב"ד דהוא משום דמיחזי כמשמרת, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דאפלגי' דכובא שרי, - ובפי' רבינו פרחי' כתב דהאיסור הוא שמא תפול למים ויבא לידי סחיטה, והא דאפלגי' דכובא שרי, הוא משום דכל שאינו פורס אלא מקצתה היא מונחת על דופני החבית ולא תפול למים.

הרשב"א הק' דלדעת רש"י ודעימי' דאיסורו משום אהל, מ"ט אפלגי' דכובא שרי, והרי בדיכרי דרב הונא לא התירו אלא במוסיף על אהל עראי, אך בלא"ה הוה אסרינן אף אם רוצה לפרוס על חציין של מחיצות, וכן הק' בפי' רבינו פרחי', - והמאירי כתב דכל דמשיירים בה מקצת אי"ז כדרך אהל, - והפמ"ג במש"ז סימן שט"ו סקי"א כתב דהוא משום דכל שמגולה מקצת ל"מ מידי שיפול בה.[[173]](#footnote-174)

\*בפי' רבינו פרחי' כתב לפרש דהא דאפלגי' דכובא שרי ואכולי' כובא אסור, היינו דאם ל"ה מונחת על החבית מער"ש והוא רוצה ליתנה בשבת אסור, משום דהוי כעשיית אהל עראי בתחילה, אך אם כבר היתה מונחת מקצתה על פי החבית מבעו"י, מותר להשלימו בשבת, דהו"ל כמוסיף על אהל עראי.

והך דינא דכל שהיתה החבית מכוסה מבעו"י אפי' במקצת מותר לכסותה כולה בשבת, כתב כן השעה"צ בסימן שט"ו סקנ"ט, - ונתחדש בדבריו דאף דכיסוי מקצת מן החבית אינו אסור משום עשיית אהל, מ"מ ה"ז מועיל להתיר להוסיף עליו,[[174]](#footnote-175) וזה ע"ד שמצינו בד' התוס' בעירובין ק"ב א' דאף דלא נאסר עשיית אהל ע"י לבוד, מ"מ ה"ז מועיל להתיר להוסיף עליו.

התוס' בביצה ל"ב ב' ד"ה מלמטה למעלה כתבו דליכא איסור אהל אלא כשעושה את המחיצות בשבת, והק' ע"ז מהא דאסרינן הכא בפרוונקא אכולי כובא אף דהמחיצות עשויות כבר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דכיון דהכובא רחב יותר מדאי נעשה כאהל,[[175]](#footnote-176) ועמש"כ החזו"א בסימן נ"ב סק"י (ד"ה במ"ב ס"ק כ"ד) לפרש הטעם בזה. - **ב** הב"ח בסו"ס שט"ו כתב דמיירי כשהעביר את הכובא ממקום זה למקום אחר ומעמיד אותה שם ואח"כ שוטח הבגד עלי', דחשיב כעשיית מחיצות וגג,[[176]](#footnote-177) ועמש"נ בדף מס' 2 פלוגתת רבוותא אם כה"ג חשיב כעשיית מחיצות. - **ג** הט"ז שם סקי"א כתב דכיון דאין הכובא ראוי' להשתמש בה בלא כיסוי, כיון שיש משקה בתוכה, ואינה ראוי' לשימוש בלא כיסוי שיפול דבר לתוכה, ע"כ כשמכסה אותה חשיב כעושה מחיצה ג"כ, כיון דבלא הכיסוי ל"ה ראוי להשתמש בה והוי כאילו אין שם מחיצות. - **ד** הגר"א שם ס"ג כתב דלמש"כ הרא"ש דכל דעיקר כונתו לעשיית אהל אסור אף בלא מחיצות, ע"כ אסרינן הכא אף בלא עשיית מחיצות, כיון שכונתו לאהל אסרינן בפרוונקא, כיון שכונתו לאהל, אך הגר"ז שם סי"ט כתב דהכא אין כונתו לעשיית אהל אלא לכיסוי בעלמא, וכ"ה מבו' בד' המ"ב שם סקמ"ח,[[177]](#footnote-178) ונתבאר בדף מס' 2.

בטעמא דהר"ח ודעימי' דאין בפרוונקא משום עשיית אהל, מבו' בד' הרשב"א והריטב"א והר"ן, דהוא משום דאין בכיסוי כלים משום אהל, והריטב"א הוכיח כן, דאל"כ יהא אסור לכסות כלים ריקנים בשבת ויו"ט וזה א"א, וגם אין המנהג כן, והחזו"א בסימן נ"ב סק"א ד"ה והא דבאמת כתב לפרש דהיינו דכיון דזהו דרך תשמישו תמיד חשיב כדלת ואין בו משום אהל.[[178]](#footnote-179)

ובדעת רש"י ודעימי' דיש בזה משום עשיית אהל, אף דהוא כיסוי כלי, כתב הרשב"א בשם התוס' דהוא משום דשאני כובא שהוא רחב הרבה,[[179]](#footnote-180) וכ"כ הריטב"א והר"ן,[[180]](#footnote-181) - ונמצא לפ"ז דאף אי נימא דבגונא שמעביר הכלי ממקום למקום חשיב כעושה המחיצות בשבת, מ"מ אם אינו רחב הרבה מותר לכסותו, דבכה"ג לא חשיב כלל כעשיית אהל, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ב סק"א (ד"ה והא דבאמת) דאף בגונא דל"ב לעשיית המחיצות, מותר לכסות כלי קטן, אך המ"ב בסימן שט"ו סקמ"ח כתב לאסור בזה, וצ"ע.[[181]](#footnote-182)

\*השיטה להר"נ לעיל קל"ח ב' כתב בשם הרא"ה, דהא דמותר לפרוס סודר אפלגי' דכובא ולי"ב משום אהל, הוא משום דלא אסרו אלא באהל שעשוי כעין דרך קביעות וכמגין למה שתחתיו, ומשא"כ בפריסת סודר אפלגי' דכובא דלאו דרך קביעות הוא ואינו מגין למה שתחתיו, וכתב דמה"ט מותר ליתן בגד על פי הכלי לשעתו דלאו דרך קביעות הוא, וכשנותן אותו לדעת כיסוי או לדעת שתהא משומרת ומכסה הקדירה בבגד או בכלי שרי, - ובפי' רבינו פרחי' בסוגיין כתב דל"ש אהל בחבית, וק"ו מהא דמותר להניח הכסא והמטה והטרסקל אע"פ שיעשה תחתיהם אהלף משום דאי"ז דרך עשיית אהל לא קבע ולא עראי, וכמש"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ח, וצ"ב.

הרשב"א והריטב"א הק' ע"ד רש"י ודעימי', מהא דשרינן לעיל קכ"ו ב' בכיסוי קרקעות שיש לו בית אחיזה, ולא נתנו בו חכמים שיעור, אף דהוא נראה יותר כאהל מכיסוי כלים.

והתהל"ד בסימן שט"ו סקי"ט כתב לישב למש"כ הט"ז שם סוסקי"א דלא אסרו חכמים בכיסוי משום אהל, אלא אם אינו מיוחד לכך כההיא דכובא שנוטל בגד מעלמא ומכסה על החבית, אך בכיסוי המיוחד להם ודרכו בכך תמיד לא מיחזי כעביד אהלא.[[182]](#footnote-183)

ועד"ז י"ל למש"כ הגר"ז שם סי"ט דהא דמותר ליטול מגופה ולהחזירה, הוא משום שהיא מתוקנת לכך ותיקונה מוכיח עלי' שהיא עומדת לכך, ולכן אינה נראית כאהל, ומשא"כ כשמכסה בבגד, דאף אם הוא מיוחד לכך, מ"מ אין בו תיקון המוכיח עליו שהוא עומד לכך,[[183]](#footnote-184) וע"כ בכיסוי קרקעות שיש להן בית אחיזה שהן מתוקנים לכך, ליכא משום אהל.[[184]](#footnote-185)

הריטב"א כתב דלדעת הסוברים דאסור לכסות כלי רחב משום עשיית אהל, ה"נ אסור לגלותו משום סתירת אהל, וכ"כ הט"ז בסימן שט"ו סקי"א והגר"ז שם סי"ט והחיי אדם בכלל מ"ב ס"ד, - ולפ"ז נמצא דלמשמעות ד' השעה"צ שם סקל"א דאסור לסתור את גג האהל אף כשאינו סותר את המחיצות, ונתבאר בדף מס' 2, יש לאסור אף בהסרת כיסוי כלי קטן, לפ"מ שנקט המ"ב שם סקמ"ח דכל הא דלא אסרינן אלא בכלי רחב, הוא רק משום שלא עשה את המחיצות בשבת, ונתבאר לעיל, וצ"ע.

הרשב"א כתב דלד' רש"י ודעימי' אין לאסור בזה אלא כשאין הכובא מלאה, דאין אהל אלא כשחסר טפח דהוי אהל, וכ"כ הריטב"א והר"ן והמאורות, וכ"כ ההשלמה לעיל מ"ח א', וכ"כ השו"ע בסימן שט"ו סי"ג.

וצ"ל דאף דין אהל טפח בשבת דמי לדין אהל טפח בטומאה, וכמש"כ הר"ח בסוגיין ובעירובין ק"ב א', ובפי' רבינו פרחי' בסוגיין, ולענין טומאה אין ממעט מטפח אלא דבר שביטלו שם, כדתנן באהלות פט"ו מ"ז, ומייתינן לה בעירובין ע"ח ב' ובסוכה ד' א',[[185]](#footnote-186) היינו רק באהל קבע, אך באהל עראי אף דבר שאינו מבטלו ממעט, וכמש"כ החזו"א בסימן קכ"ד לדף צ"א ב' ובאהלות סימן י"ב סק"ז וסימן י"ג סוסקט"ז, והמקד"ד בקונט' טהרות סימן א' סוסק"ג.[[186]](#footnote-187)

הגן המלך בסימן נ"ד כתב דלמש"כ הראשונים דלא נאסר לכסות את החבית אלא כשיש שם אויר טפח, אין לאסור אלא חבית של יין, דצריך הוא לאויר שבחבית לתועלת היין שיהא ריחו נודף, אך בחבית של שמן ודבש דא"צ לאויר שבחבית, מותר לכסותם, והביאו בגל' הגרע"א בסו"ס שט"ו.

אך בד' הפוסקים שלא חילקו בזה מבו' דס"ל לאסור אף חבית של שמן ודבש ומים, וכ"ה בחיי אדם כלל מ"ב ס"ד ובמ"ב סימן שט"ו סקנ"ט דאסור לכסות חבית של מים, וכ"ה בפי' רבינו פרחי' בסוגיין, - וי"ל דהוא משום דאף דכל דליכא חלל טפח אי"ז אהל ומקום המשקין אינו מצטרף לחלל טפח, מ"מ כל שיש בו חלל טפח הוי זה אהל גם על מקום המשקין,[[187]](#footnote-188) וע"כ סגי במה שהוא צריך למקום המשקין.[[188]](#footnote-189)

\*המ"ב בסימן שט"ו סקמ"ח כתב דצריך ליזהר בסעודות גדולות שמניחין שלחנות על חביות, שיהפוך צד החבית הפתח לצד הקרקע ועל צד הסתום יניח השלחן, וצ"ב דמ"ט אסור להניח השלחן על החבית, הרי א"צ כלל לאויר שתחתיו, שהרי איירי בחביות ריקניות, וכמש"כ שיהפוך צד החבית הפתוח לצד הקרקע, ועמד ע"ז החזו"א בסימן נ"ב סקי"ד ד"ה כ' במ"ב.[[189]](#footnote-190)

**קכ"ה ב'** **- לא נחלקו אלא להוסיף שר"א אומר אין מוסיפין,** בסוכה כ"ז ב' אמרו דלא הורה ר"א איסור בפריסת סדין ע"ג הסוכה, ופריך עלה דתפשוט לה מדידי' דאמר דפקק החלון אין פוקקין בו, ומשני דשאני התם דמבטל לי', ומשא"כ בסדין דלא מבטל לי', ופירש"י דכיון דמבטל להפקק לגבי חלון וחשיב מכותל עצמו, הוי מוסיף, ומשא"כ בסדין דאנן סהדי דלא מבטל לי' לגבי סוכה וסופו ליטלו, והלכך לא פשיטא לי' לר"א דליהוי מוסיף, - ומבו' מזה דהא דאסר ר"א במוסיף על אהל, לאו היינו דעיקר האיסור הוא מכח דחשיב כעושה אהל, והא דאמר דאין מוסיפין, היינו דאף דאי"ז עשיית אהל מתחילה אלא תוספת על האהל, אכתי ה"ז אסור, אלא היינו דעיקר האיסור הוא מכח הא דמוסיף על האהל, וע"כ י"ל דהיינו רק היכא דמבטל לי', וכ"ה מבו' גם בפירש"י בסוגיין, ונתבאר להלן.

**וחכ"א מוסיפין,** לקמן בסוגיין נחלקו בדעת רבנן אם הא דפוקקין בו הוא אף כשאינו קשור והוא שמתוקן, או דהוא רק בקשור, וצ"ע דכיון דלרבנן מוסיפין על אהל עראי, מ"ט לא התירו אלא במתוקן או בקשור, ובסוגיית הגמ' בעירובין מ"ד א' מבו' דהא דמותר להוסיף על אהל עראי הוא אף בלא קשירה, וכמו שהוכיחו התוס' לקמן בסוגיין (סוד"ה בין בקשור), ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' לקמן בסוגיין ד"ה בין קשור עמדו בכעי"ז, והוכיחו מזה דהא דבעינן קשור או מתוקן הוא משום איסור טלטול, וכ"כ הרמב"ן.[[190]](#footnote-191)

**ב** היראים בסימן ער"ד כתב דכל שאינו מתוקן ואין עליו תורת כלי, מבטל לי' והו"ל עושה אהל עראי, ורק כשיש תורת כלי עליו לא מיקרי אלא כתוספת של אהל עראי,[[191]](#footnote-192) ועד"ז כתב השיטה להר"נ, דכל שאינו קשור מבעו"י הוי כבונה לכתחילה, וצ"ב.

**ג** הריטב"א בעירובין ק"א ב' כתב בשם הראב"ד דהא דבנגר בעינן שיהא קשור, הוא משום דכל שאינו קשור בדלת ואין עליו תורת כלי, אינו בנין עראי, אלא כבנין קבע לאסור מדרבנן מיהת,[[192]](#footnote-193) - ועמש"כ האבנ"ז בסו"ס רכ"ד לישב לדעת רש"י.

**עשיית מחיצה**

בפירש"י ד"ה שאין עושין כתב דליכא איסור כלל בעשיית מחיצה, דלאו אהל היא, וכ"כ בפירש"י לקמן קל"ח א' ד"ה מותר לנטותו, ובדבריו בעירובין צ"ד א' ד"ה אהדרינהו ובסוכה ט"ז ב' ד"ה והלא הכל מודים מבו' דמותר לעשות אף מחיצה המתרת, וכמש"כ כן הריטב"א והר"ן בסוגיין והתור"פ בעירובין מ"ד א' והפמ"ג במש"ז סימן שט"ו סק"א בדעתו.[[193]](#footnote-194)

והתוס' בעירובין מ"ד א' והריטב"א שם ובסוכה ט"ז ב' כתבו בשם רש"י הכא, דהא דאסר ר"א בפקק החלון, איירי בארובה שבגג, וכן גריס המהרש"ל בפירש"י הכא, וכ"ה בפירש"י לקמן קל"ז ב' ד"ה פקק החלון, - אך בפירש"י שלפנינו כתב דטעם האיסור בפקק החלון הוא משום דבנין קבוע הוא ומיחזי כמוסיף על הבנין,[[194]](#footnote-195) והרשב"א והריטב"א והר"ן פירשו דהיינו, דכיון דהמחיצה של בית קבועה, ומחיצה קבועה אסור לעשותה, אסור להוסיף עלי', דכל שאסור לעשותו אסור להוסיף עליו.[[195]](#footnote-196)

והתוס' הק' ע"ד רש"י מסוגיית הגמ' בעירובין מ"ד א' בעשיית דופן סוכה דה"ז אסור משום עשיית אהל, והמגיני שלמה כתב לישב, דהתם כיון דאין הסוכה כשרה בב' דפנות אע"ג דאיכא סכך למעלה, נמצא דעשיית הדופן הג' גורם שהסכך שלמעלה אהל הוא, וע"כ ה"ז אסור, ובתשו' מהר"ח או"ז סימן קל"ב כתב לישב בזה בע"א, עיי"ש, וצ"ב.

בפירש"י בעירובין מ"ד א' מבו' דאסור לעשות ג' מחיצות בשבת אף כשאי"ז מחיצה המתרת,[[196]](#footnote-197) וע"כ אף לדעת ר"מ דפסל לה לסוכה, יש בזה משום איסור עשיית אהל, וכמש"כ הריטב"א שם בדעתו, ועיי"ש במש"כ לדחות, וכתב דחזר בו רש"י מפירושו הכא דליכא איסור אהל בעשיית מחיצה.

והנה הרשב"א והריטב"א בסוגיין הק' דמ"ט אסור לעשות דופן שלישית, ולא שרינן לה משום דהוא מוסיף על ב' הדפנות, וכתבו דכיון דלא הועילו ב' הדפנות להתיר, הוי כעושה אהל בתחילה, ונתבאר בדף מס' 7, אך בדעת רש"י אי"ז מתישב, שהרי לדעתו אסרינן בעשיית דופן שלישית אף כשאינה מתרת,[[197]](#footnote-198) - אך בל' רש"י שם מבו' ד"ה בדופן שלישית, דהטעם בזה הוא, דלא חשיב כמוסיף, אלא כשכבר הי' ע"ז תורת אהל, וע"כ בעשיית דופן שלישית לא חשיב כמוסיף, כיון דב' דפנות לחודייהו אין עליהן תורת אהל, ורק בעשיית דופן רביעית הוא דחשיב כמוסיף, כיון דבג' דפנות כבר הוי אהל.

דף מס' 7

**עשיית מחיצה**

**קכ"ה ב'** **-** התוס' וש"ר כתבו דאיסור עשיית אהל הוא אף בעשיית מחיצה, ומה שאמרו בעירובין מ"ד א' דעשיית דופן שלישית אסורה ועשיית דופן רביעית מותרת, הוא משום דדופן שלישית מועלת להתיר את הסוכה, ודופן רביעית אינה מועלת להתיר, ובביאור דין זה נחלקו הראשונים.

דהנה משמעות ד' התוס' בסוגיין הוא, דכל הא דיש בעשיית מחיצה משום אהל הוא רק במחיצה המועלת להתיר, וכ"כ הריטב"א בעירובין מ"ד א' דמחיצה ראשונה ושני' שאינה מועלת להתיר אין בה משום אהל לכו"ע,[[198]](#footnote-199) וכ"כ היראים בסימן ער"ד, דכל דאין המחיצה מועלת להתיר אין בה משום עשיית אהל כלל, דכל דבר הנטוי מן הצד אינו נקרא אהל, ורק היכא שהיא מועלת להתיר ונעשה עי"ז רה"י או סוכה כיון דאהני מעשיו הוי כאהל עראי מלמעלה ואסור, ומה"ט הוא דליכא איסור בעשיית דופן רביעית של סוכה, כיון דאי"ז גורם הכשר ולאו מידי קעביד, וכ"כ האו"ז בסימן ע"ח אות ו' דכל שעושה מחיצה לצניעות ל"ה כאהל ומותר לעשותה לכתחילה, וכל דהוא עושה רשות לעצמו, כגון שמתכוין לעשותו רה"י ולהתיר בטלטול שייך בי' אהל,[[199]](#footnote-200) וכ"ה מבו' בד' מהר"ם שהביא המרדכי בסימן שי"א, וכ"נ בקיצור פסקי הרא"ש בפירקין סימן ח', ובד' הטור בסימן שט"ו.[[200]](#footnote-201)

אך בד' התוס' בעירובין מ"ד א' ד"ה פקק החלון ובסוכה ט"ז ב' ד"ה פירסו והרשב"א והריטב"א והר"ן בסוגיין מבו' בפשוטו, דלעולם עיקר איסור עשיית מחיצה הוא אף במחיצה שאינה מתרת, וכל הא דעשיית דופן רביעית שאינה מתרת מותרת, הוא משום דהו"ל מוסיף על אהל עראי, ומשא"כ בדופן שלישית המועלת להתיר, חשיב כעשיית אהל מתחילה, וה"ז אסור, ומה"ט כתבו התוס' בעירובין שם (ד"ה ר"מ) דאף בגונא דהמחיצה פסולה ואינה מועלת להתיר את הסוכה, לא הותר לעשותה אלא משום דחשיבא כתוספת בעלמא.[[201]](#footnote-202)

בעיקר הא דאסר ר"א בפקק החלון ובדופן רביעית דסוכה, כמשמעות הגמ' בעירובין מ"ד א', צ"ב דהרי אי"ז מחיצה המתרת, ומ"ט יש בזה לאיסור עשיית מחיצה, - ולדעת התוס' בעירובין ודעימייהו דאף עשיית מחיצה שאינה מתרת חשיבא כעשיית אהל, ולא הותרה אלא משום דהו"ל כמוסיף על האהל, ניחא, דע"כ שפיר אסר ר"א בפקק החלון ובדופן רביעית דסוכה, כיון דס"ל דאסור להוסיף על אהל עראי, אך לדעת התוס' בסוגיין ודעימייהו דעשיית מחיצה שאינה מתרת לא חשיב כלל כעשיית אהל, צ"ע דמ"ט אסר בזה ר"א.[[202]](#footnote-203)

ובד' הריטב"א בעירובין שם מבו' דהא דאסר ר"א בעשיית דופן רביעית דסוכה, הוא משום דהוא מוסיף על מחיצה המתרת, וע"כ חשיב כתוספת על האהל, וזהו שכתב דבמחיצה ראשונה ושני' ליכא לא עשיית אהל ולא תוספת, ודופן רביעית דסוכה הוי תוספת אהל,[[203]](#footnote-204) וצ"ל לפ"ז דה"נ הא דאסר ר"א בפקק החלון הוא משום דהוא מוסיף על מחיצה המתרת, וכאשר כ"ה בד' הקרבן נתנאל בסימן ח' ס"ק ש' ת', וב' הפמ"ג באש"א סימן שי"ג סק"א בתו"ד, וצ"ע.

והחזו"א בסימן נ"ב סוסקי"ב כתב לפרש בזה בע"א, דאף דלרבנן ליכא איסור כלל במחיצה שאין מתרת, מ"מ לר"א ה"ז אסור, ואף כשמוסיף, ומה"ט הוא דאסר ר"א בפקק החלון, עיי"ש, - ועיי"ש שהק' דא"כ מנ"ל דשרו רבנן תוספת על אהל עראי, הרי הא דשרו רבנן בפקק החלון, הוא משום דלדידהו ליכא איסור כלל במחיצה שאינה מתרת,[[204]](#footnote-205) - ולכאו' צ"ל בזה דהא דלדידן ליכא איסור במחיצה שאינה מתרת, הוא דומיא דהא דשרינן בתוספת על אהל עראי, משום שלא נאסר אלא עשיית אהל מעליא, וע"כ ה"נ ליכא איסור בעשיית מחיצה שאינה מתרת דאי"ז עשיית אהל מעליא, אך לר"א דאסר בתוספת על אהל עראי, דכל עשי' דאהל אסורה, ה"נ אסור לעשות מחיצה שאינה מתרת, ולפ"ז י"ל כן גם בד' התוס' בעירובין, דאין כונתם דהתירא דמחיצה שאינה מתרת הוא משום שהיא תוספת על המחיצות האחרות, (כמש"נ לעיל בדעתם), אלא היינו דמחיצה שאינה מתרת חשיבא לעולם כתוספת.[[205]](#footnote-206)

**תוספת במחיצה המתרת**

בספה"י לר"ת סימן ר"פ כתב דהא דאסור לעשות מחיצה שלישית המתרת, ולא שרינן לה משום מוסיף על אהל עראי, דומיא דהא דמותר להוסיף על הגג כששייר בו טפח, הוא משום דשאני בגג העשוי לצורך הצל, כיון שכבר עשה הצל, אי"ז אלא כתוספת אהל, ומשא"כ בדופן שלישית דא"א לעשות בלא הוא, הוי כעושה אהל מתחילה,[[206]](#footnote-207) ועד"ז כתבו הרשב"א והריטב"א בסוגיין,[[207]](#footnote-208) - אך המרדכי בסימן שי"א כתב בשם המהר"ם שהי' עושה מחיצה מבעו"י בפני הספרים וכורך המחיצה לצד מעלה ומניחה על המוט ומשייר בה רוחב טפח ובליל שבת פושטה למטה, כדי להתיר להטיל מים, דהו"ל מוסיף על אהל עראי, וכ"כ הרמ"א בסימן שט"ו ס"א, ומבו' דאף דהטפח בפנ"ע לא הועיל כלל להתיר, מ"מ מותר להוסיף עליו וחשיב כמוסיף על אהל עראי,[[208]](#footnote-209) וכבר עמדו הפמ"ג במש"ז סימן שט"ו סק"א והאבנ"ז בסימן רכ"א סק"א בפלוגתא זו,[[209]](#footnote-210) וכ"ה מבו' גם בד' המג"א בסימן שי"ג סוסק"א דמותר לסתום את החלון שלא תעבור הטומאה, אף אם חשיב כמחיצה המתרת, משום דהוי כתוספת אהל, - ולפ"ז צ"ל דהא דעשיית דופן שלישית אסורה, ולא חשיב כמוסיף על אהל עראי, הוא משום דברוח זו ליכא מחיצה כלל, ולא חשיב כמוסיף, אלא כשכבר יש תחילת מחיצה ברוח זו, וכ"כ האבנ"ז בסימן רכ"א סק"א.

התו"ש בסימן שט"ו סוסק"ו הק' בעיקר דברי המהר"ם, דבכה"ג לא מיקרי מוסיף על אהל, אלא עושה מחיצה מתחילה, שהרי הטפח בפנ"ע ל"ה מחיצה כלל, דל"ה מחיצה אלא כשהיא גבוהה י' טפחים ומגעת עד הארץ,[[210]](#footnote-211) וכתב דאין להתיר אלא כשיש טפח בולט מן הצד, וכ"כ המחה"ש שם סק"ג בדעת המג"א שם, - אך הפמ"ג באש"א שם סק"ג עמד ע"ז דגם בכה"ג דיש טפח מן הצד ל"ה מחיצה, כיון שאין ברחבה ד"ט,[[211]](#footnote-212) ועיי"ש שכתב דכיון דשרי בכה"ג, ה"נ יש להתיר כששייר רוחב טפח בגובה, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה והלבו"ש שם, והביאם הביאוה"ל שם ד"ה שהי' מבעו"י.

המג"א בסימן שט"ו סקט"ו דקדק מד' המ"מ דבמחיצה המתרת ל"מ חוט או משיחה, עיי"ש, והתו"ש שם סקי"ט נחלק ע"ז דודאי דמהני חוט או משיחה אף למחיצה המתרת, דלא חמירא מחיצה המתרת מגג דשרי היכא דאיכא חוט או משיחה, והפמ"ג שם כתב די"ל בדעת המ"מ דבמחיצה המתרת ליכא להתירא דתוספת, וכדעת ר"ת בספה"י ודעימי', וע"כ ל"מ בזה חוט או משיחה,[[212]](#footnote-213) אך לפ"מ דקי"ל דאף במחיצה המתרת איכא להתירא דתוספת, שפיר מהני בזה חוט או משיחה.[[213]](#footnote-214)

**מהו דחשיב כמחיצה המתרת**

בספר הישר לר"ת סימן ר"פ כתב דאיסורא דמחיצה המתרת הוא היכא דהמחיצה מועלת לעשות רשות או סוכה, ומשמע דעיקר איסור דמחיצה המתרת הוא משום דנעשה בכך רשות, וכ"כ הגר"ז בסימן שט"ו ס"ג, - אך בד' האו"ז בסימן ע"ח אות ו' מבו' דאין האיסור מכח הא שנעשה בכך רשות, אלא משום דה"ז מועיל להתיר, וכיון דה"ז מועיל להתיר חשיב דהוא מתכוין בכך לבנין, וכ"כ המ"ב בסימן שט"ו סק"ד.

המרדכי בסימן שי"א כתב בשם המהר"ם דאסור לעשות מחיצה בפני הספרים כדי להתיר עשיית צרכיו, והמג"א בסימן שט"ו סק"ג הוכיח מד' כמה מקמאי להתיר לעשות מחיצה בפני הנר כדי לשמש מיטתו,[[214]](#footnote-215) והשעה"צ שם סקי"ג כתב בטעמם דלא חשיב כמחיצה המתרת, כיון דיכול לכפות כלי על הנר, וה"נ הוא בספרים דיכול לכסותם, ועד"ז כתב הראשל"צ בביצה כ"ב א' דלא חשיב כמחיצה המתרת אלא היכא דצריך לגופה של מחיצה, ומשא"כ במחיצה בפני הנר דא"צ לגופה של מחיצה אלא בשביל הנר, ואם הי' לו כלי לכפות עלי' או מקום לסלק הנר ל"ה לגוף מחיצה זו, וכה"ג לא מיקרי מחיצה המתרת.[[215]](#footnote-216)

והמג"א שם כתב דמה שאסר המהר"ם, הוא במחיצה י' טפחים שהיו הספרים עומדין מגולין למעלה מהמחיצה, דבכה"ג אין ההיתר אלא מפני שהוא ברשות אחר, ובעינן שתהא מחיצה מעליא שאין הרוח מניד אותה, וע"כ אסור לעשותה בשבת, אך אם מעמיד המחיצה כנגד כל הספרים דשרי אף אם אין עלי' תורת מחיצה, מידי דהוי אכיסוי בעלמא, מותר לעשותה בשבת, וה"נ הוא בעשיית מחיצה בפני הנר דאין לאסור אלא אם עושה מחיצה גבוה י' והאור נראה למעלה מהמחיצה, אך אם תולהו שלא יראה הנר, שרי, דהו"ל ככיסוי בעלמא, - אך האלי' רבה שם סק"ג כתב דכל שהמחיצה גבוהה י' טפחים ויש תורת מחיצה עלי', יש לאסור אף בגונא שהיא כנגד כל הספרים, וכ"כ החמד משה שם, והמאמ"ר שם סק"ג, והביאם המ"ב שם סק"י ובשעה"צ סקי"ב, - והמ"ב שם סק"י כתב דבשעת הדחק יש לסמוך ע"ד המג"א, והחזו"א בסימן נ"ב ריש סקי"ד נקט לעיקר כד' המג"א, ועיי"ש במש"כ להכריח כן.

המג"א בסימן שי"ג סוסק"א כתב דמותר לסתום חלון שלא תעבור הטומאה, דל"ה כמחיצה המתרת, כיון שאינו אלא למנוע הטומאה, והפמ"ג שם תמה ע"ז דמ"ט לא חשבינן לה כמחיצה המתרת, כיון דה"ז מועיל למנוע הטומאה.

**סתירת מחיצה המתרת**

בד' הרשב"א והריטב"א בעירובין ע"ט א' מבו' דכ"ה דאסור לעשות מחיצה המתרת, ה"נ אסור לסתרה,[[216]](#footnote-217) וזה דלא כמש"כ בס' ארחות שבת פ"ט סוף הערה ס' לדון להתיר סתירת מחיצה המתרת.[[217]](#footnote-218)

והרשב"א והריטב"א שם כתבו עוד דכל דבביה"ש היתה מחיצה זו מתרת והי' אסור לסתרה, אף דאחר ביה"ש כבר א"צ למחיצה זו, אסור לסתרה, דאהל הוא, דאיסור אהל שבו להיכן הלך, - אך הגר"ז בסימן שע"ב סכ"ב נקט דאין לאסור בכה"ג אלא מדינא דמיגו דאיתקצאי, עיי"ש, - ולכאו' תלי בזה דין סתירת מחיצה המתרת בשעה שכבר א"צ לההיתר, בגונא שנעשית המחיצה אחר ביה"ש, ולא איתקצאי בביה"ש,[[218]](#footnote-219) והגרש"ז בשש"כ פכ"ד הערה קל"ג נקט להתיר בזה, ועיי"ש בתיקונים ומילואים, וצ"ע.

**פתיחת מחיצה מתקפלת ווילון כדי להתיר**

החיי אדם בכלל ל"ט ס"ד כתב דאסור לפתוח מחיצה מתקפלת כדי להתיר אם ל"ה מופשט טפח מבעו"י, וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ג, וכ"כ המ"ב בסימן שט"ו סקי"א, וצ"ב דמ"ט ליכא בזה להתירא דכסא טרסקל דעביד וקאי, לפ"מ שנקט המ"ב דהתירא דכסא טרסקל הוא אף באהל העשוי להגן, - ולכאו' צ"ל דבמחיצה המתרת בכל מקום שעושין אותה הוי אהל אחר, ול"ש בזה התירא דכסא טרסקל, וכ"ה מבו' בד' הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ד הערה קכ"ח.

ואמנם לפ"ז הדין נותן דכל שהיא קבועה במקום מסוים, מותר לפתחה שם, וכמש"כ הגרש"ז זצ"ל שם, אך הקיצוש"ע בסימן פ' סע"ו כתב דאסור לפרוס וילון התלוי לפני המטה, אף שכבר הי' תלוי מבעו"י, וצ"ע.

1. ולכאו' גם אי נימא דהאב דבונה הוא גם בלא קיבוץ חלקים, עמש"כ הקה"י בסימן ל"ז להוכיח כן, מ"מ בעשיית אהל כל דליכא קיבוץ חלקים ליכא בנין כלל, דפריסת סדין וכיו"ב אי"ז בנין כלל, אלא דעשיית האהל עצמה חשיבא כבנין, וע"כ אי"ז אלא תולדה, וזה בכלל ד' הר"מ קזיס, - ויש ללמוד לד"ז, מהא דאין חייב באהל פחות מטפח ובעוד גווני דאין ע"ז תורת אהל, וכן בעשיית מחיצה ליכא איסורא אלא כשיש ע"ז תורת אהל, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולא אמרינן דיהא בזה משום בנין, והיינו משום דכל תורת הבנין שבזה הוא מכח עשיית האהל, וכל דאין ע"ז תורת אהל לי"ב משום בנין.

   ויש להוסיף, די"ל דאף כשחיבר את האהל לקרקע, אם אי"ז חיבור מעליא, ל"ה בכלל בונה, ול"ד למה שמצינו דלמ"ד דיש בנין בכלים הוי בנין אף ברפוי, דשאני התם דכיון שחלקי הכלי משמשים יחד, ה"ה מתאחדים זע"ז, וע"כ חזינן לה כבנין, ומשא"כ באהל דאינו מתאחד עם הקרקע, כיון שאינו כדרך חיבור בנין לקרקע, וע"כ לי"ב משום בונה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף, דבתשו' נובי"ת או"ח סימן ל' נקט בפשיטות דבפתיחת מטרי' יש מקום לחייב משום אהל דאורייתא, והרי דאף דאי"ז מחובר כלל לקרקע, וגם אי"ז מאהיל על מקום מסוים, כמש"כ הנוב"י שם, מ"מ יש בזה משום בונה, ולא אמרינן דאין בנין בכלים, והיינו משום דעשיית אהל הוא תורת בנין בפנ"ע, ובנין זה דאהל א"צ שיהא מחובר לקרקע, וזהו מש"כ בפירש"י בביצה כ"ב א' (ד"ה אין תורת בנין בכלים), דאין בונה אלא בבתים ואהלים. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם התורי"ד בביצה שם כתב דל"ג לה, אלא כיון דאי"ז אלא בנין עראי לא אסרו אלא במקום דאיכא גג, דהוי אהל עראי, אך כל דליכא גג לא אסרו כלל. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך יש לפרש עוד, דבאבנים דדרך בנין קבע הוא, הם מתאחדים עם הקרקע, וע"כ חשבינן לה כבנין, ומכח זה אסרו אף כשהוא עראי, אף דבכה"ג אינם מתאחדים עם הקרקע ולי"ב משום בנין, ומשא"כ בעשיית מחיצה דאי"ז דרך בנין קבע, אינה מתאחדת עם הקרקע, וע"כ אי"ז בכלל בנין, ואין איסור בזה אלא בגדרי עשיית אהל.

   ובעיקר הדברים יש לפרש בע"א, אך אי"ז במשמעות ל' הביאוה"ל, ע"ד מש"כ הגר"ז בהא דמותר להוסיף על אהל עראי, דהיינו רק כשהוא בענין שאין דרך כלל לקבעו כך כמו שהוא נטוי, כגון פרישת מחצלת ע"ג קונדיסין או על הספינה, אך כל שהוא כדרך נטיית אהל קבוע, לא הקילו בה חכמים שמא ימלך עלי' לקבעה, וי"ל דה"נ בהא דהותר עשיית מחיצה, היינו רק כשאין דרך לקבעו, דכל שדרך לקבעו ה"ז אסור שמא ימלך עליו לקבעו, וכ"כ התהל"ד בסימן שי"ב סק"ו. [↑](#footnote-ref-5)
5. והעירו ע"ז דר"א גופי' ס"ל לעיל צ"ה א' דהמחבץ חייב משום בורר, אף דאין הברירה בידים וממילא הוא נברר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. והתוס' הביאו כן מסוגיית הגמ' בביצה ל"ב ב', וצ"ב דהתם נתפרש בגמ' דאיסור עשיית בנין עראי כשאין ע"ז תורת אהל הוא גזירה אטו בנין קבע, ולא נתפרש דאיסור עשיית אהל עראי הוא גזירה אטו אהל קבע, ורק לפי' התורי"ד שם, מכוון הגמ' שם הוא להא דגזרו על אהל עראי, והאבנ"ז בסימן ר"כ הוסיף דמשמעות הגמ' שם דלא התירו מפני כבודו אלא בבנין עראי ולא באהל עראי, וכמש"כ המאירי שם והמג"א בסימן שי"ב סק"י, ואם איסור אהל עראי הוא גזירה אטו אהל קבע, מ"ט חמיר מאיסור בנין עראי, דהוא ג"כ גזירה אטו בנין קבע, וצ"ע, אך הנה האלי' רבה בסימן שי"ב סקי"ז והתו"ש שם סקט"ז נחלקו ע"ד המג"א וכתבו דאף עשיית אהל עראי הותרה מפני כבודו, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-7)
7. והתוס' לעיל קכ"ו ב' ד"ה ומדבריהן כתבו דאיסור תוספת על אהל עראי הוא משום דדמי לבנין, אך יש לפרש לדבריהם דכיון דדמי לבנין, ע"כ חיישינן שיבא לעשות אהל קבע, ובחי' חת"ס החדש לעיל קכ"ה ב' כתב דאיסור אהל עראי הוא גם מגזירה אטו אהל קבע, וגם משום דדמי לבנין, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם הרמב"ם גופי' בתשו' שם ובפכ"א משבת הי"ז כתב דהאיסור בזה הוא מגזירה שמא יבא לשמר, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכנראה מכוון דבריו, דאף דגם משמרת אינה עשוי' להגן על האויר שתחתי', מ"מ כיון שהיא עשוי' לצורך האויר שתחתי', ס"ל לרב יוסף דיש בזה משום עשיית אהל דאורייתא, ומשא"כ בתלא כוזא בסיכתא דאינו עשוי כלל לצורך האהל שתחתיו. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך בד' הר"ן מבו' דאי"ז איסור בעלמא דעובדין דחול, אלא הוא מגזירה שמא יבא לשמר, וכדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-11)
11. והוכיח כן מהא דפרכינן לעיל לר"א דמי שרי למעבד אהל לכתחילה, וכתב דיש לדחוק דסוגיין דלעיל כרב יוסף דיש בזה משום אהל, ומהא דבברייתא תני לאיסור תליית משמרת בהדי איסור כילה דהוא משום עשיית אהל, ועמש"כ הרשב"א בישוב פירש"י, וכ"כ הריטב"א בשם הרא"ה, והרשב"א הוסיף, דלדעת רש"י הרי הא דאסרו בכסא גלין, אי"ז משום עשיית אהל אלא מגזירה שמא יתקע, ואפ"ה תני לה בחדא עם איסור כילה, דכולם כלים הם שגזרו חכמים בנטייתם, (אף דחלוקין הם בטעם האיסור), - ועמש"כ המחה"ש בסימן שט"ו סקי"א לישב לדעת הרמב"ם להא דפרכינן לעיל דמי שרי למעבד אהל לכתחילה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובשיטה להר"נ כתב דמשום דלא שייך בהא אפי' אהל עראי, אסמכוה אעובדין דחול ומשום דררא דאיסור אהל, וכ"נ בד' המאירי. [↑](#footnote-ref-13)
13. וצ"ע דאם האיסור בתליית המשמרת הוא מגזירה שמא יבא לשמר, מ"ט אסרו לתלות את המשמרת ביו"ט, אף דביו"ט מותר ליתן לתלוי', ועמד ע"ז הקר"א, ועוד צ"ע דלדעת ר"א דנותנין לתלוי' בשבת, מ"ט אסור לתלות את המשמרת, הרי אין לחוש שיבא בזה לידי מלאכה, - והקרבן נתנאל בסימן א' כתב לישב, דכל הא דבעינן לה"ט דשמא יבא לשמר, הוא רק משום דאסור לשמר, ואינו עשוי ליתן כלי תחתיו, אך בגונא דמותר לשמר והוא עשוי ליתן כלי תתתיו, ה"ז אסור משום אהל עראי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. והמאירי לקמן שם כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דהנחת פירות אינה דרך חול, וצ"ל דאף דבסוגיין נקט דהאיסור בתליית משמרת הוא משום סרך אהל, מ"מ כיון דכל הא דאסרו בזה אף דמדינא אי"ז אף כאהל עראי הוא משום עובדא דחול, וכמשמעות דבריו בסוגיין, וכמש"כ השיטה להר"נ, ע"כ כשתולה להניח בה רמונים דאי"ז עובדא דחול, לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך לכאו' אי"ז מתישב בד' רש"י דמבו' בדבריו בכ"ד דאיסור עשיית אהל הוא אף כשלא עשה את המחיצות בשבת, ובדבריו בביצה ל"ג א' מבו' דהוא אף בלא מחיצות כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולכאו' יש מקום לפרש עוד, דהמשמרת חשובה כאהל העשוי להגן דאסור אף בלא מחיצות, כיון שהיא מגינה על הכלי שלא יפלו השמרים לתוכו, אך זה תליא במה שנחלקו האחרונים בפריסת פרוונקא על הכלי אם חשיב כאהל העשוי להגן, ונתבאר בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיי"ש שכתב לפ"ז דממש"כ בפירש"י דהגוד פיו מתוח ע"ג יתידות והרוח עוברת תחתיו, מבו' דפליג ע"ד התוס' וס"ל דהוי אהל אף בלא מחיצות, - אך ראיתי לדחות, די"ל דהוא מתוח ע"ג יתידות רחבים טפח, וכל שיש ב' יתידות רחבים טפח זה כנגד זה, י"ל דסגי בזה לדין מחיצות, שהרי אף אהל טפח אסור, והגם דהגוד רחב יותר ואין תחת כולו מחיצות, מ"מ י"ל דסגי במה שיש מחיצות תחת טפח ממנו לאסור, דדל מהכי לשאר הגוד. [↑](#footnote-ref-18)
18. אמנם בתשו' נובי"ת או"ח סימן ל' כתב דאין מכוון רש"י לכך, ולעולם עיקר ההיתר הוא משום דאינו עשוי לאויר שתחתיו אלא ליתובא בעלמא, ומש"כ רש"י דעביד וקאי הוא לפרש טעם הא דלא אסרינן בזה משום שעושה כסא לישיבה, דומיא דהא דאסרינן בכסא גלין, עיי"ש, ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן שט"ו ס"ח, - אך בד' היראים והראבי"ה והאו"ז מבו' שפירשו לד' רש"י כפשוטם, וכן נקטו הפוסקים בסימן שט"ו. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובזה מתישב משה"ק בתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א' במה שאמרו לקמן בסוגיין דסיאנא אסור, ולדעת כמה מקמאי הוא משום אהל, דמ"ט לא שרינן לה משום דעביד וקאי, אך לפ"ד הריא"ז ניחא, דכיון דפורש הכובע ומעמידו ע"ג ראשו, הו"ל עשיית אהל, ולא שרי אלא כשמעמיד הכלי על מכונו ואינו פורשו ע"ג דבר אחר. [↑](#footnote-ref-20)
20. ובדבריו שם משמע דלא הותר אלא משום דמה שעליו לעולם מתוח ועומד, אף בשעה שמקפלין אותו, אך אם אינו מתוח ועומד, וכשהוא מעמידו צריך למתחו, יש בזה משום עשיית אהל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך בד' המאירי מבו' דלא פסיקא לי' הך מילתא לאסור לזקוף שלחן כשאין הכרעים מחוברין עמו. [↑](#footnote-ref-22)
22. והר"ח והערוך פירשו דכסא וטרסקל תרי מילי נינהו, וכן גירסת הרי"ף מטה כסא וטרסקל, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ח, ועמד ע"ז הביאוה"ל בסימן שט"ו ס"ח ד"ה טפח. [↑](#footnote-ref-23)
23. וגדולה מזו משמע מדבריו, דאילו הי' איסור אהל במטה וכסא וספסל, הי' אסור לגרור מטה כסא וספסל ממקום למקום, אף שהאהל קיים והוא מעבירו ממקום למקום, והנובי"ת או"ח סו"ס ל' נקט להתיר בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-24)
24. ומשמעות דבריו דהוא משום דיסוד ההיתר דעביד וקאי, הוא דבכה"ג אינו דומה לעשיית אהל, וע"כ לא גזרו בזה אטו עשיית אהל קבע, וע"כ כ"ז הוא כשאינו מתכוין לאהל, דכיון דאינו מתכוין לאהל וגם אין עשייתו דומה לעשיית אהל ליכא למיגזר, אך כל שהוא מתכוין לאהל, שפיר יש לאסור אף בדעביד וקאי. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכ"נ בד' המאירי דהתירא דכסא טרסקל הוא משום דאינו עשוי לשם מחיצה, אך צ"ע אם דעתו דהתירא דכסא טרסקל הוא משום דעביד וקאי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-26)
26. והמ"ב בסימן שט"ו סקי"א כתב דאסור לפתוח מחיצה מתקפלת, אם לא הי' מופשט טפח מער"ש, וצ"ע דלפ"מ שנקט דהתירא דכסא טרסקל הוא אף באהל העשוי להגן, מ"ט לא שרינן לפתוח את המחיצה, וצ"ל דבמחיצה המתרת בכל מקום שעושין אותה הוי אהל אחר, ול"ש בזה התירא דכסא טרסקל, ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 7. [↑](#footnote-ref-27)
27. ובדבריו שם מבו' דהוי זה היתר אף באהל דאורייתא, ועפי"ז התיר להעמיד מגדל שעשוי לישב בתוכו לצל ונפל, - אך אי נימא ע"ד הגר"ז דהתירא דעביד וקאי הוא דבכה"ג ל"ד לעשיית אהל וע"כ לא גזרו בזה, הרי אין מקום כלל להתיר באהל דאורייתא, ועי' בד' החכם השואל בתשו' פנ"י או"ח סימן ט"ז שנראה שנקט כן דבאהל קבע ל"מ הא דעביד וקאי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-28)
28. והאג"מ או"ח ח"ד סימן ק"ה סוף אות ג' כתב לדינא דיש להחמיר שיניח מער"ש שיהא פרוס מעט שיעור טפח וכשיצטרך בשבת ימתחם לגמרי, דיהא רק הוספת אהל עראי שמותר, וכתב דכמדומני שכן נוהגין. [↑](#footnote-ref-29)
29. ולכאו' ד"ז תלוי ביסוד התירא דעביד וקאי, דאם הוא משום דחזינן דהאהל קיים כבר קודם העמדתו, אין להתיר אלא כשהוא עומד לכך, אך אם הוא משום שלא נאסרה עשיית אהל אלא בדרך בנין, ולא בהעמדה בעלמא, יש להתיר אף כשאינו עומד לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. אך אין ללמוד מדבריהם דל"מ התירא דעביד וקאי באהל העשוי להגן, די"ל דהא דהוצרכו לה"ט דהוי כפתח, הוא לפרש טעם הא דלי"ב משום בנין וסתירה, ולא באו לפרש מ"ט לי"ב משום איסור עשיית אהל, - וגם ה"ט דהוי כפתח, מהני דמה"ט אף אם אין הגג קבוע בצירים, לי"ב איסור דאורייתא, אף כשהוא מונח שם זמן רב, וכמש"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ח והמ"ב שם סק"כ. [↑](#footnote-ref-31)
31. והט"ז בסימן שט"ו סק"ד כתב דכל דיש ד' מחיצות חשיב כצריך לאויר שתחתיו, עיי"ש, וכ"נ בד' החיי אדם בכלל מ"ב ס"ד, והביאו המ"ב שם סקמ"ח, אך הבית מאיר שם תמה ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ בזה המ"ב שם סקכ"ב ובשעה"צ סק"ל, וגם בדבריו במ"ב סקי"ז ובשעה"צ סקכ"א משמע דאף כשיש ד' מחיצות בעינן שיהא צריך לאויר שתחתיו, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ב סקי"ד (ד"ה כ' במ"ב), - וגם בעיקר מש"כ הט"ז דעיקר מש"כ התוס' דליכא איסור אהל בלא מחיצות הוא כדי שיהא צריך לאויר שתחתיו, נחלקו ע"ז האחרונים שם. [↑](#footnote-ref-32)
32. והראבי"ה שם הוכיח כן ממה שאמרו בביצה ל"ג א' דיש בפוריא משום עשיית אהל, - אך היראים בסימן ער"ד כתב דהתם איירי במטות גבוהות דישנים תחתי', והא דשרינן הכא במטה הוא כשאינה עשוי' לישן תחתי', (והראבי"ה שם תמה ע"ז דמנ"ל לחלק, כיון דקתני סתם פוריא וסתם מטה). [↑](#footnote-ref-33)
33. אך יש לדחות, דשמא ס"ל אף דתליית המשמרת הוא כדי לתלות בה רמונים, מ"מ כיון שדעתו להערים ולתלות בה שמרים, חשיב שפיר כצריך לאויר שתחתיו. [↑](#footnote-ref-34)
34. ועיי"ש שכתב דשמא נשתנה מצב עמידתינו וישיבתינו על השלחן, ויש שכתבו דשלחנות שבימיהם היו קטנים והיו מסיבין על המטות ולא היו נותנים הרגלים תחת השלחן, אך הביאו למש"כ הריטב"א לעיל י"ג א' דבזמנם כבר היו השלחנות גדולים. [↑](#footnote-ref-35)
35. וי"ל עוד על דרכו, דלא חשיב צריך לאויר שתחתיו אלא אם הוא צריך שיהא אויר זה "תחתיו", אך בשלחן הגם שצריך לאויר להניח רגליו שם, מ"מ אינו צריך שאויר זה יהא תחת השלחן, ול"ד לסנדלים שתחת המטה שצריך הוא שיהא אויר זה תחת המטה כדי להצניעם. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך הרשב"א הכא כתב בתו"ד דבודאי דאין משום אהל אלא בשצריך לחלל שתחתיו, "והוא שיש לו ג' מחיצות", וצ"ע. [↑](#footnote-ref-37)
37. ולדעתם צ"ל דהא דמותר להחזיר קדירה ע"ג כירה, הוא כמש"כ השטמ"ק בביצה שם דבהנחת קדירה ע"ג כירה ליכא משום אהל, כיון דלהכי עבידא ולצורך תשמישן הידוע, - וי"ל עוד למש"כ הרשב"א לקמן בע"ב בשם רבינו יונה דכל שעושה כל האהל בב"א, אי"ז כבנין, והא דאסרו בקדירה, הוא משום דעושה גם את מחיצותי' עכשיו, וע"כ הוי דרך בנין בכך, אך בנתינת קדירה ע"ג כירה שאין עושה את מחיצותי' עכשיו, ליכא משום אהל, - וי"ל עוד כמש"כ הפרישה בסימן שט"ו סק"ג דנתינת קדירה ע"ג כירה הוי תוספת מחיצה, שהרי הכירה יש עליו כיסוי שבאמצע נחתך בו נקב לתת בו קדירה, וא"כ בנתינת הקדירה ל"ה אלא תוספת אהל. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובד' החיי אדם בכלל מ"ב ס"א נראה שפירש דד' הרשב"א קיימי על איסור עשיית אהל דאורייתא, ובזה הוא שכתב דמדאוריתא אין אהל אלא כשיש לו ג' מחיצות, עיי"ש, ואמנם נתחדש לפ"ז בד' הרשב"א, דאיסור עשיית אהל דאורייתא, הוא בכל גוונא שהוא צריך לאויר שתחתיו, אף היכא דא"צ להאהל להגן, - והחיי אדם שם כתב עוד, דאיסור עשיית אהל דאורייתא, הוא רק כשעשה גם את המחיצות בשבת. [↑](#footnote-ref-39)
39. הקרבן נתנאל שם סק"ט פירש דהיינו משום דיש לו ד' מחיצות והם רחבים, וע"כ הוא דומה לבנין חשוב, ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן שט"ו סק"ו. [↑](#footnote-ref-40)
40. והמג"א שם כתב כן גם בשם הר"ן, וצ"ע דדברי הר"ן לקמן קל"ט ב' לא קיימי לפרש טעם הא דיש בזה משום אהל אף דהמחיצות עשויות מבעו"י, אלא לפרש טעם הא דיש בזה משום אהל ול"ד לכל כיסוי כלי דאין בו משום אהל, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-41)
41. ולפ"ז נמצא, דמד' התוס' בביצה שהק' מההיא דפרונקא, יש ללמוד דס"ל דאף אהל העשוי להגן אינו אסור בלא עשיית המחיצות, - ומה שאסרו בההיא דדיכרי דרב הונא דאסור כשלא שייר טפח מבעו"י, י"ל דהוא משום דהתם ג"כ הוא רחב יותר מדאי ונעשה כאהל, וכ"כ הבית מאיר בסימן שט"ו בתו"ד במוסגר, אך מש"כ שם כן גם בדעת התוס' לעיל מ"ג ב', צע"ג שלא הביא לד' התוס' לעיל ל"ו ב', ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן שט"ו סק"ו. [↑](#footnote-ref-42)
42. וגם לכאו' אין הדברים מתישבים בד' השעה"צ שם סקכ"ז שצידד בדין סתימת נקב שהעשן יוצא, דכיון דכונתו לסתום הנקב עדיף טפי מכירה ע"ג כירה ואסור אף שהמחיצות עשויות מכבר, והחזו"א שם ריש סק"ט תמה על דבריו, (ועיי"ש שכתב לפרש לד' המג"א בע"א). [↑](#footnote-ref-43)
43. אך אי"ז מוכרע, שהרי ד' התוס' בעירובין קיימי על פירש"י שם, ושם לא העמידה רש"י בכה"ג שמושיב את הכלי. [↑](#footnote-ref-44)
44. וכ"נ גם ממשה"ק התוס' בביצה במה שאסרו בפרונקא אכולי כובא אף דהמחיצות כבר עשויות, ולא ניח"ל לישב כמש"כ הב"ח בסו"ס שט"ו דמיירי שמביא החבית או הכובא ומטלטל אותה ממקום זה למקום אחר ומעמיד אותה שם ואח"כ שוטח הבגד עליו, דהו"ל כעושה מחיצות וגג עלי' דאסור, אך יש לדחות דאף אם העברת מחיצות ממקום למקום חשיב כעשיית מחיצות, מ"מ העברת כלי שיש לו שולים ממקום למקום לא חשיב כעשיית מחיצות, וכמש"נ לדון בהערה י"ח, וגם י"ל דל"ה ניח"ל להתוס' להעמידה בכה"ג, דסתימת הגמ' משמע דבכל גווני אסור לפרוס פרונקא אכולי כובא, (וגם י"ל כמש"כ האלי' רבה בסקי"ד דאם לא נאסר אלא כשהוליך הכובא ממקום למקום, א"כ אדמפליג בין כיסה כולה לכיסה מקצתה, לפלוג בדידי' דאף בכיסה כולה שרי אם לא הביאה לשם). [↑](#footnote-ref-45)
45. אך צ"ב דאף אם העברת המחיצות ממקום למקום חשיבא כעשיית מחיצות, משום דמה שמעמיד המחיצות במקום אחר חשיב כעשיית מחיצות, מ"מ בכלי דהאהל הוא על קרקעית הכלי, הרי דאף כשמעביר הכלי ממקום למקום אינו עושה אהל על מקום אחר, שהרי אין הכלי אהל על הקרקע שמתחתיו, אלא על קרקעית הכלי, ומ"ט חשיב זה כעשיית מחיצות. [↑](#footnote-ref-46)
46. וכ"נ גם ממש"כ השו"ע שם ס"ט לאסור בתליית משמרת משום אהל, אף דלא עשה את המחיצות בשבת, ובע"כ דכיון שמעביר את הכלי ממקום למקום חשיב כעשיית מחיצות, וכמש"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ט והתהל"ד שם סקי"ג, - ועמש"נ בדף מס' 1 לדחות בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-47)
47. ואמנם אין להוכיח משם אלא למש"כ השעה"צ שם סקל"א דהא דאסרו לפרוס עלי' בגד הוא כשהעמיד אותה בשבת במקום זה כדי לפרוס עלי', אך למש"כ התהל"ד שם סק"ה דהא דאסרו לפרוס עלי' בגד הוא משום דהויא ככלי רחב שנאסר לפרוס עליו אף שלא נעשו המחיצות בשבת, הרי דמה"ט גם אסור לסלק את הבגד מע"ג המטה אף שאינו סותר את המחיצות. [↑](#footnote-ref-48)
48. אך בס' מנחת אריאל אות ז' כתב בשם הגרח"ק שליט"א דמכוון המ"ב הוא דבמציאות חמור סתירה מבנין, דכל שנעשו המחיצות מבעו"י מותר לגמור, ובסתירה אסור לסתור את הגג והמחיצות אף שהיו המחיצות מבעו"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. אמנם באמת ממה שעמדו התוס' וש"ר רק מהא דמחזירין קדירה בשבת, והתוס' בביצה הוצרכו להביא למה שאמרו לעיל ל"ח ב' דלדברי האומר מחזירין אפי' בשבת, והגר"א בסימן שט"ו ס"ג הביא גם למה שאמרו לעיל נ"א ב' דמניחין מיחם, ולא עמדו מהא דנוטלין קדירה מע"ג כירה בשבת, מבו' דפשיטא להו דאין לאסור בנטילת קדירה משום סתירת אהל, אף אם איסור עשיית אהל הוא גם כשעשה את המחיצות מבעו"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
50. ואמנם אי נימא דלא נאסרה אף עשיית אהל להגן אלא כשיש לו מחיצות, וכדעת הריטב"א בעירובין ק"ב א' ומשמעות התוס' לעיל ל"ו ב', ניחא, דזהו דתני טלית כפולה, דכל האיסור בפריסת הטלית הוא משום שראשי' מתכפלין לכאן ולכאן לצד הארץ והו"ל לכתלים, - אך אי"ז מתישב בד' רש"י דדעתו בביצה ל"ג א' דאיסור עשיית אהל הוא אף בלא מחיצות, ואף באהל שאינו עשוי להגן. [↑](#footnote-ref-51)
51. והנוב"י שם בד"ה הן אמת כתב דבד' הרמב"ם אין הכרע לזה, וי"ל דכל הא דכשיש בו טפח הוי אהל קבע, הוא רק כשהוא עשוי לקבע, וכן נקט העולת שבת שם ובסקי"ד בדעת הרמב"ם, וכ"נ בד' הביאוה"ל בסימן שט"ו ס"ח ד"ה כל אהל שנקט כן, - אך זה שלא כד' הר"ן והב"י שהשוו דעת הרמב"ם לדעת הרי"ף, ומבו' בדבריהם דגם לדעת הרמב"ם אהל שיש בו טפח הוי כאהל קבע אף שאינו עשוי לקיום. [↑](#footnote-ref-52)
52. ועיי"ש בעטרת חכמים שכתב דהיינו רק כשנתחבר ע"י קשירה, וזה לטעמי' שם בריש הסימן דליכא חיוב בעשיית אהל אלא ע"י חיבור, ונחלק ע"ד הפמ"ג שכתב דהנחת הסכך אסורה מדאורייתא משום אהל. [↑](#footnote-ref-53)
53. וצ"ע דאם איירי כשהוא עומד להתקיים, מ"ט לא אסרינן כשאין בגגה טפח, משום איסורא דעשיית מחיצת קבע, וכמש"כ האחרונים דעשיית מחיצת קבע אסורה אף כשאינה מתרת, (והפמ"ג כתב דה"ז אסור מדאורייתא) ונתבאר במקומו, וצ"ל למש"כ הב"י בסימן שט"ו דמותר לתלות וילון בקביעות, דכיון שכולו נע ונד ברוח מצוי' וגם אינו מעכב להולכין ושבין שם, מיקרי לא קביע, ויתבאר בעזה"י במקומו, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-54)
54. ובד' הפמ"ג שם מבו' שפירש כן גם בד' הר"ן, וכ"כ גם בס' קובץ, והיינו דמש"כ הר"ן דלדעת הרי"ף והרמב"ם איירי ההיא דכילה כשאין בגגה ובפחות מג' סמוך לגגה טפח, היינו משום דנקטו דדרך כילה שעושין אותה בקבע, וזה מתפרש למש"כ הביאוה"ל שם ס"ח (ד"ה שאין) דמוכח בגמ' דטלית כפולה וכילה הוא ענין אחד, וע"כ כיון שפירשו לההיא דטלית כפולה דאיירי כשהיא עשוי' בקבע, ה"נ כילה עושין אותה בקבע. [↑](#footnote-ref-55)
55. והחזו"א שם סק"ד כתב להוכיח כן מהא דתני לעיל דגוד ומשמרת וכילה כו' לא יעשה כו' אהל קבע כו', וכילה היינו כקינופות ויש לה גג כמבו' בסוכה י' ב' ומ"מ הוי אהל עראי, עכ"ד, - וצ"ע שכתב כן ע"ד הר"ן, והרי להדיא כתב הר"ן דלדעת הרי"ף והרמב"ם איירי התם כשאין בגגה ובפחות מג' סמוך לגגה טפח. [↑](#footnote-ref-56)
56. אך הביאוה"ל בסימן שט"ו ס"ח ד"ה שאין בגגו כתב בדעת הר"ח דאיירי התם כשכרוך עלי' חוט או משיחה, ובכה"ג אף שיש בה טפח אינו חייב חטאת, ועיי"ש מש"כ לפרש מקורו של הר"ח לפרש לההיא דהתם כשכרוך עלי' חוט או משיחה, ועי' עוד בדבריו שם סי"ב שכתב לפרש עד"ז לדינא דהתם, ויתבאר בעזה"י במקומו, אך עיקר הדבר דמהני הא דכרוך עלי' חוט או משיחה לענין דאורייתא, הוא דבר חדש, (וזה מתפרש טפי משמעות ד' הרמב"ם דחוט או משיחה היינו שהיא תלוי' מבעו"י ע"י חוט או משיחה, ונתבאר להלן). [↑](#footnote-ref-57)
57. וזהו שהוצרכו להעמידה בכילה שיש בגגה טפח, ומשום דכל מה שאמרו הכא בטלית כפולה דאף כשאין בגגה ובפחות מג' סמוך לגגה טפח לא יעשה, הוא רק כשעשה כן לקיום, דכיון דכשיש בה טפח חייב חטאת, אסרו חכמים אף כשאין בה טפח, אך כל שעשה שלא לקיום, דאף אם יש בה טפח פטור, לא אסרו חכמים בפחות מטפח, וכמש"כ כן הפמ"ג שם, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-58)
58. והתו"ש בסימן שי"ג סק"ט כתב בדינא דדלת שבמוקצה, דכל שעשוי ליכנס בו בתוך ל' יום הוי כעשוי ליכנס בו תדיר, והביאו הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה שאין נכנסין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. והגר"ז בסימן שט"ו סי"ז כתב דבטלית כפולה לא התירו להוסיף אף כשלא עשאה לקיום, משום דחיישינן שמא ימלך שתהא קבועה כך ונמצא שהוסיף על אהל קבע, וכל הא דהתירו בההיא דדיכרי דרב הונא ובכיפי דארבא להוסיף על אהל עראי, הוא משום שהם בענין שאין דרך לקבעם כך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-60)
60. וצ"ל דה"נ הוא במה שאמרו שם בכיפי דארבא דהוי מוסיף על אהל עראי, דכיון דכבר יש לספינה מחיצות, אלא שהוא מוסיף עליהן, ל"ה אלא כאהל עראי. [↑](#footnote-ref-61)
61. וצ"ב דאם אהל שיש בגגו טפח חשיב כאהל קבע, מה מהני הא דלא עשה את המחיצות שיהא חשוב כאהל עראי, והיינו דאף די"ל דכל שלא עשה את המחיצות אינו חייב, משום דלא עשה את כל האהל, מ"מ אי"ז ענין לאהל עראי, - ושמא מכוון הדברים הוא, דהגג בפנ"ע חשיב כאהל עראי, ורק המחיצות והגג יחד חשיבי כאהל קבע, וע"כ כל שלא עשה אלא את הגג, הו"ל כעושה אהל עראי, ומשום הא דהמחיצות והגג יחד הוו כאהל קבע אינו חייב, כיון דלא עשה את המחיצות, ונמצא דלא עשה את כל האהל. [↑](#footnote-ref-62)
62. ושמעתי לישב עוד, דמש"כ הרי"ף והרמב"ם דאהל שיש בגגו טפח הוי אהל קבע, הוא משום דס"ל דלא חשיב כאהל עראי אלא כשהאהל מצ"ע אינו ראוי להתקיים, אך כל שהוא ראוי להתקיים אף שהוא דעתו לפרקו, הו"ל כאהל קבע, וכ"נ בד' העטרת חכמים או"ח סימן ו' (ד"ה ודע דאי') שפירש כן בדעתם, כן נקט המשכנות יעקב בסו"ס ק"י, דבכה"ג שהאהל ראוי להתקיים אלא שהוא דעתו לפרקו, הו"ל כבנין לשעה דהוי בנין, ולפ"ז י"ל דבההיא דדיכרי דרב הונא איירי כשהאהל מצ"ע אינו ראוי להתקיים, ובכה"ג חשיב כאהל עראי אף שיש בגגו טפח.

    וי"ל עוד עד"ז, דלא חשיב כאהל עראי אלא כשנעשה באופן שאין דרך לקבעו, אך כל שנעשה באופן שדרך לקבעו, אף שהוא דעתו לפרקו חשיב כאהל קבע, ובההיא דדיכרי דרב הונא איירי בגונא שאין דרך לקבעו כן, וכמש"כ כן הגר"ז בסימן שט"ו סי"ז, ובכה"ג חשיב כאהל עראי אף שיש בגגו טפח. [↑](#footnote-ref-63)
63. והמג"א בסימן שט"ו סקט"ז פירש דהא דמתוקנת לכך היינו שהכינה לכך, וכמדמי לה הרמב"ם שם לפקק החלון, - והפמ"ג שם עמד בזה דבפקק החלון הא דבעינן הכנה הוא משום טלטול, אך הכא הטעם דכיון דעומדת לכך הוי אהל עראי טפי, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ח דהתירא דמתוקנת לכך הוא משום דעי"ז הו"ל אהל עראי, - אך הלבו"ש שם כתב לפרש דכיון שהכינה לכך ל"ד כ"כ לבנין, ודמי לדינא דפקק החלון, דע"י שהכינה לכך ול"ד לבנין יש ע"ז תורת כלי. [↑](#footnote-ref-64)
64. וזה לפ"מ שפירש שם בדעת הרי"ף והרא"ש, דכל הא דכשיש בגגו טפח חייב הוא כשעושה כן בקבע, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-65)
65. אך בד' הטור שם מבו' דהרי"ף והרא"ש פליגי לדינא, וכ"כ המג"א שם סק"י והגר"א שם. [↑](#footnote-ref-66)
66. אך בדבריו בביאוה"ל שם ד"ה כל אהל משמע שפירש דד' המג"א קיימי כשאינו עושה לקיום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)
67. וי"ל עוד, דאיכא גווני דאף כשקובעו שם אינו מתאחד עם היתידות, וחזינן לי' כעומד לעצמו, ובכה"ג אין לאסור אלא בגדרי עשיית אהל, ועד"ז מצינו בדין תליית וילון וסדינים המצויירים, שנקטו הפוסקים דאף כשקובעם שרי, והחזו"א שם סקי"ג תמה ע"ז, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-68)
68. והגוו"ר בכלל ג' סימן כ"ו ד"ה מדבריו למדנו כתב לפרש כן גם בד' רש"י שכתב דהתירא דחוט או משיחה הוא משום דהוי כמוסיף על אהל עראי, ועיי"ש (בד"ה ואני אומר שאין) שנקט בדעת התוס' והרא"ש דפליגי ע"ז, וס"ל דכריכת חוט ופריסת טפח הוו ב' שמות של היתר, וצ"ע דהרא"ש כתב דכריכת חוט או משיחה חשיב כאילו היתה פרוסה טפח, (וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שט"ו סקט"ו בדעת הרא"ש דהתירא דחוט או משיחה הוא משום דהוי כתוספת על אהל עראי). [↑](#footnote-ref-69)
69. אך בתשו' חת"ס או"ח סו"ס ע"ב כתב דלמש"כ שם דאין בפתיחת המטרי' משום עשיית אהל דאורייתא, שפיר יש להתיר בזה משום דהקרסים והלולאות הוו כחוטין, וכתב דכ"כ הנוב"י בעצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-70)
70. אך הט"ז בסימן שט"ו סק"י פירש בד' השו"ע דאיירי כשיש לה חוטין שהוא מושך אותה על ידיהן, וכ"כ התו"ש שם סקי"ח והלבו"ש שם והפמ"ג באש"א שם סקי"ג והמ"ב שם סקל"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-71)
71. אך לכאו' יש מקום לפרש כן גם בד' הרמב"ם והשו"ע, דהא דשרינן בדאיכא חוט או משיחה, היינו כשיש לה לולאות לתלותה בהן, וי"ל דטעם ההיתר בזה הוא משום דעי"ז היא מתוקנת לתלותה, ודמי לכילת חתנים המתוקנת לכך דשרי, ומש"כ שהיו בה חוטין שהיא תלוי' בהן מער"ש, לאו היינו שהיתה תלוי' בחוטין אלו מער"ש, אלא היינו דהיו עלי' מער"ש חוטין לתלותה בהן, וכמש"כ כן בפי' ר"ח שהיו עלי' חוטין מאתמול, - וכ"נ ממש"כ בפי' ר"ח בדין וילון דהותר לנטותו ולפרקו בזמן שכרוכין עליו חוטין ומשיחה, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם שם, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"נ גם בדבריו לקמן בע"ב בדין גוד בכיסנא. [↑](#footnote-ref-72)
72. והגר"ז שם כתב דאף למש"כ שם דכשאין הטלית עשוי' להתקיים אינה אלא כאהל עראי, אף שיש בגגה טפח, מ"מ ל"מ בזה התירא דחוט או משיחה, דלא הקילו להוסיף על אהל עראי אלא כשהוא בענין שאין דרך כלל לקבעו כך כמו שהוא נטוי, ומשא"כ הכא שהיא נטוי' כדרך נטיית אהל קבוע, ובכה"ג לא הקילו בה חכמים כלום, שמא ימלך עלי' שתהא קבועה כך כמו שהיא נטוי' ונמצא שהוסיף אהל קבוע. [↑](#footnote-ref-73)
73. והביאוה"ל שם ס"ח ד"ה שאין בגגו כתב דמ"מ אף כשיש בגגו טפח מהני הא דכרוך עלי' חוט או משיחה דבכה"ג אינו חייב ולי"ב אלא איסורא בעלמא, דכ"ה דכשאין בגגה טפח נחית חד דרגא ע"י חוט ומשיחה דבלא חוט ומשיחה אסור ובחוט ומשיחה מותר, ה"נ כשיש טפח נחית חד דרגא ע"י חוטט ומשיחה דאינו חייב חטאת, ועיי"ש שהוכיח כן. [↑](#footnote-ref-74)
74. והחזו"א בסימן נ"ב סוסק"ה כתב דאף לדעת הרי"ף והרמב"ם מהני חוט או משיחה בכילה שיש בגגה טפח ואינה עשוי' לקבע, דטלית כפולה לזמן מרובה וכילה לזמן מועט שוין הן, וזה לטעמי' דכל הא דבטלית כפולה שיש בגגה טפח חייב חטאת, הוא כשהיא עשוי' לקבע, וע"כ שפיר י"ל דכל שאינה עשוי' לקבע מהני חוט או משיחה אף כשיש בגגה טפח, אך הפרח שושן והפמ"ג והגר"ז נקטו דאף לפי דבריהם דבטלית כפולה שאינה עשוי' לקבע אינו חייב חטאת, מ"מ ל"מ בזה התירא דחוט או משיחה, עיי"ש בדבריהם. [↑](#footnote-ref-75)
75. ועיי"ש שפירש דהוא משום דלדעת הרי"ף והרמב"ם הא דמהני חוט או משיחה, אי"ז משום דעי"ז חשיב כמוסיף על אהל עראי, אלא הוא להכירא בעלמא, וע"כ אי"ז מועיל באהל שיש בגגו טפח אף כשלא נעשה לקבע ואינו אלא אהל עראי. [↑](#footnote-ref-76)
76. וכ"נ למש"כ הר"ן והב"י בדעת הרי"ף והרמב"ם דטלית כפולה שיש בגגה טפח חייב אף כשלא עשאה לקבע, ולפ"ז הרי דכל הא דל"מ חוט או משיחה כשיש בגגה טפח, הוא משום דבכה"ג הוי אהל דאורייתא, וכמשמעות הביאוה"ל בסימן שט"ו ס"ח ד"ה שאין בגגו, אך בגוונא דאי"ז אלא אהל דרבנן, הרי דאף דיש בגגו טפח, מהני בזה התירא דחוט או משיחה, והפרח שושן והפמ"ג לטעמייהו אזלי דכל הא דכשיש בגגה טפח חייב הוא כשעשאה לקבע, ומשמע להו דהא דל"מ בה חוט או משיחה הוא בכל גוונא ואף כשלא עשאה לקבע, וכ"ה מבו' בד' החת"ס בתשו' או"ח סו"ס ע"ב, - אך העירו דבד' השעה"צ בסימן שט"ו סקנ"א מבו' לכאו' דהא דל"מ חוט או משיחה באהל שיש בגגו טפח, הוא אף כשהוא אהל עראי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-77)
77. ובפי' ר"ח כתב דאיירי במטה של טרסיים דלא יתכן להחזירה אא"כ יתקע לפי שמלבנותי' וכרעי' דחוקין ואינן נשלבין אא"כ יתקע בהן, וע"כ הוא חייב חטאת, ונתחדש בדבריו דכל דאין חלק אחד נכנס בתוך חבירו אלא ע"י תקיעה בכלי, חייב חטאת, (אף שאינו מחברם ביתידות ומסמרים), וצ"ב דמ"ט הוצרך לפרש דאיירי בכה"ג דחייב חטאת, ושמא הוא משום דמדמי לה לכילה, ובכילה פירש דהוא כשיש בגגה טפח וחייב חטאת. [↑](#footnote-ref-78)
78. אך באמת לפ"מ שפירש"י לעיל דאיסורא דכסא גלין דהוא כמטה גללניתא הוא מגזירה שמא יתקע, ולא משום עשיית אהל עראי, לכאו' גם הכא הוי האיסור מגזירה שמא יתקע, ובטעם הא דס"ל דלי"ב משום עשיית אהל, משמע בד' התוס' לעיל שם דהוא משום דלא איירי כשפורסין עליו עור, אלא איירי בחיבור פרקים שאין בהן משום עשיית אהל. [↑](#footnote-ref-79)
79. אך החזו"א בסימן נ"ב סוסק"ה נקט בפשיטות דאיירי הכא בכילה שיש בגגה טפח, דסתם כילה אינה כילת חתנים, והוכיח מזה דמהני חוט או משיחה אף בכילה שיש בגגה טפח, כיון שאינה עשוי' לקבע, ודוקא בטלית כפולה העשוי' לקבע ל"מ חוט או משיחה כשיש בגגה טפח. [↑](#footnote-ref-80)
80. והריטב"א כתב דהא דכילה אסורה ומטה מותרת הוא כדידן, שאינה של פרקים, וכילה אסורה שהיא כאהל, ומשמע דאף דהיא עבידא וקיימא מ"מ אסור לנטותה משום שהיא כאהל, - אך אין ללמוד מזה לדידן, דהריטב"א לטעמי' דלא ס"ל כלל להתירא דעביד וקאי, ופירש לעיל דהתירא דמטה וכו' הוא משום דאינם עשויין להשתמש תחתיהן. [↑](#footnote-ref-81)
81. אך מבו' בדבריהם דלא פסיקא להו דאיירי בכה"ג, והחזו"א בסימן נ"ב סק"ז ד"ה שם תוד"ה אף כתב דהיינו דהו"מ לפרש דהני דרב הונא היו כעין כסא טרסקל, ולפ"ז מבו' דהתירא דכסא טרסקל הוא אף באהל העשוי להגן, או שהיו משיירים טפח, או שהיו עושים מלמעלה למטה, - ועיי"ש (בד"ה מיהו) שכתב דלפמש"כ התוס' דהיו כדרמי בר יחזקאל, הרי דאין דרך שימוש כילה בלמעלה למטה או בכעין כסא טרסקל, וע"כ ל"ה מצי לפרש להא דכילה מותרת בהני גווני. [↑](#footnote-ref-82)
82. ומבו' דכילה שיש בגגה טפח ל"מ בה חוט או משיחה, וזה כמש"נ לעיל מד' הר"ח. [↑](#footnote-ref-83)
83. שכתבו דטלית כפולה שהיו עלי' חוטין וכו' מותר לנטותה "ומותר לפרקה", ומקורם הוא מדינא דהכא, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-84)
84. ולכאו' לפ"ז אין להתיר אלא כשעשו את האהל בשבת מכח התירא דחוט או משיחה, ובכה"ג לא אסרו לסתרו, דאם עשו את האהל בחול, מ"ט יהא מותר לסתרו ולהשליכו לארץ, הרי הו"ל סתירה גמורה, דאף די"ל דמותר לפרקו ולהשאירו תלוי על היתד, דחשיב דעדיין האהל קיים, וגם בכה"ג שהוא תלוי על היתד ואינו פרוס כלל מותר להשליכו לארץ דאי"ז סתירת אהל, מ"מ אם עושה את הכל יחד הו"ל סתירת אהל גמורה, וכ"נ בל' הגר"ז דאיירי בכה"ג, וכן צידד החזו"א בסימן נ"ב ס"ז סוד"ה שם תוד"ה אף, עיי"ש, ועיי"ש שכתב כן גם בסתירת אהל עראי כשמניח טפח פרוס, אך בזה מצינו בד' האחרונים שהתירו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

    ואמנם ממש"כ רש"י דמותר לפורקה וה"נ מותר לנטותה, משמע דההיתר לפורקה אינו בתולדה מההיתר לנטותה, אלא מאותו טעם שהותר לנטותה הותר לפורקה, - אך י"ל דמפרש לה כשאין בגגן ובתוך ג' סמוך לגגן טפח, וכמש"כ הר"ן בדעתו, וכיון דאין ע"ז תורת אהל מותר לנטותה ומותר לפורקה. [↑](#footnote-ref-85)
85. והנה אמנם אין להוכיח לזה מד' רבינו פרחי', שדעתו שם דכל שאין בגגו ובתוך ג' סמוך לגגו טפח לי"ב משום אהל, ולפ"ז מתפרש מה שאמרו דטלית כפולה לא יעשה כשיש בגגה טפח, ואף בכה"ג מהני הא דכרוך עלי' חוט או משיחה, וע"כ ה"נ שרי כששייר טפח.

    אך לכאו' יש ללמוד כן מד' הר"ח גופי' שכתב להוכיח כפי' זה מסוגיית הגמ' בעירובין, ולכאו' מכוון דבריו הוא דכילי דבי רב הונא, הוא חד מילתא עם ההיא דעירובין בדיכרי דהוו בי רב הונא, והתירו לפרסם מכח הא דשייר טפח, ומבו' לפ"ז דכל דשייר טפח מותר לפרסו אף שיש בגגו טפח ואף שעושה גם את המחיצות, וכמש"כ הר"ח דבבוקר היו "משפעין ומשרבבין אותן למטה", וצ"ע. [↑](#footnote-ref-86)
86. והי' מקום לפרש דהיינו דאיירי כשנעשה להתיר, וכאשר כ"ה מבו' בד' המג"א שם סקט"ו דמצינו לפרש כן, וכמש"כ הפמ"ג והמחה"ש שם, - אך בד' המ"ב שם מבו' שנקט בדעתם דה"ז אסור אף כשלא נעשה להתיר, ולא הותר אלא ע"י וילון או משיחה, ולכאו' מכוון הדברים דס"ל דאף עשיית מחיצה שאינה מתרת אסורה, וכל הא דמותר לעשות מחיצה שאינה מתרת משום מוסיף על אהל עראי היינו כשיש תחילת מחיצה ברוח זו, אך הכא דאין תחילת מחיצה ברוח זו, הו"ל כעושה אהל מתחילה ואסור.

    אמנם לכאו' הוא נסתר ממה שאמרו בעירובין מ"ד א' דמותר לעשות דופן רביעית, וגם השעה"צ שם סקי"ג כתב בדעת הרמב"ם דמותר לעשות מחיצה שאינה מתרת, - והעירו דצ"ל בזה, דאיירי כשתולה את הפרוכת בקבע, ובזה הוא דס"ל דה"ז אסור בלא חוט ומשיחה, ומכוון המ"ב שם הוא דפליגי עמש"כ הרמ"א בס"א דוילון מותר אף כשהוא עשוי בקבע. [↑](#footnote-ref-87)
87. אך הגר"א שם ס"א נקט דבאמת רש"י הכא פליג על דבריו בעירובין, וס"ל דמותר לנטות ולפרק את הוילון אף כשהוא עשוי בקבע, אך לפירש"י בעירובין אסור בכה"ג, וכמש"כ התרוה"ד, וכתב דקי"ל כפירש"י הכא, וזהו שכתב הרמ"א שם דמותר לתלות וילון אע"פ שהוא קבוע שם, ועמש"כ השעה"צ שם סק"ה בדעתו, ובדבריו מבו' שפירש בד' הגר"א דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא חשיב כמחיצת קבע. [↑](#footnote-ref-88)
88. ובד' הדרכ"מ הארוך שם משמע שפירש לד' הב"י דהתירא דמחיצה שאינה מתרת הוא אף כשהיא מחיצת קבע, וזהו שהביא ע"ז לדברי האו"ז דמחיצה שאינה עשוי' להתיר מותר לעשותה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-89)
89. אך כתב דהוא מושך ידיו מלהתיר, משום דהעולם חוששין לאסור הדבר, וגם נשמע שאחד מן הגדולים לא רצה להתיר, והב"י בסימן שט"ו כתב דהאידנא נהוג כו"ע היתר בדבר ולא ראינו מי שמיחה בכך, וכ"כ הרמ"א שם ס"א. [↑](#footnote-ref-90)
90. ומבו' בדבריו, דאף דס"ל דיש בתליית וילון משום בונה, מ"מ כל שדרך לתלותו ולסלקו שרי, ואי"ז כבנין לשעה דאסור, וזה מתפרש ע"ד מש"נ לעיל ק"ב ב' דאיכא גווני דכל שלא ביטלו שם אי"ז בנין כלל, ורק כשביטלו חשיב כבנין, ונתבאר שם דמה"ט הוא דאבנים של בית הכסא לי"ב משום בנין, ומה"ט כתבו התוס' בכ"ד בהא דפקקו את המאור בטפיח דרק אם ביטלו שם הוי בנין, וכ"כ התוס' לעיל קכ"ו א' בנגר המונח. [↑](#footnote-ref-91)
91. וכן משמע קצת בד' הריטב"א לעיל מ"ה א' דנטילת קרמים וסדינין המצויירין מן הכותל אסורה משום סתירה, ורק בפרכילי ענבים וכו' ליכא משום סתירה. [↑](#footnote-ref-92)
92. והיינו דכל הא דלא נאסרה עשיית מחיצה שאינה מתרת, הוא רק במחיצת עראי, אך מחיצת קבע אסורה אף כשאינה מתרת, וכמש"כ כן הגר"ז בסימן שט"ו ס"ו, וכ"כ המ"ב שם סק"ט בשם התו"ש, וכ"כ השעה"צ שם סק"ו בשם הפמ"ג, וכתב דה"ז אסור מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-93)
93. ומצינו בפי' הר"י מלוניל ובחי' המאירי בביצה כ"ב א' שנחלקו אם אסור לעשות מחיצה בביתו בפני הנר כשמבטלה שם, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-94)
94. וי"ל דאיירי דאינו מבטלו שם לעולם, ובכה"ג לא חזינן לה כחלק מן הבנין, וכמו שנקט החזו"א גופי' דאם דרך לסלקו לא חזינן לה כחלק מן הבנין, ואך דאם הוה חשבינן לה כקבע, הוה אסרינן לה משום איסור עשיית מחיצת קבע, וכמש"נ לעיל דמחיצת קבע אסורה אף כשאינה מתרת, - וכ"ה משמעות פירש"י בעירובין, דאף אם הי' הוילון תלוי בקביעות, ל"ה אסרינן אלא משום איסור אהל, ולא משום בנין. [↑](#footnote-ref-95)
95. וזה מתפרש למש"כ הפמ"ג במש"ז סימן שט"ו סק"ח ובאש"א שם סקט"ז דהתירא דמתוקנת לכך הוא משום דהוי אהל עראי, וע"כ בכה"ג אף כשיש בגגה טפח אי"ז אהל דאורייתא, ושפיר י"ל דמהני בזה חוט או משיחה, ועד"ז י"ל למש"כ הלבו"ש שם למג"א סקט"ז, דהתירא דמתוקנת לכך הוא משום דעי"ז ל"ד כ"כ לבנין. [↑](#footnote-ref-96)
96. ובפירש"י הכא כתב דהיינו שאין רוחב הכילה למטה ב' טפחים, דכילת חתנים אינה עשוי' לישן תחתי', וכ"כ התוס' הרא"ש בעירובין ק"ב א' דבפ' הישן מוכח דכילת חתנים אינם עשויות לישן תחתיה אלא לנוי בעלמא, ואפשר שאין ברחבה ב' טפחים, אך בפירש"י בעירובין ק"ב ב' ד"ה בשיפועה תמה ע"ז דאיזו מטה שאין ברחבה ב' טפחים או ג' חסר משהו, שיהא בגגה פחות מטפח ושני שיפועי' כל אחד פחות מטפח, וכתב דאיירי במטה רחבה כמשפטה, ונקליטין הרבה יוצאין הימנה לב' ראשי' ועולין למעלה סדורין אחד נמוך וא' גבוה, וקנים נתונים עליהם מנקליטין שבראשה לנקליטמין שברגלי', ופורס על המטה ב' וג' כילות קטנות בגגה, ועד"ז ובע"א כתבו התוס' בסוגיין. [↑](#footnote-ref-97)
97. ובחי' המאירי בעירובין ק"ב ב' גריס לה התם, אך כתב דהוא שלא כהלכה דקי"ל דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, וכ"כ הגר"א בסימן שט"ו סי"א די"ל דהרמב"ם גריס לה, אלא דס"ל דאין הלכה כן, וכ"כ המרכה"מ בפכ"ב משבת הכ"ט, וכ"כ הקרבן נתנאל בפירקין בדעת הרי"ף. [↑](#footnote-ref-98)
98. ובפי' ר"ח בסוגיין נראה דל"ג לה, אך בפי' ר"ח בעירובין גריס לה, וכ"כ הר"ן בסוכה ז' ב' דברוב הנוסחאות גרסינן לה, וכן פירש ר"ח. [↑](#footnote-ref-99)
99. ובד' הראבי"ה בסו"ס תרט"ו נראה דהטעם בזה הוא, משום דמדינא אף ל"הה לנו לאסור לישן בכילה בסוכה, משום דלא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע, אלא שהחמירו בזה משום דדמי לסוכה תחת סוכה, ובשיפועי אהלים דמדינא לאו כאהלים דמו לא החמירו. [↑](#footnote-ref-100)
100. ועיי"ש שפירש במה שאמרו שם דמכח זה אף מותר לישן בכילת חתנים בסוכה, דהיינו דכיון דבעי קביעות לגבי סוכה, דמה"ט הוא דל"מ שיפועי אהלים, לא אתי כילה דאיהי אהל עראי ומבטל לסוכה שהוא קבע, ומתישב בזה משה"ק הרמב"ן במלחמות בסוכה ז' ב' ע"ד הבעה"מ שם, דאם שיפועי אהלים הוו כאהל עראי, מ"ט מותר לישן בכילת חתנים בסוכה. [↑](#footnote-ref-101)
101. וצ"ל דמכח זה אף מותר לישן בכילת חתנים בסוכה, כמו שאמרו בסוכה י"ט ב', וזה כמש"כ הר"ן שם דכל שהוא בענין שסוכה שהיא כיו"ב תהא פסולה, לא מבטלה לה לסוכה. [↑](#footnote-ref-102)
102. וצ"ע בד' הרמב"ן שהוכיח מהכא דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, וכתב דכן פירש"י בעירובין, ולכאו' מכוון דבריו הוא דבפירש"י שם כתב דכל הא דאסרינן כשיש בשיפועה טפח הוא כמ"ד בסוכה דשיפועי אהלים כאהלים דמו, אך למ"ד דלאו כאהלים דמו לי"ב תורת אהל לענין שבת, - אך צ"ע דאף דדעת רש"י כן, מ"מ מאי קשיא לי' מהכא ע"ד הבעה"מ, הרי לגירסת רש"י דכל דיש בשיפועה טפח אסור, שפיר י"ל כמש"כ הבעה"מ דשיפועי אהלים הוו כאהל עראי, וע"כ ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-103)
103. ונתחדש בדבריו דמה שאסרו הרי"ף והרמב"ם בטלית כפולה אף שאין בגגה טפח, אי"ז משום שאסרו חכמים אף באהל שאין בו טפח, כמש"כ הפמ"ג בסימן שט"ו סק"ח, אלא הוא משום דאהל משופע חשיב כאהל עראי, וע"כ אף שאין בגגה טפח, מ"מ כיון דיש באהל המשופע טפח ה"ז אסור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-104)
104. בפסקי רי"ד ל"ג לה, וי"ל כן גם בדעת הרי"ף שהשמיט לדין זה, ועמש"כ הב"י בסימן שט"ו לישב לד' הרי"ף בע"א. [↑](#footnote-ref-105)
105. והגוו"ר בכלל ג' סימן כ"ו ד"ה ואגב אורחין הוכיח מזה דיש אהל תחת אהל, וע"כ אף דהכילה עצמה הויא אהל, יש איסור בעשיית אהל ע"י המטה. [↑](#footnote-ref-106)
106. אך יש להעיר, דלרש"י לטעמי' בביצה ל"ג א' יש במטה משום אהל אף כשאין לה מחיצות, ולפ"ז נמצא דלא נעשה עיקר האהל ע"י עשיית המחיצות, וי"ל דמ"מ כל שאין לאהל מחיצות ועושה לו מחיצות, חשיב ג"כ כעשיית אהל. [↑](#footnote-ref-107)
107. ולכאו' המכוון בזה בזה הוא, דהא דבעינן שיהא האהל עשוי להגן, אי"ז דין בהגג, דרק גג העשוי להגן חשיב כגג דאהל, אלא הוא דין בגוף מקום האהל, דלא חשיב כאהל אלא כשנעשה עליו אהל להגן, וכל דנעשה עליו אהל להגן, אלא שאין לו גג, הרי דלזה סגי אף בגג דהמטה שאינו עשוי להגן, וזה ניחא טפי לפי המבו' בד' הגר"ז שם ס"ג דאיסור עשיית אהל בשבת הוא במה שהוא מאהיל על מקום זה, (ודלא כמש"כ הנובי"ת או"ח סימן ל' דהוא בעשיית גוף האהל), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-108)
108. וזהו שכתב דיש להעמיד לההיא דטלית כפולה כגון שלאחר שכלה השיפוע של הטלית יורד ממנה בשוה בלא שיפוע ברוחב טפח, וכ"כ הדרישה בסימן שט"ו סק"ד, דאיירי אף כשאין שם מטה.

     אמנם הנה הקרבן נתנאל שם כתב לדחוק בד' הרא"ש דאיירי כשהכניס מטה לשם ועי"ז נעשה המטה לאהל, אך אחר שמצינו בד' הטור דאין האהל משום המטה אלא משום הכילה עצמה, וכמו שפירשו האחרונים, יש לפרש כן גם בד' הרא"ש, וכמש"כ הדרישה, ויש להוכיח כן, דאם האיסור בזה הוא משום דהמטה הויא כגג, יש לאסור אף כשהטלית יורדת למטה מן המטה בשיפוע, ומ"ט הצריך הרא"ש שתרד בשוה בלא שיפוע. [↑](#footnote-ref-109)
109. והפסקי רי"ד בסוגיין פירש כן במה שאמרו דאין בשיפועה טפח, דהיינו דלא היתה יורדת באלכסון עד סוף המטה, אלא כשבא סמוך למטה התחילו קצותי' לשפע ולירד זקופין, דאם יש בזקיפתם גובה טפח, חשיב כל הגג אהל לאותו מקום הזקוף, וכ"כ הריא"ז ה"א דין ו'. [↑](#footnote-ref-110)
110. והתו"ש שם פירש כן גם בד' הרשב"א, וכ"ה מבו' גם בד' המ"ב, שהביא ע"ז למש"כ המג"א בשם הרשב"א דבמטה דידן שרי, - וצ"ע דלכאו' אי"ז מתישב בדבריו שכתב דהאיסור הוא משום עשיית גג באמצע כילה, וי"ל בזה למש"כ הדרישה שם סק"ד, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-111)
111. אך בד' העולת שבת שם סק"כ והמג"א שם סקי"ז מבו' שפירשו לד' השו"ע שהוא כל' הרמב"ם כד' הרשב"א, וכ"כ הגר"ז שם סי"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-112)
112. ואמנם באמת בל' הרמב"ם והשו"ע הוא דהיא משולשלת "מעל" המטה טפח, וגם בל' הטור לא נתפרש שהזקיפה היא למטה מן המטה, אך לפ"מ שפירש הטור כן להא דנחית מפוריא טפח, משמע דהטפח הזקוף הוא למטה מן המטה, אך בדעת הרמב"ם י"ל שלא פירש כן בהא דנחית מפוריא טפח, אלא פירש כן בהא דיש בשיפועה טפח, וכמש"כ הפסקי רי"ד, וע"כ שפיר פירש דהזקיפה היא מעל המטה, (וכמש"כ כן הרי"ד). [↑](#footnote-ref-113)
113. ועיי"ש שכתב דע"ד הרי"ד שפירש ג"כ כן אין להקשות כן, דהרי"ד ל"ג כלל להא דנחית מפוריא טפח, אלא פירש כן להא דיש בשיפועה טפח, ואיירי כשהטפח הזקוף הוא מעל המטה, וכאשר כ"ה מפורש בד' הרי"ד. [↑](#footnote-ref-114)
114. ויש להוסיף, דיש לפרש כן בדעת רש"י ודעימי', שפירשו דהא דבנחית מפוריא טפח אסור, הוא משום דהמטה נעשית גג, ולא פירשו דהוא משום דכל דאיכא טפח בזקיפה הוו שיפועי אהלים כאהלים, וכדמצינו לגבי סוכה, והיינו משום דשאני הכא דהמטה מפסקת, - אך באמת י"ל דלדעתם לא איירי כלל דנחית מפוריא בזקיפה, אלא נחית בשיפוע, וע"כ אין לאסור אלא משום דהמטה נעשית גג. [↑](#footnote-ref-115)
115. ולמש"כ הר"ן בסוכה ז' ב' דהא דאסרינן בטלית כפולה שאין בגגה טפח, הוא משום שיפועי אהלים, ניחא. [↑](#footnote-ref-116)
116. והרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ל השמיט להא דבעינן שתהא השפה היוצאת טפח, ובתשו' פנ"י או"ח סימן ט"ז כתב דס"ל דלפ"מ דמשני דהא דמיהדק הא דלא מיהדק, לא בעינן לשנויא קמא ואסור אף כשאין בו טפח, - אך בתשו' הרדב"ז סימן אלף ת"נ כתב דודאי דאינו אסור אלא כשהוא בולט טפח, וזהו מש"כ הרמב"ם כמו אהל, וכ"כ בתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א' ד"ה וסכותי. [↑](#footnote-ref-117)
117. ועיי"ש שהק' לפ"ז במש"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"ב דהנוטה פרוכת צריך להזהר שלא יעשה אהל בשעה שנוטה, דהרי ל"ה אהל כ"ז דלא מיהדק, וכתב דשאני התם דמכוין לעשות מחיצה. [↑](#footnote-ref-118)
118. ובתשו' הרדב"ז סו"ס אלף ת"נ כתב דהיינו דס"ל דמה שאמרו הא דמיהדק תרתי משמע, דמהדק בראש, ואיהו גופי' מהדק כלומר קשה דומיא דכובע, - אך בתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א' ד"ה וסכותי כתב דס"ל דמה שאמרו הא דמיהדק היינו דמהודק בראשו, ומש"כ דהיינו כשהוא קשה כמו גג, הוא מסברא דנפשי'. [↑](#footnote-ref-119)
119. אך בעיקר מה שנקטו דיש לדמות לבישת כובע לדינא דכסא טרסקל, וכ"כ המהרשד"ם באו"ח סימן ד', צ"ב דכיון דהוא מעמיד את הכובע ע"ג האדם, הוי ככל אהל שמעמידו ע"ג יתידות דלא חשיב כעביד וקאי, והתירא דכסא טרסקל הוא רק כשמעמדיו על מכונו ואינו פורסו ע"ג דבר אחר, וכמש"כ הריא"ז בפירקין. [↑](#footnote-ref-120)
120. וצ"ל דאף דהראבי"ה גופי' בסימן תש"פ כתב דאיסור אהל הוא רק כשצריך לאויר שתחתיו, מ"מ ל"ב בדוקא שיהא צריך ל"אויר", וסגי במה שהוא צריך למקום האדם, ועד"ז מצינו בדין כיסוי חבית, דדעת רוב רבוותא דאף אם א"צ לאויר שבין המשקין לכיסוי חשיב כצריך לאוירו, משום דהוא צריך למקום המשקין, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-121)
121. אך בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ד' כתב דאין להתיר בכובע משום דהוא דרך מלבוש, דל"מ ה"ט דדרך מלבוש אלא לענין הוצאה דהוי מלאכה גרועה, ומשא"כ באהל דהיא מלאכה חשובה, ובתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א' (ד"ה ברם באמת) כתב דכיון דאי"ז אלא אהל עראי דאין איסורו אלא מדרבנן, שפיר יש להתיר בדרך מלבוש, בק"ו מהוצאה דהיא מלאכה גמורה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-122)
122. והט"ז שם כתב לדמות ד"ז למש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין דבמטה דהסדינין יורדין ממנה לית לן בה, כיון דפריסת סדינין ע"ג מטה לי"ב משום אהל, ונתחבט לפ"ז בדעת הסוברים דיש בסיאנא משום אהל, ועיי"ש מש"כ בזה, - והתו"ש שם סקכ"א והבית מאיר שם תמהו ע"ז, דלא נתחדש התם כלל דכל שאין בעיקרו משום אהל אין היוצא בו חשוב כאהל, שהרי התם אין המטה חשובה כאהל כלל, וכל הא דאסרינן בכילת חתנים דנחית מפוריא טפח, הוא משום דהכילה הויא אהל, אך בסדינין שע"ג מטה דלי"ב משום אהל, אין לאסור משום הסדינין היורדין, ועד"ז כתב הגר"ז בקו"א סימן ש"א סוסקי"ב. [↑](#footnote-ref-123)
123. וכ"כ בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ד' דיש להתיר בסיאנא משום דעביד וקאי, ועיי"ש שכתב דמה"ט פירש הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"א דהאיסור הוא כשהוציא מן הבגדים סביב לראשו בשבת, דלא עביד וקאי, ועי' גם במש"כ הנובי"ת או"ח סו"ס ל' בזה, ועמש"נ לעיל בהערה ה' להעיר בזה. [↑](#footnote-ref-124)
124. ובהגה' אמרי ברוך תמה ע"ז, דהשכל שופט דתחילת עשיית סיאנא בהתפשטות נגד פניו טפח הוא כדי להגין בעת הצורך מחום וכדומה, והביא מש"כ בתשו' פנ"י או"ח סימן ט"ז בשם אחי הש"ך, דמשמעות ל' הרי"ף והערוך דעשיית הכובע בתמונה זו הוא כדי להציל הלובשן שלא יכהו שרב ושמש, ויש להוסיף דכ"ה להדיא בפי' ר"ח, ועוד דעכ"פ הלובש סיאנא בעת החום או גשם, מהיכ"ת לא יהא מתכוין על הגנת האהל אשר מתפשט כנגד פניו, ועוד, דאם כל הא דשרי הוא משום דהוי דבר שאינו מתכוין, הו"מ לשנויי דהא דתניא דסיאנא אסור הוא כמ"ד דדבר שאינו מתכוין אסור, ועד"ז הק' הבית מאיר בסימן שט"ו. [↑](#footnote-ref-125)
125. ובהג' אמרי ברוך הק' ע"ז דבפירש"י לעיל קכ"ה ב' ד"ה שאין עושין מבו' דעכ"פ אהל העשוי להגן אסור אף בלא מחיצות, ויש להוסיף, דבפירש"י בביצה ל"ג א' מבו' דאף בהעמדת מטה יש משום אהל אף בלא מחיצות, וא"כ ה"ה בסיאנא שהעיקר להגין בצילו על הפנים שתחתיו, ועד"ז הק' הבית מאיר בסימן שט"ו, - והפמ"ג במש"ז סימן ש"א סקכ"ז הק' עוד, דבגמ' מדמינן לה להא דשרי בשרבב בגלימי' טפח, והתם הרי איכא מחיצות, אך המחה"ש שם סוסקנ"א כתב דבשרבב בגלימי' טפח ליכא מחיצות, דצדדי הטלית מדובקים וקרובים אל הגוף. [↑](#footnote-ref-126)
126. וכ"כ המג"א שם סקנ"א דהא דאסרינן הכא אף דליכא מחיצות, הוא משום דהוא עשוי להגן, ואהל העשוי להגן אסור אף בלא מחיצות, וכ"כ הט"ז בסימן שט"ו סקי"א. [↑](#footnote-ref-127)
127. והעירו דלכאו' אף כשלבשו מער"ש, יהא אסור להסירו מראשו בשבת, משום סתירת אהל, ולפ"ז נמצא עוד נפ"מ רבתא לדינא בהפלוגתא בטעם איסור לבישת כובע, והוא אם אסור להסיר את הכובע מראשו, אך אי"ז במשמעות ד' הט"ז, וצ"ע, ושמא יש לדמות ד"ז למש"נ להלן במה שאמרו דיש בהעמדת ביצים משום אהל, דמבו' דאין איסור בנטילת הביצה משום סתירת אהל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-128)
128. והריא"ז ה"א דין י"א כתב דאף בב' בנ"א הוא מתוח הרבה ואפ"ה שרי, והא דבאדם אחד וכילה אף בי' בנ"א אסור, הוא משום שהוא מותח יותר מדאי. [↑](#footnote-ref-129)
129. ולכאו' לפ"ז יש להתיר בכה"ג בכל אהל עראי, והא דנקט לה בגוד בכיסנא, הוא משום דבזה דרך לעשותו יחד ע"י ב' בנ"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-130)
130. החזו"א בסימן נ"א סק"א הק' דמ"ט העמיד הרשב"א לקו' זו על פי' רבינו יונה, הרי להדיא אמרו בגמ' דא"א דלא מימתחא פורתא ומבו' דבלא"ה שרי, - וצ"ב, דלדעת רש"י לק"מ, דכל הא דשרינן היכא דלא מימתח, הוא משום דהוי כמוסיף על אהל עראי, וזה ל"ש בקדירה שלא התחיל לעשות האהל מערב יו"ט, וגם לדעת הרמב"ן ל"ק מהתם, דכל הא דלא אסרו הכא אלא היכא דמימתח, הוא משום דנעשה האהל ע"י בנ"א דשנים שעשאוה פטורין, ולדעת המאירי הוא משום דכל דראוי למתיחה ל"ה אהל בלא מתיחה, ורק לדעת רבינו יונה דהא דשרינן הכא הוא משום דאין דרך בנין לעשותו כולו בב"א, קשיא מהא דאסרינן בקדירה אף דמעמידה בב"א, - ואמנם בד' החזו"א מבו' שנקט דגם לדעת רש"י כל דליכא מיתוח שרי אף בלא הא דהוא כמוסיף על אהל עראי, ועיי"ש בסוסק"א שפירש כן דעת רש"י דאין במשמרת משום אהל, דהוא משום דאין בה מיתוח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-131)
131. והחזו"א בסימן נ"א סק"א כתב עפי"ז דגם דעת הרשב"א כדעת התוס' דאם אינו עושה עכשיו המחיצות שרי, אלא דלדעת התוס' דוקא מחיצות, ולדעת הרשב"א כל שמתקן עכשיו רגליו אסור אף בלא מחיצות, וכ"כ שם סק"ט (ד"ה כ' המ"ב) דלדעת הרשב"א כל דבר שאין בו מיתוח מותר ליתן ע"ג מחיצות הקיימות מאתמול, - וצ"ב, דכל מש"כ הרשב"א דבעינן שיעשה עכשיו המחיצות, הוא בכגון גוד דעושה את כל הגג בב"א, אך כל שעושה את הגג בזאח"ז אסור אף בלא מחיצות, ולפ"ז י"ל דהיכא דעושה את הגג בב"א, אינו אסור אלא כשעושה מחיצות, ולא סגי במה שמתקן רגליו. [↑](#footnote-ref-132)
132. והיינו דלכאו' כיון דיש בגגה טפח, הרי ל"מ בזה התירא דחוט או משיחה, ומ"ט הוצרכנו להא דא"א דלא מימתחא פורתא, ורחוק לומר דכל הא דל"מ חוט או משיחה בטלית כפולה שיש בגגה טפח, הוא משום דמימתחא, - אך בד' הביאוה"ל שפירש לד' הר"ח כד' הרמב"ם, נראה דמפרש דמה שאמרו דא"א דלא מימתחא פורתא, היינו דמה"ט אסור אף אם קושרים כל אחד זוית הכילה להכתלים ונמצא אמצע הכילה מונח ע"ג קרקע, משום דא"א דלא מימתחא פורתא ויהא אהל, וכמו שפירש במ"ב שם סקמ"ז לד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-133)
133. והשעה"צ שם סקנ"א כתב דאף דלדעת הרמב"ם איירי כשיש לה חוט או משיחה, וכמשמעות דבריו שם הכ"ט דלא הותר לנטות פרוכת אלא כשיש לה חוט או משיחה, מ"מ אם יהא הכפל רחב טפח ה"ז אסור, דכל שיש בגגו טפח ל"מ חוט או משיחה, ונתחדש לפ"ז, דהא דל"מ חוט או משיחה כשיש בגגו טפח הוא אף באהל עראי, ואכמ"ל, - אך העירו לדון בזה, דכלפי מה דהפרוכת נכפלת בשעת תלייתה ל"מ חוט או משיחה כלל, דל"מ החוט והמשיחה אלא לגבי עיקר תליית הפרוכת שכבר היא מתוקנת לכך ע"י החוט ומשיחה, אך מה שנכפלת בשעת התלי', אי"ז שייך להחוט והמשיחה. [↑](#footnote-ref-134)
134. והשעה"צ שם סקנ"ג הק' ע"ז שהרי אינו מתכוין לאהל, ודוחק לומר דהוא פס"ר, ועיי"ש שכתב די"ל דרב לטעמי' דס"ל דדבר שאינו מתכוין אסור, אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שכתב לדין זה אף דקי"ל דדבר שאינו מתכוין מותר. [↑](#footnote-ref-135)
135. אך לכאו' א"א לפרש לדעתם כפירש"י דהוא משום שכבר הי' מתוקן ברצועותיו מער"ש, וחשיב כתוספת על אהל עראי, דלדעתם בכה"ג אין לאסור כלל, משום שכבר נעשו המחיצות מער"ש. [↑](#footnote-ref-136)
136. ואמנם הרשב"א כתב כן לדעת רבינו יונה דהיכא דליכא מיתוח לא נאסר בלא עשיית מחיצות, והיכא דאיכא מיתוח אסור אף בלא עשיית מחיצות, אך היינו משום דעיקר איסור עשיית אהל הוא אף בלא עשיית מחיצות, ואך דהיכא דלא מימתח והוי עשיית הגג בב"א לא נאסר בלא עשיית מחיצות. [↑](#footnote-ref-137)
137. ועיי"ש שהק' כן עמש"כ הגר"א בסימן תק"ב ס"א להוכיח דליכא איסור עשיית אהל בלא מחיצות, מהא דשרי לעשות אהל מלמעלה למטה, ואם אסור לעשות אהל בלא מחיצות, הרי עשיית הגג בפנ"ע אסורה, ולפ"ד הרשב"א בשם רבינו יונה, הרי דבקדירה וחביתא דליכא מיתוח, ליכא איסורא אא"כ עשה גם את המחיצות. [↑](#footnote-ref-138)
138. אך בד' החזו"א שם מבו' שלא חילק בזה, וזה לטעמי' שם סק"א שנקט דלדעת הרשב"א בכל גוונא דליכא מיתוח ליכא איסור אלא כשעשה את המחיצות או הרגלים בשבת, וזה צ"ע וכמש"נ בהערה ט"ז. [↑](#footnote-ref-139)
139. ויש להוכיח לזה, ממשה"ק הרשב"א לקמן קל"ט ב' ע"ד הסוברים דאיסורא דפרוונקא הוא משום אהל, שהרי אפי' כסוי קרקעות שהוא נראה יותר כאהל התירו, ולד' רבינו יונה שלא נאסר עשיית אהל בלא מחיצות אלא כשעושאהו מעט מעט, ל"ק מכיסוי קרקעות דסתמא דמילתא עושאהו בב"א, ומשא"כ בפרוונקא שהוא בגד שמכסה בו, וסתמא דמילתא עושה כן מעט מעט דומיא דגוד בכיסנא, ונראה מזה דהרשב"א לא ס"ל כפי' רבינו יונה, אך אי נימא דהרשב"א ס"ל כפי' רבינו יונה, מתישב לדעתו הא דמותר להחזיר קדירה ע"ג כירה, אף דאיסור עשיית אהל הוא אף בלא מחיצות, ועמש"נ בדף מס' 2 לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-140)
140. אך מאידך ממש"כ התוס' הרא"ש והריטב"א שם דהכיפי מצטרפין למיהוי אהל, משמע דהאויר אינו מכלל האהל, ול"מ דין לבוד אלא דעי"ז מצטרפין הכיפין יחד ליחשב כאהל אחד שיש בו טפח, ואיירי רק כשיש בכיפי עצמן טפח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-141)
141. והנה אמנם בפסקי רי"ד ופסקי ריא"ז משמע דבאמת ל"ב בזה להתירא דמוסיף על אהל עראי, ומה שאמרו דשרי משום דמוסיף על אהל עראי, הוא בהא דשרינן כשיש בהן טפח אף שיש בין זל"ז ג"ט, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן שט"ו ס"ח, - אך בד' הריטב"א לקמן מפורש דבעינן בזה להתירא דמוסיף על אהל עראי, וכ"ה משמעות ד' התוס' שם.

     שוב העירו בזה, דבסוגיית הגמ' בביצה ל' ב' מבו' דבאהל קבע נאסר אף סתירת מקצת מן הסכך, אף שנשתייר סכך על פני כולה, ומבו' דאף דהאהל קיים גם בלא סכך זה, מ"מ גם סכך זה חשיב כחלק מן האהל, ואסור ליתנו ולהסירו, וי"ל לפ"ז דה"נ באהל עראי יש לאסור בזה, וכל הא דשרי הוא משום דהוי כמוסיף על אהל עראי. [↑](#footnote-ref-142)
142. אך בפי' ר"ח משמע להדיא דאיירי כשבכל הקרשים אין בין זל"ז ג"ט ונעשו כל הקרשים כאילו הם לבודים, ואפ"ה כתב דההיתר בזה הוא משום דמוסיף על אהל עראי, וכ"נ גם בפי' ר"נ גאון (בהוצ' וגשל), - וי"ל דהוא כמש"נ בדעת ר"ח ב"ר שמואל דל"מ דינא דלבוד לחשוב את האויר כסתום, ול"מ אלא לצרף את הקרשים זל"ז והוו כאהל טפח, כיון דיש בכולם יחד טפח, וע"כ לא הותר לפרוס מחצלת ע"ג האויר, אלא מדינא דמוסיף על אהל עראי, וי"ל עוד כמש"נ להלן מד' החזו"א. [↑](#footnote-ref-143)
143. אך בל' הרשב"א בשבת קל"ח א' בדין מטה, משמע להדיא דהיכא דאין בין כל חבל לחבל ג"ט ל"ב להתירא דמוסיף על אהל עראי, אלא אי"ז עשיית אהל כלל, ורק כשיש בין חבל לחבל ג"ט אלא שיש כר וכו' פרוס עלי' כשיעור טפח, בעינן להתירא דמוסיף על אהל עראי, וכ"ה מבו' בד' הלבוש בסימן שט"ו ס"ח, - ולפ"ז צ"ל דהא דהכא בעינן להתירא דמוסיף על אהל עראי, הוא משום דאיירי דרק במקום אחד אין ביניהם ג"ט, וי"ל עוד כמשמעות ד' הרי"ד והריא"ז דבאמת בהך גוונא דאין ביניהם ג"ט ל"ב להתירא דמוסיף על אהל עראי.

     אמנם בעיקר הדברים צ"ע מסוגיית הגמ' בסוכה כ"ז ב' דפריסת סדין ע"ג הסוכה תליא בפלוגתא דר"א ורבנן במוסיף על אהל עראי, והתם בע"כ שלא הי' אויר ג"ט, דאל"כ היתה הסוכה פסולה, (ומעיקרא מפרשינן התם דאיירי בסוכות), וכ"ה להדיא בד' המאירי שם, ואפ"ה חשבינן לה כתוספת על אהל, ותליא בפלוגתא דר"א ורבנן, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-144)
144. אך למשמעות ד' הרי"ד והריא"ז בסוגיין והרשב"א בשבת קל"ח א' דכשאין ביניהם ג"ט חשיב כסתום ממש ואין כאן עשיית אהל כלל, ול"ב בזה להתירא דמוסיף על אהל עראי, הדין נותן דחשיב כאהל גמור להתיר להוסיף עליו, וכמש"כ המ"ב. [↑](#footnote-ref-145)
145. אך הבית מאיר שם ס"א כתב בתו"ד דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא אמרינן לבוד להחמיר, ועיי"ש שהאריך הרבה בענין זה דלבוד להחמיר. [↑](#footnote-ref-146)
146. ולול"ד המג"א הי' נראה דטעם ההיתר בזה הוא כל' התוס' דאטו יהא אסור לנטות בשבת ב' חוטין תוך ג' משום עשיית אהל, ומשמע דהיינו דאף דבדיני התורה הוי זה אהל, מ"מ כיון דבמציאות אי"ז מועיל כאהל, לי"ב לחשיבות אהל, ומ"מ מותר להוסיף ע"ז, משום דחשיב זה כתחילת אהל דמותר להוסיף עליו, ולפ"ז מתפרש היטב מה שהוכיח המג"א דאסור לעשות מחיצה ע"י לבוד, כיון דאף מחיצה שע"י לבוד מתרת ואיכא עלי' תורת מחיצה, - ובזה מתפרש מש"כ הפמ"ג באש"א סימן שט"ו סק"א להתיר נתינת סכך כשיש ריוח בין קנה לקנה, ול"ד למחיצה שאסורה בכה"ג, דבעשיית גג ליכא איסור מכח הא דה"ז מתיר, אלא האיסור הוא מכח הא דה"ז מאהיל, וכל דיש ריוח בין קנה לקנה ואי"ז מאהיל כדרך אהל, לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-147)
147. ובדבריו שם סוסק"י מבו', דאהל שנעשה בשבת מכח הא דעביד וקאי, מותר להוסיף עליו, ומכח זה התיר במטה מתקפלת שאין בין השליבות ג"ט לפרוס עלי' המצעות, אף דלדעתו הא דמותר לפרוס ע"ג הלבוד הוא מכח הא דשרי להוסיף על אהל עראי, והיינו משום דחשיב כאהל שהי' קיים מער"ש. [↑](#footnote-ref-148)
148. והשעה"צ שם סק"כ כתב בשם המאמ"ר בע"א, דכל הא דלא חשיב כאהל, הוא באותו מקום שהי' מונח, דלא ניתן שם לשם אהל, אך על מקום אחר מיחזי שפיר דנעשה לאהל, - וכ"ה בל' החיי אדם בכלל ל"ט ס"ד ובכלל מ"ב ס"ג דהגריעותא בכריכה היא משום דלא נעשית בשביל להיות לאהל. [↑](#footnote-ref-149)
149. והך מילתא דהגריעותא בכריכה הוא משום דמיחזי שלא הניחה שם לשם אהל, כ"כ גם בתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ג, וכתב עפי"ז דגם במחיצה מתקפלת ל"מ מה שנשתייר טפח בקיפולי', כיון דאין ניכר שהוא לשם אהל, דכך דרכו לעולם וא"א בענין אחר, ובסו"ד הביא מש"כ הב"י בשם מהריק"ש, ונקט דהוא שלא כדבריו, אך אחר שזכינו לד' המהריק"ש במקורם, מבו' דלא פליגי, דד' המהריק"ש קיימי בגונא דניכר שהוא לשם אהל. [↑](#footnote-ref-150)
150. אך העירו דיש לדחות דשאני בכיסוי תיבה, דרק כולו יחד חשיב כאהל, וע"כ כל שסותר את מקצתו לא חשיב כלל כסתירת אהל. [↑](#footnote-ref-151)
151. וראיתי ללמוד לזה ממש"כ הריטב"א בשבת קל"ח ב' במטה שיש בין חבל לחבל ג"ט דאסור ליתן עלי' "כלום" משום אהל, וה"ה שאסור לסלק ממנה "כל מה שעלי'" משום סתירת אהל, ומבו' דאם אינו מסלק כל מה שעלי' לי"ב איסורא, ול"ד לנתינה שאסר ליתן עלי' כלום, והיינו משום דמותר לסתור אהל עראי כשמשייר טפח. [↑](#footnote-ref-152)
152. וזהו שכתב הרמב"ם שם דהאיסור הוא משום דנראה כבונה בנין עראי, ולא הזכיר לעשיית אהל, וגם כתב דשרי לעשות ע"י ששופך העצים בערבוב, או שמניח עץ למעלה ומניח אחר תחתיו ואחר תחתיו עד שמגיע לארץ, ומשמע דלא איירי כלל בעשיית גג, אלא בנתינת עצים ע"ג עצים, דדמי לבנין, ובזה הותר או כשמניחם בערבוב דל"ד לבנין, או כשמניח תחילה את העץ העליון ואח"כ את העץ שתחתיו ואח"כ את העץ שתחתיו וכו', ולדעת רש"י ודעימי' ההיתר הוא כשמניח תחילה את הגג ואח"כ את המחיצות, והרמב"ם לא כתב כן. [↑](#footnote-ref-153)
153. ולדעת רש"י דעשיית הגג בפנ"ע אסורה, ה"נ סתירת הגג בפנ"ע אסורה, ואף לדעת התוס' דאין עשיית הגג אסורה אלא עם עשיית המחיצות, הרי לפ"מ שפירשו התוס' דאיירי במסדר ביצים ומניח ביצה על גביהם, נמצא דאח"כ הוא סותר גם את המחיצות, ובלא"ה תיקשי למשמעות ד' המ"ב דגם לדעת התוס' אסור לסתור את הגג לבדו. [↑](#footnote-ref-154)
154. ובפי' הר"י מלוניל לקמן קנ"ד ב' נסתפק במה שאמרו לעיל מ"ג ב' דעושין מחיצה למת בשביל חי ע"י שינוי, אם אסור לסותרה, או דמותר לסותרה לכתחילה, עיי"ש, ולא נתפרש בדבריו טעם הספק בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-155)
155. והחזו"א בסימן נ"ב סוסק"ט תמה ע"ז, דאף לדעת הרשב"א היכא דליכא מיתוח ליכא איסור אהל בלא מחיצות, וכמש"כ בשבת קל"ח ב' בדעת רבינו יונה, - ויש להוסיף דאף למש"נ לעיל שם דלא הצריך הרשב"א מחיצות אלא כשעושה כל הגג בב"א, הרי בקדירה וכו' הוא עושה כל האהל בב"א, ואין איסור בזה בלא מחיצות, וכמש"כ הרשב"א שם, - וכנראה ס"ל להגר"א דהרשב"א שם נקט לעיקר כפירש"י שם ודלא כדעת רבינו יונה, ולדעת רש"י אף כשעושה כל האהל בב"א ה"ז אסור אף בלא מחיצות. [↑](#footnote-ref-156)
156. והבית מאיר שם כתב דל"ד לסיאנא דלדעת ר"ח ודעימי' יש בו משום אהל, דשאני התם דהוא מונח על ראש האדם העומד על הארץ ונח עליו, ומשא"כ כשאינו נח כלל אלא ע"י תפיסת יד האדם, וכ"כ התהל"ד שם והחזו"א שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-157)
157. ואף דלפירש"י לעיל מ"ג ב' מבו' בסוגיית הגמ' שם דהתירא דמלמעלה למטה הוא אף באהל העשוי להגן, וכן פירשו התוס' והרשב"א והר"ן שם, אך הרמב"ם בפכ"ו משבת הכ"ב והשו"ע בסימן שי"א ס"ו פירשו לדינא דהתם בע"א, וגם בספה"י לר"ת סו"ס ר"פ פירש שם בע"א, ולפ"ז אין מקור לד"ז, וכבר עמד ע"ז התהל"ד בסימן שי"א סק"ז, דבד' הב"י שם נראה דבאהל העשוי להגן ליכא להתירא דמלמעלה למטה, וכתב דהוא משום דאהל העשוי להגן אסור בלא מחיצות, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

     ונמצא לפ"ז דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דיש איסור אהל באהל שהאדם מחזיקו, ל"ה מצי לפרש לסוגיית הגמ' בשבת מ"ג ב' כפירש"י דהוא מכח התירא דמלמעלה למטה, ולדעת רש"י ודעימי' בע"כ דליכא איסור אהל באהל שהאדם מחזיקו, וכמש"כ האחרונים, - ויש להוסיף עוד, דהתהל"ד בסימן שי"א סוסק"ז הק' על מש"כ הנובי"ת או"ח סימן ל' בדעת הרי"ף והרמב"ם דכל שעושה אהל שיש בגגו טפח, ועושה גם את המחיצות, הו"ל כאהל קבע האסור מדאורייתא, דא"כ היאך התירו בזה מלמעלה למטה, ולכאו' לק"מ, דבאמת הרמב"ם פירש לדינא דהתם בע"א, ולדעתו לא מצינו שהתירו באהל העשוי להגן שיש בגגו טפח ע"י שעושה מלמעלה למטה. [↑](#footnote-ref-158)
158. ומצינו בד' הרשב"א בשבת קל"ח א' שכתב לדון בטעם האיסור לתלות משמרת ואח"כ ליתן תחתי' כלי, אף דהוי כעשיית אהל מלמטה למעלה, דהוא משום דדרכה בכך שתחילה תולין אותה ואח"כ נותנין כלי תחתי', ונתחדש בדבריו, דאף דס"ל דהתירא דמלמעלה למטה אי"ז משום דאי"ז דרך בנין, אלא הוא משום דכל דאין תורת אהל בשעת נטייתו ליכא איסורא, (וזהו שדן להתיר בגונא דבשעת נטייתו א"צ לאויר שתחתיו), מ"מ כל שדרכו בכך ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-159)
159. וראיתי להוסיף, די"ל דהחיי אדם לטעמי' אזיל דס"ל שם לעיל מינה דשלחן חשיב כא"צ לאויר שתחתיו, ונמצא דקודם החזרת המגירה ל"ה על השלחן תורת אהל, וע"י החזרת המגירה נעשה לאהל, וע"כ חשבינן לה לעשיית אהל, - אך לכאו' זה תליא במש"כ הרשב"א בשבת קל"ח א' לדון בדין משמרת, אם כ"ז שלא נתן תחתי' כלי חשיב כא"צ לאויר שתחתי' ול"ה אהל, או דכיון שהוא צריך לאויר שתחתי' ליתן את הכלי חשיב כאהל, דאם התם חשיב כאהל אף קודם נתינת הכלי, ה"נ הכא חשיב כאהל קודם נתינת המגירה, דהוא צריך לאויר שתחת השלחן ליתן שם את המגירה. [↑](#footnote-ref-160)
160. אך בד' הפר"ח שם מבו', דאף דהתוס' וש"ר העמידו דאיירי כשהוא צריך לאויר ליתן שם האש, אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם, ודעתו היא דאיסור עשיית אהל הוא אף כשא"צ לאויר שתחתיו, וכ"כ הנהר שלום דהרמב"ם שכתב דמעמידם כמו מגדל, א"צ לאויר שתחתיו, וכתב דשמא כיון דהוא רוצה באויר שביניהם שע"י כך מתקיים סידורו, סגי בהכי. [↑](#footnote-ref-161)
161. והמאירי שם כתב בשם רש"י דהיינו, דאם צולה אותן באלפס, נותנן באלפס תחילה ע"ג קרקע ואח"כ נותן את האלפס על האור, וצ"ב, דאם האהל הוא בנתינת הביצים באלפס, שנותנם שם בצורת אהל, מה מהני שנותנן באילפס ע"ג קרקע, ואם האהל הוא בנתינת האלפס ע"ג האור, מה מהני הא דנותנים תחילה את הביצים בתוכו. [↑](#footnote-ref-162)
162. וטעם זה שכתב החזו"א הוא לטעמי' דס"ל שם סק"ח דאף כשאין ביניהם ג"ט ל"ה כסתום לגמרי, ולא הותר לכסות את האויר שביניהם אלא משום דהו"ל כמוסיף על אהל עראי, וזהו שכתב דבכיסוי הארובה ליכא לה"ט, דאי"ז תוספת אהל, - אך באמת גם אי נימא דכל שאין ביניהם ג"ט הוי כסתום לגמרי, ומותר לכסות את האויר שביניהם אף אלמלי התירא דמוסיף על אהל עראי, ונתבאר בדף מס' 5, מ"מ מסתבר דכ"ז הוא כשיש כיסוי על מקצתו, דמדין לבוד חשבינן לה כמאהיל על כולו, וע"כ מותר לכסותו, אך כל שאין עליו דבר המאהיל כלל, ל"מ מידי הא דאין בין המחיצות ג"ט, דמ"מ כיון דאין עליהן דבר המאהיל, אסור לפרוס עליהן אהל. [↑](#footnote-ref-163)
163. ובדעת התו"ש ודעימי' י"ל, דודאי אסור לכסות מחיצות שאין ביניהם ג"ט, וכמו שהוכיח החזו"א מהא דאסרינן בביעתא, ולא התירו אלא בכיסוי ארובה, והיינו משום דכל שאין בחלל הג"ט דהויא כסתומה, לא חזינן לחלל הארובה כמקום בפנ"ע, וכיסוי הארובה אינו אהל על חלל הארובה, אלא הוי זה כהמשך לתקרת הבית, והו"ל כתקרה שמגבהת באמצעה, וע"כ שפיר מותר לכסותה. [↑](#footnote-ref-164)
164. וכ"ה משמעות ל' הרא"ש דכל הא דלא חשיב כדבר שאין מתכוין, הוא רק בהאיסור דרבנן שאסרו לעשות אהל עראי, משום דדמי לבנין, ואין האיסור במה שנוצר מקום המואהל, אלא בעצם עשיית מבנה האהל, אך באיסור בנין דאורייתא, כל שלא נתכוין לבנין שנעשה עי"ז, הוי כדבר שאין מתכוין. [↑](#footnote-ref-165)
165. אך הבית מאיר בשבת קל"ג א' כתב דפליגי רש"י ותוס' בדינא דאין מתכוין, אם בכה"ג שמתכוין למה שהוא עושה חשיב כדבר שאין מתכוין, וכתב דאזלי לטעמייהו בבכורות כ"ה א' בגוזז בכור במספרים ואינו מתכוין לשם גיזה אלא לתקן חשיב כדבר שאין מתכוין, וכ"כ הביה"ל בח"א סימן א' סק"ה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-166)
166. והשעה"מ בפכ"ה משבת הכ"ה כתב די"ל דהוא משום דפס"ר בדרבנן שרי, וכ"כ הבית מאיר בסימן תק"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-167)
167. ומשה"ק המחה"ש שם, דלמש"כ התו"ש דהכא כל שאינו מתכוין לא חשיב כלל כאהל, מ"ט ה"ז אסור לדעת ר' יהודה, הנה מצינו דכוותה בכ"ד, והוא משום דלר' יהודה אינו מתכוין כמתכוין, עמש"כ בזה בחידושי הגר"ש כתובות סימן ז' סק"ו. [↑](#footnote-ref-168)
168. והפסקי רי"ד הוסיף לפרש, דבנין דאורייתא הוא בנין קבע בטיט, ואהל בעלמא בלא טיט אסור מדרבנן, ומבו' בדבריו דאהל דאורייתא הוא רק כשהוא מחובר בטיט, ונתבארו הדעות בזה בדף מס' 1. [↑](#footnote-ref-169)
169. והיינו דכ"ה דמשום כבודו לא גזרו, ה"נ משום צורך אוכ"נ לא גזרו, ובע"כ דהא דאין מקיפין וכו' הוא משום דלא התירו בבנין עראי שיש בו אהל, וכ"כ בס' שמחת יו"ט שם, - ויש להוסיף מש"כ השבה"ל בסימן נ"ז, דביו"ט שחל בער"ש הי' מקפיד ריב"נ שלא להטמין באבנים, דס"ל דאסור דהוי כמו בנין, וה"ר בנימין אומר דאין להקפיד, דכ"ה שאמרו הכא דלא גזרו בבנין עראי משום כבודו, ה"נ משום כבוד שבת לא גזר, והשו"ע בסימן רנ"ט ס"ו הביא לב' הדעות, והמ"ב שם סקי"ח כתב דהמנהג להתיר. [↑](#footnote-ref-170)
170. והמחה"ש שם נקט דמודה המג"א דביסוד הדין הי' לנו להתיר משום כבוד הבריות גם עשיית אהל, ואך דלא התירו לזה משום דאפשר לעשות בהיתר מלמעלה למטה. [↑](#footnote-ref-171)
171. והשיטה להר"נ כתב בשם הרא"ה לישב, דבסודרין מעמידין אותן משופין ואין בגגן טפח, וע"כ לא הצריכו שלא להגבי' טפח, - והריטב"א כתב דאה"נ דאף בסודרין בעינן שלא יגבי' טפח, וכ"כ הט"ז בסימן שי"ט סקי"א. [↑](#footnote-ref-172)
172. החזו"א בסימן נ"ב סק"ז ד"ה קל"ט ב' כתב בד' הר"ן דמה שהביא הכא לדברי רבינו יונה דהוא משום היכר, אף דבפרוונקא הביא לד' התוס' דבגדולה אסור משום עשיית אהל, הוא משום דמשמע לי' דהכא איירי אף בקטנה, דאין בזה משום עשיית אהל, וכ"כ המג"א בסימן שי"ט סקי"ג בדעת השו"ע, - וצ"ע, דמש"כ הר"ן בשם התוס' דליכא משום אהל אלא בגדולה, היינו משום דבכיסוי כלים ליכא משום אהל, ונתבאר להלן, אך הכא דאין הכפיפה ניתנת ככיסוי לכלי, ליכא לה"ט, וטעמא דרבינו יונה דאין בזה משום אהל, הוא כמש"כ הריטב"א דבמלאכתו עסוק כשעושאהו, ובפרוונקא הניתן לכיסוי על הכלי, ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-173)
173. ומשמעות דבריו דהוא לפמש"כ הט"ז שם דהא דאסרינן הכא אף שלא עשה את המחיצות בשבת, הוא משום דבלא הכיסוי ל"ה ראוי להשתמש בה שיפול דבר לתוכה, והוי כאילו אין שם מחיצות, וחשיב דבהנחת הכיסוי הוא עושה גם את המחיצה, ונתבאר להלן, וע"כ כל שאינו מכסה את כל הכלי דעדיין אינו ראוי להשתמש בה, הדר הו"ל כעשיית גג בלא מחיצות דשרי, - וכ"ה מבו' בד' התו"ש שם סוסקכ"ה דלא הותר לכסות אפלגא דכובא, אלא כשאינו עושה את המחיצות, וי"ל דהוא משום דהא דאסרו אף כשאינו עושה את המחיצות, הוא משום דהוא רחב יותר מדאי, ונעשה כאהל, וכמש"כ התוס' בביצה, והיינו רק כשהוא מכסה את כל הכלי, וכ"ה למש"כ החזו"א בסימן נ"ב סק"י בטעם הא דאסרינן בכלי רחב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-174)
174. ומ"מ ודאי דאסור לכסות בשבת את מקצת הכלי ואח"כ להוסיף ולכסות את כולו, ודמי להא דאסור לעשות תחילה אהל ע"י לבוד ואח"כ לכסותו, ונתבאר בעירובין ק"ב א', - ואף למה שנקט המהרש"א שם להתיר בזה, י"ל דהוא משום דהתם אף אחר שיכסה את כולו, אין האהל דהלבוד מכלל האהל האסור, אך הכא כל שכיסה לבסוף את כולו הוי זה עשי' אריכתא האסורה. [↑](#footnote-ref-175)
175. והט"ז בסימן שט"ו סקי"א עמד בזה בל' הטוש"ע שהביאו לדין זה בבגד ששוטחין על פי "החבית", ומשמע אפי' אינו רחב הרבה. [↑](#footnote-ref-176)
176. והאלי' רבה שם סקט"ו הק' ע"ז, דא"כ אמאי מפליג הכא בין כיסה כולה לכיסה מקצתה, לפלוג אף בכיסה כולה בין כשמביא הכובא לשם להיכא שאינו מביא. [↑](#footnote-ref-177)
177. ויש לפרש בזה, שהרי דעת הרשב"א ודעימי' דאין בכיסוי כלים משום אהל כיון שאינו אלא לכיסוי בעלמא, ונתבאר להלן, וע"כ י"ל דאף לדעת רש"י ודעימי' דיש בו משום אהל, היינו משום דהגם דעשייתו היא לכיסוי בעלמא, מ"מ נעשה עי"ז אהל, אך כיון שאין עשייתו לשם אהל, אין לאסור אא"כ עושה גם את המחיצות. [↑](#footnote-ref-178)
178. ואמנם במה שאסרו לעיל להגבי' מן הכלי טפח, הביאו הרשב"א וש"ר להמפרשים דהוא משום אהל, ולא הק' ע"ז דאין בכיסוי כלים משום אהל, והריטב"א כתב דטעם הסוברים דאין בזה משום אהל הוא משום דבמלאכתו עסוק כשעושאהו, והיינו משום דהתם אי"ז ניתן לשם כיסוי הכלי, ולי"ב להתירא דכיסוי כלים. [↑](#footnote-ref-179)
179. והרשב"א והריטב"א הק' ע"ז, דא"כ הו"ל לפרושי כמה יהא רחב שיהא אסור וכמה קצר ויהא מותר ונתת דבריך לשיעורין, וכן הק' הב"ח בסו"ס שט"ו והט"ז שם סקי"א ע"ד התוס' בביצה שכתבו דהא דאסרינן הכא אף שלא עשה את המחיצות בשבת הוא משום דהוא רחב יותר מדאי, - והאלי' רבה שם סקי"ד כתב לישב, ע"ד מש"כ התוס' לעיל ק"ו ב' ד"ה היכא דהי' להם שיעור הכתלים שוה והיו יודעין שיעורן, והתו"ש שם סקכ"ה כתב דאי"ז מספיק לישב ד' הפוסקים שהביאו לדין זה, אף דבזה"ז אין לנו שיעור ידוע לכובא. [↑](#footnote-ref-180)
180. והמג"א בסימן שט"ו סקכ"א כתב בשם הר"ן דהא דאסרינן הכא אף דלא עשה את המחיצות בשבת הוא משום דהכובא רחבה יותר מדאי, וצ"ע דד' הר"ן לא קיימי לפרש טעם הא דאסרינן אף שלא עשה את המחיצות בשבת, ודעת הר"ן לעיל קל"ח א' דאסור לעשות אהל אף בלא מחיצות, אלא לפרש טעם הא דאסרינן אף דכיסוי כלים אין בו משום אהל, ונפ"מ דאף בגונא דחשיב כעשיית מחיצות בשבת, אינו אסור אלא בכלי רחב. [↑](#footnote-ref-181)
181. ויש שכתבו דכל דאין ברוחב הכלי ג"ט יש להתיר לכסותו, למש"כ המ"ב בסימן שט"ו סק"כ בשם התו"ש דכל שאין ברוחב הארובה ג"ט מותר לכסותה, אך למש"נ לעיל בהערה ו' בד' התו"ש דמודה דבעלמא אסור לכסות מחיצות שאין ביניהם ג"ט, אין להתיר מכח זה. [↑](#footnote-ref-182)
182. ובל' הט"ז שם מבו' דלא התירו בכה"ג אלא כשאינו עושה המחיצות בשבת, עיי"ש, ולפ"ז אין להתיר מכח זה לכסות כלי שהעבירו ממקום למקום בכיסוי המיוחד, לדעת הסוברים דבכה"ג חשיב כעשה המחיצות בשבת. [↑](#footnote-ref-183)
183. ומקור ד' הגר"ז דבבגד אסור אף אם הוא מיוחד לכך, לכאו' הוא מכח מה שאמרו לעיל מ"ח א' דאסור לכסות גיגית בפרוונקא אלא כשהוא עשוי לכיסוי דלא קפיד עלי' ולא אתי לידי סחיטה, ובע"כ דאיירי הכא כשהבגד עשוי לכך, ואפ"ה יש בו משום אהל, והנתיב חיים בסו"ס שט"ו תמה מזה ע"ד הט"ז שהתיר לכסות בבגד המיוחד, והביאו הביאוה"ל שם ד"ה בגד, - ולדעת הט"ז שמא יש לדחוק דאיירי הכא רק בחבית המלאה שאר משקין, דלא חיישינן לסחיטה, כמבו' בסימן שי"ט ס"י, ומותר לכסותם אף בבגד שאינו מיוחד לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-184)
184. אך בד' המג"א בסימן שט"ו סק"ו מבו' דאף בכיסוי שיש בו תיקון המוכיח שהוא עומד לכך איכא משום עשיית אהל, והביאו המ"ב שם סקמ"ח, וצ"ל דמ"מ היכא שיש לו בית אחיזה עדיף טפי, ולי"ב משום אהל, וכ"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"א הערה ע"א. [↑](#footnote-ref-185)
185. והי' מקום לדון דהוא משום דאף דדבר שאינו מבטלו אינו ממעט מחלל טפח, מ"מ כל שמבטלו לכ"ז שהאהל קיים, ה"ז ממעט מטפח, וכאשר כ"ה מבו' בד' הר"ן בסוכה ד' א', וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ על הר"ן שם, וע"כ הכא כיון דכיסוי כובא לא חשיב כאהל אלא כשהוא מכסה את כל החבית, נמצא דא"א להוציא את המשקין מן הכובא אלא כשיסיר את הכיסוי, ונמצא דהם בטלין שם לכל זמן שהאהל קיים, וע"כ הן ממעטין מטפח, - אך לדרך זו נמצא דאם יש לחבית ברזא ומוציאין את המשקין דרך הברזא, יש לאסור אף כשהחבית מלאה, דאין המשקין ממעטין את החלל כיון שמוציאין אותן בעוד האהל קיים, ואי"ז במשמעות סתימת ד' הראשונים והפוסקים. [↑](#footnote-ref-186)
186. ונפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז באהל קבע אין להתיר בכה"ג, ונפ"מ דלדעת החיי אדם דאסור להחזיר מגירה, היינו אף כשהיא מלאה ואין חלל טפח, אם הוא מחזירה לשם בקביעות והוי אהל קבע. [↑](#footnote-ref-187)
187. וכאשר כ"ה לענין טומאה, דאף בגונא שביטל את הטומאה בבית והיא ממעטת מחלל טפח, מ"מ כל שיש חלל טפח מעל הטומאה הוי הבית אהל דהטומאה. [↑](#footnote-ref-188)
188. וי"ל עוד דל"ב שיהא צריך לאויר שהוא מאהיל עליו ודמכחו יש עליו תורת אהל, אלא כל שהוא צריך למקום שתחתיו ה"ז אסור, ומוכח כן מהא דאסרינן בסיאנא, אף כשהוא בולט טפח לאחוריו, וא"צ כלל ל"אויר" שתחתיו אלא הוא צריך למקום עמידתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-189)
189. ובמקור הדברים בד' החיי אדם בכלל מ"ב ס"ד משמע דס"ל דכל דאיכא ד' מחיצות אסור אף דא"צ כלל לאויר שתחתיו, וזה מתפרש למש"כ שם ס"א דאף באהל קבע אינו אסור מה"ת אלא אם יש לו ג' מחיצות, אך אם אין לו אלא ב' מחיצות אינו אסור אלא מדרבנן, וע"כ לא התירו כשא"צ לאויר שתחתיו אלא כשאין לו אלא ב' מחיצות, דבכה"ג אף באהל קבע אי"ז אסור אלא מדרבנן, אך המ"ב שם סקכ"ב הביא פלוגתת האחרונים אם כשיש לו ד' מחיצות אסור אף כשא"צ לאויר שתחתיו, ואף בדעת הט"ז שאסר פירש דהוא משום דכל שיש לו ד' מחיצות ראוי להשתמש באוירו, וזה ל"ש במניח שלחן ע"ג החבית דאין ראוי כלל להשתמש באויר החבית. [↑](#footnote-ref-190)
190. ואך דהתוס' ס"ל דאף הא דבעי ר"א התם קשור ותלוי הוא משום איסור טלטול, אך דעת הרמב"ן דהוא משום איסור בנין, ובזה הוא שנחלקו ר"א ורבנן, דלר"א דיש בזה משום בנין, לא הותר אלא בקשור ותלוי, ולרבנן דאין בזה משום איסור בנין, הותר אף כשאין קשור ותלוי. [↑](#footnote-ref-191)
191. אך לכאו' אי"ז מתישב בד' רש"י שפירש לקמן בסוגיין ד"ה נועלין בו דהתירא דקשור הוא משום דהוא מיוחד ועומד לכך וכבר נבנה בנין זה מבעו"י, וגם בהתירא דמתוקן מבו' בדבריו בד"ה המונח דהוא משום דע"י שהוא מתוקן ועומד לכך, לא חשבינן לה כמעשה בנין מחודש. [↑](#footnote-ref-192)
192. ומבו' בדבריו דהא דמהני קשור, הוא משום דעי"ז חשיב כבנין עראי, וזה דלא כמש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה והמונח דהוא משום דהוא מיוחד ועומד לכך וכבר נבנה בנין זה מבעו"י, אלא הוא ע"ד מש"כ הרמב"ן בהתירא דקשור ותלוי, דהוא משום דלא מבטל לי'. [↑](#footnote-ref-193)
193. אך האו"ז בסימן ע"ח אות ו' כתב בדעת רש"י דלא הותר לעשות מחיצה אלא לצניעותא, אך מחיצה המתרת שהוא עושה לשם בנין אסור, וכתב דלפ"ז שפיר יש לקיים לגירסת הגמ' בסוכה ט"ז ב', ואף דבפירש"י שם מחק הגירסא, הרי בעירובין פ"ו ב' לא כתב דל"ג לה, וצ"ע, והר"ן בסוגיין כתב דגם בפירש"י בעירובין מחק לגירסא זו, ועי' עוד בד' הפמ"ג באש"א סימן שי"ג סק"א שנתחבט בדעת רש"י בזה. [↑](#footnote-ref-194)
194. וכן הביא המגיני שלמה מפירש"י בשלהי מכילתין דמבו' דאסר ר"א אף בפקיקת חלון שבין ב' בתים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-195)
195. וזה מתפרש כמש"נ לעיל מסוגיית הגמ' בסוכה, דהא דאסר ר"א, הוא מכח הא דהוי זה תוספת על האהל, וע"כ כיון דאסור לעשות מחיצה קבועה, אף אסור להוסיף עלי' אף תוספת עראי. [↑](#footnote-ref-196)
196. וכ"נ בד' הריטב"א בסוכה ט"ז ב' בשם הרא"ה בשם הרמב"ן, דעשיית מחיצה אחת או ב' מחיצות אינה אסורה כלל, ועשיית ג' מחיצות אסורה משום אהל, ועשיית מחיצה רביעית חשיבא כתוספת על אהל עראי, וכ"ה גם משמעות דבריו בסוגיין. [↑](#footnote-ref-197)
197. ואין לומר לדעתו דהוא משום דכל דליכא תחילת מחיצה ברוח זו לא חשיב כמוסיף, שהרי כתב שם דהתירא דדופן רביעית הוא משום דהוא מוסיף על אהל עראי. [↑](#footnote-ref-198)
198. אך בדבריו בסוגיין מבו' דלעולם עיקר איסור עשיית מחיצה הוא אף במחיצה העשוי' לצניעות, וכל הא דשרינן במחיצה רביעית העשוי' לצניעות, הוא משום דהוי מוסיף על אהל עראי, ולפ"ז צ"ל דמש"כ בסו"ד דבמחיצה ראשונה ושני' ליכא איסורא, אי"ז משום דאי"ז מחיצה המתרת, אלא הוא משום דבמחיצה ראשונה ושני' עדיין לא נעשה אהל, וזה כמשמעות פירש"י בעירובין מ"ד א', וכ"נ גם בדבריו בסוכה ט"ז ב', ומדמי לה לגג בלא מחיצות דלאו כלום הוא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-199)
199. ועיי"ש שכתב כן גם בדעת רש"י, ודקדק כן ממש"כ בפירש"י בעירובין ק"ב א' בוילון דמותר לנטותו, דהוא ניתן כנגד הפתח לצניעות, וכתב לפ"ז בהא דפריך בסוכה ט"ז ב' בהא דפרסו סדינין דהיכי עבדי הכי והא אין עושין אהל עראי בשבת, וכתב רש"י דל"ג לה, ולהנ"ל יש לגרוס אותו דכל כה"ג גם לדעת רש"י אסור, הואיל ובאו להתיר הבאת ס"ת בכך, והוכיח כן מהא דבעירובין פ"ו ב' אמרינן ג"כ הכי, ולא פירש"י התם דל"ג לי', וגם התוס' בסוכה שם עמדו בסתירת ד' רש"י בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-200)
200. וכ"נ גם ממשה"ק התור"פ בעירובין שם דמ"ט אסור לפרוס גג כשלא שייר בו טפח, הרי אינו מועיל להתיר, ומחיצה שאינה מתרת מותר לעשותה בתחילה בשבת, ועיי"ש מש"כ לישב, וצ"ב, ומבו' דלא נאסר עשיית מחיצה שאינה מתרת אף כשעושה בתחילה, ומש"כ התור"פ לעיל מינה דהא דשרי מחיצה שאינה מתרת הוא משום דאי"ז אלא תוספת אהל עראי, צ"ל דהוא משום דדופן רביעית הויא תוספת על ג' הדפנות דהוו מחיצה המתרת, וע"כ אין עשייתה מותרת אלא מדינא דמוסיף על אהל עראי, (ויש לפרש עוד בדבריו, כמש"נ להלן די"ל דעשיית מחיצה שאינה מתרת אף בתחילה חשיבא כתוספת על האהל). [↑](#footnote-ref-201)
201. והפמ"ג באש"א סימן שי"ג סק"א נסתפק בזה לדעת התוס' אם מותר לעשות מחיצת עראי לכתחילה כשאינה מתרת, - ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת קמאי, דלדעת התוס' בסוגיין ודעימייהו ליכא איסור אהל כלל במחיצה שאינה מתרת, ומותר לעשותה לכתחילה,אך לדעת התוס' בעירובין וסוכה ודעימייהו לא הותר לעשות מחיצה שאינה מתרת אלא בדהוי תוספת, אך לעשותה מתחילה אסור. [↑](#footnote-ref-202)
202. וקו' זו היא על המבו' בד' התוס' בסוגיין והריטב"א בעירובין, דלפי מש"כ דאיכא איסור אהל במחיצות ניחא הא דאסר ר"א בפקק החלון, אך בד' היראים והאו"ז לא מצינו לזה, וי"ל דהא דאסר ר"א בפקק החלון הוא משום דהוא מוסיף על בנין קבע, וכמו שפירש"י הכא, וכ"ה מבו' בד' האו"ז שם שהביא לד' רש"י אלו, (וגם כתב להך מילתא דמחיצה המתרת אסורה בדעת רש"י), וכ"כ האבנ"ז בסימן רכ"א סק"ב. [↑](#footnote-ref-203)
203. וי"ל עוד, דעשיית דופן רביעית מותרת אף לדעת ר"א, וכמשמעות ל' היראים שם דלאו מידי קעביד, ומה שאמרו בעירובין שם דהא והא רבנן הא בדופן שלישית והא בדופן רביעית, לאו היינו דאתיא רק כרבנן, דלר"א אף דופן רביעית אסורה, אלא היינו דב' הברייתות מתישבות לדעת רבנן, ונקט הא והא רבנן, אף דאתיא אף כדעת ר"א, משום דהלכתא כוותייהו. [↑](#footnote-ref-204)
204. וי"ל דההיא דפקק החלון איירי בכל גוונא, ומהא דאסר ר"א אף כשמחיצת הבית אינה מתרת, יש ללמוד דס"ל דאף מחיצה שאינה מתרת אסורה, ומאידך מהא דשרו רבנן אף היכא דמחיצת הבית מתרת, ונמצא דהוא מוסיף על מחיצה המתרת, יש ללמוד דס"ל דמותר להוסיף על אהל עראי. [↑](#footnote-ref-205)
205. וסמך ליסוד הדברים הוא ממש"כ התוס' בעירובין שם ד"ה ר"מ די"ל דמחיצה שאינה ראוי' לז' חשיבא כתוספת בעלמא, והרי דאף דהוי זה עשיית מחיצה בתחילה, מ"מ כיון דאינה מחיצה מעליא אינה אלא כתוספת, וה"נ י"ל בכל מחיצה שאינה מתרת. [↑](#footnote-ref-206)
206. ועיי"ש שכתב דבדופן רביעי שאינו אלא מפני תיקון הצל הוי כמוסיף, ומבו' דאף דדופן רביעי אינה אלא מפני תיקון הצל, מ"מ חשיבא כעשיית אהל, ואך דכיון דכבר נעשה הצל ע"י המחיצות הראשונות אי"ז אלא כתוספת, וזה כמשמעות ד' התוס' בעירובין וסוכה, - אך לעיל מינה כתב, דמה שהוא סבור דאהל מן הצד לא שמי' אהל, ג"ז אינו, דהא ודאי אהל הוא "דצריך לאותה מחיצה" וכו', וחדא הוא בין מן הצד ובין מלמעלה היכא דמן הצד "משוי לי' רשותא או סוכה", ומשמע דכל עיקר איסור עשיית מחיצה הוא היכא דמשוי לי' רשותא או סוכה דצריך הוא לאותה מחיצה, אך היכא דאי"ז מחיצה המתרת לי"ב כלל משום עשיית אהל, וכמשמעות ד' התוס' בסוגיין וכדעת היראים ודעימי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-207)
207. ולכאו' לפי דבריהם שפיר איכא להתירא דתוספת אף במחיצה המתרת, ואך דכל דהמחיצות הראשונות לא התירו כלל, הוי כעושה אהל מתחילה, אך כל שהתירו המחיצות, שפיר מותר להוסיף עליהן, - אך בד' הפמ"ג באש"א סימן שי"ג סק"א משמע דלדעת הסוברים דמחיצה המתרת אסורה אף דהוא מוסיף על שאר המחיצות, היינו משום דמחיצה המתרת חמירא ולי"ב להתירא דתוספת, דכיון דהיא מתרת, איכא בזה להחשיבות דעשיית אהל, אף כשהוא מוסיף, וגם בדבריו במש"ז סימן שט"ו סוסק"א משמע כן, ואך שנסתפק דהיכא דכבר יש טפח והוא מתיר, מותר להוסיף עליו, דלא חשיב כמתיר כ"כ, וכ"נ גם ממש"כ באש"א שם סקט"ו דמה"ט גם ליכא להתירא דחוט או משיחה במחיצה המתרת, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-208)
208. ומצינו כן בד' הריטב"א בסוכה ט"ז ב', שפירש למה שאמרו דמצאו סדינין פרוסין ע"ג העמודים, היינו שהי' פרוסין טפח והוסיפו לפרסן, משום דהוי מוסיף על אהל עראי, ואף דטפח זה לא הועיל כלל להתיר, - אך באמת הריטב"א שם נקט דאיסור עשיית מחיצות, לא תלי בהא דהן מתירות, אלא דעשיית ג' מחיצות חשיב כעשיית אהל, עיי"ש, ולפ"ז שפיר סגי במה דאיכא טפח לחשבו כמוסיף על אהל עראי. [↑](#footnote-ref-209)
209. ובד' הרשב"א והריטב"א בעירובין ע"ט א' מבו' דאסור לסתור מחיצה המתרת אף אם משתייר ממנה טפח, עייש"ה, ומבו' דפליגי ע"ד המהר"ם וס"ל דאין בזה להתירא דמוסיף על אהל עראי, וזה לטעמייהו בסוגיין. [↑](#footnote-ref-210)
210. אך העירו דלענין סוכה מצינו דכל דאיכא דפנות טפח מהני זה לחשוב כדפנות קודמות לסכך, והוא נלמד ממה שאמרו בגמ' בחוטט בגדיש דסגי במה שהי' חלל טפח, והרי דאף דפנות טפח חזינן להו כתחילת מחיצה, וע"כ שפיר י"ל דסגי בזה לחשבו כמוסיף על האהל. [↑](#footnote-ref-211)
211. אך במש"ז שם סק"א נקט דמחיצת טפח מהני להתיר לעשות צרכיו כנגד אותו טפח, וע"כ כתב שם דכל שיש שם מחיצה ברוחב טפח שפיר מותר להוסיף ע"ז, כיון דבלא"ה הי' מותר, ומשא"כ בגונא דהמהר"ם שהיתה המחצלת משולשלת טפח, דאי"ז מועיל כלל להתיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-212)
212. אך לכאו' למש"כ ר"ת דהא דבמחיצה המתרת ליכא להתירא דתוספת, הוא משום דא"א לעשות בלא הוא והוי כעושה בתחילה, ומשא"כ בגג העשוי לצורך הצל שכבר עשוי הצל, הרי דבהתירא דחוט או משיחה דמהני אף דאין עשוי הצל כלל, הדין נותן דיועיל אף במחיצה המתרת, והפמ"ג לטעמי' דנקט דהא דליכא להתירא דתוספת במחיצה המתרת, הוא משום דמחיצה המתרת חמירא ולי"ב להתירא דתוספת, ונתבאר לעיל בהערה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-213)
213. והעירו די"ל עוד, דדברי המ"מ הם לדעת הרי"ף והרמב"ם דל"מ חוט או משיחה כשיש בגגו טפח, והרי דלא שרינן באהל גמור ע"י חוט או משיחה, וה"נ ל"מ חוט או משיחה במחיצה המתרת, ולפ"ז נמצא דלדעת רש"י והרא"ש דמהני חוט או משיחה אף כשיש בגגו טפח, ה"נ מהני חוט או משיחה במחיצה המתרת, - אך זה מתישב רק אי נימא דהא דל"מ חוט או משיחה כשיש בגגו טפח, הוא אף כשהוא אהל עראי, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-214)
214. אך החזו"א בסימן נ"ב סקי"ד ד"ה והנה לדברי וד"ה ולעשות מחיצת כתב דלפ"מ דמסיק המג"א דכל שחוצץ בפני כל האור לא חשיב כמחיצה המתרת, כיון דל"ב בזה לדין מחיצה, יש לפרש כן בד' כל הני קמאי, ואין מקור מדבריהם להתיר בזה אף היכא דבעינן לדין מחיצה, ודלא כמו שנקט השעה"צ שם סקי"ג דדעתם להתיר אף בכה"ג.

     והט"ז בסימן תקי"ד סוסק"ב כתב להתיר בזה ביו"ט, משום דמדינא מותר לכבות את הנר, ואין תועלת גמורה בעשיית המחיצה, וחשיב כמחיצה לצניעות דשרי, והביאו הא"ר בסימן שט"ו סק"ג והשעה"צ שם סקי"ג, והמאמ"ר שם סק"ב תמה ע"ז, דמה מהני הא דבידו לכבות את הנר, הרי השתא מיהת המחיצה משמשת בתורת מחיצה, וכן הק' החזו"א בסימן נ"ב ריש סקי"ד, ועיי"ש שכתב לדמותו להא דאסרינן עשיית דופן ג' דסוכה אף אם יש לו סוכה אחרת, ואסור לפרוס מחיצות להביא ס"ת אף אם יכולים לקרות בתורה בבית שהתורה עומדת, ובדעת הט"ז צ"ל דל"ד, דהתם הרי אין יכול לאכול במקום זה אלא ע"י עשיית הדופן הג', ואין יכול להביא את הס"ת אלא ע"י עשיית המחיצות, ומשא"כ הכא דיכול לשמש מיטתו במקום זה אף בלא עשיית המחיצה, (אך היד אפרים בסימן תקי"ד נקט דלפ"ד הט"ז יש להתיר גם מכח הא דיכול לעשות צרכיו בבית אחר, עיי"ש, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-215)
215. וי"ל עוד, דאם איסורא דמחיצה המתרת הוא משום דנעשה בכך רשות, אין לאסור מכח זה כלל במחיצה בפני הספרים או בפני הנר, דסגי במחיצה גרידא ומהני אף מחיצה אחת בינו ובין הספרים והנר ול"ב עשיית רשות, אך בד' הגר"ז בסימן שט"ו ס"ג מבו' דג"ז חשיב כעשיית רשות. [↑](#footnote-ref-216)
216. והנה אמנם ש"ר שם לא פירשו כן, וגם הרשב"א והריטב"א שם פירשו עוד בע"א, אך י"ל דהוא משום דאתינן התם לאסור סתירת המחיצה למעלה מי' טפחים, דזה אינו סתירת אהל כלל, ול"ה אסרינן שמא יפחת, אם כל האיסור בזה הוא רק משום סתירת אהל, ובזה חידשו הרשב"א והריטב"א, דכיון דהוא מקצה את הכל למחיצה כ"ה דלא יפחת, חייל על הכל תורת אהל, ואסור לסתרו, ומכח זה אסור לסתרו כל השבת, דאיסור אהל להיכן הלך. [↑](#footnote-ref-217)
217. שוב העירו דבד' הרשב"א י"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דאיסור עשיית מחיצה הוא אף במחיצה שאינה מתרת, ול"מ הא דהיא מתרת, אלא דלא יהא בזה להתירא דמוסיף על אהל עראי, וע"כ אף אסור לסתרה, ואין ללמוד מזה דאף לפ"מ דקי"ל דעיקר איסור עשיית מחיצה הוא רק במחיצה המתרת, נאסר אף לסתרה, אך מד' הריטב"א דס"ל בעירובין מ"ד א' דעיקר איסור עשיית מחיצה הוא רק במחיצה המתרת, יש ללמוד אסור לסתור מחיצה המתרת. [↑](#footnote-ref-218)
218. ושמא יש מקום לחלק, דשאני התם דאף דשבת כיון דהותרה הותרה וכבר א"צ להמחיצה המתרת, מ"מ כיון דההיתר כל השבת הוא מכח מחיצה זו, הרי דכ"ז שהיא קיימת יש עלי' שֵם מחיצה המתרת, וצ"ע, - ובדעת הרשב"א י"ל עוד, דאזיל לטעמי' דס"ל דעיקר איסור עשיית מחיצה הוא אף במחיצה שאינה מתרת, ואף דהתם כל שאינה מתרת לא חזינן לה כמחיצה כלל, (כיון שאין התבן משמש כלל כמחיצה), וגם הו"ל כתוספת על אהל עראי, מ"מ לזה מהני הא דבביה"ש חזינן לה כמחיצה המתרת. [↑](#footnote-ref-219)