שיעור מח סימן קפד סעיף ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור מח**

**~ סימן קפד סעיף ו ~**

## [קפד סעיף ו] שעור אכילה לברך עליה ברכת המזון היא בכזית.

וביאר המשנ"ב (ס"ק כב) דהיינו מדרבנן, אך מדאורייתא אינו מתחייב עד שיאכל שיעור שביעה שנאמר 'ואכלת ושבעת וברכת'. ובביאור הלכה (ד"ה בכזית) הביא שכן דעת השו"ע לקמן (סימן קפו סעיף ב ובסימן קצז סעיף ד) וכן דעת רוב הפוסקים דמדאורייתא מתחייב בברכת המזון רק כשאכל כדי שביעה, ומדרבנן תיקנו לברך אם אכל כזית.

# שיעור החיוב בברכת המזון דאורייתא

הנה נחלקו התנאים במתניתין בריש פרק שלשה שאכלו (מה, א) דלרבי מאיר מזמנין באכילת כזית ולרבי יהודה עד שיאכל כביצה, והגמרא (מט, ב) מבארת מחלוקתם דבקראי פליגי דר"מ מפרש הפסוק של 'ואכלת ושבעת וברכת' ואכלת זהו אכילה ושבעת זו שתיה, וכיון שמשיעור כזית חשיב 'אכילה' יכול להוציא אחרים משיעור כזית, ורבי יהודה פירש ואכלת ושבעת דבעינן שיאכל אכילה שיש עמה שביעה והיינו אכילה בשיעור של כביצה.

ובראשונים שם נתקשו שהרי בפרק מי שמתו (כ, ב) מבואר דמדאורייתא אינו מתחייב אלא בכשאכל כשיעור שביעה, אלא שרבנן תיקנו לברך משיאכל כזית, והכא משמע דבקראי פליגי ולר"מ מתחייב מדאורייתא בכזית ולר"י מתחייב מדאורייתא בכביצה. ובתוס' (שם ד"ה רבי מאיר) ביארו דבאמת אינו מתחייב מדאורייתא אלא בכשאכל שיעור שביעה, ומה שנחלקו ר"מ ור"י בפירוש הפסוק היינו באסמכתא בעלמא. וכן דעת רש"י (כ, ב ד"ה שיעורא) והרמב"ם (פרק ה מברכות הלכה טז) והרא"ש ושאר ראשונים, וזה מה שהביא הביאור הלכה דכן דעת רוב הפוסקים.

אמנם האליה רבה (ס"ק ט הובא בביאור הלכה) נקט דהעיקר כדעת הלבוש ושכן דעת כמה ראשונים דכשאכל כביצה הרי הוא מחוייב מדאורייתא, ופירשו דברי רבי יהודה דבעינן אכילה שיש בה שביעה דהיינו שיאכל כביצה דבזה מייתבא דעתיה והוא שיעור שביעה דמתחייב בה מדאורייתא. והביאור הלכה הקשה על דעה זו דהא קיי"ל כרבי מאיר, ודוחק לומר דלא נחלקו בדבר אלא שרבי יהודה מפרש לשיעור המחייב מדאורייתא ורבי מאיר תיקן לחייב מדרבנן בכזית.

עוד הביא הביאור הלכה שם דעת כמה ראשונים שפירשו דברי רבי מאיר דבאמת בשיעור כזית הוא מתחייב בברכת המזון מדאורייתא, ולרבי יהודה הוא מתחייב מדאורייתא בשיעור כביצה, וכן היא דעת הראב"ד בהשגות על הרמב"ם (שם) וכן הביא הרשב"א שם וכן דעת הרמב"ן במלחמות שם.

# ברכת המזון מדאורייתא רק כשאינו צמא

ומצינו עוד שיטה בדברי המרדכי שם דס"ל דכיון דקיי"ל כרבי מאיר דמדאורייתא מתחייב באכילת כזית, א"כ פירוש קרא ד'ושבעת' זו שתיה, ולשיטה זו כדי שיהיה שביעה שהוא מתחייב בה בברכת המזון דאורייתא צריך לשתות קודם שמברך ואם מברך ברכת המזון כשהוא צמא אינו מתחייב בברכת המזון דאורייתא. וברמ"א לקמן (סימן קצז סעיף ד) הביא דברי המרדכי שכתב שיש לחוש לכתחילה לדעה זו. ובחזו"א (סימן כח ס"ק ב) כתב דלשיטה זו יש לחוש שאם מברך ברכת המזון כשהוא צמא ואחר ברכת המזון הוא שותה לצמאו, דיש לחוש דאז הוא חוזר ומתחייב בברכת המזון דאורייתא, שהרי עתה הוא שבע מדאורייתא.

# שיעור השביעה בחולה וזקן

הביאור הלכה שם כתב דמי שהוא חולה או זקן או שאכל קודם לכן, והוא שבע על ידי כזית או כביצה לכו"ע חייב מדאורייתא לברך ברכת המזון שהרי נעשה שבע באכילתו. וכן מבואר גם בדברי החינוך (מצוה תל) שאין לך שיעור שוה בכל אדם אלא כל אדם יודע שביעתו באוכלו לשובע נפשו וכמו שהביא המשנ"ב כאן (ס"ק כב).

# חיוב שביעה כשאכל קודם לכן

ובתוך דברי הביאור הלכה הנ"ל הביא מהרדב"ז (חלק ו ב' אלפים רכד) שאם אכל קודם לאכילה זו, ועכשיו הוא אוכל כזית, וע"י אכילה זו הוא נעשה שבע דמתחייב באכילה זו מדאורייתא. ובביאור הלכה דן היאך מיירי דאי מיירי באופן שאכל מתחילה פת ואחר כך הוא משלים שביעתו בכזית פת, בהא ודאי חייב מדאורייתא, וע"כ צ"ל דמיירי באופן שאכל מתחילה פירות ואחר כך אכל כזית פת ובזה השלים שביעתו, וחידש הרדב"ז שאפילו בכהאי גוונא הוא מתחייב מדאורייתא אף שאכל רק כזית פת. וביאור דבריו נראה דאחר שאכל משאר המאכלים נעשה כמו זקן או חולה שבכך היא שביעתן.

ובסוף דבריו דחה הביאור הלכה דאפשר דמיירי באופן שאכל קודם לכן פת ובירך ברכת המזון, והחידוש הוא שעכשיו שהוא אוכל רק כזית אז הוא מתחייב בברכהמ"ז דאורייתא כיון ששביעתו על ידי פת.

והנה הביאור הראשון בביאור הלכה שאף אם אכל שאר דברים ואח"כ שבע בכזית פת שמתחייב בברכת המזון מדאורייתא, ויש להסתפק לדעה זו אם נאמר כן אפילו באופן שבתחילה אכל כזית פת ואח"כ אכל פירות ושאר דברים וע"י זה נעשה שבע אי כעת הוא יתחייב מדאורייתא. וצ"ע.

ובעיקר חידוש זה כבר הביא הביאור הלכה דבפמ"ג מבואר שאין חייב בברכת המזון מן התורה אלא אם כן שבע לגמרי מן הפת, אך אם שבע ע"י דבר אחר אינו מתחייב בברכת המזון מדאורייתא. וגם החזו"א (סימן לד ס"ק ד) צידד כדברי הפרי מגדים שאינו מתחייב בברכת המזון מן התורה אלא א"כ אכל כשיעור שביעה בסעודה שהעיקר בה הוא הפת

ומבואר בביאור הלכה שם דאף לדברי הפרי מגדים אם נעשה שבע גם הדברים המלפתים את הפת מצטרפים לחיוב ברכה דאורייתא. ויש שהעירו (עי' דרשו הערה 21 בשם הגרש"ב וולדנברג) מדברי הביאור הלכה לקמן (סימן רח סעיף ט ד"ה וברכהמ"ז) שכתב בשם הפמ"ג דיש להסתפק לעניין פת העשויה מתערובת של קמח דגן וקמח של שאר המינים, אם שאר המינים מצטרפים לדגן לשיעור שביעה מדאורייתא, ולכאורה לפי המבואר כאן שכל הדברים המלפתים את הפת מצטרפים לשיעור שביעה, מדוע שלא יצטרף גם שאר מיני הקמח לשיעור זה. ונראה ליישב שבאופן שאכל פת אלא שמגיע לידי שביעה ע"י שאר מאכלים המלפתים הרי חלק משביעתו נעשה ע"י אכילת כזית פת, ועל כך הוא מתחייב בברכת המזון מדאורייתא, אך באופן שאוכל פת העשויה מעוד מינים הרי מעולם לא אכל כזית מפת ושביעתו באה מהפת יחד עם שאר הדברים, ולכן בזה הסתפק הפמ"ג דשמא אינו מתחייב בברכת המזון מדאורייתא, משום שאין כזית פת דגן שעל ידה הוא הגיע לידי שביעה.

# אכל פת ולא שבע ובירך ברכת המזון

ובמש"כ הביאור הלכה בסוף דבריו שאם אכל פת ולא שבע ובירך ברכת המזון, ואחר כך נטל ידיו ואכל עוד כזית ושבע דבזה הוא מתחייב מדאורייתא, הנה בחזו"א (שם) כתב שאפילו אם שבע בצירוף האכילה הקודמת, מכל מקום כיון שגמר את סעודתו הקודמת ובירך עליה ברכת המזון שוב אינו מתחייב מדאורייתא, שהרי הסיח דעתו מהאכילה הראשונה ועכשיו היא אכילה חדשה, וצריך שיהיה שבע מאכילה זו בלבד.

אכן יל"ע דלכאורה דברי החזו"א סותרים עצמם שהרי החזו"א כתב (סימן כח ס"ק ב) ע"פ דברי המרדכי שהובאו ברמ"א לקמן (סימן קצז סעיף ד) דאינו מתחייב בברכת המזון דאורייתא אם בירך כשהוא צמא, וכתב החזו"א שאם בירך ברכת המזון כשהיה צמא ומיד אחר ברכתו הוא שותה משקה הרי הוא מתחייב בברכת המזון מדאורייתא. ולכאורה קשה דלדברי החזו"א כאן כיון שבירך ברכת המזון הרי הוא אוכל עכשיו אכילה חדשה, ומה שייך שיתחייב עכשיו בברכת המזון אחר שכבר סיים אכילתו הראשונה בלא שביעה דאורייתא.

ואולי י"ל דבאופן שאכל אכילת פת ורק היה חסרון צדדי שאינו מתחייב מדאורייתא משום שהוא צמא, הרי אחר ששתה הפת משביעה אותו ולכן חייב לברך מדאורייתא, אך באופן שאכל פת והיא לא השביעה אותו אף אם אחר כך הוא יאכל אכילה המשביעה הרי סיים אכילתו הראשונה ולא שייך תו לחייבו על מה שאכל בלא שביעה.

# לאכול בכדי אכילת פרס

המשנ"ב (סימן רי ס"ק א) כתב בשם המג"א דכדי להתחייב בברכה אחרונה על האכילה צריך שיאכל כזית בכדי אכילת פרס. ודלא כדעת הכנסת הגדולה שם (הזכירו בשעה"צ ס"ק ט) דאפילו אכל את הכזית מעט מעט חייב בברכה אחרונה.

והוסיף שם המשנ"ב בשם הפמ"ג דכל זה הוא רק לעניין האוכל פת בשיעור כזית שמתחייב בברכת המזון מדרבנן, דצריך לאכול בתוכ"ד אכילת פרס, אך אם הוא אוכל פת כשיעור שביעה דחייב בברכת המזון מן התורה חייב אפילו כשאכל מעט מעט שהרי 'ושבעת' קרינן ביה. אמנם בשעה"צ (ס"ק י) כתב דדין זה אינו ברור כל כך, דאפשר דאף שאכל כדי שביעה, מכל מקום צריך שיהיה גם בכלל 'ואכלת', ועל כן צריך שיאכל לכל הפחות כזית אחת בתוך כדי אכילת פרס [וגם מהביאור הלכה לקמן (סימן רח סעיף ט ד"ה אינו) משמע שצריך שיאכל רק כזית אחת בתוכא"פ, דכתב שם לגבי האוכל פת מקמח העשוי מחמשת מיני דגן המעורבים עם קמח קטנית, דאף שבשערי תשובה כתב שאם אכל מפת זו כדי שביעה הוא מתחייב בברכת המזון מדאורייתא, אך מלשון השו"ע והגר"א נראה שכל שלא אכל כזית דגן בכדי אכילת פרס אינו מברך ברכת המזון, ומבואר דאף שלמעשה הוא שבע מפת זו מכל מקום אינו מתחייב אלא אם כן אכל כזית פת בתוך כדי אכילת פרס].

ולכאורה היה נראה לבאר דברי השעה"צ דמה שמהני אם אוכל כזית פת בכדי אכילת פרס הוא משום שאחר שאכל שאר מאכלים נעשה בזה כמו זקן או חולה דשיעור השביעה שלו הוא בכזית, ועל כן צריך שיאכל את אותו כזית בתוך כדי אכילת פרס. אכן לפי סברא זו צריך שיאכל את הכזית פת רק אחר שכבר אכל משאר המאכלים, ומסתימת דברי השעה"צ משמע שאף אם אוכל בתחילה פת ואחר כך שאר מאכלים מתחייב בברכת המזון דאורייתא, ועל כן נראה שטעמו משום דיש ב' דינים בחיוב ברכת המזון גם דבעינן 'אכילה' בכזית וזה צריך לעשות בתוך כדי אכילת פרס, וגם דבעינן 'שביעה' וזה א"צ בכדי אכילת פרס וכנ"ל. אלא דיש להעיר שהמשנ"ב כתב דרשא מחודשת בפסוק ויל"ע מדברי הגמרא בברכות (מט, ב) שדרשה את הפסוקים של 'ואכלת' 'ושבעת' לעניינים אחרים ע"ש וצ"ע.

ובאמת במנחת חינוך (מצוה תל) חקר בהא דבעינן שיהיה אכילה ושביעה, האם רק באכילת הכזית צריך שיאכל בתוך כדי אכילת פרס, או שמא צריך לאכול את כל ה'כדי שביעה' בתוך כדי אכילת פרס. וביאור דבריו דיש לומר דמאי דכתיב 'ואכלת ושבעת' היינו שהתורה חייבה שיאכל אכילה שיש עמה שביעה, ודין אכילה זו היא ככל דיני אכילה דבעינן שיאכל בתוך כדי אכילת פרס [אלא שלפי"ז קשה מאוד שיתחייב בברכת המזון דאורייתא דהא שיעור ג' או ד' ביצים הוא שיעור קביעות סעודה (כמבואר במשנ"ב לעיל סימן קסח ס"ק כד), ושיעור פרס הוא ג' או ד' ביצים (כמבואר בשו"ע סימן תריב סעיף ז), וא"כ יוצא שצריך שיאכל את כל הג' או ד' ביצים בלא הפסק כלל כדי שיתחייב מדאורייתא].

ועולה בזה ג' דעות א] דעת הפרי מגדים שהעיקר שמגיע לידי שביעה ואפילו אוכל את כל אכילתו מעט מעט חייב בברכהמ"ז דאורייתא. ב] דעת השעה"צ צריך לאכול לכל הפחות כזית בכדי אכילת פרס כדי שיהיה על זה דין 'ואכלת'. ג] דעת המנחת חינוך [בצד אחד] שחייב בברכת המזון דאורייתא רק אם אוכל את כל השיעור שביעה בתוך כדי אכילת פרס.

# ראיית הרעק"א דא"צ אכילה בכא"פ לברכהמ"ז

והנה בעיקר מה שחידש הפמ"ג שכדי להתחייב בברכת המזון מדאורייתא כשאוכל כדי שביעה אינו צריך לאכול פת בכדי אכילת פרס, מצאנו שבהגהות הרעק"א (סימן רי ונתבאר בארוכה בגיליון מהרש"א בברכות מט, ב) הביא ראיה לדברי המג"א מדברי התוס' בברכות (מט, ב ד"ה אי בעי) שהקשו שם על המבואר בגמרא דאם שכח להזכיר של יום טוב בברכת המזון דצריך לחזור ולברך כיון שמחוייב לאכול בו ביום, והקשו מהמבואר בגמרא בסוכה (כז, א) דבלילה הראשון של סוכות חייב לאכול פת משום דילפינן מגזירה שווה ליו"ט ראשון של פסח דמחוייב לאכול כזית, אבל בשאר ימים אי בעי אכיל ואי בעי לא אכיל, וא"כ קשה מדוע בשאר ימים אם לא הזכיר ברכת המזון חוזר ומברך הרי הוא אינו מחוייב לאכול פת, ותירצו התוס' דכוונת הגמרא שאינו מחוייב לאכול בסוכה, אך ודאי חייב לאכול פת ביום טוב. וחזרו התוס' והקשו דא"כ מאי נפק"מ אם צריך לאכול משום יו"ט או משום סוכות, ותירצו דנפק"מ להיכא שירדו גשמים דמ"מ מחוייב לאכול כזית משום יו"ט.

והביא הרעק"א דבשו"ת מוצל מאש (סימן טז) הוכיח מדברי התוס' הללו שביו"ט צריך לאכול פת בשיעור של כדי אכילת פרס, דאי לאו הכי מה הקשו התוס' דאין נפק"מ בין אם חייב משום גזירה שווה לבין אם חייב משום יום טוב הרי יש נפק"מ אם צריך לאכול בכדי אכילת פרס, דמשום הגזירה שווה יש דין אכילה וצריך לאוכלה בכדי אכילת פרס, אלא על כרחך גם דין אכילת הפת ביום טוב היא דווקא בתוך כדי אכילת פרס אך כתב שם שלעניין ברכת המזון א"צ לאכול בתוך כדי אכילת פרס.

והרעק"א חלק על דבריו דאדרבה יש להוכיח מדברי התוס' שגם בשביל ברכת המזון צריך לאכול כזית בכדי אכילת פרס, דלכאורה עדיין צ"ע מנא להו לתוס' שצריך לאכול ביום טוב בתוך כדי אכילת פרס, וע"כ צ"ל דס"ל לתוס' שכדי להתחייב בברכת המזון צריך לאכול כזית פת בתוך כדי אכילת פרס, ומדמבואר דביו"ט לא אמרינן דאי בעי אכיל ואי בעי לא אכיל מוכח דחייב לאכול פת המחייבת בברכת המזון וכיון שבשביל ברכת המזון צריך לאכול כזית בתוך כדי אכילת פרס מוכח שמשום היו"ט ג"כ חייב לאכול בתוכ"ד אכילת פרס, ולכן מחוייב לחזור אם לא הזכיר של יו"ט בברכת המזון.

**הדינים העולים:**

1. י"א שחייב מדאורייתא בכזית וי"א בכביצה ולהלכה משאוכל כדי שביעה.
2. י"א שאינו מחוייב ברכהמ"ז דאורייתא אם הוא צמא והחזו"א חשש שאם בירך כשהיה צמא יש לחוש שהתחייב בברכת המזון.
3. זקן או חולה שנעשים שבעים במעט פת מתחייבים בזה ברכת המון דאורייתא.
4. דעת הפרי מגדים דא"צ לאכול את השיעור שביעה בתוכ"ד אכילת פרס, אך בשעה"צ יש צד שצריך לאכול כזית בתוכ"ד אכילת פרס, והמנח"ח מעלה צד שצריך לאכול את כל הכדי שביעה בתוכא"פ.
5. הרעק"א הוכיח שצריך לאכול כזית בכא"פ כדי להתחייב בברכהמ"ז [ודלא כשו"ת מוצל מאש].
6. כשאוכלים סעודת פת ואחר כך אוכלים מיני פרפרת, שיעור הכדי עיכול הוא מזמן אכילת הפרפרת, ולכתחילה יברך מיד. אך יכול להשאיר פת ולאוכלו בסוף הסעודה.