ציונים והערות 3 סתירת טומאה
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

# שמעתתא דסתירת טומאה אייר מס' 3

**נטמא בימי בנו**

**נטמא בהשלמת נזירותו**

**נטמא בימי צרעתו**

**נטמא ביום גידול שיער**

**כתיב** בקרא במדבר (פ"ו ט', י"ב), וכי ימות מת עליו וגו' והימים הראשונים יפלו כי טמא נזרו, וזהו הא דתנן לק' במשנה מ"ד. דשאני טומאה מכל איסורי נזיר, דכאשר נטמא הרי הוא ביטול על כל הנזירות שכבר קיים, ומתחיל כל המנין מתחילה, בין בנזירות מרובה בין בנזירות מועטת. **בגדר** הדין סתירה דנתחדש דהימים נופלים, יש מקום לחקור אי הוה 'כפוסל' ומבטל, או דבעינן דיהו ימי הנזירות רצופים מתחילתם ועד סופם בטהרה ממת, וכ"כ האבן עזרא שם[[1]](#footnote-2). והנה בשמעתין יש נידון בנטמא בימים שמונה נזירות בנו, ובימי צרעתו, אי סותר או לא, ולכאו' אי גדר הדין הוא דבעינן דמתחילת מנינו עד סופו יהא רצוף מטהרת מת, א"כ ודאי יסתור, ויש להאריך בדבר.

**בשמעתתא זו יש שישה נידונים עיקריים,** **א.** על מה קאי ר"י ור"ל, על נזירות מועטת או נזירות מרובה, וכן אי קאי אף על הרישא דמתני' י"ג:. **ב.** מהו טעמו דר"י, האם משום דנזירותו ונזירות בנו נעשו חד, או דכוונתו דנזירותו ממשכת. **ג.** האם נטמא בימי השלמת נזירותו סותר לתחילת נזירותו. **ד.** במאי פליג ר"ל עם ר"י, אי בגדר הנזירות, או בהלכות סתירת טומאה. **ה.** איתא בגמ' דפליגי נמי בנטמא בימי צרעתו, ובפשטות היא אותה פלוגתא, וקעביד הש"ס צריכותא, ויש לבאר את המו"מ בגמ' אי דמי או לא. ויש ללמוד מזה ליסוד פלוגתת ר"י ור"ל. **ו.** בנטמא בימי גידול שער, יש לברר באיזה ימים איירי.

**הראשונים העיקריים בשמעתא זו. מהלך רש"י (ורש"י כת"י), ומהלך הימן והמורה, ורמב"ם פ"ד ה"ג, ראב"ד, וכס"מ שם. חי' מרן רי"ז הלוי עמ' כ"א, כתבי הגרי"ז בשמעתין.**

# נטמא בימי בנו

**י"ד. נטמא בימי בנו, ר"י אמר סותר, חדא נזירות אריכתא היא, ר"ל אמר אינו סותר, נזירות דידיה לחוד ודבריה לחוד,** והלכה כר"י. ביאור פשט דברי ר"י 'חדא נזירות אריכתא', תלוי בשיטות הראשונים וכמו שיבואר.

**א. רש"י** מפרש דקאי אסיפא דמתני' י"ג: דפסק מנינו ע"י נזירות בנו דקדם, ויסוד דברי ר"י עומדים **אהא דאינו מגלח** עכ"ד. והיינו דאי היה מגלח על בנו מיד בסיום בנו, ע"כ היתה נזירות בפ"ע. ועי' **בליקוטי הלכות** (סוף גמ' המאור) **ובכתבי הגרי"ז** (עומקא 298), דלטעמיה איירי הכא דווקא בנזירות מועטת, דאז אינו מגלח בסיום בנו, אבל לא העמיד לשמעתין בנזירות מרובה, דאז ה"ה מגלח וכמש"כ רש"י ט"ו., ולרש"י מתפרשים דברי ר"י 'חדא נזירות' כפשוטם וכמש"כ במתני' דהוה ממש כנזירות אחת, ומביא קרבן אחד (וכמש"כ שיטמ"ק וקרן אורה).

**אמנם רש"י כת"י** (עומקא 142)[[2]](#footnote-3) פירש דקאי נמי ארישא (דהוא קודם לבנו), ואזיל לטעמיה דגם ברישא אינו מגלח כשמסיים את שלו, ומשום דכשנולד הבן נעשה נזירות אחת. **אמנם רש"י** דלפנינו פירש בדווקא דקאי על הסיפא (דבנו קדים), אבל ברישא כיון דהשלים את כל מנינו כדתנן 'משלים את שלו', לא שייך ביה סתירת ימים עי' הערה[[3]](#footnote-4), וכ"כ **המאירי ותור"פ** דלא יתכן דקאי ארישא.

**ב. רש"י** (י"ג: ד"ה ר"ל) כתב דהימן פירש דדברי ר"י מיירי בנזירות מרובה, וכן המורה חזר בו (והכריחו כן דהא במועטת אין נפק"מ, כי בכל אופן סותר ל' משום התגלחת[[4]](#footnote-5)) וכ"כ **התורי"ד** בשם רבינו ברוך, ובאמת כן נמי דעת **הרמב"ם**[[5]](#footnote-6). **ומתבאר**, דאע"פ דמגלח (דבמרובה לכו"ע הוה מגלח) הוה חדא נזירות. וצ"ב איך יתכן כדבר הזה, דהא אם מגלח בסיום בנו ולא רק בסיום הכל ע"כ נזירות בפנ"ע היא. ועי' **כתבי הגרי"ז** (עומקא 298) דדייק לשון רש"י והימן שונה וכו' **בטעמא אחרינא**, ולכאו' לא קאמר 'טעם אחר' אלא רק דאיירי במאה, וע"כ יש כאן מהלך חדש בסוגיא, דכוונת ר"י דכיון דהוא **בתוך נזירותו** הוא סותר[[6]](#footnote-7). ובאמת מבואר זאת **בירושלמי** (בשם ר' יוחנן) דהתרו **משום נזירותו** לוקה, והיינו, דאף דתנן 'מניח', אינו פוסק אלא את המנין, אבל קדושת נזירות דידיה ממשכת. ולפי"ז אפ"ל דברי ר"י דמה"ט הטומאה 'סותרת' הכל, (ואף שהם חלוקים בקרבן ותגלחת). וכן הוא **לשון התוס'** 'דבאמצע נזירותו הוא עומד', וכ"כ **ר"פ** (עומקא סוף עמ' 77) דהסיבה דסותר הוא משום 'דעדיין לא השלימו', (וכן לשונו שם 'נזירות אריכתא' ולא 'חדא נזירות'). וכ"כ **הגרי"ז בספרו** עמ' כ"א ד"ה והנה (בדעת הראב"ד ותוס'), וכן משמע **במאירי** שכ' 'וכל נזירות שלא נשלם, טומאה סותרת כל מה שעבר הימנו'. **דרך נוספת** יתבאר לק' בדעת הרמב"ם, דהמחצה הראשון דנזירות דידיה נעשה חד עם נזירות בנו, והגילוח עולה על כל הימים, ולפי"ז 'חדא נזירות' היינו כפשוטו.

**תוס'** כתבו דקאי אסיפא, **ומשום דאינו מגלח**, והיינו כרש"י, אמנם צ"ע, דהרי תוס' ס"ל דאינו 'נזירות אחת' וכמש"כ לעיל י"ג. דמביא ב' קרבנות, ומה דאינו מגלח הוא רק בשביל שלא לבטל תגלחת מהנזירות דידיה. וע"כ לדבריהם הפירוש בר"י הוא **דנזירותו ממשכת** וכמש"כ להדיא **'ובאמצע נזירותו הוא עומד'** וכנ"ל, וצ"ע, (ועי' תוס' נזיר מש"כ בשם שלמי נזיר).

**דעת ר"ל -** הנה נתבאר דעת ר"י, או משום דנזירותו ונזירות בנו נעשו נזירות אחת, אי משום דנזירותו עדיין ממשכת, וצריך לבאר דעת ר"ל, דבמה פליג, ובפשוטו היה אפשר דמודה **'לגדרי הנזירות'** דר"י, אלא חולק בדין **'סתירה'**, וס"ל דהסתירה דענינה 'הימים הראשונים יפלו' היא רק באותה נזירות שמונה, ולכך הכא אינו סותר, דסוף סוף איכא ב' מנינים אחד לו ואחד לבנו, (ועי' רש"י י"ד: ד"ה שם נזירות), ואפשר דזהו נמי ביאור דעתו לקמיה בנטמא בימי צרעתו, כיון דאינם עולים למנינו, (וכן צידד בכתבי הגרי"ז, עומקא 298). **אמנם** לשון הגמ' 'דנזירות דידיה לחוד ונזירות דבריה לחוד' משמע דפליג על עיקר גדר הנזירות, ורק מה"ט אינו סותר. **וכן** מוכח **מהא** דלק' קעביד הש"ס **צריכותא** גבי מצורע, וכן מתבאר **בחזו"א** (ק"מ כ'), וכן צידד **בכתבי הגרי"ז** (עומקא 299 ד"ה ולפי"ז), דאין כוונת ר"ל לחלוק בדיני סתירה (דתליא 'במנין'), אלא דס"ל **דהוה קדושות חלוקות**[[7]](#footnote-8). **ויש להאריך ולברר מה יסוד פלוגתת ר"י ור"ל ב'גדר הנזירות'.**

# נטמא בהשלמת נזירותו

**כתב הרמב"ם** (פ"ד ה"ג), פוסק את שלו ומונה את של בנו, וחוזר ומשלים את שלו, **והרי שתיהן כנזירות אחת, לפיכך** אם נטמא בתוך נזירות של בנו סותר הכל, נטמא אחר נזירות בנו כשהתחיל להשלים נזירותו אינו סותר אלא עד נזירות בנו. **והראב"ד** השיג השגה גדולה, דאיפכא הוא, דכל פלוגתת ר"י ור"ל היא רק בשנטמא בימי בנו אם סותר את שלו בשביל טומאה שנטמא בימי בנו, אבל טומאה בהשלמת נזירות שלו ודאי סותרת **לכו"ע** לחלק הראשון דנזירות שלו, (ובפשטות כן נמי דעת התוס' סוף ד"ה חדא, וכמש"כ **רע"א בגליון הרמב"ם** (עומקא 168), ועי' **קר"א** שנסתפק בדעתם).

**וביישוב** דעת **הרמב"ם**, עי' **כס"מ** דכיון דהיה תגלחת בסיום נזירות בנו, א"כ אין תחילת נזירות שלו חדא נזירות עם סופה, ומה"ט אינו סותר, וכ"כ **הקר"א**. ודבריהם צ"ב מ"ט תגלחת וקרבנות **שבאו על נזירות דבנו** יפסיקו את נזירות דידיה, ועוד דחלק הראשון עולה ומצטרף למנין מאה עם חלקו השני. ועי' **חי' מרן רי"ז הלוי** (עמ' כ"א) דהרמב"ם והראב"ד פליגי בגדר **חלקו הראשון דנזירות דידיה**, דלהרמב"ם הוא **נעשה חד נזירות עם נזירות בנו**, ולפיכך התגלחת והקרבנות דבנו אהני גם לדידיה, ומה"ט נטמא בימי בנו סותר את נזירותו שמנה, משא"כ **חלקו השני הוא חפצא דנזירות בפ"ע** (אף דלקיום 'מנין' מאה הוא מצטרף), ומה"ט נטמא בו אינו סותר את חלקו הראשון, והראב"ד פליג בזה, וס"ל **שנזירות דידיה מתחילה ועד סוף בפ"ע היא**, וכוונת הגמ' **דקדושת נזירותו ממשכת** וכמש"נ לעיל, וכיו"ב כתב **החזו"א** ק"מ ס"ק כ' (עומקא 354). **אמנם** עיקר דבריו צ"ב, דאיך יתכן דבעצם החפצא דהנזירות הם חלוקים, ומ"מ מצטרפים לקיום מנין מאה יום[[8]](#footnote-9). **וביותר קשה**, דהדין סתירה ד'הימים הראשונים יפלו' הוא 'הפלת המנין', ואם מנין הימים מצטרף ע"כ דגם יפיל ויסתור הכל, וצ"ע.

# נטמא בימי צרעתו

**י"ד: נטמא בימי צרעתו, ר"י אמר סותר, דהא בנזירות קאי, ר"ל אמר אינו סותר, צרעת לחוד ונזירות לחוד, וצריכא וכו'.**

**בפשטות** נקט הש"ס דאותה פלוגתא היא. **והנה** לרש"י והרמב"ם דטעמו דר"י משום שב' הנזירויות נעשו חד, צ"ע מאי שייטיה להכא, ובאמת גם לשון הגמ' מורה דהם ב' ענינים, דהכא קאמר 'בנזירות קאי' והתם קאמר דהוא 'חדא נזירות', (וכן הרמב"ם על ימי בנו כ' (ד' ג') משום 'נזירות אחת', ובמצורע כ' (ז' י') 'שהרי בנזירותו עומד', וצ"ע. **ולכאו'** צ"ל דודאי עיקר טעמו דר"י הוא 'דאכתי בנזירות קאי', וזה סגי ל'סתירה', והא דהוצרכו ל'נזירות אחת' הוא משום דזה **שמונה ומקיים נזירות אחרת, הוא גורם דאי"ז ימים לקיום נזירות דידיה**, ולכך הוצרכו לומר דנזירות אחת היא ולכך ימים אלו הם קיום גם לנזירותו (דהתגלחת והקרבן מכפרים על ימים אלו). ובצריכותא מחלק הש"ס, דהייתי טועה דכל טעמו משום חדא נזירות ולא משום הנ"ל, **ויש להאריך בדבר.**

**דעת ר"ל -** בפשוטו נראה דס"ל דהדין סתירה דהימים יפלו הוא רק לימים שעומד ומונה עתה, ולכך מצורע שמפסיק למנות אינו סותר, וכמו לעיל בנטמא בימי בנו, ובצריכותא קאמר הש"ס, דלולי שהיה אומר כן היה ס"ד דלא ס"ל דתלוי במנין, אבל לקושטא אפשר דזהו טעמו. אך צ"ע דמדקאמר 'דנזיר לחוד וצרעת לחוד', משמע דטעמו משום **גירעון בעצם הקדושה** 'דבצרעת קאי', והוא חלוק מזמן ד'בנזירות קאי', ולפיכך ראוי שלא יהא סתירה, וכמש"נ לעיל. **וצריך להאריך ולהתייגע בזה דהוא מעיקרי שמעתין**[[9]](#footnote-10).

**נטמא בימי טומאה שאינה סותרת -** הנה לקמיה (נ"ד.) תנן דאין הנזיר מגלח אלא על 'מת' ממש, אבל יש טומאות שאינן סותרות אבל אינן עולות. ויל"ע איך הדין אי אחר שנטמא באלו הטומאות חזר ונטמא בטומאה שסותרת. ובפשוטו הוא תלוי בפלוגתת ר"י ור"ל הכא, וכ"כ **החזו"א** (ק"מ כ'). אמנם עי' **בכתבי הגרי"ז** (עומקא 298) דאפשר דדוקא מצורע **דמופקע מלהיות נזיר,** משא"כ טומאה הנ"ל, וכדחזינן ברמב"ם (פ"י ה"ב) דשער נזיר מצורע מותר בהנאה, ואילו שער נזיר בימי טומאה אסור בהנאה, וכ"כ ברמב"ם סוף פ"ז דכשהוא מצורע 'אינו קדוש', **אלמא ימי מצורע גריעי**, ור"ל מודה בהא. **ומבואר** דאין טעמו דר"ל דתליא במנין, וכהנ"ל.

# נטמא ביום גידול שער

**י"ד: נטמא ביום גידול שער וכו'.** בביאור הפשט מצינו ד' שיטות בראשונים, ועולה מזה יסודות וגדרים לדין 'סתירה דטומאה' ו'סתירה דתגלחת' וכמו שיתבאר.

**א. רש"י במהלך א' פי',** דנטמא ביום ק' אחר דנצטרע ביום ע', וגילח והשלים עד מאה, והיום האחרון של המאה נחשב רק 'מישלם נזירות'. ופירוש זה סתום מאוד, וכמו שהק' **הקר"א,** דהא בנזיר שנטמא ביום ק' דהוא 'יום מלאת' קי"ל דסותר הכל, וכן בנצטרע יום ע' ואחר צרעתו מנה עוד ל', ונטמא יום צ"ט סותר הכל, וכי בגלל שנצטרפו יחד יום מלאת וצרעת גרע, בתמיה.

**ב. רש"י במהלך ב' פי',** דאיירי בקיבל נזירות סתם, ומנה כ' ונטמא, דדינו דהימים הראשונים יפלו, ולפיכך התחיל למנות מתחלה, והסוגיא היא כשנטמא בהני כ' ימים שמשלים במקום הכ' שנפלו[[10]](#footnote-11), והגדירם רב דאי"ז אלא "מישלם נזירות", ושמואל ס"ל דנחשבים ממש מנין נזירות עצמה דהרי 'הימים הראשונים **נפלו**'. ועי' **קר"א** דכתב דגם פי' זה תמוה מאד, דאמאי קרו ליה מישלם נזירות, הא הטומאה סתרה הכל וצריך לחזור כל הנזירות. והיינו, דדין 'סתירה' הוא דהימים הראשונים יפלו וכאילו לא מנה מנין נזירותו (וכמש"כ רש"י בד"ה ושמואל). **ולכאו'** חזינן מזה, דרב מעמיד הכא יסוד וגדר בדין 'סתירה', דאין ענינו כאילו מה שהיה לא היה, אלא רק 'מישלם נזירות' דטעון 'השלמה', וממילא טומאה בימים אלו לא תסתור[[11]](#footnote-12), ויש להאריך ולבאר זאת.

**ג. תוס' והרא"ש פי'**, דאיירי דלסטים גילחוהו באמצע נזירותו, דמעתה הוא מונה ל' יום רק כדי לקיים מצות גילוח. ו**הנה** לק' דף ל"ט. תנן גילח או שגילחוהו לסטים **סותר** ל' יום, ועי' במשנה מ"ד., ובפשטות הלשון שם דהוא **דין 'סתירה' כטומאה** (ורק דאינו כטומאה דסותר הכל והכא סותר ל'), וכן דעת **הרמב"ם** (ו' א' ב') ולפיכך גם בגלחוהו באמצע נזירות מרובה דנשאר לו ל' יום אפ"ה נפלו לו. **אמנם תוס'** ל"ט. פליג וכמו שהעמיד **הלח"מ** שם[[12]](#footnote-13). (וכן בתוס' לעיל י"ג: ד"ה או). **ולפי"ז** מתבארים דברי תוס' בשמעתין דפירשו דהנידון הוא בימים אלו, וקרי ליה רב 'השלמת נזירות' גרידא, והיינו משום דאי"ז דין סתירה שמפיל ל' ימים, אלא רק דיש **חובה בכל נזירות לקיים מצוות גילוח**, ובשביל זה מוכרח שיגדל שער ל' יום. **ויל"ע** לדבריהם מה דעת שמואל, אם הוא חולק על עיקר היסוד וס"ל דהוא סתירה כמו סתירת טומאה, דבעי למנות עוד 'נזירות', או דמודה לגדרו דרב, רק דס"ל דסגי בשם נזיר שעליו כדי שיסתור.

**ד. הרמב"ם**[[13]](#footnote-14) פ"ו (עומקא 173) כתב נטמא ביום מלאת סותר הכל, ונטמא ביום ל"א (יום הראוי לקרבן) סותר ל', וסוגיין הוא בנטמא ביום ל"ב, וז"ל שהוא יום שראוי לגדל שער אלו גלח אחר מלאת, (היינו דבדר"כ הוא הזמן דאחר גילוח והשער מתחיל לגדול, מאירי), הרי"ז אינו סותר כלום, אע"פ שעדיין לא גלח שהרי שלמה הנזירות וכל שנטפל לה, עכ"ל, ועי' **כס"מ ולח"מ** דכך פירש הרמב"ם לשמעתין, ופסק כרב. וכן פירש **המאירי** (עומקא 48), והוסיף, דאיירי כשלא הביא הקרבנות, ופשוט. **ודעת שמואל**, אפשר דס"ל דעדין פתיך ביה שם נזיר דהרי לא נתגלח (אף שאינה מעכבת), ועי' **כתבי הגר"ח** (עומקא 278), מה שביאר **הגרי"ז** בדברי הרמב"ם אלו.

1. **וז"ל** (י"ב) והזיר לה' את ימי נזרו, כל הימים שנדר להיות נזיר, ועתה יחל לספור אותם, כי טמא נזרו, כי הוא לא נדר רק שיהיה שלמים זה אחר זה, ולא יכרית שום דבר ויפסיק ביניהם. **ועי קרן אורה ריש דף י"ח:** דהעמיד בקצרה את ב' הצדדים. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וכן** הוא בקש"ק מליקוטי גאונים לרבינו יעקב פייתוסי **בשם רש"י.** (וגם מזה מוכח דלא כהאורח מישור דהגיה במשנתינו דרש"י לא קאי ארישא). [↑](#footnote-ref-3)
3. **והיינו,** דאף דכנזירות אחת היא, מ"מ כל המושג של 'הימים הראשונים יפלו' היינו למי שהוא באמצע 'מנין הימים', דיפלו הימים שמנה, אבל מי שכבר סיים כל תורת מנינו, לא שייך אצלו סתירה, (ולפי"ז גם בגוונא דסיפא, אי נטמא **בימי השלמת שלו** יסתור רק את שלו, אבל לא את של בנו, דהרי כבר גמר למנותם וכמש"כ התוס'. אמנם לרש"י כת"י שפיר יסתור גם את של בנו). [↑](#footnote-ref-4)
4. **עי'** קרן אורה דהוא תלוי בפירוש הראשונים בפשט דברי הגמ' דנטמא ביום גידול שיער, ורש"י הכא לטעמיה בפירושו התם. [↑](#footnote-ref-5)
5. **דבה"ז** כתב דבנזירות מועטת ע"כ יסיים את שהתחיל, ויגלח, ולא נעשה חד, ומשנתינו איירי במרובה כמש"כ בה"ד, ואז מתחבר מחצה דידיה עם נזירות בנו, והגילוח עולה לשניהם, וכמו שיבואר לק' בענין 'נטמא בימי השלמת נזירותו'. [↑](#footnote-ref-6)
6. **והמורה** לטעמיה דס"ל דאפי' בנזירות מועטת מגלח, וע"כ אינו יכול לפרש כרש"י לפנינו דנעשה 'כחד ממש'. [↑](#footnote-ref-7)
7. **וכן** נקט הקר"א (עומקא 226) ד"ה ואמרינן, דפלוגתתם בגדרי הנזירות ולא בהלכות סתירה. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ויש** לבאר, דהמנין אינו אלא **חיוב של קיום נדרו** שנדר לנהוג ימי נזירות, ושפיר יכול לקיים נדרו מכמה נזירויות, דהעיקר דהם 'ימי נזירות', (ובפרט בנזירות מפורשת), וכן מפורש בר"פ (עומקא עמ' 70, ועי"ש דחידש כן אפי' על נזירות סתם). [↑](#footnote-ref-9)
9. **עוד** יש להוכיח דאין טעמו דר"ל דסתירה היא דווקא בימים שמונה אותם לנזירות, דעי' לק' דהרמב"ם פירש לנידון דנטמא בימי גידול שיער, דהיינו ביום ל"ב ואיתא בגמ' **דאף לר"ל סותר**, ותמוה איך יתכן דבשמעתין דהוא עומד **באמצע המנין** יהא גרע מהעומד **אחר מלאת**, וע"כ דמה שעוסק בנזירות אחרת או בצרעת הוא מגרע גרע, ויש להוסיף בזה ביאור ופירוש. [↑](#footnote-ref-10)
10. **והא** דקרי ליה 'גידול שיער' הוא משום דגידול שער הוא מעיקרי ענין הנזיר, (וכמו שהבאנו בשיעור ב'). [↑](#footnote-ref-11)
11. **וציינו** דכיו"ב מצינו בר"ן נדרים פ"ג. ד"ה אלא מאי, לפי הא"נ שכתב הר"ן שם, ונכון הוא. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ויל"פ** דהוכרח להם כן דאם היה בגדר 'סתירה' היה סותר את כל המנין. [↑](#footnote-ref-13)
13. **דאינו** יכול לפרש כתוס' וכמש"נ בלח"מ שם. [↑](#footnote-ref-14)