טהרות פ_ד מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ד מ"ג**

א] **השרץ בפי החולדה והנבילה בפי הכלב וכו' ספיקן טהור מפני שאין לטומאה מקום, ופי' הר"ש, כ"ז שהשרץ בפי החולדה וכו' לא חשיב לטומאה מקום אא"כ מונחת בארץ ומטהרין אפי' ברה"י וכו' ובשלהי נזיר ילפי' לה מקראי גבי טומאה צפה וכו', וכולהו חד טעמא מדמייתי התם ברייתא דנזרקין לעולם טהור וכו',** מבו' בד' הר"ש דהא דטומאה צפה ספיקה טהור, והא דכל שאין לטומאה מקום ספיקה טהור הוי חד דינא, דילפי' מקרא דכל שאין הטומאה על הארץ ספיקה טהור, וכל שהטומאה צפה ואינה על הארץ, או שאין לה מקום דלא קרינא בי' על הארץ, ספיקו טהור.

אמנם בדעת הרמב"ם כתבו האחרונים מרכה"מ פט"ו משאה"ט ה"ו, קר"א נזיר דס"ד., חי' הגר"ח פי"ט מטו"מ ה"ב, חזו"א סי' ד' סק"ח, דב' דינים נינהו, דהנה כתב הרמב"ם פי"ד משאה"ט ה"ג, דלא אמרו ספק טומאה צפה אלא לשרץ בלבד, והיינו דס"ל דבשאר טומאות מגע ליכא לטהרת ספק טומאה צפה, ועמש"נ בזה להלן אות ב'.

אך בהא דמטהרינן היכא שאין לטומאה מקום, מוכח דהוא אף בשאר טומאות, וכדתנן במתניתין דבנבילה בפי הכלב וכו' ספיקן טהור מפני שהן לטומאה מקום, וכ"ה ברמב"ם פט"ו משאה"ט ה"ז, ז"ל, וכן וכו' והנבילה בפי הכלב וכו' ספיקו טהור, מפני שאין לטומאה מקום קבוע, עכ"ל, והרי דאף בנבילה מטהרינן היכא שאין לטומאה מקום, וכ"ה מבו' גם בדינא דמתני' לעיל מ"א דבזורק מפתח לבין הככרות טהור, ופי' הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום שאין לטומאה מקום, והרי דהא דמטהרינן בשאין לטומאה מקום הוא אף בשאר טומאות, אך בד' הרמב"ם בהלכות אינו מוכרע אם הא דמטהרינן התם הוא משום שאין לטומאה מקום או משום דינא דכשעת מציאתן, וכמש"נ לעיל משנה א' אות ד'.

ומוכח מזה דטהרת טומאה צפה וטהרת אין לטומאה מקום ב' דינים נינהו, דבטומאה צפה חשיב שיש לטומאה מקום, כיון שהיא צפה ע"פ המים שע"ג הקרקע, והא דמטהרינן בזה הוא מדכתיב על הארץ, והך קרא כתיב בשרץ ולא ילפי' מיני' לשאר טומאות, אך טהרת אין לטומאה מקום הוי טהרה בפנ"ע מהלכה למשה מסיני וכמש"כ בחי' הגר"ח שם, וטהרה זו הויא בכל הטומאות, ולא הוצאו מכלל זה אלא טומאת אהל ודכוותה.

וכן מ' גם ממה שמנה הרמב"ם בטומאות שטיהרו חכמים ספק טומאה צפה ע"פ המים וספק שרצים לתרתי, ודינא דספק טומאה צפה ע"פ המים פירשו בפי"ד ה"ג, ודינא דספק שרצים פירשו בפט"ו, ומ' דתרי דיני נינהו.

אך באו"ש פי"ד שם נקט בדעת הרמב"ם דמודה דטהרת טומאה צפה היא בכל הטומאות, ורק בטומאת מת שחמור שמטמא אף באהל, וכן בטומאת זב שחמור שמטמא תחתונו ועליונו, ליכא לטהרת טומאה צפה אף במגעו, ועפי"ז נקט דטהרת אין לטומאה מקום הוא חד דינא עם טהרת טומאה צפה, ואפ"ה מטהרינן שפיר בזורק מפתח לבין הככרות ובנבילה בפי הכלב, דרק בטומאת מת וזב דחמירי ליכא לטהרת טומאה צפה, עיי"ש בדבריו.

ב] **שם, ולא ממעט להו מספק מגע, דבשלהי נזיר מוכח דגבי מת נמי מטהרינן ספק טומאה צפה, ונזרקין וצפה חד טעמא הוא כדפרישית במתני', ומספק האהיל הוא דממעט לה,** מכוון הר"ש הוא להוכיח מהא דבעי רמב"ח בנזיר דס"ד., מת בכלי וכלי צף על פני המים מהו בתר כלי אזלינן או בתר מיא אזלינן, את"ל בתר כלי אזלינן מת על גבי שרץ מהו, והרי דטהרת טומאה צפה היא אף בטומאת מת.

אמנם הנה הרמב"ם פי"ד משאה"ט ה"ג כתב, ז"ל, ספק טומאה צפה על פני המים כיצד, שרץ שהיה צף על פני המים וכו' ה"ז טהור וכו', ולא אמרו ספק טומאה צפה טהור אלא לשרץ בלבד, עכ"ל, והיינו דס"ל דטהרת טומאה צפה ע"פ המים הוא רק בטומאת שרץ ולא בשאר טומאות, ומפרש כן מש"א בנזיר דס"ג: דצפה אינה מטמאה "לענין שרץ", אך לדעת הר"ש ודעימי' מש"א דאינה מטמאה לענין שרץ, אתי למעוטי טומאת אוהל וכיו"ב דלי"ב לטהרת ספק טומאה צפה, וכמש"כ הר"ש להלן.

ומה שהוכיח הר"ש מסוגיא דנזיר דגבי מת נמי מטהרינן ספק טומאה צפה, הנה בד' הרמב"ם פי"ד משאה"ט ה"ד מבו' דגריס התם, "שרץ" בכלי וכלי צף ע"פ המים, ו"שרץ" ע"ג מת, עיי"ש, וכבר כתבו כן האחרונים, אך הכס"מ שם עמד ע"ד הרמב"ם דמ"ט שינה מלישנא דגמ', וצ"ע.

ג] הרמב"ם שם פסק, דשרץ ע"ג נבילה שנימוחה או ע"ג שכבת זרע חשיב כמונח, ואילו שרץ ע"ג שרץ ה"ז כטומאה עבה שצפה ע"פ המים וספיקו טהור, ועיי"ש בכס"מ שכתב, דהרמב"ם גריס הכי בסוגיא דנזיר שם, ודלא כגיר' דילן, ועיי"ש במרכה"מ שכתב, דהא דשאני שרץ ע"ג שרץ משרץ ע"ג נבילה וע"ג שכבת זרע, הוא משום דבנבילה ובשכבת זרע ליכא לטהרת טומאה צפה, וע"כ לא מצינו לחשבן יחד כטומאה עבה שצפה ע"פ המים, ומשא"כ בשרץ ע"ג שרץ דגם בשרץ התחתון איכא לטהרת טומאה צפה, חשבינן להו כטומאה עבה שצפה ע"פ המים, עכ"ד.

ד] בנזיר שם בעי, שרץ ע"ג נבילה שנימוחה מהו, כיון דנימוחה הויא ליה משקה או דלמא האי אוכלא הוא, והתוס' שם פירשו, ז"ל, נבילה שנימוחה מי הוי הך נבילה כי משקה והוי שרץ שעל גבה כטומאה צפה על פני המים או דילמא אוכלין הוא וכו', עכ"ל, ומבו' בד' התוס', דהויא האבעיא שמא חשיב השרץ כטומאה צפה, מכח זה שהוא צף ע"ג הנבילה שנימוחה.

אמנם בפי' הרא"ש שם פירש, ז"ל, שרץ ע"ג נבילה מהו, כיון דנימוח הו"ל משקה "ולא הוי הפסקה בין שרץ למים, או"ד האי אוכלא הוא, כיון דמאוכלא בא "חשיבי הפסק", עכ"ל, ומבו' בד' הרא"ש דהא פשיטא דלא חשבי' להשרץ כטומאה צפה מכח זה שהוא צף ע"ג הנבילה שנימוחה, ונ' דהיינו משום דלא טיהרו אלא צף ע"ג מים, ולא צף ע"ג בשר שנימוח, ואך דמיבע"ל דשמא כיון דהנבילה נימוחה הו"ל משקה ול"ה הפסק, וע"כ חשיב השרץ כצף ע"ג מים התחתונים.

והנה בגמ' שם בעי עוד שרץ ע"ג מי חטאת ומי חטאת צפין על גבי המים מהו, וכתבו התוס', ז"ל, שרץ ע"ג מי חטאת שהיה שם אפר ומים וע"י האפר הוא עב, ומי חטאת דנקיט אומר ר"י דהוא הדין דמצי למנקט אפר ומים בעלמא אי חשיב משקה אי לא אלא לרבותא נקט וכו', עכ"ל.

אמנם בפי' הרא"ש שם פירש, ז"ל, מי אמרי' הא ודאי משקה הוא, "וטומאה סמיכתא היא שגם מי חטאת מטמאין", או"ד כיון דאפר מעורב בהן והוא קצת עב הוי כי אוכלא, עכ"ל, וצ"ב מש"כ דטומאה סמיכתא היא, שהרי בגמ' הכא קיימינן באת"ל דלא אמרי' טומאה סמיכתא היא, והצד לטהר הוא משום דהמי חטאת משקה הן.

ונ' מכוון הרא"ש כמש"כ בשטמ"ק שם בשם תוס' חיצוניות, בהא דלא נקט אפר ומים בעלמא, דשמא בעי ממי חטאת שמטמאין ואיכא תרתי והוי כטומאה סמיכתא וגם ל"ה אוכלא, עכ"ד.

ונ' פשוט דכ"ז הוא להרא"ש לטעמי' דהצד דכה"ג חשיב כטומאה צפה, הוא מכח שהוא צף ע"ג מים התחתונים, והמי חטאת אינם מפסיקין דמשקה הוא, וע"כ שפיר י"ל דאיכא ב' טעמים לחשוב השרץ כצף ע"ג מים התחתונים, חדא דהוי כטומאה סמיכתא, ועוד דהמי חטאת אין מפסיקין דל"ה אוכלא, אך להתוס' לטעמייהו דהצד דכה"ג חשיב כטומאה צפה הוא מכח שהוא צף ע"ג המי חטאת, הרי ל"ש לצרף לזה כלל הא דהוי כטומאה סמיכתא, ופשוט, וזהו שכתבו התוס' דהו"מ למינקט אפר ומים בעלמא.

וע' עוד בחזו"א סימן ד' סק"ח שכתב לפרש בע"א, דכל האיבעיא היא רק משום שהן צפין ע"ג המים, ומשום דודאי טומאה צפה ע"ג טומאה אחרת לא חשיב צפה דשם טומאה חד הוא, ולפ"ז פירש דהאיבעיא בשרץ ע"ג מי חטאת, אי"ז כלל משום שהן מעורבין באפר, אלא משום דשמא אף דהמי חטאת משקה הן, מ"מ הן נידונים בפ"ע, והוי השרץ צף ע"ג מי חטאת לחוד ואין כאן דין צפה, עכ"ד.

ה] **ר"ש, תניא בתוספתא וכו' וכל הנזרקין ספיקן טהור חוץ מכזית מן המת וכל המאהילים שהן מטמאין מלמעלה כלמטה,** בנזיר דס"ד. אמרו דכל דבר שמטמא מלמעלה כלמטה לאיתויי זב וזבה, ופירש הר"ש דלא ממעט להו מספק מגע, דבשלהי נזיר מוכח דגבי מת נמי מטהרינן ספק טומאה צפה ונזרקין וצפה חד טעמא הוא, אלא מספק האהיל הוא דממעט לה, וכן ספק עליונו של זב בנזרקין וצפה טמא, אבל ודאי לא האהיל וספק נגע כל הטומאות שוות ובנזרקין וצפה טהור, וכ"כ התוס' בנזיר שם, וגם לדעת הרמב"ם דטהרת טומאה צפה אינה אלא בטומאת שרץ, מ"מ הא דהנזרקין ספיקן טהור, הוי אף בשאר טומאות מגע, וכמש"כ האחרונים בדעתו, וכמש"נ לעיל אות א'.

והנה לא נתפרש בד' הר"ש אם טהרת טומאה צפה היא רק בטומאת מגע, או אף בטומאת משא, ואמנם מדלא מפקינן אלא מת וזב וזבה, ולא מפקינן שאר טומאות המטמאין במשא, משמע דבשאר טומאות מטהרינן בספק טומאה צפה, אף בטומאת משא, אך ראיתי להעיר, דלפמש"כ בפי' הרא"ש בנזיר ?אלא טומאה דשייכא בשרץ, הי' בדין דבטומאת משא דלא שייכא בשרץ, לא נטהר טומאה צפה, וצ"ע בזה.

והנה אמנם בד' התוס' בנזיר שם מבו', דאף בטומאת היסט דזב לא מטהרינן בספק טומאה צפה, עיי"ש, אך צ"ל דחלוק בזה דין טומאת משא מדין טומאת היסט, והעירוני דיל"פ דמקור ד' התוס' לזה, הוא משום שפירשו דטומאת עליונו דזב הוא חד דינא עם טומאת היסט, וכאשר כ"ה דעת הרמב"ן ודעימי', ואכמ"ל, ואשר ע"כ כ"ה דבעליונו של זב מטמאינן אף בספק טומאה צפה, ה"נ הוא בטומאת היסט.

ועמש"נ עוד להלן משנה ד' אות א' בל' הר"ש שם בטעם הא דבאוהל לא מטהרינן ספק טומאה צפה, ודלפ"ז ל"ש ה"ט בטומאת היסט, והבאנו שכ"ה משמעות ד' הר"ש והרא"ש להלן פ"ו מ"ג, עיי"ש.

ו] התוס' שם כתבו דגם אם מדרסות שם וזב עובר ספק דרס אין לטהר משום טומאה צפה, עכ"ד, ובחזו"א סימן ד' סק"י עמד בזה, דלכאו' לא משכח"ל טומאה צפה במדרס, שהרי בעי' נשען רובו על המשכב והו"ל שרץ ע"ג כלי ולא חשיב צפה, וכתב דאפשר דמשכח"ל בנשען דרך משוטו, ועיי"ש מש"כ לדון עוד בזה.

ז] **שם, הי' השרץ תלוי בין הקורות נטף בו ונפל על בגדיו או על ככר תרומה טהור, ואם מצאו מת לפניו טמא, ואם ראהו חי בין הקורות אע"פ שמצאו חי לפניו טהור,** בביאור הגר"א פירש, ז"ל, טהור, פי' דהוי ספק טומאה נזרקת, ואם מצאו מת טמא, פי' דכל הטומאות כשעת מציאתן ואמרי' מסתמא אף מתילה הי' מת, ואם ראוהו חי מבערב, פי' דהו"ל חזקת טהרה טהור כדפי', עכ"ל. וע' או"ש פט"ו משאה"ט ה"ז.

אך בחזו"א סימן ג' סקי"ד עמד בזה, דמ"ט מטמאינן אם מצאו מת לפניו, הרי אמרו בנדה ד"ד. דכל הטומאות כשעת מציאתן ומקום מציאתן, והכא דלא נמצא מת במקום נגיעה שהרי בנזרקין קיימינן ועברו על בגדיו ונפל לפניו, ועו"ק לדעת התוס' דאין דין שעת מציאתן רק לתרומה, והכא תניא נפל על בגדיו, וכתב די"ל דאיירי בבגדי אוכלי קודש, ועוד דלדעת התוס' לא מטמאינן משום כשעת מציאתן אלא ברה"ר ולא באיבד"ל, והדין נותן דגם בצפה אין להחמיר.

ועיי"ש שכתב די"ל דל"ד לנגע בא' בלילה, דהתם אי לאו דמצאו מת אין ספק כלל וטהור אף ברה"י שאין המתים מצויין בין החיים, אבל הכא אף קודם שמצאו מת הוי ספק, שמצויים שם שרצים מתים, ואך דמטהרינן לי' מספק משום דהוי ספק הנזרקין, וע"כ כל שמצאו מת לפניו, אף שהוא שלא במקום הנגיעה טמא דלא מחזקינן שנשתנה כיון שלא הי' ידוע לנו חי, ואם ראהו חי בין הקורות אע"פ שמצאו מת לפניו טהור, דהשתא הו"ל ספק שקול וטהור מדין טומאה צפה, עכ"ד.

ח] **שם, רבי דוסא אומר אומרים לו שישנה אמרו לו אין שונין בטהרות,** בפי' הר"ש להלן הביא מש"א בנדה דנ"ח. דאין שונין בטהרות להקל אלא להחמיר, וכתב לפ"ז דבע"כ הא דקאמר ר' דוסא אומרין לו שישנה לאו ארישא דקאמר ת"ק טהור קאי, דמודו רבנן בהיא דשונין, אלא אסיפא קאי דאם א"א לו אא"כ נגע טמא, ואי אפשר לאו דווקא, אלא כלומר דאיכא למיתלי בנגע טפי מבלא גע, עכ"ד, וכ"כ התוס' בנדה ד"ה:.

אמנם בפירש"י בנדה שם פירש, ז"ל, שנה פעם אחרת אם יגע עכשיו בידוע שנגע בתחלה, עכ"ל, ומבו' בל' רש"י דהא דאומרין לו שישנה קאי ארישא, דמטהרינן משום דתלינן שלא נגע, ואומרין לו שנה דאם יגע עכשיו בידוע שנגע בתחילה וטמא, וכ"ה מבו' גם במה שפירש שם, ז"ל, אין שונין, שמא עכשיו נגע וקודם לכן לא נגע או חילוף, עכ"ל, והרי דרבנן פליגי וס"ל דאף ברישא אין שונין, דאף אם יגע עכשיו שמא מתחילה לא נגע, וד' רש"י צ"ע, שהרי להדיא אמרו בגמ' דהא דאין שונין בטהרות הוא לקולא אבל לחומרא שונין, ובע"כ דפלוגתת ר"ד ורבנן קאי אסיפא, וכמו שהוכיחו תוס' והר"ש, וכ"ה גם בפירש"י שם דנ"ח. ד"ה והתניא, וכבר עמד בחי' הרמב"ן בנדה שם ע"ד רש"י, ז"ל, ומש"כ רש"י ז"ל אין שונין חוששין שמא עכשו נגע ובתחלה לא או חלוף, לאו דוקא דא"כ אפי' לחומרא, אלא חוששין שמא עכשיו לא נגע ובתחלה נגע ולא חלוף, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם, ובחי' הריטב"א שם כתב לדחוק בד' רש"י, ז"ל, אלא שיש לנו לומר דמרן ז"ל טעמא דאין שונין קאמר, לומר שאין בשונין ראי' כי פעמים שלא נגע בתחילה ועכשיו נגע או בהפך, וכיון שאי"ז ראי' אין לנו לומר שונין להקל מיהת, עכ"ל, ואכתי צ"ע דמד' רש"י ד"ה שנה, מ' דפלוגתייהו קאי ארישא, וכנ"ל, וצ"ע בזה.

ט] הר"ש להלן כתב, דהא דאם א"א לו אא"כ נגע טמא, לאו דווקא, אלא כלומר דאיכא למיתלי בנגע טפי מבלא נגע, וכ"כ התוס' בנדה ד"ה:, דאל"כ פשיטא דהוא טמא, ודייקו כן גם מהא דתניא בתוספתא דאם א"א אא"כ נגע ספקו טמא ומדקאמר ספקו טמא משמע דל"ה ודאי נגע, וכ"כ הרמב"ן שם, ועמש"נ לעיל פ"ג מ"ו אות ז' בפלוגתת התוס' והרמב"ן בריש חולין אם מטמאינן ברה"ר היכא דאיכא רגל"ד לטמאות, ונת' שם דלדעת הרמב"ן שם דס"ל דלא מטמאינן, צ"ל דהא דהכא מטמאינן, הוא משום דהכא עדיף משאר רגל"ד.

י] **שם, רשב"ג אומר עתים שהוא שונה,** בזר זהב פירש דהיינו שאם קרוב הדבר לומר שלא יגע רואין לפי הענין ושונה והכל לפי הראות, ולפי' זה לא גרסי' כיצד, וכ"ה בהגה' הגר"א דלא גרסי' כיצד, אך בד' הר"ש להלן בפירושו מ' דגריס כיצד והא דהי' שרץ תלוי וכו' אתא לפרושי מילתא דרשב"ג דעתים שהוא שונה, ועי' בפי' חס"ד לתוספתא בזה, וצ"ב, וע' עוד בתוספתא שהביא הר"ש להלן משנה ט', דפליגי נמי ר' דוסא ורבנן אם אומרים לו שישנה, ורשב"ג אומר עתים שהוא שונה, והתם אאל"פ דהא דתני בתרה אתי לפרושי מילתא דרשב"ג, שהרי אבבא דבתרה נמי אמר רשב"ג עתים שהוא שונה, וצ"ע.

יא] **שם, ככר תרומה שהוא נתון ע"ג הדף ומדרס נתון תחתיו וא"א לו ליפול אא"כ נגע במדרס ובא ומצאו במקום אחר טהור שאני אומר אחר נטלו ונתנו באותו מקום,** בנדה ד"ד: פרכינן עלה דמכדי האי ככר ספק טומאה ברה"י וכל ספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, ומשני משום דאיבד"ל וכל שאיבד"ל ספיקו טהור, עוד משני דהכא בטומאה דרבנן, ועיי"ש בתוס' שפירשו מ"ט הוצרך לשינויא בתרא.

ויל"ע מ"ט איכא בזה לדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, הרי כל הנזרקין ספיקן טהור, והכא הרי צד הטומאה הוא שנפל הככר ובנפילתו נגע במדרס, והאמנם למש"כ הר"ש והרא"ש בריש פירקין דלא מטהרינן אלא היכא שאין לטומאה מקום ולא היכא שאין לטהרה מקום ניחא, אך דעת הרמב"ם שם דאף היכא דאין לטהרה מקום מטהרינן, וכ"ה בתוספתא שהביא הר"ש להלן מ"ח, וכמש"נ שם.

ולכאו' מוכח מזה כמש"כ החזו"א טהרות סימן י"ג סק"ט בתו"ד, ז"ל, דלא מקרי טומאה צפה אלא בספק אם נגע בטומאה צפה, אבל בספק של המשקה עצמה שהטומאה צפה עליו ואם הטומאה צפה עליו ודאי נטמא, ולא מספקא לן רק אם הטומאה עליו לא שייך דין טומאה צפה, עכ"ל, ומצאתי כן גם במקו"ח סימן תס"ז סק"ט בתו"ד, ז"ל, וגם מ"ש הכס"מ פט"ז שאה"ט ה"א הטעם משום ספק טומאה צפה תמוה, שנראה דדוקא ספק נגע בטומאה צפה, אבל כאן הספק אם הי' שרץ בו, אבל אם הי' השרץ בתוכו ודאי נגעו המשקין בשרץ, עכ"ל, אך מד' הכס"מ מבו' דאף בכה"ג הוי בכלל טהרת ספק טומאה צפה, וה"נ הוא בטהרת הנזרקין דחד דינא הוא לדעת תוס' והר"ש.

ונ' להוסיף בזה, לפמש"נ להלן משנה ד' אות י"א להוכיח, דהא דמטהרינן היכא שאין לטומאה מקום, מיתלי תליא בהמספק שלפנינו, וכל שהטומאה שלפנינו אין לה מקום, הגם דאנן מספקא לן שמא טימאה מעיקרא והי' לה מקום, מ"מ חשיב כאין לטומאה מקום ומטהרינן, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא להיפך, דהיכא שהטומאה והטהרה יש להן מקום, הגם דצד הספק הוא שמא טימאה הטומאה את הככר בעודו נזרק, ל"ה בכלל טהרת הנזרקין, והאמנם פשוט דכ"ז הוא רק בגונא שאם נזרק הככר ודאי נטמא, והספק הוא אם נזרק או לא נזרק, אך אם גם אם נזרק אכתי מספקא לן אם נגע בטומאה או לא, ודאי הוי בכלל טהרת הנזרקין, דבכה"ג חשיב דהטהרה המספקת אותנו אין לה מקום, ודו"ק.

יב] **שם, ולענין עגלה ערופה בפרק בתרא דסוטה נמי מחלקינן דדרשינן בשדה ולא צף ע"פ המים,** צ"ב מה מייתי הר"ש מהתם, וגם לכאו' ל"ד הא דממעטי' הכא טומאה צפה להא דממעטינן התם מת צף, דהכא לא חשיב צפה אלא בשהיא צפה ע"פ המים, ואילו התם חשיב צף אף בשהוא צף ע"ג דבר אחר, (ובסוטה דמ"ה. בעי שמא אף ב' חללין זה ע"ג זה הוי העליון צף), וע' חזו"א סימן ד' סקי"ג.

יג] **שם, אם היתה טהרה נזרקת ע"ג מת טהורה, דדמי לעוף הפורח ולקופץ ממקום למקום שאינו מביא טומאה לאחרים כדתנן באהלות פ"ח וה"ה על עצמו,** וכ"ה בפי' הרא"ש, והיינו דהא דעוף הפורח אינו מביא טומאה ממקום למקום, הוא משום דלא חשיב כמאהיל כלל על הטומאה, וע"כ אף אינו מביא טומאה על עצמו, ובחזו"א סימן ד' סקי"ג תמה ע"ז מהא דתניא דכל הנזרקין ספיקן טהור חוץ מכזית מן המת, והרי דחשיב אהל דרך זריקתו, ומ"ש זרק הטהרות דלא חשיב אהל, עוד תמה ממש"א בנזיר דנ"ה. דתיבה שהיא מלאה כלים וזרקה ע"פ המת טמאה דאהל זרוק ל"ש אהל, והרי דאף דהוי אהל זרוק ול"ש אהל, מ"מ הכלים שהאהילו על המת טמאין, והאמנם גיר' שלפנינו שם היא שזרקה באהל המת, וכ"ה בפי' הרא"ש שם, ולפ"ז ניחא, אך התוס' שם גרסי שזרקה ע"פ המת, ועחזו"א שם שהוכיח כגיר' זו, וצ"ע בזה.

ועיי"ש בחזו"א שדן לפרש ד' התוספתא בע"א, דאיירי בספק וטהור משום איבד"ל, וכ"ה בביאור הגר"א לתוספתא, אך כתב דזה ניחא לפי' הר"ש והרא"ש לעיל מ"א דנזרק לא חשיב כטומאה הבאה בידי אדם, אך לדעת הגר"א שם דנזרק חשיב כטומאה הבאה בידי אדם אאל"פ כן, ולפ"ז ד' הגר"א בביאורו לתוספתא אין מתישבים עם דבריו במתניתין לעיל, וע"כ כתב די"ל דרק בטומאה נזרקת אמרי' דבאהל א"צ לטומאה מקום דכמאן דמליא טומאה דמי כיון שמטמא דרך אויר, אבל טהרה נזרקת גם ע"ג המת חשיב אין לטהרה מקום, עכ"ד.

ובעיקר הנידון בזה, הנה נפ"מ רבתא בזה אם מותר לכהן ליסע באוירון בשעה שעובר על בית הקברות, ובחזו"א בהוספות לאהלות סק"ט כתב לאסור בזה, וכתב דלדעת הר"ש שרי, כיון דבפורח לי"ב משום מאהיל, עיי"ש.