ט
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / המפקיד - הרב יחזקאל זילבר

**עיקרי הסוגיא**

1. עי' בביאור מח' ר"ע ור"י בסוגיא דב"ק קיח: וברש"י שם. וברש"י ריש מא. ד"ה צריך דעת בעלים ובנמוק"י על המשנה.
2. בתרוה"כ סי' רצב סעי' ב' העיר למה הוצרכה התורה לחדש דין של"י בשומרים, מ"ש מכל איניש מעלמא שהוא גזלן. ועי' בזה כמה דרכים, בר"ן ובריטב"א כאן.
3. בנטלה ע"מ לגוזלה וכו', האם כוונתו שהוא חייב מדין גזלן או שחייב מדין שלח"י.
4. תוד"ה שנטלה וכו' והיינו חסרון וכו', מבואר בתוס' שהחיוב הוא מדין של"י, והאריך בדברי התוס' בתרה"כ שם.
5. בשטלטלה להביא עליה גזלות וכו'. ומדין שואל של"מ גזלן הוא, האם כוונת הגמ' שחייב כמו איניש מעלמא שהוא שואל של"מ גזלן, או שהוא חידוש מיוחד בשומרים.
6. למ"ד של"י אי"צ נחלקו הראשנים ההאם צריך שיהיה כוונתו לחסר, עי' בנמוק"י ובריטב"א.
7. רש"י ד"ה והא לא חסרה. הראשנים תמהו מאד על כוונת דברי רש"י בתי'. ועי' בבעה"מ וברמב"ן. ומצינו עוד דרך בחי' הר"ן.

**מתני'.** המפקיד חבית ולא יחדו לה וכו'. פרש"י 'לאמר לו זוית זו השאלני'. מבואר מרש"י דיחד לו מקום היינו שהשאיל לו את המקום להניח בו את החבית. וכן מבואר ברש"י בביצה מ. דיחד לו מקום היינו 'דאושליה ביתא'. וצ"ב ל"ל לטעם זה, תפ"ל שכיון שהבעלים התנו בפירוש שהם רוצים שיהא דוקא במקום זה הרי צריך לעשות השבה דוקא למקום זה. ועי' מחנ"א שומרים סי' ג'. [ועוד יש להעיר דאם ביחד לו מקום הכוונה היא שהבעלים השאיל ממש את המקום, אבל השומר לא נעשה כלל שומר, א"כ לא קשה כלל מסיפא על ר"י, די"ל דכולה ר"י היא, אבל בסיפא לא נעשה כלל שומר אלא רק השאיל לו את המקום, ואם הוא לא שומר ממילא לא הוי השבה לדעת בעלים. ועי' מחנ"א הנ"ל].

**ביאור מח' ר"ע ור"י**

א. מסקנת הגמ' בב"ק קיח: בגנב מרשות בעלים לכו"ע צריך דעת בעלים בחזרתו, ובידעו הבעלים שנגנב בעינן שיחזיר לו לדעת או שסגי במנין. וכשלא ידע הבעלים שנגנבה, בזה תלוי, דבבע"ח איכא סברת רב חסדא שם שיש סברא שהורגלה הבהמה לצאת, ולכך צריך להחזיר לדעת. ובשאר דברים סגי במנין, או שאפי' מנין אי"צ כדעת ר"י שם. ולא נחלקו ר"ע ור"י אלא בשומר שגנב טלה מן העדר, דר' ישמעאל סבר דאע"פ שהשומר נתכוון לגזלו לא כלתה לו שמירה, אלא יש לו עדיין דין שומר, ולכן אם החזירה למקומה תו אינו חייב באונסי הבהמה דחשיב שהחזירה ליד בעלים, דידו כיד בעלים, אבל ר"ע סבר דכלתה לו שמירה, ולכן אף אם החזיר למקומה חייב, כיון שאין לו דין שומר ממילא אין כאן השבה ליד בעלים, וכן ביאר רש"י בריש מא. 'דמדשקליה קם ליה ברשותיה, והשבה בלא ידיעה לאו השבה היא', ודבר זה צריך הסבר למה פקע ממנו דין שומר, ואפי' אם פקע ממנו דין שומר סו"ס מדוע אינו חוזר ונעשה שמור ע"י שמחזיר את החפץ. וביאר רש"י בב"ק שם ד"ה ר"ע 'דכיון שנעשה גנב כלתה שמירתו, דתו לא מהימן להו בעלים', וכן נראה בלשון הנמוק"י כאן שכתב 'כיון שנשתמש בה לצרכו בעינן שהבעלים מקפדין, באותה שעה כלתה שמירתו שלא היו רוצין הבעלים שיהיה עוד שומר להם'. וממילא לא מתקיים כאן השבה. ולפי"ז הדבר תלוי בקפידא של הבעלים, ולא בדין גזלן שבו, וכיון שהבעלים מקפידים שוב אינו שומר ולא מתקיים כאן השבה כלל. [[1]](#footnote-2)

ב. אמנם בראשנים מבואר להדיא דלא כרש"י, שפירשו בגמ' גבי טלטלה וכו' דאמרינן 'וקסבר שואל שלא מדעת גזלן הוי', וכתב הריטב"א דלמ"ד דשואל הוי, לא כלתה שמירתו [ולכו"ע - גם לדעת ר"ע] ואין צריך דעת בעלים ויכול להחזיר את זה לכל מקום, דכיון שהוא שומר חזרה לרשות הבעלים, אבל למ"ד גזלן הוי כיון שנעשה גזלן, כלתה שמירתו ושוב לא מתקיים ההשבה עד שיחזיר למקום המיוחד לבעלים. הרי מבואר להדיא דאינו תלוי בדעתו של הבעלים, דאם הוא תלוי בדעתו מה נפק"מ אם דינו כשואל או כגזלן, סו"ס אינו רוצה שישאר החפץ בידו, הרי מבואר שדין זה שכלתה שמירתו של שומר תלוי בדין גזלן שבו, דאם דינו כגזלן שוב אין רשותו כרשות הבעלים. והיינו שיסוד הדברים הוא שקניני הגזילה הם שמפקעים ממנו את דיני השומר. ודבר זה צריך הסבר.

אך יש לדקדק בדברי רש"י ד"ה צריך דעת בעלים שכתב דטעמא דר"ע ד'השבה בלא ידיעה לאו השבה היא', משמע מדבריו דשפיר חשיב שיש כאן השבה ליד בעלים, אלא דכיון שלא ידעו מזה חסר בהשבה, וצ"ע דהרי אם כלתה שמירתו לא הוי השבה 'כלל', דאין ידו כידו. וגם רש"י בב"ק שם בסוף דבריו כתב 'ולא אמרינן סגיא בדעת שומר, והא איהו ידע בחזירתו', משמע שהחסרון הוא שכיון שהבעלים לא מאמין לו הרי היא השבה בלא ידיעה. ודבר זה הוא פלא גדול, שהרי עד כמה שהבעלים לא מעונין שהוא יהיה שומר שלו, פקע ממנו שם שומר ולא הוי השבה כלל לרשות הבעלים וצ"ע. ובאמת כן מבואר להדיא בנמוק"י כאן, דאחר שכתב שהבעלים מקפידים וכו' 'וכשהשיב במקום שהיתה תחילה שלא מדעת בעלים, לאו השבון הוא כלל'. וצ"ב למה רש"י כתב שהחסרון הוא שלא ידעו הבעלים, הא חסר בכלל השבה לרשות הבעלים, ועי' בזה בשיעורי הגרש"ר זצ"ל. מ"מ נראה בדברי רש"י דאף שכלתה שמירתו מ"מ שם שומר עדין עליו ונחשב רשותו כרשות הבעלים, רק ס"ל לר"ע שחסר כאן דעת בעלים כיון שאין דעתו כדעת הבעלים. וצ"ע בזה.

ג. עוד יש להעיר, דאם הוא עדין שומר, אלא שחסר כאן השבה לדעת בעלים, א"כ קשה דהרי מבואר התם בגמ' דאם גנב שלא מדעת בעלים בשאר דברים שאינם בע"ח, מודה ר"ח לר"י שיכול להחזיר לו אפי' שלא מדעת, א"כ מאי איכפת לן שכלתה שמירתו ושוב אינו שומר ואין ידו כיד הבעלים, מ"מ הרי לא בעינן השבה לדעת בעלים. ועמד בקו' זו הפנ"י. ולכאו' י"ל בזה בב' אופנים, או כמו שכתב הרי"ף שם בסוף הסוגיא דכיון דכלתה שמירתו 'איהו לאו במקום הבעלים קאי, והוי כאילו לא החזיר דמי, דעדין ברשותיה קיימי', דהיינו שכיון שכלתה שמירתו לכך לא הוי השבה לרשות בעלים כלל, והיינו שהחסרון הוא לא רק ב'דעת' בעלים אלא ב'רשות' הבעלים, שכיון שאינו שומר שהרי כלתה שמירתו אינו מחזיר לא לדעת הבעלים ולא לרשות הבעלים. וגם לפי רש"י הנ"ל שכתב שהחסרון הוא שלא הוי השבה 'לדעת' הבעלים, י"ל שכיון שבתחילה הוא גנב את החפץ מרשותו ובתחילה היה ידו כיד הבעלים, חשיב כאילו גנב לדעת הבעלים, ולכך צריך להחזיר לדעת.

**אי ר' ישמעאל מאי איריא לא יחדו אפילו יחדו נמי,** מבואר בגמ' דגם אליבא דר"י היה מקום לומר שיש יותר סברא לחייב ביחד לו מקום יותר מלא יחדו, וכן מבואר בתוס' ד"ה אי ר"י שהקשו מנ"ל דבאמת ביחדו פטור, והיינו שהיה מקום לחייב ביחדו. והסברא בזה כתב מהרש"א דכיון שיחד לה מקום ושינה מקומה חשיב טפי גזלן מלא יחד לה מקום דכל מקום שהוא נמצא מקומה היא, [ונראה שאין כונתו דבלא יחד לא חשיב גזלן אפי' בזמן שהיא בידו דהא מבואר במשנה שאם נשברה מתוך ידו חייב], אלא כונתו דיותר פשוט ביחד לו מקום שגם אם החזירה למקומה חייב, כיון שהיה קפידא על מקומו, ובזה היה מקום לומר דסבר ר' ישמעאל כסברת ר"ע דכלתה לו שמירתו כיון שנטל מהמקום המסוים שביקש הבעלים שיהיה שם, וכן מבואר בשטמ"ק בשם גליון, ומשני הגמ' לא מיביעא קאמר וכו', דהיינו דיש סברא להיפך כיון שהחזירה למקומה לכן כה"ג יש סברא לומר שחשיב השבה דסו"ס חזר למקומה הראשון, לכן על מצב כזה לא הפקיע ממנו חיובי שמירה, אבל בלא החזירה למקומה כאן ס"ד דלר"י אין לו דין של שומר קמ"ל.

**בגדר חידוש של חיוב שליחות יד.**

בתרומת הכרי סי' רצב סעי' ב' הק' למה הוצרכה התורה לחייב שומר בשח"י, דאטו גרע מאיניש דעלמא דלאו שומר הוא, שברגע שהוא מגביה חפץ חברו ע"מ לגוזלה מתחייב באונסין, וא"כ גם שומר שמתכון לגזול הרי הוא חייב.

**ומצינו בזה כמה דרכים.**

**א. הר"ן** והנמוק"י פירשו דמבואר במתני' לקמן שאם הגביה חבית ע"מ ליטול ממנה רבעית ונשברה משלם דמי כולה. והיינו דאף שלא הגביה אלא ליטול מקצת הפקדון נעשה גזלן על כולו. ובגזלן בכה"ג אינו מתחייב אלא על החלק שדעתו לגזול, וזה נתחדש בשומר שאם שלח"י בפקדון ע"ד לקחת חלק ממנו, מקבל דין גזלן על כל החבית. נמצא שכלפי אותו הרבעית שדעתו לגזול באמת אי"צ לחידוש של שלח"י וחייב מדין גזלן, וכל החידוש של של"י הוא כלפי להתחייב על כל החבית. [[2]](#footnote-3)

ובזה נחלקו אם של"י צריכה חסרון, 'דמאן דסבר צריכה חסרון סבר שחידש הכתוב שמי שגוזל מקצת פקדון יהא חייב על כולו', אינו אלא כשחסר ממש במקצתו, אבל אם הגביה ע"מ לחסר ונאנס ולא חסר, לא עשה מקצתו ככולו, ולמ"ד אי"צ חסרון ס"ל שגם אם לא הוציא בפועל את הרבעית, הגבהת החבית ע"ד להוציא רבעית מחייבת על כל החבית. [[3]](#footnote-4)

ולפי"ז הא דקאמר ר"י דמיירי בנטלה ע"מ לגוזלה מתחייב מדין גזילה דעלמא ולא מדין של"י, שהרי כלפי מה שדעתו לקחת אי"צ לחידוש של פרשת שלח"י. וכן משמע קצת ברש"י שכתב בד"ה ור' נתן שעיקר החילוק בין התי' של ר' יעקב שמיירי בנטלה ע"מ לגוזלה, לתי' של ר"נ שנטלה ע"מ לשל"י, הוא דלר"י נטל ע"מ לקחת את כולו וחייב מדין גזלן, ור"נ הוסיף שאפי' לא נטלה אלא ע"מ לשלוח יד וליטול מקצתה אפ"ה קמה ליה כולה ברשותיה ובעי השבה. והיינו שגזילת מקצת מחייבת על הכל**.**

**ב. שי' הריטב"א**. [בד"ה תרגמה] 'הנוטל לגזול הוא הנוטל ע"ד ליטלה כולה או מקצתה לעצמו או שיחסרנה ולא ישלם לבעלים, וכו' והשולח יד בפקדון דעתו ליטול ולחסר הכל או מקצת ע"ד לשלם לבעלים'. והיינו שעיקר החילוק בין שלחו"י לגוזל, הוא שגזלן דעתו ליטול כולו או מקצתו לעצמו ולא לשלם לבעלים עבור זה, אבל בפקדון דעתו לשלם לבעלים ובכה"ג אינו נעשה גזלן ע"ז [והיינו דלא רק בלוקח ע"מ להחזיר אינו גזלן אלא אפי' כשגוזל ע"מ לשלם נמי אינו גזלן], ולזה נתחדש בתורה פרשת של"י להתחייב אפי' בכה"ג. [והביאור בזה דכל מעשה גזילה אם דעתו להחזיר או לשלם אינו נחשב כמעשה גזילה משום שאינו נחשב כמוציא את החפץ מרשות הבעלים, אבל בשומר כיון שידו כיד הבעלים הרי ההחזקה שלו היא החזקה של בעלים, וברגע שהוא רוצה להשתמש, הרי היא עומדת ברשותו לגמרי, ולכך הוא חייב על הכל]. ונחלקו אם צריך חסרון כדי לחייבו באונסין, וכן כתב הרשב"א דגזלן כיון שדעתו לגזול לגמרי ולא לשלם לבעלים א"צ חסרון כלל שהרי קם ברשותו. אבל בשלח"י כיון שדעתו לשלם לבעלים, בזה נחלקו, איכא מ"ד דא"צ חסרון כיון שדעתו לחסרו, אע"פ שנאנס קודם שחיסרו חייב, ואיכא מ"ד שאינו עומד ברשותו עד שיחסרהו.

ובתרומת הכרי הק' עליו הרי גזלן גם כשדעתו לשלם חייב באונסין. דמבואר בשו"ע דשוכר שלא מדעת חשיב גזלן אע"פ שמתכון לשלם עבור התשמישים, ומבואר דגזלן ע"ד לשלם ג"כ חייב. וכן יש להק' משואל של"מ למ"ד גזלן הוי הרי דעתו להחזיר את החפץ מיד אחרי ההשתמשות. ואפ"ה חשיב גזלן. ועי' בזה בחי' הגרש"ר סי' כה אות א-ב בב' אופנים.

ועי' בגמ' לקמן ריש איזה נשך שגם בגונב ע"מ למיקט אסור. ונסתפק בקצה"ח שמח סק"א האם הוי גנב ממש לענין לאו דלא תגזול וכן לענין להתחייב באונסין, או דכיון שדעתו להשיב איסורא בעלמא עביד אבל אין בו דין גנב להתחייב באונסין, והביא דברי השטמ"ק הנ"ל דבגוזל ע"מ לשלם אינו חייב באונסין. [[4]](#footnote-5)

**ג. שי' התוס'**. אמרינן בגמ' תרגמא ר"י ב"א קמיה דרב שנטלה ע"מ לגוזלה, וכתבו התוס' 'והיינו חסרון שהכל גזול ונטל לצורך עצמו', כוונתם לבאר דמבואר בתי' הגמ' בדעת ר"נ שנטלה ע"מ לשלוח בה יד וביארו רש"י ותוס' דהיינו שהגביה את החבית ע"מ להשתמש בחלקה, ואמרינן ע"ז בגמ' שזה תלוי במ"ד אי של"י צריכה חסרון, דהיינו דלמ"ד של"י צריכה חסרון צריך שהוא יפריש את חלקו מחלק הבעלים ורק בכה"ג הוא חייב. וא"כ ר"י שאומר שנטלה ע"מ לגוזלה משמע שקאי ככו"ע והיינו גם למ"ד צריכה חסרון, וע"ז כתבו התוס' דהיינו חסרון שנוטל את כולה, והיינו שאי"צ ליטול בפועל כדי להפריש בין חלקו לחלק הבעלים שהרי הוא נוטל כולו. מ"מ מבואר שבאו לפרש שגם לפי רב יעקב חיובו מדין שלח"י, ולהכי הוצרכו לפרש דיש כאן חסרון וקאי גם למ"ד שליחות יד צריכה חסרון, ודבריהם תמוהים הרי בנוטל את כולו אפשר לחייבו מדין גזלן כמו איניש מעלמא, שהרי נתכון לגוזלה, ולא בעינן חסרון כלל.

וכתב בתרומת הכרי דמוכח מתוס' דלולא פרשת שליחות יד אין לשומר חיובי גזלן, והטעם דמעשה גזילה היינו הוצאה מרשות בעלים והכנסה לרשות הגזלן, ובחפץ שנמצא ברשות השומר וידו כיד הבעלים, לא חשיב גזלן במה שהוא לוקח את זה ע"ד לגוזלו, דאי"ז מעשה הוצאה מרשות בעלים ולעולם היא ברשות בעלים, אלא נתחדש פרשה של שליחות יד שכל שומר שמתכון לגזלו חייב מדין שליחות יד, ולפי"ז כונת הגמ' דאיכא תרי גונא דשליחות יד חדא שנתכון לגזול את כולה שחייב מדין של"י, וזה חידוש שגם על החלק שרוצה לגזול צריך להגיע לחידוש של של"י, ועוד כרב נתן דאמר שנתכון לשלוח בה יד, והיינו שנתכון לשלוח יד רק בחלק מהפקדון וחייב על כולה כמש"כ תוס' ד"ה נטלה.

והביא לזה דוגמא לגזבר, דמבואר בתוס' דאינו מועל ע"י הגבהת ממון הקדש כיון שבל"ה הממון נמצא ברשותו.

וכתבו האחרונים דיסוד זה דשומר אינו נעשה גזלן אף אם נתכון לגזלו, מבואר גם בראב"ד פ"ד מגניבה ה"י, שנחלק על הרמב"ם שם שכתב דשומר שגנב טלה מן העדר או סלע מן הכיס חייב כפל לבעלים, וכתב ע"ז הראב"ד 'זה אינו כלום', וביאר המ"מ שכוונת הראב"ד דמוכח מהדין של טוען טענת גנב שאינו מתחייב כפל אלא א"כ טען נגנבה ונשבע, אבל בלי שבועה וחידוש התורה בטטע"ג אינו חייב כפל, וא"כ הכא שלא הוי טטע"נ אין כפל. אבל בדעת הרמב"ם כתב בכס"מ שם דאדרבא רק בכה"ג שלא עשה מעשה גניבה בפועל אלא שטעון שנגנבה בעינן לחידוש התורה, אבל כשעשה מעשה גנבה גמור הרי הוא גנב ממש וחייב כפל גם בלא שבועה. מ"מ מבואר סברת הראב"ד שאפילו שעשה מעשה גניבה אינו נעשה גנב ואין לחייבו אלא מדין טטענ"ג ודוקא ע"י שבועה. והיינו כסברת התרוה"כ דכיון שידו כדיו אין כאן מעשה גזילה. ועל דרך זה ביאר באמר"מ סי' לה אות ו' דסברת הראב"ד שכיון שבהתירה אתא לידיה אין הלקיחה מעשה גניבה. וחידוש התורה של שלח"י הוא על קרן ולא על כפל.

**ד.** ויש כאן עוד ב' הערות.

דהנה לכאורה כל סברת התרומת הכרי א"ש רק לדעת ר' ישמעאל דסבר דשומר שגנב והחזיר למקום שגנב חשיב השבה, כיון שלא פקע ממנו חיובי שמירה, בזה אפשר לומר שמכיון שהוא עדין שומר אינו יכול לעשות מעשה גזילה. אבל לדעת ר"ע דשומר שגנב בהמה מהעדר אע"פ שהחזירה נתחייב באנוסים, ונתבאר לעיל דלר"ע ברגע שהוא שלח"י כלתה שמירתו כיון שהבעלים אינו רוצה בשמירתו ונעשה גנב, א"כ למה אינו יכול להיות גזלן הרי אינו שומר, ומשמע דלאו מצד החידוש של שליחות יד אלא מסברא. וזה הערה גדולה מאד. והנה לפי מש"כ רש"י שם שהחסרון הוא שהבעלים לא מאמין לו, שפיר י"ל דאף לדעת ר"ע דסבר דכלתה לו שמירתו, כ"ז רק לענין שאין כאן חזרה לדעת הבעלים, 'דשוב אין דעתו חשובה כדעת בעה"ב', אבל מ"מ לא פקע ממנו חיובי שמירה לגמרי, וממילא חשיב רשות השומר כרשות הבעלים, ולכן לא שייך שיעשה מעשה גזילה. אבל נתבאר לעיל בדברי הריטב"א שאינו תלוי באומדנא כלל, אלא הוא תלוי אם דינו גזלן, וכן מבואר בדעת הרמב"ם שם להדיא שכתב דכל שומר שגנב מהעדר חייב מדיני גנב, וקם ליה ברשותיה 'וחייב באונסים ככל הגזלנים' הרי דלית ליה ה"ט שנתבאר דיד שומר כיד בעה"ב ומבואר דסבר דלר"ע שומר יכול להיות גנב ודלא כמש"כ בתרומת הכרי. ועי' בזה בקה"י סי' מ. ועוד אחרונים.

עוד יש לדון. מבואר בסוף פרקין מג. דהדין בכל הגזלנים שאם הוקר החפץ אחר שבאו לרשותם ואתבר ממילא משלמין כשעת הגזילה. [אם שבר בידים משלם כשעת השבירה] משא"כ שומר אם פשע ואח"כ התייקר החפץ ונשבר, כיון שעיקר חיובו הוא לשמור שלא יוזק אם בשעת הנזק היה שוה יותר משלם כשעת הנזק. ומבואר שם דשומר ששלח יד ונתחייב באונסין ואח"כ התיקר ונשבר מבואר שם משלם כשעת השליחות יד, כמו כל גזלן הרי מפורש שהוא נעשה גזלן. וביאר רע"א במשניות שמבואר מזה שברגע ששלח בה יד פקע ממנו חיובי שמירה לגמרי, והרי הוא חייב רק מדין גזלן, משום שאם עדין היו לו גם חיובי שמירה צריך היה להיות שישלם כשעת האונס של אח"כ. שהרי מצד הדין שומר הוא היה צריך לשלם כשעת היוקר. [ולעומת זה בכופר בפקדון מבואר בב"ק קה: דנעשה עליו גזלן, וביאר רע"א בגליון השו"ע רצד בשומר שכפר בפקדון, ואח"כ הוקר ונשבר משלם כשעת היוקר, דנהי דנעשה עליו גזלן, מ"מ לא פקע ממנו חיוב שומר. נמצא שחלוק דין של"י נעשה עליו גזלן מכופר בפקדון שנעשה עליו גזלן, דגבי שלחו"י פקע ממנו דין שומר, משא"כ בכופר בפקדון, ויסוד החילוק הוא שבשל"י יש קיניני גזילה משא"כ בכופר בפקדון. ועי' בזה].

ולמבואר לכאורה דבר זה תלוי בר"ע ור"י, ועי' בספר תפארת ירושלים [על המשניות] שכתב דדברי הרע"א שנוי במחלוקת ר"י ור"ע, ולפי ר' ישמעאל נשאר לו דין שומר ויכול להחזיר למקומה ויפטר ע"כ שנשאר לו דין שומר, ולמה מתחייב כמו שעת הגזילה. ואולי היה נראה לומר שגם ר"י מודה שבזמן שהוא שלח בה יד הרי הוא גזלן כמו לסברת ר"ע ופקע ממנו דין שומר, ולכן אם זה נשבר משלם כשעת הגזילה. אלא שס"ל לר"י שכיון שהוא עדין נאמן לבעלים הוא יכול לחזור ולעשות את עצמו שומר, ולכך הוי חזרה לרשות הבעלים. וצ"ע בזה.

**אלא אמר רב ששת שטלטלה להביא עליה גוזלות** וקא סבר שואל שלא מדעת גזלן הוא, הנה בגמ' לא נתבאר האם חייב מדין שליחות יד או מדין גזלן דעלמא, והנה לתוס' דכל שומר ל"ש שיתחייב מדין גזלן ע"כ צ"ל דכונת הגמ' דשואל שלא מדעת גזלן וחייב מדין שליחות יד, ולפי"ז צ"ל דסבר רב ששת דשליחות יד א"צ חסרון שהרי הכא לא חיסר כלל אלא שבא להשתמש ואף ההשתמשות אינה מגרעת, אבל לדעת הראשונים החולקים דשומר שמתכון לגזלו חייב מדין גזלן, אפ"ל דחייב הכא מדין גזלן ולא מדין שליחות יד, ולעולם יכול לסבור רב ששת דשליחות יד צריכה חסרון כמו שסבר ר' יעקב.

והנה כתב הטור בסי' רצב שאם השומר הגביה ע"מ להשתמש תשמיש שמחסר הרי זה כמגביה ע"מ ליטול רבעית שחיובו מדין של"י ומתחייב בשעת ההגבה עוד לפני שהשתמש. אבל אם הגביה ע"מ להשתמש תשמיש שאינו מחסר אין חיובו מדין של"י אלא מדין שואל של"מ ואינו מתחייב עד שהשתמש. ולפי"ז הא דחייב הכא מדין שואל של"מ, ע"כ מיירי שנתשתש בה בפועל להביא עליה גוזלות דהרי הוא תשמיש שאינו מחסר, וכן דקדק בתרוה"כ שם דאמרו בכל התירוצים בגמ' שנטלה 'ע"מ' לגוזלה או נטלה 'ע"מ' לשלוח בה יד, אבל הכא לשון הגמ' הוא שטלטלה 'להביא' עליה גוזלות ולא כתיב 'על מנת', והיינו דכונת הגמ' דלא מיירי ע"מ להשתמש בה אח"כ, אלא טלטלה להביא שזה עצמו השימוש, ולכן חייב מדין שואל שלא מדעת גזלן. ועי' בביאור הגר"א שם.

אלא דיש לדון לדברי הטור שאינו מתחייב ע"י משיכה עד שנשתמש בה, האם השימוש לחוד הוא המחייב, או שכוונתו שאין המשיכה מחייבת אלא א"כ הוא משתמש, אבל לעולם גם ההשתמשות אינה מחייבת בלא מעשה קנין. והנה אם נימא שההשתמשות מחייבת גם בלי מעשה קנין, מיושב דעת התוס', דכל מה דסברו התוס' שלא שייך פרשת גזילה בשומר, היינו במקום שצריך הוצאה מרשות בעלים וכמש"כ בתרומת הכרי, אבל בשואל שעיקר חיובו הוא על ההשתמשות גרידא זה שיך גם בשומר. אולם עי' בריטב"א בסוגיין דמבואר דאף שואל שלא מדעת צריך קנין כמו בכל גזלן.

**ובעיקר דברי ר"ש,** עי' בנמוק"י במתני' הקשה אמאי חייב בטלטלה מדין שואל שלא מדעת הא כל החיוב של שואל הוא משום שכל הנאה שלו, אבל הכא אין כל הנאה שלו, כיון שיש לבעלים תועלת בזה, שהרי הוא שומר עבור הבעלים את החבית כמו שהיתה קודם שהשתמש בה. א"כ אין כל הנאה שלו ואין חיוב שואל בכה"ג[[5]](#footnote-6), ותי' הנמוק"י דכיון דקי"ל כר"ע דבשעה שמשתמש בה כשהבעלים מקפידים עליו, כלתה שמירתו ואין לבעלים שום הנאה בשמירתו, ונמצא שכל הנאה היא שלו ולכן חייב מדין גזלן, ותמהו באחרונים הרי ר' ששת תי' דכולה מתני' ר' ישמעאל היא ולא ר"ע, ולר"י לית ליה הך סברא דכלתה לו שמירה וצ"ע ועמד בזה בתרומת הכרי שם סק"א.

ולכאו' י"ל עפ"י מש"כ לעיל דכ"ז שהוא שולח בו יד גם ר"י מודה לר"ע שהרי הוא גזלן, ובאותו הזמן הבעלים מקפידים עליו ואין להם בו כל הנאה כלל, אלא שס"ל לר"י שאם הוא חוזר בו הבעלים עדין מאמין לו והוא נעשה שומר עליו. וצ"ע.

**וסיפא שהניחה במקום שאינה מקומה,** דכיון שיחד לו מקום והניחה במקום אחר לא נפטר מאונסין כשמשיב למקום שאינה מקומה. וביאר ברש"י ד"ה תרגמה דכ"ז רק בנוטלה ע"מ לגולזה או למ"ד שואל של"מ גזלן הוי. אבל אם לא נטלה אלא להשתמש למד"א שואל שלא מדעת שואל הוה אף אם החזירה למקום אחר סגי, כיון דלאו גזילה היא בהשבה כל דהו סגי, אבל אם נתכון לגוזלה דכתיב 'והשיב' חייב לקיים השבה גמורה למקום שיחד לה בעלים, יש לעין האם כוונת רש"י הוא דוקא בשאול של"מ דאע"ג דבשעה שהוא משתמש בו הוא נעשה שואל וחייב באונסין, מ"מ כשמחזיר הרי הוא כבר לא שואל, ולכך אפי' אם החזירו שלא למקומו, מ"מ כיון שאינו משתמש בו בטל סיבת חיובו, אבל בשואל מדעת שיש לו קנין שאלה אולי אינו נפטר אלא א"כ עשה השבה מעליא. [ואף שכבר הובא לעיל שהקצה"ח כתב בכמה מקומות שאין דין השבה מוטל על השומר אלא על הבעלים, מ"מ כ"ז שלא השיב אינו נפטר מחיוב אונסין], או שכוונת רש"י שבכל שואל נמי סגי בהשבה זו.

מ"מ הריטב"א פי' דלא כרש"י, אלא החילוק בין מ"ד שואל הוי או גזלן הוי, הוא דלמ"ד שואל שלא מדעת שואל הוי לכו"ע לא כלתה ליה שמירה, ומשו"ה אף אם החזירה למקום אחר פטור כיון שנשאר לו שם שומר, ורק למ"ד גזלן הוי כלתה לו שמירה ולא הוי השבה. ודבריו צ"ב רב דהרי מוקמינן הכא מתני' כר"י, דס"ל שגם שהוא גזלן לא כלתה שמירתו ובעינן דוקא חזרה למקומה דוקא, ולא אמרינן שכיון שלא כלתה שמירתו לא בעי חזרה למקומה דוקא. וא"כ למה כתב הריטב"א דלמ"ד דשואל הוי לא כלתה וממילא כל מקום מקומה הוא. וצ"ע. ומכאן איכא ראיה גדולה שבזמן שהוא משתמש בה וגוזל את הפקדון גם לר"י כלתה שמירתו לגמרי והרי הוא גזלן גמור, אלא דסבר ר"י שאם הוא חוזר בו ורוצה לשמור את החפץ לבעלים לא פקע ממנו האפשרות להיות שומר, אבל בזמן שהוא משתמש לכו"ע כלתה שמירתו, וממילא בעינן השבה מעליא ולא מהני אלא אם הוא משיב למקומו דוקא. וצ"ע.[[6]](#footnote-7)

**איתמר רב אמר שליחות יד צריכה חסרון,** עי' ברבנו פרץ בסוגיין דמבואר מדבריו דא"צ חסרון מיד אלא אף אם החסרון יהא לאחר זמן נמי חייב, ומבואר דאין זו הלכה בעצם מעשה הגזילה של השליחות יד אלא שיש תנאי שצריך חסרון, ועי' בשיעורי הגר"ש [אות רפח] מש"כ בזה, ועמד בזה בחזו"א הובא לקמן מד ע"א.

**והוינן בה משום דהניח מקלו ותרמילו עליה חייב הא שקלינהו,** פרש"י דכונת הגמ' להקשות דאע"פ שיש לחייבו על הנחת המקל מדין שליחות יד, מ"מ כיון שהורידו יש כאן השבה, והוסיף רש"י דאף שלר"ע לא מהני השבה לדעת השומר, מ"מ הא מוקמינן מתני' כר' ישמעאל שסגי בהשבה לדעת השומר. משמע דלמאי דקיי"ל כר"ע לא קשה קו' הגמ' וצ"ע.

ועי' ברשב"א שכתב בשם הראב"ד דקו' הגמ' היא דאטו משום שהניח השומר פעם אחת מקלו הקפיד הבעלים, הא אין דרכן של בנ"א להפקיד ע"ז, ואי"ז נחשב שלח"י. וע"ז משני בעודן עליה דכיון שמניח זמן מרובה לכך מקפדין הבעלים. מ"מ לפי"ז שפיר קו' הגמ' היא גם לר"ע. וברשב"א נחלק עליו וכתב דממ"נ אם הוא מכחיש את הבהמה אין חילוק בין פעם אחת להרבה פעמים, ואם אינו מכחיש אפי' הרבה פעמים אין הבעלים מקפידים.

**הא לא משכה.** פרש"י דאין חיוב שלח"י אלא אם הוא עושה מעשה קנין, והמקור לזה הוא מתני' לקמן הטה את החבית ונטל רבעית, אינו משלם אלא רבעית, וכן כתבו התוס'. וכן מבואר נמי ברש"י לקמן מג: ד"ה אינו משלם אלא רבעית 'דשל"י אינו מתחייב באונסין עד שימשוך או יגביה דהוי קנייה'. [[7]](#footnote-8)

ומ"מ יל"ע דבשלמא הכא בעינן קנין כיון שאין הבהמה ברשותו, אבל התם במתני' דחבית הרי החבית ברשותו ובחצרו, וכיון שדעתו לשל"י אמאי בעי נמי קנין הרי החבית עומדת בחצרו. ועי בקצה"ח שמח סק"ב שהביא מזה ראיה לחידושו שגזלן אינו מתחייב באונסין אלא א"כ עשה מעשה קנין, ואם נמצא הדבר בחצרו אף שדעתו לגזול אינו מתחייב. וכן מוכח מרש"י לעיל י: שכתב 'ונעל בפניו'. ועי' במחנ"א פ' יב מגזילה.

**אלא לאו ש"מ שליחות יד א"צ חסרון,** בפשוטו מבואר בגמ' דיש חיוב של שליחות יד אע"פ שלא נתכון לחסר שהרי נתכון רק להשתמש בחפץ, אמנם בנמוק"י ובר"ן כתבו דאף למד"א שליחות יד א"צ חסרון מ"מ צריך להגביה ע"מ לחסר אותה, אבל אם הגביה שלא ע"מ לחסר כלל אינו חייב גם למ"ד של"י אי"צ חסרון, וכן פסקו הטור ושו"ע [סי' רצב ס"א], וא"כ לכאו' הק' דאמרו בגמ' 'והא לא חסרה' ותי' אלא לאו ש"מ של"י אי"צ חסרון, ואכתי קשה הא גם למ"ד של"י אי"צ חסרון הא מ"מ צריך לקחת להשתמש ע"מ לחסר בה. וביאר בנמוק"י שם דטעמא דהכא יש חיוב של שליחות יד כיון שדרכן של בעלי חיים להתחסר ולהכחיש מחמת מלאכה 'כאילו נתכון לחסרו דמי', ונראה לבאר כונתו דאף למד"א שליחות יד אינה צריכה חסרון מ"מ יסוד החיוב של שליחות יד הוא לא רק מחמת עצם מעשה ההשתמשות, אלא הוא מה שמועל בשמירה ותו אינו שמור לבעלים, ולכן אע"פ שא"צ חסרון בפועל מ"מ בעינן שיהא ע"מ לחסר שבזה הוא מפקיע שמירתו לבעלים, ולכן בבע"ח כיון שהדרך שהם מתחסרים חשיב כאילו שנתכוון לחסר שעושה מעשה שמחסרו, וע"ע בחידושי הר"ן, ובעיקר הך דינא דלמד"א שלחו"י אינה צריכה חסרון דבעינן ע"ד לחסר, עי' בתרומת הכרי רצב שכתב שמדברי הבעל המאור והרמב"ן במלחמות מבואר שחלקו ע"ז ואין דין שצריך ע"ד לחסר עי"ש בכ"ד.

**בביאור דברי רש"י.**

א. הק' רש"י בד"ה והא לא חסרה ואי קשיא דלמא הא דהניח מקלו ותרמילו חיוביה לאו מדין שליחות יד הוא דליבעי חסרון, אלא משום שואל שלא מדעת וכו', לא היא דכי אמרינן בשומרין שאלה שלא מדעת בדבר שאינו כיחש וחיסר מחמת מלאכה אבל בע"ח המכחשים מחמת מלאכה תחלתו שליחות יד היא, והביאור תי' רש"י דבבע"ח שמכחישים לא שייך לדון אלא מחמת של"י ולא מדין שואל של"מ. ודברי רש"י צ"ב רב כמו שהק' כל הראשנים, למה לא אמרינן דאדרבא בדבר שאינו מכחיש לא שייך לחייבו אלא מדין שואל של"מ, אבל בדבר שמכחיש שייך לחייבו גם משום שלח"י וגם משום שואל של"מ, דאטו משום שמכחיש מיגרע גרע וכבר תמה בזה בתורא"ש. 'אתמהה'. וביותר הק' בתור"פ הרי באיניש מעלמא שאינו שומר [שא"א לחייבו מדין של"י] שמשתמש בבהמה של חברו וכי א"א לחייבו מדין שואל של"מ.

ולכאו' יש להתבונן לסברת התרומת הכרי שכל שומר אינו יכול לעשות מעשה גזילה על החפץ שברשותו, ואין לחייבו אלא מדין של"י, א"כ אין מקום לקו' רש"י כלל, שהרי כאן הוא שומר וא"א לחייבו מדין שואל לש"מ גזלן, ורק מדין של"י. ועי' רש"י לקמן מג: שכתב דשומר כיון שבהתירא אתי לידיה לא שייך לחייבו מדין גזילה אלא מדין של"י, ולכאו' היינו סברת התרוה"כ. ועמדו בקו' זו רבותינו האחרונים.

ב. בתורא"ש ובר"פ תי' דלא שייך לחייבו מדין שואל של"מ, משום דכיון שהוא שימוש מועט שהבעלים לא מקפידים עליו כ"כ, לכך א"א לחייבו מדין שואל, אבל מדין של"י שייך לחייבו שזה גזה"כ. והדברים צ"ב רב דאם השימוש הוא כזה שימוש שהבעלים לא מקפידים עליו, איך הוא נעשה עליו שולח יד.

ג. וכתב בעה"מ ליישב קו' רש"י, דבאמת החיוב הוא מדין שואל שלא מדעת גזלן, ואעפ"כ למדו מכאן ששל"י אי"צ חסרון. דבכדי לחייב שומר בפקדון מדין שואל של"מ צריך להגיע לחידוש של שלח"י. 'וכי אמרינן שואל של"מ גזלן הוי לשומר ברשותו איכא למיפשט מינה של"י אי"צ חסרון'. [והיינו דלמ"ד של"י אי"צ חסרון היינו שהוא חייב מדין שואל של"מ, אבל למ"ד שלח"י צריך חסרון אין חייב בדין שואל של"מ גזלן כשאינו מחסרו]. ''אבל מכללא דשואל שלא מדעת גזלן הוי, דאמרינן גבי שומר בודאי נפקא לן שליחות יד אינה צריכה חסרון וכו'''. והרמב"ן תמה ע"ז דאם אפשר לחייב מדין שואל שלא מדעת, מה הראיה לדין שליחות יד שא"צ חסרון, הרי דין שואל של"מ הוא דין כללי בכה"ת ואפי' באיניש מעלמא ולאו דוקא בשואל, ומה הראיה לדין של"י אי"צ חסרון.

וביארו באחרונים [בתרומת הכרי שם] דסברת הבעל המאור ע"פ מה שנתבאר לעיל דב'שומר' בלי החידוש של שלח"י לא היה חייב אפי' באופן שהוא גוזל את הכל וגם לא מדין שואל של"מ גזלן, משום שאין כאן מעשה גזילה מרשות הבעלים, ואין לחייבו אלא מהפרשה המחודשת של של"י שהתחדש שאם הוא לוקח לעצמו הוא גזלן וחייב. ואותו הסברא שייך נמי בשומר אם משתמש אינו נעשה שואל של"מ גזלן שהרי אינו מוציא מרשות הבעלים, ורק בגלל שהתחדש חידוש של של"י התחדש נמי ששומר חייב מדין שואל של"מ. א"כ שפיר קאמר בעה"מ דאם התחדש שהשומר נעשה שואל של"מ גזלן ע"י השימוש גם באופן שאינו מחסר, ה"נ אם מתחייב מדין של"י הוא מתחייב בלא חסרון, שהרי שניהם הם מהחידוש של שלח"י.

ולפי"ז הא דקאמר ר"ש בשטלטלה להביא עליה גזולות ומדין שואל של"מ גזלן הוא, אין הכונה לדין הכללי של שואל של"מ גזלן, אלא הכונה לדין המחודש שהתחדש בשלח"י ששומר יכול לגזול, וה"נ יכול להיות שואל של"מ גזלן. וע"ע באבי עזרי פ"ג מגו"א הי"א.

וכן מבואר בראב"ד בשטמ"ק שכתב וז"ל 'ונ"ל הא דאמרינן שואל שלא מדעת בפקדון גזלן הוא, משום שליחות יד קאמר, ור"ש נמי אוקמה למתני' בשטלטלה להביא גוזלות ושואל שלא מדעת גזלן הוא, משום שליחות יד קאמר', וכונתו כנ"ל דבשומר ל"ש לחייב מדין גזלן כיון שידו כיד הבעלים ולא הוציא מרשות בעלים, ולכן אף דאמרינן שחייב מדין שואל שלא מדעת, ע"כ הוא מדין שליחות יד, וזהו כונת הבעה"מ שכיון שחייב שומר מדין שואל שלא מדעת ע"כ דשליחות יד א"צ חסרון.

**ד. ברמב"ן** במלחמות כתב דהכא ל"ש לחייב מדין שואל שלא מדעת, משום דשואל שלא מדעת שחייב הוא רק באופן שטלטלה ממקומה כדי להשתמש בה, בכה"ג אפשר לחייבו שהרי כל הנאה שלו, והחפץ יוצא מרשותו של בעלים ע"י ההשתמשות, אבל הכא ברועה שהניח מקלו עליה לא הוציאה מעולם מרשות בעלים שהרי הבהמה הולכת עם העדר במקום שדעת הבעלים שתהא שם, ולא שינה אותה מרצון הבעלים, אלא שיחד עם השמירה הוא משתמש בה, בכה"ג אין לחייב מדין שואל במה שנשתמש בה באותו זמן, דיסוד החיוב של שואל הוא משום דכל הנאה שלו, אבל כאן כיון שאין כל הנאה שלו דאיכא נמי הנאה לבעלים, שהוא ממשיך לשמור ולטפל בבהמה, באופן זה א"א לחייבו אלא מדין שליחות יד, ושפיר הוכיחו מכאן ששל"י אי"צ חסרון. ונתחדש בדברי הרמב"ן חידוש דין דאיניש מעלמא בכה"ג לא נחשב גזלן דלא הוציא מרשות הבעלים, ואדרבא נתחדש שדין של"י הוא גם באופן שאין כל הנאה שלו.

והביאור בדברי הרמב"ן נראה שחייב מדין של"י אף שהוא לא גזל לגמרי מהבעלים שהרי אינו מתכון לגזול את הבהמה לבעלים, מ"מ כיון שנתחדש בדין של"י שאם הוא לוקח חבית בשביל רבעית, הרי הוא חשיב גזלן על הכל וקם ליה כולה ברשותיה, הרי נתבאר בדין של"י שאי"צ לקחת את הכל מהבעלים. ומה לי לקחת חלק בכמות מה לי לקח חלק באיכות. סו"ס הוא שולח יד וחשיב גזלן על הכל.

**ה.** בחי' הר"ן כתב באופ"א, והוא מכח הקו' שהובא לעיל, ששי' הראשנים שגם למ"ד אי"צ חסרון צריך שהוא יתכון לחסר, וא"כ קשה גם למ"ד אי"צ חסרון הרי בכל של"י שהוא מניח ע"ג הבהמה מקל אינו ע"ד לחסר. ומכח קו' זו פי' הר"ן שלעולם החיוב שלו הוא מדין שואל של"מ, ואפ"ה הגמ' הביאה ראיה לדין של"י אי"צ חסרון, והביאור בזה דהרי לכאו' כל שואל דעלמא הוא רק באופן שכל הנאה שלו כמו שפי' הרמב"ן הנ"ל, וגם מחמת הדין של שואל של"מ גזלן א"א לחייבו באופן שאין כל הנאה שלו, אלא שאעפ"כ בדין של"י התחדש שהתורה חייבה את השומר אפי' באופן שהוא לא גוזל את כולו, וכמו שאם הוא נוטל רבעית הוא חייב על כולו, כך אם הוא גוזל חלק באיכות הוא חייב על כולו, ונמצא שאם אתה בא לחייבו מדין שומר של"מ דעלמא, אין אתה יכול כיון שאין כל הנאה שלו, אלא שאחרי שהתחדש בתורה ששומר יכול לגזול חלק ולהתחייב על הכל, כך גם שואל יכול, אלא שלמ"ד ששל"י צריכה חסרון לא התחדש חידוש הנ"ל אלא באופן שהוא חיסר ממש, ולכך גם א"א לחייב מדין שואל של"מ, ורק למ"ד ששל"י אי"צ חסרון התחדש שבכל מקום שומר שגזל חלק חייב על כולו.

**אימא שהכחישה במקל דיקא נמי,** בריטב"א הביא ב' פירושים האיך הכחישה, או ע"י שהניח עליה את המקל לזמן מרובה. או כמו שפי' רש"י שהכחישה בהכאה דהיינו חסרון. ועוד כתבו הריטב"א והנמוק"י דלכאו' כיון שמיירי שהכחישה ע"י המקל, א"כ אמאי צריך הנחת המקל והתרמיל הרי חייב מחמת ההכחשה. ותי' דאין חיוב של שליחות יד כשעושה בה חסרון לחוד ולא נהנה דזה הוי מזיק בעלמא, [דאל"כ אמאי בעינן שיניח מקלו דוקא, אלא ע"כ שאם עושה בה נזק אינו חייב אלא מדין מזיק על אותו החלק שהזיק], ולכן חידשו דהיכא ששופך רביעת מהיין לאיבוד אע"פ שיש כאן חסרון, מ"מ כיון דליכא הנאה אינו חייב ע"ז מדין של"י. ולכן בעינן שיהיה לו הנאה מזה.

ועוד צ"ב למסקנת הגמ' אמאי בעינן בעודן עליו, הרי כיון שהכחישה הרי שלח בה יד ומאי נפק"מ אם המקל עליו או לא, וכתב בעה"מ דכונת הגמ' דהכחש של המקל נראה בו זה הכוונה עודן עליה, משום שאם נתרפה הכחש הוי השבה ונפטר לרבי ישמעאל, שהרי היא כמי שחזרה לבית בעלים. אבל הרמב"ן במלחמות חולק ע"ז וכתב שצריך דוקא שמקלו ותרמילו עליה, שאם הוריד את המקל הוה השבה, אע"פ שהכישה, דלר"י אם השיב אותה תו אינו חייב מדין שליחות יד. [וזה ברור שאם עשה חסרון כגון שלקח רבעית מן החבית לא יכול להחזיר את שאר החבית, כמבואר להדיא במתני' בסוף פרקין, דכיון ששלח בה יד קם ליה כוליה ברשותיה], אלא דהכא הרי ההכחשה מחמת המכה אינה הכחשה לעולם אלא מחמת המכה היא מכחשת לזמן ואח"כ היא חוזרת לברייתא, ולכן אם הוא לא היה מניח מקלו היה נחשב כאן חזרה, אלא שכיון שהוא עדין משתמש בה לא הוי חזרה. וכתב ע"ז הרמב"ן 'הא למה זה דומה למגביה את החבית ונטל ממנה רבעית והחזיר שם אותו רבעית ולא החזיר חבית למקומה דאכתי מתחייב באחריותה'.

**ובסוף דבריו כתב בעה"מ.** 'וזה הבהמה שהכחש נראה בה כיון שהכחש דבר הפושט בכולה הוא כמו ששלח יד בכולה דמי, א"נ משום דרצה לפניו הויא ליה משיכה ומשו"ה מתחייב הכולה וכו'. דהיינו שבא לבאר למה הוא מתחייב את דמי כל הבהמה, וע"ז כתב בב' אופנים או משום שיש כאן שלח"י בכולה או שיש כאן קנין בכולה, משמע שאם יש שלח"י בכולה אי"צ קנין, דהיינו שכל מה שצריך קנין משיכה בשלח"י הוא רק בגוונא ששלח"י במקצת וכדי לחייב על כולה, אבל אם הוא שולח יד בכולה בזה מתחייב גם לא משיכה. וכל מה שהק' בגמ' הא לא משכה הוא רק בהו"א שלא מיירי בהכחישה. והדברים מחודשים מאד.

**מא:**

**רבא אמר לא תאמר שליחות יד בשו"ח ובש"ש ותיתי משואל ומה שואל וכו',** וכן הוא מסקנת הגמ' שהמקור של חיוב שליחות יד הוא ממה ששואל חייב באונסין ומה דמפורש בקרא פרשת שליחות יד אתי לדרשה.

והנה ביאר רש"י שאין כוונת הגמ' שנילף ש"ח וש"ש משל"י שנאמר בשואל, שהרי לא נאמר כלל פרשת של"י בשואל, אלא הכונה שנלמד מעצם הדין של שואל שחייב באונסין אף שנטל מדעת הבעלים, כ"ש ש"ח וש"ש שנטל שלא מדעת הבעלים שמתחייב באונסין.

והק' רע"א הרי מבואר בראשונים דהחידוש בשליחות יד דאע"פ שלא נטל אלא מקצתה חייב באונסי כל החפץ, ואיך נילף חידוש זה משואל. והניח בצע"ג. וכמו"כ יש להעיר לראשונים שיש חידוש בדין שליחות יד דאע"פ שהוא נוטל ע"מ לשלם חייב אע"פ שכל גזלן אינו מחויב בזה, והיכן מצינו חידוש זה בשואל. ועוד העיר בנתה"מ רצב סוסק"ד דהא יש כמה נפק"מ בין דינו של שולח יד לדין שואל, ששל"י משלם ככל הגזלנים, וכשעת השל"י, משא"כ בשואל שמשלם כשעת האונס, ובנתיבות תי' שם דכ"ז בכלל פירכת וחדא שלא תאמר דיו, דהיינו דאם היה רק קרא דשואל היה חיובו רק מדין שואל ולא מדין גזלן, ונפק"מ לענין פטור משמירה בבעלים וכן לענין שישלם כשעת האונס וכו'.

**ואמרינן חדא שלא תאמר דיו** וכו' דהיינו דאתא קרא לחייב של"י בבעלים, פירש בנמוק"י היינו שבשעה שהוא של"י היה בעליו עמו, והיינו דאף שבשעה שהוא נעשה שומר לא היה בעליו עמו, מ"מ בשעה שנעשה שואל של"מ היה בעליו עמו, והו"א שזה הוי כמו שואלה חדשה והוא יהיה פטור, קמ"ל קרא שהוא חייב.

אבל בקצה"ח שמו ונתיה"מ רצא ביארו דברי הגמ' באופ"א אלא שש"ח וש"ש שהיה בעליו עמו בשעת השמירה, והדין הוא שפטור אפי' בפשיעה כמו מסקנת הסוגיא בהשואל, וזה קמ"ל קרא שאפ"ה הוא חייב. וזה חידוש גדול, ושורש הנידון הוא האם בדין בעליו עמו הוא רק פטור מתשלומין, או שהוא כלל לא שומר, דאם הוא לא שומר הרי כלל אינו חייב בדין של"י.

ועוד הק' בשטמ"ק ד"ה לא תאמר דהא שואל פטור בממ"מ, משא"כ בשל"י שחייב בכל גוונא. ותי' דשואל בממ"מ פשיטא שפטור אף בלא ילפותא, מטעמא דלאו לאוקמא בכילתא שאילתה. וטעם זה לא שייך בש"ח וש"ש כלל.

אמנם מצינו בר"ח שפי' דברי הגמ' באופ"א. דקו' הגמ' דנילף משואל אין הכוונה מחיוב אונסין של שואל, אלא משל"י של שואל, והק' הר"ח והא לא כתיבא של"י בשואל כלל, ותי' כך פירושה, לא תאמר של"י אלא בשואל לחוד, ולא לכתוב של"י בש"ח וש"ש, ויביאו וילמדו משואל, ולמה נאמר בהם ללמד שאי"צ חסרון ושלא תאמר דיו, ולפי דבריו מה דאמרו בגמ' וחדא לומר דיו, היינו דבשואל כמו שיש פטור של בעליו עמו על עצם החיוב שלו, כך יש פטור של בעליו עמו על של"י דידיה, שעל כל הפרשה של שואל נאמר פטור של בעליו עמו. וס"ד שגם שאר שומרים פטורים, קמ"ל דיו. ולפי"ז עולה דין שכל השומרים ששלחו יד חייבין באונסין אף בשמירה בבעלים, חוץ משואל שפטור אפי' אם שלח בו יד [באופן שמשתמש לדבר שלא היה שאול לו לזה]. ועי' בדין זה בקצה"ח סי' שמו סק"א בשם הבית יעקב.

**תוס' ד"ה וחדא וי"ל וכו',** ביאור דבריהם מבואר בתוס' הרא"ש ובריטב"א דהסברא שצריך חסרון בשליחות יד הוא משום דשמא יחזור בו ויביא את הפקדון לבעלים, ולכן בשואל שלקח ע"מ להשתמש חשיב כאילו שכבר נשתמש שהרי בשביל זה שאל ממנו, אבל הכא כ"ז שלא נשתמש בפועל שמא יחזור בו לכן אין חייב רק היכא שיהא חסרון, וביאור דבריהם נראה דהסברא שצריך חסרון בשליחות יד הוא משום דיסוד החיוב של שליחות יד הוא מה שהחפץ אבוד ואינו שמור לבעלים, לכן כ"ז שאין חסרון ל"ש לומר שהחפץ אבוד מהבעלים, ומאן דפליג וסבר דא"צ חסרון נראה דגם מודה ליסוד זה, אלא דסבר דכיון שדעתו להחסיר חשיב נמי שהפקדון אינו שומר לבעלים.

**והקשה** בנתה"מ רצב סוסק"ד לסברת תוס' בעינן דומיא דשואל דאיכא התם חסרון, א"כ אמאי לעיל בע"א אומרת הגמ' דאם הניח תרמילו עליה חייב רק אם שליחות יד צריכה חסרון אבל אם אין צריכה חסרון אינו מתחייב אפילו שהוא משתמש בה. הרי אף אם תמיד צריכה חסרון הרי בכה"ג שמשתמש בה לכו"ע צריך להיות חייב, דהרי נוכל ללמוד משואל דכה"ג חייב אע"פ שאין חסרון, ויותר יש לשאול דכל הסברא שמא יחזור בו ולכן צריכה חסרון הא התם ל"ש לומר כן שהרי כבר נשתמש.

1. וכן נקט בדבריהם השלט"ג שם והק' למה לא נימא שכיון שהחזירה חזר בתשובה ושוב הבעלים מאמין לו. הרי שנקט נמי שהוא תלוי ברצון הבעלים. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם בדבר הזה נחלקו הרמב"ם והראב"ד, ברמב"ם פ"ג מגזילה הי"א 'מששלח יד נתחייב בו אע"פ שלא חסר ממנו כלום אלא נטל הפקדון ממקום למקום וכו', ובהי"ב הגביה את החבית ליטול ממנה רבעית נתחייב באונסיה אע"פ שלא נטל. והשיג עליו הראב"ד לא מיחוורא גבן הא מילתא, דאם לא חשב ליטול ממנה אלא רבעית שיהא חייב בכולה ואפי' נטל, אלא מתני' 'שהגביה לגזול את כולה' ולא נטל עכשיו אלא רבעית שהוא חייב בכולה. תורף דבריו שאם מגביה כדי ליטול רק רבעית אפי' אם נטל בפועל את הרבעית אינו מתחייב בכולה, אבל אם נטל ע"מ ליטול את כולה לעצמו, ונטל ממנה רבעית היינו שבפועל הוציא ממנה רבעית חייב בכולה. [ולדברי הראב"ד צ"ב רב דאם הוא מתכון לגזול הכל למה צריך להגיע לחידוש של של"י, ועוד למה יש מ"ד שצריך שהוא יחסיר בפועל רבעית. ועי' בזה בקה"י סי' לה שמכאן ראיה שהראב"ד סבר ששומר לא יכול לעשות מעשה גזילה משום שידו כיד הבעלים וכסברת התרומת הכרי. ועי' בזה בסמוך]. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש כאן הערה גדולה, שהרי עולה מתוך דברי הר"ן שכלפי אותו הרבעית שהוא רוצה לגזול אי"צ כלל לדין של"י אלא הוא חייב מדין גזילה, והוא קנה אותה בקניני גזילה וקם ליה ברשותיה לענין להתחייב באונסין, א"כ למה למ"ד של"י צריכה חסרון צריך חסר ממש בפועל, הרי אין לך חסרון גדול מזה שהוא קנה בקניני גזילה רבעית מתוך כל החבית. ועצם הגזילה היא החסרון. וצ"ע [↑](#footnote-ref-4)
4. אך עדין יל"ע בדברי הריטב"א, דהא גופא קשיא מנלן שכל חידוש של פרשת שלח"י מיירי באופן שגוזל ע"מ לשלם. דזה דוחק לפרש שסתם שלח"י מיירי באופן שדעתו לשלם. ונראה שודאי מודה הריטב"א לסברת הר"ן הנ"ל שהחידוש של שלח"י הוא שהגבהת הפקדון ע"ד לגנוב חלק ממנו מחייב על כולו, וכן מבואר להדיא בריטב"א בסוף הפרק שבשל"י אמרינן מקצת ככולו. אלא דלדברי הר"ן נתבאר לעיל שכל החידוש של של"י הוא רק כלפי שאר החבית, אבל כלפי אותו המקצת שדעתו לגזול אי"צ כלל לחידוש התורה של של"י. ובדבר זה נחלק הריטב"א וס"ל שגם באותו החלק שדעתו לגזול נמי איכא חידוש של התורה בשל"י, וע"כ שהחידוש הוא שאפי' שדעתו לשלם עבור אותו המקצת אפ"ה קם ליה ברשותו וחייב באונסין.

   ולפי"ז י"ל דר"י שהעמיד בגונא שדעתו לגזול את כל החבית, מיירי באופן שאין דעתו לשלם עבור זה וחייב מדין גזלן דעלמא. ומאן דמוקי לה בנטלה ע"מ לשלח בה יד מיירי אפי' בנטל לגזול את כולה אלא שמ"מ מתכון לשלם עבור זה, ובכה"ג מתחייב רק מדין של"י. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה בכל שואל אין להק' שאין כל הנאה שלו אף שהבעלים חפצים שהשואל ישמור ע"ז. משום דבכל שואל אין לבעלים הנאה בזה שהשואל שומר שהרי הם מעדיפים שהחפץ יהא ברשותם ולא השאילו לו אלא לטובתו. אבל הכא בשומר שהבעלים גילו דעתם שחפצים בשמירתו שהרי מדובר במפקיד, בזה היה קשה הרי אין כל ההנאה של השואל. [↑](#footnote-ref-6)
6. [וביותר יל"ע לדברי הריטב"א לכאו' קשה אמאי לא מוקמינן כולה מתני' כר"ע ונטלה ע"מ להשתמש בה, ושואל שלא מדעת 'שואל הוה' ולא כלתה שמירתו כר"י, ובכה"ג מיירי הרישא דמתני' ולכך מהני חזרתו, אבל בסיפא מיירי שהניחה במקום שאינה מקומה ולא מהני החזרה בכה"ג. וכדברי הריטב"א פסק נמי ברמ"א סי' רצא סעי' א' דשומר שנשתמש בחפץ והחזירו למקומו פטור מאונסין, אע"ג דלהלכה קי"ל כר"ע, ומבואר דכל סברת ר"ע היא רק בנתכון לגוזלה אבל בנשתמש בה לא כלתה שמירתו אף לר"ע, ועי' בש"ך שם ובביאור הגר"א שם סק"ב]. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואפי' שדברי הגמ' הם בסתמא 'והא לא משכה', מ"מ במתני' לקמן מג: מבואר דלב"ש סברי שהחושב לשל"י בפקדון חייב, מוכח שלב"ש אי"צ מעשה קנין. והיה מקום לומר שגם לב"ש צריך קנין, אלא שהקנין היא בחצרו, ולא ס"ל את החידוש של הקצה"ח שצריך 'מעשה' של הוצאה מרשות. [↑](#footnote-ref-8)