ציונים והערות -3 מדליק בתוך שלו
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# מדליק בשל חבירו וסוגיא דטמון (ס"א:) דף מס' 3

**מדליק בתוך של חבירו – ד' רב כהנא**

**דעת רבא**

**דיני טמון**

**גדרי טמון**

**הערות בגפ"ת**

**פסק ההלכה**

**דף ס"א: מתני' המדליק את הגדיש וכו' אמר רב כהנא מחלוקת במדליק בתוך שלו וכו', אבל במדליק בתוך של חבירו, דברי הכל משלם כל מה שבתוכו וכו', אלא אמר רבא וכו'.** בסוגיא זו יש כמה נידונים, **א.** מ"ש מדליק בתוך שלו ומדליק בתוך של חבירו, ורש"י פירש שם שהוא כמזיק בידים, וצ"ע ממנ"פ, הרי לר"י דאשו משום חציו לעולם הוא נחשב כך[[1]](#footnote-2), ולר"ל לעולם אינו כן ד'לאו מכוחו קאזיל'. **ב.** ביאור דעת רבא דמדליק ברשות חבירו פטור בכלים שאין דרכם. **ג.** לברר כל גדרי ודיני פטור טמון העולה מתוך הסוגיות, אי טמון הוא משום חסרון בפשיעה או גדר אחר.

עיקר הסוגיא היא המשנה השניה וסוגיית הגמ' בר"כ ורבא. אמנם ראוי להתחיל הגפ"ת מדף ס"א: במשנה בריש העמוד, עד דף ס"ב. א"ל ר' יימר לרב אשי.

**עיקרי הראשונים בשמעתין: שיטמ"ק סא: בשם הראב"ד ובשם רבינו יהונתן, וכן תלמיד הרשב"א כ"ג. ספר ההשלמה סי' ז', טור תי"ח סי"ג,** **מלחמות ד"ה אלא טעמייהו וכו', וד"ה מכל מקום וכו', הרא"ש סי' י"ג.**

# מדליק בתוך של חבירו (דעת רב כהנא)

**גמ' ס"א: אמר רב כהנא מחלוקת במדליק בתוך שלו וכו'.**

**א. סברת החילוק.** דעת ר"כ דפלוגתת רבי יהודה ורבנן היא במדליק בתוך שלו ויצאה האש לחבירו (דבהא איירי קרא), אבל במדליק בתוך של חבירו לכו"ע חייב על טמון, **ופרש"י** דאז הוי כמאבד בידים. וכ"כ **השיטמ"ק** בד"ה והראב"ד, דמזיק בידים הוא, וכ"כ השיטמ"ק בשם **רבינו יהונתן**.

**והנה** לפי"ז דמדליק בשל חבירו הוא מזיק בידים, צ"ע טובא בין לר"י ובין לר"ל, דאי כר"י דאשו משום חציו א"כ במדליק בתוך שלו נמי, ואם נימא דכר"ל ס"ל, א"כ ודאי צ"ע, דהרי כל שיטת ר"ל היא דאש מאליה הולכת, ולאו מכוחו קאזיל, ואיך יתכן דמדליק ברשות חבירו יהיה חציו, ונמצא דלדברי שניהם אין מובן לסוגיא.

**ב. ביאור הסוגיא לר' יוחנן.** הנה לעיל דף כ"ג. עולה (לדעת רש"י שלפנינו, תוס', רא"ש, וטור) דלמ"ד 'אשו משום חציו' חיובו מדין אדם המזיק ולא שייך ביה פטור טמון, ופטור טמון הוא **רק בגוונא דכלו לו חציו** דאז אינו נחשב מעשה דידיה, וכן ההלכה, וא"כ ע"כ יש להעמיד את כל סוגיין (המשנה והגמ') בגוונא דכלו לו חציו, דבזה קאמר דבשלו פטור בטמון ובשל חבירו חייב על טמון, כ"כ **הפנ"י** (ס"ב. ד"ה בגמרא), וכן מתבאר **בטור** סימן תי"ח דבמדליק בשל חבירו חייב אף בכלו חציו, וכבר מתבאר כן במלחמות בשמעתין תו"ד[[2]](#footnote-3). אמנם קשה, דא"כ איך כתבו רש"י הראב"ד והר"י דמדליק בשל חבירו חייב משום מזיק בידים, והרי כשכלו חציו א"א להגדירו מעשה דידיה, ולכאו' היא קושיא גדולה[[3]](#footnote-4). אולם בדברי הטור והפנ"י מתבאר דגם בכלו חציו אפשר להחשיבו מאבד בידים בשל חבירו, וצע"ג[[4]](#footnote-5).

**ובאמת** דקושיא גדולה זו כבר הקשה **רבינו יונה,** הו"ד **בתלמיד הרשב"א** כ"ג. עומקא 46, ומכח זה הכריח דבאמת למסקנא אין חילוק בין כלו חציו ללא כלו ובכל אופן מפטר בטמון, (וכן נקטו המ"מ, היש"ש, והגר"א בדעת הרמב"ם, וכבר עסקנו בכל זה בסוגיא שם), והא דאיתא בשמעתין דבשל חבירו חייב איירי כשלא היה כותל ולא כלו חציו, ונתחדש הכא דבשל חבירו חייב משום אדם המזיק, וביאור הדבר עי' הערה[[5]](#footnote-6).

**עוד** מצינו שהקשה קושיא הנ"ל בספר **ההשלמה** סי' ז', ותירץ דלפי ר' יוחנן 'מדליק בשלו' ו'מדליק בשל חבירו', היינו כלו חציו ולא כלו חציו, דכל שלא כלו חציו הרי הוא מדליק בשל חבירו ואז חייב על הטמון משום דהוא אדם המזיק כמבואר לעיל כ"ג., וביאורו בשמעתין הוא מחודש מאוד.

**ג. ביאור הסוגיא לר"ל.** בפשטות מתבאר דר"ל מודה דבכה"ג הוה חציו, ועי' **רש"י כ"ב**: ד"ה תצא מעצמה, וליכא לאוקמי כשהדליק הוא עצמו גדישו של חבירו וכו', אלמא בכה"ג דמדליק בשל חבירו מודה ר"ל דהוה חציו[[6]](#footnote-7), [[7]](#footnote-8), ועי' **שיטמ"ק** שם (ד"ה קרא) בשם **תלמידי ר"י**, 'כשאדם בעצמו אז לשם, מודה דחייב משום חציו'[[8]](#footnote-9). וכל זה צ"ע הרי ר"ל קאמר ד'לאו מכוחו קאזיל', ואיך יתכן דיהא אדם המזיק, ויש להתייגע הרבה בדבר. ומצינו עוד **בפנ"י** (כ"ב. וס"ב.) דמודה ר"ל במדליק בתוך שלו **ומתכוין** לשרוף את גדישו של חבירו[[9]](#footnote-10), וכן נראה **בנמ"י** לעיל (כ"ב, בד"ה משום חציו ובד"ה ואי קשיא) דיש נפק"מ אי הוא מתכוין או לא, יעוש"ה. אלמא גם לר"ל איכא גווני דאשו משום חציו, וצ"ע כהנ"ל.

**ד. מהלך נוסף בעיקר דינא דר"כ,** מצינו **בתלמיד הרשב"א** שם, יעו"ש דכתב דקו' מעיקרא ליתא כי מדליק בשל חבירו דחייב על הטמון לאו משום אדם המזיק אלא הוא גז"ה הוא דפרשת טמון נאמרה דווקא במדליק בשלו, וא"כ ניחא בין לר"י (בכלו חציו) בין לר"ל עכ"ד. ובאמת כבר כתב כן **הרשב"א** בשמעתין "שלא באש זה פטרה בו תורה את הטמון, דכי תצא אש אמר רחמנא כלומר יצאה ממקום אחר ובאה ודלקה בגדיש של אחרים, אבל במדליק בתוך של חברו לא פטרה"[[10]](#footnote-11). **אמנם** לפי"ז צריך להתייגע בגדר הדין, דהרי עד כמה דבשל חבירו הוא פרשת אש, א"כ מה נשתנה שאין בו את כל דיני הפרשה, ועי' הערה דמצינו דיש חומר גדול בדין מדליק בשל חבירו דאין בו 'פטורים'[[11]](#footnote-12), [[12]](#footnote-13).

# דעת רבא

**אלא אמר רבא וכו'.** דעת רבא דמודו רבנן דחייב על טמון רק כשאיכא תרוויהו, גם הדליק בשל חבירו וגם בדבר דדרך בנ"א להטמין. **הנה** גם בדברי רבא חזינן חילוק בין 'מדליק בשלו' ל'מדליק בשל חבירו', אולם מ"מ לאו משום גדר הנ"ל דהוי כמאבד בידים, דא"כ יש לחייב אף בדבר דאין דרך להניח וכדברי ר"כ, וצ"ב מהו החילוק, ומצינו כמה דרכים בזה.

**תוס'** כתבו, דטעמא דרבא משום דקרא איירי במדליק בשלו, ורק שם נתחדש פטור טמון, אבל בשל חבירו דלא איירי קרא א"א לפוטרו, אולם בגוונא דאין דרך להניח יש לפוטרו **מסברא דלא הוה ליה לאסוקי אדעתיה**. **והנה** יל"ע עד כמה דכתבו דקרא דאש איירי דווקא בשלו, ומדליק בשל חבירו אינו בכלל האי דינא, א"כ מאיזה חיוב הוא חייב. **ולכאו'** מתבאר 'דבשל חבירו' הוא 'חיוב אחר', וצ"ב גדר החיוב בו[[13]](#footnote-14).

ולכאו' צ"ל דאין כוונתם לומר דהוא חיוב אחר, אלא ה"ק דאע"פ שקרא דאש איירי במדליק בשלו, מ"מ **כלפי עיקר חיובא דאש** אמינא דגם מדליק בשל חבירו בכלל הפרשה, אבל לגבי פטור טמון לא. **וצריך לטרוח הרבה לבאר הדברים,** דממנ"פ, אי הוא בפרשה א"כ פטורא נמי יהא בו דהרי מפרשת אש הוא[[14]](#footnote-15).

**עוד קשה** כמו שהקשה **המלחמות** שם (בד"ה מכל מקום), על הא דכתבו דיש לפטור מסברא כאשר לא הוה ליה לאסוקי אדעתיה, דמאי שנא משאר נזקי ממון דלא מצינו דפטור על דברים שאין דרכו להניח שם, וז"ל, אטו שורו דלא טפח באפיה והלך לגדיש של חיטים מחופה בשל שעורים ואכלו, מי מצי למימר אילו ידענא דשל חטים הוה הוינא מינטר ליה טפי, פשיטא דלא[[15]](#footnote-16). ועי' **פנ"י** מש"כ לתרץ דעת התוס', וכעי"ז כתב **בקובץ ביאורים** אות מ' יעו"ש. ועי' **בחידושי ר' לייב** ח"א סי' ע"ג ד"ה והנה, דהאריך וביאר לכולא שמעתין.

**הרמב"ן** שם (מכח קו' הנ"ל), יצא לפרש הסוגיא בענין אחר לגמרי, דיש כאן מחלוקת נוספת, האם להאמין לו שהיו שם כלים שאין דרך ליתן שם, אבל באמת הוא חייב שם על כל טמון (כמו בדרב כהנא).

**בספר ההשלמה** סי' ז' מפרש דמדליק בשל חבירו היינו היכא דלא כלו חציו, וחייב מדין אדם המזיק, ואפ"ה ס"ל לרבא דפטור על כלים דאין דרכם להיות, כיון דלא פשע. וכעי"ז עי' בדברי **רבינו יהונתן**, דכתב דגם לרבא הגדר הוא כאדם המזיק, ואפ"ה יש סברא לפטור בדבר דאינו כדרך. ודבריהם תמוהים, דלכאו' אדם המזיק חייב באונס (ועי' תוס' כ"ז:, ולפי"ז יש ליישב), ועו"ק דאפי' שור כשהכניסו בלא רשות אין לו טענת פטור, (ועי' היטב בדבריו, ואולי אפשר דכוונתו כהרמב"ן יעוש"ה).

# דיני טמון

**הטמון בתוך בית**. הנה יל"ע בדין טמון בבית, דבמתני' תנן ומודים וכו' שכן דרך בנ"א להטמין בבתים, ובפשוטו כוונת התנא דדבר שדרכו להיות שם לא נחשב טמון, וכמש"כ **התורי"ד** "**דכיון שדרך בני אדם להצניע בבתים כמגולים דמו"**. אולם דבריו צ"ע, דהרי מבואר בסוגיית הגמ' דאדרבה גם בבירה נאמר דין טמון, ודין הסיפא הוא דין מסוים במדליק בתוך של חבירו[[16]](#footnote-17).

ועי' **חזו"א** ב' ה' דמצדד דבית אינו עושה טמון כיון דהבית הוא לכניסה בתוכו, הוה ליה מה שבתוכו כגלוי, ועי"ש שמחלק דמתני' דמבואר דהוה טמון (ורק משום מדליק בתוך של חבירו חייב וכהנ"ל), היינו בגוונא דהטמין בתוך דבר הנמצא בבירה, אבל כלים הגלויים בבית לא אמרינן דהכתלים של הבירה מחשיבים אותם לטמון, ועי' הערה[[17]](#footnote-18).

**כשהמזיק יודע שהלה הטמין שם, וכן טמון בזכוכית.** עי' **חזו"א** ב' ה' דמסתפק בזה, (ועי' חזו"א ו' ז'). ודבריו תמוהים מאוד דודאי הפשטות דאינו טמון[[18]](#footnote-19), וכן עי' מש"כ לקמיה בגדר דין טמון דלכמה ראשונים הוא משום צד אונס וחסרון פשיעה, וא"כ ודאי מתבאר דהנ"ל לא הוה טמון, (ועי' רע"א ד"ה ועיין, 'כיון דדרכו בכך ודאי לא הוה טמון').

**בשעת הדליקה לא היה טמון ואח"כ נעשה טמון.** עי' לעיל נ"ו. דהוה טמון, ועי' **חזו"א** ו' ז'. עוד בדיני טמון עי' הערה[[19]](#footnote-20).

# גדרי טמון

**חסרון בפשיעה -** הנה פטור טמון ילפינן לה (דף ס.) מקרא, ובכמה ראשונים נראה דגדר הדין הוא משום 'צד אונס' וחסרון בפשיעה, עי' **ר"פ** כ"ג. בדעת רש"י שם, וכ"כ ר"ת להדיא **בספר הישר**, עי' הערה[[20]](#footnote-21). וכן נראה דעת **תוס'** כ"ב: דכתבו לבאר הא דבמשנתינו באמצע דיני טמון תנן לדין גדי כפות וכו', משום דס"ד דכל דבר דלאו אורחיה הכי, לאו כעין קמה הוא ופטור, וגדי אין דרכו להיות כפות, קמ"ל דחייב, עכ"ד[[21]](#footnote-22). אלמא גדר פטור טמון הוא **משום צד אונס**, דלא ידע דיהא כאן דבר זה דאין דרך להיות, וקמ"ל דמ"מ דאע"פ שזהו גדר הדין, מ"מ לא פטרה תורה אלא לאו אורחיה **באופן טמון**.

**ועי' ברמב"ם** (פי"ד מנזק"מ ה"י) שחייב על גדי כפות לגדיש **כיון שכן דרך בנ"א** לעשות בגדיש, וכתב **הראב"ד** דאינו יודע מה מקשר הרמב"ם כפות לטמון. ועי **במ"מ** שביאר דכוונת הרמב"ם לפרש מ"ט אין כאן פטור של טמון, וס"ל כדעת התוס' הנ"ל, והוכרח לזה הרמב"ם מסדר המשנה. **והנה** באמת דעת הרמב"ם היא יותר מתוס', דתוס' לא כתבו אלא **דרק ס"ד** דיש אופנים נוספים של "שלא כדרך", אך הרמב"ם ס"ל דאף **לקושטא** הוא פטור **בכל גוונא** שאינו כדרכו, וכל מה דחייב על גדי הוא משום דבאמת הדרך לעשות כן. ועמד בזה **הנחל"ד** כ"ב: יעו"ש מה שחידש בזה. **והנה** לכאו' ילה"ק קושיא גדולה על גדר זה דטמון הוא משום דלאו אורחיה, דהרי מבואר בשמעתין דגם טמון בבית **שדרך בנ"א להטמין** הוא בכלל טמון, וכגון מוריגין בגדיש שדרך להטמין שם הם בכלל טמון, וכל מה דמודו חכמים הוא משום דהוא מדליק בתוך של חבירו, וצ"ע, ועי' הערה[[22]](#footnote-23). ועי **חידושי רע"א** בשמעתין.

**גז"ה -** עי' **ר"פ והשטמ"ק** כ"ג. בשם כמה ראשונים, דע"כ גז"ה הוא לפטור טמון, ולאו משום צד אונס וכדו', דא"כ שאר נזקים נמי, יעו"ש היטב.

**והנה** בברייתא בשמעתין איתא דכלים הטמונים בגדיש "רואין מקום כלים כאילו הוא מלא תבואה". ובפשוטו הוא דין תמוה, הרי טמון הוא ופטרתו תורה, ועד כמה דהוא פטור על הכלים מהיכ"ת שישלם על תבואה שלא היתה שם. ואם ענינו משום חסרון פשיעה, ניחא, דטענתו היא דלקח אחריות לשלם השעורים, אבל אם היה יודע דיש כאן כלים היה נזהר יותר, וממילא כנגד שווי ערך של שעורים שפיר ישלם, אבל אי גז"ה הוא על הטמון מהיכ"ת שישלם, וצ"ע. ועי' **חזו"א** (ו' ז') שביאר, ששווי התבואה שבכלים לא נחשב טמון, דכמו שהעומרים הפנימיים לא נחשבים טמון ה"ה בכלים ניכר בנפח דיש כאן דבר, רק שלא ניכר דהוא כלי[[23]](#footnote-24). ועדיין צ"ע.  **ובאמת** לכל השיטות יש להבין החילוק מה נשתנה אש שיש בו פטור טמון יותר משאר ממון המזיק[[24]](#footnote-25).

# הערות בגפ"ת

**משנה ס"א**: **המדליק בתוך שלו עד כמה תעבור הדליקה כו'.** יעויין **ברא"ש** [סימן יג] **דדוקא מדליק בשלו נתנו שיעור,** אבל בשל חבירו כיון דשלא ברשות הדליק לא נתנו שיעור. וכ"כ **הטור** בסימן תי"ח דהמדליק בשל חבירו אין לו שיעור לפטור. וכן מתבאר **ברמב"ם** פי"ד נזקי ממון ה"א וה"ב. **ועי' במנחת חינוך** (מצוה נו, א) דלאו דוקא אם הדליק בשל ראובן ושרף את ממונו של ראובן, אלא ה"ה הדליק בחצרו של ראובן והלכה ושרפה בחצרו של שמעון, חייב, דפטור דשיעור הרחקה הוא רק במדליק ברשות. אמנם עי"ש **בפרישה** מש"כ בטעם דין הנ"ל, וצ"ע.

**והנה** כל ענין שיעור הרחקה דנתחדש במסוים במדליק ברשותו, צ"ע, דממנ"פ אי עשוי הוא שיתפשט עד שם ברוח מצויה, א"כ במדליק בשלו נמי, ואי אינה מתפשטת רק בדאתי רוח שאינה מצויה, א"כ בשל חבירו נמי יפטר. ועי' **במאירי** (שיטמ"ק) דמתבאר להדיא דאף מדליק בשל חבירו פטור באונס, ומתבאר בדבריו שיש קולא יתירה במדליק בתוך שלו, שהוא פטור אף על מה שאיננו מוגדר כאונס, שעכ"פ אין כאן פשיעה גמורה, יעו"ש. אולם יעויין **בחידושי רע"א** (ד"ה ונ"ל דבאמת), דפירש דכוונת הרא"ש והראשונים הנ"ל לחדש דמדליק בשל חבירו **חייב אפי' באונס גמור**, ויתחייב גם בנפל כותל ואף דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה[[25]](#footnote-26). ודבריו מחודשים מאוד דמהיכ"ת דנתכוונו הראשונים אף על אונס, ולכאו' לא אמרו אלא דצריך שיעור זהירות טפי וכמש"נ במאירי. **אמנם** עי' היטב בדברי **הרי"ף** בשמעתא זו דכתב דכשהרחיק שיעור הרחקה פטור **משום דאונס הוא**, אלמא הא דנתפשטה האש מוגדר לאונס, וא"כ משמע דמדליק בשל חבירו חייב אף באונס (ועי' ביאור הגר"א תי"ח ס"ק ז'), ועי' הערה[[26]](#footnote-27).

**והתנן לא יעמיד אדם תנור וכו' אם הזיק משלם מה שהזיק** כו'. יעויין **ברי"ף** [דף ע] מש"כ בטעמא דבסוגיין פטור.

**היה גדי כפות לו ועבד סמוך לו ונשרף עמו חייב כו'.** יעויין **בתוספות** לעיל דף כב: ד"ה והיה גדי, דהקשו מ"ט נשנה דין זה באמצע פלוגתת רבי יהודה ורבנן גבי טמון, יעו"ש תירוצם, והוא יסוד גדול בגדר דין טמון ונתבאר לעיל ב'גדרי טמון'.

**ומודים חכמים לר"י וכו' שכן דרך בני אדם להטמין בבתים.** עי' **בתורי"ד** דפירש דכיון שדרך בני אדם להצניע בבתים כמגולים דמי. אולם דבריו צ"ע, דבסוגיין מתבאר דהוא חיוב מסוים משום שהדליק בשל חבירו, והארכנו בזה לעיל ב'דיני טמון'.

**אמר רב כהנא מחלוקת במדליק בתוך שלו וכו'.** בטעם החילוק הארכנו לעיל בענין מדליק בשל חבירו, וכן הארכנו בנידון אם איירי הכא בכלו חציו או לא.

**תד"ה לפלוג.** מתבאר בתוס' ב' מהלכים בדעת ר"כ, **א.** מחלוקת ר"י ורבנן במדליק בשלו הוא ובמידי דאורחיה להטמין, וכשהדליק בשל חבירו לכו"ע חייב, והכי ס"ל להגר"א מגרמישא **בשטמ"ק**. **ב. במדליק בשלו** ר"י מחייב אפי' בדבר דלאו אורחיה, ורבנן פוטרים מ"מ, ובמדליק בשל חבירו מחייבים מ"מ (והכי ס"ל לרש"י) וכ"כ **תור"פ,** ועי' **בחידושי הרשב"א** דהאריך.

**דף ס"ב., ומודה ר' יהודה לחכמים במשאיל מקום לחבירו וכו'.** עי' **ברמב"ם** פי"ד נזקי ממון הי"א **ובטור** סימן תי"ח **ובשו"ע** שם דהביאו את דין זה להלכה. ולכאו' הוא פלא במה שהוצרכו הפוסקים להעתיק גמרא זו, והרי לרבנן שפוטרים בטמון אין שום רבותא בהלכה זו. ואולי י"ל דהכא איירי כשלא כלו חציו, דבעלמא חייב בטמון, והכא פטור משום דכלפי זה לא קיבל רשות להכניס, ואפי' שהוא מזיק בידים כיון דלא נתכוין פטור עי' שו"ע שע"ח ס"ו, צ"ע. אמנם עי' **בסמ"ע** [ס"ק יז] "פירוש, עשה האש בשלו **וכלו חציו** וכו', וא"כ צ"ע מקמ"ל בזה, יעו"ש בדבריו.

**ומודה רבי יהודה.** צ"ע מהו ומודה, והרי לכאו' אי"ז ענין לטמון, אלא דין אחר בהלכות שומרים מה קיבל עליו ומה לא.

**אמר רבא הנותן דינר זהב לאשה** וכו'. ופרש"י דלא דמי למבעיר, דמבעיר לא מזיק בידים הוא אלא פושע וכו'. ועי' **ר"פ** דהקשה הרי קי"ל אשו משום חציו, וצ"ע דעת רש"י. ולכאו' מתבאר בדבריו דבכל הדלקה בעינן נמי פשיעה, כמש"כ **תוס'** כ"ב. ד"ה אשו **והרא"ש** פ"ב סי' ח', וכ"כ **הרשב"א** שם, וכן לשון **הנמ"י** שם, ויעוין מש"נ שם (סוף שיעור א'). ועי' **ר"פ** שתירץ דההיא דמשאיל מקום לחבירו "מיירי במדליק בתוך שלו והלכה ואכלה בתוך של חבירו דהשתא לא הוי מזיק אלא הוי כפשיעה בעלמא". ודבריו צ"ב, דהא ודאי אף במדליק בתוך שלו אמרינן אשו משום חציו, ויש ליישב.

**אמר רב שמעית מילתא לר' יהודה ולא ידענא מאי היא** וכו' עי' **ר"פ** דהקשה מ"ט בפרק הפרה גבי נגיחה אמרינן דאפילו ניזק ברי ומזיק שמא המע"ה, ומ"ט לא עבדינן שם תקנת נגזל, וי"ל דלא שייכא תקנת נגזל רק בנזקי גופו דומיא דנגזל, ואשו נמי נזקי גופו הוא דאשו משום חציו". ודבריו צ"ב טובא דהרי לעיל כ"ג. איתא שפטור טמון אינו שייך אלא בכלו לו חציו, וא"כ על כרחנו הגמרא כאן שתולה את הדין טמון בפלוגתא דרבי יהודה ורבנן איירי בכלו לו חציו, וא"כ מה שייך לתלות את הדין שעשו תקנת נגזל ב'אשו משום חציו', ויש ליישב.

**עשו תקנת נגזל באשו.** עי' **ברשב"א** שנחלק עם הראב"ד אם הוא דין מסוים בטמון או אף בגלוי, יעו"ש.

# פסק ההלכה

# טור ושו"ע סי' תי"ח ס"ב וסי"ג

**אדם המדליק בתוך שלו והרחיק כשיעור** (השיעור הוא לפי גובה הדליקה) פטור, אבל המדליק בשל חבירו חייב גם בהרחיק כשיעור.

**טמון באש** פטור, והיינו אפי' היו שם כלים שדרך להטמינם, ומ"מ משלם לו את השווי של הכלים לפי ערך הדבר שהיו טמונים בו.

**וכ"ז** דוקא במדליק בתוך שלו וכלו חציו, אבל המדליק בשל חבירו חייב על כלים שדרך להטמינם (ובעה"ב נאמן בשבועה לומר מה הטמין). ועי' **ש"ך** דכוונת השו"ע לפסוק דאם אין דרך להטמין פטור אפילו אם מוסכם לכל שהיו שם חפצים אלו (היינו כתוס' והרא"ש ודלא כהמלחמות).

**ע"ע** בש"ך דלפעמים המדליק בשל חבירו מוגדר מזיק בידים וחייב על הכל, ולפעמים אינו אלא פשיעה, (והיינו כמש"כ במלחמות ד"ה והיינו טעמייהו), וצ"ע גדר הדברים.

**עי'** בשו"ע סי"ד נתן רשות לחבירו להגדיש והלה בלא רשות הטמין שם כלים, המזיק פטור על הכלים, (ועי' סמ"ע דהיינו בכלו חציו), ועי' גם סעיף ט"ו.

1. **וכן** יש לברר האם המדליק בתוך של חבירו חייב אף בכלו לו חציו. [↑](#footnote-ref-2)
2. **עי'** ד"ה מכל מקום למדנו, תוך דבריו, ועי' גם ד"ה וד"ה [↑](#footnote-ref-3)
3. **ויותר** מזה עי' חזו"א סימן ב' סק"א ד"ה נמצינו, דלכאו' אם היה כותל א"כ אינו נחשב כלל 'מדליק בשל חבירו'. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ותוקף** הקושיא הוא דבכלו חציו אין תורת מעשה אלא עד הכותל. אולם עי' היטב לשון רבינו יונה שם דכלו חציו פטורו משום אונס, וכ"ה בכתבי הגר"ח (עומקא 222), וברכ"ש סי' י' ד"ה ובתירוצם, וא"כ ניתן להבין שפיר דבשל חבירו אין לו פטור אונס וכדו', וחייב על המעשה מ"מ. [↑](#footnote-ref-5)
5. **כבר** נתבאר (שיעור ב') בדעת רבינו יונה ודעימיה, דאשו משום חציו שפיר הוה מעשה גמור, ולכך כתב שם להדיא דחייב מיתה וד' דברים, אמנם כלפי נזקי ממון אינו נתבע על המעשה (כיון דברשות הדליק ויכול לשמור), וכל התביעה שם היא על שלא שמר, (וכלפי 'טמונים' אינו צריך לשמור), וא"כ פשוט הא דמבואר הכא דכשמדליק בשל חבירו (ולא כלו חציו) שפיר יש לתובעו על מעשה ההדלקה גופא, וכן נתבאר בביאור הגר"א תי"ח ל"ג. [↑](#footnote-ref-6)
6. **אמנם** דבר זה צע"ג דהרי כלב שנטל וכו', וכן גמל, וכן המדליק את הגדיש ועבד נשרף, בכולהו קאמר הש"ס דלר"ל חייב רק משום ממונו, ואע"פ שעשה כן בשל חבירו, והיא תמיהה גדולה. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ואולי** כוונת רש"י על גדיש צפוף, וחידש להחשיבו מקום גחלת, אולם כתיב ומצאה קוצים וכו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. **עי'** תשובת **הגר"א גורדון זצ"ל אב"ד טעלז**, (עומקא 161) שהעיר לר"ל דאשו אינה חציו אלא גרמא, א״כ בעיר הנדחת דכתיב ושרפת באש את העיר ואת כל שללה, איך יקיים המצוה הזאת, כיון דשלא במקום גחלת לא חשיב כחו רק גרמא, א״כ צריך להניח גחלת על כל קרש וקרש מן הבית מתחילתו ועד סופו ושלא להניח שום מקום פנוי בלא גחלת, כמו שמולחים בשר שצריך שלא ישאר מקום פנוי בלא מלח, וכן צריך להניח גחלת על כל התקרה מתחילתה ועד סופה שלא ישאר מקום פנוי בלא גחלת, וזה אי אפשר בשום אופן בעולם, דכיון דהתחיל הבית לשרוף באיזה מקומות, אז אי אפשר לשום אדם להיות בבית ולהניח גחלת על שאר הקרשים שבכותלים ושבתקרה, אלא ודאי צריך לומר שאף ע״י גרם מקיים המצוה של ושרפת כיון שהאדם גרם שישרוף. ועי"ש שהקשה על זה דבסוגיא בסנהדרין מבואר דאינו גרמא, יעו"ש עכ"ד. והנה אי ר"ל מודה במדליק בתוך של חבירו, לק"מ. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וז"ל** הפנ"י (כ"ב.) מי שנתכוון להדליק בשל חבירו לא שייכא כלל פלוגתא דר"י ור"ל משום מאי וכו', דהא ודאי יש לחייבו מטעם אדם המזיק, ונלמד במכ"ש מכורה בור שההיזק בא לאחר מכאן, ומכ"ש כאן שמזיק בידים, עכ"ל. ועי' בחידושי רבי שלמה סימן ט"ז שתמה עליו מדברי הגמ' גבי המדליק את הגדיש ונשרף העבד, דאקשי לר"ל ולא מתיישב אלא בהצית בגופו של עבד, וכן מש"כ 'דהוי ממש ככורה' לא ידענא מה קאמר, אטו כורה בור הוי אדם המזיק, וצע"ג דבריו הקדושים עכ"ל. אמנם באמת הפנ"י גופיה (כ"ב:) בד"ה בגמ' עמד בזה דלפי מה שכתבתי דאדם המדליק את הגדיש עצמו נחשב מזיק בידים א"כ צ"ע קו' הגמ', ותירץ שמבואר בס"א: דאיירי במדליק בתוך שלו יעו"ש שהוכיח כן, ועי' פנ"י מ"ג: דחזר ע"ז והעמיד שיטתו, וכן בשמעתין ס"ב. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וכ"כ** תוס' ר"פ במשנה, וכיו"ב כתבו תוס' והרא"ש סי' י"ג בדעת רבא, עי' לק'. [↑](#footnote-ref-11)
11. **עי'** חי' רע"א דלומד בדעת הרא"ש סי' י"ג דבמדליק בתוך של חבירו אין פטור אונס, (ולכאו' אין לומר דכוונתו דהוא אדם המזיק, דהרי בנפל הכותל כבר אין לזה תורת מעשה, עי' לעיל). ומתבאר בדבריו דיש חיוב מסויים על מדליק בשל חבירו שהוא ללא גבול ופטור, ועי' מאירי ס. ד"ה ורבותי. ומתבאר בכל זה דחלוק התביעה על המדליק בתוך שלו ממדליק בשל חבירו, ועי' עוד בתחילת ההערות בגפ"ת. [↑](#footnote-ref-12)
12. **עי' אבן האזל פ"ב מנזק"מ הי"ז ד"ה אלא, דנסתפק אי מדליק ברה"ר נחשב מדליק בתוך שלו או בשל חבירו.** [↑](#footnote-ref-13)
13. ולא נראה דכוונתם שהוא חיובא דאדם המזיק, דא"כ לכאו' באדם המזיק יש לחייבו בכל אופן וכ"כ **המלחמות** שם, **וכן הרשב"א** ס"ב. ד"ה בכספתא, דכל שהוא בגדר אדם המזיק אין שייך הטענה דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה, אולם תוס' גופייהו בד"ה מי מנחי ס"ל דשייך האי פטורא אף באדם המזיק, ומ"מ לא נראה מלשום דזו כוונתם הכא דהרי כל עצמם לא אמרו אלא דיוק דפטור טמון לא קאי על גוונא זו אלמא בעצם היה שייך בזה טמון וע"כ מדין אש גרידא הוא חייב. [↑](#footnote-ref-14)
14. **עי'** במלחמות ד"ה אלא טעמייהו, דכתב כדעת התוס', אמנם הדגיש דה"מ כאשר הדליק בחצר חבירו ואזלא לצד השני, אבל מדליק גדישו בידים ודאי אדם המזיק הוא. וצ"ע גדר דין זה. ולכאו' כוונתו לומר דהוא בגדר 'מקום גחלת' וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. **עו"ק** דאי סברא בעלמא הוא דלא הוה ליה לאסוקי אדעתיה, נמצא דרבי יהודה ורבנן פליגי בשני מחלוקות, חדא אם יש בכלל פטור טמון בתורה, ועוד האם בדבר דאין דרכו להניח יש לפוטרו משום אונס דלא הוה ליה לאסוקי אדעתיה. [↑](#footnote-ref-16)
16. וי"ל עי' היטב בכל דברי הגמ' ולא נמצא להדיא דגם בבירה יש פטור טמון והא דמסיק רבא דבתרתי פליגי ולכאו' עדיין קשה מ"ט לא קאמר התנא מקום שמודים רק בבירה והרי היה לו לומר דמודים בכל מדליק בשל חבירו, י"ל כמש"כ תוס' והראשונים דהתנא דכיון דבגדיש רבי יהודה מחייב בכל אופן אפי' בארנקי א"כ רצה התנה למצוא אופן דרבנן מודו דחייב על כל דבר, וא"כ גם לתורי"ד נימא דמה"ט נקט דוקא בירה דרק בזה חייב אפי' על ארנקי אבל בסתם מדליק בשל חבירו פטור על ארנקי, כן אמר לי הגר"פ רוזנבוים. [↑](#footnote-ref-17)
17. **הנה** אדם שמחמתו חלחלו מים לשכינו הרי יש לחייבו מדין אש, (באופן דהוה ליה לאסוקי אדעתיה ולא כרוח שאינה מצויה), אבל אי נימא דהבית עושה טמון א"כ לכאו' יפטר על כל הרהיטים שהזיק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. **וכן** בגוונא דהדבר מונח בתוך אריזה דעל האריזה כתוב את תוכן הדבר, לכאו' לא הוה 'טמון'. [↑](#footnote-ref-19)
19. **עי'** ר"ח דף כ"ו: אהא דאיתא דבבור חייב על טמון, במאי קמיירי, וז"ל, י"א 'עובר במעי פרה' שאם נפלה פרה מעוברת בבור משלם הפרה ועוברה. וקשיא והא קי"ל דעובר ירך אמו הוא, ולדברי הכל פחות מבן ט' מתכשר בשחיטת אמו, וכמה ראיות זולתי זו מוכיחות לדחות זה הפי', יעו"ש דלכך פירש כמש"כ רש"י ותוס' דף י. דהיינו שנפל חמור שהיה עליו שק מלא תבואה, דזהו טמון. **ועי'** עוד **שיטמ"ק** בשמעתין בשם רא"ה ד"ה אינן, דטמון היינו דוקא הטמון מכל צדדיו, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. **עי'** ר"ת בספר הישר סי' תקל"ח, (עומקא) וז"ל **שאין שום ממון חייב אם הזיק באונס טמון במידי דלאו אורחיה כמו אונס הוא**, דלא הוה ליה לאסוקי אדעתיה, אבל אי אמרת אשו משום חציו וכגופו דמי אמאי פטור אדם מועד לעולם בין אונס בין רצון, עכ"ל. והנה מש"כ 'במידי דלאו אורחיה', עי"ש היטב בדבריו דנראה דגם על מדליק בתוך שלו קאמר כן, והוא תמוה מאוד, דהא בסוגיין מתבאר דבמדליק ברשותו ויצאה לחבירו פטור אפי' במידי דאורחיה. **עוד** צ"ע מש"כ דכתב "דאין שום ממון חייב אם הזיק באונס טמון במידי דלאו אורחיה כמו אונס הוא", והרי שור בכה"ג במידי דלאו אורחיה חייב, וצ"ע, ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-21)
21. **לכאו'** ילה"ק על עיקר שיטתם מהא דאיתא דף י. דאש מועדת אף לדבר שלאו אורחיה, והיינו ליחכה נירו וסכסכה אבניו. **וצריך לחלק** דכל דבריהם הוא על דבר שאינו ראוי **שיהיה כאן**, ולא דמי לדבר דאין ראוי להידלק באש, ויש לטרוח הרבה בביאור החילוק. [↑](#footnote-ref-22)
22. **וע"כ** צ"ל דכל דברי התוס' והרמב"ם הם רק במדליק בתוך של חבירו, ולכך כתבו דפטורו הוא משום 'דלאו אורחיה', (וכ"כ בספר ההשלמה סי' ז'). אמנם א"כ מתבאר דהא דפטרינן במדליק בתוך של חבירו בדבר דאינו עשוי להיות שם הוא **מקרא ד'הקמה'**, (דהרי הביאו תוס' שם דרשה זו), ולא מסברא, וצ"ע מדברי התוס' בשמעתין דכתבו דקרא דהקמה לא איירי אלא במדליק בשלו, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ולפי"ז** בהטמין הכלי בתוך ארגז לא ישלם כאילו נפח הארגז הוא חיטין, ובאמת גם לנוסח הראשון לא ישלם כיון דאפשר דהוא ריק ורק בטמון בגדיש מוכרח שקיבל ע"ע לכה"פ אחריות ערך הגדיש. [↑](#footnote-ref-24)
24. **ועי'** בתלמיד ר"ת כ"ג. קשיא ליה לאביי למ"ד אשו משום חציו וכו'. בשלמא למ"ד אשו משום ממונו לא תיקשי לך אם פטר קרא טמון באש, דאיכא למימר דפליג רחמנא בין ממון שאין בו רוח חיים לממון שיש בו רוח חיים, עכ"ל. והנה אחר המתבאר בדף כ"ב. אפשר עוד דמשום דכח אחר מעורב בה. וכן נמי אף בלא רוח יש גריעותא לאש, דהיא מתרבה והולכת, ואין זו ממש אותה האש שהצית המבעיר, וכמש"כ הפנ"י שם. [↑](#footnote-ref-25)
25. **ויש** שהקשו על רע"א מהא דאיתא דברוח שאינה מצויה פטור אפי' למ"ד אשו משום חציו דהוה כאדם המזיק, ואינה קושיא, דהתם אפשר דלאו משום אונס אלא דבכה"ג לא נחשב חציו כלל. [↑](#footnote-ref-26)
26. **עי'** היטב מה דמחלק שם דכל פטורו הוא הכא משום דלצורך שעה מדליק, ואחר שהרחיק השיעור נחשב אנוס, דמאי הוה ליה למעבד, הלכך מכה בידי שמים היא, משא"כ המעמיד תנור בתדירות היה לו לברר, ופושע הוא. והנה ההבדל אי תדיר בשימוש או לא מורה לן דאין הכונה לגדרי אונס גמורים, אלא הנידון הוא דכמה שיש לו רשות הוא פחות צריך לאסוקי אדעתיה, ואם הוא תדיר הוא נתבע יותר. **ועיין בריטב"א** ב"ב דף כ. "ואע"ג דלגבי דליקה קיי"ל כר' שמעון שאם עברה והזיקה פטור, התם כיון דלפי שעה הוא כל שהרחיק כדינו אם הזיק אונס הוא ופטור, אבל הכא דמדליק תדיר צריך הוא ליתן דעתו בכל עת שלא יזיק, כי עם התדירות אפשר הוא שיזיק אם לא יתן דעתו, **כי כדי שלא למעט תשמישו לא צימצמו עליו השיעור לגמרי**. ועי' נתיבות קנ"ה א' מה שביאר ברי"ף, ויש להתייגע הרבה בביאור כל הנ"ל. [↑](#footnote-ref-27)