מוקצה - כולל פונוביז
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה

**בס"ד**

**צורתא דשמעתתא**

**ציונים ומראי מקומות**

**שבת ענייני מוקצה**

**מהדורה זמנית- לא מוגה כלל**

**אדר תש"פ**

**ניתן להשיג:**

**קרלנשטיין**

**[PHONE_REMOVED]**

בס"ד

**דלתות הכלים**

כל דבר שאינו ראוי לשימוש ואינו כלי הוי מוקצה מחמת גופו, כגון אבנים ועפר וכיוצ"ב, וכלפי זה באה המשנה לחדש שדלתות הכלים יש להם דין כלי ואינם מוקצה, וכדלהלן.

**כל הכלים-** עי' בריטב"א שבא לרבות אפי' כלים גדולים כגון שדה תיבה ומגדל, ולכאו' כוונתו שהרי מצינו שבגדולים ביותר יש שבאמת אסורים בטלטול עי' לעיל (דף לה.), קמ"ל דשרי.

**כל הכלים ניטלים בשבת-** הקשה התוס' (ד"ה כל) הא איכא כלים שאינם ניטלין, וע"כ גרס 'הניטלין', דהיינו שאותם כלים המותרין בטלטול בא ללמד דין דלתותיהן. ומתקשה הר"ן דלפ"ז גם א"א לגרוס ודלתותיהן עם 'ו', דאינו דין נוסף אלא זה כל הדין שאמרו.

אכן הר"ן מיישב דכיון שהוזכרו דלתות, מתבאר ממילא דאיירי בכלים העומדים להצנעה, וכלים אלו באמת כולם מותרים. ומוסיף ומדייק כן גם מרש"י (ד"ה כל) שמפרש 'כל הכלים שיש להם דלתות כגון שידה תיבה ומגדל ניטלין בשבת', עיי"ש.

ויל"ע דאכתי לא נתיישב בזה משה"ק תוס' מכלי גדול דלעיל (דף לה.), דהוי כלי להצנעה ואעפ"כ אסור מחמת גודלו. ועי' במרומי שדה שמתרץ דכל שהוא גדול בטל ממנו תורת כלי, כמש"כ רש"י עירובין (דף ל"ה) דחשיב אוהל ולא כלי, וא"ש דלא אשכחן כלי שהוא מוקצה[[1]](#footnote-1).

וע"ע בחת"ס שדן על דברי הר"ן, הא איתא לעיל (דף מד:) דמטה שייחדה למעות הויא מוקצה, וכתבו תוס' (שם ד"ה הא) דהוא כחסרון כיס ומוקצה גם לר"ש, וא"כ ה"נ שידה ותיבה שייחדן למעות, ושפיר אשכחן כלי הצנעה שהם מוקצה. עיי"ש.

**ודלתותיהן עמהן-** יל"ע בדלת מחוברת מה הרבותא שמותר לטלטלה, ועי' בריטב"א (ד"ה כל הכלים) שכתב 'ואע"פ שהם עשויים שמתפרקים מהם, אין צריך לפרקן'. משמע שבא לבאר דקס"ד דכשבא לטלטל התיבה יצטרך לפרקן ולא לטלטלן, ומשום שעשויים שמתפרקים, וצ"ב.

אכן עי' בפסקי הרי"ד שכתב דבמחוברין פשיטא דשרי לטלטל הדלתות, ואגב סיפא נקט דלתות, עיי"ש.

**אע"פ שנתפרקו בשבת-** הגירסא לפנינו היא שנתפרקו 'בשבת', וכ"כ הרמב"ם בפהמ"ש[[2]](#footnote-2). ולפ"ז כשהקשו בגמ' ולא מבעי בחול הוא מדקתני שנתפרקו בשבת, ולמאי דמסקינן דאיירי בנתפרקו בחול, מפרש הרמב"ם דהא דאמרו נתפרקו בשבת מתפרש כך, 'אע"פ שנתפרקו בחול ניטלין בשבת', וכ"כ בתוס' רי"ד.

אכן ברש"י (ד"ה ולא מבעיא בחול) מפרש דהא דהקשו הוא משום דקס"ד דקאי ארישא, ומדייק הר"ן דמוכח שלא גרס בסיפא נתפרקו 'בשבת', וכ"כ בתוס' רי"ד[[3]](#footnote-3).

וכן מתפרש גם המשך דברי רש"י (ד"ה הכי קאמר) שמפרש המסקנא דלא קאי ארישא, והרבותא היא בנתפרקו בין בחול בין בשבת, וכתב המהרש"א (שם) דמשמע דלא גריס בתירוץ אביי 'ואע"פ שנתפרקו בחול ניטלין בשבת', דזה נצרך רק אי גרסינן בשבת וכמש"כ הפהמ"ש והתורי"ד הנ"ל, אבל לרש"י סגי לומר דלא קאי ארישא.

**טעם ההיתר לטלטל אע"פ שנתפרקו-** עי' תוס' (ד"ה אדרבה) דהוא מצד שראוי להתחבר כמקודם, וכ"כ הריטב"א (ד"ה אע"פ) 'מ"מ הרי הוכנו אגב אביהם ואינם יוצאים מהכנתם כיון שסופם לחזור שם'. וכ"כ בתוס' רי"ד (ד"ה אע"פ), ומוסיף, דאי צריך מעשה אומן בכדי להחזירן ליכא האי היתרא, ונידון כשברי כלים, עיי"ש[[4]](#footnote-4).

אכן בשיטה להר"ן נראה שהוא מדין שברי כלים, וכן נראה בפהמ"ש להרמב"ם ובמאירי, עי' בארוכה להלן (על תוס' הנ"ל), וכן מוכח בדעת רש"י שהובא בסמוך עי' להלן[[5]](#footnote-5).

**אי בעינן שיהיו ראויין לשימוש במצבן כעת שמפורקין-** רש"י לקמן (דף קכו: ד"ה ה"ג ואמר רבי יהודה) כתב דההיתר של דלתות הכלים הוא רק על ידי שבמצבן כעת ראויין לישב עליהם ולהאכיל קטן, עיי"ש. ועי' בתוס' שם (ד"ה וכי) שתמה עליו, עיי"ש[[6]](#footnote-6).

והנה אי ההיתר כתוס' מצד שראוי להתחבר לכאו' ודאי אי"צ שיהיה ראוי כעת, דהתירו אינו מכח מצבו הנוכחי אלא מצד שיכול להתחבר כמקודם, וכ"כ התוס' רי"ד (ד"ה אע"פ) וכ"כ גם בפמ"ג (סי' ש"ח משב"ז ס"ק ח') הו"ד במ"ב (שם ס"ק ל"ה) שאי"צ שיהיה ראוי כעת לכלום כיון שהיתרו מחמת שיחזור ויתחבר לכלי.

וע"כ לכאו' דרש"י נקט שהוא כדין שברי כלים, וכמש"כ לעיל מהשיטה להר"ן ומפהמ"ש להרמב"ם.

**שברי כלים שיכול להחזירם-** כתב התהלה לדוד (סי' ש"ח ס"ק י"א) דיל"ד למש"כ תוס' דהכא ההיתר מחמת שיכול להחזירו וממילא גם בדליכא בהו שימוש במצבן כעת, א"כ לכאו' ה"ה בכלים שנשברו ויכול לתקנן יהיה הדין כן, ואע"פ שאסור לתקן בשבת הא גם דלתות אסור להחזיר בשבת כמבואר בגמ' בסמוך, אלא שדן 'ואפשר יש חילוק בין נתפרק שאי"צ אלא להחזיר לנשבר שצריך תיקון, וצ"ע'.

**המוכח לזה מסנדל-** והנה לעיל (דף קיב.) בדין סנדל שנפסק פרש"י דטעון תיקון, ומבואר דכיון שיכול לתקנו שרי בטלטול, ומוכח לכאו' דגם בשברי כלים מהני אי יכול להחזירם, אלא דמאידך מבואר שם דאי צריך להחליף מימין לשמאל הוי מוקצה דעת ר"י הגם שיכול לתקנו ולהחליפו, וצ"ל דזה נחשב כמו לעשות כלי חדש ואינו החזרתו לקדמותו. אכן במאירי שם מפרש דבנפסקה הפנימית נשאר ראוי לשימוש, ולפ"ז ליכא ראיה.

**המוכח לזה מכירה-** ע"ע לקמן (דף קלח:) גבי כירה שנשמטה ב' ירכותיה שפרש"י (ד"ה שמא יתקע) דאסורה בטלטול רק מחמת שמא יתקע, ובר"ח והמאירי ועוד ראשונים שם פי' מצד שבטל ממנה תורת כלי, ובדעת רש"י י"ל דנשאר שם כלי כיון שיכול לתקנו[[7]](#footnote-7), ויש לדון במה פליגי הר"ח והמאירי, ואפשר שהמאירי לשיטתו בסנדל ושיטתו שבאמת לא מהני בשברי כלים מה שיכול לתקנו. ואולי יש לחלק.

**שאינן דומין לדלתות הבית-** יש להעיר אמאי נזקק התנא לבאר דאינו כדלתות בית, הא ליכא דין ידוע מקודם שדלתות הבית הוו מוקצה, ועוד יש להעיר דאינו מן המוכן הוא טעם לאסור דלתות הבית אינו הסבר במה שונים דלתות הכלים.

**תד"ה אדרבה-** תוס' מחלק בין דינא דדלתות הכלים לדין שברי כלים, דהתם ההיתר מכח השימוש המתחדש בשבר, והכא ההיתר מכח שעדיין ראוי לשימוש הקודם בעצמו, דראוי לחברו בחזרה, והו"ד בט"ז (סי' ש"ח ס"ק ח'), וכ"כ הריטב"א

אכן במאירי (ד"ה אמר המאירי) מחלק באופ"א, דהכא הכלי נשאר שלם ויותר ראוי להתיר הדלת אגב הכלי המותר, משא"כ בשברי כלים שהכלי נשבר ואיננו, א"א להתיר השברים אגביו, עיי"ש. ויש להבין טעמו.

**אי היתר דלתות והיתר שברי כלים הוו חד דינא-** בתוס' הנ"ל (ד"ה אדרבה) מבואר דב' היתרים נפרדים הם וכנ"ל, וכן משמע מדתנן בב' משניות נפרדות.

בשיטה להר"ן (ד"ה ואע"פ) כתב בביאור עיקר ההיתר של דלתות שנתפרקו 'מ"מ ראויין הן להטלטל בפנ"ע, שהרי יכולין הן לעשות מעין מלאכתן הראשונה לכסות בהן השידה והתיבה, וכו', והרי ראויין הן לאותה מלאכה שהותקנו מתחילה לכסות בהן השידה והתיבה או למלאכה אחרת'. משמע כוונתו שכעת בעודן מפורקין הם ראויין למלאכתן הראשונה, דיכול להשתמש בהם כך, ומותרים כדין שברי כלים שכל שראויים לכעין מלאכתן הראשונה שרי, ולפ"ז שפיר י"ל שבאמת דלתות הוא דין אחד עם דין שברי כלים.

וכן נראה ברמב"ם (פכ"ה הי"ב) דכתב דין דלתות הכלים וממשיך וכן כן הכלים שנשברו וכו', ומשמע לכאו' שדין דלתות ודין שברי כלים חד דינא הם, ויל"ע. אלא דא"כ הדרא קושית תוס' וצ"ל כמאירי הנ"ל. ובאמת מדפי' המאירי כדבריו ולא חילק כתוס' נראה שגם הוא נקט דחד דינא הם.

**אדרבה בשבת מוכנין אגב אביהם-** הנה בסוגין מסקינן כסברא זו דבנשברו בשבת מוכנים אגב אביהם, ורק מסקי דגם בלא"ה שרי וגם בנשברו בחול, ומאידך לקמן (דף כגד:) גבי שברי כלים הדרינן מסברא זו. ולתוס' הנ"ל ניחא, דדינים נפרדים הם, דאגב אביו הוא מוכן לשימוש שהיה עם אביו, אבל לא מוכן את השימוש המתחדש, אבל לר"ן ודעימיה קשה.

**מוכנין אגב אביהם-** פרש"י (ד"ה אדרבה) דהוא סברא דמשקדש היום היו מוכנים לטלטל, והיינו דכל שבתחילת השבת היה מוכן סגי בזה ונשאר בהיתרו לכל השבת[[8]](#footnote-8), משא"כ בנשברו בע"ש ליכא מוכנות זו.

אכן עי' בר"ן (על הרי"ף דף מז. ד"ה ומקשו) שכתב דבנשברו בע"ש הוא מצד שאיכא למימר דכיון שלא החזירום מבעו"י בטלו מתורת כלי[[9]](#footnote-9).

**דלתות הבית**

תנן במתני' דדלתות הבית אסורות בטלטול ואינן כדלתות הכלים 'לפי שאינן מן המוכן', ויש להבין מהו 'מן המוכן', ובמה באמת שונים מדלתות הכלים.

**דעת רש"י-** פרש"י (ד"ה ואע"פ שנתפרקו) 'לפי שדלתות הבית אינן מן המוכן לטלטל שאינן כלי אבל אלו הן כלי אגב אביהן'.

**דעת הרמב"ם הר"ח והמאירי-** אכן הרמב"ם (פכ"ה ה"ו) כתב 'דלתות הבית אע"פ שהן כלים לא הוכנו לטלטל לפיכך אם נתפרקו אפילו בשבת אין מטלטלין אותן'. ומפרש הלבושי שרד (סי' ש"ח על המג"א ס"ק י"ט) דמש"כ הרמב"ם אע"פ שהן כלים 'ר"ל שראויים לתשמיש אחר והוי כלים מ"מ כיון שלא הוכנו לכך אסור לטלטלם'.

וכ"כ הר"ח 'כי דלתות הבית קבועין בקרקע ולא הוכנו להיטלטל, אבל הכלים הוכנו לטלטול וכ"ש דלתותיהן. ובמאירי (ד"ה דלת) מוסיף לבאר דעת הרמב"ם 'שדלתות הבית אע"פ שכלים הם אין תורת כלי עליהם, שחבורם לקרקע מפקיעם מתורת כלי'[[10]](#footnote-10).

וכתב המ"מ (שם) דרש"י והרמב"ם ב' שיטות הם, דרש"י מפרש מחמת שאינן כלי, דהיינו שאינם מתוקנים ככלי, וברמב"ם מפרש דאע"פ שהם כלי אסור כיון שלא הוכנו לטלטול.

**כסוי בור ודות-** תנן לקמן (דף קכו:) דכיסוי בור ודות אין ניטלין אא"כ יש להם בית אחיזה, וכתב הביאוה"ל (סי' ש"ח סעי' י' ד"ה אין ניטלין) דהניחא לרמב"ם א"ש דבלא בית אחיזה אסורין כיון שהוא כדלתות הבית, אבל לרש"י הא כיון שיש להם תורת כלי יהיו מותרים בטלטול, וכתב דע"כ צריך לדחוק דמה שאסור הוא רק ליטלם מהבור והדות, או אי היה בבור בביהש"מ אמרינן מיגו דאיתקצאי, אבל אי ניטלו מהבור בע"ש שפיר יהיה שרי לטלטלן, ודוחק. ומוסיף דאפשר שמכאן יצא לרמב"ם דינו דלא ניחא ליה לדחוק כרש"י. עיי"ש.

**דברי החזו"א בדעת רש"י-** החזו"א (סי' מ"ו ס"ק ד') תמה דוכי לרש"י יהיה שרי לטלטל דלתות הבית משופין ומתוקנין שתורת כלי עליהן, וע"כ דן לפרש ברש"י דלא כמ"מ, אלא גם ברש"י הפשט 'כלי' היינו דבר העומד להיטלטל, ודלתות הבית מחמת שהם מחובר אינן 'כלי' דאינן עומדות לטלטול, ומוסיף עוד, דלפ"ז א"ש דינא דכיסוי בור ודות, ולא צריך לדחוק כביאוה"ל הנ"ל, עיי"ש[[11]](#footnote-11).

**סולם של עליה-** כתב הרמב"ם (פכ"ו ה"ז) דסולם של עליה אסור לטלטלו 'שאין עליו תורת כלי', והובא בשו"ע (סי' ש"ח סעי' י"ט) ובמג"א (שם ס"ק ל"ח) ומוסיף המג"א 'ונ"ל דטעמא דהוי כאחד מדלתות הבית וכמ"ש ס"ח'[[12]](#footnote-12).

**ואפי' נתפרקו בשבת-** הרמב"ם בתו"ד כתב דאפי' נתפרקו בשבת, ומתקשה המג"א (ס"ק י"ט) הא בגמ' (דף קכד:) מסקינן איפכא דהוי רבותא טפי בנשברו בחול וכבר הוכנו למלאכה אחרת. וצ"ב קושיתו, הא כבר חילקו תוס' (ד"ה אדרבה) דבדלתות שונה משברי כלים, ומבאר המחצית השקל והלבושי שרד דזהו רק בדלתות כלים שהוכנו אגב אביהם לטלטול, משא"כ בדלתות הבית סבר המג"א דאדרבא הא אגב אביהם לא היו מוכנים לטלטול.

ומתרץ המג"א דהו"א 'כיון דב"ה היה מטלטלו כשפותח ונועל גם עתה לשיתרי קמ"ל'. ומבאר הלבו"ש והמחצה"ש דכוונתו דעי"ז שוב הדרינן לחילוק התוס' הנ"ל דמוכנים לטלטול אגב אביהם.

**כלי מוקצה שנשבר וכעת אינו מוקצה-** מסיים המג"א הנ"ל (ס"ק י"ט) 'ומזה יש ללמוד דה"ה כלים המוקצים שנשברו בשבת אע"ג דעכשיו אינן מוקצים אסורים'. ומבאר הלבו"ש דהיינו במוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר, וכעת אינו מקפיד עליו ואינו מוקצה, ואעפ"כ אסור דמיגו דאיתקצאי וכו'. והו"ד במ"ב (ס"ק ל"ה).

ותמה רע"א הא בדלתות הבית גרע, דעומד להחזיר ואין שם כלי עליו והוי מוקצה גם כעת, משא"כ בכלי שמוקצה מחמת ח"כ שנשבר הא כעת אינו מוקצה והוי רק מיגו דאיתקצאי ואינו אלא לרבי יהודה, עיי"ש.

ובתהלה לדוד (סק י"ב) מוסיף לתמוה, הא דלתות הבית אסורות גם בנשברו בחול, ומשום שעומדות להחזירן ואין בהם תורת כלי, ובכלי מוקצה לא אסר המג"א אלא רק בנשבר בשבת אבל בחול שרי, וע"כ דהתם הוא ענין אחר משום מיגו דאיתקצאי, וא"כ מה מדמה להכא. וצ"ע. וכן תמה החזו"א (סי' מ"ג ס"ק כ"א).

ומסיים (שם) דאה"נ בנשבר כלי המוקצה מחמת ח"כ ועומד להחזירו, בזה שפיר יש לדמות לדלתות הבית, ובאמת יהיה אסור גם בנשבר בחול. אא"כ נחלק בין נתפרק לנשבר וכמו שדן לעיל, עיי"ש. ועי' מה שהובא מהחיי אדם בסמוך.

**דלתות כלי מוקצה-** כתב החיי אדם (כלל ס"ה סעי' ג' סוף דין ו') דדלתות כלי מוקצה דינם כדלתות הבית לכל דיניהם ואסורים גם בנתפרקו מע"ש, והיינו כסברת התהלה לדוד הנ"ל.

**דברי הפסקי הרי"ד והתוס' רי"ד-** כתב הפסקי הרי"ד דהטעם שדלתות בית אינן מן המוכן הוא כיון שאסור לבנותן, עיי"ש. וקשה הא בגמ' מבואר דגם דלתות הכלים אסור להחזירן ואעפ"כ שרי לטלטלן, וא"כ מ"ש דלתות הבית. וצ"ע. ועו"ק דלכאו' לפי' דבריו בנשברו בחול יהיו מותרין, ולא משמע כן במשנה. וצ"ע.

ומוסיף שם 'ואע"ג דחזו למלאכה אסירי דהוו להו נולד אם נתפרקו בשבת', וכן כתב גם בתוס' רי"ד 'פי' ואע"פ שראויין למלאכה הן אסורין, דהו"ל נולד'. וקשה דגם זה טעם רק לנתפרקו בשבת אבל בחול יהיו מותרין. וצ"ע.

**כלי שמלאכתו לאיסור לרב יהודה**

דעת רב יהודה דכלי שעיקרו למלאכת איסור אסור ליטלו לצורך מלאכת היתר, ומוקים למתני' בקורנס של אגוזין.

**קורנס של אגוזין-** פרש"י (ד"ה קורנס של אגוזים) דהיינו קורנס המיוחד לפציעת אגוזין דהוי כלי שעיקרו למלאכת היתר. וקשה דא"כ פשיטא דשרי.

אכן בתוס' רא"ש מפרש דאיירי בקורנס של נפחים שיחדו לפצוע בו אגוזים, וקמ"ל דכלי שמלאכתו לאיסור על ידי יחוד מלאכת היתר משתרי. וכ"כ החזו"א (סי' מ"ג ס"ק א') דבנעשה לכך פשיטא וע"כ בנעשה לנפחים ורק ייחדו לאגוזים.

**כלי איסור שיחדו להיתר-** מבואר בתוס' רא"ש הנ"ל דמהני יחוד להיתר, ויל"ד אי רש"י פליג על זה לדינא או שרק לא פי' כן בסוגין, דהרי כתבו תוס' (ד"ה רחת) דרב יהודה מפרש דרחת ומלגז איירי ביחדו לכך.

**היאך עושה הייחוד להיתר-** האי יחוד כתב החזו"א (סי' מ"ג ס"ק א') דסגי במחשבה כמו יחוד דעפר לעיל (דף נ.). ומוסיף עוד דבעינן יחוד לעולם ולא סגי ביחוד לשבת אחת, עי' שמאריך בכמה פרטים בזה. עוד דן אי בעינן יחוד רק להיתר, או דסגי במייחד שיהיה גם להיתר, ומוכיח כן מנר שכבה, עיי"ש.

**כלי קואי-** תוס' מקשה דלעיל (דף קיג.) התיר רב יהודה כלי קואי לטלטל, ורק דנו אי גם כובד עליון ותחתון, ומוסיף, דאין לומר דאיירי בייחדו להיתר דא"כ פשיטא דשרי גם בכובד עליון ותחתון.

ועי' בתוס' רא"ש שמתרץ דבאמת איירי ביחדו לכך, אלא שלא מהני יחוד בדבר שמקפיד עליו, וזהו הנידון בכובד עליון ותחתון.

**מוקצה מחמת חסרון כיס אי מהני ביה יחוד להיתר-** בתוס' רא"ש הנ"ל מבואר דלא מהני, אכן מתוס' שלא תירץ כן מוכח שסבר דמהני ייחוד גם לחסרון כיס[[13]](#footnote-13). ועי' ברע"א (סי' ש"ח סעי' א') שדן בנידון זה אי מהני יחוד לחסרון כיס, ומחלק בין מחשבה למעשה, עיי"ש בארוכה[[14]](#footnote-14).

**דעת רש"י בכלי קואי-** רש"י לעיל (דף קיג. ד"ה מותר וד"ה מהו) מפרש דהנידון בכלי קואי וכובד עליון ותחתון הוא אי חשיב בכלל כלי איסור, עי' בגלהש"ס (שם) שמציין לתוס' דידן, וכתב החזו"א (סי' מ"ג ס"ק ב') דרש"י בא בזה ליישב קושיית תוס' דידן דהאיך מתיר ר"י הא אסר כלי איסור לצורך היתר, ולכן מפרש דזה גופא הנידון אי הוי בכלל כלי איסור. וכ"כ החת"ס (ד"ה קורנס).

וקשה מה הנידון אי חשיב מלאכתו לאיסור הא ודאי היו רגילין להשתמש בהם לאריגה, והוי מלאכתו לאיסור. ומתרץ החת"ס (שם) דרש"י סבר דלא סגי בזה שרגילין להשתמש לאיסור, אלא בעינן שיהיה מיוחד לאיסור, ובזה דנו אי כלי קואי מיוחדים לאיסור.

**דעת תוס' בכלי קואי-** אכן בתוס' (דף קכג. ד"ה בסכי) מפרש דודאי כלי קואי הוא מלאכתו לאיסור, וכל הנידון הוא אי הוי חסרון כיס, וכ"כ גם רש"י לקמן (דף קכג. ד"ה בסיכי זיירי) בשם רבינו הלוי, ומביאו החזו"א שם.

**שרגא דמשחא-** עוד מקשה תוס' דאשכחן כלי איסור שמותר לטלטלו לצורך היתר, בשרגא דמשחא (דף מו.).

וכתב הרמב"ן ליישב, דנר אינו נחשב כלי שמלאכתו לאיסור, ובטעם הדבר כתב בב' אופנים, בשם הראב"ד מביא הרמב"ן דנר אינו כלי איסור דאין עושין עמו מלאכה, ואינו אלא בסיס לפתילה והשמן, וכן מביא הרשב"א[[15]](#footnote-15).

עוד טעם כתב הרמב"ן 'ולי נראה דנרות משמשי שבת הן, ואין מלאכתן לאיסור אלא כגון קורנס ורחת שאין להם תשמיש קבוע בשבת'[[16]](#footnote-16).

אלא דמקשה הרשב"א דאכתי נשאר קשה מכלי קואי, וכן מתקשה הרמב"ן גופיה בסו"ד, ולכן מסיק דאה"נ רב יהודה איתותב ממתני' והדר ביה, ולכן באמת התיר שם, וכ"כ הרשב"א

**נר אי חשיב מלאכתו לאיסור-** מבואר לעיל פלוגתא בין תוס' לרמב"ן והראב"ד אי נר נידון ככלי שמלאכתו לאיסור. ובמג"א (סי' רע"ט ס"ק י"ב) נקט בפשיטות דחשיב מלאכתו לאיסור, וכתב רע"א (שם) דכ"ז הוא לתוס' אבל הרמב"ן והראב"ד פליגי. וכ"כ ברע"א לעיל שם (מג"א ס"ק ט').

ועי' במ"ב (סי' רע"ט ס"ק ט"ז וס"ק י"ט) שמביא המג"א הנ"ל דחשיב מלאכתו לאיסור, ובשעה"צ (שם ס"ק ט"ז) מביא שכן מבואר בתוס' לעיל (דף לו.) ובגר"א ועוד, עיי"ש.

והנה בפנ"י לעיל (דף מד. ד"ה בד"ה מטה שייחדה למעות וכן בדף מו. ד"ה בא"ד) נקט מעצמו שנר לא חשוב מלאכתו לאיסור, ומדמה להא דאמרו לעיל ספ"ק גבי שביתת כלים דאי לא אסרו אלא בדקעביד מעשה א"ש דנר שרי כיון דלא קעביד מעשה.

אכן כתב הבית מאיר (סי' ש"י סעי' ז' בסו"ד) דגם הרשב"א הנ"ל לא אמר שחשיב היתר אלא מכח הכרח הקושיא, אבל אחר שמסיק לתרץ באופ"א (הו"ד לקמן), שוב הדר ביה ומודה דחשיב מלאכתו לאיסור[[17]](#footnote-17).

ועוד מקשה הבית מאיר דאי נר לא חשיב מלאכתו לאיסור, א"כ אמאי אמרו בגמ' (דף קכג.) דהעלי שכותשין עליו חשיב מלאכתו לאיסור. עיי"ש. ויל"ע דלכאו' יש לחלק.

**מטה שייחדה למעות-** בפשטות הנידון הנ"ל בנר אי חשיב מלאכתו לאיסור, ה"ה נמי במיטה שייחדה למעות, וכן מבואר בשעה"צ הנ"ל שמוכיח מדכתב הגר"א דמיטה חשיבה מלאכתו לאיסור דה"ה גם בנר.

אכן הבית מאיר (סי' ש"י סעי' ז' בסו"ד) דן לחלק, דגם אי נר אינו חשוב מלאכתו לאיסור, הוא מחמת שהנר בסיס לפתילה והשמן והם משמשים לשלהבת שהיא האיסור, משא"כ במיטה שהיא עצמה משמשת גוף האיסור, עיי"ש.

**הרשב"א-** הרשב"א מקשה עוד על רב יהודה מהברייתא דלקמן (דף קכג:) התירו וחזרו והתירו וכו', וע"כ מסיק דרב יהודה עצמו סבר דשרי לטלטל כלי איסור לצורך היתר, אלא דמתני' הוא דמפרש, דמשמע ליה שהתנא אוסר מדתנן לקמן (דף קכג:) רבי יוסי אומר כל הכלים נטלים וכו' דמשמע שת"ק פליג ואוסר וע"כ סבר כר' נחמיה דלקמן (דף קכד.) עיי"ש.

אכן עי' בתוס' רא"ש שמפרש דלרב יהודה גם רבי יוסי איירי בייחדו להיתר, ומה שאוסר מסר הגדול ויתד של מחרישה הוא מחמת שלחסרון כיס לא מהני ייחוד ושיטתו שהובאה לעיל, ולפ"ז לא פליגי רבנן על רבי יוסי.

**שיטת תוס'-** תוס' מתרץ דלא אסר רב יהודה תשמיש היתר בכלי איסור אלא רק כשהתשמיש היתר הוא גרוע ביחס לתשמיש איסור, אבל לעשות מלאכת היתר חשובה מודה רב יהודה דשרי. ויש להבין חילוקו.

בס"ד

**מדוכה שיש בה שום**

**הא דאסור לטלטל המדוכה בלא שום-** אביי פי' בתחילה מדינא דרב יהודה, ודחו הא מני רבי נחמיה היא דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו המיוחד לו, ובהמשך מפרש דהוי מוקצה מחמת חסרון כיס ופרש"י (ד"ה הני נמי) דדבריו קאי גם על מדוכה[[18]](#footnote-18).

ולקמן (דף קכג:) מוקמי לה בלצורך מקומה או מחמה לצל, כדין כלי שמלאכתו לאיסור לכל חד כדאית ליה, ור' אלעזר (שם) מוקים לה קודם התרת כלים שהיו כל הכלים אסורים בטלטול, עיי"ש.

ומפרש הרשב"א (ד"ה הא דאותביה) דמה שלא ניחא לאוקמיה רק בלצורך מקומו או מחמה לצל, הוא משום ד'אין מטלטלין' משמע בכל גוונא. וכ"כ תוס' (דף קכג: ד"ה איתיביה) והרמב"ן (דף קכג:).

**אם יש בה שום מטלטלין אותה**

מבואר בבריתא דהגם שהמדוכה מוקצה ואסור לטלטלה מחמת אחד מהטעמים הנ"ל, אעפ"כ אי יש בה שום מותר לטלטלה, ויש להבין מהו יסוד האי היתר, ומצינו פלוגתת הראשונים בזה וכדלהלן.

**שיטת הראשונים דהיתר שום מדין ככר או תינוק**

**שיטת הי"מ ברשב"א ובבעה"מ-** הרשב"א מביא דיש מי שפי' דשום לאו דוקא אלא ה"ה ע"י ככר או תינוק, ואע"פ שאמרו לעיל (דף מג:) דלא מהני ככר או תינוק אלא במת בלבד, היינו בדבר שאינו כלי, משא"כ במדוכה שהיא כלי.

בבעה"מ (לקמן סד"ה ת"ר) ג"כ מביא מאחד מחכמי הדור דפי' כן, והתיר לפ"ז להתיר לטלטל נר ע"י ככר או תינוק, כיון שנר הוא כלי כמו מדוכה. אכן הרשב"א והרמב"ן והבעה"מ פליגי, דהא דאין היתר ככר או תינוק אלא במת בלבד הוא אפי' בכלי.

**להלכה-** הובאה שיטה זו גם ברא"ש (שו"ת כלל כ"ב אות ח'), והביאה הב"י והשו"ע (סי' ש"ח סעי' ה').

**תמיהת הט"ז ממנורה-** בט"ז (סי' שי"א ס"ק ה') תמה דא"כ מדוע אסר הרא"ש והטור לטלטל מנורה ע"י ככר או תינוק, וכתב דהלכה שאסור עיי"ש. ועי' בסמוך שהובא מה שדן ליישב.

ובקרבן נתנאל (פ' נוטל אות ו') מיישב דמנורה שאני דלא שייך בה מציאות האי היתר, כיון שהנר הדולק חשיב טפי מהככר, עיי"ש בכל דבריו.

**חילוק הט"ז והגר"א דמוקצה שאסור גם לצורך גופו שאני-** הט"ז בסו"ד (שם) דן ליישב דרק במלאכתו לאיסור דאיסורו רק מחמה לצל, בזה התירו ע"י ככר או תינוק, משא"כ במנורה שאסורה גם לצורך גופו ומקומו, וכ"כ הגר"א (סי' ש"ח סעי' ה')[[19]](#footnote-19).

ועי' בהגר"ז (סי' ש"ח סעי' כ"ב) שמבאר שיטה זו, דהיכא דהקילו לצורך גופו ומקומו הקילו נמי לטלטלו ע"י ככר או תינוק.

**דברי רע"א בנידון זה-** אכן ברע"א (סי' ש"ח סעי' ה') מוכיח דגם באסור לצורך גופו שרי לשיטה זו, דהרי כעת נקטו שמדוכה אסורה גם לצורך גופו ומקומו, ואעפ"כ ניחא להו דשרי ע"י שום או ככר, ומביא שכן הוא להדיא בבעה"מ דחכם אחד התיר בנר (הו"ד לעיל).

וכן דן רע"א בשו"ת (סי' כ"ב, הובא בחי' רע"א בסוגין) דכל כלי אפי' ח"כ שרי ע"י ככר או תינוק, ומדייק כן ממש"כ הב"י בשם השו"ת הרא"ש דלא אמרו אלא באבנים א"נ בכיס של מעות דבטל הכיס למעות ודמי לאבנים משא"כ בכלי, ומשמע דלולי שהכיס בטל למעות היה נחשב כלי ושרי ואע"פ שארנק הוי מוקצה גמור ואסור גם לצורך גופו..

עוד מביא שם ההוכחה הנ"ל מסוגין, אלא שדן לדחות דאביי לשיטתו דסבר (דף קמב:) שהיתר ככר או תינוק אינו רק במת, אבל לדידן אינו כן, עיי"ש[[20]](#footnote-20).

**בגרף של רעי-** המג"א (סי' ש"ח ס"ק ס"א) מתיר לשיטה זו גם בגרף של רעי, וכתב הלבושי שרד (שם) ורע"א (שו"ת ס' כ"ב נדפס בחי' בסוגין), דחזינן דפליג על חילוק הט"ז, דהרי גרף של רעי אסור גם לצורך גופו. אכן במחצית השקל שם מחלק דמודה המג"א דבמנורה ליכא היתר וכדביאר הט"ז, וגרף של רעי עדיף, כיון שיש לו היתר טלטול עכ"פ כדיני גרף של רעי, עיי"ש.

**המוכח לנידון זה מרש"י בסוגין-** הנה ברש"י (ד"ה הני נמי) מפרש דמה שתירצו חסרון כיס הוא גם על מדוכה[[21]](#footnote-21), ובעיקר ההיתר דשום פרש"י (ד"ה אם יש בה שום) דמטלטלין אותה 'אגב השום', וברמב"ן (דף קכג: ד"ה ומדאוקים) נראה שפי' מי שמפרש אגב השום, דהוא כי"מ דהוא מדין ככר או תינוק, וא"כ יהיה מבואר להדיא דשרי שום מדין ככר גם במוקצה דחסרון כיס. וי"ל[[22]](#footnote-22).

**בהונח הככר או התינוק בע"ש-** המאירי מביא די"מ דהא דאמרו שלא התירו אלא במת, הוא במניח הככר בשבת משא"כ בהיה מונח כבר מע"ש, ומפרשים כן ההיתר של שום, והיינו שהיה השום במדוכה מע"ש[[23]](#footnote-23).

**שיטת הראשונים שהיתר שום מחמת שמשמש להיתר ונחשב ככלי היתר**

**דברי הרשב"א והריטב"א והרמב"ן-** הרשב"א מפרש דשום דווקא מתיר את טלטול המדוכה, 'דכיון דאין זו אסורה אלא מחמת מלאכה, ועכשיו משמש היתר במלאכתו, הרי מה שאוסרה הוא מתירה, והוה ליה כקדרה המטלטלת עם התבשיל'. וכ"כ הרשב"א גם בעבודת הקודש (בית מועד ש"ה פ"ב) 'לפי שלא נאסרה המדוכה אלא מחמת מלאכה זו של שחיקת השום וכיוצא בה, ועכשיו הרי היא משמשת היתר במלאכתה, נמצא האוסרה מתירה כקדרה המטלטלת עם התבשיל'. וכ"כ הריטב"א

וכ"כ הרמב"ן (דף קכג: ד"ה מדאוקים) 'אלא מלאכתו לאיסור כיון דלית ביה משום הקצאה אלא איסור מלאכתו גורמת לו, כל זמן שהוא משמש היתר מותר, ודוקא במשמשין לו, הא להניח עליו ככר ולטלטלו מחמה לצל אסור לעולם'.

**דברי הבעה"מ והמאירי-** וכעי"ז כתב הבעה"מ (בתו"ד במתני', וביתר ביאור לקמן סד"ה ת"ר) ''שהמדוכה עם השום הרי היא כקדרה המטלטל עם התבשיל, וכאילו הוא דבר שמלאכתו להיתר כל זמן שהתבשיל בה, וכן מדוכה כל זמן שהשום בה'.

וכן לשון המאירי (ד"ה יש) 'כל שיש שום בתוכה הרי היא כמלאכתו להיתר, מפני שהיא כקדרה ובשר בתוכה'[[24]](#footnote-24).

**דברי השיטה להר"ן ושו"ת הרא"ש-** השיטה להר"ן כתב דשרי רק בהיה השום במדוכה מע"ש, דאז 'הויא המדוכה טפלה לשום כקדירה לתבשיל דאית בה דלכו"ע מותר לטלטלה באוכל עצמו ואפי' מחמה לצל'. ויל"ע אי הוי שיטה נפרדת מהראשונים הנ"ל או דפליג רק בפרט זה.

וכן נראה גם ברא"ש (כלל כ"ב אות ח') שמביא האי שיטה, 'ויש מי שמתרץ מדוכה היינו טעמא דשרי לטלטולה אגב שום שעליה, מפני שהמדוכה לשם כקדרה לתבשיל, שהוא תשמיש לשום בעוד יום'. ולשונו היא ג"כ מצד שהיה השום בה מבעוד יום.

**הגר"ז-** עי' בגר"ז (סי' ש"ח סעי' כ"ב) שמבאר האי דינא 'לפי שהמדוכה היא טפלה ובטלה להשום שבתוכה כמו שהקדרה בטלה להתבשיל שבתוכה, והרי זה כאילו מטלטל את השום בלבדו, שמותר לטלטלו אף שלא לצורך כלל'. ודבריו הם כלשון הרא"ש הנ"ל וכדמציין שם שהוא מקור דבריו, ואינו כלשון הרשב"א והרמב"ן והבעה"מ, אלא שלא הזכיר שרק אי היה מבעוד יום, ויל"ע.

**שיטת רש"י בזה-** פרש"י (ד"ה אם יש בה שום) דמטלטלין אותה 'אגב השום', ועי' ברמב"ן (דף קכג: ד"ה ומדאוקים) דנראה שפי' דמש"כ רש"י אגב השום, הוא כהאי שיטה דמדין ככר או תינוק[[25]](#footnote-25).

**ביאור אחר לשיטת תוס' לעיל-** למש"כ תוס' לעיל (דף קכב: סד"ה רחת) שלא אסר רב יהודה אלא שימוש גרוע, א"כ יש לפרש דהא דשרי בשום בתוכה הוא משום דזהו שימוש חשוב, אלא דא"כ יהיה שרי רק במטלטל לצורך השום אבל לא מחמה לצל, וכמו שהוא לרבי נחמיה למש"כ הריטב"א שהובא בסמוך.

**הביאור למאי דאוקמיה כרבי נחמיה-** כתב הריטב"א (דף קכג. סד"ה איתיביה אביי) דלמאי דאוקמיה כרבי נחמיה הא דשרי ביש בה שום הוא מחמת שלכך היא מיועדת להיטלטל לצורך השום, והיינו דלפ"ז באמת אין מותר אלא לטלטל לצורך השום ולא מחמה לצל.

ומבואר בדבריו דלרבי נחמיה ליכא להיתר הנ"ל של שום.

**\* \* \***

**מוקצה מחמת חסרון כיס**

**מייחד לה מקום**

**הכל מודין בסיכי זיירי ומזורי-** יל"ע מה חידש רב חיננא, הא עיקר דין מוקצה מחמת חסרון כיס כבר מבואר במתני' (דף קכג:) דכל הכלים ניטלין חוץ ממסר הגדול ויתד של מחרישה, וע"כ שחידושו הוא דגם הני כלים הם בכלל חסרון כיס, ויל"ע מה החידוש בזה.

**הכל מודים-** פרש"י דרבנן מודו לרבי נחמיה[[26]](#footnote-26), וכ"כ הריטב"א. וכן נראה גם בר"ח שפי' מודו רבנן, ונראה כונתו לרבנן דר"נ שהוזכר לעיל. וכן הוא להדיא בירושלמי והובא ברא"ש (ביצה פ"א סי' ט"ז).

אכן בתוס' לעיל (דף מד: ד"ה הא) מפרש דמודה ר"ש לר"י, וכן מביא הרא"ש (פ"ג סוס"י כ') מר"ת.

**מייחד לה מקום-** פרש"י (ד"ה מייחד) 'מקצה להם בידים', וכן מפרש רש"י לקמן במשנה (דף קכג: ד"ה ויתד של מחרשה) דמסר הגדול ויתד של מחרשה קפיד עלייהו ומייחד להו מקום, והיינו מוקצה מחמת חסרון כיס כדאמרו בגמ' לקמן (דף קנז.) על האי משנה.

ובשו"ע (סי' ש"ח סעי' א') מביא המוקצה דחסרון כיס, וכתב בביאוה"ל (ד"ה חוץ ממוקצה) דבכולהו הטעם כמו שאמרו בסוגין, דמשום דכיון דקפיד עלייהו מייחד להו מקום.

והנה לעיל (דף מה:) ביארו רבה ורב יוסף דמנורה הויא מוקצה הואיל ואדם קובע לה מקום, ודחה אביי דאשכחן דכילת חתנים מותרת על אף שקובע לה מקום, וקשה מ"ש מסוגין, ומפרש תוס' שם (דף מו. ד"ה והא) דהתם לא חשיב הקביעות שלהם קביעות, משא"כ בסוגין 'דקבע מקום לגמרי'.

וע"ע בתוס' לעיל (דף לה. ד"ה ואפילו) שביאר דהא דמסיק אביי שאינו מוקצה הוא משום דכל שהוא מחמת כובדו אינו מוקצה, ולפ"ז י"ל דהכא שאינו מחמת כובדו אלא מחמת חסרון כיס שפיר מקצה.

וע"ע בשו"ע (סי' ש"ח סעי' ב') דמחמת גודלו וכובדו לא חשיב מוקצה, וכתב המ"ב (ס"ק ח') דאם זהיר מלטלטלו שלא יישבר הוא בכלל ח"כ, ועי' בסמוך מה שהוכחנו מזה לעיקר המוקצה דח"כ.

**ה"נ מייחד להו מקום-** פרש"י (ד"ה הני נמי) דקאי גם על מדוכה, והיינו משום דגרס 'הני' שהוא לשון רבים, וע"כ קאי על עלי ועל מדוכה.

אכן בריטב"א (דף קכג: איתיביה אביי) גרס 'האי נמי' ומפרש דקאי רק על עלי, אבל מדוכה אינה חסרון כיס. וכן נראה בתוס' (דף קכג. ד"ה הא) דגרס 'הא' ולא 'הני' כרש"י. ועי' מש"כ בזה במהרש"א (דף קכג: תד"ה איתיביה)

וע"ע בגלהש"ס שמקשה דלעיל פרש"י (דף פא. ד"ה מדוכה קטנה) דמדוכה היא כלי דמלאכתו לאיסור, וצ"ע. וע"ע בר"ן שם (דף לד. ברי"ף ד"ה אמר) שהקשה על רש"י דאי רק מלאכתו לאיסור א"כ יהיה שרי לקנח בו מדין צורך גופו.

וכתב התהלה לדוד (סי' ש"ח אות ג') די"ל דמש"כ רש"י התם מלאכתו לאיסור כוונתו דשוב הוי ח"כ, ומה שאמר שמלאכתו לאיסור, הוא משום דסבר דאי היה מלאכתו להיתר לא היה שייך בזה מוקצה דח"כ, וא"כ הוא מיושבת קושית הר"ן וקושית רע"א, עיי"ש.

**אי מוקצה מחמת חסרון כיס הוא מחמת קפידת השימוש או הטלטול**

**ריהטת הדברים בראשונים-** הנה סתם חסרון כיס היינו שהשימוש לדבר אחר מקלקלו ומחמת כן נמנע מלהשתמש, וכן משמע מרש"י (דף קכג: ד"ה ויתד של מחרישה) שמסיים דלא חזו למלאכה אחרת והיינו להשתמש בהם, וכ"כ התוס' (דף קכג: ד"ה סכינא) וברא"ש (סי' ד') וכן הוא בשו"ע (סי' ש"ח סעי' א') דמקפיד שלא לעשות בהם תשמיש אחר.

**המוכח מדאמרו מייחד להו מקום-** אלא דהכא קאמרי 'מייחד לה מקום', ומשמע שהוא משום שבהני חפצים נמנע מלטלטל. וכ"כ הטור (רי"ס ש"ח) דמקפיד עליהם שלא יטלטלם, וכ"כ המ"ב (ס"ק ב').

**זהיר לטלטל שמא יישבר-** ובאמת מצינו גוונא שאין קפידא בשימוש אלא בטלטול, במ"ב (שם ס"ק ח' הו"ד לעיל) שאם זהיר לטלטלו שמא יישבר נחשב ח"כ. וע"ע חזו"א (סי' מ"ג ס"ק י"ז).

**מיטה וכיס של מעות-** כתב המג"א (סי' ש"י ס"ק ה') דלמש"כ הרא"ש דמיטה שייחדה למעות דמי לסיכי זיירי ומזורי היינו דהוי ח"כ ואסור לטלטלו אפי' לצורף גופו ומקומו וה"ה בכיס של מעות.

וכתב הבית מאיר (שם) דיש לחלק דלא אמר הרא"ש אלא במיטה שייחדה למעות דשייך למימר דמייחד לה מקום, אבל כיס של מעות הא עינינו רואות שמטלטלו לכל מקום, והו"ד במ"ב (סי' ש"י שעה"צ ס"ק י"ט). ומבואר דנקט דמש"כ בגמ' מייחד לה מקום הוא בדווקא בקפידא על הטלטול.

**המוכח מהנידון אי שרי לצורך מקומו-** עוד הובא בסמוך דברי הנזירות שמשון שנתקשה אמאי נאסור בח"כ לצורך מקומו הא לא מקפיד אלא מלהשתמש ולא מלטלטל, והיינו דנקט בפשיטות שאין קפידא בטלטול, ודלא כמשמעות הגמ', וצ"ב. וגם רע"א לא פליג אלא מצד אחר וצ"ע.

**מוקצה מחמת חסרון כיס לצורך מקומו**

**דעת הב"י והשו"ע-** בפשטות כיון שחסרון כיס מוקצה ואסור לצורך גופו ה"ה וכ"ש לצורך מקומו, דמבואר בכל הסוגיא שצורך גופו עדיף מצורך מקומו. וכ"כ הב"י (ריש סי' ש"ח) ומדייק כן במרב"ם שלא הזכיר היתרים בח"כ, וכ"כ בשו"ע (שם) עי' בהגר"א (שם).

**דעת הנזירות שמשון-** אכן בס' נזירות שמשון (נדפס בסוף השו"ע) פליג דשרי לצורך מקומו, דמש"כ הב"י דהוא כ"ש הא לרבא שווים הם, ובעיקר הדבר כתב דזיל בתר טעמא, דכל הקפידא היא שלא לעשות מלאכה אחרת אבל לטלטל ממקומו אינו מקפיד, עיי"ש שמדייק כן מתוס' (דף קכג: ד"ה סכינא) שנקט שאסור לצורך גופו ומשמע דוקא גופו אבל מקומו שרי, ועוד דוחה גם הדיוק מהרמב"ם עיי"ש.

**דעת רע"א-** וברע"א (שו"ע סוף סי' רס"ו בדבריו על האבהעו"ז ד"ה בא"ד אלא דר' נחמיה) מתרץ דלצורך מקומו שרי רק בדבר שיש לו מציאות היתר לגופו, אבל כל שאין לו היתר לגופו ממילא אין לו היתר למקומו.

ומציין לדבריו (סי' רע"ט על המג"א ס"ק י"ב) דשם מבאר דמוקצה מחמת מיאוס שרי לצורך מקומו אע"פ שמה שמותר לצורך גופו הוא ע"י שכעת מבטל ההקצאה, וזה לא שייך בלצורך מקומו, ומבאר שם, דלצורך מקומו תלוי בלצורך גופו, דכל כלי שיש לו היתר לצורך גופו שרי לצורך מקומו, עיי"ש בכל דבריו. והתם הוא חידוש טפי, דהרי ההיתר של לצורך גופו מתחדש עם הנטילה לשימוש, וחזינן שתלוי באפשרות בפועל.

**פלוגתת הרשב"א והבעה"מ והרמב"ן-** עי' ברשב"א (דף קנד: ד"ה והא קמבטל) גבי קרני דאומני שהם מוקצה מחמת מיאוס או חסרון כיס כמפורש ברשב"א ובבעה"מ (שם), שמביא דעת הבעה"מ שכל שאין לו תשמיש לצו"ג אסור גם לצורך מקומו.

וכ"כ הרמב"ן (דף קנד:) ומבאר דכיון שהוא מאיס 'דלא חזייאן ליה כלל ולית ביה תורת כלי שאינן ניטלין לא לצורך גופן לא לצורך מקומן'. ומבואר בדבריו דנידון ד'לית ביה תורת כלי', והיינו כעצים ואבנים ומחמת כן אסור, והיינו כרע"א הנ"ל.

אכן הרשב"א פליג דכיון שעכ"פ כלי הוא שרי לצורך מקומו. ועי' בתהלה לדוד (סי' רס"ו ס"ק ח') שמאריך לבאר פלוגתתם, ומביא מתוס' לעיל לכאן ולכאן, גבי שופר וחצוצרות ואכמ"ל. וע"ע ברע"א (דף מז. על תד"ה הנח)

**כלי איסור לרבי נחמיה אי שרי לצורך מקומו-** עי' רש"י (דף קכד.) וברשב"א וריטב"א (שם) דפליגי אי כלי איסור לרבי נחמיה שאסור לצורך גופו האם שרי עכ"פ לצורך מקומו, ועי' בריטב"א ביאור פלוגתתם, והוא שייך לנידונים הנ"ל.

וברשב"א הנ"ל (דף קנד:) מוכיח משיטת רש"י זו לחלוק על הבעה"מ עיי"ש. ובדעת הבעה"מ י"ל דהוא לשיטתו בר' נחמיה דלא כרש"י, אלא שרי לר"נ גם לצו"ג בשימוש הרגיל, אבל על הרמב"ן קשה, דנקט כרש"י בר"נ ושם נקט כבעה"מ.

**שרגא דמשחא ודנפטא לדעת הרשב"א-** לעיל (דף מו.) א"ר יהודה שרגא דמשחא מותר לטלטלה ודנפטא לא, ורבה ורב יוסף דאמרי תרוויהו דנפטא נמי שרי לטלטלה. ומקשה התהלה לדוד (סי' רס"ו ס"ק ח') מה צריך להא דחזי לכסויי ביה מנא, הא להרשב"א בלא"ה שרי לצורך מקומו, והרי הנידון למעשה שם הוא על צו"מ דאל"ה למה רוצה לטלטלן.

ומתרץ דהרשב"א לשיטתו (דף קכב:) דנר חשיב מאכתו להיתר, וא"כ אפשר שהנידון על מחמה לצל. אכן למש"כ הבית מאיר (סי' ש"י) דהרשב"א חזר בו למסקנא ומחשיב למלאכתו לאיסור שוב קשה.

ועוד מוכרח לשיטת הרשב"א דהנידון שם הוא על מחמה לצל, דהרי דעת הרשב"א (ביצה דף כח: ד"ה ורבינא וכן בשו"ת ח"א סי' תר"ו) דמוקצה מחמת מיאוס אי הוי כלי שרי ג"כ לצורך גופו ומקומו, וקשה א"כ מה דנו בנר דמשחא ונפטא הא הוי כלי ושרי לצורך גופו ומקומו, וע"כ שהנידון היה על מחמה לצל.

**מוקצה מחמת חסרון כיס בכלי היתר**

**הרמב"ם-** הנה הרמב"ם (פכ"ה ה"ט) כתב דחסרון כיס היינו כלים המוקצים לסחורה וכלים יקרים, ולא התנה שיהיו מלאכתו לאיסור, ורק בהמשך כשמעתיק הכלים שהוזכרו בש"ס הוו כולהו מלאכתו לאיסור. וכתב הראש יוסף (דף מו. ד"ה אלא אמר אביי) דמשמע דגם במלאכתו להיתר שייך מוקצה דח"כ.

**תוס'-** תוס' לעיל (דף מו. ד"ה והא) משוה דין כילת חתנים לחסרון כיס, ורק מחלק עד כמה קובע מקום, והרי כילה מלאכתה להיתר, ומוכיח הראש יוסף (שם) דמבואר שיש ח"כ גם במלאכתו להיתר.

**פנ"י-** הפנ"י (דף מה. תד"ה אין בא"ד אך לפ"ז קשה) מקשה על תוס' הנ"ל מה מדמה כילה של חתנים שהיא היתר לסיכי זיירי ומזורי שהם כלי שמלאכתו לאיסור. וכן הקשה החזו"א (סי' מ"ג ס"ק י"ז) על תוס' הנ"ל[[27]](#footnote-27).

ומוסיף הפנ"י דמהטוש"ע (סי' ש"ח סעי' א') עולה דאין מוקצה דחסרון כיס בכלי היתר. עיי"ש. ובראש יוסף (שם) מביאו ומתקשה היכן מבואר זאת בטוש"ע, עיי"ש.

**רש"י-** פרש"י (דף פא. ד"ה מדוכה קטנה) דמדוכה היא כלי דמלאכתו לאיסור, ותמה בגלהש"ס דבסוגין (דף קכג.) פרש"י (ד"ה הני נמי) דמדוכה היא חסרון כיס. וצ"ע. וכתב התהלה לדוד (סי' ש"ח אות ג') די"ל דמש"כ רש"י מלאכתו לאיסור כוונתו דשוב הוי ח"כ, ומה שאמר שמלאכתו לאיסור, הוא משום דסבר דאי היה מלאכתו להיתר לא היה שייך בזה מוקצה דח"כ, והו"ד לעיל בארוכה. ומבואר לפ"ז דדעת רש"י דאין ח"כ בכלי היתר.

**הרא"ש-** הרא"ש (שו"ת כלל כ"ב אות ח') כשכותב את דין חסרון כיס כתב 'ויש דבר המוקצה מחמת מלאכתו והא כמוקצה מחמת גופו, והוא מחמת חסרון כיס', וכתב הגר"ז (סי' ש"ח סעי' ד' ושם הערה ל"ז) דמשמע שח"כ הוא רק במלאכתו לאיסור.

**מגיד משנה-** כתב המגיד משנה (פכ"ו הא) דכל דמיוחד לאיסור אי מקפיד עליו הוה ליה מוקצה מחמת חסרון כיס, ומדייק הגר"ז (שם) דמשמע שרק במלאכתו לאיסור הוי ח"כ.

**התהלה לדוד והחזו"א-** עי' בתהלה לדוד (סי' ש"ח ס"ק א') שמביא מהתו"ש שמדייק הרא"ש הנ"ל, וכתב התהלה לדוד דלכאו' היה אפשר לחלק דכלים היקרים אינם מוקצים אלא במלאכתו לאיסור, דאי להיתר א"כ עומדים למלאכתן להשתמש בהן, אכן כלי סחורה גם של היתר יהיו מוקצה, עיי"ש.

וכ"כ בחי אדם (סי' ס"ה סעי' ג' פן ז') דכלי סחורה הוו מוקצה גם בכלי אכילה וכיוצ"ב. וכ"כ גם החזו"א (סי' מ"ב ס"ק ט"ז) דכלי העומד לסחורה הוי מוקצה גם במלאכתו להיתר, דמקצה דעתו מהם, עיי"ש.

**סכין של מילה-** כתב הרא"ש (סי' ד') דסכין של מילה הוי מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"כ בשו"ע (סי' ש"ח סעי' א'). וכ"כ רע"א (ביצה דף ב.) דסכין של שחיטה חשיב מוקצה ביו"ט. ויל"ע הא מותר למילה וא"כ הוי כלי היתר, ויהיה מוכח שיש מוקצה מחמת ח"כ גם בכלי היתר.

ועי' בט"ז (יו"ד סי' רס"ו ס"ק א') ובהגר"א (שם) דסכין של מילה אחר המילה חוזר להיות מוקצה, דבאמת הוא מוקצה ורק ניתר לצורךמצוה, עיי"ש. וע"ע במג"א (סי של"א ס"ק ה' וסי' תקכ"ו ס"ק י"ד). וע"ע בחזו"א (סי' מ"ג סוס"ק ז') מש"כ שם.

וע"ע בפמ"ג (סי' ש"ח משב"ז ס"ק ב') דסכין של מילה שאינו מקפיד עליו יהיה דינו ככלי שמלאכתו לאיסור, עיי"ש. ומבואר ג"כ שלא נחשב כלי היתר אע"פ שמותר לקחתו לצורך המצוה.

**עלי לקצב עליו בשר**

מסקינן דעלי הוי מוקצה מחמת חסרון כיס, אכן לקמן (דף קכג:) דנוהו ככלי שמלאכתו לאיסור, ולהלכה נחלקו הרי"ף והרא"ש (פ"ק דביצה) ובשו"ע (סי' תצ"ט סעי' ה') פסק דהוי כלי שמלאכתו לאיסור.

**אי הוי חסרון כיס מ"ט דב"ה-** כתב תוס' (ד"ה הא) דהטעם שמותר לקצב הוא דהתירו משום שמחת יו"ט, והביאו המג"א (סי' תצ"ט ס"ק י"א).

והנה איתא בתוס' (ביצה דף ח. ד"ה אמר) דטלטול מוקצה מותר ביו"ט לצורך אוכל נפש, וקשה דא"כ אמאי בעינן היתר מיוחד, וי"ל עפ"ד המג"א (סי' תק"ט ס"ק ט"ו) דאע"פ שטלטול הותר שימוש במוקצה לא הותר, וא"ש דנזקקו הכא להיתר מיוחד, ומוסיף שם דהא דבאמת התירו הוא מחמת דהוי עכ"פ כלי וקיל יותר.

**שימוש בחסרון כיס ביו"ט-** המג"א הנ"ל מביא לדינא שמותר כמש"כ בסוגין, עיי"ש. אלא שדן הביאוה"ל (שם) דבסוגין אמרו כן למאי דמוקמינן בדבר האסור לצורך גופו כגון בח"כ, אבל למאי דמסקינן בע"ב שהוא מלאכתו לאיסור וכדפסק השו"ע הנ"ל, שוב ליכא ראיה שיתירו גם ח"כ. עיי"ש.

בס"ד

**טלטול מן הצד [עיקר הסוגיא אין מקומה כאן]**

**פגה שטמנה אם מגולה מקצתה מותר לטלטלה**

מבואר בגמ' דת"ק סבר דטלטול מן הצד אסור, וקשה א"כ מה מהני שהן מגולה מקצתה הא עכ"פ מטלטל את התבן שעל שאר הפגה.

**רש"י-** פרש"י (ד"ה אם מגולה) 'דאפי' טלטול מן הצד ליכא, שאי"צ להגביה התבן', והיינו שהגבהת חפץ היא 'טלטול' אבל הכא הוי רק כניעור.

ומקשה הריטב"א הא אשכחן דגם כי האי חשיב טלטול מן הצד, לעיל (דף מג:) גבי מת שהופכו ממטה למטה חשיב טלטול מן הצד. ועוד, דבההיא דפוגלא דבסמוך מסתמא איירי נמי במגולה מקצתה ואעפ"כ החחשיבוהו לטלטול מן הצד.

**הריטב"א והשיטה להר"ן-** ע"כ מפרש הריטב"א וביתר ביאור איתא בשיטה לבר"ן דת"ק ג"כ מתיר טלטול מן הצד, והא דאוסר באינה מגולה הוא משום דאז 'הן בטלות אצל התבן והגחלים שהן אסורות בטלטול'.

אלא דא"כ אמאי אמרו למימרא דסבר ר"נ וכו' רק מחמת שפסק כר"א בן תדאי, הא גם מת"ק מוכח שטלטול מן הצד שרי. ומבאר התוס' רי"ד (ד"ה למימרא) דאה"נ הקושיא גם מת"ק ורק היה אפשר דר"נ לא שמע הברייתא וע"ז אמרו דמדפסק כראב"ת ע"כ שמיע ליה ושוב קשה באמת גם מת"ק.

**תוחבין בכוש או בכרכר**

**אכתי הא מטלטל את התבן שבמקום שתוחב הכוש והכרכר**- עי' מאירי (דף נ: ד"ה הטומן) מביא דיש שפירשוה דוקא כשמקום הכוש והכרכר מגולה, ולפ"ז א"ש, אכן מביא עוד די"מ דאיירי גם במכוסה כולה, עיי"ש. ולשיטתם לא נתייישב.

**אמאי לא שרי לסלק התבן ע"י הכוש וכרכר-** כתב הט"ז (סי' ש"ח ס"ק י"ח) דיכול לסלק המוקצה מהשולחן על ידי דבר אחר כגון לגרר ע"י הסכין מן המפה דמותר כיון שלא נגע בהם הוי טלטול מן הצד. ותמה הגר"ז (סי' ש"ח קו"א ס"ק ג') דהכא משמע שאינו יכול לסלק התבן ע"י הכוש והכרכר, אלא רק לתחוב ולהוציא, עיי"ש.

**הא דהפגה אינה נעשית בסיס לתבן שעליה**

**תוס'-** כתבו תוס' (ד"ה פגה) דאי היה מניח על דעת כל השבת באמת היה נעשה בסיס, והכא איירי במניח ע"מ ליטלו. וכ"כ רש"י תוס' לעיל (דף נא.) גבי קדרה שהטמינה בדבר שאינו ניטל בשבת.

**בעה"מ-** אכן הבעה"מ מייסד דכל כה"ג לא חשיב בסיס כלל ושרי גם במניח, ומשום, 'שהטמנה וכסוי הם תשמישים לקדרה ואין הקדרה תשמיש להטמנה וכסוי, לפיכך אין נעשה בסיס'. והו"ד בר"ן (דף כג: ברי"ף ד"ה וכן) והביאו המג"א (סי' רנ"ט ס"ק ט').

**רש"י-** ברש"י (דף מט. במשנה ד"ה נוטל כיסוי) דכיסוי קדרה לא נעשה בסיס למה שעליו כיון 'שאין עשוי אלא לכסות הקדרה', וברע"א (דף קמ: ד"ה והנעל"ד) מפרש דכוונת רש"י כבעה"מ[[28]](#footnote-28).

וקשה הא רש"י הנ"ל (דף נא.) כתב שכן נעשה בסיס וכתוס', ועי' ברע"א שם (סד"ה וראיתי) דרש"י סבר דטעם זה מועיל רק להתיר ניעור ולא טלטול, וכמו שמחלק תוס' בסוגין במניח ע"ד ליטלו, עיי"ש. ולפ"ז א"ש דרש"י הנ"ל איירי בטלטול גמור ולכן אסר. אלא דעיקר מה שמדמה לתוס' לקמן צ"ב.

אכן הב"י (סי' ש"ט סעי' ד') והבית מאיר (שם) הו"ד בשעה"צ (שם ס"ק כ"ד) מבאר דהכסוי עשוי לכלי והגיזות שעליו לא להניחם על הכסוי נתכון אלא על הקדרה. ועפ"ז כתב דמפה דעל השולחן לא נעשית בסיס לנרות שעליה, דהמפה לצורך השולחן עשויה והנרות לא להניחו על המפה נתכון אלא להאיר בשולחן, עיי"ש. לפ"ז הא דאסר רש"י בדף נא. צ"ל דאיירי בקדרה שהניח על פיה גיזות בלא כסוי קדרה, וכלשון רש"י שם (ד"ה וכיסה).

**ריטב"א-** עי בריטב"א לקמן (דף קכה: ד"ה אמר רבה) שמתרץ דכיון שהתבן מהני לחררה להתבשל, ע"כ נעשה טפל לה בלא מעשה ואינו מוקצה כלל, משא"כ אבן ע"פ החבית שאינו אלא כיסוי בעלמא, עיי"ש.

**תד"ה האי פוגלא**

מבואר בתוס' ג' דרגות בטלטול, ניעור, טלטול מן הצד, וטלטול גמור אגב ההיתר, ובזה נאמרו ג' חילוקי דינים בבסיס, כדמבאר החזו"א (סי' קנ"ו לסי' שי"א) דבשכח שרי בכל ובמניח אסור בכל, אבל בהניח ע"מ ליטלו מותר בניעור, ואסור בטלטול גמור אגב היתר לכו"ע, ובטלטול מן הצד פליגי.

**הטעם להחמיר במניח ע"מ ליטלו-** כתבו תוס' דלא היה לו להניח באופן זה שיצטרך אח"כ לטלטלו, והא דבטלטול גמור אסור לכו"ע ובמן הצד פליגי, מבאר החזו"א (שם) דיותר יש להחמיר לגרום טלטול גמור שלפעמים צריך לטלטל דרך רחוקה ולא ניכר שהוא בהיתר.

**דעת תוס' לעיל-** רע"א (דף נ: תד"ה מקצת עליו ד"ה והנעל"ד) דן דתוס' לעיל פליג וסבר דהמניח ע"ד ליטלו חשיב לגמרי כשוכח, ורבנן דראב"ת שאוסרין מן הצד פליגי על כל ההיתר של טלטול גמור אגב ההיתר ושרי רק ניעור. ובחזו"א (סי' מ"ז ס"ק י"ז) תמה ע"ז עיי"ש. וע"ע ברע"א בסוגין.

**קושית הפמ"ג על תוס'-** בגמ' לקמן (דף קמא.) הקשו על ר"נ שאסר טלטול מן הצד, ממתני' דקש שע"ג המטה מנענעו בגופו, ותמה הפמ"ג (סי' שי"א משב"ז ס"ק ח') דלמש"כ תוס' בסוגין דכל חומרת מן הצד היא רק כלפי המניח ע"מ ליטלו מצד שלא היה לו להניחו, א"כ מה קשה מקש שע"ג המטה.

דהיינו דלמתבאר בתוס' לכאו' ליכא פלוגתא כללית אי מן הצד חשיב טלטול, אלא רק פלוגתא אימתי החמירו על הגורם טלטול, וא"כ קשה מה דימו לטלטול בגופו[[29]](#footnote-29).

**מחט שניטל חררה**

**מחט שניטל חררה או עוקצה מהו-** פרש"י דהספק אי בטל שם כלי מיניה, ולכאו' הוא מהטעם דלקמן דאדם זורקה בין הגרוטאות. ויש להבין מה הנידון ובמה פליגי[[30]](#footnote-30).

**א"ל תניתוה וכו' וכי מה איכפת לה לקוץ בין נקובה לאינה נקובה-** יש להבין מה הביא מהמשנה, הא במשנה איירי במחט שלימה, ואת המציאות שיש שימוש במחט להוציא קוץ זה אי"צ משנה, ועוד, דמה הוסיף וכי מה איכפת וכו'.

**אי הוי לרב יוסף כלי היתר או כלי איסור-** בפשטות לרב יוסף הויא כלי היתר שהרי שימושה הוא להוציא קוץ, אלא דמקשה החת"ס שמהברייתא דלקמן שאמרו מחט בין נקובה ובין שאינה נקובה משמע שדינם שווה והוו מלאכתו לאיסור, ודן לבאר דרק להחשיבה 'כלי' סגי בהני טעמי, אבל להחשב כלי 'היתר' בעי יחוד בפועל. עיי"ש[[31]](#footnote-31).

וכ"כ הגר"ז (סי' ש"ח סעי' ל"ט) דבגולמי הוי מלאכתו לאיסור ורק אם ייחדו להיתר נעשה מלאכתו להיתר. וע"ע בתהלה לדוד (סי' ש"ח ס"ק י"ח) שדן בזה ומסיק דהוי מלאכתו להיתר, עיי"ש בכל דבריו. ועי' במ"ב (סי' ש"ח ס"ק מ"ח).

**בנשברה בשבת-** עי' ברשב"א לקמן (דף קכה. ד"ה הא דאמר שמואל) דבנשברה בשבת מודו כולהו דשרי, כיו דהוו מוכן אגב אביהם וחזו למלאכתן הראשונה, אכן הריטב"א (שם) פליג דאסור, דכיון שבתחילה היו בו שימושים חשובים שלהם אינו ראוי כעת לא מהני.

**פלוגתת אביי ורבא אי טומאה ושבת שווים**

פליגי אביי ורבא, דאביי מחלק בין טומאה לשבת, דטומאה בעי 'כלי מעשה' ובשבת תלי ב'מידי' דחזי', ורבא מדמה להו לתרוויהו דתלו בשם 'מנא'.

**דעת אביי-** זה ודאי דמודה אביי בעצים ואבנים דהוו מוקצה אע"פ שהם מידי דחזי לשימוש ואם ייחד אותם לשימוש יהיה מותר, דאכתי לאו כלי הוא, אלא דהכא בעצם מתוקן ככלי ורק עומד להזרק, ובזה סבר אביי דסגי במה שחזי לשימוש שלא ייפקע ממנו דין כלי לענין שבת. ולמש"כ תוס' דבסמוך שלא מהני יחוד לקוץ, יהיה מבואר דאעפ"כ סבר אביי שמותר בשבת מכח מה שחזי לשימוש.

**דעת תוס' דסגי בראוי ליחוד-** כתבו תוס' דגם לרבא אי"צ שיקבל טומאה כעת, אלא סגי במה שאם ייחדו יקבל טומאה, וכדמוכח מגולמי, ומבואר דכיון שיכול להיות כלי, סגי בזה להתיר בשבת אע"פ שלא ייחדו ואינו מק"ט, ולכאו' היינו דהוי כסימן. והא דבמחט אסור כתבו תוס' דבמחט לא מהני יחוד, ועי' בחזו"א (סי' מ"ג ס"ק י"ג) שדן מדוע לא יועיל יחוד.

**דעת תוס' בזבחים-** המג"א (סי' ש"ח ס"ק כ"ד) מפרש דתוס' בזבחים פליג וסבר דמהני יחוד במחט ואעפ"כ אסורה בשבת, דלא סגי ביכול לייחדה אלא בעינן שיהיה עומד לייחדה, וע"כ שברי כלים שרגילין להשתמש בהם מותרים בשבת, משא"כ מחט שנשברה בסתמא זורקה לאשפה וע"כ אינה מותרת. ויל"ע לפ"ז האיך מהני בגולמי, הא התם רק זימנין דמימליך אבל ודאי אינו עומד לזה. וי"ל[[32]](#footnote-32).

**דעת הר"ן שהשימוש חשיב יחוד-** אכן בחי' הר"ן מבאר דמה דסגי ביחוד לטומאה הוא משום דבשבת כשנוטלו לשימוש חשיב כיחוד, ובאמת עי"ז גם יקבל טומאה. וכתב דלפ"ז לא יותר בשבת אלא לצורך גופו דבזה מייחדה, אבל בנולטה לצורך מקומה לא, אא"כ יחדה להדיא קודם. עיי"ש. ומבואר בדבריו דנטילה לשימוש חשיבה ייחוד, ויל"ד אי בכל דוכתא הוא כן.

**בגולמי עסקינן זימנין דמימליך וכו'-** הא דבגולמי מהני יחוד טפי מנשבר, בפשטות י"ל דזה דרך בנ"א שמה שנשבר זורקים טפי מגולמי. אכן בשיטה להר"ן מבאר דגולמי אם ירצה יוכל לנקבו וע"כ מייחדו בנתים לקוץ, משא"כ נשברה שנתקצר אורכה וא"א לנוקבה לכן זורקה.

**אשכחן דחלוק שבת מטומאה בקנה של זתים-** הר"ן (דף מז: ברי"ף ד"ה אבל) מקשה דתנן לקמן (דף קכג:) דקנה של זתים מטלטל אע"פ שאינו מק"ט כיון שהוא פשוטי כלי עץ, וכן לעיל (דף סג.) בירית טהורה ויוצא בה בשבת. ומחלק הר"ן דכללא דרבא הוא רק בכלי שנשבר, אבל בכלי מעיקרא מודה דאפשר שיהיה חלוק שבת מטומאה.

ותמה האו"ש (פכ"ה ה"ח) דבכלל לא דמי, דבשברים וגולמי לא מק"ט מחמת שאינו כלי משא"כ קנה של זתים הוי כלי גמור ורק איכא ילפותא בכלי עץ דפשוטי כלי עץ לא מק"ט[[33]](#footnote-33). וכעי"ז כתב הקר"א, וכן מחלק החזו"א (סי' מ"ג ס"ק י"ג).

**אי גולמי נחשב ככלי מעיקרא-** לעיל בסמוך הובא חילוק הר"ן דבכלי מעיקרא מודה רבא דאי"צ שיקבל טומאה, ומקשה המהרש"א דא"כ מה הוכיחו תוס' מגולמי לנשברה, הא גולמי הוא כלי מעיקרא ולכן לא איכפת לן שלא מק"ט. ומתרץ דתוס' סבר דבגולמי כיון שלא נעשה על דעת שיהיה כלי כמות שהוא, דמי לענין זה לשברים דאי לאו שיכול לייחדה לא היה כלי לשבת, עיי"ש.

ועי' באמת בגליון הר"ן בגי' המהר"ם, וכן הגהות מא"י, שמבואר לפ"ז שהר"ן באמת משוה גולמי למעיקרא ודלא כתוס', וכן נראה גם במאירי.

**מ"ש מדלתות-** החזו"א (סי' מ"ג ס"ק י"ג) מקשה דאשכחן בדלתות שאינן מק"ט ואעפ"כ ניטלין בשבת[[34]](#footnote-34), וכן קרומיות של קנה לקמן (דף קכה.). עיי"ש.

בס"ד

**עיקר תקנת מוקצה**

**תקנת נחמיה-** בגמ' (דף קכג:) איתא דבימי נחמיה נשנית משנה זו שגזר גזרת כלים, לאסור כולם חוץ מכלי אכילה וג' כלים. ועי' לקמן טעם תקנתו.

וכתבו תוס' (ב"ק דף צד: סד"ה בימי) דדעת ר"ת שלא תיקן נחמיה אלא לדורו ולא לאחריו, עיי"ש. ולפ"ז ע"כ תקנת מוקצה דידן היא תקנה אחרת. אכן עי' לקמן דהראב"ד והמ"מ מביאי מנחמיה לדידן, ומשמע לכאו' דפליגי על תוס' וי"ל.

**בימי שלמה-** בגמ' לעיל (דף ל:) איתא דכשמת דוד המלך כבר היה איסור טלטול המת, ושאל שלמה היאך להצילו מכלבים. הרי שכבר בימי שלמה היה איסור מוקצה. וכתב הגר"ז (סי ש"ח סעי' י"ז) דעצים ואבנים היו אסורים כבר מאז, אבל כלים הוא רק תקנת נחמיה[[35]](#footnote-35).

**משום הוצאה-** לקמן (דף קכד:) אמרו 'אטו טלטול לאו צורך הוצאה הוא', וכן הוא גם בביצה (דף לז.) ופרש"י (שם) 'תחילת הוצאה ע"י טלטול היא, וכל מה שגזרו אינו אלא משום הוצאה, והאי דלא גזרו על טלטול כלים ואוכלים מפני שלא יוכלו לעמוד בהן לבטל עונג שבת ושמחת יו"ט'.

עוד איתא בביצה (דף יב.) שהקשו דאי אין איסור הוצאה ביו"ט ה"נ לא יהיה איסור מוקצה, עי' ברש"י (ד"ה ליפלגו באבנים) ובתוס' (שם ד"ה ה"ג).

**קרא דוהכינו-** איתא בפסחים (דף מז:) לאסור מוקצה דאורייתא מקרא דוהכינו את אשר יביאו, וע"ע רש"י ביצה (דף כו: ד"ה ואי דלא אחזו).

וכתב החת"ס (פתיחה למהדו"ת דמסכת ביצה) דזו רק איסור אכילה אבל טלטול אינו אסור אלא מתקנת נחמיה וכדלעיל. אכן בחיי אדם (הו"ד לקמן) מביא להסמיך על האי קרא גם דין מוקצה לטלטול.

**טעמי הרמב"ם-** כתב הרמב"ם (פכ"ד הי"ב) מפני מה נגעו באיסור זה וכו' שלא יהיה טלטול בשבת כטלטול בחול כדי שלא יהיה כיום חול בעיניו ויבא להגביה ולתקן כלים מפינה לפינה או מבית לבית וכו' ונמצא שלא שבת ובטל הטעם שנאמר בתורה למען ינוח'.

ובהמשך כתב (הי"ג) 'ועוד כשיבקר ויטלטל כלים שמלאכן לאיסור אפשר שיתעסק בהן מעט ויבא לידי מלאכה, ועוד, מפני שמקצת העם וכו' אלא בטלין כל ימיהן וכו' ואם יהיה מותר להלך ולדבר ולטלטל כשאר ימים נמצא שלא שבת שביתה הניכרת'.

**דעת הראב"ד-** הראב"ד (שם) כתב דהוא משום הוצאה, דמביא הגמ' הנ"ל אטו טלטול לאו צורך הוצאה הוא, 'נמצא כי מפני חיוב הוצאה אסרו בטלטול מה שאסרו שהוא גדר להוצאה'.

**טעם תקנת נחמיה-** הראב"ד הנ"ל מביא ההיא דנחמיה כמקור לדבריו שהוא משום הוצאה, והיינו דמפרש שגזר מפני לא היו נזהרין בהוצאה[[36]](#footnote-36).

בדעת הרמב"ם כתב המ"מ, דאה"נ תקנת נחמיה משום הוצאה אבל אחר שביטלוה מה שנשאר אסור הוא מטעמי הרמב"ם. ומה שאמרו אטו טלטול לאו צורך הוצאה היינו 'כי סבה ראשונה לאסור הטלטול היתה מפני גדר ההוצאה ואע"פ שבטל טעם לא בטלה גזרה'.

ועוד כתב דאפשר שבא הרמב"ם רק להוסיף טעמים ולא לומר שאין טעם אחר.

**דברי החיי אדם-** החיי אדם (כלל ס"ו סעי' א') מביא הטעמים הנ"ל, ומקשה דעדיין לא זכינו לידע הטעם שחילקו חכמים לאסור מוקצה אחד יותר מחברו.

וכתב דכיון שראו לאסור מהטעמים הנזכרים, שוב אסמכוה אקרא ד'והכינו אשר יביאו', דהרי איכא מאן דיליף מקרא זה דמוקצה דאורייתא, וע"כ גם לדידן דאינו דאורייתא אבל סמך גדול סמכו על פסוק זה, שלא לטלטל אלא דבר שהיה מוכן מע"ש, וזהו הטעם דאמרינן מיגו דאתקצאי וכו', עיי"ש.

והנה כשאסרו כלי היתר לא שייך להסמיכו משום הקצאה, דהרי מזומן לשימוש הוא, ובזה ע"כ הוא גזרה בעלמא מהטעמים הנ"ל, וכ"כ החיי אדם גופיה (שם סעי' ג'), אכן במלאכתו לאיסור מבאר (שם סעי' ד') דהוא מהטעמים הנ"ל וגם מחמת הקצאה.

וכתב עוד דהא דלצורך גופו ומקומו שרי, הוא מכיון שמזה אינו מקצה, עיי"ש, והיינו כמו שכתב לעיל דהחילוקי דרגות הם מחמת דרגת ההקצאה. ומבואר דשייך התחלקות בהקצאה.

**דף קכג:**

**כלי אכילה**

**תוס' ותוס' רא"ש-** כתבו תוס' דכלי אכילה נמי היו מותרין אלא שמנה הני ג' שאין להם בית קיבול, וכעי"ז כתב בתוס' רא"ש 'דלא חשיב אלא כלים שאין נותנין בהם כלום ואין משמשין אלא דברים אחרים'[[37]](#footnote-37).

**חי' הר"ן-** ובחי' הר"ן כתב 'פי' ג' כלים שאינם נעשים בסיס לדבר המותר שאלו נעשין בסיס לא אסרו עליהן כלום'.

**בעה"מ וריטב"א ושיטה להר"ן-** כתב הבעה"מ (סד"ה מתני') דלא הוצרכו לומר אלא בהני ג' כלים 'שפעמים מצויין מלאכת איסור, אבל כלים המיוחדים למלאכת היתר, כגון שולחן וכוס וקערה, לא הוצרכו לומר שלא עלתה על דעת אדם מעולם שיהו אסורים'. וכ"כ הריטב"א והשיטה להר"ן,

**הרמב"ם-** עי' לקמן (בדין טלטול שלא לצורך בכלי אכילה) דדעת הגר"ז ברמב"ם היא, דכלי אכילה היו בכלל הגזרה ורק היו מותרין לצורך תשמישן המיוחד להם, עיי"ש.

**טעם היתירן-** אי מוקצה מחמת חשש מלאכת א"ש דלא עושים בהם מלאכה, אכן תקנת נחמיה משום הוצאה היא, וא"כ מ"ש כלי אכילה, ועי' ברש"י ביצה (דף לז. ד"ה אטו טלטול) שביאר 'וכל מה שגזרו אינו אלא משום הוצאה, והאי דלא גזרו על טלטול כלים ואוכלים מפני שלא יוכלו לעמוד בהן לבטל עונג שבת ושמחת יו"ט'. אלא דיל"ע אי מיישב גם לפי' הבעה"מ ודעימיה.

**הא דהתירו דוקא הני ג' כלים-** פרש"י (ד"ה סכין קטן) 'דהני תדירין בתשמיש'. וע"ע בשיטה להר"ן דמשמע שהוא מחמת שאע"פ שמשתמשים בהם לפעמים לאיסור, כיון שעיקר עשייתן להיתר התירום.

**צורך גופו**

**נתינת מתנה-** עי' תוס' לעיל (דף ס. ד"ה לא) שכתב דלשלוח מתנה כלי שמלאכתו לאיסור שרי ביו"ט דהשמחת יו"ט במתנה חשיב כצורך גופו, וכתב רע"א (סי' ש"ו על המג"א ס"ק ט"ו בעין הגליון) דלפ"ז שרי לשלוח לחתן משום שמחת חתן דחשיב צורך גופו, עיי"ש.

**לטלטל מחמה לצל בכדי להשתמש אח"כ בשבת בגופו-** כתב התהלה לדוד (סי' ש"ח ס"ק ה' ד"ה לכאורה) דלהציל החפץ בכדי להשתמש בו בשבת בגופו, חשיב לצורך גופו ומוכיח כדאמרו בגמ' (דף קכד:) דחזי לאורחין, עיי"ש.

**לצורך מוצש"ק-** עי' פמ"ג (סי' רס"ה משב"ז ס"ק א') דצורך גופו היינו רק בצריך לו בשבת.

**לצורך אדם אחר-** עי' לקמן (דף קכד:) אייתי שותא לכהנא וכו' דמבואר שנחשב צורך גופו.

**להתיר על ידו כמו ככר או תינוק-** כתב המג"א (סי' שי"א ס"ק ט"ו) דבמקום שמותר ע"י ככר או תינוק, ה"ה ע"י כלי היתר, כמבואר בגמ' (דף קמב:). וכתב הפמ"ג והלבושי שרד (שם) דכלי איסור אסור, דלא חשוב צורך.

אלא שדן הפמ"ג דגם בכלי היתר אמאי מותר הא הוי שלא לצורך כלל. עיי"ש. ויל"ד דצורך קצת עכ"פ נחשב, דעי' בשיטה להר"ן בסו"פ (הו"ד לקמן) שמוכיח שמותר שלא לצורך כלל מדעשו כן הגם שהיה מותר בלא"ה, עיי"ש. ומבואר בדבריו שאם היה אסור ניחא ליה דחשיב עכ"פ צורך קצת.

**לצורך השימוש האסור-** יל"ד אי רק לצורך שימוש היתר בגופו שרי, או גם לצורך השימוש האסור ג"כ שרי, וכגון כשאחד קיבל שבת ומטלטל לצורך חברו שלא קיבל שבת ע"מ שיעשה בו את מלאכתו האסורה[[38]](#footnote-38).

**א"ל רבא מה לי צורך גופו מה לי צורך מקומו**

**פרש"י והר"ן-** פרש"י דתרוויהו צורך נינהו, וכעי"ז כתב בשיטה להר"ן דפליגי אי צו"מ חשיב כצו"ג וליכא לאיפלוגי בינייהו, או דצו"מ לא חשיב כצו"ג.

וע"ע ברש"י (ד"ה א"ל רבא מכדי) שפי' דקושית רבא היא על ההיתר בפעם הראשונה דהיינו בכלי היתר, ויל"ע הא יותר קשה על מה שחלוק לאביי כלי איסור למעשה, דשרי רק לצו"ג ולא לצו"מ, וצ"ב[[39]](#footnote-39).

**ריטב"א-** כתב הריטב"א דמה שאמר רבא מכדי התירו קתני דמשמע שמוכיח מהלשון הוא לאו דוקא, אלא מסברא פליגי וכנ"ל. ועוד נראה בדבריו דמפרש שכיון שהתירו לצורך גופו ראוי להתיר לצורך מקומו 'כדי שיוכל לסלקם משם', והיינו מהמקום שטלטל אליו לצורך גופו. עיי"ש.

**חזרו והתירו מחמה לצל**

**הא דהתירו מחמה לצל רק בכלי היתר-** איתא בס' ההשלמה לבאר 'דכיון שמלאכתו לאיסור אינו עשוי בסתמא להשתמש בו בשבת, ואם מטלטלן מחמה לצל כמטלטל משבת לחול הוא, ולא דמי לדבר שמלאכתו להיתר, דהתם כשמטלטלו מחמה לצל סתמיה לצורך שבת הוא שהרי עשוי להשתמש בו היום, אבל דבר שמלאכתו לאיסור סתמיה אינו עשוי להשתמש בו היום, ואם מטלטלו מחמה לצל כמטלטלו משבת לחול דמי'.

וע"ע בשיעור ??? שנתבאר בזה בעוד כמה אופנים, ונ"מ בין הביאורים ודעת האחרונים בכל זה.

**טלטול שלא לצורך כלל**

**כלי היתר שלא לצורך כלל-** כתבו הריטב"א והר"ן דמשמע שלא לצורך כלל אסור אפי' בכלי היתר, דאת זה לא התירו, ומה שקרו ליה שלא לצורך היינו שאינו צורך האדם אלא צורך הכלי אבל עכ"פ צורך הוא, וכן שלא יגנב כדאיתא לקמן (דף קכד:) וכדפרש"י שם דשלא יגנב שווה למחמה לצל. וכ"כ גם בר"ן על הרי"ף (דף מח. ד"ה ואיכא).

וכ"כ המגיד משנה (פכ"ה ה"ג) להוכיח בדעת הרמב"ם. ומביא עוד שכן מסיק הרשב"א לעיל (דף מג: ד"ה כבר) עיי"ש שמביא הנידון בזה. וכן הוא בשו"ע (סי' ש"ח סעי' ד')

אכן בשיטה להר"ן וכן מביא הריטב"א דיש שפי' דמחמה לצל היינו בכדי, ולפ"ז כל טלטול מותר ואפי' שלא לצורך כלל. וכן מביא השיטה להר"ן בסוף פירקין (ד"ה קכו: ד"ה כי פליגי) מהרא"ה.

וכתב (שם) להוכיח מרבא דמנח סכינא אבר יונא (דף קמב:), דמסקו שלא היה צריך לזה אלא משום שאדם חשוב, הרי שטלטל הסכין שלא לצורך, עיי"ש. אכן הר"ח (דף קמב:) מפרש דהאי סכין הוא מהג' כלים, ומשמע שבא ליישב דלכן שרי גם שלא לצורך וכדלקמן בסמוך.

**אוכלין וכתבי הקודש-** ומוסיף הר"ן (בחי' וכן על הרי"ף) דכ"ז בכלים שהיו בכלל הגזרה ולא הותרו אבל אוכלין וכתבי הקודש לא היו בכלל הגזרה ושרי לטלטלן גם שלא לצורך כלל. וכן הוא בשו"ע (סי' ש"ח סעי' ד').

**כלי אכילה וג' כלים-** כתב השלטי הגיבורים (דף מח. בדפי הרי"ף) דמהאי טעמא שאמר הר"ן שמי שלא היה בגזרה שרי שלא לצורך כלל, א"כ ה"ה כלי אכילה ככוסות וצלוחיות וכן הג' כלים, שכל אלו לא היו בכלל הגזרה, מותרין הם גם שלא לצורך כלל.

אכן עי' ברמב"ם (פכ"ה ה"א-ה"ד) דמזכיר כוס וקערה בכלל הכלי היתר שעליהם אומר דשרי רק לצורך, וכמש"כ המ"מ (שם ה"ג הו"ד לעיל), ומשמע שגם בכלי אכילה אסור שלא לצורך כלל.

וכן נראה בהגהות הרמ"ך על הרמב"ם (שם). וכן משמע בחיי אדם (סי' ס"ו סעי' ג') וכן מדייק המ"ב (סי' ש"ח ס"ק כ"ג ובשעה"צ ס"ק כ"א) מהרמב"ם.

**לרמב"ם מ"ש מאוכלין וכתבי הקודש-** אלא דקשה למה יענה הרמב"ם על טענת השלטה"ג, וכתב הגר"ז (סי ש"ח סעי' י"ז) דלרמב"ם היו כלי אכילה בכלל הגזרה, וקודם היתר כלים היו מותרין רק לתשמישן המיוחד להם עיי"ש. וכעי"ז דן בתהלה לדוד (סי ש"ח ס"ק ד') שהיו בכלל הגזרה, אלא שכתב רק שהיו אסורין שלא לצורך כלל עיי"ש.

אכן בהגהות ראמ"ה (דף קכג: על תד"ה מקצוע) מבאר דבתחילה באמת לא היו בכלל הגזרה, אלא דאחר שהתירו וחילקו בין הצרכים, שוב לא חילקו בין הכלים, ומוכיח כן מדאסור לרבי נחמיה גם כלי אכילה, עיי"ש.

**אפי' בשני ידיים וכו' אפי' בשני בני אדם**

**דעת הרשב"א**- מבואר דאביי מרבה ב' ידיים ורבא ב' בני אדם, וכתב הרשב"א דפליגי, או מצד שאביי מרבה את הפחות ורבא סבר שמשמע כל הכלים ואפי' בב' בנ"א, או דפליגי בסברא דאביי סבר שיותר ממשא אדם אחד מקצה דעתו מיניה ורבא פליג, וכדאיבעיא לעיל (דף קכב.) גבי קרונות עיי"ש. ומוסיף דלרבא לאו דוקא ב' בנ"א אלא ה"ה ד' וה'. וכ"כ הריטב"א

**דעת הרא"ה-** אכן בשיטה להר"ן מביא מהרא"ה דלא פליגי כלל, ורק רבא שבא להוסיף בהיתר הוסיף גם רבותא זו שאפי' כמה בנ"א. עיי"ש.

**כלי שמלאכתו לאיסור**

יש לדון בדין מוקצה דכלי שמלאכתו לאיסור שנשאר אחר ההיתרים ואסור מחמה לצל או לצורך מקומו, האם הוא בגדר גזרה או שהוא הקצאה[[40]](#footnote-40), ומצינו כמה נידונים בכלי שמלאכתו לאיסור, שאפשר שהם תלויים בנידון זה בגדר איסורו, וכדלהלן.

**עודן בידו-** הגר"א (יו"ד סי' רס"ו ס"ק ג') כתב דרק בכלי שמלאכתו לאיסור איכא היתר של עודן בידו, כיון שאינו מוקצה אלא מגזרת כלים והתירו לצורך ובכלל הצורך הוא עד שיניחנו במקומו. ועי' מה שיובא בארוכה לקמן (דף קכד.).

**היתר לצורך גופו ומקומו-** הגר"א הנ"ל כתב עוד 'דדוקא בכלי שמלאכתו לאיסור שאינו מוקצה, שמותר לטלטל לצורך גופו ומקומו רק מחמה לצל אסור דהוי שלא לצורך'.

ומשמע שנוקט דב'מוקצה' לא שייך היתר לצו"ג וצו"מ, ויל"ע דאשכחן ברשב"א (ביצה דף כח: ובשו"ת ח"א סי' תר"ו) דגם מוקצה מחמת מיאוס מותר לצוגו"מ, וגם בבסיס פליגי הראשונים אי אסור לצו"מ, עי' בריטב"א (דף קכד: ד"ה חזו לאורחים) בשם הרי"ד וע"ע בב"י (סי' ש"י סעי ז'), ויל"ע.

**מיגו דאיתקצאי במלאכתו לאיסור-** האליה רבה (סי' ש"ח ס"ק י"ד) מביא מהעולת שבת שכלי איסור שנשבר וכעת עומד להיתר אעפ"כ אסור לצורך גופו ומקומו דמיגו דאיתקצאי וכו'.

אכן הפמ"ג (סי' ש"ח משב"ז ס"ק ט"ז) דן להוכיח מהרמב"ם לא כן עיי"ש. ויל"ד דהדבר תלוי אי הוי גזרה או הקצאה, דעי' בחיי אדם הנ"ל שמבאר דמיגו דאיתקצאי הוא מדין והכינו שצריך מע"ש, אכן יש לדון לדחות לב' הצדדים ואכמ"ל.

**בסיס במלאכתו לאיסור-**הפמ"ג (משב"ז פתיחה לסי' ש"ח בדיני כלי היתר) דן במניח כלי איסור על כלי היתר אי נעשה בסיס, או שכיון שהעליון ניטל לצורך גופו ומקומו לא נעשה ההיתר בסיס לו. וכן דן בארוכה בישועות יעקב (סי' ש"ח ס"ק ה'). ומבואר דבעצם פשיטא להו דשייך ביה בסיס, ויל"ד אי שייך לנידון הנ"ל ואכמ"ל.

**דברי הראב"ד והרמב"ן-** ועי' בראב"ד (השגות על הבעה"מ ריש ביצה אות ב') שכתב נמי דמלאכתו לאיסור אינו משום הקצאה, 'אלא משום דמחזי שרוצה לעשות בו מלאכתו'[[41]](#footnote-41).

הרמב"ן (דף קכג: ד"ה מדאוקים) בביאורו את היתר שום במדוכה, כתב 'מלאכתו לאיסור דלית ביה משום הקצאה אלא איסור מלאכתו גורמת לו', משמע שכלי שמלאכתו לאיסור אינו הקצאה אלא גזרה, ועי' בהערה[[42]](#footnote-42).

**דברי המ"ב-** במ"ב (סי' ש"ח ס"ק כ') כתב דכלי שיש בו גם שימושי היתר ראוי להיות מותר ככלי היתר, כיון דלא מקצה דעתו מיניה, ובביאוה"ל (שם ד"ה קרדום) מוסיף לפ"ז דגם ברובו לאיסור אם דרך הכלי להשתמש גם להיתר ראוי להיות מותר הגם שמשתמש טפי לאיסור, 'דמנלן דמקצה דעתו מניה, דהלא עשויה למלאכת היתר ג"כ וצ"ע'.

**כלי מלאכתו לאיסור האם אסור לר"ש**

פליגי ר"י ור"ש לעיל (דף מד.) דר"ש לית ליה מוקצה עיי"ש כל הסוגיא, ויש לדון אי מתיר גם כלי שמלאכתו לאיסור, והוא תלוי לכאו' בנידון הנ"ל אי כלי שמלאכתו לאיסור הוא מדין מוקצה או מגזרת כלים. עי' בקרן אורה (דף קכב: ד"ה אמר בתו"ד ויש לחקור וכו').

**תוס' הרשב"א והריטב"א-** תוס' לעיל (דף לו. ד"ה הא) כתבו דמודה ר"ש בכלי שמלאכתו לאיסור שאסור. וכ"כ הרשב"א (שם ד"ה לא קשיא). וכ"כ הריטב"א (דף קכד: ד"ה ולענין הלכה) דמודה ר"ש כיון שאינו משום הקצאה אלא מגזרה, וכמו דגזרו בתחילה על כלי היתר שע"כ אינו משום הקצאה.

**הגר"א והפוסקים-** וכן מביא הגר"א (יו"ד סי' רס"ו ס"ק ג') בארוכה. וכן הוא להלכה שהרבה פוסקים כר"ש ואעפ"כ כלי שמלאכתו לאיסור אסור אי לאו לצורך גופו ומקומו.

**תוס' רי"ד-** אכן בתוס' רי"ד (דף קכג:) מביא מריב"ם דמודה ר"ש במלאכתו לאיסור וכתב דאין ממש בדבריו, אלא לר"ש שרי גם מחמה לצל. וכן הוא בפסקי הרי"ד. ועי' במאירי (דף קכד. ד"ה מקצת מפרשים) שהביא שיטה זו ודחאה, עיי"ש. וכן מביא השלטי הגיבורים (דף מח. בדפע הרי"ף אות א') מהריא"ז שהביא התורי"ד ופליג עליו.

**רש"י-** עי' רש"י (דף קנז. ד"ה כל הכלים) שכתב 'ואפי' מלאכתן לאיסור ורבי שמעון היא', ומשמע שמפרש דר"י ור"ש פליגי בכלי שמלאכתו לאיסור, ויש לפרשו דניטלין היינו גם מחמה לצל ואפי' בכלי איסור, וע"כ ר"ש היא, והיינו שר"ש מתיר כלי איסור גם מחמה לצל וכשיטת התוס' רי"ד.

אכן עי' בקרן אורה (בסוף ענייני מוקצה ס"פ כירה ד"ה עוד הערה קטנה) דן לפרש להיפך דרש"י סבר שר"י אוסר גם לצוגו"מ. עיי"ש. וע"ע בהגהות הר"ש מדסוי שם.

וע"ע ברש"י לעיל (דף לה: ד"ה והתניא שופר וד"ה חצוצרות) ובמה שמביא תוס' מרש"י (שם סד"ה והתניא), דמשמע ג"כ דר"י ור"ש פליגי בכלי שמלאכתו לאיסור, והיינו ע"כ אי שרי מחמה לצל. וע"ע ברש"י לעיל (דף מה: ד"ה אלא לתרנגולין) ובפנ"י (שם) שעמד בכ"ז, ויל"ע[[43]](#footnote-43).

ובס' מראה השבת מקשה דברש"י (דף קכד: ד"ה אלא מחמה לצל) כתב דליכא מאן דשרי כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל, ומשמע שגם ר"ש לא מתיר בזה, וכדמוכיח מזה תוס' (דף לו. ד"ה הא ר"נ), עוד דרש"י (שם ד"ה דכרבה סבירא לך) כתב דהלכה כרבא והרי הלכה כר"ש.

**המרדכי-** המרדכי (ס"פ כירה אות שט"ו) כתב דגם מוקצה מחמת חסרון כיס שרי לצורך גופו ומקומו, עיי"ש. הו"ד בדרכי משה (ריש סי' ש"ח). ובהגהות בגדי ישע (שם אות ט"ז) מביא דהמהרש"ל השיג על המרדכי, דמחמה לצל גם בלא חסרון כיס אסור, וע"כ שמה שמודה ר"ש בח"כ הוא לאסור אפי' לצורך גופו ומוקומו. עיי"ש. ואי נימא דהמרדכי סבר כתורי"ד מתיישב שפיר. ובס' מראה השבת מביא דבתרוה"ד (סוס"י פ"א) מביא מהמרדכי ס"פ כירה כשיטת התורי"ד, וי"ל דכוונתו למרדכי זה וכדנתבאר.

**כלי שמלאכתו לאיסור ולהיתר**

**דברי הפמ"ג-** במג"א (סי' ש"ח ס"ק ט') כתב דכלי שמלאכתו לאיסור ולהיתר דינו ככלי היתר. אלא שבפמ"ג (א"א שם) כתב דאם רוב מלאכתו לאיסור חשיב מלאכתו לאיסור, ומוכיח מדברי הראשונים הנ"ל שדנו היתר טלטול בקדרה שיש בה תבשיל מכח התבשיל, ומוכח שהקדרה בפנ"ע חשיבא מלאכתו לאיסור, וקשה הא מיועדת גם להניח בה פירות, וע"כ דכיון שהרוב לאיסור דינה כמלאכתו לאיסור.

**נידון הביאוה"ל-** בביאוה"ל (סי' ש"ח סעי' ג' ד"ה קרדום) דן על דברי הפמ"ג דאפשר דכ"ז בעיקרו לאיסור ורק לפעמים משתמש להיתר, כגון קדרה המיועדת לבישול ורק לפעמים משהה בה האוכל, אכן אם דרך הכלי הוא להשתמש בו לשניהם ורק לאיסור משתמשים יותר מנלן דמקצה דעתו ממנו והרי הוא עשוי למלאכת היתר, וצ"ע. עיי"ש.

**חיי אדם-** אמנם עי' בחיי אדם (כלל ס"ו דין ג') דפליג וכתב דקדרה חשיבא מלאכתה להיתר.

**מיוחד לאיסור ורגיל להיתר-** עי' תוס' (דף לו.) שכתב דקורנס לפצע אגוזים וקרדום לחתוך דבילה הוי מיוחד לאיסור אבל רגיל להיתר עיי"ש. והרי דינם ככלי שמלאכתו לאיסור.

**שיטת רש"י-** רש"י לעיל (דף לה: ד"ה והתניא שופר וד"ה חצוצרות) כתב דשופר מקרי מלאכתו להיתר, וכן מביא תוס' (שם סד"ה והתניא) מרש"י, ומבואר דסגי בגם היתר בשביל להחשב מלאכתו להיתר. ויל"ע מ"ש מכל הני דמתני' (דף קכב:) שנחשבים מלאכתו לאיסור.

וכן נראה ברש"י (דף קיג. ד"ה ד"ה מותר לטלטלן) דכשיש גם היתר אם לא מקפיד שלא לעשותו חשיב מלאכתו להיתר. ותמה רע"א (שם) הא עכ"פ מיועד לאיסור. וכתב החת"ס (שם) דרש"י סבר דלא סגי בזה שרגילין להשתמש לאיסור, אלא בעינן שיהיה מיוחד לאיסור, ובזה דנו אי כלי קואי מיוחדים לאיסור.

**סידור הקנין**

**לא סידור הקנים ולא נטילתן דוחה את השבת-** לכאו' הניחא טלטול לסידור הוי צורך גופו, אבל נטילתן אינה לצורך גופן, וצ"ל לכאו' דחשיבא לצורך מקומו, ועי' בהערה[[44]](#footnote-44).

**תד"ה לא סידור-** מבואר בסוגין דסידור הקנים אסור משום מוקצה ומוכיח תוס' דחזינן שפעמים יש שבות במקדש. אכן רש"י (מנחות דף צז. ד"ה אמאי) כתב דאיסורם משום דמחזי כבונה וסותר, ותמה תוס' (שם ד"ה לא ) דבסוגין מבואר שהוא רק מוקצה.

**קושית הראשונים היאך עקרו דבר מן התורה-** מקשה הריטב"א והתוס' רא"ש הא אין כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה, ומתרצים דהוי בשב אל תעשה, ובתוס' רא"ש מוסיף עוד דאפשר שהוא משום מיגדר מילתא, עיי"ש.

ויל"ע דבגמ' מנחות (דף צז.) באמת הקשו דאי דאוריתא אמאי אינו דוחה, והוכיחו מזה דטעמא משום איעפושי, ובריטב"א והתוס' רא"ש לכאו' עולה דסוגין פליגא וסברה דגם אי דאוריתא עקרו חכמים, וצ"ע.

**בהאי פורתא לא מיעפש-** מפרש הרשב"א דמחמת כן לא צורך גופו מיקרי אלא הו"ל כמחמה לצל, וכ"כ התוס' רא"ש. אלא דמקשה הרשב"א הא הוה כלי היתר ולשתרי מחמה לצל, ומתרץ דרבה גרסינן דסבר שגם כלי היתר לא שרי מחמה לצל. וכ"כ הריטב"א.

אכן החי' הר"ן לעיל (דף קכג: ד"ה וחזרו והיתרו) מוכיח מכאן שגם כלי היתר אסורין בטלטול שלא לצורך כלל. וכ"כ המאירי (דף קכד. ד"ה אפיית).

הרמב"ם (פ"ה מתמידין הי"א) פסק דין זה דסידור הקנין אינו דוחה שבת, ותמה רע"א דלפי הרשב"א דהגמ' כרבה א"כ להלכה דשרי מחמה לצל הוה ליה להתיר. עיי"ש. ועי' לעיל שדעת הרמב"ם דכלי היתר שלא לצורך כלל אסור, וא"כ לשיטתו א"ש דיפרש כהר"ן.

והא דלא חשיבא המצוה עצמה 'צורך', עי' בגמ' מנחות (דף צז.) דאי משום עפושי אינו ביטול המצוה לדחות למוצ"ש.

**בהאי פורתא וכו'-** יל"ע מה טעם יש בזה כלפי נטילתן, הא כעת באה שבת והקנים שם והוא צריך ליטלן, וכי כך הוא הדין שכל דבר שהיה יכול לעשותו מע"ש לא חשיב צורך. וצ"ע.

**תוס' בסוכה-** תוס' סוכה (דף מב: ד"ה טלטול) דמדאסור להוציא ולהכניס הקנים חזינן דאע"ג דחזי למצוה שייך ביה איסור מוקצה, מאחר שאינו עשוי כלי. ותמה רע"א (שם) דאי אינו כלי מה הקשו בסוגין אמאי אסור ונזקקו לומר שקודם היתר כלים נשנה, וצל"ע. וכן תמה החזו"א (סי' מ"ט ס"ק ט') דמסוגין מבואר דהקנים הם כלי היתר.

ובערוך לנר (שם) מתרץ, דמש"כ תוס' שאינו כלי הוא על לולב, משא"כ קנים באמת הוו כלי כמוכח מסוגין, אלא שנידון התוס' היה אי צורך מצוה מתיר, ובזה הוכיח מכלי היתר קודם היתר כלים לדבר שאינו כלי, עיי"ש.

**גלוסטרא**

**גלוסטרא-** פרש"י (ד"ה גלוסטרא) שראוי לדוך בו שום, ובהמשך (ד"ה שומטה) כתב דהוי כלי שמלאכתו להיתר, והיינו מחמת שעומד לנעילה, ויל"ע מדוע נזקק לומר שראוי לדוך שום ולא סגי במה שעומד לנעילה. ועוד, דעד כמה שהתורת כלי מכח הדיכת שום, א"כ להוי כמלאכתו לאיסור, ובאמת בריטב"א מביא מרש"י שראוי לדוך בה שום, וכתב דלפ"ז הוי מלאכתו לאיסור, וצ"ע.

**רבי טרפון אומר הרי היא ככל הכלים-** קשה הא אוקמיה קודם היתר כלים וא"כ מה מהני שהוא ככל הכלים. ופי' תוס' (דף קכג: ד"ה הרי) דהיינו כוסות וקערות שהיו מותרים גם בתחילה.

ויל"ע הא תוס' לעיל (ד"ה מקצוע) פי' דכלי אכילה הוא ביש להם בית קיבול, וגלוסטרא אין לה בית קיבול, ואולי כוונתו שהוא כג' כלים והיינו שלר"י התירו ד' כלים, והא דמזכיר כוסות וקערות, י"ל דהוא רק ליישב הלשון 'ככל הכלים' דקאי על כלי אכילה.

**פלוגתת ר"י ור"ט-** במשנה (כלים פי"א מ"ד) איתא נידון אי גלוסטרא הוי כלי לטומאה ולאחר מכן הובא פלוגתת ר"י ור"ט, וכתב הר"ש דמשמע דפליגי בין לטומאה ובין לשבת אי גלוסטרא חשיבא כלי. אלא דתמיה שבסוגין מבואר לא כן, דביארו סברת ר"י במסוים לשבת, דהוי קודם היתר כלים או מצד עירוב, ומסיים דצריך ליישב הדבר. עיי"ש.

**שומטה מפתח זה וכו'-** פרש"י (ד"ה שומטה) דטלטול ע"י גרירה אינו טלטול גמור, וכן איתא בביצה (דף כח:) גבי שפוד שאמרו ג"כ שומטו ומניחו, ופרש"י (שם ד"ה שומטו ומניחו) דהיינו טלטול מן הצד, והובא במ"ב (סי' תקי"ח ס"ק כ').

**מקלות**

**מקלות דקים חלקים וכו'-** הא דת"ק מתיר פי' הרמב"ם בפהמ"ש (פסחים שם) דהוא משום דאין שבות במקדש, עיי"ש. ויל"ע מ"ש מקנים דלכו"ע אסור, עי' בחת"ס (ד"ה אמר) דלמאי דמסקינן שהוא שלא לצורך א"ש דלכן לא התירו גם במקדש, ואכתי להו"א קשה, עיי"ש.

והעיר גיסי רש"ג דרש"י (ד"ה מקלות דקין) כתב דבפסח 'שחל להיות י"ד בחול', ומשמע שנוקט דאינו פלוגתא, אלא רישא בחול ובא ר"א לומר היאך יעשה בשבת.

**אי הוו כלי איסור או כלי היתר-** בפשטות כיון שמשמשים להפשט שהוא אב מלאכה הוו כלי איסור, וכן מדוקדק ברש"י (דף קכג: ד"ה קודם התרת כלים וד"ה דוחה את השבת) דפי' קודם היתר כלים היינו קודם מנין האחרון, דהיינו של כלי איסור, ורק בקנים כתב דע"כ קודם מנין ראשון שהרי הם כלי היתר, ומבואר לכאו' דבמקלות הוא רק קודם מנין אחרון והיינו שהם כלי איסור[[45]](#footnote-45).

אכן בחת"ס (ד"ה קודם) כתב דמש"כ רש"י קודם מנין האחרון הוא רק על מדוכה שהיא כלי איסור, אבל השאר הוו כלי היתר, וכן נקט בשעה"צ (סי' ש"ח ס"ק י"ג) בפשיטות שהוא כלי היתר וצ"ל כחת"ס, אלא דיל"ע מדוע באמת חשיב היתר הא משמש להפשט.

**ביש לו כלי אחר אי חשיב צורך גופו**

**דברי המ"ב וההוכחה מסוגין-** כתב המ"ב (סי' ש"ח ס"ק י"ב) דביש לו כלי היתר אין ליקח כלי איסור לצורך גופו, ובשעה"צ (ס"ק י"ג) מביא דמקור דין זה מסוגין שאמרו דאפשר כרבי אלעזר[[46]](#footnote-46). ולכאו' טעמו, דמה שהתירו הוא לצורך, וע"כ ביש לו אחר לא חשיב צורך. וכדין זה כן כתב בהגהות ראמ"ה לעיל לגבי קנים, עיי"ש.

ומוסיף השעה"צ דמקלות הם כלי היתר ואעפ"כ אסור וכ"ש בכלי איסור[[47]](#footnote-47). והנה מה שנקט שהוא כלי היתר עי' מה שצוין בזה לעיל בסמוך. ועוד, דלרשב"א הנ"ל גבי קנים שפי' דהגמ' כרבה שכלי היתר אסור מחמה לצל, א"כ שוב ליכא ראיה לכלי היתר לדידן.

**חילוק הקצות השולחן-** לכאו' יש לחלק, דבגמ' איירי ביכול בלא טלטול כלל, אבל בצריך טלטול ורק יכול בכלי היתר, מי אמר שחייב להעדיף הכלי היתר, הא תרוויהו מהיתרי כלים הם, וכן דן גם בקצות השולחן (סי' ק"ח בדי השולחן ס"ק י"ד).

**דברי התוספת שבת להוכיח מחלוק-** איתא לקמן (דף קמ:) הובא בשו"ע (סי' ש"ח סעי' ט"ז) דחלוק שכיבסו ותחב בו קנה שאינו כלי יכול רק לשומטו ממנו, ואי תחב בו כלי יכול להוציאו כדרכו, ואפי' אי הוי מלאכתו לאיסור כיון דחשיב צורך מקומו. וקשה הא יכול לשומטו ואמאי שרי להוציאו כדרכו.

ועי' בתוספת שבת (סוף הפתיחה לסי' ש"ח וכן בס"ק נ"ב) שמוכיח כן. וע"ע מה שמחלק (בס"ק מ"ו) דאם אורחיה בהכי לשומטו בזה אסור לטלטל.

**קשה ממנעל ע"ג דפוס-** עוד קשה מדין מנעל שע"ג הדפוס (דף קמא:) הובא בשו"ע (סי' ש"ח סעי' י"ד) דמותר לשמוט מנעל מע"ג הדפוס אע"פ שהוא מלאכתו לאיסור, דחשיב צורך מקומו. ומביא המ"ב (שם ס"ק נ"ז) מהט"ז דמותר נמי להוציא הדפוס מהמנעל. וקשה הא יכול לשמוט, ועי' בא"ר (שם הו"ד במ"ב) שבאמת חולק.

**חילוק הא"ר-** עוד דן בא"ר (שם) לחלק, דאי בין כך צריך לטלטל האיסור, ורק אי יטול המנעל יהיה רק טלטול מן הצד, בזה שרי לטלטל להדיא כיון שבין כך מטלטלו. עיי"ש.

**רש"י במתני'-** רש"י במתני' לעיל (דף קכב: ד"ה לפתוח בו הדלת) כתב 'למי שאבד מפתחו', ויל"ע מאי קמ"ל, ויש שפי' דאשמועינן דאם יש מפתח אסור ליקח המחט. וי"ל.

בס"ד

**רבי נחמיה**

**ודבר שמלאכתו לאיסור וכו'-** צ"ב דבמשנה לא הוזכר כלל דין מלאכתו לאיסור, ועי' רש"ש מה שדן לפרש. וע"ע בתוס' לעיל (דף לו. סד"ה הא ר"נ) שעמד מדוע בכלל הזכירו תוך כדי פי' המשנה את הדין בכלי שמלאכתו לאיסור, עיי"ש מה שמוכיח מזה.

**רבי נחמיה אומר-** פליגי רבה ואביי עם רבא לעיל בכלי איסור לדידן אי שרי לצורך מקומו, ופלוגתתם היא אי צו"מ נקרא 'צורך', והנה שיטת רבי נחמיה היא שמשווה כלי היתר לכלי איסור שמותר רק 'לצורך', ממילא לרבה ואביי שיטת ר"נ שגם כלי היתר אסור לצו"מ, ולרבא אסור מחמה לצל.

**ברייתא דרבי נחמיה-** הנה במתני לא אסר ר"נ אלא בשלא לצורך שהתירו רבנן, אכן בבריתא לקמן (דף קמו.) תניא רבי נחמיה אומר אפי' תרווד ואפי' טלית ואפי' סכין אין ניטלין אלא לצורך תשמישן. והיינו שלא רק שלא לצורך אסור אלא אין היתר אלא בצורך תשמישן.

והנה בפשטות דברי ר"נ בברייתא הם כלל נוסף על דבריו במשנה, אכן עי' בבעה"מ (ריש פירקין) שכתב דר""נ בברייתא בא לאסור תשמיש שאינו רגיל, ותשמיש כזה חשיב כמחמה לצל, והיינו שלפ"ז דבריו בברייתא הם בכלל דבריו במשנה.

**דברי התורי"ד וההשלמה-** עי' בתורי"ד ובפסקי הרי"ד שכתב דמתני' וברייתא הם תרי תנאי דפליגי אליבא דר' נחמיה. עוד כתב שם דר"נ פליג גם על מלאכתו לאיסור שאינו מותר כלל. וכן כתב בהשלמה דר"נ מתיר בכל צורך והיינו שאינו ר"נ דברייתא, וכתב ג"כ דפליג על כלי איסור.

**אי ר"נ הוי מגזרת כלים או מהקצאה-** הנה מתני' בפשטות היא מגזרת כלים, אכן דינו שבבריתא בפשטות הוא מדין הקצאה, ויל"ע.

והנה ברשב"א (דף קכד.) כשמבאר דעת ר"ת כתב 'היינו דכל אלו משום שאינן רגילין כלל באקראי בעלמא ולא מסיק אדעתיה עלוייהו', וכעי"ז איתא נמי בס' הישר לר"ת (חלק השו"ת סי' ב'), והיינו דהוי הקצאה ממה שאינו רגיל. ועוד כתב בס' הישר (שם בסו"ד) 'וקרובין דברי ר' יהודה ור' נחמיה להיות שווין', ולהדיא שהוא מדין מוקצה כמו ר' יהודה.

וע"ע מש"כ להוכיח לנידון זה לקמן גבי דינא דר"נ בכלי אכילה, ובהני קערות בדין עודן בידו בדר"נ. וע"ע בשיעור ???? מה שנתבאר בדעת הרמב"ן בר' נחמיה.

**כלי שמלאכתו לאיסור לרבי נחמיה אי שרי לצורך גופו**

בדברי רבי נחמיה נתפרש שמלאכתו להיתר שרי רק מה שלדידן הוא במלאכתו לאיסור דהיינו 'לצורך', ואכתי יל"ד מה דעתו במלאכתו לאיסור.

**דעת רש"י-** רש"י (ד"ה א"ל רבא) כתב דמלאכתו לאיסור אוסר ר"נ אפי' לצורך גופו, דהא אמר רבי נחמיה (לקמן דף קמו. הובא לעיל דף קכג.) דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו, ופרש"י (דף קכג.) דהיינו 'תשמיש המיוחד לו'. וא"כ בכלי איסור הרי השימוש המיוחד לו הוא איסור. ואכתי יל"ד אי שרי עכ"פ לרבא לצו"מ ועי' לקמן.

ומוכיח הרשב"א (ד"ה וק"ל טובא) כרש"י, דלעיל (דף קכג.) משמע שלר"נ אסור לפצע אגוזין בקורנס של נפחים, והיינו משום שאינו מיוחד לזה.

**דעת תוס'-** תוס' לעיל (דף לו. ד"ה הא ר"נ) הו"ד גם ברמב"ן והרשב"א בסוגין, דתשמישו היינו השימוש שרגיל לעשות בו בחול ואפי' אינו התשמיש המיוחד לו, ולכן שפיר מתיר ר"נ לצו"ג גם בכלי איסור עכ"פ בתשמיש הרגיל.

**הרמב"ן והרשב"א-** הרמב"ן דן לפרש ומביאו גם הרשב"א, דכל שהוא אותה מלאכה לאיסור ולהיתר חשיב ההיתר תשמישו המיוחד לו. וכגון בתשמישו לשחק ולהכות, שרי אף להכות ולפצוע אגוזים, משא"כ המיועד לשחיקה יהיה אסור בשבירה כגון לפצע אגוזין במדוכה, וכן חתיכת סכין ופסיקת מיתנא תרי מילי נינהו.

אלא דמקשה הרמב"ן מפסיקת מיתנא, וכי ליכא כלי היתר לחיתוך וכגון מספרים, ועי' ברשב"א מש"כ ע"ז. וע"ע בריטב"א.

**חיתוך חותלות (דף קמו.) ומיפסק מיתנא (עירובין דף לד)-** מקשה תוס' (שם) על רש"י, אמאי אסרו לקמן (דף קמו.) לר"נ לחתוך חותלות בסכין, הא חיתוך הוא תשמישו המיוחד לו, אכן הרמב"ן כתב דגם לרש"י ניחא כיון שאינו עשוי אלא לחתוך בו בשר.

ומבואר פלוגתא אי לרש"י הוי חילוק בסוג השימוש, וע"כ אי מיוחד לחיתוך אין נ"מ את מה לחתוך, או במה שרגיל לעשות בפועל[[48]](#footnote-48).

**שובר אדם את החבית (דף קמו.)-** פרש"י לקמן (ד"ה אלא בדרוסות) דחתך הדבילה בקרדום או בסייף, ותמה הרשב"א בסוגין הא מוקמינן לה כר"נ ולרש"י בר"נ כלי איסור אסור אפי' לצורך גופו. וכן תמה הבעה"מ (דף קכד. ד"ה תוספתא).

**צורך מקומו לרבי נחמיה**

**בכלי היתר-** מבואר בגמ' שלרבא מתיר רבי נחמיה כלי היתר לצורך מקומו, וקשה הא דעת ר"נ שאין כלי ניטל אלא לתשמישו, ופרש"י (ד"ה א"ל רבא) 'וצורך מקומו נמי לרבא כצורך גופו ותשמישו דמי'.

ובתוס' לעיל (דף לו. ד"ה הא ר"נ) מבאר טפי 'ודוחק ר"ת לומר לפי' הקונטרס, דהקערות אחר שאכלו בהן דדרך להסירן כל שעה, חשיב צורך מקומו תשמיש המיוחד לו'. וברשב"א מפרש, 'דכשם שמייחדין להשתמש בהם כך מייחדין להסתלק אחר תשמישן'.

**בכלי איסור-** אכן בכלי איסור פרש"י שם (ד"ה א"ל רבא) דאסור אפי' לצו"ג. מדקאמר אפי' משמע דכ"ש לצו"מ, ויל"ע אמאי, הא נתבאר בכלי היתר דשרי לצו"מ משום דגם צו"מ הוא תשמישו.

וכ"כ באמת הרמב"ן דגם אי אסור לצו"ג שרי לצו"מ, כיון דלרבא צו"מ נחשב תשמישו המיוחד לו, ומוכיח מדהקשה אביי ממדוכה ולא אוקים כר"נ, ע"כ דלצו"מ שרי לרבא גם לר"נ. וכ"כ הרשב"א.

ומבארים עוד, דאע"פ שיוצא שיותר מותר צו"ג מצו"מ, ולעיל מבואר דכל שאין לו הית לצו"ג אינו מותר לצו"מ, הכא שאני שבעצם גם צו"ג שרי ורק לא משכחת לה, ומוכיח הרשב"א דמצינו כעי"ז לקמן (דף קמב:) גבי כר שהניח עליו מעות.

אכן למש"כ ר"ת שמה שנחשב תשמישו הוא מחמת שדרך להסירן כל שעה אחר התשמיש ניחא, דכיון שלא משתמש לצו"ג ולא ניטל ממקומו, שוב ליכא שימוש של צורך מקומו, וכן מביא הרשב"א בשם ר"ת. ועי' בריטב"א (סד"ה לצורך) שביאר כן.

וכן מבואר בתוס' לעיל (דף קכג: ד"ה איתיביה) דגם לרבא מדוכה אסורה לר"נ לצו"מ, עי' ברשב"א ובריטב"א (שם) שתירצו קושית תוס' שם לשיטתם.

**דעת תוס'-** תוס' (דף לו. סד"ה הא ר"נ) כתב דלרבא מתיר ר"נ לצו"מ בין בכלי היתר ובין בכלי איסור, והוא לשיטתו הנ"ל שר"נ מתיר גם כלי איסור לצו"ג, ושוב ישנו גם היתר של לצו"מ.

**הני קערות וכו'**

**כלי אכילה לרבי נחמיה-** מקשינן בגמ' הני קערות וכו' ומבואר דגם קערות בכלל איסור רבי נחמיה, וקשה הא קערות הם כלי אכילה ולא היו בכלל גזרת כלים, ובאמת בברייתא דר"נ אסר אפי' תרווד ואפי' סכין, והנהו הוו לכאו' כלי אכילה.

ולרמב"ם ודעימיה שגם כלי אכילה אסורים שלא לצורך ניחא, עי' לעיל (דף קכג:) מה שהובא בזה ב' דרכים אי מתחילה היו בכלל הגזרה או שאחר שהתירו שוב מה שאסור הוא גזרה חדשה וגם בכלי אכילה, אכן לדעת שאר ראשונים קשה, וכי הוי פלוגתא נוספת בין רבנן לר"נ.

ואי נימא דדינא דר"נ אינו דרגא בהיתר כלים אלא דין הקצאה בפנ"ע ניחא, דהאי ההקצאה שפיר אפשר דקיימא בכל הכלים וגם בכלי אכילה.

**הני קערות וכו'-** מקשה המהרש"א (עי' מש"כ ברש"ש) דה"נ יקשה קודם היתר כלים היאך טלטלו הקערות, ויש ליישב. עיי"ש. ולכאו' זה קשה רק אי היה אסור כלי אכילה שלא לצורך.

**עודן בידו לר"נ-** הרשב"א (ד"ה מדאקשי לרבה) מקשה מה ניחא לרבא בהני קערות, הא ההיתר הוא לצורך מקומו ואכתי היאך מוליכן למקומם.

וכתב דחזינן דדבר המותר לצורך מקומו ונטלו בידו שרי להניחו היכן שירצה, וה"נ מוכח לעיל (דף מז:) בנותן כלי לקבל הניצוצות עיי"ש. וכ"כ הריטב"א (ד"ה הני קערות) והר"ן (ד"ה לרבה אליבא). וכ"כ הגר"א (סי' ש"ח סעי' ג').

ובשלמ"י (סי' תכ"ו) מקשה דהגר"א (יו"ד סי' רס"ו ס"ק ג') כתב דעודן בידו שרי רק בגזרת כלים ולא במוקצה, וע"כ דיסבור שדינא דר"נ הוא מגזירת כלים ודלא כמש"כ לעיל בסמוך. ועיי"ש בנידון זה בארוכה.

אלא דיש לתמוה דבהגר"א ביו"ד (שם) מבואר להיפך, דמפרש הסוגיא לעיל (דף לה:) גבי חזן הכנסת, דדבר האסור מדר"נ ליכא ביה היתרא דעודן בידו, ומשום שהוא הקצאה ולא רק גזרת כלים ככלי שמלאכתו לאיסור, וצע"ג מהנ"ל.

**מה נחשב צורך מקומו**

**סילוק הקערות-** הראשונים הנ"ל מקשים דגם לרבא היאך מוליכן למקומן, ולכאו' מדוע לא נחשב צורך מקומו מה שהוא גרף של רעי, וחזינן דצו"מ היינו רק כשצריך להשתמש במקום שהמוקצה מונח. וכן מבואר ברשב"א (ביצה דף כח: ד"ה רבינא אמר) דגם אי קערות שרי לצורך גופו ומקומו, אעפ"כ לסלקן מהבית שעומד שם בעי להיתר גרף של רעי דסוגין.

**פריקת החמור-** ברשב"א לקמן (דף קנד: ד"ה והא מבטל) כתב בתו"ד דלפרוק החמור לא נחשב צורך מקומו, 'דהא גבה דחמרא לא צריך ליה כלל בשבת', והיינו שרק פינוי מקום להשתמש שם נחשב צו"מ ולא פינוי לתועלת אחרת. וכ"כ הבעה"מ (שם) וכ"כ בחי' הרמב"ן (שם ד"ה בקרני) 'והאי לאו צורך מקומו הוא, שהרי אינו משתמש בגבה של בהמה, ובשביל שלא תצטער הוא ודומה למחמה לצל'.

וכ"כ המאירי (שם ד"ה יש שואלים) להדיא דיש ששאלו מדוע לא חשיב צו"מ 'ואם מפני שאינו יכול להשתמש במקומו שהרי גב הבהמה הוא ואסור להשתמש בבעלי חיים, הרי מ"מ צריך למקומו שלא תמות בהמתו, נראה שאין צורך מקומו נאמר אלא שצריך למקומו ממש לישב בו'.

**סילוק שפוד המזיק-** הרשב"א ביצה (דף כח:) כתב דשפוד הוי מוקצה מחמת מיאוס, ודעתו שם שהוא מותר לצורך גופו ומקומו, וכדביאר דעתו בשו"ת (ח"א סי' תר"ו), ואעפ"כ נזקקו להיתר של קוץ, ומוכח שסילוק מפריע אינו נחשב צורך מקומו וכהנ"ל.

אכן עי' רמב"ן (מלחמות ריש ביצה) שמתקשה מדוע אינו מותר מדין צורך מקומו, וכ"ש דהוי ביו"ט כלי היתר, עיי"ש, ומשמע דנקט שכן נחשב צורך מקומו, וי"ל[[49]](#footnote-49). וע"ע ברע"א (סי' רע"ט על המג"א ס"ק י"ב) בתו"ד בדברי הר"ן שנוקט בפשיטות שסילוק השפוד נחשב צורך מקומו, ומפרש עפ"ז בר"ן.

**\***

**טלטול מוקצה בעודן בידו**

יש לדון בהיה בידו מוקצה אי חייב לזרקו מיד, או דמותר לילך ולהניחו באיזה מקום כרצונו, ובפשטות חייב לזרקו מיד דמה יתיר את המשך הטלטול, אכן מצינו בזה היתר, דכל שעודן בידו שרי להמשיך לטלטלו, אלא שנחלקו בטעם האי היתר ובפרטיו, וכדלהלן.

**לגבי דינא דר' יצחק-** איתא בגמ' (דף מג.) דעת ר' יצחק דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר המותר, והקשו א"כ היאך נוטל כלי לכסות ביצה ומשני בצריך למקומו. הרי מבואר דכשנוטלו לצורך מקומו יכול להניחו היכן שרוצה.

**כלי שמלאכתו לאיסור-** כתבו תוס' (ביצה דף ג: ד"ה אבל) דה"ה בכלי שמלאכתו לאיסור שנטלו לצורך מקומו דינו כן, וכמו בדר' יצחק. וכ"כ הרשב"א (שם). וכ"כ הר"ן (שם דף ב. ברי"ף ד"ה ומינה) דמדר' יצחק נשמע לדידן, ד'כיון שנטלו ברשות מוליכו לאיזה מקום שירצה'. וכ"כ בשו"ע (סי' ש"ח סעי' ג'). ובפמ"ג (סי' ש"ח א"א ס"ק ז') מעיר מה הוכיחו מדר' יצחק לכלי שמלאכתו לאיסור הא דר' יצחק קיל הוא, עיי"ש.

**אי רק לחדר או לכל מקום-** לשון תוס' הוא 'אפי' בחדרו', ומאידך לשון הר"ן הוא 'לאיזה מקום שירצה', וכן הוא ברש"י (שבת דף מג.), ועי' בפמ"ג (סי' ש"ח א"א ס"ק ז') שדן בזה.

**בדינא דרבי נחמיה-** עי' לעיל שהובא דברי הרשב"א ודעימיה דבגמ' דהני קערות מוכח שהנוטל לצורך מקומו מותר לו להניחו היכן שרוצה. ומאידך בהגר"א (יו"ד סי' רס"ו ס"ק ג') מוכיח מדלעיל (דף לה:) דלא מהני עודן בידו בדר"נ. עי' לעיל בארוכה.

**כלי שמלאכתו לאיסור ששכח ונטלו בידו-** כתב המג"א (סי' ש"ח ס"ק ז') 'ונ"ל דאפי' שכח ונטלה בידו רשאי לטלטלו יותר, ועי' בסי' רס"ו סעי' י"ב'. ועי' בסמוך.

וכתב החזו"א (סי' מ"ט ס"ק ח') דבזה איכא טעמא, 'דהרי צריך לפנות ידו והוי לצורך מקומו, ואף שאפשר בניעור, לא מצינו בכלי שמלאכתו לאיסור שיהא אסור לטלטל לצורך מקומו היכא דאפשר בניעור'. והיינו שהגם שבתחילה היה באיסור אבל כעת איכא היתר של צו"מ לפנותו מהיד.

**אי לדיעה זו ה"ה במזיד או שרק בשוגג-** הגר"ז (סי' ש"ז סעי' ל"ו בסוגרים) מביא דינא דעודן בידו על התופס מוקצה בידו בזדון או בשגגה, ומבואר דנקט דשכח לאו דוקא אלא ה"ה בזדון.

אלא שבמקומו (בסי' ש"ח) לא כתב אלא בשכח, וכן המג"א ושאר פוסקים לא הזכירו כן, וכ"כ החכמת שלמה (סי' ש"ח סעי' ג') דבמזיד ליכא האי דינא.

**אי נאמר גם בכיס של מעות או אבנים או בחסרון כיס**

**דעת המג"א-** כתב הרמ"א (סי' רס"ו סעי' י"ב) דמי ששכח כיסו עליו יכול לילך עמו לחדר להצניעו, וכתב המג"א (ס"ק י"ט) דהוא מהאי דינא הנ"ל.

וכתב הפמ"ג (סי' ש"ח א"א ס"ק ז') דלמג"א ה"ה באבנים וכיוצ"ב, ואפשר שאפי' במקצה מחמת חסרון כיס[[50]](#footnote-50), וכן מבואר בסכין של מילה במג"א הו"ד לקמן. וכן איתא במג"א (סי' ש"ח ס"ק ס') דאיכא האי היתר במוקצה מחמת מיאוס, וכתב הפמ"ג (שם) דלשיטתו הוא שנאמר גם באבנים וכיוצ"ב.

**אי לכתחילה צריך לימנע מהיתר זה-** הא דבשופר (דף לה:) נראה דאסור מתרץ המג"א 'וי"ל דעכ"פ עדיף שלא יבא לידי כך', ובפשטות לפ"ז כן יהיה הדין שראוי לימנע מהיתר זה, וכן נראה בפמ"ג (סי' של"ט משב"ז ס"ק ה' ד"ה ואם נתאחר) הו"ד במ"ב (שם סוס"ק י"ט. אכן עי' בחזו"א (מ"ט סק"ח) שהביאו בלשון 'דאין נכון לתקן שיתקע ברגע אחרונה ולטלטל בשבת', וי"ל דהוא רק סברא בתקנה.

וע"ע בהגר"ז (סי' ש"א קו"א ס"ק י') דאסור לילך עמו כל היום, אלא צריך לילך להניחו באיזה מקום, עיי"ש שדן להחמיר טפי.

**דעת הגר"א-** אכן הגר"א (שם) פליג דלא נאמר האי כללא אלא בהתחיל בהיתר אבל בשכח ועבר וכי נאמר שמי שאכל שום יחזור ויאכל שום. וע"ע בסמוך. וכ"כ המ"ב (סי' ש"ח ס"ק י"ג) דמשמע מהר"ן הנ"ל דהוא מחמת שנטלו ברשות.

מבואר בגמ' (דף לה:) דחזן הכנסת שתקע להכריז על כניסת שבת הצניעו במקומו או שהיו מעכבין את כניסת השבת עד שיצניענו, ולכאו' הא עודן בידו שרי, ומוכיח הגר"א (סי' רס"ו סעי' י"ב) כדבריו לחלוק על הרמ"א, עיי"ש. ולכאו' צ"ב, הא התם לא עבר איסור כשנטלו לפני שבת, וצ"ל ע"כ דעיקר חילוק הגר"א הוא דבעינן מוקצה שיש לו היתר משא"כ שופר שנטלו בע"ש[[51]](#footnote-51).

**דעת האבן העוזר והדה"ח-** האבן העוזר (סי' רס"ו שם) מקשה ג"כ משופר וכן היאך למדו מכלי שמלאכתו להיתר שיש לו היתר לצו"ג ולצו"מ דה"ה במוקצה שאין לו היתר. ועי' ברע"א (שו"ע סוס"י רס"ו) שדן בדברי האבהעו"ז וגם מוכיח כדבריו מהירושלמי עיי"ש.

והא דהתיר הרמ"א בכיס, מיישב דאזיל לשיטתו (סי' ש"י סעי' ז') דכיס של מעות שרי לצורך מקומו, אבל במוקצה גמור ודאי מודה, עיי"ש[[52]](#footnote-52). והא דאינו בסיס מוקים בשכח וכ"כ הדה"ח הו"ד בביאוה"ל (סי' רס"ו סעי' י"ב ד"ה יכול לילך). ובחזו"א (סי' מ"ט ס"ק י) תמה על זה, ועוד דהיאך מטלטל המעות, דמה שהתירו בפ' נוטל הוא רק לצורך דבר המותר עיי"ש.

**סכין של מילה**

**דעת המג"א-** המהרי"ל צוה לזרוק הסכין של המילה מיד אחר המילה, אכן רבינו ירוחם מתיר וכ"כ הרמ"א (יו"ד סי' רס"א סעי' ב').

וכתב המג"א (סי' של"א ס"ק ה') דמה שהתיר הוא מדין עודן בידו וכן לשונו של רבינו ירוחם 'דמאחר שטלטל הכלי בהיתר מחזירו לאיזה מקום שירצה'[[53]](#footnote-53). ומעתיקו המ"ב (סי' ש"י ס"ק ט"ו)[[54]](#footnote-54).

**דעת הט"ז והגר"א-** אכן הט"ז והגר"א (יו"ד סי' רס"ו) פליגי על היתר זה, ובפשטות הוא מהטעם הנ"ל דמוקצה מחמת חסרון חמיר וליכא היתר אלא במלאכתו לאיסור, וכ"כ הפמ"ג (סי' ש"ח א"א ס"ק ז') בדעת הט"ז, אכן עי' בסמוך טעם אחר מהגר"א.

**דברי הגר"א ביו"ד-** הגר"א (יו"ד סי' רס"ו ס"ק ג') מבאר הא דלא התיר המהרי"ל מדין עודן בידו, 'דדוקא בכלי שמלאכתו לאיסור שאינו מוקצה שמותר לטלטל לצורך גופו ומקומו רק מחמה לצל אסור דהוי שלא לצורך, דאפי' לר"ש דלית ליה מוקצה מודה בזה וכו', וכמו כלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך כלל, בזה מותר כיון שמטלטל לצורך, משא"כ במה שאסור לטלטל אף לצורך מקומו'. ועיי"ש שמתרץ לפ"ז קושית תוס' (דף לה: ד"ה והתניא).

והנה מאריכות לשונו נראה דאין חילוקו סתם שרק בדבר המותר לצו"ג ומקומו, אלא מחלק בין גזרת כלים למוקצה, וזה ע"פ מה שמבאר טעם הדין, דהכל נכלל בהיתר של לצורך.

וכתב החזו"א (סי' מ"ט ס"ק ח') דבדברי הגר"א שמחלק בין סוגי המוקצה נראה שלא מצריך נטל בהיתר, וע"כ מלאכתו לאיסור ששכח ועבר ונטלו שרי לילך ולהצניעו[[55]](#footnote-55), ומוכיח כן מדכתב הגר"א שם דאי שופר היה רק מלאכתו לאיסור היה שרי בנטלו מבעו"י, ורק אי הוי מוקצה אסור[[56]](#footnote-56).

אלא שמביא שהמ"ב הנ"ל (סי' ש"ח ס"ק י"ג) מביא מהגר"א לחלוק על המג"א שהתיר בכלי שמלאכתו לאיסור בשכח ועבר, ומקשה היכן ראה כן בהמ"ב בהגר"א עיי"ש.

**התוספת שבת-** כתב התוספת שבת (סי' של"א ס"ק י"ג) דגם אי ליכא היתר אלא בכלי שמלאכתו לאיסור ולא במוקצה שאין לו היתר, אעפ"כ יש להתיר בסכין של מילה, כיון דשרי לצורך המילה עדיף, והביאו הרע"א (שו"ת סוף סי' כ"ב).

**טעם האי היתר**

יש לדון אי הוי דין קולא במוקצה או שמותר מעיקרא דדינא, ונ"מ לביאור החילוקים דלעיל בין דרגות המוקצה, וכן לשאר החילוקי דינים.

**צל"ח-** בצל"ח (ביצה שם ע"ד תוס' ישנים שם ד"ה אלא לר"י בתוד"ה ועדיין יש להשיב( 'שעיקר איסור טלטול המוקצה בשבת, וכן שאר דברים האסורים לטלטול בשבת, היא תחילת נטילת הדבר בידו, אבל כשכבר הוא בידו מותר לטלטלו אפי' שלא לצורך כלל'.

**אור שמח-** האור שמח (פכ"ד משבת הי"ב) כתב דלפי שיטת הראב"ד שביאר דטעם איסור הטלטול הוא משום גדר להוצאה א"ש, 'דכל עיקר דהוצאה היכא שכבר מטלטלו, כיון שעקירה ראשונה לא היתה לכך, פטור ואי"ז הוצאה, להכי לא גזרו גם בטלטול, וכיון שכבר הוא בידו תו מטלטלו לכל מקום שירצה'.

**הגר"א ביו"ד-** בהגר"א (יו"ד סי' רס"ו ס"ק ג') כתב 'בזה מותר כיון שמטלטל לצורך', מבואר דטעם ההיתר משום שכל זה נכלל בהיתר של הלצורך.

**חזו"א-** חזו"א (סי' מ"ט סוס"ק י"א) כתב 'כל שהוא בידו מותר דלא חל על זה שם טלטול, כיון דעקירתו היה לצורך מקומו, כל מקום שמניחו מקומו, וזהו טעם שנטל למקומו מטלטלו לכל מקום'.

**עודן בידו אי שרי גם להשתמש**

**תוספת שבת-** בתוספת שבת (הקדמה לסי' ש"ח) כתב 'מ"מ להשתמש במוקצה שבידו ודאי אסור דזה הוי כטלטול חדש',

**חזו"א-** אכן החזו"א (סי' מ"ט סוס"ק י"א) מתיר אף תשמיש, ומוכיח מדלעיל (דף מג.) שמותר לסמוך הספסל בקעת שנטלה לצורך מקומו, עיי"ש.

**אי שרי להעביר מיד ליד או ליד חברו**

**תוספת שבת-** התוספת שבת (פתיחה לסי' ש"ח) כתב דלהעביר מיד ליד חשיב ג"כ טלטול חדש ואסור, ואפי' בהחזיק בב' ידיו ועוזב האחת וכעת כל הכובד על ידו האחרת, ג"כ דן שייחשב כטלטול חדש. עיי"ש.

**אליה רבה-** האליה רבה (סי' של"א ס"ק ה') מתיר להעביר אפי' לחברו, ומוכיח מלולב עיי"ש. והו"ד במ"ב (סי' ש"י ס"ק ט"ו). ועי' בפמ"ג (סי' של"א א"א ס"ק ה') שמביאו ודן אם ה"ה בשכח ועבר שהתיר המג"א הנ"ל, אי שרי ג"כ לחברו לקבל ממנו. עיי"ש.

**אין סומכין בבקעת**

בסוגין מסקי דאיסורו לרבנן דר"נ הוא גזרה אטו שבת, ומסקי דבית שמאי היא. אכן בגמ' ביצה (דף לג.) אמרו דהוא משום שלא ניתנו עצים אלא להסקה, והיינו מדין מוקצה וכמו שפרש"י שם (דף לב: ד"ה ואין סומכין) דלפיכך מוקצין הם מכל תשמיש. וכ"כ הר"ן שם (דף יח: ברי"ף בריש העמ') דהוא מדין מוקצה, וצ"ע סתירת הסוגיות.

**דעת הר"ן והבעה"מ-** הר"ן (שם) כתב דהוו סוגיות מתחלפות, והלכה כסוגיא דהתם שהיא במקומה, עיי"ש. וכן עי' כעי"ז בבעה"מ (שם).

**דעת הרא"ש והרמב"ן-** אכן ברא"ש (שם פ"ד סי' י"ב) מפרש דלא פליגי, ומש"כ שלא ניתנו עצים אלא להסקה הוא טעם להא דבשבת הם מוקצה ושוב גזרו יו"ט אטו שבת. עיי"ש. וע"ע ברמב"ן במלחמות (שם).

**ביו"ט אמאי הוא מוקצה הא שרי להסקה-** בבעה"מ והרמב"ן מפרשים דבמה שעומדים להסקה הופקיעו מעצים ואבנים, אלא שהיחוד להסקה הקצה אותם משאר תשמישים. אכן הר"ן והראב"ד שם מפרשים, שבעצם אין להם תורת כלי ונשארו כעצים ואבנים ורק להסקה שהתייחד לה מותר. אכן סוגין דפליגא סבירא לה תרתי, דגם אינו כעצים אבנים וגם ליכא הקצאה, וע"כ אינו אלא משום גזרה.

**אייתו ליה שותא לכהנא וכו' א"נ מחמה לצל**

**רש"י-** פרש"י (ד"ה מחמה לצל) דאמר לצורך גופא שלא יטעו שהתיר מחמה לצל, ולמקומה לא היה צריך שיאמר לצורך מקומו. ובפשטות מתפרש דהיה באמת צורך גופו ורק דייקו ממה שאמר דמשמע לאפוקי צו"מ, ודחו דמה שאמר הוא בכדי שלא יהיה מחזי כמטלטל מחמה לצל.

**בעה"מ** **דהוי הערמה בצורך גופו-** אכן בבעה"מ (ריש פירקין) מפרש דהיה באמת לצורך מחמה לצל, אלא שעשה הערמה לקחתו לצו"ג, ושרי עי"ז. ובפמ"ג (סי ש"ח א"א ס"ק ח') מפרש כן גם ברש"י.מג"א (סי' ש"ח ס"ק ח') מביא מירושלמי דשרי ע"י הערמה ומציין לסוגין, והו"ד במ"ב (שם ס"ק ט"ז). ובפמ"ג (א"א שם) מפרש שכוונתו לגמ' הנ"ל. אכן במחצית השקל מפרש דכוונת המג"א להמשך הסוגיא עיי"ש בארוכה.

**פי' האגודה-** וע"ע באגודה ריש ביצה בתו"ד בדין עודן בידו (הו"ד בב"י סוס"י ש"ט וברמ"א סי' רס"ו סעי' י"ב) כתב 'ועוד הביאו ראיה מפרק כל הכלים, אייתי שותא דליתב עליה'. וצ"ב היכן ראו בסוגין הוכחה לדין עודן בידו.

**חזי לאורחין**

**הרשב"א-** כתב הרשב"א דמה שנזקק רבא להיתר דחזי לאורחין הוא לשיטת רבה ואביי, דלשיטתו שרי גם בלא"ה. ומבואר דאפשרות לאורחין כבר חשיבא צורך גופו. ועי' בתהלה לדוד (סי' ש"ח ס"ק ה' ד"ה לכאורה) דהותר גם מחמה לצל לצורך אורחין, והיינו דלהציל החפץ בכדי להשתמש בו בשבת בגופו, חשיב לצורך גופו. וע"ע במחצית השקל (סי' ש"ח על המג"א ס"ק ח') מה שביאר בכל המו"מ בסוגיא.

**המאירי-** אכן במאירי מפרש דגם לרבא בעי אורחין, 'דדבר שאינו נפחת בחמה כ"כ אין מטלטלו אלא לאיזה לצורך', אלא דמבואר דזה שרי אע"פ שיש לו כסות לאורחין כמבואר בהמשך הגמ'.

בס"ד

**שברי כלים**

עיקר החידוש דמתני' הוא, דישנו הפרש בין מתחילה לבין שברים, וכל שהיה כבר כלי ורק נשבר אי"צ בו את כל התנאים הנצרכים מתחילה לתורת כלי המותר לטלטול בשבת, אלא שיש בזה תנאים, וכדלהלן.

**לא בעי תורת כלי בשונה מכסויי כלים-** הר"ן (דף מח: מדפי הרי"ף ד"ה מקשו) מביא שהקשו מדוע שרי לטלטל חתיכת חרס קטנה[[57]](#footnote-57), הא לקמן (דף קכו:) אמרינן דכסוי כלים אינם מותרים אא"כ יש בהם תורת כלי.

ומתרץ דהכא שאני דמעיקרא היה כלי גמור וע"כ 'עדיין הכנתה ותורת כלי שהיתה בה עליה, משא"כ בכסוי כלים שמעולם לא היו כלים גמורים מש"ה בעינן שיהיה תורת כלי עליהן'. וכ"כ הרמב"ן ''משום דכיון דהוו כלים והוכנו למלאכתן, עדיין הכנתן ותורתן עליהן כל זמן שראויים למלאכה'.

**מהני הא דחזי לכסויי מנא בשונה מצרורות-** לעיל (דף מו.) אמרו דחזי לכסויי מנא מהני רק בכלי ולא בצרורות וכיוצ"ב, משום 'דהא איכא תורת כלי עליה הני ליכא תורת כלי עליה'. ומקשה הרשב"א בסוגין (ד"ה חרס) דא"כ היאך שרי בסוגין חרס קטן מחמת דחזי לכסויי מנא הא דמי לצרורות, ומתרץ 'ודוקא חרס דאתי משיורי כלים, אבל אבן דלא אתיא משיורי כלים לא, והיינו טעמא דכל הני דשמעתין'.

וכ"כ הרא"ש בשו"ת (כלל כ"ב בדרך הז') דהתירו שברי כלים אע"ג דדמי לצרורות ואע"ג דלית בהו תורת כלי, כיון דהוו שברי כלים שרו. וכ"כ הב"י (סעי' י"ז ד"ה כל דבר שאינו כלי) עיי"ש, ובשו"ע (סי' ש"ח סעי' ז') ובמ"ב (ס"ק ל"ג).

**באינו ראוי לשום מלאכה**

**דעת הפרישה-** בפשטות משמע שבאינו ראוי לכלום הוי מוקצה גמור, אכן בפרישה (סי' ש"ח ס"ק ו') כתב דעכ"פ לצורך גופו ומקומו שרי 'הואיל דאתי מתורת כלי', ולפ"ז הנ"מ בכל הסוגיא הוא להתיר מחמה לצל[[58]](#footnote-58).

ומוסיף הפרישה 'כמ"ש הרא"ש בקליפי אגוזים שמותר לצורך מקומן', עיי"ש. ובתהלה לדוד (סי' ש"ח ס"ק ז') תמה בכוונתו והיכן דברי הרא"ש אלו. ועי' בפרישה לקמן (שם ס"ק כ"ה) מה שהביא מהרא"ש.

**וכן מוכח בלבוש-** וכן מוכיח הא"ר מדברי הלבוש (סי' ש"ח סעי' ו') שכתב דגם באין ראויין לשום מלאכה שרי לסלקן במקום חשש היזק, דהוי כמו קוץ ועוד דהיינו לצורך מקומן, הרי שמתיר לצורך מקומן וכפרישה. וע"ע בפמ"ג (סי' ש"ח משב"ז ס"ק י"א) שדן לדייק כן גם ברמב"ם.

**תמיהת הפמ"ג-** הפמ"ג (סי' ש"ח משב"ז ס"ק ה') תמיה דא"כ מה הוכיחו בגמ' מרבא שהתיר לקנח בחרס, הא הוי לצורך גופו ושרי לכו"ע גם באינו ראוי לשום מלאכה. וצ"ע. ועוד מביא מירושלמי דלא כפרישה, עיי"ש. וע"ע מש"כ לקמן (משב"ז ס"ק י"ב). והביאו הביאוה"ל (סי' ש"ח סעי' ו' ד"ה כגון).

**שברי כלי שמלאכתו לאיסור או חסרון כיס**

**נידון הפמ"ג-** מתני' איירי בכלי היתר שנשברו, ודן הפמ"ג (סי' ש"ח משב"ז ס"ק י"ד) והו"ד בביאוה"ל (סי' ש"ח סעי' ו' ד"ה כל הכלים) אם ה"ה בכלי איסור[[59]](#footnote-59). וכן בהמשך (משב"ז ס"ק ט"ז) דן האם כיון שהשברים מיועדים להיתר יהיו מותרים גם מחמה לצל, או דלמא לא עדיף מגוף הכלי.

ומדייק מדתנן כל הכלים 'הניטלין' משמע רק כלי היתר, אלא דאפשר שרק בא למעוטי חסרון כיס, עיי"ש. ומוסיף דבשו"ע השמיט תיבת הניטלין אכן ברמב"ם העתיקו. ומוכיח מלקמן (דף קלח:) דכירה שניטלו ירכותיה לא אסרו אלא מחמת שמא יתקע הא לאו הכי שרי. ועוד מוכיח מדין תנור דלקמן (דף קכה.). ועי' בחזו"א (סי' מ"ג ס"ק י"ח) שנוקט להתיר ואפי' בח"כ שנשבר.

**בנשברו בשבת אי אמרינן מיגו דאיתקצאי-** עוד דן הפמ"ג (שם ס"ק ט"ז) דעכ"פ בנשברו בשבת אפשר דאמרינן מיגו דאיתקצאי לאסור מחמה לצל, ומביא דבא"ר (ס"ק י"ד) מביא מהעו"ש (ס"ק י"ד) דאיכא בכה"ג מיגו דאקצאי. עיי"ש. וע"ע בחזו"א הנ"ל.

**המוכח משברי תנור-** בפמ"ג (שם) מביא מהרמב"ם (פכ"ו ה"ו) גבי שברי תנור שכתב 'שברי תנור מותר לטלטלן והרי הן ככל הכלים שמלאכתן להיתר', הרי להדיא דנעשו כלי היתר, אלא שדן אי איירי בנשבר בחול או בשבת עיי"ש.

**המוכח ממחט שנשברה-** תניא לעיל (דף קכג.) מחט בין נקובה בין שאינה נקובה מותר לטלטה בשבת, ומדייק החת"ס (שם) שמשמע שדין אינה נקובה כנקובה שרק כדין כלי איסור. וכתב התהלה לדוד (סי' ש"ח ס"ק י"ח) דא"כ לרב יוסף דאוקים לה במחט שנשברה, יהיה מבואר מהברייתא שאינה מותרת אלא כדין כלי איסור, וגם אי נוקים לה בנשברה בשבת יהיה מוכח עכ"פ שיש ע"ז מיגו דאיתקצאי, עיי"ש מה שדן בזה.

**מוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר-** בנשבר בע"ש ודאי בטלה הקצאתו ושרי ככלי היתר, אכן בנשבר בשבת כתב המג"א (סי' ש"ח ס"ק י"ט) דאמרינן מיגו דאתקצאי, הו"ד בפמ"ג הנ"ל. וברע"א שם תמה דזהו רק לר"י ולא לר"ש, אכן במ"ב (ס"ק ל"ה) העתיק המג"א. וע"ע בחזו"א (סי' מ"ג ס"ק י"ח וס"ק כ"א) שדן בכ"ז ומסיים להתיר עכ"פ ברעועין עיי"ש.

**כלי היתר שנשבר ושבריו מלאכתו לאיסור-** הא"ר (סי' ש"ח ס"ק י"ד) מביא מהעולת שבת (ס"ק י"ד) שכתב דכלי היתר שנשבר ושבריו משמשים לאיסור, אסור משום שביהש"מ מועיל לכל השבת לחומרא ולא לקולא. אלא שדוחה דבשבת דף קכ"ה מבואר שכן מהני גם לקולא, דאם היה ביהש"מ ראוי מהני לכל השבת. וכתב הא"ר דמה שמביא מהגמ' ליתא, דהא מר זוטראי דחה זאת[[60]](#footnote-60).

**פלוגתת ת"ק ור"י**

**נשברו בערב שבת-** בתחילה סברו דפלוגתתם בנשברו בע"ש, והוכיחו מההיא דמסיקין בשברי כלים, דאי מעיו"ט שרי כיון דעצים בעלמא נינהו. ולכאו' מה פשיטא התם טפי משברי כלים דמתני' שדנו דפליגי. ומבאר המהרש"א דלשימוש של כלי דנו דאפשר שצריך הכנה, אבל להסקה ודאי שסתם עצים להסקה נתנו.

ועי' בריטב"א (ד"ה גמ' א"ר יהודה) דהא דלר"י לא מהני מעין מלאכה הוא 'אפי' במלאכה חשובה דהא מעין מלאכתם דוקא קתני', עיי"ש הטעם.

**אמאי לא חשיב נולד-** לכאו' מתפרש דכיון שמותר מחמת שמוכן אגב אביהם, ולא נידון מצד מוכנותו החדשה, א"כ לא שייך לדונו כנולד. וכן נראה בט"ז (סי' ש"ח ס"ק ה' בתו"ד דדוקא לפי מה שאמר תחילה וכו').

אכן עי' בריטב"א (ד"ה אבל נשברו) שמקשה כן דהא הוי נולד וייאסר לכה"פ לר"י, ומתרץ דאכתי לא אסיק אדעתיה טעמא דנולד, א"נ סברו דלא חשיב נולד כיון דהשתא נמי חזי לשום מלאכה, 'דמעיקרא כלי והשתא כלי'[[61]](#footnote-61).

**נשברו בשבת**

למסקנא פלוגתתם בנשברו בשבת ופליגי אי חשיב נולד, ויל"ד אי הוי פלוגתא בכל נולד, דת"ק מודה דנחשב נולד ורק סבר כר"ש שמתיר בנולד, או שהוא פלוגתא במסוים הכא דת"ק סבר שלא נחשב 'נולד'. ונ"מ אי שברי כלים מותרים ביו"ט לדעת הסוברים דנולד אסור ביו"ט.

הנה ריהטת הגמ' הוא דת"ק סבר 'מוכן הוא', והיינו שאינו נחשב נולד[[62]](#footnote-62), אלא דמאידך יש להבין מדוע מוקמינן בהמשך הגמ' לברייתא דמסיקין בשברי כלים כר"ש, הא אפשר דסבר כר"י ורק סבר כת"ק ששברי כלים אינו נחשב נולד, אכן אי ת"ק היינו ר"ש א"ש[[63]](#footnote-63).

**דעת רש"י-** פרש"י מוכן הוא 'כיון דראוי לשום מלאכה', והיינו שלא נחשב נולד כיון שמתחילה היה מוכן למלאכה וכעת מוכן למלאכה ולא איכפת לן שהן ב' מלאכות שונות, ור"י סבר נולד הוא, ופרש"י 'דמאתמול לא להאי מלאכה הוה קאי'. וכן מביא השעה"צ (סי' תק"א ס"ק כ"ט) מרש"י. ועי' בחזו"א (סי' מ"ג ס"ק י"ד) שדן לדחות הראיה מרש"י. עיי"ש.

**דעת תוס'-** כתבו תוס' (ד"ה ורבא) דלרבא בנשברו בשבת אסור כיון דס"ל כר"י במוקצה ונולד, ומוכיח המג"א (סי' ש"ח ס"ק י"ז) דמבואר שמפרש דת"ק כר"ש וא"כ לרבא שפסק כר"י ע"כ ה"נ יפסוק כר"י. אכן הב"י והב"ח (סעי' ז') פי' דברי תוס' באפ"א, דהכא חשיב נולד גם לת"ק, עיי"ש ביאוריהם.

וכן איתא להדיא בתוס' בחולין (דף נה. ד"ה ושיעורן) שכתב דר"מ שמתיר במעין מלאכה הוא משום דסבר שנולד מותר, ומביאו הבית מאיר (סי' ש"ח סעי' ו').

**הריטב"א-** כתב הריטב"א (ד"ה אלא אמר רב יהודה) דר"מ כר"ש ומה שאמרו דברייתא דמסיקין כר"ש ה"ה דמצי אמר כר"מ אלא מרגליה בפומיה למינקט ר"ש דמפרסמיה דעתו טפי. ומבואר להדיא שמפרש דת"ק ור"מ כר"ש.

**הרי"ף והרא"ש-** הרי"ף והרא"ש הביאו מהבה"ג שר"צ גאון פסק כר"י, דקיי"ל ר"י ור"מ הלכה כר"י, והם פליגי שהלכה כר"מ כיון שסתם ת"ק כותיה, עיי"ש. ומוכיח הבית מאיר (סי' ש"ח סעי' ו') דאי הנידון הוא אי נולד שרי הא בזה כבר הוכרע שהלכה כר"ש כנגד ר"י, ומה דנו הראשונים, וע"כ שהם פי' דהנידון הוא במסוים הכא אי נחשב נולד. וכ"כ החזו"א (שם).

אלא דאכתי מה נ"מ הא בלא"ה ההלכה כר"ש דנולד מותר, ומפרש הבית מאיר (שם) דנ"מ לדעת הבה"ג גופיה שאסר נולד האם הכא יודה דשרי כיון שלא נחשב נולד.

**הרשב"א והרמב"ן-** הרשב"א בעבוה"ק (בית מועד ש"ה) פסק דחלוק שבת מיו"ט, דבשבת סגי במעין מלאכה להתיר אבל ביו"ט אין מסיקין בעושין מעין מלאכה כיון שחשיב נולד, וזה ע"פ דבריו (ריש ש"ה) דמוקצה ונולד בשבת מותר וביו"ט אסור. וכ"כ הרמב"ן (מלחמות ריש ביצה). וכן מוכיח הא"ר (סי' ש"ח ס"ק ט"ו).

**פלוגתת הט"ז והמג"א-** הט"ז (סי' ש"ח ס"ק ה') מקשה דהכא פסק השו"ע כת"ק ומאידך פסק (סי' תק"א סעי' ו') דאין מסיקין בשברי כלים, והרי בגמ' תלו דינם בהדדי. ומתרץ דפלוגתת ת"ק ור"י היא האם נחשב נולד, ועפ"ז מחלק דכ"ז הוא כלפי שימוש מעין מלאכה שבזה לת"ק אינו נולד כדפרש"י הנ"ל דזה מלאכה וזה מלאכה, אבל להסקה שפיר חשיב נולד, דבהיותו שלם היה עומד למלאכה ולא להסקה. וכן מבואר בב"י והב"ח שנדחקו בביאור התוס' ולא פי' כפשוטו כמג"א.

אכן המג"א (ס"ק ט"ו) כתב דלמ"ד נולד אסור ה"נ אסור אא"כ ראוי למלאכתן הראשונה, ומבאר המחצית השקל דהוא מפרש דת"ק כר"ש, ומה שאמרו 'מוכן הוא' היינו שנולד שרי וא"כ הוא מוכן ועומד, דהא סברת ר"ש היא דדעתו של אדם על כל מאי דחזי ליה. וכ"כ המג"א בהמשך (ס"ק י"ז) להוכיח מתוס' והו"ד לעיל.

ומבאר המחצה"ש דלפ"ז לא קשה משה"ק הט"ז דסתרו פסקי השו"ע אהדדי, דהכא פסק דשרי כיון שהלכה כר"ש, אכן ביו"ט פסק דאין מסיקין בשברי כלים כיון שביו"ט פסקינן כר"י.

ועי' בביאוה"ל (ד"ה לשום מלאכה) שהביא את ב' הדיעות, וכן בהלכו' יו"ט (סי' תק"א ס"ק כ"ב) ובשעה"צ (שם ס"ק כ"ח כ"ט).

**דברי הבית מאיר על הט"ז-** ותמה הבית מאיר מדוע להסקה חשיב נולד הא כל שלהשתמש שרי שוב אינו מוקצה ויכול לטלטלו להסקה, וכמו שמסיקים בכלים מחמת שאינם מוקצה לשימוש אע"פ שלהסיקן הוא נולד שהרי אינם עומדין להסקה. וצ"ע.

וע"כ דן לפרש דמה שאין מסיקין בכלים היינו רק כשלא ראויים למלאכה כלל דבזה הוי נולד ואסור, עיי"ש בארוכה בכל דבריו, ובשעה"צ (סי' תק"א ס"ק כ"ט) ציין לדבריו, ולא הזכיר ביאור הט"ז.

אלא שממשיך דלשון הרמב"ם והשו"ע אבל מסיקין בכלים 'שלמים' משמע שבכל מה שאינו שלמים אין מסיקין ואפי' בראויין למלאכה, עיי"ש. אלא דבהלכו' יו"ט (סי' תק"א סעי' ו') עמד הבית מאיר דבאמת לשון זו קשה ממ"נ, דהא במעין מלאכתן ודאי מהני ואמאי קאמר 'שלמים', עיי"ש.

**חזו"א-** תמה החזו"א (סי' מ"ג ס"ק י"ד) מה הקשו מהסקה, נימא דאיירי התם באינם ראויין אפי' למעין מלאכה והוי נולד, משא"כ הכא שראוי למעין מלאכה ואינו נולד. וכתב דע"כ פשיטא לגמ' דגם בראוי למעין מלאכה חשיב נולד. וא"כ ע"כ מוכח דפלוגתתם אי נולד אסור או כר"ש.

אכן עי' בריטב"א (ד"ה מתיב מר זוטרא) שעמד בזה ומיישב דבאינן ראויין כלל מודה ר"ש, והיינו דבנולד גמור מודה ר"ש כמש"כ תוס' (ביצה (דף ח. ד"ה אמר) גבי אפר. וכ"כ הרשב"א (ביצה דף ח. ד"ה אבל לא) דבאינן ראויין כלל מודה ר"ש.

עוד מתרץ דבסתמא קאמר אין מסיקין בשברי כלים ומשמע בכל גוונא, והא דבמעין מלאכתן הראשונה שרי הוא משום דהוא בכלל מה שאמרו מסיקין בכלים.[[64]](#footnote-64).

**חרס קטנה מותר לטלטל**

הטור העתיק מימרא דחרס קטנה מותר לטלטלה בנשברה מע"ש, וכ"כ תוס' (ד"ה ורבא). ותמה הב"י הא כיון דחזי לכסויי שרי אפי' בנשבר בשבת, שהרי הטור פסק כת"ק דסגי במעין מלאכה.

**חידוש הב"י-** ומחדש הב"י ושמא י"ל דאיירי בנשאר הכלי משמש כבראשונה ורק נפרדה ממנו חתיכה, ובכי האי חשיב נולד ואסור לכו"ע, 'דכיון שהכלי עדיין משמש תשמישו הראשון וחתיכה זו שנשברה ממנו לא היתה ראויה לשמש בפנ"ע קודם שנשברה, ועכשיו שנשברה היא ראויה לשמש בפנ"ע הוה ליה נולד'.

ותמה הב"ח 'דאין רמז לחילוק זה בתלמוד, ולא מסתברא נמי לחלק בכך, דכיון שעושין מעין מלאכה בכל ענין מוכן הוא'. ובחידושי הגהות (שם) מבאר טעמו, דבשברי כלים קודם שנשבר היה שימוש אחד וכעת ג"כ אחד, משא"כ בגוונא דהב"י שקודם שנשבר היה שימוש אחד וכעת מתחדש ב' שימושים, בכלי כמקודם ועוד שימוש נפרד בשבר, עיי"ש.

**יישוב הדרכ"מ והב"ח והמג"א-** ובדרכ"מ מיישב באופ"א דנקט מע"ש משום סיפא דזרקה לאשפה, דבנשברה בשבת גם אי זרקה לאשפה מותרת, עיי"ש. וכ"כ הב"ח והמג"א. וכן פסק המ"ב (ס"ק ל"ב) ובשעה"צ (ס"ק ל"א).

**חידוש הב"ח-** אלא דאכתי יקשה דבתוס' להדיא דדוקא בנשבר בע"ש, וכתב המג"א דתוס' מפרש דת"ק כר"ש וא"כ רבא שפסק כר"י ע"כ רק בנשבר מע"ש. והו"ד לעיל.

אכן הב"ח מבאר באופ"א, דכלפי חידושא דרבא שגם ברה"ר, בזה מחלק תוס' דבנשברו בשבת חשיב נולד, דכיון שאינן ראויים במקומם לשום מלאכה חשיב נולד, ורק בנשברה מע"ש מתיר רבא כיון שכבר היו ראויין לכסות גם ברה"ר וחייל בהו שם כלי לכסויי, עיי"ש. ובמג"א (שם) אחר שמפרש התוס' כנ"ל פליג לדינא על חידושו של הב"ח ומתיר לדידן גם ברה"ר בנשברו בשבת.

**הסקה בכלים ובשברי כלים**

**מסיקין בשברי כלים-** בגמ' אמרו דלר"ש שרי, וכתב המג"א (סי' תק"א ס"ק ב') דלר"ש שרי גם בהיו שלמים ונשברו כיון שכלי עשוי להשבר, והיינו דבעינן לר"ש שיהיה יושב ומצפה, אכן בחזו"א (סי' מ"ג ס"ק כ"א) מביאו ודן דכל שהוא מוכן אי"צ לר"ש יושב ומצפה, עיי"ש.

**באינן ראויין כלל-** כתב הריטב"א (ד"ה מתיב מר זוטרא) דבאינן ראויין כלל מודה ר"ש, וכ"כ הרשב"א (ביצה דף ח. ד"ה אבל לא) דבאינן ראויין כלל מודה ר"ש.

**אין מסיקים בשברי כלים-** כתב המג"א (שם) דלר"י שאסר נולד הוא גם בכלי רעוע דעכ"פ מעיקרא כלי והשתא שבר כלי, עיי"ש.

**הסקה בלא טלטול-** עוד כתב המג"א (שם ס"ק י"ב) דגם בלא לטלטל אסור להסיק, דמוקצה אסור להשתמש בו גם בלא טלטול, הו"ד במ"ב (שם ס"ק כ"ג). והיינו ע"פ מש"כ הרשב"א (דף כט.) דיש איסור שימוש מלבד טלטול, והא דבכלים שלמים שרי אע"פ שתוך כדי הסקה נשברים והוו מוקצה, כתב המג"א שם דזה כבר הנאה דממילא ושרי כמש"כ הרשב"א שם. וע"ע במג"א (סי' תק"ט ס"ק ט"ו) דמקשה מהא דהתירו את העלי לקצב, ומתרץ דבכלי התירו גם שימוש, עיי"ש.

ובשעה"צ (ס"ק ל"א) מדייק מרש"י בסוגין (ד"ה מסיקין) דפליג, והיינו ממש"כ רש"י 'ויטלטלם ויתנם בתוך האור', דמשמע שהנידון על הטלטול ולא במסיק תחתיהן בלא טלטול.

**הסקה באוכלין-** כתב הרמ"א (סי' תק"א סעי' ז') דאין מסיקין באגוזין ושקדין, ותמה המג"א (ס"ק ט"ו) מ"ש מהא דמסיקין בכלים אע"פ שאינם עומדין להסקה, ומתרץ 'דשאני אוכלין שאין דרך להניחן כלל על האש'. אלא שמביא שבירושלמי איתא שמסיקין באוכלין עיי"ש.

והו"ד במ"ב (שם ס"ק ל"א) ומוסיף דמשא"כ כלים שמפני צורך האוכלין ביו"ט אפשר לפעמים להסיק בכלים פחותים. וכתב השעה"צ (שם ס"ק מ"א) דמ"מ זהו דבר חדש שיימצא דבר שמותר בטלטול ואסור בהיסק[[65]](#footnote-65).

**היתר טלטול חרס קטנה בחצר בכרמלית וברה"ר**

דעת שמואל דלא שרי אלא בחצר דשכיחי ביה כלים לכסויי משא"כ בכרמלית, דעת ר"נ דגם בכרמלית כיון דשכיחי דיתבי התם וראוי לכסות בו רוק, דעת רבא דגם ברה"ר, ויל"ד אי מחמת שבחצר הוא ראוי לתשמיש או דרבא מוצא שימוש גם ברה"ר וכדקמן.

**רש"י והרמב"ם-** פרש"י (ד"ה ורבא אמר) דסברת רבא דכיון שבחצר כלי הוא לא פקע שם כלי מיניה גם ברה"ר, וכ"כ גם בהמשך (ד"ה לדידי). וכ"כ הרמב"ם (פכ"ו ה"ג) דחרס קטנה שרי ברה"ר כיון שראויה לכסות פי כלי קטן בחצר[[66]](#footnote-66).

והא שלא פי' מצד שראוי לקנח טינוף כמו שעשה רבא לקמן, פרש"י לקמן (ד"ה לדידי) דקינוח לא שכיח, ועי' מש"כ בזה לקמן. ועי' בחזו"א (סי' מ"ג ס"ק ט"ז ד"ה והא) שמבאר דמה משום דאין דרך בנ"א לקיימן להכי ולא חשיב כלי מחמת זה.

ולפ"ז הא דפליגי שמואל ור"נ הוא משום דסברי דכל שבמקומו אין לו שימוש וא"א לקחתו לחצר לית ליה שם כלי. וכתב החזו"א (סי' מ"ג ס"ק ט"ז ד"ה קכ"ד) דנראה דרק בשברי כלים הוא כן, אבל בכלי גמור ודאי גם ברה"ר שרי[[67]](#footnote-67). עיי"ש.

**הר"ח והמאירי והר"ן-** אבל הר"ח מפרש דטעמיה דרבא משום שגם ברה"ר חזי לכפורי ביה טיט, וכמעשה דרבא לקמן. ובטעמיה דר"נ כתב הר"ח דשרי בכרמלית כיון שיש שעוברים ומכניסים לחצר כיון שהוא רק דרבנן עיי"ש. וכ"כ המאירי (ד"ה חרס).

וכן מבואר בר"ן (דף מח: בפי הרי"ף סד"ה מגופת) שמביא מהראב"ד דשיורי בגדים הראוים לקנח טינוף אינם מוקצה, דלא גריעי מחרס ברה"ר דמהני מחמת דחזיא לקנוחי ביה טינוף, עיי"ש.

**קושיא בפסק השו"ע-** הפמ"ג (סי ש"ח משב"ז ס"ק י"ב) כתב כנ"ל דהראב"ד פליג על פרש"י, ומקשה דהשו"ע (סעי' י"ג) מעתיק שיטת הראב"ד וא"כ מדוע בדין שחרס קטנה (סעי' ז') לא הוזכרה שיטתו, הא איכא נ"מ בחרס שקטן מדאי מלכסות כלי אבל ראוי עדיין לקנח. עיי"ש.

ועי' בחזו"א הנ"ל (סי' מ"ג ס"ק ט"ז סד"ה והא) שדן לחלק, דגם לרש"י והרמב"ם שבחרס לא נחשב כלי משום קינוח טינוף, אעפ"כ בשירי בגדים מודו, דכל טעמם שאין דרך בנ"א לשמר חרס לקינוח וכנ"ל משא"כ בגדים שפיר שומרין לצורך קינוח.

והנה גבי שיירי פרוזמיות פרש"י דהיינו טליתות, וכתב הגר"א (שם סעי' י"ג) דלפ"ז בסתם בגדים הוא גם בפחות מג' וכהראב"ד, וקשה הא בחרס פרש"י דלא כראב"ד, ולמש"כ החזו"א א"ש, דבבגדים מודה רש"י.

**הריטב"א-** כתב הריטב"א (ד"ה רבא אמר) 'חזי לפרושי ביה בטפיא (לכפורי ביה טנופיא) כעובדא דרבא, וכדאמר רבא התם לדידי חזי לי, אלא דההוא תשמיש לא חשיב ולא שכיח ולא מהני ליה לשוויה כלי, אלא דבחצר חשיב כלי כדמפרש"י ז"ל'.

ומשמע שלא שני פי' נפרדים אלא תרוויהו צריכי, דבעינן שיהיה ראוי ברה"ר אלא שלא סגי בזה לתורת כלי ולזה מהני מה שראוי לכסויי מנא בחצר, ויל"ע. ובאמת כן משמע ברש"י (ד"ה לדידי) שמפרש ג"כ 'לדידי לקינוח'[[68]](#footnote-68), ורק מוסיף 'ואע"ג דלא שכיח הרי שם כלי עליו בחצר'.

**נידון החזו"א אי לרבא הוי ככלי שמלאכתו לאיסור-** החזו"א (סי' מ"ג ס"ק ט"ז ד"ה קכ"ד) דן דאפשר שרבא לא התיר אלא לצורך גופו ומקומו ככלי שמלאכתו לאיסור, דאע"ג דלשם כלי סגי במה שיש לו שימוש בחצר אבל למעשה אין לו בשבת זו תשמישי היתר. עיי"ש.

**הני ליבני דאישתיור מבניינא**

**דחזי למיזגי עלייהו-** משמע מרש"י דמאליו עומד לישיבה ואי"צ מחשבה, וכ"כ בא"ר (סי' ש"ח ס"ק מ"ג). וכן הוא להדיא בריטב"א שכתב 'ומסתמא להכי קיימי ותורת כלי עליהם לישיבה דהא מעשי אדם הם'.

אלא שמביא הא"ר שבשו"ת הרא"ש (כלל ר"ע) משמע שצריך לייחד לישיבה, ורק מהני במחשבה כיון דלהכי עבידי. ובתוספת שבת (ס"ק נ"ז) מבאר דכיון שקודם יחדן לבנין בעינן מחשבה לאפקיע מייחוד זה ולייחדן לישיבה.

**שרגינהו ודאי אקצינהו-** פרש"י דסדרן זו על זו ואקצינהו לצורך בנין אחר, והיינו דשוב אינו מיועד לישיבה ואין להם תורת כלי. וכ"כ המג"א (סי' ש"ח ס"ק ל"ו) דליכא תורת עלי עלייהו, וכ"כ המ"ב (ס"ק ע"ד) דדינם כדין אבנים המוקצים לגמרי.

אכן בר"ח מפרש דע"י שאקצינהו הוי כגרוגרות וצימוקים שמודה ר"ש דאסירי. ובריטב"א מפרש דהוו מוקצה מחמת חסרון כיס שמא יפגמו.

בס"ד

**שברי כלים (2)**

**מגופת החבית שנכתתה**

**פרש"י-** פרש"י (ד"ה שנכתתה) שהחבית נשברה, וכן מפרש בהמשך (ד"ה מגופה וד"ה ושבריה), וממה שאמרו היא ושבריה מתבאר, דכשהחבית נשברה חשיבה המגופה כשברי כלים אע"פ שהיא עצמה שלימה.

ועוד כתב הפסקי הרי"ד דבאמת אם נשברה המגופה שברי המגופה אסורים, המגופה אינה הכלי אלא כסויי הכלי , ואין שברי כסוי הכלים חשובים שיהיו ניטלין[[69]](#footnote-69).

**השיטה להר"ן והריטב"א-** אכן השיטה להר"ן מפרש דשמואל קאי על שברי המגופה וקמ"ל שהמגופה יש לה תורת כלי גמור לעשות שבריה כדין שברי כלים כשהם ראויים לכלום, עיי"ש. וכן בברייתא מפרש דשבריה היינו של החבית או של המגופה. וכ"כ הריטב"א.

**זריק לגלימיה**

מסקינן דזרקה בשבת לא בטל תורת כלי, אבל זרקה מבעוד יום נאסר, וכדפרש"י (ד"ה מבעוד יום) דגלי דעתיה מאתמול דלאו מנא הוא'.

**תוס'-** כתבו תוס' (ד"ה אם) דבזרק בע"ש לא דמי שברי חבית לגלימא, ומבואר דבגלימא גם אם יזרוק בע"ש לא בטל תורת כלי, ומבאר בהגהות מלא הרועים וראמ"ה דבטלה דעתו אצל כל אדם.והיינו דבכלי שלם לא מהני זריקה לאשפה, וכן הביא המ"ב מתוס' לדינא (סי' ש"ח ס"ק נ"א ושעה"צ ס"ק נ"ו).

**ריטב"א וראמ"ה-** אלא דמקשים המלא הרועים וראמ"ה הנ"ל, דאם בלא"ה חלוק חבית מגלימא א"כ מה בכלל הקשו מזה לזה.

ומצינו בריטב"א שעמד בזה ומתרץ דאה"נ הדימוי לגלימא הוא לרווחא דמילתא, אבל עיקר הקושיא היא דכל שהוכנה בביהש"מ לא מהני זריקה להוציאה מתורת כלי, כמו שבגלימא לא מהני זריקה לאשפה לעולם. עיי"ש.

בהגהות ראמ"ה מתרץ, דאי נאסר גם בשבת ע"כ אינו משום הקצאה וא"כ הוא גם בגלימא, והיינו דהיה פשיטא לגמ' דשינוי בהקצאה אין בשבת וע"כ אי נאסר הוא מחמת שהמונח באשפה חשיב כעצים ואבנים מצד עצמו, וא"כ ה"ה בגלימא, דלא שייך בטלה דעתו אלא בדבר התלוי בדעת. עיי"ש.

**שיטה להר"ן מאירי מ"מ-** וכ"כ השיטה להר"ן דבזרקה משחשיכה לא בטל תורת כלי דכיון שהותרה למקצת השבת הותרה לכל השבת. וכעי"ז איתא נמי במאירי, וכ"כ במ"מ (פכ"ו ה"ג) דבזרקה בשבת מותר כיון שבין השמשות היה תורת כלי עליה.

ועי בתהלה לדוד (סי' ש"ח ס"ק ט') שדן דה"ה במוקצה מחמת חסרון כיס נמי יהיה כן, וכגון במייחד לסחורה באמצע שבת, עיי"ש. וי"ל.

**בראויין למעין מלאכתן הראשונה-** יש לדון בזרק מע"ש שבר הראוי למעין מלאכתן הראשונה, האם דינו לענין זה ככלי שלם ובטלה דעתו, או שעכ"פ שבר הוא, ועי' בביאוה"ל (סי' ש"ח סעי' ז' ד"ה ואם זרקה) שמוכיח משיירי מחצלאות שדינו כשבר ובטל ממנו תורת כלי, דרק בשלם ממש בטלה דעתו.

**בספק מע"ש ספק בשבת-** המוצא שברי כלי באשפה ואינו יודע אם נשבר היום ושרי או נשבר מע"ש ואסור, נסתפק בזה רע"א (סי' ש"ח על המג"א ס"ק י"ז), ודן דאמרינן חזקת הגוף שהיום נשבר, אלא שדן אי אמרינן דהוי דבר שיש לו מתירין, עיי"ש.

ומוסיף דאם נמצא במקום שאסור לטלטל לשם כלים כגון רה"ר או כרמלית, ורוב העיר יהודים, א"כ איכא רוב שהוא מע"ש, עיי"ש. ובביאוה"ל (סי' ש"ח סעי' ז' ד"ה מבעו"י) מביא דברי רע"א ונוטה להקל.

**המוצא שברי כלי ברחוב שלא באשפה-** כתב הביאוה"ל (שם) עוד, דאם מצאה שלא באשפה אלא ברחוב, בזה י"ל שאפי' אי היה מע"ש לא זרקה לאשפה שנאמר שעי"ז ביטלה, אלא שמא נשברה שם, ועוד שמא היום זרקה, ומוכיח כן, מהא דשמעיה דרבא נטל חתיכת חרס ולא חשש משמא זרקו מבעו"י וביטלה. עיי"ש.

**קרומיות של מחצלת**

קרומיות של מחצלת שנפרדו ממחצלת ישנה מותר לטלטלן, וביאר בר אמדורי משום שראויים למעין מלאכתן הראשונה. וקשה הא מסקינן לעיל דסגי בראויין למלאכה אפי' שאינה מלאכתן הראשונה.

**תוס'-** כתבו תוס' (ד"ה מחצלת) דאה"נ סגי במעין מלאכה אלא שלרווחא דמילתא אמר דהם חזי למעין מלאכתן הראשונה.

**רשב"א-** אכן הרשב"א כתב הוא בדווקא מעין מלאכתן, ומשום דאיירי בשברים כאלו שבסתמא עומדים לאשפה, ובנשברו מע"ש בטל מהם תורת כלי, ורק אעפ"כ בנשברו בשבת כיון שהוכנו אגב אביהן וגם כעת ראויין למעין מלאכתן הראשונה שרי.

וכתב דה"ה מחט שניטל חררה או עוקצה שאסרה רבא לעיל (דף קכג.) מחמת שאדם זורקה לבין הגרוטאות, הוא רק בנשברה מע"ש, אבל בנשברה בשבת הוכנו אגב אביהן וכל שעושה מעין מלאכתן הראשונה שרי, וחשיב מעין מלאכתן כיון שגם שגם בחול נטלין בהם את הקוץ.

ומבואר ברשב"א שמוכן אגב אביו הוא רק במעין מלאכתן, אבל כשרק מעין מלאכה א"א לדון מוכנות מכח האביהן.ואע"ג שבתחילת הסוגיא אמרו מוכן אגב אביו גם במעין מלאכה. וי"ל.

**דעת השו"ע-** בשו"ע (סי' ש"ח סעי' י"ב) פסק דבזרקן לאשפה מבעו"י נאסרו, וכתב רע"א (שם) דמשמע דבלא שזרק שרי אע"פ שנשבר מע"ש, ודלא כרשב"א, והיינו דחלוק ממחט שאינה עומדת למלאכתה כלל. עיי"ש.

עוד כתב דמשמע שרק בזרק מע"ש אבל בזרק בשבת שרי, וכמו בחבית דלעיל. ומביא שברשב"א מבואר שבאמת גם בזה אסור , ויל"ע היכן ראה כן ברשב"א.

**הריטב"א-** הריטב"א מיישב דהכא בעינן מעין מלאכתו הראשונה, משום דשורת הדין דכסויי טנופיא לא משוי תורת כלי דהא לא חשיב, והיינו דאדם זורקה לאשפה, וכ"כ לקמן בסמוך גבי שיירי פרוזמיות[[70]](#footnote-70). אלא דפליג על הרשב"א וסבר שמחמת שהוא מעין מלאכתו הראשונה מהני גם בנשבר בחול

אלא דא"כ קשה מ"ש ממחט, והרשב"א לשיטתו מוקים לה בחול, אבל לריטב"א קשה, וכתב הריטב"א דהתם אינו מעין מלאכתו הראשונה, והיינו דפליג על הרשב"א דמחט לא חשיבא מלאכתו הראשונה ולכן לא מהני אפי' בנשברה בשבת, עיי"ש, והיינו דמחד אין עיקר ייעוד המחט לקוץ אבל מאידך רגילין להשתמש בה לזה ופליגי אי נחשב עי"ז מלאכתו הראשונה.

**שיירי פרוזמיות**

א"ר זירא אמר רב שיירי פרוזמיות אסור לטלטלן בשבת ופי' אביי במטלניות פחות מגע"ג, וקשה מ"ש מחרס קטנה שראויה לכפורי טינופא.

**הרשב"א-** וכתב הרשב"א דבפחות מג' אינן ראויין כלל ואדם זורקן לאשפה. וכן דעת הרמב"ם (פכ"ו ה"ו) עי' במ"מ (שם).

**הראב"ד-** אכן הראב"ד מפרש דאיירי בטליתות של מצוה דלא מכפרים בהם טינופא, אבל בלא"ה שפיר קא חזי לכפורי טינופא. וכתב הגר"א (סי' ש"ח סעי' י"ג) דכן משמע מרש"י, והיינו ממש"כ (ד"ה שיירי פרוזמיות) דהיינו טליתות וכו'. והובאו ב' הדיעות בשו"ע (שם).

**הריטב"א-** הריטב"א מביא בתחילה די"מ דאיירי כשנקרעו מע"ש, ולא נהירא, ומביא דברי הראב"ד, וכתב דמסתברא שאי"צ לכל זה, די"ל דכיון שלא חזי למלאכתן הראשונה לא חשיב כלי מכח הכסויי טינופא, והיינו כשיטתו לעיל בקרומיות של מחצלת.

**שברי תנור**

**שברי תנור ישן-** פליגי ר"מ ור"י אי ניטלין או לא, ומסיק רב אשי דפלוגתתם היא האם מה שראוי לאפות מעשה טפקא חשיב מעין מלאכתן הראשונה או לא, והיינו דר"מ לדבריו דר"י קאמר, שהרי ר"מ גופיה סבר דסגי במעין מלאכה.

**ככל הכלים הניטלים בחצר-** משמע שדינם ככלי היתר, וכ"כ הרמב"ם (פכ"ו ה"ו). ומבואר דכלי שמלאכתו לאיסור שנשבר וכעת עומד למלאכת היתר דינו ככלי היתר, וכן מוכיח הפמ"ג (סי' ש"ח משב"ז ס"ק ט"ז), אלא שדן אי רק בנשבר מע"ש או גם בנשבר בשבת, דאפשר שבנשבר בשבת אמרינן מיגו דאתקצאי, עיי"ש. עי' מה שצוין בנידון זה לעיל (דף קכד:).

**אמר רבא בשברי דהאי תנור קמפלגי-** פרש"י (ד"ה דהאי תנור) דרבא מוקים בתנור 'שלא נתקן כל צרכו מתחילתו ונשבר קמפלגי', ונראה כוונתו דכיון שלא נתקן כל צרכו אין שבריו חשובים כלי.

וכן מפורש בריטב"א דרבא סבר דאע"פ שלענין הכלי גופיה חלוק שבת מטומאה וחשיב כלי אע"פ שאינו מק"ט, אעפ"כ לענין שברי כלים בעינן שברי כלי כזה שהוא מק"ט.

**השתא תנור גופיה לר"י לאו מנא הוא-** מקשה הרמב"ן הא לענין שבת אי"צ ממש כטומאה כדאיתא לעיל (דף קכג.) גבי מחט בגולמי, ומתרץ דכיון שהתנור מיוחד למלאכתו והתורה אמרה שדרך תנור להיות מחובר, ע"כ כל שאינו מחובר אינו נקרא תנור ולא כלי כלל.

אלא שדן הרמב"ן שכ"ז הוא רק שיטת רבא שפי' פלוגתתם בהאי תנור, אבל לדידן באמת חשיב כלי לשבת אע"פ שאינו כלי לטומאה. וכן הוא גם ברשב"א. ובשיטה להר"ן כתב דרבא לשיטתו לעיל גבי מחט שמדמה שבת לטומאה

בריטב"א מביא הרמב"ן ומוסיף ומבאר, דשורת הדין דתנור אינו כלי כיון שאין לו שולים, אלא דרחמנא אחשביה לכלי, ולכן מה שלא בכלל תנור דקרא אינו חשוב כלי[[71]](#footnote-71).

וכתב עוד לבאר דבזה היה המו"מ בין רבא לרב אשי, דרבא סבר שהתנור עצמו חלוק שבת מטומאה ורק לענין שברים בעינן שברי כלי המק"ט וכנ"ל, ור"א מתקיף ליה דאי מדמינן ליה אז גם לגבי התנור גופיה נבעי מק"ט, עיי"ש.

**כסוי תנור בלא בית אחיזה**

רבינא פסק כראב"י דכסוי תנור אי"צ בית אחיזה, ועי' לקמן (דף קכו:) דפליגי ת"ק ור"י בכלי המחובר לקרקע אי בעי בית אחיזה, והרי תנור הוא מחובר לקרקע, ויל"ד אי ראב"י כר"י או דהכא שאני.

**רש"י ותוס' והבעה"מ-** בפשטות מתפרש דראב"י כר"י, וכן נראה ברש"י (ד"ה ועל כסויו) שכתב ופלוגתא היא במתני', ומשמע דתנור תלוי בפלוגתא ההיא[[72]](#footnote-72). וכ"כ רש"י לקמן (דף קכו: ד"ה ודכו"ע) דפלוגתתם בתנור וכיריים. וכן נראה בתוס' (ד"ה כמאן), וכן הוא בראב"ד (פכ"ה הי"ג). וכ"כ הבעה"מ בסוף פרקין. וע"ע בריטב"א בסו"ד.

**הרי"ף-** אכן הרי"ף פסק שם כרבנן ובתנור פסק כראב"י, וביישוב שיטתו מצינו ב' דרכים בראשונים וכדלהלן.

**הרמב"ן-** הרמב"ן (הו"ד גם ברשב"א) מדייק דמשמע שראב"י מתיר בתנור דוקא, וע"כ כתב דכסוי תנור עדיף ושרי גם לרבנן, משום 'שכסוי תנור כתנור עצמו לפי שאף הוא מסייע באפייתו של תנור וכל עצמו אין אופין בו אלא מחמת סיועו, לפיכך דינו כתנור עצמו שמטלטל וכו'.

אלא שברשב"א תמה ע"ז, דכ"ש שהוספת לאסור טלטולו, דהא עיקר טעמיה דבית יד הוא שיהיה היכרא שלא בטל לקרקע והו"ל כבונה, עיי"ש[[73]](#footnote-73).

**הרמב"ם-** ברמב"ם (פכ"ה הי"ג) מוקים לפלוגתת ת"ק ור"י בחבית הטמונה בארץ, משא"כ בתנור לכו"ע שרי, והו"ד ברמב"ן בסוגין ומפרש דחבית הטמונה אינה נראות וע"כ גזרו רבנן משא"כ בתנור שהוא גלוי אע"פ שהוא מחובר שרי, וכ"כ המ"מ שם. וברשב"א בסוגין מסכים עם פי' הרמב"ם.

בס"ד **דף קכה:**

**האבן שבקרויה - אבן ע"פ חבית**

**לא שנו אלא בשוכח**

פרש"י (ד"ה לא שנו) דקאי אסיפא דאם היתה בין החביות מגביה ומטה על צדה. וצ"ע אמאי נטה רש"י מלפרש כפשוטו דקאי על ארישא, דהיינו עיקר דין ניעור, וביותר, הא הרישא היא שהוזכרה בגמ', ובאמת רש"י גופיה מפרש לקמן (דף קמב: ד"ה לא שנו) דקאי ארישא.

**מהרש"א-** המהרש"א עמד בכ"ז ומתרץ, דלא רצה רש"י להרחיק המחלוקת, ואפשר שבניעור גרידא מודה רבי אמי, עיי"ש בכל דבריו. ועוד מתרץ המהרש"א עיי"ש.

ותמה הקרני ראם על תירוץ ראשון, דהא פלוגתתם היא אי נעשה כלי, ואי לא נעשה כלי ממילא הוי מוקצה והחבית נעשית בסיס ואסור גם בניעור. וכן תמה ברע"א (בסוגין ד"ה שוב ראיתי) דאין פלוגתתם בדיני בסיס אלא אי הוי כלי, וא"כ הוי חדא מחלוקת ולא נחשב פלוגתא רחוקה.

**רע"א-** ברע"א (בסוגין ד"ה קכ"ה) תמה ג"כ על רש"י כנ"ל, ומתרץ (בד"ה אמנם) דדעת רש"י דהמניח אבן לשם כיסוי, כיון שאין החבית לצורך האבן אלא להיפך, בזה ניעור מותר ורק מגביה אסור, וע"כ בסוגין דאיירי במניח לכיסוי דומיא דמתני', ע"כ אין קושיא אלא מסיפא במגביה, משא"כ בפי' נוטל פרש"י דקאי ארישא, משום דשם אפשר דאיירי במניח שלא לשם כיסוי. עייי"ש בכל דבריו. וכ"כ גם לקמן (דף קמ:).

**ר"ת בדעת רש"י-** הביאו דבס' הישר לר"ת (חלק השו"ת סי' ד') מביא דרש"י הכא פי' על מגביה, וכתב דבפ' נוטל חזר בו רש"י, עיי"ש. ומבואר שנקט דבאמת אין דברי רש"י מתאימים זע"ז, וע"כ פי' דרש"י חזר בו.

**חילוק הבעה"מ בבסיס**

**דברי הבעה"מ-** הבעה"מ מייסד דכל שאין התחתון לצורך העליון אלא להיפך לא חשיב בסיס כלל ושרי גם במניח, ומיישב לפ"ז דברי הרי"ף, עיי"ש. וכ"כ גם לעיל (דף קכג.) עיי"ש. והו"ד בר"ן (דף כג: ברי"ף ד"ה וכן) והביאו המג"א (סי' רנ"ט ס"ק ט'). עי' לעיל (דף קכג.) שהו"ד לגבי הטמנה.

**אבן שע"פ חבית-** אלא דלפ"ז מדוע באבן שהניחה לכיסוי חבית נעשית החבית בסיס, וכתב הבעה"מ דאה"נ מש"כ אבל במניח אסור, היינו במניח שלא לשם כיסוי. וכ"כ הריטב"א (סד"ה ורב יוסף).

ומקשה הרמב"ן במלחמות על הבעה"מ דא"כ לפלוג וליתני בדידה, ועוד מקשה דלשם מה מניח האבן על החבית אם לא לשם כיסוי, וכי מתיירא מן האבן שלא יאכלוה עכברים.

**אבן שבקרויה-** עוד קשה דתנן לעיל (דף קכה.) האבן שבקרויה אם אינה קשורה אין ממלאין בה, ופרש"י (ד"ה ואם לאו) דהוא משום שנעשית הקרויה בסיס לאבן, וקשה הא אין הקרויה לצורך האבן אלא האבן לצורך הקרויה, וכן תמה הרש"ש (דף קכה. על רש"י ד"ה ואם לאו). וכן הקשה גם בשלטי הגיבורים (דף כג: בדפי הרי"ף אות ד') על הבעה"מ. וע"ע ברע"א (ד"ה וראיתי וד"ה אמנם).

ובמאירי (דף קכה. סד"ה אמר המאירי המשנה החמישית) ג"כ מתקשה כן ומבאר, 'ואע"פ שהאבן בא בשביל הקרויה ולא הקרויה בשביל האבן, אדרבא הואיל ואינה מהודקת לשם אף הוא מניחה עליה להשתמר שם שתהא מזומנת לה כל זמן שירצה לשאוב'.

**אי רש"י סבר כבעה"מ-** ברש"י (דף מט. במשנה ד"ה נוטל כיסוי) כתב דכיסוי קדרה לא נעשה בסיס למה שעליו כיון 'שאין עשוי אלא לכסות הקדרה', וברע"א (דף קמ: ד"ה והנעל"ד) מפרש דכוונת רש"י כבעה"מ, וכ"כ בסוגין .

וקשה הא רש"י (דף נא.) כתב שכן נעשה בסיס וכתוס', ועי' ברע"א שם (סד"ה וראיתי) דמיישב דרש"י סבר דטעם הבעה"מ מועיל רק להתיר ניעור ולא טלטול, וכמו שמחלק תוס' (דף קכג. ד"ה האי פוגלא) במניח ע"ד ליטלו, עיי"ש. ולפ"ז א"ש דרש"י הנ"ל איירי בטלטול גמור ולכן אסר. וכ"כ לבאר גם דברי רש"י הנ"ל בסוגין (הו"ד לעיל).

אכן הב"י (סי' ש"ט סעי' ד') והבית מאיר (שם) הו"ד בשעה"צ (שם ס"ק כ"ד) מבארים דברי רש"י הנ"ל (דף מט.) שלא ע"פ הבעה"מ אלא באופ"א, דהכיסוי עשוי לכלי והגיזות שעליו לא להניחם על הכיסוי נתכוון אלא על הקדרה.

ועפ"ז כתב דמפה דעל השולחן לא נעשית בסיס לנרות שעליה, דהמפה לצורך השולחן עשויה והנרות לא להניחו על המפה נתכון אלא להאיר בשולחן, עיי"ש. ולפ"ז הא דאסר רש"י בדף נא. צ"ל דאיירי בקדרה שהניח על פיה גיזות בלא כיסוי קדרה, וכלשון רש"י שם (ד"ה וכיסה).

**\***

**יחוד כלי**

פליגי רבי אמי ורבי אסי האם סגי במה שהניח לשם כיסוי לעשותו 'כלי', ויל"ד אי לרב אסי ה"ה דסגי במחשבה או שרק הכא שהיה עכ"פ מעשה הנחה, וכן יל"ד אי לרב אמי רק מעשה כל דהו של הנחה לא מהני אבל מעשה גמור יהני, או דילמא לא.

**דעת רבי אסי**

האי הנחה אינה מעשה תיקון אלא מעשה השתמשות, ובפשטות הוא לשיטתו לעיל (דף נ.) גבי חריות של דקל שאמר יושב אע"פ שלא קשר ולא חשב[[74]](#footnote-74). אכן עי' לקמן שיש ראשונים שמחלקים בין הנידונים.

**מ"ש מנדבך שצריך שפשוף-** הנה בגמ' אמרו דאזלי לשיטתם בנדבך של אבנים, דהתם נמי פליגי ואמר רבי אסי דמהני שיפשוף. וקשה הא שיפשוף הוא מעשה תיקון ולא רק שימוש.

וביאר רש"י (ד"ה צאו ולמדום וד"ה ושפשפום) דשיפשוף אינו כקשירה אלא חשיב מעשה כל דהו, ודמי להנחה שגם היא מעשה כל דהו, וזוהי שיטת רבי אסי דסגי במעשה כל דהו. והיינו דתיקון כל דהו שווה במעלתו למעשה שימוש. וכ"כ הבעה"מ.

אלא דאכתי קשה דיועיל עכ"פ גם ישיבה. ועי' בתוס' רא"ש שהקשה כן אמאי בעי שיפשוף ולא סגי בישיבה, ומתרץ דאה"נ סגי בישיבה אלא שיותר טירחא היה לישב על כל אחד ואחד וע"כ אמר להם לשפשף[[75]](#footnote-75).

אכן בתוס' (ד"ה ואזדו) נתקשה בזה, דדברי רבי אסי באבן ע"פ חבית ובנדבך של אבנים אינם שווים, דהנחה אינה מעשה ושיפשוף כן, ומבאר דאה"נ חלוקים הם, דהכל לפי הענין, דכיסוי חבית רגילים ליקח בלא תיקון משא"כ לישיבה בעי תיקון אלא דכיון שמסותת ומרובע סגי ליה בשפשוף, ומה שאמרו שהוא לשיטתו הוא בזה שהכא והכא הוא מיקל בלהעשות כלי.

**דעת רבי אמי**

**מהר"ם מהרש"ל-** כתב רש"י (ד"ה צאו ולמדום) דדעת רבי אמי 'לפי שאין הזמנה במעשה מועלת לאבן לעשותה כלי'. ובמהר"ם והמהרש"ל גורסים 'מעשה כל דהו', וכן הוא בבעה"מ ורמב"ן במלחמות.

**מהרש"א-** אכן המהרש"א גרס ברש"י 'מעשה חשוב', והינו שגם מעשה חשוב טפי משפשוף לא מהני לרבי אמי. וכן הגי' בב"י (סי' ש"ח סעי' כ' ד"ה ול"נ) ובחי' הגהות שם עמד בזה[[76]](#footnote-76).

ויש להבין מ"ש מחריות וכיוצ"ב שמהני מעשה לכו"ע. ועי' בהמשך שכתב הב"י (ד"ה ונראה) שלרבי אמי לא מהני שום מעשה לייחד אבן, כיון שאינה מיועדת לישיבה, משא"כ בקורנס מהני ייחוד לפצע אגוזים עיי"ש. ומבואר דהכא גרע כיון שאינה מיועדת לישיבה.

**הרשב"א-** הרשב"א (ח"א סי' תשנ"ז) הו"ד בר"ן (דף כג. ברי"ף ד"ה ונשאל הרשב"א) מבאר דרבי אמי איירי במייחד האבן רק לזמן ולכן לא מהני. ובר"ן פליג עיי"ש. ועי' במה שיצוין בארוכה בסוגיא דחריות (דף נ.). ועי' בחזו"א (סי' מ"ב ס"ק ז' ד"ה כתב) שמקשה לדברי הרשב"א מכמה דוכתין בסוגין עיי"ש.

**איך מהני לרבי יוחנן הנחת חבית ושפשוף אבן הא מצריך תורת כלי**

פלוגתת ר"א ור"א היא אליבא דרבי יוחנן, וקשה דלקמן (דף קכו.) אמר רבי יוחנן גבי כיסוי כלים והוא שיש לו תורת כלי, וא"כ היאך מהני הכא מהנחה ושפשוף. ומצינו שנחלקו הראשונים מהו עניינא של האי 'תורת כלי', ונ"מ לישוב קושיא זו. ועוד יש לברר אי מהני ישיבה בחריות לרבי יוחנן ומדוע.

**תוס' והבעה"מ-** תוס' בקושיא מוסיף להקשות, היאך מהני מניח אבן וכן צאו ושפשום, הא רבי יוחנן מצריך לקמן שיהיה תורת כלי. ומתבאר שבתירוצו מתיישב לו גם זה.

וצ"ל דתוס' לשיטתו (דף קכו: ד"ה וכי) דעניינא דתורת כלי הוא, דכל שתיקנו ועשה בו מעשה והכינו לכך חשיב תורת כלי, ועל כן כל מה שבכללי תיקון חשיב ראוי נחשב עי"ז תורת כלי, וכ"כ תוס' לקמן (דף קכו: ד"ה וכי) דשפשוף נחשב תורת כלי.

וכ"כ הבעה"מ דהנחת האבן ע"פ החבית עושה בה תורת כלי, וכן בשפשוף סגי במעשה כל דהו לתורת כלי. וכתב עוד שבחריות מהני לרבי אסי ישב אבל לא חשב, כיון שכרבי יוחנן ס"ל ובעי מעשה לתורת כלי, משא"כ מחשבה מהניא רק רשב"ג ובזה ר"י לא סבירא לייה כרשב"ג כדאמרו לקמן סבר כותיה בחדא וכו'.

**הר"ן-** הר"ן (דף מט: בדפי הרי"ף ד"ה ומסתברא) מבאר דהא דבחריות מהני הגם דהצריך רבי יוחנן תורת כלי, הוא משום דכל דברי ר"י הם כשלא נשתמש בהן מבעו"י, 'אבל כל שכבר נשתמש בהם היינו תורת כלי עליהן'. ולפ"ז א"ש גם הניח אבן וישב על האבנים.

**רמב"ן-** הרמב"ן במלחמות תמיה 'דפי' תורת כלי צורת כלי כדפרש"י', וע"כ הנחה וישיבה אינם מועילים לתורת כלי כלל.

וע"כ מפרש והו"ד גם ברשב"א (שם) דאע"פ שמצריך רבי יוחנן תורת כלי, זהו רק אי בא להתיר אותה לכל דבר, אבל אותה מלאכה שהתחיל בה מבערב, מותר להמשיכה למחר גם בלא תורת כלי. וע"כ אבן שע"פ הבית ונדבך של אבנים שבא להשתמש את השימוש שהכינו מאתמול, לזה באמת אי"צ תורת כלי, עיי"ש.

ועי' בחזו"א (סי' מ"ב ס"ק ד' ד"ה והא) שכתב ד'דין החדש של הרמב"ן ז"ל לא מצינהו בגמ', אלא בביצה (דף ח:) מצינו בעפר שמותר למה שהכינו ולא לדבר אחר וצ"ע'.

**רשב"א ור"ת בתוס' ארוכים-** איתא במהרש"ל (דף קכה: תד"ה ואזדו) בשם תוס' ארוכים בשם ר"ת, וכן איתא ברשב"א לקמן (דף קכו: ד"ה ואמר רב יהודה) דבאמת רבי יוחנן גופיה מצריך בנדבך של אבנים תורת כלי, ומה שאמר רבי אסי צאו ושפשפו הוא דעתו שלא בשם רבי יוחנן, עיי"ש.

**מ"ש חריות מאבנים**

תוס' מקשה בסו"ד היאך סגי לרבי אסי ביושב מ"ש מאבנים[[77]](#footnote-77), ומתרץ דהתם רב אסי א"נ בחריות סגי בפחות כיון שראויים לישיבה טפי מאבנים. ויש להבין החילוק, וכן יש לברר היאך מיישב הקושיא דלקמן מצריך ר"י תורת כלי א"כ כיצד מהניא ישיבה בחריות.

**פי' המ"מ-** ועי' במ"מ (פכ"ה הכ"א) שמחלק דחריות יש מהם לישיבה ויש מהם לעצים וע"י מחשבתו לעצים אסרם וכעת שחושב לישיבה שוב הותר, משא"כ בנדבך של אבנים דליכא דקיימי לישיבה בזה צריך מעשה להוכיח שהם לישיבה. וכתב המג"א (סי' ש"ח ס"ק מ') דלפ"ז בעצים שלנו שעומדים רק להסקה יצטרך מעשה.

**פי' הקרבן נתנאל-** אכן בקרבן נתנאל (פ"ד אות נ') כתב דחילוק התוס' אינו כמ"מ, אלא שחריות ראויות יותר לישיבה מאבנים, והיינו שאינו תלוי ב'עומד' אלא ב'ראוי'. ועפ"ז חולק על המג"א דגם בעצים שלנו אי"צ מעשה, ומוכיח מדמהני מחשבה גם בתבן (סי' שי"א סעי'ח') הגם שסתמו להסקה. עיי"ש. ובחזו"א (שם) מביאו ומתקשה בדבריו, וההיא דתבן מיישב דגם תבן פעמים עומד לשכיבה, עיי"ש.

**תורת כלי בחריות**

מקשה המהרש"ל (דף קכו:) דמשמע דלא"נ בתוס' מיושב גם שלא בעי תורת כלי כיון שמתוקנים לישיבה, וצ"ע דבגמ' (דף קכו:) להדיא שהקשו על דברי רשב"ג בחריות היאך מהני הא לית ביה תורת כלי, עיי"ש מש"כ ליישב.

**המהרש"א-** במהרש"א (שם) מחלק, דלרבי אסי שבחריות בעי עכ"פ יושב כמו מניח באבן ע"פ חבית, א"כ שפיר מתרץ תוס' דסגי במעשה כל דהו זה לאשווי תורת כלי, אבל בגמ' לקמן הקשו על רשב"ג, ששיטתו היא שבחריות סגי במחשבה, ובזה סברו שודאי ע"י מחשבה לא נעשה תורת כלי, עיי"ש. והיינו שישב עדיף מחשב

**הר"ן-** וכן נראה גם בר"ן (דף מט: בדפי הרי"ף ד"ה ומסתברא) שמבאר דהא דבחריות מהני ישב הוא משום דכל דברי רבי יוחנן שכסויי כלים בעי תיקון הם רק כשלא נשתמש בהן מבעו"י, אבל כל שכבר נשתמש בהם היינו תורת כלי עליהן ומהני כמו בחריות. וזהו בישב דוקא שנשתמש, משא"כ כשרק חישב ושפיר הקשו על רשב"ג[[78]](#footnote-78).

ותמה החזו"א (סי' מ"ב ס"ק ו') על הר"ן, דהכא כתב דישב מהני מצד שנשתמש, ולעיל (דף נ.) כתב כתוס' (שם) דישב כ"ש חישב, וכן קשה גם על דברי המהרש"א הנ"ל בדעת תוס', דיסתור לתוס' דלעיל (דף נ. ד"ה ואם) שאמר דכ"ש חשב. וצ"ע. ובאמת הרמב"ן שם (דף נ.) פליג דלרבי אסי יושב עדיף מחישב מצד תורת כלי וכשיטתו בסוגין.

ובחזו"א דן ליישב דדבריו שם שמהני חשב הם בדבר שאינו מחוסר תורת כלי כלל כמו פיקורין וציפה, וכל הנידון לייחדו לשימוש ובזה באמת חשב עדיף מישב, אבל אה"נ כשמחוסר תורת כלי קצת כחריות שמחוסרין קשירה וכבישה, בעי ישיבה דוקא ולא תהני מחשבה, עיי"ש.

**הרמב"ן-** הרמב"ן כתב דחריות סגי בישיבה לתורת כלי, כיון ש'עשויות לישיבה ופעמים אדם מייחד לישיבה לעולם' וכו', ובסו"ד מוסיף לבאר 'כיון שישב עליהן כבר תיקנן לישיבה ומקומו ניכר הוא ותואר ישיבה עליהן, הלכך בישיבה זו יוצא ידי שתיהן, ידי הכנה וידי תורת כלי'.

**אי חריות ואבן ע"פ חבית הוו אותו נידון - הסתירה ברי"ף**

הרי"ף בפי' נוטל (דף נט: ברי"ף) פסק כרב דבשוכח נעשה בסיס כיון דקאי רבי אמי בשם רבי יוחנן כוותיה, ומאידך לעיל גבי חריות (דף כג. ברי"ף) פסק הרי"ף כרבי אסי דסגי בישב אע"פ שלא חשב ולא קשר. ותמהו הראשונים דסותר דבריו, דהא לרבי אסי גם באבן ע"פ חבית מהני ישב. וצ"ע.

**הר"ן-** הר"ן (דף נט: ברי"ף ד"ה גמ') מתרץ 'דחריות עבידי לישיבה ומהניא בהו, אבל אבן לא עבידא כיסוי לחבית ומש"ה לא מהניא בהו הנחה דמבעוד יום'.

**הרמב"ן במלחמות-** הרמב"ן במלחמות מחלק הנידונים, דאבן שע"פ חבית ונדבך של אבנים הם נידון אחד, בדברים שאינם ראויים כ"כ ורק הוא מיחדם לפי שעה, ובזה פליגי דמחד אין בהם תורת כלי אלא שרבי אסי מתיר לאותו שימוש שהתחילו מע"ש בישיבה ובהנחה או בשפשוף לצורך אותו שימוש. משא"כ חריות שהוא דבר שראוי לישיבה ומייחדו לישיבה לעולם, דבזה מהני ייחודו ע"י הישיבה להתירו לגמרי, עיי"ש.

**תוס'-** בתוס' מבואר דהכל חדא, ורק מתקשה מ"ש חריות מאבנים, עי' מה שנתבאר בדבריו בארוכה לעיל.

**נדבך של אבנים**

**צאו וחישבו-** הא דאמר 'צאו' ולא שיחשבו היכן שהם, מבאר הריטב"א (ד"ה צאו וחישבו) משום ד'מחשבה לא מהניא אלא כשרואה אותה יפה שהן ראויות לישיבה'.

**צאו ולמדום-** פרש"י סדרו אותם כדי שלא נצטרך ליגע בהם למחר, והיינו שלמדום אינו מעשה המועיל להתיר טלטול אלא שעי"ז לא יצטרכו לטלטל. ולפ"ז באמת יהיה אסור לטלטלם.

אכן ברמב"ם (פכ"ה הכ"א) כתב 'נדבך של אבנים שחשב עליו מבעו"י, אם למדום מותר לישב עליהן למחר', משמע שהלמדום הוא מעשה המתיר. וכן מדייק המ"ב (סי' ש"ח ס"ק פ"ט) מהשו"ע.

וכן עי' במ"מ (שם בסו"ד) שמפרש דהלמדום הוא מעשה המוכיח שהוא לישיבה, עיי"ש. ולפ"ז כל שלמדום יהיה מותר גם לטלטלם. והביאו המג"א (סי' ש"ח ס"ק מ"א) אלא שמסיק שגם הרמב"ם כוונתו כרש"י, הו"ד במ"ב הנ"ל. עיי"ש. וע"ע בחזו"א (סי' מ"ב ס"ק י"ב).

ועוד מדייק הפמ"ג (סי' ש"ח משב"ז ס"ק ט"ז) דמשמע שצריך גם חישב ורק מהני המעשה לחזק החישב, אלא שמוסיף דהשו"ע באמת שינה הלשון וכתב 'אע"פ שחישב' והיינו דהוי רק לרבותא דחשיב לא מהני אא"כ למדום.

ועי' בהגר"ז (סי' ש"ח סעי' נ"ב) שכתב כמ"מ שהלמדום מתיר לטלטל למחר, אלא שכתב שרק טלטול לצורך ישיבה אבל לא לצורך אחר, וכמש"כ הרמב"ן דלעיל דלא התירו בסוגין אלא לטלטל להאי שימוש שהתחיל בו.

**ישיבה על מוקצה בלא לטלטלו**

**המוכח מפרש"י-** לפרש"י הנ"ל שלמדום אינו מעשה המתיר, א"כ מוכח שמותר לשבת על מוקצה כל שאינו מזיזו.

**ריטב"א ור"ן-** וכ"כ הריטב"א (ד"ה צאו וחשבו) דלישיבה גרידא אי"צ שום הכנה, דהוי מעשה קרקע בעלמא. וכ"כ הר"ן פי' כל כתבי (דף מו: בדפי הרי"ף ד"ה עשה) בשם הרמב"ן שמותר לירד מספינה בכבש שעשה העכו"ם, כיון שאינו מטלטלו והוי כמו לישב על האבן. וכ"כ המג"א (סי' ש"ח ס"ק מ"א) ובמ"ב (שם ס"ק פ"ב).

**דעת הרמב"ם-** במג"א (שם) כתב דאי הרמב"ם פליג על רש"י ומפרש דלמדום הוי מעשה, מוכח לכאו' דפליג וסבר שאסור לישב אפי' בלא לטלטל. וע"כ מסיק דהרמב"ם כרש"י, והו"ד לעיל. ובחזו"א (סי' מ"ב ס"ק י"ב) מיישב דגם אי הרמב"ם חולק אפשר שאה"נ לישב היה שרי בלא"ה אלא שרצו להתיר גם לטלטלם למחר ולזה היה צריך מעשה.

**טלטול תוך כדי ישיבה-** המג"א (שם) דן ליישב דהרמב"ם איירי באבנים קטנות שמטלטלם תוך כדי ישיבתו, אלא שדוחה דאי משום שמנענע בגופו, הא זה אינו טלטול האסור כדמוכח מלקמן (דף קמא.) בקש שע"ג המטה.

ובחזו"א (סי' מ"ז ס"ק י"ב) כתב דטלטול תוך כדי ישיבה אסור ומחלק מקש שע"ג המיטה עיי"ש, ועי' בחזו"א הנ"ל (סי' מ"ב סוס"ק י"ב) שמציין לדבריו אלו, וכתב דלפ"ז ניחא טפי, והיינו שרצו להתיר האבנים שמא יטלטלם בישיבתו.

**דברי הרשב"א-** כתב הרשב"א לעיל (דף כט. ד"ה כי אדליק) דמותר להנות ממוקצה כגון מסיק בכלי שנשבר באש ונעשה מוקצה והוא ממשיך להנות ממנו, 'שלא אסרו אלא לטלטלו או לאכלו, ואפילו להשתמש בו בידים כגון הדלקה או לסמוך בו כרעי המטה ואפי' במקומו שאינו מזיזו ומטלטלו, אבל הנאה הבאה ממילא שפיר דמי'. וכתב רע"א (על המג"א סי' שכ"ה ס"ק ט') דלפ"ז ה"ה יהיה אסור לישב על אבן מוקצה, ותמה מכל הנ"ל.

ובגר"ז (סי' תק"ט קו"א ס"ק ג') כתב דבגמ' (ביצה דף ג:) משמע שרק אין מטלטלין בכדי לסמוך כרעי המיטה, וא"כ אינו שייך לישיבה על אבן, אלא דמביא שברשב"א הנ"ל נקט דגם לסמוך במקומו אסור. עיי"ש בכל דבריו. אכן בהדלקה מבאר דשפיר חשיב מעשה, וכ"כ הבית הלוי (ח"א ס"' י"ב).

וע"ע בקה"י (ביצה סי' ד') שדן לחדש דדברי הרשב"א אינם במוקצה דעצים ואבנים, אלא רק במוקצה של מחוסר הכנה עיי"ש בכל דבריו, ולפ"ז א"ש דבאבן מודה הרשב"א דשרי.

**גשוש קפיד עליה**

**פרש"י-** פרש"י דחושש שמא יישבר והוי מוקצה דחסרון כיס שמודה בו ר"ש, ומשמע שבזה חלוק מסואר של קורות. ומבואר לכאו' דבזה פליגי אי מהני יחוד בלא מעשה בח"כ לשנותו לשימוש אחר.

ועי' לעיל (דף נ.) גבי גיזי צמר בשל הפתק שנו, שפי' הריטב"א (שם) וכן המג"א (סי' רנ"ט ס"ק ד) דהוי ח"כ, וע"ז אמרו דמהני יחוד[[79]](#footnote-79). ויל"ד מ"ש מהכא.

ועי' בס' הבתים (שערי הקידוש והשביתה שער ששי הו"ד בקובץ שיטות קמאי בסוגין) שהקשה כן מ"ש מגיזי צמר ומתרץ 'ונראה לי שאינו דומה, כי גיזי צמר שייחדן לישיבה הלך חשיבותן'. וע"ע ברע"א (ריש סי' ש"ח) שדן בזה, עיי"ש כמה פרטים.

**תוס'-** אכן עי' תוס' (ביצה דף ב: ד"ה אין) שכתב שסואר של קורות נמי הוי מוקצה מחמת חסרון כיס, וקשה א"כ מה ההפרש בין גשוש לסואר של קורות. וצ"ל שכשיש איזה ייעוד קשה יותר לייחדו לשימוש אחר, וה"נ מיועד לספינה.

**ריטב"א-** הריטב"א (ד"ה אבל גשוש) מקשה כיון דגשוש כלי הוא א"כ ודאי דסגי במחשבה, ומתרץ 'דלא היה גשוש גמור שנתקן כבר אלא עץ שהיה מוכן לתקנו לספינה'.

ומבואר בדבריו ג"כ דאין הנידון מצד שינוי של ח"כ, דא"כ מה מקשה הא עכ"פ הוא ח"כ, אלא הנידון כמו בכל הסוגיא ליחדו לשימוש שלא יהיה עצים ואבנים. וע"כ צ"ל החילוק בין סואר לגשוש כמש"כ בדעת תוס'. וכן מבואר בריטב"א בהמשך (ד"ה במחוברת באביה) שמדמה גשוש למחוברת באביה לפי הי"מ, הו"ד לקמן.

**הב"ע במחוברת באביה - ייחוד במחובר**

**שיטה להר"ן וריטב"א בפי' ראשון-** יש להבין מה איכפת לן שמחוברת שלכן לא תועיל מחשבה לרשב"ג, וכתב השיטה להר"ן דמסתמא עומדת לפירות ותיפסד ע"י הקשירה ולכן צריך מעשה להתירה, והובא פי' זה גם בריטב"א, ומוסיף דדמי לגשוש דקפיד עליה.

**ריטב"א-** הריטב"א עצמו מפרש 'דכיון שמחוברת לקרקע דלא הוי בר טלטול ותשמיש כלל, ורוצה לעשותה בתורת תלוש שהוא הפך עניינה בכי הא ודאי בעינן מעשה גמור'[[80]](#footnote-80).

ומצינו סברא כעי"ז גם בתוס' (דף קכו. ד"ה והמונח) שכתב דבנגר הנגרר בעי מעשה טפי כיון שהא משמש עם הבית, דהיינו שמשמש עם הקרקע, עיי"ש. וכן איתא סברא זו בבעה"מ, עיי"ש. וע"ע ברשב"א (דף קכו:) בשם הראב"ד, דתורת כלי בעינן רק במחובר או במשמש עם מחובר, עיי"ש.

בס"ד

**יחוד כלי (דף נ.)**

**גיזי צמר**

**גיזי צמר-** כתב הריטב"א (לקמן ד"ה חריות) דגיזי צמר הם מוקצים מחמת חסרון כיס, וכ"כ המג"א (סי' רנ"ט ס"ק ד'). וגבי חריות כתב הריטב"א שם דאין תורת כלי עליהם וכעצים ואבנים. ויל"ע מדוע לא פי כן גם על גיזי צמר, וע"כ דסבר דנחשבים תורת כלי. עכ"פ לשיטתם מוכח דמהני יחוד גם בחסרון כיס עי' מה שצוין בזה בדין גשוש (דף קכה:).

אכן באבהעו"ז (שם) פליג והו"ד במחצית השקל דגם בלא קפידא כל שלא מיוחד לתשמיש ממילא הוי מוקצה. והו"ד בבביאוה"ל (שם ד"ה אבל) וכ"כ החזו"א (סי' מ"ב ס"ק ט"ז סד"ה מ"א)

**אלא אי איתמר וכו'-** מסקינן דרבא אמר דיחדן לעולם מהני, ורבינא אמר דלעולם כדקאמר מעיקרא שרבא התיר בטמן ורק בשל הפתק לא מהני טמן אלא בעי יחוד, וכדפרש"י דודאי עתיד להחזירן ולא יחדן לכך. מבואר דשימוש מהני רק אי בסתמא יהיה לעולם, אבל כשלהדיא לזמן לא מהני. בטוש"ע (סי' רנ"ט סעי' א') פסקו כרבינא.

**מוכין שטמן בהן (דף מח.)-** איתא לעיל (דף מח.) דמוכין שטמן בהן לא יטלטלם, ומקשה הרמב"ן (דף נ.) מ"ש מגיזי צמר, ומבאר דמוכין גם בלא הפתק הם כגיזי צמר של הפתק, מהטעם שאמרו שם שלא יפקיר קופה של מוכין. וכ"כ הריטב"א. וכן הוא בשו"ע (שם). וע"ע בתוס' לעיל (דף מח. ד"ה וכי) שדן בזה.

עוד דן הרמב"ן לתרץ, דמה שאסרו שם הוא לשבת הבאה שאין מיוחדין לכך, אבל באותה שבת שהטמין בהם עדיין ייחודן עליהן, וגם בגיזי צמר הוא כן שאסור לשבת אחרת, שכבר בטל יחודן הואיל ולא טמן בהן לשבת זו, מהטעם שאמרו שם שלא יפקיר קופה של מוכין. וכ"כ החי' הר"ן. והיינו ששבת זו כלפי שבת אחרת גרע מישב בע"ש, דמסתמא ביטל יחודו מהטעם הנ"ל.

**יחדן להטמנה מטלטלין אותן-** הריטב"א לקמן (ד"ה אתמר רב אמר) וכן השיטה להר"ן (ד"ה אתמר רב) מביאים דהרא"ה הקשה מ"ש חריות מגיזי צמר, דבגיזי צמר לכו"ע בעי יחוד ומהני יחוד ובחריות לת"ק בעי מעשה ולרב אסי סגי אפי' בלא יחוד ע"י שישב. והיינו שלא ניחא לומר דרבא ורבינא כשמואל דוקא.

ומתרץ דגיזי צמר איכא בהו מעליותא וגריעותא, דחזו להטמנה טפי מחריות לישיבה, ומאידך הם חשובים ובלא יחוד אינם מתייעדים להטמנה. עיי"ש.

**חריות דקל שיחדן לישיבה**

יל"ד אי מה שלא מהני יחוד לת"ק הוא רק ביחוד ליומיה או גם ביחוד לעולם. ומצינו דפליגי בזה הראשונים.

**הרא"ה-** הרא"ה שהובא בריטב"א והשיטה להר"ן (הו"ד לעיל) מקשה על רבא בגיזי צמר מ"ש מת"ק, והרי שם ביחוד לעולם, ע"כ סבר שלת"ק לא מהני גם לעולם.

**הרמב"ן-** וכ"כ הרמב"ן במלחמות (דף קכה) דבחריות היחוד הוא לעולם עיי"ש.

**הר"ן-** אכן הר"ן (דף כג. בדפי הרי"ף ד"ה ונשאל) כתב דמודה ת"ק ביחוד לעולם, ומוכיח מזה דלרשב"ג מהני גם יחוד לזמן. וכ"כ גם בחי' הר"ן (הו"ד בסמוך) ליישב דעת הרמב"ן ברב אסי ממיטה שייחדה למעות, דהכא ביחוד לזמן והתם לעולם[[81]](#footnote-81).

**הרשב"א-** הרשב"א סבר דלא מהני יחוד לזמן עי' לקמן, וא"כ לכאו' יסבור דפלוגתתם על יחוד לעולם וכרא"ה הנ"ל. אכן עי' לקמן שהובא דעת הגר"א דבחריות מודה הרשב"א, ולפ"ז ליכא ראיה. אמנם לתהלה לדוד שהובא לקמן דהרשב"א פליג גם בחריות א"כ ע"כ סבר כרא"ה.

**ר"א אמר יושב אע"פ שלא קישר ואע"פ שלא חשב**

**דעת תוס' והרא"ש והרמב"ם והריטב"א-** מדברי ר"א נראה דכ"ש חשב, וכ"כ תוס' (ד"ה ואם) והרא"ש (סי' ח')[[82]](#footnote-82), וכ"כ הרמב"ם (פכ"ה הכ"א) עי' במ"מ שם. וכ"כ הרשב"א. וכ"כ השו"ע (סי' ש"ח סעי' כ').

הריטב"א מוכיח מתפילין דשימוש גרע מהזמנה, וכן מביא החי' הר"ן מדלעיל (דף מד:) דפליגי במיטה שייחדה למעות אי נאסרה ובהניח עליה ולא ייחדה לכו"ע לא נאסרת, וכמו שלבטולי כלי עדיף ייחוד ה"נ בלעשותו כלי, עיי"ש. ומסיים הר"ן דאפשר ליישב דהתם יחוד לעולם משא"כ הכא יחוד לזמן וגרע[[83]](#footnote-83)

**דעת הרמב"ן-** אכן הרמב"ן (בחי' שם ובמלחמות דף קכה:) כתב דישב עדיף מחשב, דבעצם בעינן מעשה לתורת כלי ולא סגי במחשבה, והא דמהני ישב הוא באמת רק להתיר המשך האי ישיבה למחר, דכל שהתחיל שימוש שרי האי שימוש גם בלי תורת כלי, עיי"ש. והביאו הר"ן (דף כג. בדפי הרי"ף) ומסיים ולא נראו לי דבריו.

ומוכיח הרמב"ן כדבריו, מדאמרו רב אסי כמאן ולא אמרו שכרשב"ג, דודאי מודה רשב"ג דמהני מעשה כל דהו. ובחי' הר"ן דוחה דכיון שישב גרע מחשב מנלן שמהניא לרשב"ג, עיי"ש.

**דעת הבעה"מ-** הבעה"מ (דף קכה:) כתב ג"כ דלר"א ישב דוקא, אלא שהוא מטעם אחר, דמפרש שם דר"א כרבי יוחנן שמצריך מעשה, ורק סגי במעשה כל דהו וע"כ ישב מהני, אבל חשב שאינו מעשה לא מהני.

ובקרבן נתנאל (דף קכה: אות ו') מקשה על הסוברים דישב דוקא ולא חשב, דא"כ מה הוכיחו מדהתירו לאבל וחתן דבעינן קשר כת"ק, הא נימא דסגי בישב ובחתן התירו גם חשב. ובחזו"א (סי' מ"ב סוס"ק י"א) מתרץ דישיבה אינה טורח, וע"כ אי בעלמא בעי ישיבה אמאי התירו לחתן ואבל, וע"כ שבעלמא בעי קשירה ושפיר התירו בחתן ואבל משום טורח.

**פיקרין וציפה שצבען**

**דעת תוס'-** משמע לכאו' דמחשבה לא מהניא, ומקשה תוס' הא אוקמיה כר"א ולר"א ישב כ"ש חשב, ומתרץ ר"י דאיירי בצבען לצורך חול ובזה באמת לא מהני מחשבה. ועי' לקמן מה שחלק הרא"ש על דינו.

**דעת הרא"ש-** הרא"ש דמתרץ דאה"נ מהני גם מחשבה ונקט צבען שהוא תיקון מעליא וה"ה במחשבה, עיי"ש.

**דעת רבינו יונה-** הרשב"א מביא מרבינו יונה שמתרץ דהגם שלר"א שמהני יושב כ"ש שמהני מחשבה, אבל בפיקרין וציפה לא מהניא מחשבה, ד'התם הוא משום דלא מוכחא מילתא דמיחדי למכתו, ומחזי כמוציא בשבת, אבל יצא בהן מבעוד יום מוכחא מילתא'. והובא גם בר"ן (דף כט. בדפי הרי"ף).

**אי טעם הר"י הוא רק לגבי הוצאה או גם לטלטול-** כתב המג"א (סי' ש"ח ס"ק מ"ו) דלטעם זה אין אסור אלא הוצאה אבל בטלטול שרי, ותמה על השו"ע שהביא די"א דאסוא בטלטול.

אכן הא"ר (ס"ק מ"ט) מתרץ דכמו שכתבו תוס' (דף נ. ד"ה אבל) דאין יוצאין היינו גם שאסור בטלטול, ה"ה גם לתירוץ רבינו יונה הוא כן שאסור גם בטלטול. והו"ד במ"ב (ס"ק ק"ד). ויש להוכיח כן, דברשב"א שהובא לקמן (שו"ת ח"א סי' תשנ"ז) מביא דין זה לגבי טלטול אבן שייחדה לפצוע אגוז.

**אי מהניא מחשבה על חול**

**דעת תוס' ועוד ראשונים-** כתב הרא"ש (סי' ח') דמתירוץ תוס' (ד"ה ואם) מבואר שצריך מחשבה לצורך שבת.

באליה רבה (סי' ש"ח סעי' כ' ס"ק מ"ח) מביא דרבינו ירוחם (נתיב י"ב) כתב כתוס' דבעינן מחשבה לשבת. ומוסיף דכן מבואר בשו"ת הרשב"א (סי' תשנ"ז) שהובא בר"ן (דף כג. בדפי הרי"ף ד"ה ונשאל) שדן אי מהני יחוד לשבת אחת, ודו"ק[[84]](#footnote-84). והביאו המ"ב (שם ס"ק פ"ו).

**דעת הרא"ש-** אכן הרא"ש פליג דסגי גם במחשבה לחול, ומדייק דכן משמע ברשב"ג לגבי חריות דנמלך עליהן משמע גם בחול. וכ"כ בשו"ע (סי' ש"ח סעי' כ') דמהני מחשבה על חול.

**באיזה יחוד קמיירי-** צ"ב במה איירי, אי במייחד לעולם א"כ הוי שפיר ייחוד גם על שבת ואין טעם שלא יועיל, ואי במייחד ליומיה א"כ מה שייך שיועיל בחול הא כיון שעבר היום הפסיק הייחוד, דלכאו' ודאי דיחוד ליומיה לא נקבע אלא ביומיה, דמנלן יחוד טפי ממה שהוא ייחד.

וצ"ל כמש"כ הגר"ז (סי' ש"ח סעי' נ') דאייירי בחושב לישב עד שיצטרך לפנותם, והיינו שעיקר דעתו על הליומיה, אבל ממילא כבר משאיר כן עד שיתעורר צורך לשנות. וכן מביא התהלה לדוד (סי' ש"ח ס"ק כ"ו).

**מחשבת חול ליום אחד-** בתהלה לדוד (סי' ש"ח ס"ק כ"ו) מקשה דהניחא מחשבה על שבת סבר תוס' דעדיפא מישב, אבל להרא"ש דחשב על חול מה עדיף מישב.

ודן דמחשבת חול מהניא רק בחשב שיישב עליהם עד שיפנה, אבל בחשב ליום אחד לא, ואפי' לר"ן שמהני יחוד לשבת אחת הייינו לשבת אבל לא לחול, ומדייק כן מהגר"ז (סעי' נ') שמחשבה ליום אחד היינו על שבת, אבל מחשבה בחול היינו לישב עד שיפנה. עיי"ש עוד.

**מידי דלאו בר מיעבד מעשה**

**בית האבל ובית המשתה דטרידי-** מבואר דגם לת"ק דבעי קשירה אעפ"כ בבית האבל ובית המשתה דטרידי סגי בלא קשירה, ופי' הריטב"א דמחמת דטרידי אקילו רבנן דסגי במחשבה. וכ"כ ההגהות אושר"י.

עוד מפרש הריטב"א דכל מה שבעינן מעשה הוא דכשיכול לעשות ולא עשה אין מחשבתו קיימת ודלמא מימליך, משא"כ כשטרידי ליכא גלויי דעתא שאין מחשבתם קיימת, דמה שלא עשו מעשה הוא מחמת דטרידי. וכן מפרש בשיטה להר"ן (ד"ה מידי)[[85]](#footnote-85).

**מידי דלאו בר מיעבד מעשה-** מבואר בגמ' דמכניס אדם קופתו סגי בלא מעשה גם לרבנן, כיון שאין מעשה לעשות, ומבאר השיטה להר"ן דמידי דחזי למעשה כל זמן שלא עשה חיישינן דלמא מימליך מדלא עביד מעשה, משא"כ היכא דלא חזי למעשה.

ועי' בשו"ת הרא"ש (כלל כ"ב אות ח' בדרך הי') שכתב דמכניס עפר מותר משום דכל דלאו בר מיעבד מעשה הקילו בהכנסה, אלא שהתם נראה שגם ישיבה ושפשוף וכיוצ"ב היא דין קולא כל אחד כעניינו, עיי"ש.

**יחוד אבן לפצע אגוזין**

**דעת הרשב"א-** הרשב"א (שו"ת ח"א סי' תשנ"ו) הביאו הר"ן (דף כג. בדפי הרי"ף ד"ה ונשאל) כתב דבאבן לפצע אגוזין סגי במחשבה, אלא שמסיים דאפשר שצריך שישתמש פעם אחת מבעו"י כמו בפיקרין וציפה ומשום היכרא. ומשמע בדבריו שם שמביא ממכניס קופתו וכתב דה"נ באבן לפצע אגוז נחשב מידי דלאו בר מעשה, ולכן אי"צ מעשה גם לת"ק.

ומקשה התוספת שבת (ס"ק ס"ו) דהרשב"א בהמשך (סי' תשנ"ז) כתב דבריו גם על אבן שע"פ החבית ובזה הרי הוי בר מיעבד מעשה, וא"כ היאך מהני יחוד במחשבה.

וכתב התהלה לדוד (ס"ק כ"ט) דדברי הרשב"א בתשובה זו (ח"א תשנ"ו) אינן מדוקדקים ואינם לשון הרשב"א, וכדמשמע בפתיחת הדברים 'עוד נשאל והשיב וכו', אכן בח"ה (סי' רכ"ה) מפרש הרשב"א להדיא דכוונתו מצד שהלכה כרשב"ג וכרב אסי דישב כ"ש חשב, ולכן סגי במחשבה גם באבן דחשיבא בר מעשה, וא"כ א"ש דה"ה באבן שע"פ החבית.

**דעת המרדכי-** אכן המרדכי (פ' כל הכלים סי' תט"ז) פליג על הרשב"א וכתב, 'הרוצה להשתמש באבן או בבקעת בשבת לסגור בהם הדלת או להכות בהם הברזא, צריך יעשה שום מעשה של תיקון מבעו"י, ואם לאו אסור', והביאו הב"י (סי' ש"ח סעי' כ"ב).

**פסק השו"ע-** בשו"ע (סעי' כ"ב) הובאו ב' הדיעות. עיי"ש. ותמה החזו"א (סי' מ"ב ס"ק ט') הא דברי המרדכי שהצריך מעשה הוא מחמת דפסק כרבי יוחנן ודלא כרשב"ג, וא"כ אמאי מביאו הב"י והשו"ע הא הוא עצמו פסק דהלכה כרשב"ג וכרב אסי. וצ"ע. עיי"ש בדבריו.

**יחוד לשבת אחת**

**דעת הרשב"א-** ברשב"א (ח"א סי' תשנ"ז) כתב דבעינן יחוד לעולם, וכמו בגיזי צמר (דף נ.) ומכניס קופתו (שם), אבל לשבת אחת בלחוד לא מהני, ומפרש דזה הטעם שמניח אבן ע"פ חבית אסור (דף קכה:), עיי"ש.

**דעת הר"ן-** והביאו הר"ן (דף כג. בדפי הרי"ף ד"ה ונשאל) ופליג דסגי במייחד לשבת אחת, וההיא דגיזי צמר הוא מחמת שהיו שלהפתק כדאמרו בגמ'[[86]](#footnote-86), ואבן ע"פ חבית הוא מחמת שאין דרכה להניחה לכסויי חבית, אבל בדבר שאורחיה בכך שפיר מהני יחוד לשבת אחת, עיי"ש.

וכתב עוד דכל מאי דפליגי ת"ק על רשב"ג בחריות הוא רק במיחד ליום אחד, אבל במייחד לעולם סגי במחשבה לכו"ע, דלא אמרו שדברי רבא בגיזי צמר הם רק כרשב"ג, וא"כ כיון שקיי"ל כשמואל וכרשב"ג היינו דמהני יחוד לשבת אחת. ובשו"ע (סי' ש"ח סעי' כ"ב) הביא ב' השיטות,

**דין חריות לדעת הרשב"א-** כתב הגר"א (שם) דלדעת הרשב"א שלא מהני יחוד לשבת אחת 'לא דמי לחריות', והיינו שבזה מודה הרשב"א ולא קשה מה שהוכיח כנגדו הר"ן, אלא שלא פי' לנו מדוע באמת חלוק.

אכן בתהלה לדוד (ס"ק כ"ח) כתב דלרשב"א גם בחריות בעי לעולם, ומוכיח כן מדהביא הרשב"א ממכניס קופתו דמייחד לעולם, ובגמ' דנו דדין מכניס קופתו יהיה תלוי בפלוגתת ת"ק ורשב"ג, ע"כ דפלוגתתם על יחוד לעולם.

**פורפת על אבן ומטבע**

תנן לעיל (דף סה.) פורפת על האבן ועל האגוז ועל המטבע ובלבד שלא תפרוף לכתחילה בשבת, ומקשו בגמ' מאי מסיים שלא תפרום לכתחילה הא ברישא אמרת פורפת, משני דההיא במטבע, ופרש"י (ד"ה אתאן למטבע) דמטבע לאו בר טלטול משא"כ אבן שהקצה לכך ראוי לטלטול. והביא הב"י כל זה (שם) ומוכיח דסגי במחשבה.

**הא דאסור במטבע-** ברשב"א (דף סה: ד"ה סיפא אתאן) תמה מ"ש מטבע מאבן, וכתב רע"א (סי' ש"ג סעי' כ"ב) דאיירי ביחוד לשבת אחת דלא מהני אלא באורחיה בכך, ואבן איירי בעגולה שאורחיה בכך משא"כ מטבע, והו"ד במ"ב (ס"ק ע"ג).

**פרפה מבעו"י-** פרפה מבעו"י מהני גם במטבע כמבואר במשנה, ומבאר המג"א (ס"ק י"ח) הו"ד במ"ב (ס"ק ע"ה) דזה חשיב מעשה, וכתב הזעה"צ (ס"ק ס"ב) דשוב מהני גם אם הסירה מהבגד שיכולה לשוב ולפרוף.

לדעת המרדכי הנ"ל שהצריך באבן מעשה, כתב הגר"א (סי' ש"ח סעי' כ"ב ד"ה וי"א) דהוא יפרש דפורפת מבעו"י היינו בתיקון מעשה קצת.

**יחוד לטלטול ולא לשימוש**

**דעת בנו של הרשב"ץ-** הב"י (שם) מביא דבנו של הרשב"ץ כתב דמה שנהגו בשעה שפעם ראשונה שמכניס בנו לבה"כ מביא נר שעוה בידו בשבת, אין בו איסור טלטול כיון שחישב עליו מבעו"י.

**דעת הב"י-** הב"י פליג דמחשבה המועלת היינו מחשבה להשתמש, אבל נר זה שא"א להשתמש בו בשבת לא מהני מחשבה. והובא כ"ז במג"א (סי' ש"ח ס"ק י"ח), עיי"ש מש"כ על זה.

בס"ד

**פ' כירה – מתני' דף מב:**

**ואם נתנוה מבעוד יום מותר**

**תוס'-** יל"ד אי שרי לכתחילה ליתן מבעו"י, ועי' בתוס' (ד"ה ואם) שנקט שמותר לכתחילה והקשה דא"כ אמאי קתני אם נתנוה מותר דמשמע בדיעבד. וכ"כ בטוש"ע (סי' רס"ה סעי' ג'). וע"ע בשפ"א שדן ליישב ולפרש המשנה, דקמ"ל מתני' שאם ייחדו מבעו"י לקבל השמן, מותר ליתנו תחת הנר בשבת, הו"ד לקמן בדיני מבטל כלי מהיכנו, עיי"ש.

**רש"י-** אכן ברש"י (ד"ה מותר) פי' להניחם שם, ופי' התוי"ט והפנ"י דקס"ד שחייב לסלקה קמ"ל שלא, והיינו שלכתחילה אסור ליתנה משום גזרה, עיי"ש כמה טעמים לאיסור זה.

**ואין נאותין ממנו לפי שאינו מן המוכן**

**תד"ה ואין נאותין-** איתא לקמן (דף מו:) מותר השמן שבנר ובקערה אסור ור"ש מתיר, ובגמ' (דף מד.) הביאו האי בריתא על בבא זו, ומשמע שמה שאין נאותין ממנו הוא רק לר"י. אכן בתוס' (ד"ה ואין) דן לאוקמיה גם לר"ש בזמן שהנר דולק דהוי מוקצה למצווה, ובפשטות כוונתו דאתיא גם לר"ש, וכ"כ במהדורא בתרא למהרש"א דניחא ליה לאוקמיה מתני' גם כהלכתא, וכ"כ החת"ס (סוגית מוקצה הנדפס ריש ביצה ד"ה ואין נאותין).

**המהרש"א-** אכן המהרש"א כתב דתוס' דייק מדקתני אין נאותין דהיינו משתמשין ולא קתני אין מטלטלין, דאסור רק בשימוש ולא בטלטול, וזה א"ש רק לר"ש בזמן שדולק, דההקצאה למצוה היא מלהשתמש אבל הטלטול אינו סותר המצוה כדמסיים תוס'[[87]](#footnote-87).

אלא דתוס' לקמן (דף מג. סד"ה בעודן) כתבו דהשמן בכלי הוי מבטל כלי מהיכנו גם לר"ש, ולמהרש"א הא שרי בטלטול, עי' במהרש"א (על תוס' שם) שעמד בזה ומבאר דכיון שאסור להשתמש בו חשיב מבטל כלי, ואי יריקנו לכלי אחר הוי מבטל את הכלי האחר. [המוכח לגדרי מבטל כלי, עי' לקמן].

**רע"א-** אכן רע"א בגליון הש"ס פליג דכיון שאסור בשימוש הוי כמאכל שאינו ראוי לכלום והוי מוקצה, ואסור ממילא גם בטלטול, ומש"כ תוס' בסו"ד שהנר עצמו היה שרי בטלטול לולי בסיס, היינו רק הנר עצמו ולא השמן שנטף, דהוא משמש להאיר עיי"ש. וכן הוא גם ברע"א במשניות.

ומוסיף רע"א דלפ"ז ל"ק קושית המהרש"א, ומפ' החזו"א (סי' מ"א ס"ק ט"ז) דכוונתו למה שמתקשה המהרש"א הנ"ל על דבריו מתוס' לקמן (דף מג.)

**החת"ס-** החת"ס (סוגית מוקצה הנדפס ריש ביצה ד"ה ואין נאותין) פליג נמי על המהרש"א וכתב שאסור נמי בטלטול, אלא שכתב מטעם אחר, דהמוקצה למצותו גופיה בשמן הוא גם בטלטול, כיון שאם יטלטלו מהנר הוי ביטול המצוה, ורק על הנר אמר תוס' שאין ביטול מצוה בטלטולו. ומוכיח כן מתוס' לקמן הנ"ל.

**חזו"א-**החזו"א (סי' מ"א ס"ק ט"ז) דן דלר"ש לא נעשה מוקצה כיון שגמרו בידי אדם, וכל שגמרו בידי אדם שרי גם בשעה שאינו ראוי כשהרי קדרה רותחת מותר לטלטלה, וא"ש דברי המהרש"א. ומוסיף (בסוגרים שם) דבתוס' לקמן (דף מג. סד"ה בעודן) מבואר דגם לר"ש הוי מבטל כלי מהיכנו, ומשמע כרע"א שנעשה מוקצה, עיי"ש. אלא דהמהרש"א כבר יישב זאת, הו"ד לעיל.

**מוקצה למצוה-** הנה במתני' תנן דאיסור השמן לפי שאינו מן המוכן, והיינו מדין מוקצה דשבת, וקשה היאך מפרש תוס' שהוא מדין מוקצה למצווה שהוא דין בפנ"ע וגם בחול, דהרי נוי סוכה ונר חנוכה אסורים גם בחול. ועי' בתוס' לעיל (דף כב. ד"ה סוכה) וכן בשו"ת הרא"ש (כלל כ"ד אות ט').

וע"כ צ"ל דמה שאמרו לקמן (דף מה.) שמודה ר"ש במוקצה למצוה, היינו דכיון שמוקצין מצותן שוב נעשו מוקצה גם מדין מוקצה דשבת. וכן משמע בשו"ת הרא"ש (כלל כ"ב סי' ח') שמנה מוקצה למצוה כאחד מד' אופני מוקצה דשבת. ובפשטות הוא מוכח מדאיכא מיגו דאיתקצאי.

וכן מוכח מדבשבת ויו"ט אסורים בטלטול משא"כ בחול בפשטות רק משימוש, עי' ברמ"א (סי' תרל"ח סעי' ב' ובמ"ב ס"ק י"ד). ועי' בהגר"א (שם) שכתב שכל האסור באכילה אסור בטלטול כמבואר בטבל שהוא מוקצה, ומוכיח כן מהסוגיא (דף מה.) עיי"ש[[88]](#footnote-88).

וכן מדמה הפמ"ג (סי' תרנ"ח משב"ז ס"ק ג') דלולב בשבת הוי מוקצה כמו אבנים, וחולק על הט"ז שדימהו לכלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ גם בסי' ש"ח (א"א ס"ק י"ב) עיי"ש.

**שיטת רבה - הצלה שאינה מצויה**

**רש"י-** פרש"י דהיינו לצורך דבר שאינו ניטל, וע"כ גרס לקמן בחבית שהיתה טבל, והיינו שרבה סבר כר' יצחק שאין כלי ניטל אלא לצורך סבר הניטל, ורק לצורך הצלה מצויה התירו משא"כ לאינה מצויה.

**תוס'-** אכן תוס' (ד"ה הצלה) פליג דאיירי גם בחבית שאינה של טבל, והאיסור הוא משום טירחא, ולצורך הצלה מצויה התירו משא"כ לאינה מצויה.

**רמב"ן רשב"א ריטב"א ור"ן-** הרמב"ן כתב כתוס' דאיירי גם בחבית שאינה של טבל, אלא שביאר טעם האיסור באופ"א, דהוא מחמת חשש שמא מתוך שבהול להציל יוציא לרה"ר. והו"ד גם ברשב"א. וכ"כ גם בשיטה להר"ן בשם הרא"ה.

וע"ע ברשב"א לקמן (דף מג: ד"ה ומ"מ למדנו) מה שהוכיח מרבה ורבי יצחק שלא התירו כלי היתר שלא לצורך כלל, אלא דאי כהרמב"ן הנ"ל דהצלה גרע שמא יוציא לרה"ר ליכא ראיה[[89]](#footnote-89).

**אי לראשונים רבה סבר כר' יצחק-** בפשטות לשיטת הראשונים שהאיסור מצד גזרה או טירחא, אי"צ לומר כלל שרבה סבר כר' יצחק, וכ"כ הרא"ה הנ"ל להדיא, אכן בריטב"א מפרש דאתרוויהו קאי בין ניטל ובין שאינו ניטל, ובשניהם התירו הצלה מצויה ואסרו שאינה מצויה, עיי"ש, ומשמע שרבה סבר כר' יצחק, עיי"ש.

**אי מודה רבה לאיסור מבטל כלי מהיכנו-** בפשטות מדהתיר רבה בהצלה מצויה ע"כ דפליג על רב יוסף שאסר משום מבטל כלי מהיכנו, וכ"כ הרמב"ן הנ"ל בסו"ד, ומסיים דאעפ"כ הלכה כרב יוסף דסוגין כותיה, עיי"ש.

אכן עי' בתוס' (דף מג. ד"ה ושני ליה) שדן דאפשר שלר"ש לא חשיב מבטל כלי מהיכנו כיון שכשיכבה יהיה מותר, וכתב דלפ"ז אפ"ל דרבה לא פליג על דין זה, ורק בעי לאוקמיה למתני' כר"ש. עיי"ש.

**הצלת דבר איסור חשיבה כלפי הכלי צורך גופו-** הנה שיטת רבה לקמן (דף קכג:) דכלי היתר מותר רק לצו"ג ואסור מחמה לצל, וקשה דא"כ היאך שרי בכלל ליקח כלי להציל הביצה. חזינן ע"כ שהגם שלהציל את הכלי עצמו אסור, אבל להשתמש בו שימוש של הצלת חפץ אחר חשיב כלפיו צורך גופו. עוד חזינן, דזה שרי גם כשהחפץ האחר הוא דבר האסור בשבת.

והגר"א גניחובסקי הקשה מזה על הפמ"ג שכתב (סי' רס"ה משב"ז ס"ק א') שליקח כלי שמלאכתו לאיסור בכדי להציל שמן האסור לא חשיב צורך גופו אלא צורך מחר, וקשה מ"ש כלי היתר לרבה מכלי איסור לדידן. וצ"ע.

**מבטל כלי מהיכנו**

**טעם האיסור דביטול כלי מהיכנו**

**רש"י-** פרש"י (במשנה ד"ה כלי תחת הנר) 'דהוי כקובע לו מקום ומחברו בטיט ודמי למלאכה', והיינו דדומה לבונה. אכן לקמן (דף קכח: ד"ה והא, ודף קנד: ד"ה והא) כתב רש"י דדמי לסותר, והיינו שכשובר את הכלי. והובאו ב' הפי' בתוס' (דף מג. ד"ה דמבטל).

וע"ע לשון רש"י (דף מג. ד"ה מפני שמבטל כלי) 'שהיה מוכן מתחילה לטלטלו ועכשיו עושהו מוקצה', ובפמ"ג (סי' רס"ה משב"ז ס"ק א') מפרש דהוא פי' ג' ברש"י, עיי"ש. ויש לפרשו ע"ד הריטב"א דלקמן.

**דברי הפנ"י והחת"ס ברש"י-** בפנ"י (על תוס' הנ"ל) מבאר דתרוויהו צריכי, דהכא איירי בכלים של בית קיבול, ובהם מה שקבעם אינו סותר, דראויין לקיבול במקום שהם שם, ומאידך שייך בונה, משא"כ לקמן איירי בכרים וכסתות שלא שייך בהם בנין, דאין דרך בנין בכרים וכסתות, ומאידך שייך בהו סותר, דקביעותם כאן מבטלת את השימוש שלהם, עיי"ש.

וכ"כ החת"ס (סוגית מוקצה ד"ה בימי חורפי), ומוסיף עוד (שם וכן לעיל ד"ה פיסקא) דנ"מ במבטל לשעה, דבונה לשעה הוי בונה משא"כ סותר, ומיישב שלכן פרש"י במשנה משום בונה כיון דאיירי גם לר"ש ולר"ש הוי ביטול לשעה.

**הרמב"ם והטור-** הרמב"ם (פכ"ה הכ"ג) כתב דאיסורו משום שהוא כסותר, וכ"כ הטור (סי' ש"י סעי' ו') 'ודומה לסותר שסתר זה הכלי ממה שהיה ראוי תחלה'. ובאו"ז (הל' ע"ש סי' כ"ט) מביא משיטה זו דיש סתירה בכלים עכ"פ מדרבנן.

**הריטב"א-** הריטב"א (דף מג. ד"ה רב יוסף) מביא מרש"י ב' הפי' הנ"ל, וכתב 'והנכון דרבנן אסרו כדי שלא ימעט בכבוד שבת לאסור כלים המותרים'. ועי' לעיל שהפמ"ג דן כעי"ז גם ברש"י (דף מג. ד"ה מפני שמבטל כלי).

**נידונים ונ"מ בטעמים הנ"ל**

הנה נתבאר לעיל הנידון אי משום סותר או בונה, ועוד יש לדון להצד דמשום סותר, האם הסתירה מה שמונעו מטלטול או מה שמונעו משימוש אחר, ומצינו כמה נידונים ונ"מ בכל זה.

**במוסתקי-** כתב התוספת שבת (סי' של"ה ס"ק י') דבמוסתקי שאמרו (סי' שי"ד) דלית ביה סותר, ה"ה שלא שייך ביה מבטל כלי מהיכנו, שהוא משום סותר, עיי"ש. ומבואר דנקט לעיקר רק הטעם של סותר.

**דבר שאינו כלי-** בגמ' (דף מג.) אמרו דאסור לסמוך את הקורה בספסל משום מבטל כלי מהיכנו, ורק ברפוי שרי. ובא"ר (סי' שי"ג סעי' ז') כתב דלאו דוקא בספסל אלא גם בקרש בעלמא שאינו כלי שייחדו לטלטול, ג"כ שרי ברפוי, וחולק על המג"א שהחמיר בדבר שאינו כלי משום בנין.

וכתב הפמ"ג (שם א"א ס"ק י"ד) דכשאינו כלי יהיה שרי גם בחוזק, דלא שייך מבטל כלי מהיכנו בדבר שאינו כלי, דאינו סותר כלי. אלא דאי משום בונה איכא גם בזה. עיי"ש. ובשעה"צ (שם ס"ק ל"ז) מביא דברי הפמ"ג וכתב שהוא דבר חדש ולא נהירא, דכיון שגזרו לא פלוג ואסרו כל דבר שהיה מותר בטלטול וכעת נאסר. עיי"ש. אכן כבר בתוספת שבת הנ"ל מבואר כפמ"ג.

**בכלי המחובר לקרקע-** בשו"ע (סי' של"ה סעי' ד') מביא דין מבטל כלי מהיכנו ובמג"א (שם ס"ק ד') מוקים לה בכלי מחובר, עיי"ש הגוונא. ותמה רע"א (שם) דאי במחובר א"כ מה שייך ביטול כלי מהיכנו הא בלא"ה א"א לטלטלו, וצ"ע. וכ"כ רע"א גם ביו"ד (סי' כ"ח על המג"א ס"ק י').

ובאמרי בינה (דיני שבת סי' י"ד) מיישב דאה"נ בונה לא שייך כשכבר מחובר, אבל סותר שפיר חשיב, דהא דמבטלו משימוש דע"י ששם בו מוקצה לא יוכל להשתמש בו, והא דכששם דבר היתר לא חשיב סותר, הוא משום שיכול ליטלו כשירצה משא"כ כששם מוקצה[[90]](#footnote-90).

**כשנאסר בשימוש ולא בטלטול-** כתבו תוס' (דף מג. ד"ה בעודן) דמוקצה בחצי שבת אוסר רק אכילה ולא טלטול וע"כ אינו מבטל כלי מהיכנו. ואי משום בונה א"ש, אבל מדוע אינו סותר הא קלקלו משימוש, וחזינן שגם הסותר הוא רק כשנאסר בטלטול.

**מניח בכלי דברי האסור באכילה ומותר בטלטול-** הפמ"ג (סי' רס"ה משב"ז ס"ק א' ובראש יוסף בסוגין) דן בנותן בכלי דבר האסור באכילה אבל מותר בטלטול, דבונה לא שייך דהא מיטלטל, אבל סותר חשיב כיון שא"א להשתמש בו כעת. והיינו כסברת האמרי בינה הנ"ל.

וע' בתוס' (דף מג. ד"ה בעודן בסו"ד) שכתב דשמן בכלי הוי מבטל כלי מהיכנו גם לר"ש, ובמהרש"א מקשה הא שרי בטלטול [והיינו לשיטתו לעיל (דף מב: תד"ה ואין נאותין)]. ומבאר דכיון שאסור להשתמש בו חשיב מבטל כלי, ואי יריקנו לכלי אחר הוי מבטל את הכלי האחר, עיי"ש. הרי דנקט דסגי בביטול משימוש כנ"ל[[91]](#footnote-91), ובפמ"ג מציין לדברי המהרש"א אלו[[92]](#footnote-92). וע"ע בהגר"ז (סי' רס"ו קו"א ס"ק י"א בסוגרים) שהביא דברי המהרש"א.

אלא שמדייק הפמ"ג דלשון השו"ע (סי' ש"י סעי' ו') הוא שתלוי בטלטול, דקאמר 'מפני שאוסר הכלי בטלטול ונמצא מבטל כלי מהיכנו', ומשמע שהסותר הוא מניעת הטלטול. אכן עי' בשו"ע (סי' רס"ו סעי' ט') שכתב מבטל כלי מהיכנו ופי' בהגה"ה 'פי' מהתשמיש שהיה מוכן לה'.

**ביחדו מבעו"י לקבל השמן-** השפ"א (דף מב: תד"ה ואם) דן לחדש שאם הכין הכלי מבעו"י רק לקבל השמן, מותר ליתנו בשבת תחת הנר ולא חשיב מבטל כלי מהיכנו, עיי"ש. וזה רק אי מצד סותר, ורק אי הסותר הוא רק ביטול שימוש, ואכתי חידוש דמהני לזה היחוד[[93]](#footnote-93). וכעי"ז איתא בגור אריה.

**מניח מוקצה על כלי שמלאכתו לאיסור-** בפמ"ג (סי' רס"ה משב"ז ס"ק א' ד"ה ואמנם מדנקיט הט"ז) דן בכלי שמלאכתו לאיסור, אי שרי להניח עליו מוקצה גמור כגון שמן הנוטף, וכתב דבונה שייך אף בזה, אבל לפי מש"כ הט"ז דמבטל כלי היינו שעושהו מוקצה, א"כ 'לענין עושהו מוקצה י"ל שאין משנה שמו דמעיקרא נמי שם מוקצה עליו'. עיי"ש.

**המניח כלי שמלאכתו לאיסור על כלי היתר אי חשיב ביטול כלי-** ברמב"ן (דף קנד: ד"ה בקרני דאומני) כתב דאי היו הקרני דאומני מלאכתו לאיסור לא היתה הנחתם על הכרים נחשבת ביטול כלי מהיכנו, כיון שיהיה מותר לטלן מהכרים לצורך מקומן, וכ"כ הרשב"א (שם ד"ה והא מבטל).

אכן ברמב"ן בהמשך (שם ד"ה ויש לפרש) דן לפרש הסוגיא באופ"א, דהקרני הוו רק מלאכתו לאיסור ואעפ"כ חשיב מבטל כלי, כיון שלשעה הם אסורים, עיי"ש.

**בסיס באמצע שבת**

המניח מדעתו מוקצה על כלי באמצע שבת יל"ד אם עשאו בסיס, או שאין בסיס אלא בביהש"מ, ובזה תלוי גם הנידון אי מבטל כלי מהיכנו הוא רק בנעשה בסיס וכדלקמן בסמוך.

**בעה"מ-** הבעה"מ (דף קנד:) מבאר דהא דשליפי זוטרי אינו בסיס הוא משום שלא היו עליהן בבין השמשות, אלא שמוסיף עוד משום שדעתו ליטלן, ומבואר שנקט שאין בסיס באמצע שבת.

**ירושלמי-** רע"א (סוס"י רס"ו) מביא ירושלמי דבהיו לו בכוס היתר ואיסור ושתה ההיתר, נעשה הכוס בסיס, ומוכיח רע"א דחזינן שסברו דגם באמצע שבת נעשה בסיס.

**התוס' רי"ד-** אכן התורי"ד (שם) כתב רק הטעם שדעתו ליטלן ומשמע שבלא"ה אע"פ שהוא אמצע שבת היה נעשה בסיס.

**תוס'-** תוס' בביצה (דף ב. ד"ה ובית) כתבו דגם המניח באמצע שבת נעשה בסיס ואסור בניעור, ורק אי דעתו ליטלן אינו בסיס. ובתוס' לקמן (דף מד: ד"ה יש) כתבו ג"כ דנעשה בסיס גם במניח באמצע שבת, אלא שמבואר שם עוד דגם בעל דעת ליטלו הוי בסיס.

ותמה רע"א (סי' רס"ה על המג"א ס"ק ב') דהיאך יפרש תוס' ההיא דשליפי זוטרי לשיטתו שגם באמצע שבת וגם בע"ד ליטלו נעשה בסיס. ומתרץ, דכל שעה יכול להניח דבר היתר ועי"ז נעשה בסיס לדבר האסור והמותר ושרי, דאין מיגו דאתקצאי באמצע שבת, עיי"ש[[94]](#footnote-94).

**המג"א והט"ז-** במג"א (סי' רס"ו ס"ק י"ד), וכ"כ המג"א (סי' רס"ה ס"ק ב') מעתיק דברי הבעה"מ ומשמע שנוקט כדבריו דאין בסיס באמצע שבת. ועי' לקמן (סי' ש"ח ס"ק נ') שמביא נידון זה. אכן בט"ז (סי' ש"י ס"ק ח') מבואר שנקט דיש בסיס באמצע שבת ורק יכול להניח דבר היתר ולהפכו לבסיס לדבר האסור והמותר, עיי"ש.

**המ"ב והחזו"א**- במ"ב (סי' רס"ו ס"ק כ"ו) העתיק דברי המג"א כבעה"מ, וכן נוטה בביאוה"ל (סי' ש"י סעי' ז' ד"ה מטה). אכן החזו"א (סי' מ"ח ס"ק ט') כתב דהבעה"מ הוא יחיד בדבר זה, ומוכיח מכמה דוכתין לא כן, עיי"ש.

אלא דיל"ע, דבמ"ב (סי' ש"י ס"ק ל"ז) מעתיק דברי הט"ז הנ"ל שכן נעשה בסיס, וכן לעיל (סי' רס"ה ס"ק ט') וצ"ע.

**כשלא נעשה בסיס אלא רק יצטרך לנער אי חשיב מבטל כלי**

יל"ד אי איסורא דמבטל כלי מהיכנו הוא רק מחמת שהכלי נעשה בסיס, וא"כ יהיה מוכח ע"כ דיש בסיס באמצע שבת עי' הנידון בזה לעיל, או דסגי במה שנאסר עכ"פ לטלטל כמות שהוא בלא ניעור ואע"פ שאינו בסיס.

**רש"י והתוס' רי"ד-** רש"י (דף מז: ד"ה והא) כתב דנעשה בסיס, משמע שרק מחמת כן נחשב מבטל כלי. וכ"כ איתא בתוס' רי"ד (דף קנד: ד"ה בשליפי) גבי הא שאמרו שם דבשליפי זוטרי שרי ולא הוי מבטל כלי מהיכנו, ופרש"י שישמטם מכר לכר, ומבאר התורי"ד דכיון שמניח ע"ד ליטלן לא נעשה בסיס ושרי בניעור, ובכי האי לא חשיב מבטל כלי מהיכנו.

**הגהות אושר"י-** כתב הגהות אושר"י (ברא"ש סי' י"ח) דמותר להניח כלי שיש בו דבר היתר תחת הנר, דבכי האי לא יהיה בסיס מחמת השמן כיון שהוא בסיס לדבר האסור והמותר. והביאו המג"א (סי' רס"ה סוס"ק ב') ובמ"ב (שם ס"ק ו'). וע"ע בגי' הב"ח שם, דאפי' שא"א לנער כיון שייפסד ג"כ לא חשיב מבטל כלי כל שיש גם דבר היתר, וכל זה הוא מחמת דסבר שכל שלא נעשה בסיס אינו ביטול כלי.

ועוד מתיר להניח כלי תחת נר שעוה כיון שמיד כשיפול שרי לנערו, ולא דמי לשמן שאינו רוצה להפסידו בניעור. והיינו נמי מחמת שלא נעשה בסיס.

**בעה"מ-** אכן הבעה"מ שם (דף קנד:) אחר שמבאר שלא נעשה בסיס מחמת שהוא באמצע שבת וגם מצד שדעתו ליטלן, ממשיך ומבאר דהא דאינו מבטל כלי מהיכנו הוא משום 'דכל דבר שדעתו עליו לשמטו אין בו משום ביטול כלי מהיכנו'. ומבואר דלא סגי ליה במה שאינו בסיס ומותר בניעור, אלא נזקק לזה שדעתו לשומטו אינו מבטל כלי. וכן מוכרח לשיטתו, כיון שדסבר אין בסיס באמצע שבת ואעפ"כ נאמר איסורא דמבטל כלי מהיכנו.

וכן מוכיח החזו"א (סי' מ"ח ס"ק ח') גם מהמשך דבריו שכתב הבעה"מ דהא דקורה אסורה משום מבטל כלי מהיכנו, היינו בלא ייחדה לכל השבת, דאל"כ גם ברפה ייחשב ביטול כלי ואסור. והרי ברפה אינו בסיס, הרי שחשיב ביטול כלי גם בלא להיות בסיס, עיי"ש.

**רמב"ן רשב"א ור"ן-** עי' ברמב"ן והרשב"א והר"ן (דף קנד:) דגם שליפי זוטרי חשיב מבטל כלי מהיכנו, אלא דבביטול לשעה התירו במקום הפסד, והו"ד לקמן. והתם הרי איירי במניח ע"ד ליטלו ולא נעשה בסיס, ואעפ"כ דנו דחשיב מבטל כלי, חזינן ג"כ דחשיב מבטל גם כשאינו בסיס.

**ביטול לשעה אי חשיב ביטול כלי מהיכנו**

איתא בגמ' כופין הסל לפני האפרוחין כיון שאחר שירדו יהיה מותר, ואע"פ שכשהם עליו אסור לטלטלו. חזינן לכאו' דביטול כלי לשעה לא חשיב ביטול. עוד מצינו לקמן (דף קנד:) דמותר לפרוק מוקצה על כרים וכסתות כיון שאח"כ ינערם, והיינו כיון דהוי לשעה. אלא דאיכא כמה שיטות בזה.

**תוס'-** תוס' (דף מג. סד"ה בעודן) כתבו דגם לר"ש דאחר שכבה שרי, חשיב ביטל כלי מהיכנו, ואינו כאפרוחין שבידו להפריחן מיד ולהבריחם משם, עיי"ש. הרי דסבר שביטול לשעה הוי ביטול, ורק כשיכול מיד שרי. אלא דלקמן (ד"ה שני) מפקפק בזה דאפשר דאה"נ לר"ש אינו מבטל כלי, עיי"ש.

והנה לתוס' ה"ה בשליפי זוטרי אינו ביטול כלי, דהרי שרי בניעור מיד כיון שהניח ע"ד ליטלו, ודמי לאפרוחין, ויהיה מותר גם בלא פסידא, וכן מוכח בתוס' לקמן (דף מג: סד"ה כבר) שכתב דאי לאו משום דינא דרב יצחק אמאי נזקקו להיתר משום הפסד, ומבואר דמצד ביטול כלי שרי גם בלא הפסד.

**הגהות אושר"י-** בהגהות אושר"י (ברא"ש סי' י"ח) כתב דלר"ש לא חשיב ביטול כלי מהיכנו כיון שיהיה מותר בו ביום. והיינו כדברי תוס' בד"ה שני.

**בעה"מ-** הבעה"מ (דף קנד:) מבאר דהא דשליפי זוטרי לא הוו מבטל כלי, הוא מחמת שדעתו מלכתחילה ע"ד לנערו שרי, והיינו דביטול לשעה אינו ביטול.

ומשה"ק הראשונים (הו"ד לקמן) דא"כ מה הקשו בגמ' מניצוצות ודלף, מתרץ בריטב"א (דף קנד: סד"ה והא קמבטל) דאה"נ הוה מצי לאוקמיה במבטל רק לשעה, אלא דניחא לגמ' ליישב גם במבטלו שם לכל היום.

ועי' במג"א (סי' רס"ה ס"ק ב') שמיישב דסברו דא"א לנערם מיד עד שיכבו. עי' במחצה"ש (שם) שמבאר דכל שלשעה א"א להפסיק הביטול חשיב כמו לכל השבת ורק כשיכול לנער מיד התיר הבעה"מ, עיי"ש הביאור בארוכה. אלא שמקשה רע"א (שם) דעדיין יקשה משה"ק הראשונים מדלף, עיי"ש. ועי' מש"כ באמרי בינה (דיני שבת סי' י"ד) ליישב עיי"ש.

**רי"ף ורא"ש-** הרי"ף (דף סו: בדפי הרי"ף) כתב דההיתר בשליפי זוטרי הוא כיון 'דאי בעי שמיט להו', וכ"כ גם הרא"ש (שם סי' א'), ומשמע דסגי ביכול לשמוט ולא צריך שיהיה דעתו לשומטן.

**רמב"ן רשב"א ור"ן-** הרמב"ן והרשב"א (דף קנד:) והר"ן (דף סו: בדפי הרי"ף ד"ה ואחרים) כתבו דכל מה שהותר שם לפרוק על הכרים הוא רק מחמת הפסד, אבל בלא"ה אסור אפי' לשעה. דאל"כ אמאי לא משני בסוגין על מה שהקשו מניצוצות ודלף דאיירי במבטל רק לשעה[[95]](#footnote-95). וע"ע בתלמיד הרמב"ן שם. ומבואר בדבריהם דגם באופן שמותר לנער מיד, ג"כ חשיב בעצם מבטל כלי מהיכנו.

ולפ"ז אמאי כופין הסל לפני האפרוחין, וכתב הרשב"א דגם בזה איכא פסידא שאם לא יעלו לקיניהם מתפזרים אילך ואילך ויאבדו, א"נ כיון שעשויין לירד מעצמן ואי"צ לטלטלן ואפי' מן הצד, לא חיישינן.

ובריטב"א (ד"ה והא תניא) כתב 'וכיון [שעשוין] להסתלק מאיליהן בלא שום איסור כמסולקים דמו, ואין כאן ביטול כלי מהיכנו, הא ודאי עדיפא טובא מההיא דטבל שאם עבר וקתקנו מתוקן'.

אלא דעי' רשב"א (דף קכח: ד"ה והא) שמבאר טעם ההיתר באפרוחין 'דהתם לא קיימי אלא לפי שעה ויכול הוא להפריחן', והיינו כתוס' בסוגין. ונראה מדבריו שלשעה אינו ביטול כלי ודלא כדבריו הנ"ל. ואולי קאי כתירוץ שחשיב פסידא וצ"ע.

**מג"א-** המג"א (סי' רס"ה ס"ק ב') פסק דין ההגהות אושר"י הנ"ל שמתיר להניח כלי תחת נר שעוה כיון שמיד כשיפול שרי לנערו, ולא דמי לשמן שאינו רוצה להפסידו בניעור.

בהמשך (סי' רס"ה ס"ק ו') מביא המהרי"ל דמה שהתירו בגמ' הוא רק ניצוצות, אבל אי נופלים פחמין לכלי אסור, דאינם כלים כשיכבו. ומבאר המג"א, דהגם שיכול לנערם, אעפ"כ כיון שא"א לנערם מיד חשיב מבטל כלי, וכמבואר בתוס' הנ"ל (דף מד. סד"ה בעודן). והו"ד במ"ב (שם ס"ק ה').

אלא דהמג"א פסק בשליפי זוטרי דשרי רק במקום פסידא כרשב"א והר"ן, ושיטתם דאסור גם ביכול לנער מיד, וא"כ היאך מעתיק דברי תוס' ומתיר עפ"ז בנר שעוה. וצ"ע.

ועי' בגר"ז (סי' רס"ו סעי' כ"ו וקו"א ס"ק י"א) שעמד בזה ומבאר דהתם אורך זמן עד שיוכל לנער כולם בלא שישברו, ודמי שמן הנוטף לר"ש שאסר תוס'. עיי"ש. ועי' במ"ב (סי' רס"ו ס"ק כ"ז) שכתב ג"כ 'קודם שיספיק לשמטם כולם בנחת שלא ישברו הכלים הרי הם מבוטלים מהיכנם באותה שעה'.

**עוד פרטי דינים בדין זה**

**ביטול מחמת מציאות-** מצינו גווני שהביטול אינו מחמת שעשאו בסיס למוקצה, אלא שביטלו במציאות מלשמש, דבגמ' (דף מג.) אמרו דלסמוך קורה ע"י ספסל חשיב מבטל כלי, ולקמן (דף קנד:) אמרו דאי הכרים מיטנפי וא"א להשתמש בהם הוי ביטול כלי, וכן לקמן (דף קכח:) גבי כרים תחת הבהמה פי' הרמב"ם (פכ"ה הכ"ו ובמ"מ שם) דהוא משום שהכרים נרטבים במים ואינם ראויין לשימוש.

אלא שבכל זה יש לדון שע"י שאינו ראוי לשימוש שוב נעשה מוקצה כעצים ואבנים, ובכרים במים ודאי הוי מוקצה משום חשש סחיטה כדין בגד רטוב (סי' ש"ח סעי' ט"ז).

ע"ע בר"י מלוניל (דף קנד:) שכתב דהבונה מחיצה בשבת שאסור לסותרה, חשיב בזה מבטל כלי במה שקבעה שם, וגם בזה יל"ד אי נעשית מוקצה ומחמת כן חשיב ביטול, או שגם בלא"ה.

**גרם ביטול-** המג"א (סי' רס"ה ס"ק ב') מביא מהמהרי"ל (סי' ל"ב) שיכול להניח כלי תחת השולחן מבעו"י ובשבת אחר האכילה יסלק השולחן ויפול השמן לכלי, דהא גרם כיבוי שרי כ"ש גרם ביטול כלי מהיכנו, עיי"ש. והסכים עמו המג"א, והו"ד במ"ב (שם ס"ק ו').

והקשה בראש יוסף (דף מב: ד"ה המ"א) אמאי אמר המהרי"ל שיתן הכלי מבעו"י תחת השולחן, הא גם אם יתנו בשבת ראוי להיות מותר, דהנחת הכלי אינה כלום, ושוב אח"כ כשמסיר השולחן הוי גרם ביטול. וצ"ע.

ועי' במאירי (דף קמב. ד"ה כבר ביארנו) שכתב דבהיו מונחים על הטבלא או מטה תרומה טהורה וטמאה, מותר ליטול הטהורה ותשאר הטמאה, ואע"פ שייאסרו הטבלא והמטה, לא חשיב מבטל כלי מהיכנו, כיון ש'נמצא ביטול היכנה בא מאיליו ולא בידים'.

**אי ביטול כלי מהיכנו מותר במקום הפסד מרובה-** בראשונים הנ"ל מבואר דדוקא בזוטרי שהוא לשעה שרי מחמת הפסד ולא ברברבי שהוא לכל השבת. אכן במג"א (סי' רס"ו ס"ק י"ד) מביא מהמ"מ והשלטי הגיבורים דשרי ומדייק כן גם מרש"י (שם), ועי' בביאוה"ל (שם ד"ה לשמטן) בארוכה.

**ניצוצות אין בהם ממש-** פרש"י (ד"ה אין בהם ממש) 'ומותר ליטלן אחר שנפלו בתוכו', ובמג"א (סי' רס"ה ס"ק ו') מגיה 'לטלו' במקום 'לטלן', דקאי על הכלי ולא על הניצוצות, דאותם אסור ליטול כמבואר לגבי אפר כירה (סי' תצ"ח).

אכן הא"ר מקשה דהרי רש"י חזר כן גם לקמן (דף מז: ד"ה אין בהם ממש), וגם ברש"י על הרי"ף וכן הר"ן שם, ודוחק להגיה הכל, וע"כ פליג דהכא אין בה ממש טפי מאפר כירה ושרי ליטלן, עיי"ש[[96]](#footnote-96).

**אי חמיר ביטול כלי מאיסור מוקצה או להיפך-** במג"א (סי' של"ה ס"ק ד') כתב דעדיף לבטל כלי מהיכנו מלטלטל מוקצה. וברע"א (שם) מביא מקור לזה מרש"י (דף קנד: ד"ה והאיכא צער בע"ח) שכתב שצב"ח מתיר לבטל כלי מהיכנו ולא אמרינן שיטלטל הגרף ולא יבטל כלי מהיכנו.

ועוד מציין שם למג"א (סי' רס"ו ס"ק י"ד) דמסיק דמבטל כלי מותר במקום הפסד מרובה, משא"כ מוקצה כתב המג"א (סי' של"ד ס"ק ג') דאסור אפי' במקום הפסד מרובה, הרי שמוקצה חמיר.

אכן בפמ"ג (שם א"א ס"ק ד') מקשה דראוי להיות שמבטל כלי חמיר כיון דיש בו לתא דבנין וסתירה, והיינו דמלאכות חמירי ממוקצה בכל דוכתין. ובהגהות רע"א על הפמ"ג (יש הוצאות שנדפס על הדף) תמה מרש"י הנ"ל.

**ספק ביטול-** הרשב"א (דף קכח: ד"ה והא) כתב גבי מניח כרים תחת הבהמה, דהא דלא שרי כמו כסל לפני האפרוחין, משום שאפרוחין יכול להפריחן משאכ התם 'דלמא לא תעלה ודלמא מבטל כלי מהיכנו קאמר'. ומביאו הב"ח (סוס"י ש"ה) וכתב דחזינן דספק ביטול כלי אסור.

ומוסיף דלפי' הרמב"ם שם שהביטול הוא במה שא"א להשתמש בכרים מחמת המים, א"כ הוי ודאי ביטול וליכא ראיה לספק ביטול, וכן לפרש"י שם, וא"כ י"ל שבספק שרי, עיי"ש.

**ביטול כלי מהיכנו בטבל**

**א"ל טבל מוכן הוא אצל שבת-** תנן לקמן (דף קכו:) אבל לא את הטבל, והיינו שטבל הוי מוקצה מחמת גופו שאינו ראוי לאכילה, והכא אמרו שחשיב מוכן.

מבאר תוס' (ד"ה טבל) דאע"פ שאסור לטלטלו מ"מ לא חשיב מבטל כלי כיון שאם עבר ותיקנו מתוקן. בפשטות מתפרש דהוי כלל במבטל כלי, שכל שבידו להתירו אינו ביטול כלי, וע"ז ממשיך תוס' להקשות מ"ש מכל ביצה ומחלק, וכדלהלן.

אכן עי' בתוס' לקמן (דף קכח. ד"ה אבל) שכתבו 'ה"מ לענין ביטול כלי מהיכנו שלא החמירו כמו לענין טלטול בידים'. ומשמע דלגבי דינא דמבטל כלי החשיבוהו כדבר היתר, ויל"ע[[97]](#footnote-97).

וע"ע ברשב"א (ד"ה הא דאמרינן) שכתב 'ה"ק דאלו עבר ותיקנה מתוקן אשתכח דקליש איסוריה ולא חשבינן ליה כמבטל כלי מהיכנו'[[98]](#footnote-98). וע"ע בריטב"א (הו"ד בארוכה לקמן) בתו"ד בביאור החילוק בין טבל לביצה, שמבאר שמחמת שיכול לתקנו 'דלא אלים איסוריה'.

והנה באו"ש (פכ"ו הכ"ב ד"ה וכמה) נקט דאכתי הוי ביטול כלי מהיכנו לשעה, וע"כ לא שרי אלא בהפסד מרובה לדעת הרשב"א ושאר ראשונים הנ"ל דסברי דבלשעה שרי רק בהפסד מרובה. עיי"ש. ויל"ד דאי מצד שקליש איסוריה ולא אלים לא חשיב ביטול אפי' לשעה.

**ה"נ נימא בכל מבטל כלי שיכול לעבור ולהסירו-** תוס' (ד"ה טבל) מקשה דה"נ נימא בכל מבטל כלי, שיכול לעבור ולהסיר המוקצה ולהתיר הכלי. ומתרץ תוס' 'דהא כמו שהכלי עם הביצה אין לה היתר, אבל טבל יש לו היתר ע"י תיקון'.

ועי' בחי' הר"ן שביאר 'ולאו קושיא היא, דאנן הכי קאמרינן שיש לכלי זה שעת הכושר אפילו בעוד שאותו דבר שנאסר הוא עליו, אבל כשנסתלק האיסור אינו מן השם'. והנה כ"ז רק כשאסור לסלק, אבל אי מותר לסלק לא נחשב מבטל כלי, כמבואר באפרוחין שאינו מבטל כלי כיון שיכול להבריחם, וכדהובא לעיל.

אכן בריטב"א כתב בנו"א 'תירצו בתוס' דשאני טבל שיש בידו לתקן גוף האיסור משא"כ בביצה שאין בידו לתקן גופו של איסור של גוף הכלי'. וכ"כ ברשב"א 'דאינו דומה לטבל שאפשר שיפקיע איסורו ממש משא"כ בביצה וכו'.

אלא דהריטב"א מוסיף לפרש 'פי' לפירושו, דכיון שהאיסור הגורם ליאסר הכלי הוא דבר שיש לו תקנה לצאת מאיסורו בלי מעשה, אין לו כח לחשוב הכלי מבוטל מהיכנו מחמתו אפי' בעודו עליו, דלא אלים איסוריה, משא"כ בביצה שאין אפשר להתירא איסורא בו ביום וגם גופו של כלי לא יהא מותר אלא בעבירה שיש בה מעשה דאלו תיקון טבל איפשר במחשבה שנותן עיניו בצד זה ואכל מצד אחר'. והיינו שמוסיף דבטבל ההיתר בלא מעשה משא"כ בביצה, ויל"ע היאך מפרש כן בתוס'.

**קשה ממותר השמן לר"ש-** בתוס' ישנים (בגליון התוס') מקשה דמותר הנר לר"ש יהיה מותר כיון שבידו לעבור ולכבות הנר, ומתרץ דאי עבר איסור דאורייתא לא אמרינן.

הרשב"א מקשה ג"כ ממותר השמן לר"ש, ולכאו' כוונתו כקושית התו"י, ומתרץ 'דשאני התם דבעוד שהוא דלוק מיהא הויא איסורא דאורייתא, ואע"ג דשמן המטפטף גופיה מדרבנן, מ"מ בדאורייתא המחמירו'. ויל"ע אי כונתו כתירץ התו"י עי' הערה[[99]](#footnote-99),

**דף מג.- ועניני מיגו דאיתקצאי שבסוגין**

**תד"ה טבל**

**ק' לרשב"א וכו'-** כתב הפנ"י דכל קושית תוס' היא על הלשון 'מתוקן' שמשמע שמותר לגמרי, אבל עיקר דברי רב יוסף בגמ' א"ש גם אי אסור באכילה, ומשום דכיון שהוא רק מטעם קנס הוא מותר בטלטול ולא חשיב ביטול כלי מהיכנו עיי"ש.

אכן בראש יוסף (ד"ה תד"ה טבל) כתב דלמש"כ המהרש"א על תוס' לקמן (ד"ה עודן עליו) דכשאסור באכילה ומותר בטלטול חשיב מבטל כלי ה"נ הכא[[100]](#footnote-100).

**ועוד הקשה וכו' נימא מיגו דאיתקצאי-** מבאר המהרש"א דלא ניחא לאוקמיה כר"ש דלית ליה מיגו דאיתקצאי. ועי' פנ"י שדן בכללי מיגו דאתקצאי שמודה בהם ר"ש. וע"ע ברע"א (חולין דף טו. ד"ה והנה וד"ה עוד) שהקשה אמאי מקשה תוס' דוקא בדאית ליה פירי אחריני בשוגג. עיי"ש.

וכתוס' כן מקשה בחי' הר"ן (סד"ה טבל) 'כיון דאמרינן שאם עבר ותיקנו מתוקן, אלמא אפי' משום מוקצה לא מיתסר', והיינו שאחר שתיקנו שרי וליכא מיגו דאיתקצאי, ומקשה מ"ש נר שכבה ובהמה שנשחטה בשבת. ומתרץ דהתם כרוך באיסור דאורייתא משא"כ הכא. וכ"כ רש"י (ביצה דף לא: ד"ה נוטל ממקום הפחת).

אכן בתוס' שם (ד"ה ונפחת) מביאו ומקשה מכמה דוכתין עיי"ש. ומחלק בשם הר"ר משה באופ"א, דשאני טבל שהאיסור מסתלק מן העולם, ומקשה ע"ז מבהמה שנשחטה עיי"ש בכל דבריו.

הריטב"א (בסוגין) מחלק דשאני טבל שאין איסורו מחמת שבת וגם אינו שום מלאכה לתקון גופו, כי הוא בעצמו ראוי לאכילה, וכו', ואריא הוא דרביע עלה' עיי"ש. וכן הוא ברמב"ן (מלחמות ביצה דף כ. בדפי הרי"ף)[[101]](#footnote-101).

**תד"ה בעודן עליו**

**למ"ד יש מוקצה לחצי שבת וכו'-** מקשה המהרש"א דנימא דחשיב גמרו בידי אדם כיון שיכול להפריחן, ומתרץ דא"כ ה"ה בהיו עליו בין השמשות, וע"כ כמש"כ תוס' לקמן (ד"ה בעודן עלין בין השמשות) דבכה"ג לא חשיב גמרו בידי אדם, ועי' מה שצוין בזה בתוס' זה לקמן.

**יש מוקצה לחצי שבת-** תוס' נוקט בפשיטות דלמ"ד יש מוקצה לחצי שבת ה"ה דיש בסיס באמצע שבת, וכ"כ גם לקמן (דף מד: ד"ה יש).

אכן במאירי (ביצה דף כו: ד"ה ויש שואלין) מביא 'אחרים תירצו דמטה שאני הואיל ואין איסור טלטולה מצד עצמה אלא מצד המעות, ולא שאלו בתלמוד אם יש בסיס לחצי שבת אם לאו שאין איסור בסיס אא"כ נעשה בסיס בין השמשות', והיינו דאפי' למ"ד דיש מוקצה לחצי שבת אין בסיס לחצי שבת. וכעי"ז איתא ברא"ה (ביצה שם)

**מוקי כר"ש-** מבואר דבעודן עליו אסור גם לר"ש, והיינו דמודה ר"ש דבע"ח מוקצים הם, כ"כ המהרש"א והמהר"ם, וכ"כ תוס' לקמן (דף מה: ד"ה הכא).

**א"נ וכו' היינו לאכילה ולא לטלטול-** בפשטות החילוק בין מוקצה לשימוש שהוא משום 'והכינו', למוקצה לטלטול שהוא גזרה אחרת אטו הוצאה וכיוצ"ב, עי' בחת"ס (הקדמה לביצה) ובקהלת יעקב לנתיבוה"ש (סי' תק"ט סעי' ז' ד"ה ומותר). ולפ"ז אכילה לאו דוקא אלא ה"ה כל שימוש שאיסורו משום והכינו[[102]](#footnote-102).

וקשה דאי אסור בכל שימוש א"כ ממילא יהיה כעצם ואבנים וייאסר גם בטלטול, וכמש"כ המג"א (סי' תקט"ו) וכדהביא רע"א גלהש"ס דף מב:). וי"ל דכלי שאני, דהרי דעת תוס' לקמן (מז. ד"ה הנח) דכלי איסור שאין בו שימושי היתר אינו כעצים ואבנים, עי' רע"א שם. ויש שדנו לפרש דכוונת תוס' לאסור רק אכילה ולא שימוש[[103]](#footnote-103), וא"כ א"ש דאינו כעצים ואבנים

**א"נ וכו'-** מבואר דכיון שאינו מוקצה לטלטול לא חשיב ביטול כלי אע"פ שמוקצה לאכילה, ואי שימוש מותר כדלעיל בסמוך א"ש, אכן אי אכילה אסורה היינו בכל שימוש א"כ קשה, ועי' מה שצוין בזה לעיל בדין ביטול כלי מהיכנו.

**וי"ל דלא דמי וכו'-** מבואר דשמן הנוטף לר"ש חשיב מבטל כלי מהיכנו, ומקשה המהרש"א לשיטתו שהוא מותר בטלטול, עי' מה שצוין בארוכה לעיל בדיני ביטול כלי מהיכנו.

**מיגו דאיתקצאי ביהש"מ אי רק בהיה מוקצה כל הביהש"מ**

**פמ"ג-** בפמ"ג (סי' רע"ט א"א סוס"ק י"ד) מדייק מדקתני בעודן עליו 'כל' בין השמשות, משמע שלא אמרינן מיגו דאיתקצאי אלא בהיה מוקצה כל הבין השמשות, וכן לשון רש"י (דף מד: ד"ה והוא).

**הגר"ז ומ"ב-** ובגר"ז (סי' ש"י סעי ז') כתב באמת דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי אלא בהיה מוקצה כל הבין השמשות. עי' מ"ב (סי' ש"ט ס"ק י"ט) שכתב דבכניסת השבת 'היינו כל זמן בין השמשות'.

**תהלה לדוד-** בתהלה לדוד (סי' ש"י ס"ק ג') מביא דבריהם ותמה דלגבי עשיית תנאי דאיני בודל (ביצה דף ל: וברש"י שם, וכן ברמ"א סי' תרל"ח) מבואר שצריך להתנות בכל הבין השמשות, ומוכח דסגי במוקצה במקצת הבין השמשות בכדי לאסור, ואדרבא בכדי להתיר צריך שיהיה היתר כל הבין השמשות. וצ"ע.

**גמרו בידי אדם - תד"ה בעודן עליו כל בין השמשות**

**תימה הא כיון שבידו להפריחן הוי גמרו בידי אדם-** מבואר בתוס' שנקט בפשיטות דגמרו בידי אדם מתיר לא רק בדבר המוקצה מחמת חסרון הכנה שאסח אדעתיה, אלא גם במוקצה מחמת בסיס וכיוצ"ב. וכן הוא בתוס' לקמן (דף מד: ד"ה יש) גבי מיטה שיש עליה מעות. עי' בשפ"א שעמד בזה.

**גמרו בידו אדם אי שרי כבר מיד-** בפשטות הוי טעם רק שלא יהיה מיגו דאיתקצאי, אכן בחזו"א (סי' מ"א ס"ק ט"ז) מוכיח דכל שגמרו בידי אדם לא הוי מוקצה כלל שהרי קדרה רותחת מותר לטלטלה. וכ"כ בראש יוסף (ביצה דף כז.). אמנם התהלה לדוד (סי' רנ"ט ס"ק י') פליג דבשעה שהקדרות רותחות אסור לטלטלן, עיי"ש ראייתו.

ועי' בתוס' לקמן (דף מד: ד"ה יש ) גבי מיטה שיש עליה מעות מוקים לה בגוי שהניח לדעת ישראל כדי להסירם דחשיב גמרו בידי אדם, ואעפ"כ איתא התם דבעודן עליו אסורים, וקשה על הראש יוסף והחזו"א, עי' הערה[[104]](#footnote-104).

**כיבוי נר לר"ש-** החזו"א (סי' מ"א ס"ק ט"ז) כתב דכיבוי הנר לר"ש חשיב גמרו בידי אדם כקדרה רותחת, וע"כ לא חשיב מוקצה גם קודם שכבה וכמו שקדרה רותחת מותר לטלטלה. אכן מביא דרע"א בגליון הש"ס (דף מב: תד"ה ואין נאותין) נקט דאסור לפני שכבה.

**וי"ל שאני קדרות וכו' אבל הכא רצונו וכו'-** עי' בחי' ר"ן שתי' 'דשאני הכא דדחיה בידים אבל התם לא דחינהו להנהו קדרות דאדרבא כדי שיתבשלו ויראו לו מניחם', ומוסיף דלא נתחוור מה שתירצו בתוס' בזה[[105]](#footnote-105).

**קשה ממיטה שיש עליה מעות-** יש להקשות לחילוק התוס' מדוע בתוס' הנ"ל לקמן (דף מד: ד"ה יש) חשיב גמרו בידי אדם הא הקצה עכ"פ לשעה אחת, עי' במג"א (סי' שכ"ה ס"ק י') שעמד בזה ומתרץ דאה"נ התם אינו ממש גמרו בידי אדם, ובמחצית השקל מפרש שכוונתו לדברי המהדו"ב דלהלן.

המהדו"ב למהרש"א (לקמן דף מד: שם) מחלק דכל דברי התוס' הכא הם במיגו דאיתקצאי לביהש"מ, אבל באמצע שבת גם למ"ד שיש מוקצה לחצי שבת חשיב גם כי האי גמרו בידי אדם ושרי, הו"ד בסמוך.

**אי חילוק תוס' הוא רק בהיו האפרוחין על הסל ביהש"מ או גם באמצע שבת למ"ד יש מוקצה לחצי שבת-** תוס' לעיל (ד"ה בעודן עליו) נקט דלמ"ד יש מוקצה לחצי שבת ה"נ באפרוחין על הסל הוא כן, ובמהרש"א (שם) כתב דאין לומר דהוי גמרו בידי אדם, דא"כ ה"ה בהיו בין השמשות וע"כ כמש"כ תוס' דידן דלא חשיב גמרו בידי אדם.

אכן במהדורא בתרא למהרש"א לקמן (דף מד: תד"ה יש) כתב דרק בין השמשות אי שעה אחת הקצה אמרינן מיגו דאיתקצאי, משא"כ באמצע שבת, ומיישב בזה דלכאו' בגווונא דתוס' שם ג"כ הקצה לשעה, וע"כ כיון שהוא באמצע שבת, עיי"ש. אכן במהרש"א שם כתב להדיא דאין חילוק, ולשיטתו הוא. ויל"ע על המהדו"ב מתוס' לעיל הנ"ל

בס"ד

**הוספות לדף מב:-מג. - דינא דרבי יצחק**

**דף מב:**

**תד"ה ואין-** הובא פלוגתת המהרש"א ורע"א, ומצינו בזה עוד דעת החת"ס (סוגית מוקצה הנדפס ריש ביצה ד"ה ואין נאותין) שפליג ג"כ על המהרש"א וכתב שאסור נמי בטלטול, אלא שכתב מטעם אחר, דהמוקצה למצותו גופיה בשמן הוא גם בטלטול, כיון שאם יטלטלו מהנר הוי ביטול המצוה, ורק על הנר אמר תוס' שאין ביטול מצוה בטלטולו. ומוכיח כן מתוס' לקמן הנ"ל.

**מוקצה למצוה-** הנה במתני' תנן דאיסור השמן לפי שאינו מן המוכן, והיינו מדין מוקצה דשבת, וקשה היאך מפרש תוס' שהוא מדין מוקצה למצווה שהוא ע"כ דין בפנ"ע מדאוסר גם בחול, כגון חול המועד. ועי' בתוס' לעיל (דף כב. ד"ה סוכה) וכן בשו"ת הרא"ש (כלל כ"ד אות ט').

וע"כ צ"ל דמה שאמרו לקמן (דף מה.) שמודה ר"ש במוקצה למצוה, היינו דכיון שמוקצין למצותן שוב נעשו מוקצה גם מדין מוקצה דשבת. וכן משמע בשו"ת הרא"ש (כלל כ"ב סי' ח') שמנה מוקצה למצוה כאחד מד' אופני מוקצה דשבת.

וכן מוכח מדבשבת ויו"ט אסורים בטלטול משא"כ בחול בפשטות רק משימוש, עי' ברמ"א (סי' תרל"ח סעי' ב' ובמ"ב ס"ק י"ד). ועי' בהגר"א (שם) שכתב שכל האסור באכילה אסור בטלטול כמבואר בטבל שהוא מוקצה, ומוכיח כן מהסוגיא (דף מה.) עיי"ש[[106]](#footnote-106).וכן מדמה הפמ"ג (סי' תרנ"ח משב"ז ס"ק ג') דלולב בשבת הוי מוקצה כמו אבנים, וחולק על הט"ז שדימהו לכלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ גם בסי' ש"ח (א"א ס"ק י"ב) עיי"ש.

**הצלת דבר איסור חשיבה כלפי הכלי צורך גופו-** הנה שיטת רבה לקמן (דף קכג:) דכלי היתר מותר רק לצו"ג ואסור מחמה לצל, וקשה דא"כ היאך שרי בכלל ליקח כלי להציל הביצה. חזינן ע"כ שהגם שלהציל את הכלי עצמו אסור, אבל להשתמש בו שימוש של הצלת חפץ אחר חשיב כלפיו צורך גופו. עוד חזינן, דזה שרי גם כשהחפץ האחר הוא דבר האסור בשבת.

והגר"א גניחובסקי הקשה מזה על הפמ"ג שכתב (סי' רס"ה משב"ז ס"ק א') שליקח כלי שמלאכתו לאיסור בכדי להציל שמן האסור לא חשיב צורך גופו אלא צורך מחר, וקשה מ"ש כלי היתר לרבה מכלי איסור לדידן. וצ"ע.

**הצלה מצויה התירו-** עי' ברשב"א לקמן (דף מג: ד"ה ומ"מ למדנו) שהוכיח מרבה ורבי יצחק שלא התירו כלי היתר שלא לצורך כלל, אלא דאי כהרמב"ן הנ"ל דהצלה גרע שמא יוציא לרה"ר ליכא ראיה[[107]](#footnote-107).

**מבטל כלי מהיכנו**

**מניח מוקצה על כלי שמלאכתו לאיסור-** בפמ"ג (סי' רס"ה משב"ז ס"ק א' ד"ה ואמנם מדנקיט הט"ז) דן בכלי שמלאכתו לאיסור, אי שרי להניח עליו מוקצה גמור כגון שמן הנוטף, וכתב דבונה שייך אף בזה, אבל לפי מש"כ הט"ז דמבטל כלי היינו שעושהו מוקצה, א"כ 'לענין עושהו מוקצה י"ל שאין משנה שמו דמעיקרא נמי שם מוקצה עליו'. עיי"ש.

**המניח כלי שמלאכתו לאיסור על כלי אי חשיב ביטול כלי-** ברמב"ן (דף קנד: ד"ה בקרני דאומני) כתב דאי היו הקרני דאומני מלאכתו לאיסור לא היתה הנחתם על הכרים נחשבת ביטול כלי מהיכנו, כיון שהיה מותר לטלן מהכרים לצורך מקומן, וכ"כ הרשב"א (שם ד"ה והא מבטל).

אכן ברמב"ן בהמשך (שם ד"ה ויש לפרש) דן לפרש הסוגיא באופ"א דהקרני הוו רק מלאכתו לאיסור ואעפ"כ חשיב מבטל כלי כיון שלשעה הם אסורים, עיי"ש.

**ביטול מחמת מציאות-** מצינו גווני שהביטול אינו מחמת שעשאו בסיס למוקצה, אלא שביטלו במציאות מלשמש, דבגמ' (דף מג.) אמרו דלסמוך קורה ע"י ספסל חשיב מבטל כלי, ולקמן (דף קנד:) אמרו דאי הכרים מיטנפי וא"א להשתמש בהם הוי ביטול כלי, וכן לקמן (דף קכח:) גבי כרים תחת הבהמה פי' הרמב"ם (פכ"ה הכ"ו ובמ"מ שם) דהוא משום שהכרים נרטבים במים ואינם ראויין לשימוש.

אלא שבכל זה יש לדון שע"י שאינו ראוי לשימוש שוב נעשה מוקצה כעצים ואבנים, ובכרים במים ודאי הוי מוקצה משום חשש סחיטה כדין בגד רטוב (סי' ש"ח סעי' ט"ז).

**אי חמיר ביטול כלי מאיסור מוקצה או להיפך-** במג"א (סי' של"ה ס"ק ד') כתב דעדיף לבטל כלי מהיכנו מלטלטל מוקצה. וברע"א (שם) מביא מקור לזה מרש"י (דף קנד: ד"ה והאיכא צער בע"ח) שכתב שצב"ח מתיר לבטל כלי מהיכנו ולא אמרינן שיטלטל הגרף ולא יבטל כלי מהיכנו.

ועוד מציין שם למג"א (סי' רס"ו ס"ק י"ד) דמסיק דמבטל כלי מותר במקום הפסד מרובה, משא"כ מוקצה כתב המג"א (סי' של"ד ס"ק ג') דאסור אפי' במקום הפסד מרובה, הרי שמוקצה חמיר.

אכן בפמ"ג (שם א"א ס"ק ד') מקשה דראוי להיות שמבטל כלי חמיר, כיון דיש בו לתא דבנין וסתירה, והיינו דמלאכות חמירי ממוקצה בכל דוכתין. ובהגהות רע"א על הפמ"ג (יש הוצאות שנדפס על הדף) תמה מרש"י הנ"ל.

**דינא דרבי יצחק**

אמר רבי יצחק כשם שאין נותנין כלי תחת התרנגולת לקבל ביצתה כך אין כופין עליה כלי בשביל שלא תשבר קסבר אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל בשבת. יש לברר מהו יסוד דינא דרבי יצחק, ואי שייך לתקנת מוקצה, וא"כ האם אזיל רק בשיטת רבי יהודה.

**רש"י והבעה"מ-** רש"י (ביצה דף לו. ד"ה במאי) כתב דרבי יצחק אית ליה מוקצה כרבי יהודה. וכן כתב הבעה"מ בסוגין (דף יט: בדפי הרי"ף) 'דמכדי רבי יצחק כמאן אמרה לשמעתיה כר' יהודה דאית ליה מוקצה, ולפי' אמרה והחמיר כל החומר הזה שלא להיות כלי ניטל אלא לדבר הניטל בשבת דכמוקצה היא לדבר שאינו ניטל וכ"כ הר"ר שלמה דרבי יצחק בשיטת רבי יהודה דאית ליה מוקצה אמרה'.

עוד מקשה הבעה"מ בפ' מי שהחשיך (דף סה: בדפי הרי"ף) דר"ה סבר במוקצה לטלטול כר"ש ובמוקצה לאכילה כר"י, וא"כ אמאי פסק כרבי יצחק, ומתרץ 'וי"ל דחמור הוא כלי ניטל לדבר שאינו ניטל בשבת אליבא דר"ה כמוקצה לאכילה'.

**הרשב"א-** הרשב"א (דף מג: ד"ה לעולם) מביא בתחילה דברי הבעה"מ ומבארם, דלר"י 'דמחמיר במוקצה נחמיר ביה נמי שלא לטלטל אפי' כלי המוכן מחמתו, אבל לר"ש דמיקל במוקצה נקל נמי לטלטל את הכלים אפי' לדבר שאינו ניטל'. ובהמשך מביא דמורי הרב כתב דר"י אפילו כר"ש.

**המהרש"א-** ומקשה המהרש"א (על תד"ה טבל) דכיון דר"י כר"י, א"כ מה הקשו על רבי יצחק מברייתות נוקים לה כר"ש, ומתרץ דכיון דסתמא דמשניות טובא אליבא דרבי יהודה ניחא להו ליישב גם לר' יהודה. וכ"כ במהרש"א (תד"ה ושני) דכל דאוקמיה כר"ש שוב לא קשה על רבי יצחק.

**רש"י בסוגין והרמב"ן-** ברש"י לקמן (דף מג: ד"ה אי ר"ש) מבואר דגם לר"ש איתא לדרבי יצחק, עי' בגלהש"ס על רש"י שם [ולשונו צריך תיקון], וכן הוא גם בחי' הרמב"ן שם (דף מג: ד"ה מני אי ר"ש).

**אור זרוע-** האור זרוע (הל' ע"ש סי' ל"ז) כתב 'טעמא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, מפני דהוה טלטול שלא לצורך שבת, שעיקרו של טלטול אלא לצורך אותו דבר, והוא אינו ניטל, ולא דמי לצורך מקומו שמותר להשתמש במקומו, ולא דמי נמי לטלטול מחמה לצל או מפני שלא יגנבו, דהתם הוה הטלטול כדי להציל הכלי גופיה משכחת ביה צורך שבת, שהרי נוטל כליו בשבת'.

ונראה דאינו מדין מוקצה אלא מגזרת כלים, דלא התירו לא לצורך כי האי שהוא שלא לצורך שבת כלל, וגרע מטלטול מחמה לצל.

**דברי הרשב"א-** הרשב"א (דף מג: ד"ה ומ"מ למדנו) מוכיח מדרבי יצחק לזה שאין היתר כלים אלא לצורך, וכתב עוד, דגם לדידן כל היא דאפשר בלאו הכי אין מטלטלין כלי לדבר שאינו ניטל. ונראה ג"כ שהוא מגזרת כלים.

**הגר"א-** כתב הגר"א (יו"ד סי' רס"ו ס"ק ג') דהתירא דעודן בידו הוא רק במלאכתו לאיסור ולא בשאר מוקצה, דרק בגזרת כלים שהותר לצורך כגון לצורך גופו או מקומו, בזה מותר גם המשך הטלטול דהוא בכל הצורך, עיי"ש. והרי בדרבי יצחק נאמר היתרא דעודן בידו, ויש להוכיחו דע"כ שהוא ג"כ מגזרת כלים.

אלא דיל"ד דאינו מוכרח, דהגר"א רק בא לאפוקי שבמוקצה ליכא האי היתרא, אבל שפיר אפשר שדינא דרבי יצחק הוא דין בפנ"ע וגם בו הותר. וי"ל.

**דברי היראים-** ביראים (סי' רע"ד עמ' ק"נ בהוצאה ע"פ תועפות ראם) כתב 'קיי"ל כרבי יצחק דאמר בפי' כירה כשם שאין נותנין הכלי תחת התרנגולת לקבל ביצתה משום אין מבטלין כלי מהיכנו, כך אין כופין כלי שלא תשבר דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל'. ומבואר שמדמה דינא דרבי יצחק למבטל כלי מהיכנו. וצ"ב.

**נידונים בדינא דרבי יצחק**

**אי באוכלין איתא לדר"י-** יל"ד דאי רבי יצחק הוא מגזרת כלים (עי' לעיל בסמוך), א"כ לפ"ז אוכלין שאינם בכלל הגזרה יהיה שרי גם לרבי יצחק, וכן יש להוכיח מדברי ההגהות מרדכי בסוגין, שמוכיח שהלכה כר' יצחק מדאמרו לגבי מת דשרי ע"י ככר ותינוק ולא אמרו ע"י כלי, ע"כ שע"י כלי אסור מדרבי יצחק. ומבואר דגם לר"י ע"י ככר שרי.

אכן עי' ברשב"א ובאו"ז (הו"ד לקמן) שהקשו לרבי יצחק היא מאכיל בהמתו, הרי שנקטו בפשיטות שגם אוכל אסור לרבי יצחק, הגם שמדבריהם הוכחנו שהוא מגזרת כלים, וצ"ע.

אלא דבאו"ז מבואר שלטלטל מים שרי ומתיר ליתן לבהמה הכלי עם המים עיי"ש. ויל"ע מדוע באמת מים שרי. ויש שפי' דאדרבא בעצם אוכלין שרי ומהטעם הנ"ל שהאיסור מגזרת כלים, ורק אוכלי בהמה גרעי וכמש"כ הפמ"ג (סי' ש"ח א"א ס"ק י') דאוכלי בהמה אינם כאוכלי אדם לענין שלא היו בגזרת כלים, עיי"ש. ויל"ע בטעמו.

**אי החולקים על ר"י מודו בלצורך מת-** בגמ' (דף מג:) אמרו כבר תרגמה רב הונא לשמעתיך, והיינו שמה שאסר לטלטל לצורך מת הוא כדר"י, ומבואר דלצורך מת תלוי בדר"י. אכן הרמב"ן (מלחמות דף קנד: בסו"ד) מביא מהראב"ד דגם לדידן אסור לטלטל לצורך מת, ומה שאמרו תרגמה ר"ה וכו' היינו לחלוק ולומר שר"ה סבר שרק לצורך מת אסור, עיי"ש.

וכן מביא במאירי (בסוגין ד"ה היה המת) שיטה זו ומבארה, 'ומ"מ אפשר שר"ה סובר כר"י במת וכיוצ"ב שאין תורת כלי עליו, אבל לצורך כלי אע"פ שאינו ניטל אינו סובר כר"י'. וע"ע במאירי (ביצה לו. סד"ה יש מי שאומר) שמקשה על שיטה זו מדהקשו בגמ' (דף מג.) מפורסין מחצלות ע"ג לבנים על ר"י, ומבואר שלדידן ניחא, אלא שדן דשמא דברי הראב"ד הם רק במת שאינו ראוי לכלום.

וכן מביא הרשב"א (דף מג: ד"ה כבר תרגמה) מהראב"ד ותמיה דהרי אדרבא מצינו שהקילו לגבי מת טפי, דלא אמרו ככר או תינוק אלא לגבי מת[[108]](#footnote-108).

**אי החולקים על ר"י מודו בדבר שאינו כלי-** המג"א (סי' תמ"ו ס"ק ג') מביא דברי המהר"ם לובלין דאע"ג דקיי"ל דלא כרבי יצחק, היינו דבר שיש תורת כלי עליו, אבל עצים ואש שאין תורת כלי עליהם אין ניטלין לצורך מוקצה.

**אי החולקים על ר"י מודו עכ"פ שאסור לכתחילה-** הרשב"א (דף מג: ד"ה ומ"מ למדנו) כתב דגם לדידן כל היא דאפשר בלאו הכי אין מטלטלין כלי לדבר שאינו ניטל. עיי"ש בכל דבריו.

**אי בכלי שמלאכתו לאיסור איתא לדר"י-** הרמב"ן (דף קנד: ויש לפרש) מביא פי' דלא אמר רבי יצחק אלא בדבר שאינו כלי כביצה ומת ומוקצה, אבל לצורך כלי שמלאכתו לאיסור חשיב לצורך דבר הניטל, כיון שהוא מיטלטל לצורך גופו ומקומו.

והנה ידידי ראב"פ העיר דהרשב"א נקט (דף קנד:) דקרני דאומני מותרים לצו"מ, ואעפ"כ דן בסוגין דר"ה שם הוא דלא כר"י, וחזינן דלא סגי בהיתר לצו"מ להחשב ניטל.

**מיתיבי כל הני תיובתא וכו'**

**גרף של רעי אי חשיב ניטל-** מבואר בגמ' שדלף שאינו ראוי חשיב אינו ניטל, דמקשה כל הני תיובתא ומשני בצריך למקומו. ומקשה השטמ"ק (ביצה דף לו. ד"ה ומורי ) הא יהיה מותר לנוטלו מדין גרף של רעי וייחשב ניטל. ומתרץ דכעת עד שנופל לקרקע אינו גרף של רעי ועדיין ליכא ביה היתר טלטול. והעירו דלמוכח לעיל מהרשב"א דהניטל רק לצו"מ לא חשיב ניטל, א"כ ה"נ בגרף של רעי לא חשיב ניטל, עי' הערה[[109]](#footnote-109).

**דלף-** תוס' מקשה דלישני בדלף הראוי וכדמשני באמת בגמ' ביצה. ועי' רמב"ן דמפרש דאה"נ כל הני תיובתא היינו לבר מדלף, א"נ ניחא ליה לתרוצניהו בכלל וצריך למקומן.

**ניצוצות-** מבואר דחשיב אינו ניטל מדמקשה כל הני תיובתא ומוקים בצריך למקומו, וכן מפורש בתוס' (ד"ה ושני) דקאי גם על ניצוצות, והעירו דלגי' הא"ר ברש"י (ד"ה אין בהם ממש) ומותר 'ליטלן', והיינו שהניצוצות עצמן מותרות, א"כ אמאי חשיבי אינו ניטל.

**אבנים מקורזלות-** הנה לקמן (דף פא.) מבואר דאבנים מקורזלות מוקצה הם ורק הותרו מפני כבוד הבריות, וא"כ מבואר דסגי בזה להחשב כדבר הניטל[[110]](#footnote-110). אלא דאולי מיירי בייחדן לכך מע"ש באופן המועיל.

**אי בהמה נחשבת 'דבר הניטל'**

**תוס' ורשב"א-** תוס' (דף נג. ד"ה מהו) כתב בהמה חשיבא דבר הניטל כיון דיכול למושכה ולהוליכה בכל מקום. וכ"כ הרשב"א ביצה (דף לו. ד"ה הא) דמקשה היאך נותן אוכל לפני בהמה בשבת לרבי יצחק, ומתרץ די"ל שבהמה חשיבא דבר הניטל הואיל ויכול למושכה באפסר[[111]](#footnote-111).

**אור זרוע-** אכן באו"ז (הל' ע"ש סי' ל"ז) מקשה ג"כ היאך מאכילים את הבהמות ומתרץ דטלטול דרבנן במקום צער בע"ח לא גזרו, ומבואר דפליג ומחשיב בע"ח לדבר שאינו ניטל.

**ההשלמה-** ההשלמה מפרש הא דתנן (דף קנ"ו) מחתכין את הדלועין לפני בהמה ואת הנבילה לפני הכלבים, דהוא משום שבאוכלין שרי ומבאר הטעם 'שאם באתי לאסור לטלטל אוכלין לצורך בהמתך תמות ברעב ובצמא, והתורה אמרה (שמות כ״ג) למען ינוח שורך וחמורך כמוך'.

**אי עזים ג"כ חשיבי בהמה לענין זה-** תוס' (מג: ד"ה ופרסין) מתקשה היאך פורס אוהל להגן על העזים, הא הוי דבר שאינו ניטל, ומתרץ דלא חשיב טלטול עיי"ש, ולכאו' מבואר שמחשיב בהמה לאינו ניטל, וצ"ע מתוס' הנ"ל. ומתרץ המהרש"א (על תוס' דף נג.) דחמור חשיב ניטל דדרכו למושכן באחיזת יד, משא"כ עזים. והיינו שלא סגי במה שיכול להוליכה אלא רק אי הדרך להוליכה, וצ"ב אמאי תלוי בדרך.

**אי טבל נחשב 'דבר הניטל'**

המהר"ם (על תד"ה ושני) דן אי כמו שלגבי ביטל כלי דנו דאי עבר ותיקנו מתוקן ה"נ בדינא דר"י, או דלמא כיון שכעת הוא מוקצה חשיב אינו ניטל.

**תוס'-** עי' בגמ' ביצה (דף לו.) דאמרו דלהדיא דטיבלא חשיב דבר שאינו ניטל. ובתוס' (שם ד"ה בדטיבלא) מקשה, מ"ש מסוגין דלגבי ביטול כלי מהיכנו, וכן לעיל (שם דף לד:) לגבי מיגו דאיתצאי דאמרו דטבל מוכן הוא. ומתרץ דעולא דכיון שלמעשה כעת טבל עדיין לא תיקנו חשוב לצורך דבר שאינו ניטל. עיי"ש. ועי' בפנ"י שם[[112]](#footnote-112).

**רשב"א רמב"ן ובעה"מ-** אכן ברשב"א (ביצה שם) מתרץ להדיא דחשיב דבר שאינו ניטל, ובסוגין מוקמינן לברייתא שהתירה בחבית של טבל בדצריך למקומו. עיי"ש. וכן מבואר בדברי הרמב"ן והבעה"מ (דף קנד:) בתו"ד שמנו טבל עם שאר האופנים שבסוגין. עיי"ש.

**ההלכה בדינא דרבי יצחק**

**הרי"ף והבעה"מ והרמב"ן-** הרי"ף (דף קנד:) פסק דלא כרבי יצחק מדלא אסרו שם מחמת כן, ובתוס' (דף מג: ד"ה כבר) דחה דהתם נמי בדצריך למקומו, או משום הפסד. עיי"ש.

ובבעה"מ ג"כ דוחה ראיית הרי"ף מהסוגיא שם, עיי"ש, אלא שמסכים שאין הלכה כרבי יצחק כיון שנוקט דר"י כרבי יהודה ואנן קיי"ל כר"ש, הו"ד אלו לעיל. וברמב"ן מאריך לקיים דברי הרי"ף עיי"ש. וכן פסק בשו"ע (סי' ש"י סעי' ו') דלא כרבי יצחק.

**הגהות מרדכי ואו"ז-** אכן עי' בהגהות מרדכי בסוגין שמוכיח דהלכה כרבי יצחק מדאמרו גבי מת דשרי ע"י ככר או תינוק ולא אמרו כלי ע"כ שכלי אסור מדר"י. ובדרכי משה (סי' שי"א ס"ק ב') מביאו כטעם מדוע הוזכר ככר ולא כלי, אלא שכתב דלדידן דקיי"ל דלא כר"י שוב קשה[[113]](#footnote-113). עיי"ש.

באור זרוע (הל' ע"ש סי' ל"ז) פסק דהלכה כרבי יצחק כיון שרב ששת ורב הונא כוותיה, עיי"ש. וכ"כ ביראים (סי' רע"ד) דקיי"ל כרבי יצחק, הו"ד לעיל.

**כופין קערה ע"ג הנר האם נחשב לצור הנר או לצורך הבית**

תנן (דף קכא.) כופין הקערה ע"ג הנר בשביל שלא תאחוז בקורה. יל"ד האם כה"ג חשיב 'לצורך' הנר או 'לצורך' הקורה שלא תשרף. והנה בדלף ושמן שמקבלם בבית קיבול שלו, ודאי חשיב שמשתמש בכלי לדלף והשמן, אבל בכופה ע"ג נר יל"ד דהוא כמחיצה בעלמא להציל הקורה.

**רש"י -** רש"י (שם ד"ה ע"ג) שמתקשה דלרבי יצחק היאך שרי ליטול הקערה לצורך זה, 'שנוטל להצלת הקורה שאינה ניטלת בשבת', ומבואר דהחשיבו לצורך הקורה ולא לצורך הנר, וכ"כ במ"ב (סי' רע"ז ס"ק כ"ג) וע"ע ברש"י (דף קז. ד"ה כופין).

**כלי לקבל ניצוצות-** בכלי לקבל ניצוצות מבואר בפשטות בסוגין דחשיב לצורך הניצוצות, ולא דנים שהוא לצורך מה שתחתיו, עי' רש"י (דף מב: ד"ה ניצוצות). וקשה מ"ש מקערה להציל הקורה, ואולי יש לחלק בין כשמקבלו בבית קיבולו לבין כפאוהו.

**כפיית כלי על חמץ או על טינוף-** עי' תוס' (פסחים דף ו. ד"ה כופה) שכתב דכלי שכופהו על חמץ חשיב לצורך החמץ, ובקובץ שיעורים (שם אות כ"ד) עמד בזה שהיה מקום להחשיב שהוא לצורך האדם ולא לצור החמץ.

וכעי"ז איתא במ"ב (סי' ש"ח ס"ק קל"ה ובשעה"צ ס"ק ק"י) בכופה כלי על טינוף שמחשיבו לצורך בר האסור. ויש לדון בזה כנ"ל.

**כלי תחת השמן לר"ש-** העירו להקשות דתוס' מוקים למתני' גם כר"ש, ויל"ד אי לפ"ז נחשב לצורך דברי שאינו ניטל, והרי לכשיכבה הנר יהיה השמן מותר ולצורך זה הוא מקבלו[[114]](#footnote-114). וי"ל דהגדרת 'לצורך' דבר שאינו ניטל, אינה לפי מהי המטרה אלא לפי מהו ה'שימוש', והשימוש הוא לשמן שאינו ניטל.

**היתרא דעודם בידו**

**ושני בצריך למקומו-** מבואר בזה דכל שנוטלו לצורך מקומו שוב יכול להניחו היכן שרוצה.

וכתבו תוס' (ביצה דף ג: ד"ה אבל) דה"ה בכלי שמלאכתו לאיסור שנטלו לצורך מקומו דינו כן, וכמו בדר' יצחק. וכ"כ הרשב"א (שם). וכ"כ הר"ן (שם דף ב. ברי"ף ד"ה ומינה) דמדר' יצחק נשמע לדידן, ד'כיון שנטלו ברשות מוליכו לאיזה מקום שירצה'. וכ"כ בשו"ע (סי' ש"ח סעי' ג'). ובפמ"ג (סי' ש"ח א"א ס"ק ז') מעיר מה הוכיחו מדר' יצחק לכלי שמלאכתו לאיסור, הא דינא דר' יצחק קיל הוא, עיי"ש.

ובכל דין זה ופרטיו, עי' מה שצוין בפ' כל הכלים (דף קכד.).

בס"ד

**מת המוטל בחמה - טלטול מן הצד**

**מת המוטל בחמה ומפני הדליקה**

**תד"ה ופורסין, מה שהיה מוסיף למחר לא חשיב טלטול-** יל"ד אמאי לא חשיב טלטול , ויש שפי' מדין טלטול מקצת החפץ, ולשון תוס' שאמר 'לא חשיב טלטול' לא משמע כן, ועוד דהר"ן בפ' מפנין (דף נב: בדפי הרי"ף ד"ה ומיהו) מוכיח דדבר האסור בטלטול אסור גם לטלטל מקצתו, כדאמרו (דף קנא.) גבי מת שלא יזיז אפי' אחד מאבריו, עיי"ש. וצ"ל דכיון שאינו מעתיקו ממקומו אלא נע באותו מקום קבוע, לא חשיב 'טלטול' להאסר כלל, ועי' הערה[[115]](#footnote-115).

**לא חשיב טלטול-** יש להקשות, דבחזו"א (סי' מ"ט סוס"ק י"א) נקט דמדינא דר"י נאסר גם שימוש, וא"כ מה מהני לתוס' שאינו טלטול, הא אכתי ייאסר מדין שימוש[[116]](#footnote-116).

**אמאי לא הותר טלטול המת משום כבוד הבריות-** תוס' (דף צד. ד"ה גדול) מקשה אמאי לא הותר טלטול המת מכח כבוד הבריות, ומתרץ דכיון שאפשר בככר ותינוק לא הקילו בענין אחר.

ותמה בגלהש"ס (שם) הא בסוגין מבואר דגם כשאין ככר או תינוק הותר טלטול מן הצד מחמת שבהול על מתו ולא מצד כבוד הבריות. וברשב"א (דף צד: ד"ה ומ"מ) מביא מהראב"ד דההצלה שלא יסריח הוא משום כבוד החיים, עיי"ש.

ובביאוה"ל (סי' שי"א סעי' א' ד"ה לא טלטלנו) מביא תירוץ האחרונים דכיון שבד"כ ישנם אופני היתר ע"י ככר ותינוק לכן לא פלוג ולא התירו גם היכא דאין לו. ועוד מביא די"א שאיסור מוקצה חמיר מהוצאה לכרמלית. עיי"ש[[117]](#footnote-117).

**הא דהופכו ממטה למטה הוי טלטול מן הצד**

**תוס' ושיטה להר"ן-** בפשטות מתפרש דאוחז במטה ומנער המת מעליה, ולכן חשיב מן הצד. וכן נראה גם בתוס' שמדמה למעות שע"ג הכר שמנער את הכר ולאבן שע"פ החבית. וכן מוכח מכל הראשונים דלקמן שדנו אמאי לא הויא המטה בסיס וייאסר. וכ"כ בשיטה להר"ן (ד"ה איתמר) דה"ה במחצלת ומגלגל המחצלת ונופל למחצלת הסמוכה לו עד שיגיע לצל.

**חי' הר"ן-** אכן בחי' הר"ן (ד"ה איתמר) בסו"ד מפרש באופ"א, 'דהופכו ממטה למטה למת עצמו קאמר, ואי"צ לאחוז במטה כלל, דכל שמטלטלו שלא כדרכו אלא כלאחר יד טלטול מן הצד מיקרי וכן נראה מדברי רש"י ז"ל'. וכוונתו למש"כ רש"י (ד"ה מן הצד) דהיינו 'כלאחר יד'.

**הא דלא הויא המטה בסיס למת**

**תוס' ומהרש"א-** כתב המהרש"א דבמת בשבת חשיב כשוכח, אכן גם במניח כתבו תוס' (ד"ה דכו"ע) דאיירי בעל דעת ליטלו ולא נעשה בסיס. ועי' בתוס' לקמן (דף קכג. ד"ה האי) שאינו ממש כשוכח, וברע"א (דף נ') נקט דתוס' דידן פליג, עי' בציונים שם בארוכה.

**בעה"מ ורשב"א-** בבעה"מ (דף מז: בדפי הרי"ף) מבאר דכיון שאין המת צריך את המטה אלא אדרבא עדיף לו להיות בקרקע ע"כ לא נעשית לו המטה בסיס, וכ"כ הרשב"א בסוגין.

**חי' הר"ן-** בחי' הר"ן הנ"ל כתב דגם לו תהיה המטה בסיס יהא מותר, דגם לאחוז במת עצמו שרי דהוי כלאחר יד, הו"ד לעיל בסמוך.

**אמאי לא חשיבא המטה עצמה כמו ככר ותינוק**

היכא דאיכא ככר או תינוק לכו"ע לא פליגי דשרי כי פליגי דלית ליה, תמה ברע"א בגלהש"ס אמאי לא חשיבא המטה עצמה כמו ככר ותינוק,

**הרש"ש והביאוה"ל-** ברש"ש מתרץ כיון שהמטה טפילה לו כדלקמן (דף צג:). וכן מפרש הביאוה"ל (סי' שי"א סעי' ד' ד"ה יש מי שאומר), אלא שמתקשה לפ"ז דה"ה בבגדיו נימא שטפלים לו, ואמאי איתא בשו"ע שם שמטלטלים מת אגב בגדיו, עיי"ש[[118]](#footnote-118).

**דברי החזו"א-** בחזו"א (סי' מ"ז ס"ק כ"ג) כתב ליישב דכל היתרא דככר או תינוק הוא כשההיתר מונח על המוקצה, שבזה נעשה המוקצה טפל להיתר ומשמש אותו, משא"כ כשההיתר מתחת למוקצה והוא משמש את המוקצה. עיי"ש.

**המוכח מגריעינין אגב ריפתא-** עי' לקמן (דף קמג.) בגרעינין אגב ריפתא ולקנא דמיא, דבפשטות הגרעינים מעל הריפתא, ולכאו' דלא כחזו"א.

ועי' בחזו"א (סי' מ"ז ס"ק ט') שמפרש דלדעת תוס' שהו מדין ככר ותינוק איירי בהיו הגרעינים למטה, וברמב"ן והר"ן שאמרו להדיא שהיה ההיתר למטה, הא פי' שההיתר שם אינו מדין ככר ותינוק אלא מדין מן הצד, עיי"ש.

**מג"א ומ"ב דלא כחזו"א-** עי' במג"א (סי' שי"א ס"ק א') ובמ"ב (שם שס"ק ב') דככר או תינוק מהני גם במניח ההיתר אצלו ולא עליו, ולחזו"א לכאו' לא יהני אלא במניח עליו.

**מתוך שאדם בהול על מתו**

**תוס' והרא"ש-** בתוס' (ד"ה דכו"ע) מבואר דה"ה דשרי לר"י מהאי טעמא לטלטל המת בלא ככר או תינוק ובמטה אחת שהוא טלטול גמור. וכ"כ ברא"ש. וכן הוא בשו"ע (סי' שי"א סעי' א') דבדליכא ככר ואין לו אלא מטה אחת מטלטלו להדיא.

**ר"ן בשם ה"ר יונה-** אכן בר"ן (דף כ: בדפי הרי"ף ד"ה אמר) מדייק ברי"ף שלא התיר ר"י אלא בטלטול מן הצד, ומביא דכ"כ ה"ר יונה. ומביא להוכיח כן מדאמרו הלכה כר"י במת משמע שלא בשאר דברים ואי בטלטול להדיא פשיטא, ודוחה דאתי לאפוקי הצלת ממון, עיי"ש. ומסיים דברש"י והרמב"ם נראה שמתיר ר"י גם בטלטול להדיא.

**\***

**טלטול מן הצד לצורך דבר המותר והאסור**

**תוס' והרא"ש-** תוס' (ד"ה דכו"ע) מקשה דהכא מסיק דטלטול מן הצד אסור ובכמה דוכתין איתא דשרי, ומחלק בין לצורך דבר המותר או לצורך דבר האסור. וכ"כ הרא"ש.

ועי' בתוס' רא"ש בסו"ד שמוכיח כחילוק התוס' מהא דבככר ותינוק חזינן הקילו במת טפי מלצורך דבר המותר, ולגבי טלטול מן הצד הוא להיפך, עיי"ש. ועי' רע"א (סי' שי"א סעי' א') שנתקשה בזה ג"כ.

**הרי"ף-** כ"כ הרי"ף (דף כ: בדפי הרי"ף) לפי ביאור הר"ן (שם ד"ה וקשיא) והרא"ש. אכן עי' במאירי (דף קכג. ד"ה תאנה) שנראה שפי' ברי"ף באופ"א, דחלוק מת ואבנים מאוכלין, עיי"ש.

**הבעה"מ והרמב"ן-** הבעה"מ (שם) כתב דליכא חילוק דהרי לשניהם קרי טלטול מן הצד, וברמב"ן (מלחמות שם) מיישב דכמו שמוקצה הוא שם לכל סוגי המוקצה ויש מהם מותרים ויש אסורים, ה"נ טלטול מן הצד הוא שם כולל ואה"נ יש שמותר ויש שאסור, עיי"ש

**קש שע"ג המטה-** הרא"ש והר"ן הנ"ל מקשים מקש שע"ג המטה שהתירו לנענעו בגופו, הא הוי לצורך הדבר האסור, ומתרץ הר"ן דחשיב לצורך דבר המותר, דהוא אינו צריך את הקש אלא את המטה, עיי"ש. וכן נראה ברמב"ן במלחמות דגם זה חשיב בהיתרא, עיי"ש[[119]](#footnote-119).

אכן הרא"ש מחלק דהתם הוא מטעם אחר, דאינו מטלטל אלא רק בגופו כלאחר יד, הלכך אע"ג שלקש שהוא מוקצה הוא צריך, מדמה ליה לטלטול מן הצד לצורך דבר המותר. וכ"כ בשו"ע (סי' שי"א סעי' ח'). ועי' במג"א (ס"ק כ"ד) ובלבושי שרד (שם).

**ניעור לצורך דבר האסור-** המג"א (סי' ש"ט ס"ק ה') דן אי שרי ניעור לצורך דבר האסור, כגון מעות שעל הכר ורוצה לנער שלא יגנבו, וכתב בשם רבינו ירוחם לאסור, ומוכיח כן מהגמ'. ובשעה"צ (סי' ש"ט ס"ק י"ז) מבאר הנידון, דיש מקום לחלק שניעור קיל טפי ובזה שרי אף לצורך דבר האסור, ורק בטלטול גמור מן הצד בעינן לצורך דבר המותר.

**דעת שמואל-** שמואל מתיר גם לצורך דבר האסור. אלא דעי' בתוס' (דף מג: ד"ה דכ"ע) דבאין לו אלא מיטה אחת אסור, ויש להבין דמ"ש ממעות שעל הכר ואבן ע"פ חבית. ולכאו' צ"ל ע"כ דלא התיר שמואל לצורך דבר האסור אלא רק ניעור ולא טלטול גמור מן הצד, וצ"ע.

**טלטול בגופו**

**רא"ש והר"ן-** בפשטות מתבאר ברא"ש הנ"ל דטלטול בגופו לא חשיב טלטול ומותר, ומבואר במג"א (סי' ש"ח ס"ק ז') כדביאר שם הלבו"ש דכ"ז להרא"ש אבל הר"ן הנ"ל פליג ע"ז וסבר דאינו אלא כלאחר יד להחשב כטלטול מן הצד.

**ב"י ומ"ב-** הב"י (פתיחה לסי' ש"ח בהיתר הי"ג) פסק כהרא"ש, וכן הוא בשו"ע (סי' שי"א סעי' ח'). וכן נקט המ"ב (סי' ש"ח ס"ק י"ג) וכתב דלפ"ז אם מונח דבר מוקצה על הארץ מותר לדחפו ברגליו שלא יבא לידי הפסד.

**חזו"א-** אכן החזו"א (סי' מ"ז ס"ק יב'-יד') כתב דליכא היתר כי האי, ומפרש דברי הרא"ש באופ"א ומדייק כן מלשון הרמב"ן, דכל שהוא דרך תשמיש שרי בגופו, עיי"ש.

**עושה שביל ברגליו-** בגמ' פ' מפנין (דף קכז.) אמרו דעושה שביל ברגליו וכו' משמע שטלטול ברגליו שרי, וכן מביא המג"א (סי' ש"ח ס"ק ז'). אלא דמשמע דלא שרי אלא דרך כניסה ויציאה, ומבאר הלבו"ש (שם) דבעינן לצורך דבר המותר והיינו לצורך הליכתו. עיי"ש. ולדעת הרא"ש עי' בסמוך.

ובחזו"א (שם ס"ק י"ג) מפרש דהא דקתני התם דרך כניסתו ויציאתו היינו משום שעי"ז הוא טלטול בדרך הילוכו, ומוכיח א"כ שבגופו לא חשיב אפי' מן הצד שיהיה מותר לצורך דבר המותר, אלא רק מצד שבגרך הילוכו. עיי"ש.

ובדעת הרא"ש קשה אמאי באמת הותר רק בכניסה ויציאה, ועי' במקו"ח (לבעל הנתיבוהמ"ש, ע"ד המג"א הנ"ל) שמיישב, דמה שהתירו שם רק בדרך הילוכו, הוא מצד האיסור טירחא שישנו שם, עיי"ש. ובתוספת שבת (סי' ש"ח ס"ק י"א) כתב דאורחא דמילתא נקט שמטלטל בשביל לילך שם, עיי"ש.

**מניח ראשו תחתיה-** בגמ' (דף קנד:) איתא היתה בהמתו טעונה וכו' מניח ראשו תחתחיה ומסלקו, ומפרש הר"ן (על הרי"ף שם דף סו: ד"ה היתה) דהוא משום צער בע"ח, וכ"כ הרמב"ן (דף קנ"א ד"ה הא דתנן). וא"ש שהר"ן והרמב"ן לשיטתם הנ"ל דפליגי על היתר הרא"ש ומפרשי באופ"א.

אכן בתלמיד הרמב"ן (דף קנד: ד"ה היתה) כתב דהוא משום דטלטול בגופו לא גזרו רבנן, ומוכיח הגמ' דלעיל, מקש שע"ג המטה ומפ' מפנין (דף קכז.) עושה שביל וכו'. וכ"כ המג"א (סי' ש"ה ס"ק ט') דלרא"ש הנ"ל בקש שע"ג המטה ה"נ שרי מצד שבגופו, והר"ן לשיטתו דפליג על הרא"ש.

**טלטול ע"י ניפוח בפיו-** כתב הרמ"א (סי' ש"ח סעי' ג') בשם המהרי"ל (סי' ר') דהוי כלאחר יד ושינוי. וברע"א (שם) כתב דלפ"ז אינו מותר אלא לצורך גופו או מקומו. וע"ע בהגר"א (שם) שמציין על הרמ"א 'שבת דף קכג.', ונראה ג"כ שהוא רק מדין טלטול מן הצד.

אלא שתמה רע"א, הא הוי טלטול בגופו שהתיר השו"ע הנ"ל (שי"א סעי' ח') גם לצורך דבר האסור והרמ"א לא השיג, א"כ ה"נ הוי בגופו, ומוסיף דהמהרי"ל גופיה שם מדמה לקש שע"ג המטה. וחזינן במהרי"ל לכאו' כהר"ן הנ"ל דבגופו אינו יותר מטלטול מן הצד.

**מה נחשב לצורך דבר המותר**

יל"ד אי ההיתר מחמת שכוונת המעשה טלטול היא לטלטל ההיתר והאיסור ממילא מיטלטל, ולפ"ז כשהוא לצורך הדבר האסור ליכא לעיקר ההיתר, או שגם כשכוונתו לטלטול האיסור כלשהוא לצורך איזה היתר שרי, ולפ"ז גם כשהוא לצורך דבר האסור ישנו לעיקר המתיר ורק לא התירו מחמתו אלא כשהוא לצורך דבר המותר.

**הריטב"א-** הריטב"א (דף מד. ד"ה א"ר יוחנן) שכשמביא החילוק בין לצורך דבר האסור או המותר, כתב דלצורך דבר המותר ולצורך שבת התירו טלטול מן הצד, מבואר בדבריו שהוא דין היתר וקולא לצורך שבת, והיינו כצד שני הנ"ל שטלטול מן הצד הוא טלטול קל והתירוהו לצורך שבת.

וכן לשונו לקמן (דף נ: ד"ה הטומן). ולקמן (דף קמ: ד"ה הקש) כתב ג"כ דטלטול מן הצד לצורך עונג שבת ל"ש טלטול. וכן לשונו גם לקמן (דף קמב. ד"ה ופרקינן) ובעירובין (דף עז. ד"ה לא צריכא).

**חזו"א-** בחזו"א (סי' מ"ז ס"ק י"ב) בתו"ד מבואר דההיתר הוא במטלטל ב' דברים ד'לאיזה מהם שמתכוין מתייחס איליו עיקר הטלטול', ולפ"ז ההיתר בלצורך דבר המותר ע"כ היינו שכונת הטלטול היא לחפץ המותר שעי"ז טלטולו הוא עיקר המעשה, והיינו כצד א'.

**הט"ז-** הט"ז (סי' ש"ח ס"ק י"ח) מתיר לגרר מוקצה בסכין עיי"ש, ובבאר היטב (שם ס"ק מ"ד) תמה דלקמן (סי' שי"א ס"ק ב') אסר הט"ז לדחוף מוקצה ע"י קנה. ומתרץ הפמ"ג הו"ד במ"ב (סי' ש"ח ס"ק קט"ו וסי' שי"א ס"ק ו') דלצורך דבר המותר כגון לצורך מקומו שרי, והתם איירי לצורך דבר האסור ולכן אסור.

ובחזו"א (סי' מ"ז ס"ק י"ד) פליג על הט"ז וכשיטתו הנ"ל דרק במטלטל ב' חפצים וכוונתו להיתר איכא היתא דמן הצד, משא"כ הכא שעשה המעשה רק במוקצה. ובדעת הט"ז מוכח כצד שני הנ"ל. ובעיקר דינו של הט"ז עי' בגר"ז (סי' רנ"ט קו"א ס"ק ג') שפליג מטעם אחר דחשיב ידא אריכתא.

**המוכח מהאו"ז והתרוה"ד-** איתא באו"ז (הל' ע"ש סי' פ"ו אות ג') דלצורך דבר האסור לא התירו שמא יטלטל להדיא. ומבואר שעצם ההיתר ישנו גם במטלטל לצורך דבר האסור ורק לא התירו מחמת האי חשש, וע"כ כצד שני.

וע"ע בתרוה"ד (סי' ס"ז) שמחלק בנגיעה במוקצה בין לצורך דבר המותר ודבר האסור ומדמה לחילוק לענין טלטול מן הצד, ולכאו' משמע ג"כ שאינו חילוק בעצם הגדרת המעשה אלא לצורך מה התירו. וי"ל.

**טלטול נר לצורך להאיר**

ברמ"א (סי' רע"ו סעי' ג') התיר לומר לגוי לטלטל נר, ומבאר המג"א (ס"ק י"א) דכל היכא דשרי טלטול מן הצד שרי אמירה לעכו"ם. ולקמן (סי' רע"ט מג"א ס"ק ט') כתב דכ"ז לטלטל להאיר אבל לצורך הנר אסור.

**בית מאיר-** ומבאר הבית מאיר (סי' רע"ו שם) דלהאיר חשיב צורך דבר המותר וע"כ שרי. ומבואר דאע"פ שמכוין לטלטול הנר שהוא דבר האסור אעפ"כ חשיב דבר מותר כיון שהלהאיר הוא צרכו והוא היתר, והיינו כצד שני הנ"ל. ועי' בגר"ז (סי' רע"ו סעי' י' ובקו"א ס"ק ג') שמתקשה בזה ומאריך בכ"ז.

**מ"ב-** ועי' מ"ב (סי' רע"ו ס"ק ל"א) שפי' האופן שהיה יכול מן הצד באצילי ידיו או לאחורי ידיו, ולא פי' ע"י דבר אחר, ונראה לכאו' ג"כ דלא חשיב לצורך דבר המותר, ולכן פי' מצד שהיה יכול בשינוי, ויל"ע.

בס"ד

**דף מד.**

**מותר השמן שבנר**

**ת"ר מותר השמן שבנר ובקערה אסור ור"ש מתיר-** כתב הר"ן (דף כ: בדפי הרי"ף ד"ה ת"ר) דבעוד הנר דולק מודה ר"ש שאסור ליקח מהשמן משום מכבה, וכתב המג"א (סי' רע"ט ס"ק ב') דלטעם זה בנר שעוה שאינו מכבה יהיה מותר. אלא שבגמ' (דף מה.) איתא עוד טעם לאסור השמן מטעם דהוקצה למצוותו, וכמש"כ תוס' לעיל (דף מב: ד"ה ואין), ולטעם זה אסור גם בנר שעוה. עיי"ש.

והקשה הלבו"ש דתיפוק ליה משום שבעודו דולק הוי בסיס כדאמרינן לקמן (דף מז.) ושוב איכא מיגו דאיתקצאי, ומתרץ דנ"מ לאסור גם ביו"ט שאינו מוקצה. ועי' במ"ב (ס"ק ג') ובביאה"ל (שם ד"ה מתיר) שהביא כל הטעמים.

**אי מהני תנאי לרבי יהודה**

תניא (ביצה דף ל:) גבי סוכה ואם התנה עליה הכל לפי תנאו ואמרו שם סיפא אתאן לסוכה דעלמא, והיינו שאיסורה מצד מוקצה ומהני תנאי. [האי תנאי הוא ענין נפרד ממה שאמרו שם לקמן אם אומר איני בודל כל ביהש"מ, כמבואר בסוגיא שם].

**תוס' בסוגין-** תוס' (ד"ה שבנר) כתב דלא מהני תנאי אלא ברעועה, וכ"כ תוס' לקמן (דף מה. ד"ה ואם) ומביא כן מהגמ' הנ"ל, ותמה במהרש"א (דף מה. שם) דלא אשכחן בגמ' שם דאוקמיה ברעועה אלא בלא תנאי לר"ש, אבל בעשה תנאי שמהני גם לר"י מנלן דהוא רק ברעועה. עיי"ש.

**בעה"מ והרשב"א-** עי' בבעה"מ (ביצה שם) שנקט ג"כ דתנאי מהני רק ברעועה, דכתב דרעועה והתנה מותר גם לר"י, ובריאה אפי' בהתנה אסור וגם לר"ש, וברעועה ולא התנה פליגי. עיי"ש. וכ"כ הרשב"א (ביצה שם) דבעומד ליסתר מהני תנאי, דלר"י בתנאי הוא כמו לר"ש בלא תנאי.

**הר"ן והרמב"ן-** אכן הר"ן (דף כא. בדפי הרי"ף ד"ה והא) כתב דמהני תנאי ואפי' בנר גדול. וכן מביא מהרמב"ן (דף מה. ד"ה וראיתי בתוס') שמביא כן מירושלמי שאמרו דכוס קערה ועששית שמודה בהם ר"ש שהם מוקצה מהני בהו תנאי, וכתב הרמב"ן דה"ה לרבי יהודה, ומסיים דאפשר שגם בבריאה.

והנה במה שדן דמהני תנאי גם בבריאה, כ"כ המג"א (סי' תקי"ח ס"ק י"ג) מהיש"ש. ועי' בחזו"א (סי' מ"ט ס"ק ו') שדן לא כן דהרי תוס' בסוגין והבעה"מ אמרו שרק ברעועה וגם הרמב"ן י"ל שנר עדיף מסוכה עיי"ש הטעם[[120]](#footnote-120).

**הריב"ש-** בריב"ש (סי' צ"ג) מביא דברי הרמב"ן וכתב 'ואע"פ שיש לי לדון בהיתר זה, כי לא התירו אלא לר"ש בכוס דלית ליה מיגו דאתקצאי, אבל לדידן דאית לן מיגו דאיתקצאי דקיי"ל כר"י בנר לא מהני תנאי וכו' אלא שכבר הורה זקן'[[121]](#footnote-121).

**תוס' בביצה-** תוס' ביצה (דף ל: ד"ה אמר) מקשה היאך אמרו שמהני תנאי הא במוקצה מחמת איסור לא אשכחן שמהני ביה תנאי, ומתרץ דאה"נ הוה מצי למיפרך אלא שבלא"ה לא קיימא למסקנא.

ובמהרש"א מפרש שכוונתו שלמסקנא באמת לא מהני תנאי במוקצה מחמת איסור לר"י, והסיפא מוקים לה באיני בודל וכשיטת הרי"ף, עיי"ש. ומביא עוד מרש"י שם דפליג וסבר דנשאר למסקנא שמהני תנאי. אכן במהרש"ל מפרש דברי תוס' באופ"א ולפ"ז אינו ענין להכא.

**תנאי בנר שכבה**

**תוס'-** תוס' (ד"ה שבנר) מקשה מדוע בנר לא מהני תנאי, והיינו דנר דמי לרעועה ומשום דעבידי דכבה, משא"כ סוכה בריאה. אלא דיש להבין היכן ראה תוס' שלא מהני תנאי בנר, ועי' בחי' הר"ן (דף מה. ד"ה ואם התנה) שכשמביא קושית תוס' מוסיף 'ולא חזינן בגמרא שמהני ביה תנאה'.

ועי' בפנ"י שתמה ככן מנא ליה לתוס', וכ"ת משום דסתמא קתני הא אשכחן כמה סתמא שלא הוזכר האפשרות של תנאי, וכתב לדון דאי היה מהני תנאי בנר א"כ בסתמא הוה ליה כאילו התנה, עיי"ש. ויש להוסיף דזהו המשך דברי התוס', דמאחר שחילק מנר חנוכה דהכא יושב ומצפה שיכבה, סבר דחשיב כאליו התנה.

**תירוץ תוס'-** תוס' מבאר דבנר לא מהני תנאי, משום שעיקר הקצאתו לביהש"מ ודחייה בידיים לצורך שבת. והעירו דיל"ע מה איכפת לן אלימות ההקצאה, הא התנאי הוא על הזמן שבטלה ההקצאה שכל הנידון הוא מיגו דאיתקצאי.

**תוס' רא"ש-** התוס' רא"ש מביא דברי תוס' ומוסיף עוד, דרבינו שמשון תירוץ דהאי מוקצה חמור טפי משום דהוי בסיס לדבר האסור הלכך לא מהני ביה תנאה. [ועי' בב"י (סי' רע"ט) שמביא סברא להיפך מהרשב"ץ (תשב"ץ ח"א סי' קל"ז) דכשהוא אסור רק מחמת השלהבת לא אמרינן ביה מיגו דאיתקצאי כמו כשהוא עצמו מוקצה[[122]](#footnote-122), עיי"ש]

**הרמב"ן והרשב"א-** הרמב"ן לקמן (דף מה. ד"ה וראיתי בתוס') דן לתרץ דבנר לא מהני תנאי 'אבל שמן כיון שסבור שהוא כלה בנר בשבת היאך יתנה על הספק אם יכבה והוא אין דעתו שיכבה', אלא דאכתי יקשה דיהני תנאי על הנר דהוא לא כלה, ומבאר הרמב"ן 'וכיון שאין התנאי מועיל למותר השמן אין מועיל לנר עצמו שהרי הוא בסיס לשמן והפתילה', וצ"ב כוונתו.

אלא שמביא מהירושלמי שמהני תנאי וכדהובא לעיל, וכ"כ הרשב"א (ביצה דף ל:) דמהני תנאי לר"י וגם בנר. וכן הורה הריב"ש הנ"ל. ובב"י (סי' רע"ט) מביא כל הדיעות, ומסיק דכיון שמוקצה דרבנן אפשר להקל, ובדרכ"מ מסיק שלא נוהגין כן.

**תנאי בשמן המטפטף לר"ש-** תוס' בסוגין וכן הרמב"ן הנ"ל (דף מה.) הקשו בקושייתם אמאי לא מהני תנאי גם בשמן המטפטף לר"ש[[123]](#footnote-123).

**להלכה-** בשו"ע (סי' רע"ט סעי' ד') פסק דמהני תנאי בנר, וברמ"א כתב דנוהגין כי"א דלא מהני תנאי, והטעם שלא יהני תנאי עי' במג"א (ס"ק ז') שמביא דברי תוס' בסוגין הנ"ל. וע"ע בהגר"א שם שמציין על השו"ע את שיטת הרי"ף ביצה (שם) ומבאר המ"ב (ס"ק י"ב) שנראה לפ"ז דהתנאי הוא איני בודל, עיי"ש.

**תמיהת המג"א-** המג"א (שם ס"ק ו') וכן בסי' תקי"ח (ס"ק י"ג) תמה סתירה בשו"ע דבנר פסק דמהני תנאי ולגבי סוכה פסק דלא מהני תנאי, עיי"ש בארוכה בכל דבריו. ובחזו"א (סי' מ"א ס"ק ט"ו וסי' מ"ט ס"ק ו') דן לחלק שנר עדיף מסוכה, עיי"ש הטעם.

**אי התנאי להשתמש או לטלטל-** בחזו"א (סי' מ"ד ס"ק י"ג) כתב דבעינן תנאי להשתמש ולא סגי במתנה לטלטל, עיי"ש מש"כ לפ"ז.

**\***

**מתני'**

**מטלטלין נר חדש אבל לא ישן**

**אבל לא ישן-** פרש"י דמוקצה מחמת מיאוס הוא, ומבאר הפנ"י דמחמת המיאוס אינו ראוי לשימוש אחר אלא להדלקה, וכיון שבשבת אסור להדליק נמצא דאין תורת כלי עליו בשבת והוי כעצים ואבנים. ועי' בסמוך

**מוקצה מחמת מיאוס בכלי היתר-** ועי' ברמב"ם (פכ"ה הי"א) כתב דמוקצה מחמת מיאוס כגון נר וכלי צואה, וכתבו רע"א (שם) והפמ"ג (סי' רע"ט ס"ק י"ד ד"ה ואני העני) דהוי כלי שמלאכתו להיתר ואעפ"כ מוקצה מחמת מיאוס. ועי' רמב"ן ורשב"א (דף קכב:) שדנו שנר חשיב כלי היתר, ולפ"ז עיקר המוקצה מחמת מיאוס במשנתנו הוא בכלי היתר.

וכן פרש"י (ביצה דף לו: ד"ה נותן) דגרף של רעי הוא מוקצה מחמת מיאוס. וע"ע ברשב"א ביצה (דף כח: ד"ה רבינא) שכתב דקערות אחר אכילה הוו מוקצה מחמת מיאוס, והרי הם מותרים בשבת. וכן גם שפוד ביו"ט לדברי הרשב"א שם. והנה בכלי היתר דחזיא לתשמישו בשבת לא שייכי דברי הפנ"י, ולכאו' ע"כ דהוי הקצאה בחיוב[[124]](#footnote-124).

**ר"ש אומר כל הנרות מטלטלין**

ר"ש פליג במשנתנו על מוקצה מחמת מיאוס, ועוד פליג על מוקצה מחמת איסור דהיינו על מיגו דאיתקצאי[[125]](#footnote-125), ובפשטות הם ב' נידונים נפרדים, ויל"ע במה שייכי להדי.

עוד אשכחן דפליגי במיטה שייחדה למעות אי נעשה מוקצה וכן בחצוצרות לעיל (דף לו.), עי' בתוס' לקמן (דף מה. ד"ה הכי). ויש לברר היאך שייכי כל הני פלוגתות להדדי[[126]](#footnote-126).

**דעת הר"ן לרע"א-** והנה הר"ן (ביצה דף טו: בדפי הרי"ף ד"ה ומכאן) מבאר דר"ש סבר דכיון שהשתא חזי ליה אין הקצאתו שמע"ש אוסרתה, ומבאר רע"א (בסוגין) דמודה ר"ש עיקר ההקצאה דמיאוס רק סבר שכשנוטלו להשתמש חשיב כמבטל ההקצאה, ושוב ליכא אלא רק מיגו דאיתקצאי ור"ש כשיטתו דלא סבר מיגו דאיתקצאי, ולפ"ז לכאו' הוי חדא פלוגתא[[127]](#footnote-127). וכתב רע"א דנ"מ לפ"ז דלטלטל בלא להשתמש מודה ר"ש דאסור, דבזה לא מבטל ההקצאה.

וכ"כ גם בגליון שו"ע (סי' רע"ט על המג"א ס"ק י"ב), ודן שם דלכאו' לצורך מקומו יהיה אסור דלא ביטל ההקצאה, אלא שדן להתיר דכל דשרי לצו"ג שרי לצו"מ[[128]](#footnote-128).

**דעת הר"ן לחזו"א-** אכן בחזו"א (סי' מ"ג ס"ק ח') פליג על רע"א ומפרש דברי הר"ן באופ"א, דכונתו רק לדרגות בהקצאה, עיי"ש כל דבריו, ומוכיח כן מדלקמן (דף מה.) דמטלטל נר חנוכה מקמי חבראי דסמך על ר"ש, ואי כרע"א הא בכה"ג גם לר"ש אסור, עיי"ש.

עוד כתב שם דלרע"א בר"ן ה"ה בשאר מוקצה דר"י כגון תמרי דעסקי מודה ר"ש דאסורין ורק כשמשתמש מבטל ההקצאה וליכא מיגו, ומקשה לפ"ז אמאי שרי לקמן (דף קכח.) לטלטל בשר נפוח לר"ש, עיי"ש[[129]](#footnote-129).

**דעת הרשב"א-** ועי' בסמוך דדעת הרשב"א דמוקצה מחמת מיאוס לר"י שרי לצוגו"מ, ולפ"ז ע"כ ר"ש שמתיר הוא גם מחמה לצל, ובזה א"א לפרש שמבטל ההקצאה, וע"כ שלר"ש אינו מוקצה כלל. וכן מתבאר גם ממה שפליג הרשב"א שם על הר"ן בביאור הדין של שפוד עיי"ש.

**הרמב"ם-** כתב הרמב"ם (פכ"ה הי"א) דכלי המוקצה מחמת מיאוס מותר לטלטלו בשבת אם הוצרך להן, ומדייק רע"א (בסוגין ד"ה ברמב"ם) דמשמע שמחמה לצל אסור, והניחא בכלי שמלאכתו לאיסור ניחא אבל במלאכתו להיתר קשה. ומבארו רע"א ע"פ ביארו הנ"ל בר"ן דמודה ר"ש שהוא מוקצה ורק כשנוטלו לשימוש מבטל ההקצאה, וע"כ מחמה לצל אסור.

וכן מדייק הפמ"ג (סי' רע"ט א"א ס"ק י"ד) מהרמב"ם בתו"ד, והביאו הביאוה"ל (סי' רע"ט סעי' ו') ומביא דמהמאור והר"ן נראה דלא סבירא להו הכי, עיי"ש.

**אי דינו עכ"פ ככלי שמלאכתו לאיסור-** עי ברמב"ן וברשב"א (דף קכב:) שדנו שנר לא חישב מלאכתו לאיסור עיי"ש ב' טעמים לזה, אכן תוס' שם פליג[[130]](#footnote-130). אכן הבית מאיר (סי' ש"י סעי' ז' בסו"ד) דגם הרשב"א הנ"ל לא אמר שחשיב היתר אלא מכח הכרח הקושיא, אבל אחר שמסיק לתרץ באופ"א שוב הדר ביה ומודה דחשיב מלאכתו לאיסור. וע"ע במה שצוין בנידון זה לקמן (דף קכב:).

והנה הרשב"א ביצה (דף כח: ד"ה רבינא) כתב דמוקצה מחמת מיאוס שרי לצוגו"מ, ובביאור יותר בשו"ת (סי' תר"ו), ותמה הפמ"ג (סי' ש"ח א"א ס"ק י"ג) דא"כ מה מוסיף המיאוס הא גם בלא"ה לא היה שרי אלא לצוגו"מ, וכתב דאי כרשב"א הנ"ל דחשיב כלי היתר א"ש. אכן אי הרשב"א הדר ביה שוב יקשה.

ועי' בביאוה"ל (סי' רע"ט סעי' ו') שמביא מהא"ר שדוקא בכבר הדליקו בו פעם אחת אבל בהזמנה בעלמא לא נאסר ודינו כמלאכתו להיתר[[131]](#footnote-131).

**חוץ מן הנר הדולק בשבת**

**רש"י-** פרש"י דהוא משום שמא יכבה, וכן איתא לקמן (דף מו:). ומעיר המהרש"א, דשם לא קאי הכי למסקנא, דהקשו הא דעת ר"ש דדבר שאי"מ מותר, וע"כ מסקי דאיסור נר הדולק לר"ש הוא משום דהנח לנר שמן ופתילה שנעשו בסיס לשלהבת עיי"ש. וכתב רע"א דאה"נ דרך רש"י לפרש כס"ד של הש"ס, אלא שתמיה על הרע"ב שג"כ העתיק כן, עיי"ש. וע"ע בחת"ס.

**מג"א-** המג"א (סי' רע"ו סוס"ק י"א) מביא דברי רש"י ותמה הא בגמ' מסקי דאינו משום שמא יכבה אלא משום בסיס, ובלבושי שרד מפרש כוונת המג"א די"ל דלא רק הוסיפו טעם משום בסיס אלא למסקנא באמת לא חיישינן לשמא יכבה כלל, ונ"מ שמותר בטלטול מן הצד, עיי"ש[[132]](#footnote-132).

**כוס קערה ועששית**

איתא בבריתא אבל כוס קערה ועששית לא יזיזם ממקומם, ופ' מר זוטרא דמודה בהו ר"ש משום דכי קשרי רבי שמעון בנר זוטא דעתיה עלויה אבל הני דנפישי לא. והיינו דהטעם שר"ש מתיר בנר הוא כדאמרו לקמן (דף מו:) דאדם יושב ומצפה אמתי תכבה נרו, משא"כ בנר גדול ככוס קערה ועששית שלא עומד לכבות בשבת ואינו מצפה להשתמש בו לשימוש אחר. ומצינו פלוגתא מצד מה נאסר באין דאין יושב ומצפה וכדלהלן.

**הריטב"א והרשב"א-** מבאר ריטב"א (ד"ה אבל כוס) 'ולאו משום מיגו אלא דכיון שהם גדולים וראויים להדליק כל השבת אסח לדעתיה מינייהו לכוליה יומיה', והיינו דהוי הקצאה לכל היום.

וכ"כ לקמן (דף מד: ד"ה ופרקינן) דר"ש לית ליה מיגו והא דמודה בכוס קערה ועששית אינו משום מיגו אלא שמקצה לכל היום כולו. אלא דעי' בהמשך דבריו בהא דמודה ר"ש בסוכה ביום השמיני, עיי"ש.

וכן מבואר ברשב"א לקמן (דף מה. ד"ה כי לית ליה לר"ש) שכתב דבדחייה בידם מודה ר"ש 'דאכתי קאי בדחויו והוה ליה ככוס וקערה', ושוב מקשה דא"כ נילף מכוס וקערה דמודה ר"ש בדחייה עיי"ש תירוצו. ומבואר דכוס וקערה הוא מצד שקאי בדחויו כל השבת. וכן מבואר בתוס' ר"י הזקן שמדמה כוס וקערה לגרוגרות וצימוקים, עיי"ש.

**השיטה להר"ן והר"ן-** השיטה להר"ן (דף מד: ד"ה ההיא ר"ש) פליג ומפרש דבכוס קערה ועששית הוא מטעם מיגו דבכי האי מודה ר"ש למיגו, ומשם דרק כשיושב ומצפה שיכבה מתיר ר"ש, ומדמה לסוכת מצוה שמודה ר"ש שאסורה גם בשמיני. והיינו דמה שאמרו בגמ' (דף מו:) הטעם של יושב ומצפה הוא הטעם שלכן לא אמרינן מיגו, משא"כ באינו מצפה מודה ר"ש למיגו.

וכן נראה בחי' הר"ן (דף מה. ד"ה וממאי דר"ש) שמביא הרמב"ן שמודה ר"ש בסוכה בשמיני דאסור משום מיגו דאיתקצאי, ומוסיף הר"ן דדמי לכוס קערה ועששית שמודה בהו ר"ש. וכן הוא גם לשון תוס' (דף מו: ד"ה מי יימר דמזדקק)

**תוס' רי"ד-** התוס' רי"ד מדמה הא דשמן המטפטף אסור לר"ש דדמי שכוס קערה ועששית. והרי בשמן המטפטף אין ר"ש מודה למיגו דאיתקצאי מדמתיר אחר שכבה, וע"כ דאיכא הקצאה על זמן זה ואסח אדעתיה מיניה, וא"כ מה מדמה לכוס קערה ועששית, ע"כ שגם שם הוא מצד הקצאה על כולי יומי.

**דברי הרשב"א בחולין-** הרשב"א בחולין (דף טו. ד"ה עד כאן לא שרי ר"מ) מביא ב' דעות אי מודה ר"ש בכל שאינו יושב ומצפה, או שרק דומיא דכוס קערה ועששית שגם דחאו בידים וגם אינו יושב ומצפה. עיי"ש. ויתבאר יותר בסוגיות דלהלן (דף מה:)

**מ"ש שמן בנר קטן מכוס קערה ועששית-** הרמב"ן (ד"ה התם) והרשב"א (ד"ה כי שרי) מקשים אמאי מתיר ר"ש במותר השמן, הא לא מצפה שישאר שמן ודמי לכוס קערה ועששית. ומתרצים דכיון דיהיב דעתיה על הנר ומצפה אימתי תכבה נרו, אף על המותר שבשמן נותן דעתו, אבל בגדולים לגמרי מסלק דעתו מהן[[133]](#footnote-133).

**דעת ר"א בן ר"ש בכוס קערה ועששית-** כתב הריטב"א דראב"ש שמתיר בשמן המטפטף, מודה בכוס קערה ועששית דאקציה לכל השבת כיון שראויות להדליק כל השבת. וכ"כ השיטה להר"ן דלא פליג ראב"ש אלא בנר קטן דדעתיה עלוי' משא"כ בכוס קערה ועששית[[134]](#footnote-134).

**אי ר"י מודה דכוס קערה ועששית חמירי-** עי' בסמוך (בביאור לדברי המתיר אוסר) דמבואר דלרש"י מודה ר"י ולשאר ראשונים פליג, עיי"ש.

**ראב"ש אומר מסתפק מן הנר שכבה**

**רש"י-** פרש"י דכיון דכבה והולך לא מחייב תו משום מכבה, ומבאר המהרש"א דרש"י פי' דמה שמסיים 'ואפי' בשעה שהנר דולק', קאי גם על מן הנר שכבה, וע"כ מפרש דגם בעודו דולק כל שכבה והולך כבר ליכא משום מכבה.

והעירו דיל"ע דהא טעם זה הוא רק כלפי האיסור מחמת שמא יכבה שהזכירו רש"י לעיל, אבל למאי דמסקינן לקמן (דף מז.) דאיסורו משום בסיס מה מהני הא דכבה והולך.

**ריטב"א-** אכן בריטב"א פליג דכל שעדיין לא כבה איכא איסור כיבוי, וע"כ מתפרש נר שכבה כבר, ומה שאמר 'אפי' בשעה שהנר דולק' קאי רק על אידך גוונא של שמן המטפטף.

**תוס'-** התוס' (דף מב: ד"ה אין ודף מה. ד"ה לא) מפרש הא דאמרו אין מוקצה לר"ש אלא שמן שבנר בשעה שהוא דולק, דהיינו שמן המטפטפף, שאילו השמן שבתוך הנר אסור משום מכבה. וכתב הרש"ש (דף מב:) דתוס' סבר כריטב"א, דאי כרש"י שפיר מתפרש שמן שבנר כפשוטו, והיינו בנר שכבה והולך דליכא משום מכבה ואין איסורו אלא משום מוקצה.

**תוס' רא"ש-** התוס' רא"ש בסוגין מקשה על רש"י אמאי אינו מכבה הא אדרבא כשכבה והולך כ"ש דקרוב הוא לכבותו.

ומתרץ דאפשר לקיים דברי רש"י אי ה'מכבה' במסתפק שמן הוא מה שממהר ליכבות[[135]](#footnote-135), די"ל דנר זה שכבה הולך היה כבה בלא"ה קודם שיכלה השמן שבתוכו. אלא שמתקשה שעיקר ה'מכבה' במסתפק שמן אינו מצד זה דזה הוי רק גרם כיבוי אלא חיובו מחמת שמכחיש ומכהה האורה,

עוד מתרץ דאפשר שגם אי משום מכחיש האורה, כיון שבלא"ה כבה והולך לא מכחיש האור. וכ"כ ברש"ש (דף מב: על תד"ה אין) דמה שנטילת שמן מנר הוי מכבה הוא במה שמכהה אורו, והכא לא מכהה כיון שבלא"ה כבר כבה והולך. וע"ע בפנ"י (על רש"י) שכתב נמי בדרך זו, עיי"ש.

**פלוגתת ר"ש ור"א בנו בשמן המטפטף**

ר"ש אוסר בשמן המטפטף, וטעמו משום שהוא מוקצה למצותו כדאמרו לקמן (דף מה.) דמודה ר"ש במוקצה למצותו בשמן שבנר, וראב"ש מתיר שמן המטפטף גם בשעה שהנר דולק.

**שיטה להר"ן-** יל"ע הא השמן שטפטף כבר לא ישמש למצוה ומה סבר ר"ש. וכתב השיטה להר"ן (ד"ה דאלו אבוה) דר"ש סבר דבעוד שהוא דולק אסור משום 'דדעתיה אכבוי ולא לאותו שמן בעוד שהוא דולק'.

ובדעת ראב"ש מפרש דבכוס קערה ועששית מודה ראב"ש דאסור, דהתם אין דעתו עלויה משא"כ בנר קטן שדעתו עלויה בזה הוא אפי' בשמן המטפטף בעוד שהוא דולק[[136]](#footnote-136).

**תוס' רי"ד-** התוס' רי"ד מבאר דר"ש סבר שכל זמן שדולק מסיח דעתו מינה דלא אסיק אדעתיה שיטפטף, ומוסיף, דכמו שמסיח דעתו מכוס קערה ועששית כך מסיח דעתו מהנר כל זמן שהוא דולק.

אלא שמקשה הא הניח כלי לקבל השמן וע"כ אסיק אדעתיה שיטפטף, ומתרץ, דנתן הכלי שמא יטפטף טיפה אחת שלא יטנף המפה או יימאס המאכל, אבל שיטפטף כ"כ הרבה שיהיה ראוי לשימוש זה לא אסיק אדעתיה.

**לדברי המתיר אוסר ולדברי האוסר מותר**

**רש"י-** פרש"י דהאוסר היינו ר"י והמתיר הוא ר"מ, והינו דפליגי בנר חרס מחמת מיאוס, והכא הוי נר מתכת והנידון מחמת איסור, וקס"ד דר"מ אית ליה ור"י לית ליה וקמ"ל שמודה ר"י במחמת איסור.

**הר"ח ותוס'-** תוס' מביא פר"ח דהמתיר היינו ר"ש והאוסר היינו ר"מ ור"י, והיינו דפליגי בנר חרס וקס"ד שר"מ מצריך גם מיאוס וגם איסור[[137]](#footnote-137) ולר"י סגי במיאוס אבל בנר מתכת יתירו, ור"ש דפליג על מיאוס ואיסור, הכא מודה דהוי פמוט גדול דהוי ככוס קערה ועששית.

**הרמב"ן ושאר ראשונים-** הרמב"ן מפרש כתוס', אלא שמוסיף דאפ"ל דר"מ הוא המתיר עם ר"ש ולא האוסר עם ר"י, ושוב אי"צ לומר שס"ד דבעינן תרוויהו מיאוס ואיסור. עיי"ש. וכ"כ הרשב"א והר"ן והשיטה להר"ן

**כוס קערה ועששית לר"י-** הנה בין לתוס' ובין לשאר ראשונים עולה דר"י פליג על כוס קערה ועששית וסבר שאינן מוקצה טפי מנר קטן. ובחי' הר"ן כתב שזה הכריחו של רש"י לא לפרש כתוס', דסבר דודאי מודו ר"י דכוס קערה ועששית אסוחי אסח דעתיה לגמרי מיניה.

בס"ד

**מטה שייחדה למעות**

**מטה שייחדה למעות**

**תוס' בסוגין והרי"ף-** תוס' (ד"ה מטה) כתב דייחדה למעות הוי מוקצה רק לר"י, דאין עושין בה שום תשמיש ודמיא לחצוצרות לעיל (דף לו.), אבל לר"ש מותר. וכן מביא הרא"ש (סי' כ') מהרי"ף דלר"ש שרי.

ועי' ברמב"ן שביארו שע"י שעשויה למעות 'דמי כמי שהניחו בה מעות בשבת' וברשב"א מוסיף 'ולעולם הרי הוא כבסיסי לדבר האסור', והיינו שע"י שמיוחד למעות וכשיונחו יהיה בסיס, מקצהו לזה לר"י כבר כעת.

**הרמב"ן-** הרמב"ן גופיה (ד"ה ולי נראה) מבאר הענין באופ"א, 'דמתוך שאדם מקצה דעתו מהן מישיבה שלה, ואין אדם משנה אותה לשום תשמיש אחר, בטל תורת כלי ממנה וזו היא הקצאה שלה, ולדעת רבי יהודה איתמר דומיא דקנה של תרנוגולין לקמן בשמעתין'. והיינו שע"י הייחוד עומד כחפץ בלא שימושים ונידון כבטל ממנו תורת כלי בשבת.

**תוס' לקמן והרא"ש בשם ר"ת-** אכן לקמן (דף מד: ד"ה הא) דן תוס' דהויא מוקצה גם לר"ש, דקפיד עליה ומייחד לה מקום, ודמי לסיכי זיירי ומזורי דלקמן (דף קכג.), וכן מביא הרא"ש (שם) מר"ת.

אלא שמוסיף תוס' דזהו רק למאי דמוקמי לה בהניח עליה מעות, אבל לס"ד שנאסר בהזמנה בעלמא, ע"כ הוא רק כמש"כ תוס' לעיל דהוי מוקצה דר"י כחצוצרות, ומיישב בזה משה"ק על רש"י בד"ה ומה נר, עיי"ש[[138]](#footnote-138).

**הוכחת הרא"ש מדלקמן שרב כר"ש בטלטול-** הרא"ש מוכיח דמודה ר"ש במטה, דהא רב פסק לקמן (דף קכח.) כר"ש במוקצה לטלטול ואמאי אסר הכא במטה, ע"כ דגם לר"ש אסור.

אלא דקשה, דאכתי בלא ייחדה שאסר רב בהיו עליה בביהש"מ, זה אינו אלא לר"י, דבלא ייחדה אינו כמייחד לה מקום. ועי' בחי' הר"ן (דף מד: ד"ה ההיא ר"ש) שמפרש דאה"נ, וכל מה שאמרו שרב כר"ש לטלטול, היינו במוקצים שפליגי בהם ר"י ור"ש, אבל בהני מוקצה שמודה בהו ר"ש והנידון על מיגו, בזה רב סובר מיגו ודלא כר"ש[[139]](#footnote-139).

**יישוב לדעת הרי"ף-** אכן עי' בחי' הר"ן (דף מד: סד"ה ההיא ר"ש) שמיישב לדעת החולקים על ר"ת, דהא דרב כר"ש לטלטול הוא רק במידי דאכילה, דהקצאתו רק מאכילה, כפי' הרמב"ן והרשב"א (שם דף קכח.). וע"ע בקרבן נתנאל (שם אות ב')

**הריטב"א-** הריטב"א (דף מד: סד"ה ופרקינן) מביא ג"כ מתוס' דמטה הוי כחסרון כיס, אלא דמשמע שמפרש כן רק בדעת רב אלעזר בדעת רב, אבל למסקנא לא קיימא הכי, עיי"ש. וכן נראה גם מדבריו לקמן (דף מה: ד"ה קינה) דלמסקנא מטה שייחדה למעות אסורה רק לר"י, עיי"ש.

**הגהות מימוני-** כתב בהגהות מימוני (פכ"ה אות ו') דמודה ר"ש במטה שייחדה למעות דהויא כגרוגרות וצימוקין שמודה בהו ר"ש.

**אי נאסר לגמרי או דשרי לצורך גופו ומקומו**

**תוס' ועוד-** תוס' הנ"ל (ד"ה מטה) כתב דנאסר לגמרי, וגם מש"כ תוס' הנ"ל (ד"ה והא) דאסור לר"ש מתפרש דאסור לגמרי, מדמדמה לסיכי זיירי ומזורי, וכן גם ברא"ש. וגם לטעם ההגהות מימוני שכגרוגרות וצימוקים הוא ע"כ מוקצה לגמרי.

**הגהות אושר"י וב"י-** אכן בהגהות אושר"י כתב דשרי לצורך גופו ומקומו, והביאו הב"י ומפרש כן גם בדעת הרא"ש, ותמה המג"א (סי' ש"י ס"ק ה') הא הרא"ש מדמה לסיכי זיירי ומזורי ושם אסור לגמרי, וכן להגה"מ הנ"ל שדימה לגרוגרות וצימוקים.

וע"כ דדברי ההגהות אושר"י הוא שיטה אחרת, שאע"פ שאינו מוקצה לר"ש עכ"פ מהני הייחוד למעות דלהוי עי"ז כלי שמלאכתו לאיסור. וכ"כ הגר"א דגם לרי"ף שמטה מותרת לר"ש, עכ"פ הויא מלאכתו לאיסור.

**הרמ"א-** הרמ"א מעתיק שיטה זו דשרי לצורך גופו ומקומו, ובמג"א מפרש דכוונתו דברי הב"י הנ"ל ותמה בזה ככל הנ"ל, אמנם הבית מאיר (שם) הו"ד בשעה"צ (שם ס"ק י"ט) כתב דגם אם במטה הוי מוקצה גמור דדמי לסיכי זיירי ומזורי, אעפ"כ בכיס של מעות אינו כן, דהרי נושאו לכל מקום שהולך ולא מייחד לו מקום, וע"ז באו דברי הרמ"א, עיי"ש[[140]](#footnote-140).

**ומה נר דלהכי עבידא וכו'**

**רש"י-** פרש"י (דף מד. ד"ה מטלטלין נר חדש) שהקושיא היא מדקתני אבל לא ישן ולא אבל לא המיוחד לכך, ומקשה תוס' דא"כ גם אחר דאוקמיה שהניח עליה מעות יקשה מנר מתכת דשרי לר"י אפי' ביחדו כל שלא הדליקו בו באותה שבת, ואפי' שכבר הדליקו בה בחול והוי כהניח בה מעות.

ועי' ברש"י (דף מד: ד"ה הניח עליה) שנחית לזה וכתב, דבאמת נר של מתכת איירי בלא ייחדו. אלא דאה"נ אכתי לא מיישב מדוע באמת ליכא דיוק מדקתני חוץ מנר שהדליקו בו באותה שבת ולא קתני חוץ מייחדו. ועי' גם ברשב"א שתמה כן דא"כ גם בחרס נימא דאיירי בלא ייחדו ומה הקשו.

**תוס'-** תוס' מפרש דסברי שנר של חרס חשיב כייחדה, כיון שאחר שידליק לא תהיה ראויה לשימוש אחר, משא"כ נר מתכת משמש גם אחר הדלקה גם לשימושים אחרים וע"כ אינו כמו ייחדה. וכתב הרשב"א שכן מוכח שמתכת שרי גם בייחדו, דהרי פמוט ודאי מיוחד להדלקה ואעפ"כ אמרו (דף מד.) שבלא הדליק בו באותה שבת שרי.

וע"ע בתוס' לקמן (סד"ה הא) שכתבו דלמאי דמסקי דאיירי בהניח, אסור גם לר"ש דהוי כסיכי זיירי ומזורי, ושוב לא קשה מנר מתכת כלל, דלדונו כסיכי זיירי ומזורי שייך רק במטה ומעות ולא בנר.

**רמב"ן-** הרמב"ן מקשה על רש"י מה הדיוק הא שפיר קתני ישן בלא ייחדו לחדש דין מוקצה מחמת מיאוס, ועל תוס' מקשה דלפי"ד עולה שנר חרס ישן יהיה מוקצה כמטה, ואי"צ לדינא דמוקצה מחמת מיאוס.

וע"כ מפרש דודאי נר איסורו רק מדין מוקצה מחמת מיאוס, ומה שהקשו הוא רק דדימו דכמו שבמטה הזמנה כמעשה, ה"נ במיאוס של נר חרס נימא הזמנה כמעשה, עיי"ש.

**רשב"א-** הרשב"א מביא דברי רש"י ותוס', ומקשה דלתוס' נר חרס אסור מדין מוקצה כמטה למעות ואי"צ למיאוס וכקושית הרמב"ן. ומתרץ דעיקרא דמילתא משום המיאוס, דמשום דבלא"ה נמאס ואינו ראוי למלאכה אחרת, לכן מיועד רק להדלקה כל שעה, משא"כ נר של מתכת.

עוד כתב ליישב הקושיא על רש"י, דהדיוק אינו סתם מדלא קתני אבל לא את המיוחד, אלא הדיוק מדקתני מטלטלין נר חדש ולא ישן ולא קתני איפכא אין מטלטלין נר ישן אלא חדש, דמזה משמע שעיקר החידוש הוא היתר החדש ומשמע כל חדש גם המיוחד, עיי"ש.

**לא יחדה למעות יש עליה מעות אסור לטלטלה**

**תוס'-** כתב תוס' דע"כ במניח וע"כ אסור כיון שנעשה בסיס, דאי בשוכח הא סגי בניעור כדתנן לקמן (דף קמב:) מעות שעל הכר מנער את הכר. ומבואר דיש בסיס באמצע שבת.

ובהמשך מוקים לה תוס' בהניחו נכרי וקטן לדעת הישראל, ומבואר בתוס' דנעשה בסיס הגם שדעתו ליטלו, ודלא כמש"כ לקמן (דף נא. ד"ה או) ובגלהש"ס (שם) מציין לדבריו כאן. וע"ע ברע"א (סי' רס"ה על המג"א ס"ק ב') שהקשה דא"כ היאך יפרש תוס' ההיא דשליפי זוטרי אמאי אינו מבטל כלי מהיכנו הא נעשה בסיס. עיי"ש תירוצו[[141]](#footnote-141).

**בסיס ע"י אחר שאינו בעלים-** מבואר מדברי תוס', דרק בהניחום לדעת בעלים נעשה בסיס אבל בלא"ה לא, ובתו"י (בגליון התוס') מקשה מהגמ' בסוכה גבי מורביות דחזינן שנעשה בסיס גם ע"י אחר, ודן לתרץ, וכן מביא האו"ז (הלכות ע"ש סי' כ"ט) להוכיח משם ודן לדחות, עיי"ש. וברמ"א (סי' ש"ט סעי' ד') פסק כן דלא נעשה בסיס בכה"ג דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו. עיי"ש.

**בסיס לאיסור והיתר ונטל ההיתר אי חשיב מניח או שוכח-** הרש"ש (ביצה דף ב. תד"ה ובית הלל) כתב דבסיס להיתר ואיסור ונטל ההיתר חשיב כשוכח, אכן בפמ"ג (א"א סוף סי' רע"ט בכללים אות ג' בתו"ד) כתב שחשיב כמניח. ובס' שלמי שמעוןם העיר דלפמ"ג אמאי לא אוקים תוס' הכא בכה"ג.

**הרשב"א והרמב"ן והריטב"א-** הרשב"א לקמן (דף קמג.) מקשה הא במניח בשבת ע"ד ליטלו אינו בסיס, וכתב דאיירי במניח ביהש"מ, א"נ בשבת ע"י נכרי או קטן ולא היה דעתו לנער בשבת, ואפי' שעשוין ליטול מעצמן.

עוד כתב בהמשך וכן הוא גם ברמב"ן (שם) דאה"נ שרי בניעור ומה שאמרו שאסור היינו במטלטל בלא ניעור עיי"ש בכל דבריו. וכ"כ הריטב"א (שם). וכן צ"ל ע"כ לדעת הבעה"מ שכתב (דף קנד:) דאין בסיס באמצע שבת, וע"כ כל מה שנאסר הוא רק בטלטול בלא ניעור.

**הראב"ד והמאירי-** עוד מביאים הרשב"א והרמב"ן (שם) מהראב"ד 'דהתם אע"פ שלא יחדה למעות בטלה היא לגבי מעות דחשיבי'. והיינו דהגם שהניח ע"ד ליטלן אעפ"כ נעשית המטה בסיס למעות מטעם זה.

ובמאירי (שם סד"ה גרעינים) מביא דיש מתרצים כסברא זו כלפי שגם אי נימא שאין בסיס באמצע שבת, אעפ"כ מחמת חשיבות המעות היא בטלה אצלם אע"פ שלא היו ביהש"מ.

**הריטב"א והשיטה להר"ן בדעת הראב"ד-** ובריטב"א (שם) מוסיף בשם הראב"ד עוד, דמחמת כן נעשה בסיס גם בשוכח, דמבאר 'דשאני מטה שמתוך שהיא עשויה להניח עליה מעות, אפי' בלא יחוד ואפי' בשוכח נעשית להם בסיס להיות בטלה אצלם'. וכ"כ גם בשיטה להר"ן (דף קמב: ד"ה רב אשי) בדעת הראב"ד.

**תוס' ד"ה יש עליה מעות**

**וא"ת אמאי לא מוכח מהכא דאין מוקצה לחצי שבת-** תוס' נוקט בפשיטות דלמ"ד יש מוקצה לחצי שבת ה"ה דיש בסיס באמצע שבת, וכ"כ גם לעיל (דף מג. ד"ה בעודן עליו).

אכן במאירי (ביצה דף כו: ד"ה ויש שואלין) מביא 'אחרים תירצו דמטה שאני הואיל ואין איסור טלטולה מצד עצמה אלא מצד המעות, ולא שאלו בתלמוד אם יש בסיס לחצי שבת אם לאו, שאין איסור בסיס אא"כ נעשה בסיס בין השמשות', והיינו דאפי' למ"ד דיש מוקצה לחצי שבת אין בסיס לחצי שבת. וכעי"ז איתא ברא"ה (ביצה שם). ע"ע בבעה"מ (דף קנד:) דאין בסיס באמצע שבת.

**וי"ל וכו' והוי כגמרו בידי אדם-** מקשה המהרש"א א"כ מה אמרו בגמ' והוא שלא היו עליה בבין השמשות, הא בכי האי שהוא גמרו בידי אדם גם במונח בביהש"מ לא יהיה מיגו דאיתקצאי, עיי"ש.

עוד קשה דתוס' לעיל (דף מג. ד"ה בעודן עליו) מחלק דכשרוצה שיהיו שם עכ"פ לשעה לא חשיב גמרו בידי אדם, וקשה דא"כ ה"ה הכא.

ועי' מהדו"ב למהרש"א שכתב דחילוק התוס' שם הוא רק במיגו דאיתקצאי בבין השמשות ולא באמצע שבת למ"ד שיש מוקצה באמצע שבת, עיי"ש. ולפ"ז מתיישבת גם קושית המהרש"א הנ"ל, דכלפי ביהש"מ באמת לא חשיב גמרו בידי אדם אלא רק כלפי אמצע שבת.

וע"ע במג"א (סי' שכ"ה ס"ק י') שעמד בקושיא זו דרצה שיהיו עכ"פ לשעה, ומתרץ דהתם אינו ממש גמרו בידי אדם, ובמחצה"ש מפרש שכוונתו לדברי המהדו"ב הנ"ל. עיי"ש. וע"ע מה שצוין לעיל (דף מג.) בדין גמרו בידי אדם ובתוס' (ד"ה בעודן עליו)

**\***

**מוכני**

פרש"י (ד"ה מוכני שלה) דמוכני היינו אופן, אכן תוס' (ד"ה ואין) מפרש דהיינו הכן שעליו עומדת השידה. וע"ז אמרו שכשהיא נשמטת הויא כלי בפנ"ע ובאינה נשמטת הוי הכל חד כלי.

**בזמן שהיא נשמטת**

בזמן שהיא נשמטת אין גוררין אותה בשבת, יל"ד האם האיסור הוא לטלטל את המוכני מחמת שנעשה בסיס או ששוב אסור לטלטל גם את השידה.

**הנשמ"א-** הנשמ"א (כלל ס"ז על סעיף ט'-י"א) דן דהמוכני הוא בסיס גם לשידה שהיא היתר, וא"כ הוה בסיס לדבר האסור והמותר ולישתרי[[142]](#footnote-142), וכתב דאה"נ אסור לטלטל רק את המוכני בפנ"ע.

**המג"א והחזו"א-** אלא שמביא דבמג"א מבואר לא כן, דכתב דגם באינה נשמטת אסור לטלטל המוכני בפנ"ע, (הו"ד לקמן), וע"כ החילוק המשנה הוא על המטלטל עם השידה וע"ז קתני שבנשמטת אסור. ועי' בחזו"א (סי' מ"ז ס"ק ה') שמבאר הא דבנשמטת אסור לטלטל גם השידה.

**דעת הרשב"א בזה-** ברשב"א (דף קמב. ד"ה אמר רבה) כתב דמעות חשיבי ולא בטילי ולכן אסור גם כשיש עמהם דבר המותר, עיי"ש. ולפ"ז מייושבת קושית הנשמ"א דלא איכפת לן שהיא בסיס גם לשידה כיון שמעות חשיבי.

אלא שהבית מאיר (סי' ש"י סעי' ח' ד"ה ומה שהשבתי) מביא משו"ת הרשב"א שכתב לא כן וע"כ שחזר בו, וכן מוכיח מהרשב"א בסוגין שמביא מר' אפרים דביש דבר היתר בשידה חשיב בסיס לדבר המותר והאסור ושרי.

**בזמן שאינה נשמטת**

**תוס'-** כתב תוס' (ד"ה אין גוררין) דאם אינה נשמטת אע"פ שיש עליה מעות שרי לגררה כיון שאינם על השידה שהיא עיקר הכלי. ומבואר דכל שאינו על עיקר הכלי לא נעשה בסיס. ובהמשך (ד"ה הא) כתב תוס' דבשכח בכה"ג שרי לגררה אע"פ שהוא טלטול גמור ואי"צ לנער. ומביאו גם ברשב"א.

וכן כתב הרמ"א (סי' ש"י סעי' ז') דכיס תפור בבגד ובו מעות, הואיל ועיקר הבגד עומד ללבוש לא נעשה בסיס וגם ליכא חובת ניעור, וביאר המג"א (ס"ק ז') דהוא ע"פ הנ"ל, וכן מבאר רע"א (שם).

ובתהלה לדוד (שם ס"ק ה') מקשה מה יושיענו שאינו על עיקר הבגד ולא נעשה בסיס, הא עכ"פ טלטול מן הצד הוי, וא"כ יצטרך שפיר לנער[[143]](#footnote-143). ועי' בחזו"א (סי' מ"ז ס"ק ה') שמבאר ע"פ דרכו בביאור חובת ניעור.

**הרמב"ם והר"ן-** אכן דעת הרמב"ם דביכול לנער חייב לנער והביאו המג"א ורע"א (שם), דהוא מפרש דאינה נשמטת היינו שלכן א"א לנער, ומבואר שאם היה יכול היה חייב לנער.

וכתב רע"א דלרמב"ם מיושבת קושית תוס' (ד"ה הא) אמאי לא מוקמי לה בשוכח, דכיון שבאינה נשמטת שרי רק בא"א לנער, א"כ בנשמטת אמאי אסור הא א"א לנער, וע"כ במניח ומשום בסיס.

וכן מבואר להדיא בחי' בהר"ן בסוגין, דמביא התוס' שלא נעשה בסיס וכתב דשוב יכול לטלטל ע"י ניעור. והיינו שמביא רק תחילת דברי תוס' (ד"ה ואין) ולא המשך דבריו (ד"ה והא) שמבואר שם שגם אי"צ ניעור.

**הרשב"א בשם ר' אפרים-** אכן הרשב"א מביא מר' אפרים שמבאר ההיתר באינה נשמטת, דאיירי ביש פרות או כלי היתר בשידה, וע"י שהמוכני אינה נשמטת חשיב הכל כלי אחד, והוי ממילא כבסיס לדבר האסור והמותר דשרי, כדלקמן (דף קמא:) כלכלה עם פירות והאבן בתוכה. עיי"ש. וכן מביאים שאר ראשונים.

**התוס' רא"ש-** וכן מבואר בתוס' רא"ש, דמקשה על תוס' 'ודבר תימא הוא שאם יש דבר אחד מחובר לכלי ויש בו מעות שיהא מותר לטלטלו דאף הכלי עצמו נראה דאסור לטלטלו כיון שיש מעות במה שמחובר לו'. וע"כ מפרש כר' אפרים.

**דין הכיס עצמו לדעת תוס'-** כתב המג"א (שם) דגם לדעת תוס' אסור במניח להכניס ידו לכיס עצמו, כיון שהכיס עצמו כן נעשה בסיס ואסור.

וכן נראה ברשב"א בסוגין (ד"ה אין גוררין) כשמביא התוס' שכתב 'ואע"פ שנעשה הוא בסיס לדבר האסור, לא חשבינן השידה בסיס לו, מפני שהמוכני טפילה לשידה'.

אכן העירו דלשון הרמב"ן כשמביא דעת תוס' אינו כן, שכתב 'אבל בזמן שאינה נשמטת כיון שהשידה עיקר הכל מותר', ומשמע הכל וגם המוכני עצמו, וכן גם לשון הריטב"א ואין השידה מתבטלת למוכני, 'המוכני משתרי אגב השידה', וי"ל.

ובמשנה אחרונה (כלים פי"ח מ"ב) והנשמ"א (כלל ס"ז על סעיף ט'-י"א) הקשו על המג"א, דהרי תנן דבאינה נשמטת מותר לגוררה, והיינו את המוכני, ומביאים שכן הוא להדיא בפי' הרא"ש (כלים שם), ובמשנ"א מביא דכן משמע בתוס' (ד"ה אין) דמותר לגררה היינו את המוכני עצמו שעליו המעות.

ובדעת המג"א כתב הנשמ"א שמשמע שמפרש דמתני' דקתני מותר לגררה היינו את השידה, וכן לשונו להדיא אלא שתמה ע"ז, עיי"ש.

**כיס שאינו תפור אלא רק קשור-** עוד כתב המג"א (שם) דכ"ז בתפור אבל כשרק קשור הוי כלי בפנ"ע ודמי למוכני נשמטת, וע"כ אינו בטל לבגד ונעשה בסיס, ושוב אסור לטלטל הבגד כל שעל ידי זה יטלטל הכיס עמו. וזהו לשיטתו הנ"ל שהחילוק במתני' קאי על טלטול השידה וע"ז אסור בנשמטת, אבל אי מותר לגררה ואסור לגררה קאי על המוכני לא אשכחן לאסור את השידה.

ותמה הנשמת אדם (כלל ס"ז על סעיף ט'-י"א) דהניחא לטלטל המוכני אסור דהוא נידון בפנ"ע והוא בסיס, אבל אמאי אסור לטלטל השידה אפי' שמטלטל המוכני עמה, דמה גרע נשמטת טפי מאינה נשמטת לענין זה, עיי"ש בארוכה. וצ"ב.

**בית יד של מחבת וכיוצ"ב-** הריטב"א מקשה 'דאטו אם נתנו מעות על בית יד של מחבת לא יהא אסור לטלטל כל המחבת', ומתרץ 'וי"ל דהתם הכל כלי אחד ממש אבל הכא שני כלים הם ואין השידה מתבטלת למוכני, אדרבא המוכני משתרי אגב השידה'.

וכעי"ז מבואר בב"י הו"ד במג"א (שם) דכיס בבגד היינו כשרק ראשו תפור בבגד, אבל בהיה תפור כולו הוי כלי אחד ממש ונעשה הבגד כולו בסיס למעות.

אכן עי' בחי' הר"ן שכתב ע"פ דברי תוס' ד'מי שהניח דבר שאינו ניטל מע"ש בידות הכלים לא הוו הנהו כלים בסיס לדבר האסור', ולכאו' משמע שחולק על הריטב"א, וי"ל.

בס"ד

**דף מד: - מה.**

**מודה ר"ש בעצים ואבנים**

**ההיא ר"ש היא-** פרש"י ומיהו מעות לא חזי מידי ומודה ר"ש שבעודן עליו אסור. חזינן דמודה ר"ש בדבר שאינו כלי ואינו אוכל ואינו ראוי כלל בשבת שהוא מוקצה והיינו שמודה ר"ש בעצים ואבנים שהם מוקצה. וכן מביא מכאן הב"י (סי' ש"י סעי' ב').

ואע"פ שאמרו לקמן (דף מה.) אין מוקצה לר"ש אלא בנר הדולק או גרוגרות וצימוקין, כבר פרש"י לקמן (דף מה. ד"ה אין מוקצה לר"ש) דכ"ז הוא רק 'בדבר הראוי' וכו', והיינו שבאינו ראוי ודאי מודה ר"ש דהוי מוקצה.

וכן איתא לקמן (דף מז.) שצרורות אסורים והתם אליבא דר"ש קאמר, עיי"ש. וכן עי' במרדכי (ריש ביצה סי' תרמ"ב) הו"ד בב"י (שם) שמנה עצים ואבים בין שאר המוקצה דמודה בהו ר"ש. וכן איתא גם בתוס' לקמן (דף קמג. ד"ה עצמות) דעצמות שאינן ראויות כלל מוקצה הם גם אליבא דר"ש, דר"ש בעי שיהיה לכה"פ מאכל בהמה.

**ההיא ר"ש היא דלית ליה מוקצה**

**הרשב"א והשיטה להר"ן-** מקשה הרשב"א דלהוי ככוס קערה ועששית שמודה בהו ר"ש, ומתרץ דהכא במוכני דעתו עליה ומצפה אימת ינטלו או יפלו המעות, והוי כנר קטן שהתיר ר"ש. עיי"ש. והנה מש"כ ינטלו, צ"ל ע"י עכו"ם או קטן, וכמפורש בריטב"א להלן בסמוך.

השיטה להר"ן מקשה ג"כ הא מודה ר"ש למיגו בכוס קערה ועששית, ומתרץ דהכא מתחילה דעתו שישתמש בו לכשינטלו או יפלו ואפשר שאפ' ביהש"מ ינטלו או יפלו עיי"ש, והיינו כסוף דברי הריטב"א דהוי יושב ומצפה.

**הריטב"א-** הריטב"א מקשה ג"כ הא מודה ר"ש למיגו דאיתקצאי כדאיתא בכוס קערה ועששית, ומתרץ דהתם לאו משום מיגו אלא משום דאקצייה לכל השבת.

ומוסיף להקשות היאך ס"ד רב אלעזר דרב כר"ש הא ר"ש לית ליה מוקצה, ומבאר דבזה גופא היה המו"מ בסוגיא, דקס"ד דדמי לכוס קערה ועששית שמודה בהו ר"ש, ולכן הקשה רב אלעזר ממוכני, ותירצו דאינו ככוס קערה ועששית ומשום שמצפה שינטלו משם ע"י נכרי או קטן או בע"ח[[144]](#footnote-144).

**ורב כרבי יהודה סבירא ליה**

מבואר דמימרא דרב שאסר במטה היא כרבי יהודה, וכ"כ הרי"ף שכיון דקיי"ל כר"ש לית הלכתא כרב המטה. אכן ברא"ש וברמב"ן הביאו מר"ת שמטה אסורה גם לר"ש, וכ"כ תוס' (סד"ה הא), וקשה לשיטתם אמאי אמרו שרב כרבי יהודה.

**החי' הר"ן-** וכתב בחי' הר"ן דמה שאמרו רב כר"י היינו כלפי מה שאמר רב ובלבד שלא היו עליה בביהש"מ, דלר"ש גם בהיו ביהש"מ כל שניטלו שרי דר"ש לית ליה מיגו דאיתקצאי, ורק רב פליג בזה וסבר שיש מיגו. עיי"ש.

**קשה דלקמן אמרו דרב כר"ש בטלטול-** כתב הרא"ש דהכרחו של ר"ת שמודה ר"ש במטה הוא מחמת האי מימרא שרב פסק כר"ש בטלטול, וקשה דאכתי אמאי אסר רב בהניח מעות ביהש"מ.

ומתרץ בחי' הר"ן (שם) דמה שפסק רב כר"ש בטלטול זהו דוקא בהני דסבירא ליה לר"ש שאינו מוקצה כלל, אבל במה שמודה ר"ש שהוא מוקצה ורק פליג על המיגו דאיתקצאי, בזה רב אינו כר"ש אלא סבר דכן אמרינן מיגו. עיי"ש.

ולדעת הסוברים שמטה אסורה רק לר"י, מבאר החי' הר"ן בהמשך, דהם סברי דמה שרב כר"ש בטלטול היינו רק באוכל שהקצאתו היא רק מאכילה ולא מטלטול משא"כ בכלים עיי"ש.

**הכי נמי מסתברא דרב ברבי יהודה**

קשה הא מדברי רב שאסר מטה שייחדה והניח עליה מעות חזינן כבר דסבר כרבי יהודה, ולמה שכתבו תוס' (דף מד: סד"ה הא) דמטה אסורה גם לר"ש א"ש[[145]](#footnote-145), וכן מביא הרא"ש והרמב"ן מר"ת. אכן הרי"ף פליג דלר"ש שריא וא"כ שוב קשה[[146]](#footnote-146).

**תוס'-** תוס' (ד"ה הכי) מתרץ דאה"נ בסוגי המוקצה סבר כר"י אבל אכתי לא נתפרש אי סבר כר"י גם במיגו דאיתקצאי.

**קושית החי' הר"ן ותירוצו-** אלא שמקשה בחי' הר"ן (דף מה. ד"ה הכי נמי) דכ"ז לגבי עצם האיסור של המטה, אבל הרי לעיל אמר רב והוא שלא היו עליה בין השמשות, ומבואר כרבי יהודה גם בדין מיגו דאיתקצאי וזה ודאי לא כר"ש, וכמש"כ הר"ן לעיל (דף מד: ד"ה ומדאמרינן). ומתרץ הר"ן דמה שאמרו ובלבד וכו' אינו מדברי רב, אלא הגמ' אמרה לה כיון שידעו משאר דוכתין דרב כר"י. עיי"ש.

**הרמב"ן והרשב"א-** הרמב"ן (דף מה. ד"ה הכי נמי) מתרץ דכיון דמילתא דרב מיתרצא היא, כדאמרו לעיל אלא אי אתמר וכו', ע"כ בעי לאתויי ממקו"א, וכעי"ז כתב גם בשיטה להר"ן.

והקשה הרשב"א הא רב יהודה ודאי אמרה בשם רב וכל הנידון לעיל הוא רק אי גם רב הונא אמר כן, והיינו לפי מש"כ הרשב"א גופיה לעיל (דף מד: ד"ה אלא) עיי"ש.

**\***

**דחייה בידים לר"ש**

**בעא מיניה ר"ל מר"י חטים שזרען בקרקע וביצים שתחת התרנגולת**

**היכא דדחייה בידים אית ליה מוקצה-** הקשה תוס' (ד"ה היכא) הא נר נמי הוי דחייה ואעפ"כ מתיר ר"ש, ומתרץ דנר פסק דחויו משא"כ הכא עדיין הם בדיחויין. וכ"כ הריטב"א.

וכ"כ הרמב"ן (ד"ה אין) ומוסיף דלכן הביאו משמן המטפטף דג"כ קאי בדחויו, דכל זמן שהנר דולק דחוי הראשון קיים.

וכן כתב הרשב"א ומוסיף דאכתי קאי בדחויו והוי ככוס קערה ועששית. ומקשה דא"כ אמאי לא הביאו משם שמודה ר"ש בדחייה, ומתרץ דהתם כשהוא דולק אסור לטלטלו וכיון שלא מסיק אדעתיה שיכבה מקצהו לגמרי, משא"כ הכא דאפשר לטלטלו אע"ג דקאי בדיחויו דלמא שרי.

**נר שהדליקו נכרי אי חשיב דחייה-** כתב הביאוה"ל בשם הפמ"ג דנכרי שהדליק נר לא חשיב דחייה, והיינו שרק במה שמעמידו לאיסורו חשי שדוחהו. עי' בפמ"ג (א"א סוף סי' רע"ט).

אכן בחזו"א (סי' מ"ד ס"ק י"ב) דן דכיון שהנר מיוחד יחוד גמור בשעתו להדלקה ייחשב דחוי, 'וטעם דחיה בידים היינו נמי שמתייחד יותר לעניינו ונדחה משאר ענייני תשמישין'.

**דין חטים שזרען וביצים שתחת התרנגולת לדידן-** כתב המהרש"ל דמהא דנר שכבה שרי לר"ש טפי מחטים וזרען בקרקע, א"כ לדידן שאוסרים להלכה נר שכבה כ"ש שאסור בחטים שזרען בקרקע, והביאו הב"ח (סי' ש"י סעי' ב').

אכן בטור איתא דחטים שזרען שרי וכן מדייק הב"ח ברא"ש, ומקשה מ"ט הא שפיר קאמר המהרש"ל דכ"ש הוא, ומבאר, דלמאי דס"ד דסגי לר"ש בדיחוי הגם דחזי, א"כ נר שכבה גרע דפסק דחויו משא"כ חטים שזרען, אכן למאי דמסיק דלא אסר ר"ש אלא בדחוי ולא חזי, א"כ כל דחזי אינו מוקצה כלל, ועדיף מנר שכל זמן שדולק עכ"פ מוקצה הוא דמחמת שאסור ודמי לגרוגרות וצימוקים שלא חזי, ושוב אסור גם אחר שכבה. ועוד מחלק שנר שאין בו אלא טלטול מקצה דעתו ממנו טפי מחטים שיש בהם אכילה עיי"ש.

**א"ל אין מוקצה לר"ש אלא שמן שבנר**

לקמן אמרו אין מוקצה לר"ש אלא גרוגרות וצימוקים בלבד, והקשה בתוס' (ד"ה אלא) אמאי הכא לא אמר כדהתם והרי חטים וביצים דמו טפי לגרוגרות וצימוקים דליכא איסור ומצוה.

**תוס' רא"ש-** ובתוס' רא"ש מתרץ דשמן שבנר דמי טפי לחטים, דתרוויהו עומדים לכילוי ולא ישתמש בהם עצמן עוד, משא"כ גרוגרות וצימוקים סופן להיות ראויין הם עצמן לאכילה.

**ריטב"א-** בריטב"א (ד"ה א"ל אין מוקצה וכו') מיישב דבכל מקום אמרו כעין השאלה, דלקמן כלפי פצעילי תמרים שאינם אלא אוצר, אמרו גרוגרות וצימוקים, והכא סברו שמקצה החטים והביצין מחמת איסור שסבור שישרישו ויפריחו, וכלפי זה אמרו שמן שבנר.

**שיטה להר"ן-** בשיטה להר"ן מתקשה הא מודה ר"ש בגרוגרות וצימוקים, ומחלק דשאני גרוגרות וצימוקים דאינן ראויות בנתים כלל לפי שהן מסריחות. ולפ"ז י"ל דלכן גם לא אמרו הכא כדלקמן אלא משמן שבנר[[147]](#footnote-147).

**סוכה ונוי סוכה - הוקצה למצותו**

**אי טעמא משום מוקצה או משום בזוי מצוה-** בסוגין מבואר הטעם משום מוקצה, וקשה דלעיל (שף כב.) אמרו הטעם משום משום בזוי מצוה, וכן תמה תוס' (שם ד"ה סוכה). ומתרץ תוס' דתרוויהו צריכי, דמשום מוקצה לא היה נאסר בחוה"מ, ומשום בזוי מצוה לא היה נאסר בנופל.

עוד מתרץ בתו"י (שם בגליון התוס') דנ"מ בטעם של מוקצה היו"ט אחרון שהוא רק מדין מיגו דאיתקצאי, וכ"כ גם בריטב"א (שם) וכן מסיק הרמב"ן בסוגין (ד"ה ולי נראה).

עוד כתב בתו"י דהכל אחד, דאיתקצאי למצותו משום בזוי מצוה, וכ"כ בתחי"ד גם הרמב"ן בסוגין (ד"ה ואיכא) דלולי טעמא דבזוי מצוה היה יכול להשתמש בהם גודם בסוכה ואינו מקצה, ורק מחמת שכבוד המצוה שלא ישתמש שוב מקצה אותם למצוה, עיי"ש.

**הא איתא בגמ' ביצה (דף ל:) דסוכה אסורה מקרא דלה'-** תוס' לעיל (דף כב. ד"ה סוכה) וכן בביצה (דף ל: ד"ה אבל) דהכא משמע שרק מדין מוקצה והתם ילפי איסורא מקרא, ובסוכה (דף ט.) מבואר דאינו אסמכתא אלא מדאורייתא. ומתרץ תוס' דבכדי שיעור הכשר סוכה הוי דאוריתא אבל הנוסף רק מדין מוקצה.

עוד מתרץ בביצה (שם) וכן איתא גם ברמב"ן בסוגין (ד"ה וקשיא) דאחר שנפלה ליכא איסור דאוריתא כיון שכבר בטלה ואין שם סוכה עליה, ואינו אסור אלא משום מוקצה.

ועי' בתוס' (שם) וברמב"ן הנ"ל (ד"ה וההיא דאקשינן) שנתקשו לפ"ז, דמה הקשו בגמ' ביצה (שם) דתהני תנאה בסוכה, והא באיסור דאוריתא לא שייך תנאי, עיי"ש.

**אי שייך מוקצה בחוה"מ-** בדברי תוס' הנ"ל (דף כב.) מבואר דבחוה"מ לא שייך מוקצה ואינו אסור אלא משום בזוי מצוה, וכתב המהרש"א (שם) דלפ"ז בנפלו בחוה"מ שכבר ליכא בזוי יהיה מותר.

אכן בקרני ראם (שם) מדייק דמרש"י בסוגין (ד"ה עד מוצאי יו"ט אחרון) משמע שיש מוקצה גם בחוה"מ, דקאמר דאשכחן מוקצה למצוה בלא מוקצה מחמת איסור בחוה"מ. וכן הוא גם בריטב"א (ד"ה ושוין בסוכת חג).

ומצינו בתוס' רא"ש (דף כב. ד"ה ד"ה ואם) שפתח כתוס' דבלא בזוי מצוה לא שייך מוקצה אלא בשבת ויו"ט ולא בחוה"מ, אכן מבאר דמאחר שנאסר מטעמא דביזוי מצוה גם בחוה"מ, שוב גם בנפל בחוה"מ אסור, ומשום שכיון שהסוכה שהיא המצוה קיימת, הוי כשמן המטפטף בשעה שהנר דולק דאסור לר"ש.

וכ"כ גם בשו"ת הרא"ש (כלל כ"ד אות ט'), ומבאר שם בסו"ד דבלא בזוי מצוה לא היה מוקצה למצוה, כיון שהמצוה לא מתבטלת בהעדרו, ורק מחמת הבזוי מצוה נכלל במצוה ומוקצה אליה, וכן מתבאר בתו"ד התוס' רא"ש (שם).

ועי' במ"ב (סי' תרל"ח ס"ק י"ג) שמביא תחילה דברי תוס' דגם בנפלו אסור ומשום מיגו דאיתקצאי, וממשיך כדברי הרא"ש שגם בחוה"מ[[148]](#footnote-148).

**מוקצה למצוה אי שוב נעשה מוקצה דשבת-** ממה שאמרו מודה ר"ש במוקצה למצוה, משמע שמודה למוקצה דשבת, והיינו דכיון שמוקצין למצותן שוב נעשו מוקצה גם מדין מוקצה דשבת. וכן משמע בשו"ת הרא"ש (כלל כ"ב סי' ח') שמנה מוקצה למצוה כאחד מד' אופני מוקצה דשבת. ובפשטות הוא מוכח מדאיכא מיגו דאיתקצאי.

וכן מוכח מדבשבת ויו"ט אסורים בטלטול משא"כ בחול בפשטות רק משימוש, עי' ברמ"א (סי' תרל"ח סעי' ב' ובמ"ב ס"ק י"ד). ועי' בהגר"א (שם) שכתב שכל האסור באכילה אסור בטלטול כמבואר בטבל שהוא מוקצה, ומוכיח כן מהסוגיא (דף מה.) עיי"ש[[149]](#footnote-149).

וכן מצינו בפמ"ג (סי' תרנ"ח משב"ז ס"ק ג') דלולב בשבת הוי מוקצה כמו אבנים, וחולק על הט"ז שדימהו לכלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ גם בסי' ש"ח (א"א ס"ק י"ב) עיי"ש.

**סוכה ביו"ט אחרון לר"ש**

**תוס'-** כתבו תוס' (ד"ה עד) דביו"ט אחרון שהוא רק מדין מיגו דאיתצאי אינו אסור אלא לר"י אבל לר"ש שרי, דהא לית ליה מיגו.

**הרמב"ן-** אכן הרמב"ן (ד"ה והאי) פליג דבכי האי מודה ר"ש דאסור, דרק בנר שכבה או מוכני שנסתלקו המעות 'כבר אמרו דדעתיה עליה אמתי תכבה ואינו מקצה דעתו ממנהו אלא בעוד שהוא בהקצאתו, אבל הכא הקצהו לכל החג, והוקצה נמי למצותו לבין השמשות של שמיני, שעל כרחו הוא צריך לישב בסוכה'.

ומוסיף, דגם ברעועה כיון שאם תיפול יצטרך לבנותה שוב אין דעתו עליה, אלא שמתקשה דעכ"פ דעתו שתיפול בשמיני, ומתרץ דעד השתא לא נפלה ועתה תיפול, עיי"ש.

ובסו"ד מוכיח מדאמר רבי יוחנן בסוכה (דף מו:) דסוכה בשמיני אסורה משום מיגו, ולקמן (דף מה:) לא הוכיחו מזה שכר"י סבירא ליה, ועוד דכמה אמוראי דסברו כר"ש פליגי בסוגיא התם וע"כ שדין זה אתיא גם לר"ש, עיי"ש.

אלא שמתקשה הרמב"ן דעכ"פ בנוי יהיה מותר בשמיני דיכול ליטלן, ומתרץ דכיון שמקצה אותם לסוכה כל החג, שוב אין דעתו ליקח אותם אלא כשיפרק הסוכה.

**חי' הר"ן-** בחי' הר"ן מביא כל דברי הרמב"ן ומוסיף דמחמת כל הנ"ל דמי לכוס קערה ועששית כל שמונה, ועי' לשונו בהמשך דבסוכה מודה ר"ש דאמרינן מיגו שאיתקצאי.

אלא שבמה שאמר הרמב"ן שגם הנוי מוקצה לר"ש, תמה הר"ן, דמידי דחזי ליה לגמרי לא אשכחן דאוסר ר"ש משום הקצאת דעתו, ומה שמוכיח ממימרא דרבי יוחנן דוחה הר"ן דגוף דברי ר"י אפשר לאוקמיה בבריאה, ומה שפי' שם גם ברעועה וחילקו מאתרוג וכו', זה רק סוגית הגמ' כיון שמסקינן לקמן דרב יוחנן כר"י. עיי"ש.

**הריטב"א-** אכן הריטב"א (דף מד: ד"ה ופרקינן ההיא) כתב דלר"ש לית ליה מיגו, אלא שגם הא כתב כהרמב"ן דאעפ"כ מודה ר"ש ביו"ט אחרון של חג, ומשום דע"כ הוקצה לבין השמשות דבכניסת יו"ט עיי"ש. וכ"כ גם בסוגין (ד"ה ושוין בסוכת החג). ויש להבין כל זה.

**מודה ר"ש בגרוגרות וצימוקים**

**אי ר"ש אוסר גם כשנתייבשו בשבת-** הר"ן (דף כא. בדפי הר"ף ד"ה אין מוקצה לר"ש) כתב דאיירי כשבביהש"מ היו מסריחין ואינן ראויין כלל והוו מוקצה לגמרי, ושוב אסורות גם אם נתייבשו באמצע שבת וכעת הם ראויות[[150]](#footnote-150).

אכן מרש"י (דף מה: ד"ה פצעילי) שכתב מהו לאכול מהן קודם שנתבשלו, משמע שהנידון על זמן שאינן ראויות, ומשמע שאם נעשו ראויות באמת שרי.

ובראש יוסף (דף מה. ד"ה חטים) נקט דאסור גם אחר אחר שנתייבשו ומבאר דבגרוגרות וצימוקים חשיב אינו יושב ומצפה, אלא שבהמשך (ד"ה פצעילי) מביא דברי רש"י הנ"ל, ומבאר דרש"י סבר דחשיב יושב ומצפה, וע"כ אינו אסור אלא בשעה שאינו ראוי.

והנה בגמ' ביצה (דף כו:) מבואר להדיא שאסורין גם כשנעשו חזי באמצע שבת, ולהר"ן הוא גם לר"ש, אכן לרש"י צ"ל ע"כ דהוא אליבא דר"י, וכן מפורש ברש"י (שם ד"ה ואי דלא אחזי).

וכתב החזו"א (סי' מ"ד ס"ק ו') דמדאמרו מודה ר"ש לר"י משמע שדינו כמו לפי ר"י שאסורים גם אחר שנתייבשו, וגרע מסוכה רעועה ונר שכבה.

**כשכבר התחילו להיתקן בביהש"מ או כשעדיין לא נתקלקו בביהש"מ-** עוד כתב החזו"א (שם) דגם בהתחילו להיתקן לאכילה בביהש"מ אסורים, כיון שדרך בנ"א להמתין עד שיתייבשו לגמרי שזהו עיקר תיקונן.

ועוד מחדש שגם כשעוד לא נתקלקלו בביהש"מ אלא היו עדיין ראויין, אינם כחטים וביצים, דכיון שסופן להשתבח לאכילה מסח אדעתיה מלימכלן השתא[[151]](#footnote-151).

**באינן ראויין כלל-** כתב החזו"א (שם) דלא איירי בסוגין על השעה שאינן ראויין כלל, דבזה אין צ"ל דאסירי כיון דהוו כצרורת. ובהמשך (ס" י"א) כתב לפ"ז דבכי האי אסור גם בנכרי, דאינו הקצאה מדעתו אלא מחמת דהוו כאבנים וצרורות.

וכן איתא ברש"י (ביצה דף כו: ד"ה ואי דלא אחזו כי אזמין להו מאי הוי) דהוה ליה כמזמין עצים ואבנים לאכילה שאין בריה אוכלתן, ומבואר שבלא חזיין חשיבי כעצים ואבנים.

**תנאי בגרוגרות וצימוקים-** איתא בביצה (דף כו:) דבדלא חזי לא מהני הזמנה, ומבאר החזו"א (סי' מ"ד ס"ק י"א ד"ה בביצה) דהיינו שלא מהני תנאי[[152]](#footnote-152), אלא שדן אי זהו רק לר"י או גם לר"ש, ומסיק שגם לר"ש לר מהני כיון שאין מזמינן בלב שלם, עיי"ש.

**פצעילי תמרה-** פרש"י דהיינו תמרים שלא נתבשלו כל צרכן, ולפ"ז הוי אינו ראוי אבל לא דחייה בידים, וזה גופא הטעם דמסקי דשרי וכדפרש"י (ד"ה אלא בגרוגרות) דאין אסור לר"ש אלא בדאיכא תרתי, דדחייה ולא חזי. וכן עי' רש"י ותוס' ביצה (דף מ.).

אכן בתו"י על רש"י מקשה דא"כ מה דימו בתחילה, וע"כ מביא פי' הערוך דפצעילי תמרה היינו שפוצען בכדי שיתייבשו מהרה ועי"ז מתקלקלין, ולפ"ז א"ש דהם ג"כ נחשבים דחייה, אלא שחילקו דאינם מתקלקלים לגמרי כמו גרוגרות וצימוקין ולכן שרי לר"ש. והובא פי' זה גם ברשב"א (ביצה דף מ. ד"ה פצעילי).

**וכן אתה אומר באפרסקין וכו'-** פרש"י (ד"ה וכן אתה אומר) דהני אפי' נשתהו לא נתקלקלו, ובתוס' (ד"ה וכן) כתב שאין מתקלקלין כל כך.

**ומידי אחריני לא והתניא-** מקשה החי' הר"ן אמאי הקשו מהאי ברייתא רק הכא ולא לעיל בנידון של חטים וביצים, ומתרץ דאפרסקין שאני שלאחר שיתייבשו יהיו ראויים טפי מעכשיו, ולכן יכא סברא שמודה בהו ר"ש משא"כ בחטים וביצים אדרבא ככל שישהה יתקלקל טפי. עיי"ש.

**ומה היכא דלא דחייה בידים אית ליה מוקצה-** פרש"י (ד"ה אי נימא ר"י) וכן בתוס' (ד"ה היכא) דאוצר חשיב לא דחייה, ורק במעלה לגג כדהכא חשיב דחייה. ועי' בגר"ז (סי' תצ"ה קו"א ס"ק ט') שמביא דבריהם ומקשה עפ"ז על המג"א עיי"ש. ולקמן (סי' תקי"ח ס"ק ב') מוסיף לבאר סברת רש"י ותוס' דאוצר אינו חשיב דחייה, משום דאף פירות שמסתפקין מהם הדרך להצניעם באוצר.

**ורבי לית ליה מוקצה**

**ורבי לית ליה מוקצה-** מקשה הרמב"ן הא להדיא קמבעיא ליה מה הדין לר"ש וענה לו לדעת ר"ש, ומתרץ דס"ל לגמ' דלאו אורחה דתנאי למישקל וטרי אליבא דאחריני אי לאו דסבירא להו כותיה. וכן מבואר ברש"י (ד"ה ור' לית ליה).

**אבע"א לדבריו דר"ש קאמר וליה לא ס"ל-** הקשה תוס' (ד"ה לדבריו) וכן מקשה הרמב"ן, הא לקמן (דף מו.) מבואר דרבי כר"ש דאמר ריב"ל דרבי הורה בנר כר"ש, ומתרץ הרמב"ן דהגמ' הכא לא שמיעה לה הא דריב"ל בשם רבי. אלא דעוד קשה, דמדברי רבי עצמו (ביצה כו.) מוכח כר"ש, דרבי התיר לקמן בכור שנפל בו מום ביו"ט, והיינו ע"כ כר"ש. ובתוס' מביא מרש"י דלא גרס תם וא"כ אפשר דאיירי במום שהיה מעיו"ט וגם כר"י.

עוד מתרץ דרק במוקצה מחמת איסור דנר סבר כרבי, משום שדעתו עלויה אימת תכבה, אבל במוקצה דאינו ראוי פליג דשפיר מקצה דעתו ממנו.

בס"ד

**דף מה:** [מכאן נכתבו רק ציונים בקצרה]

**קינה של תרנגולת**

**קינה של תרנגולת-** פרש"י (ד"ה אלא לתרנגולין) דהוה ליה כלי שמלאכתו לאיסור, ותמה הפנ"י וכי ר"י ור"ש פליגי בכלי שמלאכתו לאיסור, עיי"ש ובקרן אורה (ד"ה עוד הערה). ועי' בכ"ז בארוכה בציונים לקמן (דף קכג: בענין כלי שמלאכתו לאיסור לר"ש).

אמנם תוס' לעיל (דף לו. סד"ה הא) כתב דקינה של תרנוגלין היא כחצוצרות. וברמב"ן (דף מד: ד" ולי נראה) מדמה למטה שייחדה למעות.

**דאית ביה אפרוח מת-** בחי' הר"ן מפרש דכבר כעת פי' שהנידון אי חשיב כשוכח או מניח וכדביאר תוס' (ד"ה דאית ביה) למסקנא, וסברי דכיון שתרנגולין מונחים שם ועבידי דמייתי חשיב כמניח, וע"ע בסמוך.

אמנם ברע"א (הו"ד בהאיר יוסף תד"ה הב"ע מס' וזאת ליהודה) מבאר דכיון שהניחו חי שוב גם אם מת חשיב המת כמניח. עיי"ש. ועי' לעיל (דף מד. בהמשך תד"ה דכ"ע) ובמהרש"ל ומהרש"א והגהות הב"ח שם שדנו אי מת באמצע שבת חשיב מניח או שוכח.

עוד נקט רע"א (שם) דאעפ"כ אי בעודו חי לא היה מוקצה היה נחשב בסיס באמצע שבת עיי"ש. וכן מצינו להדיא בבעה"מ (דף קכג:) שכתב דהא דמת במטה אין המטה בסיס, הוא משום דמע"ש היה עדיין חי והוי היתר, הרי להדיא שהגם שכבר היה בסיס מע"ש כיון שהאיסור בא בשבת חשיב בסיס באמצע שבת וליכא.

**האסור באכילה אי ממילא אסור בטלטול**

כתבו תוס' (ד"ה דאית ביה ביצה) דמשום משקין שזבו לא היה אסור אלא באכילה ולא בטלטול. ותמה החת"ס (או"ח סי' תקט"ו על המג"א ס"ק ב') דהמג"א שם כתב דכל האסו באכילה חשיב ממילא כצרורות ואבנים והו מוקצה לטלטול, ומקשה החת"ס ע"ז מתוס' דידן[[153]](#footnote-153).

וכן מקשה רע"א (ביצה דף ב. ד"ה ואולם) הא כל האסור באכילה הוי ממילא כעצים ואבנים ומוקצה בטלטול, ומחלק דצ"ל דביצה שאני שיש לה קליפה והדרך לסמוך בה דבר ומקצת תורת כלי עליה. עוד מדייק שם רע"א מתוס', דזהו רק לר"ש אבל לר"י באמת הוי מוקצה גם מטלטול, עיי"ש ביאורו.

ועי' בפנ"י שכתב עוד דאפי' את"ל דהביצה עצמה אסורה גם בטלטול כיון דלא חזיא לאכילה, 'אבל מ"מ אין סברא להחמיר ולומר דהקינה של תרנגולין ייאסר בטלטול בשביל כך, אלא ע"כ דהביצה אסורה משום נולד מש"ה הקינה ג"כ אסור, דנעשה בסיס לדבר איסור'.

**דין בסיס בדבר העשוי לכך**

**דאית ביה ביצת אפרוח-** פי' תוס' (ד"ה דאית ביה ביצת אפרוח) דמסיק דכיון שעשוי להם הוי כמניח. וכן מבאר בחי' הר"ן באוקימתא של אפרוח שמת דכיון שתרנגולין מונחים שם ועבידי דמייתי חשיב כמניח. ומבואר כלל בבסיס דבעשוי לכך הוי כמניח כ"כ המג"א (סי' ש"ט ס"ק י"ב).

**בסיס באמצע שבת בעשוי לכך-** מקשה החזו"א (סי' מ"ח ס"ק ח') לדעת הבעה"מ שאין בסיס באמצע שבת א"כ מה דנו לאוקמא בדאית ביה ביצה והויא מוקצה כיון שנולדה בשבת, הא הוי בסיס באמצע שבת. ומתרץ דצ"ל דבעשוי לכך מודה הבעה"מ שנעשה בסיס גם באמצע שבת[[154]](#footnote-154).

**דעתו ליטלן בעשוי לכך-** הנה דעת תוס' בכמה דוכתין (דף נא. ודף קכג. ועוד) דבמניח ע"ד ליטלו לא נעשה בסיס, וכעי' ביד אפרים (סי' רע"ט ס"ק ב' על הט"ז) דנר במנורה נעשה בסיס כיון שעשויה לכך אע"פ שדעתו ליטלו.

**מוקצה דבעלי חיים**

**דעת הר"ר יוסף בתוס'-** תוס' (ד"ה הכא) מביא דדעת הר"ר יוסף היא דאפרוח חי אינו מוקצה לר"ש. ומקשה תוס' מההיא דכופין הסל לפני האפרוחין, ומתרץ הריטב"א דאיירי התם באפרוחין גדולין שאינן ראויין לשחק בו תינוק.

**דעת תוס'-** תוס' מסיק דבע"ח מוקצים גם לר"ש דהוי כגרוגרות וצימוקים דמקצה אותם גם מכלבים ואינו כבשר תפל שאינו מקצה מכלבים לר"ש. ומש"כ תוס' דהוי כגרוגרות וצימוקים יש להקשות הא הכא לא דחיא בידים, ועי' בתהלה לדוד (סי' ש"ח ס"ק מ"ב) שעמד בזה עיי"ש. וע"ע במהר"ח או"ז (סי' פ"א- פ"ב) שדן אי עופות העומדים בכלובם לשיר ג"כ הוו מוקצה.

**דף מז.**

**מוקצה דשלהבת-** מבואר בגמ' שהנר הוי בסיס לשלהבת, אבל מצד עצמו היה ראוי להחשב דבר היתר, וקשה מדוע השלהבת עצמה היא איסור, ועי' בחזו"א (סי' מ"א ס"ק ט"ז) שעמד בזה ודן בכמה אנפין. וע"ע במנחת שלמה (סי' י"ד)[[155]](#footnote-155).

**פתילה ושברי פתילה-** כתבו תוס' (דף מז. ד"ה הנח) דפתילה הויא כלי אבל שברי פתילה הם כצרורות ואבנים וכן מביא המג"א לדינא הו"ד במ"ב (סי' ש"ח ס"ק ל"ד.

אמנם רע"א (על תוס') דן דהויא כחצורצרות וגריעא טפי וע"כ אסורה גם לר"ש, אלא שבעודה דולקת שעומדת ומשמשת בזה אינה מוקצה אלא מחמת היותה בסיס. וע"ע בתרומת הדשן (ח"א סי' פ"א).

הואיל ונעשה בסיס- הרשב"א (דף נא.) מקשה לדעת תוס' (דף נא.) דבדעתו ליטלו לא נעשה בסיס, א"כ אמאי נר נעשה בסיס לשלהבת הא דעתו שיכבה, ועי' ברשב"א ביצה (דף ב.) שמתרץ דכיון שאין בידו לכבותו לא מהני מה שיכבה מאיליו. וכעי"ז איתא בביאוה"ל (סי' רע"ט סעי' ב' ד"ה אפילו).

**כנונא אגב קיטמא**

**תוס'-** דעת תוס' דהוא משום בסיס לדבר האסור והמותר.

מקשה המג"א (סי' ש"ט ס"ק ו') מדוע הקיטמא לא נעשית בסיס לשברי עצים, ומוכיח שבכה"ג שאין לו ענין שיהיו דוקא עליו אינו בסיס, וברע"א (שם) תמה מה הראיה הא אה"נ מה שתחת השברי עצים נאסר אבל אכתי איכא שאר הקיטמא שהוא היתר.

**שיירי כוסות-** בגמ' ביצה (דף כא:) מדמו הא דשיירי כוסות לא אוסרים הכוס מדין בסיס לדינא דסוגין דכנונא אגב קיטמא, והטעם שבאמת לא אוסרים פי' התוס' דשיירי כוסות שאינם חשובים לא נעשה הכלי בסיס להם הגם שאין שם גם היתר עמהם.

אלא דא"כ צ"ב, מה דימו לכנונא אגב קיטמא הא בזה איכא גם היתר על הכנונא, עי' בסו"ד תוס' שביאר, וע"ע בתוס' ביצה (דף כא: ד"ה כנונא) שביאר באופ"א.

בחיי אדם למד מדין שיירי כוסות דה"ה בגד ושולחן לא נעשים בסיס לכמה פרוטת שאינם חשובות, והו"ד במ"ב (סי' ש"י ס"ק ל"א).

**תוס' ביצה (דף כא:)-** תוס' מביא מר"ת וכן הוא ברשב"א בסוגין בשם ר"ת, דבעצם שברי עצים הם כשיורי כוסות ולא נעשה בסיס, וא"ש הדימוי, ומה שצריך שיהיה שם גם קיטמא הוא רק כטעם שלא יתחייב לנער עיי"ש.

ותמה רע"א (בסוגין ובביצה שם) דא"כ מה אמרו בגלילא שנו ופי' תוס' שיש להם הרבה שמן ואינו חשוב טפי משברי פתילה, הא לר"ת השברים מצד עצמם לא חשיבי והשמן נצרך רק כטעם שלא יוכל לנער.

**הרמב"ן הו"ד בר"ן על הרי"ף-** שבאמת גם הקיטמא היא מוקצה, וכל ההיתר הוא רק מצד דלא חשיב והוי כשיורי כוסות, וא"ש שדימו להכא. ומה שאמרו דאיכא שברי עצים הוא לומר שאים הקיטמא אוסרת המחתה כמו שבלא"ה יש גם שברי עצים ואעפ"כ הם אינם אוסרים וע"כ מחמת שלא חשיבי וכשיורי כוסות וה"נ הקיטמא לא תאסור.

**הרמב"ם-** הרמב"ם (פכ"ו הי"ג) מבאר ההיתר מדין גרף של רעי, ותמה הראב"ד שזה אינו כדרך הסוגיא, ועי' במ"מ שדן לגרוס בדברי הרמב"ם שהאפר ראוי לשימוש לכסות על גרף של רעי והיינו דלכן הוא היתר, עיי"ש.

**הראב"ד-** הראב"ד (על הרמב"ם שם) מבאר שמקצת האפר היתר ומקצתו איסור, והוי בסיס לדבר האסור והמותר.

**בסיס לאיסור והיתר השוים-** מוכיח הראש יוסף דמדברי הראב"ד חזינן שבאיסור והיתר שווים שרי, ואי"צ שיהיה היתר חשוב מהאיסור. וכן מוכח לכאו' ברע"א שהובא לעיל להקשות על המג"א דהקיטמא תתיר אע"פ שהקיטמא שתחת השברי עצים היא מוקצה.

אכן באחרונים פליגי שבעינן היתר חשיב טפי מהאיסור, עי' בחיי אדם (כלל ס"ז סעי' ח') ובנשמ"א (שם ס"ק ב') בארוכה, וכ"כ הבית מאיר (סי' ש"י ס"ק ) והו"ד במ"ב (סי' ש"י ס"ק ל"ג)[[156]](#footnote-156).

ועי' בפמ"ג (סי' ש"י א"א ס"ק ט') שכתב ליישב דגם הראב"ד מודה דבעינן היתר חשיב טפי, והכא איירי ברוב היתר ולכן הוא חשוב מהאיסור.

1. ובאמת בר"ן לא העתיק כלל את הקושיא מכלי גדול, אלא רק מכלי חסרון כיס, וא"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכן הוא ברא"ש, אלא דעי' בתפארת שמואל (שם ס"ק א') שמוחק. [↑](#footnote-ref-2)
3. ע"ע בקרב"נ על הרא"ש (אות ב'). [↑](#footnote-ref-3)
4. ויל"ד אי מעשה אומן חשיב התחדשות בעצם או מחמת דהוי בונה ואסור לעשותו בשבת, ועי' בפסקי הרי"ד שפי' מצד שבאומן חשיב בנין וסתירה ואסור. והעיר ידידי רא"א דא"כ הרי בתוס' (ד"ה לעולם) מבואר דדלתות מטלטלין אע"פ שאסור להחזירם, וע"כ דחולק על התורי"ד. וע"ע באורחו"ש (ח"ב במילואים אות ו'). [↑](#footnote-ref-4)
5. ועי' באחרוני זמנינו מה שדנו בכפתור שנפל, אי דינו כדלתות הכלים דלכאו' כיון שראוי להחזירו יהיה מותר, אלא דאפשר דחשיב שצריך אומן. ועוד יל"ד, דאי כטעם השיטה להר"ן שההיתר מחמת שראויין כעת, הא זה ליכא בכפתור, וכן גם למש"כ רש"י דלקמן דבעינן שיהיה ראוי למלאכה כעת. עי' בשש"כ (פט"ו סעי' ס"ח ובהערה שם, ובמהדו"ב סעי' ע"ב). [↑](#footnote-ref-5)
6. וצ"ב מה מהני לן מה שיכול לשבת עליהן, הא ודאי א"א להתיר מכח זה כיון שאינו עומד לזה, ולא יקבל שם כלי מחמת כן, וי"ל דדברי רש"י הם כתנאי נוסף, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
7. אלא דאכתי לא מתיישב עם מש"כ רש"י הנ"ל דגם בדלתות בעינן שיהיה גם כעת ראוי לאיזה שימוש. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. וי"ל דהוא כדוגמת מה שמצינו להיפך, דבהיה מוקצה בין השמשות הוי מוקצה לכל השבת, דמיגו דאיתצאי וכו'. [↑](#footnote-ref-8)
9. ונ"מ בנשברו בע"ש בסמוך לשבת בדליכא זמן להחזירם, דאכתי לא חל היתרא דשבת, אבל מאידך ליכא למימר שביטל מדלא החזירם שהרי לא היה שהות להחזיר. [↑](#footnote-ref-9)
10. ויל"ד אי גם בדבריו מתפרש כלבושי שרד הנ"ל, או שהוא פי' אחר, דחיבורם לקרקע מפקיע התורת כלי. [↑](#footnote-ref-10)
11. ובאמת יש לתמוה עוד על המ"מ, דהא רש"י גופיה לקמן (דף קכו: ד"ה ה"ג ואמר רבי יהודה) כתב דההיתר של דלתות הכלים הוא רק מכח שבמצבן כעת ראויין לישב עליהם ולהאכיל קטן, ועי"ז אית בהו תורת כלי, וא"כ דכותיה בדלתות הבית אמאי אסור הא הוי כלי המתוקן לשימוש, וע"כ לכאו' מצד שאינו 'כלי' לטלטול והיינו כרמב"ם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. ויש להעיר דבדלתות הבית קאמר הרמב"ם 'אע"פ שהם כלים', והכא בסולם כתב לאסור משום 'שאין לו תורת כלי', וע"כ הם ב' משמעויות שונות ב'כלי' ודו"ק. [↑](#footnote-ref-12)
13. ויל"ד אי כל זה רק ביחוד במחשבה, דבזה סבר התוס' רא"ש דלא מהני, אבל בעושה מעשה ודאי מהני, או שגם במעשה לא מהני לתוס' רא"ש. [↑](#footnote-ref-13)
14. ויש להעיר אמאי לא הביא להוכיח מכאן. [↑](#footnote-ref-14)
15. והעיר ידידי רש"ב הא למעשה מחמת שהוא בסיס אין בו בשבת שום שימוש היתר וא"כ יהיה מוקצה. [↑](#footnote-ref-15)
16. והעיר ידיד רש"ב, דמהו שכתב שהם משמשי שבת, הא מוקצה תלוי בטלטול ולא בשימוש, וכדאשכחן בכלי העשוי לנחת שמשתמש בו ואעפ"כ הוא מוקצה כדאיתא לעיל (דף לה. ודף מו.) כיון שאינו עומד לטלטול. [↑](#footnote-ref-16)
17. הנה לקמן (דף קכג.) כתב הרשב"א דקדרה חשיבא מלאכתו לאיסור, ומביאו המ"ב (סי' ש"ח ס"ק כ'), וקשה מ"ש מנר, והוסיף ידידי ריא"מ דביותר קשה לפנ"י הנ"ל שמדמה לכללי עביד מעשה דשביתת כלים, והתם איתא להדיא דקדרה חשיבא לא עביד מעשה עי' לעיל (דף י"ח). וצ"ע. ונראה דאי כבית מאיר שהרשב"א חזר בו א"ש. [↑](#footnote-ref-17)
18. ועי' לקמן בגמ' שהובא דיש ראשונים דפליגי. [↑](#footnote-ref-18)
19. אלא דיש להעיר, דהגר"א כתב על הט"ז דאין קושייתו כלום, ולא מזכיר שדבריו הם ממש כמו שמתרץ הט"ז בסו"ד, וי"ל. [↑](#footnote-ref-19)
20. וקשה דזה יישוב רק על הקושיא מאביי, אבל הרי הקושיא אינה רק מקושית אביי אלא גם ממסקנת הגמ' דדחו כרבי נחמיה או דהוי חסרון כיס או קודם היתר כלים, דגם בזה חזינן שישנו היתר שום אע"פ שאסור לצורך גופו. ובאמת רע"א שם הקשה מאביי וא"ש דלכן ניחא ליה, אלא דזה גופא צ"ע מדוע באמת הקשה רק מאביי, וצ"ע.

    והנה ממה דאוקמיה כרבי נחמיה יש ליישב כמש"כ הריטב"א שהו"ד לקמן דלר"נ הוא מצד שלצורך השום הוא לצורך תשמיש המיועד לו, אכן מח"כ קשה, אלא דעי' לעיל דהתוס' והריטב"א פליגי דמדוכה אינה ח"כ ולשיטתם א"ש, אלא דאכתי מרש"י ישאר מוכח, וכמש"כ לקמן בפנים. [↑](#footnote-ref-20)
21. עי' בגמ' לקמן מה שהובא בזה. [↑](#footnote-ref-21)
22. אלא דאה"נ הט"ז לא בא אלא רק ליישב הסתירה בשיטת הרא"ש והשו"ע. [↑](#footnote-ref-22)
23. ואינו איזה אוקימתא אלא מסתמא הוא כן, דהרי מה שהשום נמצא במדוכה הוא בפשטות מחמת שנידוך בה, והרי בשבת אסור לדוך וע"כ שדך בע"ש, וא"כ ממילא השום מונח שם כבר מע"ש. [↑](#footnote-ref-23)
24. ויש להקשות דאי הגדר דחשיב ככלי שמלאכתו להיתר, א"כ אכתי יקשה לקמן (דף קכג:) דמוקים לה ר' אלעזר לפני היתר כלים, והרי אז היה אסור גם כלי היתר, וא"כ מה מהני השום.

    ועוד יש להבין דאה"נ כעת איכא שימוש היתר אבל אכתי רוב תשמישו לאיסור, ובפמ"ג (סי' ש"ח א"א ס"ק ט') כתב דכלי שרוב תשמישו לאיסור דינו כמלאכתו לאיסור. וי"ל. [↑](#footnote-ref-24)
25. אכן יל"ד דאולי כוונת רש"י כשיטה להר"ן והשו"ת הרא"ש שכתבו ג"כ לשון של אגב. [↑](#footnote-ref-25)
26. ויל"ע מאי שייטא דין מוקצה דח"כ לדינא דרבי נחמיה שמתאים לומר שהסובר מוקצה דח"כ מודה בזה לר"נ. [↑](#footnote-ref-26)
27. אלא שהפנ"י מקשה זאת גם על נר, ע"פ שיטתו שם דנר חשיב מלאכתו להיתר, עי' מה שצוין בזה לעיל (דף קכב:), אבל החזו"א מקשה כן רק על כילת חתנים, אבל במנורה ניחא ליה משום דחשיב מלאכתו לאיסור, עיי"ש .

    ובעיקר דבריהם יש להעיר, הא התם הוי הקצאה מחמת כובדו לטלטול, והיינו שההקצאה אינה מחמת השימוש אלא מחמת הטלטול, ובמוקצה בטלטול מדוע שיהיה הפרש בין כלי איסור לכלי היתר. [↑](#footnote-ref-27)
28. וידידי רי"ז הקשה דברש"י סוכה (דף מג:) גבי אבנים שעל הערבות מבואר דע"י מה שהניחו הביתוסים אבנים על הערבות נאסר להוציא הערבות, ובפשטות הוא מדין בסיס, וכן פי' באו"ז (הלכת ע"ש סי' כ"ט) ולכן דן אמאי נעשה בסיס הא הוי ע"י אחר שאינו בעלים, וא"כ קשה הא לבעה"מ כה"ג שאינו משמש להם אינו בסיס. וע"י בתו"י (בגליון התוס' דף מד: ד"ה יש) שבא"נ מפרש דאיירי שהיו צריכים לטלט האבנים עצמם מעט ולכן אסור, ויל"ד דאולי גם רש"י שם יפרש כן. [↑](#footnote-ref-28)
29. עוד יש להעיר, דמשמעות לשון הגמ' 'שמיה טלטול או לאו שמיה טלטול' משמע דהיא פלוגתא אי מן הצד חשיב טלטול או לא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
30. ויש להבחין, דודאי שימוש לקוץ חשיב שימוש חשוב, ואם יעשו כלי מלכתחילה לזה יהיה דינו כלי היתר, וזה ודאי שמחט שניטל חררה או עוקצה מתוקנת היא לשימוש זה דקוץ, אלא דאעפ"כ בפועל אדם זורקה בין הגרוטאות כדאמרו בגמ', ומשום שיוציא הקוץ במחט שיש לו בביתו בין כך לתפירה, כ"כ בחזו"א (סי' מ"ג ס"ק מ"ג). [↑](#footnote-ref-30)
31. ומבואר דעצם השם כלי נותן לו היתר צורך גופו ומקומו אע"פ שאינו מיועד לאיסור, וע"י יחוד להיתר אית ביה תוספת היתר של מחמה לצל. [↑](#footnote-ref-31)
32. ואולי סבר כחילוק הר"ן דבסמוך. [↑](#footnote-ref-32)
33. וכן בירית טהורה מחמת שהיא כלי דכלי, עי' לעיל (דף סג:). [↑](#footnote-ref-33)
34. ויש לדון ולחלק בין דלתות שמותרים אגב אביהם להיכא שדנים עליו מצד עצמו מהו. [↑](#footnote-ref-34)
35. ועי' בחת"ס (גליון שו"ע סי' שי"א) שדן לחדש שהנידון שם לא היה מוקצה אלא היו צריכין להוציאו מרשות לרשות, ודוחק הגמ' דע"י תינוק דוקא, ומיישב בזה הקושיא שהביא המג"א עיי"ש. לפ"ז ליכא ראיה לאיסור מוקצה לפני נחמיה. [↑](#footnote-ref-35)
36. ואע"פ שבקרא מוזכרים כמה איסורים שהיו עוברים עליהם, שהיו דורכין גתות וכו', צ"ל דזה לא שייך לטלטול, וע"כ רק מה שאמרו בסיפא דקרא שהיו מביאין הסחורה לירושלים זה היה טעם גזרת מוקצה, וזה שייך להוצאה [↑](#footnote-ref-36)
37. ויל"ד אי כלי בית קיבול שרי רק בכלי אכילה ככוסות וצלוחיות, או שכל שהוא בית קיבול ולא שעושים עמו מלאכה הוא בכלל ההיתר. [↑](#footnote-ref-37)
38. ועי' בשש"כ (פי' כ' הערה כ"א) ובאורחו"ש (פי"ט הערה ל"ה), ויל"ד בזה בין אי הוי מגזרת כלים ובין להחיי אדם שהחילוקים הם בהקצאה. [↑](#footnote-ref-38)
39. ואי כמ"מ ברמב"ם (הו"ד לעיל בענין מלאכתו לאיסור) שמלאכתו לאיסור הוא תקנה חדשה א"ש, דבראשונה התירו לצורך, ובזה קשה הא תרוויהו צורך נינהו, משא"כ במלאכתו לאיסור הוי גזרה חדשה שאסרו מלבד לצורך גופו, ולא מצד צורך וא"כ לא קשה מאי שנא. [↑](#footnote-ref-39)
40. ובפשטות תלוי האם נשאר בו תקנת נחמיה או שתקנת נחמיה בטלה ומוקצה דידן הוא תקנה נוספת מאוחרת טפי, וכמו שהובא לעיל מר"ת שכתב דתקנת נחמיה היתה רק לדורו, וכן מהמ"מ בדעת הרמב"ם בדרך הראשונה. [↑](#footnote-ref-40)
41. ובעיקר השגתו על הבעה"מ יל"ע, דנראה בבעה"מ דקאי על חסרון כיס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-41)
42. אכן עי' בחי' הר"ן שם (דף קכג: ד"ה הכא במאי עסקינן) שכתב כהרמב"ן, ולשונו להדיא דגם כלי משום הקצאה, ורק לית ביה הקצאה מחמת עצמו כעצים ואבנים אלא הקצאתו מפני שמלאכתו לאיסור, עיי"ש. ושפיר י"ל דזה גם כונת הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-42)
43. דדוחק הוא שלא הוזכר בראשונים דשיטת רש"י כתורי"ד, ובדברי רש"י בב' המקומות יש לדון ולפרש באופ"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-43)
44. אלא דיל"ד אי לסלק מפריע חשיב צורך מקומו או שרק פינוי מקום לשימוש נחשב צורך מקומו עי' מה שיצוין בזה בגמ' לקמן (דף קכד. הני קערות וכו') [↑](#footnote-ref-44)
45. אלא דלגבי גלוסטרא כתב רש"י (דף קכד. ד"ה שומטה) דהיא כלי היתר, וא"כ אולי גם מקלות הם כלי היתר ומה שאמר שהוא קודם מנין אחרון הוא רק על מדוכה, אלא דאדרבא מדבמקלות לא כתב רש"י שהם כל היתר משמע שהם באמת כלי איסור ויל"ע. ודוחק. [↑](#footnote-ref-45)
46. ומבואר דהגם שיש בזה תוספת טירחא נחשב עדיין שלא לצורך, כל שאת עצם התוצאה ישיג בשווה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
47. ויל"ד אי כוונתו שבאמת גם בכלי היתר יהיה הדין כן, דבמ"ב לא כתב הדין אלא בכלי איסור. ואי גם בכלי היתר יל"ד אי רק ביכול בלא כלי כלל כגוונא דסוגין, או שגם ביש לו כלי אכילה או ג' כלים יהיה אסור לו להשתמש בכלי היתר. וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-47)
48. ומבואר בתוס' דכ"ז לרש"י אבל לשיטתו ניחא ליה, כיון שאינו רגיל לחתוך חותלות בסכין, עיי"ש. ותמה במלא הרועים (שם) דא"כ גם ברש"י נימא כן דהרי רש"י מחמיר טפי מתוס'. עיי"ש. [↑](#footnote-ref-48)
49. וצריך לחלק דאעפ"כ מעל גבי הבהמה לא חשיב צו"מ וכמש"כ הרמב"ן הנ"ל. [↑](#footnote-ref-49)
50. מכל דברי הפמ"ג שם מבואר דבחסרון כיס הוי חידוש טפי מאשר באבנים, דנוקט שח"כ חמור מעצים ואבנים, ומדייק כן בב"י, וכדמציין לדבריו במשב"ז (שם בפתיחה) שדן שבח"כ לא יהיה היתר טלטול מן הצד כיון שהוא חמור טפי. וכל זה הוא חידוש ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-50)
51. אלא דאה"נ אכתי המשל שמי שאכל שום וכו' קאי על מי ששכח ועבר [↑](#footnote-ref-51)
52. וי"ל דהמג"א לשיטתו דפליג שם דהוי חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-52)
53. והנה הכא הוא מוקצה דחסרון כיס שאין לו היתר צו"ג וצו"מ, אבל הטלטול היה בהיתר ולא בשכח ועבר, ויל"ד אי דמי לשופר שנטלו מע"ש, או שהכא עדיף. [↑](#footnote-ref-53)
54. ויל"ע הא המ"ב לעיל (סי' ש"ח ס"ק י"ג) מסיק דלא כמג"א בשכח ועבר ובכיס של מעות, וא"כ ה"ה בסכין של מילה שהוא ג"כ מוקצה שאין לו היתר לצו"ג ולצו"מ. ואולי כיון שבסכין של מילה מבואר במ"ב שם שמעיקר הדין מתיר ברמ"א לטלטל לגמרי, א"כ ממילא מה שהביא המג"א הוא רק להחמיר כמוהו, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-54)
55. ויל"ע הא הגר"א כתב הטעם משום שנכלל בהיתר של לצורך, וזה לא שייך בשכח ועבר, [↑](#footnote-ref-55)
56. ויל"ע, הא התם נטלו לצו"ג לתקוע בו ומה גרע במה שהיה מבעו"י, ואי ניחא דלצורך המלאכה האסורה לא נחשב צו"ג ואינו בכלל ההיתר א"ש. [↑](#footnote-ref-56)
57. ויל"ע אמאי הקשו כן על חרס ולא על עיקר המשנה, ואולי במשנה י"ל דהיה תורת כלי גם לשבר, ורק בחרס קטן נתקשו דודאי ליכא ביה תורת כלי. אכן אחר תירוצם י"ל דה"ה בכל שברי כלים, וכן הוא ברשב"א דלקמן דמסיים דהיינו טעמא דכל הני דשמעתין. [↑](#footnote-ref-57)
58. ובעיקר דבריו צ"ב, דאי מחמת שאתי מתורת כלי נשאר לו תורת כלי, א"כ להוי כלי היתר כמקודם, וי"ל. ועי' מה שנתבאר בזה בשיעור בענין ד' שיטות בטעם החילוק בין כלי איסור לכלי היתר לרבא. [↑](#footnote-ref-58)
59. והעירו דעריבה דמתני' לכאו' מלאכתה לאיסור, וי"ל. [↑](#footnote-ref-59)
60. והיינו דהא"ר מפרש שכוונת העו"ש להוכיח ממה שאמרו מוכן אגב אביהן. ובאמת לולי דברי הא"ר היה אפשר לפרש שכוונת העולת שבת להביא מההיא דמגופת החבית שלא מהני זרקה לאשפה בשבת כיון שהיה מוכן בע"ש וכדהובא לעיל. [↑](#footnote-ref-60)
61. ועי' מה שנתבאר בכל זה בשיעור ???? [↑](#footnote-ref-61)
62. ולדעת החולקים עי' לקמן מה שיישב מהמחצית השקל. [↑](#footnote-ref-62)
63. ומה שהזכירו ר"ש ולא ר"מ עי' בריטב"א שהובא בסמוך. [↑](#footnote-ref-63)
64. והוכרח לזה שהרי לעיל (ד"ה אבל נשברו) מבאר דידעו האי טעמא דלא חשיב נולד. [↑](#footnote-ref-64)
65. ועיקר הדבר צ"ב וכמו שטען הבית מאיר לעיל על הט"ז, דאי"צ מוכנות להסקה, אלא כל שהוא כלי ומיטלטל ואינו מוקצה, שפיר שרי לטלטלו ולהניחו בתנור להסקה, וא"כ ה"נ באוכלין. וצ"ע. ואולי להסיק באוכלין שהוא דבר רחוק לגמרי שיעשנו, איכא הקצאה מזה בחיוב וגם לר"ש, ויהיה מוכח ששייך הקצאה משימוש אחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
66. ועי' בחידוש הב"ח דלעיל, ודבריו הם כשיטה זו דברה"ר אין בו שימוש, ורק מהני מכח שראוי בחצר. [↑](#footnote-ref-66)
67. העירוני לדברי הגר"א (סי' ש"ג סעי' י"ח) לגבי תכשיטין שאסור ללובשן בחצר, דאעפ"כ שרי לטלטלן שם לאפוקי מר"נ, ומבואר שר"נ אוסר גם בכלי שלם. וע"ע ברמב"ן (דף סד. ד"ה ושמא) דהא דבאמת שרי לטלטלן הוא מחמת שחזו לכסויי מאני, ומבואר שדנו לפי כללי סוגין הגם שהם כלי שלם. וביאר ידידי רמ"ש, דהתם שאסור להשתמש בהם בחצר הוו כשברי כלים, משא"כ בנידון החזו"א שמותר להשתמש ורק ליכא היכי תמצי. [↑](#footnote-ref-67)
68. וי"ל דמש"כ לדידי לקינוח היינו שכך הדין שראוי ומותר לקנח ולא שזהו הטעם שמותר. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-68)
69. ויל"ד אי רק כשהחבית גם נשברה, דהוי שברי המגופה כשברי שברי, אכן בפשטות משמע דגם אם החבית שלימה ונשברה רק המגופה, אין שברי הכסוי חשובין להיות נידונים כדין שברי כלים. [↑](#footnote-ref-69)
70. אכן דברי הרשב"א הנ"ל הם גם אם ננקוט שכסויי טינופא חשיב הוא, וכשיטת הראב"ד ודעימיה לקמן גבי שיירי פרוזמיות. [↑](#footnote-ref-70)
71. והנידון הוא לכאו' בהא דתנור הוא רק במחובר, האם הוא מעיקר השם כלי שלו, או שהוא תנאי נוסף וא"כ הוא רק לגבי טומאה. [↑](#footnote-ref-71)
72. אכן עי' ברמב"ן בסו"ד שדן דאולי לרש"י ראב"י הוא שיטה שלישית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-72)
73. ובדעת הרמב"ן י"ל דסבר כתוס' (דף קכו. ד"ה והמונח) שפי' דהא דבעי בית אחיזה אינו משום בונה אלא מדין מוקצה, דהמשמש למחובר ייחודו חמיר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-73)
74. אלא דעי' בריטב"א (ד"ה במאי קמפלגי וד"ה ר' אסי אמר) דמשמע שלרבי אסי דסוגין בעי שיניח האבן בין השמשות, ולמאן דסגי בחריות בישב [גורס שם רב אשי] סגי בישב מבעוד יום. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-74)
75. חזינן דישיבה הנצרכת לייחד על ידה אינה ישיבה כל דהו, דישיבה כל דהו ודאי קל יותר לעשות מאשר לשפשף. [↑](#footnote-ref-75)
76. ובמג"א (סי' ש"ח ס"ק מ"א) מביא דברי רש"י 'לפי שאין הזמנה מועיל לאבן לעשות כלי', והיינו בלא תיבת מעשה וכו' כלל. ועי' במחצה"ש (ד"ה הרי דמותר) שעמד בזה שגי' המג"א אינה כב"י הנ"ל. ובפמ"ג (משב"ז ס"ק ט"ז) מביא ב' הגירסאות עיי"ש. [↑](#footnote-ref-76)
77. קושיא זו היא רק לתוס' שנקט דשפשוף דוקא ולא ישיבה, אבל לרש"י והתוס' רא"ש הנ"ל ה"ה דמהני ישיבה ושפיר הוי כמו חריות. אלא דהעירני ידידי רש"ב דבאמת קשה עוד, דבחריות כתבו תוס' (דף נ. ד"ה אבל) דישב כ"ש חשב, והכא באבנים לא מהני חשב, וזה קשה לפי רש"י והתוס' רא"ש הנ"ל, וע"כ כתירוצי התוס'. [↑](#footnote-ref-77)
78. ועי' בתוספת שבת (סי' ש"ח ס"ק ל"ו) הו"ד במ"ב (שם ס"ק מ"ה) שכתב דכמו שבחריות אמרינן ישב כ"ש חשב, ה"ה בכסוי כלים מהני חשב, עיי"ש. אלא שהדברים צ"ב, דהא על כסוי כלים להדיא הצריך ר"י תורת כלי, והיינו לאפוקי חשב כדמבואר בגמ' דאמרו שר"י ע"כ פליג על רשב"ג. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
79. ועי' במחצה"ש (שם) בשם האבהעו"ז שמפרש שם באופ"א. הו"ד בביאוה"ל (שם ד"ה אבל). [↑](#footnote-ref-79)
80. ויל"ד מדוע לא פי' דהוא כדלתות הבית הריש פירקין, דהמחובר לקרקע אינו בר טלטול. ואולי י"ל דהתם הוא תשמיש שתכונתו היא במחובר, משא"כ הכא הוי סוג שימוש של מטלטין ורק אירע שהוא במחובר, ובכי האי בעצם חשיב 'כלי' אם לא מהטעמים הנ"ל. ויל"ע.

    עוד יש להקשות לאידך גיסא שיהיה שרי עכ"פ במקומו בפתיחת דלת, וצ"ל ע"ד דהנ"ל, דשימוש זה שהוא כתכונת שימוש כלי המיטלטל, לית ביה היתרא דדלתות, ודו"ק. ויל"ע בכ"ז [↑](#footnote-ref-80)
81. ויל"ע מדברי הרמב"ן הנ"ל במלחמות. [↑](#footnote-ref-81)
82. באליה רבה (סי' ש"ח סעי' כ' ס"ק מ"ח) מביא דברא"ש (כלל כ"ב) מבואר דלא מהני מחשבה, [לכאו' כוותו למש"כ הרא"ש (שם סי' ח' בדרך הי') כל אופני ההיתר של הכנסת קופה וישיבה על חריות ושפשוף אבנים וכו', ולא כתב דה"ה חישב]. ותמה דסותר לדבריו הנ"ל בהלכות שנקט כתוס' דמהני מחשבה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-82)
83. והנה דבריהם הם בכללי עשיית הייחוד מה עדיף, אכן מש"כ הרמב"ן והבעה"מ דישב עדיף הוא מצד תורת כלי כדלהלן, וע"ז א"א להוכיח מתפילין ומיטה שייחדה. [↑](#footnote-ref-83)
84. הא"ר לא מפרש היאך מבואר שם כן, ולכאו' כוונתו דמהא שדנו אי מהני ייחוד רק לשבת, חזינן שפי' שהמחשבה בסוגין היתה לשבת, ובזה דנו אי מהני רק כשלעולם או גם כשרק לשבת, אבל אי איירי במחשבה לחול, א"כ ע"כ הוא רק מצד שחשב לעולם. [↑](#footnote-ref-84)
85. להו"א דמכניס קופתו הוא רק לרשב"ג אע"פ שלא בר מעשה, ע"כ ההיא דבית האבל והמשתה הוא מחמת כטעם ראשון בריטב"א דהקילו רבנן. [↑](#footnote-ref-85)
86. ויש להעיר הא זהו רק לרבינא. [↑](#footnote-ref-86)
87. ועי' לקמן (דף מה.) דאמרו מודה ר"ש במוקצה למצותו, והיינו שמן המטפטף מן הנר בשעה שעדיין הוא דולק, ומדקתני מודה משמע שמודה לר"י, והיינו שאסור גם בטלטול ככל מוקצה. וכן משמע לכאו' גם בתוס' שם (ד"ה אלא). ויל"ע. [↑](#footnote-ref-87)
88. אלא דלכאו' במהרש"א שהובא לעיל מוכח שלא סבר כן, ולדבריו יל"ע אמאי אין מטלטלין את המוקצה למצותו [↑](#footnote-ref-88)
89. ויל"ע כיצד פי' הא דאסר רבה אפי' לצורך דבר המותר אם לא כפי' הרמב"ן, ועוד דע"כ הצלה נחשבת צורך, וכדהוכחנו לקמן דהרי דעת רבה (דף קכג:) דכלי היתר מחמה לצל אסור, וע"כ שהחשיב השימוש של הצלה כצו"ג, וא"כ מה מוכח מזה לאסור שלא לצורך כלל. [↑](#footnote-ref-89)
90. אכן רע"א סבר שהכל תלוי בטלטול. [↑](#footnote-ref-90)
91. אלא דצ"ע הא בדברי תוס' באותו הדיבור לעיל מתבאר דמוקצה לחצי שבת האסור בשימוש ולא בטלטול לא חשיב ביטול כלי מהיכנו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-91)
92. והנה כל דברי המהרש"א הם רק כמבואר בדבריו, בדבר שא"א לנערו לארץ אלא יצטרך כלי אחר, אלא דיל"ע, דהפמ"ג שלמד מהמהרש"א דה"ה המניח דבר איסוה"נ בכלי הוי מבטל מהיכנו, והתם הרי פעמים יכול לנערו לארץ, דלא הזכיר הפמ"ג דאיירי במשקין או כיוצ"ב. וצ"ע.

    ונראה לכאו' שנקט דמש"כ המהרש"א ואם מריקו לכלי אחר וכו', אינו רק בדבר שטעון כלי בהכרח, אלא גם אם אפשר בלא כלי כיון שהוא כן שמו בכלי, ע"כ נחשב שמבטלו, כיון שבעצם ביטל האי כלי, מה תאמר שיכול להוריקו הא אם יריקנו ויחליף כלי ייאסר הכלי ההוא, ומה שיכול לנער לקרקע בלי כלי, זה לא נחשב שיכול, כיון שהוא הרי כן רצה להניחו בכלי. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-92)
93. ועי' בלבוש (סי' רס"ה סעי' ג') 'שאין סתם כלי עומד לזה', ובהמשך (סי' רס"ו סעי' ח') 'שאין הכרים עומדים לזה', שמדוקדק בלשונו כדין השפ"א, אלא שבפי' המשנה נראה שם שמפרש כתוס'. [↑](#footnote-ref-93)
94. אלא דצ"ע דא"כ בכל מבטל כלי הוא כן שיכול להניח דבר היתר, וביותר, דרע"א גופיה בהמשך (שם ד"ה כ' עוד בהג"א) תמה כן, דבכל מבטל כלי נימא כן, וא"כ מה קאמר זאת הכא כישוב. [↑](#footnote-ref-94)
95. ועי' בחת"ס (סוגית מוקצה ד"ה בימי חורפי) שמיישב עפ"ד שבכלי דסוגין הוא משום בונה ובכרים הוא משום סותר, דלפ"ז א"ש, דבנין לשעה הוי בנין ולכן לא תירצו שהיה ע"ד ליטלו, משא"כ התם שהוא משום סותר, הא סותר לשעה אינו כלום. עיי"ש. [↑](#footnote-ref-95)
96. והיינו שבאין בו ממש לא חשיב למיחל עליה שם מוקצה. [↑](#footnote-ref-96)
97. ע"ע ברמב"ן (פסחים דף לה.) שכתב דמצה בטבל לא הוי מצוה הבאה בעברה 'דאין בטבל דין מצוה הבאה בעברה, מפני שבידו לתקן כדאמרינן במסכת ביצה טבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן'. עיי"ש. [↑](#footnote-ref-97)
98. אלא דאעפ"כ ממשיך להקשות כתוס' דא"כ ה"ה בביצה נימא דאי עבר והסירה וכו'. [↑](#footnote-ref-98)
99. דהרי אינו מפרש מצד שכיבוי הנר הוא איסור אורייתא, אלא קאי על נטילת השמן שהיא אסורה מחמת דהויא כיבוי דאוריתא, וע"ז מתקשה דנטילת השמן המטפטף הוי רק מדרבנן, ומתרץ דמ"מ בדאורייתא החמירו, וכל זה צ"ב. [↑](#footnote-ref-99)
100. ויל"ד דכל דברי המהרש"א הם רק ביכול לנער, דבזה י"ל דבעצם עשאו בסיס ואסור לטלטלו אא"כ ינער, ורק יש להתיר מצד שלמעשה יכול לנער והתיר הכלי, ע"ז אומר המהרש"א דאם כשינער יזדקק לאסור כלי אחר לא נחשב שיכול לסלק את מה שעשה, דיכול רק להחליפו באחר, וזה לא מגרע ממה שעשה.

     אכן בפירות שאסורים מטעם קנס, הא הפירות עצמם מותרים בטלטול, וא"כ יכול להוציאם מהכלי כדרכו, כמו כל משים חפץ היתר בכלי שלא נחשב ביטול שימוש במה שמשתמש כיון שיכול להוציאו כרצונו ולקחתו לשימוש אחר, וה"נ הכא. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-100)
101. ויל"ע דנימא כיון שלמעשה אינו ראוי נעשה כעצים ואבנים. [↑](#footnote-ref-101)
102. וכעי"ז מבואר במהרש"א (ביצה דף לג.) לגבי החילוק שאמרו לקמן (דף קכח.) דרב באכילה סבר כר"י ובטלטול כר"ש. וכן מבואר גם בחת"ס שם (דף קכח. ד"ה במוקצה) שמתקשה דכיון שאסור באכילה ייאסר ממילא טלטול כיון שהוא כצרורות ועפר, ומתרץ דמדינא פסק כר"ש ורק החמיר כר"י, והאסור מחמת חומרא לא נחשב כצרורות ועפר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-102)
103. אמנם דבריהם מחודשים, דלא אשכחן להדיא מי שחולק על המהרש"א הנ"ל ברב, וכן נראה, דמה טעם לחלק בין אכילה לבין שימוש. [ועי' במלבושי יו"ט (יו"ד סי' ב') שדקדק בתוס' (דף יט: ד"ה כרכי) דלא סבירא ליה כמהרש"א מדלא תי' דמה שאסר רב כרכי היינו משימוש, וצ"ב דאינו מוכרח כלל, דהרי תוס' פתח בדבריו שרב אסר הכרכי בטלטול ולכן שפיר הקשה, ובאמת בשער המלך (פ"א מיו"ט הי"ז) כשבא ליישב קושית תוס' דרב אסר שם רק בשימוש, כתב זאת כאוקימתא, וא"כ שפיר י"ל דתוס' לא ניחא ליה בזה], וגם לפ"ז בכלים שלא שייך אכילה, לא יהיה את כל הנידון של מוקצה לחצי שבת, וגם הכא הסל יהיה מותר לגמרי. [↑](#footnote-ref-103)
104. וצ"ל שכל דברי החזו"א הם רק במוקצה מחמת שאינו מוכן, דבזה ע"י שגמרו בידי אדם נידון כבר כעת כמוכן, משא"כ במוקצה מחמת בסיס וכיוצ"ב, שבזה ודאי כל זמן שהוא בסיס הוא מוקצה. [↑](#footnote-ref-104)
105. יל"ע לפי תירוץ תוס', הא בכיבוי הנר לר"ש אינו יכול לכבותו, ואמאי החשיבו החזו"א גמרו בידי אדם, ויל"ד אי למש"כ הר"ן ניחא. [↑](#footnote-ref-105)
106. אלא דלכאו' במהרש"א (על תד"ה ואין) מוכח שלא סבר כן, ולדבריו יל"ע אמאי אין מטלטלין את המוקצה למצותו [↑](#footnote-ref-106)
107. ויל"ע כיצד פי' הא דאסר רבה אפי' לצורך דבר המותר אם לא כפי' הרמב"ן, ועוד דע"כ הצלה נחשבת צורך גופו וכדהוכחנו לעיל, וא"כ מה מוכח מזה לשלא לצורך כלל. ועי' מה שנתבאר בזה בשיעור ???? דינא דרבי יצחק אות י"ט??. [↑](#footnote-ref-107)
108. לכאו' אי הטעם כמש"כ המאירי דכל שאינו כלי חמיר, לא קשה מהא דאשכחן קולא במת, דלא אמר הראב"ד חומרא במת אלא בכל שאינו כלי וממילא גם במת. [↑](#footnote-ref-108)
109. והנה ידידי ריל"א דן לדייק מהרשב"א (ביצה דף לו. ד"ה תנן) שמתקשה אמאי אין כלי ניטל להוצאת גרף של רעי, אבל בלשונו נראה דהקושיא היא רק שההיתר של גרף של רעי יתיר גם את הדין של אין כלי ניטל, ולא שע"י ההיתר נחשב ניטל, וביאר ידידי רי"א דהרשב"א לשיטתו הנ"ל שהמותר לצו"מ לא חשיב ניטל. [↑](#footnote-ref-109)
110. והעירו דהרמב"ן (דף קנד:) הו"ד לעיל כתב בפי' השני דמלאכתו לאיסור חשיב ניטל, ומשמע שבתחילה סבר לא כן, ויקשה מ"ש מהכא. [↑](#footnote-ref-110)
111. והדברים צ"ב הא למעשה הבהמה היא מוקצה ואפי' לר"ש, ומה מהני מה שיכול למושכה באפסר שמחמת כן נתיר. וביותר דבדברי המהרש"א דלקמן שכתב שתלוי אי הדרך למושכה באפסר. ועוד העיר ידידי רש"ו מהמשך המשנה (דף קנה:) שהתירו להאכיל תרנוגלין ויוני הרדיסאות והם אינם ניטלין באפסר, וכדמוכח מאפרוחין בסוגין וצ"ע. [↑](#footnote-ref-111)
112. וע"ע באגלי טל (קוצר ל"ג) שמדייק בתוס' שם שרק עולא סבר כן, אבל רבי יצחק גופיה יכול לסבור דחשיב ניטל. [↑](#footnote-ref-112)
113. ועי' ריטב"א (דף מג:) שכתב דאה"נ ככר ותינוק לאו דוקא אלא ה"ה כלים, וכ"כ המג"א (סי' שי"א ס"ק ט"ו), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-113)
114. כ"ז שייך רק אי רבי יצחק אתיא גם לר"ש, עי' פלוגתת הראשונים בזה בארוכה לעיל [↑](#footnote-ref-114)
115. ועי' כעי"ז בהגר"ז (סי' רע"ז קו"א ס"ק ג') שמפרש בדעת הטור וההגה"ה מימוני דטלטול דלת מחוברת לא חשיב טלטול. אלא שמביא דתוס' פליג, דבתוס' לעיל (דף קכ: ד"ה פותח) מתרץ שהדלת לא נחשבת בסיס, ומבואר שאם היתה בסיס היה אסור לפותחה ומבואר שכן דן את טלטול הדלת כטלטול. וי"ל. [ואולי י"ל, דכדלת אינו טלטול, אבל בתורת 'בסיס' של הנר כן חשיב טלטול דמעתיק מקום הנר ממקום למקום, דכשנעשה בסיס היחס לתזוזתו הוא כפי מה שמוגדר ביחס לנר, ויל"ע אי נכון]. [↑](#footnote-ref-115)
116. ועי' רמב"ן (ד"ה אי) שכתב דפריסת מחצלת על הכוורת א"א להתירה מדין עודן בידו ד'הטלטול לחוד והפרישה לחוד', ובתוס' לעיל (דף מג. ד"ה כופה) נראה לכאו' דפליג דכתב דכל הנהו מצי לאוקמי בצריך למקומו, ויל"ע במה פליגי ואי שייך לנידון זה. [↑](#footnote-ref-116)
117. והנה לקמן (דף קנא.) תנן דשומטין הכר מתחת המת, וקשה הא הוי טלטול מן הצד לצורך דבר האסור, ועוד הקשו ברישא שם דתנן שסכין ומדיחין אותו, ויקשה לרבי יצחק היא מטלטלין שמן ומים הא אין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל. עוד הקשה הגר"א (סי' ש"י סעי' ו') על התה"ד שהובא ברמ"א שאסר נגיעה במוקצה דא"כ האיך סכין המת.

     ונראה ע"כ דהתם הוא היתר משום כבוד הבריות, וכן לשון הטור (סי' שי"א סעי' ז') 'אבל התירו' לסוכו ולהדיחו ולשומטו מעל הכר וכו', ומשמע דהוי דין היתר. והיינו, דרק להעתיקו ממקום למקום לא התירו כיון שאפשר ע"י ככר ותינוק וכמש"כ תוס', משא"כ שאר צרכי המת הנ"ל. ובאמת הגר"א הנ"ל בתו"ד כשמקשה על נגיעה, כתב דלא התירו למת דבר אלא ככר או תינוק, עיי"ש, ויל"ע היאך פי' הא דשומטין הכר וכן הקושיא הנ"ל על רבי יצחק.

     אלא דעי' מג"א (שם ס"ק כ') שכתב דבאינו מסריח ליכא היתר ככר ותינוק אלא רק שומטו מן הכר, ומשמע שמותר לשמוט מהכר גם בלא חשש סרחון, ולכאו' הוא דלא כמש"כ וא"כ שוב צ"ב מדוע באמת מותר. ועי' בשעה"צ (שם ס"ק כ"ח) שמתקשה כן דבמשנה משמע דשרי רק בשביל שלא יסריח וכן משמע בשו"ע. עיי"ש. ואולי איכא דרגות, וכוונת המג"א במש"כ שאין לחוש שיסריח היינו שאין חשש מיוחד, אלא מה שיש בכל מת, ובכי האי לא הותר ככר או תינוק אלא רק לשמוט, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-117)
118. ויל"ד דטפלות דמטה היא מלתא דבסיס, וגם בשוכח חשיב בסיס במקצת כמש"כ הרשב"א (ביצה דף ב'), משא"כ טפילות דבגדים. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-118)
119. ויש להעיר דתוס' בקושיא מביא מקש שע"ג המטה ובתירוץ אינו מבאר היאך מתיישב משם, ולכאו' אי כהר"ן ניחא טפי, דהא בכלל לצורך דבר המותר. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-119)
120. ולכאו' לא ראה דברי הרמב"ן הנ"ל, וכן משמע שם דמביא רק דברי הרמב"ן שמביא הר"ן הנ"ל משמו. [↑](#footnote-ref-120)
121. עי' לקמן פלוגתת ראשונים אי כוס קערה ועששית הוא מצד שדחייה בידים לכל השבת או מדין מיגו דאתיקצאי, וי"ל דהריב"ש נקט כריטב"א שדחייה לכל השבת וע"כ מקשה, אכן ברמב"ן י"ל כמש"כ הר"ן שם ברמב"ן, דהוא מטעם מיגו ושפיר מדמה דה"ה בתנאי לר"י. [↑](#footnote-ref-121)
122. אמנם עי' בתשב"ץ שמשמע דטעמו משום שבעודו דלוק אינו אסור אלא משום שמא יכבה, והיינו כדס"ד בגמ' (דף מו:) ולא כדמסקי שהוא משום בסיס, ורק אה"נ זה גופא צ"ב. [↑](#footnote-ref-122)
123. ויל"ע הא תנאי לר"י היינו שלא יהיה מיגו דאיתקצאי, אבל שמן המטפטף בשעה שהנר דולק יש בו סיבת הקצאה כעת, דמוקצה למצותו כדאמרו לקמן (דף מה.). [↑](#footnote-ref-123)
124. אכן עי' בחזו"א (סי' מ"ח ס"ק י' ד"ה ביצה) שבאמת דן דגרף של רעי אינו מוקצה מחמת מיאוס כיון 'דלא נאמר אלא בדבר שבטל מתשמיש מחמת מיאוסו', וע"כ דהוי גזרה מאוחרת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-124)
125. עי' במ"ב (סי' רע"ט ס"ק א') שכתב 'לפי שנעשה הנר והשמן והפתילה בסיס לשלהבת שהוא דבר האסור בטלטול, ומיגו דאיתקצאי לביהש"מ איתקצאי לכולי יומא וזהו הנקרא בגמרא מוקצה מחמת איסור'. וכ"כ בב"י (סי' ש"י סעי' ב') דלא פליג ר"ש במוקצה מחמת איסור אלא רק על המיגו דאיתקצאי אבל לא על המוקצה עצמו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-125)
126. ועי' בהקדמת הפנ"י לסוגייתנו (ד"ה ומעתה לפ"ז). [↑](#footnote-ref-126)
127. אכן עי' מה שנתבאר בזה בשיעור ??? [↑](#footnote-ref-127)
128. עי' מה שנתבאר בזה בשיעור בדין צורך מקומו בחסרון כיס ??? [↑](#footnote-ref-128)
129. ועי' מה שנתבאר בזה בשיעור ??? [↑](#footnote-ref-129)
130. במג"א (סי' רע"ט ס"ק י"ב) נקט בפשיטות דחשיב מלאכתו לאיסור, וכתב רע"א (שם) דכ"ז הוא לתוס' אבל הרמב"ן והראב"ד פליגי. וכ"כ ברע"א לעיל שם (מג"א ס"ק ט'). ועי' במ"ב (סי' רע"ט ס"ק ט"ז וס"ק י"ט) שמביא המג"א הנ"ל דחשיב מלאכתו לאיסור, ובשעה"צ (שם ס"ק ט"ז) מביא שכן מבואר בתוס' לעיל (דף לו.) ובגר"א ועוד, עיי"ש.

     והנה בפנ"י לעיל (דף מד. ד"ה בד"ה מטה שייחדה למעות וכן בדף מו. ד"ה בא"ד) נקט מעצמו שנר לא חשוב מלאכתו לאיסור, ומדמה להא דאמרו לעיל ספ"ק גבי שביתת כלים דאי לא אסרו אלא בדקעביד מעשה א"ש דנר שרי כיון דלא קעביד מעשה.

     ע"ע במרדכי (פ"ג סי' שט"ז) שכתב דנר שהדליקו בו באותה שבת שרי לצורך גופו ומקומו, וכ"כ האגור, והביאם הב"י (סי' רע"ט) ותמה הא בביהש"מ היה בסיס והיה אסור בכל ושוב איכא מיגו דאיתקצאי, וכתב הט"ז (שם סוס"ק ב') דהם איירי באופן שהיה ע"ד ליטלן ואינו בסיס ושוב דינם כמלאכתו לאיסור. [↑](#footnote-ref-130)
131. ומבואר דאע"פ שאינו עומד לשימושי היתר, כיון שגם השימוש איסור לא נקבע בו דינו ככלי היתר, ועי' מה שנתבאר בזה בשיעור ????? [↑](#footnote-ref-131)
132. והנה בנתיב חיים כתב שכבר קדמו המהרש"א הנ"ל, ונראה דלמש"כ הלבו"ש י"ל דהמהרש"א לא הקשה אלא רק שלמסקנא ישנו עוד טעם, אבל המג"א בא להקשות שלמסקנא שוב אין מקור שיש חשש מכבה כלל. [↑](#footnote-ref-132)
133. ויל"ע מ"ש ממש"כ הרמב"ן (דף מה.) הו"ד לעיל, דמסברא לא מהני תנאי על השמן כיון שסבור שהוא כלה, ורק על הנר דן שיהני תנאי, והכא כתב שאגב הנר נותן דעתו גם על השמן. וצ"ל שדעת בחיוב שיועיל להחשב תנאי באמת ליכא כיון שדעתו שיכלה כמש"כ הרמב"ן שם, אבל עכ"פ כיון שדעתו על הנר שוב גם על השמן אינו כמו אין דעתו עלויה שיודה בו ר"ש שאסור. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-133)
134. ויל"ע דלשיטה להר"ן דכוס קערה ועששית הוא משום דמודה ר"ש למיגו דאיתקצאי, א"כ מאי שייטא לפלוגתת ראב"ש ועם אביו בשמן המטפטף שהוא נידון אי מקצהו או לא, ולא נידון במיגו דאיתקצאי שהרי לכו"ע משכבה מותר. והריטב"א לשיטתו א"ש דלא תימא דפליג גם שם וכמש"כ בתוס' רי"ד שלר"ש שאוסר דמי לכוס קערה ועששית. [↑](#footnote-ref-134)
135. עי' תוס' ביצה (דף כב. ד"ה והמסתפק) דפליג עם הרא"ש (שם) אי המכבה הוא מה שמכהה האורה או מה שממהר ליכבות. [↑](#footnote-ref-135)
136. אלא דלכאו' לפ"ז בשמן המטפטף מכוס קערה ועששית יודה ראב"ש דאסור, דהרי כוס קערה ועששית אין דעתו עלויה. [↑](#footnote-ref-136)
137. ויל"ע הא מיאוס הוא טעם שכעת הוא מוקצה, ואיסור הוא מיגו דאיתקצאי, וא"כ כיצד מצטרפים. [↑](#footnote-ref-137)
138. והנה בחי' הר"ן (דף מד: סד"ה ההיא ר"ש) מקשה על שיטת ר"ת שמטה אסורה גם לר"ש דא"כ ה"ה בנר חרס שחשיב ייחדה ייאסר גם לר"ש, עיי"ש. ולמש"כ תוס' א"ש, דמה שמודה ר"ש במטה שייך רק במטה ולא בנר, ומה שדימו מטה לנר הוא רק לס"ד. [↑](#footnote-ref-138)
139. עי' מה שנתבאר בזה בשיעור ???? [↑](#footnote-ref-139)
140. ובדעת המג"א שלא חילק כן וסבר שגם כיס חשיב מייחד לו מקום, עי' מה שנתבאר בשיעור בדין מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-140)
141. והעירו לדון לחלק, דהכא הניח שיהיו שם עכ"פ לשעה ולכן נעשה בסיס, משא"כ התם שהיה ע"ד ליטלן מיד. אלא שברשב"א שהו"ד בסמוך מבואר שלא חילק בזה, דמתקשה מ"ש קליפין וגרעינין מהכא. [↑](#footnote-ref-141)
142. עוד יש להקשות דלכאו' כשמטלטל השידה הוי כלפי המוכני רק כטלטול מן הצד. [↑](#footnote-ref-142)
143. ויל"ד ע"פ דברי הרשב"א (ביצה דף ב') דחובת ניעור היא רק מחמת שגם בשוכח נעשה בסיס במקצת, דא"כ י"ל דהכא מחמת שאינו על עיקר הבגד לא נעשה הבגד בסיס אפי' במקצת וליכא חובת ניעור. [↑](#footnote-ref-143)
144. ויש להבין שמאחר שבלא"ה נזקק לחלק דהכא אינו ככוס קערה ועששית, א"כ מה נזקק לומר גם דכוס קערה ועששית אינם מדין מיגו שמודה ביה ר"ש אלא מצד שאקצייה לכל השבת. ובאמת בשיטה להר"ן (הו"ד לעיל) מפרש שמודה ר"ש למיגו, אלא שמתרץ כחילוק הריטב"א דהכא אינו ככוס קערה ועששית דדעתו שינטלו או יפלו ויקחנו. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-144)
145. ובמהרש"א באמת גרס שדברי תוס' אלו הם המשך לתד"ה הכי נמי, וכן הוא להדיא בתוס' רא"ש. ובמהרש"ל מתקשה דא"א לומר כן דאכתי יקשה אידך קושיא מכרכי דזוזי, ומתרץ המהרש"א דעיקר הקושיא מדוע לא הוכיחו ממטה שכבר הובאה בסוגין, וע"ז שפיר מתורץ אי אתיא גם לר"ש. וע"ע במהר"ם. [↑](#footnote-ref-145)
146. ועי' בריטב"א (דף מד: סד"ה ופרקינן) שמפרש דעכ"פ רב אליעזר שהקשה ממוכני סבר דמודה ר"ש במטה ולכן הקשה, וזה גופא ענו לו דאינו כן, עיי"ש, ולפ"ז א"ש דגם אי כרי"ף א"א להסתייע מדברי רב במטה שהרי רבי אליעזר סבר שמודה ביה ר"ש. [↑](#footnote-ref-146)
147. והא דשאר ראשונים לא תירצו כן י"א שהוא משום דאיירי בגרוגרות וצימוקים גם לפני שכבר נתקלקלו, וא"כ דמו לחטים. עי' מש"כ בדין זה לקמן. [↑](#footnote-ref-147)
148. ויש להעיר הא מה שאסר הרא"ש בחוה"מ אינו מדין מיגו אלא מחמת שהמצוה קיימת ואיכא מוקצה למצוותו עצמו, וכמובאר בתוס' רא"ש להדיא שדימה לשמן המטפטף בעוד הנר דולק. [↑](#footnote-ref-148)
149. אלא דלכאו' במהרש"א שהובא לעיל מוכח שלא סבר כן, ולדבריו יל"ע אמאי אין מטלטלין את המוקצה למצותו [↑](#footnote-ref-149)
150. ועי' ביצה (דף כו:) שמבואר להדיא שאסורין גם כשנעשו חזי באמצע שבת, אלא דאפשר שהתם הוא אליבא דר"י. [↑](#footnote-ref-150)
151. ועי' לעיל גבי הא דאמרו אין מוקצה לר"ש וכו' שהובאו דברי הר"ן (ד"ה אין) שמחלק שגרוגרות וצימוקין אינן ראוין בנתים כלל, אכן שאר ראשונים פי' באופ"א וי"א הוא משום דסברי כחזו"א דאיירי גם כשעדיין הם ראויין וע"כ כן דמו לחטים וביצים. ויל"ד אי מהשיטה להר"ן יהיה מוכח דפליג על זה. [↑](#footnote-ref-151)
152. עי' ברש"י (שם, הו"ד לעיל בסמוך) דמשמע שמפרש האי הזמנה דהיינו שמזמינו לאכולו במצב שהוא כעת שאינו ראוי, ולא שמתנה על לאחר מכן כשיתייבש וכתנאי בסוכה לכשתיפול, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-152)
153. וע"ע בענין זה לעיל (דף מב:) במהרש"א וברע"א בגליון הש"ס שם ובדברי החזו"א הובא כל זה בציונים שם. [↑](#footnote-ref-153)
154. ואשכחן גוונא שמודה הבעה"מ, עי' במאירי (דף קמג. סד"ה גרעינים) גבי מטה שייחדה למעות, די"א דגם אם אין בסיס באמצע שבת, אעפ"כ מחמת חשיבות המעות היא בטלה אצלם אע"פ שלא היו ביהש"מ. [↑](#footnote-ref-154)
155. והעירני ידידי הר"ר שמ"ו דהא ע"כ ביו"ט אין השלהבת מוקצה מדאין הנר מוקצה מטעם בסיס, ויש להבין לפי כל אחד מטעמי החזו"א מדוע. ולכאו' מוכח שרק בשבת שאסור להדליק אש חשיב מוקצה, משא"כ ביו"ט. ויל"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-155)
156. ועי' מה שנתבאר בזה בשיעור בדין בסיס ?? [↑](#footnote-ref-156)