בסוגיית קדרים
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / חבורות

בס''ד

בסוגיית קדרים

א. מבואר בראשונים בסוגיין דכשניזוקו באדם השוכב, אם הוא אנוס גמור בנפילה, אין להחשיבו אדם אע''פ שהיה לו לעמוד, ורק אם יש פשיעה בנפילתו יש להחשיבו אדם, דהנה כתבו התוס' וז''ל ולא אממונו דגוף השני הוי בור משום דאנוס יותר מן הראשון ולכך מטעם שהיה לו לעמוד לא הוי אלא בור וראשון שאין אנוס כל כך אף על גב דבאונס זה מפטר אדם המזיק כדמשמע בהאומנים כיון שהיה לו לעמוד ולא עמד חשיב ליה אדם המזיק אף על פי שזה דוחק אין לחוש כיון דלא קאי מסקנא הכי עכ''ל, ואח''כ כתבו ליישב את הדוחק וז''ל א"נ י"ל דרבא סבירא ליה בנתקל פושע כר"מ ולכך הראשון הוי אדם המזיק ולא בור מ"מ פטר ליה בברייתא אנזקי ממון משום דסבר מפקיר נזקיו פטור אפילו אחר נפילת פשיעה אף על גב דרבא סבר כר"מ בהא לא סבר כר"מ עכ''ל, ומבואר בתוס' דיש נ''מ כיצד נפל, ועל הפי' הראשון הקשו דכיון דתרוויהו הוי אנוסים, ואף הראשון הוי אונס שפטור עליו אדם המזיק, לכן אין סברא לחלק ביניהם, ולחלק בין אונס כעין גניבה, לאונס גמור שאף ש''ש פטור עליו, אך אם הראשון פושע ניחא להו לתוס' החילוק ביניהם, וכן מבואר בתוס' שהקשו על ר''ח מהמשנה רק משום שנתקל פושע, אך על מש''כ לעיל דאי נתקל לאו פושע אינו אדם אין קשה מהמשנה, משום דרק כשהוא פושע הוי אדם.

ב. וכן מבואר בדברי הרא''ש בסוגיין דכתב וז''ל ואף על גב דתרוייהו אנוסין בנפילתן ופושעין במה שלא עמדו או שלא הזהירו, מכל מקום אונסו של שני גדול משל ראשון כיון שנתקל בחבירו, ושינויא דחיקא הוא, **דאין חיוב שניהם על הנפילה אלא במה שלא עמדו או לא הזהירו**, ובפשיעה זו שניהם שוין, ובמסקנא לא קאי הכי עכ''ל, ואח''כ כתב וז''ל ואם תאמר והא שני לרבי מאיר לאו פושע הוא בנפילתו ואפ"ה חייב על נזקי גופו כדין אדם המזיק משום דהיה לו לעמוד או להזהיר הוא הדין ראשון ושני לרבנן וי"ל דסבירא ליה לרבא דלרבי מאיר דאית ליה נתקל פושע הוא שני אף על פי דנתקל בראשון איכא קצת פשיעה ומצטרף עמה טעמא דהיה לו לעמוד לעשות גופו כאדם המזיק. אבל רבנן סברי נתקל אנוס הוא משום דהיה לו לעמוד מסתייה אי עבדינן גופיה בור עכ''ל, וכך הוא מסקנת הרא''ש לדינא דכיון דקי''ל דנתקל לאו פושע אף הראשון דינו רק כבור, וכן מפורש ברא''ש בדעת הרי''ף דחילק בין הראשון לשני דהראשון יותר פושע במה שלא עמד מהשני, וצ''ב הרי אף השני חייב מדין בור, וא''כ מה החילוק בין הראשון לשני, וע''כ דע''י מה שהיה לעמוד ולא עמד נחשב אדם, ובזה חילק הרא''ש בין הראשון לשני, וכתב דאע''פ שהשני פושע ולכן חייב מדין בור, אפילו הכי לא די בפשיעה זו להחשיבו אדם, וא''כ מבואר שיש חילוק בדרגת הפשיעה הנצרכת להחשיבו אדם, אע''פ שהוא פשיעה המחייבת.

ג. וכן מפורש בדברי הרשב''א בסוגיין וז''ל ומיהו אם הוזק ממונו של שני בגופו של ראשון חייב כיון דנתקל פושע הו"ל כמזיק בידים, ושני חייב בנזקי גופו דשלישי אם הוזק גופו בגופו, אבל אם הוזק ממונו דשלישי אפילו בגופו של שני פטור, ופרישנא טעמא דראשון שנתקל מעצמו פושע הוא והלכך חייב כדאמרן אבל שני שנתקל בראשון לא הוי פושע שהרי היה הראשון מכשול לפניו והלכך לאו פושע גמור הוא ... לפי שאין הראשון נחשב כבור אלא כאדם המזיק מפני שהוא פושע אבל שני פטור על נזקי ממונו של שלישי מפני שהוא נחשב כבורו שלא עמד אבל אינו כאדם המזיק לפי שהוא היה אנוס בנפילתו.

ד. וכן מבואר בדברי ר''פ - הובא בשטמ''ק - וז''ל אבל מכל מקום קשה שני אמאי אינו נחשב אדם המזיק ... דמה לי פשיעה דנתקל פושע ומה לי פשיעה דהיה לו לעמוד ... וי"ל דבעינן תרתי או שיפשע בשעת נפילה או בשעת ההיזק גבי ראשון שפשע בנפילה שהוא מעשה חשוב אדם המזיק אף בהיזק הבא אחרי כן ממילא אבל השני שאין לו שום פשיעה דנפילה אין לו כי אם דין בור ופטור מלשלם וחייב על האדם ... ומכל מקום היכא דיש מעשה בתחילת הפשיעה חשבינן ליה אדם המזיק לעולם אפילו היכא שהיה ראוי לבא ההיזק על ידי מת כגון הראשון.

ה. ומפורש בדבריהם דיש הבדל כיצד נפל, ואם בנפילה הוא אונס גמור, ע''כ כל חיובו על שהיה לו לעמוד, וא''כ אין נ''מ בין הראשון לשני, אך אם יש קצת פשיעה מובן שמחמת כן הרי הוא אדם, וצ''ב הרי לא מחייבינן ליה על מה שנפל, וכך מפורש ברא''ש שכתב 'איכא קצת פשיעה **ומצטרף** עמה טעמא דהיה לו לעמוד לעשות גופו כאדם המזיק' וצ''ע מה הצירוף, מהו הנ''מ כיצד נפל אם אינו חייב על הנפילה, וממ''נ אם כשניזוקו בגופו נידון כאדם ולא רק כבור, אף אם לא פשע כלל בנפילה נימא הכי, ואם כיון שרק הוזקו בו, ולא הזיק אינו אלא בור, א''כ אף בנפל בפשיעה נימא הכי.

ו. היה מקום לבאר דהסיבה שנחשב אדם הוא לא משום שניזוק בגופו, אלא אף אם יניח חפץ ברה''ר ויוזק עי''ז בקדר שאחריו חייב, דכיון שהקדר שאחריו הוא במצב של הילוך, הוי כאדם שנפל מראש הגג, והיו תחתיו כרים וכסתות, ובא אדם והניח סכין תחתיו ועי''ז נהרג יש להחשיבו כרוצח, ולא גרע ממקרב החץ אצל האדם, או כמטה חץ שחייב, וה''ה אדם שנמצא במצב של הילוך הוי כרוח מצויה שילך - והרי אינו אלא כאדם שלא בכוונה - ולכן נידון כאדם, וא''ת א''כ מדוע על ממונו אינו חייב, י''ל דאילו היה מניח את ממונו והיה מצב קיים של הילוך שעי''ז ינזק, גם זה היה נחשב אדם, אך בנתקל כתב הרמב''ן לעיל דאינו נחשב שהפיל כדו שעליו, אלא נחשב שהקרקע הפילה את ממונו, והוא רק גרם שהקרקע תפיל את ממונו, ולכו א''א לחייבו מדין אדם על ממונו, ואולי י''ל כן אף אם נחשב שהוא הפיל את ממונו, אך כיון שהגיע לקרקע רק ע''י נפילה, הוי כהביאו לכאן ע''י כוחו, וממילא הנזק שנעשה נחשב ככח כוחו, ורק על גופו שנחשב שהביאו בידיו, משום שכובד גופו שנידון כמותו הביאו לקרקע, ולפי''ז בסוגיין הוי אדם לכל דיני התורה ואף יחשב רוצח, וא''צ לימוד מצד השוה מבור, אלא הוי ממש אדם.

ז. אך בראשונים מבואר שנחשב אדם משום שגופו נחשב אדם, דהנה כתב הרשב''א בסוף דבריו דרבא קאי אף כמד''א נתקל לאו פושע, ואפילו הכי הוי אדם, וחילק בין הראשון לשני, שהשני יותר אנוס, ומבואר דמחמת היה לו לעמוד לחוד אינו אדם, אך די במה שאינו אונס גמור להחשיבו אדם, ואילו היה חייב משום דהוי כמניח סכין וכו', אי נתקל לאו פושע אינו אלא כאונס כעין גניבה שאדם פטור על כך, וע''כ גופו נחשב כאדם, אך רק כשהביא את גופו לכאן, כל שאינו אנוס גמור, וכך מבואר גם ברש''י ותוס' לפי הל''ב, דחלוק אונס גמור לאונס כעין גניבה, ותוס' רק הקשו דאין מסתבר לחלק, כיון דבתרוייהו אדם פטור, אך לא הוקשה להם מדוע חייב הא הוי אונס כעין גניבה, ומבואר דאין החיוב משום דהוי כמניח סכין מתחת לאדם הנופל, וכן מבואר אף למסקנא דהשני נמי הוי אדם אע''פ שנתקל לאו פושע, והרא''ש נקט שאינו אנוס כעין גניבה, אך ברש''י ותוס' לא מ וזכר חילוק בין השני שאינו פושע, למד''א נתקל לאו פושע, ואולי לדעת הרא''ש למסקנא חייב מטעם הנ''ל, ורק בס''ד אינו מטעם הנ''ל, אך גם זה צ''ב מהו הס''ד דהוי אדם - ואולי י''ל דאף אם נתקל לאו פושע יש לחייבו מטעם דהוי כמניח סכין תחת הנופל, די''ל דכל פטור אונס אינו אלא דרחמנא הוא דחס עליה, אך הוי מעשיו לכל דבר, וא''כ י''ל דהזורק חץ באונס, ואח''כ יכול לעצור את החץ, יהיה חייב מיתה, דתו אין טעם לחוס עליו, דהרי היה יכול לעצור את מעשה ההריגה שלו, ולכן אף אי נתקל לאו פושע כיון שהיה לו לעמוד, חייב על מעשה הנפילה, וחייב משום דהוי כמניח סכין תחת הנופל, ובזה חילק הרשב''א בין אונס כעין גניבה דהוי מעשה שלו ונפטר רק מקרא דולנערה לא תעשה דבר, ואינו אלא פטור משום דחס רחמנא עליה, משא''כ באונס גמור אין אחראי כלל על מעשיו, והתוס' לא ניחא להו לחלק ביניהם, ויש לפרש דס''ל דהגדר באונס כעין גניבה ואונס גמור שוים בגדרם -.

ח. ומסברא נמי לכא' א''א להחשיבו אדם מטעם הנ''ל, מכיון שאינו לא מקרב הדבר אצל האש, ולא מקרב האש אצל הדבר, דלא הניח אדם במקום שיגיע חץ, ולא קירב את החץ, אלא גרם שהחץ יזיק, וזה אינו אלא גרמא, ודמי לבידקא דמיא, שאינו נחשב כיוצר אש על המים השניים, דהיה מקום להקשות דכיון שהכח ראשון הוא כוחו, כוחו יצר אש, וע''כ צ''ל דהאש נוצרה עוד לפני שהמים הראשונים נפלו, ובעצם פתיחת הסכר כבר הוו המים השניים אש, וכיון שלא נגע בהם הוי כיוצר אש רק בגרמא, וא''כ ה''ה כאן.

ט. כתב רש''י בסוגיין בד''ה תרגמא, דעל ממון השני יש לפטור אף בלא אפקרינהו משום שורו הוא וטפח באפיה שהרי אנוס הוא, ולכא' מבואר ברש''י דאין חייב על בורו כשלא כרהו, וממונו אינו סיבה לחייבו, וצ''ב א''כ מדוע השני חייב על גופו שהזיק, הא לא כרה את הבור, ואע''פ שדינו כאדם, הרי צריך להגיע לצד השוה של בור, ואם בבור יש דין משעה כרייה, א''כ אף מדין אדם לא יתחייב.

י. ונראה דיש ב' נידונים בסוגיין, נידון אחד הוא האם גופו של אדם נידון כאדם, ומצינו שאדם שנפל מראש הגג ברוח מצויה חייב בד' דברים, אע''פ שרק כובד גופו מזיק, ובתוס' בכתובות דף לג ב מבואר דגם חייב גלות בכה''ג, ומבואר דגופו של אדם העושה הוי כאילו האדם עושה, ואין חייב רק כשהגברא פועל, אלא אף כשגופו פועל אף באופן שהגברא לא עשה כלום, אלא דמוכח מכמה דוכתי דגופו העושה נידון כאילו הוא עשה רק כשיש איזה שייכות גם לגברא, ורק כשהגברא שייך למעשה גופו נידון כאילו הוא עשה, אך כשלקחוהו בע''כ וזרקהו על תינוק ולא יכל להתנגד, אינו רוצח, וא''צ להגיע לפטור אונס, אלא אין כאן כלל מעשה רציחה - אף לולי הסברא שמתייחס לזורק כמשו''כ הגר''ח -.

יא. ועל פי זה י''ל דכיון שבבור חייבה התורה אף על מה שניזוקו בבור, יש ללמוד שבנזקין אין חיוב רק כשממונו עושה נזק, אלא אף כשניזוקו בממונו, ויש ללמוד כן אף לאדם שניזוקו בו שחייב מדין אדם, אלא שכל זה רק אם גופו נידון כמוהו, וכיון שגופו נידון כמוהו רק כשיש שותפות של הגברא, לכן צריך שהגברא יניח את גופו ורק בכה''ג גופו כמוהו, וכיון שנלמד מבור שאף כשניזוקו בו חייב, ה''ה כשניזוקו בגופו הוי אדם וחייב, אלא שצריך שיהיה שייכות לגברא למצב שגופו נמצא, ולכן רק כשהוא הסיבה שגופו נמצא באופן שיכולים להנזק בו חייב, ולא משום שצריך שיהיה לגברא שייכות לעשייה של הגוף, אלא צריך שיהיה שייכות לגברא על המצב שבו נמצא גופו, וכאן יש לדון אם צריך שיעשה שגופו יהיה במצב זה, או די שיכול למנוע את המצב שבו גופו נמצא, ונ''מ בהניחוהו בראש הגג, ויכול לרדת ונפל ברו''מ, האם אף בכה''ג יחשב אדם או לא, ובאופן שגופו אינו קשור כלל לגברא, הוי גופו רק כעין ממונו ותו לא, ולכן נח' רב ושמואל באופן זה אם הוי כבור או כשור, אך גם לפי רב לא יחשב אדם, וכך מדוייק ברשב''א דהוי רק שור ולא אדם לרב, ורק באופן שהוא אדם לשמואל יהיה הוא אדם אף לדעת רב.

יב. ועל פי זה יש ליישב את דברי הרש''י הנ''ל, דהנה צ''ב מדוע מודה שמואל שאדם שניזוקו בו הוי אדם מאי שנא מאס''ו דלא הוי שור משום דאלינן בתר צורת ההזק, א''כ אף באדם ניזל אחר צורת ההזק ויפטר על כלים, והתבאר במקום אחר - עי''ש בענין יסוד החיוב בנזקי ממונו באש ובור ושור - די''ל דבאדם כיון שמתייחס אליו לא משום ממונו ולא משום היצירה שלו אלא גופו נידון כמוהו, בזה ודאי ההלכותיהן הוא כדין אדם, ורק כשאינו אדם בזה נח' אם ההלכותיהן הוא לפי צורת ההזק, או לפי היחס לאדם, אך כשא''צ לייחס לאדם אלא הוא האדם עצמו, ודאי שאין את ההלכותיהן שיש בממון המזיק, ובזה מודה שמואל לרב דאזלינן בתר המחייב של האדם, ובודאי שצריך צד השוה מבור לחייבו, אך אחרי הצד השוה אינו חייב כי יצר את הבור או כי הוא שלו, אלא כי זה האדם עצמו, ואע''פ שהוא לא הזיק, וגם גופו לא הזיק, ילפינן מבור דאף כשניזוקו בו חייב, וכיון שגם על זה חייבה התורה, כשהוא יצירה שלו חייב מדין בור, ושהבור הוא גופו חייב משום אדם - ולרמב''ן גם חייב על הבור שנוצר מחמת כן, ולא אמרינן איש בור ולא בור בור, דלגבי נזקין נידון כאדם, אע''פ שפשוט שלגבי כל התורה ולרציחה אינו אדם -.

יג. ולפי''ז י''ל דאדם שניזוקו בו נידון כאדם אע''פ שלא יצר את הבור, אלא נתקל לאו פושע והיה לו לעמוד גם מחייבו - לפי צד א' בגמ', ולאידך גיסא י''ל שאינו מחייבו לא משום שאין יצירת בור אלא שאינו אדם בכה''ג כמבואר לעיל - משום שרק כשצריך לייחס לאדם את המזיק יש צד שאחראי רק כשיצרו, ולא די בממונו, אך כשזה האדם עצמו כל זה אינו נצרך.

יד. ולפי כל זה אם גם נתקל לאו פושע הו''ל אדם, ע''כ הוי אדם מכח היה לו לעמוד ולא עמד, ונצרך היה לו לעמוד לא רק בכדי שלא יחשב אנוס אלא גם בכדי להחשיבו אדם, וכנ''ל דבלא שייכות לגברא אין גופו אדם, ונ''מ בכל התורה כולה אם גופו עושה ורק היה יכול למונעו אם נחשב אדם או לא, דהיינו האם מש''כ התוס' דנפל מראש הגג חייב גלות הוא רק כשעלה לגג, או גם בהעלוהו לגג ויכל לרדת, ולכא' תלוי במח' הראשונים בסוגיין, דבדברי רש''י ותוס' נראה דלמסקנא אף אם נתקל לאו פושע הוי אדם מכח היה לו לעמוד, ובדברי הרא''ש מבואר דאם נתקל לאו פושע אינו אם מכח היה לו לעמוד, וכן מבואר בדברי הרשב''א בתחילת דבריו - אך בסוף דבריו כתב שיתכן לומר דהוי אדם אף אם נתקל לאו פושע עי''ש - אלא שא''כ צ''ע כיצד ע''י היה לו להזהיר הוי אדם, הרי התבאר דלא די בפשיעה בנזק בכדי להחשיבו אדם, אלא צריך שייכות בהמצאות של גופו כאן בכדי לחייבו.

טו. ולכן נראה דאין נחשב אדם מחמת היה לו לעמוד או להזהיר, אלא רק מכח פשיעה בנפילתו, וכמבואר בר' פרץ הנ''ל, אלא דאף אם נתקל לאו פושע אינו אונס גמור שש''ש פטור עליו, ודי בדרגת פשיעה זו להחשיבו אדם, וכך מפורש בדברי הרשב''א בסוגיין דכתב בסוף דבריו דאפי' אם נתקל לאו פושע הראשון נחשב כאדם, אך השני אינו אדם משום שאנוס יותר, ומבואר בדבריו דמסברת היה לו לעמוד בלחוד אינו אדם, אלא שבדברי התוס' א''א לומר כן, דהרי כתבו תוס' דחילוק זה הוא דוחק, דהיינו דכיון שאדם המזיק פטור על אונס כעין גניבה, תו אין נ''מ בין גניבה לאונס גמור, אך אכתי י''ל בדברי התוס' כדברי הרא''ש דלמד''א נתקל פושע, השני אע''פ שאינו פושע אך אינו אלא כאונס כעין אבידה, אך באונס כעין גניבה, אינו נחשב כאדם מחמת מה שהיה לו לעמוד.

טז. אלא שבדברי רש''י ותוס' לא נראה כ''כ דס''ל כהרא''ש, ולכן י''ל דא''צ דווקא שייכות להמצאות של האדם במקום זה, אלא די בשייכות של הגברא לנזק, וכל היכא שיכול היה למנוע את הנזק גופו נידון כוותיה - ואולי רק בכה''ג נידון כאדם, כשיש שייכות לגברא בנזק, אלא דבבור הרי האדם לא הזיק, אלא התחדש דחייב על מה שניזוקו בו, ולכן יש מקום לדון שצריך דווקא שייכות לאדם במה שנמצא במקום זה - והרא''ש והרשב''א ודאי לא ס''ל הכי, וס''ל דצריך שייכות להמצאות האדם כאן, וגם לא די במה שהיה יכול לעמוד, וצריך שהגברא יהיה קשור לזה שהגיע לכאן וכמוש''כ ר' פרץ, והרשב''א דן אם די שהגיע לכאן שלא באונס גמור, או דצריך פשיעה בכדי לשייכו לאדם, ויש כאן ב' נידונים האם צריך שהגברא יהיה הסיבה שגופו יהיה כאן, או די במה שיכל לסלק את גופו, ועוד דנו איזה דרגת פשיעה נצרך, האם פשיעה גמורה, או אף אונס כעין אבידה, או אף אונס כעין גניבה, ולדברי התוס' י''ל כנ''ל דדי במה שיש לו שייכות להמצאותו כאן, ואפי' די בכל שהיה יכול למנוע את הנזק, ויתכן שדי בדרגת אונס כעין אבידה לכך, אלא דאע''פ שנחשב גופו לאדם אף בכה''ג, אך לא יתחייב על מה שגופו עושה רק בפשיעה גמורה, ואין דינו כאדם לגבי דין אונס, מכיון שנצרך ללמוד את חיובו מבור - ועי' באמרי משה סי' כ''ט סק''ד בהגה''ה -.

יז. ואולי י''ל באופן אחר, ולכו''ע ע''י היה לו להזהיר לא יחשב אדם, אלא דאף לרנב''י דחייב מחמת שהיה לו להזהיר, רק מחמת כן חייב, דעי''ז הוי פושע בנזק, ואינו פושע במה שלא עמד, אך י''ל דגם אינו אנוס, והוא כאונס כעין אבידה, ולכן הוי אדם, ורק לענין החיוב הוצרך רנב''י לומר דהיה לו להזהיר.

יח. אולי יש לבאר את המח' בין התוס' והרשב''א אם יש לחלק בין אונס גמור לאונס כעין גניבה, דנח' בגדר פטור אונס, הרשב''א נקט שאונס כעין גניבה הוי מעשיו לכל דבר, אלא דפטור מקרא דולנערה לא תעשה דבר, והוא רק פטור מתשלומים, משום דרחמנא חס עליה, ולכן אפשר להחשיבו שהביא את גופו לקרקע, ורק באונס גמור כיון שלא יכל למנוע זאת אינו מתייחס אליו, משא''כ תוס' נקטו שהפטור באונס כעין גניבה הוא שפטור משום שאינו אחראי על מעשה שנעשה באונס, ונלמד מקרא דולנערה לא תעשה דבר לא רק פטרו מתשלומין, אלא שאין לו שום אחריות על מעשיו - ואין זה קשור לדברי החמד''ש, אלא זה גדר בפטור אונס, דאע''פ שעשאו, אינו אחראי על מעשיו, והוי כאילו עשאו אחר - ולכן הקשה לתוס' דאין סברא לחלק ביניהם, ואולי ס''ל דע''כ חיובו רק על מה שהיה לו לעמוד וממילא לכן אין סברא לחלק וכך נראה בלשון הרא''ש דקושייתו דע''כ הוי אדם ע''י היה לו לעמוד לחוד, וא''כ אין סברא לחלק ביניהם.

יט. יש להוכיח ככל הנ''ל מדברי הרמב''ן שנקט דאי נתקל פושע הוי אדם, ואי נתקל לאו פושע אינו אלא בור, וצ''ע הרי שיטת הרמב''ן דאף אונס כעין גניבה חייב, וא''כ מדוע לא יתחייב אם נתקל לאו פשוע, ומוכח ברמב''ן שאין חייב מחמת הנחת גופו, והוי כמניח סכין תחת תינוק הנופל, דבזה אין חילוק בין אונס לפשיעה, וע''כ כנ''ל שחייב רק כי ניזוקו בגופו, וגופו נחשב כהאדם עצמו רק כשהביא את גופו למקום זה, ורק כשהביאו בפשיעה, ואולי ההגדרה ברמב''ן שאונס גמור חייב הוא דאע''פ שאינו מתייחס לגברא, אך גופו עשה ומחמת כן חייב, ולכן כאן שגופו לא עשה רק ניזוקו בו, בזה נחשב גופו כמוהו רק כשהביא את גופו לכאן.