5 טבילת כלים
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / עבודה זרה - הרב משה חדש

**אדר תש"פ [בזמן שהחלה מגפת הקורונה ה"י וברוך שקיימנו וכו']**

# טבילת כלים

**ע"ז דף ע"ה ע"ב טוש"ע סי' ק"כ**

**מתני' את שדרכו להטביל - אם הכוונה לטבילת כלים או הדחה, עי' רש"י ופסקי רי"ד ועי' ריטב"א.**

**גמ' וכולן צריכין טבילה וכו' - מדאורייתא או מדרבנן, עי' רש"י ד"ה זוזא דסרבלא וגזה"כ היא וכו', ועי' רמב"ן עה"ת פ' מטות, ועי' תורי"ד ד"ה משכנתא ופסקי רי"ד. בשיטת הרמב"ם מאכא"ס פי"ז ה"ה, עי' ריטב"א ור"ן וחי' הרשב"א ותו"ה ב"ד ש"ד, ועי' כס"מ בשם שו"ת הרשב"א ח"ג רנ"ה ועי' פר"ח. ועי' ישועות יעקב כאן ובביאוה"ל סי' שכ"ג.**

**טעם הטבילה - עי' בראשונים בשם הירושלמי.**

**ארבעים סאה, עי' תוס', ועי' בטור בשם סמ"ק לענין מעין ובב"י ודרישה שם.**

**גמ' שאולין לא - בשואל כלי של ישראל עי' תוס', ובכלי סחורה ששאלן לסעודה עי' הגאשר"י שו"ע סעי' ח' וש"ך שם.**

**משכנתא – בספק הגמ' בכלי של עכו"ם אצל ישראל, עי' רמב"ם פי"ז ה"ו ור"ן ותורי"ד. ובמשכן ישראל אצל עכו"ם, עי' תוס' [ומשמע שקודם שפדה מעכו"ם פשיטא דפטור] וצ"ב החילוק, עי' מהרש"א.**

**תוס' ד"ה מגעילן ואח"כ מטבילן, עי' רא"ש בשם רשב"ם שחולק. ועי' ראב"ד רשב"א וריטב"א ור"ן.**

**תוד"ה וכולן עי' בראשונים ועי' או"ז סי' רצ"ג.**

**כלי סעודה - אי בעינן כלי סעודה אצל העכו"ם [ובכלים חדשים מיירי שעמדו לסעודה] או סגי שאצל הישראל עומד לסעודה, עי' לשון הריטב"א ועי' אבנ"ז יו"ד ק"ו - ק"ז. [עוד יל"ע בכלים של עכו"ם שעומדים לשימוש ישראל כגון במלון ששייך לעכו"ם].**

**אם חיוב טבילה כלי הוא חיוב על הכלי או איסור השתמשות, עי' תוס' ד"ה אבל שאולין רמב"ם פי"ז ה"ג ובטור ושו"ע ס"א, ועי' פסקי רי"ד ואו"ז רצ"ג.**

**ויל"ע אם מותר להשהות הכלי קודם שבא להשתמש. ועי' חדרי דעה סעי' י"ד [סוד"ה ועט"ז]. [עי' יש"ש ביצה י"ח דפי' שמא יבא לידי תקלה] ועי' ס' טבילת כלים פ"ג הע' כ"ד.**

**עי' בשו"ע סי"א לענין שותפות עכו"ם וישראל ועי' בי"מ ומנח"ש תנינא סי' ס"ו.**

**מתני' הלוקח כלי תשמיש מעכו"ם את שדרכו להטביל וכו'** רש"י פי' דהיינו טבילה ואף שגם כשמשתמש בחמים צריך טבילה כוונת המשנה דאי"צ יותר מטבילה, וכן פי' בפסקי רי"ד. אמנם הראב"ד וריטב"א פי' דטבילה דמתני' היינו הדחה מחמת שנשתמש בו העכו"ם בצונן, אבל לא מיירי בדין טבילה, ורק הברייתא מיירי בהכי. ולפרש"י כתב הראב"ד דהא דלא קתני הדחהדקלה היא, ולכארה י"ל דכיון דטבל ממילא איכא גם הדחה אולם הראב"ד הוכיח מהברייתא להלן דקתני מדיחן ומטבילן ומבואר דבעינן תרתי ומשום דהדחה היינו בשיפשוף ולא סגי בטבילה גרידא.

**תנא וכולן צריכין טבילה מנא הני מילי וכו'** ומשמע דמדאורייתא הוא וכ"כ הראשונים, והרמב"ן כאן ובפר' מטות צידד דמדרבנן הוא. והרמב"ם פי"ז מאכא"ס ה"ה כתב דמדברי סופרים הוא ומשמע דמדרבנן הוא ואסמכתא בעלמא היא, ומה"ט בספק הגמ' להלן במשכנתא פסק לקולא כמש"כ הרשב"א והר"ן דס"ל דספק דרבנן הוא וכ"כ בתורי"ד שם. אולם הכס"מ שם הביא משו"ת הרשב"א ח"ג סי' רנ"ה שאף לרמב"ם הוא מדאורייתא [ובי' הכס"מ דראיתו ממש"כ מפי השמועה והיינו שכך קיבלו מהלמ"ס] וצ"ע דבחי' כתב לדעת הרמב"ם דהוא מדרבנן. ובכנה"ג כתב דצ"ל להראב"ד, אך ברשב"א כאן הביא בשם הראב"ד במשכנתא דאזלינן לחומרא ודלא כהרמב"ם ומשמע שלראב"ד הוא מה"ת. ויש שהגיהו ברשב"א דצ"ל הרמב"ן. וע"ע בישוע"י שתי' דעיקר טבילת כלים גם לרמב"ם הוא מה"ת אלא דאיסור השתמשות הוא מדרבנן. אך בלשון הרמב"ם צ"ע לפרש כן שהרי על זה הביא שמפי השמועה למדו וכו' וגם לא הזכיר כלל עיקר חיוב טבילה אלא רק שחייב להטביל ויהא מותר לאכול ולשתות. וע"ע בביאוה"ל סי' שכ"ג דאף לסוברים שהוא מה"ת מ"מ איסור השתמשות הוא מדרבנן [אמנם לא כתב כן ברמב"ם]. וע"ע במנח"ש סי ס"ו.

בגמ' ילפינן דין טבילה מוטהר ומבמי נדה יתחטא ילפינן דבעינן מ"ס [אף דלטהר מטומאה סגי בכל דהו, עי' תוס'] ועי' רש"י פר' מטות דיליף טבילה מתעבירו במים והרמב"ן שם חולק דתעבירו היינו הדחה, והוכיח כן שהרי בגמ' לא ילפינן לטבילה מתעבירו. והנה מרש"י שם משמע דמוטהר ילפינן לכלי שבלע בחמין שטעון הגעלה דבעי נמי טבילה ומקרא דתעבירו במים ילפינן לבלע בצונן. אך צ"ב דהא כלי חדש נמי ילפינן מכלים שהגעילן וה"נ נימא לבלע בצונן. ואפשר דמיירי בעומד להשתמש בחמין דיבלע איסור. וצ"ע.

בטור כתב בשם הסמ"ק דאף במעין בעינן מ"ס, והטור חולק ע"ז דאיך יתכן דחמיר מנדה עצמה דבמעין אי"צ מ"ס. והב"י תמה עליו דהסמ"ק גופיה ס"ל דגם במעין בעינן מ"ס מה"ת וכ"ה בשו"ע שאף במעין צריך מ"ס לטבילת כלים. ועי' בב"ח ובדרישה בדעת הטור. ועיקר הדין שבנדה אי"צ מ"ס בבהגר"א שם נראה דרק בכלי אי"צ מ"ס אבל נדה ודאי צריך מ"ס מה"ת ועי' ריב"ש. ואכמ"ל.

**גדר חיוב טבילת כלים**

**תוס' ד"ה אבל שאולין וכו' כיון שבא לידי חיוב טבילה ביד הראשון,** יל"ע אם חיוב הטבילה הוא חיוב בפ"ע דנתחייב הכלי בטבילה או שהוא רק איסור תשמיש בכלי, ומתוס' משמע קצת דהוא חיוב על הכלי.

אמנם ודאי מבואר בתוס' שהוא גם איסור השתמשות דאל"כ אמאי מחויב השואל בזה. וכ"מ מהתוס' להלן דשו"ט אם נשתמש בלא טבילה אם נאסר המאכל. ובישועות יעקב סי' ק"כ כתב דפשיטא דאיסור השתמשות הוא רק מדרבנן אף דחיוב הטבילה הוא מה"ת, וכ"כ הביאוה"ל סי' שכ"ג [אך העירו מהגמ' דבעינן ילפותא דאי"צ הערב שמש ולמאי נפ"מ אי לאו דאיכא איסור להשתמש שו"ר כן בחו"ב עי"ש]. אולם באו"ז סי' רצ"ג כ' דגזה"כ שאסור להשתמש, ומבואר דהוא מה"ת. עוד עי' בפסקי רי"ד דליכא רק חיוב טבילה ולא איסור השתמשות וצל"ע.

ולמשמעות התוס' דהכלי מחויב טבילה יל"ע אם אינו רוצה להשתמש בו עכשיו אם מחויב להטבילו, ועי' חדרי דעה סעי' י"ד [סוד"ה ועט"ז] **דלכאורה נראה שעיקר מצוה אינו אלא היתר לתשמיש וכשאינו רוצה להשתמש לכאורה אינו חייב להטביל** עי"ש נפ"מ לחיוב ברכה כשהטביל ע"י אחר.

והנה לשון הרמב"ם פי"ז ה"ג מטבילן במי מקוה ואח"כ יהיו מותרין לאכול בהן ולשתות. וכן בה"ה טבילה זו שמטבילין כלי הסעודה וכו' ואח"כ יהיו מותרין באכילה ושתיה. ומבואר להדיא דהחיוב טבילה הוא להתירן באכילה ושתיה. וע"ע בלשון הטור שאסור להשתמש וכו', אמנם בשו"ע ס"א כתב צריך להטבילן במקוה ולא הזכיר איסור השתמשות רק בסט"ז דבשבת יכול ליתנן לעכו"ם ואח"כ ישאלנו ומותר להשתמש בו.

והנה כתב הרמ"א סי"א בשם האו"ה שכלי שקנאו ישראל וגוי בשותפות אי"צ טבילה, ופי' באו"ה שם והובא בש"ך ס"ק כ"ד דאין יוצא מטומאת עכו"ם כיון שעדיין שותפות עכו"ם עליו. ובבי"מ הקשה דמ"מ איך ישתמש בו כיון שצריך טבילה מחמת חלק הישראל[[1]](#footnote-1). ולכאורה לק"מ דכיון שא"א להוציאו מטומאת עכו"ם אין בו חיוב טבילה ואף דאיכא איסור השתמשות זהו רק מחמת שהכלי חייב בטבילה, דהא ודאי אף שהכלי טמא אין איסור השתמשות כדחזינן בתוס' ובשו"ע סט"ז דהשואל כלי של עכו"ם מותר להשתמש בו. וע"כ שכל איסור השתמשות הוא רק כשהכלי יוצא לקדושת ישראל.

וכעי"ז תמה במנחת שלמה סי' ס"ו על הבי"מ ועע"ש [והוא מס' טבילת כלים פ"ג הערה כ"ד בשם הגרשז"א זצ"ל] דיתכן דאם אין יכול להטביל הכלי אין איסור השתמשות והיינו כנ"ל דכל איסור ההשתמשות הוא משום חיוב הטבילה אבל יסודו הוא חיוב ומצוה וכמו"כ באונן שפטור מהמצוות יכול לאכול בלא טבילה. ושו"ר באבנ"ז או"ח סי' תי"ח. [ושם השוה זאת לדברי המרדכי לענין ציצית דכשאין יכול להטיל ציצית מותר ללבוש הבגד בלא ציצית. אולם בשו"ע סי' או"ח שכ"ג מבואר דבשבת אסור להשתמש אלא ע"י שיתנו לגוי וישאל ממנו, ואמנם כשהכלי אין ראוי י"ל דאי"צ טבילה כמש"כ באבנ"ז והמנח"ש, אבל בשבת שהכלי ראוי אלא דאיסורא הוא דרביע על הגברא לטבול לא הותר וצ"ע דברי האבנ"ז. ואולי כוונתו לענין דאורייתא דתלוי בחיוב אבל מדרבנן ע"כ אסרו גם כשאינו יכול להטביל דאסרוהו לגמרי. ושו"ר בתהיל"ד סי' שכ"ג שעמד בזה דדמי לציצית, וכתב דבשלמא בכלי מתכות י"ל דאיכא איסורא כיון שמה"ת מותר להטבילו, אבל כלי זכוכית דחיובו מדרבנן וכיון דא"י להטבילו יהא מותר להשתמש].

גמ' אמר רבא כלי סעודה אמורין בפרשה, יל"ע אם דוקא כלי סעודה אצל הגוי נתחייבו טבילה כשקנאם ישראל או אף כשאצל העכו"ם אינה כלי סעודה טעונין טבילה. ובאבני נזר סי' ק"ו הוכיח דאי"צ שיהא כלי סעודה אלא אצל העכו"ם, דא"כ כל הכלים שקונים ממוכר עכו"ם לא יצטרכו טבילה דהא לא נעשו עדיין כלי סעודה עד שקנאן הישראל. מיהו יל"ע מלשון הריטב"א דעומד להשתמש באיסור [והאבנ"ז שם סי' ק"ז הביאו] ואולי ס"ל דכלי סחורה חשיבי כלי סעודה כיון שעומדים למכרן לסעודה [ויש שדחו דאף אי בעינן שאצל העכו"ם יהא עומד לסעודה אי"צ שיחול ע"ז שם כלי סעודה אלא סגי במה שעומד לזה ורק אצל הישראל שחל החיוב בעינן שיהא שם כלי סעודה וצל"ע].

**דין כלי שאינו עומד לסעודה ודין כלים שאולין**

**בתוס' ד"ה אבל שאולין** מבואר דאם קנה ישראל ושאלו חברו חייב להטבילו, וכ"כ בשו"ע סעי' ח', וכתב השו"ע שאם הראשון קנה לחתוך קלפים אין השואל צריך להטבילו, ובבהגר"א ציין לתוס' והיינו ממש"כ שרק כשנתחייב הכלי מחמת הראשון חייב משא"כ הכא שאצל הראשון אינו כלי סעודה. כיון שהכלי לא נתחייב ליכא חיוב על השואל ולשון הגר"א שאין חיוב על השני ר"ל שאף אצל השני לא נתחייב הכלי גופיה כשאינו שלו.

ובאיסו"ה סי' נ"ח חולק על זה, עי"ש בדין פ"ה שאם הראשון נשתמש בו ארעי חייב להטבילו ועפי"ז כתב בדין פ"ט שגם השואל ממנו חייב דחשיב שנתחייב ביד הראשון כיון שאם היה משתמש בו ארעי היה חייב. ודבריו הובאו להלכה בש"ך ס"ק ט"ז ובט"ז ס"ק י'. ולכן כתבו שיטבילו בלא ברכה. ועפי"ז כתב הט"ז דנפ"מ גם לכלי סחורה אצל החנוני שכתב הב"י דלא חשיב כלי סעודה, אבל להאו"ה אם נשתמש בו ארעי חייב וכן אם השאילו לאחר חייב להטבילו.

ולכאורה כוונת האו"ה שהבעלים חייב להטביל אף דאינו כלי סעודה אלא כל שהכלי של ישראל ושייך לבא לקדושת ישראל נתחייב הכלי בטבילה ואסור לו להשתמש בלא טבילה וממילא גם השואל חייב. ועי' בבינת אדם סי' ס"ו שצידד דדברי האו"ה הם רק בכלי מתכות שחייבים מה"ת ולא כלי זכוכית, ומבואר שדברי האו"ה הם רק חומרא מדרבנן [ועי' חדרי דעה שהוכיח כן ממש"כ הפוסקים דאין לברך, וע"כ דגם לאו"ה דשימוש ארעי חייב הוא **מספק** ואח"כ כתב דהוא **חומרא**].

ובפר"ח ס"ק כ"ב חולק על האו"ה בתרתי, חדא דהבעלים גופיה אי"צ להטבילו [כדכתב שם ס"ק י"ט] דאזלינן בתר רוב תשמישו ולא סגי שעכשיו נשתמש בו לסעודה, ועוד דכיון שהראשון לא לקחו לצורך סעודה גם השני אין לו חיוב טבילה. [וכנראה ר"ל דאף אם הראשון אסור להשתמש מ"מ כל שהכלי אינו מחויב אין השואל חייב להטבילו וצל"ע]. ובפרי תואר כתב שגם לאו"ה הוא רק בכלי סעודה שחשב שלא לסעודה אסור תשמיש ארעי, וצ"ב. [ובערוה"ש צידד דהאו"ה מיירי שרוצה להשתמש בו בקביעות לצורך תשמיש ארעי].

והנה יש שכתבו [שו"ת מנחת יצחק ח"ז סי' מ"ב] דלדעת השו"ע דאזיל בשיטת התוס' אם הטבילו לא מהני דעדיין לא נתחייב טבילה וכמו כשהטביל ברשות הגוי, ולכאורה משמע הכי בט"ז ס"ק י' שכתב דכשהחנוני השאיל לאחר שצריך להטבילו בלא ברכה צריך להודיע לקונה דלא יטבילנו שנית בברכה. ומשמע שמ"מ צריך להטבילו לחוש לדעת השו"ע ורק שלא יברך כיון שלאו"ה כבר נפטר. אולם הגר"מ קופמן שליט"א תמה שא"כ גם לאו"ה יהא צריך להטבילו שנית כיון דמה"ת עדיין לא נתחייב להטבילו. וע"כ שלכו"ע מהני טבילתו כיון שכבר בא לקדושת ישראל ורק דאינו חייב בטבילה [ועוד י"ל דכל כלי חייב עכשיו לכשישתמש בו לסעודה] משא"כ בכלי עכו"ם דל"מ טבילה. וכן הסכים עמו הגר"נ קופשיץ שליט"א. ולפי"ז מש"כ הט"ז שלא יטבילנו שנית בברכה צ"ל דעיקר חששו לברכה לבטלה, אבל איה"נ דאי"צ להטבילו. **וזה נפ"מ למעשה דמהני מה שהחנוני הטביל הכלי קודם שקנאו הקונה. [**וכ"כ במשנה הלכות מהדו"ת ח"ב סי' ל"א דפשוט דמהני טבילתו דלא כמנח"י, וכ"כ בס' מנחת אשר פר' מטות. ושם ביאר דאף כלי סחורה חשיב כלי סעודה, אלא שעדיין לא נתחייב].

והנה בשו"ע כתב כנ"ל דאם הראשון לא לקחו לצורך סעודה אלא לחתוך קלפים השואל אי"צ להטבילו, והרמ"א הוסיף דמ"מ הראשון אסור להשתמש בו לצרכי סעודה אפי' דרך ארעי בלא טבילה. והיינו כאיסו"ה הנ"ל. אמנם לענין השואל ממנו משמע דנקט כהשו"ע דאי"צ להטבילו כתוס' שאי"צ טבילה אלא כשהכלי מחויב וצ"ב מ"ש הוא עצמו מהשואל ממנו דכיון דאיכא איסור תשמיש לסעודה אפי' אם אינו כלי שעומד לסעודה [ולפרי תואר כשעיקרו היה עומד לסעודה] ה"נ יהא השואל חייב. ומשמע מזה דלבעלים איכא איסור תשמיש אף שלא נתחייב הכלי, אבל השואל אין חייב אלא כשהכלי מחויב, וצ"ב.

עוד עי"ש באו"ה דין פ"ג [הובא בש"ך י"ז] דכלי שקנאו לצורך סעודה **ונמלך** עליו לחתוך בו קלפים אי"צ טבילה. ומשמע דאם לא נמלך אלא משתמש ארעי חייב טבילה אף כשלא משתמש לסעודה. ומבואר דהכלי מחויב טבילה אף שלא משתמש לסעודה וצל"ע. [ומש"כ בהגהות הנדמ"ח דנמלך לאו דוקא לא נראה].

**כלי זכוכית**

מבואר בגמ' דכלי זכוכית צריכין טבילה ולכאורה משמע שהוא מה"ת כדאמרינן דדמי למתכות שחוזר ומתיכן. אולם הפר"ח כתב דהוא מדרבנן וכ"כ בגליון הרעק"א לשו"ע סעי' י"ד דנפ"מ לקטן דאינו נאמן על הטבילה דזה רק לענין טבילה דאורייתא אבל בכלי זכוכית דהוא מדרבנן נאמן. וכ"כ החכמ"א סי' ע"ג דין י"ט. אכן במאמ"ר סי' שכ"ג ובמקור מיים חיים כתבו שגם כלי זכוכית הוא מה"ת.

**כלי קוניא - מעמיד**

**תוס' ד"ה והלכתא רא"ש ור"ן טור וב"י ושו"ע ס"א ס"ו וס"ז**

**גמ' קוניא וכו' והלכתא כסופו.** וכתבו התוס' דמיירי שמחופין באבר מבפנים דאי מבחוץ אף למ"ד דהכל הולך אחר המעמיד אי"צ טבילה כיון שאין משתמשין בהן דרך המתכת. וכמו"כ כלי עץ שמחושקים סביב ברזל מבחוץ אפי' למ"ד דהכל הולך אחר המעמיד אי"צ טבילה מטעם הנ"ל. והרא"ש הוסיף דיתכן דלא קי"ל כמ"ד דהכל הולך אחר המעמיד. אבל המרדכי הביא מהמהר"ם שצריכים טבילה דומיא דטומאה דאזלינן בתר המעמיד ולדעת התוס' נראה דמודו דאיכא עליה שם כלי מתכת משום דהולך אחר המעמיד אלא דלא חשיב כלי סעודה אלא אם שימוש הסעודה הוא בנגיעה במתכת. דתרתי בעינן גם שיהא כלי סעודה וגם שיהא כלי מתכות.

ומה שדימו הראשונים לטומאת כלים דהכל הולך אחר המעמיד, נראה דאין כוונתם דה"נ הוא משום טומאה אלא דנלמד משם דשם הכלי נקבע לפי המעמיד וממילא גם לענין טבילת כלים חשיב כלי מתכות. ועי' בקה"י טהרות סי' י"ד שביאר מחלוקת התוס ומהר"ם אם נחשב שהכל הוא כלי מתכות או שרק המתכת נחשב הכלי, דמתוס' משמע דרק המתכת נחשב כלי ולכן הצריכו שיגע המאכל במתכת עצמה, אבל לדעת המרדכי י"ל דחשיב הכל מתכת וממילא נחשב שמשתמש למאכל בכלי מתכת. עי"ש.

ויל"ע במחופה מבפנים לתוס' אמאי חייב דכיון דאזלינן בתר המעמיד הרי הכא המעמיד הוא מחרס. ואולי לתוס' גם החלק הפנימי נחשב מעמיד [וצל"ע בבהגר"א ס"ק י"ט]. אך למבואר בשם המהר"ם דה"נ אזלינן רק בתר המעמיד ורק במחופה מבחוץ חייב טבילה משא"כ במחופה מבפנים, הרי דסברי דמחופה מבפנים לא חשיב מעמיד וצ"ע. ובהג' סמ"ק וכן בט"ז פי' משום דאינו אלא לנוי. ועי' בהגר"א ס"ק י"ז ובס"ק י"ט.

ואכן בר"ן כתב די"א דבעינן שיהא מחופה מבפנים ומבחוץ ויל"פ מטעם הנ"ל דבעינן שיהא מעמיד וגם שיהא כלי סעודה שישמש למאכל. [ועי' בפר"ח ובגליון הרעק"א לשו"ע שבמחופה מבחוץ ומפנים צריך לברך. ויל"פ כנ"ל, אמנם י"ל דמספק הוא כדלהלן ובזה לכו"ע חייב].

עוד עי' במרדכי בשם הראבי"ה שבתרוויהו צריך טבילה ואין חילוק אם הציפוי מבפנים או מבחוץ.

**להלכה**

כתב הסמ"ק מצ' קצ"ט שכלי כסף המחובר לכלי עץ כשמשתמש בשל כסף כלומר דהוא מבפנים צריך טבילה אבל אם הכסף מבחוץ אי"צ טבילה והוא כתוס', אמנם כתב שיש מחמירין להצריכו טבילה בלא ברכה, והובא בטור. ופי' הב"י דקאי אתרוויהו וחששו למהר"ם. ועי' בפרישה שלתוס' רק במחופין בפנים צריך טבילה ולא במחופין בחוץ, ולמהר"ם הוא להיפך שרק מחופין בחוץ צריכים טבילה ולא במחופין בפנים דאזלינן בתר המעמיד, ולכן כתב הב"י דבתרווייהו יטביל בלא ברכה. אולם הב"ח והט"ז תמהו דלפי"ז גם בכלים המצופין אמאי סתם הטור כתוס' דמבחוץ אי"צ טבילה וע"כ כתבו דהסמ"ק קאי רק כשהכסף מבחוץ שהוא מעמיד.

ובשו"ע ס"א לענין מחופה במתכת נקט כהתוס' דתלוי במחופה מבפנים, וכן בס"ו פסק השו"ע שבכלי עץ שיש לו חשוקים של מתכת מבחוץ אין טעון טבילה. והקשה הש"ך ס"ק י"ב שהרי בב"י החמיר לחוש למהר"ם שהכל תלוי במעמיד, ובפר"ח ובהגר"א ס"ק י"ז כתבו שהשו"ע חזר בו ממש"כ בב"י וס"ל כתוס' אף לקולא ומבחוץ אף שהוא מעמיד אי"צ טבילה.

ובשו"ע ס"ז כתב כוס של כסף מחובר בכלי עץ צריך טבילה ומשמע שצריך גם לברך, ובפשוטו זה כתוס' דתלוי במה שבפנים ולא במעמיד. וגם זה דלא כמש"כ בב"י שלא יברך. וכ"כ בבה"ג. אבל הש"ך ס"ק י"ג כתב דהב"י מיירי שהעץ מעמידו אבל הכא מיירי שהכלי כסף עומד כהלכתו ואין העץ מעמידו ולכו"ע צריך טבילה. ועי' פר"ח שהשיג עליו דהשו"ע חזר בו כמבואר בס"ו.

והנה הרמ"א בס"א כתב וי"א וכו' **אפי'** בפנים יטביל בלא ברכה והיינו דהב"י דחשש למהר"ם, ועוד משמע ברמ"א שגם במחופין בחוץ צריך טבילה וכ"כ הפר"ח דפליג על השו"ע בתרתי. וזה דלא כהשו"ע ס"ו שפסק כתוס' לקולא, ורק לענין ברכה יש לחוש לב' השיטות וכנ"ל בב"י עפ"י הסמ"ק.

אך לפי"ז גם בכלי עץ שיש לו חשוקים של כסף מבחוץ צריך טבילה בלא ברכה, והרמ"א בס"ו לא השיג על השו"ע ומשמע שמודה לו. וכן בס"ז בדברי השו"ע בכוס של כסף מחובר לכלי עץ צריך טבילה, אי נימא דזהו כתוס' דמבפנים חייב טבילה אף שהמעמיד הוא עץ, ודלא כהש"ך, והרמ"א לא השיגו משמע שמודה לזה, וזה סותר לדבריו בס"א שחשש למהר"ם. ועי' בהגר"א ס"ק י"ז שנראה שנתכוון ליישב זה דהרמ"א לעיל מיירי שהמתכת עשוי רק לנוי כהג' סמ"ק. אך צ"ע לאידך גיסא במחופה רק מבחוץ דלתוס' אי"צ טבילה וברמ"א לעיל משמע דצריך טבילה כנ"ל מהפר"ח. והעירו דמש"ך משמע דלא כהפר"ח אלא הרמ"א מחמיר רק במחופה מבפנים, וצ"ע.

בעיקר הדין דכלי קוניא חייבין יל"ע אם זה מדאורייתא או מדרבנן. ובקרית ספר וכנה"ג כתבו שהוא מדרבנן וכ"מ בחכמ"א סי' ע"ג ובבינ"א שם [סו"ס ס"ה]. ולכאורה לראשונים דטעמא משום דאזלינן בתר המעמיד משמע דהוא מה"ת. וצל"ע.

עי' גליון הרעק"א בשם המ"א סי' תנ"א בכלי שהטבילו קודם שציפהו ואח"כ ציפהו באבר [של נכרי - מחה"ש שם] חייב להטבילו שנית. ואין מזה ראי' לנידון הנ"ל בכלי סחורה דהכא הכלי מתכת לא הוטבל. מיהו צ"ע דהרי כלי זה לא היה אצל העכו"ם ופנים חדשות באו לכאן. ואולי ס"ל דלאו כלי אחר הוא אלא שכשמשתמש במתכת מתחייב וחיוב הטבילה על המתכת ולא רק על גוף הכלי. ויל"ע לפי"ז אם א"ש מש"כ התוס' דסגי בציפוי מבפנים אף דאינו מעמיד ולא חשיב כלי מתכות. וצל"ע.

**הטבילו קודם הגעלה**

**תוד"ה מגעילן ומטבילן וכו' אפי' מטביל ברישא דהך טבילה אינה בשביל טומאה דליהוי כטובל ושרץ בידו.** אמנם הריטב"א הביא בשם הראב"ד דחשיב כטובל ושרץ בידו אלא דכתב דזהו רק לכתחילה אבל דיעבד מותר. והרא"ש הביא בשם רשב"ם דאף בדיעבד לא מהני אם הטבילן קודם הגעלה. וקשה מהוכחת התוס' דהכא אינו מחמת האיסור כדחזינן דאף בחדשים צריך טבילה. וא"כ מה שבלוע בו איסור אינו שייך לטבילה. ועי' לשון הריטב"א דכלי סעודה משום דעומד להשתמש באיסור. [והעירו דכ"מ לשון רש"י פ' מטות הנ"ל שהוא משום הכשר איסור]. וא"כ גם בחדשים הטומאה היא מחמת שעומד לבלוע איסור ולהכי אם עדיין בלוע בו האיסור לא שייך לטהרו מטומאה זו דחשיב כשרץ בידו.

ובשו"ע סי' קכ"א החמיר כשיטה זו דצריך להטביל שנית. ועי' בס' חלקת בנימין שנסתפק בקנה מעכו"ם כלי חדש ואח"כ בישל בו ישראל איסור אי מהני טבילה קודם הגעלה. ולכאורה תלוי אם חשיב כשרץ משום האיסור או משום דנבלע בו מאכל עכו"ם, אולם נראה דודאי אי בלע היתר גמור דאי"צ הגעלה כלל. ויש מי שנסתפק בבלע חלב ובא לבשל בו בשר דטעון הגעלה אף שלא היה אצלו איסור אי מהני הטבילה קודם הגעלה.

ובלבוש שם הובא בש"ך כתב דאף למחמירין דצריך טבילה שנית זהו רק כשהטבילו ע"ד להשתמש בחמין, אבל אם הטביל ע"ד להשתמש בצונן [דאי"צ להגעיל כשמשתמש בו ארעי] מותר. עוד עי"ש דאם הטבילו לצורך צונן ושוב חשב עליו להשתמש בחמין מותר ואי"צ טבילה. עוד כתב שם דלהיפך אם הטבילו ע"ד להשתמש חמין אף בצונן אסור וע"כ טעמא משום דלא הותר לתשמיש שעמד לו. ולהנ"ל דהא דחשיב כשרץ בידו אינו משום שאוכל האיסור, אלא שמה שבלע איסור הוי סיבה לטומאה, א"כ גם לצונן יהא אסור וכ"ש כשבא להשתמש חמין שצריך הגעלה. ומזה נראה דאין הטעם משום דהבליעות עצמם הם השרץ אלא דטהרתו היא להתירו להשתמש אבל כשלא הועילה להתירו להשתמש זה גופא השרץ. ועצ"ע. ובפר"ח ובמקו"ח חולקים על הלבוש.

**תוס' ד"ה וכולן אבל מאן דתני אסור אין לאסור אם נשתמש בו קודם טבילה מיהו איכל"מ דגזור וכו'**. אולם בהג' אשר"י בשם האו"ז אוסר בדיעבד וכתב דאין ראי' להתיר שנוכל לסמוך עליה אפי' בדיעבד.

**משכנתא**

גמ' משכנתא מאי וכו' אמר מר בר"א וכו' ואטבליה ואשתי ביה [ומשמע שאסור להשתמש בלא טבילה, וצ"ע לרי"ד]. ולא ידענא אי משום דקסבר משכנתא כזביני או דדעתיה לשיקועיה. ומשמע דהספק כשיודע דאין דעתו לשיקועיה ומשום דכזביני היא. אבל הטור כתב שהספק אם דעתו לשקעו ולפי"ז אם יודע שאין דעתו לשקעו ודאי אי"צ טבילה, והב"ח תמה דבגמ' משמע דאף בלא זה הוי ספק. ותי' דבאין דעתו לשקעו אסור להשתמש בו משום גזל. אבל הט"ז והש"ך חולקים ע"ז [וכן הביאו ממסקנת המהרי"ל]. ופי' שגם להטור אף באין דעתו לשקעו צריך טבילה מספק. וכ"כ הפר"ח.

וכתבו התוס' שכיון דלא איפשטא צריך להטבילו בלא ברכה וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד אבל הרמב"ם פסק לקולא וביארו הר"ן והרשב"א דס"ל דטבילת כלים מדרבנן כנ"ל וספק דרבנן לקולא. ולתוס' והראב"ד בפשוטו דהוי ספק דאורייתא ועי' פר"ח דבכלי זכוכית שחיובו מדרבנן יש להקל.

ובמקומ"ח הקשה דאפי' אי חיוב טבילה מה"ת מ"מ י"ל דבמשכנתא ודאי אינו מה"ת דגם בחמץ לרבנן ישראל שקיבל משכון מעכו"ם אינו עובר וכל הספק מדרבנן אי נראה כשלו, ושפיר י"ל כהרמב"ם דספקו לקולא אף אי טבילה דאורייתא. אמנם כתב דברמב"ם בהל' חמץ פסק דקונה משכון, וע"כ צ"ל דהכא הוי ספק דרבנן. אבל לשו"ע שפסק שם דאין קונה משכון ה"נ הוא רק חומרא. ושוב הביא כן מהגה' איסו"ה שלכן אם חזר וקנאו ממנו צריך עוד טבילה בברכה. ואמנם לדעת הטור א"ש דהספק הוא רק אי דעתו לשקעו, עי"ש שהאריך.

כתבו התוס' והרא"ש שישראל שמשכן אצל עכו"ם וחזר ופדאו אי"צ טבילה דלענין זה אין משכנתא כזביני. וצ"ב. ועי' מהרש"א דבישראל שמשכן אצל עכו"ם מחזי כשלו שמא ישקענה אצלו אבל הכא שחזר ופדאו שוב לא מחזי כזביני. וצ"ע אם כוונתו כמשמעות הטור דהוי ספק אם דעתו לשקעו. וגם משמע דהספק הוא רק אי מחזי כזביני ולא מדינא, דאי כהראשונים דהוי ספק דאורייתא ע"כ הוא מדינא, ועי' במקומ"ח שם. ובקרני ראם ביאר בתוס' דדוקא ישראל מעכו"ם דקונה משכון אבל עכו"ם מישראל אינו קונה משכון. וכעי"ז בב"ח.

**נתנו לאומן**

כתבו התוס' דאם ישראל נתן כלי לאומן עכו"ם אי"צ טבילה דאפי' אם אומן קונה בשבח כלי אין שמו עליו וכ"כ השו"ע ס"י אמנם הטור הביא בשם הריצב"א שחולק ואפי' אם לא עשה את כל הכלי אלא שתיקנו והביאו הרמ"א. ועוד כתב הרמ"א דאם העכו"ם נתן מקצת המתכת צריך טבילה, ופי' הש"ך דיטביל בברכה, והוא מטעם דאף אי לא אזלינן בתר האומן אבל כשחלק מהכלי שלו שמו עליו.

ובעכו"ם שנתן לישראל אומן לתקן וקנאו ממנו [קודם שקיבלו העכו"ם] כתב הרמ"א דיטביל בלא ברכה והיינו דבזה הוא להיפך דלריצב"א דאזלינן בתר האומן אי"צ להטביל כיון שהוא ישראל משא"כ לתוס' והשו"ע צריך טבילה בברכה דאזלינן בתר הבעלים שהוא עכו"ם. אך תמהו הפר"ח והגר"א דאף לריצב"א דאזלינן בתר אומן דקונה בשבח כלי ודאי גם הבעלים נחשב בעלים אלא שגם האומן נחשב שותף בכלי כיון שקנה השבח עי' תרוה"ד סי' ש"ט, וחייב טבילה משום חלק העכו"ם, כשקנאו הישראל כשקיבל בכלי מהאומן. ומש"כ הרמ"א שבכלי בשותפות עכו"ם וישראל אי"צ טבילה, זהו רק כל זמן שהם שותפין וכמש"כ האו"ה [הובא בש"ך ובבי"מ שם] דאין הטבילה מוציאתו מידי טומאה כיון שעדיין שם העכו"ם עליו [והבי"מ שם חולק גם ע"ז, עי' מש"כ לעיל], אבל כשקנאו הישראל צריך טבילה מחמת שהיה של עכו"ם[[2]](#footnote-2), וא"כ כשהאומן ישראל אמאי לא יהא צריך טבילה משום חלק העכו"ם שודאי הוא עיקר הבעלים ועכשיו שקנאו הישראל יהא חייב טבילה. ועי' בס' חלקת בנימין שלדעת הרמ"א צ"ל דחלק האומן נחשב העיקר וצ"ע.

ובעיקר דין אומן קונה בשבח כלי שכתב התרוה"ד והגר"א דאין קונה אלא שבח, עי' קצוה"ח סי' ש"ו די"א דהאומן קונה גוף הכלי דאל"כ אי"צ טבילה כיון דאין לו חלק בגוף. עי"ש עוד.

1. עוד הקשה הבי"מ דאם יש ברירה נמצא דכשמשתמש בו הישראל הרי הוא כאילו קנאו מעכו"ם ואמנם אח"כ כשנשתמש בו העכו"ם חזר לרשות העכו"ם וכשחוזר ישראל ומשתמש בו שוב נתחייב בטבילה מה בכך דאיה"נ יהא חייב להטבילו או שלא יקנה בשותפות עכו"ם. [↑](#footnote-ref-1)
2. יש להעיר שיש שאין מברכים על הטבילה [וכן נהגו אצלנו] וטעמם משום דחוששים דלישראל יש מניות והוי שותפות ישראל ועכו"ם דאי"צ טבילה כמבואר ברמ"א סעי' י"א. אולם למבואר בש"ך שם, ובפר"ח והגר"א הנ"ל, וכדמוכח ברמ"א בשם הריצב"א] דרק בזמן שעדיין העכו"ם שותף פטור אבל אחר שכבר קנאו הישראל לכו"ע צריך טבילה. ואולי אנן חוששין שהבעלות היא רק של ישראל וכהיום זה מצוי שלישראל יש מפעל בחו"ל. וצריך לברר. שו"ר דיש שחוששים דבעלות של חברה בע"מ לא נחשב שיש כאן בעלים כיון דא"א לתבוע אדם מסויים. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-2)