מלאכות - הרב משה חדש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה

**בס"ד**

**ציונים ומראה מקומות**

**שבת דף ע"ג ע"א - מלאכות**

א) מתני' הזורע, בשיעור מלאכת זורע עי' רמב"ם פ"ח ה"ב שהוא בכל שהוא והאחרונים הוכיחו כן מהתוס' פסחים מ"ז א' עי' מנ"ח זורע ד', אולם מדברי רש"י במתני' ד"ה האופה שכתב ושיעורן של אלו בכגרוגרת חוץ מחורש, משמע דזריעה נמי שיעורו בגרוגרת. כן הוכיח בפמ"ג בפתיחה להל' שבת.

ובמנ"ח כתב שאף לרש"י שצריך שיעור היינו דוקא לענין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה, אבל לענין כלאים ושביעית שיעורם בכל שהוא. [ומזה נראה דשם המלאכה הוא בכל שהוא, אלא דדין שיעור הוא בגרוגרת, ונפ"מ דשייך בזה דין חצי שיעור אסור מה"ת עי' להלן].

ב) כתב המגן אבות שמהות הזריעה היא כשמכסהו לזרע בקרקע, אולם באגלי טל - זורע ס"ק ז' כתב דאף בלא שמכסהו בעפר חשיב זורע, אלא שגם לאחר שהניח בקרקע אם חפהו בעפר חייב משום זורע וכעי"ז כתב המנ"ח סוף זורע. ועי' להלן.

ג) זורע בלא שהשריש - האחרונים נקטו בפשיטות דזורע חייב אף שהשריש לאחר השבת דהא סתמא דמילתא אינו משריש באותו היום אלא לכה"פ לאחר ג' ימים. (עי' פסחים דף נ"ה ב'. כן הוכיח המנ"ח) וש"מ דחייב על ההכנסה בקרקע לחוד. ונחלקו האחרונים בגדר הדבר.

הרש"ש במתני' נקט דהמלאכה בעצמותה היא במה שהשריש אלא שחיובו על פעולת הזריעה הגורמת שישריש, דומיא דאפיה שחייב על ההכנסה לתנור, ומ"מ עיקר המלאכה היא במה שנאפה הפת, ורק דמעשה המחייב הוא במה שהכניס לתנור. ומעתה כשם שבאפי' אם רדה הפת קודם שתיאפה פטור כדאיתא בגמ' דף ד' א'. ה"נ בזריעה אם עקר הזרע קודם שישריש פטור.

ומעתה למד הרש"ש לאידך גיסא. דכשם שבזריעה חייב אף שהשריש לאחר השבת, ה"נ באפיה חייב אף שנאפה לאחר השבת.

אולם במנ"ח (זורע), כתב דלא דמי זריעה לאפי', דבזריעה המלאכה היא עצם ההכנסה לקרקע ולא על מה שהשריש לבסוף, ואף אם לבסוף לא השריש חייב. ולא זו בלבד, אלא אפי' אם היה דעתו להוציאה תיכף מן הקרקע הוי כבונה ע"מ לסתור שחייב, ומשו"ה חייב אף שהשריש לאחר השבת, דעיקר המלאכה היא ההכנסה לקרקע, ולא דמי לאפי', ומעתה אין להוכיח מכאן דבאפי' אם נאפה לאחר השבת נמי חייב. דלהאמור שאני הכא דההכנסה היא האסורה.

וכ"מ במגן אבות כדעת המנ"ח, [שכתב שחייב עוד קודם שהשריש ומשמע אף אם לבסוף לא השריש] אלא שמדבריו מבואר שדוקא בזורע אדעתא שישריש שחיובו על הפעולה הגורמת להשרשה, אבל אם היה דעתו מתחילה לעוקרו שלא ישריש לא חשיב זורע.

ד) ובשביתת השבת זורע ס"ק ט' הוכיח כהמנ"ח שחייב אף אם לא השריש לבסוף, מהא דתנן בתרומות פ"ב מ"ג הנוטע בשבת שוגג יקיים מזיד יעקר משום קנס, ולדברי הרש"ש אף בשוגג יהא חייב לעקור כדי לבטל המלאכה דומיא דאפיה דלולי שרדיה אסורה מרדבנן, חייב לרדות. וע"כ דעצם הזריעה היא במה שהכניס לקרקע. ולכן חייב אף שהשריש אחר השבת, אבל באפיה כשנאפת לאחר השבת פטור.

וע"ש מכתב הגרצ"פ זצ"ל שהביא מחלוקת קדומה בזה. ודעת מהר"ם ב"ח כהרש"ש, והא דחייב אף שהשריש בחול, ה"ט כדכתב הנמוק"י בב"ק דזורק חץ נחשב שהכל נעשה בשעת זריקת החץ וה"נ אם השריש לבסוף נחשב שכבר בשעת זריעה נעשית ההשרשה (מצד הגברא). ועצ"ע מההיא דתרומות, ותי' שם דמתני' דתרומות מיירי לאחר השרשה.

**חצי שיעור במלאכות שבת**

ה) בשו"ת חכם צבי סי' פ"ו כתב דבמלאכות שבת לא אמרינן ח"ש אסור מה"ת דדוקא באיסורי אכילה שייך ח"ש, דילפינן מכל חלב, משא"כ באיסורי מלאכה. אולם להלן דף ע"ד א' אמרינן וכי מותר לאפות פחות מכשיעור, ופירש"י דחצי שיעור אסור מן התורה. ועי' מאירי דף ג' ע"ב דכותב אות אחת אסור מה"ת. וכ"כ הרש"ש דף ק"ד ע"ב.

ובתוספתא ביצה פ"ד ה"ב איתא האורג חוט אחד וכו' והכותב אות אחת וכו' וחכמים אומרים בין בשבת בין ביו"ט אינו חייב אלא משום שבות. ומבואר דליכא איסור מה"ת בחצי שיעור. וכן הוכיח בחלקת יואב יו"ד סי' ט'. וכדעת החכ"צ.

אולם מצינו לאידך גיסא בתו"כ פר' אחרי מות, מנין שלא יכתוב אות אחת וכו' תלמוד לומר וכל מלאכה. ומבואר דח"ש אסור מה"ת. ואמנם צדקו דברי החכ"צ דליכא למילף מכל חלב. אבל מ"מ לדינא מבואר דאסור מה"ת. דאיכא ילפותא מיוחדת למלאכות שבת. והביאו בשם מהרש"ם דאסמכתא בעלמא היא.

ו) ובפמ"ג בפתיחה להל' שבת נקט דאסור מה"ת. אולם בהעברת ד"א מותר בפחות מד"א, וכדמוכח מהא דבמקום פסידא התירו לטלטל פחות פחות מד"א, וע"כ דליכא בזה איסור מה"ת. ויסוד דבריו דהיכי דחשיב מלאכה אלא דבעינן שיעור, בזה אסור ח"ש. אבל במעביר פחות מד"א לאו מלאכה היא. ויש להוכיח כן מדברי רש"י ע"ג א' (בסוגיא דלעיל) ד"ה דלא מיכוון לזריקה דארבע, "ובציר מהני לאו שם זריקה עלה".

ז) והנה בתוס' במתני' ד"ה העושה נתקשו מ"ט פירש התנא שיעור בעושה ב' בתי נירין וכן באורג ובכותב. ולא פירש השיעור בשאר מלאכות. ובס' מגן אבות תי' דבכל המלאכות אסור אפי' חצי שיעור מה"ת. אבל במלאכות אלו דנקט התנא שיעורן, בפחות מהשיעור לאו שם מלאכה עלה ומותר מה"ת, והיינו כיסוד הפמ"ג הנ"ל, אלא דמחלק בין המלאכות בזה.

ועי' בחזון יחזקאל על התוספתא ביצה פ"ד הנ"ל, שחילק כעי"ז דחצי מלאכה באיכות מותר מה"ת, אבל בעשה מלאכה גמורה בחצי שיעור בכמות, כמו מבשל כחצי גרוגרת, אסור מה"ת. ועפי"ז ביאר התוספתא דכותב אות אחת ואורג חוט אחד, חסר בעצם המלאכה, והיינו כדברי המגן אבות, ולפי"ז אין ראי' מהתוספתא לדברי החכם צבי שנקט דבכל המלאכות ליכא איסור ח"ש, ולא קשה על רש"י שכתב דחצי שיעור אסור מה"ת, דדוקא בהני מלאכות כאריגה וכתיבה סברה התוספתא דמותר מה"ת.

ח) תוד"ה הקושר והמתיר צ"עאי מחייב במתיר שלא ע"מ לקשור, הרא"ש בסי' ו' מסיק דפטור דבעינן דומיא דהואי במשכן וע"ש בתפארת שמואל דברמב"ם משמע שחייב, וה"ט דלא דמי לסותר ושא"ד דהתם לא חשיב תיקון משא"כ במתיר דהוי תיקון בפ"ע לא איכפת לן דלא הוי במשכן, ויל"ע דלפי"ז לא הוי טעמא משום דבעינן דומיא דמשכן אלא משום מקלקל, וברש"י כתב דקורע שלא ע"מ לפור לא הוי במשכן, ובאמת בחי' הר"ן כתב דהא דלא קתני סותר ע"מ לבנות, דפשיטא דהא מקלקל הוא, ועי' ביאוה"ל סי' שי"ז ד"ה ודינו שהקשה על הרא"ש דאפי' בקורע חייב כשיש בו תיקון, הרי דחשיב שפיר דומיא דמשכן, וע"ע דלהש"ס בע"ב.

ט) ע"ג ב', הזורע והזומר והנוטע והמבריך והמרכיב - כולן מלאכה אחת הן. רש"י כתב שכולן אבות הן אלא שזורע בזרעים ונוטע באילן. אבל זומר תולדה דנוטע הוא. ובר"ח כתב דאף נוטע הוי תולדה, וזומר הוי תולדה דתולדה. וכ"כ הרמ"ך הובא בכס"מ פ"ז ה"ב דכולן תולדה דזורע הן, דדוקא מה שהיה במשכן חשיב אב, [יל"ע לדבריו מ"ט אופה חשיב אב והלא במשכן היה מבשל כדאיתא בגמ' דף ע"ד ב'. וי"ל].

והרמב"ם פ"ז ה"ג כתב להיפך דכולן אבות הן ואפי' זומר. (ומה דאיתא בגמ' מעין מלאכה אחת הן, היינו דדומה לו ממש, ולא הוי תולדה) ומה דאיתא בגמ' זומר משום נוטע היינו מצד המציאות דדומה לנוטע. [ועי' ריטב"א דמשמע כהרמב"ם, אולם בשיטה להר"ן כתב כלשון הריטב"א, ואח"כ כתב דזומר הוי תולדה].

אמר ר' אחא וכו', א"ר אמי, זומר חייב משום נוטע, והנוטע והמבריך והמרכיב חייב משום זורע ומפרשינן אף משום זורע, ופירש"י דאי עביד להו בהדי זורע מחייב חדא. ומשמע זומר דחייב רק משום נוטע ולא משום זורע. היינו דאי עביד זריעה וזמירה חייב שתים. וקשה מ"ש מנוטע גופיה דאי עיבד עם זריעה חייב אחת. ועוד הקשה הריטב"א דלעיל איתא כולו מלאכה אחת הן, כלומר דאין חייב אלא אחת. ותי' לשיטת רש"י דלעיל מיירי שעשה את כולן כלומר שעשה גם נטיעה ובזה חייב אחת. אבל כשרק זורע וזומר חייב תרתי. וסיים שנמצא ריבוי המלאכות מיעוט הקרבנות וצריך ביאור. ואולי י"ל עפ"י מש"כ רש"י ב"ק ב' ב' (עי' בחי' רא"ל סי' ז') דהא דבאב ותולדה חייב אחת, פירושו שחייב על האב ולא על התולדה, ולפי"ז י"ל דכשעשה גם נטיעה חייב עלה טיעה ופטור על הזמירה, ועל הזריעה חייב אחת עם הנטיעה דתרוויהו שם אחד, ועצ"ב.

י) גמ' הזורע והחורש וכו' תנא בא"י קאי דזרע ברישא והדר כרבי, ופירש"י דא"י קשה היא ואין יכול לכסות בלא חרישה, ואשמעינן דהא נמי חרישה. וכוונת רש"י כמש"כ במנ"ח - חורש א', דודאי גם בא"י חורשים קודם הזריעה אלא שחורשים גם לאחר הזריעה לכסות הזרעים, וזהו שהכריח רש"י שיש כאן חידוש דין. (ועי' שיטה להר"ן). אולם עי' ראש יוסף שהרמב"ם לא הביא דין זה דחרישה שניה חייבים עליה משום חורש. וכתב דהרמב"ם מפרש דבא"י היו חורשים רק אחר הזריעה ולכך נקט התנא זורע ואח"כ חורש שזהו דרך חרישה דידהו. ובאמת אין בזה חידוש. ולפי"ז לא מבואר בגמ' דין חרישה שניה, ואפשר דמילתא דפשיטא היא דהוי חורש, ולכך לא הביא זאת הרמב"ם.

ובעיקר דברי רש"י דאשמעינן שחרישה שניה הוי נמי חרישה, כוונתו דלא נימא כיון שמסייע להזרעים לצמוח הוי זורע ולא חורש, וקמ"ל דהא נמי חרישה הוי. [ובאמת גם חרישה ראשונה היא עבור הזריעה. עי' מנ"ח (חורש ב') דהוכיח כן מפסחים מ"ז ב' דחורש בצונמא שאין ראוי להצמיח אינו חייב משום חורש. אלא דהתם הוא קודם הזריעה, ובזה אחשבא רחמנא למלאכה בפני עצמה, (וגם די"ל דקודם שיש זרעים לא נחשב שמועיל לזריעה אלא רק מכין לזריעה) אבל כשיש כבר זריעה, איכל"מ דדמי לזריעה. וקמ"ל דהא נמי חרישה היא].

יא) ועי' מנ"ח חורש-א', שהביא מרש"י פסחים מ"ז ע"ב דחרישה שניה חייב עליה משום זורע. וכתב המנ"ח דתרוויהו איתנהו. דהוי גם חורש וגם זורע. ובמלאכת זורע כ' כתב באו"א, דלדעת רב יוסף במו"ק דף ב' חרישה שניה הוי זורע ולא חורש. ועי' בסמוך.

והנה במו"ק דף ב' ע"ב נחלקו אמוראים במנכש ומשקה, לרבה חייב משום חורש ולר"י משום זורע. ובתוס' שם ביארו מחלוקתם דהתם עצם המעשה דומה יותר לחרישה שמרפה את הקרקע, אבל עיקר מחשבתו היא להועיל להצמחים, שע"י שמסיר העשבים הרעים, יש כח בארץ להצמיח את העשבים הטובים. ובזה פליגי, דרבה ס"ל דהולכים אחר הדמיון כלומר שכיון שצורת המעשה דומה יותר לחרישה הוי חורש. ור"י ס"ל דהעיקר הוא המחשבה, וכיון שעיקר כוונתו להצמיח, הוי זורע.

ולפי"ז כתב המנ"ח זורע ב', דלרב יוסף, גם חרישה שניה חייב משום זורע ולא משום חורש, דומיא דמנכש. אולם יש לדחות דחרישה שניה הוי ממש חורש, וא"כ אע"ג דמהני לזרעים מ"מ דמי טפי לחורש, [והרי גם חרישה ראשונה מהני לזרעים ואעפ"כ חייב משום חורש, ה"נ י"ל בחרישה שניה עי' לעיל] וכעי"ז מבואר בחזו"א שביעית סי' י"ח א'. ועי' מצפה איתן כעי"ז.

יב) גם במש"כ המנ"ח (חורש) לדעת רש"י בפסחים, דבחרישה שניה חייב גם משום חורש וגם משום זורע. יל"ע מסוגיא דמו"ק הנ"ל דמבואר לדעת רבה ורב יוסף דחייב רק משום חורש או משום זורע אבל תרתי לא מחייבינן. ורק לדעת אביי שם חייב משום שתיהן. ואמנם עי' מ"ב סי' של"ו שדעת הרבה ראשונים לפסוק כאביי. אבל לרבה ור"י לכאורה א"א לומר כן. [ויתכן עוד דאף לאביי בחרישה שניה א"א לחייבו שתים. דהתם קעביד תרתי שמרכך הקרקע וגם מסיר העשבים המחלישים כחה, אבל הכא רק מרכך הקרקע כדי שיקלטו הזרעים. ואפשר דהכא נמי איכא תרתי, דע"י החרישה יוכל לכסות את הזרעים]. אכן לפי מה שיתבאר להלן אות י"ג בתי' ד' (וכן באות ט"ו באו"א) א"ש דמודו רבה ור"י דהיכא דשייך ב' מלאכות חייב שתים.

והנה לפי המבואר בגמ' ורש"י דמיירי הכא שחורש לכסות הזרעים ומבואר דעדיין לא כסה את הזרעים, ובזה מיירי מתני' דקתני זורע ואח"כ חורש, וחזינן דחייב משום זורע אף קודם שכסה הזרעים, וזה דלא כהוגן אבות, כן הוכיח באגלי טל (זורע ז'), ואמנם כמשכסה אח"כ את הזרעים חייב נמי משום זורע (דומיא דמגיס דחייב משום מבשל) עי' בגמ' מכות כ"א ב'.

יג) גמ' אמר רב כהנא הזומר וצריך לעצים חייב שתים אחת משום קוצר ואחת משום נוטע, בגמ' מו"ק הנ"ל מקשה אביי על רבה ורב יוסף דנחלקו במנכש אי חייב משום זורע או משום חורש, ואמאי לא יתחייב תרתי. דומיא דזומר וצריך לעצים. והגמ' לא תירצה.

ומצינו כמה שיטות בזה. א) התוס' שם כתבו דלאו קושיא היא דרבה ורב יוסף פליגי על רב כהנא. וס"ל דחייב אחת. ב) הריטב"א שם כתב דגם לרבה ורב יוסף חייב שתים והתם מיירי ביו"ט דאין חילוק מלאכות ביו"ט ובזה נחלקו משום איזה מלאכה צריך להתרות בו, ופליגי למה דומה יותר. ג) בדעת הרמב"ם א"א לתרץ כנ"ל. דפסק הרמב"ם כרב יוסף דמשקה זרעים חייב משום זורע (ואף בשבת ודלא כריטב"א) וגם פסק כרב כהנא דזומר וצריך לעצים חייב שתים. וע' או"ש שתי' דסברי רבה ור"י דלא דמיין אהדדי. דזומר וצריך לעצים עושה ע"י פעולה אחת שני מעשים נפרדים לגמרי, שפועל בעץ שמסלק ממנו את הענף וזהו זומר דחייב משום נוטע שעי"ז העץ מצמיח פירות. ומלבד זאת פועל בענף עצמו שעוקרו ממקום חיבורו. ובכה"ג חייב שתים. משא"כ התם שפועל בקרקע עצמה שמכשירה להצמיח, ע"י ב' תועליות שמרככה וגם שנוטל העשבים המחלישים כוחה. ותרוויהו חד ענינא ולכך חייב רק אחת. ד) יש שפירשו דרבה ורב יוסף דסברי דאין חייב שתים. לאו משום דא"א לחייב שתי חטאות על מעשה אחד. אלא דלרבה לא הוי זורע כיון שדומה לחורש. ולר"י לא הוי חורש כיון שכוונתו להצמיח. והכי משמע בגמ' שם דאמרינן דלרבה המנכש בכלאים אינו לוקה אלא לר"ע דס"ל דמקיים כלאים לוקה, אבל לרבנן לא. דליכא לחייבו משום זורע אלא משום חורש, וחורש בכלאים מותר. ומבואר דאף במקום שאין עוד איסור לא הוי זורע. ועי' חזו"א שביעית סי' י"ח א'. וברש"ש שם מבואר לכאורה דלא כן. וע"ע מנ"ח (זורע ב'). ומאירי מו"ק שם. ובקר"א בסוגיין.

יד) ובעיקר הדבר אם אפשר לחייב על מעשה אחד משום שתי מלאכות, עי' שביתת השבת (מעשה חושב דף יד) שהאריך להוכיח שכ"ז שייך דוקא כשעושה במעשה אחד שתי תועליות נפרדות ובזה י"ל דחייב שתים. אבל כשעושה דבר אחד, ונכלל בו שתי מלאכות כמו המדבק עצים דדמי גם לבונה וגם לתופר, ודאי דא"א לחייבו שתים. [והביא שכ"כ באגלי טל (זורה-ב') ובמרכבת המשנה פ"י ה"ד. וזה דלא כמנ"ח (בורר) ואמרי בינה. עש"ה].

טו) שם. אמר רב יוסף האי מאן דקטל אספסתא חייב שתים, אחת משום קוצר ואחת משום נוטע. [עי אגלי טל (זורע כ') דלכאורה הו"ל למימר משום זורע]. ומבואר בגמ' דלרב יוסף נמי אפשר לחייב שתים. והקשו מכאן על התוס' במו"ק דף ב' שכתבו דרבה ורב יוסף פליגי ארב כהנא בזומר וצריך לעצים. וצ"ע דהא רב יוסף גופיה ס"ל הכי. (וע"ש בריטב"א), ועי' קרן אורה בסוגיין דהכא מיירי שנתכוון לשתיהם, ובזה לכו"ע חייב שתים. [ויסוד זה מבואר במאירי במו"ק ע"ש].

בס"ד

דף ע"ג ב'

טז) אמר ר"כ זומר וצריך לעצים חייב שתים וכו' אר"י האי מאן דקטל אספתא חייב שתים אחת משום קוצר ואחת משום זורע.

ובתוס' כתבו דהא דבעינן צריך לעצים, הוא אפי' לר"י דמחייב במלאכה שא"צ לגופה, דלא מקרי בעצים קוצר אלא בענין זה. ובנשמת אדם כלל י"א כתב דדוקא בעצים קאמרי התוס' דאין חייב משום קוצר אלא בצריך לעצים וכמו שמדויק בלשונם. אבל בשאר דברים אף באין צריך לעצים חייב משום קוצר. ודייק לה מלשון הגמ' וכ"ה בלשון הרמב"ם דבזומר נקט צריך לעצים, ובקטל אספסתא לא אמרינן דצריך להם, ומשמע דבכל גווני חייב.

וכדבריו מבואר במהרש"א בסנהדרין דף כ"ו, ע"ש שמבאר דברי התוס' שם דבצריך לעצים דווקא חייב משום דאיתעבידא מחשבתו אבל בשביעית דלא תלוי במחשבתו פטור, וביאר שם דבעצים בסתמא לא חשיב קצירה.

וכוונת דבריו, באגלי טל (חורש ז' ס"ק ט') פירש דקוצר שייך כשמפריד פרי ממקום חבורו לאילן או כשעוקר אילן וכדו', אבל כשחותך חתיכה מהעץ אין זה תולש ממקום חבורו אלא חותך הדבר עצמו לשנים. (וע' ס' דבר אברהם ח"א סי' כ"ג א') מיהו לפי"ז לא מובן מ"ט בצריך לעצים יתחייב משום קוצר, ונראה דכוונת המהרש"א דסתם עצים אין דרך לקוצרם בשביל העצים אלא בשביל להשביח את העץ, והרי הוא מקלקל את מה שקוצר, ורק בצריך לעצים אחשבינהו. וזה מהני דוקא בשבת ולא בשביעית.

ובקר"א בסוגיין חולק על המהרש"א, דלאו דוקא בעצים כתבו התוס' דבעינן שיהא צריך להם, אלא בכל קצירה, וכן האריך בזה באמרי בינה סי' ל"ב לדחות דברי הנשמ"א. והנה לשון התוס' מדוייק כהמהרש"א והנשמ"א דכתבו דלא מקרי "בעצים" קוצר, אבל בתוס' רא"ש לא כתב תיבת בעצים. ומשמע כהקר"א והאמ"ב.

ובאגלי טל שם הוכיח מתוס' מו"ק ב' דאף בשאר דברים לא מקרי קוצר. ונקט דזו פלוגתא בתוס'.

יז) והנה התוס' כתבו דכשאין צריך להם אין נחשב קוצר, ודימו זאת לקורע שלא על מנת לתפור ומוחק שלא ע"מ לכתוב, ולסוחט כבשין לגופן דשרי משום שאין דרך דישה בכך. והקשה הקר"א לדברי המהרש"א מה הדמיון להתם. [ובשלמא לכבשים שסחטן לגופן י"ל דכמו דהתם כשאין דרך דישה בכך לא חשיב סחיטה, ה"נ כשאין דרך לקצור, לא חשיב קצירה. וכמש"כ דכוונת המהרש"א משום שאין רגילות לקצור עבור העצים]. ונראה בדעת המהרש"א דהתוס' הוכיחו דהכוונה מגדירה את המלאכה דומיא דקורע ע"מ לתפור דכוונתו משוי למלאכה.

יח) והקר"א כתב דטעמא דתוס' משום דהוא מקלקל כשאין צריך לעצים, ע"ש.

וכן מבואר בביאוה"ל סי' ש"מ (ד"ה לא נתכוון) דטעמא דתוס' משום מקלקל, ועפי"ז ביאר מה שהשוו התוס' לקורע שלא ע"מ לתפור, דהתם נמי טעמא דפטור משום דמקלקל, אבל כשיש בו תיקון אע"פ שלא קרע ע"מ לתפור חייב, וכדמוכח מהא דקורע על מתו חייב. [ודלא כמו שנקט הרעק"א בדעת תוס' וכדלהלן].

מיהו צ"ע טובא לפי"ז, מה הוצרכו התוס' להוכיח מקורע וממוחק דמקלקל פטור, והרי בכל המלאכות הוא כן דמקלקל פטור.

וצ"ל דבמלאכות אלו גרע משאר מקלקל, דהכא כשמקלקל אין זה מלאכה כלל. [ע"ש בלשון המ"ב דכתב דאין זה מלאכה] דמהות המלאכה הוא התיקון שבדבר ולא הפעולה עצמה, ולכך כשאין צריך לעצים לא הוי מלאכה, וזהו שלמדו התוס' מקורע שלא ע"מ לתפור דהתם נמי אין הקריעה עצמה המלאכה, אלא התיקון שבה, וזהו כשקורע ע"מ לתפור.

יט) ועדיין יל"ע דאי הכא חשיב מקלקל, א"כ מה הוצרכו התוס' לחידוש זה דהכא לאו מלאכה היא, תיפו"ל דיפטר משום מקלקל, אף אי נימא דהוי מלאכה. ויתכן דיש נפ"מ בזה אם אסור מדרבנן, דאי משום מקלקל, אסור מדרבנן. אבל אי משום דלאו מלאכה הוא, מותר לכתחילה. וכן משמע בההיא דכבשים שסחטן לגופן דשרי לכתחילה, וה"ט דלאו מלאכה היא.

אמנם ע' באמרי בינה סי' ל"ב שנסתפק בזה בקוצר וא"צ לעצים אם אסור מדרבנן. ובסו"ד הוכיח מגמ' דף פ"א דעכ"פ אסור מדרבנן אע"ג דלאו מלאכה היא. ע"ש. וכמו"כ בקורע שלא ע"מ לתפור, עי' בריטב"א דף קמ"ט א' דמוחק שלא ע"מ לכתוב אסור מדרבנן, וכן נקט הרעק"א ביצה דף ל"ב א' בפשיטות דקורע שלא ע"מ לתפור אסור מדרבנן. [ושמא י"ל דס"ל דטעם הפטור הוא רק משום מקלקל, ולאו משום דאין זה מלאכה, וכמשמעות הרמב"ם פ"א הי"ז, וכ"ה בחי' הר"ן במתני', ודלא כשיטת התוס'. וע' פמ"ג סוף סי' שי"ז בא"א שנסתפק בדין זה. וע' בכ"ז בספר האיר יוסף סי' נ"ב]. עוד נפ"מ בזה ע' במגיה לחי' הר"ן לעיל במתני', דנפ"מ לרש"י ב"ק דף ל"ה א' דבמקלקל חשיב ח"מ שוגגין לענין קלב"מ אבל אי לאו מלאכה היא ליכא קלב"מ.

כ) והנה הרעק"א בגליון הש"ס, נחלק על המ"ב בכוונת התוס', וס"ל דאף אם אינו מקלקל פטור, גם לענין קוצר וגם לענין קורע שלא ע"מ לתפור. דהנה התוס' כתבו דבאי"צ לעצים פטור אפי' לר"י דס"ל משאצל"ג חייב, ומשום דלא חשיב קוצר. ומשמע דלר"ש דס"ל דמשאצל"ג פטור ניחא לתוס'. והקשה הרעק"א דהכא אע"ג דלא נתכוון לעצים, מ"מ הרי ניחא ליה בעצים להשתמש בהם, ובכה"ג חשיב צריכה לגופה, [וכדמוכח מהגמ' להלן ק"ג בתולש עולשין ואין מתכוון ליפות הקרקע, ומ"מ בארעא דידיה חייב ורק בארעא דחבריה פטור דלא ניחא ליה]. ומבואר דנקט הרעק"א דהכא מיירי באופן שמשתמש בעצים, אלא שלא קצר עבור זה, וע"ז כתבו התוס' דפטור דומיא דקורע שלא ע"מ לתפור. והרי בכה"ג אינו מקלקל אלא מתקן, ולדבריו לא יתכן פירוש המ"ב. והרעק"א לשיטתו גם למד בדברי התוס' שהוכיחו מקורע ע"מ לתפור, דאף בגוונא דהוי מתקן בעינן שיהא דוקא ע"מ לתפור, שזוהי מהות המלאכה. והקשה ע"ז מהא דקורע על מתו דחייב.

ובדעת המ"ב צ"ל דמפרש דהתוס' מיירי באופן שאינו צריך לעצים כלל אלא הולכים לאיבוד, וכן כתב בתהילה לדוד סי' ש"כ ס"ק כ"ד דלא בעינן שיכוון לעצים, אלא כל שניחא ליה בעצים חייב, וכן הוא בסוחט כבשים לגופן, ודלא כהרעק"א. [מיהו בספר האיר יוסף סי' ו' ציין למ"ב סי' ש"כ ס"ק כ"ד דמשמע כהרעק"א בזה, ובבי מדרשא אמרו דאף כשמשתמש בעצים וניחא ליה בזה, מ"מ יש לו הפסד בזה וחשיב מקלקל ורק כשמכוון לזה להדיא חשיב תיקון, ועי' תוס' חולין דף ח' ד"ה מותר. ולפי"ז א"ש דברי המ"ב. וצל"ע].

ולדעת הרעק"א הא דבעינן צריך לעצים, הוא ע"ד המהרש"א דהמחשבה משוי לה למלאכה. אלא דנראה דס"ל שכן הוא בכל קוצר ולאו דוקא בעצים, ויל"פ דהמלאכה היא היצירה במה שהופך העץ ממחובר לתלוש, וזה דוקא כשמכוון לזה, אבל בלא"ה הרי הוא מתעסק במחובר להוריד ממנו את העץ. ומה שנוצר ממילא שיש לו עץ תלוש הרי זה כנעשה מאליו.

עי' עוד בנשמ"א כלל י"א שחידש, דכל דברי התוס' הם כשזומר כדי להצמיח, דבכה"ג לא מחייב משום קוצר אלא כשצריך לעצים, אבל כשאין זומר כדי להצמיח, בכל גווני חייב משום קוצר. וכ"ז שייך רק אי נימא דהכא לא חשיב מקלקל, וכהרעק"א דיש לו שימוש בעצים. ועי'.

כא) ובעיקר דין קורע ע"מ לתפור. דנחלקו הרעק"א והמ"ב בכוונת התוס'. אי כוונתם דבעינן דוקא ע"מ לתפור או סגי בע"מ לתקן. עי' קה"י סי' ל"ו דמוכח כהרעק"א מדברי התוס' בע"א וכדהוכיח הרעק"א גופיה, מדמספק"ל לתוס' במתיר אי בעינן ע"מ לקשור או לא. והוכיחו מפירש"י בדף ע"ד ב' דמפרש דמיירי בב' חוטין זה כנגד זה דשרי חד ומניח חד, דש"מ דלא בעינן ע"מ לקשור, והתם הרי הוא מתקן, ואעפ"כ דנו התוס' אי בעינן ע"מ לקשור. וע"כ דלא סגי במה שמתקן, אלא צורת המלאכה היא ע"מ לקשור, וה"נ בקורע ע"מ לתפור.

ובאבנ"ז סי' קפ"ו הוכיח מתוס' גיטין דף י"ט (ד"ה מוחק) שכתבו דבעינן מוחק ע"מ לכתוב וגם שלא יהא מקלקל, ומשמע דתרתי קאמרי שיהא מתקן ושיהא ע"מ לכתוב. וה"נ בקורע ע"מ לתפור. ולאידך גיסא מרש"י דף ל"א ב' מבואר דרק משום מקלקל הוא. ע"ש. ובחי' הר"ן במתני' מוכח ג"כ דפטורו רק משום מקלקל. [ומדבריו נראה דמדין מקלקל דכל מלאכות שבת פטור, וכ"מ ברמב"ם פ"א הי"ז וכנ"ל ולא כמש"כ לעיל אליבא דהמ"ב דהכא לאו מלאכה היא כלל].

ובמה שהקשה הרעק"א מהא דקורע על מתו חייב אע"פ שאינו ע"מ לתפור, עי' באבנ"ז סי' קפ"ו דהתם נמי חשיב ע"מ לתפור כיון דעומד לחזור ולתופרו. ואע"פ שלא קרע להדיא על דעת לתפור סגי בזה. ע"ש שהוכיח כן מהלבוש סי' ש"מ בפותח ספר שיש בצידי הדפים כתב, דחשיב מוחק ע"מ לכתוב. מיהו למש"כ לעיל דהרעק"א נקט בדעת תוס' דזומר וצריך לעצים דוקא כשדעתו להשתמש בעצים חשיב קוצר. ולפי"ז ה"נ בקורע ע"מ לתפור, א"כ לא א"ש מקורע על מתו. ושפיר קשיא לרעק"א.

ובהגהות רא"מ הורוויץ כתב דלעולם סגי בקורע ע"מ לתקן כל תיקון שהוא, אלא דכוונת התוס' דבקורע ע"מ לתפור לא סגי במה שראוי לתפור אלא בעינן שיהא על מנת לתפור, וא"ש.

כב) החופר גומא וא"צ אלא לעפרה, פטור עליה, וכו' האי מקלקל הוא. כתב המ"מ דדוקא בחופר במקום שהוא קלקול אבל אם היתה הגומא במקום שאין בו קלקול חייב עליה לדעת הרמב"ם שפסק כר"י דמשאצל"ג חייב עליה.

ובכס"מ פירש דכוונתו דבחופר בשדה חייב, ומשום חורש, וה"ט דהתם לא הוי מקלקל כיון דחזי לזריעה. וכ"כ המג"א ריש סי' שי"ד בדעת התוס' דף ל"ט ד"ה מפני דפטור לר"ש דס"ל משאצל"ג פטור עליה, וקשה דהא בסוגיין מבואר דאף לר"י פטור משום דמקלקל הוא, ותי' המג"א דמיירי כשדה וכהכס"מ דבכה"ג חשיב מתקן. ועי' חידושי הר"ן לדף קי"ג א' דשדה עשויה לגומות. אולם באגלי טל (חורש - ו') כתב דמדברי רש"י בסוגיין משמע דאף בשדה הוי מקלקל, דזהו מש"כ ולזריעה נמי לא חזיא והיינו בשדה דאם הוי מכוון לעשות הגומא הוי מתקן וע"ז כתב רש"י דבא"צ לגומא אף בשדה פטור דלא חזי לזריעה. ועוד הביא מרש"י ביצה דף ח' שכתב ואין כאן בונה ולא חורש ומשמע דר"ל דבשדה אין בו משום חורש.

אולם מה שדייק מרש"י בסוגיין בפשוטו נראה דכוונתו דבבית לא חזי לזריעה וכדלעיל דבבית אין חייב משום חורש. וכ"מ בסיום דברי רש"י דכתב שאם היה צריך לה חייב משום בונה. וא"כ משמע דמיירי בבית. וכ"כ בד"ה מקלקל הוא - את ביתו. וא"כ י"ל דבשדה באמת חייב.

וע"ש באגלי טל, דתלוי בסוג הזרעים. דיש מיני זרעים שנותנים בתוך גומא ובזה הוי מתקן. אבל יש זרעים ששופכים על פני השדה ולא מכסים אותם. ובזה הגומא לא חשיבא תיקון ואדרבה הוי קלקול.

כג) שם, האי מקלקל הוא. עי' תוס' רי"ד לדף ק"ו דנראה מדבריו דהכא לא הוי מלאכה כלל דכיון דלא עומד לעשות גומא, אין זה בנין אלא מקלקל. ובחזו"א ג"כ כיון לזה, והוכיח כן מחופר גומא בשדה, דלא חשיב בונה כיון דאין עומד לבנין, וה"נ דכוותה בחופר לצורך עפרה. ואמנם בתוס' ביצה דף ח' כתבו דאסור מדרבנן. אין כוונתם כשאר מקלקלים, אלא אף הכא דלאו מלאכה הוא, מ"מ אסור מדרבנן, דכל היכא דאי הוי ניחא ליה הוי מלאכה אסור מדרבנן, ובנוס"א י"ל דכיון דטעם הפטור משום מלאכת מחשבת כדאמרינן בחגיגה דף י', א"כ אסור מדרבנן כשאר מיעוטי דמלאכת מחשבת, [ובאמת יל"ע דאי בסתמא אינו עומד לבנין אלא כשמכוון להדיא לבנות, א"כ אמאי צריך טעמא משום מלאכת מחשבת אסרה תורה].

אמנם בדעת הרמב"ם פ"א הי"ז מפורש דה"ז מקלקל ופטור "אע"פ שעשה מלאכה". הרי להדיא דחשיב מלאכה אלא דפטור משום מקלקל. וכ"מ בתוס' חגיגה דף י' שכתבו דהו"מ למינקט שאר מקלקלין.

כד) האי מאן דשדי פסא לדקלא וכו' ואחת משום תולש, ופירש"י דהוא תולדה דקוצר, וכ"ה ברמב"ם פ"ח ה"ג, ובאגלי טל קוצר י"ג כתב דדוקא בדבר שדרכו לקצור בכלי ותלשו ביד הוי תולדה, אבל אם דרך לתולשו הוי אב. ובאו"ש פ"ז ה"ד הביא מהירושלמי דתולש הוי אב, אולם כתב שמהבבלי שלא הביא זאת בהדי אבות דקצירה משמע דתולדה הוא.

מלאכת דש

כה) ר"פ האי מאן דשדא פיסא לדיקלא ואתר תמרי חייב שתים, אחת משום תולש ואחת משום מפרק. ונחלקו הראשונים על מה חייב משום מפרק. התוס' הביאו בשם רש"י שמפרק האילן ממשאו שעליו, וכ"כ הר"ן בשמו שמפרק התמרים מן הדקל. [ומדקדוק לשון הראשונים משמע דלתוס' בשם רש"י המלאכה היא באילן שמפרקו ממשאו, ולר"ן המלאכה היא בתמרים], והתוס' לא ניחא להו בזה ומפרשים שמפרק התמרים מן הקליפה העליונה. ובר"ן משמע שמסכים בעיקר פירוש רש"י אלא דס"ל דדוקא הכא חייב שבשעת תלישת התמרים מן האילן הרי הם מחוברים עדיין באשכול ורק בשעה שנחבט בקרקע נתלשים התמרים מן האשכול. (וצ"ע מאי נפ"מ ועי' להלן).

ובמנ"ח (דש-ב') כתב דהתוס' שמיאנו בפירש"י משום דס"ל דדוקא כשמפרק האוכל המכוסה פסולת וטמון בה, חשיב דש, אבל במגולה לא חשיב דש. והוסיף שרש"י גופיה כתב כן בדף ע"ד ד"ה וליחשוב נמי כותש דדמי לדש שמפרק מלבושה. וכ"כ בדף צ"ה ד"ה מפרק וכו' שפורק אוכל ממקום שנתכסה בה, והוי תולדת דש. וכן מבואר בפמ"ג בא"א ריש סי' ש"כ, [וע"ש במנ"ח שבאמת רש"י שלפנינו כתב דהכא הוי מפרק התמרים מן המכבדות, ויל"פ דהיינו שהמכבדות מכסות את התמרים, ודלא כדנקטו התוס' בדעתו].

ולפי"ז מבואר דפלגי הראשונים אם דוקא כשמפרק מן הכיסוי הוי דש או לא. אולם לכאורה רש"י סותר עצמו לפי מה שכתבו התוס' בשמו. ובשביתת השבת (דש-ה') כתב בדעת רש"י, דאם הפסולת מחוברת באוכל חשיב דש אפי' כשאינה מכסה את האכל. [וכ"ה ברש"י כתובות דף ס']. ואם אינה מחוברת, בזה לא חשיב דש אלא כשמכסה את האוכל, וע"ש שהאריך בזה.

כו) ובדעת הר"ן לכאורה נראה דס"ל דאף כשאין מכסה הפסולת את האוכל חשיב דש, אולם בעיקר דבריו תמה המנ"ח, מאי נפ"מ אם בשעת התלישה מן האילן מתפרקים התמרים, או אח"כ בשעת נפילתם על הקרקע. ועי' שביה"ש שם שתי' עפ"י דברי השיטה להר"ן דאין דישה במחובר, [וכעי"ז ברש"י כתובות דף ס'], וביאור הדבר נראה שרק לאחר שיש עליו שם פרי, נקרא דישה במה שהוסיף בו תיקון שראוי לאכילה, אבל כשתולשו מן העץ כיון שרק עכשיו נוצר שם פרי, אין זה דש. [אולם יל"ע מהא דסוחט פירות חשיב דש, דמבואר שם סברא הפוכה, דכשהופך מאוכל למשקה חשיב דש, אבל בפירוק גרידא לא הוי דש. ועי' בזה].

כז) ולפי דעת רש"י והר"ן דבתלישת התמרים מן האילן חשיב דש, הקשו האחרונים א"כ התולש ענבים מהאשכול שלהם יהא חייב משום דש. ובאגלי טל (דש ד') תירץ דכל דבר שדרכו לעשות בשעת אכילה לא חשיב דש. דאל"כ יהא אסור לפצוע אגוזים. ובשביתת השבת הסכים עמו.

והאגלי טל הוכיח זאת מהא דשרי לקלוף שומין מקליפתן. אולם במשנת השבת הוכיחו מהרעק"א בשו"ע סוף סי' שכ"א שהביא בשם הפמ"ג דטעמא דלא חשיב דש משום דהקליפה בטילה להפרי. ומשמע דלא ס"ל סברת האג"ט. וע"ש שתי' באו"א עפ"י סברת השביה"ש דדישה היינו שמתקנו להיות אוכל, אבל כשכבר היה עליו שם פרי, לא הוי דישה. וא"כ י"ל דאשכול ענבים לא תיקן הענבים, דגם בעודם באשכול הוי פרי. [ואין זה סותר למשנ"ת ועיל דמן דישה במחובר, כיון שקודם לכן לא היה פרי כלל, ודש היינו בדבר שהוא פרי. דכ"ז אם לא היה עליו חשיבות אוכל, אבל אם כבר מתוקן מצ"ע לאכילה ויש לו חשיבות אוכל בלא הדישה, אין זה דש].

בס"ד

כח) הזורה הבורר והמרקד היינו זורה היינו בורר היינו מרקד וכו' כל מילתא דהויא במשכן אע"ג דאיכא דדמיא לה חשיב לה. ובתוס' ד"ה אע"ג כתבו דלא חשיב מנפץ אע"ג דהויא במשכן משום דהיינו דש ממש אלא שזה בתבואה וזה בפשתן אבל זורה ובורר ומרקד הם שלשה דברים. (ועי' תוס' דף מ"ט ב' ד"ה ארבעים).

ובביאור החילוק בין המלאכות, עי' רש"י במשנה דף ע"ג א' דזורה היינו ברחת לרוח, ובורר בידו, ומרקד בנפה. ובדף ע"ה ב' כתב דזה בקשין וזה בצרורות וזה בקמח, וצ"ב. ובר"ן במתני' כתב דברי רש"י במשנה ודברי רש"י בדף ע"ה ב', ועי' אגלי טל זורה-ג'.

ולדברי רש"י במשנה דבורר היינו בידו ומרקד הוא בנפה, צ"ב דמשמע דעיקר ברירה היא בידו. והרי בגמ' מבואר דבורר בנפה חייב חטאת וביד מותר לרב יוסף, וא"כ משמע דעיקר ברירה היד בכלי. ודוחק לומר דבנפה חייב משום מרקד, דא"כ מהו בורר לר"י דס"ל דביד מותר. וכבר הקשה כן בתורי"ד בדף קל"ח א', ואפשר דרש"י מיירי בבורר פסולת מתוך האוכל, והא דאמר ר' יוסי דבידו מותר היינו באוכל מתוך פסולת, (ולא פליג על רב המנונא בגמ' אלא בפשט הברייתא אבל לדינא ס"ל כוותיה ועי' ספר המכריע סי' כ"ג, דר"י ורב המנונא לא פליגי לדינא).

כט) ובדף קל"ח א' נחלקו רבה ור"ז במשמר אי מתרינן ביה משום בורר או משום מרקד, ואמרינן התם דטעמא דר"ז דדמי למרקד שפסולת למעלה ואוכל למטה ה"נ במשמר פסולת למעלה ואוכל למטה, ופירש"י ולא דמי לבורר קטנית שהאוכל למעלה והפסולת למטה. מבואר דאף בכלי חשיב בורר כשהפסולת מטה. ולפי"ז ה"נ בנפה וכברה כשהאוכל הוא גס שהפסולת יורדת למטה הוי בורר ולא מרקד. מיהו יל"ע מדברי רש"י ע"ד א' ד"ה בקנון, שכתב דבורר קטנית בקנון ותמחוי האוכל למטה והפסולת למעלה. הרי דמציאות ברירת קטניות היא שהאוכל למטה, ולהיפך ממש"כ בדף קל"ח, וגם דנמצא שזה דלא כר"ז דס"ל דבכה"ג חשיב מרקד. וצ"ל דתרי גווני ברירת קטניות, ובאמת ברירה זו אינה כדרך ברירה וכדכתב רש"י שזו ברירה כלאחר יד, והא דמבואר שם שבנפה וכברה הוי דרך ברירה צ"ל דלא מיירי בגוונא דומיא דקנון ותמחוי אלא בגוונא דהפסולת למטה, וצ"ע.

ובר"ח בסוגיין מפורש דמרקד הוא שמניח האוכל והפסולת בכלי, ובין שהפסולת עבה שהאוכל יורד למטה ובין שהאוכל עבה והפסולת יורדת למטה ה"ז מרקד, ולפי"ז ע"כ צ"ל דהא דבנפה וכברה חייב חטאת הוא משום מרקד. ולדבריו צ"ל דהא דאמר ר' זירא בדף קל"ח שמרקד האוכל למטה לאו דוקא הוא אלא ר"ל שמניח את שניהם בכלי ואחד מהם יורד למטה.

אולם לרבה דס"ל התם דמשמר דמי לבורר אע"ג דעביד בכלי, משמע דשייך בורר בכלי. וצ"ע מ"ש מרקד ממשמר, וצ"ל כמש"כ הביאוה"ל סי' שי"ט ס"ט דמרקד עושה פעולה בשניהם יחד ע"י הרקדתו. משא"כ משמר שמניח בכלי והיין זב מאליו, ובכה"ג נחשב שפועל בדבר אחד וזה דומה לבורר. ובאמת הר"ח לא כתב דבורר הוא דוקא ביד, אלא שנוטל האוכל או הפסולת ומניח את השני.

ל) שם. בדעת רבה דמשמר חייב משום בורר נחלקו הראשונים, דעת רש"י שאם התרו בו משום מרקד אף לרבה **חייב**, אולם התוס' לעיל ע"ג ב' ד"ה משום זורע. נקטו דאם התרו בו משום מרקד לא הוי התראה. ועי' בחי' הרעק"א שהקשה על דבריהם דהא אף אם התרו על בורר משום מרקד או על מרקד משום בורר חייב. ע"ש. וצ"ע מ"ט לא הקשה אף לשי' רש"י דהא לר"ז דחייב משום מרקד אין חייב משום בורר אף לשיטת רש"י. ויקשה מאי גרע ממרקד גופיה שאם התרו בו משום בורר חייב.

הרמב"ם פ"ח הי"א כתב דהבורר שמרים חייב משום בורר או משום מרקד. והב"י נקט דפסק כרבה וכדעת רש"י דמודה רבה דאם התרו בו משום מרקד נמי חייב, וכן נקט הרעק"א. אולם המ"ב נקט דמספק"ל לרמב"ם אי כרבה או כר"ז. עי' ביאוה"ל סי' שי"ט ס"ט ד"ה משמרת, ולפי"ז הרמב"ם ס"ל כדעת תוס'. וע"ש במ"ב דביאר דלא דמי למרקד, דדוקא כשעושה פעולה בשתיהם ע"י ההרקדה דמי למרקד משא"כ במשמר. וכתב דלפי"ז א"ש מ"ט לא חייב כל מרקד משום בורר. ויל"ע אם כוונתו דיתחייב שתים, וזה דלא כהשביתת השבת דפשיטא ליה דא"א לחייב על תוצאה אחת משום ב' אבות מלאכות (כמו במדבק ניירות דיתחייב משום בונה ומשום תופר). או דכוונתו שיועיל התראה משום בורר, וזה דלא כדנקט הרעק"א בפשיטות שבאמת אם יתרו בו משום בורר יהא חייב.

לא) בעיקר דברי הגמ' דזורה ובורר דמיין אהדדי. עי' בשו"ת רעק"א סי' כ' שהביא מהירושלמי ופסק כן הרמ"א, דהרוקק חייב משום זורה כיון שמפרידו ע"י הרוח. וכתב הרעק"א דזה לא כהבבלי דמדמה ליה לבורר, ולפי"ז הקשה על הרמ"א שפסק כן להלכה. ועי' אבי עזרי הל' שבת.

מלאכת בורר

א) ת"ר היו לפניו מיני אוכלין בורר ואוכל בורר ומניח ולא יברור ואם בירר חיב חטאת. ונאמרו בגמ' ה' שיטות בפי' הברייתא. א) לעולא רישא דשרי הוא לבו ביום. והגמ' דחי דלבו ביום חשיב ברירה. ב) לרב חסדא רישא בפחות מכשיעור. והגמ' דחי דפחות מכשיעור נמי אסור (לרש"י מדאורייתא ודלא כהחכ"צ דאין איסור ח"ש מה"ת במלאכות שבת וכדהוכיחו האחרונים). ג) לרב יוסף רישא ביד וסיפא בנפה וכברה, ומוסיף עוד דמציעתא פטור אבל אסור והיינו בקנון ותמחוי. ד) לרב המנונא רישא באוכל מתוך פסולת וסיפא בפסולת מתוך אוכל. ה) לאביי רישא בבורר לאלתר וסיפא לבו ביום דדמי לבורר לאוצר.

ובדברי הר"ח (בע"ב) מבואר דהנך ג' בתראי לא פליגי לדינא, אלא באוקימתא דברייתא, ומדברי שלשתן נלמד דהא דשרי לברור היינו בג' תנאים. בורר לאלתר, אוכל מתוך פסולת, ודוקא ביד, אבל כשחסר אחד מהם, אסור וחייב חטאת. חוץ מבורר בקנון ותמחוי לאלתר דפטור אבל אסור.

ב) אולם לשיטת רש"י א"א לפרש כן. דלהלן (בדברי רב אשי) כתב רש"י בד"ה והתניא, דברייתא דידן מיירי בנפה וכברה ובזה הוא דמפלגינן (כאביי) בין בורר לאלתר דשרי, לבורר לאחר זמן דחייב חטאת. ולפי"ז ע"כ הא דרב יוסף מחלק בין בורר ביד לבורר בנו"כ, אי מיירי לאלתר, א"כ נמצא דפליג על אביי, דלר"י בנו"כ חייב ולאביי מותר. ואי מיירי לאחר זמן, א"כ מבואר דס"ל דבורר בידו שרי אפי' לאחר זמן, ודלא כהר"ח. אכן התוס' פליגי על רש"י, ומפרשים דאביי מיירי בבורר ביד והא דאמרינן להלן דברייתא מיירי בנפה וכברה היינו ברייתא אחריתי, וכ"כ הרמב"ן. וכן סובר הר"ח.

ג) ועי' ריטב"א דרב יוסף מיירי בבורר לשעתו, ובזה הוא דשרי בבורר בידו. וכן רב המנונא מיירי בבורר לאלתר ובידו מותר לברור אוכל מתוך פסולת, ופסולת מתוך אוכל חייב אפי' בידו ולאלתר. והיינו כדינא דהר"ח הנ"ל בעינן ג' תנאים להתיר. אולם בדעת אביי כתב בשם התוס' דמתיר לאלתר אפי' פסולת מתוך אוכל, וזהו דמקשה אביי על רב המנונא מידי אוכל מתוך פסולת. ופליג לדינא אדרב המנונא. (ועי' ביאוה"ל סי' שי"ט ד"ה מתוך שפי' כן בדברי התוס' דידן). ואח"כ כתב בשם הרא"ה דאביי נמי לא שרי לאלתר אלא באוכל מתוך פסולת, אלא דלא ניחא ליה לפרש כרב המנונא דבזה הוא החילוק בין הרישא לסיפא אלא כולה בחדא גוונא.

מיהו כתב הריטב"א לדעת רב המנונא, אע"פ שלא התיר אוכל מתוך פסולת לכתחילה אלא לאלתר וכנ"ל, מ"מ אין חייב חטאת לבו ביום אלא בפסולת מתוך אוכל. וצ"ע מנליה הא. ובשיטה להר"ן בשם הרא"ה כתב דלר"ה מותר דוקא לאלתר, והר"ן עצמו ס"ל דר"ה שרי אפי' לבו ביום, ע"ש.

ד) ובספר המכריע (סי' כ"ג) כתב דאביי מתיר בבורר לאלתר אפי' בבורר פמ"א, ודוקא בידו ולא בנו"כ. וזה כפי' א' דהריטב"א. וע"ש שגם רב המנונא דאסר פמ"א מיירי דוקא בנו"כ, אבל בידו מותר אפי' בפמ"א, [ובזה הוא דלא כהריטב"א] מיהו כ"ז בבורר לאלתר אבל לבו ביום אסור. ולדבריו אין מחלוקת לדינא, ולכו"ע באופן שבורר בידו לאלתר שרי ואפי' פסולת מתוך אוכל, ובזה הוא דלא כהר"ח דבעינן ג' תנאים להתיר. (וכן כתב שם להדיא שזה דלא כהר"ח). ועוד מבואר בדבריו דבבורר אוכל מתוך פסולת אפי' בנו"כ אין חייב חטאת ומשמע דאף מותר לכתחילה עכ"פ לאלתר, דהא בהכי מיירי רב המנונא. ובדין זה הוא כרש"י אליבא דאביי, [רק שבפירוש דברי אביי פליג].

ה) ובתוס' ד"ה ולא ידענא אי משום דקסבר אוכל מתוך פסולת אסור. וכו' אבל אין לפרש מה שלא ביררם בשעה שהניח לפניהם דא"כ מאי קאמר אי משום דקסבר אוכל מתוך פסולת אסור דהא לכו"ע שרינן אוכל מתוך פסולת לאלתר. ומשמע דאיכא מ"ד דשרי אף לאחר זמן. ובביה"ל סי' שי"ט (ד"ה מתוך) למד מדברי התוס' דאביי שרי אוכל מתוך פסולת אף לאחר זמן, והא דאסר לאחר זמן מיירי בפסולת מתוך אוכל, ונמצא לפי"ז דלאלתר מותר אף בפסולת מתוך אוכל. וזהו כשיטת ספר המכריע. [מיהו לולי דבריו י"ל דכוונת התוס' כדעת השיטה להר"ן דרב המנונא שרי אוכל מתוך פסולת אפי' לבו ביום].

ובאגלי טל בורר א' - ט"ז הוכיח דהתוס' מפרשים דברי אביי בפסולת מתוך אוכל, ובזה הוא דאסור לאחר זמן, אבל באוכל מתוך פסולת מספק"ל לרב אמי להלן בגמ'. והיינו כדברי המ"ב.

ו) גמ' אמר עולא ה"ק בורר ואוכל לבו ביום, בריטב"א כתב דאפי' בנפה וכברה שרי לבו ביום, וכ"כ הפמ"ג סי' שי"ט משב"ז אות א'. אולם החזו"א נקט דדוקא ביד שרי, וכ"מ בתוד"ה והתניא שכתבו דלעולא לבו ביום, דמי לאלתר לאביי, והרי לאביי לא שרי לאלתר אלא ביד.

ז) גמ' וכי מותר לאפות לבו ביום. עי' בשיטה להר"ן דלשיטת אביי להלן דלאכול מיד מותר, לא קשה וכי מותר לאפות לאכול לאלתר. דהתם דרך אכילה היא. ור"ל דשאני התירא דעולא לבו ביום דהו אמשום שאין זה חשיבות מלאכה אלא כשעושה לימים רבים ולזה מקשינן מ"ש מאופה. משא"כ לאלתר אין זה מלאכה כלל. אולם לתוס' שכתבו בד"ה והתניא, דלעולא לבו ביום דמי ללאלתר לאביי לא א"ש תי' זה. ועי'.

ח) שם אלא אמר ר"ח בורר ואוכל פחות מכשיעור וכו' וכי מותר לאפות פחות מכשיעור. ובדעת רב חסדא כתבו התוס' דפחות מכשיעור הוי דרך אכילה. וכ"ה ברמב"ן [ומשמע שם דאף פסולת מתוך אוכל מותר דרך אכילה ועי' ביה"ל סעי' ג' ד"ה בורר, וחזו"א סי' נ"ד א' מפרש דוקא בבורר בפיו, ובריטב"א מבואר כהמ"ב]. ובפנ"י כתב דדעת רב חסדא דח"ש מותר במלאכות שבת וכדעת החכ"צ דדוקא באיסורי אכילה אוסר ח"ש, ואמנם לדינא מוכח דלא כוותיה מאתקפתיה דרב יוסף. וכדפירש"י דח"ש אסור מה"ת, וכדהוכיחו האחרונים (עי' במגיה למל"מ פי"ח ה"א). מ"מ בדעת רב חסדא י"ל כהחכ"צ.

ט) אלא אמר רב יוסף בורר ואוכל ביד וכו' בקנון ותמחוי לא יברור ואם בירר פטור אבל אסור בנפה וכברה לא יבורר ואם בירר חייב חטאת. מתקיף לה רב המנונא מידי קנון ותמחוי קתני. עי' רש"י ותוס', וביאור שיטת רש"י עי' בחי' הר"ן וכ"ה ברמב"ן דהא דנקט רב יוסף תלתא בבי בברייתא. הוא משום דס"ל לקושטא דמילתא דאיכא תלתא דיני, ולכן מסתבר דהתנא לא דילג על דין קנון ותמחוי. ורב המנונא שהקשה מידי קנון ותמחוי קתני. אין זה עיקר קושיתו, דא"כ הו"ל לומר דבאמת רק תרי בבי קתני ולא קנון ותמחוי, אלא קושיתו על נפה וכברה, דלא נתפרש בברייתא דחילוק רישא וסיפא הוא דזה ביד וזה בכלי. וזה כונת רש"י.

אולם יעויין בתוד"ה מתקיף דפי' דאתקפתא דר"ה דוקא מקנון ותמחוי. וע"ש בדבריהם. ונראה דכוונתם דודאי לדינא קנון ותמחוי פטור אבל אסור, ואם התנא מחלק בין בידו לנפה וכברה היה לו לכתוב גם דינא קנון ותמחוי, ומה"ט סבר רב חסדא דזו כוונת הברייתא. [וכדפירש בחי' הר"ן גופיה לדעת רב חסדא], וזהו דמקשה רב יוסף דברייתא לא משמע דאיכא תלת בבי, וע"כ שהתנא לא בא לפרש חילוקי הדינים בין בורר ביד לבורר בכלי, אלא כולה ברייתא בחד גוונא מיירי. (ועי' כעי"ז בשפ"א). ובדעת רש"י נקטו התוס' דהוקשה לגמ' לפרש דמיירי בנו"כ, והיינו דסתם ברירה היא ביד, והקשו דא"כ לשיטת רש"י לקמן דאביי נמי מפרש הברייתא בנו"כ, יקשה קושית הגמ' מידי נו"כ קתני, אכן כבר נתבאר עפ"י הרמב"ן דכוונת רש"י דלא ניחא לגמ' לפרש רישא וסיפא בתרי גווני. [ובמהרש"א הבין בדעת תוס' ע"ד הרמב"ן, וצ"ע בכוונתו].

ולמבואר משמע דהתוס' לא ס"ל דקושית הגמ' היא דלא משמע בברייתא החילוק בין הרישא לסיפא בתרי גווני, אלא הקוישא דעצם הדין דקו"ת לא משמע דמיירי בהכי, ולפי"ז ה"נ קושיית הגמ' מידי אוכל מתוך פסולת קתני ותפרש דמשמעות הברייתא דמיירי בפסולת מתוך אוכל, שזה סתם ברירה. ומזה הוכיח האגלי טל [ורמז לזה שם בביאוה"ל ד"ה מתוך] דאבי נמי מפרש הברייתא בפסולת מתוך אוכל, ואעפ"כ מותר לאלתר].

י) ובעיקר התירא דקנון ותמחוי, עי' רש"י ד"ה פטור, דאין חייב חטאת משום דכלאחר יד הוא. ובידו מותר דלא מדי לבורר כלל, ועי' בר"ן דהתירא דיד הוא משום דדרך אכילה הוא, והנה ביד לאח"ז אסור דבזה לא שייך התירא דדרך אכילה, אולם לטעמא דרש"י בקנון ותמחוי משום דכלאחר יד הוא, א"כ אפי' לאח"ז יהא פטור, וכן כתב בתהל"ד (ס"ק י"ז) בשם הפמ"ג וכ"ה בראש יוסף ביצה יד. (וע' אג"ט בורר סק"א-ב' דנקט דקו"ת עדיף מביד, ולאח"ז פטור).

אכן ברמב"ן מפורש דבקו"ת לאח"ז חייב חטאת ולא עדיף מביד. וכ"פ המ"ב סי' שי"ט סק"ט. ולכאורה מוכח כן. דאי התירא דקו"ת שייך אף בלאח"ז דחשיב שינוי, א"כ כ"ש ביד יחשב שינוי. ואפשר דס"ל לפמ"ג דביד לא חשיב שינוי, ורק בקו"ת חשיב שינוי. וכן מוכח למש"כ רש"י במשנה דבורר - בידו. ומשמע שזו דרך ברירה, וע"כ דהא דשרי לאלתר הוא משום דדרך אכילה היא. אך בלשונו בגמ' דפטור משום דלא דרך ברירה היא. משמע דמשום דשינוי גמור הוא, וצל"ע.

יא) גמ' אלא אמר רב המנונא בורר ואוכל אוכל מתוך פסולת בור ומניח וכו' פסולת מתוך אוכל לא יברור ואם בירר חייב חטאת. בטעמא דהתירא דאוכל מתוך פסולת, מלשון הרמב"ן מבואר דהוא משום דהוי דרב אכילה, וכ"מ בשיטה להר"ן. אולם ברש"י משמע דטעמא משום דלאו דרך ברירה היא וכ"מ בתוס' ד"ה בורר ואוכל. והיינו משום דחשיב שינוי [ועי' מגן אבות שביאר ד"ז דשרי בשינוי אף לכתחילה] ולדברי הרמב"ן ודאי דאין היתר אלא לאלתר, אבל לאח"ז כיון דאין זה דרך אכילה ליכא מעליותא באוכל מתך פסולת, משא"כ אי מטעם דחשיב שינוי י"ל שגם לאחר זמן מותר, וכן הובא לעיל (אות ה') בשם הביאוה"ל והאגלי טל לדעת תוס' דאביי דמחלק בין לאלתר לבו ביום מיירי בפסולת מתוך אוכל, אבל באוכל מתוך פסולת אף לאח"ז שרי, וכן לדעת רש"י אביי מיירי בנפה וכברה אבל ביד י"ל דשרי עכ"פ באוכל מתוך פסולת אף לאח"ז, וה"ט משום דחשיב שינוי. [ומ"מ אין זה מוכרח די"ל דלא התירו שינוי זה אלא בצירוף לאלתר שגם זה אין דרך ברירה כדכתב רש"י, ועי' להלן אות ט"ו שכ"כ בקרית מלך רב].

יב) ובתוס' ד"ה בורר הקשו מגמ' בפ' תולין דמבואר דאוכל מתוך פסולת הוי דרך ברירה. והראשונים תי' דהתם מיירי לאח"ז או בכלי, והתוס' שלא תי' כן, למש"כ האחרונים הנ"ל דס"ל דאוכל מתוך פסולת שרי אף לאח"ז, א"ש, אבל עדיין היה לתוס' לתרץ דהתם מיירי בכלי. ולהנ"ל י"ל דמ"מ משמעות הגמ' שם שזהו דרך ברירה ולסוגיין הרי אין זה דרך ברירה. ואף אם בכלי אסור, היינו דבכלי לא סגי בהך שינוי ועדיין חשיב דרך ברירה, אבל מ"מ עיקר הברירה היא בפסולת מתוך אוכל, ודלא כמשמעות הגמ' בפ' תולין. ובמגן אבות הוסיף דהוכחת התוס' היא מקושית אביי מידי אוכל מתוך פסולת קתני, והיינו דעיקר ברירה היא בפסולת מתוך אוכל וא"כ הו"ל לתנא לפרש דהכא מיירי באוכל מתוך פסולת. אבל הראשונים דסברי דכל התירא דאמ"פ הוא משום דהוי דרך אכילה, א"כ בכלי או לאח"ז דאין זה דרך אכילה ליכא שום מעליותא באוכל מתוך פסולת. [ובפשיטות י"ל דמשמע לתוס' בסוגיא דהתם דזהו "עיקר" הברירה והכא משמע איפכא ויותר נראה כנ"ל].

ובעיקר קושית התוס' מהגמ' שם, עי' תוס' רי"ד בדף קל"ח דאין כוונת הגמ' דפעולת הברירה היא שבורר האוכל ומניח הפסולת, אלא שתכלית הברירה היא שעל ידה יוכל ליטול האוכל בלא תערובת הפסולת, אבל באמת בורר ע"י שמפריש הפסולת מתוך האוכל. [כ"נ בכוונתו]. ושו"ר שכעי"ז תי' בתוס' ביצה י"ד ב' ד"ה הבורר בתי' א'.

יג) והתוס' תי' דהתם בפסולת מרובה על האוכל הוי אוכל מתוך פסולת דרך ברירה. וגם זה כשיטתם דאוכל מתוך פסולת מותר משום דאין זה דרך ברירה אבל בפסולת מרובה דהוא דרך ברירה אסור, משא"כ לראשונים דהתירא משום דהוי דרך אכילה, אף בפסולת מרובה דרך האוכלים ליטול האוכל ולאוכלו.

ובכוונת התוס' בפשוטו הוא דבפסולת מרובה, אין דרך לברור הפסולת דטירחתו מרובה, ולכך דרך הבוררים ליטול האוכל ולהניח הפסולת.

ולפי"ז בפסולת מרובה, יהא מותר לברור פסולת מתוך אוכל, דאין זה דרך ברירה. וכ"כ בהגהות אשר"י דשרי בכה"ג לברור פמ"א לאכול מיד. וכ"מ שנקט הרמב"ן בדעת תוס', [ע"ש שכתב לחלוק על תוס', דבורר פסולת מתוך אוכל לעולם אסור, כלומר דהוא עצמו סובר דההיתר הוא משום דהוי דרך אכילה. ומש"כ שם דבהתירא טרחינן היינו דאין זה ברירה אלא אכילה] ועי' פסקי תוס'.

יד) ובאופן שהאוכל מרובה וטירחת הפסולת מרובה כגון שהפסולת דקה, לכאורה לדעת תוס' כיון דדרך הברירה היא במה שטירחתו מועטת, ובכה"ג דטירחת הפסולת מרובה אסור לברור האוכל שזהו דרך ברירה, ויהא מותר לברור הפסולת, כמו בפסולת מרובה דשרי להגהות אשר"י.

והנה התוס' הקשו מהגמ' בביצה דף י"ד דבפסולת מרובה ד"ה בורר האוכל, ואמאי שרי לב"ש דאסרי לברור כדרכו אף ביו"ט. והתוס' בביצה שם תי' דאה"נ אלא דעדיפא מינה פריך, ומשמע דלתי' הגמ' שם יתיישב גם קושיא זו. והתם משנינן דמיירי דטירחת הפסולת מרובה ושיעוריה זוטר, כלומר דהאוכל מרובה ומ"מ טירחת הפסולת מרובה דהפסולת דקה, ולכך מותר לברור האוכל כדי למעט בטירחה, [ואין האוכל מוקצה דלא בטל לפסולת כיון דהאוכל הוא הרוב] ולכאורה להנ"ל עדיין יהא אסור לברור האוכל כיון שזו דרך ברירתו כדי למעט בטירחה. ויתכן דמה"ט התוס' בסוגיין לא תי' כן, וכמשנ"ת דזה לא יתיישב לתי' הגמ'. אבל צ"ב לתוס' בביצה. וצ"ל דלעולם דרך הברירה היא לברור המועט אף שטירחתו מרובה.

טו) שם אלא אמר אביי בורר ואוכל לאלתר וכו' ולבו ביום לא יברור ואם בירר חייב חטאת, ובטעמא דלאלתר שרי כתב רש"י שאין זה דרך בוררין. ועי' בס' שביתת השבת ס"ק ב' שהביא בשם ספר קרית מלך רב דההיתר מטעם שינוי, והא דשרי דוקא באוכל מתוך פסולת כמשמעות הרמב"ם פ"ז הי"ב, ה"ט דבעינן תרי שינויי להתיר לכתחילה.

אולם בשיטה להר"ן מבואר להדיא דהא דשרי לאלתר הוא משום דמתעסק באכילה הוא. ומה"ט לא קשה על אביי וכי מותר לאפות לאלתר, דדרך אכילה הוא. [ועי' מ"ב סי' שי"ט ס"ק י' שכתב כן דשרי משום דדרך אכילה הוא].

וכן מוכרח לדעת הראשונים דהא דשרי לאלתר הוא דוקא באוכל מתוך פסולת ופירשו הראשונים (עי' לעיל בשם הרמב"ן) דהא דשרי אומ"פ הוא משום דדרך אכילה הוא. וחדא התירא הוא, דבעינן שיהא אוכל מתוך פסולת ולאלתר, ובצירוף שניהם נחשב דרך אכילה. וע"ש בשביתת השבת שהאריך בזה.

ורש"י לשיטתו דביאר טעם ההיתר דאוכל מתוך פסולת הוא משום דלאו דרך ברירה הוא, ומשו"ה נמי מפרש דלאלתר שרי משום דלאו דרך ברירה היא. ובפרט למש"כ התוס' בדעת רש"י דאף בנפה וכברה שרי לאלתר. ובזה לא הוי דרך אכילה.

טז) האחרונים נחלקו בבורר בשעת אכילה ממש, אי דמי לסוגיין דשרי לאלתר, ודוקא בבורר אוכל מתוך פסולת (להלכה דנקטינן כשיטת הר"ח ודעימיה) או דעדיף מסוגיין, דזה חשיב מעשה אכילה ממש ולא מעשה ברירה, ואף בבורר פסולת מתוך אוכל שרי. עי' באה"ט דנחלקו בזה מהריט"ץ ומהר"י אבולעפיא. והביאוה"ל ד"ה הבורר כתב דנחלקו בזה הראשונים, דמהרא"ש בתשובה הובא בשו"ע סעי' ט"ז דהתיר לסנן מים לתוך פיו ע"י מפה משום דדרך שתיה הוא. ומשמע דבלא"ה אסור אף דהוא בשעת אכילה. אבל מהרמב"ן בסוגיין שכתב דמ"ד דשרי לברור פחות מכשיעור, משום דדמי למצא פסולת בחתיכה שאוכל ומפריש פסולת מתוך אוכל שמותר. ומשמע דעדיף מלאלתר ושרי אפי' פמ"א. אולם בשביתת השבת הביא בשם ס' פני הארי החי, דכוונת הרמב"ן דוקא באמצע שאוכל והחתיכה בתוך פיו בזה לא הוי ברירה כלל. אבל קודם שמכניס לפיו הוי כברירה לאלתר ואסור פסולת מתוך אוכל. וכ"כ החזו"א.

יז) בורר לאלתר לצורך אחרים, בתוס' ד"ה בורר ומניח פירשו דהיינו לצורך אחרים, ומשמע דלאלתר שרי אף לצורך אחרים. ואף דהתוס' פי' כן אליבא דעולא דמפרש הברייתא לבו ביום, מ"מ ה"נ צ"ל לאביי דבורר ומניח היינו לאחרים. וכן כתב הרמ"א בסע' א' בשם התוס'. ואולם רש"י ד"ה בורר ומניח לאלתר כתב, לאכול לאלתר. ועי' בה"ט ס"ק ב' בשם מהרי"א שדייק מרש"י דלצורך אחרים אסור. ומהריט"ץ נחלק עליו. [ויש לתלות זאת בצדדים הנ"ל, דאי טעם ההיתר משום דרך אכילה י"ל דרק לעצמו שרי, אבל אי משום דאינו דרך ברירה, גם לאחרים שרי. אולם המ"ב כתב הטעם משום דדרך אכילה, והרי לדינא שרי אף לצורך אחרים כדכתב הרמ"א. ועי' ביאה"ל דאף לצורך בע"ח שרי].

יח) בורר תורמוסין. מבואר בגמ' דברירת תורמוסין חשיב כבורר פסולת מתוך אוכל, דאם לא יטלם לתורמוסין יתקלקלו, ולכך חשיב כפסולת. אך צ"ב מ"ט חשיב כפסולת מתוך אוכל ליהוי כפסולת מתוך פסולת, ולפי' ב' ברש"י דמה שנשאר הוא ראוי לאכילה אחר שנתבשלו, כיון דהם גרועים בישולם קל, א"ש דהוי כפסולת מתוך אוכל, אבל לפי' א' שמה שנשאר הוא הקליפה, קשה דהוי כפסולת מתוך פסולת. ובריטב"א כתב דבאמת הוי פסולת מפסולת וגם זה אסור.

יט) ובהגהות רא"מ הורוויץ הקשה מ"ש מבורר שני מיני אוכלין שכתבו התוס' שמה שרוצה לאוכלו חשיב אוכל והשני פסולת, וא"כ ה"נ אם רוצה לאכול התורמוסין ליהוי כאוכל מפסולת, ואם רוצה לאכול את מה שנשאר א"כ אף אם התורמוסין נחשבים אוכל, מ"מ ליהוי כשני מיני אוכלים דמה שאין רוצה לאכול הוי כפסולת. ואמאי צ"ל דתורמוסין חשיבי כפסולת. ונראה דקושיתו היא רק אם הפסולת של התורמוסין חשיב כפסולת, אבל אי חשיב כאוכל, י"ל דלא מהני מה שרוצה לאכול את הנשאר. דמ"מ התורמוסים יש להם שם פסולת. [ועוד י"ל דהכא רוצה לאכול שניהם לאח"ז, ובכה"ג כתב הפמ"ג דלדעת תוס' אין איסור ברירת שני מינים, דתרוויהו חשיבי אוכל. ולכך אמרו בגמ' דהכא התורמוסים חשיבי כפסולת. ולשיטת התוס' לפי מה שנתבאר לעיל דס"ל דאף פסולת מתוך אוכל מותר לאלתר, ע"כ דהכא בורר לאח"ז].

והגראמ"ה הוכיח מקושיא הנ"ל, כדעת הרמב"ם דשרי לברור ב' מיני אוכלים לאלתר, ומשו"ה אמרו בגמ' דהתורמוסים חשיבי כפסולת, ולכך אסור לברור לאלתר, אבל בלא"ה היה מותר דומיא דב' מיני אוכלים.

כא) ולשיטת הרמב"ן דאוכל מתוך פסולת מותר לאלתר. משום דהוי דרך אכילה. א"כ צ"ב מאי נפ"מ אי חשיב כפסולת או כאוכל דלכאורה תלוי אם רוצה לאכול את מה שנוטל בידיו הוי דרך אכילה, ואי לאו אסור. ועי' אגלי טל ס"ק י"ד שעמד בזה.

כב) עוד העירו לשיטת התוס' דהא דפסולת מתוך אוכל הוי דרך ברירה הוא משום שהפסולת הוא מועט. ובפסולת מרובה הדרך לברור אוכל מתוך פסולת, ואסור אף אומ"פ, א"כ ה"נ בתורמוסין יהא תלוי מה הרוב ומה המיעוט. אמנם אי נימא דאף בפסולת מרובה דכתבו התוס' דאוכל מתוך פסולת הוי דרך ברירה, כ"ז לחומרא אבל לא לקולא, ואסור לברור גם הפסולת מתוך האוכל. (ודלא כהגהות אשר"י) א"כ א"ש די"ל דהכא התורמוסין הם הרוב, ואם הוי אוכל מתוך פסולת הוי שרי לבוררם. ורק משום דהוו פסולת אסור.

**ברירת שני מיני אוכלין**

כב) בתוס' ד"ה היו לפניו, מבואר דאיסור בורר שייך אף בשני מיני אוכלין, וכ"כ הראשונים. [ובתוס' הוכיחו זאת מהירושלמי ועי' פנ"י משה"ק ע"ד] וכן מבואר ברמב"ם פ"ח ובשו"ע סי' שי"ט סעי' ג'. ונאמרו בזה שני דרכים:

א) הפמ"ג משב"ז אות ב' נקט דטעם האיסור משום דאותו שאין רוצה לאוכלו נחשב כפסולת והו"ל כבורר פסולת מאוכל. והוכיח זאת מדברי התוס' דידן. ב) בביאוה"ל ביאר דעצם הפרדת שני המינים זה מזה הוי מלאכה. והוכיח כן מהרמב"ם. עי' ביאוה"ל ד"ה ובורר, וד"ה היו לפניו. [וע"ע שם בד"ה לאכול מיד, דנחשב תיקון בכל מין במה שהפריד מין השני ממנו. ונחלק בזה על הישוע"י].

ובראש יוסף האריך בזה, ומבואר שם שלדעת הרמב"ם באמת הוי מלאכה בעצם מה שמפריד מין אחד מחברו. וכדדייק הביאוה"ל מהרמב"ם. [אולם בפמ"ג נראה דנקט אף לדעת הרמב"ם דהברירה היא רק משום דחשיב כאוכל ופסלת, וצ"ע] אבל עכ"פ לדעת תוס' ודאי דכל האיסור רק משום דמה שאינו רוצה לאכול חשיב כפסולת.

ולדברי המ"ב צ"ל דכוונת התוס' לבאר דברי הגמ' להלן דרב המנונא מפרש הברייתא, דבורר אוכל מתוך פסולת ופסולת מתוך אוכל לא יברור ואם בירר חייב חטאת. ולגירסת התוס' דקאי בשני מיני אוכלין, הוצרכו לפרש דאותו שאין רוצה לאכול נחשב כפסולת, ואסור לבררו, אבל אותו שרוצה לאכול מותר לברור. וכן ביאר באגלי טל (זורה א'-ז'). ועי' ריטב"א דמבואר כן דבא לפרש דברי רב המנונא דאותו שאינו רוצה לאכול חשיב כפסולת. אולם בלשון התוס' נראה כהפמ"ג דזהו טעם האיסור לבורר משום דאיכא אוכל ופסולת.

כג) ובפמ"ג כתב נפ"מ לדינא בזה, דבאופן שרוצה לאכול שניהם לאח"ז, ומפריד האחד מהשני. לא הוי ברירה, דהי מינייהו אוכל הוי מיניהו פסולת. וכן יהא מותר לברור אף בנפה וכברה כיון ששניהם רוצה לאכול. ואמנם בראש יוסף דייק מהרמב"ם דאף בכה"ג אסור, וביאר כנ"ל דהרמב"ם ס"ל דעצם הפרדת ב' המינים חשיב מלאכה, והמ"ב פליג לדינא על הפמ"ג מטעם הנ"ל והיינו דפשיטא ליה דס"ל דאף התוס' מודו לרמב"ם בזה.

וגם לשיטת המ"ב יתכן דאיכא נפ"מ בין הרמב"ם לתוס'. דבשו"ע סי' שי"ט סעי' ג' כתב היו לפניו ב' מינים אוכלים מעורבים בורר האחד מאחד ומניח לאכול ביד. והרמ"א הגיה, ומניח השני כדי לאכול מיד. וביאר המג"א כוונתו עפ"י הטור, דדוקא יברור את שרוצה לאכול ויניח את השני, אבל לא יברור את שאינו רוצה לאכול ויניח את שרוצה לאכול. אף שבורר כדי לאכול לאלתר. וה"ט כמש"כ התוס' דחשיב כפסולת מתוך אוכל. [ולדברי המ"ב כל דברי התוס' הם בשביל לבאר דין זה].

אבל לדעת הרמב"ם כתב הביאוה"ל בשם המאמ"ר שהביא מהר"ד עראמה, דמשמע דבורר איזה שירצה. דאף אותו שאין רוצה לאכול לא חשיב כפסולת. ולכן מותר לברור לאלתר. [ומ"מ לאח"ז אסור לברור וכנ"ל דעצם הפרדת ב' המינים חשיב ברירה]. אמנם הביאוה"ל לא ברירא ליה ד"ז בשיטת הרמב"ם, ומ"מ לדינא אין נפ"מ כיון דהרמ"א מחמיר עפ"י הרא"ש. ע"ש.

כד) ויש להעיר למשנ"ת עפ"י הביאוה"ל והאג"ט בדעת תוס' דבאו לפרש שאסור לברור אותו שאינו רוצה לאכול, דהנה בריטב"א כתב בשם התוס', דלדעת אביי אין חילוק בין אוכל מתוך פסולת לפסולת מתוך אוכל, ובתרוויהו מותר לאלתר. ואסור לאח"ז. ולפי"ז ה"נ בשני מיני אוכלים לדינא יהא מותר לברור לאלתר איזה שירצה. וכל דברי התוס' הם רק לרב המנונא. [אכן הרמ"א דחילק בזה, משום דס"ל כהר"ח דלאביי נמי לא התירו לברור אלא אוכל מתוך פסולת אבל פסולת מתוך אוכל אף לאלתר אסור].

וכמו"כ לשיטת הביאוה"ל והאגלי טל בדעת תוס' (הובא לעיל באות ה') דאוכל מתוך פסולת מותר אף לאח"ז ואביי מיירי בפסולת מתוך אוכל, ובזה מותר לאלתר ואסור לאח"ז, ולפי"ז דברי התוס' קאי רק לאח"ז, [אלא א"כ נימא דרב המנונא חולק בזה, וס"ל דאף לאלתר לא התירו אלא אוכל מתוך פסולת] ונראה שלזה נתכוון בביאוה"ל ד"ה ומניח השני. ע"ש. [אבל להפמ"ג דברי התוס' קיימי לכו"ע, דהוצרכו לבאר הטעם שאסור לברור ב' מיני אוכלים באיזה אופן שאסור, שהוא רק משום שיש כאן פסולת].

כה) נחלקו הפוסקים אם במין אחד שייך ברירה, דעת התרוה"ד סי' נ"ז דבמין אחד מותר לברור אחד מחבירו אף גדולים וקטנים וכדו'. וכן פסק הרמ"א. אולם הט"ז ס"ק ב' הוכיח דאף במין אחד שייך ברירה, לפי מש"כ התוס' דאותו שאין חפץ לאכול חשיב פסולת, וא"כ אף במין אחד הוי כבורר פסולת מאוכל, דומיא דבורר דעלמא שבורר פסולת מאוכל דאף שהם מין אחד חייב. וא"כ ה"נ בב' מאכלים שבורר אותו שאין חפץ לאכול מחברו הוי כבורר פסולת מאוכל.

ולדברי המ"ב דאיסור בורר הוא בעצם הפרדת ב' המינים. ורק שהתוס' באו לבאר איזה מהם אסור לברור ואיזה מותר. א"כ י"ל דהכא לא חשיב פסולת ממש, וא"כ לא חשיב ב' סוגים אלא א"כ הוי ב' מינים, אבל מין אחד לא הוי ב' סוגים. משא"כ בפסולת ממש דחשיב תערובת ב' דברים הוי בורר. ורק אם נפרש כהפמ"ג דכל מה דחשי בבורר הוא משום דחשיב פסולת א"כ משמע דאותו שאין חפץ לאכול משוי ליה פסולת, א"כ ה"ה במין אחד. אכן הפמ"ג דחה דברי הט"ז, דפסולת ממש משוי ליה כמין אחר, משא"כ כשאין פסולת ממש, אלא שהוא אין חפץ באחד, לא משוי ליה כמין אחר.

כו) עי' בגמ' דף ק"מ א', ומבואר שם שמותר ליתן ביצה במסננת של חרדל, שהחלמון יורד למטה והחלבון נשאר למעלה עם פסולת החרדל, לפי שאין עושין אותה אלא לגוון, ופירש"י ששניהם אוכלין ואין כאן פסולת ואוכל. וכעי"ז מבואר בטור. ונאמרו בזה כמה שיטות.

א. הב"ח פירש דאם היו נותנים אותו לאכילה דמי לבורר אוכל מאוכל, שאותו שאין רוצה לאכלו חשיב כפסולת. ולזה אמרו דאין עושין אותו אלא לגוון. ובמג"א פי' כוונתו דס"ל דהוי ב' מינים, והט"ז שם ס"ל דהוי מין אחד ואפי"ה שייך ברירה באוכל מאוכל.

וצ"ב לפי"ז מאי נפ"מ שאין עושין אותה אלא לגוון. דמ"מ כיון שרוצה בו והשני לא רוצה בו הוי ברירה. וצ"ל דכיון שלא העדיפו לשימושו העיקרי, לא החשיבו כאוכל טפי מחברו, ולא נעשה השני כפסולת. והיינו כהפמ"ג דב' מיני אוכלים חשיב בורר רק אי משוי להו כאוכל ופסולת. ועי' פמ"ג מש"ז ס"ק י"ב שהוכיח מכאן דב' מינים שבוררם בנפה מותר כששניהם לאח"ז. והיינו כמשנ"ת. והביה"ל נחלק ע"ז, ודבריו צ"ב.

והמג"א שם מפרש דהוי מין אחד, וליכא ברירה במין אחד. (דלא כהט"ז), אלא דס"ד דהחלבון חשיב כפסולת כיון שמניחו עם פסולת החרדל. וקמ"ל דלא חשיב החלבון פסולת. ולפי"ז אין ראי' לפמ"ג. וכן י"ל לדעת הרמב"ם דס"ל דלא בעינן שיהא אוכל ופסולת. והרמב"ם באמת מפרש שם באו"א. והנה רש"י בסוגיין לא גריס ב' מיני אוכלין. ונסתפקו האחרונים אי משום דס"ל דלא שייך כלל בורר בב' מינים ודלא כתוס', או דמודה דשייך בורר, אלא דקשה ליה לפרש הסוגיא בב' מיני אוכלים, דלא שייך לפרש כרב המננוא דבורר אוכל מתוך פסולת, ופמ"א לא יברור. דהי מינייהו פסולת. ופליג על תוס' שכתבו דחשיב כפסולת. עי' פנ"י וראש יוסף. ובמגן אבות הוכיח מרש"י דף ק"מ דמודה דשייך בורר בב' מינים. אמנם להנ"ל כל זה דוקא אם נפרש כהב"ח, אבל למג"א אין ראי'. דנידון הגמ' אם הוי אוכל מפסלת ממש וקמ"ל שניהם אוכלים.

כז) מצינו כמה חילוקי דינים בין ברירת שני מינים לברירת פסולת מאוכל.

א. עי' בחי' הרמב"ן שצידד דבקנון ותמחוי בבורר אוכל מתוך פסולת חייב, ואפי' לאלתר. ובשני מינים תלוי בפלוגתת רב אשי ור' ירמי' מדפתי, אם חייב או פטור.

ב. הב"י דייק מהרמב"ם דשיעור לבו ביום דאסור, באוכל מתוך פסולת הוא כל שאינו סמוך לסעודה, אבל בשני מיני אוכלים דוקא קודם סעודת שחרית אסור לברור לסעודת בין הערבים, אבל לאחר סעודת שחרית מותר לברור לצורך סעודת בית הערבים, אף זמן מופלג קודם לכן. וד"ז הובא להלכה במ"א, [ועי' ביאוה"ל ד"ה שבירר שחרית, שהחמיר בזה למעשה].

ג. עי' פנ"י דהא דהתיר עולא לברור לבו ביום היינו דוקא בב' מיני אוכלין. אבל באוכל מתוך פסולת מודה שאסור לברור לבו ביום. וזה ע"ד הב"י הנ"ל.

ד. דברי האחרונים הנ"ל בדעת הרמב"ם, דפסולת מתוך אוכל אסור לאלתר, אבל בשני מיני אוכלים מותר לברור אף המין שאין רוצה לאוכלו כדי לאכול הנשאר לאלתר.

[ה. דברי הפמ"ג אליבא דהתוס', דבשני מיני אוכלים כשרוצה לאכול את שניהם מותר לברור אף בנו"כ או כשבוררם לאח"ז, אמנם דין זה אינו משום דדין ב' מינים חלוק מפסולת מאוכל, אלא אדרבה כיון שכל האיסור לברור ב' מינים הוא משום דחשיב כאוכל ופסולת, משא"כ בכה"ג דהי מינייהו אוכל והי מינייהו פסולת].

**ברירה באוכל מחובר לפסולת**

כח) בירושלמי איתא דהקולף שומין ובצלין חייב משום בורר. והובא בב"י וברמ"א סו"ס שכ"א. אולם בבבלי ביצה דף י"ג ב' שו"ט אם מותר לקלוף שעורים, וס"ד דחייב, ולמסקנא מותר לקלוף אפי' הרבה. ועי' ביאוה"ל סי' שכ"א ד"ה לקלוף דהבבלי מיירי בקולף לאכול לאלתר ובזה מותר אפי' הרבה. וגם בקולף שומין כתב הרמ"א דלאלתר מותר. ולפי"ז הא דס"ד בגמ' ביצה שאסור לקלוף, מיירי אפי' לאלתר. ולפי מש"כ רש"י שם דלס"ד חייב משום דש א"ש דלכן ס"ד דחייב אף לאלתר. דדישה לאלתר אסורה. אבל למסקנא אין חייב משום דש אלא משום בורר ולכך לאלתר מותר. והטעם דאין חייב משום דש ע"ש בתוס' דמיירי שנתקלף מן השבלים ונשאר בקליפתו החיצונה, ועי' פמ"ג סי' שי"ט בא"א ס"ק ז' דהקליפה בטילה לגבי אוכל. (וכ"ה בחי' רעק"א לשו"ע סי' שכ"א) וצ"ל דמ"מ שם פסולת עלה, דאל"כ אמאי חייב משום בורר. וצ"ב.

הרמב"ם לא הביא דין הירושלמי שאסור לקלוף שומין. וביאוה"ל שם כתב די"ל דס"ל דהירושלמי קאי כס"ד דגמ' ביצה דאסור לקלוף, ומפרש הרמב"ם דס"ד דחייב משום בורר ודלא כרש"י ולמסקנת הבבלי אין חייב משום בורר כלל ואף לאחר זמן מותר (דאין זה מלאכת מחשבת).

כט) עי' מג"א סו"ס תק"י בשם היש"ש, דלוזים ובטנים שנשתברו ועדיין הם בקליפתן, מותר לקלפן, דאין שם פסולת עליהם דשומר לפרי נינהו. והמ"א הקשה מהירושלמי הנ"ל. ועי' ביאוה"ל סי' שי"ט ד"ה מתוך, דקושית המ"א רק אלאחר זמן אבל לאלתר מודה המ"א שמותר ואף שמקלף הפסולת מתוך אוכל דבעלמא אסור לאלתר הכא שרי מטעמא דהיש"ש, וצ"ע דאם אין לזה שם פסולת, מאי נפ"מ בין לאלתר לאחר זמן. והא דמתיר הרמ"א לקלוף שומין לאלתר, ה"ט דא"א בענין אחר וכמש"כ הביאוה"ל גופיה בסי' שכ"א, וכן תמה בחזו"א סי' נ"ד. ונפ"מ בזה בברירת עצמות מן הבשר, עי"ש בביאוה"ל ובחזו"א.

ל) במ"א סו"ס שכ"א כתב שאף לקלוף תפוחים אסור משום בורר. אולם הפמ"ג שם תמה עליו, דבתפוחים כל זמן שהקליפה מחוברת לפרי, הקליפה ג"כ ראויה לאכילה ובכה"ג לא חשיב בורר. [והיינו דבורר הוא דוקא כשיש תערובת אוכל ופסולת, משא"כ הכא דאין לזה שם פסולת עדיין. אין כאן תערובת].

לא) עי' מג"א סי' שי"ט ס"ק ט"ז, דהא דסוחט פירות אין חייב משום בורר, משום דהכל מין אחד. וצ"ב דבאוכל ופסולת אף במין אחד הוי בורר. ובפמ"ג סי' ש"כ בא"א סק"ז תי' כנ"ל דהיכא דאין לזה שם פסולת אלא לאחר שנפרד מן האוכל לא הוי בורר. ולפי"ז צ"ע על המ"א שאסר בקילוף תפוחים.

לב) חולב בהמה. בגמ' דף קמ"ד ב' מבואר דמותר לחלוב לתוך הקדירה, דהוי אוכל מתוך אוכל, וע"ש בתוס' דבשבת שהבהמה אין ראויה לשחיטה הוי אוכל מתוך פסולת וחייב. וע"ש במהרש"א שנקט דחייב משום בורר. וכ"ה בחי' הרשב"א שם. אולם עי' ביאוה"ל סי' ש"כ ד"ה לאכול שמהרמב"ן במלחמות שם וכן באו"ז מבואר דחיובו משום דש ולא משום בורר וכ"כ התוס' יבמות דף קי"ד ב'. וצ"ב מ"ט לא הוי בורר, [וגם אי חשיב בורר אף באוכל מתוך אוכל יתחייב דומיא דשני מינים. ולרשב"א הנ"ל צ"ל דחשיב מין אחד וצ"ע]. ולסברת הפמ"ג הנ"ל א"ש, דקודם שחלב היה הכל פסולת, והכל חשיב מין אחד.

לג) בשו"ע סי' ש"כ סעי' ה' הביא בשם ר"ת שאוסר לסחוט בוסר לתוך אוכל כיון דהבוסר אין ראוי לאכול. ובמ"ב הביא מחלוקת המ"א והט"ז אם מותר לסחוט לאכול לאלתר.

ובביאוה"ל כתב עפ"י הנ"ל דחולב חשיב דש ה"נ בסוחט בוסר, וא"כ חייב אף לאלתר. אמנם הט"ז כתב דשרי לאלתר, דהוי כבורר. ולסברת הפמ"ג הנ"ל, ה"נ לא חשיב בורר כיון דקודם הסחיטה הכל פסולת א"כ אין כאן תערובת אוכל ופסולת, ומשמע דהט"ז פליג ע"ז.

לד) לפי המבואר נלמד דאף בפסולת מחוברת לאוכל שייך בורר כמבואר בירושלמי, וכן מבואר מדברי הרשב"א לענין חולב בהמה. וכן מהט"ז בסוחט בוסר, ואף לשיטת הראשונים הנ"ל דחולב חשיב דש ולא בורר. ה"ט כמש"כ הפמ"ג דקודם שנתברר הכל נחשב כפסולת. וכמו"כ בסוחט פירות דלא הוי בורר ה"ט דהכל חשיב אוכל.

הר"ח דף ע"ד א' כתב לבאר החילוק בין דש לבורר, שדש הוא באוכל מחובר לפסולת ומכינתן לברירה, ובורר הוא מפריש האוכל מהפסולת. ולכאורה מבואר בדבריו דכשהאוכל מחובר לפסולת לא חשיב בורר, וצ"ע מהירושלמי. [ואפשר דעיקר כוונתו, משום דהוי הכנה לברירה, ור"ל דלאחר הפירוק עדיין האוכל מעורב עם פסולת. וצל"ע].

ועיקר סברת הר"ח נראה דבאופן שקודם הפירוק לא היה כאן אוכל כלל, ועי' הפירוק יוצר את האוכל, חשיב דש, ורק כשהאוכל כבר קיים ורק שהפסולת מעורב בו שמפריע לאכילה חשיב בורר. ובזה מבואר מה דלא מצינו בדש היתר דלאלתר, וה"ט דמלאכת דש הי אליצור את האוכל ואף לאלתר חשיב מלאכה. משא"כ בורר דהאוכל קיים אלא שאין ראוי לאכילה מחמת תערובת הפסולת, לא חשיב תיקון האוכל כשעושה לאלתר דהוי דרך אכילה.

מלאכת טוחן

א) אמר רב פפא האי מאן דפרים סילקא חייב משום טוחן. ברא"ש הביא בשם רש"י שמחתך הירקות דק דק, ותמה דבדבר שהוא אוכל ומחתכו דק דק אין שייך טחינה. ובקרבן נתנאל אות י' פירש דהתורה לא נתנה שיעור לאכול חתיכות קטנות. ולשון זה איתא גם בשו"ת הרשב"א להתיר לחתוך לאלתר. וצ"ב. [ובאות ח' שם צידד להגיה ברא"ש דבדבר שאין אוכל לא שייך טחינה. וכוונתו להקשות על פירש"י בסילוק סילתא. אכן בתרוה"ד סי' נ"ו נקט ברא"ש כפשוטו].

ב) ובתוס' ד"ה דפרים סילקא כתבו דוקא בסילתא שייך טחינה אבל שאר אוכלין שרי. וצ"ב מאי שנא סילתא. [וע' חזו"א סי' נ"ז שצידד דכוונת התוס' לאפוקי פת. וכן צידד במגן אבות. והיינו משום דאין טוחן אחר טוחן. ולשון התוס' לא משמע הכי כלל. וגם בהגהות אשר"י הביא בשם ר"י, אבל "שאר ירקות" לא. וזה דלא כהחזו"א. והחזו"א עצמו הרגיש בזה].

ובתרוה"ד סי' נ"ו פירש דברי התוס', דדוקא במידי דאורחיה בטחינה דומיא דחיטים ושעירים, שייך טחינה, אבל שאר אוכלים לא.

ובהמשך דבריו כתב בתרוה"ד דבדבר שאין ראוי לאוכלו חי בלא טחינה כבשר, שייך טחינה אף לדעת התוס'. ולפי"ז יל"פ דסילקא אין ראוי לאוכלו חי. ושו"ר שכ"כ בדרישה סי' שכ"א. וכ"כ המנ"ח (טוחן ב').

ג) ועי' רמב"ם פכ"א הי"ח, החותך ירק דק דק כדי לבשלו הרי זה תולדת טוחן וחייב. ויל"פ כוונתו כנ"ל דאין ראוי לאוכלו בלא בישול ולא חשיב אוכל [מיהו לפי"ז משמע דאף לאחר שחותכו דק דק אין ראוי לאוכלו אלא ע"י בישול, ולסברת התרוה"ד הנ"ל, לאחר החיתוך ראוי לאוכלו. ועכ"פ בדעת תוס' יתכן דאין כוונתם לגמרי כהתרוה"ד אלא דסילקא נמי אין ראוי לאוכלו גם לאחר החיתוך אלא ע"י בישול. וע' בדרישה שם שהשוה דעת תוס' לרמב"ם וע"ע להלן ודו"ק]. אמנם עי' כס"מ שצידד לדעת הרמב"ם דאף שראוי לאוכלו חי, אם חותכו כדי לבשלו חייב משום טוחן. והסברא צ"ב. ואפשר דלבישול אין ראוי אלא ע"י טחינה. וע"ע מנ"ח שם שרק בטוחן כדי לבשלו דומה לטוחן תבואה. ודו"ק. ומ"מ לדינא משמע מסתימת השו"ע סי' שכ"א סעי' י"ב דאף בירקות שראויין לאוכלן חיין שייך טחינה, וכמש"כ שם במ"ב ס"ק ל"ח.

ד) ובחזו"א סי' נ"ז הקשה מהירושלמי דהשוחק שומין חייב משום טוחן. וחזינן דיש טחינה באוכלין ואף בדבר שראוי לאוכלו חי, שהרי שום חזי לאכילה כשהוא חי. ואדרבה עיקר אכילתו כשהוא חי כדאיתא בברכות ל"ח ב'. וכבר הוכיח כן הרשב"א בתשובה ח"ד סי' ע"ה דיש טחינה בפירות. ונדחק החזו"א שהרמב"ם יפרש דחייב לאו דוקא אלא אסור מדרבנן. ולדעת תוס' והרא"ש דאין טחינה באוכלין, י"ל דכ"ז בחותך דק דק דלא הוי טוחן ממש, אבל בטחינה ממש חייב אף באוכלין.

ובס' שלום יהודה סי' י"ד כתב שהרמב"ם מודה בשוחק שום שחייב משום טוחן, דאף שנאכל חי, מ"מ אין נאכל אלא ע"י טחינה ולא בעינן דוקא שנאכל רק ע"י בישול. אלא כל שע"י טחינתו משוי ליה ראוי לאכילה, או באופן שע"י טחינתו נעשה ראוי לאכילה, או שנעשה ראוי לבישול חייב, ול"ק מהירושלמי. [וכבר כתבנו לעיל דהכי משמע בתרוה"ד דכשאינו נאכל חי אלא ע"י טחינה חייב משום טוחן. ואע"פ שאין דרך לבשלו. ולהאמור גם הרמב"ם מודה לזה, ודלא כמש"כ לעיל].

ה) דף קנ"ה א' מתני' אין מרסקין לא את השחת ולא את החרובין לפני בהמה. ובגמ' מפרשינן טעמא משום דמטרח באוכלא הוא. [שראוי לאוכלו בלאו הכי ולא התירו בכה"ג טירחא]. או דמשוי אוכלא [כלומר דאדרבה מיירי דוקא שאין ראוי לאוכלו קודם לכן ולכך אסור]. ומשמע דלא הוי טוחן. וברמב"ם פכ"א הי"ח כתב מפני שנראה כטוחן. ויל"ע מ"ט לא הוי טוחן. ובשו"ת הרשב"א ח"ד סי' ע"ה כתב דלאלתר סמוך לאכילה מותר לטחון. ועי' ביהגר"א סי' שכ"א סעי' י"ב ד"ה וכ"ז, שהוכיח כהרשב"א מגמ' הנ"ל, והיינו דהתם מיירי לאלתר. ובחזו"א סי' נ"ז תי' דהתם מיירי בחותך חתיכות גדולות.

ו) בשו"ת הרשב"א סי' ע"ה כתב דהא דתנן בדף קנ"ה מחתכין את הדלועין לפני הבהמה. ה"ט משום דהוא סמוך לאכילה. וכל לאלתר שרי דומיא דבורר לאלתר, [וברמב"ם פכ"א הי"ח כתב הטעם משום דאין טחינה בפירות. אבל הרשב"א שם הקשה עליו מסוגיין דפרים סילקא חייב משום טוחן ואע"ג דהוי פירות].

ז) בתוספתא איתא, אין מרסקין את הגרוגרות ואת החרובים לפני הזקנים. ועי' חזו"א סי' נ"ז דמוכח מזה שיש טחינה באוכלין ולכה"פ מדרבנן וע"ש מש"כ בדעת הרמב"ם. ולדעת הרא"ש כתב דמודה בכתישה דיש טחינה באוכלין.

ח) עוד כתב החזו"א דמשמע דמחתך לפני הזקנים אף לאוכלן לאלתר, וקשה על הרשב"א שהתיר לאלתר. ותי' דהתם מיירי בריסוק, ושאני ריסוק דהוי מעשה טחינה ממש ואף לאלתר חייב. ורק בחיתוך דק דק דעיקרו דרך אכילה, בזה לא חשיב טחינה אלא לאחר זמן. [וביאור דבריו דחיתוך לא דמי לטחינה כמש"כ הרמב"ם פ"ז ה"ה דהוי תולדה דטוחן וע"ש במ"מ דבטחינה משנה גוף הראשון ממש, משא"כ בחיתוך. ולכך בעינן חשיבות לתיקון האוכל לאפוקי מדרך אכילה. וכעי"ז נתבאר במקו"א לענין בורר].

והנה הרמ"א סי' שכ"א סעי' י"ב כתב דאסור לחתוך גרוגרות וחרובים לפני הזקנים. והוא עפ"י התוספתא הנ"ל. ובמ"א כתב דאין ראי' מהתוספתא דמיירי בריסוק ולא בחתיכה. [אלא שמ"מ הדין אמת]. ועי' ביהגר"א דלק"מ, דריסוק היינו חתיכה וכמש"כ רש"י בדף קנ"ה במשנה. ע"ש.

ומבואר לדעת הרמ"א דתוספתא מיירי בחיתוך, ודלא כהחזו"א. והרמ"א גופיה הביא אח"כ את דברי הרשב"א דלאלתר מותר. וע"כ דמפרש דהתוספתא מיירי לאחר זמן, וע"ש בחזו"א שהאריך בדברי המ"א, ובתו"ד כתב דהרמ"א דהתיר לאלתר, לא מיירי בחותך גרוגרות אלא בלחם וירק. ודבריו צ"ע. ועכ"פ בביהגר"א מבואר שלא כדבריו.

ובעיקר שיטת הרשב"א דלאלתר שרי. בשלטי גיבורים חולק ע"ז, וכתב דאין לדמות טחינה לבורר. ועי' חזו"א שם שמדברי הראשונים מוכח דלא ס"ל כהרשב"א.

ט) ובדין הנ"ל דאסור לחתוך לפני הזקנים. עי' מ"א ס"ק י"ד דמשמע דדוקא לפני הזקנים שאין יכולים לאכול בלא חיתוך, אבל למי שיכול לאכול בלא זה מותר. ובביאוה"ל הוכיח דאף לשאר אדם אסור, מדברי הגר"א שביאר הטעם דאין איסור בריסוק שחת לפני הבהמה אלא משום מיטרח באוכלא. משום דהוי טחינה לאלתר. ומבואר דלאח"ז אף שהבהמה יכולה לאכול בלא החיתוך, אסור משום טחינה. ובחזו"א שם ר"ל דגם כוונת המ"א דוקא בסמוך לאכילה. דבזה אלימא סברת הראשונים דאין טחינה באוכלין, כשראוי לאוכלו בלא החיתוך. והיינו שבזה מודו להרשב"א דשרי לאלתר. וצ"ע. וע"ע תרוה"ד סי' נ"ו.

**טחינה בדבר שאינו גידולי קרקע**

י) בתרוה"ד סי' נ"ו כתב שמותר לחתוך בשר דק דק משום דאינו גידולי קרקע. ובטחינה אין חייב אלא על גידו"ק, דומיא דמעמר, ואף למ"ד דיש עימור שלא בגידו"ק מ"מ כיון דמצינו לדעת הרא"ש והתוס' דאין טחינה באוכלין, א"כ י"ל דבדבר שאינו גידו"ק כו"ע מודו דאין טחינה.

בשו"ע סעי' ט' הביא את דינו של התרוה"ד שמותר לחתוך בשר צלי, והיינו משום דאינו גידו"ק, וס"ל דבשר בהמה נמי לא חשיב גידו"ק, אולם בתו"ש הקשה דהשו"ע סעי' י' כתב דאסור לגרור גבינה בשבת. וקשה דמ"ש גבינה מבשר. ע"ש, ובמחה"ש תי' דאסור משום עובדא דחול, וכ"ה בריר"ש.

עוד הקשה התוס' מהא דאיתא בגמ' להלן שאסור לטחון רגבי עפר, וחזינן דאף שאינו גידו"ק הוי טוחן.

יא) ובחזו"א סוף סי' נ"ז כתב דדוקא במידי דאוכלין אין טחינה בדבר שאינו גידו"ק משא"כ בעפר ודאי דיש טחינה. ומה שהשוה התרוה"ד טחינה לעימור, אינו דמיון ממש, אלא להוכיח שאין צורת המלאכה בדבר שאינו גידו"ק ולכך בטחינה באוכלין אף לראשונים דסברי דיש טחינה בירקות ודלא כתוס', בבשר מודו כיון דאין גידו"ק. וכבר כתב כן בנשמ"א כלל י"ז דעיקר ההיתר משום דאין דרך טחינה בכך.

אמנם בביאוהגר"א סעי' ט' משמע דדמי ממש לעימור, דכללא הוא דבמלאכת קרקע אינה אלא בגידולי קרקע.

וע' שו"ת רעק"א סי' כ' דהתירא דהתרוה"ד הוא בצירוף שיטת הראשונים דאין טחינה באוכלין. וזה כעין מש"כ הנשמ"א והחזו"א. אולם לא דמו לגמרי. דלרעק"א נראה דזו סברא בפ"ע אלא דלא סמך להתיר אלא בצירוף דעת הראשונים דאין טחינה באוכלין. משא"כ לנשמ"א והחזו"א סברא אחת היא דבאוכלין שאינם גידו"ק אין טחינה.

בס"ד

יב) בגמ' דף קמ"א א' מבואר דמותר לדון פלפלין בשינוי, דהיינו ביד של הסכין. וע"ש בתוס' דהר"ח והשאילתות פירשו דמיירי ביו"ט, אבל בשבת אסור אף בשינוי, אבל התוס' הכריחו דמיירי בשבת וביו"ט א"צ שינוי. וכן דעת הרי"ף והרמב"ם פכ"א והרא"ש, וכן נפסק בשו"ע שכ"א סעי' ז'.

ובשו"ע שם כתב שידוכם בקתא דסכינא ובקערה, כלומר שיחתוך ע"י גב הסכין ולא בחוד הסכין, וגם שיחתוך על גבי קערה ולא על גבי מכתשת [דהיינו שכלי הקיבול של חתיכות הפלפלין לא יהא כלי שדרכו בכך] ובמג"א פי' דא"צ תרי שינוים, אלא או או קאמר, או שיחתוך בגב הסכין, או שיחתוך בסכין על גבי קערה. אבל האחרונים נקטו כפשטות השו"ע והב"י שצריך לשנות בשתיהם. וע' ביהגר"א שדייק כן מלשון רש"י בגמ' שם. ולענין מלח נקט הגר"א דא"צ שתי שינוים אבל בשעה"צ ס"ק ל"ב כתב שכל האחרונים חולקים בזה. (ועי' תהל"ד שנקט כהגר"א).

בפמ"ג א"א ס"ק ט' כתב דהוכחת המג"א דשינוי אחד סגי, דהב"י הביא מהשיבלי הלקט שהקשה איך התירו לעשות מלאכה דאורייתא בשינוי דהא מ"מ מדרבנן אסור. ותי' דשינוי גמור מותר. ואם צריך שתי שינויים לק"מ [ונראה כוונתו דבשינוי אחד אסור רק מדרבנן, וכאן דעושה עוד שינוי, חשיב כעושה מלאכה דרבנן בשינוי דשרי]. ובמ"ב משמע דהא דבעינן שינוי דקערה, אינו רק כדי שיהא תרי שינויים, אלא דבמכתשת אסור משום עובדה דחול. וכ"מ בביהגר"א ד"ה ובקערה. אמנם בב"י בשם האגור משמע כהמ"א דבשינוי אחד גמור סגי.

יג) עי' מ"ב שהביא לדון בחותך בחוד הסכין אי שרי לאלתר, דבא"ר נשאר בצ"ע, אבל מביאוהגר"א משמע דשרי לאלתר, והיינו דהגר"א כתב דאסור דוקא בכלי המיוחד לכך דדמי לנפה וכברה. ומקור דבריו בשו"ת הריב"ש סי' קפ"ד. [אולם יל"ע מסיום הריב"ש והגר"א שדימו זאת לסוגיין דלא התירו בפלפלין אלא בקתא דסכינא ומשמע דמפרשים דמיירי אף לאלתר, ואפי"ה דוקא בקתא דסכינא מותר. וצל"ע].

ויל"ע מה מספק"ל לא"ר אי שרי לאלתר. ואולי מספק"ל אי חוד הסכין דמי לקנון ותמחוי וצ"ע.

וע"ע בפמ"ג במשב"ז דנסתפק דאפשר דבתבלין אין היתר לאלתר כלל. וכנראה כוונתו דל"ש בזה דרך אכילה.

יד) גמ' האי מאן דסלית סילתא חייב משום טוחן. לפירש"י היינו שמחתך העצים לכמה חתיכות וע"ז חייב משום טוחן. והר"ח פי' שמפריד עצי דקלים שעשויין נימין נימין וכשמפרקם יוצא מביניהם קמח דק. ובמאירי הקשה ע"ז חדא דאינו טוחן הקמח שהרי מעיקרא היה הקמח כנוס בתוכו אלא שהוציאו. [ולכאורה חזינן בר"ח דאין המלאכה משום הפרדת גוף אחד לכמה חלקים, אלא אף בלא זה חייב ואפשר דהמלאכה הוא במה שנוצר קמח שמקודם לא היה לפנינו באופן שאפשר להשתמש בו. ועכ"פ הוי תולדה דטוחן]. עוד הקשה המאירי דאין חיוב טחינה אלא כשצריך לאותו קמח.

טו) ובאמת הרמב"ם פ"ח הט"ו פירש דהכא מיירי בטחינה של קמח, ולא במחתך חתיכות דקות. וכגון שמנסר העצים ויוצא מהם נסורת. אלא שהוסיף "ליהנות מנסורת שלהן". ומשמע כהמאירי דבלא"ה פטור.

והאחרונים נתקשו בדברי הרמב"ם אמאי בעינן שיכוון ליהנות מהן דאין לומר משום משאצ"ג [וכמו שכתב רש"י להלן ד"ה ואי חייטיה, דהקודח נקבים בעץ, י"א שחייב. ורש"י ס"ל דפטור משום משאצל"ג] דהרמב"ם הרי ס"ל דמשאצל"ג חייב עליה.

ובלח"מ כתב שאם א"צ להנות מהנסורת הרי זה מקלקל. וכתב לפי"ז דאם מכוון ליהנות מהעצים שחתך ג"כ חייב, דשוב אינו מקלקל. אמנם לשון הרמב"ם דחוק לפי"ז. דא"כ אמאי לא נקט דנוסר העצים בשביל העצים דסתמא הכי הוא. וגם דאמאי כתב כן רק כאן. ואפשר לומר דלא כהלח"מ, דאף שיש תיקון בעצים מ"מ אם בנסורת שבה יש טחינה אין תיקון חשיב מקלקל. ותלוי בנידון אם מקלקל שיש בו תיקון מצד אחר חשיב מקלקל או לא. וע"ע נשמ"א כלל י"ז ד'. ויל"ד בכוונתו.

טז) והאחרונים כתבו דכשאין צריך ליהנות מהנסורת לא חשיב כלל טוחן. עי' מרכה"מ שמדמה זאת לזומר וא"צ לעצים דפטור אף למ"ד משאצל"ג חייב. וכמש"כ התוס' דף ע"ג ב'. וכ"כ האג"ט טוחן-י' עפ"י הט"ז סי' ש"ב ס"ז שכתב דמגרר טיט יבש מעל בגדו אין חייב משום טוחן, כיון דלא ניחא ליה במה שנטחן, דומיא דסוחט כבשים לגופן. והיינו דמהות המלאכה היא במה שנוצר ע"י הטחינה דבר טחון שראוי לשימוש. וכשאין צריך לו, לא נחשב כלל שנוצר כאן נסורת. וזהו הטעם בקוצר דבעינן שיהא צריך לעצור, וכן בסוחט בעינן שיהא צריך למשקין. אמנם האג"ט שם כתב דא"א לומר כן בדעת הרמב"ם דלדידיה כבשין שסחטן לגופן דפטור, היינו דוקא כשאין מתכוון לסחוט כלל אלא רק לרככם, וממילא נסחטו. אבל בנתכוון לסחיטה חייב אף שאין כוונתו למימיהן. וע"כ צ"ל כהלח"מ דאיה"נ גם בצריך לנסרים שחתך חייב משום טוחן. [אמנם יש לדון בדבריו, דאין זה ברור כ"כ בדעת הרמב"ם. וגם די"ל דטוחן שאני מסחיטה].

ועוד נראה דהכא גרע בנסורת או עפר, דבלא מחשבה להדיא להשתמש בנסורת אין כאן חפצא של דבר הנטחן וכפסולת בעלמא הוא. וכעין זה מצינו בזומר וא"צ לעצים, דלשיטת המהרש"א דוקא בעצים בעינן שיהא צריך לעצים. וה"ט דדוקא בפירות וכדו' שבעצמותו אנו רואים כאן שנוצר פרי ע"י הקצירה, משא"כ עצים בסתמא הם כפסולת בעלמא אם לא שיכוון עבורם.

ומ"מ מדברי הר"ח מבואר דלא כהנ"ל, אלא אף באי"צ לדבר הנטחן חשיב טוחן. מדמפרש שע"י חיתוך העצים יוצא הקמח שביניהם חייב משום טוחן. וכ"מ מדברי רש"י להלן בקודח בעצים דרק משום משאצל"ג פטר. ועי' עוד בשיטה להר"ן בסוגיין. ודוק.

יז) טוחן אחר טוחן. ברמ"א סי' שכ"א סעי' י"ב כתב בשם הסמ"ג דמותר לפרר לחם משום דאין טוחן אחר טוחן. אמנם בשו"ת הרשב"א ח"ד סעי' ע"ח התיר לפרר, משום דלאלתר לאו טוחן הוא, וכדמצינו בבורר. ומשמע דבלאו האי טעמא חייב משום טוחן. ול"א דאין טוחן אחר טוחן. וכן הוכיח במל"מ פ"א ה"ג מחו"מ. וכ"מ בר"ן דשתי שיטות הם. ועי' חי' שיטה להר"ן.

במשל"מ פ"א ה"ג מחו"מ. כתב דבטוחן דק דק (יותר ממה שהיה טחון מתחילה), לכו"ע יש טוחן אחר טוחן. ומ"ש שהוכיח כן מדברי התוס' דף קי"ד ב'. וכוונתו למה שכתבו דבירקות שמחתך דק דק יש טחינה, והכא כתבו דדוקא בסילקא יש טחינה. ומוכח דכשמחתך דק דק חמיר. אולם צ"ע מה הראי' לטוחן אחר טוחן. [ועי' פמ"ג מש"ז אות י' שעמד בזה]. ונראה דהוכחתו שכשמוסיף לטחון יותר דק הרי הוא מחדש דבר בטחינתו, וממילא ל"ש בזה אין טוחן אחר טוחן. דטחינה זו לא היה קודם לכן.

עי' חזו"א סי' נ"ז דהטעם דאין טוחן אחר טוחן, אי"ז משום שכבר נעשה טחינה, וכמו בבישול אחר בישול. אלא משום שחיבור שנעשה שלא בתולדה לא חשיב חיבור ולכן לא הוי טחינה. ואף אם לא נטחן כלל, אין זה טחינה כשנתחבר ע"י אדם.

**דף ע"ד ע"ב**

א) גמ' אמר רב אחא בר רב עויא, האי מאן דשדא סיכתא לאתונא חייב משום מבשל פשיטא וכו' קמ"ל דמירפא רפי והדר קמיט. ונאמרו ג' פירושים בזה. א) רש"י מפרש דחייב משום הריפוי, וכ"מ בתוס' וברמב"ן. ב) בדעת הרמב"ם עי' פ"ט ה"ו שכתב דבישול היינו שמרכך את הקשה, או שמקשה את הרך. ולפי"ז כתב הלח"מ שם דמפרש הגמ' דחייב על מה שמקשה את העץ לאחר שנתרכך. וכוונת הגמ' מהו דתימא דאין חייב על קישויו כיון שכבר קודם לכן הוה קשה. קמ"ל דכיון שקודם נתרכך, ושוב מתקשה. חייב על קישויו. אולם בשעה"צ סי' שי"ח ס"ק ד' פי' דלהרמב"ם נמי אין חייב על הקישוי, ומש"כ דהקשה את הרך חייב היינו משום דמתרפה בשעה שמקשה אותו וכדברי רש"י. וצ"ע לשון הרמב"ם. ג) שיטת היראים מצוה רע"ד (עמ' קל"ד) דחייב על בישול המים שבלחלוחית העץ, וכ"מ במרדכי סו"פ תולין, דכתב שם דאסור לנגב הבגדים ששרויים במים סמוך לאש משום בישול דומיא דמאן דשדא סיכתא באתונא. ולפי"ז כוונת הגמ' קמ"ל דלא חייב על מה שמקשה את העץ. אלא שבשעת רפויו מתבשלים המים.

ב) והקשו הראשונים מהגמ' ע"ז דף ל"ח דמבואר שם דכיון דלשרורי מנא קמכוון לא חשיב בישולי עכו"ם. ובתוס' בע"ז שם (הו"ד במהרש"א בסוגיין) כתבו דלעינן שבת החמירו להחשיבו בישול, והיינו דכיון דעיקר כוונתו לשרורי מנא כלומר להקשותו ולא על הריפוי, לא חשיב בישולי עכו"ם ורק לענין שבת חייב משום דמכוון להרפותו כדי להקשותו אח"כ. ויל"פ החילוק דלענין בישולי עכו"ם נאסר התוצאה, שנתבשל ע"י עכו"ם וכיון שאין תכלית הבישול בשביל הריפוי לא נאסר, משא"כ לענין שבת אסור עצם פעולת הבישול. וכן משמע בריטב"א בסוגיין ובע"ז. [ועי' שיטה להר"ן ואולי כוונתו להנ"ל].

ג) וברמב"ן כתב דגבי שבת חשיב בישול, כיון דפס"ר הוא. ומשמע דר"ל דהכא חשיב אין מתכוון אלא דמ"מ חייב משום פס"ר, ובבישולי עכו"ם לא אסרינן פס"ר. ואפשר דכוונתו ע"ד הריטב"א הנ"ל, דהתם תלוי בעיקר הכוונה. [וצ"ע בסוגיא שם דמשמע דאם מכוון לשרורי אסור לישראל ליתן בתנור מאכל].

אמנם צ"ב דברי הרמב"ן מ"ט חשיב אינו מתכוון, הרי כדי להקשותו הוא צריך ליתנו באש, וע"כ הוא מתרפה. ועי' אג"ט אופה ס"ט שעמד בזה.

ועוד יל"ע דלכאורה חשיב מלאכה שא"צ לגופה. וכן נקט באמת בקה"י ביצה סי' י"ח ובשיטה להר"ן כתב דחשיב מלאכה שצריכה לגופה, כיון דפס"ר הוא, ובישולי ושרורי מנא באין כאחד. וצ"ל דכיון שזהו התהליך שמתרפה ואח"כ מתקשה, נחשב שצריך לבישול. ויל"ע מהא דזומר וא"צ לעצים, דאע"פ שמוכרח לקצור העצים בשביל האילן מ"מ כשא"צ לעצים עצמם חשיב א"צ לגופה. (כ"מ בתורי"ד דף קכ"א, וגם התוס' שפי' דלכו"ע פטור, מ"מ מודו דיש לפטור גם משום משאצל"ג), וצל"ע.

ד) אמנם לדברי הרמב"ם (לפי' הלח"מ) דחייב משום שמקשה את הרפוי, עדיין קשה מ"ט לא חשיב בישולי עכו"ם, ואפשר דכיון שהוא לא מכוון להקשות הרפוי אלא להקשות דבר שהיה קשה קודם לכן אלא דבשעת מעשה מתרכך ושוב מתקשה לענין בישולי עכו"ם לא חשיב שרצונו בזה. וע"ע בתוס' רי"ד ע"ז לח. דלענין בישולי עכו"ם לא אסרינן אלא בישול לאכילה. וצ"ע.

ה) בשו"ת חת"ס יו"ד סי' צ"ב כתב דמבעיר נר בשבת אין חייב משום מבשל כיון שהשמן מתכלה, ובישול דאסר רחמנא בשבת הוא בישול שיש לו צורך בדבר המתבשל דומיא דבישול סממנים במשכן. אולם באמרי בינה דיני יו"ט סי' א' הוכיח שלא כדבריו מסוגיין לשי' היראים דמחייב על בישול המים שיוצאים מהעץ אע"פ שמתכלים. וע"ע בתורא"ש יבמות דף ו' ב' דמבואר להדיא דמדליק נר חייב משום מבשל. והוכיחו האחרונים מזה דלא כהחת"ס. וע' נשמ"א כלל כ' סק"ב שהעלה דפליגי בזה הירושלמי והבבלי בזר שמקטיר אימורים בשבת אי חייב משום מבשל או משום מבעיר. ולהבבלי אינו מבשל. ודייק כן מרש"י בסוגיין שכתב דשדא סיכתא לייבשו. ומשמע דלשורפו לא חשיב מבשל. וע' קה"י ביצה סי' י"ח.

ו) גמ' האי מאן דעביד חביתא חייב משום שבע חטאות. ומצינו בזה כמה שיטות בראשונים.

לפירש"י - א. טוחן. ב. בורר. ג. מרקד. ד. לש. ה. ממחק. ו. מבעיר. ז. מבשל.

לתוס' - חייב גם משום בונה. דיש בנין בכלים (לרש"י אין בנין בכלים. ועי' פנ"י). ולא ביארו התוס' איזה מלאכה מהנך דכתב רש"י מפקינן, ובשיטה להר"ן כתב דמפקינן מבעיר שאין זה ממלאכות שבגוף החבית. ובתוס' רי"ד איתא דמפקינן בורר דמרקד סגי לה. [וכוונתו נראה דבמציאות יכול לעשות הכל ע"י ריקוד]. ובריטב"א הביא ב' הפירושים.

הבעה"מ פירש כרש"י, אלא שבמקום טוחן כתב חורש, ומש"כ רש"י דליכא חיוב חופר דא"צ אלא לעפרה, כתב בעה"מ דמיירי בצריך לגומא. אמנם צ"ב להיפך. מ"ט לא יתחייב לבעה"מ משום טוחן. ואפשר דס"ל דליכא טוחן בעפר משום דאינו גידו"ק. והרעק"א נתקשה (לפירש"י) לדעת התרוה"ד דבעינן גידו"ק, מ"ט חייבים על טחינת עפר, והוכיח מזה דחשיב גידו"ק. אבל בדעת בעה"מ י"ל דבאמת פטור מה"ט. ובשביה"ש (טוחן ל"א) כתב דעפר אינו חיבור ולכן לא חשיב טוחן.

הר"ח פירש דחייב, א. חורש, [ובאופן שהיתה לו גבשושית ונטלה דניחא ליה ביפוי הקרקע]. ב. טוחן. ג. בורר. ד. מחתך. (ולרש"י צ"ל דבמציאות ליכא מחתך). ה. בונה. ו. מכה בפטיש ודלא כרש"י דליכא מכב"פ כיון שנעשית המלאכה מאליה, ושמא הר"ח מיירי שעשה אח"כ פעולה לגמור החבית וכן משמעות דבריו. והר"ח השמיט לש ומרקד, מבשל ומבעיר. וצ"ב. ובמבעיר כבר הבאנו מהשיטה להר"ן דאין זה ממלאכות שבגוף החבית. אבל צ"ב מ"ט לא מנה לש ומרקד ומבשל.

ובאמת הר"ח מנה רק שש וא"כ צריך להוסיף אחד מהנ"ל. ובהגה"ה הוסיף מבשל וצל"ע.

ז) שם האי מאן דעביד חילתא חייב י"א חטאות.

ופירש"י - א. נוטע. ב. קוצר, ג. מעמר. ד. בורר. ה. ממחק. ו. טוחן. ז. מחתך. ח. מסיך. ט. עושה ב' בתי נירין. י. אורג. יא. מכה בפטיש.

ולשיטת התוס' והראשונים דיש בנין בכלים, לכאורה חייב גם משום בונה. אולם בריטב"א כתב דהכא אין לחשוב בונה, כיון שמנה אורג שזהו בנין של בגדים [והיינו דומיא דמרקד שאין חייב משום בורר, דהתורה קבעתו בשם מלאכה לעצמה].

אמנם הר"ן כתב דהכא נמי חייב משום בונה, ואפיק בורר דליכא קנים שאין יפות, [ועוד י"ל בדעת תוס' לפי מה שהקשה בנשמ"א כלל ט"ז ג' על רש"י, דאם בורר היפות הוי אוכל מתוך פסולת לאלתר. ותי' דמיירי בבורר הקנים שאין יפות או דלא שייך היתר דלאלתר אלא באוכל. וי"ל דהתוס' פליגי ע"ז וס"ל דהכא לא מחייב משום בורר כיון דבורר היפות לאלתר].

והר"ח כתב בונה ולא אורג. וצ"ע הטעם. ועוד כתב דש במקום ממחק. ולרש"י דאין חייב משום דש עי' שביה"ש פתיחה לדש סק"ד. דקילוף לא חשיב דישה. ובר"ח חזינן דפליג ע"ז. ופליגי נמי הר"ח ורש"י דלר"ח אין חיוב משום ממחק. עי' משנת השבת בשם שבט הלוי דכיון דהקנה מצד עצמו חלק אלא שמסיר הקליפה ממנו אי"ז ממחק.

גוזז

**דף ע"ד ב'**

ח) ת"ר התולש את הכנף והקוטמו והמורטו חייב ג' חטאות, אמר ר"ל תולש חייב משום גוזז. כתב הרמב"ן דכיון דחיובו משום גוזז, אין נפ"מ בין מחיים ללאחר מיתה. דלאו משום עוקר דבר מגידולו הוא דנימא דדוקא מחיים הוא ולא לאחר שחיטה, אלא משום שגוזז. ואף לאחר מיתה הוי גוזז [שמפריד דבר הטפל לגוף מהגוף] וע"ש שהוכיח כן מהתוספתא דהגוזז את השלח (היינו העור לאחר שהפשיטו) חייב משום גוזז.

והוסיף הרמב"ן דאין חייב משום דעוקר דבר מגידולו דא"כ היינו קוצר, כלומר דממה דאמרינן דחייב משום גוזז ולא אמרו משום קוצר ש"מ דאין חייב משום קוצר, והטעם, דאין קוצר אלא בגידולי קרקע. ובהמשך דבריו הוסיף דאין לומר דמחיים חייב גם משום קוצר אלא דנקטה הגמ' גוזז לאשמועינן דחייב גם לאחר מיתה. דחדא תולדה לשני אבות ליכא לעולם, וצ"ב דלכאורה דוקא על אותה תוצאה אין חייב משום שני אבות וכדמצינו דאין חייב על מרקד גם משום בורר, אבל הכא שני ענינים הם, שעוקר דבר מגידולו, וגם שעוקר הדבר שטפל לגוף מהגוף. וצל"ע. ובשיטה להר"ן כתב בנוס"א: דאין לומר דחייב שתים, דא"כ הו"ל לריש לקיש לאשמועינן הכי בהדיא. וע' רמב"ן להלן דף ק"ז ב'.

ט) ובבכורות כ"ד ב' איתא במתני' דמותר לתלוש את השיער בשביל השחיטה, ואע"ג דאסור לגזוז את הבכור. ובגמ' מספק"ל אי משום דאין מתכוון [עי' בשיטה להר"ן די"מ משום משאצל"ג, ועוד פי' דאין מתכוון לגיזה]. וא"כ ה"ה ביו"ט שרי דאין מתכוון. או משום דתולש לאו היינו גוזז וביו"ט אסור משום דעוקר דבר מגידולו. ולפי"ז מפורש להדיא דתולש חשיב גם עוקר דבר מגידולו. אלא שכתב הרמב"ן דלמסקנת הגמ' דביו"ט נמי מותר ולא משום דאינו מתכוון דרב ס"ל דאין מתכוון אסור. אלא משום דתולש לאו היינו גוזז. ואף ביו"ט מותר דלמסקנא נקטינן דלא חשיב עוקר דבר מגידולו בבעלי חיים.

והנה בגמ' שם איתא, דביו"ט מותר משום דעוקר דבר מגידולו כלאחר יד הוא. ולפי"ז משמע להיפך דבאמת דבע"ח נמי חייב משום קוצר. אלא דתולש פטור משום דכלאחר יד הוא, ודוקא בבהמה אבל בעוף דאורחיה הוא כדאיתא התם, א"כ חייב גם משום קוצר ולא רק משום גוזז, וכן הקשה המהרי"ט אלגזי שם. וכ"ה המנ"ח גוזז. אכן בשיטה להר"ן משמע דלא גרס כן בגמ', אלא דביו"ט נמי מותר משום דכלאחר יד הוא. והיינו גוזז כלאח"י. וצ"ע בלשון הגמ' שם. [ובהגהות למהרי"ט אלגזי הביאו שכן גירסת הרמב"ן וכ"ה באמרי בינה דיני שבת סי' לב].

י) עוד הוכיח הרמב"ן דאין חייב משום קוצר. דא"כ אין לפטור תולש משום דהוא כלאחר יד, דדרך לתלוש דבר מגידולו ביד, ורק גזיזה דרכה בכלי, וכוונתו נראה דאע"ג דאין דרך לתלוש שיער ביד. מ"מ כיון דעיקר קצירה דרכה גם לתלוש, אף בבע"ח יהא חייב אע"פ שבבע"ח אין דרכם בכך, אבל בגוזז שעיקרו דרך גזיזה, משו"ה פטור תולש שאין דרכו בכך. ורק בעוף דאורחיה בהכי חייב. ועי' דבר אברהם ח"א סי' כ"ד ח' מש"כ בזה.

יא) ובגמ' דף ק"ז ב' איתא דהמושיט ידו למעי בהמה ודלדל עובר שבמעיה חייב משום עוקר דבר מגידולו. וכתב הרמב"ן שם וכ"ה ברשב"א וריטב"א שם, דאין הכוונה דחייב משום קוצר, דאין קצירה בבע"ח דאינם גידו"ק. אלא כוונת הגמ' משום נטילת נשמה, דכשניתקו ממקור חיותו חשיב שנוטל נשמתו ממנו. ואמנם בירושלמי מפורש דחייב משום קוצר, הבבלי חולק ע"ז. ועי' חזו"א בכורות סי' כ"א כ'.

יב) לפי האמור כתב הרמב"ן דהשוחט עוף ביו"ט מותר לתלוש נוצה במקום השחיטה, ואע"ג דאין להתיר משום צורך השחיטה דלא חשיב אוכ"נ, מ"מ הרי מלאכה זו מותרת לאחר השחיטה משום אוכל נפש, שצריך למרוט את כל נוצות העוף. וגם לאחר מיתה שייך גוזז, אלא שהותרה לצורך אוכ"נ, א"כ אין נפ"מ אם ימרוט לאחר השחיטה או קודם השחיטה. ואין לומר דמחיים חייב גם משום קוצר. שהרי נתבאר דלא חשיב קוצר.

אמנם הרמב"ם פ"ג ה"ג מהל' יו"ט כתב שאסור למרוט קודם שחיטה. והביאו הרמב"ן.

ובביאור דעת הרמב"ם מצינו כמה פירושים. המ"מ כתב דאע"ג דלאחר שחיטה מותר דחשיב מלאכת אוכל נפש, מ"מ קודם שחיטה לא חשיב או"נ, וכעי"ז ע' ברא"ש בכורות. ובמנ"ח (קוצר ב') כתב דהרמב"ם ס"ל דשייך קוצר בבע"ח, דס"ל דבע"ח חשיבי גידולי קרקע. אולם עי' קה"י שבת סי' נ' וכן בדבר אברהם ח"א סי' כ"ד, דאע"ג דבהמה הוי גידו"ק, מ"מ לענין קצירה בעינן קצירה מן הקרקע. ובבע"ח לא חשיב קוצר מהקרקע. ועי' עוד ברא"ש הל' בכורות מש"כ בדעת הרמב"ם.

יג) ובעיקר דברי הרמב"ן שאין קוצר בבע"ח. כתבו האחרונים שמדברי רש"י דף צ"ד א' משמע דשייך קוצר בבע"ח, שהביא גם בד"ה מפרק. די"מ שהחולב בהמה חייב משום קוצר. ורש"י חולק ע"ז כיון דהחלב מפקיד פקיד ואינו מחובר לבהמה. ומשמע דאם הוא מחובר חייב משום קוצר ודלא כהרמב"ן. ויש שכתבו דאין ראי' מרש"י דה"נ הו"מ לדחות כן, אלא דעדיפא מיניה קאמר.

יד) עוד כתב הרמב"ן דמותר לתלוש שיער הבהמה לצורך השחיטה מטעם דהוי מלאכה שא"צ לגופה. כלומר דא"צ לשיער הנתלש. אלא שתולש כדי שיהא הצוואר ראוי לשחוט.

והנה במתני' דף צ"ד ב' תנן הנוטל צפרניו זו בזו פטור, ובגמ' אמרינן דבכלי חייב חטאת ובתוס' שם כתבו דהיינו דוקא לר"י דס"ל משאצל"ג חייב אבל לר"ש פטור דה"נ הו"ל משאצל"ג. אולם הרמב"ן דף ק"ו כתב דבין אם גוזז לצורך הדבר הנגזז. בין לזורק הגוף ליפותו הוי מלאכה הצריכה לגופה, דבנילה עצמה היא המלאכה, ור"ל שעצם ההפרדה היא המלאכה, ולא דמי לחופר גומא ואי"צ אלא לעפרה דהוי משאצל"ג. דהתם הבנין בקרקע היא המלאכה, וכשא"צ לבנין הוי משאצל"ג. אבל הכא המלאכה היא בהפרדה. והוי צל"ג. ובשו"ת הריב"ש סי' שצ"ד כתב ג"כ דהוי מלאכה הצל"ג מטעם דהנטילה עצמה היא המלאכה, והוסיף שם דבמשכן היה הגזיזה גם שלא לצורך הצמר והשיער, וכגון בעורות תחשים, ולכך חייב כל שהוא לצורך הגוף דהינו שרוצה ליפותו. ולא דמי למפשיט את העור, דאם א"צ לעור הוי משאצל"ג אע"פ שהוא לצורך הגוף, דהפשטה דמשכן הואי רק לצורך העור. והיינו דס"ל כהתוס' דף צ"ד א' דצריכה לגופה היינו לצורך שהיה במשכן, וזהו מה שמגדיר את המלאכה. ולכאורה דברי הריב"ש הם כדעת הרמב"ן. אולם בהג' הגראז"מ זצ"ל ורמב"ן כתב דמשמעות הרמב"ן דלא כטעם הריב"ש. ועי' בביאוה"ל סי' ש"מ שגם השו"ע ס"ל דהו"ל מלאכה הצריכה לגופה. וכהריב"ש.

ובביאוה"ל סי' ש"מ הביא בשם החכ"צ להקשות על הריב"ש דגוזז צפרניו חשיב מלאכה הצריכה לגופה, מהא דכתב הרמב"ן בבכורות דתולש שיער קודם שחיט החשיב משאצל"ג. וע"ש שתי' דהתם שאני שא"צ ליפויה עור, אלא כדי שלא יפריע לשחיטה ולכך חשיב משאצל"ג. [ויש להעיר דהו"ל להקשות על הרמב"ן גופיה בדף ק"ו. וכנראה דלא היה לפניו חידושי הרמב"ן, וכן נראה מדתי' דברי השו"ע עפ"י הריב"ש, ולא תי' עפ"י הרמב"ן].

**דף ע"ה ע"א**

א) ת"ר הצד חילזון וכו' וליחייב משום נטילת נשמה וכו', רבא אמר מתעסק הוא אצל נטילת נשמה. וכו'. ובתוס' ד"ה מתעסק כתבו דלאו דוקא מתעסק קאמר, דהא מתעסק בחבורה חייב לר"ש דאמר מקלקל בחבורה חייב. [כלומר דבחבורה לא בעינן מלאכת מחשבת לחייבו, ולכך מקלקל חייב וה"ה מתעסק], אלא מתעסק דהכא היינו אינו מתכוון, ומותר אפי' בחבורה כמו כל איסורים שבתורה דאין מתכוון מותר אע"ג דלא שייך בהו מלאכת מחשבת.

וביאור דבריהם, דבאין מתכוון אין הפטור רק משום דאין זה מלאכת מחשבת, אלא שאין זה מעשה איסור כלל, ואף בשאר איסורים מותר באין מתכוון, ומשו"ה אף בחבורה שחייב גם באופן שאין זה מלאכת מחשבת, מ"מ אין מתכוון פטור דומיא דשאר איסורים שבתורה.

ב) אולם רש"י כתב בד"ה מתעסק לא הויא מלאכת מחשבת שאין מתכוון שימות. ומבואר דטעם הפטור משום מלאכת מחשבת, ואמנם יל"פ שמודה רש"י דאין הפטור משום מתעסק אלא משום דאין מתכוון, אבל טעם הפטור משום מלאכת מחשבת. אבל קשה קושית התוס' דבחבורה חייב אף אם אין זה מלאכת מחשבת. ועוד דאמאי הוצרך לפרש משום מלאכת מחשבת, דהו"ל לפרש כתוס' דאין מתכוון מותר בכל האיסורים שבתורה.

וצ"ל דקאי לר' יהודה דס"ל (בדף ק"ו א') דמקלקל בחבורה פטור, דלדידיה אף בחבורה.

בעינן מלאכת מחשבת. ואע"ג דסוגין אזלה אליבא דר"ש כדאיתא בגמ', מ"מ כר"י נמי אזלה, כדהוכיח הרמב"ן דאף לר"י אין חייב משום נטילת נשמה מדלא אמר חייב שלוש. [וע"ש שהקשה לפי"ז על התוס']. ומעתה א"ש דלא פירש כתוס' דפטור דומיא דכל איסורים שבתורה, כיון דלר"י אין מתכוון אסור בכל התורה. ולכך פי' דהכא פטור משום דלא הוי מלאכת מחשבת, ואף אי כוונת רש"י משום דאין מתכוון, א"ש אף לר"י למש"כ התוס' דף מ"א ב' ד"ה מיחם, שבשבת מודה ר"י דמה"ת מותר אלא שמדרבנן אסור. וע"ש בגלהש"ס שכן דעת רש"י בדף קכ"א ב'. וה"נ בסוגיין פטור משום אין מתכוון.

ג) ובעיקר מש"כ התוס' דהכא לא משום מתעסק פטור אלא משום אין מתכוון. יעויין בפי' הר"ח וכן בפי' ר"נ גאון, דמפורש דפטורו משום מתעסק. ומשום דבעינן מלאכת מחשבת. ולדבריהם נמי צ"ל כנ"ל ברש"י, דאזלי בשיטת ר"י דס"ל דבחבורה נמי בעינן מלאכת מחשבת ומקלקל פטור.

ד) והנה מבואר בתוס' ובר"ח דאי פטור משום מתעסק היינו מטעם דבעינן מלאכת מחשבת. ומשום הכי כתבו התוס' דע"כ לאו משום מתעסק פטור דבחבורה לא בעינן מלאכת מחשבת וע"כ דמשום אינו מתכוון הוא דפטור. וצ"ע דבתוס' דף ע"ב ב' כתבו דהיכי דמתכוון להיתר יש ללמדו מבה פרט למתעסק ולא בעינן לטעמא דמלאכת מחשבת. וא"כ הו"ל לתוס' לפרש דה"נ פטור מטעם מתעסק דכל איסורים שבתורה, ואף דבחבורה פטור דומיא דאינו מתכוון שכתבו התוס' דאף בחבורה פטור. וכן הקשה החת"ס, וכן בהגהות ראמ"ה.

ה) ולאידך גיסא יל"ע מה שייך לפטור בסוגיין מטעם מתעסק [ולר"ח ור"נ גאון הוא לקושטא דמילתא כנ"ל], דמאי שנא מכל אינו מתכוון דלא פטרינן מטעם מתעסק, וכדחזינן לר"י דס"ל אינו מתכוון אסור ובמתעסק מודה דפטור וע"כ דאינו מתכוון לאו מתעסק הוא. וע"כ ה"ט כמש"כ רעק"א [בדו"ח סוף מערכה י' והובא בליקוטים ליומא דף לד] דמתעסק היינו דוקא כשאינו יודע שעושה מלאכה אבל באינו מתכוין שיודע שיתכן שעושה מלאכה אלא שאינו מתכוון לכך לא חשיב מתעסק. וה"נ בפוצע חילזון הרי ידוע שיכול למות [וביותר דהוי פסיק רישיה, ואמנם למסקנא באמת משמע בתוס' דמשום משאצל"ג הוא דפטור ולא משום מתעסק, מ"מ לס"ד נמי הוי פ"ר אלא דס"ד דאפי"ה פטור כיון שאינו מתכוון לכך]. וא"כ מאי שיטיה למתעסק.

ו) אמנם עי' בתוס' סנהדרין פ"ה א' (ד"ה ורבי) שכתבו דמודה ר"י דבשבת אינו מתכוון פטור מטעם דבעינן מלאכת מחשבת ורק מדרבנן אסור. והוכיחו זאת ממתעסק שאינו מתכוון למלאכה פטור [אף שמתכוון לפעולה רק דלא ידע שעושה מלאכה] וכ"ש אינו מתכוון דאינו מכוון אלא לגרירה ע"ש. וחזינן שהשוו אינו מתכוון למתעסק. ובאמת הרעק"א הנ"ל נתקשה בדבריהם דע"כ מתעסק קיל טפי מטעם הנ"ל שאינו יודע שעושה מלאכה כלל. והוכיח זאת מהא דבשאר איסורים נמי מתעסק פטור ואפי"ה אינו מתכוון לר"י אסור. וע"כ דאינו מתכוון גרע כיון שיודע שיתכן שתיעשה מלאכה ורק דאינו מתכוון לה, וא"כ ה"ה בשבת נימא דאף דמתעסק פטור מ"מ אינו מתכוון חייב.

וע"כ צ"ל דשאני מתעסק דשבת ממתעסק דכל התורה דילפינן מ"בה", דמתעסק דילפינן מבה לא שייך באינו מתכוון כמש"כ הרעק"א משום שיודע שיתכן שנעשית מלאכה על ידו ולכך אסר ר"י, ורק במתעסק שאינו יודע שעושה מלאכה פטור. אבל מתעסק דשבת שייך אף באינו מתכוון, ולכך כתבו הראשונים דבסוגיין נמי שייך לפטור משום מתעסק, ורק מטעמא דבחבורה לא בעינן מלאכת מחשבת סברי התוס' דל"ש לפטור משום מתעסק וגם לא משום אינו מתכוון דשבת. אלא מטעם אינו מתכוון דכל התורה פטור. וא"ש דלא כתבו התוס' דפטור משום מתעסק בכה"ת, דהכא כאן שיודע שיכול למות ע"י הוצאת הדם לא חשיב מתעסק. אולם כ"ז צ"ב מאי שנא מתעסק דשבת ממתעסק דילפינן מבה. וי"ל.

ז) שאני הכא דכמה דאית ביה נשמה טפי ניחא ליה כי היכי דליציל צבעיה. ונאמרו בזה כמה פירושים. א. רש"י פירש שהוא טורח לשומרו שלא ימות. ועי' רמב"ן שפירש כוונתו דהוא עושה כן באופן שאפשר שלא ימות, ור"ל דלא הוי פסיק רישיה, וכ"ה בריטב"א. אמנם לשון רש"י בסוה"ד משמע דהוי פ"ר אלא דהכא לא מודה ר"ש. וצ"ע. ב. בשיטה להר"ן ובמאירי פי' עפ"י שיטת הערוך דפ"ר דלא ניחא ליה מותר, וה"נ לא ניחא ליה. ולכאורה זו כוונת רש"י בסוה"ד. וכ"מ בתוס' שנקטו כן בדעת רש"י. אלא דקשיא לתוס' דמבואר בדברי רש"י שרק משום דאינו רוצה שימות פטור אבל בלא איכפת ליה חייב. ובגמ' דף ק"ג מבואר דאף בלא איכפת ליה פטר ר"ש. [ועי' רעק"א שהקשה כן על רש"י מדבריו בדף ק"ג דמפורש דבלא איכפת ליה פטור וברש"ש תמה עליו דכבר הקשו כן התוס', ודו"ק]. ועי' חת"ס שתי' דהתם בדף ק"ג. פטור רק משום שאצל"ג (ע"ש בתוס') וס"ל לרש"י דבחבורה חייב ודלא כמש"כ התוס' בסוגיין. ולכך הוצרך לפרש הכא דרצונו שלא ימות דבזה פטור אף בחובל, ובחת"ס שם כתב דטעמא משום דלא הוה במשכן, וצ"ב. ולכאורה הו"ל לפרש מטעם הערוך דבלא ניחא ליה כה"ג אף דפס"ר חשיב כאינו מתכוון.

ג. התוס' פי' דפטור משום משאצל"ג ואף בחבורה פטור. והתוס' נתקשו בטעם הדבר. ועי' רמב"ן שהקשה דאי משום משאצל"ג א"כ לר"י יהא חייב ובגמ' משמע דאף לר"י פטור מדלא קאמר דחייב תלת. ונדחק הרמב"ן דר"י לדבריהם דרבנן קאמר. ועי' בריטב"א שהקשה לפי' התוס' אמאי נקטה הגמ' דטפי ניחא ליה שלא ימות, הרי אפי' אם לא איכפת ליה פטור. (וכ"ה המהרש"א, ועי' במהדו"ב) ותי' הריטב"א דאיצטריך לר"י דס"ל משאצל"ג חייב. ולהכי קאמר דניחא ליה טפי שלא ימות, והוי מקלקל, דפטור לר"י אף בחבורה, אבל לר"ש דחייב בחבורה הוצרכו התוס' לפרש דפטור משום משאצל"ג (ועי' חת"ס שכיוון לריטב"א ותמה על המהרש"א).

ד. הרמב"ן פי' דכיון דלא אית עבידא מחשבתו הוי כמתעסק, וצ"ב.

ה. במאירי הביא בשם י"מ דבכה"ג דאינו נוח לו שימות אף לר"י פטור. וצ"ב מאי גרע מאינו מתכוון דחייב לר"י. ואין לפרש משום מקלקל. דמשמע שם דמחד טעמא פטור בין לר"י בין לר"ש. וצל"ע.

מלאכת לישה

א) דף י"ח א' פלוגתא דרבי ורבי יוסי בר"י אם חייבים על נתינת המים בקמה או דוקא כשיגבל. ונחלקו בגמ' לדעת ר"י בר"י. לרב יוסף, אף בדיו פליג ריבר"י ולאביי מודה בדיו ואפר דחייב על נתינת הים. ולענין מורסן מבואר להדיא בברייתא דף קנה' (הובא בתוס') שאף בזה ס"ל לר"י בר"י דחייב דוקא כשיגבל. ועי' תוס', דמ"מ בר גיבול הוא קצת. ובמחה"ש סי' שכ"א ס"ק י"ז כתב דהרמב"ם ס"ל שזו פלוגתא.

ב) ביצה. דף ל"ב ב' קיטמא שרי, ולפירש"י שם מותר אף לערב בו מים משום דלאו בר גיבול הוא, והיינו דכיון דלאו בר גיבול הוא משו"ה אף כשמגבל אין זה לישה. והתוס' כאן הקשו מסוגיין דמבואר להיפך דמידי דלאו בר גיבול הוא חייב אף על נתינת המים. ועי' תוס' ביצה שם. ועי' רא"ש ביצה שם דמקשה מסוגיין בנוסח אחר, דעכ"פ על גיבול עצמו חייב אף לריבר"י ואף במידי דלאו בר גיבול. ונראה דהרא"ש בא לאפוקי דלא תימא דפליג רב יוסף על אביי ואיכל"מ דלדידיה אין חייב כלל במידי דלאו בר גיבול, ולזה מקשה הרא"ש דאף לרב יוסף מ"מ כשמגבל חייב. [ואח"כ מוסיף הרא"ש להקשות קושית התוס' מסוגיא דדף קנ"ה והיינו דמבואר שם דלכו"ע סברא זו נכונה דבמידי דלאו בר גיבול יש לחייב יותר. אבל מסוגיין אין ראי' דדלמא רב יוסף פליג וכנ"ל] ועי' היטב בקרבן נתנאל שם. ועי' מ"ב סי' שכ"ד בביה"ל ד"ה אין, שנקט בדעת התוס' והרא"ש שפסקו כאביי ולהנ"ל יש לדחות, וזה כוונת החזו"א סי' נ"ו ג' עש"ה וכן בסי' נ"ח א'.

ג) בישוב שיטת רש"י בביצה, עי' רא"ש שם דלרבי אפשר לפרש דמיירי שנתן המים מע"ש ותו אין חייב על הגיבול. ובקרבן נתנאל שם הקשה לדעת הרי"ף דפסק כריבר"י ופסק גם דקיטמא שרי, והרי לריבר"י דאין חייב על נתינת המים אלא על הגיבול, א"כ לא מהני שנתן מים מע"ש. ולזה כתב דהרי"ף מפרש כאביי דבמידי דלאו בר גיבול מודה ריבר"י דחייב על נתינת המים, ולכך אין חייב על הגיבול. [וע"ש שמגיה כן ברא"ש]. ועי' עוד בר"ן בביצה.

ד) דעת הרמב"ם פ"ח הט"ז מהל' שבת דמגבל מידי דלאו בר גיבול פטור, ומפרש המ"מ דס"ל כרב יוסף דמידי דלאו בר גיבול נמי פליג ריבר"י. ומפרש עד שיגבל מידי דבר גיבול אבל במידי דלאו בר גיבול לא שייך ביה גיבול, וע"ש שהוכיח כן מהא דקיטמא שרי. ולפי"ז א"ש שיטת רש"י די"ל דס"ל כהרמב"ם. וכ"מ בב"י סי' שכ"ד ג' וכ"כ בביאוה"ל סי' שכ"ד ד"ה אין גובלין בא"ד, וכ"כ בחזו"א סי' נ"ח א' בתו"ד. וע"ש סוס"ק ד'.

ה) להאמור נמצא מחלוקת הראשונים בדעת רב יוסף. דהרא"ש וכן התוס' סברי דמאביי מוכח גם לרב יוסף דמידי דלאו בר גיבול חמירי טפי, והרמב"ם ס"ל איפכא, דרב יוסף ס"ל דמידי דלאו בר גיבול לא שייך ביה לישה דאורייתא כלל.

ו) ברא"ש הנ"ל שמפרש דקיטמא שרי משום שנתן המים מע"ש מבואר דלרבי דחייב על נתינת המים, אין חיוב על הגיבול אלא רק על נתינת המים, וכן מבואר בטור בשם ספר התרומה בהא דאיתא בדף ק"מ א' חרדל שלשו מע"ש למחר ממחו בכלי, דמיירי שנתן המים מע"ש, ומבואר כנ"ל דעל הגיבול אינו חייב. אכן בביאוה"ל סי' שכ"א סעי' י"ד ד"ה אין מגבלין, הכריח מהירושלמי דחייב על כל שלב מהלישה, והרא"ש מיירי דוקא במידי דלאו בר גיבול דבגיבול לא עביד מידי. [וחילוק זה מוכרח לדברי הקרב"נ דמפרש דברי הרא"ש אף אליבא דריבר"י וכאביי דמידי דלאו בר גיבול חייב על נתינת המים ולכך אין חייב על גיבולו כשנתן המים מע"ש, ומבואר דגיבול דקמח חייב עליו וגבול דיו דאינו בר גיבול אין חייב עליו].

ז) אמנם בעיקר דברי המ"ב יעויין חזו"א סי' נ"ח ה' שמצדד לומר דהירושלמי מחייב דוקא בקיטוף ועריכה, דזהו ענין נוסף של לישה, משא"כ גיבול הוי כענין נתינת המים, ואין לישה אחר לישה ובדומה לזה כתב באגלי טל מלאכת לש ס"ק ד'. [ע"ש שדייק מהתרוה"ד סי' נ"ג דלרבי אין חיוב על הגיבול, ואי"צ לעשות שינוי בגיבול אלא לריבר"י, מיהו י"ל דהתרוה"ד מיירי במידי דלאו בר גיבול]. וע"ש עוד שר"ל דהבבלי פליג אירושלמי.

ח) יש לעיין בגדרי לישה, אם חיובו על דיבוק החלקים, או על ההרכבה של ב' מינים, ולכאורה לרבי דחייב על נתינת המים משמע דחיובו על העירוב לחוד, ובזה גופא פליגי רבי וריבר"י. וכ"כ באגלי טל - לש ס"ק ט' (יב).

ט) אולם מדברי אביי דמודה ריבר"י במידי דלאו בר גיבול דחייב על נתינת המים משמע דלא פליגי במהות המלאכה, דא"כ מ"ש מידי דלאו בר גיבול. אלא דס"ל לריבר"י דאין חיוב על תחילת המלאכה אלא על הגמר, ובמידי דבר גיבול עיקר המלאכה היא בגיבול, ובמידי דלאו בר גיבול נגמר המלאכה בנתינת המים. (וע' תוס' רי"ד דף קנה ע"ב) ולפי"ז גם רבי ס"ל הכי אלא דסגי בתחילת הלישה לחייב עלה. וכן מוכח לפי מש"כ המ"ב דודאי דגם על הגיבול חייב אף לרבי, ורק במידי דלאו בר גיבול דלא שייך ביה לישה חוץ מהעירוב, בזה פטור על הגיבול. [ומשמע במ"ב שגם עירוב וגם חיבור חשיבי לישה].

י) אכן לדעת רב יוסף דס"ל דאף מידי דלאו בר גיבול פליג ריבר"י, יתכן דס"ל דלריבר"י לא שייך לחייב על העירוב אלא רק על הגיבול, דמהות המלאכה היא בחיבור החלקים. וזה תלוי בפלוגתת הראשונים הנ"ל. דלתוס' והרא"ש דמאביי נשמע לרב יוסף, מבואר דליכא פלוגתא ביסוד הדין, אבל להרמב"ם דס"ל במידי דלאו בר גיבול ליכא חיוב כלל על לישה, ולהיפך מאביי, יל"פ כנ"ל דטעמא דריבר"י משום דס"ל דלא שייך לחייבו על נתינת המים דחיוב לישה הוא ע"י חיבור החלקים, ולכך במידי דלאו בר גיבול לא שייך לישה כלל. ועי' היטב בחזו"א סי' נ"ח ס"ק ד' שמבואר כ"ז. וע"ע באגלי טל שם.

יא) דף קנ"ה ע"ב מתני' נותנים מים למורסן אבל לא גובלין, ובגמ' מוקמינן לה כר"י בר"י, דס"ל דאין חייבים בקמח על נתינת מים אלא על הגיבול. ולעיל י"ח אליבא דרב יוסף מתני' דהתם קיימא כרבי, ועי' ביה"ל סי' שנ"ד ד"ה אין גובלין שהביא מחלוקת הראשונים אם נקטינן כסתמא דמתני' דף י"ח דהלכה כרבי מחבירו, או כסתמא בתרא והלכה כריבר"י.

ובתורי"ד כתב דאפשר דרב יוסף קיבל את דברי אביי לעיל דמודה ר"י בר"י בדיו דחייב על נתינת המים, וא"ש מתני' דף י"ח אף לריבר"י. (וצ"ע שהמ"ב הביא דברי הפוסקים דהלכה כאביי, והו"ל למימר דלפי"ז ל"ק סתירת המשניות). ועי' חזו"א סי' נ"ו ב' דנקט דהלכה כרב יוסף, ובתורי"ד מפורש דלא כן. וכן הוא בריטב"א ובמאירי דף י"ח.

יב) בהא דמבואר דמותר לכתחילה ליתן מים על המורסן, כתב בתוס' רי"ד דהיינו דוקא במורסן דלאו בר גיבול הוא ואין חייבים על גיבולו, ולכך לא גזרו על נתינת המים, אבל בקמח דבר גיבול, גזרו רבנן שלא יתן מים. ועי' ביה"ל (שכ"ד שם) שכתב כן לדעת הרמב"ם דס"ל דאין חייבים על גיבולו. וכ"ה בנשמת אדם כלל י"ט. אבל לדעת הראשונים שחייבים על גיבולו צ"ב מ"ט שרי נתינת מים. ותי' המ"ב (ומקורו בב"י) דלצורך בהמה לא גזרו. ובמאירי דף י"ח כתב ב' הפירושים והוסיף המ"ב שלפי"ז אף בקמח בר גיבול הוא מ"מ לא גזרו על נתינת המים. [ועי' בב"י דמשמעות דבריו דלדעת הראב"ד והתוס' מורסן דמי לאפר דלאו בר גיבול הוא, ולפי"ז הקשה התוס' שבת דלשיטת הראשונים דבאפר חייב על נתינת המים כאביי, א"כ איך שרי ליתן מים למורסן, דלצורך בהמה אין להתיר איסור דאורייתא, ועי' נשמ"א כלל י"ט דאין כוונת הב"י לומר דחייב על נתינת המים, אלא דחייב רק על גיבולו, וכרב יוסף. [ובאמת דמפורש בגמ' דידן דריבר"י אינו מודה לרבי בנתינת מים למורסן, וע"כ דלדידיה ליכא לישה דאורייתא בזה, וגם לשון הב"י מבואר כן, וקושית התו"ש צ"ע]. ועי' חזו"א סי' נ"ו].

יג) ת"ר אין גובלין את הקלי וי"א גובלין, מאן י"א א"ר חסדא ריבר"י היא, והנ"מ דמשני. והיינו כדפרש"י דלרבי חייב משנתן מים. [ומש"כ אפי' במידי דלאו בר גיבול הוא כשיטתו בביצה (שהובא לעיל) דבמידי דלאו בר גיבול קיל טפי ואין חייבים (לריבר"י) על גיבולו]. ובריטב"א ביאר דלרבי דמנתינת מים חייב, לא שייך בזה שינוי. ועי' להלן.

ויש לעיין מ"ט לא מוקמינן לה כרבי וכגון שנתן מים מע"ש. ובאמת לשיטת ספר התרומה שפסק כרבי, כתב המ"ב שכ"א ס"ק נ"ב דלא שרי אלא בנתן מים מע"ש. ועי' להלן אות ט"ו.

יד) בהא דמבואר בגמ' דלריבר"י מותר לגבל בשינוי. לשיטת הרמב"ם ודעימיה דמידי דלאו בר גיבול אין חייבים על גיבולו, אלא אסור מדרבנן, א"ש דמהני שינוי, אבל לראשונים דחייבים על גיבולו, יהא מוכח דמהני שינוי אף למלאכה דאורייתא. ועי' פמ"ג סי' שכ"א סעי' י"ד שדן להתיר לפי"ז אף בקמח, כשלש מעט מעט, אבל בביה"ל שם ד"ה שמא כתב דקלי ליכא בו לישה דאורייתא כאן שכבר נאפה קודם לכן או דמיירי בשעת אכילה. אכן בחזו"א סי' נ"ח א' נקט דהותר שינוי אף במלאכה דאורייתא.

ובעיקר השינוי דמעט מעט, בנשמ"א כלל י"ט נתקשה דהא הוי כחצי שיעור. ע"ש ובביה"ל הנ"ל. ועי' חזו"א שם שנסתפק אי היתר דמעט מעט הוא כשגם נותן המים על מעט קמח קלי, או דמיירי דוקא שנתן המים על שיעור מרובה, ואח"כ מגבל מעט מעט.

טו) לשיטת הרמב"ם דאין חייבים על גיבולו, יתכן שלרבי דחייבים אף על נתינת המים וס"ל דמהות הלישה היא העירוב, וא"כ אף במידי דלאו בר גיבול חייבים גם על גיבולו, (ודלא כמש"כ הרא"ש בביצה) א"כ לא מהני שינוי כיון דהוי מלאכה דאורייתא, והלכך מוקמינן כריבר"י דלדידיה דהמלאכה היא הגיבול, במידי דלאו בר גיבול אין חייבים, ולכן מהני שינוי. [אבל ברש"י א"א לפרש כן דפי' דטעמא דלא מוקמינן כרבי משום דחייב על נתינת המים. וקשה כנ"ל דאיכא לפרש דנתן מים מע"ש].

טז) כתב הרמב"ן דלתרנגולין לא התירו לגבל אף בשינוי דעל יד על יד, כיון שיכולים לאוכל בלא גיבול גמור, ועי' ר"ן שנתקשה מנלן חילוק זה, דאי ממתני' דקתני אין גובלין, יל"פ דהיינו בלא שינוי, אבל בשינוי מותר.

יז) ושוין שבוחשין את השתית וכו' והאמרת אין גובלין ל"ק הא בעבה הא ברכה. ובפשוטו הא דלא מהני שינוי בעבה היינו לרבי, אבל לריבר"י מהני וכדלעיל דגובלין והוא דמשני. אולם הרי"ף הביא זאת להלכה, אף דפסק כריבר"י. וכן הקשה בעה"מ. ועי' רמב"ן במלחמות שתי' דהכא להתיר הרבה נתכוון הא במשנה על יד על יד כולן מותרין. וצ"ב דהא מ"מ משנה דנותן את החומץ ואח"כ את השתית. ועי' היטב חזו"א סי' נ"ח ג' שכתב דשינוי דידן לא הוי שינוי כ"כ כמו שינוי דעל יד על יד וכ"מ בתרוה"ד סי' נ"ג. ולפי"ז א"ש. [ומה שהוכיח החזו"א דאי הוי שינוי גמור היה מועלי גם לרבי, כ"ז לשיטתו דס"ל דאף במלאכה דאורייתא התירו ע"י שינוי, אבל אי נימא דרק במלאכה דרבנן מהני שינוי. ולריבר"י לא הוי גיבולו דאורייתא וכשיטת הרמב"ם ודעימיה. א"כ פשיטא דלרבי לא מהני שינוי]. מיהו במ"מ פכ"א הל"ג משמע דלרמב"ן מהני שינוי דידן אף בעבה לריבר"י. (וע"ש בחזו"א). וע"ע בריטב"א שצידד דלריבר"י ברכה אי"צ שינוי כלל. ובתרוה"ד סי' נ"ג כתב איפכא דלריבר"י דס"ל דנתינת מים לא זהו גיבולו. לא מהני כלל שינוי בנתינת מים אפי' בבלילתו רכה, דבעינן שינוי בגיבול שהוא הלישה, ורק לרבי דנתינת המים זהו גיבולו מהני שינוי בנתינה בבלילתו רכה דלא הוי לישה גמורה עש"ה.

אולם מדברי הרי"ף והרמב"ן מבואר דאף לריבר"י מהני שינוי בנתינה, ובאמת צ"ב דהא לא משני בגיבול, ובחזו"א למד מזה דמהני שינוי קודם המלאכה ובסו"ד כתב דניכר השינוי יותר, וצ"ע. ובאגלי טל לש סק"ב חידש דלא סגי לריבר"י בגיבול לבד אלא רק בצירוף הנתינת מים. ומהרא"ש ביצה ל"ב (לגירסתנו) משמע שרק לרבי פטור בנתן מים מע"ש, וכן הוכיח בשביתת השבת משיטה להר"ן דף יח. וצ"ע.

יח) בגדר רכה עי' חזו"א סי' נ"ח ט', דהיינו שנשפך ונרוק, אבל אם הוא נוזל לא שייך כלל לישה ואי"צ שינויי כלל. ולאידך גיסא כתב שם דבנדבקים ע"י רוק היוצא מהם, אפי' שנותן מים מרובים חייב משום לש, וזהו דאמרינן בזבחים כ"ד, ב' זרק זרע פשתן למים חייב משום לש. [ולכאורה התם אף שנתן לתוך מים מרובים, מ"מ אין מתערב אלא עם מעט מים ודוק]. ועי' שביתת השבת - לש (בא"ר ס"ק ל"ו).

יט) עי' שו"ע שכ"א סעי' י"ד ומקורו ברמב"ם פכ"א הל' ל"ג דמשמע דדוקא בשתיתא מותר בלילה רכה בשינוי דנותן השתית ואח"כ החומץ, אבל בקמח קלי לא התירו אפי' בלילתו רכה אלא במגבל מעט מעט. וכ"כ הט"ז והובא במ"ב ס"ק נ"ד, אכן לגירסתנו בגמ' דהקשו והא אמרת אין גובלין מבואר דשתית וקלי דמו אהדדי, וגם בקלי מותר בלילה רכה. וכתב המ"מ (שם) דהרמב"ם גורס והא תניא אין גובלין והיינו דמקשינן מברייתא דמיירי בשתית (ע"ע שעה"צ ס"ק ס"ג). ונראה לדברי הרמב"ם דס"ל דהא דפליגי רבי וריבר"י לעיל אי גובלין את הקלי או אין גובלין מיירי בבלילתו רכה, וע"ז אמרו ושוין שבוחשין דמפרשינן דמיירי ברכה, ומזה למד הרמב"ם שבקמה קלי אף בלילתו רכה בעינן דוקא שינוי דעל יד על יד.

כ) עי' היטב בבעה"מ ורמב"ן במלחמות ובחידושים, בחילוקי השינוים שנאמרו בגמ' ועי' חזו"א סי' נ"ח ג'.

כא) דף ק"מ חרדל שלשו מע"ש למסקנת הגמ' ממחו בשבת בין ביד בין בכלי. ובלבד שלא יטרוף. ויש לדון אם לישה זו דאורייתא היא ואעפ"כ התירו כשאין טורף בכח, או מדרבנן.

בטור ושו"ע (סי' שכ"א סעי' ש"ו ש"ז) נחלקו בדין זה, דיעה קמייתא והיא דעת הרא"ש דמיירי אף באופן שנותן המשקים בשבת. ודיעה ב' בשם ספר התרומה דמיירי דוקא כשנתן המשקים מע"ש אבל בנתן בשבת אסור. דאמרינן בירושלמי דכשנתן משקים חייב משום לש. ולא מהני מה דמשנה בעירוב. ועי' תרוה"ד סי' נ"ג שפירש דס"ל דהלכה כרבי דמנתינת המים זהו גיבולן "ולכך כי יהיב משקה מבעו"י כבר מגובל הוא בחול ומאי דערביתו בשבת אין קפידא רק שלא יטרוף" וכו'. ומשמע דלא זו בלבד דלרבי א"א להתיר כשנתן המשקין בשבת, אלא גם דמטעמא דרבי הוא דשרי לערב שלא בכח, כיון דכבר מגובל הוא וליכא לישה גמורה בגיבול. [ולמש"כ הביה"ל ד"ה אין מגבלין, צ"ל דחרדל לאו בר גיבול הוא, ועי' להלן]. משא"כ לריבר"י דהעירוב זו גיבולו. אף כשאין מערב בכח אסור. (ועי' ביה"ל שכ"א סוף ד"ה יכול לערבו. דנקט הכי לדעת הרמב"ם והו"ד להלן). [ועי' חזו"א דהקשה איך אפשר לפסוק כרבי והלא רבי גופיה סתם במתני' קנ"ה כריבר"י, ולכך ר"ל דסה"ת פסק כאביי, וחרדל חשיב לאו בר גיבול, ולכך חייב מנתינת המשקה. אכן בסה"ת ס' ר"כ מפורש להדיא דהלכה כרבי (וכ"ה ביראים סי' רע"ד).

כב) ולדיעה ראשונה בשו"ע שמתור ליתן המשקים בשבת, כתב התרוה"ד דס"ל דהלכה כריבר"י דנתינת המים לא זהו גיבולו, ולכך מהני שינוי בגיבול, מיהו לדעת הרא"ש גופיה בביצה דנקט דהלכה כאביי (כדנקט המ"ב בדעתו ודלא כחזו"א) א"כ במידי דלאו בר גיבול מודה ריבר"י דחייבים על נתינת המים, וע"כ צ"ל דחרדל חשיב מידי דבר גיבול, ומשו"ה מותר ליתן המשקים בשבת לריבר"י.

כג) אולם עדיין צ"ב איך מותר הגיבול גופיה, דאי הוי מלאכה דאורייתא איך התירו בשינוי דאין מערב בכח. ולדעת הרמב"ם דס"ל דמידי דלאו בר גיבול אין חייבים גם כשמגבל, איכל"מ דחרדל חשיב לאו בר גיבול [ולהיפך ממש"כ בדעת הרא"ש], אבל לדעת הרא"ש ע"כ צ"ל דאף דהוי בר גיבול (וכנ"ל דאל"כ חייב על נתינת המים) מהני שינוי אף למלאכה דאורייתא, ועי' חזו"א סי' נ"ח ס"ק ד' דנקט הכי, וביאר דכשאין מערב בכח אי"ז עיקר לישה, ע"ש.

כד) אולם הביה"ל שכ"א (ד"ה יכול לערבו) הכריח מזה, דלדעת הרא"ש דשרי לתן מים בשבת, מיירי שכבר נילוש מע"ש במשקים, ועכשיו רק מוסיף מים להמחותו ובזה אין חשיב לישה מעיקר הדין, אלא דכשטורף בכח דמי ללישה, ועי"ש בביה"ל שדייק כן מהרמב"ם. ולפי"ז כתב הביה"ל דסובר הרמב"ם שאפי' אם נתן המים מע"ש אין להתיר הגיבול בשינוי, אלא דוקא כשכבר נילוש במשקים מע"ש, ובזה מחמיר הרמב"ם על סה"ת.

כה) והיה אפשר לומר כמש"כ לעיל מהתרוה"ד דתלוי בפלוגתא דרבי וריבר"י, ודוקא לרבי דס"ל דמשעת נתינת המים חשיב גיבול, והגיבול עצמו לא חשיב לישה מה"ת. וכן שרי בשינוי, משא"כ לריבר"י דחייבים על גיבול מה"ת, לא מהני שינוי.

מיהו לדעת הרא"ש א"א לומר כן, דממ"נ אי לאו בר גיבול הוא הרי ס"ל דמודה ריבר"י לרבי דמנתינת המים חשיב לישה, וכיון דלרבי מהני שינוי בגיבול מטעם הנ"ל דהגיבול לא הוי לישה מה"ת ה"ה לריבר"י, ואי בר גיבול הוא הרי כתב הביה"ל (סעי' י"ד ד"ה אין מגבלין) דלכו"ע חייב גם על הגיבול וא"כ גם לרבי לא יועיל שינוי. וע"כ דאיה"נ לדידיה דלא מהני שינוי אף בנתן המים, גם לרבי לא מהני ודלא כספר התרומה, וטעם מחלוקתם י"ל דלסה"ת חשיב לאו בר גיבול, וס"ל כרב יוסף דריבר"י פליג אף בלאו בר גיבול ולכך לא מהני שינוי בגיבול אלא אליבא דרבי דנתינת המים זהו גיבולו, [או נימא דלא כהתרוה"ד אלא אף לריבר"י מתיר סה"ת כשתנן מים מע"ש, וכאביי דבמידי דלאו בר גיבול לא פליגי וזה קרוב לחזו"א, דסה"ת פסק כאביי, מיהו לדינא צדקו דברי התרוה"ד דסה"ת פוסק כרבי כמפורש בדבריו להדיא, וכנ"ל]. והרא"ש ס"ל דבר גיבול הוא, ואף לאחר שנתן המים מע"ש עדיין חשיב לישה מה"ת כשמגבל ולא מהני שינוי, אא"כ כבר נילוש מע"ש במשקים.

אמנם מש"כ דמי לאו בר גיבול הוא אי לרבי מהני שינוי בגיבול משום דאין זה לישה דאורייתא, ה"נ לריבר"י אליבא דאביי דמודה לרבי דחייב מנתינת המים אין חייבים על הגיבול ויועיל שינוי. יעויין במ"ב סי' תק"ז בביה"ל שדייק מהרא"ש דלרבי אין חייב על הגיבול אלב לריבר"י חייב. וצ"ע לדבריו דמפרש דהרא"ש פסק כאביי, מאי נפ"מ בין רבי לריבר"י.

כו) אמנם בעיקר דברי המ"ב דמיירי בנילוש מע"ש במשקים, עי' חזו"א סי' נ"ח ח' שהוכיח דלא כן מהראשונים שהקשו מהירושלמי דמחייב על נתינת המשקים בחרדל על גמ' דידן, ואי מיירי בנילוש מע"ש לק"מ [ולדעת סה"ת גם המ"ב מודה, אבל קשה מהאו"ז בשם הרא"ם דנקט דהבבלי פליג על הירושלמי, ולדידיה שרי אף בנתן המשקים בשבת. וע"כ מיירי אף דלא נילוש מע"ש דאל"כ לא הוי מקשה מהירושלמי. וכן הוכיח באגלי טל לש ס"ק ל' אות ב'].

וע"כ כתב החזו"א דאף דחשיב לישה דאורייתא מהני שינוי דאין מערב בכח. דבזה לא הוי לישה כלל.

אמנם לדברי הרא"ם יש להקשות. דפסק כרבי דחייב על נתינת המים, וא"כ איך שרי ליתן המשקים בשבת, וע"כ צ"ל כמש"כ האגלי טל דס"ל דלא שייך לישה דאורייתא בחרדל כלל. (ודלא כהירושלמי). וצ"ע הטעם.

כז) עי' מרדכי (סי' תלג) שבתחילת דבריו כתב כסה"ת דהא דאמרינן ממהו בין ביד בין בכלי מיירי כשנתן משקים מע"ש, אלא שאח"כ כתב ואם לא נתן המשקים מע"ש מערב באצבעו אבל לא בכלי כגון כף. והב"י הקשה דכיון דס"ל כהירושלמי דמנתינת המשקים חייב משום לש, מה יועיל מה שמערב באצבעו.

ועי' דרישה. ובביהגר"א הגיה דצ"ל במרדכי, ואם נתן המים, ומש"כ ולא יערב בכף היינו בכח, ועי' ברמ"א סעי' ש"ז וביה"ל ד"ה וי"א.

סחיטה - משקין שזבו

א) דף קמ"ג ב' מתני' אין סוחטין את הפירות להוציא מהן משקין ואם יצאו מעצמן אסורין ר"י אומר אם לאוכלין היוצא מהן מותר ואם למשקין היוצא מהן אוסר. עי' רש"י דלכו"ע גזירת משקין שזבו היא שמא יסחוט. ור"י ס"ל דבכנסן לאוכלין לא ניחא ליה במאי דנפק מינייהו וליכא למיחש שמא יסחוט. אבל כנסן למשקין דניחא ליה איכא למיחש שמא יסחוט.

אבל הראשונים כתבו דאמנם לחכמים אסור משום גזירה שמא יסחוט, אבל לר"י איכל"מ דאוסר משום נולד ולא משום גזירה. עי' רמב"ן רשב"א וריטב"א.

ב) ובחולין דף י"ד ב' אמרינן דבהמה שנשחטה ביו"ט לא הוי נולד דאוכלא אדאיפרת הוא ולא הוי נולד לר"י, ומדמינן למתני'. לשיטת הראשונים כוונת הגמ' כפשוטה דלמשקין הוי נולד אבל כנסן לאוכלין לא הוי נולד דאוכלא דאיפרת הוא. וכ"כ רבינו גרשום שם. אבל רש"י שם מפרש דלמשקין אסור משום שמא יסחוט כשיטתו בסוגיין. אלא דמדלא אסר בכנסן לאוכלין משום נולד, ש"מ דבאוכלו דאיפרת לא הוי נולד. ומ"מ צ"ב דא"כ למשקין שפיר הוי נולד ואף בלא גזירה שמא יסחוט יש לאסור. וצ"ל דמ"מ לא ניחא ליה לומר דפליגי בעיקר גזירת משקין שזבו. וגם הרמב"ן מסיק דמסוגיא דביצה משמע דאף מאן דלית ליה נולד אית ליה גזירת משקין שזבו, ומשמעות דבריו דאף לר"י איכא גזירת משקין שזבו. אף שבגמ' ביצה לא קאמר להדיא אליבא דר"י.

ועי' עוד בתוס' עירובין דף מ"ו א' ד"ה כ"ש, דמשמע דאף במשקין לא שייך נולד. ע"ש. ולפי"ז א"ש שיטת רש"י.

ג) מיהו לדעת שמואל דבזתים וענבים מודה ר"י דאף בכנסן לאוכלין אסור, וכתב הריטב"א דלדידיה באמת מודה ר"י דאיכא גזירה שמא יסחוט, דהא ליכא למימר דהוי נולד דהא אוכלא דאיפרת הוא. אמנם עי' רמב"ן דבזתים וענבים הוי נולד אף בכנסן לאוכלין, דכיון דעומד לסחיטה, יהיב דעתיה עלייהו והוי משקין ולא הוי אוכלא דאיפרת. [ועי' היטב בגמ' חולין שם דבפשטות משמע כהריטב"א].

ד) עי' רש"י דף קמ"ד א' ד"ה שלא לרצון בסתמא, דלחכמים חשיב משקה אף בכנסן לאוכלן ור"י ס"ל דלא חשיב משקה. ועי' ריטב"א בשם הרמב"ן דפליג, דבכנסן לאוכלן לכו"ע לא הוי משקה, אלא דחכמים סברי דמ"מ גזרו שמא יסחוט דניחא ליה במה שזבו, [אלא נידון הגמ' אי בסתם חשיב כמפרש למשקין, וע"ז אמרו דמהא דס"ל בתותים ורמונים דלאוכלין מותר ובסתם הוי כמפרש למשקין ואסור, ש"מ דסתם חשיב כרצון למשקין, וע"ז מקשו מטומאה].

ה) ובדעת רש"י דמשמע דאי לא חשיב משקה לא שייך גזירת משקין שזבו, נראה דתלוי אם במציאות יש מקום לגזור שמא יסחוט, אי"צ שיהא לזה שם משקה דוקא, כדמשמע בחולין י"ד ב' דבהמה שנשחט הנמי יש לאסור אלא די"ל דמודו רבנן דבכנסן לאוכלין אין לגזור שמא יסחוט רק דמ"מ גזרו על כל משקין שזבו, אטו כנסן למשקין, ולכך כתב רש"י שכ"ז אי חשיב משקה, אבל בלא"ה לא אמרינן דגזרו, ועי' תוס' חולין י"ד ב' דלרבנן נמי בכנסן לאכילה לא חיישינן שמא יסחוט, אלא דגזרינן אטו עומדין לאכילה.

מיהו יל"ע מ"ש מביצה שנולדה ביו"ט דאסור משום משקין שזבו, אף דלא שייך חשש שיסחוט כדכתב רש"י ביצה דף ג' א'. ושמא י"ל דמ"מ אם היה מוציא היה איסור, (עי' חזו"א סי' נ"ה ס"ק כ') משא"כ בפירות דהוי אוכלין דאיפרת לא חשיב סחיטה.

וכמו"כ לר' יהודה דכתב רש"י דטעמיה משום דלאו משקה נינהו. אע"ג דכתב רש"י במתני' דטעמיה משום דלא ניחא ליה במשקין וליכא למגזר שמא יסחוט. י"ל כנ"ל. דאי חשיב משקין, הכל נכלל בגזירת משקין שזבו אע"ג דהכא ליכא חשש, וע"כ דס"ל דלאו משקין נינהו.

ו) ובגמ' ביצה דף ג' ע"א אמרינן אלמא קסבר ר"י כל אוכלין לר"י אוכלא דאיפרת הוא. והיינו דלאו משקין נינהו. וע"ש ברש"י "ואינו בכלל גזירת משקין שזבו". והיינו כשיטתו דאי הוו משקין, לא פליג רבנן והכל בכלל הגזירה. וע"כ דלאו משקין נינהו.

אבל לשיטת הריטב"א כוונת הגמ' שם מדלא אסר משום נולד ע"כ טעמיה משום דאוכלא דאיפרת הוא. משא"כ בכנסן למשקין חשיב נולד. [ואי נימא דרש"י ס"ל דאף בכנסן למשקין לא הוי נולד, לשיטתו א"א לפרש הגמ' בביצה מטעם נולד. דא"כ אמאי אמרינן כל לאוכלין אוכלא דאיפרת הוא. הרי גם במשקין לא שייך נולד. וע"כ פירש דמטעם אוכלא דאיפרת לא הוי בכלל משקין שזבו].

מיהו יל"ע דלהדיא מבואר שם בק"מ דר' יוחנן ס"ל דטעמא דביצה שנולדה ביו"ט משום גזירת משקין שזבו, מדמקשה על ר' יהודה מ"ש פירות שכנסן לאכילה דהיוצא מהן מותר, מביצה שנולדה ביו"ט, וחזינן דפשיטא לק"מ דטעמא דמשקין משום משקין שזבו. והרי ר' יוחנן ס"ל כרב דחלוק היה ר"י אף בזתים וענבים. ואפשר דלזה כיון הרמב"ן שבגמ' ביצה משמע דאף למ"ד דלית ליה נולד מ"מ אסור משום משקין שזבו. והיינו אפי' לר"י.

ז) במחלוקת חכמים ור"י עי' בגמ' ב' דיעות. לשמואל פליגי ר' בתותים ורמונים, אבל בתזים וענבים מודה ר"י דאסייר, ובשאר פירות מודים רבנן דשרי. ולרב ר"י מתיר אף בזתים וענבים. וכן ס"ל לר' יוחנן אלא דלהלכה ס"ל בזתים וענבים כחכמים דאסור, וגם אליבא דחכמים פליגי, דשמואל ס"ל דרק בתותים ורמונים אסרי, אבל מר' יוחנן משמע דחכמים פליגי אף בשאר פירות וכן כתבו הרשב"א והריטב"א. [אמנם החזו"א סי' נ"ב סק"א נתקשה בזה, דדלמא כוונתו לתותים ורמונים], ולדעת שמואל דבשאר פירות מודים חכמים, עי' חזו"א (שם) דלרמב"ן להלן דמותר אף לסחןוט לכתחילה, א"כ אף בכנסן למשקין, מותר והא דאמריןנ מודים חכמים לר"י לאו בדוקא הוא, דר"י בזתים וענבים לא התיר אלא בכנסן לאכילה אבל בשאר פירות מתור אף בכנסן למשקין.

ח) בטעמא דרבנן דאסרי אף בכנסן לאכילה, יל"פ בתרתי או משום דחיישינן שמא יסחוט, דאף דכנסן לאכילה, מ"מ כיון דניחא ליה במשקין היוצאין מהם, יש לחוש שלעתיד יבוא לסחוט לכתחילה, או דטעמייהו משום דאע"פ שאין לחוש שמא יסחוט, מ"מ בלכל גזירת משקין שזבו, גזרו בכל גווני. ועי' תוס' חלין י"ד ב' דכתבו דחכמים גזרו לאוכלין. אטו כנסן למשקין, אמנם כ"ז למ"ד דחכמים אסרו אף בשאר פירתו, אבל אם גזרו רק בתותים ורימונים לכאורה טעמייהו משום דיש לחוש שמא יסחוט דניחא ליה במשקין, דומיא דזתים וענבים.

אמנם לשיטת הראשונים להלן דשאר פירתו מותרים בסחיטה לכתחילה, י"ל דלא גזרו גזירת משקין שזבו, אלא בדברים האסורים בסחיטה. (ועי' חזו"א סי' נ"ה סוס"ק ב') ואף זה נימא דאסור לסחוט, מ"מ י"ל דכיון שאין עומדים ליסחט כלל לא גזרו. משא"כ תותים ורמונים.

ט) ובביצה דף ג' נחלקו בגמ' מ"ט ביצה שנולדה ביו"ט אסורה, אי משום נול אי משום משקין שזבו, ולמ"ד משום משקין שזבו, חזינן דאף היכא דליכא למיחש שמא יסחוט גזרו אטו משקין שזבו. ולפי"ז נראה דרבנן דאסרי משקים היוצאין מן הפירות שכנסן לאכילה, לאו משום דיש לחוש שמא יסחוט אלא משום דמ"מ גזרו אטו כנסן למשקין, וכמש"כ התוס' בחולין.

וכן מתבאר מהא דאמר ר' יוחנן שם דמאן דאסר ביצה שנולדה ביו"ט אסר נמי בפירות שכנסן לאוכלין, אע"ג דאוכלא דאיפרת הוא ע"ש.

י) תוס' ד"ה הלכה כר' יהודה בשאר פירות וכו' י"ל דשיךי טפי לגזור בביצה לפי שהיא עומדת ליסחט וכו' אבל שאר פירות אין עומדין ליסחט כלל. ועי' מהרש"א דר' יוחנן דמקשה בביצה קושיא זו על ר' יהודה, היינו כשיטתו כאן דמפרש דר' יהודה פליג אף בזתים וענבים. אף דעומדים ליסחט.

ועי' רשב"א כאן שהקשה קושית התוס' למ"ד דמודים חכמים לר"י בשאר פירות דמאן דס"ל התם דביצה אסורה משום משקין שזבו, ס"ל דחכמים פליגי אף בשאר פירות. [ומבואר כנ"ל דהא דאסרו חכמים בכנסן לאכילה אינו משום דיש לחוש שמא ימלך ויסחוט, אלא הוא משום גזירה אטו משקין שזבו]. ומ"מ למ"ד דבשאר פירות מודו רבנן. ומביא דאיה"נ גם ביצה שנולדה ביו"ט לא אסרו משום משקין שזבו. ולפי"ז צ"ל דר'י וחנן דפסק להלכה דבשאר פירות מותר, לא יאסור ביצה שנולדה ביו"ט, והא דמפרש בביצה טעמא דביצה שנולדה ביו"ט משום משקין שזבו, אליבא דחכמים קאמר, אלב להלכה לא סבר כן, וזה דלא כתוס' דידן.

אמנם הרשב"א בביצה תי' כתי' התוס' והרשב"א כאן ציין לדבריו בביצה [וע"שע וד בתי' ב' דביצה דמי לפירות שכנסן למשקין. וצ"ע מאי מקשה ר' יוחנן דר' יהודה אדר"י, הא בכנסן למשקין מדוה ר"י, וכבר הקשה כן בשטמ"ק שם].

יא) תוס' ד"ה חלב האשה, וכו' דהתם מיירי בשעת נפילתן על הזרעים שיהא לרצון דבעינן יותן דומיא דכי יתן וכו' אבל הכא מיירי בשעת פרישה מן האשה או מן הבהמה. מבואר מדברי התוס' דבשעת פרישה לא בעינן ניחותא מדין הכשר אלא בשביל שם משקה תלוי בדעתו למשקה, אבל בעה"מ להלן קמ"ד א' כתב שגם בשעת פרישה בעינן ניחותא מדין הכשר משקין ע"ש. ועי' מהרש"א שהביא מרש"י בכריתות דס"ל כן.

יב) דף קמ"ד ע"א גמ' ומה זתים וענבים דבני סחיטה נינהו שלא לרצון ולא כלום, תותים ורמונים דלאו בני סחיטה נינהו. עי' רש"י דקושית הגמ' דהכא בסתמא לא חשיב משקה ור' יהודה קאמר לעיל דבסתמא אסור משום משקין שזבו, אלמא דס"ל דחשיב משקה. [והוסיף רש"י דכ"ש אם הך מתני' רבנן היא, והראשונים פליגי ע"ז דלרבנן אין ראי' דסברי דחשיב משקה, רק לר"י דמתיר בזתים וענבים ואסר בתותים ורמונים ש"מ דס"ל דחשיב משקה, ועי' מש"כ לעיל. אבל בעיקר קושית הגמ' מודו לרש"י דהכא לא חשיב משקה ור"י חשיב משקה].

אמנם בבעה"מ פירש דקושית הגמ' דלעינן טומאה אמרינן דסתמא לא חשיב כמפרש דניחא ליה במשקין, ולענין שבת סתמא כמפרש, וניחא ליה במשקין. ועי' הגהות ראמ"ה שכיוון לזה.

יג) דף קמ"ד ע"ב סוחטין בפגעין ובפרישין ובעוזרדין. עי' מאירי דטעמא משום דלאו משקין הם, ובתוס' רי"ד פירש דמשום שינוי קאתינן עלה דאין דרך לסוחטן. ולשון רש"י דלאו אורחייהו בהכי משמע כהתוס' רי"ד דמשום שינוי הוא, אולם ממש"כ ואין כאן משום דש משמע דחסר בעיקר המלאכה ולא רק דחשיב שינוי, ולכך נראה דס"ל כהמאירי, וטעמא דלא חשיב משקה הוא משום שאין דרך לסוחטו וכן מבואר ברשב"א שו"ר שכ"כ האגלי-טל - דש ס"ק ט"ז (ודלא כפמ"ג במ"ז א'), וע"ע רש"י דף קמ"ה א' ד"ה דבר תורה.

ולהלן בגמ' אמרינן אליבא דרב חסדא דהיכא דאחשבינהו הוי ליה משקה, ולמאירי א"ש. אבל אי משום שינוי הוא, צ"ב מה יועיל דאחשבינהו. סו"ס אין דרך לסוחטו. ומה איכפת לן דחשיב משקה. [ולפירוש הראשונים דאחשבינהו מהני רק במידי דיש קצת בני אדם שסוחטים אותם, אולי י"ל לדרכו של התורי"ד דס"ל דתרתי בעינן שיהא משקה וגם יהא דרך ולזה מהני אחשבינהו דליחשב משקה, אבל מלבד זאת בעינן שיהא דרכם לסחוט דאיל"ה חשיב שינוי. אמנם ודאי דהראשונים לא סברי הכי, אלא דאם אין דרך קצת בנ"א לסחוט, בטלה דעתו ולא חשיב משקה].

יד) גמ' אלא מאי אית לך למימר כיון דלאו בני סחיטה נינהו אפילו לכתחילה, אפי' תימא רבנן כיון דלאו בני סחיטה נינהו אפילו לכתחילה. והיינו דלא מצינו דפליגי רבנן ור"י אלא בגזירת משקין שזבו, אבל בעיקר דין סחיטה לא מצינו דפליגי, ומדר"י דשרי לכתחילה נשמע לרבנן.

ומ"מ מבואר בגמ' דפשיטא דמידי דלית ביה איסור סחיטה לא שייך ביה גזירת משקין שזבו, ולא אמרינן דאע"ג דאין איסור בסחיטתן מ"מ אסור לשתות את מימיהן אטו זתים וענבים. אמנם לשיטת הרשב"א והריטב"א לעיל קמ"ג ב' דפירשו דלר' יוחנן רבנן פליגי על ר' יהודה אפי' בהנך פירות ולא רק בתותים ורמונים, ומשמע דס"ל דאף דאין איסור בסחיטתן גזרו על מימיהם. וצ"ע מכאן. ואף דהכא קיימינן לשמואל דס"ל דמודים חכמים בשאר פירות. מ"מ משמע דסברא פשוטה היא. ועי' לעיל קמ"ג ב' רש"י ד"ה וחכ"א וכו'. ובחזו"א סי' נ"ה א'.

טו) בגמ', אלא היינו טעמא כדרב חסדא וכו' כיון דאחשבינהו הוה ליה משקה. עי' רש"י ותוס' דלפי"ז אף בפגעין ופרישין אסור לסחוט לצורך המשקה דאחשבינהו למשקה, והא דתניא סוחטין בפגעין היינו דוקא בסוחט למתק הפרי, אבל הרמב"ן ושא"ר פליגי, דלא אמרינן אחשבינהו במידי דאין דרך לסוחטן כלל, אלא כוונת הגמ' דמשום דבית מנשיא סוחטין חשיב משקה, אלא דלא תקשי קושית הגמ' דבית מנשיא הוו רובא דעלמא והא בטלה דעתו, לזה מהני טעמא דאחשבינהו. אבל בכה"ג דאין דרך לסוחטן כלל אף בסחטן לשם משקין בטלה דעתו.

וכן פסק בשו"ע סי' ש"כ סעי' א' דמותר לסוחטן ור"ל אף לשם משקין, ע"ש במ"ב ובביה"ל ודלא כט"ז שנקט כשיטת רש"י דלשם משקין אסור. ובסו"ד כתב הביה"ל בשם הפוסקים דאפשר דאף לשיטת רש"י להלכה מותר. דלתירוצא דרב פפא לא אמרינן אחשבינהו. וכבר כתב כן בב"י לדעת רש"י. וכ"ה בביהגר"א שם אולם באגלי טל - דש סעי' ט"ו ו' הקשה מתוס' דף י"ט ע"א ד"ה השום דנקטו כדברי רב חסדא למסקנא. ע"ש. ומ"מ דעת הגהות הסמ"ק (הובא בב"י) דלדינא אוסר לסחוט שאר פירות למשקין.

ולדברי הראשונים אין לנו מקור למש"כ רש"י דבסחטן למתק הפרי אסור בתותים ורמונים. וכ"כ הפמ"ג ש"כ משב"ז א' דלדידהו למתק שרי. ולדברי הב"י והגר"א גם לרש"י ותוס' למסקנא מותר.

טז) ולשיטת רש"י ותוס' אליבא דר"ח דאף שאר פירות אסור לסוחטן, לפי"ז לכאורה אין ראי' דמשקין שזבו מאליהן מותרין. ואפשר דכיון דרק מטעם אחשבינהו אסור לסוחטן, א"כ בנסחטו מאליהן דליכא למימר אחשבינהו במצב זה אין איסור לסוחטן וממילא המשקין שזבו מותרין. אולם לפי"ז אף תותים ורמונים יהא מותר המשקין שזבו מאליהן, כיון דל"ש למימר אחשבינהו ובלא אחשבינהו הרי גם תותים ורמונים אין איסור לסוחטן. אכן למש"כ הב"י והגר"א דלמסקנא אליבא דר"פ אין הטעם משום אחשבינהו אלא הדרינן לטעמא קמא דשל בית מנשיא היו סוחטים רמונים, א"כ י"ל דחשיבי משקין אף בלא טעמא דאחשבינהו ומשו"ה המשקין שזבו מאליהן אסורים. ומצאתי בחת"ס שכתב כן דהוכחת שמואל דמשקין שזבו משאר פירות מותרין קיימא רק למסקנא אליבא דר"פ ודלא כרב חסדא, ועפי"ז תי' קושית הב"ח על הב"י דאף אי אמרינן דר"פ פליג על ר"ח מ"מ מנלן דהלכה כר"פ דלמא הלכה כר"ח וממילא גם בשאר פירות סחיטתן אסורה משום אחשבינהו, ולהנ"ל א"ש דמשמואל מוכח כר"פ א"ש.

אולם לדברי הראשונים דטעמא דאחשבינהו מהני רק במקום שיש קצת בני אדם שרגילים לסוחטן, ולדידהו כתב הרשב"א דטעם זה נשאר גם אליבא דר"פ רק דס"ל דמרב חסדא ליכא ראי', ע"ש היטב. ולפי"ז נמצא דהא דתותים ורמונים חשיבי משקין לאסור היוצא מהן, הוא רק מטעם דאחשבינהו. ועי' ברשב"א שנתקשה בזה איך אסרו משקין שזבו מאליהן הרי ליכא למימר אחשבינהו ותי' דגזרו שמא יהא ניחא ליה ויהיב דעתיה וסחיט.

יז) לשיטת הראשונים דאמרינן אחשבינהו דוקא בדברים שקצת בנ"א סוחטין אותך יל"ע דהא רב חסדא אמר דאף בתרצין אמרינן אחשבינהו לענין מקוה. וחזינן דלא רק כתותים ורמונים אמרינן אחשבינהו.

והב"ח סי' ש"כ תי' דדוקא לגבי מקוה דפסולו דאורייתא אמרינן אחשבינהו משא"כ לענין סחיטה דמה"ת לא אסרינן אלא זתים וענבים, לא אמרינן אחשבינהו. ולכוארה היה נראה דכוונתו דאחשבינהו זהו רק סברא דרבנן ולא גזרו כן אלא במידי דאורייתא. אבל צ"ע דמפורש בדבריו דבמקוה התרצין פוסל מה"ת, ועוד דגם בסחיטה לכואר האי נימא אחשבינהו יהא אסור מה"ת כיון דחשיב משקה. אכן באמת בתותים ורמונים נמי אע"ג דשייך בהו אחשבינהו לכו"ע מ"מ אין סחיטן אסורה מה"ת. וצ"ע. ויש ליישב.

אמנם בעיקר הקושיא, עי' מחה"ש שכתב די"ל דתרדין נמי דרך קצת בנ"א לסוחטן, וכמש"כ הב"י דתותים ורמונים לאו דוקא אלא כל דבר שרגילין קצת לסחוטו אסור. [ולא בעינן אתרא דסוחטין, אלא בצירוף אחשבינהו מהני אף אם קצת בנ"א סוחטין אותן, (עי' מג"א וביה"ל ריש סימן ש"כ)]. ובאמת דמבואר כן בראשונים ע"ש היטב.

יח) בדין סחיטה בפירות שבמקום אחד רגילין לסוחטן מבואר בגמ' דלר"א דס"ל לענין מקיים קוצים בכרם דחשיב כלאים מחמת שערביא מקיימין קוצים, ולכן בכל מקום נאסר, וה"ה לענין סחיטה, אבל לחכמים דפליגי לא נאסר אלא באות מקום. ועי' בי' סי' ש"כ דאם רגילים לסוחטן במקום אחד נאסרים בכל מקום.

אולם הרמ"א בשו"ע סעי' א' כתב דבאותו מקום אסורים. והמ"א ס"ק א' כתב משום דקי"ל כחכמים. וכן מבואר בתוס' דהלכה כחכמים. [ואמנם עי' ריטב"א דהלכה כר"א אבל כבר כתב המגיה דהרמב"ם והשו"ע פסקו לענין כלאים כחכמים]. ומ"מ לבסוף מסכים המ"א שם עם הב"י ע"ש.

יט) וע"ש עוד במ"א דלמש"כ התוס' דף צ"ב ב' לא מהני מנהג מקום אחד לכל המקומות אלא באופן שאם היה לכולם הרבה פירות, גם הם היו נוהגים כן, א"כ ה"נ בסחיטה לא נאסר אלא באופן זה. ואפי' באותו מקום לא נאסר (לחכמים). אולם המחה"ש שם דקה הראי' לדעת הראשונים דהכא אסור משום דאחשביה ולכן סגי אף כשמקצת בנ"א נוהגים כן, א"כ אף כשבשאר מקומות לא סוחטין אף כשיש להם הרבה פירות. מ"מ כיון דאחשבינהו לא בטלה דעתו מאחר שיש מקום שנוהגים כן. וכן הסכים הביאור הלכה לדינא. (אולם המחה"ש מסכים לדינא עם המ"א).

כ) גמ' אמר רב יהודה אמר שמואל סוחט אדם לתוך הקדירה אבל לא לתוך הקערה. עי' רש"י דלתוך הקדירה מוכחא מילתא דלאו למשקה בעי ליה משא"כ לקערה לא מוכחא מילתא. המאירי מפרש בכוונת רש"י דתרווייהו מיירי שיש אוכל בכלי, ולזה פירש דלתוך הקערה אסור משום דלא מוכחא מילתא, אבל כשאין אוכל בתרווייהו אסור, וכן נקט המ"ב ש"כ בביאוה"ל ד"ה לתוך הקדירה. ודלא כרדב"ז ע"ש בשעה"צ ס"ק כ"ג. אכן התורי"ד מפרש בדעת רש"י דאף כשאין אוכל שרי מן הדין כיון דדעתו ליתן לתוך אוכל אלא דלתוך הקערה דלא מוכחא מילתא אסור אבל לתוך הקדירה מותר.

כא) ויש לדון באופן דנותן לתוך אוכלין אלא שנותן על דעת ליתן הכל אח"כ לתוך משקין. ולכאורה להמאירי בדעת רש"י לא מצינו דאיכא נפ"מ בדעתו, אלא תלוי אם נותן לתוך אוכלין, וא"כ לפי"ז ה"ה איפכא כשנותן לתוך אוכלין אף שדעתו ליתן לתוך משקין חשיב אוכל ושרי. ולאידך גיסא להתוס' רי"ד בדעת רש"י דגם דעתו ליתן לתוך אוכלין אף שעכשיו נותן לתוך משקין חשיב אוכל דנידון עפ"י מחשבתו, א"כ בנותן לתוך אוכלין ודעתו ליתנם אח"כ לתוך משקין חשיב משקה.

ועי' חזו"א סי' נ"ו ז', בנותן לימון לתוך סוכר ודעתו לערבם אח"כ דמשקין אסור, אף שהוא עצמו נקט בסי' נ"ה כהמאירי, ולא מהני דעתו ליתן לתוך אוכלין להקל, ואעפ"כ ס"ל דלחומרא מהני דעתו, וע"ע שו"ת רדב"ז סי' תרפ"ו.

כב) ומ"מ שאר ראשונים לא חילקו בזה כלל, ומפרשים לתוך הקדירה שיש בה אוכל, ולתוך הקערה שאין בה אוכל. וכ"ה בשו"ע סעי' ד' ובביאוה"ל שם, וקצת יש לדייק כשיטת רש"י מדקאמר אבל לא לתוך הקערה, והא פשיטא היא דסוחט ענבים אסור ואף חייב חטאת ומאי קמ"ל, והו"ל לאשמעינן רק שלתוך הקדירה מותר, אבל לרש"י א"ש דאיסורא דקערה הוא רק משום דלא מוכחא מילתא. אבל מדינא מותר או משום שיש בה אוכל, או משום שדעתו ליתן לאוכל, וקמ"ל דאפי"ה אסור משום דלא מוכחא מילתא. ולדעת הראשונים י"ל דקמ"ל לאפוקי מרש"י ודוק.

כג) עי' ברי"ף דאיכא דמפרש להא דשמואל דוקא ביו"ט אבל בשבת אסור, כדאמרינן אין סוחטין את הפירות להוציא מהן משקין ואם יצאו מעצמן אסורין אף בכנסן לאוכלין, וכן מוכח בה"ג שכתבה בדיני יו"ט ולא בשבת. והרי"ף דחה דהתם מיירי בסוחט לתוך הקערה דהו"ל משקין, וצ"ב דעת האיכא דמפרש דהוכיח מלעיל ועי' קרבן נתנאל אות ז' דכוונתו דיש לאסור משום גזירת משקין שזבו אף בסוחט לתוך אוכל.

כד) אמר רב חסדא מדברי רבינו נלמד חולב אדם עז לתוך הקדירה. וכתבו התוס' דהיינו דוקא ביו"ט אבל בשבת אסור, וכ"כ הרי"ף. וטעם החילוק מבואר בתוס' דבשבת אף דהוי אוכל מ"מ הוי מפרק אוכל מתוך פסולת דחשיב דש, משא"כ ביו"ט דהעז חשיבא אוכל.

אולם בתשובת הרי"ף (הובא ברמב"ן) מבואר שגם ביו"ט חשיב כאוכל מתוך פסולת [ובחזו"א סי' מ"ד ביאר דהחלב גופיה לא היה ראוי לאכילה בלא חליבה, ע"ש]. אלא דביו"ט מותר משום מלאכת אוכל נפש. ולקערה אסור משום "דמלאכת משקין לא הותרה ביו"ט". וכוונתו צ"ע. ועי' אגלי טל (דש ס"ק כ"ד אות ט"ז) דמלאכת אוכל נפש הותר ביו"ט דוקא כשהיה אוכל מקודם לכן אלא שמתקנו, אבל לא הותר ליצור את האוכל, ולכן בחולב לתוך הקערה דנעשה משקין לא הותר ביו"ט. ובחידושי הרמב"ן בתחילת דבריו נראה דלקערה איסורא דרבנן הוא. משום משקין שזבו או משום נולד, אבל נראה שאין כוונתו לפרש כן בלשון הרי"ף הנ"ל. אכן בחזו"א סי' מ"ד נקט בדעת הרי"ף דאף לתוך הקערה אין איסורו אלא מדרבנן וצ"ע.

ודעת הרמב"ן דחולב אפי' בשבת, ולא חשיב כמפרק אוכל מתוך פסולת דבהמה לא חשיבא פסולת כיון דחזיא לאכילה ואיסורא הוא דרביע עליה.

והרמב"ם פ"ח מהל' שבת כתב דהחולב לתוך האוכל פטור אבל אסור. והמ"מ נקט דס"ל כהרי"ף, ולפי"ז להרי"ף נמי לא הוי איסורא דאורייתא. ועי' חזו"א סי' נ"ו סק"א שנתקשה בזה.

כה) ובעיקר איסור חליבה. עי' בראשונים דף צ"ה אי איסורא משום דש או בורר או קוצר ובתוס' דף ע"ג ב' הביאו בשם ר"ת דאיסורו משום ממחק והקשו ע"ז דא"כ גם חולב לתוך הקדירה יתחייב. ע"ש. ובתוס' דידן משמע דחייב משום דש, מיהו המהרש"א דייק מסו"ד שכתבו דהוי כנוטל אוכל מתוך הפסולת דהוי תולדה דבורר, ע"ש.

כו) גמ' במאי איתכשר וכו' בטיפה המלוכלכת ע"פ הדד, ופירש"י דלאו לאוכל בעי לה והיינו דכוונתו בשביל לנקות את הדד ולא לצורך אוכל, ובר"ח כתב דנפסלה מאוכל. ועי' באבני נזר סי' נ"ב שהקשה דא"כ מ"ט לא יתחייב החולב לתוך קדירה משום האי טיפה המלוכלכת עפ"י הדד דחשיב משקה. ובשלמא לשיטת הרי"ף א"ש דמלאכת חליבה הותרה לצורך אוכל נפש, ואף דמלאכת משקין לא הותרה, כ"ז לצורך המשקין, אבל טיפה ראשונה המלוכלכת עפ"י הדד דחולבה לצורך האוכל חשיב כמכשירי אוכ"נ, אבל לשיטת ר"ת דההיתר הוא משום דלא חשיב מפרק, יתחייב מחמת הטיפה, ונדחק לומר דאיה"נ ביו"ט אין מלכלכת ע"פ הדד, ע"ש. ועי' חזו"א סי' נ"ה ז' מש"כ בזה.

כז) שם, אלמא קסבר משקה הבא לאוכל אוכל הוא, עי' חזו"א סי' נ"ה ו', דכ"ז דוקא אם עדיין לא חל עליו שם משקה, אבל אם כבר חל עליו שם משקה תו לא פקע מיניה שם משקה אף כשבא לתוך האוכל, והוכיח כן מדתנן טהרות פ"ג גריסין שמשקה טופח עליהן טמא, וכבר הוכיח כן בספר מנחת ברוך סי' פ"א (והובא באבי עזרי שבת פ"ח), וכ"כ בחי' אבן העוזר בסוגיין, ועי"ש שזהו חידושו של רב חסדא שגם חלב לא נחשב משקה בעודו בבהמה ולכן כשסוחט לתוך הקדירה לא נעשה משקה.

כח) ובעיקר דברי שמואל שמותר לסחוט אשכול של ענבים לתוך הקדירה דעת הר"ח להלן קמ"ה דאין הלכה כן, דמדברי ר' יוחנן להלן משמע דבכל גוונא חייב חטאת, והתוס' להלן קמ"ה והרי"ף ושא"ר חולקין על זה וס"ל דר' יוחנן לא פליג על שמואל בזה.

סחיטה - כבשים שסחטן

כט) דף קמ"ה. כבשים שסחטן לגופן מותר. מצינו כמה טעמים, א. רש"י כתב דלאו מפרק הוא הואיל ולאו למשקה הוא צריך, וכוונתו דעיקר מלאכת מפרק היא במשקה והכא שאין צריך למשקין, לא נחשב שעושה מלאכה במשקין כלל אלא בכבשים, ולאו מלאכה היא, וכן כתבו התוס' דף ע"ג ב' ד"ה וזכין [וע"ש דמה"ט זומר ואי"צ לעצים מותר דלא חשיב קוצר כלל] וכ"מ ברמב"ן דף קי"א א' (ד"ה אבל).

ב. התוס' כתובות דף ו' א' הביאו שיטת הערוך דפסיק רישיה דלא ניחא ליה מותר לכתחליה, והביאו ראי' מהא דכבשים שסחטן לגופן מותר, והיינו דפטורו משום דאינו מכוון. אמנם צ"ע דלכאורה הוא מכוון למלאכה אלא שא"צ למים ודמי למלאכה שא"צ לגופה, ועיין אגלי טל ס"ק כ"ז ב' שהקשה כן, והוכיח מזה דהתוס' מפרשים שאין מתכוון לסחוט להוציא מים אלא רק מגלגל הכבשים לרככן וממילא יוצאים המים, וע"ש שדייק כן מהרמב"ם פכ"א הי"ג, אכן בחזו"א סי' נ"ה ה' נקט דהרמב"ם לא נתכוון לזה, אלא דסוחט עבור הגוף ע"ש.

ג. התוס' בכתובות שם דחו דהכא הוי כאוכלא דאיפרת כדחזינן דאף למימיהן פטור אבל אסור, וכוונתם נראה דלא חשיב משקה אלא בזיתים וענבים וכדהביאו התוס' בסוגיין דטעמא דלמימיהן פטור דרב לטעמיה דאין חייב אלא על זתים וענבים, והיינו דדוקא בזו"ע חשיב משקין, אלא דבסחטן למימיהן אוסר אטו זתים וענבים שבדרך כלל צריך למימיהן, ויותר י"ל דלמימיהן אחשבינהו ונעשו משקין מדרבנן, אבל לגופן דלא אחשבינהו מותר לכתחילה. ועי' חזו"א סי' נ"ו ד'. ובחי' רעק"א כתובות דף ו', דמה"ט אף לר"י דמחייב בסוחט למימיהן מ"מ לגופן פטור משום דבסוחט לגופן ל"ש למימר אחשבינהו והו"ל אוכלא דאיפרת, [אולם באגלי טל ס"ק י"ז ז' נקט דלר"י דסוחט למימיהן חייב ע"כ ס"ל דדרכן בכך. וא"צ לאחשבינהו ולדידיה צ"ל דלגופן פטור משום מלאכה שא"צ לגופה. וצ"ע].

ל) למימיהן פטור אבל אסור, רש"י מפרש דטעמא דפטור משום שאין המשקה יוצא מגופן דלא גדל בתוכן, והתוס' הוכיחו דאף דלא גדל בתוכן חייב מהא דסוחט את הבגד חייב. ותי' בדוחק די"ל דרק לר"י דמחייב בכבשים חייב גם בבגד.

ובעיקר סברת רש"י יל"פ דכיון שלא גדל בתוכן אין זה חיבור כ"כ ולא חשיב מפרק אלא א"כ קודם הפירוק היה מחובר וכ"כ בנשמת אדם ולפי"ז כתב דמשקין בבגד בליעי וחשיב מפרק.

עוד יל"פ דכיון דלא גדלו עמו, חשיבי משקין גם בעודן בתוך הכבשים. ולא הוי מפרק אלא במוציא משקים מתוך האוכל, שע"י הדישה נשתנה להיות משקין, משא"כ הכא דמעיקרא כבר היו משקין.

לא) והתוס' דפליגי ע"ז, יל"פ דסברי דכשנבלעו המשקים בפרי בטל מינייהו שם משקה, וכ"כ בנשמ"א ועי' שו"ע הרב ש"כ סעי' י"א שהוכיח כן מתוס' כתובות דף ו. או די"ל דאף דהוי משקה מקודם לכן חשיב מפרק כיון שמקודם היה מחובר, וכן צ"ל גם לרש"י אליבא דר' יוחנן דמחייב.

ועי' חי' אבן העוזר, דלר"י דס"ל בפסחים דמשקים בענבים מיפקד פקידי, א"כ כבר היו משקים מקודם לכן ואעפ"כ חייב משום דש. וחזינן דאפי' כשלא משנהו מאוכל למשקה חשיב דש, אבל רב ס"ל דמבלע בליעי ולכן חייב משום דש, אבל באופן שכבר היו משקין מקודם הסחיטה לא חשיב דש.

ולמבואר היינו נמי שיטת רש"י בפלוגתא דרב ור"י, ולדעת התוס' לכו"ע חשיב דישה בכה"ג.

לב) התוס' מפרשים טעמא דרב דפטור, דאזיל לשיטתו דאין חייבים מד"ת אלא על זיתים וענבים, [ור"י דמחייב פליג על רב וכן מבואר ברא"ש].

ובדעת רש"י שלא פירש כן, עי' נשמת אדם דס"ל דטעמא דרב דד"ת אין חייבים אלא על זיתים וענבים משום דאין דרך לסוחטן, וא"כ במידי דדרך לסוחטן חייב, וכבשים דרך לסוחטן, (ועי' ברמב"ן דף קי"א דמבואר בתו"ד דדרך לסחוט כבשים) ועי' עוד בתוס' רי"ד דהא דאמר רב דאין חייבים אלא על זיתים וענבים לא אתי לאפוקי כבשים. [וכ"מ בדברי הר"ח ע"ש בהגה"ה] וביאר הטעם דבכבשים יש משקה חשוב, ור"ל דכיון שנבלעו המשקים מבחוץ וחשיבי משקין, לא בטל שם משקין מינייהו (וכנ"ל בדעת רש"י) ולכן חשיב מפרק, ורק בשאר פירות המשקה היוצא מהן לאו משקה חשוב הוא, ולפי"ז א"ש דברי רש"י, [וכ"ז א"ש אי ס"ל לרש"י דטעמא דאין חייב על שאר פירות משום דלאו משקין הן, ומש"כ לאו אורחייהו בהכי ר"ל, דמשו"ה לאו משקין נינהו אבל אי נפרש דבריו כפשוטו דבאין דרכו לסחטו לא חשיב דישה, לא א"ש תי' זה].

לג) מחלוקת הראשונים להלכה, כתב הרי"ף וכ"ה ברא"ש דאין הלכה כר' יוחנן דמחייב חטאת בסוחטן למימיהן, דהלכה כרב דליכא חיוב חטאת אלא בזתים וענבים, דמסייע ליה תנא דבי מנשה, והיינו דמפרשים כנ"ל בתוס' דרב דפטר בכבשים לטעמיה אזיל דאין חייב אלא על זיתים וענבים, ור"י פליג ע"ז, וכיון דקי"ל בההיא כרב וכתנא דבי מנשה, ממילא גם בכבשים פטור, אולם הר"ח פסק דהלכה כר"י וכ"כ הרי"ד, וטעמייהו כמשנ"ת לעיל דר"י לא פליג על ההיא דרב דסוחט שאר פירות אין חיוב ד"ת, אלא דכבשים שאנו משום דמשקה חשוב הוא, ובזה הלכה כר"י. או כנ"ל בדעת רש"י דדרך לסוחטן וכל שדרכן לסחוט חייב ולאו דוקא בזיתים וענבים.

לד) תוס' ד"ה ור' יוחנן וכו' ופי' ר"ח דהלכה כר' יוחנן ומה שדקדק מדלא מפליג ר' יוחנן משמע דאפי' לתוך הקדירה, אין זה דיוק דהא רב ושמואל נמי אסרי סתמא בכבשים למימיהן ואע"ג דשרו לסחוט בהדיא אשכול של ענבים לתוך הקדירה. וכן דחו הרי"ף והרא"ש.

בישוב שיטת הר"ח עי' חי' אבן העוזר כאן. מנחת ברוך, ואבי עזרי, ויסוד דבריהם דס"ל לר"ח דבכבשים אף לרב ושמואל חייב אף בסוחט לקדירה. ולאבהעו"ז והמנח"ב - משום דחל עליהם שם משקים מעיקרא לא בטל אף כשבא לאוכל. ולהאבי עזרי - אף אם חשיב אוכל. חשיב מפרק דדוקא כשהיה חלק מן הפרי הוי אוכלא דאיפרת משא"כ בכבשים לא היה חלק ממנו, [ע"ש שהוכיחו כן מהשו"ע שבכבשים הביא את שיטת הר"ח דאף בסוחט לקדירה חייב, ובענבים לא הביא שיטתו. והט"ז נתקשה בזה. ולהנ"ל א"ש].

ומעתה הוכיח הר"ח מדמשוה ר' יוחנן כבשים לזיתים וענבים, ש"מ דס"ל דאף בהם חייב אף בסוחט לקדירה.

סחיטה בשיער

לה) דף קכ"ח ב' אם היתה צריכה לשמן חברתה מביאה לה שמן ביד ואם אינו סיפק ביד מביאה בשערה וכו' ובגמ' ותיפוק ליה משום סחיטה וכו' אין סחיטה בשיער, רב אשי אמר אפי' תימא יש סחיטה בשיער וכו'. ויש לדון להצד שיש סחיטה בשיער אי משום מלבן או משום מפרק, ולכאורה אי משום מלבן מאי שנא מגופה דשרי לנגב המים. ועי' פמ"ג סו"ס ש"כ שנסתפק בזה אי שייך מלבן בשיער, ועי' מ"ב סי' ש"ב ס"ק מ"ב בביה"ל ד"ה אסור, דהוכיח דאין מלבן בשיער כלל מדשרי לחוף שערו אי לאו דחיישינן שמא ישיר שערות, וע"כ דבשיער המחובר לאדם אין כיבוס, ונתקשה לפי"ז מאי ס"ד דיש סחיטה בשיער.

אמנם י"ל דהנדון משום מפרק ודוקא בשיער שהשמן או המים מובלעים בין השערות לכך שייך מפרק משא"כ לנגב גופו לא שייך מפרק. [ועי' רש"י שם דאין סחיטה בשיער משום דהוא קשה ואינו בולע ובפמ"ג סי' ש"כ דייק מזה דהנדון משום מפרק, וצ"ע דגם בעור אמרו דאין סחיטה משום דאין בולע וש"מ דגם לענין מלבן יש לפטור מה"ט דאין בולע. ורק כיבוס גמור איכא אף בקשה].

לו) בדף קמ"ה כתב רש"י דסוחט כבשים למימיהן פטור דכיון דאין המים מגופן לא הוי מפרק, ועי' תוס' שהוכיחו דאף בכה"ג הוי מפרק מדאסור לסחוט בגד, ובתורא"ש הוסיף להוכיח מדשייך סחיטה בשיער אע"ג דלאו מגופה, [וע"כ דאורייתא הוא למ"ד דיש סחיטה בשיער, דאל"ה מאי קשיא לגמ' בדף קכ"ח ב' ותיפו"ל משום סחיטה, הא מ"מ מדאורייתא לא הוי סחיטה], ומבואר דהתוס' רא"ש פשיטא ליה דמשום מפרק הוא ולא משום מלבן דאל"ה לק"מ, ועי' פמ"ג סו"ס ש"כ במ"ז דהתוס' לא הקשו משיער די"ל דס"ל משום מלבן הוא אלא שדייק מרש"י הנ"ל דמשום מפרק הוא, ובתוס' כתובות דף ו' א' כתבו דבשמן אין מלבן וההיא דסחיטת שמן מהשיער משום מפרק, וכעי"ז בתוס' בשבת דף קי"א ב'.

לז) וברמב"ם פ"ט ה"י מיירי בדיני מלבן. וכתב אין סחיטה בשיער וה"ה לעור, וכתב המ"מ דמקורו מהא דרבה ור"י דאמרי אין סחיטה בשיער, ומבואר לפי"ז דאי יש סחיטה בשיער חיובו משום מלבן.

ובפמ"ג משב"ז ש"כ אות י' ר"ל דבאמת הלכה כרב אשי דיש סחיטה בשיער, אלא דכוונת הרמב"ם דאין סחיטה משום מלבן דאין כיבוס בשיער אדם וכמש"כ בביה"ל הנ"ל, אבל משום מפרק איה"נ דחייב, אלא שכ"ז כשצריך לנסחט וכההיא דהיתה צריכה לשמן. אבל כשאי"צ לשמן והולך לאיבוד דבכה"ג ל"ש מפרק, ע"ז כתב הרמב"ם דאין סחיטה כלומר דל"ש ליבון בשיער, ולפי"ז כשצריכה לשמן יש סחיטה בשיער, וקצת יש לדייק דהרמב"ם ס"ל כרב אשי דיש סחיטה בשיער, מדהביא בפ"ב הי"א לאוקימתא דרב אשי, וש"מ דס"ל כוותיה.

אולם הב"י סי' ש"ל נקט כהמ"מ בדעת הרמב"ם דאין סחיטה השיער כלל. וכן פשטות הרמב"ם דנקט לשון הגמ' אין סחיטה בשיער, ומשמע דקאי כרבה ודלא כרב אשי, וע"כ משום מפרק נמי אין חייב. ולפי"ז צ"ב מ"ט כתב הרמב"ם דחברתה מביאה בכלי דרך שערה ולא פי' כרבה דמביאה השמן בשערה. וע"ש בב"י מה שתירץ.

לח) הרא"ש פרק חבית סי' ד' כתב דהלכה כרב דדבר תורה אין חייבין אלא על דריסת זתים וענבים, והא דמשמע בפרק מפנין דאיכא חיוב חטאת בסחיטת שמן מתוך השיער לא דמי לסוחט פרי שאין דרכו לסחוט כי דרך אותו פרי לאוכלו ולא להוציא ממנו משקה הלכך אין שם משקה על היוצא ממנו וכו'. ומשמעות דבריו דר"ל דשמן מתוך השיער דרכו ליסחט ולכן חייב. וצ"ב דשמן בשיער אף אם אין דרכו לסחוט חשיב משקה, דהא מעיקרא משקה הוא, [ואם הוקשה לו דכיון דמעיקרא משקה הוא לא חשיב מפרק כיון דמעיקרא משקה והשתא משקה, א"כ מה תירץ]. ועוד דהא דמי לחולב עז לתוך הקדירה דאף דאינו משקה מ"מ כיון דמפרק אוכל מפסולת חשיב מפרק וה"נ מפרק אוכל משיער הוי מפרק. עוד יש לעיין דמשמעות לשונו דהלכה דיש סחיטת בשיער. והשו"ע לא פסק כן. וצ"ת.

לט) והנה לפי המבואר עפ"י הרא"ש וכן התוס' בכתובות דסחיטת שיער כל איסורה משום מפרק, לפי"ז דוקא באופן דמיירי הגמ' שצריכה לשמן חשיב מפרק, אבל כשאי"צ לשמן לא הוי מפרק דומיא דכבשים שסחטן לגופן, וכ"ש כשמהשקה הנסחט חילוק לאיבוד עי' תוס' בכתובות שם. משא"כ למאי דנקטו המ"מ והב"י בדעת הרמב"ם דהנדון משום מלבן (ודלא כפמ"ג דאף לרמב"ם הגמ' דנה משום מפרק) א"כ אף כשהולך המשקה לאיבוד שייך סחיטה בשיער.

ולפי"ז נפ"מ גם למאי דקי"ל דאין סחיטה בשיער, דמ"מ איסורא מיהא איכא מדרבנן כמש"כ הב"י והמ"מ (וכ"ה בחי' המיוחסים לר"ן לדף קכ"ח). דבהולך המשקה לאיבוד יהא תלוי בפלוגתא הנ"ל.

מ) ויעויין בב"י יו"ד סי' קצ"ט, "כתב הכל בו אני תמה איך אשה יכולה לטבול בשבת ויו"ט, והיאך תנצל מסחיטת שיער", והב"י דחה דחששא דסחיטת שיער אינה כלום שהרי פסק הרמב"ם שאין סחיטה בשיער. ולמשנ"ת לדעת הראשונים דאיסורא משום מפרק א"כ אין לחוש בניגוב השיער משום סחיטה כיון דדמי לכבשים שסחטן לגופן ובפרט דהולך לאיבוד. אמנם לדעת הרמב"ם יש לאסור. שוב הראוני בר"ן ס"פ שמונה שרצים (ומקורו ברמב"ן שם) לענין סחיטת בגד דמ"מ אסור מדרבנן דדמי לסחיטה ומש"כ הב"י עפ"י הרמב"ם דאין סחיטה כשיער, צ"ע דהרי כתב המ"מ דאיסורא מיהא איכא, ועכ"פ לדעת הרמב"ם גופיה דהנדון משום מלבן יש לאסור. [ואולי י"ל דהא דאסרו מדרבנן הוא משום מפרק ולא משום מלבן ולכן בניגוב המים שרי]. ועי' מעדני יו"ט הל' מקואות שעמד בזה וכתב דבמקום מצוה לא חשו לאיסור זה.

וכבר ידוע דברי רבותינו לענין טבילת אנשים בשבת דיש ליזהר מסחיטה, ע' מ"ב סי' שכ"ו סעי' ח' ובביה"ל שם.

מא) ובעיקר הדין דסחיטה בשיער שכתב המ"מ דמדרבנן אסור. עי' רשב"א קכ"ח ב' דהא דאמרינן דחברתה מביאה ביד ואם אין ספק ביד מביאה כשערה. והקשה דכיון דאין סחיטה בשיער תוכל לכתחילה להביא בשערה. ומשמע דס"ל דליכא איסורא בסחיטת שיער כלל, דאל"כ ודאי שעדיף ביד, ועי' בשיטה להר"ן שם שתי' כן. וע"כ דהרשב"א פליג. וע"ע שם בשיטה להר"ן בשם הרא"ה.

מלבן

א) סחיטת בגדים משום מלבן. התוס' דף קי"א א' דנים אי שייך ליבון במים דוקא או אף בשאר משקין. והביאו ראיות דביין ליכא חשש שמא יסחוט, ומ"מ כתבו דאפשר דסחיטה אסורה אלא דכיון דלא יכול לנקותו מריחו וחזותו לא חששו שמא יסחוט, אבל אם סוחט כיון שמתלבן הבגד קצת הוי מכבס, או מפרק. ומבואר שצידדו דשייך כיבוס גם ביין ומ"מ בשמן משמע דפשיטא להו דל"ש כיבוס וזהו שהביאו מסחיטת שיער מן השמן דשייך מפרק בשמן אבל משום ליבון ליכא.

ובתוס' דף קמה' א' הוכיחו מהא דאסור להדוקי אודרא דסחיטת משקין שלא מגופן אסורה משום מפרק, ולא דחו דחייב משום מלבן, דהתם מיירי בשמן ובזה פשיטא להו דלא שייך ליבון. ועי' תוס' כתובות דף ו'.

והר"ן דף קיא' כתב דאפשר שאף היין מלבן כדאמרינן (בסוכה מ') לאכלה ולא לכביסה, והט"ז סו"ס ש"כ דחה דהיינו דוקא ביין לבן אבל יין אדום ל"ש ליבון. ומהרמב"ם שכתב דאין סחיטה בשיער בדיני מלבן, משמע דאם היה שייך סחיטה בשיער הוי מלבן אף בסוחט השמן וכ"ש ביין, וע' ביהגר"א סי' ש"ב ס"ט וגם ברמב"ן כתב שהרמב"ם ס"ל שייך מלבן אף בשאר משקין, ועי' כס"מ פ"ט הי"א, ומנ"ח - מלבן.

ב) להשיטות שיש ליבון גם ביין, וע"כ משום שמתלבן קצת, וחזינן דאף שאין הבגד מתנקה לגמרי חשיב ליבון, ולפי"ז יל"ע במש"כ המ"ב דכסכוס בלא מים דלא הוי מלבן מה"ת ה"ט משום שנשאר רושם הלכלוך בבגד, וצ"ע דמ"מ קצת ליבון איכא. [ואפשר דתלוי בהנדון אם ליבון היינו הוצאת הלכלוך או מה שהבגד נעשה נקי, דאי משום הוצאת הלכלוך, שפיר י"ל דאף שלא נתנקה לגמרי אסור, משא"כ אי משום ניקוי הבגד בעינן שיהא נקי].

ג) דףקמז'א' המנער טליתו בשבת חייב חטאת, רש"י פי' מנער מן העפר, ובתוס' כתבו דבזה אין נראה שיהא שייך ליבון, ועי' ריטב"א דאין כיבוס אלא ע"י מים, ובאמת שגם רש"י עצמו כתב כן בדף קמ"א א' וכבר הקשה בגליון הש"ס לרעק"א דסותר דבריו.

ובשעה"צ סי' ש"ב ס"ק מ"א תי' דהתם שאין מסיר הלכלוך לגמרי דעדיין נשאר רושם הלכלוך ובזה אין כיבוס אלא ע"י מים, משא"כ הכא שע"י הניעור מצחצח הבגד.

והתוס' פירשו דמנער מן הטל שעליו ומש"כ זאת בשם ר"ח (וכן הובא גם ברשב"א) בר"ח שלפנינו מבואר כפי' רש"י ועי' שעה"צ ס"ק ז' שכ"ה גם בסמ"ג דהר"ח ס"ל כרש"י, וע"כ צ"ל דבתוס' הוא ט"ס וצ"ל ר"ת במקום ר"ח.

ושיטת הרמב"ן פ"י הי"ח דמנער טליתו חייב משום מכה בפטיש, ולדבריו הא דאמרינן והוא דקפיד עלייהו, היינו שעכשיו מקפיד להסיר את האבק, ולא כרש"י שמקפיד ללובשו בלא ניעור. ע"ש בכס"מ.

ד) גמ' ולא אמרן אלא באוכמי אבל בחיוורי וסומקי לית לן בה והוא דקפיד עלייהו. עי' ריטב"א דכשאין מקפיד לא הוי ליבון כלל, שאצלו אין נחשב יפוי, וכן משמע לשון רש"י ד"ה לא קפדינן וכו' הלכך לאו ליבון הוא. אולם הרשב"א כתב דחשיב אינו מכוון, ובקפיד הוי פסיק רישיה, ודבריו צ"ב.

ה) ובהא דאמרינן והוא דקפיד עלייהו, עי' מ"א סי' ש"ב סק"ב דמפרש דמקפיד עלייהו להדיא אבל בסתמא מותר, אולם בביאוה"ל ד"ה עליה האריך להוכיח דאף בסתמא חשיב מקפיד, ולפי"ז כתב עוד דהא דאמרינן דבחיוורי מותר לנער היינו דוקא בסתמא אבל במקפיד להדיא אסור, משא"כ למג"א דבאוכמי דאסור מיירי במקפיד עלייהו א"כ ש"מ דבחיוורי אף במקפיד מותר, דלא חשיב ליבון. ועי' שו"ע הרב שם שכתב להדיא דבבגד לבן מותר לנער אף במקפיד. והיינו כהמ"א.

ו) שם והוא דקפיד עלייהו. עי' ביאוה"ל שמסתפק אם מנער בגד חבירו אם תלוי בבעל הבגד או במנער. וצידד לומר דמעשה דאביי ורב יוסף היה באופן זה דאביי הוי מקפיד ולפיכך היה מחסם לתת לר"י הבגד דלא רצה לנער כיון שמקפיד, ור' יוסף השיב לו דתלוי בבעל הבגד וכיון שאין מקפיד מותר לאביי לנער עבורו. ובשפ"א פי' דאביי נסתפק אם רב יוסף מקפיד.

ז) גמ' חזא רבנן דקא מנפצי גלימייהו וכו' אנן לא קפדינן עלייהו. והא דמנפצי גלימייהו כתב השפ"א שעשו כן משום כבוד שבת ולא משום שמקפידים על נקיונו. ובזה לא השיב ליבון. וכן הוכיח בשש"כ פט"ו סכ"ו בשם הגרשז"א זצ"ל.

ח) זבחים דף צ"ד ע"א, מבואר בגמ' דבעור הרך לכו"ע יש כיבוס כדילפינן מקרא. ובעור הקשה לרבנן אין כיבוס ולאחרים יש כיבוס. ועי' ביאוה"ל סי' ש"ב ד"ה אבל, דהשאילתות פר' מצורע פ"ח פסק כאחרים דיש כיבוס. אבל הרמב"ם בהל' מעשה"ק פסק כרבנן דאין כיבוס בקשין, ואילו בהל' שבת לא חילק בין רכין לקשין. וכתב בביאוה"ל דס"ל לרמב"ם דאיסורא דרבנן איכא אף בקשין, ואף דבגמ' משמע דאף מותר לכתחילה כדאמרינן אי בקשין [כיבוס אסור] וכאחרים, ומשמע דלרבנן מותר לכתחילה, מ"מ למסקנת רבא דאמר דברים שאמרתי לפניכם טעות וכו' כיבוס אסור, היינו אף בקשין ומדרבנן.

ולפי"ז כתב המ"ב דהא דאמרינן דדוקא ע"י כסכוס אסור היינו מדאורייתא, אבל מדרבנן אסור אף בלא כסכוס ולכך סתם הרמב"ם בזה.

אמנם מדברי רש"י שבת דף קמ"ב ב' דייק הביאוה"ל דס"ל דבקשין מותר לכתחילה. מדפירש שם דכרים וכסתות של עור מותר דוקא ליתן מים, ולא כיבוס ממש הואיל ורכין נינהו, משמע דבקשין מותר אף כיבוס.

ט) בגמ' למימרא דעור בר כיבוס הוא ורמינהו היתה של עיר נותן עליה מים עד שתכלה. וברש"י ד"ה היתה עליו לשלשת כתב ומיהו שפשופי בידים לא. ומבואר דאף דאין כיבוס בעור מ"מ שפשוף אסור, והנה בתחילה מוקמינן לה בגמ' כרבנן דאין כיבוס בעור, ולמסקנא אמרינן דבעור רק לכו"ע יש כיבוס וכי פליגי בקשין, ולפי"ז מתני' דשבת מיירי בקשה, וכן משעמ ממש"כ רש"י ד"ה ומתני' דהכא דקתני העיר טעון כיבוס ברכין, ומשמע אבל מתני' דשבת מיירי בקשין ולכך מותר ליתן מים, וצ"ע דמתני' דשבת מיירי בכרים וכסתות דרכין הן וכדפירש"י בשבת דף קמ"ב ב'.

אמנם למסקנת הגמ' בע"ב ניחא דמסיק רבא דבעור אע"ג דיש כיבוס, מ"מ דוקא כסכוס דהיינו שפשוף אסור. וא"ש מתני' דשבת אף בעור הרך דאע"ג דיש כיבוס בעור מ"מ לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא בבגד. וכן מפורש ברש"י בע"ב ד"ה לא שמי הכיבוס, ורש"י בשבת קא. כמסקנא. אבל מ"מ להו"א צ"ע איך אפשר לפרש כרים וכסתות בעור קשה.

י) ולמסקנת הגמ' דבעור הרך דיש כיבוס היינו דוקא בשפשוף, א"כ נמצא דבעור קשה דלרבנן אין כיבוס מותר אף שפשוף. ומש"כ רש"י בע"א דאע"ג דאין כיבוס מ"מ שפשוף בידים אסור, כ"ז להו"א דלא חילק רבא בין עור לבגד למ"ד דיש כיבוס בעור, אבל למסקנא א"צ לזה. וכן הוכיח בביאוה"ל ד"ה אבל מדאמרינן אי בקשין וכאחרים, וע"כ מיירי בכסכוס, עי' בגמ'. ובביאוה"ל שם דייק כן מרש"י והר"ן בשבת דף קמ"ב, אולם לכאורה אין זה מוכרח די"ל דיירי בכיבוס בלא שפשוף, אבל שפשוף אסור אף בקשה.

מיהו בהמשך הגמ' דדרש רבא דמותר לכבס מנעל בשבת, והקשה לו רבא מהא דר' חיאי בר אשי אסר כיבוס, והדר ביה רבא, להנ"ל היה לו לתרץ דמימרא דידיה מיירי בקשין. וי"ל דמנעל סתם הוא רך, כדכתב רש"י ריש פרק מצות חליצה.

ובקרן אורה זבחים שם תי' דס"ל כאחרים דאף בקשין אסור, וכפסק השאילתות וכ"כ בליקוטי הלכות שם, אב לרמב"ם ושא"ר שפסקו כרבנן הדק"ל. ובביאוה"ל (ד"ה אבל) ר"ל דמזה הוציא הרמב"ם דלמסקנא אף בקשין אסור כיבוס עכ"פ מדרבנן, ואפי' בלא שפשוף. מיהו צ"ב הא גופא מנליה לרבא ומ"ט הדר ביה מלעיל.

והנה בביאוה"ל שם צידד דלמסקנא דרבא חזר בו לגמרי ממה שאמר דכיבוס בלא כסכוס לא שמיה כיבוס, דמאחר דהוכיח לו ר"פ דכיבוס אסור, שוב א"צ ללומר דדוקא כסכוס אסור, אלא דבגד אסור אפי' שרייה בעלמא, משא"כ בעור דוקא כיבוס אסור, ולפי"ז א"ש דלמסקנא אין חלוק כלל בין כיבוס לשפשוף, [ובאמת צ"ב מ"ט הוצרך רבא לורמ דדוקא שפשוף חשיב כיבוס, הו"ל למימר מתחילה דבעור שרייתו לא זהו כיבוסו ורק בבגד הוי כיבוס, ודוק].

ובנשמ"א כלל כ"ב אות ד' הביא מהכל בו שכתב מיהו לכבסו אסור אע"ג דלאו בר כיבוס, ותמ עליו דאי מיירי בעור רך הרי יש בו כיבוס, ואי בקשה מותר לכתחילה, וכדאמרינן בגמ' אי בקשין וכאחרים, הרי דלרבנן מותר. ותי' בביאוה"ל עפ"י הנ"ל דלמסקנא אסור מדרבנן אף בקשה.

יא) שם, בבגד אמרינן שרייתו זהו כיבוסו. ובתוס' הקשו איך מותר לנדה לטבול עם בגדיה הרי שרייתן זהו כיבוסן. ותי' דדרך לכלוך הוא, וכ"כ בשבת דף קי"א, ושם כתבו בתי' א' דדוקא כשיש טינוף על הבגד אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אבל כשאין טינוף לא הוי כיבוס. ובשו"ע סי' ש"ב סעי' ט' הביא ב' דיעות בזה אם כשאין טינוף מותר ליתן עליו מים. וכתב הגר"א דתלוי בב' תירוצי התוס'. ועי' תוס' שבת דף ק"כ א' ד"ה נותן, ודבריהם אזלי כתי' ב' ולא ס"ל להתיר כשאין בו לכלוך. ועי' שו"ע סי' של"ד סעי' כ"ד, וע"ע שו"ע שי"ט סעי' י' ובמ"א והגר"א שם. ובדעת הרמב"ם הוכיח בביהגר"א סי' ש"ב ס"ט דס"ל כתי' א' (ודבריו צ"ת).

ובביאור המחלוקת, לכאורה י"ל דאם כיבוס הוא דוקא הוצאת הלכלוך א"כ מותר לשרותו כשאין עליו לכלוך, אבל אם כיבוס הוא נקיון הבגד, י"ל דכל שמצהיל הבגד יותר הוי כיבוס, אולם ע"ש במ"ב ס"ק מ"ו דאם מכוון להדיא בנתינת המים לכבסו לכו"ע אסור. ומשמע דמודו דשייך כיבוס אף כשאין לכלוך. [ובסחיטת הבגד לכו"ע אסור אף שאין בו לכלוך כמבואר שם ברמ"א דמים מרובים אסור ליתן לכו"ע שמא יסחוט, והיינו משום שהמים עצמם נחשבים כלכלוך כיון שמקלקלים הבגד].

ובהתירא דדרך לכלוך עי' ביאוה"ל סי' ש"ב ס"ט ד"ה שאין שנוטה לומר דבזה כו"ע מודו דשרי, ודלא כפמ"ג [ובביהגר"א משמע לכאורה דהרמב"ם פליג ע"ז וצל"ע].