מצות ראי_ לדעת הרמב_ם
קטגוריות: ש_ס / כג חגיגה / חגיגה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ועש"ק הגדול י"א ניסן תשס"ד

א] כתב הרמב"ם פ"א מחגיגה ה"א, הראי' האמורה בתורה הוא שיראה פניו בעזרה ביו"ט הראשון של חג ויביא עמו קרבן עולה וכו', ומי שבא לעזרה ביום ראשון ולא הביא עולה לא דיו שלא עשה מצות עשה אלא שעבר על מצות ל"ת שנא' לא יראו פני ריקם וכו'.

והנה הטו"א בריש חגיגה דקדק מל' הרמב"ם שכתב שיראה פניו וכו' ביו"ט ראשון וכו' ומי שבא ביו"ט ראשון, דאין תשלומין אלא לעולת ראי' אך למצות ראיית פנים ליכא תשלומין, ודקדק כן עוד ממש"כ הרמב"ם שם ה"ד דמי שלא הקריב ביו"ט ראשון עולת ראי' ושלמי חגיגה ה"ז מקריב בשאר ימות הרגל וכו', ואילו ראיית פנים לא קאמר, ש"מ דס"ל דאין לו תשלומין כל שבעה, ועיי"ש שתמה מכ"ד על ד' הרמב"ם.

אמנם כבר כתבו האחרונים דודאי מודה הרמב"ם דאף ראיית פנים יש לה תשלומין כל שבעה, והביאו לד' הרמב"ם המפורשים בפ"ב ה"ו שכתב ז"ל, שזה שנא' לא יראו פני ריקם אינו אלא בעיקר הרגל בלבד שהוא יום ראשון או תשלומי ראשון, ולהדיא דאף לראיית פנים יש תשלומין, ומש"כ הרמב"ם דהמ"ע היא שיראה פניו בעזרה ביו"ט ראשון וכו', הוא משום דעיקר המצוה היא ליראות ביו"ט ראשון ושאר ימים תשלומין דראשון נינהו.

אך אכתי צ"ע, כמו שהעיר הטו"א, מ"ט לא הזכיר הרמב"ם בהלכה ד' דין תשלומין אלא לקרבנות ראי' וחגיגה, ולא הזכיר דין תשלומין לראיית פנים.

ב] והנה יש להעיר עוד בד' הרמב"ם, דהנה במש"כ הרמב"ם דמי שבא לעזרה ולא הביא עולה עבר על מצות ל"ת, עיי"ש בלח"מ שכתב דהיינו רק היכא שלא הביא בתשלומין, דאם הביא בשאר ימות החג ודאי דכיון שיש לו תשלומין אינו עובר, עכ"ד, וכ"כ הקרית ספר שם, אך כבר כתב האמרי ברוך בהגה' הטו"א חגיגה ד"ד, דמדויק ומובן להמעיין היטב בד' הרמב"ם דאף אם הביא בתשלומין ל"מ זה לתקן הלאו דלא יראו פני ריקם, והביא כן מהקרבן העדה על הירושלמי, וע' כן גם במים חיים להפר"ח שכתב, ז"ל, דקדק הרב ז"ל בלשונו, שלא כתב שביטל מ"ע אלא שלא עשה, לפי שיש לו תשלומין כל שבעה וכדלקמן, אבל על ל"ת כל שבא לעזרה ביום ראשון ריקם שלא הביא עמו כלום הרי עובר מיד על לא יראו פני ריקם, עכ"ל, והרי דפשיט"ל בדעת הרמב"ם דל"מ תשלומין לתקן האיסור דלא יראו פני ריקם, וע' גם בעוניו"ט סי' צ"ד ובפי' הגרי"פ עשין מ"ו שנקטו כן בדעת הרמב"ם.

וצ"ב הטעם בזה, דמ"ט אם לא הביא עובר ול"מ מה שיביא בשאר הימים, הרי כיון דיש לו תשלומין הי' בדין דיהני זה לתקן האיסור, דהרי כל האיסור הוא ליראות פנים בלא להביא הקרבן שמתחייב בו ע"י הראי', וע"כ כיון דהעולת ראי' יש לה תשלומין וכל שמביאה כל ז' ה"ה מקיים בזה חיובו, א"כ מ"ט ל"מ זה שלא יעבור על איסורא דלא יראו פני ריקם, וכמש"כ כן הלח"מ מסברא, דכיון דיש לו תשלומין ודאי אינו עובר.

ד] ונ' בביאור דעת הרמב"ם, דהנה הטו"א שם לעיל מינה עמד בד' הרמב"ם, במש"כ דמי שבא לעזרה ולא הביא עולה לא עשה מצות עשה, וכתב הטו"א דחזי' שדעתו דהלאו דלא יראו פני ריקם הוי תנאי לעשה דיראה כל זכורך, ואם ראה פנים ריקם לא קיים מ"ע, ועיי"ש שהעיר בזה מדעת הירושלמי דהנך דפטירי מראי' אינם פטורין אלא מראיית קרבן אבל בראיית פנים הכל חייבין, והרי דמצות ראיית פנים ומצות קרבן ראי' תרתי מילי נינהו.

ועיי"ש שכתב בזה בדעת הרמב"ם, דודאי לדעת הירושלמי דאיכא מאן דמיחייב בראיית פנים ופטור מקרבן ראי', אין קרבן ראי' מעכב למצות ראיית פנים, אך לדעת הבבלי דס"ל דליתא חיוב ראיית פנים בלא קרבן ראי' והחייב בזה חייב בזה והפטור בזה פטור בזה, קרבן ראי' מעכב לראיית פנים ואם ראה פנים בלא קרבן ראי' אפי' מצות ראיית פנים לא קיים, עכ"ד.

אמנם נ' לדון עוד בדעת הרמב"ם, דזה דמי שבא לעזרה ולא הביא קרבן לא קיים מצות עשה, לאו היינו דלעולם איכא מצות ראיית פנים, ואך דה"ז מעכב לקיום המצוה שלא יראו פני ריקם, אלא היינו כלישנא דהרמב"ם, דליכא כלל מצות דראיית פנים לבד, וכל עיקר המצוה היא ליראות פני ד' בקרבן, וכל שבא לעזרה ולא הביא קרבן לאו מידי קעביד, ואי"ז דין עיכוב שהבאת הקרבן מעכבת בקיום מצות יראה כל זכורך, אלא היינו דכל עיקר המצוה היא ראיית פנים בקרבן, וכל שנראה שלא בקרבן לא עשה מצותו כלל.

ונ' לפ"ז חידוש דין, ושו"ר כן באבי עזרי פ"א מחגיגה ה"י, דכל שבא לעזרה ולא הביא קרבנו ואח"כ שילח קרבנו ביד אחר לא קיים מצות ראי', דהאמנם אם הי' בזה ב' חלקי מצוה, הא' ראיית פנים והב' ראיית קרבן, שפיר הי' מהני שתחילה יראה פנים ואח"כ ישלח הקרבן, אך כיון דהוי זה חדא מצוה דראיית פנים בקרבן, וחדא מינייהו לחוד לאו כלום הוא, הרי דאף אם עשה לתרוייהו בזאח"ז לאו מידי קעביד, ולא קיים מצותו רק אם בא לעזרה והביא קרבנו, וכל' הרמב"ם.

אך מד' הטו"א הנז' לעיל סק"א לכאו' נ' לא כן, שהרי פירש הטו"א בדעת הרמב"ם דליכא תשלומין לראיית פנים, וכל דין תשלומין לעולת ראי' היינו רק בגונא שנתראה פנים ביו"ט ראשון, ולפי דבריו הרי נמצא דכשמביא העולת ראי' בשאר הימים אי"ז הבאה עם ראיית פנים, שהרי לראיית פנים ליכא כלל תשלומין, אך באמת נ' שאי"ז מוכרח כלל, שהרי כתב הרמב"ם בפ"ב מחגיגה ה"ו דבכל עת שיבוא יכול לבא ולהביא עולת ראי', ונ' דהיינו דאף למש"כ הטו"א דליכא תשלומין לראיית פנים, היינו רק שחיוב ראיית פנים הוי ביום הראשון ולי"ל תשלומין, אך אף בשאר הימים כשבא לעזרה חשיב זה ראיית פנים, ואשר ע"כ ניחא הא דיש תשלומין לעולת ראי', הגם דל"ש הבאת עולת ראי' בלא ראיית פנים, וצ"ע עוד בזה.

**[**וקצת מקור לזה נראה, ממש"כ הרמב"ם פ"ב מחגיגה ה"ו, ז"ל, מי שבא לעזרה בכל ימות החג אינו חייב להביא עולה בידו וכו', ואם הביא "בכל עת שיבוא" מקבלין ממנו ומקריבין אותה לשם עולת ראי' שהראי' אין לה שיעור, עכ"ל, ונ' מל' הרמב"ם דרק בכל עת שיבוא יכול להביא עוד עולת ראי', אך ל"מ לשלח עולת ראי' בלא שיבוא, וזה נ' ג"כ בל' הגמ' בחגיגה ד"ז. דכל הנידון הוא בדאתא ואייתי, וגדולה מזו נ' מד' הרמב"ם דל"מ להביא בראיית פנים אחת כמה עולות, אלא בכל ראי' וראי' יכול להביא עולה א', אך יש לדון ולומר, דאף בראי' אחת מצינו לדון על כל רגע ורגע כראי' נפרדת, ושפיר יכול להביא כמה עולות, אך פשטות ל' הרמב"ם נ' שאי"ז כן, אלא חשבי' לה כחדא ראי' אריכתא, וצ"ב שהרי הראי' אין לה שיעור ומ"ט לא יוכל להביא בראי' א' כמה עולות.

ונ' שהביאור בזה הוא ע"פ הנ"ל, דהבאת עולת ראי' אי"ז מצוה בפנ"ע, אלא עיקר המצוה היא ראיית פנים בקרבן, ואשר ע"כ א"א להוסיף עוד עולת ראי' בלא שיבוא, כיון דכל החפצא דעולת ראי' הוא ראיית פנים בקרבן.

ואשר ע"כ נמי א"א להביא כמה עולות בראי' אחת, דהגם דהראי' אין לה שיעור, ל"מ זה רק דמכח זה מצי למעבד עוד ראיית פנים בקרבן, אך א"א להוסיף ולהביא ב' עולות בראי' אחת, דכיון דהראיית פנים הויא חדא ראיית פנים, וכבר הביא בראי' זו קרבן, ל"ש להביא עוד קרבן לראיית פנים זו, דל"ש ראיית פנים רק בקרבן א' ולא בב' קרבנות, וצ"ע עוד בזה**]**.

ה] ונ' עוד, דהנה בירושלמי פ"ק דחגיגה ה"א אמרו דאין אדם משלח חגיגתו ביד אחר, ומכוון הירושלמי לעולת ראי', והרמב"ם לא הזכיר לדין זה, והאמנם נ' דנרמז דין זה במש"כ הרמב"ם דיביא עמו קרבן עולה, ונרמז בזה דל"מ לשלח ביד אחר, אך לא הזכיר הרמב"ם דין זה במפורש.

ונ' שהטעם בזה הוא, משום דכל עיקר חידוש דין זה הוי רק להירושלמי לטעמי' דס"ל דראיית פנים וראיית קרבן הוו ב' מצוות נפרדות, וע"כ שפיר הי' מקום לומר דיהני לשלוח עולת ראי' ביד אחר ואף קודם שנתראה פנים, אך לדעת הבבלי אשר כן פסק הרמב"ם דכל עיקר מצות ראי' היא ראיית פנים בקרבן, הרי אין כלל מקום לדון דישלח עולת ראי' ביד אחר קודם שנתראה פנים, וע"כ לא הוצרך הרמב"ם לזכור דין זה להדיא.

ונ' עוד דמה"ט השמיט הרמב"ם גם לדינא דהירושלמי שם להלן, דלר' יוחנן ור' יונתן דהפריש חגיגתו ומת ומכוון הירושלמי לעולת ראי', עיי"ש, מביאין היורשים לאחר מיתה, וכבר תמה ע"ז הכס"מ בפ"א מחגיגה ה"י מ"ט השמיטה הרמב"ם, וכבר דקדקו האחרונים דמד' הרמב"ם נ' דלא ס"ל לדינא דהירושלמי, וזה ממש"כ הרמב"ם שם דהמפריש עולת ראייתו ומת יורשין חייבין להביאה, ונ' להדיא דאם אכתי לא הפריש עולת ראייתו הגם שהניח קרקע אין היורשין חייבין להביא עולת ראי', וצ"ע מ"ט פסק דלא כהירושלמי, ועיי"ש בלח"מ שהק' עוד, דמ"ש מעולת יולדת שפסק הרמב"ם בספ"א ממחו"כ שחייבין היורשים להביאה אף בשלא הפרישתה מחיים.

ונ' לפי המבואר, דהירושלמי לטעמי' אזיל, דס"ל דראיית פנים וראיית קרבן הוו ב' מצוות נפרדות, ואשר ע"כ אחר שנתראה פנים וחייל עלי' חובת עולת ראי' יכול לשלח העולה ביד אחר, ואשר ע"כ אף בשמת מביאין היורשים עולתו, אך לדעת הבבלי אשר כן פסק הרמב"ם דכל עיקר מצות ראי' היא ראיית פנים בקרבן, הרי כבר נת' לעיל דאם בא לעזרה ואח"כ שלח עולתו ביד אחר לא קיים מצותו, ואשר ע"כ ה"נ אם מת אין מביאין היורשים עולתו, דכל עיקר הקרבן הוי להביאו בשעת ביאתו לעזרה, וכל שמת ואינו בא לעזרה ל"ש כלל להביא עולתו, ורק אם כבר הפריש עולתו הוא דמביאין אותה היורשים, דהגם שלא יתקיים בה דין ראי', מ"מ כיון דכבר קדושה היא מקריבין אותה, וע"כ השמיט הרמב"ם לדינא דהירושלמי, ושו"ר עיקר הדברים באבי עזרי פ"א מחגיגה ה"י, אך ד' הירושלמי יישב באופ"א דהירושלמי איירי על קרבן חגיגה, עיי"ש.

וניחא נמי דל"ד לדין יולדת שחייבין היורשים להביא עולתה, דהכא שאני דל"ש כלל קיום החיוב דעולת ראי' בלא ראיית פנים, וע"כ ל"ש לחייב היורשים להביאה.[[1]](#footnote-2)

ו] ולפ"ז י"ל דברי הרמב"ם שלא הזכיר להדיא דין תשלומין לראיית פנים אלא לראיית קרבן, דלמש"נ הרי ראיית פנים וראיית קרבן חדא מילתא נינהו, וכאשר כתב הרמב"ם דמי שלא הקריב ביו"ט הראשון עולת ראייתו ה"ז מקריבו בשאר ימות החג, הוי בכלל זה דאף מתראה פנים בשאר ימות החג, שהרי הקרבת עולת ראי' הויא רק בראיית פנים, וביותר שהרי לפמש"נ אף מי שנתראה פנים ביום הראשון ולא הביא עולת ראי', אינו יוצא יד"ח ראיית קרבן בשאר הימים רק אם יביא קרבנו בשעת ראיית פנים, ונמצא דלא משכח"ל כלל תשלומין לראיית קרבן בלא שיתקיים בשעה זו ראיית פנים, וממילא דבכלל מש"כ הרמב"ם דמקריב עולת ראי' בשאר הימים, נכלל דגם הראיית פנים הויא בשאר הימים, ולא הוצרך הרמב"ם להזכיר לזה בפירוש, כיון דכלל ליכא מצוה בפנ"ע דראיית פנים, אלא הוי חדא מצוה עם הקרבן, וכמש"נ.

ומעתה נ' דמה"ט הוא דס"ל להרמב"ם דכל שבא ולא הביא עולה עבר על מצות ל"ת דלא יראו פני ריקם, ואף אם אח"כ הביא עולת ראי' לא תיקן בזה להאיסור, דהאמנם אם הי' מתקיימת מצותו בגונא שבא תחילה לעזרה ואח"כ שילח קרבנו, אף הי' בדין דכל ששילח קרבנו לבסוף לא עבר על ל"ת דלא יראו פני ריקם, כיון שהבאת הקרבן שייכא להראי' שנראה תחילה, ונמצא שאי"ז ראיית ריקם, אך כיון שנתבאר דהיכא שבא תחילה לעזרה ואח"כ שילח קרבנו לא נתקיימה מצותו, ואין המצוה מתקיימת אלא בשהביא קרבנו בשעת ראיית פנים, הרי נמצא לפ"ז דהיכא שבא ולא הביא קרבנו הויא ראי' זו ריקם, דגם אם אח"כ יבא ויביא עולת ראי' לא שייכא עולה זו להראי' שנתראה אתמול, ואשר ע"כ עבר בל"ת דלא יראו פני ריקם, ול"מ מה שהביא אח"כ עולת ראי' לתקן לאיסורו.

1. אמנם ילה"ע על כל מש"נ, ממש"כ הרמב"ם בפ"ב מחגיגה ה"ג דכל קטן שיכול לאחוז וכו' אביו חייב להעלותו ולהראות בו כדי לחנכו במצוות, ועיי"ש במפרשי הרמב"ם שדקדקו מדבריו דאינו חייב אלא בראיית פנים ולא בראיית קרבן, ע' בדבריהם, ולכאו' למש"נ בדעת הרמב"ם דראיית פנים בלא ראיית קרבן אינה כלל מעשה מצוה, שכל עיקר המצוה היא ראיית פנים בקרבן, א"כ לכאו' ל"ש לומר דחיוב האב לחנך את בנו הוי רק בראיית פנים.

   אמנם הנה הנצי"ב במרומי שדה ריש חגיגה ובהעמ"ש כתב בדעת הרמב"ם דודאי אף מביא עליו האב קרבן ראי', ועיי""ש שביאר בדעת הרמב"ם דהוי זה חיוב דאורייתא, וע"כ ל"ק משה"ק התוס' ריש חגיגה איך יביא עליו קרבן, ולפ"ז ניחא, ואולי יל"ד עוד בדעת הרמב"ם, דכיון דחובת הראי' דהקטן הוי חיוב על אביו, י"ל דהוי זה חדא ראיית פנים דהאב והבן יחד, וע"כ מהני לזה מה שהאב מביא קרבן ראי' דחשיב דהראיית פנים דהאב עם בנו הויא ראיית פנים בקרבן, וצ"ע אם י"ל כן. [↑](#footnote-ref-2)