פרק כז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"ח שבט ס"ח

פרק כ"ז

**משנה א**

א]בדין טומאת בגד הארכנו בסימן ז

ב]עיין רמב"ם ורא"ש שנראה מדבריהם שמה שנקטה המשנה הבגד טמא משום חמשה שמות הכוונה שיש כאן חמשה שיעורים וצ"ב הרי השיעור של אריג והשיעור של כלי קיבול הוא אותו שיעור וביותר דשניהם טמאים מאותו טעם ואולי בדין כלי קיבול מבגד יש אופנים שאין לטמאות מדין בגד אלא מדין כלי ולכן זה דבר נפרד ואולי נפק"מ אם זה לא גמור ועיין רע"ב שביאר כגון צרור המעות וצ"ע

ג]המשנה אומרת שהשק והבגד מוסף על העור שמטמא משום אריג ועיין ר"מ ורא"ש שנראה שיסוד החידוש של אריג שזה כל שהוא וצ"ע הרי הגמ' במעילה אומרת שאם קיצע עור לאחיזה השיעור בכל שהוא א"כ גם בעור יש החידוש של כל שהוא אמנם באמת שיטת הרמב"ם שם שזה רק בגע"ג אצבעות ולפ"ז א"ש אמנם הרא"ש בפשוטו גורס כשאר הראשונים אמנם החזו"א נקט שזה דוקא אם עשה סוג שימוש שלא מתאים כל חתיכת עור וא"כ יתכן שבאריג נתחדש שכל שעשה בגד למטרה אפילו שמתאים לזה כל חתיכת בד בכל אופן יש לזה שם בגד

ועיין ר"ש שביאר שאם ארג מעור רצועות דקות זה לא מטמא וזהו הדין המיוחד בשק ובגד ועיין לעיל בר"ש פכ"ו מ"ו דבפשוטו כן מבואר בתוספתא ועיין חזו"א סכ"ח סקי"ז שהקשה כיון שתפירה חיבור ויש כאן כלי שראוי לשימוש למה שלא יהיה טמא ולכאורא למה שנתבאר סימן ז סק"ז שיש חידוש מיוחד בבגד שגם אם זה שימוש ארעי כיון שיש לו שם בגד טמא ולכן שאר מינים השיעור אחר ויתכן שבעור שאין לזה מעלה של בגד לכן כה"ג זה לא טמא אבל אם יהיה בגד גמור מעור ששימושו חשוב וודאי שהוא יהיה טמא

ד]והנה מבואר בגמ' מנחות לעניין ציצית דבגד עור פטור מציצית וצ"ב עד כמה שנתרבה שאר מינים למה בגד מעור זה אחרת ובח"א כתב שעור זה לא בגד אמנם בלבוש ובגר"ז ביארו כי זה לא ארוג ויש שרצו לדיק דאם זה יהיה ארוג כגון שיעשה רצועות דקות זה כן יטמא משום בגד אמנם עיין אגרות משה חאו"ח ח"ב סי' א שהביא ממשנתינו שאריגה של עור זה גם לא אריגה וע"ש שביאר כיון שאפשר להשתמש בו ללא אריגה אמנם היה מקום לומר שהמשנה דיברה בהוה שלא היה עושים מזה אלא רצועות גסות שזה לא צורת אריגה אבל אם יעשו כמו היום שיש אפשרויות לעשות רצועות דקות כחוטין ממש זה יחשב בגד וכן הוא באור לציון ח"ב פ"ב בהערות ע"ש וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שבת ס"ד. שנתרבה שגם קלקלי וחבק טמא ועיין רש"י כי זה גם נחשב ארוג משא"כ חבלים טהור כי זה לא ארוג אמנם עיין תו"כ פ' שמיני פרשה ו פ"ז שיש ריבוי לרבות לבדים ועיין כלאיים פ"ט מ"ט דמבואר בראשונים שזה חוטים מחוברים ללא טויה ואריגה וצ"ע מ"ש מחבלים ועיין שם בראב"ד וז"ל ואע"פ שאנו ממעטים למטה חבלים ומשיחות מפני שאינם טווי וארוג התם שאינם עושים מעשה בגד אבל הלבדים אע"פ שאינם טווי וארוג הרי הן עושים מעשה בגד ולכך הם מתרבים מאו בגד עכ"ל ומבואר שאם זה בגד לא צריך שהוא יהיה ארוג וצ"ע

אמנם בעיקר הדבר דמבואר שעור זה לא בגד עיין קה"י סי' ט וכן המקד"ד שנקטו מכמה מקומות שעור שהוא לבוש הוא טמא גם מצד טומאת בגדים ולכאורא מהא דהוא פטור מציצית חזינן לא כך ובהכרח שלבישה זה כמו קיבול וטומאתו מצד כלי עור אמנם לדעת הר"מ שיש תנאי צורה של קבלה עיין מה שכתבנו בזה סי' ו-ז צ"ע

**בדין טומאת אוהל**

**ג]מוסף עליו העור שהוא מטמא משום אהלים:** מבואר שעץ אינו מטמא משום אוהל ומבואר בגמ' שבת כ"ז: שרק פשתן ועור ובגד נתחדש טומאת אוהלים וצריך לזה פסוק מיוחד והקשו הראשונים הרי מבואר במשניות שכלי עץ שמהאיל על מת הוא נטמא וא"כ מה צריך פסוק מיוחד לפשתן הרי הוא בגד

ועיין תוס' בשבת כ"ז: וברא"ש כאן שתירצו שנפק"מ אם חיברו לקרקע שכה"ג פקע מזה שם בגד ורק טמא משום אוהל וברא"ש כאן תירץ שאם מלכתחילה עשהו לצורך אוהל אינו מקבל טומאה כמו בגד שעשאו לצורה דהיינו שזה וודאי ששימוש של אוהל זה לא שימוש שיש לו שם בגד שזה סיבה לטומאה אלא שהוקשה לראשונים הרי מצד עצם עשיתו הוא ראוי לזה ולא היה פה שינוי מעשה ותירצו או שחיבר לקרקע וזה שינוי מעשה או שמלכתחילה עשאו לכך

ועיין רשב"א בשבת כ"ז: דהביא ראשונים דעצם זה שיחדו לכך זה גם מפקיע מזה שם בגד וע"ש שילפינן מגזה"כ שרק בבגד זה טמא ועין תוס"ר שדן כך מסברא אלא שהקשה שוודאי צריך שינוי מעשה

והנה בפשוטו הראשונים לא הקשו שגם בעץ צריך להיות טמא אלא כל קושיתם שבגד שיש לו שם כלי לא צריך לחידוש של אוהל ולכאורא הטעם דבתור כלי עץ זה וודאי ששימוש של אוהל זה לא שימוש של קבלה שזה סיבה לקבלת טומאה ורק בגד ס"ל לראשונים שכל שהוא בד תפור שעומד לשימוש הוא סיבה לקבל טומאה ולכאורא דברי הרא"ש מוכרחים ואולי ס"ל ששימוש של אוהל זה גם שימוש של בגד שהוא סיבה לקבלת טומאה אבל כל זה אם לא צריך בבגד עשוי לקבלה עיין ס"ז שהארכנו בזה

אמנם עיין רשב"א שם שהקשה שהרי מבואר בגמ' שלומדים ממשכן ושם הקרשים טהורים אפילו שזה לא מחובר ומכח זה תירץ שיש גזה"כ שאוהל מעץ לא טמא וצ"ע שלעניין הקרשים אין להם סיבת טומאה דהרי זה כלי עץ שלא עומד לקבלה ומשמע שס"ל שזה נקרא עומד לקבלה וצ"ע עוד צ"ע הרי זה נעשה לשמש אם הקרקע וכה"ג זה דבר שאינו מקבל טומאה עיין לעיל פ"כ מ"ד בפיה"מ ובמה שכתבנו שם וא"כ וודאי שהקרשים לולי חלות טומאה חדשה של אוהל אין להם סיבה לקבל טומאה וצ"ע ועיין לקמן מה שהבאינו מהראב"ד

והנה בפשוטו כוונת הראשונים לישב שבאמת ע"י חיבורו פקע ממנו שם בגד ויש כאן טומאה חדשה מדין אוהל וכן נקט החזו"א אהלות ס"ט סק"ג וע"ש שדן שלפ"ז יתכן שכל הטומאה רק כל זמן שזה נטוי כאוהל אבל אם יפרקו יפקע מזה טומאתו ע"ש

והנה לפ"ז לכאורא הוא יקבל טומאה רק ממת ע"י אוהל ולא משאר אבות הטומאות וכן לא ממגע מאחוריו אמנם עיין תוס' בביצה י"ד: שהקשו למה הפרוכת בביהמ"ק קיבלה טומאה הרי השמש לא היה מתעטף בה ותירצו כי זה היה מסכך והיה לו דין אוהל והביאו שמבואר בגמ' שזה נטמא גם מוולד הטומאה דהיינו שזה לא טומאת אוהל ולכאורא מבואר מזה שהחידוש של התורה שעצם החיבור לא מפקיע ממנו שם בגד וממילא נשאר לו הדין טומאה הרגיל [ועיין ס' שערי דעת פ"ו ס"י שנקט שהרבה ראשונים חולקים על זה ע"ש]

ולכאורא מבואר כן מדברי חידושי הגר"א שהקשה על הרא"ש שתירץ שמלכתחילה עשה לאוהל שזה לא מקבל טומאה הרי טומאת אוהל ילפינן משרצים ומשכן ושם זה דבר המקבל טומאה אמנם לראשונים שתירצו שהוא חיבר א"ש וצ"ב החילוק הרי עיקר תירוץ הראשונים שזה לא מקבל טומאה ורק שהאופן שלא מקבל טומאה או כי זה מחובר או כדביאר הרא"ש וא"כ למה קשה על הרא"ש יותר מהראשונים האחרים ומבואר שס"ל שהגדר שהחיבור לא מפקיע השם כלי וממילא זה מקבל טומאה ולכן הוקשה לו רק על הרא"ש שזה דבר שאין לו סיבה לקבל טומאה וצ"ע

ועיין רמב"ם כאן וברע"ב שכתבו על הטומאת אוהל שזה טפח על טפח והקשה הגר"א הרי לגבי שזה עצמו יקבל טומאה כל כלי אפילו כל שהוא מקבל טומאה ועיין חזו"א שיישב שכאן שמצד עצמו לא צריך לקבל טומאה ורק מצד השם אוהל לכן כל שאין לו טפח אין לו שם אוהל ויש מקום לומר שהגר"א שס"ל שגדר הדברים שזה כאילו לא מחובר א"כ זה חוזר לדין אוהל רגיל ואינו מוכרח

והנה כתב הרמב"ם פ"ה מטומאת מת הי"ב וז"ל האהל עצמו המאהיל על הטומאה אע"פ שלא נגעה בו טומאה הרי הוא טמא טומאת שבעה מן התורה והרי הוא כבגדים שנגעו במת שנא' והזה על האוהל בד"א בשהיה האוהל בגד או שק או כלי עץ או כלי עור אחד עור בהמה וחיה בין המותרים באכילה ובין האסורים באכילה שנא' ויפרוש את האוהל על המשכן אין קרוי אוהל אלא ארוג ועור כמשכן אבל אם היה האוהל נסרים של עץ כגון התקרה או המחצלת וכיוצא בהן או שהיה עצם או של מתכת הרי זה טהור ואין צריך לומר שאם היה בנין שהוא טהור וכל מקום שנאמר הבית טמא כלומר אדם וכלים שבבית ואין לך יוצא מן העץ שהוא מתטמא טומאת אוהלים אלא הפשתן בלבד עכ"ל

והנה בפשוטו ס"ל לר"מ שאם זה דבר המקבל טומאה כגון כלי עץ או מתכת שם זה גם נטמא טומאת אוהל אבל אם זה דבר שמצד עצמו אינו מקבל טומאה ורק נתחדש בפרשת אוהל שהוא טמא שזה עור ופשתן ודבר ארוג שם לא צריך שיהיה דבר המקבל טומאה ולפ"ז עור לא צריך שיהיה כלי עור וא"ש שדומיא דנסרים בעור ופשתן יהיה טמא ועיין תורת הראשונים כאן שהביאו מהקדמת הר"מ בפיה"מ ד"ה וטומאת מת יש בו תשעה אבות וז"ל ומנינו אותו לבדו מפני שהעור והבגד והשק אם היו אוהל על המת הרי אלו מתטמאין ואין כן שאר חומרי הכלים לפי שאם היה האהל של עץ או חרס או עצם אינו מתטמא זולתי אם היו כלי עץ או כלי עצם מהאיל על המת שדינם כדין כלי שטף שנגעו במת עכ"ל ומפורש שגם באופן שזה לא ראוי לקבל טומאה בעור ובגד זה יקבל טומאת אוהל

ומבואר בדברי הר"מ שנסרים או עץ ועצם ומתכת אפילו שזה לא מחובר כל ששימושו להאהיל אין לו סיבה לקבל טומאה שזה לא שימוש שהוא סיבה לקבל טומאה אמנם עיין ראב"ד שם וז"ל אבל אם היה האהל נסרים של עץ כגון התקרה או המחצלת וכיוצא בהן או שהיה עצם או של מתכת הרי זה טהור וכו' א"א והוא שנעשה אוהלים קבועים והכי איתא במתניתין דאהלות פ"ח חוץ מפשתן שאפילו נעשה אוהל קבוע מטמא וכו' עכ"ל הרי מפורש שבכל המינים הנ"ל אם זה לא מחובר לאדמה זה סיבה לקבל טומאה אפילו שכל שימושו בתור אוהל וזה כרשב"א שהבאינו לעיל ואולי ס"ל לראשונים הנ"ל דבפרשת אוהל נתחדש ששימוש של אוהל הוא סיבה לקבלת טומאה ואת זה ילפינן לכל הדברים ומבואר עוד שאין כאן מטהר של משמש אם הקרקע וצ"ע[[1]](#footnote-2)

והנה מבואר באהלות פ"ח מ"א שיש חוצצין בפני הטומאה ויריעה וסקורטיא וקטבלא וסדין ומפץ ומחצלת שהן עשוין אוהלים וכו' ועיין תוס' שבת שהקשו הרי סדין זה מפשתן והוא מקבל טומאת אוהלים וכל המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה ותירצו שמדובר שסדין ממשי שאין לו טומאת אוהל והראב"ד שם הוסיף שזה גם מחובר

אלא שצ"ע למה הקשו רק מחלק זה הרי המשנה אומרת גם סקורטיה וקטבלה והרי מבואר בכלים פט"ז מ"ד שזה מעור וזה מקבל טומאה וכן הוא פכ"ו מ"ה והר"ש באמת הקשה מזה וחידש שכל שהוא פרוס כאוהל אפילו אם הוא מקבל טומאה הוא לא חוצץ בפני הטומאה אמנם על תוס' שלא ס"ל כן קשה, אמנם עיין בראב"ד שם שכתב שכל דוגמאות אלו מדובר שזה לא מעור אלא מן העץ דהינו שבמשנה באהלות כך מדובר וא"ש שהתוס' לא הקשו משם

**משנה ב**

א]עיין תוס' שבת ע"ו ע"א וכן הוא בר"ש מ"ג שדין המשנה במפץ הוא רק טומאת מדרס וה"ה טומאת מת מדין כל המטמא מדרס מטמא טמא מת אבל שאר הדברים יש טומאת מת אפילו אם אין טמאת מדרס וכוונתם שיסוד המשנה שרק משיעור זה יש לזה שם כלי לטומאת מת ומדרס אלא שיתכן שיש חיסרון שזה לא כלי קיבול וכדו' ובזה כל דבר לפי דינו ובזה א"ש שתוס' בשבת ס"ג ע"ב הקשו על פשוטו כלי עור שטהור הרי זה ראוי לקפל ועיין פכ"ו מ"ב סק"ג שהקשינו למה לא הקשו ממשנתינו שחזינן שלפעמים פשוטים טמא ולנ"ל א"ש דהמשנה אפשר לבאר מצד כל המטמא מדרס מטמא טמא מת וכמו לעניין מפץ וע"ש

ב]בדברי רבי מאיר מבואר שחלק רק בשק אבל בבגד מודה וצ"ע מה הסברא המיוחדת בשק ועיין חזו"א סל"ב סק"ג

ג]בפשוטו מבואר שמפץ לא צריך גמר מלאכה אלא אם ארג חלק הוא טמא דרק בשק נחלקו וצ"ע דבפ"כ מ"ז מפורש שצריך שיקנב ובהכרח צ"ל כמו שכתב שם המשנה אחרונה שכאן הנידון מצד הגודל אבל וודאי צריך קינוב דאל"כ זה לא עומד לשום שימוש

ד] בהא דמבואר במשנה דעור שיעורו בחמשה ולעניין בגד לטומאת מדרס בשלשה עיין חזו"א סל"ב שזה לא כלל גמור דהרי סנדלים טמא מדרס וזה מעור והרי אין בהם חמשה על חמשה וכן עיין פכ"ד מט"ו שיש סוג כפפה של צידים שהוא טמא מדרס והרי אין בו אפילו שלשה טפחים וכן עיין משנה ד במקצע שמספיק טפח וע"ש בר"ש שלמעמד מספיק כל שהוא אפילו למדרס ובהכרח שהעיקר שיהיה לזה חשיבות כלי לשימוש זה וצ"ע הגדרים בזה

**משנה ג**

א]עיין ר"ש דהגמ' אומרת שזה מצטרף כיון שלעניין מושב שיעורם שווה ורש"י שם ביאר כי למושב אפשר לצרף מכמה מינים לטפח ותוס' ביארו שכיון שיש דבר שהשיעור שווה לכן זה מצטרף תמיד ועיין תוס"ר שהוסיף שהרי כל המטמא מדרס מטמא טמא מת א"כ גם לעניין טומאת מת מצאנו ששיעוריהם שווים וצ"ב בדברי הגמ' מה צריך להגיע כאן לדין שוו שיעוריהו הרי כל שהדרך לחבר מהם ולעשות בגד למה שזה לא יצטרף

ב]והנה הר"ש כתב שכל החידוש שמצטרף הוא לעניין טומאת מת אבל לעניין טומאת מדרס כיון שגם כופת שאור שיחדו לישיבה טמא א"כ אין כאן שום חידוש ולכאורא כוונתם שבמקום שנאמר דין של מין מסוים שייך לדון ששני מינים לא מצטרפים אבל כאן שאין דין של מין מסוים אלא כל דבר מקבל טומאה א"כ למה שלא יצטרף ומבואר לפ"ז מדבריהם שכופת שאור לא יקבל טומאת מת אם יעשה ממנו כלי וכן הוא בתוס' שבת פ"ד. אלא שצ"ב למה לא הביאו הדין של מפץ

והנה הרמב"ם העמיד המשנה לעניין מדרס וצ"ע מה יענה על קושית תוס' ועיין חזון יחזקאל ודבריו צ"ב אמנם שמעתי לישב בפשוטו דהרי דעת הר"מ שמפץ זה ממין העץ ורק לכן זה מקבל טומאה וכמו שהאריך לעיל פכ"ד וכן ס"ל שכופת שאור זה כלי עץ ולפ"ז גם בטומאת מדרס יש דין שרק מינים מסוימים מקבלים טומאה וא"ש שזה בדיוק כמו טומאת מת לתוס'

ג]עיין ר"ש שכתב שמה שהבגד והשק לא מצטרפים לעניין טומאת מת אע"ג שבגד מספיק ג' אצבעות נפק"מ שאם מישהו יגע בשק יהיה טהור והקשה החזו"א למה שלא יהיה כאן הדין של המחובר לטמא טמא וצ"ב

**משנה ד**

א]מבואר במשנה שהמקצע מכולם טפח על טפח טמא ובגמ' מבואר שהטעם כי זה ראוי ליטלו על גבי חמור ועיין ר"ש שביאר הכוונה לעשותו טלאי על גבי המרדעת של החמור ועיין תוס' שבת ע"ו. ד"ה וכן תוס' סוכה י"ז: ד"ה כדתנן שהכונה שאם הוא קיצע את זה לשימוש של טלאי למרדעת זה טמא והנה זה וודאי שאין כוונתם כשהוא חיבר את זה דא"כ תיפו"ל שזה חלק מהמרדעת וכמו שהוכיח החזו"א סכ"ח סקט"ו ובפשוטו כוונתם שעשה פעולת קיצוע והחזו"א שם נסתפק שיועיל יחוד לבד אמנם בלשון הר"מ מפורש שצריך דוקא קיצוע וכלשון המשנה אלא שצ"ב למה זה כבר מקבל טומאה הרי זה מחוסר מעשה שצריך לתפור את זה בתור חלק מהמרדעת ואין זה דומה לגע"ג [שהבאינו סימן ז] שזה טמא כי אפשר לעשותו טלאי לעניים דשם זה רק סיבה שיהיה לו שם בגד או שאז יש לו שימוש של קיפול אבל במדרס שצריך מיוחד למדרס לכאורא אם זה מחוסר מעשה אין סיבה שיהיה טמא ואולי כל שיחדוהו לטלאי ממילא גם יושבים עליו לפני שחיברוהו ועיין מה שכתבנו לקמן פכ"ח מ"ח סק"ו

אמנם ברמב"ם לא הוזכר כלל שזה טלאי לחמור אלא שקיצע ויחדו לישיבה ונראה שגרס ליטלו על חמור והכונה לשבת עליו ולא העתיק דבר זה דהכל לפי הענין אם זה מיוחד לישיבה

ב]עיין ר"ש כאן שהביא את הגמ' במעילה שלאחיזה כל שהוא ובפשוטו זה רק אם קיצע וכמבואר בראב"ד אבל ביחוד לבד משמע שלא שייך טומאה על פחות מגע"ג אפילו לטומאת מת ובחזו"א דן שלאו דוקא קיצוע אלא הכונה יחוד אלא שכתב שסתם יחוד לשימוש זה לא יעזור ורק יחוד לסוג שימוש שצריך דוקא עור בצורה מסוימת ולא כל עור טוב לזה כה"ג מועיל יחוד

והנה הגמ' סוכה ט"ז. וכן נדה ס: אומרת ששירי מטלניות שאין בהם שלשה על שלשה הם לא מקבלי טומאה אמנם הגמ' זבחים צ"ד. אומרת שבגד פחות מגע"ג זה דוגמא שזה ראוי לקבל טומאה אם ייחד אותו אבל הוא עדיין לא מקבל טומאה ומבואר שמועיל יחוד וכן כתבו תוס' נדה ס: אמנם תוס' סוכה שם כתבו שלא מועיל יחוד וכתבו להעמיד את הגמ' בזבחים במחשבתו ניכרת מתוך מעשיו דהיינו לכאורא שלא רק שהוא ייחד אלא שהשתמש וכה"ג זה עדיף ובר"ש לקמן פכ"ח מ"ח העמיד בבגד יותר משלש אלא שיש בו הרבה קרעים שאין חתיכה שלימה של גע"ג וכה"ג זה מקבל טומאה אלא ע"י יחוד ועיין חזו"א שביאר לפי דרכו שרק לשימוש של אחיזה עוזר יחוד לבד וכדלעיל

אמנם ברמב"ם פכ"ג ה"ג כתב שרק שלש על שלש מועיל קיצוע לקוצצי תאנים ולא פחות ובפשוטו כך גרס שם בגמ' ועיין אחרונים שכך היתה גירסתו בגמ' בזבחים אלא שצ"ב בבגד למה צריך יחוד בגע"ג הרי בפשוטו זה מקבל טומאה ללא יחוד אמנם הרמב"ם פכ"ב הכ"א כתב ששירי מטלניות שאין בהם גע"ג טפחים אינם מקבלים טומאה אלא ע"י יחוד ויתכן שה"ה כל בגד אמנם עיין חזו"א סכ"ח סקי"ז שהקשה מהמשנה לקמן שאם בגד נקרע ונשאר גע"ג הוא טמא מגע מדרס ולא כתוב שצריך מחשבה וע"ש שהקשה גם מסתימת הר"מ שם בכמה דוכתי שלא הוזכר שצריך מחשבה ולכן כתב שכל דברי הר"מ דווקא בשיירי מטלניות וצ"ל שבזה איירי הגמ' בזבחים

ג]בפשוטו מבואר שפחות מגע"ג טפחים אינו מקבל טומאת מדרס אלא באופנים המוזכרים במשנה אמנם עיין משנה לקמן פכ"ח מ"ח שבגדי עניים אע"ג שאין בהם שלש על שלש טמאים ועין תוס' שבת מ"ז. וכן זבחים צ"ה. שהביאו מרש"י שהכונה שלש על שלש וכל הדין גע"ג זה רק לעניים אבל לעשירים צריך יותר אמנם תוס' חלקו שלעניין טומאת מת לא חילקה תורה אלא בכל אופן זה טמא ורק לעניין טומאת מדרס השיעור שלשה טפחים הוא לעשירים אבל לעניים מועיל גם בפחות ועיין בעירובין שלעשירים גם לא יעזור יחוד דבטלה דעתם אצל כל אדם והר"ש שם ביאר שתמיד השיעור שווה ורק באופן מסוים חלוק עשירים מעניים ע"ש

**משנה ה**

א]חלוק של קטן עיין רא"ש ור"מ שהנידון לעניין טומאת מדרס שתמיד צריך גע"ג טפחים דכאן ר"א ס"ל שמחמת חשיבותו שהוא בגד של קטן גם בפחות מזה הוא מקבל טומאת מדרס ורבנן ס"ל שזה כשאר הבגדים שצריך שיעור שלשה טפחים והנה החזו"א נקט במשנה לקמן וכן סימן ל"ב סקי"א ד"ה שם שכל בגד שלובשים אותו ושוכבים עמו זה סיבה לטומאת מדרס ולפ"ז צ"ב מה הטעם דרבנן הרי עד כמה שזה בגד ללבישה ממילא הוא גם שוכב עמו ובהכרח שמה ששוכב עמו אין זה מדרס דאין ענין שיהיה תחתיו ורק בגד טמא כמו שביאר הרא"ש כי יושבים עליו ולפ"ז א"ש שגם כאן לא רגילים לשבת עליו מחמת קטנותו

**בביאור התוספתא**

ב]**חלוק של בד מאימתי מקבל טומאה משיגמר מלאכתו**: ומבואר שאפילו דבעלמא בגד לא גמור כל שיש בו גע"ג הוא טמא עיין לקמן מ"ז וכן הוא בתוס' שבת כ"ו ע"א כאן זה אחרת וצ"ב החילוק ובמשנה אחרונה משנה א כתב שרק בסתם בד הגמר הוא לא חיסרון דתמיד לוקחים כמה שצריכים משא"כ אם עושים בגד מסוים כל שהוא לא גמור אינו מקבל טומאה אמנם זה נסתר מדברי התוס' הנ"ל שלא חילקו כך ולכאורא צריך לחלק שאם כבר יש לזה צורה של בגד א"כ כל שזה לא גמור לא משתמשים בו משא"כ אם זה עדין סתם חתיכת בד א"כ הדרך להשתמש בו גם קודם גמרו ואולי כה"ג זה יותר מגרע בשם וצורת בגד וצ"ע ועיין ס"ז שהארכנו בזה

ג]**מאימתי טהרתו משבלה ואינו משמש מעין מלאכתו:** צ"ב עד כמה שיש בזה גע"ג למה שזה לא יקבל טומאה ועיין חזו"א סל"ב סקי"א שביאר שהכונה שהטומאת כלי הקודמת פוקעת ומכאן ולהבא זה מקבל טומאה עוד ביאר שהנידון לעניין טומאת מדרס אם נימא דשלשה טפחים גם צריך יחוד למדרס עיין חזו"א ס"ל סקי"ב ועין מה שכתבנו לעיל פכ"ו מ"ז וכה"ג שזה היה חלוק ולכן גם היה מיוחד למדרס כל שהפסיק לשמש את מלאכתו צריך יחוד חדש

ד]**חלוק של נייר ל"א של עור:** הנה נייר עיין לעיל פי"ז מט"ו שהוא עשוי מעשבים ודינו ככלי עץ ואינו מטמא אלא אם יש לו בית קיבול ועיין חזו"א סקי"א דבהכרח לבישה זה כמו קיבול או שזה מיוחד למדרס ולכאורא היה מקום לומר שאם בגד לא צריך קבלה א"כ גם נייר יכול להחשב בתור בגד ועיין מקד"ד שדן ששק יש לו טומאת בגד אם הוא משמש כבגד וטומאת כלי אם הוא משמש ככלי ועיין לקמן בר"ש לעניין סיב וצ"ע

ואם הוא מעור הקשה החזו"א הרי כשעיבד הע"ה הוא כבר טמא ואיך פקע טומאתו ע"י שעושה ממנו חלוק שיצטרכו גמר מלאכה והרי לרבנן לעיל לא עוזר שינוי מעשה וצ"ל שבעצם עיבודו חשב לעשות חלוק דכה"ג לא ירד לזה קבלת טומאה מעולם עוד היה מקום לומר שאם כבר יש לו צורה של חלוק לא גמור זה שינוי מעשה גם לרבנן

ה]**חלוק של לבד אם יש בו שלשה על שלשה טמא:** דהיינו דמבואר לקמן דלבד אפילו שזה מצמר ופשתן אבל אין לזה טומאה בגע"ג אצבעות אלא רק בשלשה טפחים ולכן גם כאן שעשה חלוק יש תנאי שיהיה ג"ט והקשה החזו"א שלכאורא כל הדין שם בחתיכה פשוטה אבל כאן שעשה מזה בגד וודאי עוזר כמו שמצאנו שקלע מקבל טומאה ועוד מיני דברים שאם זה כלי גמור וודאי מקבל טומאה וע"ש שדן לגרוס שאחרי שבלה כה"ג צריך שבשיריו יהיה שלשה טפחים לטמאות מכאן ולהבא

**ו]מעטפת וכו:** בפשוטו זה חתיכת לבד שמתעטפים בה ומשמע שכאן לא עוזר מעין מלאכתו אלא צריך דוקא גע"ג ואין זה דומה לבגד מלבד שהוא יותר חשוב שעוזר גם פחות משלשה טפחים בתור שירים ועיין חזו"א

**ז]כף של נייר וסיב:** מבואר שזה טמא בתור חגור והנה דברים אלו טמאים רק בתור כלי קיבול דהרי זה כלי עץ ומבואר שלבישה זה כמו קיבול עיין לעיל סק"ד או דנימא שזה מדרבנן כדין פשוטין לראשונים שגזרו ועיין חזו"א שדן ששוכב כשהוא לבוש בזה וזה מדרס אמנם עיין משנה ו וכן לעיל שלכאורא מבואר בראשונים לא כך

ח]מבואר שכף של סיב אין לזה טומאה אלא אם ארג שנים ביחד ועיין חזו"א הטעם וז"ל עיקרו שצריך שיהיה חשיב כלי ולא תשמיש ארעי לפי שעה וכו' עכ"ל ומבואר שדבר שהוא תשמיש ארעי זה מחסר בשם כלי ומסתבר גם בשם בגד ולפ"ז מה שדנו בטומאה בנירות יש מקום גדול לדון שאם זה עומד לשימוש חד פעמי שוודאי אין לזה שם בגד וזה טהור אפילו אם זה כמו לבדים

ט] מבואר ששירים של שפת הבגד שיחדו לחגור טמא עיין חזו"א דבהכרח מדובר שאין בזה גע"ג דאל"כ לא צריך יחוד לחגור ומבואר שגם כה"ג טמא בפחות מגע"ג ומבואר לכאורא שאריג כל שהוא לא צריך שמלכתחילה תפרו לזה אלא מועיל יחוד בעלמא אם זה צורה שמתאימה לשימוש מסוים

**משנה ו**

א]בפשוטו נידון המשנה לעניין מדרס דהרי לטומאת מת כל כלי טמא והרמב"ם שהזכיר גע"ג כונתו רק בדין של שפה והמשנה מחדשת שאפילו שיש כאן שיעור בד שיש בו שלשה טפחים אבל כיון שצורת שימושו בצורה כפולה א"כ כך צורת מדידתו והנה החזו"א סקי"ג ובעוד דוכתי נקט שכל בגד שלובשים חשיב מדרס כי גם שוכבים עליו ולפ"ז צ"ע למה צריך כאן שלשה טפחים כל שהוא ראוי לשימושו זה מספיק ועיין רא"ש שכתב מפורש שהטומאה כי הוא יושב על זה ובפשוטו מבואר שמדרס לא מספיק שבפועל זה מתחת לגופו אלא צריך שיהיה בזה תועלת וכאן שזה למטרת חימום או צניעות לא חשיב שימוש של מדרס אמנם עיין ראב"ד בעדיות לעניין סבכה שזה טמא מחמת ששוכבת אם זה וצ"ע

ב]עיין ר"ש שנראה שביאר שנידון המשנה מה שיעור הבגד שיהיה לו שם בגד כל אחד לפי תשמישו וצ"ע שאין זה משמעות המשנה אלא באה לומר את צורת המדידה

**משנה ז-י**

א]בפשוטו הנידון במשנה ט-י זה אותו נידון ועיין גמ' במנחות שטענת ר' יוסי כי מתי שהוא דרס על המדרס הוא לא נגע במדרס א"כ אין כאן מגע מדרס אבל אם הוא דרס בנגיעה שאין חיסרון של שבע ליה טומאה כי זה בבת אחת או שנגע אחרי זה אם נימא דאין חיסרון של שבע ליה טומאה כה"ג זה יהיה טומאת ראשון ומבואר לכאורא שזה וודאי שע"י שזה נעשה וילון או בגד פחות משלשה אין זה שבירה לגבי טומאת מת כיון ששניהם כלים וכל השבירה הוא ביחס לטומאת מדרס אלא שלר"י לא היה כאן שום טומאה חוץ ממדרס ולרבנן יש כאן מגע מדרס ועיין גמ' חולין ע"ב: שנחלקו האם מגע בית הסתרים הוי מגע ועיין רש"י שם שביאר שכל חצי נוגע בחצי השני ולכאורא הוא חידוש גדול דהרי חצי לבד אין בו שיעור לטמאות מדרס וא"כ אין כאן נגיעה בשיעור שלם ובפשוטו שיעור שלם לא מספיק ליגוע בחלק אלא צריך ליגוע בהכל עיין לעיל פכ"ו מ"ד מה שכתבנו שם ולולי דברי רש"י היה מקום לומר שהכוונה שזה נוגע בעצמו וכן הוא לשון רש"י פסחים י"ח ע"א לעניין מי פרה שפקע דינם שזה נשאר ראשון דאין לך נגיעה יותר מזה וזה עצמו נחשב מגע ביה"ס

אמנם עיין בפיה"מ כאן דבפשוטו נראה שביאר טעמו של ר' יוסי דע"י הפיכתו לוילון זה שבירה גם מהטומאת מת וביאר שהכונה שנגיעה יטמא אחרי שזה נהפך לוילון ובטעם רבנן היה מקום לומר שבזה עצמו נחלקו שזה לא שבירה אלא מהטומאת מדרס והטעם דיש פה מגע מדרס דלכו"ע מגע ביה"ס נקרא מגע או שנוגע בעצמו זה לא מגע ביה"ס אמנם משמעות הר"מ שטעם ת"ק שנחשב שהסדין נגע בוילון דהינו שזה נגיעה של זמן בזמן וזה עצמו תלוי בנידון של מגע ביה"ס אלא שזה נגד הגמ' שדנה שבע ליה טומאה ומבואר שכונת ר"י קודם שזה נהפך לוילון ומבואר עוד שזה וודאי שאין כאן שבירה ביחס לטומאת מת וצ"ע

והנה כתב הר"מ פכ"ג מהלכות כלים שלשה על שלשה שנטמא במדרס ואחר כך נחלק טהר מן המדרס ואין בקרעים אלו טומאה כלל והרי הן כשברי כלי שנטמא אבל בגד שנטמא במדרס וקרע ממנו שלש אצבעות על שלש אצבעות אותו הקרע טהור מן המדרס אבל טמא מגע מדרס שבשעת פרישתו מן הבגד הגדול נטמא במגעו ה"י:סדין שנטמא במדרס ואחר כך עשהו פרוכת טהר מן המדרס ומאימתי טהרתו מן המדרס משיקשור בו הלולאות שהוא נתלה בהן כשאר הפרוכת עכ"ל

והנה נקטו האחרונים שהר"מ פסק כר"י שמגע ביה"ס לא מטמא ולכן זה טהור לגמרי ומה שכתב הר"מ שזה נשבר הכונה ביחס לטומאת מדרס וכן נקטו שכונתו בה"י לעניין סדין שטהור לגמרי מאותו טעם אמנם פשטות לשון הר"מ בה"י טהור מן המדרס משמע שטומאת מת יש לזה וצ"ב החילוק בין הלכה ט לזה והיה מקום לומר שזה הר"מ לשיטתו שבגד פחות משלש טפחים צריך מחשבה ויחוד ולכן כשזה נשבר זה נטהר לגמרי משא"כ בסדין זה היה כל הזמן כלי לכן לא פקע טומאת מת ולפ"ז טעם הטומאה כי מגע ביה"ס הוי מגע או דנימא שמדובר שהיה גם נגיעה אמנם כבר הבאינו לעיל דהחזו"א הוכיח מכמה דוכתי שכל דברי הר"מ רק בשיירי מטלניות ולא בכל קרעי בגדים ועוד שלפ"ז אין משנה זו ענין לטומאת ביה"ס והרי הגמ' כן מקשרת למחלוקת של מגע ביה"ס ובהכרח שכאן לא צריך יחוד לטומאת מת מכאן ולהבא

אמנם היה מקום לומר שכוונת הר"מ שיש כאן שבירה גם לעניין טומאת מת וכמו שביאר בפירושו ואם מגע ביה"ס הוי מגע שיך לדון שרגע ההתחלפות הוא סיבה לטומאה וכיון שקי"ל שלא הוי מגע לכן טהור וס"ל שכ"ז שייך בשלשה על שלשה שנקרע אבל סדין אין כאן שבירה ביחס לכלי הקודם ולכן נשאר טומאת מת וס"ל שדבר שנוגע בעצמו זה לא קשור למגע ביה"ס וכמבואר ברש"י פסחים י"ח ע"ש בתור"פ ומקור לחלוקה בדינים דהגמ' בחולין שמביאה את המחלוקת של מגע ביה"ס מביאה את המשנה שלשה על שלשה שנחלק וצ"ב למה לא הביאה את המשנה הקודמת של סדין ווילון אלא בהכרח כנ"ל שזה לא קשור לטומאת בית הסתרים וא"ש שהקושיא של שבע ליה טומאה הגמ' דנה רק בסדין ששם שיך לבאר שזה כונת ר' יוסי אבל בשלשה על שלשה הרי יש כאן שבירה על הכל ומה זה יעזור

והנה הר"ש העמיד את משנה ז כר"מ ולפ"ז לא קי"ל כך והר"מ העתיקה ובפשוטו צ"ל כמו שביאר החזו"א שהכונה במקרה שהיה גם נגיעה ולא זה נידון המשנה שם אמנם לנ"ל לא קשה דשם יתכן שכיון שעומד לחזור ולתופרו ורק חוט נפל אין כאן שבירה ביחס לכלי טומאת מת **אמנם כל זה לפיפולא בעלמא והעיקר כאחרונים הנ"ל שהכל אותו נידון וכמו שכתב בפירושו שזה אותה מחלוקת** וכהחזו"א הנ"ל

**כ"ה אד"א ס"ח**

**משנה י"א**

א]מבואר במשנה שבזורק לאשפה זה נטהר וכן הוא במשנה לקמן וצ"ע הרי כל הכלים אינם עולים מטומאתן אלא בשינוי מעשה ועיין חזו"א סימן ל"ב סקט"ו שכתב שכאן שזרקו לאשפה בטלה חשיבותו והוי ככלי שנשבר וצ"ב כונתו ולכאורא צ"ל שכל הדין שינוי מעשה דללא זה לא נתפס מחשבתו והדבר מצד עצמו עומד לשימוש אבל בנתנו באשפה הדבר מצד עצמו כבר לא עומד לשימוש וכמו בנאסר בהנאה דמבואר בתוס' שלא צריך שינוי מעשה וצ"ב

ובמקד"ד סי' נ"ג סק"א ד"ה אמרינן כתב שפחות משלשה על שלשה או שלשה על שלשה שלא בריא וצורר מלח אין לו תורת כלי אלא תורת בגד ורק בכלי יש הלכה שאין עולה מטומאתו אלא בשינוי מעשה ודבריו פלא דהרי וודאי שלא יועיל שיחליט שלא משתמש וזה מצד ההלכה שצריך שינוי מעשה

ב]בביאור כוונת רבי שמעון עיין רמב"ם ורא"ש שאפילו אם זה חזק אבל אם זרקו באשפה פקע מזה תורת טומאת מדרס אבל זה טמא טומאת מת וצ"ב החילוק ודוחק לומר שכה"ג אדם חוזר בו ולוקח לשימוש ולא חוזר ולוקח למדרס ובפשוטו משמע שנצרך יותר עומד לשימוש לטומאת מדרס מאשר לטומאת כלי ויתכן הטעם שבכלי זה רק תנאי לשם כלי משא"כ מדרס כל הטומאה על דבר שעומד לשימוש מדרס ויתכן שכאן זה סברא ששם כלי לא פוקע אבל לא שייך לומר שזה עומד למדרס ועין פכ"ח מ"א סק"ג

ג]בביאור התוספתא שהובאה בר"ש עיין לקמן פכ"ח מ"ב סק"א שהארכנו בזה

**משנה י"ב**

א]מבואר במשנה שאם בשרו נוגע בכסא טהור ועיין ר"ש שאין לזה שם בגד והרא"ש ביאר שתו לא חזי לישיבה ולכאורא הכונה שכיון שזה לא ראוי לשימוש לכן אין לזה שם בגד אמנם עיין רמב"ם כאן ובחיבורו שמשמע שזה סברא לעניין מדרס אבל טומאת מת יש לזה ואינו מוכרח

ב]מבואר בר"מ שזהורית טובה זה משי והנה במתניתין מדובר בפחות משלש על שלש וצ"ע הרי פסק הר"מ ששאר בגדים אינם מקבלים טומאה אלא אם יש בזה שלשה על שלשה והנה מדויק בר"מ שזה רק לעניין קרע מבגד שזה חידוש בבגד אבל אם זה כלי שימוש רגיל כגון אבנט כה"ג תמיד טמא ולפ"ז יתכן שבזה מדובר כאן אמנם עיין חזו"א סקט"ו שבכלי גמור מסתבר שזה כמו שלשה על שלשה ולא עוזר לזרקו ולפ"ז צ"ע

ג]עיין תוס' בשבת מ"ז. שהביאו את שיטת רש"י שבגד שלש על שלש הוא טמא רק לעניים ור"ת חלק על זה וכתבו וז"ל אומר ר"ת דדוקא בטומאת מדרס דביחוד תליא מילתא אבל בשאר טומאות לא תליא מילתא ביחוד דאפילו היה מוטל באשפה מרבינן מוהבגד דשלש על שלש מיטמא בין לעניים בין לעשירים דבקרא לא מפליג מידי עכ"ל וצ"ע מה שנקטו אפילו באשפה הרי מפורש כאן במשנתינו לא כך ועיין חזו"א סי' כ"ח סק"ג שביאר דכונתם להוכיח מארגמן דחזינן שאין זה טמא מצד יחודו לשימוש ולכן עשירים זה אחרת דא"כ גם ארגמן היה צריך להיות טהור דלמעשה זה לא נתיחד לשימוש וזה קצת דוחק בלשון התוס' ויש שביארו שלא הכונה שהוא זרק לאשפה אלא שנמצא באשפה שמצד זה למעשה הוא לא עומד לשימוש וצ"ב ולדעת הרי"ף עיין פכ"ח מ"ב מבואר שרק אם מצניעו זה מקבל טומאה ע"ש

ד] ר"ש אומר וכו' עין חידושי הגר"א שכה"ג שלא זרק מדעתו גם טומאה יש לזה דהוא וודאי רוצה את זה ולהשתמש ורק כשזה מדעת אין לזה גם קבלת טומאה

1. אמנם עיין ראב"ד על התו"כ פרשת שמיני פרשה פ"ז שכתב על הריבוי שעור מטמא מצד אוהל וז"ל ודוקא בזמן שאינם קבועים אוהלים אלא שהן מתוקנים לצורך אוהלים אי נמי שהם פרוסים לאוהל ואינן קבועים בקרקע אבל בזמן שקבען בקרקע ועשאן אוהלים בשעת קביעתם וודאי טהורים מפני שנעשים כבנין והכי איתא בכלים פ"א עכ"ל ולכאורא הוא סותר לדבריו פה שאדרבא העמיד הכל במחובר וצ"ע [↑](#footnote-ref-2)