חבורות דם בתולים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר מרילס

שיעור א'

**השיטות בתליי' בדם בתולים**

במתני' מבואר ג' סוגי נשים לענין תליי' בדם בתולים: א) תינוקת שלא הגיע זמנה לראות, בין ראתה ובין לא ראתה וכדמבואר בגמ'; ב) נערה שהגיע זמנה לראות, ועדיין לא ראתה; ג) נערה שהגיע זמנה לראות וראתה. ובגמ' הביא הרב שיש עוד שתים שהן א' דהיינו בוגרת, שגם בה יש נפ"מ אם ראתה או לא.

*תינוקת שלא הגיע זמנה לראות*

מבואר במתני' מחלוקת בין ב"ש לב"ה בזה, שב"ש סוברים שנותנים לה' ד' לילות וב"ה סוברים שנותנים לה עד שתחי' המכה. ובדעת ב"ה נחלקו רב ושמואל, דשמואל סבר דהיינו כל זמן שהיא רואה מחמת תשמיש, ורב סבר דהוי כל זמן שנוחרת, ובתוס' ביארו דרב מחמיר טפי ומשום דבעינן תרתי, רואה מחמת תשמיש וגם נוחרת. ועוד הוסיפו התוס' שאם לא שמשה אפשר לתלות עד לילה הבאה, אבל אם כבר עבר הלילה השני' ועדיין רואה דם כבר אי אפשר לתלות בדם בתולים והרי היא טמאה.

*הגיע זמנה לראות ולא ראתה*

בזה ב"ש סוברים שאין לה אלא הלילה הראשונה, וב"ה סוברים שיש לה ד' לילות עד מוצ"ש. וגם בזה נחלקו רב ושמואל. דרב סבר שאם שמשה ביום לא הפסידה לילות, ושמואל סבר שהפסידה לילות. ובביאור המחלוקת ביניהם ע' בחדודי הלכות שהביא ב' פירושים. מדברי התוס' בדף ס"ה ע"ב מבואר לכאורה שנחלקו בזה, דשמואל סבר שאם המשיכה לראות אחרי הביאה באותה עונה הרי היא עדיין טהורה, אבל אם המשיכה עד עונה הבאה הרי היא טמאה, ומשום שאי אפשר לתלות הדם בדם בתולים אלא עד סוף העונה. ורב סבר שאפשר לתלות עד סוף עונה הבאה, וזהו הביאור ב"לא הפסידה לילות", שאפשר לתלות גם את הדם של הלילות בדם בתולים. וכתב החדודי הלכות שם שלפי זה הוי מצי לשנוי מחלוקתם גם בשמשה בלילות אי תלינן גם בימים (ולכאורה באמת צ"ע לפי זה למה לא נחלקו כה"ג כיון שאין משמשים ביום). ועוד פירוש הוציא מדברי המרדכי. והוא שהרי הא דתלינין ד' לילות, היינו אפי' אם שמשה כמה פעמים בתוך אותן לילות, דרק אם אין התליי' אלא בבעילת מצוה אינו אלא תליי' בביאה ההוא, אבל אם התליי' בכל הלילה, או בד' לילות הרי היא תולה כל התשמישים של אותה לילה, וזה רק בד' לילות ואפי' מפוזרות וכשמ"כ התוס'. ובזה נחלקו רב ושמואל, דרב סבר שהדין תליי' הוא בד' *ימים*, פי' ב' עונות רצופות, דהיינו ביום התשמיש, וגם בלילה שלאחרי'. והיינו הא דלא הפסידה לילות, דאע"ג ששימשה בימים ותולין, לא הפסידה הא שיכולה לשמש גם בלילה ולתלות. משא"כ לשיטת שמואל, אין הדין תליי' אלא בד' *עונות*, ולכן אם שמשה ביום, הרי הוא חשוב עונה ולכן הפסידה א' מד' לילות, ואי אפשר לתלות אלא הביאות בעוד ג' עונות.

והני ד' לילות דב"ה (ובתוס' מבואר שכן הדין גם בד' לילות דב"ש בתינוקת שלא הגיע זמנה) יכולות להיות גם מפוזרות בתוך י"ב חודש (ולפי המרדכי הנ"ל בדעת רב היינו שד' הימים יכולים להיות מפוזרים). אלא שהגמ' בדף ס"ה ע"א הקשה איך שייך י"ב חודש, הא בנערה קיימינן, ואין בין נערות לבגרות אלא ו' חדשים בלבד. ומסקנת הגמ' דמיירי ששמשה בימי קטנות, וג' פעמים בימי נערות.

**הטעם לחלק בין הנשים השונים לענין תליית דם בתולים**

בדף ס"ה ע"א מבואר בגמ' דקאמר רב דהא דקאמרינן שהביאה הראשונה היתה בימי קטנותה, אין זה אך ורק כשלא נבעלה אלא פעם א', אלא אפי' נבעלה כמה פעמים בימי קטנות, אין זה עולה אלא לא' בימי נערות ואפשר להשלים עליו עוד ג' לילות. ולכאורה צ"ע, דכיון שהיא עכשיו היא נערה, וכן שימשה כבר יותר מד' פעמים, מה איכפת לנו אם אותן ד' פעמים היו בימי נערות או בימי קטנות. ולכאורה קושיא זו הוי מקור להא דקאמר הר"ן על הרי"ף, שהטעם שאנחנו תולים יותר בימי קטנות מימי נערות, אין זה משום שנערה עלולה לראות דם נדות יותר מקטנה, אלא "דכיון שהגיע ימי הנעורים אין פתחה צר כל כך ומסתמא בארבעה לילות חיתה המכה". ובזה יתבאר לנו עוד דבר, שהרי הבאנו שבתינוקת תולים עד שתחי' המכה בין לא ראתה ובין ראתה. וע' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ע"ה שביאר מחלוקת בין רש"י לרע"ב אם הביאור בהא ד"ראתה" היינו שראתה במקרה פעם' א' או שראתה ג' פעמים. ולכאורה לפמש"כ בדעת הרע"ב צ"ע, דכיון שראתה ג' פעמים, מאי שנא קטנה ומאי שנא נערה, הא כבר היא רגילה לראות. ולדברי הר"ן ניחא, שאין הטעם תלוי בשכיחות של דם נדה, רק בשכיחות שכל הדם שתולים כבר יצאו.

אמנם לכאורה גם זה אינו המכריע היחיד. שהרי בנערה אנחנו מחלקים בין נערה שראתה לנערה שלא ראתה, ולענין השכיחות שיצא כל הדם בתולים מאי שנא ראתה מלא ראתה. הרי דחזינן שגם השכיחות לראות דם נדות ג"כ הוי טעם שלא לתלות בדם בתולים.

**חשש רמ"ת בדם בתולים**

והנה כל הנ"ל הוא מדינא דמתני'. אבל בסוף הגמ' מבואר דרב ושמואל אמרי תרוייהו דבבתולה בועל ביאת מצוה ופורש. ומבואר בגמ' משום דסמכו על רבותינן שחזרו ונמנו לאסור את זה (ומשמע שיש בזה פלוגתא וי"א שלא חזרו ונמנו). ולכאורה לפי זה כל החילוקים הנ"ל כבר לא נפק"מ למעשה, שהרי אמרינן תמיד שבועל ביאת מצוה ופורש. ולכן תמה הב"י בסי' קצ"ג אדברי הרי"ף שהביא כל השיטות הנ"ל אע"פ שאין דרכו להביא אלא השיטות שהם להלכה. וע"ש שכתב דע"כ סבר הרי"ף דהא דבועל ביאת מצוה ופורש אין זה אלא בנערה, אבל בתינוקת אינה טמאה, ע"ש שרצה לומר שזהו ג"כ שיטת הרמב"ם.

אלא דהנה יעוין בשו"ע סי' קפ"ז סע' י"ג ששיטת המחבר שאם אשה ממשיכה לראות דם מחמת תשמיש אפי' אחרי ביאה שני' תולים הדבר בדם בתולים עד שתשמש פעם ולא תראה דם. וע' שם בב"י שהביא ראי' לזה מתוספתא שאין בבתולה טעם לבדוק משום רמ"ת. ותמה שם הט"ז דלכאורה י"ל שהכל תלוי בזמנים הכתובים במשנה, ולכן בכגון בוגרת שראתה, הי' צריך להיות הדין שנותנים לה בעילת מצוה, ומיד אח"כ חוששים לדין רמ"ת. ולכאורה הדבר תלוי בשיעורים של המתני' האם השיעורים לתלות מעיקר הדין, או דכולהו הוו חומרות מדרבנן. וע' בשו"ע הגר"ז בקו"א ס"ק ט"ז שהביא מן המשאת בנימין דסבירא לי' דכולהו הוו שיעורים מעיקר הדין. והגר"ז חלק עליו דלכאורה א"כ שיעורים אלו מנין, ואי מהלל"מ קשה דהא כתב הרמב"ם שאין מחלוקת בהלל"מ. ובזה לכאורה י"ל שחז"ל מתוך עומק סברתם קבעו שזהו זמן התליי' ועוד יותר. ולענין שיטת הרמב"ם בכל אופן יש על זה הרבה קושיות וכמו שהאריך בשו"ת חו"י. ועוד הקשה הגר"ז שאם הנהו הוו השיעורים מעיקר הדין, למה חז"ל לא גזרו להרחיק אדם מן העבירה. ויל"ע אם זהו כלל בכל מקום.

ומ"מ בסד"ט כתב דלפי דברי הט"ז וסייעתו יש לנו יישוב בדעת הרי"ף. שהרי הקשנו לעיל דלמה הביא הרי"ף השיטות במתני' ובגמ', ולדברי הט"ז ניחא דהא בעינן להו כדי שלא נימא שאשה רואה מחמת תשמיש. ומאידך, הרי ברש"י ד"ה מבי כרבא מבואר דמאחר ונמנו וגמרו, "לא ילפינן מפרקא דמתני' מידי". ובשו"ת נובי"ת סי' צ"ד הוכיח מזה שאין לנו נפק"מ לזה גם לענין רמ"ת. וכה"ג מבואר גם בעוד ראשונים. וע"ש בנו"ב שמ"מ התקשה בזה דהא לכו"ע איכא נפק"מ בזה לדין תליית כתמים וע"ש מש"כ בזה.

ולמעשה קיי"ל כרמ"א שתולין כל זמן שיש לה צער מחמת תשמיש, ושלא הפסיקה פעם א' בתשמיש בלי דם. וכן החוש היום מעיד דדבר שכיח הוא שיהיו דם בתולים גם בביאה שני'.

**גדר הדין דבועל ביאת מצוה ופורש**

בהלכות נדה לרמב"ן הסיק מכח הסוגיא שהיום אין אנו תולין במכה. ומשמע שזהו עיקר גדר החומרא דרבותינו, שלא לתלות בדם מכה, לא שנא דם בתולים ולא שנא מכה אחרת. ובטעם הדבר, הנה לעיל מיני' בהלכה כתב שאין תולין במכה בזה"ז, והטעם משום שבימי קדם היו יכולים להבחין בין מראה זה למראה זה, והיום אין אנחנו יודעים להבדיל. ולכאורה מיני' שזהו ג"כ כוונת הרמב"ן בהלכה זו. אמנם ראיתי בא' מן האחרונים שכתב שמן הרא"ה כשהביא שיטת הרמב"ן משמע שהוא מטעם אחר. והיינו כדי שלא נבא לתלות שלא כדין. ולכאורה א"כ יש לנו ב' טעמים שלא לתלות במכה בזה"ז. ויל"ע למה בעינן לתרוייהו. ואכמ"ל בזה.

ומ"מ בחי' הר"ן (ס"ו ע"א) וכן בתוה"א חלקו על הרמב"ן שאין זה אלא דין בדם בתולים שסוםו להתרפאות, אבל בשאר מכה תלינן כסתימת הגמ' בדף ס"ו ע"א, ע"ש הוכחות לזה. אמנם יל"ע האם חולקים גם בגדר התקנה ולדידהו אינו חומרא שלא לתלות, או דהוי חומרא שלא לתלות, אלא שהוא מוגבל לדם בתולים ולא שייך לשאר מכות.

והנה בכמה ראשונים מבואר שלא זו בלבד שגזרו שבועל ביאת מצוה ופורש כשמצאה דם, אלא אפי' לא מצאה דם חייבת לפרוש. והדין כן אפי' בבוגרת, ואע"ג שיש בוגרת שאין לה דם, לא פלוג. ולכאורה דבריהם צריכים עיון, דבשלמא אמרינן שיש חזקה שהי' דם בתולים בשעת תשמיש, אבל דם בתולים הרי אינו מטמא אותה, רק דם נדה, אלא שגזרו שלא לתלות בדם בתולים וכנ"ל. ובחי' הראב"ד מבואר עוד טעם לטמא אחרי שבירת הבתולים, ומשום שיכול להיות שעצם שבירת הבתולים מביא דם. ולשיטתו הסתפק אם חיישינן לזה אפי' לא מצאנו דם, והסיק להקל. ומ"מ לפי טעמו ששבירת הבתולים מביא דם, יש לנו טעם להחמיר אפי' אם לא מצאנו דם. אבל בכגון רא"ש לא משמע שזהו הטעם שחוששים. וע"כ לשיטתייהו חזינן שהי' כאן גדר. ור"ל דכיון שלא רצו לתלות בדם בתולים, עשו גדר לגזירתם וטימאו את עצם הדם בתולים צדרבנןץ ולכן אם יש צד גדול שהיו דם בתולים, מטמאין אותה.

אלא שדבר זה עדיין צ"ע, דהא הרמב"ן עצממו בפ"ג ה"י כתב שהיא אסורה אפי' לא ממצא דם משום שיש חזקה שהיתה דם בתולים, ולכאורה לרמב"ן עצמו צ"ע דהא מבואר שהדין של טומאת דם בתולים הוא דלא תלינן במכה, וא"כ כיון שלא מצאה דם אין מה לתלות. ולכאורה חזינן מיני' שכל מכה דלא תלינן בי' עצם הדם של המכה טמא מגזירה דרבנן, ולכן בדם בתולים שיש חזקה שהיתה דם כמה טמאה אפי' לא מצאה דם. ודבר זה עדיין צ"ע.

**מראה מקומות לסוגיא דראתה מחמת תשמיש**

* **בענין "אם יש לה וסת":** ע' רש"י, ר"ן, רמב"ם פ"ד ה"כ מהל' איסו"ב, מרדכי אות תשל"ה (דף ח' ע"ב), ש"ך ס"ק ט"ז, הגהות הרז"ה להעלי הנפש (מוהא בפת"ש ס"ק כ"א).
* **בענין "תולה במכתה":** ע' רשב"א והגהות מיי' (וכן הוא במרדכי ט' ע"א).
* **בבדיקת שפופרת:** ע' ראב"ד בבעה"נ (שער הספירה פ"ג – ו')
* **בעיקר הסוגיא דרמ"ת:** ע' בחוו"ד סי' קפ"ז ס"ק ג' באריכות

שיעור ב'

**ביאור דברי הרא"ש בהא דבועל ביאת מצוה ופורש, ודין בוגרת שראתה**

הרא"ש כתב דהא שהחמירו חז"ל שבועל בעילת מצוה ופורש, אין זה בגלל שיש חשש שיש דם נדה ביחד עם הדם בתולים, אלא משום דחיישינן לטעות. ומשו"ה חז"ל נתנו לה תמיד הדין החמור ביותר דהיינו בוגרת שראתה, אע"ג שאינה אלא קטנה ואפי' לא ראתה. והקשה הסד"ט (סי' קצ"ג ס"ק א') דמנ"ל לרא"ש בבוגרת שראתה שהיא אסורה לאחר תשמיש, לימא דהא שנותנים לה לילה ראשונה היינו שאפשר לתלות כל הדם שלאחר ביאה ראשונה בדם בתולים, ולכן הרי היא טהורה לאחר ביאה. וכה"ג מדויק נמי ברשב"א בכמה מקומות (וכן דקדק שם הסד"ט). חדא, דבריש פירקין הקשה הרשב"א אליבא דרב למה השמיט המתני' דיני בוגרת, כיון שמחלקינן בין ראתה ללא ראתה. ותי' הרשב"א "וי"ל דבוגרת הרי היא ככל הנשים ולא איצטריך ליה לאיתנויי". ולכאורה צ"ע, דהא יש חילוק גדול בין בוגרת לשאר נשים, דשאר נשים הרואות דם בשעת שתמיש טמאים, ואילו בבוגרת שראתה אפשר לתלות הדם של ביאת מצוה מיהת. אמנם אם נימא שהדין בבוגרת שגם בביאה ראשונה היא טמאה ניחא.

(ולכאורה עדיין יש לע' בתי' זה, דהא בשאר נשים הרי זה מצטרף לביאות של רמ"ת, ובבתולה אם היא בוגרת שראתה אינו מצטרף. לכאורה בזה י"ל כשיטת הב"י שהבאנו לעיל בשיעור א', שהמתני' בכלל לא דיבר לענין השיעור לתלות כלפי הדין של רמ"ת. וכן צ"ל עכ"פ לפי הנ"ל, שאם הא דנותנין לה ביאה ראשונה ר"ל שהיא אסורה לאחר תשמיש, לא יתכן כלל לומר שזהו מדינא. ואע"ג שבכל אופן אין בוגרת שראתה כשאר נשים ממש, דהא בבוגרת מותרת לגמור ביאתה, ואילו בשאר נשים צריך לנעוץ צפוניו, מ"מ כיון שלענין זה שהיא טמאה שוין, שייך שפיר לומר שמשו"ה לא תניתוה).

ועוד ראי' מדברי הרשב"א יש מדבריו בדף ס"ה ע"ב ד"ה ואמר ליה, דאהא שהקשה הגמ' אדרבותינו דא"כ לא יגמור בביאתו, הקשה הרשב"א דלמה לא הקשו קושיא זו אמתני'. וע"ש מה שתי'. ולכאורה אם הדין של המתני' דנותנין לה ביאת מצוה היינו שתולין ביאת מצוה, הא פשוט למה לא הקשו כן אמתני', הא מותר אפי' לבעות ביאה שניי', ורק אהא שגזרו שהיא טמאה לאחר הביאה הקשה הגמ'. הרי דלכאורה גם מכאן מוכח דהא דנותנין לה ביאה ראשונה ר"ל שהיא טמאה לאחר תשמיש. ולכן שפיר הקשה הרשב"א. אלא שגם על דברי הרשב"א קשה כנ"ל מסד"ט דמה היתה ההוכחה לזה מן הגמ', הא שפיר איכא לפרושי דנותנין לה ביאה ראשונה ואינה טמאה.

**דין דם בתולים שיצאו שלא מחמת תשמיש**

שאלו להגרמ"פ (אג"מ יו"ד' א' סי' פ"ז) באשה שהיתה רחמה צר, ולא הי' בעלה יכול לשמשה אא"כ הרופאים ישברו לה את בתולי' ומיד ישמש אותה, שאם לא ישמש מיד קיים חשש שרחמה יסגר ושוב יהי' יותר מדי צר. ולכן הקשו אם היא מותרת לאחר שבעלה ישבור את בתולי' או לא. והשיב הגרמ"פ שלפי כל הטעמים שנאמרו בשיטת רבותינו דבועל ביאת מצוה ופורש, אין לטמא את האשה אא"כ יצאו בתולי' דרך תשמיש המטה. הוסיף דאע"ג שכתב הרשב"א טעם לחלק בין שאר מכה לדם בתולים משום שדם בתולים אינו אלא לזמן, מ"מ כתב הגרמ"פ דלא קיי"ל כטעם זה של הרשב"א. ועוד הוסיף, שאפי' לשיטת הרמב"ן שאין תולים בדם מכה בזה"ז ג"כ יודה בזה"ז. והיינו משום דעד כאן לא קאמר הרמב"ן אלא שאין תולין, ור"ל שאם יש לנו ספק מאיפה הגיע הדם, אנחנו תולין שהדם מן המקור. אבל אם אנחנו רואים שהדם מן המכה, גם הרמב"ן מודה שהיא טהורה.

ומאידך, בשו"ת מהרש"ם (ח"א סי' ר"י) הורה שהדם שמן הבתולים מטמאים את האשה אפי' אם יצאו שלא מחמת תשמיש. ולכאורה ממה שהוכחנו לעיל מהא דמטמאינן האשה אפי' לא ראתה דם שחז"ל טימאו את עצם הדם בתולים, יש טעם גדול לטמא אפי' אם יצאו שלא בדרך תשמיש, דהא חז"ל טימאו דם זה. אמנם יש לדחות ומשום שאפשר לומר דע"כ כאן לא טימאו חז"ל את הדם בתולים אלא כשיצאו דרך תשמיש, אבל אם יצאו שלא בדרך תשמיש אינם טמאים[[1]](#footnote-1). ולמעשה מצאתי להגרש"ז אוירבך (בשלחן שלמה, ערכי רפואה, ***ח"ג עמ' מ') שהורה ג"כ כגרמ"פ, ויש אחרונים שמחמירים כמהרש"ם (ע' מנחת יצחק ח"ד סי' נ"ח ושו"ת חשב האפוד ח"ב סי' קי"ז).***

***ויוצא מזה נפק"מ גם במי שבדקה את עצמה בז' נקיים ומצאה דם, האם אפשר לתלות שהדם דם מן הבתולים או לא. דלשיטת הגרמ"פ לכאורה אפשר לתלות בה, וכמו שתולין בשאר המכות. אבל למהרש"ם וסייעתו יוצא ההיפך, דאילו תלו בדם בתולים, גם זה הוי סיבה לטמא אותה.***

**ביאה שני' לאחר מוכת עץ**

כמו שהזכרנו, קיי"ל שאשה אסורה בביאה ראשונה אע"פ שלא מצאה דם, ומשום שע"פ רוב יש להם דם. וכתבו הראשונים עוד יותר מזה, דאפי' בוגרת, שיש בוגרת שאין לה דם, ולכן איכא למימר שאם לא מצאנו דם היינו משום שאין לה דם ולא נימא דחיפהו שכ"ז. מ"מ גם בבוגרת הרי היא טמאה משום לא פלוג.

ומ"מ כל זה אינו אלא בביאה ראשונה, אבל בביאה שני', אע"פ שהאשה טמאה מחמת דם בתולים אפי' אם ראתה אותם בביאה שני', מ"מ אם לא מצאה, תלינן שיצאו בביאה ראשונה ואינה טמאה. אמנם דנו האחרונים מה הדין באשה שיצאו בתולי' מחמת שהיתה מוכת עץ, האם היא טמאה בביאה ראשונה שלאחר מוכת עץ או לא. ובשו"ת זרע אמת (ח"ב סי' פ"ד) דימה דבר זה לבוגרת, דכמו שבבוגרת אמרינן לא פלוג הה"נ הכא אמרינן לא פלוג. והמהרש"א בכתו' דף ד' ע"א (אתוד"ה ובועל) כתב בתוך דבריו שאינה אסורה. ולכאורה טעמו משום דהוי כמו בבביאה שני', דמאי שנא מוכת עץ מביאה ראשונה. וכדבריו נקטו האג"מ (שם) וחוט שני ***(ס"ק א' אות ט'***) ובשו"ת ***קנה בושם (ח"ב סי' ס"ג).***

***ודבר זה יכול לבא ע"י זה שאשה משתמשת בטמפון במקום פד, שהטמפון יכול לגרום להוצאת הבתולים במשך הזמן. ויש לזה גם עוד מיקרים, ולדוגמא פעם בא מעשה לידי בכלה שבתוך הבדיקות של שבעה נקיים שברה בתולי', ולא מצאה דם בביאה ראשונה.***

*בדקה את עצמה קודם ביאה ראשונה ומצאו שאין לה בתולים*

מורה הוראה א' אמר לי שהוא מורה שאשה אסורה אפי' אם ביררו ע"י רופא שאין לה בתולים. וטעמא דילי' שגם היא כמו בוגרת דגזרינן בה שהיא טמאה אע"פ שלא מצאה דם משום לא פלוג. וא"כ הה"נ בכה"ג. אמנם לעוק"ד נראה שהיא טהורה והוא דע"כ כאן לא מטמאינן אלא בבוגרת "דכיון דאיכא מקצת בוגרות שיש להן דם בתולים לאחילקו ביניהן" (לשון הרשב"א בתוה"א, ומובא בב"י), אבל במי שבודאי אין לה בתולים לא גזרו. וע' כה"ג בלבושי עז בתמצית דינים ס"ק ג'. ויש להדגיש ששאלה זו שייכת אפי' באשה שאינה מוכת עץ, ומ"מ מצאו שהיא מסוגי הנשים שאין להן דם בתולים, דמ"מ שייך טעם הנ"ל.

**דין "פורש" בבעילת מצוה**

אע"ג דקיי"ל כרוב ראשונים שהקילו לה לגמור ביאתו. מ"מ אחרי גמר ביאה הרי היא אסורה כשאר נדות. ושמעתי שיש מן המדריכים שמיעצים לחתנים להשאיר את האבר בפנים אפי' לאחר שמת, ומשום שכל זמן שלא יצא הרי הוא בכלל הביאה הראשונה והרי היא עדיין מותרת לו. וטעם עצתם משום שע"י זה יכול להיות יותר בטוח שהוא הוציא כל הדם בתולים ולא יצא דם בתולים בביאה שני'. אמנם הנה מצאתי במקור חיים (ס"ק ד') שכתב לדייק מלשון השו"ע שכתב "ופורש מיד" שר"ל שאחרי שגומר ביאתו חייב לפרוש, ואע"ג שיכול גם באבר מת, אבל בסופו של דבר חייב לפרוש בסוף הביאה בין יהא באבר חי, ובין יהא באבר מת. וכן אם כי איני בקי בהדרכה בחתנים מ"מ נלעוק"ד שדבר זה יביא לידי מכשול, כיון שקשה לחתן שאינו בקי לדעת בודאות שלא יצא האבר מאו"מ לאחר שמת האבר, ויכול לדמות בין השפתיים לבפנים, ואין הדין כן. ומ"מ מצאתי גם מקילים בזה (ע' שו"ת ***שבט הלוי ח"ה סי' קכ"א, ושו"ת*** ***קנה בשם ח"ב סי' ס"א).***

**בגד צבוע, פחות מכגריס**

לכאורה יש לומר דכיון שהקילו בכתם שהוא מדם נדות בבגד צבוע, וכן אם הוא פחות מכגריס, כל שכן שיש להתיר בזה. אלא דלאחר העיון הדבר תלוי. והיינו שאם מצאה מיד לאחר תשמיש, הרי בזה אין אנחנו מקילים גם בשאר דם, ומשום דחיישינן שבא בהרגשה. אמנם אם לא מצאו את הדם אלא עד הבוקר, לכאורה יש להקל, דהא י"ל שהדם בא ממנה או ממקום אחר ולאחר זמן וכמו בשאר כתמים. תדע, שאילו ידענו שהדם מן המקור, כיון שהוא שלא בהרגשה ואבגד צבוע הרי הוא טהור. ועכשיו שיש לנו צד שהוא מן הדם בתלוים נטמאנה, ואתמהה. ובשלמא אם מצאו הדם בכגון מגבת שקנחו בה מיד אחר תשמיש הרי היא טמאה אע"ג שלא הסתכלו במגבת עד הבוקר, דשאני התם שאנחנו יודעים שהדם הי' משעת תשמיש. אבל בכגון הסדינים אין מקום להחמיר. ועוד, דאפי' אם הי' הדין שדם בתולים מטמאים אפי' אם מצאנו אותם בבגד צבוע, מ"מ למה לא נתלה שאינן מן הבתולים אלא מן המקור, ולכן טהור אבגד צבוע כיון שאינו בהרגשה.

1. וא' מן התלמידים חידד לי נקודה זו. שהרי אפי' למהרש"ם אינה טמאה כשאר דם נדה, שהרי התירו לו לגמור ביאתו. ואפי' לראב"ד התירו דבר זה שאינו צריך לנעוץ צפרניו. וא"כ י"ל שגדר הדבר הוא שחז"ל לא טימאו את הבתולים עד לאחר שגומר ביאתו, אבל קודם גמר ביאה הרי היא טהורה. ולכן כ"ש אם לא בעל כלל דהוי כקודם ביאה והרי היא טהורה. [↑](#footnote-ref-1)