חבורה ח
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות חבורות - הרב משה יפהן

חבורה ח

חוץ ממנחת חוטא ומנחת קנאות.

מבואר בגמרא המקור לעכב במנחת חוטא ומנחת נדבה והגמרא לומדת דמנחת חוטא מעכבת משום דחטאת קריה רחמנא ומנחת קנאות משום דנלמד מגזרה שוה דעוון עוון ולמסקנא אומרת הגמרא דאין דרשא זו מספיקה משום דבחטאת יש מיעוט של אותה שחטאת פסולה שלא לשמה ולא קדשים אחרים וזהו מיעוט גם על הגזירה שווה ללמד דדין זה לא נלמד מהגזירה שווה. שניהם נפסלים משום דכתיב בהו היא. ולכאורה זהו גם דחייה על הדרשא של חטאת דגם משמעות זו אין מספיקה והוי בכלל המיעוט של אותה. והגמרא ממעטת מנחת חוטא ומנחת קנאות מדכתיב בהו היא והיא הוי עיכובא. והגזירה שווה של עוון עוון בא ללמד את הדין שמותר מנחת קנאות הוי נדבה.

והנה ישנם שלשה נושאים שנדבר בהם היום שכולם מיישך שייכי בהדדי החלק הראשון הוא הנושא שמבואר בתחילת הסוגיא דמותר מנחת קנאות היא נדבה.

החלק השני הוא הענין שתוספות מעלה דמדוע בעינן שני פסוקים בחטאת לעיכובא.

והחלק השלישי הוא דינו של רב הונא שאשם שניתק לרעיה ושחטו סתם כשר.

כלפי החלק הראשון הנה מצינו דמותר מנחת קנאות נדבה ורש"י ביאר דהמכוון הוא דמצינו במקדש שופרות שבהם נותנים את המותרות כמבואר במשנה בשקלים. לחלק מהמ"ד להלן ק"ח. וקונים בהם עולות לקיץ המזבח דאם יש זמן שאין ישראל מביאים קורבנות מקריבים מהם עולות כדי שהמזבח לא יהא בטל. והנה מבואר ברש"י דהמקור לדין זה הוא ממדרש יהוידע דהובא בתמורה כג: כסף אשם וכסף חטאת המובא בית ה' לכהנים יהיו דדורשים מזה דמותר חטאת ומותר אשם יהיו לדבר העשוי לה' ולכהנים בלבד וזהו עולות שהבשר לה' והעור לכהנים. ומעוון עוון ילפינן דדין מנחת קנאות היא כחטאת לגבי מותר הדמים.

והנה ברש"י מבואר דהמותרות של המנחות נמי הולכים לקיץ המזבח. ויש להקשות דלכאורה זה סותר למשנה בשקלים שמבואר שם שמותר שלמים לשלמים מותר מנחה למנחה.

וצריך לומר דהמכוון שם הוא על מנחות נדבה דאדם שהפריש דמים לקנות מרחשת וניתותרו לו דמים דמים אלו הולכים למנחת נדבה. [ומשמע לאו דווקא למרחשת אלא לכל מנחת נדבה שירצה בה.] אמנם מנחת קנאות מותרה אזיל לקיץ המזבח. וכעין זה מפורש ברש"י להלן קח. על המבואר שם בגמרא דאחד מהשופרות שם היה שופר של מנחת חוטא. שאזיל לנדבה. ובפשטות השופרות שהיו שם היו משמשים לנדבת ציבור. ומותר מנחת חוטא אזלה לנדבת ציבור. ומבואר שם ברש"י דהנדבת ציבור היא עולות לקיץ המזבח וכמדרשו של יהוידע. ושאר מנחות כתב רש"י דאזלי לנדבה אחרת. וכמו דהבאנו מהמשנה בשקלים שמותר מנחה למנחה. והנה דבר זה צריך עיון מהו המקור שבעינן נדבת ציבור דווקא הרי ממדרש יהוידע לא שמענו רק שבעינן שיקרבו עולות אבל מהו המקור שבעינן נדבת ציבור. ונראה בעיני דחלק זה ילפינן מהלכה דבהלכה מצינו שכל שבחטאת קרבה באשם רועה ודמיה קרבים עולה ויש כאן הלכה למשה מסיני מה עושים במותר אשם והנה יש לעיין מדוע בעינן מדרש יהוידע עד כמה שנאמרה הלכה למשה מסיני. ולכאורה הביאור הוא דההלכה דיברה על אופן מסוים על מפריש שתי חטאות לאחריות וכן במפריש חטאתו ואבדה והפריש אחרת תחתיה ולא ענינה כלל ממותר מעות וזה נלמד ממדרש יהוידע אמנם הגיליוי מהו דין המותר זה נלמד מההלכה ועד כמה שבהלכה נאמר דין שההקרבה שלהם היא דווקא לעולות לקיץ המזבח הוא הדין למדרש יהוידע דהוי גילוי דקרב דווקא לקיץ המזבח.

אמנם הרמב"ם פסק דמותר מנחת חוטא אזלי למנחת נדבה. ויש לעיין האם המכון לנדבת יחיד או לנדבת ציבור. והנה אם המכוון הוא לנדבת ציבור יש לעיין דהרי אין מנחה בציבור דבמנחה נאמר תנאי של נפש שיחיד מביא ולא ציבור ולא שותפין ואם הכוונה למנחת יחיד יש לעיין מהיכן נלמד דין זה. הרי ממדרש יהוידע לומדים דצריך לבוא עולות. [והנה יש לדון דשמא המכוון הוא שגם מנחה היא דבר שהוא לה' ולכהן ויש לעיין דאם כן תמיד שיוכלו להביא מנחה ואולי לא מסתבר דמזבחים יבוא מנחה. אמנם הרי בעצם יש לעיין דהרי היה שייך לומר שיביא עולת יחיד ומהו המקור לחלק זה שהקרבן צריך להיות של ציבור. ולכאורה המכוון הוא דחלק זה נלמד ממהלכה דבעינן קיץ המזבח. ואם כן לא ניתן לקנות מנחה דלכאורה אינה יכולה לבוא משל ציבור. אמנם בקרי"ס מצינו בביאור דברי הרמב"ם דהיה בא מנחה לנדבת ציבור ויל"ע בזה.]

עוד יש לעיין מדוע השמיטה הרמב"ם דין זה של מנחת קנאות והביא רק דין זה של מנחת חוטא וכן בברייתא להלן קח. מצינו שהיה שופר רק למנחת חוטא ולא למנחת קנאות.

והנה בביאור דעת הרמב"ם נראה לבאר דהרמב"ם הביא שם דין של מנחת חוטא ואח"כ הביא מותר מנחה למנחה. ומנחת קנאות לדעת הרמב"ם נכלל בדין דמותר מנחה למנחה ויש לעיין דבסוגייתנו מבואר דנלמד מגזרה שווה מחטאת דשם דינן דאזיל לעולה. ממדרש יהוידע ואם כן גם כן כאן לכאורה היה צריך להיות שדינו שילך לעולה. כחטאת המלמד.

והנה הגרי"ז רצה לחדש באופן אחר ממה שביארנו דההלכה חידשה שיש דין שאשם ילך לנדבה ומדרש יהוידע חידש שיילך לקיץ המזבח ומנחה נלמדת בגזירה שווה רק לגבי ההלכה. שיילך לנדבה ולא בכלל מדרש יהוידע. והנה דין זה קשה כדביארנו דלכאורה המקור לזה דאזיל לקיץ המזבח הוא מהלכה דהרי במדרש יהוידע רק מבואר דאזיל לעולה ולא כהגרי"ז דההלכה היא רק דיהא נדבה. עוד יש להקשות, דהרי בסוגייתנו מבואר דילפינן מאשם וכיוון דילפינן מחטאת ולכאורה צריך למילף לגמרי גם את מדרש יהוידע דיקרב עולה. אלא דנראה כדביארנו דבהלכה נתבאר דיהא קרב עולה לנדבת ציבור אלא דההלכה היא רק על אופן שבחטאת מתה דזה במפריש שניים לאחריות או בחטאת שאבדה והקריב אחרת תחתיה אמנם הדין של המדרש יהוידע חידש דין במותר דמים.

והנה נראה הביאור בדעת הרמב"ם דבמדרש יהוידע התחדש דגם בחטאת ואשם שייך בהם הקרבה של נדבה אע"פ דהוי קרבנות חובה. וזהו עיקר החידוש אלא דלחטאת אין הקרבה של נדבה ובזה נתחדש דהיא קרבה כעולה ובזה חייל בזה שם של נדבת ציבור כיוון דהוי הקרבה מחודשת של עולה בזה היא כפי גדרה ודיניה של גזירת הכתוב אמנם במקום שניתן להקריבו כפי עיקר דינו דמנחה ניתן להקריבה כמנחה אז בזה לא נתחדש הדין דיקרב עולות אלא דיקרב לנדבה. ובאמת חידוש זה דיש בה הקרבה של נדבה בעינן בין במנחת חוטא ובין במנחת קנאות אלא דבמנחת חוטא הוא חידוש רב יותר דכיון שהופרש על חטא שמא לא שייך בו רק הקרבה על חטא. שהוא בלי שמן ולבונה. ובו נתחדש דשייך בו הקרבה של נדבה.. אמנם במנחת קנאות אפילו דהיא באה שעורים מכל מקום אין זה שם הקרבה של חטא אלא של חובה והפסוק רק מחדש שגם בו קיים הדין