13 חרדל ג - בד_ הרא_ש והטור ובד_ הגרע_א
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

אור ליום ד' ט"ו שבט תשע"ב

א] ב"ב די"ח: בסוגיא דחרדל, הגרע"א ז"ל בקונט' הרחקת נזיקין נקט בדעת הרא"ש, דאף דלמסקנת הגמ' מותר לסמוך קודם שבא הניזק, מ"מ בנזקין דגירי ה"ה צריך להרחיק כשבא הניזק, וכתב ע"ז, ז"ל, ומה דדחקני לומר כן בדעת הרא"ש דאף בגפת הוי גירי' וצריך להרחיק אח"כ, ולא ניחא לי דדוקא בזיזין ומרזב או בקוטרא ובה"כ דההיזק מתחדש בכל יום שהוא משמש יום יום ומזיק בתשמישו והוי גירי, אבל בגפת י"ל דלא הוי גיר"ד כל שסמך מקודם וכו', היינו ממ"ש הטור אחר שכלל כל אחד על דגלו כתב בד"א כשיש שם דבר הניזוק אבל אין שם וכו' מותר לסמוך חוץ מחפירת בורו וכו', הרי דכלל כולהו בחדא מחתא, וכי היכי דבדברים המתחדשים בכל יום בגיר"ד, ע"כ דסמיכה רק לפי שעה, וצריך לסלק אח"כ כשיהיה שם דבר הניזוק, ה"ה באינך כולהו הוי גיר"ד, אף שסמך בהיתר כדעת הרמב"ן להריב"ש הנ"ל.

ונ"ל דיצא להטור כן, דאם איתא דבגפת וכדומה לא הוי גיר"ד בסמך מקודם, וממילא אף לרבנן מהני בסמך מקודם לרבא, דבזה סבר כאביי, א"כ בגפת וכדומה בסמך וליכא כותל אין צריך להרחיק לעולם, א"כ תיקשי מה דפסק הרא"ש בפותח חלון לחורבת חבירו דא"י למחות דל"ש שמא תחזיק, קשה דמ"מ ימחה בטענת דאינו רוצה להתעצם עמו בדין כסברת המקשן, ומהיכ"ת לומר דהדר ביה התרצן מהך סברא, דהא מגפת וכדומה אין ראיה דהתם א"צ להרחיק לעולם, אבל בחלון וקוטרא דיצטרך אח"כ להרחיק י"ל דגם מקודם יכול למחות כסברת המקשן,[[1]](#footnote-2) אלא ע"כ דס"ל להרא"ש כהרמב"ן דבגפת וכדומה הוי גירי אף בסמך מקודם, ולמסקנא בליכא כותל דסומך, היינו על סמך שיסלקנו אח"כ, ומוכח דהדרינן מסברת התעצמות עמו בדין, כן נראה לענ"ד ברור בכוונת הרא"ש והטור.

ולפ"ז נ"ל דלשון הטור אינו מדוקדק כ"כ, שכתב בסי' קנ"ה סי"ז וז"ל, בד"א כשישנו שם דבר הניזוק וכו', ואפי' עשאו בהיתר כגון עשאו בשלו ואח"כ מכר וכו', ור"ח ור"ת כתבו כסברא הראשונה עכ"ל, ר"ל למ"ש הר"ח והר"ת כסברא הראשונה דמותר לסמוך למיצר חבירו באין שם דבר הניזוק, לא כ"ש דמותר בעשאו בהיתר גמור דעשאו בשלו, ואלו לפמש"כ דבסומך למיצר חבירו לדעת הרא"ש והטור באמת צריך להרחיק אח"כ, איך עשה ק"ו בהיתר דלקיחה מהיתר דסמך מקודם, הא מהק"ו אינו מוכח רק דא"י למחות בו רק קודם שמזיק אותו, והא באמת לגרסת ר"ח ור"ת בהיתר דלקיחה א"צ להרחיק לעולם וכו', ובטור משמע דשוים להדדי היתר דלקיחה והיתר דסמך מקודם, גם בהגהת ש"ע סי' הנ"ל כ' וז"ל וכן מותר לעשות בכל נזיקים אלו בשלו כשאין שם דבר הניזוק חוץ מחפירת בור עכ"ל, מדכתב וכן מותר, משמע דדמי לגמרי לדינא דהמחבר סעיף הנ"ל, שכתב גבי בור דבהיתר דלקיחה א"צ להרחיק לעולם, וע"ז כתב הרמ"א דבשאר נזיקים סמך מקודם הוי כמו היתר דלקיחה בבור, משמע דס"ל בכוונת הרא"ש והטור דסמך מקודם א"צ להרחיק לעולם.

אמנם אף דהמשמעות כן, כבר ביררנו והוכחנו בראיות נכוחות דאינו כן, דכוונת הרא"ש והטור דבסמך מקודם צריך להרחיק כשיש שם דבר הניזוק, עכ"ל רבינו הגרע"א ז"ל.

ב] והנה מש"כ הגרע"א בד' הטור בסימן קנ"ה, דצ"ל דל"ד לגמרי סמך בדליכא כותל ללוקח, דסמך בדליכא כותל צריך להרחיק כשבנה חבירו כותל, ואילו לוקח א"צ להרחיק לעולם, יש מקום להעיר בזה.

דהנה הרמב"ן והר"ן כתבו, דגם לדעת רש"י דלוקח משרה צריך להרחיק, היינו רק כשבא הניזק, אך כ"ז דליכא ירק א"צ להרחיק, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' דהיכא דהשני ג"כ מזיק, א"צ הלוקח להרחיק, ופירש הריב"ש סימן שכ"ב דהוא משום דבכה"ג אין רשאי השני לבא ולסמוך, שהשני הרי אינו רשאי לסמוך עיקר התשמיש, ונמצא דל"ה הראשון מזיק, וכל הא דלוקח צריך להרחיק, הוא רק אחר שנעשה מזיק, ועד"ז כתבו הגרע"א בתחילת הקונט' והקצוה"ח בסימן קנ"ה סקי"א.[[2]](#footnote-3)

וכן נ' גם מהא דמשני רבינא דקסברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו, ונ' דנתחדש בדבריו דכל דהוי מזיק עליו להרחיק את עצמו ול"מ לו מה שסמך ברשות וזכה בתשמישו, והיינו רק כשהוא מזיק, דאי נימא דצריך להרחיק אף קודם שבא הניזק, א"כ נמצא דעיקר ד' רבינא הם דל"מ סמיכה ברשות, ומהו דקאמר קסברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו, הול"ל קסברי רבנן דל"מ סמיכה ברשות, ובע"כ דעיקר ד' רבינא הם דנתחדש בדין הרחקה דכל שהוא מזיק עליו להרחיק את עצמו, אף בשאין איסור בסמיכה, וע"כ הוא דל"מ סמיכה ברשות.

ולפ"ז הרי נמצא דמש"כ הטור דלדעת רש"י והרי"ף צריך להרחיק אפי' עשאו בהיתר כגון עשאו בשלו ואח"כ מכר וכו', היינו רק אחר שבא הניזק, וכ"נ בל' הטור שכתב דאח"כ מכר וכו' סמוך לדבר "המזיק" ללוקח צריך לסלק "הזיקו", ונ' להדיא דא"צ לסלק אלא כשהוא מזיק ללוקח, וא"כ אי נימא דגם לדעת ר"ח ור"ת דהבא לסמוך סומך מ"מ צריך להרחיק כשבא הניזק, א"כ נמצא דאין ללמוד כלל מזה דלוקח א"צ להרחיק, שהרי בלוקח כל הנידון לחייבו להרחיק הוא כשבא הניזק, וע"ז לא מצינו כלל דהסומך קודם שבא חבירו א"צ להרחיק.

ומ' מזה, דמש"כ הטור דלדעת ר"ח ור"ת הסומך קודם שבא הניזק א"צ להרחיק, היינו דא"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, וכאשר כן מבו' מד' הרמ"א שפירש כן, וע"כ שפיר כתב הטור דכ"ש דלוקח א"צ להרחיק כשבא הניזק.

ג] והנה לפ"ז צ"ל, דמה שכלל הטור לכל המזיקין בחדא מחתא, היינו לענין הא דמותר לסמוך קודם שבא הניזק, אך באמת חלוקים הם בדינם אחר שבא הניזק, דבגירי שאינו מתחדש א"צ להרחיק, ובגירי המתחדש אינו רשאי להשתמש אחר שבא הניזק.

ויש להוסיף בזה, דהנה בביאור הטעם לחלק בין גירי שאינו מתחדש לגירי המתחדש, מבו' בד' הגרע"א דהוא משום דבגירי שאינו מתחדש י"ל דכל שסמך קודם שבא הניזק לא חשיב כלל כגירי, וע"כ א"צ להרחיק אף אחר שבא הניזק, ומשא"כ בגירי המתחדש דהוא חוזר ומזיקו בגירי, ה"ה צריך להרחיק כשבא הניזק.

ונ' דמה"ט דקדק הגרע"א ממה שכלל הטור לכל המזיקין בחדא מחתא, והיינו משום דאי נימא דבגירי שאינו מתחדש לא חשיב כלל כגירי כשסמך קודם שבא הניזק, הרי נמצא דהא דשרי לסמוך בגירי שאינו מתחדש, ל"ב בזה לדינא דהבא לסמוך סומך, אלא בלא"ה שרי משום דאי"ז גיר"ד, וע"כ שרי לקיים אותו אף אחר שבא הניזק, ואילו בגירי המתחדש הא דשרי לסמוך הוא רק משום דהבא לסמוך סומך, וע"כ אחר שבא הניזק ה"ה צריך להרחיקו, וכיון דב' דינים חלוקים הם, ל"ה להטור לכללם יחד.

אך באמת בעיקר דרך זו צ"ב, דהיאך מצינו למימר בדעת הטור דבגירי שאינו מתחדש א"צ להרחיק אחר שבא הניזק משום דלא חשיב זה כגיר"ד, הרי הטור גופי' כתב דלדעת רש"י והרי"ף אסור לסמוך לכל הנזיקין, והרי דס"ל דאף שסומך קודם שבא הניזק חשיב כגיר"ד, וכמו שהוכיח הגרע"א בדבריו לעיל מינה, וא"כ מ"ט נימא דלדעת ר"ח ור"ת דקי"ל דמותר לסמוך, גם ס"ל דכל שסומך קודם שבא הניזק לא חשיב כגיר"ד, דמה ענין הפלוגתא אם מותר לסמוך קודם שבא הניזק, לנידון זה אם הסומך קודם שבא הניזק חשיב כגיר"ד, ?שוב נתבוננתי די"ל, דלהסוברים דאינו סומך, משום דחשבינן לה כסמיכת מזיק עכשיו, ממילא דאף חשיב כגיר"ד, אך להסוברים דמותר לסמוך, דעכשיו עדיין אינו מזיק, ורק אח"כ יהא מזיק, הרי ממילא דמכח זה לא חשבינן לה כגיר"ד.

והאמנם דלכאו' יש לחלק מטעם אחר בין גירי שאינו מתחדש לגירי המתחדש, והיינו משום דהגם דכל שקדם וסמך א"צ להרחיק כשבא הניזק, היינו רק דא"צ להרחיק דבר קיים, אך אינו רשאי לחזור ולעשות, וע"כ בגירי המתחדש דהוא חוזר ועושה בכל שעה, אינו רשאי לחזור ולעשות אחר שבא הניזק.

וכן נ' להדיא בד' הרשב"א לעיל בסוגיין, דאף אם בנזקין דגירי מהני קדימה לדעת אביי, מ"מ אינו רשאי לחדש אחרים כשהוא מסלק את אלו, וע"כ בלא הא דדירה שאני לא הי' רשאי להדליק אשו בחנותו לכשיכבה הראשון וכן לחדש אחר כשיגרוף הרפת, וכ"ה בחי' הרשב"א לקמן דכ"ב: דבגפת וסיד וכו', ודאי דאם סילק את הראשונים אינו מחדש שם אחרים, ונ' להדיא בדבריו שם, דהטעם לחלק בין גירי המתחדש לגירי שאינו מתחדש, אי"ז משום דבגירי שאינו מתחדש י"ל דלא חשיב כגירי כשסמך בדליכא לניזק, אלא הוא משום דאף אם מהני קדימה לנזקים דגירי שלא יהא צריך להרחיק כשבא הניזק, מ"מ בגירי המתחדש אינו רשאי לחדש אחרים.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז נמצא, דגם אי נימא דבגירי המתחדש צריך להרחיק כשבא הניזק ובגירי שאינו מתחדש א"צ להרחיק, מ"מ גם בגירי שאינו מתחדש חשבינן לי' כגיר"ד אף כשסמך קודם שבא הניזק, ולפ"ז נמצא דהא דמותר לסמוך קודם שבא הניזק בגירי שאינו מתחדש ובגירי המתחדש, הוי זה מחד טעמא, דהגם דחשיב זה כגיר"ד, מ"מ מותר לסמוך קודם שבא הניזק, וע"כ אף דנימא דחלוקים הם בדינם אם צריך להרחיק אחר שבא הניזק, מ"מ שפיר ניחא הא דכלל להן הטור בחדא מחתא, כיון דהא דמותר לסמכן קודם שבא הניזק, הוא חד דינא בכולהו.

ד] והנה הגרע"א ז"ל הוכיח כן דלדעת הרא"ש גם בגירי שאינו מתחדש הוא צריך להרחיק כשבא הניזק, דאל"כ מנ"ל להרא"ש דלמסקנא ליכא לטענת התעצמות, ומכח זה כתב דא"י למחות בפותח חלון לחורבת חבירו, ובע"כ דבגפת וכדו' הוא צריך להרחיק כשבא הניזק, וע"כ מהא דשרינן לסמוך בדליכא כותל, מוכח דהדרינן בן מסברת התעצמות.

אך כבר נודע לדון בדבריו, דהא דלמסקנא שרי לסמוך וליכא לטענת התעצמות, אי"ז חזרה בעלמא אם חיישינן להתעצמות, אלא היינו דרק לס"ד דהבא לסמוך אינו סומך אף שעדיין אינו מזיק, וכבר יש עליו תביעת הרחקה, ואך שבאנו לדון שיהא רשאי לסמוך ע"מ להרחיק דאין בזה הפסד לחבירו, וע"ז אמרינן דיש לחוש להתעצמות, אך למסקנא דליכא לעיקר תביעת ההרחקה כ"ז דליתא לניזק, משום שעדיין אינו מזיק, לא מחייבינן לי' בהרחקה מכח טענת התעצמות, ועמש"נ בענין זה באורך בדברינו בדין טענת התעצמות, ונת' שם דיסודי הדברים מבוארים בד' רבינו יונה בסוגיין ובד' הרשב"א לקמן דכ"ב:, עיי"ש.

ה] והנה אמנם הי' מקום לדון בזה, דהגם למסקנת הגמ' דמודה רבא בשאר המזיקין דשרי לסמוך, מ"מ כיון דאסר בבור דכל מרא ומרא וכו', והרי דכל שהוא מזיק להבור דמחר ה"ה אסור לסמוך, הרי דה"נ הי' לנו לאסור עליו לסמוך מכח טענת התעצמות, וזה לדרך קמא שנת' בדברינו שם, דהא דמהניא טענת התעצמות, הוא משום דמכח זה חשבינן לה כסמיכת מזיק, עיי"ש.

אך נ' די"ל בזה, דכל הא דבבור אסור לסמוך, הוא משום דבבור חשיב דכבר עכשיו הוא מזיק להבור דמחר, וע"כ הוא אסור לסמוך, אך בשאר המזיקין דאינו מזיק עכשיו, הרי דאף אם איכא לטענת התעצמות, מ"מ אינו מזיק עכשיו, אלא הוי זה כסמיכת מזיק שיזיק מחר, וע"כ אין עליו תביעת הרחקה מכח זה, דרק על המזיק להרחיק את עצמו, וכיון שעכשיו עדיין אינו מזיק, אין עליו להרחיק את עצמו.

ו] ועכ"פ נמצא לפ"ז, דעיקר מש"כ הגרע"א בדעת הרא"ש דגם בגירי דאינו מתחדש צריך להרחיק כשבא הניזק, והוכיח כן ממה שנקט הרא"ש דלמסקנא ליכא לטענת התעצמות, הרי דלפי המבואר בד' הרשב"א י"ל דלעולם בגירי שאינו מתחדש א"צ להרחיק אף כשבא הניזק, ומה שנקט הרא"ש דלמסקנא ליכא לטענת התעצמות, לא הוכיח לזה מהא דא"צ להרחיק בגפת וכו', אלא נקט כן מסברא, דכיון דלמסקנא א"צ להרחיק קודם שהוא מזיק, אין טענת התעצמות מועלת כלל, דמ"מ כיון דליתא לניזק ועדיין אינו מזיק, א"צ להרחיק.

ולפ"ז מסתברא מילתא דמודה הרא"ש דבגירי שאינו מתחדש א"צ להרחיק כשבא הניזק, וכמו שדקדק הגרע"א מל' הטור והרמ"א, ומה שדקדק הגרע"א מהא דכייל הטור לכל הנזקין כחדא, כבר נת' לעיל דכ"ז הוא רק כלפי הנידון לחלק דגירי שאינו מתחדש לא חשיב כלל כגיר"ד כשסמך קודם שבא הניזק, אך כלפי הנידון דבגירי המתחדש לא הותר לו לחזור ולעשות, לכאו' אין לדקדק לא כן מל' הטור.

ז] אמנם לכאו' יש לעורר בזה, דלמש"נ במק"א ללמוד מד' תשו' הרא"ש דתביעת ההרחקה בחלון, אינה על ההיז"ר עצמו, אלא על החלון, דהוא חשיב דמזיקו בגירי ע"י שמכחו איכא היז"ר, הרי נמצא דההיזק דחלון אי"ז גירי המתחדש, וא"כ ממש"כ הרא"ש דהפותח חלון לחורבתו של חבירו ואח"כ בנה הלה את חורבתו צריך לסתום את חלונו, מוכח דגם בגירי שאינו מתחדש ל"מ קדימתו.

אך באמת לא מצינו להדיא בד' הרא"ש להך דינא דכשיבנה חבירו את חורבתו ה"ה צריך לסתום את חלונו, והרא"ש בסוגיין לא כתב דצריך לסתום את חלונו אלא בשיש דבר המפסיק בין החלון לחצר וכו', דבכה"ג הרי כתב הרא"ש בתשובה דל"מ לו סמיכתו בהיתר, משום דכבר הי' הניזק שם, אך בפותח חלון לחורבתו של חבירו, י"ל דכל נידון הרא"ש הוא אם מהני חזקתו שלא יהא חבירו רשאי להאפיל עליו, עיי"ש.

אך בשו"ע סימן קנ"ד סט"ז כתב בשם הרא"ש דכשיבנה חבירו את חורבתו ה"ה צריך לסתום את חלונו משום ההיז"ר, ולפ"ז הרי דלמש"כ הרא"ש בתשו' דתביעת ההרחקה בחלון היא משום דהחלון עצמו חשיב כמזיק בגירי, יש ללמוד דגם בגירי שאינו מתחדש ל"מ לו קדימתו להתיר לקיים את תשמישו כשבא הניזק, וצ"ע בזה.

1. כבר עמדו בזה ע"ד הגרע"א ז"ל, דלפמש"כ לעיל מינה דהמקור מרבא לטענת התעצמות, הוא מהא דלרבנן צריך להרחיק אף בלא הא דכל מרא ומרא, הרי נמצא דלפ"מ דמסיק דגם לרבנן א"צ להרחיק אלא משום הא דכל מרא ומרא, אין מקור מרבא לטענת התעצמות. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בד' המהרש"א ע"ד התוס' דלדעת ר' יוסי בלוקח חרדל צריך בעל הדבורים להרחיק כל ההרחקה, מבו' דס"ל דכל שהשני מזיק אין הראשון הלוקח צריך להרחיק, אף אם גם השני א"צ להרחיק, וגם הגרע"א בקונט' בתחילת דבריו דן לומר כן בדעת התוס' וכתב דהוא דוחק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם בד' הרשב"א לקמן דכ"ב: מ' דכ"ז הוא בנזקים דגירי, אך בנזקים דל"ה גירי, ה"ה רשאי לחדש אחרים, וכנראה היינו דבנזקים דלאו גירי כל תביעת הניזק היא על קביעות התשמיש, וכל שכבר קדם וסמך תשמיש זה, רשאי אף לחדש אחרים, דהוי חד תשמיש, ומשא"כ בנזקים דגירי דתביעת הניזק היא על מעשה ההיזק, אינו רשאי לחדש אחרים דהוי זה מעשה היזק אחר, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-4)