45 הערות בפרק במה בהמה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / במה בהמה עניינים

יום ג' ר"ח ניסן תשס"ז

שבת דנ"א: כי תיבעי לך גמל בחוטם מאי, כיון דסגי לי' באפסר משוי הוא, או"ד נטירותא יתירא לא אמרי' משוי הוא וכו', כתנאי אין חי' יוצאה בסוגר, חנני' אומר יוצאה בסוגר ובכל דבר המשתמר וכו', אלא לאו חתול איכא בינייהו, ת"ק סבר כיון דסגי לה במיתנא בעלמא משוי הוא, וחנני' סבר כך נטירותא יתירתא לא אמרי' משוי הוא וכו'.

א] והנה בעיקר הפלוגתא אם נטירותא יתירתא משוי הוא, צ"ב, דהניחא אם הי' עושה השמירה הראוי' לה, ומלבד זאת הי' מוסיף דבר אחר לנטירותא יתירתא, שפיר יש להבין דהוי זה משוי, אך הרי איירי בגונא שלא נתן אפסר על הגמל, וכל שמירת הגמל הויא ע"י החוטם, וא"כ מה לי דסגי להגמל בשמירה פחותה מזה, הרי מ"מ השתא הויא עיקר שמירת הגמל ע"י החוטם, וא"כ מ"ט יהא חשוב זה כמשוי, שו"ר בשפ"א לקמן דנ"ב. ד"ה עוד נלע"ד שעמד בזה, עיי"ש מש"כ לחדש.

ובפשוטו צ"ל, דכיון שאין דרך לשמור גמל ע"י חוטם וכמש"כ הראשונים, ע"כ שפיר י"ל דהוי זה משוי, דלא הותרה שמירת הבהמה, אלא בדבר שדרכה בכך, וכמו שפירש"י במתניתין דמידי דמינטרא בי' בהמה הוי תכשיט "ואורחי'" ול"ה משוי, עכ"ל.

וכ"ה בל' התוס' סוד"ה או דילמא, ז"ל, וי"ל דל"ה נטירותא יתירתא "ואורחא נמי בהכי" ול"ה משוי, עכ"ל, ול' הרשב"א, י"ל דסוס דרכו בשיר, ואע"ג דסגי לי' נמי באפסר, "אין דרכן של בריות" לדקדק ולצמצם בשמירות לומר דאין משמרין אלא במה שהן נשמרין לא פחות ולא יותר, אבל חוטם לגמל שמירה יתירתא היא מאד "שאין דרכן של בריות לעשותה לסתם גמלים" והיא היא דקמיבעיא לן, עכ"ל.

ובטעמא דמ"ד דנטירותא יתירתא משוי הוא, לכאו' הי' מקום לומר דפליג בהך מילתא גופא, וס"ל דהגם דאין דרך לשמור גמל בחוטם, מ"מ כיון דסו"ס הוי השתא עיקר שמירת הגמל ע"י החוטם, ע"כ אי"ז משוי.

אך באמת אין לומר כן, שהרי להלן בסוגיין תלי דין יציאת פרה ברצועה שבין קרני' לשמור, בהפלוגתא אי נטירותא יתירתא משוי הוא, והנה הרי פירש"י שם דפרה מינטרא בלא אחיזה אלא מוליכה לפניו, ולפ"ז הרי נמצא דלעיקר שמירת הפרה ל"ב כלל להרצועה, ואין הרצועה מועלת אלא לשמירה יתירתא, ואפ"ה למ"ד דנטירותא יתירתא מילתא היא ל"ה זה משוי, שו"ר בשפ"א שכבר עמד בזה, ומוכח מזה, דטעמא דמ"ד דנטירותא יתירתא מילתא היא, הוא דאף השמירה היתירה חשיבא צורך דהבהמה, וע"כ אי"ז משוי.[[1]](#footnote-2)

ולהלן דנ"ב. נת' ללמוד כן מהא דמדמי הגמ' דין נטירא יתירתא בפרה אדומה לדין נטירותא יתיר תא בהוצאת שבת, עיי"ש.

אמנם צ"ב בזה, דמה מהני דאף שמירה יתירה חשיבא צורך דהבהמה, הרי מ"מ כיון שאין דרכה בכך הי' בדין שיהא זה חשוב משוי, וכדחזי' בכ"ד דדבר שאין דרך בכך חשיב משוי אף אם הוי צורך הגוף, וכגון הא דתניא דהרועים יוצאין בשקין, ומבו' בסוגיא לקמן דס"ב. דלא הותר לצאת בשקין מפני הגשמים אלא משום שדרך רועים בכך, אך אלמלי הא דדרכם בכך הוה חשיב משוי, הגם דהוי זה צורך הגוף, ומצינו כן עוד בכ"ד ונת' במק"א?, וא"כ ה"נ מה מהני הא דנטירותא יתירתא חשיבא צורך, הרי אף דבר שהוא צורך הגוף חשיב משוי אם אין הדרך בכך.

ונ' לישב, דכל מה שמצינו שדבר שאין דרך בכך חשיב משוי הגם דהוי צורך הגוף, הוא בכגון ההיא דרועים יוצאים בשקין, דדרך בנ"א להגן על עצמם מפני הגשמים בבגדים אחרים, וע"כ אלמלי הא דדרך רועין להגן על עצמם מפני הגשמים בשקין, היו השקין חשובין כמשוי, דהגם שה"ז מיגן מפני הגשמים, מ"מ כיון שאין דרך להגן בזה מפני הגשמים, ל"ח כמלבוש והוי משוי, ומשא"כ בנטירותא יתירתא, הרי דרך נטירותא יתירתא דגמל הוי בחוטם, וע"כ הגם שאין דרך כלל לשמור הגמל בשמירה יתירה, מ"מ כל ששומר הגמל בכך ל"ה משוי, כיון שצורך הגמל בכך, וכ"ה דרך עשיית צורך זה, והיינו דכל הא דדבר שאין דרך בכך הוי משוי, הוא היכא שהוא משמש לצורך שאין דרכו לשמש לו, אך כל שהוא משמש לצורך שדרכו לשמש לו, הרי דהגם שאין דרך כלל לעשות צורך זה, מ"מ כל שעושה כן אי"ז משוי, וז"פ.[[2]](#footnote-3)

ב] וע"ד סברא זו מצינו גם להיפך, דהנה במש"נ לעיל דטעמא דמ"ד דנטירותא יתירתא משוי הוא, הגם דהשתא הויא אף עיקר שמירת בהמה עי"ז, הוא משום שאין דרך לשמרה בכך, ילה"ע בזה ממש"כ הרשב"א בסוגיין, במש"א שאני פרה שדמי' יקרים, ז"ל, כלומר ודרכן של בעלים לשמרה שמירה מעולה כזו אף בחול, וכיון דבחול דרכה בכך, אף בשבת ל"ה משוי, ומינה שמעינן לסוס ופרד בזה"ז, דכיון דדרכן לצאת בחול בפרומביא, אפי' בשבת אינו משוי ואפי' לרב, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"ה בראבי"ה סימן ר"י.

וילה"ע בזה, ממה שפירש"י שם, ז"ל, שדמי' יקרים "ובעי" נטירותא יתירתא משנולדה, עכ"ל, ומ' בד' רש"י דאין הטעם כמו שפירש הרשב"א דכיון דדמי' יקרים ע"כ דרך לשמרה שמירה יתירה אף שאינה צריכה, אשר מזה יש ללמוד דכל שדרך לשמרה בשמירה יתירה ל"ה משוי, אלא הטעם בזה הוא שכיון שדמי' יתירים ע"כ היא צריכה שמירה יתירה, והיינו משום דדרגת השמירה הנצרכת היא לפי שווי הדבר, ודבר שדמיו יקרים צריך שמירה מעולה טפי, וכ"ה בפי' רבינו פרחי', ז"ל, שדמי' יקרין פירוש וכל שמירה לגבה אינה יתירה וכו', עכ"ל, וכ"ה בפי' קדמון שנד' שם בסוה"ס, ז"ל, שדמי' יקרין פירוש וכל שמירה לגבה אינה יתירה, ולפיכך הו"ל כל שבעולם אינה יתירה לגבה, ולפיכך ל"ה לה משוי, עכ"ל, וכ"ה במאירי, שאני פרה שדמי' יקרים "וצריכה" שמירה יתירה, עכ"ל, ולפ"ד רש"י לכאו' אין ללמוד מזה להתיר שמירה יתירה היכא שדרכה בכך, ולהלן סק"ג הבאנו מד' ההשלמה המאורות והמאירי שדעתם דאין הבהמה יוצאת בשמירה יתירה אף אם דרכה בכך, עיי"ש, וכ"נ גם מד' סה"ת סימן רל"ו במה שדן אם מותר שיצא הסוס בפרומביא, והובאו דבריו בכמה מן הראשונים, עייש"ה.

ואי נימא דכל הא דנטירותא יתירתא הוי משוי הגם דאף עיקר שמירת הבהמה הויא עי"ז הוא משום שאי"ז דרך לשמרה בכך, א"כ הרי פשוט דאם הוי דרך שמירתה בכך לא חשיב משוי, ומה הוצרכו הראשונים לראי' ע"ז.

ואין לומר דזה גופא הוא מה שלמדו מהתם, שהרי התם בפרה שדמי' יתירים אי"ז הטעם, שהרי פרה ל"ב שמירה כלל, ואין האפסר מועיל אלא לשמירה יתירה, וכנ"ל, ונתחדש התם דאף דנטירותא יתירתא לאו מילתא היא, מ"מ היכא שדרכה בכך חשיב הנטירותא יתירתא כצורך הבהמה, אך בשאר גווני לכאו' ל"ב לזה, דאף אי נטירותא יתירתא לא חשיב כצורך הבהמה אף היכא שדרכה בכך, מ"מ בהני גווני דהשתא הוי גם עיקר שמירת הבהמה עי"ז, הי' בדין שלא יהא חשוב כמשוי כיון שהוי זה דרך לשמרה בכך.

עוד ילה"ע, שהרי כבר פירש הרשב"א בסוגיין, דהא דיוצא הסוס בשיר, הגם דסגי לי' באפסר, הוא משום דאין דרכן של בריות לדקדק ולצמצם בשמירות וכו', אבל חוטם לגמל שמירה יתירתא היא מאד "שאין דרכן של בריות לעשותה לסתם גמלים" והיא היא דקמיבעיא לן, עכ"ל, וא"כ הרי מינה נשמע דהגם דהוי שמירה יתירה, מ"מ היכא שדרך שמירתה בכך ל"ח משוי, וא"כ מה הוצרך הרשב"א ללמוד כן ממש"א דשאני פרה דדמי' יקרים.

וביותר תיקשי במש"כ הרמב"ן במלחמות דאף נטירותא יתירתא דמקצת בנ"א עושין כן הויא משוי, ודלא כמש"כ הבעה"מ, והוכיח כן מרצועה לפרה בין קרני' שאמרו בגמ' אליבא דרב במוליכה מעיר לעיר ובדמי' יקרים ובמורדת, אלמא רצועה לפרה אורחא ולאו אורחא הוא, וכן פרתו של ראב"ע שהיתה יוצאת בו ברגילות תדיר מפני שקמצתן דרך יציאתן בכך הורגלו בה, עכ"ד, וצ"ב כיון דדרך מקצת בנ"א בכך, מ"ט הוי זה משוי, והניחא בפרה שא"צ שמירה כלל ניחא דהוי זה משוי, אך בשאר בהמות שהן צריכות שמירה, ונעשית אף עיקר שמירתן עי"ז, מ"ט יהא זה משוי, דכיון דדרך מקצת בנ"א בכך, אין לומר דהא דהוי זה משוי הוא משום שאין דרכה בכך.

ונ' דצ"ל בזה, דהאמנם היכא שהדרך הוא דלצורך עיקר שמירת הבהמה נותנין דבר השומר שמירה יתירה, ודאי פשיטא דלא חשיב כמשוי, וכנ"ל, אך נידון הראשונים הוא באופן שמי שאינו חפץ בשמירה יתירה אינו נותן דברים אלו, ואך שדרך ליתן דברים אלו כדי לשמור הבהמה שמירה יתירה, דדרך הוא לשמור שמירה יתירה.

ואשר ע"כ שפיר הי' מקום לומר שיהא זה חשוב כמשוי, דהגם שדרך לשמור הבהמה בכך, מ"מ כיון שאין שומרין הבהמה בכך אלא לצורך שמירה יתירה, ומי שאינו חפץ בשמירה יתירה אינו שומרה בכך, חשיב דאין דרך שמירת הבהמה בכך, ורק דרך שמירה יתירה הוי בכך, וע"כ הי' בדין שיהא זה חשוב כמשוי, וע"כ ל"ד להא דיוצא הסוס בשיר משום שדרכו בכך, שהרי סוס דרכו בשיר אף למי שאינו חפץ בשמירה יתירה, משום שאין דרכן של בריות לדקדק ולצמצם בשמירות, ומשא"כ סוס ופרד בזה"ז הא שדרכן לצאת בחול בפרומביא, הוא כדי לשמרן שמירה יתירה, ואך דממש"א בגמ' דשאני פרה שדמי' יתירים, למדו הראשונים, דהיכא שדרך לשמור הבהמה בשמירה יתירה, חשיבא אף ה"שמירה היתירה" כצורך הבהמה, ואי"ז משוי, אך היכא שרק דרך מקצת בנ"א בכך, שפיר י"ל דחשיב משוי, וכמש"כ הרמב"ן, וע"כ בזה"ז שדרך לשמור הבהמה בשמירה יתירה, ל"ח זה כמשוי, ודו"ק.

וכלל הדברים הוא, דכאשר אנו דנים אם דרכה בכך, לא דייני' אם בפועל דרך לעשות כן, אלא דנים אם כן הוא הדרך לעשות צורך זה, וע"כ מחד גיסא היכא שכ"ה הדרך לעשות לצורך זה, הגם שאין דרך כלל לחוש לצורך זה, מ"מ אם צורך זה חשיב כצורך, אי"ז משוי, ומאידך אם אין הדרך לעשות כן מכח צורך זה, הרי דהגם שדרך לעשות כן ומתקיים בזה אף צורך זה, מ"מ חשיב כמשוי.

ג] אך אכתי צ"ע במש"כ ההשלמה בסוגיין, ז"ל, ומה שנהגו עכשיו לצאת הסוס בפרומביא וכו', שלא כהלכה הוא, דכיון דמינטר באפסר וכו' הו"ל פרומביא נטירותא יתירתא, אלא שאנו רואין דלא מינטרי הסוסים עתה באפסר אלא בפרומביא, ואולי פרומביא והאפסר שלהן ל"ה עשויין כעין שלנו, עכ"ל, וכ"ה בספר המאורות ובמאירי, ומבו' דפליגי ע"ד הרשב"א ודעימי', וס"ל דנטירותא יתירתא אסורה אף אם הוי הדרך כן, וצ"ב מ"ט כתבו מתחילה דשלא כהלכה הוא, הרי הי' הדרך כן לשמרן בפרומביא, שהרי מסקי שאנו רואין דלא מינטרי באפסר, וא"כ ודאי הי' דרך כל אדם לשמרן בפרומביא, וא"כ אפי' אי נימא דהוי זה נטירותא יתירתא, מ"מ מ"ט יהיו אסור שיצאו בזה, וצ"ע.

שם דנ"ב., מיתיבי קשרה בעלי' במוסרה כשרה, ואי ס"ד משוי הוא, אשר לא עלה עלי' עול אמר רחמנא, אמר אביי במוליכה מעיר לעיר, רבא אמר שאני פרה שדמי' יקרים, רבינא אמר במורדת.

א] צ"ב מה ענין דין הוצאת שבת, לדין עול הפוסל בפרה, הרי הא דדבר המשמש את הבהמה לי"ב איסור הוצאה, הוא משום דחשיב כמלבוש ותכשיט וה"ז טפל לבהמה, אך הא דדבר שמשמש את הבהמה אינו פוסל משום עול, אי"ז כלל משום שהוא טפל לפרה ואינו עול, דלעולם חשיב כעול, והא דאינו פוסל הוא משום דאין עול פוסל היכא שהוא לצורך הפרה.

ב] והך מילתא דהא דדבר שמשמש את הפרה אינו פוסל משום עול, הוא משום דאין עול פוסל כשהוא לצורך הפרה, ולא משום שה"ז טפל לבהמה ואינו עול כלל, הוא מפורש כן במתניתין פרה פ"ב מ"ג, דתנן התם, רכב עלי' וכו' פסולה, קשרה במוסירה עשה לה סנדל בשביל שלא תחליק פירס טליתו עלי' מפני הזבובים כשרה, זה הכלל כל שהוא לצרכה כשרה לצורך אחר פסולה, והרי להדיא דהא דדבר שהוא צורך הפרה אינו פוסל משום עול, אי"ז משום דה"ה טפל לפרה ואינו עול כלל, אלא הוא משום דאין מלאכה פוסלת בפרה היכא שהיא לצורך הפרה.

והדברים מפורשים כן בד' הירושלמי שהביאו התוס' בפסחים דס"ו:, דשרי לתחוב סכין בבבהמה ולהביאו לעזרה לצורך שחיטתה, ואי"ז מעילה, משום דכל עבודה שהיא צורך הקרבן אין בו מעילה, ויליף מפרה דלא חשיב עבודה מידי דלצרכה, ומייתי הא דתנן במסכת פרה וכו' קשרה בעלי' במוסירה וכו' זה הכלל כל שהוא לצרכה כשירה, עכ"ד, ומפורש דהא דאין פרה נפסלת משום עול היכא שקשרה בעלי' במוסירה וכו', הוא משום דמידי דלצרכה לא חשיב עבודה, ומכח זה שרי גם לתחוב בה סכין ולהביאו עלי' לצורך שחיטתה, ובד' תוס' הרשב"א שם מבו', דאף הבבלי דלא ס"ל כן התם, הוא משום דלא יליף דין מעילה מדין פרה, אך בפרה מודה דאם תוחב בה סכין ומביאו עלי' לצרוך שחיטתה אי"ז פוסלה משום עול, עיי"ש.

ובאמת שממקומו הוא מוכרע, שהרי הך דינא דכל דלצרכה כשרה, אי"ז במסוים בעלה עלי' עול, אלא הוי זה כללא בכל עבודה הפוסלת הפרה, דאם הויא לצורך הפרה אי"ז פוסלה, וכדתניא בתוספתא פ"ק דפרה דהכניסה לרבקה ודשה כשרה בשביל שתינק ותדוש פסולה, זה הכלל כל שלצרכה כשרה לצורך אחר פסולה, ובב"מ ד"ל. מייתי' מהא דכדי שתינק ותדוש פסולה, דלצרכה ולצרכו חשיב כמו לצרכו, ובעי למילף מינה דאסור לשטוח אבידה לצרכה ולצרכו, ודחינן דשאני התם דאמר קרא אשר לא עובד בה מ"מ, ומבו' כנ"ל, דעיקר הדין הוא דעבודה שהיא לצורך הפרה אינה פוסלתה, וכאשר באנו לדון בדין לצרכה ולצרכו, יש לנו לדון אי לצרכה ולצרכו חשיב כעבודה לצרכה, או חשיב כעבודה לצרכו.

ובאמת דנפק"מ רבתא לדינא בזה, דבדין הוצאה דכל שהוא משמש את הבהמה ה"ה בטל לבהמה ולא חשיב כמשוי, הרי דאף אם כוונת הבעלים אינה כלל לצורך הבהמה, אלא שהוא צריך להעביר ד"ז למקום אחר, מ"מ אי"ז משוי, כמו שמותר להוציא מלבושים כדי להציל מפני הדליקה, או לצורך חבירו, וכ"ש היכא דהוי לצרכה ולצרכו דאי"ז משוי, אך משא"כ בפרה כל הא דמידי דלצרכה אינו פוסל, הוא רק היכא שנותן עלי' לצרכה, אך כל שנותן עלי' לצרכו, ה"ז פוסלה משום עול, ואפי' אם הוי לצרכה ולצרכו ה"ז פוסלה, וכמו שהביא הר"ש בפרה שם מסוגית הגמ' בפרק אלו מציאות.[[3]](#footnote-4)

ובאמת מהא גופא דהיכא דקשרה במוסירה וכו' לצרכה ולצרכו ה"ז פוסלה, וכמבו' בפי' הר"ש שם, יש ללמוד כמש"נ, דהא דאין עול פוסל בפרה היכא שה"ז משמש את הפרה, אי"ז משום שה"ז טפל לפרה ולא חשיב כלל כעול, אלא לעולם חשיב כעול, והא דאינו פוסל את הפרה, הוא משום שאין מלאכה פוסלת בפרה היכא דהוי זה לצרכה, וע"כ אם הוי זה לצרכה ולצרכו ה"ז פוסלה.

ג] וצ"ל בזה, לפמש"נ לעיל בריש פירקין, דיסוד הפלוגתא אי נטירותא יתירתא מילתא היא, הוא אם שמירה יתירה חשיבא כצורך הבהמה, וע"כ הגם דהא דדבר שמשמש את הבהמה לא חשיב כמשוי להוצאת שבת, הוא משום שה"ז טפל לבהמה, והא דאינו פוסל את הפרה משום עול הוא משום דאין מלאכה פוסלת היכא שהיא לצרכה, מ"מ ב' הדינים תליין בהפלוגתא אי נטירותא יתירתא חשיבא כצורך דהבהמה, דאי חשיבא כצורך דהבהמה, ה"ז טפל לבהמה ואי"ז משוי, וגם אי"ז פוסל את הפרה משום מלאכה, אך אי לא חשיבא כצורך דהבהמה, אי"ז טפל לבהמה והוי משוי, וגם ה"ז פוסל את הפרה משום מלאכה, וז"פ.

ד] ובעיקר מש"נ דחלוק הוא הא דדבר המשמש את הבהמה ל"ח משוי בשבת, דה"ז משום דדבר הטפל לבהמה לא חשיב משוי, מהא דדבר המשמש את הפרה אינו פוסלה משום עול, דהוא משום דמלאכה לצרכה אינו פוסלה, אך אלמלי כן הי' זה פוסל את הפרה, הגם שה"ז טפל לפרה, שמעתי לישב בזה קו' הקבא דקשייתא קושיא ו' שהקשה דלפ"מ שפירש הר"ש ברפ"ב דפרה בפי' בתרא, דהא דפרה מעוברת פסולה, הוא משום דעובר לאו ירך אמו וע"כ היא נפסלת מטעם מלאכה, א"כ מ"ט לענין הוצאת שבת לא חשיב העובר משוי.

וכפי הנראה קושיא זו מיוסדת על הא דמדמי הגמ' דין עול הפוסל בפרה לדין הוצאת שבת, והגם דהגמ' מדמי לחד גיסא, דאי חשיב משוי אף ה"ז חשוב כעול הפוסל בפרה, מ"מ מסתברא דיש לדמות גם לאידך גיסא, דכל דחשיב כעול לפסול, אף חשיב כמשוי בשבת.

אך לפי הנ"ל הוא מתישב בפשיטות, דהגם דהגמ' מדמי דין עול הפוסל בפרה לדין הוצאת שבת, היינו רק דאם חשיב זה כצורך הבהמה וע"כ אי"ז פוסל הפרה משום עול, אך ה"ז טפל לבהמה ולא חשיב משוי, אך לעולם חלוק הוא עיקר הא דכל דלצרכה אינו פוסלה, מהא דלא חשיב זה משוי, דהא דאינו פוסלה הוא משום שאין מלאכה לצרכה פוסלת, אך בלא"ה הי' זה פוסלה, הגם שה"ז טפל אלי', ומה"ט היכא דהוי זה לצרכה ולצרכו ה"ז פוסלה, אך משא"כ הא דאי"ז חשיב משוי, הוא משום דה"ז טפל לבהמה.

ואשר ע"כ הגם דלענין שבת לא חשיב העובר כמשוי, מ"מ ה"ז פוסל את הפרה משום עול, דהא דלא חשיב כמשוי הוא משום שהוא טפל לאמו, אך לענין פרה דאף דבר הטפל לפרה חשיב כמשוי, וכדחזי' דכל הא דקשרה בעלי' במוסירה וכו' אינה נפסלת, הוא משום דאין מלאכה פוסלת היכא שהיא לצרכה, והיכא דעביד הכי לצרכה ולצרכו ה"ה פסולה, הגם שה"ז טפל לפרה, וכנ"ל ע"כ אף דהעובר טפל לפרה, מ"מ היא נפסלת משום מלאכה, שהרי נשיאת העובר אינה לצורך הפרה, וז"ב ומוכרח.

ה] ומתישב עוד בזה, דהנה בחי' חת"ס בסוגיין עמד, בהא דתנן בפ"ב דפרה מ"ג קיפל עלי' את המוסירה וכו' פסולה, אבל קשרה במוסירה וכו' כשרה, וקיפל היינו ככריכה, ותיקשי למ"ד דאף יוצאין כרוכין, וכתב דבעכצ"ל דהא דיוצאין כרוכין, הוא כפירש"י דיוצאת בהמה בשבת בדבר נוי שאורחה בכך, ומשא"כ בפרה ה"ה נפסלת בכך, עיי"ש בדבריו.

וצ"ב דכיון דלגבי שבת כל מידי דהוי לנוי ואורחה בהכי ל"ח הוצאה, א"כ מ"ט פרה נפסלת בכך.

אך לפמש"נ הוא מתבאר בפשיטות, דהא דלגבי שבת כה"ג ל"ה הוצאה, הוא משום דה"ז טפל לבהמה ואי"ז משוי, אך לגבי פרה הרי אף דבר הטפל לפרה חשיב עול, והא שאין הפרה נפסלת בקשרה במוסירה ודכוותה, הוא משום דהוי זה צורך הפרה, ומלאכה לצרכה אינה פוסלת, אך משא"כ דבר הניתן לנוי, לא חשיב זה כצורך הפרה, וע"כ אם נתן עלי' דבר לנוי, ה"ה נפסלת משום עול, וז"פ.

שם, אמר רב הונא או יוצאין כרוכין או נמשכין, ושמואל אמר יוצאין כרוכין ואין יוצאין נמשכין.

ובתוד"ה או יוצאין כרוכין פירשו טעם הפלוגתא, ז"ל, דרב הונא סבר דנטירותא נמי איכא, שאם רוצה הבהמה לברוח יתפסנה בכריכת האפסר ול"ה משוי, ושמואל סבר דכרוכין ל"ה נטירותא, עכ"ל.

א] לכאו' יש להעיר בזה, דהנה כתב בספר התרומה בסופו, ז"ל, ואותם רצועות שקושרין באבנט של מכנסים וכו' וקושר ראשן באנפלאות של בגד או של עור למתוח האנפלאות למעלה שהן חשובות וכו', ופעמים הולך יחף בשת בר"ה והרי הלולאות חשובות ותלויות שלא לצורך ולא בטלי אגב מכנסים והוי משוי וכו', אמנם יש להתיר, דאפי' כשהוא יחף אין הרצועות שהן תלויין באבנט מיקרי משוי, שאינה שלא לצורך, דאי בעי ינעול אנפלאות ברגליו ויהי' צריך לרצועות, ואפי' ביוהכ"פ פעמים קושר ראשי המכנסים התלויין למטה וזוקף ראשיהן למעלה כדי שוקיו וקושרים לרצועות התלויות באבנט וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' סה"ת, דהגם דבפועל אין הרצועות משמשות כלום, מ"מ כיון שיכול לנעול אנפלאות ויהא צריך לרצועות, איכא עלייהו תורת מלבוש.

אך התוס' לקמן דקל"ט: ס"ל דאם הוו הרצועות חשובות הוו משוי, ול"מ מה שראוי לנעול אנפלאות ויהא צריך לרצועות, ובל' הרא"ש שם מבו', דאף אם נועל אנפלאות וראוי לקשרן ברצועות, מ"מ כ"ז שלא קשרן הוו הרצועות משוי, וכ"ה בל' השו"ע סימן ש"א סל"ט, ולפלא מש"כ בספר שש"כ פי"ח הערה קל"ב, דהא דאסרינן לצאת ברצועות של משי אם אינן משמשות עתה את האדם, היינו בכה"ג שבכלל א"א עכשיו להשתמש בהן, כגון שהולך בלי מנעלים.

ונפק"מ רבתא למעשה בפלוגתא זו נראה, אם מותר ליצא בחגורה שבמעיל אם אין חוגר בה את המעיל, בגונא דאינה נוי המעיל, דלדעת התוס' והרא"ש נ' דאסור, דהגם דמסתבר דהחגורה חשיבא כדבר שאינו חשוב, מ"מ כיון שאינה מחוברת למעיל נ' שאינה בטלה לו, וכאשר כן מבו' בד' השבלי הלקט שהביא הב"י בסימן ש"א, דכל הא דהחגורה שבבגד טפילה לו, הוא רק היכא שהיא תפורה לו, עיי"ש, אך לדעת סה"ת שרי ליצא בה, כיון שראוי לחגור בה את המעיל, וע"כ חשיבא כמלבוש.

וצ"ע לפי דבריו, דמ"ט דשמואל דס"ל דאין יוצאין כרוכין, דהגם דפליג על רב הונא וס"ל דלא חשיב נטירותא עתה במה שאם תרצה לברוח יתפסנה בכריכת האפסר, הרי מ"מ ראוי הוא לאחזה בשיר ולשמרה, וא"כ הי' לנו להתירה לצאת בשיר מכח זה, כ"ה דשרי לצאת ברצועות מכח הא שראוי לנעול אנפלאות ויהא צריך לרצועות.

ב] ונ' בזה, דהנה העירוני בהא דמשני אביי לעיל דההיא דקשרה בעלה במוסרה כשרה איירי מחוץ לעיר, ולפ"ז ה"נ יוצאת פרה במוסרה חוץ לעיר, וצ"ע דא"כ מ"ט אין יוצאת פרה במוסרה, ומ"ש ממש"כ הרא"ש בנדרים דנ"ה: בהא דיוצאין בשק וכו' מפני הגשמים, דאף בלא גשמים שרי, והיינו דהגם דדרך לבישת השק הויא מפני הגשמים, מ"מ אחר שדרך בכך מפני הגשמים, תו שרי ללבשו אף שלא מפני הגשמים, וא"כ ה"נ נימא דכיון שדרך לקשור הפרה במוסרה כשמוליכה מחוץ לעיר, תו שרי שתצא במוסרה אף בתוך העיר.

ועד"ז ילה"ע בהא דמשני רבא דאיירי במורדת, שהרי אמרו לקמן דס"ב. דהרועים יוצאין בשקין ולא הרועים בלבד אמרו אלא כל אדם, ומבו' התם דהיינו שמכח הא דדרך הרועים ליצא בשקין, מותרין כל אדם לצאת בהן, דרועים ל"ה עם בפני עצמן, וא"כ ה"נ נימא דכיון דפרה מורדת דרכה במוסירה, יהא מותר שתצא כל פרה במוסירה, שהרי פרה מורדת אינה כעם בפנ"ע.[[4]](#footnote-5)

והפשוט בזה, דהנה הרי הגם דמותר לצאת בשק ואף שלא מפני הגשמים, מ"מ מבו' לקמן דמי שאינו חולה אסור לצאת בקמיע, ולא אמרי' דמכח הא דדרך אדם לצאת בקמיע כשהוא חולה, יהא מותר לצאת בו אף כשאינו חולה, ועד"ז הוא גם בהא דאשה שאין צריכה לכך אסורה לצאת במוך שבאזנה, ואסורה לצאת במוך שהתקינה לנדתה כשאינה צריכה להגן שלא יפול דם על בשרה, ואסורה לצאת בפלפל ובגרגר מלח בתוך פי' אם אינה צריכה לכך, ואסורה לצאת באבן תקומה אם אין צריכה כלל לכך, והיינו משום דהא דמותר לצאת בשק אף שלא מפני הגשמים, הוא משום דמכח הא דדרך לצאת בשק מפני הגשמים חשיב השק כמלבוש, וכל שהוא מלבוש שרי ללבשו אף כשאין צריך ללבישה זו, אך משא"כ בקמיע דלא חשיב כמלבוש, והיינו משום שאי"ז דרך מלבוש גמור, וגם אי"ז מיגן על הגוף אלא ה"ז מרפא, הרי דהגם דהיכא שה"ז נצרך לגוף שרי לצאת בו, משום דדבר שהוא צורך הגוף ה"ה בטל לגוף, מ"מ אם אי"ז נצרך לגוף אסור לצאת בו, ועד"ז הוא גם במוך שבאזנה ומוך שהתקינה לנדתה ופלפל וגרגר מלח ואבן תקומה, דבכל הני הא דשרי לצאת בהן, הוא משום שהן צורך הגוף והן בטלין לגוף, אך בזמן שאינם צורך הגוף, אין הם בטלין לגוף, וע"כ אסור לצאת בהן.[[5]](#footnote-6)

והדברים מבוארים בסה"ת סימן רי"ז, ז"ל, אשה שהיא נדה ורגילה לתת לאחרי' בגד וכו' כדי שיפול דם נדותה על אותו בגד ושלא יטנפו שאר בגדי' אסור הוא ללבשו בשבת וללכת ברה"ר דמשוי הוא וכו', והא דעזרא תיקן האשה חוגרת בסינר וכו' וכן פרק המצניע דתנן אשה חוגרת בסינר וכו' וחייבת משום החפץ אבל משום הסינר לא, אותו הסינר הי' דרך מלבוש הבגד הי' בין לפני' ובין לאחרי' משום צניעות כמו מכנסים בלא שולים, אבל אותו שאין בגד רק לאחורי', אינו מלבוש ומשוי הוא ואסור, עכ"ל.

וכ"ה בשו"ע סימן ש"א סי"ג, וכן אשה נדה שקושרת בגד לפני' וכו' אסורה לצאת בו אם לא יהא סינר עשוי כעין מלבוש וכו', ושם סי"ד, דבר שהוא דרך מלבוש, אפי' אינו לובשו אלא משום אצולי טינוף מותר לצאת בו בשבת.

והרי להדיא, דדבר שהוא דרך מלבוש גמור, שרי לצאת בו אף ליכא בזה צורך הגוף, ומשא"כ דבר שאינו מלבוש גמור, אסור לצאת בו אא"כ יש בזה צורך הגוף.

ולפ"ז נ' דה"נ הוא בהא דיוצאת הבהמה בדבר שהיא נשמרת בו, דנמי לא חשיב זה כמלבוש דהבהמה מכח הא שהיא נשמרת בו, אלא גדר ההיתר הוא, דהגם דאי"ז מלבוש, מ"מ כיון דהוי זה צורך דהבהמה, ה"ז בטל להבהמה, אך במקום שאי"ז צורך דהבהמה, אי"ז בטל לה, והוי זה משוי, וע"כ הגם דיוצאת פרה באפסר מחוץ לעיר, מ"מ אין יוצאת הפרה באפסר בתוך העיר, דכל שאינה צריכה לכך, אי"ז בטל לה.[[6]](#footnote-7)

ומה"ט ניחא גם הא דלא אמרי' דכיון דפרה מורדת דרכה במוסירה, יהא מותר שתצא כל פרה במוסירה, כיון שפרה מורדת אינה עם בפנ"ע, אך להנ"ל ניחא בפשיטות, שהרי אף הפרה המורדת עצמה אין מותר שתצא במוסירה אא"כ הוי זה צורך שמירתה, אך כל שאי"ז צורך שמירתה אין יוצאת בו, וכנ"ל, וא"כ כ"ש דפרה שאינה מורדת שאין צריכה כלל לשמירת המוסירה, אסור שתצא בו, וז"פ.

ג] ולפ"ז י"ל, דכל הא דס"ל לסה"ת דמותר לצאת ברצועות אפי' כשהוא יחף, ול"ה הרצועות משוי, משום דאי בעי ינעול אנפלאות ברגליו ויהי' צריך לרצועות, הוא משום דרצועות אלו חשיבי כמלבוש גמור, ושרי ללבשן אף כשאין צורך בהן, וי"ל דהוא רק משום שהן מחוברין באבנט, וע"כ הוא דחשבינן להו כמלבוש גמור, ואך דהיכא שאין קושר בהן אנפלאות הי' לנו לאסור, משום דכל עיקר דרך לבישתן הוא לקשור בהן אנפלאות, אך היכא שאינו נועל אנפלאות אין דרך ללבשן, ובזה הוא שכתב סה"ת, דכיון דיכול לנעול אנפלאות ויהא צריך להן, סגי בזה לחשוב שדרך לבישתן בכך, ותו שרי ללבשן הגם דבפועל כ"ז שלא נעל אנפלאות אינם צורך לבישה משום דדבר שהוא מלבוש שרי ללבשו אף כשאין צריך ללבישה זו.

אך משא"כ בדבר שהבהמה נשמרת בו, דאינו בטל לה אא"כ היא בפועל צריכה לכך, ע"כ כל שאינה נשמרת עכשיו בו, ל"מ מה שראוי הוא לאחזה בו ולשמרה, דמ"מ כיון דהשתא אינה צריכה לו, שהרי השתא אינה נשמרת בו, אינו בטל לה, וע"כ אין יוצאת הבהמה בדבר הראוי לשמרה בו, אא"כ היא נשמרת בו בפועל, וז"פ.

שם דנ"ב. תוד"ה מהו, ואין לפרש נמי דאתי לאסור בחצר אטו רה"ר כדאמר גבי אשה בפרק במה אשה, דגבי בהמה לא גזרו, כדתניא בסמוך גבי זוג ומטיילת עמו בחצר, עכ"ל.

והנה במג"א סימן ש"ה?

וע' ראש יוסף מש"כ בזה, ותמה ע"ד התוס' דהיאך למדו מזוג דאינו אסור אף ברה"ר אלא משום גזירה, ומשא"כ בשאר מילי שברה"ר הוו משוי מדינא.

ובאו"ז סימן י"ח, ז"ל, נראה בעיני דכל האסורים לצאת בהן וכו'?, עכ"ל.

וע' עוד בהשלמה ובמאורות שדנו מ"ט אי"ז אסור בחצר, מדינא דכל שאסרו משום מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור, ועי' היטב בזה, וע' תוס' לקמן דאם בחדרי חדרים ליכא להמראית העין אי"ז אסור, וע' או"ז סימן פ"ג דלפ"מ דקי"ל דאסור אף בחדרי חדרים אף זוג אסור.

ע' ראש יוסף דנ"ב. שכתב לישב הא דבזוג הוצרכו לטעם אחר, דהוא דמכח זה אסור אף בכרמלית, ואף מבוי המעורבת, דאיסור משום חינגא ומשוי ליתא.

ויל"ע בתוספת שבת סקכ"ז,

שם בגמ', מיתיבי לא יצא הסוס וכו'.

ופירש"י ד"ה מומחה, ז"ל, וכל הני דקתני לא תצא הני דלאו שמירת גופה הוא אלא משוי, וסנדל דילמא מישתליף ואתא לאתויי, עכ"ל.

א] ויש להעיר בזה כמה מילי, חדא הוא בהא דתניא דלא יצא הסוס בזנב שועל, פירש"י שתולין לו בין עיניו שלא ישלוט בו עין, עכ"ל.

וצ"ב דא"כ מ"ט חשיב כמשוי, ומ"ש ממש"א לקמן דנ"ז: דחומרתא קטיפתא שהוא קשר שעושין לרפואות קיטוף עין רע שלא ישלוט הוי כקמיע מומחה ושרי לצאת בו בשבת, והרי מבו' להלן בסוגיא דיוצאת הבהמה בקמיע המומחה לבהמה, וצ"ע בזה.

ומצינו כן עוד בד' הר"י מיגש שהביא בפי' רבינו פרחי' לקמן דנ"ד., ז"ל, במטולטלת וכו' מטלית זו קושרין אותה מפני עין רעה, והיא לו כמשאוי, עכ"ל, והרי דדבר הניתן מפני עין רעה הוי משאוי, וצ"ב לפי דבריו, מ"ט יוצא הוא במטולטלת הקשורה בזנבו ובחוטרתו.

ב] עוד צ"ע בהא דתניא דלא עזים בכיס שבדדיהן, ופירש"י בפי' בתרא דהיינו שלא ישרטו דדיהן על הקוצים שהיו דדיהן גסין, עכ"ל.

וצ"ב דא"כ מ"ט חשיב כמשוי, הרי הוי זה לצורך שמירת גופן, אך עי' מש"נ לקמן דנ"ד: בדעת הרמב"ם, די"ל דכה"ג חשיב כמשוי, וזה תלוי בהפלוגתא בסימן ש"א אם מותר לצאת בדבר הניתן ע"ג המכה כדי שלא תסרט.

ובאמת דלפי' זה מבו' להדיא בסוגיית הגמ' להלן דאין הטעם משום משוי, אלא משום דילמא נפיל ואתא לאתויי, דרמינן עלה מהא דתניא יוצאות עזים בכיס שבדדיהן, ומשני רב יהודה הא דמיהדק הא דלא מיהדק, ופירש"י דמיהדק דליכא למיחש דילמא נפיל ואתי לאתויי, עכ"ל, והרי דהא דתניא הכא דלא עזים בכיס שבדדיהן, הוא משום דלא מיהדק וחיישי' דילמא נפיל ואתי לאתויי.

אך לשנויא דרב יוסף דאתיא כר' יוסי, הוי טעם האיסור משום משוי, וכמו שפירש"י במתניתין, אך לפ"ז לא איירי בכיס שנותנין כדי שלא ישרטו דדיהן, וגם לשנויא בתרא דאתיא כר' יהודה ואיירי בשנתנו הכיס לצורך החלב, הוי טעם האיסור משום דחשיב כמשוי, אך ג"כ לא איירי בכיס שנתנו כדי שלא ישרטו דדיהן, ומה שפירש"י דאיירי בכיס שנתנו כדי שלא ישרטו דדיהן לא אתיא אלא כרב יהודה.

וצ"ל דמש"כ רשי דכל הני דקתני דלא תצא הוא משום דהוי משוי, קאי לפום פי' קמא דכיס שבדדיהן הוא לקבל חלב הנוטף, דלפ"ז טעם האיסור הוא משום דהוי משוי.

ג] עוד צ"ע בהא דתניא דלא פרה שבחסום שבפי' וכו', ופירש"י שחוסמין אותה שלא תרעה בשדות אחרים, וכשמגיעין למקום מרעיתם נוטלים אותה הימנה, עכ"ל.

ובשו"ע סימן ש"ה סי"ז כתב דאין יוצא העגל בזמם שמניחים בחוטמו כדי שלא יינק, וכתב שם במ"ב סקנ"ו, דבביאור הגר"א משמע דבזה הטעם הוא דהוי כמו משוי, דדמי לחסום שבפי הפרה שבסעיף י"א דשם הטעם משום משוי.

וצ"ע דא"כ מ"ט הוי זה משוי, ומ"ש מהא דתנן דזכרים יוצאין לבובין, ומפרש רנב"י דהיינו עור שקושרין להן תחת זכרותן כדי שלא יעלו על הנקבות, והרי דהגם שאי"ז צורך הזכרים עצמן, אלא כדי שלא יזיקו, ל"ה זה משוי, וא"כ מ"ט חסום שבפי הפרה הוי משוי.

אך הנה שו"ר בפיהמ"ש הנדמ"ח פירש שם, ז"ל, ולבובין הוא שקושרין וכו' כדי שלא יבעלו "ויוכחשו", ולפ"ז ניחא דהוי זה צורך הזכרים עצמן, וע"כ אי"ז משוי.

ועד"ז ילה"ע, גם מהא דתנן לקמן דנ"ד: דאין התרנגולים יוצא ברצועה שברגליהם, ומפרשינן התם דעבדי לי' כי היכי דלא ליתברו מאני, ופירש"י שקושרין שני רגלי' יחד ברצועה קצרה שלא תוכל להרים רגלי' ולהתיז, והנה בפירש"י במתני' שם פירש דכך הנך דמתני' הוא משום דחייס עלייהו ואי נפיל אתי לאתויי, ובשעה"צ סימן ש"ה סק"נ הק' מזה עמש"כ החיי אדם דאם קשרן לרגליהן כדי שלא יוכלו לברוח שרי לצאת בהן, דכל מה שדרך לעשות לשמירתן הו"ל כמו מלבוש ושרי, והק' השעה"צ דכיון דהטעם בזה הוא משום דילמא נפלי ולא משום משוי, א"כ אפשר דאף בזה נחוש, עכ"ד, והרי דרצועה זו שקושרים כדי שלא תרים רגלי' ותתיז אינה משוי מדינא, אך הנה בפיהמ"ש להרמב"ם שם כתב דהטעם בכל הני דמתניתין הוא משום דדמי למשוי, ולפ"ז ניחא, וצ"ע מ"ש מחסום שבפי הפרה דהגם דהוי כדי שלא תרעה בשדות אחרים, מ"מ הוי משוי.

ואולי יש לחלק בין היכא שהוא למנוע נזק מן הבעלים, שלא יעלו על הנקבות שלו ושלא יתיזו כלים שלו, מהיכא שהוא למנוע נזק מאחרים, דרק היכא שהוא צורך הבעלים ה"ז בטל להבהמה.

ואולי י"ל בזה, דהנה בפירש"י כאן הוסיף לפרש, דכשמגיעין למקום מרעיתן נוטלין אותה הימנה, וממה שהוצרך לפרש בזה משמע קצת דזהו עיקר הטעם דחשיב משוי, דכל הא דדבר שהוא כדי שלא תזיק הבהמה לא חשיב משוי, הוא רק היכא שהוא ניתן עלי' בקביעות, אך משא"כ חסום שבפי' שאין נותנין אותו בפי' אלא כ"ז שלא הגיעו למקום מרעיתן, אך כשהגיעו למקום מרעיתן נוטלין אותו הימנה, חשיב זה משוי.

והיינו דלעולם דבר הניתן על הבהמה כדי שלא תזיק, לא חשיב כצורך הבהמה כ"ה שיהא בטל לה, ורק אם הוא ניתן עלי' בקביעות ה"ז בטל לה, ודמי לדין עיגולים הירוקים, שכתב האו"ז שמותר לצאת בהן כיון שדרך לצאת בהן כל ימי השבוע, ולמד לזה מהא דיוצא העבד בחותם שבצוארו, וע"כ חסום שבפי' שנוטלין אותו ממנה כשמגיעין למקום מרעיתן, אינו בטל לה.[[7]](#footnote-8)

ד] שו"ר בעזה"י בחי' חת"ס בסוגיין, שכתב ע"ד רש"י, ז"ל, וסנדל משום דדילמא מישתליף ואתי לאתויי וכו', לאו בדוקא נקיט רש"י סנדל, ה"ה עזים בכיסים שבדדיהן להך טעמא שפירש"י משום שלא ישרטו דדיהן, הוה ג"כ צורך גופן טפי מסנדל ולא אסור רק משום דילמא מישתליף, וכן נראה לכאורה בזנב שועל שהוא לעין הרע, עיין לקמן נ"ז ע"ב פיסקא לא בטוטפת וכו', משמע דמידי דמשום עין הרע מיקרי קמיעא, עכ"ל.

ועיי"ש שהק' עוד, דכיון דחשיב קמיעא אע"פ שהוא מומחה, א"כלמה לו לחשוב ג"כ זנב שועל, עכ"ל, ולא זכיתי להבין, הרי אמרי' בגמ' דבקמיע המומחה לבהמה שרי, וע"כ הוצרך למיתני זנב שועל, דהגם דהוי כקמיע המומחה לבהמה, מ"מ אסור לצאת בו משום דילמא נפיל ואתי לאתויי.

שם דנ"ב:, אמר מר ולא בקמיע אע"פ שאינו מומחה וכו', ה"נ שאינו מומחה, והא אע"פ שהוא מומחה קתני, מומחה לאדם ולא מומחה לבהמה.

במג"א סימן ש"ח סקנ"ז הוכיח דאיסור קמיע שאינו מומחה הוא משום דהוי משוי, ורק דאינו חייב חטאת משום דדילמא ה"ז מרפא, מהא דה"ז אסור אף בבהמה, עיי"ש

וע' גם ראש יוסף בסוגיין שעמד בזה, ותלה דין זה בהפלוגתא בטעמא דקמיע שאינו מומחה אין חייב חטאת, וזה כד' המג"א.

ועי' חי' חת"ס שכתב שזהו טעם הטור והרמב"ם שהשמיטו לדין זה, ועיי"ש מש"כ עוד לדון בזה, והל' משובש.

ובל' רש"י מבו' שהטעם משום משוי, וזה כמו שדקדק המג"א מל' רש"י בדס"א., ועיי"ש מש"כ בזה.?

שם דנ"ד:, ולא פרה בעור הקופר, ובגמ' מפרשי' דעבדי לה כי היכי שלא לימצוה יאלי, ופירש"י במתניתין דהיינו שקושרי עורו הקופר בדדי הפרה שלא יניקוה שרצים.

א] והנה בפירש"י במתניתין פירש דהטעם בכולהו הוא משום דחייס עלייהו ואי נפיל אתי לאתויי.

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, ז"ל, פרתו של ראב"ע וכו', ואין הלכה כמותו מפני שדומה למשוי, "ומטעם זה נאסר כל מה שנאסר", עכ"ל, ומבו' בדבריו דהטעם בכל הני במתניתין הוא משום דחשיב כמשוי, וכבר הרגיש בזה השעה"צ סימן ש"ה סקמ"ט.[[8]](#footnote-9)

ומצאתי בספר התרומה סימן רל"ו שדעתו כדעת הרמב"ם, ז"ל שם, וכן אסור לתת לעגל בשבת זמם בחטמו ויש בו יתידות דקות שלא יינק הפרה אמו במרעה, זהו משוי, דהא אפי' בפרה גופא אסור ליתנו, כדתנן ולא תצא פרה בעור הקופר דלא לימצוה יאלי, עכ"ל, והובא בסמ"ג לאוין ס"ה ובאו"ז סימן ט"ו.

ומבו' להדיא בדבריו, דהא דלא תצא פרה בעור הקופר, הוא משום דחשיב משוי, וכדעת הרמב"ם, ועי' גם במאירי שהביא דיש מפרשים בכולם משום משאוי וצ"ב הפלוגתא בזה.

ב] ונ' פשוט, לפמש"כ התוס' לעיל דנ"ג: ד"ה כאן ליבש כאן ליחלב, ז"ל, ופי' ה"ר פור"ת ליחלב לשמור החלב בדדיהן שלא יזוב לארץ ושרי ת"ק דהוה כמו רחלים כבונות דחשבי' לי' מלבוש אע"פ שאינו עשוי לצורך עצמן אלא לשמור הצמר, ור"י פירש דבין ליבש ובין ליחלב תרוייהו עבדי להו כדי שלא יסרטו דדיהן וכו', עכ"ל.

ובל' תוס' הרא"ש שם מבו', דלפי' זה דתרוייהו עבדי להו כדי שלא ישרטו דדיהן, אם היו עושין לזה כדי שלא יאבד החלב, הי' זה משוי, דכיון שאי"ז בשביל צער הבהמה אלא כדי שלא יאבד החלב, לא חשיב כמלבוש, עיי"ש, וכ"ה בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ב דין ב', ז"ל, ואם קשרו אותן שלא יזוב חלבן אסורין לצאת בכך בשבת, שאינו צורך גופה אלא צורך החלב, והרי הוא כדרך משאוי, עכ"ל, וכ"ה בספר המאורות, ז"ל, והר"ם פירש וכו' לחלב כדי שלא יצא החלב וכו', נראה שאסור כיון שאינו לצורך גוף הבהמה משוי הוא, עכ"ל.

וצ"ל דל"ד לרחלים כבונות דחשיב מלבוש אף שעשוי כדי לשמור הצמר, דשאני צמר דהוי כגוף א' עם הבהמה, ומשא"כ החלב חשיב כדבר לעצמו, וע"כ דבר הניתן כדי שלא יאבד החלב לא חשיב כמלבוש.

ולפ"ז נ' דזהו גם טעם פלוגתת רש"י עם הרמב"ם וסה"ת, דרש"י ס"ל דכיון דעור הקופר ניתן בה כדי שלא יינקוה שרצים ויאבד חלבה, ל"ה זה משוי, וכ"ה מבו' בפירש"י לעיל שם, דמ"ד דס"ל דליחלב אסור, הוא משום דהוי משוי שטוענת את החלב בכיס, ומבו' דאלמלי הא שטוענת אותו בכיס, ל"ה זה משוי, הגם דאי"ז לצורך גוף הבהמה אלא לצורך החלב, ואילו הרמב"ם וסה"ת ס"ל, דכיון דאי"ז צורך הפרה עצמה אלא כדי שלא יאבד החלב, הוי זה משוי.

ג] אך אכתי צ"ב לדעת הרמב"ם, בהא דאין חמור יוצא ברצועה שברגלו, ופירש הרמב"ם שם דהיינו עור שקושרין ברגלו אם נסדקה פרסתו כדי שתעלה ארוכה, וצ"ב דמ"ט חשיב זה כמשוי, ומ"ש מהא דתניא לעיל דנ"ג. דיוצא הוא באגד שע"ג המכה וקשקשין שע"ג השבר.

גם צ"ע בהא דאין הזכרים יוצאין בעגלה שתחת האלי' שלהן, ופירש הרמב"ם שם דעושין לאותן אליות עגלה כדי שלא יתחככו בארץ ויקרעו, וצ"ב דמ"ט חשיב זה כמשוי, הרי הוי זה צורך הבהמה, אך יש לדמות ד"ז להפלוגתא שמצינו בסימן ש"א סכ"א אם דבר המועיל כדי שלא תסרט המכה הוי משוי, אך באמת גם שם צ"ב רב טעם הסוברים דהוי משוי, ויש להוסיף, דבתוס' לעיל דנ"ג: מבו' דכיס שבדדיהן שהוא כדי שלא יסרטו דדיהן, ל"ה משוי, וכ"ה בפסקי ריא"ז ה"ב דין ב', ז"ל, וכן העיזים וכו' ועושין להן כיסין כדי שלא יסרטו דדיהן בקוצין יוצאין בהן בשבת, שצורך גופן הוא ואין בהן משום משאוי, עכ"ל, ואכמ"ל בזה.

גם צ"ע בהא דאין הרחלים יוצאות חנונות, ופי' הרמב"ם שם דהוא צמח נותנין אותו בחוטמי הנקבות מן הצאן כדי שיפלטו התולעים שבראשיהם, וצ"ב מ"ט חשיב זה כמשוי, הרי הוי זה צורך הרחלים, אך בזה י"ל, דכיון שאי"ז עצמו גורם לפלוט התולעים, אלא הוי זה גרמא בעלמא, וכמו שפירש הרמב"ם בפ"כ משבת הי"א, ז"ל, בעצים שמניחין להן בחוטמן כדי שיתעטשו ויפלו התולעים שבמוחן, ע"כ הוי זה משאוי, וצ"ע בכ"ז.

ד] והנה ז"ל הרמב"ם פ"כ משבת ה"י, לא תצא בהמה בזוג שבכסותה ולא בחותם שבצואר ולא בחותם שבכסותה ולא ברצועה שברגלה ולא בסולם שבצוארה, ואין חמור יוצא במרדעת אא"כ היתה קשורה לו מער"ש, ולא יצא גמל במטולטלת וכו' אא"כ היתה קשורה בזנבו וחוטרתו, ולא יצא הגמל עקוד יד ולא עקוד רגל, וכן שאר כל הבהמה, עכ"ל, ובהי"א, ז"ל, אין התרגנולים יוצאין בחוטין ולא ברצועות שברגליהם, ואין הכבשים יוצאין בעגלה שתחת אלי' שלהן, ואין הכבשות יוצאות בעצים שמניחין להן בחוטמן כדי שיתעטשו ויפלו התולעין שבמוחן, ואין העגל יוצא בעול קטן וכו', ולא תצא בהמה בשבכה שמניחין לה בפי' כדי שלא תשוך או לא תאכל, ולא תצא פרה בעור הקופר וכו', ולא תצא ברצועה שבין קרני' בין לנוי בין לשמר וכו', עכ"ל.

וממה שחילקן הרמב"ם בב' הלכות נראה, דבהלכה י' הביא הרמב"ם להני מילי דאסורין משום גזירה דילמא נפיל ואתי לאתויי, דומיא דמטולטלת, שאיסורה הוא משום דילמא נפיל ואתי לאתויי, שהרי מה"ט אם היתה קשורה בזנבו וחוטרתו יוצא בה, (אך לעיל דנ"ב. הבאנו מש"כ פי' הר"י מיגש שהביא בפי' רבינו פרחי', דאיסור מטולטלת הוא משום דהוי כמשוי, וצ"ע), ובהי"א הביא להני מילי דאסורין משום דהוו כמשוי, דומיא דרצועה שבין קרני', שאיסורה הוא משום דהויא משוי, ולפ"ז ניחא מה שעמדנו לעיל סק"ג בהא דאין חמור יוצא ברצועה שברגלו, דמ"ט חשיב זה כמשוי, אך להנ"ל אה"נ מודה הרמב"ם בזה שאין איסורו משום משוי, אלא משום דילמא נפיל ואתא לאתויי, וצ"ע בזה.

? בהא דזוג כתב בסה"ת סימן ל"ו, ויכול להיות דבהמה אסורה בזוג פקוק לרה"ר משום משוי כמו רצועה בצוארה ובקרני' דאסור מטעם זה, ולרוחא דמילתא טעמא דאזיל לחינגא, "או כיון דזוטר לא הוי משוי", עכ"ל, וצ"ב טעם זה דזוטר?

אך גם בל' הרמב"ם פי"ט משבת ה"כ, נ' דכל הא דבכילה בעי' להא שאינו מקפיד עליהן בין היו בין לא היו, הוא רק משום שהן חוטין ארוכין, אך אם הוו חוטין שאינם ארוכין ודאי הן בטלין לבגד, אך בד' סה"ת עדין צ"ב, דבפשוטו לא איירי בשמחובר לכסות, אך אי"ז מוכח וי"ל דמפרש במחובר וכמש"כ התוס', ולפ"ז מתישבים דבריו, וצ"ע.

1. אמנם באמת בחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, ורבינו ברוך בעל התרומות ז"ל ואחרים מרבותינו בעלי התוס' תירצו, דהא דאמרי' הכא מאי הוה עלה, היינו משום דלא ניחא לן בסוגיא דלעיל דמדמי' הא דפרה דהכא לההיא דחנניא וסבירא לן דל"ד כלל, דעד כאן לא קאמר חנניא אלא במידי דבעי נטירותא זוטא ועבדי לי' נטירותא רבה כגון גמל בחוטם וכו' והיינו לישנא דנטירותא יתירתא, אבל במידי דל"ב נטירותא כלל כגון פרה אפי' חנניא מודה דנטירותא דעבדין לי' משוי הוא וכו', עכ"ל.

   ויל"פ טעמם עפמש"נ, דמידי דבעי נטירותא זוטא ועביד לי' נטירותא רבא, כיון דהשתא הוי אף עיקר שמירתו עי"ז, ל"ה זה משוי.

   אך אולי יל"פ טעם אחר בזה, שהרי נת' בהערה הבאה דצ"ב מ"ט דמ"ד דנטירותא יתירתא ל"ה משוי, הרי אין דרך הבהמה בכך, ונת' דצ"ל בזה דכיון דעיקר שמירה הוי אורחא דבהמה, ע"כ למ"ד דאף נטירותא יתירתא איכא עלי' חשיבות שמירה, הוי זה בכלל השמירה דאורחא בהכי, וע"כ ל"ה זה משוי, ולפ"ז י"ל דמה"ט בפרה שא"צ שמירה כלל, ואין דרכה כלל בשמירה, מודה חנניא דהוי זה משוי, דהגם דנטירותא יתירתא איכא עלי' חשיבות שמירה, מ"מ כיון שאין דרך הפרה בכך הוי זה משוי. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך אכתי צ"ב, שהרי פירש"י במתניתין דהא דיוצאת הבהמה בדבר שנשמרת בו, הוא משום דמידי דמינטרא בי' הוה תכשיט ואורחא, והרי דכל ההיתר מיוסד על הא דהוי זה אורחא, וכ"ה ל' רבינו ירוחם ני"ב ח"י, וכל דבר שהוא לשמירה, "מאחר שדרכו בכך" מותר שתצא בו הבהמה, וא"כ מ"ט דמ"ד דשרי נטירותא יתירתא, הרי הגם דנטירותא יתירתא חשיב כצורך דהבהמה, הרי מ"מ אי"ז אורחא.

   וי"ל בזה, דהנה בפירש"י לקמן דנ"ב. ד"ה במוליכה מעיר לעיר, ז"ל, וצריך לאוחזה כשמוליכה לעיר אחרת, ולאו נטירותא יתירתא הוא אלא אורחא היא, עכ"ל, ומשמע מד' רש"י דזהו עיקר הפלוגתא אם נטירותא יתירתא משוי הוא או לא, דת"ק סבר דכל הא דחשבינן לשמירה כצורך הבהמה ולא חשיב משוי, הוא רק בשדרכה בכך, אך נטירותא יתירתא שאין דרכה בכך, לא חשבינן לה כצורך דהבהמה והוי זה משוי, אך חנניא סבר דאף נטירותא יתירתא שאין דרכה בכך חשיבא כצורך הבהמה, ול"ה משוי.

   ולפ"ז י"ל, דמה שפירש"י במתני' דמידי דמינטרא בי' בהמה הוי תכשיט ואורחא, אתיא כת"ק דנטירותא יתירתא הויא משוי משום שאין דרכה בכך, אך לחנניא אה"נ אף אם אין דרכה בכך ל"ה זה משוי.

   אך אכתי ילה"ע ממה שפירש"י לקמן דנ"ב. בפלוגתא דרב הונא ושמואל אם אף יוצאין כרוכין, ז"ל, יוצאין כרוכין וכו' ואע"פ שאינו אוחזה לאו משוי הוא, דלנוי נמי אורחי' הוא, יוצאין נמשכים דנטירותא אורחא הוא, ואין יוצאין כרוכין דלנוי לאו אורחא הוא, עכ"ל, ומבו' דלכו"ע לא שרי אלא מידי דאורחא בהכי, וע"כ ס"ל לשמואל דאין יוצאין אלא נמשכים דנטירותא אורחא הוא, ומשא"כ לנוי לאו אורחא הוא, ור"ה דס"ל דאף יוצאין כרוכין, הוא משום דס"ל דאף לנוי אורחי' הוא, ומה"ט היכא דלאו אורחא בכך, מודה רב הונא דהוי משוי, וכמש"כ הר"ן שם לדעת רש"י, ויישב בזה קו' התוס' שם ממש"א בסוגיין דרצועה לנוי אסורה, וכן מבו' באו"ז סימן פ"ג, וע' בחי' הרשב"א לקמן דנ"ג. שהביא ב' הדעות בזה, ולפ"ז הדר צ"ב דמ"ט דמ"ד דנטירותא יתירתא ל"ה משוי, הרי אין דרכה בכך, וביותר צ"ב, שהרי מה שפירש"י דיוצאין נשמכין דלנטירותא אורחא הוא, הוא בד' שמואל, ואיהו גופי' הרי ס"ל בסוגיין דאף נטירותא יתירתא ל"ה משוי, הגם שאין דרכה בכך.

   ולכאו' בעכצ"ל בזה, דכיון דעיקר שמירה הוי אורחא דבהמה, ע"כ למ"ד דאף נטירותא יתירתא איכא עלי' חשיבות שמירה, הוי זה בכלל השמירה דאורחא בהכי, וע"כ ל"ה זה משוי, ואכתי צ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. והעירוני בזה, דמ"ט לא מיפסלא הפרה במה שיש עלי' דבר שהיא נשמרת בו, דהגם דהוי זה לצרכה, הרי הוי זה גם לצורך הבעלים, וא"כ יהא זה כלצרכה ולצרכו דפסולה.

   אך נ' פשוט דלק"מ, שהרי מהא דמותרת הבהמה לצאת בדבר שהיא נשמרת בו ולא חשיב משוי, וודאי היינו אף היכא שאי"ז צורך הבהמה כלל להיות תחת יד הבעלים, ואי"ז אלא צורך הבעלים, חזינן דכיון שהפרה הויא ברשות הבעלים, ע"כ שמירת הפרה תחת יד הבעלים חשיבא כצורך הבהמה, וע"כ ממילא דאי"ז כלל כלצרכה ולצרכו, שהרי שמירתה תחת ידו חשיב כצורך דידה, והגם שאף הוא צריך לכך, לא איכפת לן, וה"ז ככל דבר שהוא צורך הבהמה, שאף שגם הבעלים נצרך לדבר זה עצמו, לא חשיב כלצרכה ולצרכו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-4)
4. שו"ר במאירי שכתב, ז"ל, אע"פ וכו' במין שאינו צריך לשמירה יתירה שהמורדים שבו יכולין לצאת בה, אין אומרים בכיוצא בו שהמין שצריך לשמירה יתירה יהו תמים ובני תרבות שבו אסורין לצאת בה, שהתמות יוצאה בנקל לכלל מרד, ואין צד המרד חוזרת לתרבות כ"כ, וראיתי מי שחולק בה ופוסק ברייתא של לובדקיס יוצא באפסר, ומעמידה בקטן או בתם כ"כ שדיו באפסר, והיינו דלפ"ד המאירי הי' בדין שאף קטן או תם יהא אסור לצאת באפסר, כיון שמין דלובדקיס לא סגי לי' באפסר, ומ"מ אף הם מודים שלא אמרוה אלא בלובדקיס שהדבר מצוי בו לשתי פנים, יש מהם ששמירתן באפסר ויש שצריכין פרומביא, ומתוך כך יוצאין זה בראוי לו וזה בראוי לו, או שמא פרומביא לכולם, ששמירה יתירה במקום שהיא שמירת מינו מותר, עכ"ל.

   ומבו' בד' המאירי, דס"ל דלא אזלי' בתר בהמה זו, אלא אזלי' בתר מין זה, וכל שמין זה צריך לשמירה יתירה, מותרים אף תמים ובני תרבות שבו לצאת בה, ומאידך אסורין הן לצאת בשמירה פחותה, הגם דסגי להן בזה, וכל דמין זה א"צ לשמירה יתירה, אף אם איכא בהמה הצריכה לכך אסור שתצא בו, ושאני מורדת, דאין צד המרד חוזרת לתרבות כ"כ, וע"כ היא נידונת לעצמה, והדברים מחודשים, דהאמנם יש להבין הא דמין הצריך לשמירה יתירה מותרים אף תמים ובני תרבות שבו לצאת בזה, אך מ"ט יהיו אסורין לצאת בשמירה פחותה, הרי סגי להו בזה ודרכן בכך, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וז"ל מהרש"ל בשו"ת סימן מ"ז, ועוד הסברא נותנת כיון שהוא נושא בצוארו משום תועלת רפואה או הצלה הו"ל תכשיט למה שהוא נושאו כאילו הוא מומחה, דאלת"ה אלא דוקא כשהוא לתועלת ברור הוא דהוי תכשיט ולא בע"א ולא תלוי בדעת האדם הנושאו, א"כ למה התירו למי שלא יכפה, דילמא אף בלא קמיע לא יכפה והו"ל משא, אלא מאחר שהוא נושאו לתועלת הו"ל תכשיט, ה"ה הכא, ואין לומר שתלוי במעלת הקמיע כ"ז שהוא מומחה שם תכשיט עלי', ומשו"ה ל"ק מהא דלא יכפה, זה אינו דא"כ למה התירו דוקא למי שלא יכפה וכמו שפירש"י שהוא ממשפחת נכפים, דמשמע להדיא כל אדם אסור, לפי שלא נקרא תכשיט אלא לנושאה משום תועלת, והיינו כמו שפירשתי, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ב בזה במש"כ בתורי"ד דנ"ד: בהא דמפרשי' טעם איסור דזוג משום דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא, דקשיא דתיפו"ל דכל דבר שאינו לשמר הוי משוי, וכתב, ז"ל, כל הני דמתניתין צורך בהמה הן וכו', וזוג נמי דרכה של בהמה לצאת בזוג בחול מפני שהיא מתנהגת לקשקוש הזוג וא"צ בעלים להנהיגה, ובשבת אע"פ שפקקו וכו' אסור, עכ"ד, וצ"ב דלכאו' כיון דבשבת פוקקו ואין תועלת דהזוג, א"כ מ"ט לא חשיב כמשאוי, הרי לכאו' אין לנו להתיר אלא כשה"ז משמש בפועל לצורך הבהמה, וכמש"נ.

   וביותר צ"ב, שהרי הא דדרכה של בהמה לצאת בזוג בחול, הוא בשאינו פקוק, דהיא מתנהגת לקשקוש הזוג, וא"כ מ"ט יהא מותר ליצא בשבת אף בזוג הפקוק, הרי אין דרכה כלל ליצא בזוג שאינו פקוק, וצ"ב בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להעיר בזה, למש"כ בחי' הרשב"א לקמן דנ"ד. בשם רבינו יונה, בהא דעזים יוצאות צרורות ליבש אבל לא לחלב, ז"ל, מפני שאין דרכן לצאת כן בחול, מפני שבשעה שהחלב מתכנס בדדין הן חולבין אותן, אבל בשבת כדי שלא יטפטף ויאבד קושרים להן בגד כדי שלא יטפטף, והו"ל משוי, עכ"ל.

   ויש להסתפק, אם לדעתו הוי זה כללא בכל הני מילי שיוצאת הבהמה בהן, דלא שרי אא"כ דרכן לצאת כן אף בחול, או אי"ז אלא בעזים צרורות, שאי"ז צורך העזים, אלא צורך החלב, וע"כ הגם דאם הי' דרכן לצאת כן בחול היו יוצאות בזה אף בשבת, דומיא דמה שהתיר האו"ז ליצא בעיגולים הירוקים, אך כל שאין דרכן לצאת כן רק בשבת, ה"ז אסור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובהא דאין התרנגולים יוצאין בחוטין, מבו' גם בראבי"ה סימן רי"א דהוא משום דהוי כמשוי, ז"ל, ואסורים בהמה ועוף לצאת בדבר שקשרו להם לסימן דהוי כמשאוי וכו', עכ"ל.

   ונפ"מ בפלוגתת רש"י עם הרמב"ם וראבי"ה אם הא דאין יוצאין בדבר שהוא לסימן הוא משום דילמא נפיל, או הוא משום דהוי כמשוי, י"ל במה שדנו אם מותר חולה לצאת בצמיד שנותנין על ידו שכתוב עליו שמו, ובאג"מ ח"ד סימן נ"ג התיר בזה משום דהוא תכשיט דילי', וצ"ב, ולכאו' הוא תלוי בפלוגתא זו אם דבר שהוא לסימן הוי כמשוי או לא.

   אך יתכן, דגם לדעת רש"י דס"ל דדבר העשוי לסימן ל"ה משוי, הוא רק בבהמה, דכיון דהוא צורך הבעלים שלא תתחלף, דמי לדבר שהיא נשמרת בו דל"ה משוי, אך באדם י"ל דכיון שאי"ז צורך האדם עצמו, הוי זה משוי.

   ויש לדון עוד, דיתכן דהא דס"ל לרש"י דחוטין דתרנגולים ל"ה משוי, הוא משום שדרכן בכך כל ימות השבוע, וע"כ ה"ז טפל להן, וזה ע"ד מה שהתיר האו"ז בעיגולים הירוקים, וע' לעיל דנ"ב. שנת' לדון כן בדעת רש"י, דמה"ט זכרים יוצאין לבובין ולא חשיב משוי, וכן רצועה שברגלי התרנגולים ל"ה משוי, והוא משום שדרכן בכך כל ימות השבוע, עיי"ש, ולפ"ז יש להסתפק אם יש להתיר משום זה בצמיד שנותנין על יד החולה, שאין דרכו בכך אלא בזמן שהוא בביה"ח, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)