מהלך כעומד ומגרר ב_ חבורות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב חיים לייב אוירבך / חבורות הוצאה / הוצאה-חבורות

**בס"ד בענין מהלך כעומד ומגרר,**

**א**, הנה מבואר בכמה דוכתי דמגרר חפץ לרה"ר חייב ויש להוכיח מכמה גמ' מפורשות דאף בשעה שעדיין מגרר ולא הניח כבר מתחייב וחשיבא הנחה ,

א, בגמ' פסחים דף פה: מבואר לגבי פרים הנשרפין דבעי' בזה ג"כ עקירה והנחה משום דכתיב ביה הוצאה ומקשי' שם בגמ' מהא דתניא שם דהיו נושאין אותם במוטות הראשונים שיצאו חוץ לחומת העזרה מטמאים בגדים והאחרונים אינם מטמאים בגדים ומקשי' שם והא לא נח דאכתי לא נחו הנושאים ואמרי' דאיירי בנגררים וע"כ הוי הנחה ומבואר להדיא דחשיב הנחה אף דאכתי לא נחו הנושאים וזהו כוונת ד' הרמב"ן דף ח' שדן שם אי חשיב עקירה במגרר וכ' בלשונו שם דמוכח בפסחים דהוי עקירה והנחה והיינו דגם חשיב הנחה אף דלא נח מגריריתו ,

ב,עוד מוכח כן בגמ' כתובות לא' דמייתי שם הברייתא דהיה מגרר ויוצא וכו' דחיוב שבת וחיוב גניבה באין כאחד ועי"ש בגמ' דמקשי' מרישא דברייתא שם על ר' אבין דס"ל עקירה צורך הנחה ומבואר דבלא הך סברא דעקירה צורך הנחה ניחא הברייתא ולכאורה הא כיון דמגרר ויוצא איך אתו חיוב שבת וגניבה כאחד הרי מיד שמוציא אף דאכתי מגרר מ"מ כבר אתי ליה חיוב גניבה דאין דין הנחה בגניבה וחיוב שבת לא אתי עד שיניח [ולמ"ד עקירה צורך הנחה י"ל דמ"מ פטור כיון דכבר התחיל עקירה אמנם בגמ' מבואר דכ"ש אי לא אמרי' עקירה צורך הנחה ניחא הברייתא] וע"כ דאף כשאכתי לא הניח כבר נתחייב משום שבת ,

ג, עוד מוכח כן בשבת דף צא' דמייתי' שם לברייתא דהגונב כיס בשבת היה מגרר ויוצא חיוב שבת וחיוב גניבה באין כאחד ומקשי' שם למ"ד אגד כלי שמיה אגד א"כ חיוב גניבה אתי ליה ביציאת חלק לחוץ וחיוב שבת אכתי לא אתיא ליה רק כשיוציא כל הכיס לחוץ עי"ש והנה התם ע"כ מיירי בלא נח דאם נח באמצע א"כ אין הקושיא רק דקדים איסור גניבה לאיסור שבת אלא דכלל אין חיוב שבת כה"ג משום דנח בינתיים במצב של פטור ואין כאן מלאכה בב"א וע"כ איירי כשלא נח ומ"מ מבואר דלמ"ד אגד כלי לא שמיה אגד הוי הנחה אף דאכתי לא הניח החפץ ,

ד,עוד מוכח כן בגמ' שבת דף פ' דמבואר שם מימרא דרבא דהוציא חצי גרוגרת והעביר ע"ג חצי גרוגרת אחרת דחייב אף דלא נח ואמרי' שם דמהני משום דהוי תוך ג' ומקשי' שם בגמ' דרבא ס"ל דתוך ג' לא חשיב כמונח ומשנינן כאן בזורק כאן במעביר והיינו דכיון דידו סמוכה לקרקע הוי כמו הנחה ע"ג משהו עי"ש ברש"י והנה התם הלא איירי שעדיין לא נח מהילוכו ומ"מ חייב והיינו דכיון דחשיב כמונח ע"ג קרקע חייב ואף דאכתי הרי מגררו בידו ע"ג קרקע ממקום למקום וע"כ דגם בכה"ג כבר חשיב הנחה אף דלא נח ,

והנה לד' רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע חייב א"ש היטב כל ראיות אלו דכמו דמתגלגל בקרקע חייב אף דלא נח ה"ה הכא מתחייב אף דלא נח אמנם לד' תו' דמתגלגל אפי' ע"ג קרקע פטור א"כ צ"ע מ"ש כל הנך דוכתי דחייב והנה לד' תו' עירובין דף צח' דהיכא דמעיקרא יצא מתוך ג' לכו"ע חשיב מונח א"ש כ"ז דכולהו י"ל דאיירי בגוונא דהעקירה היתה מתחילה בתוך ג' לקרקע וע"כ חייב גם לרבא ועי"ש בתו' דבאמת הוכיחו כן מהסוגיא דדף פ' הנ"ל וכוונתם כנ"ל דמה דמבואר הכא דחשיב מונח זהו משום דיצא מתוך ג' ודלא כרש"י דידו הוי כהנחה ע"ג משהו ומ"מ מבואר דגם רבא מודה דגלגול יכול להחשב כמונח ורק היכא דמעיקרא היה למעלה מג' ס"ל שלא מהני הנחת תוך ג' עי"ש אמנם למה שנקטו בשאר דוכתי דרבא פליג אברייתא וס"ל דמתגלגל תוך ג' לא מהני וה"ה ע"ג קרקע א"כ צ"ע מ"ט מגרר מהני וע"כ מבואר מזה דשאני מגרר ממתגלגל דמתגלגל כיון דיש כח בחפץ כבר עכשיו להתגלגל אין חשוב כמונח כ"ז שלא נח אבל במגרר שהחפץ מצ"ע אינו נע אלא ע"י גרירתו א"כ לעולם חשיב הנחה וגרירתו של אח"כ הוא התחדשות [שו"מ בישועות מלכו סי' נב' שכ' כן ובנפ"ח שם נ' דלא נקט כן] ונמצא לפי"ז דלעולם בכל מגרר איכא עקירה והנחה בכל רגע שזה ששינה מקומו הויא עקירה והנחה והא דלא נתבטל לעולם עקירה הראשונה ולא יהא חייב על ד' אמות צ"ל דכיון דעושה מלאכתו בלא הפסק אינו מבטל עקירה הראשונה וכאן חזי' דאפי' ע"י מעשה הנחה אינו מבטל עקירה הראשונה כל שממשיך מעשהו,

ואמנם צ"ע א"כ מה הקשו תו' על קלוטה לר"ע הא לעולם עושה מלאכתו בלי הפסק ולכאורה צ"ל בזה דהנה כבר נ' לעיל דלכאורה צ"ע לד' התו' דמתגלגל ע"ג קרקע פטור הא מדר"ע חזינן דליכא חיסרון דמתגלגל וא"כ מנ"ל דאיכא בזה עוד פלוגתא בין רבנן לר"ע וע"כ דתליא הך בהך דמשום דלר"ע גדר הקליטה היא ברשות ולא במקום מסויים ממילא ל"ש החיסרון דמתגלגל שהוא משום שלא נקבע לו מקום ומעתה י"ל דגם לענין הא דהמשך ההילוך אינו ביטול עקירה הראשונה אין נ"מ במה שממשיך ההילוך דאין זה סותר הנחת החפץ במה שממשיך ההילוך דאכתי חשיב כמונח ברשות [ואף דבקלוטה איירי ג"כ שלבסוף יצא ג"כ מהרשות מ"מ ל"ח עכשיו חיסרון בהנחה ],

ואמנם באמת כ"ז הוא לד' הראשונים דס"ל דהקליטה היא ברשות[[1]](#footnote-2) ומשו"ה ג"כ ס"ל של"ש קלוטה רק ברשות אחרת אמנם לד' התו' כאן הרי לא ס"ל כן דהרי הקשה דיחשב הפסק בתוך הד"א דהוי כהונחה כל אמה ואמה ומבואר דאין הנחתו ברשות[ובאמת ד' התו' צ"ע מסברא דכיון דמבו' לעיל דף ד: מד' התו' שם דקלוטה הוי כמו שהונחה באוויר לכאורה הוא קשה מאוד להבין דבאוויר יש חילוק מקומות דלכאורה האוויר הוא כולו אחד ואין בו חילוק כל אמה ואמה ורק ביחס למה שחשוב כמונח בקרקע שייך לחלק דכל נקודה בקרקע הוי מקום בפ"ע ויש ליישב וצ"ע בזה ] אמנם אכתי יש לדון בזה דהרי גם לד' התו' תיקשי הא מדר"ע מוכח דליכא חיסרון דמתגלגל וכנ"ל וע"כ צ"ל גם לד' התו' דחלוק דין קלוטה מכל הנחה דלד' ר"ע דין קלוטה הוא משום דס"ל דאי"צ דין הנחת מקום ובפרט דלד' התו' לעיל דף ד' הלא מוכח שם דדין קלוטה הוא באוויר וע"כ היינו דליכא דין הנחת מקום דאוויר ל"ל שם מקום וממילא דס"ל לתו' דמשו"ה ל"ש החיסרון דמתגלגל דדוקא בדין הנחת מקום שייכא החיסרון דמתגלגל כיון דאינו נקבע לו מקום כאן חשיב כאינו מונח אבל בדין הנחה דר"ע דאינו דין הנחת מקום אלא כל היכן שהוא הוי מונח ל"ש בזה חיסרון דמתגלגל דאף דיהא מונח במקום אחר מ"מ כיון דאין עיקר הנחתו בקביעותו במקום זה אי"ז מגרע ההנחה ומעתה י"ל דאף לעניין מגרר אף דהויא הנחה לחיובא כיון דהוי כהתחדשות מ"מ גריעא הנחתה כיון דהוי מתורת הנחת מקום ודין העקירה וההנחה במגרר הוא במה שמשנה מקומו ועקרו ממקומו הראשון וקובעו במקום זה א"כ כל שבהמשך אותו מעשה קובעו במקום אחר הוי זה גריעות בהנחה לענין שאינה מבטלת עקירה הראשונה דלא נקבעה הנחתה לגמרי משא"כ בקלוטה דאין דין ההנחה דין הנחת מקום אין המשך הקביעה למקום אחר חיסרון בעיקר הנחתה וצ"ע,

אמנם אכתי צ"ע מה שהק' תו' ממהלך כעומד דבן עזאי דה"נ נימא שם כיוו דמיד ממשיך בהילוכו אין כאן הנחה גמורה וי"ל דכיון דהוי מעשה הליכה חדש דההנחה חלה בגמר כל פסיעה חשיב זה הפסק ממלאכתו ואינו דומה לגרירה דבמעשה אחד מגרר ואין כאן עשיה אחרת ,

ובזה יש ליישב ג"כ קו' הגרע"א מהא דתוך ג' מבואר בתו' לק' דף ק' וברשב"א שם דל"ח הפסק לעקירה ראשונה ומתחייב בד' אמות אף דהונח בתוך ג' ואפי' לרחב"ט עי"ש והרי ע"ז ליכא הילכתא די"ל דההילכתא איירי בלמעלה מג' עי"ש ולהנ"ל נ' דהתם הא דלא מבטל הוא משום דהך סברא דממשיך בהילוכו מגרע בהנחה דתוך ג' הויא ג"כ דין הנחת מקום וע"כ לא מהני לבטל עקירה הראשונה ודו"ק ,

נראה דמה שהוכרחו התו' לכל סברות אלו דקלוטה ומהלך כעומד חשיבי הנחה גם לבטל עקירה הראשונה דהנה ד' התו' לעיל דף ג: מבוארת שם להדיא דס"ל דאף היכא דיש כאן עקירה חדשה מ"מ ל"ש לחייב על עקירה חדשה כל שלא בטלה עקירה הראשונה עי"ש בתחילת ד' התו' שם דף ג: והנה מבואר בגמ' לעיל ולק' דף צ"ז דמדינא ראוי לחייב למאן דס"ל קלוטה זורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר שתים ומחייבים אותו גם על הכנסה מרה"ר לרה"י [אלא שדנו בסוגיא בדף ד' מטעם אחר דשמא כל הנחה דקלוטה ל"ח מונח לענין עקירה משום דבעי' מקום ד' עי"ש ] ומבואר דהך הנחה מהני גם לחייב על עקירה שאחריה ומזה מוכח בפשוטו דבטלה עקירה הראשונה דאל"כ איך יתחייב על עקירה השנית כיון דלא בטלה עקירה קמייתא [ואמנם אכתי יש לדון דיתחייב על עקירה אחת שתיים ועיין חי' הגרע"א לק' דף צז' דמבואר דל"ש לחייב על עקירה אחת שתי חיובים עי"ש] וכמו"כ לענין מהלך כעומד מצינו בגמ' כתובות דף לא' שמתחייב על עקירה האחרונה כשיוצא מהרשות וע"כ העקירה הראשונה אינה צורך הנחה ליפטר משום קילב"מ עי"ש בגמ' וכמו שפי' שם רש"י להדיא דבטלה עקירה קמייתא עי"ש בל' רש"י ומזה הוכיחו תו' דאין לומר דל"ה הנחה לבטל עקירה הראשונה, אמנם לעניין מגרר ותוך ג' לא מצינו דיתחייב שתים וא"כ י"ל דלא בטלה עקירה הראשונה וכמוש"נ טעם הדבר לעיל ובאמת חידוש הוא לומר דהמגרר מאתיים אמה עובר על חמישים איסורים ובנודע וחזר ונודע חייב חמישים חטאות וע"כ דכיון דלא בטלה עקירה הראשונה אין כאן אלא חיוב אחד [ועיין רעק"א כאן שכ' כעין זה לפשוט ספיקת הריב"א ממה דלא מצינו דהזורק שמונה לר"ע חייב שתים בנודע וחזר ונודע עי"ש] והדבר מוכח במג"א סי' רסו' דמבואר שם דבבהמה המגררת עגלה ליכא איסור שביתת בהמתו על גרירת העגלה ועיין בישועות מלכו סי' נב' שתמה עליו דהרי הוי מגרר ומבואר מד' המג"א דליכא בזה עקירה כל שעקר מע"ש ולפמש"נ הביאור הוא דכיון דאינו ביטול לעקירה הראשונה ל"ש שיתחייב על עקירה חדשה אמנם בשיטה לר"ן דף פ' מבואר דמגרר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב שתים וכן נקט החזו"א ס"ב י"ט ה' וכנראה דס"ל דאף דלא בטלה עקירה הראשונה מ"מ שייך שיתחייב על עקירה חדשה[ועיין בזה באריכות בד' הנפש חיה סי' ז' פלוגתת הראשונים בזה ובחבורות הגרנ"פ בזה ] אמנם בד' התו' נראה כמוש"נ וכדמוכח מדבריהם בדף ג': וכנ"ל ,

וכן הוכיחו מד' השיטה ישנה בכתובות דף לא' שם דעיין שם שהקשו על הברייתא דהיה מגרר מ"ט לא מוקמי' לה בכתובות שם במגרר מרה"י לרה"י דרך רה"ר וכ' שם ליישב דא"כ נמצא דקדים איסור שבת לאיסור גניבה והק' השעה"מ פ"ג מגניבה דהרי בשעה שממשיך לגרר לרה"י איכא כאן חיוב חדש משום הכנסה וא"כ יש כאן איסור שבת ואיסור גניבה כאחד ולכאורה מבואר שס"ל דאינו חייב שתיים ולפמש"נ הביאור הוא כנ"ל דכיון דלא בטלה עקירה הראשונה אינו חייב על עקירה חדשה וצ"ע בזה,

אמנם לכאורה צ"ע בזה ממה שכ' תו' בשבת דף פ' לפרש הסוגיא דר"י מחייב שתים משום שמתגלגל ע"ג קרקע חייב שתיים ולמש"נ לכאורה נ' דאף מתגלגל אינו ביטול לעקירה הראשונה כיון שממשיך בהילוכו ונקבע במקום אחר אף אם חשוב כמונח לחיובא אמנם יש לדון בזה דהנה גם לד' התו' שם הלא פליגי בזה ר"י ורבנן בדף צז' ומבו' בגמ' שם דטעמא דר"י הוא משום קלוטה [ועי"ש ברש"י גם לס"ד כן] אלא דכוונת התו' דס"ל לר"י דרק כשהוא ממש ברשות שהוא ע"ג קרקע אמרי' קלוטה ולרבנן דל"ל קלוטה גם מתגלגל ע"ג קרקע לא מהני וא"כ י"ל דמשו"ה חשיב הנחה גמורה גם לבטל עקירה וכמוש"נ לעיל לגבי קלוטה אמנם לד' רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע חייב בלא תורת קלוטה י"ל דלא מהני לעקירה וכבר כ' כן הנפש חיה דלרש"י אינו חייב על עקירה עי"ש וכמו"כ צ"ע מהא דמבו' בגמ' דברה"י מקורה חייב שתים לרבי דביתא כמאן דמליא דמי ובי' הגרע"א דס"ל מתגלגל ע"ג קרקע חייב עי"ש אמנם למש"נ לעיל דגם לד' רבי הוי מגדר קלוטה א"ש כנ"ל,

אמנם אכתי יש לדון לעניין תוך ג' דהנה בתו' עירובין צח' מבואר דמתגלגל שגם נעקר מתוך ג' בכה"ג הנחת תוך ג' הוי כמונח לכו"ע ובזה איירי ר"י בשבת צז' עי"ש בתו' סוף ד"ה כולה ובמהרש"א שם ומבואר דחייב שתים אף דלכאורה אינו משום קלוטה לדעתם ומ"מ יכול להתחייב שתים אף דלא מבטל עקירה הראשונה [אמנם נ' במק"א דיל"פ ד' תו' שם באופ"א דאין כווונתם להעמיד הסו' דדף צז' בתוך ג' אלא כוונתם דכיון דאין מקור מד' הברייתא נגד רבא א"כ אי"צ רבא להביא הוכחה מדר"י אלא שלא יסתור דבריו עי"ש וכד' ש"ר שם דמדר"י נשמע לרבנן ואכ"מ אמנם זהו דלא כמהרש"א שם ] ואכתי יל"ע מהסו' דעירובין צח' דמבואר לכאורה דלרחב"ט הויא עקירה חדשה כשמוציא מהתוך ג' וע"כ מתחייב כשחוזר ועוקר חפץ שנתגלגל לתוך ג' לארץ ברה"ר ולכאורה הרי כיון שלא בטלה העקירה הראשונה שנתגלגל לרה"ר א"כ יהא חשוב כעקר לרה"ר וחזר והכניסו לרה"י ולא יהא חייב על עקירתו השנית ואולי י"ל דשם גרע כיון שעושה מעשה חדש להוציאו מתוך ג' די"ל דכל מה שלא בטלה עקירה הראשונה במגרר ותוך ג' היינו משום דאכתי עקירה הראשונה קיימת שממשיך זריקתו מכח העקירה הראשונה עד שינוח וכן במגרר שממשיך באותו מעשה ולא נגמרה הנחתו עד שינוח אבל היכא שאח"כ הוציאו מתוך ג' ועשה בזה עקירה חדשה של"ש לעקירה הראשונה א"כ הוי זה עקירה חדשה וכבר נתבטלה עקירה הראשונה ולפי"ז נ' דיש לדון לענין פחות פחות מד"א שבשש"כ במהדורות הראשונות נקט אא"ז זלל"ה דיש עצה שכל פחות מד' יניח בפחות מג' דהוי הנחה ואי"צ להניח ע"ג קרקע ואח"כ יחזור ויגביה החפץ ושוב יניח בפחות מג' דהרי מבואר בשבת דף פ' דהוי הנחה בפחות מג' ובמהדו' אחרונה חזר בו משום ד' התו' לק' דף ק' דאינו מבטל עקירה הראשונה ולהנ"ל יל"ע בזה די"ל שכל שאין המשך למעשה עקירה הראשון ועושה מעשה עקירה חדש מתוך ג' חשיב עקירה חדשה ומתבטלת עקירה הראשונה וצ"ע בזה [גם י"ל במה שדן שם לחייב כל ד"א עי"ש לפמש"נ לעיל די"ל שאין חיוב במגרר ותוך ג' על כל ד"א וצ"ע בזה ] אמנם בעיקר הקושיא מעירובין י"ל עוד דהתם כיון דנפל מידו אין זה חשוב כלל מעשה דידיה ואין כאן עקירה ראשונה כלל והוי כנפל מאליו לתוך ג' דוודאי חשיב עקירה [ועיין לעיל בחבורה בענין קלוטה שלכאורה מד' תו' שם שחילקו במחשבתו אי רוצה שתנוח משמע שהוא מעשה דידיה דאל"כ מ"ש זה למחשבתו עי"ש],

אמנם עיין תו' הרא"ש דף ק' שם שכ' דהא דלא מהני תוך ג' לבטל עקירה הראשונה כ' שם דהטעם הוא כמו דמצינו דקלוטה אינו מבטל עקירה הראשונה ומבואר דלא כמוש"נ אמנם באמת דבריו צ"ע דהלא הוא כ' לעיל להדיא דטעמא דמהני בקלוטה הוא משום דהילכתא גמירי לה וא"כ לענין תוך ג' דליכא הילכתא מנ"ל דאינו מבטל עקירה הראשונה ואין לומר דכוונתו דזה גדר ההילכתא דקלוטה דיחזי' מזה דכל כה"ג אינו מבטל עקירה הראשונה ומזה ילפי' לתוך ג' דהניחא לר"ע דס"ל קלוטה א"כ ע"כ איכא הילכתא כזו ולר"ע אולי אפשר גם למילף לתוך ג' אבל לדידן דל"ל קלוטה א"כ ליכא כלל הילכתא לחידוש זה וא"כ מנ"ל דתוך ג' אינו מבטל עקירה הראשונה [גם דאם משום ההילכתא אכתי יהא בזה הספק של הריב"א דלא יועיל לפי"ז גם אחר ד"א ואין נ' כן בד' תו' אמנם עיין תו' רא"ש לעיל שהכריע ס' הריב"א וס"ל שם דמהני אחר ד"א]וצ"ע ,

והנה יל"ע בדין מגרר דרך מקום פטור דלכאורה היה נ' דכיון דיש לעולם עקירה והנחה א"כ יהא פטור אם גירר דרך מקום פטור ואף דנ' לעיל דאי"ז חשוב כביטול לעקירה הראשונה מ"מ י"ל דכיון דעכ"פ חשיב הנחה א"כ כיון דעבר במקום פטור וודאי יפסיק ולא גרע מעמד לכתף דד' הראב"ד בשטמ"ק דעמד לכתף במקו"פ הוי הפסק אמנם מצינו דנחלקו בזה הראשונים דבתו' ישנים בכתובות לא' על תו' ד"ה רב אשי מבואר לא כן אלא דגם מגרר דרך מקו"פ חייב [וראיתי בישועות מלכו סי' נב' שכ' דיש לו ראיות מוכיחות דמגרר דרך מקו"פ פטור ולא ביאר לנו ראיותיו] אמנם בשיטה לר"ן בדף ח' מבואר דמעביר תוך ג' לקרקע במקו"פ אינו פוטר[ועיין חזו"א סי' ס"ב שנסתפק בזה ] וצ"ע בזה ,

והנה יש להעיר עוד בענין זה דהנה בגמ' בכתובות מוקמי' לרישא דברייתא דהגונב כיס בשבת דאיירי בגוונא דהגביה ע"מ להצניעו ולפי"ז לכאורה גם סיפא דברייתא דהיה מגרר איירי בכה"ג ועי"ש בתו' דס"ד דנמלך להוציאו הוי עקירה חדשה ולכאורה כוונתו בעקירת גופו שעוקר ע"מ להוציא אבל במגרר אי נימא דלא בטלה עקירה הראשונה א"כ לכאורה איך יתחייב על הך גרירה ולכאורה מוכח דיש עקירה חדשה לחייב וכן יש להוכיח לד' הראשונים דגרסי' שם[עיין כאן בתו' ובראשונים ובשטמ"ק כתובות שם] דגם למסקנא איירי במגביה ע"מ להצניע ולבן עזאי דמהלך כעומד וצ"ע איך נפרנס סיפא דמתני' דהיה מגרר וע"כ דבמגרר איכא בכל הגרירה עוד עקירות והנחות וע"כ כשנמלך להוציאו יש כאן עקירה והנחה,

אמנם י"ל דשאני ע"מ להצניע דל"ח התחלה למעשה כל שלא נתכוון להוציא[דהעקירה חשיבא עקירה רק כהתחלה למעשה אבל בל"ז אין כאן התחלה וחשיב שהתחיל ההוצאה בעודו עקור אמנם עיין רש"י דף ה: שמבואר דהחיסרון הוא משום מלאכת מחשבת אמנם בר"מ פי"ג הי"ב מבואר דהטעם דהוי הנחה בלא עקירה ומשמע שם שאינו משום מלאכת מחשבת אלא כנ"ל וכן נ' שהבין בדגומ"ר סי' רס"ו שהבין ששכח חפץ אף דהוי כמתעסק מ"מ ליכא הפטור דמפנה חפצים עי"ש] וע"כ לא שייך הכא הסברא דלא בטלה עקירה הראשונה דאדרבא העקירה מתחלת רק עכשיו אמנם זה דלא כתו' דף ג: שהוכיחו משם יסוד זה ומבואר דגם ע"מ להצניע חשיב עקירה לענין שאם לא התבטלה אין יכולים לחייב על עקירה חדשה אמנם אין זה קו' כ"'כ דאפשר שהתו' לא גרסו שם כגי' דאיירי בע"מ להצניע וגם בס"ד דגמ' שם ל"ק כ"כ אמנם בד' הראב"ד שכ' שלא אמר בן עזאי רק במקום פטור משום דלא גרע מעמד לכתף וכן הראשונים בסוגיין שכ' דמהלך כעומד הוא רק בתרי רשותא לכאורה צ"ל דגרסו שם בסוגיא דקאי על ע"מ להצניע ודווקא בכה"ג מהני הא דמהלך כעומד לחייב משום שאין כאן עקירה הראשונה כיון שהיתה ע"מ להצניע ל"ח כלל התחלה למעשה ולא התחילה ההוצאה רק בשעה שנמלך להוציאו ואי"ז עקירה כלל וע"כ אי"צ הנחה שתפסיק העקירה אלא דלרבנן ל"ש לחייב דתחילת ההוצאה היא אחר שנעקר כבר אמנם לבן עזאי לעולם הוי כמונח דמהלך כעומד ],

עוד יש להעיר מהגמ' בדף ד' דקלוטה לא מהני לחייב עקירה ממנו עי"ש בגמ' דאמרי' ודילמא הנחה הוא דלא בעי אבל עקירה בעי וצ"ע דאי נימא כמוש"נ דקלוטה מהני לבטל עקירה ראשונה א"כ לעולם כשמגביה באותה רשות כבר חשיב מונח [לתו' שלא חילקו בין חדא רשותא או תרי]ונתבטל עקירה הראשונה ומעכשיו לא יתחייב שוב על עקירה ולא יהא חייב כלום ויש לפלפל בזה דאולי באמת תלוי שם בהוו"א ומסקנא דאי ל"ח הנחה לענין עקירה ממנו ע"כ דאינה הנחה גמורה וממילא גם לא תבטל עקירה הראשונה משא"כ אי מהני לעקירה ג"כ עוד יש לדון דכל ד' תו' בסוגיין שהק' דקלוטה תבטל עקירה הוא רק לענין ד' אמות שאי"צ ממש ביטול עקירה אלא כל שחשיב הנחה ביניהם כבר חשיב שאין עושה העברת ד"א כאחת וצ"ע בזה ,

[והנה בעניינא דמגרר שדנו הראשונים בזה לענין עקירה ועיין ברמב"ן שצידד לומר דבאמת לא הוי עקירה ובמגרר בכתובות לא' איירי שרה"ר נמוכה ג' וכן נ' לכאורה ד' רש"י בדף ח' עי"ש בראש יוסף יש הערה גדולה דלכאורה סברת הראשונים היא דגרירה לא הוי עקירה כיון דלעולם חשיב מונח אינו אלא מחליף הנחותיו ממקום למקום או אפי' מרשות לרשות [מלבד' ד' הראב"ד דבכה"ג הוי עקירת רשויות] אבל מ"מ אין כאן עקירה וא"כ צ"ע טובא איך פירשו הא דמצינו לענין קלוטה דהוי עקירה אף דכל הזמן הוי כמונח אלא שמחליף הנחותיו מרשות לרשות [ולענין ביתא כמאן דמליא דמבואר דחייב שתים לא קשה כיון שכשיצא מהבית לרה"ר הוי עקירה דברה"ר לא הוי כמונח והוא ממש כמו ד' הרמב"ן ברה"ר נמוכה ג' ]ולכאורה צ"ל דשאני קלוטה דכלפי המקום הקודם הוי עקור מן הארץ ממש דנהי דאכתי מתייחס עכשיו למקום אחר מדין קלוטה מ"מ כלפי המקום הראשון נעקר לגמרי אבל במגרר אין חשוב עקור מן הארץ כלפי מקום הראשון כיון דאכתי קיים על הארץ אף דאינו אותו מקום ויש לפלפל הרבה בקו' זו והוא חשוב מאוד להגדרת הנידון דעקירת מגרר במה נחלקו הראשונים ואכ"מ ,]

**ב**,והנה לפי מה שנ' לעיל אות א' דמגרר הויא הנחה גם בשעה שמגרר נ' ליישב קושיא גדולה שהק' התוצאות חיים בסי' א' דהנה ד' התו' בעירובין לג' הוא דמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב וכמו דאיכא חיוב מושיט כמו כן ילפי' ממשא בני קהת דמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב כיון דמשא בני קהת היה מרה"י לרה"י דרך רה"ר שהיו מוציאים מן המשכן ונושאים ואח"כ מניחים במשכן עי"ש בתו' וברשב"א וכן נ' בתו' שבת דף ב' עי"ש והקשה שם התוצ"ח דא"כ צ"ע בסוגיא דכתובות לא' דמקשי' שם בברייתא דהיה מגרר ויוצא דפטור משום דאיסור שבת ואיסור גניבה באין כאחד היכי דמי דאם הוציא לרה"ר א"כ ליכא איסור גניבה ואם הוציא לרה"י ליכא איסור שבת ולד' התו' לוקמיה בהוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר דבכה"ג איכא איסור שבת וגם איסור גניבה כאחד [עי"ש מה שהאריך ליישב בזה לפי ד' הראב"ד לקמן דיש עקירת רשויות עי"ש אמנם פשטות ד' התו' לקמן דף ח' אינה כהראב"ד וא"כ אכתי צ"ע הקושיא] אמנם לפמש"נ דמגרר הויא הנחה לחיובא א"כ נראה ברור ופשוט דהמגרר מרה"י לרה"י דרך רה"ר לא יהא בו החיוב דמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר כיון דהיה כאן הנחה ברה"ר ואף שנתבאר דמ"מ לא הויא הנחה לבטל עקירה הראשונה מ"מ נראה פשוט דמ"מ לענין חיובא דמושיט ומעביר דרך רה"ר כל דהיה כאן מעשה הנחה ברה"ר שביניהם כבר אינו חשוב מושיט ומעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר דיש כאן הפסק בהנחה שברה"ר שביניהם וגדולה מזו כ' הריטב"א בדף ד' דהיכא דהושיט והניח ידו ברה"ר אף דידו לא נייח ולא הוי הנחה מ"מ כבר אינו חייב משום מושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר כיון שלא בא להדיא מרה"י כ"ש הכא דיש כאן ממש הנחה לחיובא וע"כ אף לד' התו' בדף ד' דמבואר דפליגי על הריטב"א בזה מ"מ הכא וודאי י"ל דמודו ,

עוד נ' לדון בעצם הקושיא דהנה מבואר בתו' דדוקא מעביר חייב כה"ג אבל זורק אינו חייב עי"ש [ובאמת מזה צ":ע על דרכו של הגרע"א בד' התו ' שם דפירש דבריהם משום דס"ל דבד' אמות ברה"ר אי"צ עקירה והנחה ברה"ר [ואמנם עיין תו' לעיל שם בשם הר"י פורת] דא"כ מ"ט בזורק אינו כן אמנם עיין בתוצ"ח סי' א' שדן לומר דאפי' אי בעי' ד' אמות מ"מ זהו רק מגזיה"כ דמעביר עי"ש]והוא כמו מושיט דקי"ל דלא ילפי' זורק ממושיט ומעתה יש לדון אי מגרר הוי כמעביר או דאין זה צורת מעביר דהעברה הוא ע"י העברה ע"ג גופו והכא הוא העברה ע"ג קרקע וא"כ יתכן דאין זה צורת מעביר וצ"ע בזה [ועיין ברשב"א שם בעירובין שהק' על ד' התו' שם מהסוגיא דשבת דף ד' דלחצר אחרת אסור מדרבנן ומ"ט לא יהא בזה משום מעביר והנה לד' התו' לק"מ דהלא ד' התו' שם היא דהוי מושיט בכה"ג אלא דאיירי בשתי דיוטות[ובאמת לכאורה דבריהם כאן אינם לד' הירושלמי שהביאו בדף ג' ובדף ה' דבעינן שתים בהושטה ] וא"כ זה וודאי לא קשיא דכל מושיט בשתי דיוטות יחשב מעביר דהושטה לחוד והעברה לחוד אמנם לד' הרשב"א דהושטה הוא רק ע"י שהקרש מחבר הרשויות א"כ הכא ל"ה הושטה כלל וע"כ הקשה שיתחייב משום העברה אמנם אכתי יש ללמוד מדבריו קצת לעניינינו שהרי סו"ס מה הקשה הא מנ"ל דהוי כמו מעביר דהרי מעביר הוא בהעברת גופו והכא אינו מעביר גופו רק ידו],

ונ"מ לדינא בכ"ז לעניין המעביר עגלה ברה"ר כגון שבא להוליך ילד לרופא משום פקו"נ דרך רה"ר [ונ"מ בעיקר לתינוק שאינו יכול ללכת דמבו' בראשונים דליכא בזה חי נושא את עצמו וחייב עליו [ וה"ה גם אם בעצם יכול ללכת אלא שמחמת חליו אינו יכול ללכת כלל לא אמרי' בזה נושא את עצמו כמבו' בגמ' שם ובר"מ שם] ] דלכאורה עדיף טובא לקחת הילד בידו מאשר לקחת אותו בעגלה שהרי אם יקח בידו יכול ליטלו מרה"י לרה"י בלא לנוח באמצע שאין כאן אלא שבות [ואף בנכנס לבית אחר שמבואר בגמ' דא"א דלא מנח פורתא מ"מ כבר ביארו הפמ"ג והביאוה"ל ועוד דזהו רק דין דרבנן ] ומשא"כ אם יקחנו ע"י עגלה יחשב כמגרר ויתחייב משום הוצאה מרה"י לרה"ר ולד' כמה ראשונים ואחרונים ולכאורה כן הוא עיקר כיון שאין לנו מי שיחלוק להדיא על כך ובשיטה לר"ן מבואר כן ובשער המלך ועוד [ואכתי צ"ע לדינא בזה כיון דעכ"פ בד' מג"א של עגלה מוכח כן אמנם אולי יל"פ דבריו כמש"כ הנפש חיה דאיירי כלפי מה שמכניס לעגלה ופטור משום אגוז ע"ג מים אמנם עי"ש היטב בד' המג"א ומה שהביא מס"ג ומסי' שמח' וצ"ע בזה] יתחייב גם על הכנסה מרה"ר לרה"י וכן יתחייב לכאורה על כל ארבע אמות ברה"ר [אם לא נימא כמוש"נ לעיל שיתכן אולי בד' התו' דאינו מתחייב על עקירה נוספת ואז לא יתחייב משום כל ד' אמות ומשום הכנסה אבל עכ"פ משום הוצאה יתחייב],

אמנם בשש"כ פ' יח' סעיף נא' כ' דיכול לקחת גם בעגלה [ואין בזה תוספת איסור מחמת נשיאת העגלה כיון דמבואר במשנה דמיטה טפלה לאדם ואין חיוב על נשיאתה ועדיין יש לדון דמ"מ איסורא יש בזה וכבר נחלקו בזה הגרצ"פ בהר צבי עם מרן אא"ז זלל"ה אם יש איסור נוסף בעגלה ונ"מ למגלגל עצמו בכסא גלגלים שנקטו שאין איסור הוצאה כלל גם מדרבנן על מה שמוציא עצמו וד' הגרצ"פ דמ"מ אסור מדרבנן משום העגלה וד' מרן אא"ז דמותר אלא דמטעם אחר דן שם דיהא ג"כ חיוב דאורייתא על הוצאת העגלה עי"ש והאריכו בזה בס' ארחות שבת שם עי"ש ועיין גם בספר חכמת לב על עירובין שדן בזה ונ"מ בהוצאת תינוק כשאין עירוב חצירות שהתינוק אינו קונה שביתה ויכול לטלטלו אם אסור משום הבגדים עי"ש מה שהביא מד' הריטב"א וי"ל בזה ואכ"מ] אמנם לפמש"נ דין זה צ"ע דלכאורה יהא אסור משום דגורם בזה הוצאה גמורה להתינוק דע"י העגלה הוי כמגרר התינוק כמבואר,

[אמנם אם בעגלה יש גובה יותר מעשרה טפחים יש לדון לענין חיובא משום אגד במקום פטור ומשום אגד כלי דהר"מ פסק דאגד כלי שמיה אגד וא"כ כיון שהתינוק בעגלה ואגוד בכלי שאגוד למקום פטור י"ל דפטור ואמנם יש לדון אם בדין אגד במקום פטור שייכא נמי הפטור דאגד כלי די"ל דהוא רק סברא בהוצאה שלא נגמרה ההוצאה כל שעדיין אגוד לרשות אחרת גם ע"י אגד כלי אבל בדין אגד למקום פטור לא שייך זה ועיין חזו"א שם ועיין בשפת אמת על ד' התו' בדף ה' עי"ש שהוכיח מד' תו' שם דמצינו ענין אגד גם למקום שלא יצא משם וכבר כ' בזה לעיל בחבורה על ביתא כמאן דמליא עי"ש דאין זה ראיה כלל לדין אגד כלי דתו' איירי בדין אגד יד וזהו דין בפ"ע משום ידו בתר גופו גריר אבל דין אגד כלי הוא סברא בהוצאה וכמבו' בתו' בכמה דוכתי דבעי' דיוכל ע"י אגד כלי להחזירו וחזי' דזהו סברא בהוצאה דלא נגמרה ההוצאה וא"כ לפי"ז לא יועיל כאן אגד במקום פטור דסו"ס על התינוק יחשב הוצאה וצ"ע ואמנם גם בעיקר ההיתר דאגוד במקום פטור כלפי העגלה אין זה פשוט דעיין במג"א סי' רס"ו דמבואר מדבריו שם לפי שי' הפמ"ג שם והלבו"ש דמבואר שם דהמגרר דבר שאגוד במקום פטור פטור וכ"נ במ"ב שם שנקט כהפמ"ג אמנם במקור חיים שם חולק על המג"א והקשה טובא [וכן הוא במחה"ש שם כעי"ז]דהרי במעביר קי"ל דאפי' למעלה מעשרה חייב וא"כ ל"ש הפטור דאגד במקום פטור עי"ש וא"כ תליא בפלוגתא זו דהוא ממש בנידון זה אם במגרר יש הפטור של אגד במקום פטור או לא ונראה דסברת הפלוגתא היא כמוש"נ לעיל לדון לד' התו' דמעביר חייב אפי' מרה"י לרה"י דרך רה"ר האם מגרר הוי כמו מעביר או מגרר הוי כמו זורק דפטור[ובאמת אם נכונים אנו בזה דמגרר לא הוי כמעביר לשי' תו' א"כ אם יקח עם עגלה ירוויח את שי' התו' דמעביר חייב גם מרה"י לרה"י שהבית הלוי חשש לד' התו' ולא התיר רק באמירה לעכו"ם עיין שו"ת שערי ציון שהביא כן בשם הבית הלוי [אמנם החזו"א לא חש לדעת התו' הנ"ל עיין בחזו"א סי' סב' וכן נ' במג"א בסי' רס"ו על ד' הרמ"א במוצא כיס בשוק דגם במוציא בשבת יש היתר ריצה לרה"י אחרת ולא חשש לד' התו' [ומלשונו משמע דבעצם יש פטור גם ברה"ר אלא שלא היקל רק בכרמלית]] אי נימא דאינו חייב משום עקירה והנחה במגרר אמנם נ' דוודאי אי"ז טעם מספיק וכמוש"נ דוודאי יש לחוש שיש בזה עקירה והנחה] ולכאורה ה"ה לענין החידוש של למעלה מעשרה עיין רש"י לק' דף צ: ד"ה המוציא, אמנם באמת נראה דעכ"פ לעניין למעלה מעשרה נראה יותר מד' ה כראשונים כד' המג"א דמעביר הוי כמו זורק דהרי גם להרשב"א הטעם הוא משום עקירת גופו ולשאר ראשונים הטעם משום דרגליו ברה"ר ולמעלה כלמטה וכ"ז ל"ש במגרר ואכמ"ל בזה דאין נ"מ בכל זה אם יש פטור דאגד במקום פטור דהרי זה רק כלפי חיוב אבל מ"מ יש בזה שבות וא"כ לכאורה אכתי ראוי להעדיף ליקח בלא עגלה דסו"ס בלא עגלה אין רק שבות אחד משא"כ אם יקח עם עגלה יעבור הרבה שבותים של הכנסה והוצאה וכל ד' אמות כמוש"נ דהרי דין אגוד במקום פטור הוא רק כלפי חיוב אבל מ"מ איסורא וודאי יש בזה ],

והנה יש לדון עוד בתינוק שיכול ללכת אלא שהדרך מרובה וכדו' שאם יקחנו בעגלה ויקשרנו יתחייב ולא יהא הפטור של חי נושא את עצמו משום דהוי ככפות דמבו' לק' דף צד' ובר"מ דאין בזה הפטור דחי נושא את עצמו ולכאורה ראוי שלא יקשרנו בעגלה אלא יניחהו בלא קשירה[ואולי כפות הוא רק בקושר שתי רגליו להדדי ולא בקשרו למיטה ונושא המיטה וכמו דלא חשיב כפות ע"י שנושאו בידיו ומקיפו בשתי ידיו באופן שאינו יכול להשתחרר] וצ"ע בזה ולא ראיתי מי שעורר גם בזה ,

[עוד חידוש גדול כ' שם בהערה בשש"כ בשם מרן אא"ז זלל"ה דהלוקח תינוק לרופא יכול ליתן צעצוע בידו של התינוק אם ידו לעולם למעלה מעשרה אפי' בלא צורך פקו"נ משום דהוי מקום פטור ולכאורה הוא תמוה מאוד דלכאורה הוי ממש מוציא משא למעלה מעשרה דחייב ול"ש למה שנחלקו הרשב"א וש"ר אם הוא רק בעקירת והנחת גופו חשיב מקום חיוב או דגם כלפי אחרים חשיב מקום חיוב דעכ"פ הכא וודאי הוי כשאר משא שנושא למעלה מעשרה ואף דעל התינוק פטור[היכא דהוא חי הנושא את עצמו] מ"מ על מה שמחזיק בידו חייב והוי כמו כל משא וצ"ע טובא בזה]

עוד יש לדון במוליך עגלה ברה"ר ונתברר שאין עירוב באותו מקום או שנקרע העירוב או שמצא ביו"ט בעגלה דבר שאין בו צורך היום או שגירר עגלה מע"ש והחשיך עליו היום דהנה מבואר בר"פ מי שהחשיך שבמוליך חבילה והחשיך עליו היום יש היתר ריצה שירוץ עד שיגיע לבית וד' הרבה ראשונים וכן הכריע המ"ב שה"ה בכ"ד ולאו דווקא חבילה עי"ש בשו"ע ומ"ב שם ויסוד היתר ריצה הוא משום דבכה"ג ליכא הנחה כלל ועי"ש במג"א דבאמת פחות פחות מד"א עדיף מהיתר ריצה ורק כשא"א בגוונא דפחות פחות יהא מותר ריצה עי"ש אמנם עי"ש דעכ"פ ברה"ר דידן י"ל דלעולם שרי ע"י ריצה אפי' אפשר לו ע"י פחות פחות מד"א עי"ש ולכאורה נ' לפי הנ"ל דבמגרר עגלה לא יהא הדין דימשיך לרוץ דכיון דלעולם יש כאן עקירה והנחה אם ימשיך לגרר יהא חייב מדאורייתא על ד' אמות והכנסה ובכה"ג וודאי יניח שם כיון דבלא"ה כבר הניח ואי"צ אפי' להניח כלאחר יד כיון דבלא"ה כבר עשה הנחה גמורה[ואם הוא דבר שיש בו הפסד יהא שרי אח"כ להמשיך ע"י פחות פחות מד"א שינוח ביניהם לפוש ויזרקנו כלאח"י לביתו דהרי אפי' בהנחה גמורה התירו לזרוק כלאח"י כמבואר בביאוה"ל שם עי"ש]

והנה ד' הדגול מרבבה הוא דלעולם לא שרי' פחות פחות מד"א בשכח והוציא בשבת כיון דבכה"ג יש כאן עקירה והנחה גמורה עי"ש דתמה על המג"א דכ' דיש היתר פחות פחות מד"א בשכח והוציא בשבת אמנם כ' שם דבגוונא דהוציא ע"מ להצניע שרי להניח אבל בלא"ה חייב לרוץ לביתו [או עכ"פ לרשות אחרת אם לא נחוש לד' התו' דיש בזה חיוב כד' רוב האחרונים דלא חששו לזה] ולד' המג"א נ' דכיון דשכח והוי כמתעסק הוי ממש כמו ע"מ להצניע דאין כאן דעת הוצאה כלל וע"כ שרי להניח [ועיין רמ"א לק' באותו סימן שבשכח כיס בשבת עליו והוא בשוק יניח כלאחר יד ומבואר כהמג"א דיכול להניח אמנם במג"א נ' דיכול להניח גם כדרכו כמו כל ההיתר דפחות פחות מד"א דלא מצינו דמניח כלאחר יד ואולי ד' הרמ"א הם בכיס דווקא ומשום מוקצה צריך להניח כלאחר יד עוד יתכן דהרמ"א איירי בעומד ומצא שנמצא שהניח כבר בהנחת גופו וע"כ אין ראיה כלל למג"א דשרי להניח דאפי' להדגו"מ אם נח כבר אין לו היתר ריצה ומש"כ דעושה כלאחר יד הוא משום מוקצה אמנם עי"ש במג"א שמבואר שבכה"ג שייכא היתר ריצה ומשמע דהרמ"א לא איירי בעומד דא"כ ל"ש היתר ריצה דהוא ממש הכנסה מרה"ר לרה"י אמנם בד' הדגול מרבבה אולי י"ל כן ועיין בזה בתשו' נפש חיה סי' ה' מש"כ בענין הנחה כלאחר יד ובשש"כ שם ] אמנם ד' הדגו"מ הוא דרק ע"מ להצניע שרי ובי' הדבר הוא שהנה נחלקו הרש"י והר"מ דד' רש"י דההיתר דמפנה חפצים הוא היתר של מתעסק ומלאכת מחשבת כיון שבעקירה היה דעתו שלא ע"מ להוציא ואיכא דין מתעסק גם בעקירה אמנם בר"מ נ' דאי"ז חשוב עקירה ונ' הביאור דהתחלת מעשה הוצאה בעקירה אינה רק אם מתחיל בזה ההוצאה שדעתו להוציא אבל בלא"ה לא התחילה ההוצאה והוי כהנחה בלא עקירה דאין העקירה מתייחסת להוצאה ומעתה י"ל דס"ל לדגו"מ דבשוכח שיש כיס אצלו חשיב התחלה למעשה הוצאה כיון שלא היה דעת מפורשת לדבר אחר אמנם ד' המג"א דכל שלא היה דעתו להוצאה חשיב שאין כאן התחלה להוצאה ולדברינו לעיל מ"מ במגרר עגלה לכו"ע יניח כמש"כ המג"א,

והנה עיין בנפש חיה סי' ה' שנ' מדבריו דבסבור שיש עירוב ונתברר שהוא רה"ר אף דחשיב כמתעסק כמבואר בגמ' לק' דרבא ס"ל דחשיב מתעסק מ"מ כיון שהיה דעתו להתחלת מעשה ונתכוון להתחיל ולגמור ההנחה אף שלא ידע שיש כאן הוצאה מ"מ שייכא העקירה לההנחה [ונ' דלדבריו י"ל דלד' הר"מ בכה"ג אם נודע לו שנקרע העירוב קודם ההוצאה ורק אחר העקירה יהא חייב חטאת די"ל דלד' הר"מ כלל אין פטור של מתעסק בעקירה לבדה דאינה גוף המלאכה של ההוצאה רק תנאי בההוצאה וע"כ לא כ' כרש"י דמפנה חפצים הוא משום מתעסק בעקירה] וגם המג"א יודה בזה שעדיף לרוץ דבמתעסק איכא איסור דרבנן והוי עקירה והנחה גמורה מדרבנן ויש כאן מלאכה שלימה מדרבנן וע"כ עדיף לרוץ אף דיש בזה שבות של העברת ד"א ברה"ר אף בלא עקירה והנחה [וכמפורש מהא דעדיף פחות פחות מד"א אף דאיכא בזה הנחה מריצה עם חבילתו כמפורש במג"א לק' וע"כ דעצם העברת ד"א אסורה אף בלא עקירה והנחה והוא חמור יותר מהנחה לבד דגם אסורה מדרבנן ומזה יש להעיר על מה שבס' הלכות שבת בשבתו להגרמ"מ קארפ נקט דאין שום איסור בהעברה בלי עקירה והנחה וכן בהוצאה וכל האיסור כאן הוא רק משום שהוא הנחה מעקירה מרה"י והנחה ברה"י ואף דהעקירה מבעו"י אמנם מלבד דעצם הדבר דיהא בזה איסור הנחה ברה"י הוא רחוק וגם דחק שם ד' הרשב"א בעבודת הקודש וגם מוכח להדיא לד' הר"מ מהסו' דדף קנג' דאף בלא עקירה והנחה בחבירו אסור ורק בבהמתו שרי דהרי לדעתו כל ההיתר הוא כשאין עקירה ולא הנחה מלבד זאת מוכח כן להדיא ממה שעדיף פחות פחות אף דעושה ממש הנחה ברה"ר מריצה שאינה אלא הנחה ברה"י וע"כ דגוף ההעברה אסור ואף חמיר יותר מהנחה גרידא וכבר עמד בזה בנפש חיה שם ועיין גם במ"ב בסי' שנד' בשם הפמ"ג לענין דלי התולה ע"ג באר דמבואר שם במ"ב די"ל דאף הוצאה בלא עקירה והנחה אסור ]מ"מ עדיף הך שבות מעקירה והנחה גמורה עי"ש אמנם לפמש"נ נראה דהמגרר עגלה מ"מ לא ירוץ אפילו בכה"ג אלא יפסיק הנחתו לכו"ע וכמוש"נ ,ובענין זה עיין בשו"ת ארץ צבי להגאון מקוזיקלוב דהביא ראיה מהגמ' עירובין ט"ו דלכאורה מפורש שם דבסבור שהוא מותר ונתברר שהוא אסור דיניח ולא עיינתי היטב בראיה זו,וע"ע פמ"ג שם ע"ד מג"א שיש לו שם דרך חדשה בד' מג"א [ולפי"ז יש לדון ליישב מד' הרמ"א לקמן]

ובענין זה יש להעיר במש"כ בס' ארחות שבת וכ"כ בס' שבת בשבתו להגר"מ קארפ דהעדיפות הראשונה במוצא חפץ ע"ג ברה"ר שימשיך ללכת עד שימצא מקום פטור להניח ע"ג ולדידי אין הדבר ברור דהרי מצינו דפחות פחות מד"א עדיף מריצה ואף דבפחות פחות יש הנחה מ"מ איסור העברת ד"א בלא עקירה והנחה גרע מהנחה גרידא וא"כ לכאורה לד' המג"א דבשוכח כיס ע"ג בשבת יניח עדיף זה מלחפש מקום פטור משום דילך ד' אמות ברה"ר ועדיף הנחה לבדה מהעברה דד' אמות ובפרט אם יניח כלאחר יד כמבו' ברמ"א י"ל דעדיף טפי וצ"ע בזה, **ובכל זה רק לעורר באתי וח"ו לא להלכה ולא למעשה** ,

עוד ראיתי בשש"כ סי' יח' בשם אא"ז זלל"ה שנקט להלכה כד' המג"א וכ' דבזמנינו גם הדגומ"ר מודה דחשיב כמפנה חפצים עי"ש דביאר ד' הדגו"מ דבזמן הגמ' הלא אסור גם בביתו ליטול דבר שיכול לשכוח ולצאת וע"כ לא הוי ממש כשכוח מעיקרא וע"כ ס"ל לדגומ"ר ששאני ממפנה חפצים דהכא יש כאן פשיעה שיצא כשהכניס לכיסו והוי כמו ע"ד הוצאה משא"כ בזמנינו שאין מקפידים בזה עי"ש וזהו חידוש גדול,

ואגב אכתוב כמה הערות[וכמובן לא להלכה ולא למעשה] בספר החשוב שש"כ בענייני הוצאה ,

בסי' יז הערה כח' הביא ד' מרן אא"ז זלל"ה ובמהדורה חדשה כ' לכאורה דדין אין כרמלית בכלים ל"ש היכי דכפה הכלי ולכאורה זהו חידוש גדול דהרי וודאי לא פקע מיניה שם כלי בזה גם עיקר הסברא בדין אין כרמלית מבואר בתו' דהטעם משום דלא קבוע[ועיין מג"א סי' רסו' ]ולכאורה גם כה"ג דכפה הכלי הרי הכלי אינו קבוע בקרקע וא"כ לכאורה וודאי שייך בזה הדין דאין כרמלית וכמו בטרסקל למטה מעשרה דאמרי' בזה אין כרמלית בכלים כמבואר בתו' בדף ה' עי"ש וד' המהדורא הראשונה כלל לא נתבארו ונ' קצת שכוונתו שם להשיטות דהוי מקום פטור דגם בכה"ג שהשוליים עצמם הם פחות מג"ט מן הקרקע ומ"מ הוי מקום פטור כיון דיש מחיצות יותר מג' ולכאורה באמת הטעם הוא כמבואר בגמ' לעיל לגבי צואה דהיכא דלא דרסי רבים פקע מיניה שם רה"ר ונעשה מקום פטור ןא"כ ה"נ הכא כיון שיש מחיצות יותר מג' כבר לא דרסי ביה רבים אבל מצ"ע ל"ל שם מחיצה כלל ,

בענין עמד לכתף אי חשיב מונח כלפי אחר עיין היטב מ"א סי' שז' ובסי' שכה' ולעיין במ"ב סי' רסו' דבשנים עדיף דבכה"ג אי"צ לישב ומבואר דאפי' עמד לכתף אם אחר גומר שרי ואין בזה משום שנים שעשאוה ובעצם הס' נ' לכאורה דפשוט דהוי מונח ובפרט לד' תו' דהחיסרון בהנחה ע"ג אדם הוא דהוי אגוז ע"ג מים א"כ לכאורה כשאינו נע חשיב הנחה וכ"ש לרש"י קנג' דהוי הנחה גם במהלך גם מש"כ שם החזו"א בעמד לכתף ע"ג קרקע לחלק בין תוך ד"א לאחר ד"א הוא דבר הצ"ב מאוד, בענין רה"ר מקורה משמע במג"א רסו' דאף לבוד מהני בזה ,

**ג**, והנה בכל מהלך לרבנן יש לעיין מ"ט לא נימא דכשמגיע לד' אמות יתחייב וכמו מגרר דאף דאכתי מהלך הוא ולא הפסיק הילוכו מ"מ הא ילפי' ממגרר דאף דלא הפסיק מעשהו מ"מ חייב וכ"ש בעמד לכתף אחר ד"א אמאי לא יתחייב ומאי גרע מהיכא דמגרר וממשיך ההילוך דמ"מ חשיבא הנחה לחייב וה"נ הכא יהא חשוב הנחה ואף דלרבנן ליכא בזה חלוקת מעשה כיון דלדידהו ליכא הסברא דמהלך כעומד מ"מ לכאורה הא לא גרע ממגרר דיש כאן התחדשות בזה שממשיך הילוכו ואילו הפסיק הילוכו היה כאן הנחה,

ואמנם לד' תו' לעיל דס"ל דבמהלך איכא הסברא דאגוז ע"ג מים שהאדם הוי כמקום נע א"כ הכא נמי נהי דיש כאן מעשה עקירה והנחה כלפי האדם מ"מ החפץ שעל גביו חשיב כמונח ע"ג דבר נע וכמו מים דהן עצמן חשיבי כמונחין ומ"מ חפץ שע"ג כיון דעומד ע"ג דבר נע אין כאן הנחה כלפי החפץ ומסתבר לפי"ז דה"ה המניח על חפץ הנגרר יש בזה חיסרון דאגוז ע"ג מים [ועיין מג"א הנ"ל דהמניח על העגלה ליכא שביתת בהמתו] אמנם אכתי אינו מיישב לד' רש"י לק' דף קנז' דמבואר לכאורה מדבריו דהמניח על אדם מהלך חשיב מונח וכן לד' תו' אכתי לא מיושב דהניחא כלפי מהלך אבל בעמד לכתף ל"ש סברא זו כיון דעכשיו החפץ לא נע וא"כ וודאי המניח ע"ג ל"ש בזה חיסרון דאגוז ע"ג מים [אמנם עיין חזו"א שדן בזה אבל מ"מ חיסרון זה דאגוז ע"ג מים מסתברא דל"ש בזה וכן מוכח מד' התו' דהוכיחו דאיכא חיסרון דדבר נע רק ממניח ע"ג האדם לק' דף קנז' אבל לא הוכיחו מחיסרון דמהלך המבוארת להדיא בסוגיין דמהלך הוי עקירה כלפי החפץ והיינו ע"כ משום דהתם וודאי טעמא אחרינא הוא וכדחזי' מדינא דעמד לכתף דלא מהני ג"כ באדם מהלך אף דל"ש הסברא דאגוז ע"ג מים,

אמנם י"ל בזה דעיקר סברת רבנן היא דלא אמרינן מהלך כעומד הוא משום שהוא כמו עמד לכתף דלא מהני וכל הסברא דעמד לכתף שייך בעקירת גופו והנחת גופו ולא בעקירת והנחת חפץ [וכמבואר בשי' לר"ן כאן] ומשו"ה חלוק בזה מהלך ממגרר דמגרר הוי עקירת והנחת חפץ וביאור הדבר י"ל דדוקא היכא דבעי' לקבוע הנחת החפץ ע"י הנחת גופו בעי' הנחה גמורה בהנחת הגוף כדי שיחשב כמניח ג"כ החפץ וע"כ כל שאין כאן הנחה גמורה כיון דהוא רק עומד לכתף לא חשיב הנחה כלפי החפץ וכן נ' מלשון רבינו חננאל בסוגיין שכ' שע"י שעומד לפוש הוי כמניח החפץ מעליו עי"ש וכן נ' ל' הרמב"ם בפרק יג' משא"כ בהנחת חפץ סגי בזה בכל הנחה להחשיבו כמונח אמנם י"ל עוד סברא אחרת בזה דדוקא בחפץ דמצ"ע עומד כאן ואינו יכול לצאת א"כ נקבע במקומו אבל היכא דהוא האדם עצמו קביעותו ברשות תלויה בדעתו אם דעתו להמשיך הילוכו דאדם שיש לו דעת וביכלתו להלך מהמקום ע"פ רצונו אין נקבע הנחתו רק בשעה שדעתו לנוח וה"ה בבהמה כשמהלכת לא חשיבא כמו מגרר כמבואר לק' דף קנז' כיון שבדעתה תלוי ההילוך וע"כ שאני הילוך דאדם ובהמה ממגרר דהילוך דאדם ובהמה בעי' שיקבעו עצמם במקום הזה וממילא דגם עמד לכתף לא מהני [ולפמש"נ נראה דגם בבהמה אם עומדת לכתף וכדו' לא יהא בזה איסור דשביתת בהמתו]כיון דאין קובע עצמו כאן וממילא דגם הנחת הגוף אין כאן ועיין בשו"ת נפש חיה שהביא בשם חותנו הישוע"מ סברא בזה ויתכן שזהו כוונתו עי"ש [ונראה לומר נ"מ בשתי סברות אלו לעניין תחומין לד' הישוע"מ סי' נב' שם דס"ל דלענין תחומין דבר תורה של יב' מיל בעי' עקירה והנחה ואדם המהלך מע"ש בלא הפסק אינו עובר באיסור תחומין עי"ש א"כ אי נימא דהוא חיסרון רק כלפי הנחת החפץ שעליו אבל הנחת גוף יש כאן א"כ לעולם כלפי גופו חשיב כמו מגרר ויהא בזה איסור תחומין כלפי הוצאת גופו חוץ לתחום אמנם אי נימא דהוא ג"כ חיסרון בהנחת הגוף משום דהילוך דאדם ובהמה שאני דל"ח מונחים ברשות רק בקובעים עצמם ברשות א"כ לא יעבור באיסור תחומין [ונמצא לפי"ז דד' הישועות מלכו שם שהמהלך בע"ש אינו עובר איסור תחומין דבר תורה הוא לשיטתו בסברא הנ"ל שהביא הנפש חיה בשמו דהילוך דאדם ובהמה שאני דלפי"ז הוא ג"כ חיסרון בהנחת הגוף] אמנם אכתי יש להעיר מל' הגמ' בכתובות דף לא' דטעמא דעמד לכתף אינו הנחה הוא משום דאורחיה הוא ומשמע דכל שהוא דררך הוצאה ל"ש שיפסיק ולא נ' דזהו סברא מיוחדת באדם וכ"ש לפי מה שהוכיח החזו"א מד' תו' בדף ח' דאיכא דין עמד לכתף גם בהנחת חפץ ודלא כהשי' לר"ן כאן שנקט דל"ש רק בהנחת גופו אמנם עיין בשפ"א לק' צא' וכן הביא הנפש חיה בשם הישועות מלכו דזהו גופא דחיית התו' שם דעמד לכתף שייכא רק בהנחת גופו],

והנה יעויין בריטב"א בעירובין וכן הוא להדיא ברבינו חננאל בעירובין לג' דהא דרבא דמעביר דרך עליו דפי' הר"ח וש"ר שהוא משום דהיד הגיעה למקום הגוף הוי הנחה וכ' רבינו חננאל שם דלבן עזאי הוי מונח בכה"ג וכן הוא בריטב"א דלבן עזאי וודאי חשיב מונח בכה"ג וצ"ע טובא מ"ש זה לד' בן עזאי הא בן עזאי איירי במהלך וחשיב עקירה ע"י שעקר רגלו והנחה בהנחת הרגל וכמש"כ רש"י בכתובות ל"א ומ"ש זה להכא שעומד במקומו ואינו מהלך אלא מעביר בידו בלא שינוח ועיין באבני נזר מש"כ בזה ונ' לומר בזה באופן אחר דהנה בגוף ד' רש"י שכ' שבשעה שעוקר הרגל הוי עקירה צ"ב טובא הא כיון שאכתי האדם עומד באותו מקום [דלכאורה פשוט שאדם העומד על רגל אחת חשיב מונח ]א"כ מ"ט חשיב עקירה על החפץ וע"ע בנפש חיה שעמד ג"כ דעכ"פ לא גרע מזירזא דקני דהתם נמי כל החפץ נעקר אלא חלק קטן לא נעקר ממקומו וכ"ש הכא דאכתי עומד ברגלו אחת על הריצפה ,

ונראה הביאור בזה דלעולם כל שיש כאן כבר תחילת מעשה לעקירה ממקומו חשיב כבר עקירה וע"כ עקירת הרגל כיון שע"כ הויא זה התחלה של הנחת הרגל שבה נשלמה העקירה וההנחה ממקומו א"כ הויא כבר עקירה משעה שעוקר הרגל ולפי"ז נ' דיש לבאר פלוגתא דבן עזאי וחכמים דנ' דד' בן עזאי היא כמו שהק' לעיל דלכאורה הוי כמגרר וע"כ ס"ל לבן עזאי דבאמת מהלך כעומד אמנם נ' דל"ש להחשיב כמגרר אלא בהנחת הרגל אבל כ"ז שעקר רגלו כבר יש כאן תחילת מעשה ביחס להמשך ול"ש להחשיבו כהנחה וכמוש"נ לעיל [ומשא"כ במגרר הוי הנחה דמה שממשיך אח"כ הוי התחדשות דאכתי לא התחיל מעשה זה ורק ע"י שגורר ומניח במקום אחר נעשה באותה שעה עקירה והנחה ] וכל מה שיש לדון הנחה הוא רק בשעה שהניח רגלו ואע"פ שממשיך בהילוכו ופוסע עוד מ"מ י"ל דזה לא גרע ממגרר והוי פעולה חדשה במה שממשיך ללכת אח"כ עוד פסיעה דיש לדונו כהתחדשות דאחר שהניח הרגל א"כ כבר נגמרה הנחה ועכשיו מתחיל עקירה חדשה ונראה דיש לדון מתי הוי גמר הההילוך הראשון דלכאורה הרי בשעה שמניח רגלו הראשונה על הקרקע כבר נעקרת עמה הרגל השניה והוא התחלה לפסיעה הבאה א"כ מתי יחשב הנחה הרי כבר התחילה העקירה הבאה ונראה דד' בן עזאי היא דלעולם בשעה שמגיע הרגל השניה כנגד הרגל הראשונה חשיב שחזר למצב הנחה כיון דהנחה גמורה כשאדם מפסיק ללכת הוא משווה רגליו להדדי וע"כ התחדשות הילוך חדש הוא ממצב זה כיון שמה שנעקרה רגלו השניה כדי לפסוע עוד ל"ח עקירה לפסיעה הבאה רק משעה שיוצאת מכנגד רגלו הראשונה כיון דעד השתא לא חשיבא התחלה להנחה חדשה דהרי עד השתא יכול להתפרש כגמר ההנחה הזאת דהרי גם אם יפסיק עכשיו הילוכו יהא צריך להחזיר רגלו עד מול רגלו הראשונה ולנוח שם וא"כ פעולה זו לא מוגדרת לעקירה והתחלה להנחה חדשה ואף דבשעה שמגיע הרגל לכנגדו הוא עקור ולא הניח רגלו אפי' לרגע מ"מ רואים זאת כהתחלה חדשה אבל לד' רבנן כיון דלעולם כשמגיעה הרגל השניה כנגד הראשונה כבר היא עקורה ובאמצע מעשה של התחלה למעשה חדש לעולם ל"ח הנחה,

ונראה דיש לדון דזהו מה שדימה הריטב"א דינא דמעביר דרך עליו לד' בן עזאי דהנה צ"ב סברת הראשונים דכיון דבא כנגד גופו הוי מונח דהרי הוא באמצע מעשה ונראה דשורש הסברא היא דכיון דהמצב הקבוע הוא עם גופו חשיב מה שמביא עד כנגד גופו כהחזרה למקומו ואח"כ כשמממשיך למקום אחר כפעולה חדשה ומעתה נראה דלד' בן עזאי דס"ל דאף דהרגל כבר נמצאת בתחילת מעשה של הילוך חדש מ"מ בשעה שהיא מגיעה כנגד רגלו הראשונה הוי הילוך חדש א"כ ה"ה במעביר בידו ועובר כנגד גופו אף דלא הניח ידו מ"מ ראוי להחשיבו כפעולה חדשה ורק לרבנן דכיון דהרגל השניה היא באמצע מעשה ל"ח התחדשות אף בשעה שיוצאת מכנגד רגלו א"כ ה"ה הכא י"ל דלא הוי הנחה וצ"ע בזה,

אמנם שוב התבוננתי בד' הריטב"א ומלשונו נ' יותר דלא פירש כד' התו' בשם הר"ח שמה שבא כנגד גופו הוי מונח אלא דס"ד לומר דכיון שגופו נייח לא מהני מה שידו לא נחה ולפי"ז א"ש יותר הסבר האבנ"ז הנ"ל עי"ש אלא שצריך הרבה הסבר דזה וודאי שהעומד ברשות אחת ומוציא לרשות אחרת הוי הוצאה כמבואר במתני' ולא פליג ע"ז בן עזאי דזהו דין מושיט ומפורש בגמ' דמודה בן עזאי במושיט ואע"ג דגופו נייח ורק ידו עושה ההוצאה וא"כ מ"ט לענין העוקר חפץ מן הקרקע ומניחו בקרקע לאחר ד' אמות ע"י פעולת ידו ל"ח הוצאה,

ונ' דבי' הדברים הוא דהריטב"א לשיטתו לעיל דף ג' דס"ל דמונח גרידא אף בלא מעשה הנחה מהני לבטל עקירה הראשונה עי"ש שנקט להדיא כהרעק"א שאף אם הנחת גופו לא הוי הנחה מ"מ א"א לחייב על עקירה הראשונה שהטעין על עצמו עי"ש וממילא ס"ל דבמושיט דעלמא הרי מוציאו לרשות אחרת וידו לא נייח וממילא דנהי דכל זמן שהיה ברשות אחת היה מונח ונתבטלה עקירה הראשונה מ"מ בשעה שמוציא ידו לרשות אחרת הוי עקירה וחייב [וכ"ז לבן עזאי אבל לרבנן כ"ז שהיד נעה הוי כמו מהלך שלא חשוב מונח וכמו שבי' האבנ"ז שס"ל לרבנן דלא תליא בעמידת הרגלים אלא בתנועת הגוף או היד עי"ש ואכתי יש כאן עקירה הראשונה ובאמת נמצא דלבן עזאי אין כלל מקום להסתפק בדין עקירת גופו דלעולם כל מעביר מרה"י לרה"ר גם כשהרים מן הארץ נתבטלה עקירה הראשונה ואין כאן אלא עקירת הגוף ] ומשא"כ בד' אמות ברה"ר דהוא באותו רשות מתבטלת עקירתו ע"י המונח שגופו נח ונתבטלה עקירתו מיד ואין המשך בין העקירה להנחה וה"ה במקום פטור בשעה שנכנס לרשות הגוף כיון שגופו נח שם הוי מונח ומפסיק בין העקירה להנחה ולפי"ז הא דמודה בן עזאי במושיט אינו משום שבמושיט ל"ש מהלך כעומד דוודאי שם הוי עומד אלא דטעמא דמודה הוא משום דבכה"ג ידו לא נייח כיון שהוא ברשות אחרת אבל המושיט ד' אמות ברה"ר פטור לבן עזאי וגם כשאינו מעביר דרך גופו אלא מושיט ממנו והלאה ד' אמות מ"מ פטור אמנם הסבר האבנ"ז בד' בן עזאי ורבנן הוא מחודש מאוד דלכאורה טעמא דרבנן אינו משום דהכל תלוי בגוף דלכאורה כמו שמצינו היכא דידו לא בטילה לגוף כמו ברשות אחרת דמ"מ יש מעשה של היד מצד עצמה א"כ ה"ה הכא יש מעשה העברת ד' אמות מכח היד אלא דרבנן ס"ל דכיון דהגוף נע יחד עם הרגלים אין מחשיבים הנחת הרגליים אבל כל זמן שהיד או הגוף פועלים בנפרד מהרגלים וודאי לא ניזל בתר עמידת הרגלים וצ"ע בזה ,

ועכ"פ לעיקר הסברא למדנו לפי"ז דרך חדשה במה שחלוק מהלך ממגרר דמגרר חשיב התחדשות בכל גרירה דכ"ז שלא גרר עוד אין כאן גם התחלה לגרירה הבאה אבל הכא כיון דבשעה שרגל הראשונה מונחת כבר יש התחלה לפסיעה שניה הוי זה חיסרון בהנחה ,

אמנם אכתי לא מתיישב בזה מ"ט עמד לכתף לא מהני דהרי התם יש כאן הנחה גמורה ואין כאן התחלה למעשה חדש אמנם נראה בזה דהנה הקשו האחרונים מ"ט לבן עזאי הויא הנחה בהנחת הרגל הא לא גרע מעמד לכתף דלא הוי הנחה וכ' האחרונים דבן עזאי פליג וס"ל דעמד לכתף לא מהני ולפי"ז נמצא דבזה פליגי רבנן ובן עזאי אם הנחת הרגל הוי הנחה או דל"ח הנחה כיון דהוי כעמד לכתף אמנם כבר דייק הגרנ"פ בד' הר"מ שאינו כן דהר"מ כ' הטעם בעמד לכתף דהוא משום דהוי כמהלך ומבואר דהא דמהלך אינו הנחה אינו משום דהוא כעמד לכתף אלא אדרבא הא דעמד לכתף לא מהני הוא משום דהוא כמהלך וא"כ צ"ב מהו באמת הטעם דלבן עזאי הוי הנחה מ"ש מעמד לכתף

ונ' דלפי מש"נ לעיל יש לפרש הדברים ונראה הביאור דהנה נ' דלד' בן עזאי גדר העקירה וההנחה הוא כמבו' ברש"י דעקירת הרגל הויא עקירה והנחתה הויא הנחה ונ' דגדר העקירה היא במה שמתחלת כאן פעולת ההנחה של הרגל שעי"ז ישתנה מקומו של החפץ ונמצא דעיקר העקירה היא ביחס להנחת הרגל דהתחילה כבר משעת עקירתה וא"כ ל"ש לומר כאן דמשום דהנחת הרגל הויא כעמידה לכתף לא תחשב כהנחה דהרי מעולם לא היתה כאן עקירה אלא לזה שע"יז אח"כ יניח רגלו וודאי יש כאן גמר העקירה בהנחת הרגל וצריך עקירת רגל חדשה להנחת רגל הבאה ואין שייכות בין עקירה והנחה הראשונה לעקירה והנחה שאחריהם אמנם לד' רבנן דהילוך לעולם ל"ח הנחה והוא מעשה אחד של הוצאה בלא הפסק דהילוך לעולם הוא עקור ואין שעה שהוא מונח א"כ בשעה שמתחיל להלך חשיבא עקירה עד שיפסיק וינןח מהילוכו דזהו גמר העקירה וא"כ בזה י"ל דעמידה לכתף שנעשית לצורך ההילוך לא חשיבא גמר לפעולת ההילוך וחשיב עדיין כמהלך והיינו דלבן עזאי העקירה היא עקירת הרגל וזו וודאי נסתיימה בהנחת הרגל אבל לרבנן פעולת הילוך היא עצמה עקירה וממילא דמסתיימת רק בגמר ההילוך ובזה איכא הסברא דעמד לכתף דלא חשוב גמר ההילוך רק בעמידה לפוש וזהו שכ' הר"מ דעמד לכתף הרי הוא כמהלך והיינו דכיון דהעקירה היא ההילוך כ"ז שלא גמר הילוכו לגמרי חשיב אכתי עקור כמו מהלך אבל לבן עזאי מהלך גופא לא הוי עקירה וממילא דל"ש עמד לכתף וכנ"ל,

ד, והנה לענין מעביר דרך עליו מבואר בגמ' דף ח: דחייב וביארו הראשונים דעיקר החידוש של רבא הוא בזה דלא אמרי' דכיון שבא כנגד גופו הוי כמונח עיין תו' בשם הר"ח

ולכאורה צ"ע דגם אם יש סברא להחשיבו כמונח בשעה שבא כנגד גופו מ"מ הא כמו דלא חשיב הפסק כל שהוא במעשה אחד כמו במגרר דאף דהוי הנחה לחיובא מ"מ לא מבטל כל דהוא במעשה אחת ולא הפסיק מעשהו א"כ ה"נ הכא כיון דהוא במעשה אחד מה יפסיקו ועוד הא לכאורה עכ"פ הוי כמו עמד לכתף דאף אם נדון דכנגד גופו הוי כמו עצירה דהוי התחלה אחרת מ"מ לא גרע מעמד לכתף דהרי באמת לא הפסיק כלל והיה נ' לכאורה דכל החיסרון דעמד לכתף הוא דל"ח מונח על ידו וע"כ במהלך שהאדם עקור ולא מונח לא נעשית הנחה ע"י עמידה לכתף אבל הכא כיון דהאדם מונח אי"צ הנחה ליתן לו דין מונח וזהו רק סברא דכל שהוא המשך מעשה אחד כיון שלא הרגיע ידו אין כאן הנחה א"כ בזה ל"ש דין עמד לכתף אמנם לק' יתבאר דע"כ לענין הנחה לחיובא אינו הנחה ודמי למהלך דאינו הנחה אף בעמד לכתף וא"כ ע"כ קשה כנ"ל ועיין לק' ועוד צ"ע מ"ט חייב הא מיד בשעה שמגביהו הא הוי כמונח ואף דמנענע ידו מ"מ לכאורה חשיב מונח וכמו כל אחד המנענע ידו דחשיב החפץ מונח א"כ יחשב הפסק אמנם בזה י"ל כמש"כ תו' בעירובין דכל שלא הניח למקום אחר אין כאן הנחה אמנם אכתי צ"ע דמשמע בראשונים דה"ה בעומד במקום פטור יחשב מונח רק בשעה שמגיע החפץ כנגד ידו וצ"ע הא בכה"ג איכא הנחת ידו שמניח ידו ברשות מקום פטור ומ"ט לא הוי הנחה ויותר צ"ע לשי' הראב"ד דבעינן שירגיע ידו ומ"ט בעי' הרגעת היד הרי לכאורה יש כאן הנחת ידו ומבואר מזה דכל שלא הרגיע ידו ולא הפסיק מעשהו אין כאן הנחת היד אע"ג שעשה מעשה הנחה ולכאורה יסוד הדבר הוא כמבואר לענין מגרר דאף דחשיב הנחה לחיובא וע"כ דיש בזה מעשה הנחה מ"מ לא נגמר מעשהו רק בשעה שמפסיק גרירתו וה"נ הכא אין נגמרת מעשה ההנחה רק בשעה שהפסיק תנועת ידו ולפי"ז יתכן דלענין הנחה לחיובא וודאי דאף היכא דאכתי מנענע ידו ומוציא לרשות אחרת מ"מ יהא חייב והמוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר יחשב הנחה בשעה שהכניס לרה"ר אי לאו דידו לא נייח ואדם העומד ברה"ר ומוציא מרה"י לרה"י ועובר דרך היד המונחת ברה"ר יהא חייב[ונ"מ טובא לד' הב"ח דמרה"י למקו"פ מותר להוציא אף מדרבנן דבכה"ג אם יעמוד ברה"ר ויניח על מקו"פ יהא חייב חטאת] אף שלא הרגיע ידו וממשיך הוצאתו לרה"י אמנם לא נ' כן לד' הראב"ד עיין בחזו"א כאן וגם משמעות הדברים דכל דלא הפסיק מעשה ידו אין כאן גם הנחה לחיובא ועיין גם רעק"א בדף ג' דמבואר שם דאי ידו נייח מ"מ אם לא הרגיע ידו אין כאן הנחה לחייבו [ויש לחלק בזה דהיכא דהוא ברשות אחרת דל"ש לדון מחמת הנחה של הגוף רק של היד בעי' שתנוח ] וצ"ע מ"ש ממגרר דאף דלא הפסיק מעשהו מ"מ איכא בזה הנחה לחיובא,

והנה לענין מהלך נ' לעיל דטעמא דלא הוי הנחה גם לחיובא ולא דמי למגרר הוא משום דהיכא דבעי' לעקירת גופו והנחת גופו בזה לא מהני כיון דלא גרע מעמד לכתף ומשו"ה מהלך לאו כעומד ומשא"כ במגרר דיש לחפץ הנחה מצ"ע לא נ"מ במה שדעתו להמשיך דהחפץ מצ"ע הוי מונח ולא תליא במחשבת האדם כיון שאין באה ההנחה על ידו אמנם א"כ צ"ע דכיון דאמרי' בזה דהנעת היד הוי כמו מהלך לענין זה א"כ ה"ה כלפי דינא דעמד לכתף א"כ מ"ט לענין כנגד גופו אמרי' דחשיב מונח דלכאורה לא גרע מעמד לכתף וכנ"ל והדבר קשה מיניה וביה מ"ט לענין הנחה לחיובא אמרי' דל"ח הנחה כיון דהוי כעמד לכתף ולענין הנחה לפטורא אמרי' דל"ש הפטור דעמד לכתף [ואמנם למסקנא לד' המהרש"א אתי שפיר די"ל דעמד לכתף במקו"פ פטור ומשא"כ בד' אמות מבו' בגמ' דלא מהני להחשב הנחה להפסיק אמנם אכתי צ"ב טובא מה דס"ד דאף בד' אמות מהני הרי עמד לכתף מפורש בברייתא דלא מהני בתןך ד' אמות],

והנה ד' תו' בעירובין דף כ' דלהנחה לבטל עקירה הראשונה בעי' שיעשה מעשה הנחה ולכאורה צ"ע לפי"ז בסוגיין כיון דעד השתא לא הוי מונח ונעשה הנחה כשבא תחת ידו א"כ אין כאן הנחה ע"י מעשה ולכאורה גם בהרגעת היד להראב"ד קשה כמבו' שם בתו' דגם הרגעת היד אינה מפסקת העקירה לרה"ר כל שהיה חשוב מונח תחילה דהרי החזו"א ביאר שם מ"ט לא הק' ממתני' דעוקר מיד עני והכניס חייב הא בשעה שהיה בחוץ היה חשיב כמקום פטור וא"כ יחשב שהביאו ממקום פטור וכ' החזו"א דזה פשיטא לתו' דכ"ז שלא הרגיע היד אין כאן הפסק לעקירה הראשונהואין כוונת החזו"א דכ"ז שלא הרגיע היד ל"ח מונח במקו"פ כלל דמוכח בתו' דף ג: דאם היה ככרמלית היה חייב אף דלא הרגיע ידו וכוונתו רק דבכה"ג וודאי לא יועיל לבטל עקירה הראשונה וכל קו' תו' הוא בהרגעת היד ומ"מ כ' תו' דאף דע"י הרגעת היד יש מקום לבטל עקירה הראשונה מ"מ כיון שלא הניח במקום אחר ממה שהיה מונח תחילה ל"ח מעשה הנחה ול"א דגוף הרגעת היד הוי מעשה הנחה והכא נמי בסוגיין הרי מעיקרא גם כבר מצ"ע היה מונח בגוף דהרי גם כשלא מרגיע ידו הוא מונח בגוף אלא שלא נתבטל עקירה הראשונה כיון שלא הרגיע ידו וא"כ כשמרגיע אינו עושה מעשה הנחה ממקום למקום אלא מפסיק מעשהו וממילא הוי מונח במקום שהיה בתחילה ויש קצת לדחות קו' זו וצ"ע ],

ולכאורה היה נ' לתלות מש"כ תו' כאן במה שיש לחקור אם ביד שעומדת ברשות וחפץ עליה היכן הוי הנחת החפץ אם בקרקע שתחת היד או בקרקע שכנגד הגוף והנה בפי' הר"ח לעיל בדף ה' שהביאו התו שם דהוכיח ממעביר מימינו לשמאלו ד' אמות דפטור דע"כ גם כשזורק ואח"כ נעקר ותפסו ל"מ הנחתו ולכאורה צ"ע מ"ש זה לזה הא התם י"ל דאין כאן כלל העברה דכל הזמן היה במקום אחד שהוא בגופו וע"כ מבואר מזה דבידו בתר גופו המקום הוא כנגד היד וע"כ כשהעביר מימינו לשמאלו חשיב העברה של ד' אמות דכל יד הוי מקום בפ"ע והא דלא מהני הוא רק משום דסו"ס לא היה שינוי מקום וע"כ הוכיח מזה לענין זורק ובא אח"כ לרשות השניה ותפסה דסו"ס אין כאן שינוי מקום ולשיטתו אף דחפץ שביד אדם הוי כמונח מ"מ יש כאן אכתי כל הזמן הנחה חדשה במקום אחר וע"כ י"ל דהוי מעשה הנחה במה שמזיז ידו שעוקרו מקרקע שכנגד היד למקום החדש שהעביר ידו כנגדו [וכל ד' תו בעירובין הוא לענין מה שנעשית היד מקו"פ זה לא נעשה ע"י מעשה הנחה אבל הכא כל קביעות מקום חדשה הוי מעשה הנחה ] וגם בד התו' רא"ש שם אף דפליג על הר"ח מבואר להדיא דזורק מימינו לשמאלו חייב בהעביר ד' אמות וע"כ הקביעות הוא במקום היד וא"ש ונמצא די"ל דהר"ח בסוגיין שדן שיחשב מונח ע"י מה שמביא כנגד גופו הוא לשיטתו בזה והנה עצם החקירה אם מונח במקום היד או במקום הגוף אפשר לתלות עוד ג"כ בפלוגתת רש"י והר"ח בדף ג' דד' רש"י שם דידו לא נייח היינו שהיד חשיבא עקורה אלא דכ' הראשונים דמ"מ כשהיא ברשות הגוף מונחת אגב הגוף אבל היא מצ"ע אין לה הנחה כלל וממילא נ' שע"כ גם כשהיא ברשות הגוף ההנחה היא בגוף ולא ביד כיון דיד מצ"ע אינה נחה וי"ל בזה אמנם ד' הר"ח שם דכל החיסרון בידו לא נייח אינו משום דיד מצ"ע הוי עקורה אלא אדרבא יד הוי נחה אלא עיקר החיסרון הוא משום דידו נגררת אחר "רשות" הגוף אבל באמת היד נחה מצ"ע וע"כ מסתבר שמקום הנחת החפץ הוא במקום היד וממילא הוי מעשה הנחה וכמוש"נ אמנם בראשונים צ"ע בזה דכפי שנ' לד' הרמב"ן והר"ן בד' רש"י לכאורה ל"ש כ"כ סברא זו וצ"ע אם לדבריהם ל"ש פי' הר"ח וצ"ע בזה ,

ואשר נ' דמוכח מכל זה דהך סברא דבא כנגד גופו אינו סברא רק דחשיב איזה הפסק דא"כ אכתי לא גרע מעמד לכתף וכמוש"נ אלא עיקר הסברא היא דהוו מעשים חלוקים לגמרי דדנים מעשה ההבאה אליו לכנגד גופו למעשה אחד ומעשה ההושטה ממנו מכנגד גופו למעשה אחר [ושורש לדבר מצינו לענין הכנסה דעני והכנסה דבעה"ב דחלוקים במעשיהם דזה הושטה ממנו וזה הבאה אליו ולא ילפי' מהדדי עיין בריש המס' ]וממילא דל"ש בזה הסברא דעמד לכתף דהרי כל העקירה חשובה כעקירה רק כלפי ההבאה אליו וממילא בשעה שבא אליו כנגד גופו ע"כ נגמר מעשהו לגמרי ויש כאן עקירה חדשה למעשה הושטה חדש [ועיין לעיל במה שנ' ההסבר בפלוגתתת בן עזאי ורבנן דלא תליא בדין עמד לכתף דלבן עזאי דהעקירה היא עקירת הרגל וודאי ל"ש דהנחת הרגל תחשב רק כע"מ לכתף כיון דכל העקירה לא היתה אלא להנחתה ל"ש בזה הסברא דעמידה לכתף ורק לרבנן דהילוך הויא עקירה א"כ כל זמן שלא נגמר ההילוך הוי אכתי עקור ועמד לכתף אכתי בהילוכו קיימא עי"ש וה"נ הכא כל עיקר העקירה אינה רק כלפי מעשה זה ,

עוד יש לבאר דבאמת הך סברא דכנגד גופו אינה סברא כלל כלפי להחשב הנחה הנחה גמורה [ונ"מ לדינא לד' הר"מ דמהני כנגד גופו למסקנא דמ"מ לחיובא היכא דעומד ברה"ר לא תחשב הנחה ] והוא סברא רק כלפי הפסק במקום פטור או בד' אמות ומצינו כעי"ז בתו' לק' דף צט' בבעיא דר' מרדכי לגבי כח כוחו דחשיב בא ממקום פטור ופטור אף דוודאי ל"ח הנחה במקום פטור ועמד לכתף במקום פטור בפשוטו פטור [כמבואר ברש"י דף ה' ובר"מ דדין עמד לכתף הוא כמהלך גם משמע דהוא בדין מהלך ממש לענין מקו"פ שאינו פוטר] וע"כ דעמד לכתף לא הוי הפסק אף דחשיב מעשה הנחה וע"כ פטור וכמוש"נ לעיל ובמקום פטור הכל תלוי בהפסק ולא בהנחה ועמד לכתף לא הוי הפסק אבל כח כחו הוי הפסק אף דלא הוי הנחה ומאידך בד' הראב"ד בכתובות מבואר דעמד לכתף במקו"פ הוי הנחה לפטורא ומ"מ מגרר דרך מקו"פ חייב וע"כ דס"ל דעמד לכתף הוי הפסק ולא הנחה ומגרר הוי הנחה ולא הפסק ואכמ"ל בזה ,

**ה,** והנה בדף ג: מבואר מימרא דאביי דידו של אדם לא כרה"ר ולא כרה"י וד' רוב הראשונים דכוונתו דיד הפשוטה לרשות אחרת אינה כרשות שפשוטה לשם והוכחתו היא ממתני' דעני שנוטל מידו של בעה"ב הפשוטה לחוץ או איפכא שניהם פטורים ואי הוה כרשות שפשוטה לשם היה מתחייב בעה"ב כשהוציא ידו או עני שהחזיר ידו מבפנים ומבואר דחשיבא הנחה ברשות אחרת וכל החיסרון הוא רק משום ידו בתר גופו גרירא ולכאורה צ"ע הא לא הרגיע ידו ומ"ט חשיבא הנחה וביותר צ"ע להמבואר בגמ' לק' דף צב' דבפחות משלשה חייב צ"ע הא אכתי לא הרגיע ידו וכבר נטל העני ממנו ומ"ט חייב ואפילו הרגיע ידו קצת כדי שיטול העני ממנו מ"מ הא לכאורה הוי כמו עמד לכתף אמנם בזה י"ל דכל שנותנו לאחר הו"ל לעולם כעמד לפוש כיון שאין דעתו להמשיך המלאכה אמנם עכ"פ בלא הרגיע ידו לכאורה יהא פטור דאכתי לא הניח ואמנם אם דעתו להעמיד היד כאן ע"מ שיטול חבירו א"כ י"ל דלעולם הוי גמר מעשהו אפילו אם נטלו חבירו מיד בלא הרגעת היד והנה רש"י לק' דף ה' כ' בהא דעמד לכתף לאחר ד' אמות פטור דנ"מ אם נטל חבירו ממנו ולפי"ז נמצא דאם יעמוד ע"מ שיטול חבירו ממנו א"כ לעולם הוי כעמד לפוש והתם הכוונה רק בגוונא שנטלו חבירו בלא שהיה דעתו לכך ולפי"ז ה"נ הכא אם יטלו חבירו ממנו בלא ידיעתו יהא פטור גם למטה משלשה אמנם זה אינו דהרי מבואר להדיא לק' דף פ' דגם כשאכתי ממשיך ללכת הויא הנחה כל שהוא פחות מג' סמוך לקרקע וע"כ דהתם שאני דהוה כמו מגרר דהוי הנחה לחייב אמנם אכתי צ"ע מסוגיין דמשמע דחשיב הנחה אי לאו דידו של אדם וכו' ואף דהוא למעלה מג' ולכארה צ"ל דאה"נ אם יטלנו חבירו בלא ידיעתו ממנו כל זמן דלא הרגיע ידו לא יחשב הנחה אמנם גם י"ל בזה דכל דאין דעתו להוציא החפץ מרשות זו לרשות אחרת אין משמעות להרגעת היד ואדם המכניס חפץ לרשות שעומד בו או מוציא חפץ לרשות אחרת ודעתו להניחו שם מיד כשמכניס או מוציא הוי הנחה[אי לאו דידו לא נייח] ורק אם דעתו להוציאו לרשות אחרת בזה כל זמן שלא הרגיע ידו לא הוי הנחה כמבו' בד' הראב"ד הנ"ל כיון דלא נגמרה מלאכת ההוצאה ,

והנה בחזו"א סי' קב' היה נ"ל דמבואר שם דעסק במלאכת הוצאה הוא עקירה [והוא ע"ד המבו' לנו לעיל בד' רש"י בבן עזאי דשייכא עקירה גם בלא שנעקר אלא בזה דמתחלת מעשה הוצאה ] וע"כ טען שם דהנותן לתוך ידו של עני הוי כנוטל העני מיד מהלך ול"ש לחייבו על עקירת ידו ולפי"ד גדר עקירה במגרר הוא עסק במלאכת הוצאה הוי עקירה והא דהוי הנחה לחייב שם צ"ל דכיון דמה דממשיך העסק ל"ש להחפץ כיון דמונחותו הוא מצ"ע ע"כ לא מהני מה שממשיך לבטל הנחה ורק לביטול עקירה הראשונה[או י"ל דבמגרר אין הגדר עקירה בתחילת מעשה כיון דכל גרירה הוי דבר בפ"ע אבל במזיז ידו דמי למש"נ בד' רבנן לעיל דחשיב שהתחיל כבר המעשה דאח"כ ] אמנם במזיז ידו אינו משום דאינו מבטל כי עסוק במלאכתו אלא דזהו עיקר עקירתו שעסוק במלאכת הוצאה וזהו גופא עקירתו ולפי"ז י"ל דהכא כיון דבא ידו כנגד גופו אי חשיב מונח סגי בזה אף דיש כאן עמידה לכתף דסו"ס עקירה כבר אין כאן אמנם מכל מהלך מבואר לא כן דהתם נמי נימא דעסוק במלאכת הוצאה מ"מ עמד לכתף אינו מפסיק ואולי שם כיון דמהלך הוי האדם עקור ע"י עמד לכתף לא הוי מונח אבל הכא הוי מונח ורק משום העסק במלאכת הוצאה הוי עקירה א"כ כל שיש הפסק שוב אינו עקור ולפי"ז גדר העקירה במגרר אינו מחמת שינוי המקומות כל רגע אלא עיקרו בזה שמתחיל כאן ההנחה שיקבע לבסוף [ואף דמבואר לעיל דמיד שמגיע לרשות אחרת חייב ואפי' בלא שינוח י"ל דלענין חפץ חשיב לעולם התחלה למקום שיהא אח"כ אבל מ"מ יסוד העקירה היא גוף העסק להזיז החפץ] ואמנם לפי"ז אפילו אי נימא דיש דין עמד לכתף בהנחת חפץ שאינו מפסיק וכד' תו' בדף ח' מ"מ במגרר יהני עמד לכתף להפסיק כיון דכל עקירתו הוא העסק במעשה וצ"ע בזה ,

אמנם בפשוטו יותר נראה דגדר העקירה והנחה הוא במה שמשנה מקומו והשינוי מקום עצמו הוי מעשה עקירה ומעשה הנחה כאחד ולפי"ז הכא לענין ד' אמות אי נימא דהמקום הוא בגוף לא היה שייך באמצע המעשה שיחשב מעשה הנחה להפסיק וצ"ע בכ"ז,

והנה נראה שיש בסוגיין ג' שיטות האחד ד' הר"ח הנ"ל והשני ד' הריטב"א דנ' מדבריו דהא גופא דאף דהאדם מונח כיון דאין החפץ נח חשיב עקור זהו חידושא דרבא וכ' שם דלבן עזאי וודאי ל"ל דרבא והביאור דלב"ע הטעם דמהלך כעומד הוא אף דנעשה מעשה הוצאה כלפי החץ מ"מ כיון דהאדם נח ל"ש זה ורבנן פליגי בזה

והר"מ יש לו שיטה חדשה במסק' הסו' דעיקרו הוא כשעומד ברשות אחרת חשיב עי"ז הוצאה קצת מרשות זו והויא הנחה חדשה וע"כ חשיב מונח ומפסיק לענין ד' אמות ובמקום פטור ג"כ נתחדשה הנחה ולהר"מ הוא מח' הסוגיות כן נ' בזה ולפי"ז א"ש קו' הגרע"א מהגמ' בדף צח' דהסוגיא בעירובין לא חילקה בזה אמנם להלכה קי"ל לחלק בזה וצ"ע ,

שי' התו' רי"ד היא עוד שיטה דבעי' ממש שיניח על הקרקע ולא סגי בהרגעת ידו ויל"ע שם היטב ואולי ית' להנ"ל דאין זה מעשה הנחה שלא מעביר ממקום למקום אמנם יל"ע אם גם כשמביא היד למקום פטור שייכא סברא זו ,

והנה אם האדם עקור או מונח יל"ע בזה דלכאורה מד' תו' ה: מוכח כן מתרי הוכחות ממה שדנו להחשיבו כמונח וגם מהא דמה שנעקר כבר אינו נ"מ משמע כן ויש לדון מד' רש"י לק' קנג' ,

ואולי י"ל דכיון שבא כנגד ידו חשיב מעכשיו התחלה חדשה וע"כ ל"ש בזה עמד לכתף אמנם אי נימא דאפי' העומד ע"מ לכתף בתחילה חשיב ע"מ לכתף עיין שפ"א בזה א,כ וודאי הכא חשיב כלכתף [אמנם י"ל דההכא באמת הוי מעשה הנחה כשהניח בתוך ידו [ודלא כהחריף שהו' בבית מאיר ]אלא דהא דל"ח הנחה הוא משום שלא הרגיע ידו וממילא דמיד כשעמד אי"צ עמד לפוש]ואולי יש לדון דענין בא כנגד גופו הוא דמעיקרא העקירה דהיד היא כלפי להביאה אצלו ואח"כ יש מעשה חדש של נטילה מאצלו למקום אחר וממילא דל"ש בזה עמד לכתף כיון דעיקרה של העקירה אינה מתייחסת אלא כלפי ההבאה אצלו ,

1. בעיקר הגדר לד' הראשונים דס"ל דל"א קלוטה רק בתרי רשותא כן מבואר בס' קהילות יעקב דההגדרה לד' הראשונים היא דההנחה היא ברשות אמנם נ' דיש לדון בזה דהנה בגמ' לק' דף צז' מבואר דהיכא דהוציא מרה"י לרה"ר וגם עבר ד"א חייב שתים לר"י שם ולכאורה צ"ע לד' הראשונים הנ"ל דכיון דההנחה דקלוטה היא ברשות א"כ כל הד"א הוי הנחתו ואיך יתחייב אח"כ כשהוציא ד' אמות הרי אין זה ד"א ממקום הנחתו ונ' דאפי' נימא כד' בעה"מ דעיקרו הוא הוצאה מרשות לרשות וא"כ י"ל דה"נ יש כאן הוצאה מרשות לרשות ואי"צ שיעבור ד"א ממקום הנחתו מ"מ נ' מסברא פשוט דכל זמן שאין לחפץ מקום מסויים ל"ש לדון על רה"ר מצ"ע דבכל ד"א היא רשות אחרת ורק אחר דנקבע מקום לחפץ אמרי' דעד ד"א ממקומו הוי רשותו והוא אותו רשות וא"כ אי קלוטה הוי רק הנחה ברשות ל"ש כן לענין ד"א דיחשב הנחה ברשות הד"א הראשונות וצ"ע בזה ,

   עוד יש לדון שהרבה ראשונים כ' כמו כן גם על מהלך כעומד והתם יותר צ"ע דיחשב הנחה ברשות ולא במקום דממ"נ אי חשיב הנחה יחשב הנחה במקום [ואולי כיון שהולך בלא הפסק ל"ש שיקבע הנחתו במקום רק ברשות וצ"ע בזה]ומדכ' כן גם בקלוטה נ' גדר אחר

   וע"כ מבואר מזה דגם לראשונים הגדר דהוי הנחה במקום מסויים [וכמו כל דין הנחה בעלמא שהוא דין הנחה במקום ול"מ הנחה ברשות גרידא וכדחזי' בפשוטו מהא דמתגלגל לא מהני אף דאינו יוצא מהרשות אם לא דנימא דהחיסרון בזה הוא משום דהחפץ נע ולא משום דלא נקבע לו מקום] אלא יסוד דבריהם הוא דכדי להחשב הנחה לבטל עקירה הראשונה בעי' שתתחדש כאן הנחה חדשה שלא היתה קודם ולענין זה הוא דווקא בתרי רשותא אבל מ"מ חשיב כמונח גם בחדא רשותא ובזה מתיישבת ג"כ הסוגיא בכתובות לא' דלכאורה מבואר דאמרי' מהלך כעומד גם בחדא רשותא ואכמ"ל בזה

   והנה יל"ע לד' הראשונים אם אמרי' קלוטה בהעברת ד"א [דבגמ' דף צז' אינו מוכח רק כשהעקירה היא מקלוטה ול"ש בזה חיסרון דחדא רשותא כיון דהגיע מרה"י לרה"ר נתחדשה לו הנחה אבל בסוף הד"א היה הנחה גמורה ]והאם חשיב כחדא רשותא או לא והנה אף דברשב"א לק צז' וברמב"ן בדף עג' מבו' דס"ל כבעה"מ דד' אמות חשיב רשות אחרת וא"כ י"ל דנהי דבעי' תרי רשותא מ"מ ד' אמות הוי נמי תרי רשותא מ"מ לענין עקירת רשויות נ' ברמב"ן שהסכים לראב"ד שחילק בין ד' אמות לרשויות אחרות גמורות כמו רה"י לרה"ר וא"כ י"ל דה"ה הכא לענין דיחשב רשות אחרת לקלוטה לא מהני אמנם סתימת ד' הראשונים משמע דגם בהעברת ד"א אמרי' קלוטה [ורק הריב"א בשי' התו' נסתפק בזה ], [↑](#footnote-ref-2)