שטז ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שטז - צידה

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שטז

##### הלכות צידה

##### שיעור ה

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ח] **שמונה שרצים האמורים בתורה, הצדן חייב, והחובל בהם אף על פי שלא יצא מהם דם אלא נצרר תחת העור, חייב. ושאר שרצים, אינו חייב החובל בהם אא"כ יצא מהם דם, והצדן לצורך חייב, שלא לצורך או סתם פטור אבל אסור, ולהרמב"ם חייב.**

## חבלה בשרצים

א] בסעיף זה מבואר דין צידה וחבלה בשרצים, ומבואר דיש חילוק בחובל בין ח' שרצים הכתובים בתורה לשאר שרצים, דבח' שרצים אע"פ שלא יצא הדם אלא שנצרר תחת העור חייב, ואילו בשאר שרצים אינו חייב עד שיצא הדם. וטעם חיוב חובל, מבואר במ"ב (ס"ק כט) וז"ל "והחובל. טעם לחיוב חבלה הוא מפני נטילת נשמה שבאותו מקום, כי הדם הוא הנפש, וע"כ אפילו יצא הדם כל שהוא, או נצרר הדם כל שהוא חייב". ובנצרר הדם, ג"כ יש בו נטילת נשמה, כמבואר במ"ב (ס"ק לא) וז"ל "חייב. דנצרר היינו שנאסף ונקבץ במקום אחד, ושוב אינו חוזר ונבלע בהבשר, וע"כ חייב משום נטילת נשמה שבאותו מקום, כי הדם הוא הנפש, וכנ"ל".

אולם כל זה בשמונה שרצים שיש להם עור, אבל בשאר שרצים שאין להם עור, אין בצרירות דם שלהם משום יציאת נשמה, כמבואר במ"ב (ס"ק לב) וז"ל "אינו חייב. הטעם דקי"ל חבורה החוזרת לא שמה חבורה, וע"כ שאר שרצים שעורן רך ממש כבשר, במהרה נצרר בו הדם וישוב אח"כ לקדמותו, לפיכך אינו חייב עד שיצא דם, משא"כ ח' שרצים שאין עורן רך, אין נצרר בו הדם עד שנתהוה חבורה גמורה שאין חוזרת לקדמותו, ויש לחייבו אף בנצרר משום נטילת נשמה שבאותו מקום".

## חבלה – מתקן, ומלאכה שאצל"ג

ב] והנה סתם חבלה הוא מקלקל וכן מלאכה שאין צריכה לגופה, ובהכרח דהמבואר בשו"ע דהחובל חייב, צריך להעמידו באופן שהוא מתקן וכן צריכה לגופה [דבלא"ה אף שבוודאי יש איסור דרבנן, מ"מ לית ביה חיובא דאורייתא], וז"ל המ"ב (ס"ק ל) "וכ"ז מיירי כשצריך לדם החבלה לכלבו או לאיזה ענין, או לבשר שנצרר בו הדם, להאכיל לכלבו עם דמו, דאל"ה הוא בכלל מקלקל ופטור. ויש מן הפוסקים שסוברין דלפיכך חייב בנצרר הדם, דאין זה בכלל קלקול אלא תיקון, שדרך העולם להכותם כדי להחלישם שיהא נוח להכבש". הרי דהעמיד זאת בתרי אנפי: **א.** דצריך לדמו או לבשר צרור בדם, כדי להאכילו לכלבו. **ב.** לדעת הפוסקים דהעושה כן כדי להחלישו שיהא נוח לכובשו הוי תיקון, ונחשב גם צריכה לגופה, כיון שחולשתו הוא מחמת שניטל בו קצת נשמה, וא"כ הרי הוא צריך לנטילת נשמה שבו.

## חבלה דרך נקמה

ג] עוד כתב המ"ב, "ואם עשה חבלה באדם דרך נקמה, או בבהמה חיה ועוף של חבירו באופן זה, ויצא הדם או נצרר, דעת הרמב"ם שחייב בזה בכל גווני כי איננו בכלל מקלקל, והטעם מפני שמיישב את דעתו בדבר זה וינוח יצרו, והואיל וחמתו שוככת בדבר זה הרי הוא כמתקן וחייב, וה"ה בקורע בחמתו, והראב"ד פוטר עי"ש. ולכו"ע איסור יש בזה דכל המקלקלין בכל מלאכות שבת אף שפטורין מחטאת מ"מ אסורין" וכו'. ומ"מ אף לדעת הרמב"ם דחשיב מתקן, עדיין נחשב שאצל"ג [אלא דהרמב"ם פוסק כר"י ולא בעי צריכה לגופה].

## הקזת דם וחובל לרפואה

ה] עוד כתב המ"ב "ואם הוא מקיז דם לאדם לרפואה כשאין בו סכנה או בבהמה חייב לכו"ע, דהוא בכלל מתקן, וגם הוא מלאכה הצריכה לגופה, דהא רוצה עתה בחבלה זו כדי להתרפאות. ולפ"ז הוצאת השן הוא מלאכה דאורייתא, דהוא בכלל חובל לרפואה [כ"כ המג"א בסי' שכח ס"ק ג, והפמ"ג והחיי אדם, ועיין בבה"ל, ובמאמר מרדכי משמע דהוצאת השן רק אסור יש בו ולא חיוב חטאת, דחבלת הדם הנעשה ע"י זה אין צריך לגופה, וכן משמע מהגר"ז]". ובמה שהחשיב הקזת דם שהוא צריכה לגופה, צ"ל דכיון דרפואתו הוא ע"י שנוטל ממנו קצת דם [ומחמת זה מתחדש בו דם חדש שהוא נשמה חדשה] א"כ נחשב שצריך לנטילת נשמה גופה.

## דין זריקות בשבת

ו] בדין זריקות, יש לחלק בין סוגי הזריקות, דזריקות הניתנות לתוך הוריד, ניחא ליה ביציאת הדם בשעת תחיבת המזרק, כדי לוודא שמזריק לתוך הוריד. ובפשוטו חשיב מלאכה הצריכה לגופה, וכדמוכח בכתובות (ה:) דבעילת בתולה חשיב צריכה לגופה דניחא ליה בדם להוכחת הבתולים, הרי דאע"פ שאין לו ענין בדם גופא, אלא רק לסימן, ג"כ חשיב צריכה לגופה, וה"ה בדם היוצא בשעת תחיבת המזרק, וכן מטו בשם החזו"א (שש"כ פרק לב הערה קנא). אמנם הגרשז"א (שם) הקשה מהמבואר בפמ"ג (שכח א"א ס"ק מא) והביאו בשעה"צ (שם ס"ק פא) דהוצאת חלב מהדד, כדי שיראה התינוק וינק, חשיב מלאכה שאצל"ג, כיון שאין לו צורך בחלב ממש, אלא רק לסימן, וא"כ לכאו' ה"ה בדם כל שאין לו צורך בדם עצמו חשיב שאצל"ג, ושאני בדם בתולים שרוצה את הדם עצמו, לראות או להראות, אם הוא דם צפור או דם בתולים, אבל בלא"ה חשיב שאצל"ג.

ובזריקות הניתנות לשריר, אין לו צורך ביציאת דם ואף כשיוצא דם הוי מלאכה שאיצ"ל, ובאופן שאינו פסיק רישא וכגון שהמזריק מומחה לזה, בוודאי שרי. ובמקום שהוא פסיק רישא, לכאו' יש להתיר לצורך חולה שאין בו סכנה, כיון דהוא דרבנן דאינה צריכה לגופה. אלא דיש לדמותו למה שנחלקו הפוסקים בהוצאת השן, כמ"ש המ"ב דדעת המג"א דהרי הוא חובל לרפואה וחייב, וה"ה הכא, ודעת הגר"ז להקל בזה, עכ"פ באינו יהודי, וכן נקט בבה"ל לקמן (סי' שכח ס"ג ד"ה ומצטער).

## צביטת חבירו בחוזק

ז] דעת הבן איש חי (ח"ב פרשת וארא דין יב) דהצובט חבירו בחוזק גדול, ונהיה לו צרירות הדם, הרי הוא חובל שחייב. וז"ל "וכן יש הרבה נכשלים בדבר זה דאע"פ דאינו מכה את חבירו אלא רק תופס בשר חבירו בראשי אצבעותיו בכל כוחו בחוזק כדי לצערו, וקורין לזה בערבי קרצ"א, ובזה נצרר הדם תחת העור. ולדעת הרמב"ם ז"ל החובל באדם או בבהמה דרך נקמה ה"ז חייב מן התורה, ולא הוי לזה דין מלאכה שאינה צריכה לגופה משום דאינו צריך לדם, ואף על פי שהעושה זאת דרך שחוק ובדיחות דהו"ל מלאכה שאינה צריכה לגופה, הא עכ"פ חייב מדברי סופרים".

## צידת שרצים

ח] מבואר בשו"ע דבח' שרצים הצדן בסתמא חייב, ואילו בשאר שקצים ורמשים הצדן לצורך חייב, אבל בסתמא פטור, ובטעם החילוק כתב המ"ב (ס"ק כח) דבח' שרצים יש להם עור וע"כ מסתמא צד אותן לצורך עורן, משא"כ בשאר שרצים שאין להם עור [והנה בזמנינו אין כ"כ משתמשים בעור של ח' שרצים ויש לעיין אם ישתנה הדין]. ובבה"ל (ד"ה שמונה) כתב דהוא דעת התוס' אבל דעת הר"ן דח' אינם מזיקים ולכך הצדן הרי הוא לצורך, משא"כ בשאר שרצים הרי הם מזיקים וע"כ מסתמא צדן כדי לינצל מנזקן, ונ"מ אם ימצא שאר שרצים שאינם מזיקים דלדעת הר"ן יהיה חייב ולדעת התוס' פטור.

ט] ובבה"ל (ד"ה ולהרמב"ם) הביא קו' רעק"א במ"ש השו"ע דלרמב"ם חייב דמחייב במלאכה שאצל"ג, והרי לדעת הר"ן דהוא כדי שלא יזיקו, א"כ צריך להיות פטור וכמבואר ברמב"ם לענין נחשים שמותר לצודן לסלק נזקן, דהרי הוא כמתעסק לינצל מנשכיתן, ועיי"ש ברעק"א שהניח בצע"ג. ובבה"ל כתב לתרץ דאף הרמב"ם לא התיר בנחש אלא כשמכוון להדיא לינצל מנשכיתן, אבל בסתמא חייב. אמנם לכאו' אפש"ל בפשיטות דהלא הוא חידוש של הרמב"ם דחשיב מתעסק, אבל שאר הראשונים לא ס"ל כן, וא"כ לעולם הרמב"ם יפרש כתוס' דטעם החילוק משום העור, ואילו דעת הר"ן דאין לפוטרו משום מתעסק.

## הוצאת דג מן המים

י] כתב המ"ב (ס"ק לג) שהוצאת דג הוי איסור של נטילת נשמה וע"כ אפי' ע"י אינו יהודי אסור אפי' במקום הפסד דהוא איסור דאורייתא, אבל לתוך בריכה אחרת שרי, דהוא איסור דרבנן דמוקצה, ומקילים בזה ע"י אינו יהודי. ובסי' שז מבואר דלא הקילו שבות דשבות אלא בהפסד גדול, ולכאו' כשמוציאם מחמת שאם ימותו יתעפשו המים וחושש להפסד המים, אי"ז כ"כ הפסד גדול. ובפמ"ג (א"א ס"ק יז) כתב דמוקצה כיון שאפשר לטלטל בשינוי כלאחר יד, אפשר לומר לגוי לטלטל רגיל, ואף כאן אין הטלטול לצורך הדג אלא לצורך המים דהוא לצורך דבר המותר ולכן מותר בזה אמירה לעכו"ם. אע"פ שבעלמא לא הקילו שבות דשבות אלא במקום הפסד גדול. וכאן במוקצה שאפשר לטלטלו כלאחר יד טלטול מן הצד לא צריך הפסד גדול.

**דינים העולים**

1. החובל בשרצים חייב משום נטילת נשמה. נצרר הדם ולא יצא, בשמונה שרצים שיש להם עור חייב, ובשאר שרצים אינו חייב אא"כ יצא דם.
2. החובל אינו חייב אלא כשהוא מתקן, וכן כשהוא מלאכה הצריכה לגופה כגון שצריך הדם לכלבו או לאיזשהו עניין, והחובל להחליש הבע"ח כדי שיוכל לצודו יש מהפוסקים דס"ל דחשיב צריכה לגופה.
3. החובל דרך נקמה לדעת הרמב"ם חשיב תיקון וחייב (דס"ל כרבי יהודה דמלאכה שאיצ"ל חייב), ודעת הראב"ד דהנחת הייצר לא חשיב תיקון אלא קלקול.
4. הקזת דם נחשב צריכה לגופה כיון שע"י נטילת נשמה היינו הדם בא דם חדש.
5. בזריקה הניתנת לתוך הוריד רוצה הוא בהוצאת הדם כדי לראות שנותן הוא לתוך הוריד, ודעת החזו"א דחשיב צריכה לגופה וחייב, ודעת הגרש"ז דאי"ז צריכה לגופה כיון שאי"ז אלא לסימן. וזריקה הניתנת לשריר שאינו צריך להוצאת הדם, לחולה שאי"ב סכנה אם אינו פס"ר דיוצא דם שרי, ואם הוא פס"ר לדעת המג"א אסור דחובל לרפואה חשיב צריכה לגופה, ולדעת הגר"ז יעשה ע"י אינו יהודי, וכן דעת הביה"ל.
6. הצובט חברו בחוזק עד שנצרר הדם כדי לצערו או בדרך חיבה, חשיב כחובל [בא"ח].
7. הצד שמונה שרצים בסתמא חייב [לתוס' משום שצריך לעורן ולר"ן כיון שאינם מזיקים], ושאר שרצים דוקא בצריך להן אבל בסתמא פטור [לתוס' כיון שאין להם עור ולר"ן כיון שהם מזיקים, ולדעתו אם ימצא שאר שרצים שאינם מזיקים חייב].
8. הוצאת דג מן המים, הרי הוא חייב משום נטילת נשמה, ודג העומד למות שיוצא להציל את המים שלא יתעפשו מותר להעבירו למים אחרים ע"י גוי, לדעת המשנ"ב משום הפסד המים, ולדעת הפמ"ג כיון שיכול לטלטל מן הצד כיון שהוא צורך דבר המות ר היינו המים, אין בזה משום אמירה לעכו"ם.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-6, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י הרב ש. מ. שליט"א והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**