ב - בגדרי קנין מסירה
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / המוכר את הספינה / שיעורים

**סימן ב**

**בגדרי קנין מסירה**

**א**

א] **ב"ב** ע"ו א', ואותיות במסירה, ובפי' רשב"ם כתב, ז"ל, ואותיות במסירה, אבל משיכה אינה אלא בדבר שגופו ממון דמכי משך לי' זכה בי', וה"נ לגבי לצור ע"פ צלוחיתו תיהני לי' משיכה כשאר מטלטלין, אבל כדי לגבות החוב צריך שימסרנו מלוה ליד הלוקח, עכ"ל.

**ובחי'** הרשב"א תמה ע"ז, ז"ל, ועוד דלראי' שבו מ"ש מסירה ומ"ש משיכה, הראי' אינה נמשכת ואינה נמסרת וכו', עכ"ל.

**ובתשו'** מהר"ח או"ז סימן ר"י כתב בזה, ז"ל, והיא גופא תימה למה מסירה תועיל, כי כמו שמשיכה והגבהה אין שייך בהם שאינו בא לקנות גוף הקלף אלא האותיות ואפי' כתובים על הקלף. (שאל"כ) [א"כ] גם מסירה לא תועיל בידם, אלא כיון שמסרם לו והם בידו לגבות בהם קנאם, ודמי למסירת מפתחות שקנה הבית במסירת המפתחות לפירש"י, ואפי' ר"י יודה כאן שאין שייך כאן קנין אחר כמו בבית ששייך בו חזקה, עכ"ל.

**וצ"ב** טעם הפלוגתא בזה, דדעת הרשב"א דהדין נותן דאם משיכה ל"מ בשטר משום שאין הראי' נמשכת, ה"נ לא תועיל מסירה בשטר דאין הראי' נמסרת, ודעת רשב"ם ומהר"ח או"ז, דאף דמשיכה ל"מ בשטר, מ"מ מסירה מהניא, כיון שמסרם לו והם בידו לגבות בהם.

ב] **והנה** בד' מהר"ח או"ז מבו', דטעם הסוברים דבית נקנה במסירת מפתח, הוא משום קנין מסירה, דמסירת המפתח הוי כמסירה על הבית, כיון שע"י המפתח הוי הבית בשליטתו.

**ובאמת** דכן נראה ממש"כ בפי' רשב"ם לעיל נ"ג א', ז"ל, ואע"ג דגבי שכירות בתים אמרי' בפסחים משמסר לו מפתחות הוי בחזקת שוכר, וה"ה לגבי לקנותו, ה"מ במוכר ומשכיר לחבירו, אבל בנכסי הגר מי מסר לו מפתחות שיקנה, עכ"ל, ומשמע דהא דמסירת מפתח קונה הוא משום דהו"ל כמסירה, וע"כ ל"מ זה בנכסי הגר דמאן מסר לי' דליקני, אך עי' בפנ"י ב"ק נ"ב א' שפירש ד' הרשב"ם בע"א.

**ונתחדש** לפ"ז, דקנין מסירה אינו קנין מסוים במטלטלין, אלא אף קרקע נקנית במסירה, ואך דלא שייכא מסירה בקרקע, אלא ע"י מסירת מפתח.[[1]](#footnote-2)

**אמנם** הנה בחי' הריטב"א בקידושין כ"ה ב' כתב, ז"ל, דלמ"ד דמשיכה מפורשת מה"ת, הרי היא עיקר וכו', משיכה עיקר קרא ומינה איתרבו מסירה והגבהה והו"ל כתולדות דידי', עכ"ל, ועד"ז כתבו הרמב"ן והר"ן שם כ"ו א', וכיון דמסירה הויא תולדה דמשיכה, ודאי דל"מ קנין מסירה אלא במטלטלין ולא בקרקעות, דומיא דמשיכה דל"מ בקרקעות, אף אם משכחת בהו משיכה, כמבו' בסוגיית הגמ' בגיטין כ"ב א'.

**וכ"ה** מבו' גם בד' התוס' בסוגיין שהוכיחו דכל המטלטלין אין נקנין במסירה, מהא דתנן דנכסים שאין להם אחריות אין נקנין אלא במשיכה, משמע אבל במסירה לא, ואי נימא דאף קרקע נקנית במסירה, הרי שפיר ניחא הא דתנן דנכסים שאין להם אחריות אין נקנין אלא במשיכה, דמתניתין איירי בקניני מטלטלין, דאף חליפין לא תנן התם, ובע"כ מד' התוס' דפשיטא להו דקנין מסירה אינו אלא במטלטלין,[[2]](#footnote-3) ודלא כמש"כ מהר"ח או"ז, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

**ב**

ג] **והנה** באבנ"ז יו"ד סימן ת"ה סק"א כתב, דבגונא שאחז הלוקח את הבהמה ברשות מוכר והוציאו לרה"ר, ל"מ זה בתורת קנין מסירה, כיון דהאחיזה הי' ברשות מוכר, ואף דאח"כ ג"כ אוחז החבל בידו, מ"מ הואיל וקנין מסירה הוא בשעה שנמסר לידו מהמוכר, שהרי במציאה ונכסי הגר לא קנה דמאן מסר לי' דליקני, והוי הקנין רק מצד המוכר שמסרו לו, והרי נמסרה מהמוכר ברשות מוכר, - ובסימן ת"ו סק"א הוסיף לפרש, דאף דל"ב מסירה מיד ליד והאוחז בה במצות המוכר סגי, היינו דחשבינן שמסרה לו, וע"כ כל שמסרה לו בעודו ברשות בעלים ל"מ, ולא אמרינן שמסרה לו גם אח"כ, שהרי כבר נמסרה לו תחילה, עכ"ד.

**ועד"ז** כתב הדברי משפט סימן ער"ה סק"ב, דבגונא שמשכה הלוקח, ולא הי' דעתו לקנות בתחילת אחיזתו, ל"מ לקנות אח"כ בתורת קנין מסירה,[[3]](#footnote-4) ופירש הטעם, ז"ל, ואח"כ כשעקר הדבר ממקומו ליכא קנין מסירה, דהא קנין מסירה אינו אלא כאדם המוסר דבר לחבירו וכו' וכיון דכבר מסור בידו ל"ש קנין מסירה, הגע עצמך אם יש לו פיקדון ביד חבירו, ואח"כ אמר המפקיד לנפקד קנה אותה בקנין מסירה דלא קנה, כיון דכבר מסור בידו ל"ש כאדם המוסר דבר לחבירו, עכ"ל.[[4]](#footnote-5)

ד] **אמנם** הנה מד' הראשונים בסוגיין נראה דיש להוכיח דבכה"ג שפיר חשיב כמסירה, דהנה במה שאמרו אביי ורבא לקמן בסוגיין דמשיכה אינה קונה ברה"ר, הק' הר"ן שם, דכיון שמשכה הרי תפס אותה, "וא"א למשיכה בלא מסירה", וכיון שהמסירה קונה ברה"ר היאך אפשר שהמשיכה לא תקנה בו, ועי' גם בחי' הרמב"ן לעיל בסוגיין שעמד בזה.

**והנה** אי נימא דכל שאחזה תחילה שלא במצות המוכר, ואח"כ אמר לו המוכר לך חזק וקני, אינה קונה אותה במה שהוא ממשיך לאחזה, הרי שפיר משכח"ל משיכה שאין בכללה מסירה, בגונא שאחז מתחילה את הספינה ואמר לו המוכר לך חזק וקני, ומשכה הלוקח, דמשיכה זו אין בכללה מסירה, (ואי"ז מילתא דלא שכיחא, דודאי דרך הוא דאף קודם גמר המקח אוחז הלוקח בספינה), - ומד' הראשונים שכתבו דלעולם יש בכלל משיכה מסירה, מבו' להדיא דס"ל דאף בכה"ג שאחז את הספינה תחילה ואח"כ אמר לו המוכר לך חזק וקני, חשבינן לה כמסירה,[[5]](#footnote-6) - וצ"ב בשורש הנידון בזה.

**ג**

ה] **ונראה** לפרש בזה, דהנה בעיקר קנין מסירה יש להסתפק אם עיקר הקנין הוא במה שמוסר לו המוכר את החפץ ומשליטו עליו, ודרך המסירה הוא ע"י שאומר המוכר לך חזק וקני והלוקח אוחזו במצות המוכר, או דעיקר הקנין הוא במה שהלוקח אוחז את החפץ בידו, דהוי זה כהכנסה לרשותו, דומיא דהגבהה ומשיכה, ואך דל"מ אלא כשמוסר לו חבירו, ועמש"נ להלן ענף ה' הטעם בזה.

**ובחי'** הרי"מ אהע"ז סימן כ"ז סק"א ד"ה שוב נראה לי נקט כעין הצד הראשון, ז"ל דקנין משיכה הוא מצד הלוקח שעושה מעשה שמורה שנעשה שלו וקונה אותו, וממילא יוצא מרשות מוכר וכו', משא"כ מסירה הוא להיפך שמורה שמוסר לו ומוציא הדבר מרשותו ובזה קונה, עכ"ל, - ועיי"ש שכתב דזהו טעם הסוברים דבעינן מסירה מיד ליד, ואף להסוברים דל"ב מיד ליד, הוא משום דכל שאומר לך חזק וקני ואוחזו במצות המוכר, כיון שהוא אוחזו בשליחותו ובציוייו הוי כמיד ליד, עיי"ש, ועי' גם בדבריו בחו"מ סימן קצ"ח סקי"ז שנקט כן.

ו] **אמנם** הנה בד' הראשונים מצינו בכ"ד, דעיקר קנין מסירה הוא במה שהלוקח אוחז את החפץ בידו, דומיא דהגבהה ומשיכה.

**חדא,** הוא במש"כ הראשונים בקידושין שהבאנו לעיל סק"ב, דקנין מסירה הוא תולדה דקנין משיכה, והרי דשוה גדר הקנין דמסירה לגדר הקנין דמשיכה.

**עוד** מצינו כן בד' ר"ה גאון בספר המקח, ז"ל, דענין המסירה הוא החפץ שהגיע ליד הלוקח, ואע"פ שלא זזו ממקומן אלא שהגיעו לידו, עכ"ל, ונראה להדיא דעיקר קנין המסירה הוא במה שבא החפץ ליד הלוקח, דומיא דקנין משיכה דהוא במה שהכניס החפץ לרשותו.[[6]](#footnote-7)

**עוד** מצינו כן, בד' הר"י מיגש בסוגיין, שכתב לפרש טעם הא דמשיכה אינה קונה ברה"ר ומסירה קונה ברה"ר, ז"ל, דמשיכה ברה"ר לא קניא, דכי מקניא משיכה ה"מ היכא דמשך לי' לרשותי' וכו', אבל היכא משך לי' לרה"ר לא קני, משום דמשיכה ברה"ר ל"מ דהא אע"ג דמשך לה נמי אכתי ברה"ר קיימא, אבל במסירה מיהא מקניא, דכיון דמסרה ניהלי' "כמאן דנקיט לה בידי' דמי וקניא לי'", עכ"ל, - ומבו' להדיא בדבריו, דיסוד קנין מסירה הוא כקנין משיכה שהוא במה שמכניסה לרשותו, והא דמהניא מסירה ברה"ר ול"ד למשיכה דל"מ ברה"ר, הוא משום דבמשיכה הויא ההכנסה לרשותו ע"י שמושכה לרשותו, וע"כ כל שמושכה ברה"ר דאי"ז רשותו ל"מ, אך מסירה הויא ההכנסה לרשותו ע"י שהוא אוחזה בידו, והוי כמאן דנקיט לה בידי', וע"כ ה"ה מועלת אף ברה"ר, - ועד"ז כתב בתו"י בסוגיין בתו"ד, ז"ל, ומשו"ה קניא מסירה ברה"ר שמיד שמסרה לו הויא ברשותו, עכ"ל.

**וכ"ה** מבו' גם בד' הרשב"א בסוגיין, שפירש בטעם הא דאין מסירה קונה ברשות מוכר, ז"ל, ואין המסירה קונה ברשות מוכר, דאכתי אינו מסור ביד לוקח דעדיין לא יצא מרשות מוכר, ואין מסירה אלא במוציא מרשותו ומכניס ברשות לוקח, עכ"ל, ומבו' דעיקר קנין מסירה הוא במה שיצא החפץ מרשות מוכר ונכנס לרשות לוקח, ודומיא דמשיכה, וע"כ כל שהוא ברשות מוכר ל"מ המסירה.

**וכן** נראה גם ממש"כ הרא"ש בסימן ג', דהא דמהני מסירה בספינה ובע"ח, הוא משום דמסירה דידהו הוי כמו משיכה, דכשאוחז הספינה בחבל ומנענעו כ"ד הולכת מכחו על פני המים, עכ"ד, ומשמע מזה דקנין מסירה הוא דומיא דמשיכה, דחשיב כהכנסת החפץ לרשותו, וע"כ ל"מ אלא בספינה ובע"ח דמסירה דידהו הוי כמו משיכה.

**עוד** יש ללמוד לזה, ממש"כ הראשונים בסוגיין בפשיטות, דדברים שדרכן להגבי' אין נקנין במסירה, כ"ה דאינם נקנין במשיכה, וכתב רבינו יונה דהיינו משום דמסירה בכלל משיכה,[[7]](#footnote-8) אך אם מסירה הוא קנין בפנ"ע במסירת המוכר, הרי ודאי דיש מקום לומר, דאף דדברים שדרכן בהגבהה אין נקנין במשיכה, דבני חדא ביקתא נינהו, מ"מ הן נקנין במסירה.

**ד**

ז] **והנה** לדברי כל הני קמאי, דקנין מסירה הוא במה שנכנס החפץ לרשותו ודומיא דקנין משיכה, נראה דודאי דמסירה הוי מכלל קניני מטלטלין, ול"מ מסירה בקרקעות.

**אך** מד' המהר"ח או"ז דמהניא מסירה בקרקע, ופירש כן בד' רש"י ורשב"ם, נראה ללמוד דס"ל דעיקר קנין מסירה, אינו במה שהוא מכניס את החפץ לרשותו דומיא דמשיכה, אלא הוא במה שהמוכר מוסר לו את החפץ, והא דבעינן שיאחז הלוקח בספינה, היינו דזה מורה על מסירת המוכר, והוי זה קנין בפנ"ע, וע"כ שפיר י"ל דקנין זה הוא אף בקרקעות.

ח] **ובאמת** מוכח כן מעיקר מש"כ המהר"ח או"ז דהא דמהני מסירת מפתח, הוא משום דהו"ל כמסירה, דאם עיקר קנין מסירה הוא במה שהלוקח אוחז את החפץ, נראה ודאי דבעינן שיאחז בחפץ עצמו, או שיאחז במוסירה, דג"ז הוי כאחיזה בחפץ, וכל שאוחז במפתח, אי"ז תפיסה כלל בבית, והדבר פשוט דמי שיש בידו מפתח של בית חבירו, לא חשיב כלל כתפוס בבית, ואי"ז בכלל מסירה, - וכל הא די"ל דמסירת המפתח הויא בכלל מסירה, הוא משום דעיקר קנין מסירה הוא במה שהמוכר משליטו על החפץ, וע"כ שפיר י"ל דאף כשהוא מוסר לו את המפתח, ומשליטו בזה על הבית, הוי זה כמסירה, דכיון דעיקר קנין מסירה הוא במסירת המוכר, ואחיזת הלוקח הוא הדבר המורה על מסירת המוכר, הרי דה"נ מסירת מפתח, הוי דבר המורה שהוא מקנה לו את הבית.

ט] **ובזה** מתפרש מש"כ רשב"ם דאף דמשיכה ל"מ באותיות משום דאין גופו ממון, מ"מ מהני בזה מסירה, והרשב"א הק' דמ"ש מסירה ומ"ש משיכה, הראי' אינה נמשכת ואינה נמסרת, דהרשב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דעיקר קנין מסירה הוא במסירת המוכר, וע"כ ס"ל דקרקע נקנית במסירת המפתח, וכנ"ל, וע"כ הגם דמשיכה לא שייכא באותיות, כיון דלא משך את החוב, דרק הנייר עצמו נכנס לרשותו, אך מסירה שפיר מהניא באותיות, דכיון דע"י השטר בידו לגבות את החוב, ועוד, דהשטר הוי אפסרא דהחוב, הרי דכל שמוסר לו המלוה את השטר, הוי זה מעשה מסירה על החוב, וע"כ ה"ה קונה את החוב.[[8]](#footnote-9)

**והרשב"א** שתמה ע"ד רשב"ם, לטעמי' אזיל, דס"ל דגם בקנין מסירה הוי עיקר הקנין בתפיסת הלוקח דהו"ל כהכנסה לרשותו, וזהו שכתב דאם לא שייכא משיכה באותיות, משום שאין הראי' נמשכת ולא נכנסה הראי' לרשותו, ה"נ ל"ש מסירה באותיות משום שאין הראי' נמסרת, ולא נכנסה הראי' לרשותו ע"י המסירה.

**ה**

י] **והנה** בב"מ ח' ב' א"ר חלבו א"ר הונא, מוסירה מחבירו קנה במציאה ובנכסי הגר לא קני, מאי לשון מוסירה אמר רבא אידי אסברא לי כאדם המוסר דבר לחבירו, בשלמא מחבירו קני דקא מסר לי' חברי', אלא במציאה ובנכסי הגר מאן קא מסר לי' דליקני.

**והתוס'** וש"ר לעיל בסוגיין כתבו, דל"ב מסירה מיד ליד, ומה שאמרו דמסירה הוא כאדם המוסר דבר לחבירו, היינו שאומר לו לך חזק וקני, ומה שאמרו דבבמציאה ונכסי הגר מאן מסר לי' דליקני, היינו מי יאמר לו לך חזק וקני דליקני באחיזה בעלמא, עכ"ל.

**והנה** למש"נ בדעת רשב"ם דעיקר קנין מסירה, הוא במה שהמוכר מוסרה לו, הרי מתפרש בפשיטות הא דל"מ מסירה במציאה ונכסי הגר דמאן מסר לי' דליקני, דכל דליכא להמוכר שמוסרה לו, ליכא לעיקר החפצא דמסירה, וזהו שפי' רשב"ם לעיל בסוגיין דמסירה היא שאחזה ברגלה "במצות המוכר", דזהו עיקר קנין מסירה, דאוחזה במצות המוכר, אך לדעת ש"ר דעיקר קנין מסירה הוא במה שאוחזה בידו, דהו"ל כהכנסה ברשותו, צ"ב דמ"ט ל"מ מסירה במציאה ונכסי הגר, ומ"ש משאר קנינים דמהני.

יא] **ומצינו** בזה כמה דרכים בד' הראשונים, דהנה הרמ"ה לעיל נ"ד א' אות רל"ג כתב בתו"ד, ז"ל, רבותא קמ"ל דאפי' בנכסי הגר דאין דעת אחרת מקנה אותן קני, וכל שכן בנכסי חבירו דדעת אחרת מקנה אותן, דכיון דקני בהו אפילו מידי דלא קני בנכסי הגר "כגון מוסרה" ורץ אחריהן ואין מגיען וכמה מילי אחריני, כ"ש דקני בהו מידי דקני בנכסי הגר, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דהא דמסירה קונה בנכסי חבירו ואינה קונה בנכסי הגר, הוא דומיא דהא דרץ אחריהן ואינו מגיען קונה בנכסי חבירו ואינו קונה בנכסי הגר, ואמרו בב"מ י"א ב' דהוא משום דדעת אחרת מקנה אותן שאני, ופירש"י דהוא משום דנוחה מתנה זו לקנות, וה"נ הוא בקנין מסירה, דהוי קנין גרוע, ול"מ אלא בנכסי חבירו, דאיכא דעת אחרת מקנה.

**וכ"ה** מבו' גם בד' הקצוה"ח בסימן ס"ו סקי"ב, דהנה התוס' בסוגיין כתבו, דבמפקיר שטרותיו אין המחזיק בהן זוכה במה שכתוב בתוכו, כיון דליכא מסירה דאין דעת אחרת מקנה אותן, וכתב הקצוה"ח שם, דלדעת רש"י בב"מ י"ב א' ודעימי' דהפקר מדעת הו"ל כדעת אחרת מקנה, הרי דשפיר מצי לקנות את השטרות מן ההפקר במסירה, וכתב דמה"ט כתב הסמ"ג לאפוקי שטר דנכסי הגר, ולא כתב לאפוקי מפקיר שטרותיו, - ובשיעור מאא"ז הגר"ח זצ"ל תמה ע"ז, דאף דהפקר חשיב כדעת אחרת מקנה, מ"מ ליכא בזה מסירה, דעיקר החפצא דמסירה הוא ע"י המקנה שמוסר לו, ובלא מסירת המקנה ליכא לעיקר מעשה המסירה, - אך מד' הקצוה"ח נראה דס"ל, דהא דל"מ מסירה במציאה ונכסי הגר, הוא משום דל"מ מסירה אלא במקום דאיכא דעת אחרת מקנה, וע"כ לדעת רש"י דהפקר חשיב כדעת אחרת מקנה, שפיר מהני מסירה בהפקר,[[9]](#footnote-10) ועמש"נ להוסיף בזה להלן ענף י"א.

**ולדרך** זו נמצא, דלעולם אין המוכר משתתף כלל בעצם המסירה, וכל עיקר המעש"ק דהמסירה נעשה רק ע"י הקונה, ואך דמהני הא דאיכא דעת אחרת מקנה, דמכח זה סגי בקנין גרוע זה דמסירה.

יב] **ובד'** הר"י מיגש בסוגיין משמע לפרש לזה בע"א, ז"ל, אבל במסירה מיהא מקניא, "דכיון דמסרה ניהלי' כמאן דנקיט לה בידי' דמי" וקניא לי', עכ"ל, ומשמע קצת מדבריו דכל הא דחזינן למה שאוחזה בידו כהכנסה לרשותו, הוא רק כשהמוכר מוסרה לו, דכיון שהוא אוחזה על פי הבעלים, חזינן לה כמו שהיא בידו, אך במציאה ונכסי הגר שהוא אוחזה מעצמו, לא חזינן לה כמו שהיא בידו, - ולפ"ז נמצא, דכל עיקר הא דהמסירה הויא מעשה קנין וחזינן לה כהכנסה לרשותו, הוא רק מכח מסירת המוכר, ובלא"ה לא חזינן לה כלל כהכנסה לרשותו.

**וי"ל** עוד בגדר הדברים, דלעולם המוכר משתתף בעצם מעשה המסירה, והיינו דכיון דאחיזת הדבר אינה הכנסה לרשותו מעליא, ע"כ ל"מ האחיזה לקנות אלא כשהמוכר מוסרו לו ומכניסו לרשותו ע"י אחיזתו, אך במציאה ונכסי הגר דמאן מסר לי' דליקני, ל"מ אחיזה זו לקנות, וכ"נ טפי בל' הרשב"א בסוגיין בתו"ד, שכתב דאין מסירה אלא במוציא מרשותו ומכניס ברשות לוקח, ומשמע דעיקר העשי' דמסירה היא ע"י המוכר, שהוא מכניסה ברשות הלוקח ע"י שהלוקח אוחזה במצותו.[[10]](#footnote-11)

יג] **ונפ"מ** בזה, הוא במש"כ בחי' הרשב"א ב"מ ח' ב', ז"ל, מספקא לן רכוב במקום מנהיג אי רכוב עדיף וכו' משום דתפיס במוסרה דמהני בדאיכא דעת אחרת מקנה מיהא, ואע"ג דפשיטא לי' לרב יהודה דמוסרה במציאה ובנכסי הגר לא קנה כדאיתא בסמוך, מ"מ כיון דבעלמא מהני סניפין מיהא הויא דעדיף ממנהיג, עכ"ל, וגם בד' התוס' שם ד"ט. ד"ה וניקני, מבו' כן, דאף מסירה בנכסי הגר מהניא להצטרף לרכיבה דמכח זה הוא קונה, עיי"ש בדבריהם.

**ונראה** דכ"ז הוא להרשב"א לטעמי', דעיקר קנין מסירה הוא באחיזתו, וע"כ שפיר י"ל דאף דאינה קונה אלא כשהמוכר מוסרה לו בכך, מ"מ סניפין מיהא הויא,[[11]](#footnote-12) - אך לדעת הרשב"ם דעיקר קנין מסירה אינו באחיזתו, אלא במה שהמוכר מוסרה לו, והאחיזה היא רק הדרך להורות על מסירת המוכר, הרי דבמציאה ונכסי הגר דמאן מסר לי' דליקני, אין אחיזתו מעשה קנין כלל, ול"ה סניפין כלל.[[12]](#footnote-13)

**ו**

יד] **ובזה** נראה לפרש הנידון בגונא דאחז את הספינה תחילה ואח"כ אמר לו המוכר לך חזק וקני, אם חשבינן לה כמסירה, דלמש"נ בדעת רשב"ם דעיקר קנין מסירה הוא במה שהמוכר מוסרה לו, ודאי מסתברא מילתא דבכה"ג אי"ז מסירה כלל, דמה שהוא אוחזה עכשיו אינו מורה כלל על מסירת המוכר, שהרי אחזה קודם שימסור המוכר.

**אך** לדעת ש"ר דעיקר קנין מסירה הוא במה שהוא אוחזה בידו, שפיר י"ל דמהני אף בכה"ג, דלא מיבעיא אי נימא דהא דל"מ מסירה אלא בנכסי חבירו, הוא משום דבעינן דעת אחרת מקנה, דודאי דאף בכה"ג מהניא המסירה, אלא אף אי נימא דהא דל"מ מסירה אלא בנכסי חבירו, הוא משום דרק אחיזה מדעת הבעלים חשבינן לה כהכנסה לרשותו, או משום דל"מ קנין מסירה אלא מכח המוכר, מ"מ מסתברא מילתא טפי דלזה סגי במה שאחיזתו עכשיו היא מדעת הבעלים.[[13]](#footnote-14)

**ז**

טו] **והנה** הרמב"ן והרשב"א בסוגיין כתבו, דכל שאוחזה הלוקח בפני המוכר, ל"ב שיאמר לו המוכר לך חזק וקני, ודמי לחזקה ומשיכה דכל שמחזיק ומושך בפני המוכר, ל"ב שיאמר לו לך חזק וקני ולך משוך וקני, וכ"ה בשו"ע סימן קצ"ח ס"ח.

**וכ"ה** מבו' גם מד' התוס' שכתבו דעם המסירה דאותיות בעינן משיכה, ועמדו דא"כ מ"ט מזכיר בכל מקום מסירה, ונת' לעיל סק"ה בהערה בביאור דבריהם, דהוא משום דמשיכה יש בכללה מסירה, וא"כ מ"ט הזכיר מסירה, - ואי נימא דבמסירה בעינן שיאמר לו המוכר לך חזק וקני, אף כשאוחזה בפניו, הרי דשפיר הזכיר מסירה, דמה"ט ל"מ כשמושכה בפניו, אלא אם אמר לו לך חזק וקני, ובע"כ מד' התוס', דכל שאוחזה הלוקח בפני המוכר, ל"ב שיאמר לו המוכר לך חזק וקני, וע"כ נקטו דכל משיכה יש בכללה מסירה, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר בסוגיין שנקטו דמשיכה יש בכללה מסירה.

טז] **ונראה** לדון, דכ"ז הוא להני קמאי לטעמייהו, דס"ל דעיקר קנין המסירה הוא במה שאוחזה הלוקח, וע"כ אף דבעינן שיהא זה מדעת המוכר, שפיר סגי לזה במה שאוחזה בפני המוכר, דחזינן דניח"ל בכך, וכמו שפי' רשב"ם לעיל נ"ב ב' דהא דבפניו א"צ לומר לך חזק וקני, הוא משום דמהא דהחזיק בפניו ושתק חזינן דניח"ל בהך חזקה, - אך למש"נ בדעת רשב"ם דעיקר קנין מסירה הוא במה שהמוכר מוסרה לו, הרי מסתברא מילתא דכ"ז הוא כשאמר לו לך חזק וקני, ואוחזה הלוקח "במצות" המוכר, וכמו שפירש רשב"ם בסוגיין, אך כל שלא אמר לך חזק וקני, הרי דאף דהוי זה בפניו וחזינן דניח"ל להמוכר בכך, מ"מ כל שלא ציוה את הלוקח לך חזק וקני, אי"ז מעשה מסירה, ול"מ זה לקנות, וצ"ע בזה.

יז] **ויש** להוסיף עוד בזה, דהנה לקמן בסוגיין מפרשינן לפלוגתא דרבי ורבנן, בדאמר לי' לך משוך וקני, מר סבר קפידא ומר סבר מראה מקום הוא לו, ופירשב"ם, ז"ל, מראה מקום, אי בעית אפי' למשכה מיד לרשותך לך משוך דהא במסירה אקניתי' לך, עכ"ל, ובחי' הרמב"ן הביא שכן פירש ר"ח, וכתב ע"ז דאין לשון מראה מקום כן.

**ובדעת** הרשב"ם שהוצרך לפרש כן, ולא פירש כפשוטו דלעולם הי' דעתו שיקנה במשיכה, ואך שאינו מקפיד ע"ז, בפשוטו הי' נראה דהיינו, דכיון דלעולם המסירה קודמת למשיכה, ע"כ כל שאמר לו לך משוך וקני, ודאי אין דעתו שיקנה במסירה, ול"ש למימר בזה מראה מקום הוא לו, דזה שייך רק בגונא דאיכא ב' דרכים, והוא מראה לו מקום לדרך אחת, אך הכא הרי כשימשוך הלוקח יש בזה מסירה, וע"כ פירש הרשב"ם דהא דמראה מקום הוא לו, היינו שדעתו שיקנה במסירה, ומה שאמר לו לך משוך וקני, היינו דאי בעית אפי' למשכה מיד לרשותך לך משוך.

**אך** למש"נ נראה די"ל בזה בע"א, דס"ל להרשב"ם דאם הא דמראה מקום הוא לו היינו דלעולם הי' דעתו שיקנה במשיכה, ואך שאינו מקפיד ע"ז, והוא מתרצה שיקנה בקנינים אחרים, ל"ה מהני בכה"ג מתורת מסירה, דמסירה היא רק בשהמקנה מוסר לו ואומר לו לך חזק וקני, אך בכה"ג שאמר לו לך משוך וקני, הרי דהגם שאינו מקפיד על שאר קנינים, מ"מ הרי לא מסר לו,[[14]](#footnote-15) - ובע"כ דהא דמראה מקום הוא לו, היינו שדעתו להקנות לו במסירה, ומה שאמר לו לך משוך וקני, היינו דאי בעית אפי' למשכה מיד לרשותך משוך, דהא במסירה אקניתי' לך.[[15]](#footnote-16)

**ח**

יח] **והנה** לקמן בסוגיין מפרשינן לברייתא דאם רשות בעלים היא לא קנה עד שישכור את מקומה, ופי' רשב"ם, ז"ל, אלא ה"ק והיכא דברשות מוכר היא לית לי' תקנה לא במסירה ולא במשיכה עד שישכור את מקומה, עכ"ל.

**והתוס'** שם כתבו ע"ז, מה שפירש בקונטרס דרשות בעלים היינו רשות מוכר, אין נראה לרשב"א, דהא משמע לא קנה במסירה עד שישכור את מקומה מכלל דלרבי קני במסירה, וברשות מוכר פשיטא דלא קנה במסירה וכו', עכ"ל.

יט] **ולכאו'** הי' מקום לפרש בד' רשב"ם, דהנה בטעם הא דל"מ מסירה ברשות מוכר, כתב הרשב"א בסוגיין, דהוא משום דאכתי אינו מסור ביד לוקח דעדיין לא יצא מרשות מוכר, ואין מסירה אלא במוציא מרשותו ומכניס ברשות לוקח, עכ"ל.

**ולפ"ז** י"ל, דכל מש"כ הראשונים דל"מ מסירה ברשות מוכר, הוא רק לטעמייהו דעיקר קנין מסירה הוא במה שאוחזה הלוקח דהו"ל כהוצאה מרשות מוכר והכנסה לרשותו, וכל שהיא ברשות מוכר ולא יצאה מרשותו ל"מ הקנין, אך לרשב"ם לטעמי' דעיקר קנין מסירה, הוא במה שהמוכר מוסר לו ומשליטו על החפץ, שפיר מהניא מסירה אף ברשות מוכר, ודמיא לחליפין ואגב דמועילין אף ברשות מוכר, - וע"כ שפיר פי' רשב"ם דרשות בעלים הוא רשות מוכר, ואפ"ה מהני בזה מסירה לדעת רבי.[[16]](#footnote-17)

כ] **אך** זה אינו אמת, דלהדיא כתב רשב"ם לעיל נ"ג ב' ד"ה לא תהא, ז"ל, שהרי הגבהה חמורה היא דקונה אפילו ברשות מוכר משא"כ במשיכה ומסירה וגם קונה ברה"ר ובסימטא, עכ"ל, והרי להדיא דמסירה אינה קונה ברשות מוכר.

**ובטעמא** דמילתא דאין מסירה קונה ברשות מוכר, ול"ד לחליפין ואגב המועילין אף ברשות מוכר, נראה דהוא משום דכל שהחפץ אכתי ברשות המוכר, ל"ה זה מסירה מעליא, דדמי להיכא שהמוכר אוחז ג"כ בחפץ, דלכאו' ודאי דאי"ז מעשה מסירה, וי"ל עוד, דכיון דמסירה הוי מעשה קנין הנעשה בגוף החפץ שהמוכר משליטו עליו, ל"מ זה ברשות מוכר.

**ט**

כא] **והנה** הרשב"א הק' עוד ע"ד רשב"ם, ז"ל, ולא ירדתי לסוף פירושו של רבינו ז"ל, אם דעתו לומר שימסרנו ממש מידו ליד הלוקח וכו', דא"כ משונה מסירה זו מכל מסירות שנשנו כאן ובכל מקום, שהוא ז"ל בעצמו כתב למעלה אחזה ברגלה במצות המוכר, עכ"ל.

**והנה** במש"כ הרשב"א לדון בדעת הרשב"ם דבמסירה זו בעינן מיד ליד, יש להסתפק אם הוא מכח מש"כ רשב"ם בסוף דבריו "עד שימסרנו מלוה ליד הלוקח", דמשמע דבעינן מסירה מיד ליד, וכ"כ הרש"ש, או הוא משום דאל"כ הרי לעולם יש בכלל משיכה מסירה, ומ"ט לא קנה במשיכה.

כב] **אמנם** הנה למש"נ בדעת הרשב"ם, נראה לדון, דלעולם מודה הרשב"ם דל"ב בזה מסירה מיד ליד, ואין משונה מסירה זו משאר מסירות, ומש"כ רשב"ם עד שימסרנו מלוה ליד הלוקח, אתי לפרושי מ"ט מהניא בזה מסירה אף שאין גופו ממון, וע"ז הוא שפירש דכיון שהמלוה מוסר ביד הלוקח את השטר, דזהו עיקר קנין מסירה לדעתו, דהוא מעשה המורה על מסירת המוכר ללוקח, הוי זה מעשה מסירה אף על הכתוב בו, וע"כ הוא נקנה בכך.

**וגם** לא תיקשי לדעת רשב"ם, דמ"ט אינה קונה במשיכה, הרי לעולם יש בכלל משיכה מסירה, שהרי למש"נ בדעתו איכא כמה גווני דמשיכה דאין בכללה מסירה, והוא, חדא, כשאחזו תחילה ואח"כ אמר לו המוכר לך חזק וקני, דכיון דעיקר קנין מסירה הוא במסירת המוכר, הרי דבכה"ג דאין אחיזתו מורה על מסירת המוכר, לא חשיבא כמסירה, - ועוד, בגונא שמשך את השטר בפני המוכר ולא אמר לו המוכר לך חזק וקני, דאף דמשיכה מועלת אף בכה"ג, מ"מ לא חשבינן לה כמסירה, כיון שלא ציוהו המוכר לך חזק וקני, וליכא מעשה מסירה.

**י**

כג] **והנה** דעת רשב"ם לקמן בסוגיין, דמסירה אינה קונה בסימטא, משום דאפשר בה במשיכה, והתוס' הביאו בשם ר"ת שהק' ע"ז דכי משיכה ומסירה מצות הן שאין לעשות אלא מן המובחר, וכתבו בשם ר"י דדמי למה שאמרו לקמן פ"ו א' דהגבהה החשובה יותר מבטלת שאר קנינים.

**ובדעת** ר"ת שהק' ע"ד רשב"ם דאי"ז מצוות דאין לעשות אלא מן המובחר, אף שמצינו כן בהגבהה דמבטלת שאר קנינים, הי' מקום לפרש דהוא משום דס"ל כמש"נ בדעת רשב"ם, דקנין מסירה עיקרו הוא במסירת המוכר, ואינו כלל דומיא דהגבהה ומשיכה, ומסתברא מילתא כן לדעתו דמסירה היא מיד ליד, וע"כ ס"ל דאף דבקנין משיכה מצינו דכל שבידו לעשות הכנסה לרשות דעדיפא מיני', אינה קונה במשיכה דגריעא, דלעולם בעינן שיעשה הלוקח את ההכנסה לרשות הגמורה שבידו לעשות, מ"מ במשיכה ומסירה שהם ב' קנינים חלוקים, אין מקום להצריך שיעשה את הקנין העדיף.

כד] **אך** באמת בד' ר"ת גופי' מבו' דס"ל דקנין מסירה דמי לקנין משיכה, דהנה בתלמיד ר"ת ב"ק י"א ב' הביא מש"כ ר"ת, ז"ל, ועוד ק"ו במקום שמשיכה אינה קונה כגון ברשות הרבים מסירה קונה, במקום שמשיכה קונה לא כ"ש שמסירה קונה, ועוד אם כשאינן שלו כגון ברה"ר מסירה קונה, בשלו כגון בסימטא לא כ"ש, עכ"ל.

**ומבו'** מדבריו דקנין מסירה הוא כעין קנין משיכה שהוא מכניסו לרשותו, ואף שדעתו דמסירה היא מיד ליד, מ"מ עיקרה הוא שהלוקח מכניסה לרשותו, ורק דלא חזינן לאחיזתה כהכנסה לרשותו, אלא כשהמוכר מוסרה בידו, וזהו שכתב דכיון דהיא קונה ברה"ר שאינו שלו וחשבינן לה כהכנסה לרשותו, כ"ש שהיא קונה בסימטא שהיא שלו דהוי הכנסה לרשותו טפי, וזהו גם הא דעביד ק"ו ממשיכה שאינה קונה ברה"ר וקונה בסימטא.

**ומשה"ק** ר"ת ע"ד רשב"ם דאטו משיכה ומסירה מצוות הן וכו', אף שמצינו כן בהגבהה דמבטלת שאר קנינים, בפשוטו צ"ל כמש"כ רבינו יונה והתוס' הרא"ש, דהא דדברים שדרכן בהגבהה אין נקנין במשיכה, הוא משום דאין דרך למשכן, ואין משיכה קונה כשאין הדרך בכך, - אך במסירה בסימטא דדרכה בכך, הרי דאף דאפשר במשיכה, אינה מבטלת להמסירה, דאי"ז כמצוות שאין לעשות אלא מן המובחר.[[17]](#footnote-18)

כה] **ואמנם** תיקשי כן בדעת רשב"ם גופי' דס"ל דמסירה אינה קונה בסימטא, משום דאפשר במשיכה, ואי נימא כמש"נ בדעתו דקנין מסירה עיקרו הוא במסירת המוכר, ואינו כלל דומיא דהגבהה ומשיכה, לכאו' מ"ט נימא דכל שאפשר במשיכה אינו קונה במסירה.[[18]](#footnote-19)

**אמנם** הנה באמת משמעות ד' הרשב"ם היא, דהא דאין מסירה קונה בסימטא, אי"ז משום דמשיכה מבטלת למסירה, אלא הוא משום דאין דרך הלוקחים לסמוך על קנין מסירה, מאחר דאפשר במשיכה, וכמש"כ רשב"ם שם, ז"ל, וכיון דאפשר במשיכה לאו אורחא דסימטא במסירה ולא מקניא במסירה,[[19]](#footnote-20) ולפ"ז ניחא.

**יא**

כו] **נתבאר** לעיל סקי"א מש"כ בקצוה"ח סימן ס"ו סקי"ב דלדעת רש"י דהפקר חשיב כדעת אחרת מקנה, נקנין שטרות דהפקר במסירה, ואא"ז הגר"ח זצ"ל תמה ע"ז, דאף דהפקר חשיב כדעת אחרת מקנה, מ"מ ליכא בזה מסירה, דעיקר החפצא דמסירה הוא ע"י המקנה שמוסר לו, ובלא מסירת המקנה ליכא לעיקר מעשה המסירה, ונת' בדעת הקצוה"ח דס"ל דהא דל"מ מסירה במציאה ונכסי הגר, הוא משום דל"מ מסירה אלא במקום דאיכא דעת אחרת מקנה, וע"כ לדעת רש"י דהפקר חשיב כדעת אחרת מקנה, שפיר מהני מסירה בהפקר.

**וצריך** להוסיף בזה, דהנה בפשוטו ד' הקצוה"ח צ"ע, דהיאך נימא דלדעת רש"י מהני מסירה בהפקר משום דהוי כדעת אחרת מקנה, הרי להדיא אמרו בגמ' דל"מ מסירה במציאה, דמאן מסר לי' דליקני, והרי דאף במציאה דהויא כהפקר, ל"מ מסירה.

**אך** באמת הקצוה"ח רמז לישב לזה, במש"כ דהפקר "מדעת" הו"ל דעת אחרת מקנה, וזה כמש"כ הקצוה"ח בסימן שס"ב סוסק"א דאף לדעת רש"י ודעימי' דהפקר הוי כדעת אחרת מקנה, היינו רק בהפקר מדעת, אבל ביאוש דל"ה הפקר מדעת, ל"ה כדעת אחרת מקנה, וכ"ה מבו' בד' המל"מ פכ"ט ממכירה הי"א, וכ"כ בתרוה"כ סימן רס"ב, וכתב שהסכים עמו אחיו הקצוה"ח, וע"כ אף דהפקר נקנה במסירה משום דחשיב כדעת אחרת מקנה, מ"מ מציאה אינה נקנית במסירה.

כז] **עוד** יש להוסיף, דהנה הראוני בספר מחנה יאודה סימן ס"ו ס"ט שעמד בסתירת ד' הרא"ש והטור, דבד' הרא"ש בפ"ק דמציעא סימן ל"ב והטור בסו"ס רמ"ג מבו' דס"ל דהפקר חשיב כדעת אחרת מקנה, והכא כתבו דכיון דבעינן מסירה, ע"כ ל"מ לזכות בשטר שהפקירוהו הבעלים כיון דליכא דעת אחרת מקנה.

**ומזה** מקור נאמן לד' אא"ז הגר"ח זצ"ל, דאף דהפקר חשיב כדעת אחרת מקנה, מ"מ כיון דליכא בפועל למסירת המקנה, לא חשבינן לה כמסירה.

כח] **ויש** להוסיף עוד, דהנה הגרע"א בכו"ח סימן א' נסתפק לומר, דקטן קונה גניבה בשינוי, דגזה"כ הוא דבכל ענין שאם הי' הקנין הזה מדעת בעלים הי' זוכה בו, עשאה הכתוב שלא מדעתו כאילו הוא מדעתו לענין חיוב אונסין, עיי"ש, - ולכאו' מוכח כן מד' הרשב"א לקמן בסוגיין, שכתב דהא דהגבהה קונה ברשות מוכר, הוא משום דאיכא דעת אחרת מקנה, עיי"ש, ותיקשי דמ"ט מהני הגבהה ברשות מוכר בגניבה, כמבו' במתניתין ב"ק ע"ט א', ובע"כ דגניבה חשיבא כדעת אחרת מקנה.

**ולפ"ז** תיקשי דמ"ט הגונב בהמה ברה"ר אינו חייב אף כשלא משכה, מדין קנין מסירה, למ"ד דבהמה נקנית במסירה, הרי גניבה דינה כדין דעת אחרת מקנה.

**ובע"כ** מזה, דאף דגניבה דינה כדין דעת אחרת מקנה, מ"מ לא חשבינן לה כמסירה, דלקנין מסירה, לא סגי במה דאיכא דעת אחרת מקנה, אלא בעינן למסירת המקנה, וע"כ אף דגניבה דינה כדין דעת אחרת מקנה, מ"מ כיון דליכא בזה למסירת המקנה, לא חשבינן לה כמסירה, וזה כיסוד ד' אא"ז הגר"ח זצ"ל.[[20]](#footnote-21)

כט] **עוד** יש להוסיף, דהנה אא"ז הגר"ח זצ"ל שם, הביא למש"כ הנתיה"מ בסימן רע"ג סק"א, דאף דלדעת רש"י הפקר חשיב כדעת אחרת מקנה ומהני בחצר שאינה משתמרת, מ"מ אין קטן זוכה מהפקר, וזה דלא כמש"כ המל"מ בפכ"ט ממכירה הי"א, דלדעת רש"י קטן זוכה מהפקר, משום דחשיב כדעת אחרת מקנה, והוכיח כן מד' רש"י בגיטין ל"ט ב', ולפ"ז ודאי דלא יועיל קנין מסירה בהפקר, עכ"ד.

**אך** פשוט דהקצוה"ח לטעמי' אזיל, דס"ל בסימן שס"ב סוסק"א דלדעת רש"י קטן זוכה מהפקר, ורק במציאה אינו זוכה, משום דביאוש שאינו מדעת, לא חשיב כדעת אחרת מקנה, והרי דס"ל בדעת רש"י, דהפקר חשיב כדעת אחרת מקנה ממש, וע"כ הוא דס"ל דה"ז מועיל אף לקנין מסירה.

1. אמנם צ"ע בזה ממה שאמרו בגיטין כ"ב א' בעציץ נקוב, שאינו נקנה במשיכה עד שיחזיק בזרעים, ומ"ט אינו נקנה במסירה, דלכאו' בעציץ נקוב שפיר שייכא מסירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם יש מקום לדחות, דאף אם ביסוד הדין קנין מסירה הוא אף בקרקעות, מ"מ כיון דלא משכח"ל שתהא קרקע נקנית במסירה, שהרי דעת התוס' דמסירת מפתח לא חשיבא כמסירה על הבית, ע"כ שפיר הו"ל למיתני דנכסים שאין להן אחריות נקנין במסירה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' כ"ה מבו' גם מד' השער משפט בסימן קצ"ח סק"ד שכתב במש"כ בשו"ע שם סי"ב דכל שמשך הלוקח לא קני במסירה, דגלי אדעתי' דלא ניח"ל לקנות במסירה, דלא תיקשי ממש"כ הרמ"א בר"ס רס"ח דראה את המציאה ונפל עלי' קני לה, אף דגלי אדעתי' דבנפילה ניח"ל דליקני, דשאני התם דנתכוין לקנות בשעה זו, אבל הכא הרי לא נתכוין לקנות בשעת המסירה עד שימשכנה, וכ"נ בד' המל"מ בפ"ב מזכי' ה"ט.

   ולכאו' מוכח מזה דכל שלא קנה בתחילת אחיזתו, ל"מ לקנות בהמשך אחיזתו, דאל"כ מ"ט לא קנה כשמשך מדין קנין מסירה, הרי הגם דבשעה שאחזה מתחילה לא קנה, שעדין אין דעתו לקנות, מ"מ אחר שמשך שכבר יש בדעתו לקנות, בדין דיקנה במסירה, וכ"כ הדברי משפט בסימן ער"ה דמה"ט הוא דלא קנה בכה"ג, - ונראה דמה"ט הוא דהגרע"א בגליון סימן קצ"ח וסימן קס"ח עמד בקו' זו, אף דאיהו גופי' במהדו"ק סימן ל"ז הוכיח דכל הא דבנפל קונה בד' אמות, הוא רק משום שנתכוין לקנות בשעה זו, והיינו משום דס"ל דאף אחר שמשכה מצי לקנות במסירה, וזהו דקשיא לי' דמ"ט אינו קונה אותה כשמשכה מדין קנין מסירה, וכן נקט בחלקת יואב חו"מ סימן י"ח, עיי"ש.

   אך העירוני דיש לדחות בזה, דכיון שמשכה ומשיכה אינה קונה ברה"ר, אין דעתו לקנותה אלא כשיכניסה לסימטא, וע"כ הוא שאינו קונה אותה בהמשך אחיזתו ברה"ר, אך בד' הדברי משפט מבו' דפשיטא לי' דדעתו לקנות כשמשכה, אף קודם שהכניסה לסימטא, וע"כ אם הי' המשך האחיזה קונה, הי' קונה אותה ברה"ר. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובאמת דבהך גוונא שהי' בידו פיקדון של חבירו ואח"כ אמר לו המפקיד לך חזק וקני, מסתברא טפי דלא חשיב כמסירה, שהרי כבר הי' החפץ מסור בידו שלא במצות המוכר, - אך בהני גווני שאחזה מתחילה במצות המוכר, ואך דבתחילת האחיזה לא קנאה, משום שהיתה ברשות מוכר, או משום דלא ניח"ל לקנותה, יש מקום לדון, דחשבינן דגם המשך האחיזה חשיב כהמשך המסירה, ושפיר מצי לקנות בה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוכיח כן גם מד' התוס' שכתבו דעם המסירה דאותיות צריך משיכה, והקשו דא"כ מ"ט מזכיר בכל מקום מסירה, וכתבו דבעינן מיד ליד, א"נ דלעולם ל"ב מיד ליד ומ"מ נקט מסירה משום דבעינן דעת אחרת מקנה לאפוקי מפקיר שטרותיו וכו', עכ"ד.

   והנה משה"ק התוס' דמ"ט מזכיר בכל מקום מסירה, נראה דכונתם משום דמשיכה יש בכללה מסירה, וא"כ מ"ט הזכיר מסירה, וע"ז הוא שכתבו דהכא בעינן מיד ליד, ואין בכלל המשיכה מסירה, או דנפ"מ במפקיר שטרותיו דבכה"ג אינו קונה במשיכה, שאין בכללה מסירה.

   והנה אי נימא דכל שאחזה תחילה שלא במצות המוכר ואח"כ אמר לו המוכר לך חזק וקני, לא חשיב זה כמסירה, א"כ הרי שפיר הזכיר מסירה, ללמד דבכה"ג שאחז תחילה את השטר אינו קונה, והאמנם במשיכה י"ל, דכל שהוא מושכה עוד לאחר שאמר המוכר לך חזק וקני, חשבינן לה כמסירה, אך מ"מ בגונא שהי' השטר בחצרו, (או שהי' מוגבה בידו, אי נימא דבקנין הגבהה ל"ב מעשה הגבהה, ואכמ"ל), ליכא בזה מסירה, כיון שלא עשה מעשה חדש במצות המוכר, ובע"כ מד' התוס' דאף בכה"ג הו"ל כמסירה, וע"כ הוצרכו לפרש דהנפ"מ במה שהזכיר מסירה, הוא למפקיר שטרותיו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף, מש"כ רה"ג שם, ז"ל, ומסירה מל' מוסירה הוא, כדכתיב והבאתי אתכם במסורת הברית, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דלישנא דמסירה אינו כלל במה שהמוכר נותן לו, כמשמעות הסוגיא בב"מ ח' ב', אלא הוא בתפיסתו את הבהמה שהיא אסורה תחת ידו, ופירש לקרא דוהבאתי אתכם במסורת הברית, דלא כפירש"י ביחזקאל דהוא בברית שמסרתי לכם, אלא כפי' הרד"ק וש"מ דהוא מל' מאסר, וזה מתישב עם המבו' בדבריו דאין עיקרה של מסירה במה שהמוכר מוסר לו, אלא עיקרה הוא במה שהחפץ הוא בידו. [↑](#footnote-ref-7)
7. וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ רבינו יונה לקמן בסוגיין, דהא דדברים שדרכן בהגבהה אין נקנין במשיכה, הוא משום דאין דרכן של בנ"א למשכן כיון שהן קלין ודרכן להגבי', ואין קונין אלא במעשה שדרך בנ"א בכך, עכ"ד, וטעם זה לא שייך לגבי מסירה, וה"ז דומה למש"כ רבינו יונה שם דאין לומר דמסירה אין קונה בסימטא משום דאפשר במשיכה, כיון שדרך אף במסירה, וע"כ ל"ד להא דדברים שדרכן בהגבהה אין נקנין במשיכה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובאמת הי' מקום לומר, דאף אי נימא דקנין מסירה אינו מכח מסירת המוכר, אלא מכח אחיזת הלוקח, מ"מ הא דמהניא האחיזה, אי"ז משום דהו"ל כהכנסה לרשותו, אלא הוא משום שליטתו עליו, וגם לפ"ז ניחא הא דמהני מסירה באותיות, ול"ד למשיכה דלא מהניא, - אך יותר נראה, דאם קנין מסירה אין עיקרו מכח מסירת המוכר, הו"ל כעין הגבהה ומשיכה, דהאחיזה הויא כהכנסה לרשותו, - ורק אי נימא דעיקר קנין מסירה הוא מכח מסירת המוכר, הרי דהא דבעינן להאחיזה, הוא משום דזה הוי הדבר המורה על מסירת המוכר, וע"כ ה"נ בקנין אותיות מהני מסירת השטר, דהוי זה מעשה המורה על מסירת המוכר. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להוסיף, דבד' הקצוה"ח בסימן ס"ד סק"ב מבו', דבהקנה שטר בקנין אגב, יש בזה להכח ד"מסירה", כיון דאיכא דעת אחרת מקנה, עיי"ש, - ובפשוטו בקנין אגב ליכא כלל לעיקר החפצא ד"מסירה", ואפ"ה ה"ז מועיל לקנות, והיינו משום דעיקר הא דבעינן מסירה בשטרות, היינו דבעינן שיהא דעת אחרת מקנה, וע"כ גם קנין אגב מהני, כיון דאיכא דעת אחרת מקנה, - וזה כמו שנקט הקצוה"ח הכא דלדעת רש"י דהפקר חשיב כדעת אחרת מקנה, מצי לזכות בשטר דהפקר. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"נ ממש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין, דכשם שבמסירה ל"ב מסירה ממש מיד ליד, ה"נ במשיכה ל"ב במשיכה ממש אלא כל שהולכת מחמתו, עכ"ד, ומשמע דעיקר העשי' דמסירה היא ע"י המוכר, והא דל"ב מיד ליד, הוא משום דכל שהלוקח אוחזה מחמתו, חשיב כמסרה לו המוכר, דומיא דמשיכה דסגי במה שהולכת מחמתו. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכן משמע מד' המאירי קידושין דכ"ה:, ז"ל, שזו נאמרה במציאה ונכסי הגר שאין דעת אחרת מקנה אותם, וכל שאין דעת אחרת מקנה, אין מסירה חשובה כמשיכה, עכ"ל, ומשמע דגם במציאה ונכסי הגר איכא לעיקר המסירה, ואך דכיון דאין בהן דעת אחרת מקנה אין מסירה חשובה כמשיכה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ומצינו לעיקר הנידון בזה בשטמ"ק בב"מ שם שכתב בשם הריב"ש, ז"ל, ק"ל ואע"ג דמוסירה לחודי' אינה קונה וכו', מ"מ רכוב ותופס במוסירה אפשר דקני ועדיף מיושב לחודי', ונ"ל דה"ק מוסירה אינה קונה במציאה ונכסי הגר אע"ג דקניא בעלמא לחודה וכו', שאין ענין המוסירה אלא כאדם המוסר דבר לחבירו, וא"כ אינה מעלה ואינה מורידה וכו', עכ"ל, והרי דמעיקרא ס"ל דאף דמוסירה אינה קונה במציאה, מ"מ עיקר המסירה קיימת אף במציאה, וע"כ שפיר י"ל דמהניא להצטרף עם הרכוב לקנות, וע"ז הוא שתירץ, דכל ענין המסירה הוא כאדם המוסר דבר לחבירו, ובמציאה ליכא לעיקר המסירה, וע"כ אינה מעלה ואינה מורידה. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם יש מקום לדון בזה מטעם אחר, די"ל דמעשה הקנין דמסירה, אי"ז מה שהיא אחוזה בידו, אלא מעשה התפיסה והאחיזה עצמו, וע"כ כל שבשעת מעשה התפיסה והאחיזה לא קנה, ל"מ לקנות אח"כ. [↑](#footnote-ref-14)
14. והגם שאמר לו לך משוך וקני, ונמצא שאחיזתו הנצרכת למשיכה היא במצות המוכר, מ"מ כיון שלא הי' דעת המוכר למוסרה לו באחיזה זו, ליכא בזה מעשה מסירה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ולפ"ז הי' מקום לומר, דהא דפליגי רבנן וס"ל דקפידא, לאו היינו דה"ה מקפיד שלא יקנה בשאר קנינים, אלא שהי' דעתו להקנות לו במשיכה ולא במסירה, וע"כ הגם שאינו מקפיד שיקנה במסירה, מ"מ כיון שלא מסר לו, אין תורת מסירה ע"ז, ומתישב בזה קו' הראשונים דכיון שהקפיד שלא יקנה אלא במשיכה, מ"ט מהני שכירות מקום, ונחלקו בזה אם הקפידא היא גם שלא יקנה בקנין דמעלי טפי או כל הקפידא היא רק כלפי קנין גרוע, ולהנ"ל ניחא, אך באמת לרשב"ם לטעמי' מעיקרא לק"מ, דכיון דמפרש לה ברשות המוכר, הרי ודאי דכל שהשכיר המוכר עצמו את רשותו, בטלה קפידתו, - אך אי"ז במשמעות ל' רשב"ם, שכתב, ז"ל, רבנן סברי קפידא, לא גמר להקנותו אלא במשיכה ולא במסירה שאם ירצה מוכר יוכל לחזור בו כ"ז שלא משכה זה לרשותו, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיקר הך מילתא דמסירה מועלת אף ברשות מוכר, מצינו כן בל' רש"י ב"ק די"א: ד"ה במסירה, ז"ל, דכיון שמסר לו באפסר קנאה אע"פ שלא משכה מרשות מוכר, עכ"ל, ודקדק הרש"ש שם מדבריו, דמסירה מהניא אף ברשות מוכר, עיי"ש, - אמנם הנה בס' שנו"ס שם הביאו דבכל הכת"י איתא אע"פ שלא משכה מרשות לוקח, והנוס' שלפנינו היא ע"פ מהרש"ל, ויש מקום להגי' בד' רש"י, אע"פ שלא משכה לרשות לוקח, ולפ"ז אין ללמוד מזה לנידו"ד.

    ויש להוסיף, דהנה לדעת ר"ת ודעימי' דמסירה קונה בסימטא, מוכח דמסירה אינה מועלת ברשות מוכר, וזה ממה שאמרו אביי ורבא דמסירה קונה ברה"ר וכו' והגבהה קונה בכל מקום, והרי דמסירה אינה קונה בכל מקום, - אך לדעת רשב"ם ודעימי' דמסירה אינה קונה בסימטא, י"ל דמה שאמרו אביי ורבא דמסירה קונה ברה"ר, הוא לאפוקי סימטא, אך לעולם היא קונה ברשות מוכר, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן דל"ה פסיקא לי' הך מילתא דמסירה אינה קונה ברשות מוכר, עיי"ש, והרי דס"ל דאין ללמוד לזה ממימרא דאביי ורבא. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך העיר הגרפ"מ רוזנבוים שליט"א, דאכתי תיקשי מהא דס"ל לר"ש בקידושין כ"ה ב' דזו וזו בהגבהה, ופירש הרשב"א שם דהוא משום דאפשר בהגבהה, וכתב לפ"ז דמודה ר"ש בספינה וכלים גדולים דא"א בהגבהה, שהן נקנים במשיכה או במסירה, והרי דס"ל לר"ש דאף דדרכה במשיכה, מ"מ כיון דאפשר בהגבהה, אינה נקנית במשיכה, ותיקשי מזה ע"ד ר"ת ודעימי' שנקטו דליכא למימר דקנין מבטל את חבירו, - ושמא ס"ל דטעמא דר"ש אינו משום דהגבהה מבטלת משיכה, אלא הוא כדעת הראב"ד שהביא הרשב"א שם שפירש בע"א, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ואמנם הראוני בתשו' באר יצחק יו"ד סימן כ"ג ענף ז', שדימה מש"כ הראשונים דהא דמשיכה אינה קונה מדאורייתא הוא רק במכר דאיכא כסף, לדינא דהכא דמשיכה מבטלת מסירה, עיי"ש, והרי דאף בב' קנינים חלוקים אמרינן כן, - אך לכאו' הכא מסתבר דאם הוו ב' קנינים חלוקים, אין המשיכה מבטלת את המסירה, כ"ה דאין חליפין ואגב מבטלין את המשיכה ואת המסירה, ויש לחלק. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך בד' התוס' וש"ר מבו' שפירשו בד' רשב"ם דהא דל"מ מסירה בסימטא הוא משום דאפשר במסירה, ולא משום דלאו אורחא, - וכנראה שפירשו דמש"כ הרשב"ם ד"לאו אורחא", היינו דאי"ז דרך הקנין הראוי, וכאשר מצינו עד"ז בל' רשב"ם לקמן שכתב דמשיכה אורחה ברשות שיש לו חלק בו. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך בדעת הקצוה"ח צ"ל דס"ל דגניבה לא חשיבא כדעת אחרת מקנה, - והעירוני דכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן ער"ה סק"א שהוכיח דמהני קנין אגב בנכסי הגר אף דליכא דעת אחרת מקנה, מהא דמהני קנין אגב בגזילה, ובהגה' ברוך טעם שם עמד בזה די"ל דכל שהי' קונה במכירה ה"ה קונה בגזילה, אך מד' הקצוה"ח מבו' דס"ל דגזילה אין דינה כדין דעת אחרת מקנה.

    והעירוני עוד דכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן ער"ה סק"ג שהוכיח דכששלח שליח להחזיק בנכסי הגר והשליח הי' סבור שהוא של המשלח, קנה, כיון דשלוחו של אדם כמותו והמשלח נתכוין לקנות, והוכיח כן ממש"כ התוס' בב"מ י' ב' דהא דהי' מושכו ויוצא חייב הגנב במשיכת השומר, אף דאשלד"ע, הוא משום דאין השומר יודע שהוא גנוב, ובכה"ג יש שלד"ע, וכיון דגנב וגזלן להתחייב באונסין צריך קנין כמו במכירה ונתינה, וזה השליח לא נתכוין לקנותו לגזילה כיון דלא ידע שהוא גנוב, היאך יתחייב המשלח, אלא ודאי דכיון דשלוחו של אדם כמותו והמשלח מתכוין לקנין סגי בכונת המשלח, עכ"ד, ואי נימא דגניבה חשיבא כדעת אחרת מקנה, הרי י"ל דמה"ט ל"ב שיתכוין השליח לקנות, דהרי בדעת אחרת מקנה ל"ב שיתכוין הקונה לקנות, ובע"כ מד' הקצוה"ח דגניבה לא חשיבא כדעת אחרת מקנה, אך בד' הקצוה"ח בסימן כ"ה סק"א נראה לא כן, עיי"ש דמבו' בדבריו דהא דכשהי' גם המשלח סבור שהוא שלו, אינו חייב, הוא משום דבגניבה לא נתרבה לחייב על שוגג כמזיד, ומבו' דבלא"ה הי' חייב, ולא פטרינן לי' מכח הא דלא נתכוין לקנות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)