שיעורי תערובת מט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – מט

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קה, יב - יד

**היתר מלוח המונח בכלי של איסור**

**כתב** השו"ע [סי"ב] **גבינות שנעשו בדפוסים של גויים, אף על פי שנמלחו בתוכן מותרים. הגה: והוא הדין אם נמלח היתר בשאר כלי איסור ואפילו אינו מנוקב, דאין מליח כרותח כ"כ להפליט מן הכלי מה בלוע בתוכו.** וביאר הש"ך (ס"ק מב) דהוי כטהור מליח וטמא תפל, והיינו שכיון שהכלי אינו נעשה מלוח, א"כ אף שהוא בלוע איסור, הרי אינו אוסר, כדין טמא תפל שאינו אוסר. ומ"מ כתב הרמ"א שלכתחילה אסור למלוח היתר בכלי איסור, וביאר היד אברהם שאע"פ שטהור מליח וטמא תפל אינו אוסר, מ"מ צריך הדחה, ומשו"ה אין לעשות כן לכתחילה, דכל דבר שאם יעשהו צריך הדחה אין לעשותו לכתחילה, שחוששים שישכח להדיח, וכמבואר בסי' צא ס"ב. וכן מבואר להדיא בש"ך בסי' סט (ס"ק סז), דהקשה שם הש"ך אמאי מותר לחזור ולמלוח בשר בכלי שכבר מלחו בו בשר, דמאי שנא מהא דמבואר ברמ"א כאן שלכתחילה לא ימלח היתר בכלי שבלוע בו איסור. ותירץ הש"ך, שכיון שהבשר אורחיה בהדחה, לכן לא חששו שמא ישכח להדיח, משא"כ בגבינות שאין דרכם בהדחה שחוששים שישכח להדיח, ומשו"ה אסור לכתחילה למלחם בכלי שבלוע בו איסור. והטעם שצריך להדיח דבר שנמלח בכלי שבלוע בו איסור, כתב הפרי מגדים (סי' סט ש"ד ס"ק סז) שאע"פ שטהור מליח וטמא תפל אינו אוסר, מ"מ מפליט מעט ולכך צריך הדחה [מיהו באו"ח סי' תמז א"א ס"ק טז) חזר בו הפמ"ג וכתב שבכלי אינו מפליט אפילו משהו, ואי"ז דומה ממש שטהור מליח וטמא תפל].

**ובגר"א** (ס"ק עט) נראה ביאור אחר בדברי הרמ"א, שהטעם שאוסר לכתחילה למלוח היתר בכלי של איסור, הוא משום דחיישינן לכתחילה לדעת הראבי"ה (מובא בהג' אשרי חולין פ"ח סי' מג) שכלי שמלחו בו הרבה פעמים נעשה הכלי כמלוח ומפליט, ולכן כתב הרמ"א שלא יעשה כן לכתחילה. אמנם קיי"ל לעיקר דלא כהראבי"ה, אלא שאין הכלי נמלח כלל, ולכך בדיעבד מותר.

**והנה** הפמ"ג שינה דברי הש"ך, וכתב שהטעם שכלי שבלוע בו איסור אינו אוסר במליחה הוא מחמת שאין טבע המלח להפליט מהכלי, ולא כתב הטעם דטהור מליח וטמא תפל. ויעויי' בפ"ת (ס"ק טו) שהביא כן גם מהש"ך בסי' סט (ס"ק סח). ויש חילוק גדול בין הביאורים, דאי טעם ההיתר הוא משום טהור מליח וטמא תפל, א"כ קשה דדעת הש"ך שטהור מליח צלול נאסר מטמא תפל, וא"כ היה לנו לאסור צלול מלוח בכלי שבלוע בו איסור, שאף שהכלי הוי כטמא תפל מ"מ יאסור את ההיתר הצלול. אבל לפי דברי הפמ"ג שאין כח במלח להפליט מכלי, א"כ אין הכלי יכול לאסור אף שמניח בו היתר צלול. וזה נראה כוונת הדגול מרבבה שכתב על דברי הש"ך שביאר משום טהור מליח וטמא תפל שהוא צ"ע, ולא ביאר כוונתו, ולכאורה כוונתו היא שאם משום טהור מליח וטמא תפל, היה לנו לאסור בדבר צלול, ועל כרחך צריך לדחוק בכוונת הש"ך לדברי הפמ"ג. אמנם לביאורו של הפמ"ג צ"ב מהיכ"ת באמת שהמלח אין בכוחו להפליט מכלי [דבשלמא אם הוא משום טהור מלוח וטמא תפל, א"כ דין זה מבואר להדיא בגמרא, אבל לביאור הפמ"ג צ"ב מהיכ"ת דין זה].

**ובעיקר** הקושיא יעויי' ביד יהודה בסי' צא (ס"ק כה ובסי' ע' ס"ק יג) דחולק על הש"ך שטהור צלול מליח אינו נאסר מטמא שנוגע בו, דכל מה שמצאנו בר"ן שטמא תפל כשנוגע בטהור מלוח אוסרו, הוא מחמת שחשש הר"ן שהטמא מחמת שנוגע בהיתר המלוח נעשה בעצמו מלוח [ואחר שנעשה מלוח חוזר ופולט איסור לתוך ההיתר], אבל אם הוא צלול מלוח לא שייך לומר שהטמא נמלח. וא"כ ה"נ אם הניח צלול בתוך כלי של איסור לא נאסר, אפילו אי נימא שההיתר מצד טהור מלוח וטמא תפל.

**והבית** מאיר (סי' סט על הש"ך ס"ק סז) כתב שהטעם שלכתחילה החמיר הרמ"א שלא למלוח היתר בכלי של איסור, הוא משום שלא מצאנו בכל הש"ס שטהור מלוח וטמא תפל מותר לכתחילה, אלא רק בדיעבד אמרו חכמים שאינו נאסר, אבל לכתחילה אין לעשות כן.

**ונמצאו** ג' דרכים אמאי אסור למלוח היתר בכלי איסור לכתחילה. או משום שצריך הדחה וחיישי' דילמא מישתלי. או משום דעת הראבי"ה שהחמיר שמליחה מרובה מפלטת מכלי איסור. או משום שלכתחילה טהור מליח וטמא תפל אסור.

**היתר צלול בכלי אם בזה משום כבוש**

**כתב** רע"א להקשות מדברי המג"א (א"ח סי' תמז ס"ק טז) שסובר שכבוש מפליט מכלי, וא"כ אם הניח היתר צלול בכלי של איסור בלא"ה יש לאסור מחמת דין כבוש, מיהו באמת לא קיי"ל כדברי המג"א, כמו שהעיר רע"א על המג"א שם שהש"ך והט"ז לא ס"ל כדבריו.

**מלח יבש שלא נאסר מהכלי**

**וכתב** השו"ע [סי"ג] **מלח או תבלין שהם בקערה של בשר מותר ליתנם בחלב. הגה: וה"ה אם היו בכלי איסור דמאחר שהם יבשים אינן בולעים מן הכלי. רק שהכלי הוא נקי ואין איסור דבוק בו. והמחמיר לכתחילה תבא עליו ברכה.** היינו דבזה לא שייכי כל הטעמים שנתבארו לעיל, דהטעם שמולחים הרבה פעמים, לא שייך כאן דמיירי בקערה רגילה ולא בדפוסים העשויים למליחה, והטעם של הדחה וכן של הב"מ שלכתחילה אסור טהור מליח וטמא תפל, אי"ז שייך אלא בלח ולא בדבר יבש.

**ומ"מ** סיים הרמ"א שהמחמיר לכתחילה תבא עליו ברכה, והט"ז בסי' צה (ס"ק יח) נתקשה בזה מאוד, שהרי התוספות בחולין (קיג. ד"ה טהור) כתבו שמעשים שבכל יום שלוקחים מלח הנתון בקערה של בשר ונותנים לתוך חלב, ועל כרחך כוונת התוספות שכן נוהגים אנשים חשובים לומדים, ואיך לא חששו אותם אנשים להחמיר בדבר שהמחמיר תבא עליו ברכה. ובנקוה"כ (שם) כתב ליישב שבאמת מותר לכתחילה, ומה שכתב הרמ"א להחמיר הוא משום שיש לחשוש שאין הכלי נקי כמ"ש האו"ה (כלל ג דין ו).

**וא"כ** עולה דלדעת הט"ז בדבר יבש מותר לכתחילה, ובדבר לח יש להחמיר לכתחילה. ולדעת הרמ"א אף בדבר יבש המחמיר תע"ב וכן הסכים הש"ך. וגדר דבר לח אינו ברור כ"כ, ויעויי' בפמ'ג סי' צו (סק"ג) שכתב שהחריי"ן הוא ג"כ דבר לח.

**מחלוקת המחבר והרמ"א בבלע שע"י בישול**

**והחילוק** בין המחבר לרמ"א, דדעת המחבר שדווקא בבלע ע"י מליחה יש להקל, אבל אם נבלע ע"י בישול אסור ליתן את המלח בחלב, אבל הרמ"א מיקל שאף אם נבלע בכלי ע"י בישול אין המלח בולע מן הכלי כלל. ורע"א הביא מהתפארת למשה שכתב דצ"ע לדינא, אמנם למעשה קיי"ל כדברי הרמ"א להקל אף בנבלע ע"י בישול [ויעוי' עוד ברע"א שהביא מחלו' אם דוקא בכלי עץ אמרי' שאין מליחה לכלים, או אף בכלי חרס].

**מלח הבלוע דם, ובדין אין הנאסר וכו'**

**וכתב** השו"ע [סי"ד] **מלח הבלוע מדם כגון ממליחת בשר ונתנוהו בקדירה או שנתנו בקדרה בשר מלוח בלא הדחה אם יש ס' כנגד המלח מותר. הגה: אע"פ שהמלח עדיין נו"ט בקדרה, מאחר שאין המלח אסור מחמת עצמו אלא מחמת הדם שבלוע בתוכו, דכל מקום שאין האוסר יכול לילך שם, אין הנאסר אוסר יותר מהאוסרו.** הנה דעת המחבר שאין חנ"נ בשאר איסורים, ואעפ"כ מצריך ששים כנגד כל המלח, משום דלא ידעינן לשער כמה דם בלוע במלח. והרמ"א כתב שאף לדידן דאמרי' חנ"נ בשאר איסורים, מ"מ סגי בששים כנגד המלח ואי"צ יותר, שאין הנאסר וכו'. וכוונת הרמ"א ברורה, דאף שמלח אינו בטל בששים כיון שהוא דבר דעביד לטעמא, מ"מ כאן אי"צ לשער יותר מששים, משום אין הנאסר וכו'. אלא שלשון הרמ"א קשה, דכתב שאין האיסור יכול לילך, והרי כאן הדם שהוא האוסר ודאי הולך לכל מקום, אלא שהרמ"א נקט לשון הראשונים, דכמו שכתבו הראשונים שאין הנאסר אוסר במקום שהאוסר אינו יכול לילך, ה"נ דם הבלוע במלח אינו אוסר אלא עד ששים, ואינו אוסר יותר מחמת שהוא בלוע במלח, וכמו שהוכיחו התוס' בחולין (קח:) דלא יהא כח הבן חמור מכח האב, מהא דאיתא בגמרא (חולין שם) שלדעת רבי יהודה שמין במינו לא בטיל, אם נתערב איסור שאינו מינו במינו אין מינו אינו אוסר יותר מששים.

**וכמו"כ** מצינו לעניין איסור שנבלע בחתיכה הראויה להתכבד, דמבואר בשו"ע (סי' קא ס"ב) דיש בזה ביטול ולא אמרינן דחהר"ל לא בטיל, והוא מאותו טעם שלא יהא כח הבן חמור מכח האב. וא"כ עולה דכל מה שאומרים חנ"נ הוא רק לעניין שמוסיף בכמות האיסור, אבל לשאר דברים אין אומרים חנ"נ.

**ולפי"ז** אם בישל איסור בקדירה ואחר כך בישל בה היתר, ולאחר כ"ד שעות מהאיסור בישל עוד היתר בכלי, דיש לדון אם מונים כ"ד שעות מזמן בישול האיסור וא"כ הוי אינו ב"י, או שמחשבים כ"ד שעות מזמן הבישול השני. ולכאורה כיון שיש דין חנ"נ היה ראוי למנות מזמן בישול ההיתר, שהרי כשבישל ההיתר עדיין לא עבר כ"ד שעות מהאיסור, ונאסר ההיתר, אלא שלדברי הרמ"א שאמרי' לא יהא כח הבן חמור מכח האב, א"כ כיון שהאיסור כבר אינו ב"י, אף ההיתר שנאסר בבישול השני לא יאסור, דאינו עדיף מהאיסור, וא"כ קשה אמאי כתב הרמ"א (סו"ס קג) להחמיר לכתחילה למנות מזמן בישול ההיתר. וכתב היד יהודה (סי' קג ס"ק כז בארוך ד"ה אבל הרמ"א ובקצר ס"ק לח) לבאר, דהרמ"א חשש שבזמן שבישל את ההיתר יצא האיסור מחוץ לדפנות וחוזר ונעשה מושבח, וצריך למנות שוב כ"ד שעות. אבל במקום הפסד מתיר הרמ"א, דמצרפים זמן הפגימה שהיה קודם הבישול לפגימה שאחר הבישול, שאם יש בין הכל כ"ד שעות שהבליעות היו בתוך הדפנות הרי הם פגומים.

**בפמ"ג** (ש"ד ס"ק מו) כתב להקשות למה צריך כלל לחשב ששים כנגד המלח, והא מבואר בסי' קלד (רמ"א סי"ג) שהדם פוגם את המלח. וכתב היד יהודה (ס"ק נז) ליישב דבשעת עשיית המלח ודאי הדם פוגם את המלח משום שהוא ממתק את חריפותו אבל מלח זה שמלחו עמו את הבשר כבר נתמתק מהבשר ואינו נפגם יותר ע"י הדם.

**● השיעור נמסר בביהכ"נ "בית תפילה" נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:00 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**