בכורות 5-6
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / הלוקח בהמה

בס"ד

הלוקח בהמה -5- י.טחן

###### בדין טעם כעיקר לענין טומאה בדין היתרא דהשקה במים וציר היכא דהוי מחצה על מחצה ובפלוגתת רש''י ותוס' אי רוב מהני לחדש טומאה והמסתעף לדין ביטול היתר באיסור

**דף כ"ב ע"א**

###### בדין ביטול ברוב לגבי טומאה אי סגי ברוב או בעי ששים

1. **יעוין בתוס' דמוכיח מהא דנקטה הגמ' דסגי ברוב דטומאה שאני מאיסור ולענין טומאה ליכא להאי כללא דטעם כעיקר,** אולם יעוין בשטמ''ק דנתקשה בזה ומביא בשם י''מ דהוכיחו מזה דביטול דמים בציר לענין קבלת טומאה לא הוי מדין ביטול ברוב אלא כיון שנתערבו תו לא חזו לשתיה. אולם בשטמ''ק נקט כתוס' דלא אתרבאי טעם כעיקר רק לענין איסורא. ויעוין בקוב''ש פסחים אות קנז דמביא מהר'''ן בע''ז דף ל''ז ע''א בדפי הרי''ף דמחלק בין איסור הנאה לאכילה דהנאה לא שייך ביה טעמא, אולם ברא''ש ע''ז פ''ה סוף סימן ל' נקט דגם לענין איסור הנאה איכא לדינא דטכע''ק, עוד מביא הקוב''ש מרש''י ספ"ק דחולין דהא דשאר משקין במים לא הוי זריעה הוי מחמת דטעמא לא בטיל, ומבואר דגם בהשקה דלא הוי ביטול דאיסורין אלא הוי ביחס לדין מקוה איכא דין טכע''ק. ונקט הקוב''ש שם דלפי''ז ה''ה לענין איסור הנאה רק דמעיר הקוב''ש דצריך טעם לחלק מהא דלענין טומאת נבילה לא אמרינן טעם כעיקר.

**ובעיקר הא דנקט תוס' דליכא בטומאה טעם כעיקר יעוין ברש''ש** וז''ל, לכאורה פליגי בזה ב"ש וב"ה בפ"ב דערלה מ"ד. וכעין זה בפ"ג דטבו"י מ"ד פלוגתת ר"י ור"ש עם הת"ק עכ''ל. וכונתו לירושלמי פ"ב דערלה ה"ג לענין מחמץ ומתבל בתרומה ובערלה דס"ל לב"ש דאף מטמא, וכן במתני' דטבול יום פ"ג מ"ד דעיסה שנדמעה או שנתחמצה בשאור של תרומה אם נפסלת בטבול יום, ות"ק דהוא ר"מ ורבי יהודה [תוספתא שם פ"ב ה"ד] ס"ל דאינו פוסל, ור' יוסי ור' שמעון ס"ל דפוסל. רק דיעוי''ש בירושלמי דנסתפק וז''ל, עד כדין דבר שיש בו איסור וטומאה, יש בו טומאה ואין בו איסור מהו. ומבואר דנסתפק אי הא דדינינן טכע''ק לטומאה הוי רק היכא דאיכא איסור וכיון דלגבי האיסור דיינינן ליה כקיים לכן מהני גם לטומאה או גם היכא דכל הנפק''מ לטומאה דיינינן לטכע''ק.

**ונראה בהקדם דיש לעיין בבאור הנידון לגבי איסור הנאה.** ויעוי''ש בר''ן וז''ל, ה"מ לענין אכילה דשייך בה טעמא אבל לענין הנאה כיון דלא שייך בה טעמא חד בתרי בטיל. ומבואר דטעם כעיקר עומד כסיבה לאסור את האכילה מחמת תערובת הטעם, ולכן בהנאה לא שייך ה''ט כיון דאיסור הנאה הוא בגוף ההשתמשות בחפץ וכל כמה דהחפץ מצד עצמו מבוטל לא שייך איסור הנאה. וידוע חקירת האחרונים אי טעם כעיקר חשיב כהוכר האיסור ע''י דאיכא לו משמעות בתערובת ע''י טעמו או דהוי סיבה חדשה לאיסור. ולכאורה אי נימא דהוי כהוכר האיסור אין מקום לחלק בין אכילה להנאה כיון דגוף מציאות הטעם מחשיבתו בתערובת.

**ויעוין ברשב''א** חולין צח ע''ב וז''ל, אבל כל היתר שמקבל טעם מן האיסור וטעם האיסור ניכר בו טעימתו זו היא הכרתו כדכתיב וחיך אוכל יטעם לו אין חשיבות האוכל אלא בטעמו עכ''ל. ויש לדון אי כונתו דהוי כהוכר האיסור, או דהוי יסוד באיסור אכילה דכל כמה דמרגיש את האיסור בטעמו חשיב ג''כ כאכילת איסור. ויעוין בפמ''ג או''ח אשל אברהם סימן קנח ס"ק ה וז''ל, ואפילו אי נותן טעם, י"ל חיך אוכל יטעם [איוב יב, יא] לא שייך בטומאה, וכהאי גוונא באיסורי הנאה. ומבואר דהוי יסוד באיסור אכילה.

**אלא דבעיקר הגדר בטעם כעיקר יעוין בגר''ח** הלכות מעשה הקרבנות פרק י הלכה יב דמוכיח מצד אחד דאיכא היכר לגוף החתיכה מהא דתנן בחלה פ"ג [מ"ז] העושה עיסה מן החטים ומן האורז אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ויוצא בה אדם ידי חובתו בפסח, ומבואר בזבחים דף ע"ח [ע"ב] דהוא משום דמין בשאינו מינו בטעמא, ואם נימא דבאמת יש על הדבר דין ביטול וחשיב נתבטל, אלא דאסור משום דינא דטעם כעיקר, א"כ הרי לא שייך זאת אלא באיסורין, דילפינן לה מקרא דמשרת וגיעולי נכרים, דאע"ג דעצמו של דבר נתבטל מ"מ יש בו איסור טעמו, אבל לענין לצאת בו ידי חובת מצה הרי פשיטא דכל שיש בעיקרו דין ביטול שוב אינו יוצא בו ידי מצה, דלא מצינו דבדינא דטעם כעיקר לחוד יהא סגי לצאת בו מצותו, רק מהא דמבואר בסוגיא דפסחים דף מ"ד [ע"ב] דילפינן מנזיר לכל התורה בק"ו, וכן מהא דאיתא שם דחולין מקדשים לא ילפינן, וכן מהא דאיתא בנזיר דל"ז דגם מנזיר לא ילפינן משום דחמיר איסוריה דאפילו חרצן אסור ליה, מבואר דלא חשבינן ליה לגילוי מילתא בעלמא דחשוב ניכר האיסור, ודינא דטעם כעיקר לא לענין ביטול נאמר כי אם דהוי דין בפני עצמה וגזירת הכתוב ו''חלות דין דטעם כעיקר'', וקשיין הנך סוגיין אהדדי עכ''ד.

**ויעוין היטב בדבריו ונראה באור כונתו דמחדש דשרש דינא דטעם כעיקר נובע מהאיסור דנתחדש בטעם רק דגדר הך איסורא דע''י הטעם איכא יחס לעיקר וחשיב דאיכא יחס באכילתו לגוף האיסור** כיון דהטעם הוא ההתממשות של האיסור ונמצא דמהות האיסור נובע מחמת היחס דאיכא בין הטעם לאיסור וזהו לישנא ד''טעם **כעיקר'**' והלכך נמצא דגוף האיסור עצמו לא נתבטל ולכן חשיב דאיכא לאיסור עצמו. וז''ל, אלא ודאי דהך דינא דטעם כעיקר, בעיקרו הוא דין מסויים בפני עצמו ''וחלות איסור של טעם כעיקר'', וכדילפינן לה מקרא דמשרת דהוי לאו ואיסורא, ''ואך דדין איסור זה הוא זהו גופא דלא בטיל'', ושפיר ניחא הא דמועיל הך דינא דטעם כעיקר גם לענין מצות לצאת בו ידי חובת מצה, ''כיון דהוא כעיקרו ממש'', דהא פקע מיניה דין ביטול, וגם ניחא הא דלא חשוב גילוי מילתא, כיון דגם זה דלית ביה דין ביטול הוא ג"כ ע"י חלות הדין איסור של טעם כעיקר.

**ולפי מה שנתבאר בדברי הגר''ח יתבאר היטב הצד דלא מהני טכע''ק לגבי איסור הנאה וטומאה גם אי חשיב כהוכר האיסור** כיון דהסיבה להוכר האיסור לא נובעת ממציאות הטעם אלא מכח איסורא דטעם כעיקר ומאחר דאיסורא דטעם כעיקר הוי רק לגבי איסור אכילה א''כ כל היחס דאיכא לעיקר הוי ביחס לאיסור אכילה.

**ובבאור הצד דמהני גם לאיסור הנאה** נראה דמאחר דאיסור הנאה הוי כאיסור אכילה דיסודו במימוש של החפץ להנאותיו רק דאכילה הוי מימוש גופו של החפץ הלכך כל כמה דאיכא יחס בחפץ כלפי איסור אכילה הוי כהוכר גם לגבי האיסור הנאה אולם טומאה מאחר דלא שייכא כלל לאיסור אכילה הלכך בהא ודאי דליכא יחס לגוף החתיכה וגם הירושלמי דדן דיהני גם לגבי טומאה נסתפק אי הוי רק בשאור של תרומה דאסור באכילה ומאחר דע''י דאיכא יחס לגבי איסור אכילה הוי סיבה גם לדון את הטומאה, אולם להצד דהוי גם בשאור דחולין וכל הנפק''מ לגבי טומאה לכאורה מוכח דגוף מציאות הטעם הוי סיבה להיכר החתיכה.

###### בהא דנקט תוס' בסוף דבריו דבחזר ונתבשל ביחד אסור בשאר איסורים

1. **יעוין במרומי שדה** וז''ל, למדנו דעתם דלענין איסור אסור בנתבשל הכל ביחד וכשיטת הרשב"א, ולא כהרא"ש בפרק גהנ"ש סי' ל"ז. ובאמת נסתפקו התוס' בחולין דף ק' א' ד"ה בריה שאני כו', וז''ל, ומיהו שמא לחד גברא היה אסור, ומכש"כ אי נתבשל יחד דאסור. ובדף כ''ג אי''ה יתבאר פלוגתת הרא''ש והרשב''א והמסתעף לגדר היתרא דביטול ברוב.

###### בדין היתרא דהשקה במים וציר היכא דהוי מחצה על מחצה

1. **בגמ' נראה דבשביל לטהר את המים מטומאתם בעינן או שיהא רוב במים וע''י כך יוכל לחול בהם היתר השקה,** **או דהוי רוב ציר וע''י כך יהא ביטול מכח הציר דלית ביה טומאה.** ולכאורה במחצה על מחצה דליכא בהו ביטול מכח הציר הדר דינא שיהיו טמאים כיון דלהיתר השקה בעי רוב. אולם יעוין בתוס' דנקט דלהיתר השקה לא בעי דוקא רוב מים אלא סגי במחצה על מחצה. ובשטמ''ק כ''ג ע''ב [יעוין ביתר אריכות בהשמטות] מביא בזה נידון ותלוי בפירוש הגמ' שם. ובבאור הצד דלא יהני יעוי''ש בשטמ''ק וז''ל, ומיהו נראה לר''י דבמחצה על מחצה נמי לא סלקא להו השקה דמבטלא הציר למי הציר ולא נגעו מי הציר למקוה. ולכאורה יש לעיין דבפשטות כל ההשפעה של הציר הוי רק היכא דהוי רובא דע''י כך מבטלים מהמים תורת משקה וממילא ליכא בהו היתר השקה, אולם כל כמה דהוי מחצה איכא לו תורת משקה הדר דינא דיהא בזה היתרא דהשקה. ובפשטות נראה דהוי חסרון בחיבור הנדרש בין מי הציר למי המקוה ע''י דמעורה בכל חלק מהמים ציר [ויעוין בראשית בכורים דף כג ע''ב]. ובעיקר הנידון בדינא דמחצה על מחצה יעוין במהריט''א פרק ד' אות מ''ז סק''ג בסופו.

**ויעוין עוד בחזו''א בליקוטים על בכורות [עמוד 316] לדף כ''ב ע''א דנקט ג''כ דמסברא ליכא היתר השקה במחצה על מחצה** רק בבאור הדבר יעוי''ש וז''ל, יש לעיין הא השקה הוא מטעם חיבור ואין השקה אלא במקוה כשר והכא המים שבתוך הכלים אינם כשרים להטביל בהם מחטין כיון דמחצה ציר. וכונתו דכיון דיסוד היתרא דהשקה הוא מדין חיבור מקואות לאשוויי כמקוה בעינן שהדבר המטהר יהא שיעור מקוה. וכן מבואר בגר''ח **טומאת אוכלין פ''ז ה''ה** וז''ל, דהרי גם זה דמים טמאים נטהרין ע"י זריעה יסוד דינו הוא משום דנעשו מקוה, וכדילפינן לה מקרא דמקוה מים יהיה טהור, וכן מבואר להדיא בפסחים דף י"ז דרביעית מים בקרקע טהורים משום דחזו להטביל בהו מחטין וצינורות, הרי להדיא דדין טהרת מים שבקרקע הוא רק ברביעית דהוא שיעור מקוה, וזהו הדין מה דנטהרין ע"י השקה, משום דהן עצמן נעשו מקוה.

**ויעוי''ש דמיישב דמחצה על מחצה הוי כעין ספיקא איזה עיקר אי המים או הציר**, ונמצא דכל כמה שנדון דליכא השקה מחמת הציר א''כ בהכרח שנדון את היחס של הציר בכל התערובת והוי ככולו ציר ואז ליכא כלל טומאה. וז''ל, דכונתם דכיון דממ''נ יש כאן טהרה אי תורת מים עליהם סלקי להו השקה ואי ציר הוא אין לו טומאה לא מחמרינן בתרי חומרי שלא יועיל לו השקה ושיהיה טמא אחרי השקה דמחצה על מחצה הוי כעין ספיקא איזה נינהו עיקר**.**

**אלא דעיקר קושית החזו''א דבעי שיעור מקוה תליא בגדר השקה אי הוי חיבור מקואות או זריעה** דאי הוי כזריעה בקרקע ל''ק קושית החזו''א אא''כ נימא כמו שנראה בשטמ''ק דהוי חסרון ביחס של החיבור בין מי הציר למקוה.

**ועיקר היסוד דהיתרא דהשקה הוא מדין זריעה יעוין בשיעורי הגר''ש מכות** דף ד' ע''א אות קפ''ד דמביא מהרא''ש [פרק מרובה סימן ג וכן בפ"א דמקואות], דאחר שהביא כמה ראיות דמקוה שלם אינו נפסל בריבוי שאובין, כתב ע"ז "ובלאו ראיה נמי סברא היא, דהא בהשקה נעשו זרועין ליטהר מטומאתן וה"ה להטביל בהן". וכ"כ שם עוד להלן ד"אפי' מקוה שכולו שאוב שנתחבר למקוה כשר דרך נקב כשפוה"נ כשר להטביל בו, דמהני זריעתו להיות כמקוה עצמו, דסברא הוא כדפרישית כיון דמטעם זריעה טהרינן מטומאתן ה"נ הוכשרו מפסלותם וכשר להטביל בהם" עכ''ל. **ומבואר דהיתרא הוי מדין זריעה**. והא דבעינן מקוה שיש בו מ' סאה דלכאורה אי הוי כנתברו לקרקע העיקר תליא דהא דהמים שהושקו בהם הם מחוברים, יעוין בשערי ישר שער ג פרק כז דמבאר דאין כונת הרא''ש לזריעה ממש. וז''ל, והנה ענין זריעה זו אינה כפשוטה שנתחברו אל מים שאינם תלושים ונעשו כ"כ מחוברים, דא"כ למה בעינן דוקא מקוה שיש בה מ' סאה, אלא דכמו דמהני מקוה שיש בה מ' סאה לטהר המים טמאים ע"י השקה, כמו כן מושכת המקוה כח טהרה על המים שאובים להכשירם מפסולתם.

1. **בבאור הא דנקט רש''י דהיכא דאיכא רובא מים גם הציר נטמא.** יעוין ברש''י דנקט דכל כמה דאיכא רוב מים גם הציר נטמא ובתוס' תמה עליו דציר לאו בר קבולי טומאה ובבאור דברי רש''י איכא שתי דרכים ברבותינו האחרונים.

###### מהלך היעב''ץ דהציר מצד עצמו בר קבולי טומאה רק דהוי חסרון הכשר

1. **יעוין בהגהות יעב''ץ** דמבאר דהא דקאמר רש"י דזיעה בעלמא הוא כונתו דמתחלה הליחה היוצאה מן הדגים מעצמן אינה אלא זיעה ואינה מקבלת טומאה. אך לאחר שנכבשו הדגים במלח ובמים ונעשה ציר הרי הוא אוכל רק דעדיין צריך הכשר לקבל טומאה, ולכן היכא דאיכא רוב ציר ליכא למים תורת משקה להכשיר את הציר והיכא דאיכא רוב מים הדר דינא דהמים חשבי כמשקה ומכשירים את הציר והא דבעי רוב מים הוי מחמת דאיכא דין ביטול גם על טומאת המים ובזה בעי לחוזר וניעור ע''י דאיכא רוב מים טמאים. ויש שדייקו כן מרש''י ד''ה משום, דמבאר הא דמיעוט מים רוב ציר ליכא השקה למים. וז''ל, השקה לא מהניא להו הואיל ורובא ציר ''ובאוכל לא סלקא השקה'' בטלי להו ברובא ולא הוי הציר טמא. ומשמע דחשיב כאוכל. ונראה דליכא מזה ראיה דהרי הא פשיטא דגם אי הוי כזיעה סכ''ס הוי כמי פירות רק דכיון דיצא ממילא מהדג ליכא בזה חשיבות אוכל והוי כזיעה והלכך לא מקבל טומאה, אולם לענין ביטול מיעוט מים מתורת משקה בהא סיבת הביטול מחמת דציר לא הוי משקה אלא אוכל דמציאותו כזיעה לא הוי שם בפני עצמו דאיכא בזה סיבה לבטל את חשיבות המים אלא סיבת הביטול מחמת דעומד כאוכל.

**והא דחשיב אוכל אחר שנכבש במלח ובמים יעוי''ש דמבאר דהוי מחמת דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי**, אולם יעוין במשנ''א וכן ביד דוד דמדמי להו לפלוגתת הרמב''ם והראב''ד פ''א מטו''א ה''ד אי מי פירות מטמאים דהרמב''ם ס''ל דרק ז' משקין מטמאים והראב''ד ס''ל דטמאים ובמנח''א מביא מהצל''ח דמבאר דבהא מודה הראב''ד דלא חשיב משקה רק דס''ל דמי פירות חשיב אוכלין, ולפי''ז גם הכא חשיב כמי פירות היכא דנכנסו לציר. אולם יעוין בחזו''א טבול יום סימן ד' סק''א דגם מבאר בכונת הראב''ד דהוי מחמת דחשיבי אוכל רק דמוכיח מסוגין דנקטה דציר לאו בר קבולי טומאה דהוי חסרון בעצם הציר כמו שמבאר רש''י דהוי זיעה בעלמא ומבאר החזו''א דרק מי פירות איכא להו את החשיבות של גוף הפרי למשווי כאוכל.

**ועיקר דברי היעב''ץ צ''ב דאכתי צ''ע הא דביאר רש''י את הגמ' דציר לאו בר קבולי טומאה דהוי מחמת דהוי זיעה בעלמא** דהרי בגמ' איירי דכבר נכנס לציר ובאה לבאר אמאי ברוב ציר ליכא טומאה ואי נימא דחשיב אוכל א''כ עיקר חסר מן הספר דהרי עיקר הך טעמא מחמת דלא הוכשר ולא מחמת דהוי זיעה.

עוד העיר הרב ד.ש. שימל דא''כ אמאי ברובא מים מהני השקה לטהרו כיון דהציר עדייןטמא ולא מהני לו השקה א''כ הדר דינא דטהרה עוררת טומאה. ויעוי''ש דמיישב על פי יסוד הקה''י סימן כ''ב דתערובת לח בלח במין ואינו מינו הוי כמאן דליתא יעוי''ש באורך. והוכחתו מהא דנקט דטומאת מגע מים כיון דהוי בכל שהו הוי כטומאת משא דליכא צד תליה בטהרה וא''כ קשה אמאי בטבל פיתו בציר לא נימא דודאי טמא מכח המיעוט מים כמו במשא ומכריח מכח זה דלגבי הטומאה מחמת מקצת מים כיון דמעורבים בציר דהוי אינו מינו הוי סיבה לדון את המים כמאן דליתא וליכא בזה גם טומאת משא משא''כ בנתערבו מים במים דהוי מין במינו בהא ליכא למעלת תערובת לח בלח.

ונראה דניתן לישב בעוד אופן על פי מה דמוכיח בשערי יושר ש''ג פ''י דדינא דחוזר וניעור הוי רק היכא דאיכא שינוי בתערובת אולם היכא דליכא שנוי בתערובת למרות דכעת איכא סיבה דלא יהא דין ביטול כגון מין במינו דנשתנה להיות לח בלח דבעי ס' מדרבנן או נהפך להיות חתיכה הראויה להתכבד בהא לא אמרינן חו''נ דבעינן דיחשב כהוכר האיסור בתערובת וא''כ כל מה דשייך לדון חו''נ הוי רק בנתרבו המים משא''כ היכא דהוי עדיין מיעוט מים בהא לא שייך חו''נ.

###### באור האחרונים דהוי יסוד בדין ביטול דמהני לחדש טומאה

1. **יעוין בעונג יו''ט סימן ד' וז''ל, הרי דאף ציר דלאו בר קבולי טומאה כשנתבטל במים משיג חשיבות משקה לקבל טומאה.** והתוס' שם ד"ה וניעור, באמת חולקין על זה וכתבו דלא אמרינן ניעור אלא לענין שלא יתבטל המים שבתוך הציר אבל הציר ודאי לא מקבל טומאה עיין שם ולפי"ז ודאי דחוטין שלא נטוו לשמן שנתערבו בחוטין שנטוו לשמן אינו יכול להטיל כל החוטין האלו בבגד ד' כנפות לשם ציצית דלא שייך ביטול למהוי כאילו כולן נטוו לשמן. ומבואר דתלה להך נידון דרש''י ותוס' בחקירה היסודית אי רוב מהני לחדש דינים.

**ויעוין עוד בשערי יושר ש''ג פט''ז דמביא מהאחרונים דתלו את זה בפלוגתת הראשונים אי היתר מתבטל באיסור לאשוויי כאיסור** רק דצ''ע על דבריהם דהרי בתוס' בע''ב בד''ה יתיב, מבואר דאיכא בזה תורת ביטול דיעוי''ש דמוכיח מהא דגידולי היתר מעלין את האיסור דלא אמרינן קמא קמא בטיל וכל היתר דנכנס נתבטל ונהיה איסור. ובחידושי הרמב"ן ריש בבא בתרא [ב' ע"א] הביא לתרץ קושיתם מנדרים, דהיתרא לא בטיל, וכן כתב הר"ן בנדרים שם [עיין שם נ"ט ע"ב] בשם הרמב"ן, וכן הביא עוד הר"ן בשמו בפ' בתרא דע"ז [ל"ה ע"ב מדפי הרי"ף].

**ובבאור שרש הנידון אי ביטול ברוב מהני לחדש דינים** יעוין בקובה''ע נ''ט א' וז''ל, וביאור מחלוקתם הוא, דהרמב"ן ס"ל, דבשלמא באיסור שאין הדבר אסור אלא א"כ יש עליו דין איסור שייך לומר שמתבטל וע"י התערובות פקע ממנו דין האיסור שעליו וממילא הוא מותר, אבל בהיתר אין צריך שיהא עליו דין היתר כדי שיהא מותר אלא כיון שאין עליו דין איסור ממילא מותר דבלא דיני התורה הכל מותר ולא שייך לומר דפקע ממנו דין היתר שעליו דמה בכך אבל מ"מ מנין יאסר. ואי דנימא שכמו דביטול מועיל להפקיע דיני הדבר, ה"נ יועיל להעלות עליו דין איסור בזה ס"ל להרמב"ן דלא אמרינן הכי. ולדעת תוס' צ"ל דביטול מועיל ג"כ להעלות על המתבטל דיני המבטל ומבואר מזה מה שמסתפקים בחוטי ציצית הטווין שלא לשמן שנתערבו ברוב חוטין הטווין לשמן, אי שייך ביטול להכשירן, דזה תלוי במחלוקת תוס' והרמב"ן עכ''ל.

**ולפי''ז יצא דאדרבה מבואר בתוס' דביטול ברוב מהני לחדש דינים** וצ''ב אמאי לגבי ציר לא מהני ביטול ברוב לחדש בו טומאה.

**ונראה דשרש הנידון הוא בגדר דינא דביטול ברוב אי מציאותו כמבוטל בתערובת הוי סיבה דהרוב יקבע את המציאות הדינית של המיעוט או דהוי סיבה לדון את עצם מציאותו בשם הרוב.** ויעוין בקובה''ע נ''ט ג' מה דמבאר את שיטת תוס' דביטול ברוב מהני לחדש איסור וז''ל, ואפשר לומר לדעת תוס', דהא דמיעוט בטל ברוב, ביאורו כמו דמצינו [פסחים מ"ה ע"ב] כופת שאור שיחדו לישיבה בטלה מתורת חמץ, וכן בית שסיככו בזרעים בטלו מתורת אוכל [חולין קכ"ט ע"א] משום שמתבטלין לגבי הבית ונעשה חלק מהבית, ה"נ בכל תערובות, שֵם הרוב על כל התערובות והמיעוט מתבטל לגבי הרוב, ונקרא שֵם הרוב גם על המיעוט, ולפירוש זה אין טעם לחלק בין איסור להיתר.

**ונראה דזהו הבאור בשיטת רש''י ולכן גם לענין לאשוויי את הציר כמקבל טומאה מהני דינא דרוב מאחר דמהני לדון בו את שם הרוב**, ונמצא דהציר מקבל תורת משקה ומקבל טומאה. אולם בתוס' נראה דס''ל דהוי רק סיבה דהרוב יקבע את המציאות הדינית של המיעוט ולכן רק בהיתר מהני דין ביטול לאסור את החתיכה דעצם היותה מבוטלת במעוט הוי סיבה לאיסור אולם לענין טומאה מאחר דלא הוי חלות דין איסור אלא בעינן לאשוויי כטמא ובזה בעי שהציר יהא מקבל טומאה, א''כ בהא לא שייך לדון את הרוב כסיבה לאשוויי למציאות של דבר המקבל טומאה דלא הוי מציאות דינית דליכא חלות דין מקבל טומאה אלא הוי מציאות. **ויעוין במנח''א דמביא ממרן הגרי''ג** **דביאר כן בשיטת תוס'** ונראה דתליא ביסוד דין ביטול.

**ויעוין בקובה''ע שם דמוכיח מרש''י דדן בהשקה דיין במים לטעמא לא בטיל דיסוד דין ביטול הוא על עצם המציאות דנכלל בשם הרוב.** וז''ל, במש"כ שם דהמיעוט מתבטל לגבי הרוב, דוגמת דכל המחובר לאיזה דבר הרי הוא כמוהו, כגון בצק שבסדקי העריבה (פסחים מ"ה ע"א) שנתבטל לגבי העריבה, וכן המחובר לקרקע נתבטל לגבי הקרקע, נראה לפרש בזה מה שפירש רש"י [חולין כ"ו ע"ב ד"ה משהחמיץ] בטעמא דהשקה משום זריעה, והיינו דכמו בשתילי תרומה טמאה שזרען מתבטלין לגבי הקרקע, ה"נ בהשקה, כיון שנתחברו המים למקוה נתבטלו לגבי המקוה, ואף שלא נעשו חלק מהמקוה, דבעירוב מקואות שיעורן בשפופרת הנוד ובהשקה סגי בטופח להטפיח, כמש"כ תוס' גיטין (ט"ז ע"א [ד"ה הנצוק]), מ"מ טהרו ע"י חיבורן למקוה. וד"ז מפורש ברש"י ס"פ הכל שוחטין [חולין שם], וז"ל, שנושקין המים והוי חיבור ובטלי לגבי מקוה, כתרומה טמאה שזרעה וכו' אבל יין במים לאו זריעה היא, דטעמא לא בטיל עכ"ל. והא דטעמא לא בטיל הוא בתערובות, ובהשקה ליכא תערובות, דהמים שבכלי עומדים בפני עצמם, ומוכח מדברי רש"י דגם בתערובת, ההיתר הוא משום דהמיעוט מתבטל לגבי הרוב ושם הרוב על המיעוט, דכיון שנתערבו, כל התערובות חשיב כדבר אחד, ויש לקרות התערובות על שם הרוב או על שם המיעוט.

###### בבאור פלוגתת רש''י ותוס' בזבחים עח אי איכא דין ביטול להשלמת שיעור לחייב במלקות

1. **ונראה לפי''ז לבאר את פלוגתת רש''י ותוב' זבחים ע''ח ע''א בהא דאמר ר''ל הפיגול והנותר והטמא שבללן זב''ז ואכל פטור שא''א שלא ירבה מין אחד על חבירו ויבטלנו**. ומבואר שם בגמ' דתליא בהתראת ספק אי שמיה התראה ומבאר רש''י דכיון דהתערובת נעשית בלעיסה ואפשר דבכזית אחד נחסר יותר מהכזית השני ולא נשלם השיעור מכח מה דנכנס מהכזית השני דלא נכנס באותו שיעור שיצא, ולכן הוי ספק איזה איסור איכא לו שיעור. ומבואר דכל כמה דאיכא שיעור למרות דחלק ממנו הוי הכזית של האיסור השני איכא בזה צירוף לשיעור כזית ובתו' שם פליג עליו. וז''ל, היכי מיחייב כלל משום חד מינייהו דמיעוט הבטל ברוב לא מצטרף עם הרוב להשלימו לכשיעור. ומבואר בזה פלוגתא יסודית אי ביטול ברוב אהני להשלים לשיעור ויש שתלו את זה בנידון אי היתר בטל באיסור [יעוין באו''ש פט''ו ממאכ''א] אולם בתוס' מוכח דס''ל דהיתר מתבטל ואפ''ה לא מצטרף לשיעור ומבואר דהוי פלוגתא בפני עצמה אי מהני ביטול היכא דאיכא חסרון שיעור. ונראה דגם זה תליא בשרש הגדר בדין ביטול דאי הוי על עצמות המיעוט לאשוויי בשם הרוב א''כ גם היכא דלרוב אין שיעור לאיסור מ''מ כיןן דהמיעוט נקרא בשם הרוב א''כ איכא שיעור איסור אולם אי הוי דין חיובי של ביטול דהרוב נותן את דיניו במיעוט שמתבטל בו א''כ איכא למימר דכל כמה דליכא שיעור איסור לחייבו עונשין ליכא סיבה מכח הרוב לאיסור המחייב עונש אלא רק באותה רמה של איסורא דחצי שיעור.

###### מהלך השערי יושר בבאור פלוגתת רש''י ותוס' בדין צירוף לשיעור מלקות

1. **יעוין בשערי יושר ספט''ז דמצדד לומר דהיכא דהיכא דסיבת הדין צריכה את היחס לכל התערובת כמו בדין שיעור בהא לא שייך לדון דין ביטול על כל חלק בפני עצמו** ומוכרחים לדון על כל התערובת וא''כ הוי כטומאת משא דליכא בה דין ביטול, ולפי''ז רוצה לומר דשרש פלוגתתם אם חלות הדין של העונש חל מכל השיעור יחד, ומכל חלקי השיעור אין שום התחלה לחיוב מלקות או מיתה, או שמכל חלק חל התחלת דין העונש ובהצטרפות כל החלקים נשלם הדין. דרש''י ס''ל דמכל חלק מהתערובות יש שיעור התחלת החיוב מלקות מדין אחרי רבים להטות, ממילא בהתקבץ שיעור חלקי החיוב נשלם דין המחייבו מלקות, והתוס' סברי דהחיוב חל מכל הזית יחד ומחלק ממנו אין שום התחלה כלל לחיוב מלקות, ומשו"ה כשאנו באים לחייבו מלקות על תערובות זו שההיתר משלים לאיסור אין שייך בזה לומר אחרי רבים להטות, דהרוב חסר משיעור ואין כאן מבטל ומתבטל לענין מלקות, ומשו"ה נקטו בפשיטות דלא מהני ביטול היתר לתוך איסור לענין הצטרפות לשיעור חיוב מלקות.

**ויעוי''ש שם מה דדן לפי''ז בקושית הראשונים בב'מ דף ו' ע''ב בענין מעשר בהמה בקפץ אחד מן המנויים** שהקשו התוס' והראשונים דליחייבו כולם במעשר ע"י ביטול ברוב ובתוס' נשאר בתימה והראשונים מישבים דלדין עשירי ודאי לא מהני דין ביטול, ומבואר דשייך בזה ביטול למרות דהדין חל מכח כל העשרה. ויעוין בחידושי הגר''ח ב''מ שם דמובא מהגר''ח דמיישב בהך סברא את קושית הראשונים רק יעוין בחו''ש ר' ברוך בער מקואות סימן א' דדן בזה הגר''ח אי כל שיש לו טלה יש עליו דין חיוב מעשר וכשיש לו עשרה טלאים מחויבים, מפריש אחד לכהן ובפחות מעשרה אין לו מעשר ליתן, או דבפחות מעשרה אין עליו דין מעשר כלל וכשיהיה לו עשרה יהיה חל עליו חיוב ליתן מעשר. ויעוי''ש עוד דמביא מהבית הלוי דרוב לא יכול לתת בו דין חיובי של חיוב מעשר ומדמי לדין ביטול חמץ במצה דלא יהני למשווי כמצה וכן בדין לשמה לא יהני לאשוויי לשמה. ויעוי''ש שם בשערי יושר מה דמחלק בין מעשר בהמה לשיעור כזית.

**רק יעוין בפרק י''ז דמוכיח מהא דמבואר דאיכא דין ביטול על מי פירות להשלים לשיעור דמ' סאה דמזה מוכח דאיכא דין ביטול גם היכא דסיבת הדין מכח הקיבוץ של כל המ' סאה** ובבאור החילוק בין משא להנך דיני יעוי''ש וז''ל, דיש לומר דלא דמי לטומאת משא דענין חשבון מ' סאה הוא מן חלקים, וכיון שכל חלק וחלק יש לו דין הרוב ממילא עולה חשבון מ' סאה היינו דיש במקוה זו מ' סאין שכל סאה וסאה יש לה דין מים כשרים לטהר טמאים עפ"י דין של ביטול ברוב, ואף דבכלל הוברר הדבר דליכא כאן מ' סאה מים כשרים, אבל כיון דעל כל חלק וחלק לא הוברר ונשאר כל חלק על דינו שניתוסף לו כח טהרה, וע"כ חשבינן כאילו איכא כאן השיעור של מ' סאה, אבל בענין טומאת משא שאין אנו דנים על חלקים וצירופים, הנה כשנשא כל התערובות יחד, עלינו לדון רק אם נשא דבר המטמא ועל זה הוכר שבמשא זו נשא את הדבר המטמא, וכיון דלענין זה הוכר לא מהני ביטול ברוב, אבל במקוה עלינו לדון על החלקים אם יש כאן כך וכך חלקים וכיון שדין כל חלק וחלק הוא כדין הרוב לא נגרע ממילא החשבון, ולפי"ז היה ראוי שגם לענין עונשין יצטרף מיעוט היתר הבטל בתוך רוב איסור, דהרי גם לענין עונשין סיבת הדין הוא מה שאכל שיעור כזית מן האיסור ושיעור זה מתקבץ מן חלקים, וכיון דכל משהו שאכל יש עליה דין איסור ע"י דין ביטול ברוב, וממילא חשיב שאכל כשיעור הראוי לגרום את דין העונש, וע"כ שיטת התוס' דזבחים דפליגי על רש"י וסברי דאין מיעוט הבטל ברוב מצטרף לכזית קשה טובא עכ''ל.

**ויעוי''ש דיצא לידון בדבר החדש דכיון דדין רוב הוי דין להנהגה א''כ כל היכא דהנידון עומד על גוף האיסור א''כ כל ההנהגה מהני ביחס לאיסור אולם לענין לחייב מלקות מכח זה כיון דמכח הרוב איכא רק איסורא דאחרי רבים להטות וליכא בזה את שם האיסור עצמו ליכא סיבה לחיוב מלקות.** וז''ל, והנה אם נתערב כזית שומן בשני זיתים חלב, וכל אחד מהם מופרד, והדין שחד בתרי בטיל, ואסור לנו לאכול כל אחד מהם מה"ת כחלב ממש בלי ספק, אבל כל זה לענין איסור אכילה, אבל אם עבר אחד ואכל במזיד ואנו דנים לענין עונשים אם בר מלקות הוא כאוכל חלב, יש לומר דלא לקי דהרי במציאות הזית שומן לא נתהפך לחלב, ומה דאסור לנו לאוכלו מקרא דאחרי רבים להטות איסור זה הוא איסור אחר, איסור עשה של הכתוב אחרי רבים להטות, שאין לוקים ע"ז.

**ולפי''ז מבאר את תוס' דלא מהני ביטול ברוב לענין השלמת שיעור למרות דדיינינן על אכילתו ולכאורה מ''ש מרוב בנפשות דדיינינן מכח הרוב את דין העונש** יעוי''ש וז''ל, דדין העונשים הבא לאחר שאכל את האיסור אינו הנהגה השייכת לעצם המאכל, אלא להאדם שעבר על האיסור, וכיון שהרוב והמיעוט הוא מהאוכלין לא מהני ביטול ברוב רק לענין זה אם מותר לכתחילה לאכלן או לא, שדין זה הוא דין הנהגה איך להשתמש באוכל זה, אבל מה שיהיה המשפט לאחר שיאכל אינו דין של האוכלים אלא דין של האדם שאכלן.

**ובבאור שיטת רש''י יעוי''ש וז''ל,** דגם לשיטת רש"י ז"ל אינו מוכרח דבתערובות היתר באיסור שיהיו בזה דין עונש וקרבן, דלפי מה שכתבנו עיקר היסוד דלא מהני תורת ביטול לענין עונשים הוא דבשעת התערובות לא חל הדין רק לענין הספק שנולד עכשיו, וקודם אכילה אכתי אינו נוגע רק לענין איסור אכילה ולא לענין עונשים כמו שכתבנו, וכל זה מסתבר בשאר תערובות, אבל בנידון דמיירי רש"י שהוא על דברי ריש לקיש בפיגול ונותר שבללן זה בזה דהתערובות הוא מה שלועס הכל ביחד, ועיקר הספק בזה הוא על ההתראה לענין מלקות דלענין איסור אין נפ"מ דעכ"פ איכא איסור תורה, דהא דלריש לקיש איסורים מבטלים זו את זו הוא רק למלקות, אבל בשום פנים לא יותרו איסורים ע"י רוב מאיסור אחר, באופן דלפי"ז ענין של אחרי רבים להטות בכה"ג הוא רק לענין התראה שיהיה כמזיד על איזה שם איסור הוא עובר, והרי זה דומה להכתוב של אחרי רבים להטות האמור לענין נפשות, כיון דעיקר ההתנגדות של הרוב והמיעוט הוא על ענין העונש, אז גם לעונשים אמרה תורה אחרי רבים להטות.

###### בעיקר יסוד דין ביטול דמי פירות במים שאובין

1. **הבאנו מהשערי יושר דהוכיח מהך דינא יסוד גדול בדין ביטול דגם היכא שסיבת הדין מכח הקיבוץ דמ' סאה איכא דין ביטול** ויעוין בחו''ש ר' ברוך בער דהבאנו לעיל דהקשה מזה על הגר''ח דנקט דליכא דין ביטול בדין הנובע מקיבוץ כל התערובת, וכן על הבית הלוי דנקט דרוב לא מהני לחדש דין, ומביא מהתו' בסוגין ד''ה יתיב, דנקט דהוי גזה''כ בעלמא. ומבאר החו''ש וז''ל, דזהו דאמרה המשנה פעמים מעלים דהוי הלכתא, דלכתחילה כשלא היה כאן מקוה וצריכין מים לעשות חלות מקוה, אין המי פירות יכולים להשלים, אבל כשכבר היה מקוה שלם כשנפלו המי פירות, ואח"כ נחסר כך גמירי לן הלכתא דפעמים מעלין היינו שלא תתבטל כשכבר היתה מקוה.

**אולם יעוי''ש דמביא את האו''ש פט''ו ה''י ממאכלות אסורות דהוכיח מהתוס' דדהקשה קושיא זו רק על שיטת ר''י דלא אמרינן קמא קמא בטיל וחוזר וניעור אולם לשיטת ר''ת דקמא קמא בטיל ל''ק לתוס'** ומבאר האו''ש וז''ל, ויותר נראה לפרש דלפי מה דסברו התוספות לעיל דמן התורה גם כי איכא רובא קמא קמא בטל ע"כ צריך לומר דלא אמרינן דהנך ליתנהו בכמותן רק שאיכותן בטלה, כמו התואר נסך מהיין בטל ואף כי רבה היי"נ בטל וכן בנוטפין, אם בהפסק, בטל מהן תואר הנוטפין, ונתהפך איכותן אל הזוחלין וכיו"ב, א"כ הוא הדין כאן נמי נתהפך איכות המי פירות, וניתק יחס שלהן אל המים, והרי המה מים בעלמא, ולכך מעלין לטהר האדם מטומאתו, אבל ללשון רבי החולק על ר"ת, וסובר דבכל מקום חוזר וניעור כי רבה, ועל כרחין דאיכות הדבר לא נתבטל שתואר נסך נשאר עליהן, וכן שם נוטפין, וכן הטומאה מהמים לא פקע, רק שכל זמן דליכא רובא בטל הכמות, שאינו מתיחס האכילה אל היי"נ, רק על הרוב, וכן על מיעוט המים הטמאים, רק על הציר, וכן הטבילה אינו מתיחס אל הנוטפין, רק אל הזוחלין, והוי המיעוט כמאן דליתא בכמותו, הא אי הוה רובא אחרי זה חוזר וניעור בכמותו, שהאיכות לא פקע מהמיעוט הנבדל, וכמו דאמרו (בכורות כ"ג ע"א) דטומאה כמאן דאיתא דמי, א"כ קשה טובא במקוה דבעי שיעור ארבעים סאה, וכאן ליכא בלא מיעוט המי פירות ארבעים סאה, א"כ איך מועיל הטבילה, הא לא תוכל לומר כמאן דליתא, ואינו מתייחס פעולת הטבילה אל המיעוט, רק אל הרוב מים לחודא. כיון דבמים לחודא ליכא שיעור ארבעים סאה כדי טבילה, על זה משני דהכי גמירי לה וכו' עכ''ל.

ומבואר בדבריו דהנידון אי אמרינן חוזר ונעור הוי חקירה יסודית בגדר דין ביטול אי הוי על עצמות הדבר או הוי רק סיבה למתלי את עשיתו ברוב.

###### בשיטת הרמב''ן והר''ן דהיתרא לא בטיל אי הוי מצד דרוב לא מהני לחדש דינים

1. **יעוין בשערי יושר ש''ג פט''ז דמאריך להוכיח מהרמב''ן והר''ן דלא הוי מחמת דרוב לא מהני לחדש דינים** מהא דמבואר בדבריהם דטעמא דהיתרא לא בטיל לפי דאין אדם עשוי לבטלו, אלא אדרבה מוסיף הוא עליו והולך. ובקובה''ע נ''ט ד' מבאר דהוי כעין הסברא דדבר חשוב אינו מתבטל דלא יכול להתבטל לקרות בשם הרוב, ויעוי''ש מה דתמה מהא דמבואר בדף כ''ג דשחוטה בטילה בנבילה וחל ביה טומאה דאמאי ליכא בזה להך חסרון דהיתרא לא בטיל.

**ויעוין בשערי יושר דמוכיח מהרמב''ן והר''ן דרק בשוגג לא בטל היתר באיסור אולם אי מבטלו במזיד איכא דין ביטול,** ולפי''ז מיישב את הקושיא משחוטה דבטילה בנבילה דנפק''מ למבטלו במזיד. ובבאור הדבר יעוי''ש וז''ל, ונראה בכוונת דבריו הק' דאף דמה"ת לא מצינו שחשיבות המיעוט מעכב את דין הביטול, דכל דברים החשובים שאינם בטלים הוא מדרבנן, אבל היתר לגבי איסור תלוי מה"ת בדעת האדם, כיון שלפי דעת בני אדם אין אדם עשוי לבטל היתר לגבי איסור, שההיתר הוא מה שראוי לכל תשמישי בני אדם והאיסור הוא שאינו ראוי להשתמשות, וחשוב מיעוט זה של היתר יותר מן רוב האיסור, ובכה"ג לא אמרה תורה אחרי רבים להטות, דאף שבכמות רבה האיסור על ההיתר אבל באיכות המיעוט הוא מרובה מן הרוב, שבמיעוט זה איכא הרבה השתמשות וברוב איכא מיעוט השתמשות, אכן בכה"ג אם יבטל את ההיתר ברצון ובכונה בתוך רוב האיסור הוא בטל, כן נראה לענ"ד בכוונת דבריו הק'. וזה דבר חדש בס"ד, כי כנראה העלימו עין מזה כל גדולי האחרונים עכ''ל.

**ונראה דיש להוכיח מהרמב''ן דהחסרון בהא דהיתר אין דרכו להתבטל לא הוי מחמת דאיכא חשיבות בהיתר מול האיסור** דיעוין ברמב''ן ב''ב דף ב' בדינא דהוסיף ובא דליכא קמא קמא בטיל דמבאר דהוי מחמת דכל שלא הוסיף מאתים חסר בעיקר סיבת האיסור והוי היתר [יעוי''ש בשעורי הגר''ש אות לח] ויעוי''ש דמדמי ליה להא דהיתרא לא בטיל. וז''ל, ויש אומרים התם היינו טעמא [בההיא דבצל של תרומה דהוי היתר באיסור] משום דגידוליו היתר והתירא לא בטל, ואף לדברי זה יכולין אנו לומר דכלאים נמי התירא הוא שהרי זה בפני עצמו וזה בפני עצמו ואין אחד מהם אסור עד שהוסיף במאתים, לפיכך זרוע ובא נאסר בתוספת ולא אמרינן ראשון ראשון בטל דהיתרא לא בטיל,עכ''ל.

**והשתא אי נימא דהחסרון בהיתר הוי מחמת חשיבותו מול האיסור א''כ מה שייך למימר כן בהיתר המעורב בהיתר.** ונראה מוכרח מזה דיסוד דברי הרמב''ן הוא דביטול באיסור בהיתר שונה מביטול בהיתר באיסור דבאיסור בהיתר הדין ביטול בא להפקיע את המיעוט כאוסר בתערובת משא''כ בהיתר באיסור דבעינו לבטל את עצם מציאות ההיתר בתוך התערובת וע''י כך להעמידו כאיסור וא''כ ה''ה היכא דהוי היתר בהיתר והנידון להפקיע את מציאותו בשביל שלא יוכל להצטרף אח''כ לשיעור מאתים דגם בזה הביטול על עצם מציאותו ובהא נקט הרמב''ן דכיון דאין עשוי לבטלם הלכך לא ניתן להתיחס לגוף ההיתר כמבוטל ועומד בשם הרוב ולפי''ז ניתן לומר דגם אי יבטל בידיים בטלה דעתו דליכא יחס למעשיו לאשוויי למיעוט כחלק מהרוב כיון דלא הוי נושא של חשיבות

**ובהא דהוכיח השערי יושר מהרמב''ן דמהני בטול במזיד נראה דיש לדחות ראיתו** דיעוי''ש דמוכיח כן מהא דמסיים הרמב''ן שם וז''ל, שלא מצינו ביטול בהיתר, שאין אדם עשוין לבטלן, וכדאמרינן בעלמא כשבטל אסור לכתחילה דבשוגג מותר, ובשערי יושר ביאר דכונתו דלא הוי כאיסורים דמהני ביטול רק בשוגג והכא הוי להיפך דרק במזיד מהני, ונראה דניתן לבאר בכונתו דבא לחלק בדין ביטול בין איסור להיתר דבאיסור דהדין ביטול בא לשלול את תביעת האיסור בהא מהני ביטול גם ממילא משא''כ בהיתר דבעי לבטל את מציאות הדבר א''כ עיקר הדין ביטול נובע מהיחס לאדם להיתר כמבוטל בתערובת ובזה אמרינן דכיון דאין עשוי לבטלו ליכא יחס לדעתו.

**אלא דיעוי''ש ברמב''ן ב''ב דמבאר דהא דבהוסיף מאתים בין נפרצה ראשונה לשני' אין מצטרף דקמא קמא בטיל, הוא משום דהיכא דגדר שאני דבטליה בידים,** ובשעורי הגר''ש תמה עליו דמאחר דהיתר בהיתר הוא, מה לי אם בטלי' בידים או נתבטל מאיליו וכמו דבנתבטל מאיליו ליכא דין ביטול משום דהו"ל היתר בהיתר ה"נ בביטלו בידים. ולכאורה מבואר בזה את יסוד השערי יושר דבטלו במתכוין שאני אולם נראה דניתן לומר דהתם כיון דבנית הגדר הוי עשיה של ניתוק בין שתי ההוספות בהא ליכא להך חסרון דאין דרך לבטלו כיון דהוי מציאות של ביטול.

###### בקושית האו''ש מהא דדם תבוסה גם היכא דיצא רוב רביעית לאחר מיתה הוי טהור כיון דליכא שיעור רביעית דם מהמת

1. **יעוין בדברי יחזקאל** סימן א בהשמטות וז''ל, וראיתי באור שמח (פט"ו ממ"א ה''י) שהביא ראיה מהא דתניא בנדה (דף ע"א) איזהו דם תבוסה הרוג שיצא ממנו רביעית דם בחייו ובמותו ופירש"י דאפילו יצא ממנו רובו לאחר מיתה ג"כ טהור ד"ת משום דליכא רביעית דם מן המת אלמא דלא נתבטל מיעוט שיצא מחיים להשלים לרביעית דאין ההיתר נהפך לאיסור ע"ש. אמנם במו"מ שהיה לי עם חכם אחד יצא ליישב דלפ"מ דקי"ל דרביעית דם הבא משני מתים אינו מטמא א"כ הך מיעוט דם שיצא מחיים אף שנתבטל מ"מ אינו מצטרף כיון דלא בא ממת זה ולא עדיף משאר דם הבא ממת אחר דאינו מצטרף, ולא שייך לומר שיועיל הביטול גם לחושבו כבא ממת אחד שאין זה מעצם דין הטומאה אלא מתורת הצטרפות לבד דאל"כ לא משכחת דינא דרביעית דם הבא משני מתים כיון דא"א לצמצם הרי בטיל המיעוט ברוב והו"ל ממת אחד.

**ובעיקר הקושיא מרביעית דם יעוין במשנ''א דמיישב על פי יסוד הקה''י סנהדרין ד' דרביעית דם הוי שיעור נפש** וליכא סיבת טומאה כל היכא דליכא רביעית דם וא''כ אפשר דגם לרש''י דפחות מכשיעור הוי סיבה לביטול כל זה היכא דאיכא סיבה לאיסור רק דהוי חסרון שיעור אולם כל היכא דליכא כלל סיבה לאיסור ליכא סיבה לביטול.