טמטום הלב במאכלות אסורות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח

יו"ד-פא טמטום במאכלות אסורות

אמרינן יומא לט. ונטמאתם בם אל תיקרי ונטמאתם אלא ונטמתם בם ופרש"י אוטמת וסותמת כל חכמה, ועי' בכלי יקר ויקרא יא-א דהרבה מפרשים כתבו שאיסור מאכ"א הוא משום בריאות הגוף שהם משחיתים הבריאות, וכ"נ הרמב"ן [ועי' נדה לד: עכו"ם דאכלי שקצים חביל גופייהו], אבל כתב הכלי יקר שאינו נראה שהרבה עכו"ם אוכלים מאכ"א ומ"מ הם בריאים, רק הכוונה משום בריאות הנשמה שיש בהם דבר המזיק לנשמה.

ובפשוטו הוא מטמטם רק את הלב אבל עי' ביש"ש יבמות ס"פ חרש הביא מהמקובלים דאכילת מאכ"א מטמטם הלב והשכל, ומ"מ כנראה שניהם לענין רוחניות איירי.

**א. אוכל מחמת פקו"נ-**

כתב האו"ז ב-קח ששוחטין לחולה ואין מאכילין אותו נבילה אף ששחיטה בשבת הוא איסור חומר טפי משום דמאכ"א יש בו גנאי גדול (וכיוון לדעתו במרומי שדה יומא פג.), והוכיח כן מהא דאמרינן בירושלמי שרשאי להחמיר ע"ע למסור נפשו על מאכ"א, ומבואר דעתו דבכל איסורין אין לו להחמיר ע"ע ומ"מ שאני מאכ"א.

וממה שדימה לדין הקל הקל תחילה משמע ג"כ קצת שרשאי להחמיר ע"ע גבי מאכ"א אף בפקו"נ ולא רק באנסין אף שאין בו קידוה"ש כלל [והוא מקור גדול למה שהרבה יהודים לא רצו להתגעל במאכ"א אף בשעת סכנה, אבל בפוסקים לא הביאו זה להלכה ודעת שא"ר לא כן עי' מש"כ בדין להחמיר ע"ע].

והנה מבואר באו"ז דאף באוכל מאכ"א משום פקו"נ בהיתר יש בו טמטום, וברמ"א יו"ד-פא אשה שאכלה מאכל טמא אין לה להניק את העובר משום שמטמטם אותו, ועי' בש"ך שם דקמ"ל דאף במקום שאכלה מכח פקו"נ מ"מ יש בו הכח לטמטם, מבואר ג"כ לכאו' ע"ד האו"ז[[1]](#footnote-1).

ומקורו של הרמ"א הוא בהג"א ע"ז פ"ב בשם או"ז ע"ז-קמו, עיי"ש אחר מה גרם לו, שכשאמו היתה מעוברת אכלה מע"ז והעובר יצא לעת זקנתו לתרבות רעה, וכתב שאין לחלק בין ע"ז לשאר איסורין בזה.

**ב. אם הטמטום מכח האיסור והיאך הדין באונס ופקו"נ-**

והנה לכאו' היה נראה פשוט שכל הטמטום במאכ"א אי אינו מצד הטבע אלא שמכח שם האיסור שבו יש בו כח לטמטם, שהרי חזינן דע"י ביטול ברוב מותר לאכול ואינו מטמטם [ועי' בכו"פ ק-א גבי לא אמרה תורה שלח לתקלה שכתב דאף אחר ביטול ברוב יש סיבת האיסור שהרי חזינן דדשיל"מ אמרינן עד שתאכלנו באיסור וכו', מבואר שיש חפצא של תקלה גם מדאורייתא, וצ"ע שהרי טמטום ליכא.

ולפמש"כ במקו"א יש מקום לדון דאף רש"י מודה לד' הר"ן לענין ביטול [לכה"פ בלח, ואולי אף ביבש ואכ"מ] שאין הטעם משום עד שתאכלנו דאחר ביטול ל"ח איסור, אבל הבאנו שם ד' הפמ"ג סי' קב דרש"י פליג על הר"ן וגם בביטול מפרש הטעם משום עד שתאכלנו וכדעת הכו"פ הנ"ל.

ובפשוטו צ"ל לפי"ז שהוא דין דרבנן מחודש שלא לאכול סיבת האיסור וחפצא דאיסורא ע"י ביטול אבל וודאי ל"ש בו טמטום הלב][[2]](#footnote-2).

אבל מ"מ באונס ופקו"נ מבואר דמטמטם שהחפצא דאיסורא מטמטם אף שהגברא אינו עובר עבירה, ולא דמי לביטול ברוב דמותר לאכול כיון דהתם פקע כל דין האיסור.

**ג. דעת הרב פעלים דבאונס ופקו"נ ליכא טמטום-**

מהלך אחר בזה מצאנו בשו"ת רב פעלים ח"ד סוד ישרים-ו כתב דאדם ששתה באונס משקה שהיה בו נמלה ולא יכל ליזהר אין בו טמטום, וכתב דכל דבר איסור שורה עליו רוח טומאה אבל מ"מ צריך רשות לרוח רעה ליכנס בו וכל שלא פקע כלל א"י ליכנס בו, וזה צ"ע מתינוק הנ"ל.

וכנראה ס"ל דפשיעת אמו מועלת לזה שעליו מוטל לחנכו, ואין לתמוה היאך ישא הבן בעוון אמו, שהרי אם תראה לו מראות אסורות וכה"ג ג"כ פשיעתה גורמת לו לקלקול וחינוכו מסור אליה.

ויתירה מזו עי' חזו"א סוף או"ח כתב שיכול אדם להכריח את חבירו על קיום מצוה ואין בזה ביטול הבחירה כיון שבא ע"י אדם בן דעת וכל ישראל כאיש אחד ואינו מכח עזרה משמים [ובאגרו"מ או"ח ח"ד מ-יג חלק על החזו"א[[3]](#footnote-3)].

וע"ע ביסוד ושורש העבודה ז-ד דמי ששומר א"ע ממאכ"א לא יאונה לו כל און אף אם בשוגג אכל תולעים, וזה כדעת רב פעלים הנ"ל.

**ג. מהלך דרשות הר"ן דהמצוה מגינה עליו-**

ועי' בדרשות הר"ן-יא ז"ל:"שאי אפשר שיימשך ממה שיכריעו הסנהדרין הפסד בנפש כלל, גם כי יאכילו דבר האיסור ויאמרו בו שהוא מותר, לפי שהתיקון אשר ימשך בנפש מצד ההכרעה למצות החכמים מורי התורה הוא הדבר היותר אהוב אליו יתברך כאמרו הנה שמוע מזבח טוב, בתיקון ההוא יסיר הרוע אשר הוא מעותד להתילד בנפש מצד אכילת הדבר ההוא".

ומבואר מדבריו שגם האוכל מכח הוראת בי"ד היה צריך להיות בו טמטום והוא וכש"כ שאכתי סיבת האיסור קיימת אלא שהמצוה מגינה עליו.

ומשמע מדבריו דבאונס וודאי תכנס בו הרוח רעה, ורק כשעושה מצוה אין הרוח רעה נכנסת בו, דלא כהרב פעלים.

[ואולי גם מה שסומך על הרוב שאין בו תולעת חשיב כשומע לדין תורה דהלך אחר הרוב כמו שיכול לשמוע לחכמים וגם בזה תגן עליו זכות המצוה אבל לשון הרב פעלים נראה טעם אחר דאי"צ כאן להגנה כלל רק שבלא פשיעה אין טמטום כלל[[4]](#footnote-4)].

ומ"מ מבואר בדברי הר"ן דע"י ששומע לסנהדרין מתקן הקלקול ההוא וה"נ לכאו' לפי"ד באוכל מחמת פקו"נ לא יהיה בו טמטום מכח הזכות, ולא תיקשי מד' הרמ"א שיש טמטום בתינוק דהתם אפשר להניק באופ"א ולא תגן עליו זכות המצוה, ולכאו' הוא חולק ע"ד האו"ז שרשאי להחמיר ע"ע משום טמטום דאדרבה אם הדין מחייבו ליכא טמטום [וצ"ע מה יענה לראיית האו"ז מהירושלמי גבי אחר שהרי אמו אכלה בהיתר של פקו"נ, ואולי נתעורר בה התאוה בפשיעתה[[5]](#footnote-5)].

אח"כ ראיתי בתשובת חת"ס או"ח-פג האריך אם מותר להכניס שוטה לבית מרפא שיאכל שם מאכ"א, ועיי"ש האריך שמעיקר הדין יש להתיר מטעם דהוי כעין פקו"נ וחלל עליו וכו' אבל בסו"ד מסיק דכיון שיש בו טמטום הלב אמרינן מוטב יהיה שוטה כל ימיו ואל יהי רשע וכו', מבואר דפשיטא ליה שהעושה מכח פקו"נ אין בו טמטום, ולכאו' הוא שלא כד' הר"ן הנ"ל[[6]](#footnote-6).

ודבריו תמוהים טובא דאי הוי כפקו"נ הרי הדין הוא שיאכל ולא משגחינן על טמטום הלב, ושו"ר בנשמת אברהם הביא מהגרשז"א שהחת"ס לא איירי בשוטה גמור רק בכעין פיגור שעדיין הוא חייב במצוות [עיי"ש מש"כ ולא הבנתי כל דבריו שם], ואח"כ ראיתי שכ"כ בשבט סופר אה"ע-כא בדעת החת"ס, וע"ע בשו"ת בי"צ אה"ע א-לט.

[עוד כתב שם שגר שנתגייר אין בו טמטום הלב ממאכלות שאכל בגיותו והא חזינן איזה תנאים שהיו גרים, עיי"ש דע"כ כל שאין כאן איסור כלל אין בו טמטום הלב].

**ד. אכילת קדלי דחזירי במלחמה-**

ע"ע חולין יז. לענין קדלי דחזירי דעת הרמב"ן שהותרו בכיבוש הארץ מצד ואכלת את שלל אויביך ולפי"ד לא יהיה בו טמטום הנפש, אבל שיטת הר"מ שלא הותרו אלא אם אין לו מה יאכל לפי"ז מסתבר שיש בו טמטום [ואף לד' דרשות הר"ן יתכן דכיון דהכא הותר גם שלא במקום פקו"נ ממש אינו עושה מצוה באכילתו ויש בו טמטום], וכן מבואר בנצי"ב ובמשך חכמה דברים ו-י עה"פ השמר לך פן תשכח את ד' דאחר שאכל מאכ"א במלחמה הזהירתו תורה ע"ז, אמנם במהר"ל בתפא"י-מח כתב שאם קראה לו תורה בתים מלאים כל טוב ש"מ שאינו מטמטם.

1. עוד כתב הרמ"א שלא ינק מנכרית משמע בכל גווני אף שאינה אוכלת מאכ"א וכש"כ הרשב"א יבמות קיד. שטבע ישראל נוח יותר וכו' וחלבן מגדל טבע כיוצא בהן, אבל באו"ז ע"ז-קמו דעתו שכל הקפידא משום שאוכלת מאכ"א, וכ"ה בריטב"א ע"ז כו. הטעם משום שאוכלת שקצים ורמשים.

   ומבואר ברמ"א דמן הדין אין איסור בחלב מצרית לתינוק, אבל עי' גליון מהרש"א דגדול אסור בחלב נכרית אף אחר שפירש ואינו כחלב ישראלית שמותר לגדול אחר שפירש, ומקורו בפר"ח, עיי"ש שהאריך במחלוקת הראשונים אם מותר לקטן לינק חלב נכרית היכא שאינו כחולה שאיב"ס ומסיק דבגדול לכו"ע אסור, צ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. וע"ע בפר"ת קב-א שנסתפק באופן שנתבטל אצלו איסור בהיתר ויכול למוכרו לנכרי בלא הפסד כלל וכתב דמורים לו לעשות כן אבל אין כופין אותו, ולכאו' היינו משום תקלה שיש בו.

   אבל בפמ"ג פתיחה לתערובות ג-ב ד"ה ודע כתב שאי"צ למכור אף שאין לו הפסד כלל, מבואר שאין בו משום טמטום הלב.

   ומסתבר שגם הפר"ת מודה שאין בו טמטום הלב וכל דבריו הם מתורת תקנ"ח של דשיל"מ, עיי"ש.

   ועיין בפתחי תשובה סוס"י קטז שאם אינו אוכל דבר שנתבטל בשישים הוי כמפקפק ע"ד חז"ל, ובדרכ"ת קטז-קט הביא מהשל"ה שדבר שנתבטל יש ענין לאוכלו יותר מאשר היתר גמור שכיון שגלגלו משמים שיהיה היתר הוא כדי להעלות ניצוצות שבו.

   מכ"ז מבואר שאין טמטום הלב בדבר שנתבטל ברוב, ואמנם בפתחי תשובה דבר בביטול שישים וגם יתכן דדוקא בלח אמר כן, אבל בפמ"ג שהבאנו מבואר דבכל ענייני ביטול ברוב אמר כן ואף ביבש, וזה קצת חידוש וכנראה דמ"מ כלפי האדם אין לו יחס של איסור כלל ולא דמי לפקו"נ.

   שו"ר גם בתיבת גומא בסוף הספר בחקירה השנית דן אם עונש על האיסורים הוא מחמת דעבר אמימרא דרחמנא או משום שיש בעבירה סם המזיק, וכתב דאף אם הוא סם המזיק מ"מ מהני ביטול ברוב אף ביבש דכיון שהותר אין כח בסם לפעול עליו, ומינה לכאו' נלמד גם לענין טמטום הלב. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומה שמצאנו שברוריה היתה מתפללת על רשעים שישובו בתשובה כתב שצ"ל שהתפללה שיעוררו אותם אנשים לשוב ע"י מוסר וכה"ג. [↑](#footnote-ref-3)
4. אבל יתכן שאין סתירה בין ד' הרב פעלים לד' האו"ז, שלא אמר הרב פעלים דחשיב אונס אלא בסומך על הרוב כמבואר בתוס' יבמות לה: אבל בשומע לפסק בי"ד אין לו תורת אונס והרי חייב בקרבן ורק בזה הוצרך הר"ן לטעם שהמצוה מגינה עליו. [↑](#footnote-ref-4)
5. וראיתי בס' מעדני אשר תי' עפ"י המבואר יומא פב: ההיא עוברה דארחא אתו לקמיה דרבי א"ל לחשו לה ואילחישא קרי עליה בטרם אצרך בבטן ידעתיך, ההיא עוברה דארחא וכו' ולא אלחישא קרי עלה זורו רשעים מרחם, מבואר שהעובר גורם לאמו את התאווה מרשעותו לכך לא הגינה על אחר זכות המצוה, ואינו נראה דוודאי עובר אין לו בחירה רק התם היה בתורת סימן בעלמא שהוא רשע. [↑](#footnote-ref-5)
6. עי' אגרו"מ או"ח ב-פח הביא ד' החת"ס, ובסו"ד מסיק שאם אמנם היה חולה מאוד שלא היה לו סיכויי ריפוי ואכל מאכ"א ונעשה לו כעין נס ונתרפא הרי ע"כ שלא נטמטם לבו דאל"כ לא יעשה ד' נס לחיותו, ודבריו יש בהם חידוש מכמה פנים. [↑](#footnote-ref-6)