הלכות נדה - שיעורי הרב מאיר קאופמן
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה

**שיעורי הלכה**

שיעורים על סדר השו"ע

שנמסרו במסגרת החזרה

חלק מהשיעורים עברו עריכה קלה

**תוכן עניינים:**

[סימן קפ"ג – מקום הטומאה, הרגשה, ימי נדה וזיבה 405](#_Toc118405479)

[מקום הטומאה 405](#_Toc118405480)

[ענייני הרגשה 405](#_Toc118405481)

[ביסוד דין הרגשה 405](#_Toc118405482)

[מה נחשב הרגשה 405](#_Toc118405483)

[טיפת דם בתוך ליחה האם ההרגשה מתייחסת לדם 405](#_Toc118405484)

[ראתה דם בשנתה האם חשיב הרגשה 405](#_Toc118405485)

[בדין בדיקת עד 406](#_Toc118405486)

[שיעור הכניסה שמבלבלת ההרגשה 406](#_Toc118405487)

[בדין טיפת דם 406](#_Toc118405488)

[בדין הרגשה בזמנינו 406](#_Toc118405489)

[בדין ראיה ללא הרגשה בפחות מגריס 406](#_Toc118405490)

[ימי נדה וימי זיבה 407](#_Toc118405491)

[בדין נדה וזבה מדאורייתא 407](#_Toc118405492)

[בשיטת הרמב"ם במניין ימי נדה וזיבה 407](#_Toc118405493)

[האם יש קביעות וסת בימים הראויים לזיבה 407](#_Toc118405494)

[בדין טבילה ותשמיש לאחר מקצת היום 407](#_Toc118405495)

[יסוד החומרא בזמן הזה להצריך על כל ראיה ז"נ 407](#_Toc118405496)

[האם חומרא דר"ז היא רק לחומרא או גם לקולא 407](#_Toc118405497)

[סימן קפ"ד [סעיפים א' – ד'] - וסתות א 408](#_Toc118405498)

[סעיף א 408](#_Toc118405499)

[בדין כל היד המרבה לבדוק הרי זה משובחת 408](#_Toc118405500)

[סעיף ב' 408](#_Toc118405501)

[ביאור המ"ד וסתות דרבנן 408](#_Toc118405502)

[האם יום הוסת זה איסור ודאי 409](#_Toc118405503)

[שימשה ביום הוסת האם צריך לפרוש באבר חי 409](#_Toc118405504)

[חיבוק ונישוק בעונת הוסת ובדין מטה אחת 409](#_Toc118405505)

[בדין חו"נ לאחר הווסת 409](#_Toc118405506)

[עונת האו"ז 409](#_Toc118405507)

[עונת האביאסף 410](#_Toc118405508)

[סעיף ד' 410](#_Toc118405509)

[עונת הוסת מהנץ או מעלות וכן בשקיעת החמה 410](#_Toc118405510)

[בדין ספק מתי ראתה 410](#_Toc118405511)

[בדין שכחה יום הוסת 410](#_Toc118405512)

[המשך סימן קפ"ד [סעיפים ה' – ח'] - וסתות ב 412](#_Toc118405513)

[סעיף ה' ו' 412](#_Toc118405514)

[בדין ראיה המתמשכת כמה ימים 412](#_Toc118405515)

[ג' שיטות הראשונים בדין ראיה הנמשכת כמה ימים 412](#_Toc118405516)

[ב' מהלכים בטעמו של הראב"ד שאוסר את כל משך הוסת 412](#_Toc118405517)

[בדין ראיה המתמשכת רק מעונה לעונה 412](#_Toc118405518)

[ישובי האחרונים בסתירת פסקי השו"ע 412](#_Toc118405519)

[העולה לדינא בזמן הזה 413](#_Toc118405520)

[האם יש לחשוש להמשך הראיה גם בוסת שאינו קבוע 413](#_Toc118405521)

[האם צריך לחוש מראיה המתמשכת מקביעות וסת 413](#_Toc118405522)

[בדין אין אשה קובעת וסת בימי זיבה וימי נדה ובדין ראיה שממשיכה מימי זיבה לימי נדה 413](#_Toc118405523)

[בדין אין אשה קובעת וסת בימי נדה 413](#_Toc118405524)

[בדין ימי נדה וזיבה בזמנינו 413](#_Toc118405525)

[סעיף ז' 414](#_Toc118405526)

[בדין מעוברת ומינקת 414](#_Toc118405527)

[סעיף ח' 414](#_Toc118405528)

[בדין היתה במחבא 414](#_Toc118405529)

[בדין פחד 415](#_Toc118405530)

[המשך סימן קפ"ד [סעיפים ט' – י"ב] - וסתות ג 416](#_Toc118405531)

[סעיף ט' 416](#_Toc118405532)

[בעיקר חזקת הוסת 416](#_Toc118405533)

[בדין חובת בדיקה ביום הוסת 416](#_Toc118405534)

[בדין עבר הוסת לרמב"ם 416](#_Toc118405535)

[בטעם שעבר הוסת מותרת 416](#_Toc118405536)

[ביסוד הדין בדיקה לאחר הוסת 417](#_Toc118405537)

[בדין עקירת הוסת בעבר הוסת ולא בדקה 417](#_Toc118405538)

[בדין עבר הוסת ולא בדקה ויש לה מכה ומצאה טמאה 418](#_Toc118405539)

[בדין ראתה בחודש א ב' ד' 418](#_Toc118405540)

[סעיף י' 418](#_Toc118405541)

[בדין יוצא לדרך 418](#_Toc118405542)

[סעיף י"א 419](#_Toc118405543)

[פרטי הדין שצריך לשואלה 419](#_Toc118405544)

[סעיף י"ב 419](#_Toc118405545)

[בדין יש לה וסת קפיצות או וסת הגוף 419](#_Toc118405546)

[סימן קפ"ט [סעיפים ג' – ח'] - וסתות ד 420](#_Toc118405547)

[סעיף ג' 420](#_Toc118405548)

[בדין ווסת השעות 420](#_Toc118405549)

[סעיף ה' – סעיף ז' 420](#_Toc118405550)

[בפרטי וסת החודש בדילוג 420](#_Toc118405551)

[בפרטי וסת הפלגה בדילוג 421](#_Toc118405552)

[סעיף ח' 421](#_Toc118405553)

[בדין ווסת דילוג החוזר 421](#_Toc118405554)

[בדין ווסת השבוע 422](#_Toc118405555)

[המשך סימן קפ"ט [סעיפים ט' – י"ב] - וסת הסירוג והשבוע 423](#_Toc118405556)

[וסת הסירוג 423](#_Toc118405557)

[בגדר וסת הסירוג 423](#_Toc118405558)

[בדין ראתה ג"פ ואח"ז סירגה וכדו' 423](#_Toc118405559)

[בביאור דברי הש"ך סקכ"ו 423](#_Toc118405560)

[בהא דראתה ר"ח ניסן וסיון לא חוששים להפלגת נ"ט 423](#_Toc118405561)

[בדין סירוג בוסת הפלגה 424](#_Toc118405562)

[בדין וסת השבוע ובספק האם זה הפלגה 424](#_Toc118405563)

[בדין ספק ווסת הפלגה או חודש 424](#_Toc118405564)

[בדין סירוג ודילוג יחד 424](#_Toc118405565)

[סימן קפ"ט [סעיף י"ג] - עונה בינונית 426](#_Toc118405566)

[סעיף י"ג 426](#_Toc118405567)

[ההנהגה ביום עונה בינונית 426](#_Toc118405568)

[בדין ראתה א' וכ' האם חוששת לל' מדין עונה בינונית 426](#_Toc118405569)

[בדין אשה שיש לה וסת קבוע ועבר וסתה האם חוששת לעונה בינונית 426](#_Toc118405570)

[האם חוששת ליום ולילה או לעונת הראיה האחרונה 426](#_Toc118405571)

[בדין או"ז מעונה בינונית 427](#_Toc118405572)

[בדין עונה בינונית מקפיצה 427](#_Toc118405573)

[בביאור כונת הלבוש שעונ"ב נעקר בג"פ 427](#_Toc118405574)

[בדין מסולקות דמים האם חוששים לעונ"ב 427](#_Toc118405575)

[מתי הוא זמן עונה בינונית 427](#_Toc118405576)

[בדין ראתה בל' בחודש 427](#_Toc118405577)

[המשך סימן קפ"ט [סעיפים י"ג – ט"ו] - וסתות ז 428](#_Toc118405578)

[המשך סעיף י"ג 428](#_Toc118405579)

[בדין קצר עוקר ארוך והאם ראיה באמצע מחלקת 428](#_Toc118405580)

[בדין קצר קבוע האם זה עוקר ארוך קבוע 428](#_Toc118405581)

[האם קצרים רבים יכולים לעקור וסת ארוך 429](#_Toc118405582)

[האם ראיה קצרה מפסיקה את הקביעות 429](#_Toc118405583)

[בדין אשה שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לאינו קבוע פרטי הדינים בזה 429](#_Toc118405584)

[סעיף י"ד 429](#_Toc118405585)

[בדין חזר הוסת למקומו 429](#_Toc118405586)

[ב' צדדים ביסוד הדין דחזר הוסת למקומו 430](#_Toc118405587)

[נפק"מ בצדדים הנ"ל 430](#_Toc118405588)

[האם בחזר הוסת למקומו אומרים שקבוע עוקר אינו קבוע 430](#_Toc118405589)

[האם בדילוג וסירוג אומרים חזר הוסת למקומו 430](#_Toc118405590)

[סעיף ט"ו 430](#_Toc118405591)

[בדין מניין הראוי 430](#_Toc118405592)

[- שייך לסעיף י"ג - 431](#_Toc118405593)

[בדין התחילה לראות עונה קודם של וסת קודם 431](#_Toc118405594)

[בדין ראיה שלא באותה עונה 431](#_Toc118405595)

[המשך סימן קפ"ט [סעיפים י"ז י"ח] - וסת הקפיצות 432](#_Toc118405596)

[דיני וסת הקפיצות ואכילת שום 432](#_Toc118405597)

[וסת הקפיצות 432](#_Toc118405598)

[וסת אכילת שום 432](#_Toc118405599)

[קבעה לכמה סוגי דברים חריפים 432](#_Toc118405600)

[בעניין קפיצה דאתמול גרמה 432](#_Toc118405601)

[ברגילה לראות בשעה מסויימת 432](#_Toc118405602)

[האם בוסת הקפיצות אסורה רק בעונת יום או לילה או בכל היממה 432](#_Toc118405603)

[קפצה פעם אחת וראתה האם חוששים ליום לחוד 432](#_Toc118405604)

[וסת הקפיצות בזמן עיבור והנקה 433](#_Toc118405605)

[דין וסת הקפיצות המורכב 433](#_Toc118405606)

[דין וסת הקפיצות המורכב, וצורת קביעותו בהפלגה 433](#_Toc118405607)

[האם וסת הקפיצות המורכב אסור בכל העונה 433](#_Toc118405608)

[דין הוברר הדבר 433](#_Toc118405609)

[פלוגתת הפוסקים בדין קפיצה דאתמול 433](#_Toc118405610)

[האם בשביל לקבוע וסת המורכב צריך רצופין 433](#_Toc118405611)

[קפצה וראתה בר"ח, ובר"ח הבא לא קפצה ולא ראתה, דינה בר"ח הבא 433](#_Toc118405612)

[האם בעקירה של וסת המורכב צריך רצופין 433](#_Toc118405613)

[דין חזר הוסת למקומו בוסת הקפיצות 433](#_Toc118405614)

[וסת הקפיצות המורכב להפלגה וראתה ראיה רגילה באמצע 433](#_Toc118405615)

[עקירת וסת הקפיצות המורכב 433](#_Toc118405616)

[אשה הנוטלת כדורים 433](#_Toc118405617)

[נוטלת כדורים המונעים את ראיית הדם 433](#_Toc118405618)

[ראיה הבאה לאחר הפסקת הכדורים 434](#_Toc118405619)

[שכחה לקחת כדור יום אחד 434](#_Toc118405620)

[לקיחת אנטיביוטיקה בזמן לקיחת כדורים המונעים ראייה 434](#_Toc118405621)

[זריקה הגורמת לקבל מחזור 434](#_Toc118405622)

[המשך סימן קפ"ט [סעיפים י"ט – כ"ו] - וסת הגוף 435](#_Toc118405623)

[מהו וסת הגוף 435](#_Toc118405624)

[רואה בתחילת הפיהוק או בסופו 435](#_Toc118405625)

[רואה שעתיים לאחר הפיהוק 435](#_Toc118405626)

[דין עונ"ב ביש לה וסת הגוף 435](#_Toc118405627)

[רואה פעם אחת בוסת הגוף 435](#_Toc118405628)

[קבעה לוסת הגוף האם חוששת להפלגה וחודש 435](#_Toc118405629)

[שיעור הזמן שחוששת לפיהוק 435](#_Toc118405630)

[וסת הגוף שאינו קבוע בעבר הוסת ולא בדקה 435](#_Toc118405631)

[האם צריכה בדיקה ק"ת 436](#_Toc118405632)

[יודעת זמן הביוץ 436](#_Toc118405633)

[וסת הגוף המורכב לימים 436](#_Toc118405634)

[זמן האיסור במורכב לימים 436](#_Toc118405635)

[קביעות הפלגה בפיהוק 436](#_Toc118405636)

[צורת עקירת וסת מורכב לפיהוק 436](#_Toc118405637)

[האם צריך רצופין בוסת הפיהוק 436](#_Toc118405638)

[לא פיהקה בחודש אחרי 436](#_Toc118405639)

[בדין פעם ג' פיהקה יום קודם 436](#_Toc118405640)

[פיהקה ג"פ יום קודם 436](#_Toc118405641)

[קבעה מורכב לגוף לגבי עונ"ב 436](#_Toc118405642)

[האם ראיה באמצע מחלקת 436](#_Toc118405643)

[סימן קפ"ט [סעיפים ל"ב – ל"ד] – בדין מעיין פתוח ונשים המסולקות דמים 437](#_Toc118405644)

[סעיף ל"ב 437](#_Toc118405645)

[דיני ראיה ממעין פתוח בוסת החודש והשבוע 437](#_Toc118405646)

[דין מעין פתוח בחודש והאם חוששת לכ"ה 437](#_Toc118405647)

[בדין מעין פתוח שגורם שהראיה תהיה בימי זיבה 437](#_Toc118405648)

[בדין קביעות וסת תוך וסת 437](#_Toc118405649)

[בדין החוו"ד שגם אם המעין פתוח זה יום וסת קובעת 437](#_Toc118405650)

[בדין מעין פתוח בראיה ברצף 437](#_Toc118405651)

[בקבעה לל' וראתה לכ' האם חוששת כא"ק 437](#_Toc118405652)

[האם צריכה לבדוק כדין א"ק כדי לקבוע ממעין פתוח 437](#_Toc118405653)

[בדין מעין פתוח בוסת השבוע בדילוג 437](#_Toc118405654)

[האם צריכה לחוש לא"ק שמגיע בזמן המשך ראיה 437](#_Toc118405655)

[דיני מעין פתוח בהפלגה 438](#_Toc118405656)

[מעין פתוח בהפלגה 438](#_Toc118405657)

[במעין פתוח בהפלגה האם חוששת לתחילה כא"ק 438](#_Toc118405658)

[האם קובעת כשהראיה האחרונה זה יום וסת אחר 438](#_Toc118405659)

[האם חוששת לשמא תקבע וסת במעין פתוח 438](#_Toc118405660)

[בקבעה ממעין פתוח ממתי מונה את הל' 438](#_Toc118405661)

[ימי המבוכה 438](#_Toc118405662)

[סעיף ל"ג 438](#_Toc118405663)

[דין מעוברת תוך ג"ח ולאחר ג"ח 438](#_Toc118405664)

[בדין ראתה בזמן סילוק דמיה 438](#_Toc118405665)

[בדין וסת הקפיצה במסולקות 438](#_Toc118405666)

[בדין מינקת בזמן הזה 439](#_Toc118405667)

[ראיות שזה המשך הלידה 439](#_Toc118405668)

[בנגמרו ימי ההנקה 439](#_Toc118405669)

[האם חוזרת לוסת שא"ק וימי המבוכה 439](#_Toc118405670)

[ההנהגה בזמן ההנקה בזמנינו 439](#_Toc118405671)

[בדין קביעות וסת בימי טוהר 439](#_Toc118405672)

[סימן קפ"ו - בדיקות קודם תשמיש ואחר תשמיש 440](#_Toc118405673)

[סעיפים א' – ב' 440](#_Toc118405674)

[בדין אשה שיש לה וסת 440](#_Toc118405675)

[בדין אשה שאין לה וסת 440](#_Toc118405676)

[בטעם בדיקה קודם תשמיש לרמב"ם והר"ח 440](#_Toc118405677)

[בטעם הבדיקה ק"ת להרי"ף 440](#_Toc118405678)

[בזמן הבדיקה לפני ואחרי 441](#_Toc118405679)

[האם צריך בדיקת חו"ס 441](#_Toc118405680)

[האם צריכה להסתכל על העד שקודם תשמיש 441](#_Toc118405681)

[האם מועיל בדיקה ג"פ באותו לילה 441](#_Toc118405682)

[בדין בדיקת לא"ת במשמשת כמה פעמים 441](#_Toc118405683)

[בדין מעוברת ומינקת 441](#_Toc118405684)

[בתולה מתי צריכה לבדוק 441](#_Toc118405685)

[בדין אשה שראתה פעם אחת לאחר תשמיש 442](#_Toc118405686)

[בדין לבו נוקפו ופורש 442](#_Toc118405687)

[בדין אשה שהיה לה וסת ועכשיו אין לה וסת 442](#_Toc118405688)

[אשה שיש לה וסת הגוף 442](#_Toc118405689)

[האם צריך רצופים 442](#_Toc118405690)

[בדין לא בדקה כמה שנים 442](#_Toc118405691)

[בדין זיווג שני 442](#_Toc118405692)

[בדין לא בדק על שלו 442](#_Toc118405693)

[סעיף ג' 442](#_Toc118405694)

[בדין ווסת התרוה"ד 442](#_Toc118405695)

[האם זה מועיל גם ביחס לחיוב מצד הרי"ף 442](#_Toc118405696)

[האם מועילה הבדיקה בזמן שהוחזקה שלא רואה 443](#_Toc118405697)

[האם הקובע ג"פ אחרונות 443](#_Toc118405698)

[בדין מעוברת קודם ג"ח ובלוקחת כדורים 443](#_Toc118405699)

[סימן קפ"ז [סעיפים א' – ג'] - רמ"ת א 444](#_Toc118405700)

[סעיף א 444](#_Toc118405701)

[ביסוד האיסור דרמ"ת 444](#_Toc118405702)

[האם קובעת בימי טהור וכן האם אסורה בימי סילוק דמים 444](#_Toc118405703)

[בהא דאינה נאסרת לאחר פעם אחת כדין א"ק 444](#_Toc118405704)

[השיעור שחל הדין רמ"ת ובדין משמש מת 444](#_Toc118405705)

[האם צריכה בדיקה קודם 444](#_Toc118405706)

[האם צריך רצופין 444](#_Toc118405707)

[בדין ראתה מרוחק מהתשמיש 445](#_Toc118405708)

[סעיף ב' ג' 445](#_Toc118405709)

[בדין בדקה ומצאה דם בבעל ראשון 445](#_Toc118405710)

[בדין בדקה ולא מצאה כלום 445](#_Toc118405711)

[בהא שמועיל עקירה על ידי פעם אחת 446](#_Toc118405712)

[בדין בדקה ומצאה דם האם מותר לבעלה 446](#_Toc118405713)

[בקושיית הב"י 446](#_Toc118405714)

[בדיקת האמונת שמואל 446](#_Toc118405715)

[האם מועיל בדיקת שפופרת לאחר שפעם אחת בדקה ומצאה דם 446](#_Toc118405716)

[בצורת השפופרת 446](#_Toc118405717)

[בטעם שאין ראיה מהא דאין על שלו שזה לא"ת 446](#_Toc118405718)

[הזמנים שמועיל בדיקת שפופרת 446](#_Toc118405719)

[בדין בדיקה בבעל ראשון 447](#_Toc118405720)

[סימן קפ"ז [סעיפים ד' – ז'] - תולה בוסתה ותולה במכתה 448](#_Toc118405721)

[סעיף ד' 448](#_Toc118405722)

[בביאור הדין אם יש לה וסת תולה בוסתה 448](#_Toc118405723)

[מהלך הרז"ה שראתה עם וסת הגוף 448](#_Toc118405724)

[תירוץ האחרונים דשימשו ביוצא לדרך 448](#_Toc118405725)

[תירוץ הפרישה ששימשו עונה קודם הוסת 448](#_Toc118405726)

[תירוץ הש"ך דמיירי בקטנה והמסתעף בזה 448](#_Toc118405727)

[חידוש הסד"ט שתולים בוסתה אף ע"י חזר הוסת למקומו 448](#_Toc118405728)

[מהלך המרדכי בתולה בוסתה 448](#_Toc118405729)

[האם אפשר לתלות בעונה בינונית 448](#_Toc118405730)

[סעיף ה' – ז' 448](#_Toc118405731)

[בדין דם מכתה משונה מדם ראייתה 448](#_Toc118405732)

[בביאור המרדכי בדין תלייה ביש לה וסת 448](#_Toc118405733)

[ג' המהלכים בביאור דברי המרדכי 448](#_Toc118405734)

[התמיהה על מהלך הש"ך ותירוץ הסד"ט והחוו"ד 449](#_Toc118405735)

[בדברי החזו"א 449](#_Toc118405736)

[דעת הרשב"א וס' התרומה ובפסק ההלכה בתלייה במכה 449](#_Toc118405737)

[פלוגתת הראשונים אי בעינן מכה הידועה שמוציאה דם ובדעת השו"ע 449](#_Toc118405738)

[ביאור החלוקה הראשונה של הרמ"א 449](#_Toc118405739)

[האם ההיתר הוא רק לרמ"ת או לטהרה לגמרי 449](#_Toc118405740)

[ההלכה בזה 449](#_Toc118405741)

[בדין וסת דתרוה"ד 449](#_Toc118405742)

[מתי תולים במכה בצדדים ומתי צריך דוקא במקור 449](#_Toc118405743)

[בביאור הדין ס"ס המבואר ברמ"א 449](#_Toc118405744)

[האם מיירי דוקא ביודעת שהמכה במקור 449](#_Toc118405745)

[האם היתר זה הוא גם בשעת וסתה 449](#_Toc118405746)

[קושיית הש"ך דהוי שם אחד 450](#_Toc118405747)

[האם מיירי רק ברמ"ת או גם בלא רמ"ת 450](#_Toc118405748)

[דברי החוו"ד ורעק"א שההיתר של הרמ"א הוא רק בדם בלא הרגשה 450](#_Toc118405749)

[בביאור הדין דסעיף ז' 450](#_Toc118405750)

[מה נחשב מכה הידועה שמוציאה דם 450](#_Toc118405751)

[**א –** מכה המוציאה דם ע"י דחיקה 450](#_Toc118405752)

[**ב –** מכה שדרכה להוציא דם אצל נשים אחרות 450](#_Toc118405753)

[במרגישה צריבה 450](#_Toc118405754)

[**ג –** בדברי המהרי"ל לגבי מוגלה 450](#_Toc118405755)

[**ד –** בדברי הט"ז לגבי מכה בבית הרעי 450](#_Toc118405756)

[בדין תליה בכתמים במכה 451](#_Toc118405757)

[בדין תלייה בכאב 451](#_Toc118405758)

[דם שהוא ודאי מגופה בלי הרגשה 451](#_Toc118405759)

[האם מועיל תליה למפרע 451](#_Toc118405760)

[בדין תליה ביום הוסת 451](#_Toc118405761)

[פלוגתת הראשונים בדין תלייה ביום הוסת 451](#_Toc118405762)

[האם אפשר לתלות במקום שאין את הסברא שלעולם לא תיטמא 451](#_Toc118405763)

[בדין תלייה בעבר וסתה ולא ראתה 451](#_Toc118405764)

[באופן שיש לה מכה קטנה שא"א לתלות בה הרבה דם 451](#_Toc118405765)

[באופן שמצאה דם ביום הוסת ויש לה תלייה אין לה לברך על הטבילה 451](#_Toc118405766)

[בדין תליה בז' נקיים 452](#_Toc118405767)

[סימן קפ"ז [סעיפים י' – י"א] – וסת המורכב לתשמיש ובדין רמ"ת אחר לידה 453](#_Toc118405768)

[סעיפים י' – י"א 453](#_Toc118405769)

[בדין רואה פעם אחת בליל טבילה ובדין חשש לרמ"ת המורכב ובצורת עקירתו 453](#_Toc118405770)

[בדין מורכב לליל שני לטבילתה 453](#_Toc118405771)

[בדברי החוו"ד דהעקירה לוסת המורכב דרמ"ת היא רק אם שימשה באיסור 453](#_Toc118405772)

[מהלך האחרונים שהחשש פה הוא ליום לחוד 453](#_Toc118405773)

[מהלך הגר"ז שזה נעקר כיון שזה לא יכול לבוא לידי קביעות 453](#_Toc118405774)

[סברת הבדה"ש שאין חוששים לוסת שא"ק שיאסור אותה לעולם 453](#_Toc118405775)

[שיטות האחרונים בדין וסת ביאה ראשונה 453](#_Toc118405776)

[פלוגתת האחרונים האם הרמ"א מיירי בהיו ביאות היתר באמצע 453](#_Toc118405777)

[מהלך הגר"ז שזה זנב הוסת 454](#_Toc118405778)

[בדין ראתה ג"פ בליל טבילה או בהרכבה אחרת 454](#_Toc118405779)

[פלוגתת הפוסקים האם ברמ"ת בימים מסויימים תולים שזה מורכב 454](#_Toc118405780)

[האם מועילה בדיקת שפופרת קודם זמן הוסת 454](#_Toc118405781)

[האם מועיל בדיקת שפופרת בוסת של ביאה ראשונה וליל טבילה 454](#_Toc118405782)

[פלוגתת הפוסקים האם מהני בזה בדיקת שפופרת להך וסת 454](#_Toc118405783)

[בדין מורכב לתשמיש לחצי שנה 454](#_Toc118405784)

[בביאור הדין רמ"ת ברואה לאחר לידה 455](#_Toc118405785)

[בדין ווסת בימי טוהר 455](#_Toc118405786)

[סעיף י"ב 455](#_Toc118405787)

[סעיף י"ג 455](#_Toc118405788)

[סימן קפ"ח - מראות, חכם שהורה, שפופרת, פתיחת הקבר 456](#_Toc118405789)

[סעיף א' 456](#_Toc118405790)

[בגדר הדין נוטה לאדום בזמנינו 456](#_Toc118405791)

[בדין הירוק בזמנינו 456](#_Toc118405792)

[בחומרת שעוה בהפסק טהרה 456](#_Toc118405793)

[בדין שחור שלקה וליחה מעורבת 456](#_Toc118405794)

[בדין מראה טהור שהפך לאדום 456](#_Toc118405795)

[בענין מראה חום 457](#_Toc118405796)

[בהבחנה שזה חיצוני 457](#_Toc118405797)

[סעיף ב' 457](#_Toc118405798)

[בדין ראית מראות על ידי אשה 457](#_Toc118405799)

[בדין חכם בדמי אשתו 457](#_Toc118405800)

[האם הבעל יכול להחמיר לעצמו וכן האשה 457](#_Toc118405801)

[בדין מראה שביום נראה אחרת מהלילה 457](#_Toc118405802)

[בדיני חכם שהורה 457](#_Toc118405803)

[סעיף ג' 458](#_Toc118405804)

[בדין רואה דם בשפופרת ובחתיכה 458](#_Toc118405805)

[בביאור דינא דר"ש וההלכה בזה 458](#_Toc118405806)

[בדין תליה במכה בצנורות דם הנדות 458](#_Toc118405807)

[סעיפים ד' – ו' 458](#_Toc118405808)

[בדין פתיחת הקבר 458](#_Toc118405809)

[פתיחה לדבר קטן 458](#_Toc118405810)

[מנ"ל שיצא דם טמא 458](#_Toc118405811)

[מנ"ל דהיה בהרגשה 458](#_Toc118405812)

[בדין פתיחה חיצונית 458](#_Toc118405813)

[המקום שבו נאמר פתיחת הקבר 459](#_Toc118405814)

[שיעור הפתיחה 459](#_Toc118405815)

[בדיקת רופא וצילום רחם 459](#_Toc118405816)

[בטעם שבכל שפופרת אין פתיחת הקבר 459](#_Toc118405817)

[בדין יושבת על המשבר 459](#_Toc118405818)

[דינו של הנחלת שבעה והחולקים עליו 459](#_Toc118405819)

[פתיחת הצואר לפני הלידה 459](#_Toc118405820)

[בדין דם יבש וקרטין 459](#_Toc118405821)

[דיני שריה ומיעוך 459](#_Toc118405822)

[בהא דלא סגי למעך חלק מן החתיכות 459](#_Toc118405823)

[בדין בדקה ג' פעמים והאם מהני ליום הוסת 459](#_Toc118405824)

[בדברי האחרונים לגבי קרטין 460](#_Toc118405825)

[סימן ק"צ [סעיפים א' – ה'] - כתמים א 461](#_Toc118405826)

[סעיף א 461](#_Toc118405827)

[ביסוד טהרת כתמים 461](#_Toc118405828)

[בטעם איסור כתמים ובברכה על הטבילה 461](#_Toc118405829)

[בדין כתם מזמן ארוך 461](#_Toc118405830)

[בדין כתם בז' נקיים 461](#_Toc118405831)

[בדין המשך ראיה וכתם ביום הראשון 461](#_Toc118405832)

[בדין כתמי קטנה וכתם לאחר הטלת מ"ר ותשמיש 461](#_Toc118405833)

[בדין הרגשה ללא מציאת דם 462](#_Toc118405834)

[בדין בדקה ולא מצאה כלום ובמצאה מראה טהור 462](#_Toc118405835)

[בדין בדקה בעד שאינו בדוק ומצאה מראה טהור וטמא 462](#_Toc118405836)

[באיזה הרגשות יש הדין הנ"ל ובמצאה כתם לאחריהם 462](#_Toc118405837)

[במסולקות דמים 463](#_Toc118405838)

[סעיף ב' 463](#_Toc118405839)

[כתמי קטנה 463](#_Toc118405840)

[סעיף ה' 463](#_Toc118405841)

[בשיער גריס האם זה שיעור או דין תליה ובנמצא באו"מ 463](#_Toc118405842)

[בדין תליה במאוכלת בזמנינו 463](#_Toc118405843)

[בדין כתם שחור 463](#_Toc118405844)

[בכתם שחלקו טמא 463](#_Toc118405845)

[כתם על בגד שיש בו כפלים 463](#_Toc118405846)

[כתם עב 463](#_Toc118405847)

[המשך סימן ק"צ [סעיפים ו' – י"א] - כתמים ב 464](#_Toc118405848)

[סעיף ו 464](#_Toc118405849)

[שיטות הראשונים בדין פחות מגריס על בשרה 464](#_Toc118405850)

[בביאור החילוק לרמב"ם בין על בשרה או גופה 464](#_Toc118405851)

[בדין קינחה מגופה 464](#_Toc118405852)

[בביאור הראשונים שבגופה מצטרף ליותר מגריס 464](#_Toc118405853)

[בדין צירוף בגופה האם זה גם בשני מציאות 464](#_Toc118405854)

[סעיף י 464](#_Toc118405855)

[בטעם ההיתר דדבר שאינו מקבל טומאה 464](#_Toc118405856)

[בדין טומאת משא 465](#_Toc118405857)

[בדין קינוח מגופה 465](#_Toc118405858)

[מה נחשב דבר המקבל טומאה 465](#_Toc118405859)

[בדין כתם הנמצא באויר 465](#_Toc118405860)

[בדין כתם הנמצא על בגדי צבעוני ובדין צבעוני בהיר 465](#_Toc118405861)

[בדין דבר צבוע בטבעו וליחה שמעל הבגד 466](#_Toc118405862)

[בדין כתם שחלק על בגד צבעוני 466](#_Toc118405863)

[תקנת לבישת צבעונים 466](#_Toc118405864)

[סעיף י"א 466](#_Toc118405865)

[בדין תליה ממקום למקום 466](#_Toc118405866)

[בדין כתם בבגדי האיש 466](#_Toc118405867)

[סימן ק"צ [סעיפים י"א – כ"ח] - כתמים ג 468](#_Toc118405868)

[סעיף י"א 468](#_Toc118405869)

[בדין יש לה בגד סמוך לבשרה 468](#_Toc118405870)

[בדין נמצא על עקבה 468](#_Toc118405871)

[ביסוד החילוק בין נמצא על גופה או חלוקה 468](#_Toc118405872)

[בהא דמקילים להרשב"א בנמצא על בשרה וחלוקה 468](#_Toc118405873)

[סעיף י"ז 468](#_Toc118405874)

[בדין תליה תחתון בעליון 469](#_Toc118405875)

[בתליה בעליון כשזה פחות מגריס 469](#_Toc118405876)

[סעיף כ"ב 469](#_Toc118405877)

[ביסוד הדין תליה 469](#_Toc118405878)

[בדין ספק תליה 469](#_Toc118405879)

[בדין נאבד הכתם וספק גריס 470](#_Toc118405880)

[בדין ספק האם הבגד יכל להיות באותו מקום 470](#_Toc118405881)

[סעיפים כ"ו – כ"ח 470](#_Toc118405882)

[בדין מאכולת מעוכה ובדין נתעסקה בגריס 470](#_Toc118405883)

[סימן ק"צ [סעיפים ל"ג – ל"ז] - כתמים ד 472](#_Toc118405884)

[סל"ג – ל"ד 472](#_Toc118405885)

[ביסוד החילוק בין משוך לעגול 472](#_Toc118405886)

[האם התלייה היא דוקא בדלא ארגשה או אף בדארגשה 472](#_Toc118405887)

[האם בשביל לטהר צריך הוכחה של עגול או שמספק מטהרים 472](#_Toc118405888)

[האם אסור מדאורייתא ביותר מגריס בהניחתו תחת הכר 472](#_Toc118405889)

[סעיף ל"ה 472](#_Toc118405890)

[בדין טחתו בירכה במקום שדם נדה יכול ליפול 472](#_Toc118405891)

[בדין נמצא רק על הירך 473](#_Toc118405892)

[בדין טחתו בירכה ומצאה פחות מגריס 473](#_Toc118405893)

[בדין קינוח באותו מקום וסביב 473](#_Toc118405894)

[סעיפים ל"ו – ל"ט 473](#_Toc118405895)

[בדין עד שאינו בדוק ובפחות מגריס משוך 473](#_Toc118405896)

[האם יש קולות כתמים בעד שאינו בדוק 474](#_Toc118405897)

[מה נחשב עד הבדוק ומה נחשב אינו בדוק ובדין כתם בחלוק שאינו בדוק 474](#_Toc118405898)

[בהא דעד וחלוק שא"ב וחלוק לא הוי ספק עברה בשוק של טבחים 475](#_Toc118405899)

[האם צריך לברר אצל המוכר מאורעות החלוק 475](#_Toc118405900)

[סעיף ל"ז 475](#_Toc118405901)

[בדין עד שאינו בדוק וטחתו בירכה 475](#_Toc118405902)

[המשך סימן ק"צ [סעיפים מ"א – נ"ד] - כתמים ה 476](#_Toc118405903)

[סעיף מ"א [כ"ה] 476](#_Toc118405904)

[ביסוד הדין דשאני אומר והאם כאן יש הקולא של באו להישאל בזה אחר זה בציפור ובחלוק 476](#_Toc118405905)

[האם הדין תליה בשומרת יום ובזבה זה רק מצד שמעינה פתוח 476](#_Toc118405906)

[האם בשניהם טמאים תולים אחד בשני 477](#_Toc118405907)

[בדין תליה במי שלא טבלה 477](#_Toc118405908)

[בדין תליה בנכרית או נדה מעוברת או קטנה 477](#_Toc118405909)

[בתליה בעכו"ם למה לא הוי חלוק שאינו בדוק 477](#_Toc118405910)

[סעיף מ"ב 477](#_Toc118405911)

[בדין תולה בדם טוהר 477](#_Toc118405912)

[סעיף מ"ג 477](#_Toc118405913)

[בדין אין תולין כתם בכתם ובדין שאני אומר בקדירה מסופקת 477](#_Toc118405914)

[בדין תליה ביום הוסת ובבתולה 477](#_Toc118405915)

[בדין תליה באשה שלא יודעת מאורעותיה 477](#_Toc118405916)

[סעיף מ"ד 478](#_Toc118405917)

[בדין תליה בזמן נדתה ובדין ג' ימים הראשונים 478](#_Toc118405918)

[סעיף מ"ה 478](#_Toc118405919)

[בדין תליה בזמן שאינה מעוברת 478](#_Toc118405920)

[סעיף מ"ו 478](#_Toc118405921)

[בדין בדיקה אן זה מקדיר או מגליד 478](#_Toc118405922)

[סעיף נ"א 478](#_Toc118405923)

[בדין בדקה ומצאה טהור או טמא 478](#_Toc118405924)

[בדין מעוברת ואינה מעוברת האם מועיל בדקה האינה מעוברת 478](#_Toc118405925)

[סעיף נ"ד 478](#_Toc118405926)

[אין בכתמים משום ווסת 478](#_Toc118405927)

[סימן קצ"א - דם במי רגלים 480](#_Toc118405928)

[ביאור מחלוקת ר"י ור"מ ברואה דם במי רגלים 480](#_Toc118405929)

[ביאור המציאות דהדור מי רגלים למקור ואייתי דם 480](#_Toc118405930)

[הא דלולא הדור מ"ר למקור תלינן שזה מהכליות 480](#_Toc118405931)

[ביאור קושיית הגמ' דלמא בתר דתמו מיא אתי דם 480](#_Toc118405932)

[סברות המחלוקת דר"מ ור' יוסי 480](#_Toc118405933)

[שיטות הראשונים בפסק הלכה 480](#_Toc118405934)

[בדברי הר"ן והמהר"ם 481](#_Toc118405935)

[מצאה דם רק בשתיתה 481](#_Toc118405936)

[מצאה דם רק בבדיקה שאח"כ 481](#_Toc118405937)

[מצאה דם גם בספל וגם בבדיקה 481](#_Toc118405938)

[בהא דהוצרך הרמ"א להביא את הפלוגתא במצאה דם גם בקינוח 481](#_Toc118405939)

[בדין פחות מגריס במי רגלים 481](#_Toc118405940)

[בדין קינוח לאחר הטלת מי רגלים 481](#_Toc118405941)

[בדין איש ואשה שהטילו מ"ר בספל 482](#_Toc118405942)

[ביאור הדין דתולים באיש מדין ספק ספיקא 482](#_Toc118405943)

[בהנ"ל בנמצא על שפת הספל 482](#_Toc118405944)

[בנידון המהרי"ל 482](#_Toc118405945)

[ב' השיטות בדין רואה עם מי רגלים ומרגישה כאב 482](#_Toc118405946)

[למה לא סגי בבדיקת מהרי"ל לחוד 482](#_Toc118405947)

[בדברי הש"ך דמיירי ברואה רק בזמן המי רגלים 482](#_Toc118405948)

[דלקת בדרכי השתן 482](#_Toc118405949)

[בביאור כוונת הט"ז 482](#_Toc118405950)

[בנידון האם כאב הוי כמכה 482](#_Toc118405951)

[בדין וסת דרואה אחר מי רגלים 483](#_Toc118405952)

[סימן קצ"ב - דם חימוד 484](#_Toc118405953)

[סעיפים א' – ב' 484](#_Toc118405954)

[סיכום הפרטים והשיטות מתי יש חימוד 484](#_Toc118405955)

[פרטי האופנים מתי יש דם חימוד 484](#_Toc118405956)

[האם החשש הוא רק לדם בלא הרגשה או דהוי חשש ראיה עם הרגשה 484](#_Toc118405957)

[היכא דבדקה בשעת התביעה 484](#_Toc118405958)

[האם הדין חימוד אמור גם כשעדיין לא נתקדשה 484](#_Toc118405959)

[מתי הוא זמן החימוד קודם הנישואין 484](#_Toc118405960)

[קושיית הט"ז מתמר ורות 484](#_Toc118405961)

[בדברי החוו"ד והתפארת למשה דהחימוד הוא לנישואין 484](#_Toc118405962)

[בחיוב הפסק טהרה וז' נקיים 484](#_Toc118405963)

[ג' שיטות הראשונים בחיוב הפסק ובדיקות בז"נ 484](#_Toc118405964)

[בדברי הרא"ש שהחימוד מתחזק ולכן צריך בדיקות בז"נ 484](#_Toc118405965)

[ההלכה בהנ"ל 484](#_Toc118405966)

[חיוב בדיקה לאחר הטבילה היכא דהטבילה רחוקה מהנישואין 485](#_Toc118405967)

[במקדימה הטבילה ג' ימים קודם הנישואין האם צריכה בדיקה כל יום 485](#_Toc118405968)

[סעיף ג' 485](#_Toc118405969)

[פרטי דין דחו זמן הנישואין 485](#_Toc118405970)

[**א –** נתייאשו מהנישואין לגמרי ואח"כ חזרו בהם 485](#_Toc118405971)

[**ב –** דברי המרדכי בדחו את הנישואין לזמן לא ידוע והמהלכים בדבריו 485](#_Toc118405972)

[**ג –** אם הבעל התעכב באונס ולא הגיע בזמן המיועד 485](#_Toc118405973)

[**ד –** בדין הקדימו את זמן הנישואין 485](#_Toc118405974)

[המשך סימן קצ"ב [סעיף ד'] - דיני יחוד בפירסה נדה 487](#_Toc118405975)

[סעיף ד' 487](#_Toc118405976)

[בדין יחוד בדם חימוד ובפירסה נדה 487](#_Toc118405977)

[דין יחוד באשתו נדה ובדם בחימוד 487](#_Toc118405978)

[בנישאת בערב יוה"כ האם יש איסור יחוד 487](#_Toc118405979)

[היכא דליל החחתונה הוא עונת הוסת 487](#_Toc118405980)

[האם במחזיר גרושתו יש איסור יחוד 487](#_Toc118405981)

[ההנהגות למעשה בדין יחוד בפירסה נדה 487](#_Toc118405982)

[שיטות הראשונים בדיני היחוד והשמירה בפירסה אשתו נדה 487](#_Toc118405983)

[המנהג שכתב הרמ"א שלוקחים קטן וקטנה 487](#_Toc118405984)

[גיל הקטן והקטנה 487](#_Toc118405985)

[היכא דהייתה טהורה כשנשאה ולא בעל 488](#_Toc118405986)

[האם מספיק העראה או שצריך גמר ביאה 488](#_Toc118405987)

[האם דין יחוד עם אשתו בלא בעל הוא דרבנן או דאורייתא 488](#_Toc118405988)

[סימן קצ"ג - דם בתולים 489](#_Toc118405989)

[בטעם האיסור דדם בתולים 489](#_Toc118405990)

[בועל בעילת מצוה ופורש 489](#_Toc118405991)

[שיטות הראשונים בטעם החומרא דבועל בעילת מצוה ופורש 489](#_Toc118405992)

[גדר האיסור היכא דלא מצאה דם 489](#_Toc118405993)

[בדין דם בתולים שיצא לא דרך ביאה 489](#_Toc118405994)

[בדין בעל ולא מצא דם ובדין העראה 490](#_Toc118405995)

[פלוגתת הראשונים בבעל ולא מצא דם, והיכא דלא הוציא זרע 490](#_Toc118405996)

[בדברי הרמ"א דבהערה ולא מצא דם מותרת 490](#_Toc118405997)

[מהו שיעור הביאה שאוסרת אף כשלא ראתה דם 490](#_Toc118405998)

[בהערה ולא בדק אח"כ האם יצא דם 490](#_Toc118405999)

[בספק האם היה שיעור ביאה האוסר 490](#_Toc118406000)

[בפרטי דין ביאה שניה 490](#_Toc118406001)

[במצאה דם בביאה ראשונה לא אסרינן בביאה שנייה אם לא מצאה דם 490](#_Toc118406002)

[בלא מצאה דם בהעראה האם אסרינן בביאה שנייה 490](#_Toc118406003)

[ביאה שנייה עם כאב ומצאה כתם פחות מגריס 491](#_Toc118406004)

[האם בביאה שנייה בבוגרת וראתה דם יכול לגמור ביאתו 491](#_Toc118406005)

[הקולות בנאסרת מחמת דם בתולים 491](#_Toc118406006)

[ההיתר לגמור ביאתו 491](#_Toc118406007)

[ההיתר לשכב על מיטתה 491](#_Toc118406008)

[הקולא למנות רק ד' ימים 491](#_Toc118406009)

[בדין תליה ברמ"ת בדם בתולים 491](#_Toc118406010)

[עד מתי תולים בדם בתולים לגבי רמ"ת 491](#_Toc118406011)

[סימן קצ"ה - דיני הרחקות 492](#_Toc118406012)

[סעיף א 492](#_Toc118406013)

[ביסוד דיני הרחקות באשתו 492](#_Toc118406014)

[בדין שחוק ונתינת מתנה לאשתו 492](#_Toc118406015)

[שמיעת קול זמר 492](#_Toc118406016)

[בדין להריח בשמים שעליה 492](#_Toc118406017)

[סעיף ב 492](#_Toc118406018)

[איסור נגיעה 492](#_Toc118406019)

[בפרטי איסור הושטה וזריקה 492](#_Toc118406020)

[הושטה וזריקה 492](#_Toc118406021)

[זורק כלפי מעלה 492](#_Toc118406022)

[נשיאת משא יחד 492](#_Toc118406023)

[דבר ארוך 492](#_Toc118406024)

[זריקה לכלי שבידה 492](#_Toc118406025)

[לקיחת אש מנר שבידה 493](#_Toc118406026)

[להאכיל ולתת מוצץ לתינוק שבידה 493](#_Toc118406027)

[לנפח נוצה מהבגד 493](#_Toc118406028)

[תינוק שעובר מיד ליד 493](#_Toc118406029)

[סעיף ג' 493](#_Toc118406030)

[ביסוד האיסור אכילה בשולחן אחד 493](#_Toc118406031)

[שיטות הראשונים בדין אכילה על שלחן אחד 493](#_Toc118406032)

[נחלקו ביסוד האיסור באכילה על שלחן אחד 493](#_Toc118406033)

[ההלכה בהנ"ל 493](#_Toc118406034)

[האם מספיק היכר ביניהם או שצריך בין הצלחות 494](#_Toc118406035)

[בפרטי האיסור אכילה משולחן אחד 494](#_Toc118406036)

[ברגילים תמיד לאכול מקערה אחת 494](#_Toc118406037)

[אם האשה משנה את מקומה 494](#_Toc118406038)

[היכר אחד לאיסור נדה ולבשר בחלב 494](#_Toc118406039)

[אוכלים בשלחן גדול במרחק אחד מהשני 494](#_Toc118406040)

[האם צריך שגם האשה תדע מההיכר 494](#_Toc118406041)

[האם גם שתייה בכלל האיסור 494](#_Toc118406042)

[מפה נפרדת 494](#_Toc118406043)

[גובה ההיכר 494](#_Toc118406044)

[היכר שמשתמשים בו 494](#_Toc118406045)

[האם מועיל היכר במקום חשוך 494](#_Toc118406046)

[אכילה מאותה קערה ובלוקחים לצלחת שלהם 494](#_Toc118406047)

[סעיף ד' 494](#_Toc118406048)

[בדין שיירי מאכלה ושתייתה 495](#_Toc118406049)

[שיטות הראשונים בדין שיריים 495](#_Toc118406050)

[ההיתרים בדין שיריים 495](#_Toc118406051)

[סעיף ה' 495](#_Toc118406052)

[בדין מיטה אחת והמסתעף 495](#_Toc118406053)

[מיטה אחת ומיטות מחוברות 495](#_Toc118406054)

[ישיבה ושכיבה על מיטתה 495](#_Toc118406055)

[בדין ספסל המתנדנד 495](#_Toc118406056)

[יסוד דין ספסל המתנדנד 495](#_Toc118406057)

[בחילוק בין תלוש למחובר 495](#_Toc118406058)

[ביש הפסק ביניהם 495](#_Toc118406059)

[בדין נסיעה לטיול 495](#_Toc118406060)

[נסיעה בעגלה לטיול 495](#_Toc118406061)

[ביושבים על ספסלים נפרדים 495](#_Toc118406062)

[נסיעה במכונית לטיול 495](#_Toc118406063)

[סעיף ז' 495](#_Toc118406064)

[בדין ראיה במקומות המכוסים 495](#_Toc118406065)

[מקומות שבחוץ רגילים לכסות ובבית לא 495](#_Toc118406066)

[להסתכל במקומות המכוסים רגע לפני הטבילה 496](#_Toc118406067)

[סעיף י' 496](#_Toc118406068)

[בדין מזיגת הכוס 496](#_Toc118406069)

[האם יש איסור בהגשה לחוד 496](#_Toc118406070)

[באופן שנשאר עדיין חלק מההכנה 496](#_Toc118406071)

[האם מועיל להניח במרחק 496](#_Toc118406072)

[סעיף י"ג 496](#_Toc118406073)

[שיגור כוס של ברכה 496](#_Toc118406074)

[נשלח באיסור 496](#_Toc118406075)

[סעיפים ט"ו – י"ז 496](#_Toc118406076)

[בדין הרחקה כשאחד מבני הזוג חולה 496](#_Toc118406077)

[פלוגתת הראשונים האם יש קולא בהרחקות כשהוא חולה 496](#_Toc118406078)

[החילוק בין סוגי ההרחקות 496](#_Toc118406079)

[באופן שהאשה חולה 497](#_Toc118406080)

[בדין מישוש הדופק של האשה כשהבעל רופא 497](#_Toc118406081)

[בהא דהשו"ע התיר לסומכו ולהקימו ולשוכבו וגרע טפי מבעל רופא 497](#_Toc118406082)

[בדין הרחקות בשאר עריות 497](#_Toc118406083)

[סימן קצ"ו [סעיפים א' – ב'] - הפסק טהרה 498](#_Toc118406084)

[בחיובא דהפסק טהרה 498](#_Toc118406085)

[בדין הפסק טהרה מדאורייתא 498](#_Toc118406086)

[הא דצריך הפסק אע"פ שאינה מרגישה בדם 498](#_Toc118406087)

[אם רגילה לראות מספר ימים 498](#_Toc118406088)

[הזמן הכי מאוחר להפס"ט 498](#_Toc118406089)

[סוגיית הגמ' בזמן ההפסק טהרה 498](#_Toc118406090)

[שיטות התנאים מהו זמן ההפסק טהרה 498](#_Toc118406091)

[האם לר' יהודה מהני ששי בבין השמשות 498](#_Toc118406092)

[בדין יום שפסקה בו 498](#_Toc118406093)

[שיטות הפוסקים בזמן הפס"ט 498](#_Toc118406094)

[בדין ספק יום ראשון 499](#_Toc118406095)

[האם עדיף מהמנחה או יום אחרי בשחרית 499](#_Toc118406096)

[בפרטי דין הפס"ט ומוך דחוק 499](#_Toc118406097)

[בדין קיבלה שבת 500](#_Toc118406098)

[סימן קצ"ו [המשך סעיף א', סעיפים ג' – ד'] - שבעה נקיים 501](#_Toc118406099)

[המשך סעיף א' 501](#_Toc118406100)

[בדין קיבלה שבת 501](#_Toc118406101)

[החילוק בין הכא לבין אבלות 501](#_Toc118406102)

[סעיף ג' 501](#_Toc118406103)

[במנהג הרחיצה 501](#_Toc118406104)

[טעם הרחיצה 501](#_Toc118406105)

[צורת הרחיצה 501](#_Toc118406106)

[בדיעבד כשא"א לרחוץ 501](#_Toc118406107)

[בנתקלקלה בז"נ האם צריכה לרחוץ שוב 501](#_Toc118406108)

[בדין לבישת בגדים לבנים ונקיים 501](#_Toc118406109)

[אשה שיש לה מכה 501](#_Toc118406110)

[פריסת סדין לבן 501](#_Toc118406111)

[בדיקת החלוק 501](#_Toc118406112)

[סעיף ד' 502](#_Toc118406113)

[בדין בדיקת ז' נקיים 502](#_Toc118406114)

[שיטות התנאים בדין הבדיקות בז' נקיים 502](#_Toc118406115)

[פלוגתת הראשונים להלכה אי בעינן תחילתן וסופן 502](#_Toc118406116)

[כמה בדיקות צריך בכל יום 502](#_Toc118406117)

[ראוי שלא לרחוץ קודם הבדיקות 502](#_Toc118406118)

[מתי מקילים בדין ראשון ושביעי 502](#_Toc118406119)

[האם הדין הפסק ובדיקה הוא גם כלפי שמיא 502](#_Toc118406120)

[בדין בדיקת שמיני ובדין ראשון שלישי ושמיני 503](#_Toc118406121)

[מהלך החזו"א בהא דלא מהני בדיקת שמיני 503](#_Toc118406122)

[מהלך הסד"ט דהוא משום שצריך שתייחד את הימים בדעתה 503](#_Toc118406123)

[מהלך הפרד"ר והבי"ד שרק הימים שלאחר ההפסק מתייחדים מצ"ע לנקיים 503](#_Toc118406124)

[בדברי הנוב"י ששלישי ותשיעי מהני כמו ראשון ושביעי 503](#_Toc118406125)

[בדברי הנוב"י לגבי ראשון שלישי ושמיני ובדברי הדגמ"ר 503](#_Toc118406126)

[בדין היסח הדעת בז' נקיים 503](#_Toc118406127)

[יסודו של המעיל צדקה שהיסח הדעת סותר בז' נקיים 503](#_Toc118406128)

[הסיחה דעתה רק חלק מהיום 503](#_Toc118406129)

[כמה ימים נפסלים בהיסח הדעת 503](#_Toc118406130)

[האם ביום שעשתה בו בדיקה יש את החסרון של היסח הדעת 503](#_Toc118406131)

[מה נחשב היסח הדעת 504](#_Toc118406132)

[בדין בדיקת לילה 504](#_Toc118406133)

[סימן קצ"ו [סעיפים ו', י' – י"א] – בדיקת חו"ס, ג' ימים ראשונים, פולטת 505](#_Toc118406134)

[סעיף ו 505](#_Toc118406135)

[צורת הבדיקה 505](#_Toc118406136)

[שיטות הראשונים בדין בדיקת חורין וסדקין 505](#_Toc118406137)

[בדין בדיקה עד מקום שהשמש דש 505](#_Toc118406138)

[הטעם שצריך בדיקת חורין וסדקין 505](#_Toc118406139)

[מהלך רעק"א שחוששים שמא כעת יוצא דם לחו"ס 505](#_Toc118406140)

[מהלך הסד"ט ועוד שזה בשביל לברר את הזמן שמקודם לכן 505](#_Toc118406141)

[מהלך החזו"א שצריך לברר הכי הרבה שאפשר בבדיקה 505](#_Toc118406142)

[הנפק"מ בצורת הבדיקה ע"פ הנ"ל 505](#_Toc118406143)

[רחצה באותו מקום ובודקת מיד 505](#_Toc118406144)

[בשוכבת אפרקיד האם מועיל בדיקה שאינה עד מקום שהשמש דש 505](#_Toc118406145)

[האם צריך לסובב בכל החו"ס או שמספיק סיבוב אחד 506](#_Toc118406146)

[נשים שיכולות לנגוע בפי המקור 506](#_Toc118406147)

[בדיקת אחות 506](#_Toc118406148)

[סעיף י' 506](#_Toc118406149)

[בדיני תליה בג' ימים הראשונים 506](#_Toc118406150)

[שיטות הפוסקים בדין ג' ימים ראשונים 506](#_Toc118406151)

[האם בג' ימים ראשונים מקילים במכה המוציאה דם בעד בדיקה 506](#_Toc118406152)

[בדין פחות מגריס בג' ימים ראשונים 506](#_Toc118406153)

[צבעונין ודבר שאינו מק"ט בג' ימים ראשונים 506](#_Toc118406154)

[עד שאינו בדוק בג' ימים ראשונים 506](#_Toc118406155)

[תלייה בבגד שלבשה בימי נדותה בג' ימים ראשונים 507](#_Toc118406156)

[מצאה כתם לאחר הג' ימים וספק מתי נוצר 507](#_Toc118406157)

[האם יש דין ג' ימים ראשונים במצאה כתם או בראתה טיפת דם 507](#_Toc118406158)

[עשתה הפסק בתוך ה' ימים לראייתה מאימתי מתחילין הג' ימים ראשונים 507](#_Toc118406159)

[בתלייה דתחתון בעליון תולין אף בג' ימים ראשונים 507](#_Toc118406160)

[בדין תליה בז' נקיים 507](#_Toc118406161)

[ראיה בלא הרגשה בז' נקיים 507](#_Toc118406162)

[האם בז' נקיים אפשר לתלות במכה מדין חזקת טהרה 507](#_Toc118406163)

[יש שנקטו שמכה בז' נקיים מחסר בדין הספירה 507](#_Toc118406164)

[סעיף י"א 507](#_Toc118406165)

[דיני פולטת 507](#_Toc118406166)

[יסודות דין פולטת 507](#_Toc118406167)

[חומרת חמשה ימים 507](#_Toc118406168)

[אופנים שמקילים דסגי בד' ימים 507](#_Toc118406169)

[היכא דלא טבלה מהמחזור הקודם האם צריכה המתנת ה' ימים 508](#_Toc118406170)

[היכא דנאסרה מחמת דברים צדדיים 508](#_Toc118406171)

[נאסרה מחמת ספק 508](#_Toc118406172)

[ראתה כתם בליל טבילה 508](#_Toc118406173)

[סימן קצ"ז - טבילה בזמנה, טבילה ביום 509](#_Toc118406174)

[סעיפים א' – ב' 509](#_Toc118406175)

[במנהג טבילה בליל שבת ומוצאי שבת 509](#_Toc118406176)

[סעיפים ג' – ה' 509](#_Toc118406177)

[סיכום השיטות בדין טבילה ביום השמיני והשביעי 509](#_Toc118406178)

[בדיעבד בטבלה ביום 509](#_Toc118406179)

[האם יש להקל לטבול בשביעי ביום כשתצטרך לדחות הטבילה הרבה זמן 509](#_Toc118406180)

[ביסוד המחלוקת דר"ת והרשב"ם 509](#_Toc118406181)

[בשוהה בבית הטבילה עד חשיכה 510](#_Toc118406182)

[בדין יציאה מביתה מבעוד יום 510](#_Toc118406183)

[ההלכה בפלוגתת ר"ת ורשב"ם 510](#_Toc118406184)

[בדין טבילה ביום השביעי 510](#_Toc118406185)

[בדין כלה 510](#_Toc118406186)

[פרטי דינים בסוגיין 511](#_Toc118406187)

[סימן קצ"ח [סעיפים א' – ד'] - כללי חציצה וגדרי מקפיד [א] 512](#_Toc118406188)

[סעיף א' 512](#_Toc118406189)

[בכללי דיני חציצה 512](#_Toc118406190)

[ביסוד הדין מקפיד ואינו מקפיד 512](#_Toc118406191)

[האם הדין רוב הוא לפי כלל האדם או לפי מקום הטבילה 512](#_Toc118406192)

[בהא דרובו שאינו מקפיד לאחר הדרבנן לא חשיב מקפיד 512](#_Toc118406193)

[בדין מחצה על מחצה 512](#_Toc118406194)

[מה היה ללא ההלכה ונפק"מ לשאר דיני התורה 512](#_Toc118406195)

[למה אין רובו ככולו במעשה הטבילה 512](#_Toc118406196)

[בדין חציצה בכולו 512](#_Toc118406197)

[בדין מין במינו אינו חוצץ 512](#_Toc118406198)

[בדין הפסק אויר בינו למים 513](#_Toc118406199)

[האם החציצה צריכה להיות במים ובדין חציצה על החציצה 513](#_Toc118406200)

[גדרי מקפיד 513](#_Toc118406201)

[האם מקפיד נקבע לפי האדם או רוב העולם 513](#_Toc118406202)

[בדין מקפיד לאחר זמן 513](#_Toc118406203)

[יסוד הראב"ד דמקפיד לאחר זמן חשיב מקפיד 513](#_Toc118406204)

[טבעת במי שאין דרכו ללוש 513](#_Toc118406205)

[הגבלות בדינו של הראב"ד 513](#_Toc118406206)

[הגבלת הזכרו"י דאם זה דבר שיש זמן קבוע להורדתו ל"ח מקפיד 513](#_Toc118406207)

[הגבלת החת"ס שאם מוריד מחמת סיבה צדדית לא חשיב מקפיד 513](#_Toc118406208)

[הגבלת האחרונים שאם אח"כ יתחדש מצב שמחמתו יקפיד ל"ח מקפיד 513](#_Toc118406209)

[בדברי האבנ"ז שאם משאיר למשך זמן דחשיב קשר של קיימא ל"ח מקפיד 513](#_Toc118406210)

[יש לדון שבכלים אין את יסוד הראב"ד 514](#_Toc118406211)

[יש לדון שבדבר שאין לו שום חשיבות אין את יסוד הראב"ד 514](#_Toc118406212)

[יש לדון שדבר שמצד עצמו לא מפריע לו כעת כלל אין את יסוד הראב"ד 514](#_Toc118406213)

[סתימת זמנית ע"פ ב' הסברות הנ"ל 514](#_Toc118406214)

[במנהג הרמ"א 514](#_Toc118406215)

[סעיף ד' 514](#_Toc118406216)

[בדין חציצה שאינה מהודקת 514](#_Toc118406217)

[סימן קצ"ח [סעיפים ה' – י'] - פרטי דיני חציצה [ב] 515](#_Toc118406218)

[סעיף ה' 515](#_Toc118406219)

[בדין חציצה בשערות 515](#_Toc118406220)

[פלוגתת הראשונים האם השער נידון לעצמו 515](#_Toc118406221)

[האם דנים כל מקום שער לעצמו 515](#_Toc118406222)

[הא דקשר בשערה חשיב חציצה בכולה 515](#_Toc118406223)

[בדין חציצה בכל השער 515](#_Toc118406224)

[האם השער יכול להציל על הגוף שלא יחשב רוב 515](#_Toc118406225)

[האם דנים את הביה"ס לעצמם, ובדין שיניים וציפורניים 515](#_Toc118406226)

[סעיף ו' 515](#_Toc118406227)

[האם קלקי בבית השחי באשה חוצץ 515](#_Toc118406228)

[בדין דבר שלא מורידה מחמת סכנה 515](#_Toc118406229)

[טעמי המרדכי לגבי שערות שנקשרו מחמת שד 515](#_Toc118406230)

[בהא דקי"ל דחץ של מתכת חוצץ 516](#_Toc118406231)

[האם שייך לומר רביתיה בדבר חיצוני 516](#_Toc118406232)

[סעיפים ז' – ח' 516](#_Toc118406233)

[בדין לפלוף שבעין 516](#_Toc118406234)

[שיטות הראשונים בדין לפלוף 516](#_Toc118406235)

[ההלכה בהנ"ל ובדין ספיקא דדינא בחציצה 516](#_Toc118406236)

[בדין כחול שבעין 516](#_Toc118406237)

[כחול לרפואה, ובדין אינו מקפיד משום רפואה 516](#_Toc118406238)

[בדין לסוך שמן 516](#_Toc118406239)

[סעיף ט 517](#_Toc118406240)

[בדין גלד שתוך המכה וחוץ למכה 517](#_Toc118406241)

[שיטות הראשונים בדין גלד וריבדא דכוסילתא 517](#_Toc118406242)

[ביאור דברי הטור שהראב"ד מיקל יותר מהרא"ש 517](#_Toc118406243)

[יסוד החילוק בין תוך ג' ימים לאחר ג' 517](#_Toc118406244)

[שיטות הראשונים מהו גלד ומהו ריבדא דכוסילתא 517](#_Toc118406245)

[בדברי הראשונים בגלד שיש צער להורידו 517](#_Toc118406246)

[בנידון הראשונים האם מהני ריכוך לגלד 517](#_Toc118406247)

[ביסוד הנידון לגבי גלד שמצטער להסירו האם הוי חציצה 517](#_Toc118406248)

[סעיף י' 518](#_Toc118406249)

[בדין רטיה ואגד וקשקשים 518](#_Toc118406250)

[צ"ע מ"ט הוי חציצה אף דהוי לרפואה 518](#_Toc118406251)

[חילוק הסד"ט ורעק"א בין דבר שבא מגופה לדבר שבא מחוץ לגופה 518](#_Toc118406252)

[תירוץ הכת"ס שהדרך היא להוריד את זה באמצע 518](#_Toc118406253)

[בדין תפירות נמסות 518](#_Toc118406254)

[תפירות שצריך להורידם לאחר הרפואה 518](#_Toc118406255)

[תפירות נמסות – בדין דבר שאינו מקפיד עליו משום שנופל מאליו 518](#_Toc118406256)

[בדין סתימות שיניים קבועות וזמניות 518](#_Toc118406257)

[**סתימות קבועות** 518](#_Toc118406258)

[גשר וקוביות 518](#_Toc118406259)

[**סתימות זמניות** 518](#_Toc118406260)

[ע"פ הזכרון יוסף שאם קבוע זמן להקפדה ל"ח מקפיד 519](#_Toc118406261)

[סברת המהרש"ם שאם מחליפים באחר לא חשיב מקפיד 519](#_Toc118406262)

[סברת הגידולי טהרה דחשיב כחלק מהגוף 519](#_Toc118406263)

[סברת האחרונים שאם צריך אומן להורידו לא חשיב מקפיד 519](#_Toc118406264)

[סברת האג"מ דחשיב בלוע 519](#_Toc118406265)

[יש מקילים אם ישאר למשך שבוע או חודש 519](#_Toc118406266)

[י"ל שבדבר שאינו חשוב או שבעצם אינו מקפיד אין את הראב"ד 519](#_Toc118406267)

[לדינא בסתימות זמניות 519](#_Toc118406268)

[בדבר שהסכנה היא רק על שעת הטבילה 519](#_Toc118406269)

[סימן קצ"ח [סעיפים י"ד – כ"ב] - עוד בפרטי דיני חציצה [ג] 520](#_Toc118406270)

[סעיפים י"ד – ט"ו 520](#_Toc118406271)

[בדין דבר לח אינו חוצץ 520](#_Toc118406272)

[האם הטעם של דבר לח הוא משום דאינו מקפיד או משום דל"ח חציצה 520](#_Toc118406273)

[הא דזיעה אינה חוצצת אף כשהיא בכולו 520](#_Toc118406274)

[סעיף י"ז 520](#_Toc118406275)

[בדין צבע ודיו 520](#_Toc118406276)

[האם אפשר לסמוך על כל אחד מטעמי הרשב"א לחוד 520](#_Toc118406277)

[צבע הציפורניים בחתונה או בפורים האם חוצץ לנט"י 520](#_Toc118406278)

[סעיפים י"ח – כ' 520](#_Toc118406279)

[בדין גזיזת הציפורן 520](#_Toc118406280)

[לרוב הראשונים אין חציצה בציפורן עצמה ורק משום הלכלוך שתחתיה 520](#_Toc118406281)

[שיטת הש"ך להחמיר בציפורן משום עומד ליגזז, מו"מ בזה 521](#_Toc118406282)

[בפסק הלכה 521](#_Toc118406283)

[לנתה אצל בעלה 521](#_Toc118406284)

[בטובלת בשבת ושכחה ליטול הציפורניים 521](#_Toc118406285)

[בדין ציפורני הרגליים 521](#_Toc118406286)

[בדין שער העומד להיגזז 522](#_Toc118406287)

[סעיפים כ"א – כ"ב 522](#_Toc118406288)

[בדין צפורן שפירשה רובה ומיעוטה 522](#_Toc118406289)

[בדין אבר ובשר המדולדלים 522](#_Toc118406290)

[בדין עור מדולדל וקשקשים 522](#_Toc118406291)

[סימן קצ"ח [סעיפים כ"ב – מ"ז] - עוד בפרטי דיני חציצה [ד] 524](#_Toc118406292)

[סעיף כ"א כ"ב 524](#_Toc118406293)

[בדין ציפורן שפירשה רובה ומיעוטה 524](#_Toc118406294)

[מהלך הב"י שהנושא הוא לגבי חציצה שנמצאת על הציפורן 524](#_Toc118406295)

[בפשוטו הנושא הוא על הציפורן עצמה, וביאור החילוק בין מיעוט לרוב 524](#_Toc118406296)

[בדין אבר ובשר המדולדלים 524](#_Toc118406297)

[בדין עור מדולדל וקשקשים 524](#_Toc118406298)

[סעיף כ"ד 524](#_Toc118406299)

[מה נחשב בית הסתרים 524](#_Toc118406300)

[בדין ספק חציצה בבית הסתרים 525](#_Toc118406301)

[האם בית הסתרים מצטרף לרוב להקל 525](#_Toc118406302)

[האם ביה"ס מצטרף לרוב להחמיר 525](#_Toc118406303)

[סעיף כ"ז 525](#_Toc118406304)

[בדין קרצה שפתותיה 525](#_Toc118406305)

[סעיף כ"ח 525](#_Toc118406306)

[בדין מים מקדמין 525](#_Toc118406307)

[סעיף מ"ז 526](#_Toc118406308)

[בדין כינים וביצי כינים 526](#_Toc118406309)

כ"ב סיון פ"ב

שיעור מספר 1

# סימן קפ"ג – מקום הטומאה, הרגשה, ימי נדה וזיבה

## מקום הטומאה

א] מבואר בתורה דאשה שרואה דם ממקורה היא טמאה ואסורה לבעלה, וזה אפילו ברואה דם כל שהוא כמבואר בכל הראשונים שגם ברואה דם כחרדל היא טמאה מדאורייתא. ומבואר בגמ' (דף מ"א:) שיש דרשה שלא צריך שזה יצא לחוץ אלא גם בפנים זה מטמא, וזה משעה שעובר את בין השיניים.

ונחלקו האחרונים מהו מקום שחלה הטומאה, דהיינו איפה זה המקום של בין השיניים. והאריך בזה במנחת שלמה (תנינא סימן ע' ענף ד') דבשו"ת הב"ח (סימן ל"ה) נקט שזה בצואר הרחם במקום הפנימי הסמוך לרחם. והשואל שם (בסימן ל"ד) וכן בחת"ס (סימן קס"ז) נקטו שזה ביציאה מצואר הרחם לבית החיצון. אמנם בשו"ת משאת בנימין (סימן מ"ט) וכן מבואר בעוד הרבה אחרונים ובחזו"א (סימן צ"ב סקכ"ח) שלאחר היציאה מצואר הרחם עדיין לא חלה הטומאה ורק בבית החיצון יש גבול מסויים שהוא נחשב בין השיניים וכשהדם עובר שם חלה הטומאה. ובפשוטו זה שיטת הנודע ביהודה (קמא סימן נ"ה) שזיבת דבר לח חשיבא הרגשה דשם זה מקום חלות הטומאה.

## ענייני הרגשה

## ביסוד דין הרגשה

ב] עוד מבואר בגמ' (דף נ"ז:) דכיון דכתוב בתורה "בבשרה" דורשים שאין טומאה אלא עד שתרגיש בבשרה. ופשטות לשונות הראשונים שיש תנאי בדם שהוא לא מחיל טומאה אלא אם היה הרגשה.

ובבית מאיר (סימן קפ"ח) ובפרדס רימונים (סוף הפתיחה) חידשו שיסוד הדין הרגשה הוא כדי שזה יהיה ראיה כדרך אבל לא שיש תנאי שתרגיש, ולכן אם יהיה ראיה כדרך ראיה אפילו שלא תרגיש היא טמאה.

ובשו"ת מהר"ח או"ז (סימן קי"ב) וכן נקט בתוס' רי"ד (דף נ"ז:) וכן האריך הסד"ט (סימן ק"צ סקצ"ג) בדעת רש"י ותוס' שכל הדין הרגשה הוא כדי שיהיה הוכחה שזה ודאי מגופה, ונתחדש בדין הרגשה שכל שמרגישה ביציאת הדם חשיב ידיעה מהראיה, ולפי"ז אם מצאה הדם בגופה בזה לא צריך הרגשה.

## מה נחשב הרגשה

ג] והנה לא נתבאר בגמ' מה היא ההרגשה. ומצאנו בפוסקים שלוש סוגי הרגשות:

**א.** לשון הרמב"ם (פ"ה מאיסו"ב הי"ז) והביאו הרמב"ן (פ"ג ה"ח) שנזדזעו אבריה. ובפשוטו זה דוקא ההרגשה שבזמן היציאה, אבל סתם הרגשת וסת הגוף (שהיא קודם הראיה) אין זה עניין להרגשת הדם. וכן נקט הבית מאיר (סימן קפ"ד במוסגר) וכן הוא בלשון הרמב"ן. אמנם יש אחרונים שנקטו בכוונת הרמב"ם שכל הרגשות של ראיית וסת חשיב הרגשה [עיין מהר"ם שיק (סימן קפ"ד) סד"ט (סימן ק"צ סק"א בד"ה אמנם במוסגר) דברי חמודות (פ"ט אות י"א) ובהגהות אמרי ברוך על החוו"ד (סוף סימן קפ"ט)]. והנה סתימת האחרונים לא כך. אמנם כיון שהיום ההרגשה מאוד חלשה אם היא הרגישה וסת הגוף זה סיבה יותר לחוש שזה היה ראיה עם הרגשה ולכן ראוי להחמיר בזה.

**ב.** התרוה"ד (סימן רמ"ו) נקט שאם מרגישה פתיחת פי המקור חשיב הרגשה. וכן הוא בתוס' (דף ד'. ד"ה והא).

**ג.** הנוב"י (קמא סימן נ"ה) חידש שגם זיבת דבר לח חשיבא הרגשה, והסכימו עמו החוו"ד (סימן ק"צ סק"א) בית מאיר (סימן קפ"ח ס"ד) ובינת אדם (אות ז'). אמנם החת"ס (סימנים קמ"ה, קנ"ג, קס"ז, קע"א) חלק ונקט שלא חשיב הרגשה. והנה יסוד הנידון הוא במהות ההרגשה, האם הכוונה שהדם צריך לצאת דרך התפעלות הגוף להוציאו, ולזה לא עוזר כלל זיבת דבר לח. או שהכוונה רק שהגוף ירגיש וידע ביציאתו אבל אין זה הגדרה בעיקר הראיה [ועיין בשיעורים המקורות לזה].

והנה החת"ס לשיטתו שבין השיניים זה היציאה מפי המקור, לכן נקט שזדל"ח זה במקום שהוא לא סיבה לטומאה כלל. אמנם לאחרונים שבין השיניים זה בבית החיצון א"ש שהזיבה במקום הטומאה הוא סיבה לטומאה[[1]](#footnote-1).

והנה עיין חוו"ד (סימן ק"צ סק"א) שכתב שכל מה שמועיל הרגשה היינו רק אם זה במקום חלות הטומאה, ולפי"ז אם מרגישה זדל"ח בחלק החיצוני שזה כבר לא סיבה לטומאה היא טהורה. אמנם כתב שמשמעות הנוב"י לא כך. ובפשוטו צ"ל שהוא נקט כמבואר כאן בפ"ת (סק"ב) בשם הברית אברהם שיש לדון שהחידוש שמטמאה בפנים אין הכוונה רק בפנים אלא שזה גם סיבת טומאה, אבל גם היציאה לבחוץ זה סיבה לטומאה, ולכן גם הרגשה בחלק החיצוני הוא סיבה לטומאה. אמנם במהר"ם שיק (סימן קפ"ד) ביאר שהכוונה שכל שיהיה הרגשה זה מטמא למפרע מזמן היציאה[[2]](#footnote-2).

והמנהג להחמיר בזה כיון שהנידון בדאורייתא, כך שמעתי מהגר"נ קופשיץ ומהגרש"צ. אמנם מצוי מאוד שאשה מרגישה רטיבות בחוץ ואין לזה תורת הרגשה כלל.

ובשיעורי שבט הלוי (סימן ק"צ סעיף א' אות ב' סוד"ה ולדינא) כתב שאם מרגישה רק רטיבות בפנים אבל לא מרגישה זיבה זה לא הרגשה. וצ"ע דהרי עיקר ההרגשה היא שיש דם בבשרה ולמה צריכה להרגיש דוקא את הזיבה. וצ"ע.

## טיפת דם בתוך ליחה האם ההרגשה מתייחסת לדם

ד] והנה עיין סד"ט (סימן ק"צ סק"א) שהביא מהשב יעקב שאם אשה מרגישה ומוצאת ליחה טהורה עם טיפת דם בפנים זה לא נחשב הרגשה, כי עיקר ההרגשה היה לליחה הטהורה. אמנם הסד"ט חלק עליו דהרי מבואר בגמ' (דף כ"א:) שאם דרך אשה לראות דם בחתיכה טמאה וחשיב הרגשה, חזינן שאפילו שההרגשה הייתה לחתיכה בכל אופן חשיב הרגשה גם למה שבפנים כיון שזה דבר אחד.

## ראתה דם בשנתה האם חשיב הרגשה

ה] והנה יש לדון באשה שישנה ורואה דם האם חשיב הרגשה כיון שודאי תחושת גופה עובדת, או שכיון שהמח ישן לא חשיב הרגשה. ויסוד הנידון האם צריך שתדע מהראיה או שגופה ירגיש. ועיין תוה"ש (סימן ק"צ סמ"ח) שהביא מהלבוש שדן שישנה שמוצאת דם זה דאורייתא דאין הוכחה מהא דלא הרגישה שזה היה ללא הרגשה. והוא חלק עליו דמבואר בגמ' (דף ג'.) שהיא צריכה להתעורר מההרגשה. ומבואר מדברי שניהם שזה ודאי חשיב הרגשה והוי ראיה מדאורייתא, דהיינו שכל שזה יצא בצורה שמצד הגוף הוא מרגיש, גם אם האדם ישן ולא שם לב לא חשיב שהוא לא מרגיש. ולכן בלוקחת כדורי שינה שהשינה עמוקה ואין ראיה מזה שלא הרגישה יש מקום גדול לחוש שהכתמים זה דאורייתא [כן הוא בשיעורי שבט הלוי (סימן ק"צ סעיף א' סוף אות ב')].

## בדין בדיקת עד

ו] מבואר בגמ' (דף נ"ז:) שאשה יכולה לטעות בבדיקת עד ושמש והרגשת מי רגלים. והאחרונים דנו האם הכוונה שגם כשמרגישה אולי לא היה הרגשה, או שגם אם לא הרגישה יתכן שהיה הרגשה, או ששניהם כאחד נכונים. והנפק"מ במצאה דם בעד ולא הרגישה האם הוי ודאי דאורייתא או ספק. והכו"פ (סימן קפ"ג סק"א) נקט שזה ספק. אמנם רעק"א (סימן ס"ב) הוכיח מהגמ' והראשונים שהיא טמאה ודאי מדאורייתא במצאה בעד, ובפשוטו הביאור כמבואר ברמב"ם (פ"ט ה"א) שחזקת דם בהרגשה ולכן מכריעים שמסתמא היא הרגישה רק שהבדיקה בלבלה אותה.

והנפק"מ בעד שהיה עליו ספק והניחוהו לשאול ונאבד, דאם נימא שזה ספק א"כ הוי ס"ס, אבל אם נימא דזה ודאי בפשוטו זה אסור כמבואר בחכמת אדם (עיין בינת אדם ה'). אמנם אינו מוכרח, דיתכן שגם אם יש רוב דמים בהרגשה אבל יש צד שזה ללא הרגשה ויתכן שזה מצטרף לס"ס, וזה תלוי האם שני הספקות צריכים להיות שקולים. עוד יש לדון שכיון שיש לה חזקת טהרה ממילא אפשר להעמידה על החזקה. אמנם החכמת אדם נקט שזה ריעותא בחזקה ולכן היא אסורה, אמנם יש שנקטו שזה רק דין דרבנן, ויש שנקטו שאין כזו הלכה. ולכן אפילו שנוהגים להחמיר כהחכמת אדם, אבל זה רק בספק גמור. ואכמ"ל.

## שיעור הכניסה שמבלבלת ההרגשה

ז] והנה בפשוטו גם אי נימא שבדיקת עד זה ודאי מצד שזה מבלבל את ההרגשה, אבל כתב הסד"ט (סימן קפ"ג סק"ב במוסגר) שזה רק אם הכניסה בעומק, וכן הוא בחת"ס (בח' לסימן קפ"ג הודפס בשו"ע פרידמן), רק שכתב שכיון שלא ידוע מה השיעור לכן יש להחמיר כל שהכניסה שיעור חשוב. אמנם החכמ"א (בינת אדם ח') והחוו"ד (סימן ק"צ סק"א) סתמו בזה ומשמע שכל שנכנסה בפנים טמא. וכן כתב מפורש הפרדס רימונים (סימן ק"צ מקש"ז סק"א בד"ה עוד) שכל שהכניסה חוששים לבלבול הרגשה, וכן נקט הגר"ז (בקו"א סימן קפ"ג). ובחזו"א (סימן צ' סק"א בד"ה ג.) משמע שקינוח קל לא מבטל הרגשה, ומשמע שקינוח חזק מבטל הרגשה [וכן נקט שם בסק"ד (בד"ה ס:)].

אמנם הרי מבואר בגמ' (דף ס':) שלוקח זמן כשיעור וסת עד שהדם מגיע מהמקור לבחוץ, ואם קינחה שניה ומצאה דם בזה הרי הדם ודאי כבר היה מקודם ולא שייך כאן טעות בהרגשה. וכבר העיר בזה החזו"א (סימן צ' סק"ד בד"ה נ"ז:), וא"כ כל הנ"ל מיירי בשהתה בכניסה. וצ"ע בכל זה.

ולמהר"ח או"ז שכל הדין הרגשה זה אם לא מצאה בבשרה אבל אם מצאה בבשרה אין דין הרגשה וכמו שהאריך הסד"ט בדעת רש"י ותוס' (כדלעיל אות ב'), א"כ זה ודאי טמא. וקשה מאוד להקל בזה.

אמנם אין בזה הרבה נפק"מ, דיתכן מאוד שכל הקולות של כתמים לא מצאנו על דם שנמצא במקום זה שהוא בגדר ודאי מגופה. אמנם נפק"מ בקינחה גם מסביב, שמצד גדרי כתמים יש כאן תלייה במאכולת, אבל עד כמה שזה נידון בדאורייתא זה אסור.

## בדין טיפת דם

ח] עיין ב"י שהביא מהראשונים שהביאו מהגמ' (דף מ'.) שגם טיפת דם כחרדל יש בזה איסור נדה. אמנם יש לדון האם גם בלא הרגשה אנו אומרים שהיא טמאה.

והנה עיין ב"ח (סי"ב) שדייק מהגמ' (דף מ"א:) שמקור שהזיע שני טיפי דמים טמאה, דמבואר שטיפה אחת אינה טמאה[[3]](#footnote-3), וביאר שכה"ג יש לחוש שזה מהצדדים. אמנם גם לדבריו בחומרא דר"ז החמירו לדונו כודאי ולא להקל בזה מדין ספק דרבנן לקולא. אמנם עיין נוב"י (תנינא סימן ק"א) שדייק מהראשונים לא כך, וכתב שהגמ' מדברת דוקא על דם טהור, אבל דם טמא שזה בין כה שלא כדרך (שהיא ראתה רק טיפה) בזה גם צריך לחוש שזה מגופה. וכתב לפי"ז שאם קבוע מוצאת טיפה קטנה זה סיבה לחוש שזה מהצדדים.

ובבית מאיר (סימן קפ"ח ס"ד) כתב שאפילו שמבואר בראשונים שרוב דמים בהרגשה, אבל זה רק בשיעור גדול ולא בטיפת דם, ואפילו דמבואר בגמ' (דף נ"ז:) שגם פחות מגריס יש רוב דמים בהרגשה, אבל לא בקרטין ואפילו קצת יותר. והנה סתימת השו"ע (סימן ק"צ סעיף נ"ד) לא כך מדכתב שיש בעד בדיקה משום וסתות בכל שהוא, ומשמע כל טיפת דם שתהיה, וכן מפורש בריטב"א (דף ב'.). אמנם לגבי קרטין שזה מאוד קטן בזה האחרונים דנו שזה ספק הרגשה, והחת"ס (סימן קע"ו) צירף את זה לס"ס ספק אולי זה מהכליות וספק שזה בלי הרגשה, ובחכמת אדם (קי"א ז') כתב שיש לדון ס"ס ספק שזה מבחוץ וספק האם זה נימוח, וכשיש ספק על הצבע בזה ודאי דיש להקל.

## בדין הרגשה בזמנינו

ט] הנה רוב נשים לא מרגישות היום, דהיינו שזה ודאי שהשתנה המציאות ממה שהיה בזמן חז"ל דמבואר בגמ' (דף ג'.) שאשה הייתה מתעוררת מהרגשת הדם והיום ודאי שזה לא כך. והיה אפש"ל שבאמת היום כל הראיות זה דרבנן, אמנם כולם נוקטים שזה דאורייתא, ויסוד הדבר שלא משנים מאיך שנהגו עד היום.

ובטעם הדבר, הפרד"ר (סוף הפתיחה) ביאר שעד כמה שיסוד הדין הרגשה הוא מצד שכך הוא דרך ראיה (כדלעיל אות ב'), ממילא היום שלא מרגישות א"כ דרך ראיה הוא גם ללא הרגשה. אמנם זה רק בסוג ראיה כדרכה דהיינו ראיה וסתית, אבל סתם כתם נשאר כראיה שלא כדרך.

ויש שנקטו שמסתבר שהיום זה כמו ישנה בזמן חז"ל שזה נחשב שהיא מרגישה, דהיינו שודאי שהגוף מרגיש הרגשה חלשה רק שהאדם לא שם לב, ובאמת אם אדם היה ברוגע ומתבונן היה מרגיש. אלא שלפי"ז צריך לאסור כל דם שודאי מגופה. אמנם דבר זה שנשים לא מרגישות כבר מבואר באחרונים לפני שלש מאות שנה, וכל האחרונים המשיכו לדון בכל דיני כתמים, דהיינו שדעתם היה ששינוי המציאות כאן הוא לא סיבה לשנות הדינים. וכן הייתה הוראת החזו"א ולא הסכים לשנות מההנהגה המבוארת בגמ'. ובשם החוט שני שמעתי שאמר שבאמת היום יש חושים חלשים, אבל עד כמה שנשתנה כל החושים כבר אין סיבה לומר שגם טיפת דם יוצאת בהרגשה, ומה שאוסרים בדיקת עד אין זה אלא מצד שלא משנים, אבל עיקר היתר כתמים הוא נכון. אמנם זה ודאי שאם יש הרבה כתמים שיש לחוש שזה מחזור קצר, בזה צריך לדון הדבר כוסת שזה אסור מדאורייתא ואין בזה קולת כתמים, והכל לפי ראות עיני החכם. [וכמדומה שמי שמחמיר בכתם שודאי מגופה אין מזניחים אותו].

**ולגבי כתמים בשינה,** בשיעורי שבט הלוי (סימן ק"צ סעיף א' סוף אות ב') אסר. אמנם בפשוטו אין שום סיבה לחוש שהרגישה יותר מכל כתם. ואולי אשה שרגילה להרגיש בכתמים בזה יש יותר מקום לאסור.

## בדין ראיה ללא הרגשה בפחות מגריס

י] מבואר בשו"ע (סימן קפ"ג ס"א) שראיית דם בכל שהוא טמאה עם הרגשה. ועיין ש"ך (סק"ב) שכתב דהיינו מדאורייתא אבל מדרבנן גם ללא הרגשה טמא.

ובתוה"ש (סק"א) כתב שזה רק ביותר מגריס אבל בפחות מגריס מותר, וכיון שהשו"ע דיבר על כל שהוא לכן לא הוזכר ללא הרגשה. ומבואר מדבריו דכל ראיה ללא הרגשה אינה מטמאת בפחות מגריס. אמנם כל האחרונים חלקו ונקטו שרבנן ודאי גזרו גם על פחות מגריס, ובמקום שאין צד תליה במאכולת זה אסור, כגון אם מצאה באותו מקום או כתם שחור או שראתה שזה יוצא מגופה וכדו'.

והראוני דבספר שערי דעה (סימן קפ"ג סק"א) דן שכל הדין שמטמאת בפנים כבחוץ היינו דוקא בראיה דאורייתא, אבל בכתמים דרבנן הטומאה לא חלה אלא ביציאת הדם מחוץ לגופה, וא"ש לשון השו"ע. אמנם דבריו מחודשים ובפשוטו מהיכי תיתי לומר כך.

## ימי נדה וימי זיבה

## בדין נדה וזבה מדאורייתא

יא] הנה דין תורה לדעת רוב הראשונים שאשה שרואה בתחילת ראיה הוי ראיית נדות והיא טמאה שבעה ימים, ואם עושה הפסק לקראת סוף היום השביעי יכולה לטבול בליל השמיני והיא טהורה. ובי"א יום הבאים הוי ימי זיבה – שאם רואה יום אחד או יומיים היא שומרת יום כגד יום, דהיינו שצריכה לעשות הפסק בסוף היום ולשמור את היום למחרת, ומספיק מקצת היום אבל לא מועיל בלילה אלא צריך דוקא מקצת היום, ואם בדקה וראתה טהור יכולה לטבול, אבל אם תראה אחרי זה סותרת למפרע. ואם ראתה ג' ימים היא זבה גדולה שהיא צריכה ז' נקיים והיא אסורה לעולם עד שתספור ז' נקיים. ולאחר שתספור ז' נקיים, מכאן ואילך כל ראיה שתראה הוי ראיית נדה שבזה לא צריכה ז' נקיים.

ואם ראתה ביום הי"א, בזה מדאורייתא אין לה דין שומרת יום אלא טובלת בלילה וטהורה, ומדרבנן יש לה דין שומרת יום. אבל אם טבלה בבוקר וראתה אחרי זה היא לא טמאה למפרע, רק מדרבנן אסורה לשמש עד הלילה אטו שאר שומרת יום כנגד יום. ואם ראתה בעשירי קי"ל כר"י (דף ע"ב:) שיש לה דין שומרת יום וביום הי"א היא אסורה, ואם לא שמרה, בזה הסמ"ג (הובא בב"י סימן קפ"ג) הביא מחלוקת האם יש לה דין שומרת יום בימים שלאחר ימי הזיבה או לא.

והנה בלשון המשנה (דף ע"א:) מבואר שחייבים קרבן (אם שימשה כשהייתה שומרת יום ואח"כ בא הדם). וצ"ב דהרי הם אנוסים דמהיכי תיתי שתראה, ולגבי וסתות מצאנו בראשונים שאיסור דרבנן זה לא סיבה לקרבן. ולכאורה צ"ל שעיקר כוונת המשנה לחדש שזה למפרע, ונפק"מ כגון שמרגישה שהדם עומד להגיע וכדו' שאין לה טענת אונס, רק שאם זה לא היה למפרע אין לה צד טומאה וזהו שחידשה המשנה שטמאה למפרע.

## בשיטת הרמב"ם במניין ימי נדה וזיבה

יב] והנה הרמב"ם (פ"ו ה"ב-ה"ו) כתב שאשה קובעת לה וסת ומאז נקבע לה לכל ימיה מה הם ימי הנדה והזיבה, ששבעה ימים זה ימי נדה ואחרי זה י"א ימי זיבה וכשזה נגמר מתחיל ימי נדה ואחרי זה ימי זבה, דהיינו שגם בלא ראתה בימי הנדה אם עבר ז' ימי הנדה אם עכשיו רואה זה ימי זיבה. ובפ"ז הי"א חידש עוד שגם בנהייתה זבה שצריכה ז' נקיים וברואה יום אחד זה סותר הכל, אבל אם הגיעה לימי נדה הראייה בימים אלו מחילה עליה דין נדה אבל אינה סותרת את מניין הז' נקיים, ומ"מ ימים אלו שרואה בהם בימי נדתה אינם עולים לה למניין ז' נקיים. עכ"ד.

יג] והנה בביאור המהרש"ל (על הסמ"ג) נקט שכל שקבעה וסת לשלושים יום אם רואה ביום הל' שזה הרי תוך ימי זיבה חשיב ראיית זיבה. אמנם עיין חוו"ד (סק"ב) וכן בחזו"א (סימן קכ"ב סק"ב) שנקטו שכל שרואה את ראיית וסתה זה נחשב ראיית נדה, וכל מה שכתב הרמב"ם זה לגבי שאר ראיות שתראה שלא בימי וסתה.

### האם יש קביעות וסת בימים הראויים לזיבה

יד] והנה מבואר בגמ' (דף ל"ט) שאין אשה קובעת וסת בימי זיבתה ונדתה. ועיין ש"ך (סק"ד) דמבואר שנקט שגם לגבי זה ס"ל להרמב"ם שלא חל וסת בימים דהוו ימי זיבה לפי חשבון זה. אמנם עיין חוו"ד (סק"ב) שכתב לדון שהסברא של קביעות וסת בימי זיבה זה ענין מציאותי, וזה ודאי קשור לראיה בפועל כמו לשאר הראשונים ואינו תלוי בחשבון הימים של הרמב"ם. ועיין פרדס רימונים (תחילת הפתיחה) שהאריך בכל זה.

## בדין טבילה ותשמיש לאחר מקצת היום

טו] והנה בזבה גדולה ביום השביעי או בשומרת יום לאחר מקצת היום שמדאורייתא יכולה לטבול והיא מותרת, מבואר בברייתא (דף ס"ז:) דר"ש אומר שיש דין לחשוש אולי תראה. ונחלקו הראשונים בכוונת ר"ש, יש ראשונים שביארו שיש איסור לשמש שמא תראה, ויש ראשונים שביארו שאסור גם לטבול שמא תשמש.

ועיין ב"י שדן בדעת הטור שאם כוונת הגמ' על הטבילה, יתכן שהתשמיש אסור מדאורייתא. וכן הוא בתוס' (דף כ"ט: ד"ה ר"ש). וצ"ע הטעם הרי יש לה חזקה. ואם נימא דשמא ימות זה חשש דאורייתא א"ש, דהא ה"נ החשש הוא כלפי הראיה שתבוא בעתיד. אמנם יתכן שכאן שזה דבר שודאי עומד להשתנות שהרי דרך אשה לראות, בזה ודאי ששמא ימות זה דאורייתא. אמנם עדיין כיון שבדרך הרגיל אשה לא רואה בימי זיבה לכאורה יש כאן רובא דליתא קמן שלא תראה, וצ"ע למה שיהיה כאן חשש דאורייתא.

והנה בפשוטו בטובלת ביום השביעי מברכת על הטבילה, וצ"ע דאם אכן יש חשש מדאורייתא שתסתור איך תברך על הטבילה. ואולי כיון שזה דינה עכשיו לטבול זה סיבה לברך.

## יסוד החומרא בזמן הזה להצריך על כל ראיה ז"נ

טז] עיין גמ' ס"ו. סוגיא דרבי ור' זירא. ובפשוטו יש כאן שלש חששות: א. שתמיד כל שרואה דם צריכה למנות את אותו יום ועוד ששה נקיים, מצד שאולי היום הראשון זה דם טהור או ימי זיבה והיום השני זה עושה חלות נדה. ב. שברואה שלשה ימים אפילו שזה ימי נדה אבל כיון שיכולה להתבלבל בין ימי נדה לזיבה לכן כה"ג צריכה ז' נקיים. ג. אבל עדיין ברואה טיפת דם אין סיבה להצריך ז' נקיים, אלא שמכיון שבסתירת ז' נקיים אף טיפה אחת סותרת ז' נקיים, על כן לא חילקו והצריכו בכל טיפת דם לישב ז' נקיים.

וביאר הט"ז (סק"ב) שכל החשש השלישי התחיל רק אחרי החשש השני, דבתחילה שבנדה לא הייתה צריכה נקיים כלל לא היה סיבה לטעות, אבל אחרי שחידשו שתמיד צריכה ו' נקיים היא תבוא להחליף, ולכן הוצרכו לר"ז.

והנה הטור הוסיף שגם החמירו לטמאות כל דם, ובפשוטו זה עוד תקנה. אמנם עיין חוו"ד (סק"א) שביאר בכוונת הט"ז דחלק ממה שחששו שיטעו ויחשבו שמתחיל ימי נדה אפילו שזה היה דם טהור, זה מצד שאסרו כל דם ומתייחסים אליו כדבר טמא, לכן חששו שגם אם זה יהיה טהור היא תמנה את הז' ימים ממנו.

### האם חומרא דר"ז היא רק לחומרא או גם לקולא

יז] והנה מבואר בלשונות הראשונים שהיום אין נפק"מ במנין ימי הזיבות והנידות, דהיינו שאין שום חילוק בגדרי הספיקות וכדו' אלא תמיד זה נידון כראיה ודאי מדאורייתא, ומשמע שגם לעניין וסתות זה כך וכ"כ בתוה"ש (סי' קפ"ט סקכ"ז), ודלא כש"ך (סימן קפ"ט סקע"א).

כ"ג סיון פ"ב

שיעור מספר 2

# סימן קפ"ד [סעיפים א' – ד'] - וסתות א

# סעיף א

## בדין כל היד המרבה לבדוק הרי זה משובחת

א] מבואר בשו"ע שכל המרבה לבדוק הרי זה משובחת ומקורו מהמשנה בנדה י"ג. והנה ברא"ש ובריטב"א כתבו שזה רק לטהרות מצד דאל"כ לבו נוקפו ופורש אמנם הרמב"ם והרשב"א כתבו שזה לבעלה וכן הוא בטושו"ע כאן והנה צ"ב בטעם הדבר הרי ראיה ללא הרגשה לא מטמאה מדאוריתא וא"כ למה לבדוק ולראשונים שזה לטהרות יתכן שזה מצד מקור מקומו טמא שנקטו האחרונים שטמא גם ללא הרגשה אמנם הראשונים שהביא לבעלה צ"ב והנה יתכן שזה מצד שחוששים שארגשה ולאו אדעתה רק שבכתם שמצאו כיון שהוא טהור לא שייך לאוסרו אבל למצוא הדם בצורה שזה יאסור בזה יש ענין ולא מסתבר אמנם בתוס' הרא"ש שם בשם ר"ח וכן הוא במאירי וכן הוא במעשה רוקח על הרמב"ם שהדין בדיקה הוא מצד ראיה ללא הרגשה ובעיקר הדבר שיש ענין למצוא גם ראיה ללא הרגשה כן הוא בחוו"ד קפ"ד סק"י ובכו"פ ק"צ סק"ג לגבי בדיקה ביום הוסת ועיין סד"ט קצ"ד סק"ב ובלחו"ש קצ"ו סקט"ו שנקטו שהדין בדיקה בז' נקיים זה למצוא הדם ללא הרגשה והנה אם יסוד היתר כתמים דיש צד מעלמא א"כ ודאי מסתבר שמחובת האדם לדעת הודאות ולא להיות במצב ספק והנה יש שדנו שכתם ללא מציאה אין בו חלות איסור דהינו שזה ודאי שאם מצאו אותו הוא מטמא למפרע כמבואר בגמ' ט"ו. וכן כתב השל"ה שודאי צריכים כפרה אמנם יתכן שרק אם מצאו אותו בסוף יש בו טומאה למפרע אמנם אם לא מצאו אותו אין בזה איסור ובפשוטו לפ"ז אין ענין לבדוק דהרי עד כמה שלא ימצאו אותו אין בו סיבת איסור אמנם יתכן שחוששים שהוא יצא בצורה שימצאו אותו ויחול איסור למפרע ולכן יש ענין לחפש אחריו

והנה ידוע הנידון האם יש דין לבדוק אחרי כתם והחוט שני היה מורה שזה ודאי לכל הפחות בכלל כל היד המרבה לבדוק הרי זה משובחת דהינו שאפילו שהיום אנו לא בודקים סתם כי מפחדים מפצעים וכדו' אבל כל שיש לפנינו ריעותא שיש דם בפנים ודאי שזה בכלל הדין המבואר כאן והגר"נ קופשיץ נוקט שזה חיוב גמור שאם מתי שאין ריעותא מבואר שראוי לבדוק זה מחיב מסברא שאם אדם יש לו צד גדול דיש שם דם שצריך לבדוק ולא שיחכה שזה יאבד והוא לא יודע מזה והרי חזינן שלא דנים שכיון שלא הרגישה אין כאן סיבת טומאה ושמעתי בשם האגרות משה שכתב שהיום שאנו אוסרים כל מראה לא שיך לומר הרי זה משובח דהרי זה יאסור יותר ממה שצריך אמנם זה נסתר מהראשונים שהעתיקו את זה גם בזמנינו אמנם במקום שמצאו הכתם בצורה שגם אם יצא דם כבר לא נשאר כלום בזה וודאי אין חיוב לבדוק וכן אם מצאו כתם שצבעו מסופק בזה יש יותר מקום להקל וצ"ע

# סעיף ב'

## ביאור המ"ד וסתות דרבנן

א] מבואר בגמ' דנחלקו תנאים אם וסתות דאוריתא או דרבנן ונפק"מ בעבר הוסת ולא בדקה האם מותרת או אסורה ופשטות הגמ' ט"ז. שזה רק בגדר ספק ולא בגדר ודאי ולכן חוששת לראיתה אמנם בראשונים משמע שזה בגדר ודאי אמנם להלכה קי"ל שוסתות דרבנן ולכן עבר הוסת ולא בדקה מותרת והנה דעת הרבה ראשונים שמדאוריתא גם ביום הוסת היא מותרת וברשב"א ובראב"ד מבואר שגם בשעת הוסת היא מותרת וצ"ב הרי יש כאן חזקה שתראה ומה זה שונה מכל דיני התורה והנה במקור חיים תס"ז סק"ה וכן בפרד"ר בפתיחה סק"ו עמוד כ"ב חידשו שבאמת אנו תולים שהראיה לא היתה מחמת הוסת אמנם עיין חוו"ד ובחידושי הגר"ח שנקטו שזה ודאי שתולים שהראיה היתה מחמת הוסת ולכן ס"ל לרמב"ם שפתחי נדה תלוי ביום הווסת רק שלמ"ד וסתות דרבנן לא חוששים שתראה ביום הוסת ובטעם הדבר במשמרת הבית י"ג: וכן הוא ברעק"א סימן ס' ובחת"ס יור"ד קמ"ב ובחזו"א פ' סקי"ט כתבו שזה דבר שעשוי להשתנות שחז"ל ידעו שדרך האשה שמשנה טבעה וממילא חזקת הוסת הוא לא סיבה להכריע שתראה או שראתה ובשערי יושר ש"ב פ"ח כתב שכיון שמצוי שאפילו שהטבע קיים אבל בכל אופן לא רואה כגון מחמת חרדה וכדו' לכן אין בחזקת שתראה או שראתה והנה בפשוטו למ"ד וסתות דאוריתא הוא חולק וס"ל שזה חזקה רגילה אמנם החזו"א דיק מרש"י שזה הללמ"ס דהינו שגם הוא מודה שמצד דיני חזקות אין לחוש ורק שנאמרה הלכה שצריך לנהוג כפי דין הוסת וע"ש שביאר לפ"ז את גדרי הבדיקה

והנה בפשוטו מבואר בהרבה ראשונים שאפילו שנקטו שוסתות דרבנן בכל אופן נקטו שהפרישה ביום הוסת הוא דאוריתא וברא"ה כתב שמשעת הוסת עד סוף העונה זה דאוריתא ובריטב"א בשבועות הביא מהרמב"ן דשעת הוסת זה דאוריתא והשאר זה דרבנן וצ"ב החילוק דעד כמה שחוששים שתראה א"כ לאחר הוסת למה לא נחוש שראתה ומצאנו בזה כמה ביאורים ויש בזה נפק"מ לדינא

א. עיין בינת אדם סימן א' ובמשכנות יעקב ובשאילת דוד ס"ג ובפרי דעה בפתיחה שער ז' שכתבו שרק לאחר הוסת שעבר ולא ראתה היא מותרת דיש ראיה שהיא לא ראתה אבל ביום הוסת ודאי אנו חוששים שתראה כפי הרגיל שרואה והנה היה מקום לומר לפ"ז שמצד החזקה שתראה זה אותו דרגא לכו"ע וכל המחלוקת האם סומכים על הראיה שלא ראתה אמנם עיין חזו"א שהוכיח מהא דהגמ' דנה במעוברת האם צריכה לחוש ביום הוסת ותולה האם זה דאוריתא או דרבנן וכן מבואר בגמ' בבא מן הדרך שבעלה מחשב וזה תלוי האם וסתות דאוריתא ועוד דוגמאות שחזינן שגם ביחס לחשש הראיה יש מחלוקת ביניהם אמנם הביאור שודאי שיסוד מחלוקתם בכח החזקה שלמ"ד וסתות דאוריתא שזה חזקה גמורה לכן לא סומכים על מה שלא הרגישה אמנם למ"ד שוסתות דרבנן חזקת הוסת אין כחה חזק ולכן סומכים על מה שלא הרגישה וכן שאר החילוקים המבוארים בגמ' והנה זה ודאי שגם בהיה לה הטלת מי רגלים באותו יום אנו מטהרים אותה אפילו שיתכן שהרגישה והמ"ר בלבל ההרגשה וביאר השאילת דוד כי לפי הרגיל גם אז היא מרגישה אמנם לפ"ז בשוטה או קטנה שאין לנו לסמוך על דבריהם יש לחוש שבאמת ראתה ולא מוזכר חילוק ועיין אמרי בינה בתשובה סימן ו' שכתב שסומכים על מה שלא ראתה כהרגלה ולפ"ז מי שיש לה וסת לראות טיפת דם באמת תהיה אסורה וכן ביש לה מכה ורואה כדרך וסת לא יהיה אפשר להתירה וכן הוא בריא"ז

ב. עיין נוב"י סימן נ"ה נ"ו שכתב שהנה מבואר בגמ' שאם אדם נתן גט לאשתו שיחול שעה אחת סמוך למיתתו שאסור לה לאכול בתרומה מצד שחוששים שמא ימות דהינו שאפילו דיש חזקה ושמא מת לא חישינן אבל שמא ימות חישינן ולפ"ז ביאר שכאן כיון שאם היא תראה הרי הוא יעבור איסור אחרי זה עד שימות האבר ממילא יש כאן הדין שמא ימות שאין על זה חזקה והיא אסורה משא"כ בעבר הוסת שכאן הנידון האם היא ראתה בזה אדרבא אמרינן חזקה שהיא לא ראתה והנה בדבריו משמע שזה מעיקר דיני חששות וצ"ב א. שהדין שמא ימות בפשוטו זה רק דין דרבנן כמבואר ברשב"א נדרים ג: ב. עיין שערי יושר שתמה שא"כ כל אשה לאחר וסתה או באין לה וסת תאסר מצד שמא ימות אמנם יתכן שזה ודאי דיש פסוק שיש איסור ביום הוסת רק דבפשוטו צריך ללמוד שגם לאחר הוסת תהיה אסורה ובזה יתכן שחז"ל הבינו שיש סברא לחלק מצד שהתורה חששה לשמא ימות אבל לא לשמא מת

ג. עיין ח' הגר"ח ועל דרך זה בחזו"א שכיון שיום זה הוא יום שעלול לראיה ממילא התורה עשתה איסור על יום זה דהינו שעד כמה שתראה זה ודאי ראית וסת ויש צד שתראה ראית וסת ביום זה עשתה התורה איסור ובחזו"א ביאר שמא תראה ויהיה לה ידיעה ודאית של ראיה אבל לאחר הוסת אין איסור זה

ד. עיין מאירי ט"ז. וכן האריך החת"ס בתשובותיו שחוששים שחימוד התשמיש יגרום ראיה ולכן אם עבר הוסת ולא שימשה היא מותרת אבל אסורה באותו יום ולדבריו לכאורא אם שימשה ביום הוסת באמת תהיה אסורה דאז מאותו סיבה שהתורה אסרה ביום הוסת זה סיבה לאסור גם אחרי הוסת וצ"ע

והנה בפשוטו להלכה קי"ל שגם פרישה ביום הוסת זה דרבנן כמבואר בשו"ע שמותר יוצא לדרך אמנם החוו"ד כתב שלא מדובר בשעת הוסת וכן לגבי ספק וסת מבואר בשו"ע שמותר מצד ספק דרבנן להקל ובאמת החת"ס החמיר בזה אמנם יתכן שזה נחשב ס"ס וצ"ע ועיין לגבי רמ"ת שמקילים שם מאוד מצד שוסתות דרבנן אמנם החת"ס חשש לדיעות שהפרישה ביום הוסת הוא דאוריתא אמנם כתב שכל זה בוסת קבוע אבל בוסת שאינו קבוע זה ודאי רק מדרבנן

## האם יום הוסת זה איסור ודאי

ב] עיין בהגהות שער דורא הובא בפ"ת שכתב שאם שימשו ביום הוסת צריכים כפרה בתורת ודאי דהינו שזה לא רק מצד נתכוין לאכול דהרי יכלה לפרוש נדה אלא שחשיב שעבר איסור ודאי וע"ש שהביא את הפסוק של הדין פרישה דהינו שאין הגדר שדין התורה לחשוש לצד זה אלא יש כאן איסור בעצם והנה הפוסקים הביאו את זה ומשמע שנקטו שגם אם וסתות דרבנן זה אותו גדר אמנם עיין שו"ת שאילת דוד ס"ג שדן שאם זה דרבנן אין זה איסור בעצם אלא רק דין לחוש ליום זה והנה נחלקו הראשונים שבועות י"ז האם בשימשה ביום הוסת הוי אונס ויש לדון שזה תלוי האם יום הוסת יסודו לחוש לראיה א"כ ודאי הוא לא שוגג או שזה דין איסור אבל מצד חשש הראיה הוא בחזקת טהרה וא"כ שייך לדון שביחס לאיסור נדה הוא אונס כמבואר שם בחידושי הגרמ"ש שם

## שימשה ביום הוסת האם צריך לפרוש באבר חי

ג] והנה עיין חוו"ד סוף סימן קפ"ה שאם שימשה ביום הוסת צריך לפרוש באבר מת ועיין פרד"ר שם שתמה הרי היא עדין לא הרגישה וודאי לא ראתה וא"כ למה שלא יפרוש מיד ואדרבא הוא מחויב לפרוש מיד שמא תראה ובפשוטו דעת החו"ד שיש כאן איסור דרבנן גמור של יום הוסת וזה לא מתיר לעבור איסור בגלל שמא תראה אמנם יתכן עוד דס"ל לחוו"ד שמדרבנן יש חשש שמא ראתה ורק שזה ניתר אם בדיקה וכל שלא בדקה היא בכלל ספק נדה אמנם לפ"ז אם כבר בדקה קודם לא צריכה לפרוש וצריך להעמיק בזה בסוגיא דבדיקה בעונת הווסת אמנם יתכן שכיון שיסוד הדין וסת הוא חשש ראיה ודאי מסתבר שעדיף שתפרוש ולהרויח את הצד ראיה מאשר להרויח את האיסור של יום הוסת וצ"ע

## חיבוק ונישוק בעונת הוסת ובדין מטה אחת

ד] כתב הראב"ד שביום הוסת לא אסרו חו"נ וכן הוא בכל הראשונים וביארו הטעם שכיון שזה רק דרבנן גזרו רק על המעשה ולא על חו"נ ועיין טורי כסף שהביא מהבית אפרים שתמה שאם חו"נ בעלמא זה דרבנן מובן שכאן לא גזרו אבל אם זה דאוריתא למה שכאן לא יאסר הרי כמו שחששו שמא תפרוש נדה ויעבור על איסור נדה כך יש לחוש שיעבור על איסור חו"נ עוד הקשה התרוה"ד סימן ר"נ שאם פרישה ביום הוסת זה דאוריתא וחו"נ זה דאוריתא מהיכי תיתי שהתורה חששה לאיסור כרת ולא חששה לאיסור לאו ועיין חת"ס בחידושים ובשו"ת סימן ק"ע שביאר שביחס לביאה אם תראה באמצע לא יכול לפרוש אבל כאן אם תראה היא תרגיש ותפרוש מיד דהינו דיש סברא שכל האיסור של וסת הוא ביחס לביאה ולא ביחס לחו"נ אלא שעדין צ"ע שעד כמה שהתורה אסרה ביאה ביום זה שמצד זה יאסר חו"נ שהרי זה יום אסור והנה יש דיעות שעל חיבי לאוין אין איסור זה וכאן זה לא גרע וגם אם זה על כל דבר אבל כאן שזה רק איסור מצד הרחקה זה לא סיבה לחו"נ

והנה לכאורא זה סברא ביחס לדאוריתא אבל אם חו"נ זה דרבנן שמא יבוא עליה א"כ צ"ע למה שכאן לא יהיה איסור זה אמנם יתכן שבמקום שכל האיסור הוא מדרבנן בזה לא אסור חו"נ אמנם עיין ט"ז שהביא שנחלקו הראשונים באבלות האם יש איסור חו"נ והרמ"א סימן שפ"ג החמיר בזה אפילו שזה רק איסור דרבנן א"כ למה כאן לא יהיה איסור בעצם ועיין גר"ז שכאן שזה לא איסור בעצם אלא מצד שמא תראה נדה בזה חשיב כמו גזירה לגזירה אמנם לכאורא זה תלוי האם עשו כאן איסור ודאי או שזה רק איסור שמא תראה וכנ"ל

והנה להלכה כתוב שמותר חו"נ וכתבו הש"ך והב"ח שהמחמיר תבוא עליו ברכה והנה היה מקום לומר שחששו לסברת התרוה"ד אמנם בדבריהם משמע שזה סתם סברא שראוי לנהוג כך ולא שיש כאן צד איסור ובפשוטו זה כולל כל נגיעה של חיבה ועיין גר"ז שכתב שגם שכיבה במטה אחת אסור לא מיבעיא לראשונים שאסרו חו"נ א"כ כמו באבלות שאסור מטה אחת כמו חו"נ אמנם הרי גם למתירים שם אבל אסרו מטה אחת מצד סחור סחור א"כ גם כאן צריך לאסור אמנם לכאורא כל זה אם כאן אסור חו"נ מצד עיקר הדין אבל אם מצד הנהגה טובה א"כ יתכן שכאן שכל האיסור של יום הוסת זה רק מצד שמא תראה לא אוסרים גזירה לגזירה ורק חו"נ שמא תפרוש נדה באמצע וסתימת הפוסקים שלא הזכירו את זה משמע שאין איסור ונהגו להחמיר בזה

## בדין חו"נ לאחר הווסת

ה] עיין תפארת למשה שדן שכל ההיתר של חו"נ זה ביום הוסת אבל לאחר הוסת כיון שהיא בחזקת רואה ממילא אסורה בהכל והסד"ט סקי"ג חלק עליו וסתימת הראשונים לא כך וכן לשון הרמב"ן שעבר הוסת אסורה לשמש עד שתבדוק מבואר שרק תשמיש אסור והביאור שכל חזקת הוסת הוא לא סיבה לחו"נ וממילא כמו שביום הוסת זה מותר גם אחרי הוסת וסברת התפארת למשה שביום הוסת שזה רק חשש שמא תראה בזה לא גזרו אבל לאחר הוסת שחששו שמא ראתה בזה היא אסורה לגמרי אמנם בפשוטו גם ביום הוסת אסורה כל זמן שלא בדקה וגם אז אין איסור של חו"נ ובהכרח שכל חזקת הוסת זה לא סיבה לאיסור של חו"נ וכל דבריו רק שיך אם נימא שביום הסת כיון שלא הרגישה תולים שעדין לא ראתה ותראה אחרי זה ויתכן שביחס לתוא עליו ברכה זה מצד שמא תפרוש נדה באמצע אבל לאחר הוסת זה לא שיך ולכן שם אין ענן להחמיר בחו"נ

## עונת האו"ז

ו] דעת ר' יוסי שהאיסור הוא רק שעת הוסת ודעת ר"י שהאיסור הוא כל עונת הוסת ובפשוטו גם לר"י ודאי שעיקר הוסת זה בשעת הוסת רק יש חשש שתראה בכל עונת הוסת ומבואר בראב"ד שהעקירה על ידי בדיקה בשעת הוסת ולא קודם אמנם עיין ש"ך שהביא דיעות שאסורה גם עונה קודם עונת הוסת וביאר שבזמנם שראו רק שעה מסוימת ההרחקה היתה לאסור כל העונה אבל היום שלא רואות זמן מסוים אלא כל פעם שעה אחרת לכן ההרחקה היא גם עונה קודם דהינו שנקט שההרחקה של עונת הוסת לא מצד שחלק מהגורם זה היום שא"כ זה לא שייך עונה קודם אלא שהוסיפו עוד זמן להרחקה שמא יבוא עליה בשעת הוסת ולכן שייך גם בעונה קודם וכל זה חידוש אמנם באו"ז מבואר שזה הרחקה שהוסיפו הראשונים ובפשוטו קי"ל לא כך והחזו"א הורה לבני תורה להחמיר אבל רק בתור חומרא ובליל טבילה ושעת הדחק לא מחמירים אמנם ראוי לבדוק קודם ובפשוטו אין דין בדיקה באו"ז כיון שזה קודם שעת הוסת דמבואר בראב"ד שאין דין לבדוק ולגבי חו"נ כאן ודאי דיש יותר מקום להקל ובפרט אם נימא שהאיסור של או"ז זה הרחקה שמא על ידי תשמיש יגרום לראיה א"כ לגבי חו"נ זה לא שייך ורק ביום הוסת שיש חשש שבאמת עכשיו תראה יש סיבה לאסור חו"נ

והנה שמעתי מהגר"נ קופשיץ לדון שאם רואה תמיד רק ביום והנידון בוסת שאינו קבוע בזה תהיה מותרת בלילות מצד הראב"ד שאם רואה שעה מסוימת אתי וסת השעות ועקר לוסת הימים דהינו דשם אין הרחקה נוספת אמנם בפשוטו כל סברת הראב"ד זה סתירה לש"ך שכל סברתו שהיסוד של עונת הוסת זה חשש ראיה ובוסת שאינו קובע וזה קבוע אין לחוש אבל לש"ך שזה סתם דין הרחקה אין סברא לחלק

## עונת האביאסף

ז] עיין בפוסקים שהביאו את עונת האביאסף והש"ך ביאר שתמיד לוקחים את אמצע היום ועושים שש שעות קודם ושש שעות אחרי והנה הדבר תמוה שאם תראה בתחילת היום ביום ארוך תאסר עונת לילה ולפעמים זה תאריך אחר אמנם עיין פרד"ר שביאר שזה ודאי כלפי העונה שראתה זה כל העונה רק מדובר על עונת האור זרוע שבזה לא דנים את העונה אלא רק כה"ג ועיין חת"ס סקע"ט שהביא את לשון הראב"ן שכך משמע

# סעיף ד'

## עונת הוסת מהנץ או מעלות וכן בשקיעת החמה

א] מבואר בגמ' שר"י ס"ל שאשה שראתה נאסרת כל העונה וגם אם רואה בשעה מסוימת והנה יש לדון האם נאסרת מעלות השחר או מנץ החמה והנה מבואר בגמ' שאם רואה בשעה שישית נאסרת מתחילת שעה ראשונה והנה לגר"א שמונים השעות מנץ החמה מוכח שכאן הקובע נץ החמה אמנם לראשונים שמונים השעות מעלות השחר משמע שהקובע זה יום ולילה וכיון שקי"ל לעיקר שזה תלוי בנץ לכן לגבי וסתות נקטו כך גם לקולא וכלשון השו"ע [ולפ"ז המתפללים מנחה לאחר שקיעה"ח וכר"ת בהכרח שמונים השעות כמג"א צריכים להחמיר גם לגבי וסתות] ובפשוטו לפ"ז גם בסוף היום הקובע זה שקיעת החמה בתורת ודאי וצ"ע הש"ך בס"ד שלגבי ספק כתב ראתה בין השמשות ועיקר החידוש שזה ספיקא דדינא ולא ספק במציאות ובהכרח שהקובע זה לילה והפרד"ר דן לחלק שסוף היום זה אחרת כיון שזה תאריך אחר ולכאורא אין לזה טעם והנה שמעתי להעיר שלר' יוסי שלאחר שקיעת החמה זה ודאי יום א"כ זה יהיה עונת לילה אם תאריך קודם וכן לר"ת וצ"ל שיש מושג של תאריך שהוא לפי השמש ולא לפי דין יום ולילה בדיני התורה וכל זה מחודש

## בדין ספק מתי ראתה

ב] עיין בשו"ע אשה שלא יודעת אם ראיתה קודם הנץ או אחרי אסורה ביום מצד תולין קלקלה במקולקל והרז"ה חלק ומותרת בשניהם מצד שספק דרבנן לקולא ועיין פרד"ר חת"ס והפלאה שביארו שכאן זה סוג ספק שכל צד יש בו קולא וחומרא ממילא בזה אין הכלל של ספק דרבנן לקולא ובחוו"ד כתב שחשיב איקבע איסורא שבזה לא אומרים ספק דרבנן להקל וממילא היה צריך להחמיר בשניהם רק יש כלל של תולין הקלקלה במקולקל דהינו שחתיכת איסור שנפלה לאחת משני קדירות תולים שהאיסור נפל לאיסור ה"ה כאן העונה השניה נחשבת ודאי מקולקלת ובטעם הדבר היה אפשר לומר שזה מצד שהיא ודאי ראתה אז ולפ"ז זה הראב"ד לשיטתו שראיה אז אפילו שזה המשך זה סיבת ראיה וגם לחולקים שזה לא אוסר אבל יש בזה ודאי קצת סיבה וממילא עדיף לתלות שם ולפ"ז אם רק ראתה קצת דם ולא יודעת מתי זה היה אין את סברת הראב"ד אמנם הראשונים לא חילקו בזה ומשמע שהתליה מחמת שיום זה היא ודאי אסורה וכן הוא בלשון הראב"ד וכן הוא בפרד"ר וצ"ב מה זה קשור לאיסור וסתות ואולי הכונה שלפי החזקה שתראה באותו יום ממילא תאסר גם יום אחרי זה ממילא שיך כאן תולין וכו' וצ"ע אמנם פשטות הדברים שכיון שהיה עליה איסור נדה ודאי בעונה השניה לכן תולים בזה וצ"ב מה זה קשור לדין תולין וכו' ולפ"ז אם היתה בין כה אסורה כגון שלא טבלה בפעם הקודמת בזה באמת תהיה אסורה בשניהם והנה בראב"ד מובא שיטה להחמיר בזה ועיין ש"ך וב"ח שכתבו להחמיר בזה בצירוף לאו"ז [ועיין חוו"ד שביאר שאפילו שראתה בשעה מסוימת אבל כיון שכולם רואים לא בשעה קבועה כבר תמיד יש או"ז] אמנם לכאורא כיון שבראשונים מפורש להתיר כך הוא העיקר הדין וכדמשמע בדבריהם ורק בתור חומרא יש להחמיר ובחת"ס החמיר מצד שנקט שפרישה היא דאוריתא אמנם זה רק בוסת קבוע

והנה בפשוטו זה אותו מחלוקת של פלג המנחה אם אפשר יום אחד להתפלל מנחה ויום אחד להתפלל מעריב והנה שם בשעת הדחק מקילים ולכאורא גם כאן היה מקום לדון שכל יום זה ספק לעצמו אמנם יתכן שכאן אין ספק על כל יום בנפרד אלא הספק מתי יום הוסת דהינו שיש ודאי יום הוסת והשאלה מתי הוא וכן יתכן שהשאלה נעמד על מתי היה יום הראיה ולא איזה יום אסור ובפליתי דן שזה חסרון ידיעה ולכן אין לדון כאן ספק דרבנן להקל וצ"ב שא"כ לא שיך תולין וכו'

עוד דן הפליתי שבאמת מדין ספק דרבנן להקל מותר בשניהם רק לאחר שעבר הלילה מסתבר שזה היה ביום וצ"ע שאם חודש תראה בלילה זה לא שייך והנה לדעת הרז"ה לכאורא לאחר שני העונות צריכה ודאי בדיקה שהרי יש כאן ודאי וסת קבוע וע"ש שכתב עוד סברא הובא בהגהות אמרי ברוך על החוו"ד שספק חזקה זה לא חזקה ואם הדין בידקה אחרי הוא בתור תשלום דין הבדיקה של יום הוסת יתכן שכאן שהדין להקל ממילא לא שיך בדיקה אחרי

והנה צ"ב למה לא נימא חזקה שראתה יותר מאוחר והנה בספק קודם הנץ משמע ספק על זמן מסוים ולא שייך כאן חזקה וכן בבית אפל הכונה שרואה ולא יודעת מה מצב של זמן זה ויתכן שגם בזה לא שייך חזקה ועיין אשכול שאם לא יודעת מתי ראתה יש חזקה והדבר מצוי בקמה בבוקר שאם זה לא מוכח מכמות הדם שזה היה מקודם יש חזקה שזה היה ביום אמנם לשיטות שאומרים ספק דרבנן גם כנגד חזקה א"כ ביחס לכל יום יש ספק דרבנן לקולא וא"כ חוזר כאן סיבת האיסור אמנם יתכן שהדין חזקה הוא ודאי לא גרע מהדין תולין קלקלה במקולקל ויש לדון לחזו"א [הודפס כתובות ט.] שהדין חזקה רק מועיל לומר שלא קרה שינוי אבל לא במקום שצריך השינוי החיובי א"כ ביחס ללילה יש חזקה להקל וביחס ליום נשאר שאסור מספק, ולהלכה אמרינן חזקה כה"ג כמבואר באשכול ואם מוצאת כמות דם שזה ודאי כבר מהעונה הקודמת ודאי אסורה מהעונה הקודמת

והנה יש לדון בראתה ג"פ ולא יודעת מתי ראתה האם נתלה שמסתמא היה אותו יום וקבעה וסת קבוע או שאדרבא נימא שזה לא באותו זמן ויש כאן רק אינו קבוע ומותרת ויתכן שכיון שכל פעם אמרנו שזה ביום מדין תולין ולא אסרנו בלילה זה גם יקבע ווסת ועיין סוגה בשושנים שדן בזה אמנם על פי רוב במקרה כזה מדין חזקה נכריע שראתה ביום וממילא יש כאן חזקה אמנם לחזו"א הנ"ל אין חזקה כה"ג

## בדין שכחה יום הוסת

ג] והנה יש לדון באשה שראתה ביום מסוים ושכחה באיזה יום ראתה ובפשוטו אם הספק על שני ימים כגון האם ראתה בא' בחודש או ב' בחודש יש כאן תולין קלקלה במקולקל וגם לדעת הש"ך שהחמיר זה בצירוף לאו"ז אבל כאן לא שייך את האו"ז אמנם יש לדון שכאן שכבר ידע הספק מה הוא ידע ועל זה לא שייך תולין קלקלה וכו' ובחת"ס סימן קס"ו קצת משמע להקל בזה [וכן שמעתי מהגר"צ וובר] רק כתב שכיון דס"ל שפרישה ביום הוסת זה מדאוריתא לכן הוי סד"א לחומרא אמנם בוסת שאינו קבוע וודאי יש להקל [אמנם יש לדון שיהיה כאן חזקה שהראיה היתה כמה שיותר מאוחר וצ"ע]

והנה עיין חוו"ד סוף סק"ד שאשה ששכחה יום וסתה ספק דרבנן להקל ומותרת בשניהם והדבר פלא מה זה שונה מהראב"ד דמבואר שלא אומרים ספק דרבנן לקולא וכן נפסק בשו"ע שללא שתולין קלקלה במקולקל היו אוסרים ובמהר"י אסאד סימן ק"צ כתוב שאם זה כמה ימים יש רוב ימים וכמבואר במג"א סימן שד"מ לגבי מי שבמדבר ולא יודע מתי זה שבת שהקשה נימא רוב ותירץ שזה קבוע כיון שידוע לכל העולם וממילא כאן שלא ידוע אפשר להתיר כל יום מצד רוב אמנם עיין פמ"ג שם שדן שכה"ג שיום אחד ודאי אסור לא שיך רוב ויש לדון עוד שכאן לא דנים מהו היום האסור אלא איזה יום היה ראיה וכיון שהיה יום אחד שוודאי ראתה לא שיך כאן רוב ואין זה דומה לשבת שיש נידון על כל יום האם היום שבת והנה הראב"ד סוף שער הוסתות הביא ראשונים שבלילה שיוצאת מדם טוהר לטמא חשיב עונת הוסת ואסורה לשמש והקשה שא"כ טועה תהיה אסורה תמיד והרז"ה השיג לשיטתו שספק דרבנן לקולא ומבואר מדברי הראב"ד שאין להתיר מצד רוב שאין רוב ועיין שו"ע קצ"ו שחרשת נשים מתקנות אותה ורק אז מותרת ומבואר שמספק היא אסורה ועיין רש"ש כתובות ט. שאין רוב של ימים וכן מפורש בחת"ס יור"ד קס"ו בשכחה יום הוסת ונסתפקה על ג' ימים ונקט שיש בזה סד"א לחומרא ובחזו"א פ"ז ג' כתב לגבי ראתה בימי הנקה ושכחה מתי שכיון שזה א"ק ויש דעות שאין וסתות בהנקה לכן היקל בזה ומשמע שללא זה לא היה מיקל

והנה לכאורא הדבר מצוי בכלה שלא יודעת מה היו ימי הראיה שלה בבחרותה ולכאורא שמספק תאסר בכל הימים אמנם בפשוטו יתכן שלגבי וסת קבוע אנו קובעים שלא קבעה וסת קבוע דיתכן שלא ראתה בצורה שזה קבע וביחס לווסת שאינו קבוע בחודש האחרון זה נעקר ובפרט שמאז האירוסין הם רושמות ויש כאן עקירה

אמנם יש כאלו שמגיעות אם רשימות מזמן ארוך ובזה לפעמים נראה שיש קביעות ללא עקירה אמנם על פי רוב הם לא מקפידות לרשום עונת יום ולילה ונשאר בזה ספיקות ובשם הגר"נ קרליץ שמעתי שאמר שכיון שהם לא עושות הפסק והרי מבואר בגמ' ס"ט. שנדה שלא הפסיקה ואחרי זה ראתה היא זבה וודאי א"כ אין לנו שום סיבה לראות כאן התחלה חדשה ובכל אופן מידי ספק לא נפקא אמנם יש לדון שכל הגמ' אם ראתה בדיקת עד אבל אם ראתה ראית וסתה בזה ודאי שזה התחלה חדשה וצ"ע ויש לדון עוד שדין הוסת הוא לא סיבה לאסור אותה לגמרי אם וסתות דרבנן וכל שמצד הספק אין לה מושג מהו זמן האיסור ומצד זה תאסר לגמרי אין בזה דין ווסת וצ"ע

כ"ד סיון פ"ב

שיעור מספר 3

# המשך סימן קפ"ד [סעיפים ה' – ח'] - וסתות ב

# סעיף ה' ו'

## בדין ראיה המתמשכת כמה ימים

### ג' שיטות הראשונים בדין ראיה הנמשכת כמה ימים

א] הראשונים הביאו לדון ברואה ראיה כמה ימים או ברואה מעונה לעונה מהו הזמן שאסורה. ומצאנו בזה שלש שיטות:

**א.** דעת הרז"ה והרשב"א שרק תחילת הראיה קובעת וסת, והסברא בזה שהמשך הראיה זה לא סיבת ראיה אלא שלאחר שנפתח מעיינה ממילא הדם יוצא עד שהוא נגמר.

**ב.** דעת הרמב"ן שאסורה משך כל הראיה דהיינו שהכל זה גורם ראיה וממילא גם בעונה השניה אסורה כל העונה כדין עונת הוסת. ומבואר ברמב"ן למעין בדבריו [כמבואר בפרד"ר (קפ"ד שפ"ח סקט"ז)] שזה מעיקר הדין, שכל שזה המשך אחד דנים שגורם הראיה הוא בכל הימים וכל יום הוא גורם לעצמו ודין זה הוא אפילו בוסת שאינו קבוע.

**ג.** אמנם דעת הראב"ד שבעונה הראשונה שראתה בזה יש דין שאסורה כל עונת הווסת, אמנם בזמנים שהמשיכה לראות בזה אסורה רק בזמן שהמשיכה לראות.

ב] וביאור דבריו כתב, דהרי ר' יוסי אומר שאסורה בשעת הוסת, ור' יהודה רק הוסיף את עונת הוסת אבל מודה לדינו של ר' יוסי שאסורה בזמן עונת הוסת, דהיינו דהראב"ד למד בכוונת ר' יוסי שאמר שאסורה בשעת הוסת אין הכוונה בשעה שהתחילה לראות היא אסורה, אלא הכוונה שכל משך זמן ראייתה היא אסורה, וא"כ נקט שבחלק זה ר' יהודה לא חולק.

והנה בפשוטו דעת הרז"ה שאסורה רק בתחילה היינו מצד שלמד שאין זה הכונה בר"י אלא כוונתו שבזמן שהתחילה לראות אותה שעה אסורה, ואין כוונתו כלל שאסורה כל משך זמן הראיה. אמנם הב"י ביאר שהרז"ה ס"ל שבזה עצמו ר' יהודה חולק וס"ל שאין איסור של שעת הוסת אלא שיש איסור של עונת הוסת. ועיין ח' חת"ס שביאר שיש דין "והזרתם" שזה בא להוסיף הרחקה על זמן הוסת, ולר"י זה מוסיף את עונת הוסת ולר' יוסי זה מוסיף את שעת הוסת, ואין מקור לשני החידושים.

### ב' מהלכים בטעמו של הראב"ד שאוסר את כל משך הוסת

ג] והנה בדעת הראב"ד שאסורה כל משך הראיה צ"ב טעם הדבר ומצאנו בזה שני ביאורים: בתוה"ב (דף י"ד ע"ב טור ב') כתב שזה מצד שחוששים אולי באמת גורם הראיה זה ההמשך ולא ההתחלה ומה שראתה קודם זה תוספת דמים, אמנם כיון שבפשוטו זה לא כך ממילא בזה לא הוסיפו להרחיק את כל העונה.

אמנם בפרישה (סקי"א) ביאר שזה סברא שחוששים שגורם הראיה הוא סיבה להגעת הדם בכל זמן משך הראיה, ולכן גם אם לא הגיע ראיה בתחילה הוא עדיין יגיע בכל משך הזמן שרגילה לראות. וע"ש שכתב נפק"מ אם ראתה בזמן סוף הראיה, דבפשוטו תחילת הראיה תיעקר ורק סוף הראיה ישאר כספק, וכן הוא ודאי לרמב"ן, אמנם לנ"ל כה"ג זה נחשב שלא היה עקירה כלל.

עוד יש נפק"מ בהתחילה לראות בכ"ט והמשיכה לל' ובחודש הבא אין ל' אלא זה ממשיך לא', דלביאור הרשב"א וכן לרמב"ן אין לה סיבת איסור בא' כיון שפעם הקודמת לא היה ראיה בא', אמנם לנ"ל שזה סברא שהמשך הראיה מגיע עד אותו זמן שראתה, יתכן שגם כה"ג יהיה אסור.

?והנה בפשוטו בדברי הראב"ד מבואר כרשב"א, ממה שכתב (סימן ג' הכ"ד) שבמקום שלא התחילה כל יום באותו יום שבזה יש כאן וסת הסירוג לא חוששים להמשך הראיה כיון שכאן אם הוסת זה היום האמצעי למה כל פעם זה התחיל ביום אחר, חזינן שכל סברתו רק שיש חשש שאולי האמצע זה הוסת ולכן כל שיש ראיה שזה לא כך לא חוששים אלא לתחילת הראיה. עוד כתב (סימן ג' ה"כ) שמועיל עקירה על מקצתו ומבואר שזה לא רק סיבה שהגורם הראיה גם אם לא הגיע קודם הוא יגיע אחרי אלא שזה גורם לעצמו וממילא שיך לעקור רק חלק זה [ועיין בשיעורים סימן י"ח שהארכנו בזה].

ד] והנה צ"ב למה לא נימא ספק דרבנן להקל ולא נחוש להמשך הוסת [ובפרט שזה ג' ימים שיש בזה לרוב למהר"י אסאד הנ"ל]. וצ"ל שכאן זה סברא בעיקר דיני וסתות שיסודו לחוש לזמן הראיה וכיון שיש כאן ודאי ראיה לפנינו זה סיבה לחוש לזה.

## בדין ראיה המתמשכת רק מעונה לעונה

### ישובי האחרונים בסתירת פסקי השו"ע

ה] והנה הראשונים הביאו את אותו נידון בממשיכה לראות מעונה לעונה, ובפשוטו זה אותו נידון. ולפ"ז למאי דקי"ל דבממשיכה לראות כמה ימים אסורה רק בתחילת העונה, א"כ גם כאן אינה אסורה אלא בתחילת העונה. אמנם ברא"ש לגבי רואה כמה ימים ? דחה השיטות שאסורה כל ההמשך, ולגבי ממשיכה מעונה לעונה ? הביא את הראב"ד שאסורה בזמן המשך הראיה, ומשמע שיש מקום לחלק ביניהם. וכן השו"ע אפילו שפסק (בסעיף ו') שבממשיכה כמה ימים אסורה רק בתחילת הראיה, בכל אופן לגבי ממשיכה מעונה לעונה פסק (בסעיף ה') שאסורה כל זמן משך הראיה. וצ"ב החילוק בזה.

והנה מצאנו בזה ישוב בב"ח ובפרישה [ובמחצית השקל כתב שזה אותו דבר, אמנם הש"ך הביא את זה בתור שני ביאורים, ועיין שפתי לוי ובפרד"ר (מקש"ז סק"ט) שביארו כדלקמן]:

**א.** הב"ח ישב שיש הבדל אם זה ראיה רצופה שבזה חוששים אולי עיקר הראיה זה ההמשך, לבין אם התחילה והפסיקה שבזה דנים שההתחלה זה הגורם וההמשך זה לא סיבת ראיה. דהיינו שזה ודאי שלאחר שהמקור נפתח ממילא הוא ממשיך להוציא כל מה שיש שם, רק שאנו חוששים אולי הכל מחמת גורם הראיה ולא מחמת שמקורה נפתח, וכל זה במה שזה בהמשך אחד, אבל כל שהפסיק והתחיל חזרה בזה אין סיבה לחוש שזה גורם ראיה. ולפי"ז כונת השו"ע שברואה כמה ימים בזה ודאי היה הפסקה ביניהם וממילא אין לחוש להתחלה כי לא ידוע מתי היה ההפסקה, משא"כ אם זה ראיה קצרה בזה אין לנו הכרח שהיה הפסקה.

ולפ"ז גם אם יהיה ראיה ארוכה ויודעת שבתחילה זה היה ברצף ורק אחרי זה היה הפסקה, כגון שהתחילה רגע קודם הנץ החמה שבזה ודאי מצוי שתחילת הראיה זה ברצף, בזה באמת תהיה אסורה בשני העונות. ומאידך גם אם ראתה ראיה קצרה אבל יודעת ברור שהתחילה לראות והפסיקה ואחרי זה המשיכה לראות, לא תחוש אלא לתחילת הראיה.

**ב.** הפרישה כתב לחלק שכל שזה ראיה קצרה בזה יש לחוש שהכל מחמת גורם הראיה, אבל כל שזה ראיה ארוכה בזה לא מסתבר שיש גורם ראיה כזה ארוך, אלא ודאי שהגורם זה סיבה לתחילת הראיה והשאר זה מחמת שכיון שהמקור פתוח ממילא יוצא כל הדם, אבל לא שיש כאן עכשיו ראיה מחמת גורם הראיה, ולכן כה"ג אין לחוש אלא לתחילת הראיה.

והנה לדבריו כל שזה ראיה קצרה גם אם תפסיק באמצע אבל כה"ג יש לנו לחוש שהכל מעיקר גורם הראיה. ומאידך אם זה ראיה ארוכה גם אם הפסיקה באמצע וחזרה והתחילה אנו רואים את זה כראיה ארוכה אין סיבה לחוש שהכל מחמת גורם הראיה ?.

והנה לא נתבאר בדבריו עד כמה יש לחוש שזה נחשב עדין ראיה קצרה. ועיין פרד"ר ? עד עונה, דע"ש שהוכיח שגורם הראיה הוא סיבה להשפיע עד עונה. וע"ש בפרד"ר שנקט שבאמת שני הסברות אמת, דהיינו שאין לחוש אלא אם הראיה היתה קצרה והיתה ללא הפסקה, שאז יש מקום לחוש שהכל מחמת גורם הראיה, אבל אם לא – אין לחוש אלא לתחילת הראיה.

### העולה לדינא בזמן הזה

ו] והנה וסת רגילה זה כמה ימים, ולנ"ל גם אשה שמתחילה ומפסיקה אין לה לחוש אלא לתחילת הראיה וכן המנהג. אמנם קורה שאשה רואה וסת קצר, ובזה לכאורה צריכה לחוש לכל משך הראיה. אמנם יש נשים שדרכם שמתחילות ואחרי זה יש הפסק ואחרי זה ממשיך, ובזה גם יש להקל שאין לחוש אלא להתחלה. אמנם בנשים שדרכם שרואות קצת ויש הפסקה ואחרי זה מגיע הוסת בשפע, ובזה היה מקום לחוש לשניהם, שעיקר הסברא שבארוך לא חוששים היא כנ"ל שההמשך זה רק כיון שהוסת נפתח הוא ממשיך להוציא הכל?, אבל כאן אדרבא עיקר פתיחת הוסת זה בהמשך. אמנם גם בזה נהגו להחשיב רק את תחילת הוסת, דהיינו שתולים שכל המשך הראיה הוא מחמת אותו הגורם שגרם לתחילת הראיה וזה המשך הראיה.

### האם יש לחשוש להמשך הראיה גם בוסת שאינו קבוע

ז] והנה יש לדון האם גם בוסת שאינו קבוע יש לחוש להמשך הוסת, דיש מקום לומר שכיון שזה רק חשש אולי זה גורם הראיה שאין לחוש לזה אלא בוסת קבוע. וברמב"ן כתב לחוש גם באינו קבוע, דלשיטתו הכל עיקרי אבל לדידן יש מקום גדול לומר כנ"ל, ובלשונות הפוסקים דיברו רק על קבוע. עוד יש לדון שגם אם תראה עכשיו זה לא יצטרף לקביעות וסת. אמנם בפשוטו עד כמה שחוששים זה באמת יצטרף.

והעירו דהרשב"א הקשה על הראב"ד שתצטרך לבדוק במשך ימי הנדה שמא תקבע וסת, ומבואר שגם באינו קבוע צריכה לחוש ואפילו קודם שראתה. אמנם יתכן שבאמת זה הישוב שכל שלא קבעה לא צריך לחוש לזה. וצ"ע.

## האם צריך לחוש מראיה המתמשכת מקביעות וסת

ח] והנה יש לדון באשה שקבעה וסת לא' בחודש ובפעם הרביעית ראתה ראיה קצרה מא' לב', האם כה"ג בחודש הבא את לא תראה בא' תצטרך לחוש לב'. ולכאורה זה תלוי בהבנה של הדין של וסת המתמשך, שאם זה מצד ספק אולי הגורם זה ההמשך, א"כ כאן שכבר יודעים שההתחלה זה גורם אין סיבה לחוש להמשך. אמנם אם נימא שזה סברא שסיבת הראיה יכול להגיע בהמשך אותה ראיה וכנ"ל מהפרישה, א"כ יש מקום לחוש. אמנם עיין חוו"ד (סימן קפ"ט סקט"ז בד"ה ונראה) שנקט שלא צריכה לחוש לזה.

# בדין אין אשה קובעת וסת בימי זיבה וימי נדה ובדין ראיה שממשיכה מימי זיבה לימי נדה

### בדין אין אשה קובעת וסת בימי נדה

ט] והנה כל זה ברואה ראיה הנמשכת, אבל אם הפסיקה באמצע בזה הדרינן לכלל שאין אשה קובעת וסת בימי נדתה ולכל הראשונים אינה חוששת להמשך הראיה. והנה יש לדון האם חוששת כאינו קבוע. ויש בזה סתירה במשמעות לשון הראב"ד. אמנם הראשונים שהוכיחו מהגמ' י"א. שאשה לא חוששת להמשך הראיה, מזה ודאי יש ראיה גם על רואה עם הפסק, שאל"כ תמיד תצטרך לבדוק בימי נדה.

י] והנה קי"ל שאין אשה קובעת וסת בימי זיבה. והנה יש לעיין בהתחילה לראות בימי זיבה וממשיכה לראות לימי נדה מה דינה. ויש מקום לומר שזה בדיוק כמו ראיה ארוכה, ולדעת הרשב"א לא חוששת רק להתחלה וממילא אין כאן וסת כלל. ולדעת הראב"ד חוששים אולי העיקר זה ההמשך והשאר זה תוספת דמים, וממילא יש כאן וסת בימי נדה. ולדעת הרמב"ן שכל יום זה קביעות וסת ממילא הראיה שהיה בימי נדה זה סיבה לקביעות וסת. אמנם יש מקום לומר שכל דברי הראב"ד שחוששים שאולי ההמשך זה העיקר זה רק בהתחילה בימי נדה, אבל בהתחילה בימי זיבה שזה ראיה מקרית ודאי בזה ודאי לא חוששים שאולי ההמשך זה העיקר אלא דנים שהימי זיבה זה הראיה וממילא לא צריכה לחוש להמשך.

ומצאנו שנחלקו בזה הראב"ד והרמב"ן, דהראב"ד (סימן ב' אות י') כתב שכה"ג לא חוששת להמשך, ורק דן שחוששים אולי הפסיקה בלילה. אמנם הרמב"ן (פ"ה הט"ז) כתב שודאי חוששת למה שראתה בימי נדה. ועיין פרד"ר (שפ"ח סקט"ז) דבפשוטו זה לשיטתם, דלראב"ד שכל מה שחוששים להמשך מצד שאולי זה העיקר, ממילא כל שההתחלה בימי זיבה לא שייך לומר שזה העיקר, שלא מצאנו שתוספת דמים יגרום לראיה בימי זיבה. אמנם לרמב"ן שכל רגע ורגע זה נחשב סיבה לעצמו, ממילא כיון שיש כאן ראיה בימי נדה וודאי שזה סיבה לקביעות וסת.

והנה בדברי הראב"ד (סימן ב' ה"י) מבואר שאם הפסיקה כה"ג מתייחסים שעכשיו זה התחלה חדשה וממילא קובעת וסת, והביא שלכן חוששים אולי הפסיקה בלילה והתחילה מחדש. אמנם עיין בהשגות הרז"ה (אות ט"ו) שכתב שכל שראתה שלשה ימים בימי זיבה כה"ג כל ראיה שתראה אחרי זה אפילו אם יהיה הפסק זה יחשב כהמשך וזה לא סיבה לקביעות וסת, דהיינו שנקט שכל שהתחילה והראיה זה המשך של הראיה הקודמת בכל אופן זה לא קובע וסת.

והנה בדבריו לא נתבאר כמה זמן זה נחשב כהמשך. ויתכן שאם זה הפסק של יום אחד כיון שעכשיו זה ימי נדה ודאי רואים את זה כהתחלה חדשה. אמנם מבואר מדבריו שרק התחלה של ג' ימים שזה עושה אותה לימי זיבה זה מעמיד את הכל כהמשך.

## בדין ימי נדה וזיבה בזמנינו

יא] והנה עיין ראב"ד (סימן א' ה"כ) שהביא י"מ שהיום כל שרואה ראיה ארוכה צריכה לחוש אולי ההתחלה היה בימי זיבה והסוף בימי נדה, ולכן צריך לחוש לכל ימי הראיה. וחלק עליהם שכל מה שחששו כן היינו רק לגבי דיני הטומאה וטהרה אבל לא לגבי ווסת. אמנם עיין רמב"ן ורשב"א שכתבו שהיום אשה קובעת וסת בימי זיבה ולכן אשה שראתה כל ט"ו יום קבעה ווסת לט"ו.

והנה דעת הש"ך (סימן קפ"ט סקע"א) שזה רק לחומרא [דהינו שזה לא עוקר וסת, וכן היא לא נחשבת אשה שיש לה וסת שלא צריכה בדיקה ק"ת, וכן נפק"מ שיש לה עונה בינונית]. אמנם האחרונים תמהו עליו שהרי הראשונים כתבו שהיום לא צריך למנות ימי זיבה וימי נדה, ואם נימא שלחומרא חוששים א"כ ודאי צריך למנות ולדעת המושג של ימי זיבה וימי נדה. וכן השו"ע שלא העתיק הדינים של ימי נדה וימי זיבה חזינן שזה גם לקולא. ובאמת זה מקור שוסתות דרבנן, דאם זה דאורייתא יש כאן חידוש גדול שעקרו את הדין דאורייתא.

והנה יתכן מקור הרמב"ן שהרי התקין רבי בשדות שתמיד מונה מהיום הראשון בין אם זה דם טהור בין אם זה דם טמא, וביארו הראשונים שהיום לא צריך לדעת כלל מראות הדמים וימי זיבה ונדה, ובכלל זה הוא גם לקולא.

יב] והנה עיין סד"ט וחוו"ד שהבינו שהרמב"ן שכתב שבראיה המתמשכת חוששת לכל הימים זה מצד שאולי ההתחלה זה ימי זיבה וההמשך זה ימי נדה, ולפ"ז הקשו מה כתבו הרשב"א והטור שראיה המתמשכת חוששים רק לתחילת הראיה אבל היום שאנו לא דנים המושג של ימי נדה וימי זיבה א"כ למה שלא תקבע וסת וכמו שלמדו ברמב"ן.

ויש לדון להקשות בזה בשתי אופנים: **א.** אם כל הדין שהמשך הראיה לא קובעת מצד הדין ימי נדה, והרי היום אנו לא נוהגים כך [קושיא זו הובא גם בגליון מהרש"א]. אמנם בזה יתכן שהמשך ראיה זה לא מצד ההלכה של ימי נדה, וגם אם אשה הייתה קובעת וסת בימי נדה, אבל רק אם זה התחלה חדשה ולא אם זה המשך ראיה. וכן משמע ברש"י (דף י"א.). **ב.** למה לא נחוש אולי ההתחלה זה היה ימי זיבה וההמשך זה ימי נדה וא"כ נצטרך לחוש לכל יום, דהיינו שהם נקטו מסברא וכן מכח דברי הרמב"ן (לפי איך שביארו אותו) שכל שזה ימי זיבה וימי נדה כה"ג ודאי דנים את זה כראיה חדשה.

ועיין חוו"ד ובסד"ט שכתבו שהראשונים הללו ס"ל שכל שלא היה הפסק אלא הכל זה המשך אחד, בזה אפילו אם ההתחלה היה בימי זיבה וההמשך בימי נדה חשיב ראיה המתמשכת וזה לא סיבה לקביעות ווסת וכמו שהבאנו מהראב"ד.

אמנם עיין תפארת למשה ומקור חיים קפ"ט סל"ב שכתבו לדון שמה שכתב הרמב"ן שהיום אנו לא מונים ימי נדה וימי זיבה שגדר הדברים שאנו דנים שכל התחלה זה כמו התחלה חדשה של ימי נדה, ולפי"ז א"ש שאין סיבה לדון שאולי ההתחלה היה בימי זיבה והסוף בימי נדה, שכיון שגדר הדברים שתמיד זה נידון כהתחלה חדשה ממילא תמיד ההמשך זה כראיה המתמשכת שזה לא סיבה לקביעות וסת. והרמב"ן שהחמיר לחוש לכל ימי הוסת זה לשיטתו שתמיד חוששים לכל ימי הוסת, אמנם לדידן זה לא שייך.

והנה כל זה ישוב עד כמה שלא היה הפסק, ורק אנו דנים שההתחלה זה ימי זיבה וההמשך ימי נדה. אמנם עיין חוו"ד וגר"ז וסד"ט שתמהו שמנהג המורים שגם בהפסיקה קצת זמן והתחילה חזרה לא מונים את זה כוסת נפרד, וקשה שעד כמה שהיום אשה קובעת וסת בימי זבה ונדה למה שלא תקבע וסת.

והסד"ט דן שאשה קובעת וסת רק בימי זיבה ולא בנדה. אמנם הדבר תמוה כמו שתמה הפרד"ר (בשפ"ח סקט"ז) שמפורש ברשב"א שלא חוששת לא לימי זיבה ולא לימי נדה שדן על א' ה' וכתב שקובעת, וכן הוא ברמב"ן בחידושים שאין נפק"מ היום בדין שאשה לא קובעת בימי נדה ולכן השו"ע לא כתב כמה זמן זה נחשב ימי נדה דאין בזה נפק"מ.

ובחוו"ד חידש שכל מה שחוששים לטעות זה רק אם על ידי זה יהיה וסת קבוע. עוד חידש שזה רק אם על ידי תחילת הראיה לא יהיה קביעות וסת ועל ידי המשך הראיה יהיה קביעות וסת בזה היא קובעת בימי נדה וזבה ועל דרך זה הוא בגר"ז?. וחידש עוד שרק אם הפסיקה ביום אחד והתחילה ביום אחר זה נחשב ראיה אחרת ולא אם זה באותו יום. אמנם כל זה דלא כמשמעות הראשונים שהיום לא צריך לדעת כלל המושג של ימי זיבה וימי נדה.

והנה עיין קפ"ט סל"ב שגירסת הב"י בטור שאם ראתה ג"פ א' ואחרי זה ג"פ ב' קבעה שני וסתות, והנה בראב"ד כתוב כ', וזה לשיטתו שאשה לא קובעת ווסת בימי נדה וזיבה גם היום אמנם הטור שנקט כרמב"ן שקובעת לכן העתיק כה"ג אמנם עיין ש"ך שכתב לגרוס א' כ' וצ"ב טעמו ועיין פרד"ר שפ"ח ט"ז שכתב דמבואר דדעת הש"ך כרז"ה לעיל שגם אם התחילה בימי זיבה וממשיכה בימי נדה כל שאין הפסק גדול ביניהם רואים את זה כהמשך הראיה [אמנם דבריו רק בראתה ג' ימים] וממילא כל מה שאנו דנים שאשה קובעת וסת בימי זיבה וימי נדה צריך לפחות הפסק של יום שלם ביניהם דאל"כ זה נחשב המשך הראיה ובאמת ברש"י י"א. מבואר שגם אם אשה קובעת בימי נדה אבל כתב א' ד' ומבואר שיום אחרי יום זה לא כך וזה מקור לכל הנ"ל וכן מנהג המורים שכל שלא היה הפסק של יום אחד מהראיה הקודמת לא מונים את זה כיום נפרד לוסתות.

והדבר מצוי שבז' נקיים האשה מתקלקלת, ולפי"ז אם זה ביום הראשון רואים את זה כהמשך ראיה, אבל אם זה ביום השני רואים את זה כראיה חדשה. וכן מקובל לדון לגבי שיחשב יום שהתחילה לראות שצריכה מוך דחוק.

והנה בעיקר הדבר האם בבדיקת עד יש דין וסתות, הנה בשו"ע כתוב סוף סימן ק"צ שאין בכתמים וסת אבל בדיקת עד יש דין וסתות ומשמעות הדברים שזה בין וסת קבוע ובין וסת שאינו קבוע ואפילו בטיפת דם אמנם הבית מאיר כתב לחדש שאין חזקת דם בהרגשה אלא על טיפת דם וכתב שאין לנו ראיה מהגמ' רק על חצי גריס והנה ודאי שסתימת השוע לא כך וכן הוא בשו"ת חת"ס שודאי שגם טיפת דם זה דאוריתא גמור וכן הוא בריטב"א בתחילת המסכת אמנם הגריש"א היה מקיל בבדיקת עד כבית מאיר אמנם מהגר"נ קופשיץ והגרש"צ רוזנבלט שמעתי להחמיר בזה אמנם כשזה קצת דם הרבה פעמים זה ספק פצע ויש להקל בזה והכל לפי הענין

והעירו דלגבי וסת התרוה"ד לא שמענו שכל שראתה פעם באמצע ז' נקיים זה נחשב שרואה ראיה קצרה ובפשוטו מצד שזה ראיה רק בתור המשך הוסת וכמבואר בראב"ד אמנם הרי היום אין מושג של ימי זיבה ויתכן שכאן שזה ענין מציאותי זה אחרת וצ"ע בזה.

# סעיף ז'

## בדין מעוברת ומינקת

א] מבואר בגמ' שמעוברת ומינקת לא צריכה לחוש לוסתות של קודם העיבור וההנקה וסתימת הדברים שזה גם מוסת הגוף וגם מוסת הקפיצות והנה מדינא דגמ' רק משהוכר עוברה דהינו לאחר ג"ח חשיבה מסולקת דמים אמנם היום המציאות שלא מצוי כלל שרואות בחודש הראשון אמנם יש נשים שבזמן שהיו צריכים לראות בחודש הראשון רואות ראיה קצרה ולכן בחודש הראשון ודאי צריכה לחוש ככל דיני וסתות אמנם לגבי שאר ג' חדשים ממשיכים את דין הגמ' אבל זה בגדר ספק ויש מקום יותר להקל במקום הצורך בדברים שזה לא מעיקר הדין ולענין בדיקה של ג"פ ק"ת בזה מתיחסים שזה לכל הפחות כוסת התרוה"ד

ולענין מינקת מדין הגמ' לא צריכה לחוש כל הכ"ד חודש וגם אם רואה תולה במקרה אמנם היום רוב הנשים חוזרות גם תוך כ"ד חודש לראות כהרגלם ולכן כל שחזרו לראות כהרגלם חוששים לכל דיני וסתות אמנם כל שעדין לא רואת בצורה מסודרת בזה יש יותר להקל שהיא עדין מסולקת דמים ולא צריכה לחוש לוסת של קודם העיבור אמנם לוסת שאינו קבוע נוהגים כנוב"י הובא בפ"ת סוף סימן קפ"ט שס"ל שהלידה עוקרת הוסת

ולגבי עקירת וסת אנו דנים זמן העיבור בג"ח וכן מינקת לאחר שראתה כספק ולכן אם קבעה וסת קודם העיבור וההנקה לא יכולה לעוקרו בזמנים אלו

ולגבי ראיה שרואה בזמן ההנקה והעיבור עיין סוף סימן קפ"ט ובפשוטו מבואר שם שחוששת לזה כדין וסת שאינו קבוע ובתוה"ש כאן כתב שחוששת רק לוסת קבוע אבל לא לראיה פעם אחת אמנם עיין פ"ת כאן שהביא אחרונים שחוששת גם לראיה של פעם אחת וכן נוהגים

# סעיף ח'

## בדין היתה במחבא

א] מבואר בגמ' שאם היתה במחבא ועבר עליה הוסת מותרת ללא בדיקה אפילו אם היה לה וסת קבוע דחרדה מסלקת את הדמים ובפשוטו ה"ה שלא צריכה לחוש לוסתה ומותרת לבעלה וכן לא צריכה בדיקה וכן פסק השו"ע אמנם הטור כתב שרק עבר הוסת מותרת אבל ביום הוסת חוששת והט"ז ביאר שחוששים שמא מחמת התשמיש הפחד יצא מלבה ולפ"ז לא צריכה בדיקה אמנם ברמ"א כתב שגם צריכה בדיקה ובפשוטו הביאור כמו שביאר הב"י הובא בש"ך שלפעמים הפחד לא משפיע וזה לא דבר ברור ולכן כל שלא ראתה תולים שזה מחמת זה אבל ודאי יש מקום לחוש שתראה וכן צריכה בדיקה כמו וסת שאינו קבוע והנה עיין חוו"ד וכן הוא בבעלי הנפש שגם אם ראתה בחרדה זה לא קובע וסת כמו ימי זיבה ולכאורא מסתבר שלטור שחוששים אולי החרדה לא תשפיע ממילא מסתבר שאם תראה ננקוט שלא השפיע עליה וקובעת וסת וצ"ע

## בדין פחד

ב] הגמ' נדה ע"א. אומרת ותחלחל המלכה מאוד שהכונה שפירסה נדה והגמ' שואלת שחזינן שפחד זה סיבה לדם ואצלינו כתוב שחרדה מסלקת את הדמים והגמ' עונה שדאגה שיקרה משהו מסלק את הדם אבל אם בפתאומי רואה או שומעת משהו מפחיד זה סיבה לראיה והדבר מצוי באשה שרואה תאונת דרכים או שומעת בשורה רעה פתאומי שזה גורם לראיה והיה מקום לדון שתצטרך בדיקה כדין קפיצה כיון שמבואר בחז"ל שזה גורם לראיה אמנם עיין שו"ת חת"ס סימן קס"ג שכתב דמהא דהפוסקים סתמו ולא כתבו כך משמע שאין כזה הלכה וכתב שצ"ל שסומכים שאם היא היתה רואה היא היתה מרגישה ויש לדון שהיום שרואות ללא הרגשה אולי יש מקום יותר לחוש אמנם זה ודאי שאם יש לה איזה שהוא ריעותא שראתה הצריכה לבדוק וצ"ע.

כ"ז סיון פ"ב

שיעור מספר 4

# המשך סימן קפ"ד [סעיפים ט' – י"ב] - וסתות ג

# סעיף ט'

## בעיקר חזקת הוסת

א] מבואר בגמ' שיש דין וסת ונחלקו האם זה דאוריתא או דרבנן ועיין שיעור הראשון בגדרי הדברים והנה עיין אחרונים שהביאו להקשות מהשב יעקב שהרי היא לא הרגישה וממילא גם אם היא ראתה היא לא טמאה וכתב הכו"פ ק"צ סק"ג ובח' הפלאה תחילת ק"צ ובחוות דעת קפ"ד סק"ט שבאמת כיון שלא הרגישה וודאי אין כאן צד טומאה דאוריתא רק שחזקת הוסת אומר שראתה ללא הרגשה ולפ"ז מבואר שכתם מטמא גם ללא מציאה ולמ"ד דרבנן הרי זה לא ודאי אמנם עיין סד"ט ק"צ סק"ג בד"ה ולפ"ז ובחזו"א [פ' ב' ז' ט"ו ובסימן ע"ט ד'] ובפרד"ר [קפ"ד מקש"ז סוף סקי"ג] שזה מצד שחוששים שהרגשה ולאו אדעתא דהינו שנחלקו האם חזקת הוסת זה לראיה בהרגשה או לראיה והחלק של ההרגשה זה מצד שחזקת דם שבא בהרגשה

והנה מבואר בשו"ע שאין בכתמים משום וסת ויתכן שזה מצד שזה מעלמא אמנם עיין גר"ז סקקכ"ב שזה מצד שראיה ללא הרגשה זה לא סיבה לוסת דהינו שגם בודאי מגופה זה כך אמנם עיין רעק"א סימן פ"א בד"ה אף שנסתפק בזה ויתכן שרק דן שיהיה קביעות לראיה של כתמים ובחזו"א פ' ט"ז נסתפק בזה [ונהגו כגר"ז] ולכאורא זה תלוי בנ"ל אמנם יתכן שזה ודאי שקביעות וסת זה רק מראיה כדרכה שזה אם הרגשה רק שאם כבר קבעה וסת החזקה אומר שתראה וגם ראיה ללא הרגשה מתקיים בזה חזקת הוסת והנה צ"ב אם חוששים להרגשה ולאו אדעתה א"כ כל כתם שוודאי גופה ביום הוסת צריך לאסור ואולי כל שהחזיקה רגע אחד שלא ראתה יכולה דרך זה להחזיק כל היום וצ"ע בזה

## בדין חובת בדיקה ביום הוסת

ב] מבואר בשו"ע שיש חיוב בדיקה בעונת הוסת וכן הוא דעת רוב הראשונים אמנם עיין מקש"ז י"ב שדייק מחלק מהראשונים שלא הזכירו כלל חיוב בדיקה ביום הוסת וכל הדין רק לאחר הוסת שכדי לטהר את עצמה צריכה בדיקה והסברא בזה שהרי יש חזקה שהיא תראה באותו יום לכן זה סברא שלא צריכה לבדוק אמנם להלכה קי"ל כרוב הראשונים שצריכה בדיקה [ודעת הב"י שבוסת שאינו קבוע לא צריך בדיקה אמנם רוב האחרונים חולקים ונקטו שצריך בדיקה וכן המנהג ועיין לקמן]

ועיין חוו"ד שנקט שהבדיקה היא בשעת הוסת וכן הוא בלשון הראב"ד דהינו שאפילו שיש דין הרחקה של עונת הוסת אבל זה לא מחיב בדיקה ובפשוטו אם היתה במחבוא בשעת הוסת ובזמן עונת הוסת לא היתה במחבוא בזה אין לה חיוב בדיקה אמנם כבר כתבו האחרונים שהיום שנשים אין להם זמן קבוע מתי רואות כל העונה נחשב כמו שעת הוסת

והנה עיין חוו"ד שנקט שבאמת יש חיוב בדיקה על כל עונת הוסת וצריכה מוך דחוק בכל שעת הוסת ואם אשה לא בדקה בסוף שעת הוסת תצטרך לחזור ולבדוק לאחר הוסת דהרי ביחס לסוף שעת הוסת לא היה בדיקה וכן האריך לדינא בספר קנה בושם ולכן כתב שאשה שצריכה אחות לבדיקה ביום הוסת שתבדוק לאחר הוסת אמנם משמעות הראשונים לא כך אלא שמספיק בדיקה בעונת הוסת ואם עבר הוסת מותרת ואין דין לחזור ולבדוק וכן מבואר בתוה"ק ט"ו. שבעונה בינונית בודקת ביום ומבואר שאפילו שכל העונה זה זמן הוסת בכל אופן מועיל בדיקה פעם אחת ביום ובטעם הדבר החזו"א סוף סימן פ' ביאר שזהו חידוש התורה בוסתות שעל ידי מעשה בדיקה מחזיקים את היום בטהרה והנה לא נתבאר כמה בדיקות צריך והחזו"א במקום אחד כתב בדיקה אחת ובמקום אחד כתב שני בדיקות בוקר וערב ועיין פ"ת סק"ח שהביא מהנוב"י כל כמה שעות וכן הוא במחזור ויטרי [וכן העידו בשם החזו"א] והמנהג לבדוק פעמים אחד בתחילת העונה ואחד בסופה ואשה שאין לה חשש שתתקלקל יתכן שראוי להוסיף עוד בדיקה באמצע היום לכל הפחות בוסת קבוע וכנ"ל

והנה אפילו שיסוד הדין בדיקה הוא מעשה המחזיקה אבל ודאי משמע שיש בזה גם הענין למצוא את דם הוסת וכנ"ל שיש דין לבדוק לכתחילה כמה פעמים ולכן ודאי אם עושה בדיקה אחת ראוי לבדוק בסוף העונה וכן ראוי שלא תרחץ ותלך לאמבטיה בעונת הוסת ואם צריכה ראוי שתבדוק קודם

ועיין ספר הפרדס לרש"י סימן רע"א שכתב שצריכה גם ביום הוסת ללבוש בגד לבן ונקי שתדע מה קורא עמה ובפשוטו זה כונת הפ"ת ק"צ סקכ"ב אמנם שאר הפוסקים לא הזכירו דבר זה אמנם זה ודאי משמע שמחובתה להשים לב על ראיתה

## בדין עבר הוסת לרמב"ם

ג] הראשונים נקטו שדעת הרי"ף והרמב"ם שלמ"ד וסתות דרבנן עבר הוסת ולא בדקה מותרת והנה בלשון הרמב"ם משמע שלא צריך בדיקה ולפ"ז יש מקום לבאר סברות לחלק שכל חשש הראיה הוא כלפי יום הוסת ולא כלפי אחרי מצד שמא ימות חישינן או שחימוד התשמיש יגרום או מצד שמא תדע שהיא נדה גמורה אבל הראשונים נקטו שגם לדעת הרמב"ם יש דין בדיקה דהינו שחוששים לראית דם ולפ"ז צ"ב למה לאחר הוסת לא צריכה בדיקה ובפשוטו צ"ל מצד שהרי כותלי בית הרחם לא מוקמי דם א"כ אין ענין לבדוק אמנם מבואר בגמ' שאם בא מצאה ישנה לא צריך להקיצה וזה פלא הרי עד כמה שחוששים שראתה ביום הוסת א"כ הוא צריך לשאול אותה האם ראתה והנה השו"ע הוסיף ולא הרגישה משמע שכל יסוד ההיתר מצד שלא הרגישה וכן הוסיף הב"י כשהביא את הר"ן בביאור הרמב"ם [וזה דלא ככו"פ שכתב שהשו"ע זה לא בדעת הרמב"ם] ובפשוטו צ"ל שנקט שאפילו שמדובר בישנה כל יסוד ההיתר מזה שלא אמרה לו קודם או שאין הכונה ישנה ממש ומדובר שודאי שבגדרי נאמנות רגילים של התורה יש כאן גילוי מצדה שלא ראתה רק אפילו דבוסת החמירו שצריכה לומר מפורש כאן בישנה הקילו וכן ביאר בפרד"ר, ובתהלה לדוד דחק שהכונה שאין ידיעה של הרגשה שזה סיבה לאסור

## בטעם שעבר הוסת מותרת

ד] מבואר בגמ' שלמ"ד וסתות דרבנן עבר הוסת ולא ראתה מותרת וצ"ב הרי עד כמה שיש חזקת הוסת למה היא מותרת ומצד הבדיקה שאחרי זה הרי כותלי בית הרחם לא מוקמי דם וודאי שזה לא יכול להוכיח שלא ראתה ועיין חוו"ד שכתב שעיקר הראיה זה מצד שלא הרגישה וכיון שוסתות דרבנן וזה לא חזקה גמורה סומכים על הראיה שלא הרגישה והוסיף עוד שכיון שגם אם ראתה הרי זה ללא הרגשה שזה דרבנן לכן סמכו על הראיה שלא הרגישה וחלק זה צ"ע דהרי בגמ' מבואר שגם לגבי טהרות היא טהורה והרי מקור מקומו טמא וגם ללא הרגשה היא טמאה וע"ש שחידש שלפ"ז אם בדקה בעד ונאבד שיתכן שבאמת הרגישה וזה בלבל ההרגשה באמת תהיה טמאה ועיין פ"ת שלפ"ז אם הטילה מי רגלים היא תהיה טמאה ועיין חזו"א שדבר זה לא יתכן שהרי עונת הוסת זה עונה שלמה באשה שאין לה שעת הוסת אמנם עיין שאילת דוד סימן ג' סק"ג שכתב שכיון שכפי הרגיל גם בדיקת עד והטלת מי רגלים האשה מרגישה וכל הדין שאם ראתה אז דם תולים שזה היה בהרגשה וכמבואר בב"י ממילא זה מספיק כדי להוכיח שלא ראתה ולפ"ז נשים שלנו שלא מרגישות ובפרט בשעת השינה או אשה שלא יהיה לה נאמנות שלא הרגישה או שהיתה מורדמת באותו זמן באמת תהיה אסורה אמנם יתכן שזה רק סברא שכיון שאשה רגילה מרגישה לכן רבנן תיקנו שחזקת הוסת זה לא סיבה לאסור עוד דן השאילת דוד שכיון שלא רואה כהרגלה זה הראיה שהיא לא ראתה אמנם לפ"ז קבעה וסת לראיה קצרה זה לא שייך אמנם החזו"א נקט שחזקת הוסת הוא רק סיבה לחוש אבל גם מדרבנן כל שלא ידוע שהיה ראיה זה לא אוסר

## ביסוד הדין בדיקה לאחר הוסת

ה] שיטת רוב הראשונים שיש דין בדיקה לאחר הוסת וכל זמן שלא בדקה היא עדין בכלל האיסור של יום הוסת וצ"ב בדיקה זו מה תועלתה הרי כותלי בית הרחם לא מוקמי דם ואין זה מוכיח שלא היה דם בשעת הוסת ומצאנו בזה כמה לשונות בראשונים ויש בזה כמה נפק"מ וכדלקמן א. משמעות הרשב"א דתולים דאם היה דם היה נשאר משהו ובאמת הבדיקה מבררת שלא ראתה ב. יתכן שזה ודאי שיסוד טהרתה בגלל שחזקת הוסת זה לא סיבה לאסור אבל עדין יש חשש שנשאר דם מיום הוסת ולכן צריכה לבדוק ולפ"ז הבדיקה היא למצוא את הדם של יום הוסת ג. משמעות הרמב"ן כמו שדייק הפרדס רימונים שזה דין דרבנן לקים את הבדיקה שחל עליה ביום הוסת וזה קנס דרבנן כיון שלא בדקה ביום הוסת ד. ברא"ה מבואר שהדין בדיקה זה עד הימים שבהם רגילה לראות ומשמע שהכונה שעד כמה שראתה זה כהרגלה וממילא גם עכשיו צריכה לראות וצ"ע הרי רואה שאין בגדיה מלוכלים כהרגלה ואולי עדין יש חשש שהמעין פתוח שעל ידי בדיקה יצא דם ה. בר"ן משמע שזה מצד שאיבדה את חזקת הטהרה של יום הוסת ולכן צריכה לבדוק שעכשיו היא לא רואה ועל ידי זה חוזרת לחזקת טהרתה וגם לרמב"ן יתכן שזה גדר הדברים וזהו המהלך הפשוט בדין הבדיקה [כן משמע מהא דכתב דטעם הראשונים שלא צריכה לבדוק דהרי עכשיו היא לא בחזקת רואה ומשמע שהצד לבדוק דעכשיו היא בחזקת רואה]

והנה יש לדון בזה כמה נפק"מ

א. עיין פרישה שכתב שכל מה שמועיל בדיקה אם לא רחצה באו"מ אבל אם רחצה לא מועיל בדיקה והב"ח חלק על זה והנה אם יסוד הדין בדיקה הוא למצוא את הדם של יום הוסת וזה מה שמברר את טהרתה א"כ כה"ג שרחצה לא שיך לבדוק והיא צריכה להיות אסורה אמנם אם נימא שיסוד טהרתה גם ללא הבדיקה רק צריכה לבדוק למצוא אם נשאר משהו א"כ כה"ג לא תצטרך לבדוק ואם נימא כסברות הנ"ל שזה חובת בדיקה לברר רגע זה א"כ ודאי שגם כה"ג היא תצטרך לחזור ולבדוק והסכמת האחרונים שגם כה"ג מועיל לבדוק וצריך לבדוק וזה על דרך הרמב"ן והר"ן הנ"ל

ב. יש לדון בלא בדקה ביום הוסת האם צריכה לבדוק מיד כמה שיותר סמוך לוסת ואם נימא שיסוד הדבר למצוא את הדם שיצא ביום הוסת א"כ ודאי צריכה לבדוק כמה שיותר מהר אבל אם זה דין בדיקה על רגע הבדיקה א"כ לכאורא אין ענין שיהיה כמה שיותר סמוך לוסת ולכאורא במקרה שרחצה או שעבר הרבה זמן שודאי כבר לא נשאר דם כה"ג אין ענין למהר ולבדוק אמנם יתכן שכיון שיתכן שהמעין יסגר אפילו שכבר היה פתוח לכן ראוי לבדוק כמה שיותר מהר שאם המעין נפתח הוא עדין פתוח

ג. יש לדון בלא בדקה עכשיו ונהיתה מסולקת דמים כגון שנהיתה מעוברת לאחר ג"ח או זקנה והנה אם המטרה למצוא את הדם של זמן הוסת ודאי צריכה לבדוק אמנם אם זה מצד שיש סיבה לחוש שמעינה פתוח מכח הוסת א"כ כאן שיש סיבה לסגירת המעין אינו כן אמנם אם זה חובת בדיקה שחל ודאי צריכה לבדוק וכן הוא בשו"ת חזו"א סימן קנ"ח

ד. מבואר בגמ' שאשה שיש לה מכה כיון שלא יכולה לבדוק היא מותרת גם ללא בדיקה ועיין בית מאיר קפ"ז ובלחו"ש קפ"ד סק"א שדיקו מהרשב"א שמותרת גם ביום הוסת אמנם ברמב"ן ותוס' מבואר שאסורה ביום הוסת ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל דאם באמת מדרבנן יש חזקת וסת וכל ההיתר מכח הבדיקה ממילא כאן שהתירו ללא בדיקה בהכרח שלא הנהיגו כן את חזקת הוסת אבל אם נימא שאין חלות ההיתר מכח הבדיקה רק שיש כאן עוד חיוב בדיקה ממילא ודאי יתכן לחלק שהשאירו את חזקת הוסת אבל לא העמידו חיוב בדיקה במקום שאי אפשר

ה. עיין סד"ט סקי"ג שהביא מהתפארת למשה שאפילו שבעונת הוסת מותר חו"נ אבל לאחר הוסת כל זמן שלא בדקה אסורה והסד"ט חלק עליו ועיין ח' חת"ס סקי"ח על השו"ע שביאר שבעונת הוסת כל זמן שלא הרגישה תולים שתראה אחרי זה ולכן עכשיו אין איסור חו"נ אבל לאחר הוסת שיש חשש שראתה ממילא אסורה לגמרי והנה זה ודאי שסתימת כל הראשונים לא כך וכן עיין רמב"ן פ"ה הי"ח שכתב עבר הוסת ולא בדקה אסורה לשמש עד שתבדוק הרי מפורש שלא אסר אלא לשמש והנה כל סברת החת"ס שיכת רק אם באמת יש חשש ראיה והדין בדיקה להחזיק שלא ראתה אבל אם נימא שזה רק חובת בדיקה כמו שהיה ביום הוסת א"כ וודאי שאין מקום לזה והנה אם נימא שכל יום הוסת תמיד יש חשש גם שמא ראתה קודם וזה מחיב בדיקה א"כ בהכרח שלא כמותו ויש לדון שהדין שהמחמיר תבוא עליו ברכה של יום הוסת בחו"נ לא שיך אחר הוסת דשם זה מצד שמא יבוא עליה וכמבואר בט"ז אבל כאן הרי יכול לבוא עליה על ידי בדיקה ואין סיבה להחמיר ובפרט אם זה הנהגה טובה שכאן זה לא שייך

ו. האחרונים דנו האם וסת שאינו קבוע צריך בדיקה והב"י סוף סימן קפ"ד נקט שלא צריכה בדיקה וכן דייק הפרד"ר מהט"ז קפ"ט סקל"ח אמנם הב"ח שם סל"ב ובקו"א סקפ"ד והפרישה קפ"ט ס"ה וכן הגר"ז קפ"ד כ"ח ועוד אחרונים נקטו שצריכה בדיקה וכן משמע קצת בראשונים שלא חילקו כלל בדבר זה בין קבוע לאינו קבוע האם צריכה בדיקה ועיין מקש"ז י"ב שהוכיח מהרא"ש שצריכה בדיקה והנה עיין סימן קצ"ו שחרשת ושוטה פקחות מתקנות אותה ואם לא קבעה וסת בודקות אותה ביום ל' ועיין פרישה שמה שלא כתוב וסת החודש והפלגה מצד שלזה לא צריכות לבדוק אותה ומבואר שאין דין בדיקה וצ"ל דזה סברא שכאן שזה טירחא שאחרים יבדקו אותה הקילו וזה מקור שיש יותר בקלות לותר על בדיקה בוסת שאינו קבוע

והנה בעבר הוסת מוסכם בראשונים שלא צריכה בדיקה ועיין פרד"ר שאם הדין בדיקה מצד שאיבדה את חזקת טהרתה ולכן צריכה להחזיק עצמה בטהרה יש לדון שוסת שאינו קבוע זה לא סיבה אבל לדעת הרמב"ן שבאמת זה חובת בדיקה כיון שלא בדקה בעונת הוסת למה שבוסת שאינו קבוע זה יהיה אחרת וצ"ל שכיון שיסוד הדין בדיקה להחזיקה כטמאה עד שתבדוק לא שייך גדר זה בוסת שאינו קבוע וצ"ע

## בדין עקירת הוסת בעבר הוסת ולא בדקה

ו] יש לעיין בעבר הוסת ולא בדקה ובדקה אחרי זה ומצאה טהור האם עקרה את הוסת ועיין חוו"ד סק"י שגם לדעת הרמב"ם שעבר הוסת מותרת זה מצד שלא הרגישה וכל הנידון הוא ביחס לראיה ללא הרגשה אבל באמת חוששים שראתה רק כיון שזה ללא הרגשה מתירים אותה אבל לגבי עקירת הוסת עדין חוששים שראתה ודבריו צ"ע שהרי מפורש בגמ' שגם לגבי טהרות היא טהורה והרי מקור מקומו טמא וזה נידון דאוריתא אמנם עדין יש לדון מסברא שעד כמה שיש חזקת הוסת אנו אומרים שהיא ראתה רק שדין הוסת הוא לא סיבה לאסור אמנם יתכן שבאמת כיון שחזקת הוסת הוא לא כל כך חזק סומכים על מה שלא הרגישה ולא ראתה כהרגלה שבאמת לא ראתה ועיין תהלה לדוד שהביא מלשון הראב"ד בבעלי הנפש ס"א הי"א ובריש ס"ב שכתב שזה נעקר על ידי בדיקה ביום הוסת ומשמע שכל שלא בדקה אפילו שניתרת על ידי בדיקה לאחר הוסת אבל הוסת לא נעקר וצ"ב האם בהפלגה ימנו הפלגה מיום זה או שזה רק סברא שהחזקה על גורם הראיה לא נעקר אמנם ע"ש שהביא מהד"ח שנקט שגם ללא בדיקה ביום הוסת זה נעקר דכן הוא סתימת הראשונים

אמנם יש לדון האם העקירה רק על ידי שבודקת לאחר הוסת ומצאה טהורה או גם שגם ללא בדיקה זה נעקר ונפק"מ בבדקה ומצאה טמאה מה דינה והנה השאלה מתחלקת לשנים א. במצאה דם שיתכן שזה כבר מיום הוסת דבזה יש מקום יותר לומר שנתלה שזה מיום הוסת וממילא לא נעקר הוסת וזה גם במקום שבדקה בעונת הוסת באמצע העונה וכן לדעת הרמב"ם שבעבר הוסת לא צריך בדיקה ב. ברחצה באותו מקום כך שהדם שמוצאת זה ודאי לא מיום הוסת ולדעת הרמב"ם שאין דין בדיקה כה"ג ודאי שזה נעקר שהרי מצד יום הוסת דנים שזה נעקר וכנ"ל אמנם לדעת שאר הראשונים שצריך בדיקה כדי לטהרה דהינו שדנים אותה בגדר ספק ראתה וזה מתברר על ידי הדין בדיקה ויש לדון האם במצאה טמאה ממילא היא עדין בספק ראתה או שמצד דין הוסת כיון שלא הרגישה אנו תולים שלא ראתה רק יש חיוב בדיקה נוסף שמעמידה בספק זה רק לגבי טהרתה וטומאתה אבל לא לגבי עקירת הוסת

והנה מבואר בגמ' ט"ז. שבדקה ומצאה טמאה היא טמאה למפרע וביאר הנוב"י שזה דין דאוריתא דעד כמה שמצאה דם מצד חזקת הוסת תולים שזה היה בזמן הוסת וזה סברא גם לדעת הרמב"ם שלא צריכה בדיקה לאחר הוסת אמנם זה רק שייך אם לא רחצה ולא עבר הרבה זמן דיתכן שזה מזמן הוסת אמנם ברחצה שזה ודאי לא מיום הוסת אין מקור מהגמ' לאסור אמנם בעיקר דבריו ברמב"ם מפורש שגם במצאה טמאה היא טמאה למפרע רק לטהרות אבל לגבי מנינה או בעלה כתב שהיא טהורה דהינו שגם אם יתכן שהדם היה למפרע, אמנם עדין יתכן שכל זה לשיטתו שאין דין בדיקה אחרי אבל לראשונים שיש דין בדיקה אחרי ממילא כל שלא בדקה ומצאה דם תולים שזה היה למפרע

והנה עיין גמ' ט"ז. שאשה שלא בדקה ביום הוסת ובדקה אחרי ומצאה טמאה חוששת לוסתה וחוששת לראיתה ומבואר שחוששת שזה היה ביום הוסת וללשון הראשון הגמ' אומרת שזה רק אם וסתות דאוריתא וללשון השני זה גם אם וסתות דרבנן וברש"י מבואר שנידון הגמ' לגבי טהרות האם זה טמא למפרע ולפ"ז גם אם וסתות דרבנן אבל זה מטמא למפרע וכן נקט הרמב"ם שרק לגבי זה הוא מטמא למפרע אמנם תוס' נקטו שלשני הלשונות לגבי טהרות זה מטמא למפרע ובהכרח שנידון הגמ' לגבי מקולקלת למנינה ועיין רעק"א בגליון שנקט שללשון השני גם אם וסתות דרבנן בכל אופן היא מקולקלת למנינה ובפשוטו לפ"ז ודאי שיש מקום לדון שזה גם לגבי וסתות ואינו מוכרח דיתכן שרק לגבי ראיה שזה נידון דאוריתא אמנם החזו"א הוכיח מתוס' שהדין מקולקלת למנינה זה רק אם וסתות דאוריתא אבל אם דרבנן א"כ בהכרח שזה רק לגבי טהרות ע"ש ולדבריו כ"ש שלגבי וסתות לא דנים שהיא טמאה למפרע ועיין ח' הר"ן ט. ובהגהות מימוני שנקטו שהדין בדיקה לבעלה לאחר הוסת זה מצד הדין בדקה ומצאה טמאה טמאה למפרע דהינו שכל שלא ביררה שלא ראתה היא בחזקת ספק ראתה ועיין תהילה לדוד שהביא מלשון הרמב"ן שכתב שהוסת נעקר על ידי בדיקה ומשמע שמועיל בדיקה אפילו אחרי אבל צריך בדיקה ואם תבדוק ומצאה טמא לא נעקר הוסת ויש לבאר שלמד את הגמ' כרעק"א וכן נקטו בפרדס רימונים ותהלה לדוד ודברי חיים סימן ע"ח והנה העולה מהנ"ל שלדעת הראב"ד ודאי שלא נעקר וסתה ולדעת הרמב"ן גם לא נעקר ובדעת תוס' לרעק"א יש מקום לדון שלא נעקר ולחזו"א ודאי שזה נעקר [וכן הוא דעת הרמב"ם בביאור הגמ'] וכמדומה שראוי להחמיר בזה אמנם כיון שזה מילתא דרבנן ומשמעות תוס' כחזו"א [וכן הוא ברמב"ם] לכן בשעת הדחק יש להקל בזה ומהגר"נ קושפיץ שמעתי להקל כחזו"א

## בדין עבר הוסת ולא בדקה ויש לה מכה ומצאה טמאה

ז] עיין סד"ט קפ"ז סקי"ד בתחילתו שנסתפק בעבר הוסת ולא בדקה שצריכה לבדוק ועכשיו נהיה לה מכה והנה ביש לה מכה ביום הוסת בזה מבואר שהקילו לה שלא צריכה לבדוק אמנם כאן הרי יש עליה חיוב בדיקה וממילא כל שלא תבדוק היא אסורה ולכאורא יסוד הנידון בגדר של הבדיקה שאם הגדר שבאמת בעבר הוסת היא בחזקת טהורה ורק יש חיוב בדיקה א"כ שלא יכולה לבדוק לא צריכה בדיקה והיא טהורה אמנם אם הגדר שנחשב שיש כאן צד ראיה ולכן צריך בדיקה לברר את טהרתה ממילא כה"ג שכבר חל עליה דין הוסת היא תהיה טמאה וכן מסתבר

## בדין ראתה בחודש א ב' ד'

ח] עיין פ"ת סקי"ח שהביא מהחוו"ד שאם ראתה פעמים בר"ח ופעם שלישית לא בדקה ופעם רביעית בדקה ונמצאת טמאה זה מצטרף לקביעות וסת אמנם הבית שלמה סימן כ"ד וכן החזו"א פ' סקט"ז חלקו על זה שכיון שהכרענו שהיא טהורה וחשיב עקירה לוסת ממילא אין כאן אחרי זה סיבה לקביעות וסת ולכאורא לראב"ד שיש דין רצופים כדי לקבוע כאן כיון שהקביעות מכח ראיה לא רצופה זה ודאי לא סיבה לקבוע ווסת

# סעיף י'

## בדין יוצא לדרך

א] מבואר בגמ' שיוצא לדרך צריך אדם לפקוד את אשתו אפילו אם זה סמוך לוסת ופשטות הגמ' שהכונה בתשמיש והוכיחו מזה הראשונים שוסתות דרבנן ודעת הראב"ד והרשב"א שהותר אפילו בשעת הוסת אמנם דעת הרא"ה וכן הביא הריטב"א בשבועות בשם הרמב"ן שלא הותר בשעת הוסת ופשטות השו"ע שלא חילק דס"ל שמותר אפילו שעת הוסת אמנם החוו"ד כתב שאין להקל בשעת הוסת ולפ"ז היום שלא רואה בשעה קבועה וכל היום נחשב שעת הוסת אין להקל בזה כלל אמנם דעת ר"ת שכונת חז"ל שצריך לפוקדה בדברי ריצוי ולפ"ז באמת אין כאן היתר מיוחד דהרי בשעת וסת אין איסור בזה אלא התחדש כאן חיוב של דיברי ריצוי וכתב הרמ"א שהמחמיר תבוא עליו ברכה ועיין ש"ך דגם אם בעלמא מחמירים חו"נ כאן אין להחמיר [ולכאורא למה שנתבאר לעיל ס"ב שהענין להחמיר חו"נ בתור הנהגה טובה ולא מצד שיש צד בהלכה שזה אסור א"ש שכאן לא ראוי לנהוג הנהגה זו]

והנה מתבאר מהש"ך שבכלל החיוב של ריצוי מונח גם חו"נ והנה מתבאר מכאן שאין חיוב רק של עונה אלא יש גם מושג של חיוב ריצוי שזה חיוב מעין חיוב עונה וכן מטו משמיה דהחזו"א שגם במקום שלא יכול לקים עונתו אבל יש חיוב של חו"נ ויתכן שלפעמים יש חיוב רק לזה מצד שמשתוקקת רק לזה והנה הפוסקים לא חילקו בין קבוע לאינו קבוע דהנידון איך לבאר את הגמ' ועד כמה שבגמ' הכונה על ריצוי ממילא גם באינו קבוע אין לנו מקור כלל לאסור אמנם מי שרוצה להחמיר מצד שחושש לאיסור דאוריתא בזה באינו קבוע יש להקל

והנה עיין תוה"ש שהביא דהמהרש"ל הקשה מה שיך לומר שהמחמיר תבוא עליו ברכה הרי זה חיוב עונה לאשתו כיון שהיא משתוקקת אמנם עיין חת"ס הובא פ"ת קפ"ה שדן לגבי בעל שרצה להחמיר דבר שלא חיב מעיקר הדין וכתב שעל דעת זה נישאת לו שיוכל לנהוג נהוגי פרישות ובגר"ז כתב שהכונה שירצה אותה שתמחול לו והמהרש"ל כתב שראוי שלא יצא לדרך כדי שלא יתחיב לה אמנם במקום שזה לא וסת אלא מחומרא כגון באו"ז ודאי דיש להקל וכן בעונה בינונית לגבי ל"א ובפרט בלילה מסתבר דיש להקל

ובנימוק"י ביאר שכונת הגמ' שאם עומד לצאת לדרך וצריכה לטבול ידחה את נסיעתו בעונה אחת אמנם אם נוסע לדבר מצוה הוא לא צריך וכתב הש"ך שכיון שרוב הראשונים לא ביארו כך אם יש לו צורך גדול יכול ליסוע ואין לו חיוב להתעכב

והנה בשיעור יוצא לדרך עיין פ"ת שכתב עיין באר היטב והוסיף שזה י"ב מיל ויש שהבינו שזה השיעור של יוצא לדרך אמנם המעין בתשובה מאהבה שזה הולך על הדין שלא יבעול מתי שיוצא לדרך אמנם לגבי החיוב פקידה כתב שזה ד' מיל ובהגהות יעב"ץ יבמות ס"ב כתב שזה אם יוצא לזמן שידלג על שיעור עונה או שיוצא למקום סכנה אמנם בפשוטו עד כמה שדרכו להיות תמיד אם אשתו ועכשיו יוצא לזמן שמרגישה איזה פרידה מסוימת אין מבחינת המרחק והן מבחינת שלא מצוי שלא נפגשים בכזה משך זמן חשיב יוצא לדרך

והנה סתם יוצא לדרך הוא ביום וסתימת הדברים שההיתר שחל הוא על הלילה דהינו שמדובר שעונת הוסת בלילה ואפילו שיכול לשמש ביום בהיתר אבל כיון שאין זה דרך הראויה ואין זה דרך העולם לכן ההיתר חל על הלילה ולא משמע שמדובר שיש עונת הוסת גם בלילה וגם ביום אמנם אם התחדש סיבת יציאה ביום בפשוטו חל עליו חיוב ביום כפי גדרי ההלכה ומבואר בגמ' שירמיהו אמו התעברה ביום והמג"א סימן ר"מ הביא מהמתנות כהונה שלמד מזה ליצא לדרך [אמנם היה מקום לומר דשם ברח מפני הסכנה ולא ידע כלל מתי יחזור]

והנה בעיקר הדין דמבואר בגמ' דלדבר מצוה לא חייב מצד שמא יטרד ויש לדון האם כה"ג גם אין את ההיתר של יום הוסת או שזה רק פטור מהחיוב והנה הב"י כתב שהרשב"א והראב"ד לא העתיקו כי זה לא נוגע לדין נדה ואם נימא שבאמת לא חל ההיתר א"כ זה נוגע ומבואר שנקט שודאי חל ההיתר רק שהוא לא חייב אמנם בבית לחם יהודה על השו"ע משמע לא כך

והנה הפוסקים דנו בבא מן הדרך ובליל טבילה ובליל חתונה אם זה בכלל ההיתר של יוצא לדרך והכריעו שאין לנו אלא מה שאמרו חז"ל ובפרט שכאן החכמ"א כתב שההיתר מצד שחששו שמא תזנה ובלבוש כתב כדי להציל את הבעל שלא יחטא בדרך אמנם הפוסקים כן דנו שבזמנים אלו יש חיוב עונה יותר מהרגיל ולכן הקילו בזה במקומות חומרא עיין מ"ב סימן תקנ"ד לגבי ליל ת"ב שיוצא בשבת שהתיר בבא מן הדרך וכן לגבי ליל טבילה לא מחמירים או"ז וכדו'

ועיין פ"ת סקכ"ב לגבי ליל טבילה שחל בעונת הוסת שבכל אופן תטבול כדי לקים חיובו בחו"נ ודברי ריצוי שזה גם מצוה וזה סיבה אפילו לטבול בליל שבת וכמבואר בש"ך לגבי כלה לנוהגים שלא לבעול בליל שבת וכן הוא מעיקר הדין ומביאים מהמהר"ם שיק שראוי שלא לטבול מצד שמא יבוא עליה וצ"ב מהיכי תיתי לגזור גזירות שלא הוזכרו בחז"ל אמנם במקום שיש חשש של הרהורי עבירה והוז"ל ודאי ראוי לדחות הטבילה ולכן רגילים להורות שאם אין סיבה מיוחדת שעדיף לא לטבול אם לא יכולים לקים המצוה אמנם באשה שיש לה בעיה רפואית שזה נידון של זמן ארוך בזה ודאי צריכה לטבול אפילו בשביל קירבות

# סעיף י"א

## פרטי הדין שצריך לשואלה

א] מבואר בשו"ע שאשה שיש לה וסת והגיע שעת וסתה אסור לבוא עליה עד שישאלנה ואם עבר זמן שיכלה להספיק ולטבול מאז יום הוסת לא צריך לשאול אותה דזה נחשב שספק אם היא ראתה וגם אם היא ראתה אולי היא הספיקה לטבול והנה היום שצריך תמיד **חמש** ימים ועוד שבע מסתבר שצריך שיעבור מיום הוסת י"ב יום ומסתבר שאשה שתמיד רואה ששה ימים צריך לחכות שלש עשרה יום וגם אשה שאין לה וסת אבל כל שעבר עונה בינונית נחשב שהגיע יום הוסת וצריך לחוש שראתה וצריכה לומר לו שהיא טהורה ובפשוטו גם אם יודע שמשך היום היא **בדקה** אבל כיון שעדין יש חשש ראיה עד סוף היום ממילא צריך לשמוע ממנה שלא ראתה שהדין לשאול לא רק מצד שמא לא בדקה אלא מצד שמא ראתה וכמו לגבי ודאי טמאה לדעת שטבלה

ויש לדון באשה שיש לה **ימי המבוכה** בצורה שלא קבעה וסת או אם אין כזה קביעות האם נימא אבל הוחזקה לראות באחד מימים אלו וממילא כל שזה עבר הוא ודאי חייב לשאול אותה דיתכן שרק ביחס לתקנת וסתות כאן אין התקנה של יום מסוים אבל וודאי שהחשש קיים ובפשוטו כל שזה לא חלות וסת אין דין לשאול

ועיין חוו"ד שלא מועיל מה שבאה אצלו אלא צריך שתגיד לו ודייק דבר זה מלשון הגמ' שגם בערה כתוב שצריך שתאמר לו והנה לכאורא בכל דיני התורה כה"ג זה עצמו שמוכנה שינהג עימה בהיתר זה ראיה שהיא מותרת מצד שהיתה חיבת לומר לו וכמו שאדם לא צריך לשאול כל דבר בבית האם זה מותר או אסור ובהכרח שכאן היה חומרא מיוחדת שלא סמכו על סתמא מזה שלא אומרת אלא חוששים שיצרה תקפה וצריך שתאמר מפורש שזה דבר שודאי לא תעשה והנה החוו"ד בסימן קפ"ה כתב שגם בהיתה טמאה ובאה ושוכבת אצלו לא מועיל שבאה ושוכבת אצלו דהינו שודאי דבעלמא כה"ג זה כמו שאומרת שהיא מותרת וכמו שמביאה לו משהו לאכול אמנם כאן יש חומרא מיוחדת וכנ"ל ועיין לחו"ש שדן שבמקום שיודע שהכינה את עצמה ללכת לטבול שבזה יש חזקה שודאי טבלה שבזה לא צריכה שתאמר לו ולכאורא אין שום ראיה מהחוו"ד שהוא לא דיבר בכזה מקרה שיש הסתברות מצד עצמו שטבלה אמנם אין הדבר מוכרח דעד כמה שכאן רבנן לא סמכו גם על מה שלא אומרת יתכן שרצו ידיעה גמורה אמנם לכאורא אם סיכמו על רמז מסוים זה כמו שהיא אמרה לו מפורש

והנה בוסת שאינו קבוע מבואר שבעבר הוסת לא צריך לשואלה ועיין פרדס רימונים שהכונה שכאן יכול לסמוך על מה שלא אומרת לו כלום ואין כאן החומר המיוחד שצריכה לומר לו מפורש אבל ודאי שכמו שביום הוסת צריכה בדיקה דיש חשש ראיה כך לאחר הוסת הוא צריך לדעת שלא היה ראיה וצ"ע קצת סתימת לשונות הפוסקים

# סעיף י"ב

## בדין יש לה וסת קפיצות או וסת הגוף

א] מבואר בגמ' שאשה שאין לה וסת מותרת לבעלה ולא צריך לשואלה עד שלושים יום שזה עונה בינונית שאז זה כמו אשה שיש לה וסת שצריך לשואלה ומבואר בגמ' שאם יש לה קביעות מורכב של קפיצה אם ימים בכן אופן מותרת מצד שאולי לא קפצה ועיין פרי דעה שהקשה שלכאורא זה מדין ס"ס אולי לא קפצה ואולי לא ראתה והקשה שהרי במקום ס"ס צריך לברר וביאר שכאן זה מצד שמהיכי תיתי שתקפוץ וזה מוכרח בגמ' שהרי גם למ"ד וסתות דאוריתא היא מותרת ועיין רעק"א שחידש שאם יש לה וסת המורכב לקפיצה קודם ל' יום ועבר מאז זמן שיכלה להספיק לטבול תולים שהספיקה לטבול וצ"ב סברתו הרי כמו שתמיד לא אומרים אולי ראתה ביום כ' למה כאן אומרים שאולי קפצה וראתה

והנה הב"י הביא מהרמב"ן שגם בוסת הגוף מורכב לימים אסורה בעונה בינונית והש"ך הבין שכוונתו כמו פיהוק ותמה שא"כ ודאי יש כאן הסברא שהיא ודאי ראתה ואין לה סיבה לחוש לעונה בינונית שהיא ודאי תראה באותו יום שקבעה ועיין תוה"ש והכו"פ שכתבו שכונת השו"ע כגון אכילת שום אבל אין הכונה לפיהוק ובחוו"ד כתב לחדש שאם פיהקה פעמים בר"ח וראתה ופעם ג' לא פיהקה ולא ראתה וכן בשאר ימי החודש פיהקה ולא ראתה ואחרי זה פיהקה בר"ח וראתה כה"ג הוחזקה שאם תפהק בר"ח היא רואה אבל לא הוחזקה שתפהק בר"ח ולכן כה"ג צריכה לחוש לעונה בינונית עכ"ד והנה בדבריו מבואר חידוש שיש קביעות שאם תפהק תראה אמנם הגר"ז חלק על זה עוד מבואר בדבריו שרק בפיהקה משך השבוע ולא ראתה קובעים כזה וסת דאל"כ תולים שזה וסת הפיהוק לבד והנה בדבריו מבואר שקביעת כזו לא חסר ברצופים אמנם לגבי קפיצות מפורש בראב"ד שחסר ברצופים ובפשוטו כל שכן כאן שחסר ברציפות של הוסת ודבר זה יבואר אי"ה בסוגיא דקביעות ווסת

כ"ט סיון פ"ב

שיעור מספר 5

# סימן קפ"ט [סעיפים ג' – ח'] - וסתות ד

# סעיף ג'

## בדין ווסת השעות

א] מבואר בשו"ע שאם קבעה וסת לשעות אסורה אותה שעה ובסד"ט העתיקו החכמת אדם כלל קי"ב הבינו שהכוונה שאם ראתה ג"פ שלא ביום שוה וזה היה באותה שעה שכה"ג אסורה כל אותה שעה בכל יום ואם פעם אחת ראתה בשעה אחרת נעקר וסת זה והנה לפ"ז הראב"ד בא לחדש כאן וסת לחומרא אמנם הדבר תמוה דבלשונו מפורש שבא לומר קולא והחוו"ד והפרד"ר והחזו"א ביארו שהתחדש כאן קולא דלא אסורה כל עונת הוסת אלא רק באותה שעה וביאר הראב"ד דבאמת גם לר"י עיקר הוסת זה השעה רק תמיד חוששים שהראיה תגיע ביום הוסת ללא השעה אבל כל שהשעה קבועה והוסת אינו קבוע בזה יש יותר מקום שלא לחוש שתראה שלא בשעה שקבעה והנה הראב"ד למד דבר זה מדימת עירך וביארו האחרונים שטבילה זה כמו קפיצות שזה וסת שאינו קבוע ובאמת זה לא ברור שזה דימת עירך וא"כ מספק היה צריך לאסור ורק מחמת שלא היתה רואה אלא בשעה מסוימת לאחר שבאה לעיר לכן היתה לפני זה מותרת ומשמעות הדברים שזה היה שעה מסוימת בלילה ויתכן שהכונה מספר שעות לאחר הטבילה וזה גם בכלל חידוש הראב"ד ועיין חוו"ד סקכ"ב

והנה מבואר כאן בביאור החוו"ד ששיך שיהיה קביעות של גורם משותף לכמה ראיות ועיין הפלאה שהקשה שא"כ ראתה ג"פ בהפלגות לא שוות וזה תמיד היה בר"ח כגון כגון ניסן אייר תמוז נימא שקבעה שהיא לא רואה רק בר"ח אמנם בפשוטו הכונה שיש כאן הגבלה בקביעות שלא רואה בעונה אלא בשעה זו וזה רק שיך בשעה שזה דבר שקים בכל וסת ולא בדברים אחרים

והנה כתב השו"ע שזה נעקר בפעם אחת וביאר החוו"ד שהכונה שאם לא ראתה באותה שעה נעקר יום הוסת כיון שהרי זה וסת שאינו קבוע ויתכן שבאמת אם תראה באותו יום בשעה אחרת או ביום אחר בשעה אחרת שיהיה לה דין בדיקה דוקא בשעת הוסת וכן אם תחזור ותראה לאחר זה באותה שעה לא תהיה אסורה רק באותה שעה ואולי גם וסת זה נעקר בפעם אחת וצ"ע

ועיין לחו"ש סק"ח שכתב שאם ראתה כמה פעמים באותה שעה ובשני פעמים האחרות ראתה באותו יום ובפעם הג' שזה היה גם באותו יום אבל ראתה בשעה אחרת שלא תקבע לעונה שראתה בג"פ האחרונות שכיון שקבעה לשעות ממילא כשלא ראתה בפעם אחרונה באותה שעה נעקר הקביעות הקודמת ממילא עכשיו זה לא מצטרף לקביעות וסת והנה לכאורא אם הגדר של השעה שזה הגבלה בוסת א"כ עד כמה שלר' יהודה חוששים שהראיה תגיע ללא ההגבלה א"כ כאן שזה הגיע ללא ההגבלה הדבר חידוש לומר שאין כאן קביעות ווסת

והנה עיין לעיל סימן קפ"ד שהש"ך חידש שהיום שרואה בשעה לא קבועה כל היום זה שעת הוסת ואסורה גם עונה קודם ושמעתי מהגר"נ קופשיץ לדון שאשה שרואה תמיד ביום ולא בלילה שכה"ג זה לא גרע מוסת השעות שכל שלא קבעה ליום קבוע חוששת רק לשעתה וא"כ כאן חוששת רק ליום אמנם הנה כל סברת הש"ך ששיך לאסור עונה קודם אפילו שזה גורם ראיה אחר זה לא שייך לראב"ד שכל סברתו מצד שיסוד החשש שתראה מצד גורם היום ללא השעה וכאן שהשעה קבועה לא חוששים אבל לש"ך הרי זה הרחקה שתראה בגורם ראיה אחר ועוד דלמבואר באו"ז שהאיסור מצד הרחקה שהם נהגו שמא יקדים וסתה א"כ הראב"ד זה מעיקר הדין אבל ודאי גם כאן בוסת השעה יש מקום לחוש שיקדים וסתה וצ"ע

# סעיף ה' – סעיף ז'

## בפרטי וסת החודש בדילוג

א] נחלקו הראשונים האם יש מושג של קביעות וסת החודש אמנם להלכה קי"ל שיש כזה קביעות ודעת הרא"ה שזה מנין ימים מהמולד אמנם קי"ל שזה לפי התאריך בחודש ומבואר בפוסקים שגם בראתה עוד פעמים באמצע החדש זה לא מפריע לקביעות וסת כיון שזה באותו תאריך שהוא הקובע

ונתחדש בגמ' עוד שיש ווסת הדילוג דהינו שלא רואה באותו תאריך אבל רואה כל פעם תאריך יותר מאוחר כגון ראתה ט"ו ט"ז י"ז י"ח או שראתה י"ח י"ז ט"ז ט"ו דבזה לכו"ע קבעה וסת וחודש הבא היא אסורה רק בי"ט ונחלקו רב ושמואל בכמה פעמים קובעת דעת רב דמספיק ג"פ דהינו ט"ו ניסן ט"ז אייר י"ז סיון אמנם שמואל ס"ל שצריך ד' ראיות ומבואר בגמ' שגם לרב זה דוקא אם ראית ט"ו לא היתה שיכת לוסת אחר אבל אם היה לה קביעות לראות לט"ו ואחרי זה ראתה ט"ז י"ז בזה ודאי לא קבעה וסת לדילוג אמנם אם ראתה אחרי זה ט"ז י"ז י"ח גם לשמואל קבעה ווסת דהינו שנחלקו האם הראיה הראשונה שבה לא רואים דילוג יכולה בכל אופן להחשב חלק מהוסת ושיש כאן ג' ראיות שמגיעים מחמת גורם אחד והנה בפשוטו לרב ודאי שהראיה הראשונה צריכה להיות באותה עונה אמנם לשמואל או לרב בראיה הראשונה שהיא חלק מקביעות וסת בזה ודאי שזה יכול להיות גם בעונה אחרת שזה לא חלק מהקביעות אלא רק היכי תימצי שהיא מדלגת

והנה בעיקר הדין וסת הדילוג אפשר לבאר שהכוונה שתראה תאריך אחרי שראתה פעם קודמת ולפ"ז אם לא תראה בי"ט ותראה בכ' תאסר בכ"א אמנם יתכן שנקבע לה תאריך ראיה וגם לא תראה בי"ט אלא תראה בכ' בכל אופן כבר נקבע לה שרואה בי"ט וחודש אחרי זה בכ' וממילא העקירה שלא רואה י"ט אב כ' אלול כ"א תשרי ועיין חוו"ד סק"ה שהביא מהראב"ד שגם אם לא ראתה בי"ט אלא בתאריך אחר מוקדם או מאוחר בכל אופן חודש אחר תהיה אסורה בכ' דהינו שכבר נקבע מראש מה הם תאריכי הראיה שזה סיבת ראיה אצלה

ויש להסתפק אם קבעה וסת ואחרי זה נהיתה מעוברת מה דינה לאחר ימי העיבור האם חוזרת לפי תאריכים של חשבון אם היתה רואה כדרכה או שכה"ג ודאי הפסיק כל המערכת וממילא זה ימשיך אחרי העיבור וההנקה לפי החודש שהיה צריך להיות

ועיין פרי דעה בפתיחה ח"ח שנסתפק בעקרה הווסת האם יש בזה דין חזרה הוסת למקומה ואם יש נסתפק האם זה מתי שתחזור לראות באותו תאריך שהיתה צריכה לראות אם היה קבוע לה וסת או שחזרה לראות בי"ט שזה היה צריך להיות אם הוסת היה נקבע וכתב שכן עיקר ולכאורא בזה תלוי ספק הנ"ל

והנה צ"ב למה צריך להחמיר כרב ושמואל ולא נימא ספק דרבנן לקולא ועיין כו"פ סק"י דזה נחשב חסרון ידיעה ולדבריו כל מחלוקת ראשונים הוי חסרון ידיעה וצריך להחמיר וכן הוא בתוה"ש כללי ס"ס אמנם מקובל לא כך ובפרד"ר בפתיחה וסת ה' ו' ובלחו"ש סקט"ו כתב שכל צד יש בו קולא וחומרא דאם קבעה וסת יש חומרא שזה אוסר אותה ג"פ אמנם יש קולא שלא צריכה לחוש לווסתות אחרות ולפ"ז כל מתי שיש ספק האם קבעה וסת לא יהיה בזה דין ספק לקולא אמנם הרז"ה בדין ראיה שלא יודעת מתי היתה כתב להקל וכן לגבי הדין שאין אשה קובעת וסת בימי זיבה כתבו הראשונים שספק דרבנן להקל וצ"ע בזה

והנה יש לעיין האם יש בזה ההלכה של מעין פתוח ובפשוטו כיון שזה ווסת לא רגיל אין בזה החומר של מעין פתוח וצ"ע

והנה עיין הפלאה שנסתפק בסוף החודש האם זה ממשיך לחודש הבא או שנגמר הוסת ומעידים בשם החזו"א שהורה שבטל הוסת אמנם בפרי דעה בפתיחה ח"ח נקט שזה ממשיך בחודש הבא וכן משמעות לשון רש"י והרמב"ן שכתבו שזה ממשיך לעולם ומשמע שגם בחודש אחר

ומבואר בשו"ע שזה לא דוקא בדילוג של יום אחד אלא ה"ה בדילוג של שני ימים ולכאורא גם בדילוג של יותר שלשון השו"ע שוה ואינו שוה ועיין פרד"ר שהסתפק האם יש מושג שבתחילה זה מדלג יום ואחרי זה יומים ואחרי זה שלש וכו'

## בפרטי וסת הפלגה בדילוג

ב] מבואר בראשונים שגם בהפלגה יש מושג של דילוג כגון שראתה ל' ל"א ל"ב ל"ג ועיין ש"ך קפ"ט סק"ט שהביא מהראב"ד שה"ה אם זה וסת המתקצר כגון ל"ג ל"ב ל"א וכן פסק הגר"ז ובפליתי כתב שכיון שוסת זה ודאי יגמר שהרי הוא מנגד לטבע לכן אין כזה וסת ואין זה דומה לחודש שגם אם נימא שזה נגמר דשם זה חסרון צדדי אבל כאן זה מצד טבע גופה אמנם בפשוטו אין לנו אלא דברי הראשונים והנה נחלקו האחרונים כמה ראיות צריך בזה דעת הש"ך ט"ז והגר"א שזה תלוי במחלוקת רב ושמואל ולרב מספיק ד' ראיות שזה ג' הפלגות ולשמואל צריך ה' ראיות שזה ד' הפלגות ובלחו"ש והחזו"א דיקו מהראב"ד שכאן לכו"ע מספיק ד' ראיות שזה ג' הפלגות וכן הביא הפרד"ר מעוד ראשונים וצ"ב הסברא לחלק והחזו"א והרש"ש דיקו מתוס' וכן הוא בתוס"ר שכאן לכו"ע צריך חמש ראיות ולכאורא הסברא שכאן רב מודה שדוקא שם שבאמת החודש הראשון הגיע בתאריך זה בגלל גורם הראיה שזה חלק מהמחזור לכן זה מצטרף לקביעות וסת אבל כל זה בתאריך ששיך לדון שהתאריך גורם כי יש בו משהו מיוחד אבל כאן יסוד הקביעות שרואה יום אחרי הקודם א"כ ההפלגה הראשונה היא ודאי לא חלק מהקביעות ורק נצרכת לקביעות ובזה אין מקור שזה יכול להצטרף לקביעות וסת

אמנם באמת יש לדון מה הדין בהיתה צריכה לראות בל"ג ולא ראתה אלא בל"ד מתי תהיה אסורה פעם הבאה ויתכן לומר שתהיה אסורה בל"ד שנקבע לה סדר ראיות דהינו שזה בדיוק כמו בוסת החודש כמבואר בראב"ד ויתכן לומר שהקביעות שרואה פעם אחרי הקודמת וממילא תהיה אסורה בל"ה ויתכן שתהיה אסורה בל"ג דזה נחשב שלא הגיע יום הראיה וממילא נשאר אצלה הסיבה לראות בל"ג ואין זה דומה לחודש שהתאריך הגיע רק שהראיה לא הגיע אמנם יתכן שגם כאן יום ההפלגה זה הגורם ומה שלא ראתה זה נחשב שזה הגיע וממילא עכשיו הגוף מעמיד עצמו לראיה של ל"ד ויש שחילקו בין אם ראתה קודם שבזה יש יותר מקום לחוש שזה נחשב שלא הגיע יום הראיה [אמנם אם המשיכה עד ל"ג ודאי חוששים שזה תוספת דמים] וממילא פעם הבאה תהיה אסורה ביום שהיתה צריכה לראות דהינו בל"ג אבל לא בהרחיקה ראיתה והנה לכאורא יסוד החזו"א לחלק ביניהם הוא מצד שכאן זה גדר שרואה יום אחרי הקודם ולא שנקבע תאריכים אלא שצ"ב מהיכי תיתי לחלק ביניהם וצ"ע בכל זה [ובעיקר הנידון בפרד"ר שפ"ח י' נקט שזה תלוי במהרש"ל ובט"ז האם בהפלגה שלא ראתה מונים ממתי שהיתה צריכה לראות דהינו שלט"ז דנים שכאילו ראתה בל"ג ומונים מזה ל"ד ולמהרש"ל נחשב שלא היה הראיה וממילא תאסר בל"ג ובבדי השלחן הביא מהמקור חיים שחוששת לל"ד ובשם הגר"י ברטלר ראיתי שנקט שחוששת לל"ג]

והנה לראשונים דלרב מספיק ד' הפלגות אמנם מבואר בגמ' שאם ההפלגה הראשונה היתה של קביעות אחרת זה לא מצטרף וכגון שהיה לה קביעות לכ' וראתה אחרי זה כ"א כ"ב זה לא מצטרף אמנם אם ראתה כ"ג יש כאן קביעות והנה אם היה לה קביעות לט"ו וראתה כ' כ"א כ"ב בפשוטו לרב תקבע וסת אמנם עיין סד"ט סקל"ג וכן הפרד"ר בפתיחה סק"ד עמוד י"ג בד"ה אמנם דיק מהש"ך סקי"ח מ"ב ס"ח שלא קבעה וסת שרק בכ' אפילו שזה קביעות אחרת אבל זה שיך לסדר הדילוג אבל כל שתחילת הראיה היתה של ראיה שלא קשורה לסדר כלל בזה זה לא מצטרף דהינו שגם הראיה הראשונה של הד' צריכה להיות חלק מהסדר וכל שהיא שיכת לקביעות אחרת זה לא מצטרף וצ"ע בכל זה

# סעיף ח'

## בדין ווסת דילוג החוזר

א] עיין ראשונים שהביאו מר"ח שביאר שמחלוקת רב ושמואל כגון שראתה ג"פ בדילוגים דלרב קבעה וסת ולשמואל צריכה עשר ראיות דהינו שהראיה הראשונה היא לא מהמנין והרשב"א כתב שלשמואל צריך י"ב ראיות דהיינו שכל פעם צריך ד' ראיות דהינו ששלשה מהם זה דילוג והנה בפשוטו לר"ח על ידי דילוג של פעם אחת לא תקבע וסת ויתכן מצד שזה סוג דבר שודאי לא יתכן שימשיך לעולם שזה יהיה הפלגה מדאי גדולה או שס"ל שכיון שהדרך שזה חוזר לעצמו א"כ חסר בראית הוסת והנה בפשוטו משמע שנקט שרק בג' ראיות זה דילוג אבל אם יהיה ט"ו ט"ז ט"ו ט"ז ט"ו ט"ז בזה לא תקבע לדילוג שצריך לראות מחזור של ג"פ וכן מבואר בש"ך סק"כ שכתב שמהב"ח שכתב שדין השו"ע גם בפעמים זה בהכרח מצד סירוג ולא מצד דילוג אמנם בתוה"ש מבואר לא כך שביאר השו"ע מצד דילוג ובכל אופן כתב שזה גם בפעמיים וצ"ל לדבריו שהחידוש בגמ' שיתכן גם ג' פעמים

והנה השו"ע כאן העתיק את זה והקשה הפרישה למה השו"ע לא כתב עשר ראיות לשמואל ועיין ש"ך שכתב שלדידן שאין זה הביאור בגמ' באמת גם כה"ג יש קביעות לכו"ע מצד דילוג ועיין פרי דעה סק"ל שכתב שזה לשיטתם דהפרישה נקט שגם וסת הסירוג לשמואל זה בד' ראיות אמנם הש"ך נקט שלכו"ע זה בג' וא"ש שכאן זה לכו"ע והנה בפשוטו אם זה יהיה עשר ראיות בזה לכו"ע זה יהיה דילוג שעדיף לומר שזה וסת אחד ולא כמה וסתות והנה בפשוטו יש בזה כמה נפק"מ א. כדי לעקור האם צריך עקירה נפרדת על כל תאריך או כל שלא ראתה ג"פ בראיות האחרונות נעקר הוסת וכן בלא ראתה תאריך אחד ג"פ אבל שאר התאריכים ראתה בזה אם זה ג' קביעויות א"כ עקרה וסת זה אבל אם זה קביעות אחת לא נעקר כלום ובאמת קצת צ"ב מה שענה הש"ך שהשו"ע לא כתב עשר כי לכו"ע קבעה וסת הרי יש כאן שני סוגי וסתות שונים ויש בזה כמה נפק"מ

העולה מהנ"ל דדעת הש"ך שהטור והשו"ע רק העתיקו מדין וסת הסירוג וכן הוא בראב"ד אמנם בפשוטו הרשב"א שכתב שדין הר"ח נכון משמע שזה מדין דילוג וכן הוא בגר"א ולפ"ז במקום שראתה בצורה שמועיל לדילוג יהיה קביעות של דילוג וכנפק"מ הנ"ל ובפשוטו קי"ל כש"ך שרק בג' ראיות יש מושג של דילוג אמנם יש כאן חידוש שגם לדידן שיש דילוג השוה ללא שחוזר על עצמו אבל בדילוג שחוזר צריך ג' ראיות וצ"ע

ועיין חידושי הפלאה שיש עוד נפק"מ בדין דילוג שאם מצד סירוג זה לא שייך בהפלגה שרק בחודש שזה יכול להגיע פעם בג"ח אבל הפלגה הרי זה לא יכול להגיע ללא שהיה ראיה אחרת ולא שייך לומר שפעם בג' ראיות רואה שלושים יום ועיין תוה"ש סק"ח שנקט שיש דילוג החוזר בהפלגה וזה לשיטתו שקי"ל שזה דילוג ולא בתור סירוג

והנה בפשוטו מהא דהשו"ע העתיק סירוג רק בכה"ג שיש כאן ג' קביעויות משמע שלא שייך לקבוע שרואה פעם בג' חדשים בא' וביניהם רואה ללא קביעות אלא רק אם שי כאן ג' קביעויות זה קובע וסת וכן משמע בחוו"ד סקי"א וסק,ד שלא מצא אופן של סירוג שזה לא הפלגה רק בראיה שאחרי הסירוג ובהכרח שבזה ראיה באמצע מבטלת הסירוג ודבר זה מוכרח דאל"כ כל אשה יכולה למצוא שפעם בכמה חודשים יש תאריך שוה וצ"ב עומק הסברא בזה

] הראב"ד חידש שיש ווסת הסירוג דהינו שר"ח אחד רואה ור"ח אחד לא רואה ולמד מהדין של שור ונגח שור ולא נגח וכו' ודעת הש"ך שכאן לכו"ע מספיק ג' ר"ח דכאן זה קביעות לר"ח אם הגבלה שזה לא כל ר"ח ועיין חוו"ד שנקט שהכונה שחל כאן קביעות לתאריכים אלו ולכן אם לא ראתה ר"ח אחד אסורה רק לאחר שני ר"ח אמנם הפרד"ר דן שהגדר שהר"ח הוא לא סיבה לראיה לאחר ר"ח אלא לאחר מילוי של שני ר"ח ולכן אם לא ראתה ר"ח אחד אסורה בר"ח אחרי זה אמנם בפשוטו מקובל כחוו"ד

]מבואר בשו"ע שאם ראתה ר"ח ניסן סיון לא חוששת לר"ח אב ורק אם ראתה קבעה וסת דהינו שוסת הסירוג והדילוג לא חוששים כוסת שאינו קבוע ובפשוטו כי זה דבר שלא שכיח לכן לא צריך לחוש אליו והנה עיין ש"ך סקכ"ו שהקשה שאם זה בתחילת ראיתה למה לקרוא לזה וסת הסירוג ותירץ או כי ביחס לשאר בני אדם היא מסרגת או שבאמת מדובר שזה לא תחילת ראיתה ורגילה לראות כל ל' יום ולכן זה נקרא שהיא מסרגת והנה בכונת קושיתו עיין רעק"א שביאר שהוקשה לו שזה ווסת של נ"ט יום ולמה לראות את זה כסירוג וממילא צריכה לחוש לר"ח אב בתור הפלגה ועל זה תירץ או שכיון שרוב נשים לא רואות כזו הפלגה גדולה לכן לא חוששים להפלגה או שכיון שהיא רגילה לראות לל' יום לכן לא חוששים להפלגה ולפ"ז נתחדש כאן שלא חוששים להפלגה קרובה לשישים יום אמנם בעיקר קושיתו תמה רעק"א אולי באמת זה וסת הפלגה אבל מצד זה זה רק שני ראיות והרי צריך שלשה הפלגות ויתכן שהוקשה לש"ך על מה שלא חוששת לזה כוסת שאינו קבוע אמנם עיין פרד"ר שביאר שכונת הש"ך שלמה שלא נבאר שבאמת יש לה קביעות לר"ח רק שזה לא סיבה לראיה אלא כשיש מילוי הרחם שזה לאחר שני ר"ח וכה"ג באמת אם לא תראה ר"ח אחד תאסר ר"ח אחר וכן אם תראה באמצע יתכן שלא תצטרך לחשוש לר"ח והנה עיקר הדבר מבואר בראב"ד שדן שוסת השבוע תחשוש מצד עצמו לשבוע ד' ובהכרח שהביאור הוא כך שזה רק סיבה כשזה יהיה מילוי הרחם אמנם מבואר בדבריו שאין כזה קביעות ולכאורא לכן אין לחוש לדברי הש"ך

ובעיקר הקושיא הנ"ל החוו"ד העמיד שמדובר שזה היה חדשים לא לפי הסדר הנ"ל אבל באמת צריכה לחשו גם להפלגה של שישים ובתפארת למשה וח' הפלאה תירצו שמדובר שראתה באמצע ממילא מצד הפלגה אין מה לחוש ובכל אופן קובעת ווסת הסירוג והנה בדבריהם מבואר שגם אם יש ראיה בין השניה לשלישית זה לא מחסר בוסת הסירוג אמנם החוו"ד שלא תירץ כך משמע שס"ל שזה מחסר בכל הקביעות שזה עצמו שנקבע אם עוד ראיה באמצע לא מסתבר שזה וסת הסירוג וכן משמע בדבריו סק"ד ורק אם הראיה באמצע היא אם צורה של קביעות שייך לקבוע וסת הסירוג וצ"ע

## בדין ווסת השבוע

] מבואר בשו"ע שיש וסת השבוע ועיין גר"ז שבזמן חז"ל אם ראתה פעם בג' שבועות אין זה דילוג אלא שבימי זיבה היא לא רואה אבל היום שאשה קובעת ווסת בימי זיבה לכן זה נחשב וסת הדילוג דהינו שאם רואה יום א' בכל שבוע זה וסת השבוע רגיל אמנם אם רואה פעם בג' שבועות או ד' שבועות זה ווסת השבוע בדילוג והנה עיין אחרונים שהקשו למה לא נימא שזה וסת הפלגה של כ"ט ועיין סד"ט גר"ז חוו"ד ולחו"ש שכתבו שמדובר שראתה לאחר הראיה השלישית שכה"ג אין לה לחוש לפעם הרביעית מצד הפלגה ורק מצד שבוע היא צריכה לחוש והוסיפו שאם באמת תראה גם בפעם הרביעית ודאי שנבאר שזה הפלגה ובטעם שזה עדיף הסד"ט גר"ז לחו"ש כתבו שעדיף הפלגה משבוע והחוו"ד כתב שעדיף וסת השוה מווסת הדילוג ועיין חוו"ד שגם אם תראה אחרי זה באמצע לא נגיד שזה מראה שזה לא הפלגה אלא שכיון שהיה יותר מסתבר לומר שזה הפלגה וביארנו שזה הפלגה זה לא משתנה ומה שאת הוסת השבוע משנים להפלגה מצד דשם מראש לא הכרענו שזה שבוע ולא הפלגה והנה מבואר מדבריהם שגם כשהיה כמה ראיות ויש לנו צד שזה וסת מסוים בכל אופן אפשר על ידי ראיה אחרי זה לבאר את הוסת אחרת אמנם הפרד"ר דן שכל שיש צד שזה הוסת אין משנים על ידי ראיה שאחרי זה

והנה עיין דגול מרבבה שהסתפק בראתה ד' ר"ח שיתכן לבאר שזה הפלגה ויתכן לבאר שזה חודש מה מבארים עוד הסתפק האם כשאחרי זה תראה לפי אחד מהם נקבע מה היה הוסת או שכל שמצד הראיות יש לנו ספק שזה הוסת לא מכריעים על ידי ראיה שאחרי זה מה היה הווסת והנה לדבריו שאין עדיפות בהפלגה מחודש כל שכן שאין עדיפות של הפלגה משבוע אמנם יתכן שכיון ששם זה דילוג לכן זה סברא שזה עדיף אמנם הסד"ט והחוו"ד נקטו שמכריעים שזה הפלגה ולא חודש כיון שזה יותר מסתבר ועיין פרד"ר שדיק כן מהרשב"א והרמב"ן

והנה עיין אחרונים שהקשו שכל הפלגה פעמים נבאר שזה ווסת השבוע בדילוג ועיין חוו"ד וסד"ט שהוכיחו מזה שכל שאפשר לבאר שזה הפלגה לא מבארים שזה דילוג אמנם עדין קשה בהיה ראיה באמצע הרבה פעמים נימא שזה סירוג ודילוג יחד ועיין גר"ז שכתב שאין מושג של דילוג אם סירוג יחד ולכן אין וסת השבוע אם זה לא ממש באותו יום עד כמה שזה לא שבוע סמוך אחד לשני כיון שזה סירוג ודילוג יחד

והנה יש לדון האם יש קביעות של מעין פתוח בשבוע ובמחצית השקל החמיר בזה אמנם בפשוטו מקובל להקל מצד שוסת השבוע זה דילוג ובזה הוא וסת לא שכיח ממילא בזה לא מחמירים מעין פתוח וכן יש לצרף את הראשונים שלא הזכירו מוסת השבוע וצ"ע

] עיין ש"ך שכתב שאם ראתה ר"ח שבט אדר ניסן סיון תמוז קבעה לר"ח ובפשוטו גם אם תראה ר"ח תשרי אבל אין כאן עקירה לוסת של ר"ח אמנם בחכמת אדם כתב שלא ראתה תשרי ומשמע שאם ראתה תשרי יש כאן עכשיו קביעות לדילוג ועקירה לר"ח ואם אין דין רצופין א"ש ועיין חוו"ד שהקשה הרי זה ספק בגמ' בנגח שור שור שור חמור וגמל ותירץ דשם הקביעות השניה כוללת הראשונה אבל כאן היא מפסיקה מהראשונה ודבריו צ"ע שהרי הגמ' מסתפקת גם הפוך ובפשוטו הביאור כמבואר בסד"ט ובלחו"ש שכיון שוסת הדילוג זה דבר פחות שכיח לכן זה סברא לבאר שזה ווסת השוה ולפ"ז גם הפוך נקבע לוסת השוה ובפרד"ר דן שרק בשוורים שלא חל עדין שום דבר קודם פסק בי"ד לכן שיך לדון מה לפסוק אבל כאן שחל כבר הדין ווסת מה שנקבע בתחילה לא משתנה אמנם לדבריו אם תראה דילוג ואחרי זה שוה תקבע לדילוג אמנם עיין רמב"ן דדימה סוגין לגמ' בב"ק חזינן דלא כסברא הנ"ל והנה בדבריו מבואר שלא נקט שעדיף שוה מדילוג אמנם יתכן שזה לשיטתו שמדובר על הפלגה א"כ שניהם זה אותו סוג ווסת משא"כ לדידן יתכן שודאי הסברא כש"ך

ל' סיון פ"ב

שיעור מספר 6

# המשך סימן קפ"ט [סעיפים ט' – י"ב] - וסת הסירוג והשבוע

## וסת הסירוג

## בגדר וסת הסירוג

א] הראב"ד (סימן ג' הכ"ג) חידש שיש ווסת הסירוג דהיינו שר"ח אחד רואה ור"ח אחד לא רואה, ולמד מהדין של שור ונגח שור ולא נגח וכו'. והט"ז (סקי"א) והפרישה (סקט"ו) כתבו שזה תלוי ברב ושמואל, ולשמואל צריך ד' ראיות. אמנם דעת הש"ך (סקכ"ב) שכאן לכו"ע מספיק ג' ר"ח, דכאן זה קביעות לר"ח עם הגבלה שזה לא כל ר"ח. וכן הוא בראב"ד (שם).

ועיין חוו"ד (סק"ט) שנקט שהכוונה שחל כאן קביעות לתאריכים אלו, ולכן אם לא ראתה ר"ח אחד אסורה רק לאחר שני ר"ח, וכן העקירה היא על ידי שלא רואה ג' ר"ח באותו ר"ח שהייתה צריכה לראות. אמנם הפרד"ר (בוסת הג' סק"ד) דן שהגדר הוא שהר"ח הוא לא סיבה לראיה לאחר ר"ח אלא לאחר מילוי של שני ר"ח, ולכן אם לא ראתה ר"ח אחד אסורה בר"ח אחרי זה. אמנם בפשוטו מקובל כחוו"ד.

## בדין ראתה ג"פ ואח"ז סירגה וכדו'

ב] עיין ש"ך (סקכ"ו) שכתב שאם ראתה ר"ח שבט אדר ניסן סיון אב קבעה לר"ח ולא לסירוג. והנה בפשוטו גם אם תראה אחרי זה בתשרי נימא שכל פעם זה לא עקירה ויש לה עדיין וסת של ר"ח. אמנם החכמת אדם (כלל קי"ב סי"ב) כתב שאם ראתה בתשרי קבעה לסירוג. אלא שצ"ב איפה העקירה מחודש. ואם נימא שאין דין רצופין בעקירה יש כאן עקירה. וצ"ע.

והנה עיין אחרונים שהקשו מהגמ' בב"ק (דף ל"ז:) שמסתפקת כה"ג בנגח שור שור שור חמור וגמל לאיזה מועדות קבע. וכתב החוו"ד (סק"ו) שזה דוקא שם שהקביעות האחרונה באה להוסיף על הקודמת. ודבריו צ"ב שהגמ' מסתפקת גם הפוך.

ועיין סד"ט (סקי"א) ולחו"ש שביארו שכיון שוסת הסירוג זה פחות שכיח לכן מבארים שזה וסת השוה. ולפ"ז גם הפוך אם ראתה ניסן סיון אב אלול תשרי תקבע לוסת השוה.

והנה עיין רמב"ן (בחידושיו נדה ס"ד.) דמבואר שדימה דין וסתות לגמ' הנ"ל, ומשמע שבאמת בשני מקרים האלו זה יהיה ספק. אמנם יתכן ששם שניהם זה הפלגה, משא"כ במקרה שלנו שאחד הוא סירוג ואחד הוא וסת רגיל י"ל שהרמב"ן יודה שהוסת הרגיל עדיף. וצ"ע לדינא.

והנה הפרד"ר דן שכל הגמ' שייכת רק בנגיחות כי עדיין לא חל פסק בי"ד, אבל כאן שזה כבר נפסק על ידי הראיות הראשונות, ממילא לא משנים אחרי זה. אמנם ברמב"ן הנ"ל מבואר לא כך.

## בביאור דברי הש"ך סקכ"ו

ג] מבואר בשו"ע (סעיף י"ב) שאם ראתה ר"ח ניסן וסיון לא חוששת לר"ח אב ורק אם ראתה קבעה וסת, דהיינו שוסת הסירוג והדילוג לא חוששים כוסת שאינו קבוע. ובפשוטו כי זה דבר שלא שכיח לכן לא צריך לחוש אליו.

והנה עיין ש"ך (סקכ"ו) שהקשה שאם זה בתחילת ראייתה למה לקרוא לזה וסת הסירוג. ותירץ או כי ביחס לשאר בני אדם היא מסרגת, או שבאמת מדובר שזה לא תחילת ראייתה ורגילה לראות כל ל' יום, ולכן זה נקרא שהיא מסרגת.

והנה בכוונת קושייתו, עיין רעק"א שביאר שהוקשה לו שזה ווסת של נ"ט יום ולמה לראות את זה כסירוג, וממילא צריכה לחוש לר"ח אב בתור הפלגה. ועל זה תירץ או שכיון שרוב נשים לא רואות כזאת הפלגה גדולה לכן לא חוששים להפלגה, או שכיון שהיא רגילה לראות לל' יום לכן לא חוששים להפלגה. ולפ"ז נתחדש כאן שלא חוששים להפלגה קרובה לשישים יום. אמנם בעיקר קושייתו תמה רעק"א אולי באמת זה וסת הפלגה, אבל מצד זה הרי זה רק שתי ראיות והרי צריך שלוש הפלגות. ויתכן שהוקשה לש"ך על מה שלא חוששת לזה כוסת שאינו קבוע.

אמנם עיין פרד"ר שביאר שכוונת הש"ך שלמה שלא נבאר שבאמת יש לה קביעות לר"ח, רק שזה לא סיבה לראיה אלא כשיש מילוי הרחם שזה לאחר שני ר"ח, וכה"ג באמת אם לא תראה ר"ח אחד תיאסר בר"ח הבא, וכן אם תראה באמצע יתכן שלא תצטרך לחשוש לר"ח. וכן מבואר בש"ך סקכ"ז שדן בראתה בר"ח ניסן ולא ראתה באייר שתחוש לר"ח סיון, ורק מצד שסתם אשה רואה לל' יום לכן לא חוששת.

ועל זה תירץ הש"ך (סקכ"ו) ב' תירוצים, או שכיון שסתם אשה רואה לל' יום לכן לא תולים שזה כך, או שכיון שעד היום ראתה כל ל' יום לכן לא תולים שזה כך.

והנה עיקר הדבר מבואר בראב"ד (סימן ג' הלכה י"ב) שדן שוסת השבוע תחשוש מצד עצמו לשבוע ד', ובהכרח שהביאור הוא כך – שזה רק סיבה כשיהיה מילוי הרחם. אמנם מבואר בדבריו שלמעשה אין כזה קביעות, ולכאורה לכן אין לחוש לדברי הש"ך.

[והנה הט"ז סתר משנתו האם בסירוג לשמואל ראיה הראשונה מהמניין, דלעיל (סקי"א) כתב שזה לא מהמניין וכאן בשו"ע (ובט"ז סקי"ב) מבואר שזה מהמניין. ושמעתי שבמי נדה כתב ליישב שכאן מדובר שלא ראתה באמצע וכה"ג זה וסת לר"ח לאחר שמתמלא, משא"כ לעיל. ודו"ק].

## בהא דראתה ר"ח ניסן וסיון לא חוששים להפלגת נ"ט

ד] ובעיקר הקושיא הנ"ל שבראתה ר"ח ניסן וסיון תחוש להפלגת נ"ט, החוו"ד (סקי"א) העמיד שמדובר באופן שזה היה חדשים לא לפי הסדר הנ"ל שכתב השו"ע (אלא מיירי כגון שב' החדשים הראשונים היו מלאים ואח"כ אחד מלא ואחד חסר, שממילא אין זה אותה הפלגה), אבל באמת צריכה לחוש גם להפלגה של שישים.

ובתפארת למשה וחידושי הפלאה תירצו שמדובר שראתה לאחר הראיה השנייה, וממילא מצד הפלגה אין מה לחוש ובכל אופן קובעת ווסת הסירוג.

ובפרד"ר תירץ שכיון שאם תראה בר"ח נגיד שזה סירוג ולזה לא חוששים באינו קבוע, לכן לא צריכה לחוש. אמנם בפשוטו אינו כן דאנו עדיין חוששים אולי זה הפלגה.

ה] והנה צ"ב למה החוו"ד לא תירץ כהפלאה והתפארת למשה. והנה יש לדון בדין של וסת הסירוג דמבואר בראב"ד (סימן ג' הלכה כ') ששייך קביעות בתוך קביעות, דהיינו שרואה ט"ו ט"ז ג"פ שכה"ג קבעה וסת הסירוג פעמיים, דהיינו דמה שיש עוד ראיה באמצע הסירוג זה לא חסרון. ויש לדון האם זה דוקא ראיה של קביעות, או שגם אם רואה בצורה לא מסודרת דהיינו דחודש רואה בר"ח וחודש רואה בתאריך לא קבוע. והנה קצת משמע מסעיף ח' שלא אמרו וסת הסירוג רק כשכולם בצורה של קביעות משמע שללא קביעות זה לא יועיל. והנה בפשוטו ר"ח לא ס"ל מוסת הסירוג כמבואר בס"ח, ומסתבר שגם החולקים עליו היינו רק אם הכל זה בצורה מסודרת ולא שחלק מהזמן יש לה טבע וחלק לא. ויתכן שזה הסיבה שהחוו"ד כאן לא ישב שראתה בין הראיה השנייה לשלישית, שנקט שכה"ג לא קבע ווסת הסירוג. ועיין חוו"ד (סק"ד) שהקשה שכל וסת השבוע זה הפלגה, ותירץ שלאחר ג' הראיות ראתה באמצע, ומשמע שרק ראיה לאחר הקביעות וסת זה לא מבטל, אבל קודם הקביעות זה מבטל. ובאמת האחרונים שדנו שכל דילוג וסירוג בשבוע זה הפלגה ולא תירצו שראתה באמצע, משמע ג"כ כנ"ל.

והנה בתפארת למשה ובהפלאה כאן משמע לא כך. אבל יתכן שגם לדבריהם זה רק בין השנייה לשלישית אבל לא בין הראשונה לשנייה. והנה אם נימא שוסת הסירוג זה כמו וסת החודש שגם אם היו ראיות לא קבועות באמצע זה קובע וסת, א"כ כמעט בכל אשה במשך שנה יהיו ג' ראיות באותו תאריך ויהיה כאן קביעות וסת, וכן לא ברור עד כמה זמן שנה שנתיים ויותר. ואולי כל המושג וסת הסירוג עם ראיה באמצע זה רק במקום שמצד כל וסת זה לא סילוק דמים, אבל אם זה דרגה של סילוק דמים כגון יותר מג"ח לא חוששים לכזו קביעות. וצ"ע.

והנה אם נימא שיש וסת הסירוג גם אם יש ראיות באמצע לא מסודרות, יש לעיין האם כה"ג באמצע יש לה דין שאין לה וסת וצריכה לחוש לעונה בינונית, וכן אם צריכה בדיקה קודם תשמיש, דהיינו האם הגוף בונה את עצמו לראיה של פעם בחודשיים וממילא היא מסולקת דמים ביחס לזמן שבאמצע, או שיש כאן סיבת ראיה שפועלת פעם בחודשים אבל ביחס לחודש שלא רואה אין כאן שום סילוק. [א"ה: קטע זה תוקן ע"י הרב שליט"א].

## בדין סירוג בוסת הפלגה

ו] יש להסתפק האם יש ווסת הסירוג בהפלגה, כגון שחודש אחד רואה בהפלגה של שלושים, וחודש אחד בהפלגה של שלשים ואחד וכדו'. וכמו"כ אם נימא ששייך שחודש אחד תראה בצורה לא שוה ובכל אופן יש כאן וסת הסירוג, א"כ מאוד מצוי שעקרה הוסת על ידי ראיה יותר ארוכה, ואחרי זה רואה אותה ראיה.

ועיין חידושי הפלאה (ס"ח) שנקט שאין סירוג בהפלגה, וכתב שזה הנפק"מ בדין של ר"ח (בסעיף ח') שכה"ג תחוש לדילוג החוזר. ועיקר הדבר שדילוג החוזר יש בהפלגה מבואר גם בתוה"ש סק"ח.

והסברא בזה (שאין סירוג בהפלגה) היא, שרק בחודש שייך לדון שזה תאריך מבין שלש, אבל כאן שגורם הראיה מגיע אחרי שהיה ראיה אחרת אין לזה משמעות.

\*

## בדין וסת השבוע ובספק האם זה הפלגה

ז] מבואר בשו"ע (סעיף ו') שיש וסת השבוע. ועיין גר"ז (קו"א סק"ב) שכתב שבזמן חז"ל אם ראתה פעם בג' שבועות אין זה סירוג אלא שבימי זיבה היא לא רואה, אבל היום שאשה קובעת ווסת בימי זיבה לכן זה נחשב וסת הסירוג, דהיינו שאם רואה יום א' בכל שבוע זה וסת השבוע רגיל, אמנם אם רואה פעם בג' שבועות או ד' שבועות זה ווסת השבוע בסירוג.

והנה עיין אחרונים שהקשו למה לא נימא שזה וסת הפלגה של כ"ב. ועיין סד"ט (סק"ד) חוו"ד (סק"ד) ולחו"ש (סקי"א) שכתבו שמדובר שראתה לאחר הראיה השלישית, שכה"ג אין לה לחוש לפעם הרביעית מצד הפלגה, ורק מצד שבוע היא צריכה לחוש. וכתבו שבאמת אחרי הראיה הרביעית נבאר שזה רק הפלגה, ולכן השו"ע כתב שזה הפלגה. דהיינו שחידשו שגם וסת שבתחילה ביארנו שזה וסת מסויים, זה משתנה להגדרה אחרת אם זה יותר מסתבר.

ובטעם שזה עדיף, הסד"ט גר"ז לחו"ש כתבו שעדיף הפלגה משבוע,. ועיין חוו"ד שגם אם תראה אחרי זה באמצע לא נגיד שזה מראה שזה לא הפלגה, אלא שכיון שהיה יותר מסתבר לומר שזה הפלגה וביארנו שזה הפלגה, זה לא משתנה. ומה שאת הוסת השבוע משנים להפלגה, זה מצד ששם מראש לא הכרענו שזה שבוע ולא הפלגה.

והנה מבואר מדבריהם שגם כשהיה כמה ראיות ויש לנו צד שזה וסת מסוים, בכל אופן אפשר על ידי ראיה אחרי זה לבאר את הוסת אחרת. אמנם הפרד"ר דן שכל שיש צד שזה הוסת אין משנים על ידי ראיה שאחרי זה, ולכן נקט שכל שקבעה לשבוע ואחרי זה הפלגה תמיד זה נשאר ספק. ולהלכה קי"ל שזה הפלגה.

וראיתי להקשות מהגרד"ל שלאחר שראתה ג"פ ביום א' שחוששת ליום א' מצד וסת קבוע שבשבוע, יש כאן דבר הצ"ב, שהרי אם תראה נאמר שזה לא שבוע, א"כ אין כאן חשש ראיה שזה שבוע. וצ"ל שכיון שאנו רוצים לומר שיש קביעות, א"כ זה עצמו תלוי – שאם תראה בפעם הרביעות התברר שזה היה הפלגה, ואם לא תראה התברר שזה היה שבוע.

והנה לא נתבאר בדבריהם מה הדין באופן שלאחר הפעם הג' ראתה באמצע והמשיכה עד יום ההפלגה שיש כאן קביעות וסת הפלגה ממעין פתוח, האם גם כה"ג נפשוט שזה הפלגה. ומסתבר שכה"ג זה לא מספיק סיבה לפשוט שזה הפלגה. אמנם לכאו' בחוו"ד מוכח שגם בכה"ג פושטים שזה הפלגה, דהרי החוו"ד (סקי"ד) כתב שיש מעיין פתוח בהפלגה, והרי תמיד זה וסת השבוע בסירוג ודילוג, והרי הוא ס"ל שיש כזה וסת. ואינו מוכרח, דיתכן שהתחילה לראות בפעם הראשונה בעונה אחרת.

ויש לצרף שהיום שזה ראיה רצופה שבזה לא ברור שיש הדין של מעיין פתוח, ויש מקום לומר שאדרבא נפשוט שזה וסת השבוע, דהרי במעיין פתוח יש כאן דבר משונה שהיה תוספת דמים. וצ"ע בזה.

## בדין ספק ווסת הפלגה או חודש

ח] והנה עיין דגול מרבבה שהסתפק בראתה ד' ר"ח שיתכן לבאר שזה הפלגה ויתכן לבאר שזה חודש מה מבארים. עוד הסתפק האם כשאחרי זה תראה לפי אחד מהם נקבע מה היה הוסת, או שכל שמצד הראיות יש לנו ספק שזה הוסת לא מכריעים על ידי ראיה שאחרי זה מה היה הווסת. והנה לדבריו שאין עדיפות בהפלגה מחודש, כל שכן שאין עדיפות של הפלגה משבוע, ודלא כמו שהבאנו לעיל מהאחרונים. אמנם יתכן שכיון ששם על הצד שזה שבוע זה סירוג לכן יש סברא להעדיף את ההפלגה.

אמנם הסד"ט והחוו"ד נקטו שמכריעים שזה הפלגה ולא חודש כיון שזה יותר מסתבר. ועיין סד"ט ופרד"ר שדייקו כן מהרשב"א והרמב"ן.

והנה צ"ב אם עדיף הפלגה מחודש, א"כ למה מראש חוששים שזה חודש. וצ"ל שכיון שחודש זה דבר שמצוי ויתכן שאחרי זה יתברר שזה חודש, זה עצמו סיבה לחשוש.

## בדין סירוג ודילוג יחד

ח] והנה עיין חוו"ד (סק"ד) וסד"ט (סקל"א) שהקשו שלשון השו"ע ס"ו שקובעת שבוע שוה ולא שוה, ובפשוטו הכוונה גם כשרואה פעם בג' שבועות בדילוג של יום. והקשו שלפי"ז כל הפלגה פעמיים נבאר שזה ווסת השבוע בדילוג.

ועיין חוו"ד וסד"ט שהוכיחו מזה שכל שאפשר לבאר שזה הפלגה לא מבארים שזה דילוג. אמנם עדיין קשה בהייתה ראיה באמצע הרבה פעמים נימא שזה סירוג ודילוג יחד. אמנם יתכן שכל שיש ראיה באמצע זה מפסיק את הסירוג (עיין לעיל אות ה').

ועיין גר"ז (קו"א סק"ב) וסד"ט (סקל"א) ולחו"ש (סקי"א) והפלאה (סעיף ה') שכתבו שאין מושג של דילוג עם סירוג יחד, ולכן אין וסת השבוע אם זה לא ממש באותו יום עד כמה שזה לא שבוע סמוך אחד לשני, כיון שזה סירוג ודילוג יחד. ובפשוטו כיון שחזינן בראשונים שחיפשו מקור לכל וסת ולא מצאנו מקור לדילוג וסירוג יחד, ממילא אין קביעות כזאת.

והנה יש לדון האם יש קביעות של מעיין פתוח בשבוע. ובמחצית השקל החמיר בזה. אמנם בפשוטו מקובל להקל מצד שוסת השבוע זה סירוג ובזה הוא וסת לא שכיח, ממילא בזה לא מחמירים מעין פתוח. וכן יש לצרף את הראשונים שלא הזכירו מוסת השבוע. ובפרט במעיין פתוח שלא הפסיקה שלא ברור שחשיב מעיין פתוח. וצ"ע.

א' תמוז פ"ב

שיעור מספר 7

# סימן קפ"ט [סעיף י"ג] - עונה בינונית

# סעיף י"ג

## ההנהגה ביום עונה בינונית

א] להלכה קי"ל דוסתות דרבנן ואשה שיש לה וסת אסורה ביום הוסת וצריכה בדיקה ועבר הוסת ולא בדקה אסורה עד שתבדוק ומבואר בגמ' ט"ו. על הדין שכל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן והוא שבא ומצאה תוך ימי עונתה ולדעת הרי"ף הרמב"ם והראב"ד הכונה שביום הוסת היא אסורה אמנם רש"י ביאר שהכונה שגם באשה שאין לה וסת אבל יש עליה איסור של עונה בינונית וכן פסק הרשב"א והטור להלכה והנה ברשב"א ט"ו. מבואר שיש דין פרישה ביום העונה בינונית דהינו שזה כדין וסת רגיל והגר"ז קפ"ט סק"א ובקו"א שם האריך להוכיח מהרמב"ן ורש"י שזה רק מחיב בדיקה אבל לא שיש לזה דין יום פרישה אמנם להלכה אין לנו אלא דברי הרשב"א שגדר הדין עונה בינונית זה יום וסת ויש בו פרישה וכדין וסת קבוע שעבר הוסת ולא בדקה אסורה

## בדין ראתה א' וכ' האם חוששת לל' מדין עונה בינונית

ב] בעיקר החשש של עונה בינונית כתבו הראשונים שקבעו יום זה מצד שסתם נשים רואות לשלושים יום ובפשוטו הביאור שכיון שאין לה טבע ראיה לכן חוששים שמא טבע ראיתה הוא לשלושים יום אמנם עיין חוו"ד סקי"ג שכתב שזה רק מצד שלעולם לא תראה דהינו שרק כיון שאנו צריכים לחוש שתראה באיזה יום לכן אמרו לחוש ליום ל' אבל מצד עצמו אין סיבה לחוש שמא תראה ביום שלושים ומכח זה תמה על הט"ז דכתב בסקי"ז שאשה שראתה בא' בחודש וביום כ' שצריכה לחוש ביום שלושים מהא' לעונה בינונית וזה כשיטתו שגם אם ראתה באמצע זה לא מפסיק את ההפלגה ועיין חוו"ד שתמה עליו הרי כל סיבת האיסור מצד שוכי לעולם לא תראה וכאן שראתה ביום כ' אין סיבה לחוש שתראה ביום ל' ועיין פרד"ר שביאר שהט"ז נקט שיסוד דין עונה בינונית זה לחוש שרואה להפלגת ל' וכיון שס"ל שראיה באמצע לא מפסיקה ממילא גם כאן זה לא מפסיק והחוו"ד נקט שכל הדין מצד שלעולם לא תראה לכן צריכים לקבוע יום ראיה ובזה מסתבר שכל שראתה באמצע אין סיבה לחוש שתראה אלא לאחר ל' יום

## בדין אשה שיש לה וסת קבוע ועבר וסתה האם חוששת לעונה בינונית

ג] הראשונים דיקו מרש"י שגם אשה שיש לה וסת קבוע חוששת לעונה בינונית וחלקו עליו ובפשוטו מצד שכה"ג אין סיבה לחוש לעונה בינונית דלא שיך כאן לעולם לא תראה אמנם ברמב"ן מבואר שרק מצד שהיא מסולקת דמים וברשב"א מבואר שגם ביש לה וסת קבוע ועבר הוסת ולא ראתה בכל אופן לא חוששת לעונה בינונית וכן כתב הט"ז סק"א ול"א בשם המהרש"ל וכן הב"ח הביא המהרש"ל ולא העיר עליו וכן נקטו הסד"ט סקי"ב ול"ו וכן בגר"ז סקי"ב וכן הוא משמעות הטושו"ע בס"ב ובפשוטו הסברא שכיון שיש לה טבע של וסת מה פתאום לחוש שתראה ביום אחר אמנם עיין חוו"ד סק"כ ובבית מאיר ובלחו"ש קפ"ט סק"א שהביאו מהרמב"ן הובא בר"ן שכתב שגם למ"ד שוסתות דרבנן ומותרת לו בבא מן העיר אבל אם הגיע עונה בינונית היא אסורה ונקטו שזה גם במקום שבדקה ביום הוסת ויודע שלא ראתה בכל אופן צריכה לחוש לעונה בינונית אמנם לכאורא אין הדבר מוכרח דיתכן שכונתו שזה רק לחוש בצירוף ליום הוסת דהינו שכל שעבר יום הוסת ועונה בינונית היא ודאי אסורה אבל באמת אם יודעים שביום הוסת לא ראתה אין לחוש מצד עונה בינונית והרמב"ן בהלכות לא העתיק דבר זה אמנם האחרונים נקטו לא כך והנה מקובל להחמיר בזה אמנם לכאורא זה רק בתור חומרא אחרי שהרשב"א ודאי מקיל ולא ברור שהרמב"ן חולק וכן דעת רוב האחרונים [ולכן יש להקל במקום הצורך או אם שאר צירופים ואכמ"ל]

והנה עיין טורי כסף דכתב שסברת הרמב"ן מצד שכיון שודאי צריכה לראות פעם ממילא חוששים שתראה ביום ל' ולפ"ז כתב שיתכן שהט"ז והמהרש"ל שחלקו זה לשיטתם שקבעה וסת לעשרים ולא ראתה חוששת לארבעים א"כ מסתמא תראה לארבעים והרמב"ן לשיטתו שלא חוששת יותר לשום ראיה לכן חוששת ליום ל'

אמנם בספר האשכול ביאר שכיון שהדין שאשה שמשנה וסתה חוששת כוסת שאינו קבוע ממילא כאן שלא ראתה ביום וסתה חוששים שמשנה וסתה וממילא תקבע לל' יום כרוב נשים ויש נפק"מ גדולה בין הטעמים באשה שיש לה **וסת החודש** ולא ראתה שלטעם הראשון שהחשש מצד שכיון שודאי תראה לכן חוששים שתראה ביום זה א"כ כאן הרי תראה ביום החודש אמנם אם מצד שכיון שלא ראתה בוסתה לכן חוששת שתשנה וסתה א"כ גם כאן זה שייך עוד יש נפק"מ בהיתה **במחבוא** ביום הוסת ולא ראתה שלטעם הראשון תאסר בעונה בינונית אבל לאשכול כה"ג אין שום חשש שמשנה וסתה ולא תאסר בעונה בינונית

והנה לטעם הפשוט שחוששים שתראה ליום ל' צ"ב הרי יש לה טבע של יום מסוים ולמה שתשנה טיבעה אמנם עיין כו"פ וסד"ט סקי"ב דמשמע שנקטו שעונה בינונית הכונה שאשה מונח בטיבעה שמתמלאת ל' יום ומתנפצת וטבע זה קיים בכל הנשים רק כל אשה הדרך שקובעת לעצמה יום גורם ראיה קבוע אבל כאן שלא פעל בה גורם הראיה הקבוע ממילא חוששים שתראה כטבע שלאחר ל' יום של מילוי הרחם היא רואה ולפ"ז באמת יתכן שאין הכונה הפלגת ל' דשם כתב החזו"א פ"ה סקס"ה שהכונה שהוסת זה מה שעבר עליה כ' יום לא קשור למילוי הרחם אבל כאן הטבע הוא שמילוי הרחם הוא גורם הראיה ולכן כאן ודאי שאם ראתה באמצע לא נחוש ליום ל' מהראיה הראשונה והנה בפשוטו דבר זה אינו דא"כ כל אשה שרואה לל' יום למה לא נימא שזה וסת זה אמנם צ"ל שזה ודאי שהדרך שאשה קובעת לעצמה גורם ראיה ולפי זה רואה אבל כל שלא רואה לפי גורם זה ממילא טבע זה פועל אצלה ועיין לקמן

## האם חוששת ליום ולילה או לעונת הראיה האחרונה

ד] יש לדון האם הזמן שחוששת לעונה בינונית זה לפי העונה האחרונה שראתה או לכל היום ועיין פליתי שכתב שחוששת לכל היום מצד שזה לא מצד וסת אמנם בסד"ט סקל"ו וכן הוא בב"ח תחילת קפ"ט שחוששת רק לעונה שרגילה לראות בפעם האחרונה [וכן הוא סתימת הראשונים שלא חילקו בין וסת זה לשאר וסתות] והנה בכל וסת הפלגה נחלקו האחרונים האם הראיה הראשונה צריכה להיות באותו וסת דדעת הגר"ז שזה צריך להיות באותה עונה אמנם מקובל לא כך אלא שזה לא צריך להיות באותה עונה והנה בפשוטו זה תלוי בנ"ל דכאן חוששים שיש לה קביעות ליום ל' ולשיטות שהראיה הראשונה גם מגיע באותה עונה א"כ ודאי כאן החשש שתראה כפי העונה הראשונה שזה הדרך של ל' יום אמנם לשיטות שהראיה הראשונה זה לא משנה א"כ גם כאן אין סיבה שלפי הראיה הראשונה נחוש לשאר הראיות אמנם יש מקום לומר שאפילו שתמיד הראיה הראשונה לא צריכה להיות באותה עונה שכיון שראינו ראיה כזו חוששים שכאן תקבע שלא באותה עונה אפילו שהדרך הרגיל לא כך אבל כאן שלא ראינו שלא הולכת לקבוע באותה עונה ודאי אנו תולים שתראה באותה עונה אמנם הגר"ז נקט שצריך עונה ראשונה באותה עונה אבל כאן נקט ככו"פ ומשמע כנ"ל באות הקודמת שכאן זה לא קביעות של הפלגה אלא של מילוי הרחם וניפוצו וזה לא תלוי באיזה עונה היה הראיה מקודם וכן משמעות הכו"פ בטענתו

והנה יש לדון באשה שראיתה תמיד בעונת יום או לילה האם גם בזה צריכה לחוש לכל היום ובזה יש יותר סברא לומר שודאי נחוש רק לאותה עונה מצד שחזינן שרואה תמיד בעונה זו אמנם הפליתי כתב מפורש שגם כה"ג תחוש לכל היום ובפשוטו זה מצד שתמיד רואה ביום כי זה מגיע מחמת גורם ראיה של חודש או הפלגה אבל כאן שזה מגיע מחמת מילוי הרחם בזה אין לו קשר לעונת הראיה אמנם עיין בעלי הנפש סוף שער הוסתות לגבי עוברת מימי טוהר שכתב שאסורה רק בעונה שרגילה לראות וכן עיין רשב"א נדה נ"ד שהביא בשם רבינו חננאל שבעוברת מימי זיבה לימי נדה הוי וסת אבל אסורה רק בעונה שבה רגילה לראות ומשמע שיש עוד טבע נוסף שכל ראיה שתראה תהיה בעונה מסוימת ושמעתי שכן מורה הגר"נ קופשיץ להקל בכה"ג ולפ"ז יתכן שזה טעם תמיד לחוש רק לעונת הראיה האחרונה כיון שהדרך שכל ראיה מתלוה גורם של יום ולילה ולכן אין לחוש יותר ממה שראו בפעם האחרונה

## בדין או"ז מעונה בינונית

ה] יש לדון האם יש או"ז בעונה בינונית והנה לכאורא לכל הביאורים צריך להיות בזה או"ז לא מיבעיא אם זה מצד שמא התשמיש יגרום להקדים כיון שזה קרוב לזמן הראיה א"כ גם כאן זה קרוב לזמן שחוששים לראיה וביותר לש"ך שזה דין הרחקה של עונת הווסת א"כ כמו שבעונה בינונית יש הרחקה של כל העונה ולא רק שעת הוסת ממילא כאן צריך להיות הרחקה של עונה קודם אמנם יתכן שבאמת כאן אין סיבה להוסיף הרחקה רק דשם אסור כל העונה מצד הפליתי משא"כ כאן וכן יתכן שאם זה הרחקה שקיבלו על עצמם ממילא זה רק במקום שיש חשש אמיתי אבל כאן שזה רק מצד שוכי לעולם לא תראה אבל אין חשש גמור ביחס ליום זה יתכן שזה לא סיבה להוסיף עונה ועוד יש לצרף שיש הרבה ראשונים שלא ס"ל דין עונה בינונית וכן הגר"ז נקט דדעת הרבה ראשונים שזה רק דין בדיקה ובחוט שני נקט להקל וראיתי לדון דכאן שלשון הגמ' בא ומצאה כדי עונתה משמע שכל שבא תוך עונתה מותר ואפילו ביום כ"ט אמנם זה רק עד כמה שאו"ז זה גם בזמן הגמ'

## בדין עונה בינונית מקפיצה

ו] עיין חוו"ד סקכ"ב שנקט שקפצה וראתה צריכה לחוש לעונה בינונית מאותו יום וכן מבואר בפשוטו בסוף סימן קפ"ד שגם ביש לה מורכב לימים וקפיצות צריכה לחוש לעונה בינונית כיון שאם לא תקפוץ לא תראה והנה הגר"ז קפ"ז קו"א י"ב הוכיח מהש"ך שלא מונים וסת הפלגה מקפיצה וכן דייק החוו"ד מהרשב"א ט: וצ"ב למה חוששים לעונה בינונית שיסודו הוא הפלגת שלושים יום אמנם אם נימא כנ"ל שכאן זה סוג קביעות של מילוי הרחם א"כ יתכן שזה גם מראיה של קפיצה וכמו שכאן לא צריך שזה יהיה אותה עונה וכנ"ל **וכן המנהג שמונים עונה בינונית גם מראיה שמחמת כדורים או הפלה מוקדמת**

## בביאור כונת הלבוש שעונ"ב נעקר בג"פ

ז] עיין ש"ך סק"ל שהביא מהלבוש שעונ"ב נעקר בג"פ והש"ך חלק עליו ועיין חוו"ד סוף סקי"ב שביאר שכונת הלבוש שאם ג"פ ראתה לאחר ל' יום לא צריכה לחוש לעונ"ב וחלק הש"ך שאין כזה מושג אלא כל שלא קבעה וסת חוששת לעונ"ב [דהינו שאין וסת התרוה"ד כדי שלא לחוש לעונ"ב וכן הוא בכו"פ קפ"ד סק"א ובחוו"ד קפ"ו סק"ג ובסד"ט קפ"ט סוף סק"כ וכן קי"ל אמנם הפרי דעה בד"ה ולולי ובתוה"ש ד' ובפרד"ר ביארו שכונת הלבוש לשיטתו שגם אם לא ראתה לאחר ל יום אסורה ביום ס' והש"ך חולק לשיטתו ולכאורא רק אם נימא שחוששים שיש לה קביעות ליום ל' שייך החשש הנ"ל אמנם אם זה מצד שיש טבע שהרחם מתנפץ לאחר ל' לא שיך לחוש ביום ס'

## בדין מסולקות דמים האם חוששים לעונ"ב

ח] עיין סד"ט סוף סימן קפ"ט ובגר"ז וחוו"ד שהביאו מהמהר"ם פאדוה שמסולקות דמים שראו צריכים לחוש לעונה בינונית והסד"ט תמה שהרי מבואר ברמב"ן שחלק על רש"י ונקט שאשה שיש לה וסת לא חוששת לעונ"ב מצד שהיא מסולקת דמים והרי מעוברת ומניקה היא יותר מסולקת דמים ועיין טורי כסף קנ"א שכתב שיש מקום לדון סברא אחרת לחלוק על רש"י דשם אם תראה ביום אחר זה יסתור לוסתה אבל כאן שאין לה ראיה כלל זה לא שייך עוד כתב שכיון שראתה כאן פעם אחת וחוששת כאינו קבוע אולי תקבע לזה ה"ה חוששים אולי תראה כסתם נשים וזה על דרך האשכול לעיל אמנם לחוו"ד לעיל שכל דין עונ"ב מצד וכי לעולם לא תראה א"כ לכאורא כאן זה לא שייך וצ"ע שהביא דבר זה ובפשוטו יש להחמיר כיון שהרבה אחרונים כתבו כך אמנם בפשוטו זה חומרא ובמקום עוד צירופים יש להקל

## מתי הוא זמן עונה בינונית

ט] נחלקו האחרונים מתי הוא יום העונה בינונית דעת רוב האחרונים שזה יום ל' וכמשמעות הרשב"א בתוה"ב ט"ו. רמב"ן ה"א וה"ה וראב"ד ס"ג הי"ב ודעת החוו"ד שזה יום ל"א והש"ך כתב שזה יום החודש ועיין אחרונים שהאריכו שאין כונתו שזה וסת החודש אלא כונתו שזה הפלגת חודש ולכן אם ראתה באמצע לא צריכה לחוש רק מהפעם האחרונה וכן גם אם ראתה על ידי קפיצה חוששת ליום החודש אפילו שמצד ווסת החודש לא צריכה לחוש מראיה של ידי קפיצה שזה מראה שזה לא מחמת גורם החודש ונהגו להחמיר גם יום ל"א אמנם זה בתור חומרא ולכן כל שיש צורך מיוחד כגון לגבי בדיקה ביום הוסת ולגבי כלה וכדו' מקילים בזה יותר

והנה בעיקר הנידון הנה בגמ' ט: מבואר שאם לא ראתה ג' עונות היא מסולקת דמים ולשון השו"ע שאם ראתה יום תשעים ואחד זה נחשב ראיה של סילוק דמים ועיין ש"ך שנקט שזה ראיה שזה יום ל"א דאם זה יום ל' א"כ ביום פ"ז כבר עבר ג"פ יום ל' ולכאורא מסברא צ"ע שכל שתראה ביום ל' לא היה כאן סילוק ורק ביום הל"א שיך לדון שמתחיל עוד עונה וא"כ רק ביום התשעים הוי סילוק ואם הקובע ל"א רק ביום פ"ב זה היה נחשב סילוק ובדעת השו"ע יתכן שנקט שהיום ל לא עולה לשני הצדדים וצ"ע

## בדין ראתה בל' בחודש

י] יש לדון האם יש מושג של קביעות וסת שמתיחס לר"ח ולא לתאריך בחודש ועיין ב"ח סי"ג שכתב שאם ראתה בא' ניסן לא צריכה לחוש לל' ניסן רק מצד עונה בינונית אמנם אם ראתה בא' ניסן ובל' ניסן חוששת לא' אייר דכה"ג תולים שזה מחמת ר"ח דהינו שחידש שאם כל הראיות יהיו בר"ח זה סיבה לקביעות וסת עוד חידש שאם פעמים רואה בר"ח ואחד זה בל' ואחד זה בא' כה"ג חוששים לל' והנה בפשוטו משמע שאם תראה פעם אחת בל' לא צריכה לחוש בפעם הבאה לל' אמנם עיין פרי דעה בט"ז סקי"ז שכתב שאולי מצד שכה"ג צריכה לחוש גם לכ"ט דהינו שמגדירים הראיה שזה סוף החודש וכתב שבאמת גם יחששו לא' מצד שאולי הגדר שזה תחילת החודש דהינו דבפשוטו יש מקום רק לדון מצד קדושת ר"ח אמנם הוא העמיד עוד נידון שהקיבעות לתחילת החודש או סוף לחודש והוא מחודש והיה מקום לומר שבאמת ראתה בל' חוששים לא' והב"ח רק בא לאפוקי שראתה בא' לא חוששים לל' ודוחק

והנה עיין סוגה בשושנים שכתב שגם אם קובעת לר"ח אבל יתכן שאם באחד הפעמים ראתה כשהיה שני ימים רק בשני כה"ג זה מראה שהקביעות לא לקדושת ר"ח דאל"כ למה לא ראתה ביום הראשון והנה עד כמה שראתה בא' לא חוששים שזה קשור לקדושת ר"ח צ"ע שגם בראתה בל' נימא שזה קשור להפלגה ואולי יש נשים שמצד רגילותם הם קבועים לסיבת היום ותמיד צריך להעמיד כזה חשש וצ"ע מהיכי תיתי לומר כך

והנה בבד"ה מובא קביעות לר"ח אפילו שלא ס"ל וסת החודש ומבואר שיש כזה דבר אמנם שאר הראשונים והפוסקים לא הביאו כזה דבר וצ"ע והנה עד כמה דנימא שאין כזה קביעות בפשוטו בראתה בל' לא תחוש לכלום אמנם בפשוטו בעוד שני חדשים שיש כזה תאריך נחוש לו אם לא דנימא שלא חוששים בוסת שאינו קבוע לסוג גורם שלא משמש כל ל' יום וכמו שיש אומרים שלא חוששים להפלגת נ"ט אמנם אם יש ל' אחרי ל' בפשוטו בזה ודאי חוששים ולנ"ל אין לחוש לזה דהרי סוג הקביעות הוא לדבר שהוא לא מסתבר שיהיה כזה קביעות וצ"ע בכל זה.

ה' תמוז פ"ב

שיעור מספר 8

# המשך סימן קפ"ט [סעיפים י"ג – ט"ו] - וסתות ז

# המשך סעיף י"ג

## בדין קצר עוקר ארוך והאם ראיה באמצע מחלקת

א] עיין טור שאם אשה ראתה בתחילת ראייתה בא' ניסן ואחרי זה בכ' ניסן חוששת בכל אופן לא' אייר מצד וסת החודש, ואם לא ראתה בו חוששת לט' אייר מצד הפלגת כ'. ומשמע שאם ראתה בא' אייר לא חוששת לט' אייר מצד הפלגת עשרים. והאחרונים תמהו בטעם הדבר למה שלא נחוש לט' אייר מצד הפלגת כ', ולשון הב"י שזה יכול להצטרף לקביעת וסת. עוד יש לדון האם כה"ג חוששת לכ' אייר מצד הפלגת כ'. ויש כאן שני נידונים: א'. האם הפלגה קצרה עוקרת ארוכה. ב'. האם ראיה באמצע מהוה סיבה להתחיל את ההפלגה עוד הפעם. ונבאר את השיטות בס"ד.

**א.** עיין ב"י שכתב שמה שלא חוששים לט' היינו משום שכיון שראתה בא' א"כ פעמיים ראתה לחודש ולכן זה סיבה שלא לחוש להפלגת כ'. ומבואר שאם הייתה רואה בכ"ט הייתה צריכה לחוש להפלגת עשרים, דהיינו שס"ל שראיה באמצע לא מחלקת את ההפלגה, וכן ראיה קצרה לא עוקרת ארוכה.

ומבואר בדבריו דאם תראה בצורה זו ג' הפלגות קבעה וסת אפילו שיש ראיות באמצע. והנה החוו"ד (סקי"ד) תמה שהרי בגמ' מבואר שבראיה ראשונה ממעיין פתוח לא קבעה וסת. ובפשוטו החילוק כמבואר בפרדס רימונים (בפתיחה לסי' קפ"ט עמ' ז' אות י"ד ד"ה אולם, ובמקש"ז סקי"ח עמ' נ"ז ד"ה אולם) דשם זה נידון של ימי נדה או זיבה ולא מצד שיש כאן ראיה שמפסיקה באמצע, ולכן היום שאין מושג של ימי זיבה ונדה היא קובעת וסת כה"ג.

אמנם האחרונים לא הסכימו עם ישובו של הב"י, מצד שנקטו שכל שלא קבעה וסת חוששת עדיין לוסת שאינו קבוע, ולכן גם מה שראתה פעמיים בר"ח זה לא סיבה שלא לחוש להפלגת כ'.

**ב.** הב"ח נקט שכל שראתה ראיה קצרה צריך להתחיל בחזרה את ההפלגה, וממילא אין צד לחוש לט' בו מצד הפלגת כ'. אמנם עדיין היה מקום לחוש לכ' מצד הפלגת כ', אמנם בפשוטו נקט הב"ח שוסת קצר עוקר ארוך.

**ג.** דעת הט"ז (סקי"ח) שבאמת חוששת לט', אבל אם לא ראתה לט' חוששת לכ'. דהיינו שנקט שראיה לא מחלקת וכן הפלגה קצרה לא עוקרת הפלגה ארוכה, אמנם ראיה באמצע זה יכול לחלק וזה רק ספק, ולכן צריכה לחוש גם לכ'.

[והדרישה (סקכ"ח) גם נקט שקובעת כה"ג, אבל נקט שכל שהיה ראיה באמצע אין סיבה לחוש מדין אינו קבוע שיש כאן קביעות וסת לכ'].

**ד.** דעת הש"ך (סקל"א וסק"מ) שוסת קצר עוקר ארוך, ולכן כתב שכל שראתה לא' שזה הפלגה קצרה זה עקר את ההפלגה הארוכה. ובפשטות בחלק זה הסכים עם הט"ז שראיה לא מחלקת, אבל זה עצמו שראתה ראיה קצרה זה עוקר את הארוך, כמבואר בדבריו בנקודות הכסף שכתב שמה שהשיג על הב"ח יפה כיוון אבל הב"ח צודק מטעם אחר.

**ה.** עיין בית מאיר (סי"ג) גר"ז (סקמ"ג) סד"ט (סקי"ד וסקי"ט) כו"פ (סקי"ח) ותפארת למשה (על הש"ך סק"מ) שכולם הביאו מהרמב"ן שזה ודאי שכל שהיה ראיה זה סיבה למנות את ההפלגה מחדש, אבל קצר לא עוקר ארוך. ולפי"ז בראתה בא' לא צריכה לחוש לט', אבל צריכה לחוש לכ' מצד הפלגה. וכן הוכיחו מהראב"ד (במהדו"ק לבעה"נ, מובא בנדמ"ח ג' כ"א) שנקט שקבעה לכ' וראתה כ"ה וחזרה וראתה בכ' בכל אופן חוששת לכ"ה. וכן בפשוטו מדוייק ברמב"ם (פ"ח מאיסו"ב ה"ח) שכתב שקבעה לכ' וראתה פעמים לל' וחזרה וראתה בכ' לא חוששת לל' מצד שקבוע עקר את האינו קבוע, ומבואר בפשוטו שמצד קצר אין כאן את הלכה שזה לא עוקר ארוך.

והנה נקטינן לעיקר שקצר אינו קבוע לא עוקר ארוך אינו קבוע וכמבואר בראשונים ולא מצאנו שום סמך בראשונים לא כך. אמנם יש כאן נידון בהלכות פסק האם מה ששיטת הש"ך זה כך אפילו נגד הראשונים זה צירוף ביחס לנידון דרבנן. וצ"ע בזה.

אמנם הראב"ד במהדורה בתרא כתב שאם יש לה וסת קבוע לכ' וראתה כ"ה וחזרה וראתה בכ' לא חוששת לכ"ה, מצד שחשש אינו קבוע זה רק פעם אחת ולא יותר (עי' הערות 'לנפש תדרשנו' על הבעה"נ הערה כ"ד). ולפי"ז לאחר שראתה קצר אין לחוש לארוך. אמנם בפשוטו לא קי"ל כן כמבואר בראשונים שלא דנו מצד טענה זו, אמנם יתכן שזה חזי לאיצטרופי. וצ"ע.

## בדין קצר קבוע האם זה עוקר ארוך קבוע

ב] עיין קיצור פסקי הרא"ש שכתב שאם קבעה וסת לל' ואחרי זה ראתה לכ' פעם אחת חוששת לכ' מהכ', ואם לא ראתה חוששת לל' מהכ', ואם ראתה ג"פ לכ' עקרה את הל' וקבעה את הכ'. עכ"ד. והנה מבואר בדבריו שלא חוששת ליום עשירי אחרי ראיית כ', דהיינו דאפילו בקבעה וסת דיש מקום לומר שמה שראתה לכ' זה תוספת דמים בכל אופן לא צריכה לחוש. וזה דלא כש"ך בנקודות הכסף (על הט"ז סקי"ח) שכתב שכל שקבעה וסת לל' ורואה לכ' חוששת לאחר עשרה ימים. ובפשוטו דהש"ך נקט שראיה קצרה לא מחלקת ארוכה, וברא"ש מבואר לא כך. ויתכן שכוונת הש"ך מצד שתולים שזה תוספת דמים, וברא"ש מבואר לא כך. אמנם יתכן שאם תראה לאחר י' יום נימא שבאמת זה תוספת דמים ושחזרה לראיית ל'.

עוד מבואר בפשוטו ברא"ש שוסת קצר עוקר ארוך. והנה זה ודאי דלא כראב"ד שקבעה לכ' וראתה פעם אחת לכ"ה וחזרה וראתה לכ' חוששת לכ"ה, ונקט הרמב"ן (פ"ו ה"ב) שלדבריו לעולם תחוש לכ"ה. ובפשוטו גם הרמב"ן שחלק מצד שקבוע עוקר אינו קובע, אבל כאן ששניהם קבועים זה לא עוקר. אמנם בלשון הרמב"ן שלא יתכן שכל ימיה תראה בכ' ותחוש לל' ומשמע שכל שקבעה לקצר זה עוקר את הארוך. אלא שצ"ב החילוק.

ועיין בית מאיר (סי"ג) שביאר שבאמת כיון ששתי הוסתות לא יכולים לשמש יחד אחד הוא עקירה לשני, רק אם שניהם אינו קבוע אנו לא יודעים מה העיקר ומה מקרה, אבל כל שקבעה את הקצר כיון שזה קבוע וזה סתירה לארוך לכן זה עוקר.

אמנם עיין גר"ז (בקו"א סק"ד ובס"ק מ"ג מ"ד) שכתב שכוונת הרמב"ן לא שזה נעקר אלא שחזינן שוסת זה לא נוהג אצלה, אבל באמת אם תחזור ותראה פעם אחת בל' תחוש לל'. דהיינו שלא שייך ששניהם ישמשו יחד, ומאידך טבע זה קיים אצלה רק עכשיו הוא לא נוהג, ולכן כל שתחזור ותראה אפילו פעם אחת חזרה לוסת זה. ואין זה מדין חזר הוסת למקומו דהרי כאן קבעה וסת אחר.

ובעיקר הדבר יש לדון האם קי"ל כך לדינא, דהחזו"א (סימן פ"ה סקל"ח) כתב שהראשונים שגרסו בסוגיין (בברייתא דף ס"ד.) שחזרה וראתה בכ' ומדובר על הפלגה, והגמ' מדייקת שוסת שאינו קבוע נעקר בפעם אחת, מבואר שקצר לא עוקר ארוך. וכן הרי מדוייק בראב"ד דלעיל. ולכאורה יש להחמיר בזה, וגם אם יש להקל זה רק כהגר"ז.

### האם קצרים רבים יכולים לעקור וסת ארוך

והנה עיין גר"ז (סקמ"ד) שכתב שאם ראתה ראיה ארוכה אפילו אם ראתה אחרי זה כמה ראיות קצרות אינה עוקרת את הארוך עד שתראה ראיה יותר ארוכה, דהיינו שגם בכמה פעמים ראיה קצרה זה לא עוקר. אמנם יש שדנו שכל שרואה כמה פעמים קצר זה מראה שאין טבעה כוסת הארוך, וכן מורים בשם הגריש"א.

ובפשוטו זה תלוי בהנ"ל, דלבית מאיר שבאמת קצר קבוע עוקר ארוך קבוע דהיינו שבאמת זה סתירה, רק שאנו לא יודעים מה העיקר, ממילא מסתבר שאם רואים כמה פעמים שרואה שלא כקביעות הראשונה מסתבר שאין זה קביעותה. אמנם לגר"ז שזה לא סתירה, א"כ מסתבר שבאמת זה לא עוקר. וכן לר"ן שקצר קבוע לא עוקר ארוך קבוע (היינו כמו שהוכיח החזו"א מגירסתו בגמ' בדף ס"ד.), א"כ מסתבר שזה לא עוקר. ובפשוטו ראוי להחמיר בזה, וכמדומה שכן שמעתי מהגר"נ קופשיץ.

## האם ראיה קצרה מפסיקה את הקביעות

ג] יש לדון בראתה וסת ארוך ואחרי זה קצר ואחרי זה שני ארוכים האם זה מצטרף לקביעות וסת. ובפשוטו זה מצטרף. אמנם שמעתי מהגר"נ קרליץ זצ"ל ומהגר"נ קופשיץ שליט"א שפשיטא להו שכה"ג לא קובעת וסת, לא מיבעיא להראב"ד (סימן ג' הלכה כ"ז) שיש דין של רצופים ושלכן קפצה א' בחודש וראתה וחודש אחרי זה לא קפצה ולא ראתה ואחרי זה שני ר"ח קפצה וראתה שזה לא מצטרף, אלא אפילו לחולקים זה דוקא שם מצד שאין כאן שום ריעותא בראיה, אבל ראיה קצרה ודאי שזה מחסר בראיה של ראיה קבועה דהרי הטבע של קצר הוא סותר לטבע של ארוך, ולכן זה לא מצטרף.

ולפ"ז מוכרח שהדין שחוששים לוסת שאינו קבוע זה גם וסת שהוא עצמו כבר לא יכול להצטרף לקביעות וסת. וכן היא הסברא הפשוטה שהרי לא היה כאן עקירה עליו. ובפרט אם בתחילת ראייתו נקבע עליו שצריך לחוש לו אין שום סיבה שעכשיו זה ישתנה.

אמנם בחזו"א (סימן פ"ה סקל"ג) וכן בחוו"ד (סקי"ד) בביאור הרמב"ן מבואר שכה"ג זה מצטרף לקביעות וסת. ויתכן שבאמת זה ראיה שלא צריך רצופים. ויתכן שזה מצד שכה"ג זה לא מחסר ברצופים מצד שזה כלל לא הגיע, ואין זה דומה לראב"ד שהתאריך שהחודש הגיע רק שהיא לא ראתה. ולכאורה יש להחמיר בזה.

## בדין אשה שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לאינו קבוע פרטי הדינים בזה

ד] עיין רמ"א (סי"ג) שהביא את דברי הרמב"ן (פ"ה הכ"א) שאשה תמיד חוששת לשתי החששות עד שתקבע אחד מהם ואז לא חוששת לדבר השני. ובביאור כוונתו מצאנו בזה שני ביאורים:

**א.** בדרישה (סק"ד ופרישה סקכ"ט) ביאר שהכוונה שאותם ראיות שהתברר שהם הגיעו בגלל קביעות וסת, אין סיבה לחוש להסבר האחר שלהם, אבל הראיות שהיו באמצע והן לא קשורות לקביעות הוסת עדיין צריך לחוש להם. ולפי"ז באמת גם מי שיש לה וסת קבוע חוששת לאינו קבוע. ועיין גר"ז (קו"א סק"ד) דכן הוא שיטת הראב"ד שראתה כ"ה חוששת כל ימיה לכ"ה (כמו שכתב במהדו"ק, הו"ד ברמב"ן פ"ו ה"ב), ומאידך כתב כהרמב"ן שוסת קבוע עוקר אינו קבוע (כ"כ בסימן ג' סוף הי"א), ובהכרח כוונתו כנ"ל.

**ב.** אמנם כל שאר רבותינו האחרונים עיין ד"מ ב"ח ש"ך (סק"מ) ט"ז (סקי"ט) וד"ח שנקטו שהרמב"ן חידש שאשה שיש לה וסת קבוע לא חוששת לאינו קבוע.

ובפשוטו הביאור שכל החשש של אינו קבוע הוא מצד שדרך אשה לקבוע וסת, אבל כל שיש לה כבר טבע ראיה אין סיבה לחוש שתקבע לראיה אחרת. אמנם מבואר בש"ך (סקמ"ח) ומקורו בראב"ד (סימן ג' הלכה כ"ח) שחוששים לוסת הקפיצות המורכב בפעם אחת, והרי זה לא סדר ראייתה הרגיל, וחזינן שחז"ל ראו לחוש לגבי ראיות על כל ראיה אולי יש לה כזה טבע. ובהכרח צ"ל שהטעם שקבוע עוקר אינו קבוע זה סברא שכל שיש לה מחזור ראיה מסודר אין מצוי שיהיה לה גורם אחר.

**אמנם מצאנו בזה כמה הגבלות וכדלקמן:**

**א.** עיין נוב"י (סימן ס"א) הובא בפ"ת (סקכ"ח) שנקט שאשה שהיה לה וסת הקפיצות וקבעה וסת רגיל לא חוששת לוסת הקפיצות שהיה לה קודם, ולכן כתב שאשה שהיא רמ"ת ואחרי זה קבעה וסת אינה צריכה לחוש לרמ"ת. אמנם עיין פרד"ר [ובחוו"ד (סימן קפ"ז סק"ג)] שכתב שכל הסיבה שלא חוששת לאינו קבוע הוא משום דאין דרך אשה לקבוע עוד קביעות כל שיש לה קביעות אחת, אבל כאן זה וסת מחמת קפיצה וזה לא קשור למחזור ראיותיה, וממילא אין סיבה שלא נחוש לזה. ובדעת הנוב"י צ"ל שכיון שאשה שיש לה קביעות וסת היא לא נתונה למקרים זה גם דבר שהוא בגדר סתירה לוסת. וצ"ע. אמנם הנוב"י עצמו הסתפק שרמ"ת שזה נקבע בג"פ אפילו שזה כא"ק אבל יתכן שלזה צריכה לחוש [הובא בפ"ת (סימן קפ"ז סק"ה)].

**ב.** עיין נוב"י (סימן ס"א) ובחת"ס (סימן ק"ע) שכתבו שכל שראתה את האינו קבוע לאחר קביעת הוסת וזה לא הגיע במקום הראיה של הקבוע, בזה חוששת לאינו קבוע. ולכן אשה שיש לה וסת קבוע וראתה מחמת קפיצה צריכה לחוש לזה, משום שכל מה שלא חוששים לאינו קבוע זה משום שאומרים שכל הראיה של האינו קבוע היה בתור שאין לה קביעות, אבל כל שקבעה כבר לא תראה מחמת גורם אחר, ולכן כל שראתה לאחר הקביעות לא שייך סברא זו.

והנה בפשוטו דבריו תמוהים, דהרי בדוגמא של הרמב"ן (פ"ה הכ"א) הראיות של האינו קבוע היה לאחר הראיה הראשונה שמחמת זה תקבע וסת. ועיין פרד"ר (בפתיחה סק"ז עמוד ד' בד"ה ולכאורה) שבהכרח שכל שעדיין לא קבעה וסת וגופה לא התרגל לראיה לכן ראתה ראיות אחרות, אבל כל שתקבע כבר לא תראה בזמנים אלו. וזה מובן רק אם בקביעות ווסת יש התרגלות, ועל דרך זה מבואר בחזו"א (סימן ק"א סק"ז). והדברים מחודשים.

עיין חוו"ד (סקט"ו) ובית מאיר (סעיף י"ג) [וכן משמע בחזו"א] שכתבו שדין זה אמור רק באופן שיש סתירה בין הוסתות, כגון וסת הפלגה זה סתירה לחודש וחודש זה סתירה להפלגה מצד שלא יתכן ששתי הוסתות יקבעו, אבל שתי וסתות החודש שאשה יכולה לקבוע וסת תוך וסת, כה"ג גם בקבעה וסת קבוע חוששת לאינו קבוע. ובזה ביאר החוו"ד את הדין של רואה ממעין פתוח שחוששת כ"ה.

אמנם עיין פרד"ר (בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ד') שכתב שדבר זה הוא נגד הט"ז (סקי"ט) והש"ך (סק"מ) וכל גדולי האחרונים ופשטות דברי הרמב"ן (פ"ה הכ"א). וכן כתב הגר"ז שמשמעות הרמב"ן שזה עוקר. ואת הדין של מעיין פתוח צ"ל כמו שביארו האחרונים שזה רק בגדר ספק, ויבואר אי"ה בהמשך.

ומעיקר הדין יש להקל בזה, אמנם יש מקום להחמיר.

# סעיף י"ד

## בדין חזר הוסת למקומו

ה] גירסת רש"י והרא"ש בגמ' (דף ס"ד.) שאשה שהיה לה וסת קבוע לכ' וראתה פעמיים לל', ואחרי זה לא ראתה לא לכ' ולא לל' עקרה וסתה, אמנם אם חוזרת ורואה לכ' חזרה לוסתה הראשון. דהיינו שנתחדש כאן שאפילו שהוסת נעקר, אבל אם רואה בו פעם אחת חוזרת לקביעותה.

ועיין סד"ט (סקי"ט) ולחו"ש (סקל"ג) שהביאו את לשון רש"י שלא עקרה את וסתה הראשון, וצ"ב הרי היא עקרה, וביארו שיתכן שרק כאן שלא ראתה ראיות אחרות במקום ראיית הוסת שלה ואין זה עקירה גמורה אמרינן דחזר הוסת למקומו, אבל אם ג"פ תראה ראיות אחרות בזה הוי עקירה גמורה ואין חזר הוסת למקומו. אמנם כתבו שהפוסקים נקטו לא כך.

והנה כל הדין הזה מבואר בגמ' לפי גירסת רש"י והרא"ש. אמנם לגירסת הראשונים שמדובר שבפעם השלישית חזרה וראתה בוסתה, א"כ אין מקור לחידוש זה שחזר הוסת למקומו. ועיין לחו"ש (שם) שכתב שעד כמה שלפי דבריהם אין מקור לזה אז ודאי שלא ס"ל חידוש זה, דהיינו שיש לדעת שדין זה של חזר הוסת למקומו הוא לא מוסכם, וגם לרש"י יתכן שזה רק באופן הנ"ל, וממילא במקום עוד צירופים יש בזה יותר מקום להקל.

### ב' צדדים ביסוד הדין דחזר הוסת למקומו

והנה בעיקר הדין של חזר הוסת למקומו עיין שו"ת הגר"א קוטלר (משנת ר' אהרן ח"א סימן כ"ב אות ג') שתמה שבמועד ושאר קביעויות שנעקרו לא מצאנו חידוש זה. וכתב שזה רק כאן שכיון שכל אשה בטבעה יש לה זמן ראיה קבוע, לכן כל שאפשר לומר שזה ראיית וסתה תולים שזה ראית וסתה. ולכן כתב הראב"ד (סימן א' הלכה י"א) שאם כבר קבעה טבע אחר, בזה אין סיבה לחוש שראיה שראתה עכשיו זה טבעה. והנה לפי"ז בעקרה את הקביעות השנייה וחזרה וראתה בקביעות הראשונה תחוש לו. אמנם משמעות הראב"ד שלא חוששת. וצ"ל שכל מה שחוששים שהטבע עדיין קיים היינו רק כל שלא ראו וסת אחר, אבל כל שקבעה וסת אחר אומרים שודאי נעקר וסתה לגמרי, וגם אם חוזרת ורואה בו זה לא חזרה לקביעות הקודמת.

אמנם בעיקר הדבר יתכן לבאר באופן אחר, שהביאור הוא שקים להו לחז"ל שטבע הוסת הוא שכל שלא קבעה משהו אחר זה עדין מונח בטבעה, ולכן כל שראתה בזה חוזרת לו.

### נפק"מ בצדדים הנ"ל

וע"ש במשנת ר' אהרן שמכח ביאורו כתב שאם חוזרת ורואה ראיה של וסתה הקודם ואם לא נאמר שחזר הוסת למקומו זה יצטרף לקביעות וסת הדילוג או הסירוג, כגון היה לה וסת הקבוע לכ"ו וראתה כ"ט כ"ח כ"ז כ"ו, בזה אין שום סיבה לומר חזר הוסת למקומו כיון שגם ללא זה יהיה לה וסת, רק שדן שאולי וסת השוה עדיף.

והנה עיין חוו"ד (סקכ"א) שכתב שאם קבעה וסת לא' ואחרי זה קבעה לכ' כדקי"ל שאשה קובעת וסת תוך וסת, ואחרי זה עקרה את הוסת של א', בכל אופן חוזרת לוסת של א' בפעם אחת אפילו שיש לה קביעות של כ', כיון שהקביעות של כ' הייתה יחד עם הקביעות של א'. דהיינו שרק אם קובעת וסת אחר לאחר העקירה אז אינה חוששת לוסת הישן, אבל כל שהקביעות הייתה קודם כה"ג תמיד חוזרת. עכ"פ חזינן מדבריו שהדין של חזר הוסת למקומו זה לא מצד שצריך להעמיד וסת (כהגרא"ק), דכאן הרי יש לה וסת, אלא זה סברא בעצם.

ועיין עוד בחוו"ד (סקכ"ה) שכתב שוסת המורכב של קפיצה וימים יש בזה חזר הוסת למקומו. והנה זה הרי לא וסת של טבע ראייתה הרגיל, וגם בזה נקט שחזר הוסת למקומו. דהיינו שזה לא מצד שכיון שיש טבע באשה לכן חוששים לזה, אלא שקים להו לחז"ל שטבע של וסת גם כשהוא נעקר הוא מונח עדין בטבעה, וכל שחוזרת וראה אפילו פעם אחת חוזרת אליו.

### האם בחזר הוסת למקומו אומרים שקבוע עוקר אינו קבוע

ועיין חכמת אדם (כלל קי"ב סעיף כ"ג) שכתב שבאופן שחזר הוסת למקומו בכל אופן חוששת לוסת שאינו קבוע שראתה קודם. ובמשנת הגר"א קוטלר (שם אות י') ביאר בדבריו שכל הדין חזר הוסת זה רק ספק.

### האם בדילוג וסירוג אומרים חזר הוסת למקומו

והנה יש לדון האם בוסת הסירוג והדילוג אומרים חזר הוסת למקומו. והפרי דעה בפתיחה (שער ח') נקט שזה חוזר. ויש מקום לומר שכיון שזה וסת שלא שכיח לא אומרים חזר הוסת, וכמו שלא חוששים לזה בפעם הראשונה. אמנם אין זה מוכרח, דשם הסברא היא שמהיכי תיתי לומר שקבעה כזה וסת, אבל לאחר שראינו שזה בטבעה יתכן שזה וסת רגיל וממילא צריך לחוש לחזר הוסת למקומו.

# סעיף ט"ו

## בדין מניין הראוי

ו] עיין טור שכתב שאם הפסיקה ולא ראתה משעברו עליה עשרים יום אינה חוששת לעולם. ובביאור כוונתו מצאנו כמה שיטות באחרונים [ועיין פרי דעה (טורי כסף סקל"א) שסיכם השיטות]:

**א.** הב"י נקט שאשה שלא ראתה ביום עשרים אסורה ביום ארבעים ושישים [וכן הוא בדבריו בסעיף י"ג (בד"ה ומ"ש הגיע יום כ"א)], ולאחר שלא ראתה ג"פ בזמן שהייתה צריכה לראות, גם אם תראה לא צריכה לחוש לעשרים מצד שזה שיעור של סילוק דמים שעוקר הוסת, ורק אם תחזור לראות להפלגת עשרים אסורה מצד חזר הוסת למקומו.

וע"ש שתמה שהרי הדין של לא ראתה ג' עונות זה רק לר"א (בדף ז':). וכבר תמה בטורי כסף (שם) שאם מצד ר"א זה תלוי בתשעים יום ולא בעונות שלה.

**ב.** הט"ז (סקל"א) גם נקט כנ"ל שאסורה ביום הארבעים והשישים, אלא שנקט שעדיין זה רק ספק ולא ודאי שנעקר הוסת, ולכן אם חזרה לראות מיד חוששת ליום העשרים.

והנה בפשוטו למאי דהם נקטו שיש כאן סילוק דמים היא לא צריכה לחוש להפלגה של שבעים אם תראה, מצד שהיה כאן סילוק דמים ועכשיו חוזרת לראות. והט"ז נקט שהסילוק זה לא סיבה שאם חוזרת לא תחוש לוסתה הקודם.

והנה לא נתבאר מפורש אם חזרה וראתה ביום השמונים האם גם בזה יש חזרה לוסתה הראשון.

**ג.** המהרש"ל (הובא בב"ח ובט"ז) נקט שלאחר שלא ראתה לעשרים לא חוששת כלל ליום הראוי. ונקט שלאחר שתחזור ותראה מיד תחוש לעשרים יום, מצד שלא עקרה וסתה רק שהייתה מסולקת וכאן שחוזרת חוששת לוסתה. ולכן לא חוששת לוסת הארוך כיון שזה נחשב סילוק דמים.

**ד.** הש"ך (סקמ"ה ובנקה"כ) נקט כמהרש"ל שלא חוששת ליום הארבעים, אמנם ס"ל כמבואר בחוו"ד (סק"כ) שמה שלא ראתה שלש זמני הפלגה זה עקירת הוסת, ולכן לא חוששת עד שתחזור ותראה לעשרים יום. ועיין חוו"ד שלפ"ז אין שום מקור לומר שאין כאן הפלגה של שבעים, שכל הסברא היא שמה שלא רואה ג"פ שיעור ראייתה זה עקירה על הוסת, אבל זה לא סילוק דמים. ומיושב קושיית הב"י שלא קי"ל כר"א.

ולעניין הלכה, בפשוטו קי"ל שלא מונים למניין הראוי שכן הוא ברמב"ן (פ"ו ה"ד). וכן שנעקר הוסת בזה שלא ראתה ג"פ, ורק בחזרה לראות בהפלגת עשרים חוזרת לוסתה (שכן מבואר ברמב"ן שם בה"ה).

ובפשוטו אין מקור לומר שאין הפלגה כל כך גדולה. אמנם יש אחרונים שנקטו שגם אין הפלגה של שישים יום כמבואר לעיל בסי"ב.

ובאם היה לה וסת לעשרים וראתה בארבעים האם זה נחשב שחזרה וראתה בעשרים, בזה ברמב"ן בחידושיו נקט שאפילו שלא חוששים לזה אבל אם ראתה אמרינן שזה מחמת וסתה. אמנם בהלכותיו לא הזכיר את זה. ויתכן שעד כמה שאין מקור מהגמ' כי אפשר לבאר שהגמ' מיירי בוסת החודש (כמ"ש רש"י והראב"ד), א"כ גם אם חוזרת לראות ביום זה לא נחשב שחזרה לראות אלא בהפלגה של ארבעים, ובפרט אם עקרה וסתה.

# - שייך לסעיף י"ג -

## בדין התחילה לראות עונה קודם של וסת קודם

ז] מבואר בשו"ע שאינה אסורה אלא אותה עונה שראתה ולכן אם ראתה שתיים ביום ושתיים בלילה אינה אסורה אלא בעונה האחרונה. והנה לכאורה אם ראתה ביום ופעם אחרת התחילה בלילה לא נעקר הוסת של היום, שהרי אם התחילה קודם א"כ המשיכה לראות בלילה. וצ"ע א"כ למה לא חוששת גם לעונה הקודמת. ובפשוטו צ"ל שמדובר שראתה ראיה קצרה. וכן צריך לומר בהכרח בדעת הראב"ד שהוא מקור הדברים (סימן ג' הלכה ל'), שהרי ס"ל (סימן א' הכ"ב) שכל שהמשיכה ראיותיה חוששת להמשך הראיה. וביותר דהרי השו"ע כתב כגון שראתה שלש בזה ושלש בזה חוששת לאחרון בלבד, ושם הכוונה כי הראשון נעקר, ואם המשיכה לראות ודאי שזה לא עוקר. וכן הוא בגר"ז (סקל"ח).

והנה יש לדון בכה"ג אם תראה אחרי זה פעמיים באותו תאריך ביום האם זה יצטרף. ויש שנקטו שזה חסרון ברצופים ולא תקבע וסת. ויש שדנו שא"כ גם לא חוששת לוסת שאינו קבוע, שכל שלא תקבע היא לא חוששת.

אמנם בפשוטו אין כזאת הלכה וכל וסת שמצד עצמו יתכן כזה קביעות למה שלא תחוש אליו. וכן מוכח מקצר אינו עוקר ארוך אם נימא שזה לא מצטרף (עי' לעיל אות ג'). ועוד שאם תראה ג"פ יתברר למפרע שהראיה הראשונה גם הייתה מחמת וסת.

ובעיקר הדבר יתכן שזה לא מחסר ברציפות כי היה כאן מציאות של ראיה ורק שלא רואים את הוסת על ידי זה. וצ"ע.

## בדין ראיה שלא באותה עונה

ח] מבואר בשו"ע שאין אשה קובעת וסת אלא אם זה היה באותה עונה. ויש לדון בראתה להפלגת מ' בלילה ואחרי זה רואה להפלגת ל' ביום איך תחוש להפלגת מ', האם ללילה או ליום. ויש שנקטו שבזה שראתה בל' ביום עקרה את החלק של היום וחוששת למ' בלילה (שו"ת שבט הלוי ח"ה סימן ק"ז). אמנם בפשוטו אינו כן ואין לחוש אלא לאותה צורת ראיה שהייתה בתחילה, וכיון שבתחילה המ' היה עם לילה אין לה לחוש אלא בלילה (וכ"ה בחוט שני עמ' קכ"ה ועוד). וכן משמעות השו"ע (סי"ג) שאפילו שיש לה וסת קבוע ליום וראתה פעם בלילה חוששת ללילה רק מצדו ולא חוששת לוסת הקבוע כדין אינו קבוע לעונה שראתה פעם אחרונה את האינו קבוע.

ז' תמוז פ"ב

שיעור מספר 9

# המשך סימן קפ"ט [סעיפים י"ז י"ח] - וסת הקפיצות

## דיני וסת הקפיצות ואכילת שום

### וסת הקפיצות

א] נחלקו הראשונים האם אשה קובעת וסת לקפיצות, ולהלכה קי"ל שאינה קובעת.

ובפשוטו אם אינה קובעת זה גם לא כוסת שאינו קבוע. אמנם בהגהות מיימוני (פ"ח מאיסו"ב אות ג') נקט שזה בכל אופן אסור כוסת שאינו קבוע שזה נעקר בפעם אחת, וכן אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת. וכן פסק הרמ"א (סעיף י"ז). אמנם הלחו"ש (סימן קפ"ז שמלה סק"ד, וסימן קפ"ט לחם סקמ"ח) כתב שהרבה ראשונים חולקים על זה, ונקט שהכרעת השו"ע להקל בזה [ויש לעיין האם יש לסמוך על זה לקולא. ונפק"מ לחולקים על הש"ך סקמ"ח].

ובפשוטו אם ראתה לאחר חבטה או נשיאת משא כבד או התעמלות הוי כקפיצה. ועיין פיה"מ להרמב"ם על המשנה בפ"ק (משנה ו') ראתה מאונס שביאר כגון פחד. ובפשוטו אשה שראתה תאונה וזה גרם לה לראיה אם זה קרה כמה פעמים קבעה לזה וסת הקפיצות. ובקנה בושם (ח"ג סימן ע"א) כתב שטיפולי רפלקסולוגיה שמצוי שרואה מזה חשיב וסת הקפיצות.

### וסת אכילת שום

ב] דעת הרשב"א (תורת הבית י"ג ע"ב) וכן הוא סתימת השו"ע שגם וסת של אכילת שום אינה קובעת. אמנם הרמ"א (סעיף כ"ג) הביא את הראשונים שבזה ודאי קובעת. ועיין תוה"ש שזה ספיקא דינא ולחומרא חוששים לזה, וכן הוא בחכמ"א (עי' כלל קי"ב סל"ד).

ובהגדרה של אכילת שום מצאנו שתי לשונות בראשונים: הרז"ה (סימן ג' אות י"ט) ביאר שזה להנאתה משא"כ קפיצה. ויש שביארו שאכילת שום זה גורם לראיה טבעית משא"כ קפיצה. ונפק"מ לרמ"ת שזה להנאתה אבל זה מקרה שהוא עצמו גורם ולא שזה גורם לראיה טבעית. ועיין כו"פ (סקכ"ג) לגבי טבילה שזה להנאתה אבל זה פעולה ותלוי בהנ"ל. ובפרד"ר (בפתיחה לסימן קפ"ט וסת הט' אות א', עמ' ל"ז) כתב שאם רקדה וראתה זה גם תלוי בהנ"ל שזה להנאתה אבל זה פעולה שגורמת הראיה. וצ"ב איזה סברא יש בזה שזה להנאתה. והגר"ז (סקצ"ד) העתיק את שני הביאורים, וכן בכו"פ (שם), ומשמע שחששו לשני הביאורים. וצ"ע.

### קבעה לכמה סוגי דברים חריפים

ג] אם אכלה דבר חריף אחד משמע שלא חוששת לדברים חריפים אחרים, אבל אם אכלה כל פעם דבר חריף אחר קובעת לכל דברים חריפים.

ולכאורה גם לגבי קפיצה אם עשתה סוג מאמץ מסויים קבעה לאותו סוג מאמץ, ואם עשתה כמה סוגים וראתה בכולם קבעה לכולם. ויתכן שבמאמץ גופני אין חלוקה של מקרים כלל אלא העיקר זה המאמץ, ולכן גם בקבעה בסוג מסויים חוששת לכל הסוגים. וצ"ע.

ועיין רעק"א (סעיף כ"ג) שדן שאם אכלה פעם אחת שום ופעמיים בצל וראתה לא קבעה. אמנם דייק מהשו"ע שקובעת. וכן הוא ברא"ה בשטמ"ק בב"ק ל"ז.

ועיין חוו"ד (סקכ"ט) שאם קבעה על ידי ג' דברים חריפים, אם עקרה על ידי דברים חריפים אחרים עקרה את הקביעות לשאר דברים אבל לא לג' דברים שקבעה להם. אמנם אם עקרה את אחד מאלו שדרכם היה הקביעות עקרה הכל.

### בעניין קפיצה דאתמול גרמה

ד] כתב החוו"ד (סקכ"ג) שאם קפצה וראתה ג"פ יום אחרי הקפיצה ולא היה כאן יום קבוע להפלגה או חודש, קבעה וסת לראות יום אחר הקפיצה, וביום הקפיצה עצמו מותרת, דהיינו דכה"ג ודאי תולים בקפיצה.

ה] עיין פ"ת (סימן קפ"ז סקמ"ט) שהביא מחת"ס (תשובה קע"ד) שגם בקבעה לראות ביום רביעי מהקפיצה אסורה ביום הרביעי ומותרת עד היום הרביעי. אמנם עיין חוו"ד (סימן קפ"ז סקט"ו) לגבי רואה מחמת טבילה שכתב שליל שני זה מחלוקת ולהלכה חוששים, אבל ליל שלישי ודאי לא חוששים. ויתכן שהוא חולק על החת"ס. אבל יתכן שכוונתו שבתור וסת שאינו קבוע לא צריך לחוש, אבל בתור וסת קבוע צריך לחוש [והפ"ת (סימן קפ"ט סק"כ) הביא מהנוב"י (תניינא סו"ס צ"ג) שכתב שלא תולים שהקפיצה השפיעה לאחר כמה ימים. אמנם שם כתב כן לגבי שבכה"ג לכו"ע אומרים איגלאי מילתא דיומא קגרים, אבל לא כתב שאין כזה וסת]. וצ"ע.

### ברגילה לראות בשעה מסויימת

ו] כתב החוו"ד (סקכ"ב) שאם קפצה וראתה שעתים לאחר הקפיצה למשך שעה, אינה אסורה אלא שעתים אחר הקפיצה למשך שעה. וכן הוא ברמב"ן (פ"ו הי"ג). ובחוו"ד מבואר שזה מצד שוסת השעות עוקר את העונה. אמנם בפשוטו כאן אין סיבה לאסור יותר ממה שראתה, שהרי זה לא קשור לעונה כלל. ובגר"ז (סקע"ב) סתם שאסורה עד סוף העונה. ויתכן ששם מדובר שלא רואה בשעה קבועה אחרי אלא לפעמים שעה ולפעמים שעתים. וצ"ע.

ובחוו"ד (סק"ג) משמע קצת שגם אם רואה בשעה קבועה ביום מחמת הקפיצה אסורה רק בשעה זו.

ועיין פ"ת (סקי"ט) שהביא מהכו"פ (סקכ"א) שכתב שגם אם קפצה ג"פ בשעה מסויימת וראתה, לא קובעת רק לשעה זו. והוא חידוש שגם כאן קובעת רק לשעה זו אף שיש לומר שבמקרה קפצה בשעה זו ולכן ראתה בשעה זו. אמנם בפשוטו כן הוא גם ביחס לימים. וצ"ע.

### האם בוסת הקפיצות אסורה רק בעונת יום או לילה או בכל היממה

ז] קפצה ג"פ ביום או בלילה, הפרדס רימונים (בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' מ"ה ד"ה אך בהא) דן שאסורה רק בקפיצה של יום או לילה. וכתב שמכל הפוסקים לגבי רמ"ת שלא כתבו שתשמש ביום מבואר שנקטו שאין מושג של עונות לגבי קפיצה, אלא אסורה בין בלילה ובין ביום. ובפשוטו לפי"ז גם באופן שרואה תמיד בשעה מסויימת (כמובא לעיל מהפלתי) זה לא קובע דוקא בשעה אלא בכל היממה.

### קפצה פעם אחת וראתה האם חוששים ליום לחוד

ח] עיין ש"ך (סקמ"ח) שכתב דקפצה וראתה תולים שזה מחמת הקפיצה ואינה אסורה ביום החודש והפלגה אלא א"כ תקפוץ באותו יום. ועיין סד"ט (סקכ"ב) שכן הוא בבעלי הנפש (סימן ג' הכ"ח). [ובפשוטו הביאור הוא שוסת הקפיצות זה לא שכיח שזה נקבע כטבע קבוע אבל בתור מקרה זה מצוי. וודאי מדובר שראתה בצורה שזה ניכר שזה קשור לראיה]. אמנם לעונה בינונית חוששת אפילו ללא שתקפוץ.

אמנם התפארת למשה וההפלאה נקטו וכן פסק החכמת אדם (כלל קי"ב סל"ה) שחוששים שמא ראתה שלא מחמת הקפיצה. ובמגיה לראב"ד הביא ראיה לש"ך מהא דמבואר בתוספתא (פ"א ה"ב) שקפצה וראתה דיה שעתה.

והנה בפשוטו אכילת שום זה כמו קפיצה לגבי זה. אמנם בסד"ט (סקכ"ב) ובכו"פ (סקכ"א) נקטו שכל דברי הש"ך הם רק בקפיצה שלא קובעת אליו, אבל לא באכילת שום שקובעת אליו. וצ"ב הסברא לחלק. ובש"ך (סימן קפ"ז סקל"ה) מבואר שבראתה מחמת תשמיש אינה אסורה ביום החודש אלא אם תשמש, ולהרבה אחרונים זה כמו אכילת שום [א"ה: אכן להש"ך גופיה שם רמ"ת הוי כקפיצה]. וצ"ע.

### וסת הקפיצות בזמן עיבור והנקה

ט] עיין נוב"י (תניינא סימן צ"ג) שנקט שגם וסת הקפיצות לא חוששת בזמן העיבור וההנקה. ועי"ש בסימן פ"ו שכתב שכיון שוסת שאינו קבוע נעקר על על ידי עיבור והנקה, ה"ה וסת הקפיצות. אמנם לעניין רמ"ת נקט בסימן צ"ו (הובא בפ"ת סימן קפ"ז סק"ה) שזה לא נעקר. וצ"ע שהרי נקט תמיד שרמ"ת זה כמו קפיצה שזה אינו קבוע.

## דין וסת הקפיצות המורכב

### דין וסת הקפיצות המורכב, וצורת קביעותו בהפלגה

א] קפצה וראתה ג"פ בר"ח קבעה וסת המורכב לקפיצה עם התאריך בחודש, וכן אם קפצה וראתה ד' פעמים והיה בזה שלוש הפלגות שוות קבעה וסת המורכב להפלגה עם קפיצה. ומבואר כאן חידוש שאפילו שהראיה הראשונה לא צריכה להיות באותה עונה, אבל כאן זה צריך להיות מחמת קפיצה. וכן הוא בגר"ז (סימן קפ"ז קו"א סקי"ב) ובחוו"ד (סקכ"ד).

ובקבעה כנ"ל אם הגיע היום ולא קפצה או שקפצה שלא באותו היום לא צריכה לחוש לזה אפילו כווסת שאינו קבוע, ולא צריכה לחוש מחמת ראיות אלו לשום חשש אחר, ורק חוששת לעונה בינונית ל' יום מהראיה האחרונה אפילו בלא קפצה.

ודעת הב"י (סעיף י"ט לגבי פיהוקים) שעדיין חוששת לחודש לבד או לקפיצה לבד כל שלא קפצה פעם אחת ולא ראתה או שעבר ר"ח ולא קפצה ולא ראתה. ומסברא באמת צ"ב מה ההוכחה שאין גורם אחד גורם הראיה ובמקרה היו שניהם יחד. וכבר תמה בזה בפרד"ר (יתכן שהכוונה למקש"ז סקל"ו).

### האם וסת הקפיצות המורכב אסור בכל העונה

ב]קבעה וסת המורכב לר"ח עם קפיצה, כתב הש"ך (סקמ"ח) וכן הוא בראב"ד (סימן ג' הלכה כ"ח) ורמב"ן (פ"ו הי"ג) שכל זמן שלא קפצה היא מותרת. וכן הוא בחוו"ד (סוף סקכ"ה). וכתב הש"ך (סק"נ) דבקפצה אסורה עד סוף העונה, וזה גם ברואה קבוע שעה לאחר העונה.

### דין הוברר הדבר

ג] קפצה וראתה פעמיים בר"ח ובפעם הג' ראתה בר"ח ללא קפיצה, הוברר שקבעה וסת לר"ח בלבד. ואם קפצה משך השבוע וראתה הוברר שקבעה וסת לקפיצה בלבד.

אמנם אם קפצה ג"פ בר"ח וראתה, ובחודש הרביעי ראתה בר"ח ללא קפיצה או שקפצה בער"ח וראתה בר"ח, כתב הפ"ת (סק"כ) בשם החו"ד (סקכ"ג) שלא אומרים שאיגלאי מילתא שקבעה לר"ח בלבד אלא יש כאן וסת שאינו קבוע לר"ח (היינו למאי דנקטינן דלא כהב"י דלעיל אות א').

### פלוגתת הפוסקים בדין קפיצה דאתמול

ד] ראתה פעמיים בקפיצה בר"ח, ובפעם הג' קפצה בער"ח וראתה בר"ח: דעת השו"ע (סעיף י"ז) שקבעה לר"ח בלבד, ודעת הש"ך (סקמ"ט) שצריך לחוש שקבעה לקפיצה עם ר"ח. ונפק"מ שצריכה לחוש לעונ"ב ושאר חששות של אשה שאין לה ווסת.

קפצה ג"פ ביום קבוע בחודש וראתה למחרת, כתב החוו"ד (סקכ"ג) הובא בפ"ת (סק"כ) שבזה קבעה וסת ליום החודש בלבד ומשעבר היום ג"פ ולא ראתה עקרה וסתה, דהיינו שהדין לתלות יום אחרי הקפיצה זה רק כשאין אפשרות לקבוע וסת אחר.

### האם בשביל לקבוע וסת המורכב צריך רצופין

ה] קפצה א' בחודש וראתה, בחודש הבא כשגיע יום החודש וקפצה אסורה כל העונה דחוששת לוסת המורכב.

ואם לא קפצה ולא ראתה ובשני חודשים אחרי זה קפצה וראתה: בראב"ד (סימן ג' הלכה כ"ז) מבואר שלא קבעה וסת כי זה לא רצוף, והובא בגר"ז (סקע"ה). אמנם בחוו"ד (סימן קפ"ד סקט"ו) נקט שקבעה וסת שאם תקפוץ באותו יום תראה.

### קפצה וראתה בר"ח, ובר"ח הבא לא קפצה ולא ראתה, דינה בר"ח הבא

ו] קפצה בר"ח וחודש אחרי זה לא קפצה ולא ראתה, לגר"ז הנ"ל (שהביא את דברי הראב"ד וביארו עי"ש) בר"ח הבא גם אם תקפוץ לא תחוש לראיה כמבואר בדבריו (סקע"ה). ובפשוטו לחוו"ד הנ"ל תחוש שמא תראה. [ואם התחילה לראות קודם וראתה גם בר"ח, בזה גם לביאור הגר"ז תצטרך לחוש, דכאן גם אם זה וסת החודש לא עקרתו].

### האם בעקירה של וסת המורכב צריך רצופין

ז] קבעה וסת המורכב עוקרת אותו על ידי שיעברו ג' ר"ח ותקפוץ ולא תראה. ודעת הראב"ד (שם) שצריך רצופים דהיינו שאם ר"ח אחד לא תקפוץ ואחרי זה תקפוץ שני ר"ח זה לא יצטרף לעקור. והפוסקים סתמו בזה שגם אם זה לא רצוף זה עוקר. ויש להחמיר בזה.

### דין חזר הוסת למקומו בוסת הקפיצות

ח] כתב החוו"ד (סקכ"ה) שאם קבעה וסת המורכב לקפיצות ועקרה אותו ג"פ ולא קבעה וסת אחר, ואח"כ חזרה וקפצה באותו יום וראתה, יש בזה דין חזר הווסת למקומו. ומבואר בדבריו שאם זה קפיצה שאינו מורכב שדינו כוסת שאינו קבוע, אין בזה דין חזר הוסת למקומו.

### וסת הקפיצות המורכב להפלגה וראתה ראיה רגילה באמצע

ט] החוו"ד (סקכ"ד) נקט שוסת הקפיצות המורכב להפלגה, גם אם ראתה באמצע ראיה ללא קפיצה זה לא מפסיק את ההפלגה. אמנם הגר"ז (סימן קפ"ז קו"א סקי"ב וקפ"ט סקע"ב וסקע"ה) חלק וסבר שזה מפסיק את ההפלגה, ואפילו שנקט שצריך שגם הראיה הראשונה תהיה עם קפיצה, מ"מ נקט שראיה באמצע אפילו שלא מחמת קפיצה מפסיקה את ההפלגה.

### עקירת וסת הקפיצות המורכב

י] עיין פרד"ר (שפ"ח סק"נ) שכתב שכדי לעקור את הוסת המורכב כגון לכ' יום, צריכה יום אחד לקפוץ ולראות ואחרי זה ביום העשרים לקפוץ ולא לראות, אבל אם קפצה עשרים יום לאחר שראתה ולא ראתה בקפיצה, כיון שתחילת ההפלגה זה ללא קפיצה אינה יכולה לעקור על ידי זה. וצ"ע.

## אשה הנוטלת כדורים

### נוטלת כדורים המונעים את ראיית הדם

א] אשה הנוטלת כדורים והוחזקה ג"פ שאינה רואה בזמן לקיחת הכדורים, כגון שלקחה במשך זמן שהוא יותר מזמן הרגיל לראייתה, נחשבת באותו זמן למסולקת דמים ולא צריכה לחוש לוסתות הקודמות שהיו לה [כן הוא ברדב"ז (ח"ח סימן קל"ו)]. אמנם החזקה לזמן מסוים זה לא מכריח על זמן יותר ארוך שבזה הכדורים הרבה פעמים לא עוזרים.

ויש אומרים שכיון שאצל רוב הנשים זה הוחזק שזה מונע ראיה, ממילא נחשבת כמסולקת (אף מבלי שזה הוחזק אצלה). אמנם מקובל להחמיר בזה. אמנם בכלה מצרפים את זה להקל.

ובפשוטו מה שלא ראתה בזמנים אלו אין בזה עקירת וסת של וסתות קודמים אפילו של אינו קבוע [ואין לדמות לעיבור והנקה שעוקר אינו קבוע, דשם היא מסולקת, אבל כאן זה לא שהמערכת לא עובדת אלא שיציאת הדם תהיה בזמן אחר].

### ראיה הבאה לאחר הפסקת הכדורים

ב] כשמפסיקה לקחת את הכדורים ורואה בגלל זה, בפשוטו הוי כקפיצה (דהיינו אכילת שום ראה באות הבאה) שלא צריכה לחוש לחודש ולהפלגה כיון שידוע ברור סיבת הראיה, אמנם צריכה לחוש לעונה בינונית. כן שמעתי מהגרש"צ. אמנם הגר"נ קופשיץ מחמיר לחוש לחומרא לכל הראיות שרואה מחמת זה. ולפעמים מצוי שכיון שהורגלה מחמת הכדורים לראות בהפלגה מסויימת, ממילא תראה כך גם לאחר הפסקת הכדורים ויש לחוש לזה. אמנם אם ראתה כשהפסיקה בצורה סדירה ולא כמו בלקיחת הכדורים אין לחוש לזה.

ג] דרכן של נשים לראות יומיים לאחר הפסקת לקיחת הכדורים ולכן ראוי לפרוש יום אחד קודם, דהתשמיש יכול להקדים הראיה. ואם הוחזקה שרואה ג' ימים אחרי, תפרוש יומיים אחרי הפסקת הכדורים. ובכל אופן בזמן שהוחזקה לראות ודאי שיש לזה דין של וסת אכילת שום.

### שכחה לקחת כדור יום אחד

ד] אשה ששכחה לקחת יום אחד כדור קורה שזה גורם ראיה, ולכן ביום שרגילה לראות לאחר הפסקה כדאי לפרוש [דיתכן שזה בגדר מיעוט המצוי שצריך לחוש]. וכן בזמנים שקרוב לזה ראוי לבדוק קודם תשמיש. וצ"ע הגדרים בזה.

### לקיחת אנטיביוטיקה בזמן לקיחת כדורים המונעים ראייה

ה] יש לדעת שנשים שלוקחות תרופות אנטיביוטיקה בזמן לקיחת הכדורים (המונעים את ראיית הדם) זה גורם לדימומים, שזה משפיע על הגוף שהכדור (המונע את הדם) לא ישפיע כל כך, ולכן ראוי לבדוק קודם תשמיש אפילו לא בדיקה גמורה אבל לראות שלא מתחיל משהו.

### זריקה הגורמת לקבל מחזור

ו] אשה שלוקחת זריקה כדי לקבל מחזור, בפשוטו מה שמצוי שגורם שיגיע דם ודאי צריך לחוש לו לכל הפחות כמיעוט המצוי. ויתכן שזה יותר חמור, שיש כאן רוב שדבר זה יגרום לדם, וגרע מוסת שזה רק מצד שראינו אצלה פעם קודמת.

י"א תמוז פ"ב

שיעור מספר 10

# המשך סימן קפ"ט [סעיפים י"ט – כ"ו] - וסת הגוף

## מהו וסת הגוף

א] אשה שכל פעם קודם הראיה מרגישה מחושי הגוף בצורה שאינה רגילה להרגישם רק בשעת הוסת, קובעת וסת שכל שתחוש בהרגשות הנ"ל אסורה לבעלה עד שתבדוק. ולא מצרפים מיחוש אחד לשני, שאין קשר בין אחד לשני.

ויש לדון בדברים שלא הוזכרו בגמ' כגון שיש לה פצעים בפניה או בשאר מקומות. ועיין סד"ט (סקכ"ה) שהביא משו"ת פנ"י (יו"ד סימן א') שה"ה אם רואה כמין מוגלה קודם הוסת שזה כדין רואה דם טמא מתוך דם טהור. ועיין אגרות משה (ח"ג סימן נ"א) שגם אם רואה תמיד כתמים קודם הוסת זה נחשב וסת הגוף.

קביעות וסת זו לא צריכה להיות באותה עונה אלא גם אם רואה פעם ביום ופעם בלילה זה מצטרף כמבואר בפרד"ר (בפתיחה לסימן קפ"ט וסת הי"ב, עמ' מ"ה ד"ה וכל זה).

עקירת הוסת היא על ידי שג"פ תחוש במיחושים ולא תראה.

## רואה בתחילת הפיהוק או בסופו

ב] אם רגילה לראות בתחילת הפיהוק, אסורה מיד שמפהקת. אם רגילה לראות בסוף הפיהוק, אסורה רק בסוף הפיהוק. אם הראיה ממשיכה גם לאחר הפיהוק, אסורה עד סוף העונה.

וברואה בסוף הפיהוק וממשיכה לאחר הפיהוק, החוו"ד (סקל"א) כתב שמדברי השו"ע (סעיף כ"ד) משמע שאסורה מתחילת הפיהוק. וכן הוא במאירי. והסברא שכה"ג חל כאן דין עונת הוסת. אמנם עיין דברי חמודות (סוף סקי"ד) ובגר"ז (סקצ"ז) שנקטו שאינה אסורה אלא מסוף הוסת. ולכאורה הביאור משום שכל שלא הגיע כל הפיהוק זה נחשב שעדיין לא הגיע גורם הראיה. וכן נפק"מ במתחילה לראות שעה לאחר הפיהוק, שלגר"ז לכאורה מותרת עד שעה לאחר הפיהוק, וכן הוא בפרד"ר (בפתיחה עמוד ל"ד בד"ה אמנם). ולחוו"ד כל שזה באותה עונה אסורה מתחילת הפיהוק וכמבואר בדבריו (קפ"ט סק"א) שרק בקפיצות הקיל.

## רואה שעתיים לאחר הפיהוק

ג] אם מפהקת שעה ומתחילה לראות בסוף הפיהוק או לאחר הפיהוק, והתחילה לפהק לקראת סוף העונה שיודעת שזמן הראיה הוא בעונה אחרת, לכאורה כה"ג מותרת בעונת שהתחילה לפהק.

ואם רואה תמיד עונה לאחר הפיהוקים, אסורה רק בעונה שלאחר הפיהוקים.

ואם זה לא קבוע אלא לפעמים עונה ולפעמים שתיים ולפעמים שלוש, בפשוטו יש קביעות וסת שהפיהוק מראה על ראיה, וזה ודאי שבזמן שאף פעם לא ראתה כגון בעונה הראשונה היא מותרת, ולאחר זה צ"ע האם נאסרת בעונה האחרונה שראתה, או שיש כאן ספק ואסורה מהעונה שראתה בפעם אחת מהקביעות.

## דין עונ"ב ביש לה וסת הגוף

ד] כתב הרמב"ן (פ"ה ה"ו) שאשה שיש לה וסת הגוף קבוע חוששת לעונה בינונית. ועיין חוו"ד (סוף סימן קפ"ד?) ובגר"ז (קפ"ד סוף סקמ"ה) שכל זה ברואה בתחילת הפיהוק, אבל אם רואה בסוף הפיהוק כיון שתוכל להספיק לפרוש אין לה איסור של עונה בינונית.

ועיין מקור חיים ? שהקשה שהרי אם יש לה מורכב לשלושים יום היא אסורה מתחילת הוסת. ובפשוטו צ"ל שהכוונה שזה כמו שקבעה וסת לשעות שלא אסורה כל העונה, ולגבי זה עונה בינונית זה כמו אינו קבוע.

אמנם צ"ע שהחוו"ד (סוף קפ"ד ?) נקט שגם ביש לה שעה קבועה שבוסת קבוע מספיק בדיקה בשעת הוסת, אבל בעונ"ב צריכה מוך דחוק כל העונה. וצ"ל שזה מצד הפלתי ? שכשסיבת הראיה היא מחמת מילוי הרחם זה חל על כל העונה, ולכן כאן לא שייך קביעות של שעה, אבל עדיין ביחס לפיהוק ודאי שאין חשש שתראה ללא פיהוק, ולכן מותרת עדיין בתחילת הפיהוק. והנה בחוו"ד משמע שאינה אסורה בלילה ברואה ביום. וצ"ל שחלק זה גם בעונ"ב זה כפי הרגיל אצלה. וצ"ע.

ואם ממשיכה לראות לאחר הפיהוק, הגר"ז (סוף קפ"ד?) כתב שאין לה עונה בינונית. והחוו"ד (שם) נקט שיש לה דין עונה בינונית. ובפשוטו זה לשיטתם האם קודם שהגיע כל הפיהוק כבר חשיב עונת הוסת, דהגר"ז נקט שכל שלא פיהקה את כל הפיהוק זה עדיין לא עונת הוסת, ממילא כאן אין סיבה לאסור. ולחוו"ד שכל שתראה כבר מתחילה זה עונת הוסת ממילא כאן אסורה.

## רואה פעם אחת בוסת הגוף

ה] כשרואה פעם ראשונה עם פיהוק חוששת אולי זה וסת הפיהוק, ולכן אם תפהק פעם אחרת אסורה כדין אינו קבוע. וכן חוששת לוסת הימים, ולכן בחודש הבא או בהפלגה הבאה חוששת גם ללא הפיהוק שמא סיבת ראייתה לא הייתה קשור לפיהוק.

## קבעה לוסת הגוף האם חוששת להפלגה וחודש

ו] יש לדון האם בקבעה וסת לפיהוק צריכה לחוש ליום החודש והפלגה שמא תראה באותו יום. והנה זו ודאי שלא צריכה בדיקה כל שלא פיהקה, דהרי הוחזקה לראות בפיהוק. אמנם יש לדון שתיאסר מתחילת העונה מצד שמא תפהק וכמו שחוששים לעונה בינונית. ועיין קיצור הלכות (בויאר, פ"ז הלכה ה') שנקט שודאי צריכה לחוש.

אמנם משמעות הרא"ש והטושו"ע שאם פיהקה שלא בר"ח הוברר שזה לא וסת ר"ח, ומשמע שלא חוששת כלל. וכן משמע בחוו"ד (סימן קפ"ד סק"מ) שכתב רק שחוששת לעונ"ב, וכן בגר"ז (סוף קפ"ד), וכן הוא בסוגה בשושנים?.

וצ"ל שוסת הגוף זה מראה על טבע נסתר, וטבע זה אין סיבה לומר שהוא קשור לחודש. וצ"ע.

## שיעור הזמן שחוששת לפיהוק

ז] בפשוטו וסת הפיהוק זה כמו קפיצה שגם אם רואה כמה ימים אחרי הקפיצה קובעת וסת. אמנם בפעם אחת יתכן שלא חוששים אלא יום אחרי ולא יותר וכמבואר בחוו"ד (סימן קפ"ז סקט"ו) לגבי ליל טבילה. וצ"ע הגדרים בזה.

## וסת הגוף שאינו קבוע בעבר הוסת ולא בדקה

ח] אם פיהקה וראתה פעם אחת, דעת הפרישה (סקס"ה) ותוה"ש (סקמ"א) שדינו ככל וסת שאינו קבוע מותרת. ודעת הש"ך (נקה"כ על הט"ז ?) שאמנם דינו כוסת שאינו קבוע שאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, אמנם כתב שסמוך לפיהוק צריכה בדיקה.

אמנם הט"ז כתב שכיון שדרך נשים לראות בפיהוק לכן זה סיבה יותר לחוש וצריכה בדיקה [והביאו דבריו החו"ד (סקל"ח) וסד"ט (סקכ"ז) ובחכמ"א (כלל ק"ח ס"ט)]. ויתכן שגם לדעתו מ"מ אם רחצה לאחר הוסת לא צריכה לבדוק, שכאן ודאי שזה לא גדר של חזקה שראתה שהיא בחזקת טומאה.

## האם צריכה בדיקה ק"ת

ט] כתב הרמב"ן (ריש פ"ה) שאשה שיש לה וסת הגוף לא צריכה בדיקה קודם תשמיש, דהיינו דחשיב אשה שיש לה וסת, ולא אומרים שזה רק סימן אבל כיון שרואה לא מסודר חשיב כאשה שאין לה וסת.

## יודעת זמן הביוץ

י] כפי הידוע בטבע דרך האשה לראות בין שלשה עשרה יום לחמש עשרה יום מזמן הביוץ, ולכן אשה שיודעת את זמן הביוץ כפי דרכי הרפואה, יש לדון שתיאסר לאחר חמש עשרה יום. וקשה לחדש וסת כזה רחוק, וכן שזמן הגעת הדם אינו קבוע. אמנם ודאי שיש להיזהר כה"ג ולבדוק קודם תשמיש. וצ"ע בזה.

## וסת הגוף המורכב לימים

## זמן האיסור במורכב לימים

יא] ראתה ג"פ בפיהוק בר"ח רצוף, קבעה וסת לר"ח בפיהוקים. ודעת הראב"ד (פ"א הלכה ו') שאינה אסורה אלא מתחילת הפיהוק, וכן נקט הט"ז (סקל"ט). אמנם דעת הרז"ה (בהשגותיו שם אות ה') שאסורה מתחילת העונה שמא תפהק, וזה גם ברואה בסוף הוסת. וכן נקטו האחרונים.

אמנם אין לה לבדוק אלא אם התחילה לפהק, ואם רואה בסוף הפיהוק צריכה לבדוק אז או בזמן שרגילה לראות.

ואם מפהקת במשך שאר החודש, לב"י (בסעיף י"ט) חוששת כאינו קבוע, אמנם הסכמת האחרונים (רמ"א סי"ט ואחרונים שם) שאינה חוששת כלל.

ובפשוטו גם אם תראה פעם אחת ללא פיהוק או שתראה בר"ח ללא פיהוק, זה לא יגלה על הקודם אלא תחוש לזה רק כאינו קבוע. ולפי הב"י הנ"ל נקט החו"ד (סקכ"ג) שזה יגלה שהקביעות הייתה לר"ח או לפיהוק לבד.

## קביעות הפלגה בפיהוק

יב] וכן אם ראתה ד' ראיות וביניהם ג' הפלגות שוות וכל הראיות היו בפיהוק ובאותה עונה, קובעת וסת להפלגות עם פיהוקים, ולהכרעת הרמ"א (סעיף י"ט) אינה חוששת לפיהוק לבד.

הגיע יום ההפלגה, חוששת שמא תפהק ותראה. ואם לא פיהקה לא צריכה בדיקה, ואם פיהקה צריכה בדיקה.

## צורת עקירת וסת מורכב לפיהוק

יג] עקירת הוסת המורכב לפיהוק על ידי שיגיע ג"פ יום הראיה ותפהק ולא תראה. והנה בהגיע ג"פ יום החדש ולא פיהקה ולא ראתה משמע שלא עקרה כלל, וכן הוא דעת הגר"ז (סקצ"ח). אמנם הסד"ט (סקל"א) והחוו"ד (סקט"ו וחידושים סקמ"ב, וסימן קפ"ד סקט"ו) חידשו שכה"ג כבר לא חוששת שתראה באותו יום, אלא רק נשאר לה הקביעות שאם תפהק באותו יום תחוש לראיה. ולכאורה בכה"ג ברואה בסוף הפיהוק או לאחריו, גם אם מפהקת היא עדיין לא אסורה?, כיון שכל הוסת הוא שאם תפהק תראה כמו מה שהורגלה לראות. וצ"ע.

## האם צריך רצופין בוסת הפיהוק

יד] בפשוטו אם פיהקה בר"ח ניסן וראתה ובר"ח אייר לא פיהקה ולא ראתה ואחרי זה פיהקה שני ר"ח, להנ"ל (היינו להסד"ט והחוו"ד) קבעה וסת שאם מפהקת בר"ח היא רואה, אבל לא קבעה שתפהק שהרי ר"ח אחד לא פיהקה. ובפשוטו לראב"ד (סימן ג' הכ"ז) כה"ג חסר ברצופין ולא קבעה כלל, כן נקט הגר"ז (סקצ"א). אמנם יתכן שכאן הרי כיון שקובעת וסת לפיהוקים לבד (ולא הוי כקפיצות שאין אשה קובעת וסת לקפיצות לבד), א"כ אם נימא שלא קובעת (מורכב, כיון שחסר ברצופין) הרי תקבע וסת לפיהוק לבד, והרי סו"ס יש בו הגבלה שראתה רק בר"ח. אמנם אם פעם אחת פיהקה ולא ראתה בזה לא תקבע כלל. והגר"ז (שם) נקט שכאן שלא פיהקה לכו"ע זה עוקר הוסת.

## לא פיהקה בחודש אחרי

טו] אם פיהקה בר"ח וחודש הבא לא פיהקה ולא ראתה, לגר"ז (סקע"ה וצ"א) אינה חוששת יותר לפיהוק של ר"ח, שהרי ביאר בדברי הראב"ד שתולים שהראיה הייתה שלא מחמת הפיהוק אלא מצד ר"ח וזה נעקר. ובפשוטו אפילו אם יש הלכה שזה לא מצטרף, אבל אם מפהקת חוששת שתראה כיון שעל חלק זה לא היה לה עקירה לבד.

## בדין פעם ג' פיהקה יום קודם

טז] אם פיהקה פעמיים בר"ח וראתה, ובפעם הג' פיהקה בערב ר"ח וראתה בר"ח: השו"ע (סעיף כ') פסק שקבעה וסת לר"ח עם פיהוקים. ובביאור הגר"א (סקכ"ו ול"ב) כתב שזה תלוי באותו נידון של קפיצות.

## פיהקה ג"פ יום קודם

יז] יש לדון בפיהקה היום וראתה למחרת בצורה של מורכב, דבקפיצות כתב החוו"ד (סקכ"ג) שלא תולים אלא ביום החודש לבד, האם גם כאן זה כך, או שכאן כיון שהפיהוק ודאי נראה קשור עם הראיה תולים שזה וסת הפיהוק.

## קבעה מורכב לגוף לגבי עונ"ב

יח] קבעה וסת המורכב אינה חוששת לכל שאר הראיות כדין קבוע עוקר אינו קבוע, ולא חוששת לעונה בינונית. אבל אם זה הפלגה יותר קצרה מעונה בינונית, בזה הוא תלוי במחלוקת אחרונים בעלמא האם חוששת לעונה בינונית שלאחר הוסת. ואם רואה בסוף הפיהוק שבזה לגר"ז (קפ"ד סקמ"ה) לא צריכה לחוש לעונה בינונית ודאי דיש להקל בזה.

## האם ראיה באמצע מחלקת

יט] החוו"ד (סקכ"ד) נקט שראיה באמצע ללא פיהוק אינה מפסיקה את ההפלגה של הפיהוק. ועיין פרד"ר ? שבזה מבואר לשון השו"ע ? שאם ראתה פעמים בפיהוק חוששת שמא תראה בפיהוק, שלכאו' צ"ע דתיפו"ל מצד הפלגה של כ', ומה צריך להגיע להפלגה בפיהוק. אלא י"ל שנפק"מ גם בראתה באמצע.

אמנם הגר"ז שחולק בקפיצות בפשוטו הוא חולק גם בפיהוק.

י"ג תמוז פ"ב

שיעור מספר 11

# סימן קפ"ט [סעיפים ל"ב – ל"ד] – בדין מעיין פתוח ונשים המסולקות דמים

# סעיף ל"ב

## דיני ראיה ממעין פתוח בוסת החודש והשבוע

## דין מעין פתוח בחודש והאם חוששת לכ"ה

א] מבואר בגמ' נדה ל"ט: שאם ראתה א' א' כ"ה א' קבעה וסת לא' אפילו דבפעם הג' זה היה ראיה ממעין פתוח אבל אומרים שזה תוספת דמים דהינו שבאמת בא' יש סיבת ראיה גמורה ורוב הראשונים ביארו שמדובר על וסת החודש ועיין ריטב"א וכן הוא בהלכות לרמב"ן שכתב שזה רק בראיה השלישית ועיין ראב"ד דיש ראשונים דלא חוששת לכ"ה כיון שזה רק מגיע כתוספת דמים של הא' אמנם מבואר בראב"ד וברמב"ן דחוששת גם לכ"ה והקשו האחרונים הרי קי"ל דאשה שיש לה וסת קבוע לא חוששת לאינו קבוע ועיין גר"ז דהראב"ד לא ס"ל כלל זה ולכן ס"ל שכאן זה קביעות לא' בתורת ודאי ובכל אופן יש כאן גם קביעות לתוספת דמים שזה בכ"ה אמנם לרמב"ן שס"ל כלל זה בהכרח שהדין מעין פתוח זה רק ספק ולכן צריכה לחוש גם לכ"ה אמנם החוו"ד כתב שבוסת החודש אין הכלל דמי שיש לה וסת קבוע לא חוששת לאינו קבוע ובפשוטו לדבריו באמת שניהם זה בתורת ודאי

## בדין מעין פתוח שגורם שהראיה תהיה בימי זיבה

ב] הראב"ד כתב עוד הלכה שראתה ג"פ בא' וקבעה וסת ואחרי זה ראתה ג"פ בכ' וגם בא' יש לה שני וסתות ועיין סד"ט סקל"ה [ובב"ח] שתמה למה צריך ג"פ בא' ולא מספיק שני פעמים ובפעם הגמ' ראתה בא' וכ' וכמו בכ"ה ויש מקום לדון ששם שזה יוצא ראיה בימי זיבה שהיא מסולקת דמים לא שייך לקבוע וסת על ידי זה ולא היתה קובעת בפעם הג' דהינו שהחידוש הזה לדון דיש כאן שני וסתות דהינו שני סיבות ראיה אפילו שהשני מגיע בימי נדה זה רק שייך כלפי ימי נדה ולא כלפי ימי זיבה דשם אם הראיה ראשונה היא גמורה אין כאן ראיה שניה ולכן כה"ג חזקת הוסת מחיב שהראיה בכ' היא רק תוספת דמים ולא תקבע וסת לזה לכל הפחות בתורת ודאי אמנם בזמן הזה שאין מושג של ימי זיבה אם הפסיקה באמת גם כה"ג תקבע לשניהם

## בדין קביעות וסת תוך וסת

ג] כתב החוו"ד סימן קפ"ד דאשה שראתה ג"פ בג' בחודש ואחרי זה ראתה ג"פ בב' לחודש ואח"ז ראתה ג"פ בא' לחודש וכל פעם המשיכה עד אחרי ג' שכה"ג קבעה ג' וסתות דהינו שאפילו שיש כאן ודאי וסת לג' בחודש בכל אופן קובעת גם לתאריך הקודם ולא אומרים שזה תוספת דמים וכן הוא בראב"ד לגבי א' וכ' והיה מקום לומר שזה רק מצד שהתוספת דמים זה בתורת ודאי

## בדין החוו"ד שגם אם המעין פתוח זה יום וסת קובעת

ד] עוד כתב החוו"ד שם דבקבעה וסת לא' ואחרי זה ראתה פעמים ב' והתחילה בא' והמשיכה לב' וכן אחרי זה ראתה ב' פעמים בג' ובפעם הג' התחילה בא' והמשיכה לג' שקבעה וסת לא' ב' וג' ויש כאן חידוש גדול שגם ראיה של א' שזה ודאי קביעות וסת לדבר אחרי יכול להקבע עמו וסת לב' והנה כתב שדבריו מבוארים בראב"ד וכונתו שהרי כתב שקובעת א' א' כ"ה א' וגם אם אחרי זה ראתה כ"ה עוד פעמים והמשיכה לא' קבעה שני וסתות ועד כמה שיש כאן כ"ה א"כ מהיכי תיתי לומר שיש כאן א' אלא בהכרח שחשיב שיש כאן סיבה לשני וסתות ויתכן מצד שהמשך ראיה זה גם קצת סיבה לקביעות וסת אמנם יש מקום לחלק דשם כיון שבתחילה כבר ביארנו שיש קביעות לא' זה לא נעקר אבל כאן שהנידון האם בכלל לקבוע בב' בזה היה מקום לומר שכל שידוע לנו כבר קביעות זה לא סיבה לקבוע

## בדין מעין פתוח בראיה ברצף

ה] יש לדון האם הדין של מעין פתוח זה גם בראיה ברצף או שזה רק בהפסיקה וראתה שיש כאן התחלה מסוימת רק אפילו שזה ימי נדה או שזה המשך מסוים בזה היא קובעת ובחוו"ד קפ"ד סק"ד מבואר שזה גם בראיה ברצף והנה הפוסקים לא העתיקו את הדין של מעין פתוח ועיין גר"ז בקו"א ד' וכן הוא בנקודות הכסף שזה מצד שלדידן אין בזה שום חידוש שהרי אשה קובעת וסת בימי נדה ובימי זיבה וממילא ראתה א' א' כ"ה א' יש כאן סיבה ודאית לא' ובאמת כה"ג לא תחוש לכ"ה כיון שקבעה וסת ודאי לא' וצ"ע הרי נפק"מ בממשיכה ראיתה שכה"ג לא חוששת להמשך הראיה אבל מדין מעין פתוח תחוש ובפשוטו מבואר שנקטו שרק במפסיקה יש דין מעין פתוח ולא בממשיכה ברצף וכן הוא בגר"ז קו"א סק"ה ובפרד"ר קפ"ט שפ"ח ל"ד ולדינא מחמירים בזה אבל זה בגדר ספק

## בקבעה לל' וראתה לכ' האם חוששת כא"ק

ו] בהא דמבואר דקבעה גם לכ' עיין נוב"י סימן ס"א שדן האם בפעם הראשונה בראתה בכ' ואחרי זה ראתה בא' צריכה לחוש לכ' כאינו קבוע דבפשוטו כל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לאינו קבוע אמנם דן שכל ההלכה זה רק מצד שאמרינן שכל ראית האינו קבוע היה כל זמן שאין לה קביעות או במקום שראתה הראיה של האינו קבוע במקום הקבוע ובחזרה לקביעותה אין לה לחוש לאינו קבוע וכגון קבעה לכ' וראתה בל' ולא בכ' וחזרה וראתה בכ' אבל כאן ראתה האינו קבוע לאחר קביעת הקבוע א"כ תמיד צריך לחוש לו והסכים עמו החת"ס ועיין סי"ג מה שכתבנו בזה

## האם צריכה לבדוק כדין א"ק כדי לקבוע ממעין פתוח

ז] יש לדון בראתה א' א' כ"ה האם צריכה לבדוק בא' כדי לקבוע וסת או שלא צריך לחוש למעין פתוח מדין וסת שאינו קבוע ובחוו"ד סקי"ח נקט דיש לחוש מצד אינו קבוע גם במקום שזה רק ראיה של תוספת דמים וחלק על הש"ך ולגבי הפלגה מבואר בש"ך שלא חוששת וכן הוא ברא"ש

## בדין מעין פתוח בוסת השבוע בדילוג

ח] יש לדון האם בוסת השבוע בדילוג יש לחוש למעין פתוח והדבר מאוד נפק"מ כגון בראתה כ"ט ופעם אחרי זה הקדימה והמשיכה לכ"ט ובמחצית השקל כתב להחמיר והנה אם הפסיקה ודאי שבזמן הזה יש כאן ראיה גמורה אמנם זה תלוי האם ראיה באמצע לא מפסיקה את הסירוג עיין מה שכתבנו דיני וסת הסירוג אמנם בלא הפסיקה בזה יש לצדד להקל שכיון שסירוג לא חוששים כאינו קבוע ממילא גם לא צריך לחוש כמעין פתוח ויש לצרף את השיטות שאין וסת השבוע ויש לצרף את השיטות שבראיה הנמשכת אין את הדין מעין פתוח

## האם צריכה לחוש לא"ק שמגיע בזמן המשך ראיה

ט] ראתה בא' חשון ובחודש הבא התחילה יום קודם והמשיכה לאותו יום מבואר בגר"ז סקל"ח ומ"ג שלא נעקר הא' והנה יש לדון האם צריכה לבדוק בו כדי לדעת שלא נעקר דהינו שראיה זו הרי לא תצטרף לקביעות וסת ורק זה סיבה שלא יעקר הוסת שאינו קבוע ואם לא צריך רצופים זה יגרום שיהיה כאן צירוף ויחול קביעות וסת והנה מבואר בגמ' י"א. שיש בדיקה שמא תקבע לה וסת ועיין ש"ך סקל"ד דמבואר שם בפשוטו שלא צריכה לבדוק והפרד"ר בשפ"ח ביאר מחמת שגם אם תראה זה לא מצטרף לקביעות וסת ומבואר שממילא זה גם לא סיבה לבדוק [ועיין חזו"א פ"ז תחילת סק"ב וצ"ע בזה

## דיני מעין פתוח בהפלגה

## מעין פתוח בהפלגה

י] לדעת הרמב"ן בחידושיו כונת הגמ' שהדין מעין פתוח הוא בהפלגה דהינו ראתה הפלגת ל' פעמים ובפעם הג' התחילה לראות בכ"ה והמשיכה לל' קבעה וסת לל' והנה יש כאן חידוש שעד כמה שננקוט שראיה באמצע מפסיקה את הפלגה א"כ אין כאן ראיה כלל של ההפלגה הארוכה ועיין חוו"ד סקי"ח שהביא את זה לדינא ונקט דבר זה אפילו בראיה המתמשכת וכנ"ל והנה בש"ך סק"מ מבואר שכה"ג הפלגה קצרה עוקרת ארוכה ותמה עליו החו"ד הרי אם תראה תקבע וסת מצד מעין פתוח ובדעת הש"ך יש מקום לדון שס"ל שלא צריך לחוש כאינו קבעו לקביעה מעין פתוח והפרי דעה בשפתי לוי נקט שס"ל לש"ך שהראשונים שביארו הגמ' על חודש אין דין מעין פתוח בהפלגה מצד סברא הנ"ל והנה הפוסקים לא העתיקו דין מעין פתוח וביאר הגר"ז דבזמן הזה קובעת מצד עצמו וצ"ע עדין שנפק"מ לוסת הפלגה שלא יהיה כאן קצר עוקר ארוך או לדידן שתמיד מתחיל הפלגה חדשה ומקובל לבאר שחזינן שאין דין מעין פתוח בהפלגה

## במעין פתוח בהפלגה האם חוששת לתחילה כא"ק

י"א] ראתה ל' ל' כ' ועשרה ימים אחרי אם נימא שקבעה וסת לא' כה"ג לחוו"ד לא צריכה לחוש לכ' שהרי מי שיש לה קבוע אינה חוששת לאינו קבוע אבל יתכן שלגבי הפלגה ודאי שזה ספק שלא יתכן שניהם בתורת ודאי ולכן צריכה לחוש לכ' ולהלכה ודאי הוא כן כיון שיש צד שאין מעין פתוח בהפלגה וכנ"ל

## האם קובעת כשהראיה האחרונה זה יום וסת אחר

י"ב] עיין לעיל שהבאינו מהחוו"ד שקבעה לא' ואחרי זה ראתה פעמים ב' ופעם ג' לא' שקבעה לב' ויש לדון בהפלגה בכה"ג שקבעה לכ' וראתה פעמים בכ"א ואחרי זה בכ' והמשיכה לכ"א ויתכן דרק בחודש דשיך לומר שאפילו שיש ראית א' קבועה בכל אופן יש כאן עוד ראיה אבל לגבי הפלגה זה סתירה שאם א' זה ראיה גמורה א"כ אין כאן הפלגת כ"ב כלל וכן מסתבר

## האם חוששת לשמא תקבע וסת במעין פתוח

י"ג] קבעה וסת לל' וראתה בכ' יש לדון האם צריכה לחוש לתוספת דמים ולחוש לאחר עשרה ימים מצד ל' ובנקוה"כ נקט שצריכה לחוש וכן הוא בראשונים ל"ט אמנם בקיצור הלכות נדה לרא"ש משמע שלא צריך לחוש ולכאורא הביאור דתוספת דמים זה רק אם ראו אבל לא שצריך לחוש או דבהפלגה אין דין תוספת דמים ונפק"מ האם בראתה בל' צריכה למנות הל' מהל' או רק מהכ"ה ובפשוטו אם הדין תוספת דמים זה ודאי צריכה למנות רק מהל' אבל אם זה ספק צריכה לחוש גם מהכ"ה

## בקבעה ממעין פתוח ממתי מונה את הל'

י"ד] יש לדון בקבעה וסת ל' והתחילה בכ"ה והמשיכה לל' שצריכה לחוש לכ"ה האם חוששת רק מהכ"ה או שחוששת גם מהל' ובחזו"א סקנ"ד נקט שחוששת גם מהל'

## ימי המבוכה

ט"ו] הרמ"א סימן קפ"ד כתב שאשה שמשנית וסתה לאחר או להקדים צריכה לחוש לכל הימים והש"ך תמה בטעם הדבר הרי לא חוששים אלא לתחילת הוסת ודעת הנוב"י סמ"ו שבאמת התחדש כאן וסת של כמה ימים שכל שרואה במספר ימים בזמן מסוים קבעה לכל הימים הללו וכן הוא בהגהת שערי דורא ובלקט יושר ח"ב ויש שכתבו שזה רק עד ג' ימים אמנם בנוב"י מבואר שזה גם עד ז' ימים ועיין חכמ"א ק"ח ס"ו שאם כל ראיותיה בימים אין איסור על הלילות דהינו שדנים שכל הימים זה כיום אחד אבל ללא הלילה ולא התפרש כמה פעמים צריכה לראות בכל עונה ולשון החכמ"א פעמים ושלש אמנם דעת החוו"ד שזה מצד שחוששים שמא כבר קבעה וסת לזמן המשך הראיה וימים אלו כבר אסורה ולכן ימים אלו שבהם רגילה לראות חוששים שקבעה להם וסת וזה לא נעקר על ידי המשך ראיה וכן יתכן שנקבע וסת בתוך וסת בתור המשך ראיה או מעין פתוח ולדבריו אין לחוש אלא כפי זמן הראיה שהיא רגילה ומקור דבריו מהראב"ד בבעלי הנפש והנה לפ"ז אם יודעת ברור שעקרה הוסת בג' פעמים אחרונות אין לה לחוש לזה והנה החזו"א בספרו כתב שאין לחוש לדין ימי המבוכה רק שבעל פה אמר שראוי להיזהר בזה כיון שזה הזמן שרגילה לראות אמנם ברואה רק ביום הקיל בזה בלילה וגם אשה שיש לה סימונים ברורים קודם הוסת אפילו שזה לא בגדר וסת אבל מחמת חובת הזהירות יש הרבה יותר מקום להקל בזה ודעת הגר"נ קופשיץ שלאחר לידה אפשר לסמוך בזה על שיטת הרז"ה שנעקר כל הוסת ובפרט שהרבה נשים משנות קצת את סדר ראיתם

# סעיף ל"ג

## דין מעוברת תוך ג"ח ולאחר ג"ח

א] מבואר בגמ' שמעוברת לאחר ג"ח נחשבת מסולקת דמים וכן יולדת תוך כ"ד חודש ואם עבר הוסת ולא בדקה מותרת ודעת הראב"ד ס"א הט"ז שצריכה לחוש לוסת של קודם העיבור כדין אינו קבוע וזה נעקר שג"פ לא רואה אפילו ללא בדיקה אמנם דעת שאר הראשונים שלא צריכה לחוש כלל לוסתות שקודם העיבור וכן קי"ל וכן הדין דאינה עוקרת וסת שהיה לה קודם אבל בתוך ג"ח אינה מסולקת דמים וחוששת לכל הוסתות שהיו לה קודם וכן עוקרת וסתות שהיו לה קודם ועיין חת"ס קס"ט שגם בזמן חז"ל הדם היה מתמעט אז והנה היום השתנו הטבעים ורוב הנשים לא רואות בג"ח ראשונים אמנם עיין רעק"א תשובה קכ"ח שכתב דמהא דהפוסקים לא העירו שהיום זה אחרת חזינן דנקטו שממשיכים לדון כמו בזמן חז"ל אמנם כיון שהוא מספק וחסרון ידיעה לכן מקובל שזה רק לחומרא ולא לקולא דהינו שלא יכולה לעקור אז וסת והנה רוב הנשים אין להם קביעות וסת רק אינו קבוע וממילא בזה שלא ראתה בפעם הראשונה לא צריכה לחוש יותר ולגבי עונה בינונית כיון שאנו נוהגים שלא מונים ממנין הראוי א"כ אין נפק"מ אלא בפעם הראשונה אמנם לנוהגים כב"י שמונים למתי שהיתה צריכה לראות בזה יש מקום יותר לחוש לעונה בינונית אמנם כאן שהכל ספק ודאי יש להקל

## בדין ראתה בזמן סילוק דמיה

ב] אם ראתה בזמן סילוק דמיה נחלקו הראשונים דעת הרמב"ן כמבואר ברשב"א ובטור שקובעת וסת ודעת הרשב"א שאינה צריכה לחוש אפילו כאינו קבוע ודעת הראב"ד דחוששת כאינו קבוע והשו"ע פסק שצריכה לחוש ודעת המהרש"ל שזה רק בראתה ג"פ אמנם האחרונים בסימן קפ"ד הכריעו שגם בראתה פעם אחת צריכה לחוש דהינו שראתה פעם אחת חוששת לחודש ראתה פעמים חוששת להפלגה ומשמע שלא חוששת בראיה הראשונה בתור הפלגה מהראיה הקודמת שהיתה בזמן שלא היתה מסולקת דמים ועיין חזו"א פ"ז סוף סק"ב שראתה פעם אחת לא חוששת לוסת הפלגה הקבוע שהיה לה ולגבי עונה בינונית נחלקו האחרונים ונהגו להחמיר בזה ועיין סד"ט ל"ג שבקבעה וסת זה סיבה שלא לחוש לראיות אחרות שרואה וכן שלא לחוש לענו"ב [והנה עיין סד"ט קפ"ד סק"ט בד"ה עוד קשה הקשה שהראב"ד לשיטתו שימי עיבור זה כמו ימי זיבה וחוששת לא"ק של קודם הראיה לכן גם חוששת למה שרואה אז אבל אנו שבזה לא פוסקים כראב"ד אין מקור שמה שרואה בימי עיבורה צריכה לחוש אמנם ברשב"א רואים שאפילו דשם לא פסק כראב"ד כאן חשש אליו]

## בדין וסת הקפיצה במסולקות

ג] הנוב"י צ"ג נקט שגם וסת הקפיצות אין אשה קובעת בימי זיבה וכן לא צריכה לחוש בימי זיבה ולפ"ז ה"ה במעוברת ומניקה והחזו"א קכ"ב ט' רצה לדקדק מהראב"ד שחוששת בימי זיבה אמנם לדקדוקו שם מוכח שגם מורכב זה כך וזה מפורש בראב"ד ס"ד ה"א שלא קובעת

## בדין מינקת בזמן הזה

ד] מבואר בגמ' שיולדת היא מסולקת דמים כ"ד חודש מלידתה אפילו אם היא לא מניקה ולגבי וסתות דינה כנ"ל לגבי מעוברת ולהלכה קי"ל כנ"ל שלא חוששת לוסתה הקודמת וחוששת לראיותיה כדין אינו קבוע והיום המציאות שרוב הנשים חוזרות לראות לאחר גמר ההנקה כהרגלם ויש הרבה שחוזרות גם בזמן ההנקה ולכן כל שחזרה לראות כדרך ראיה רגיל ודאי חוששת לכל דיני וסתות שרואה עכשיו כוסת קבוע וכן חוששת לקביעויות שהיו לה מקודם אבל אם רואה בצורה לא מסודרת יש לדון והכל לפי הענין

## ראיות שזה המשך הלידה

ה] ראיות שרואה אחרי הלידה יש לדון האם זה בגדר ראיה או שזה המשך הלידה ומקובל שכל שלא טבלה מאז הלידה רואים את זה כהמשך הלידה כיון שרואים שכן הוא הדרך שזה מפסיק קצת ומתחיל בחזרה וגם אם התחיל מחזור אבל זה הכל ממצב שמעין הלידה פתוח

## בנגמרו ימי ההנקה

ו] כשנגמרו הכ"ד חודש חוזרת לקביעות שהיו לה קודם ודעת הראב"ד שאינה חוזרת רק כשרואה באותו וסתות שהיה לה קודם וכדין חזר הוסת למקומה ודעת הרמב"ן שכשרואה פעם אחת חוזרת לכל ראיותיה ודעת הרשב"א שגם ללא ראיה חוזרת והשו"ע פסק שחוזרת מיד לראיותיה אמנם הש"ך וכן פסקו האחרונים שזה רק בחזרה וראתה פעם אחת ובפשוטו גם נפק"מ לעקירת וסת

## האם חוזרת לוסת שא"ק וימי המבוכה

ז] הנוב"י סימן פ"ו חידש שלא חוזרת לוסת שאינו קבוע שהיה לה קודם הלידה ודיק כן מלשון הרשב"א שכתב שחוזרת ולוסתה הקבוע וכן דיק מהב"י שכתב שוסת הקפיצות לטור שקובעת חוששת לו ומבואר שלדידן לא חוששת אפילו שזה כאינו קבוע אמנם עיין לחו"ש סקנ"ז שתמה שהב"י לא ס"ל כהג"מ וכן כתב ששאר הראשונים שכתבו סתם שחוזרת לוסתה משמע דס"ל שגם לאינו קבוע חוזרת וכן בשו"ת גבעת פנחס סימן נ"ד חלק על הנוב"י והמנהג כנוב"י ובפרט דיש לצרף שזה כבר נעקר בג"ח הראשונים ולגבי ימי המבוכה בפשוטו כיון שזה כוסת קבוע חוזרת לחוש ומהגר"נ קופשיץ שמעתי שכיון דדעת הרז"ה שלא חוזרת לקביעות של קודם יש להקל כיון שמעיקר הדין אין ימי המבוכה

## ההנהגה בזמן ההנקה בזמנינו

ח] כיון שנשים רואות גם בזמן ההנקה וכן יש הרבה שיש להם כתמי הנקה לכן ראוי לבדוק קודם תשמיש ולפחות להכניס האצבע לראות שלא מתחיל משהו וכן ראוי שלא ללבוש בגד שחור ממש אלא צבעוני כך שאם מתחיל משהו היא תדע מזה

## בדין קביעות וסת בימי טוהר

ט] מעיקר דינא דגמ' אין אשה קובעת וסת בימי טוהר אמנם כתב הב"י בשם הרמב"ן שהיום שאנו נוהגים לאסור דם טוהר ממילא זה גם לגבי קביעות וסת אמנם כתב הרמב"ן שזה רק לחומרא ולפ"ז בהתחילה בימי טוהר והמשיכה בימי טומאה אם היה הפסק יתכן שצריכה לחוש וזה תלוי בדין התחילה בימי זיבה ועברה לימי נדה והחזו"א כתב שלדידן שכל מה שקובעת בימי הנקה זה רק לחומרא דהעיקר הדין כרשב"א שלא קובעת כלל ממילא כאן יש להקל אמנם עיין ש"ך קפ"ז סקל"ב שדן דין קפיצה בימי טוהר ורק היקל שלא להוציאה מבעלה ע"ש ומבואר שנהגו כל דיני וסתות גם בימי טוהר.

ט"ז תמוז פ"ב

שיעור מספר 12

# סימן קפ"ו - בדיקות קודם תשמיש ואחר תשמיש

# סעיפים א' – ב'

## בדין אשה שיש לה וסת

א] דעת רוב הראשונים שאשה שיש לה וסת באינה עסוקה בטהרות אינה צריכה בדיקה לא קודם תשמיש ולא לאחר תשמיש, וגם אסור לה לבדוק קודם תשמיש או לאחריו משום שמא יהא לבו נוקפו ופורש. אמנם דעת הרמב"ם (פ"ד מאיסו"ב הט"ז) שצריך בדיקה לאחר תשמיש בעד שלו ובעד שלה אבל לא צריך בדיקה קודם תשמיש, והצנועות בודקות גם קודם תשמיש. ובפשוטו גם לדעתו הדין בדיקה שלאחר תשמיש צריך שלא יהיה סמוך כדי שלא יהיה לבו נוקפו ופורש. אמנם באבי עזרי ביאר שכוונת הגמ' שאין חיוב לבדוק מיד מצד שלבו נקפו, אבל לאחר שרבנן לא חייבו אם רוצה לבדוק מיד אין בזה חסרון, וא"ש מה שהרמב"ם השמיט דין זה.

והנה הרמ"א (ס"א) פסק שלא קי"ל כרהרמב"ם אלא כשאר הראשונים. ודעת השו"ע: כאן משמע שפסק דלא כרמב"ם שהרי הביא את השיטה הראשונה בסתם, וכן הוא בגליון היד אברהם. אמנם פשטות השו"ע לעיל (תחילת סימן קפ"ד) שפסק כהרמב"ם, שכתב רק שקודם תשמיש לא צריכה בדיקה, ומשמע שאחרי צריכה. וכן נקטו שם הש"ך (סק"ד) והתוה"ש (סק"ב) בדעת השו"ע. אמנם אינו מוכרח שיתכן שכוונתו שבזה אין נידון. ועיין ב"י שכתב ששיטת הרמב"ם הוא יחיד, ומשמע שלא ס"ל כן, וכן מנהג הספרדים.

## בדין אשה שאין לה וסת

ב] נחלקו הראשונים בדין אשה שאין לה וסת האם צריכה בדיקה קודם ואחר תשמיש, ויש בזה ד' דעות:

דעת רש"י (בדף י"ב:) וסיעתו שאין דין בדיקה לא קודם תשמיש ולא לאחר תשמיש.

דעת הרמב"ם (פ"ד מאיסו"ב הט"ז) והרא"ש (סוף פ"ק) בשם ר"ח שצריכה בדיקה בין קודם תשמיש ובין לאחר תשמיש, אלא שדעת הרמב"ם שצריך גם בעד שלו ודעת הרא"ש שרק בעד שלה.

דעת הרי"ף (סו"פ אלמנה ניזונית) כפי שביארוה רוב הראשונים שג"פ הראשונות צריכה בדיקה אחר תשמיש גם בעד שלו וגם בעד שלה, ולאחר זה אינה צריכה בדיקה.

ודעת הראב"ד (שער הספירה סימן ג' הלכה ח'-ט') וכן הכריע הש"ך (סק"א) להלכה שרק בראתה פעם אחת לאחר תשמיש בצורה סמוכה שיש צד שזה היה בשעת תשמיש, בזה אם אין לה וסת חל עליה דין בדיקה ג"פ לאחר תשמיש.

ולעניין הלכה: זה ודאי שעיקר הדין זה כהרי"ף, והש"ך נקט שזה כביאור הראב"ד, אמנם כל שאר הפוסקים נקטו שהלכה כביאור רוב הראשונים שצריכה בג"פ הראשונות בדיקה לא"ת.

ולעניין האם להחמיר את הרא"ש, פשטות השו"ע והרמ"א שהחמירו, וכן נקט החוו"ד (ביאורים סק"ב, חידושים סק"א), וכן מבואר בט"ז (סימן קפ"ט סק"ה) ובנקודות הכסף שם שתמהו על מה שכתוב שוסת שאינו קבוע נעקר בפעם אחת הרי קי"ל שצריכה בדיקה ק"ת, ומבואר שפשיטא להו שכך קי"ל. אמנם הגר"ז (סק"ז) כתב שרק בעל נפש יחמיר אבל מעיקר הדין קי"ל להקל בזה. וכן משמעות החכמ"א (כלל ק"ט ס"א), וכן מקובל להורות.

אמנם קודם תשמיש הגריש"א היה מורה לבדוק כדי שאם תראה הוא יחשב אונס גמור, וכיון שמצוי ראיה ודאי זה בכלל כל היד המרבה לבדוק הרי זה משובח. וכן כתב הכו"פ (סק"ג) שכך הוא המנהג.

## בטעם בדיקה קודם תשמיש לרמב"ם והר"ח

ג] צ"ב למה יש דין בדיקה קודם תשמיש, דהניחא אחרי תשמיש יש צד שתשמיש יגרום ראיה אבל למה צריכה בדיקה קודם. והנה לדעת הרא"ש והרמב"ם שתמיד צריכה, ובגמ' מבואר שזה אותו דין של ר"מ שאסורה לבעלה, בפשוטו זה כמבואר בבית מאיר שכיון שרואה ללא סיבה חוששים שמא ראתה. אמנם בחוו"ד (סימן קפ"ד סק"א) ביאר שחוששים שמא חימוד התשמיש יגרום לה. ועיין בית מאיר שתמה שהרי התירו לבדוק בשעה שעוברת לשמש את ביתה והרי עיקר החימוד הוא אחר כך.

והנה יש לדון באשה שיש לה וסת ועבר זמן וסתה האם עכשיו צריכה בדיקה כדין אשה שאין לה וסת. ועיין סד"ט (סוף סימן קפ"ו) שדייק מהרמב"ם שלא צריכה בדיקה, וכן נקט בחוו"ד (סימן קפ"ד סק"א וקפ"ט סק"ה) ודייק כן מהט"ז, וע"ש שביאר שזה מצד שכל החשש הוא שחימוד התשמיש יגרום, וכל שיש לה וסת אין סיבה לחוש לזה. אמנם לטעם הבית מאיר צ"ב למה שלא תצטרך לבדוק. ובסד"ט (סוף סימן קפ"ו) ביאר שזה משום שס"ל שאשה שיש לה וסת תמיד מרגישה וסת הגוף וממילא אין לה לחוש. אמנם לפי"ז לדידן תצטרך בדיקה. ויתכן שזה מצד לא פלוג. וצ"ב. והאגרות משה (ח"ג סימן נ') נקט שצריכה בדיקה, וכל דבריו שם מחודשים.

## בטעם הבדיקה ק"ת להרי"ף

ד] אמנם לדעת הרי"ף דבעלמא לא צריכה בדיקה קודם תשמיש חזינן שלא חוששים סתם שמא תראה ורק שמא היא רמ"ת וא"כ צ"ב למה צריכה בדיקה קודם ובאמת דעת הרמב"ן במלחמות שלא צריכה בדיקה וזה רק עיצה טובה שאם היא כבר ראתה שתדע שהיא אסורה ולא תאסר כדין רמ"ת אמנם השו"ע פסק כמבואר בחידושיו שיש חיוב גמור וצ"ב הטעם

ומצאנו בזה ג' ביאורים א. הכו"פ ביאר כנ"ל שחוששים שמא חימוד התשמיש גורם דהינו שיש כאן שני חששות אחד שמא חימוד התשמיש יגרום קודם ושמא יגרום אחרי וצריכה להחזיק עצמה משני דברים ולפ"ז צ"ל שמחזיקה עצמה ג"פ שאין חימוד התשמיש גורם ועיין בית מאיר שתמה על זה שא"כ כמה שיותר קרוב יש יותר חימוד ולמה הקילו לבדוק בשעה שעוברת לשמש את ביתה ב. עיין סד"ט קפ"ו סק"ד שכתב שזה כדי שידעו שהיא רמ"ת דאל"כ נוכל לתלות שזה היה קודם תשמיש והנה באמת יש שנקטו שכל הדין שלא נאסרת אלא אם בדקה קודם תשמיש אמנם ברמב"ן במלחמות וכן בראב"ד מפורש שנאסרת גם לא בדיקה ק"ת וכן הוא בפשוטו דהרי יש לנו חזקה שזה הגיע כמה שיותר מאוחר ג. הסד"ט ביאר שזה מצד מיגו שבודקת לאחר תשמיש בודקת קודם תשמיש כמבואר בגמ' באשה עסוקה בטהרות שזה הסיבה של בדיקה ק"ת ולפ"ז הוא חיוב גמור והנה איכא נפק"מ בין הטעמים בבתולה שלא צריכה בדיקה אחרי מצד שגם אם תמצא תתלה בבתולים וגם במקרה שצריכה בדיקה מצד שהרגישה כאב אבל זה מחמת דם בתולים ולא מחמת צד של רמ"ת האם צריכה בדיקה קודם שלטעם הראשון צריכה בדיקה קודם אבל לטעמים האחרונים לא צריכה וכן המנהג [וכן נפק"מ בבדקה רק קודם ולא אחרי האם כשתבדוק אחרי תצטרך גם קודם] אמנם לדעת הרא"ש וודאי צריכה בדיקה קודם אמנם בלוקחת כדורים בזה יש להקל

## בזמן הבדיקה לפני ואחרי

ה] זמן הבדיקה לפני לא צריך ממש סמוך אלא כמבואר בלחו"ש שזה כלשון הגמ' משעה שעוברת לשמש את ביתה דהיינו שמכינה את עצמה ויתכן שראוי להסמיך ובשם הקה"י שחצי שעה קודם זה נחשב סמוך ולגבי בדיקה אחרי לכאורא זה תלוי בטעם הבדיקה שאם זה מצד שיש לנו חשש שהיא רמ"ת ורוצים לדעת את זה כדי שבעלה יוציאה א"כ צריכה לבדוק סמוך דאל"כ נתלה שזה הגיע אחרי שיעור א"ת אמנם יתכן שזה ודאי שלא חוששים למחלה של רמ"ת אלא שחוששים למקרה שמא תראה מחמת תשמיש ולפ"ז גם אם תבדוק אחרי זה מועיל שהעיקר שנדע מטומאתה ולכאורא הבדיקה מצד ר"ח זה לא מחמת רמ"ת שא"כ היה עוזר ג"פ אלא זה מצד שחשש סתם שמא תראה אמנם בדעת הרי"ף יש לדון והרמב"ן נקט שצריכה לבדוק מיד דהינו שנקט שחוששים שהיא רמ"ת וכן כתב הגר"ז אמנם לכאורא זה רק בג"פ ראשונות ולא בבדיקה מצד ר"ח ואדרבא שם ראוי להרחיק מצד שלא יהא לבו נוקפו ופורש

## האם צריך בדיקת חו"ס

ו] החוו"ד חידש שהדין בדיקה שחודשה כאן אבל לא צריך חו"ס והעמיד הדברים שהרי דעת הראב"ד שכל בדיקה לבעלה לא צריך חו"ס ודיק כן מהגמ' מתוך שמהומה לביתה אינה מכנסת לחורין וסדקים וגם הרשב"א שחולק זה רק לבדיקת הוסת וז' נקיים עכ"ד והנה עד כמה שהמקור מהראב"ד הרי מפורש בדבריו שהכונה בדיקה בעומק רק ללא חו"ס אבל אין הכוונה קינוח בעלמא ובעיקר דבריו הנה הרשב"א והר"ן הביאו את ראית הראב"ד וכתבו לדחות או ששם הכונה שבאמת זה לא בסדר או ששם שזה רק מצד מיגו אבל אין כאן סיבת בדיקה אמיתית בזה הקילו ולפ"ז בבדיקה א"ת או בדיקה קודם לר"ח וודאי צריך חו"ס ובבדקה ק"ת לרי"ף שזה מצד מיגו זה תלוי בשני התירוצים אמנם הראשונים הוכיחו מהגמ' י"ב. שסתם בדיקה זה אם חו"ס וזה ראיה על כל בדיקה לבעלה וזה עיקר ראית הראשונים ודברי החוו"ד צ"ע וכן הגר"ז כתב שצריך בדיקת חו"ס תמיד אמנם בשעת הדחק יש לצרף את דעת הראב"ד שס"ל שתמיד לא צריך חו"ס והרי כן הוא הכרעת הנוב"י ועיין ט"ז סק"ה שתמה במה שכתוב שא"ק נעקר בעבר הוסת הריצריכה בדיקה קודם והחוו"ד והסד"ט קפ"ד י"ג ישבו שקודם תשמיש לא צריך חו"ס אמנם מהט"ז חזינן שלא כדבריהם והסד"ט בנה דבריו על הגמ' ה. שזה מקור רק על לפני

## האם צריכה להסתכל על העד שקודם תשמיש

ז] הנה בדין אשה שיש לה וסת שצריכה בדיקה לטהרות לאחר תשמיש וגם קודם תשמיש מצד מיגו נחלקו רש"י והרמב"ן האם יכולה לבדוק ולהסתכל למחרת או שצריכה להסתכל קודם תשמיש דעת רש"י שיכולה להניחו למחר ודעת הרמב"ן שכיון שכל הדין בדיקה קודם תשמיש הוא לבעלה ממילא ודאי צריכה להסתכל קודם תשמיש דאל"כ מה הענין בזה ועיין חוו"ד וגר"ז שנקטו שאותה מחלוקת זה בדין בדיקה לבעלה והחוו"ד כתב שיש להקל בזה והגר"ז חילק שבדין בדיקה של הרי"ף יש להחמיר להסתכל קודם אבל בדין בדיקה של ר"ח שזה רק חומרא יש להקל אמנם עיין מקור מים חיים שכתב שכל הנידון במקום שכל דין בדיקה זה לטהרות והדין מיגו הוא גם ביחס לטהרות ממילא שיך לדון שמועיל שתסתכל למחרת אבל כאן שהדין בדיקה הוא לבעלה א"כ גם המיגו וודאי שהוא לבעלה וודאי שצריכה להסתכל בו קודם וביותר דלרא"ש שיש כאן סיבת בדיקה כלפי קודם מצד שמא ראתה וזה סברת ר"מ שאמר תצא ולכן אנו בודקים קודם א"כ ודאי צריכה לבדוק קודם ולכאורא דבריו מוכרחים

אמנם אם נמצאים בליל שבת במקום שאין אור ולא יכולה לבדוק הבדיקה קודם תשמיש בזה יש להקל בצירוף הרמב"ן שאין חיוב בדיקה קודם ויתכן שהדין מיגו שהוא לא חשש בעצם זה לא סיבה שלא לקים עונתו אם לא יכול

## האם מועיל בדיקה ג"פ באותו לילה

ח] יש לדון האם מועיל שתשמש ג"פ באותו לילה להוכיח שהיא לא רמ"ת דהינו את הבדיקה של הרי"ף ובח' חת"ס נקט שלא מועיל אמנם עיין רעק"א סימן קפ"ז שהביא בשם האמונת שמואל שנאסרת בלילה אחד אם שישמה ג"פ וראתה וממילא ודאי שגם יכולה להוכיח שהיא לא רמ"ת וגם החולקים שם שכיון שמעינה פתוח לכן זה לא ראיה שהיא רמ"ת אבל כאן שאין מעינה פתוח וודאי מועיל כה"ג ולכאורא אם משמשת כמה פעמים חייבת לבדוק לאחר כל תשמיש

## בדין בדיקת לא"ת במשמשת כמה פעמים

ט] עיין רמ"א שהביא את הרמב"ם שאם משמשת כמה פעמים באותו לילה צריכה לבדוק אחרי כל תשמיש ותשמיש אבל יכולה להסתכל על העד בסוף הלילה ועיין סד"ט שכתב שהיה מקום לחלק שכל זה באשה שיש לה וסת שאין חשש אמיתי בזה הקילו אבל אין מקור לאשה שאין לא וסת שיש חשש אמיתי והרי מפורש בדברי רחב"א שבאין לה וסת יש יותר חשש לרמ"ת ולכן צריכה לבדוק אחרי וצ"ל שסתימת הגמ' שלא חילקה שמדובר על הכל אמנם עדין צ"ב דלראשונים שהגמ' מדברת לטהרות א"כ דוקא שם שכלפי בעלה אין סיבה לחוש רק לטהרות בזה מספיק לראות למחרת אבל כאן שהחשש הוא לבעלה לדעת ר"ח או לרי"ף בזה ודאי צריך להתסכל מיד ומהיכי תיתי שיקילו שלא להסתכל מיד ועיין גר"ז שכתב שאנו מחמירים את ר"ח רק בצירוף לרמב"ם וכיון שלרמב"ם שי להקל ממילא גם כאן יש להקל והדבר מחודש שאנו מחמירים בצירוף לרמב"ם אחרי שכל הראשונים חלקו עליו וצ"ע

עוד כתב הרמ"א שבדקה בעד ואבד צריכה לחזור ולבדוק והנה בביאור הגמ' רש"י והרמב"ם ביארו שהכונה בבדיקה לא"ת שבזה הרי יכולה להשאירו עד הבוקר ובאבד צריכה לחזור ולבדוק אמנם הרמב"ן ביאר שהכונה שכה"ג חל עליה דין בדיקה של ק"ת וצריכה לבודקו לאור הנר ועיין גר"ז דבזה יש להקל ולסמוך על שאר הראשונים דהינו שגם אם זה ג"פ הראשונים שבזה נקט שצריכה בדיקה לאור הנר אבל בזה בבדיקה שבין תשמיש לתשמיש לא צריכה להסתכל וגם כאן יש להקל שלא להסתכל אמנם לכאורא לשון הרמ"א שכתב שאין צריכים לבדוק אחר כל תשמיש הכונה לא להסתכל על העד אבל צריך לבדוק א"כ כשכתב שאם אבד צריך לבדוק עצמה הכונה שצריכה לבדוק ולהסתכל וצ"ע

## בדין מעוברת ומינקת

י] עיין גר"ז סק"ז שהביא מהמהר"ם פאדוה שנשים שמסולקות דמים דהיינו מעוברת וממינקת או זקינה או קטנה אינם צריכות בדיקה שלק"ת וא"ת ועיין גר"ז שהוסיף שגם ברואה אבל כיון שהדין שלא חוששת לזה רק כוסת שאינו קבוע א"כ לגבי בדיקה של ק"ת וא"ת לא צריכה לבדוק ולכן אשה שמניקה ועדין לא חזרה לראיה סדירה אפילו שראתה כתמים או ראיות שלא מסודרות יש להקל אבל אם חזרה לראות רגיל שבזה חזינן שהיום נשתנו הטבעים צריכה לבדוק ובפשוטו זה לא מועיל לזמן שאחרי הכ"ד חודש אמנם בזה ודאי יש לצרף את השיטות שלא צריך בדיקה כלל ולהקל בזה

## בתולה מתי צריכה לבדוק

י"א] הנה כלה בביאה ראשונה כיון שגם אם תמצא דם אנו נתלה את זה בבתולים א"כ אין חיבו בדיקה מצד הרי"ף ולגבי לפני זה תלוי בטעמים וכנ"ל ובפשוטו לא צריך אמנם אם לא לוקחת כדורים מי שמחמיר כר"ח יש לבדוק אמנם בביאה שניה אם לא היה כאב שאם תמצא דם תאסר ממילא יש לה חיוב לבדוק וכן חייבת לבדוק קודם אמנם שמעתי מהגרש"צ שכיון ששיטת הב"י שאפשר עדין לתלות כיון שלא היה ראיה ללא דם א"כ ביחס לדין בדיקה לא"ת יש לסמוך על הראשונים שאין דין בדיקה כלל

## בדין אשה שראתה פעם אחת לאחר תשמיש

י"ב] עיין לעיל דדעת הראב"ד בביאור הרי"ף שאם ראתה פעם אחת מחמת תשמיש צריכה לבדוק את עצמה ג"פ שהיא לא רמ"ת והנה בכתוב שם מבואר שהכונה שיש חשש אולי ראיה זו היתה סמוך לתשמיש ולפ"ז אם בדקה עצמה סמוך לתשמיש ולא ראתה ורק אחרי זה ראתה בזה אין לנו מקור שצריכה לחוש שלרואה באותו לילה וכן הוא בבית מאיר והנה הש"ך כתב שזה כונת הרי"ף א"כ ודאי קי"ל כן להלכה וכן נקטו החוו"ד והבית מאיר קפ"ז סק"א אמנם הגר"ז קפ"ז סק"ב שכתב שעד כמה שאין זה הביאור ברי"ף ואין זה הביאור בגמ' א"כ אין לנו מקור לכזה חידוש וסתימת הראשונים והפוסקים שלא כתבו דבר זה משמע שלא ס"ל כן וצ"ב הרי עד כמה שס"ל לרי"ף שבכל אשה חוששים שהיא רמ"ת וצריך להוכיח בג"פ א"כ כאן שראינו שהיא רמ"ת זה ודאי סיבה לברר שזה לא כך וצ"ל דיש חילוק דאם חוששים סתם מצד עצמו בזה צריך ג"פ אבל כאן שבאים לחוש מצד שרואים שראתה בזה פעם אחת זה יכול להיות מקרה וזה לא סיבה ליצור ריעותא

והנה החוו"ד קפ"ז סקי"ד בסופו כתב שגם בראתה באותו לילה צריכה לחוש פעם אחת ביש לה וסת קבוע וג"פ באין לה וסת והנה זה כשיטתו שרמ"ת זה אכילת שום ממילא יש כאן חשש ראיה אבל לשיטות שזה כקפיצה א"כ בפעם אחת לא צריכה לחוש אמנם גם לשיטות שזה וסת גמור אמנם לא מצאנו בחז"ל אלא שזה סיבה לראות מיד אבל אם לא רואה מיד בזה יתכן שזה כמו כל קפיצה רגילה שלא צריכים לחוש בפעם אחת וכן הוא סתימת האחרונים בסימן קפ"ז שבראתה בליל תשמיש לא צריכה לחוש בפעם אחת

## בדין לבו נוקפו ופורש

י"ג] מבואר בגמ' שאין לבדוק קודם תשמיש ולאחר תשמיש מצד שלבו נוקפו ופורש דהינו שאשה שרוצה להחמיר סתם לבדוק בזמן שסמוך לתשמיש יכולה רק שלא בפני בעלה דהינו שהוא לא יודע מזה [ולכאורא גם אם לא יודע כי אם תמצא יהיה לבו נוקפו ופורש] ועיין כו"פ שכתב לחדש שאם הוא מצוה אותה בזה קודם תשמיש יכולה לבדוק שכיון שעושה מחמת צוויו אין כאן לבו נוקפו אבל לאחר תשמיש אין לה לבדוק שכיון שתמצא דם הוא יפרוש ממנה אמנם מתוס' משמע שגם כשהוא מצוה לה יש הסברא שלבו נוקפו ופורש אמנם באשה שאין לה וסת המחמיר כר"ח ראוי לצוות לאשה לבדוק שבזה אין החשש שפורש

## בדין אשה שהיה לה וסת ועכשיו אין לה וסת

י"ד] בפשוטו עיקר החשש שהיא רמ"ת באשה שאין לה ווסת לדעת הרי"ף שכיון שהיא נתונה למקרים יש חשש שמקרה התשמיש יגרום לה ולרי"ף מועיל מה שהחזיקה עצמה שהיא לא רואה והביאור בזה או שמחזיקה שאין לה מחלת רמ"ת או שמחזיקה עצמה שמקרה זה לא גורם לה ראיה והנה יש לדון באשה שהיה לה וסת ובדקה ולא ראתה ועכשיו נהיה מצב שאין לה וסת ובפשוטו צריכה בדיקה ג"פ לרי"ף שעד עכשיו היא היתה במצב שלא היה סיבה לחוש ועכשיו היא במצב שזה סיבה לחוש והדבר מצוי שנשים כל חייהם ראו מסודר או שהיו מעוברת או מינקת ולעת זיקנותם מתחילות לראות לא מסודר שצריכות אז לעשות הבדיקה ג"פ

## אשה שיש לה וסת הגוף

ט"ו] עיין רמב"ן שכתב שאשה שיש לה וסת הגוף חשי באשה שיש לה וסת ולא צריכה בדיקה ק"ת ולא"ת דהינו שכיון שזה מראה על ראיה אם סיבה אין לחוש שתראה מ"ת ובפשוטו זה גם ביחס לדין של הר"ח שגם החשש תראה קודם זה רק באין לה וסת ויש לדון באשה שלא רואה ללא מיחושים אבל מיחושים אלו באים גם ללא ראיה האם שייך לומר שיש כאן קביעות שלא רואה ללא מיחושים וממילא אין לה סיבה לבדוק ק"ת או שכיון שזה לא נחשב וסת צריכה לחוש וכן יש לדון ביחס לרי"ף וצ"ע

## האם צריך רצופים

ט"ז] יש לדון באשה שבדקה פעם אחת לא"ת ופעם אחרי זה שכחה ובדקה פעמים אחרי זה האם זה מצטרף ובפשוטו זה מצטרף וגם לראב,ד שעקירת סות צריך רצופים אבל כאן הרי אין לה וסת שרואה ובזה יתכן שודאי מועיל לא רצוף וכן עמא דבר

## בדין לא בדקה כמה שנים

י"ז] אם היו נשואים כמה שנים ולא בדקו בזמן שהיה צריך לבדוק השבט הלוי נקט שזה עצמו שכמה שנים לא ראתה אחרי זה זה מספיק ראיה שהיא לא רמ"ת אמנם החוט שני נקט שכיון שיש חשש של קצת דם ולזה אין לנו ראיה שלא היה ממילא צריכה לבדוק

## בדין זיווג שני

י"ח] אשה שבדקה את עצמה בבעל ראשון ונשאת לבעל שני לכאורא אפילו שלגבי רמ"ת מבואר שאם הוחזקה לבעל אחד זה לא אוסר אותה לבעל אחר אמנם לכאורא כל זה קולא ברמ"ת אבל כאן אדרבא בפשוטו כל שלא רואה הוחזקה לכולם והרי גם שם זה בצירוף שזה מהצדדים

## בדין לא בדק על שלו

י"ט] בדין בדיקה של הרי"ף שצריך לבדוק על שלו יש לעיין אם רק היא בדקה על שלה והא לא בדק על שלו האם זה מועיל ולכאורא מסברא כיון שרק על ידי זה חז"ל העמידו לברר שלא ראתה א"כ כל שלא עשתה את כל התקנה זה לא מועיל וצ"ע.

# סעיף ג'

## בדין ווסת התרוה"ד

א] עיין תרוה"ד שחידש שאם אשה לא רואה קודם י"ד יום בזה יש לה וסת שלא רואה קודם ולא צריכה בדיקה ק"ת ולא"ת והנה הנוב"י נקט שהכונה שיש לה וסת שזמן הראיה שלה הוא לאחר י"ד יום אמנם תמה עליו החוו"ד וכי אסורה כל הימים שלאחר י"ד יום והחוו"ד ביאר שיש כאן קביעות וסת שלא רואה קודם י"ד יום דהינו שנתחדש וסת שלא רואה קודם והקשה שא"כ בחיוב בדיקה לר"ח כל ימיה למה לא נימא שאם ג"פ החזיקה עצמה שלא רואה מ"ת שהחזיקה שלא רואה מחמת דבר זה אלא בהכרח שאין כזה ווסת שלא לראות אמנם יש לחלק דאם רק הוחזקה שלא ר[ואה מחמת דבר זה אין זה מספיק מוכרח אבל כאן שהוחזקה שלא רואה מחמת שום סיבה בזה ודאי ששיך כזה חזקה והנה החוו"ד והסד"ט נקטו שלפ"ז אשה שאין לה וסת וג"פ ראתה לאחר ל' לא צריכה לחוש לעונ"ב שהרי החזיקה את עצמה שלא רואה קודם ועיין הגהות אמרי ברוך שהביא כן מהמהרי"ל אמנם הסד"ט כתב שהתרוה"ד כתב מפורש שכל דבריו רק ביחס לדבר שהוא חומרא כמו הדין של בדיקה ק"ת שלרש"י אין כזה הלכה אבל במקום שזה מעיקר הדין וודאי אין לסמוך על זה אמנם עיין גר"ז שכתב שודאי שאין כזה ווסת וזה רק סברא ביחס לחשש רמ"ת שבזה יש סברא שבזמנים שעומדת לראות שם היא גם במצב שיש חשש שתראה מ"ת משא"כ בזמנים שבהם היא לא עומדת לראות ולכאורא אין זה במשמעות לשונו שהקשה למה אין דיה שעתה ותירץ שכיון שראתה הורעה חזקה זו משא"כ כאן ולא כתב שכל דבריו רק סברא מיוחדת על בדיקה לא"ת [עוד יש להקשות שלכאורא הזמן שראוי לראיה בפועל הוא הזמן שמועדת לראות וכל שבחודש זה ראתה מאוחר בימים הקודמים אין שום ריעותא שתראה וצ"ב]

## האם זה מועיל גם ביחס לחיוב מצד הרי"ף

ב] והנה התרוה"ד כתב את דבריו ביחס לדין הר"ח ויש לדון האם זה גם ביחס לדין הרי"ף ויש שני סברות לומר שזה לא ביחס לרי"ף א. שהרי כתב שלא מוכן לסמוך על זה רק בדבר שהוא חומרא ויתכן שרק ר"ח זה חומרא אבל הדין של הרי"ף שכן דעת הרבה ראשונים בזה אין להקל ואינו מוכרח דכיון שדעת רש"י ותוס' והרא"ש והש"ך להקל יתכן שגם זה הוא בגדר חומרא ב. אם נימא שכל סברתו ביחס לחשש רמ"ת א"כ בזה יש מקום גדול לחלק בין החשש לרא"ש לחשש לרי"ף דברא"ש החשש שמא יקרה מקרה והיא תראה ממילא ודאי שבזמן שנתון לראיה היא יותר נתונה למקרים אבל לרי"ף שהחשש שמא יש לה מחלה של רמ"ת והסיבה לחוש כי רואים שזה אשה שלא קובעת וסת א"כ ממ"נ אם אשה זו נחשבת אשה שאין לה וסת א"כ זה סיבה לחוש תמיד ואם זה נחשב שיש לה וסת א"כ אין לה לחוש אף פעם

אמנם יתכן שגם אם זה חשש של מחלה אבל שייך שיתחלק שהחשש הוא רק בזמנים שנתונה למקרים ולא בזמן שרחמה סגור והנה לא מצאנו שברמ"ת וזה היה בזמנים שעלולה לראות שמותרת בזמנים שלא עלולה לראות ורק כתב החת"ס קע"ד שאם בין הראיות לא ראתה אבל זה היה בזמנים שלא עלולה לראות בזה יש לה דין רמ"ת רק לגבי הזמנים שעלולה לראות וצ"ל דבסתמא מי שיש לה מחלה זו זה בכל הזמנים אמנם בחשש של חז"ל לא חששו רק בצירוף לצד שזה רק בזמנים שרגילה לראות

והנה הש"ך כתב שהמנהג שלא לבדוק ועיין כו"פ שכתב שלא מבין כונתו שהרי קודם וסת התרוה"ד לא צריך לבדוק ולאחר זה הדרך לבדוק והובאו דבריו בלחו"ש מחצית השקל ובפרד"ר והנה מבואר מפורש שנקטו שסברת התרוה"ד זה גם ביחס לרי"ף דהרי הש"ך בא להוכיח דלא כרי"ף וכן החו"ד הקשה מביאור הר"ן ברי"ף על התרוה"ד ומשמע שגם על זה זה מועיל דאם כחילוק הנ"ל א"כ אין לדמות הדברים כלל ובאמת שגם סתימת השו"ע שסתם הדברים משמע שמדבר גם על החיוב שמצד הרי"ף וכן עיין ח' חת"ס שכתב מפורש שמועיל וסת התרוה"ד גם ביחס לרי"ף וע"ש שגם כתב שלא מועיל לבדוק בימים שלא רגילה לראות

## האם מועילה הבדיקה בזמן שהוחזקה שלא רואה

ג] והנה עד כמה דנימא שזה גם מועיל ביחס לרי"ף וכסברא הנ"ל ויש לדון האם יועיל שתבדוק בזמן שהוחזקה שלא רואה והנה אם נימא שבזמן זה היא אשה שיש לה וסת ובזמן זה היא אין לה וסת א"כ זה לא יעזור אמנם אם נימא שכל החשש בצירוף לצד ראיה מחמת שזה זמן הראיה יתכן אבל שכל שהוכיחה שמצד החשש הכללי של רמ"ת אין לה יותר מזה לא צריך לחוש אמנם יתכן שכיון שחז"ל העמידו החשש מצד זה כל שלא תוכיח צד שלא רואה בזמני הראיה שלה זה לא יעזור ובחת"ס בחידושיו הוצאת פרידמן נקט שלא מועיל

## האם הקובע ג"פ אחרונות

ד] והנה יש לדון האם הקובע זה הג"פ האחרונות או הכונה שרק אם תמיד לא רואה בזמנים אלו ויתכן בזה קולא וחומרא שאם זה תלוי בכל חייה א"כ יתכן שגם אם ראתה פעם אחת מוקדם זה לא מקלקל הרגילות וגם פעם אחרי זה לא צריכה לחוש אמנם אם הקובע הג"פ האחרונות ודאי תהיה אסורה וכן נפק"מ אם בג"פ האחרונות ראתה מאוחר האם צריכה לחוש על זמנים שרגילה לראות מוקדם והנה בלשון השאלה בתרוה"ד שאף פעם לא רואה קודם אמנם מאידך הסד"ט והחוו"ד הקשו שאם ג"פ ראתה לאחר ל' לא תחוש לעונ"ב וכן עיין חוו"ד קפ"ט שכתב שהמקרה שלא חוששת לקודם תשמיש זה כגון שיש לה וסת תרוה"ד וראתה פעם אחת קודם שבזה לא צריכה בדיקה רק מצד הוסת וכן הוא בלחו"ש ומבואר שבפעם אחת זה לא מקלקל את הרגלה ויתכן שיש להקל בשני האופנים ובתרוה"ד מפורש שבאופן שהיתה רגילה לראות בהפלגה של בערך ל' ואחרי זה ג"פ ראתה בהפלגה סמוך תשעים שיך הוסת שלא רואה קודם אמנם שם הביאור שקרה שינוי מדרכה עד היום שבזה מבואר שמועיל ג"פ וצ"ע בכל זה

## בדין מעוברת קודם ג"ח ובלוקחת כדורים

ה] יש לדון במעוברת בג"ח ראשונים שהיום לא רואה האם צריכה בדיקה ק"ת וא"ת ויתכן שזה תלוי ביסוד סברת התרוה,ד שאם חידש כאן דין וסת שלא רואה קודם א"כ כיון שבזמן חז"ל חזינן שאין ימים אלו בגדר מוחזקת שלא רואה אם אנו ממשיכים את ההוראה שהיה בזמן חז"ל גם כאן צריך להחמיר אמנם אם נימא כגר"ז שזה סברא מיוחדת שביחס למציאות שלא מסתבר שתראה לא חששו א"כ ודאי דהיום שלא מצוי שרואה יש להקל בזה ולמעשה כיון שיתכן שנחשבת מסולקת דמים יש להקל ושלא לבדוק וכן יש לדון בילדה בניתוח קסרי שיש שנקטו שאין לה דין יולדת ואין כאן אבריה מתפרקים אבל כל שרואים שלא רואה מחמת ההנקה זה לא גרע מוסת התרוה"ד וצ"ע בזה.

י"ט תמוז פ"ב

שיעור מספר 13

# סימן קפ"ז [סעיפים א' – ג'] - רמ"ת א

# סעיף א

## ביסוד האיסור דרמ"ת

א] מבואר בגמ' שאם אשה רואה ג"פ מחמת תשמיש היא נאסרת על בעלה. והנה בעיקר האיסור, השאלת דוד (סימן ב') וכן בבית מאיר (אבן העזר סימן קי"ז) נקטו שזה דאורייתא, שכל מה שוסתות דרבנן הכוונה כי גורם ראיה של תאריך או הפלגה הוא נתון לשינוי, אבל כאן שיש לה חולי שהוא סיבה לראיית דם זה דאורייתא. אמנם האחרונים כולם נקטו שזה רק דרבנן, וכן הוא בראשונים שלכן זה בג"פ כרשב"ג כיון שזה נידון דרבנן. ובחת"ס (תשובה קע"ה) כתב שגם לשיטות שפרישה ביום הוסת זה דאורייתא, כאן זה דרבנן. וצ"ב הסברא, דמה זה שונה מקטלנית או מילה שבג"פ זה מראה על טבע גופה, ובפרט אם זה ממש לאחר נישואיה. וצ"ל שגם דבר זה קים להו לחז"ל שמצוי בו שינויים. וצ"ל שהמקור שזה מדרבנן הוא מכל הקולות שמצאנו בחז"ל.

והנה בעיקר הדין וסת דרמ"ת צ"ב דהרי אין אשה קובעת וסת מחמת קפיצה. ומצאנו בזה ג' שיטות:

בפשוטו התחדש שטבע זה של רמ"ת קים להו לחז"ל שיש כזה מושג ודינו ככל וסת. וזה מוכרח לשיטות שאין וסת הקפיצות כלל ואפילו כאינו קבוע [כן ביאר בחזו"א].

ובחוו"ד ביאר שזה כמו וסת אכילת שום וכשיטות שאשה קובעת וסת לאכילת שום.

ובנוב"י ביאר שזה כוסת הקפיצות וכשיטת ההגהות מימוני שזה כדין וסת שאינו קבוע שזה נעקר בפ"א [ועיין ש"ך סקל"ה].

## האם קובעת בימי טהור וכן האם אסורה בימי סילוק דמים

ב] והנה בש"ך (סקל"ב) מבואר שאם רואה בימי טוהר כיון שאין אשה קובעת וסת בימי טוהר גם כאן אין עליה איסור של רמ"ת.

ועיין פ"ת בשם הנוב"י שאם אשה קבעה וסת לרמ"ת היא מותרת בימי עיבור והנקה. וכן לכאורה אם נהייתה זקנה היא חוזרת להיתרה [ועיין פ"ת סק"ז]. ובסימן צ"ג כתב שגם אינה קובעת בימי זיבה.

וע"ש שדן שלשיטות שאין אשה קובעת וסת בימי עיבור והנקה גם כאינו קבוע, אם ראתה מחמת תשמיש בימי עיבור והנקה היא לא נאסרת. וגם לשיטות שקובעת כאינו קבוע, א"כ זה תלוי בנידון האם חוששת רק לקבוע או גם לאינו קבוע. אמנם כתב שכאן יתכן שודאי חוששת כי זה נקבע ג"פ רק שזה נעקר בפעם אחת. וברמ"א ס"י מפורש שנאסרת על ידי ראיות בימי עיבור והנקה [ועיין חת"ס תשובה (תשובה קס"ד, הובא בפ"ת סק"ה) שנקט שאם ראתה פעמיים קודם שהוכר עוברה ופעם אחת אחרי זה מצטרף לקביעות. וצ"ב הטעם].

וכן חידש שכיון שאשה שיש לה וסת קבוע לא חוששת לאינו קבוע, גם כאן אם נהייתה רמ"ת ואחרי זה קבעה וסת לא צריכה לחוש לרמ"ת.

אמנם עיין כו"פ חוו"ד וסד"ט שנקטו שלגבי זה לא מצאנו את הקולות של וסתות. ובחוו"ד הוסיף שיש כאן חשש חולי ולגבי זה לא מצאנו את המושג של סילוק דמים ושאר דיני וסתות. ועיין סד"ט (סקל"ו) שלשון הרמב"ם ברמ"ת שאסורה לעולם ומשמע שגם בזקנותה.

ולגבי אם קבעה וסת אחר, בזה החוו"ד חלק על הנוב"י מעוד טעם שכאן זה כמו חודש שכיון ששניהם יכולים להתקיים אז חוששים לאינו קבוע.

## בהא דאינה נאסרת לאחר פעם אחת כדין א"ק

ג] והנה מבואר בגמ' שלאחר פעם אחת היא מותרת ורק לאחר ג"פ היא נאסרת. וצ"ב למה אין לה איסור של וסת שאינו קבוע. והנה אם נימא שזה רק כקפיצות א"ש שלא צריכה לחוש בפעם אחת, וכן הוא בש"ך (סקל"ה). אבל אם נימא שזה כדין וסת רגיל צ"ב. ועיין ט"ז (סקט"ז) שכתב שכיון שיצטרכו להוציאה מבעלה כאן לא חששו לדין אינו קבוע [ויתכן שרק במורכב זה הוקשה לו. אמנם בחוו"ד מפורש כך].

ויש לדון שאפילו שזה לא סיבה לאסור אותה אבל צריכה לבדוק אם לא ראתה כדין כל וסת שצריכה בדיקה, וכן הוא שיטת הראב"ד. אמנם שאר הראשונים סתמו בזה. וצ"ע.

## השיעור שחל הדין רמ"ת ובדין משמש מת

ד] הדין של רמ"ת זה רק אם ראתה בצורה שזה היה בשעת תשמיש. ועיין ב"י שהביא מהראב"ד והסמ"ק שגם אם זה בשיעור אשם תלוי דהיינו שזה נחשב ספק בדיני התורה האם זה היה בשעת תשמיש, היא נאסרת. ועיין חוו"ד שלא אומרים בזה ספק וסת לקולא כיון שיסודו נידון בדאורייתא האם היה כאן איסור דאורייתא או לא. אבל לאחר שיעור אשם תלוי כיון שמדין חזקה זה הגיע אחרי אין איסור רמ"ת אפילו אם מצאה הרבה פעמים. וצ"ב בדברי החוו"ד, דהרי היום אין שום נידון שנוגע לדאורייתא.

ושיעור אשם תלוי, בשו"ע משמע שפסק שזה כדי שתיטול עד מתחת לכר **ותקנח**. אמנם התפארת למשה הוכיח מהראשונים שיכולה גם להספיק **לבדוק** וזה שיעור א"ת.

וכתב הראב"ד שהיום שאנו לא בקיאים בשיעור זה צריכים להחמיר אמנם בפשוטו זה לא יותר מכמה דקות שבזה יתכן טעות ועיין ש"ך שהסתפק האם החומרא רק לגבי בעל זה או גם כדי לאוסרה לכל העולם

ועיין פרד"ר שפ"ח ז' שכתב שאם פירש באבר מת תמיד זה לאחר הזמן דהזמן שהאבר מת אין בו דין רמ"ת כיון שאין בו איסור דאוריתא וכן אז זה לא מגיע עד המקור וזה לא סיבה לרמ"ת וגם אם נמצא על שלו זה סיבה להתיר וסתימת הפוסקים לא כך ועיין הפלאה שכתב שהמקור שמדובר גם בשיעור א"ת דהרי סתימת הדברים שמדובר גם בפירש מת ומבואר שגם כה"ג הוי בכלל רמ"ת וצ"ע

## האם צריכה בדיקה קודם

ה] הראב"ד בבעלי הנפש נקט שאין הראיה הראשונה מהמנין ובפליתי ובגר"ז ובחת"ס קס"ד נקטו שזה כיון שלא בדקה לפני ויתכן שזה כבר היה קודם ובפרד"ר שפ"ח סק"ב תמה דהרי הראב"ד לא הזכיר כלל שצריכה בדיקה קודם בג"פ שאחרי זה אלא בהכרח הכונה שבפעם הראשונה אין סיבה שתבדוק סמוך לתשמיש אבל ודאי שגם ללא בדיקה קודם היא נאסרת וכן הכריע בחוו"ד ובגר"ז ובפשוטו כן הוא בש"ך והט"ז שכתבו שראיה הראשונה מהמנין וכן מבואר ברמב"ן במלחמות בכתובות שהבדיקה קודם לדעת הרי"ף זה רק עיצה טובה

## האם צריך רצופין

ו] מבואר בראשונים שכל הדין של רמ"ת רק אם זה רצוף אבל אם היה ביאה אחת של היתר בינתים אין לה דין רמ"ת ועיין חוו"ד סק"ב שכתב שאם בביאת היתר בינתים היא לא בדקה אבל כיון שלא ידוע לה שלא ראתה ממילא חל עליה דין רמ"ת ובפשוטו זה לשיטתו לעיל שכה"ג קובעת וסת אבל למה שנקטו האחרונים שבזה שלא ראתה זה עקר הוסת וממילא זה לא מצטרף ממילא גם כאן זה לא מצטרף וכן הוא בבית שלמה סימן כ"ד ובדברי חיים ח"ב סע"ט

ועיין מהרי"ל סימן ק' שאם שמשה וראתה ושימשה ולא ראתה לסירוגים קבעה וסת לסירוגין ולפ"ז תאסר לעולם ועיין לקמן ס"י

## בדין ראתה מרוחק מהתשמיש

ה] עיין חוו"ד סק"א שגם אם ראתה מרוחק מהתשמיש ג"פ קבעה וסת שלא תשמש באותו לילה וצריכה לעקור אותו בג"פ וזה כשיטתו שנקט שזה כאכילת שום ונקט שגם אם זה לא סמוך הוא כך ולפ"ז לכאורא בראתה פעם אחת צריכה לעקור פעם אחת וכן הוא בדבריו סקי"ד לגבי ליל טבילה [ומה שכתב כאן ג"פ דרצה לומר שצריכה עקירה ג"פ] ומה דלא נאסרת מדין עונת הוסת ע"ש שביאר שכאן שזה להוציא אשה מבעלה לא החמירו את דין עונת הוסת אמנם צ"ע בראתה פעם אחת סמוך ופעמים אחרי א"כ נקבע שעת הוסת כל העונה ושתאסר מעיקר הדין וצ"ל שגם זה בכלל עונת הוסת ולא שעת הוסת והנה יש לדון בראתה תמיד שעה אחרי שמדין וסת השעות לא תאסר רק שעה אחרי אמנם לדבריו שזה כאכילת שום לכן אסורה בעונת הוסת ויש מקום לומר שעד כמה שכאן לא הנהיגו דין עונת הוסת דתאסר לגמרי ממילא העמידו שיש כאן רק דין שעת הוסת וממילא תותר עד שעה אחרי הוסת ועיין פרד"ר שהאריך בזה

אמנם סתימת הפוסקים לא כך ויתכן שכל שזה לא סמוך זה חוזר לדין וסת הקפיצות שלא חוששת בפעם אחת וכן הוא בשפ"ח סק"א ואם רואה אחרי אבל יתכן שזה כבר היה בשעת תשמיש בזה דעת הראב"ד שיש לה דין לבדוק ג"פ וכן נקטו החוו"ד והבית מאיר והגר"ז כתב שסתימת הפוסקים דלא כראב"ד ושאין עליו חיוב לבדוק [והנה צ"ע שהרי הש"ך פסק כראב"ד אמנם המעין בש"ך כתב שכל הרי"ף זה רק לדיני ממון ורק נסתיע מהראב"ד שאין דין תמיד לבדוק] ויש לדון לדעת הראב"ד במצאה כתם שזה ודאי מגופה שיש חשש אולי זה יצא בשעת תשמיש האם גם כה"ג צריכה לבדוק אמנם אם זה ודאי אחרי בזה לכאורא גם לחוו"ד לא צריך לבדוק מצד שאין בכתמים משום וסת והנה נקטו הנ"ל בדעת הראב"ד שכל זה באין לה וסת אבל ביש לה וסת צריכה בדיקה פעם אחת ובפשוטו ביש לה וסת התרוה"ד לגבי זה צריכה בדיקה פעם אחת דהרי חזינו שלגבי הרי"ף אין חשש בכה"ג אמנם יתכן שכאן שזה חשש מעיקר הדין בזה לא סומכים על וסת התרוה"ד אמנם במצאה לא סמוך שזה ודאי חומרא בזה ודאי יש להקל

# סעיף ב' ג'

## בדין בדקה ומצאה דם בבעל ראשון

א] מבואר בגמ' שגם אם ראתה ג"פ מותרת להנשא לבעל אחר ומצד שאין כל האצבעות שוות והסמ"ג חידש שכל זה רק בצירוף שיש צד שזה מהצדדים אבל אם יהיה ברור שזה לא מהצדדים כגון שתבדוק ותמצא דם בראש השפופרת בזה אין להתיר ולא אומרים ספק דרבנן להקל וצ"ל מצד שיותר מצוי שזה מהמקור וכדחזינן דבסתמא אם מוצאת דם מביאה חטאת ולא תולים שזה מהצדדים ועיין פ"ת שהביא נוב"י שלפ"ז אם מצאה הרבה דם שניכר שזה מהמקור ולא מהצדדים נאסרת גם בבעל ראשון אמנם נקט שרק נאסרת בג"פ דבפעם אחת יתכן שזה מקרה

## בדין בדקה ולא מצאה כלום

ב] מבואר בשו"ע שאשה שהוחזקה ברמ"ת שלוקחת שפופרת ובתוכו מוך ומכניסה אותו בעומק ואם נמצא דם על ראשו היא אסורה ואם לאו בידוע שהוא מהצדדים והנה יש לדון האם מדובר אפילו בלא מצאה כלום או דוקא במצאה דם מהצדדים ומצאנו ביסוד ההיתר דשפופרת כמה שיטות ויש בזה הרבה נפק"מ ונבאר השיטות

עיין ש"ך סקי"א שהביא מההגהות מימוני בשם הריצב"א שאם בדקה ולא מצאה כלום אמרינן שנתרפאה דהינו שהדין של בדיקת שפופרת זה לא דוקא אם מצאה דם מהצדדים אלא גם אם לא מצאה כלום היא מותרת אמנם מבואר בלשונו שהיא מותרת מצד שהיא נתרפאה ובפשוטו משמע שכה"ג לא תולים שזה מהצדדים ועיין גר"ז סקי"ב ובסד"ט סק"ו ובנוב"י סימן מ"ו בתחילתו [וכן האריך בדגול מרבבה כאן] שכתבו בדעתו שיש כאן שני היתרים דבגמ' מדובר שמצאה מהצדדים וכה"ג זה ראיה שזה מהצדדים אבל הריצב"א חידש היתר חדש שאם לא מוצאת כלום אומרים שהיא התרפאה והנה צ"ב למה מספיק פעם אחת וביאר הדגול מרבבה שכיון שזה רק וסת הקפיצות שדינו כאינו קבוע ולכן זה נעקר בפעם אחת והנה הש"ך לקמן הביא מהאפי רברבי שאם שמשה ולא ראתה צריכה דוקא על ידי ג"פ ועיין דגול מרבבה שהוא נקט שיש וסת לקפיצות וכדעת הטור ולכן צריך עקירה בג"פ ורעק"א כתב שיתכן שנקט שזה כאכילת שום ולכן צריך עקירה ג"פ והנה עד כמה שכל ההיתר כי היא התרפאה א"כ אם היא תחזור ותראה היא תאסר ועיין סד"ט סק"ו ובגר"ז סקי"ג שהביאו בזה מחלוקת אחרונים האם צריך דוקא ג"פ או אפילו בפעם אחת שזה מראה שהיא לא התרפאה

והנה הראשונים כתבו שמועיל בדיקה גם בבעל ראשון ועיין נוב"י שתמה הרי לא הוחזקה לכל האצבעות וכתב שבאמת כל מה שמועיל בגמ' זה רק אם מצאה דם שזה מראה שזה מהצדדים אבל אם לא מצאה כלום שזה מצד שנתרפאה זה רק שייך בהוחזקה לכל האצבעות ממילא גם השפופרת מועיל אבל עד כמה שלא הוחזקה כל האצבעות כל מה שמועיל בדיקת שפופרת רק אם תמצא דם ולא אם לא תמצא כלל

אמנם עיין גר"ז ובחזו"א ובבית מאיר שסתימת הרבה ראשונים שגם אם לא מצאה כלום מותרת מצד שתולים שזה מהצדדים וצ"ב הרי עד כמה שלא מצאה דם בהכרח שזה שינוי ממה שהיה עד עכשיו ומה הראיה שזה מהצדדים והדגול מרבבה הביא מהגר"ח צאנזר וכן הוא בהגהות אמרי ברוך על החוו"ד שיש כאן סברא שכלפי צדדים השמש הוא יותר סיבה לדם מאשר מהמקור ולכן תולים שזה מהצדדים ולכן לא היה דם ולא שבאמת זה היה מהמקור ולא היה דם ולפ"ז אם תשמש אחרי זה ותמצא דם אנו נתלה שזה מהצדדים אמנם הרמ"א כתב שאם שימשה ולא מצאה כלום מותרת מצד שאין לך בדיקה גדולה מזו והרי כאן לא שייך סברא הנ"ל ועיין חזו"א שביאר שקים להו לחז"ל שהמקור בו לא מצוי שינוים ואם יש בו הוסת של רמ"ת זה בכל מקרה יוציא דם משא"כ מהצדדים בזה יותר מצוי שינוים ולכן גם בלא מוצאים כלום תולים שזה מהצדדים ובפשוטו לפ"ז גם אם תראה לאחר שבדקו בשפופרת ולא מצאו כלום היא לא תאסר דנימא שזה מהצדדים וכן הוא בגר"ז סקי"ג ובחת"ס סימן קפ"א ובעוד אחרונים ועיין בית מאיר ס"ב בד"ה ודע ובגר"ז סקמ"ז שתמהו דברמ"א משמע שהיא תחזור ותיאסר אמנם יתכן שנחוש שאולי באמת היא התרפאה מהצדדים ועכשיו זה מהרחם ותצטרך עוד הפעם בדיקה ויתכן עוד שבאמת בשימשה שם בהכרח נתלה שהצדדים התרפאו ולכן שם כתב הרמ"א שאם תמצא דם אחרי זה היא תאסר ולפ"ז הלשון אין לך בדיקה גדולה מזו שביחס לראיה שהמקור הוא לא סיבה לדם זה עדיף אבל מצד שלא מצאו כלום באמת זה בדיקה פחות טובה

ולפ"ז באמת אם נבוא לדון מצד עקירה וכגון שהיה כמות גדולה שזה ודאי מהמקור יש לדון האם מועיל עקירה אחת או צריך ג"פ ובפשוטו זה תלוי האם זה כקפיצה או כאכילת שום ועיין חזו"א סק"ו שכתב לדייק מלשון הגמ' שזה ראיה מהצדדים ולא כי זה עקירה דמצד עקירה צריך ג"פ

והנה בפשוטו צ"ב לשון ההגהות מימוני שנתרפאה והגר"ז כתב שבאמת שיטתו דלא ככל הראשונים והבית מאיר ביאר שהכונה שהתרפאה מהדין רמ"ת ובאמת מצד תליה שזה מהצדדים והנה הנוב"י בהמשך כתב לבאר שבאמת הגמ' מדברת בין בנמצא מהצדדים ובין בלא נמצא מהצדדים ואם נמצא מהצדדים זה סימן שזה מהצדדים וגם אם תמצא אחרי זה תוכל לתלות בזה אמנם אם לא תמצא כלום גם תולים שזה היה מהצדדים ונתרפא דמהמקור לא מצוי שזה מתרפא וא"ש לשון הריצב"א וכן לשון הרמ"א שאין לך בדיקה גדולה מזו שזה אותו דין של שפופרת שמוכיח שזה מהצדדים רק שכאן אמרינן שזה התרפא

## בהא שמועיל עקירה על ידי פעם אחת

ג] והנה בפשוטו צ"ב מה דמועיל בדיקת שפופרת למה זה לא עקירה יותר מפעם אחת ולנ"ל יש כאן שני מהלכים או שכיון שזה כמו קפיצה שמועיל עקירה בפעם אחת או שכאן זה באמת לא שמגלה שהיה שינוי אלא זה מוכיח שזה מהצדדים ובזה מספיק פעם אחת אלא שעדין צ"ב איך אפשר להוכיח מפעם אחת הרי אולי זה מקרה ובתוהש כתב שזה קולא דרבנן ברמ"ת ובחזו"א סק"ו ביאר שכיון שזה דבר שלא שכיח לכן זה סיבה לתלות שזה מהצדדים ובאמת מדויק מהגמ' שאם נדון מצד עקירה וכגון במקרה שראתה דם הרבה שזה ודאי היה מגופה בזה צריך ג"פ וכנ"ל באות הקודמת

## בדין בדקה ומצאה דם האם מותר לבעלה

ד] הנוב"י נקט שבבדקה ומצאה דם מהצדדים כה"ג זה ראיה שיש לה מכה ומותרת לבעלה וכן דיק הגר"ז משו"ת הר"ן והשערי דורא, אמנם עיין חוו"ד וברעק"א סימן ס' ובבית מאיר ובחזו"א שכתבו שיתכן שהיה שם דם שיצא רגע קודם ובאמת זה מהמקור אמנם צ"ע שהרי בגמ' מבואר שיש ראיה שזה מהצדדים והנה אם הראיה מזה שלא מצאו במקור א"כ אין לנו ראיה מהגמ' שתולים שהדם מהצדדים אמנם אם נימא שכל ההיתר כי מצאו בצדדים א"כ מבואר שיש כאן הכרעה שזה מהצדדים אמנם עיין חוו"ד שיתכן שזה רק לגבי רמ"ת שזה נידון של וסתות דרבנן אבל לא לגבי להתירה לבעלה

## בקושיית הב"י

ה] עיין בית יוסף שהקשה איך מועיל בדיקת שפופרת הרי אין כל האצבעות שוות וכתב שזה רק סברא לקולא ולא לחומרא דהינו דבפשוטו אשה שיש לה רמ"ת זה להכל ורק כדי להקל יש כאן צירוף שאולי זה כך אבל עד כמה שנוכיח שלא יצא מהרחם נתלה שזה מהצדדים ומבואר מהב"י שנקט שהכונה בגמ' דהראיה לא מזה שמצאה בצדדים אלא מזה שלא מצאה כלום ועיין נוב"י שתמה הרי הגמ' מדברת שנאסרה בג' אצבעות וא"כ חזינן שאצלה אין כל האצבעות שוות ועיין חוו"ד שביאר שהדין שנגח שור חמור גמל ואחרי זה לא נגח בהמה אחרת זה לא עוקר הכל אלא משאר בהמות וממילא כאן זה לא עוקר אלא מהשפופרת ובבית מאיר נקט שזה ודאי ששפופרת זה סוג אחר ואם יש מושג שאין כל האצבעות שות וודאי אין להוכיח משפופרת לאצבע והנה עיין רעק"א דסתימת הדברים שגם בבעל ראשון אם בדקה ולא מצאה כלום מותרת שהרי הראשונים דימו הכל והביאור שכיון שלקולא אומרים שכל האצבעות שות ממילא גם בבעל הראשון זה מועיל לעקור

## בדיקת האמונת שמואל

ו] ועיין אחרונים שהביאו מהאמונת שמואל שעד כמה שגם בלא מצאה כלום מועיל בבעל ראשון א"כ אפשר לעשות שפופרת מבד עבה אם קיסם בפנים שיודעים ודאי שזה נכנס עמוק ואם ימצאו דם היא לא תאסר דעדין יש ספק שאולי זה מהצדדים אמנם אם לא תמצא כלל כה"ג תהיה מותרת אלא שקשה למה הגמ' לא אמרה את זה ובפשוטו דמסתמא יהיה על זה דם כמבואר בתוה"ש והחת"ס כתב שודאי שמדובר שניסו לעשות כך ומצאו דם ולכן צריכה להנשא לבעל שני ועיין פ"ת סקי"ז שכתב שהסד"ט חשש שלא הגיע עמוק עד פי המקור ולכן לא התיר אלא אם מצאו דם מהצדדים אמנם לאחרונים לעיל שאין שום ראיה ממה שנמצא בצדדים א"כ אין שום תועלת בבדיקה זו ולכן באמת כתבו להניח קיסם בפנים שבזה ודאי שזה נדחק עד העומק

## האם מועיל בדיקת שפופרת לאחר שפעם אחת בדקה ומצאה דם

ז] הנוב"י נקטו שלאחר שבדקה ומצאה דם בשפופרת שידעינן שהיא רמ"ת בזה לא יעזור שתבדוק בשפופרת ולא תמצא והנוב"י ביאר מצד שזה דבר שלא מתרפא וכתב שגם בלא מצאה כלום תולים שזה מהצדדים ושהצדדים נתרפאו אמנם הפרדס רימונים נקט שבהתעסקה ברפואות וכדו' ודאי יתכן שזה התרפא והחוו"ד כתב שלאחר בעל ראשון שיתכן שגם אם קבעה אליו אבל אין כל האצבעות שות ממילא אם עכשיו לא תראה תהיה מותרת לבעל שני אבל אם זה לאחר ג' אצבעות או לגבי מי שנאסרה כלפיו בזה לא יועיל בדיקה דכל הבדיקה עוזר למנוע את צד החולי אבל לא את צד הווסת ע"ש שהאריך

## בצורת השפופרת

ח] עיין גר"ז סקי"ב שהביא דהמשאת בנימין נקט שהשפופרת צריך להיות עבה כעובי האבר אמנם הסמ"ע נקט שהעיקר שיהיה ארוך כעובי האבר דהינו שנחלקו בסיבת הוצאת הדם האם עצם הנגיעה בפה המקור או שגם העובי זה סיבה יותר שיפתח המקור והנה הב"י כשהקשה בשפופרת יש הסברא של אין האצבעות שוות הוסיף שמי אומר שזה עבה כעובי האבר ומבואר שס"ל כמשאת בנימין והנה עיין חוו"ד שתמה שאם יש חשש מחמת חימוד תשמיש בזה באבר ודאי שזה לא שייך וביאר שזה מחמת חולי שהנגיעה במקור היא הסיבה אמנם אם נימא שגם בשפופרת יש כעין חימוד תשמיש כמבואר בחת"ס סימן קנ"ח א"כ ודאי צריך שיהיה עבה כמו האבר ועיין בית מאיר שבהכרח קים להו לחז"ל שבשפופרת עבה יש את מה שיש באצבע וצ"ע בכל זה ועיין פרד"ר מק"ז ב' ח' דהא דבכל בדיקת עד לא אומרים שזה כמו שפופרת או בגלל שזה לא עבה כמו שפופרת או כי זה לא מגיע לפי המקור כמו שפופרת

והנה הש"ך הביא מהמשאת בנימין שמספיק שזה יגיע כמו בשעת תשמיש וצ"ב עד כמה שזה באמת לא הגיע ממש לפי המקור א"כ אולי יצא דם וזה נשאר בצדדים ויתכן שזה קולא ברמ"ת שלא לחוש לזה ולפ"ז ודאי שאין להתירה לבעלה ולומר שהדם שמצאו שזה מהצדדים וצ"ע

## בטעם שאין ראיה מהא דאין על שלו שזה לא"ת

ט] הנוב"י תנינא סימן צ"א הקשה דמהא דאין על שלו חזינן שלא היה דם בשעת תשמיש רק אחר כך וכתב שחוששים אולי ברגע שהוא התחיל לצאת יצא הדם וצ"ע א"כ איך עוזר בדיקת שפופרת הרי אולי זה היה כך ולא הוזכר להתחיל להוציא השפופרת ולהחזירה ובאמת בעיקר הדבר שאם רואה אחרי שהיא מותרת מצד שתולים שזה הגיע אחרי אבל אולי פעם אחרת הבעל ישהה יותר זמן ואז הוא יעבור איסור ואולי בטבע הראיה נגרמת בפרישה ולכן באמת אין ראיה במה שלא מצא על שלו אמנם צ"ע מה עוזר בדיקת שפופרת וכנ"ל

## הזמנים שמועיל בדיקת שפופרת

י] הנוב"י נקט שבדיקת שפופרת או שבא עליה ולא מצאה דם זה רק עוזר בזמנים שהיא לא מסולקת דמים אבל אם בדקה בזמן העיבור וההנקה זה לא עוזר לאחר זה ועיין פ"ת סוף סקט"ז שהסתפק האם בדיקה בזמן העיבור עוזר על זמן ההנקה ונטה להתיר אמנם בבדקה ומצאה דם שזה ראיה שזה מהצדדים זה עוזר גם לאחרי אמנם הסד"ט והכו"פ נקטו שעוזר גם בדיקה בימי עיבור והנקה שכאן חזינן שזה חמור שהרי אסורה גם בזמן העיבור וההנקה וכן נקטו שעוזר אפילו בימי טוהר ובמה שנקטו שאם מצאה מהצדדים זה עוזר עיין רעק"א תשובה ס' שבאמת יתכן שמה שמצאה זה כי יצא מגופה קודם רגע לפני שהשפופרת הגיע לשם ועיקר הטהרה זה קולא ברמ"ת מהא דלא מצאה על השפופרת א"כ כאן שהיא מסולקת דמים אין בזה ראיה כלל

## בדין בדיקה בבעל ראשון

י"א] שיטת רש"י שכל מה שמועיל בדיקה רק בבעל שלישי ולא בבעל ראשון או שני ובטעם הדבר האחרונים דנו מצד שצריך שהוחזקה לכל האצבעות אמנם בפשוטו כונתו מצד שזה לא ראיה ברורה ולא סמכו על זה אלא במקום שתאסר לכל העולם ועיין רמ"א שכתב שאם הרגישה כאב שאז יש לנו סיבה לומר שזה מהצדדים עוזר בדיקה אפילו בבעל ראשון והנה ברמב"ם משמע שגם בבעל שלישי לא עוזר בדיקה אלא לבעל רבעי ובפשוטו זה מצד שלא סומכים אלא בצירוף שזה אצבע אחרת אמנם במ"מ ביאר שזה מצד שחוששים שיבוא עליה ללא בדיקה ולפ"ז אם תבדוק זה יועיל והנה הש"ך החמיר כרש"י והאחרונים נקטו להקל בזה ובראב"ד כתב שהיום אין לסמוך בבדיקת שפופרת ולכאורא הכונה בימצאו דם ויתו שזה מהצדדים אמנם בלא ימצאו כלום אין טעות וכתב הבית מאיר שהכונה שיתירו גם במצאו דם אמנם להלכה קי"ל שמועיל בדיקת שפופרת.

י"ט תמוז פ"ב

שיעור מספר 14

# סימן קפ"ז [סעיפים ד' – ז'] - תולה בוסתה ותולה במכתה

# סעיף ד'

## בביאור הדין אם יש לה וסת תולה בוסתה

### מהלך הרז"ה שראתה עם וסת הגוף

א] מבואר בגמ' (דף ס"ו.) שאם יש לה וסת תולים בוסתה. והביאור הפשוט שאם הזמן שראתה מחמת תשמיש היה בזמן הוסת תולים שזה מחמת יום הוסת ולא מחמת תשמיש. ויתכן שאפילו שמה שזה הגיע בדיוק אז זה מחמת התשמיש, אבל זה רק סיבה שביום הוסת התשמיש גורם ואין ללמוד מזה לפעמים אחרות.

ועיין השגות הרז"ה (שער הספירה אות ו') שתמה וכי ברשעי עסקינן ששימשו סמוך לווסת. וע"ש שכתב שמדובר שהיה לה וסת הגוף ובזמן ששימשה הרגישה את הפיהוק וראתה. והנה מבואר כאן חידוש שאפילו שוסת הגוף זה סימן, אבל זה סימן על סוג ראיה כדרכה שראיה כזו לא נוצרת מהתשמיש.

### תירוץ האחרונים דשימשו ביוצא לדרך

ב] ובאחרונים כתבו שמדובר ביוצא לדרך. ומשמעות הדברים שגם בראתה פעמיים שלא בזמן הוסת אבל כיון שאחד מהפעמים זה בזמן הוסת כבר אין כאן כדי ליצור וסת, דהרי יש לנו סיבה ודאית לדם באותו זמן, וכן הוא בסד"ט (סק"י).

### תירוץ הפרישה ששימשו עונה קודם הוסת

ג] ובפרישה (סקי"א) ובבית מאיר (סעיף ד') ועוד אחרונים חידשו שגם אם שימשה עונה קודם לוסת אבל כה"ג ודאי היא עלולה לראות ותולים את סיבת הראיה מחמת זה. ולכאורה בכה"ג היא תהיה צריכה פרישה עונה קודם הוסת מצד רמ"ת.

### תירוץ הש"ך דמיירי בקטנה והמסתעף בזה

ד] ועי' ש"ך (סקט"ז) שכתב שמדובר בקטנה וראתה אחרי זה פעם אחת או פעמיים. ולכאורה המקרה הפשוט הוא שראתה פעמיים בא' בחודש ופעם שלישית מותר לה לשמש בא' בחודש ושימשה וראתה, וכן ראתה בעוד פעמיים, ובזה התחדש שלא אומרים שזה ראיה של רמ"ת אלא אומרים שזה ראיה של וסת.

ועיין פרד"ר שיש כאן חידוש שאפילו שאם נימא שזה רמ"ת א"כ אין לנו וסת אחר אלא זה כל הוסת, בכל אופן תולים שזה וסת השוה ולא רמ"ת, אמנם מבואר בש"ך שזה רק בראתה אחרי זה עוד פעם או פעמיים (ללא רמ"ת), דהיינו שצריך שהקביעות של ר"ח תהיה מחמת ג' ראיות נוספות ואין ראיה זו מצטרפת לעיקר הקביעות.

והנה עיין חוו"ד (סוף סק"ד) שכתב שמשכחת לה שראתה בתאריך מסויים ואחרי זה ראתה עוד פעמיים באותו תאריך. ולכאורה זה דלא כמבואר בש"ך שזה רק אם יש קביעות וסת ללא ראיה זו. אמנם בביאורים כתב שראתה ג"פ אחרי זה, דהיינו שאכן יש קביעות וסת גם ללא ראיה זו.

והנה יש כאן קצת קושי בביאורים אלו, דהלשון 'אם יש לה וסת' משמע שידוע שיש לה וסת כבר קודם קביעות הנ"ל, וכאן הרי כל הידיעה של הוסת היא לאחר שקבעה לרמ"ת. ויתכן שלכן הש"ך העמיד בקטנה שיש כבר ידיעה מראיה קודם. ועיין פרד"ר שהאריך בזה.

### חידוש הסד"ט שתולים בוסתה אף ע"י חזר הוסת למקומו

ה] ועיין סד"ט (שם במוסגר) שדן לחדש שאם היה לה וסת לר"ח וזה נעקר ג"פ ושימשה עכשיו בר"ח וראתה, כה"ג אמרינן חזרה לוסתה הראשון ותולים את זה בוסתה. ויתכן שזה רק בראתה אחרי זה פעם אחת בר"ח סתמא (עי' בלשון הסד"ט). ובלחו"ש (סקי"א) כתב שלא אומרים חזרה לוסתה הראשון כל שגם ללא זה אנו נתלה שזה וסת של רמ"ת ע"ש, וגם שהדין חזרה לוסתה הוא לא מוסכם.

### מהלך המרדכי בתולה בוסתה

ו] הב"י הביא עוד מהמרדכי שהכוונה שאם יש לה וסת ושימשה שלא בשעת וסתה תולה שזה לא רמ"ת. ובביאור כוונתו, הש"ך (סק"כ) נקט שהכוונה שממילא תולים במכה אפילו שלא ידוע לנו כלל על מכה. אמנם יש אחרונים שביארו שמדובר במכה שאינה ידועה שמוציאה דם, ואפילו שבעלמא לא תולים אבל אם יש לה וסת ושלא בזמן וסתה אפשר לתלות בזה. ועיין לקמן האם זה רק סברא כלפי רמ"ת או שזה גם סברא בעלמא.

### האם אפשר לתלות בעונה בינונית

ז] עיין פ"ת שהביא מהכו"פ שאם ראתה בעונה בינונית זה לא סיבה להקל לתלות את הרמ"ת בזה. ובפרד"ר פליג עליו. ובפשוטו נראה כהכו"פ, דעונ"ב זה רק דין מדרבנן שכל שאין לפנינו יום ראיה חוששת שתראה ביום זה, אבל אין כאן וסת לתלות בו.

# סעיף ה' – ז'

## בדין דם מכתה משונה מדם ראייתה

א] מבואר בגמ' שאשה שמוצאת דם אם יש לה מכה יכולה לתלות בזה. ומבואר בגמ' עוד שאם דם מכתה משונה מדם ראייתה היא לא יכולה לתלות בזה.

והנה דעת הרמב"ן (פ"ג ה"ח) שתמיד היא צריכה להשוות, וא"כ היום אין לנו לסמוך על זה. אמנם הראשונים חלקו ונקטו שבפשוטו תולים ואין דין להשוות, ורק אם השוותה וזה לא דומה לא יכולה לתלות בזה.

והט"ז (סק"ט) נקט שאם שניהם לפנינו צריך להשוות. אמנם החוו"ד (סק"ה) כתב שמשמעות הש"ך (סקי"ט) לא כך.

ועיין תוה"ש (סקי"ז) שהביא מהצ"צ (סימן פ"ו) שאם יודעים שהדם נדה שלה לא דומה לדם מכה, אפילו שהדם של הרמ"ת לא דומה לדם נדה שלה, בכל אופן אם הוא לא דומה לדם מכה לא תולים בזה ובכה"ג כן צריך להשוות האם זה דומה לדם המכה.

## בביאור המרדכי בדין תלייה ביש לה וסת

### ג' המהלכים בביאור דברי המרדכי

ב] עיין באחרונים שהביאו מהמרדכי שביאר שכוונת הגמ' שיש כאן תליה ביש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה. ובביאור כוונתו מצאנו כמה ביאורים באחרונים:

הט"ז (סק"י כפי שביאר הפרי דעה טורי כסף סק"י) והב"ח (אות ד' במסקנת דבריו) נקטו בדעת התרוה"ד (ח"ב סימן מ"ז) שהכוונה ביש לה מכה שמוציאה דם, ובכל אופן תולה רק ביש לה וסת ושלא בשעת וסתה, אבל באין לה וסת אינה תולה אלא אם מרגישה שהדם יוצא מהמכה.

הב"ח (בתחילת דבריו) ביאר שהכוונה שאם יש לה וסת אז שלא בשעת וסתה יכולה לתלות אפילו במכה שאינה ידועה שמוציאה דם, אבל באין לה וסת אינה תולה אלא במכה שידועה שמוציאה דם.

אמנם הש"ך (סק"כ) ביאר שהכוונה שאפילו שאין לה מכה בכלל בכל אופן תולה שלא בשעת וסתה שזה דם מכה. וביאר הש"ך שהכוונה שזה מהצדדים, וע"ש שנקט שלדעת המרדכי היא מותרת לבעלה.

### התמיהה על מהלך הש"ך ותירוץ הסד"ט והחוו"ד

ג] והנה הדבר תמוה כמו שתמה בתוה"ש (סקי"ד) דהרי מפורש בגמ' י"ב. שאשה שרואה דם בשעת תשמיש מביאה קרבן, חזינן שלא תולים שזה מהמכה.

ועיין חוו"ד (סק"ו) וסד"ט (סקי"ד) שביארו שאם זה פעם אחת דיתכן שזה מקרה שקרה שראתה בשעת תשמיש, באמת כה"ג אין סיבה לתלות שזה מהצדדים, ורק עד כמה שראתה ג"פ שכה"ג יש כאן חזקה שהיא רמ"ת, בזה יותר מסתבר לתלות שזה מהצדדים.

ועיין חוו"ד שבאמת יתכן שזה לא סיבה להתיר אותה לבעלה, דיתכן שזה מקרה, ורק ביחס לצד שזה רמ"ת יותר מסתבר לומר שזה מהצדדים.

### בדברי החזו"א

ד] ועיין חזו"א (סימן פ"א ד"ה במה) שתמה על ביאור הש"ך, שהרי הרמ"א צירף את זה להתיר והרי העמיד שמרגישה שהדם מהמקור, וא"כ כה"ג אין לצרף את המרדכי אם כל יסוד קולתו שתולים מהצדדים. וע"ש (בסימן פ"ב סק"ב ד"ה הש"ך) שתירץ שהכוונה שכיון שהמרדכי ס"ל שזה סיבה לתלות מהצדדים, א"כ ה"ה במקום שיודעת שיש מכה שאינה ידועה שמוציאה דם זה סיבה לתלות בזה, ובאמת הדוגמא של הרמ"א זה לא הדין של המרדכי.

אמנם בסימן פ"א (ד"ה ולכן) כתב שכוונת המרדכי שכל שיש לה וסת וזה שלא בשעת וסתה תולים שזה לא רמ"ת אלא שזה סתם דם נדה. ובזה א"ש שגם במקרה שמרגישה שזה מהמקור אין לה דין רמ"ת.

## דעת הרשב"א וס' התרומה ובפסק ההלכה בתלייה במכה

### פלוגתת הראשונים אי בעינן מכה הידועה שמוציאה דם ובדעת השו"ע

ה] עיין באחרונים שהביאו לגבי דין תליה במכה שנחלקו הראשונים: שדעת הרשב"א (תורת הבית כ"ג ע"א) שיש לתלות אפילו במכה שאינה ידועה שמוציאה דם. ודעת הספר התרומה (סימן צ"ב) וסיעתו שאין לתלות אלא במכה שידועה שמוציאה דם. והש"ך (סקכ"ד) והחכם צבי (סימן מ"ו) נקטו שגם כוונת הרשב"א רק לאפוקי שלא צריכה לדעת שדם זה יוצא מהמכה, אבל ודאי צריכה לדעת שמכתה מוציאה דם. אמנם כל האחרונים חלקו עליהם.

ועיין חת"ס (סימן קמ"ד) ובגר"ז (סקכ"ג) שהוכיחו מלשון הרשב"א שאין הכוונה שיש לה כאב אלא הכוונה שיש לה מכה שיש בה דם וכמו אדם שמרגיש מוגלה, רק שלא יודעת האם זה נפתח ומוציא דם. וכן הוא בחזו"א (סימן פ"א ד"ה בנ"ב סי' מ"א).

והנה השו"ע כאן (סעיף ה') כתב שאשה שיש לה מכה יכולה לתלות במכתה. ויש אחרונים שכתבו שמסתימת לשונו נראה שפסק כהרשב"א שיכולה לתלות אפילו במכה שאינה ידועה שמוציאה דם. אמנם הנוב"י (סימן מ"ו) כתב שכוונתו רק במכה שידועה שמוציאה דם, שהרי כתב תולים בדם מכתה דהיינו שיש כאן ודאי דם במכה.

## ביאור החלוקה הראשונה של הרמ"א

### האם ההיתר הוא רק לרמ"ת או לטהרה לגמרי

ו] ברמ"א כתב דיש לתלות ביש לה וסת ושלא בשעת וסתה במכה שאינה ידועה שמוציאה דם, אבל אם אין לה וסת אין לתלות אלא במכה שידועה שמוציאה דם. ובביאור כוונתו, עיין בביאור הגר"א (סקי"ד) שזה בצירוף שתי שיטות – שיטת הרשב"א ושיטת המרדכי. או שכוונתו כהב"ח (בביאור דברי המרדכי) להתיר כל שיש לה וסת ושלא בשעת וסתה במכה שאינה ידועה שמוציאה דם.

והנה בפשוטו כוונתו להתירה בכל מכה לבעלה מבלי נקיים. וכן הביא הגר"ז (סקכ"ג) דמפורש ברמ"א סימן קפ"ח ס"ה. אמנם הש"ך (סק"כ במוסגר) כתב שאין כוונתו אלא ברמ"ת. והנה בש"ך משמע שברמ"ת התיר אפילו לבעלה, דהיינו שכל שמכריעים שזה מהצדדים ממילא היא גם מותרת לבעלה ולא שייך לחלק את זה. אמנם עיין רעק"א (על הגליון ובתשובה ע"ח) וחוו"ד (חידושים סקי"ג) שרק ביחס לדין הוסת בזה אפשר להקל כיון שזה דרבנן, אבל לא ביחס להתירה לבעלה.

### ההלכה בזה

ז] והנה להלכה: הש"ך (סק"כ) הט"ז (סק"י) הנוב"י (סימן מ"א אות ג') החוו"ד (חידושים סקי"ג) הגר"ז (סקכ"ג) והחזו"א (סימן פ"א ד"ה במה) הכריעו שאין להקל להתירה לבעלה במכה אלא אם ידועה שמוציאה דם. אמנם הבית מאיר (ס"ה) והגר"ז כתבו שבאשה שלא יכולה להיטהר לבעלה כלל יש להתיר ביש לה וסת ושלא בשעת וסתה גם במכה שאינה ידועה שמוציאה דם.

### בדין וסת דתרוה"ד

ח] והנה לשיטות שיש קולא ביש לה וסת ושלא בשעת וסתה או במקומות שמצרפים את זה, עיין חוו"ד (חידושים י"ג) שכתב שגם בוסת תרוה"ד זה סיבה להתיר. אלא שהוא דיבר רק ביחס להתיר רמ"ת. ובשו"ת חת"ס (סימן קמ"ב בד"ה הנה) כתב להתיר גם לבעלה.

ויש לדעת שביום הראשון של ז' נקים או בשני שמצוי שמתקלקלת, בזה אין את וסת התרוה"ד.

### מתי תולים במכה בצדדים ומתי צריך דוקא במקור

ט] בפשוטו כל שלא יודעת מאיפה הדם יכולה לתלות במכה אפילו שלא יודעת איפה מכתה.

וכתב הש"ך (סקי"ז) שאם מרגישה שהדם יוצא מהמקור בזה יכולה לתלות רק במכה שבמקור, אבל אם יודעת שיש לה מכה ולא יודעת איפה זה, לא יכולה לתלות בזה. וביאר החוו"ד (סק"ד) שזה כמו ס"ס לאיסורא, ספק אולי המכה בצדדים וממילא לא יתכן שהדם משם, וגם אם המכה במקור אולי הדם הוא מהמקור ולא מהמכה.

## בביאור הדין ס"ס המבואר ברמ"א

### האם מיירי דוקא ביודעת שהמכה במקור

י] עיין ברמ"א שכתב שאם לא מרגישה שהדם יוצא מהמקור אפשר להתיר מצד ס"ס, ספק אחד אולי זה מהמקור וספק אחד אולי זה מהצדדים.

והנה בט"ז לקמן (תחילת סימן ק"צ) משמע שלא יודעת איפה המכה נמצאת ובכל אופן חשיב ס"ס. והחזו"א תמה שהרי יש כאן רק תליה אחת ואנו לא יודעים איפה ומה פתאום שזה יחשב ס"ס. אמנם הדגול מרבבה (סימן ק"צ) ביאר שיודעת שיש לה מכה במקור שאינה ידועה שמוציאה דם וחוץ מזה יש עוד צד תליה בצדדים ולכן חשיב ס"ס.

### האם היתר זה הוא גם בשעת וסתה

יא] והנה הנוב"י (סימן מ"א אות ז') כתב שזה היתר גם באין לה וסת או בשעת וסתה, דלא שייך כאן וכי לעולם לא תראה דהרי כשתרגיש במקור היא אסורה. אמנם רעק"א (תשובה ס"א) כתב שאין סיבה לחדש צדדים רק ביש לה וסת ושלא בשעת וסתה [א"ה: המעיין ברעק"א יראה שמיעט רק אם ראתה ביום וסתה ממש עי"ש טעמו, אבל ודאי שגם באין לה וסת אפשר להקל בספק ספיקא כמבואר להדיא ברמ"א].

### קושיית הש"ך דהוי שם אחד

יב] ועיין ש"ך (סקכ"ב) שהקשה שהרי יש כאן רק שם ספק אחד האם זה דם נדה או דם מכה. ועיין נוב"י (סימן מ"א אות ד') שתירץ שיש נפק"מ האם יש בזה דין מקור מקומו טמא. וצ"ב שהרי היום אין בזה שום נפק"מ.

### האם מיירי רק ברמ"ת או גם בלא רמ"ת

יג] ועיין חזו"א (סי' פ"א ד"ה בנוב"י שם תמך) שתמה מהיכי תיתי להמציא דיש מכה. ועיין תוה"ש (תחילת סימן ק"צ) ובהגהות אמרי ברוך על החוו"ד שכתבו שכל דברי הרמ"א זה רק במקום שראתה ג"פ מחמת תשמיש שרוצים לומר שהיא רמ"ת שזה דבר לא מצוי, בזה אנו תולים שזה מהצדדים, ובחזו"א הוסיף שהרי מבואר בגמ' שיש צד של צדדים ולכן צריך בדיקת שפופרת, והסמ"ג כתב שכל ההיתר לבעל שני הוא בצירוף של צד של צדדים.

אמנם הנוב"י (עי' סימן מ"א אות ד') כתב שמשמעות הרמ"א שזה היתר תמיד בכל מכה ולא רק ברמ"ת.

ועיין סד"ט (סקט"ו) וחכמ"א (בינת אדם ד') שכתבו שיתכן שכיון שיש כבר צד ספק אחד של מכה, ממילא בזה גם צד רחוק של צדדים יכול להצטרף.

### דברי החוו"ד ורעק"א שההיתר של הרמ"א הוא רק בדם בלא הרגשה

יד] ועיין חוו"ד (סק"ח) שתמה שהרי מבואר בגמ' שמועיל בדיקת שפופרת, ובפשוטו מיירי בהכרח שלא מרגישה שזה מהמקור דא"כ לא יועיל בדיקת שפופרת לומר שיש לה מכה מהצדדים שהרי הרגישה שזה מהמקור, ומבואר בכל אופן בראשונים שלא מתירים אלא במכה שידועה שמוציאה דם ולא מתירים מצד ס"ס.

ולכן ביאר שכל הרמ"א זה רק קולא בדם בלא הרגשה, דמתי שזה ודאי מגופה אין לתלות במכה שאינה ידועה (כדלהלן אות כ"ב), אבל כל שיש ס"ס אפשר לתלות. וכן הוא ברעק"א (סימן ע"ח). אמנם בפשוטו הדין תליה במכה שיכולה להתגלע זה גם בכתמים שודאי מגופה, ולפ"ז לא צריך להגיע לס"ס של הרמ"א.

ועיין חזו"א (סי' פ"ב סק"ב ד"ה ואם) שנקט להלכה שאין לסמוך על הס"ס של הרמ"א גם לגבי רמ"ת.

## בביאור הדין דסעיף ז'

טו] עיין בב"י שהביא את התרוה"ד (ח"ב סימן מ"ז) באשה שיש לה מכה רק שאינה ידועה שמוציאה דם וכל פעם מוצאת את הדם באותו מקום, והוסיף שגם מרגישה כאב כשנוגעת באותו מקום, וכתב שאפילו שאנו לא מתירים סתם מכה שאינה ידועה שמוציאה דם, אבל כאן יש שתי סברות להתיר: א. מצד ההוכחה שלא מוצאת אלא במקום מסויים עם כאב. ב. דיש לצרף את דעת המרדכי שכל שיש לה וסת ושלא בשעת וסתה אפשר להתיר במכה שאינה ידועה שמוציאה דם.

והנה השו"ע (סעיף ז') העתיק את ההוכחה מזה שלא מצאה דם במקום אחר. והנה אם נימא שלעיל התיר כהרשב"א אפילו באינה ידועה שמוציאה דם, א"כ כאן בהכרח בא להתיר בהוכחה זו אפילו כשאין מכה. אמנם אם לעיל התיר רק בידועה שמוציאה דם, א"כ כאן בא להתיר אפילו באינה ידועה שמוציאה דם.

ועיין ט"ז (סק"י) שתמה על הרמ"א שהתיר גם במכה שאינה ידועה שמוציאה דם שלא בשעת וסתה, מדברי השו"ע פה שהצריך בדיקה. ועיין נקוה"כ שכתב שבאמת כאן ההיתר הוא אפילו באשה שאין לה וסת ומצד ההוכחה הזאת. עוד כתב שלפי מה שכתב לעיל שהרמ"א הקיל רק לגבי רמ"ת, א"כ כאן זה גם לגבי להתירה לבעלה ולכן צריך את הבדיקה. ולמעשה דעתו שאין לסמוך להתירה לבעלה אלא ביש לה וסת ושלא בשעת וסתה ובצירוף להוכחה שלא מוצאת אלא במקום אחד.

טז] ועיין רעק"א (סימן ע"ח) ובגר"ז (סקל"ד) שכתבו שכל זה דוקא כשבדקה כמה פעמים ולא מצאה רק במקום אחד, אבל אם זה רק פעם אחת זה לא הוכחה דאולי בדיוק הדם נעצר שם.

והנה הגרש"צ נקט להקל בדין זה כל שבודקת כמה פעמים ותמיד זה נמצא במקום אחד, ויש לה וסת התרוה"ד או שיש לה וסת ושלא בשעת וסתה. אמנם מהגר"נ קופשיץ שמעתי שהיום שאפשר לבדוק אצל אחות, בזה לא סומכים על ההוכחות הנ"ל וכדמשמע בש"ך (בנקה"כ) לגבי בדיקת מהרי"ו. אמנם ודאי שכה"ג אפשר יותר להקל.

## מה נחשב מכה הידועה שמוציאה דם

### **א –** מכה המוציאה דם ע"י דחיקה

יז] הנה להלכה קי"ל שצריך תליה דוקא במכה שמוציאה דם. ועיין חזו"א (סימן פ"ב סק"א) שכתב שגם מכה שלא מוציאה דם מעצמה אלא על ידי חיכוך כמו התשמיש חשיב מכה המוציאה דם. וכן הוא בנוב"י (סימן צ' בד"ה והנה והנפק"מ) לגבי תליה בעד בדיקה, שאם אחות מוצאת מכה שעל ידי שפשוף כמו הבדיקה זה מוציא דם אפשר לתלות בזה. ובאמת תלוי כל אשה כמה דוחקת בשעת הבדיקה, ולכן צריך אחות עם הרבה יר"ש שיש לסמוך עליה להגדיר את הדרגה של הדחיקה שצריך ליציאת הדם.

עוד צריך לדעת שאם המכה היא בעומק אין לתלות אלא אם זה מדמם מעצמו או שידוע שבבדיקה נכנסת בעומק. וכן אם הדם נמצא בתחתית עד הבדיקה והמכה היא יותר למעלה, אם כל הסיבה שהמכה מדממת זה מצד הדחיקה של הבדיקה זה לא סיבה לתלייה בכה"ג (דכיצד הדם הגיע לתחתית עד הבדיקה, הלוא הדם יוצא רק מכח דחיקה ואינו מדמם מעצמו). וצריך הרבה זהירות בתלייה במכה על ידי בדיקת אחות.

### **ב –** מכה שדרכה להוציא דם אצל נשים אחרות

יח] עוד כתב הט"ז (סוף סק"י) שאם יודעת שיש לה סוג מכה שיודעים שנשים אחרות בכזה מצב זה מדמם, חשיב מכה שידועה שמוציאה דם. אמנם אם אחות רואה מצב שלדעתה זה סיבה לדמם אמנם דוחקת וזה לא מדמם, א"כ חזינן שאצלה זה לא מוציא דם, אם לא שזה דבר שלפעמים מדמם ולפעמים לא מדמם.

### במרגישה צריבה

[ודעת הגר"נ קופשיץ שכל שמרגישה צריבה דהיינו הרגשה כמו פצע פתוח, זה נחשב שיודעת שמכתה מוציאה דם ויכולה לתלות בזה. אמנם הרבה ת"ח לא ס"ל אלא שזה רק כאב ואין לתלות בזה. ויש שדנו שאם מרגישה ששרטה את עצמה זה כמו מכה שיודעה שמוציאה דם. וצ"ע]

### **ג –** בדברי המהרי"ל לגבי מוגלה

יט] עיין בשו"ת מהרי"ל (סימן קע"ג) שדן שכל שיוצא מוגלה חשיב מכה שידועה שמוציא דם, שהרי זה ודאי מהמכה ולא מהרחם, וכן הדרך שמכה שמוציאה מוגלה מוציאה דם. אמנם משמע שלא סמך על זה לבד. והסד"ט (סקי"ד בד"ה אמנם) הביאו, ובסימן קצ"א (סק"ד) כתב שאין לסמוך על זה לבד. ועיין חת"ס (סימן קמ"ד).

### **ד –** בדברי הט"ז לגבי מכה בבית הרעי

כ] עיין ט"ז (סימן ק"צ סקכ"ג) שכתב שאשה שיש לה דם בבית הרעי [הנקרא בלשונינו טחורים] יכולה לתלות, אמנם כתב שזה אם יודעת שתמיד זה מדמם. ומבואר שאם זה לא תמיד מדמם זה לא נחשב מכה שידועה שמוציאה דם. וצ"ב הטעם הרי כיון שלפעמים זה מדמם זה מספיק סיבה לתלות. וצ"ע.

ובמה שכתב שיודעת שנגעה, לכאורה הכוונה שבסתם בדיקה אין סיבה שתגיע למקום המכה. אמנם צ"ע דהרי ודאי שיתכן שזה דימם לצדדים. ושמעתי מהגר"נ קופשיץ שהכוונה שעל פי רוב זה מצב שללא מגע זה לא מדמם, ולכן אם היא לא יודעת שנגעה לא יכולה לתלות, שזה נחשב כמו מכה שלא ברור שמוציאה דם. אבל ללא זה ודאי שאם יש מכה במרחק כזה זה סיבה לתלות אולי יש שם דם, ולכן אם התפנתה קודם ויודעת שזה מדמם יכולה לתלות בזה, וכמבואר בחת"ס (סוף תשובה קפ"ה).

## בדין תליה בכתמים במכה

### בדין תלייה בכאב

כא] הנה מבואר בגמ' לקמן (דף נ"ח:) שבכתמים מספיק מכה שיכולה להתגלע. וכתבו הראשונים שלכן ודאי גם מועיל מכה שאינה ידועה שמוציאה דם. והנה פשטות הראשונים שיודעים שיש מכה רק שלא יודעים האם היא מוציאה דם.

ויש לדון האם כאב לבד מועיל. ולגבי בדיקה נקטו כולם שכאב זה אפילו לא כמכה שאינה ידועה שמוציאה דם. ועיין נוב"י (תניינא סי' ק', הובא בפ"ת סקל"ד) שנקט שלגבי כתמים מספיק כאב במקום מסוים להגדיר שיש לה מכה. וכן הוא בחת"ס (סי' קנ"ג בד"ה והנה). אמנם הגר"ז (סקל"ד) נקט שרק אם מרגישה כאב שיש בו דם מועיל לכתמים. ולכאורה במרגישה צריבה ודאי יכולה להקל.

### דם שהוא ודאי מגופה בלי הרגשה

כב] ועיין רעק"א (סימן פ"א) שכתב לדון שכל הקולא של מכה שאינה ידועה שמוציאה דם שזה כמו יכולה להתגלע, זה רק במצאה על בגדיה, אבל לא במצאה באותו מקום שזה ודאי מגופה רק ללא הרגשה. ועיין חוו"ד (סוף סק"ח). וכמדומה שהפרדס רימונים הוכיח מהראשונים שגם בודאי מגופה יש את הקולא של יכולה להתגלע. והדבר נפק"מ בהכניסה רק קצת מהעד לשיטות שבזה אין בלבול ההרגשה וזה רק נידון ככתמים.

## האם מועיל תליה למפרע

כג] יש לדון במצאה מכה האם אפשר לתלות למפרע, והדבר מצוי באשה שמצאה דם ויש ספק שמא זה מכה והולכת לאחות לאחר יום ומוצאת מכה, והאחות אומרת שזה סיבה לדם אבל יתכן שזה התחדש עכשיו.

והנה יש לדון שביחס לאתמול זה כמו מכה שאינה ידועה שמוציאה דם, שהרי לא ידוע אם המכה אתמול היא סיבה לדם. וביותר דיש כאן חזקה שזה הגיע כמה שיותר מאוחר, וא"כ מהיכי תיתי לומר שגם אתמול היה כאן מכה. אמנם יתכן שהרי יש לאשה חזקת הגוף שמעיינה סגור, רק יש לפנינו ריעותא, בזה כל שיש לנו במה לתלות זה מועיל. ולא מסתבר.

ועיין סימן קפ"ה בש"ך סק"ג לגבי אמתלא שמועיל מה שאומרת שמצאה אחרי זה מכה. אמנם יתכן שהכוונה שמצאה מכה שבודאי כבר הוציאה דם בזמן המציאה.

עוד יש לדון להוכיח מבדיקת שפופרת שהאחרונים דנו שבמצאה דם בצדדים יש להתיר עי"ז את הדם שמצאה קודם, וצ"ע דאולי זה הגיע רק עכשיו. אמנם יתכן שכאן הרי כבר מצאו דם קודם ורמ"ת זה לא מצוי לכן זה סברא לתלות בזה.

אמנם עיין שו"ת הרשב"א (החדשות סימן צ"א, הובא בשטמ"ק החדש ח"ב סימן קצ"א אות ה') שכתב שאי אפשר לתלות. והוכיח מהגמ' (דף ס':) ששלש נשים שישבו על מטה ומצאו שאחת מהם נדה, אם לא בדקה כשיעור וסת אין לתלות בה, אפילו שאין לך מכה גדולה כזו. ולכאורה זה ראיה ברורה. וכן הוא בנוב"י (תניינא סימן צ' בד"ה ואמנם) באשה שראתה מחמת תשמיש ואחרי זה מצאו כפתור שמדמם וכתב שאי אפשר להתיר מה שהיה קודם לכן כי אולי זה רק אחרי זה התחיל לדמם. וכן הוא בצמח צדק (סימן קכ"ב אות ב') ע"ש שהאריך בזה [ועיין דברי חיים (סימן ע"ח)]. ומנהג המורים להקל בזה. ושמעתי מהגר"נ קופשיץ ומהגרש"צ שיש להקל עד ג' ימים [אמנם אם היה באמצע בדיקה בסדר והמכה נמצאת במקום שודאי עוברת שם בבדיקה דהיינו שזה בפרוזדור, בזה הורו דאין לתלות בזה].

אמנם אם היה כאב בשעת הבדיקה ואחרי זה מוצאים מכה מדממת, בזה יתכן ודאי שזה סברא לתלות שכבר בתחילה זה היה מכה המוציאה דם. וכן באשה שידוע שרגישה רק שצריך לבדוק מצד שצריך לדעת שלא נתרפא המקום, בזה ודאי מסתבר שכל שמוציאם מכה זה מספיק. וצ"ע.

ואולי ביש לה וסת ושלא בשעת וסתה בזה כל שמוציאם מכה זה סיבה לתלות למפרע. אבל לפי"ז בתחילת ז' נקיים אין להקל בזה. וצ"ע בכל זה.

## בדין תליה ביום הוסת

### פלוגתת הראשונים בדין תלייה ביום הוסת

כד] דעת הרשב"א (תורת הבית כ"ג ע"א) שהדין תליה במכה זה גם ביום הוסת. אמנם תוס' (דף ט"ז.) חלקו מצד שוכי לעולם לא תראה. וביארו האחרונים שכיון שאם נתיר נבוא להתיר גם את וסת ראייתה, וזה ודאי לא נכון, לכן זה סברא שלא שייך לתלות במכה. ועיין גליון מהרש"א שכתב שמוכח מזה שגם בהרבה דם יש את ההיתר, דאל"כ הרי עדיין תיטמא מתי שיש הרבה דם.

### האם אפשר לתלות במקום שאין את הסברא שלעולם לא תיטמא

כה] והנה בפשוטו כל שהמכה היא בדבר שהוא לא סיבה להתיר את וסת ראייתה, אין את סברת הראשונים ושם הדין תלייה הוא רגיל גם ביום הוסת, וכן הוא באחרונים בכמה דוכתי [עיין חוו"ד (סימן ק"צ סקי"ח) ובש"ך (קפ"ח סקט"ז), ועיין בשיעורים].

אמנם עיין לחו"ש (סקי"ד) שדן שעיקר טענת הראשונים היא להוכיח את כוונת הגמ' דמיירי שמרגישה שהדם יוצא מהמכה, אמנם לאחר שאין גמ' ממילא יש כאן סברא שכלפי יום הוסת שזה זמן שלפי ההוה היא רואה, ממילא אין סיבה לתלות שזה מהמכה יותר שזה מהוסת, ולכן כה"ג אין להתיר. ולפ"ז באמת היום גם דבר שהוא לא שולל את ראיית וסתה בכל אופן אנו נטמא. אם לא שיש מקום לדון שזה עצמו שלא רואה כדרך ראייתה זה סיבה לומר שזה מכה. וכן נפק"מ ביש לה וסת לאכילת שום ויש לה מכה המוציאה דם, האם יכולה לתלות, שגם שם אין את הטענה דוכי לעולם לא תראה דהרי תראה כדרך ראייתה הרגילה.

### בדין תלייה בעבר וסתה ולא ראתה

כו] והנה עיין רמ"א שכתב שאשה שאין לה וסת, יום הל' זה כמו יום הוסת. ועיין חוו"ד (סק"י) שגם אם יש לה וסת הפלגה ועבר וסתה באופן שיש את הטענה דוכי לעולם לא תראה אין היא יכולה לתלות במכה. ומסתבר שאם יש לה וסת קצר פחות מעונ"ב יכולה לתלות שזה יגיע בעונ"ב. ויש לדון לדעת הב"י שחוששת למניין הראוי שגם ביותר יכולה להקל. וצ"ע. ועיין סד"ט (סקי"ד) דביש לה וסת החודש ועבר וסתה עדיין תולה במכה שהרי תראה בחודש הבא [א"ה: הסד"ט לא כתב במפורש וסת החודש, אבל כן צריך לפרש בדבריו. מורינו שליט"א. וכ"כ במנחת פתים (קפ"ז ס"ה)].

### באופן שיש לה מכה קטנה שא"א לתלות בה הרבה דם

כז] והנה בפשוטו צ"ע באשה שיש לה מכה קטנה ומצאה כמות קטנה של דם, דבזה לא שייך וכי לעולם לא תראה, שהרי אם תראה כמות גדולה בזה אין להתיר. אמנם להנ"ל כלפי יום הוסת זה לא יעזור. וסתימת הפוסקים שלא חילקו בזה משמע שתמיד אסור. ומהגר"נ קופשיץ שמעתי להתיר, ומהגרש"צ שמעתי לאסור. אמנם ביום הוסת עצמו צ"ע להתיר וכנ"ל, דהיינו שביום הל' אין להתיר, אבל אם תמצא דם לאחר יום הל' בזה תהיה מותרת.

### באופן שמצאה דם ביום הוסת ויש לה תלייה אין לה לברך על הטבילה

כח] ועיין לחו"ש (סקי"ז) שמתי שנאסרה ביום הוסת מצד שוכי לעולם לא תראה אין לה לברך על טבילתה, דזה רק סברא שאין להכריע לטהר אבל ודאי שזה לא יצא מכלל ספק, ובפרט שהרשב"א מתיר, ובפרט במוצאת קצת דם וכנ"ל.

## בדין תליה בז' נקיים

כד] הנוב"י (סימן מ"א, הובא בפ"ת סקכ"ד) כתב שכל מה שתולים במכה זה רק מצד שיש לה חזקת טהרה, וכתב שלפ"ז בז' נקיים אין להתירה. אמנם עיין חוו"ד (סק"ה) שכתב שהטעם שמתירים אותה זה מצד שיש לה חזקת הגוף של מעיין סגור, ולכן גם בז' נקיים אפשר לתלות במכה.

אמנם לגבי הפסק טהרה שיש לה חזקת מעיין פתוח, בזה ודאי לא שייך תליה במכה. ולגבי בדיקת ראשון ושביעי שזה לעיכובא גם לא שייך תליה במכה.

אמנם הגר"נ קרליץ היה מורה שאם יש טיפת דם וידוע שיש מכה שזה תליה ברורה, בזה אפשר לסמוך על שאר העד כבדיקה. והארכנו בזה בסוגיא דבא זאב ומצא ונטל בני מעיים.

כ"ב תמוז פ"ב

שיעור מספר 15

# סימן קפ"ז [סעיפים י' – י"א] – וסת המורכב לתשמיש ובדין רמ"ת אחר לידה

# סעיפים י' – י"א

## בדין רואה פעם אחת בליל טבילה ובדין חשש לרמ"ת המורכב ובצורת עקירתו

### בדין מורכב לליל שני לטבילתה

א] עיין שו"ע (ס"י) שהביא מההגהות מיימוני שאשה שראתה פעם אחת מחמת תשמיש מותרת לשמש פעם הבאה, אבל חוששת פעם אחת אם ראתה בליל שני לטבילה. ונתחדש כאן שיש וסת לליל שני של טבילה. ועיין חוו"ד (סקט"ו) שדן שזה תלוי במחלוקת (עי' קפ"ט סי"ז ובש"ך שם סקמ"ט) האם בקפיצה יום אחרי זה מצטרף לקביעות. אמנם בפשוטו כל מה ששם חוששים היינו כי רוצים לצרף את שלושת הראיות, אבל כאן זה רק פעם אחת ובהכרח שזה לא קשור לשם, אלא שכאן כיון שרוצים שזה יהיה מורכב ממילא גם בשני לילות תולים אחד בשני.

ועיין חוו"ד (שם) שזה דוקא אם לא שימשה בלילה הראשון, דאם שימשה לא מסתבר שרק התשמיש השני גרם. ודבריו צ"ע שא"כ תיאסר לשמש גם בלילה הראשון, ומשמעות השו"ע שאסורה רק בלילה השני. ובהכרח כמו שביאר החת"ס (סימן קפ"ג) שרק לאחר ההשפעה של יממה שלמה מהטבילה התשמיש גורם.

ועיין ד"מ הארוך שגרס ליל ראשון של טבילה. ולפי"ז אין מקור לחידוש זה שחוששים לטבילה יום אחרי.

ועיין חוו"ד שליותר מיומיים לא חוששים. והחת"ס (סימן קע"ד) נקט שחוששים. ויתכן שהחו"ד מדבר על אינו קבוע, והחת"ס מדבר על קבוע.

### בדברי החוו"ד דהעקירה לוסת המורכב דרמ"ת היא רק אם שימשה באיסור

ב] והנה בפשוטו הכוונה שיש כאן וסת המורכב של ליל טבילה עם תשמיש. ועיין חוו"ד (סקי"ד) שנקט שבאמת לטבילה לבד לא חוששים כי זה קפיצה, ורק כיון שתשמיש זה כאכילת שום לכן חוששים למורכב עם טבילה.

והנה משמעות השו"ע שבפעם הבאה אינה משמשת בליל שני של טבילה וזה נעקר. ועיין חוו"ד (סקט"ו) וסד"ט (סקכ"ד) שתמהו שהרי היא לא שימשה ואין סיבה שזה יעקר. והחוו"ד נקט שבאמת כל ימיה תהיה אסורה, ורק אם שימשה באיסור זה נעקר.

ועיין ש"ך לקמן (סקל"ה) שכתב שאם שימשה ביום מסויים בחודש צריכה לחוש בחודש הבא ליום זה, ואם לא ראתה זה נעקר. וכתב החוו"ד (סקכ"ב) שכל זה אם שימשה באיסור, אבל אם לא שימשה זה לא נעקר. וכן תמה שם בדגול מרבבה.

ועיין שו"ע (סי"א) דמבואר שאם ראתה בהפלגה של חצי שנה זה נעקר אם לא משמשת לאחר חצי שנה. ועיין חוו"ד (סקכ"א) ודגול מרבבה שלכאורה אין זה נעקר כי לא שימשה, אלא הכוונה שלא צריכה יותר לחוש מחמת שכל ההפלגה היא מראיה מחמת תשמיש. ולפי"ז אם פעם אחת תראה מחמת תשמיש היא תהיה אסורה.

### מהלך האחרונים שהחשש פה הוא ליום לחוד

ג] ועיין סד"ט (סקכ"ד) ובחכמת אדם (כלל ק"י סט"ו) ובפרי דעה (שפתי לוי סקכ"ד) שכתבו שבאמת לא חוששים שזה מורכב אלא חוששים לליל טבילה לבד, וכן ביום החודש הש"ך חשש מצד חודש לבד ולכן זה נעקר, אבל לא חוששים לתשמיש מורכב.

אמנם הדבר צ"ע שהרי הש"ך ס"ל שלא חוששים ליום לבד ללא הקפיצה כמבואר בסימן קפ"ט (סקמ"ח) וציין לכאן שלא חוששת אלא עם תשמיש. ורק החכמת אדם לשיטתו שם (כלל קי"ב סעיף ל"ה) שחלק על הש"ך שייך לומר כנ"ל.

### מהלך הגר"ז שזה נעקר כיון שזה לא יכול לבוא לידי קביעות

ד] ועיין גר"ז (סקמ"ב) שכתב לבאר על פי דברי הראב"ד (סימן ג' הלכה כ"ז) שלא קובעת וסת אלא אם זה רצוף, ואם קפצה בא' בחודש וראתה ובחודש הבא לא קפצה ולא ראתה וחודש הבא תקפוץ ותראה, זה לא מצטרף. ולפי"ז חידש עוד שכיון שזה לא יכול להיקבע לא צריך לחוש לזה כוסת שאינו קבוע.

והנה בדבריו מבואר (עי' סימן קפ"ט סקע"ה) שהסיבה שזה לא מצטרף היא מצד שכל שלא ראתה תולים שזה לא מורכב וממילא זה נעקר. ולכן מתי שראתה בא' ובחודש הבא התחילה יום קודם זה לא נעקר, דהרי היה ראיה באותו יום[[4]](#footnote-4).

אמנם בפשוטו אין זה הביאור בראב"ד, שהרי כתב שוסת גם לא נעקר אם זה לא רצוף.

והנה מדברי הסד"ט והדגול מרבבה והחוו"ד מבואר שצריכה לחוש. ויתכן שזה מצד שס"ל שזה מצטרף. ויתכן שזה מצד שאפילו שזה לא מצטרף אבל צריך לחוש לזה כאינו קבוע. והסד"ט (בסימן קפ"ט סקכ"ד) הביא את הראב"ד, ובכל אופן הקשה כנ"ל, ומבואר דס"ל שאף שלא יכולה לבוא לידי קביעות אפ"ה צריך לחוש.

### סברת הבדה"ש שאין חוששים לוסת שא"ק שיאסור אותה לעולם

ה] ועיין בדי השולחן (ס"ק קמ"ז) שכתב שיתכן שזה סברא שלא חוששים לוסת שאינו קבוע שאוסר אותה כל ימיה ביום מסויים.

אמנם א"כ צ"ב למה פעם אחת חוששים. ויתכן שזה נחשב שביחס לזה יש יותר סיבה לחוש. ויתכן גם מצד שאולי יקבע. וצ"ע.

## שיטות האחרונים בדין וסת ביאה ראשונה

### פלוגתת האחרונים האם הרמ"א מיירי בהיו ביאות היתר באמצע

ו] עיין רמ"א שכתב שאם ראתה שלש פעמים כל פעם בביאה ראשונה שאחר טבילתה אסורה לבעלה כמו שראתה ג"פ רצופים שהרי אי אפשר לטבול ולשמש עמו. והנה הש"ך (סק"ל) במהדורות הראשונות ביאר שבמקרה הראשון מדובר שראתה בליל טבילה, והרמ"א מדמה את זה למקרה שלא טבלה באמצע. ובפשוטו היינו ששימשה באיסור. וברעק"א הביא היכ"ת אחרת ששימשה ג' פעמים בלילה אחד ואחר כל תשמיש קינחה את עצמה בעד, וראתה את העדים שבדקה בהם רק בבוקר. אמנם האחרונים חלקו על זה שכיון שמעיינה פתוח לא קובעת וסת כה"ג, דהיינו שגם אם היה באמצע בדיקה טובה אבל כל שזה באותה עונה לא רואים את זה כשלוש ראיות.

והנה לפי"ד הש"ך במהדו"ק החידוש הוא שלא תולים שרק קבעה למורכב עם ליל טבילה.

אמנם הט"ז (סקי"ד) וכן הש"ך במהדורות מאוחרות ביארו שמדובר במקרה הראשון שלא שימשה בליל הטבילה אבל היה ביאה אחת באמצע ללא ראיית דם, והיינו או שזה היה באיסור או כהאופן של האמונת שמואל, וכה"ג באמת לא קבעה אלא לביאה ראשונה שלאחר הטבילה, אלא שמ"מ תצא מבעלה כיון שאין לה אפשרות להיטהר שהרי תמיד בביאה ראשונה היא אסורה.

והנה הסד"ט (סקכ"ג) והחוו"ד (סקי"ז) תמהו מהיכי תיתי להמציא שיש כזה מושג של וסת של ביאה ראשונה לאחר הטבילה. אמנם בש"ך לגבי אחרי לידה מבואר שיש כזה וסת.

### מהלך הגר"ז שזה זנב הוסת

ז] ועיין גר"ז (סקמ"א ומ"ד ובקו"א) שהביא מהאמונת שמואל לבאר שהכוונה שכל פעם בביאה ראשונה שלאחר ביאת הוסת היא רואה, ובאמת היא טובלת ובביאות שעד הוסת הבא היא לא רואה, והיסוד הוא שדמי הוסת לא נגמרים אלא על ידי התשמיש הראשון דהיינו שזה וסת של זנב הוסת. ולפי"ז זה לא סתם ביאה ראשונה אחרי הטבילה אלא הביאה ראשונה לאחר הטבילה שלאחר וסתה ע"ש.

## בדין ראתה ג"פ בליל טבילה או בהרכבה אחרת

### פלוגתת הפוסקים האם ברמ"ת בימים מסויימים תולים שזה מורכב

ח] עיין ט"ז (סקי"ד) שכתב שהרמ"א דיבר על אופן אחר מהשו"ע, דבשו"ע משמע שכל האיסור הוא רק בליל טבילה, ובאופן של הרמ"א מדובר שהיא שימשה לאו דוקא בליל טבילה.

והנה עיין חוו"ד (סקט"ז) שביאר שכוונתו שבאמת היה באמצע ביאות של היתר דהיינו ללא דם, וכגון שזה היה בליל שני ושימשה בליל ראשון או ששימשה פעם ראשונה ולא ראתה ורק פעם שנייה ראתה.

אמנם פשטות לשון הט"ז שלא היה ביאות של היתר ובכל אופן קבעה רק לליל טבילה. ועיין תוה"ש (סקכ"ט ול') וכן הוא בדגול מרבבה שכתבו שכמו שבאשה שקפצה ג"פ בר"ח קבעה רק למורכב של ר"ח, כך כאן אם שימשה רק בליל טבילה או רק בר"ח תולים שזה וסת המורכב לליל טבילה או לר"ח, ומותרת לשמש ביום אחר.

אמנם עיין חוו"ד (שם) וסד"ט (סקכ"ג) שכתבו שסתימת הדברים של רמ"ת משמע שגם אם הכל היה בליל ראשון אחרי הטבילה בכל אופן היא אסורה, וכן דייקו מרש"י, ובהכרח שלא תולים במורכב. ובטעם הדבר: החוו"ד ביאר מצד שחוששים לחולי. והחזו"א (סימן פ"ב סק"ה) ביאר שקים להו לחז"ל שווסת של רמ"ת אין דרכו להגיע עם הרכבה אלא הוא מגיע לבד, דהיינו שיותר מסתבר לומר שזה לא מורכב. ולפ"ז יש חידוש שצריך לחוש למורכב בתור אינו קבוע. ואולי זה מצד שמא תקבע וסת. וצ"ע.

והנה צ"ע מאיפה הראשונים למדו דבר זה שלא תולים רמ"ת במורכב. ויתכן שמשמע שמדובר באשה גם בתחילת נישואיה, והרי שם מסתמא נבעלה בליל טבילה. אמנם אם נימא שאסורה בליל טבילה מדין אינו קבוע, א"כ אין לזה שום הכרח, דהרי בפעם השנייה היה אסור לה לשמש בליל טבילה. וצ"ע.

והנה בעיקר הדבר שלא תולים שזה מורכב, עיין פרדס רימונים (בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' מ"ה ד"ה אך בהא) שהביא שאפילו שתמיד ראתה בלילה לא מתירים אותה ביום. ובהכרח כנ"ל שסתם רמ"ת הוא לא מורכב לדבר אחר. ויתכן לפי"ז שבאמת בקפיצה שכן תולים במורכב גם כאן יתלו שזה רק ביום ולא בלילה, ולא דמי לרמ"ת. וצ"ע.

### האם מועילה בדיקת שפופרת קודם זמן הוסת

ז] והנה יש לדון בגוונא שקבעה וסת לליל טבילה או מורכב לחודש דנקטו האחרונים שאסורה עולמית, מה הדין אם תעשה עכשיו בדיקת שפופרת ותמצא שאין דם, האם תהיה מותרת בוסתה, או שכל הבדיקה זה ביחס לרמ"ת כללי אבל ביחס לרמ"ת המורכב אין שום ראיה שאין לה כזה ווסת. ועיין חזו"א (סימן פ"ב סק"ה) שנקט שתהיה אסורה באותו יום.

וע"ש שכתב שלכאורה בשביל לעקור את זה יצטרכו ג' פעמים, שכיון שיש כאן קביעות וסת רגיל צריך ג"פ. אמנם לגבי ליל טבילה זה תלוי האם זה נידון כאכילת שום או כקפיצות. אמנם בפשוטו אם רמ"ת זה ודאי קובע וסת כמבואר שחוששים בפעם אחת ?.

## האם מועיל בדיקת שפופרת בוסת של ביאה ראשונה וליל טבילה

### פלוגתת הפוסקים האם מהני בזה בדיקת שפופרת להך וסת

ח] יש לדון האם במקרה שנאסרה מחמת וסת של ביאה ראשונה יועיל בדיקת שפופרת. ועיין פ"ת (סקמ"ה) שהביא מהעמודי כסף שמועיל לזה בדיקת שפופרת, וכן הוא בתוה"ש (סק"ל).

אמנם החוו"ד (סק"ג וט"ו) נקט שכל מה שמועיל בדיקת שפופרת זה רק ביחס לצד חולי, אבל כאן שזה ודאי וסת בזה לא מועיל בדיקת שפופרת. והוכיח מהא דמבואר בשו"ע סי"א שבראתה פעם בחצי שנה צריכה עקירה ג"פ ולא אומרים שביאה פעם אחת זה כמו בדיקת שפופרת. אמנם עיין תוה"ש (סקל"ד) שכתב שכל הדין בדיקת שפופרת זה רק במקום שזה אוסר אותה עולמית, ולכן בוסת של ליל טבילה שמותרת שלא בליל טבילה לגבי זה לא מועיל בדיקת שפופרת. ולא דמי לוסת של ביאה ראשונה שאוסר אותה לגמרי.

אמנם עיין מקש"ז (סוף סקי"ד) שכתב שוסת של ביאה ראשונה לכאורה זה מחמת חימוד תשמיש ומה שייך בזה בדיקת שפופרת.

והנה עיין חת"ס (תשובה קפ"ג) לגבי וסת של ליל טבילה שמותרת בשאר לילות שכתב שמועיל בדיקת שפופרת על הליל טבילה, דהיינו שנקט שאפילו שזה לא אוסר אותה לעולם בכל אופן מועיל בדיקת שפופרת. והנה צ"ע מה זה שונה מוסת לחצי שנה שמבואר שצריך עקירה של ג' פעמים. וצ"ל דכאן שהוסת הוא לליל טבילה תולים שזה קור המים ולזה מועיל בדיקת השפופרת, משא"כ סתם חצי שנה זה חימוד התשמיש.

והנה צ"ע עוד שהרי בדיקת שפופרת מוכיח שזה מהצדדין, ומה שייך וסת שרואה מהצדדים רק בזמן מסוים.

והנה אם נימא שהליל טבילה הוא בגלל קור המים וכדו', א"כ אשה תקבע גם בוסת של הליכה לים או בריכה. וצ"ע.

ט] והנה משמעות הרמ"א שבוסת שרואה ביאה ראשונה מותרת לבעל שני. ולכאורה צ"ע שכאן שזה לא מהצדדים דבזה אין הבדל בין ביאה ראשונה לשנייה, א"כ אין כאן ס"ס להתירה לבעל שני. אמנם יתכן שכל מה שצריך ס"ס של צדדים זה בסתם רמ"ת, אבל כאן שזה רק לביאה ראשונה ולא לכל הביאות, בזה אדרבא אין סיבה לאסור יותר מזה?. ולביאור הגר"ז שזה רמ"ת של זנב הוסת הדבר יותר מחודש.

## בדין מורכב לתשמיש לחצי שנה

י] עיין שו"ע (סי"א) שאם ראתה פעם בחצי שנה צריכה לחוש לאחר חצי שנה והנה מבואר שגם הראיה הראשונה צריכה להיות תשמיש בליל טבילה. ועיין חוו"ד (סימן קפ"ט סקכ"ד) ובגר"ז (קו"א סקי"ב) שלמדו מכאן שהפלגה בקפיצות צריך שגם הראיה הראשונה תהיה עם קפיצה.

והנה החוו"ד העמיד שמדובר שראתה ראיות באמצע, ולפי"ז מבואר חידוש שראיות באמצע לא מפסיקות את הקביעות של קפיצות המורכב. אמנם הגר"ז נקט שמדובר שלא היה ראיות באמצע. והנה אין זה דבר המצוי. ועוד שאשה זו היה ג' עונות שלא ראתה וזה סילוק דמים לב"י, וממילא בפשוטו לא רואים את זה כהפלגה. ועוד שדעת הש"ך בפשוטו שאין הפלגה ליותר משישים יום. ואולי כאן שזה ביחס אם רמ"ת זה אחרת. וצ"ע.

והנה מה שלא חוששת ליותר מפעם אחת, האחרונים ביארו שכיון שצריך להפליג מראיה מחמת תשמיש ממילא אין לה ממה למנות. והגר"ז ביאר שחוששים רק פעם אחת וכנ"ל.

## בביאור הדין רמ"ת ברואה לאחר לידה

יא] עיין רמ"א בדין רואה מחמת לידה. והנה זה ודאי מבואר ברמ"א שאם ראתה ג"פ אפילו שזה לאחר לידה לא תולים שזה מחולשת הלידה אלא היא אסורה לעולם. וכן זה ודאי שאם לאחר זה שימשה ולא ראתה זה כמו בדיקת שפופרת שזה מתיר אותה. אמנם הרמ"א כאן דיבר בעוד שני אופנים. ועיין ש"ך (סקל"א) שביאר שבאופן הראשון מדובר שבלידה ראשונה ראתה ג"פ ואח"ז שימשה בהיתר, ובלידה השנייה ראתה גם ג"פ, ועכשיו מותרת לבעלה מצד שתולים שזה מהחולשה של הלידה. דהיינו שלא תולים שהיה רמ"ת ונתרפאה, אלא יותר מסתבר שזה היה מחולשת הלידה ולכן עכשיו זה חזר ובאמת עכשיו כבר לא תראה. ובאופן השני מדובר ששימשה ג"פ בשלוש לידות ובלידה הרביעית שימשה ג"פ וראתה, וגם כה"ג מתירים אותה. וצ"ב למה מה שזה היה כמה לידות זה יותר חידוש, הרי כאן אדרבא ראו ג"פ שזה מחולשת הלידה. והנה לפי"ז יסוד החידוש הוא שאפילו שיש עכשיו לפנינו סיבת איסור מצד רמ"ת, בכל אופן תולים שזה היה מחולשת הצדדים והיא לא רמ"ת כלל.

אמנם בנקודות הכסף ביאר באופן אחר, שבמקרה הראשון מדובר שראתה רק פעם אחת אחרי לידה ואחרי זה לא ראתה, וכאן החידוש הוא שבלידה הרביעית מותרת מיד לאחר הלידה ולא חוששים שזה וסת לביאה ראשונה לאחר הלידה אלא תולים שזה מחולשת הצדדים [והאחרונים דייקו מזה שללא חולשת הצדדים יש וסת לפעם ראשונה לאחר טבילה]. ובמקרה השני מדובר שהיה ג"פ אחרי לידה ואחרי זה שימשה ולא ראתה וכן היה ג"פ, והחידוש הוא שבלידה הרביעית היא מותרת שתולים שזה מחולשת הלידה כמו שראו בפעמים הראשונות. והחידוש כאן יותר מהמקרה הראשון הוא דכאן הרי היה עכשיו ג"פ שהיא ראתה. והנה בבאר הגולה ביאר שמדובר שבפעם הרביעית עדיין לא שימשה כלל, והחידוש הוא שלא אוסרים אותה מחמת שקבעה וסת לראות ג"פ אחר הלידה. אמנם בנקוה"כ משמע קצת דמדובר ששימשה ג"פ וראתה, והחידוש הוא שעכשיו מותרת מצד שתולים שהכל היה מחמת הלידה.

והנה מבואר בש"ך שלא חוששים שזה חולשה מהרחם וזה באמת דם נדה, דא"כ הייתה אסורה בלידה רביעית בפעם הראשונה, וכן במקרה השני בלידה רביעית בג"פ הראשונות, ובש"ך משמע שמותר, שכל קושיותיו על הט"ז הן שהרמ"א לא הזכיר כאן שיש זמנים שהיא אסורה, עיין בקושיא החמישית. וכן הוא בד"מ. אבל הדבר מחודש שהרי יכול להיות שזה חולשה מהרחם לאחר לידה. ועיין בתשובה של ר' יוחנן שבידינו (שו"ת מהרי"ל סימן ק' אות ב') דמפורש שגם בלידה הרביעית אסורה משך הזמן שהייתה רגילה לראות, דהיינו שחושש שזה מהרחם. וצ"ע.

ועיין חוו"ד וסד"ט (סקכ"ו) שאין להקל אלא כדי להתירה מדין רמ"ת ולא לחוש שתראה, אבל אם ראתה צריכה ז' נקיים, שלגבי זה לא נסמוך שזה מהצדדים אלא חוששים שזה מהמקור.

## בדין ווסת בימי טוהר

יב] עיין ש"ך (סקל"ב) שנקט שאם ראתה בימי טוהר יכולה להקל. ועיין נוב"י שהכוונה שכיון שמבואר בגמ' (דף י"א:) שמימי טהרה לימי טומאה לא קבעה וסת, ממילא כאן לא חל עליה דין רמ"ת. רק שהיה מקום לומר שהיום שאנו נוהגים איסור זה סיבה לאסור, ובזה חידש הש"ך שכאן שהנידון לאוסרה על בעלה לא מחמירים.

והנה מבואר בש"ך שנוקטים דיני וסתות בימי טוהר לגמרי, ורק כאן היקל בזה. ועיין נוב"י שנקט שכמו שלא קובעת וסת בזמן זה כך לא יכולה לעקור וסת בזמן זה. אמנם הגר"ז נקט שעוקרת, דהיינו שבימי טהרה הראיה שרואה זה לא ראיה שיש לה וסת, אבל מה שלא רואה זה כן סיבה לעקור.

ובכו"פ (סקי"ב) נקט שרמ"ת זה סוג וסת שהוא גם בימי מסולקת דמים ולכן היא גם קובעת וגם עוקרת. ובחוו"ד (סק"ג) כתב לגבי מינקת שיכולה לקבוע אז וסת אבל לא לעקור, דיתכן שהסילוק דמים זה סיבה שלא ראתה מחמת תשמיש. אמנם לגבי ימי טוהר יתכן שהיא לא נחשבת מסולקת דמים ולכן היא תעקור.

# סעיף י"ב

יג] מבואר בשו"ע שאשה שנאסרה מחמת רמ"ת יש לה איסור יחוד כיון שאסורה לעולם, וגם אסור להשהותה. ועיין פ"ת שהביא מהבית מאיר שהסתפק האם זה גם באשה שרואה תמיד נדה ולא מצליחה להיטהר, דאולי רק כאן שבאמת היא טהורה ואסורה רק מצד שמא תראה בזה יותר חששו שמא יבוא עליה, אבל במקום שיש עליה איסור דאורייתא בזה יתכן שאין חשש ואין איסור להשהותה.

והנה זה ודאי שגם אדם שאשתו חולה ונוטה למות ולא שייך שתטבול אין איסור, מצד שכל אדם מצפה שהיא תתרפא.

ועיין חוו"ד שהסתפק אם היא עסוקה ברפואות, האם גם כה"ג יש איסור יחוד, או שכה"ג אדם תולה שתצליח להתרפאות וזה כמו פת בסלו.

# סעיף י"ג

יד] דעת השו"ע שבתולה כל שלא היה ביאה ללא דם יכולה לתלות הכל בדם בתולים אמנם הרמ"א כתב שכל זה ביש צער אבל באין צער לא יכולה לתלות ובפשוטו אם היה ביאה אם צער ללא דם אחרי זה לא יכולה לתלות אמנם באבני נזר סימן ר"כ וכן הוא בטהרת בת ישראל בשם החזו"א שגם כה"ג יש להקל ואם בביאות הקודמות לא היה גמר ביאה ועכשיו היה ביאה גמורה לפעמים יש לתלות בבתולים ועיין חוו"ד שנקט שאם שימשה ולא ראתה דם אפילו שלא בדקה פעם הבאה לא יכולה לתלות אמנם בתוס"ר ושאר אחרונים מבואר שיכולה לתלות.

כ"ז תמוז פ"ב

שיעור מספר 16

# סימן קפ"ח - מראות, חכם שהורה, שפופרת, פתיחת הקבר

# סעיף א'

## בגדר הדין נוטה לאדום בזמנינו

א] מעיקר דין דאוריתא אין מטמא אלא חמשה מראות הדמים ומבואר בגמ' שיש ד' מראות של אדום, ושחור אסור מצד שזה אדום שלקה ומבואר בראשונים שכיון שנתמעטו הלבבות לכן אסרו כל מראה שיש בו נטיה לאדום או לשחור ודעת הרמב"ן וכן משמעות הרמב"ם והרי"ף שזה תקנה דרבנן ודעת הרא"ש שזה הרחקה שהוסיפו במשך הדורות ובמהרש"ם נקט שיש מראות שאנו יודעים שהם לא דאוריתא וממילא כשיש בהם ספק יש להקל מדין ספק דרבנן להקל אמנם משמעות הראשונים לא כך אלא שמכלל התקנה הוא לדון כל צד נטיה לאדום או לשחור כאיסור דאוריתא וכתב הרמב"ן שהיום אין שום נפק"מ בחמשה מראות דמים ובשב יעקב דן לגבי קרטין שיש לדון שבספק מעלמא יש כאן ס"ס ספק האם זה מראה אסור וספק האם זה מעלמא דהינו דאולי זה לא מתמעך והסד"ט חלק עליו מצד שרוב מראות טמאות והבית מאיר דן שכאן שמדרבנן אסרו בתורת ודאי כל נטיה לאדום לא שייך לצרפו לס"ס והנה אנו דנים כל נטיה לאדמימות גם לגבי וסתות אפילו לקולא וגם מברכים על הטבילה ומכל זה משמע שתיקנו שזה איסור בתורת ודאי [והארכנו בזה בשיעורים]

## בדין הירוק בזמנינו

ב] מבואר בגמ' שנחלקו תנאים בירוק האם הוא אסור והטעם לאסור או שלא דורשים דמיה או שזה אדום שלקה וקי"ל להלכה שזה מותר ודעת רוב הראשונים שמדובר על צבע הזהב אבל צבע ירוק כמו עשבים זה ודאי מותר אמנם במאירי הביא שיטה שזה ירוק כעשבים, וירוק כזהב באמת אסור אמנם לית דחש לה והנה יש ראשונים שאסרו את זה מצד התקנה של נוטה לאדום אמנם רוב הראשונים נקטו שאין לאסור את זה מצד נוטה לאדום וצ"ב החילוק בין זה לכל שאר המראות ועיין ב"י דמשמע שכונתו שירוק זה סוג צבע שיש לו דמיון לצבע אדום אבל אין בו אדמומיות בפועל ואין זה בכלל הדין נוטה לאדום דהינו שרק דבר שיש בו אדמימות אפילו קלה אסור אבל לא צבע שדומה לצבע האדום ובפשוטו גם כתום כל שאין בו שום אדמימות אלא רק הוא דומה לצבע האדום אין סיבה לאוסרו ובמציאות חלמון ביצה של ביצי משק יש בו כתמות וכן שמעתי מהגרש"צ אמנם הגר"נ קופשיץ אוסר כתום ונקט שזה נחשב שיש בו אדמימות ורק שעוה שזה בהיר מאוד זה נחשב שאין בו שום אדמימות

## בחומרת שעוה בהפסק טהרה

ג] והנה השל"ה הביא ראשונים שירוק אסור היום מצד נוטה לאדום דהינו שגם בזה אפשר לטעות וכתב שבהפסק יש להחמיר והביאו החכמת אדם דהינו שבמקום שרוצים להוציא אשה בחזקתה צריך להיות ודאי שלא טועה וכיון שבשעוה אפשר לטעות לכן יש להחמיר בזה והנה סתימת כל הראשונים שלא חילקו לא ס"ל כך וכמדומה שהחזו"א והגרי"ז הקילו בזה אמנם המנהג להחמיר כחכמת אדם אמנם שמעתי מהגר"נ שזה רק כדין מנהג וספקו להקל וכן שמעתי מהגרש"צ שאם על ידי זה יצא טבילה בליל יו"ט שיוצא במוצאי שבת או שאר שעת הדחק ודאי שאין להחמיר בזה

והנה שמעתי בשם הגר"י גוסטמאן שאמר בשם הגרח"ע להחמיר בזה מטעם אחר שכיון שגם מראה טהור זה מאותו מעין ממילא מראה כזה שלא רגיל להיות בזמן טהרתה זה מראה שהמעין עדין לא סגור ומה משנה מה יוצא משם אמנם לפ"ז באשה שיש לה מכה ויש ליחה אם תערובת דם שמתירים מצד חזקת הגוף בזה לא היה אפשר לטהר דהרי בין כה המעין נפתח להוציא ליחה ומה ההבדל אם הוציא ליחה טהורה או טמאה אלא בהכרח שיש מושג של חזקה שאין מראות טמאות ולפ"ז גם לגבי הפסק כל שהוחזקה שאין מראות טמאות הוי חזקה ובמנחת שלמה כתב לדון שהרי יתכן שזה תערובת של דם ואפילו אם זה לא אוסר כי זה יצא טהור או כי לא צריך לחוש אבל בתור הפסק להוכיח שמעינה סגור אין לנו ראיה אמנם גם בזה סתימת הפוסקים לא כך אמנם זה ודאי שיש מראות שיסוד טהרתם מצד חזקת טהרה ואת זה אין להכשיר בהפסק וזה מעיקר הדין ואכמ"ל

## בדין שחור שלקה וליחה מעורבת

ד] מבואר בגמ' ששחור אסור מצד שזה אדום שלקה דהינו שאפילו שהיום זה לא צבע אדום בכל אופן זה אסור ויש לעיין האם זה דוקא אם זה לקה לאחר יציאתו מהגוף או גם אם זה לקה קודם יציאתו מהגוף ושורש הספק האם מה שצריך אדום זה גילוי שזה החומר שמטמא וכל שזה חומר הדם לא איכפת לן איך הוא נראה עכשיו או שזה ודאי צריך שבזמן חלות הטומאה יהיה לו את התנאים המטמאים שהוא אדום ויתכן נפק"מ באישה חולה שצבע דמה אינה אדום אמנם כאן בפשוטו כיון שמראש זה נוצר אחרת א"כ חסר כאן חלק ממרכיב הדם אמנם באשה שתקח כדור לשנות צבע הדם יתכן שתלוי בנ"ל וכן יתכן נפק"מ בדם שיתערב בליחה אחרת ולכן הוא לא נראה אדום והצמח צדק האריך בזה ועיין אבני נזר שיתכן שלגבי שחור כיון שכך טבעו שהוא משתנה זה סברא מיוחדת שלא יהיה חסרון מה שהוא השתנה תוך הגוף והנה הב"ח אסר מראה מאשה שהתרחצה כמה שעות שזה גורם שינוי ובפשוטו זה תוך הגוף וצ"ע בזה והנה מצוי צבע חום וכדו' שניכר שזה מתערובת של כמה ליחות שלכן הצבע לא אחיד ולכאורא יש לחוש לתערובת והנה אם תערובת תוך הגוף אוסרת הדבר צ"ב אמנם אם רק בפרוזדור א"כ יש לדון שאפשר לתלות שזה נתערב קודם והגר"נ קופשיץ רגיל לאסור מראות כאלו מצד חשש תערובת אמנם סתימת הפוסקים שלא חילקו לא משמע כך וצ"ע

## בדין מראה טהור שהפך לאדום

ה] עיין ב"ח שכתב לחדש שאשה שיצאה מראה מגופה ולאחר שזה התיבש זה אדום בקצות תולים שזה יצא אדום ואחרי זה זה לקה ועכשיו זה חזר לאדמימותו והוסיף שלכן כל מראה צריך לחכות שהוא יתיבש שמא יחזור לאדמימותו ועיין ש"ך וט"ז שהסכימו בעצם הדבר שזה אסור רק שכתבו שלא צריך לחוש שזה ישתנה ועיין אבני נזר ושאילת דוד שאם יודעת שאצלה זה משתנה וודאי צריכה לחכות שזה יתיבש ובחכם צבי כתב שתולים שזה קרה מחמת האויר ועיין אבני נזר שאם זה קבוע והרי זה קורה אצלה ממילא ודאי זה סיבה לחוש שזה מצד הדם ולא מחמת משהו חיצוני ועיין בית מאיר וחוו"ד שנקטו להקל מצד שכיון שבזמן היציאה מהגוף זה היה צבע מותר אין זה סיבה לחזור ולאסור והנה בעיקר המציאות של השינוי הנ"ל רעק"א ביאר שזה מצד שהיה כאן ליחה שכיסתה את האדום וכשהיא התיבשה ממילא ניכר האדום והאבני נזר הביא מהמעיל צדקה שזה טבע הדם שהחלק הסמיך נדחה לצדדים ולכן ניכר אדמימותו והנה יש מקום לדון שכיון שמראש זה עומד שהוא ישתנה ויגיע לכזה מצב זה נחשב שיש כאן יציאה של דם מהגוף בצורה האוסרת והנה בפשוטו זה המציאות שהב"ך והש"ך והט"ז דיברו ואסרו וודאי שצריך להחמיר בזה אמנם הם דיברו מטעם אחר ואין לנו ראיה לגבי זה ומקובל להחמיר בזה ושמעתי מהגרש"צ שלגבי וסתות אפשר להקל בזה אמנם הרבה פעמים זה תערובת דם שנשאר ניכר בצד ורק במקום שזה לאורך כל הקצות וניכר שזה כנ"ל יש להקל

## בענין מראה חום

ו] עיין שאילת יעבץ שדן במראה חום וכתב שמצד נוטה לשחור אין לאסור אותו והדבר פלא כמו שתמה החכמת אדם שמפורש בכל הראשונים שכל מראה שחור אסור דהינו שגם נוטה לשחור זה בכלל האיסור אמנם שמעתי מהגרש"צ שכיון ששחור מפורש בגמ' שרק שחור כדיו אסור וממילא בזה אנו יכולים להכיר שזה לא כדיו ממילא גם אם אוסרים נוטה לשחור אבל זה יותר קל מאדום שכאן צריך שחרות ממש ולא כהות שיש בה דמיון לשחור וצ"ע שהראשונים כולם סתמו באותו לשון על שניהם

וע"ש שכתב שמצד נוטה לאדום גם אין לאסור כי זה לא נוטה לאדום ובפשוטו הביאור שנקט שזה נחשב סוג צבע אחר דהינו ששינוי הגוון שבו מעמידו כשעוה שזה רק צבע דומה לאדום ולא שיש בו אדמימות אמנם הבית מאיר כתב שכל חום זה או נוטה לאדום או נוטה לשחור דהינו שאם רואים בו איזה מראה אדמימות או שחרות זה סיבה לאסור והנה יש שדנו לאסור מצד שחום זה עצמו מראה אדום כמו שיש הרבה משמעויות ובאמת שהדבר תימא שכתבו שראה אדום ושחור או לבן וירוק וכחול ולא הזכירו המראה המצוי הזה ואולי נשתנו הטבעים ויותר מסתבר שזה בכלל אדום אמנם כל האחרונים שדנו בזה מצד נוטה ולא שזה אדום לגמרי מכלל שלא ס"ל כך ובלחו"ש אסר מצד שזה ניכר שזה תערובת של דם אמנם יתכן שזה התערב ברחם ובזה אין סיבה לאסור וכנ"ל והנה הדרך של דם שהוא משתנה לחום אמנם נשאר בזה נטיה לאדום והנה אם נימא שזה צבע אחר א"כ היה לפוסקים להזהיר בזה לראות המראה מיד ובהכרח שזה עדין בכלל נוטה לאדום

והנה הגר"ח גרינמן והגר"נ קרליץ העידו בשם החזו"א שהתיר חום וכן עוד ששאלו את החזו"א כולם זו היתה התרשמותם וכן שמעתי בשם הגר"ח מבריסק וכן בפשוטו היתה דעתו של הגריש"א בצעירותו אמנם יש שאמרו שבזיקנותו אסר כל חום והגר"נ מחמיר בזה מאוד ולא מתיר רק חום ששיך לדון שהוא כצהוב והנה יש לדון שאם חום אדמומי אסור למה אין לאסור כל חום מצד שאפשר לטעות וצ"ל שכל שמחמירים שלא להתיר שום נטיה לאדום גם אם יהיה טעות זה לא יהיה מחמשה מראות דמים דהרי זה לא הצבע בעצם של אדום וכמדומה שבעל נפש ראוי להחמיר בחום

## בהבחנה שזה חיצוני

ז] אפילו דמבואר בראשונים שאין לסמוך על בקיאותינו ואסור כל אדום ושחור אבל מקובל שלהבחין שזה חיצוני זה גם היום אפשר שזה לא דבר של מסורת אלא דבר שמוכח מצד עצמו והנה צריך מאוד זהירות שיהיה הבחנה ברורה שבכחה להתיר איסור כרת ושמעתי מהגר"נ קופשיץ שאמר שהרבה דברים שיש מורים שאומרים שהם יודעים גם הוא יודע רק שאצל כולם מספיק תשעים וחמש אחוז ואצלו זה לא מספיק ואכמ"ל

# סעיף ב'

## בדין ראית מראות על ידי אשה

א] מבואר בגמ' שאשה שראתה מראה וזה נאבד לה ואמרת שכזה טיהר לה חכם נאמנת אמנם אם זה לפנינו הגמ' מסתפקת האם אפשר לסמוך עליה והכרעת הראשונים להחמיר והנה בביאור נידון הגמ' דעת הרשב"א שאם אין שום ריעותא בדבריה בזה ודאי יכול לסמוך על עצמה וכן חברתה יכולה לסמוך עליה רק שאם לנו זה נראה כדבר מסופק אין לנו להכריע את הספק מכח עדותה אמנם ברמב"ן מפורש שכל שזה דבר שצריך להכריע חוששים שאשה טועה בדמיונות ואין לסמוך עליה והנה בש"ך מבואר שאשה יכולה לסמוך על עצמה אמנם אם יש לה ספק אין לה לשאול את חברתה שזה גם נחשב מספק שלא לסמוך עליה אמנם לפ"ז אם אין לה שום ידיעה יכולה לסמוך על חברתה והסד"ט נקט להחמיר בזה כרמב"ן אמנם עיין חכמת אדם שכל זה בזמנם שצריך לעדות מה אמרו לה אבל היום שאוסרים כל מראה אדום וא"כ עונה מכח שיקול דעתה ובזה לא מצאנו מקום לטעות ובפשוטו כשזה דבר שצריך הכרעה ראוי לשאול והנה עיין חכמת אדם שאין הנידון דוקא באשה אלא בכל מי שכל ידיעתו לא מחמת שהוא מבין הענין אלא כי כך אמרו לו ע"ש **אמנם זה ודאי שלהחליט שאין שאלה כל אחד יכול ואין זה בכלל נידון סוגין**

## בדין חכם בדמי אשתו

ב] מבואר בכל הראשונים שחכם יכול לראות דמי אשתו ולא חוששים שיטעה מחמת נגיעה וכדביאר החזו"א שאין לך נגיעה כמו לעשות איסור אמנם עיין פ"ת שהביא מהחכמת אדם שפסק כר"ש ותוס' שנגד אתחזק הוא לא נאמן דהינו שכמו שע"א לא נאמן כנגד אתחזק כך כאן בזה צריך להחמיר והדבר נפק"מ בשאלה בטבילה אמנם אם זה רק מיעוט שזה רק נידון דרבנן יש לדון האם זה גם בכלל החומר והנה בשפתי לוי כתב שזה גם לגבי הפסק אמנם בפשוטו צ"ע שהרי תוס' כתבו שאינה בחזקת שתראה כל שעה ולכן גם ע"א נאמן וא"כ ה"ה אצלינו ובעיקר דברי הר"ש עיין דע"ת סי"ח סקמ"ד הביא הרבה ראשונים דלא כר"ש וכתב שלהלכה יש להקל

## האם הבעל יכול להחמיר לעצמו וכן האשה

ב] עיין פ"ת שהביא מהחת"ס שדן בדבר שעל פי ההלכה מותר האם מותר לבעל להחמיר או כיון שמשועבד לאשתו אסור לו להחמיר וכתב שכל אשה נשיאת על דעת שבעלה יתעלה וינהג נהוגי פרישות בהלכה אפילו שזה לא מעיקר הדין ולפ"ז בבעלי תשובה אסור לו להחמיר ועיין סימן קפ"ד לגבי יוצא לדרך שכתוב שראוי להחמיר והמהרש"ל תמה שהרי משועבד לה אמנם נראה שבמקום שיש לו צד איסור זה חמיר ודו"ק ואשה שרוצה להחמיר דבר שמעיקר הדין מותר בפשוטו בזה אין את סברת החת"ס אמנם אם מרגישה שזה אסור ודאי שלא משועבדת לבעלה לעשות דוקא כהוראה שהחליט את מי לשאול ואכמ"ל

## בדין מראה שביום נראה אחרת מהלילה

ג] מבואר בגמ' כ: שגם מראה שבלילה נראה לא טוב וביום נראה שזה טוב הוא מותר שתולים שזה בגלל שבלילה לא רואים טוב ועין סד"ט שהיום אם בלילה הסתפק וביום זה נראה טהור זה מותר אבל אם בלילה זה היה נראה טמא בזה יש לאסור אמנם היום ידוע ברור שהמנורות משנה הצבע ממש וודאי שראיה בלילה לא יוצרת סיבה להסתפק [ויש רבנים שעונים בלילה מצד שהתרגלו לשינוי המנורות ויש לדעת שזה רק בלית ברירה שהמציאות מראה שמצוי בזה טעויות] ואם רואים מראה ביום וזה נראה טוב ואחרי זה רואים שזה דוהה זה לא סיבה לחשוב שאולי גם בתחילה זה היה לא טוב וזה דהה וכמבואר בגמ'

## בדיני חכם שהורה

ד] מבואר בגמ' ע"ז ז. שחכם שאסר אין חברו רשאי להתיר ונחלקו הראשונים בטעם הדבר יש שביארו שזה מצד כבודו של חכם ויש שביארו מצד ששויא חתיכה דאיסורא ועיין ר"ן שיש בזה כמה נפק"מ א. האם הוא עצמו יכול לחזור בו ב. האם גדול ממנו יכול לבטל דבריו ג' האם כשחכם אחר הורה כבר יכול לבטל דברי הראשון ועיין ש"ך סימן רמ"ב שפסק שזה מצד שויא חתיכה דאיסורא אמנם לגבי גדול ממנו הביא שני דיעות דהינו שגם לצד שזה שויא יתכן שגדול ממנו יכול להחזירו והנה בטעה בדבר משנה ודאי יכול להחזירו שאין לזה שם הוראה ובטעה בשיקול הדעת וסוגיא דעלמא דלא כותיה הש"ך ביור"ד נקט שיכול להחזירו ובחו"מ נקט שגם בזה לא יכול להחזירו והנה דעת הפנים מאירות שמה נחשב שיקול הדעת רק כגון שגם עכשיו הצד הקודם קים רק שהכריע כאחד וצריך להכריע כאחר אבל אם אומר שטעה בשיקול הדעת זה כמו טעה בדבר משנה אמנם סתימת הראשונים אלא כך והביאור דמה שחשב אתמול ודאי שזה צד ויתצכן שזה האמת ועיין חזו"א שאם חברו מעלה צד שלא חשב עליו כלל בזה נחשב שכלפי טענה זו לא היתה הוראה כלל ונחלקו הראשונים האם גם בדבר שאגמריה סמיך האם גם בזה לא יכול להתיר ועיין ריטב"א שבמקום שאם הראשון היה יודע המסורת הנ"ל לא היה מורה זה טעה בדבר משנה רק הכונה שכל שהשני מגיע אם מסורת יש לו כח לבטל ההוראה הקודמת ויתכן שזה רק סוג הוראה של מסורת שזה בגדר גדול ממנו חכמה ובמנין וכדו' וצ"ע והש"ך פסק שגם באגמריה סמיך אינו יכול להתיר והחכמ"א פסק להקל בזה

ובדין חכם שהתיר האם חברו יכול לאסור נחלקו הראשונים וסברת האוסרים בפשוטו מצד כבודו של חכם אמנם יש ראשונים שנקטו שגם בזה יש דין חלה הוראתו והרמ"א פסק שחכם שהתיר אין חברו רשאי לאסור והש"ך חלק על זה ומבואר באחרונים שגם לרמ"א בזה צריך אבל דוקא דרגא של פסק אלים יותר או שנעשה מעשה על פיו או נתפשטה הוראתו

בביאור הדין שחלה הוראתו יש שנקטו שזה רק מצד שויא אנפשיה ולפ"ז אם לא התכון לקבל הוראתו זה לא אוסר אמנם השאילת דבר ועוד דיקו מהראשונים שזה גם אם לא שאלו אלא כל שיש לו סמכות להגיד הוראה חלה ההוראה ומבואר בראשונים שזה רק אם הורו על חתיכה מסוימת ולא אם הורו הוראה כללית ולכן כל שאדם לא שואל על מקרה שקרה לו אלא סתם מה הדין אין בזה חכם שהורה

והנה צ"ב מה הנידון הרי זה נשאר ספק ויתכן שהכונה שבמקום שמצד כללי ההוראה יכול לעשות כשני או שזה רבו או שזה דרבנן וספקו להקל ובכל אופן חל כאן הוראה שאי אפשר להעמיד הוראה אחרת

מבואר בראשונים שבטעות של מציאות לא שייך חכם שהורה ולכן אם רב אסר מראה והשני אומר שזה דבר חיצוני יכול להתירו אמנם בתנאי שזה מאה אחוז ולא שיש ויכוח האם כזה הכרה מספיקה כדי להתיר וכתב הדברי חיים שלפ"ז היום ויכוח האם זה נוטה לאדום זה ויכוח מציאותי והבית שלמה כתב הפוך שהיום לא שיך אגמריה סמיך שלא שיך בזה מסורת אלא זה שיקול דעת האם יש כאן אדמימות או לא אמנם בפשוטו ודאי שיש דברים של שיקול הדעת שאדם קיבל מרבותיו מה להכריע שהוא בכלל נוטה לאדום וכן לגבי חום ושאר דברים

# סעיף ג'

## בדין רואה דם בשפופרת ובחתיכה

א] מבואר בגמ' שרואה דם בשפופרת היא טהורה עוד מבואר בגמ' שרואה דם בסדקי החתיכה טהורה ולדעת רוב הראשונים מצד שזה לא דם נדה ודעת הר"ש שכיון שזה ראיה שלא כדרך ראיה ממילא אפילו שזה דם נדה וזה נגע בגופה בכל אופן זה טהור דהינו שנתחדש כאן היתר חדש שאם סיבת יציאת הדם זה שלא כדרך היא טהורה והנה יש לדון לפ"ז ביסוד טהרת שפופרת האם זה מאותו טעם וממילא זה רק אם הוא גורם הדם אבל אם זה זמן וסתה זה לא סיבה לטהר וכן לפ"ז אם השפופרת גרם הדם אפילו אם במקרה זה יצא מחוץ לשפופרת טהורה או שגם בזה יסוד ההיתר דיש חציצה דהינו שזה הסיבה שנחשב שלא כדרך או מצד גורם הראיה או מצד צורת הראיה ועיין מנחת שלמה שהאריך בזה ודעת הגר"ז שבאמת זה מצד שסיבת הראיה זה השפופרת ולפ"ז בזמן וסתה אין להתיר אמנם דעת רוב האחרונים שזה מצד חציצה ולפ"ז גם בראיה בזמן וסתה היא טהורה וכן נפק"מ לאיפה צריך להכניס השפופרת שאם צריך שזה יגרום הראיה א"כ צריך להכניסו לתוך הרחם אבל אם העיקר שלא יהיה נגיעה בגופה א"כ בפשוטו זה תלוי במקום שחל הטומאה שזה ביציאה מצואר הרחם

## בביאור דינא דר"ש וההלכה בזה

ב] עיין שו"ע דהובא מעשה דר"ש שחתיכה ירדה לפרוזדור וטיהרו מצד שזה ראיה שלא כדרך ועיין ש"ך וכן הוא במשכנות יעקב שכיון שרוב הראשונים חולקים אין להתיר כל שהיה נגיעה בפרוזדור והנה הב"י כתב להתיר רק אם אין דם אחר יחד אם החתיכה והב"ח התיר אם בתחילה זה יצא ללא דם ואחרי זה יוצא דם תולים שזה מהחתיכה ומותר דהינו דחששו שמא הדם שנמצא הוא לא מהחתיכה והרמ"א התיר בכל אופן מצד שיש כאן תליה במכה ובפשוטו משמע שיש כאן עוד היתר מצד מכה אמנם הפרד"ר ביאר שהכונה שהחתיכה היא המכה ויש תליה שיוצא ממנה דם והרי זה מותר לר"ש

ובעיקר כונת הר"ש יש אחרונים שביארו שהכונה שיש צניחת רחם והדם שיוצא הוא טהור [וכן הביאו מכת"י שלהמרדכי הארוך הובא בבית מאיר] ויש שנקטו שזה עצמו שהרחם לא במקום זה נחשב שינוי אמנם החזו"א כתב שזה רק סברא במה שיוצא מחמת שהוא לא במקומו שלכן זה מדמם כל הזמן וביאר שלכן זה סיבה גם לטהר בזמן וסתה שכיון שיוצא כל הזמן דם זה לא מתמלא ותמיד זה נחשב יציאה מחמת מכה ובשו"ת ד"ח כתב שאם זה יוצא מחוץ לפרוזדור בזה ודאי אין איסור דהדם לא נוגע במקום הטומאה אמנם האחרונים האחרים סתמו לאיסור וצ"ל שהמטמא זה יציאה מהגוף רק שכל שהמקור במקומו לא נחשב יציאה עד שזה מגיע לאמצע הפרוזדור איפה שנחשב בין השינים אבל כל שזה בחוץ עצם יציאתו מהמקור זה סיבה לטומאה ובעיקר הדין של צניחת רחם האחרונים כתבו שאין להקל בזה כיון שאין כאן סברא מוכרחת שזה נחשב שלא כדרך ראיה ועיין פ"ת בשם הנוב"י שבסוג שאלות מורכבות שלא מצויות אין להורות בזה אלא גדולי הדור

## בדין תליה במכה בצנורות דם הנדות

ג] בעיקר הדין תליה במכה נחלקו האחרונים האם זה רק בבשר הרחם או גם בצנורת הנדות והחזו"א כתב שודאי שסתימת הדברים שגם בצנורות הנדות מטהרים והנה לדעת הר"ש שכל שסיבת הראיה זה שלא כדרך זה סיבה לטהר א"ש אבל לדעת שאר הראשונים צ"ב ועיין גר"ז שכתב לדון לגבי נידון הר"ש שכאן שזה שינוי גדול בעיקר הראיה בזה לכו"ע קים להו לחז"ל שזה לא מטמא ולדינא אומרים שגם החזו"א לא היקל בזה למעשה אמנם ודאי שיש להקל כה"ג בבדיקות או בספקות

**מכאן והלאה ערוך.**

# סעיפים ד' – ו'

## בדין פתיחת הקבר

א] נחלקו התנאים (דף כ"א.) האם יש פתיחת הקבר ללא דם. והרמב"ם (פ"ה מאיסו"ב הי"ג) פסק להקל, אמנם רוב הראשונים פסקו להחמיר.

### פתיחה לדבר קטן

והנה דעת הרז"ה (שער הפרישה אות ד') שדין זה נאמר גם בפתיחת הקבר לדבר קטן. אמנם דעת כל הראשונים שרק בדבר גדול נאמר דין זה, אבל במפלת כמין שערות או קליפות לא חשיב פתיחת הקבר.

### מנ"ל שיצא דם טמא

ב] והנה דעת הרז"ה (שער תיקון הוסתות סימן א' אות ט') שיסוד האיסור הוא מצד שקים להו לחז"ל שיוצא דם טמא. והראב"ד (שם הלכה כ"א) כתב שזה מצד שרוב דמים באשה טמאים. ועיין רעק"א (תשובה קנ"ח) שכתב שלפי"ז אם תראה דם טהור שיצא יחד עם החתיכה אין סיבה לאסור.

### מנ"ל דהיה בהרגשה

ג] והנה בגמ' (דף כ"א:) מבואר שמביאה קרבן, ומבואר שזה חזקה שהיה עם הרגשה. ויתכן שזה מצד שיש כאן בלבול ההרגשה, אבל מצד עיקר החזקה אין חזקה שזה עם הרגשה. וכן הוא בתשובה מאהבה (סימן קט"ז) לגבי יושבת על המשבר.

### בדין פתיחה חיצונית

ד] והנה נחלקו האחרונים האם זה רק בפתיחה פנימית או גם בפתיחה חיצונית, דדעת הב"י והנוב"י (סימן ק"כ) והגר"א (סקכ"ג) שזה גם בפתיחה חיצונית, אמנם דעת הברוך טעם (בהגהות על הנוב"י שם) והחוו"ד (סימן קצ"ד סק"א) והחזו"א (סימן פ"ג) שזה רק בפתיחה פנימית. וכיון שזה נידון דאורייתא יש להחמיר בזה.

## המקום שבו נאמר פתיחת הקבר

ה] ועיין מנחת שלמה (סימן ע' ענף ד') שהאריך מהו מקום הפתיחה, האם בצואר הרחם הפנימי או החיצוני. וכתב שפשטות האחרונים שזה החיצוני, וכדחזינן בב"י שנקט שבשפופרת יש נידון של פתיחת הקבר, והרי שם מכניסים רק בתחילת הצואר ולא יותר. אמנם מבחינה מציאותית אין שום סיבה שזה יגרום ליציאת דם.

## שיעור הפתיחה

ו] והנה לא נתבאר מהו השיעור של הפתיחה. וכתב הב"י (סוף סעיף ו') שזה כמו שפופרת דקה שבדקים. ובתשובה מאהבה (סימן קט"ז) כתב שזה כמו קש.

ושמעתי מהגרש"צ שכל שהכניסו מכשיר והיו צריכים להרחיב הכניסה יש לחוש שזה פתיחת הקבר. והדבר מצוי שנשים שעושות בדיקה של לקיחת רקמות שנכנסים רק בצואר הרחם, שכל שהיתה צריכה להרחיב קצת יש להחמיר בזה [אמנם בשעת הדחק יש לצדד להקל מכיון שזה רק פתיחה חיצונית בתחילת הצואר וזה פתיחה מאוד קטנה. ותש"ח].

### בדיקת רופא וצילום רחם

ז] והנה סתם בדיקת רופא אין סיבה שיכנס לצואר הרחם, ולכן זה גם לא מחייב בדיקה. אמנם הכנסת טבעת והוצאתה זה ודאי מטמא מצד פתיחת הקבר. ?

וצילום רחם, היום זה נעשה עם דבר בקוטר מאוד קטן ויש לדון האם יש בזה פתיחת הקבר. וכן יש לברר האם זה נעשה בצורה שזה מכה על הצדדים וגורם לדם. ותש"ח.

## בטעם שבכל שפופרת אין פתיחת הקבר

ח] בעיקר טהרת שפופרת הב"י תמה שהרי יש כאן פתיחת הקבר וזה סיבה לאסור. וכתב שמדובר בשפופרת דקה מאוד. אמנם יש שדנו שזה פתיחה חיצונית.

ועיין חוו"ד (סק"ד) שתמה שאמנם ודאי יצא דם אבל זה יצא לתוך השפופרת. ובגר"ז (סק"ח) הוכיח מזה שכל הטהרה היא אם סיבת יציאת הדם הייתה בגלל השפופרת, אבל כאן שזה גרם מחמת הפתיחה זה לא סיבה לטהר. ובמכתב מהחזו"א כתב שכל שיש לפנינו סיבת יציאה אנו חוששים שזה לא יצא דרך השפופרת.

?ועיין גר"ז שפשטות הדברים שלא חילקו בשפופרת אם זה גדול או קטן, משמע קצת שכאן זה תמיד טהור, ומצד הסברא הנ"ל שזה יוצא דרך השפופרת וזה גם נחשב סיבת של יציאה שלא כדרך.

## בדין יושבת על המשבר

### דינו של הנחלת שבעה והחולקים עליו

ט] האחרונים הביאו מהנחלת שבעה (סימן ט') שאשה שישבה על המשבר יש כאן פתיחת הקבר, ולכן גם לא ילדה בסוף בכל אופן היא אסורה. ומקורו מהא דמבואר בגמ' בשבת (דף קכ"ט.) שהזמן שמותר לחלל שבת על יולדת הוא מפתיחת הקבר, והגמ' אומרת שממתי זה פתיחת הקבר – מאז שיושבת על המשבר, או שחברותיה נושאות אותה מחמת שאינה יכולה להלך. וכיון שמבואר בגמ' ששיעורים אלו זה פתיחת הקבר, ממילא זה גם אוסר אותה על בעלה מצד שאין פתיחת הקבר ללא דם.

ועיין חוו"ד (סימן קצ"ד סק"א) שחלק עליו משום שכל הדין שאין פתיחת הקבר בלא דם זה רק אם הרחם נפתח להוציא משהו, אבל כל שזה נפתח שלא בשביל להוציא זה לא סיבה להוציא דם. ובפשוטו זה כהשיטות שפתיחה חיצונית אין בזה פתיחת הקבר.

ובסד"ט (סימן קצ"ד סקכ"ה) כתב שכל הגמ' היא משום שבסתמא יהיה לידה, אבל כל שבסוף לא היה לידה התברר שלא היה פתיחת הקבר והסימנים לא היו סימני לידה.

ועיין אגרות משה (ח"ב סימן ע"ו) שכתב שלחוו"ד צריכה בדיקה דיש כאן ריעותא, אמנם לסד"ט אין כאן ריעותא כלל.

ועיין סד"ט (שם) שכל שמתחילה הלידה כיון שאולי היא כבר בדרגה שצריכה לישב על המשבר יש לחוש שראתה.

### פתיחת הצואר לפני הלידה

י] והנה בתהליך ההריון תמיד צואר הרחם נפתח וחלקו נהיה כחלק מהרחם, ולא שמענו שזה אוסר. וצ"ל שכל שזה נעשה כתהליך טבעי של הלידה בצורת איטית אין סיבה ליציאת דם, ורק כאן מה שנעשה בתור תחילת הלידה יש בזה פתיחת הקבר.

אמנם מצוי שסמוך ללידה נפתח בצורה מהירה פתיחה יותר גדולה אבל עדיין היא לא יושבת על המשבר, והיה מקום לדון שזה באמת פתיחת הקבר. אמנם בחוט שני (עמ' רי"ט ד"ה אמנם) כתב שכל שאין לנו את המבואר בחז"ל הרי זה כמו בשינוי שקורה בהריון שהוא לא סיבה לאסור. ובאמת מבחינה מציאותית כל שזה רק התרחבות קודם הלידה אין סיבה לדם, אם לא שהיה ירידת מים שעל פי רוב יש בזה דם.

ובפתיחת פקק הרחם תמיד דבוק לזה דם ומקובל שזה נחשב ראיית דם נדה.

## בדין דם יבש וקרטין

### דיני שריה ומיעוך

יא] הגמ' (דף כ"ב.) דנה האם דם יבש מטמא, ולהלכה קי"ל שזה מטמא. עוד מבואר בגמ' שאם יש דם כמין עפר או שערות או קליפות שאם שורים אותו במים פושרים כ"ד שעות וזה לא נימוח, זה סימן שזה לא דם. וכתב החכמ"א (כלל קי"א סעיף ד') שהיום אנו לא יודעים איך לעשות דבר זה. עוד מבואר שאם ממעכים אותו ברוק על גבי הציפורן וזה לא מתמעך, זה סימן שזה לא דם יבש.

והנה גם אם זה מתפורר זה נחשב שלא נימוח. ואם זה נהיה כעין דונג, הבינת אדם (סק"ו) הביא שהבית מאיר אסר והוא התיר.

והנה דעת הרז"ה (שער הפרישה סימן א' אות ד') שדין זה הוא בכל דם. אבל דעת הראב"ד (שם הלכה י"ז) והרשב"א (תורת הבית ג' ע"א) שזה רק בדברים הנ"ל שמצד מראיתם זה נראה שזה לא דם, אבל בחתיכת דם יבש לא מועיל הסימן הנ"ל אלא עדיין חוששים שזה דם יבש [ועיין בינת אדם (סק"ו) שביאר שיסוד מחלוקתם היא האם זה בדיקה שמועילה רק במקום שמעיקר הדין זה מותר ורק שנתחדש לבדוק מדין מיעוט המצוי, או שזה בדיקה שמבררת].

### בהא דלא סגי למעך חלק מן החתיכות

יב] ועיין רמ"א שכתב שצריך לנסות למעך את כולם, אבל אם חלקם התמעכו טמאה. וצ"ב דכיון שחלק לא מתמעכים א"כ רואים שיש לה מכה ולמה שלא יוכלו לתלות בזה. ועיין סד"ט שביאר שזה סימן של מכה שהתרפאה וממילא המכה כבר לא מוציאה דם. ובחוו"ד (סק"ו) כתב שזה לא מספיק ראיה להתיר משהו אחר, דהיינו שיש כאן סברא בהלכות הכרעה – שזה דבר שבכוחו להכריע על הנידון ולא לבנות מכוחו ראיות על דבר אחר [ועיין שו"ת אבני מילואים (סימן כ"ג) שכתב כן לגבי הבדיקה בסימן קצ"א].

### בדין בדקה ג' פעמים והאם מהני ליום הוסת

יג] עוד כתב הרמ"א שאם בדקה ג"פ והכל לא התמעך לא צריכה לבדוק עוד הפעם, וכתב הרמ"א שכל זה ביש לה וסת ושלא בשעת וסתה. ועיין ש"ך (סקט"ז) שהקשה שכאן לא שייך לומר שוכי לעולם לא תראה דהרי תראה כדרך ראייתה. ועיין תוה"ש (סקי"ב) שתירץ שהרמ"א רוצה להתיר מכח הבדיקה הקודמת ובזה אין להתיר באין לה וסת או בשעת וסתה, אבל אם תבדוק ביום הוסת זה יעזור.

וצ"ב הטעם להחמיר בכה"ג, הרי אין כאן סיבה לחומר של יום הוסת. ויתכן שכיון שבזמן הוסת מצוי יותר דם לכן לא עוזר בדיקה של קודם. והגר"ז (סקכ"ג) כתב שמה שלא מתמעך זה בגדר מכה שאינה ידועה שמוציאה דם שזה מועיל רק ביש לה וסת שלא בשעת וסתה ע"ש.

### בדברי האחרונים לגבי קרטין

יג] והנה עיין חת"ס (סימן קנ"ט) שבמוצאת כמין קרטין זה נחשב כמין עפר שמועיל בזה מיעוך. אמנם הרבה פעמים לגודל קטנותם לא שייך בזה מיעוך. וכתב החכמת אדם (כלל קי"א סעיף ז') דיש כאן ס"ס – ספק אולי זה מעלמא וספק אולי זה מתמעך. וצ"ע למה זה לא ספק אחד האם זה דם או לא. ויתכן שהכוונה שיש כאן שני מקורות שזה לא דם. עוד כתב ?[אולי בינ"א סק"ו?] שבספק על הצבע הוי ס"ס אולי זה צבע מותר ואולי זה מעלמא, ולפי"ז בודאי אדום זה אסור.

ובחת"ס (שם ובסימן קע"ו) כתב שאין חזקת דם בהרגשה על כזה קטן, וממילא ביחס לדאורייתא יש כאן ס"ס אולי זה ללא הרגשה ואולי זה לא דם, וביחס לדרבנן ודאי שקרטין יותר מסתבר שזה מהכליות וזה סיבה להתיר, דהיינו שגם לראשונים שמיעוך מועיל בכל דבר אבל כאן זה ודאי ניכר שזה לא מהמקור.

והנה יש נקודות קטנות שמצוי מאוד שבאות מעלמא והאויר מלא מהם שזה בגדר עד שנתון באשפה שבזה לא צריך לבוא לשאול [ובפשוטו גם בהפסק יש להתיר]. אמנם לפעמים זה יותר גדול ובזה יתכן שזה ליחה וזה לא מהמצוי מאוד בעלמא, ובזה בשחור יש להתיר גם בג' ימים ראשונים ובאדום יש יותר מקום להחמיר. אמנם מעיקר הדין יש להקל כהחת"ס [א"ה: גם החת"ס שם לא היקל בתוך ג' ימים ראשונים עי"ש].

כ"ט תמוז פ"ב

שיעור מספר 17

# סימן ק"צ [סעיפים א' – ה'] - כתמים א

[בדיני הרגשה עיין תחילת סימן קפ"ג שהארכנו בפרטי הדינים]

# סעיף א

## ביסוד טהרת כתמים

א] מבואר בגמ' שמדאוריתא אין טומאה אלא אם הרגישה בבשרה ומהו הרגשה מצאנו שלשה סוגי הרגשות או פתיחת פי המקור או זעזוע האיברים או הרגשת זיבת דבר לח והארכנו בזה בסימן קפ"ג והנה בפשוטו יסוד הדין שיש תנאי של הרגשה אמנם הסד"ט האריך בדעת רש"י ותוס' שזה מצד שצריך ודאות שזה מגופה והחשיבה התורה לודאות רק על ידי הרגשה ולפ"ז אם מוצאת הדם באותו מקום אפילו ללא הרגשה היא טמאה מדאוריתא וכן הוא בשו"ת מהר"ח או"ז ובתוס' רי"ד אמנם סתימת הפוסקים בכל מקום שדנו שהרגשה זה תנאי בעיקר חלות הטומאה אמנם יש לדעת שצריך מאוד להיזהר בדם שנמצא באותו מקום שכיון שזה לא הדוגמא שעליה דיברו חז"ל בכל מקום שדיברו על טומאת כתמים ומכלל ספק לא נפקא משא"כ כתם הנמצא שלא באותו מקום זהו הכתם שדיברו חז"ל ואפילו אם טעמי ההיתר לא תמיד ברור לנו

והנה בעיקר טהרת כתמים עיין בשיעורים שהארכנו שיש שנקטו שכל ההיתר רק מצד שזה ללא הרגשה אבל ללא דין זה תולים שזה מגופה והיא טמאה וכן משמעות הרשב"א אמנם בפשוטו יש עוד היתר מצד שיש צד שזה מעלמא וכמבואר ברמב"ם שגם לגבי טהרות אפילו שמקור מקומו טמא בכל אופן האשה טהורה ויש שנקטו[החת"ס ק"פ והתוה"ש תחילת ק"צ] שזה רק מצד שלא הרגישה לכן זה מעמיד צד שזה מעלמא אבל בפשוטו גם ללא זה חשיב שיש צד שזה מעלמא וכדחזינן שגם הדם הנמצא טהור ויש שכתבו שיש מיעוט של דם ולא כתם שיסודו שזה רק אם זה ודאי ולא אם זה ספק ואין זה במשמעות הראשונים כלל וגם לדעתם בפשוטו כל שיש צד ראיה אם הרגשה בזה מוכח בגמ' שאין את ההיתר הנ"ל וכגון דם במי רגלים

ובעיקר הדבר שיש ספק מעלמא מבואר בגמ' ס. שאין תולין כתם בכתם מצד סברא זו וכן בגמ' ט"ו. שדנה שכתמים לא יטמאו לבעלה כמו במעת לעת ושם יסוד הסברא שלא חוששים שזה היה קודם והדמיון לכאן שתולים שזה מעלמא והנה עיין כס"מ שהקשה שכל כתם יש ס"ס ספק מעלמא ספק מהעליה וכונתו לרמב"ם שזה נחשב צד מהעליה ועיין ט"ז או שעליה זה לא נחשב צד ובכס"מ כתב שמדרבנן הצד מעלמא הוא לא צד וכמבואר בגמ' כיון שבצפור לא נתעסקה וכו'

[והנה היום רוב הנשים לא מרגישות ומסתבר שיש הרגשה חלשה שהיא סיבת איסור דאוריתא ולפ"ז היה מקום לאסור כל הכתמים במקום שאין צד תליה מעלמא אמנם דעת גדולי הדור שאין לשנות השו"ע ועיין סימן קפ"ג מה שכתבנו בזה אמנם מסתבר שבעל נפש ראוי להחמיר בזה וכן שמעתי בשם בעל החוט שני רק הדגיש שאסור להורות כך]

## בטעם איסור כתמים ובברכה על הטבילה

ב] והנה מדרבנן גזרו גם על כתמים דהינו שגם ראיה ללא הרגשה מטמאה וכן כתם שיש צד מעלמא בכל אופן היא אסורה ובטעם הגזירה רש"י נ"ח. כתב שמא ארגשה ולאו אדעתא ותוס' כתבו שזה עצמו דומה לראיה אם הרגשה ומה שלא השאירו ההיתר של מעלמא זה כמבואר בגמ' ג. שכיון שאין לפנינו תליה וזה נראה שזה מגופה לכן רבנן ראו לגזור אפילו שיש צד מעלמא והנה בפשוטו כל הדין הוא לחוש שמא זה מגופה אבל אם כלפי שמיא זה לא מגופה היא טהורה וצ"ע איך מברכים על הטבילה אם זה רק מצד טומאת כתמים הרי אולי זה לא מגופה ויש שרצו לחדש שכל שמספק הדבר אסור כה"ג המעשה המטהר הוא ודאי מחיב ברכה אמנם זה נסתר מהראשונים לגבי דמאי שכתבו שאין לברך מצד שזה רק ספק עיין שבת כ"ג וצ"ל שהיה תקנת חז"ל מיוחדת לברך שלא יזלזלו בזה והאריך בזה בתפארת צבי

## בדין כתם מזמן ארוך

ג] והנה בכתם מזמן ארוך דעת הבינת אדם והגר"ז סימן קפ"ג שכה"ג חוששים מדאוריתא שהרגשה ולאו אדעתה וכל ההיתר מצד שיש צד מעלמא ולפ"ז אם מוצאת סמוך לגופה בזמנינו שאין צד שזה מעלמא היא טמאה אמנם החזו"א סימן צ' כתב שמדאוריתא לא חוששים והנה אם זה כתם לח יש חזקה שזה הגיע עכשיו והרי עכשיו היא לא הרגישה אמנם בכתם יבש שאין עליו חזקה שזה מעכשיו יש הנידון הנ"ל וההוראה להקל בזה [ובפרט היום שבין כה לא מרגישות]

## בדין כתם בז' נקיים

ד] והנה החוו"ד נקט שבז' נקיים גם ראיה ללא הרגשה זה סותר הנקיים ושאין לטהר כתם אלא מצד שיש צד מעלמא אמנם החת"ס והאבני מילואים בתשובה וכן האריך להוכיח הגרשז"א מהרבה אחרונים שכולם נקטו שגם בז' נקים לא סותר אלא ראיה אם הרגשה

## בדין המשך ראיה וכתם ביום הראשון

ה] ועיין חת"ס שכתב שכל תחילת הראיה היתה אם הרגשה גם אם ההמשך היה ללא הרגשה חשיב ראיה אם הרגשה ועיין חידוד הלכות נ"ב: שדן שכל כתם ביום הראשון רואים את זה כהמשך הראיה וחשיב ראיה אם הרגשה אמנם בראשונים שם מוכח לא כך אלא כל שהפסיקה יש לו קולת כתמים וכן משמעות הפוסקים שסתמו בזה אמנם יש לדון באשה שרגילה לראות כמה ימים ובסוף ראיתה זה מגיע בצורה לא רצופה האם כלפי זמנים אלו יש גם להקל קולת כתמים דיש מקום לומר שכאן זה ודאי המשך ראיה וצ"ע

## בדין כתמי קטנה וכתם לאחר הטלת מ"ר ותשמיש

ו] והנה מבואר בגמ' שחזקת דמים בהרגשה ולכן כל שיכולה לטעות בהרגשה כגון בבדיקת עד או שמש או הטלת מי רגלים אם מוצאת דם שזה מגופה תולים שזה היה אם הרגשה ועיין חוו"ד קפ"ג סק"ב שאם מוצאת כתם סמוך להטלת מי רגלים אין קולת כתמים אם זה ודאי מגופה מצד שכאן יתכן שההטלת מי רגלים בלבל ההרגשה אמנם כל זה לשיטת תוס' שיתכן שיצא דם בשעת הטלת מי רגלים א"כ כיון שמוצאים לאחר הטלת מי רגלים ויש חזקה שזה יצא עכשיו לכן זה אסור אבל לדעת רש"י שלא יכול לצאת באותו זמן א"כ בהכרח שזה יצא קודם או אחרי ואין סיבה לטמאות ויש להאריך בזה בסוגיא דדם במי רגלים והנה שיטת תוס' שגם מה שצריכה להטיל מי רגלים זה מבלבל ההרגשה אמנם סתימת כל הראשונים שלא כתבו דבר זה מבואר שלא קי"ל כן והחזו"א צידד שגם תוס' חזרו בהם והנה עיין סד"ט [קפ"ג ובסימן ק"צ סוף ס"ק ל"ו ובסקצ"ג בד"ה ומעתא ובד"ה נחזור] שהקשה שכתם שאשה מוצאת לאחר תשמיש או לאחר הטלת מי רגלים אפילו אם זה מופלג למה לא נימא מצד שחזקת דמים בהרגשה שמסתמא זה הגיע בזמן שיכל לבלבל ההרגשה ובפשוטו מבואר שלא עושים חשבון וכיון שמדין חזקה זה הגיע עכשיו ועכשיו לא הרגשה היא טמאה וכמבואר חזו"א צ' סק"א אבל צ"ע בכתם יבש דבזה שיטת הרשב"א שאין חזקה כלל שכיון שבין כה צריך להקדים הראיה וצריך להקדים השינוי אין חזקה כה"ג א"כ שזה יהיה אסור מדאוריתא והפוסקים סתמו שגם כה"ג זה רק דרבנן וכמו שתמה בסד"ט ועיין ח' חת"ס קפ"ג שכיון שזה לא מצוי שאשה רואה בזמן תשמיש או הטלת מ"ר לכן בסתמא תולים שזה לא היה אז ורק אם מצד המציאה זה היה אז דמצאו את זה סמוך זה סיבה לאסור וכן כתב הסד"ט שכן הוא סתימת הפוסקים

## בדין הרגשה ללא מציאת דם

ז] עיין תרוה"ד שיצא לחדש שאם אשה הרגישה שנפתח מקורה ואחרי זה בודקת ולא מוצאת דם היא אסורה מצד שהרגשה זה ראיה שהיא ראתה והנה בפרדס רימונים נקט שיסוד האיסור מצד שאין פתיחת הקבר ללא דם וכל שהרגישה שנפתח מקורה זה סיבת איסור וכל הראיה מהגמ' שלא אומרים שזה טעות אמנם התפארת למשה ועוד אחרונים נקטו שמצד הפתיחת הקבר כאן יתכן שזה מאוד קטן וזה לא נחשב פתיחת הקבר ורק שבגמ' מוכח שההרגשה מוכיחה שיצא דם מגופה והנה הפ"ת סק"ז הביא מהנוב"י שהוכיח מגמ' שזה רק בגדר ספק ודיק מלשון התרוה"ד שודאי יצא משהו רק ספק מה יצא אמנם החכמת אדם והחוו"ד והחת"ס נקטו שזה ודאי וכן הוא בלשון התרוה"ד שודאי יצא טיפת דם והנה בנוב"י שם דן לגבי אשה שהתעוררה בבוקר ומסתפקת אולי הרגישה או שזה היה חלום וכתב שכיון שזה רק ספק לכן יש להתירה מצד ס"ס אמנם הפרדס רימונים כתב שגם אם זה ודאי אבל כל שיש לה חזקת טהרה אין לאוסרה מספק ובפרט כה"ג שאין ריעותא כלל

והנה התרוה"ד הוכיח את דינו מהגמ' ששואלת שבהרגישה גם במצאה לאחר זמן היא אסורה דהינו שנקט שסיבת האיסור בגלל ההרגשה ולא בגלל המציאה של הדם אמנם הדרכי משה והרדב"ז טענו שדוקא שם שהיא מצאה דם זה סיבת איסור אבל אם לא מצאה כלום אין לנו מקור שזה סיבה לאסור ובביאור דעתם עיין פרי דעה שהכונה שגם הם מודים דבפשוטו זה אוסר רק בלא מצאה כלום לא תולים שזה נאבד ולפ"ז אם לא תבדוק היא אסורה אמנם בשב יעקב ועוד אחרונים חלקו שבסתמא היא בחזקת טהרה ורק במצאה טמאה תולים שזה הגיע מההרגשה והנה העולה שאם מצאה דם וודאי טמאה ואם לא דעת התרוה"ד לאסור ויש מתירים והשו"ע פסק לאיסור וכן קי"ל אמנם בפשוטו לענין ברכה חשיב ספק ואין לברך על הטבילה

## בדין בדקה ולא מצאה כלום ובמצאה מראה טהור

ח] כתב התרוה"ד שאם בדקה ולא מצאה כלום טמאה כמו למ"ד וסתות דאוריתא ועיין חוו"ד ונוב"י שכתבו שמסברא כל זה בבדקה לאחר שיעור וסת אבל אם בדקה בשיעור וסת בזה יש לסמוך על מה שלא בדקה שמותרת אמנם כתבו שלשון השו"ע והתרוה"ד משמע שגם כה"ג היא טמאה וצ"ב שלשון התרוה"ד שהלכה ובדקה וסתם הליכה זה יותר משיעור וסת ועיין פ"ת סק"ה שהביא מהכו"פ שבבדקה תוך שיעור וסת טהורה ובפ"ת סק"ז הביא מהנוב"י שאם בדקה תוך שיעור וסת והניחה לראות עד הבוקר ואין שם כלום תולים שמסתמא היה מראה טהור וזה דהה שיותר מצוי שזה ידהה מאשר מראה טמא אמנם בפשוטו זה לא מציאותו לבדוק בשיעור וסת ובבדקה לאחר שיעור וסת הסכימו כולם שטמאה שתולים שזה נאבד וגם בלבשה בגד סמוך לבשרה תולים שזה נימוק כלשון רש"י

והנה מבואר בתרוה"ד שאם בדקה ומצאה מראה טהור היא טהורה דיכולה לתלות שזה היה סיבת ההרגשה ועיין חוו"ד שכתב שזה דוקא אם זה היה כשיעור וסת וזה כשיטתו שהתרוה"ד דיבר בלא מצאה כלום בבדקה שיעור וסת אמנם למה שהבאינו מהאחרונים שדיבר בבדקה לאחר שיעור וסת א"כ מוכרח שגם כה"ג מועיל בדיקה ועיין סד"ט שצ"ב כמה זמן מועיל בדיקה ועיין פרד"ר שכתב עד שיעור א"ת שזה הזמן שחוששים שכותלי בית הרחם העמידו אבל ביותר מזה יש לנו חזקה שמה שמצאה זה יצא רק עכשיו וממילא לא יכולה לתלות בזה ולשון החכמת אדם אם בדקה תיכף וצ"ע אמנם אם יש לה בגד הסמוך לבשרה שרואים מה יש עליו ומוצאת עליו מראה טהור ועושה בדיקה ולא מוצאת כלום בזה ודאי מסתבר שהדם לא נימוק אלא מה שמצאנו על הבגד זה מה שיצא בהרגשה וכן הביא בשבט הלוי מהתפארת צבי סימן א' סקי"א ומסתבר שגם אם תמצא בדיקה מראה טהור נתלה שזה התעכב שם וצ"ע בכל זה ובפרט עד איזה זמן אפשר להתיר

## בדין בדקה בעד שאינו בדוק ומצאה מראה טהור וטמא

ט] עיין חוו"ד שנקט שאם בדקה בעד שאינו בדוק ומצאה מראה טהור ומראה טמא שכה"ג היא אסורה שכל שאין לנו ראיה ברורה שלא מצאה דם היא טמאה אמנם הפ"ת הביא מהחת"ס דחלק ונקט שאם הליחה הטהורה מסתבר שזה מהבדיקה ממילא כבר אין סיבה לחוש שהיה גם דם וממילא אפשר לתלות שהדם הוא מצד שזה עד שאינו בדוק אמנם אם זה חלוק שמצוי עליו ליחות טהורות מעלמא בזה אין לטהר ובפשוטו יסוד מחלוקתם בטעם האיסור שהחת"ס נקט שמצד ההרגשה זה ודאי יכול להיות לדם טהור רק כיון שרוב דמים טמאים לכן היא אסורה וכאן שיודעים שיצאה מראה טהור ממילא כבר אין סיבה לומר שיצא דם אמנם החוו"ד נקט כרז"ה דסתם הרגשה מצד עצמה זה לדם טמא רק יתכן שזה לדם טהור ולכן רק ביש לפנינו רק דם טהור רק שם כדי שלא לומר שזה נאבד אומרים שההרגשה היתה רק לדם טהור ולכאורא נפק"מ בהרגישה ומצאה מראה טהור על הבגד האם יש ענין שתבדוק שלחוו"ד צריכה לבדוק ולחת"ס לא צריכה לבדוק ולכתחילה ודאי כדאי לבדוק והעיקר כהחת"ס

ועיין פ"ת סק"ו שהביא מהחת"ס סימן קס"ז שצריך שתמצא מראה טהור יותר ממה שמוצאת רגיל ולכאורא כל זה בעד שאינו בדוק או במקום שיתכן שנפל הדם ורוצה לתלות במראה שהוא לא סיבה להרגשה זה לא מועיל אבל אם אין לדם איפה להאבד ורוצים לומר שנימוק בזה יתכן שעדיף לתלות גם בליחה רגילה ולשון התרוה"ד אם לא מצאה כלום וצ"ע

## באיזה הרגשות יש הדין הנ"ל ובמצאה כתם לאחריהם

י] הנה התרוה"ד דיבר בהרגשה של פתיחת פי המקור ועיין חת"ס שזה גם בזעזוע האיברים אמנם החכמ"א כתב שבזה יתכן טעות וממילא נתלה שלא הרגישה ויתכן שגם החת"ס מודה לזה רק הוא דיבר בלא בדקה כך שאין לנו סיבה לומר שטעתה אמנם יתכן שכל שזה בגדר שמצוי טעות ממילא יש להעמידה על חזקתה וכנ"ל סק"א ולגבי אם הרגישה זיבת דבר לח החכמ"א נקט שזה גם אוסר אמנם החת"ס כתב שלפי מה שהכריע שזה לא נחשב הרגשה א"כ הגמ' לא דיברה על זה וודאי שזה לא אוסר אלא גם אם זה הרגשה אבל כיון שמצוי אצל אשה שלא בשעת וסתה זיבת דבר לח של מראות טהורות שמרגישה בהם א"כ אין שום סיבה לומר שזה דם והנה הוא הדגיש שרגילה להרגיש זיבה של טהור ולפ"ז אם לא מרגישה ועכשיו הרגישה יתכן שיש כאן משהו יוצא דופן שזה סיבה לאסור ועיין חכמ"א שכתב שאם רגילה בזיבת דבר לח של מראות טהורות זה לא אוסר אותה ומשמע שגם אם לא רגילה להרגיש ויש לדון האם יש כאן מחלוקת ועיין בית מאיר שכתב שגם אם זדל"ח זה לא הרגשה אבל הרי ודאי זב ליחה מגופה החוצה וצריכה לבדוק אם זה דם או שזה לא דם

והנה לענין הלכה בהרגישה זדל"ח ולא מצאה כלום כיון שזה מחלוקת האם זה נחשב הרגשה מתירים את האשה ובפרט שעל פי רוב זה רק בסוף הפרוזדור שלדעת החוו"ד אין זה הרגשה אמנם לכתחילה ראוי לבדוק והחכמ"א חידש שאם החזיקה את עצמה שזדל"ח זה מראות טהורות מותרת ומשמע מדבריו שלכתחילה עדין צריכה לבדוק אמנם זה מדין מיעוט המצוי ועד כמה שזה קשה לה לא צריכה וכן אם זה מאוד מצוי מסתבר שזה לא מעורר ספק כלל אמנם ביום הוסת כיון שמצוי שזב דם מסתבר שאם מרגישה זדל"ח צריכה לבדוק ויתכן שגם אם לא תמצא כלום תהיה טמאה

אמנם במצאה כתם לאחר הרגשת זדל"ח בזה בפשוטו כולם מסכימים דתולים שזה מה שהרגישה וכיון שיש כאן נידון דאוריתא זה סיבה לאסור אפילו פחות מגריס או בגד צבעוני אמנם בהורגלה לראות מראות טהורות ומצאה גם מראה טהור בזה כל שעבר זמן אפשר לתלות שההרגשה היה למראה טהור והדם זה מעלמא או שזה יצא ללא הרגשה

## במסולקות דמים

י"א] עיין תוה"ש דבמסולקות דמים כיון שאין להם וסת היא טהורה ועיין אחרונים שתמהו ששם זה סברא לומר שלא תראה אבל כאן שהרגישה וזה סיבה לחוש לראיה ודאי יתכן שמסתמא יצא דם אמנם עיין חזו"א דיש לדון שכיון שהיא מסוקלת מדמים ואינה מסולקת מראיה טהור א"כ זה סיבה לומר שיצאה מראה טהור אמנם עיין רעק"א שכתב שכיון שהדין אין פתיחת הקבר ללא דם זה גם במעוברת כמבוא בנוב"י ה"ה כאן דהינו דחזינן שאפילו שעכשיו אין שם דם אבל אם היה סיבה ליציאת דם תולים שיצא דם טמא ה"ה כאן ועיין חזו"א שכתב שבמוחזקת לראות מראות טהורות בזה מסתבר באמת שמה שהרגישה יציאה זה היה למראה טהור ע"ש

# סעיף ב'

## כתמי קטנה

א] מבואר בגמ' שלא גזרו בכתמים על קטנה וכל שלא הוחזקה כרואה טהורה ועיין ש"ך שהביא מהב"ח שזה רק מצד שתולים שזה מעלמא ולפ"ז בודאי מגופה טמאה אמנם עיין חוו"ד וסד"ט שהביאו מרש"י שזה רק מצד שזה מעלמא ומשמע שאם זה ודאי מגופה היא טמאה ועיין סד"ט שיתכן שזה תלוי בטעם התקנה דלרש"י שזה שמא ארגשה ולאו אדעתא א"כ זה גם שיך בקטנה ובהכרח שכאן שלא מצוי שרואה לכן רק תולים שזה מבחוץ אמנם לתוס' שזה מצד שגזרו גם על ללא הרגשה בהכרח שכאן שלא מצוי בהרגשה לא גזרו א"כ זה סברא אפילו בודאי מגופה והנה עיין רעק"א סימן פ"א שהקשה על הש"ך הרי קטנה אין לה נאמנות שלא הרגישה ועד כמה שזה ודאי מגופה איך אפשר לטהרה הרי חזקה שזה הגיע אם הרגשה

# סעיף ה'

## בשיער גריס האם זה שיעור או דין תליה ובנמצא באו"מ

א] מבואר בגמ' שכתם פחות מכגריס טהורה מצד שאפשר לתלות במאכולת ומבואר בגמ' שאם לא נתיר את זה אין לך אשה טהורה לבעלה מצד שאין לך סדין שאין בו מאכולת והנה יש לדון האם זה דין תליה רגיל או שיש כאן קולא נוספת ובפשוטו זה ודאי שמשמע שגם במקום שבמקרה יודעת שלא היה כאן מאכולת בכל אופן אפשר לתלות דהינו שרבנן הקילו שתמיד אפשר לתלות במאכולת וחידש הראב"ד שאם נזדמן לה גריס גדול יכולה לתלות בו וודאי שזה גדרים בדרבנן אמנם יש לדון בגדר הדין האם הכונה שחידשו שלא גוזרים על פחות מגריס או שגדר הדין שתמיד מתיחסים כאילו יש כאן מאכולת אם שיעור תליה והתוה"ש כתב שלא גזרו על פחות מגריס וגם במקום שמצוי מאכולת זה לא סיבה לתליה זה טהור אמנם כל האחרונים חלקו עליו ונקטו שלא התירו אלא במקום שאם מצוי מאכולת זה סיבת תליה והנפק"מ הפשוטה בנגעה רק באו"מ דמבואר בגמ' שזה בדוק ממאכולת ומאידך אין שם אלא טומאת כתמים דהחוו"ד הביא מרבינו ירוחם שהיא טמאה [אמנם כל זה לרש"י שהכונה בפתח או"מ אבל ברשב"א וברא"ש מבואר שהכונה שהכניסה העד בפנים ובמקום עוד צירוף יש להקל]

## בדין תליה במאוכלת בזמנינו

ב] והנה דנו שהיום שאין מאכולות א"כ אין סיבה לתלות עוד דנו שהיום המאכולות יותר קטנות מהשיעור המובא בשו"ע ויש שנקטו שכל שהתבטל כל סיבת התליה בזה ודאי טמא עיין פ"ת אמנם רוב רבותינו האחרונים ישבו לחשב כמה זה גריס דהינו שנקטו שהיה כאן גדר דרבנן שכל שבזמן חז"ל זה סיבת תליה גם היום דנים שיש כאן תליה ובפשוטו הוא מגדרי לא פלוג והחו"ב דן הרבה לפני החזו"א לאסור היום פחות מגריס ולא הועיל לו כלום ובחת"ס כתב שבגד הסמוך לבשרה לא מצוי מאכולת אמנם החזו"א חלק עליו בתוקף וכן קי"ל ובחת"ס כתב דהנה דעת הר"א אב בי"ד שכל הגזירה לטהרות ולא לבעלה והראב"ד חלק עליו וביאר הנ"ל שזה גזירה אטו בעלה וממילא כיון שהיום אין את סיבת התקנה אנחנו רק ממשיכי מה שהיה בזמן חז"ל דהינו שאם סיבת התקנה היתה שיכת היום ודאי הינו צריכים לדון לפי היום אבל כיון שסיבת התקנה לא קימת לכן אנו ממשיכים כמו בזמן חז"ל והדברים מחודשים ובפרט דבבעלי הנפש חולק על הר"א מצד שסיבת טומאת כתמים זה מצד לבעלה וכן הוא לרש"י שזה מצד שמא הרגישה

## בדין כתם שחור

ג] עיין סד"ט סק"י שהביא לדון מהמעיל צדקה שכתם שחור שלא מצוי שזה מדם מאכולת אסור גם בפחות מגריס אמנם כתב שכיון שעל הצד הרחוק יתכן שזה מגופה זה מספיק סיבה שלא גזרו דהינו שמגדרי תליה רגילים זה לא מספיק אבל כיון שחז"ל לא חילקו וגם כאן יש כזה צד זה סיבה להתיר אמנם הסד"ט ורעק"א הביאו מהראב"ד שבשחור אין את הקולא והנה סתימת הפוסקים לא כך ועוד שעיין גר"ז סק"ט ובסד"ט סק"י שפרעוש צבעו שחור וברמב"ם מבאר שהתליה היא גם בפרעושים וזה צירוף גדול להתיר ובשם החזו"א שרק בשחור גמור יש להחמיר ולא בנוטה לשחור וזה דבר מאוד לא מצוי ולכתחילה ראוי להחמיר אבל אם עוד צירוף קל יש להקל

## בכתם שחלקו טמא

ד] עיין מעיל צדקה סימן כ' הובא בגר"ז סקי"ט שליחה שיש בה יותר מגריס וסביבותיה אדום שזה פחות מגריס טהורה אפילו שזה נראה כתם אחד דיתכן שהתערב דם מאכולת וזה נדחה לצדדים דהינו אפילו שזה צד מאוד רחוק אבל כל שיתכן שכך היה זה בכלל הדין שחז"ל אמרו שיש כאן התליה של מאכולת אמנם החוו"ד סק"ט חלק ונקט שכה"ג היא אסורה והמנהג להקל [ובנמצא על בשרה יש מקום להחמיר]

## כתם על בגד שיש בו כפלים

ה] עיין פ"ת סקט"ז שהביא מהחכמת אדם שבגד שיש בו קפלים והם תפורים אחד לשני זה נחשב כתם אחד אמנם אם זה לא תפור זה כמו כמה כתמים ודמה לנגעים ובפשוטו הדברים תמוהים דהרי כל שזה נראה ככתם אחד דינו שלא תולים יותר ממאכולת אחת ובפתי דעת הביא מהגריש"א להחמיר בזה

## כתם עב

ו] הנה השיעור גריס הכונה שגודל המאכולת הכי גדול זה גריס כשמרדדים הדם כמבואר בח' חת"ס כ"ו. ועיין סד"ט סקס"א שכתב שזה ודאי שכתם צרור קצת לא פלוג רבנן וחשיב פחות מגריס אמנם אם זה עב וניכר שיש שם יותר מגריס בזה נסתפק האם כיון שניכר ברור שאם ירדדו אותו זה יותר מגריס זה אסור או שלא פלוג רבנן וכתב שמסתבר שהכל לפי איך שזה בא לפנינו ולכן גם אם עכשיו זה התפשט וזה יותר מגריס זה אסור וע"ש שסיים שצריך להתישב בדבר אמנם הלחו"ש הביא רק את תחילת דבריו שלא פלוג רבנן וראיתי מביאים שכן הוא בספר פחד יצחק בשם מהר"ש אבוהב אמנם עיין פרד"ר עמוד קמ"ב שכתב שכל שרואים שזה עב וזה יותר מגריס ודאי שזה נחשב יותר מגריס וכן הפוך אם רואים שזה התפשט א"כ ברור שהדם בעצמותו הוא פחות מגריס וצ"ע בזה אמנם כשזה בלוע בבגד בזה ודאי אמרינן לא פלוג ורק הנידון כשזה עבה ורואים ברור שזה יותר מגריס וכמדומה שההוראה להקל בזה [ובנמצא על בשרה יש מקום להחמיר] ובפשטות אם יש כתם שחדר בשני בגדים זה בכלל הלא פלוג ולא דנים שזה שני כתמים וכל שבאחד מהם יש כגריס טמאה.

ד' אב פ"ב

שיעור מספר 18

# המשך סימן ק"צ [סעיפים ו' – י"א] - כתמים ב

# סעיף ו

## שיטות הראשונים בדין פחות מגריס על בשרה

א] מבואר בגמ' שפחות מגריס מותר מצד שתולים במאכולת עוד מבואר בגמ' שנמצא על בגדיה טיפין טיפין וכל אחד אין בו כגריס זה לא מצטרף ולגבי נמצא על בשרה נחלקו הראשונים דעת הרשב"א שזה כמו בבגדיה שאם אין באחד מהם כגריס היא מותרת ודעת הראב"ד וסיעתו שעל בשרה אם זה פחות מגריס זה מותר אבל מצטרף הטיפות לגריס ודעת הרמב"ם שבבשרה מטמא בכל שהוא והנה השו"ע כתב בסתם כדעות שפחות מגריס לא מטמא אבל זה מצטרף והביא כי"א את דעת הרמב"ם' והש"ך פסק כדעת הרמב"ם והנה האחרונים כתבו שהעיקר כשו"ע אמנם וודאי דיש מקום להחמיר בזה ובפרט כשיש עוד צירוף לאסור [כגון קינוח לאחר מי רגלים או שהכתם יותר מגריס רק הדם הוא פחות מגריס]

ועיין סד"ט סקכ"ו דבנמצא על ידיה דנחלקו הראשונים האם זה רק ביודעת שנגעה שם אבל בסתמא היא טהורה וקי"ל להחמיר אבל בזה ודאי דיש להקל עד כגריס

## בביאור החילוק לרמב"ם בין על בשרה או גופה

ב] והנה ביסוד החילוק לדעת הרמב"ם בין נמצא על גופה או בבגדיה מצאנו שני ביאורים בראשונים המ"מ והחו"ד ביארו שבאמת אין הבדל מצד החשש של מאכולת רק שבגופה שזה מקום הדם ממילא מצד גדרי הכרעה זה סברא לתלות שזה מגופה משא"כ בבגדיה אמנם הכס"מ הביא מההגהות מימוני בשם רבינו שמחה שזה מצד שבגופה מצוי פחות מאכולת והגר"ז והפרד"ר ביארו שזה צירוף של שני הדברים שאם היה מצוי בגופה מאכולת כמו בבגדיה ודאי היו תולים רק שמצוי פחות וכה"ג בבגדיה תולים ובגופה לא תולים והנה יש לדון במצאה כתם בבגדה ובגופה ודעת החוו"ד סק"ו שזה אסור שביחס למציאה על גופה כל הכתם הוא אסור אמנם רעק"א וסד"ט ובפרד"ר נקטו שזה מותר והם דיקו כך ברמב"ם אמנם לגרסתינו אינו מוכרח והנה לכס"מ זה ודאי שכיון שמצוי מאכולת בבגדה א"כ מזה נכתם בשרה ויתכן שגם למ"מ שכיון שביחס לבגדה נוקטים שזה מאכולת ממילא יש כאן תליה ביחס לגופה [אמנם אם שניהם יחד זה יותר מגריס ודאי אסור]

והנה מבואר בגמ' ונפסק בשו"ע סי"ז שאם מצאו כתם למעלה מהחגור תולים שכמו שזה מעלמא כך מה שלמטה מעלמא אבל אם זה פחות מגריס תולים שמה שלמעלה זה מאכולת ועיין רעק"א שזה גם לרמב"ם שפה שזה לא יתכן מגופה ממילא תולים שזה מאכולת והנה לדרך המ"מ שזה דרגת תליה ורק מצד שיש הכרעה שזה מגופה א"ש אמנם אם נימא שבגופה לא שכיח מאכולת א"כ לכאורא זה סיבה לומר שזה מעלמא ויתכן שודאי שכל שאין דבר אחר לפנינו מסתבר שזה מאכולת וזה לא סיבה שנתלה בזה משהו אחר [ועיין ח' הפלאה שם]

## בדין קינחה מגופה

ג] ויש לדון בקינחה מגופה כמו שמצוי מאוד בקינוח לאחר הטלת מי רגלים הנה אם זה בגדרי הכרעה יתכן שזה תלוי האם זה נחשב מציאה על גופה או בבגדה אמנם אם זה מצד שלא מצוי מאכולת בגופה לכאורא כה"ג ודאי טמא וגם ללא זה יתכן שכלפי גדרי הכרעות ודאי שזה נחשב נמצא על גופה שזה סיבה להכריע שזה מגופה ואין זה דומה לנידון של צבעוני ומקבל טומאה

## בביאור הראשונים שבגופה מצטרף ליותר מגריס

ד] ובדעת הראשונים שכתבו לגבי צירוף שבבשרה זה מצטרף ובגופה זה לא מצטרף עיין רשב"א שביאר שזה מצד הלכות הכרעה שבגופה שזה מקום הדם צריך תליה יותר טובה ויתכן לבאר מצד ששם פחות שכיח מאכולת פחות תולים ובקינחה מגופה זה תלוי בנ"ל ולהלכה אנו דנים את זה כנמצא על גופה שאם יש כאן בסך הכל כגריס זה מצטרף

והנה בפשוטו הביאור שבבגדיה תולים בשני מאכולות משא"כ בגופה לא תולים בשני מאכולות ועיין לחו"ש סקי"ב שהקשה שא"כ בגופה אם יש שני כתמים שביחד זה פחות מגריס צריך לאסור את זה וע"ש שביאר שלא מצוי יציאה מגופה פחות מגריס ולכן כל שזה פחות מגריס שזה לא שכיח מגופה בזה תולים אפילו בשני מאכולות משא"כ אם זה גריס שבזה הוא מצוי מגופה לא תולים בשני מאכולות ולכאורא אפש"ל שכל שזה פחות מגריס תולים שזה מאכולת אחת שדמה התפשט ולפ"ז אם זה מרוחק אחד מהשני בזה נטמא אפילו אם שניהם יחד זה פחות מגריס ועיין חוו"ד חידושים י"א שכתב שאפילו מרוחקים זה מצטרף ומשמע שתמיד צריך גריס אמנם הרשב"א כתב שעל בשרה בסמוכים זה מצטרף ויתכן כונתו שבמרוחקים אסור אפילו בפחות מגריס אמנם יתכן שכל שזה מרוחק שגם אם זה מגופה זה שני ראיות כבר אין סיבה שלא לומר שזה שני מאכולות שכל מה שלא תולים בשני מאכולות שעדיף לומר שזה מגופה שזה דבר אחד ולפ"ז במרוחקים ויתכן שנטף על שני מקומות יהיה אסור ויתכן לומר עוד שיש כאן גדר מדרבנן שבגופה דנים הכל ככתם אחד וממילא לא תולים ביותר מגריס משא"כ בבגדיה דנים כל אחד כנידון נפרד וממילא כל אחד אפשר להתיר עד גריס

## בדין צירוף בגופה האם זה גם בשני מציאות

ה] והנה במצאה כתם אחד על גופה פחות מגריס ואז עדין לא היה עוד כתם ואחרי זה מוצאת עוד כתם היה מקום לומר שכיון שלא תולים שני מאכולות על גופה ממילא טמאה אמנם זה ודאי לא מסתבר שכיון שהכתם הראשון כבר נקבע דינו לטהר ממילא הכתם השני אין בו שיעור ואין כאן סיבה לאסור ובמצאה שני כתמים יחד ואחד יבש ואחד לח שודאי שזה משני זמנים בזה יש מקום לומר שכל שגם אם זה מגופה זה בפעמים כבר תולים גם בשני מאכולות אמנם יתכן שכיון שזה מציאה אחת וזה נידון על שניהם יחד ממילא כה"ג לא תולים כזו כמות במאכולת וכנ"ל ובמצאה כתם אחד פחות מגריס ואחרי זה מוצאת עוד כתם פחות מגריס ויתכן שהם היו יחד בזה יש מקום לדון שכיון שזה שני מציאות ממילא כל אחד זה נידון לעצמו וטהור ויתכן שכאן שיתכן שזה יציאה אחת מהגוף ממילא חשיב תליה בשני מאכולות שעדיף לומר שזה מהגוף וצ"ע

# סעיף י

## בטעם ההיתר דדבר שאינו מקבל טומאה

א] קי"ל להלכה שכתם הנמצא על דבר שאינו מקבל טומאה לא גזרו עליו רבנן ובטעם הדבר ברשב"א מבואר שכיון שזה לא שכיח אמנם מסתבר דמה שהלא שכיח זה סיבה להעמיד כסוג דבר אחר זה רק כאן כי הנידון גם לגבי טומאת הבגד ובח' הר"ן כתב שכל הגזירה שמא יבאו לטהר הבגד ולכן אם יש נידון על הבגד זה סיבה לטמאות האשה אבל אם אין נידון על הבגד אין סיבה לטמאות האשה וצ"ב למה זה סיבה יותר ביחס לבגד ועיין סד"ט שביאר שכיון שמקור מקומו טמא א"כ ביחס לטהרות גם אם זה ללא הרגשה זה סיבה לטמאות ולכן לגבי הבגד זה אסור מעיקר הדין ואם יטהרו האשה יבאו לטהר הבגד והנה כל זה אם אין היתר מצד שיש צד מעלמא אבל אם יש היתר מצד שיש צד מעלמא א"כ גם לגבי הבגד מעיקר הדין אין סיבה לאסור וצ"ל שמצד הצד שזה מעלמא כיון שבשוק של טבחים לא עברה רבנן ראו מקום לגזור אבל מצד שזה בלי הרגשה אין מקום לגזור עוד צ"ב הרי כיון שהאשה עצמה לגבי טהרות צריכה להיות אסורה דהרי תמיד נשאה הדם א"כ לא יבאו לטעות מזה שמותרת לבעלה דאדרבא הרי יש לה טומאה וצ"ל שכיון שהרבה פעמים היא בין כה טמאה טומאת ערב ממילא לא יהיה ממה לראות שיש כאן טומאה וכל שמותרת לבעלה יחשבו שזה סימן שדם זה לא מטמא והנה צ"ע א"כ איך טהרו בצבעוני הרי ביחס לבגד צריכים לאסור וא"כ יש כאן הרבה יותר סיבה לגזור עוד צ"ב שלרש"י שכתב שסיבת הגזירה מצד שמא הרגשה ולאו אדעתא א"כ יש כאן סיבה גם ביחס לאשה וכן בבעלי הנפש מפורש שסיבת הגזירה היתה מצד בעלה עוד צ"ב לרבי שמקורו טהור וכן משמע שנקטו הראשונים נ"ו: שטהרו כתמים הנמאים מצד שזה ללא הרגשה גם לטהרות א"כ למה גזרו על כתמים ויותר היה נראה כביאור ברשב"א בשם רבינו יונה שכיון שהכתם נמצא על הבגד סיבת הגזירה זה רק ביחס לדבר שזה נמצא שאנשים מיחסים למה שנמצא ולא עושים חשבון רק אם יבאו לטהר האשה יבאו לטהר הבגד

## בדין טומאת משא

ב] עיין סד"ט שכתב לחדש שאם הדם נמצא על גבי דבר שאינו מקבל טומאה שנמצא על כלי המקבל טומאה זה טמא שכיון שיש נפק"מ בטומאה על הכלי שמתחת דהינו דשיטת רש"י שיש דין טומאת משא בכלים ועיין פרי דעה בפתיחה שהוכיח מכל הראשונים לא כך שדנו בנמצא על חוטי השתי הרי זה אינו מקבל טומאה ולא תירצו כי הכלי נושא אותם ובאמת שיטת רש"י זה שיטת יחיד והראשונים הקשו עליו מגמ' מפורשות דחזינן שאין טומאת משא בכלים ופלא על הסד"ט שהחמיר בזה וודאי שאין מקום להחמיר בזה אמנם יש לדון באדם שנושא הדם שבזה ודאי יש טומאת משא על האדם והפרד"ר נקט להחמיר בזה אמנם עיין פרי דעה שסתימת הראשונים שגם כה"ג טהור ועיין גר"ז קפ"ג שדן שכל בדיקה זה אינו מקבל טומאה כי זה פחות מגע"ג וכתב שכל הטומאה רק מצד שבדיקת עד זה דאוריתא וכן החת"ס דן בקינוח בנייר ודן האם זה מקבל טומאה ולא אסר מצד שזה נמצא ביד האשה ומבואר שדנים רק בדבר שעליו הכתם והנה לרשב"א שזה מצד לא שכיח א"ש שדנים במקום המציאה ממש ולתוס' שרק אם הגזירה גם על הבגד ממילא כיון שגם הבגד בכלל הנידון ועליו אין את הגזירה א"ש ורק הקושיא לר"ן והנה למה שביארנו שזה רק סברא ביחס למה שמיחסים יש לדון האם כאן יש יחס גם לאדם שמחזיק אמנם צ"ל שמדרבנן גדר הדבר היה שרק אם יש חלות טומאה במקום שזה נמצא והנה לכאורא כיון שבגר"ז וחת"ס מבואר כך וכן סתימת הפוסקים יש מקום להקל אמנם הגר"נ והגריש"א החמירו בזה וצ"ע

## בדין קינוח מגופה

ג] יש לדון במקנחת הכתם מגופה ומוצאת דם האם זה נחשב שהכתם נמצא על גופה או על דבר שאינו מקבל טומאה והנה הגר"ז הנ"ל שכתב שבדיקה זה רק טמא מצד חשש הרגשה מבואר שנקט שמצד שקינחה מגופה זה לא סיבה לטמאות אמנם במהדורא בתרא חזר בו ונקט שזה באמת סיבת הטומאה והחת"ס שדן בקינוח בנייר חזינן שדן שיש בזה הקולא של כתמים של אינו מקבל טומאה אפילו בקינחה מגופה ודעת הגר"נ קרליץ לחלק שלגבי דבר שאינו מקבל טומאה זה נחשב נמצא על גופה אבל לגבי צבעוני כה"ג אפילו שזה בכלל נמצא על גופה אבל כיון שיש כאן הטעם של צבעוני שטועים בצבעו לכן זה סיבה להתיר אמנם הגריש"א נקט לאסור וכן מסתבר שיסוד הנידון בגדרי מציאה איפה זה נמצא והנה היה מקום לחלק דבבדיקה שבאה לבדוק את צד הדם ולכן בודקת לראות אם יש דם בזה נחשב שהמציאה על גופה אבל בקינוח רגיל שאין כונתה כלל לקנח דם ואינה מעלה כזה צד א"כ כל המציאה זה רק כשרואה שזה דם אמנם אם מסתכלת כי יש שם דם יתכן שבאמת זה כמו עד ומאידך יש מקום לחלק דבבדיקה שאין כונתה לקנח כלל דבר ממילא כל המציאה כשרואה דם אמנם ביודעת שיש על גופה משהו ומקנחת אפילו שלראות שזה דם רואה על הנייר חשיב שמצאה את זה על גופה ודעת הגר"נ קרליץ והגריש"א להחמיר בזה וכן ראוי להורות ובפרט שתמיד יש כאן צירוף שיטת הרמב"ם שזה נמצא על גופה

## מה נחשב דבר המקבל טומאה

ד] עיין תוס' שהקשו שחוטי השתי אינם מקבלים טומאה ותירצו שזה מקבל טומאת נגעים אמנם הראשונים תירצו שזה נמצא על הכלי עצמו ועיין סד"ט שהראשונים ודאי לא מודים לתוס' שלדבריהם אין מקור לחידוש זה ובפשוטו צריך שיהיה טומאה מהדם ולא סתם שזה ראוי לקבל טומאה אמנם הש"ך העתיק את זה ויש לצדד להקל אם עוד צירוף ודנו האחרונים שא"כ אם זה נמצא על בית זה מקבל טומאת נגעים וכתבו שבחו"ל אין טומאת נגעים ולפ"ז בא"י זה יהיה טמא ובכ' הגר"ח כתב שבית זה רק דין שמי שנכנס לבית טמא אבל באמת אין הגדר שחל טומאה על מחובר לקרקע

והנה דנו האחרונים לגבי דבר המקבל טומאה מדרבנן האם גזרו על זה והנה מבואר בגמ' שנמצא על גבי כלי חרס זה נחשב אינו מק"ט ודעת הרמב"ם שזה מקבל טומאת משקין וכתב האו"ש דלפ"ז מוכח שטומאה דרבנן זה לא סיבה להחשב מקבל טומאה אמנם בראב"ד מבואר שנקט שמשתיתא זה פשוטי כל עץ ובכל אופן מבואר שזה סיבה לטומאה וכן הנוב"י ק"ט ובסד"ט פשיטא להו שטומאה דרבנן זה גם סיבה וכן הוא בפשוטו שיש כאן סיבה לגזור טומאה על הבגד ולהלכה צריך להחמיר בזה ונפק"מ לגבי כלי זכוכית

האחרונים דנו בנייר האם זה מקבל טומאה והכרעת רובם שזה אינו מקבל טומאה ובפשוטו נייר לאחר קינוח שהוא עומד לאשפה זה ודאי אינו מקבל טומאה כמבואר בכלים פכ"ז עוד דנו בפד האם הוא כדבר המקבל טומאה והגריש"א והגר"נ נקטו להחמיר בצירוף שהאדם נושא את זה ולגבי כלי פלסטיק חשיב אינו מקבל טומאה אמנם בגד ארוג מסיבי נילון יתכן שיש על זה טומאת בגדים ולגבי ציצית הדבר נחשב ספק וצ"ע בזה

מבואר ברמ"א שבית הכסא זה אינו מקבל טומאה וה"ה אמבטיה זה כך אמנם המים שבבית הכסא ובאמבטיא חשיבי מקבל טומאה דזה מים שנתלשו וכל שזה נמצא על המים חשיב על דבר המקבל טומאה והסד"ט דן שאפילו דם במ"ר זה נחשב נמצא על המ"ר ודן שזה אינו מק"ט אמנם בפשוטו שם הביאור שזה דבר אחד שנמצא בכלי

## בדין כתם הנמצא באויר

ה] מעשה באשה שהתרחצה וראתה באויר שיצא ממנה דם ויש לדון האם זה נחשב מציאה באויר וזה אינו מקבל טומאה או שזה נחשב כמציאה בגופה דהרי מוצאת בצורה שברור לה שזה יצא מגופה ויתכן שכיון שזה עומד ליפול על משהו ממילא דנים על שם סופו וממילא כל שסופו ליפול באמבטיה חשיב אינו מקבל טומאה והגר"נ קופשיץ הורה שזה כמו נמצא על גופה

## בדין כתם הנמצא על בגדי צבעוני ובדין צבעוני בהיר

ו] נחלקו תנאים האם בגד הנמצא על דבר צבעוני גזרו עליו טומאה והרמב"ן נקט להחמיר והגהות מימוני נקטו שזה רק לטהרות אבל לבעלה גזרו וזה דלא כר"ן שעיקר הגזירה לטהרות ולבעלה זה אטו טהרות והדגול מרבבה כתב להמיר בזה אמנם המנהג להקל בזה והחת"ס חידש שרק בבגד חיצוני לא גזרו ולא בבגד פנימי אמנם החזו"א חלק עליו וכן המנהג

והנה כתב רש"י שהטעם שלא גזרו שכיון שהדם לא ניכר עליו והנה יש שדנו שכל זה שייך בצבעוני שמשפיע על צבע הדם אבל אם זה בהיר שלא משפיע זה לא צבעוני והנה אם נבוא לדון לפי מה שהיום אוסרים כל מראה אדום א"כ יצטרכו תמיד צבעוני כהה אמנם בפשוטו כיון שבזמן חז"ל אסרו רק חמשה מראות דמים ובזה ודאי שכל צבעוני גם בהיר היה לו השפעה ממילא לפי זה גדרו מה נחשב צבעוני וכן שמעתי מהגרש"צ וכן הגר"נ קרליץ התיר טישו תכלת בהיר ורק בצבע קרם וכדו' שמסתבר שגם בזמן חז"ל זה לא השפיע יש להחמיר

## בדין דבר צבוע בטבעו וליחה שמעל הבגד

ז] עיין שואל ומשיב שהקשה שבדקה קרקע עולם תיפו"ל שזה צבעוני וכן עלה של זית וכן בשר אדם מבוא במשניות שזה צבעוני וכן לא הוזכר שכתם על אשה כושית זה נחשב צבעוני ועיין בינת אדם שלמד מנגעים שרק בגד צבוע ולא עורות שזה צבוע בידי שמים ועיין לחו"ש שתמה עליו שכאן זה מצד שזה משפיע על הצבע אמנם לשון הרמב"ם כלי צבוע והנה דעת הגר"נ והגריש"א וכן שמעתי מהגר"נ קופשיץ שליט"א שליחה שעומדת מעל הבגד אין בזה הקולא של צבעונים דהצבע של הבגד לא משפיע כל על המראה ולפ"ז יתכן שבדוגמאות אלו מדובר שזה היה עומד מעל הדבר ולא בלוע בו משא"כ לגבי מקבל טומאה יש בזה הקולא הנ"ל

עוד יש לדון במרגישה רטיבות בגופה במקום הכתם כך שברור שעבר חלק מהמראה על גופה וכיון שרואה שהמראה שעל הצבעוני הוא אדום ממילא יודעת שהיא אסורה או דנימא שכיון שכל הידיעה שלה זה מכח הבגד הצבעוני שמכח זה הקלו לדון שזה לא אדום ממילא גם זה בכלל ההיתר וצ"ע

## בדין כתם שחלק על בגד צבעוני

ח] האחרונים כתבו לדון בכתם שנמצא חלקו על גבי הדבר המקבל טומאה וחלקו על צבעוני והחוו"ד והלחו"ש נקטו להחמיר שכיון שזה כתם אחד אפילו שהחלק של הצבעוני הוא לא סיבה לטמאות אבל זה ודאי כבר לא מאכולת אמנם האחרונים הביאו מהמעיל צדקה שכיון שהסיבה לטומאה זה רק המקום שהוא לא על הצבעוני ממילא כל שבו אין שיעור טומאה טהורה דהינו שכיון שדנים שהשאר שעל הצבעוני זה יתכן שזה לא צבע דם אלא מראה טהור ממילא יתכן שרק החלק הלבן הוא דם וזה תערובת של מאכולת וע"ש שאם יש בגד אם ריבועים כה"ג זה כתם אחד מצטרף המקומות שזה על בגד לבן

## תקנת לבישת צבעונים

ט] כתב הרמ"א שעיצה טובה שאשה תלבש בגדי צבעונים כדי להצילה מכתמים והנה אין הכונה שיש ענין שגם דם מגופה לא יטמא שהרי כל היד מרבה לבדוק הרי זה מושבח אפילו שהטומאה תהיה מחמת כתמים וכן לא מסתבר שיתקנו דבר ויגידו שכדאי שלא תקוים התקנה אמנם הביאור שיש תמיד חשש של דברים מעלמא ובזה באמת היא טהורה ולכן יעצו ללבוש בגדי צבעונים והמציאות שגם בבגד סמוך לבשרה מצוי כל מיני דברים מסופקים והנה היום שנשים לא מרגישות יתכן שיש כמות גדולה של דם שזה לא בכלל כתם ולא ידעו מזה כלל לכן שמעתי מהגר"נ קופשיץ שבזמנים שיש צד ראיה כגון במניקת או לקראת הגעת הוסת ראוי שלא ללבוש שחור אלא צבעוני שתדע מה קורה עמה

# סעיף י"א

## בדין תליה ממקום למקום

א] מבואר בגמ' שאין תולין ממקום למקום לא לגבי לאסור אותה ולא לגבי לתלות בזה את הכתם ולכן אינה נאסרת אלא אם מוצאת את הדם במקום שהוא יכול להגיע ישר מאותו מקום וכן אם רוצה לתלות אינה יכולה לתלות אלא בדבר שהדם יכל להגיע למקום הימצאו ישר מהתליה והנה עיין סד"ט סקצ"ה שהיה מקום לומר שזה רק במקום שצריך לחדש שני נגיעות אבל עד כמה שהיה ודאי נגיעה ורק יש ספק האם עבר הדם בזה לא הוי תליה ממקום למקום אמנם מבואר בגמ' שגם לתלות מיד ליד הוי מקום למקום אפילו שודאי שדרך האדם ליגע ביד השניה וכן לשון הגמ' שהיא נגעה באותו מקום בכל אופן חשיב ממקום למקום ובפשוטו הביאור שכיון שגם אם נגעה זה לא ברור שזה העביר דם לכן זה מותר והנה זה ודאי שאם יודעת שנגעה בשני המקומות וזה ברור שעל ידי נגיעה עובר דם א"כ זה תליה ברורה דזה נחשב שאנו יודעים ברור שהיה דם על ידיה וממילא אפשר לתלות אמנם הנידון במקום שזה לא ברור שזה עבר והנה בלשון החכמ"א קי"ג סקט"ו והסד"ט סקכ"ח שזה היתר של ס"ס דהינו שזה ספק האם עבר הדם למקום הראשון וגם אם עבר למקום הראשון מי יימר שזה עבר למקום השני ולפ"ז אם יש ספק האם נגע במקום הראשון אבל אם נגע זה ודאי העביר דם וזה ודאי העביר למקום השני כה"ג לא חשיב ס"ס אמנם עיין סד"ט סקצ"ה שכתב שבדקה בעד ואחרי זה קנחה ידה אפילו שאם היה לה דם ביד זה ודאי עובר על הדבר השני שהיא קינחה בכל אופן היא אסורה והביאור שכיון שבאים לחדש שהדם הגיע לא ישירות זה נחשב צד מחודש וצ"ע אם יש לסמוך על זה לקולא כגון נגעה באותו מקום וקינחה ידה בבגד האם יש להקל ועיין חכמ"א קי"ג סט"ו שאם נגעה במקום הדם ולא ראתה שעבר דם על ידיה אבל נגיעה כזו היא סיבה ודאית לעבור דם על ידיה לא חשיב תליה ממקום למקום אלא זה נחשב שודאי על ידיה יש דם וכל שיתכן שזה עבר למקום אחר חשיב תליה

והנה רעק"א דן בגליון שאם עברה בשוק של טבחים ומצאה דם בידיה וגם בגופה כיון שמה שעל ידיה אנו תולים שזה מהשוק ממילא כבר יכולה לתלות בזה את מה שמצאה בגופה אמנם הביא מהפרישה שזה אסור [וצ"ע מה זה שונה מנמצא על בגדיה וגופה דבזה רעק"א דיק מהרמב"ם שתולה ובפשוטו הביאור שכיון שכלפי בגדיה תולים ממילא אפשר בזה לתלות את גופה] ואם נתעסקה בידה בכתמים שזה תליה מאוד קרובה ומצאה דם על ידיה ועל גופה משמעות הט"ז שלא יכולה לתלות כיון שמה שעל ידיה זה לא ודאי מהתליה [וכן משמע בב"י שהעמיד את הרשב"א רק ביחס למה שנמצא על ידיה] אמנם בזה הפרישה ורעק"א נקטו שזה מותר [והחוו"ד סק"י שינה הגירסא בט"ז ולפ"ז גם דעת הט"ז שזה מותר] אמנם בכה"ג בלא נמצא על ידיה מדויק בדבריהם שזה אסור וכן משמעות הרמב"ן המובא בטור אמנם במאירי ביאר שהכונה מצד שיש ריעותא מזה שלא נמצא על ידיה אבל לפ"ז אם רחצה ידיה שאין בזה ריעותא באמת אפשר לתלות בזה וסתימת הרמב"ם והרשב"א שכתבו שאם בנה או בעלה נתעסקו בכתמים תולים בזה משמע שחלקו על הרמב"ן ועיין חכמת אדם שכתב שאם נתעסקה בדמים בצורה שזה ודאי עבר על ידיה אפילו שלא ראתה על ידיה אבל תולים שידיה ודאי מלוכלכות ואם מצאה דם במקום אחר יכולה לתלות בזה

ונסכם הדברים א. נגעה במקום א' ואחרי זה נגעה במקום ב' ולא ברור שעבר דם קי"ל שזה תליה ממקום למקום ב. במקרה הנ"ל וודאי עבר לידיה בזה יכולה לתלות על מקום ב' דחשב שהיה ודאי על ידיה ג. לא ברור אם עבר ממקום א' אבל אם עבר זה ודאי עבר למקום ב' הסד"ט מחמיר ויש לדון האם זה גם לקולא ד. נגעה במקום א' וקרוב לודאי שעבר על זה דם ונמצא על זה דם וגם נמצא במקום שיתכן שהגיע מידיה פשטות הט"ז והב"י שחשיב מקום למקום אמנם רעק"א פרישה וחוו"ד נקטו להקל וכן קי"ל ה.נגעה במקום א' ויתכן שעבר דם אבל לא קרוב לודאי ונמצא דם רעק"א נקט מסברא שאפשר לתלות גם מה שנמצא במקום אחר וכתב שמהפרישה משמע לא כך ולפ"ז יש לה מכה באף ויודעת שנגעה שם ונגעה במקום אחר אם זה ודאי שעבר על היד יכולה לתלות גם אם לא ראתה דם על היד ואם זה לא ודאי אלא קרוב לודאי וראה דם על היד יכולה גם לתלות במקום אחר ואם זה רק ספק בזה בלא נמצא על ידה ודאי לא תולה ובנמצא על ידה נסתפק רעק"א וצ"ע בזה

## בדין כתם בבגדי האיש

ב] עיין סד"ט ק"צ סק"ב שהביא מהפנים מאירות שכתם הנמצא בבגדי האיש טהור והעמודי אור הביא תוספתא שזה טמא והנה בפשוטו אם בגד הבעל לא היה נגד אותו מקום ורק יכול לעבור דרך ידי האשה וכדו' הוי תליה ממקום למקום ואם בגד האיש היה נגד אותו מקום באשה בזה ודאי זה אסור וכמבואר בתוספתא אמנם אם יש אפשרות שזה היה כנגד אותו מקום בזה בפשוטו יש מקום לדון שלחדש שזה מהאשה זה נקרה המצאה ורק בבגדי האשה גזרו כה"ג והנה בגמ' במשתיתא מבואר שזה אסור אמנם יתכן שבזה בגד האיש גרע ודו"ק.

ה' אב פ"ב

שיעור מספר 19

# סימן ק"צ [סעיפים י"א – כ"ח] - כתמים ג

# סעיף י"א

## בדין יש לה בגד סמוך לבשרה

א] מבואר בכל המשך הסעיפים שכל מקום שיתכן שהגיע מגופה כי זה היה כנגד אותו מקום כל שאין צד תליה לפנינו טמאה. והנה אם לבשה בגד סמוך לגוף וזה לא שחור וראתה שאין על הבגד שום דבר שלא יתכן שזה עבר מגופה לחלוק ללא שיכתים את הבגד הסמוך לגוף, בפשוטו אין סיבה לאסור. אמנם צריך להיות שגם בשעה שמורידה הבגד כגון להתפנות זה לא יכול לצאת ללא להכתים הבגד, וכן שהדם לא יכול ליזול מהצד ללא להכתים הבגד. והדבר יותר מצוי במצאה על הסדין, שבזה אם יש לה בגד סמוך לבשר ובדקה שלא מורידה בלילה, ודאי זה לא מגופה.

## בדין נמצא על עקבה

ב] והנה מבואר שבעקבה טמא, וביאר הט"ז מצד שמא ישבה כישיבת הישמעאלים. ועיין פרי דעה שלפי"ז היום שאנו לא יושבים כך אין לחוש. אמנם כתב שחוששים שמא ישבה כך. אמנם בפשוטו אם מכירה את עצמה שאצלה זה לא צורת ישיבה אין לחוש.

ג] והנה בכל הדוגמאות שחוששים שמא שחתה הרבה וכדו' יש לדון אם אומרת ברי לי שלא היה כך האם זה עוזר. ועיין סעיף נ"ב שנחלקו האחרונים האם נאמנת לומר שלא נכנסה למקום חברתה. ועיין סד"ט סקצ"ב וסקכ"ו. ויתכן שזה תלוי האם זה דברים שאדם שם לב שעשאם או שלא שם לב.

## ביסוד החילוק בין נמצא על גופה או חלוקה

ד] מבואר בגמ' שאם מוצאת כתם על החלוק ועברה בשוק של טבחים אפילו אם לבושה ג' חלוקים יכולה לתלות, ומאידך מבואר בגמ' שאם מצאה כתם על בשרה לא תולה. ובפשוטו משמע בגמ' שאם מצאה על חלוקה וגופה תולה. וצ"ב החילוק. ומצאנו בזה שני ביאורים:

דעת תוס' שההבדל הוא שאין הדרך שבשרה מתגלה, ולכן בחלוקים שרק אחד מתגלה וגופה נשאר מכוסה זה תליה טובה, משא"כ בשרה. ולכן אם מצאה בחלוקה ובשרה תולה מצד שאפשר לתלות שזה הגיע לבשרה דרך החלוק.

אמנם הרשב"א ביאר שזה סברא בהלכות הכרעה, שכיון שבגופה אישתכח זה סברא להכריע שזה מגופה.

ובפשוטו נפק"מ במצאה בחלוק הפנימי מבפנים, דלתוס' כה"ג שאין הדרך שבשרה יתגלה זה טמא. אמנם לרשב"א זה מותר.

## בהא דמקילים להרשב"א בנמצא על בשרה וחלוקה

ה] והנה בהא דנמצא על חלוקה ובשרה מותר לרשב"א יש לבאר בשני אופנים: או שכל מה שנמצא בגופה לא תולים זה תליה קצת רחוקה שהגיע רק לגופה, אבל כל שזה הגיע גם לחלוקה שזה תליה קרובה אין בזה חיסרון גם בגופה. אמנם יתכן שבנמצא גם בחלוקה כיון שדנים הכל כדבר אחד וחלק זה לא על גופה ממילא אין לכתם זה המעלה של גופה ולכן זה חוזר לכללי תליה רגילים. ויש בכל זה כמה נפק"מ וכדלקמן:

א. עיין סד"ט (סקמ"ב) שהביא מהמעיל צדקה שבנמצא בחלוקה הפנימי מבפנים ועל גופה אינה תולה. והסד"ט חלק עליו. ובפשוטו זה תלוי בהנ"ל, שאם כל המעלה שבנמצא על הבגד זה תליה טובה, כאן זה תליה לא טובה. אמנם אם זה סברא שכל שזה גם על בגדה חשיב ככתם על בגדה א"כ אפשר לתלות.

ב. והנה יש לדון בנמצא על בשרה במקום שאין ריעותא. ובפשוטו לביאור הראשון תולים, אמנם לביאור האחרון שכל המעלה שזה גם על בגדה שזה בכלל כתם על גופה א"כ יתכן שבבשרה לא תולים.

והנה עיין טור (סעיף י"ח) שהביא מהרשב"א שאם נמצא על ידיה אם נתעסקה ממש בכתמים תולה בזה. ועיין ב"י ובט"ז שביארו שכה"ג כיון שנתעסקה זה תליה יותר טובה מהרגיל לכן תולים בבשר. ועיין רעק"א שכתב שכאן שאין חסרון מה שלא נמצא על הבגד אין סיבה שלא לתלות, והחידוש של הרשב"א שאפשר לתלות גם בנמצא במקום אחר ואין חסרון של ממקום למקום.

ובדעת הב"י יתכן לומר כנ"ל שכיון שסו"ס זה בבשרה אין בזה דין תליה. אמנם ביש לה מכה בגופה כתב שתולים כי אין חסרון מה שלא נמצא על בגדיה, ומשמע שמצד שזה בבשר זה לא חסרון. אמנם יתכן דשם שהמכה גם בגופה באמת אין עדיפות לתלות שזה מהמקור.

ג. והנה מבואר בסי"ט שתולה בבנה ובבעלה. והנה צ"ל או שמדובר שיש להם מכה שהיא ודאי נגד מקום מציאת הדם, או שהתעסקו בצורה שקרוב לודאי שנתלכלכו וכה"ג לא הוי ממקום למקום וכנ"ל בשיעור הקודם.

ועיין חוו"ד (סקי"ג) שדן שזה דוקא בנמצא על בגדיה אבל בנמצא על בשרה לא תולה, והביא מהפרישה שכן תולה. וכן דייק הלחו"ש מהרשב"א. והנה כאן אין ריעותא מזה שלא נמצא על בגדיה דיתכן שהם נוגעים בגופה, אמנם אם נימא שגם ללא ריעותא לא תולים בנמצא על בשרה צ"ל שכאן זה תליה יותר טובה.

ד. עין פ"ת (סקי"ד כ"ד) שהביא מהסד"ט שהדין שאם מצאה כתם בבגדה ובשרה מותר זה גם אם זה לא כנגד אותו מקום, ומצד שכיון שהדרך של החלוק להתהפך ממילא יתכן שזה אותו כתם. ולפ"ז אם אחד למעלה מהחגור ואחד למטה לא יכולה לתלות, דחזינן בגמ' שזה לא מגיע כנגד אותו מקום, ומה שנמצא למטה מהחגור על בשרה זה אסור. אמנם בסק"מ נסתפק שגם כה"ג זה מותר מצד שאולי ניתז מבחוץ על שני הדברים יחד. ולכאורה זה שייך רק לצד לעיל שכל שזה נידון אחד על גופה וחלוקה אין את הדין הכרעה של גופה, אבל אל"כ כיון שנמצא על גופה וזה דבר רחוק ודאי זה סיבה להכריע שזה מגופה.

ה. עיין פ"ת (סקכ"ד) שהביא מהסד"ט שדן בחלוק שאינו בדוק ונמצא על חלוקה וגופה האם יכולה לתלות, וכתב שכיון שאין ריעותא שהרי נמצא על בגדיה אפילו שאולי זה מקור אחר כה"ג אפשר לתלות. ועיין פרי דעה שלפ"ז גם אם נמצא על חלוקה פחות מגריס ובגופה כגריס זה מותר. ויתכן שגם כאן שייך הסברא הנ"ל שיש כאן נידון על שניהם אפילו שאחד פחות מגריס וממילא יש כאן הכרעה שזה מעלמא.

ו. יש לדון בנמצא על חלוקה מבחוץ האם זה סיבה לאסור. ולכאורה לתוס' שאין הדרך להתגלות א"כ כאן [אין] זה סיבה לאסור. אמנם לרשב"א הרי זה נחשב תליה, רק שביחס לגופה זה עדיף לתלות שזה מגופה, אבל כאן שאין לפנינו תליה נתלה שזה מגופה. ובטור מבואר לאיסור. ועיין גר"ז (סקל"ג) שביאר כנ"ל שתולים שנתגלה חלוקה. ויתכן שגם לתוס' כיון שאין תליה לפנינו זה סיבה לתלות שזה מגופה.

# סעיף י"ז

## בדין תליה תחתון בעליון

א] מבואר בגמ' שתולה תחתון בעליון. ועיין ש"ך שאפילו שבעלמא לא חוששים שנזדקרה, אבל כדי לתלות שודאי עברה בשוק של טבחים זה רק ביודעת בבירור שלא נזדקרה.

ויש שביארו שזה מצד שרואים שעברה ולאו אדעתא וא"כ אולי היו עוד דברים, וזה תלוי בהמשך הסוגיא. אמנם עיין באר הגולה וחוו"ד וסד"ט שכתבו שזה רק אם מצאה אותו דבר למעלה ולמטה, דהיינו שיסוד התליה שמאותו מקום שנכתם הלמעלה נכתם הלמטה, ולכן זה צריך להיות אותו צבע אבל לא תולים בדבר אחר.

ב] ועיין רעק"א שנקט שגם אם זה על בשרה זה סיבה לתלות, דהיינו שאפילו שכלפי בשרה לא מועיל תליה, דכאן זה תליה דהסיבה הברורה לפנינו של למעלה הגיע למטה. וע"ש שדן שגם בג' ימים ראשונים זה עוזר ומטעם הנ"ל. וע"ש שהביא מהתפארת למשה שאם למעלה מהחגור זה על חלוקה ולמטה על בשרה בזה לא תולים כיון שמה שהגיע על החלוק זה לא סיבה לומר שזה הגיע על בשרה כדחזינן שתליה עוזר ביחס לזה ולא עוזר ביחס לזה.

ג] והנה עיין שערי ציון שהקשה דמבואר דאם יש למעלה פחות מגריס לא תולה בזה מצד שיתכן שזה ממאכולת, והרי היום לא מצוי מאכולת, וא"כ אפילו שזה לא סיבה לאסור ומצד לא פלוג רבנן אבל למה שלא נוכל לתלות בזה.

וצ"ל שכל הדין תליה זה רק אם נעמד לפנינו דבר שזה ספק מאישה, ממילא זה מעמיד את הכל שזה מגיע ממקום אחד, אבל כל שיש משהו שהוא לא בכלל ספק זה לא סיבה להכריע מכוחו שהדבר השני זה ממקום אחד.

ויתכן שזה הביאור שאם יש גריס למעלה לא תולים שזה דבר אחד אפילו שרב הונא ס"ל שגריס כבר לא תולים, שהנידון האם זה סיבה לתלות זה תוצאה האם זה נידון או לא, וכיון שהוכרע שזה לא סיבת נידון ממילא זה לא סיבה לתלות.

ובזה א"ש מה שנקטו לגבי נידון ר' ירמיה ור' ינאי בנמצא מאכולת מעוכה שספקו להקל שתולים, והרי יש כאן חומרא שאם זה יהיה תחתון בעליון לא יוכלו לתלות, אלא י"ל שכיון שזה תוצאה מהדין טומאת כתמים הנידון נעמד על הדין טומאת כתמים.

## בתליה בעליון כשזה פחות מגריס

ד] מבואר בשו"ע שאם בעליון זה פחות מגריס לא יכולה לתלות בזה. ועיין רעק"א שזה אפילו לרמב"ם שעל בשרה זה אסור, אבל כאן שאין צד מגופה אנחנו ודאי נתלה במאכולת. ובחוו"ד חלק על זה. ולצד שלא שכיח מאכולת בבשרה יתכן שזה מספיק לחדש דבר אחר.

והנה יש לדון דבזמן הזה שאין מאכולות לדעת הרמב"ם זה יהיה מותר דאין הסברא הנ"ל שאין על זה נידון דהרי על בשרה יש נידון ועיין במגיה שדן שאם הלמעלה והלמטה זה פחות מגריס דכאן אם יתכן שמאותה מאכולת זה הגיע בזה תולים התחתון בעליון אמנם לחוו"ד שנמצא על בגדה ובשרה לא תולים צ"ע מה הדין בכה"ג.

# סעיף כ"ב

## ביסוד הדין תליה

א] מבואר כאן שכל שיש לנו במה לתלות היא מותרת. וצ"ב בטעם הדבר הרי כל כתם זה ספק ובכל אופן אסרו א"כ למה כאן זה אחרת. והנה בעיקר גזירת כתמים יתכן לבאר שכיון שבשוק של טבחים לא עברה וכו' לכן מדרבנן זה נחשב כודאי ממנה, ולפ"ז א"ש שכל שיש תליה לפנינו שזה גם בגדרים דרבנן לא ודאי ממנה ממילא אפשר לתלות בזה. ולפי"ז באמת גם לאחר התליה זה בגדר ספק. אמנם אם נימא שכל כתמים גם בגדר דרבנן זה רק ספק, צ"ל שהתחדש שכל שיש תליה לפנינו שצד ההיתר לפנינו לא גזרו. ויתכן לדון שגדר הדבר שתולים שזה מהתליה. ויתכן שעצם זה שיש הסבר לפנינו ממה זה הוא סיבה להקל.

ועיין חוו"ד שאם נתעסקה בציפור ומצאה גם למטה אינה תולה, שכיון שביחס למה שלמעלה יש הסבר ממילא אין לנו הכרח שהיה כאן עוד משהו, וממילא כיון שבצפור לא נתעסקה לכן תולים שמה שנמצא למטה זה ממנה. ויש מקום לומר שזה רק לשיטתו שיסוד איסור כתמים שזה ודאי כיון שבצפור לא נתעסקה, ולכן כל שיש לנו הסבר ממה התליה ממילא נשאר אותו ודאי לגבי מה שמצאנו. אמנם אם נימא שזה הלכה שכל שיש הסבר לפנינו זה מותר, א"כ כאן שביחס לנידון שלמטה מהחגור יש לנו הסבר ממילא לא גזרו על זה. ועיין לקמן.

## בדין ספק תליה

ב] מבואר בשו"ע שספק עברה בשוק של טבחים זה לא עוזר. ובאו"ז ביאר שזה מצד ס"ס, ספק אולי לא עברה וגם אם עברה אולי זה לא ניתז. ולפ"ז במקום שספק עברה אבל אם עברה ודאי ניתז אפשר לתלות.

אמנם עיין מרומי שדה במכתב שביאר שזה סברא שזה כמו ספק ביאה, שכל שהוא לא ודאי היה ביחד עם התליה אין זה מספיק לחדש תליה.

והגר"ש אייגר ביאר כמשמעות רש"י שבאמת ספק תליה זה גם עוזר, רק שספק עברה יש חסרון מיוחד מצד שלא מסתבר שעברה ולאו אדעתא, אבל אם אין חסרון זה באמת תולים גם בספק.

והנה מבואר בגמ' שעיר שיש בה חזירים אפשר לתלות בהם, וכן אם יש בה שוחטים. ועיין תוה"ב שאפילו שכל פעם הם נמצאים במקום אחר וכן השוחטים כל פעם במקום אחר אפשר לתלות בהם. וצ"ע למה זה לא ספק תליה. וביאר הגר"ש אייגר שכל החסרון מצד שלא מסתבר שלא שמה לב, וממילא כאן שזה לא שייך יכולה לתלות בזה. אמנם לשון הרשב"א שזה כאילו כל העיר זה שוק של טבחים, דהיינו שיתכן שיסוד החסרון שזה תליה שלא לפנינו, וכאן שהם עוברים ולא יודעים איפה זה מעמיד כתליה שלפנינו. וצ"ע.

והנה עיין שו"ע סכ"ג דמבואר דאם נתעסקה באדום תולה כל אדום אפילו שזה ספק. וביאר הסד"ט מצד שיתכן שהבגד גרם שזה נראה אחרת. וביאר הראב"ד מקורו מהא דר"ע לא אמר לה שתביא הכתם ויבדוק האם זה דומה. וע"ש בראב"ד שלמד מזה שגם אם לא יודעת שצבע הכתם דומה יכולה מספק לתלות. וצ"ע שגם כאן יש ס"ס אולי זה לא דומה ואולי זה לא מזה. ומשמע שכל שאין חסרון של עברה ולאו אדעתא זה מועיל ב. עיין ס"ל שלא צריך לדמות את צבע הכתם דהינו שיתכן שזה לא דומה כלל ובכל אופן תולה. עוד מבואר בגמ' שיש מ"ד שאם מוצאים כתם אחד שבהכרח שעברה ולאו אדעתא תולים עוד כתם אפילו בצבע אחר. ולכאורא גם כאן יש ספק האם יש בכלל תליה, ובכל אופן תולים. וצ"ע בזה.

והנה עיין סעיף מ"ז דמבואר שאם לבשה בגד בימי נדותה ובימי טהרתה ומוצאים כתם ויש צד שזה לאחר הכביסה שזה בימי טהרתה צריך לבדוק אם זה מקדיר ומגליד וצ"ע מה זה שונה מכל תליה שלא צריך לבדוק האם זה תליה נכונה וצ"ל שכאן שזה מוכח מהכתם מיניה וביה שזה לא מתאים לתליה זה אחרת ועיין סכ"ג בנתעסקה בצבע אדום שיכולה לתלות ועיין רעק"א שהקשה שכיון שיכולה לבדוק בז' סממנים שתבדוק וצ"ע הרי כיון שיש תליה לפנינו ואין ריעותא בתליה למה שזה לא יועיל ומה זה שונה ממה שלא צריך להקיף וצ"ל שגם כאן כיון שהבירור מהכתם בעצמו ולא מסיבה חיצונית האם זה תליה טובה או לא בזה הוא יותר חמור ויתכן דמה דהפוסקים סתמו לא כך דלא חשיב אפשרות בירור מיניה וביה על ידי ז' סממנים

## בדין נאבד הכתם וספק גריס

ג] והנה עיין חכמת אדם סכ"ז שכתב שאם יש ספק אם הכתם הוא צבע אסור ונאבד זה מותר מצד ספק דרבנן להקל והנה לכאורא אין זה דומה לסוגין דיש תליה לפנינו וכה"ג רבנן לא גזרו אמנם בפשוטו נקט שכל סוגין שיש ודאי מציאה של דם ורק יש צד שזה ממקום אחר בזה צריך תליה לפנינו אבל כל שיש צד שזה ניכר שזה לא סיבת איסור בזה ודאי ספק דרבנן להקל וע"ש שכתב שספק גריס זה מותר וצ"ב למה זה לא ספק אם יש תליה ובפשוטו דימה לספק האם יש כמות דם לתלות אמנם כאן זה גרע דהרי מתוך הכתם עצמו מוכח אם יש תליה ולכאורא זה כמו לגבי מקדיר ומגליד שצריך לבדוק אמנם בנאבד גם זה מותר ולפ"ז בבא גריס לפנינו צריך להתאמץ לדעת אם יש בזה כגריס

## בדין ספק האם הבגד יכל להיות באותו מקום

ד] מבואר כאן שגם דבר שלא ברור שהיה כנגד אותו מקום אבל זה עצמו שיכל להיות שזה היה כנגד אותו מקום זה מספיק סיבה לאיסור ויש לדון בבגד שלא יודעת אם לבשה אותו בזמן נדותה האם דנים שכל שיתכן שזה היה כנגד אותו מקום זה סיבה לטומאה או שדוקא אם זה עמד בצורה שלפי ההוה מצוי שזה מגיע לאותו מקום אבל כל שיש ספק האם זה היה יכול להיות כנגד אותו מקום בזה הוא מותר ויתכן שזה בכלל ספק עברה בשוק של טבחים ובפרט לביאור המרומי שדה שזה ספק ביאה והנה עיין שו"ת נחלת אבות [בסוף שער המשפט] סימן י' שכתב לדון בכתם שזה ספק האם זה למעלה מהחגור או למטה מהחגור וכיבסו הכתם וכתב שזה אסור שכיון שאין תליה לפנינו א"כ כיון שבשוק של טבחים לא עברה זה סיבה לתלות שזה מגופה והנה כאן זה לא דומה לכל כתם שמצד עצמו הוא יכול להיות מגופו אבל כאן יש ספק האם זה יכול להיות מגופו אמנם חידש שהסברא של בשוק של טבחים זה גם יוצר סיבה לחשוב שזה מגופה ועיין ש"ך סקס"ח שהביא מהב"י שאם מוצאים כתם במטה אפילו ששכבה בצד השני חוששים שהתהפכה מצד שאל"כ מאיפה הכתם הגיע דהינו שגם דבר שבסתמא לא היינו חוששים שזה ממנה בכל אופן כיון שאין מקור אחר זה סיבה להכריע שזה ממנה ולפ"ז יש לדון שכל שמוצאים דם ויתכן שלבשה הבגד זה אסור מצד שאל"כ מאיפה זה הגיע אמנם יתכן שבגד שיש צד שלא היה כאן זה בגדר לחדש ספק משא"כ בגד לפנינו ויש נידון האם זה יכל להגיע משם ואם נימא שבספק לבשה הבגד זה אסור אבל כה"ג אם יהיה צד שלבשה את זה אשה שיש לה מכה נוכל לתלות שבאותו צד שזה מדם נדה זה גם מדם מכה וצ"ע בכל זה.

# סעיפים כ"ו – כ"ח

## בדין מאכולת מעוכה ובדין נתעסקה בגריס

א] מבואר במשנה שתולים רק עד כגריס דהינו שלא תולים בשני מאכולות ובפרד"ר עמוד קל"ח ובגר"ז נ"א ביארו מצד שלא מסתבר ששני מאכולות הגיעו ביחד ובמעדני יו"ט אות ת' ביאר שאם נתלה בשני מאכולות נטהר את כל הכתמים ויתכן עוד שבמאכולת לפעמים זה לא סיבה לתלות כלל ולפעמים זה סיבה לתלות בכמה וגדרו רבנן שתולים רק במאכולת אחת ויתכן שהגדר במאכולת אחת ויתכן הגדר שאפשר לתלות עד גודל כגריס ויתכן דבעלמא לא תולים ששני תליות הגיעו יחד ורק כאן כיון שמאכולת הולכת למקום מאוס יש צד שהגיעו יחד ויתכן איפכא דבעלמא תולים ששני התליות הגיעו יחד ורק כאן מטעמים הנ"ל לא תולים שניהם יחד ועיין לקמן

והנה מבואר בגמ' נ"ט. שני נידונים אחד במצאה בו מאכולת מעוכה ונמצא כאן יותר מגריס ויש נידון האם תולים כגריס במעוכה ועוד כגריס במאכולת עוד נידון מביאה הגמ' בנתעסקה בכגריס ונמצא עליה גריס ועוד והנה משמעות הגמ' דבפשוטו זה אותו נידון האם תולים ששני התליות הגיעו יחד המאכולת והתליה והמאכולת והגריס שמעוכה לפנינו אמנם מבואר בגמ' שיש גם צד לחלק בין הדברים ויש צד שבמאכולת מעוכה זה יותר סיבה לתלות ובפשוטו מצד שזה ודאי מהמאכולת ומאידך יש צד שציפור זה עדיף דכאן זה תליה בשני מאכולות ושם זה תליה במאכולת אחת אמנם ברשב"א מבואר שהסברא שמעוכה לא תולים כיון שיתכן שהגיע לפה ללא דם דהינו שאם יש כאן ודאי דם מהמאכולת ודאי אפשר לתלות בעוד אחד רק הנידון האם זה בגדר תליה או בגדר ודאי והנה הרשב"א פסק בשניהם לקולא והרמב"ם פסק שמאכולת מעוכה טמאה אבל נתעסקה בגריס טהורה והרא"ש פסק הפוך דנתעסקה בגריס טמאה אבל מאוכלת מעוכה טהורה והשו"ע כתב להקל בשניהם והרמ"א כתב להחמיר בנתעסקה כגריס כדעת הרא"ש

והנה עיין רא"ש שכתב שגם אם הרגה שני מאכולות לא תולה בשנים מצד לא פלוג רבנן ותוס' חלקו וכתבו שבהרגה שני מאכולות תולה בשניהם והנה לא משמע בדבריהם שזה תלוי בנידון הגמ' וצ"ל דלתוס' כאן לכו"ע תולים שכיון שהרגה שתים יש כאן שני תליות לפנינו וכל נידון הגמ' שאחד מהם זה תליה במאכולת שזה תליה כללית וכן סברת הרא"ש זה לכו"ע דהגמ' מדברת או מאכולת מעוכה שזה יותר מתליה או תליה בכגריס שהצד מאכולת הוא רק מאכולת אחת משא"כ כאן הנידון לתלות בשני מאכולות

והנה בהרגה מאכולת אחת מדויק ברא"ש שבזה לא הוצרך להגיע ללא פלוג דהינו שבזה גם תוס' מודים וכן משמעות המשנה שבין הרגה ובין לא הרגה אינה תולה אלא במאכולת אחת וכן דיק הרש"ש מרש"י ועיין חוו"ד סק"ז שביאר שכאן אנו תולים שהמאכולת אחת שהרג זה המאכולת האחת שרבנן אמרו שאפשר לתלות

והנה עיין בעלי הנפש שכתב שהרגה שני מאכולות לא תולה בשנים אבל הרגה שני פרעושים תולה בשנים דהינו שלגבי מאכולות יש את הלא פלוג שתולה רק באחד אבל לגבי פרעושים זה חוזר לדין תליה רגילה והנה רעק"א הביא מהמעיל צדקה שכל הצד שתולים שני תליות יחד זה רק במאכולת שדרכה להגיע למקום לכלוך אבל בסתם שני תליות זה לא כך אמנם זה נסתר מתוס' שכתבו שבהרגה שני מאכולות תולים ומהראב"ד שהרגה שני פרעושים תולה בשנים והנה עיין ט"ז סוף הסימן שהביא משו"ת הרמ"א שכל שחלק ודאי מגופה לא תולים שהתליה שלפנינו נתחברה יחד ולכאורא זה דלא כראב"ד שתולים ששני תליות הגיעו יחד אמנם הביאור דשם רואים חלק שזה ודאי מגופה ממילא מסתבר שהכל מאותו דבר אבל כאן שלא יודעים מה מוצאים ממילא אין סיבה שלא לומר שזה שני דברים

והנה עיין טושו"ע שאם הרגה פרעוש תולה בו עד כתורמוס ועיין סד"ט סקט"ו וכן בבית מאיר שהקשה שהטור לשיטתו שפסק שנתעסקה בכריס לא תולה ביותר מגריס אבל לשו"ע שפסק להקל א"כ כאן שנתעסקה בפרעוש למה שלא תתלה בעוד גריס חוץ מהפרעוש ועיין חוו"ד סק"ז שכתב שהרי במקום ששכיחי פרעושים ודאי שלא תתלה בשנים ומצד לא פלוג כמבואר ברא"ש וכאן זה עדיף שהרגה רק אחד וכנ"ל ממילא כל שהרגה פרעוש זה חוזר לכמו מקום שמצוי פרעושים אמנם בראב"ד מבואר לא כך שהרי כתב שהרגה שני מאכולות לא תולה והרגה שני פרעושים יכולה לתלות

ועיין גר"ז סקנ"ה שכתב לחדש שגדר הלא פלוג המוזכר ברא"ש שכיון שרבנן אמרו שתולים מאכולת בגריס בזה אמרו שכל שצריך להגיע לדון כמה דם יש כאן גדרו שתולים רק בכגריס דהינו שבזה שקבעו שיעור גם הגבילו לשער אחרת אמנם אם יודעים ברור שהיה כאן כמות של דם יותר בזה באמת אפשר לתלות ולפ"ז כתב שאין מחלוקת בין הרא"ש לתוס' אלא הרא"ש דיבר בסתמא והתוס' דיברו שיודעים שכמות הדם של שני מאכולות זה יותר מגריס וע"ש שלפ"ז גם בהרגה שני פרעושים כיון שרבנן שיערו שפרעוש זה כתורמוס לא יכולה לתלות ביותר גם בהרגה שתים או שהרגה גם מאכולת שכיון שצריך להגיע לקביעת שיעור של חכמים אמנם זה דלא כראב"ד שבהרגה שני מאכולות אפשר לתלות בשתים

והנה יש לדון במצאה כתם על דבר המקבל טומאה ואינו מקבל טומאה ובחלק המקבל טומאה אין כגריס והנה בפשוטו כיון שלא תולים ששני מאכולות הגיעו יחד ממילא אין לטהר אמנם יתכן דדוקא שם שהנידון על שניהם בזה הגבילו התליה אבל כל שהנידון על פחות מגריס שביחס לזה צריך את התליה זה אחרת אמנם יש לדמות להתעסקה בציפור ויש בזה עוד פחות מגריס שאם לא תולים משמע שלא תולים שמאכולת הגיעה יחד אם עוד דבר אמנם יתכן שזה דוקא שם שהנידון על כל הדם אבל כאן שהנידון רק על החלק שפחות מגריס בזה יתכן שאפשר לתלות אמנם למבואר ברמ"א שכל שחלק זה ודאי מגופה בזה לא מעמידים שהשאר ממשהו אחר אולי זה גם כאן אמנם לגבי פחות מגריס משמע שהיקל וצ"ע בזה.

י"ב אב פ"ב

שיעור מספר 20

# סימן ק"צ [סעיפים ל"ג – ל"ז] - כתמים ד

# סל"ג – ל"ד

## ביסוד החילוק בין משוך לעגול

### האם התלייה היא דוקא בדלא ארגשה או אף בדארגשה

א] מבואר במשנה שבדקה בעד הבדוק ומצאה עליו דם טמאה. ומבואר בגמ' שזה אפילו בנמצא עליו מאכולת מעוכה, דכיון שאותו מקום בדוק ממאכולת ממילא זה ודאי מגופה. ובפשוטו מדובר אפילו בלא הרגישה, ומצד שחזקת דמים בהרגשה. אמנם בהניחתו מתחת הכר או תחת הכסת ונמצא עליו דם, אם זה פחות מגריס, אם זה משוך זה טמא, ואם עגול זה טהור.

והנה מבואר כאן שמועיל תליה אפילו בעד בדיקה. ועיין ט"ז (סקכ"ג) שהביא מלשון הב"י שכיון שלא הרגישה תולים שזה מעלמא, ומשמע שכל שהייתה הרגשה אין לתלות. אמנם הבינת אדם (סקי"ב) האריך שגם בהרגישה אפשר לתלות ומצד שהייתה טעות בהרגשה, וכונת הב"י שלא הרגישה הרגשה שאין בה טעות. ולפי"ז אין הכוונה שכל סיבת התליה היא כי לא הרגישה, אלא הכוונה שרק בכה"ג שלא הרגישה זו סיבה לתלות.

### האם בשביל לטהר צריך הוכחה של עגול או שמספק מטהרים

ב] והנה בפשוטו מבואר בראשונים שעגול זה ראיה שזה מאכולת, דאם זה מהקינוח זה היה צריך להיות משוך, וכן משוך זה ראיה שזה מהקינוח שאם זה מהמאכולת זה היה צריך להיות עגול [ובפרד"ר ביאר המקור לשני הדברים]. ועיין סד"ט (סקס"ז) ורעק"א שהאריכו בלשונות הראשונים האם סיבת הטהרה היא מכח הראיה שזה עגול, או שגם מצב מסופק זה סיבת תליה, רק שמשוך זו ראיה שזה לא מאכולת. ונפק"מ במקום שזה ספק, דאם כל החסרון הוא הראיה מזה שזה משוך, א"כ כה"ג שאין ראיה זה יהיה טהור, משא"כ אם כל הראיה בנויה על מה שזה משוך, א"כ כה"ג אין לתלות. וכן נפק"מ במקום שמצד התליה זה גם יכול להיות משוך, שאם צריך ראיה לתלות, א"כ כה"ג אין ראיה ממה שזה עגול, משא"כ אם העיקר שלא תהיה ראיה להיפך, ממילא כה"ג יהיה טהור.

והנה יש שכתבו [סד"ט פרד"ר] שבאמת יש הבדל, שאם הרגישה ורוצים לומר שזו טעות, כה"ג צריך ראיה ממה שזה עגול, ואם לא הרגישה, בזה מטהרים גם ללא ראיה, רק שלא תהיה ראיה להיפך מזה שזה משוך.

ועיין רעק"א שאם יש ספק אם זה כגריס או יותר, כיון שזה עגול אפשר לתלות שזה מאכולת, כיון שיש ראיה שזה לא מגופה. אבל אם יש ספק אם זה משוך או עגול בזה יתכן דיש להחמיר וכנ"ל.

והנה בפשוטו כיון שיש לה חזקת טהרה, כל שיש ספק לפנינו זו סיבה לטהר, וגם ללא ראיה ממה שזה עגול. אמנם עיין ראשונים שהביאו מר"ח שכיון שהעד היה במקום הדם, דהיינו שיש כאן מקור דם לפנינו ורוצים לחדש מקור דם אחר שלא לפנינו, בזה בגדרי הכרעה ללא ראיה נוקטים שזה מגופה.

והנה עיין ט"ז (סקכ"ג) שדן לגבי אשה שיש לה מכה בבית הרעי, וכתב שכאן יש לטהר גם במשוך, דהרי גם מהתליה זה יכול להיות משוך, דהיינו שנקט שגם ללא ראיה שזה לא מגופה זה טהור. ועיין בינת אדם (סקי"ב) שכתב דבפשוטו גם הראשונים שכתבו שצריך ראיה שזה משוך, זה רק בדם מאכולת שזה תליה שלא לפנינו, בזה יש את הסברא שהמקור שהוא לפנינו זה הכרעה שזה משם, אבל כאן שהתליה היא לפנינו, בזה ודאי לא צריך את הראיה, וכמו במכה שמועילה תליה, וכמו בסעיף כ' באיש שיוצא לו דם מאמתו.

## האם אסור מדאורייתא ביותר מגריס בהניחתו תחת הכר

ג] והנה בדין שאם מצאה יותר מגריס שזה אסור, החוו"ד (סי' ק"צ בביאורים סקי"ז ובחידושים סקל"ח) והגר"ז (סי' ק"צ סקס"ה) נקטו שזה דאורייתא, שכיון שזה עד הבדוק, כל שאין תליה במאכולת יש כאן איסור גמור. וצ"ב דהרי בכל כתם מטהרים גם מצד שיש צד מעלמא. ויתכן דשם יש שנקטו שיש דרשה "דם" ולא כתם, אבל זה לא שייך כשיש צד ראיה עם הרגשה. אמנם אם נימא שכל כתם מזמן ארוך אין ראיה שלא הרגישה, ואפ"ה מטהרים מצד ספק שזה מעלמא, א"כ גם כאן. אמנם בפשוטו הביאור שכאן שהעד היה במקום הדם שזה מקור ברור לפנינו, בזה לחדש צד תליה זו לא סיבה, משא"כ אם מוצאים הדם שלא במקום הדם [ועיקר הסברא מבוארת בחזו"א (סימן ק"ג סק"ו)].

אמנם השערי ציון האריך לדייק דיש ראשונים שנקטו שכל שבפחות מגריס זה מותר, גם ביותר מגריס זה דרבנן. ויתכן מצד שיש צד תליה מעלמא.

ועיין חידושי רעק"א (דף נ"ח:) שכתב שיתכן שבאמת יש שתי מאכולות, וכל מה שלא תולים בכתמים זה מצד שאל"כ ביטלת כל גזירת כתמים, אבל מדאורייתא גם כשהתליה היא בשתי מאכולות זה טהור. אמנם יתכן שאפילו אם בכתמים יש מקום לחוש לשתי מאכולות, שאני התם דכל תליה מספיקה, אבל כאן שהעד היה במקום הדם, בזה לא חשיב צד תליה בשתי מאכולות.

והנה יש בזה נפק"מ גדולה בזמן שלא מצוי אלא מאכולות קטנות, דלהאחרונים שביותר מגריס זה דאורייתא, א"כ ה"ה כאן, אמנם אם נימא שזה רק דרבנן, א"כ יתכן שזה כמו כל פחות מגריס שלא פלוג רבנן שתמיד יש לתלות בכגריס. אמנם בפשוטו היום שלא מצוי מאכולות כלל לכו"ע זה דאורייתא, אם לא דנימא שיש כאן את הדין הרגיל של כתמים שזה דרבנן, ועיין לקמן.

# סעיף ל"ה

## בדין טחתו בירכה במקום שדם נדה יכול ליפול

א] מבואר בגמ' שבדקה בעד הבדוק וטחתו בירכה למסקנא היא טמאה נדה. והראשונים העמידו שמדובר שהירך היה במקום שדם נדה יכול ליפול ולכן טומאת כתמים ודאי דיש כאן, ורק הנידון האם יש גם טומאה דאורייתא. דהיינו שכל שאין כאן תליה במאכולת היא טמאה מדאורייתא. אמנם התוס' כתבו שמדובר במקום שדם המקור לא יכול להגיע, ועיין חוו"ד שביאר דאם זה מקום שדם המקור יכול להגיע, אין סיבה לומר שזה יצא עם הבדיקה ולא שהדם הגיע מהמקור לאותו מקום, וע"ש שביאר מצד שיש חזקה שזה הגיע כמה שיותר מאוחר, אמנם יתכן שגם בכתם יבש שאין חזקה שזה הגיע כמה שיותר מאוחר, אבל כל שהצד דם לפנינו הוא גם מהמקור, אז ממילא מצד חזקת טהרה אנו מטהרים אותה. אמנם בז' נקיים זה לא שייך, אמנם עדין זה יהיה ספק, וזה לא יהיה ודאי.

והנה צ"ב סברת הראשונים שנקטו שזה ודאי. ולכאורא הסברא כי זה היה במקום הדם ואין תליה לפנינו, והרי כאן אותו צד של מקור שתולים בעד יכול להיות גם שנפל לאותו מקום. ואולי דם בגופה שזה לא מקום הדם, ביחס לעד שהיה במקום הדם זה גם נחשב צד שלא לפנינו. אמנם כל זה אם מצאו הדם בעד אבל אם מצאו הדם בגופה לכאורא זה לא שייך, ורק אם נגיד שכדי להגיד שזה היה עם הרגשה מכריעים שזה היה על העד. אמנם בכל כתם יבש לא תולים שזה יצא בזמן התשמיש מפני זה, ואולי יש הבדל דשם זה לחדש שזה מגופה, אבל כאן יש לנו צד שזה נמצא בגופה וצ"ע בכל זה.

## בדין נמצא רק על הירך

ב] עיין תוס' שבדקה בעד הבדוק וטחתו בירכה אם נמצא על גופה ולא נמצא על העד היא ודאי טהורה, דלא יתכן שהגיע על העד ולא נשאר עליו שום דבר, אלא מדובר כאן שנמצא על שניהם, או שנאבד העד ונמצא על גופה לבד, וגם כה"ג היא טמאה. והנה עיין סד"ט (סקצ"ה) שהקשה שאם מצאו רק על הגוף למה לא הוי תליה ממקום למקום. ודן לחדש שכיון שבודאי נגעה בשני המקומות לא הוי תליה ממקום למקום. אמנם כתב דבפשוטו כיון שלא ודאי שזה העביר הדם, חשיב ממקום למקום. ואם מדובר שזה מקום שלא יכול דם להגיע, יתכן שכה"ג שזו האפשרות היחידה לפנינו תולים ממקום למקום, אמנם בראשונים משמע שמדובר במקום שהדם יכול להגיע וצ"ע.

## בדין טחתו בירכה ומצאה פחות מגריס

ג] הראשונים דנו בטחתו בירכה ונמצא פחות מגריס, האם יש כאן ההיתר של מאכולת כמו בתחת הכר, או שכאן זה גרע. ועיין רמב"ן שהסתפק בנמצא על העד ולא על הירך, האם זו ראיה שזה מגופה דאל"כ היה צריך להימצא גם על הירך. ועיין חוו"ד וסד"ט שנקטו שלשון השו"ע משמע שהתיר גם בכה"ג, אמנם בגר"ז כתב שכה"ג שיש ראיה שזה מהעד ודאי טמאה, וכל הנידון רק בנמצא גם על ירכה, או שכבר רחצה וכדו' שאין לנו ראיה מזה שאין על ירכה.

והנה מבואר בשו"ע עוד שגם המתירים בפחות מגריס זה רק בעגול ולא במשוך, ועיין רעק"א שכתב שאם נימא שמה שצריך עגול זה משום דאל"כ זו ראיה שבא מגופה, א"כ כאן שטחתו בירכה שגם המאכולת יכולה להיות משוכה, אין ראיה שזה מגופה. ובפשוטו מוכרח שצריך ראיה שזה עגול. אמנם עיין פרד"ר שכתב שהלשון טחתו זה רק שנגעה בגופה אבל לא שקינחה ומשכה את הדם, ויתכן שרק לכן כתבו הראשונים שמשוך טמא.

והנה דעת הרמב"ם וכן הסתפק בזה הרשב"א שכאן גם אם זה עגול טמאה, וצ"ב מה זה שונה מהניחתו תחת הכר והכסת שטהורה, שאפילו שזה בדיקה וזה היה במקום הדם, אפ"ה אנו תולים במאכולת. ועיין ש"ך (ס"ק מ"ג) שכתב שכיון שבבשרה לא מצוי מאכולת, ממילא מסתבר שזה מהעד. דהיינו שכיון שהעד היה במקום הדם, כדי להעמיד צד כנגד צריך צד אלים, ומאכולת על בשרה אפילו שזה יתכן, כדחזינן שמטהרים פחות מגריס על גופה לרוב הראשונים, אפ"ה זו לא סיבה לתלות בעד שהיה במקום הדם.

אמנם עיין ט"ז שכתב שזה הרמב"ם לשיטתו שבבשרה לא תולים במאכולת, ולכן כאן ממ"נ היא אסורה, דאם זה היה על העד לבד ולא על גופה, ממילא זה מוכח שזה מהעד, ואם נמצא גם על גופה הרי לא תולים בגופה. והנה צ"ב למה בנמצא על העד צריך להגיע לראיה שזה מהעד, תיפו"ל שהרי גופה אין בו מאכולת לרמב"ם. ועיין פרי דעה שביאר שכל הדין בגופה זה מצד הלכות הכרעה שלא מחדשים שזה ממקום אחר, אבל כל שהמציאה היא על העד, בזה אין את הדין של נמצא בגופה, וממילא אפשר לתלות במאכולת.

והנה עיין רעק"א שהקשה שכאן שזה נמצא על בשרה ועל העד, כה"ג זה כמו על חלוקה ובשרה שתולים. וכונתו כנ"ל שגם אם זה מגופה אם זה נמצא על העד זו סיבה לתלות, ונקט רעק"א שגם בשניהם יחד זה כך. אמנם החוו"ד הוכיח מכאן שבאמת גם בנמצא בשניהם לא תולה. ועיין סד"ט שהקשה שאם מדובר שיכול להגיע שם דם מגופה א"כ אפילו שיש ראיה שזה מגופה, אבל זה יהיה רק טומאת כתם ולא טומאת נדה, וכאן הרי מבואר שזה לא טומאת נדה, ואם זה נמצא במקום שדם נדה לא יכול להגיע, שכן הוא פשטות הדברים, א"כ כה"ג גם לרמב"ם אפשר לתלות במאכולת, ולא שייך את כל טענת הט"ז. אלא בהכרח ההבנה כש"ך שכיון שלא מצוי מאכולת והעד היה במקום הדם לכן תולים שזה מגופה.

## בדין קינוח באותו מקום וסביב

ד] והנה בפשוטו מבואר כאן שאפילו שתולים בגופה במאכולת, אבל ביחס לעד שהיה במקום הדם לא תולים במאכולת, שצד המאכולת הוא בנמצא על גופה. ויש לדון האם זו סברא מיוחדת ביחס לבדיקת עד, אבל ביחס לקולת כתמים, בזה יש כאן את הקולא של פחות מגריס, או שגם אם יהיה נידון של כתמים, אפ"ה זו סיבה להכריע שזה לא ממאכולת. והנפק"מ בזה דהנה בקינחה באותו מקום בפשוטו כיון שאותו מקום בדוק ממאכולת לא תולים בכתמים, אמנם בקינחה גם מסביב, כיון ששם יש מאכולת, ממילא בפשוטו יש לתלות במאכולת, וכן בהכניסה קצת באותו מקום, לשיטות שזה לא מבלבל את ההרגשה, וגם קינחה מסביב, יש לתלות במאכולת, אמנם למבואר כאן שהפוסקים פסקו כרמב"ם, שכיון שהעד היה במקום הדם, והצד מאכולת זה בבשרה, כה"ג מכריעים שזה מגופה, כיון שזה היה במקום הדם, א"כ גם לגבי כתמים זה כך, אמנם יתכן שכל שהנידון מצד טומאת כתמים בזה תולים גם תליה רחוקה, ולכן גם צד מאכולת בגופה זו סיבה לטהר.

והנה עיין סוגיא דעד שאינו בדוק דהראב"ד כתב שמה שעד שאינו בדוק אסור וזה גרע מכתם, מצד שרגלים לדבר, ולא מצד שזה נידון דאורייתא. אמנם יתכן דשם שזו חומרא מדרבנן, בזה אין סברא לחלק בטעם שזה מדרבנן, אבל כאן שמצאנו חומרא ביחס לנידון דאורייתא וזו סברא דאורייתא, אין לנו מקור על מקום שזה נידון דרבנן. ויש לדון עוד שכל מה שהאחרונים כתבו להחמיר כרמב"ם, כי זה נידון דאורייתא, אבל ביחס למקום שזה ודאי רק נידון דרבנן, בזה יש לסמוך על שאר הפוסקים שגם בנמצא בבשרה תולים במאכולת, אמנם כיון שהם טיהרו רק בעגול יתכן שזה רק מצד הצירוף של ראיה שזה ממאכולת, אבל במקום שאין ראיה, בזה ודאי שכל שזה נמצא במקום הדם זו סיבה להכריע שזה מגופה, וצ"ע. ומהגר"נ והגרש"צ שמעתי להורות להקל בזה, ובפתחי דעת הביא מהגריש"א להחמיר בזה.

# סעיפים ל"ו – ל"ט

## בדין עד שאינו בדוק ובפחות מגריס משוך

א] עיין סוגית הגמ' לגבי עד שאינו בדוק, ומצאנו בזה שלש שיטות: דעת רבי שזה טמא מדאורייתא, ודעת ר"ח שטמא משום כתם, ויש ראשונים שסוברים שדעת ר' יוסי שזה טהור לגמרי. ולענין הלכה: הרמב"ם פסק כרבי שזה טמא מדאורייתא, ושאר הראשונים פסקו שטמא משום כתם, ודעת הרשב"א שטהור לגמרי. והשו"ע פסק להחמיר, ונקטו האחרונים שזה רק טמא משום כתם [והגר"ז כתב שבעל נפש יחמיר שזה טמא מדאורייתא].

והנה מבואר שזה רק ביותר מגריס אבל בפחות מגריס לכו"ע זה טהור, וגם אם בעד הבדוק וטחתו בירכה טמא, אבל כאן זה כמו כר וכסת שטהור. ויש לדון האם זה רק בעגול או גם במשוך, והנה דעת הראב"ד והרמב"ן שמותר גם משוך, ויתכן שזה מצד שנקטו שזה משום כתם, ודעת הרז"ה שאם זה דאורייתא צריך דוקא עגול, וכן נקט הגר"ז. אמנם דעת המ"מ שאפילו שהרמב"ם פסק שזה דאורייתא, אפ"ה מותר אפילו בעגול. וצ"ב למה כאן זה יותר קל שמותר גם משוך. ועיין סד"ט וחוו"ד שביארו שתמיד משוך אסור דזו ראיה שזה לא מאכולת, אבל בעד שאינו בדוק שיתכן שנתמעכה שם מאכולת, ממילא אפשר לתלות גם משוך. אמנם אם נימא שתמיד צריך ראיה, א"כ צ"ב למה כאן זה אחרת, ועיין בית מאיר שביאר שכאן שזה עד שאינו בדוק גם לרבי יש צד מעלמא, ובזה בהצטרף צד של מאכולת אפילו משוכה, זו סיבה לטהר, וע"ש שביאר איך למד זאת הרמב"ם מהגמ'.

## האם יש קולות כתמים בעד שאינו בדוק

ב] הנה בפשוטו להלכה קי"ל שעד שאינו בדוק טמא משום כתם, ויש לעיין האם כונת הגמ' שזה ככל גזירת כתמים, ויש כאן את הקולא של דבר שאינו מק"ט וצבעוני [והנה יתכן שכאן שלוקחת מגופה זה כמו נמצא על גופה, אמנם כאן שלא ברור שזה מגופה, דיתכן שזה היה על העד מקודם, ובזה בפשוטו ודאי שזה נחשב שזה נמצא על העד], וכן יש את הקולא של מאכולת גם בזמנינו שאין מאכולות, וכן תולים במאכולת גדולה [במצאה גריס גדול]. או שכל הקולות שמצאנו זה במקום שזה ודאי ללא הרגשה, אבל כאן שאם זה מגופה זה עם הרגשה, אולי זה יותר חמור.

והנה בפשוטו לשיטת רש"י שכל כתמים זה מצד חשש הרגשה ואפ"ה הקילו, א"כ ה"ה כאן. אמנם לתוס' שהגזירה היתה על ללא הרגשה ולא מצד חשש הרגשה, א"כ יתכן שכאן זה חמיר. וגם לרש"י יש לדון שרק מתי שהחשש מצד ארגשה ולאו אדעתא, אבל כאן שהחשש של ראיה, שאין ראיה מזה שאין הרגשה, ממילא זה חמיר. והנה בפשוטו לדעת הגר"ז והחכמ"א שכתם מזמן ארוך חוששים לארגשה ולאו אדעתא, וכל הקולא כי יש צד מעלמא, ואפ"ה הקילו קולות כתמים, א"כ מסתבר שה"ה כאן, אם לא שנחלק דכאן יש יותר צד שזה מגופה, אמנם מהיכי תיתי לומר כך. והנה יש שנקטו שהחומרא של עד שאינו בדוק זה גם בחלוק, וא"כ בהכרח זה לא קשור לצד ההרגשה, ורק אם נימא שכל החומרא זה רק בעד ולא בחלוק א"כ יש מקום לדון כנ"ל.

והנה עיין גר"ז (סק"ע) שכתב שכאן אין את הקולא של אינו מק"ט, ולשיטתו זה מוכרח, שנקט שסתם עד שאין בו גע"ג הוא לא מקבל טומאה, ואפ"ה הגמ' אומרת שזה טמא. אמנם לכאורא כיון שזה מיועד למטרה זו יש לו חשיבות של בגד, כמבואר בגמ' במעילה ועוד דוכתי. ועיין חת"ס (ח"ו ספ"א) לגבי בדקה בנייר שאינו בדוק, שכתב שאין כאן קולת אינו מק"ט, ושאין להתיר אלא במאכולת המצויה בינינו. דהיינו שנקטו שאין כאן קולת כתמים. אמנם עיין סד"ט (סקצ"ג בסופו בד"ה בד"ה ואין להקשות) שהקשה מדוע דם במ"ר אסור משום כתם, הרי זה אינו מק"ט, ומבואר שנקט שגם בדין כתם דסוגין, שהצד ראיה הוא עם הרגשה, יש קולת כתמים. ועיין שערי ציון (סימן כ"ו ענף א') שדייק מלשון הגמ' שתולים עד כגריס ועוד, והרי בגמ' מבואר שזה רק מצד שבכתמים תולין להקל, וכן משמע בגמ' שתולים אפילו כגריס גדול, וכקולת הראב"ד. ויתכן שלגבי זה לא גזרו כיון שאם לא כן נתת שיעור כל אחד בידו, וכל החת"ס זה רק ביחס להיום שאין מאכולות גדולות כלל, ובזה כל מה שנקט שהיום אין את הגזירה, בגלל שאין את הסיבה אצלינו, אבל כאן שזו גזירה ששייכת גם לבעלה לכן החמיר [ועד כמה שגזירת כתמים זה לבעלה ואפ"ה מטהרים היום גריס מצד שבזמן חז"ל היה בזו תליה, א"כ אפשר להקל גם במאכולת גדולה] וצ"ע בזה.

והנה עיין דגול מרבבה שדן בדין תליה בעד בפחות מגריס בג' ימים הראשונים, וכתב שכאן שיכולה להיזהר לא תולים. והנה הוא מדבר בעד הבדוק, שבזה הוא רק גדרי תליה, ובזה מאוד מסתברים דבריו שזה לא דומה לכל כתמים, ששם לא גזרו כיון שאי אפשר להיזהר, ולכן לא צריך לבדוק כל פעם. אמנם עיין סד"ט (סקס"א) שכתב שבמקרה שזה עגול וכל התליה כי יש ראיה, יתכן שבזה אין להחמיר בג' ימים ראשונים.

אמנם עדין יש לדון בעד שאינו בדוק. ויתכן שזה תלוי בגדר התקנה, שאם זה ככל כתמים, ממילא יתכן שכיון שלא גזרו פחות מכגריס גם כאן זה כך, אבל אם ננקוט כחת"ס שכאן זה רק בגדרי תליה ואין קולות של כתמים, מאוד יתכן שבתור תליה סתם כיון שיכולה להיזהר אין כאן גדרי תליה וצ"ע.

## מה נחשב עד הבדוק ומה נחשב אינו בדוק ובדין כתם בחלוק שאינו בדוק

ג] להלכה קי"ל שעד שאינו בדוק טמא משום כתם, ועד הבדוק טמאה מדאורייתא. והנה הראשונים ביארו בשם הראב"ד שהכוונה שלא בדקה אותו כלל, והראשונים הקשו וכי אם לקחה עד מהאשפה יהיה טמא. והסד"ט (סקס"ג) הקשה שהרי מועילה תליה במאכולת גם בעד כיון שמצוי מאכולות. ועיין בית מאיר שזה ודאי שאם זה מונח באשפה שמצוי דמים זה מותר, וכאן הכונה שהניחה במקום התורפה, שיכול להיות שיש תליה אבל לא ידוע לפנינו, ובזה יש חומר בעד.

ועיין ראב"ד שכתב שכל זה בעד בדיקה אבל בכתם זה מותר. ומקורו מהגמ' (נ"ח: נ"ב:) שכתוב שבחלוק טמאה רק בבדוק, א"כ מפורש שבכתם ללא שזה בדוק אין בזה טומאה.

אמנם הראשונים חלקו עליו וכתבו שעד או כתם שנלקח מהשוק ולא ידוע כלל מאורעותיו, בזה הוא ודאי טהור בין בעד בין בכתם. ובביאור מה החילוק בין בדוק לאינו בדוק, הרמב"ן ותוס' ביארו שבדוק זה שבדקה אותו קודם שבדקה בו, ואינו בדוק שלקחה עד ובדקה אותו והניחה אותו ולא חזרה ובדקה אותו בשעת בדיקה.

והרשב"א (בתוה"ב י"ט: ובחידושיו) חלק וכתב שכה"ג שהיה החלוק או העד בדוק לה מתחילה, הרי זה בחזקת בדוק, אלא שמדובר שלקחה העד ממקום שהדברים שנמצאים שם זה בחזקת בדוק, דהיינו שדרכן של נשים להכין להם עידים ולהצניע שם, ולא הוליכה אותם בשוק של טבחים. והנה הסד"ט (סקס"ז בד"ה לכן) והבית מאיר נקטו שרק במקרה שלא יודעת מראש האם הוא בדוק, יש את הקולא של אינו בדוק, אבל כל שבתחילה זה ודאי היה בדוק, כל שלא העבירו את זה בשוק של טבחים זה בגדר בדוק.

והנה הסד"ט (סקס"א) הביא מהפנים מאירות שאם הניחה העד הבדוק בכביסה הוי כאינו בדוק, ותמה עליו הבית מאיר הרי זה היה בדוק בתחילה, וכיון שאין תליה ברורה לפנינו זה עדין בגדר בדוק, ובפשוטו מבואר שנקטו שכאן שזה היה במקום שמצוי דמים ולא יודעת המאורעות שלו, זה ודאי עושה אותו אינו בדוק.

אמנם עיין גר"ז (סקע"א ע"ב ע"ו) שדייק מלשונות הרשב"א שאין כוונתו שזה לא נבדק מעולם, אלא גם אם זה נבדק, עד כמה שזה היה מונח שלא תחת השגחתה, ויתכן שלקחו את זה בשוק של טבחים, ויתכן שהגיעה לכאן תליה, אפילו שלא ידוע לה, כה"ג הוי אינו בדוק. וכל כונת הרשב"א לחלוק על הראשונים במקום שהדבר תחת השגחתה, אלא שיש חשש אולי קרה דבר שלאו אדעתה, ובזה נקט הרשב"א שזה לא מספק, אבל אם הדבר שלא תחת השגחתה, בזה ודאי שהוא מסכים שזה נחשב אינו בדוק. והדבר נפק"מ בהוציאו בגד מהכביסה והניחו אותו על המטה בבית, שיתכן שילד הביא את התליה ולאו אדעתה, או במגבת התלויה באמבטיה, דבפשוטו לא מנגבים בזה דם, אמנם יתכן שמישהו הגיע ועשה דבר שלא מצוי וניקה בזה דם [והנה הכו"פ כתב שכל שלקחה בגד מהכביסה ולא בדקה אותו חשיב אינו בדוק, ועיין סד"ט (סקס"ז) שחלק עליו, שכיון שמצד קודם הכביסה אפשר לבדוק אם זה מקדיר או מגליד, א"כ כל הצד שקרה דבר זה רק אחרי זה, ולרשב"א הוי כבדוק. ועיין גר"ז (סקע"ו) שסתם כביסה שלנו זה ודאי בדוק, וביאר שסברת הכו"פ כנ"ל שכיון שזה לא היה תחת ההשגחה של האשה ויתכן שקרה דבר בלא ידיעתה לכן הוי אינו בדוק].

והנה לדעת הראב"ד מוכרח לחלק בין בדיקה לחלוק וכנ"ל, דהרי מבואר בגמ' שכתם זה רק בחלוק בדוק. אמנם לשאר הראשונים אין ראיה לחלק בין עד לכתם, שיתכן שכונת הגמ' רק לאפוקי חלוק מהשוק שזה כמו אשפה, שגם לרבי זה טהור בעד. וברמב"ן מפורש שאם אינו בדוק אסור בעד, גם בכתם זה אסור. אמנם בטור משמע שזה מותר. ומצאנו שנחלקו בזה האחרונים, דהט"ז (סקכ"ט) וכן נקט הבית מאיר שאין הבדל בין עד לכתם, אמנם הסד"ט והגר"ז והכו"פ ורעק"א נקטו ממשמעות הטור שרק בעד ר"ח החמיר, אבל בכתם זה מותר [ועיין בשיעורים שהארכנו שמשמעות הרשב"א שאין הבדל בין עד לכתם, ושכן הכריע הפרדס רימונים (מקש"ז כ"ט בסופו). אלא שכתב שכיון שדעת הרשב"א להתיר גם בעד עם עוד צירוף יש להקל].

והנה הבית מאיר נקט בכונת הרמ"א סל"ו שנקט כראב"ד, שלגבי עד שאינו בדוק מחמירים גם בהיה באשפה רק שלא ידוע האם היתה שם תליה, ורק בזה מטהרים בעד, אבל בעד בינוני בזה אנו נוקטים שטמא בין בבדיקה ובין בכתם. אמנם הט"ז ושאר האחרונים נקטו שקי"ל ככל הראשונים, שבזה אין חומרא אפילו בבדיקה, אלא כל נידון סוגין בעד בינוני כמבואר ברשב"א, ובזה נחלקו האחרונים כנ"ל האם מחמירים רק בבדיקה או גם בכתם.

והנה נסכם הדברים: א. עד שהיה מונח במקום שמצוי דם זו ודאי תליה גם לגבי בדיקה. ב. עד שהיה במקום שיתכן שיש שם דם אבל לא ידוע לנו, הבית מאיר נקט שבזה דעת הראב"ד לחלק בין בדיקה לכתם, ונקט שכך קי"ל. וכן הגר"ז כתב שבעל נפש יחמיר כראב"ד. אמנם שאר ראשונים נקטו שזה מותר אפילו בעד בדיקה. ג. עד שהיה בדוק והניחה אותו יומיים ואחרי זה בדקה בו בלי לבדוק אותו, דעת הרמב"ן שזה עד שאינו בדוק שטמא משום כתם ויש בזה ההיתר של פחות מגריס, אמנם דעת הרשב"א שטמא משום נדה דהוי עד הבדוק. ד. עד שבדקה אותו והיה מונח בצורה שלא תחת השגחתה ויתכן שהגיע מישהו והעביר אותו בשוק של טבחים, הסד"ט והבית מאיר נקטו דעדיין הוי עד וחלוק הבדוק, אמנם הגר"ז והפרדס רימונים נקטו דהוי כאינו בדוק. ה. עד שהיה בדוק והניחה אותו בכביסה דהיינו במקום שלא ידוע מאורעותיו ויש סיבה גדולה לומר שזה נכתם, בזה הפנים מאירות והסד"ט נקטו דהוי אינו בדוק, דהיינו שנתחדש ריעותא שזה עושה גדר של אינו בדוק, והבית מאיר נקט שכל שאין תליה ברורה לפנינו הוי בדוק. ו. עד שאינו בדוק הנ"ל מאות ג' ואילך לשיטות שאסור משום כתם דעת הט"ז והבית מאיר וכן משמעות הרמב"ן והרשב"א שזה גם בכתם, ודעת הסד"ט וסיעתו וכן משמעות הטור שבכתם זה טהור, והפרדס רימונים כתב להקל עם עוד צירוף, דהיינו שבפחות מגריס היום יש להקל בצירוף לרשב"א שגם בעד זה טהור.

## בהא דעד וחלוק שא"ב וחלוק לא הוי ספק עברה בשוק של טבחים

ד] והנה צ"ב א. עד שאינו בדוק לרמב"ן שהניחה את זה כמה ימים ולא בדקה קודם בדיקה למה לא הוי כמו ספק עברה בשוק של טבחים. ב. עוד צ"ב לגר"ז שגם לרשב"א שכל שזה לא היה תחת השגחתה זה עד שאינו בדוק, וצ"ב לרשב"א שמטהר למה לא הוי כספק עברה בשוק של טבחים, וגם לדידן שטמא משום כתם, אבל לאחרונים שזה טהור בכתם צ"ב כנ"ל. ג. באופן של הבית מאיר שהניחה במקום הכביסה שיתכן שיש שם תליה, למה לא הוי ספק עברה בשוק של טבחים.

ועיין גר"ז (סקע"א ובקפ"ז קו"א סק"ה בד"ה ומ"ש) שכתב לחלק בין צד תליה קודם שלבשה ובדקה אותו שבזה גם ספק עברה זה מותר, לבין אם לאחר שבדקה בו או לבשה אותו נולד צד הספק. וצ"ב הסברא, ומשמעות הראשונים לא כך כמו שהארכנו בשיעורים. ובפשוטו הביאור שיש הבדל אם הנידון על מקרה מסוים שיתכן שקרה או לא, או שהדבר לא היה תחת השגחתה ולא ידוע מהמאורעות. וכן הוא בגר"ז (סימן י"ח קו"א ה') שדימה את זה לסכין, שאם ספק מצד שאולי נגע במפרקת, תולים שהיה קודם, אבל אם הניחו אותו ולא יודעים מאורעותיו, תולים שזה קרה אחרי זה, ודימה לסוגין. וזה א"ש יותר לגר"ש אייגר שכל הדין ספק עברה מצד שלא מסתבר שקרה דבר ולאו אדעתה.

## האם צריך לברר אצל המוכר מאורעות החלוק

ה] הנה ברשב"א מבואר שלקחה חלוק מהשוק ואינו יודעת ממי לקחתו טהורה, ומשמע שאם יודעת ממי לקחה אותו צריכה לשאול אותו. ועיין פרדס רימונים כאן שהאריך בדין אפשר לברר בקל. והנה יש לעיין כיון שבכתמים אין דין להקיף, דהיינו שכל שיש צד תליה לפנינו זה מועיל, א"כ למה כאן צריך לשאול אותה. ובפשוטו מבואר שכל הקולא היא כשיש ודאי צד תליה, והנידון האם זו סיבה, אבל כאן שיש צד שאין תליה כלל זה חמיר וצ"ע.

# סעיף ל"ז

## בדין עד שאינו בדוק וטחתו בירכה

א] כתב השו"ע שאם בדקה בעד שאינו בדוק וטחתו בירכה, כה"ג יש לטהר גם יותר מגריס מצד שיש כאן ספק ספיקא, אולי זה מהירך ואולי זה ממקום אחר. ובכו"פ כתב שכל זה בכתם עגול, דאם זה משוך זה ודאי לא הגיע מהירך לעד. ועייך ש"ך שכתב שכל סברת רש"י שזה לא יהיה טמא משום נדה, אבל זו לא סברא שיהיה טהור משום כתם. וצ"ב שעד כמה שזה נחשב עוד צד ביחס לדאורייתא, למה שזה לא יהיה עוד צד ביחס לדרבנן. ויתכן שביחס לדין כתם שיסודו שצריך תליה לפנינו, ממילא עד כמה שאינו בדוק זה לא צד תליה לפנינו, א"כ לא יעזור עוד צד תליה שהוא לא תליה ביחס לדיני כתמים. אמנם כל זה אם הדין אינו בדוק זה גם ביחס לחלוק, אבל אם זו סברא מיוחדת ביחס לבדיקה כי יש צד דאורייתא, א"כ לכאורא אם יש עוד צדדים זו סיבה להקל. ובראב"ד כתב שיסוד הסברא להחמיר כי רגלים לדבר כי זה היה במקום הדם, ויתכן שזה בכלל גזירת כתמים, שצריך צד אלים, וביחס למה שהיה במקום הדם זה לא צד אלים, וממילא לא עוזר לזה עוד תליה שזו לא תליה בגדרי כתמים, אמנם בש"ך בסוף הס"ק ובחוו"ד מבואר שזה מצד הצד דאורייתא.

עוד כתב הש"ך שכל דברי רש"י לדעת הרשב"א שלר"י טהור לגמרי. וצ"ב כונתו, הרי אם טהור לגמרי לא צריך להגיע לס"ס. ועיין טורי כסף שביאר שהכונה שאם חזינן שיש מ"ד שמטהר לגמרי, חזינן שעד שאינו בדוק זה צד אלים, וממילא מסתבר שאם מצטרף עוד צד זו סיבה לטהר. משא"כ אם אין כזה מ"ד, דהיינו שהעד שאינו בדוק זה לא צד אלים, ממילא לא מסתבר שירכה זה עושה ס"ס.

וכתב עוד הש"ך וכן הוא בט"ז דהשו"ע מדבר שמצאה רק על הירך, ובזה יש ס"ס המתהפך ולא חשיב אותו צד, אבל אם נמצא על העד, א"כ יש צד שאולי זה מגופה, ולצד זה אין עוד צד היתר, ורק בנמצא על ירכה יש צד שזה לא מהעד, וגם אם זה מהעד אולי זה מעלמא. ועיין גר"ז וחוו"ד שזה דוקא אם זה נמצא על מקום שאין דם נדה יכול ליפול, אבל אם זה נמצא במקום שיכול ליפול, א"כ אין כאן ס"ס, שגם אם זה מירכה היא טמאה. אמנם עיין סד"ט שכתב שביחס לדאורייתא יש כאן ס"ס, וביחס לטומאת כתמים אינו בדוק זו לא סיבה לאסור. דהיינו אם ננקוט שבחלוק זה מותר, ובדעת שאר האחרונים יתכן שדבר שהוא אסור אפילו מדרבנן, הוא לא מצטרף לס"ס וצ"ע.

והנה צ"ע איך אפשר לצרף את ירכה, לדעת הרמב"ם שעד הבדוק וטחתו בירכה אסורה משום נדה גם בפחות מגריס, דהיינו שזה לא צד תליה, ואולי לס"ס זה יכול להצטרף, אמנם זה נידון גדול האם צד לא שקול יכול להצטרף, ואולי שם כל הסברא כי העד היה במקום הדם, אבל כאן שהעד יש לו הרי עוד מקומות שהוא היה כך, שאין לו המעלה של מקום הדם, ממילא גם הצד ירכה הוא צד אלים.

והנה עיין בית מאיר דהביא מהראב"ד שעד שאינו בדוק שהניחתו מתחת הכר הוא גם טמא, חזינן שלא מצרפים כה"ג לס"ס. ועיין גר"ז שכתב דשם מדובר שלא נמצא על הכר ממילא זה מראה שזה לא משם, אבל כאן מדובר בנמצא על הירך, וצ"ע בזה.

י"ד אב פ"ב

שיעור מספר 21

# המשך סימן ק"צ [סעיפים מ"א – נ"ד] - כתמים ה

# סעיף מ"א [כ"ה]

## ביסוד הדין דשאני אומר והאם כאן יש הקולא של באו להישאל בזה אחר זה בציפור ובחלוק

א] מבואר במשנה שני נשים שלבשו חלוק ונמצא כתם שניהם טמאות אמנם אם אחת מהם טמאה או נכרית יכולה לתלות בה וכדין תולין קלקלה במקולקל שמצאנו בשני קדירות אחד איסור ואחד היתר ונפלה חתיכה של איסור שתולים שנפלה לאיסור והנה בעיקר הדין שאני אומר בפשוטו הכונה שביחס לכל אחד יש כאן דין ספק דרבנן להקל רק יש כאן סברא של מאי חזית וכל שאחד מהם אין לו נפק"מ ממילא נשאר הדין ספק דרבנן לקולא אמנם בסוגין מבואר שאפילו סופרת בשני שלה שיש לה נפק"מ בכל אופן יש כאן דין תולין ויתכן עדין שזה סברא לתלות באסורה וממילא חוזר להיתר של ספק דרבנן לקולא וכן משמע בש"ך סקמ"ח שכתב בשני נשים שאפילו שספק דרבנן לקולא אבל מאי חזית דתתלה באחד יותר מהשני אמנם בפשוטו מבואר מכמה דוכתי שזה דין הכרעה מדרבנן וגם במקום שבתור ספק אסור וכגון גבינת עכו"ם או דשיל"מ שלא אומרים ספק דרבנן להקל בכל אופן יש הלכה של שאני אומר

והנה נחלקו הרמב"ן והרשב"א לגבי שני קדירות של שני בני אדם ונפלה חתיכה של איסור לאחד מהם האם יש את היתר של באו להישאל בזה אחר זה שהרמב"ן נקט שמותר והרשב"א נקט שאסור והנה דעת הרמב"ן בפשוטו שגם כאן ביחס לכל קדירה יש כאן דין ספק דרבנן להקל וממילא כל שבאו לישאל בזה אחר זה זה מותר והדין של שאני אומר חוזר לדין ספק דרבנן להקל ובדעת הרשב"א נחלקו האחרונים דהכו"פ ק"צ סקי"ג והסד"ט סקמ"ז נקטו שגם הרשב"א מודה ביסוד הדין שביחס לכל אחד יש דין ספק דרבנן לקולא רק דס"ל שכאן תמיד זה כמו באו לישאל בבת אחת כיון שכל התליה זה שזה נפל בשני משא"כ בשני שבילין העיקר שהוא לא עבר אמנם החזו"א ל"ט סק,ב האריך שכונת הרשב"א שכמו חתיכה שהתערבה בחתיכה חשיב איקבע איסורא ואין דין ספק דרבנן לקולא ממילא גם כאן שני הקדירות זה כתערובת אחת ולא שייך כאן כלל ספק דרבנן לקולא ורק יש כאן היתר חדש של שאני אומר

והנה הבאינו לעיל דשני נשים שלבשו חלוק אחד ונמצא כתם שניהם אסורות ועיין ש"ך בנקוה"כ סכ"ה וסמ"ז שכתב שזה תלוי באותו מחלוקת דהינו שלרמב"ן גם כאן אם באו לישאל בבת אחת אסור ואם באו לישאל בזה אחר זה הוא מותר והש"ך נקט לעיקר כרמב"ן והט"ז נקט לעיקר כרשב"א אמנם בפשוטו מבואר בגמ' שגם אם לא באה לשאול יש ההיתר דהרי בעלת הכתם לא באה לשאול וכן עכו"ם לא באה לשאול וכל התליה כי היא בין כה אסורה וצ"ב מה זה שונה מהדין של הרמב"ן ועיין גר"ז סקפ"ו שכתב לחלק שקופות שזה עץ ואבן מה שחל איסור על קופה אחרת זה לא סיבה שלא לתלות בה משא"כ כאן שזה בן אדם שחל עליו איסור בזה וודאי שזה סיבה שלא לתלות בה ועיין פרד"ר ועל דרך זה בחוו"ד ובלחו"ש סק"ל ובחזו"א שכתבו שבכתמים כל שמוצאת כתם זה סיבת איסור וכל סיבת ההיתר מה שיש תליה לפנינו ומקור חברתה זה לא נחשב תליה לפנינו וממילא כאן כל סיבת האיסור זה מה שיש כאן שנים ואין שניהם טמאים א"כ תמיד זה כמו באו לישאל בבת אחת שכל צד הטהרה זה מה שנתלה שזה הטמאה מחברתה ולא מה שנתלה שזה לא ממנה דמצד עצמה אין כאן סיבת תליה כלל

והנה מבואר בגמ' שאם שני נשים מצאו כתם ושניהם נתעסקו בציפור שיש בו שיעור גריס ועוד בכל אופן שניהם טמאים ועיין ט"ז שכאן זה אפילו באו לישאל בזה אחר זה והש"ך נקט שזה רק בבאו לישאל בת אחת והנה בפשוטו זה תלוי באותו מחלוקת של הרמב"ן והרשב"א בשני קופות אמנם עיין כו"פ וסד"ט וח' חת"ס שכתבו שסברת הרשב"א לחלק בין שני שבילים לשני קדירות שבשני שבילים עיקר הטהרה של הטהור שהוא לא עבר בטמא רק כיון שידוע לנו שנים עברו לכן זה מעור ספק וכל שלא באו יחד אין סיבה לאסור משא"כ בקופות כל הטהרה מה שאנו אומרים שזה נפל בקופה השניה ולכן זה לא סיבת תליה ולפ"ז כתבו שבציפור הרי כל אחד מצד עצמה יכולה לתלות בציפור וזה סיבה לטמאות אותה ורק כיון שידוע לנו שיש כאן עוד אשה אם ספק לכן זה סיבה לאסור וזה כמו שני שבילים שכל שלא באו בבת אחת זה מותר

ועיין חוו"ד שכתב שכאן לגבי כתמים באמת רבנן אמרו שכל שאין לנו הסבר מאיפה זה הגיע ממילא זה סיבה לאסור אותה מספק ורק כשיש תליה לפנינו ממילא כיון שלא הרגישה זה סיבה לומר שזה מהתליה ולפ"ז כתב שכאן שהרי מצאו שני כתמים ובהכרח שכתם אחד יצא מהאשה וא"כ ודאי היה כאן ראיה מאשה מסוימת ממילא יש כאן סיבת גזירה מצד כל אשה ואשה דהינו שכל המעשה כאן בכללותו ללא דין תליה של שאני אומר שאחד אין נפק"מ יש כאן סיבת איסור על שניהם ולא שיך לדון שביחס לכל אחד זה סיבה לאסור ורק מצד שבאו לישאל בת אחת זה סיבה להתיר וכן האריך בזה הפרד"ר דהינו דיש מקום לומר שביחס לכל אחד יש כאן תליה ומה שיש כאן ודאי סיבת איסור על אחת זה לא מבטל את השם תליה וממילא זה רק נידון של באו לישאל בבת אחת או שאדרבא כל שזה לא מצב שיש סיבה לומר שזה מהתליה נשאר שתיקנו מצד ספק וממילא אין כאן סיבת תליה רק מצד שנתלה בשני וכיון שגם ביחס לשני זה סיבת טומאה ממילא לא שייך כאן שאני אומר

וראיתי לדון בשני נשים שנתעסקו בציפור שלא באו לישאל בבת אחת והם נשואות לאדם אחד האם יהיה מותר בשניהם ובפשוטו עושה ודאי איסור אמנם אם הגדר שכשיש תליה לא גזרו ממילא כיון שביחס לכל אחת יש כאן דין תליה ממילא אין כאן איסור אמנם יתכן שהנידון נעמד כלפיו ואצלו תמיד זה כמו באו לישאל בבת אחת וכן מסתבר

## האם הדין תליה בשומרת יום ובזבה זה רק מצד שמעינה פתוח

ב] מבואר בגמ' שתולה בשומרת יום בשני שלה או בסופרת ז' שלא טבלה והנה רש"י כתב שכיון שמעינה פתוח וצ"ב למה הוצרך רש"י לזה תיפו"ל שכיון שהיא מתקלקלת פחות ממילא מדין תולין קלקלה במקולקל אפשר לתלות בה ועיין חוו"ד שכתב שכל הדין תולין קלקלה במקולקל זה רק במקום ששיך לומר ספק דרבנן לקולא רק שיש כאן מאי חזית בזה עוזר תולין קלקלה ולפ"ז כתב שאם יש רק אחת שמעינה סתום זה לא עוזר בגדרי תליה וכה"ג אי אפשר לתלות ולפ"ז כתב שרק זבה בז' ימים זה נחשב מעינה פתוח ולפ"ז חידש שבזמן הזה שתמיד צריך ז' נקים זה לא נחשב מעינה פתוח ואי אפשר לתלות בזה אמנם סתימת הפוסקים דלא כדבריו אלא שתמיד תולים ביום הז' והביאור שבדין שאני אומר יש דין קולא שכל שהנידון על שנים ואחד יש לו פחות נפק"מ תולים שזה ממנו וכנ"ל בסק"א שזה דין הכרעה ועיין משנ"ל שדן שמסברא מי שהכתם נמצא אצלה צריך לתלות בה וכאן התליה בחברתה רק אם יש הסתברות שזה ממנו ולדבריו כה"ג שלא יהיה מעינה פתוח לא נתלה והסד"ט כתב שרש"י רק הוקשה לו הרי זבה היא מסולקת דמים וממילא איך אפשר לתלות בה ולזה כתב שברגע שראתה היא לא מסולקת ולפ"ז לאחר ז' ימים שהיא כבר מסולקת לא יהיה אפשר לתלות בה ובפשוטו סתימת הראשונים והפוסקים שתמיד אפשר לתלות

## האם בשניהם טמאים תולים אחד בשני

ג] עיין תוס' שנסתפקו האם אם שניהם טמאים אלא אחד סופרת ז' שלא טבלה או באמצע ספירתה ואחד טמאה לגמרי האם יכולה לתלות בה ועיין משנ"ל בד"ה דע שכתב שזה ודאי שסופרת ביום השישי לא יכולה לתלות ביום השלישי כיון ששניהם אותה דרגת טומאה וכל נידון תוס' אם עדין לא התחילה לספור והנה ברשב"א מבואר שסופרת ז' נקיים יכולה לתלות בנדה ובפשוטו מבואר דלא כספק של תוס' אמנם הכו"פ כתב שהכונה בנדה הרואה שזה תליה רגילה אמנם יתכן שמשמעות הרשב"א שגם כה"ג אפשר לתלות

## בדין תליה במי שלא טבלה

ד] עיין סד"ט סקע"ח שהביא מהמשנה למלך שכל מה שיכולה לתלות בזבה זה רק קודם שנשלמו הז' נקיים אבל כל שנשלם הז' נקיים שרק חסר טבילה בזה לתלות בה זה נקרא לחדש סיבת טומאה חדשה ולפ"ז בראתה כתם באמצע ז' נקיים והתחילה מחדש לא יכולה לתלות אלא עד סוף הז' נקיים מראיתה ולפ"ז מה שכתב בשו"ע שלא טבלה הכונה שאם טבלה בז' אי אפשר לתלות בה אמנם רעק"א הביא מהלבוש שגם כה"ג תולים והחזו"א הוכיח כלבוש מהא דגם תולים בטמא מת והרי זה מחדש עליו טומאה חדשה ולא רק שלא יכול להיטהר מהטומאה הישנה אמנם הנה בלשון הרשב"א מבואר שנדה לא תולה בה רק בימי נידותה ובזה חלוקה בנכרית ומבואר שלאחר ז' ימי נדה לא תולה בה כיון שיכולה לטבול וזה נחשב לחדש טומאה אמנם יתכן שזה רק סברא כשהגיע הזמן שיכולה לטבול דהינו שרק טומאה חדשה וכבר יכלה להיטהר מהישנה והנה עיין תשובה של רעק"א סימן ס"ג הובא בפ"ת שהיום שתמיד צריך ז' נקיים זה גם לקולא ולכן כל שלא ספרה אפילו שיכולה לספור עכשיו היא עדין בטומאתה וזה לא נחשב לחדש טומאה ואפשר לתלות בה ולפ"ז כל שיש בבית בחורה כל הכתמים הנמצאים שלא בבגדיה מותרים

והנה יש לדון האם אחת שספרה ז' ורק מחוסרת טבילה האם יכולה לטבול באחד שתוך ז' נקיים והנה ללבוש זה בכלל סברת המשנה למלך הנ"ל ששניהם טמאים מה שיש כאן דרגה קצת יותר זה לא סיבה אבל למשנ"ל הנ"ל יש מקום לדון שאחת שעומדת לטבול זה נחשב לחדש עליה טומאה משא"כ אחת שהיא תוך הז' נקיים

## בדין תליה בנכרית או נדה מעוברת או קטנה

ה] עיין משנ"ל שנקט שאין לתלות במעוברת שהיא נדה וכן הוא בחוו"ד בחידושים סק"נ שאי אפשר לתלות בקטנה נדה אמנם הסד"ט חלק שכיון שהיא ראתה עכשיו ומעינה פתוח ממילא אפשר לתלות בה ולפ"ז בנכרית מעוברת אי אפשר לתלות אמנם עיין רעק"א סימן נ"ו ובחזו"א פ"ט סק"ו שנקטו שכיון שיתכן אצלה ראיה ואצלה אין נפק"מ ממילא אפשר לתלות בה

## בתליה בעכו"ם למה לא הוי חלוק שאינו בדוק

ו] מבואר שתולה בעכו"ם מצד שהיא טמאה נדה ומבואר שבקטנה לא תולה אם לא התחילה לראות ועיין גר"ז שכתב להעיר שכיון שאין לה נאמנות א"כ יתכן שהיא עברה בשוק של טבחים והוי חלוק שאינו בדוק וביאר לפי יסודו שעברה לאחר שהראשונה לבשה הוי ספק עברה בשוק של טבחים אמנם לחולקים עליו צ"ב ועוד שכאן מדובר בכל מקרה וצריך לדחוק שיודעים המאורעות שעברו עליה וכל צד התליה זה במקורה

# סעיף מ"ב

## בדין תולה בדם טוהר

א] מבואר בגמ' שתולה ביושבת על דם טוהר וברמב"ן ביאר מצד שלא שמה לב על ראיתה כי זה לא נוגע לה וברשב"א ביאר מצד שהיא טהורה והחזו"א הוכיח מזה שאפילו שהיא מסולקת דמים כי היא מינקת בכל אופן תולה בה ולרמב"ן אין ראיה וכן עיין ר"ן ס. שכתב שבימי טהור אין היא מסולקת דמים יותר מכל אשה וכתב הרמב"ן שלפ"ז בזמנינו שאנו אוסרים דם טוהר לא תולה בה וזה כשיטתו שיסוד ההיתר כי לא שמה לב האם ראתה אמנם הראב"ד וסיעתו נקטו שתולה בה וכתב שלא קיבלו לגבי שלא לתלות ויש כאן חידוש שאפילו שזה מנהג וזה חיוב לשמור מנהגים בכל אופן שיך לדון שזה היתר לגבי נדה והנה בפשוטו זה רק סברא כאן שזה מנהג ולכן הטור כתב על בתולה שתולה בה מצד ששירפה מצוי ולא שהיא לא נדה גמורה אמנם המשנ"ל העיר שהראב"ד נקט שדם טוהר זה מחומרא דר' זירא וזה מעיקר הדין ובכל אופן אפשר לתלות וכן בתולה כתב שאפשר לתלות כיון שמעיקר הדין היא מותרת דהינו דתקנה יותר מאוחרת אפשר לתלות בה והנה יש לדון באשה שהיא בזמן דם טוהר האם יכולה לתלות בנדה ובפשוטו הוא אמר את כל דבריו לגבי להקל ולא לגבי להחמיר וכלן יכולה גם לתלות ביושבת על דם בתולים

# סעיף מ"ג

## בדין אין תולין כתם בכתם ובדין שאני אומר בקדירה מסופקת

א] מבואר בגמ' אין תולין כתם בכתם מצד שזה לא ודאי מגופה ולפ"ז בדקה קרקע עולם שהיא ודאי טמאה אפשר לתלות בה ולפ"ז כתם כגריס בבגד הסמוך לבשרה היום אפשר לתלות בה אמנם בחזו"א פ"ט סק"ו ובסק"ט כתב שכיון שבעיקר גזירת כתמים היה צריך להיות טהור לכן דנים אותה כטהורה והנה מבואר בגמ' ששני שבילין אחד טהור ואחד טמא ועבר בהם טהור ותלוי תולים שהתלוי עבר בטמא וצ"ב מה זה שונה מכתם ועיין פמ"ג בשושנת העמקים שכתב שכתם מסתמא זה מעלמא ויתכן שהכונה שיתכן שהכתם האחר הוא יותר מסתבר שזה מעלמא ולפ"ז בשני קדירות ואחד ספק איסור יש דין שאני אומר כמו בשני שבילין וכן הוא בתהלה לדוד סל"ט והנה עיין סד"ט סקנ"ז שאם בדקה בעד שאינו בדוק כיון שזה טמא רק משום כתם ממילא יש בזה הדין של אין תולין כתם בכתם אמנם לכאורא אם נימא שזה רק בעד ומצד שכיון שזה היה במקום הדם זה סברא בגדרי הכרעה מדרבנן לומר שזה מגופה ובפרט אם נימא שאין בזה קולת כתמים ממילא יתכן שכאן זה בגדר טמא ותלוי ולחזו"א הנ"ל צ"ע

אמנם אם נימא כנ"ל שבכתמים צריך להגיע לדין שאני אומר של הכרעה ולא רק שזה סברא שאפשר לומר ספק דרבנן להקל בשני או חזקת טהרה א"כ יתכן שזה יסוד החילוק שבשני שבילין מספיק לסלק הנידון כלפי התלוי אבל כאן זה מדין הכרעה ובשביל זה צריך ודאי טמא ולפ"ז בשני קדירות זה תלוי ברשב"א וברמב"ן האם בספק אפשר לתלות

## בדין תליה ביום הוסת ובבתולה

ב] והנה בש"ך סקס"ט שלא תולים ביום הוסת ויש לדון בבדקה אחרי זה ומצאה טמאה האם כיון שמדרבנן נוקטים שזה ספק שזה היה אז ממילא אפשר לתלות בה כדין תלוי שהרי אנו נקטנו שהיא ספק ויש לדון האם זה תלוי בנידון של אין תולין בכתם בכתם שאם זה סברא שכאן צריך ודאי א"כ כאן זה ספק אבל אם נימא שזה סברא מיוחדת בכתם א"כ כאן מסתבר שבזה יכולה לתלות

והנה מבואר שתולה בבתולה מצד המכה ועיין תוה"ש שהקשה שתיפו"ל מצד שרבנן גזרו על דם בתולים ותירץ שכיון שזה רק בגדר ספק אולי מעורב שם דם נדה לכן זה כמו כתם שלא תולים והסד"ט חלק והעמיד שמדובר בד' לילות לא רצופים ע"ש ולכאורא זה תלוי בנ"ל שכאן מדרבנן זה בגדר ספק גמור ויתכן שגם כאן זה צד רחוק ולא נחשב ספק

## בדין תליה באשה שלא יודעת מאורעותיה

ג] עיין שיעורי שבט הלוי שהביא לדון באשה שנתחלף בגד במרחץ ומצאה עליו דם האם יכולה לתלות שיש כאן אשה שטמאה או שכיון שאין לפניה אשה טמאה לתלות בה היא טמאה ולכאורא זה ודאי נחשב חלוק שלא יודעת מאורעותיו שלרוב האחרונים הוי חלוק שאינו בדוק וכאן זה עדיף שזה לא מקום שמסתבר שהוא נקי אמנם אם זה במקוה שבזה הרי נשים כולם טהורות יש לדון האם יכולה לתלות שהיתה אחת שידעה שיש לה כתם שמותר ומסתבר שזה כחלוק שאינו בדוק ותלוי באחרונים האם בכתם זה מותר ומסתבר יותר שכאן זה כמו לקחה חלוק מהשוק שנקטו שמותר וצ"ע

# סעיף מ"ד

## בדין תליה בזמן נדתה ובדין ג' ימים הראשונים

א] מבואר בשו"ע שתולה בחברתה נדה והרמ"א סמ"א הגיה שבג' ימים הראשונים לא תולה ועיין ש"ך דלגבי הדין תליה בעצמה בסמ"ד הרמ"א לא כתב שבג' ימים הראשונים לא תולה דזה לשיטתו שבמכה שבגופה תולה והאחרונים תמהו דשם הסברא שלא יכולה להיזהר אבל כאן שהמכה לא בג' הימים עצמם יכולה להיזהר אמנם במצאה הכתם לאחר ג' ימים ראשונים עיין סד"ט סוף סקע"ד שדן שאם לבשה הבגד גם בג' הימים הראשונים א"כ מסברא עד כמה שתולה שזה מימי נידותה א"כ זה היה גם בג' ימים ובזה הרי לא תולים אמנם דן שכיון שכבר החזקנו אותה בטהרה זה לא מגרע מחזקתה דהינו שכל החומר של ג' ימים ראשונים זה רק שהספק נולד אז ולא שזה נולד אחרי זה על הזמן של אז ע"ש ולפ"ז גם אם לא לבשה הבגד אלא בג' ימים ראשונים וצ"ע

] מכל הדין שגם זו שעברה טמאה חזינן שאין דין רוב בזמנים שהרי הם שכבו כל הזמן והיא רק רגע אחד וזה גם לקולא דיש לתלות בה

# סעיף מ"ה

## בדין תליה בזמן שאינה מעוברת

א] מבואר בראב"ד שאשה מעוברת תולה בזמן שקודם עיבורה ועיין סד"ט סקצ"ג שהקשה שגם אם ראתה קודם היא טמאה בגלל זה וכתב שמדובר שראתה מאז וטבלה וכן הוא במאירי אמנם החזו"א פ"ט סק"ט כתב שבזה בין כה היא מותרת שהרי היום אין בזה נפק"מ וכמו בשני שבילים אם נאכלו כל הטהרות שעשו אמנם לנ"ל יש לחלק ששם מספיק לסלק הספק וכאן צריך לתלות במקולקל ובזה יתכן שכל שלמעשה היתה טהורה אין לתלות בזה וכמו שבכתם לא תולים ועיין חזו"א שכתב לישב דמדובר שהיא נטמאה ובאמצע הז' נקים נהיה מצב של הוכר עוברה ומצאה כתם בסוף הז' נקיים ובזה תולה שזה היה בזמן שאינה מסולקת דמים

# סעיף מ"ו

## בדין בדיקה אן זה מקדיר או מגליד

א] מבואר בשו"ע שאם כיבסו ולא יודעים אם זה מקודם או מאחרי צריך לבדוק אם זה מקדיר או מגליד ואם זה נאבד מותר ועיין רעק"א שכתב שהיום לא יודעים להבחין וממילא זה חסרון ידיעה וזה אסור ושאר הפוסקים סתמו בזה ובפשוטו שאפשר להבחין ברוב המקרים אמנם אם ראו שאי אפשר להבחין היום בזה יש לדון והנה צ"ב מה זה שונה מהדין שלא צריך להקיף ובפשוטו מבואר שכיון שכאן אפשר לבדוק דרך הכתם בעצמו בזה מספק צריך להחמיר

# סעיף נ"א

## בדין בדקה ומצאה טהור או טמא

א] מבואר בגמ' ששלש נשים שלבשו חלוק אחד או ששכבו על מטה אחת ומצאו כתם שלשתם טמאות ומבואר בגמ' שאם אחת מהם בדקה ומצאה טמאה יכולים לתלות בה ומאידך אם אחת מהם בדקה ומצאה טהורה תולים שזה לא ממנה והנה נחלקו הראשונים האם צריך לבדוק דוקא כשיעור וסת ודעת הרא"ש שלא צריך שיעור וסת וכתב הסד"ט שאפשר כל מעת לעת ודעת שאר הראשונים שצריך דוקא שיעור ווסת וכן קי"ל ונחלקו הראשונים מתי הוא השיעור וסת דעת הרמב"ם שזה בשעת המציאה ואפילו בחלוק שזה לא הזמן שהראשונה והשניה לבשו ודעת הראב"ד והרמב"ן שזה דוקא בשעה שירדו מהמטה או שפשטו הבגד וברשב"א משמע שחילק שלגבי מצאה טמאה צריך פשיטת החלוק וגבי נמצא טהורה זה בשעת מציאה והנה עיין חזו"א שגם אם זה בשעת פשיטת החלוק הרי הכתם גם לקח לו זמן ובהכרח שיש כאן קולא דרבנן לתלות שעכשיו הכתם הגיע וכתב שלפ"ז יש לתלות אפילו אם מצאו כתם יבש אמנם יתכן שכאן שזה בהכרח לא עכשיו בזה זה כמו לאחר שירדו מהמטה ועיין לחו"ש דכתב דמשמע שגם בעלו דרך המטה שכל הצד שזה ממנה כשעלתה בכל אופן עוזר לבדוק בזמן שירדו מהמטה וצ"ל שזה גם קולא מדרבנן ולענין הלכה הסד"ט ורעק"א נקטו להקל שמועיל בדיקה בשעת מציאה והגר"ז והלחו"ש נקטו להחמיר שמועיל בדיקה רק בזמן ירידתם מהמטה

והנה בפשוטו עיקר הנידון האם הדין תולין קלקלה במקולקל כיון שעכשיו הנידון מספיק מה שהוא מקולקל עכשיו או שכיון שהנדון לטמא למפרע דנים שיהיה מקולקל אתמול ועיין מקש"ז ל"ח שכתב לגבי חתיכה שנפלה לאחת משני קדירות שאם אל נודע הנפילה עד שאחת בין כה נאסרה לדעת הרמב"ם אפשר לתלות בה ולדעת החולקים אין לתלות ולכאורא הנידון לגבי תולה בזמן שכבר ראתה מאז שנחלקו החזו"א והסד"ט לעיל סמ"ה זה תלוי בזה וצ"ע

והנה יש לדון לדעת הרמב"ם שמועיל בדיקה בזמן המציאה במצאה טהור האם מועיל בדיקה קודם והנה ברא"ה מבואר שמועיל אבל זה לשיטתו שזה זמן הבדיקה אבל לרמב"ם שהנידון בזמן המציאה א"כ יתכן שדוקא אם בזמן ההכרעה של הספק היא בחזקת טומאה זה יעזור והנה מבואר ברמב"ם שאפילו שכתם מטמא למפרע אבל כל שבדקה באמצע זה לא מטמא קודם הבדיקה דהינו שכיון שהחוזקה על זמן זה בטהרה ומסתבר שגם כאן זה כך וממילא היא לא טמאה

והנה בעיקר הדין של שלש נשים שלבשו חלוק צ"ע למה לא נימא שיש חזקה שהיציאה מהמקור יצאה הכי מאוחר ולכל הפחות בכתם לח אפשר לטהר ובפשוטו מוכח שכיון שהנידון ממי זה יצא לא שיך מכח חזקה שזה יצא יותר מאוחר להכריע ממי זה יצא

לכאורא יש לדון בג' נשים למה לא נימא על כל אחת כל דפריש מרובא פריש ויש לה סיבה לטהרה ולכל הפחות בבאו לישאל בזה אחר זה נטהר אותם ובפשוטו מבואר שכיון שיש ספק מצד עצמו על כל אחד בנפרד בזה לא שייך כל דפריש וכמבואר בשערי יושר לגבי תערובת סכינים ודו"ק

## בדין מעוברת ואינה מעוברת האם מועיל בדקה האינה מעוברת

ב] יש לדון באחת מעוברת ואחת אינה מעוברת ובדקה האינה מעוברת ומצאה טהור האם כה"ג המעוברת טמאה או שאינה מעוברת או ששניהם טמאות וצ"ע

# סעיף נ"ד

## אין בכתמים משום ווסת

א] מבואר בשו"ע שאין בכתמים משום וסת גם לגבי לעקור ועיין רעק"א שהביא מהפרישה שהכונה שאם ראתה לא קבעה וסת לגבי שלא יהיה חזרה לוסתה הראשון או לגבי שלא תחוש לוסת שאינו קבוע ובהפלאה ביאר שהכוונה שאם ראתה כתם ביום הוסת לא נעקר הוסת ויתכן שזה כונתה פ"ת שבימי נדה לא תלבש צבעונים ויש לדון במצאה לאחר הוסת כתם שחוששים למפרע האם זה גם לגבי עקירה ובעיקר הדין שאין בכתמים משום וסת הגר"ז כתב שזה גם בודאי מגופה ובשו"ת רעק"א סימן ע"ח דן שזה רק בספק מעלמא וכן בחזו"א סימן פ"ט דן שלאחר שרבנן טימאו כתם זה סיבה שיהיה בזה ווסת

ב'-ד' אלול פ"ב

שיעורים מספר 22-23

# סימן קצ"א - דם במי רגלים

## ביאור מחלוקת ר"י ור"מ ברואה דם במי רגלים

### ביאור המציאות דהדור מי רגלים למקור ואייתי דם

א] מבואר במשנה (דף נ"ט:) שנחלקו ר"מ ור' יוסי ברואה דם במי רגלים האם תולים שזה מהרחם ומצד שהדור מי רגלים למקור ואייתו דם או שזה מהכליות.

ובביאור הדור וכו' עיין אבני נזר (סימן רל"א אות ב') שדן שזה גורם ליציאת דם כדרך. ובשם המהר"ח או"ז ביאר שיש סדק במקום המי רגלים וזה באמת יצא דרך המי רגלים. ותמה על זה האבני נזר דא"כ זה לא גרע מרואה בשפופרת. אמנם בפשוטו הביאור הוא כמבואר במאירי ובגר"ז (סק"י) שהמ"ר חזרו למקור מקום דם נדה וזה משך עמו דם נדה. ובפשוטו הכוונה שזה עלה לגג הפרוזדור והוציא את הדם שנמצא שם.

### הא דלולא הדור מ"ר למקור תלינן שזה מהכליות

ב] והנה מבואר בגמ' שללא הדור וכו' תולים שזה מהכליות. וצ"ב הרי אין לפנינו תליה ולמה דלא נימא שזה מהמקור. ונחלקו בזה הראשונים:

דעת רש"י שזה מצד שדם המקור לא יכול לצאת באותו זמן של יציאת מי רגלים. ובחוו"ד (סימן ק"צ סקכ"ד) נקט שגם בזמן השתיתה לא יכול לצאת דם. אמנם הבית אפרים (סימן מ"ו ד"ה ועל כן נלע"ד) נקט שבזמן השתיתה יכול לצאת דם. והנפק"מ בנמצא בקינוח לאחר מי רגלים לרש"י האם יש כאן חשש ראיה עם הרגשה.

אמנם תוס' (ד"ה דלמא) ביארו שלא מסתבר שבדיוק באותו רגע שיצא המי רגלים יצא דם ולכן מסתבר שיש קשר ביניהם. ויש כאן חידוש שהרי אם היתה מוצאת דם היינו תולים שזה יצא כמה שיותר מאוחר, אבל כאן שיש עוד מאורע מסתבר לתלות שיש קשר בין השניים.

### ביאור קושיית הגמ' דלמא בתר דתמו מיא אתי דם

ג] והנה הגמ' שואלת דילמא בתר דתמו מיא אתי דם. ותוס' נקטו שהכוונה שבזמן השתיתה הדור מי רגלים וכו' דהיינו שנתלה שזה סיבת הדם. ולפי"ז הקושיא היא רק לר"מ דס"ל שיושבת בשותתת אסור.

אמנם רש"י ביאר שהשאלה היא סתם אולי זה יצא אחרי זה וכאן אין מה שיעכב שיצא מגופה. והאחרונים דנו שלפ"ז הקושיא היא גם לר' יוסי וגם להלכה. אמנם סתימת הראשונים לא כך. ובטעם הדבר שזה לא קשה לר' יוסי, ביאר הבית אפרים (סימן מ"ו) בשני אופנים: או שמדובר בשותתת שגם אז לא מצוי שיצא דם. או שרש"י גם מודה לסברת התוס' אליבא דר' יוסי שלא מסתבר שזה בדיוק הגיע באותו זמן, וכל מה שכתב שלא יתכן דם זה לבאר למה לר"מ במזנקת לא חוששים שהדור מי רגלים למקור ואייתו דם.

### סברות המחלוקת דר"מ ור' יוסי

ד] והנה בביאור מחלוקת ר"מ ור' יוסי, בשו"ת הר"ן (סימן מ"ט) ביאר שנחלקו האם חיישינן למיעוטא. והאחרונים תמהו בזה שהרי מבואר בגמ' (דף י"ד:) שר"מ מטמא משום נדה.

ובפשוטו הביאור במחלוקתם, דמצד אחד לא מסתבר שזה מהמקור ומצד שני אין לפנינו תליה אלא המקור, ונחלקו בגדרי הכרעה האם זה סיבה לחדש צד מחודש של מכה שלא לפנינו, או שכיון שהמקור לפנינו אין זה סיבה לחדש צד מחודש.

והחת"ס (יו"ד סימן קמ"ח) ביאר בכוונת הר"ן שהכוונה שלר"מ דחייש למיעוטא זה נחשב שיש צד לפנינו שזה מגופה, וממילא זה סיבה להכריע כך.

## שיטות הראשונים בפסק הלכה

ה] מבואר במשנה שר"מ מטהר ביושבת והגמ' מבארת שהכוונה במזנקת, דהיינו שבעומדת אפילו מזנקת טמאה וביושבת יש הבדל אם מזנקת או שותתת. עוד מבואר בגמ' שביושבת יש חשש אולי זה בתר דתמו מיא, ולכן רק אם יושבת ומזנקת לתוך הספל ואם שתתה זה היה נמצא על שפת הספל אז טהורה, אבל ללא זה חוששים אולי הדם יצא בזמן שתמו מיא.

והנה זה ודאי שקי"ל כר"י יוסי, אמנם מצאנו בזה כמה שיטות וכדלקמן:

**א.** השו"ע פסק כדעת רוב הראשונים שלר' יוסי גם עומדת ושותתת טהורה, דהיינו שר"י מטהר לגמרי וזה בכל המקרים, שכל שיש צד שזה מכה בכליות זה סיבה לתלות שזה כך.

**ב.** עיין רא"ש שנקט שכל מה שר' יוסי חולק היינו רק ביושבת ושותתת או בעומדת ומזנקת, אבל עומדת ושותתת גם הוא מודה שטמאה.

ובסד"ט (סימן ק"צ סקצ"ה בד"ה ואין להקשות) משמע שנקט שכה"ג זה חשש דאורייתא. אמנם החוו"ד (סימן ק"צ סקכ"ד) והפנים מאירות (ח"א סימן י"ב ד"ה אכן) נקטו שזה רק טומאת כתם.

והנה בפשוטו לפי"ז גם בעומדת צריך ששותתת לתוך הספל דיש ראיה שזה לא בתר דתמו מיא, דכמו שבר' מאיר חוששים לזה גם בר' יוסי צריך לחוש לזה. וכן נקטו הב"ח והנוב"י (תניינא סימן ק"ל) והחוו"ד (סק"א). אמנם בלשון הרמ"א משמע לא כך. ועיין גר"ז (סק"א) ועוד אחרונים (פרד"ר פתיחה לסימן קצ"א בשיטה השלישית ד"ה אמנם) שביארו שרק לר"מ שצריך ראיה ברורה שזה לא מגופה בזה גם בספק מטמאים, אבל לר' יוסי שרק בעומדת ושותתת טמאה בזה צריך שזה יהיה ודאי כך [א"ה: כ"כ הפרד"ר, והגר"ז כתב בנוסח אחר עי"ש].

**ג.** עיין ב"י שהביא מהמהר"ם שכל מה שר' יוסי חולק היינו רק בעומדת ומזנקת, אבל בשותתת בין בעומדת ובין ביושבת הוא מודה שזה טמא, דהיינו שכה"ג יתכן שהדור מי רגלים למקור ואייתו דם. והנה יתכן שכאן שר"י מודה לר"מ זה אסור מעיקר הדין ולא רק מצד טומאת כתם.

ובפשוטו לא קי"ל כן. אמנם הגר"ז נקט בכוונת הרמ"א שפסק גם להחמיר כשיטה זו.

**ד.** עיין ש"ך (סק"ג) שהביא מר"ח שכל מה שר' יוסי חולק זה לגבי טהרות או לגבי טומאת נדה, אבל מודה שיש בזה טומאת כתמים, דהיינו שבעיקר דין דאורייתא ס"ל שזה מספיק סיבה להכריע שזה לא מגופה, אבל מדרבנן מה שר"מ ס"ל שצריך לחוש מדאורייתא לדבריו זה אסור מדרבנן. ובב"י נקט שלגבי טהרות לא גזרו. אמנם המהרש"א נקט שלפי הסוגיא לעיל גם לגבי טהרות גזרו כה"ג.

והנה התפארת למשה נקט שהחומרא של ר"ח לטמא משום כתם זה אפילו ביושבת ומזנקת. אמנם כל האחרונים נקטו שבמה שלר"מ זה לא חשיב צד מגופה, גם אין סיבה לר' יוסי שיהיה בזה טומאת כתמים.

והנה בפשוטו לפי"ז כל שהיא לא מזנקת לתוך הספל ויושבת על שפת הספל ונמצא דם רק בתוך הספל זה טמא. וכן נקטו האחרונים. ולפי"ז היום שתמיד הכל בתוך האסלא האשה אסורה. אמנם הגר"ז (סוף סק"א) דייק מהרמ"א שגם בספק האם הדם הגיע בשתיתה יש לטהר שכיון שזה רק טומאת כתם בזה מספק יש להקל.

## בדברי הר"ן והמהר"ם

### מצאה דם רק בשתיתה

ו] עיין ב"י שהביא מתשובת הר"ן (סימן מ"ט) שכל מה שר' יוסי מטהר גם בשותתת זה מצד שתולים שהדם כבר היה בזמן שזינקה, אבל אם רואים שאין דם רק מתי שהיא שותתת (ר"ל שרואים את הדם רק על שפת הספל) בזה מוכח שזה מהרחם, דאם זה מכה בכליות אין סיבה שהדם יצא רק מתי שהיא שותתת. וכתב הב"י שמשמעות הראשונים שכל שזה הגיע עם המי רגלים כיון שלא מסתבר שזה מהרחם ממילא זה סיבה לומר שיש לה מכה.

### מצאה דם רק בבדיקה שאח"כ

ז] אמנם כתב הב"י שאם בדקה ומצאה אחרי זה דם ובשעת הטלת מי רגלים לא מצאה דם, בזה הוא ודאי ראיה שזה מהרחם וזה טמא. והובא דבר זה ברמ"א. וביאר הגר"ז (סקי"ב) שגם לתוס' שכתבו סברא שמזה שבדיוק עכשיו יצא דם זה סיבה לומר שזה קשור למי רגלים, מ"מ אם חזינן שזה מגיע רק לאחר המי רגלים בהכרח שזה מגופה.

### מצאה דם גם בספל וגם בבדיקה

ח] והנה מבואר בר"ן שאם יש דם במ"ר אפילו שיש גם דם בשותתת או בבדיקה אבל אפשר לתלות שזה ממותר הדם שיצא בזמן שזינקה שזה ודאי ממכה. אמנם הב"י הביא מהמהר"ם דמבואר בדבריו שבשותתת אם לא מטהרים לר"י או במצאה בעד הבדיקה, אז אפילו שאת הדם שיצא קודם התרנו ותלינו במכה, אבל על דם שיוצא בצורה שאין סיבה לומר שזה לא מגופה את זה מטמאים.

ומסברא הדבר צ"ע שעד כמה שידוע לנו שיש מכה למה לא לתלות שמה שנשאר זה מתמצית מי הרגלים שיצא קודם. ועיין חוו"ד (סק"ז ט') ובסד"ט (סימן ק"צ סקצ"ה) שביארו שהרי גם מה שיצא עם הזינוק יתכן שזה מגופה שהדור וכו', רק שיותר מסתבר שזה ממכה שבכליות, אבל כל זה כדי להתיר אותו בעצמו אבל זה לא מועיל מכח זה לתלות דם אחר שזה מהמכה.

והנה הב"י כתב שהרא"ש שמתיר שותתת חולק על המהר"ם וממילא גם בבדקה אח"כ ומצאה דם היא טהורה. ותמהו האחרונים הרי כל טעמו של הרא"ש הוא משום שגם אז זה יצא עם המי רגלים, אבל בבדיקה שזה אחרי יתכן שמודה למרדכי. וביארו האחרונים (גר"ז סקי"ב) שכיון שהרא"ש ביאר סוגיין על דרך תוס' שכיון שזה נמצא עם המ"ר זה סיבה לתלות שזה קשור למ"ר, ממילא בהכרח זה דלא כמרדכי אלא גם ביחס לבדיקה שאחרי זה כך.

### בהא דהוצרך הרמ"א להביא את הפלוגתא במצאה דם גם בקינוח

ט] והנה הרמ"א הביא שאם מצאה בעד הבדיקה או בשותתת אפילו שמצאה גם דם במ"ר במזנקת, י"א שזה אסור ויש אומרים שאפשר לתלות שזה ממכה ומתמצית מי רגלים. ועיין ש"ך (סק"ח) שתמה שכל הנידון שייך רק אם אנו לא מחמירים כר"ח, אבל למה דקי"ל שמחמירים כר"ח א"כ גם הדם שהיה במי רגלים זה אסור. ועיין חוו"ד (סק"ט) שכאן הרמ"א הביא להחמיר שגם במקום שזה היה מזנקת והיה שם דם כגון שראתה דם בזינוק שבזה הרי ודאי מטהרים, בכל אופן את הדם שיצא אחרי זה אנו אוסרים. והגר"ז (סקי"ב) ביאר לשיטתו שגם ביושבת ומזנקת אפילו שיש צד שיצא דם בשותתת בכל אופן מספק זה מותר, אבל כאן שמצאה דם בעד המרדכי אסר ולר"ן תולים שזה מתמצית המ"ר.

## בדין פחות מגריס במי רגלים

י] יש לדון לפי מה שאנו מחמירים במצאה דם במ"ר האם גם פחות מגריס זה אסור. ובפשוטו כיון שזה אסור משום כתם א"כ יש כאן את הקולות של כתמים. ועיין צמח צדק (סוף סימן קמ"ה) שכתב שכיון שכאן הצד ראיה הוא דאורייתא בזה אין את הקולא של כתמים, דהיינו כהאחרונים שבעד שאינו בדוק אפילו שזה טומאת כתמים אבל אין את הקולות של כתמים, וממילא היום שאין מאכולת ודאי שאין להתיר.

והנה הסד"ט (סימן ק"צ סוף סקצ"ג) הקשה שמ"ר זה אינו מקבל טומאה, וחזינן שנקט לא כך. אמנם בפשוטו מ"ר זה צבעוני, ובהכרח שאין כאן קולת כתמים. אמנם אם נימא שדבר שמטבעו הוא צבוע זה אחרת אין ראיה.

ועיין צ"צ שכתב עוד שסתימת הדברים שלא הזכירו קולא זו, והיינו מפני שלא מצוי מאכולת במ"ר, ועוד שיתכן שלא מתמעך שם דם, ויתכן עוד שכיון שהמציאה היא במ"ר שמגיעים מהגוף זה כמו טחתו בירכה שזה סיבה להכריע שזה מגופה ולא שזה ממאכולת [א"ה: זה טעמים נוספים מלבד מה שהובא בשמו לעיל שהצד ראיה הוא דאורייתא].

וע"ש שלפי מה שהרמ"א החמיר כהגהות מיימוני שאם היא שותתת בסוף גם לר' יוסי אסור, א"כ היום שתמיד היא יושבת עד הסוף ויתכן שזה שותתת ממילא זה סיבה לאסור מעיקר הדין. אמנם יש לדון האם להלכה פוסקים להחמיר כהגהות מימוני (עי' מה שצויין בזה לעיל אות ה').

ומהגרש"צ שמעתי שסתימת הפוסקים להחמיר בזה. ומהגר"נ שמעתי להקל כיון שכל הדין של ר"ח זה חומרא. ובפשוטו יש להחמיר בזה, ובפרט שהרבה פעמים ניכר ברור שזה חלק מהמי רגלים.

והנה יש לדון בישבה קצת זמן לאחר שהתפנתה בבית הכסא ורואה כתם באסלה או על המים, האם נתלה שזה יצא אחרי זה וממילא יש לזה ודאי קולת כתמים ואם זה פחות מגריס זה מותר, וכן אם זה על האסלה יש בזה הקולא של דבר שאינו מקבל טומאה. וצ"ע בזה.

## בדין קינוח לאחר הטלת מי רגלים

יא] החוו"ד (סימן ק"צ חידושים א' וקפ"ג ב') כתב שאם קינחה לאחר הטלת מי רגלים בזה יש חשש דאורייתא, שהטלת מי רגלים בלבלה ההרגשה. ובפשוטו זה תלוי ברש"י ותוס', שלרש"י שלא יתכן שזה הגיע עם המ"ר א"כ אז כבר לא היה מה שמבלבל ההרגשה, אמנם לתוס' שיתכן שזה היה יחד א"כ כל שזה לא ממכה בכליות ממילא זה עם הרגשה. ודעת הבית אפרים (סימן מ"ו) שגם לרש"י רק בזמן הזינוק לא יכול להיות דם אבל בזמן השתיתה יכול להיות דם, וגם זה יכול לבלבל את ההרגשה.

והנה אם אין דם במ"ר רק בקינוח, לכאורה זה כמו בדיקה אחרי, שודאי שזה סיבה לאסור, שיש לנו ראיה שזה מהמקור והמי רגלים בלבלו את ההרגשה וכנ"ל מהב"י שהובא ברמ"א.

אמנם בלא ראתה האם היה דם במ"ר, למחמירים כר"ח זה אסור, דממה נפשך, אם היה דם במי רגלים היא אסורה מצד זה, ואם לא היה שם דם א"כ יש ראיה שזה מהמקור. וגם אם לא נחמיר כר"ח, אבל עד כמה שמחמירים בשותתת (כשיטת המהר"ם דלעיל אות ח') א"כ המציאה של קינוח אחרי היא בפשוטו מהשיריים של השותתת ושם הרי אנו חוששים שזה מגופה. אמנם בפשוטו לחוש שזה עם הרגשה לרש"י זה לא יתכן וממילא יש כאן קולת כתמים [אא"כ נאמר כהבית אפרים בדעת רש"י וכדלעיל].

ולכן יש הרבה שמורים שאם זה תוך שיעור חטאת שבזה לתוס' זה אסור, ודאי שאין להקל. אמנם אם זה בשיעור אשם תלוי, בזה יש ס"ס דיתכן שזה הגיע אחרי וללא הרגשה, וכן לרש"י זה ודאי נידון דרבנן [ודלא כהבית אפרים בדעת רש"י].

והנה האחרונים (ר"ס קפ"ז) לגבי רמ"ת החמירו שאנו לא יודעים מה השיעור ולא הזכירו שזה נפק"מ גם לכל קינוח אחרי הטלת מ"ר, ומשמע שס"ל שאין להחמיר בזה. וצ"ע.

אמנם לדעת הש"ך כיון שזה קינוח מגופה זה חמור יותר. אלא שאם לא ראתה במ"ר ויתכן שהיה שם דם, ממילא לחולקים על ר"ח יש להקל. והנפק"מ לפוסקים כמחבר.

## בדין איש ואשה שהטילו מ"ר בספל

### ביאור הדין דתולים באיש מדין ספק ספיקא

יב] מבואר ברמ"א שאיש ואשה שהטילו מי רגלים בכלי זה מותר מצד ס"ס, דהיינו שכאן יש צד שזה מהאיש. והאחרונים תמהו הרי הצד מהאיש זה צד רחוק בדיוק כמו באשה לומר שזה מכה, א"כ יוצא שהצד שזה לא מגופה הוא צד רחוק ולמה שזה יצטרף לס"ס. והנה אם כאן כל הטומאה היא מצד כתם, יתכן שכל שיש עוד צד זה סיבה לטהר. אבל אם זה מעיקר הדין דהיינו שלר"מ טמאה נדה, וכן בשותתת לדידן שהמכה כאן לא נחשב לפנינו, לא מובן למה עוד מכה שלא לפנינו זה עדיף.

ואם נימא שבאמת מצד ההסתברות יתכן שזה מכה רק שמדיני הכרעה לתלות שזה מהמקור כי זה לפנינו, יתכן שכל שיש צד שזה ממקום שלא יתכן שהוא מהמקור זה חוזר לדין ספק. וצ"ע.

ויש לדון האם בשתי נשים גם נתיר. ולכאורה בבאו לישאל בבת אחת ודאי נאסור. ולנ"ל יתכן שכיון שכל צד הוא במקום שיתכן שזה מהמקור בזה הוא לא מצטרף לס"ס. וצ"ע בזה.

### בהנ"ל בנמצא על שפת הספל

יג] והנה החוו"ד (סק"ה) דייק מהש"ך (סק"ו) שכל הקולא פה היא רק בנמצא דם תוך הספל, אבל אם נמצא על שפת הספל כה"ג לא מטהרים. ובטעם הדבר ביאר דהמי רגלים של האיש אינם שותתים. אמנם הכו"פ והגר"ז והרבה אחרונים נקטו שגם כה"ג חשיב שיש כאן צד ספק ששייך לדון שיש כאן ס"ס. ויתכן שכל הנידון בנמצא גם תוך הספל, אבל בנמצא רק בשפת הספל בזה יש את הראיה של הר"ן שזה לא ממכה. ובתורת השלמים הקיל גם כה"ג. וצ"ע בזה.

## בנידון המהרי"ל

### ב' השיטות בדין רואה עם מי רגלים ומרגישה כאב

יד] עיין רמ"א שהביא מעשה שהיה אשה שבזמן הטלת מי רגלים הרגישה כאב והיתה מוצאת דם במי רגלים, והשיטה הראשונה נקטה שכיון שמרגישה כאב ובדיוק אז יש דם זה נחשב כמו מכה ידועה שמוציאה דם וממילא הדם מותר. ומבואר ברמ"א שגם אם מוצאת את הדם רק לאחר הטלת המ"ר. וביאר הגר"ז (סק"ד) שיתכן שהכאב של המ"ר גורם ליציאת הדם ולכן זה לא מגיע אלא לאחר ההשתנה.

אמנם השיטה השניה ס"ל שאין לסמוך על זה אלא צריך בדיקת מהרי"ל דהיינו שמניחה מוך עמוק ואם לאחר הטלת מי רגלים זה נקי חזינן שזה מהמי רגלים ולא מגופה. והנה בפשוטו גם שיטה זו מודה שזה בגדר מכה שאינה ידועה שמוציאה דם, רק שזה לא כמו ידועה שמוציאה דם, ולכן לא התירו אלא עם בדיקת מהרי"ל.

ועיין ט"ז סימן קפ"ז (סק"י) שתמה שהרי הרמ"א פסק שמועיל מכה שאינה ידועה שמוציאה דם ולמה כאן הצריך בדיקת מהרי"ל. ועיין ש"ך שם (בנקה"כ) שישב בכמה אופנים: א. ששם לא התיר אלא שלא תהיה רמ"ת וכאן התירה לבעלה. ב. שאם אפשר לבדוק ודאי עדיף לבדוק. ג. שלמהרי"ל היה צד שזה אפילו לא מכה שאינה ידועה שמוציאה דם שהרי זה לא מכה מבוררת, דהיינו שגם לא ידוע שזה מכה שיש בה דם ולכן רצה את הבדיקה הנ"ל שזה מכריח שיש דם.

### למה לא סגי בבדיקת מהרי"ל לחוד

טו] והנה צ"ב דעד כמה שהיה כאן בדיקת מהרי"ל למה זה לא מספיק לבד, הרי ברור שיש כאן מכה. והרמ"א הצריך ג"פ ולא התיר באין לה וסת והגיע זמן שעלולה לראות וכן הצריך שיהיה כאב, ומה הביאור בכל זה. והחוו"ד (סק"ח) והגר"ז כתבו שזה לא ראיה מספיק ברורה. ועיין אבנ"מ (תשובה כ"ג) שכדי להתיר את הדם הזה עצמו אפשר להתיר, אבל כדי ללמוד מזה שיש מכה זה לא ראיה מספיק ברורה דהיינו דבפעם אחרת אנו חוששים שזה מהמקור.

אמנם הנוב"י (מהדו"ק סימן מ"ג) נקט שזה ראיה ברורה. ולכן ביאר בכוונת הרמ"א שהרי המכה תתרפא פעם, ולכן צריך שיהיה כאב דללא זה אולי זה התרפא, דהיינו שיש כאן הלכה בהלכות תליה במכה שצריך מוכיחה קיים [וכן הוא בחוו"ד סימן קפ"ז סק"ג בד"ה ולפי].

אמנם צ"ב למה הצריך הרמ"א ג"פ. ועיין דגול מרבבה שביאר שזה מדבר במקרה שלא מצאה דם כלל ובאה לעקור את וסתה שהייתה רואה דם על ידי המי רגלים בזה צריכה ג"פ. ועיין בית מאיר שגם תמה למה צריך ג"פ.

### בדברי הש"ך דמיירי ברואה רק בזמן המי רגלים

טז] והנה עיין ש"ך (סק"ז) שתמה שכל מה שאוסרים בשעת וסתה או באין לה וסת זה מצד וכי לעולם לא תראה, אבל כאן תראה שלא בשעת הטלת מי רגליה. ולכן כתב שמדובר שאשה זו לא ראתה רק אז. ולפי"ז יש כאן חידוש גדול שתולים שבאותו זמן שהיה לה וסת מסתבר שאז זה דם נדה, ובשאר זמנים זה סתם מכה. ובאשה שיש לה וסת התרוה"ד, הדם שרואה עד אז מטהרים ומה שרואה אחרי זה מטמאים.

ועיין פ"ת (סק"ו) שהביא מהחת"ס (סימן קע"ז) שכה"ג כיון שכל ראייתה זה במ"ר ודאי שההפסק צריך להיות שלא תראה דם גם במ"ר (והיינו ע"י שתעשה בדיקת מהרי"ל).

ובעיקר קושית הש"ך יתכן שכאן זה רק סברא שכל מה שסמכו על ראיית המהרי"ל היינו רק בזמן שלא עלולה לראות ולא בזמן שעלולה לראות.

### דלקת בדרכי השתן

יז] והנה לדינא אשה שיש לה דלקת בדרכי השתן ומוצאת דם במ"ר, אפילו שיש לה כאב כל פעם שמטילה מ"ר אין אנו מתירים וכשיטה השנייה ברמ"א. אמנם אם עשתה בדיקת שתן ויש לה רמה של מחלה שכפי הידוע בדרכי הרפואה זה ודאי סיבה לדם, בזה יש להתיר ואפילו בג' ימים ראשונים כיון שיש כאן סיבה ודאית לדם. אמנם עצם זה שמוצאים דם זה לא סיבה להתיר, דהרי יתכן שזה דם נדה דהדור מי רגלים למקור ואיתו דם.

## בביאור כוונת הט"ז

### בנידון האם כאב הוי כמכה

יח] עיין ט"ז (סק"ד) שכתב שאשה שמרגישה כאב ואחרי זה יוצא דם זה סיבה לתלות שיש כאן מכה, וגם אם יצא פעם דם ואין כאב בכל אופן אפשר לתלות בזה. וכתב שזה לא דומה לרמ"א שהצריך בדיקת מהרי"ל, דשם יצא דם גם שלא בזמן הכאב [וצ"ע שהרי דיבר גם במקרה שיש דם רק במ"ר שזה זמן הכאב].

והאחרונים הביאו דהחכם צבי (סימן ע"ג) תמה בזה שכאב זה לא מכה וכל הנידון כאן הוא כי מצאה דם בדיוק במי רגלים.

אמנם עיין גר"ז (סימן קפ"ז סקל"ד) דמאידך יתכן שרק כאן שיתכן שהדור מי רגלים למקור ואייתו דם, אבל אם מרגישה כאב בכליות ומוצאת דם אחרי זה בזה יתכן שודאי שזה מותר.

אמנם עיין חוו"ד (סק"ז) וברעק"א (סימן ע"ח) שכתבו בכוונת הט"ז סימן קפ"ז סק"י שמדובר שיש לה ודאי מכה שאינה ידועה שמוציאה דם, וכה"ג שהדם יוצא לאחר הכאב זה נחשב כמו מכה שידועה שמוציאה דם. וצ"ע שכאן לא משמע כך אלא כהגר"ז. וע"ש סקל"ד שכתב שבסוג כאב שיתכן שזה קשור לדם נדה בזה גם הט"ז מודה שאין להקל, וכל מה שדיבר היינו כשמרגישה כאב בכליות וכדו' שאין צד שכאב זה הוא מחמת יציאת הדם נדה.

## בדין וסת דרואה אחר מי רגלים

יט] עיין רמ"א שכתב שאם רואה לאחר הטלת מי רגליה צריכה עקירה ג"פ. ועיין גר"ז (סקי"ג) שאם רואה רק יחד עם המי רגלים מספיק עקירה פעם אחת שזה כמו וסת האונס. וצ"ב למה ראיה אחרי הטלת מ"ר זה לא וסת האונס, הרי המי רגלים זה כמו קפיצה. ואולי זה כמו אכילת שום שזה גורם לראיה כהרגלה. וצ"ע.

ד' אלול פ"ב

המשך שיעור מספר 23

# סימן קצ"ב - דם חימוד

# סעיפים א' – ב'

## סיכום הפרטים והשיטות מתי יש חימוד

### פרטי האופנים מתי יש דם חימוד

א] מבואר בגמ' שתבעוה להינשא ונתפייסה צריכה ז' נקיים מצד שחוששים שמחמת חימוד ראתה דם, וזה אפילו בקטנה. וכתב הפ"ת (סק"ב) שה"ה במעוברת. ועיין סוף הסימן (ס"ה) שזה גם במחזיר גרושתו. ובפ"ת (שם) הביא מהרדב"ז שזה גם בבא עליה בזנות ואחרי זה נשאה.

ועיין דרכי תשובה (סק"ז) שהביא מהבית דוד באשה שבעלה הגיע באופן פתאומי מהמלחמה וכדו' ולא הייתה לה דעה על זה דיש בזה חימוד. אמנם הוא חלק עליו והביא כן מעוד אחרונים. אמנם יתכן שראוי לבדוק בכה"ג.

ועיין חת"ס (סימן קפ"ד) שגם אם הכלה לא ראתה את החתן עד סמוך לחתונה זה לא גורם לחימוד חדש.

ועיין חוט שני (עמ' ר"ח) שנקט שגם כלה שלא ידעה מעניין הביאה עד אמצע הז' נקיים, אין מקור לומר שזה גורם לחימוד חדש.

ועיין דרכי תשובה (סקי"ז) שהביא את המנהג שהחתן לא נפגש עם הכלה קודם החתונה מצד חשש חימוד.

### האם החשש הוא רק לדם בלא הרגשה או דהוי חשש ראיה עם הרגשה

ב] ומבואר בט"ז (סק"א) שכיון שלא הרגישה הוי רק נידון של ראיה ללא הרגשה, וכן הוא בלשון הרא"ש שמא ראתה דם ולא הרגישה בו. ומבואר שאפילו שלא היה מציאה בכל אופן זה מטמא אותה. אמנם בלשון הרשב"א מבואר שזה חשש כרת.

### היכא דבדקה בשעת התביעה

ג] והנה דעת הראבי"ה (הובא בהגה"מ ובב"י) שאם בדקה מיד ולא מצאה דם טהורה. אמנם כל הראשונים חלקו עליו.

ועיין חוות דעת (סוף סק"א) שחידש שאם היה לה מוך דחוק כל אותו יום היא טהורה. אמנם סתימת הפוסקים לא כך.

### האם הדין חימוד אמור גם כשעדיין לא נתקדשה

ד] והנה דעת הרא"ה (בדק הבית דף ה' ע"ב) שרק חימוד של לאחר הקידושין שיודעת שודאי תינשא לו יש בזה חשש דם, ולא כל זמן שלא נתקדשה. והרשב"א (משמרת הבית שם) חלק עליו והוכיח מהא דהיום מקדשים ומיד נושאים. ויש שכתבו שכיון שעושים קנסות זה כמו קידושין.

### מתי הוא זמן החימוד קודם הנישואין

ה] ועיין רשב"א (תורת הבית ו' ע"א) שהחימוד הוא לא בזמן הקידושין כל שיודעת שיש הרבה זמן עד הנישואין, אלא זה רק מאז שמכינים את צרכי הסעודה. ובפשוטו זה גם היום שמתחילים להכין את הביגוד שנצרך לחתונה וכדו'.

והב"י הביא מהריב"א שכה"ג כיון שידעה בתחילה שהיא תינשא, החימוד שמתחדש סמוך לנישואין הוא לא סיבה לאסור אותה. אמנם להלכה קי"ל שגם כה"ג יש חימוד.

### קושיית הט"ז מתמר ורות

ו] והנה עיין ט"ז (סק"א) שהקשה מרות ותמר שאמרה לו שהיא טהורה, ולמה אין כאן חימוד. וכתב שזה רק חשש של ראיה ללא הרגשה ואז עדיין לא נהגו בחומרא זו. וכתב עוד שכיון שמיד הוא התפייס לה כה"ג אין חימוד, דהיינו שרק אם יש עוד פרק זמן שהיא משתוקקת זה גורם לדם חימוד. והאחרונים הביאו שכן מבואר בתוס' שהקשו על רב שאמר (יבמות ל"ז:) מאן הויא ליומי והגמ' עונה שרק היו מייחדים, וקשה אבל איך למעשה יבוא עליה, וביארו שכל שמודיע לה ומיד בא עליה אין דם חימוד.

### בדברי החוו"ד והתפארת למשה דהחימוד הוא לנישואין

ז] ובחוו"ד (סק"א) ובתפארת למשה חידשו שעל ביאת זנות אין חימוד, ורק לביאה שהיא עם נישואין יש חימוד.

והוסיף החוו"ד שרק במשתוקקת לשניהם לביאה ונישואין, אבל אם היה כבר נישואין בזה מה שמשתוקקת לביאה אין בזה חימוד. אמנם הלחו"ש הוכיח מהראשונים שכתבו שגם כה"ג צריכה לבדוק מצד שיש חשש שתראה מחמת החימוד של התשמיש.

## בחיוב הפסק טהרה וז' נקיים

### ג' שיטות הראשונים בחיוב הפסק ובדיקות בז"נ

ח] הראשונים דנו בדין טהרת אשה זו שכל ראייתה מחמת חימוד: דעת הרשב"א (תורת הבית ה' ע"ב) שלא צריכה לא הפסק ולא ז' נקיים, שכיון שכל חשש הראיה זה מחמת חימוד שזה סוג ראיה שהוא סיבה לטיפת דם ולא יותר, ממילא אין כאן פתיחה שהיא סיבה להפסק ובדיקה אלא היא בחזקת שאינה רואה, וכמו אשה שהוציאו לה את הרחם שצריכה לספור ז' נקיים אבל לא צריכה בדיקות.

אמנם דעת הרא"ה שעד כמה שחל עליה דין ספירת ז' נקיים צריכה הפסק ובדיקות כרגיל.

ודעת הרמב"ן (פ"ג הי"ב) והראב"ד (שער הספירה סימן ג' הי"ב) שאפילו שאין כאן חשש ראיה מצד הדם חימוד שזה רק סיבה לטיפת דם, אבל עדיין כדי שיחשב בדיקה של ז' נקיים צריכה בדיקה, אבל הפסק לא צריך. ובטעם הדבר: או שכאן מצד ראייתה אין סיבה לחוש שתראה יותר, וממילא בזה לא צריכה הפסק. ובראב"ד כתב שיש כאן ס"ס, ספק אולי לא ראתה וגם אם ראתה אולי הפסיקה.

### בדברי הרא"ש שהחימוד מתחזק ולכן צריך בדיקות בז"נ

ט] והרא"ש (פ"י סימן ד') הסכים שמצד הטיפה שראתה זה לא סיבה לחשוש לעוד דם ולכן הפסק לא צריכה, אבל כתב שודאי כמה שמתחזק החימוד דהיינו שמתקרבת החתונה יש יותר חשש חימוד, ולכן צריכה בדיקה כל יום. ועל דרך זה הוא במרדכי בשם הרשב"ם.

והנה צ"ע שא"כ לא יועיל בדיקה כמו שבתחילה לא מועיל בדיקה. אמנם ביאר הלחו"ש (סק"ו) שבתחילה שזה משהו פתאומי אז זה סיבה גמורה לדם וזה בגדר ודאי, אבל בהמשך שזה לא פתאומי אפילו שיש יותר חימוד אבל זה פחות סיבה לחוש לדם, ולכן בדיקה ודאי עוזרת.

### ההלכה בהנ"ל

י] והנה השו"ע בפשוטו פסק כראשונים שאין חשש חימוד ורק צריך בדיקה מצד הז' נקיים, וכאן הקילו שמספיק בדיקה אחת ולא צריך ראשון ושביעי כמבואר בש"ך (סק"ב). אמנם הרמ"א חשש לשיטת הרא"ש, ולפ"ז צריכה לכתחילה בדיקה כל יום.

והנה מעיקר הדין פסקו שלא צריך הפסק, אמנם הש"ך (סק"א) כתב שנהגו לעשות הפסק.

### חיוב בדיקה לאחר הטבילה היכא דהטבילה רחוקה מהנישואין

יא] והנה במרדכי בשם הרשב"ם מבואר שכיון שכמה שמתקרב הנישואין יש יותר חימוד לכן צריך להסמיך כמה שיותר את הטבילה והז' נקיים לנישואין. וכתב המרדכי שאם הרחיקו צריכה בדיקה כל יום, ונקט שאם לא בדקה נאסרה [וצ"ע שבדיקה מבררת את אותו רגע ואילו בדיקה בעונה מבררת את כל העונה].

אמנם הרא"ש סתם ולא הזכיר כמה צריכה לבדוק לעיכובא. ועיין ב"י דכתב דמשמע שזה כמו ז' נקיים דהיינו שאם בדקה פעם אחת בז' ימים זה מועיל.

והנה יש להסתפק האם הכוונה מדין ז' נקיים, אבל אם גמרה הז' נקיים אפילו שעברה ז' ימים שלמים בכל אופן זה לא אוסר, דהיינו שכונת הב"י שזה לא דין לעיכובא. או שבאמת התחדש כאן שאם לא בדקה ז' ימים שלמים בזה חוששת שראתה ונאסרה בדיעבד. ונפק"מ בהקדימה הטבילה ואחרי זה עברו ז' ימים ולא בדקה בהם, או כגון שלא בעלו לאחר נישואין באונס יותר מז' ימים, האם צריך בדיקה. ובחוו"ד (סק"ד) וכן משמע בט"ז (סוף סק"ג) נקט שזה לא אוסר. והסד"ט (סק"ט) פשיטא ליה שזה אוסר. ועיין לקמן.

### במקדימה הטבילה ג' ימים קודם הנישואין האם צריכה בדיקה כל יום

יב] והנה הרמ"א כתב שנהגו להקדים הטבילה ג' ימים קודם הנישואין, ואם מקדימים יותר צריכה בדיקה כל יום. ומשמע שכל שמקדימה רק ג' ימים לא צריכה בדיקה כל יום. ועיין לבוש שזה מצד שכיון שהנישואין סמוך זה מחסר בחימוד. אמנם הב"ח כתב וכן העתיקו הסד"ט (סק"ח) והחכמ"א שצריכה לבדוק עד הביאת מצוה פעם ביום.

# סעיף ג'

## פרטי דין דחו זמן הנישואין

יב] עיין באחרונים ולכאורה מבואר מדבריהם כמה פרטי דינים:

### **א –** נתייאשו מהנישואין לגמרי ואח"כ חזרו בהם

**א.** שזה ודאי שאם נתייאשו מהנישואין לגמרי ואין דעת אחת מהצדדים להתפייס, בזה אפילו אם באותו יום חזרו בהם בכל אופן יש כאן חימוד חדש וצריכה ז' נקיים.

ועיין ט"ז (סק"ו) שהביא מהלבוש שאם הסכימה להינשא לבעל שני ולבסוף נתרצית לבעל ראשון בזה ודאי יש חימוד חדש. ועיין חוו"ד (סק"ה) שתמה שתיפו"ל שנתייאשה מהראשון. וביאר שמדובר שצד החתן עדיין כל הזמן מנסים להחזיר השידוך, אבל בזה שמתרצית לבעל אחר זה גורם לסילוק גמור מצידה וממילא יש כאן חימוד חדש.

### **ב –** דברי המרדכי בדחו את הנישואין לזמן לא ידוע והמהלכים בדבריו

**ב.** אמנם המרדכי חידש שגם אם לא נתייאשו לגמרי אלא שהחליטו לדחות הנישואין עדי שיתפייסו, ולא היה דעתם שיתפייסו מיד אלא לאחר זמן לא ידוע ולבסוף נתפייסו לאחר לאחר יומיים, ובזה חידש שצריכה ז' נקיים מחדש.

ובטעם הדבר מצאנו בזה שני מהלכים כמו שהאריך בזה הסד"ט (סק"י): דהמהרי"ק (שורש קנ"ט, ב') והב"ח נקטו שבאמת אין כאן סיבה לחשוש לחימוד חדש, רק יש כאן חשש שלא שמה לב מה קורה עמה, וכיון שס"ל כדעת הרא"ש שתמיד יש חימוד עד הנישואין צריך לסמוך על מה שנותנת דעתה מה יהיה עמה, וכאן שלא נותנת דעתה לכן חוששים שמא ראתה דם. ומבואר במהרי"ק שזה אפילו אם המשיכה לבדוק כל יום.

אמנם כתב הב"ח שאם באותו יום קבעו להינשא בזה לא חוששים שמא בכזה קצת זמן לא שמה לב וחזרה וראתה. ובלשון הש"ך איתא שצריכה לחזור ולבדוק. ולכאורה זה מצד שחשש אולי היה כאן חימוד חדש, אלא שבזה סמך על הראבי"ה שמועיל בדיקה.

והנה החוו"ד תמה על ביאור זה שהרי הדין של הרא"ש זה רק דין לכתחילה, וא"כ לא מסתבר שנאסור אותה מכח זה.

אמנם המשאת בנימין (סימן מ"ב הובא בש"ך סק"ז) נקט שבאמת החשש הוא שיש כאן חימוד חדש, שזה עצמו שקבעו שלא יהיה נישואין עד שיקבעו תאריך חדש זה סיבה שבהחלטה שקבעו תאריך זה חימוד חדש.

ולכן המהרי"ק נקט שגם אם המשיכה לבדוק היא אסורה (היינו לשיטתו שזה מצד שאינה נותנת דעתה), אמנם המשאת בנימין נקט שאם המשיכה לבדוק זה מראה שלא נתייאשה לגמרי ולכן כה"ג היא לא נאסרת. ולדבריו אם היא לא בדקה אפילו באותו יום בזה יש כאן חימוד חדש ונאסרת ודלא כב"ח דלעיל.

ועיין סד"ט שפסק כמהלך הב"ח ודייק כן מהמרדכי.

### **ג –** אם הבעל התעכב באונס ולא הגיע בזמן המיועד

**ג.** עיין ש"ך (סק"ז) שהביא עוד מהמשאת בנימין שאם הבעל התעכב ולא הגיע באונס ואחרי זה הגיע, שכה"ג אין לחוש שנתייאשה וממילא צריכה ז' נקיים מחדש. וכתב שכיון שכל החשש של הרא"ש זה חומרא והרבה ראשונים חולקים יש להקל בזה.

ועיין סד"ט (סקי"ב) שתמה שכאן יש חשש של חימוד חדש. וביאר שזה היה פשוט שאין כאן חשש לחימוד חדש, רק שדן שאולי לא שמה לב מה קורה עמה וכנ"ל בדחו את הזמן, וחשש זה הוא רק לרא"ש, ולכן הקיל בזה הש"ך.

אמנם הט"ז (סוף סק"ו) כן חשש שהתיאשה מהנישואין לגמרי וממילא יש כאן חימוד חדש. והסד"ט (סקי"ב) כתב להקל בזה, אמנם כתב שתבדוק מיד ובזה יש להקל בצירוף הראבי"ה שמועיל בדיקה.

### **ד –** בדין הקדימו את זמן הנישואין

**ד.** עוד כתב הט"ז (סק"ח) שאם קבעו זמן לנישואין והכלה ביקשה מהחתן להקדים הזמן והתחילה לספור ז' נקיים ולאחר כמה ימים נתן הסכמתו, וכתב שעכשיו יש חימוד חדש וצריכה ז' נקיים מחדש. ועיין פ"ת (סק"ח) שהנוב"י נקט כט"ז. והסד"ט (סקי"ב) הביא שהב"ח (תשובה קי"ח) חולק. וכתב שאם בודקת מיד שהבעל נותן את הסכמתו יש להקל.

והנה יש לדון האם הכונה שגם בתחילה כבר היא במצב של חימוד ובכל אופן נתחדש שהקדמה גורמת עוד חימוד, או שמדובר שעדיין זה מוקדם ביחס לתאריך החתונה וממילא אין כאן עדיין חימוד, ורק ביקשה להקדים החתונה ועד כמה שיש הקדמה יש חימוד, ורק בזה הט"ז נקט שלא חל חימוד עד שמקבלת ההסכמה, ויש מקום לחלוק שזה עצמו שנותן לה צד שיקדים וסופרת ז' נקיים יש בזה חימוד.

ובתשובת הב"ח שהובא בסד"ט (סקי"ב) משמע שגם בכה"ג חששו להקדמה, דמדובר שם בהקדמה של ג' ימים. אמנם שמעתי שבשו"ת פנ"י הוכיח שאין בזה חיסרון מהא דאם היה טבחו טבוח שמכניסים את הכלה והחתן לחדר, דהיינו שהקדמה זו לא אוסרת. ויתכן שכאן שזה מאוד סמוך זה לא סיבה, ולא אם זה כמה ימים.

והדבר היה נפק"מ בזמן הקורונה שפתאום הקדימו בכמה ימים את החתונה והיא כבר באמצע ז' נקיים. ובפשוטו יש להקל בזה.

ה' אלול פ"ב

שיעור מספר 24

# המשך סימן קצ"ב [סעיף ד'] - דיני יחוד בפירסה נדה

# סעיף ד'

## בדין יחוד בדם חימוד ובפירסה נדה

### דין יחוד באשתו נדה ובדם בחימוד

א] מבואר בגמ' (סנהדרין ל"ז.) שאפילו שיש איסור יחוד עם העריות מדאורייתא, מ"מ באשתו נדה כיון שמותרת לו לאחר זמן אין בזה איסור יחוד [וראיתי מביאים דהמהרש"ם הסתפק במי שעומד לגרש את אשתו ופירסה נדה האם מותרים ביחוד. ויתכן שכיון שאולי יתפייסו אין בזה איסור]. אבל אם פירסה נדה קודם שבא עליה בזה יצרו תוקפו ויש בזה איסור יחוד.

ולעניין אשה שאסורה משום דם חימוד, מצאנו ג' שיטות האם יש איסור יחוד: א. דעת רוב הפוסקים שהיא אסורה ביחוד אפילו שזה רק חשש ראתה. ב. דעת התו"י (יומא י"ח:) שכיון שזה רק חשש דרבנן ממילא אין בזה איסור יחוד. ג. דעת הרמב"ם (פי"א מאיסו"ב ה"י) שת"ח שיודע שדם חימוד אוסר בזה יש לסמוך עליו ואין בזה איסור יחוד [כן הוא במאירי ובמ"מ בביאור דעת הרמב"ם].

### בנישאת בערב יוה"כ האם יש איסור יחוד

ב] וראיתי לדון באשה שנישאת בערב יוה"כ שאסורה בביאה בלילה האם זה סיבה לאיסור יחוד. והנה להלכה האיסור ביאה הוא רק מדרבנן, אבל הרי גם בכתמים יש איסור יחוד. והיה מקום לומר שרק על איסור ביאה של עריות יש איסור יחוד. אמנם מבואר בסימן שפ"ג שחתן שלאחר החופה מת לו מת ועדיין לא בעל יש בזה איסור יחוד, ושם זה סוג איסור כמו יוה"כ. וצ"ע.

### היכא דליל החחתונה הוא עונת הוסת

ג] והנה יש לדון בכלה שליל החתונה זה עונת הוסת האם יש איסור יחוד. והנה המקנה (סימן ס"א בד"ה ועוד) דן שאולי זה כמו יוצא לדרך שמותר תשמיש. אמנם הנוב"י (סימן קי"ז, הובא בפ"ת קפ"ד) נקט שאין כזה היתר, ולפ"ז יש לדון כנ"ל. והמנהג להקל בזה. וצ"ל שיון שזה רק חשש ולא איסור בעצם זה יותר קל.

### האם במחזיר גרושתו יש איסור יחוד

ד] ועיין ט"ז (סק"ח) שבמחזיר גרושתו שאסור לו לבוא עליה מפני שיש חשש דם חימוד, אין איסור יחוד. ועיין רעק"א שכתב שיתכן שזה קולא מיוחדת כאן כי לא ברור שיש בה איסור דם חימוד. אמנם הביא מהתפארת למשה שלמד מזה גם בפירסה נדה לגמרי. וה"ה בבא עליה בזנות קודם הנישואין.

## ההנהגות למעשה בדין יחוד בפירסה נדה

### שיטות הראשונים בדיני היחוד והשמירה בפירסה אשתו נדה

ה] מבואר בגמ' שאדם מותר להתייחד עם אשתו נדה כיון שהיא מותרת לו לאחר זמן, אמנם מבואר בגמ' (כתובות ד'.) שאם פרסה נדה קודם שבא עליה אז הדין שהוא ישן בין האנשים והיא ישנה בין הנשים.

והנה יש כאן ג' מחלוקות בראשונים בדין זה: א'. דעת הראב"ד (שער הפרישה סימן א' הלכה כ"ב) שכל זה בלילה אבל ביום אין איסור יחוד כלל. אמנם הרא"ש (מו"ק פ"ג סימן ל"ו) והרז"ה (בהשגותיו שם אות ה') חלקו שאין הבדל בין יום ללילה. וכתב הרא"ש שאדרבא ביום יש יותר חשש כי רואה אותה.

ב. דעת הראב"ד (שם) שצריך שתי שמירות גם לאשה וגם לאיש. אמנם דעת הרא"ש (שם) והרז"ה (שם) שהכוונה או שיש שמירה אצל האשה או שיש שמירה אצל האיש.

ג. דעת הראב"ד (שם) שצריך שתי נשים אצל האשה ושני אנשים אצל האיש. וכן הוא בלשונות שאר הראשונים. אמנם הד"מ (אות ד') הביא מהמרדכי שמספיק איש אחד עמו ואשה אחת עמה.

### המנהג שכתב הרמ"א שלוקחים קטן וקטנה

ו] והרמ"א כתב שהמנהג שביום מתייחדים עם קטן או קטנה, ובלילה קטן עמו וקטנה עמה. וביאר החזו"א (סימן צ"א סק"ג) דהיינו שמקילים ביום בשומר אחד שמצרפים דעת הראב"ד לדעת המרדכי, ובלילה עם שומר אחד לכל אחד מצד שלמרדכי זה מועיל, ולרא"ש שהכוונה או לאיש או לאשה א"כ אם יש אחד אצל האיש ואחד אצל האשה זה כמו שניים אצל האיש. וכתב החזו"א שאין להקל את הקולא של כולם ולומר שבלילה מספיק שומר אחד, דהרי בכל יחוד תמיד בלילה חוששים שאחד ישן ולא שומר, ולא מסתבר שכאן זה יותר קל. אמנם יש ראשונים שסבורים שהדין שמירה בלילה זה כמו ביום.

### גיל הקטן והקטנה

ז] והנה הרמ"א כתב קטן וקטנה. ועיין ש"ך (סקי"ד) שכתב בשם הב"ח שצריך שיודעת טעם ביאה ואינה מוסרת עצמה לביאה, דהיינו שאם יהיה משהו מוזר הם יספרו, וזה מגיל שבע עד תשע. והחזו"א הקיל היום גם בבת עשר.

והסד"ט (סקי"ג) כאן הביא מהכו"פ וכן הוא במקנה בקידושין שזה רק מגיל תשע. וצ"ע דא"כ הוא כבר נחשב מוסר עצמו לביאה וכמו שבבת הגיל הוא תשע, ולא משכחת ליה קטן שיכול להיות שומר. אמנם הסד"ט חלק עליו ונקט שבגיל שבע שמונה נחשב יודע טעם ביאה, שהעיקר שהוא יספר שראה דבר מוזר.

והנה בטעם שהצריכו כאן דוקא שאינם מוסרים, עיין סד"ט (שם) שזה מצד שאל"כ יש לו איסור יחוד עם שתי נשים, דהיינו עם אשתו והאשה השנייה, ומצד הקטן שנמצא עמו הוא לא יכול להיות שומר מצד שהוא ישן, ולכן צריך קטנה שלא מוסרת עצמה לביאה שממילא מצידה אין חשש והיא גם שומר וממילא יש כאן שני שומרים.

אמנם לפי"ז אצל הזכר אפשר גם גדול כי כלפיו ודאי אין יחוד עם האשה כיון שבעלה בעיר ונמצא עמם וממילא יש כאן שני שומרים. וכן דייק הסד"ט מהש"ך (סימן שמ"ב סק"ט) שרק צריך קטנה שלא מוסרת עצמה לביאה.

ובכו"פ נקט שגם בקטן צריך שלא ימסור עצמו מצד שיש איסור יחוד מצידו, דהיינו שנקט שכה"ג שעוד לא בעל יש יחוד עם הכלה וזהו חידוש.

אמנם החזו"א נקט שכאן חשיב אשתו משמרתו וכן היא משמרתו, וממילא ביחס ליחוד עם מישהו אחר תמיד חשיב שיש כאן שני שומרים וגם בלילה מותר, ובאמת גם בגדול וגדולה זה עוזר, ורק מטעמי צניעות לוקחים קטן. וכן הוא בתוה"ש (סק"ח).

ומורים בשם החזו"א שאם יש מישהו עם האשה והמפתח בידה כה"ג מספיק שומר אחד, דהאשה ודאי לא תפתח הדלת דיש כאן אשתו משמרתו, ובזה הדין שזה גם כשהיא ישנה, ומצד היחוד של האיש עם אשתו אין לו אפשרות כי המפתח ביד האשה. ומדובר שהכלה לא יכולה לקחת המפתח ללא להעיר את הנמצאת עמה.

והנה בספר דבר הלכה מובא מעשה עם החזו"א שהתיר שהזוג ישן יחד באותו חדר ויהיה שני שומרים בחדר אחר אם הדלת פתוחה. אמנם בחוט שני במהדורא מאוחרת כתב ששם היה צדדי קולא נוספים, אבל בעלמא צריך כלשון הגמ' שהוא ישן בין הנשים והיא ישנה בין הנשים דוקא [וכן פירסמו במכתב החוט שני והשבט הלוי].

וביום שמבואר שצריך קטן או קטנה, להוראת החזו"א שכאן אשתו משמרתו וכן הוא משמרה, א"כ לא צריך דוקא קטן או קטנה, ואם פתח פתוח לרה"ר עוזר, וכאן שיש צד היתר לגמרי, מקילים בסגור ולא נעול כהוראת החזו"א בכל יחוד.

### היכא דהייתה טהורה כשנשאה ולא בעל

ט] עוד כתב הרמ"א בשם התרוה"ד (סימן רנ"ג) שאם היתה טהורה כשנשאה ולא בא עליה, חזינן שאין יצרו תקפו ואין איסור יחוד. וכתב הש"ך (סקי"א) שזה דוקא אם יכל לבעול ולא בעל, ולא אם לא בעל מצד שכך המנהג כי אז אין ראיה שאין לבו תוקפו. ולכאורה ה"ה אם היה רק יחוד בצורה שלא יכל לבעול כגון בחדר יחוד וכדו'.

וכתב הרמ"א שהמחמיר תבוא עליו ברכה. והט"ז (סק"ז) כתב שמעיקר הדין אין להתיר כה"ג.

### האם מספיק העראה או שצריך גמר ביאה

י] בשיעורי שבט הלוי הביא מהיש"ש ביבמות ומההפלאה שלא מספיק העראה אלא צריך גמר ביאה. אמנם בחוט שני הביא מהחזו"א שהחמיר בנשיקת אבר אבל התיר בהעראה, וכמדומה שכן המנהג.

ובמקום שהיו כמה פעמים ביחד ולא הצליחו, בזה יתכן יותר שיש מקום להקל לדברי הרמ"א. ויש לעשות בזה שאלת חכם.

### האם דין יחוד עם אשתו בלא בעל הוא דרבנן או דאורייתא

יא] ובעיקר דין יחוד עם אשתו בלא בעל, עיין חזו"א שזה רק מדרבנן, והוכיח מהראב"ד שחילק בין יום ללילה, וודאי שביחוד דאורייתא לא שייך לומר כזאת סברא, וכן סברת התרוה"ד זה רק אם זה דרבנן, אבל אם זה יחוד דאורייתא לא שייך לומר כאלו חילוקים. וכיון שזה נידון דרבנן ושעת הדחק לכן הקילו בכל הנ"ל.

אמנם כל זה בנשואה לו, אבל סתם פנויה נדה מפורש בריב"ש (סימן תכ"ה) שיש איסור יחוד מדאורייתא כיון שלא נשואה לו ולא עומדת להיות מותרת לאחר זמן.

[ובמהר"ם בסנהדרין (ל"ז. על תוד"ה התורה) מבואר שגם דין יחוד עם אשתו נדה בלא בעל זה דאורייתא].

ח' אלול פ"ב

שיעור מספר 25

# סימן קצ"ג - דם בתולים

## בטעם האיסור דדם בתולים

### בועל בעילת מצוה ופורש

א] מבואר בגמ' (דף ס"ד:) שיש כמה דרגות עד מתי תולים מעיקר הדין בדם בתולים והיא עדיין טהורה. והגמ' (דף ס"ה:) אומרת שר' יוחנן הורה שבועל בעילת מצוה ופורש. ורוב הראשונים ביארו שזה הולך על כל הנשים דהיינו אפילו קטנה שלא ראתה. ובבעלי הנפש כתב שזה בכלל חומרא דר' זירא.

אמנם הרמב"ם (פ"ה מאיסו"ב ה"כ) נקט שזה לא הולך על כל הנשים אלא רק על נערה שראתה. אבל גם הוא כתב (פי"א ה"ח) שהיום המנהג בכל מקום שבועל בעילת מצוה ופורש.

### שיטות הראשונים בטעם החומרא דבועל בעילת מצוה ופורש

ב] וצ"ב טעם הדבר, הרי מדובר גם במקום שברור שיש מכה של בתולים וזה דם מכה, ולמה אסרו את האשה. ומצאנו בזה כמה טעמים בראשונים וכדלקמן:

**א.** עיין רמב"ן בהלכותיו (פ"ג ה"ט) שכתב שמהדין של דם בתולים לומדים שאין לתלות היום בדם מכה. ועיין בראב"ד (שער הפרישה סימן א' הלכה כ') שכתב שאסרו דם מכה אטו שאר דם נדה, דהיינו שחז"ל ראו סיבה לגזור אפילו שברור שזה דם מכה.

והרשב"א והר"ן חלקו שאין לדמות דם בתולים לדם מכה משום שכאן זה מכה זמנית. ועיין סד"ט (סק"א) שביאר בכוונתם שבמכות יש סוג שהוא קבוע ולכן לא גזרו בשום מכה, משא"כ דם בתולים שזה סוג מכה לא קבועה בזה גזרו חז"ל.

**ב.** עיין ראב"ד (שער הפרישה סימן ג' הלכה ה') שהביא מהראשונים שזה מצד שמחמת צער הבתולים בא דם מהחדר. ומקורו מהירושלמי בברכות (פ"ב סוף ה"ו) שכתוב אי אפשר שלא יצא דם נדה עם דם בתולים. ועיין שטמ"ק החדש (ח"ב סימן קצ"ג) שהובא שם כמה תשובות הגאונים שזה הסיבה שאסרו דם בתולים.

ועיין לחו"ש (סק"א) שהביא מהאגודה שגם אלמנה אסורה בביאה ראשונה, וביאר שזה חימוד מחמת ביאה ראשונה, וכמבואר בגאונים שדימו ל'ותתחלחל המלכה מאוד – מלמד שפירסה נדה'. אמנם בראב"ד מפורש שזה מחמת צער הבתולים.

**ג.** עיין שו"ת הרשב"א (ח"ז סימן קס"א) הובא בב"י ובסד"ט (סק"א) שכתב שזה מחמת שחוששים שמא היטה כדשמואל. וביאר הסד"ט שאפילו שסתם אנשים אינם כמו שמואל, אבל מבואר בתוס' שהטייה באופן שלא ראויה להתעבר זה שכיח, וא"כ חוששים שיהיה מקרה שהוא יטה, וכה"ג זה יהיה דם נדה ויטהרו את זה, ולכן אסרו בכל המקרים.

**ד.** עיין רא"ש (סימן א') שכתב וז"ל **שביאת מצוה לכל מסורה ואין הכל בקיאין בחילוק שיש בין תנוקת שלא הגיע זמנה ובין הגיע זמנה ובין בוגרת ובין ראתה ובין לא ראתה ועוד משום דחתן יצרו תוקפו הלכך הסכימו רבותינו להשוות כולם וליתן להם דין חומרא שבחומרות דהיינו כבוגרת שראתה שנותנים לה בעילת מצוה**. עכ"ל. דהיינו שנקט שבוגרת מעיקר הדין אסור, ומה שכתוב במשנה שבועל בעילת מצוה הכוונה שפורש אחרי הבעילה, ואטו זה אסור בכל הנשים או מצד שיצא טעויות או מצד שזה מסור לכולם ולכן כאן חששו לטעות.

והנה לא ביאר הרא"ש למה בוגרת עצמה אסורה מעיקר הדין. וצ"ל דשם מצוי שהיטה וכנ"ל או שאין לה בתולים, ובכה"ג זה ודאי מגופה, ולכן ראו שם לאסור בכל מקרה, ואגב זה גזרו בכל הנשים.

### גדר האיסור היכא דלא מצאה דם

ג] והנה בפשוטו אסרו את הדם הנמצא. ויש ראשונים שבלא מצא דם היא מותרת, ויש שאסרו מצד שתולים שודאי היה דם בתולים (ראה להלן אות ה').

אמנם הרא"ש (שם) והרשב"א (תורת הבית ה' ע"א) כתבו שבבוגרת יתכן שלא היה דם, וכתבו שמ"מ גזרו אטו נערה [א"ה בדבריהם איתא שכיון שיש בוגרת שיש לה דם בתולים לא פלוג]. ומבואר שהיה כאן עוד גזירה מיוחדת גם באופן שלא היה דם אטו מקרה שיש דם. אמנם גם שם יתכן שהגדר הוא שאסורה מצד החשש הרחוק שהיה דם.

ועיין שו"ת זרע אמת (ח"ב סימן פ"ד) שכתב שאם רופא הוציא את הבתולים קודם הנישואין היא מותרת, דהיינו שגדר האיסור הוא שהצד דם הוא אוסר, וכאן שאין צד דם אין בזה איסור. ולכאורה ה"ה אם רופא יראה קודם הנישואין שאין שום בתולים. ואולי גם אם אסרו ללא דם אבל הגדר הוא שביאה ראשונה אוסרת, ובהוציאו את הבתולים י"ל שאח"כ זה כמו ביאה שניה, אבל כאן זה נשאר כביאה ראשונה. וצ"ע.

וע"ש שכתב שבמוכת עץ אסורה, והביאור דשם זה לא ברור שכל הבתולים יצאו, ובזה עדיין שייך הגזירה אטו ביאה ראשונה.

## בדין דם בתולים שיצא לא דרך ביאה

ד] יש לדון בדם בתולים שיצא על ידי בדיקה או על ידי רופא האם זה בכלל הגזירה, או שגזרו רק ביצא על ידי ביאה. ובמהרש"ם (ח"א סימן ר"י) פשיטא ליה שזה אסור. ובאגרות משה (ח"א סימן פ"ז) נקט להיתר.

והנה לטעם הרמב"ן שנקט שזה בכל מכה, א"כ ודאי שזה אסור. וכן למה שהסכימו עמו הרשב"א והר"ן לחלק בין סוג מכה זו לשאר מכות. ועיין ראב"ד שזה בכלל חומרא דר' זירא, ושם ודאי אין שום זכר שזה דוקא דרך ביאה. ולטעם הראב"ד שזה מחמת צער הבתולים, יש לדון האם זה דוקא דרך ביאה או גם ללא זה.

אמנם לרשב"א שחוששים שמא היטה וזה דם נדה, או לרא"ש שזה אטו בוגרת ששם יש לחוש לדם נדה, א"כ יתכן שכל זה דוקא דרך ביאה שבזה יש לחוש שהדם הוא דם נדה, אבל אם כל הדם זה מחמת טיפול בבתולים, דהיינו שזה לא מציאת דם סתם ורק שרוצים לתלות בבתולים אלא כל הדם הוא מחמת טיפול בבתולים, יתכן שזה מותר [אמנם עדיין לגבי בדיקת עד יש לדון שכמו שלגבי הביאה לא עוזר שרואים מכת בתולים ה"ה כאן]. אמנם כיון שגדר הדבר שאוסרים את הדם בתולים ולכן גם בלא מצאה זה אסור, א"כ בזה ודאי יתכן שאין מקום לחלק בגדרים דרבנן באיזה צורה זה יצא. אמנם יתכן שכיון ששורש הסיבה היא בגלל דרך ביאה, אז גזרו רק על ביאה. ובא"י המנהג להחמיר בזה.

ועיין ספר פתחי דעת (פרק נ"ג סעיף מ"א והערה ע"ו) שהביא שהגריש"א הסתפק באשה שאין לה רחם ולא יתכן אצלה דם נדה, האם בכל אופן אסורה מצד דם בתולים, דהיינו דיש מקום לומר שכל מה שאסרו את הדם בתולים זה רק במקום שזה יכול להיות דם נדה, אבל במקום שזה לא יכול להיות דם נדה יתכן שבזה לא גזרו [ועי"ש שהגריש"א הכריע למעשה להחמיר בדבר].

## בדין בעל ולא מצא דם ובדין העראה

### פלוגתת הראשונים בבעל ולא מצא דם, והיכא דלא הוציא זרע

ה] הראשונים דנו בבעל ולא מצא דם האם היא אסורה: הראב"ד (שער הפרישה סימן ג' הלכה ה') כתב שהיא מותרת. אמנם רוב הראשונים חלקו על זה וכתבו שהיא אסורה מצד שעל פי רוב יש דם. אלא שלכאורה מהא דלא מצאו דם חזינן שכאן לא היה דם, ויש שכתבו לאסור מצד שמא חיפהו שכבת זרע, ויש שכתבו שחוששים שזה נאבד. אמנם יש בוגרת שבה אין הכרח שהיה דם. וביארו הרא"ש והרשב"א שגזרו אטו אשה ששם יש רוב שיש דם בתולים. ולכאורה גדר הדבר שדנים שגם אצלה מסתמא היה דם בתולים וכנ"ל (אות ג').

והנה בבעל ולא הוציא זרע, בטהרת בת ישראל (פט"ו ס"ו) כתב להתיר דנקט שכל מה שחוששים שזה נאבד רק מצד שחיפהו שכבת זרע[[5]](#footnote-5). אמנם החכמ"א (כלל קט"ו סט"ו) נקט שאסור, דהיינו כהראשונים שחוששים שזה נאבד. ויש לצרף את זה בספיקות.

### בדברי הרמ"א דבהערה ולא מצא דם מותרת

ו] והנה מבואר ברמ"א שאם רק הערה ולא מצא דם מותרת. וצ"ב טעמו של דבר. ולומר שבזה אין השרת בתולים זה נסתר מהגמ' בסנהדרין (דף ע"ג:) דמפורש דבפשוטו יש בזה השרת בתולים [לכל הפחות בנערה, והרי אנו אוסרים בוגרת אטו נערה כמבואר ברא"ש].

והנה מבואר בסוגיין דבעל ולא מצא דם ובביאה שנייה מצא דם, שיש מ"ד שהיא מותרת מצד שחושים שבביאה ראשונה הוא היטה, אמנם המ"ד השני חולק מצד שהטייה לא שכיחא. וכן מבואר בגמ' (חגיגה י"ד:) שבתולה שעיברה תולים שנתעברה באמבטיה מצד שהטייה לא שכיח. והקשו התוס' שהרי מבואר בגמ' (כתובות ו':) שמותר לבעול בתולה בשבת מצד שמא יטה ולא יקרע הבתולים (ומשו"ה לא חשיב פסיק רישא). ובתוס' בכתובות (ד"ה רוב) תירצו שביאה שמתעברים ממנה בזה הטייה לא שכיח, אבל ביאה שלא ראויה להתעבר בזה הטייה שכיח, דהיינו שאם רוצה להטות בזה אין חזקה שזה ישיר הבתולים. ובפשוטו הכוונה שבסוגיין דמבואר שהטייה לא שכיחא מיירי כשבעל ללא הטייה. ולפי"ז אם יבעל בסתמא אין סיבה לחוש שיצא דם. ולפ"ז יתכן שכל האיסור בבעל ולא מצא דם זה בבעל ביאה גמורה ללא הטייה, אבל במקום ספק זה מותר.

אמנם עיין תוס' בחגיגה (ד"ה בתולה) שכתבו שיש חילוק בין ביאה גמורה למקצת ביאה, דבביאה גמורה הטייה לא שכיח ורק מזה אפשר להתעבר, אבל ביאה לא גמורה בזה הטייה שכיח. וביארו האחרונים שלפ"ז בהעראה אין חזקה שיצא דם, וזה סברת הרמ"א להתיר.

### מהו שיעור הביאה שאוסרת אף כשלא ראתה דם

ז] והנה בביאור לשון העראה, הנוב"י (אבן העזר תניינא סימן כ"ג) נקט שכל שהחלק שמעל העטרה נגע בגוף האשה זה כבר בכלל גמר ביאה. אמנם האבני נזר (יו"ד סימן ר"כ סק"ה-ו') הביא מהראשונים בכמה דוכתי שזה רק בגמר ביאה גמור. אמנם יתכן דגם אם בעלמא זה כהנוב"י, אבל לגבי סוגיין הרי זה סברא האם שייך הטייה, ובזה יתכן שרק גמר ביאה גמור זה סיבה ודאית להשרת בתולים.

והסד"ט (סוף סק"ג) כתב להקל בקטנה כל שלא הכניס את כל האבר. ובחכמ"א (כלל קט"ו סט"ו) ובפרד"ר (שפ"ח סק"א) הקילו בכל אשה כל שלא היה גמר ביאה.

ומהגרש"צ שמעתי בשם הגר"נ שרוב אבר זה ודאי בלשון ביאה של חז"ל, וממילא זה ודאי בכלל הגזירה.

והנה יש שנקטו שההיתר הוא רק בהעראה כפשוטו. והסברא דהנה כל הראשונים סתמו וא"כ ודאי משמע שגם העראה אסור, ויתכן שזה מצד לא פלוג, ויתכן שגם אם בהעראה אין זה בכלל לא פלוג משום שזה סוג ביאה אחר, אבל כל שהיה דרגה של יותר מזה כיון שהגבול לא ברור בזה ודאי אומרים לא פלוג.

### בהערה ולא בדק אח"כ האם יצא דם

ח] והנה יש לדון בהערה ולא בדק אחרי זה, דיש מקום לומר שזה ודאי שסתם העראה זה גם סיבה להשרת בתולים, ורק שאם לא מצאו דם זה ראיה שהיטה. ובאמת לשונות הראשונים שהתירו בשבת רק מצד שמא היטה, משמע דבפשוטו אינו כן, וכן הוא בלשון המאירי. אמנם יתכן שכיון שיתכן שלא יצא דם כה"ג אין זה בכלל הגזירה. ובשו"ת אמרי אש (סימן ס"ו) כתב שכל מה שהיקל הרמ"א זה בצירוף לשיטות הראשונים דבבעל ולא מצא דם מותרת, ולכן בלא בדקה היא ודאי אסורה.

### בספק האם היה שיעור ביאה האוסר

ט] והנה יש לדון בספק האם היה רק העראה או יותר. ומסברא היה מקום לומר שזה עצמו שלא מוצאים דם זה סיבה לומר שלא היה אלא העראה. אמנם מאידך היום בבוגרת זה לא ראיה. אמנם יתכן שכיון שכל יסוד האיסור הוא אטו נערה ושם זה סיבה לתלות שלא היה יותר מזה, לכן זה מותר. אמנם אם נימא שיותר מהעראה אסור מצד לא פלוג, א"כ אין ראיה שלא היה שיעור של איסור. ויש מקום לדון שספק דרבנן להקל.

והנה הרמ"א כתב ובעל נפש יחוש לעצמו. וביאר היד שאול שהכוונה שלא יסמוך על היתר העראה כי אולי היה גמר ביאה, ומבואר שנקט שמספק אסור. וכן הוא בשו"ת בית שלמה (סימן ע"ו). והנה בפשוטו יש בזה ספק דרבנן להקל, אלא שנקטו שכיון שזה קולא גדולה אין להקל אלא היכא דודאי היה רק העראה. וכן הוא בפתחי דעת (פרק נ"ג סעיף ל"ח) בשם הגריש"א.

אמנם מהגרש"צ שמעתי להקל בזה, דהיינו שאפילו שראוי לאסור בהיה ודאי קצת יותר מהכנסת עטרה אבל בספק יש להקל [וכמדומה דבשעת הדחק יש להקל גם בקצת יותר מהכנסת עטרה כל שלא היה רוב אבר. ותש"ח].

## בפרטי דין ביאה שניה

### במצאה דם בביאה ראשונה לא אסרינן בביאה שנייה אם לא מצאה דם

י] הנה הדם בתולים אוסר גם בביאה שניה. אמנם במצאה דם בביאה ראשונה אין שום סיבה לחוש שיהיה דם גם בביאה שניה. אמנם אם הרגישה כאב שיש סיבה לחוש שיצא דם, בזה יש חיוב לבדוק כמו כל ספק דרבנן כשיש ריעותא לפנינו שצריך לבדוק. וכן הוא בטהרת בת ישראל (פט"ו ס"ח).

והנה בבעל ביאה ראשונה בהעראה וראתה דם, אחרי זה בביאה שנייה גם אם גמר ביאתו אין סיבה לחוש לדם. וכן הוא באגרות משה (ח"א סימן פ"ז).

### בלא מצאה דם בהעראה האם אסרינן בביאה שנייה

יא] אמנם יש לדון בבעל ביאה ראשונה בהעראה ולא מצאה דם ואחרי זה פירסה נדה ובעל ביאה גמורה ולא מצא דם, האם עכשיו היא נאסרת. ובפשוטו כיון שבביאה ראשונה התרנו אותה מכח שלא מצאה דם, א"כ בביאה שניה צריכים לאסור אותה. אמנם יתכן שבאמת גם בביאה ראשונה התרנו אותה רק מספק ולא שזה הכרעה ודאית, וממילא עכשיו אפשר מספק לומר שהיה דם בביאה ראשונה. וכן הורה הגר"נ קרליץ. אמנם לכאורה זה תלוי בנידון האם אומרים ספק דרבנן בתרתי דסתרי בשני זמנים. אמנם יש מקום לומר שעד כמה שנימא שיצא דם וחיפהו שכבת זרע (ר"ל שכל הצד לאסור עכשיו אף שלא מצאנו דם הוא מכח דאמרינן שיצא דם וחיפהו ש"ז, וכיון שבלא"ה צריכים אנו כעת לומר כן) כבר אין סיבה שלא לומר שזה היה בפעם הראשונה. עוד יש לדון שהרי בוגרת יתכן שאין לה דם ורק מצד לא פלוג אסרו, וזה רק בביאה ראשונה ולא בביאה שנייה.

ובאמת דיש לדון גם לראשונים שהעראה אוסר גם בלא מצא כלום (ולדידהו היה נראה לכאו' דודאי מותר בביאה שנייה, שהרי אסרנו אותה בביאה הראשונה מכח שיש חזקה שראתה דם), אבל אם זה רק מצד לא פלוג (ולא מצד שמחזיקים שראתה דם בביאה ראשונה), א"כ כל שגמר ביאה בביאה שניה ביחס לזה יש חזקה שהיה דם וזה סיבה לאסור. אמנם יש להקל כנ"ל מצד שבבוגרת לא אסרו ביאה שניה, ובזה ודאי מסתבר להקל.

### ביאה שנייה עם כאב ומצאה כתם פחות מגריס

יב] והנה עיין שו"ת צמח צדק (סימן קנ"ד) שדן בביאה שניה והיה כאב ומצאה כתם אחרי זה פחות מגריס האם יש בזה קולת כתמים, מי אמרינן שכאן שהיה כאב יש סיבה להכריע שזה מהבתולים ואסורה, או שכיון שמצד הכאב לבד לא היינו אוסרים אותה וביחס לכתם יש תליה ממילא היא מותרת. ויתכן שכל מה שתמיד תולים זה מצד שלא הרגישה, אבל כאן אין ראיה. אמנם מסתבר שלא גזרו יותר מכל כתמים. וע"ש שהביא מאחי הגר"ז שאסר זאת. אמנם יתכן שכיון שבפחות מגריס מצאנו לא פלוג, מסתבר שכיון שיתכן שזה מאכולת גם כאן יש את התליה.

### האם בביאה שנייה בבוגרת וראתה דם יכול לגמור ביאתו

יג] עוד יש לדון בבעל ביאה שניה בבוגרת [דהינו נשי דידן] ומרגישה דם, האם גומר ביאתו. ובפשוטו אסור כיון דחזינן שגם למשנה ראשונה אין לה היתר רק לילה אחד ויותר מזה אין לתלות, א"כ כל הקולא של גומר ביאתו זה רק במקום שבמשנה ראשונה זה מותר.

אמנם בהרגישה צער, לדעת המשאת בנימין (סימן מ"ז) שלא על זה מדובר יש להקל. אבל כבר כתבו האחרונים שדבריו הם נגד פשטות הגמ' שלא חילקה בזה. וצ"ע.

## הקולות בנאסרת מחמת דם בתולים

### ההיתר לגמור ביאתו

יד] דעת הראב"ד (שער הפרישה סימן ג' הלכה ד') שאסור לפרוש באבר חי, אבל גם לדבריו אין דין נועץ ציפורניו בקרקע. אבל כל הראשונים חלקו עליו שלא חל עליה שם נדה כל שהוא לא פרש, ולכן יכול לפרוש באבר חי.

ובפשוטו גם אם יצא קצת כל שהוא עדיין בכלל ההיתר הוא יכול לחזור ולבעול. ובפשוטו גם אם מת האבר, אבל כיון שעדיין יש כאן את החלות היתר ממילא הוא יכול לחזור ולבעול. ובמקור חיים (סק"ד) החמיר בזה.

### ההיתר לשכב על מיטתה

טו] עוד מבואר בשו"ע שאפילו שתמיד באשתו נדה אסור לו לשכב על מיטתה, כאן מותר. וכן היא מותרת לשכב על מיטתו. ומשמע שזה בכל זמן איסורה. אמנם בחזרה ופירסה נדה חל עליו כל דין הרחקות רגיל.

### הקולא למנות רק ד' ימים

טז] עוד מבואר באחרונים שאפילו שהיום אנו נוהגים למנות חמשה ימים ורק אחרי זה מתחילים הז' נקיים, אבל כאן מספיק ד' ימים. ובפשוטו זה גם בביאה שניה אם היה כאב שזה לא רמ"ת, אפילו שיתכן שממשנה ראשונה היא אסורה.

אמנם בפירסה נדה אחרי זה ודאי צריכה למנות חמשה ימים, ויכולה לספור מאז שנאסרה מחמת הדם בתולים.

## בדין תליה ברמ"ת בדם בתולים

### עד מתי תולים בדם בתולים לגבי רמ"ת

יז] עיין סוף סימן קפ"ז לגבי רמ"ת כמה אפשר לתלות אחרי הנישואין. והנה דעת הב"י שם שכל שלא היה ביאה ללא דם יכולה לתלות. והאחרונים תמהו שהרי גם למשנה ראשונה יש שיעור כמה אפשר לתלות. וביאר הגר"ז (שם סקנ"ה) שהכל זה שיעורים דרבנן לחשוש שזה דם נדה, אבל לגבי רמ"ת שזה רק וסתות דרבנן יש להקל.

אמנם הרמ"א (שם סי"ג) כתב שאין להקל אלא א"כ יש עדיין צער. ובמשאת בנימין (סימן מ"ז) נקט שגם בדינא דגמ' כל שיש צער אפשר לתלות בדם בתולים. ובזה האחרונים חלקו עליו, אבל ביחס לרמ"ת בזה מסתבר שודאי שיש כאן צד ספק וזה סיבה להקל.

והנה אם היה ביאה ללא דם ואחרי זה יש דם, היא ודאי נאסרת. ואם לא בדקה ובביאה אחרת בדקה ומצאה דם, החוו"ד (סימן קפ"ז סקכ"ה) נקט שהיא אסורה. אמנם בתוס"ר (דף ס"ד:) ובשאר אחרונים נקטו שהיא מותרת. אמנם הם דיברו בשיעורי המשנה, וצ"ע לדידן לגבי רמ"ת.

ובהיה לה כאב בביאה שניה ולא מצאה דם ובביאה שלישית היה כאב ומצאה דם, בתוה"ש (סימן קפ"ז סק"מ) אסר. אמנם בספר טהרת בת ישראל (פרק ט"ו ס"ט) הביא מהחזו"א שכה"ג כיון שהיה כאב שמראה שלא כלו הבתולים, אפילו שאז לא יצא דם אבל אפשר עדיין לתלות בזה לגבי רמ"ת.

י'-י"א אלול פ"ב

שיעורים מספר 26-27

# סימן קצ"ה - דיני הרחקות

# סעיף א

## ביסוד דיני הרחקות באשתו

א] איכא איסור הרחקה בכל העריות בכל דבר חיבה. ולדעת הרמב"ם (פכ"א מאיסו"ב ה"א, סה"מ ל"ת שנ"ג) יש בזה לאו דאורייתא של 'לא תקרבו', ודעת הרמב"ן (השגות לסה"מ שם) שזה רק דרבנן.

חוץ מזה יש איסור הרחקה בעריות מדרבנן גם בדבר שאין בו חיבה אבל הוא מביא לידי קירוב הדעת כמבואר במשנה (אבות פ"ג מי"ג) ששחוק וקלות ראש מרגילים את האדם לערוה. ומבואר ברמב"ם (פכ"א מאיסו"ב ה"ב) שיש להימנע בכל העריות שלא ישחוק עמה ולא לדבר מה שמיותר.

ובאשתו נדה מצד אחד הקילו שיש היתר של יחוד, ויש דברים שהתירו שלא תתגנה על בעלה, ומאידך הוסיפו הרחקות יותר מתמיד. ובשאר עריות דברים שאין בהם חיבה ונעשים לצורך מותר כגון נגיעה שאינה של חיבה, אבל באשתו נדה יש איסור מיוחד בכל מיני הרחקות כיון שזה אשתו והוא רגיל בה.

והנה מעיקר הדין בכל המחלוקות בהרחקות היה צריך להקל כדין ספק דרבנן להקל. אמנם האחרונים החמירו בזה מאוד שראו בזה גדר לערוה, ובהרבה דברים אפילו שמצד שורת ההלכה ודאי אין ההלכה כן, אבל יש חיוב לעשות כן בתורת מנהג.

## בדין שחוק ונתינת מתנה לאשתו

ב] מבואר בשו"ע שאסור שחוק וקלות ראש וכל דבר המרגיל לערוה, דהיינו שכל דיבור שמביא לידי חשק לאותו דבר הוא בכלל האיסור, וודאי שהדיבור על ענייני תשמיש הוא אסור.

ועיין רמב"ן (פ"ח ה"ז) שכל מי שמוסיף גדרים בעניינים אלו הרי זה משובח, והכוונה דברים שיש בהם צד הרגל עבירה. ומאידך חז"ל תיקנו דברים גם בזמן נידותה שלא תתגנה על בעלה. ואמרו חז"ל (עירובין ס"ג:) 'את נשי עמי תגרשון' – זה מי שישן בקילעא שאיש ואשתו נדה שם, דהיינו שודאי שצריך להיזהר שלא יפגם כלום מהשלום בית שביניהם, ורק למה שנוגע לענייני אישות יש להימנע כמה שיותר.

ועיין כו"פ (סק"א) שמותר לתת מתנה לאשתו. ובפשוטו בזמן שכפי המקובל נותנים מתנה כגון ליום הולדת או לחג וכדו', בזה ודאי מסתבר שאין כאן קירוב הדעת מיוחד והרי זה ככל מתנה הניתנת לקרובים. אמנם אם נותן מתנה שיש בה גילוי חיבה יש לעיין האם זה גם בכלל ההיתר, והכל לפי העניין.

## שמיעת קול זמר

ג] לשמוע קול זמר בעריות מבואר בסימן ע"ה שאסור. ובפשוטו גם אשתו נדה בכלל. ומבואר במ"ב (סקי"ז) שבקטנה פנויה אין איסור אם זה לא מביא להרהור. אמנם יש להיזהר באחות אשתו שהיא ערוה.

## בדין להריח בשמים שעליה

ד] עיין שו"ע סימן רי"ז (סעיף ד') שלא יריח בשמים שעליה ואפילו שמחזיקה בידה. ומיירי שם בשאר עריות, ועיין פ"ת (סימן קצ"ה סק"א) שזה גם באשתו נדה.

וכתב הט"ז (באו"ח שם סק"ג, הובא במשנ"ב שם סקי"ז) שגם בושם שמיוחד לה לא יריח ממנו. ויש שביארו שהכוונה דוקא בבקבוק בושם שתולה על עצמה אבל לא בקבוק שסתם מתבשמת ממנו [וכ"כ במראה כהן עמ' פ"ג הערה ק"ג]. אמנם בחוט שני (עמ' רכ"ד אות י"ב) כתב שגם בקבוק בושם שמיוחד לה שהיא מתבשמת ממנו זה בכלל האיסור.

ומסתבר שאם יש בבגדיה ריח של בושם שזה בכלל בושם המיוחד לה שאסור [וכ"כ בחוט שני שם אות ט"ז].

# סעיף ב

## איסור נגיעה

א] מבואר בשו"ע שיש איסור לנגוע בה, דהיינו שנתחדש כאן איסור אפילו שלא בדרך חיבה. ומבואר באחרונים שזה גם לנגוע בהפסק בגד.

ובתשב"ץ (ח"ג סימן נ"ח, הו"ד בפת"ש סק"ג) כתב שגם בגד שמשתלשל ממנה יש איסור לנגוע בו שמא יגע בה. ובערוך השלחן חידש שגם בגד שנוגע בבגד אסור. ובפשוטו אין מקור לזה.

ובפשוטו שמיכה שמכסה את האשה זה כמו בגדה ואין לנגוע גם בחלק שמשתלשל ממנה.

והחזו"א (מכתב בתחילת ספר טהרת בת ישראל, אות א') כתב שאפשר לשבת באוטובוס יחד אם נזהרים שלא יגעו אחד בשני. אמנם לפי העניין אם יודעים שודאי יכשלו פעם אחת בנסיעה מחוסר זהירות יש להחמיר.

## בפרטי איסור הושטה וזריקה

### הושטה וזריקה

ב] עיין ב"י שהביא שנחלקו הראשונים האם יש איסור הושטה מיד ליד, והשו"ע פסק לאיסור. ובטעם הדבר, יש ראשונים שביארו שזה מצד שמא יגע בה וכן כתב השו"ע. אמנם יש ראשונים שמשמעות לשונם שיש בזה דבר של חיבה שהם מתעסקים יחד.

ולטעם זה יש שהחמירו אפילו בזריקה מיד ליד וכן נקט הרמ"א. ויתכן שזה מנהג מאוחר יותר, אבל משמעות הדברים שחששו שזה מעיקר הדין.

### זורק כלפי מעלה

ג] ועיין כו"פ (סק"א) שכתב שאם זורק כלפי מעלה והיא תופסת מותר. והסד"ט (סק"ד) החמיר בזה.

### נשיאת משא יחד

ד] והנה יש לדון האם לישא משא יחד זה בכלל האיסור. ומסברא אם זה מצד שמא יגעו אחד בשני גם כאן זה כך, אבל אם זה מצד חיבה יש לדון. ובחיי אדם (כלל ק"ל 'הסדר בקצרה' אות ז') כתב שאסור להגביה את הקערה בליל הסדר יחד. והדבר נוגע להרים עגלה יחד.

### דבר ארוך

ה] והנה הב"י הביא מרבינו ירוחם שגם דבר ארוך אסור להושיט. ויתכן שזה מצד גדרי לא פלוג. ואם זה מצד חיבה אין סברא לחלק.

### זריקה לכלי שבידה

ו] והנה מבואר לקמן (סעיף י"ב) שיש איסור מיוחד של הרחצת פניו. ובהכרח זה לא על ידי נגיעה. וביארו האחרונים שהכוונה ששופכת עליו מים. וצ"ע לשיטות שגם זריקה אסור א"כ גם כאן זה צריך להיות אסור. ועיין כו"פ שכתב ללמוד מזה שלזרוק מכלי שבידה אין איסור. ולפי"ז ה"ה לזרוק לכלי שבידה או בכיס שבגדיה אין איסור. והסד"ט כתב שראוי להחמיר. ובשעת הדחק יש להקל.

אמנם יש שישבו שם שמדובר שנותנת בכלי וזה זורם משם עליו וזה רק בגדר גרמא. ולרבינו יונה (הובא בש"ך סקט"ז) שהתחדש שאסור להביא לו מים בכלי שירחוץ ידיו אין ראיה כלל לזה.

ושמעתי מהגר"נ ששמיכה שמכסה את האשה זה כמו כלי שבידה ואין לתת דבר על זה או לקחת משם, שרק בזריקה מצאנו להתיר.

### לקיחת אש מנר שבידה

ז] והנה עיין פ"ת (סק"ג) שהביא מהיד אליהו (סימן ס"ה) שאם אשה מחזיקה נר בידה והוא לוקח מזה אש זה גם כמו שלוקח מכלי שבידה. ובפשוטו זה דלא ככו"פ. ואולי כאן זה כמו הושטה ממש ולא כזריקה.

עוד חידש שגם אם מתחמם בהבל שמהנר זה נחשב שמקבל ממנה דבר, והדבר מחודש.

### להאכיל ולתת מוצץ לתינוק שבידה

ח] ועיין דרכי תשובה שאין להאכיל תינוק שביד האשה שזה כמו שנותן לכלי שבידה. ואין הדבר מסתבר אלא כה"ג זה מתייחס לילד ולא ככלי שבידה [ונפק"מ לתת מוצץ לתינוק שבידה].

### לנפח נוצה מהבגד

ט] ועיין מחצית השקל שהביא מהמנחת יעקב שאסור לנפח ולהוריד נוצה מבגד האיש שזה כמו שלוקח מהכלי שבידה. אמנם היה מקום לומר שפה שמסלקת את זה אין כאן עיסוק יחד ואין זה בכלל זריקה. ובברכי יוסף אסר כי מתקרב אליה מאוד.

### תינוק שעובר מיד ליד

י] והנה עין פ"ת (סק"ג) שהביא מהתשב"ץ (ח"ג סימן נ"ח וסימן ר"ל) שמותר להעביר ילד מיד ליד כיון שחי נושא את עצמו. ובפשוטו הכוונה שממילא הוא משתתף בפעולה. וצ"ב הסברא הרי יש שמא יגע וגם יש כאן חיבה. אמנם בדבריו שם מבואר שמדובר שעובר מעצמו וממילא יש כאן סברא שזה העשייה של התינוק. וצ"ב הלשון חי נושא את עצמו.

והנה הפרדס רימנים (שפ"ח סק"ג) נקט שזה כשיטתו שאין איסור זריקה, אבל אם יש איסור זריקה זה ודאי אסור. אמנם בפ"ת חזינן לא כך, וכן העתיק בטהרת בת ישראל. ובפשוטו צ"ל שכאן שהוא משתתף בעשייה זה יותר קל.

ולכתחילה ראוי להחמיר בזה, אמנם במקום הצורך כל שעובר מעצמו יש להקל.

# סעיף ג'

## ביסוד האיסור אכילה בשולחן אחד

### שיטות הראשונים בדין אכילה על שלחן אחד

א] מבואר במשנה (שבת י"א.) שלא יאכל הזב עם הזבה מפני הרגל עבירה. והנה יש ראשונים שנקטו שכל האיסור הוא רק באכילה מאותה קערה, אבל משתי קערות אין איסור אפילו שבבשר וחלב אסור אם אחד אוכל בשר ואחד גבינה. ובטעם החילוק כתב הראב"ד (שער הפרישה סימן א' הלכה ב') דשם יש איסור בעצם באכילת בשר וגבינה יחד, אבל כאן זה רק מצד שזה מביא לידי הרגל דבר. ובאו"ז כתב שכיון שתמיד אוכלים מקערה אחת ועכשיו אוכלים משתי קערות זה עצמו היכר. ולפי"ז אם אוכלים שני מאכלים שונים או שתמיד אוכלים מקערה נפרדת כמו שהמנהג היום, יאסר לאכול כל אחד מקערה נפרדת.

אמנם דעת רוב רבותינו הראשונים שאסור גם לאכול כל אחד מקערה נפרדת.

והנה דעת הרא"ש (שבת פ"ק סימן ל"ב) ועוד הרבה ראשונים שכל האיסור הוא רק בשולחן קטן שיש בו חיבה, אבל בשולחן גדול אין איסור כלל. אמנם דעת הרשב"א (תורת הבית דף ג' ע"ב) והראב"ד (שם) שלא חילקו בזה שגם בשולחן גדול יש איסור.

והנה הרא"ה (בדק הבית שם) כתב שאם מישהו יושב ביניהם אין איסור. והמהריק"ש (ערך לחם ס"ג) כתב שעצם זה שמישהו יושב עמהם על השולחן אין איסור, וכן הוא בשיטה לר"ן. אמנם הרשב"א ס"ל שאין בזה חילוק.

### נחלקו ביסוד האיסור באכילה על שלחן אחד

ב] ובפשוטו יתכן שכולם מודים שיסוד האיסור מצד חיבה, רק דס"ל שגם בשולחן גדול יש חיבה מה שאוכלים יחד. אמנם מצאנו ראשונים מפורשים שכתבו שטעם האיסור אינו מפני שיש חיבה שאוכלים יחד על אותו שולחן אלא מצד שמא יאכלו מקערה אחת.

ועיין סד"ט (סק"ז) שכתב לבאר ביסוד המחלוקת האם האיסור הוא גם בשולחן גדול, דנחלקו האם האיסור הוא שמא יאכל מאותה קערה וכמו לגבי בשר וחלב, וממילא אין סברא לחלק בין שולחן קטן לגדול, או שזה מצד חיבה וממילא יש איסור רק בשולחן קטן. והוסיף דמה שכתבו הרשב"א וסיעתו שמועיל היכר, זה רק לשיטתם שיסוד האיסור הוא משום שמא יאכלו מקערה אחת, אבל אם זה מצד חיבה מה יעזור היכר. דהיינו שיש לדון ביסוד האיסור של הרחקות האם זה שמא ישכח שהיא נדה, או שמא זה יגרום להתגברות היצר, שאם זה מצד שמא ישכח א"כ גם כאן זה עוזר, אמנם אם מצד התגברות היצר מה יעזור. ודייק כן מהרא"ש (שבת שם) שיש שנוהגים גם בשולחן גדול לאסור ואוכלים על ידי היכר, דהיינו שרק בשולחן גדול שזה מצד שמא יאכלו מקערה אחת מועיל היכר.

ולפי"ז כתב דמה שהרא"ה דן שעוזר מישהו ביניהם היינו משום שנקט שיסוד האיסור הוא מצד חיבה, אבל הרשב"א לשיטתו באמת נקט שלא מועיל וכמו שלגבי בשר וחלב לא מצאנו שעוזר שמישהו יושב ביניהם. עכ"ד.

והנה עיין בשיעורים שהארכנו דיש ראשונים וכן גדולי האחרונים דמבואר שגם בדבר שאסור מצד חיבה מועיל היכר. אמנם יתכן שיש הבדל, דבשולחן קטן שזה חיבה גדולה בזה לא מועיל היכר, וכן באכילה מקערה אחת לא מועיל היכר. אבל בשולחן גדול שאין כל כך חיבה בזה מועיל היכר.

### ההלכה בהנ"ל

ג] והנה בפשוטו השו"ע נקט כרשב"א שזה מצד שמא יאכל מאותה קערה, ולכן לא הוזכר ההיתר של יושב מישהו ביניהם או על השולחן. אמנם הרמ"א פסק שהאיסור הוא מצד חיבה, ולכן יש להקל ביושב מישהו ביניהם וכמבואר בטהרת בת ישראל (סימן ב' ס"ג). ובשעת הדחק גדול יש להקל במשהו עימהם על השולחן כמבואר בשיטה לר"ן ובמהריק"ש. אמנם מי שרוצה להחמיר כרשב"א שגם לא עוזר מישהו ביניהם אינו מן המתמיהין.

והפרדס רימונים (מקש"ז סק"א) האריך שצריך גם לחוש לרא"ש שאם זה שולחן קטן זה חמיר ובזה לא יועיל היכר, וכתב שיתכן שבזה כולם מודים. והדבר מצוי באוכלים כל אחד במגש נפרד והם אוכלים באותו מגש, וכן במטוס שלכל אחד יש שולחן נפרד והם אוכלים יחד.

והנה יש מסעדות שיש שולחנות קטנות. אמנם הרא"ש הדגיש שרגילים לאכול כל אחד בנפרד, וכאן הרי כל משפחה אוכלת שניים על אותו שולחן ומסתבר שזה מותר.

### האם מספיק היכר ביניהם או שצריך בין הצלחות

ד] והנה יש לדון האם מספיק שההיכר ביניהם או שצריך בין הצלחות. ומסתבר שאם החשש הוא שמא יאכל מהקערה שלה ממילא צריך בין הצלחות, משא"כ אם זה כדי שיזכור שהיא נדה מספיק שזה ביניהם שהרי זה לא תזכורת ביחס לצורת האכילה.

ולפי"ז יתכן שמה שמועיל שיושב מישהו ביניהם זה בתור היכר, רק שלרשב"א שזה מצד שמא יאכל מהקערה שלה זה לא מועיל כי זה לא ביניהם. ולשון השו"ע באמת בין הקערות, ולשון הד"מ ביניהם [אמנם לשון השו"ע בבשר וחלב (סימן פ"ח סעיף ב') ביניהם].

## בפרטי האיסור אכילה משולחן אחד

### ברגילים תמיד לאכול מקערה אחת

א. עיין רמ"א שכתב שאם תמיד רגילים לאכול מקערה אחת ועכשיו כל אחד אוכל מקערה שלו זה עצמו חשיב היכר. והשו"ע לא העתיק דבר זה. ועיין פרדס רימונים שדן שזה רק עוזר שכה"ג חסר בחיבה, אבל בתור היכר שלא יאכל מקערתה כל שאין היכר ביניהם זה לא עוזר. אמנם אין זה מוכרח, ובאו"ז כתב שאסור שמא יאכל מקערתה ובכל אופן עוזר השינוי הנ"ל. ויתכן שבבשר וחלב זה לא יעזור, דרק כאן שיסוד האיסור קשור לאשה מועיל היכר ביחס לבני אדם.

### אם האשה משנה את מקומה

ב. עיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שאם האשה משנה את מקומה אין איסור אכילה משולחן אחד, והביאו הסד"ט (סוף סק"ח). אמנם הפוסקים השמיטוהו. והנה לא מצאנו שזה עוזר בבשר בחלב שצריך היכר על השולחן. ויתכן שכאן שהאיסור מצד חיבה זה עוזר, אבל לא על שמא יאכלו מקערה אחת. אמנם יתכן שכאן יסוד האיסור זה האשה לכן עוזר מה שמשנה מקומה.

והנה גם לרבינו ירוחם זה לא עוזר על אכילה מקערה אחת. וצ"ל שכל שיש דבר חיבה גדול בזה לא מועיל היכר, ורק ביחס לדבר חיבה קטן וכנ"ל מהרא"ש.

### היכר אחד לאיסור נדה ולבשר בחלב

ג. יש לדון באוכלים אחד בשר ואחד חלב האם צריך שני היכרים או שמועיל היכר אחד. ובפשוטו מועיל היכר אחד לשני הדברים [וכ"כ בחוט שני עמ' רכ"ח אות י"ב].

ויש לדון בפירסה נדה האם צריכה לומר לו. והנה אם האיסור מצד שמא יאכלו בקערה אחת א"כ כאן יש היכר. אמנם אם מצד שיש בזה חיבה בעצם וההיכר מזכיר את איסורה, א"כ ודאי שצריכה לומר לו.

### אוכלים בשלחן גדול במרחק אחד מהשני

ד. עוד יש לדון בשולחן גדול, דלגבי בשר וחלב כתב המהרש"ל (הו"ד בפת"ש סימן פ"ח סק"ג) שלא חוששים שיאכלו מאותה קערה וכן הכריע היד יהודה שם, ויש לדון האם גם בנדה זה עוזר. והנה אם מצד שמא יבואו לאוכל מקערה אחת א"כ זה כמו שם, אבל אם זה מצד חיבה יתכן שגם בשולחן גדול יש איסור, וכן נקט בחוט שני (ריש עמ' רכ"ח). אלא שכתב שיש מרחק שזה לא נחשב שאוכלים יחד. ובספר המנהיג כתוב שגם שולחן גדול אסור דהגמ' לא חילקה.

אמנם אם תמיד רגילים לישב קרוב ועכשיו יושבים רחוק, זה כמו משנה את מקומה דמבואר ברבינו ירוחם שזה עוזר.

### האם צריך שגם האשה תדע מההיכר

ה. יש לדון האם עוזר היכר שרק הוא יודע. והנה המרדכי דייק את הלשון 'לא יאכל הזב עם הזבה' שזה איסור עליו, ולכן הדין שיירי שתייתה זה רק משלו ולא הפוך. ובחוט שני (עמ' רכ"ח אות י"ג) חידש מכח זה שגם האיסור אכילה בשולחן אחד זה רק עליו, ומועיל היכר שרק הוא יודע. והנה סתימת הפוסקים לא כך. וצ"ל שלא סמכו על דיוק זה רק ביחס לחידוש של שיירי מאכלה ושתייתה. אמנם אם נימא שיסוד האיסור שמא יאכלו מאותה קערה, א"כ עד כמה שהיא תאכל מהקערה שלו יהיה כאן איסור ולכן ודאי צריך שגם היא תדע מההיכר.

### האם גם שתייה בכלל האיסור

ו. יש לדון האם יש איסור בשתייה יחד. ויש שדנו שאם זה מצד שמא יאכל מהקערה שלה א"כ בשתייה זה לא שייך, שאין הדרך לשתות מכוסו של השני. ואינו מוכרח. ובעיקר הדבר בספר המנהיג כתב ששתיה בכלל אכילה. ובחידושי ר"א מטול כתב להקל במים. וצ"ע בזה.

### מפה נפרדת

ז. מבואר בפוסקים שאם כל אחד אוכל במפה נפרדת או מניחים עוד צלחת מתחת זה עוזר כמו היכר. אמנם אם רגילים תמיד לאכול כך או שאחד אוכל חלב ואחד בשר מסתבר שזה לא עוזר.

### גובה ההיכר

ח. עיין ד"מ בסימן פ"ח שהביא מהאיסור והיתר שההיכר צריך להיות גבוה. ועיין יד יהודה שם שכתב שהמקור מלשון הגמ' שבתפיסה אחת מותר שהכוונה שיש דבר גבוה ביניהם. והקשה שהרי כתבו הראשונים שמועיל אם כל אחד אוכל ממפה נפרדת. וכתב שדעת האיסור והיתר שזה עוזר מצד שזה כמו שני שולחנות. אמנם הרשב"א כתב מצד היכר וכן הוא בלשון השו"ע סימן פ"ח. וכתב היד יהודה שלא קי"ל כן. וכן החכמת אדם לא הביא את זה לא שם ולא כאן. ובפשוטו אין להחמיר בזה, וגם מי שיחמיר לגבי בשר וחלב אבל כאן שיש דיעות שאין איסור כלל ודאי יש להקל. וביש אנשים אחרים על השולחן ודאי דיש להקל בזה כגון בהנחת טבעת וכדו'.

### היכר שמשתמשים בו

ט. עיין תוה"ש (סק"ג) שהביא מסימן פ"ח שדבר שאין דרכו להיות על השולחן בזה גם אם משתמשים זה מועיל בתור היכר, אבל דבר שדרכו להיות על השולחן בזה הוא לא מועיל בתור היכר אלא אם לא משתמשים בו.

### האם מועיל היכר במקום חשוך

י. יש לדון בסעודה שלישית שיש חושך האם עוזר מה שיש היכר ומסתבר שלא מועיל. [א"ה עי' חוט שני (עמ' רכ"ט אות י"ח) שלא כתב כן].

### אכילה מאותה קערה ובלוקחים לצלחת שלהם

יא. אם שניהם אוכלים מאותה קערה זה ודאי אסור. וכתב הט"ז שאם כל אחד לוקחת לצלחת שלפניו מותר, דהיינו שזה נחשב שכל אחד אוכל מצלחתו.

והנה יש לדון בדברים שהדרך לאכול מהקערה והא מניח בצלחת או לפניו האם זה עוזר. ובחוט שני וכן מביאים מהגריש"א שזה לא עוזר [א"ה בחוט שני (עמ' רכ"ט אות ה') לא כתוב כן אלא כתוב שאם מניח לפניו מהני]. אמנם אם לוקח כמה עוגיות ואוכל אחד אחד מסתבר שזה עוזר.

ובשם הגר"נ קרליץ דאם מניח לפניו ולא אוכל מיד אלא מדבר בינתיים קצת כה"ג ודאי שהאכילה אחרי זה לא מתייחסת לקערה.

# סעיף ד'

## בדין שיירי מאכלה ושתייתה

### שיטות הראשונים בדין שיריים

א] עיין ב"י שכתב שפשטות הראשונים שאין איסור לאכול אחד אחרי השני דהיינו שזה לא נחשב שאוכלים יחד. וכתבו האחרונים שאם אוכלים כל הזמן אחד אחרי השני זה ודאי נחשב אכילה מקערה אחת.

אמנם יש ראשונים שכתבו שמהלשון 'אכל עמי ושתה עמי' משמע שאכילה אחד אחרי השני זה גם אסור. וביראים (סימן כ"ו) דייק מהלשון 'לא יאכל הזב עם הזבה' דמשמע שהוא אוכל אחריה, ומשמע שגם זה בכלל אכילה יחד ולא שיש כאן איסור חדש.

אמנם הב"י (בבדק הבית) הביא מהאורחות חיים שחילק בין שתיה לאכילה. ובטעם החילוק עיין סד"ט (סק"ח) שכתב שני ביאורים: או ששתייה חמיר דבזה אין הדרך לשתות משיירי שתיה של מישהו אחר. או שבאכילה שיכולים לאכול יחד ולא אוכלים יחד זה עצמו היכר משא"כ בשתיה.

ובאחרונים קצת משמע שגם אם האיסור הוא גם באכילה אבל זה איסור חדש של שירים ולא שזה מצד אכילה יחד.

### ההיתרים בדין שיריים

ב] והנה מבואר כאן חידוש שהיא מותרת לאכול אחריו. וכתב הרמ"א שאם הוריקו מכלי לכלי מותר או שמישהו שתה ביניהם. אמנם להוסיף עוד משקה זה לא עוזר.

ואם יצאה מהחדר יכול לשתות ולאכול. ומשמע שלסגור את העיניים זה לא עוזר, וכן לסובב את גופו [וכן שמעתי מהגר"נ].

עוד מבואר שלא צריכה להודיע לו שזה שיריים שלה. והפ"ת (סק"ז) דן שאם התחיל בהיתר זה עוזר ודימה לגדרי איסור שהתחיל בהיתר. וצ"ע שכאן זה ענין מציאותי. אמנם יש לדון שבאמת כל שהתחיל שלא בפניה שאין בזה חיבה, מה שגומר בפניה אין בזה חיבה. אמנם הברכי יוסף חולק על זה.

# סעיף ה'

## בדין מיטה אחת והמסתעף

### מיטה אחת ומיטות מחוברות

א] מבואר בשו"ע שאסור להם לשכב על מטה אחת. ומשמעות הגמ' שכל האיסור זה שניהם יחד. והאחרונים החמירו שכל שהמיטות נוגעות אחד בשני אפילו שזה מזרנים שונים זה נחשב כמטה אחת [א"ה כ"ה בב"י בשם המרדכי]. והחמירו עוד שגם אם זה כמו ר' בכל אופן זה כמו מטה אחת.

ומשמע שאם הם לא נוגעים ודאי מותר. ונהגו להרחיק המיטות בצורה שגם בשינה השמיכות לא יגעו אחד בשני. ויש מרחיקים אמה. אמנם באין מקום אפשר להקל בזה.

### ישיבה ושכיבה על מיטתה

ב] והוסיפו הפוסקים שאסור לו לשכב על מיטתה אפילו שלא בפניה. והוסיפו עוד שגם אין לו לישב על מטתה שלא בפניה. וכן היא לא תשכב על מטתו בפניו, אבל לישב על מטתו מותר אפילו בפניו.

## בדין ספסל המתנדנד

### יסוד דין ספסל המתנדנד

ג] והנה עיין ב"י שהביא משו"ת רש"י שאין לשבת על ספסל המתנדנד יחד. ועיין נקוה"כ שביאר שזה או מצד שעצם הישיבה יחד יש בה חיבה, או מצד שאחד מזיז את השני, ולכאורה הכוונה שבכזו ישיבה יש חיבה. ועיין ב"י שדימה לדין שכיבה על מטה אחת ששם ודאי שזה אסור משום שיש בזה מעשה שמביא לידי הרגל עבירה.

### בחילוק בין תלוש למחובר

ד] והנה הם הזכירו חילוק בין תלוש למחובר. ובפשוטו ההבדל הוא האם זה זז או לא. אמנם יתכן שבדבר מחובר זה כמו שיושבים על גבי קרקע ובזה חסר בכל החיבה, והוא מחודש. אמנם מסתבר שלהתנדנד יחד שזה דבר שעומד לתזוזה זה ודאי אסור.

### ביש הפסק ביניהם

ה] ועיין אגודה שאם יש מישהו ביניהם או דבר גבוה קצת שזה כמחלק ביניהם מותר. ובפשוטו הביאור כי כה"ג חסר בדך חיבה. והנה היה מקום לדון שאם זה מצד מתנדנד אין הבדל. אמנם הד"מ העתיק שצריך מתנדנד ובכל אופן שהפסק ביניהם עוזר.

## בדין נסיעה לטיול

### נסיעה בעגלה לטיול

ו] והנה בספר אגודה דן שאסור לנסוע בעגלה או ספינה כיון שזה מתנדנד והוי כמו ספסל המתנדנד, וכתב שאם מניחים משהו באמצע או שמישהו יושב ביניהם מותר. והנה הוא לא דן דוקא בישיבה לצורך טיול. אמנם התרוה"ד (סימן רנ"א) כתב שאם נוסעים לצורך עסקיהם אין לאסור, אבל אם נוסעים לצורך טיול צ"ע להתיר. ויש לדון האם כוונתו שכה"ג זה חוזר להיות אסור מצד ספסל המתנדנד וממילא יועיל שמישהו ביניהם, או שזה איסור חדש וממילא זה גדרים אחרים. ובפשוטו זה חוזר להיות אותו איסור של ספסל המתנדנד ולא שחידש דין חדש. וכן הוא באגרות משה (יו"ד ח"א סי' צ"ב וח"ב סי' פ"ג).

### ביושבים על ספסלים נפרדים

ז] והנה יש לדון האם כל דבריהם זה רק כשיושבים על הקרקע שזה כמו ספסל אחד, או שגם בשני ספסלים כיון שזה ספינה אחת זה נחשב יחד. והנה התרוה"ד כתב מפורש שמדובר גם שיושבים זה לפנים וזה לאחור, וסתימת הדברים גם ביושבים שלא על גבי קרקע. והנה לפי"ז אסור לנסוע בספינת שיט גם אם יושבים בשני ספסלים.

### נסיעה במכונית לטיול

ח] ולגבי לנסוע במכונית אחת, באגרות משה (שם) נקט שזה לא מתנדנד ולכן אין לאסור. אמנם יש לדון במציאות זו האם זה אחרת מעגלה. ואם נימא שזה איסור חדש יתכן שכאן לא צריך מתנדנד. אמנם אם הבעל יושב מקדימה והאשה מאחורה שיש כאן שינוי מהצורה של דרך אוהבים, ודאי שזה עדיף ממישהו יושב ביניהם או שמניחים משהו ביניהם. וצ"ע בכל זה.

# סעיף ז'

## בדין ראיה במקומות המכוסים

א] מבואר בגמ' (נדרים כ'.) שאסור להסתכל בעקבה של אשה, והגמ' מבארת שהכוונה באשתו נדה ובמקום הטינופת, דהיינו שעקבה הכוונה מקום שעומד נגד אותו מקום. והנה מזה שהגמ' לא מבארת כפשוטו מבואר שעקבה בזמנם ודאי לא היה בכלל מקומות המכוסים, דהיינו דאפילו דשוק באשה ערוה בפשוטו זה על מתחת לברך אבל כף הרגל זה ודאי שלא בכלל.

### מקומות שבחוץ רגילים לכסות ובבית לא

ב] והנה יש לדון במקום שמצד ההלכה לא צריך להיות מכוסה אבל ברחוב רגילים לכסות ובבית לא מכסים, האם חשיב מקומות המכוסים. ובבה"ל משמע שנקט לאיסור, ובאגרות משה היקל בזה.

והדבר נפק"מ גם לשערה שמעיקר הדין בבית אין חיוב לכסות. אמנם כבר כתב הבה"ל ששנהגו לכסות השער גם בבית וכמבואר בזוהר.

אמנם מסתבר שבפניה גם במקום שהולכים מכוסה ברחוב זה לא מקבל שם של מקומות המכוסים. ויתכן שגם בכפות הרגלים זה כך.

ולכן אין להחמיר על האשה שלא יראו את כפות הרגלים בזמן טומאתה, רק שלכתחילה לא יסתכל שם. ובפוסקים מבואר שהלשון הסתכלות זה לא ראיה בעלמא, ולכן אין להקפיד בראיה בעלמא במקומות שאין הדרך מביאים לידי הרהור.

### להסתכל במקומות המכוסים רגע לפני הטבילה

ג] עיין פ"ת (סק"ב) שהביא מהנוב"י (תניינא יו"ד סימן קכ"ב) שאם אין מי שיעמוד על טבילתה כיון שבעוד רגע תהיה מותרת מסתבר שאין בזה איסור הסתכלות במקומות המכוסים ויכול להסתכל בטבילתה. ומשמע שהיקל רק כיון שבעוד רגע מותרת, אבל אם יש לאשה שאלה האם הוי חציצה ורוצה להראות לבעלה אפילו בלילה בזמן שיכולה לטבול, אין לו להסתכל. ובכפות הרגלים יש להקל וכנ"ל.

# סעיף י'

## בדין מזיגת הכוס

### האם יש איסור בהגשה לחוד

א] מבואר בגמ' (כתובות ס"א.) שאחד מההרחקות זה מזיגת הכוס. והנה רש"י ביאר שהכוונה שמושיטה לו את הכוס, ומזה למד שאסור להושיט כל דבר. ועיין רמב"ן (בחידושיו שם) שהביא מהיראים שדחה שכל האיסור הוא מצד שעושה את שני הדברים גם המזיגה וגם המסירה. והרמב"ן והרא"ש ורשב"א כתבו שיתכן שלמסור תמיד אסור, אבל כאן מזגה והניחה לפניו. ומבואר שנקטו שכל האיסור הוא רק בשני דברים יחד מזיגה והנחה.

ובש"ך (סקי"ג) הביא מהמהר"ש שנקט שגם להגיש לבד זה בכלל האיסור. ובפשוטו לפי"ז אין איסור כלל על עצם ההכנה. ובלבוש כתב שיש שני איסורים ההכנה בפניו אפילו ללא להגיש וההגשה. וצ"ע מהיכי תיתי לחדש שני איסורים [ואולי במזיגת הכוס גמור יש מקום להחמיר].

והנה ברא"ש (סימן כ"ד) כתב שהשינוי המובא בגמ' זה שאת ההכנה עשתה ביד שמאל. וזה לשיטתו שכל האיסור זה שניהם יחד, אבל אם נימא שאסור העמדה לפניו לבד צריך שינוי בהגשה, דהרי גם זה לבד סיבת איסור.

והנה לשון הרמ"א שאסור רק אם גם מוזגת וגם מגישה. והש"ך (סקי"ג) הביא את המהר"ש להחמיר. והנה בהמשך (סקי"ד) הביא את הב"ח שאם מכינה שלא בפניו ומגישה בפניו זה אסור, והוא חולק. וצ"ע שהרי הוא נקט להחמיר שהגשה לבד אסור. וביאר המחצית השקל שהמהר"ש זה רק חומרא וכאן דיבר על עיקר הדין.

### באופן שנשאר עדיין חלק מההכנה

ב] ובפשוטו אם מגישה אפילו כוס קפה ללא סוכר שנשאר חלק ממהכנה בזה ודאי אין איסור.

### האם מועיל להניח במרחק

ג] והנה מבואר בגמ' שאפשר לעשות שינוי ביד שמאל, והכוונה במקום שרגילה להביא ביד ימין. עוד מבואר בגמ' שמניחה על הכר או הכסת. וצ"ב למה לא כתוב שמניחה רחוק. ויתכן שמדובר שלא היה שולחן לפניו או שהיה שולחן קטן. אמנם השו"ע הרי דיבר בזמנו שהיה שולחן גדול ובכל אופן לא כתב שיניח רחוק. וקצת משמע שזה לא עוזר. אמנם אם זה רק הגשה לבד שהכל חומרא יש להקל בזה, וכמדומה שכן המנהג.

# סעיף י"ג

## שיגור כוס של ברכה

א] הראשונים הביאו מהשאילתות (פרשת צו) שאסור לאשה לשתות מכוס של בעלה. וביאר הראב"ד (שער הפרישה סימן א' אות ח') שהכוונה שכוס של ברכה אסור לבעל לשגר לאשתו שעל ידי זה נותן דעתו עליה. והנה נתחדש כאן הרחקה חדשה שהראשונים דנו מסברא. ויש כאן עוד חידוש שיש הרחקות שזה גם על הבעל.

ועיין שו"ע שאיסור מזיגת הכוס זה גם באיש לאשתו וזה נלמד מכאן. אמנם לגבי שיירי שתיה נקטו שזה רק בבעל ולא באשה מבעלה.

והנה הלשון ששולח על ידי שליח. ויש לעיין אם מניח בעצמו קרוב אליה בצורה שאין איסור מצד מזיגת הכוס האם יש בזה איסור. ומשמע שרק על ידי שליח זה אסור. וצ"ע.

### נשלח באיסור

ב] והנה יש לדון האם בשלחו באיסור יש איסור לשתות מזה. והנה מלשון הראב"ד משמע שיש איסור בעצם השתיה.

והנה יש לדון האם זה בכל מזיגת הכוס או שכאן יש חומר מיוחד. והנה הגר"א (סקי"ז) כתב שמהדין של שילוח הכוס רואים שיש איסור גם עליו, ומשמע שאין בזה חומר מיוחד. אמנם יתכן שלאחר ששלח כל מה ששייך לדון שיש איסור בעצם השתיה זה רק בשיגור הכוס ולא בכל מזיגת הכוס. ואם זה לא מזיגת הכוס גמור יש להקל.

# סעיפים ט"ו – י"ז

## בדין הרחקה כשאחד מבני הזוג חולה

### פלוגתת הראשונים האם יש קולא בהרחקות כשהוא חולה

א] עיין ב"י שהאריך בדין הרחקה כשאחד מבני הזוג חולים. והנה עיין בתשובות המיוחסות לרמב"ן (סימן קכ"ז) שכתב שמסברא אין להקל בהרחקות בחולה, שאפילו שזה רק איסור דרבנן אבל לא מצאנו שהתירו איסור דרבנן במקום חולי. והוסיף שגם אם נדמה לאמירה לעכו"ם שמותר, אבל אם אפשר בהיתר ודאי אסור באיסור, ולכן כל שאפשר על ידי אחר ודאי אסור.

אמנם בתשב"ץ (ח"ג סימן נ"ח) כתב שכיון שקי"ל שאיסורי הנאה דרבנן מותר לעבור עליהם במקום חולי, ממילא כאן במקום חולי מותר לעבור על הרחקות. אמנם זה בתנאי שאי אפשר בהיתר. וכן משמע ברא"ש (בתשובה כלל כ"ט ס"ג) שכל שאין לו מי שישמשנו זה סברא להתיר איסור הרחקות [וכן הביא הלחו"ש (לחם סק"ל) מהרדב"ז (ח"א סימן ב') שאין זה דרכי נועם שאדם חולה יניחו אותו כמו שהוא].

### החילוק בין סוגי ההרחקות

ב] אמנם מבואר בדברי הרא"ש שיש לחלק בין ההרחקות. וצ"ב החילוק. ואולי זה סברא שדבר שיש בו יותר חשש נקט שאין להתיר במקום חולי. ויתכן שדבר שמוכרחים יותר להקל זה סיבה יותר להקל וכדלקמן.

והנה הטור הביא מהרא"ש שאם הבעל חולה ואין לו מי שישמשנו מותר לאשה לשמשו, אמנם תיזהר מה שיכולה מהצעת המטה והרחצת פניו ידיו ורגליו, ומשמע שמזיגת הכוס אפשר יותר להקל. ובטעם הדבר, הב"ח כתב דיש לסמוך על השיטות שזה רק שתיה ורק אם זה כולל את ההכנה בפניו. אמנם החכמת אדם והבאר היטב ביארו שכיון שחזינן שלא אסרו אלא באופנים מסויימים חזינן שזה איסור יותר קל ולכן בזה יש להתיר.

ועיין ב"י שברא"ש משמע שאם אי אפשר גם שני הרחקות אלו יש להקל, אמנם ברבינו ירוחם משמע שאין להקל. והכרעת השו"ע להקל בזה.

והנה ברא"ש משמע שיש להקל בעוד הרחקות. ועיין ב"י שהכוונה הושטה או נגיעה על ידי דבר אחר. והביא שהתרוה"ד (סימן רנ"ב) הסתפק האם זה כולל גם להקימו ולהשכיבו ולסומכו. ומשמעות השו"ע שיש להקל בזה. והנה הטעם שזה יותר קל צ"ב. וצ"ל שזה יותר דברים של עבדות ולא דברים של חיבה.

### באופן שהאשה חולה

ג] והנה בפשוטו אם יש סברא שבמקום חולי אין הרחקות, אין הבדל מי חולה, דיסוד ההיתר זה מה שהוא חולה. אמנם עיין תרוה"ד שכתב לחלק שכשהיא חולה שיש יותר חשש עבירה בזה יש יותר סיבה שלא להתיר [ומבואר בדבריו שיסוד החילוק הוא שכשהוא חולה תש כוחו ואינו מתאוה לה. ולפי"ז אם שבר את רגלו או דשהוא נכה זה לא שייך. אמנם יש כאן את ההיתר כמו כשהיא חולה].

ומשמעות השו"ע שמזיגת הכוס והושטה ונגיעה על ידי אחר ודאי יש להקל, וברחיצת פניו והצעת המטה כתב להיזהר גם בהוא חולה. אמנם כאן הוסיף שלא לסומכה ולהקימה ולהשכיבה. והרמ"א כתב שאם אין מי שישמשנה והיא צריכה הרבה לכך יש להקל דהיינו שלא לחלק מי חולה, ומקורו בדרכי משה מהשערי דורא.

ועיין לחו"ש שהביא מהרדב"ז שכוונת הרמ"א לחלק שבהוא חולה לא צריכים לשכור מישהו אחר, אבל אם היא חולה אם יש אפשרות לשכור מישהו אחר מחוייבים בזה.

### בדין מישוש הדופק של האשה כשהבעל רופא

ד] והנה נחלקו הראשונים האם יש איסור דאורייתא על נגיעה של קירבה בכל העריות. והשו"ע פסק כהראשונים שזה איסור דאורייתא. ובש"ך סימן קנ"ז (סק"י) הוכיח כך מהא דמבואר בגמ' (סנהדרין ע"ה.) שזה יהרג ואל יעבור, דהיינו שנקט שדרבנן זה לא בכלל אביזריהו דג"ע. אמנם הגר"א (סימן ק"נ סק"ד, קנ"ה סקט"ז י"ז וכ"ב, קנ"ז סקי"ד) דחה שגם דרבנן זה בכלל.

והנה עיין ב"י שהביא תשובת הרמב"ן (מיוחסות סימן קכ"ז) שאם הבעל רופא יכול למשש הדופק אם יש בזה פיקוח נפש. וכתב הב"י שזה רק אם זה דרבנן, אבל אם זה דאורייתא אין להקל שהרי זה מכלל אביזרייהו דג"ע. ועיין ש"ך (סק"כ) שתמה שגם אם זה דאורייתא אבל רק נגיעה של חיבה אסור כמפורש ברמב"ם (ריש פכ"א מאיסו"ב), וכאן זה לא נגיעה של חיבה אלא זה רק איסור הרחקות רגיל, והרי המנהג שרופאים מטפלים בנשים על ידי נגיעה.

ועיין תוה"ש (סקט"ו) שודאי שהב"י מודה לזה, רק שנקט שאשה עם בעלה תמיד כל נגיעה יש בה נגיעה של חיבה, ולכן נקט שכאן חשיב איסור דאורייתא.

והנה משמעות הש"ך שתמיד אנשים מטפלים גם בגוים, ומשמע שנקט שאין בזה אפילו איסור דרבנן, שכל שזה לצורך לא מצאנו בזה איסור [אמנם ודאי אם אפשר שאיש ילך לאיש ואשה לאשה זה עדיף וכמבואר בשו"ע סימן של"ה לגבי חולי מעיים ע"ש].

והנה כתב הרמ"א שלממש הדופק לפי מה שנוהגים להקל יש להקל אם היא מאוד צריכה לכך ויש בזה חשש סכנה. וצ"ב הרי לעיל היקל גם בלי סכנה ולמה כאן הצריך סכנה. ועיין בדי השולחן (סט"ז ביאורים ד"ה וי"א) שהביא מהצמח צדק שכאן זה צורך רחוק ולכן סתם מצד חולה זה לא סיבה להתיר רק מצד סכנה.

והנה הפ"ת (סקי"ז) כתב למשש דרך הפסק בגד. והנה לרמ"א אם מוכרחים שלא על ידי בגד מותר, וכוונתו שאם מספיק ע"י בגד עדיף כך. וכן לשו"ע יתכן שכה"ג אין איסור, שבזה אין ודאות שזה יהיה של חיבה. ויתכן שגם אם זה יהיה נגיעה של חיבה כיון שזה דרך הפסק בגד זה רק דרבנן.

### בהא דהשו"ע התיר לסומכו ולהקימו ולשוכבו וגרע טפי מבעל רופא

ה] והנה השו"ע התיר בהוא חולה גם לסומכו ולהקימו ולהשכיבו. וצ"ע דכיון שנקט שלמשמש הדופק כיון שזה אשתו יש תמיד חשש חיבה, א"כ למה כאן התיר כה"ג. וכתב הרב פעלים (ח"ג סימן י"ב) שצריך לדחוק שמדובר בהפסק בגד. אמנם זה דוחק דלשון השו"ע כשהיא חולה שלא יגע בה לסומכה, ומשמע שבהוא חולה מותר.

ובספר בדי השולחן (סט"ז ביאורים ד"ה וי"א) הביא מספר בית שערים שאיפה שסומכת אותו שטרודה שלא יפול בזה אין חשש נגיעה של חיבה.

עוד יש שחילקו בין אם מתעסק בפעולה אחרת או שרק מתעסק בנגיעה.

ובפשוטו היה מקום לחלק בין אם הוא נוגע בה שבזה יש יותר חשש נגיעה של חיבה מאשר אם היא נוגעת בו בחוליו.

## בדין הרחקות בשאר עריות

ו] עיין אבן העזר סו"ס כ"א בב"י שהביא משו"ת הרשב"א (ח"א סימן אלף קפ"ח) שאין איסור הושטה מיד ליד רק באשתו נדה. וביאר שזה סוג דבר שרק באשתו שגס בה יש בזה קירוב הדעת ולא בשאר עריות. ובד"מ (אהע"ז שם סק"א) הביא מהבנימין זאב שנקט שיש איסור אכילה מקערה אחת, ונקט שזה דלא כרשב"א, דהיינו שדימה הדברים. ובראבי"ה (סימן קכ"ב) התיר אכילה מקערה אחת.

והנה מבואר בטור שגם בשאר עריות אסור הצעת המטה ומזיגת הכוס ורחיצת פניו ידיו ורגליו, ומבואר שם שבכלל זה גם להביא לפניו מים לרחוץ ידיו ורגליו. והשו"ע (שם סעיף ה') הביא דבר זה. והרמ"א כתב שי"א שאסור לאכול גם מקערה אחת ויש מקילין והכוונה לרשב"א הנ"ל, ומשמעות הרמ"א שם להקל [ובחכמת אדם (כלל קכ"ה ס"ד) הביא את שני הדעות. וצ"ע]. ועיין בית שמואל (סק"ט) שכל מה שהיקל זה רק באכילה מקערה אחת או בהושטה, אבל בג' דברים שהוזכרו (כתובות ס':) שאשה עושה לבעלה בזה ודאי שלכו"ע זה אסור.

והנה הרמ"א שם הביא אחרי זה י"א שכל האיסור הנ"ל של ג' דברים הוא רק במקום יחוד, ולכן יש מקילים ששפחה תרחוץ אותו. והביא עוד די"א שרק דרך חיבה זה אסור אבל כל שזה דרך עבדות זה מותר, ולכן נהגו להקל בדברים אלו. וכן העתיק החכמת אדם. ולפ"ז יש לדון שבעלת הבית או בנות שתפקידם להגיש האוכל אין בזה איסור מזיגת הכוס וכדו'. אמנם כלה שמגישה לחתנה דשם ודאי זה בתור חיבה אין להתיר אלא עם שינוי כמו באשתו נדה. ויתכן שבמאכל או בשתיה אם אין את ההכנה שמעיקר הדין זה מותר יש מקום יותר להקל. וצ"ע.

י"ב אלול פ"ב

שיעור מספר 28

# סימן קצ"ו [סעיפים א' – ב'] - הפסק טהרה

## בחיובא דהפסק טהרה

### בדין הפסק טהרה מדאורייתא

א] מבואר בגמ' (דף ס"ח.) שיש חיוב של הפסק טהרה דהיינו שאשה שראתה היא בחזקת רואה עד שתפסיק. ומבואר בגמ' שאפילו שמצאה אחרי זה שהיא טהורה בכל אופן היא ספק זבה, דאולי המשיכה לראות. ומבואר ברמב"ם ? שמביאה חטאת העוף הבאה על הספק, ומשמע שזה ספק דאורייתא.

והנה יש שכתבו שבאו"ז ? מבואר שזה רק חשש דרבנן. אמנם המעיין היטב שם יראה שדיבר רק על הדין שאם עשתה הפסק ביום שראתה שחוששים אולי ראתה אחרי זה, שהדין הזה הוא רק דרבנן.

### הא דצריך הפסק אע"פ שאינה מרגישה בדם

ב] והנה קשה הרי לא הרגישה שראתה ולמה יש כאן ספק. ועיין חת"ס (סימן קע"ז בד"ה אומר אני ובחידושי כאן) שכתב שכל שזה המשך ראיה לא צריך הרגשה. אמנם מבואר שבעשתה הפסק וזה יום שראתה חוששים שראתה, וצ"ע הרי הפסיקה. וכתב שכל שזה יום שראתה כל שתמשיך בראיה אפילו אם היה הפסק לא צריך הרגשה שזה נחשב המשך [ולפי"ז יש לדון שכתם הנמצא לאחר ההפסק ביום של ההפסק הוי טומאה דאורייתא גם ללא הרגשה, וכל טהרתו היא רק משום שיש צד מעלמא, והפוסקים סתמו בזה. וצ"ע].

### אם רגילה לראות מספר ימים

ג] והאחרונים הביאו מהזכרון יוסף (סימן י') שאם יש לה מספר ימים שהיא רגילה לראות, בכה"ג לא צריך הפסק דזה כמו רובא דליתא קמן שהפסיקה לראות. אמנם הסד"ט (סקכ"ג) ורעק"א (תשובה ס') העירו דבפשוטו זה נסתר ממשנתנו וסתימת הראשונים שכתבו את המשנה לדינא ולא חילקו בזה כלל. וע"ש שנקטו שיתכן שמדרבנן ודאי צריך הפסק טהרה.

ועיין חזו"א (סימן צ"ב סקכ"ב) דמבואר בדבריו שכל זה ברואה בימי נדה, אבל ברואה בימי זיבה בזה ודאי לא שייך חזקה, וכיון שהיום חוששים תמיד שזה ראיה של זיבה לכן מדרבנן ודאי צריכה הפסק טהרה וזה מעכב, וכל הנידון הוא כלפי מקומות שזה רק נידון מצד הדאורייתא ע"ש.

## הזמן הכי מאוחר להפס"ט

ד] כיון שנוקטים שהפסק טהרה זה חיוב דאורייתא לכן אם יש ספק אולי זה היה אחרי שקיעת החמה אין זה מועיל.

אמנם אם ודאי התחילה את ההפסק קודם שקיעת החמה, גם אם גמרה אחרי שקיעת החמה שמעתי מהגר"נ שזה מועיל.

ולכתחילה ראוי לעשות את ההפסק קודם השקיעה המישורית, ובפרט בשכונות הנמוכות שיש הסתרה של הרים. אמנם בדיעבד יש להקל בזה כפי השקיעה שבלוחות המדוייקים.

## סוגיית הגמ' בזמן ההפסק טהרה

### שיטות התנאים מהו זמן ההפסק טהרה

ה] עיין סוגיית הגמ' לגבי זמן עשית ההפסק טהרה. והנה מבואר במשנה שר' יהודה ס"ל שבדיקת שביעי שחרית לא מועיל אלא מהמנחה ולמעלה. ובגמ' מבואר שרבנן חולקים שגם ביום השני מועיל, ורבי ס"ל שגם ביום הראשון מועיל. והנה במשנה מבואר שת"ק ס"ל שיום השביעי שחרית מועיל, ורש"י ביאר שבשאר ימים לא מועיל שחרית, והתוס"ר חלק שזה רק דוגמא וה"ה בשאר הימים מועיל בדיקת שחרית.

### האם לר' יהודה מהני ששי בבין השמשות

ו] והנה דעת הסד"ט (סק"ט) וכן משמעות הר"מ בפיה"מ שלר' יהודה שצריך שביעי בין השמשות ה"ה שישי בין השמשות לא יועיל, דהיינו שצריך לבדוק בזמן הכי מאוחר [וצ"ע אם היא זבה האם גם כה"ג החמירו עליה שלא תתחיל ז' נקיים עד שיעברו עליה ז' ימי נידות]. אמנם בב"י מבואר שיום השישי בין השמשות זה עדיף משביעי שחרית. וכן הוא פשטות הגר"א (סק"ד) שכתב שהעניין לעשות תמיד ממנחה ולמעלה זה לחוש לר"י. ולפי"ז יתכן שגם ביום הראשון מועיל בדיקת בין השמשות, שכל נידון סוגיין זה רק כלפי עשיית שחרית אבל בין השמשות שיש לו עדיפות זה מועיל גם ביום הראשון.

### בדין יום שפסקה בו

ז] והנה מבואר בדף נ"ג. שר' יוסי אומר שאשה שראתה נדה ובין השמשות לא הפרישה הרי היא בחזקת טומאה, ומשמע שהפסיקה בבוקר. והקשו התוס' (בב' המקומות) שהרי דעת ר"י בסוגיין שאין דין דוקא בבין השמשות. וביארו שבדף נ"ג מיירי שלא עשתה הפסק כלל, אבל אם עשתה הפסק אפילו שחרית זה מועיל, והלשון 'בין השמשות לא הפרישה' הוא משום דהדרך לעשות הפסק בין השמשות.

וכתבו עוד ביאור שביום שראתה באמת צריך דוקא בין השמשות, ורק בלא ידוע לה על ראיה באותו יום מועילה בדיקת שחרית. והקשו ע"ז התוס' שהרי רבנן שאלו את ר' יהודה שאם אתה אומר שצריך מהמנחה ולמעלה א"כ שיצטרכו כל בין השמשות, ולפי הנ"ל שיקשו הם על עצמם לגבי היום שראתה. וכתבו שכוונת רבנן שלר' יהודה שזה רק בתור חומר שלא מעיקר הדין, ממילא היה צריך דוקא בין השמשות, אבל ביום שראתה שזה חשש אמיתי בזה אפשר לחלק בין בשחרית או בין השמשות.

ח] ועיין מהרש"א (בסוגיין) שהקשה דא"כ מה הנידון על היום הראשון שרבי ס"ל שזה טוב, הרי זה יום שראתה. בו וכתב ששם הנידון על מהמנחה ולמעלה. ולפי"ז מבואר שלחכמים שלא עוזר ביום הראשון הכוונה אפילו מהמנחה ולמעלה. והנה זה דוחק גדול שהנידון של היום הראשון זה לא אותו נידון של שאר הימים.

ועיין פרד"ר (בפתיחה לסימן קצ"ו סק"ג עמוד שע"א) וחזו"א (סקמ"ד) שישבו באופן אחר, שכל החיסרון של יום שראתה בו הוא רק אם ראתה בשחרית, אבל אם ראתה בלילה מועיל גם בדיקת שחרית.

ועיין חזו"א שביאר שלפי"ז יש כאן שני נידונים: נידון אחד האם צריך שההפסק יהיה בסוף היום, ונידון שני האם ההפסק יכול להיעשות בזמן הראיה. ובדין של ר' יהודה כתוב שיש הלכה בסוף היום ולזה רבנן לא הסכימו כלל, אבל בדין שלא יהיה בזמן הראיה בזה הם מודים.

והנה לפי"ז אין שום מקור שגם לחולקים על רבי לא מועיל מהמנחה ולמעלה, שכל הנידון הוא על קודם מנחה.

ט] אמנם ברמב"ן (ריש פ"ב) מבואר שביום הראשון לא מועיל אלא מוך דחוק, ובשאר ימים מועיל גם בבוקר [וכן הוא פשטות לשון הרמב"ם (פ"ו מאיסו"ב ה"כ)]. ובפשוטו הביאור הוא שנקט כתירוץ הראשון של תוס' שר' יוסי זה לאו דוקא, ורבנן הרי טענו שאם אי אפשר רק מן המנחה ממילא צריך בין השמשות, וכיון שביום הראשון אנו מחמירים כהמשנה שלא מועיל בשחרית ממילא צריך מוך דחוק.

## שיטות הפוסקים בזמן הפס"ט

י] והנה הרמ"א (סעיף ב') כתב שביום הראשון יש להקל מהמנחה ולמעלה, וכן שבשאר ימים מועיל גם בדיקת שחרית. ועיין סד"ט (סק"ט) שתמה דממה נפשך, אם פסק כתוס' א"כ כל יום שראתה צריכה דוקא מהמנחה ולמעלה, ואם כהרמב"ן א"כ לא מועיל ביום הראשון מהמנחה ולמעלה. ועיין ביאור הגר"א (סק"ח) שיש מקום לומר ששניהם נכונים, דהיינו שעיקר טענת רבנן שכיון שמחמיר שצריך תמיד מן המנחה ממילא צריך בין השמשות, אבל ללא זה במקום שיש חשש מועיל מהמנחה ולמעלה. וחוץ מזה קי"ל שביום השני אין חסרון. ובפרט אם גם לר"י מועיל ביום הראשון מהמנחה ולמעלה א"כ משמע שרבנן לא באו להחמיר.

אמנם הסד"ט (סק"ט) והחוו"ד (סק"א) והחכמת אדם (כלל קי"ז סעיף ז') והפרד"ר (עמוד שע"ב בד"ה ומעתה) נקטו שיש להחמיר שביום שראתה לא תפסוק אלא מהמנחה ולמעלה וכדעת תוס'.

ובסד"ט (שם) וחוו"ד (סק"ב) וביאור הגר"א (סק"ח) ובפרד"ר ? ובחזו"א נקטו גם להחמיר שביום שהתחילה לראות לא מועיל אלא אם יש מוך דחוק.

ובחוו"ד (סק"א) כתב שכל שראתה באותו יום יש לחוש אולי קודם זה היה דם טוהר ועכשיו זה דם טמא. אמנם עיין לחו"ש ? שהביא מהראשונים שגם בהתחילה בדם טוהר זה כבר לא נחשב יום ראשון לראייתה.

ובחזו"א ? החמיר ביום ראשון דלא כרמ"א, אמנם היקל בשאר ימים שמועיל גם בדיקת שחרית.

והנה עיין חזו"א (סקמ"ד) שכתב שלשיטות שביום שראתה צריכה דוקא מהמנחה ולמעלה, אם ראתה מהמנחה ולמעלה בזה צריכה מוך דחוק, שיסוד דינו של ר' יוסי שההפסק לא בזמן הראיה. אמנם באו"ז ? מפורש לא כך, וכן הוא ודאי סתימת הרא"ש והפוסקים, ועיין לקמן. וכן שמעתי מהגר"נ להקל בזה.

והנה עיין בקיצור הלכות נדה לרא"ש שכתב שביום שמפסיקה תעשה ההפסק בבין השמשות. ועיין ב"י שכתב ביאור אחד שזה לכתחילה וכדחזינן בר' יוסי שאומר ובין השמשות לא הפסיקה שיש דין לכתחילה לעשות דוקא בין השמשות עוד ביאר שנקט דביום הראשון צריך דוקא מהמנחה ולמעלה ולכן כתב שכל הימים תעשה כך וכתב שזה לא מסתבר ולכן כתב שס"ל שהלכה כחכמים שרק ביום השישי מועיל שחרית ולכן כתב שתמיד תעשה מהמנחה ולמעלה ולפ"ז מבואר בהכרח שעדיף ביום החמישי מהמנחה ולמעלה מאשר ביום השישי בבוקר אמנם הסד"ט והתפארת למשה ביארו שהרא"ש ס"ל כתוס' שכל שראתה באותו יום צריכה מהמנחה ולמעלה וכיון שעל פי רוב עושה הפסק ביום שעדין רואה לכן כתב שתמיד צריכה לעשות מהמנחה ולמעלה והנה לא הדגיש שביום הראשון זה אחרת ויתכן שפסק כרבי או שס"ל כרמ"א שכל נידון הגמ' רק על שחרית ולא על בין השמשות והנה בעיקר הדיוק ברא"ש צ"ב שכיון שבהכרח מה שכתב בין השמשות זה מצד שכך ראוי לכתחילה א"כ בדיעבד גם בשחרית זה טוב ומהיכי תיתי לדיק שדעתו שזה לא מועיל

והנה השו"ע בס"א כתב שצריכה לעשות בין השמשות ובפשוטו כונתו למבואר בב"י שחשש שלא מועיל בכל הימים אלא מהמנחה ולמעלה והנה בתוס"ר מפורש שאין כזה חכמים אלא שיש לקים דבריו מצד שיטת התוס' וכן נקטו פוסקי ספרד שכל שראתה באותו יום זה מעכב מהמנחה ולמעלה אמנם בגר"א כתב מצד שחשש לר"י ולפ"ז ודאי שזה רק דין לכתחילה

והנה מבואר מהראשונים שדנו שגם בזמן הזה יש הדין של יום שראתה והנה הראב"ד פסק שביום הראשון לא מועיל ודלא כרבי ובכל אופן לא כתב החומר של יום שראתה ועיין לחו"ש שכתב לבאר שהיום שתמיד צריכה ז' נקים אין חשש דהרי ממ"נ אם זה ימי זיבה א"כ בזה אין דין יום שראתה כמבואר ברשב"א ואם זה ימי נדה הרי לא צריכה ז' נקיים וצ"ע דעת רבותינו הראשונים אמנם הביאור פשוט שהדין יום שראתה זה כל שיש כאן תחילת ראיה בזמנים שמצד מחזור הגוף זה ימי נדה אבל כל שכבר חל עליה טומאת זבה צריכה ז' נקיים וא"כ יתכן שעכשיו זה ראית נדה מצד המציאות אבל חיבת ז' נקיים מעיקר הדין והנה לפ"ז צ"ע דבזמן הזה לר"י כל אשה לא תוכל להתחיל ז' נקיים לפני יום השביעי מתחילת ראיתה ויתכן שכיון שכל דבריו זה רק חומרא ממילא זה לא סיבה רק שאת הבדיקה תעשה מאוחר אבל כאן שזה יגרום דחית כמה ימים לא החמירו בזה [ולפ"ז יתכן שהגר"א שכתב לעשות מהמנחה מצד שחשש לר"י אפילו שמועיל ביום הראשון הכונה שכל שהנידון לדחות יום מועיל אפילו קודם אבל בזמן שיכולה להפסיק יום אחרי באמת זה מעכב לר"י ודו"ק בזה]

אמנם הנה הרמב"ן הביא דיעות שאם בדקה אחרי זה ומצאה טהורה בזה מועיל גם הפסק ביום הראשון ולפ"ז בזמן הזה אין נפק"מ דהרי תמיד צריכה ז' נקיים ויתכן שזה שיטת הראב"ד וכמבואר בלחו"ש ודו"ק בזה

## בדין ספק יום ראשון

ה] והנה צ"ב מה דמבואר בר' יוסי שכל שראתה באותו יום צריכה מהמנחה ולמעלה הרי תמיד אולי ראתה שחרית דהרי מדובר שלא עשתה הפסק וצ"ל שכל שלא הוחזק לפנינו זה לא עושה יום ראיה ועיין רא"ה לגבי דם חימוד שאין דין יום שראתה כיון שזה לא ודאי וזה טיפת דם שזה לא סיבה להחשב יום שראתה דהינו שבצירוף לשני הסברות יש להקל ועיין ש"ך שבכתם אין דין יום שראתה ויש לבאר לנ"ל שזה רק ספק אמנם הסד"ט כתב שביחס לדרבנן יש לסמוך על השיטות שמועיל יום שראתה ויתכן שבא לומר שגם כתם שודאי מגופה אסור אמנם באו"ז מבואר שהדין של ר' יוסי שצריכה מהנחה ולמעלה זה רק דרבנן אמנם שם שעיקר הטומאה דאוריתא חמיר ושמעתי מהגר"נ שבטיפת דם שזה נראה פצע יש להקל מצד שזה טיפת דם וספק שזה לא עושה יום שראתה ומקובל עוד שביום הראשון לז' נקיים זה נחשב המשך הראיה הקודמת ולא הוי יום שראתה

## האם עדיף מהמנחה או יום אחרי בשחרית

ו] והנה יש לדון באשה שראתה קצת דם שמחכה חמשה ימים האם יכולה לבדוק ביום הרביעי בין השמשות או שחיבת לחכות ליום החמישי ולכאורא אם יסוד הדין של ר' יהודה שכמה שיותר מאוחר עדיף א"כ גם כאן עדיף ביום האחרון וכן מבואר באחרונים שנקטו שאם עשתה הפסק מוקדם תחזור ותעשה סמוך ללילה אפילו שזה היה מהמנחה ולמעלה והמקור מהגמ' ובין השמשות לא הפרישה דחזינן שיש ענין להסמיך כמה שיותר לסוף היום ובחזו"א במכתבו בספר טהרת בת ישראל התיר במקום דחק להקדים ההפסק ע"ש אמנם יש לדון באינה יכולה ביום החמישי מהמנחה ולמעלה אבל יכולה ביום הרביעי מהמנחה או יום החמישי בבוקר מה עדיף ולפשטות הדברים עדיף ביום החמישי בבוקר אמנם למבואר ב"י וברמ"א ובגר"א בדעת הרא"ש שתמיד יש עדיפות מהמנחה ולמעלה א"כ גם כאן עדיף שתעשה ביום הרביעי מהמנחה ולמעלה [אמנם אם נימא כנ"ל שכל סברתם שתמיד זה לא סיבה לדחות יום ותמיד צריך כמה שיותר מאורח א"כ גם לדבריהם עדיף ביום החמישי ולכאורא כן ראוי לעשות כיון שגם ללא זה כן הוא פשטות הדברים וצ"ע]

## בפרטי דין הפס"ט ומוך דחוק

ז] א. בפוסקים מבואר שצריך להסמיך ההפסק לבין השמשות והדבר מדויק מלשון הגמ' ובין השמשות לא הפרישה דזה הזמן הראוי לעשות ובב"ח כתב שמי שלא עושה כן הוא עובר על דברי חכמים ונקטו שמי שעשתה מוקדם שתחזור ותעשה סמוך לשקיעת החמה ולכן נוהגים כשמכניסים המוך לעשותו אם חו"ס

ב. מבואר בשו"ע ומקורו מהרשב"א שהמנהג הנכון להניח מוך דחוק בכל בין השמשות דהינו שיש ענין שיהיה בירור על הרגע האחרון דכל שהיה ראיה באותו יום החזקה חלה אז ולכן יש ענין שיהיה בירור על רגע זה ומבואר שאפילו שהידיעה היא רק בלילה בכל אופן זה מועיל ויש שלמדו מכאן שלא מועיל תליה גם במוך דחוק דחזינן שלא חל החזקה עד הערב ולכן יש ענין במוך דחוק וכן שמעתי מהגר"נ וכן הגרש"צ הורה בשם החוט שני וכן שמעתי בשם הגריש"א והדברים מחודשים

ג. בפשוטו מוך דחוק הכונה שזה ממלא את כל המקום וכמבואר בחוו"ד ורעק"א שדם לא יכול ליזוב ובפשוטו לפ"ז המוך דחוק הנהוג היום לא מועיל במקום שצריך מעיקר הדין רק אם ממלאה את המקום בכמה עידים או שעושה כמין אצבע מלאה במוכים [כפי שנהוג אצל זקני הספרדים] ויש שהורו שאם לבשה בגד סמוך לבשרה ולא הורידה עד הלילה וכשמורידה עושה מיד בדיקה ומורידה הבגד בצורה שהדם לא יכל ליפול ולהאבד זה מועיל בתור מוך דחוק ויש לסמוך על זה אחרי שדעת הרשב"א שקי"ל שלא צריך מוך דחוק

ד. זמן הנחת המוך לכתחילה כמו שמעיקר הדין לדאוריתא ובי"ם זה חצי שעה ובמישור זה 35 דקות אמנם מי שקשה לה ובמקום שזה לא מעיקר הדין אפשר להקל שזה שמונה עשרה דקות לאחר שקיעת החמה

ה. יש להיזהר שלא לצאת אם מוך דחוק במקום שאין עירוב שזה טלטול גמור כיון שזה לא להציל את גופה מטינוף

ו. שיהוי המוך הרבה פעמים גורם לפצע לכן מי שרגישה לפצעים שלא תעשה מוך דחוק במקום שזה רק מצד המנהג וכן אחרי לידות שיש תפרים זה קרוב לודאי שהמקום יפצע ואין לעשות מוך דחוק ומהגר"נ שמעתי שלא כדאי לעשות יום אחרי יום מוך דחוק שזה מצוי מאוד שזה פוצע חוץ ממי שמכירה בעצמה שזה לא מזיק ומן הראוי שלא להסתובב הרבה אם המוך שזה גורם לפציעה ובפרט קודם הלידה הראשונה שהמקום דחוק

## בדין קיבלה שבת

ח] אם קיבלה שבת או התפללה מעריב הרמ"א הביא מחלוקת האם יכולה לעשות הפסק טהרה ופסק שלכתחילה תעשה קודם שמקבלת שבת אבל בדיעבד זה מועיל ובב"ח כתב שאם מתפללת מוקדם תעשה פעמים דהינו שנקטו שזה מעיקר הדין להסמיך לבין השמשות ולכן אשה שמקבלת שבת מוקדם כגון שצריכה לצאת לאיזה מקום תעשה פעמים ואם מפחדת שתפצע בפשוטו עדיף שתעשה ההפסק לאחר שמקבלת שבת שזה מעיקר דינא דגמ' וכן ראיתי מביאים מהשבט הלוי והגריש"א וכמדומה שאין המנהג כן וצ"ע

והנה עיקר הסברא שכאן אפשר לאחר קבלת שבת כי התוספת לא קשור לענין נדה אמנם לגבי אבלות מבואר שחשיב כבר לילה ולא מתחיל הז' ימי אבילות רק מהלילה ועיין ש"ך סימן שע"ה סקט"ו שביאר שזמן התוספת זה טפל ליום ההבא ולכן לגבי אבלות שרוצים שיחשב שהיה כאן יום שלם כיון שמן זה טפל ליום ההבא לכן זה לא מועיל אבל כאן שהעיקר שההפסק יהיה קודם תחילת הז' נקיים בזה מספיק עיקר היום למנין הז' נקיים והנה לפ"ז יש לדון לגבי בדיקת יום ראשון ושביעי האם מועיל לאחר שקיבלה שבת שם הנידון הרי להחשיב שזה היום של ז' נקיים ויתכן שכיון שדרך זה מחזיקה את כל היום זה אחרת אמנם כיון שמעיקר הדין מספיק ראשון או ז' לבד אם אחד מהם היה קודם קבלת שבת זה מועיל אבל אם שניהם היה לאחר מעריב צ"ע בזה

ט"ו אלול פ"ב

שיעור מספר 29

# סימן קצ"ו [המשך סעיף א', סעיפים ג' – ד'] - שבעה נקיים

# המשך סעיף א'

## בדין קיבלה שבת

א] אם קיבלה שבת או התפללה מעריב, הרמ"א הביא מחלוקת האם יכולה לעשות הפסק טהרה, ופסק שלכתחילה תעשה קודם שמקבלת שבת אבל בדיעבד זה מועיל. ובב"ח כתב שאם מתפללת מוקדם תעשה פעמיים, דהיינו שנקטו שזה מעיקר הדין להסמיך לבין השמשות.

ולכן אשה שמקבלת שבת מוקדם כגון שצריכה לצאת לאיזה מקום, תעשה פעמיים. ואם מפחדת שתפצע בפשוטו עדיף שתעשה ההפסק לאחר שמקבלת שבת שזה מעיקר דינא דגמ'. וכן ראיתי מביאים מהשבט הלוי והגריש"א. וכמדומה שאין המנהג כן. וצ"ע.

### החילוק בין הכא לבין אבלות

ב] והנה עיקר הסברא שכאן אפשר לבדוק לאחר קבלת שבת, היינו משום שהתוספת לא קשורה לעניין נדה. אמנם לגבי אבלות מבואר שחשיב כבר לילה ולא מתחיל הז' ימי אבילות רק מהלילה. ועיין ש"ך (סימן שע"ה סקט"ו) שביאר שזמן התוספת זה טפל ליום הבא, ולכן לגבי אבלות שרוצים שיחשב שהיה כאן יום שלם, כיון שזמן זה טפל ליום הבא זה לא מועיל, אבל כאן שהעיקר הוא שההפסק יהיה קודם תחילת הז' נקיים בזה מספיק עיקר היום למניין הז' נקיים.

והנה לפ"ז יש לדון לגבי בדיקת יום ראשון ושביעי האם מועיל לאחר שקיבלה שבת, דשם הנידון הרי להחשיב שזה היום של ז' נקיים, ויתכן שכיון שדרך זה מחזיקה את כל היום זה אחרת. אמנם כיון שמעיקר הדין מספיק ראשון או שביעי לבד, אם אחד מהם היה קודם קבלת שבת זה מועיל, אבל אם שניהם היה לאחר מעריב צ"ע בזה.

# סעיף ג'

## במנהג הרחיצה

### טעם הרחיצה

א] עיין רמ"א שהביא מנהג של רחיצה קודם עשיית ההפסק טהרה. ועיין תוה"ש (סק"ו) שביאר שזה משום שאולי נשאר דם ממקודם והרי לא תולים בזה. ועיין סד"ט (סקי"ב) שכתב שכ"ש אם היו תולים בזה שזה סיבה לנקות, דהיינו שכל שלא ניקתה יתכן שאחרי זה ימצאו דם ויתלו את זה קודם, ולכן צריכה לנקות את עצמה. ובפשוטו גם אם לא תולים אבל חוששים שהאשה תתלה בזה, ויתכן שזה כוונת התוה"ש. ויש שנקטו שזה מנהג לטובתה שלא תאסור את עצמה סתם, ולא משמע כן.

### צורת הרחיצה

ב] והנה בלשון הרמ"א איתא שהמנהג שתרחץ, ואם רחצה רק פניה של מטה זה מספיק, ומבואר שלכתחילה צריכה לרחוץ יותר מזה. ובפשוטו הכוונה שתרחץ גם בין ירכותיה כל מקום שיכול להגיע מים. ויתכן שהמנהג הוא על כל החלק התחתון כדי שודאי תנקה הכל טוב. ובסד"ט הלשון כל גופה. ועיין שעה"צ (סימן תקנ"א סקל"ה) שבת"ב ואבילות לא תרחוץ כל גופה רק בין ירכותיה, ומשמע שתמיד היה כזה מנהג לרחוץ את כל גופה. אמנם בפשוטו אין לזה טעם.

והנה לא נתפרש מספיק האם צריך רחיצה גם בתוך אותו מקום. ובחכמת אדם (כלל קי"ז סעיף ח') הלשון אותו מקום, ובפשוטו הכוונה בפנים, ואינו מוכרח.

והנה מסברא ודאי שהרחיצה שייכת גם באותו מקום, רק יתכן דשם אין טעם לרחיצה, דהרי תראה בבדיקה של ההפסק אם יש שם דם. ויש נשים שלאחר רחיצה קשה להם לבדוק וצריכים להרחיק את הרחיצה בפנים מההפסק. ולכתחילה משמע שזה צריך להיות סמוך.

והנה במעשה רוקח (תקי"ט) מבואר שהרחיצה היא לאחר ההפסק. ולפי"ז ודאי שאין דין רחיצה בפנים.

ג] והנה מבואר בש"ך בסימן קצ"ט שלא חייבים לרחוץ דוקא במים חמים אלא אפשר גם בצונן.

אמנם מאידך מבואר במ"ב שגם ברוחצת ביוה"כ או ת"ב יכולה לרחוץ אותו מקום ובין ירכותיה במים חמים כי זה לא רחיצה של תענוג. ובפשוטו גם באבילות זה כך.

### בדיעבד כשא"א לרחוץ

ד] ועיין סד"ט (סקי"ג) דבמקום שאין לה אפשרות לרחוץ זה לא מעכב, אמנם תרחוץ אפילו ברוק שבפיה או במ"ר.

אמנם האחרונים דנו שאם זה בפשיעה יש לקונסה שזה יעכב את ההפסק כיון שעברה על המנהג, דהיינו שדעת האחרונים שבכלל המנהג הוא שאם אפשר ולא עושים בכוונה שזה מעכב בדיעבד. וצ"ע בזה [עכ"פ חזינן כמה הקפידו על מנהג זה].

### בנתקלקלה בז"נ האם צריכה לרחוץ שוב

ה] והנה צ"ע במתקלקלת על ידי בדיקה לא טובה שאין שום סיבה לומר שיצא עוד דם, האם צריכה לרחוץ עוד הפעם. ובפשוטו לא צריך, דכל החשש הוא שיש עליה דם מזמן נידותה. וצ"ע בזה.

## בדין לבישת בגדים לבנים ונקיים

ו] מבואר בפוסקים שימי הנקיים נקראים בגמ' (שבת י"ג:) 'ימי ליבונה' כיון שלובשת בגד לבן. והוסיפו עוד שזה צריך להיות נקי ומכובס. וגם במקום שאין לה מכובס לפחות תבדוק שהוא נקי מכל כתם של דם.

ומשמע בתוה"ש (סק"ח) שאם אין לה אלא בגד צבוע אין לה להתחיל את הז' נקיים אלא תדחה יום [אמנם יכולה להניח טישו לבן או פד באותו מקום]. אמנם בדיעבד אם התחילה כבר זה לא מעכב כמבואר בדבריו.

### אשה שיש לה מכה

ז] אשה שיש לה מכה כתב רעק"א (תניינא סימן ל"ד) שיש לה להקל שלא יהיה בגד לבן. אמנם בפשוטו אם יש לה כתמים מגופה זה סיבה להחמיר ולא להקל. אמנם בפשוטו אין דין שלא ללבוש בגד לבן שלא מקבל טומאה אם יש כזה דבר.

### פריסת סדין לבן

ח] עוד מבואר בפוסקים שתפרוס סדין לבן על מיטתה. והנה זה היה בזמנם שלא לבשו בגד סמוך לגוף, אבל היום עד כמה שיש לה בגד סמוך לגוף כבר בודקת בבגד זה ואם היה דם הבגד היה מתלכלך. אמנם כיון שכך נהגו לכתחילה אין לשנות המנהג דיתכן שהדם יזול מצידי הבגד. ועוד שיש בזה תזכורת להשים לב מה קורה עמה. ובמקום דחק יש להקל בזה.

### בדיקת החלוק

ט] ועיין רעק"א (סעיף ד') דמבואר בדבריו שבכלל הדין לבישת בגדי לבן זה שבודקת ורואה שם האם יש לה כתם. ובפשוטו כל שמסתכלת כשמורידה זה מועיל, דאם היה שם דם זה היה נשאר ואין לחוש שזה יעלם.

# סעיף ד'

## בדין בדיקת ז' נקיים

### שיטות התנאים בדין הבדיקות בז' נקיים

א] נחלקו התנאים (דף ס"ח:) בדין הספירה בז' נקיים: דעת ר' עקיבא שצריך בדיקה כל יום ואם יום אחד לא בדקה צריכה להתחיל את הז' נקיים מחדש. דעת ר' יהושע שזה לא מקלקל את היום שכבר בדקה אבל הימים שבינתיים לא מצטרפים. ודעת ר' אליעזר שמועיל תחילתן וסופן.

וכתב הראב"ד בבעלי הנפש (שער הספירה והבדיקה סימן ב' הלכה ג') שכל מה שר"א חולק זה רק לגבי בדיעבד, אבל לכתחילה הוא מודה שצריך בדיקה כל יום. והסד"ט (סוף סקי"ח ד"ה גם) כתב שזה דין דאורייתא. אמנם החזו"א (סימן צ"ג סק"א) כתב שזה רק דין דרבנן. ובלשון הרמב"ן (פ"ט הכ"ב) מבואר שזה רק מצוה מן המובחר.

והנה בלשונות הראשונים משמע שמספיק בדיקה אחת כל יום. אמנם הטור הביא מהסמ"ג ועוד שנקטו שצריך שתיים ביום.

### פלוגתת הראשונים להלכה אי בעינן תחילתן וסופן

ב] והנה בדעת ר"א נחלקו האמוראים: דעת רב שמועיל תחילתן או סופן. ונחלקו הראשונים בדעתו, דדעת רוב הראשונים שה"ה אמצעיתן, ודעת הרז"ה (שם אות ב') שדוקא או תחילתן או סופן. ודעת ר' חנינא שצריך דוקא תחילתן וסופן.

ולהלכה, רוב הראשונים פסקו שמספיק או תחילתן או סופן. אמנם דעת הסמ"ג וסה"ת להחמיר כר' חנינא.

והנה הב"י כתב לחוש להם כיון שזה חשש כרת, דהיינו שנקט שלדעתם זה מעכב מדאורייתא. אמנם עיין תוס"ר (דף ס"ט. ד"ה לאו מי אוקימנא) שהקשה על ר' חנינא מהסתמא דגמ' בדף ל'., וכתב שצ"ל שכל דינו של ר' חנינא הוא מדרבנן. ולפי"ז נמצא שכל הצד להחמיר הוא רק בדין דרבנן.

### כמה בדיקות צריך בכל יום

ג] והנה בסמ"ג וסה"ת מבואר שצריך שחרית וערבית ביום הראשון והאחרון לעיכובא. ולכאורה זה לשיטתם דס"ל שצריך תחילתן וסופן לעיכובא, והביאור בזה הוא שכל שתחילת הז' נקיים יש לו שם ספירה וסוף הז' נקיים יש לו שם ספירה זה מועיל לכל הימים שבאמצע, ולכן גם ביחס לכל אחד מהימים הנ"ל צריך תחילתו וסופו בכדי להגדירו כיום נקי.

והנה לשיטות שמספיק תחילתן או סופן ודאי שלא יצטרכו שתי בדיקות. ועיין סד"ט (סקט"ז) שלא צריך להחמיר את הצד שצריך שתי בדיקות בשחרית וערבית לעיכובא. ובפשוטו עדיף להחמיר בדיקה בכל יום מאשר להחמיר שתי בדיקות בראשון ושביעי.

והנה יש לדעת שאין לוותר כל כך מהר על בדיקה כל יום, דזה תקנה דרבנן להראב"ד. אמנם במקום הדחק אפשר ודאי להסתפק בבדיקה אחת כל יום שזה עיקר הדין.

והנה כל מה שיש למעט בבדיקות היינו רק באשה שיש לה מכה או צד אחר שהדם טהור, אבל אשה שרואה דם מהרחם בזה אין לה למעט בבדיקות.

### ראוי שלא לרחוץ קודם הבדיקות

ד] והנה כיון דמבואר שהבדיקה בסוף היום ובתחילתו היא כדי למצוא את הדם שקודם, לכן הורו הפוסקים שמן הראוי שלא תרחץ באותו מקום, וראוי שלא תעשה אמבטיה. ואם יש לה צורך כגון שצריכה ללכת לים או לבריכה, ראוי שתבדוק קודם.

וכן אשה שצריכה להשים פתילה באותו מקום והרבה פעמים זה מתערב עם הדם שהוא לא ניכר, מן הראוי שתשים את זה לאחר הבדיקה, ובפרט בבדיקות שהן לעיכובא.

### מתי מקילים בדין ראשון ושביעי

ה] והנה לגבי אם בדקה ראשון או שביעי לבד, החוו"ד (סק"ג) הקיל במקום עיגון. והחת"ס (סימן קע"ח) היקל בלנתה אצל בעלה, אמנם כתב שדוקא אם בדקה או תחילתן וסופן, אבל אין להקל באמצעיתן.

וכתב הנוב"י (תניינא סימן קכ"ח) שכיון שהסמ"ג וסה"ת שפסקו כר' חנינא זה דעת יחיד, כל שיש עוד צירוף יש להקל, ולכן כתב שאם באחד מהם היה בדיקת לילה יש להקל.

ולכאורה בבדקה באחד מהם בין השמשות יש להקל, וכן שמעתי מהגר"נ. אמנם שמעתי מהגרש"צ בשם הגר"י שפירא וכן דעת הגריש"א דבזה אין להקל. ובפשוטו נקטו שרק כשיש שיטה שכך סוברת יש לצרף, אבל ספק דבין השמשות שזה ספק גמור שלא הוכרע אין להקל בזה [ויש לדון בבדקה פעם אחת באמצע, ובראשון או שביעי זה היה ספק כגון בין השמשות או בדיקת לילה, האם יש להקל בזה].

## האם הדין הפסק ובדיקה הוא גם כלפי שמיא

ו] מבואר בסוגיין (דף ס"ט.) שלר"ע אם אשה באה לפנינו ולא יודעת באיזה יום היא עומדת, אפילו אם טבילה בזמנה מצוה אבל כיון שבפועל לא בדקה ממילא אין לה לטבול, דהיינו שזה מעכב בספירת ז' נקיים גם כלפי שמיא. ומבואר בגמ' שלדעת רב שמספיק סופן לבד יש להטבילה ע"י שתעשה בדיקה קודם שטובלת.

והקשו הראשונים הרי לא עשתה הפסק. ועיין רמב"ן ורשב"א וריטב"א שכתבו שמדובר שעשתה הפסק, או שאין אצלה סיבה להצריך להפסק, עיין בדבריהם. דהיינו שנקטו שגם לדעת רב הדין הפסק ובדיקת ז' נקיים הנצרכת אין זה רק מצד הלכות בירור, אלא שזה מעכב בעצם החלות טהרה, וממילא אין לה עניין לטבול מדין טבילה בזמנה מצוה.

אמנם המהרש"א כתב שכל מה שצריכה הפסק זה רק מצד הבירור שבדבר, אבל זה לא מעכב בעצם החלות טהרה, וממילא זה סיבה לטבול דאולי הפסיקה. ועיין בסד"ט ובחזו"א (סימן צ"ג סק"ו) שנקטו בביאור דברי המהרש"א שזה ודאי שאם בדיקת ז' מעכבת בחלות טהרה גם הבירור של ההפסק מעכב, רק שלרב באמת מדאורייתא אין דין בדיקה לעיכובא, ולכן כל הדין הפסק הוא רק מצד הבירור. ולפי"ז מדרבנן שבדיקת ז' מעכבת ה"ה הפסק מעכב בעיקר החלות טהרה.

אמנם עיין בית דוד (סימן ב' בד"ה הא ובד"ה ונלענ"ד) שכתב שיתכן שיש הבדל, שהבדיקת ז' שזה מעשה הספירה הוא מעכב, אבל הדין הפסק שזה לא חלק מהספירה בזה כל שכלפי שמיא היא הפסיקה זה לא מעכב.

והנה בעיקר הנידון האם הדין בדיקה זה מעכב מדאורייתא לחלות טהרה, עיין רעק"א (תשובה ס') ובחוו"ד (סק"ג) ובחינוך (מצוה ר"ז) ובספר התרומה (סימן פ"ח) שנקטו שזה לעיכובא מדאורייתא, וכן הוא דעת רוב רבותינו הראשונים וכנ"ל.

והנה יש כאן דבר הטעון בירור במה זה נחשב שהיה בדיקה, דמה הדין אם בדקו והעד היה קיים והסתכלו אחרי הטבילה ולא יודעים מה היה שם, דאם החסרון הוא מצד מעשה הבדיקה הרי זה התקיים כאן, ולא יתכן שמה שהסתכלו זה יקבע האם היה כאן מעשה בדיקה. וכן יש לדון מה הדין אם מישהו ראה את זה ומת. ובפשוטו ודאי שיש כאן חשש ראיה וזה עצמו הגדר בדין בדיקה. וצ"ב דא"כ מנ"ל שיש כאן עוד הלכה. וצ"ע בכל זה.

## בדין בדיקת שמיני ובדין ראשון שלישי ושמיני

### מהלך החזו"א בהא דלא מהני בדיקת שמיני

ז] הראשונים בסוגיין דייקו מהגמ' שגם לרב שעוזר סופן ללא תחילתן, אבל אם לא בדקה ביום הז' רק ביום השמיני, ממילא היום הזה עולה לה ליום הראשון של ז' נקיים אבל צריכה עוד ששה ימים. והחזו"א (סימן צ"ג סק"ח) נקט שזה דין דרבנן, והאחרונים נקטו שזה דין דאורייתא.

וצ"ב הטעם בדין זה, הרי כמו שהיום השביעי מחשיב שהוא בודק שש ימים לפניו, למה כאן זה גרע. ועיין חזו"א (סק"ח) שביאר שכל מה שבדיקה יכולה לברר על עוד כמה ימים לאחור, זה רק ימים שמתייחס אליהם בדיקה קודמת שמחזיקה אותם בטהרה, דהיינו ששה ימים לאחר בדיקה, שבזה הם עצמם מוחזקים בטהרה על ידי זה, אבל כל שיש הפסק יותר רחוק זה לא מועיל. וצ"ל שכל שזה לא מועיל על היום האחרון זה גם לא מועיל על ימים קודם.

### מהלך הסד"ט דהוא משום שצריך שתייחד את הימים בדעתה

ח] אמנם עיין סד"ט (סקי"ח, בשם המעיל צדקה סימן ס"ג) שנקט שנתחדש כאן שז' נקיים זה רק על ידי יחוד האשה, ולכן כיון שהיא הרי יחדה את הז' הראשונים ליחידה אחת, ממילא הבדיקה שביום השמיני לא יכולה להועיל.

ולפי"ז כתב שאם מראש החליטה שלא מתחילה את הז' נקיים אלא ביום השני, יועיל בדיקה ביום השמיני. אמנם לחזו"א הנ"ל זה לא יועיל.

והנה בפשוטו בגמ' הרי מבואר שגם ללא ידיעתה אם בודקת בשביעי וטובלת זה עוזר, ומבואר שלא צריכה לתת דעתה. ויתכן שדין זה שצריכה לתת דעתה הוא רק דרבנן וכנ"ל מהחזו"א, והגמ' זה מדאורייתא.

### מהלך הפרד"ר והבי"ד שרק הימים שלאחר ההפסק מתייחדים מצ"ע לנקיים

ט] והפרד"ר (בפתיחה לסימן קצ"ו החלק הג' סק"ו בד"ה ומה שהקשה עמוד שפ"ז) והבית דוד (סימן ב' ד"ה ומעתה בסופו) ועוד אחרונים נקטו שהימים הראשונים לאחר ההפסק הם מתייחדים מעצמם לז' נקיים ולכן לא צריך דעתה, אבל היום השמיני הוא לא מצורף לקודמים אלא על ידי דעת האדם, ולכן כאן זה לא מועיל. ויתכן שחסרון זה הוא מדאורייתא.

### בדברי הנוב"י ששלישי ותשיעי מהני כמו ראשון ושביעי

י] והנה עיין נוב"י (תניינא סימן קכ"ח) שכתב שאם בדקה ראשון שלישי ותשיעי זה ודאי מועיל מצד שהשלישי נעשה ראשון. ועיין פרד"ר ובתפארת צבי (יו"ד ח"א סימן י"ח) שכתבו שכל זה נכון להבנת החזו"א, אבל אם נימא שיסוד הסברא שצריך לייחד את הז' נקיים כאחד ואז מועיל בדיקה אחת על כולם, א"כ כאן שבתחילה יחדה את הז' הראשונים, א"כ מתי שבאה לבדוק בתשיעי זה לא יכול לעזור.

אמנם אין זה מוכרח, דיתכן שכל שעושה בדיקה ממילא זה גורר אחריו ששה ימים שיכולים להיחשב ז' נקיים, ורק בבדיקה אחרי שזה מברר למפרע בזה תלוי אם הימים יוחדו להיות יחד.

### בדברי הנוב"י לגבי ראשון שלישי ושמיני ובדברי הדגמ"ר

יא] עוד כתב הנוב"י שם שאם בדקה ראשון שלישי ושמיני זה מועיל, כיון שלשון הסמ"ג שצריך שלא יהיה חמשה ימים ביניהם. והפרד"ר כתב שאם החסרון הוא כנ"ל שרק ימים שיוחדו לספירה מועיל סופם, ממילא כאן שייחדה את הז' ימים בתחילה לא יועיל הבדיקה של השמיני. אמנם לחזו"א הנ"ל א"ש.

אמנם צ"ב מה יהיה השבעה נקיים בכה"ג, דאם זה השבעה ימים הראשונים הרי הבדיקה של הסוף היא לא בתוך ימי הספירה, ואם זה השבעה ימים האחרונים הרי הבדיקה הראשונה לא הייתה בתוך ימי הספירה. ויתכן שמצרפים את היום הראשון עם הששה אחרונים. ולפי"ז מבואר שאין דין שהז' נקיים יהיו יחד. וכן משמע בנוב"י שם שדימה לדינו של ר' יהושע. ויש לעיין האם קי"ל כך שאין צריך שהז"נ יהיו רצופים. אמנם יתכן שהתחדש כאן ספירה של שמונה ימים שבהם מתקיים הדין ז' נקיים. וצ"ע.

ובדגול מרבבה כתב לחדש עוד שכל מה שלא מועיל סופם לבד היינו משום שיש כאן הפסק של יותר מחמשה ימים, אבל אם היה הפסק טהרה שלישי ושביעי זה מועיל. ובפשוטו לפי"ז כל שהיה עוד בדיקה באחד מהימים זה עוזר. וצ"ב הסברא בזה.

ועיין פ"ת (סק"ו) שכתב שזה סותר למה שכתב בנוב"י (שם) שצריך ראשון שלישי ושמיני, ולהנ"ל לא צריך את השמיני או שלא צריך את הראשון. וצ"ע בזה.

## בדין היסח הדעת בז' נקיים

### יסודו של המעיל צדקה שהיסח הדעת סותר בז' נקיים

יב] האחרונים הביאו מהמעיל צדקה (סימן ס"ג) שאם הסיחה דעתה באמצע הז' נקיים זה לא עולה לה לז' נקיים. וכתב שם שני טעמים: א. שכיון שהסיחה דעתה אולי ראתה. ולפי"ז צריכה גם הפסק טהרה מחדש, וכן הוא בחכמת אדם (כלל קי"ז סי"ב). והאחרונים כולם תמהו על זה שהרי היא בחזקת טהרה, ומה שחסר בדין בדיקה זה לא סיבה להפסק חדש, וכדחזינן בר"ע שאפילו שנקט שיום שלא בדקה זה מקלקל את הבדיקה אבל לא צריכה עוד הפסק.

ב. עוד כתב טעם אחר שכיון שמבואר ששמיני לא עוזר חזינן שצריכה לתת דעתה שזה יועיל לז' נקיים, וכאן הרי לא נתנה דעתה על יום זה.

והנה בפשוטו זה נסתר מהגמ' שנקטה שלרב עוזר מה שבודקת ביום האחרון. ועיין סד"ט (סקי"ח) שדן שבאמת כל דבריו הם רק אליבא דרבי חנינא. עוד יתכן שכל דבריו הרי הם מכח הדין ששמיני לבד לא עוזר וזה רק דין דרבנן, והגמ' מדברת על הדאורייתא. וכן יתכן שלרב הדין בדיקה אחת הוא מדרבנן, ובדין הזה נתחדש הדין הנ"ל של המעיל צדקה.

### הסיחה דעתה רק חלק מהיום

יג] והנה אם הסיחה דעתה רק חלק מהיום, דעת הבית שלמה שזה גם חסרון. והאחרונים נקטו שכיון שבדין ספירה מועיל מקצת היום ממילא זה לא חיסרון, ורק יום שלם זה חיסרון.

### כמה ימים נפסלים בהיסח הדעת

יד] עוד נחלקו האחרונים, דדעת הבית שלמה (או"ח סימן ל"ו) שכל שהסיחה דעתה זמן שהוא חיסרון ממילא צריכה להתחיל את הז' נקיים מחדש. והאמרי יושר (ח"ב סימן ל"ד) נקט שזה רק מבטל את אותו יום, דהיינו שאפשר לצרף ז' נקיים. ולכאורה פשטות הסוגיא שקי"ל שאין לצרף ז' נקיים משני זמנים.

### האם ביום שעשתה בו בדיקה יש את החסרון של היסח הדעת

טו] והנה יש לדון עוד אם בדקה אבל לא נתנה דעתה לספירה האם יש את החיסרון. והנה האחרונים הקשו על דינו של המעיל צדקה משוטה (דף י"ג:). ובפשוטו הקושיא היא שהרי לא נותנת דעתה לספור. אמנם החזו"א (סימן צ"ג סוף סקי"א) רק הקשה שמשמע שבשוטה מועיל ראשון ושביעי, ומשמע מדבריו שאם הייתה בודקת כל יום בזה לא היה חסרון, דהיינו שכל הנידון הוא לייחד יום לספירה ללא בדיקה, אבל לא במקרה שהיה בדיקה שזה מעשה ספירה בעצם.

והדבר נפק"מ בהסיחה דעתה כל היום אבל עשתה הפסק בסוף היום, דהיינו שגם עכשיו אין דעתה בתור שזה חלק מהז' נקיים, דבפשוטו זה לא עוזר, אמנם לחזו"א הנ"ל זה עוזר. והגריש"א הורה שזה לא עוזר, ומהגרש"צ והגר"נ שמעתי שזה עוזר.

### מה נחשב היסח הדעת

טז] והנה כל הנידון הוא רק אם היה היסח הדעת גמור, וכגון שחשבה שבעלה נוסע לאיזה מקום, או שהרב פסק שזה טמא ונהגו כך ולאחר כמה ימים התעורר להם צד שזה מכה. וכל שעדיין לובשת לבנים זה מראה שלא הסיחה דעתה לגמרי. וכן אם אחרי זה שואלת את בעלה זה מראה שלא היה ברור לה, והכל לפי העניין.

## בדין בדיקת לילה

יז] האחרונים דנו האם בדיקת ז' נקים צריכה להיות דוקא ביום או גם בלילה. והנה מבואר בגמ' שהדין מקצת היום ככולו זה דוקא ביום, אמנם אם רואה בלילה זה סותר את היום, דהיינו שזה גם חלק מזמן הספירה וממילא ודאי דיש מקום לדון שיעזור בדיקה אז.

ובפשוטו בתוס' (ס"ט. ד"ה שבעה) מבואר שזה לא עוזר. אמנם האחרונים דנו לדחות הראיה מתוס'. והנוב"י (מהדו"ק יו"ד סימן מ"ו) כתב שזה מחלוקת ראשונים האם ספירת לילה עוזרת, ולכן כתב שאם בדיקה אחת היתה ביום אז לגבי הבדיקה השנייה של ראשון או שביעי אפשר להקל גם בבדיקת לילה. והנה צ"ב למה המשנה במגילה שדנה מה מועיל רק ביום לא כתבה את הדין בדיקה של זבה. והנה אם צריך ביום אז לכתחילה צריך מהנץ החמה ככל הדברים המבוארים שם, ובדיעבד זה טוב מעלות השחר.

והנה הרמ"א הביא את הראשונים שראוי לראות את הבדיקה ביום ולא

לאור הנר, ומשמע שלא הזכירו נידון מצד הבדיקה בלילה. והסד"ט (סקי"ט) דן שזה תלוי האם צריך תחילתן וסופן או לא.

והנה הב"י בסעיף ד' הביא את האגור שצריכה לבדוק ביום השביעי ביום, ובפשוטו מבואר שלא מועיל בלילה. אמנם במפתחות בב"י כתב שביום השביעי צריכה לבדוק ביום, ומשמע שהכוונה שאם צריך סופן ותחילתן הסופן זה ביום. ולפי"ז ביום הראשון אפשר בלילה, וכן אם מועיל בדיקה אחת אפשר בלילה. אמנם צ"ע שא"כ ביום הראשון יצטרכו דוקא בלילה. ועוד שהוא הולך על הטור שמספיק בדיקה אחת. וצ"ע. אמנם בשו"ע לא העתיק דבר זה.

והנה בשכחה לבדוק ביום והגיע הלילה, אם בדיקת לילה זה לא בדיקה אין עניין לבדוק. וכן אם זה נחשב בדיקה רק שהיסוד של שתי בדיקות זה של אותו יום, א"כ בלילה אין ענין. אמנם למבואר בב"ח שזה למצוא הדם של היום, א"כ בפשוטו עניין זה קיים גם בלילה וכמו לגבי טהרות. וצ"ע.

י"ח אלול פ"ב

שיעור מספר 30

# סימן קצ"ו [סעיפים ו', י' – י"א] – בדיקת חו"ס, ג' ימים ראשונים, פולטת

# סעיף ו

## צורת הבדיקה

### שיטות הראשונים בדין בדיקת חורין וסדקין

א] מבואר בראב"ד (שער הספירה והבדיקה סימן ג' הלכה א') שיש שלוש בדיקות: א. קינוח בעלמא מבחוץ. ב. בדיקה ללא חו"ס. ג. בדיקה עם חו"ס. ונקט שרק לטהרות צריך חו"ס, אבל לשאר דברים לא צריך חו"ס. ומבואר שנקט שבדיקה בעומק צריך, רק ללא חו"ס. והנוב"י (סימן מ"ו) כתב שזה רק בשוכבת אפרקיד. ודבריו צ"ע שהרי כתב כך גם לגבי יום הוסת. וכן עיין לחו"ש שטען עליו שגם בדיקה בשעה שעוברת לשמש את ביתה לא מדובר בשוכבת אלא קודם. וכן הסכימו כל האחרונים. ובאמת לנוב"י צ"ע למה לא מספיק שהבגד שלה נקי.

ודעת הרמב"ן (דף ה'.) שבדיקת הפסק צריך חו"ס, אבל ז' נקיים לא צריך.

אבל שיטת הרשב"א (חידושים דף ה'. ותורת הבית כ"ד ע"ב) והרא"ש (פרק תינוקת סו"ס ה') וכן קי"ל להלכה שגם בדיקת ז' נקיים צריך דוקא בדיקת חו"ס. ומבואר ברשב"א שזה מעכב. ובלשון רעק"א והחוו"ד מבואר שזה נצרך מדאורייתא.

### בדין בדיקה עד מקום שהשמש דש

ב] והנה עיין ב"י שהביא שיש ראשונים שרק כתבו שצריכה לבדוק חו"ס ולא הזכירו באיזה עומק. אמנם הרא"ש (שם) ועוד ראשונים הזכירו שצריך לבדוק עד מקום שהשמש דש.

וכתב שזה מאוד קשה לעשות כן, ולכן בהפסק ובבדיקת ראשון או שביעי יש להקפיד על זה, ובשאר הבדיקות תעשה עד איפה שידה מגעת. והרמ"א כתב שתמיד כל שעשתה עד איפה שידה מגעת זה מספיק.

והנה בפשוטו עיקר מה שהם נתקשו היינו כי הבינו שמקום שהשמש דש זה בתוך צואר הרחם. אבל בפשוטו לא זה הכוונה אלא הכל זה בנרתיק, אלא שהשמש יותר גדול מהאצבע. ובפשוטו צריכה להגיע עד מקום יציאת הדם ששם הטומאה, והנה בשוכבת הרחם מתרחק אחורה, אבל בבדיקה הוא יורד ולכן יכולה להגיע עד מקום יציאת הדם.

## הטעם שצריך בדיקת חורין וסדקין

### מהלך רעק"א שחוששים שמא כעת יוצא דם לחו"ס

ג] והנה צ"ב למה באמת צריך בדיקת חו"ס, הרי כותלי בית הרחם לא מוקמי דם, ולבדוק את כל הזמן שלא יצא דם באמת שאי אפשר ובהכרח באים לבדוק רגע זה, וא"כ גם ללא חו"ס יש כאן בדיקה שעכשיו לא יוצא דם. ומצאנו בזה כמה מהלכים:

**א.** עיין סד"ט (סימן קצ"ו סקכ"ג בד"ה ואני שמעתי ובד"ה עוד) וכן ברעק"א (סימן ס') שבאמת מספיק לבדוק את אותו רגע, רק שיתכן שהדם יוצא כעת לחו"ס, ולכן צריך לבדוק בחו"ס.

ולפ"ז כתב רעק"א שאם מכניסה מוך דחוק דהיינו דבר שממלא עד פי המקור ונוגעת ודאי בפי המקור, בזה לא צריכה חו"ס.

והנה הקושי במהלך זה שלשון הרשב"א שעיקר הבדיקה זה החו"ס שהם המעמידים, ולפי הנ"ל אין זה הסיבה אלא שללא זה אולי הדם הגיע לשם.

ועיין חזו"א (סימן צ"ב סקכ"ז) שהקשה על המהלך הזה, שהב"י שכתב שצריך להגיע עד מקום שהשמש דש שזה מקום יציאת הדם, ובכל אופן כתב שצריך חו"ס, ובהכרח שהטעם בחו"ס זה דלא כטעם הנ"ל.

### מהלך הסד"ט ועוד שזה בשביל לברר את הזמן שמקודם לכן

**ב.** עיין סד"ט (שם) ובנפש חיה (סימן ס"ד) ובחזו"א (סימן צ"ג סק"ד בסופו) שכתבו שכיון שהרחם לא פולט כל הזמן דם ממילא מה שבודקת רגע אחד זה לא מראה שהמעיין סתום, ולכן כל הבדיקה מועילה רק בזה שבודקת שאין דם גם בחו"ס, וזה מראה שהמעיין סגור דאל"כ ודאי היה נמצא קצת דם.

והחזו"א הוסיף שכל שדוחקת בחו"ס זה גורם שאם המעיין לא נסגר ודאי יצא טיפת דם. ולפי"ז אין זה בתור למצוא מה שנמצא בחו"ס, וזה נגד לשונות הראשונים.

והנה עיין ב"י בתוך דבריו שכתב שצריך לבדוק במקום שיש דם שהוא כבר סיבה לטומאה, ולפי הנ"ל גם אם יהיה דם במקום גבוה שעדיין לא חל טומאה זה סיבה לבדוק. וצ"ע.

### מהלך החזו"א שצריך לברר הכי הרבה שאפשר בבדיקה

**ג.** עיין חזו"א (סימן צ"ג סק"ו) שכתב שגדר הבדיקה הוא שבזמן הבדיקה צריך לברר הכי הרבה שאפשר, ולכן צריך לבדוק את כל המקומות שיכול להיות שם דם. אמנם כתב שזה רק סברא כלפי ז' נקיים, אבל בהפסק מספיק לבדוק שברגע זה המעיין סגור. אמנם אפשר שכיון שיתכן שמעיינה פתוח ולא יוצא כל הזמן דם, ממילא חידשה התורה שכל שעשתה באותו רגע את מה שיכולה זה מחזיק אותה כמעיין סתום. וצ"ע.

## הנפק"מ בצורת הבדיקה ע"פ הנ"ל

### רחצה באותו מקום ובודקת מיד

ד] **א.** אם רחצה באותו מקום או בדקה ומצאה דם ורוצה לבדוק מיד, לטעם רעק"א זה מועיל דהרי צריך רק לברר את אותו רגע. אמנם אם צריך לברר שגם לא היה דם קודם וכלשון הרשב"א, א"כ כאן אין לנו ראיה.

והנה לא נתברר כמה זמן צריך. ובסד"ט (שם) כתב שעה. והנפש החיה הביא מהנוב"י שמספיק חלק משעה. ובמהרי"ל דיסקין (סימן כ"ב) כתוב כמה דקות. והגריש"א הורה שזה חמש דקות. והגר"נ קרליץ אמר שלש דקות. וצ"ע מהיכי תיתי להמציא שיעורים אלו. ושמעתי שמבחינה רפואית כל שתי דקות יש פעולה רחמית להוציא משהו. והנה אם מוצאים ליחה טהורה בזה באמת יש להוכיח שהמעיין סגור שהרי יצאה ליחה וזה ללא דם.

### בשוכבת אפרקיד האם מועיל בדיקה שאינה עד מקום שהשמש דש

**ב.** יש לדון בשוכבת אפרקיד האם מועיל לבדוק חו"ס ללא להגיע למקום שהשמש דש. והנה אם יסוד הבדיקה היא לבדוק את הרגע הזה, א"כ זה לא יעזור מצד שיתכן שיוצא דם וזה הולך לאחוריו, וכמבואר בנוב"י שכתב שהדין מקום שהשמש דש הוא משום ששוכבת אפרקיד. אמנם אם היסוד הוא שמזה שלא מוצאים בכל החו"ס טיפת דם זה סימן שהמעיין סגור, א"כ יתכן שזה ראיה. אמנם יתכן שזה לבד לא ראיה אלא יחד עם מה שלא מוצאת הדם שבצורה הרגילה זה מגיע לעד. ועיין קנה בושם (ח"א סימן צ"ז אות ד') שהאריך בזה.

### האם צריך לסובב בכל החו"ס או שמספיק סיבוב אחד

**ג.** יש נידון האם מספיק שעושה סיבוב אחד או שצריכה לבדוק את כל החו"ס. ומשמעות הראשונים שצריכה לבדוק את כל החו"ס, שכתבו שצריכה לבדוק בחו"ס עד מקום שהשמש דש. ובפשוטו זה תלוי בהנ"ל, שאם העניין הוא לבדוק רגע אחד ורק שיש חשש שזה עבר בחו"ס, אז ברגע שעושים סיבוב ודאי שלא יצא דם כי היה נשאר משהו. אמנם אם היסוד הוא שמזה שלא מוצאים כלל בחו"ס זה מראה על הרבה זמן, א"כ ודאי מסתבר שצריך את כל החו"ס.

והנה אם נימא שמספיק סיבוב אחד יש לדון האם צריך דוקא כמה שיותר גבוה. והנה אם הסיבה היא כרעק"א, ממילא מסתבר שצריך כמה שיותר קרוב למקום היציאה. אבל אם מצד שודאי היה נמצא משהו, א"כ עד כמה שמספיק סיבוב אחד אז גם למטה זה מועיל.

והנה כל האחרונים שדנו בטבעת ברחם שלא יכולה לבדוק (עיין זכרון יוסף סימן י'), הרי ודאי שיכולה לעשות סיבוב אחד למטה, רק הפריע להם שלא בודקת החו"ס למעלה.

והנה דעת הגריש"א שמעכב לבדוק בכל החו"ס עד מקום שידה מגיעה. אמנם מנהג המורים שמספיק בדיעבד סיבוב אחד. והחוט שני והשבט הלוי התירו בדיעבד גם סיבוב למטה כמו בבתולה, דהיינו שכיון ששם אי אפשר יותר ממילא מהיכי תיתי שבאשה מעכב יותר מזה, ומסתבר שכל הראשונים זה רק דין לכתחילה כמה שאפשר. ואין זה במשמעות לשון הפוסקים, ובפרט הב"י שהחמיר עד מקום שהשמש דש כיון שזה כרת, ומשמע שנקט שזה מעכב בדיעבד. אמנם במקום שלא יכולה יותר, בזה יש לדון שזה כמו בתולה שעושה כמה שיכולה. ויש לדון אם זה משהו זמני כגון יובש וכדו'. וצ"ע בכל זה [ובאמת מסברא אפילו שסתם בדיקה זה עם חו"ס אבל למה לחדש שזה מעכב וזה גרע מבתולה].

### נשים שיכולות לנגוע בפי המקור

**ד.** יש נשים שיש להם צניחת רחם כל אחת בשיעור אחר וממילא יכולה לנגוע בפי המקור. והנה יש לדון האם כה"ג צריכה גם חו"ס. ואם העניין הוא לבדוק רגע אחד זה מועיל. אבל אם יש ענין לבדוק גם את הזמן שקודם מצד שהרחם לא מדמם כל הזמן, א"כ זה לא יעזור וצריך גם בדיקה של חו"ס.

### בדיקת אחות

**ה.** אשה שיש לה מכה ולא יכולה לבדוק והולכת לאחות, הנה אם האחות יכולה לעשות חורין וסדקין על ידי שתדלג על מקום הפצע, בזה ודאי עלתה לה בדיקה, שמה שלא בדקה מקום מסוים שיש שם מכה ודאי שזה לא מחסר וזה לא גרע מבתולה.

אמנם לפעמים יש הרבה פצעים וזה מצב שאי אפשר, ובזה המנהג שלוקחות קיסם ומניחות על פי המקור. והנה אם עושות רגע אחד, לרעק"א זה יועיל, אמנם אם העניין לבדוק גם זמן אחורה כאן זה לא יועיל אלא צריך להשאיר כשיעור זמן שמחכים בין בדיקה לבדיקה [והגר"נ היקל בזה שכיון שלוחצת על המקור זה יותר סיבה לדם], ובפרט אם רואים דם בפרוזדור שא"כ אין לנו שום ראיה שהמקור נסגר שיתכן שזה יצא רגע קודם [ולכן אין להקל בבדיקה זו אלא בשעת הדחק גדול]. ואם אפשר ראוי לנקות את כל המכה ולחכות כמה דקות ולפחות לראות שאין דם בכל הבית החיצון שבזה לפחות יש את בדיקת הראב"ד ללא חו"ס. והנה אם רואה שיוצא מראה טהור מהרחם בזה ודאי שזה עדיף.

והנה יש שמסתכלות באותו מקום ורואות שלא יוצא דם. והגרש"צ נוקט שבאשה שצבע המקום כמו צבע הדם זה לא עוזר. ושמעתי מאחות שהסתכלה והיה נראה לה שלא יצא דם ואחרי זה קינחה וראתה דם.

# סעיף י'

## בדיני תליה בג' ימים הראשונים

### שיטות הפוסקים בדין ג' ימים ראשונים

א] עיין נו"כ כאן שהביאו את דברי הראשונים שהחמירו בגדרי תליה בג' ימים ראשונים. ובפשוטו הביאור הוא שכיון שעכשיו זה זמן שעלולה לראות זה סברא לתלות יותר שזה מגופה. וכן ביאר רעק"א (סימן ע"ח).

והנה עיין ד"מ שהביא חלק מהראשונים שכתבו רק להחמיר ביחס למכה שאינה ידועה שמוציאה דם שתולים בה רק בכתמים, אבל תליה בגדר של מכה הידועה שמוציאה דם שתולים גם בעד הבדיקה בזה לא החמירו. אמנם עיין ש"ך (סקי"ג) שהביא ראשונים שכתבו שגם בתליה בדם ציפור שזה כמו מכה שידועה שמוציאה דם, או אשה שמלאה בשחין, בכל אופן לא תולים. דהיינו שהחומרא היא גם בתליה בכתמים במכה הידועה שמוציאה דם.

עוד מבואר בדרכי משה שיש סברא שמכה שבגופה כיון שלא יכולה להיזהר מזה לכן אם זה ידועה שמוציאה דם יש לתלות בזה.

והנה הרמ"א כאן כתב שאין לתלות בתליות שתולים בכתמים אבל במכה שיודעה שמוציאה דם בגופה יכולה לתלות. ויש מקום להבין שבאמת החמיר רק באינה ידועה. אמנם עיין ק"צ סעיף מ"א לגבי תליה בחברתה שזה מכה שידועה שמוציאה דם שכתב שבג' ימים ראשונים לא תולה. ועיין פנים מאירות (ח"ב סימן ק"ע) שכתב שמזה מבואר שכל מה שהיקל היינו רק במכה שבגופה שמזה לא יכולה להיזהר.

והנה הש"ך (סקי"ג) והט"ז (סק"ד) החמירו בזה, ומבואר שנקטו שיש כאן סברא אמיתית בהלכות תליה. אמנם הד"מ נקט שרוב הראשונים חולקים על זה והוא רק בגדר חומרא.

### האם בג' ימים ראשונים מקילים במכה המוציאה דם בעד בדיקה

ב] והנה רעק"א (סימן ע"ח) נקט שרק בכתמים היקל הרמ"א ולא בעד הבדיקה. אמנם החוו"ד (סק"ג) שדן בתליה בבדיקה ביום הראשון מבואר שנקט שגם בבדיקה יש להקל. וכן היה מורה החוט שני בשם הגרח"ע, וכן שמעתי מהגר"נ קופשיץ [ויש שאין מקילים אלא אם זה נראה דם מכה].

### בדין פחות מגריס בג' ימים ראשונים

ג] עיין תרוה"ד (סימן רמ"ט) שכתב שפחות מגריס אפשר לתלות גם בג' ימים ראשונים, מצד שמבואר בגמ' (דף נ"ח:) שאין לך כל סדין וסדין שאין בו טיפת דם. והד"מ למד מזה שזה רק חומרא וכאן לא החמירו. אמנם יתכן שזה סברא שכאן לא גזרו כיון שבלא זה היא לא תצליח להיטהר.

### צבעונין ודבר שאינו מק"ט בג' ימים ראשונים

ד] והנה עיין חמד"ש (יו"ד סימן כ' סקי"ז) שכתב שזה ודאי שדבר שאינו מק"ט וצבעוני שלא גזרו בכתמים גם כאן לא גזרו, וכל מה שהוצרך התרוה"ד לסברתו זה על פחות מגריס שזה מצד גדרי תליה. ובפשוטו הגדר שגם כאן זה אותם גדרים של כתמים רגילים ולא שבאמת זה סוג תליה רגילה, דא"כ בזמן הזה זה היה אסור.

### עד שאינו בדוק בג' ימים ראשונים

ה] והנה דנו האחרונים בדין עד שאינו בדוק בפחות מגריס האם יש להקל, דהפ"ת (סימן ק"צ סקל"ח) הביא מהמעיל צדקה (סימן נ"ט) שזה מותר. אמנם הדגול מרבבה (סימן ק"צ סעיף ל"ד) כתב שכאן שיכולה להיזהר זה אסור. ולכאורה זה תלוי ביסוד ההיתר של פחות מגריס בעד שאינו בדוק, שאם זה מאותו קולא של פחות מגריס וזה גם כשאין מאכולות כמו היום, ממילא גם בעד זה מותר. אבל אם שם זה באמת מצד גדרי תליה, א"כ כאן יתכן שאת ההיתר של גדרי תליה אין בג' ימים ראשונים.

ועיין פרד"ר שכתב שחלוק שאינו בדוק זה ודאי לא בכלל תליה, שהרי מאכולת זה כדין חלוק שאינו בדוק ולא התירו שם אלא מטעם מיוחד.

אמנם עיין חכמ"א (כלל קי"ג סעיף מ') שכתב שאם יודעת ברור שהיה בו דם קודם לא צריכה לחוש שיש כאן עוד כתם.

### תלייה בבגד שלבשה בימי נדותה בג' ימים ראשונים

ו] עיין שו"ע (סימן ק"צ סעיף מ"ד) שאשה שלבשה בגד ומצאה כתם יכולה לתלות שזה מימי נידותה. והרמ"א לא השיג על זה כלל שבג' ימים לא תולה. ועיין ש"ך (סקנ"א) שזה לשיטתו דבמכה שבגופה יכולה לתלות. אמנם הסד"ט (שם סקע"ג) הביא מהמשנה למלך (פ"ט מאיסו"ב הכ"ט ד"ה ודע שהרב) שכאן שזה מכה שקודם הז' נקיים בזה יכלה להיזהר ולא תולים, וכן נקט בחכמ"א (כלל קי"ז).

### מצאה כתם לאחר הג' ימים וספק מתי נוצר

ז] עיין סד"ט (סימן ק"צ סקע"ד) שהביא לדון בשם הפנים מאירות (ח"ב סימן ק"ע) בלבשה הבגד גם תוך ג' ימים וגם אחרי ומצאה כתם, האם כה"ג תולים. ומסברא יש מקום לדון שכיון שיש צד שזה מג' ימים ראשונים ואז אין סיבה להכריע שזה לא מגופה ממילא מטמאים. אמנם הפנים מאירות נקט שכיון שמצאנו את זה עכשיו וכבר החזקנו אותה בטהרה בזה מטהרים.

ועיין תפארת למשה (סימן ק"צ סעיף מ"א, וקצ"ו סעיף י') שכתב שאם התליה היא בדבר שנתעסקה תוך ג' ימים, כיון שביחס לאז הרי תולים שזה מגופה ממילא כה"ג היא אסורה. אמנם הסד"ט (שם) חידש שאם בדקה כל יום כיון שבגדרי כתמים זה הכרעה שהכתם שתמצא אחרי זה הוא מהזמן של אחרי בדיקה כמבואר ברמב"ם, בזה אפילו אם התליה היא קודם אבל כיון שכל הנידון הוא על כתם של אחרי ג' ימים כבר אפשר לתלות את זה בתליה. וכן העתיק בחכמ"א (כלל קי"ג סעיף מ'). ומשמע שללא בדיקה וכגון אשה שבודקת רק ראשון ושביעי לא התיר.

### האם יש דין ג' ימים ראשונים במצאה כתם או בראתה טיפת דם

ח] עיין ב"ש (אבן העזר סימן ס"ג סק"ג) שדן באשה שנטמאה מחמת כתם האם גם יש בזה חומר של ג' ימים הראשונים, ונקט לאסור מצד לא פלוג. אמנם התוה"ש (סקי"ד) והחכמ"א (כלל קי"ז) נקטו שזה לא ראיה שבה יש חזקת מעין פתוח שאוסר ג' ימים ראשונים. ומבואר בתוה"ש שהיקל גם במקום שראתה כתם תוך ג' ימים של ראיה גמורה.

ועיין חכמ"א (כלל קי"ז סי"ז) שה"ה אם נאסרה מטיפת דם זה לא דבר שעושה חזקת מעיין פתוח שיש בו איסור בג' ימים ראשונים. וכן אם נאסרה מחמת דם בתולים.

ועיין פ"ת (סקי"ד) שהביא שאם נאסרה מחמת יום הוסת שלא תולים במכה, כה"ג אין את החומר של ג' ימים ראשונים.

### עשתה הפסק בתוך ה' ימים לראייתה מאימתי מתחילין הג' ימים ראשונים

ט] עיין תוה"ש (סקי"ג) שדן באשה שראתה יום אחד ועשתה הפסק אבל לא מתחילה את הז' נקיים עד לאחר חמשה ימים, האם הג"י זה לאחר הפסק הראשון או כשמתחילה למנות. וכתב שזה לפי הזמן שעשתה את ההפסק הראשון. אמנם דן מה הדין אם עשתה הפסק רק כדי ללכת לבית הכנסת ולא כדי לטהרה לבעלה, ונקט שאפילו שיתכן שזה לא מועיל לגבי שיחשב הפסק אבל לגבי ג"י ראשונים אפשר לסמוך על זה [א"ה עי' בתוה"ש שמבואר לכאו' להיפך, אבל כ"ה בחת"ס יו"ד סימן קפ"ז הו"ד בפת"ש סק"י].

### בתלייה דתחתון בעליון תולין אף בג' ימים ראשונים

י] עיין רעק"א (סימן ק"צ סי"ז) לגבי תולין תחתון בעליון שזה גם בג"י ראשונים. והנה צ"ב שהרי זה רק מוכיח שהיה כאן תליה אבל ודאי שזה מגדרי תליה. ולכאורה מבואר בדבריו שאם זה תליה בדרגה של אשפה זה מועיל, וזה יותר מסתם עברה בשוק של טבחים. ולפ"ז כל שהניחה במקום שגם לפני שראתה מסתבר שזה נכתם זה ודאי תליה עדיפה. וצ"ע הגדרים בזה.

## בדין תליה בז' נקיים

### ראיה בלא הרגשה בז' נקיים

יא] הנה בעיקר הדין טומאה בז' נקיים, דעת החוו"ד (סק"ג) שגם ראיה ללא הרגשה אסורה, וכל היתר כתמים זה רק מצד שאולי זה מעלמא. אמנם האחרונים הכריעו שגם בז' נקיים לא סותר אלא ראיה עם הרגשה [א"ה היינו מדאורייתא, דאילו לאחר גזירת כתמים ודאי הרי"ז סותר מדרבנן כמ"ש בחת"ס (יו"ד סימן קע"ז הו"ד בפת"ש סק"ה)].

### האם בז' נקיים אפשר לתלות במכה מדין חזקת טהרה

יב] והנה דעת הנוב"י (קמא סימן מ"א אות ה' ועוד תשובות) שאין חזקת הגוף שאשה לא רואה, וכל ההיתר במכה זה רק מצד חזקת טהרה. ולפי"ז בז' נקיים הרי אין לה חזקת טהרה, ואין סיבה להתיר רק באופן שתלינן במצוי ושזה יותר מסתבר שזה ממכה, והכל לפי העניין. אמנם החוו"ד (סימן קפ"ז סק"ה) והחת"ס (סימן קמ"ב, קמ"ד וקמ"ה) האריכו שיש חזקת הגוף שמעיינה סתום ולכן זה סיבה לתלות שהדם הוא ממכה.

### יש שנקטו שמכה בז' נקיים מחסר בדין הספירה

יג] אמנם עיין סד"ט (סקי"ח בד"ה עפי"ז) ובחזו"א (סימן פ"א בד"ה ואף) שדנו שכל שמוצאת דם אפילו אם אפשר לטהרו מדין חזקה מ"מ זה מחסר בבדיקה של ז' נקיים שיסודו להחזיק בטהרה דרך בדיקה על כל הזמן, וכל שיש דבר המספק לפנינו זה חסרון. אמנם סתימת הראשונים שגם בז' נקיים תולים במכה.

אמנם בבדיקה שהיא לעיכובא ודאי שלא תולים, ששם בדיקה אין לזה.

# סעיף י"א

## דיני פולטת

### יסודות דין פולטת

א] מבואר בגמ' שפולטת ש"ז זה מחסר את אותו יום במניין הז' נקיים. ודעת הראב"ד (בתשובה הובא בראשונים) שזה רק לטהרות אבל לבעלה זה לא מחסר. אמנם דעת הרא"ש (פרק בנות כותים סימן א') וסיעתו שגם לבעלה זה סותר וכן קי"ל.

והנה הזמן שעדיין זה נחשב פולטת, דעת הרמב"ם (פ"ה משאר אבות הטומאה הי"א-י"ג) שזה שלש עונות לאחר העונה ששימשה. אמנם דעת שאר ראשונים שזה שש עונות שלמות מאז ששימשה וכן קי"ל.

### חומרת חמשה ימים

ב] והנה לפ"ז יכולה להתחיל לספור מהיום החמישי. אמנם כיון שחששו שתשמש בבין השמשות של היום הראשון ותחשיבו ליום ותמנה מהיום החמישי וכה"ג אין לה למנות אלא מהיום השישי, לכן תמיד מחכים חמשה ימים.

והנה בפשוטו אם התחילה לראות בין השמשות, כה"ג אפשר להחשיב גם היום הראשון ולמנות מהיום השישי, דהרי זה כל סיבת החשש. כן הורו הגריש"א והחוט שני (עמ' ע"ר). אמנם היה מקום לומר שיש כאן לא פלוג.

והנה נהגו להוסיף עוד שגם בלא שימשה אסורה אטו שימשה. והש"ך (סק"כ) והט"ז (סק"ז) הוסיפו שאפילו אם אין בעלה בעיר.

### אופנים שמקילים דסגי בד' ימים

ג] והאחרונים כתבו שיש כמה אופנים שמספיק ארבעה ימים: א. בדם בתולים. ב. במקום שעל ידי זה לא תסמיך החפיפה לטבילה כגון שהטבילה תצא במוצאי שבת שזה ליל יו"ט. [והחזו"א במכתב בטהרת בת ישראל התיר לצורך פריה ורביה]. ג. במקום שכבר עברה ושימשה.

### היכא דלא טבלה מהמחזור הקודם האם צריכה המתנת ה' ימים

ד] עיין ש"ך (סקכ"ב) שכתב שאם התקלקלה באמצע ז' נקיים לא צריכה עוד חמשה ימים. ובפשוטו זה משום שבכה"ג שהייתה אסורה לא שייך שתהיה פולטת.

והנה הש"ך (סק"כ) דן בכלה שתצטרך חמשה ימים, וכתב שכאן זה עדיף מאין בעלה בעיר וכיון שיצא חופת נדה יש להקל. ועיין דגול מרבבה שתמה עליו שהרי סתם כלה היא נדה וא"כ אין סיבה שיצטרכו חמשה ימים. ועיין לחו"ש (סקכ"ב) דמבואר מהש"ך שכל שמתחיל וסת חדש בזה צריכה חמשה ימים, דאל"כ תטעה ותלמד מזה להתיר גם בקיבלה וסת והייתה טהורה לפני זה.

ובפרד"ר (שפ"ח סק"כ) כתב שכאן שלפני זה לא הייתה נשואה ולא שייך אצלה מצב של היתר ואיסור זה כמו שהייתה מותרת.

### היכא דנאסרה מחמת דברים צדדיים

ה] עיין דרכי תשובה (סקפ"ו) שהביא לדון באשה שאסורה מחמת יום הוסת או יוה"כ או אבלות, האם אפשר להחשיב את זה לחמשה ימים כיון שלא יכלה לשמש. והפרד"ר (מקש"ז סק"ח) כתב להקל בזה. אמנם החוט שני (עמ' רע"א אות י') והפתחי דעת (פי"א הערה ל"ג) בשם הגריש"א כתבו שכל שזה לא מחמת איסור נדה ודאי דיש בזה לא פלוג.

וביום וסת כיון שביוצא לדרך מעיקר הדין יש להקל לכן זה סיבה לאסור [א"ה בחוט שני לא נמצא דין זה, ובשם הגריש"א (פתחי דעת שם הערה ל"ג) מובא להיפך שנטה להקל בזה עי"ש].

והנה בשויא בפשוטו ודאי זה מצטרף שזה כמו איסור נדה. ובעשתה קונם בפשוטו הוא כנ"ל שיש בזה לא פלוג.

### נאסרה מחמת ספק

ו] יש לדון בנאסרה מחמת ספק, ממתי מונים את החמשה ימים. ועיין אגרות משה (ח"ב סימן ס"ח) שאם לא הלכו לשאול וזה נשאר אצלם ספק אפשר לדון מאז. אמנם אם הכריעו להם שזה מותר צריך למנות רק מאז שנאסרה אפילו שנהגו איסור.

ועיין דעת תורה (סוף סעיף י"א ד"ה ואפילו כתם) שאם נהגו היתר והתברר שהייתה אסורה, בזה ודאי צריכה למנות את החמשה ימים מאז שהתחילו לנהוג איסור.

### ראתה כתם בליל טבילה

ז] עיין פתחי תשובה (סקט"ז) שהביא מהמעיל צדקה (סימן ל"ב) שאם ראתה כתם בליל טבילה, כיון שזה דבר שלא שכיח יש להקל שלא צריכה עוד חמשה ימים. והנוב"י (תניינא יו"ד סימן קכ"ה) החמיר בזה. והחזו"א במכתב בספר טהרת בת ישראל (אות ג') הורה להקל בזה. ולשון הפוסקים כל שלא שימשה, דהיינו שגם בבאה לביתה ונהגו דברי קירוב מקילים.

י"ט אלול פ"ב

שיעור מספר 31

# סימן קצ"ז - טבילה בזמנה, טבילה ביום

# סעיפים א' – ב'

## במנהג טבילה בליל שבת ומוצאי שבת

א] נחלקו התנאים האם טבילה בזמנה מצוה, ורוב הראשונים פסקו שטבילה בזמנה אינה מצוה, ובפשוטו כן מוכח מהמנהג שלא טובלות במקום שרק נהיות טהורות ואינם טהורות לבעליהן משום מנהג, וכן בתולות ואלמנות לא טובלות. אמנם יש לה מצוה לטבול מצד פריה ורביה או משום ל'ערב אל תנח ידיך' או בשביל קיום מצות עונה.

והנה מבואר בגמ' (ביצה י"ז:) שאפשר לטבול בשבת מצד שנראה כמיקר. והנה בזמן הגמ' מבואר שהיה מותר לרחוץ בנהר, אמנם היום קיבלו על עצמם שלא לרחוץ שמא יסחוט, ולפי"ז דן התרוה"ד (סימן רנ"ה) שזה לא מיחזי כמיקר, ולכן נהגו שאין לטבול בליל שבת אלא כשלא היה אפשר קודם. והרמ"א הגדיר שזה נחשב הטבילה בזמנה מצד פריה ורביה או מצד מצות עונה, וביאר הפרד"ר שיש מצוה לטבול בזמן שיכול לצאת מזה תועלת.

והנה לכן נהגו שאם יכלה לטבול רק שבעלה לא היה בעיר ולא ראתה סיבה לטבול, או שלא טבלה מחמת חולשה, כה"ג לא טובלת בשבת. ונהגו עוד שכיון שבגרמתה לא טבלה בשבת גם לא יכלה לטבול במוצאי שבת מצד שמרחיקה את החפיפה מהטבילה. אמנם הרמ"א כתב שבמקום שלא נהגו יכולה לטבול בליל שבת כל שלא יכלה לטבול קודם מחמת אונס או מחמת שבעלה לא היה בעיר. אמנם בפשוטו אם דחתה מדעתה בזה אין לה לטבול בשבת. אמנם החכמ"א ? כתב שגם כה"ג במקום שאין מנהג יכולה לטבול בשבת.

ועיין חכמ"א (כלל קי"ז סעיף כ') שכתב דיש נוהגות שלא לובשות לבנים בשבת מצד שהטבילה תצא במוצאי שבת. אמנם לא נהגו כן. ובפשוטו ראוי להיזהר שלא לדחות בכוונה שזה יצא בליל שבת או במוצאי שבת. אמנם במקום שיש סיבה יש להקל.

והנה האחרונים דנו לגבי טבילה בחמים בשבת. והמ"ב ? הביא שלכתחילה תטבול בפושר אבל אם אין רק חמים יכולה להקל ולטבול. ואשה שרוצה להחמיר שלא לטבול במים חמים, או שחוששת מחציצה בליל שבת ולכן דוחה למוצאי שבת, או מחמת שלא רוצה שידעו מזה וכדו', בזה ודאי יכולה לטבול במוצאי שבת.

ועיין ש"ך (סק"ג) שהביא מהמהר"ם לובלין (סימן נ"ג) שמותר לטבול בליל שבת גם במקום שיהיה אפשר רק דברי קירבה ולא את עיקר המצוה, ולכן היקל בכלה לטבול בליל שבת. ועיין פ"ת (סק"ח) שזה נפק"מ למי שבעלה אבל והשבעה נגמרת בשבת שבבוקר היא מותרת והנפק"מ היא רק לדברי קירבה, שמותרת לטבול בליל שבת.

# סעיפים ג' – ה'

## סיכום השיטות בדין טבילה ביום השמיני והשביעי

א] מבואר בגמ' (דף ס"ז:) שדין תורה נדה טובלת רק בליל שמיני, וזבה יכולה לטבול ביום השביעי לאחר מקצת היום אמנם אם ראתה אחרי זה דם סתרה למפרע, ולכן מבואר שלהלכה קי"ל שאסורה לשמש ביום שמא תראה ותסתור. ובפשוטו זה רק מדרבנן. ובב"י (סימן קפ"ג) דן שזה דין דאורייתא.

והנה מבואר בגמ' (שם) שבזמן שהיו טובלות מיד לאחר ימי נדה ממילא היה גזירה שלא תטבול רק בלילה גם בזבה שמא תטבול בסוף ימי נדה ביום, וכן נדה שטובלת ביום השמיני לא תטבול אלא בלילה. אמנם הגזירה הזו לא שייכת היום שתמיד סופרת ז' נקיים. ולכן דעת הרז"ה (שער הטבילה אות א') שהיום יכולה אפילו לטבול ביום השביעי רק שלא תשמש.

ודעת הרא"ה (בדק הבית דף ל' ע"ב) שביום השביעי אסור לטבול מצד שמא תשמש ובמקום אונס מותר, אמנם ביום השמיני מותרת לטבול ביום.

אמנם רוב הראשונים נקטו וכן קי"ל שביום השביעי אסורה לטבול שמא תשמש, ובזה אסור אפילו במקום אונס, וביום השמיני לא תטבול אטו היום השביעי, רק שבזה במקום אונס יכולה לטבול ביום.

### בדיעבד בטבלה ביום

ב] ודנו הראשונים לגבי בדיעבד. וכתבו שביום השמיני שבמקום אונס מותרת לטבול ודאי שבדיעבד גם בטבלה שלא כדין היא מותרת.

אמנם לגבי יום השביעי הרי לא התירו במקום אונס, ובזה נחלקו הראשונים: דעת רוב הראשונים שבדיעבד טבילתה טבילה. ודעת הראב"ד (שער הטבילה סימן א' הלכה ה') שאפילו בדיעבד זה לא הועיל לה. ובאבני נזר (סימן ר"נ סק"ד) ביאר שכאן הגדר שמדרבנן צריך ז' ימים שלמים ולכן לא שייך להקל בזה, ולכן גם נקט שזה מעכב בדיעבד דזה לא רק איסור מחמת גזירה.

אמנם כל האחרונים שהתירו בכלה לטבול ביום השביעי בהכרח שנקטו שזה רק גדר של גזירה, ולכן במקום שלא שייך החשש הקילו בזה. ועיין ש"ך (סקי"א) שלכתחילה יש להחמיר כראב"ד.

### האם יש להקל לטבול בשביעי ביום כשתצטרך לדחות הטבילה הרבה זמן

ג] והנה הב"ח כתב שבמקום שאם תדחה את היום הז' תצטרך לדחות ליום ט' כיון שזה יוצא בשבת בזה יש להקל לטבול ביום ז', והעתיקו החכמ"א ?. וצ"ע שהרי הראשונים דנו שיום השביעי מעכב כי אין היתר של אונס, חזינן שבכל מקרה אין היתר של אונס. וכן הביא בשיעורי שבט הלוי (סעיף ד' אות ב') שהחזו"א לא הסכים להקל כב"ח אפילו במקום שתצטרך לדחות הטבילה הרבה זמן.

## ביסוד המחלוקת דר"ת והרשב"ם

ד] עיין תוס' שהביאו מר"ת שכתב שאם מגיעה לביתה בחשיכה יכולה לטבול מבעוד יום. ועיין ב"י שנקט שיכולה לטבול גם מוקדם, דהבת תעשה מה שאמא שלה עושה וכיון שהיא לא מגיעה עד הלילה היא לא תבוא עד הלילה.

אמנם הב"ח הביא שלשונות הראשונים בכמה מקומות שתטבול סמוך לחשיכה. ולכן נקט שהבת עושה חשבון מתי היא טבלה ואם היא תטבול מוקדם היא גם תטבול מוקדם וממילא תגיע לביתה מבעוד יום. והנה לפי"ז בגרה קרוב שתחשוב שטבלה סמוך ללילה יכולה גם לטבול מוקדם, אמנם כתב הב"ח שמצד לא פלוג תמיד צריכה לטבול סמוך לחשיכה.

והיה מקום לומר שהבת מבינה את העניין שאין לטבול אלא אם תגיע לביתה משחשיכה, ולכן בגרה קרוב צריכה לטבול רק בסמוך, ובגרה רחוק מהמקוה יכולה לטבול כשיעור הזמן שצריך להגיע לביתה.

אמנם הראשונים הביאו את רשב"ם שחלק ונקט שצריכה לטבול בלילה. וביאר הטור שזה משוםשהיא תשער שטבלה מבעוד יום ותלמד מזה שאפשר לטבול מבעוד יום, דהיינו שלא תעשה בדיוק כמו אמה אלא תלמד את העניין שאפשר לטבול ביום.

### בשוהה בבית הטבילה עד חשיכה

ה] ועיין סד"ט (סק"ט) שהביא שיש מקומות שהמקוה חמה ואסור לטבול בליל שבת, והביא שיש כתבו שתטבול מבעוד יום או בין השמשות ותחכה בבית הטבילה עד הלילה שיעור שיכולה לטבול בלילה, ובזה גם לרשב"ם אין לחוש שהרי אין סיבה שתחשוב שטבלה מבעוד יום. והנה לולא דבריו היה מקום לומר שהטור חדא נקט אבל יש גם חשש שהיא תדע את האמת שהיא טבלה ביום ולכן אמרו שתמיד תטבול בלילה, אבל הסד"ט נקט שכל הסיבה היא רק מצד שמחמת חזרתה תדע מתי טבלה, ולכן אם מחכה בבית הטבילה אין חשש.

### בדין יציאה מביתה מבעוד יום

ו] והנה בראשונים שהביאו את רשב"ם מצאנו שתי לשונות: דהרא"ש כתב שתטבול משחשיכה. והב"י הביא מכמה ראשונים שלא תצא לבית הטבילה אלא משחשיכה, דהיינו שחוששים שתחשוב שטבלה מוקדם ורק התעכבה וחזרה מאוחר. וכן פסקו הש"ך (סק"ו) והחכמ"א?.

ועיין ב"ח שהזמן שלוקח ללכת בזה ודאי יכולה לצאת יותר מוקדם, וכן אם חופפת בבית המרחץ. ויתכן שגם בליל שבת אם יוצאת כדי לתפוס תור זה גם סיבה לצאת מוקדם. אמנם אם יוצאת מוקדם רק כדי שלא ישימו לב בפשוטו זה ודאי בכלל הגזירה. אמנם בפשוטו החשש הנ"ל נדחה כדי שלא ישימו לב.

### ההלכה בפלוגתת ר"ת ורשב"ם

ז] והנה להלכה, השו"ע פסק כרשב"ם שתטבול רק בלילה. והש"ך (סק"ו) הביא מהאגור שנהגו לטבול סמוך לחשיכה, וביאר שזה כר"ת. וכתב הש"ך שיש להחמיר. ובחכמ"א ? כתב שאין למחות ביד המקילים ביום השמיני. ובספר חוט שני ושיעורי שבט הלוי ?? כתבו שבמקום דחק ביום השמיני יש לסמוך על ר"ת.

## בדין טבילה ביום השביעי

ח] הנה בסוגין מצאנו שתי גזירות שונות: אחת טבילה ביום השביעי שבזה אין לטבול מבעוד יום שמא תשמש, ויש עוד גזירה שלא לטבול ביום השמיני אטו היום השביעי.

והנה ר"ת חידש שאם מגיעה לביתה משחשיכה אין את סיבת הגזירה. ודעת האו"ז שזה גם בטובלת ביום השביעי, וכן נקטו לעיקר החכם צבי (סימן י"א) והעבודת הגרשוני (סימן כ').

אמנם דעת הרא"ש וטור ורבינו ירוחם שזה רק בטובלת ביום השמיני. ועיין חכם צבי שתמה שהרי דיברו על מקרה רגיל ואשה לא דוחה טבילתה. ועיין לחו"ש (סק"ה) שבזמנם היה מצוי שהבעל מחוץ לעיר ואין לה סיבה שלא לדחות הטבילה לשמיני ואז יכולה לטבול מבעוד יום.

והנה צ"ב הסברא לחלק, דעד כמה שר"ת נקט שאין חשש כל שבאה משחשיכה א"כ למה ביום השביעי זה אחרת. ומצאנו בזה שני מהלכים: בעבודת הגרשוני נקט שביום השביעי ששם יש חשש של כרת בזה ר"ת מודה לחשש של רשב"ם שמא תדע מזה ותטבול מבעוד יום, ורק ביום השמיני שזה אסור אטו שביעי בזה היקל, דהיינו שגם ביום השביעי זה מצד סרך בתה רק ששם יש יותר מקום לחוש. והנה בפשוטו הדבר צ"ע, שאם גם הוא מודה שכה"ג יש חשש מנ"ל שכלפי היום השמיני לא חששו. אמנם עיין לחו"ש שביאר שכיון שביום השביעי זה גזירה יותר חמורה לכן שם מצד גדרי לא פלוג לא חילקו בזה, אבל באמת מצד החשש אין סיבה לחלק.

והנה יש בזה כמה נפק"מ א. העבודת הגרשוני מחמת זה היקל שאם יש אונס שבזה מבואר בגמ' שזה מתיר את האיסור של סרך בתה וטובלת בשמיני ביום, ה"ה שמותרת לטבול גם ביום השביעי אם מגיעה בלילה, כיון שזה רק איסור מחמת סרך בתה. וכן אם עד כמה שתצטרך לטבול בלילה תדחה יום כגון שזה בליל שבת בזה יכולה להקל אמנם אם נימא שכאן שזה יותר חמור מצד גדרי לא פלוג אסור לגמרי א"כ לא מצאנו שבגזירה זו עוזר אונס ועיין בית מאיר שתמה למה במקום אונס לא טבלו ביום הז' והגיעו לביתם בלילה והוכיח מזה שזה ודאי שביום השביעי לא עוזר סתם מה שלא באה לביתה עד הלילה אלא רק אם טובלת זמן שלוקח להגיע לביתה וכן הוא בחת"ס סימן קצ"ז

ועיין סד"ט שיצא לחדש לשיטתו שאם נשארת בבית הטבילה עד הלילה אין שום חשש שא"כ גם ביום השביעי יכולה לעשות כך אמנם אם נימא שביום השביעי אסור מצד לא פלוג א"כ גם כאן זה שייך ועיין אבני נזר ר"נ שתמה שכאן יש חשש תלך לביתה ותשמש וודאי שזה בכלל הגזירה ורק במקום שהזמן שלוקח לה להגיע לביתה זה רק בלילה וגם נשארת בבית הטבילה בזה יש להקל לסברת הסד"ט [והחכמ"א כתב שמורה שמיקל בזה אין מזחיחין אותו וצ"ע]

והנה האבני נזר כתב שבטובלת ביום השביעי לא יכולה לברך שמא תסתור והרי התוס' כתבו שלכן לא מברכים על ספירת הזבה וחידש שלכן אסור לה לטבול מצד שמפסידה הברכה כדין ערום לא יתרום אמנם יתכן שודאי שלא מצוי שסותרת ביום השביעי וכיון שיש כאן מעשה טבילה גמור יכולה לברך ואכמ"ל

והנה לכאורא יש חומרא בכל דברי ר"ת שאין להקל לטבול ביום השמיני אם יכולה לטבול סמוך לחשיכה שבזה לא צריך להגיע לשום קולא או במקום שיכולה לטבול ולהישאר בבית הטבילה וצ"ע שלא העירו בזה

## בדין כלה

ד] עיין רמ"א שהביא מהמהרי"ל שכלה יכולה לטבול מבעוד יום כיון שלא מגיע לבעלה עד הלילה, דהיינו שאין כאן את החשש שמא תשמש. ועיין ש"ך שזה דוקא היום שנוהגים לטבול ביום השמיני ויש כאן רק סרך בתה, אבל בטובלת ביום השביעי ודאי אסור. והאחרונים תמהו שהרי הסברא היא שכאן אין חשש שתגיע לבעלה. ובפשוטו כוונת הש"ך שכאן זה גזירה יותר חמורה, ובזה מצד גדרי לא פלוג בכל מקרה אין לה לטבול עד הלילה, וכנ"ל לגבי קולת ר"ת ביום השביעי. והנה המנהג כהרמ"א.

והדגול מרבבה לא התיר אלא אם החופה בלילה. וברעק"א (תניינא סימן ע"א) התיר את החופה מבעוד יום אבל לא תגיע לבעלה עד הלילה. וכמדומה שמחמירים כהדגול מרבבה.

והנה מה שכתב הש"ך שבכלה טובלת בשמיני, ביאר החזו"א (סוף סימן צ"ג) מצד שמחכים חמשה ימים, דהיינו שזה הש"ך לשיטתו שנקט שגם אשה שהיתה אסורה קודם צריכה לחכות חמשה ימים. אלא שצ"ב שעד כמה שלמעשה לא עשתה הפסק קודם ממילא זה נחשב היום השביעי. וכתב שהכוונה במקרה שכבר עשתה הפסק קודם, רק שבאשה רגילה יש חשש שהיא פולטת וממילא כל ההפסק לא נחשב רק ביום החמישי, משא"כ בכלה. אמנם תמה החזו"א שלמה שתפסוק קודם אם בין כה לא יכולה להתחיל את הז' נקיים.

והנה מבואר מזה שאפילו שעשתה הפסק ברביעי אבל כיון שצריך חמשה ימים זה נחשב יום השביעי דהרי עד כמה שחוששים שפלטה לא התחיל הז' נקיים אמנם הפ"ת הביא מהחת"ס להקל שזה נחשב יום השמיני ושאפשר לטבול במקום אונס מבעוד יום ע"ש.

והנה בעיקר הקולא של כלה עיין לחו"ש שתמה שלמה אין בה סרך בתה הרי יתכן אלמנה או גרושה שיש לה בת ותראה את אמא טובלת מבעוד יום והניחא לר"ת שאצלה העיקר מתי מגיעה לבעלה א"כ גם כאן זה כך אבל לרשב"ם שעושה החשבון מתי טבלה זה אחרת וצ"ל שהיא ודאי מבינה שיסוד החסרון כי תגיע לבעלה מוקדם ורק באשה רגילה ששיך כזה מציאות היא תלמד שמותר אבל כאן היא מבינה שאין אפשרות שתגיע לבעלה ולכן לא שיך החשש

## פרטי דינים בסוגיין

א] א. הנה מבואר בגמ' שאפילו שגם ביום השמיני אין לטבול ביום אבל במקום אונס יכולה לטבול ביום ומה נחשב אונס מבאר בגמ' אם יש פחד בלילה ממלחמה או שיש בורות בדרך או מחמת צינה או ששערי העיר סגורים ובשו"ת הרמ"א כתב שגם במקום שיהיה פרסום וידעו מטבילתה ועיין פ"ת סק"ט שהביא מהחמודי דניאל שלא הקילו לטבול ביום במקום אונס אלא אם זה אונס של כולם אבל לא אם זה אונס של אדם פרטי ועיין לחו"ש שתמה עליו שהרי כתב הרמב"ם שגם אם היא חולה זה סיבה להקל וכן מבואר בחת"ס שאשה שלא יכולה להלך לבד שיש להקל לה ובבדי השולחן כתב שיתכן שהכונה שלא כל אחד יקבע דבר שזה אונס דהינו שחולה אצל כולם זה אונס ולאפוקי אשה שמפריע לה דבר שלכל האנשים זה לא מפריע

ב. עיין פ"ת שאם טבלה בין השמשות כיון שיש צד שזה לילה ממילא אמרינן ספק דרבנן לקולא ועיין רב פעלים ח"ד סכ"א שמביא שכך היה המנהג בירושלים על פי הב"י וכתב שזה כמו ספירת העומר שהקילו בבין השמשות מצד ספק דרבנן לקולא אמנם גם שם מבואר שזה רק בדיעבד ועוד יש לדון שזה ספק דרבנן נגד חזקה לראשונים שזה מעכב ולכתחילה ודאי יש להחמיר כסתימת הפוסקים ועיין מהרי"ל שכתב שלא תטבול עד שיהיה ודאי לילה אמנם בדיעבד אם טבלה לאחר שקיעת החמה יש להקל א. דרוב הראשונים שזה לא מעכב ב. דיש צד שזה כבר לילה ג. לדעת האו"ז יש כאן את קולת ר"ת שלא תגיע לביתה עד הלילה

ה. בטבלה בדיעבד בשביעי שזה מועיל לרוב הראשונים עיין חכמ"א שזה רק אם לא באה לביתה עד הלילה אבל אם באה קודם הלילה שיש חשש שמא תשמש בזה הוא מעכב בדיעבד וצ"ב מקורו ועיין פרד"ר

ו. יש לדעת שהפוסקים העמידו כל מיני קולות שאפשר לטבול מבעוד יום או בין השמשות שזה רק נידון דרבנן אבל יולדת נקבה צריכה מדאוריתא שבועים ואין לה לטבול כנדה עד הלילה והנה זה לא מצוי שאשה טובלת לאחר י"ד אבל לאחר הפלה ובפרט אם היה גרידה יתכן שיכולה לטבול ביום הארבע עשרה ובזה הוא נידון דאוריתא ואין להקל את כל הקולות וצ"ע על הפוסקים שסתמו בזה

ו. עיין רמ"א שהביא את האגור שגם בטובלת ביום השמיני תסתיר הטבילה מבעלה עד הלילה

ז. עיין ש"ך סק"ז שכתב שאשה שנתקלקלה טבילתה שזה מילתא דלא שכיח בדיעבד יש לטבול ביום ולכאורא הכונה שבמקום דחק יש להקל וכגון שבלילה יש לה שמחה שכולם ידעו מזה וכדו'.

כ"ד אלול פ"ב

שיעור מספר 32

# סימן קצ"ח [סעיפים א' – ד'] - כללי חציצה וגדרי מקפיד [א]

# סעיף א'

## בכללי דיני חציצה

## ביסוד הדין מקפיד ואינו מקפיד

א] מבואר בגמ' (עירובין ד': סוכה ו'. נדה ס"ז:) שמדאורייתא רובו המקפיד חוצץ, וגזרו על רובו שאינו מקפיד אטו רובו המקפיד ועל מיעוטו המקפיד אטו רובו המקפיד, אבל מיעוטו שאינו מקפיד לא חוצץ. עוד מבואר בגמ' (יבמות ע"ח:) שכולו אפילו אינו מקפיד חוצץ. והרמב"ם השמיטו, והאחרונים נקטו שלהלכה זה חוצץ.

והנה ביסוד הדין דאינו מקפיד לא חוצץ ביאר רש"י כי זה בטל לגוף. ובדין מיעוטו יש אחרונים שנקטו שזה רק מצד שזה בטל לגוף. ולפי"ז כתבו שבדברים שלא שייך לדון שזה בטל לגוף כגון אם חברתה אוחזתה או קרצה שפתותיה, יהיה דין חציצה במיעוטו מדאורייתא. אמנם החזו"א (סימן צ"ה סק"ג וה') הוכיח מהט"ז (סקכ"ז) שגם בכה"ג זה רק מדרבנן, דהיינו שהדין של מיעוטו זה לא מצד בטל אלא שלא נתחדש חציצה אלא ברובו.

## האם הדין רוב הוא לפי כלל האדם או לפי מקום הטבילה

ב] והנה מבואר בגמ' (פסחים ס"ה: זבחים ל"ה.) שהכהנים היו עומדים על הדם, והגמ' שואלת שזה חציצה. והקשה השבות יעקב (ח"א סימן ס"ט) הובא בסד"ט (סקנ"ב) שהרי זה מיעוט שאינו מקפיד. ותמה עליו הסד"ט שביחס למקום העמידה זה רוב, וכמו לגבי נט"י דנקטינן שהרוב הוא ממקום הנטילה ולא מכל האדם. ובאמת גם שם הפני אריה (סימן ח') נקט שזה תלוי ברוב האדם.

והנה הדין אינו מקפיד זה אטו מקפיד, ובדין מקפיד אם יסודו שזה בטל לגוף באופן שזה מיעוט א"כ יש מקום לדון לפי כל האדם, אבל אם זה סתם הלכה שאין חציצה אלא ברוב ודאי מסתבר כהסד"ט.

## בהא דרובו שאינו מקפיד לאחר הדרבנן לא חשיב מקפיד

ג] והנה הקשו האחרונים שלאחר שרבנן אמרו שרובו שאינו מקפיד חוצץ א"כ שזה יחצוץ מדאורייתא, דהיום הרי הוא מקפיד. והישועות יעקב (סימן קצ"ח סק"א) כתב שבאמת זה חוצץ מדאורייתא. ואין זה במשמעות הדברים.

ובשם הגר"ח כתבו ליישב שכיון שרק החלק שיותר מחצי הוא החוצץ א"כ תמיד זה רק מיעוט. אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכיון שמקפיד להוריד חלק ולא מסויים מה הוא מקפיד, א"כ אולי הכל חשיב מקפיד. ויתכן שהכל חשיב אינו מקפיד כי כל אחד מצד עצמו לא מוכרח שמקפיד עליו.

ויש שתירצו שהיכא שכל הקפדתו היא לא מצד שזה מפריע לו אלא מצד הלכות טבילה, זה לא סיבה שיחשב חציצה, דהיינו שחציצה מחמת הלכות טבילה לא חשיב חציצה. וצ"ע.

## בדין מחצה על מחצה

ד] ובעיקר הדבר האם חצי חוצץ, האחיעזר (ח"ג סימן ל"ג) הביא מהמהר"י הלוי שזה חוצץ דהרי מחצה כרוב, דהיינו דיש לדון האם ההלכה של רוב זה הלכה בטבילה שצריך טבילה על רוב וממילא גם חצי זה כמו רוב, או ההלכה נאמרה על החציצה שלא יהיה חציצה ברוב וממילא חצי זה כרוב. וצ"ע בזה.

## מה היה ללא ההלכה ונפק"מ לשאר דיני התורה

ה] והנה בעיקר שיעורי החציצה עיין בראשונים (עירובין ד': סוכה ו'.) שנחלקו מה היה לולא ההלכה, האם רק כולו היה חוצץ וההלכה באה להוסיף עוד דין חציצה, או שלולא ההלכה הכל היה חוצץ וההלכה באה להוריד בשיעור החציצה.

ויתכן נפק"מ בשאר דיני התורה, שאם מסברא רק הכל חוצץ ונתחדש שכאן יש שיעור לחומרא, ממילא גם שם יצטרכו עכ"פ רובו המקפיד. אבל אם ללא ההלכה אפילו מיעוט שאינו מקפיד חוצץ, יתכן שרק כאן נתחדש קולא בדיני חציצה אבל בשאר דיני התורה זה לא כך. ונפק"מ לגבי חציצה בבגדי כהונה ובתפילין.

## למה אין רובו ככולו במעשה הטבילה

ו] בפשוטו כל הדין של רובו ומיעוטו הוא רק אם הכל נמצא בתוך המים ורק יש חציצה על חלק, אבל אם יש אפילו שערה אחת חוץ למים לא עלתה לו טבילה. וצ"ב למה לא נימא בזה דין רובו ככולו. ובפשוטו הביאור הוא שיש כאן סברא במעשה טבילה שלא נחשב מעשה טבילה בגוף רק אם זה בכולו, וממילא כל שלא כולו במים אין כאן התחלה של מעשה טבילה.

אמנם צ"ב שהב"י כאן הביא ילפותא שאי אפשר לטבול חלק חלק, ולהנ"ל צ"ע דהא כשאינו טובל את הכל אין לזה שם מעשה טבילה. ויתכן שדבר זה נלמד משם. אמנם יתכן דאם היה מושג שיחול חלות טהרה על חלק, גם היה שייך מעשה טבילה על חלק, אבל לאחר שנתחדש שצריך חלות טהרה על הכל יחד ממילא אין לזה שם מעשה טבילה אלא על הכל יחד. וצ"ע.

## בדין חציצה בכולו

ז] ביסוד הדין חציצה בכולו במאירי (דף ס"ו:) מבואר שזה מדיני חציצה. אמנם יש לבאר שכל שאין שום קשר עם המים חסר בכל השם טבילה וזה לא מצד דיני חציצה.

ובגרי"ז (פ"ב ממקואות הט"ו) ביאר דיש דין נגיעת מים בבשרו ועל ידי שהמים נוגעים בחלק מבשרו זה מחשיב שהכל נגע במים, אבל כל שלא נגע כלל אין סיבה שזה יחשב טבילה.

והנה יש להקשות למה רובו לא אסור מצד רובו ככולו. וזה קשה רק אם זה מדיני חציצה, אבל אם כל יסוד החיסרון הוא רק בכולו שאז אין לו קשר עם המים, לא שייך שיהיה בזה רובו ככולו. אמנם גם למאירי הרי יש הלכה שרק רובו המקפיד חוצץ, ומזה נלמד שמיעוטו לא חוצץ.

## בדין מין במינו אינו חוצץ

ח] מבואר מכל הדין של קשר בשערות וקרצה שפתותיה שאין כאן את ההיתר של מין במינו אינו חוצץ. וצ"ב הטעם.

ובאבנ"ז (סימן רס"ו סקי"ז) ותפא"י (זבחים פי"ג בבועז) כתבו בזה, שבטבילה זה לא רק הלכה שלא יהיה חציצה אלא יש הלכה שהמים יגעו בבשרו ורק כך זה נחשב מעשה טבילה, ולכן לא שייך בזה ההיתר דמין במינו אינו חוצץ, דמן במינו זה רק הלכה שזה לא נחשב חציצה [א"ה קטע זה נוסף מהשיעורים שבסוגיות].

ובשו"ת גבעת פנחס (סימן נ"ו) כתב שכיון ששניהם צריכים טבילה לא שייך ששניהם יתבטלו אחד לשני, שרק אם על אחד יש דין כגון לולב ויש חציצה בדבר מבחוץ אמרינן שזה לא חוצץ. עוד כתב דבגמ' (יומא נ"ח.) מבואר שרגל חברו כיון שזה חשוב זה לא בטל, ויתכן שגם חלק של הגוף כלפי עצמו זה לא בטל.

## בדין הפסק אויר בינו למים

ט] החזו"א (ר"ס צ"ד) חידש שכל שיש הפסק אויר בין המים לגופו לא חשיב טבילה, ובזה ביאר (בסימן קל"ג סק"ג) למה אי אפשר לטבול בשלג. אמנם בב"י (סימן ר"א סעיף ל') משמע שהחיסרון שם הוא לא מצד מעשה הטבילה אלא רק שחסר בצירוף של מ' סאה, ולפי"ז משמע דלא כהחיסרון הנ"ל.

והנה גם לחזו"א כל שיש חציצה על גופו אפילו אם לא יכנס מים לחציצה אבל כיון שזה כחלק מהגוף ממילא המים שמסביב זה נחשב מעשה טבילה.

## האם החציצה צריכה להיות במים ובדין חציצה על החציצה

י] יש לדון האם כשיש חציצה החציצה צריכה להיות תוך המים. והחזו"א (במכתב) נקט שהיא צריכה להיות תוך המים, ורק במה שהמים מסיבו מתקיים הטבילה. ועיין סוגיא דידות (חולין ע"ג.) דמבואר שנחלקו בזה הראשונים. והסברא שזה מועיל היא משום שכל שללא החציצה המים היו מגיעים למקום הטבילה זה נחשב כאילו הוא בתוך המים.

ומבואר בראשונים עוד (מאירי שם בשם הראב"ד) שחציצה על החציצה של אינו מקפיד זה לא מפריע. וצ"ב בטעם הדבר.

## גדרי מקפיד

## האם מקפיד נקבע לפי האדם או רוב העולם

א] בגדר מקפיד עיין ב"י שהביא שדעת הרשב"א (תורת הבית דף ל"ב ע"ב) שזה תלוי ברוב העולם, ואם רובם מקפידים זה חוצץ אפילו אם הוא לא מקפיד, ואם רובם אינם מקפידים זה לא חוצץ אפילו אם הוא מקפיד. אמנם האחרונים הכריעו שבין אם רובם מקפידים זה חוצץ ובין אם הוא מקפיד זה חוצץ. ויתכן שהביאור הוא שכיון שבפועל הוא עומד להוריד זה גם סיבה לחציצה.

והנה עיין לשון הט"ז (סק"ב) שרק אם יש מיעוט בני אדם שמקפידים על זה הוא חוצץ. ועיין פרד"ר (מקש"ז סק"ב) שכל זה אם עכשיו הוא לא מקפיד ורק זה חציצה כי בעלמא הוא מקפיד, בזה צריך שיהיו כאלו שמקפידים, אבל אם גם עכשיו הוא מקפיד זה ודאי חוצץ. וכמדומה שהפוסקים סתמו דלא כט"ז. ועיין מ"ב (קס"א סק"ז וסק"י) שגם לגבי נט"י נקט דלא כרשב"א.

## בדין מקפיד לאחר זמן

### יסוד הראב"ד דמקפיד לאחר זמן חשיב מקפיד

ב] מבואר בלשון הטור שגם דבר שעכשיו הוא לא מקפיד אבל כיון שמקפיד לאחר זמן זה חוצץ, ומקורו מהא דטבעת מבואר שזה חוצץ וכן חוטי שער, והרי עכשיו מעוניינת בזה, אלא בהכרח שכל שמורידה כדי ללוש או כדי להתרחץ זה חוצץ. ולולא דברי הראשונים היה מקום לדון שדבר שניתן לצורך נוי זה לא סיבה שיחשב אינו מקפיד, אמנם בזה נקטו הראשונים כדבר פשוט שזה נחשב אינו מקפיד, ובהכרח שטעם הדבר שטבעת חוצצת היינו כי הוא מקפיד לאחר זמן.

והנה היה מקום לומר שדוקא ברצועות שבראשה הרי"ז חוצץ כי היא מקפידה מצד הגוף, אבל אם זה מצד הטבעת שלא תתקלקל זה לא סיבה. אמנם עיין רמ"א הלכות נט"י (סימן קס"א ס"ג) שכתב שטבעת עם יהלום שמורידים כדי שזה לא יתקלקל זה חוצץ, ומבואר שגם אם סיבת ההורדה היא מחמת החפץ זה חוצץ.

### טבעת במי שאין דרכו ללוש

ג] ועיין סד"ט (עי' סק"ד ומ"ד) שגם אם אשה לא מורידה כדי ללוש אמרינן בזה בטלה דעתה, דהיינו שגם ביחס לדין של הראב"ד יש דין בטלה דעתה. ובאשה שאין דרכה ללוש נקט (סקמ"ד) שלא אמרינן בטלה דעתה, רק הוא דן שאמרינן לא פלוג, ובלנתה אצל בעלה כתב דיש להקל. ולגבי איש שלא לש שזה הדרך שלא לש, בזה מבואר במשנ"ב (קס"א סקי"ט) לגבי נט"י שזה לא חוצץ.

### הגבלות בדינו של הראב"ד

ד] והנה האחרונים הקשו על יסודו של הראב"ד מכמה דוכתי, ובהכרח שדברי הראב"ד אינם אמורים בכל מקום, ומצאנו בזה כמה שיטות מה הם המקומות שאין את חידושו של הראב"ד וכדלקמן [והנה צ"ע קצת לשון הטור שכתב את זה בתור כלל ומשמע שבכל חציצה זה כך, ויש לדון ביחס לכל חילוק וחילוק]:

### הגבלת הזכרו"י דאם זה דבר שיש זמן קבוע להורדתו ל"ח מקפיד

**א.** עיין זכרון יוסף (סימן י') שדן בטבעת שמניחים ברחם האם הוי חציצה, וכתב שדוקא בטבעת שיתכן שתוריד באותו יום משא"כ דבר שיש זמן קבוע עד שיורידו את זה. והנה יש שהבינו שכל שקבעה זמן מתי תוריד זה לא חוצץ. אמנם הדבר צ"ע שהרי בחוטין יודעת שלא תוריד עד שבת ובטבעת יודעת שלא תלוש עד שבת. וביאר האגרות משה (יו"ד ח"א סימן צ"ז) שהכוונה שאם מורידה למטרה שגם היום זה יכול להיעשות כגון לרחוץ וללוש ממילא זה חוצץ, משא"כ אם מורידה למטרה שלא שייך שתיעשה היום [ובזכרון יוסף שישב טבח שרוחץ לשבת לא משמע כדבריו].

והנה האחרונים דנו בטבעת ברחם והתירו מטעמים אחרים, ומשמע שלא ס"ל היתר זה.

### הגבלת החת"ס שאם מוריד מחמת סיבה צדדית לא חשיב מקפיד

**ב.** הנוב"י (קמא סימן ס"ד) דן לגבי טבעת ברחם שזה יחצוץ כיון שמורידה לז' נקיים או ללידה. ובחת"ס (סימן קצ"ב) כתב שמה שמורידה לז' נקיים הוי חציצה, אבל מה שמורידה ללידה זה לא חציצה, ודימה למה שמורידים הטבעות לצורך הנחת תפילין שזה לא נחשב חציצה ללולב. ולכאורה כוונתו שרק אם מורידים לצורך הגוף או לצורך הטבעת חשיב מקפיד, אבל כאן שמורידים לצורך שהולד יוכל לעבור זה לא סיבה שזה לא יתבטל לגוף, וכן בתפילין זה סיבה צדדית. וצ"ב עומק הסברא בזה.

### הגבלת האחרונים שאם אח"כ יתחדש מצב שמחמתו יקפיד ל"ח מקפיד

**ג.** עיין גר"ז (סימן קס"א סק"ו) שכתב לגבי גלד שזה לא חוצץ לנט"י כיון שלא מורידה את זה מחמת צער, וביאר שאפילו שלאחר שלא יהיה צער תוריד את זה אבל זה שינוי מצב, דהיינו שכל זמן שהסיבה שהיא לא מקפידה קיימת היא לא תוריד את זה כלל, ואין זה דומה לנוי שגם במצב שיש צורך בנוי בכל אופן מורידה.

ובפשוטו זה סברת הנוב"י (תניינא סימן קל"ה) שאפילו שנקט (קמא סימן ס"ד) שטבעת ברחם חוצצת, מ"מ כתב שגם אם בלוע חוצץ אבל אוכל במעי אשה לא חוצץ כמו שעובר לא חוצץ, ולכאורה הביאור כנ"ל שכל זמן שלא הגיע זמן הלידה או העיכול זה לא חוצץ, דבמצב זה אין קפידה אף פעם.

### בדברי האבנ"ז שאם משאיר למשך זמן דחשיב קשר של קיימא ל"ח מקפיד

**ד.** האבני נזר (סימן רנ"ג סק"א) דן שכל שזה לזמן שבגדרי קושר זה נחשב קשר של קיימא זה כמו שזה לעולם, ולכן כתב שלרבינו ירוחם שחצי שנה זה קשר של קיימא או לאורחות חיים שחודש זה קשר של קיימא, כה"ג זה לא חוצץ.

והחלקת יואב (סימן ל') חידש שגם אם זה לשבוע כיון שזה קשר מדרבנן וכאן הנידון על דרבנן בזה יש להקל. והאבני נזר חלק עליו כיון שזה גזירה אטו דאורייתא ושם הרי כה"ג זה חוצץ.

אמנם בעיקר הדימוי לדין קשר של קיימא, בפשוטו יש לחלק, ששם זה נידון שיש לו שם חיבור אבל כאן זה נידון של טפילות.

### יש לדון שבכלים אין את יסוד הראב"ד

**ה.** הזכרון יוסף (שם) הקשה מבצק שבסדקי העריבה (פסחים מ"ה.) שאם אינו מקפיד עליו אינו חוצץ, והרי כשיגיע פסח הוא יצטרך להורידו. ועיין בשיעורים דיש לדון בכמה סברות.

אמנם יתכן שבכלי אין את חידושו של הראב"ד, דבאדם כיון שודאי זה נשאר שהאדם הוא דבר אחד והכלי הוא דבר אחר, לכן שם צריך יותר סיבה שזה יטפל, משא"כ בכלי ששניהם זה גשם ובזה הרבה יותר שייך לדון שזה חלק מהכלי, יתכן שכל שעכשיו הוא לא מקפיד ובפרט אם זה נצרך לכלי שזה חלק מהכלי, בזה הוא ודאי לא נחשב מקפיד.

ויסוד לזה מחידושי הר"ן (חולין ע"ג.) שכתב לגבי ידות הכלים דמבואר שזה לא חוצץ, וביאר הר"ן דהיינו משום שעכשיו הוא לא מקפיד, וצ"ע דהרי הוא מקפיד לאחר זמן. ויתכן דהביאור הוא כנ"ל דבכלים אין כזה חיסרון [ויש שכתבו שזה סברא מיוחדת בעומד להיגזז שזה ממש אחד עמו שבזה אין את הראב"ד].

ועיקר החילוק בין אדם לכלים יש להוכיח דהנה הרשב"א (תורת הבית הקצר ל"ב ע"ב) כתב ששערות שאשה רגילה לצבוע זה לא חוצץ ואפילו בכולו, והוכיח מהפרוכת שזה היה צבוע וזה לא חוצץ. אמנם הרא"ש (הלכות מקואות סימן כ"ז) כתב שרק מצד לא מקפיד זה לא חוצץ, ומשמע שאם זה בכולו זה חוצץ. וצ"ב כיצד יתיישב עם ראיית הרשב"א. ובפשוטו החילוק כנ"ל שבפרוכת דנים שזה הופך להיות שזה עצמו הפרוכת משא"כ באדם.

### יש לדון שבדבר שאין לו שום חשיבות אין את יסוד הראב"ד

**ו.** בשו"ע (סעיף י"ז) מבואר שטבח או צבעי שידיהם מלוכלכות חשיב אינו מקפיד ואינו חוצץ. ומקורו מהראשונים שדימו לבגד של צבעי וטבח דחשיב אינו מקפיד. והסד"ט (סקנ"ב) הביא מהשבות יעקב (ח"א סימן ס"ט) שכתב שזה רק בבגד שאדם לא מקפיד על נקיונו אבל לא באדם. והנה המאירי (דף ס"ו) כתב שזה חוצץ שהרי לשבת הטבח רוחץ את עצמו. והזכרון יוסף (שם) הוכיח מכח טענה זו שכיון שעד שבת הוא לא מוריד זה לא חוצץ. וצ"ע מה זה שונה מחוטי זהב שחוצצים מצד שבשעת רחיצה היא מורידה אפילו שעד שבת אין לה עניין להוריד את זה.

והנה קשה עוד דהב"י כתב שצואה שתחת הציפורן לא חוצץ בנט"י משום שרק מתי שמתרחצת יש לה קפידה להוריד את זה שאל"כ בעלה יגיד שלא מקפידה על נקיונה. וצ"ע דא"כ שזה יחצוץ תמיד. ובפשוטו זה כמו שינוי מצב וכנ"ל.

ושמעתי מהגרש"צ ליישב עוד, שכל סברת הראב"ד היא בדבר שיש לו חשיבות, אבל בדבר שאין לו חשיבות בזה כל שעכשיו הוא לא מקפיד הוא בטל. [א"ה וכ"ה בחוט שני עמ' שי"א].

### יש לדון שדבר שמצד עצמו לא מפריע לו כעת כלל אין את יסוד הראב"ד

**ז.** עוד יש מקום לדון שרק דבר כמו טבעת או חוטי שער שזה דבר שלולא הסיבה שצריכים את זה ודאי אדם היה מקפיד על זה, דיש כאן גוף זר שניכר על האדם ורק שיש לו סיבה שמעוניין בהם, בזה אמרינן שכיון שהוא יורידו לאחר זמן זה חציצה, אבל דבר שלא מפריע לאדם כלל רק שלאחר זמן יהיה סיבה שיוריד אותו בזה אין את סברת הראב"ד. ולפי"ז א"ש הנ"ל.

### סתימת זמנית ע"פ ב' הסברות הנ"ל

והנה אם נאמר כסברות הנ"ל יש לדון שסתימה זמנית לא תחצוץ, דזה דבר שאין לו חשיבות, וכן ודאי שזה דבר שמצד עצמו אין שום סיבה שזה יפריע לאדם ורק מצד סיבה חיצונית צריך להורידו. ולכאורה האחרונים שהחמירו בסתימה זמנית חזינן דלא כסברות הנ"ל. וצ"ע מה זה שונה מטבח. ואולי שם באמת לא היה לו עניין להוריד את זה, רק שאגב שאר הרחיצה זה ירד. וצ"ע. ואולי סתימה כיון שיש לו בזה עניין חיובי גרע [ר"ל שאין בזה את הסברא דהוי דבר שאין לו שום חשיבות, כיון שיש לו עניין חיובי בסתימה].

## במנהג הרמ"א

ד] כתב הרמ"א שהמנהג להוריד גם חציצה שלא צריך להוריד מעיקר הדין. והנה לכאורה עיקר דבריו היינו כלפי דבר שהוא מקפיד רק שזה לא מהודק לגופו. אמנם עיין ביאור הגר"א (סק"ד) שכתב המקור מתוס' בב"ק (דף פ"ב. ד"ה ושתהא) שאפילו שאין דין חפיפה בכל הגוף אבל היו רוחצים את כל הגוף, ולכאורה הסיבה שאין דין חפיפה בגוף הוא מצד שלא מצוי שמקפידים, ומ"מ המנהג להוריד גם את זה. וכן מסתבר שהרי החשש הוא אולי יהיה מקפיד. אמנם אם טבלה כך או שיש צורך מיוחד לא להוריד זה ודאי טוב.

# סעיף ד'

## בדין חציצה שאינה מהודקת

א] עיין רמ"א שהביא את רבותיו של רש"י שנקטו שבחוטי זהב כיון שמקפידה שזה לא יתלכלך או באופן שזה מטונף וילכלך אותה, הוי חציצה אפילו שזה לא מהודק. והנה בב"י משמע שזה גם במיעוט דחשיב מיעוט המקפיד וגם ברוב שאינו מקפיד. והנה בדבריו משמע שמה שאם זה לא מוזהב או מלוכלך זה לא חוצץ היינו כי לא מקפידה כיון שהמים נכנסים ברחיצה, ומשמע שזה רק מצד שלא מורידה את זה לעולם.

אמנם הדבר פלא שהרי מבואר לקמן (סעיף מ"ו) שיכולה לטבול בבגדים רחבים, וכן לגבי טבעת (סעיף כ"ג) מבואר שיש הבדל אם זה מהודק או לא.

ובפ"ת (סק"ד) הביא מהפרישה (סק"ח) שיש כאן גזירה מיוחדת שמא לא תטבול טוב משום שחוששת שגופה יתלכלך או שהחוטים יתלכלכו.

ובסד"ט (סקי"ג) כתב שזה מדיני חציצה אבל זה גדרים אחרים, דכאן רק אם עכשיו מקפידה זה חוצץ, אבל עד כמה שעכשיו לא מקפידה אפילו שמקפידה לאחר זמן זה לא חוצץ, וכן זה לא חוצץ באינו מקפיד אפילו אם זה ברובו כדחזינן בבגדים רחבים. וצ"ב החילוק.

ויתכן שבאינו מקפיד יסוד החיסרון הוא שחסר ביחס של המים לגוף, וכאן שנכנס מים זה לא שייך. משא"כ מקפיד זה דין חציצה ובזה שייך לדון שגם אם מים נכנסים זה מחסר את היחס של המים לטבילה. וכל זה מחודש.

כ"ה אלול פ"ב

שיעור מספר 33

# סימן קצ"ח [סעיפים ה' – י'] - פרטי דיני חציצה [ב]

# סעיף ה'

## בדין חציצה בשערות

### פלוגתת הראשונים האם השער נידון לעצמו

א] מבואר בגמ' שיש דין חציצה בשערות. ונחלקו הראשונים (הגאונים והרמב"ם פ"ב ממקואות הט"ו) האם נתחדש רק שזה חלק מהגוף והנפק"מ שזה מצטרף לרוב, או שנתחדש שזה נידון לעצמו ואם יש שם חציצה ברוב שער זה מעכב מדאורייתא. והשו"ע פסק להחמיר. ועיין חכמ"א (כלל קי"ט סוף סעיף ה') שהסתפק האם זה רק מספק או שהוכרע להלכה שלא כהרמב"ם, ונפק"מ האם זה מצטרף לס"ס.

והנה צ"ב מהיכי תיתי שזה לא יהיה כחלק מהגוף. ועיין ר"ן (הלכות נדה) שביאר שכיון שזה נלמד מפסוק נפרד ממילא יש לו דין נפרד. ועיין קובץ שיעורים (ב"ק אות צ"ב) שכתב דאם נימא שמסברא זה חלק מהגוף ויש בו דין טבילה, בהכרח ההלכה שנתחדשה לגבי חציצה היא שדנים אותו בנפרד.

והנה האחרונים דנו בזה כמה נידונים וכדלקמן:

### האם דנים כל מקום שער לעצמו

א. הפרישה (סקכ"ג) הסתפק האם דנים כל מקום שער בגוף לעצמו או שדנים את הכל יחד. והתפארת למשה (על הב"י ד"ה ומ"ש רבינו) כתב שדנים כל מקום לעצמו. והסד"ט (סקי"ז) כתב שאין בידו להכריע. ועיין אבני נזר (סימן רס"ח סק"א) דלכאורה לטעם הר"ן שכיון שזה ילפותא נפרדת לכן דנים לעצמו, א"כ מסתבר שדנים את הכל יחד. אמנם יתכן שבהכרח גדר הדברים שכל אחד זה כנידון לעצמו, וממילא מסתבר שכל מקום כינוס שער זה לעצמו.

### הא דקשר בשערה חשיב חציצה בכולה

ב. בראשונים מבואר שהדין חציצה בשער זה בגלל הקשרים. ועיין אבני נזר (סימן רס"ג סק"ד) שכתב שהכוונה שיש קשרים בשער באופן שרוב השער עם חציצה. אמנם עדיין הדבר צ"ב שהרי הצד החיצוני מגולה וא"כ עדיין רוב השער לא מכוסה.

ובשפת אמת (סוכה ו': ד"ה ברש"י) כתב שכל שיש קשר בשערה הוי חציצה על כל השער. והנה לרש"י שבבשר כל שהוא חוצץ וכאן התחדש קולא יש לדון כנ"ל, אבל אם זה בכל התורה כולה צ"ב מהיכי תיתי לומר כך. אבל כך המשמעות הפשוטה.

ועיין פרד"ר (עמוד ל"ז שפ"ח סקי"א בד"ה אולם) שדן שממקום הקשר ולמעלה זה כאילו הכל חצוץ, דשער כל השתייכותו לגוף היא מצד מקורו, משא"כ אבר כל חלק הוא סיבה מחמת עצמו. וצ"ע בכל זה.

ויתכן שגם אם קשר בשערה זה כאילו כולה חצוצה, אבל לגבי חציצה בכולו באינו מקפיד שזה מצד שזה מסלק אותו מהמים בזה ודאי כל שהמים מגיעים לחלקו זה מועיל.

### בדין חציצה בכל השער

ג. מבואר בגמ' (יבמות ע"ח:) שחציצה בכולו חוצץ אפילו באינו מקפיד. ודנו האחרונים האם זה גם בכל השער להגאונים. והחכמ"א (סעיף ג') כתב וכן הוא ברוקח (סימן שע"ד) שגם בזה יש את הדין של כולו. אמנם הפרדס רימונים (שפ"ח סקי"א עמוד מ"ה בד"ה אמנם וכן בסקכ"א) דייק מהרשב"א (תוה"ב הקצר ל"ב ע"א) ורבינו ירוחם (הו"ד בב"י סי"ז) שדיברו על שער שכולו צבוע ודנו רק מצד רובו ולא הזכירו שיש כאן נידון דאורייתא של כולו, ומשמע שאין פה את ההלכה של כולו [ועיין בשיעורים שאין דיוק זה מוכרח].

והנה מסברא אם ההלכה של כולו זה מהלכה למשה מסיני או כהגרי"ז שצריך תמיד נגיעת מים במקצתו, א"כ כאן שיש לו דין טהרה נפרד מסתבר שגם בו צריך שלא יהיה חציצה בכולו. אבל אם זה סברא שכה"ג זה מפקיע מהשם טבילה, יתכן שודאי שאם הגוף במים זה סיבה שלא יפקע שם טבילה גם מהשערות.

### האם השער יכול להציל על הגוף שלא יחשב רוב

ד. יש לדון היכא דיש חציצה ברוב הגוף האם השערות מצילות שלא יחשב כרוב הגוף. ובפשוטו לדעת הרמב"ם זה מצטרף גם לקולא, אמנם לדעת הגאונים יש לדון האם רק התחדש שיש לו דין טבילה עצמי אבל יש לו גם משמעות של יחד כחלק מהגוף, או שכל דינו כדבר לעצמו. ויתכן שמסברא בתור טפל לגוף הוא לא יכול לגרום קולא שהוא יצטרף לקבוע שרובו נחשב ללא חציצה, ולפ"ז גם לרמב"ם זה לא מצטרף לקולא. וצ"ע.

### האם דנים את הביה"ס לעצמם, ובדין שיניים וציפורניים

ה. התפארת למשה שחידש שדנים כל מקום שער לעצמו כתב שגם בית הסתרים זה כך כיון שזה נלמד מפסוק מיוחד. אמנם להגרי"ז (פ"ב ממקואות הט"ו) רק בשער שזה גוף לעצמו שייך לומר כך, אבל בבית הסתרים שזה חלק מהגוף לא שייך לומר כסברא הנ"ל.

אמנם לגבי ציפורניים ושיניים יש לדון שגם הם נלמדים רק מריבוי, וכן נקטו באבני נזר (סימן רנ"ט סק"ח) ובתפארת למשה (שם), ולדבריהם אם יש בשיניים חציצה ברובו זה חוצץ מדאורייתא [ויתכן שאם יש סתימה בכל שן זה כמו ברובו]. וסתימת הפוסקים לא משמע כן.

# סעיף ו'

### האם קלקי בבית השחי באשה חוצץ

א] מבואר בשו"ע שקלקי שבבית השחי אינו חוצץ. אמנם עיין סד"ט (סקי"ח) שהביא מהרשב"א (תורת הבית דף ל"ב ע"ב) שלמד פשט שמה שכתוב (מקואות פ"ט מ"ג) בית הסתרים באשה זה הולך גם על בית השחי, ולפ"ז גם באשה זה חוצץ.

## בדין דבר שלא מורידה מחמת סכנה

### טעמי המרדכי לגבי שערות שנקשרו מחמת שד

ב] עיין מרדכי (סימן תשנ"א) שכתב לדון בקשרים שנעשים בשערות מחמת שד האם זה חוצץ, וכתב ג' טעמים שזה לא חוצץ: א. שזה נחשב בלוע, דע"י הקשרים המקום שבתוך השערות נחשב לבלוע. ב. שזה ג' שערות וממילא מים יכולים להיכנס. ג. כיון שזה סכנה היינו רביתיה.

והנה לא הוזכר שם הטעם משום שזה אינו מקפיד, ומשמע שכיון שהדבר מפריע לה אפילו שרוצה את זה בגלל סכנה זה חוצץ. אמנם האחרונים כולם נקטו שזה לא חוצץ כמבואר בלבוש (סעיף ו'), וכתבו דשם זה היה כולו ולכן הוצרך לטעמים אחרים. וכן הוא באו"ז (סימן שס"ב).

### בהא דקי"ל דחץ של מתכת חוצץ

ג] והנה מבואר בתוספתא במקואות (פ"ח ה"ד, הובא בר"ש סוף מקואות) דחץ התחוב בבשר ס"ל לרבי שאם זה של מתכת זה לא חוצץ, וביאר הר"ש כי זה סכנה להוציאו. וצ"ב למה רבנן חולקים. ועיין או"ז (שם) שביאר דס"ל שהדרך היא שמוציאים את זה, דהיינו שכל הסברא של סכנה מועילה אם מחמת זה משאירים את זה, אבל אם אפילו שזה סכנה מוציאים את זה הרי"ז חוצץ. וכן מבואר ברעק"א (סימן ס') וע"ש שהוסיף שגם אם מוציאים את זה לאחר זמן אבל יש כאן את סברת הראב"ד שזה חוצץ כי עומדים להוציא את זה.

וכן מבואר באחרונים שדנו באשה שמניחים מוך באוזן לצורך הטבילה שזה סכנה אם זה לא יהיה, ובכל אופן כיון שמוציאה אחרי זה הוא חוצץ. וכן לגבי טבעת ברחם אפילו שדנו שזה סכנה וזה נחשב אינו מקפיד, אבל דנו שמוציאה אחרי זה ולכן זה חוצץ. ולכן בסתימה זמנית אפילו בטפול שורש שזה סכנה להשאיר פתוח אבל כיון שזה עומד להורידו אין סיבה שמחמת שזה סכנה זה לא יחוץ.

### האם שייך לומר רביתיה בדבר חיצוני

ד] ובעיקר ההיתר של היינו רביתיה, עיין רעק"א (סימן ס') שכתב שזה לא סיבה להתיר טבעת ברחם. ובפשוטו הביאור הוא כמבואר בסד"ט (סקי"ט) ובחת"ס (ח"ו סו"ס פ"ב, הובא בפ"ת סוף סק"ה) שרק בדבר שהוא מגוף האשה כמו השערות שייך סברא זו ולא דבר חיצוני שהניחו כדי למנוע סכנה.

# סעיפים ז' – ח'

## בדין לפלוף שבעין

### שיטות הראשונים בדין לפלוף

א] מבואר במשנה (מקואות פ"ט מ"ב ומ"ד) שלפלוף שבעין אינו חוצץ ושחוץ לעין חוצץ, ובגמ' (דף ס"ז.) מבואר שיש הבדל שלח לא חוצץ ויבש חוצץ. והנה בביאור דברי הגמ' מצאנו שלש ביאורים בראשונים:

דעת הר"ש וסיעתו שתוך העין יש את ההבדל בין לח ליבש, וחוץ לעין זה תמיד חוצץ. ובטעם הדבר שבחוץ לעין אפילו לח חוצץ, ביאר הר"ש בכת"י בשני אופנים, או שכאן זה מקפיד ותמיד ההיתר בלח הוא משום שאינו מקפיד, או שכיון שעל פי רוב זה יבש לכן גזרו על כל מקרה.

ודעת הסמ"ג (לאוין קי"א) שבאמת אין הבדל בין בפנים לבחוץ, אלא שבפנים זה לח ובחוץ זה יבש.

ודעת הרא"ש (הלכות מקואות סימן כ"ה) שבפנים זה תמיד לא חוצץ, ובחוץ יש הבדל אם זה לח או יבש, דהיינו שבפנים זה תמיד לח ואינו חוצץ ורק בחוץ יש חילוק. ועיין פרד"ר (מקש"ז סקי"ב) שכתב שהרא"ש לא יכל לבאר שבחוץ גם לח חוצץ, דשיטתו שלח לא חוצץ משום דעיילי מיא ולא כי הוא אינו מקפיד.

והנה בגמ' יש גירסא שזה רק לטהרות, ולפי"ז לבעלה בתוך העין תמיד לא חוצץ. אמנם לגירסת הרא"ש שכתוב כאן קולא לא שייך לומר שזה רק לטהרות כדביאר רעק"א (בגליון על הש"ך סקי"ג).

### ההלכה בהנ"ל ובדין ספיקא דדינא בחציצה

ב] והנה להלכה השו"ע (סעיף ז') פסק להחמיר דבחוץ תמיד חוצץ ובפנים יש הבדל בין לח ליבש, דהיינו שהחמיר שתי חומרות. ועיין ש"ך (סקי"ג) שכתב שכיון שזה רק נידון של מיעוט המקפיד שזה דרבנן יש להקל ולפסוק שבפנים תמיד זה לא חוצץ, דהיינו כהגירסא שכל החומר של הגמ' זה רק לטהרות.

ועיין שבות יעקב (סימן ס"ט) שלמד מהש"ך שאפילו שבספק האם היה חציצה מחמירים גם במיעוט, אבל בספיקא דדינא מקילים. אמנם עיין סד"ט (סקנ"ב) שהביא מהמג"א בהלכות נט"י (סימן קס"א סק"ז) לגבי ספק בגמ' שנקט המג"א להחמיר, וכתב הסד"ט שכוונת הש"ך רק כאן משום שרוב הראשונים מקילים. וברעק"א (תשובה בסוף דו"ח) כתב לדון שבבית הסתרים שיש אומרים שכל החציצה מדרבנן בזה יש להקל יותר.

ובעיקר הנידון יתכן שזה תלוי למה מחמירים בספק חציצה אף דהוי ספק דרבנן, שאם זה מחמת שלא אומרים ספק דרבנן במקום חזקה, א"כ יתכן שספיקא דדינא זה אחרת (דבספיקא דדינא לא שייך חזקה). אבל אם יש כאן חומר דרבנן מיוחד, ממילא אין מקום לחלק בין ספיקא דדינא לספק במציאות. אמנם יתכן שגדר החומר שלא אומרים ספק נגד חזקה, וממילא יש מקום לחלק בין סוגי הספיקות וכנ"ל.

## בדין כחול שבעין

ג] מבואר בשו"ע (סעיף ח') שכחול שבעין אינו חוצץ וחוץ לעין חוצץ, ואם היא פותחת עיניה וסוגרת אינו חוצץ. והנה הרבה ראשונים גרסו על זה דהני מילי לטהרות אבל לבעלה גם חוץ לעין לא חוצץ, ולפי מה שכתב הש"ך להקל א"כ גם כאן יש להקל. אמנם לכתחילה כתב שודאי ראוי להחמיר, דהיינו שגם אם כוונת הגמ' שלבעלה זה לא חוצץ היינו רק בדיעבד בטבלה אבל לא שתטבול כך לכתחילה.

### כחול לרפואה, ובדין אינו מקפיד משום רפואה

ד] והנה הש"ך (סקי"ד) הביא מהבה"ג שיש הבדל בין לנוי או לרפואה, דהיינו שלרפואה אפילו שתוך העין זה חוצץ. ועיין בינת אדם (סקכ"א) שלמד מכאן שרק דבר שמעוניינים בו לנוי זה נחשב אינו מקפיד, אבל דבר שכל מה שמעוניינים בו הוא רק לרפואה זה נחשב מקפיד.

ויתכן לדחות שמורידים את זה כשהעין מתרפאה, אמנם לכאורה זה שינוי מצב. אמנם יתכן שמורידים את זה כדי להשים אחר, אבל בפשוטו זה מצד שזה כבר לא מועיל ולכאורה זה גם שינוי מצב. ובפרד"ר (שפ"ח סקי"ד) כתב שכשיוצאת לרחוב היא מורידה את זה, וא"כ ודאי הוי חציצה.

ולטעם שלח לא חוצץ בגלל שעיילי מיא, צ"ל שכאן זה סמיך יותר שלא עיילי ביה מיא.

## בדין לסוך שמן

ה] כתב הש"ך (שם בשם הבה"ג) שאפשר לסוך שמן אבל לא שמן המור, ונהגו שלא לסוך שמן כלל. והנה להשיטות שדבר לח לא חוצץ כי עיילי ביה מיא, א"כ החילוק הוא שסתם שמן עיילי ביה מיא משא"כ שמן המור. ולשיטות שזה מצד שאינו מקפיד, צ"ל שזה במיעוטו ולא בכולו, ושמן המור אדם מקפיד על זה. אמנם יתכן שזה בכולו ולפי"ז לא שייך בזה אינו מקפיד. אמנם י"ל שלאחר הסיכה זה בגדר חזותא בעלמא, משא"כ שמן המור זה דבר בעין.

אמנם במשנה בעדיות (פ"ד מ"ו) מבואר שגם אם סך שמן והא מנטף יש נידון האם השמן נטהר, ומבואר שהאדם ודאי טהור וזה לא חציצה, חזינן שגם מתי שזה לא חזותא זה לא חוצץ. וצ"ע האם שם זה במיעוטו, או שזה אפילו ברובו דיש כאן את סברת הרשב"א (תוה"ק דף ל"ב ע"א) שצבע שלנוי זה כחלק ממנו וגם ברובו זה לא חוצץ.

והנה החזו"א (סימן צ"ד סק"ח ד"ה וזו) דן האם שמן חשיב דבר לח שלא חוצץ, ולכאורה בש"ך כאן מבואר שזה לא חוצץ, ובפשוטו זה מפורש במשנה בעדויות הנ"ל.

והנה מבואר שהמנהג שלא לסוך שמן, ולכן יש להיזהר שלא להתרחץ עם מיני שמפו שמשאיר ברק או לחות מסויימת. אמנם בפשוטו זה אין בו ממש וכן זה לח ולא חוצץ.

והדבר מצוי ששמים קרם ידים על הידיים ובזה יש לדון שזה דבר שמפריע ורק שאח"כ זה נבלע בגוף ויתכן שעכשיו זה חציצה בכולו וזה חוצץ בנטילת ידים.

# סעיף ט

## בדין גלד שתוך המכה וחוץ למכה

### שיטות הראשונים בדין גלד וריבדא דכוסילתא

א] מבואר במשנה במקואות פ"ט שיש הבדל לגבי גלד, שמה שבמכה לא חוצץ ומה שחוץ למכה חוצץ. ובגמ' מבואר שריבדא דכוסילתא תוך ג' ימים זה לח ולא חוצץ לאחר ג' ימים זה חוצץ. ודעת רש"י והרא"ש (הלכות מקואות סימן ל"ה) שקי"ל כחילוק זה, אמנם דעת הראב"ד בבעלי הנפש (שער הטבילה סימן ב' הלכה ח') שזה רק לטהרות אבל לבעלה אין הבדל ותמיד טהור.

והנה הראב"ד נקט שריבדא זה כמו גלד וחילוק הגמ' הוא לגבי מה שתוך המכה. והרמב"ן (בחידושיו דף ס"ז.) הקשה שמזה שהגמ' לא מעמידה את זה על המשנה משמע שבמשנה אין את החילוק הנ"ל. וכתב שיש הבדל, שבמכה סתם הגלד שבתוך המכה לא חוצץ גם לאחר ג' ימים ורק ורק בריבדא דכוסילתא יש הבדל.

אמנם ברא"ש (סימן כ"ה) מבואר שתוך המכה לא חוצץ כלל, וחוץ למכה בזה יש חילוק בין תוך ג' ימים לאחרי.

### ביאור דברי הטור שהראב"ד מיקל יותר מהרא"ש

ב] והנה עיין טור שכתב שדעת הרא"ש שיש הבדל אם זה בתוך ג' ימים או יותר, אבל דעת הראב"ד שתמיד מותר. ועיין סד"ט (סקכ"ג) שתמה על זה דבפשוטו בגלד שבתוך המכה שהראב"ד היקל גם להרא"ש זה כך, רק שלרא"ש יש קולא בחוץ למכה (דהא להרא"ש החילוק של הגמ' מיירי על גלד שמחוץ למכה). וע"ש שכתב ליישב ע"פ מה שדקדק מלשון הרא"ש שגרס '**תוך** המכה וחוץ למכה' ולדבריו כל הקולא היא רק בגלד שהוא ממש בתוך המכה, אבל אם זה מעל המכה אפילו שזה נגד פי המכה זה כמו חוץ למכה, משא"כ לראב"ד מה שמעל פי המכה זה נחשב תוך המכה ורק מה שמתפשט זה חוץ למכה. ולפי"ז הרא"ש מקיל במה שמתפשט מחוץ למכה (שעד ג' ימים מותר), ומחמיר בכנגד פי המכה שלאחר ג' ימים זה חוצץ. ולפ"ז הטור רק העתיק את הקולא של הראב"ד (שגלד שעל המכה אינו חוצץ אף לאחר ג' ימים). והחזו"א (סימן צ"ד סק"ג) הקשה על דברי הסד"ט דבתוס' רא"ש מבואר שעל פי המכה זה כמו תוך המכה.

אמנם עיין פרד"ר (שפ"ח סקט"ו) שדייק מלשון הב"י שיש על מקום המכה שלא כנגד פי המכה ויש מחוץ למקום המכה, ולפי"ז לגבי על מקום המכה שלא כנגד פי המכה בזה לראב"ד מותר ולרא"ש יש הבדל אם זה תוך ג"י. ולפ"ז השו"ע כתב להחמיר, ובזה הש"ך כתב דיש להקל.

### יסוד החילוק בין תוך ג' ימים לאחר ג'

ג] והנה ביסוד הבדל בין תוך ג' ימים לאחר ג' ימים, רש"י ביאר שתוך ג' זה בטל לגוף ולאחר ג' זה לא בטל לגוף. ובמרדכי והרא"ש ביארו שתוך ג' ימים זה לח ועיילי ביה מיא, אבל לאחר ג' ימים זה יבש ולא עיילי ביה מיא. וברמב"ן ביאר שאם זה לח הוא לא מקפיד ולאחר ג' ימים הוא מקפיד וחוצץ.

### שיטות הראשונים מהו גלד ומהו ריבדא דכוסילתא

ד] והנה ברז"ה (שער הטבילה סימן ב' אות ב') כתב שגלד זה עור שמעלה המכה, ובזה אם זה על המכה זה חלק מהגוף, וחוץ למכה הכוונה שזה יצא משטח המכה או שהתרפאה המכה מתחת שבזה אין לזה צורך לגוף וזה חוצץ. ולגבי ריבדא כתב שזה דם וריר שיוצא שבזה אין הבדל איפה זה משום שאין זה חלק מהגוף, ורק שאם זה לח זה לא חוצץ ואם זה יבש זה חוצץ.

אמנם רש"י ביאר שריבדא זה העור שהמכה מעלה וגם בזה מבואר שלאחר ג' ימים זה חוצץ. ובפשוטו לדבריו זה גם המציאות של גלד. וברמב"ן ור"ש ועוד ראשונים ביארו שגלד זה ריר ודם, וברא"ש ביאר שריבדא זה ריר ודם. והנה לדבריהם לא נתפרש מה הדין העור האדום שהמכה מעלה. ויתכן דס"ל שזה חלק מהגוף וזה לא חוצץ כלל, ובפרט במה שעל המכה שזה מועיל למכה.

### בדברי הראשונים בגלד שיש צער להורידו

ה] והנה הראשונים הביאו לדון בעור שהמכה מעלה שזה צער להורידו שרש"י כתב שזה חוצץ, והם דנו לחלוק כיון שזה מצטער להורידו, ובשו"ת ר"י הזקן (סימן קמ"ג) הוסיף שזה מועיל למכה. וצ"ב דהרי בסוגיין מבואר שזה חוצץ אם זה חוץ למכה או לאחר ג' ימים. ועיין סד"ט (סקכ"ג) שכתב ליישב שבסוגיין מדובר שאין צער להורידו ושם יש צער להורידו.

### בנידון הראשונים האם מהני ריכוך לגלד

ו] והנה הרא"ש (סימן כ"ו) כתב שאשה שהיא בעלת חטטים לא תטבול עד שתרכך, דהיינו שיתכן שזה לאחר ג' ימים וזה חוצץ. והנה הראשונים האחרים לא הזכירו עצה זו לרכך. ועיין סד"ט (שם) שזה לשיטתם שחוץ למכה תמיד אסור, וכל חילוק הגמ' הוא בתוך המכה, ורק הרא"ש לשיטתו שגם חוץ למכה תוך ג' ימים מותר. ולפי"ז תמה על מה שהפוסקים הקילו בזה.

והנה במה שכתב הרא"ש לרכך, עיין חזו"א (סימן צ"ד סק"ו) דבפשוטו הכוונה שעי"ז זה ירד. ולפי"ז אין כאן שום מחלוקת. אמנם עיין סד"ט (סקכ"ג) דהמשמעות הפשוטה שגם אם זה לא יורד במים עצם זה שזה מתרכך זה עוזר, והטעם הוא שזה נהיה לח ולכאורה הכוונה שעיילי ביה מיא. אמנם לרש"י שהנידון האם זה כחלק מהגוף הדבר מחודש שזה חוזר להיות כחלק מהגוף.

והנה במה שהעיר הסד"ט שהראשונים האחרים לא הזכירו לרכך, יתכן שהרא"ש דיבר על ריר ממילא בריכוך זה יורד, משא"כ הם דיברו על העור האדום שהמכה מעלה וזה באמת לא יורד ואין טעם לרכך. והיה מקום לומר דהרא"ש ס"ל שהעור האדום זה חלק מהגוף וזה לא חוצץ כלל. אמנם הפוסקים העתיקו את הדין שהעור האדום חוצץ כרש"י ושגם על זה מועיל ריכוך, ובהכרח מדובר על תוך המכה כמבואר בלשונם שתוך ג' ימים זה מותר ובכל אופן תמיד חששו שזה לאחר ג' ימים. והחזו"א ביאר שלגבי העור האדום אם זה יורד על ידי ריכוך סימן שזה לא חלק מהגוף, ואם זה לא יורד זה סימן שזה עדיין חלק מהגוף. וזה ביאור חדש שצ"ל בדעת הפוסקים.

## ביסוד הנידון לגבי גלד שמצטער להסירו האם הוי חציצה

ו] והנה בעיקר הנידון בראשונים האם גלד שאדם לא מוריד מחמת צער האם הוי חציצה, הסד"ט (סקכ"ג) נקט שהוא בגדר ספיקא דדינא. ורעק"א (בתשובה בסוף דו"ח) כתב שמעיקר הדין קי"ל להקל, והוסיף שלגבי בית הסתרים ודאי אפשר להקל.

והנה צ"ב למה שזה לא יהיה חציצה מחמת שכשזה לא יצער אותה היא תוריד את זה, וכסברת הראב"ד שדבר שמקפידים לאחר זמן כבר חוצץ עכשיו. ובצמח צדק (סימן קנ"ח אות ו') ביאר דאז זה יפול לבד, ונקט שכל דבר שעכשיו לא מקפיד ולאחר זמן זה יפול לבד הוא לא חוצץ, ועיין לקמן. אמנם בפשוטו הביאור הוא שמה שמתי שיפסיק הצער יוריד את זה הרי"ז נחשב שינוי מצב ובזה אין את חידושו של הראב"ד.

והנה לראשונים דהוי חציצה מצאנו בזה שני ביאורים: דהאבני נזר (סימן רנ"ג סק"א) נקט שזה מחמת שעומד להוריד את זה כשיפסיק הצער. אמנם בפשוטו זה לא חיסרון וכנ"ל, אלא הסברא היא שדבר שגם עכשיו אדם לא רוצה אותו וכל מה שהוא משאיר אותו זה מצד שיש לו צער להורידו בזה זה לא סיבה שיחשב אינו מקפיד, דהיינו שלא כל דבר שאדם מעוניין כרגע שזה יהיה על גופו חשיב אינו מקפיד, אלא יש סיבות שזה סיבה שיחשב אינו מקפיד כגון נוי או דבר שלא מפריע, אבל כאן שזה מפריע ורק מחמת סיבה חיצונית רוצה את זה הוי חציצה וכדלקמן לגבי רטיה.

# סעיף י'

## בדין רטיה ואגד וקשקשים

### צ"ע מ"ט הוי חציצה אף דהוי לרפואה

א] והנה מבואר במשנה וכן פסק השו"ע שרטיה חוצצת, וכן מבואר בשו"ע לקמן (סעיף כ"ג) שאגד על גבי המכה זה חוצץ. וצ"ב למה זה חוצץ, הרי זה מועיל לה ומשמש לה לרפואה, ואפילו אם צער זה חציצה כי זה לא משמש לה ורק שלא רוצה להוריד כי יהיה לה צער, אבל כאן הרי מעוניינת בזה בעצם. ועוד שלראשונים שדבר שלא מורידים מחמת צער אינו חוצץ, למה כאן זה חוצץ.

והנה האבני נזר (שם) נקט שכיון שמורידה לאחר שיתרפא לכן זה חוצץ אפילו שזה שינוי מצב, ובגלד ביאר הצ"צ שזה לא חוצץ משום נופל לבד וכנ"ל סעיף ט'. אמנם האחרונים נקטו שדבר שמטרתו לרפואה או למניעת צער זה חציצה.

### חילוק הסד"ט ורעק"א בין דבר שבא מגופה לדבר שבא מחוץ לגופה

ב] וכתבו הסד"ט (סקכ"ו) ורעק"א (תשובה ס') לחלק שרק דבר שהוא מגופה כיון שיש צער להורידו זה לא חוצץ, אבל לא דבר שזה חוץ מגופה. ובבדי השולחן (סעיף ט' ביאורים ד"ה יבש הוא וחוצץ) ביאר בדבריהם שהכוונה שצער זה חציצה כי אחרי זה מוריד, ובמקום שזה מגופה אין חסרון שאחרי זה מוריד. ולפי"ז אם זה לעולם זה לא חוצץ אף אם זה לא מגופה. אמנם בסד"ט ורעק"א מבואר שנקטו שהחילוק הוא בסברא האם חשיב מקפיד, שמתי שזה מגופה זה סברא שזה לא חציצה ומתי שזה לא מגופה זה חציצה. ומה שזה לא חוצץ משום שעומד להוריד בפשוטו הביאור הוא כנ"ל שכיון שזה שינוי מצב זה לא סיבה שזה יחוץ [דבר זה מבואר בסד"ט שם שכתב שהרמ"א בס"ו שכתב שזה לא חוצץ אפילו שזה חוץ מגופה היינו משום שזה סכנה, ושם הרי זה לעולם. ורעק"א בתשובה ס' דיבר על טבעת שהיא ברחם לעולם ודן שתחוץ כי זה מחוץ לגופה].

### תירוץ הכת"ס שהדרך היא להוריד את זה באמצע

ג] והנה הכתב סופר (סימן צ"א) נקט שמסברא דבר שמועיל לגוף לא חוצץ, וביאר שרטיה מורידים גם בזמן החולי לנקות המכה, וכן באגד לסדרו. אמנם בזה הוא שינוי מצב שהאגד כבר לא משמש. ויתכן שלצורך היד מורידים את זה קצת גם בזמן שהוא יכול לשמש.

אמנם הביא מהרבה אחרונים שנקטו שגם אם לא מורידים את זה כלל עד שמתרפא שבזה אין את סברת הראב"ד, בכל אופן זה חוצץ. וכן נקט להלכה עי"ש וביטל דעתו מפני הרבה גדולים בדורו.

## בדין תפירות נמסות

### תפירות שצריך להורידם לאחר הרפואה

ד] אשה שתופרים לה וצריך להוריד התפירות לאחר שתתרפא, בפשוטו אפילו שרוצה את זה עכשיו לצורך רפואה אבל זה נחשב חציצה. אמנם אם זה למניעת סכנה שזה נחשב אינו מקפיד, בזה אין לדון אלא משום שבסוף יורידו את זה, וכיון שיורידו את זה רק לאחר שינוי מצב זה לא חוצץ וכנ"ל. אמנם לאבני נזר זה חוצץ. אמנם במקום שזה רק רפואה לכו"ע זה חוצץ.

### תפירות נמסות – בדין דבר שאינו מקפיד עליו משום שנופל מאליו

ה] אמנם יש לדון בתפירות המצויות היום שהם נמסות מעצמם. ובפשוטו כיון שרפואה זה לא סיבה שיחשב אינו מקפיד זה צריך לחצוץ. אמנם הנה מבואר במשנה במקואות (מקואות פ"ט מ"ה) שזפת חוצץ בכלי זכוכית, וכתב רש"י (שבת ט"ו:) שבשאר כלים זה לא חוצץ כי אדם לא מקפיד משום שזה נופל לבד. והש"ך (סימן ר"ב סק"א) הביא שהסמ"ג חולק וכן נקט לדינא. וביאר האבני נזר (סימן רנ"ג סקכ"א) שנחלקו בהנ"ל. אמנם יתכן שהסמ"ג מודה לסברת רש"י, רק שנקט שהמציאות היא לא כך.

אמנם לכאורה נראה שיש חילוק גדול, דשם זה דבר שכל ההפרעה היא עד כמה שזה לעולם, אבל כל שזה לזמן ונופל לבד אדם לא מייחס לזה חשיבות ולא מקפיד על זה, אבל כאן זה דבר שאדם מקפיד כי זה מפריע לו ורק שיש לו צורך וזה ירד לבד ומה שלא מוריד לאחר הצורך כי זה טירחה גדולה, בזה יתכן שודאי זה חוצץ.

עוד הביאו בזה מהרמב"ן (דף ס"ז.) לגבי גלד שכתב שזה לא חוצץ כי מצטערת להורידו ולאחר שזה יתייבש זה נופל מאליו, וביאר הבדי השולחן (סעיף י' ביאורים ד"ה חוצצת) שהוקשה לו שהרי זה עומד להורידו לאחר זמן, ולזה ישב שזה יפול לבד. אמנם לכאורה אין זה כוונתו, דהרי לגבי ריבדא כתב שכשזה לח זה לא חוצץ כי לא מקפיד וביבשותו חוצץ, ומבואר שמה שזה יפול לבד זה לא סיבה, אלא בהכרח כוונתו שמה שזה יתייבש זה שינוי מצב ואין כאן את הראב"ד, רק שדן למה המשנה אומרת שזה לא חוצץ תוך המכה, הרי בשלב שזה התייבש זה צריך לחצוץ, ועל זה תירץ שאז זה נופל לבד ואין כאן נידון. ויתכן שגם אם זה נשאר זמן קצר אבל בזה יש את הסברא הנ"ל שביחס לזמן קצר אדם לא מקפיד על זה כלל.

ומהגר"נ שמעתי להקל בזה, אמנם החוט שני (סקל"א ד"ה וכן) והגריש"א (פתחי דעת פכ"ט הערה כ"ח, מראה כהן פ"ז הערה ל"ב) החמירו בזה.

## בדין סתימות שיניים קבועות וזמניות

### **סתימות קבועות**

ג] הבינת אדם (סקכ"א) דן שסתימות שיניים יחצצו כיון שזה רק לרפואה, וכמו כחול דמבואר בש"ך (סקי"ד) שזה לא סיבה שיחשב אינו מקפיד. והאבני נזר (סימן רנ"ח) תמה עליו שכאן שלא מורידים את זה למה שזה יחוץ. אמנם זה לשיטתו שרפואה זה סיבה שיחשב אינו מקפיד, אבל כבר הבאנו דרוב האחרונים נקטו שזה לא סיבה שיחשב אינו מקפיד.

אמנם עיין בניין ציון (החדשות סימן נ"ז) וכן באגרות משה (ח"א סימן צ"ז ענף ד' ד"ה אבל) שכתבו שכל סברתו אמורה רק בסתימות שמפריעות לה ורק שרוצה בהם מחמת התועלת, אבל בסתימות כמו היום שלא מפריעות לה כלל ורוצה את זה וגם אם לא יצטרכו לא תטרח להורידם ואדרבא תשאיר את זה מכיון שזה הצורה של השן, שם ודאי חשיב אינו מקפיד.

והנה בנוב"י (קמא סימן ס"ד) נקט שטבעת ברחם זה אינו מקפיד כי זה נצרך לה. ויתכן שכוונתו כנ"ל שזה לא הפריע לה כלל וממילא אין סיבה שנראה את זה כחציצה [ולכן אין להוכיח מדבריו שאינו מקפיד משום רפואה חשיב אינו מקפיד].

### גשר וקוביות

[אמנם לגבי גשר וקוביות בשיניים שמעתי מהגר"נ שלא רואה סיבה להתיר, שהרי זה כמו רפואה וזה דבר שבעצם מפריע לה ורק רוצה בגלל הרפואה שבדבר. ויש שדנו שזה סכנה לשן שללא זה היא תפול לאחר הרבה שנים. וזה חידוש לדון כזה צד רחוק שזה כמו סכנה. ויש שמורידים פעם בשנה לנקות. וצ"ע מה זה שונה ממורידה כדי לרחוץ את הגוף].

### **סתימות זמניות**

ד] אמנם כל זה בסתימות קבועות, אבל בסתימות זמניות שעומדים להוריד אותם בזה יש לדון דהוי חציצה לסברת הראב"ד. אמנם מצאנו באחרונים כמה סברות שזה לא יחוץ, ונמנה אותם בקיצור [ובשיעורים הארכנו בכל זה]:

### ע"פ הזכרון יוסף שאם קבוע זמן להקפדה ל"ח מקפיד

**א.** לסברת הזכרון יוסף שכיון שקבוע זמן מתי יורידו את זה לא חשיב מקפיד. אמנם למה שהבאנו (בשיעור הקודם) מהאגרות משה שצריך שסיבת ההורדה לא שייכת עכשיו, א"כ זה רק אם עדיין אי אפשר להמשיך לטפל, אבל אם אפשר להמשיך לטפל אין סיבה שזה לא יחוץ.

ויש להסתפק האם כיון שבתחילה זה היה בטל לגוף זה נשאר בטל לגוף גם עכשיו ובזה אין את הראב"ד. וכן זה נפק"מ בתפירות שבתחילה היה סכנה ועכשיו זה לא סכנה אבל משאירים לרפואה.

### סברת המהרש"ם שאם מחליפים באחר לא חשיב מקפיד

**ב.** עיין מהרש"ם (ח"א סימן ז') הובא באמרי יושר (ח"ב סימן פ"ב) שכתב לגבי מוך באזנה שמורידה ושמה אחר, שכיון שכל הזמן יהיה לה מוך ממילא בזה אין את סברת הראב"ד. והגריש"א בקובץ תשובות (ח"א סימן צ') הביא סברא זו לגבי סתימה.

והנה אם מחליפה כי הוא מתקלקל ולא משמש לכאורה זה כמו שינוי מצב, רק שזה מצד החציצה [ר"ל שמה שהיא מחליפה את זה אין זה מפני שנוצר שינוי במצב באדם שכבר אינו צריך לדבר, אלא זה מצד שינוי במצב החציצה שהמוך כבר אינו מספיק טוב, וע"ז לא מצינו להדיא דמהני הסברא דשינוי מצב, אבל מסברא אין לחלק בזה (מורינו שליט"א)]. אמנם אם מורידה כדי לנקות את האוזן (באופן שיש מוך באוזנה) או כדי להמשיך לטפל בשן, לכאורה זה כמו חוטין שבראשי הבנות שמורידים כדי לרחוץ גופם וזה מפריע לרחוץ שזה חוצץ. אמנם אם מחליפים כי רוצים יותר טוב יש לדון כסברא הנ"ל שכל ההורדה היא להשים יותר טוב כגון יותר יפה ויותר נח. וצ"ע.

### סברת הגידולי טהרה דחשיב כחלק מהגוף

**ג.** עיין ספר גידולי טהרה (עמ"ס מקואות תשו' כ"ב, מצויין בלחם סק"ס) שכתב שכיון שזה הצורה הטבעית של השן בזה אין את חידושו של הראב"ד, שזה יותר סיבה שיתבטל לגוף. ויש לדון עוד שהרי הרשב"א חידש שצבע שזה נהיה כמו חלק מהגוף בזה אפילו בכולו זה לא חוצץ, והנה שם יתכן שזה רק כי לא מורידים את זה, אבל יתכן שודאי לכל הפחות זה סיבה שלא יהיה כאן את סברת הראב"ד. ומהגר"נ שמעתי שזה עיקר הסברא להתיר.

### סברת האחרונים שאם צריך אומן להורידו לא חשיב מקפיד

**ד.** עיין בגידולי טהרה (שם) שכתב שכל שצריך אומן להורידו זה סיבה יותר שזה יתבטל לגוף וממילא אין בזה את סברת הראב"ד. והמהרש"ם (ח"א סימן ע"ח) הביא כן מהמהר"י אסאד ועוד אחרונים.

### סברת האג"מ דחשיב בלוע

**ה.** עיין אגרות משה (ח"א סימן צ"ז ענף ד') שדן שזה בלוע. ויש בזה שתי סברות: אחת כיון שזה עומד להיות מכוסה לעולם בצורה שמקום השן בלוע, ועוד סברא שכיון שבטבעו זה בלוע ועומד להיסגר בחזרה, וכמו בש"ך (סקט"ז) בחץ שאינו נראה שאם עומד להיסתם חשיב בלוע. אמנם אינו מוכרח, דיתכן שלאחר שזה נגלה ומצד צורת הגוף זה לא עומד להיסתם לא חשיב בלוע.

### יש מקילים אם ישאר למשך שבוע או חודש

**ו.** עיין שיעור הקודם שיש שדנו שאם זה עומד לחודש שלגבי קשר של קיימא בשבת זה נחשב קיימא לדעת האורחות חיים אין את חידושו של הראב"ד. והחלקת יואב (סימן ל') חידש שגם אם זה יותר משבוע כיון שמדרבנן זה נחשב קיימא. והדברים מחודשים, ומכל גדולי האחרונים שדנו בטבעת ברחם חזינן לא כך.

### י"ל שבדבר שאינו חשוב או שבעצם אינו מקפיד אין את הראב"ד

**ז.** עיין בשיעור הקודם שכתבנו שיתכן שלגבי דבר שאין לו שום חשיבות אין את סברת הראב"ד. עוד כתבנו שדבר שעכשיו לא איכפת לו אם קיים או לא וכל סיבת החציצה היא כי מחר יתחדש סיבה להורידו, בזה אין את סברת הראב"ד. וע"ש מה שכתבנו בזה.

### לדינא בסתימות זמניות

ה] והנה לדינא המנהג הרווח להקל בזה אבל נוהגים להשאיר ל' יום, דהיינו שעיקר ההיתר הוא משום שיש מקום לדון שאין בזה את סברת הראב"ד כלל, רק שלא סומכים על זה אלא בצירוף לסברת האבני נזר. ובפשוטו כל שזה היה ל' יום (אף קודם הטבילה) זה מספיק. ובשם הגריש"א מובא (פתחי דעת פ"ל הערה י', לבושי עוז עמ' תק"ל) שצריך ל' יום לאחר הטבילה, ולא ידעתי טעמו.

אמנם החזו"א החמיר בזה, דהיינו שלא נקט ככל החידושים הנ"ל אלא כלשון הטור שכל שמורידים לאחר זמן זה חוצץ.

והנה לכתחילה ודאי שראוי להחמיר בזה, אמנם כיון שזה בית הסתרים ויש הרבה אחרונים שכתבו סברות טובות להקל ובפרט שזה הצורה הטבעית של השן, ממילא יש להקל כדין ספק דרבנן לקולא. וצ"ע בזה.

אמנם אם יש סתימה שמתחילה לכאוב וצריך להורידה כדי לטפל, כמדומה שבזה דנו שזה נחשב שעכשיו זה מקפיד ולא טפל לשן. ולכאורה אינו מוכרח, שהרי כל זמן שלא מטפל מעוניין שזה נמצא וזה משמש לגוף וזה הצורה הטבעית של הגוף ובפרט שזה כבר היה טפל לגוף.

אמנם הגר"נ קרליץ היה מורה שאם גמרו לטפל בשן וכל מה שמחליפים זה משום שיכול ליפול באמצע הלילה וזה יכאב, שנמצא שאין הקפידה לא מצד הגוף ולא מצד החציצה, בזה אין את סברת הראב"ד. וכן הוא באגרות משה (ח"א סימן צ"ז ענף ג'). אמנם החו"ב החמיר בזה [ויתכן שהסיתה הזמנית היא לא ממש מונעת מזיהום וא"כ מורידים כי זה לא טוב לשן. וצ"ע].

## בדבר שהסכנה היא רק על שעת הטבילה

ד] והנה במקום שיש סכנה במים ובשעת טבילה אי אפשר להוריד, בפשוטו זה חוצץ כיון שעומד להורידו. וכן נקטו החזו"א ועוד הרבה אחרונים.

אמנם יש לדון מכח הגמ' בשבת ק"כ שכיון שכל שהיא במים היא לא תוריד זה כמו שינוי מצב שזה לא חוצץ. אמנם בפשוטו זה מחלוקת ראשונים. ובפשוטו כיון שזה רק לרגע (דהיינו לזמן שהיא בתוך המים) בזה הוא חמיר וזה נחשב מקפיד.

כ"ו אלול פ"ב

שיעור מספר 34

# סימן קצ"ח [סעיפים י"ד – כ"ב] - עוד בפרטי דיני חציצה [ג]

# סעיפים י"ד – ט"ו

## בדין דבר לח אינו חוצץ

### האם הטעם של דבר לח הוא משום דאינו מקפיד או משום דל"ח חציצה

א] מבואר בשו"ע שדבר לח לא חוצץ. ועיין רמ"א שביאר שזה מצד שאינו מקפיד עליו. והחזו"א (סימן צ"ד סק"ח) הביא מתוס' (חולין כ"ו: זבחים ע"ח:) שחלקו וביארו שכיון שמים מחלחלים ממילא זה לא נחשב חציצה. וע"ש שביאר שאפילו שהמים לא חלחלו אבל עצם זה שהם יכולים לחלחל זה מספיק סיבה שלא יהיה חציצה, וכמבואר בגמ' (פסחים ס"ה:) שמביאה את זה גם לגבי עמידת כהנים על הקרקע. ובפשוטו מבואר בזה שאין דין נגיעה של המים בבשרו אלא העיקר הוא שלא יהיה 'חציצה', ובזה נתחדש שדבר לח לא נחשב 'חציצה'.

והנה לשון הרמב"ם (פ"ב ממקואות ה"א) לגבי טיט לח שאינו חוצץ כיון שהוא נמחה, והב"י הביא על זה את היראים שזה אינו מקפיד, וצ"ב. והחזו"א (שם) ביאר בכוונתו שממילא מים מחלחלים.

והחזו"א נקט לעיקר שלח אינו חוצץ מצד שמים מחלחלים. אמנם בב"י מבואר לא כך וכן סתימת הרמ"א כאן. ועיין ביה"ל לגבי נט"י (סימן קס"א) שנקט להקל ומשמע שנקט שכאן זה לא הוכרע שזה מצד אינו מקפיד.

והנה לגבי צואה שתחת הצפורן עיין ש"ך (סקכ"ב) וט"ז (סקי"ט) שמה שזה לא הוזכר בנט"י היינו משום שבאמת זה דבר לח ולא נדבק וממילא זה לא חוצץ, ורק כאן חששו אולי זה דבוק. והנה משמע שאפילו שהוא מקפיד בכל אופן כיון שזה לא דבוק לכן זה לא חוצץ, וכן הוא בשער הציון בהלכות נט"י (קס"א סקי"א). וצ"ע שלפי מה שהרמ"א והב"י פסקו שזה מצד אינו מקפיד א"כ מה איכפת לן שזה לא דבוק. וצ"ע.

### הא דזיעה אינה חוצצת אף כשהיא בכולו

ב] והנה מבואר בשו"ע (סעיף י"ב) שזיעה לא חוצצת רק אם יש מלמולין. וצ"ב שהרי לפעמים זה בכולו ולמה שלא יחוץ. ואם נימא שההיתר הוא משום דמים מחלחלין א"ש, אבל אם זה מצד אינו מקפיד א"כ כאן זה בכולו.

וראיתי מביאים דבמשכנות יעקב (יו"ד סימן ז') הקשה על הדין דמזוהם זה פסול בעבודה, והקשה דתיפו"ל שהזיעה חשיבא חציצה בין בגדי כהונה לבשרו. וכתב שבהכרח שיש בזה את ההיתר של הינו רביתיה, דהיינו שהדרך להזיע ולכן זה כגופו ולא חוצץ, ולכן כל שזה לא דרגה של זיעה בשכבה שאין זה הרגילות זה לא חוצץ.

ובזה א"ש שאבן שיניים לא חוצץ אפילו היום שרגילים להוריד. ויתכן שזה גם הישוב על השכבה הדקה שמורידים בצחצוח שינים שבכל אופן זה לא יעכב. וצ"ע.

# סעיף י"ז

## בדין צבע ודיו

### האם אפשר לסמוך על כל אחד מטעמי הרשב"א לחוד

א] עיין ב"י שהביא משו"ת הרשב"א (וכ"ה בתוה"ק דף ל"ב) שדן לגבי צבע לנוי, ולכאורה מבואר בדבריו ג' טעמים להקל בזה: א. שזה חזותא בעלמא. ב. שזה אינו מקפיד. ג. שזה כמו השערות בעצמם, ולמד מפרוכת שזה לא חוצץ. והנה הסד"ט (סקל"ג) נקט שאין לסמוך על חזותא לבד אלא עם עוד טעם, וכן עוד הרבה אחרונים לא הקילו אלא בצירוף שני טעמים. אמנם עיין חכמ"א (כלל קי"א סי"א ובינת אדם סקכ"א) דמשמע שסמך על הטעם של חזותא לבד וכן על הטעם של אינו מקפיד לבד [ולכן אשה במטבח שיש רושם לכלוך על הידים מקילוף פירות, לכתחילה ודאי תוריד, ובדיעבד תש"ח]. אמנם על הטעם שזה חלק מהשערות לא סמך לבד, ולכאורה הטעם דהרא"ש רק כתב מצד אינו מקפיד ולא כתב כסברת הרשב"א, ומשמע שלא ס"ל סברא זו. וצ"ל שזה לא דומה לפרוכת, דשם שזה כלי ממילא הכל נהיה דבר אחד, אבל אדם הוא תמיד חולק דבר לעצמו ולא שייך לדון על דבר חיצוני שזה יחשב ממש חלק מהאדם. אמנם לגבי נט"י מבואר (במשנ"ב קס"א סקי"ב ובביה"ל שם) דיש לסמוך על סברת הרשב"א לבד, ואולי גם כאן יש לסמוך על הרשב"א לבד. וצ"ע.

## צבע הציפורניים בחתונה או בפורים האם חוצץ לנט"י

ב] והנה יש לדון בנשים ששמות צבע באצבעות רק בחתונה ולאחר החתונה תוריד אותו, האם זה חוצץ לנט"י בחתונה. ויש לדון שכיון שזה בטל לידיים זה כמו שערות ויש כאן את סברת הרשב"א ואפילו בכולו זה לא חוצץ. אמנם עיין לשון הרשב"א שכתב שהרי הם לא מורידות את זה אלא אדרבא מחדשות את זה, ומשמע שאם היו מורידות זה היה חוצץ. אמנם יתכן שאם זה רק מיעוט שבזה רק מקפיד חוצץ, בזה ודאי זה בטל לגוף אפילו אם מורידה אחרי זה, דהיינו דבזה אין את סברת הראב"ד, ועיין מה שכתבנו לגבי סתימות. ויש לדון עוד שזה שינוי מצב שהרי כל שיש חתונה היא רוצה את זה.

אמנם אם בת שמה צבע בציפורניים ואח"כ מורידה כי הסמינר לא מרשה, בזה יש לדון שזה חציצה (דאין פה שינוי מצב). אמנם לסברא הראשונה זה לא חציצה.

וכן יש לדון בפורים שנשים צובעות את ידיהם האם הוי חציצה כי מורידה לאחר פורים. ויתכן שכאן זה גרע שזה גם לא לנוי, דהיינו שכיון שלנוי זה לא מתאים אלא רק בתור תחפושת זה ודאי לא בטל, ורק יש לדון מצד שעכשיו רוצה וזה אינו מקפיד וממילא כל שדעתה להוריד הוי מקפיד. ואולי פורים זה מוגדר כשינוי מצב. וצ"ע.

# סעיפים י"ח – כ'

## בדין גזיזת הציפורן

### לרוב הראשונים אין חציצה בציפורן עצמה ורק משום הלכלוך שתחתיה

א] רוב הראשונים נקטו שהציפורן מחמת עצמה לא חוצצת, ורק כיון שלפעמים יש לכלוך מתחת שזה חוצץ לכן נהגו לגזוז הציפורניים. והנה בטעם המנהג, בשו"ע (סעיף כ') כתב שלא יודעים לכוין מה נקרא כנגד הבשר ומה לא, דהיינו שלא חששו על בצק שתחת הציפורן שכנגד הבשר, אלא רק חששו על צואה שלא כנגד הבשר. אמנם בב"י ובד"מ מובא מספר התרומה (סימן ק"ד) שחששו שמא יש טיט דבוק חזק שגם כנגד הבשר זה מעכב.

ויתכן שיש נפק"מ לגבי לחזור ולטבול, שרק במקום שיש את החשש של לכלוך בעצם דהיינו שזה שלא כנגד הבשר זה סיבה לחזור ולטבול, ולא במקום שזה רק מצד שלא יודעות לכוין שבדיעבד אם רואה שכיוונה אין סיבה לחזור ולטבול, אמנם לסה"ת תמיד יש חשש של דברים שחוצצים. והחכמת אדם (כלל קי"ט סי"ב) כתב שכל שנשאר ציפורן ששייך שיהיה שם שחרות זה בכלל המנהג. ומסתבר לגבי בדיעבד להקל.

### שיטת הש"ך להחמיר בציפורן משום עומד ליגזז, מו"מ בזה

ב] והש"ך (סקכ"ה) כתב בשם הב"ח והראב"ן דיש לחוש שכל העומד להיגזז כגזוז דמי וממילא זה חוצץ. והנה יש לדון האם הכוונה שזה עומד להיגזז מצד עצמו או מצד המנהג, ונפק"מ לציפורן קטנה שאין הדרך לגוזזה אלא רק מצד המנהג. ויש כאן שני נידונים: א. מה הסיבה שזה כגזוז, האם מצד ההלכה לגזוז או מצד שאדם רוצה לגזוז. ב. גם אם נימא שזה עומד להיגזז מחמת המנהג אבל עדיין י"ל שזה אינו מקפיד, ורק אם זה גדול שזה מפריע לה הוי מקפיד אבל מצד המנהג זה לא סיבה שיחשב מקפיד.

ועיין ברכי יוסף שהביא מרבו שנקט שהנוהגות לגזוז שער הערוה לפני הטבילה אם לא גזזה וטבלה כך זה מעכב בדיעבד, וחלק עליו הברכי יוסף שהרי לא עושה את זה אלא לצורך הטבילה, דהיינו שנקט שרק ציפורניים שסיבת הגזיזה היא מצד הגוף חשיב מקפיד, אבל כאן שסיבת הגזיזה היא מחמת הטבילה ולא שבאמת זה מפריע לה אין סיבה שזה יחצוץ. ובפשוטו זה הסברא שכל רובו שאינו מקפיד לא חוצץ מדאורייתא אחרי שמדרבנן זה חוצץ, כיון שהקפידה היא רק מחמת הטבילה ולא מחמת שבאמת יש לה עניין להוריד את זה. ויש מקום לומר שהסברא היא שעד כמה שלא הורידה קודם הטבילה וכה"ג תשאיר את זה, א"כ זה נהפך לאינו מקפיד. אמנם לפי"ז כל דבר שלכתחילה אומרים לחזור ולטבול זה יחשב כמקפיד ולא יהיה אפשר להקל בשעת הדחק, והרי הדין אינו כן [אלא נראה מזה כנ"ל שכיון שכל ההקפדה היא מצד הלכות טבילה זה לא נחשב מקפיד].

אמנם עיין פרד"ר (שפ"ח סקכ"ה ד"ה אמנם) שדן שבאמת כל מה שקי"ל להחמיר כאן זה רק מחמת המנהג שזה נחשב דבר ברור שיגזזו השערות, אבל מצד שזה ארוך כיון שזה לא מוכרח שיגזזו את זה לא הוי עומד להיגזז[[6]](#footnote-6). וכן נקט האחיעזר (ח"ג סימן ל"ג סק"א) שגם נשים שאדרבא מגדלות הציפורניים בכל אופן חשיב עומד להיגזז מחמת המנהג, רק שדן שעומד להיגזז זה בפועל, וכיון שהם לא נוהגות את המנהג ממילא אצלם זה לא עומד להיגזז [ובפשוטו יש להקל שכל שזה ציפורן קטנה שאין דרך נשים להקפיד על זה שלא צריכה לחזור ולטבול כחומרת הש"ך. וכן הוא בלשון החכמת אדם (כלל קי"ט סי"ד) שהעמיד את הנידון בציפורן גדולה שעומדת לקצוץ].

וכן נפק"מ בנשים שיש להם עור קשה ולא מטפלות בזה רק מחמת הטבילה, שאם נימא שכל העומד להיגזז או מקפיד זה רק מחמת שבאמת זה מפריע, א"כ כאן שזה לא מפריע וזה רק מחמת המנהג אין בזה חיסרון.

והנה הסמ"ג (הובא בב"י) כתב לגבי יבלת שאפילו שעומדת להורידה זה לא חוצץ. והלחו"ש אפילו שפסק כהש"ך (לחם סקנ"א ונ"ג) בכל אופן העתיק את זה (לחם סקנ"ד), וצ"ב למה אין כאן את הדין של עומד להיגזז. ויתכן שזה יותר כחלק מהגוף. ואם נימא שרק מצד המנהג זה חיסרון, א"כ כאן זה לא מחמת המנהג.

וכן יש לדון בשן שעומדת להיעקר שיהיה כאן דין עומד להיגזז לש"ך, אמנם זה לא מחמת המנהג. ולכתחילה ראוי להחמיר בכל זה.

והנה בעיקר דברי הש"ך הוי חומרא גדולה מכמה טעמים: א. הש"ך בחו"מ (סימן צ"ה סק"ט) פסק שעומד ליגזז לא הוי כגזוז. ב. יתכן שגם אם זה כגזוז אבל אם טובל את זה אין זה חוצץ, כמבואר במרומי שדה (חולין ע"ג.) שכל קושיית הראשונים שזה יחוץ היינו כי לא טובל את זה. ג. בראבי"ה כתב שזה בלוע ולא חוצץ. ד. עוד כתב סברא שכיון שזה חלק מהגוף זה לא חוצץ. ה. אם הציפורן קטנה וזה רק מחמת המנהג בזה ודאי יתכן כנ"ל שזה לא חוצץ.

## בפסק הלכה

### לנתה אצל בעלה

ג] הנה הרמ"א כתב שאם לא חתכה ציפורן שתחזור ותטבול, ובפשוטו זה מצד שמא יש שם לכלוך. וכתב הט"ז (סקכ"א) שבלנתה אצל בעלה אפשר להקל. והש"ך (סקכ"ה) הביא מהמהר"ם מלובלין דגם אם לא שימשה מ"מ עצם זה שעבר לילה זה סיבה להקל. אמנם הש"ך נקט שיש כאן חשש מעיקר הדין, ולכן כתב שגם בעבר לילה תחזור ותטבול וגם בלנתה אצל בעלה אם זה בקל תחזור ותטבול. והסד"ט (סקל"ט) הכריע דבלנתה אצל בעלה לא תחזור ותטבול.

### בטובלת בשבת ושכחה ליטול הציפורניים

ד] ולגבי שבת, הט"ז (סקכ"א) כתב שכיון שזה רק מנהג ממילא עדיף לטבול כך ולא לומר לעכו"ם לגזוז הציפורן. אמנם הש"ך הרי נקט שיש כאן חשש מעיקר הדין, ולכן נקט (בנקה"כ) שודאי יש להקל על ידי עכו"ם, ונקט שגזיזת ציפורן זה משאצל"ג, וממילא אם אפשר שלא בכלי שזה ודאי דרבנן עדיף, מצד שחשש לדעת הרמב"ם שאסור משאצל"ג, ואם אי אפשר יש להקל גם על ידי כלי.

והנה הביה"ל (סימן ש"מ ס"א ד"ה וחייב וכו') הכריע להלכה כריב"ש (סימן שצ"ד) שגזיזת הציפורן לייפות הגוף הוי צריכה לגופה, ולכאורה לפי"ז הוי אמירה לעכו"ם באיסור דאורייתא. והאריך הבה"ל שכיון שכל מטרתה לקיום ההלכה ולא שזה מייפה הגוף בזה וודאי הוי משאצל"ג. אמנם עיין נשמת אדם (כלל כ"א סק"ג) שתמה שהרי זה מייפה גם אם גוף האשה. ועוד שבשכחה ציפורן אחת בזה וודאי שהוא מיפה את גוף האשה שאין הדרך להשאיר ציפורן אחת. ובפשוטו הביאור כמו שכתב האמרי בינה (סימן ל"ב) שכיון שאומרת לעכו"ם שהסיבה שרוצה ליגזוז היא מחמת המצוה ממילא גם מה שנוצר עוד מטרה הוי פס"ר שהרמ"א בסימן רנ"ג התיר באמירה לעכו"ם אפילו בניחא ליה ע"ש.

והנה החכמת אדם (סעיף י"ד) החמיר כש"ך שתחזור ותטבול, ובכל אופן התיר (בסעיף ט"ו) בליל שבת בציפורן אחת שתטבול ללא לגזוז. וצ"ב שאם זה לעיכובא למה כאן זה אחרת. ואלי יש חילוק אם הייתה שלא בסדר או שנהגה כדין, וכן משמע בלשונו שם. אמנם יתכן שנקט שבליל שבת כיון שמחליטה שלא לגזוז אינו עומד להיגזז וזה לא חוצץ, משא"כ ביום חול שזה עמד שתגזוז בזה הוא יותר חמור. אמנם בציפורן אחת הרי זה עומד להיגזז לאחר שבת, ורק אם נימא שכל העומד להיגזז הוא מחמת הטבילה ממילא כאן שזה לא עומד זה יותר קל.

ובמ"ב (סימן ש"מ סק"ג) פסק שאפילו בכל הציפורניים כל שאין לה עכו"ם יכולה לטבול כה"ג אם יודעת שזה נקי ודאי, דהיינו שגם בעומד להיגזז מחמת המציאות וגם שזה גדול והיא מקפידה בכל אופן זה מותר. והחכמ"א (סט"ו) החמיר בכל הציפורניים שמא לא תנקה יפה.

## בדין ציפורני הרגליים

ה] והנה עיין פ"ת (סק"י) שהביא מהחמודי דניאל שדן שבציפורני הרגלים לא מקפידים על הלכלוך, וממילא אין סיבה לגזוז אותם, דלא שייך בזה המנהג. אמנם עיין לחו"ש (סק"י) שכתב שסתימת הפוסקים שלא חילקו משמע שגם בציפורני הרגליים אם יש לכלוך זה אותו דני חציצה. אמנם אם לא גזזה יש להקל.

והנה בראב"ן (סימן שכ"ו) מפורש שגם ציפורני הרגליים צריכה לגוז. ולכאורה כל סברת החמודי דניאל היא מצד הלכלוך, אבל אם מצד שעומד להיגזז א"כ הרי גם כאן זה עומד להיגזז. וצ"ע על המ"ב שהחמיר את הש"ך (בסימן סק"ג) ובכל אופן הקיל בציפורני הרגלים (בביה"ל שם). ואם נימא שזה מצד שהדרך שזה עומד להיגזז יתכן שכאן זה פחות הדרך, ולפי"ז אם יש צפורן גדולה שהדרך לגזוז ובפרט אם זה מפריע כה"ג זה יחוץ. ובפרט נשים שהולכות ללא גרביון שודאי מקפידות גם על צפורני הרגלים וצריך לגזוז על ידי עכו"ם. והמ"ב לא חילק בזה.

## בדין שער העומד להיגזז

ד] עיין ב"ח שכתב שכל מה שהחמירו לגזוז זה רק בציפורן אבל לא בשער, וכתב שהחילוק הוא ששערות לא עומדת להיגזז. וצ"ב החילוק. והנה אם כל העומד להיגזז זה מצד המנהג א"ש שכאן זה לא שייך, אבל אם זה מצד שמקפידה צ"ל שצפורן שגוזזים כל שבוע וכדו' יותר רואים שזה עומד להיגזז משא"כ שער. ולפי"ז אם זה כבר ארוך שהחליטה לגזוז הוי עומד להיגזז.

והנה עיין פ"ת שהביא מהחת"ס שדן בכלות שהיו מגלחות השער לאחר בעילת מצוה, וכתב שאין בזה עומד להיגזז בזמן הטבילה קודם החופה כיון שזה עדיין לא עומד להיגזז. ולפי"ז כלה שגוזזת קודם החתונה זה עומד להיגזז. אמנם אם הגזיזה היא באופן שצורתה משתנה בזה ודאי לא תגוז עד הרגע האחרון וזה לא עומד להיגזז. וגם אם רק גוזזת לסדר השער יתכן שכיון שזה רק בגלל החתונה ואין לה סיבה בעצם אין זה בגדר עומד להיגזז. והנה כאן זה חמור יותר שהרי זה בכולו [אם נימא שבשער חציצה בקצת מהשער זה חציצה בהכל], וגם אם נימא שזה אין מקפיד זה סיבה לחוץ.

עוד יש לדון בערב יו"ט שאדם ודאי יסתפר למה שזה לא יחשב עומד להיגזז ובפרט באבל שזה גדול וממש מפריע לו ואם כל הסיבה זה החג יתכן שעכשיו זה עדין בגדר אינו מקפיד ומצד שעומד להוריד יתכן להקל שכיון שזה היה חלק מהגוף זה ממשיך להיות כחלק מהגוף אמנם יש לדון האם זה במיעוט או בכולו וצ"ל שהמנהג להחמיר רק לגבי אשה לבעלה ולא לגבי שאר דברים

והנה מצוי שאשה עושה לייזר ובזה השער עומד ליפול אבל אין להורידו לבד דזה גורם שזה יגדל בחזרה. ובפשוטו כאן זה ג"כ לא עומד להיגזז. אמנם יש מקום לדון שכאן שזה מונח בעצם הדבר שזה עומד ליפול לכו"ע זה כגזוז וכיון שלא רוצה את זה ממילא זה יחוץ. ודוגמא לדבר מה שכתב בחת"ס לגבי דיו שהשחרות קופצת שכאן שזה עומד לקרוא מלאיו לכו"ע זה כאילו כבר קרא וחסר בשחרות. אמנם שמעתי מהגר"נ והגרש"צ ומהגר"צ וובר להקל בזה [והדבר גם נפק"מ ביבלת ששמו על זה חומר שמשך הזמן זה מתיבש ונופל].

והנה יש לפעמים שגודל שערה בפנים בצורה שזה מפריע וודאי עומד לגזוז ולכאורא לש"ך זה חוצץ אם לא דנימא שרק מצד המנהג אמנם עין ר"ש לגבי כשות של קטן שלא חוצץ וכן של גדול כתב כיון שזה אינו מקפיד וזה שערות קטנות שגודלות ומבואר שדן שזה חציצה ורק מצד אינו מקפיד זה לא חוצץ וצ"ע מה זה שונה מכל עומד להיגזז ואשה שעושה סידור גבות וזה כבר מצב שצריכה לעשות ראוי לגוז קודם המקוה דיתכן מאוד שזה בכלל עומד להיגזז ובדיעבד כיון שעל זה אין מנהג יש להקל.

# סעיפים כ"א – כ"ב

## בדין צפורן שפירשה רובה ומיעוטה

א] מבואר במשנה שצפורן שפירשה לא חוצצת והרא"ש והטור הביאו תוספתא שמחלקת שאם פרשה רובה זה לא חוצץ ואם פרשה מיעוטה זה חוצץ והנה הב"י בביאור השני כתב שבאמת הצפורן עצמה במקום חיבורה היא לא חוצצת או מצד שכיון שזה לא היה מגולה מעולם זה לא סיבה לחוץ או מצד שזה כמו צפורן רגילה שלא חוצצת [וצ"ב דשם זה לא מקפיד וכאן זה מקפיד] וכל הנידון שיש חציצה על הצפורן ובזה לרמב"ם זה לא חוצץ שכיון שזה כאילו כבר לא שייך לגוף ממילא זה לא חציצה על הגוף ולטור יש חילוק שפירשה רובה זה לא חלק מהגוף ואין על זה חציצה משא"כ בפירשה מיעוטא אמנם אין זה פשטות התוספתא והראשונים וכן השו"ע סתם הדברים ומשמע שהכונה חוצץ כמו כל הסימן ומשמע שלא ביאר כך

וא"כ צ"ב החילוק ומצאנו בזה שלשה ביאורים א. המרדכי כתב שפירשה רובה אומרים רובו ככולו משא"כ מיעוטא וצ"ב הרי אפילו שזה כתלוש אבל למעשה זה חוצץ וכבר תמה כן הט"ז ואולי הכוונה שזה עומד ליפול מאיליו ואין זה במשמעות הלשון והנה מבואר שאפילו שסתם ציפורן זה לא כתלוש כאן זה כתלוש והנה בפירשה רובה כתוב בשבת שפטור אבל פירשה מעיוטא לגבי שבת חייב ובכל אופן הוי כגזוז דהוי חציצה ב. הב"י ביאר שפירשה רובא שיכולה לגזוז לבד ולא עושה זה מראה שלא מקפיד משא"כ מיעוטא וצ"ב אם רוב האנשים לא מקפידים מהיכי תיתי שהיא מקפידה ואם רובם מקפידים מה עוזר שהיא לא מקפידה וכבר תמה כן בכו"ח ובפרד"ר ג. עיין לבוש וט"ז שביארו שבאמת זה עדין כחלק מהגוף וזה לא חוצץ ורק מצד שזה מהודק לגוף ומונע מהמים להגיע למקום שבין המקום שזה נפרד לגוף ובפירשה רובה זה לא מהודק ונכנס מים משא"כ פירשה מיעוטא ולפ"ז אם יחזיק את זה בצורה מרוחת או בדבר שאין חסרון הנ"ל זה לא יחצוץ וכן פסק החכמת אדם והנפק"מ במקום שאשה מקפידה גם בפירשה רובה כמו היום ורק מחמת שבת לא יכולה לגוז וכדו' שלסברת הב"י זה יחוץ משא"כ לט"ז זה לא יחוץ וכן למרדכי תלוי האם זה סברא שלא מקפיד או סברא אחרת

## בדין אבר ובשר המדולדלים

ב] לגבי אבר ובשר המדולדלים מצאנו שני גירסאות דהר"ש והסמ"ג גרסו שזה לא חוצץ והרא"ש וסיעתו גרסו שזה חוצץ והנה הסמ"ג פסק שגם צפורן תמיד זה לא חוצץ אמנם לראשונים ששם חוצץ צ"ב למה כאן זה אחרת ועיין ב"ח שציפורן זה עומד להיגזז שכך הדרך אבל אבר אינו עומד להיגזז ממילא זה נשאר כחלק מהגוף ולראשונים שזה חוצץ בפשוטו כיון שזה התחיל להתנתק זה כבר לא כחלק מהגוף ובב"י כתב שמדובר שזה לא יונק מהגוף ובלחו"ש כתב שזה לא עומד להתרפאות וצ"ב למה כאן לא מבואר חילוק בין פירשה רובה למיעוטא ועיין ב"ח שכאן שצריך אומן לא שייך לומר בפירשה רובה שרובו ככולו וכאילו זה כבר ירד ולט"ז כיון שכאן מחזיקים את זה סמוך לגוף תמיד לכן זה לא חוצץ ולב"י שמזה שלא הורידה סימן שזה לא מפריע כאן הרי צריך אומן וממילא אין ראיה

## בדין עור מדולדל וקשקשים

ג] והנה עיין שו"ת פנ"י סימן ל"ב שדן בעור שפירש וכתב שלכאורא זה תלוי אם פירש רובה או מיעוטא כמו בצפורן אמנם לט"ז שזה מצד שלא יכול להיכנס מים כאן יכול להיכנס ולמרדכי שזה מצד רובו ככולו זה באמת תלוי אם פירש רובו או מקצתו והנה לגבי שבת צריך שחוץ ממה שזה פרש לאורך זה פרש לרוחב ועל פי רוב זה לא כך ולפ"ז תמיד זה כמו פירש מיעוטו והנה החכמת אדם היקל כי זה לא מקפיד וכן הוא על פי רוב בחתיכות קטנות אבל אם זה עור גדול זה מפריע ויש לדון שזה חוצץ ולגבי נט"י הדבר מצוי בשבת שאסור לגוז ויש ודאי לסמוך על הט"ז שכל החסרון רק מצד שלא נכנס וכאן נכנס [ויש לדון עוד שזה כמו סברת הרא"ש שמקום שאי אפשר ליטול מצד מכה דיש רטיה זה לא בכלל התקנה וצ"ע]

ולגבי בועה שקוראת על ידי כויה כל זמן שזה סגור זה הכל בלוע אבל אם זה התפוצץ ונשאר דלדולי עור לכתחילה יש להורידם ובדיעבד תלוי אם זה רובו או מיעוט ואם מקפידים וככל הנ"ל

ולגבי קשקשים כל זמן שהם מחוברים לגוף ולא רגילה להורידם הרי הם כחלק מהגוף ואם רגילה לחפוף כדי להורידם לש"ך יש כאן נידון של עומד להיגזז ואם זה פירש מיעוט או רובו כה"ג לט"ז מסתבר שתמיד נכנס מים אמנם אם מצד מקפיד יתכן שכאן הדרך להקפיד וזה חמור ואם הם כבר תלושים בזה בפשוטו זה לא מהודק וזה אינו מקפיד אמנם כיון שנהגו להוריד לכן יש לחפוף היטב ולסרק ולהוריד מה שיכולה

ז' תשרי פ"ג

שיעור מספר 35

# סימן קצ"ח [סעיפים כ"ב – מ"ז] - עוד בפרטי דיני חציצה [ד]

# סעיף כ"א כ"ב

## בדין ציפורן שפירשה רובה ומיעוטה

### מהלך הב"י שהנושא הוא לגבי חציצה שנמצאת על הציפורן

א] מבואר במשנה (פ"ט מ"ד) שציפורן שפירשה לא חוצצת, והרא"ש והטור הביאו תוספתא (פ"ו ה"ה) שמחלקת שאם פירשה רובה זה לא חוצץ ואם פירשה מיעוטה זה חוצץ.

והנה הב"י בביאור השני כתב שבאמת הציפורן עצמה במקום חיבורה היא לא חוצצת – או מצד שכיון שזה לא היה מגולה מעולם זה לא סיבה לחוץ, או מצד שזה כמו ציפורן רגילה שלא חוצצת [וצ"ב דשם זה לא מקפיד וכאן זה מקפיד], וכל הנידון הוא באופן שיש חציצה על הציפורן, ובזה לרמב"ם זה לא חוצץ שכיון שזה כאילו כבר לא שייך לגוף ממילא זה לא חציצה על הגוף, ולטור יש חילוק שפירשה רובה זה לא חלק מהגוף ואין על זה חציצה משא"כ בפירשה מיעוטה [ועיין ב"י שלרמב"ם שגם מיעוטא לא חוצץ זה רק כנגד המקום שפירש ולא כנגד המקום המחובר משא"כ בפירשה רובא זה גם ביחס למקום שעדין מחובר?].

### בפשוטו הנושא הוא על הציפורן עצמה, וביאור החילוק בין מיעוט לרוב

ב] אמנם אין זה פשטות התוספתא והראשונים וכן השו"ע סתם הדברים, ומשמע שהכוונה חוצץ כמו כל הסימן ומשמע שלא ביאר כך. וא"כ צ"ב החילוק.

ומצאנו בזה שלשה ביאורים: א. המרדכי כתב שבפירשה רובה אומרים רובו ככולו משא"כ מיעוטה. וצ"ב דאפילו שזה כתלוש אבל למעשה זה חוצץ. וכבר תמה כן הט"ז. ואולי הכוונה שזה עומד ליפול מאליו ולכן אין אדם מקפיד על זה. ואין זה במשמעות הלשון.

והנה מבואר שאפילו שסתם ציפורן זה לא כתלוש, כאן זה כתלוש. והנה בפירשה רובה כתוב בשבת שפטור, אבל פירשה מיעוטה לגבי שבת חייב, ובכל אופן כאן הוי כגזוז דהוי חציצה.

ב. הב"י ביאר שפירשה רובא שיכולה לגזוז לבד ולא עושה זה מראה שלא מקפיד משא"כ מיעוטה. וצ"ב אם רוב האנשים לא מקפידים מהיכי תיתי שהיא מקפידה, ואם רובם מקפידים מה עוזר שהיא לא מקפידה. וכבר תמהו כן בכו"ח ובפרד"ר.

ג. עיין לבוש וט"ז שביארו שבאמת זה עדיין כחלק מהגוף וזה לא חוצץ, ורק מצד שזה מהודק לגוף ומונע מהמים להגיע למקום שבין המקום שזה נפרד לבין הגוף, ובפירשה רובה זה לא מהודק ונכנס מים משא"כ פירשה מיעוטה. ולפ"ז אם יחזיק את זה בצורה מרווחת או בדבר שאין חסרון הנ"ל זה לא יחצוץ, וכן פסק החכמת אדם.

והנפק"מ במקום שאשה מקפידה גם בפירשה רובה כמו שמצוי היום ורק מחמת שבת לא יכולה לגוז וכדו', שלסברת הב"י זה יחוץ משא"כ לט"ז זה לא יחוץ. וכן למרדכי תלוי האם זה סברא שלא מקפיד או סברא אחרת.

## בדין אבר ובשר המדולדלים

ג] לגבי אבר ובשר המדולדלים מצאנו שתי גירסאות, דהר"ש והסמ"ג גרסו שזה לא חוצץ, והרא"ש וסיעתו גרסו שזה חוצץ. והנה הסמ"ג פסק שגם ציפורן תמיד זה לא חוצץ, דהיינו דלשיטתו מה שזה מדולדל זה לא סיבה שישחב שזה לא חלק מהגוף. אמנם לראשונים ששם זה חוצץ צ"ב למה כאן זה אחרת. ועיין ב"ח שביאר שציפורן זה עומד להיגזז שכך הדרך, אבל אבר אינו עומד להיגזז ממילא זה נשאר כחלק מהגוף.

ולראשונים שזה חוצץ, בפשוטו כיון שזה התחיל להתנתק זה כבר לא נחשב כחלק מהגוף. ובב"י כתב שמדובר שזה לא יונק מהגוף. ובלחו"ש כתב שזה לא עומד להתרפאות.

וצ"ב למה כאן לא מבואר חילוק בין פירשה רובה למיעוטה. ועיין ב"ח שכאן שצריך אומן לא שייך לומר בפירשה רובה שרובו ככולו וכאילו זה כבר ירד. ולט"ז כיון שכאן מחזיקים את זה סמוך לגוף תמיד לכן זה לא חוצץ. ולב"י שמזה שלא הורידה סימן שזה לא מפריע, כאן הרי צריך אומן וממילא אין ראיה.

## בדין עור מדולדל וקשקשים

ד] והנה עיין שו"ת פנ"י (סימן ל"ב) שדן בעור שפירש וכתב שלכאורה זה תלוי אם פירשה רובה או מיעוטה כמו בציפורן. אמנם לט"ז שזה מצד שלא יכול להיכנס מים, כאן יכול להיכנס. ולמרדכי שזה מצד רובו ככולו זה באמת תלוי אם פירש רובו או מקצתו. והנה לגבי שבת צריך שחוץ ממה שזה פרש לאורך זה פרש לרוחב, ועל פי רוב זה לא כך, ולפי"ז תמיד זה כמו פירש מיעוטו.

והנה החכמת אדם היקל כי זה לא מקפיד. וכן הוא על פי רוב בחתיכות קטנות, אבל אם זה עור גדול זה מפריע ויש לדון שזה חוצץ. ולגבי נט"י הדבר מצוי בשבת שאסור לגוז, ויש ודאי לסמוך על הט"ז שכל החסרון רק מצד שלא נכנס וכאן נכנס [ויש לדון עוד שזה כמו סברת הרא"ש שמקום שאי אפשר ליטול מצד מכה דיש רטיה זה לא בכלל התקנה. וצ"ע].

ולגבי בועה שקוראת על ידי כויה כל זמן שזה סגור זה הכל בלוע אבל אם זה התפוצץ ונשאר דלדולי עור לכתחילה יש להורידם ובדיעבד תלוי אם זה רובו או מיעוט ואם מקפידים וככל הנ"ל

ולגבי קשקשים: כל זמן שהם מחוברים לגוף ולא רגילה להורידם הרי הם כחלק מהגוף. ואם רגילה לחפוף כדי להורידם, לש"ך יש כאן נידון של עומד להיגזז, ואם זה פירש מיעוט או רובו כה"ג לט"ז מסתבר שתמיד נכנס מים. אמנם אם מצד מקפיד יתכן שכאן הדרך להקפיד וזה חמור. ואם הם כבר תלושים בזה בפשוטו זה לא מהודק וזה אינו מקפיד. אמנם כיון שנהגו להוריד לכן יש לחפוף היטב ולסרק ולהוריד מה שיכולה. ומסתבר שכל שעשתה מה שרגילה זה בגדר ההיתר של הינו רביתיה, שכאן זה ממש דרך האדם [ולגבי תפילין אדם שסובל מקשקשים מסתמא ראוי לחוף הראש יום קודם שאז מה שנשאר או גדל שייך לדון כאינו מקפיד, אבל אם לא חפף אז מה שנתלש לכאורה חוצץ, אם לא דנימא שיש כאן היתר של הינו רביתיה].

# סעיף כ"ד

## מה נחשב בית הסתרים

א] מבואר בגמ' שבית הסתרים אפילו שנתחדש שלא צריך ביאת מים אבל צריך ראוי לביאת מים. והנה תוס' בכל הש"ס נקטו שזה נידון דאורייתא שלומדים את זה מפסוק. אמנם הריטב"א במקום אחד כתב שזה רק דרבנן. ולהלכה קי"ל שזה מדאורייתא, אמנם הפוסקים צירפו את הריטב"א שזה רק מדרבנן.

והנה לגבי טומאה מבואר בגמ' שיש מקום בלוע שאינו מטמא לא במשא ולא במגע, ויש בית הסתרים שמטמא במשא ולא במגע. וכתב רש"י (דף מ"ב:) שבית הקמטים זה נחשב בית הסתרים לגבי טומאה. והנה זה ודאי שבלוע לא צריך ביאת מים, ובפשוטו מה שנחשב בית הסתרים לגבי טומאה גם כאן צריך ראוי לביאת מים. ומבואר בגמ' שאותו מקום נחלקו אביי ורבא, וקי"ל שזה בית הסתרים. וכתבו הראשונים שהכוונה עד בין השיניים. וכן נחלקו לגבי בית הבליעה דרבא ס"ל שהוי בית הסתרים והכי קי"ל. ועיין חידושי הגר"ח שנקט שזה במקום שיכולה להחזיר, והחזו"א נקט שכל המחלוקת על מקום שלא יכולה להחזיר.

והנה מבואר בגמ' שלשון ושינים זה גלוי לגבי טומאה. ויש אחרונים שדנו שבית הסתרים זה רק דבר שהוא גלוי אצל טומאה. ויש שדנו שרק מקום ששייך ביאת מים והיה צד שצריך ביאת מים צריך ראוי לביאת מים, אבל מקום שלא שייך שיהיה דין ביאת מים גם לא צריך ראוי לביאת מים. וכן משמע קצת בתוס"ר. ולפ"ז כתב רעק"א שאותו מקום לא צריך ראוי לביאת מים. ויש שכתבו שרק מקום שלפעמים גלוי כמו בית הקמטים בזה צריך ראוי לביאת מים ולא מקום שתמיד מכוסה.

והנה בראב"ן מפורש שזה כמו לגבי טומאה, ולכן כתב שאו"מ צריך להיות ראוי לביאת מים. וכן מפורש בר"ש וברא"ש לגבי או"מ.

וברמ"ע מפאנו כתב שבחוטם ובאוזן אין לו דין בית הסתרים, ובפשוטו מצד שזה לא גלוי אף פעם. אמנם יתכן שדיבר למעלה שזה מקום שלא מגיעים לשם ולא משתמשים שם. והחכמ"א כתב להקל בזה. והנה אם כוונתו שזה באמת בלוע גם לגבי טומאה, א"ש שפוסקים את זה. אמנם אם הכוונה שכאן זה גדרים אחרים, לכאורה זה נגד ראשונים ואין סיבה לפסוק את זה. וצ"ע. ובחזו"א לגבי חור בעור התוף דן שזה בית הסתרים ולא נקט שזה בלוע.

## בדין ספק חציצה בבית הסתרים

ב] עיין שו"ע שהביא מהראב"ד להקל שאם לא עינו קודם בבית הסתרים ואחרי זה רואים שאין חציצה היא טהורה וכן אם מצאו חציצה אבל התעסקה אחרי זה יכולה לתלות שזה קרא אחרי זה וצ"ב טעם הדבר ועיין סד"ט שהדין חציצה זה רק דרבנן לכן כאן הקילו שזה כדין ספק דרבנן להקל ואפילו שלגבי כל מיעוט המקפיד החמירו דשם ביסודו זה דאוריתא אבל כאן שזה דרבנן לא החמירו ולפ"ז מהשו"ע מוכח שנקט שזה דאוריתא אמנם לשון הראב"ד זה מחמת שלא צריך ביאת מים ועיין ח' הגר"ח ובזכר יצחק ופרד"ר שכתבו לבאר שבמקום שיש חציצה וזה צריך ביאת מים הגדר שזה מחסר במעשה הטבילה וממילא כל שיש ספק האם טבלו זה חציצה אבל כאן שלא צריך ביאת מים א"כ גם אם יש חציצה זה לא מחסר במעשה הטבילה אלא שיש כאן משהו שפוסל הטבילה וממילא כל שיש ספק אמרינן דאין ספק מוציא מידי ודאי

והנה הש"ך הביא מהרוקח שהחמיר בזה וכתב שלכתחילה יש להחמיר בזה והלחו"ש כתב שביחס לדין שאם לא עינה יש להקל דמקור הראב"ד מהגמ' שנמצא עצם בין שיניה שחזינן שאפילו שלא עינה זה בסדר אבל לגר"ח לכאורא אין מקום לחלק ביניהם שכיון שיסוד הסברא שזה דין פסול בטבילה וממילא בספק יש להקל

## האם בית הסתרים מצטרף לרוב להקל

ג] עיין חזו"א שדן האם בית הסתרים מצטרף לרוב להקל. ולכאורה הסברא שלא יצטרף שיש כאן שתי הלכות, אחת ביאת מים וזה רק במקום שיש דין ביאת מים, ויש עוד הלכה של ראוי לביאת מים וזה בכל המקומות וגם בית הסתרים, ולכאורה בדין ביאת מים צריך שרוב המקום שצריך ביאת מים יש בו מים. אמנם יש מקום לדון שהגדר של בית הסתרים הוא שגם ללא שהגיע על זה מים המים מתייחסים למקום הזה, וא"כ זה גם מצטרף לרוב.

### האם ביה"ס מצטרף לרוב להחמיר

ד] והנה בפשוטו לחומרא זה ודאי מצטרף וזה הנקפ"מ בהלכה של בית הסתרים מדאורייתא. אמנם בגולות עליות דן שהדין ראוי לביאת מים זה רק על הבית הסתרים וממילא דנים אותם לעצמם. ולפי"ז הוצרך לחדש שמשכח"ל חציצה מדאורייתא בבית הסתרים אפילו שזה מיעוט כגון חברתה אוחזת אותה או קרצה שפתותיה. ויתכן נפק"מ לשער בית השחי אם דנים אותו לעצמו.

# סעיף כ"ז

## בדין קרצה שפתותיה

א] מבואר במשנה שקרצה שפתותיה לא עלתה לה טבילה. ובראשונים הביאו שני ביאורים: ביאור אחד שהכוונה שסגרה את הפה וממילא הפה הוא לא ראוי לביאת מים, דהיינו שצריך שיהיה פתוח וראוי מים להיכנס. אמנם רוב הראשונים ביארו שהכוונה שהידקה השפתים. ובפשוטו החיסרון בזה הוא שיש חציצה על המקום החיצוני.

והנה הגולות עליות והזכרון יוסף דנו שזה חוצץ מדאורייתא אפילו שזה מיעוט, שלא שייך שחלק מהגוף יתבטל לחלק השני. אמנם החזו"א נקט שמיעוט לא חוצץ לא משום שזה בטל.

והנה בפשוטו להלכה קי"ל כהביאור שזה מצד שזה חוצץ על המקום החיצוני. אמנם החכמת אדם נקט שזה מצד שזה לא ראוי לביאת מים, דהיינו שבהידוק רגיל שזה דרך גדילתה חשיב ראוי לביאת מים, ובהידוק חזק שזה לא דרך גדליתה בזה יש חסרון שזה לא ראוי לביאת מים ולא מצד חציצה.

והנה הפ"ת הביא מהחמודי דניאל שאם הידקה השינים חזק הוי חציצה. ועיין לחו"ש שזה רק מצד שקרצה שפתיה זה מצד ראוי לביאת מים. אמנם קשה שהרי קי"ל שזה רק אם הדקה חזק. אמנם לחכמ"א א"ש שיסוד החסרון הוא כי זה לא ראוי וממילא גם כאן אם מהדקת חזק יש את החיסרון הנ"ל.

# סעיף כ"ח

## בדין מים מקדמין

א] מבואר במשנה שאם אשה אוחזת בחברתה ומטבילתה הוי חציצה, ואם הדיחה ידה קודם טהורה, ר"ש אומר ירפה. ובביאור מחלוקתם נחלקו הראשונים: דעת הרמב"ם שת"ק ס"ל שלא עוזר שירפה דחוששים שמא לא ירפה מספיק, ולכן צריך דוקא מים מקדימין, ור"ש ס"ל שלא גוזרים. ופסק הרמב"ם כת"ק שצריך דוקא מים מקדימין.

ועיין רשב"א שתמה על זה דהרי בטבעת רפויה אפשר לטבול ולא גוזרים. ובפרד"ר דן שכאן אם זה חציצה זה מעכב אפילו שזה במיעוט כיון שיד חברתה לא בטלה אצלה, אמנם בטבעת זה רק מיעוט. אמנם במהר"י ברונא וכן בט"ז מבואר שזה רק נידון דרבנן כיון שזה מיעוט. וצ"ל שבטבעת זה משהו קבוע ובזה יודעים אם זה מהודק או לא, אבל כאן זה פעולה מסוימת ובזה אפשר לטעות.

? והנה השו"ע כאן הביא להחמיר כשיטה זו, אמנם בהלכות טבילת כלים (סימן ק"כ) לא הביא שצריך מים מקדמין. ועיין ש"ך שם שתמה על זה. ויש אחרונים שדנו שטבילת כלים זה רק דרבנן משא"כ כאן הטבילה דאוריתא עוד חילקו דשם אפילו אם החיוב טבילה דאוריתא אבל זה רק ביטול עשה והאיסור השתמשות הוא רק דרבנן ואכמ"ל.

והנה לגבי עומדת על הקרקע בזה נקט החזו"א שאם אין מים מקדמין זה חסרון דאוריתא שזה כאילו הוא חוץ למקוה. אמנם בלחו"ש סקל"א מבואר שזה גם כדין מיעוט וצ"ל שכיון שללא הקרקע המים היו מגיעים זה כדין חציצה. והנה עיין חזו"א ח"ח שתמה באשה שמחזיקה והיא חוץ למקוה א"כ יוצא שאין מים כנגד מקום ההחזקה ולמה זה נחשב שכל האשה תוך המים וזה רק נידון של חציצה במיעוט ע"ש.

אמנם הרשב"א ביאר שת"ק ס"ל שעוזר מה שמדיח את ידיו ור"ש ס"ל שחוששים שהוא יהדקם מאוד וכה"ג הוי חציצה ולכן צריך דוקא להרפות ידיו וזה עוזר לכו"ע ועיין משמרת הבית שביאר דת"ק לא חושש שיהדק ומבואר שאם הוא יהדק זה ודאי חוצץ והנה לשאר הראשונים דמבואר שבמרפה חוששים שלא ירפה ובמים מקדמין לא חוששים וביאר הט"ז מצד שהם חולקים וס"ל שגם אם מהדק חזק זה לא חוצץ אמנם רעק"א כתב שכאן צריך הידוק חזק ואין סיבה שיהדק הידוק חזק דהינו שכל הגזירה במקום שגם הידוק חלש זה נחשב שלא הגיעו המים

והנה עיין רמ"א שהביא מהמרדכי שהדין מים מקדמין זה דוקא במי המקוה ועיין ביאור הגר"א שתמה מה המעלה שזה היה פעם חלק מהמקוה ועיין חת"ס וכו"פ שביארו שהכונה שכל שהמים עדין לא נתלשו מהמקוה חשיב מי המקוה ועיין ש"ך שהביא לתמוה מהל"ח שהרי מועיל תמיד השקה ולמה כאן שזה לא יעזור ועיין חזו"א שביאר שתמיד צריך שפופרת הנוד אמנם בחורי המערה מועיל טופח להטפיח ויש לדון שזה רק שישאר מחובר אבל לא שזה יכשיר מים שאובין וממילא כאן שזה רק טופח על מנת להטפיח לכן צריך שזה יהיה מי המקוה ולפ"ז נתחדש שגם בטופח על מנת להטפיח צריך דוקא מי המקוה

אמנם עיין ט"ז שכתב שהמשנה מדברת שיש טופח על מנת להטפיח ובזה ודאי לא צריך מי המקוה אלא שהתחדש שגם אם זה לא טופח על מנת להטפיח דהינו שדוחק בכח בזה לא מועיל אלא מי המקוה ועיין מרדכי שהקשה סתירה מדלי שהוא מלא מים שחשיב חציצה להטביל את המטה שזה לא חציצה אפילו שרגליה נוגעות בקרקע ותירץ דשם זה מי המקוה ופה זה לא מי המקוה והנה בפשוטו הרשב"א לא ס"ל החילוק בין מי המקוה לסתם מים רק שס"ל שאם יש טופח להטפיח זה חיבור תמיד ואם לא זה לא חיבור כלל כיון שזה מהודק מאוד ומה שלדבריו מטה מותר מצד שסתם דבר שמונח אחד על השני זה לא מהודק מאוד ורק אדם שאוחז בחברו בזה לפעמים עושה פעולת הידוק מיוחדת וזה חוצץ

והנה עיין סוף הסימן שיש שיטה שאם טבלה להקר זה לא טוב ועיין פ"ת סקכ"ח שכתב לדון אם ירדה להקר ואחרי זה מכונת לטבילה האם עוזר המים מקדמים שזה יחשב מי המקוה ונקט שזה ודאי מועיל שכיון שזה היה מקוה כל הזמן לא פקע מזה תורת מקוה וכל שעכשיו יש כונה אין סיבה שזה לא יעזור

# סעיף מ"ז

## בדין כינים וביצי כינים

א] עיין שו"ע דכתב דכינה הדבוקה בעור ונושכת בבשר צריך להסירן על ידי חמין ולגוררן בציפורן, ומה שלא יכולה להוציא לא חוצץ. ובב"י בשם הרוקח כתב הטעם שזה אינו מקפיד, דהיינו שנתחדש כאן שכל שאדם יודע שזה קיים ועשה הכל להוציאו ולא יכול הוי אינו מקפיד. אמנם עיין ביאור הגר"א שהוסיף דהיינו רביתייהו. ובפשוטו כוונתו לגמ' ביבמות לגבי עובר, וכמו במרדכי בס"ו דקליעות שנעשו בשערות כיון שזה הדרך לקרות חשיב כחלק מגופה.

אמנם מבואר שכל זה רק אם עשתה מה שאפשר לעשות. ועיין בית שלמה (ח"ב סימן ל') שכתב שהיום שיש משחה להשים שזה מוציא הכינים זה לא נחשב שעשתה מה שאפשר ובפרט אם כך הדרך לעשות כן.

והנה עיין סד"ט סקפ"ח וכן בד"מ סוף סימן קצ"ט שכתב שמין כינים ופרעושים המצויים בינינו לא חוצצים כיון שהם לא מהודקים. והנה צ"ב שהכינים שאצלינו מהודקות לשערות. ובפשוטו הם דיברו על כינים אחרות שהדרך שהם בבגדים ואם עברו על בשרה אינו חוצץ, אבל לא דיברו כלל בכינים הדבוקים בשער. וכן הוא בד"מ שהביא את זה על טובלת בבגדיה.

והנה עיין פ"ת שהביא מהחמודי דניאל שכינים שלנו אם מתה חוצצת, ומשמע שבחיה אינה חוצצת. אמנם הלחו"ש העתיק סתם שכינה חוצצת. והנה בפשוטו המקור של הפ"ת לחלק הוא כיון דהגמ' בזבחים י"ט. מסתפקת לגבי בגדי כהונה האם כינה חיה חוצצת כיון שרביתיה, וכינה מתה ודאי חוצצת.

והנה צ"ע אם ננקוט להקל בזה למה השו"ע לא התיר מחמת זה והצריך להוריד במים חמין. אמנם הביאור ששם זה כינים שלא מצויות אלא סוג אחר לגמרי, משא"כ כאן מדובר על כינים המצויות. אמנם לכאורא מבואר במג"א קס"א סק"ד לגבי הספק של הגמ' בטבח שמוכר רבב דהינו אם יש שני חציצות שלא מקפיד האם זה חוצץ והמג"א נקט להחמיר ועיין סד"ט סקל"ד שנקט שבכל ספק בש"ס צריך להחמיר ועיין פרד"ר שבאמת כתב שרק מתה חוצצת אמנם בחוט שני נקט להחמיר גם בחיה ולכאורא כן הוא בפשוטו וכנ"ל והגר"א שכתב הינו רביתיה כונתו לגמ' ביבמות או שרק בדרך דמיון שיש כזה סברא

והנה ביצי כינים הם ודאי מהודקים והם חוצצים. וכן אנשים מאוד מקפידים על זה כיון שיוצא מהם עוד הרבה כינים. והנה עיין חוט שני שכתב שכל שעשתה מה שיכולה אפילו אם נשאר עוד אבל כיון שכך דרך בני אדם לעשות מה שנשאר זה נחשב אינו מקפיד. וכן שמעתי מהגרש"צ בשמו שזה כלל בכל חציצה שכל שעשתה כדרך שאנשים עושים אפילו אם נשאר משהו זה לא חוצץ.

והנה הדבר מחודש מאוד דהרי במקרה של השו"ע יודעת שזה קיים רק שלא יכולה להוציא, אבל כאן אם הייתה יודעת איפה זה ודאי הייתה מוציאה, ולחדש שכל שעשתה מה שרגיל זה כבר אינו מקפיד ולפ"ז הדין שנמצא עצם חוצץ מדובר רק אם זה דבר שהדרך למצוא אותו וודאי שסתימת הפוסקים לא כך. ובסמ"ג כתב שה"ה אם מצאה פירור לחם ולא חילק שאם ניקתה שיניה ונשאר זה לא חציצה. ולגבי ביצי כינים הרי זה ודאי שנשאר, ויש הרבה שמשתמשות עם תכשיר להורגם, ובבית שלמה ח"ב ס"ל כתב שכל שאפשר להוציאם על ידי תכשיר אין על זה את ההיתר של השו"ע.

ובפשוטו אשה שיש לה ביצי כינים שזה לא יורד על ידי מסרק ומצוי מאוד שנשאר, ראוי שכמה ימים קודם תטפל להורגם ואז גם אם נשאר כאלו לא פעילים זה בגדר אינו מקפיד. ושמעתי שמי חומץ או נפט זה הורג הכינים והביצים ולכן אם סירקה אפילו אם נשאר אחד זה בגדר אינו מקפיד וצ"ע בכל זה.

1. א"ה: בקטע הקודם נתבאר במחלוקתם באופן אחר, שיסוד הנידון הוא במהות ההרגשה, ולפי"ז אין זה תלוי בשאלה מהו מקום בין השיניים. [↑](#footnote-ref-1)
2. א"ה: לעיל (אות א') נתבאר בדעת הנוב"י באופ"א, דס"ל שמקום הטומאה הוא בתוך הבית החיצון, ולכן גם מקום ההרגשה הוא שם. [↑](#footnote-ref-2)
3. א"ה: בגמ' איתא כן על טיפי דם לבן שהוא טהור והנפק"מ לגבי מקור מקומו טמא, אלא שהב"ח למד מזה שה"ה לדם טמא. [↑](#footnote-ref-3)
4. ביאור הדברים, דיש שלמדו מהיסוד הזה של הגר"ז שלפי"ז כל אשה שראתה למשל בא' לחודש ובחודש הבא התחילה לראות יום קודם ונמשכה ראייתה לא', דיש לה עקירה לחשש של הא', שכיון שבאמצע היה לה ראיה שלא התחילה בא'

   א"כ אין זה רצופין, וכיון שלא יכול להיקבע מזה קביעות לא' אין צריך לחשוש לזה כוסת שאינו קבוע. וע"ז אמר רבינו שאין ללמוד כן מדברי הגר"ז, דשאני הכא שכיון שלא ראתה באמצע נעקר לה החשש דתלינן לקולא וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
5. א"ה: עי"ש שסיים אח"כ 'אמנם אם הכניס רוב האבר אע"פ שלא הוציא זרע יעשה שאלת חכם איך להתנהג כי יש בזה הרבה פרטים'. וא"כ יתכן שאינו מתיר בלא הוציא זרע אלא היכא דלא הכניס את כל האבר או רובו. ועיין בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. א"ה: יש פה קצת קיצור ובשיעור ביאר הרב שליט"א יותר את דבריו, דלפי"ד הפרד"ר הנ"ל י"ל שאכן כל החומרא של הרמ"א מיירי רק בציפורן גדולה שהדרך לחותכה ומשו"ה חשיב מקפיד, ומה שהוצרך הרמ"א לומר שזה עומד ליגזז מצד המנהג ולא קאמר שזה עומד ליגזז מצד עצמו (שהרי מיירי בציפורן גדולה שהדרך לחותכה), היינו מפני שכל מה דאמרינן שעומד ליגזז כגזוז זהו

   רק בדבר שעומד ליגזז מחמת המנהג אבל אל"ה אין בזה דין עומד ליגזז. ומ"מ מה שזה נחשב מקפיד היינו מפני שזה כבר גדול והאשה רוצה לגזוז את זה מצד עצמו [אבל לולא דברי הפרד"ר א"א לבאר בדברי הרמ"א דמיירי בציפורן גדולה שהגיע הזמן לחותכה, דא"כ למה הוצרך הרמ"א לומר שזה עומד ליגזז מצד המנהג, תיפו"ל שזה עומד ליגזז מצד עצמו]. והבן. [↑](#footnote-ref-6)