מצות כיסוי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כיסוי הדם

חולין פג: גדר מצות כיסוי

**א. ראיות שכיסוי הוא חלק מהשחיטה-**

מבואר בכ"ד שמצות כיסוי אינה מצוה נפרדת מהשחיטה רק המשך של מצות השחיטה.

א. ברא"ש-ו הביא ד' בה"ג שאין מברך בין השחיטה לכיסוי שהרי הכיסוי הוא חלק מהשחיטה וא"א להפסיק ביניהם.

ובפי' הגרי"פ על רס"ג עשה ז' פי' טעמו של בה"ג בדבר חידוש דכל שעתא ושעתא שהדם אינו מכוסה הוא מבטל מ"ע שעיקר דין כיסוי הוא דין בחפצא שהדם מחייב כל שעתא ושעתא, ולכך יכסה קודם לברכה, אבל ברא"ש מבואר שאי"ז טעמו[[1]](#footnote-2).

[ועיין בלשון הרמב"ן והרשב"א טעמו של הבה"ג:"משום שהיא מצוה תלויה בשחיטה שאם שחט שחיטה שא"ר פטור מלכסות וכבר התחיל בה ואינו עובר לעשייתה לפיכך תקנוה אחר כיסוי", והיינו דכיון שהכיסוי תלוי בשחיטה לכך חשיב שכבר התחיל].

והרא"ש חולק ע"ז ונקט דמברך קודם הכיסוי, כיון דחשיב הכיסוי מצוה בפנ"ע.

ועיין במעדני יו"ט דאף הרא"ש מודה ביסוד הדבר שהוא חלק מן השחיטה ורק לענין ברכה חשיב כמצוה בפנ"ע, והוכיח כן מד' הרא"ש פו: דשוחט כמה בהמות וכיסה אחת מהן באמצע אינו הפסק בין שחיטה לשחיטה ואי"צ לברך שוב שהרי הוא עסוק בגמר השחיטה, וכן האריך באבי"ע הל' שחיטה דאף הרא"ש מודה ליסוד זה.

[ובביה"ל ב-יד נתקשה מ"ט לא מנו בגמ' פסחים ז: מצות כיסוי בהדי הנך ברכות דמברך שלא כעובר לעשייתן, ועיין אבי"ע הל' שחיטה דכיון שא"י לברך מקודם תקנו את הברכה לא כברכת המצות אלא כעין ברכת ק"ש שהוא לאחר המצוה ואינו מענין ברכת המצות ולכך לא מנאוהו בגמ' פסחים, וחידוש].

ע"ע במרדכי-תרנב הביא פלוגתת הראשונים אם יכול לדבר בין השחיטה לכיסוי, דעת סה"ת-לט להתיר ודעת הראבי"ה לאסור, וכתב המרדכי שלא נתן בזה ראבי"ה טעם.

והב"ח סוס"י-יט באר דעתו דכיסוי סיום מצות השחיטה הוא לכך א"א להפסיק בדיבור שאין להפסיק באמצע מצוה.

ב. ירושלמי ביצה א-ג דעת ב"ש השוחט ביו"ט יחפור בדקר ויכסה, ומפרש בירושלמי הטעם עשה דכיסוי דוחה ל"ת של יו"ט, והק' ע"ז בירושלמי למ"ד שאין עדל"ת אלא בכתוב בצידו מאי איכא למימר, ומשני דכיון ששחט אומרים לו מרק וגמור את המצוה.

ג. רש"י פד: השוחט לחולה בשבת מותר לו ג"כ לכסות, וכתב בחת"ס ביאור הדברים עפ"י שיטת בה"ג הנ"ל שהכסוי הוא חלק מהמצוה, וע"ע בפי' הגרי"פ על הרס"ג עשה ז' (פח:) שפי' ד' רש"י עפי"ד הירושלמי הנ"ל.

**ב. ביאור הענין-**

אבל הדבר צ"ב רב היאך הוא ענין למצות שחיטה ומה ענין היתר הבהמה לכיסוי דמה.

וביאור הדבר ראיתי מבארים בזה עפי"ד החינוך-תנא ז"ל:"כבר כתבתי בפ' צו וכו' בענין הרחקה שהרחיקה ממנו התורה דם כל בשר ואומר ג"כ על"צ הפשט כי מצות השחיטה היא מאותו הטעם לפי שידוע כי מן הצואר יצא דם הגוף יותר משאר מקומות הגוף ולך נצטוינו לשחטו משם טרם שנאכלהו כי משם יצא כל דמו ולא נאכל הנפש עם הבשר".

וכדבריו מבואר בלשון הגמ' לעיל כז. דילפינן שחיטה מן הצואר מקרא דממקום שזב חטהו, והיינו ממקום שיוצא הדם שם צריך לשחוט כדי להוציא את דמו.

וכ"מ לישנא דקרא במצות השחיטה כתיב אח"כ רק חזק לבלתי אכול הדם.

וממילא י"ל דמצות הכיסוי היא חלק מענין זה של השחיטה להוציא את דמו, וגמר מצוות הוצאת הדם הוא בכיסוי.

מתני' חולין לג. השוחט ולא הוציא דם שחיטתו כשרה וצ"ב מאי קמ"ל.

וברשב"א בתוה"ב א-ה משמע דקמ"ל דאף שאינו מקיים מצות כיסוי מ"מ שחיטתו כשרה, וכ"כ שטמ"ק בשם הרא"ש.

ובש"ך כח-ל נתקשה דהא מתני' איירי גם בבהמה שאין בה מצות כיסוי, ועיין בשטמ"ק בשם הרא"ש משכ"ב.

וכתב הש"ך דס"ד כיון שלא יצא דם ש"מ שהיא כמתה מקודם, ולא ע"י השחיטה מתה, והביא שכ"ה לשון הר"מ ד-יג.

אבל בשטמ"ק שם הביא מתוס' חיצוניות דס"ד דבעינן ושפך את דמו, ועוד דדם איקרי נפש ובעינן להוציא את דמו.

ובשם גליון תוס' הביא שענין השחיטה הוא להוציא את דמו וכדאמר ממקום שזב חטהו, והוא ממש ע"ד שהבאנו לעיל מהחינוך דכיון שיש ענין במצות שחיטה להוציא את הדם לכך אם לא הוציא אין שחיטתו כשרה.

עוד מקור לזה ממש"כ מהר"י וייל בהל' שחיטה שלו שכתב טעם פסול שהיה משום שמבליע דם באברים ובוודאי אין כוונתו דמה"ט אסור משום דם רק הוא מהלכות שחיטה להוציא את הדם.

וע"ע מש"כ בזה במקו"א בגדרי פסול גיסטרא.

**ג. כיסוי השוחט וכיסוי דאחרים-**

ילפינן פז. ושפך וכיסה מי ששחט יכסה, שחט ולא כיסה וראהו אחר מנין שחייב לכסות שנאמר ואומר לבני ישראל אזהרה לכל בני ישראל.

והנה בס"ד דחייב רק השוחט וודאי יש לפרש עפי"ד הרא"ש שהוא חלק ממצות השחיטה.

ומ"מ ילפינן מקרא דאף כל אדם חייב, ומ"מ יש חיוב קדימה לשוחט, ובפשוטו הביאור שהוא דין קדימה בעלמא שהטילה תורה עליו המצוה טפי מכל אדם.

והנה בקצה"ח-שפב נקט דל"מ שליחות בחיוב כיסוי שעל השוחט, ואינו ככל מצוות דהכא הוא כמצוות שבגופו, ובזה באר ד' הש"ך דל"מ שליחות במצות האב למול את בנו אף שכל ישראל חייבים מ"מ בחיוב המיוחד שיש לאב ל"מ שליחות.

ובתבו"ש כח-ט חלק ע"ז ודעתו שיכול לתת לאחר דרך שליחות או אפי' דרך כיבוד ורק אם עושה שליח כדי שלא לטרוח זה לא אריך למעבד שיש דין קדימה על השוחט.

וצ"ב כיון דחזינן דכיסוי מתקיים גם ע"י אחרים חזינן שאין כאן דין מיוחד בגופו רק דין קדימה א"כ למה לא תועיל בו שליחות, ותינח התם גבי מילה י"ל שיש חיוב מיוחד על האב מלבד עצם המילה שהוא מכניסו בבריתו של אברהם וזהו מצוה דגופיה ול"ש ביה שליחות, אבל הכא מא"ל, וי"ל.

וראיתי מפרשים בזה עפ"י המבואר דמצות כיסוי היא חלק ממצות השחיטה, וי"ל דה"מ כלפי השוחט אבל יש ענין נוסף במצות כיסוי מצד החפצא של הדם שטעון כיסוי וזה מוטל גם על כל אדם.

ולפי"ז יש חילוק מהותי בין מצות השוחט למצות כל אדם, דמצות השוחט הוא גם גמר השחיטה ולכך הוא קודם.

אבל לפמש"כ בתבו"ש שיכול לתת לאחר גם שלא בדרך שליחות אלא דרך כיבוד ורק אם עושה שלא לטרוח אסור משמע מיניה שהמצוה מתקיימת בשוה בין ע"י השוחט או ע"י אחרים ולכך יכול לתת לאחר, אבל אם הוא מצוה מיוחדת על השוחט היאך רשאי לבטלה בשביל כיבוד, וע"כ לאו מצוה נפרדת היא והכל חדא מצוה היא, אלא שאם עושה כן משום שאינו רוצה לטרוח הרי הוא מבטל דינו אבל אם נותן לאחר כדי לזכותו במצוה שרי [ועצ"ב גדר הדבר דדרך כיבוד שרי].

**ד. החוטף כיסוי אם יכול לתת תרנגולת-**

והנה לקמן פז. אם שחט אחד והשני חטף לו את הכיסוי חייב לשלם י' זהובים, והק' בתוס' למה לא יתן לו תרנגולת לשחוט במקום י' זהובים וכ"ה שיטת ר"ת דרשאי לעשות כן עתוס' ב"ק צא:, ותי' דהך מצוה אחרת היא והראשונה אזלא לה.

וראיתי מעירים למה הק' התוס' שיתכן לו תרנגולת לשחוט הרי יכול לשחוט בעצמו ולתת להנגזל את המצות כיסוי לחוד [ותינח בד' התוס' ב"ק דאיירי בגזל לו ברכת התורה שהוא שתי ברכות הוצרך לתת לו לשחוט ולכסות אבל הכא לא גזל לו אלא מצוה אחת]?

ותינח לשיטת קצה"ח שאין לתת לאחר כיון שהוא מצוה דגופיה שפיר, אבל לדעת תבו"ש שיכול לתת לאחר בדרך כיבוד צ"ע.

וראיתי מבארים עפ"י הנ"ל דהחוטף מנע ממנו לקיים המצוה של כיסוי דידיה ואם הגזלן ישחוט ויתן לו לכסות הרי אין כאן אלא כיסוי דאחרים ואינו משלים לו את המצוה שחטף[[2]](#footnote-3).

מיהו לפמש"כ לעיל גם יישוב זה ניחא רק אי נימא כד' קצה"ח של"מ שליחות הרי לפי"ז י"ל דמצות השוחט ומצות אחרים הם שני מצוות שונות, אבל לד' התבו"ש הכל מצוה אחת וא"כ לדעת התבו"ש אכתי לא נתיישבה קו' זו.

1. וגם עיקר דבריו דכל שעתא מבטל מ"ע לא נראה כן בפוסקים, עיין בב"י וד"מ סי' כח הביאו תקנת הגאונים שאם העוף שוה פחות מדינר ואינו רוצה לשחוק עבורו דינר זהב יכול למצות את הדם לתוך בגד ואח"כ יסחוט ממנו את הדם ויכסהו.

   ואם נימא דכל שעתא מבטל מ"ע לא מסתבר שיתירו לו בכה"ג, אמנם יש לדון קצת דבכה"ג שהדם מכוסה בבגד כבר אינו מבטל המצוה כל שעתא, ותלי בדין כיסהו הרוח בשאר דברים דדעת כמ"פ דמהני א"כ אינו מבטל עשה, מיהו לשיטות דל"מ כסהו הרוח בשאר דברים מוכח להדיא שאין ביטול עשה כל שעתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. וג"ז לא יתיישב לפמש"כ הט"ז כח-ח דאינו משלם אלא על מצוה שחטף אבל אם מנע חבירו לעשות מצו ולא קיימה בעצמו אינו חייב ע"ז, וא"כ הכא הרי כשחטף את הכיסוי לחבירו לא קיים אלא כיסוי דאחרים ואינו חייב לו אלא על מה שחטף לו מצוה זו ואינו חייב על מה שחטף לו כיסוי דידיה שהרי לא קיימה בעצמו. [↑](#footnote-ref-3)