שיעור מז סימן ריח ה - סוף הסימן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור מז**

**~ סימן ריח סעי' ה – סוף הסימן ~**

## [סימן ריח סעיף ה] מי שנעשה לו נסים הרבה בהגיעו לאחד מכל המקומות שנעשה לו נס צריך להזכיר כל שאר המקומות ויכלול כולם בברכה אחת.

# להזכיר את שאר הניסים שארעו לאביו

ומבואר במשנ"ב (ס"ק יח) דדווקא יחיד לעצמו צריך להזכיר את כל הניסים שנעשו לו, אבל בנו הרואה את מקום הנס אינו מחויב להזכיר את כל הניסים שנעשו לאביו. ובשעה"צ (ס"ק יב) הביא דדעת האליה רבה דבנו ובן בנו ג"כ צריכים להזכיר את כל הניסים שנעשו לאביהם, וביאר שם דמכל מקום קיי"ל לדינא כדעת המג"א שא"צ להזכיר כיון שהחיוב להזכיר את שאר הניסים הוא רק חומרא בעלמא.

[ולכאורה היה נראה לתלות מחלוקת זו במחלוקת הראשונים מה הטעם שמברך על הנס של אביו (ונתבאר באורך בשיעור הקודם), דלדעת הראשונים שהחיוב להזכיר את הנס הוא משום כבוד אביו, א"ש שאין צורך להזכיר את שאר הניסים שאירעו לאביו, דמכבדו בכך שמזכיר את הנס של אותו המקום, אך לדעת הראשונים שהחיוב להזכיר את הנס הוא משום שותפות מסתבר שהוא נחשב כבעל הנס ממש, וי"ל שיצטרך להזכיר גם את שאר הניסים].

# להוסיף בברכה מחמת הספק

כתב המשנ"ב (ס"ק יט) דאף שכלל שארי נסים בברכתו מ"מ אם אחר כך הוא פוגע במקום שנעשו לו שארי נסים מברך עליהם עוד פעם אפילו בו ביום, ובשעה"צ (ס"ק יד) הסתפק אם בפעם השניה צריך גם כן לכלול את הנס הראשון שכבר בירך עליו היום בשם ומלכות, ומסיק דנראה דאין קפידא אם יזכיר, דהא על כל פנים אין מברך לבטלה אלא כולל באחרונה. ומבואר מדברי השעה"צ שאף שלא ברירא ליה שצריך להזכיר את הנס מכל מקום אין קפידא להזכירו מספק, כיון דבלאו הכי מזכיר שם ומלכות משום תחילת הברכה.

וכבר מצינו דכן דעת המשנ"ב בעוד מקומות דהנה מבואר בשו"ע (סימן קפח סעיף ז) לעניין מי ששכח 'רצה' ו'יעלה ויבוא' בשבת ר"ח ונזכר קודם שבירך הטוב והמטיב שמברך ברכת 'אשר נתן' ומזכיר של שבת ושל ראש חודש, ומכל מקום כתב השו"ע שם דחותם 'מקדש השבת', ולא יוסיף 'וראשי חודשים' כיון שיש ספק בגמרא אם חותם בשל ראש חודש, ומבואר דמשום הספק אסור לו להוסיף עוד דברים בברכה דיש בזה חשש ברכה לבטלה. אמנם במשנ"ב שם (ס"ק ל) הביא שהאחרונים חלקו על השו"ע וסברו שיכול לחתום גם בשל ר"ח כיון שבלא"ה צריך לחתום בשם ומלכות משום שבת, והיינו דהמשנ"ב הכריע כדעת האחרונים שמותר להוסיף בחתימה ולא חשיב כמברך ברכה לבטלה.

[וע"ש בשיעורים (על סימן קפח) שהבאנו דהמג"א שם ציין לסימן רח, וביד אפרים פירש דכוונתו למבואר שם בשו"ע (סעיף יח) שלא יכלול על הספק שום תוספת בברכת מעין ג' אף על פי שאינו מוסיף שם ומלכות. והבאנו שם דכן מבואר כבר בתרומת הדשן (סימן ל) דמספק אסור לכלול תוספות בברכה, אמנם הט"ז שם (ס"ק יט) דחה ראיית התרומת הדשן ע"ש].

וכעין זה מצינו במשנ"ב (סימן רח ס"ק סא) לעניין מי ששתה יין ואכל פירות מז' מינים שהביא די"א שיחתום 'על הגפן ועל הפירות' וי"א שחותם רק 'על הפירות', וכתב המשנ"ב דכיון שאם יחתום 'על הארץ ועל הפירות', אין כאן ברכה שאינה צריכה, כיון שאינו מוסיף שם, ו\לכן אין קפידא בכך ויכול לחתום 'על הגפן ועל הפירות'. אכן מדברי המג"א שם (ס"ק כ) משמע שיש לחוש לברכה שאינה צריכה אפילו בלא הזכרת ה' (ע"ש במחצית השקל), ולכן כתב שעדיף שיחתום רק 'ועל הפירות'.

וכן מצינו בשו"ע (סימן רח סעיף יח) לעניין מי שאכל דבר שיש ספק אם מברכין עליו מעין ג' שלא יכלול על הספק בברכתו אף אם כבר מברך ברכה מעין ג' על מאכל אחר. אכן המשנ"ב שם (ס"ק פב) הביא מהט"ז שיש מקילין להוסיף אם כבר אכל או שתה את הדבר המסופק יכול לכלול אותו מספק. והיינו כנ"ל שאין איסור הזכרת ה' לבטלה אם כבר מזכיר שם ומלכות.

אמנם יל"ע דשם מבואר דלכתחילה ודאי אין להוסיף שום דבר על הספק, אך בלא זה אין להוסיף בחתימה מה שאינו מחוייב דיש לחוש שהוא כעין ברכה לבטלה כיון שהזכרת השם קאי על זה, וא"כ יל"ע איך כתב המשנ"ב כאן בפשיטות שאין גריעותא בכך שיוסיף עוד בנוסח של הברכה. [ומה שנתבאר במשנ"ב בסימן קפח שמספק יכול להזכיר 'וראשי חדשים' בחתימה נתבאר שם (בשיעורים על סימן קפח) דהוא משום שבלאו הכי דעת כמה ראשונים שאף בר"ח צריך חתימה וחששו לדבריהם ע"ש].

## [סעיף ו] על נס של רבו צריך לברך כשם שהוא מברך על נס של אביו. הגה: י"א דה"ה אם רואה האדם שנעשה לו הנס מברך עליו, כמו שמברך על המקום שנעשה בו הנס.

# שיש לברך על סביו וסבתא שניצלו מהשואה

מבואר בדברי הרמ"א שהרואה את האדם שנעשה לו נס יכול לברך אף שאינו נמצא במקום הנס. ומקור דבריו מהאבודרהם, שהביא ראיה ממה שיתרו בירך על הטובה שנעשה לישראל אף שלא ראה את מקום של קריעת ים סוף.

והנה במשנ"ב (ס"ק כא) חידש שכל הדין שמברך על ראיית האדם שארע לו הנס הוא דווקא מי שהוא מחוייב לברך על ניסו כאביו ורבו או אדם מסויים, אך בשאר בני אדם אינו מברך [ואדם מסויים לא שייך בזמנינו כמו שנתבאר באורך בביאור הלכה (סעיף ז ד"ה על נס)]. ובשעה"צ (ס"ק יז) הביא דדעת הרא"ה שצריך לברך על ראיית כל אדם שחביב עליו שהרי הוא שמח בראייתו, אכן בשעה"צ הכריע לא כן כיון דעיקר דברי האבודרהם צ"ע שהרי הוכחתו היא ממה שיתרו בירך על ראיית עם ישראל, ויש לדחות שהרי יתרו ראה גם את המדבר ואת המן ואת ענני הכבוד, ויתכן שעל ניסים אלו הוא בירך, והביא דכן מבואר להדיא בספר האשכול שיתרו בירך על ראיית המן והבאר וענני הכבוד, וכן הוא במהרש"א (ריש פרק הרואה). וע"כ הכריע השעה"צ שאין לסמוך על דברי האבודרהם אלא רק באביו ורבו ואדם מסויים.

ולפי המבואר במשנ"ב שמברך בראיית אביו על הנס שנעשה לו, אף כשלא רואה את מקום הנס, א"כ ה"ה שיש לברך על ראיית אבי אביו ואמו ואם אביו ואמו על הנס שנעשה להם אף כשלא רואה את מקום הנס בעצמו. ויש להעיר לפי זה לדינא שמי שאביו או סביו ניצלו ממחנות ההשמדה בשואה [באופן שאירע להם שם נס כמו שיתבאר בסמוך], כל שלא רואה אותם ל' יום יש לברך על הנס, ונוסח הברכה 'ברוך שעשה לאבי אבי נס' או 'ברוך שעשה לך נס' (כמבואר במשנ"ב ס"ק כב).

## [סעיף ז] על נס של אדם מסויים, כיואב בן צרויה וחביריו, וכן על נס של אדם שנתקדש בו שם שמים כגון דניאל וחביריו מברך. לפיכך הרואה גוב אריות של דניאל, וכבשן האש של חנניה מישאל ועזריה מברך שעשה נס לצדיקים במקום הזה.

ובביאור הלכה (ד"ה לפיכך) ביאר דרק על הנס שנעשה לדניאל יש לברך, אך אין מברכים על כל אדם שניצל מגוב האריות, ומשום דע"י הצלת דניאל נגרם קידוש שם שמים ע"ש.

## [סעיף ח] הרואה אשתו של לוט מברך שתים עליה אומר בא"י אמ"ה דיין האמת, ועל לוט אומר בא"י אמ"ה זוכר הצדיקים.

# ברכת 'זוכר הצדיקים'

במשנ"ב (ס"ק כח) ביאר דכוונת ברכה זו היא על כך שהקב"ה זכר את הצדיקים, כדכתיב 'ויזכור אלוקים את אברהם וישלח את לוט מתוך ההפיכה'. אמנם בלבוש (סעיף ח) פירש שברכה זו היא על כך שמזכיר את לוט בעלה שהיה צדיק. ובא"ר (ס"ק יא) ביאר כוונת הלבוש שהיה צדיק יותר מאשתו, וקאי על הפסוק של 'ויזכור אלוקים את אברהם' היינו שהיה יודע ששרה אשתו של אברהם ולא גילה הדבר שהיה חס עליו לפיכך חס הקדוש ברוך הוא עליו. וע"ש שהביא דכן כתב רש"י על הפסוק.

## [סעיף ט] יש אומרים שאינו מברך על נס אלא בנס שהוא יוצא ממנהג העולם, אבל נס שהוא מנהג העולם ותולדתו, כגון שבאו גנבים בלילה ובא לידי סכנה וניצול וכיוצא בזה אינו חייב לברך, ויש חולק, וטוב לברך בלא הזכרת שם ומלכות.

# על איזה נס מברכים

מבואר בשו"ע שעל נס שאינו שינוי ממנהג העולם א"צ לברך ויש מי שחולק שאף בזה מברך. ובביאור הלכה (ד"ה ויש חולק) הביא קושיית המג"א (ס"ק יב) דלא מצא מי שיאמר שיברך על נס שהוא ממנהג העולם. ועוד הביא שם מהגר"א שהקשה דא"כ על כל יולדת יצטרכו לברך על הנס שניצלה לחיים, ועל קושיית הגר"א תירץ הביאור הלכה דיולדת לא חשיב נס כלל כי רוב חולים לחיים ע"ש.

והנה כתב המשנ"ב (ס"ק לב) וז"ל 'אם נפל עליו אבן וכיו"ב או שעבר עליו עגלה טעונה שבדרך הטבע היה שימות עי"ז והוא ניצול ממיתה כשיגיע לאותו מקום משלושים לשלושים צריך לברך, ואם נפל אבן סמוך לראשו או נתקע ברזל סמוך לעינו ונעשה לו נס ולא נפל האבן על ראשו ולא נתקע הברזל בעין ממש לדעה ראשונה אין מברכין ולדעה שניה אפשר שמברכים כי כל אדם שקרוב לדבר שיש בו סכנה וניצול מברך וע"כ יברך בלא שם ומלכות'. ומבואר מדברי המשנ"ב דאם נפל עליו אבן או שעבר עליו עגלה וניצל, חשיב נס שמברכים עליו לכו"ע, אך אם זרקו אבן סמוך לראשו הוי נס שאינו יוצא ממנהג העולם, ותליא בב' הדיעות בשו"ע ולכן יברך בלא שם ומלכות.

והנה מה שמצינו בגמרא (ברכות נד, א) שמברכים על נס היינו כגון בריה דרבינא שהלך במדבר והיה צמא ונעשה לו נס ונברא לו מעיין של מים, וכן שנעשה לו נס ורדף אחריו גמל שעסקיו רעים, ונעשה לו נס ונפלה חומת בית שהיה סמוך לו וברח לשם, וניסים אלו הם ממש שינוי מדרכו של עולם [ועיין באבודרהם שהקשה מדוע מברכים על הנס של פורים הרי הוא נס כמנהג העולם, וביאר שהנס היה בכך שבטל כתב המלך, וגם שהרג אחשורוש אלפי אנשים מאומתו בעבור אהבת אשה אחת דזה שינוי ממנהגו של עולם ע"ש].

ונראה דגדר הדין דכל שבאה ההצלה ע"י שנזדמנו ב' דברים לאותו זמן חשיב כהצלה שאינה משונה ממנהג העולם, וכגון שבדיוק בשעת הסכנה שבאו להורגו הגיעו אחרים והצילו אותו, הרי יש טבע שיעבור שם אדם מידי תקופה, ואינו נחשב כשינוי מסדרו של עולם, וסיבב הקב"ה שיגיעו המצילים באותה שעה. ורק כשקרה דבר משונה שאין דרך הטבע שיקרה כלל חשיב נס גמור שמברכים עליו לכו"ע.

אלא דיל"ע לפי זה על מש"כ המשנ"ב שאם עבר עליו עגלה מברך לכו"ע, דהא בוודאי הצלתו נגרמה ע"י שעברה העגלה במיקום המדוייק בגופו ובצורה שגרמה שהוא ינצל, וא"כ מדוע הוא שינוי מדרכו של עולם הרי זה כמו שזורק אבן סמוך לראשו דאין זה שינוי מדרכו של עולם שבדיוק הוא עבר ובכך הוא ניצל וצ"ע לדינא.

והנה הביאו בשם הגריש"א (אשרי האיש חלק א פרק מ אות כג) שבמקרה שהתהפך אוטובוס ומתו חלק מנוסעיו, שאר הנוסעים שניצלו צריכים לברך 'שעשה לי נס' על אותו מקום. ודבריו צ"ע שהרי אין כאן שינוי מטבעו של עולם, שהרי תמיד חלק מנוסעי האוטובוס נשארים בחיים, וברור הדבר שמי שהיה בחלק באוטובוס שלא נפגע הרי הוא לא היה בסכנה.

עוד הביאו (שו"ת בצל החכמה חלק ה סימן סב) שמי שהיה במחנה אושוויץ וניצל חשיב נס גמור ומברך שם ברוך שעשה לי נס, וכן בניו ותלמידיו מברכים עליו כשלא ראו אותו ל' יום. וגם בזה יש לדון דהדבר תלוי בצורת הצלתו. ובאמת באופן שעבר במקום ששלחו את כל הילדים להריגה, ולפתע החליטו לשלוח אותו לחיים ולא למיתה דזה שינוי מטבע העולם והוי נס גמור ועדיין צ"ע בכל זה.

# זמן עשיית באדר של שנה מעוברת

כתב המשנ"ב (ס"ק לב) בשם האחרונים 'מי שנעשה לו נס יש לו להפריש לצדקה כפי השגת ידו וכו' ובכל שנה ביום הזה יתבודד להודות לה' יתברך ולשמוח ולספר חסדו'.

ולעניין מי שארע לו הנס באדר של שנה פשוטה יש לדון אם יעשה את הסעודה של המשתה ושמחה באדר הראשון או באדר השני, ומצינו בזה סתירה בדברי המשנ"ב דבסימן תרצז (ס"ק ב) כתב שאם אירע לו הנס בשנה פשוטה יעשה את הסעודה באדר הראשון, אמנם בסימן תרפו (ס"ק ח) כתב שאם נעשה לו הנס בשנה פשוטה יעשה את הסעודה באדר השני.

והנה לעניין קביעת התענית ביום שמת בו אביו בשנה מעוברת אם מת אביו באדר של שנה פשוטה נחלקו השו"ע והרמ"א (סימן תקסח סעיף ז) דדעת השו"ע שיתענה באדר שני, והרמ"א כתב שהמנהג הוא להתענות באדר ראשון [וע"ש שהוסיף שיש מחמירין להתענות בשניהם, אך במשנ"ב שם (ס"ק מב) כתב דאם קשה לו להתענות בשניהם, טוב יותר שיתענה באדר הראשון דכן הוא המנהג].

ובביאור הגר"א (שם) ביאר מחלוקת השו"ע והרמ"א דתלי במחלוקת התנאים בנדרים (סג, א) לעניין שטרות באופן שכתוב בשטר אדר סתם וידע שהשנה תהיה מעוברת, דלדעת רבי מאיר סתם אדר הוא אדר השני, אך לדעת רבי יהודה סתם אדר הוא אדר הראשון. והגר"א תמה דהרי פסקו הראשונים כדעת רבי יהודה דס"ל דסתם אדר הוא אדר הראשון, וכן פסק השו"ע בחושן משפט (סימן מג סעיף כח) שאם יש ב' שטרות ובאחד כתוב אדר סתם ובשני כתוב אדר השני, בעל השטר שכתוב בו סתם קודם לשטר שכתוב בו אדר השני, ומבואר דס"ל לשו"ע שסתם אדר היינו הראשון, וא"כ צ"ע מדוע לעניין יארצייט פסק השו"ע לעשותו באדר השני.

ובגמרא שם מצינו שנחלקו גם לעניין נדרים לאוסר על עצמו דבר עד לאדר, דלדעת ר"מ אסור עד אדר השני, ולרבי יהודה אסור עד אדר הראשון במשמע. וקיי"ל כרבי יהודה דסתם אדר היינו אדר הראשון, וכמו לעניין שטרות דקיי"ל שסתם אדר היינו אדר הראשון.

והעולה מכל הנ"ל דקיי"ל לדינא דסתם אדר הוא אדר הראשון וא"כ לכאורה יוצא שכן הדין לעניין נידון דידן שיש לעשות את היום משתה ושמחה באדר הראשון דהוא עיקר האדר וכנ"ל.

# ב' האדרים כחד חשיבנן להו

והנה מבואר במשנה בנדרים (שם) דאם אסר על עצמו עד סוף אדר, נאסר עד סוף אדר. ופירש שם הר"ן דנאסר עד סוף אדר הראשון, דכיון שסתם אדר הוא אדר הראשון, אם אסר על עצמו עד אדר הרי הוא אסור עד סוף אדר הראשון. אמנם הרא"ש שם גרס דאסור עד סוף אדר השני, ואף דהאוסר על עצמו עד אדר נאסר עד תחילת אדר הראשון, מ"מ כשאוסר על עצמו 'עד סוף אדר' נאסר עד סוף אדר השני. וביאר הרא"ש דטעם הדבר משום ששני האדרים נחשבים כ'חדא ירחא'. וכך נפסק בשו"ע (יורה דעה סימן רכ סעיף ח) שאם אמר קונם עד ר"ח אדר נאסר עד ר"ח אדר ראשון, ואם אמר עד סוף אדר נאסר עד סוף אדר שני, ופירש שם הט"ז (ס"ק ד) דהוא משום דשני אדרים כחד חשבינן להו.

וכן מוכח מדברי החת"ס דפסק (בהגהות על השו"ע אורח חיים סימן תקסח) דנקט לדינא שיעשה את היארצייט באדר השני. ולכאורה יש להקשות שהרי ידוע שהחת"ס בתושבה (חו"מ תשובה כ) חתם את מכתבו 'יום א' דר"ח אדר ראשון שמרבים בו שמחה', ולכאורה צ"ע מדוע מרבים בשמחה כבר באדר הראשון הרי לדעתו העיקר הוא השני, שהרי הוא כתב שיש להתענות באדר השני, ורק לעניין לשון בני אדם אמרינן שסתם אדר הוא אדר הראשון.

ונראה לבאר דס"ל כהרא"ש הנ"ל שהכל נחשב כ'חדא ירחא' והשמחה היא מתחילת האדר הראשון שבו מתחיל החודש אדר [ומה שקבעו את היארצייט באדר שני שהוא החלק השני של החודש, צ"ל שהוא מטעם שמחשבים את היארצייט לפי מספר הימים שקודם ניסן, היינו שכמו שעשו את פורים סמוך לניסן כי יש דין לעשותו ט"ו יום קודם ניסן, כן הדין ביארצייט וכדו' וכגון יארציים שחל בי' אדר יש דין לעשותו כ' ימים קודם חודש ניסן ועדיין צ"ע].

והנה המג"א (סימן תקסח ס"ק כ) הוכיח דמגילת תענית נוהגת באדר השני מהסוגיא בתענית (יח, א) דאמרינן 'לא נצרכא אלא לחודש מעובר', ומבואר שם ברש"י שבשנה מעוברת נוהג מגילת תענית באדר השני. ובהמשך דבריו שם צידד שאפשר שבב' האדרים נוהג מגילת תענית, ומה שמצינו לעניין נדרים ושטרות דעיקר אדר הוא אדר הראשון הוא רק משום דכן הוא לשון בני אדם. ולכן כתב המג"א שם שאם היה חיוב להתענות מדינא ביום שמת בו אביו היה צריך לצום בב' האדרים, אך מכיון שהוא איסור רק ממנהגא נהגו להתענות רק בראשון.

וכעין זה מצינו בסו"ס תרצז דנהגו שלא להתענות בי"ד אדר הראשון, ועיין שם בביאור הגר"א דמה שאין מתענין בי"ד וט"ו באדר הראשון הוא משום שהוא נחשב כיום טוב במגילת תענית, וגם משנ"ת בשו"ע שם (סימן תרצז ובמשנ"ב ס"ק ה) שנהגו לעשות קצת שמחה בפורים שבאדר הראשון הוא מדין מגילת תענית. ולדבריו יוצא שהגדר הוא דב' החודשים נחשבים כחודש שלם של אדר, אמנם לפי מה שנתבאר בדברי הרא"ש ב' האדרים חשיבו כחדא ושניהם נחשבים כ'אדר אחד'.