15 קבלת פסולין ג - הערות בד_ החזו_א
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק תולדות ב' כסליו תשע"ג

א] בחזו"א סימן י"ז סק"ד כתב דר"מ לא נחלק על עצם הקנין, אלא נחלק דבסתמא אין דעתו להשתעבד, והוכיח כן מדס"ד לאפלוגי בין תולה בדעת עצמו לדעת אחרים, ומהא דהוצרך להשמיענו דפליג אף בתרתי לריעותא, וממש"א בדכ"ג: דקמ"ל דאפי' אבא ואביך דחזו לעלמא, וממ"ד דפליג אף במחול לך, הגם דמחילה א"צ קנין, ומהא דגם לדידן יכול לחזור בו קודם גמ"ד במחול לך, והיינו משום דאין דעתו להשתעבד, ועיי"ש שדן דשמא הוא משום דהו"ל כמחילה לאחר ל', ויכול לחזור בו בתוך ל', אך באמת מד' הראשונים מבו' דהא דקודם גמ"ד יכול לחזור בו, הוא משום דלית לי' גמ"ד, ופירש הרמ"ה דהא דאחר גמ"ד אין יכול לחזור בו, הוא משום דממה שלא חזר בו עד גמ"ד, ש"מ דגמר בדעתו, וכ"ה בל' הרמב"ן בר"פ המפקיד, עיי"ש, ועפי"ז יל"ד בד' הנתיה"מ סימן כ"ב סק"א דפשיטא לי' דאף אם דנו אח"כ שלא בפניו מהני, (אם היתה הקבלה בבי"ד), ולהנ"ל הרי בכה"ג אין ראי' מקבלתו, והא דמהני קנין סודר, הוא משום דע"י הקנין הוא גומר בדעתו, אך באמת לא חייל מכח הקנין, שהרי הוי קנין דברים בעלמא, אך בתשו' הרשב"א שהבאנו לעיל בהערה מבו' דהקנין הוי התחייבות על הממון, וע"כ הוא דמהני, ועי' עוד בחזו"א שם סקי"א שפירש דנחלקו בזה הנימו"י והראב"ן, וכתב דנפ"מ בזה, דלדעת הראב"ן אם אמר אני מקבל קנין שאני מכשיר עלי אבא או אני מקבל קנין שלא אחזור בי לאו כלום הוא, ורק כשאמר בסתמא אני מקבל קנין לעשות כמו שידין, מתפרש שמשעבד נכסיו לכך, - ויל"ד בזה מד' הרשב"א שם דהקנין מתקן הלשון.

ויש להעיר על דבריו, דבד' הרמ"ה מפורש דטעמא דר"מ הוא משום דא"א להשתעבד בדיבור בעלמא, ועיי"ש שפירש דזהו שהוצרך להשמיענו דהלכה כדברי חכמים, וכ"נ גם בל' רשב"ם ב"ב דקכ"ח. דטעמא דר"מ הוא משום דהוי דברים בעלמא בלא קנין. - ובזה מתישב מש"כ הרמ"ה לעיל מינה דלא שביק רבנן ועביד כר"מ, וצ"ע שהרי חזינן שדנו בגמ' הלכה כדברי מי, ולהנ"ל ניחא, - ובזה מתישב גם קו' התוס' בב"ב דקכ"ח. דמנלי' דהלכה כחכמים, דילמא ס"ל דמחלוקת קודם גמ"ד אבל לאחר גמ"ד לכו"ע אין יכול לחזור בו, ולהנ"ל ניחא, דאם מודה ר"מ דלאחר גמ"ד אין יכול לחזור בו, וגם לדידי' מצי חייל בדיבורא בעלמא, תו אין מקום לפסוק כר"מ, ודו"ק.

אמנם הנה מד' הרא"ש יש להוכיח כד' החזו"א, דהנה בד' הרא"ש מבו' דיש מקום לומר, דכ"ה דפליגי ר"מ ורבנן באתן לך לאחר גמ"ד, ה"נ פליגי במחול לך קודם גמ"ד, ואם יסוד פלוגתת ר"מ ורבנן היא אם מהני דברים בעלמא בלא קנין, א"כ הרי במחול לך דלא מחסר קנין, והרי לאחר גמ"ד מודה ר"מ דמהני, מ"ט יהא תלוי בפלוגתייהו, ובע"כ מד' הרא"ש דפלוגתת ר"מ ורבנן היא בגמ"ד, וע"כ שפיר י"ל, דכ"ה דפליגי באתן לך לאחר גמ"ד, פליגי נמי במחול לך קודם גמ"ד, דבתרוייהו איכא חדא לריעותא וחדא לטיבותא, וז"ב.

ב] גם במש"כ החזו"א שם סק"ה דכל החילוק בין אתן לך למחול לך הוא בגמ"ד, הנה אמנם הרמ"ה בסוגיין נקט לעיקר דהחילוק הוא משום דמחילה א"צ קנין, עיי"ש, וכ"כ הרמ"ה בב"ב, - והיינו דלהך מ"ד דבמחול לך מחלוקת, מודו כו"ע דאין כח ביד הבע"ד לקבל על עצמם דיני ממון, ואך דמ"מ במחול לך ה"ז מועיל מדין מחילה. - ואמנם דעת הרמ"ה מבוארת דמחול לך היינו שאמר לו להדיא מחול לך, ודלא כמש"כ הנימו"י בשם הרא"ה, ולפ"ז מוכח דהא דלפני גמ"ד יכול לחזור בו, הוא משום דליכא גמ"ד, וע"כ ה"ה חוזר בו אף במחול לך, וכמש"כ הרמ"ה גופי', ודו"ק.

ג] הנימו"י בסוגיין כתב, ז"ל, אי קשיא אמאי מהניא קבלה בלא קנין כלל טפי מפשרה דקי"ל בפ' קמא דבעיא קנין ואם נעשית בלא קנין אינה כלום, והטעם לפי שאינה משורת הדין והכא נמי אבא ואביך ורועי בקר אין נאמנים משורת הדין, ותירצו דשאני הכא דמ"מ לדין הם מאמינין אותם הילכך גמרי ומקנו, משא"כ בפשרה שאינה דבר מסויים והיא תלוי' בדעתו של בוצע הלכך לא סמכא דעתי' ולא מהניא אלא בקנין, עכ"ל.

ובחזו"א סימן י"ז סק"ט כתב דמ' מד' הנימו"י דפשרה דמיא לנאמן עלי אבא, דהוי כאודיתא, ואך דמ"מ בעינן קנין להאלים הסמיכות דעת, וכתב דהי' מקום לומר דבפשרה ל"ש כלל הודאה, אלא הקנין הוא שעבוד נכסים למה שיפשרו. - ולכאו' כונתו, דבפשרה דגם הדיינים אין אומרים שכך הוא הדין, ל"ש ענין אודיתא כלל.

ועיי"ש שכתב דיל"ד בפשרה משום כח בי"ד לפי דרכו בדעת הרשב"א, וכתב דהא דבעיא קנין, הוא משום דלעולם הוי כמו קודם גמ"ד דלא גמר ומקני, משום דאינה דבר מסוים וכמש"כ הנימו"י, וכתב עפי"ז לפרש דע"ז הוא שדן הנימו"י, - ועיי"ש שהביא לד' הנימו"י ב"ב דמבו' בדבריו ב' הקנינים.

והנה עיקר מה שנקט החזו"א דאיכא ב' טעמים לחייב, צ"ע דמ"ט פליג ר"מ אתרוייהו, אך להחזו"א לטעמי' ניחא, דר"מ פליג על הגמ"ד, אך לפ"ד הרמ"ה אי"ז מתישב.

ד] גם מה שלמד החזו"א כן מד' הנימו"י, לכאו' אינו מוכרח כלל, דהנה ז"ל הנימו"י שם, דלאחר שישבע אינו יכול לחזור בו ולומר משטה הייתי בך בשום טענה בעולם, דהוה כאילו א"ל אני מאמין לך שהדין עמך אם תשבע, וכיון שהאמינו שוב אינו חוזר ומגיד, מבו' דאי"ז התחייבות מחודשת, דא"כ ל"ה מקום לדון שיהא חוזר ומגיד, ואם א"ל בפני ב"ד רצונך תשבע וטול וקיבלה הלה הוי כאילו צוו כן הב"ד ואע"פ שלא נשבע זה עדיין אינו יכול הלה לחזור בו וכו', א"נ גרסינן ונשבע בשלא קיבל בפני ב"ד כלומר כשאמר לו רצונך תשבע ותטול ונשבע אינו יכול לחזור בו כיון שנשבע, עכ"ל, ונקט החזו"א דמש"כ בתחילה דאני מאמין לך שהדין עמך אם תשבע הוא קנין הודאה, ומש"כ עוד דהוי כאילו ציוו לו הבי"ד הוא כח בי"ד.

אך לכאו' יל"פ ד' הנימו"י בע"א, דכשאומר כן בפני בי"ד, כיון דהוי כאילו ציוו לו הבי"ד חשיב כגמ"ד, ומשא"כ כשאומר שלא בפני בי"ד לא חשיב כגמ"ד עד שנשבע, וכ"ה בל' הר"ן שם, ז"ל, וכאילו גמרו ב"ד את דינו ואמרו כן, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א ב"מ דל"ד., ז"ל, וכן עיקר דכיון שהוא חייב עצמו בבי"ד אין לך גמר דין גדול מזה, עכ"ל, ונמצא דמש"כ הנימו"י דהוי כאילו ציוו לו בי"ד, אין כונתו דמכח זה יש בזה לכח בי"ד, אלא כונתו דמכח זה חשיב זה כגמ"ד.

שו"ר בד' החזו"א גופי' שם סק"ז שעמד ע"ד הנימו"י דמהיכ"ת דר"מ פליג גם בנשבע, ולכאו' י"ל כמש"נ לעיל דפלוגתייהו הויא בגמ"ד, וכתב דצ"ל דבאמת אין חילוק בין קיבל בבי"ד לקיבל חוץ לבי"ד, אלא קיבל בבי"ד שם גמ"ד עלי' וחוץ לבי"ד חסר גמ"ד, וכל שנשבע חשיב כגמ"ד אף כשקיבל עליו חוץ לבי"ד, ודקדק כן מל' הנימו"י, וכתב לפ"ז דלדעת האו"ז דל"מ קבלה חוץ לבי"ד אף אם נגמר הדין, הדין נותן דגם בקיבל עליו שבועה חוץ לבי"ד ל"מ אף אם נשבע שכנגדו, דכל הא דמהני מה שנשבע, הוא לחשבו כגמ"ד.

ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד הב"י שכתב דאף אם נשבע שלא בנק"ח והוא צריך לחזור ולישבע, אינו יכול לחזור בו, משום דל"ב הכא לתורת גמ"ד, ולהנ"ל הרי כל הא דכשנשבע אינו יכול לחזור בו, הוא משום דחשיב זה כגמ"ד, כדחזינן דלדעת ר"מ דיכול לחזור בו אחר גמ"ד, יכול לחזור בו אחר שנשבע. - אמנם לכאו' י"ל בדעת הב"י, דלדעת הרמב"ם דלא חשיב גמ"ד אלא כשהוציא הממון, בע"כ דהא דלגבי שבועה סגי במה שנשבע, הוא משום שנשבע על פיו, ודו"ק.

ה] ומש"כ החזו"א דקנין דפשרה מהני משום כח בי"ד, אי"ז מתישב למש"נ דלא מצינו בזה כח בי"ד, - גם צ"ע הרי בפשרה מהני קנין בפני א' ואף אם הוא קאו"פ, ולי"ב כח בי"ד כלל. - ובע"כ דבפשרה הוי הקנין לקבל על עצמו את דין הפשרה, ויש בידו כח לקבוע שידונו בממונו כדין הפשרה, דפשרה ג"כ הויא דין, ואך דא"א לכוף על דין זה, אך כל שקיבל עליו, מצי חייל ע"ז הגמ"ד דפשרה, - וזה לפמש"נ במק"א דהגמ"ד קובע את דין הממון, וע"כ שפיר שייך שיקבע הגמ"ד שיחול דין הפשרה.

ו] החזו"א שם סק"ח כתב, דהא דכ"ז שעסוקין באותו ענין חוזר, אינו מדין עסוקין באותו עניין דעלמא, אלא היינו משום דלא חשיב כגמ"ד, ולמ"ד דקודם גמ"ד אינו יכול לחזור בו, אינו חוזר אף כשעסוקין באותו ענין, וע"כ לדעת הרי"ף דלא פירש כן, אינו חוזר אף כשעסוקין באותו ענין, וכתב לחדש עוד, דאף במקום דבעינן לקנין, מ"מ כיון דאין הקנין אלא להאלים את הודאתו, וכמש"כ הנימו"י דהוי קנין דברים, אין כאן דין עסוקין באותו ענין לאחר חזרה, וכתב דלפ"ז ממש"כ הטור ורי"ו דבקנו מידו אינו חוזר גם כשלא יצא מבי"ד, ולא פירשו דבעסוקין באותו ענין חוזר, מוכח דאין כאן קנין סודר, אלא קנין אודיתא, והקנין אינו אלא להאלים הדברים. - שו"ר בראב"ן שבועות שכתב דכ"ז דעסוקין באותו ענין חוזר דומיא דקנין דחוזר, וזה שלא כד' החזו"א, ולפ"ז אף למ"ד דקודם גמ"ד אינו חוזר, מ"מ כ"ז שעסוקין באותו ענין חוזר.

ז] החזו"א שם סקי"ב הוכיח דאחר שטענו לפניהם אינו יכול לחזור בו, שהרי בסוגיין לא נחלקו בקודם גמ"ד אלא בקיבל קאו"פ, אך בקיבל כשרים לכו"ע אינו יכול לחזור בו, ועיי"ש שפירש דנידון הראשונים הי' דשמא בעינן כתיבה.

אך לכאו' י"ל בע"א, דמהכא אין מוכח כלל שאין יכולין לחזור בהן, די"ל דלעולם יכולין הן לחזור בהן, אך אין בידם לבטל את הטענות שקיבלו בפניהם, אך בקיבל קאו"פ יש בידו לחזור בו קודם גמ"ד ולבטל להטענות שטענו בפניהם, וז"פ.

שו"ר בבעה"ע אות בירורין, ז"ל, ומסתמא לפני גמר דין דיכול לחזור בו דוקא שקיבל קרוב או פסול בין לדין בין לעדות, אבל קיבלו עליהן כשירין וביררו אותו משטענו בפניהן אינן יכולין לחזור, "דאי איתא אמידפלגי בקרובים ליפלגו ברחוקים" דהא נאמן עלי אבא לדינא קאמר כדפר"ש, ובגמרא נמי גרסינן בהא קאמר ר"מ משום דלא גמר ומקני דאמר מי יימר דאתו ומסהדי, ומדלא קא מיפלגו ברחוקים ש"מ משטענו בפני ב"ד אינו יכול לחזור בו, עכ"ל, וצ"ע דמאי ראי' מייתי, הרי י"ל דהנפ"מ הוא לחזור בו מן הטענות.

אך באמת בד' בעה"ע בהמש"ד שם נראה קצת, דמה שדן דבכשרים מצי לחזור בו, היינו גם דיהא בידו לחזור בו מהטענות שטען, וכמו שהביא שם מדין הודאה וע"ז שפיר הוכיח, ואכתי צ"ע.

ח] בביאור ד' הרא"ש כתב בחזו"א סימן י"ז סק"ט דהוא משום דבנאמן עלי כבר יש סכסוך ביניהם והוא מוכרח להשיב דבר להתובע, ומשא"כ במהימנת עלי כבי תרי דאומר בלא הכרח, ואם אינו באמת למה צריךל לשיחה בטלה, ועוד דבנאמן עלי כבר הוא בסכסוך ואמרינן דלא נתרצה בלב שלם, אבל במהימנת עלי סבור להניח דעת המלוה שישלם כל שיאמר שלא פרע וסמך שאין הפסד בשעבוד זה ומפני זה אינו חושש להשתעבד, ועוד דבנאמן עלי סמך שודאי יזכה ואינו משתעבד בלב שלם, ומשא"כ בבע"ד, ובישועות ישראל סימן כ"ב סק"א שפירש ד' הרא"ש דבמהימנת כבי תרי ל"ב קנין, דהוא משום דכל שאומר כן לפני המעשה, ה"ז מועיל מדין הודאת בע"ד. - אך כ"ז סתום בל' הרא"ש, - ושמא יל"פ לד' הרא"ש, דהוא כמש"כ דכל תנאי שבממון קיים, והיינו דבטענת בע"ד יש בידו להאמינו בטענתו, שהרי חזינן דכל שהבע"ד נאמן בטענתו מהני זה להוציא ממון, וזהו שקיבל עליו שבדו"ד זה יהא לו נאמנות טענה, והא דה"ז מועיל אף כנגד עדים, הוא משום דפסל כל העדים, ויש ביד הבע"ד לפסול העדים, ול"ב בזה לקנין. -- ובזה ניחא ד' הש"ך בסימן ע"א דבנאמנות סתם ל"ב קנין, והגר"א תמה שהרי גם נאמנות סתם הו"ל כתרתי לריעותא, - ולהנ"ל ניחא. - ומיושב בזה גם משה"ק הקצוה"ח בסימן ע"א סק"ב, דאם משום דינא דקבלת פסולין, הרי יכול לחזור בו קודם גמ"ד, וקודם שאמר לא נפרעתי חשיב כקודם גמ"ד, וכתב עוד דאף כשאומר לא נפרעתי יכול לחזור בתוכ"ד, וזה חידוש, דמצי לחזור בתוכ"ד לגמ"ד, וצ"ע.

אך בל' הש"ך שכתב דהו"ל כקביל פסול בחד, נראה דהוא מדינא דחדא לריעותא, - אך א"כ צ"ע דמ"ט הוצרך לפרש דבמהימנת כבי תרי בעי קנין משום דכל שיש עדים שפרעו אין לך שעבוד גדול מזה, ולא כתב דהוא משום דהו"ל כתרתי לריעותא, - ושמא הוא משום דדין תרתי לריעותא הוא פלוגתת הראשונים, וצ"ע בזה.

ט] בחזו"א ב"ב סימן ד' סקי"ח כתב דבד' הירושלמי מפורש דבעינן קבלה בפני בי"ד, ועיי"ש מה שפירש בד' הנימו"י בב"מ, ותמה ע"ד הנתיה"מ דלא פירש הכי, ז"ל, והדברים רחוקים, וכן ל' בפני אינה מתישבת, ועוד בנ"י כתב וכן משמע בירושלמי ולפי' זה הו"ל לומר והכי איתא בירושלמי וכו', וגם לא יתכן שיחלקו אליבא דר"מ דלא כהלכתא וגריס להו בסתמא, עכ"ל, ועי' מאירי בסוגיין שנראה באמת שפירש ד' הירושלמי כפשוטם וכד' הש"ך.

אמנם צ"ע היאך דבריו מתישבים בד' הר"ן שם, ז"ל, וכן משמע בירושלמי דגרסינן וכו' קיבל עליו בפני ב' יכול לחזור בו בפני ג' אין יכול לחזור בו, "ומשמע דקבלה מקרי משהתחילו לטעון בפניהם", עכ"ל, וכ"כ הנימו"י שם, והרי דפירשו למש"א "קיבל" בפני וכו', דהיינו שהתחיל לטעון בפניהם, ולד' החזו"א הרי אי"ז כן, אלא מש"א קיבל, היינו שקיבל עליו פסולין בפניהם. - ובזה נתישב משה"ק החזו"א דל' בפני אינה מתישבת, ולהנ"ל ה"ז מתישב, דקיבל היינו שהתחיל לטעון, וזהו שאמרו בפני ב' ובפני ג', והיינו דהתחיל לטעון בפני ב' ובפני ג', - וניחא גם משה"ק דהול"ל דהכי איתא בירושלמי, שהרי להדיא כתבו הר"ן והנימו"י "דמשמע" דקבלה מיקרי משהתחיל לדון בפניהם, והרי דאין הדבר ברור דזהו דחשיב קבלה, וע"כ לא כתבו דהדבר מפורש בירושלמי.

ונראה להוסיף, דלפי הנ"ל י"ל, דמה שנחלקו בירושלמי שם בנשא ונתן, היינו דשמואל לטעמי' דב' שדנו דיניהם דין, ונת' במק"א דמ"מ אין בידם לכופו, וגם אם התחיל לדון לפניהם, כיון דהוא שלא כדין, י"ל דלא נתחייב בכך, ורק אם גמרו את דינו מהני הדין שדנו לפני ב', ואידך אמוראי לטעמייהו דב' שדנו אין דיניהם דין, וע"כ גם אם גמרו את הדין ל"מ מידי, ולפ"ז באמת נחלקו אליבא דהלכתא, וע"כ שפיר אמרו לה בסתמא, וגם אין הדברים רחוקים כ"כ.

אך אכתי הוא סתום, כיון דמתניתין לא איירי בהכי כלל, אל בדין נאמן עלי אבא, ובפרט לגיר' דילן בירושלמי דקאמר נאמן עלי אבא קיבל בפני ב' וכו', אך בד' הראשונים נראה דלא גרסי לתיבות נאמן עלי אבא, וצ"ע.

ועי' עוד בספר ההשלמה בסוגיין שפירש דפלוגתת אמוראי בירושלמי היא אם במחול לך מחלוקת או באתן לך מחלוקת, וזה כפלוגתייהו בתלמודין, עיי"ש.