מראי_מקומות_שט_הקדמה
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**סימן שט הקדמה**

יש ללמוד סוגית טלטול מן הצד [קכג.] ת"ר "פגה שטמנה" [מג:] "איתמר מת המוטל בחמה", [קמב.], "ולשדינהו לפירי וכו'".

והראשונים הקשו דבסוגיא [מג:] **דכ"ע שמיה טלטול**, ואילו ב-קכג נפסק "כרבי אלעזר בן דדאי **דלא שמיה טלטול**".

1. עיין בעה"מ [פרק כל הכלים מז: מדפי הרי"ף] דאיה"נ **לדינא טלטול מן הצד לא שמיה טלטול.**

וכן הוא באו"ז [פו-ג] "שבכל ענין טלטול מן הצד שרי ואין חילוק בין שאר דברים למת שהכל מותר, ואין לחוש להא דמסיק בכירה דכו"ע טלטול מן הצד שמיה טלטול גבי מת, מאחר דאפסיק הלכתא בהדיא בכל הכלים וכו'.

1. עיין רי"ף [פרק כירה כ:] "ופרקינן כי אמרינן טלטול מן הצד שמיה טלטול הני מילי כגון אבנים וכיוצא בהו דאינם לצורך שבת וכו', אבל פגה וכו' **דאוכלין הן וצריך לאוכלן בשבת** טלטול מן הצד בכל כי האי מילתא לא שמיה טלטול".

ועיי"ש בר"ן "תירוצו של רב אלפס נ"ל **לא נתברר** כל הצורך" וכו'.

וע"ע ברמב"ן ובמאירי ונראה דר"ל טלטול מן הצד אסור רק כשמטלטל מוקצה והיתר, משא"כ כשמטלטל מוקצה ואוכל מחמת חשיבות האוכל הטלטול מתיחס לאוכל ולא למוקצה ולכך שרי.

וברשב"א [מג: ד"ה מר סבר] שמביא את הרי"ף מקשה ולא ירדתי לסוף דעתו שהרי שנינו "הקש שע"ג המטה לא יענענו בידו אבל ינענעו בגופו" והקש הרי הוא כאבן ולמה התיר בו טלטול מן הצד.

ועיין במאירי שמביא את הקושיא מהקש, ומתרץ "ומ"מ אפשר הואיל וראוי לשכיבה הרי **צורכו כדבר שבמאכל**".

1. ובתוס' [מד.] "ואומר ר"י דיש לחלק דהכא עיקר הטלטול לצורך מת ולא דמי לכל הנהו שעושה עיקר הטלטול לצורך כר וחבית וכו' [וכן הוא בתוס' עירובין עז: ד"ה מקצת עליו].

תירוץ זה הובא בר"ן ובריטב"א וברשב"א וברא"ש.

וברשב"א מסיים **ואולי אף הרב אלפסי ז"ל לזה נתכון**", וכן הוא ברא"ש [פ"ג-יט] שלומד כך בדעת הרי"ף.

וכן הוא ברמב"ם [פכ"ה-יב] "שני דברים אחד אסור לטלטלו ואחד מותר לטלטלו והן סמוכין זה וזה או זה על זה או זה בזה, ובזה שמטלטלין אחד מהן יטלטל השני, אם היה **צריך לדבר שמותר לטלטלו**, מטלטלו, ואע"פ שדבר האסור מטלטל עמו, ואם היה צריך לטלטל דבר האסור, לא יטלטלנו באותו דבר המותר".

**וכן הוא לדינא דטלטול מן הצד מותר לצורך דבר המותר, ולצורך דבר האסור, אסור** [שיא-ח].

**ובטעם הדבר צ"ב**.

1. ובריטב"א [מד. ד"ה א"ר יוחנן] "אבל כלהו אידך דאמרי בעלמא הוו **לצורך דבר המותר ולצורך שבת**.

וע"ע ריטב"א [נ: ד"ה הטומן לפת] טלטול מן הצד לצורך, **אוכל שבת** מותר**".**

ובריטב"א [קכג. ד"ה הדר] "דטלטול מן הצד לא שמיה טלטול **בכל מה שהוא לתשמיש** **שבת וכבודו".**

והינו שבעצם יש כאן טלטול רק זה קולא לכבוד וצורך שבת.

1. ובאו"ז [פו-ג] שמביא כתירוץ הראשונים לחלק בין צריך לדבר האסור או לדבר המותר, וז"ל: "והאי דפסקינן הלכתא כרב בטלטול מן הצד שמיה טלטול, היינו דוקא במת וכיוצא בו, דכיון שצריך לאותו דבר המטלטל, ובכונה מטלטלו, ועיקר טלטולו לאותו דבר האסור בטלטול, סבר רב להחמיר **דילמא אתי לטלטולי האיסור** **לגמרי ובזה הלכה כמותו**, אבל במקום שבא לטלטל דבר האסור בטלטול, וא"צ כי אם לדבר המותר, אז מודה רב דטלטול מן הצד לא שמיה טלטול".

והיינו שבעצם ס"ל דאין כאן טלטול, רק **החמירו** שמא יטלטל [וקצת קשה לשון הגמ' דכו"ע טמ"ה שמיה טלטול].

ולפ"ז אתי שפיר דברי התרוה"ד [סז] גבי **נגיעה במוקצה לצורך המוקצה** אסור, ונגיעה לא לצורך המוקצה שרי, שמביא והכי חילקו התוספות בשם ר"י במסכת שבת לענין טלטול מן הצד.

שבפשוטו אינו מובן מה קישר בין נגיעה במוקצה לטלטול מן הצד, דטלטול מן הצד שרי דהטלטול לא מתייחס לאיסור, ולצורך האסור מתיחס לאיסור, ומאי שייכא לנגיעה במוקצה.

ולדברי האו"ז שפיר דכל האיסור לצורך דבר האסור שמא יטלטלנו, ולצורך דבר המותר לא גזרו, ה|נ השוה התה"ד גבי נגיעה.

1. בפשטות הראשונים נראה **דלצורך דבר המותר אין כאן טלטול,** ולצורך דבר האסור יש כאן טלטול מוקצה ולכך נאסר.

וכלשון הר"ן "דכל שעיקר טלטולו משום דבר המותר ודבר המותר הוא שמטלטל אלא שאי אפשר לו לטלטל אותו דבר המותר אלא א"כ יטלטל עמו דבר האסור בטלטול מן הצד בכי האי גונא שרי".

וע"ע בחזו"א [מז-כב ד"ה ונראה].

★עוד מבואר בסוגיא [קמב] דאפי' דשרי טלטול מן הצד יש **חובת ניעור**, דהיינו בכל טלטול של איסור והיתר לכתחילה חובה להשליך או לנער את המוקצה, ורק כשאינו יכול מותר לטלטל את שניהם.

1. במשנ"ב [י] "כיון שיוכל באיזה עצה לתקן שלא יטלטל האבן לא הקילו וכו'".
2. וע"ע בחזו"א [מז-כב] "ונראה דהא דשרי לטלטל הכלכלה והאבן בתורה דכל הטלטול **מתיחס אל הפירות המותרים ולא אל האבן** וכו' אלא היכא דאפשר לנער ואינו מנער **מתיחס הטלטול גם אל המוקצה** וכו'.

וע"ע חזו"א [מז-ה].

1. וברשב"א ביצה [ב. ד"ה ובה"א] וז"ל "והלכך במניח נעשה בסיס גמור ובשוכח נעשית בסיס קצת והלכך אינו מסלק **אלא מנער והן נופלים** וכו'.

דהיינו דמדין בסיס [למרות שאינו דינו בסיס גמור] חייב לנער. דכ"ז שלא מנער, הדבר המותר נאסר מצ"ע שמשמש בסיס למוקצה, עי"ש.