מח בדין המניח את ביתו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**מח**

**בדין המניח את ביתו**

**א'**, בדעת ר"מ דאף ישראל אוסר, **ב'**, בפלוגתת ר' יהודה ור' יוסי בגוי שהלך לעיר אחרת אם אוסר, **ג'** בפלוגתת ר"ש עם ר"י ור"י אם שרי בשהלך לבית אחר באותה העיר, **ד'**, במה שפסק השו"ע דגוי שהלך לבית אחר באותה העיר אינו אוסר, **ה'**, בדין הלך לבית אחר באותה חצר, **ו'**, בפלוגתת הראשונים בדין הלך לשבות אצל בתו וחזר לביתו בשבת, **ז'**, בדין הלך מביתו אחר שחשיכה.

עירובין דפ"ו., המניח ביתו והלך לשבות בעיר אחרת, אחד גוי ואחד ישראל ה"ז אוסר דברי ר"מ, רבי יהודה אומר אינו אוסר, רבי יוסי אומר גוי אוסר ישראל אינו אוסר שאין דרך ישראל לבא בשבת, ר"ש אומר אפילו הניח ביתו והלך לשבות אצל בתו באותה העיר אינו
 אוסר שכבר הסיע מלבו

**א'**

א] **בטעמא** דר"מ דאחד גוי ואחד ישראל ה"ז אוסר, פירש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה, ולעיל דמ"ז. פירש"י, ז"ל, אוסר וכו' מפני שיש לו רשות בחצר ואע"פ שאינו בעיר אוסר עליהם וכו', עכ"ל, ומ' ג"כ דאוסר מדינא משום רשותו שיש לו בחצר.

**והנה** גרסינן לעיל דס"ב:, אמר מר חצירו של גוי הרי הוא כדיר של בהמה, והא אנן תנן הדר עם הגוי בחצר ה"ז אוסר עליו, לא קשיא הא דאיתי' הא דליתי', ומאי קסבר אי קסבר דירה בלא בעלים שמה דירה אפילו גוי נמי ניתסר ואי קסבר דירה בלא בעלים לא שמה דירה אפילו ישראל נמי לא ניתסר, לעולם קסבר דירה בלא בעלים לא שמה דירה וישראל דכי איתי' אסר כי ליתי' גזרו בי' רבנן, גוי דכי איתי' גזירה שמא ילמד ממעשיו כי איתי' אסר כי ליתי' לא אסר, וכי ליתי' לא אסר והתנן המניח את ביתו והלך לו לשבות בעיר אחרת אחד גוי ואחד ישראל אוסר דברי ר"מ, התם דאתי ביומי'.

**ופירש"י**, ז"ל, הכי גרסינן לעולם קסבר דירה בלא בעלים לאו שמה דירה, וישראל דכי איתי' אסר משום דירה דדירת ישראל שמה דירה, כי ליתי' גזרו רבנן משום כי איתי', אבל גוי דאפילו כי איתי' לאו שמה דירה, אלא משום שמא ילמד כו', עכ"ל.

**אמנם** הנה בחי' הריטב"א לעיל דס"ב:, ז"ל, הכי גרסינן דכו"ע דירה בלא בעלים שמה דירה, פי' דכל היכא דדירה בבעלים חשיבא דירה הוא הדין לדירה שלא בבעלים, עכ"ל, וכ"ה בחי' המאירי שם, וכ"ה מבו' גם בתור"פ ובריטב"א בדפ"ה. דגרסי' הכי, ועיי"ש שישבו עפי"ז דעת תוס' ודעימייהו דלמ"ד דדירה בלא בעלים ל"ש דירה שרי אף לטלטל בתוכה, אשר צ"ע דא"כ מ"ט התם אסר ר"מ לטלטל בביתו של גוי אף היכא דליתי', וע"ז תירצו, דכיון דמן הדין שמה דירה, ואך שהקילו בגוי היכא דליתי', לא התירו אלא ביתו של ישראל ולא ביתו של גוי, ולפ"ז מוכח שכ"ה גם גיר' התוס' וכל ההולכים בשיטתם, וכ"נ גם ממשמעות התוס' ועוד מן הראשונים בכ"ד, שנר' בדבריהם דהא דס"ל לר"מ דמניח ביתו אסר הוי חד דינא עם הא דס"ל דבית התבן אסר, והרי דהא דהמניח ביתו אסר הוי זה מדינא, דומיא דדינא דבית התבן אסר, וע' להלן סק"ג שנת' להוכיח כן גם מד' הרשב"א.

**והנה** לגיר' רש"י מבו' בסוגיא דהתם, דהא דאסר ר"מ אי"ז משום דס"ל דדירה בלא בעלים שמה דירה, אלא הוא משום גזירה כי ליתי' אטו כי איתי', וכבר תמה הגרע"א על פירש"י הכא שפירש טעמו דר"מ משום דדירה בלא בעלים שמה דירה, וגם נ' מד' רש"י דמה"ט הוא דאסר אף בגוי, ואילו בסוגיא לעיל מבו' דבגוי לא אסר רק היכא דאתי ביומי' וע' שפ"א בזה, וצ"ע.

**ומתוך** הדחק נ' דצ"ל בזה, לפמש"כ בתורי"ד לעיל דס"ב:, ז"ל, ל"ק הא דאיתי' הא דליתי', פי' לפי שיטתו השיבו שדקדק ואמר דוקא ישראל אוסר את בית הגוי ואין הגוי אוסר את של ישראל דדירת הגוי בחצר כדירה של בהמה הוא וכו', אבל אם הי' רוצה הי' מתרץ לו דהאי דקתני אם יש שם ישראל אחד אוסר הכי משמע שאוסר כל החצר בין בית הגוי בין ביתו דמשום גזירה עשו דירת הגוי דירה, וכך משמע פשט הברייתא, ולאו דוקא נקט אוסר למימרא אוסר ביתו של גוי וביתו לא נאסר אלא הכל אסור, שהגוי אוסר כל החצר וגם ביתו של ישראל, עכ"ל, ולדבריו נמצא דלפי האמת שפיר י"ל דס"ל לר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, ואסר אף בגוי ואף היכא דלא אתי ביומי', וי"ל כן גם בדעת רש"י.

**ובאו"ז** סי' קס"ח הביא סוגיא דלעיל דס"ב: וכגיר' רש"י, וכתב ע"ז, ז"ל, ובלא"ה קשיא לי דר"מ אדר"מ, דלעיל אסקינן אליבי' דסבר דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, ובפ' כיצד משתתפין תנן דסבר שמה דירה, עכ"ל, ודבריו צ"ב רב, שהרי בגמ' לעיל שם מפרשי' דהא דאסר ר"מ במתני' בגוי הוא רק באתי ביומי', ובישראל אסור אף בדלא אתי ביומי' גזירה היכא דאיתי' אטו היכא דליתי', וא"כ מהו שכתב האו"ז דבפירקין תנן דסבר שמה דירה, והרי בגמ' לעיל הביאו למתניתין דילן, וצע"ג, ושו"ר בשפ"א בסוגיין שכבר עמד ע"ד האו"ז בזה.

ב] **והנה** בחי' המאירי בסוגיין כתב, ז"ל, ומפרשי' טעמא בפ' הדר אליבא דר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה וכו', ואע"פ שהוא רחוק מן התחום ובלבד שיהא כמהלך יום א', ואע"פ שאינו יכול לבא בשבת אלא בעבירה, מ"מ הואיל ובתוך מהלך יום א' הוא הרי ביאתו מצוי' בעבירה, וגזרי' חוץ לתחום אטו תוך התחום שבישראל החמירו וכו', ומיהו אם הלך בדרך מרחוק שאין יכול לבא בשבת וכו' אינו אוסר וכו', שלא אמרו דירה בלא בעלים שמה דירה אלא כשהבעלים יכולין לבא, עכ"ל, וזה חידוש רב דאף ר"מ לא אסר במקום רחוק.

**אמנם** עיקר ד' המאירי צ"ב, שפתח וסיים דטעמא דר"מ הוא משום דדירה בלא בעלים שמה דירה, ובתו"ד כתב דהוא משום דגזרי' חוץ לתחום אטו תוך התחום, והנה הא דהיכא שהוא בתוך התחום אסור, הוי כן גם לדעת ר' יוסי, ולפ"ז נמצא לכאו' דאין פלוגתייהו כלל אם דירה בלא בעלים שמה דירה, אלא פלוגתייהו הוא אם גזרי' היכא שהוא חוץ לתחום אטו היכא שהוא תוך לתחום או לא גזרינן, וזה דלא כמש"כ המאירי לעיל מינה דטעמא דר"מ הוא משום דדירה בלא בעלים שמה דירה.

**ונ'** בביאור דעת המאירי, דהנה הרי כתב המאירי שלא אמרו דירה בלא בעלים שמה דירה אלא כשהבעלים יכולין לבא, אך היכא שאין יכולים לבא לכו"ע לאו שמה דירה, ולפ"ז הרי מה"ט הי' לנו להתיר לדעת ר"מ היכא שהישראל הוא חוץ לתחום כיון שאינו יכול לבא בהיתר, ואך דכיון דהיכא שהוא תוך התחום אסר מדינא, דדירה בלא בעלים שמה דירה, ע"כ גזרו אף היכא שהוא חוץ לתחום אטו תוך התחום, כיון דאף חוץ לתחום יכול לבא באיסור, וע"כ יש לחוש שאם יתירו בזה יבואו להתיר אף בשהוא בתוך התחום.

**ור'** יוסי דפליג וס"ל דאף דישראל שהלך לעיר אחרת בתוך התחום אוסר, מ"מ בשהלך לעיר חוץ לתחום אינו אוסר, נ' שאין טעמו משום דלי"ל הך גזירה, אלא טעמו הוא משום דס"ל דירה בלא בעלים ל"ש דירה, ומה"ט אף היכא שהוא בעיר אחרת תוך התחום ל"ח דירתו דירה, כיון דהויא דירה בלא בעלים, והרי לדעת המאירי אף לר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה הוא רק בשיכול לבא בשבת, וא"כ ודאי דלמ"ד דל"ש דירה ל"ח דירה אף בשיכול לבא בשבת, זה מתישב היטב למש"נ להלן סק"ד מד' המאירי דלר' יהודה שרי אף בשהלך לעיר אחרת תוך התחום, דאף כה"ג חשיב כדירה בלא בעלים, וע"כ אף לר' יוסי שרי כה"ג מדינא, והא דאסר ר' יוסי בכה"ג הוא משום גזירה, דכיון שעתיד לחזור בשבת, אסרו חכמים אף כשהוא בעיר אחרת שמא יבואו להתיר אף אחר שיבא, וע"כ לא אסרו היכא שהלך חוץ לתחום אטו היכא שהלך תוך התחום, כיון דאף היכא שהלך תוך לתחום אינו אסור מדינא אלא משום גזירה, ולא גזרו גזירה לגזירה.

**אך** ל' המאירי לעיל דס"ב:, דהא דאסר ר"מ בשהלך למקום קרוב שאפשר לבא בשבת, הוא משום ד"הואיל ואם נמלך לבא לכשיבא יאסור השתא נמי אסר", עכ"ל, ומ' דגם לר"מ כל עיקר האיסור הוא משום גזירה אטו אחר שיבוא, ויש לדחות.

ג] **והנה** מד' הראשונים בכ"ד נראה, דהא דס"ל לר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, והא דס"ל לר"מ לעיל דע"ב: דמי שיש לו בית התבן בחצר חבירו ה"ז אוסר עליו, הוי זה חד דינא.

**ומצינו** כן בד' התוס' לעיל ד"ע. ד"ה הבמ"ע, ושם ע"ב ד"ה אחד מבני חצר, ולעיל דפ"ה. ד"ה שני בתים, עייש"ה, וע' חזו"א סי' פ"ו סקכ"ב שנדחק בזה.

**וכן** מבו' גם בד' הרשב"א והריטב"א לעיל ד"ע, שכתבו כעין ד' התוס' שם.

**אך** צ"ע בזה ממש"כ התוס' לעיל דפ"ה: ד"ה בית התבן, שכתבו דכל הא דבית התבן אוסר לר"מ הוא רק היכא שיש שם תבן, ואם הא דבית התבן אוסר הוי חד דינא עם הא דדירה בלא בעלים אוסרת, בדין דלא ניבעי שיהא לו שם תבן, וכבר עמדו בזה.

**עוד** ילה"ע בזה, דלמש"כ התוס' לעיל דפ"הL דבית התבן אינו אוסר אא"כ יש לו שם תבן, צ"ב ד' התוס' לעיל דע"ב: ד"ה מי שהקשו דבבית שער דבית תיפו"ל משום בית שאוסר על בני החצר אע"פ שאין דרים בו מידי דהוי אבית התבן, וצ"ב דמנא להו דאיירי התם שהי' לו שם תבן, וכבר עמדו בזה הבית מאיר והחזו"א, וצ"ע בכ"ז.

**ב'**

ד] **בפלוגתת** ר' יהודה ור' יוסי אם גוי שהלך לעיר אחרת אוסר, הנה בטעמא דר' יוסי פירש"י דגוי אוסר שמא יבא היום, ונ' דאין כונתו דהוי זה גזירה בעלמא, אלא היינו דכיון דשמא יבא היום וליכא עקירה גמורה מדירתו, ע"כ חשיבא דירתו כדירה בבעלים, וע"כ הוא דאוסר, וכ"ה להדיא בפירש"י לעיל דמ"ז., ז"ל, גוי אוסר אע"פ שאינו בעיר שהרי יכול לבא ואי"ז היסח מן הלב, עכ"ל, אך בדעת המאירי נת' לעיל סק"ב דהא דגוי אסר הוא משום גזירה.[[1]](#footnote-2)

**וצ"ב** טעמא דר' יהודה דמתיר, הרי לא הסיח דעתו דדרך גוי לבא בשבת, וא"כ מ"ט אינו אוסר.

**ומצינו** הטעם בזה בעבוה"ק ש"ד פ"ג, ז"ל, אימתי הגוי אוסר בזמן שישנו, אבל הלך לו למקום אחר אינו אוסר, ויראה לי שאפילו הלך לעיר אחרת קרובה מביתו ויכול לשוב בשבת אינו אוסר, שכבר ביארנו שאין דירת גוי דירה וחכמים הם שגזרו עלי' ולא גזרו אלא בישנו. ויש מי שהורה שאוסר, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרשב"א, דהא דשרי ר"י בגוי שהלך לעיר אחרת, אי"ז חד דינא עם הא דשרי בישראל שהלך לעיר אחרת, דישראל שהלך לעיר אחרת מן הדין אין דירתו אוסרת, כיון שאין דרך ישראל לחזור בשבת, אך בגוי שדרכו לחזור בשבת ל"ש ה"ט, וכאשר מה"ט ס"ל לר' יוסי דגוי שהלך לעיר אחרת אוסר, והא דאינו אוסר הוא משום דמן הדין דירתו אינה דירה, ולא גזרו עלי' חכמים אלא היכא דאיתי', וע' להלן סקי"ד מש"נ לבאר עפי"ז ד' הרשב"א בטעם הא דאם חזר הגוי בשבת אוסר.

**ונ'** דכל ד' הרשב"א אתיין רק לפי גיר' תור"פ והריטב"א בגמ' לעיל דס"ב: דאמרי' דלעולם דירה בלא בעלים שמה דירה, ואפ"ה בגוי לא אסרו היכא דליתי', אשר כן מוכח גם לדעת הרשב"א, דס"ל דדירה בלא בעלים מותר לטלטל בתוכה, אשר לפ"ז בע"כ כגיר' זו, וכמש"כ הראשונים, וכמו שהבאנו כן לעיל סק"א, אשר לפ"ז י"ל דה"נ הא דשרי ר' יהודה בגוי שהלך לעיר אחרת, אף דבישראל כה"ג אסור מעיקר הדין, הוא משום דלא גזרו היכא דליתי'.

**אך** הנה לגיר' רש"י שם דלעולם דירה בלא בעלים ל"ש דירה וכו', הרי מבו' דאם היתה דירה בלא בעלים דירה מן הדין, לא הי' לנו להתיר בגוי היכא דליתי', דכיון דמדרבנן הויא דירת הגוי דירה אין לנו להתיר במה שאסור בישראל מעיקר הדין, ורק משום דמן הדין דירה בלא בעלים ל"ש דירה, ע"כ הגם שבישראל גזרו היכא דליתי' אטו היכא דאיתי', מ"מ בגוי לא גזרו, ואשר ע"כ הוא דביתו של גוי אסור להכניס ולהוציא, משום דבזה אסור בישראל מעיקר הדין, וכדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, וע"כ בזה לא הקילו בישראל.

**ונ'** לפ"ז, דלדעת רש"י בע"כ דהא דשרי ר' יהודה בגוי שהלך לעיר אחרת, הוא משום דכה"ג שהלך לעיר אחרת מעיקר הדין ל"ח דירה זו דירה, והגם שלא הסיח דירתו מלבו, מ"מ כיון שאינו בעיר הוי זה עקירה מדירתו, וכ"נ להדיא בל' רש"י לעיל דמ"ז., וכמו שהבאנו להלן סק"ד, וע"כ אינו אוסר, דאם הוה חשיבא דירה זו דירה, לא היו חכמים מתירין בגוי, וכנ"ל.[[2]](#footnote-3)

ה] **ונ'** נפ"מ לדינא בזה, דהנה לדעת ר"ש דגוי אסר ורק ישראל לא אסר משום דאין דרך ישראל לבא בשבת, כתב המאירי דהיינו משום דל"מ הישראל לבא בשבת מעיר אחרת, משום דהויא מחוץ לתחום, ולפ"ז כל דהוי בתוך התחום אף ישראל אסר, אך בחזו"א סי' פ"ב סק"כ נ' דעתו דשרי אף בדהוי תוך התחום היכא שאין דעתו לחזור.

**ויש** להסתפק לדעת ר' יהודה דס"ל דאף גוי לא אסר בשהלך לעיר אחרת, אם הא דס"ל דישראל שהלך לעיר אחרת אינו אוסר, אי"ז אלא בשהלך חוץ לתחום שאינו יכול לשוב לביתו בשבת, או שמא ס"ל דכל שהלך לעיר אחרת הוי זה עקירה טפי מדירתו, וע"כ אינו אוסר אף בשהוא בתוך התחום ויכול לשוב לביתו.

**ומד'** הראשונים נ' דאף לר' יהודה הא דשרי הוא רק משום דהלך חוץ לתחום ול"מ לחזור לביתו, ומצינו כן בל' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ב, שכתב דבהלך לעיר אחרת אינו אוסר משום דאין דרך ישראל לבא בשבת, והרי דאף לפ"מ דקי"ל כר' יהודה, הא דבישראל שרי הוא רק משום דאין דרכו לבא בשבת וכדעת ר"ש, ול' רבינו ירוחם ני"ב חט"ו דהלך לעיר אחרת אינו אוסר כי אינו יכול לחזור בשבת, ובפסקי רי"ד לעיל דע"ב: ובשו"ת הרי"ד סי' מ"ד כתב דבהלך לעיר אחרת אינו אוסר לפי שאינו יכול לדור באותו בית באותה שבת.

**וכ"נ** גם מד' הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שהביא פלוגתת הראשונים אם קי"ל כר' יהודה או כר' יוסי, ומבו' בדבריו דכל הנפ"מ בזה הוא רק לגבי גוי, אך בישראל לא נפ"מ בין ר' יהודה לר' יוסי, והיינו משום דאף לר' יהודה לא שרינן בישראל שהלך לעיר אחרת אא"כ הלך חוץ לתחום שאינו יכול לבא בשבת.

**וע'** גם בגאו"י בסוגיין דפשיטא לי' דכל הא דהלך לעיר אחרת לא אסר הוא רק בשהלך חוץ לתחום שאינו יכול לבא בשבת.

**אך** הנה בפירש"י לעיל דמ"ז., ז"ל, ר' יהודה אומר אינו אוסר הואיל ואינו בעיר, גוי אוסר וכו' אבל ישראל משהלך מכאן וכו' הסיח לביתו מלבו כל השבת שהרי לא יבא הלכך כמאן דליתא להא דירה בעלים דמי, עכ"ל, ונ' מד' רש"י דכל ה"ט דבישראל שרי הואיל ולא יבא בשבת, הוא רק לדעת ר' יוסי, דס"ל דגוי אסר משום לא הסיח דעתו, ולדידי' הא דישראל לא אסר הוא משום שלא יבא כל השבת והסיח דעתו מביתו, אך לר' יהודה הא דלא אסר הוא משום שאינו בעיר, ואי"ז כלל משום שאינו יכול לבא בשבת, וע' חזו"א סי' פ"ב סקכ"א שנראה דעתו כן.

**ושוב** מצאתי כן גם בחי' המאירי לעיל דס"ב:, ז"ל, ור' יוסי סבר וכו' כל שהוא ביתר מתחומו וכו' אינו אוסר, ור' יהודה סבר אפי' במקום קרוב הואיל וליתי' הכא, אע"ג דאילו איתי' אסר כי ליתי' לא אסר וכו', עכ"ל, והרי להדיא דלר' יהודה שרי היכא שהלך לעיר אחרת אף בשהיא תוך תחומו ויכול לבא בשבת, וע' לעיל סק"ב שהבאנו מש"כ המאירי בסוגיין דאף לר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה הוא רק בשיכול לבא בשבת, ולפ"ז ודאי דלמ"ד ל"ש דירה הוא אף בשיכול לבא בשבת.[[3]](#footnote-4)

**ונ'** דהוא תלוי בהנ"ל, דלדעת הרשב"א דהא דשרי ר' יהודה בגוי שהלך לעיר אחרת, הוא משום דלא גזרו בגוי היכא דליתי', הרי נמצא דפלוגתת ר' יהודה ור' יוסי הויא פלוגתא מסוימת בגוי אם גזרו בו היכא דליתי', אך בישראל לא פליגי, וכ"ה דלר' יוסי לא שרינן אלא היכא שאינו יכול לבא בשבת, ה"נ לר' יהודה, אך לדעת רש"י דהא דשרי ר' יהודה בגוי שהלך לעיר אחרת הוא משום דס"ל דכל שהלך לעיר אחרת ל"ח דירתו דירה כלל, וע"כ אף גוי לא אסר, ופליג בזה על ר' יוסי דס"ל דכל הא דשרי בישראל שהלך לעיר אחרת הוא משום דהסיח דעתו מביתו, ודע"כ ס"ל דבגוי אסר כיון שלא הסיח דעתו מביתו, הרי ממילא שלדעתו יש להתיר אף בדהוי תוך התחום, דכל דהוי בעיר אחרת הוי זה עקירה גמורה מביתו, ול"ה דירתו דירה, וז"ב.

**ונמצא** לפ"ז דלדעת הרשב"א ודעימי', הא דאמר ר' יהודה דאינו אוסר בין בישראל בין בגוי, ל"ה ממש בחד גוונא, דבישראל אינו אוסר רק אם הלך לעיר אחרת חוץ לתחום עיר זו, ואילו בגוי אינו אוסר אף בהלך לעיר אחרת קרובה, דלא אסרו בגוי היכא שאינו בעיר.

ו] **ויל"ד** עוד נפ"מ בזה, בדין ישראל שהוא תינוק שנשבה, בגווני שאין דינו כגוי, עמש"נ בזה באורך בסימן י"ח, שהלך לשבות בעיר אחרת חוץ לתחום.

**ונ'** דלדעת הרשב"א כה"ג הוא אוסר אף לדעת ר' יהודה, שהרי הא דשרי ר' יהודה בין בישראל ובין בגוי הוי מב' טעמים, דבישראל הוא משום שאין דרכו לבא בשבת, ובגוי משום שאין דירתו דירה ולא אסרו בכה"ג, והנה בהך תינוק שנשבה ל"ש הני תרי טעמי, שהרי דרכו לבא בשבת, וגם דירתו דירה מעיקר הדין, ולכאו' בדין שהוא אוסר, אא"כ נימא דלא פלוג רבנן בישראל, ואי"ז מסתבר.[[4]](#footnote-5)

**אך** לדעת רש"י דהא דשרי ר' יהודה בין בישראל ובין מגוי הוי מחד טעמא, דאף דאפשר להן לשוב בשבת, דהויא עיר זו תוך התחום, מ"מ כיון שאינו בעיר הוי זה עקירה מדירתו, וע"כ אינו אוסר, הרי דמה"ט אף תינוק שנשבה אינו אוסר כה"ג.

**וכן** נפק"מ בזה בישראל משומד, להסוברים דלא עשאוהו כגוי להקל, אך לפשטות ד' הראשונים דעשאוהו כגוי אף להקל, לא יאסור אם הלך לעיר אחרת, וז"פ.

ז] **ונ'** עוד נפ"מ בזה, דהנה דעת הרשב"א בעבוה"ק דדירה בלא בעלים מותר אף לטלטל בתוכה, והנה הרי בגמ' לעיל דס"ב: אמרי' דלר"מ הגם דגוי כי ליתי' לא אסר, מ"מ אסור להוציא ולהכניס לביתו, ופירשו בתור"פ ובריטב"א לעיל דפ"ה. דאף דבדירה בלא בעלים שרי לטלטל בתוכה, התם שאני דמן הדין דירה בלא בעלים שמה דירה, ואך דהקילו חכמים בגוי שלא יאסור היכא דליתי', ולא הקילו אלא בביתו של ישראל ולא בביתו של הגוי.

**ולפ"ז** נ', לדעת ר' יהודה דגוי לא אסר היכא דליתי', ויש להסתפק אם שרי אף להוציא ולהכניס לביתו של הגוי, ונ' דהוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דהא דס"ל לר' יהודה דאף גוי אינו אוסר בשהלך לעיר אחרת, הוא משום דהוי זה עקירה מדירתו ואף שאפשר לו לשוב בשבת, הרי ממילא שיהא מותר אף להוציא ולהכניס לביתו, דומיא דישראל שהלך לעיר אחרת, דמותר להוציא ולהכניס לביתו לדעת הרשב"א, אך לפמש"כ הרשב"א דהא דגוי אינו אוסר בשהלך לעיר אחרת הוא משום דלא גזרו חכמים אלא בשישנו שם, נ' דאין להתיר אלא להוציא ולהכניס לביתו של ישראל, אך ביתו של גוי אסור, וז"ב.

**ג'**

ח] **בטעמא** דר' יהודה ור' יוסי דס"ל דכל שלא הלך לעיר אחרת ה"ה אוסר, ופליגי על ר"ש דס"ל דכל שהלך אצל בתו אינו אוסר משום שהסיע דעתו מדירתו, יש להסתפק אם היינו משום דפליגי וס"ל דכל שלא הלך לעיר אחרת ובידו לשוב בשבת אכתי לא הסיח דעתו לגמרי מדירתו וע"כ הוא אוסר, או היינו דס"ל דאף דהסיח דעתו לגמרי מ"מ כל שהוא בעיר זו אי"ז עקירה מביתו, ול"מ מידי מה שהסיח דעתו.

**והנה** לפ"מ שפירש"י לעיל דמ"ז. דטעמא דר' יוסי דגוי אוסר וישראל אינו אוסר הוא משום דגוי לא הסיח דעתו וישראל הסיח דעתו כל השבת שהרי לא יבא, הרי נ' להדיא דהא דס"ל לר' יוסי דבהלך למקום אחר באותה העיר ה"ה אוסר, הוא משום דכה"ג ליכא היסח הדעת גמור מדירתו, וע"כ רק בשהלך לעיר אחרת שאינו יכול לבא בשבת ואיכא היסח הדעת גמור מדירתו אינו אוסר, וע' לקמן סק"ט בהערה שנת' להוכיח כן בדעת הביאוה"ל.

**ומד'** הרי"ד בפסקיו לעיל דע"ב: ובשו"ת סי' מ"ד, נ' לפרש טעם פלוגתייהו בע"א, דר"ש ס"ל דאין אוסר אלא בית דירה שדרים בו, וע"כ כל שהלך למקום אחר והסיע דעתו מביתו אי"ז אוסר, אך ר' יהודה ור' יוסי ס"ל דכל מקום הראוי לדירה אוסר אף שאינו דר בו בפועל, וע"כ אף שהסיע דעתו מביתו, מ"מ כיון שיש שם מזון ואילו רוצה לדור שם באותה שבת יכול, ע"כ ה"ה אוסר, עייש"ה בדבריו.

**ד'**

ט] **בשו"ע** סי' שע"א ס"א, ז"ל, וי"א שגם גוי אם הלך לשבות בחצר אחרת אינו אוסר, וכתב ע"ז הרמ"א, וכן עיקר.

**ובמ"ב** שם פירש הטעם, ז"ל, כמו בישראל שהלך לשבות במקום אחר והסיח לבו מדירתו שחשבינן כאילו אינו דר שם באותו שבת, עכ"ל, ובחזו"א סי' פ"ב סקכ"ה כתב ע"ז, ז"ל, וצ"ע שהרי בגוי דמי לישראל שלא הסיח דעתו ואסור, ולא מסתבר דר' יהודה פליג אר' יוסי בזה וכו', עכ"ל.

**אמנם** הנה בפסקי ריא"ז בפירקין סוף ה"ג, ז"ל, א' מבני החצר וכו' אע"פ שהוא באותה העיר אינו אוסר וכו' בין שהי' ישראל בין שהי' גוי, שכבר הסיח דעתו מאותה דירה באותה שבת, עכ"ל, והובא בשה"ג, וזה להדיא כד' המ"ב.

**ומשה"ק** החזו"א דגוי דמי לישראל שלא הסיח דעתו ואסור וכדס"ל לר' יוסי, נ' פשוט בזה, דהנה בטעמא דמילתא דהפוסקים דאף גוי אינו אוסר, מבו' בתוס' לעיל דס"ה: ובמרדכי שם, וברשב"א ורא"ש בסוגיין, דהוא משום דבפלוגתא זו דר' יהודה ור' יוסי אם גוי שהניח ביתו אוסר, קי"ל כר' יהודה דאף גוי אינו אוסר.

**אמנם** לפ"ז אין להתיר אלא בשהלך הגוי לעיר אחרת, דרק בזה מתיר ר' יהודה, אך בשהלך למקום אחר באותה העיר לא.

**אך** מה שהתיר השו"ע אף בשהלך הגוי למקום אחר באותה העיר, בע"כ שהוא כדעת הריא"ז, דס"ל דלדעת ר"ש דמתיר אף בשהלך לשבות אצל בתו באותה העיר, שרי אף בגוי שהלך למקום אחר בעיר.

**ונ'** שהטעם בזה הוא, דפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי אם גוי שהניח ביתו אוסר, ואף ר' יהודה לא שרי אלא בשהלך לעיר אחרת, הוא רק לטעמייהו דס"ל דבהלך לשבות אצל בתו אוסר, וס"ל דל"מ מה שהסיח דעתו מביתו, כל שאפשר לו לשוב לביתו, ורק בהלך לעיר אחרת אינו אוסר, משום שא"א לו לשוב לביתו, וע"כ ס"ל לר' יוסי דגוי שיכול לשוב לביתו אוסר, ור' יהודה דפליג הוא כמש"כ הרשב"א משום דלא גזרו בגוי היכא דליתי', או כמש"נ לעיל סק"ג בדעת רש"י דהוא משום דכל שהוא בעיר אחרת הוי זה עקירה מדירתו, אך לר"ש דס"ל דכל שהסיח דעתו מביתו אוסר, אף גוי שהסיח דעתו מביתו אוסר, דלא מצינו דבגוי לא חשיבא הסחת דעתו מביתו, וע' גאו"י שכתב כן.[[5]](#footnote-6)

**אך** בדעת ש"ר דס"ל דבגוי לא שרי רק אם הלך לעיר אחרת, אך כל שהלך למקום אחר באותה העיר אוסר אף שהסיח דעתו מביתו, נ' שהטעם בזה הוא כמש"כ ריו"נ דרק בישראל אמרי' דלא ימלך מהסחת דעתו, דשארית ישראל לא יעשו עולה ולא ידברו כזב, ומשא"כ גוי יחזור בו דכתיב אשר פיהם דיבר שוא, וכעי"ז כתב המאירי, דגוי אין לו העמדה במחשבתו ואם עמד במחשבה אחת חוזר לאלתר ואין מחשבתו מחשבה.

**ולפ"ז** שפיר כתבו האחרונים בטעמא דהשו"ע דהוא משום דדמי לישראל שהלך לשבות במקום אחר והסיח לבו מדירתו, ול"ק משה"ק החזו"א דלא מסתבר דפליג ר' יהודה על ר' יוסי בזה, שהרי באמת אה"נ הא דקי"ל הכי אי"ז כלל משום דעת ר' יהודה, אלא משום דקי"ל כר"ש דמהני הסחת דעתו מביתו להתיר, וע"כ יש להתיר אף בגוי, דבזה לא מצינו לחלק בין ישראל לגוי, וז"פ.

**אך** באמת עיקר ד' השו"ע צ"ע, שפסק כדעת הריא"ז ושלא כדעת ש"ר דס"ל דאין להתיר בגוי משום דינא דר"ש, וכל הא דשרי אף בגוי הוא משום דינא דר' יהודה, ומשו"ז הרי אין להתיר רק בשהלך לעיר אחרת, וכבר הביא בביאוה"ל שם שתמהו האחרונים ע"ד השו"ע, וצ"ע בזה.

**ה'**

י] **כתבו** התוס' לעיל ד"ע., ז"ל, ומיהו אם הי' היורש דר באותה חצר שמא הי' אוסר להם בית אביו כשירש בשבת אע"פ שלא בא לדור שם, עכ"ל, וצ"ב הטעם בזה.

**ונ'** שנחלקו בזה הראשונים, דהנה ז"ל הרא"ש שם, ומיהו אי הוה דייר היורש בחצר וכו', כיון שהוא בחצר וראוי להשתמש בו, חשבינן כאילו נכנס לדור בבית ואוסר עליהן וכו', עכ"ל, ומבו' דהגם שאף בהלך לבית אחר בחצר זו הסיע מלבו, מ"מ לא חשיב זה כלל כעקירה מביתו, כיון שהוא באותו חצר וראוי להשתמש בבית זה.

**וזה** דומיא דהא דס"ל לר"י ור"י דאף בשהלך אצל בתו והסיח דעתו מביתו אינו אוסר, ונת' לעיל סק"ח שבד' הרי"ד נ' שהטעם הוא משום דל"מ הסחה מלבו היכא שהוא ראוי לדור בבית זה, וי"ל דאף ר"ש דפליג מודה בשהוא באותה חצר דל"מ הסחה מלבו.

**אמנם** בחי' הר"ן שם, ז"ל, דמיירי בשהי' היורש דר בבית אחר באותה חצר וכו', דעד כאן לא קאמר ר"ש דהסיחה מלבו אלא בשיצא לשבות בשבת חוץ לאותה חצר, אבל זה ששובת באותה חצר "לא הסיחה מלבו", עכ"ל, ומבו' דהא דבהלך לבית אחר בחזר זו ה"ה אוסר, הוא משום דכה"ג בכל גווני ליכא היסח הדעת גמור מביתו, וע"כ ה"ה אוסר, שהרי כל הא דשרי ר"ש בשהלך לשבות אצל בתו אף בעיר זו, הוא משום שכבר הסיחה מלבו, אך באותה חצר שלא הסיחה מלבו אינו אוסר.

יא] **ונ'** נפ"מ בזה, בדין יורש, דלדעת הר"ן חזינן דאף ביורש יש לאסור כל שאינו מסיח דעתו מן הבית שירש, הגם שמעולם לא דר שם, ואילו לדעת הרא"ש אין מקור לזה.

**ולפ"ז** נ' במשה"ק במק"א, דמ"ט יורש אינו אוסר היכא שלא בא לדור בבית אביו, הרי יורש לא הסיח דעתו, וא"כ אף אם אינו באותו חצר יאסור, ולמש"נ לדעת הרא"ש לק"מ, דיורש שמעולם לא דר בבית זה, אינו אוסר אף אם לא הסיח דעתו, אך לדעת הר"ן קשיא, ויל"ע היטב בל' הר"ן ואפשר דלפ"ז י"ל.

**ומצינו** כן בד' רבינו יואל שבראבי"ה סי' שפ"ח, שכתב לישב כן ד' רש"י לעיל ד"ע. שפירש מש"א התם דהוה ומית דאיירי בשיירא שחנתה בבקעה וכו' דכי מת אין ליורשיו שם כלום, דאי בחצר ממש הא איכא יורשים וכיון דאילו הוה אבוהון קיים הוה אסר אינהו נמי אסרי, והראשונים תמהו על דבריו, דאף בחצר אין היורש אוסר כיון שלא בא לדור שם בשבת, וכתב רבינו יואל לישב ד' רש"י, ז"ל, ושמא איכא למימר, התם כדקתני ר"ש שכבר הסיחה מדעתו, כלומר מבעו"י הסיח דעתו, ומפרשינן בפרק כיצד משתתפין דוקא בתו אבל בנו לא, דהתם אין מסיח דעתו, והכי נמי זה היורש לא הסיח דעתו מן החצר, ומצפה הוא לירושתו, הלכך אפילו ר"ש מודה, דכל טעמא אינו תלוי אלא בהיסח הדעת, עכ"ל.[[6]](#footnote-7)

**אך** דבריו מחודשים, דחשבינן דמבעו"י לא הסיח דעתו הגם שהי' אביו קיים, וע' מג"א שכ"נ בדבריו, והגרע"א תמה ע"ז.

**והנה** בחי' הרשב"א לעיל ד"ע: ד"ה משחשיכה אוסר, מפורש שדעתו דאף שהיורש דר באותו חצר, מ"מ ל"מ לאסור אא"כ בא לדור בבית אביו, וכ"ה מוכח גם בדבריו בעבוה"ק וע' בית מאיר שכתב כן בדעת הרשב"א.

**ולפמש"נ** י"ל בדעת הרשב"א, דלעולם מודה לד' התוס' דהמניח ביתו והלך לבית אחר שבחצר זו ה"ה אוסר, ואך דס"ל דביורש אין לאסור בכה"ג, שהרי בלא"ה יורש לא הסיח דעתו ואפ"ה אינו אוסר, וע' חזו"א שכבר מבו' יסוד הדברים.

**ול'** הרמב"ם פ"ד הי"ג נ' ג"כ דאין להתיר במניח ביתו רק בשהלך לחצר אחרת, ועמש"נ בדעתו בסימן כ"ז סק"ח.

**ו'**

יב] **נחלקו** הראשונים בדין ישראל שהניח ביתו בשבת שאינו אוסר, ונמלך וחזר לביתו בשבת, אם הוא אוסר.

**ובחי'** הרשב"א כתב בזה, ז"ל, יש מי שאומר שאם נמלך וחזר לביתו באמצע שבת שאוסר, והביא ראי' מגוי דכי ליתי' לא אסר וכי איתי' בשבת אסר, ועוד ממבטל רשות דקיי"ל שאם הוציא במזיד שאוסר, והראב"ד ז"ל אומר שאינו אוסר ואינו דומה לגוי דהתם משום דליתי' הוא דלא אסר ולא משום שהסיעה מלבו והלכך כי איתי' ואפילו אתי באמצע שבת אוסר, וכן נמי מבטל כיון שחזר והוציא במזיד הרי נתגלה שלא הסיע דירתו מלבו, והלכך כי הוציא במזיד קודם שהחזיקו בני החצר בחצר מאי דיהיב שקיל, וכן ודאי נראין הדברים, עכ"ל.

**והנה** בפשוטו טעמא דהראב"ד הוא, דלעולם אף בחזר לביתו בשבת יש לנו לומר דשבת כיון שהותרה הותרה, ואך דלא אמרי' כיון שהותרה הותרה רק בשאי"ז עומד ליאסר, ואשר ע"כ בגוי שלא הסיח דעתו ועומד לשוב לביתו, וכן במבטל רשות שהוציא במזיד דנתגלה דלא הסיח דעתו, לא אמרי' כיון שהותרה הותרה, וכן נ' להדיא בל' הרא"ש סי' ו'.

**אך** צ"ב בזה בל' הרשב"א, שכתב דאינו דומה לגוי "דהתם משום דליתי' הוא דלא אסר ולא משום שהסיעה מלבו והלכך כי איתי' ואפילו אתי באמצע שבת אוסר", עכ"ל, ונ' מזה דהא דלא אמרי' בזה כיון שהותרה הותרה, הוא משום דמעיקרא הי' ההיתר משום דליתי' ולא משום שהסיעה מלבו, וע"כ כי איתי' אסר, וצ"ב דלכאו' ליכא נפ"מ כלל מה הי' טעם ההיתר מתחילה, אלא הא דכי אתי הגוי אסר הוא משום דלא הסיע מלבו והי' עתיד שיחזור, ואף אם הי' הדין דבישראל מה שהסיע מלבו אי"ז כלל טעם להתיר, ולא הי' ההיתר אלא משום דליתי', נמי הי' הדין דישראל כי אתי לא אסר, משום שלא הי' עומד שיחזור.

**גם** צ"ב במש"כ הרשב"א במבטל רשות דכיון שחזר והוציא במזיד הרי נתגלה שלא הסיע דירתו מלבו והלכך כי הוציא במזיד קודם שהחזיקו בני החצר בחצר "מאי דיהיב שקיל", עכ"ל, וצ"ב מה הוצרך לטעמא דמאי דיהיב שקיל, הרי כיון שלא הסיח דעתו, והי' עומד שיחזור בו מביטולו, ל"ש בזה דינא דכיון שהותרה הותרה, והאמנם י"ל דעיקר דין חזרה מביטול הוא משום דמאי דיהיב שקיל, אך לכאו' אי"ז שייך לד' הרשב"א הכא שבא לפרש מ"ט לא אמרי' בזה כיון שהותרה הותרה.

**עוד** ילה"ע בזה, דלכאו' לפ"ז נמצא דטעם הסוברים דכל שחזר בשבת אוסר, הוא מכח דינא דגמ' לעיל דע"א. דגר שמת מבעו"י והחזיק ישראל בנכסיו בשבת ה"ה אוסר, וע' חזו"א סי' פ"ח סק"ב שפירש דבזה הוא עיקר הפלוגתא, וצ"ב שהראשונים לא הזכירו לזה כלל.

יג] **ונ'** בדעת הרשב"א, דהנה לא נתפרש בד' הראשונים טעם הסוברים שאם נמלך וחזר אוסר, הגם שהסיע מלבו ול"ה עתיד לחזור, דמ"ט באמת לא אמרי' בזה שבת כיון שהותרה הותרה.

**ובחי'** המאירי בסוגיין ולעיל דס"ב: מבו' שהטעם בזה, משום דס"ל דאף בישראל כל שחזר בשבת ידים מוכיחות שלא הסיעו מלבן דירתן הראשונה מאחר שחזרו לביתם, עכ"ד.

**אך** נ' דאי"ז מתישב בד' הרשב"א, דהנה בחי' הרשב"א לעיל ד"ע: מבו' דלדעתם כ"ה שאם הי' האב חוזר בשבת הי' אוסר, ה"נ אם מת ובא בנו בשבת ה"ה אוסר, ואם הא דישראל שחזר אוסר הוא משום דאיגלאי מילתא שהי' עתיד לחזור, לא הי' לנו לאסור היכא שמת ובא בנו לדור שם בשבת שלא הי' עתיד לכך בתחילת השבת.

**וע'** חזו"א סי' פ"ח סק"ב שפירש בזה, דהוא משום דכל מקום שאדם עושה מעשה לא אמרי' הואיל והותרה כיון דבידו לעשות כל שעה, עכ"ד, אך צ"ב בזה, שהרי הראשונים פירשו דמה"ט מי שחזר בו מביטולו אוסר, ולכאו' בזה אין לנו לחשבו כבידו, שהרי אסור לו לחזור בו מביטולו, וגם בד' החזו"א שם מבו' דלפי טעם זה לא הי' לנו לאסור היכא שמת ובא היורש, וזה שלא כד' הרשב"א הנז'.

**ובחזו"א** שם סק"ג פי' בדעת הגר"א, שמבו' בדבריו דאף היכא שמת ובא היורש לדור יש לאסור, דטעם הסוברים שאם נמלך וחזר אוסר הוא משום דכל בית דירה עומד להיות בו דיורין ועומד לחזרת הבעלים, וע"כ לא אמרי' בזה הואיל והותרה, עכ"ד.

**ושמעתי** לפרש עוד בזה, די"ל דיסוד דינא דהואיל והותרה הותרה, הוא דההיתר שהי' בתחילת השבת קיים לכל השבת, וי"ל דזה ל"ש היכא שבתחילת השבת לא היו דיורין כלל, ולא הי' היתר על דירה זו, אך העירו בזה ממש"א לעיל דע"א. דהא דגר שמת מבעו"י ובא ישראל והחזיק שם בשבת אוסר, הוא משום שהי' לו להחזיק מבעו"י, והרי דאלמלי כן לא הי' אוסר, הגם שבתחילת השבת לא היו דיורים כלל ולא הי' היתר על דירה זו.

**אמנם** הנה בד' המאירי בביהב"ח נ' טעם אחר בזה, ז"ל, ואינו דומה לדיורין הבאין בשבת שאמרו שבת שהותרה הותרה, שהרי עיקר הדירה כבר היא לשם, עכ"ל.

**ונ'** מד' המאירי, אם לא נשמטו כמה תיבות מדבריו, ע' בלשונו בחידושיו, ועפי"ז נוטה טפי שנשמטו דברים בביהב"ח, דהא דלא אמרי' בזה שבת שהותרה הותרה, הוא משום דכל דינא דשבת שהותרה הותרה הוא דבאמצע השבת לא חייל איסור מכח דיורים מחודשים, אך משא"כ הכא שכבר בתחילת השבת הי' זה ביתו, והי' דין דירה זו שהיא אוסרת, ואך שבפועל לא הי' אוסר משום שלא הי' שם בשבת זו, אך כל שחזר לדור שם ה"ה אוסר מכח הדירה דמעיקרא, ולא אמרי' בזה שבת שהותרה הותרה.

יד] **ולפ"ז** אולי יל"ב לבאר גם דעת החולקים וס"ל דהיכא שחזר בשבת אינו אוסר, ורק בגוי אוסר משום דלא הסיע מלבו, אשר בפשוטו הטעם בזה הוא משום דהי' עתיד לחזור, וע"כ לא אמרי' בזה הואיל והותרה הותרה, אך בל' הרשב"א אין נ' כן, וכנ"ל.

**ולמש"נ** נ' לבאר בזה, דהנה ז"ל המאירי בביהב"ח שם, ומ"מ גדולי המפרשים כתבו שאינו אוסר וכו', אבל זה שמן הסתם הסיעה מלבו אין חזרתו חזרה לאסור, שכשחזר מיהא דיורין הבאין בשבת הם, "שדירתם בטלה מעיקרא ודירה זו פנים חדשות היא", עכ"ל.

**ונ'** בביאורו, דהא דישראל שבא בשבת אינו אוסר, ולא אמרי' שחזר לדירה שהיתה מתחילה, אשר ע"ז ל"מ דינא דשבת כיון שהותרה הותרה, וכמש"נ, הוא משום שהסיע דעתו מדירתו, וע"כ בטל ממנה תורת דירה, ועתה כששב לדור בה הוי כדירה חדשה, וע"כ אמרי' בזה שבת שהותרה הותרה, ומשא"כ גוי שלא הסיע מלבו, ע"כ אכתי איכא על דירתו תורת דירה, וע"כ אף דכל דליתי' אינו אוסר, מ"מ היכא שחזר ה"ה אוסר ול"ש בזה דינא דשבת שהותרה הותרה.

**ואשר** זהו שפירש הרשב"א דהא דגוי שחזר אוסר הוא משום "דהתם משום דליתי' הוא דלא אסר ולא משום שלא הסיע דעתו", דבאמת זהו עיקר הטעם דלא אמרי' בזה כיון שהותרה הותרה, משום דאף בתחילת השבת הי' על דירתו תורת דירה האוסרת, וכל ההיתר מתחילה הי' רק משום דליתי', וכמו שפירש הרשב"א דהוא משום דלא גזרו חכמים בזה, דכל שאין ההיתר משום שהסיח דעתו אלא משום דליתי', ל"ש בזה דינא דכיון שהותרה הותרה אף אם באמת הסיח דעתו.

**[ולפ"ז** י"ל דכ"ד הרשב"א הם לטעמי' דס"ל דהא דגוי שהניח ביתו אינו אוסר הוא משום דלא גזרו חכמים היכא דליתי' והבאנו דבריו לעיל סק"ד, אךלדעת רש"י שנתבאר שם שדעתו דהא דאינו אוסר הוא משום דחשיב זה עקירה מדירתו, ודמי ממש לישראל שאינו אוסר בהלך בעיר אחרת, אין לחלק ביניהם].

**וזה** נ' גם בביאור מש"כ הרשב"א במבטל רשות דהא דכשחזר מביטולו אוסר, הוא משום דמאי דיהיב שקיל, דבאמת זהו עיקר הטעם דלא אמרי' בזה כיון שהותרה הותרה, משום דכל ההיתר מתחילה הי' משום דיהיב, ולא בטל מדירתו עיקר תורת דירה האוסרת, וע"כ עתה דהדר ושקיל בטל כל סיבת ההיתר, ול"ש בזה דינא דכיון שהותרה הותרה.

**ומה** שהוצרך הרשב"א לפרש דאיגלאי מילתא שלא הסיע מלבו, הוא משום דאם הי' מסיע מלבו, הרי הוה פקע מדירתו תורת דירה דילי', כיון שנתנה לאחרים, ואך משום שלא הסיע מלבו ואכתי הויא דירתו, ואך שאינו אוסר משום שביטל רשותו, ע"כ אמרי' מה דיהיב שקיל.

**אך** אכתי כל הדברים צ"ב רב, וצ"ע עוד בזה.

**וע'** ט"ז סי' שע"א דגם בגוי אם הסיח דעתו וחזר אינו אוסר, ועיי"ש במ"ב סק"ח ובשעה"צ סק"ו בזה, ולמש"נ עפי"ד הרשב"א יל"ד לאסור בזה, משום דבגוי אין ההיתר משום שהסיח דעתו, דזה אינו טעם להתיר, אלא הטעם משום דלא גזרו, אך בפשוטו אי"ז נכון, דכל שהסיח הגוי דעתו, יש להתיר גם משו"ז גופא.

**ז'**

טו] **בחי'** הרשב"א והריטב"א לעיל ד"ע. כתבו, דכל הא דהמניח את ביתו אינו אוסר, היינו רק בשהלך בע"ש, אך אם הלך בשבת לא, משום שנאסר למקצת שבת.

**וע'** בביאוה"ל ר"ס שע"א שהביא ד' המג"א שם שנקט דאף בהלך בשבת שרי, והיינו משום דלפ"מ דקי"ל דבמת בשבת אינו אוסר אא"כ בא היורש לדור שם, והרי דאף שנאסר למקצת שבת מ"מ כל שמת ובטלה דירתו שרי, ה"נ כל שהניח את ביתו בשבת שרי.

**ועיי"ש** שכתב דל' הטור נ' דלא שרי רק בשהלך מבעו"י, וכ"נ בל' רש"י לעיל דמ"ז., והביא מש"כ הבית מאיר, די"ל דאף לפ"מ דקי"ל דבמת בשבת שרי, מ"מ כה"ג שהניח ביתו בשבת כיון שהוא חי ובידו לחזור כל שעה, ל"ש כלל טעמא דר"ש שכבר הסיע מלבו, דזה ל"ש אלא בשהלך לשבות קודם שקידש היום, והגאו"י לעיל ד"ע: כתב דכיון שכבר קבע דירתו בשבת זו בביתו, לא נעקרה דירתו מכאן במה שהלך במקצת היום הנשאר לשבות במקום אחר, עכ"ד.

**והנה** נ' דיש להוכיח מד' הירושלמי דאף בשהלך מביתו בשבת נמי יש להתיר, דהנה בירושלמי בפ' חלון ה"ה מייתי' להא דתניא ומייתי' לה בתלמודין לעיל דע"ט. במתבן שבין ב' חצירות וכו', דאם רצה א' מהם לסתום את פתחו וכו' הוא אסור וחבירו מותר, ואמרי' עלה דזה דלא כר"מ דאמר בית הנעול אוסר, ובירושלמי בפירקין ה"ה אמרו על מתניתין דילן, דהדא הוא דר"מ דר"מ אומר הבית הנעול אוסר.

**וביאור** ד' הירושלמי הוא, דמפרש דהא דמהני נועל את פתחו, הוא מדינא דדירה בלא בעלים, דכיון שנועל את פתחו וסילק עצמו מחצר זו, הויא כדירה בלא בעלים, וע"כ הוא דאינו אוסר, וזהו דאמרי' עלה דזה דלא כר"מ דס"ל דאף דירה בלא בעלים שמה דירה, ולדידי' אף בית הנעול אוסר.

**והנה** הרי התם איירי בנתמעט התבן בשבת, ומ"מ מהני שינעול את פתחו שבזה הוא מסתלק מדירתו, ודמי למניח את ביתו שאינו אוסר, והרי להדיא דאף המניח את ביתו בשבת אינו אוסר.

**אמנם** באמת בסוגיא לעיל דע"ט: פליגי בה תרי לישני אם מהני נעילת ביתו לחוד להתיר, ואף ללישנא דמהני להתיר פירש"י דהוא משום דהוי זה כביטול רשות, אך אי"ז כלל מדין מניח ביתו, וי"ל דבאמת מה"ט הוא דס"ל לתלמודין דליכא למיתי עלה מדינא דמניח ביתו, משום דהא דהמניח ביתו אינו אוסר היינו רק בשמניחו מבעו"י, אך מד' הריטב"א שם נ' דאף בנעל ביתו בער"ש נמי ל"מ להתיר, ועמש"נ בסימן מ"ד סק"ח לדון שהטעם בזה הוא משום דכל הא דמניח את ביתו אינו אוסר, הוא רק בשהניח את ביתו, אך כל שהוא דר בביתו והניח את חצירו ה"ה אוסר, עיי"ש הטעם בזה, וצ"ע עוד בזה.

**עוד** ילה"ע בזה, מברייתא לקמן דפ"ו: דפירסו סדינים בשבת שה"ז מועיל להתיר, אך באמת התם שאני, דע"י שפירסו סדינים אין שאר הבתים פתוחים כלל לשביל זה, וצ"ע עוד בזה.

טז] **ויל"ד** עפי"ז, בדין ישראל שהלך למקום קרוב שיכול לשוב בשבת ואוסר, דמ"מ אחר שעבר מקצת מן השבת וכבר אין פנאי לשוב, י"ל דאינו אוסר, דדמי למניח ביתו בשבת, ואף שאפשר שכבר התחיל לשוב בביתו, אך כ"ה שבתחילת השבת לא חיישי' להכי ה"נ באמצע השבת אין לנו לחוש, ויש לדמות להא דשמא ימות חיישינן ושמא מת לא חיישינן, אך י"ל דכיון שיתכן שישוב אסרו חכמים, אך אה"נ אם ידעינן שלא התחיל לשוב אינו אוסר, וצ"ע בזה.

1. ובחי' הרשב"א בסוגיין כתב בזה, ז"ל, ולענין גוי נראה דאפילו ר' יוסי לא אסר אלא היכא דאיתי' אי נמי דאתי ביומי', דהא לכו"ע משמע דדירת גוי אינה אלא כדיר של בהמה וכי איתי' לא אסר מדינא אלא משום גזירה, כי ליתי' לא אסר אלא אי אתי ביומי' וכדאמרי' לעיל בר"פ הדר לר"מ וה"ה לר' יוסי, עכ"ל, וע' גם במ"מ פ"ד מעירובין הי"ג שדקדק כן מל' הרמב"ם שאין גוי אוסר אלא בשהוא במקום קרוב שיכול לבא בשבת, והב"י סי' שע"א כתב ע"ז, ז"ל, וזה דבר פשוט, דהא בריש פרק הדר אוקימנא לאוסר דר"מ דוקא לדאתי ביומי', כלומר אבל אם הוא במקום רחוק שאי אפשר לו לבוא ביומו לא אסר, וממילא נשמע לרבי יוסי דלא בא להחמיר על ר"מ בנכרי דאם כן הו"ל לפרושי, עכ"ל.

   וצ"ב כל הנידון בזה, הרי להדיא אמר ר' יוסי דהא דישראל אינו אוסר הוא משום שאין דרך ישראל לבא בשבת, ומינה נשמע דהא דגוי אוסר הוא משום שדרכו לבא בשבת, וא"כ אין לאסור בגוי אא"כ הוא במקום קרוב שיכול לבא בשבת, וצ"ע בזה.

   אמנם לפי משמעות ד' הרשב"א דכל הא דשרי בגוי היכא שהלך למקום רחוק הוא משום דדירתו אינה דירה מדינא וע"כ לא אסרו בו אלא היכא דליתי', א"כ לפ"ז למש"נ להלן סק"ה בדעתו דישראל שהוא תינוק שנשבה שדרכו לבא בשבת אוסר אף בשהלך לעיר אחרת, הרי דלפ"ז בדין שהוא אוסר אף בשהלך למקום רחוק שא"א לו לבא בשבת, שהרי מבו' בד' הרשב"א דאף בגוי הי' לנו לאסור בכה"ג, וכל הא דלא אסרינן בגוי הוא משום שמדינא אין דירתו דירה, אך בתינוק שנשבה שדירתו דירה מדינא יש לאסור אף בשהלך למקום רחוק, וזה חידוש רב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. שו"ר בחזו"א סי' פ"ב סקכ"ה, שכתב דהא דשרי ר' יוסי בגוי הוא כד' הרשב"א, ועיי"ש שפירש דהוא משום דאף בישראל הא דאסר היכא שלא הסיח דעתו אי"ז מדינא אלא משום גזירה, וע"כ בגוי לא אסרו, עכ"ד, אך בפשוטו מ' דהא דאסרינן בישראל היכא שלא הסיח דעתו הוא מדינא, ולפ"ז בע"כ מד' הרשב"א דאף בגונא דאסרינן בישראל מדינא, מ"מ שרי בגוי, וכמש"נ.

   אך שוב נתבוננתי, דלפירש"י לעיל דס"ב: דהא דאסר ר"מ בדאתי ביומי' הוא משום דחיישי' שמא יתירו אף אחר שבא, מוכח דלמ"ד דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, יש להתיר מן הדין אף היכא דאתי ביומי' ולא הסיע מלבו, דאילו הי' אסור בישראל כה"ג מן הדין, הרי הי' לנו לאסור אף בגוי, שהרי לדעת רש"י לא התירו בגוי בגונא שאסור בישראל מן הדין, וא"כ ל"ה צריך רש"י לה"ט דחיישי' שמא יתירו אחר שישוב, ובע"כ דאף בישראל אי"ז אסור מן הדין, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש במאירי שפסק הלכה בזה כר' יהודה, וזה צע"ג, שהרי המאירי שם פסק בגוי כר' יוסי דאף בהלך לעיר אחרת אוסר, ולפ"ז הרי כל הא דישראל אינו אוסר הוא רק משום שאין דרכו לבא בשבת, אך אם הוא תוך התחום בדין שיאסור, והיאך פסק בזה כר' יהודה, הרי לר' יהודה כיון דישראל אינו אוסר כשאינו בעיר זו, ה"נ גוי אינו אוסר, ול"ש לפסוק כדבריו לחצאין, ועיי"ש בביאורים סי' ז' מש"כ לישב בזה.

   ועיי"ש במאירי שכתב שכן פסק הרשב"א, וזה צ"ע, שהרי להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק דכל הא דישראל לא אסר היכא שלא הסיח דעתו הוא רק בשהלך לעיר אחרת שאין דרך ישראל לבא בשבת, ולפ"ז כל שהלך לעיר שבתוך התחום שפיר הוא אוסר, ולמש"כ בביאורים שם י"ל קצת, דהאמנם היכא שהלך לשבות אצל בנו אוסר כל היכא שיכול לבא בשבת, אך בהלך לשבות אצל אחר אינו אוסר אם הלך לעיר אחרת משום דהוי כהסיח דעתו, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' לעיל ריש סק"ב בהערה, שנת' שם דלפי משמעות ד' הרשב"א, בדין דכה"ג הוא אוסר אף בהלך למקום רחוק שא"א לו לבא כלל בשבת זו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומש"כ הביאוה"ל שם דטעמא דהריא"ז הוא משום דאנן מקילינן תרי קולי דנסבור כדעת ר"י דישראל וגוי שוין בדבר וגם נסבור דעיר אחרת וחצר אחרת שוין, עכ"ד, צ"ב דממ"נ אם בגוי אמרי' דמהני הסחת דעתו, א"כ אי"ז שייך כלל לפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, אלא כיון דקי"ל כר"ש יש להתיר אף בגוי, וכמש"נ למעלה, ואם בגוי ל"מ הסחת דעתו משום דפיהם דיבר שוא, א"כ ל"ש לתפוס תרי קולי, שהרי לכאו' לא משוה ר"ש עיר אחרת לחצר אחרת, אלא ס"ל דאיכא היתר נוסף דהסיח דעתו, וע"כ שרי אף באותה העיר, ואם בגוי ל"ש הסיח דעתו, מ"ט נתיר אף בגוי.

   ונ' מזה שדעת הביאוה"ל, דהא דפליגי ר' יוסי ור' יהודה על ר"ש, הוא משום דס"ל דבאותה העיר לא הסיח דעתו לגמרי, וכמש"נ לעיל סק"ח בדעת רש"י, והא דשרו בשהלך לעיר אחרת הוא משום דבכה"ג הסיח דעתו לגמרי, ופליגי ר' יהודה ור' יוסי אם אף בגוי יש להתיר משום שהסיח דעתו או לא, וע"כ ממילא שפיר יש לנו לומר דקי"ל כר' יהודה דאף בגוי מהני מה שהסיח דעתו, וקי"ל כר"ש דאף באותה העיר חשיב שהסיח דעתו, אך ילה"ע בזה מכמה טעמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. וילה"ע בזבריו, דלכאו' מ"מ אם היורש בעיר אחרת אין לאסור, וא"כ מ"ט לא פירשה רש"י בכה"ג, ואולי נימא דאף בעיר אחרת כל ההיתר מיוסד על זה שהסיח דעתו ועקר מדירתו, אך בלא עקירה מדירתו ל"מ, וע"כ יורש שאני, אך אי"ז מסתבר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)