ואלו קשרים2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 15 ואלו קשרים

**פרק ואלו קשרים המתוקן תשע''ט קיץ**

**דף קיג עמוד א'**

**בגדר איסור הכנה לחול**

1. **מתניתין מקפלין את הכלים אפילו ארבעה וחמשה פעמים. ומציעין את המטות מלילי שבת לשבת, אבל לא משבת למוצאי שבת.** מבואר במתניתין דאיכא איסור לעשות מעשה שתועלתו היא רק לאחר השבת, ובגדר מעשה האיסור יעוין ברש''י קי''ד ע''ב ד''ה אסור בקניבת ירק, דהאיסור הוא במה דטרח משבת לחול, וכן לשון הראב''ד פכ''ג ה''ז וז''ל, כל זה אינו אוסר אלא מפני שהוא טורח לחול וכן לשון שולחן ערוך הרב אורח חיים סימן שכג סעיף ו' וז''ל, אבל לאחר סעודה שלישית אסור להדיח כלי אכילה מפני שטורח ומכין משבת לחול.

**ויש לעיין בבאור הצירוף בין הטירחה להכנה,** דאיסור טירחה מצינו בשבת כמו האי דינא דאיתא בביצה לה ע''ב דאין משילין פירות דרך ארובה בשבת [יעוין בשו''ע של''ח ז'], ויסוד הך איסורא מחמת עצם הטירחה ולא בעינן להאי יחס דהכנה לחול ומוכח דהכא לא הוי טירחה גדולה, וא''כ צ''ב דאי מצד הטירחה ליכא סיבה לאיסור מאי איכא בצירופא דהכנה משבת לחול.

**רק דבעיקר הא דמבואר דבעי לטרחה יעוין בשו''ת פעולת צדיק** ח''ב קנ''ה דמוכיח מהא דאסור להציע מיטות לצורך חול למרות דאין בזה עיון וטורח דליכא כלל יחס לטרחה אלא כל הכנה לחול נאסרה. אולם נראה דהגדרת טירחה היא כל התעסקות שאין בה כעת הנאה אלא רק הכנה דזה מה דמשווי ליה לטירחה.

**בבאור צירוף הטירחה להכנה דחול והמסתעף לנידון אי איכא איסור הכנה משבת לשבת**

1. **בעיקר הבאור בצירוף הטירחה להכנה דחול ניתן לבאר בזה שתי אופנים.** או דהוי איסור ''טירחה שלא לצורך'' כיון דיכול לעשותו בחול, או דעצם הדבר ''דטורח לחול'' הוי זלזול בשבת. ואי נימא דהאיסור הוא הזלזול בשבת א''כ היכא דמכין לשבת אחרת אפשר דליכא בזה זלזול. אולם אי הוי איסור טירחה שלא לצורך א''כ מאי איכפת לן אי מכין לשבת אחרת סכ''ס הוי טירחה שלא לצורך כיון דמצי לעשות בחול.
2. **ונראה לפי''ז דגם משבת לשבת יהא אסור** כיון דהנושא הוא לא הזלזול בשבת אלא עצם הדבר שלא שובת, ולהפקיע את הסתירה לשביתה הוי רק היכא דאיכא בזה תועלת בשבת עצמה דחשיב חלק משימושיו בשבת אולם היכא דלא עושה לשבת זו תו לא חשיב חלק משימושיו, ויעוין בתוספתא ספי''ג דאין מדיחין כלים משבת זו לשבת אחרת, אולם יעוין בר''ח דנקט לגבי קיפול בגדים דמותר משבת זו לשבת אחרת.

**ויעוין בשו''ת שלמת חיים** [לגריי''ח זוננפלד] אורח חיים סימן רפג וז''ל, והנה בשבת [קי"ח ע"א ברש"י ז"ל בד"ה שוב אינו מדיחן], דאין הדחה זו אלא לחול, עכ"ל. ובחיי"א [ח"ב כלל מ"ד סכ"א] ולאחר שאכל סעודה ג' לא ידיח, דהוי כתיקון כלי לצורך חול, עכ"ל. ומזה משמע דטעם האיסור הוא משום דעושה משבת לחול, משא"כ אם עושה משבת זה לשבת אחרת, אלא דשם במ"ב [סקכ"ח] כתב וז"ל, ואם יודע שלא יצטרך עוד לאלו הכלים אסור להדיחן "משום טורח", עכ"ל. ולפ"ז אולי טעם האיסור ''משום דמטריח את עצמו בשבת בחנם'' דהרי טירחא זו יכול לעשות בחול, וכעין מה דאיתא בסימן שכ"ד (סעיף י"א) דאסור משום טירחא שלא לצורך. ואם כן לפ"ז גם בשאלה הנ"ל יש לאסור דהרי טירחא זו יכול לעשות בזמן החול ולא מהני מה שמכוין משבת לשבת, וע"ד המבואר [בסימן של"ד סעיף ד'] בענין דליקה בשבת דאין להציל עבור שבת הבאה. ונראה ''כיון דאינו לצורך חול אין בהטירחא איסור'', יעיין סימן של"ד [סעיף י"א], והיש אומרים שאוסרים היינו דוקא לגבי דליקה שיש לחוש שיבוא לידי איסור. אבל על הטלטול מצד טירחא כיון שאינו עושה לצורך חול היה נראה דשרי עכ''ל. ונראה מדבריו דהכריע דבהאי טירחה האיסור הוא משום הזלזול דטורח לחול.

**ביסוד הרמב''ן באיסורי שבות והמסתעף לגדר איסור הכנה**

1. **יעוין ברמב''ן ויקרא פרק כג פסוק כד ביסוד איסורי שבות דרבנן כפי איך שמביאו בקצרה בשו"ת חתם סופר** חלק ה חו''מ סימן קפה וז''ל, שדעתו כך מ"ע של תורה תשבות היינו שלא יהי' כיום החול לשכור פועלי' ולפתוח ולמכור ולהעמיס משא על החמורי' שכולם אין בהם מלאכה ממלאכת המשכן שיש בהם סקילה אם המשא אינו מרשות לרשות וכל מעשה החול אסור מן התורה כמ"ע דתשבות, והיינו ''שבות דאורייתא'', וחכמים הוסיפו מדבריהם שבותים דרבנן, אבל עיקר שבות הוא דאוריתא, נמצא מה שהיה ''במשכן חשיבא'' אותו נקרא ''מלאכה'' וחייב סקילה אפילו דבר שאין בו יגיעה ועמל, אפי תענוג יש בו להדליק נר ולהחם לו חמין, וחייב עליהם סקילה, והיגיעות והעמל שאין בהם מלאכה ממלאכת המשכן הם בעשה דשבות, וכן מבואר דעת רש"י בשבת קי"ד ע"ב ד"ה אלא לא לקניבת ירק, וכונתו ליישב את קושית הראשונים על הא דמבואר ברש''י שם בהא דנקטה הגמ' דאיסורא דקניבת ירק הוי דאוריתא מקרא דשבתון למרות דברש''י מבואר דאיסורא דקניבת ירק הוי מחמת טירחה והכנה לחול.

**ויעוי''ש בריטב''א דגם מפרש כן**. וז''ל, וי"ל דהא כתיבנא במסכת ראש השנה ל"ב ב' דאע"ג דדברים שהם משום שבות פרטיהן מדרבנן מ"מ יש שבות כללי מן התורה, שאם לא כן אין לנו מנוחה בשבת מן התורה דהא כל מקח וממכר מותר, אלא ודאי שבות כללי דאורייתא ומסרו הכתוב לחכמים ופרטיהן מדרבנן, וקס"ד דגלי לן קרא הכא דאפילו קניבת ירק שהוא שבות דרבנן, ובעו רבנן למישרי ביום הכפורים, דליתסר בשבת שהוא יום הכפורים. עכ''ל.

**ומבואר דיסוד איסורי שבות הוי מחמת הצורך בשביתה במציאות**, ונמצא דהך שביתה מחויבת מכח שבת, וכל סיבת האיסור מחמת דאיכא בזה סתירה לשביתה, וא''כ נראה שגם טירחה לא גמורה שמצד עצם הטירחה ליכא סתירה לשבת כל זה היכא דטורח לשבת דע''י כך ליכא בזה סתירה לשבת דחשיב כחלק מעשיות השבת, אולם כל כמה שמעמיד את הטירחה לחול, ומנתק את מעשהו משבת, איכא בזה סתירה לשבת, ולפי''ז יסוד האיסור לא הוי מחמת זלזול בשבת אלא דהוי איסור שביתה.

**ולפי''ז נראה דיש לדון בפסק הגרש''ז יעוין במנחת שלמה ח''ג סימן לו סק''י דהתיר להכין משבת לתוספת** **שבת**, ולכן מותר להכין לסעודה שלישית גם מה שאוכלים בלילה כיון דמברך ואמר ''ביום השבת הגדול הזה'', ואי הוי מחמת הזלזול בשבת ניחא דליכא בזה זלזול ביחס לשבת, אולם אי הוי איסור שביתה א''כ לכאורה תליא בזמן דחול ושבת.

**בדברי הרמב''ם ביסוד איסורא דהכנה**

1. **אלא דביסוד הנך איסורא דהכנה יעוין ברמב''ם** פכ''ג ה''ז וז''ל, ואסור להדיח קערות ואלפסין וכיוצא בהן מפני שהוא כמתקן אא"כ הדיחן לאכול בהן סעודה אחרת באותה שבת. ובראב''ד תמה עליו דכל זה אינו אסור אלא משום דטורח לחול. ובמ''מ כתב דגם לרמב''ם האיסור מחמת מה שמתקן לחול. אולם יעוין במרכבת המשנה וז''ל, דעת ההשגות דאילו היה בו משום שבות דמכה בפטיש בדין לאסור אף לצורך היום אלא ודאי דלא חשיב תיקון כלל ואסור שלא לצורך היום משום ''טירחא שלא לצורך''. ודעת רבנו להסמיך כל השבותין לאבות מלאכות וס"ל דהותר שבות זה משום צורך היום ועל צורך היום לא גזרו. **ומבואר דאיכא בזה פלוגתא יסודית בגדר הך איסורא אי הוי מחמת טירחה שלא לצורך, או דהוי כעין מלאכה מדרבנן דהותר לצורך שבת**.ולפי''ז יצא דלשיטת הרמב''ם הוי שבות ד''מלאכה'' כמו תיקון מנא, וצ''ל דאיכא דרגות באיסורי שבות ד''מלאכה'' ואיכא שבות קילא דהותרה לצורך שבת.

**ולפי מה שנתבאר בדברי הרמב''ן בגדר איסורי שבות** נראה דאפשר לומר דגם הרמב''ם ס''ל הכי רק דבשביל לאשוויי כהפקעה על השביתה הצריך הרמב''ם מעשה שיש בו מעין מלאכה, אבל גדר הך שבות לא הוי שבות ד''מלאכה'' אלא כשבות דאיסורא ד''תשבות''.

**נפק''מ בין הרמב''ם והראב''ד בקיפול טלית**

1. **יעוין בערוך השולחן ש''ב י''א דנקט דהרמב''ם לא ס''ל לטעמא דטירחה וכן רש''י דמפרש לאיסורא דקיפול בגדים משום מתקן ס''ל כהרמב''ם דהך איסורא הוי מחמת מתקן** [ויעוי''ש בסעיף י' דלפי''ז גם בהצעת המיטה איכא תיקון וצ''ב]. וכתב שם דאיכא בזה נפק''מ לדינא דלהרמב"ם דלית ליה טעם טירחא מותר לקפל בגד בקיפול פשוט שאין בו תקון כלי אף לחול, ולהראב"ד אסור מטעם טירחא משבת לחול וזהו דעת רבותינו בעלי התוס' שם שכתבו מכאן למדנו שאסור לקפול טליתות של בהכ"נ לפי שהם צורך מחר. ובטלית כפי הנראה לא שייך בקיפולו תקון כלי אלא האיסור הוא משום טירחא עכ''ד. ויעוי''ש בסעיף י''ב דהיתרא דהמרדכי בקיפול טלית היכא שמשנה מצורת הקיפול מוכרח דהוי להך טעמא דטירחה דבטלית איכא רק לטעמא דטירחה וצ''ל דהטורח הוא הדיוק. ולפי מה שנתבאר לעיל דעיקר האיסור הוא ההכנה לחול א''כ אפשר דכל כמה דמשנה מצורת הקיפול ליכא יחס בהתעסקותו כהכנה לחול אלא רק כחזרה למקומו.

**בדין הכנה בהדחת כלים אי הוי דין אחר משאר דיני הכנות והמסתעף להיתרא דאין קבע לשתיה**

1. **לפי מה שנתבאר בגדרי איסור הכנה ניתן לומר דבהדחת כלים כיון דאיכא בזה תיקון בכלי כמו שמתבאר ברמב''ם א''כ רק בזה הוי איסור שביתה** אולם בשאר הכנות הוי מחמת הזלזול בשבת, ולפי''ז ניתן לומר דכל דינא דהתוספתא דלא מדיחים כלים משבת לשבת הוי רק בהדחת כלים. ויעוין באוצר עיונים דהביא מהמאירי בדף קי''ח דנקט דהא דאיכא היתרא להדיח כלים לצהרים הוי לדעת ר' חידקא דאיכא חיוב ד' סעודות. וז''ל, וזה שאמרו כאן בצהרים וכו' לדעת ר' חידקא היא שנויה שמצריך בארבע סעודות ואין הלכה כן, אבל כוסות וקיתוניות וצלוחיות מדיח והולך כל היום כלו שאין קבע לשתיה.

וצ''ע מ''ש משאר הכנות כמו הצעת המיטה דכי איכא חיוב לישון בשבת. ומוכרח דאיכא חילוק בין הכנה דהדחת כלים לשאר הכנות. ובבאור טעמא דאין קבע לשתיה דמתיר שיטיפת כוסות בכל השבת ולכארוה מ''ש משטיפת כלים דבעינן דיהא לזה יחס לד' סעודות. ונראה מוכרח מזה ד''האין קבע לשתיה'' הופך את שטיפת הכוסות לחלק מצורת ההשתמשות בכוס ולא כפעולת הכנה. ויעוין במנחת שלמה ח''ג סימן לו א' דמאריך דאיכא הרבה אופנים של שימושים שרגילים לעשותם בלי לחשוב על הצורך אלא כחלק מהפעולות השגרתיות. ומחדש הגרש'ש דלית בהו איסור הכנה ולפי מה שנתבאר אפשר דזהו יסוד היתרא דשטיפת כוסות.

**בדין אמירה לעכו''ם באיסור הכנה ואיסור טירחה**

1. בעיקר הנידון אי איסורא משום טירחה יעוין באוצר עיונים דמביא מהאליה רבה רנ''ב ס''ק יב דכתב דאי הטעם דאיסור הבאת כלים מבית האומן הוי מחמת טירחה יותר בזה אמירה לעכו''ם כיון שהישראל לא טורח, ויש לעיין לפי''ז מה יהא הדין באיסור הכנה ויעוין בארחות שבת ספכ''ב הערה רצה.

**בהא דנקט רש''י איסורא דקיפול כלים לטעמא דמתקן אי פליג על הך טעמא דטירחה**

1. אלא דבעיקר מה דנקט בערוה''ש דרש''י שנקט לטעמא דאיסור קיפול כלים דהוי מחמת תיקון ס''ל כהרמב''ם דפליג על טעמא דטירחה, נראה דליכא מזה ראיה כלל דהרי בקיפול חזינן דאם יש לו להחליף אסור, ובדין הכנה יעוין בארחות שבת הערה רמ''ט דמביא מהגר''מ פיינשטיין ומהגרנ''ק דמותר להדיח כלים ע''מ להשתמש בהם אפילו שיש לו בארון כלים נקיים, וצ''ל דלדין הכנה סגי בעצם הדבר שמשתמש בשבת דבזה לא חשיב כהכנה לחול, ולפי''ז ניחא הא דהוצרך רש''י לומר דבקיפול בגדים איכא איסור מחודש של תיקון כלי דבזה לא התירו.

**ביסוד החיי אדם דבעינן שיהא גמר כל שהו בעשיתו למשווי הכנה**

1. **יעוין בחיי אדם כלל קנג סעיף ו וז''ל,** אלא על כרחך דדוקא היכא שגומר איזה ענין, מקרי הכנה. וכן מוכח ממהרי"ל שהביא המ"א סס"י תרס"ז דמותר להביא השלחנות לבית, רק להעריכם אסור. ולפי זה מש"כ המ"א שם וכ"כ הלבוש בסימן תפ"ח דאסור להביא יין מיום טוב לחבירו, צריך עיון דמאי שנא מהולכת עירוב. וצריך לומר דכונתם בסמוך לחשיכה, דמוכח מילתא דאינו לצורך היום. ונראה מדבריו דיסוד היתר מחמת דלא ניכר מהך מעשה דעומד כהכנה לחול. ולמעשה החיי אדם התיר את זה רק בשעת הדחק.

**בדין הכנה במקום הפסד**

1. **יעוין בארחות שבת פכ''ב הערה ע''ד דהעיר מהא דמותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר מחמה לצל,** ובפשטות נראה גם בעושה כן סמוך לחשיכה, **וצ''ב** דאמאי ליכא בזה איסור הכנה. ויעוין באליה רבה רנ''ד ס''ק י''ח דהתיר לרדות את הפת בשבת היכא שהכניסה בהיתר וכעת יכולה להתקלקל מחום התנור וז''ל, ולענ"ד הכא מותר משום הצלה, וראיה מדפריך הש"ס שבת דף קי"ז [ע"ב] מכדי בהיתרא קטרח נציל טפי. ובמ''ב רנ''ד ס''ק מ''ג הביא מהמג''א דפליג על הא''ר ורק כשרוצה לאכול בשבת מותר לרדות. ויעוי'ש בארחות שבת דמחדש דרק בגוונא דעיקר המעשה עומד כ''מעשה הצלה'' בהא ליכא בזה תורת ''מעשה הכנה'' אולם היכא דהוי עשיה חיובית בהא ליכא להך היתרא, ורק דהא''ר ס''ל דניתן להתיחס לרדיה כמעשה הצלה.

ויעוין עוד במג''א שכ''א סק''ז דהביא שגאון אחד התיר ליתן מים על הבשר שלא ייבש והוכיח כן מהא דמבואר בסעיף י''א גבי ירקות דכיון דראוים לאכילה ביומן מותר להשקותן כדרך שמותר לטלטלן. ובמג''א דחה ראייתו דהתם שאני דכיון דאפשר לאכול מנייהו ביומיה לכן לא חשיב כהכנה לחול. ומבואר בגאון הנ''ל דהיכא דאיכא הצלה מהפסד ליכא בזה איסורא דהכנה ויש לדון אי הוי היתר, או דעצם הדבר שמטרתו להציל הוי סיבה לא לדון את זה כהכנה ואפשר דזה גם שיטת הא''ר.

**ובעיקר הך היתרא דנתינת מים בירקות להצילם מהפסד ע''י שראויים לאכילה ביומיה יעוין בארחות שבת הערה רס''ח דמציין למג''א בסימן ת''ק סקי''ג דהקשה דא''כ אמאי הדחת כלים אסורה הרי הכלים ראויים לשימוש היום** ולא מינכר הכנתו ומיישב וז''ל, ול"ד להדחת כלים שאסור כמ"ש סי' שכ"ג דהתם עושה מעשה בידים שמדיחו מה שאין כן כאן ששופך עליו מים ודיו שרי כמו ירקות. ומבואר במג''א דאיכא חילוק בין מעשה חשוב למעשה קל כמו שהבאנו לעיל מהחיי אדם ולמרות שבהולכה ס''ל למג''א דחשיב מעשה הכנה נראה דהתם עצם הדבר דהוי הולכה חשיב מעשה של קידום והכנה, משא''כ הכא דנותן מים על הירקות דניתן להתיחס כהכשרתו כעת לשימוש.

**בפלוגתת ר' ישמעאל ור''ע אי הוי גם לגבי איסור הכנה**

1. **רבי ישמעאל אומר מקפלין את הכלים ומציעין את המטות מיום הכיפורים לשבת וחלבי שבת קריבין ביום הכיפורים אבל לא של יום הכיפורים בשבת רבי עקיבא אומר לא של שבת קריבין ביום הכיפורים ולא של יום הכיפורים קריבין בשבת**. יעוין במאירי דפלוגתתם גם לגבי איסור הכנה [וכן מבואר בהגהות רעק''א או''ח ש''ב במג''א סק''ו, ובתהלה לדוד סימן ש''ב ו' מסתפק אי לענין הכנה דאסור מדרבנן מודה ר''ע לר''י דיוהכ''פ קילא משבת], ומשבת ליו''ט כו''ע מודו דמקריבין כיון דקדושת שבת חמירא כמבואר בדף קי''ד ולפי''ז מיו''ט לשבת לכו''ע ליכא איסור הכנה כמו לענין הקרבה.

**בבאור פלוגתתם באיסור הקרבה והמסתעף לאיסור הכנה**

1. **ונראה בהקדם יסוד פלוגתתם ביחס לאיסור הקרבה,** ונראה דבשביל שדין ההקרבה ידחה לאיסור שבת בעינן שיהא בזה כח דחיה, והלכך בעינן שיהא לדבר הנדחה יחס של חול כלפי הדבר הדוחה, ולכן משבת ליו''ט לכו''ע איכא דחיה דבזה הוי יו''ט כחול לגבי שבת, ורק ביוהכ''פ דנו ר''י ור''ע אי הוי כחול לגבי שבת. ונראה דמזה הסתעף ג''כ הנידון לגבי הכנה מיהכ''פ לשבת, דאי הוי כחול לגבי שבת א''כ גם בזה הוי כדחיה דהיינו שהצורך דשבת דוחה להך איסורא דשביתה דיו''ט, ולפי''ז משבת לשבת פשוט דליכא סיבה לשבת הבאה לדחות לאיסורא דשבת זו כיון דבעינן לדין דחיה. ואולי אי הוי אותו קדושה איכא סיבה לדחיה ורק היכא דהוי שתי קדושות שונות בזה למרות דשוות אמרינן מאי אולמיה ויש לעיין.

**ובעיקר גדר הך דחיה יש לעיין** דהרי לא הוי חובת יו''ט ומאי שיאטיה למדחי, וביותר יש לעיין הא דדחי איסור הכנה דהרי ביו''ט ליכא בזה היתרא דמה שמכין ליו''ט לא הוי הכנה וא''כ אמאי צורך שבת יתיר איסור שביו''ט עצמו לא מצינו בו היתר.

**ובבאור הא דחשיב חובת היום שעבר** יעוין בשו"ת אבני נזר או''ח סימן תד וז''ל, אלא ודאי היינו טעמא משום דכשמקריב האימורים בלילה. חובת היום שנזרקו בו הדם הוא. ועיקר זמנו ביום. דמהאי טעמא מותר להקריב אברים ופדרים בשבת ביום משום חביבה מצוה בשעתא [ועיין ברש"י שבת דף קל"ג ע"א בד"ה שאין תלמוד לומר] וכיון דלאו חובת שעתא אינו דוחה שבת [דקיל כדאיתא ריש פרק תפלת השחר דחובת שעתי' קודם ובסוכה דף נ"ו ע"א] ומכל מקום גלי קרא חלבי שבת קרבין ביום טוב. דאת יום טוב הוא דוחה אף שאינו חובת שעתא.

**בהא דליכא לאיסורא דהכנה דרבה במכין מיוהכ''פ לשבת**

1. **בעיקר היתרא דיוהכ''פ לשבת לר''י ולר''ע מיו''ט לשבת יש לעיין אמאי ליכא בזה לדינא דאיסור הכנה דריש ביצה דהרי יו'''ט לא מכין לשבת.** ובאמת יעוין בהגהות רעק''א שם דמביא מהמהרש''ל דנקט דבעי בזה עירוב תבשילין, אולם הרעק''א מוכיח ממשנתינו דליכא בזה איסור הכנה. ויעוין בתהלה לדוד דמבאר דליכא בזה חשיבות הכנה, ובדעת המהרש''ל דאוסר מבאר התהל''ד דהוקשה לו אמאי לא הזכיר ר''ע קיפול והצעה מיו''ט לשבת ומכח זה הוכיח דס''ל דלר''ע דאפילו מיו''ט לשבת אסור דהוי הכנה גמורה וצריך עירוב תבשילין.

**ובעיקר הבאור בהא דליכא בזה לאיסור הכנה יעוין בקה''י ביצה** סימן י''ד דמבאר דלא תליא במעשה ההכנה אי הוי מעשה חשוב או לא אלא העיקר תליא אי בשבת עצמה מותר לעשות להך מעשה, ואי בשבת עצמה מותר הך מעשה ליכא בזה איסור הכנה מאחר דליכא משמעות למה שנעשה קודם שבת דגם בשבת מותר, ומביא מהירושלמי פ''ב דביצה דהקשה דאמאי מציעין את המיטות מיו''ט לשבת ומ''ש מבישול דאסור. ומיישב וז''ל, דמציעין את המיטות מיו''ט לשבת שכן מציעין את המיטות מלילי שבת ללילי שבת. ומבואר דכל מידי דשרי לעשות בשבת עצמה ליכא בזה איסור הכנה.

**בחידושו של האבנ''ז דהיתרא דהקרבה הוי גם היתר על איסור מלאכה ביו''ט לצורך שבת**

1. **ובעיקר הא דמבואר במתניתין דצורך שבת דוחה לאיסור יו''ט מהא דחלבי שבת קריבין ביו''ט יעוין באבנ''ז** או''ח שצ''ז סק''ח דמבאר על פי זה הא דמבואר ברמב"ן במלחמות פסחים [י''ד ע''ב בדפי הרי''ף ד"ה ועוד] דצרכי שבת ביום טוב אסור משום הכנה דרבה ומחדש הרמב''ן דבאיסור הכנה דרבה איכא גם איסור בעצם מעשה ההכנה משבת ליו''ט ומיו''ט לשבת, וצ''ע אמאי ליכא בזה איסור מלאכה. ומבאר האבנ''ז וז''ל, ונראה דהוצרך לכך מהא דסוף פרק ואלו קשרים [שבת קיג ע"א] דלר' ישמעאל דסבירא לי' חלבי שבת קרבין ביום הכפורים. הוא הדין דמציעין את המטות מיום הכפורים לשבת. וממילא לרבי עקיבא דס"ל דחלבי שבת קרבין ביום טוב על כל פנים מציעין המטות מיום טוב לשבת עכ"פ, ולמה לא נילף לענין מלאכה גמורה. שהרי הקטרת חלבים מלאכה גמורה הוא וכמו דילפינן משבת העבר על שבת העתיד לענין הצעת המטות. על כן מפרשים האיסור משום הכנה.

**ובגדר איסור הכנה** נראה דמאחר דהצורה היא דחול מכין לשבת נמצא דכל כמה דעושה מעשה של הכנה משבת ליו''ט או מיו''ט לשבת לא יכול להחשב כצורך שבת וממילא ליכא בה סיבה לדחיה.

והשתא נראה דהנידון בגמ' בפסחים מ''ה ע''ב אי שבת ויו''ט קדושה אחת לענין איסורא דבישול מיו''ט לשבת אי אסור מה''ת לא שייך להא מבואר בסוגין דיו''ט הוי כחול לגבי שבת דכל זה לגבי הדין דחיה דשבת לאיסורא דיו''ט, ובזה יו''ט קילא. אולם התם איירי לגבי איסור הכנה ובזה בעינן למשווי קדושה אחת לשלול את היחס ד''יו''ט מכין לשבת'' ובזה סגי במה דהוי קדושה אחת גם אי יו''ט קילא.