סי_ עט - צואה
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / אורח חיים - דור המלקטים

**מי שנזדמן לו צואה בשעת קריאה**

סימן ע"ט

1. ספק חיתול מלוכלך.
   1. **כלל א': צואה**.
      1. ד' אמות מהריח.
         1. מחבר (סעי' א') – "צריך להרחיק ד' אמות ממקום שכלה הריח".
   2. **כלל ב': צואה בעששית, ואין ריח רע**.
      1. מותר לברך.
         1. מחבר (סי' ע"ו סעי' א') – "צואה בעששית, מותר לקרות כנגדה אף על פי שרואה אותה דרך דפנותיה, משום דבכסוי תלה רחמנא, דכתיב: וכסית את צאתך (דברים כג, יד) והא מתכסיא".
   3. **חיתול מלוכלך ואין ריח רע, מותר לברך - ע"פ הנ"ל**.
      1. אור לציון (ח"ב פרק ו' סעי' י"ד) – "ואם לא יוצא ריח רע, מותר להתפלל וללמוד אף בסמוך לו".
      2. הגריש"א זצ"ל (נקיות וכבוד בתפילה פרק ו' הע' ס"ז).
      3. חוט שני (נקיות וכבוד בתפילה פרק ו' הע' ס"ז).
      4. הגרח"ק שליט"א (נקיות וכבוד בתפילה עמ' קע"ד אות ע"ח) – "האם מותר לומר דברים שבקדושה כנגד טיטול תינוק מלוכלך בצואה. תשובה: מותר אם אין ריח רע".

עי' הגרח"ק שליט"א (דעת נוטה ח"א הל' קר"ש אות ע"ז) – "שאלה: חיתולים שיש לילדים קטנים אם הם סגורים לגמרי ולא יוצא מהם ריח רע, האם נחשב כמו כסוי שמותר לומר שם דברים שבקדושה. תשובה: יתכן".

* + 1. ששכ"ה (פרק מ"ז הע' קע"ד\*) - לשונו מובא לקמן.
    2. וזאת הברכה (פרק ט"ז עמ' ק"נ אות ג') – "מותר לברך ליד התינוק אע"פ שטינף - אם מכוסה בחיטול בתנאי שהריח אינו יוצא חוץ לחיתול".
    3. אשי ישראל (פרק נ"ב סעי' ב').
    4. הרי"י אדלער (קובץ זרע יעקב חכ"ו עמ' קי"ב אות ט"ו).
    5. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

A dirty diaper wrapped in a plastic bag and **placed in the kitchen garbage**. Can we make berachos in the kitchen?

R' Y. Berkovits wrote: Only if the bag doesn’t smell when holding it close. Otherwise you’d need to be daled amos away from the garbage.

* 1. **כלל ג': צואה ברשות אחרת**.
     1. שדי להתרחק למקום שאין הריח מגיע.
        1. מחבר (סי' ע"ט סעי' ב') – "אם אין לה ריח יכול לקרות, דכיון שהיא ברשות אחרת קרינן ביה שפיר: **והיה מחניך קדוש** (דברים כג, טו)".
     2. להרחיק ד' אמות ממקום שכלה הריח.
        1. ח"א (כלל ג' סעי' כ"ב) – "הא דמהני מחיצה לצואה, דוקא שאין מגיע לו ריח רע. אבל אם ריח רע מגיע לו, לא מהני המחיצה ולא כיסוי, שגם מן הריח לבד צריך להרחיק ד' אמות (ע"ט)".
     3. מראי מקומות.
        1. בה"ל (ריש סי' ע"ט אות ז') – "דאם הוא בחדר אחר אף דלא מהני הפסק לר"ר מ"מ הרחקה ד"א ממקום שכלה הריח א"צ רק כל שאין מגיע לו הר"ר מותר ואף אם הוא בחדר שהוא שם הגיע הר"ר מ"מ כיון שלו לא הגיע מותר ואם מגיע לו הר"ר אסור בזה רק מדרבנן דהוא חשוב רק כר"ר שאין לו עיקר דאיסורו רק מדרבנן וכדלקמן [פסק כא"ר ופרישה ולא כלבוש וכן העתיק הדה"ח להלכה אמנם מדברי הגר"א בביאורו על ס"ב ד"ה להרא"ש וכו' משמע דסובר כלבוש דאף בהפסק רשות בעינן ד"א ממקום שכלה הריח וכן העתיק הח"א כלל ג' דין כ"ב אח"כ מצאתי בפמ"ג גופא בא"א אות י"א וט"ו וט"ז שמצדד לומר דמכוסה והפסקת רשות אעפ"כ בעינן ד"א ממקום שכלה הריח ולבסוף נשאר בצ"ע]".
  2. **כלל ד': צואה מכוסה - להרחיק ד' אמות ממקום שכלה הריח, או שדי להתרחק למקום שאין הריח מגיע**.
     1. מחמיר, שצריך להרחיק ד' אמות ממקום שכלה הריח.
        1. ס' האשכול (ח"א הל' תפלה ריש סי' ח').
        2. ריטב"א (ברכות דף כה. ד"ה ריח) – "ריח רע שיש לו עיקר כגון צואה מכוסה".
        3. רוקח (סי' שכ"ד) – "ריח רע שיש לו עיקר צואה מכוסה וריח נודף מרחיק ד' אמות ממקום שפסק הריח ומתפלל".
        4. דרך החיים (סי' כ"ו ממה שצריך להרחיק דין כ"ט) – "גרף ועביט של חרס שאינו מצופה או של עץ וכפאו על פיו אסור אבל של מתכת אפילו אינן רחוצין מהני כפייה ואם יש לה ריח רע צריך להרחיק ד"א ממקום שכלה הריח דהוי כריח רע שיש לו עיקר (כמו בצואה שכתב הרוקח והובא באליהו רבא סימן ע"ט ה"נ)".
        5. ח"א (כלל ג' סעי' כ"ב) – "הא דמהני מחיצה לצואה, דוקא שאין מגיע לו ריח רע. אבל אם ריח רע מגיע לו, לא מהני המחיצה ולא כיסוי, שגם מן הריח לבד צריך להרחיק ד' אמות (ע"ט)".
        6. עי' כה"ח (ס"ק א', ס"ק י"ט) – "היכא דאפשר יש להחמיר ולהרחיק ד"א ממקום שכלה הריח".
        7. אור לציון (ח"ב פרק ו' אות י"ד) – "ואם יוצא ריח רע צריך להרחיק ארבע אמות ממקום שכלה הריח".
        8. שבט הלוי (ח"ט סי' ר' אות ב') – "פשוט מאד דלהלכה הוא כריח רע שיש לו עיקר כדעת הרשב"א והרקח וכמסקנת הגה"צ מ"ב בכלליו סי' ע"ט, וכן דע"ת מחייב, וצריכים להרחיק ד"א ממקום שכלה הריח".
        9. ששכ"ה (פרק מ"ז הע' קע"ד\*) – "וגם אם הצואה היתה בתוך החיתולים ויש להם ריח, מ"מ הרי הצואה כריח רע שיש לו עיקר, ולא מועיל כיסוי הצואה ע"י החיתולים, עיין בהקדמה של המ"ב לסי' עט בדין השביעי, אבל אם אין ריח מהצואה שבתוך החיתולים, לית לן בה, דהוה כצואה בעששית, סי' עו סע' א, ולאו דוקא ק"ש אלא ה"ה לגבי ברהמ"ז ושאר דברי קדושה, עיין סי' קפה סע' ה ובמ"ב ס"ק ז. וכל זה מיירי שנמצא בתוך ד' אמות של הצואה או של הריח מהצואה".
        10. חוט שני (נקיות וכבוד בתפילה פרק ו' הע' ע"א, הע' ע"ג [לשונו מובא לקמן]) – "שצריך להחמיר כדיעות שסוברות שבעינן ד"א ממקום שכלה הריח גם בצואה מכוסה".
        11. הלכה ברורה (סעי' ג', הע' ה') – "וריח רע שיש לו עיקר היינו כגון צואת אדם שיוצא ממנה ריח רע, בין שהיא גלויה ובין שהיא מכוסה בכלי".
        12. הרי"י אדלער (קובץ זרע יעקב חכ"ו עמ' קי"א אות י"ג).
     2. מיקל, שדי להתרחק למקום שאין הריח מגיע.
        1. רשב"א (ברכות דף כה. ד"ה ריח) – "ריח רע שיש לו עיקר מרחיק ד' אמות ממקום שיכלה הריח. והיינו כרב חסדא וקיי"ל כותיה. ופי' ריח רע שיש לו עיקר צואה מגולה".
        2. הגר"מ אליהו (וזאת הברכה פרק ט"ז עמ' ק"נ אות ג').
        3. עי' הגריש"א שליט"א (וזאת הברכה פרק ט"ז עמ' ק"נ סוף אות ג', ***מעיין הברכה פרק כ"כ אות ד',*** אשרי האיש או"ח ח"א פרק י"ז אות ט"ו, אות י"ח) – "מ"מ ראוי שלא לסמוך על זה לכתחילה".
     3. מראי מקומות – א"ר (סי' ע"ט ס"ק י'), הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק כ' סעי' ד', לשונו לקמן), אשי ישראל (פרק נ"ב הע' ח\*).
        1. מ"ב (סי' ע"ו ס"ק ג', בה"ל ריש סי' ע"ט אות ז', סעי' ב' ד"ה ולא) – "וגם לענין מכוסה סותר הפמ"ג א"ע ומשמע שחזר בו דבסימן ע"ו אות א' בא"א משמע דסותם כהרשב"א ובסוף סימן זה במ"ז חזר בו ונשאר בצ"ע וכן בביאור הגר"א הנ"ל משמע דזה חשיב ר"ר שיש לו עיקר [אך לא אבין מש"כ וכמש"כ הרשב"א הלא הרשב"א כתב דמכוסה מיקרי ר"ר שאין לו עיקר] וכן בח"א דין הנ"ל ובדה"ח דין כ"ט משמע ג"כ שפוסק כהרוקח דמכוסה מיקרי ר"ר שיש לו עיקר וכן בספר האשכול ג"כ דעתו כן".
  3. **לא צריך לבדוק התינוק**.
     1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק כ' סעי' ד', הע' י', ותן ברכה פרק י"ז הע' א'.א' גבי ברכת המזון) – "**מותר להביא לבית הכנסת תינוק מחותל הלבוש בבגדים**, ואין צריכים לחוש שמא יעשה צרכיו, הואיל ואף כשיש צואה, יש מתירים אם היא מכוסה ואין מריחים ריח רע, ולכן אף בזה כיון שהוא מכוסה לגמרי, כל שאין מרגישים ריח רע כלל מותר. [**וכן בביתו לא חשש רבנו לכך**, ולא בדקו התינוקת לפני קידוש וכדו', כל שלא חשו בריח]".
     2. אור לציון (ח"ב פרק ו' סעי' י"ד גבי להתפלל וללמוד) – "שהתינוק הרי הוא בחזקת שאין בו ריח. ועוד שיש כאן כמה ספיקות, ספק אם ליכלך, ואפילו אם ליכלך, ספק אם הריח יוצא מחוץ לחיתול, ועוד, שאפילו יש ריח, כיון שהוא אינו מריח, שמא הלכה כהסוברים שצואה מכוסה דינה כריח שאין לו עיקר ... **אבל אם התינוק ליכלך** ורק אינו יודע אם יוצא ריח רע או לא, חייב לבדוק, דהוי כצואה באשפה, כיון שודאי ליכלך".
     3. הגריש"א זצ"ל (ותן ברכה פרק א' הע' כ"ג.א' גבי ברכה, פרק י"ז הע' א'.א' גבי ברכת המזון, וזאת הברכה פרק ט"ז עמ' ק"נ סוף אות ג', ***מעיין הברכה פרק כ"ב אות ה',*** אשרי האיש או"ח ח"א פרק י"ז אות י"ח) - י"ל לשיטתו, שמעיקר הדין יש דין כריח רע שאין לו עיקר.
     4. שבט הלוי (ח"ט סי' ר' אות ב') – "אם לחשוש על תינוק שהולך בטיטולים שיש לו צואה אעפ"י שאין מריח שום ריח גם כשעומד אצלו, פשוט שאין צריך לחשוש, חדא דכיון שאין שום ריעותא לפנינו דהא לא מריח גם בעמדו אצלו א"כ איסורא מספיקא לא מחזקינן דבכה"ג הוא ספק הנוטה לרוב היתר ... גם את"ל דיש צואה תוך הטיטול מכ"מ הטיטול מכסה אותו ומה גם שהוא רק ספק בעלמא, ומה דחושש כב' דאולי זב לחוץ ואינו מכוסה לפי המציאות אין לחשוש ע"ז, וגם אם הי' זב לחוץ היו מרגישים ריח. איברא אם יש ודאי צואה וגורם ריח והנדון ריח הבא מצואה מכוסה אם דינו כריח שאין לו עיקר או כיש לו עיקר, והפמ"ג סי' ע"ט מסופק בזה, פשוט מאד דלהלכה הוא כריח רע שיש לו עיקר כדעת ...".
     5. ותן ברכה (עמ' י"ט גבי ברכה, עמ' ר"פ גבי ברכת המזון).
     6. רגשי לב (פרק י' אות כ"ח).
     7. וזאת הברכה (פרק ט"ז עמ' ק"נ סוף אות ג', ***מעיין הברכה פרק כ"ב אות***).
     8. ילדים בהלכה (ארטסקרול פרק ה' הע' כ"ז. חיי היומיומי סוף עמ' ק"א).
     9. אשי ישראל (פרק נ"ב סעי' י"ח, הע' ע"א, הע' ע"ב) – " בית המצוים בו ילדים קטנים, או חולים שלא שולטים ביציאותיהם ולבושים בחיתולים, כשרוצה לומר דבר שבקדושה אינו חייב לוודא שנקיים הם מצואה הואיל ובמקום שעומד אינו מרגיש ריח רע ולכן גם אם מצא לאחר-מכן שהיה שם צואה אינו צריך לחזור ולקרוא קריאת-שמע ולהתפלל וכדלעיל סעיף טז, (**דיש ספק ספיקא** - ספק אם התינוק מלוכלך, ואפי' אם כן מלוכלך שמא קיי"ל כפוסקים שצואה מכוסה דינה כר"ר שאין לו עיקר ... ועל **אף שאיכא לברורי**, עיין יו"ד סי' קי סע' ט ברמ"א, ואף לדעת הש"ך שם ס"ק לה, מ"מ גם לאחר הבירור עדיין ישאר הספק אם מכוסה חשיב ר"ר שיש לו עיקר, ועיין יו"ד סי' יח סע' יב בגליון רע"א דבכה"ג א"צ לברר). **אך אם עבר זמן רב** אחר החלפתם וסביר להניח שלכלכו שנית צריך לבודקם (דבכה"ג אין ס"ס שהובא בהערה עא)".
     10. פסקי תשובות (סי' ע"ו אות י', הע' נ"ו).
     11. משנת יהושע (חינוך הבנים פרק ח' סעי' ד') – "תינוק שהיה לו טיטול בגופו, והוא נקי ולא מרגישים ריח רע, אין צריך לחשוש שהוא מלוכלך ומותר להתפלל שם. אך אם עבר זמן רב מאז שהחליפו הטיטול עד שראוי להסתפק שיש בו צואה צריך לבדוק לפני שמתפללים".
     12. **אם עבר זמן רב אחר החלפתם** - לפי המקילים הנ"ל.
         1. מחמיר – אשי ישראל (פרק נ"ב סעי' י"ח, הע' ע"ב, לשונו מובא לעיל), משנת יהושע (חינוך הבנים פרק ח' סעי' ד', לשונו מובא לעיל).
         2. מיקל – שבט הקהתי (נקיות וכבוד בתפילה פרק ו' הע' ע"ד, עמ' קע"ה אות ב', "לפי דיעות הפוסקים שסברו שא"צ לבדוק תינוק שלבוש טיטול אם לכלך לפני אמירת דברים שבקדושה, האם באופן שעבר זמן רב מאז שהתינוק עשה צרכיו שאז יש מקום גדול לחשוש שלכלך, כן יצטרכו לבדוק. תשובה: אין נ"מ"), נקיות וכבוד בתפילה (פרק ו' סעי' נ"ד, "ולפוסקים שסברו שאין צריך לבדוק זה אפילו באופן שעבר זמן רב מאז שלכלכו אף על פי כן אם לא מריח אין צריך לחשוש ולבדוק אם לכלכו").
  4. **צריך לבדוק התינוק**.
     1. חוט שני (נקיות וכבוד בתפילה פרק ו' הע' ע"ג) – "כיון שצריך לחשוש לדיעות שצריך להרחיק ד' אמות ממקום שכלה הריח ולכן צריך לבדוק כדי לדעת היכן כלה הריח".

עי' חוט שני (נושאים שונים, והיה מחניך קדוש ס"ק י"ח אות א' [עמ' קנ"ה]) – "תינוק המלפף בבגדיו, אם בדקו קודם שעמד להתפלל או להזכיר שאר דברים שבקדושה, אין צריך לחזור ולבודקו באמצע התפילה כל זמן שלא ראה ריעותא לחוש, כגון שעושה התינוק תנועות. אבל מה שיודעים שבמשך שעה זו צריך לעשות, זה לא הוי ריעותא. אף שלא נתבאר הגדר בזה עד אימת שייך שתועיל בדיקה. וכן אם שייך כאן איזה חזקה שלא לכלך. ולענין אם י"ל ספק ספיקא. ספק אם יש כאן צואה כלל, ואף אם תימצי לומר שיש כאן צואה שמא מכוסה הוא דהיינו שאין הריח יוצא מן הכיסוי, אפשר דהוי ספק ספיקא. [ובפרט דאף אם יוצא ריח מן הכיסוי נמי במחלוקת שנויה אם צריך הרחקת ד' אמות]. **ולענין מעשה יש לסמוך כשבדקו קודם התפילה שלא לבדוק באמצע התפילה בלא ריעותא וכנ"ל**. ומה שאומרים על החפץ חיים שלא הניח תינוק לידו אלא עטוף בשמיכה, אינו אלא זהירות".

חוט שני (נושאים שונים, והיה מחניך קדוש ס"ק י"ח אות ב' [עמ' קנ"ה]) – "תינוק שמסופקים אם הוא מטונף ואף אם הוא מטונף מ"מ שמא אין הריח יוצא לחוץ והוי ספק ספיקא, לכאורה הוי ספק ספיקא מעליא, ודמי לספק אס נכנס הארי, ולא לספק אם נשבר העצם קודם ושמא לא יצא לחוץ שכתב הש"ך דהוי ספק בעצם הגוף ואפשר מיד להתחיל בשמא יצא לחוץ, דהכא הוי שפיר שני ספיקות וכל ספק מצד עצמו יש לו דינים אחרים. **אמנם אם אפשר לברר אין סומכין על ספק ספיקא**. ומ"מ כשאי אפשר לברר לכאורה מותר, ועל כן תינוקות המובאים לבית הכנסת לכתחילה אין להכנס להתפלל בקרבתם, אבל אס באמצע התפילה באו למקומו ואי אפשר לברר, בזה יש לסמוך על הספק ספיקא וגם שמסתמא בדקום קודם שהביאום. וצ"ע אם הוא ענין לקופה בדוקה שאין חזקתו בדוק אלא במקומו הראשון".

* + 1. עי' הגר"מ אליהו (וזאת הברכה פרק ט"ז עמ' ק"נ סוף אות ג') – "שתינוק זה כמו מקום שמוחזק לצואה".
    2. עי' ששכ"ה (פרק מ"ז סעי' ל"ח בהג"ה, הע' קע"ד\*) – "קידש במקום שראוי להסתפק שיש בו צואה, כגון במקום שתינוקות נמצאים בו, ונתברר שהיתה צואה על הרצפה או שהחיתולים שלהם לא היו נקיים ויש מהם ריח, יחזור ויקדש".
    3. הליכת בת ישראל (פרק ב' סעי' ד', אנגלית סעי' י"ב) - **ומוסיף** שצריך לחזור ולהתפלל עוד פעם.
  1. מראי מקומות.
     1. מ"ב (סי' ע"ו ס"ק כ"ג) – "דחזקת בית. ואם מצוי שם קטנים צריך לבדוק".
        1. המ"ב מדברים במקום שאין הצואה מכוסה [שאין להם ס"ס].
     2. משנה הלכות (חי"א סי' נ"ט) – "אלא דהמג"א כתב דבית שמצויין בו תינוקות חוששין ע"ש ולפענ"ד דבזה"ז דדרכן של נשים לשים על התינוקות חיתולים ולא מלכלכים את הבית וכמעט אינו מצוי שימצא צואה בבית כה"ג גם המג"א מודה דאפילו מצויין תינוקות מ"מ אין לחוש ובפרט שעכשיו נשתנו הענינים אלו אפי' להשתנה והכל מסודר א"כ המוציא צואה בבית ודאי דבר שא"צ לבדוק אחריו וממילא א"צ לחזור ולהתפלל כנלפענ"ד".
     3. הגרח"ק שליט"א (נקיות וכבוד בתפילה עמ' קע"ד אות ע"ט, פרק ו' הע' ע') – "האם כשאינו יודע אם התינוק לכלך צריך לבדוק אותו לפני אמירת דברים שבקדושה. תשובה: אין צריך".

הגרח"ק שליט"א (אסיפת יצחק י"א תשרי תשס"ח) – "שאלה: ראיתי בספר נקיות וכבוד התפילה בשם הרב, 'שאין צריך' לבדוק טיטול של תינוק לפני אמירת דברים שבקדושה, ולכאורה ק"ק שאם יש שם צואה צריך להרחוק ד' אמות ממקום שכלה הריח, וזה ספק שאפשר לברר בקל. תשובה: **לא אמרתי שא"צ והכל לפי הענין**".

הגרח"ק שליט"א (שאלת רב ח"ב פרק י"ז אות כ"ד) – "בירך ברהמ"ז בתוך ד"א של ריח רע שיש לו עיקר במקום שכלה הריח, והצואה מכוסה (כגון חיתול), והוא מקום שהיה ראוי להסתפק שמצוי שם תינוק, האם חוזר ומברך. תשובה: יתכן שלא וצ"ע".

* + 1. הגר"א נבנצל שליט"א (אסיפת יצחק ח' תשרי תשס"ח) – "שאלה: אם יש תינוק לפניו, ורוצה לומר דבר שבקדושה, האם צריך לבדוק אם הטיטול מלוכלך. תשובה: רק לבדוק אם יש ריח".
    2. הגר' מרדכי גרוס שליט"א (נקיות וכבוד בתפילה עמ' קמ"ח) – "בהנהגה בגן של ילדים קטנים ביותר, אשר עדיין לבושים בחיתולים ... דאין לאחזוקי מספק ... וגם קילא טפי, דלדעת רבים מכוסה הוי כריח רע שאין לו עיקר ... אמנם בגוונא דיש רגלים לדבר ... **כלפי הגננות** ... כמעט ליכא אפשרות לומר עמהם דבר שבקדושה ... וצ"ע".
    3. **הל' שבת בשבת (פרק ז' סעי' י"ז)** – "קודם הקידוש יש ליזהר שהתינוקות יהיו נקיים, שאם קידש ונמצא תינוק עם צואה בחיתוליו העומדים בתוך ד"א לא יצאו, ויש מוציאין לגמרי תינוקות ממקום הקידוש מחשש צואה במקומה בתוך ד"א, אך מדינא נקטו הפוסקים שאינה אסורה לאחרים רק לאדם עצמו".
  1. **קטנים שחושש שיש צואה בפי טבעתו**.
     1. מראי מקומות – פסקי תשובות (סי' ע"ו אות ז', סי' רט"ו סוף אות ח').
        1. אג"מ (מסורת משה ח"א עניני שונים אות ע"ט) – "ושאלו אם מותר להניח לתינוק לברך, בשעה שלא ברור שהתינוק נקי, שעדיין הולך בחיתולים. והשיב רבינו דהנה צואה מכוסה, מותר לברך לפניו, ורק אם נשאר על פי הטבעת, יש איסור מיוחד, ואין הוכחה שנשאר כזה בתינוק. אבל לפעמים אולי נשאר. וטענתי דהלא מצד תינוק קטן, להרגילו בברכות, אולי כדאי להקל, והסכים רבינו וסיים שמותר להניחו לברך".
        2. הגרשז"א זצ"ל (ותן ברכה קונ' התשובות לסי' קצ"ט אות א', פרק י"ז הע' כ"ב) – "יש טוענים לא ללמד ולהרגיל קטנים ביותר ברכות מכיון שאין מבינים המושג 'הקב"ה' וגם מזכירים שם השם במקומות מבוזים - טענה זו אינו טענה - דהא איסור גמור להזכיר דבר שבקדושה כשיש לאדם צואה בפי טבעתו, וידוע דקטנים אינם יכולים להזהר מזה, ומ"מ אנו לומדים עמהם תורה ואת"ל דאין הכי נמי אין ללמדם עד שיכולים להזהר מזה צריך אתה לסגור כל החדרים, ומה יהיה עם כלל ישראל, אלא ודאי אף שאיסור גמור הוא אצל גדול אין אנו נמנעים מללמד לקטן בשביל זה, והוא הדין שיכולים ללמדם ברכות ושאר דברים שבקדושה ואין חוששים שמא יזכירו שם א' במקומות מבוזים".
        3. הלכה ברורה (סי' ע"ו ס"ק י' ד"ה ומותר) – "ומותר לחנך את הקטנים לקרוא קריאת שמע ולהתפלל ולברך ולעסוק בתורה, אפילו כשיש לחוש שאותו קטן לא קינח עצמו יפה, ויש לו צואה בפי הטבעת. ומכל מקום אין לענות אחריו 'אמן' כל שאין גופו נקי".
  2. **האם חיטול יש דין של גרף: אחר שהוא מלוכלך**.
     1. מחמיר.
        1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק כ' סעי' ה', ס"ק ח', ס"ק ט', עי' נשמת אברהם סי' ע"ו) – "חיתול שעל תינוק, שאינו מכוסה בבגד נוסף, אם הוא מלוכלך בצואה דינו כגרף של רעי ואסור לקרות כנגדו (ואע"פ שאינו מריח, מ"מ כיון שהוא כגרף ממש מפני שיש בו עתה צואה, וכדלהלן, אסור, דהגרף הרי אינו מכוסה, ומה שהוא עטוף בניילון לא חשיב ככיס כיון שהוא כבגד אחד), אבל אם רק הטיל בו מי רגלים, אם אינו מריח מותר (דכיון שאין בו ריח עתה אינו נעשה כעביט, ואע"ג דבעביט ממש נאסר מיד בפעם אחת, היינו משום דסופו להסריח, אבל בנד"ד כיון שאינו עשוי לזמן רב אלא מיד מחליפין אותו הרי אין סופו להסריח בודאי, ולכן אין זה עביט האסור מדאורייתא, והוי כמ"ר סתם דאסור רק מדרבנן, ומשו"ה כל שאינו מרגיש ריח רע מותר)".
        2. פסקי תשובות (סי' ע"ו אות ב', הע' ה') – "ואפילו הצואה מוסתרת ומכוסה בתוך החיתול החד פעמי צריך לחשוש שכל החיתול נאסר באמירת דברי קדושה נגדו מדין 'גרף של רעי', ויש לכסות באיזה בגד מעל החיתול או להצניע החיתול בתוך שקית או מיכל האשפה. וכל זמן שהתינוק לבוש בחיתול שמטונף בצואה אסור לומר נגדו ועמו ברכות ודברים שבקדושה, ואין לענות אמן אחר ברכותיו, אבל כשהתינוק נקי ואין ריח רע נודף ממנו, נהגינן להתיר ולא חיישינן שמא נתלכלך בצואה. וכל זה כשמלוכלך בצואה, אבל אם רק רטוב משתן אין דינו כעביט של מי רגליים ואין איסור מלומר כנגדו דברי קדושה ולומר עמו ברכות ושאר דברי קדושה. [ס' הליכות שלמה פ"כ אות ה' בשם הגרש"ז אויערבאך זצ"ל והכיסוי ניילון שעליו כיון שמחובר דינו כבגד אחד, ובס' נשמת אברהם סי' ע"ו סק"ט כותב ששמע ממנו להתיר בשקיות של קטטר שמתאסף שם מ"ר כיון ששימושם חד פעמי אין לחשוש לדין עביט, וכנראה שלמד שיש הבדל בין גרף של רעי לעביט של מי רגליים, וכדלהלן. **ולענין חיתולים מבד** לשימוש קבוע כתב בשו"ת אג"מ ח"ד סי' ק"ו שלאחר כיבוסן פשיטא שאין שום איסור לקרוא כנגדן ושאני מעביט מחרס ועץ שאף שמנקים אותו יש עליו דין צואה, דכיבוס מועיל טפי, אבל אם לא עבר כביסה אלא נתייבש, אפילו הדיחם במים אבל בלא שפשוף וסחיטה, נראה לאסור ולהתרחק מהם ד' אמות או לכסותן, עכתו"ד]".
        3. הרי"י אדלער (קובץ זרע יעקב חכ"ו עמ' קי"א אות י"ב).
     2. מיקל.
        1. חוט שני (נקיות וכבוד בתפילה פרק ו' הע' ס"ט) – "שאין לטיטול דין גרף של רעי כיון שעומד לזורק".
     3. מראי מקומות – אשי ישראל (פרק נ"ב הע' ע"ב\*).
        1. חוט שני (נושאים שונים, והיה מחניך קדוש סוף ס"ק י"ח [עמ' קנ"ה]) – "ולכאורה ה"ה בטיטול דחשיב כיסוי שמשמש גם ללבישה, וצ"ע אם לאחר שנתלכלך לגמרי אם חשיב כיסוי".
        2. הגרח"ק שליט"א (ויכתוב מרדכי עמ' של"ה אות י"ד) – "האם מותר לומר ד"ת ליד טיטול, והאם תלוי בהזמנה מילתא או לא. תשובה: יש להקל".