34 מחיצת שתי
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

יום ועש"ק ויגש ה' טבת תשס"ה

א] עירובין דט"ז:, מקיפין ג' חבלים זה למעלה מזה וזה למעלה מזה ובלבד שלא יהו בין חבל לחבירו ג' טפחים וכו', מקיפין בקנים ובלבד שלא יהא בין קנה לחבירו ג' טפחים, בשיירא דברו דברי רבי יהודה, וחכמים אומרים לא דברו בשיירא אלא בהווה, כל מחיצה שאינה של שתי ושל ערב אינה מחיצה דברי ריבר"י, וחכמים אומרים אחד משני דברים.

והנה לא נתפרש במתני' שיעור המחיצה דחשיבא כמחיצה של שתי לחוד שלא התירוה אלא בשיירא, ואימתי חשיבא שפיר כמחיצה מעליא שמותרת אף ליחיד ביותר מבית סאתים.

וע' גאו"י שכתב, ז"ל, מסתברא מחיצה של שתי או של ערב כגון קנים שאין בהן ג"ט או חבלים שאין בהן ג"ט, אבל היכא דאיכא עומד ג"ט ל"ש שתי ל"ש ערב, ואין בין עומד לחבירו ג"ט מחיצה גמורה היא, דעומד ג' כשתי וערב דמי, מה לי כולו סתים בנסרים או בבנין מה לי עומד ג', והריטב"א משמי' דהראב"ד אמר וכו' אלא אפי' מחיצה של קורות אם אינה שתי וערב אינה מחיצה, משמע אפי' ברחבה ג' קאמר, וצ"ת, ובחי' הרשב"א הביא ג"כ ד' הראב"ד, ולאו בקנים וחבלים בלבד אלא בכל מחיצה שאינה עשוי' שתי וערב אין מתירין ביחיד אלא בשיירא, עכ"ל, ולכאו' ג"כ כונתו דאף אם איכא עומד חשוב דג' טפחים או ד' טפחים אין מתירין היכא שאי"ז שתי וערב, עכ"ל.

ויש להוסיף בזה שכ"ה מפורש ג"כ בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג רפ"ג, עיי"ש שכתב דאף בשהקיפו באוכפות אינו מתיר יותר מבית סאתים, והרי דאף דאית בי' שיעור עומד חשוב, נמי הוי זה מחיצה גרועה כמחיצת שתי ולא התירו בו יותר מבית סאתים.

אמנם בד' התוס' בסוכה דט"ז: ד"ה בפחות, מתבאר דהיכא דאיכא עומד ד' טפחים ל"ח כמחיצה של שתי, ז"ל שם, ותימה למה לי פס ד' יעשה פס ב' טפחים ויעמידנו סמוך לדופן וירחיק ג' טפחים פחות משהו ויעמיד פס אחד של ב' טפחים ומשהו וכו', ועוד קשיא טפי דבב' פסין שיש בכל אחד חצי טפח ומשהו סגי דמוקי חד בפחות מג' סמוך לדופן ואידך מוקי בפחות מג' סמוך לראשון, וי"ל משום דאמרינן בסוף פ"ק דעירובין דכל מחיצה שאינה של שתי וערב אינה מחיצה ואם היו ב' פסין שאין בכל אחד ד' הויא לה כמחיצה של שתי, עכ"ל.

והנה לא פירשו לנו התוס' להדיא, דכיון דס"ל דאף לגבי סוכה ל"מ מחיצה של שתי, א"כ מה מהני פס ד', ומ"ט לא חשיב זה כמחיצה של שתי, והנראה מל' התוס', דב' פסין "שאין בכל אחד ד'" הוא דחשיבי כמחיצה של שתי, אך פס ד' ל"ח כמחיצה של שתי, וכ"ה מפורש בתור"פ שם, ז"ל, וי"ל דא"כ הוא של שתי בלא ערב ואנן שתי וערב בעינן "כיון דאינו רחב ד' טפחים", עכ"ל, והרי שדעת התוס' דמחיצה של שתי היינו היכא שליכא עומד ד', ונ' בביאורו, דהגריעותא דמחיצת שתי הוא משום שכל תורת המחיצה הויא ע"י לבוד, וע"כ הויא מחיצה גרועה, ומשא"כ היכא דאיכא מחיצת ד' טפחים, דאית בה שיעור מחיצה, הרי שהגם דמה שהיא מועלת לגדור הרשות הוא מדין לבוד, מ"מ מכח דין לבוד הדר דינא דהמחיצה הגודרת היא מחיצה מעליא.

ויש להוסיף ביאור בזה, דהנה בחי' הרשב"א לעיל דט"ו:, הביא דעת הראב"ד דמדאורייתא אף פרוץ מרובה שרי, והנה ודאי איכא שיעורא, וקנה משהו אינו מתיר, ולא נתפרש בד' הרשב"א השיעור בזה, אך בחי' הריטב"א לקמן ר"פ עושין פסין הביא שי' זו ופירשה, ז"ל, דמדאורייתא אפילו פרוץ מרובה על העומד כשר, "כיון שיש במקום אחד שיעור רחב מחיצה", עכ"ל, והרי דהא דשרי הוא רק היכא שיש במקום א' שיעור רוחב מחיצה, ובפשוטו היינו דבעי' שיהא במקום א' עומד ד' טפחים דזהו שיעור מחיצה, ולמדנו לפ"ז, דאף בלא ההלכתא דגדור רובא ולא תפרוץ רובא, מ"מ הוה בעינן שיהא עומד ד' טפחים, ואחר ההלכתא איכא תרי דיני, חדא שיהא עומד ד' טפחים, ועוד דגדור רובא ולא תפרוץ רובא, ונמצא לפ"ז דבמחיצת קנים בעי' לדין לבוד לתרתי, חדא משום ההלכתא דגדור רובא ולא תפרוץ רובא, ומלבד זאת בעי' לדין לבוד כ"ה שיהא עומד ד' טפחים שיהא בזה שיעור מחיצה, ולפ"ז י"ל, דכל הגריעותא דמחיצת שתי, הוא רק היכא שכל עיקר המחיצה נעשית ע"י לבוד דשתי, אך היכא שעיקר המחיצה הויא בלא לבוד, וכל מה דבעי' לדין לבוד הוא לקיום ההלכתא דגדור רובא ולא תפרוץ רובא, חשיב שפיר כמחיצה מעלייתא, ואשר זהו מש"כ התוס' דהיכא דאיכא פס ד' טפחים חשיב זה כמחיצה מעלייתא, כיון דאיכא בזה שיעור מחיצה, וז"ב.

אך לדעת הרשב"א והריטב"א דאף היכא דאיכא בהעומד שיעור חשוב נמי לא התירו אלא בשיירא, הדר צריך פירוש מהו שיעור המחיצה שמתרת אף ליחיד.

ובפשוטו הי' נ', דהיכא דאיכא בהמחיצה עומ"ר בלא דין לבוד, הויא מחיצה מעליא ומתרת אף ליחיד, והא דלא התירו אלא בשיירא היינו במחיצה דמהניא מכח דין לבוד, ובזה הויא ההלכה דלא התירו ליחיד בלבוד דשתי לחוד או ערב לחוד, ואף אם איכא עומד חשוב, ג"כ לא התירו ליחיד, שלא התירו ליחיד רק בלבוד מעליא דשתי וערב, אך כל היכא שההיתר הוא מדין עומ"ר ול"ב כלל לההלכתא דלבוד, הויא מחיצה מעליא ומתרת אף ליחיד.

וע' גאו"י בסוגיין שכתב דמסתימת ד' הראשונים נ' דהיכא דאיכא עומ"ר שרי אף ליחיד, אך הביא דהרשב"א והריטב"א ס"ל דאף בעומ"ר לא התירו אלא בשיירא, ועמש"נ להלן סק"ב לדון לפרש ד' הריטב"א בע"א, ולדעתם הדר צ"ע, דכיון דאף בעומ"ר לא התירו אלא לשיירא, ואף בעומד חשוב לא התירו אלא בשיירא, א"כ אטו נימא דאף מחיצה גמורה ע"פ כל הרוח שיש ריוח מעט במקום א' נמי חשיבא כמחיצת שתי שלא התירוה אלא לשיירא, דהגם דהוי עומ"ר והגם דהוי עומד חשוב, הרי זה ל"מ להתיר אף ליחיד, והרי ודאי פשיטא דכה"ג שרי אף ליחיד, וא"כ מ"ש עומ"ר שכתבו הראשונים שאינו מתיר אלא בשיירא.

והנה עי' בחזו"א סי' י"ג סק"ג שנקט דאף לדעת הרשב"א דבעומ"ר נמי לא התירו ליחיד, מ"מ היכא דאין בין קנה לחבירו ג' טפחים, ומלבד זאת הוו הקנים עומ"ר, דהיינו דאיכא בזה גם עומ"ר וגם לבוד, חשיב מחיצה מעליא והתירו בזה אף ליחיד, ועיי"ש שכתב עוד שמודים היכא דאיכא ב' מחיצות שלימות, ולא נתפרש הטעם בזה, דכיון דעומ"ר לחודי' ל"ח כמחיצה מעלייתא להתיר אף ליחיד, וכן לבוד לחודי' ל"ח כמחיצה מעלייתא להתיר אף ליחיד, א"כ מהיכ"ת דהיכא דאיכא עומ"ר ולבוד יחדיו חשיב כמחיצה מעלייתא להתיר אף ליחיד.

ב] והנה באמת מה שהביא הגאו"י מד' הריטב"א דאף מחיצת עומ"ר הויא מחיצה גרועה שלא התירו בה יותר מבית סאתים, לענ"ד יל"ד בזה, דהנה ז"ל הריטב"א שם, וכל מאי דשרו הני תנאי במחיצות של קנים או חבלים שהם בפחות מג' טפחים, ה"ה אפילו בעומד מרובה על הפרוץ לרב הונא או בעומד כפרוץ לרב פפא, לפום מאי דפרישית לעיל גבי בעיא דרב המנונא, והא דנקט תנא כשהיה בפחות מג' משום דברי רבי יהודה ורבי יוסי בנו שלא התירו ליחיד אפילו בכיוצא בזה אלא עד בית סאתים וכו', עכ"ל, ופירש הגאו"י ד' הריטב"א דאף במחיצת עומ"ר נמי איכא לדינא שלא התירו אלא לשיירא, והא דפליגי בחבלים הוא לרבותא, דאף בחבלים דאיכא לבוד וככולי' עומד דמי ג"כ לא התירו אלא בשיירא.

אך לכאו' ק' לפרש כן ד' הריטב"א, ומתרי טעמי, חדא דא"כ עיקר חידושא דהריטב"א הוא דאף במחיצות דעומ"ר לא התירו אלא בשיירא, ולישנא דהריטב"א הוא להיפך, דמאי דשרו הני תנאי ה"ה אפי' בעומ"ר, והרי דבא להשמיענו דאף עומ"ר מתיר, וזה צריך פירוש, שהרי הך מילתא דעומ"ר מתיר הוא מילתא דפשיטא וכדתנן לעיל דט"ו: ומה הוצרך הריטב"א להשמעינו ד"ז, ועוד ילה"ע במש"כ הריטב"א ע"ז "לפום מאי דפרישית לעיל גבי בעיא דרב המנונא", ואם כונתו להא דמחיצת עומ"ר מתרת, מ"ש זה למה שפירש בבעיא דר"ה.

וע"כ נ' לדון לפרש ד' הריטב"א, דלא איירי כלל במחיצת עומ"ר, שהיא הויא ודאי מחיצה מעלייתא ומהניא אף ליחיד יותר מבית סאתים, אלא מכוון הריטב"א הוא, דהא דשרו בקנים שאין בין א' לחבירו יותר מג' טפחים, ול' זה מתפרש כמש"כ הריטב"א לעיל בד"ה אמר רב המנונא שאין אפי' במקום א' יותר מג' טפחים, ונמצא דהוי כולו עומד, וע"ז כתב הריטב"א דאף אם יהא בכמה מקומות יותר מג' טפחים, מ"מ היכא דהוי עומ"ר על הפרוץ או פרוץ כעומד, והיינו דהקנים ביחד עם האוירין שפחות מג' דהוו כעומד משום דין לבוד הם עומ"ר, נמי ה"ז מתיר, וזה מה שהביא הריטב"א למה שפירש לעיל בבעיא דר"ה דעומד שע"י לבוד הוי עומד גמור להתיר בעומ"ר, והוא מש"כ הריטב"א שם, ז"ל, דכיון דחשבינן לבוד כאלו הוא סתום הרי יש כאן עומד מרובה על הפרוץ דכל לבוד כעומד גמור הוא, עכ"ל, והא דנקט תנא כשהיו כל האוירין פחות מג' דהוי הכל עומד, הוא לרבותא דר"י וריבר"י דאף בכה"ג לא התירו ליחיד יותר מבית סאתים.

ועכ"פ אם כנים הדברים, הרי לית לן מקור מד' הריטב"א דאף מחיצת עומ"ר הויא מחיצה גרועה שלא התירו בה ליחיד יותר מבית סאתים, ואדרבה נ' קצת להיפך מד' הריטב"א, דאף היכא שיש בחלק מן האוירים ג' טפחים, כל מה דלא שרי ליחיד הוא רק משום דהוי זה מחיצת קנים, אך אילו הויא זה מחיצה מעליא דעומ"ר ודאי הי' זה מתיר אף ליחיד.

ג] אמנם בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג רפ"ג מפורש כן דאף מחיצת עומ"ר ל"מ אלא בשיירא, ז"ל, שיירא וכו' והקיפו להם מקום לדור בו בשבת בקנים או באוכפות, ואין בין קנה לקנה ג' טפחים או בין אוכף לאוכף כמלא אוכף או שהקיפוה בחבלים מסביב בגובה י' ועובי החבלים מצטרף לי' ואין בין חבל לחבל ג', נותנין להם כל צרכן ואפילו כור ואפילו כוריים, ובלבד שלא יהא שם בית סאתיים פנוי מכלים, עכ"ל, והרי להדיא אף בשהקיפו באוכפות שאין בין אוכף לאוכף כמלא אוכף, ג"כ הוי זה כמחיצת שתי דמחיצה גרועה היא ולא התירוה אלא לשיירא.

אמנם צ"ב מה שנקט הרשב"א לגוונא שהקיפו באוכפות שאין בין אוכף לחבירו כמלא אוכף, ולא נקט לה במחיצת עומ"ר דעלמא.

גם יש להעיר בזה ממש"כ הרשב"א בשער ב' פ"ב אות ל"ה, ז"ל, עומ"ר על הפרוץ שאמרו שהוא כעומד בד"א כשהעומד מצד אחד, היו עומדין משני צדדין מרובה על הפרוץ אינו כעומד וכו', היה העומד שתי בלא ערב או ערב בלא שתי, הרי זה "כעומד גמור", עכ"ל, ונ' להדיא דהגם דהוי העומד שתי בלא ערב הוי זה כעומד גמור ול"ה מחיצה גרועה, והרי דמש"כ הרשב"א דעומ"ר הוי מחיצה גרועה היינו רק בשהקיפו באוכפות, וזה צריך פירוש.

והנראה לפרש ד' הרשב"א, דהא דמחיצת קנים מחיצה גרועה היא, אי"ז כלל משום דבעי' בה לדין לבוד, שהרי נקט הרשב"א דגם בדמהני מדין עומ"ר ג"כ הויא מחיצה גרועה, אלא היינו דמחיצה מעליא היא היכא שמחיצה אחת גודרת לכל הרוח, ומחיצה גרועה היא היכא דהויא "מחיצת שתי", והיינו דליכא חדא מחיצה שגודרת לכל הרוח, אלא איכא כמה עומדים בשתי שהן גודרין, והגם דליכא ג"ט ביניהם והוו לבוד זל"ז, אכתי חשיבי כעומדין חלוקין ול"ה זה מחיצה מעליא, וזהו דהויא מחיצה גרועה שלא התירו בה ליחיד יותר מבית סאתים.

ואשר ע"כ הגם דמחיצת עומ"ר דעלמא דאיכא עומד א' על רוב הרוח הויא מחיצה מעליא, אך בשיירא שהקיפו באוכפות שכל אוכף לבדו אינו עומ"ר על כל הרוח, וגדירת הרוח הויא ע"י כל האוכפות יחד, שהם עומדין חלוקין זמ"ז, הוי זה מחיצה גרועה שלא התירו בה ליחיד יותר מבית סאתים.

וזה מדוקדק בל' הרשב"א בשער ב', שכתב להא דעומ"ר בשתי או בערב הוי כעומד גמור, היכא דאיכא עומ"ר מרוח אחת, שמחיצה אחת הויא עומ"ר על כל הרוח, ובכה"ג הוי זה שפיר מחיצה מעליא.

ולפ"ז מתבאר לנו שיעורא דמחיצה ליחשב מחיצה מעליא, דכל היכא דאיכא חדא מחיצה הגודרת לרוח זו, הויא מחיצה מעליא ושריא אף ליחיד, וכל היכא דגדירת הרוח הויא ע"י מחיצות חלוקות הוי זה מחיצה גרועה שלא התירו בה ליחיד יותר מבית סאתים.

ובזה יש לבאר דינא דהפמ"ג במש"ז ר"ס שס"ג, שדן לומר דהא דמחיצת שתי וערב מהניא, היינו אפי' אם נעץ קנים פחות מג' טפחים וקנה א' בראשם לבד ערב הוי מחיצה מעליא, וכן בערב לחוד כאותן לטי"ש המחוברין ביתידות בד' קונדיסים, עכ"ד, והביאו השעה"צ סי' שס"ב סק"ב, והחזו"א סי' י"ג סק"ד תמה טובא ע"ז, דודאי מחיצת שתי וערב היינו היכא שיש בכל א' מהן דין לבוד, וכתב ע"ד הפמ"ג שזה תמוה מאד, ובכל ערב איכא לעולם שתי שהחבלים ע"ג קנים, וסיים דא"א לעשות מזה שום סניף להקל, עכ"ד, וצע"ג ד' הפמ"ג.

והנה מסברא צ"ב ד' הפמ"ג, דמ"ט יועיל בכה"ג, הרי מחיצת הערב לאו מידי היא דליכא אלא קנה א', וא"כ מ"ט יועיל זה דעי"ז תהא מחיצת השתי מחיצה מעליא, דרק היכא דגם בערב איכא מחיצה ע"י דין לבוד, אמרי' דכיון דאיכא מחיצה בין בשתי ובין בערב הוי זה מחיצה מעליא.

ולפמש"נ יש להבין דינא דהפמ"ג, דכיון דהא דל"מ מחיצת שתי הוא משום דהרוח גדורה ע"י מחיצות חלוקות, הרי דע"כ י"ל דכל היכא דאיכא קנה א' בערב, ונמשכת הגדירה על כל הערב, תו דייני' להו כמחיצה אחת, וע"כ הוי זה מחיצה מעליא שהתירו בה יותר מבית סאתים.

ד] ונ' דיש לפרש בד' הרשב"א בע"א, דלעולם אף היכא דהוו עומדין חלוקין זמ"ז מצי חשיב מחיצה מעליא, אלא כלל הדברים הוא, דכל היכא דהוי גדירה אחת על כל הרוח הוי זה מחיצה מעליא, וכל היכא דליכא גדירה אחת על כל הרוח, הוי זה מחיצה גרועה שלא התירו בה ליחיד יותר מבית סאתים.

ונ' לפ"ז דמש"כ הרשב"א שהיקף באוכפות הוי מחיצה גרועה, היינו רק משום דקי"ל דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, וכאשר כ"ה דעת הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ב ובחידושיו בסוגיין, אך למ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד חשיב שפיר מחיצה מעליא, והיינו משום דלמ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד מצינו לדון על כל העומדין יחד שהן גודרין לכל הרוח, וכיון דהוי גדירה אחת על כל הרוח הוי זה מחיצה מעליא, אך למ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, הרי לא מצינו לדון שכל העומדין יחד גודרין לכל הרוח, שהרי אי"ז עומ"ר מרוח אחת, אלא הא דמהני מחיצה זו, הוא משום שכל עומד גודר הפרצה שבצדו, ועי"ז נמצא שכל הרוח גדורה, וכיון דליכא מחיצה על כל הרוח, אלא הוי זה צירוף גדירות, ע"כ חשיב זה מחיצה גרועה שלא התירו בה ליחיד יותר מבית סאתים.

וכ"ז הוא אם נפרש דהא דעומ"ר מב' רוחות ל"מ הוא משום דא"א לצרף ב' חלקי מחיצה לדין עומ"ר, אך אם נפרש דהא דל"מ הוא משום דהפרוץ רבה על כל א' מן העומדין ומבטל אותו, הרי דהיכא דכל עומד בפנ"ע רבה על כל א' מן הפרוצין, שפיר מצינו לצרף אף עומ"ר מב' רוחות לגדור כל הרוח.

ולפ"ז נ' דגם הא דמחיצת קנים חשיבא מחיצה גרועה הוא נמי מה"ט, ומשום דכל קנה וקנה סותם האויר פחות מג' שבצידו מכח דינא דלבוד, וע"כ חשיב כגדירות חלוקות, והוי זה מחיצה גרועה.

ולפ"ז מתפרש הדין שכתב החזו"א, דהיכא דהקנים עצמן הוו עומ"ר מהני אף לדעת הרשב"א, ואף דעומ"ר לחודי' ל"מ ולבוד לחודי' ל"מ, מ"מ היכא דאיכא לתרוייהו ה"ז מחיצה מעליא, ולפמש"נ נמצא טעם לדין זה, שהרי באמת עומ"ר הויא מחיצה מעליא, והא דמחיצת אוכפות הויא מחיצה גרועה, הוא משום דליכא גדירה אחת כל הרוח, דעומ"ר מב' רוחות ל"מ, אלא כל עומד גודר הפרצה שבצדו, וע"כ הוא דהוי זה מחיצה גרועה, ואשר ע"כ כ"ז שייך היכא שהעומדין מרוחקין זמ"ז ג"ט, אך היכא שאין ביניהם ג"ט והוו לבוד זל"ז, הרי שפיר יש לנו לדונם כעומד מרוח אחת, והן גודרין יחדיו את כל הרוח, וע"כ הוי זה מחיצה מעליא, דהא דמחיצת קנים הויא מחיצה גרועה, היינו משום דאין הקנים עומ"ר, ובעי' בזה להגדירה דלבוד, וע"כ גדירת כל אויר ואויר הוי גדירה נפרדת, וע"כ הוי זה מחיצה גרועה, אך משא"כ היכא שהקנים עצמן הוו עומ"ר, ול"ב בזה כלל להגדירה דלבוד, הרי דשפיר מהני דין לבוד שמכח זה דייני' לכל העומדים כחדא והן גודרין יחד כל הרוח, וע"כ כה"ג הוי זה מחיצה מעליא, ודו"ק.

ולפמש"נ בדעת הרשב"א יש להבין דינא דהתוס' בסוכה דפס ד' חשיב מחיצה מעליא מטעם אחר, דל"ח מחיצה גרועה אלא היכא דגדירת הרוח הויא ע"י עומדין חלוקין, או היכא דליכא גדירה אחת על כל הרוח, אך היכא שעשה פס ד' והרחיקו ג' מן הדופן דפס ד' זה הוא דגודר לכל הרוח, הוי זה שפיר מחיצה מעליא.

ולפ"ז יתחדש לנו לפ"ד הרשב"א, דהיכא דאיכא ב' מחיצות ברוחות דרום וצפון, ורוח מזרח הויא רחבה פחות מט' טפחים, ועשה באמצעה עומד ג' טפחים שהוא סמוך למחיצות צפון ודרום בפחות מג' טפחים, הרי דלפמש"נ כה"ג חשיב זה מחיצה מעליא ול"ח זה כמחיצת קנים, והיינו משום שעומד א' גודר לכל הרוח, וכה"ג הוי זה מחיצה מעליא, וכמש"נ.