פרק אלו טריפות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / עניינים

בס"ד כ"ט טבת תש"ע

**פרק אלו טרפות**

**בדין יתרת בריאה [מ"ז.]**

א]עיין סוגית הגמ' דרבא ס"ל דיותרת בריאה פוסל וביאר רש"י מצד שכל יתר כנטול דמי והגמ' מביאה דמרימר אמר שלית הילכתא כוותיה ביתרת והגמ' מוסיפה דהני מילי דקימא בדרי דאונא אבל אם זה ביני וביני טריפה ואחרי זה הגמ' מביאה מעשה דההוא ביני ביני דאתיא לקמיה דרב אשי סבר למיטרפה א"ל רב הונא מר בר הויא כל הני חיוי בריתא הכי אית להו וקרו ליה טבחא עינוניתא דורדא דהינו שכשר אם יש עונניתא על הריאה כי זה הדרך והגמ' מוסיפה והני מילי מגואי אבל אגבה אפילו כטרפא דאסא טריפה ע"כ

והנה צ"ב דהגמ' בתחילה כתבה שיתרת שלא בדרי דהונא דהיינו מקמא היא טריפה ואחרי זה הגמ' אומרת שעינוניתא דורדא כשירה ומצאנו בזה שני מהלכים בראשונים שיטת רש"י והרא"ש ותוס' שבאמת יתרת מקמא זה טריפה ורק אם זה צורה של עינוניתא שזה הדרך זה לא טריפה והוסיף הרא"ש שדוקא אם זה בצד ימין ששם רגילה להימצא אבל אם זה מצד שמאל זה פסול ורש"י הוסיף דאם יש שנים זה גם פסול דכל מה שהגמ' הכשירה כי זה הדרך אבל אם יש שנים שזה לא הדרך פסול ובזה הרא"ש חלק שכיון שעצם התוספת היא לא פסול ממילא גם אם יהיה שנים זה לא פסול אמנם שיטת הרמב"ם וכן נקט הר"ן בדעת הרי"ף דבזה שהגמ' הכשירה עינוניתא דורדא חזינן שיתרת מקמא זה לא חיסרון דלשון הגמ' שהגיעה יותרת דביני וביני והגמ' מוכיחה מוורדא חזינן שזה אותו נידון ועיין רשב"א בתורת הבית שביאר שמזה שחזינן שאפילו שמטבע בריתם אין להם ובכל אופן יש כאלו שיש להם ורדא חזינן שיותרת בריאה במקומות אלו זה לא לטריפה ועיין רמב"ם שכתב שהורדא משלימה למנין האונות דהינו שנתחדש שמקום האונות זה לא דוקא ביני וביני ולכן זה גם יכול להצטרף דהינו שזה כמו יותרת ביני וביני שלא מטריף וזה גם מצטרף

אמנם עיין רמ"א שפסק להלכה שאם חסר וורדא היא טריפה וכן אם יש שני וורדות זה טריפה ובכל אופן פסק שיותרת מקמא זה כשר והעיד שכן המנהג וצ"ע מסברא מה החילוק שעד כמה ששני וורדות פסול א"כ כל ההכשר מצד שדרכה בורדא ולכן זה לא פוסל א"כ יותרת מקמא שזה לא הדרך זה צריך לפסול ועיין ש"ך שביאר שהמציאות שונה שיותרת מקמא זה לא סיבה להטריף ויותרת וורדא זה סיבה להטריף אמנם הצ"ע בזה מה שהקשה הפרי חדש דמהיכי תיתי לחלק כאלו חילוקים מעצמינו דהרי אם לומדים הגמ' כהרמב"ם שהגמ' מדמה את שניהם א"כ בהכרח כשר בהכל דהגמ' לומדת מורדא ליותרת מקמא ה"ה לשני וורדות ואם לומדים כרש"י שזה מקור רק לורדא אחת כי זה דרכה א"כ אין שום מקור שיותרת מקמא כשר דלא כמו שהגמ' אמרה בתחילה ויתכן לדחוק שבאמת זה וודאי שאין ללמוד מורדא ליותרת מקמא רק לשון הגמ' בסוף שמגבה זה פסול ומשמע שמקמא זה תמיד כשר אמנם זה רק מקור על יותרת אונא אבל לא על ורדא ובזה נשאר שיותרת פסול ודוחק

ובט"ז ביאר שאם חסר וורדא פסול כיון שתמיד יש להם וורדא ולכן אם יש שנים זה טריפה כי יתר כנטול ולפ"ז כתב שאם יהיה שני וורדות אחד בצד ימין ואחד בצד שמאל שלא שיך לדון מצד יתר כנטול כי זה לא מקום הורדא באמת זה יהיה כשר והנה כוונתו צ"ב הרי הצד לפסול בחסר ורדא זה מצד רבינו אפרים דהגמ' דיברה על שנים אבל אחד וודאי יש וא"כ מפורש בגמ' ששנים כשר וצ"ל שכוונתו כמבואר בר"ן בשם הר"י אברגלוני דבאמת בזמן הגמ' שלא היה לכולם הגמ' דנה על אחד ושם וודאי שלא היה פוסל אם היה חסר אחד ואדרבא הגמ' הוכיחה שכמו שוורדא יותר זה לא מטריף הבהמה ה"ה כל יותרת מקמא אמנם בזמנינו שלכולם יש וורדא מסברא זה פוסל מצד שחשיב שחסר כאן חלק מהריאה וכדין חסיר וממילא אם יהיה שנים יהיה כאן חסר כנטול ואין זה ענין לגמ' והנה הש"ך הביא ראשונים שביארו בדעת הרמב"ם שיותרת מקמא כשר ויותרת וורדא פסול [וכן הוא בראב"ן הובא בפר"ח] והרי דעת הרמב"ם שחסר וורדא זה טוב ובהכרח שאין כוונתם כנ"ל

ובאבני נזר ביאר דמה שאם חסר הרמב"ם מכשיר דאז אמרינן שהיא בהמה כמו פעם שזה סוג ללא יותרת אבל עד כמה שיש לה שנים חזינן שהיא בהמה אם יותרת א"כ יתר כנטול ולכן זה פסול

והנה עיין גידולי הקדש שדיקדק מדברי הרשב"א בתורת הבית דבתחילה דן על יותרת מקמא וביאר שזה כשר דהינו דלמד הגמ' כרמב"ם ואחרי זה דן על שני יותרת והביא שרש"י פסל אמנם הגאונים הכשירו ומבואר כהכרעת הרמ"א והוא וודאי דן מצד דינא דגמ' ודלא כט"ז והאבני נזר וזה ממש פלא דכיון דנקט דיותרת מקמא כשר דלומדים מורדא א"כ ה"ה שני וורדא ובהכרח צ"ל כביאור הגידולי הקדש שכשהראשונים דנו ששני וורדות פוסל ה"ה שני יותרת מקמא דהינו שרק אחד יותר לא איכפת לן אבל שנים גרע ולפ"ז ה"ה יותרת מקמא וורדא גם יפסול וזהו דוחק דהרי הביא שלכל הבהמות יש עינוניתא א"כ בכל יותרת מקמא הרי יש גם וורדא ומצד זה שיפסול וצריך לדחוק שכוונתו ליותרת מקמא כשאין וורדא עוד היה אפשר לדון שהיום שלכולם יש וורדא א"כ זה לא נחשב שיש כאן אחד יותר דהרי כך זה הדרך וכל הנידון הוא בשני וורדות אבל בזמן חז"ל באמת גם יותרת של וורדא ויותרת מקמא ביחד זה היה בכלל נידון הרשב"א לפסול אמנם צ"ע שהוא הביא את רבינו אפרים דגם בזמן הגמ' הנידון היה בשני וורדות אבל וורדא אחד כשר דהרי את זה יש לכל הבהמות וצ"ע

ב] במה שהראשונים הביאו מרבינו אפרים שלכל הבהמות יש עינוניתא ולכן אם זה חסר הוא פסול עיין רשב"א שהביא את רבינו אפריים אמנם רק לענין שנידון הגמ' היה על שני עינוניתת אבל לא שזה סיבה שאם חסר אחד פסול וצ"ל שלשון הגמ' שצריך שלש מימין ושנים משמאל ולא הזכירה שצריך וורדא ומשמע שזה וודאי לא פוסל בתור חסר

**בביאור דין חליף בריאה**

ג]בגמ' מבואר שחליף בריאה חסר דהיינו דאם יש שנים מצד ימין ואחד ושלש מצד שמאל הוא פסול ובטעם הדבר עיין רמב"ם כי חסר אחד בימין וברש"י לעיל מ"ג. ביאר שזה מצד שהאונה של ימין הוחלפה לצד שמאל ואין זה מקומה ודימה לחליף בוושט דהינו שיש כאן האונה הזו ולא שחסר כאן האונה אלא שהיא הוחלפה למקום שזה לא מקומה אמנם עיין רמ"א שדן שיש צורות לאונות ואן בימין זה צורה של שמאל או הפוך זה פסול וכן כתב שאם יש שלש מימין וארבע משמאל זה גם טרף דהינו שיש כאן פסול חדש שהצדדים החליפו דהינו שמצד חסר לא שייך לדון כיון שהריאה בכללותה לא חסר לה אונות ורק מצד שהצדדים החליפו ועיין ברמ,א עוד כל מיני נפק"מ מביאור זה ועיין קש"ק מהתשב"ץ שהביא כזה ביאור שזה פסול חדש וצ"ע

**בסוגיא דריאה הסמוכה לדופן [מ"ח.]**

א]עיין סוגית הגמ' דריאה הסמוכה לדופן והעלתה צמחים חוששים לה ובלא העלתה צמחים נחלקו אמוראים וקי"ל להחמיר והגמ' מוסיפה שבודקים האם יש מכה בדופן ואז זה מותר ואחרי זה הגמ' אומרת שר' נחמיה בדיק לה בפושרים והגמ' מביאה שהיו כאלו שאמרו את ר"נ על סיכה שלא כסידרן עכת"ד הגמ'

והנה הקשו הראשונים מה סברת ר"נ שבלא העלתה צמחים לא חוששים הרי אולי הסירכא היא מהריאה וזה אסור ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים הרמב"ן והרשב"א דנו דאולי ס"ל כעולא שספק דרוסה מותר דהיינו שכל שאין ריעותא ברורה לא אוסרים עוד כתבו לדון דס"ל דסירכא זה רק ספק נקב וא"כ כאן זה ספק ספיקא אולי זה מהדופן וגם אם זה מהריאה אולי זה לא נקב עוד כתבו לדון שכיון שהדופן הוא קשה אין דרכו להיסרך לריאה ולכן יותר מסתבר שזה מכה בדופן וכן דן הרא"ש בסופו והוסיף שזה רק בסבוכה ממש שאין הדרך שזה נסרך כל כך מחמת מכה בריאה אמנם בתחילתו כתב את סברת הראשונים שיותר שכיח שמחמת מכת הדופן הוא נסרך לריאה ולא הפוך אמנם אחרי זה כתב שכיון שרוב בהמות לא טריפות וכן מצוי שמכים הבהמה במקל על גבה לכן זה סברא לתלות יותר שיש מכה בדופן

ב]בעיקר ביאור הגמ' מצאנו כמה מהלכים בראשונים ברא"ש בדעת רש"י וכן הוא בתוס' נקטו שבהעלו צמחים תמיד אסור ולא מועיל בדיקה ובלא העלה צמחים בזה הגמ' אמרה שבודקים אם יש מכה בדופן זה מותר ואם לא זה אסור ור' נחמיה הוסיף שגם ביש מכה בדופן צריך בדיקה שמא ניקב הריאה ובאמת גם כוונת רבא היה כך שלכן ביאר שמנתקים בנחת כיון שגם אם יש מכה בדופן צריך לבדוק הריאה שאין בה נקב והראשונים הקשו שלפ"ז ר' נחמיה לחומרא והגמ' שאמרה שזה על סיכות שלא כסידרן שם זה לקולא והגמ' לא הדגישה דבר זה ומשמע שגם בתחילה זה לקולא עוד הקשו הראשונים שמשמעות הגמ' שהדין של מכה בדופן זה גם על העלתה צמחים

והרשב"א ביאר בדעת רש"י שאם יש מכה בדופן זה מותר אפילו בהעלתה צמחים וכן לא צריך בדיקה לרבא ובזה ר' נחמיה בא להוסיף שגם ביש מכה צריך לבדוק ובאין מכה בדופן אסורה אבל מועיל בדיקה ודבר זה מבואר מהא דרבא אמר להפריד בנחת ובהכרח כדי לבדוק אחרי זה הריאה והרי אם יש מכה לא צריך לבדוק ובהכרח שזה למתי שלא יהיה מכה ומבואר שגם כה"ג מועיל בדיקה

וברא"ש הביא עוד ביאור דאם יש מכה בדופן מותר אפילו אם העלתה צמחים ובדעת ר' נחמיה אפשר לומר שבא לבאר את דברי רבא שגם כשיש מכה צריך בדיקה ולפ"ז באין מכה לא מצאנו שמועיל בדיקה והביא שיש שביארו שביש מכה לא צריך בדיקה אלא שלרבא באין מכה אסורה ור' נחמיה הוסיף שגם אז היא מותרת ובזה הביא שר"ת פסק כר' נחמיה דמעשה רב והבעל המאור כתב שגם רבא שאמר טריפה הכונה שבנתים זה אסור עד שיבדקו ור' נחמיה ביאר את דברי רבא

ועיין רמב"ם שכתב שבאיכא מכה בדופן מותר אפילו אם מוצאים נקב בריאה ובליכא מכה בדופן מועיל בדיקה ובפשוטו דעתו כבעל המאור הנ"ל או כר"ת וזה קצת צ"ב שנקט בזה דלא כרי"ף שפסק דלא כר' נחמיה ושמעתי לבאר דהנה צ"ע מנ"ל לר"מ שגם אם מוציאם נקב זה אסור ויתכן שלשון הגמ' שאם אין מכה בדופן טריפה משמע וודאי ובהכרח מדובר שמצאו נקב ובמקרה שלא מצאו נקה ר' נחמיה אומר שבודקים ולפ"ז אין מחלוקת וכן א"ש מקור דברי הר"מ שמדובר שיש נקב וגם בזה מפורש שאם יש מכה בדופן מותר

והנה הרי"ף לא הביא את רב נחמיה כלל ורק כתב וכי ליכא מכה בדופן מחמת ריאה ואע"ג דלא מפקא זיקא טריפה ומבואר שנקט שר' נחמיה חולק על רבא ואין הלכה כמות וביארו הרא"ש והרשב"א שנחלקו באין מכה בדופן האם מועיל בדיקה והנה לא ביאר מפורש האם באיכא מכה בדופן צריך בדיקה והרשב"א והרא"ש נקטו בדעתו שמזה מוכח דגם באיכא מכה בדופן צריך בדיקה אמנם הר"ן ביאר שבאמת לא צריך בדיקה רק ראוי לנתק בנחת דאל"כ לפעמים זה יראה שהיה נקב מחיים

ובשו"ע פסק שבאיכא מכה בדופן מותא ללא בדיקה ובליכא מכה בדופן אסור אפילו כבדיקה וזה כשיטת הר"ן וצ"ע שזה שיטת יחיד אמנם הב"י שהביא שכן המנהג אמנם יתכן עוד שהרי כבר הביא הרמב"ם שבמקום שצריך בדיקה מעיקר הדין אנו לא בקיאים ולכן באין מכה שצריך בדיקה מעיקר הדין לכו"ע בזה פסק לאסוא דאנו לא יודעים לבדוק אמנם כמדומה שהשו"ע לא הביא בשום מקום דבר זה שאנו לא בקיאים בדיקה

ג] צ"ב למה אם איכא מכה בדופן זה סיבה להתיר והנה לרש"י שסירכא זה בגלל שהיה נקב א"כ כאן שיודעים שיש מכה בדופן ואפשר לתלות שהסירכא היא משם לכן זה מותר אבל לראשונים שהאיסור מצד שחוששים שזה יתנתק א"כ לכאורא גם כאן יש חשש זה ועיין רשב"א בסוגיא דסירכות שביאר שכיון שהמקום רך על ידי מכה אז יותר נוח להיתנתק משם דהינו דהסירכא לא יכולה להיפרד מהבשר ולוקחת עמה חתיכת בשר והדרך שהיא נוטלת מהמקום שיותר נוח לתלוש ובמקום מכה זה יותר רך מהריאה ולכן היא נוטלת משם

אמנם עיין רמב"ן לעיל וכן בר"ן בסוגין שביארו שהסירכא נסרכת חזק למקום שממנו יוצאת אבל במקום שרק נדבקה אליו היא לא סרוכה חזק והיא מתנתקת ממנו ולא קורעת אותו ולכן אם המכה בדופן ומשם הסירכא יצאה לא יתנתק הריאה אלא הסירכא תצא ללא להתנתק עכת"ד וצ"ע א"כ למה כל סירכא אסורה הרי באחד מהמקומות ששם זה סרוך זה לא מקום המכה ואולי שם הסירכא תתנתק וצ"ל שהדרך שהמקום שמשם זה נמשך שם זה לא מתנתק אלא בצד השני ולכן עד כמה שימשך מהצד לא של המכה יתנתק מהריאה אלא שא"כ צ"ע שתמיד למה סירכא אוסרת הרי אולי ימשך בצד של המכה וממילא זה לא ינקוב הריאה והרי בלשונות הראשונים מבואר שעד כמה שזה ספק האם זה ינקב זה אוסר ואולי גם כה"ג יש צד שיתנתק מהריאה והוי רוב צדדים שינקב אמנם צ"ע דכה"ג משכחתליה לטריפה רפואה אם יתנתק ולא ינקוב ואולי זה מיתלא תלי וצ"ע

והנה עיין פתחי תשובה שהביא מנהג בסירכות לקלף ואם זה מתקלף אין זה סירכא האסורה ובביאור הדבר יש שביארו שאם איסור סירכא מצד שזה יתנתק א"כ אם חזינן שזה מתקלף אין סיבה שזה ינקב הריאה אלא מסתמא זה היה מתנתק אמנם לנ"ל צריכים לבדוק בשני הצדדים דהרי במכה מהצד ששם לא המכה מבואר בראשונים שזה כן מתנתק ובכל אופן אסור ובהכרח כנ"ל שהמקום שמשם מושכים אין מקום זה מתנתק אלא מהצד השני וצ"ע

והנה עיין שו"ת הרשב"א ח"ג שכתב שכל מה שתולים במכה בדופן זה רק אם המכה לא התרפאה וכן דוקא אם זה סרוך רק במכה אבל אם זה סרוך גם ליד המכה אסור וברא,ש בתשובה הובא בב"י תמה על זה דמה טעם בזה וע"ש בב"י שהביא מהריב"ש שתשובה זה אינה מהרשב"א אמנם בפשוטו מחלוקתם לשיטתם דלרא"ש שזה סברא שאין כאן ריעותא לנקב אלא תולים שזה בא מהריאה א"כ גם אם זה נתרפא זה סיבה לכך וכן גם אם מיעוט לא על מקום המכה אבל לרשב"א שהטעם מצד שזה יתנתק וכאן תלינן שיתנתק מהדופן כיון שיש שם מכה א"כ עד כמה שזה התרפא א"כ עכשיו אדרבא זה יתנתק מהריאה וכן אם זה נסרך לצדדים במקום זה הוא קשה ולכן אם ימשך משם זה יתנתק מהריאה אמנם לביאור הרמב"ן והר"ן לכאורא גם אם נתרפא המכה או שזה הלך לצדדים בכל אופן מותר וז"ב

עיין ראשונים שהקשו למ"ד שגם אם אין צמחים חוששים א"כ למה אם יש מכה וצמחים מותר הרי כמו שכאין צמחים וזה ספק השקול אסור א"כ ה"ה כאן ועיין ר"ן שכתב שעד כמה שיש מכה בדופן זה עצמו סיבה לומר שנהיה צמחים בריאה וא"כ אין כאן שום ריעותא לומר שיש מכה בריאה

**עיין בנפרד בסוגיא דמחט שנמצאת בריאה**

**בסוגיא דדרוסה עיין בנפרד**

**בדין נפולה**

א]מבואר בגמ' שנפולה אם שחטו אותה בתוך מעת לעת ללא עמדה אסורה ואם עמדה או שהתה מעת לעת צריכה בדיקה ואז היא מותרת ושיטת רש"י שיש כאן שני נידונים אחד אולי קרה ריסוק עצמות שזה דבר שלא רואים ולכן לא מועיל בדיקה תוך מעת לעת ובזה לא יכולה לעמוד וכן לא יכולה לחיות יותר ממעת לעת ואם עמדה או שהתה מעת לעת ידעינן שאין בה טרפות זו אמנם עדין יש חשש טרפות של נשבר חוט השדרה או שאר הטרפיות המבוארות במשנה ולזה מועיל בדיקה ובהלכה זה מראה שלא קיבלה מכה חזקה שיש מקום לחוש לשני החששות הנ"ל ובר"ן כתב על דרך רש"י אלא שכתב שהטרפות היא לא התפרדות כל האברים אלא לקותא באבר מסוים אלא שזה לא ניכר תוך מעת לעת וכן לא יכולה לעמוד או לחיות מעת לעת אם יש לה מחלה זו

והרמב"ם ביאר שהדין בדיקה הוא גם כן מהטרפות של נפולה דהיינו ריסוק איברים אלא שתוך מעת לעת לא מועיל בדיקה כיון שעדין לא ניכר בה הריסוק איברים וצ"ע א"כ מה עוזר שהיא עמדה וביאר הרשב"א בתורת הבית שעל ידי העמידה זה סיבה שאם יש בה טרפות של לקותא באיברים זה צריך להיות ניכר

והרמב"ן ביאר שיש סוג ריסוק איברים שזה לא ניכר אבל בזה לא יכולה לחיות יותר ממעת לעת אמנם אם עמדה סיאו שהתה סימן שאין בה ריסוק זה אלא ריסוק שבאבר אחד ולזה מועיל בדיקה

והנה עיין בש"ך שהביא מרבינו ירוחם שאם שהתה מעת לעת וגם עמדה לא צריך בדיקה והנה לכאורא לדעת רש"י אין שום מקור שיש מעלה בשהתה מעת לעת אלא לגבי שאז אין טרפות של נתפרקו איבריה וכן אם עמדה אבל מהיכי תיתי שבצירוף שניהם זה יותר טוב וצ"ל שס"ל שהסברא בעמדה או שהתה שאז החשש טרפות הוא יותר רחוק ובזה לא חוששים שזה לא ניכר וה"ה אם יש שניהם תולים שלא נטרפה כלל ובאמת מצאנו ברמב"ם שיש סוגי טריפות שמועיל בדיקה אפילו תוך מעת לעת

והנה דנו האחרונים בדין נפולה ששחטו ולא חיכו מעת לעת האם זה וודאי טריפה או רק ספק טריפה והנה בפשוטו זה ספק טריפה אלא שלרש"י צ"ע שהמשנה נקטה טריפה שהיא רק ספק ומכח זה יש מק'ום לומר שזה וודאי טריפה אמנם לרמב"ם שהטרפות זה כשניכר הריסוק וזה גם לאחר מעת לעת אין שום מקור לומר שזה וודאי אלא שהדין לחכות מעת לעת זה רק ספק וכפשטות הגמ' בב"ק שהיה אדם שלא חיכה ושחט מיד והגמ' אומרת שעל ידי מהירותו הפסיד בהמתו חזינן דבפשוטו זה לא היה טריפה וכן משמעות רש"י בזבחים אמנם יתכן שגם לרש"י יש מצב שהטרפות ניכר תוך מעת לעת וזה הדין טרפות הוודאי שנמסר למשה מסיני אלא שגם אם זה לא ניכר זה ספק טריפה

ב]והנה הגמ' לגבי בית הרחם מעמידה המשנה לגבי שחיטת יו"ט כגון שהפריס על גבי קרקע וביאר רש"י דהיינו שעמדה והקשה השאגת אריה הרי צריכה בדיקה וא"כ איך אפשר לשוחטה ביו"ט הרי הגמ' בביצה מסתפקת האם מותר לשחוט ביו"ט בהמה שצריך בדיקה דאולי היא תהיה טריפה וכתב שמכאן מוכח שהדין בדיקה הוא מדרבנן או שיש לבאר כדעת הר"ן שהגמ' דנה שיהיה דין בדיקה רק מדין מיעוט המצוי ולא מעיקר הדין

אמנם עיין יד יהודה שהלשון שהפריס על גבי קרקע אפשר לבאר שהלכה וכמו שביאר רש"י לקמן בפרק בהמה המקשה ובאמת שכן הוא בחידושי הרא"ה וצ"ב למה רש"י ביאר עמדה ונראה שרש"י ס"ל שבבית הרחם אין צד שיהיה כאן שבירת חוט השדירה וכדו' אלא כל הצד הוא רק ריסוק איברים ולגבי זה ס"ל שכל ששהתה או עמדה שאין חשש זה אין כאן לחשוש יותר וממילא באמתלא צריך בדיקה ולא קשה קושית השאגת אריה

ג]הגמ' מביאה מאן דאמר שמספיק נניערה לעמוד או ללכת אמנם הרי"ף פסק שצריך הילוך גמור וכתבו הראשונים שהטעם שצריך הילוך יפה וכתבו הראשונים שהמקור לזה הוא שהגמ' אומרת שאם מהלכת כשרגליה נסרכות זה יתכן חוט השדירה ורק כשלא ראינו שנפלה לא חווששים לזה אמנם בראינו שנפלה וודאי חוששים לזה וא"כ מה יועיל שהלכה עדין יתכן שנפסק חוט השדירה עכת"ד ובפשוטו דבריהם צ"ע אולי ההילוך שזה מראה שלא קיבלה מכה חדשה זה עוזר אפילו בהילוך לא יפה וממילא אין סיבה לחשוש לריסוק איברים ושמעתי לבאר שעיקר כוונת הרמב"ן שכה"ג שהלכה הילוך לא יפה זה לא ראיה שלא שברה החוט השדירה וכדחזינן שגם במקום שנשבר חוט השדירה בכל אופן יכולה ללכת בסריכת הרגלים ולכן נקט הרמב"ן שכדי לפטור מבדיקה אפילו בחוט השדירה זה רק בהילוך יפה וברשב"א נקט שללא הילוך יפה צריך בדיקה של כל הטריפות כוונתו שבהכרח שהגמ' אומרת שהילוך לא צריך בדיקה זה בהילוך יפה וממילא הדרינן שבהילוך לא יפה יש דין לבדוק הכל וצ"ע בזה

ד]בענין נפולה בעוף עיין סוגיא דלקמן נ"ו. דהראשונים ביארו שמה שהמשנה לא אמרה נפולה בעוף דעל פי רוב הוא יכול ללכת ומבואר שגם בעוף יש דין ללכת ואם לא הולך הוי טריפה אפילו שיש לו כנפים ומשמע שאין הביאור שהריעותא שלא הולך זה הסיבה שחוששים שזה נפולה ועיין רש"י בזבחים וצ"ע