1. שטרי הדיוטות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

י"ב טבת ע"ד

**בסוגיא דשטרי הדיוטות**

**המקור לאיסור שטרי הדיוטות**

א]מבואר בסוגין קמ"ט. וקט"ז: שיש איסור קריאת שטרי הדיוטות ומבואר עוד בסוגין שאסור למנות אורחיו ופרפרותיו מצד שמא יקרא בשטרי הדיוטות דהינו שיש דברים שאין זה שטרי הדיוטות ממש אבל אסור מצד שמא יקרא בשטרי הדיוטות ומצאנו עוד בגמ' קט"ז: דר' נחמיה ס"ל שאסור לקרות בכתבי הקודש כדי שיאמרו בכתבי הקודש אין קורין בשטרי הדיוטות לא כ"ש עוד מבואר בסוגין שכתב המהלך תחת הצורה אסור לקרוא בו עוד מבואר בתוספתא פי"ח ה"ד המכתבין שבכרכים אין קורין בהם אם היה דבר שהוא צורך המדינה מותר ועיין חסדי דוד ומנחת בכורים שזה הודעות שהיו תולים על הקירות ע"ש והראשונים דנו בכמה דברים האם זה אסור וכן העמידו כמה מיני התרים בזה ונבאר הדברים בס"ד

**מהו שטרי הדיוטות ובטעם האיסור**

ב]והנה בעיקר האיסור דשטרי הדיוטות מצאנו כמה ביאורים בראשונים א. עיין רא"ש שכתב שהכונה לשטרי מקח שזה אסור מצד ממצא חפציך וגזרו אטו זה גם דברים דומים שמא יקרא בשטרי הדיוטות כמבואר בסוגין ב.עיין רמב"ם פכ"ג הי"ט וז"ל אסור לקרוא בשטרי הדיוטות בשבת שלא יהא כדרך חול ויבוא למחוק עכ"ל וכן הוא בר"ן קט"ז דהינו שהכונה שטרי מקח וזה אסור מצד שמא ימחוק ובפשוטו הביאור שלפ"ז גזרו על דברים דומים אטו שטרי הדיוטות כגון פרפרותיו או כתב שתחת הצורה [ובר"ן מבואר גם אגרות שלום] ג.עיין רש"י לעיל שביאר ששטרי הדיוטות זה כולל אגרות שלום דהינו שזה עצמו שטרי הדיוטות וכן הוא בריטב"א בסוגין בשם הגאונים ובפשוטו כן מבואר בר"ח שכתב שכתב המהלך תחת הצורה זה שטרי הדיוטות עצמם וכן הוא במאירי וכן כתב הרמב"ם בפיה"מ שכתב שאסור פרפרותיו שמא יקרא אגרת שלום שכל דבר שזה לא ספרי הנבואות או פירושיהם אסור לקרוא בשבת ובפשוטו הביאור כלשון הריטב"א כאן שאסור להוציא שעת שבת על זה דהינו דעצם ההתעסקות בדברי חול בשבת הוא סיבת האיסור ועיין בעל המאור פ' כל כתבי שכל דבר שאין בו סרך קדושה אסור לקרותו בשבת ועיין ט"ז סקי"א ובפמ"ג א"א י"ז שזה מצד שזה עובדין דחול וע"ש שזה בכלל ממצוא חפציך ההתעסקות בדברי חול

**ביאור שיטת רש"י**

ג]והנה בדעת רש"י הקשו הראשונים דבסוגין כתב שאסור שטרי הדיוטות של מקח וממכר א"כ זה שטרי מקח ורש"י לעיל כתב שזה כולל אגרות שלום ועיין ביאור הגר"א שכתב שרש"י חזר בו אמנם עיין הגהות הגראמ"ה לעיל שכתב שזה ודאי שיסוד האיסור בגלל מקח וממכר אלא שבגלל זה גזרו על כל דבר וגם על אגרות שלום ויתכן כונתו שרש"י קט"ז רק אמר שבמציאות אסור גם אגרות שלום אבל לא שזה בעצם הלשון שטרי הדיוטות אמנם בפשוטו כונתו שבלשון שטרי הדיוטות כלול גם אגרות שלום אלא שטעם האיסור מצד גזירה אטו שטרי מקח וממכר שזה אסור מצד ממצוא חפציך ועיין לשון רש"י שמא יקרא בשטרי הדיוטות של מקח וממכר דהינו שהלשון שטרי הדיוטות זה לא בעצמו רק מקח וממכר אלא ששורש האיסור מצד שטרי מקח וכשגוזרים אטו, זה אטו המקח וממכר ולפ"ז דעת הרא"ש ורש"י שוים רק שלרש"י אגרות שלום זה בכלל הגזירה עצמה של שטרי הדיוטות ולרא"ש זה רק גזירה ויתכן בזה נפק"מ לכותל וכדלהלן והנה הגמ' אצלינו אומרת גזירה אטו שטרי הדיוטות וצ"ע עד כמה שכל דבר חול כלול בשטרי הדיוטות למה הגמ' לא אומרת שזה אסור מצד שטרי הדיוטות וצ"ל שכאן שזה דבר שנוגע לצרכי שבת מצד הדין הרגיל של שטרי הדיוטות זה לא סיבה לאסור ורק מצד גזירה אטו שטרי הדיוטות

והנה בגמ' מבואר שכתב שתחת הצורה אסור לקרוא אותו וביאר רש"י ושאר הראשונים שזה ציור שעל הקיר וצ"ע הרי הגמ' מסיקה שגודא בשטרא לא מחליף אמנם לנ"ל א"ש שבדיקנאות זה השטרי הדיוטות עצמם [אפילו שאין זה ממש סיבת הגזירה אבל זה הגזירה עצמה וכמו ששטרי מקח אסור בגודא ה"ה כאן] ובזה לא משנה שזה לא מיחלף בשטר ורק בפרפרותיו שזה גזירה אטו השטרי מקח בזה יש סברא לחלק והנה הב"י הביא את רש"י וכתב שזה שטרי הדיוטות וכונתו דלרש"י שאגרות שלום זה שטרי הדיוטות עצמם ה"ה כאן אמנם ברש"י כתוב שזה שמא יקרא בשטרי הדיוטות [ואולי עיקר מכון רש"י שסיבת האיסור כנ"ל שמא יקרא בשטרי מקח אבל הוא בכלל הגזירה ממש] וצ"ל שכאן שזה דבר על הקיר אין זה בכלל שטרי הדיוטות ורק אסור מצד שמא וכו' אלא שקשה הרי גודא בשטרא לא מיחליף וצ"ל שכאן שזה הדרך לכתוב גם על הקיר א"כ זה גם מחליף [ועיין בתוספתא שהמכתבין שבכרכים אסור לקרוא וביארו המפרשים שזה על הקיר אמנם יתכן ששם זה שטר שתלוי על הקיר וזה ודאי אסור אמנם שם מבואר שלצורך מותר ויתכן שזה מצד שגודא בשטרא לא מיחלף]

**ביאור דעת הרמב"ם**

ד]והנה הבאינו לעיל דדעת הרמב"ם שזה אסור מצד שמא ימחוק ועיין ט"ז ופמ"ג שנקטו שלשיטתו אגרות שלום מותר דלא שייך שמא ימחוק דהינו שרק דבר שיש בו פרטים כמו פרפרותיו שייך שמא ימחוק ולא סתם כיתוב אמנם אין זה מוכרח דיתכן דגם לרמב"ם גזרו באגרות שלום אטו שטרי הדיוטות כמבואר ברא"ש [וכן הוא בר"ן קט"ז] ועיין בט"ז כפי שביארו הפמ"ג סקי"א וכן הוא בשו"ת הב"ח סימן קכ"ז שכיון שהגזירה מצד שמא ימחוק א"כ אין איסור אלא בצורת קריאה שיש בה שמא ימחוק ולכן בשמש הקורא שלא שיך שמא ימחוק א"כ גם לא שייך הגזירה של שטרי הדיוטות ועיין פמ"ג סק"י דמשמע שנקט דלמבואר ברשב"א שבשנים אין הגזירה דשמא ימחוק ה"ה דשטרי הדיוטות מותר בשנים ובשו"ת הב"ח חידש שקורא בפני ציבור שיש אימת הציבור עליו אין שמא ימחוק [וכמו לענין שמא יטה ביוה"כ] אמנם כבר הבאינו לעיל דהרמב"ם כתב שהאיסור של פרפרות שמא יקרא בכל דבר שהוא לא תורה ומשמע שהכל בכלל שטרי הדיוטות וזה איסור בעצם ולא מצד שמא ימחוק אמנם הרי לשון הרמב"ם שלא יהא כדרך חול ויבוא למחוק ומשמע שיש כאן גזירה כללית שאם מתעסק כדרך חול יכול להגיע להתעסקות של מחיקה ולא שעל מקרה זה יש שמא ימחוק וכן הוא מפורש במאירי שכתב ששטרי הדיוטות זה דבר שאין בו תועלת קריאה וזה אסור שלא יהא בעיניו כחול ויבוא למחוק ולפ"ז אדרבא לרמב"ם הלשון שטרי הדיוטות הוא כרש"י שזה כל דבר שהוא חול ורק שטעם האיסור בכולם שמא יגיע למחיקה ולפ"ז ודאי שגם בשנים אסור וכן בקריאה על ידי השמש [ולפ"ז יש מקוםלכל ההיתרים שכתבו האחרונים שזה לא דרך חול]

והנה עיין ט"ז שהקשה על הרמב"ם ששטרי הדיוטות אסור מצד שמא ימחוק א"כ מה המחלוקת בין רב דימי לאביי הרי כל השטרי הדיוטות זה שמא ימחוק וא"כ במקום שאין שמא ימחוק זה לא סיבה לאסור וא"כ במקום גבוה אם אין שמא ימחוק גם בשטרי הדיוטות עצמם זה לא סיבה לאסור אמנם לנ"ל א"ש דהיום חז"ל גזרו כל קריאה של דבר חול גם כשזה לא בגדרי שמא ימחוק ורק שבפרפרותיו מצד הדין שטרי הדיוטות הרגיל זה לא סיבה לאסור כיון שזה דבר שהוא צורך עכשיו של שבת רק לרב ביבי היה כאן גזירה מיוחדת של שמא ימחוק וכל שזה גבוה שאין שמא ימחוק זה סיבה להתיר ולאביי יש כאן גזירה אטו שטרי הדיוטות והנה לפ"ז גם לדעת הרמב"ם יש הגזירה של שטרי הדיוטות עצמה ויש הגזירה של אטו שטרי הדיוטות והנה בכתב שתחת הצורה משמע ברמב"ם שזה אסור גם בחקוק [אינו מוכרח] ולנ"ל ודאי הוא כן דכאן זה שטרי הדיוטות עצמם כמבואר ברבינו חננאל ובזה ודאי אסור גם בחקוק ובכותל

**ביאור השיטות שמתירות אגרות הרשות ובביאור ההיתר של מתענג ולשון הקודש**

ה]והנה עיין רא"ש דהביא לדון האם יש איסור לקרוא באגרות שלום דהינו שס"ל שאין זה בכלל שטרי הדיוטות עצמו וכתב שלכאורא כמו שמבואר בגמ' שאסור אורחיו ופרפרותיו מצד גזירה אטו שטרי הדיוטות א"כ ה"ה אגרות שלום אמנם כתב שיש לדון לחלק שדוקא דבר שהוא כעין חשבנותיו דהינו שיש כאן רשימה של דברים ובאמת שכן הוא שיטת הראבי"ה הובא באו"ז הלכות יו"ט סימן שנ"ח ובהגהות מימוני פכ"ג אות ט' אלא שצ"ב דהרי מבואר בגמ' שכתב שתחת הצורה אסור לקרוא וא"כ זה לא גרע ועיין תוס' קט"ז: שגם נקטו שאגרות הרשות מותר לקרוא וכתבו שספרי מלחמות ודאי אסור כיון שזה כמו כתב שתחת הצורה וצ"ב החילוק ובפשוטו החילוק דיש דבר שהוא ללא צורך כלל וזה האיסור של כתב שתחת הצורה וספרי מלחמות ויש דבר שיש בו צד צורך ובזה מצד גזירה זו אין סיבה לאסור ורק שיש לאסור מצד הגמ' של אורחיו שזה קריאה לצורך ובזה כתבו לחלק כנ"ל

והנה בביאור החילוק אפש"ל בשני אופנים או שהכל זה גזירה אטו שטרי מקח ורק דבר שיש בו צורך אין לו דמיון אם אין הוא כמו פרפרותיו אבל דבר שאין בו צורך יש לו דמיון לשטרי הדיוטות ולפ"ז ההיתרים דגודא בשטרא וחקוק יש גם בכתב שתחת הצורה וספרי מלחמות אמנם בפשוטו יש מקום לבאר שבאמת אין זה איסור מצד אטו שטרי הדיוטות דבאמת לשיטה זו כל שזה לא כמו חשבונותיו אין זה בכלל האיסור כלל אלא יש כאן איסור חדש של ממצוא חפציך זה התעסקות כדברי חול וכביאור הפמ"ג בדעת רש"י של אגרות שלום ולכן בזה ודאי אין שום סיבה שבחקוק או בכותל לא יהיה האיסור דסיבת האיסור קיימת גם בזה

והנה כתב הדרכי משה לדייק מלשון תוס' שרק ספרים שכתובים בלשון לע"ז אסור אבל בלשון הקודש כיון שיש בהם קדושה או כיון שאפשר ללמוד מזה אין את האיסור ועיין פמ"ג שדן לגבי שטרי מקח ונקט שזה אסור מצד שמא ימחוק ולפ"ז בשנים שקוראים וכדו' יהיה מותר והדבר פלא להעמיד את המשנה של אורחיו ופרפרותיו שזה לא בלשון הקודש הרי בזמן המשניות היו כותבים בלשון הקודש והרמ"א לא הביא דבר זה כלל לעיל בעיקר האיסור ולכאורא לנ"ל א"ש שכל דברי הרמ"א רק בדבר שנאסר מצד כתב שתחת הצורה שבזה יסודו שכיון שזה דבר שאין בו שום תועלת זה נאסר כעין איסור של ממצא חפציך א"כ בזה מועיל שזה בלשון הקודש שאין זה דבר חול גמור, אבל שטרי מקח שזה ממצוא חפציך בעצם וכן פרפרותיו שזה גזירה אטו בזה ודאי שגם בלשון הקודש אסור, דהינו שכל דברי הרמ"א עד כמה שאגרות הרשות מותר מצד הצורך ורק ספרי מלחמות אסור מצד כתב וכו' בזה כתב את חילוקו ובאמת לרא"ש שהכל זה אותו גזירה ודאי שכמו שאורחיו אסור בלשון הקודש גם זה אסור ולפ"ז לרמ"א ההיתר באגרות הרשות בלשון הקודש הכונה רק כיון שלצורך זה לא בכלל האיסור וכנ"ל ורק בשלא לצורך מצד הדין כתב וכו' ובזה יש החילוק הנ"ל

והנה השו"ע סימן ש"א הביא שאפילו שאסור לרוץ אבל אם מתענג מותר ובלשון השו"ע כתוב גם מתענג לראות דבר שמתענגים בו ועיין מג"א סק"ד דביאר דהכוונה שיש צורה שאסור להסתכל בה ובפשוטו הכונה לדין כתב שתחת הצורה דהינו שגם לאיסור זה מועיל ההיתר של מתענג ועל דרך זה מבואר בשאילת יעב"ץ הובא בשערי תשובה ש"ו סק"ג שהתיר לקרוא עיתונים מצד שמי שרגיל לקרוא בזה יש בזה עונג גדול ועיין גר"ז בקו"א שתמה שכיון שהאיסור מצד שטרי מקח ואטו זה אסרו הכל א"כ אין שום סיבה שאם מתענג יהיה מותר וכי מותר להתעסק במקח במתענג ולנ"ל יש מקום להעמיד דברי המג"א שעד כמה שמקילים אגרות הרשות ורק ספרי מלחמות אסור ובזה האיסור דזה דבר ללא צורך שזה מכלל שלא יהיה הילוכך בשבת כמו בחול בזה יש מקום להתיר במתענג אמנם עיקר דבריו קשים דהרי ספרי מלחמות ודאי מדובר שקורא להתענג ובכל אופן כתוב שאסור [אם לא שנדחוק שקורא מחמת שיעמום]

**סיכום השיטות ובביאור גזירה דר' נחמיה**

ו]העולה מהנ"ל דבעיקר האיסור דקריאת שטרי הדיוטות וכתב שתחת הצורה מצאנו כמה ביאורים בראשונים א. שיטת הרא"ש שיסוד האיסור זה שטרי מקח שאסור מצד ממצוא חפציך וגזרו אטו דבר זה קריאת כל דבר ב.שיטת הרמב"ם שאסור שטרי מקח מצד שמא ימחוק והאחרונים נקטו לפ"ז שגם אם גזרו אטו זה אבל רק בגדרי שמא ימחוק ג.לשון הרמב"ם וכן הוא במאירי שאסרו כל דבר חול כדי שלא ינהג כדרך חול ויבוא למחוק אמנם יש גם גזירה מיוחדת על דבר שזה צורך היום וזה אסור מצד אטו שטרי הדיוטות ד.שיטת רש"י שכל דבר הוא בכלל שטרי הדיוטות עצמם וטעם האיסור יתכן מצד שזה חשיב עובדין דחול ויתכן שהכל מצד שטרי מקח אבל הכל בכלל אותו איסור אלא שיש עוד איסור של אטו שטרי מקח וזה בדבר שהוא לא בכלל גזירה זו כי זה צורך היום ה. שיטת הראבי"ה שיש איסור אטו שטרי הדיוטות וזה כמו חשבנותיו ופרפרותיו ומצד זה אגרות הרשות שיש בזה צורך אין איסור ויש עוד איסור של דבר שאין בו שום תועלת שזה נאסר מדין כתב שתחת הצורה

והנה הרא"ש כתב עוד להוכיח מהא דר' נחמיה אסר אפילו כתבי הקודש ורבנן רק חולקים עליו בכתבי הקודש ולא בשאר דברים ובפשוטו זה סיבה לאסור גם ספרי שאר חכמות והנה בפשוטו אין הביאור בר' נחמיה שאדם יבוא להחליף בין כתבי הקודש לשטרות אלא שרבנן עשו איסור מיוחד כדי שילמדו מזה ששטרות אסור ולפ"ז היה מקום לומר שרבנן חולקים שאין כזה גזירה ולכן גם דבר שהוא לא קודש ולא דומה לשטרי הדיוטות מותר אמנם מדברי הרא"ש מבואר שרבנן גזרו ג"כ רק על דבר שהוא לא קודש אמנם בשו"ע מבואר שרק ירא שמים יחמיר בספרי חכמות אמנם מעיקר הדין קי"ל שמותר דהינו שלא חוששים לסברא זו

**ההיתרים שמצאנו בשטרי הדיוטות**

ז]והנה הפוסקים דנו בכמה סברות להיתר וחלק מהדברים תלוי בנ"ל ונבאר הדברים בס"ד

**דבר מצוה וצרכי רבים**

א.עיין מג"א סקט"ו וסימן שכ"ג סק"ה שכתב לחדש שאיכא היתר של דבר מצוה שאז זה לא דומה לשטרי הדיוטות דהינו שכיון דכל האיסור מצד ממצוא חפציך א"כ אם זה צרכי מצוה מותר וצ"ל שהמצוה של הכנסת אורחים דסוגין אפילו שזה סעודת שבת אבל כיון שהם בתוך העיר ויש להם איפה לאכול זה לא כזו מצוה גדולה ולכן אסור ועיין א"ר שחלק עליו והביא מאו"ז שאפילו לצורך לארס את בתו או ללמד ספר את בנו אסור ועיין מ"ב שהביא מהב"ח דצרכי רבים גם מותר [וכן הוא ברמב"ן אלא שהוא התיר אגרות הרשות וא"כ ודאי שצרכי רבים הוא בכלל] ועיין א"ר שזה מצד שלענין מצוא חפציך מבואר שמותר והנה עיין פמ"ג דבפשוטו לראשונים שאיסור שטרי הדיוטות זה מצד שמא ימחוק אין סיבה להתיר ורק אם זה מצד ממצוא חפציך א"כ כאן זה לא ממצוא חפציך דהרי התעסקותו בחפצי שמים והנה אם נימא שהגדר שכל קריאה לא של קודש זה לא חפצי שמים א"כ במקום מצוה ודאי שזה חפצי שמים ולא שייך האיסור אמנם אם נימא שזה גזירה אטו שטרי מקח א"כ יש מקום לדון שהרי כל הקריאה זה דבר שהוא לא חפציך ובכל אופן אסור גזירה א"כ גם חפצי שמים כזה יתכן שאסרו אטו אמנם סברת המג"א שכמו שבעלמא לא גזרו חפצי שמים אטו חפציך ה"ה כאן ועיין לקמן

**בהיתר קריאה בהרהור**

ב. עיין רא"ש שכתב להתיר בהרהור מצד שלשון הגמ' למנות אורחיו מפיו משמע שבכתב מדובר דומיא דמפיו והראשונים ביארו שמותר מצד שיש לו היכרא דהינו שלכן לא יבוא למחוק וכן לא ילמד להתיר שאר שטרי הדיוטות [ויש שכתבו להתיר מצד הלשון לא יקרא אמנם עיין ריטב"א שהביא מדין קריאה לאור הנר שודאי שגם בהרהור חשיב קריאה] אמנם כתב להוכיח מהדין של כתב שתחת הצורה שמבואר בתוספתא שאסור להסתכל והנה האו"ז הובא בהגהות מימוני כתב להקל מצד שהרי בדין ממצוא חפציך אין איסור בהרהור וא"כ למה שכאן שכל האיסור מצד ממצוא חפציך זה סיבה להתיר בהרהור והנה עיין פמ"ג שלשיטות שזה שהכל מצד שמא ימחוק ודאי לא שיך היתר זה אמנם לשיטות שזה מצד ממצוא חפציך יש לדון כנ"ל ויתכן שכיון שזה גזירה אטו א"כ אסרו לקרוא שמא יתעסק בפיו בצרכי מקח וממכר וכן הוא לשון רבינו ירוחם והשיבולי הלקט שמא יוציא בפיו וכן הוא בלבוש ועיין גר"ז סימן ש"ז סכ"א שכתב שהרי אסור לטייל בסוף שדהו דהינו שבמקום שעושה דבר שהרהורו ניכר אסור וגם כאן שקורא בשטר הרהור ניכר ואין ההיתר הנ"ל

והנה הרא"ש כתב להוכיח מכתב שתחת הצורה שאסור הרהור דלשון התוספתא להסתכל וצ"ב לראשונים שהתירו ובמרומי שדה כתב שכיון דבסוגין הלשון לקרוא א"כ מבואר דלא כתוספתא אמנם עין לעיל דהלשון לקרוא כולל הרהור אמנם למה דנתבאר לעיל דיש גזירה של שטרי מקח וגזרו אטו ויש גזירה של דברים שאין בהם צורך א"כ יתכן שבגזירה זו של דברים שאין בהם צורך אסור גם הרהור דזה זלזול בשבת ולפ"ז בספרי מלחמות אין ההיתר של הרהור

**בהיתר קריאה של צורכי הגוף**

ג.עיין טור שכתב להתיר קריאת אגרת שמא יש בזה צורך הגוף וכתב שזה לא סיבה להתיר ומשמעות לשונו מצד שזה רק חשש רחוק וכן הוא בריטב"א ומבואר שחז"ל לא אסרו לצורך הגוף דהינו שאפילו אולי אין כאן צורך הגוף כלל אבל כיון שזה מטרתו זה לא סיבה לאיסור והנה יש לדון בדבר שהוא כיתוב של צורך הגוף אבל הוא רוצה לקוראו שלא לצורך הגוף האם מותר והנה בפשוטו כיון דחזינן שגם בדבר שיתכן שהוא לא צורך הגוף מותר בהכרח שהצורך הוא סיבת ההיתר א"כ מהיכי תיתי לומר שאם החפצא הוא צורך הגוף הוא סיבה להתיר

**בגדר האיסור דשטרי הדיוטות**

אמנם בעיקר האיסור של שטרי הדיוטות יש לדון האם האיסור זה הקריאה בחפצא של שטרי הדיוטות או שאין שם של שטרי הדיוטות אלא שנאסר קריאה של חול אם כל הגדרים הנ"ל שקריאה זה חשיב עשית חפציו ואין שום משמעות לחפץ הכתוב ונפק"מ בשטרי מקח למי שזה לא נוגע אליו כלל האם זה בכל האיסור ואם נימא שיש איסור בעצם השטרי הדיוטות א"כ יש מקום לומר שזה כל האיסור וא"כ דבר שעצם קריאתו הרגילה היא לדבר היתר אין לזה שם שטרי הדיוטות ואין סיבה לאסור את זה דהינו שמאותו סיבה שמותר לקרוא לצורך הגוף זה גם סיבה שזה לא יחשב שטרי הדיוטות אמנם אם נימא שלא היה כלל חלות איסור של שטרי הדיוטות אלא רק שחז"ל אסרו קריאה מסוימת א"כ מסתבר לאיסור ונפק"מ לכאורא גם בדבר מצוה שעכשיו לא קורא לצורך מצוה וכנ"ל ועיין לעיל דהבאינו ראשונים שגם בהרהור אסור ואם נימא שהיה גזירה מחודשת של שטרי הדיוטות ולא שהגדירו העסק כממצוא חפציך א"ש שכאן גם הרהור אסור וכן צרכי מצוה ודלא כמג"א הנ"ל והנה לראשונים שרק אסרו גזירה אטו וכו' יש מקום גדול לנ"ל אמנם אם נימא שכל דבר חול הוא מעיקר האיסור וכדין כתב שתחת הצורה וכלל הנ"ל מסתבר יותר שהגדר שזה עצמו קריאת חול ואין כאן איסור מצד שהחפצא הוא שטרי הדיוטות ועיין בתוספתא לענין מכתבין שבכרכים דמבואר שכשיש צורך בידיעת דברי המלך מותר וכשזה עבר אסור ומבואר שלא חל היתר בחפצא ואולי שם לאחר הזמן זה נהפך לשטרי הדיוטות ולפ"ז גם הזמנה לדבר מצוה שעבר זמנה וצ"ע בזה

**ביודע מה כתוב שם**

ד. עיין תוס' שכתבו שגם אם יודע מה שכתוב מותר מצד שאין לו בזה חידוש דהינו ששטרי הדיוטות הקריאה היא לצורך ידיעה חדשה משא"כ כאן ולכן זה לא דומה ועיין פרישה שלא קי"ל כהיתר זה וכן מפורש ברבינו ירוחם שרק מצד שלא יודע מה כתוב אפשר להתיר אמנם יש מקום לדון שכל זה מצד שיש כאן תוספת של בהירות בדבר אבל בדבר שאדם דש בזה ואין לו מזה שום תוספת כגון תמונה אם כיתוב מתחת בזה יתכן שכו"ע מודים שמותר אמנם יתכן עוד שכל סברת תוס' רק לענין אגרת שזה מראש לא דומה לשטרי הדיוטות מצד סיבה הנ"ל אבל דבר שזה ודאי בכלל האיסור ורק שהוא יודע ודאי שאין סברא להתיר ונפק"מ באגרת שאמרו לו שאין לו שום צורך הגוף או שאת הצורך הגוף שבזה אמרו לו שיתכן שגם מותר ודבר זה תלוי בנ"ל האם היה חפצא של שטרי הדיוטות

**שם בעלמא**

ה.עיין מג"א שכ"ג סק"ה שבכותב שם בעלמא ומני על זה גרעין כמה יין לקח מותר דהינו כיון שאין כאן תוכן אלא שם בעלמא לכן מותר ועיין א"ר שהקשה על זה דהרי כתב שתחת הצורה זה שם בעלמא ובכל אופן אסור והנה עיין מאירי שביאר שכתוב שם הסבר שלם ועיין הגהות מימוני דמשמע שהביא בזה שני שיטות אמנם ברש"י ובטור משמע שמדובר אפילו בהסבר של שם חיה אמנם בפשוטו שם כיון שיש ציור למעלה א"כ חשיב הסבר של התמונה ואין זה שם בעלמא משא"כ כשזה לא בא בתור הסבר לשום דבר מותר [ונפק"מ שלפ"ז שם של רחוב לא חשיב שם בעלמא דזה הרי שם של הרחוב אלא ששם יש לדון להתיר לחלק מהראשונים מצד שגודא בשטרא לא מיחלף בצירוף למאירי שלדבריו חשיב שם בעלמא וכנ"ל]

**כתוב בספר**

ו.עיין שער אפרים שער י' סל"ג שדן לענין הזכרת נשמות ביו"ט וכתב שראוי לכותבו בספר שזה לא מיחלף בשטר וכתב שאפילו דמבואר בגמ' שגם פנקס מחלף בשטר אבל זה רק בדבר שהכתיבה לא קבועה אבל דבר שחקוק בספר וזה קבוע אין זה מיחלף וע"ש שצירף סברא זו אם עוד סברות והנה בפשוטו דבריו פלא דהרי הראשונים אסרו ספרי מלחמות וספרי חכמה אמנם הביאור פשוט דהם אסרו מצד שיש כאן התעסקות בדברי חול כלשון הרמב"ם או מצד שזה בגדר ממצוא חפציך ובזה ודאי אין סיבה להתיר בספר אמנם בהזכרת נשמות שזה צורך היום ודאי שלא שיך איסור זה וכל הצד לאסור מצד הגזירה דסוגין שמא יקרא בשטרי הדיוטות ובזה יש סברא שבספר מותר