כח - חיוב כתובה במפתה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אלו נערות

יום ועש"ק יתרו תשפ"ד

**א**

א] כתובות ל"ט ב', האונס נותן מיד המפתה לכשיוציא וכו' לכשיוציא אשתו היא וכו', ופירש"י, ז"ל, אשתו היא, וכי אשתו היא כבר דקאמר לכשיוציא, עכ"ל, והרשב"א שם כתב, ז"ל, אבל הראב"ד ז"ל פירשה בניחותא כלומר לכשיוציא נמצאת אשתו מכבר ונפטר מקנסה שהוא נ' שקל שהם מאתים וכשהוא מוציאה אינו חייב לה אלא מנה דבעולה היא וכתובתה מנה, ומדבריו אנו למדין דמפותה אין לה כתובה אלא מנה, ותמיהא לי דא"כ הרי זה חוטא נשכר, ועוד שיבא להערים ויכנוס ואח"כ יגרש כדי להעמידה על מנה, וצ"ת, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א שצידד לחלוק ע"ד הראב"ד וס"ל דאף דכשכונס את המפותה בעולה היא מ"מ יש לה כתובה מאתים, דאל"כ הו"ל חוטא נשכר וגם יש לחוש שיבא להערים.

וצ"ע דמה הועלנו בהא דיש לה כתובה מאתים, הרי דעת הרשב"א דקי"ל דכתובה דרבנן, ונמצא דמדאורייתא כשמגרשה אין לה כתובה כלל, ונמצא דמדאורייתא הוי חוטא נשכר וגם יש לחוש שיבא להערים.[[1]](#footnote-2)

ב] והנה אמנם הי' מקום לומר בזה דכל ה"ט דלא יהא חוטא נשכר ודיש לחוש שיבא להערים הוא טעמים בתקנ"ח, דמה"ט ודאי דתיקנו לה כתובה מאתים כבתולה משום דאל"כ הוי חוטא נשכר ויש לחוש דיבא להערים, אך אה"נ דמדאורייתא אין לה כתובה כלל.

אך אי"ז מתישב, שהרי דעת הרשב"א לעיל י' א' דחיוב כתובה הוא בכסף מדינה, ונמצא דאף אי נימא דכתובתה מאתים אכתי הוי חוטא נשכר ויש לחוש שיבא להערים כדי ליפטר מקנסה שהוא נ' שקלים בכסף צורי וליתן לה נ' שקלים בכסף מדינה.

ולכאו' מוכח מד' הרשב"א דאף דכל כתובה אינה אלא מדרבנן, מ"מ במפתה הוי חיוב הכתובה מדאורייתא והוי חיוב הכתובה נ' שקלים בכסף צורי, וזה צריך פירוש.

**ב**

ג] והנה בעיקר הך מילתא אם כתובת מפותה היא מנה ככתובת בעולה או מאתים ככתובת בתולה, נחלקו הראשונים, דהנה הרמב"ם בפ"א מנערה ה"ג כתב דכותב לה כתובה כשאר הבתולות, וכ"כ הטור בסימן קע"ז, ומבו' דכתובתה מאתים, וכ"ה להדיא בד' הריא"ז בפירקין, - אך התוס' הרא"ש ביבמות ס' א' כתב דכתובתה מנה כדין כתובת בעולה, וכ"כ הריטב"א והנימו"י שם והמאירי בסוגיין.

והמל"מ בהל' נערה שם עמד בזה בד' הרמב"ם דמ"ט הוא כותב לה כתובה כשאר הבתולות, הרי בעולה היא ובעולה כתובתה מנה, ועיי"ש שכתב דהוא משום דכתיב מהר ימהרנה לו לאשה ופירש"י דיפסוק לה מוהר כמשפט איש לאשתו שכותב לה כתובה וישאנה, וע"כ אף דכתובה דרבנן, מ"מ הכא קנסו רחמנא שיכתוב לה כתובה, ועיי"ש שכתב לדמותו למה שמצינו בעבד עברי דהאדון חייב במזונות אשתו ובניו אע"ג דמדין תורה אין הבעל חייב במזונותיהן ומ"מ כיון דמנהג הי' שהבעל זן את אשתו ובניו חייב הכתוב את האדון בכל מה שהי' נוהג העבד שהי' מפרנס אשתו ובניו, וה"נ הכא דכותה דאף דליכא כתובה מה"ת מ"מ המנהג הי' דהנושא בתולה כותב לה כתובה, ולזה בא הכתוב גבי מפתה דאף שהיא בעולה יכתוב לה כתובה כמו שהוא המנהג לכתוב לבתולות כיון שהיא בעולת עצמו, עכ"ד, וכ"כ הפנ"י בסוגיין מד' המכילתא בפר' משפטים דילפינן מהך קרא דיש לה כתובה מה"ת, עיי"ש.

ד] ולפ"ז נראה כן גם בדעת הרשב"א דזהו שנחלק ע"ד הראב"ד והוכיח מהא דלא יהא חוטא נשכר ודא"כ יבא להערים דבע"כ דאף דכתובת אשה דרבנן ואף דכתובה היא מכסף מדינה, מ"מ המפתה חייב בכתובתה מדאורייתא בנ' כסף דכסף צורי, וע"כ אין חוטא נשכר ואין לחוש שיבא להערים, אך הדבר סתום בד' הרשב"א דבדבריו משמע דכל הנידון הוא אם כתובתה מנה כבעולה או מאתים כבתולה, וצ"ע.

ה] ובעיקר הך מילתא דבמפותה חייב המפתה בכתובתה מדאורייתא אף דכל כתובה אינה אלא מדרבנן, נראה דיש להוסיף בגדר הדברים למש"נ בסימן כ"ז מד' הרמב"ם דמוהר הבתולות הקצוב בתורה הוא נ' כסף, והא דכתובה דרבנן הוא משום דלא חייבתו תורה ליקח אשה בדמים ורשאי לקחתה בלא דמים, וזהו שנתחדש במפתה דהוא מתחייב בדמים בעד לקיחתה, וע"כ הוא חייב לה כתובה מאתים כמוהר הבתולות הקצוב בתורה.[[2]](#footnote-3)

**ג**

ו] ואמנם בעיקר ד' המל"מ בדעת הרמב"ם דכתובת מפותה דאורייתא, כבר תמה המלבושי יו"ט באהע"ז סימן כ' ד"ה ואף שהטור דממש"כ הרמב"ם דכותב לה כתובה כשאר הבתולות מבו' דכתובתה הויא מאתים בכסף מדינה, להרמב"ם לטעמי' דכתובת בתולה היא מאתים זוז בכסף מדינה, ואי נימא דחיוב כתובתה הוא מדאורייתא כמוהר הבתולות הקצוב בתורה, הי' בדין שתהא כתובתה בכסף צורי, ועד"ז תיקשי גם בד' הריא"ז שכתב דכותב לה כתובת בתולה, ודעת הריא"ז לעיל בפ"ק דמאתים זוז דבתולה הוא בכסף מדינה.

ולכאו' בע"כ מזה דלעולם כתובת מפותה אינה אלא מדרבנן, ואפ"ה כותב לה כתובה מאתים, ושמא הוא מאסמכתא דקרא דמהר ימהרנה לו לאשה דע"ז מסמכינן דכותב לה כתובת בתולה, - וי"ל לפ"ז דהוי זה קנס דרבנן שלא יפחות מכתובתה מכח מה שעשאה בעולה.

ז] אך י"ל דגדר הדברים הוא למש"נ בסימן כ"ז דעיקר חיוב כתובה הוא בדמי האישות, ודמי בתולה הם מאתים, וי"ל דע"כ אף דבשעה שכונסה היא היא בעולה, מ"מ כיון שנתחייב לכונסה מכח מה שבא עלי' תחילה, הוא מחויב ליתן לה דמי בתולה, ועמש"כ בזה האג"מ באהע"ז ח"א סימן ק"א, וצ"ע.[[3]](#footnote-4)

**ד**

ח] והנה המל"מ שם עמד לפ"ז בהא דתניא הכא באונס שכנס את אנוסתו דריבר"י אומר יש לה כתובה מנה ורבנן לא פליגי עלי' אלא דס"ל דיצא כסף קנסה בכתובתה משום דלא תיקנו לה כתובה, אך אם הי' לה כתובה היתה כתובתה מנה, ומ"ש ממפתה שיש לה כתובה מאתים, וכתב די"ל דהוא משום דמיירי באונס ובאונס לא חייבו הכתוב אלא בקנס, שהרי לא כתיב גבי' האי לישנא דמהר ימהרנה לו אלא ולו תהי' לאשה ומשו"ה אין כתובתה אלא מנה, ודוקא במפותה דכתיב בה מהר ימהרנה לו כתובתה מאתים.[[4]](#footnote-5)

אמנם זה ניחא להמל"מ לטעמי' דהא דיש לה כתובה מאתים הוא מגזה"כ דמהר ימהרנה לו לאשה, דלפ"ז י"ל דהיינו רק במפתה ולא באונס, אך למש"נ דהא דיש לה כתובה מאתים הוא משום דכשבא עלי' ומכח זה נתחייב לשאת אותה היתה בתולה, הרי הדין נותן דאף באונס יהא לה כתובה מאתים, ותיקשי מהא דאמר ריבר"י דיש לה כתובה מנה.

ט] ונראה בזה בפשיטות, דהנה כבר נתבאר באורך בסימן כ"ז בדעת רש"י והטור ודעימי' דעיקר הא דאנוסה אין לה כתובה הוא משום דיצא כסף קנסה בכתובתה דמה"ט הוא דאינו חייב כתובה בדמי האישות, ובד' התוס' הרא"ש בסוגיין מבו' דמודה ריבר"י להא דיצא כסף קנסה בכתובתה, אלא דס"ל דאפ"ה הוא חייב בכתובתה כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, וע"ז הוא דפליגי רבנן וס"ל דליכא למיחש להכי משום דלא מצי מפיק לה.

ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דאף לריבר"י אין לה אלא כתובה מנה, דאף דדמי למפתה דחייב בכתובה מאתים בדמי האישות, הרי דע"ז מהני הא דיצא כסף קנסה בכתובתה דאינו חייב כתובה כלל בדמי האישות, וכל חיובו הוא כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, וע"כ אינו חייב אלא כתובה מנה, ושו"ר שכבר מבו' עד"ז בד' הפנ"י בסוגיין, עיי"ש.

ואדרבה בזה מדוקדק לישנא דריבר"י דאמר יש לה כתובה מנה, ולכאו' הו"ל יש לה כתובה, ופשיטא דהוא מנה משום דבעולה היא, ולהנ"ל הוא מתפרש היטב דקמ"ל ריבר"י דאף דמפותה יש לה כתובה מאתים, מ"מ הכא אין לה אלא כתובה מנה, והיינו משום דיצא כסף קנסה בכתובתה וכל הא דיש לה כתובה הוא כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, וע"כ אין לה אלא כתובה מנה.

י] ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא בגונא שלא נתחייב אלא בולו תהי' לאשה ולא נתחייב קנס, כגון שהודה בקנס, למש"כ הרדב"ז דאין הודאתו פוטרתו ממצות ולו תהי' לאשה, אם כשכונסה חייב בכתובה מאתים או אינו חייב אלא בכתובה מנה, דלפ"ד המל"מ לכאו' אינו חייב בכתובה מנה,[[5]](#footnote-6) אך למש"נ לכאו' בכה"ג יהא חייב בכתובה מאתים, דכל הא דאין לה אלא כתובה מנה הוא מכח הא דיצא כסף קנסה בכתובתה, וי"ל דבכה"ג יש לה כתובה אף לדעת רבנן דאנוסה אין לה כתובה, וזה תליא במש"נ בסימן כ"ז, עיי"ש.

1. והנה אמנם הי' מקום לפרש לד' הרשב"א בע"א דהוכיח מכח הני טעמי דכל שכנסה המפתה וגירשה אינו נפטר מקנסה, וע"כ אף בכה"ג נותן לה מאתים מדאורייתא בקנסה, - אך אין לומר כן דלהדיא מבו' ביבמות ס' א' דכל שכנסה המפתה וגירשה הוא פטור מקנסה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בתשו' נובי"ת אהע"ז סו"ס ל"ג פירש דהיינו דתמורת הקנס חייבתו התורה ליתן לה כתובת בתולה, ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ע"ב פירש דהיינו דזה מגדר התנאי דלא נפטר מהקנס אא"כ שנשאו בכתובת בתולה. [↑](#footnote-ref-3)
3. בתשו' נוב"י אהע"ז סו"ס ל"ג כתב עפי"ד המל"מ דכותב לה כתובת בתולה הוא רק כשהוא חייב בקנסה, וכ"כ בתשו' הגרע"א שם, וכתבו לפ"ז דבבוגרת כה"ג אינו כותב לה כתובת בתולה, - אך אי נימא דהא דכותב לה כתובת בתולה הוא משום דנתחייב לכונסה מכח מה שבא עלי' תחילה, הרי דלדעת הסוברים דאף בבוגרת מצוה לכונסה, יהא לה כתובת בתולה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ע"ב כתב דגדר הא דמפותה יש לה כתובה מאתים הוא דאינו נפטר מהקנס אא"כ נשאה בכתובת בתולה, ולפ"ז פשוט דכ"ז הוא במפתה שנפטר ע"י כניסתו מהקנס, אך באונס דמשלם קנס וכונסה לאשה, א"צ לכתוב לה כתובה מאתים. [↑](#footnote-ref-5)
5. והיינו דאף דאונס לא גרע ממפתה, הרי בכה"ג שהודה בקנס ליכא למיתי עלה משום חיובא דמפתה, דבמפתה שהודה כיון דאינו חייב בקנס אף אינו חייב לכונסה, (לפשטות הדברים דליכא מצוה בפנ"ע במפתה לכונסה, ואכמ"ל), ולא אתינן עלה אלא משום חיובא דאונס, ובחיובא דאונס ליכא להך דינא דצריך לכתוב לה כתובת בתולה. [↑](#footnote-ref-6)