בביאור דברי הראשונים בדף ל_ו א
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / שומרים - הרב יהודה אלבוים / חבורות

בס''ד

**בביאור דברי הרמב''ן והרשב''א בענין שומר שמסר לשומר לרבנן דהשוכר משלם לשואל**

א. כתבו הרמב''ן והרשב''א בדף ל''ו א' וז''ל - הרמב''ן - שומר שמסר לשומר רב אמר פטור, פי' לגמרי פטור ולא משתעי דינא בהדיה כלל, שאם שומר שכר הוא הראשון ומסר ליה לש"ש שני **קם השני תחתיו** ומשתעי בעלים דינא בהדי שני, ואי אזיל ליה למדינת הים או שהעני ואין לו לשלם כלום פטור משום דא"ל אוקמית לך גברא בחריקאי ... וכן הדין לדידן היכא דרגילי דמפקדי גבי שני א"נ אשתו ובניו א"נ דאמרי ליה לדעתך, דלא יכול למימר לא מהימן לי בשבועה, **שהראשון פטור לגמרי ונכנס השני תחתיו**.

ואי קשיא לך אי הכי היכי תנן והשואל משלם לשוכר לבעלים בעי לשלומי, לאו מילתא היא דכיון דראשון ניחא ליה לאשתעויי דינא בהדי בעלים מצי עביד הכי דלדידיה אפקיד וכיון שנפטר הראשון שהוא השוכר, השואל משלם לשוכר, אבל היכא דא"ל ראשון זיל אשתעי דינא בהדי שני לא מצו בעלים למימר ליה לאו בעל דברים דידי הוא.

ב. ודבריהם צריכים ביאור, ממה נפשך, אם השני הוא שומר של הבעלים וחייב לבעלים, א''כ מדוע בשוכר שהשאיל אין הבעלים יכולים לתבוע את השואל, ומדוע קונה השוכר הרי העושה ב' שומרים וא' חייב וא' פטור ודאי לא נימא דיקנה השומר שנפטר, וישלם השומר השני לראשון - ולא תי' הראשונים דכלפי אונסין שאינו חייב אינו חייב לבעלים - ואם השומר השני הוא שומר של הראשון, ואין הבעלים יכולים לתבוע את השני, כיצד נפטר הראשון, והיה מקום לומר דנפטר משום דהוי כאילו הניחו בקופסא, אלא שא''כ יקשה כיצד יכולים הבעלים לתבוע את השני לרבנן, ואמאי לא נימא דכיון דנפטר הראשון הרי הוא קונה את הפקדון, והשני ישלם לראשון - ואף אי נימא דהכא אינו קונה, אכתי כיצד הבעלים יכולים לתבוע את השני - וע''כ דהשני הוא שמור של הבעלים, וכלשון הראשונים שהשני קם תחת הראשון, והרשב''א כתב וז''ל אפטר ליה שומר ראשון לגמרי דשומר שני הרי הוא **כשומר דבעלים** עכ''ל, וא''כ הרי הוא שומר של הבעלים וא''כ מדוע בשוכר שהשאיל אינו כן, וזה היה קושיית הראשונים וצ''ב בביאור התי'.

ג. והנה בגוף דברי הראשונים שהראשון פטור אף כשהשני עני, משום שהשני עומד תחת הראשון, יש לעיין היאך הדין כשהשני מת, האם חייב הראשון לשמור על הפקדון, או שכבר נפטר ע''י שהעמיד שומר אחר, ולכא' יהיה הדין תלוי בחקירת הגר''ח 'אם פירושו הוא, דעל כן יכול בזה להסתלק מעיקר חיוב שמירה שלו ובטל דין שומר שלו לגמרי, או דנימא דזה ודאי דכיון דנכנס בשמירה שוב אינו יכול להסתלק מזה, ורק דכיון דיהיב ליה גברא בחריקיה ע"כ מיפטר בהכי, אבל לא דבטל עיקר דין שומר שלו' ולפי הצד השני לכא' יהיה מעתה חייב לשמור - ואולי אפילו לא יפטר אם לא נודע לו שמת, אי נימא דרק שמירה פוטרת ולא אונס - וא''כ כל גדר הפטור אינו אלא שע''י שהעמיד שומר בזה מקיים את חיובו - דהיינו אע''פ שאינו מוגדר למונח בקופסא, נפטר ע''י שהעמיד שומר -.

ד. ואולי על פי זה י''ל דאין הגדר שהשני נעשה שומר של הבעלים, אלא הרי הוא שומר של הראשון, ולכן שוכר שהשאיל ונאנס נקנה לשוכר, אלא דאע''פ שחייב לשמור לשומר הראשון ולא לבעלים, כשפשע מתחייב לבעלים, ויתבאר על פי דברי הגרשש''ק שכתב בסי' כ''ה ובקונ' בעניני שומרים דאין השומר חייב על מה שנפסד החפץ כמו שמזיק חייב על הפסד החפץ, אלא חייבתו תורה להשיבו השבה לרשות הבעלים ודרכי השבתו הן, ראשונה שישלים שעבוד שמירתו, דהיינו שישמור את החפץ שלא יאונה בו כל גרעון, וכשלא השלים חיובו זה, חייבתו תורה להשלים בשילומים אחרים, דהיינו שחיוב התשלומין הוא המשך חיוב השמירה - וגם במזיק יש שרצו לומר כן, אך אף אי במזיק אין הגדר כן, בשומרים י''ל כן ואכהמ''ל -.

ה. ועל פי זה י''ל שלכן כשפשע השני חייב לשלם לבעלים, משום שעי''ז הרי הוא כממשיך לשמור לשומר, שהרי פשוט שכיון שחיוב התשלומין הוא המשך חיוב השמירה, אם אבד החפץ מחוייב למוצאו ולא לשלם דמים, משום שדמים הוא רק שמירה בדיעבד, ולכן כאן שחייב לשמור לשומר הראשון שלא יפסיד, והפסדו הוא בזה שחייב לבעלים, ממילא אם ישלם לבעלים כלל לא הפסיד השומר הראשון, ולכן בשומר שמסר לשומר מעיקרא חלות החיוב הוא באופן זה שישלם לבעלים, וכיון שכך הוא חיובו לכן נפטר הראשון, משום שיש לבעלים מי שיהיה חייב לו, וכל רגע ורגע שיש מי שחייב לשמור לבעלים בזה מקיים הוא את חיובו, וכשהשני פשע הראשון ממשיך לקיים את חיובו ע''י ששני חייב לשלם, ולפי''ז השני חייב לשמור לשומר הראשון, והראשון חייב לשמור לבעלים, אלא שהראשון מקיים את חיובו ע''י שאחר שומר את החפץ - ולא משום דהוי כמונח בקופסא, אלא ע''י שיש חיוב שמירה לאדם על החפץ בזה מתקיים חיובו, אע''פ שאין השני משועבד לשמור לבעלים - וכיון שהשני יהיה חייב לשמם לבעלים אם יפשע, ממילא נפטר הראשון מלשמור ומלשלם, משום שיש אחר במקומו שבפועל ישמור וישלם, וא''כ יש כאן לבעלים מי ששומר על החפץ, ומי שישלם לו.

ו. ועל פי זה ניחא היטב מדוע שוכר שהשאיל אין הבעלים יכולים לתבוע את השואל, משום שכיון שאין השוכר נפסד כשנאנס, אין השואל חייב, אלא שע''י שהשוכר נפטר כשנאנס, הרי הוא קונה, וכיון שקונה חייב השואל לשוכר.

ז. ולפי''ז בשוכר שהשאיל ונאנס ממילא קונה הראשון, וא''כ בכה''ג אינו תלוי בבחירתו, ולשון הראשונים שתלוי בו אם לדון אם הבעלים או לא יתפרש שבעצם תלוי בו, כי בעצם הראשון חייב לבעלים, ושהני חייב לראשון, ולכן תלוי בו, אך למעשה כיון שנפטר הראשון ממילא נקנה לו, אך י''ל דלמעשה עדיין תלוי בו, משום שחייב שבועה, ואם לא ירצה להישבע יהיה חייב לשלם, וא''כ עדיין יכול הראשון להחליט שאינו נשבע, ושישלם השואל לשוכר בכדי שלא יצטרך הוא לשלם, ולכן תלוי בו אם ברצונו להישבע, ונמצא שאינו נפסד, או ברצונו שלא להשבע וא''כ הרי הוא נפסד וחייב השואל לבעלים, ואע''פ שמסקנת הגמ' שכבר נקנה לו במיתה, אכתי חיובו של השואל שלא יפסיד השוכר, וא''כ זכות השוכר לתובעו שישלם לבעלים בכדי שלא יהיה מחוייב הוא לשמם וכנ''ל.

ח. ויסוד הדברים לכא' מפורשים בדברי התוס' בדף מ''ב ב', דכתבו התוס' דאף אם בש''ח שמסר לש''ש אין את דינו של ר''י, אפילו הכי כתבו התוס' שכשפשע שהשני חייב וז''ל דספסירא תובע ליתמי שורו שמת בפשיעה והם שומרים חנם עליו והיתומים יחזרו על הבקרא **שיפטרם מן הספסירא** כי פושע הוא עכ''ל, ומפורש בתוס' שאין היתומים מבקשים מעות, אלא מבקשים שישלם לספסירא בכדי לפוטרם, ולכא' מפורש בתוס' הגדר הנ''ל דחייב השמור השני לשלם לבעלים בכדי לפטור את השומר הראשון.

ט. יש מקום לדון לפי הנ''ל, כשפשע השני האם יש זכות תביעה לבעלים על השני, והשעבוד הגוף שיש על השני הוא לבעלים, או דלמא שאין הבעלים בעל דברים דידי, ורק השומר הראשון תובעו לשלם, ולכא' אם הראשון נפטר, לכא' מבואר שהשני חייב לבעלים, ורק לכן הראשון נפטר משום שהעמיד אחר במקומו שיהיה חייב לבעלים, וי''ל דהגדר הוא שהשעבוד הגוף חל לבעלים, משום שכל שומר שפשע משתעבד, וכיון שאינו יכול להשתעבד לשלם לראשון, והתורה קבעה ששומר משתעבד, ולא רק חייב בפועל לשלם, לכן ע''כ חל שעבוד הגוף לבעלים, אלא דאכתי יכול אף השומר הראשון לתובעו לשלם לבעלים מכח חיוב השמירה שחייב לשומר הראשון, מכיון שחיוב התשלומין הוא המשך חיוב השמירה, ולכן כתבו תוס' שהשומר תובעו לשלם לבעלים, אך לעולם אף הבעלים יכולים לתובעו, אלא שרק לפי דברי התוס' ששומר שמסר לשומר הראשון חייב, י''ל שיכול לתבוע את השני בכדי לפוטרו מהבעלים, אך לדברי הראשונים שהראשון פטור אינו יכול לתובעו מכיון שאינו חייב, ונפטר ע''י שהעמיד שומר אחר, ורק הבעלים יכולים לתובעו.

י. ולפי זה אכתי צ''ב בשוכר שהשאיל צריך לבאר למי חל שעבוד הגוף, וכיצד תלוי בדעת השוכר לקבוע, ואולי י''ל דכיון שקנה השוכר את הפרה במיתה, ממילא חל מחוייב השומר השני לשומר הראשון, ואליו חל שעבוד הגוף, מכיון שהוא הנפסד, אלא דאכתי יכול לתבוע השומר הראשון כשאינו רוצה להשבע את השומר השני לשלם לבעלים בכדי להשלים את שמירתו אע''פ שאין לו שעבוד הגוף לראשון, ורק לפי קושיית הגמ' דקונה רק בשבועה החיוב חל לבעלים משום שלא יכול לחול השעבוד לשומר שאינו נפסד, ולפי''ז כשאין רוצה בשוכר להשבע אינו נפטר מהבעלים, מכיון שאין השומר השני חייב לבעלים, ואין כוונת הראשונים שיכול לומר השומר הראשון לבעלים שאינו רוצה להשבע ושיתבע מהשואל, אלא הכוונה שיכול לומר לשואל שישלם לבעלים.

יא. ולפי כל זה ניחא היטב דברי הגמ' 'ונימא ליה משכיר לשוכר דל אנת ודל שבועתך ואנא משתעינא דינא בהדי שואל' והקשו מדוע אין השואל יכול לומר לו לאו בעל דברים דידי את, ולפי''ז ניחא מאד, דאמנם התחייב לשוכר, אך מכח חיובו לשוכר חל חיוב ממון לבעלים וכנ''ל, אלא שכל זה מתיישב רק לשיטות הראשונים שהשומר הראשון אינו חייב לבעלים כשהשני פשע, אך לשיטת רש''י ותוס' והרא''ש שהראשון חייב, א''כ ע''כ לא נסתלק הראשון, וא''כ כיון שהבעלים יכולים לתבוע את הראשון, לא יתכן שגם השני משתעבד לבעלים, דא''כ אחרי שהראשון שילם, מדוע השני חייב לראשון, ואולי י''ל כמבואר בבית מאיר בשו''ת סי' כ''ג דקונה בתשלום לבעלים ולכן השומר השני חייב לשומר הראשון אחרי ששילם, ולכא' ע''כ צ''ל כן לשיטת הש''ך ועוד דהדין דרמ''ג רמ''ג - במרדכי רק כתוב שיכולים הבעלים לתבוע את השני, אך אולי הראשון נפטר כשיטת הרמב''ן והרשב''א, אך בש''ך כתוב דהדין דרמ''ג רמ''ג -, ולפי זה לשיטת רש''י ותוס' והרא''ש בשומר שמסר לשומר והשני פשע, והבעלים מחל לראשון, אין הראשון יכול לתבוע את השני אף לשיטות שאין הבעלים יכולים לתבוע את השני, ורק כששילם הראשון יכול לתובעו משום שקנאו כששילם, ואולי י''ל עוד דכיון ששילם והפסיד, כלפי זה עשה שומר לעצמו, והשני חייב להשלים את חסרונו.

יב. כתבו התוס' בדף מ''ב ב' בסוף ד''ה הכא, דאף אם בש''ח שמסר לש''ח אין את דינו של ר''י, אכתי כשפשע השני, השומר הראשון תובע את השומר השני שיפטרנו מלשלם לבעלים ע''י שיפרע הוא לבעלים, ומשמע שהשומר הראשון תובעו, ולא הבעלים, וצ''ע על דברי הש''ך בסי' שמ''ו סקי''ב שכתב שדעת התוס' בדף צ''ו ב' דהבעלים יכולים לתבוע את השומר השני, ועל פי הנ''ל י''ל דאין כתוב בתוס' שאין הבעלים יכולים לתבוע את השומר השני, אלא כתוב שהשומר הראשון יכול לתובעו לפרוע לבעלים, וכנ''ל דתובע את השלמת השמירה, אך גם הבעלים יכולים לתובעו משום שהחיוב חל לבעלים, אלא שלפי''ז שיטת התוס' אינו כשיטת המרדכי שכתב שהשומר השני הוא כדין גזל ובא אחר ואכלו, אלא שם המזיק חייב רק לבעלים, משא''כ כאן עיקר דין שמירתו הוא לשומר הראשון, ורק החיוב תשלומין חל לבעלים.

יג. ויש לעיין לפי''ז כיצד הדין לענין שמירה בבעלים, האם אזלינן בתר השומר הראשון, מכיון שהוא שומר של הראשון, או אזלינן בתר חיובו, וחיובו חל לבעלים - הבית מאיר דפשיטא ליה דתלוי בבעלים, הוא משום דפסק כהמרדכי, אך אי נימא דתוס' פליגי והרי הוא שומר של הראשון, לכא' דין שמירה בבעלים תלוי למי נעשה שומר ולא תלוי בבעלים - ולכא' דין שמירה בבעלים תלוי למי נעשה הוא שומר, ובפרט אי נימא ששמירה בבעלים פוטר גם מחיוב שמירה, ואי נימא הכי אין ראיה מדברי הרא''ש בהשואל שאין הבעלים יכולים לתבוע את השומר השני, משום שי''ל דאע''פ שיכולים הם לתובעו דין שמירה בבעלים תלוי בשומר הראשון, משום שהשני הוא שומר של הראשון - והתבאר לעיל שאף לדברי הראשונים שהראשון חייב י''ל שהשני נעשה שומר של הראשון ומתחייב לשלם לבעלים -.

יד. יש לעיין בשומר שמסר לשומר, והשומר הראשון מת, ואח''כ השומר השני פשע, ולכא' לפי הנ''ל לדעת רבנן פקע חיוב השמירה של השני - משום שנעשה שומר לשומר, ולא ליורשיו, מכיון שהחפץ אינו שייך לשומר, וא''כ אין ליורשיו מאומה בחפץ - משום שכל חיובו היה לראשון ולא לבעלים, משא''כ לר' יוסי לכא' נעשה שומר לבעלים וא''כ אף כשמת הראשון הרי הוא נשאר שומר.

טו. אך באופן שהשומר השני מת, י''ל דאף לר''י השומר הראשון מחוייב לשמור, משום שי''ל דאף לר''י השומר הראשון לא הסתלק, אלא בכל רגע ורגע שיש שומר לבעלים מקיים הראשון את דין שמירתו, והברכ''ש כתב דשיטת הרמב''ן והרשב''א הוא שלר''י הסתלק הראשון, וא''כ לכא' בזה נח' רבנן ור''י, האם הראשון מסתלק או לא, ולכא' היה אפשר לומר דאף להרמב''ן והרשב''א לא נח' ר''י ורבנן אם הראשון מסתלק או לא, וכמו שלרבנן אינו מסתלק, כך גם לר''י, אלא דס''ל לר''י דכשעושה שומר אחר, הרי הוא עושה שומר לאדם שהפקיד אצלו, ולא לבעל החפץ, וכיון שיש לבעלים ב' שומרים אין סיבה שיקנה השוכר, משא''כ לרבנן הרי הוא עושה שומר שבעלים ולא למי שהפקיד אצלו, וכיון שנאנס וקנאו למפרע משעת משיכה עשה שומר לעצמו, אך אם לא נאנס החפץ אלא אבד או נגנב, אף לר''י לא הסתלק הראשון, אלא שלרבנן מקיים את דין שמירתו ע''י שמעמיד לעצמו שומר שיתחייב ממון לבעלים אם יפשע, ולר''י עושה שומר לבעלים ובכך נפטר כל רגע ורגע מחיובו, ואכתי היה ראוי שיקנה כשנאנס, אלא שכיון שנעשה שומר של הבעלים הוי כיש לבעלים ב' שומרים שאין שומר אחד קונה כשיש שומר אחר שחייב.