כלים פי_ד מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ד מ"ה**

א] **הטהורים שבעגלה,** בתוי"ט כתב בשם מהר"ם דאיירי בעגלה של עץ, ובמשנ"א תמה דמ"ט הוצרך לזה, עיי"ש, ובסד"ט פירש ד' מהר"ם, דאם איירי בשל מתכת, הו"ל למיתני דבשעת חיבורן הכל טמא, ובע"כ דאיירי בשל עץ שאין העגלה עצמה מקב"ט,[[1]](#footnote-2) עכ"ד, ויש להוסיף דהא דס"ל דבשעת חיבורן הן מקבלין טומאה, לא קאי על העול והכנפים והאבר, שהרי תנן לקמן פכ"א מ"ב דהעול והקטרב ל"ה חיבור לעגלה, וממילא דאף הכנפים והאבר אינם חיבור, אלא קאי על הסובב של גלגל דבעגלה של מתכת אף הגלגל עצמו מקב"ט ועל שאר המסמרות המחוברין לעגלה, וגם הא דהטסים והצפויים טהורין, אי נימא דאיירי אף בשמחברין אותן לעגלה, (עמש"נ להלן אות י'), היינו רק בעגלה של עץ, אך בעגלה של מתכת ה"ה מקבלין טומאה, (וגם לדעת הרמב"ם דכלי המצופה טהור, י"ל דכלי מתכת המצופה במתכת אחרת מקב"ט, עמש"נ לעיל פי"א מ"ד אות י"ח, וגם אי נימא דגם כה"ג הוא טהור, מ"מ הכא דאין מצפין כל העגלה, ודאי דהעגלה עצמה מקב"ט, וממילא דאף הטסין והצפויין מקב"ט).

ב] **העול המצופה,** הרמב"ם פירש דטהרתו הוא משום דכלים המצופין אינם מקבלים טומאה, והרא"ש פירש דאיירי בעול שהוא מברזל טהור וצפויו מברזל טמא, ואזיל לטעמי' לעיל פי"א מ"ד דס"ל דכלי עץ המצופה מתכת חשיב ככלי מתכת ומקב"ט, ובע"כ לפרש דהא דתנן הכא דהעול המצופה טהור, קאי בדין טומאה ישנה, דתנן לעיל פי"א מ"ד דמצופה טהורה, ופירשו הר"ש והרא"ש שם דהיינו בשעשה כלי מברזל טהור וצפויו מברזל טמא, ועמש"נ לעיל שם אות י' ואילך בטעמא דמילתא דלגבי טומאה ישנה לא אזלינן בתר הצפוי.

אך בפי' הר"ש מכת"י פירשה בעול של עץ המצופה ברזל, ופירש דטהרתו הוא משום דהברזל משמש את העץ, ומה שתמה במשנ"א על פי' זה, לא נתפרש, ולא נתפרש בדבריו דמ"ש מכל כלי עץ המצופה מתכת דחשיב ככלי מתכת ומקב"ט,[[2]](#footnote-3) ובפי' הר"ש מכת"י לעיל פי"א מ"ד מבו' דהוא אף במצופה מתכת לנוי, וכמש"נ שם אות י', ולעיל פי"א מ"ג אות ו' נת' בזה, דכל הא דפשוטי כלי עץ המצופה מתכת טמא, ולא חשיב כמתכת המשמש את העץ, הוא רק בשציפוי המתכת הוא לצורך השימוש או לנוי, וע"כ הוי מכלל עיקר הכלי, ולא חשיב כמשמש את העץ, אך בעול העגלה שאין הציפוי לצורך השימוש, אלא בא להגן על העול שלא ישבר, ל"מ הציפוי לחשוב הכלי ככלי מתכת, דאדרבה הציפוי גופי' הוי כמתכת המשמש את העץ דטהור.[[3]](#footnote-4)

ג] ומעיקר ד' הר"ש, דגם בכלי עץ המצופה מתכת מטהרינן היכא דחשיב כמתכת המשמש את העץ, נ' דהא דכלי עץ המצופה מתכת טמא, הוא משום דהצפוי חשיב כעיקר הכלי, וכאשר כ"ה בל' הערוך ע' צף דעיקר הדין הוא דהצפוי טמא, דאי נימא דהא דאזלינן בתר צפוי, הוא משום דמכח הצפוי חשיב כל הכלי ככלי מתכת, מסתבר דל"ה לנו לטהר בזה משום מתכת המשמש את העץ, שהרי לא אתינן לטמאות משום הצפוי עצמו דנימא שהוא משמש את העץ, אלא דמכח הצפוי דמתכת, חשיב כל הכלי ככלי מתכת, וכבר נת' בזה לעיל פי"א מ"ד אות י"א, ועיי"ש אות י"ב שנת' להוכיח כן עוד מד' הר"ש שם.

ועיי"ש שנת' לדון בדעת הרא"ש דפליג ע"ז וס"ל דהא דאזלינן בתר צפוי, אי"ז משום דחשיב הצפוי כעיקר הכלי, אלא הוא משום דמהני הצפוי לחשוב כל הכלי ככלי מתכת, ואי כנים הדברים, מתבאר היטב הא דפליג הרא"ש הכא ע"ד הר"ש, וס"ל דעול של עץ המצופה ברזל טמא, ולא מטהרינן לי' משום מתכת המשמש את העץ, דכיון דהא דאזלינן בתר צפוי, הוא דעי"ז חשיב כל הכלי ככלי מתכת, ל"ש בזה דינא דמתכת המשמש את העץ, וכמש"נ.

ד] **וכנפים העשויות לנוי,** הרמב"ם פירש דהיינו משום שהם כמתכת המשמשת את העץ, ובמשנ"א תמה ע"ז, דהרי טהרת מתכת המשמש את העץ הוא רק בשהעץ עצמו אינו מקב"ט, אך הכא הרי הקטרב עצמו מקב"ט, וא"כ מ"ט יהיו הכנפים המשמשות לו טהורות.

ואמנם כבר נתבאר לעיל מ"ד אות ג' בדעת הרמב"ם, דכל הא דהקטרב מקב"ט אף שהוא של עץ, הוא משום הכנפים שהן של מתכת, דמשו"ז חשיב אף הקטרב כעץ המשמש את המתכת דמקב"ט, ולפ"ז הרי נמצא דכל שהכנפים עשויות לנוי, ונעשו לשמש את הקטרב, אף הקטרב עצמו אינו מקב"ט, ושפיר כתב הרמב"ם דטהרת הכנפים הוא משום שהם כמתכת המשמש את העץ.[[4]](#footnote-5)

ה] ובמשנ"א שם כתב, דא"צ לטעם דמתכת המשמש את העץ, אלא טהרתן הוא משום משום דתכשיטי כלים טהורין, עכ"ד, אך כבר נתבאר בכ"ד?ועי' לעיל מ"ב אות ב'?, דל"ש טהרת תכשיטי כלים, אלא כשבאנו לטמאותם בפנ"ע, אך כשהן חלק מן הכלי, ובאנו לדון לחשוב כל הכלי ככלי עץ ולטמאותו, ל"ש כלל טהרת תכשיטי כלים, אלא טהרתן היא משום דהוי כמתכת המשמש את העץ, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ב, דהא דמקבל שעשה בראשו מסמר לנוי טהור, הוא משום דהוי כמתכת המשמש את העץ, והרי דאין לטהר בכה"ג משום משמשי כלים,? וז"ב.

ו] **ושפופרות המשמיעות את הקול,** בתוי"ט הביא מפי' מהר"ם, דטהרתן הוא משום שאינן משמשות כלום, ואע"ג דמשמיע קול בכלי מתכות טמא, ה"מ היכא דעביד לי' לקלא, אבל הכא אינו אלא לנוי בעלמא, עכ"ד.

והנה בדינא דזוג של בהמה טמא משום דהוי משמיע קול בכלי מתכת, כתבו התוס' בשבת דנ"ח:, ז"ל, דחשיב לי' כלי תשמיש דאדם משום דבעי ליה לקלא דע"י הזוג ששומע יודע היכן בהמתו עומדת ומוצאה ע"י כך והוי כמקל של בהמה של מתכת דטמאה הואיל ואדם רודה בה, עכ"ל, וכ"כ המאירי שם, אך בחי' הרמב"ן שם נסתפק, דשמא אף אם הוי הקול לצורך הבהמה ה"ז טמא, דמדכתיב כל דבר משמע אפי' דיבור בהמה, עיי"ש.

והנה לפ"ד התוס', הרי יל"פ דהשפופרות המשמיעות את הקול, ה"ה עשויות לצורך השמעת קול, כמשמעות לישנא דמתניתין, וכ"ה להדיא בפי' הרע"ב, ואך דאי"ז לצורך האדם אלא לצורך הבהמה, וע"כ לי"ב לטומאת משמיע קול, ומד' מהר"ם שהוצרך לפרשה בשאין עשויות אלא לנוי, מ' שדעתו כמו שנסתפק הרמב"ן, דמשמיע קול בכלי מתכות טמא אף בדהוי זה לצורך הבהמה.

ז] **והאבר שבצד צוארי בהמה,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהוא משום שהיא לנוי, וכ"ה בתוי"ט בשם מהר"ם, ומבו' בדבריהם דמה"ט גם אין הטסים והצפויין מקב"ט, משום שהם לנוי, והיינו דכיון דה"ז עשוי לנוי הבהמה ולנוי העגלה, הוו כטבעת בהמה וטבעת הכלים דטהורין.

ח] **הסובב של גלגל,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא הברזל המקיף את הגלגל, וכ"ה בפי' הר"ש והרא"ש לעיל פי"א מ"ג, וכתבו דעושין כן כדי שלא תשבר, ובתוי"ט כתב בשם מהר"ם דטעם טהרתו משום דהוא בטל אצל הגלגל.

והנה בחזו"א סימן י"ט סק"ט כתב דמשמע דאפי' בשעת חיבורו טהור, וכתב דצריך לחלק בזה מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"ב דמקל שעשה בראשו מסמר כדי שלא תהא הארץ אוכלתו טמא, ולגיר' הגר"א שם דטהור, ניחא, עכ"ד, ובסד"ט כתב דצ"ל דהסובב שהוא צפוי הכלי ה"ה בטל לגבי הכלי, וע"כ ל"ד למקל שעשה בראשו מסמר.

והנה אמנם למש"כ הר"ש לעיל מ"ב דהא דכה"ג טמא המקל, הוא משום דה"ז מועיל למקל שלא יחליק, ניחא דע"כ הכא דאין הסובב מועיל אלא שלא ישבר הגלגל לא אזלינן בתרי', אך למש"כ בכס"מ פ"ד מכלים בשם מהר"י קורקוס בדעת הרמב"ם שם, דהוא משום דמקיים הכלי חשיב כעיקר הכלי, כ"ה דאזלינן בתר מעמיד, צ"ב, דמ"ט הכא לא אזלינן בתר הסובב שהוא מקיים את הגלגל.

אך באמת לדעת הרמב"ם בלא"ה ניחא, שהרי לדעתו כל כלי המצופה אינו מקב"ט, וע"כ בשעת חיבור הסובב לגלגל, אף אם נימא דאזלינן בתר הסובב וחשיב כל הגלגל ככלי מתכות, מ"מ כיון שהוא מצופה במין אחר, ה"ה טהור, דאף דאף הגלגל עצמו דינו ככלי מתכת, מ"מ כיון שהוא עשוי מעץ, חשיב ככלי מצופה, וז"פ.

ט] והנה לדעת הר"ש והרא"ש ודעימייהו דכלי עץ המצופה מתכת חשיב ככלי מתכת ומקב"ט, צ"ב דמ"ט אין הגלגל המצופה בסובב מקב"ט, והאמנם למש"נ לעיל אות ב' בדעת הר"ש, דכלי עץ המצופה מתכת להגן עליו שלא ישבר, לא חשיב ככלי מתכת, ניחא, אך למש"נ באות ג' לדון בדעת הרא"ש דס"ל דאף כה"ג חשיב ככלי מתכת, תיקשי.

אך באמת מהא דתני סובב של גלגל, ולא תני גלגל המצופה, מ' דאיירי בסובב העומד לעצמו, ואין מסובבין בו את הגלגל אלא בשעת מלאכתו, אך מד' מהר"ם שכתב דהוא בטל אצל הגלגל, מ' דאיירי במחובר לו בקבע, ואי אכן איירי בכה"ג, ניחא הא דלא חשיב הגלגל ככלי עץ המצופה דמקב"ט, וכמש"נ להלן אות י', וניחא נמי גם הא דל"ה כמקל שעשה בראשו מסמר כדי שלא תהא הארץ אוכלתו דטמא.

י] **והצפויים,** בחזו"א סימן י"ד סק"ח כתב דהא דאין העגלה המצופה בטסין ובצפויין מקבלת טומאה, לדעת הראב"ד וש"פ דכלי עץ המצופה מתכת טמא, הוא משום דאין הצפוי אלא לנוי, וע"כ הוא בטל להעיקר, אמנם הנה בפי' הר"ש מכת"י לעיל פי"א מ"ד מבו' דאף כלי עץ המצופה מתכת לנוי מקב"ט, עמש"נ שם אות י', ולפ"ז תיקשי דמ"ט אין העגלה המצופה מקבלת טומאה.

ונ' דצ"ל כמו שדן החזו"א בתחילת דבריו שם, דאיירי בצפויין שמצפין בהן את העגלה לפי שעה, וטומאת כלי עץ המצופה, הוא רק בציפוי הקבוע על הכלים, ואף דל"ב צפוי עומד, היינו שיכול לסלקו, אבל מ"מ אינו מסלקו, אבל ציפוי שאינו אלא לפי שעה טהור, עכ"ד,[[5]](#footnote-6) וכן מ' מדתני הצפויין, ולא תני עגלה המצופה, ומ' דהצפויין עומדין לעצמן.

וי"ל עוד, דלא איירי במצפה כל העגלה, אלא במצפה את מקצתה, וכמש"כ בתפא"י, וע"כ לא סגי בזה לחשוב את העגלה ככלי מתכת לקב"ט.

יא] **ושאר כל המסמרות טהורין,** הרמב"ם פירש דהיינו המסמרות העשויות לנוי, אך בד' הר"ש בפי' לתוספתא מ' דס"ל דאף המסמרות העשויות לחיבור טהורין, ורק המסמר המחבר את הגלגל שלא ישמט מקב"ט, ונת' בזה לעיל מ"ד אות ט'.

יב] **סנדלי בהמה,** הר"ש כתב דבפ' במה אשה שבת דנ"ט. מפרש למאי חזי, ושם פליגי אמוראי, דרב אמר דראוי לשתות בו מים במלחמה, ור' חנינא אמר דראוי לסוך בו שמן במלחמה ור' יוחנן אמר בשעה שבורח מן הקרב מניחו ברגליו ורץ על קוצין ועל הברקנים, ואמרינן התם דאיכא בין רב לר' חנינא דמאיס, ופירש"י דלרב לא מטמא, דאין ראוי לשתות, ורב סיכה לית לי', קסבר אין מוליכין שמן למלחמה לסוך, וה"ה בין רב לר' יוחנן נמי איכא בינייהו דמאיס, עכ"ל, ואיכא בין ר' יוחנן לר' חנינא דיקיר, ופירש"י דהוא כבד ואין ראוי בו לברוח.

יג] והנה בסוגיא דשבת שם פליגי אמוראי בטעם הא דזוג שניטל העינבל מקב"ט, אם הוא משום שראוי להקישו ע"ג החרס או משום שראוי לגמע בו מים לתינוק, ומפרשינן התם דפלוגתייהו אם אומרים בטמא מת עמוד ונעשה מלאכתנו, ומדמינן לה להא דפליגי בהא דסנדל של בהמה מקב"ט, אם הוא משום שראוי לשתות בו מים או לסוך בו שמן אף דאי"ז מעין מלאכתו, או דהוא משום שבשעה שבורח וכו' מניחו ברגליו דהוי זה מעין מלאכתו.

ובחי' הריטב"א שם פירש הא דמדמינן זל"ז, ז"ל, דבתורת טעמא אתינן עלה כמו שמיוחד למלאכה אחת שאינו ראוי ליטמא בשבילה ויש לו מלאכה אחרת שהיא טפלה ואינה מיוחדת לו שראוי לתת טומאה בשבילה אם תועיל לו אותו דבר הטפל כשאינו מעין מלאכה האחרת המיוחדת אם לאו, וזה הענין אתה מוצא בזוג וענבל שנחלקו שהוא מיוחד להשמעת קול ובטלה אותה מלאכה כשנחלקו אבל יש לה אחרת שהיא טפלה, וכן בסנדל של בהמה שהוא מיוחד לבהמה ואותו תשמיש אינו ראוי ליטמא משום דאין תכשיט לבהמה אבל יש עמו תשמיש אחר מתורת טומאה דעלמא, ובשניהם המחלוקת שוה אם צריך שיהא הטפל מעין מלאכת העיקר אם לאו, עכ"ל.

יד] והנה התוס' שם כתבו דטעמא דמאן דמטמא מכח הא דראוי לגמע בו מים לתינוק, אף שלא יחדו לכך, ול"ד לכלי שניקב כמוציא זית שאינו טמא אלא בשייחדו לרימונים, הוא משום דמעיקרא הי' כלי גמור וגם עתה הדיוט יכול להחזירו, וע"כ אית לן למימר דע"י דבר מועט שעדין ראוי לגמוע בו מים חשיב כלי אפי' בלא יחוד, עכ"ד, ובשפ"א שם הק', דאם כל הא דמטמאינן מכח הא דראוי לגמע בו מים, הוא רק משום דהדיוט יכול להחזירו, א"כ הרי בסנדל של בהמה דל"ש הך טעמא, לא היו לטמאות מכח הא דראוי למלאכה אחרת, והאמנם במהרש"א שם כתב דגם בסנדל של בהמה שייך ה"ט, וצ"ב, ועיי"ש שכתב דצ"ל, דס"ל להתוס' דלענין עיקר קבלת טומאה מהני טעם דראוי לגמוע בלבד, אלא לענין דבעי יחוד הוצרכו לטעם דהדיוט יכול להחזירו, ובסנדל ל"ק מהא דאמרי' דבעי יחוד דשם מעיקרא נמי עשוי לכך, ומ"מ כיון שאינו מיוחד לכך, ע"כ למאן דבעי מעין מלאכתו, לא סגי בזה לטמאותו, עכ"ד.

וי"ל עוד בזה, דכל הא דכשאין ההדיוט יכול להחזירו אינו טמא בלא יחוד, הוא משום דכה"ג אין עליו תורת כלי כלל, אך בסנדל של בהמה דכלי הוא, ואך דל"ה כלי מעשה משום דהוי משמש בהמה, הרי דכל שהוא משמש למלאכה אחרת, סגי בזה לחשבו ככלי מעשה דאדם, ואך למ"ד דאומרים בט"מ עמוד ונעשה מלאכתנו, ל"מ תשמיש זה לחשבו ככלי מעשה דאדם.

טו] הרמב"ם בפ"ב מכלים ה"ז סתם וכתב דסנדל של בהמה מקב"ט, ובס' שושנים לדוד כתב דמשמע דהיינו אף בדיקיר ודמאיס, וכדעת ר"ח דטומאתו הוא משום שראוי לסוך בו, ועיי"ש שכתב דהטעם שפסק הרמב"ם כן, הוא משום דר' חנינא קשיא מרב ור' יוחנן והוא חבירו של ר' חייא, ועוד דהוי לחומרא, ותמה שם ע"ד הרע"ב שפירש כטעמא דרב דהוא משום שראוי לשתות בו מים במלחמה, שהרי רב ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן, ועוד דהכא יש לפסוק כר' חנינא, וכנ"ל.

ובחי' חת"ס שבת שם הק' ע"ז, ממש"כ הרמב"ם בפ"ח מכלים ה"ז, ז"ל, ואפילו נטלו ענבוליהן מקבלין טומאה שהרי הוא ראוי להקישו על החרס, עכ"ל, והרי שפסק כדעת ר' יוחנן דאומרים בט"מ עמוד ונעשה מלאכתנו, וזה סותר למה שסתם בפ"ב דסנדל של בהמה טמא בכל גווני, אשר היינו משום שראוי לסוך בו שמן, אף דאי"ז מעין מלאכתו, וצ"ע בזה.

טז] התוס' בשבת שם הקשו, דמ"ט מטמאינן לסנדל של בהמה מכח שראוי להני תשמישים, הרי בזוג שלא הי' בו עינבל מעולם דלא מטמאינן משום דחזי לגמוע, והכא חשוב כמו זוג שלא היה בו עינבל מעולם דכיון דנעשה לצורך בהמה אינו מקב"ט, ובתוס' הרא"ש וריטב"א שם הק', דאטו תכשיט בהמה אם ראוי להשתמש בו אדם מקב"ט, ותירצו דהכא בתחלתו נמי עשוי לשתות בו מים במלחמה או לסוך אלא שעיקרו עומד לבהמה ואומר לו עמוד ונעשה מלאכתנו למאן דבעי מעין מלאכה ראשונה, עכ"ד, ובהג' הגראמ"ה שם כתב לישב עוד, דהא דזוג שלא הי' בו עינבל טהור, הוא משום שהוא עתיד ליתן בו עינבל וגולם מיקרי, ומשא"כ בסנדל של בהמה שאינו מחוסר תיקון, ה"ה מקב"ט מכח הא דחזי למלאכה אחרת, אך קו' תוס' הרא"ש וריטב"א לא נתישבה בזה.

יז] התוס' בשבת שם הקשו לדעת ר' יוחנן דטומאת הסנדל היא משום דבשעה שבורח מן הקרב מניחו ברגליו, דא"כ יטמא מדרס, ותניא בתוספתא וכו' ג' סנדלים הם של אדם טמא מדרס של מתכת ושל בהמה טמא טומאת מת, משמע אבל מן המדרס טהור, עכ"ל, ובכס"מ פכ"ז מכלים הט"ז כתב לישב, ז"ל, וצ"ל דכיון שאינו נוטלו לשום מנעל אלא להנצל מן הקוצים ומן הברקנים לא חשיב מנעל, עכ"ל, ובהגה' הגראמ"ה בשבת שם כתב לישב, ורמז לזה גם השפ"א שם, דלטומאת מדרס בעינן שיהא מיוחד לו דוקא, ולא סגי לזה במה שבשעה שבורח מן המלחמה מניחו ברגליו, ועד"ז כתבו בחס"ד ב"ב פ"ב הי"א ובסד"ט.

יח] **של מתכת טמאין,** התוס' בשבת שם כתבו, ז"ל, סנדל של בהמה של מתכת ושל עץ אינו ראוי לכל הני דברים דמפרש בסמוך דדרך הבהמה לקלקלו, והיינו דאם הי' ראוי לכל הני דברים, הי' דינו ככלי קיבול של עץ דמקב"ט, ורבינו שמואל גריס סנדל של בהמה ושל מתכת ומיירי בסנדל של סיידין דלקמן, עכ"ל.

וטעם הא דסנדל של סיידין של עץ אינו מקב"ט, נלמד מד' רשב"ם בתשובתו שבסו"ס ראב"ן, ז"ל, והא דסנדל של סיידין וכו', א' מכלי האומנות של סיידין הוא וכו' שאוחז כשטח הכותל בסיד וכו', וראי' מדאיתא בתוספתא דכלים ג' סנדלין הן של אדם טמא מדרס של מתכת ושל בהמה טמא טומאת מת וכו', וה"פ של מתכת ושל בהמה טמא טומאת מת ולא טומאת מדרס, והאי סנדל של מתכת היינו סנדל של סיידין של מתכת כמו שפירשתי, ואינו טמא מדרס כרבנן דפליגי אדר"ע דמטמא לה טומאת מדרס, ולא נעשה לנועלו אלא לעשות בו מלאכה כמקבות והגרזן וכל כלי ברזל, וכשחוזר לערב לביתו נותנו ברגלו ונועלו ומביאו בעניין זה אל ביתו וכו', עכ"ל, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דסנדל של סיידין של עץ אינו מקב"ט, דהאמנם לדעת ר"ע דחשיב הסנדל כעשוי למדרס, ה"ה טמא אף בשהוא של עץ, אך לדעת רבנן דלא חשיב כעשוי למדרס, אינו טמא אלא בשהוא של מתכת, אך אם הוי של עץ הוי כפשוטי כלי עץ דטהורין, דאף דיש לו בית קיבול, הרי אי"ז עשוי לקבלה.

יט] **של שעם טהורין,** לדעת התוס' שהבאנו לעיל אות י"ז, טעם טהרת סנדל של שעם, הוא משום דלא חזי לתשמישי אחריני, וע"כ הו"ל כשאר משמשי בהמה דטהורין, ולדעת הרשב"ם, נ' דקאי על סנדל של סיידין, שאינו טמא אלא כשהוא של מתכת, אך של שעם טהור, משום דהו"ל כפשוטי כלי עץ שאינם מקב"ט.

ובחזו"א סימן י"ט עמד במש"כ התוס' דסנדל של עץ אינו ראוי לשאר תשמישים ואינו מקב"ט, דא"כ ליתני דשל עץ טהור וכ"ש של שעם, וכנראה צ"ל, דאורחא דמילתא קתני, שאין דרך לעשות סנדל של בהמה של עץ אלא של שעם, ועד"ז נ' גם לדעת הרשב"ם, דלדידי' ודאי דאף סנדל סיידין של עץ טהור, והא דתנן דשל שעם טהורין, הוא משום שאין דרך לעשות סנדל של סיידין של עץ אלא של שעם, ובאמת מאידך גיסא מ' דסנדל של עץ טהור, דאי נימא דשל עץ טמא, א"כ מ"ט תני של מתכת, הו"ל למיתני רבותא טפי דאף של עץ טמא.

כ] והרמב"ם פ"ב מכלים ה"ז כתב, ז"ל, סנדל של בהמה של מתכת טמא ושל שעם טהור שאין זה חשוב מכלי הקבלה, עכ"ל, ובחזו"א סימן י"ט סק"י כתב, דמשמע מד' הרמב"ם, דכלי הוא אבל אינו כלי קיבול, ולא נתרבו שאר המינים בכלל עץ אלא בכלי קיבול, וכמש"כ הרמב"ם בריש הפרק, אבל אאל"כ דודאי אין חילוק בין עץ ליוצא מן העץ, ועיי"ש שכתב דצ"ל דכונת הרמב"ם הוא דשל שעם לא חזי לשאר תשמישין, או שאינו מגין ברגלי הבהמה ולא חזי למילתי', וכתב עוד דאם טומאת שעם וקלפין דרבנן ניחא טפי דלא גזרו בתשמיש עראי, עכ"ד, אך אי"ז מתישב בדעת הרמב"ם שדעתו בספ"א מכלים דכל הגדל מן העץ הוי כעץ, עכ"ד, ובמשנ"א כתב דכוונת הרמב"ם הוא שאינו דבר המתקיים.

והי' מקום לפרש עוד בד' הרמב"ם, דהגם דסגי במה שראוי הסנדל לשתות בו ולסוך בו שמן, לחשבו ככלי מעשה, מ"מ לא סגי בזה לחשבו ככלי קיבול העשוי לקבלה, כיון שאין עיקרו עומד לזה, וע"כ הוא דסנדל של שעם וה"ה של עץ אינו מקב"ט, אך לעיל פי"א מ"ט אות ב' נת' עפי"ד הגר"ח דאדרבה בזה מודו כו"ע דסגי במה שראוי לשתות בו לחשבו ככלי קיבול העשוי לקבלה, עיי"ש, וצ"ע בזה.

כא] **הסייף מאימתי מקב"ט משישופנו והסכין משישחיזנה,** באלי' רבה פירש, שהסייף אע"פ שאינו חד חזיא למילתי', דסייף מכה בכח וכל עיקרי דסייף הוא כח גברא, להכי משישופנו הוי כלי, אבל הסכין דלאו בכח אלא אי חד הוא חזיא לחתוך בי', לאו כלי הוא עד שישחיזנו.

כב] בב"מ דפ"ד. אמרי' הסייף והסכין וכו' מאימתי מקבלין טומאה משעת גמר מלאכתן, ומאימתי גמר מלאכתן ר' יוחנן אומר משיצרפם בכבשן ר"ל אמר משיצחצחן במים, וכתבו התוס' שם, ז"ל, הק' ר"ת דתנן במס' כלים וכו' הסייף משישופנו והסכין משישחיזנה, והיינו דלא כר' יוחנן ודלא כר"ל, ונראה דההיא מתני' כשהעלו חלודה ובא לתקנן, דתניא בתוספתא סייף וסכין שהעלו חלודה טהורין שפן והשחיזן מקב"ט, אבל מתחלתם הוי גמר דידהו כדמפרש בשמעתין, וכ"כ בפי' הר"ש מכת"י.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פ"ח מכלים ה"ב, ואלו הן גולמי כלי מתכות וכו', כיצד הסייף אינו מקב"ט עד שישופנו, והסכין עד שישחיזנה, וכן כל כיוצא במעשים אלו, עכ"ל, והרי דמפרש למתניתין דקאי על סייף וסכין בתחילת עשייתן, וכן דקדק בחי' הגר"א מד' הר"ש והרא"ש במשנתינו, ולדעתם הדרא קו' התוס' לדוכתא, דמתניתין דלא כר' יוחנן ודלא כר"ל.

כב] והמאירי בב"מ שם כתב, ז"ל, וגמר מלאכה שלהן הכל לפי מה שהוא כלי, הסייף יתבאר במקום אחר משישופנו והסכין משישחיזנו, והשריון והרומח ושאר כלי המלחמה משיצחצחם במים, מגל יד ומגל קציר משיצרפם בכבשן, עכ"ל, והרי דמפרש דר' יוחנן ור"ל לא קאי כלל על סייף וסכין, אלא ר' יוחנן קאי על מגל יד ומגל קציר, ור"ל קאי על שריון ורומח ושאר כלי המלחמה, וכנראה למד לזה מהא דאמר לי' ר' יוחנן לר"ל דליסטאה בליסטיותי' ידע, והרי דר"ל קאי על כלי המלחמה, ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, ולפ"ז מתישבים גם ד' הרמב"ם, ואך דאכתי ק"ק דמ"ט לא הביא הרמב"ם להני שיעורי דר' יוחנן ור"ל, וי"ל.

כג] ובחי' הגר"א כתב, ז"ל, אבל דבריו נכונים וההיא דהפועלים ברייתא היא ופליגי ר"י ור"ל בפי' דברייתא, אבל מתני' פליג עלה ופסק הרמב"ם כמתני', עכ"ל, ולא נתפרש בד' רבינו, מנ"ל לר"י ור"ל דברייתא פליגא אמתניתין, והרי בפשוטו יל"פ דהא דתניא משעת גמר מלאכתן, היינו סייף משישופנו וסכין משישחיזנה.

ושמא יל"פ בדבריו, כמש"כ בחזו"א סימן י"ט סקי"ב בדעת הרמב"ם, דהך ברייתא דמשעת גמר מלאכתן טמא אף שעתיד לשוף, אתיא כר"ג דס"ל ו דגולמי כלי מתכות טמאין, ונחלקו מאימתי גמר מלאכתן, אבל לדידן אין נפקותא בזה, דקי"ל דטהורין אף משתיגמר מלאכתן, דגולמים טהורין, והלכך הסייף טהור עד שישחיזנו והסכין עד שישופנו, עכ"ד, אך אי"ז מתישב בל' הר"ש שכתב דמשישופנו אז הוי "גמר מלאכתו", ולפ"ז הרי שפיר יל"פ כן גם בהא דתניא דמשעת גמר מלאכתן.

כד] ועיי"ש בחזו"א שדן לפרש עוד, דלא פליגא ברייתא אמתניתין, והא דתנן דמשעת גמר מלאכה, הוא בשאין דעתו לשוף, ואפ"ה אי"ז טמא אלא משנגמרה מלאכתן, וקודם גמר מלאכה ל"מ יחוד, ועי' גם בסד"ט שכתב לפרש כן, אך כתב דבדעת הרמב"ם אין לפרש כן, דא"כ הי' לו להביא להך דינא ולא להשמיטו.

1. ועיי"ש שכתב דהא דעגלה של עץ אינה מקבלת טומאה, הוא משום שהיא באה במדה, אך הנה מלבד דזה דוחק בסתימת מתניתין, גם בפשוטו עגלה הבאה במדה טמאה, כיון שהיא עשוי' להיטלטל, וכדתנן לקמן פט"ו מ"א בדרדור עגלה, ועי' ראב"ד פ"ג מכלים ה"ה, אך בד' רש"י שבת דמ"ד: מבו' דעגלה הבאה במדה אינה מקב"ט, ואכמ"ל, וע"כ נ' דאיירי הכא בעגלה שאין לה דפנות, וזה למש"כ בחי' הגר"א לעיל מ"ד דלא איירי בעגלה העשוי' לשאת בה, אלא בעגלה דמחרישה, ושפיר י"ל דאין לה דפנות, והויא פשוטי כלי עץ ואינה מקב"ט. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם בפי' הר"ש מכת"י לעיל פי"א מ"ד עמד ע"ז דמ"ש כל כלי המצופה ממתכת המשמש את העץ, עיי"ש, אך כיון דחזינן דה"ז חשוב ככלי מתכת, ולא חשיב כמתכת המשמש את העץ, א"כ מ"ש עול המצופה דחשיב כמתכת המשמש את העץ.

   ויש להוסיף, דהנה בפי' הרע"ב פירש ג"כ דהא דהעול המצופה טהור הוא משום דהוי מתכת המשמש את העץ, אך לדידי' ניחא, דבדבריו לעיל פי"א מ"ו ומ"ז מבו' שדעתו דכלי עץ המצופה מתכת דינו כדין כלי עץ, וכדעת הגר"א שם וביו"ד סימן ק"כ סקט"ז, וע"כ ה"נ הכא העול המצופה חשיב כשל עץ, ואינו מקב"ט. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם קשיא ע"ז מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"ב דמקל שעשה בראשו מסמר בשביל שלא תהא הארץ אוכלתו טמא, והרי דכה"ג לא חשיב כמתכת המשמש את העץ, וא"כ מ"ט הכא דהוי הצפוי להגן על העול שלא ישבר, חשיב כמתכת המשמש אץ העץ, ולגיר' הגר"א שם דטהור, משום דהוי כמתכת המשמש את העץ, ניחא, אך זה מתישב היטב למש"כ בפי' הר"ש מכת"י שם, דהא דלא חשיב כמתכת המשמש את העץ, הוא משום דה"ז מועיל למקל שלא יחליק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך למש"נ שם לדון עוד, דהא דהקטרב מקב"ט הוא משום דמשמש את העול, הדק"ל דא"כ מ"ט הכנפיים המשמשות לקטרב טהורות, הרי הקטרב עצמו טמא, וצ"ל, דכיון דהקטרב אינו טמא מצ"ע, אלא בתורת משמש לעול, ל"מ זה לטמאות את הכנפיים, וכיון דאינם אלא משמש למשמש את המתכת ה"ה טהורין, וצ"ל לפ"ז דהכנפיים לא חשיבי כמשמש לעול אלא לקטרב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתב דהא דהצפוי עצמו אינו מקב"ט, הוא מטהרת חפויים דממעטינן להו בתו"כ, וכמו שהביא הרמב"ם לעיל פי"א מ"ד, אך הנה למה שפירש בפי' הר"ש מכת"י לעיל פי"ב מ"ג דחיפוי כלים היינו כסוי הכלים, לא א"ש, וע"כ נ' דטעם טהרתם הוא משום דהוו כטבעת הכלים דטהורה, וכמש"נ לעיל אות ו'. [↑](#footnote-ref-6)