66 באיסורא דפת שנילושה בחלב, והמסתעף - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ג' י"ג אייר תשע"ד

א] פסחים ד"ל., אין לשין את העיסה בחלב ואם לש כל הפת כולה אסורה מפני הרגל עבירה.

והמאירי שם כתב, ז"ל, אין לשין את העיסה בחלב, ואם לש קונסין אותו לאסור לו את כל הפת אף לאכלה בפנ"ע מפני הרגל עברה שמא יבא לאכלה בבשר, עכ"ל.

ומ' בד' המאירי, דעיקר הך דינא הוא איסור, דאסור ללוש את העיסה בחלב שמא יבא לאכלה בבשר, והא דאם לש כל הפת כולה אסורה, הוא קנס שקנסוהו משום שעבר ולש באיסור, - ולפ"ז הדין נותן, דכל שנפל החלב מעצמו על הפת אין הפת נאסרת, וכמש"כ כן היד יהודה סימן צ"ז סק"ג, עיי"ש.

ב] אך הנה ז"ל הרוקח סימן תס"ט, הובא בפר"ח, וכן יש אוסרין אם מליאתא של בשר או של גבינה נשברה ויוצא השומן או מן החלב ונדבק בפת ורוצים לאכול הפת, ואין נראה לי דדווקא חלב שנילושה בעיסה שאינו ניכר אבל ניכר לעין לא יבא לידי קלקול, עכ"ל, ומבו' דאף שלא נתכוין לכך, ה"ז אסור, וזה כדעת החוו"ד בסימן צ"ז סק"?.

אך שמא י"ל דאיירי בגונא דהי' לו לחוש לכך, ובא הדבר ע"י פשיעתו, וע"כ הוא אסור, וצ"ע בזה.

ג] ונראה, דאף אי נימא דלדעת הרוקח אין איסור הפת משום קנס, מ"מ ודאי מודה דיסוד הדין הוא שאסרו ללוש בחלב שמא יאכלנו עם בשר, והחמירו עוד מכח איסור זה, דאף אם נעשה כן, תהא הפת אסורה לגמרי.

ובזה נראה לפרש מש"כ בהגהת או"ה סימן ל"ט בשם האו"ז דבספק אם זב, הו"ל ספק ספיקא, ספק לא זב, ואת"ל זב שמא לא יאכלנו בכותח, והש"ך בסימן צ"ז סק"ב כתב בדעת הרמ"א שנחלק ע"ז, דהוא משום דשמא לא חשיב האי דשמא לא יאכלו עם חלב להרב ספיקא כלל, כיון דהרגילות הוא לאכול פת עם כל מיני אוכלים קרוב הדבר לאכלו ג"כ עם חלב, עכ"ד, ובגליון מהרש"א שם עמד, דמה הוצרך לזה, הרי האיסור לאכלו במלחא הוי איסור ודאי, ומה ספק ספיקא יש בזה.

ונראה דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דכל האיסור לאכלו אף בפנ"ע, הוא מכח הא דאסור לעשות כן שמא יאכלנו עם חלב, וע"כ כל דאיכא ספק ספיקא אם יבא לידי איסור, ליכא איסור בעשייתו, ובכה"ג לא אסרו לאכלו בפנ"ע.

ד] והנה נחלקו האחרונים אם שרי ללוש עיסה בחלב בגונא דיש ס' בעיסה כנגד החלב, או דה"ז אסור משום דאין מבטלין איסור לכתחילה, דבתשו' מהרי"ט ח"ב יו"ד סימן י"ח כתב דאין בזה משום אין מבטלין איסור לכתחילה, ובתשו' צמח צדק סימן פ' כתב דיש בזה משום אין מבטלין איסור לכתחילה, ועמש"נ בדברינו בדינא דכל יום נעשה גיעול לחבירו, דלכאו' לדעת הרמב"ן יש ללמוד מסוגיית הגמ' בפסחים ד"ל: לאסור בכה"ג כדעת הצ"צ, עיי"ש מש"נ בזה.

ובס' נחלת צבי סימן צ"ז כתב לפרש הטעם להתיר בזה, דאי"ז ביטול איסור לכתחילה, דכיון דבכה"ג שיש בעיסה ס' כנגד החלב, גם אם יאכל הפת עם בשר לי"ב איסורא, ממילא דאין בזה לעיקר הגזירה, ואי"ז ביטול איסור לכתחילה, וצ"ב טעם האוסרים בזה, והי' מקום לומר, דהוא משום דכבר דינא הוא דפת שבלעה טעם בשר ה"ה אסורה, וע"כ שפיר הו"ל כביטול איסור לכתחילה, אך אי"ז מסתבר, שהרי מהני היכר, וגם ליכא איסור בדבר מועט, והרי דיש לנו לדון בכל גונא אם יש בזה להגזירה, וממילא מסתברא מילתא דכל דיש בעיסה ס' כנגד החלב, ליכא לעיקר האיסור, וממילא דאין בזה משום ביטול איסור לכתחילה, ועי' יד יהודה סק"ב מש"כ בזה.

אמנם אחר העיון בד' הצ"צ שם למדתי לפרש לדבריו בע"א, דלא אתי כלל משום האיסור לאכלו בפנ"ע, דמשום איסור זה לא חשיב כמבטל איסור לכתחילה, דכל שיש שיעור ביטול לא נאסר מעולם לאכלו במלחא, וכנ"ל, אלא אתי עלה משום עיקר האיסור ללוש העיסה בחלב שמא יבא לאכלו בבשר, וכיון דחיישינן להכי, תו הו"ל כמבטל איסור לכתחילה, ועיי"ש במה שדימה להא דאסור להניח כד מלח ליד כד כותח, ומבו' להדיא מזה דכונתו כנ"ל, ועי' מג"א סימן תמ"ז סקמ"ה שנחלק ע"ד הצ"צ, וגם בדבריו מבו' דמכוון הצ"צ הוא דאסור לערב משום דישתה אותו עם בשר, עיי"ש.

ה] והנה ביד יהודה סימן צ"ז סק"ג כתב, דבכה"ג שזב חלב מעצמו על הפת לאחר אפי' ולא נעשה הדבר בגרמתו כלל, שפיר דמי לחלקו לכמה בנ"א שיהא לכל א' דבר מועט או לעשות בו היכר.

ולפמש"נ נראה דהיינו, דהגם דבכה"ג אין הפת נאסרת, כיון שנעשה הדבר מעצמו, מ"מ כ"ה דאסור ללוש עיסה בחלב, שמא יבא לאכול הפת עם הבשר, גם אסור להשהות פת שנבלע בה חלב, שמא יבא לאכלו עם בשר, וע"כ מוטל עליו לחלקו לכמה בנ"א או לעשות בו היכר, - ונראה לפ"ז, דגם אם לא יעשה כן, לא תאסר הפת, דלא אסרו את הפת, אלא היכא שעשאה באיסור, ולא היכא שהוא משהה אותה באיסור, ואך שעבר על האיסור להשהות את הפת.

ועד"ז הוא במש"כ היד יהודה בקצר סק"ז לדון, דגוי שלש עיסה בחלב, לא נאסרה הפת, ומותר לישראל לקנות ממנו מעט כדי סעודה אחת, עכ"ד, ומבו' בדבריו דאסור הישראל לקנות ממנו פת מרובה, והיינו משום דכ"ה דאסור לאפות פת מרובה, ה"נ אסור לקנות פת מרובה, - ולפי הנ"ל מסתבר, דאף דאסור לקנות ממנו פת מרובה, מ"מ אף אם קנה ממנו פת מרובה אין הפת אסורה לאכלה בפנ"ע, דלא אסרו את הפת אלא היכא שאפאה באיסור, ורחוק הדבר שיחול איסור על הפת מכח מה שקנאה מן הגוי.

ו] ועד"ז נראה עוד, דהנה נת' לעיל פלוגתת האחרונים בגונא דנתערב מעצמו לאחר אפי' אם ה"ז אסור, ומסברא נראה לדון, דאף אם נימא דה"ז אסור, מ"מ אם נתערב קודם האפי' והי' מותר משום שהי' דבר מועט, הרי דגם אם נשתייר ועכשיו הו"ל כדבר מרובה, מ"מ לי"ב איסורא, דכיון שכבר הי' תערובת זו והיתה מותרת, לא חייל עלי' איסור, ודו"ק.[[1]](#footnote-2)

ובזה נראה לפרש למש"כ הדרכי משה, דבלחמים האופים לשבת כיון שהוא ליום א' הו"ל כדבר מועט ולי"ב איסורא, ולא מצינו שאם נשתייר מהם יהא אסור, וי"ל דכיון דכל חלות האיסור יהא רק על מה שנשתייר, שוב הו"ל כדבר מועט דלי"ב איסורא, וצ"ע, ויל"פ ע"פ הנ"ל, דכיון דבשעת אפייתם היו עומדים לאכלם בשבת ול"ה בהם איסור, אף אם נשתייר מהם לא חייל ע"ז איסור, אך אם עומד שישתייר מהן, ה"ז אסור, וכמש"כ כן בחמודי דניאל שהביא הדרכ"ת סקל"ד והוכיח כן מל' ההגש"ד.

אמנם לפמש"נ נראה, דאף אם אמנם בכה"ג אין הפת נאסרת, מ"מ כל דלא חשיבא כדבר מועט אסור להשהותה, דבהאיסור להשהות פת שבלעה חלב, אין מקום לחלק בין האופנים.

ז] ונראה לדון עוד לפ"ז, במש"כ התוס' בסוגיין, בהא דפת שאפאה עם הצלי בתנור אסור לאוכלו בכותח אבל במלח שרי, התם לא אסירא אלא מטעם ריח דליכא איסור כולי האי, עכ"ל, - ולפי הנ"ל נראה די"ל, דכ"ז הוא בהאיסור לאכלה במלחא, דבזה לא אסרו בשנבלע בה ריח בשר דליכא איסור כולי האי, אך האיסור לעשות כן מתחילה שמא יבא לאכלה עם חלב, הוא אף בריח בעלמא.

ועד"ז הוא למש"כ הרמב"ן ודעימי', דהא דפת שאפאה עם הצלי אסור לאכלה בכותח, הוא מגזירה, וע"כ מותר לאכלה במלחא, דהו"ל גזירה לגזירה, ולפי הנ"ל י"ל, דאף דלא אסרו לאכלה במלחא, דהו"ל גזירה לגזירה, מ"מ אסור לאפות פת עם הצלי, שמא יבא לאכלה עם חלב, ובזה י"ל דלא חשיב כגזירה לגזירה, כיון שהוא קרוב שיאכלנה עם חלב, וכמש"כ הש"ך בסימן צ"ז סק"ב.

היד יהודה סק"ו הוכיח מתשו' מהר"ם שהובא בהגש"ד סימן ע"ו סק"א, דהאיסור אינו דוקא בפת, אלא אף בשאר דברים שדרך לתתם בבשר ובחלב, - והפר"ח בסק"א כתב דהאיסור הוא רק בפת משום דאין דרך לייחד לחם לחלב לבדו ולבשר לבדו, אך לפי דבריו יש לאסור גם בשאר דברים שאין דרך לייחד, ואי"ז נסתר מד' מהר"ם, ועי' מנחת יעקב ובית מאיר וחכמת אדם שכתבו דלא אסרו אלא בלחם דעל הלחם יחי' האדם וכו', וזה שלא כד' מהר"ם.

ושוב הראוני בחי' הרמב"ן בע"ז דס"ו: שעמד דמ"ט בדגים שעלו בקערה דאסור לאכלם בכותח לא אסרו לאכלם עם הבשר, וכתב, ז"ל, התם בדגים ליכא הרגל עבירה, אבל בפת איכא הרגל עבירה שאדם אופה ממנו הרבה ואוכל פעמים עם הכותח פעמים עם הבשר ולפיכך אסורה לעולם, עכ"ל, ובד' הרשב"א והר"ן מבו' דעיקר הטעם הוא משום דפת אדם אופה ממנו הרבה, ומבו' מד' הרמב"ן, דלא ס"ל לה"ט דעל הלחם לבדו יחי' האדם, - אך מ"מ יש מקום לומר, דכיון שאסרו דוקא בפת משום דדרך לאפות ממנו הרבה, אין האיסור אלא בפת ולא בשאר דברים אף אם בזה"ז אופין מהן הרבה, וצ"ע בזה.

היד יהודה שם הוכיח עוד מד' מהר"ם, דהאיסור הוא גם בדבר שדרך לאכלו אחר בשר ושדרך לאכול אחריו חלב, וזה שלא כד' מהרי"ט בתשו' ח"ב סימן י"ח והביאוהו הפר"ח והמנחת יעקב והחכמת אדם והגרע"א בהשמטות, וכן נקטו עוד רבים מרבותינו האחרונים, וצ"ע אם לדינא יש לאסור בזה.

בדין נ"ט בר נ"ט, עי' מש"ז סק"ד דמבו' בדבריו דאף דאסור לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחילה, מ"מ מותר לכתחילה לגרום נ"ט בר נ"ט כדי לאכלו במלח, אך בפר"ח סק"ד נקט דאסור וכ"כ הבית מאיר, וכן נראה בד' הפמ"ג גופי' בשפ"ד ב', עיי"ש, וצ"ע, - ובטעמא דהפרמ"ג נראה, דכיון דבכה"ג דנ"ט בר נ"ט ה"ז מותר בדיעבד לאכלו עם בשר, ליכא לעיקר הגזירה לאכלו במלח שמא יבא לאכלו בכותח, כיון דאף אם יאכלנו בכותח לי"ב איסורא, ובדעת הפר"ח והבית מאיר דפליגי ע"ז, י"ל דס"ל כמש"נ להלן מד' הצמח צדק, דעיקר האיסור הוא לאפותו שמא יבא לאכלו עם חלב, וגם באיסור זה י"ל דיש לחוש שלא לגרום נ"ט בר נ"ט, וע"ד שהוכיח הצ"צ שם דאמרינן אין מבטלין איסור לכתחילה, אף אם הוי רק חשש שיאכלנו עם בשר, וה"נ הכא דכוותה, וצ"ע.

ובדין נצלו, מבו' במש"ז שם דכיון דקי"ל דנצלו אסור, ע"כ אסור לצלות לכתחילה אף כדי לאכלו במלח, ובמש"ז סימן צ"ה סק"ז מבו' דאם כבר צלאו, ה"ז מותר לאכלו במלח, כיון דאף אם אוכלו בבשר לי"ב איסור בדיעבד, וטעם זה צ"ב, שהרי לדעת האוסרים בנצלו, ה"ז אסור אף בדיעבד, ואסור אף לאכלו במלח, שהרי לדעתם זהו מש"א אין טשין וכו' ואם טש כל הפת אסורה, דהוא משום דנ"ט בר נ"ט אסור בנצלו, וא"כ כיון דלכתחילה אנו חוששין לדעה זו, לכאו' יש לנו לחוש לזה גם לענין לאסור לאכלו במלח, ומה לי דלדידן אף אם אוכלו בבשר ליכא איסור בדיעבד, וצ"ע, - ולכאו' יש להתיר בזה מטעם אחר, דכיון דבדיעבד מתירין אף בנצלו, הרי דאם נבא לאסור את הפת אף במלח, הו"ל כדיעבד, וצ"ע בזה, - ובעיקר הדין בזה, עי' בדרכ"ת סקל"ז שהאריך, ועיי"ש מה שהביא בזה.

במש"כ הראשונים דבפשטיד"א ה"ז ניכר, י"ל דא"צ שיהא ניכר שהיא ממולאת בבשר, ומשום דסתם פשטיד"א ממולאת בבשר, אלא אף אם אין ניכר שהיא ממולאת בבשר, כגון בגונא שדרך לעשות פשטיד"א גם במילוי מינים אחרים, כיון שניכר שהוא מין פשטיד"א, ודרך הוא למלאות פשטיד"א עם בשר, ליכא למיחש.

ועד"ז הוא בכל מיני מאכלים שדרך הוא לעשותם עם בשר או עם חלב, - אך צריך לדון מהי מידת הרגילות הנצרכת לזה.

ואמנם הנה ז"ל האו"ה כלל מ' דין י"ט ומה"ט אנו אוכלין פשטיד"א ופלאד"ן שנאפו כל אחד לבדו או עם פת דליכא למיחש דילמא אתי למיכל עם חלב או עם בשר מאחר שניכר בהן הבשר או החלב, עכ"ל, ומ' דבעינן שיהא ניכר בהן הבשר או החלב, וכן נראה גם בל' ראבי"ה סימן תס"ז, - אך צ"ע, דבד' האו"ה שם מבו' דלדעת רש"י דלא מצינו דמהני היכר, יש מקום לאסור בזה, עיי"ש, ואם איירי שניכר בהן הבשר או החלב עצמו, מה מקום יש לאסור בזה, ובע"כ דלא איירי בשניכר בהן הבשר או החלב עצמו, אלא שניכר שהן משונים מכל פת, וזה י"ל דל"מ רק לדעת הרי"ף דמצינו לדעתו דמועיל שינוי משום דע"י השינוי ישאל אם יש בזה בשר, ועי' תורת חטאת כלל ס' דין ב' דלפו"ר מבו' בדבריו שפירש בד' האו"ה דאין כונתו דהן משונין מכל פת, אלא שניכר בהן הבשר או החלב, ויש לדחות, וצ"ע בזה.

שו"ר בדרכ"ת סקכ"ב שהביא משיורי ברכה דבלחמניות ממולאות יש לעשות סימן בפנ"ע לבשר וסימן בפנ"ע לחלב, והביא משו"ת תפארת אדם ומשד"ח שכתבו דא"צ לעשות סימן בפנ"ע לבשר וסימן בפנ"ע לחלב, אלא כיון שיודע שיש בו מולייתא, בודאי לא יאכלנו לא עם בשר ולא עם חלב עד שישאל מקודם ויאמרו לו שהוא של בשר או של חלב.

ואי נימא דבכה"ג שרי, יש להסתפק, במאכל שאין בו בשר, אך נתבשל עם בשר, ודרך הוא לפעמים לבשלו עם בשר, ומשכח"ל טפי במאכל שדרך לבשלו בכלי בשרי להסוברים דנ"ט בר נ"ט אסור בנתבשלו, אי נימא ג"כ, דכיון שדרך הוא לבשלו עם בשר, אין לחוש שיאכלנו עם חלב, דכל הבא לאכול ממנו עם חלב מברר תחילה אם נתבשל עם בשר, ודמי למאכל שדרך שיש בו בשר, שנתבאר דלי"ב איסורא, או דהכא שאני, דכיון דהמאכל עצמו לי"ב בשר, י"ל דפעמים לאו אדעתי' לחוש שמא נתבשל עם בשר, וצ"ע בזה לדינא.

בד' הדרכ"מ דהא דלשין פת בחלב בשבועות הוא משום דהו"ל דבר מועט, מבו' דבלא"ה הי' אסור, הגם שדרך ללוש פת בשבועות עם חלב, - אך י"ל דהיינו רק משום דבשאר ימות השנה אין הדרך כן, וצ"ע.

יל"ע בדינא דפת שנגע בה בשר שאסור לאכלה עם גבינה, כמש"כ בשו"ע סימן צ"א ס"ג, ומ"ט לא נאסר לאכלה עם שאר דברים, שמא יבא לאכלה עם גבינה, - וי"ל דכל האיסור הוא רק משום דסתמא דמילתא אין לו לחוש שמא בלעה הפת טעם בשר או טעם חלב, אך בפת חתוכה שהיתה בסעודה, סתמא דמילתא ה"ה מברר אם נגעה הפת בבשר, וע"כ בזה ליכא איסורא, וזה ע"ד מש"נ לעיל לדון במאכל שדרך לבשלו עם בשר, וצ"ע בזה, - אך עיי"ש בפמ"ג שפ"ד סק"ד וביד יהודה סק"ט שנקטו דגם התם יש לאסור מכח דינא דהכא, ואך דהיד יהודה כתב דהו"ל כדבר מועט דשרי, עיי"ש.

האחרונים נקטו דהאיסור חל רק בשעת האפי', והוכיחו לזה מדעת הרי"ף ודעימי' דמהני שינוי בצורת הפת, אף דבעיסה ליכא שינוי, ועי' זר זהב לאו"ה כלל מ' סק"ד שכתב דקודם גמר האפי' מהני לעשות בו שינוי, ועי' דרכ"ת סקט"ז שהביא מס' מגדים חדשים, דקודם שאפה יכול להחליט בדעתו לחלקו לכמה בנ"א ושרי, ועי' יד יהודה בזה.

ואמנם לכאו' יש מקום לדון בזה, די"ל דלעולם חייל האיסור כבר על העיסה, ואך דכל שדעתו מתחילה לעשות שינוי בפת, ליכא איסורא, שהרי אין לחוש שישכח לעשות את השינוי, כיון שהוא עוסק בזה עכשיו, אך אם ל"ה דעתו מתחילה לעשות שינוי בפת, י"ל דכבר נאסרה העיסה, ותו לא יועיל לעשות שינוי, - וזה לפי דעת רוב האחרונים דל"מ לעשות שינוי אחר אפי', ועי' בבינת אדם כלל נ' שכתב דהיכא דזב מעצמו, מהני לעשות שינוי גם אחר אפי', ועי' יד יהודה סק"ג שכתב כן מטעם אחר, ועי' עוד בכת"ס יו"ד סו"ס ס"א, ובס' זר זהב על או"ה כלל מ' סק"ד, שכתבו לדין זה, עיי"ש.

ונפ"מ בזה להיפוך, בגונא שדעתו מתחילה לעשות שינוי אחר אפי', דלהני דס"ל דכל הא דשרי לדעת הרי"ף הוא רק משום דהאיסור חל רק בשעת אפי', הרי לפ"ז נמצא דלא יועיל אם הי' דעתו מתחילה לעשות שינוי לאחר האפי', אך לפמש"נ שפיר י"ל דאף בכה"ג שרי, ובגל' מהרש"א מבו' דמהני לעשות שינוי לאחר האפי', ולמש"נ אין ללמוד מדבריו דס"ל דלעולם מהני שינוי לאחר האפי', ורק אם הי' דעתו לכך שרי.

שו"ר בחת"ס ב"מ דצ"א., ז"ל, שמעתי ממורי זצ"ל שהי' קורא תגר על הלשון עיסה בחלב ואופי' ואח"כ עושין בו סימן דכיון שנעשה באיסור שוב אין לו היתר אלא צריך לעשות בו סימן בתחלת עשייתו קודם אפי', עכ"ל, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, והרי שנקט ג"כ דאף אם דעתו לעשות שינוי אחר האפי', ה"ז אסור.

ויש להוסיף, דאין להק' ע"ז, ממה שנקטו הפוסקים דאם דעתו מתחילה לחלק לכמה בנ"א שרי, אף דהחלוקה לכמה בנ"א היא אחר האפי', - דהדבר פשוט דבכה"ג חשיב דכבר בשעת אפי' הו"ל כדבר מועט, כיון שהוא עומד לכמה בנ"א, ומשא"כ בעשיית שינוי, הרי דאף אם דעתו לעשות שינוי, מ"מ כ"ז שלא עשה שינוי, לאו מידי הוא.

ולפ"ד כל הני רבוותא, פשוט דל"מ מידי מה שכותבין על עטיפת הפת שהוא חלבי, דלא עדיף זה מהיכר על הפת עצמה דל"מ אם עושין אותו לאחר אפי', אף אם דעתו מתחילה לכך, וז"פ.

בדין שינוי במקצת מן הפת, לכאו' נראה, דאם הדרך לאכול כל פת ביום א', סגי במה שבתחילת אכילת הפת יהא ניכר השינוי, דאי"ז משתכח אח"כ, אך אם הדרך לאכול את אותו הפת בכמה ימים, ל"מ שינוי במקצת הפת, - אא"כ נימא דאם דעתו לאכול בתחילה את שאר הפת, ולהניח את המקום שיש בו שינוי לבסוף, שפיר דמי, וצ"ע.

יש שכתבו, דאין האיסור אלא בשעת האפי', ואם אחר האפי' עירבו עם חלב, אינו אסור, - ולכאו' אין מקום לזה, דמהיכ"ת נימא דלא אסרו חכמים אלא בשעת אפי', והרי לדעת הסוברים דהאיסור הוא גם בשאר דברים, ודאי דהוא אף בדברים שהם ראויים לאכילה קודם תיקון זה, וה"נ בפת דכוותה, ומש"כ האחרונים דהאיסור הוא בשעת האפי', הוא להיפך, דעל העיסה לא חייל איסור עד האפי', אך ודאי דאם עירב אחר האפי', ה"ז אוסר, - והיד יהודה ודעימי' לא כתבו אלא דאם נתערב שלא במתכוין לאחר אפי', אי"ז נאסר, כיון דלא עביד איסורא, והיד יהודה כתב דמ"מ יש לו עתה לעשות שינוי, דכ"ה דאסור לעשותו אסור להשהותו, ויש להסתפק אם ה"ז נאסר אם לא עשה שינוי, או דאינו נאסר רק כשעשאו באיסור, ולא כשמשהה אותו באיסור, אך אם מערבו במתכוין לאחר אפי', ודאי דה"ז נאסר, וז"פ, ולא הוצרכתי לכתבו אלא מפני שראיתי משתבשים בזה.

דרכ"ת סקי"ב משו"ת מעין ארי' יו"ד סימן י"ב, דאם חבירו אוכל פת זו ואינו יודע שנילושה בשומן, א"צ להפרישו, וצ"ע טעמא דמילתא, דבפשוטו כיון שאסרו חכמים לאכול את הפת אף בפנ"ע, הו"ל ככל אוכל איסור דרבנן דצריך להפרישו.

בפמ"ג שפ"ד סק"א כתב, ז"ל, יל"ע אם לש פת עם חלב בשוגג שלא ידע מאיסור זה או נפל בשוגג חלב מי אסור או לא קנסו כי אם היכא שעבר במזיד אאיסורא דרבנן לא בשוגג ועיין סי' צ"ט ומסתימת הפוסקים משמע אף בשוגג אסור כל שלא שינה צורת הפת וצ"ע, עכ"ל, והיד יהודה סק"ג כתב דודאי אם עשה כן ביודעים, אך שהי' שוגג ולא ידע דה"ז אסור, אסרו הפת עליו לגמרי, אך אם לא נעשה הדבר בגרמתו כלל, וגם יש לו תקנה לחלקו להרבה בנ"א, י"ל דשפיר דמי, ועמש"נ לעיל לדון דגם אם אינו מחלקו להרבה בנ"א, אין הפת נאסרת.

ממה שדנו הראשונים בדין פשטיד"א וכיו"ב, מבו' דאיסורא דפת שנילושה בחלב הוא אף בגונא שמיד בטעימתו ירגיש שיש בו חלב, וכ"ה משמעות כל הפוסקים, ולפלא על כמה מן המורים שמורים להתיר בכה"ג.

בפשוטו הי' נראה, דאיסורא דפת שנילושה בחלב דאסור לאכלה בכותח, ל"ה האיסור על הפת, אלא האיסור הוא על החלב, והיינו שהרי הא דמדינא אסור לאכלה עם בשר, הוא משום החלב שבלוע בה, דאסור לאכלו עם בשר, ובזה החמירו חכמים דה"נ יהא אסור לאכלו עם מלח, והיינו דאותו הדבר שאסור לאכלו עם בשר, אסרו חכמים לאכלו גם בפנ"ע, וכיון דהאיסור לאכלו עם בשר הוא על החלב הבלוע, ה"נ האיסור לאכלו בפנ"ע הוא על החלב הבלוע.

אך היד יהודה בסק"ה נקט דכל שחזר ונתערב בעינן רוב כנגד כל הפת, והרי שנקט דמדרבנן אסרו את כל הפת, וכלישנא דברייתא דכל הפת אסורה, וע"כ ה"ה אוסרת כנגד כולה, ואך דמדמי לה לחמץ שעבר עליו הפסח דבטל ברוב.

ויל"ד עוד בזה, דהנה לא נתפרש בדינא דפת שנילושה בחלב, אם ה"ה אוסרת את הכלים שבלעו ממנה, ושמעתי דיש המורים דהכלים אסורין, אך לא מצינו בפוסקים שהזהירו ע"ז, - והנה אי נימא דכל האיסור הוא על החלב שבתוכה, מסתבר דאי"ז אוסר את הכלים, דהו"ל נ"ט בר נ"ט, והיינו משום דכל האיסור לאכלה בפנ"ע, הוא בגונא דאסור לאכלה עם הבשר, אך הכלי שבלע ממנה, דהו"ל נ"ט בר נ"ט, ומותר לאכול את המתבשל בו עם בשר, אף לי"ב להאיסור לאכלה בפנ"ע, ודו"ק, אך אי"ז מוכרח, די"ל דאחר שאסרו את החלב אף בפנ"ע, תו הו"ל כנ"ט בר נ"ט דאיסורא, ואין האיסור תלוי במה שאסור עתה לאכלו עם בשר.

ובאמת דגם אי נימא דהאיסור הוא על כל הפת, י"ל דכ"ז הוא כשהחלב בתוכה, אך כל שנסחט ממנה החלב, י"ל דהפת חוזרת להתירה, ולפ"ז ה"נ בבליעת הכלים, דכיון שהחלב שבתוכה הו"ל נ"ט בר נ"ט ומותר לאכלו עם בשר, ממילא דהכל חוזר להתירו.

ולדעת הפליתי דמהני לעשות שינוי אחר אפי', והרי דכל האיסור מיתלי תלי במה שיש לחוש לעבירה, הרי ודאי דהכלים מותרין, דלי"ב להחשש כלל, וז"ב.

ועוד יש לצדד בזה, למש"כ היד יהודה דסגי בזה בביטול ברוב, א"כ אין לאסור את הכלים, דלעולם הו"ל ככלי שתשמישו בשפע דלדעת הרשב"א מותר לבשל בו, וכן פסק השו"ע בסימן צ"ט ובסימן קכ"ב, אך הט"ז בסימן צ"ט והש"ך בסימן קכ"ב הכריעו לדינא לאסור בזה.

גם יש לדון בזה, למש"כ היד יהודה בכ"ד דבאיסורים משום קנס אין הכלים נאסרין, וכתב דכל מש"כ הרשב"א דבמעשה שבת אף הכלים אסורין, הוא רק לדעת ר"י הסנדלר, ולפ"ז י"ל דגם באיסור זה דלש פת בחלב, אין הכלים נאסרין.

העירני הרמ"א בד' הש"ך שכתב דבספק אם זב שומן ה"ז אסור ולא חשיב כספק ספיקא וכו', וצ"ע דמ"ט בעינן בזה לספק ספיקא, ולכאו' כיון דכל האיסור בזה אינו אלא מדרבנן, הי' לנו להתיר בספק א' מדינא דספיקא דרבנן לקולא, וצ"ע בזה.

1. שו"ר בבדי השלחן בביאורים עמ' שנ"ג סוד"ה דינו, שנקט בפשיטות לאסור בזה, וצ"ע, ושו"ר בדרכ"ת סק"ה שהביא מערוגת הבושם דאם אפה פת מועט כדי אכילת ב"ב, ואח"כ נתמעט ב"ב שהלכו ממנו, אינו נאסר, דהכל הולך אחר שעת האפי'. [↑](#footnote-ref-2)