4.חובת מחאה בעכום שעושה מלאכה לישראל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

י"א שבט ע"ד

**חובת מחאה בעכו"ם שעושה מלאכתו בשבת**

**ביאור השיטות דהסברא אדעתיה דנפשיה זה לא קשור לאיסור הנאה**

א]מבואר במתניתין שבת קכ"ב. דעכו"ם שהדליק את הנר או עשה כבש או תלש עשבים לצורך בהמת הישראל אסור לו להשתמש בהם דהינו שחוץ מהאיסור אמירה לעכו"ם גזרו חז"ל שכל שעכו"ם עשה דבר לצורך הישראל אסור להשתמש בזה ובפשוטו נקטו הראשונים שזה מצד שאם זה יהיה מותר הישראל יבוא להגיד לו לעשות אמנם אם עושה לצורך עצמו מותר לישראל להשתמש בזה והקשו התוס' ד"ה ואם, דמבואר לעיל דעכו"ם שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה מצד דאדעתיה דנפשיה קעביד ולמה כאן זה אסור כשעושה לצורך הישראל וביאור כוונתם שכיון שהרי אם העכו"ם עושה לצורך הישראל צריך למחות בו ורק כיון שחשיב שעושה לצורך עצמו לא צריך למחות בו א"כ זה גם סיבה שאם עשה לצורך הישראל זה יהיה מותר דהרי עשה לצורך עצמו

ובפשוטו אין כאן קושיא דהרי גם מתי שאדעתיה דנפשיה קעביד הרי למעשה מציאות עשיתו לצורך הישראל רק שהמניע שלו זה צורכו הפרטי ובזה חלוק הדין האיסור מלאכה שנעשה לצורך הישראל מהאיסור הנאה ממעשה עכו"ם דהאיסור מה שעושה לצורך הישראל זה תלוי בסיבת עשיתו וכל שאדעתיה דנפשיה קעביד זה לא סיבה לאסור משא"כ האיסור הנאה ממעשה עכו"ם, זה לא נאסר רק מתי שהמניע לעשות הוא לצורך הישראל אלא גם אם סיבת העשיה לצורך עצמו אבל מציאות העשיה היא להנאת הישראל זה גם נאסר בדין הנאה ממעשה עכו"ם ובפשוטו כן מבואר בתשובות הרשב"א הובא בשו"ע סימן ד"ש ס"א דעכו"ם דעושה מלאכה לצורך הישראל לא משנה מה המלאכה מותר כל שאין כאן אמירה של הישראל ורק כתב דביש בה הנאה אסור מצד ההנאה שבזה וכן בשו"ע סוף סימן ש"ה בעכו"ם שעושה גבינה מחלב של הישראל שכל שלא אמר להם מותר ולא צריך למחות בהם אפילו שודאי שאסור לו להנות מזה אבל חלוק הדין איסור הנאה ממעשה עכו"ם מהדין מחאה על דבר שעכו"ם עושה לצורכו ורק בעבדו מבואר בסימן ד"ש שאסור מצד שחשיב שעושה אדעת רבו

אלא שעדין קשה למה לא צריך למחות בעכו"ם מלכבות דהרי הוא יהנה ממעשה העכו"ם שביתו לא שרוף ויכול להשתמש בו ובפשוטו מוכח שבאיסור הנאה שחז"ל אסרו ממעשה עכו"ם לא אסרו אלא הנאה חיובית כגון הנאת גופו או שלוקח הדבר שהעכו"ם יצר ומשתמש בו שזה נחשב גדר הנאה אבל הנאת סילוק נזק אין זה הנאה שנאסרה בדין הנאה ממעשה עכו"ם ובפשטות זהו הדין המבואר ברא"ש וכן הובא ברשב"א ובריטב"א בשם תוס' שאם עכו"ם מלקט עשבים לצורך בהמת הישראל ומאכילה אפילו שעושה לצורך הנאת הישראל אבל אין זה נאסר מצד דין הנאה ממעשה עכו"ם דאין כאן לא הנאת גופו ולא לקיחת הנאה ממעשה העכו"ם ובפשוטו ה"ה אם עכו"ם יחבר המקרר וזה יגרום שהחפצים לא יפסדו כה"ג אין זה נאסר מצד הנאה ממעשה עכו"ם דהוא רק עשה סילוק נזק [ועיין ביאור הגר"א ש"ז לענין אגרת שמגיעה בשבת שדן להתיר מצד שאין זה נחשב הנאת גופו מה שקורא האגרת ודימה לכיבוי דליקה] ועיין שו"ע רע"ו ס"א דגם בקצץ אבל בהדליק הנר אסור להשתמש וביאר הגר"א דהמשנה של מילא מים וכו' זה דומיא דהמשנה של עכו"ם שבא לכבות דהינו שעושה לדעתיה דנפשיה ובכל אופן אסור להשתמש

והנה בפשוטו לפ"ז כל שהעכו"ם מטרת עשיתו לישראל אסור לישראל להנות ממעשיו ולא משנה כלל מה המניע שלו וכן דעת התוס' ישנים י"ח. דבקצץ שמותר לתת לעכו"ם אם לא אומר לו לעשות בשבת מצד שזה אדעתיה דנפשיה שבכל אופן אסור להשתמש בזה אמנם דעת הר"ן להתיר וכן הוא בשו"ע רנ"ב ס"ד [והרמ"א אסר לכתחילה] וצ"ב הסברא ועיין מ"ב שביאר שכיון שלא עשה לצורך שהישראל יהנה בשבת כה"ג לא גזרו ואין זה דומה לנר ששם עושה על דעת שיהנה מיד

ועיין בה"ל סימן רע"ו ס"א ד"ה לצורכו דהביא מהא"ר דאם העכו"ם כיבה הנר לישראל וחוזר ומדליקו מותר להשתמש וצ"ב הרי למעשה זה נעשה לצורך הנאת הישראל וצ"ל שכאן מה שמדליק כיון שמרגיש שחיב להדליק ולא עושה כלל מצד הנאת הישראל ולכן אין סיבה לאסור וכן עיין אחרונים הובא במ"ב רע"ו סקל"ו שחידשו שאם הישראל מיחה בו והוא בכל אופן הדליק מותר להשתמש בזה וצ"ב הרי למעשה זה הודלק במטרה שהישראל יהנה וצ"ל שכל האיסור לא תלוי רק במה שזה נעשה לצורך הנאת הישראל אלא רק במקום שגם בעשיה שאדעתיה דנפשיה אבל מונח גם כונת עשיה מצד הנאת הישראל אבל כל שלא מונח בכוונת עשיתו לצורך הישראל אין זה נאסר והוא חידוש וצ"ע מהיכי תיתי לומר כך

**ביאור שיטת התוס'**

ב]אמנם עיין תוס' שתירצו וז"ל דכי אמרינן דנכרי אדעתיה דנפשיה קעביד הנ"מ בכיבוי וכיוצא בו שאין הישראל נהנה במעשה הנכרי אבל הכא שגוף הישראל נהנה במעשה של נכרי לא אמרינן אדעתיה דנפשיה קעביד הואיל והנכרי מתכוין להנאתו כך פירש רבינו שמשון עכ"ל והנה בפשוטו משמע שס"ל שבאמת אין לחלק בין גדרי האיסור הנאה לגדר האיסור במעשה על דעת הישראל ולכן ביארו שאם העכו"ם עושה דבר שאין הגוף ישראל נהנה מזה כגון כיבוי דליקה בזה חשיב שעושה אדעתיה דישראל ולכן לא צריך למחות וכן אין איסור הנאה משא"כ במקום שעושה דבר שגוף ישראל נהנה ממעשה הנכרי בזה חשיב שעושה אדעתיה דישראל וצריך למחות ולכן יש איסור הנאה ועיין תהלה לדוד שהביא מהתשב"ץ שחילק שעכו"ם שמדליק נר צריך למחות בו ואם מכבה לא צריך למחות בו וכתב שזה כתוס' אמנם אין זה מוכרח דיתכן שהכונה שאם מדליק צריך למחות מצד שאסור לו להנות מזה [ועין יד אפרים סימן רמ"ז ד"ה ואע"ג דשאר השני בסופו שביאר כן התוס']

והנה הדבר צ"ב דהרי בשני המקרים ודאי שהמציאות שעושה הוא לצורך הישראל והמניע שלו זה לצורכו וצ"ל שתמיד אפילו שהמניע זה לצורכו אבל מונח בזה גם לצורך הישראל ובזה כדי לקבוע מה עיקר העשיה תלוי בדרגת ההנאה שהישראל מקבל דאם יש כאן הנאת גופו עיקר העשית מתיחסת להנאתו ואם יש כאן רק הנאה דממילא של סילוק נזק אין עיקר עשיתו לצורך עצמו

והנה בהא דמבואר בתוס' שבמקום שעושה דבר שגוף הישראל יהנה יש חיוב מחאה יש מקום לדון שלאחר שחז"ל אסרו להנות ממעשה העכו"ם א"כ יוצא שמה שעשה אין בו שום תועלת לישראל וא"כ אין שום סיבה לחיוב מחאה דכל האיסור שעושה אדעתיה דישראל אם באמת הישראל יקבל מזה הנאה ואפילו אם יהנה במוצאי שבת אמנם האחרונים [לענין ממון הישראל] בכמה דוכתי נקטו לא כך אלא שכל שחשיב אדעתיה דישראל חייב למחות גם אם מתכונן לצאת מהחדר ולא להשתמש בזה ואולי זה רק נאסר מצד מראית העין ובזה א"ש המ"ב סימן תק"י שאם הוא לא בחדר ולא מתכונן להנות אין צריך למחות

[והנה עיין רא"ש דאם העכו"ם תולש עשבים ומאכיל לבהמתו אין בזה שום איסור כמו נכרי שבא לכבות ובפשוטו כונתו דמצד המעשה לצורך הישראל אין איסור ומצד מה שנהנה זה סוג הנאה דממילא שזה כמו כיבוי הדליקה שלא נאסר כיון שהוא לא עושה שום מעשה לקבל ההנאה הנ"ל ועיין ביאור הגר"א שציין לתוס' ולכאורא לתוס' למה שלא יהיה חיוב מחאה שהרי תולש לצורך שבהמת הישראל תאכל אמנם אינו קשה דהביאור דכיון שזה סוג הנאה מה שמאכיל הבהמה שזה הנאה דממילא ממילא זה כמו שמכבה לצורך הישראל שלא צריך למחות ]

והנה לפ"ז אין לנו מקור שהנאה דממילא לא נאסרה בדין מעשה עכו"ם ויתכן דבמקום שיגיד לו שיעשה לצורכו זה יאסר דהרי תוס' לא חילקו בין האיסור הנאה לאיסור מחאה וכן לפ"ז לכאורא בעשה דבר מעצמו לצורך הישראל שזה הנאה שלא הנאת גופו כגון שתלש על דעת שהוא עצמו יאכיל לבהמתו שזה בגדר אדעתיה דהעכו"ם כמבואר ברא"ש כיון שאין כאן הנאת הגוף של הישראל ואין כאן שום מעשה השתמשות מצד האדם, הישראל יוכל גם להשתמש בעשבים להאכיל לבהמתו [ובשער הציון כתב שאסור דהרי זה נעשה לצורך הישראל וזה נאסר ואולי כונתו בלקט על דעת שהישראל יאכיל] והדברים מחודשים ואולי עד כמה שיאכיל בסוף זה מעמיד את העשיה מראש למטרה זו דממילא זה נחשב אדעתיה דישראל ויש כאן איסור הנאה וצ"ע וכל זה מחודש [ואין לומר שתוס' ודאי מודים גם לחילוק בגדרי מעשה הנאה בין הנאה דממילא להנאה חיובית דא"כ אין שום מקור מהא דיש איסור הנאה בסוגין שזה סיבה למחות]

והנה לפ"ז א"ש האופנים שהבאינו לעיל שאפילו שעשה לצורך הישראל אבל כיון שזה אדעתיה דנפשיה הוא יכול להשתמש כגון שמחה בו והא עושה או שכיבה הנר ולכן חוזר ומדליק שכל האיסור הנאה רק מתי שעשה אדעתיה דישראל אמנם להלכה ודאי לא קי"ל כך דעכו"ם שמדליק נר לצורך הישראל לא צריך למחות בו כמבואר ברמ"א סימן רע"ו ע"ש ועיין לקמן

**בדין ביתו של ישראל**

ג]והנה הבאינו לעיל דבפשוטו מבואר שעכו"ם שעושה מלאכה לישראל וזה אדעתיה דנפשיה אפילו שאסור להשתמש בזה אבל זה מצב שאין חיוב למחות בו מצד עצם העשיה אמנם מצאנו כמה דוכתי שיש חיוב מחאה על עצם עשיתו וכדלקמן [והנה אין הדבר מוסכם דהרשב"א בסוגין בסופו ובעבודת הקודש סוף שער ה' נקטו שכל הקולא של הגמ' שלא צריך למחות זה רק בדליקה שיש הפסד ממון אבל ללא זה כל שהעכו"ם עושה מלאכה לצורך הישראל אפילו שזה אדעתיה דנפשיה יש חיוב למחות בו אמנם להלכה נפסק בכמה דוכתי עיין שכ"ה סי"ג ש"ד ס"א שאין חיוב מחאה בעושה אדעתיה דנפשיה]

א. עיין סימן רנ"ב ס"ב ורמ"ד ס"ה דעכו"ם שעושה מלאכה בישראל בקצץ שמותר אפילו אם עושה בשבת כי אדעתיה דישראל קעביד אבל בביתו של הישראל אסור ומקורו בירושלמי הובא בב"י [ס' רמ"ד ד"ה כתב הרמב"ם] ובפשוטו הוא מצד מראית העין שיגידו שאמר לו שיעשה בשבת וכמו שהאריך הגר"ז סימן רמ"ד [קו"א סק"י] והנה בפשוטו הדבר צ"ע דמצאנו כמה דוכתי שמותר שעכו"ם יעשה מלאכתו בשבת בביתו א.עיין סימן רע"ו ס"ד דכתב הרמ"א דמותר למחות בעכו"ם שמכבה הנר ומבואר שאין חיוב למחות וצ"ע הרי מדובר בבית הישראל ב. עיין שו"ע ש"ז ס"ב דמותר לומר לעכו"ם אחר שבת למה לא עשית דבר זה בשבת הבאה והמטרה שבשבת הבאה יעשה דבר זה מעצמו לצורך הישראל והמקור מסה"ת דמדובר על הדלקת הנר והאש [והחיי אדם העמיד בתוספת אור ותוספת חום] וצ"ע הרי זה בבית הישראל והרי יש חיוב למחות בו [ובמ"ז סק"ב העמיד בבית העכו"ם והוא דוחק] ג.עיין שו"ע ש"ה סכ"א דשפחות שעושות גבינות מחלב הישראל אין צריך למחות בהם וצ"ע הרי בפשוטו זה בבית הישראל וא"כ חייב למחות בהם ובפשוטו הביאור כמבואר בגר"ז רנ"ב ס"י ובקו"א שם סק"ה הובא כל זה בתהלה לדוד רנ"ב סק"ה רע"ו סק"א שכל זה דוקא במקום שאמר לעכו"ם שיעשה דבר זה רק שלא אמר לו שיעשה בשבת דבזה כל שעושה בבית הישראל יחשדו בו שאמר לו שיעשה בשבת אבל כל שלא אמר לו כלל שיעשה אפילו שעושה בשבת בבית הישראל אין כאן חשד דעצם זה שיש כאן בית הישראל לבד זה לא סיבה לחשוב שאמר לו שיעשה בשבת [אמנם לענין שכיר שעושה מעצמו משמע שגם בלא אמר לו כלום אסור עיין תהלה לדוד סימן רע"ו בסופו שהביא כן מהב"י וכן הוא בגר"א סימן ש"ה וכן מבואר במ"ב שאסר אפילו בעושה לעצמו וצ"ע מהיכי תיתי לחלק בזה הרי הכל מאותו מקור ויתכן ששם שעושה בתור קיום שכירותו זה תמיד כמו אמר ועיין ביאור הגר"א רע"ו ס"א וצ"ע]

**בדין חפציו של הישראל**

ד] ב. עיין הגהות מימוני פ"ו אות ו' וכן בהגהות מרדכי סימן תנ"ב דחידש שכל שהעכו"ם עושה מלאכה בדבר של הישראל שהישראל יכול למחות בו ואין לו רשות לעשות אלא מצד שהישראל מרשה לו כה"ג יש חיוב מחאה מצד שאדעתיה דישראל קעביד והעמיד את הדין של משנתינו בעשבים ונר וכבש דוקא שזה לא של הישראל וע"ש שהקשה מה זה שונה מכיבוי דליקה שלא צריך למחות בו דהינו שגם שם זה בבית הישראל ותירץ דשם זה דבר שלא צריך לקחת ממנו רשות והנה יתכן הביאור שזה חילוקים בגדרי חושן משפט שלכבות דליקה מותר גם ללא רשות הבעלים דזה יכול לגרום נזק לאחרים משא"כ שאר דברים אבל יותר מסתבר שהחילוק מצד דרך בני אדם האם עושים כזה דבר על ידי בקשת רשות או שעושים דבר זה מעצמם והנה מבואר בדבריו שבדבר של הישראל יש חיוב מחאה אפילו אם עושה הנאה דממילא שהרי ביאר שכיבוי דליקה מותר רק מצד שזה דבר שלא צריך לבקש רשות. ועיין מג"א שהעתיק דבר זה להלכה רנ"ב סק"ט, רע"ו סק"ד י"ד לגבי עכו"ם שבא להדליק נר של ישראל, ש"ה סקי"ד, ד"ש סק"ז, וכן העתיקו המ"ב רע"ו סקי"א

והנה בפשוטו סיבת האיסור מצד מראית העין וכן משמע מכל המקורות שהביא שם אמנם תחילת לשונו מבואר שהאיסור מצד שאז אדעתיה דישראל קעביד וכן משמעות המג"א רנ"ב סק"ט וכן האריך הגר"ז בכל המקומות וזה החילוק שלעיל מצד מראית העין אין איסור אלא אם ביקש ממנו רק שלא ביקש שיעשה בשבת אבל כאן אסור אפילו אם לא ביקש ממנו כלל וצ"ב למה מה שיכול למחות בו זה יותר סברא שאדעתיה דישראל קעביד וצ"ל שכיון שהרי ודאי שיש כאן עשיה גם לצורך הישראל רק שעיקר עשיתו אדעתיה דנפשיה אמנם כל שכל העשיה נעשית רק מצד הסכמת הישראל זה סיבה לקבוע שעיקר העשיה היא מצד צורך הישראל [וכעין הסברא לעיל בדברי התוס'] והגר"ז רנ"ב ס"י ביאר שזה סברא מצד העכו"ם והדברים מחודשים

והנה האחרונים הקשו מכמה דוכתי א. דבהגהות מימוני עצמו פי"ב ה"ה כתב דעכו"ם שבא לכבות הנר יכול למחות בו ומבואר שאין חיוב למחות בו וכן הוא בטור סימן רע"ו וצ"ע הרי זה נר של הישראל ולמה שלא יהיה חיוב למחות בו ובגר"ז העמיד בנר של עכו"ם

ב.עיין מג"א ש"ז סק"כ לגבי אגרת שיכול לומר לעכו"ם שלא יכול לפתוח והעכו"ם פותח והוא משתמש וצ"ע הרי זה ממון הישראל ושיהיה חיוב מחאה והגרעק"א דן שכיון שלא היה שום ציווי זה לא נאסר אמנם הרי מפורש במג"א לגבי הדלקת הנר וכן לגבי עשית הגבינות שגם כה"ג אסור עוד דן שזה חומרא בעלמא וצ"ע שהמג"א לא הזכיר מזה כלל ועיין גר"ז שביאר שהעכו"ם עושה את זה להשלים עבודתו וכה"ג זה כמו קצץ שאין דין מחאה וכן הוא בלשון הריטב"א קט"ז: ע"ש

ג.עוד קשה דהמג"א סימן ש"ז כתב שיכול לומר לו שהנר לא דולק יפה והא מוחט הפתילה וצ"ע הרי זה בבית הישראל ונר הישראל ושזה יהיה אסור והגר"ז באמת כתב לאיסור בכה"ג אמנם יתכן דכה"ג זה סוג דבר שרגילים לעשות ללא לבקש רשות מהבעלים וממילא זה כמו דליקה שאין חיוב מחאה

ד.עיין רמ"א ש"ז שמותר לומר לו למה לא עשית בשבת פלוני כך וכך וצ"ע אפילו שאין כאן דיבור אבל למה שלא יהיה אסור מצד שעושה בבית הישראל ויש חיוב מחאה ועיין גר"ז שהעמיד באמת בחפצי העכו"ם אמנם המקור מספר התרומה שהובא באו"ז כל בו תשב"ץ ושם מפורש שמדובר על נר של ישראל אלא שהאו"ז סימן פ"ד הקשה שהרי אסור לישראל להנות מזה אמנם עיין נשמת אדם שהביא מהמפתחות לספר התרומה וכן מהאגודה והכלבו דמדובר על תוספת אורה או תוספת חום לחמם הבית דעד כמה שהוא ידליק הוא יוכל להשתמש בזה וא"ש שאין כאן איסור מצד איסור הנאה אמנם צ"ע למה אין כאן חיוב מחאה מצד שזה ממונו של הישראל וודאי דוחק להעמיד הכל בשמן של עכו"ם או עצים של עכו"ם ובפרט שהלשון שאומר לעבדו או שפחתו

ובפשוטו מוכח מראשונים אלו שפליגי על דברי רבינו שמחה ולא ס"ל שמלאכת עכו"ם בחפציו של הישראל ללא שיבקש ממנו יש בזה איסור מצד מראית העין או שאדעתיה דישראל קעביד וכפשטות השו"ע סימן ד"ש ס"א וסימן ש"ה לגבי גבינות וכן הכריע להלכה במהדורא בתרא לגר"ז סימן רמ"ג

**חידוש האחרונים לחלק בין סוגי ההנאות**

ה]אמנם עיין נשמת אדם כלל ס"ב שכתב לחדש שכל האיסור של חפץ של הישראל זה רק במקום שהעכו"ם עושה דבר שיש בו הנאת הגוף אבל דבר שזה רק מניעה כגון כיבוי הנר אין איסור דהינו שיסוד האיסור מצד שזה אדעתיה דישראל ובזה יש מקום לחלק כמו שהבאינו לעיל מתוס' בין דבר שיש בזה הנאת הגוף שחשיב אדעתיה דעכו"ם לבין דבר שאין בו הנאת הגוף שבזה אדרבא כיון שאדעתיה דנפשיה קעביד זה מותר אלא שבתוס' מבואר שזה סברא בעצם ובדבריו מבואר שזה רק צירוף מתי שזה ממון הישראל שבזה יש יותר סברא שזה אדעתיה דישראל וכנ"ל [ובתהלה לדוד כתב בתור הכרעת ההלכה שלא החמיר אלא במקום שיש גם את שיטת התוס' וגם את רבינו שמחה] ולפ"ז א"ש דין הטור סימן רע"ו שאם מכבה לא צריך למחות וכן יישב הדין של אגרת דמבואר במג"א סימן תקט"ו דקריאת אגרת זה לא בגדר הנאת הגוף שזה נאסר מצד הנאה מעשה עכו"ם והסכים אם זה הגר"א ש"ז סי"ד [ובטעם הדבר או שקריאה זה אחרת או שרק מסיר את ההפרעה לקרוא אבל אין לו הנאה ממש ממלאכתו וזה כמו כיבוי דליקה] והוסיף החיי אדם שה"ה דבר שזה רק תוספת הנאה כגון תוספת אור או תוספת חום שכה"ג אין החומרא של הדין חפציו של הישראל וא"ש התשב"ץ וכל בו ואגודה והתרומה שהתירו לרמוז לו בערב שבת שיוסיף אור או אש בשבת וכן א"ש הדין למחוט הפתילה שהרי יש עוד אור וזה רק מטיב את הארת הנר עכ"ד ועיין אורחות שבת שכתב להוכיח דבר זה מהמג"א רנ"ג סקל"ח לגבי עבדים שהיו מדליקין אש לחמם הקדירות שאם זה עדין חם אין חיוב למחות בהם ואם זה הצטנן לגמרי צריך למחות בהם מצד רבינו שמחה והנה המג"א סימן של"ד סכ"ה לגבי הדין שאין חיוב מחאה בדליקה כתב שזה לא דומה לנר מצד התוס' קכ"ב. [וכן בסימן רנ"ב סק"ט שלח למקום הנ"ל] ובפשוטו צ"ע דהרי למה דנתבאר לעיל כל התוס' הוא לשיטתם שכל שזה להנאת הישראל יש דין מחאה אבל לדידן אין כאן מקום לקושיא ועיין תהלה לדוד שביאר שכונת המג"א להקשות על רבינו שמחה מכיבוי אש שזה בשלו ובזה השתמש אם סברת התוס' וכנ"ל ולא רצה לומר את סברת רבינו שמחה שכאן לא צריך רשות מצד דלמה דס"ל לתוס' אין מקור לחילוק רבינו שמחה ויתכן דמסברא נקט שגם בדבר שלא צריך רשות אבל עצם זה שעושה בשל הישראל זה סיבה שיחשב כמו מעשה הישראל וכדין אדעתיה דישראל קעביד

והנה במג"א מפורש שלהוסיף שמן צריך למחות בו והנשמת אדם נקט שמבואר דלא כדבריו אמנם בפשוטו הרי על ידי זה לא רק שידלק עכשיו יותר טוב אלא זה גם ידלק יותר זמן אמנם החיי אדם נקט שעיקר כוונתו לעכשיו ולכן כתב שבאמת גם בזמן שלא היה דולק ללא הוספת העכו"ם מותר אבל למה דנקט המג"א שבזמן שלא היה דולק מצד ההתחלה אסור א"כ יש כאן עשיה אדעתיה דישראל וא"ש קושיתו אמנם יתכן שכה"ג האיסור כי נהנה מעכו"ם אבל ודאי שלא זה עיקר הנאתו וממילא אין כאן חיוב מחאה וכמו שנקט הנשמת אדם וצ"ע

והנה עיין בה"ל סימן ש"ז ס"ב ד"ה אפילו שהביא את נידון החת"ס שיועיל אמירה לאמירה בעכו"ם וכתב ומיירי במלאכה שא"צ למחות כשרואה את הא"י עושה מעצמו בשבת וכמו שנצייר בסוף הסעיף במ"ב וכונתו לסקי"א דביאר הדין שמועיל רמז או שלא יהנה אלא לאחר שבת או שזה תוספת אור שאין איסור הנאה והנה בפשוטו כונתה מ"ב להקשות מצד האיסור מחאה ולפ"ז מבואר שס"ל כיסוד הנשמת אדם הנ"ל אמנם הרי במ"ב תירץ עוד מצד שיהנה לאחר שבת והרי בזה יש ודאי חובת מחאה כמבואר במג"א לגבי גבינות וכמו שהוכיח התהלה לדוד ובהכרח שהמ"ב רק דן שכיון שהוא יהנה מזה א"כ ודאי שצריך למחות כדי שלא יהנה באיסור ועל זה ביאר את דבריו

והנה לכאורא הדבר מחודש לומר שפסקו את רבינו שמחה אבל בצורה אחרת וביותר דלכאורא עד כמה שס"ל כסברת התוס' קכ"ב. לחלק בין סוגי ההנאות א"כ אין שום מקור לומר שבדבר שהוא של העכו"ם שאין חיוב מחאה במדליק נר לצורך הישראל וביותר צ"ע שכל חילוק זה רק אם דברי הרבינו שמחה מצד שזה אדעתיה דישראל אבל אם זה מצד מראית העין א"כ אין שום מקום לכל החילוקים הנ"ל וצ"ע בכ"ז

ובעיקר חידוש רבינו שמחה עיין לשון המ"ב רע"ו סקי"א שהביא החובת מחאה אם רואה אותו מדליק ומקורו מהגר"א שם שכיון שהמקור של רבינו שמחה מהירושלמי שצריך למחות ברואה את העכו"ם עושה לצורכו בביתו ושם זה רק ברואה א"כ גם כאן כל האיסור ברואה [וכן הוא בלשונו רנ"ג סקצ"ו] ולפ"ז יש לישב חלק מהקושיות שהעכו"ם עושה כשהישראל לא רואה ועיין גר"ז סימן רנ"ב דמשמע גם שרק אם עושה בפני הישראל יש סיבה לדון שזה אדעתיה דהישראל

**הוספה לאחר שלמדנו אריסות וקבלנות:** והנה באמת מבואר בדברי רבינו שמחה שמקורו מהירושלמי דהינו דמבואר שאם העכו"ם עושה בפני הישראל אסור ולמד שזה מצד שכה"ג חשיב שעביד אדעתיה דהישראל ולכן זה לא דוקא בביקש ממנו אלא שהגביל הירושלמי רק בממונו וכן מבואר בביאור בגר"א סימן רע"ו וע"ש שהקשה מכיבוי דליקה ותירץ את חילוק התוס' הרי מפורש שבדין אדעתיה דהירושלמי חילק בין סוגי ההנאות ולפ"ז לא קשה דאם יש כזה סברא לחלק מהיכי תיתי שתמיד לא צריך למחות דכל המקור למחות מהירושלמי ושם זה ממון הישראל וכיון שיש סברא לחלק אין מקור ליותר מזה ועיין בענין קבלנות דמטלטלין מה שהארכנו בסוגיא זו