חבורה סיכום לענין הלכה מלאכה שאינה צריכה לגופא ומקלקל ומקלקל בחבורה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק האורג

חבורה מלאכה שאינה צריכה לגופא ומקלקל.

הנה יש לעיין לענין הלכה והנה בדין מלאכה שאינה צריכה לגופא. הרמב"ם פסק כרבי יהודה דחייב על מלאכה שאינה צריכא לגופא. ובטעם הדבר הוא דהוא פסק כשמואל המובא בפרק כירה דפסק כרבי יהודה לחייב במלאכה שאינה צריכה לגופא. והנה בדברי השו"ע נחלקו האחרונים איך פסק. דבסימן שט"ז סעיף ח' כתב בסתמא דהצדן שלא לצורך או סתם פטור ולרמב"ם חייב. הרי שבסתמא פסק שפטור ומשמע שעיקר השיטה היא כשיטת הרי"ף והתוס' ורמב"ן ועוד חבל ראשונים שפסקו כר"ש. ורק כתב דהרמב"ם פליג ומבואר דיש כזה צד כהרמב"ם. אמנם עיקר הפסיקה היא שהוא פטור. ויוצא דהשו"ע פסק דמלאכה שאינה צריכה לגופא פטור עליה כשיטת ר"ש. אמנם הגר"א נקט דבסימן ש"מ ס"א גבי גוזז דמי שנטל צפורניים כדי לתקן את גופו חייב. והתוס' כתבו דזה דווקא לרבי יהודה משום דהוי מלאכה שאינה צריכא לגופא. וכתב הגר"א דהשו"ע סתם כהרמב"ם. וזה תמוה דלכאורה זה סותר את מה שכתב בסימן שט"ז. אמנם המג"א העמיד דאיירי בצריך לשערן וכר"ש והביאור הלכה שם ד"ה וחיב תמה דזה סתום בשו"ע ולכן הביא מהריב"ש ועוד ראשונים בגוזז דמלאכת גוזז אין ענינה נטילת שער. דבמשכן הגזיזה היתה לצורך העור וכן פסק השו"ע והוי מלאכה הצריכה לגופא ונוקט הביאור הלכה דהפסיקה של השו"ע דמלאכה שאינה צריכה לגופא פטור עליה. וכן נקט בסימן רע"ח. אלא דכתב דכיוון דשורש המלאכה היא דאוריתא אז אם יש ספק במלאכה שאינה צריכה לגופא מחמירים כאילו זה ספק דאוריתא משום ששורש המלאכה היא דאוריתא כן מבואר שם במ"ב בסימן רע"ח לגבי כיבוי. וכן פסק השו"ע סי' של"ד סעיף כז לגבי כיבוי דמותר לכבות גחלת של עץ במקום שיש היזק דרבים משום שלא אסרו במקום שיש הזיקא דרבים. וכתב השו"ע דלרמב"ם חייב בגחלת של עץ. ולכאורה נראה להדיא דלא כהגר"א והכרעת השו"ע היא דלא כהרמב"ם אלא כהריף והר"ח והראב"ד שהשיג על הרמב"ם פ"א ה"ז. והתוס' והטור דהלכה כר"ש. וכן פסק החזו"א סי' נ"ו סק"ד. ולגבי הוצאת המת בסי' שי"א שם צירף המ"ב את דעת הרמב"ם לחומרא. דגם השו"ע נקט שיש כזה צד אלא ההכרעה היא לא כך ומכל מקום לא הוי שיטה דחויה ולכן ניתן לצרף אותה לצדדים אחרים להחמיר. עד כדי כך שהמ"ב משתמש בלשון דלא ברירא לן לפטורא דיש שפוסקים כרבי יהודה. הרי הוא מבאר דלא ברור שפוסקים כר"ש. אע"ג שזה עיקר הפסיקה אבל זה לא פסיקא ברורה וממילא מצרפין צד זה לצדדין אחרין להחמיר.

מצינו דבר חידוש במרכבת המשנה, שנקט דתולדה דנעשית באופן שאינה צריכה לגופא פטור עליה לכו"ע. אפילו לרבי יהודה משום שכל שלא עושה את התולדה כעין הצורך שנעשה האב אז חסר בדמיון של התולדה. דהתולדה כל מה שהיא תולדה זה לא בעשייה עצמה אלא במה שהיא נפעלת עבורו ואם לא כן חסר בעיקר השם תולדה ופטור והאגלי טל והגרש"ז בשו"ת מנחת שלמה ח"א סי' יב סק"א חלקו עליו בזה.

מה נקרא מלאכה שאינה צריכא לגופא. המ"ב בסימן רע"ח מביא שהמגדיר של זה הוא שאינו נצרך לתכלית המלאכה וכמו חופר גומא ואינו צריך לעפרה דאינו נצרך לתכלית המלאכה דהיינו עשיית הגומא וכן במכבה שאינו צריך את הכיבוי משום התועלת של הכיבוי אלא משום צורך אחר שלא יהיה הפסד ונחשב אינו צריכא לגופא והנה נוסח זה מצינו במגיד משנה. אמנם ברש"י ראינו שגם באופן שברצונו לא באה לו לא נחשב צריכא לגופא, והראשונים הגדירו שכל דבר שאין לו בו הנאה נחשב אינו צריכא לגופא. והתוס' הגדירו דכל דבר שאינו דומיא דמשכן נחשב אינו צריכא לגופא. וצ"ע על המ"ב דהלך רק עם הגדרת המגיד משנה והתעלם משאר ההגדרות של הראשונים באמת צ"ע להלכה האם ההגדרות של הראשונים לאינה צריכא לגופא הם גם נפסקו להלכה.

והנה לגבי צידה פסק המ"ב דהצדן שלא לצורך פטור וכתב המ"ב דהיינו לשחק בהן. והנה יש לעיין מדוע זה נחשב שלא לצורך הרי הוא מתכוון לתכלית המלאכה דהיינו לתופסן. ולכאורה המכוון משום דלא הוי דומיא דמשכן. ואין זה צורך חשוב כמו שהיה במשכן. אם כן חזינן דהמ"ב כן פסק גם כהתוס' דבעינן שיעשה דומיא דמשכן. וזה תמוה דבסימן רע"ח לא הזכיר דזה המגדיר של המלאכה. והחזו"א נקט בסי' נ' דהמכוון כדי לשחק בהם היינו דהמשחק הוא הציד ומיד הוא משחרר אותם אמנם אם מתכוון לשחק בהם לאחר הצידה נחשב צורך ולכאורה זה תלוי במחלוקת רש"י ותוס' ויל"ע מה פסק המ"ב בזה. והנה המקור לדין זה של המ"ב הוא מהרמב"ם ואם המכוון הוא לשחק אחרי הצידה יהיה מקור מהרמב"ם דלמד כתוס' דמלאכה שאינה צריכא לגופא היא נמדדת מהטעם שבעינן דומיא דמשכן. ודלא כתוס' דלהתוס' הכל נמדד דומיא דמשכן ואפשר דהמ"ב הבין בדעת הרמב"ם דשני הדברים אמת דגם באופן שלא צריך את תכלית המלאכה זה נקרא אינה צריכא לגופא וגם באופן שלא הוי דומיא דמשכן הכל נקרא אינה צריכא לגופא. וצ"ע. בזה.

לגבי מקלקל. הרמב"ם פסק פ"א הי"ז דכל המקלקלים פטורים. אמנם הגדיר את הקלקול רק באופן שנעשה דרך השחתה וכן חופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה הוא נחשב מקלקל. דכל זמן שהוא לא צריך את הגומא את הגומא נחשבת כקלקול והרמ"ך הובא בכס"מ טען דזה בבית אבל בשדה זה נחשב תיקון בעצם ויש לדון דהרמב"ם סובר דגם בשדה בעינן רצון וצורך ובלי זה זה נחשב קלקול בעצם. ומדויק מדברי הרמב"ם דבאופן דחובל וצריך לכלבו מבעיר וצריך לאפרו חייב דזה נחשב מתקן. ומבואר דפוסק כרבי יהודה דצורך דבר אחר. חשיב תיקון. דהרמב"ם לא פסק כהתוס' דחשיב קלקול וחייב משום מקלקל בחבורה משום שהרמב"ם לא הביא דין זה והרמב"ם היה צריך לומר דיש הלכה של מקלקל בחבורה והבערה חייב. ולכאורה הרמב"ם סבר דבאופן זה הוא נקרא מתקן. ולכן הוא חייב. רק יתכן דסבר כמו רש"י דהמחלוקת היא לשיטתם במלאכה שאינה צריכא לגופא וחייב משום שהוי מלאכה שאינה צריכא לגופא ותיקון דבר אחר הוי תיקון.

והנה יש שאלה בדעת הרמב"ם, דהרמב"ם פסק שצריך סותר על מנת לבנות במקומו או מוחק על מנת לכתוב במקומו. או חופר על מנת לבנות במקומו הרמב"ם חייב. והנה דין זה שצריך להיות נבנה במקומו מבואר לעיל לא: ושם היה נראה מדברי הראשונים שדין זה הוא משום הדין של מלאכה הצריכא לגופא דכדי שייחשב צריך לגופא צריך שהתיקון יהא במקום הקלקול דאחרת זה נחשב אינו צריכא לגופא כך מבואר בתוס' צד. ועיי"ש במהרש"א דכדי שייחשב צריכא לגופא בעינן שיבנה במקומו. ויש לעיין דהרמב"ם לשיטתו דחייב אפילו במלאכה שאינה צריכא לגופא מדוע הצריך דיהיה נבנה במקומו.

ובאמת הפמ"ג והמנח"ח טענו בדעת הרמב"ם דסבר דלא בעינן סותר על מנת לבנות במקומו אמנם דברי הרמב"ם לא משמע כדבריהם. וכבר כתב בזה הביאור הלכה בסי' ש"מ סעיף יג. ובסעיף ד' סוד"ה במשקין.

ובספר קרית מלך רב בנו של המנח"א כתב לבאר דהרמב"ם פוסק כר"ת דבעינן שהתיקון יהא מיד. באופן שהתיקון לא נובע מהקלקול והוא לא רב על הקלקול בעינן שהתיקון יהא מיד. וממילא בעינן סותר על מנת לבנות במקומו דזה נחשב שהתיקון הוא מיד. ויל"ע בזה.

והנה לגבי מקלקל מהו הנקרא מקלקל. דבר זה תלוי בסוגיא בדעת רש"י רבי יהודה סבר דתיקון בדבר אחר נקרא תיקון ולא בעינן שיהא תיקון בדבר עצמו. ולכאורה יש לדון בר"ש האם האם חולק על זה וסובר דתיקון בדבר אחר אינו תיקון כמו שלא מחייבים על צריכא לגופא. או דר"ש מסכים שתיקון בדבר אחר הוי תיקון והפטור הוא משום דהוי מלאכה שאינה צריכא לגופא. ויל"ע בזה. והפשטות שר"ש מסכים שתיקון בדבר אחר הוי תיקון והפטור הוא משום דהוי דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופא. ויוצא דשיטת רש"י דתיקון בדבר אחר הוי תיקון. אמנם בשי' התוס' נראה דנאמרו הגבלות מה נחשב מתקן. דרבי יהודה ורבי שמעון סברו דתיקון בדבר אחר הוי תיקון רק אם זה הדרך אבל אם אין זה הדרך זה נחשב קלקול ולכן חובל וצריך לכלבו זה נחשב קלקול. והם נחלקו בחובל לדבר מצווה האם זה נחשב כדרך דלרבי יהודה זה נחשב כדרך ולר"ש זה נחשב שלא כדרך וכל החיוב הוא רק משום דמקלקל בחבורה חייב. ולרבי יהודה שם זה נחשב תיקון אבל באופן שעושה תיקון קצת שלא כדרך זה נחשב קלקול. ויש לזה שם מקלקל ופטור. בכל המלאכות ובחבורה נחלקו רבי יהודה ורבי שמעון.

ולדעת ר"ת באופן שהתיקון נובע מהקלקול והוא תיקון בסך הכל דנים את הדבר כתיקון. וכן באופן שבשעת הקלקול בא התיקון גם אם הקלקול רב על התיקון. דנים את הדבר כתיקון. אמנם באופן אחר זה נחשב מקלקל ופטור. ובחבורה נחלקו ר"ש ורבי יהודה ושורש מחלוקתם. האם להחשיב את ההכשר מצווה כצורך או האם לדון את המצווה דנחשב כתיקון שהוא רב על הקלקול. ובעצם תיקון בדבר אחר הוי תיקון הוא בתנאי שהוא מתאים לגדרים האלה דלדעת ר"י הוא כדרך, ולדעת ר"ת הוא תיקון שמגיע בשעת הקלקול. אמנם בדעת רש"י מבואר דבכל גוונא תיקון בדבר אחר נקרא תיקון ואין בזה הגבלות.

והנה השו"ע. לא הביא את הדין של כל המקלקלים פטורין. ויל"ע מדוע והנה אם השו"ע פסק כרש"י דאפילו תיקון בדבר אחר חשיב תיקון אז אין זה כל כך נוגע למעשה שאדם יעשה דרך השחתה. ותמיד הפטור הוא רק מצד מלאכה שאינה צריכה לגופא.

והנה לגבי חובל פסק השו"ע שהחובל בשאר שרצים ויצא מהם דם חייב. והנה יש לעיין מדוע לא כתב רק בצריך את הדם והמ"ב העמיד דמיירי בצריך דאם לא כן הוא מקלקל. ובביאור הלכה העמיד דמיירי בצריך לדם דאם לא כן הוי מקלקל וכן יהיה בזה חסרון של אינו צריך לגופא והנה בשו"ע דבר זה מאד סתום אמנם אם השו"ע פסק דמקלקל בחבורה חייב דפסק כר"ש וגם יסבור כרש"י והרמב"ם דכיוון שרוצה את החבלה חשיב צריך לגופא אם כן עולה פסק השו"ע כמין חומר ולא בעינן כלל שיהיה צריך לגופא דהרי הוא רוצה את החבלה ומשום מקלקל הוא חייב משום שהוי מקלקל בחבורה. והנה המ"ב עצמו יש לעיין דאפילו בצריך לדם החבלה. מדוע הוא חייב ולכאורה זה כרבי יוחנן וכן מבואר בשער הציון ואם זה כהתוס' יוצא דפסק דמקלקל בחבורה חייב באופן שיש לו צורך קצת דאם לא כן זה מקלקל וזה סתום בדבריו. אמנם לכאורה לא מסתבר דבר אחר. דלא מסתבר דלמד דהוי כרש"י וכרבי יהודה כיוון דהוא פסק דמלאכה שאינה צריכא לגופא פטור עליה ופסק כתוס' וכרבי יוחנן. אמנם לדרכינו אתי שפיר שפסק כרש"י וכרבי שמעון וכרבי אבהו ואפילו בלא צריך לדם הוא חייב והכל אתי שפיר. ויל"ע בזה.