18 בגדר דינא דחורי רשות היחיד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בגדר דינא דחורי רה''ר ורה''י ודין שדי נופו בתר עיקרו

1. מצינו שתי אופנים של מקומות שמצד עצמם ליכא בהו לתנאי רה''ר ורה''י וע''י דאיכא להם יחס לרשות שסמוכה אליהם מקבלים את דין אותה רשות. האחד. דין חורים דברה''י כו''ע מודו דהוי כרה''י ורק ברה''ר פליגי. שנית. דין שדי נופו בתר עיקרו לדעת תוס' ודעימיה [ולדעת רש''י בחד לישנא] דמהני לאשויי רשות היחיד. ולכאורה היה נראה דבתרוייהו יסוד הדין הוא דע''י דאיכא יחס לרשות או במה דנמצאים באויר הרשות או ע''י דעיקרו נמצא ברשות הלכך נידון כדין אותה רשות. אולם מצינו כמה חילוקי דינים ביניהם.

ראשית כל דבדין חורים מבואר דפשיטא יותר חורי רה''י מרה''ר. ומאידך גיסא בדין שדי נופו מבואר בתוס' לעיל בדף ד' דאיכא פלוגתא בין הרשב''א לתוס' אי מהני לאשווי רה''ר היכא דלעיקר יש דין ברה''ר [דהוי גבוה ט' ורבים מכתפין עליו או פחות מג''ט] או דהנוף נידון בפני עצמו ואי איכא לו ד''ט הוי כרמלית ואי ליכא ד''ט הוי מק''פ. ובפשוטו מבואר דגם אי חורי רה''ר לאו כרה''ר מ''מ דין שדי נופו שייך דיהני גם למשווי רה''ר.

1. עוד מצינו ברעק''א במערכה בדין קלוטה בד''ה מעתה י''ל [בסוגרים] דבדין שדי נופו ליכא לדינא דאויר רה''י עד לרקיע. וז''ל, דע"כ אף דשדיא נופו והוי רה"י היינו דוקא על הנוף ממש אבל לא שיהא האויר של הנוף אויר רה"י, וכן מבואר בר''ח בדף ח' דנקט דהא דברה''י לא בעי מקום ד' הוי מכח דינא דאויר רה''י עולה עד לרקיע ובדין שדי נופו בתר עיקרו מבאר דהא דלא בעי מקום ד' הוי מחמת דהשדי נופו מהני לענין מקום ד' גופיה למרות דלגבי איסור הוצאה דן את הנוף כרה''י. ומבואר דהיחס של רה'י מכח דין שדינן לא מהני לשווי כאויר רה''י ולכן ליכא בזה לדינא דעמוד. ומאידך גיסא בדין חורי רה''י מבואר ברשב''א בעבודת הקודש שער ג' אות מ''ז דאיכא בחורים דינא דאויר רה''י עולה עד לרקיע.
2. עוד חזינן בכתבי הברכ''ש שבת סימן י''ב דהוכיח דהניחא תשמישתיה הוי תנאי ב''דין חורים'' ולא הוי מ''תנאי הרשות'', דאי הוי מתנאי הרשות צ''ב קושית הגמ' מצדי רה''ר דהרי הא ידעה הגמ' כבר בקושיא דבצדי רה''ר לא ניחא תשמישתיה וליכא בזה לתנאי הרשות, ומוכח דכל כמה דאיכא בזה דין חורים לא איכפת לן בהא דלא ניחא תשמישתיה, אלא דהגמ' מחדשת דהוי תנאי בחורים דיהא ניחא תשמישתיה.
3. עוד חזינן בגר''ח הלכות שבת פי''ד ה''א דהוכיח מהתוס' בעירובין דף ע''ח דנקט דליכא דין חורים בבור וחוליתו למרות דאי בעי מנח עליה וחשיב רה''י על גבה ומבאר הגר''ח דהוי מחמת דלית ביה רוחב ד'. ומוכיח מזה הגר''ח דבעינן לחורים רוחב ד'.
4. עוד חזינן בגמ' בדף ח' דבעמוד ט' דרבים מכתפין עליו כו''ע מודו דהוי רה''ר, ובגומא דהוי תשמיש ע''י הדחק פליגי ר' יוסף ורבא [או דמצניעים שם חפציהם, או כמו שנוקט המאירי דיורד לכתף שם ונפק''מ בשיעור של הגומא אי בעי דוקא ט' טפחים, וגם בהצנעה אפשר דפחות מט' איכא בזה דריסת בני אדם ולכן גם רש''י דנקט דהוי שימוש של הצנעה מצריך ט'] ורבא מוכיח ממתניתין דרקק מים דתשמיש ע''י הדחק לא מהני. ולפי''ז יצא דיש ג' דרגות דבעמוד לכו''ע חשיב רה''ר, ובחורים איכא פלוגתא, ובגומא נראה דהוי פלוגתא בפני עצמה דהגמ' לא הוכיחה ממתניתין דרקק מים כנגד אביי דס''ל דחורי רה''ר כרה''ר. ובשפת אמת נוקט דרבא הוי לשיטתו ובאמת אביי ששאל את ר' יוסף ור' יוסף ענה לו דגומא הוי רה''ר מזה הוציא את יסודו בחורים וצ''ב דבריו דבפשוטו נראה דלא שייכי להדדי. ולכאורה לפי''ז נצטרך לומר דהוי דרגות ברגילות של השימוש בהנך מקומות, דעמוד לכתף הוי שימוש הרגיל, וגומא הוי שימוש לגמרי ע''י הדחק, ובחורים הוי דוחק קצת. והדברים צ''ב.
5. עוד יש לעיין בבאור החילוק בין רה''י לרה''ר וכי גם זה הוי דרגות בהשתמשות, דברה''י יותר משתמשים בחורים מאחר דהוי מקום המוצנע וצ''ב, ובאמת יעוין בפירוש קדמון ממצרים על הרמב''ם פי''ד ה''י [מובא בהוצאת פרנקל בסוף הרמב''ם] דנקט כן. אולם קשה טובא על זה מהגמ' בעירובין פ''ז ע''ב בקושית הגמ' ותהוי חורי כרמלית דמבואר התם פלוגתא בראשונים אי קושית הגמ' הוי רק להך מ''ד דחורי רה''ר כרה''ר דמי או דגם לדידן דחורי רה''ר לאו כרה''ר איכא לקושית הגמ' דברש''י ובריטב''א מבואר דהוי רק למ''ד דכרה''ר דמי, אולם ברא''ש סימן ח' מבואר שם דגם לדידן דחורי רה''ר לאו כרה''ר איכא לנידון בחורי כרמלית דיעוי''ש דמאריך לבאר אמאי פוסקים כהך מ''ד דאין חורים לכרמלית. ומבואר בזה פלוגתא אי בהך דינא דחורי רה''ר כרה''ר איכא להך דינא דמקולי רה''ר. ולכאורה צ''ב דאי עיקר הנושא הוא ברגילות להשתמש א''כ דינא דחורים לא שייך כלל לדין רה''ר ורה''י ומה שייך לדון בזה לקולי רה''ר.

1. עוד יש לעיין בהא דמבואר בפשוטו בתוס' ד''ה והלכה ונחה, דחורים המפולשין לרה''ר פחות מי' טפחים כל כמה דבני רה''י משתמשים שם לא הוי רה''ר, ובשפת אמת רצה לדחוק דכל מה שהוצרך תוס' לומר דלא הוי חורי רה''י הוי רק לרבא דלא הוי כרה''ר וכל הנידון אי הוי רה''י וראית תוס' הוי מהא דנקט ר''י אמר ר' חייא דפלוגתת ר''מ ורבנן אי חוקקין להשלים הוי רק למעלה מי''ט דמוכח דלמטה מי' לא הוי רה''י, אולם לאביי דהוי רה''ר ליכא גרעון בהא דהוי חורי רה''י. אולם במג''א שמ''ה סעיף ד' דנקט דכל מה דנקט תוס' דלא הוי חורי רה''י מחמת השתמשות רבים הוי רק לאביי וראית תוס' מהא דנקטה הגמ' דלמטה מי' הוי רה''ר לדעת אביי והוקשה לתוס' דאמאי לא מגרע הא דמפולש לרה''י ולדידן דלאו כרה''ר דמי ליכא ראיה לזה ובאמת הוי רה''י גם למטה מי' [יעוין במחצית השקל שם]. ומוכח דכל כמה דנידון בדין חורי רה''י לא הוי רה''ר והדברים צ''ב דהיכן מצינו דשימוש היחיד יבטל לרה''ר וכן תמה בשפת אמת.
2. עוד יש לעיין בהא דמבואר ברשב''א דבחורים פחות מג''ט הוי כארעא סמיכתיה ולכו''ע הוי רה''ר והובא בשו''ע שמה סעיף י''ג וצ''ב דבשלמא ברקק מים אמרינן דהוי קרקע רה''ר כיון דהוי בדרך הילוכם ומאי שיאטיה לחורים דהוי מקום מסוים. ובחזו''א צו י''ג נתקשה בדין זה ויעוי''ש מה דמעמיד בגוונא דהכותל רחב למטה ויש לו כניסה למעלה הוא על פני כל אורך רה''ר אבל חור וכניסה שיש להם דפנות לא שייך לדונם כרה''ר ותמה על הפוסקים שסתמו הדברים
3. עוד יש לעיין בהא דמבואר בתוס' ח' ע''א ד''ה אמר אביי, דבעינן לחוקקין להשלים בשביל דין הנחה במקום ד' למרות דהוי חורי רה''י וברה''י לא בעי מקום ד'. ומיישב דיסוד הך דינא דברה''י לא בעי מקום ד' נובע מהיחס של רה''י כמאן דמליא והלכך בחורים כיון דליכא חלל י' לא שייך כמאן דמליא, וצ''ב דכל כמה דנטפל לרה''י אמאי לא נימא דאיתא בזה ליחס של כמאן דמליא מכח טפילותו לרה''י.
4. ונראה לבאר כל זה על פי יסוד הברכ''ש בכתבים בסימן י''ג דאיכא חילוק יסודי בין דין חורים לדין שדי נופו, דדין חורים הוי סיבה למשווי בהם עצמם תורת רה''י, ולמשווי לחורים כמוקפים מחיצות, משא''כ דין שדי נופו דליכא בזה דין רשות מצד עתמו אלא רק מכח דשדינן לנופו בתר עיקרו וממילא נידון בדיני העיקר.

ויעוי''ש דמבאר לפי''ז הא דבחורים מצינו תנאים דיהא ניחא תשמישתיה או רוחב ד', משא''כ בנופו דליכא תנאים דבדין שדי לא דנים את הנוף מצד עצמו ולכן לא שייך שיהו תנאים בנוף דעיקר דינו במה דשדינן ליה לעיקר משא''כ בדין חורים דמקבלים תורת הרשות שנמצאים בה בהיותם ''חורי הרשות''.

ולפי''ז מבאר הא דבשדי נופו ליכא לדינא דאויר רה''י, כיון דליכא לזה דין רשות מצד עצמו,רק יעוי''ש דדן אי היחס דשדי נופו מהני למשווי כחורי רה''י אי ישים כלכלה בנוף, וכן יעוי''ש דמבאר דהא דליכא לחסרון דאיגודו במק''פ מחמת דגם לזה מהני היחס שדי דכל כמה דהוי בנופו א''כ כולו משתייך לעיקר.

ולפי''ז נראה דהא דבבית שליכא בתוכו י' וחקק והשלימו לי' דשאר הבית הוי רה''י מדין חורי רה''י הוי מחמת דאיכא יחס למחיצות החיצונות גם כלפיו למרות דליכא בו חלל ט', אולם להא מיהא מהני הך יחס דנמצא בתוך המחיצות לאשוויי כחלק מרה''י דהחקק. ולפי''ז איכא גדר לדין חורים דחקק דרק היכא דאיכא מחיצות י' מבחוץ ואיכא יחס בין המחיצות להאי חלל איכא סיבה לדונו כחורים לחקק.

1. והמתבאר בזה דדין חורים לא נובע מעצם המציאות שמשתמשים בזה בני הרשות אלא דאיכא יחס מוקדם של ''חורים'' דע''י דחשיב כחורי הרשות איכא לזה יחס של מקום בהך רשות ורק דהניחא תשמישתיה הוי תנאי למשווי כחורים, אולם עיקר הך דינא דחורים נובע מכח היחס המחודש של ''חורי הרשות''.

ונראה דלפי''ז יבואר היטב החילוקים בין עמוד, חורים, וגומא, דנראה דלא הוי חילוקים ברמת השימוש הנצרכת להטפלה, אלא הוי חילוקים ביחס של המקום בתוך הרשות. דעמוד שמשמש להילוך פשיטא יותר דנכנס לתוך הרשות, וגומא דהוי בקרקע רה''ר כמו ברקק, בהא דנה הגמ' דכיון דע''י דהוי בגומא איכא בזה ניתוק לכן לא מהני הך שימוש דע''י הדחק למשווי כחלק מהרשות, ורק ברקק מהני ההילוך ע''י הדחק למשווי כחלק מהרשות. אולם הצד דמהני בגומא הוי מחמת דגם לענין להשוות את הגומא כחלק מקרקע רה''ר מהני תשמיש ע''י הדחק ולכן בהא כו''ע מודו. וב''חורים'' נראה דהוי מציאות בפני עצמה ד''חורי הרשות'' ובזה דנו אביי ורבא אי מהני להחשיבו כחלק מהרשות כיון דהוי בתוך מחיצה אטומה. ולפי''ז אפשר דהוי באותה דרגת שכיחות כמו בעמוד רק דמ''מ פליגי אביי ורבא אי מהני ע''י כך להחשיבו כחלק מהרשות, ורק בגומא בהא נקט רבא להך טעמא דתשמיש דע''י הדחק לאו שמיה תשמיש דבזה פשיטא דאי הוי שימוש הרגיל הוה מהני להחשיבו כחלק מהרשות.

1. ולפי''ז ניחא היטב החילוק בין רה''י לרה''ר, דנראה דברה''י כיון דכך צורת המבנה של רה''י דאיכא בה מקומות הצנעה הלכך בהא פשיטא דדיינינן ליה כקיים בתוך המחיצות. ויעוין בר' פרחיה (בשיטת הקדמונים) וז''ל, יש מי ששואל ואומר, מה טעם נתנו דין חורי רשות היחיד כרשות היחיד ולא נתנו דין חורי ר"ה כר"ה. ויש להשיב ולומר שכיון שמנהג רשות היחיד שיהיו בו חדרים וגנז' וכולן נכללין בתורת רשות היחיד, ולפיכך שמו דין חורי רשות היחיד כרשות היחיד. ולפי שרשות הרבים אין המנהג להיות בו מקומות מיוחדים כלל, אלא דרכו להיותו דרך אחת ישרה, דאפילו יש בו עקמומית אין דרך בני רשות הרבים להשתמש באותו מקום אלא ע"י הדחק בלבד, נשתנה דינה מרשות הרבים לכרמלית. לפיכך נתנו רז"ל לחוריו של ר"ה דין בפני עצמן.

רק דבראשונים דדנו בה קולי רה''ר לגבי חורים דכרמלית נראה דהוי מכח המחיצות דמכח המחיצות איכא סיבה להגדיר כל מה שבתוך המחיצות כחלק מהרשות.

1. ולפי''ז ניחא היטב הא דדן התוס' דע''י דהוי חורי רה''י יתבטל היחס לרה''ר, דמאחר דבעינן לדון את החור כרשות ולא כטפל לרשות א''כ כל כמה דאיכא סיבה לדונו בתוך מחיצות רה''י א''כ ממילא איכא בזה הפקעה מרה''ר [ובזיזין הבולטין לרה'''ר דגם בזה איכא דין חורים היכא דחלון פתוח להם מרה''י יעוין שמ''ה סעיף טז נראה דבזה ליכא להפקעה מרה''ר דלכאורה להפקעה מרה''י בעינן למידן לחורים בתוך המחיצות אא''כ נימא דעצם הדבר דאיכא בו דין רשות היחיד הוי סיבה להפקיע דין רה''ר].

ובזה יתבאר הא דליכא לכמאן דמליא בחורים דמאחר דבעינן לדון את החורים בתורת רה''י הלכך כיון דבהם ליכא חלל י' ורוחב ד' לא שייך לדון בהם את הכמאן דמליא.

ובזה יתבאר הא דכתב הרשב''א דבחורים פחות מג''ט כו''ע מודו דכארעא סמיכתא דמו דנראה דכל כמה דהוי פחות מג''ט הוי כגומא דהוי חלק מהקרקע ובחורים מאחר דלא הוי שימוש ע''י הדחק [ובהא כו''ע מודו רק דמאן דס''ל דלא הוי כרה''ר ס''ל דליכא יחס של ''חורי רה''ר''] א''כ לא הוי כגומא דרק בגומא דהוי שימוש ע''י הדחק לא מהני להחשיבה כחלק מהקרקע.

ונראה עוד דהנידון בשיעור י''ט בגומא ועמוד אי הוי מהגומא והעמוד או מהקרקע [יעוין בשפת אמת דף ח' ובקה''י סימן י'] תליא ביחס לרשות דאי הוי בתורת חלק מהקרקע נידון כדין הקרקע ואי הוי כמקום שימוש בפני עצמו אפשר דנידון בפני עצמו ויש לעיין.

1. ובעיקר הגדר בדין שדי נופו בתר עיקרו יעוין בשפת אמת בדף ד' ע''ב ד''ה דלמא, דתמה דאמאי לא שייכא לדינא דידו בתר גופיה גרירא וכמו דהתם לא מהני לחסרון דמקום ד' ה''ה דלא יהני שדי נופו לדינא דמקום ד'. ונראה פשוט דדין ידו בתר גופיה גרירא לא הוי לענין מקום החפץ דהחפץ מונח ביד רק דכשנדון את הרשות שאוחזת את החפץ בהא אמרינן דנידון כפי מקום רגלי האדם ולכן לא שייך דיהני לחסרון דמקום ד', אולם בנוף ועיקר לא הוי מצד דדנים את העיקר כאוחז לנוף, כיון דהעיקר נמצא במקומו והנוף נמצא במקומו, ורק דאיכא הלכתא ד''שדי נופו בתר עיקרו'' ושרש הך דינא הוא דכיון דהנוף הוא שלוחה של העיקר הלכך הוי סיבה לדון בו את את דין העיקר, ולפי''ז ניחא הא דבידו וגופו ליכא להאי הלכתא דשדי דיד לא נחשבת כשלוחה של הגוף.

רק בעיקר הגדר דשדי נופו יש לדון אי הוי רק סיבה לדון את ההנחה בנוף כהנחה בעיקר, או דע''י דהוי שלוחה של העיקר מקבל את דין העיקר אבל הכל בתור שהוא נוף של העיקר ולא מחמת סיבה עצמית שקובעת בו יחס של מקום ברשות.

1. ואפשר דזהו שרש הפלוגתא בין התוס' והרשב''א אי איכא דין שדי למשווי לנוף למשווי רה''ר, דאי הוי צורה בהנחה א''כ חשיב כמונח על העיקר והעיקר הוי רה''ר, אולם אי בעינן למידן לנוף דין רה''ר מכח העיקר א''כ בהא איכא למימר דלמרות דהיכא דהנוף ברה''ר והעיקר ברה''י דיינינן ליה לנוף כרה''י כל זה שייך היכא דהנוף ברה''ר דלא הוי סתירה לרה''י אלא רק מכח דליכא מחיצות ובזה מהני מה דאיכא מחיצות לעיקר דהמחיצות העמידו בו יחס של ''רשות היחיד'', אולם רה''ר דהיחס שלה נובע מהמצב המציאותי דעומד לרבים לא שייך לדון בנוף דעומד לרבים מכח העיקר ובזה לא מהני הא דעומד כשלוחה של העיקר.

ונראה דהריטב''א דנקט בדף ח' דשדי לא מהני למשווי כמקום ד' ודאי ס''ל דלא הוי סיבה לדון את הנחתו כהנחה בעיקר אלא רק למשווי לנוף דין רשות היחיד ולכן ס''ל דלא מהני למקום ד' דהוי חסרון בגוף צורת הרשות ובזה בעינן לדונו כמונח בעיקר.

ובמהרש''ל ובמהר''ם דף ד' ע''ב בתוס' ד''ה באילן, חזינן איפכא דלענין למשווי רשות כו''ע מודו דמהני, וכל מה דבעינן לדין שדי נופו הוי רק לענין למשווי כמקום ד'. ובאור דבריהם נראה דדין שדי הוי סיבה למשווי לנוף את הדין רשות של העיקר ולענין זה כו''ע מודו דמהני דין שדי דמה איכפת לן דלא נמצא בקרקע רה''ר רק דהיכא דאיכא חסרון במקום ד' בהא פליגי רבי ורבנן אי מהני היחס שלו כלשוה של העיקר להעמיד בו גם את החשיבות דמקום ד' או דבזה לא מהני האי יחס דהוי שלוחה של העיקר אלא בעינן שבו עצמו יהא ד'.

ועיקר הגדר בשדי נופו דהוי כאילו הונח ברשות העיקר יעוין בתורא''ש ח' ע''א וז''ל, דחשבינן ליה כאלו זרק על העיקר ואף על פי שאין בו רוחב ד' חייב,

1. ויעוין עוד במאירי דף ז עמוד ב דנקט דהיחס של ההנחה של הנוף לא הוי רק ביחס לדונו כמונח על העיקר אלא דדיינינן גם את מקום ההנחה דהעיקר כמקום ההנחה דהנוף, וכמו שהעיקר מונח בקרקע ה''ה דיינינן לקרקע כמקום הנחה דהנוף. וז''ל, או שמא י"ל על הדרך שכתבו קצת מפרשים בנוף ועיקר שבאילן שלא אמרו שדי נופו בתר עיקרו ברשות א' על הדרך שכתבנו למעלה מטעם שיהא בעיקר רוחב ד' אלא מצד שעקרו בארץ הרי הוא כארץ שיש בה מקום ד'. ויעוי''ש דמחדש לפי''ז באור מחודש בהא דעמוד גובה מאה אמה ברה''י לא בעי מקום ד' דהוי מחמת דראשו בתר עיקרו המונח בקרקע גריר.

ומבואר דגם ראש העמוד נידון כמונח במקום שהבסיס שלו עומד. ולכאורה יש לעיין דאי הבאור בדין שדי כמו שבארנו לעיל דאיכא יחס לנוף כשלוחה של העיקר ומכח זה דיינינן ליה בדין העיקר, א''כ כל זה שייך בנוף ועיקר שהנוף יוצא מהעיקר, אולם בעמוד דראש העמוד ובסיסו הוו חדא וכל מה דאיכא בבסיס העמוד דהוא מחזיק את העמוד א''כ מה שייך לדון בזה דין שדי. ומבואר בדבריו דיסוד דינא דשדי נובע מכח דהעיקר מחזיק את הנוף, ולכן דיינינן את מקום העיקר כמקום הנוף. ולפי''ז יש לעיין מ''ש מידו בתר גופיה גריר דשם לא דנים את היד כמונחת על הגוף דאית ביה רוחב ד'. ויעוין במאירי דהקשה כן וז''ל, ואף על פי שבידו לא אמרו להיותה נגררת אחר גופו שיש בו רוחב ארבעה שתי תשובות בדבר שהיד אינה נגררת אחר הגוף אדרבא הגוף נגרר אחריה ועוד שלא אמרו לילך נוף אחר העיקר אלא בעיקר הקבוע ושאינו מתנועע כלל וכן עיקר.