בגדרי שכירות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות כלים ובתים

אור ליום ועש"ק חיי שרה כ"א מרחשון תשע"א

א] האחרונים דנו בתשלום השכירות, אם הוי התשלום על קנין השכירות, או הוי התשלום על הדיורים.

והנה ממש"כ הראשונים דבלא הקדים שכרו מצי להקדיש, ופירשו הרשב"א הר"ן והאו"ז דהוא משום דחייל ההקדש על זכותו ליטול שכר, ובדין שיטול ההקדש השכר, מבו' דהוי התשלום על נטילת הדיורים, ועדין הוו הדיורים שלו ליטול שכר עליהן, וע"כ חייל הקדש ע"ז, אך אם הוי התשלום על הקנין, אין טעם שיחול הקדש ע"ז.

אך למש"נ במק"א בדעת הריטב"א, לעולם הוו התשלומין על הקנין, ואך דאינו מתחייב לשלם לו רק היכא שבא השימוש לידו, וע"ד מוכר דשלבל"ע דמסתברא מילתא דאינו מתחייב בתשלומין רק כשבאו לעולם, אך ש"ר דפליגי עליו אזלי לטעמייהו דפליגי עליו גם התם, ועמש"נ בדברינו שם.

בנתיה"מ סימן רל"ה כתב דהא דקטן אינו יכול להשכיר, הוא משום דעיקר שכירות הוא שעבוד הגוף, וכמש"כ הרשב"א בדע"ח. דבית סתם הוא אפותיקי סתם ובית זה הוא אפותיקי זה.

ומבו' בדבריו דל"מ חיילא שכירות אלא ע"י שעבוד הגוף, דאי נימא דמצי להקנות קנין שכירות אף בלא שעבוד הגוף, א"כ מ"ט ל"מ הקטן להשכיר בלא שעבוד הגוף, והטעם בזה ביאר בשיעורי אא"ז הגר"ח זצ"ל דהוא משום דשכירות הוא נוטל משל חבירו, וכמבו' בד' הריטב"א בקידושין דמ"ז:, ול"ש שיהא לו זכות ליטול משל חבירו אלא ע"י שעבוד הגוף.

אך עיקר ד' הנתיה"מ צע"ג, שביאר כן בד' הרמב"ם, והרי בד' הרמב"ם מבו' דאף בחמור סתם ליכא שעבוד הגוף, ואף למש"כ הנתיה"מ בסימן ש"י בדעתו, ליכא עלי' שעבוד הגוף, אלא הוא זוכה בשאר בתים שיש לו.

ועוצ"ע דד' הנתיה"מ סותרים לדבריו בסו"ס שי"ב חילק דבשכירות בית ליכא שעבוד הגוף כלל, ורק בשכירות חמור איכא שעבוד הגוף.

ועד"ז צ"ע גם במש"כ הנתיה"מ בסימן שי"ב ס"ב, דהא דאם סתר המשכיר את הבית חייב להעמיד לו בית אחר, הוא משום דאיכא עלי' שעבוד הגוף, וצע"ג היאך זה מתישב להרמב"ם לטעמי' דליכא שעבוד הגוף.

ועי' עוד בנתיה"מ סימן שט"ו סק"א, ז"ל, לכן נ"ל כונה בדברי הרמב"ם, דודאי הקונה יכול למכור כל זכותו, רק כונתו במ"ש דאם יש לו פירות לבד שזה שוכר ואינו מוכר, היינו במי שיש לו רק פירות ולא שדה לפירותיה, כגון באחד שמכר איזה דבר והתנה על פירות שדה זו לכמה שנים, דאדם מתנה בדבר שלא בא לעולם, או בית שהתנה לדור בו כמה שנים, דאז אינו יכול למכור שדה לפירותיה, והפירות או הדירה בעצמה אינו יכול למכור דאין אדם מוכר דבר שלא בא לעולם, מ"מ יכול להשכיר הפירות או הדירה, דהא כל שוכר א"צ לשכור שדה לפירות כמו במוכר, והטעם נ"ל, אף דבכל דבר שאין יכול למכור אינו יכול להשכיר, מ"מ בדבר שלא בא לעולם שאני, דכל משכיר כחוב הגוף דמיא להעמיד לו. תדע, דבמשכיר חמור סתם חייב להעמיד לו חמור אף דאין לו שום חמור, ובמוכר חמור סתם כה"ג אם אין לו חמור, לאו כלום, אלמא דמשכיר חובת הגוף הוא, וכן בחמור זה כשקלקל חייב להעמיד לו חמור ויורדין לשאר נכסיו, והארכתי בזה בסימן שי"ב ס"ב, ובהיות כן נסתפקתי במשכיר חמור זה ולא היה ברשותו, אם חייב להשכירו כשבא לידו, דהא במוכר דבר שלא בא לעולם אין חילוק בין שדה זו לשדה סתם דבשניהם לא קנה, ובלשון חיוב בשניהם מועיל כמבואר בסימן [ס'] סעיף ו', ובמשכיר מועיל בחמור סתם ובבית סתם אפילו כשלא היה ברשותו, ולהכי בחמור זה אפשר דגם כן מועיל אפילו לא היה ברשותו באותה פעם כשהשכירו. ועוד, דהא כל שוכר פירות שדה דבר שלא בא לעולם הוא ואפ"ה קנה, וצ"ע, עכ"ל.

נתיה"מ סימן שי"ז סק"ב, ז"ל, ונראה דרצה לישב שלא תקשה דמאי שנא בלוקח שידוע שמכר לו החפץ בקנין סודר ומחולקין על סך הממון דהלוקח נאמן, ומהיכא תיתי לא יהיה בשוכר בכה"ג, הא שכירות ליומא ממכר הוא. אכן החילוק פשוט, דבשלמא במקח כבר יצא המקח מרשות מוכר לגמרי ואין לו אלא תביעת ממון על הלוקח, משא"כ שוכר דשכירות ליומא ממכר הוא רק לענין אונאה, אבל מ"מ אין הקרקע יוצאת לגמרי מרשות בעלים, ובפרט לפי מה שכתבתי בכמה דוכתי דשוכר אין לו רק חיוב הגוף על המשכיר להעמיד לו בית, וזה ג"כ דעת המרדכי שהביא ראיה מרב נחמן דשכירות שאני ממקח. כל זה כתבתי לפרש דברי הש"ך, עכ"ל.

נתיה"מ סימן שד"מ סק"א, ז"ל, אמנם דעת הרב נראה מדסתם ולא הגיה כן לעיל בסימן ש"ה [סעיף ד'] גבי שומר שכר ובסימן רצ"א [סעיף כ"ז] גבי שומר חנם במה שנזכר שם שיכול להתנות בפטור אחריות, ולא הגיה שם הרב דלאחר שבא השמירה לידו אינו יכול להתנות, נראה דדעת הרב לחלק, דדוקא בשואל שיש לו קנין בגוף החפץ, דשאלה ושכירות ליומא ממכר הוא, וכיון שהוא בתוך הזמן צריך לעשות קנין חדש, דהאונסין דחייביה רחמנא להשואל אינו מטעם חיוב שמירה, דהא מהאונסין אינו יכול לשמור, רק הטעם דעשאו רחמנא כשלו בתוך ימי השאלה לענין דכשנאנס אמרינן דדידיה נאנס, ומשו"ה כשמחזיר בעינן קנין גמור, עכ"ל.

נתיה"מ סימן שס"ג סק"ח, ז"ל, ולפענ"ד נראה דשאני בשוכר קרקע, דהנה הא דכתב המחבר ויחזור ויתבע מראובן מה שנתן לו היינו כל הדמים שנתן להנגזל צריך הגזלן להחזיר להשוכר. וגדולה מזו נראה, שאפילו הוציא הנגזל מידו בתחילת השכירות שאז לא נתן להנגזל עדיין שום דמים, אפ"ה חייב הגזלן להחזיר להשוכר כל מה ששוה שכירות הבית אם נתייקר, מטעם דשכירות ליומא ממכר הוא וכמבואר ביו"ד סימן קע"ב סעיף ו' בהג"ה בשם הרשב"א, עכ"ל.

נתיה"מ דיני תפיסה סקי"א, ז"ל, ולא קשה שוב ממרחץ דהא חוב של השכירות ברור, והספק נולד על החפץ, דהיינו אם המרחץ הוא שלו על חודש י"ג, דשכירות ליומא ממכר הוא, ובאופן זה לא הוי ההלואה כתפיסה, עכ"ל.

מהרשד"ם סימן רפ"ח, כתב דהמשכיר לאחר ל' בקנין, אמרינן דכלתה קנינו, דהדרא סודרא למרי', אך יתכן שדבריו הם רק בבית המושכר עתה לאחר, ולא בבית שבידו להשכירו מהיום, עו"כ שם דא"א להשכיר בית המושכר לאחר, דהוי כמה שאירש מאבא מכור לך, וכ"כ שם סימן רע"ז, עיי"ש.

ועי' נתיה"מ סימן שמ"א שפירש כן בד' רש"י בב"מ דק"ג. שכתב בשואל בטובו דכלתה משיכה ראשונה, ובפשוטו הוא מוכרח כן בד' רש"י, אך שמא י"ל דמשיכה שאני, דמשיכת החפץ עכשיו היא רק כלפי זכות שיש עכשיו בפועל בחפץ, וצ"ע אם י"ל כן, עוד יל"ד דהיינו רק משום שהמשיכה היתה על קניית השאלה עכשיו, ול"מ אותה משיכה לקנות גם זכות שאלה לאחר זמן, אך אי"ז מסתבר, דמ"ט לא תועיל משיכה אחת לקנות כמה זכויות בחפץ, ועי' עוד בנתיה"מ סימן שי"ב סק"א דהא דיכול להשכיר בית מושכר, הוא משום דמחוסר זמן לא חשיב כדשלבל"ע, אך לא חייל הקנין מיד, ועי' גם בדבריו בסימן רי"א סק"ה שהאריך הרבה בזה, עיי"ש.

ועי' חזו"א אהע"ז סימן ע"א סקכ"ב וסקכ"ט, שנקט דהמשכיר לשנים הבאים לי' שנים, נקנה לשוכר זכות זו מעכשיו, עיי"ש, ועי' עוד במערכת הקנינים סימן י"ח מש"כ בזה.

שו"ר בראבי"ה סימן אלף כ"ג שמבו' להדיא דהשוכר לאחר זמן, ל"מ לקנות בחזקה דכלתה קנינו, עיי"ש.

וצ"ע בזה בד' הראשונים בב"ב דפ"ו: אם יש ללמוד מדבריהם לנידו"ד, עייש"ה.

ליקוט מד' הראשונים והפוסקים בדין שכירות ליומא ממכר הוא

רמב"ם פ"ז משכירות ה"א, ז"ל, כשם שמתנה אדם כל תנאי שירצה במקח וממכר כך מתנה בשכירות שהשכירות מכירה לזמן קצוב היא וכל שממכרו בנכסיו ממכר שוכר שכירותו שכירות, וכל שאין לו למכור כך אין לו לשכור אלא א"כ יש לו פירות בלבד באותה הקרקע הרי זה שוכר ואינו מוכר, עכ"ל, ובמ"מ שם פירש דהוא מדינא דשכירות ליומא ממכר הוא, ועיי"ש בלח"מ ובביאור הגר"א סימן שט"ו סק"ג דהוא שלא כד' התוס', אלא כד' ש"ר דלעולם שכירות ממכר גמור היא.

רא"ש כתובות פי"ב סימן ה', ולא נהירא לי דדבר פשוט הוא דאפילו לא משכח המשכיר למיטחן ולמיזבן דהשתא אית ליה פסידא אפ"ה לא מצי משכיר למיהדר ביה בגו זימניה דשכירות ליומיה ממכר הוא ומי הזקיקו לקנות ריחיים ויפסיד השוכר והואיל דאיכא פסידא לתרוייהו יותר ראוי שיפסיד המשכיר ויתקיים שכירות הריחיים עד זמנו, עכ"ל.

רא"ש ב"ק פ"ה סימן י', אבל איסור הנאה שאין חל על גוף הקרקע אלא אוסר הנאתו על הדר בו. כל זמן שהוא שכור ביד אחרים אין ההנאה שלו דשכירות ליומיה ממכר הוא והרי מכר הנאתו, אבל בית של שני שותפין אע"פ שאין בו שיעור חלוקה ואינו יכול למונעו ליכנס בו מ"מ ההנאה שלו הוא ויכול לאוסרה עליו, עכ"ל.

ריטב"א ב"מ דצ"ט., ז"ל, וטעמא דרב הונא משום דס"ל דמשיכה אינה קונה במטלטלין מדאורייתא ורבנן הוא דתקון וכי תקון דוקא במכר או במתנה שהוא קנין הגוף אבל בשאלה דלית בה לשואל אלא קנין פירות לא תקנו לה משיכה, ואע"פ שאדם קונה בחזקה דקל לפירות שאני התם שגופו של דקל נותן פירות ותו לא פלוג רבנן בין דקל לפירות או בית לדור בו דהא מ"מ קרקע הוא שראוי לפירות, אבל כלי שאינו ראוי אלא להשתמש אין משיכה מועלת בו, ולהאי סברא אפשר כי שאלה לאו דוקא אלא הוא הדין לשכירות כלי שאין משיכה מועלת בו לחזרה ויכול המשכיר לחזור בו כל זמן שלא התחיל במלאכה, והנכון דשאני שכירות דמכירה ליומא היא והרי הוא בכלל משיכה שתקנו בלקוחות, עכ"ל.

ריטב"א ב"מ דצ"ט:, ז"ל, וכיון דשכירות מכירה ליומא היא הרי הוא נקנה בכסף כדין תורה, עכ"ל, וכ"ה בחינוך מ' של"ו ובשו"ת הרמ"א סימן כ' דהא דשכירות נקנית בכסף שטר וחזקה ובשאר קניני קרקע, הוא משום דשכירות ליומא ממכר הוא, וכ"ה בקרי"ס פ"א ממכירה, ובשו"ת מהר"י ברונא סימן ק"ע, ועי' סמ"ע סימן קצ"ה סקכ"א, דהא דשכירות אינה נקנית במלוה, הוא דומיא דמקח, ומשום דשכירות ליומא ממכר הוא.

ריטב"א ב"ב ד"ז:, וכיון דטעמא דשמואל משום דלקוחות הן שמעינן דכן הדין במוכר ולוקח ואם מכר החצר בעין יפה מכר ואין לו חלון עליו ואם מכר העלייה לא יבנה כנגדה, אבל היזק ראיה ודאי לא קבל עליו ואיסורא נמי איכא כדאיתא בפרק חזקת הבתים. ומסתברא דשכירות כמכר דהא קי"ל דשכירות מכירה ליומיה הוא, עכ"ל.

רי"ו ני"ט ח"א, ז"ל, אבל הרשב"א כתב בשם הר' יונה כי שכירות קניא ליומיה והוי כמו מכר ואינו יכול להקדישה משכיר כלל כמו במשכונה שכתבתי למעלה וההיא דערכין מיירי שאמר ליה בית סתם שאז יכול להקדישה ויתן לו בית אחר מאחר שהשכיר לו בית סתם אבל אם השכיר לו בית זה אינו יכול להקדישה כלל כמו שכתבתי

שו"ת מהר"ם חלאוה סימן קל"ג, ז"ל, שכירות לזמן מכירה ליומה היא, וכותבין עליו פרוזבול, עכ"ל.

שו"ת הרשב"א ח"ב סימן שכ"ח, ז"ל, נראה לי שהדבר ברור שהדין עם המשכיר דכיון ששכר שמעון הבית ממנו לשנה בסך ידוע וירד בו וקנאו בחזקה אפילו לא נתחייב על שכירותו בקנין חייב הוא בדמי שכירותו בין דר בו כל השנה בין לא דר בו דשכירות כמכר ומכור הוא לא /לו/ לימי שכירותו ואפילו מת אין אומרין בכי הא טענת אונס שזה לא מחמת דירתו שלו ממש מתחייב לו אלא מפני שזה מכר לו ביתו לשנה שאם ירצה לדור בו הוא או הבא מכחו יעשה ואם ירצה לסגור הדלת בעדו ובעד ביתו ושלא ידור שם לעולם יעשה ואילו קנה בית ונתחייב בדמיו ומת קודם שידור שם הנטען בזה טענת אונס ונאמר זה באמת לא קנה בתים אלו אלא כדי שידור בהם או שאמר כן קודם שיקנה הנאמר בזה הרי נאנס ולא דר ונתבטל המכר וכענין שאמרו באדעתא למיסק לא"י אלא שזה קנה כדי שישתמשו בהן הוא ובניו אחריו וכן זה, עכ"ל.

שו"ת הרשב"א ח"ז סימן שפ"א, ז"ל, ור"ת ז"ל ומורי הר' יונה ז"ל והרב בעל העיטור ז"ל כך נראה הסכמתם שאינו יכול לאסור לפי שהבית מושכר אצל השוכר לדירה ופירות הבית לשוכר הן והיינו הדירה ואין אדם אוסר נכסי חברו על חברו ודעתי ג"כ נוטה לזה אלא שמגדולי המורים יש מהם שאסרו והגדולה שבראיות הן היא מאותה שאמרו בערכין וכו' ואקשינן היכי מצי דייר בי' במעילה קאי ואני פרשתי דהתם במשכיר בית סתם ואח"כ נתן לו בית זה דהשתא לא קנה בית זה ממש ולפיכך יכול המשכיר לאוסרו עליו אבל באומר בית זה לא וכו', עכ"ל

שו"ת הרשב"א המיוחסות סימן רמ"ב, ז"ל, לפי שאין אדם אוסר פירות חבירו על חבירו וכן מצאתי בתוספתא ב"מ סוף פרק השוכר דתני התם השוכר שדה מחבירו ועמד השוכר והשכירה לאחרים כו' כדאיתא התם עד עמד בעה"ב והקדיש אינה מקודשת עד שתחזור לרשותו וכל מה שנהנה ממנה הרי הוא הקדש עמד השוכר והקדישה ה"ז מקודשת עד שתצא מרשותו ומעלה שכר לבעלים ומעלה שכר להקדש ובירושלמי דפרק מקום שנהגו נמי תני לה הכי המשכיר בית לחבירו ועמד והקדיש ה"ז דר בתוכו חנם, וההיא דערכין נ"ל דהיינו דוקא במשכיר בית סתם ואח"כ יחד לו זה דבכי הא קנייה דהא לא קנאה לזו ממש דהא אם נפלה חייב להעמיד לו בית אחר הא במשכיר לו בית ידוע כיון שהחזיק בו או שהקדים לו שכר קנאו בחזקה או בכסף ופירות של שוכר הן ואינו יכול לאוסרו עליו, ותדע לך דההיא דערכין במשכיר בית סתם מדקתני נתצו חייב להעמיד לו בית ואילו במשכיר לו בית ידוע ה"ל נפל אבל שוכר נ"ל דיכול לאסור דהא פירות שלו הן ואוסר פירותיו על אחרים, ואע"ג דקנין פירות לאו כקנין הגוף דמי ואמרינן נמי בההיא דערכין הקדישו היכי מצי מקדיש ליה איש כי יקדיש ביתו אמר רחמנא מה ביתו ברשותו אף כל ברשותו דמשמע לפי פשטה דכיון שאין הגוף שלו לא קרינן ביתו, לא היא דהתם היינו טעמא דוקא במקדיש גוף הבתים וגוף הבתים אין שלו, ולא עוד אלא אפילו למ"ד קנין פירות (לאו) כקנין הגוף דמי מ"מ כיון שכל גוף הבתים הם למשכיר קנין זה הוא של משכיר מעכב ביד השוכר מלהקדיש, כההיא דתניא בעבדי נכסי מלוג אינו יוצאין בשן ועין לא לאיש ולא לאשה ואוקימנא לה פרק החובל כמ"ד קנין פירות כקנין הגוף דמי כלומר שקנין שיש לבעל מעכב ביד האשה ואין קנין האשה מעכב ביד האיש עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א דשכירות הוי ממש כק"פ, ולמ"ד דק"פ כקה"ג דמי אף שכירות הוי כקה"ג, וכבר עמד ע"ז בקוה"ע, אך הק' ע"ז מהא דחזינן דחוכר ומקבל גרע מק"פ, גם בחזו"א הוכיח מזה דשכירות גריעא מק"פ, ובאות י' כתב לישב, דד' הרשב"א הם בשהקדים לו שכר, אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי הרשב"א שם קאי על מש"א דהקדישו מעלה שכר להקדש, אשר זה איירי בשלא הקדים לו שכר, ושמא י"ל למש"נ במק"א מד' האבנ"ז, דחכירות וקבלנות שאני משאר שכירות, גם י"ל למש"כ בשיעורי הגר"ח ב"מ דק"ד. לחלק בין חכירות וקבלנות לשאר שכירות.

אך אכתי לא זכיתי לעמוד ע"ד הרשב"א, שהרי הרשב"א כתב דהתם איירי במקדיש בית סתם, וע"כ מצי המקדיש להקנותו, דלא קנאה לזו ממש, ואם אכן בבית סתם לא קנאה לזו ממש, א"כ מעיקרא מה דן הרשב"א שיהא ביד השוכר להקדישה, שוב העירוני דשמא מכוון ד' הרשב"א, דבבית סתם ה"ה זוכה בבית שאינו מסוים, וע"כ מצי המשכיר להקדיש את בית זה וליתן לו בית אחר, ומאידך הי' מקום לומר שיהא ביד השוכר להקדיש, ויחול הקדש על בית שאינו מסוים דהמשכיר, וצ"ע בזה.

שו"ת הרא"ש כלל א' סימן א' ז"ל נ"ל דכיון דמעלה לו שכר שכירות ליומיה ממכר הוא והוי כמו חצר השותפין וגרסינן בפ' המוכר את הספינה בב"ב וכו' חצר השותפין קונין מקח זה מזה וכ"ש מאינש דעלמא ואם היה צבי שבור או גוזלות שלא פרחו נכנסים לבית היו זוכים בו שניהם כי חצרם זכתה להם והוי כשנים שהגביהו מציאה עכ"ל

שו"ת הרא"ש כלל א' סימן ב' ז"ל שטוען שרוצה ליתן לו כפי שכר המגיע לחצר לפי ראות הדיינים כי הוא מצרן ושכירות שייך בי' הישר והטוב כמו גבי מכר כיון שאין ראובן נפסד בדבר דשכירות ליומי' ממכר הוא ואין אונאה מטעם זה כדאי' בפ' הזהב ה"ה לענין מצרנות שייך בי' ועשית הישר והטוב כמו גבי מכר עכ"ל

שו"ת הרא"ש כלל א' סימן ו' ז"ל מלתא דפשיטא היא דראובן אין יכול להוציאו מתוך ביתו עד תכלית זמן השכירות דשכירות ליומא ממכר הוא ומה"ט ל"ש בי' אונאה כדאיתא בהזהב וכו' עכ"ל

עו"כ שם, ז"ל, אבל אם שכרו לזמן ידוע, מלתא דפשיטא היא שאינו יכול להרבות בשכר, אפי' נתיקרו שאר הבתים, דשכירות ליומא ממכר הוא, עכ"ל.

שו"ת הריב"ש סימן תק"י, ז"ל ועוד, שהרי בההיא, אינו מחזיק בקרקע, אלא מפני ההלואה ואעפ"כ אינו יכול להסתלק, אלא בקנין, כ"ש בכאן שהוא שכירות גמור ומכירה ליומי' שכיון שקנה הקרקע לשכירותו, הזמן ההוא, בקנין גמור מעתה הקרקע קנוי לו, ואע"פ שלא החזיק בו. ואין מועיל הסלוק, אם לא בקנין, עכ"ל.

תרוה"ד סימן ר"י, ז"ל, יראה דדבר זה צריך דקדוק, דפ' הזהב אמרינן בעי רבי זירא יש אונאה לשכירות או אין אונאה לשכירות, ומסיק יש אונאה משום דלא כתיב וכי תמכרו ממכר לעולם אלא תמכרו ממכר ושכירות ליומי ממכר הוא. וכתבו שם התוס' דדוקא לגבי אונאה ריבוייא קרא אבל בעלמא שכירות לא ממכר ליומי חשיב ליה, והביאו ראייה מפ"ק דע"ז ולא לבית דירה אמרו, וגם מהא דתניא ישראל ששכר פרה לכהן לא יאכילנה כרשיני תרומה. וא"כ הואיל ואין החגורה קנויה לו לא מצי לקדש בו דבעי קידושין משלו. אמנם מצאתי שהעתיק אחד מהגדולים בשם מהרי"ח ז"ל וז"ל: אדם שקדש אשה בסוס ונתחרט והביא עדים שהסוס שכור הוה, והשיבו רבותינו דלא הוו קידושין כיון שסבורה היתה שהסוס היה שלו לגמרי עכ"ל. משמע בפשיטות דאלו ידעה ששכור היתה מקודשת, והיינו טעמא ע"כ משום דשכירות קניא אפי' בעלמא, והכי משמע נמי במרדכי פ' הזהב בההוא דלעיל דלא מפלגינן בין אונאה לשאר מילי לענין שכירות דיומי ממכר הוא דמייתי ראייה מאונאה אשאר מילי ע"ש. וכן באשירי פרק שור שנגח את הפרה משמע דבשאר מילי נמי אמרינן שכירות ליומי ממכר הוא, לענין אם השכיר ביתו אינו יכול לאוסרו על חבירו אמנם יש לדחות ראיה משם ע"ש, עכ"ל, ובאבנ"מ סימן כ"ח סקנ"ב עמד ע"ז, דאף אם שכירות לאו ממכר ליומא הוא, מ"מ ודאי יכול הוא ליתן זכותו לאחר, ומ"ט לא תהא מקודשת בזה.

תרוה"ד סימן שמ"ב, ז"ל, ומי שבא לעיר לגור שם, אם דעתו להשתקע חייב לתת מס מיד אם נולד המס אחרי בואו כדכתב במרדכי פ"ק דב"ב בשם ס' החכמה. והטעם כיון ששכר שם בית או חדר לדור בו הוי כקונה בית דירה דתנן דמחייבים אותו מיד דשכירות ליומא ממכר הוא, עכ"ל.

תשו' אבקת רוכל סימן קי"ט, נראה שיש לחלק ביניהם שמ"ש בכלל צ"ב הוא מפני שזה שוכר וזה שוכר וכיון דשכירות ליומיה ממכר הוי אית ביה דינא דבר מצרא אבל בכלל צ"ז זה שוכר וזה בעל קרקע ואף על גב דשכירות ליומיה ממכר הוי אין כחו גדול כמו מי שהוא בעל הקרקע הילכך אין השוכר יכול לעכב על בעל הקרקע מלמכור למי שירצה, עכ"ל, וכ"ה בב"י סימן קע"ה.

שו"ת הרדב"ז ב' אלפים קי"ט, ז"ל, שאלת ממני אודיעך דעתי בשוכר כלי מתכות מן העכו"ם אם יכול להשתמש בהם בלא טבילה כיון שאינם חלוטין לישראל דומיא דכלי מדין, תשובה מסתברא לי שאינו יכול להשתמש בהם עד שיטבילם דקי"ל שכירות מכירה ליומי ולא דמי למשכנתא דאיכא למ"ד שאין צריך טבילה לפי שאינם חלוטין לישראל דהתם כל זמן שירצה הנכרי לפדותם יכול לפדותם אבל שכירות נחלט הוא לישראל כל זמן השכירות ולפיכך אני אומר דאפילו למי שנסתפק במשכנתא ופסק יטביל ולא יברך מודה הוא בשכירות דמטביל ומברך דמכירה ליומי הוא, עכ"ל, אך שאר קמאי ובתראי חלקו ע"ז, ועי' בביאור הגר"א סימן ק"כ סק"כ שביאר, ז"ל, משא"כ בשכורין דאינן לחלוטין דהא לא כתיב לקוחין דנימא ה"ה לשכורין דשכירות ליומיה ממכר הוא כמ"ש בפ"ד דב"מ אלא נלמד ממעשה שהי', עכ"ל.

ב"י אהע"ז סימן קל"ט, ומה שכתב רבינו או שאול או מושכר. כן כתב הרמב"ם בפ"ה, וטעמא משום דשאלה ושכירות לזמנייהו מכר הוא, עכ"ל.

ב"י חו"מ סימן ר"ב, ז"ל, וכתב רבינו ירוחם בנתיב י' חלק ב' דה"ה לקרקע בשכירות ומטלטלין במתנה או איפכא דקנה וכן מוכח בגמרא דרבן גמליאל הקנה מעשר לרבי יהושע אגב שכירות קרקע וא"ל דהוא הדין לאיפכא כלומר קרקע במכר או מתנה ומטלטלין בשכירות דקנה דשכירות ממכר ליומיה הוא כדאמרינן בהזהב, עכ"ל.

ב"י חו"מ סימן שס"ג, ז"ל, ובעיני יפלא פסק דינו של הרמ"ה דכיון דקי"ל כל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה מה לי עשה בה מלאכה בעצמו מה לי השכירה לאחר ואדרבה השכירה לאחר עדיף משום דאית בה שינוי רשות דשכירות ליומיה ממכר הוא, עכ"ל.

סמ"ע קצ"ה סקכ"א, דשכירות אינה נקנית במלוה משום דשכירות ליומא ממכר הוא.

נתיה"מ קל"ח סק"ב, כתב בדין מוחזקות, ז"ל, היינו דוקא בחינם, אבל בשכירות כיון דשכירות ליומא ממכר הוא שניהם מוחזקין בשוה, וכ"כ העטרת צבי בסוף הספר בשו"ת שלו ע"ש, עכ"ל.

מג"א סימן שצ"א סק"ב, והנה המרדכי כתב דעכ"פ אסור האורח להוציא מביתו לחצר או לעיר ועיין במהרי"ק שמ"ו, נ"ל שהדין עמו דהרי החצר מיוחד להבע"ה והבית מיוחד להאורח דשכירות ליומי' ממכר הוא וא"כ מוציא מרשות לרשות, עכ"ל, ובגר"ז סימן ש"ע ס"ט, ז"ל, אבל לטלטל מבית האורח לחצר אסור בין לו בין לבעל הבית שכיון שהשכירו לו בית זה לאיזה זמן שכירות ליומו ממכר הוא והרי זה בית שלו וכשמוציא משם לחצר בעל הבית הרי זה כמוציא מרשות לרשות

מג"א סימן ת"נ סקי"ב, ז"ל, ול"נ דל"ד דחק הגלחים אינו שכירות רק מס בעלמא הוא דיהבי להו ואי לא יהבי להו היום יהבי להו למחר אבל הכא נותן לו בשכר הריחיי' והיורות והעכו"ם מפרישו וא"כ דמי ממש לתנור דאפי' מעות אסור לקבל בשכרו דה"ל משתכר באיסורי הנאה ואע"פ שא"צ לתקן מ"מ הם שלו לפי שעה דשכירות ליומיה ממכר הוא ומאי איכפת לו לשר אם הישראל מניחן ריקנים או מניח לבשלו לטחון בהם, עכ"ל.

מ"ב שפ"ב סקכ"ט, ז"ל, ובתוך הזמן השכיר וכו' - וה"ה אם מכר לאחר והטעם דשכירות ליומא נמי ממכר הוא ואין יכול למכור הזכות שנתן כבר לאחר ויש מחמירין במכר, עכ"ל.

תשו' הרמב"ם סימן שצ"ג תשו' לרבינו פנחס, ז"ל, הדין עם שמעון להוציא לוי מן הדירה ולבטל השכירות, ול"ד מכר דגוד או אגוד למכר דעלמא למי שמוכר דירתו ברצונו, דהתם יכול לומ' לוי השוכר לראובן המשכיר אי אתה יכול למכרה לאחר כדי שתוציאני עד תשלום הזמן שהשכרתה לי, ואפילו אתה בעצמך אין אתה רשאי לשכון בדירה ולהוציאני תוך זמני כל שכן שאין רשות למכרה כדי שאצא תוך הזמן שהרי השכירות ממכר נקראת תוך הזמן וכדאמ' התם וכו', אמר ליה אביי מי כתיב וכי תמכרו ממכר עולם לא תונו ממכר סתמא והאי ליומיה מכירה היא וכו', וממכרי קדמה לממכר שמעון לפיכך סתמא דמלתא כשקנה שמעון לא קנה אלא כדי שידור לוי עד סוף זמן שכירות דאמר ליה לוי לשמעון לא עדיפת מגברא דאתית מחמתי', "אבל ודאי דמי השכירות לשמעון מיום שקנאה" אבל מי שמוכר בדינא דגוד או אגוד בעל כורחו מוכר ומוציאין אותו מן הדירה בע"כ, כ"ש לוי השוכר מראובן שאין יכול לומר לשמעון הקונה הניחני עד שאשלים זמן השכירות, דקאמ' לי' שמעון לא עדיפת מגברא דאתית מחמתי' שלא השכיר לך אלא הזכות שהיה לו. ומאחר שהיתה עומדת דירה זו לדינא דגוד או אגוד בעל כרחו מכרה ויצא גם אתה תצא בעל כרחך והשכירות בטילה ממה נפשך, וכללא דילפינן מהאי דינא שכל מי שמוכר קרקע סתם והשכירה לאחר קודם המכירה בין מכרה ברצונו ובין בע"כ כגון בדינא דגוד או אגוד או בדינא דבר מצרא "שאין לו בדמי השכירות כלום אלא כולו ללוקח" ואין לו למכור מאחר שקיבל דמי המכירה והחזיק הקונה בה הנאה של כלום לכך נטה דעת תלמיד הרב רבינו משה יחי לעולם, עכ"ל.