מכות דף ה
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים

א] בטעם הפטור היכא דבר קטלא הוא, משמע בפי' ר"ח דהוא משום דהוי כהרוג, והיינו דהוי כגברא קטילא, וכ"כ הריא"ז דהם כמעידים על אדם הרוג, וכ"כ השואל בתשו' ספה"י לר"ת סימן פ"ז.

אך בד' רש"י ותוס' שדנו מ"ט קודם גמ"ד ל"ה גברא בר קטלא, אף דההורגו חייב, מבו' דלא אתו עלה מכח ה"ט, אלא משום דלאו מידי עבדי, כיון דבלא"ה הי' זה נעשה בו.

וצ"ע בד' ר"ח ודעימי', שהרי בממון בע"כ לפרש כפירש"י ותוס', דהתם ליכא להך דינא דגברא קטילא, אלא הוא משום דלאו מידי עבדי, כיון דבלא"ה הי' חייב לשלם, ומ"ט לא פירשו כן גם לגבי מיתה והוצרכו לפרש בע"א.

ב] ומצאנו בספה"י לר"ת שם שהק' השואל בנגמ"ד לקלה ואח"כ לחמורה, דהיאך מקבלין דינו לחמורה, הרי הו"ל עשאאי"ל, דאם יוזמו גברא קטילא בעו למהרג, ודמי לדינא דהכא, ולדינא דטריפה שהרג.

ובתשו' ר"ת שם השיב ע"ז, ולמדנו מדבריו שם לפרש לדינא דסוגיין בע"א, דאי"ז משום דהוא גברא קטילא, דל"ד כלל לטריפה דמחתכי סימנים, וגם אי"ז משום דלאו מידי עבדי כיון דבלא"ה הי' נהרג, אלא היינו משום דאם הי' נהרג על פיהם שלא ע"פ בי"ד מצוה קעבדי, דניתן להרגו בכל מיתה שהיא, וע"כ לא חשיב דבאו לעשות לו כלום, כיון שבאו לקיים את דינו, עיי"ש, - וה"נ הוא בממון, דכיון שבאו לחייבו בממון שהוא מחויב בו, לא חשיב כלל שבאו להוציא ממנו ממון שלא כדין, דהרי הם מוציאין ממנו ממון שהוא מחויב בו, וע"כ הן פטורין.

ג] ולא נתפרש בד' ר"ת היאך מיישב בזה להקו' בנגמ"ד בקלה, - אך לכאו' מכוון דבריו, דכל הפטור הכא הוא ברוצח שניתן להמיתו בכל מיתה שהיא, וע"כ אף אם הורגין אותו ע"פ עדים זוממין דהו"ל כהריגה ע"פ עצמם, מתקיים בזה דינו, אך בשאר חייבי מיתות ליכא להך דינא, שהרי אין הורגין אותם אלא במיתה שנתחייבו בה, ואף אם הורגין אותן בד' מיתות, כמש"כ התוס' ב' א', מ"מ היינו רק ע"פ בי"ד, אך אין הורגין אותם שלא ע"פ בי"ד.

ד] ולפ"ז י"ל בדעת הר"ח ודעימי' דמודו לד' ר"ת דבממון יש לפטור מכח ה"ט דלאו מידי עבדי, כיון שהוא הי' מחויב ממון זה, והם מוציאין ממנו כדין, - אך במיתה ס"ל דכל הא דממיתין אותו בכל מיתה שהיא הוא ע"פ בי"ד, אך שלא ע"פ בי"ד אין ממיתין אותו, ונמצא דאין מתקיים בזה דין מיתתו, וע"כ הי' לנו לחייבם, וכל הא דמיפטרי הוא משום דהו"ל כהרוג.

ה] ובד' רש"י ותוס' מבו' שלא פירשו כן, שהרי פירשו דטעם פטורם הוא משום דהי' עתיד ליעשות בלא"ה, וע"כ גם קודם הגמ"ד הי' לנו לפטרם אם הוא עתיד ליגמר דינו, - ובאמת גם בממון פליגי וס"ל דכל הא דפטור הוא משום דל"ב דו"ח, אך אלמלי כן הי' חייב, אף דלכאו' לא באו להוציא ממנו ממון שלא כדין, - ולכאו' בע"כ דכיון שבאו לחייבו בחיוב בי"ד, יש ע"ז לתביעת עדים זוממין, ושמא בחפץ בעין לא נימא כן, ורק בחוב הוא דאמרינן דכל שיגבו שלא כדין, לא חשיב כלקיחת הממון שהוא חייב בו, וכל הא דמיפטר הוא משום דבלא"ה הי' עושין לו כן, ולא הפסיד מכח עדותם.

ו] ויש לדון בגונא דבשעה שהעידו עדיין לא נגמר דינו, וקודם שנגמר דינו על פיהם, נגמר דינו בבי"ד אחר ע"פ עדים אחרים, אם בכה"ג הם פטורין.

והנה מהא דהוא והן נהרגין, מבו' דאם בב"א עם הגמ"ד שע"פ עדות הזוממין נגמר דינו כדין, אי"ז טעם לפטרם, וצ"ע אם יש ללמוד מזה דאף אם נגמר דינו קודם הגמ"ד חייבין, או דהיכא דהוא בב"א עם הגמ"ד גרע, - וי"ל דתליא בטעמי הפטור, דאם הוא משום דגברא קטילא וה"ה כהרוג, י"ל דאי"ז פוטר כשהוא בב"א, אך לדעת ר"ת דהוא משום דמתקיים דינו בכך, לכאו' יש לפטור כשהוא בב"א, וגם לדעת רש"י ותוס' מסתבר כן.

ובשיעורי הגר"ש הוכיח מד' התוס' דאף אם נגמר דינו קודם הגמ"ד חייבין, מהא דהוא והן נהרגין, ולדעת התוס' הרי אחר דו"ח, חשיב כבר כגברא בר קטלא, ונמצא דעוד קודם הגמ"ד כבר הי' גברא בר קטלא ואפ"ה הם חייבין.

ז] אך האו"ש בפ"ט מרוצח נקט בפשיטות דכל שנעשה הנידון טריפה קודם הגמ"ד, אין העדים חייבין כשהוזמו, כיון דבשעת הגמ"ד כבר הי' טריפה, וזה דלא כהנ""ל.

ח] ולכאו' ד"ז תליא ביסוד הא דבעינן גמ"ד דיש להסתפק אם הוא תנאה בעלמא בחיובא דכאש"ז, דאינם מתחייבים קודם שנגמר הדין, או דהוא משום דחומר העבירה דעדים זוממין שהן נענשים ע"ז הוא רק כשנגמר הדין ע"פ עדותם, והיינו משום דבכה"ג חשבינן לה כמו שנעשה הדין, - וודאי דפשטות הדברים דעיקר העבירה דהעדים זוממין הוא במה שנגמר הדין על פיהם, והצד לומר דלא כן, הוא משום דהם אינם עושין את הגמ"ד, וע"כ יש לנו לומר דאיסורם הוא בהעדות עצמה, ואי"ז אלא תנאי בעלמא בחיוב הזמה.

אמנם הנה מצאנו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה התוס' בסנהדרין ס"ה ב' כתבו, ז"ל, תימה למ"ל למעוטי עדים זוממין מקרבן הא אפילו בשוגג מיקטלי דל"ב התראה, וי"ל דמשכח"ל שהוזמו קודם גמ"ד דאין נהרגין עד שיגמר הדין, עכ"ל, והנה הרי הא דס"ד דיהיו עדים זוממין חייבין בקרבן, הוא משום דהם חייבין על עדותם מיתה, ואי נימא דקודם הגמ"ד אי"ז עבירה המחייבת מיתה כלל, ל"ה בעינן למעוטינהו מקרבן, ובע"כ מד' התוס' דאף קודם שנגמר הדין הויא עדותם עבירה המחייבת מיתה, ואך דאיכא תנאה בעלמא בחיובא דכאש"ז, דאינם חייבין אלא בשנגמר הדין על פיהם, וע"כ אם היו עדים זוממין חייבין קרבן, היו חייבים בכך אף קודם שנגמר הדין.[[1]](#footnote-2)

אמנם הנה בד' הריא"ז בפירקין ה"א דין י"א נראה דלא כן, ז"ל, אין העדים זוממים נהרגין עד שייגמר הדין על פי עדותן שנא' נפש תחת נפש שכבר נגמר דינו של נידון והרי הוא כהרוג "וכאילו אבד נפשו" וכו', עכ"ל, ומשמע בדבריו, דהא דאין חייבין אלא כשנגמר הדין, הוא משום דעיקר חיובם הוא משום דחשבינן כאילו נעשה מה שזממו, וע"כ אין חייבין אלא כשנגמר הדין על פיהם דכבר הוי כהרוג וכאילו אבד נפשו, - וכ"ה משמעות ד' הריא"ז שם הי"ג, ז"ל, חיוב עדים זוממים אינו אלא דרך קנס, שהרי לא נהרג הנידון על פיהם והן נהרגין "הואיל ונגמר דינו על פיהם", וכן כשמעידין על הממון, אע"פ שהממון ביד הבעלים וכו' הן משלמין לו "הואיל ונגמר דינו על פיהם", עכ"ל, ומשמע להדיא דטעמא קאמר, דהא דהן חייבין אף שלא נהרג הנידון על פיהם ואף דעדיין הממון ביד בעלים, הוא משום דנגמר דינו על פיהם, - וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן במלחמות בסנהדרין דפ"ו: דהא דאין העדים זוממין חייבין קודם שנגמר הדין, הוא משום דלאו מידי קעבדי, עיי"ש.

ט] והעירוני לדון נפ"מ לדינא בזה, בגונא שנתחייבו העדים מיתה אחרת בשעת הגמ"ד, אם ה"ה פטורין מתשלומי הזמה משום קלב"מ, דאי נימא דהא דבעינן גמ"ד אי"ז אלא תנאה בעלמא בחיובא דכאש"ז, לכאו' ל"ש בזה פטורא דקלב"מ, אך אי נימא דעבירת הזממה נשלמת בשעת הגמ"ד, שפיר שייך בזה פטורא דקלב"מ, וצ"ע בזה לדינא.

עוד העירוני להוכיח בזה, ממש"כ היש"ש בפ' מרובה סימן כ"ז, דכל הא דליכא הזמה כשמודה לדבריהם, הוא רק כשהודה קודם שהעידו, דליכא למימר כאש"ז לעשות, דהוא עצמו הודה כדבריהם שבפניהם גנב וטבח א"כ כמאן דליכא עדות דמי, אך אם הודה אחר שהעידו, ה"ה חייבין, עיי"ש, ואי נימא דעיקר המחייב הוא רק כשנגמר הדין על פיהם, הי' בדין דכל שהודה הנידון קודם שנגמר הדין, לא יהיו חייבין, ויש לדחות.

עוד נפ"מ בזה, בגונא שנשתנה שווי הדבר בין שעת העדות לשעת הגמ"ד, כגון כשהעידו על שורו שחייב סקילה, ובשעת עדותם הי' שוה מנה ובשעת הגמ"ד הי' שוה נ', דאם עיקר החיוב הוא על הגמ"ד, אין חייבין אלא נ', אך אם עיקר החיוב הוא על העדות עצמה, והוא תנאי בעלמא שיהא גמ"ד הם חייבין ק'.

ועי' עוד בד' הגרע"א לעיל ג' א' דמבו' דאם מחלה על השאר וכסות אחר עדותם קודם הגמ"ד, לא מיפטרי העדים, ותליא בהנ"ל, ובשיעורי הגר"ש תמה דמ"מ כיון שמחלה ליכא גמ"ד כלל, אך לכאו' כיון דכ"ז שלא הוזמו העדים לא ידענו שמחלה, (דאם עדותם אמת הרי ליכא כאן מחילה), שפיר חשיב כגמ"ד.

י] ובזה הוא דתליא נידו"ד כשנעשה בר קטלא קודם הגמ"ד, דאם כל העבירה שחייבין עלי' הוא במה שנגמר הדין על פיהם, הרי ודאי דכל שבשעת הגמ"ד הוא גברא בר קטלא אין לחייבם, אך אם עיקר החיוב הוא על העדות עצמה, אלא דבעינן שיהא גמ"ד על פיהם, שפיר י"ל דכל שבשעת העדות ל"ה בר קטלא, אף דבשעת הגמ"ד הי' בר קטלא, מ"מ הם חייבין.

יא] התוס' בסנהדרין פ"א א' כתבו לישב להקו' בנגמר דינו בקלה דהיאך גומרים את דינו בחמורה, דכיון דאי מיתזמי או מתכחשי סהדי קמאי מהני סהדותייהו דבתראי עשאי"ל קרינן בי', וזה חידוש דלדין יכול להזימה סגי בכך, אף שעכשיו אנו נוקטים כעדות הראשונים, וצ"ב דבשלמא אם מזתמי סהדי קמאי, נתברר של"ה חייב מיתה ול"ה בר קטלא, אך כשהוכחשו הרי לא נתברר למפרע, דהוא ספק, אלא דמכאן ולהבא אינו בר קטלא, והיינו או משום דנימא דבטל הגמ"ד בתורת ודאי, או להתוס' לטעמייהו דהא דפטרינן הוא משום שהי' עומד למות בלא"ה, ובהכחשה ל"ה עומד למות, וא"כ מ"ט הן חייבין, הרי בשעת עדותם העידו על בר קטלא.

ולכאו' מוכח מזה דלא אזלינן בתר שעת העדות אלא בתר שעת הגמ"ד, וכיון דבשעת הגמ"ד כבר ל"ה בר קטלא, יש לחייבם.

אך לכאו' הוא דלא כמש"נ לעיל דסגי במה שבשעת העדות אינו בר קטלא, - אך י"ל דבתרוייהו סגי, והיינו דאף אם עיקר החיוב הוא על העדות, מ"מ יש לחייב גם על הגמ"ד שמכח העדות, וצ"ע אם י"ל כן, וגם דלפ"ז יהא הדין דאם נשתווה שומת שווי השור שבאו להפסידו בין שעת העדות לשעת הגמ"ד יהיו חייבין לשלם את השווי המרובה, וזה רחוק.

י] והנה בפירש"י ותוס' לקמן ע"ב פירשו לסוגיית הגמ' שם, דאף דילפינן מקרא דאין העדים זוממין נהרגין עד שיגמר הדין, בעינן קרא גם להא דבהעידו על חיוב מלקות אינם לוקין עד שיגמר הדין, ובהעידו על חיוב גלות אינם לוקין עד שיגמר הדין, ובהעידו על חיוב ממון אינם משלמין עד שיגמר הדין.

אך הנה הריא"ז בקונט' הראיות שם נחלק ע"ז ופירש להגמ' בע"א, והוכיח לזה מהא דלא בעי דמנין דבדיני ממונות אין חייבין עד שנגמר הדין, וכ"ה בפי' ר"ח שם, ולפי דבריהם הרי בע"כ דמהך קרא דעדים זוממין שהעידו על חיוב מיתה אין נהרגין עד שיגמר הדין, ילפינן אף לשאר עדים זוממין דאינם מתחייבין עד שיגמר הדין, ול"ב קרא לכל מיני העדויות, וצ"ב הפלוגתא בזה.

וכמדומה דהוא תלוי בהנ"ל, דאם הא דאין העדים זוממין נהרגין עד שיגמר הדין, הוי זה תנאי בעלמא בחיובם, שפיר י"ל דאף דילפינן מקרא לענין עדי מיתה דאין נהרגין עד שיגמר הדין על פיהם, אין ללמוד מזה לשאר עדים זוממין, ובעינן קרא לכל חד וחד, אך אם הא דאינם נהרגין עד שיגמר הדין, הוא משום דלא נשלמה העבירה דעדים זוממין אלא כשנגמר הדין על פיהם, מסתברא מילתא דיש ללמוד עדי מלקות ועדי גלות מעדי מיתה, דהרי עיקר העבירה המחייבת, היא שוה בעדי מיתה ובעדי מלקות וגלות, - ונמצא דהריא"ז דס"ל דמהא דאינם נהרגין עד שיגמר הדין ילפינן לשאר עדים זוממין, אזיל לטעמי' דס"ל דהא דאינם נהרגין עד שיגמר הדין הוא משום דחומר העבירה דעדים זוממין, הוא רק כשנגמר הדין על פיהם, וכמש"נ.

נפ"מ אם נעשה טריפה קודם גמ"ד, עי' או"ש בפ"כ מעדות ה"ח דמיפטר, - אך בד' הגרע"א בדף ג' א' מבו' דאם מחלה קודם הגמ"ד חייבין, וגם בדין גברא קטילא מבו' בד' הריטב"א ב' א' דאם נעשה קודם הגמ"ד חייבין, ואינו מוכרח, דהתם דבעינן גמ"ד, י"ל דהוי כנעשה בב"א, וע"כ הן חייבין.

בהא דבעינן שיאמרו עמנו הייתם, מבו' בתשו' המהר"י בירב שהביא המהרלב"ח בסימן קל"ו דאם אומרים המזימים שהיינו במקום שהעדתם ולא הייתם שם, ג"כ הוי כהזמה, וכ"כ בתשו' מהרי"ט אהע"ז סימן ל"ז, ועיי"ש שכתב דהמהרלב"ח שם פליג ע"ז, אך אי"ז משום דמצ"ע אי"ז הזמה, אלא דכיון שיודעים גם שלא הי' המעשה, אי"ז הזמה, עיי"ש, וכן צידד המהר"ם שיף בסנהדרין ט' א' בתו"ד, ז"ל, דמ"ש אם אומרים עמנו הייתם במקום פלוני או לא הייתם במקום שאתם אומרים, עכ"ל, ולכאו' הוא מוכרע כן, שהרי לא כתיב בקרא עמנו הייתם, אלא דבעינן להזים גוף העדים שלא הי' בידם לראות, וא"כ ליכא נפ"מ אם אומרים עמנו הייתם במקום פלוני, או אומרים שלא היו במקום זה.

ומצאתי כן בתשו' הרשב"א החדשות סימן רט"ו, ז"ל, ויש עדים אחרים שמכחישין אותם ואומרים שהם היו שם וראו שבטל כל מודעא. והעדים הראשונים שהם עדי הגט מעידים שהם היו שם בשעת מסירה ולא בטל כלל, ועוד מעידים שאותם עדים המעידים שבטל לא היו שם "וכמזימין היו", - תשובה, יראה ודאי בין כך ובין כך שאינה יכולה להנשא, ולא עדיפא משנים אומרים נתגרשה ושנים אומרים לא נתגרשה דקיימא לן לא תנשא, עכ"ל, - ולהדיא בדבריו בנוסח השאלה, דכשאומרים שלא היו שם הו"ל כהזמה, וכ"נ גם ממש"כ בתשובתו דבין כך ובין כך אינה יכולה לינשא, והיינו דאף אם אינם מעידים שלא היו שם ואי"ז הזמה, מ"מ אינו יכולה לינשא דהוי כתו"ת, והב"י באהע"ז סימן קל"ד ס"ה הביא לד' הרשב"א, והשמיט למש"כ דכמזימין היו, ויש שלמדו לפ"ז מד' הרשב"א דאי"ז כהזמה, אך אחר שזכינו לד' הרשב"א במקורם מבו' להיפך, וכנ"ל.

אך העיר ש"ב הר"ר בר"א לפ"ז בדינא דר' יהודה דאיסטטית היא זו, דלכאו' משכח"ל דלא תהא איסטטית, כגון שאמרו שהי' במקום פלוני ול"ה שם העדים, דבכה"ג ליכא ריעותא כלל במה שאומרים שלא היו שם כל העדים, - ושמא אה"נ כל דינא דר' יהודה הוא בסתם הזמה דעמנו הייתם, וכלישנא דגמ' דאטו כו"ע גבי הני הוו קיימי, אך בהזמה כה"ג שהיו שם ולא היו העדים שם, ליכא לדינא דר' יהודה, וצ"ע.

1. והנה אמנם הי' מקום לומר, דכ"ה דגם עדי ב"ג אינם לוקין עד שיגמר הדין, והרי דתנאה דגמ"ד הוא גם בשאר עונשים, ה"נ לא יתחייבו קרבן קודם גמ"ד, אך נ' בפשיטות, שהרי באמת הא דאינם לוקין עד שיגמר הדין, ילפינן לה לקמן מקרא, ולענין קרבן דליכא קרא להכי, שפיר הי' לנו לחייבם אף קודם גמ"ד. [↑](#footnote-ref-2)