קעז ח-יח
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות רבית - הרב יהושע ננקנסקי

**קעז ח-יח**

**ס"ח**

★מקור הדין בספר התרומות [שער מו, ח"ד יז].

ועי"ש סי"ח דאם התנה המלוה "שרק אם תרויח בכסף תפרע את מס המלך, שרי". והובא בב"י.

וצ"ב אמאי שרי, הרי יש כאן הלוואה ופריעת המס לכאו' היא ריבית [קושית הגידו"ת].

ועי' חו"ד [קעב יג] שעיקר חיוב המס שמטיל המלך הוא על מי שמתעסק ומרויח מהכסף, וא"כ כה"ג לא חשיב שפורע את חוב המלוה, ואז יש כאן ריבית, אלא חוב המלך חל על הלווה, ולכך שרי.

וע"ע בב"י שאפי' לפני שהוטל המס על המלווה ואין כאן ריבית קצוצה, עי"ש, בכ"ז נאסר מדרבנן.

ויל"ע למה לפני שהוטל המס לא נאסר מדאו', וליכא למימר שזהו מטעם ספק האם יוטל המס, דמשמע בטעמו דאפי' בודאי שיוטל המס הוי דרבנן ולא ריבית קצוצה, דאכתי לא חל החוב. וצ"ב.

**ס"ט**

★ע"ע ברמ"א [קס-ח] דבסתימת לשונו שם משמע שזה דוקא **קולא ביתום**. [דדברי הרמ"א שם הם קולות בריבית גבי יתומים], ועי"ש בט"ז ובש"ך דזה לאו דוקא ביתום.

ועיש"ה דנחלקו הט"ז והש"ך אם מטילים על היתום שבועה שישבע שלא קיבל את הריבית, או לא.

ועי' בחו"ד [קס יב] שביאר את השו"ע דמיירי דהתנו על קבלת ריבית, ומבואר לעיל [קס יט] דבהלווה מעות יתומים בריבית קצוצה לא חל הקציצה שנעשית באיסור, ואנן יד יתומים אנן ואמרינן כאילו התנו בתורת עיסקא, ואז אם יש רווח צריך לתת ליתומים, ועכשיו הלווה טוען לא הרווחתי, וממילא מה שנתתי הוא ריבית ויוצא בדיינים, והיתום טוען שלא קיבל כלום וכו'.

**ס"י**

★עי' לעיל קעג-ד.

**סי"א**

★דברי השו"ע הם משו"ת הרשב"א [ח"ב רלא], ויש שם שתי סיבות שלא ישבע **שבועת היסת.**

1. דלפי התובע היינו הלווה [שרוצה להוציא את הר"ק שנתן] הוא משים את עצמו רשע שלווה בריבית.
2. דאם זה נכון והנתבע הוא חשיד על עבירת לקיחת ריבית שבועה לא תעזור דמיגו דחשוד אממונא חשיד נמי על שבועה.

וכל פעם שמשביעים לא שחושדים את הנשבע דרצונו לגזול, אלא אמרינן דיש לו ספק מילוה ישנה וחושב שהשני חייב לו כסף, ואפי' אם יתברר שאינו חייב לו, יחזיר לו את מה שלקח, ומתקן את העבירה שעשה, משא"כ הכא חשיד על עבירה שא"א לתקנה, **דלקיחת ריבית גם אם מחזיר אינו מתקן את הלאו של "לא תשימון".** וא"כ חשיב טפי חשיד אממונא, ולא נאמן בשבועה.

ומסקנת הרשב"א דבכה"ג נשבע, ועי"ש דלאו כו"ע גמירא והוא חושב שהוא כן מתקן את הלאו בחזרתו, וא"כ לא חשיד אממונא.

והרמ"א שמביא יש חולקים היינו דעת ר' ירוחם, יל"ע האם חולק כטעם א' או כטעם ב'.

וע"ע בחו"מ [עה יח].

★ובעיקר הדבר שתובע שבועת היסת על החזרת ריבית, עי' קצוה"ח [פז ל] שהקשה הרי בי"ד לא יורדים לנכסיו, ורק כופין את המלווה לקיים את מצוותו ככל כפייה על המצוות.

וא"כ למה הלווה חשיב בעל דבר לתבוע שבועה [הרי לא תובע דין ממוני אלא תובע קיום כפיית מצוה].

**סי"ב**

★עי' חו"ד [קסח מו] שביאר את השו"ע דמיירי שהמלווה והלווה מודים שקיבלו כסף, והתחייב לתת לו חצי רווח, רק המלווה טוען שנעשה בהיתר, דהיינו בתורת עיסקא. והלווה טוען שנעשית הלוואה גמורה והחצי זה ריבית, וא"כ נאסר עליו לתת את הרווח, ולכן אינו נאמן **"דאין אדם משים עצמו רשע".**

★עי' ש"ך [קסח עט] מה שהקשה.

**סי"ג**

★מקור הדברים במרדכי, והתחדש שלמרות **שמשלם עבור הלימוד עם בנו** בכ"ז זה מוגדר ריבית ותוספת על ההלוואה, היות ונעשית הלוואה והעסקת המלמד בב"א, דנים את הכל כתוספת על ההלוואה ולא כתשלום גרידא עבור הלימוד.

וע"ע בב"י ומה שהביא שו"ת הרשב"א.

ועי' בגר"א [לו].

ויל"ע בהלווה מראש ואח"כ פסק שילמד עם בנו בתשלום, האם שרי או לא.

★אלא"כ יתן לו במתנה גמורה, עי' בגר"א [לד].

**סי"ד-יח**

הנושא הוא ריבית דרך קנס, סי"ד מיירי בריבית דרך קנס, סט"ז מיירי בקנס המתרבה,

סי"ח מיירי בקנס דרך מכר.

★**ריבית דרך קנס**

מקור הדברים הם שו"ת הרשב"א [ח"א תרנא, ח"ג רכז] שו"ת הריב"ש [שלה], תרומות [ח"ד מו-לב].

אפי' התנה בשעת הלוואה אם לא יפרענו בזמן ישלם קנס אין כאן ריבית מדינא, והטעם דכה"ג לא חשיב אגר נטר דהתשלום לא עבור הזמן, ואם יפרע לפני זה לא מוסיף לו כלל, **וברגע אחד מתרבה כל הקנס**, וגם שהמלווה לא מתחייב להמתין בתביעת הלוואה מחמת הקנס [דכל ריבית בגלל שמשלם לו על הזמן המלווה ממתין בתביעה].

וע"ע בגר"א [לה] שציין את המרדכי שהתיר כה"ג.

ומסקנת הרשב"א דיש לאסור מטעם **הערמת ריבית** [שאין הכל יודעים להבדיל בין קנס לאגר נטר].

ובגינת ורדים אסר מדרבנן דחשיב אבק ריבית [ולא הערמת ריבית].

ויש דס"ל לדינא דשרי [תרומות ח"ד לב, מהר"א ששון קסב].

ובשו"ע אסר.

וכ"ז בקנס חד פעמי, בקנס המתרבה עם הזמן כתב הרשב"א [ח"ב סב] **"דזה ריבית גמורה ולא תהא כזאת בישראל",** והובא לקמן סי' טז.

ובש"ך [לג] מביא רלב"ח [קז] דס"ל דנאסר מדאו' בקנס המתרבה, ובמהרי"ט [ח"א נא] אסר רק מדרבנן.

ובחו"ד [טו] מוכיח מתוס' **שאסר** **גם בריבית דרך קנס**.

וע"ע בגר"א [לה].

וברשב"א נראה דאסר קנס מצד הערמת ריבית גם אם יפרע את הכל בפירות, ובריב"ש התיר בכה"ג שפורע בפירות **דמחזי כמקח ולא כריבית**, וזהו דברי הרמ"א שמתיר.

וע"ע בש"ך [ל] שגם השו"ע מודה לדברי הרמ"א שכשפורע בפירות מותר קנס המתרבה.

וכן הוא בגר"א [לו] ובחכמ"א [קלב יג] ובגר"ז [מח].

ויל"ע בדעת השו"ע לקמן [סעיף יז] דלכאו' אסר כה"ג.

וע"ע בחו"ד [טז].

וע"ע רע"א [קסג-ג] שהתיר כרמ"א.

וע"ע בשער דעה, וכן הוא בתפארת למשה, דס"ל דהשו"ע פליג ואסר גם בכה"ג שפורע בפירות.

★בשו"ת הרשב"א [ח"א תרנא] שמיירי שהדעת מכרעת שהמלווה והלווה להערמת ריבית נתכוונו, **וגם כה"ג מדינא שרי**.

וכן בקונטרס הסמ"ע [ב] מביא עצה להלוות ולקבל רווחים באופן של קנס.

ובגינת ורדים [כלל ו] ס"ל דרק כשכוונתו לקנס ולא להלוואה, הוא בעצם מעוניין שישלם בזמן בלי תוספת, והתוספת היא רק לקונסו ולהכריחו לפרוע בזמן, רק בכה"ג שרי.

וע"ע בחו"ד [טו] דפשוט שאם ילווה מעות **על מנת שאם ירדו גשמים יוסיף לו תוספת** ודאי יש בזה איסור ריבית [למרות שכל החוב חל ברגע אחד], ויל"ע.

★עי' ב"ח דהא דשרי דרך קנס רק כשמתחייב לשלם מיד כשיתעכב, אבל אם התנה שאם יתעכב ישלם לאח"ז יותר הרי זה ריבית גמורה.

ובט"ז [כג] ובש"ך [לו] פליגי.

★הריני חייב לך **מעכשיו** ולזמן העיכוב.

הא דנקט מעכשיו בשביל שלא יהיה חסרון של אסמכתא וכל מעכשיו לית ביה משום אסמכתא, ואם היה כאן אסמכתא ולא היה חייב מדינא, א"כ נמצא שמשלם את הקנס שלא חייב בו, הוי כריבית מאוחרת.

ועי' בחו"מ [רז] דיש דס"ל דאכתי הוי אסמכתא רק כשמקנה בסודר בבי"ד חשוב, וא"כ ה"נ בעינן לסודר בבי"ד חשוב, גר"ז [מו].

**סט"ו**

★הא דשרי להוסיף בנדוניא ולא נאסר מטעם הערמת ריבית כלעיל, דאין כאן חוב, ושייך לחושבו כתוספת על החוב, אלא כעת מתחייב, ומתחייב עד לתאריך זה כך וכך, ואם יאחר מתחייב יותר, כאומר שאם יתן מתנה עד תאריך פלוני יתן כך וכך, ובתאריך מאוחר יותר יתן מתנה יותר גדולה, דודאי שרי.

וכ"ז לפני שחל החוב, אבל אם כבר חל החיוב ומוסיף אח"כ הוי ריבית, ומובא ברמ"א לעיל [קעו-ו].

ובב"י לעיל [קעו] התיר מה"ט בכל מתנה שאדם מתחייב לחברו כה"ג.

**סט"ז**

★עי' גר"ז [מח] שיש ב' אופנים.

1. לשון הקנס דינא נוסף לכל שבוע, וכה"ג הוי ר"ק דההמתנה מחייבת תמורה.
2. לשון שהקנס מתחדש, לא שמוסיף על החוב הקיים אלא קונס את עצמו בקנס נוסף, ובכה"ג ס"ל לאחרונים דהוי דרבנן.

★עי' בגידו"ת [ח"ד לב] דאם מתחילה קנס את עצמו בקנס ח"פ, ושרי כנ"ל, ואח"כ שעבר הזמן ומתחייב בקנס שרי.

★עי' ט"ז ונקה"כ דנחלקו גבי עיסקא אי שרי להוסיף קיצבה כל שבוע.

**סי"ז**

★יל"ע אמאי לא שרי מדין קנס דנתן מעות ומקבל יותר בפירות, והותר ברמ"א לעיל, ואולי גם דעת השו"ע כה"ג.

ועי' בגר"ז [מח].

וע"ע בגר"א.

**סי"ח**

★בהיתר קנס דרך מכירה עי' ט"ז [כב] שדוקא שלא הזכיר הלויני מעות אלא אמר לו בלשון מכירה, אבל אם אמר מתחילה **הלויני מעות** ואח"כ עשה קנס דרך מכירה נאסר.

בנקוה"כ [קסז] חלק והתיר בכל ענין.

ובחכמ"א [קלב יא] מביא את שתי השיטות, וע"ע בדבריו בסי"ג.

★הא דהתירו קנס דרך מקח, עי' גר"ז [מח] דבקנס המתרבה לא הותר.

★עי' חו"ד [יז] דכל ההיתר הוא רק כשיש מקח גמור, ויכול הלוקח לתבוע את הסחורה שקנה, אבל אם הברירה ביד המוכר לתת את הקנס במקום הפירות אין כאן מקח אלא הלוואה, וממילא בהלוואה נאסר קנס [מצד הערמת ריבית, וכדלעיל].

★הלבוש [קסז] הובא בט"ז [קסז], וחכמ"א [קמג ו-ז, קלב יא] ובגר"ז [מז] הביאו היתר להלוות מעות ולהרוויח ע"י שהנותן יתן את המעות עבור סחורה [ביצא השער כפי שווי הסחורה או ביש לו אפי' בהוזלה] ויתנה בקנין וכנ"ל, שאם לא יתן לו בזמן פלוני **יקנס ויתן יותר** [ובתורת קנס שרי במכר, וכנ"ל].

ועי' בגר"ז **שצריכים לידע** **ענין היתר זה.**

וע"ע בחו"ד הנ"ל דפקפק בהיתר זה דהרי כאן אין כוונתם לקנין אלא להרוויח במעות, ומערימים דרך קנין.