כלים פט_ז מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פט"ז מ"ו**

א] **קסיא וכו', זה הכלל העשוי לקבלה טמא מפני הזיעה טהור,** הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש כתבו דבקסיא של זורי גרנות וכו' הכוונה בהם כדי שיוכל לאחוז בהם, כדי שלא יכנסו בידו הקוצים או קסמי העצים ויפצעוהו, וע"כ הן טמאין, ובקסיא של צבעים וכו', הכוונה בהם כדי שלא יזיע ויפסד מה שבידו בגלל הזיעה, או תעכבו הזיעה מלאחוז את הכלי שהוא עושה בו מלאכתו, וע"כ הוו כפשוטי כלי עור, ואע"פ שיש להן חלל, כיון שלא נעשה לקבלה, וכ"ה בד' הרמב"ם פ"ז מכלים ה"ה.

ומבו' בד' הרמב"ם, דאף שהקסיא מקבל את היד בתוכו, לא חשיב כעשוי לקבלה, וע"כ רק היכא שעשוי הקסיא כדי שיוכל לאחוז בו ה"ה טמא, כיון שהוא עשוי לקבלת הדבר שאוחז בו, אך היכא שעשוי הקסיא מפני הזיעה ואינו משמש לאחיזת הדבר, לא חשיב כעשוי לקבלה וטהור.

ונ' הטעם בזה, דאף דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש ס"פ במה אשה נ' דס"ל דהעשוי לקבלה טמא אף שאינו עשוי לטלטל המתקבל על ידו, ושלא כדעת רש"י שם והר"ש בכת"י במשנתינו, וכמש"נ לעיל פט"ו מ"ה אות ה', ומה"ט הוא דשל זורי גרנות וכו' טמאה, כיון שהיא עשוי' לצורך קבלה, אף שאינה עשוי' לטלטל את המתקבל על ידה, וכמו שעמד ע"ז הר"ש בכת"י, ונת' להלן אות ג', כ"ז הוא דומיא דקב הקיטע שמקבל את ראש השוק בתוכו, אך הכא לא חשבינן כלל שהיד מתקבלת בתוך הקסיא, שהרי אין הקסיא מחזקת את היד בתוכה, אלא הויא ככסוי על היד, וזה לא חשיב כקבלה כלל.

ב] אמנם הנה במקד"ד סימן נ"ד סק"ג ובחזו"א סימן כ"א סק"ז פירשו בד' הרמב"ם ע"פ התרגום הישן, דהא דשל זורי גרנות וכו' טמאה, הוא משום שהיא עשוי' לקבל את היד כדי שלא יכנס בידו הקוץ, ולמדו מזה דס"ל להרמב"ם דגם כה"ג חשיב ככלי קיבול, והא דבעשוי מפני הזיעה טהור, פי' במקד"ד שם, דהוא משום דבקבלה בעינן שתהא הקבלה לצורך הדבר המתקבל בו ולא לצורך דבר שחוצה לו, וע"כ דוקא בעשוי כדי שלא יכנס הקוץ שהוא לצורך היד שבתוכו חשיב קבלה, אבל מפני הזיעה שלא יפסד הדבר שמתעסק בו, כיון שאי"ז צורך הדבר שמקבל לא חשיב קבלה, עכ"ד, אך באמת לפי ל' הרמב"ם שבתרגום החדש, אשר כ"ה בל' הרא"ש, אין מקור לדבריהם, וגם בד' הרמב"ם בפ"ז מכלים ה"ה מבו' להדיא לא כן, ועי' חזו"א שם שהגי' בד' הרמב"ם, ועי' עוד להלן אות ז'.

ג] ובפי' הר"ש מכת"י פירש ע"ד ד' הרמב"ם, דהוא עור שתופרין ממנו כסוי ליד ולזרוע זורי גרנות וכו', שלא יכהו קוץ וכדי שיאחזו יפה, וזה קרוי עשוי לקבלה, לקבל הדבר שהוא אוחז בו שלא ישמט ממנו או לקבל הקוץ, ועיי"ש שהק' ע"ז שהרי בעינן שיהא מטלטל מלא וריקן, וכאן אין דבר אחר מיטלטל על ידו, ודמי לקב הקיטע דטהור, אף שיש לו בית קיבול ראש שוקו, משום שהשוק מטלטל ואין הוא מטלטל את השוק, וכתב לישב, ז"ל, שאני הכא דנשען על ידו ועל זרועותיו והוי כהנך דחזו למדרסות דלעיל ככר וכסת של עור, עכ"ל.

ובפשוטו מכוון ד' הר"ש, דדרך האדם לישען על ידו וזרועותיו, וחשיבא הקסיא כעשוי' למדרס, וע"כ היא טמאה, ואף שאין עיקר ההישענות על הקסיא, וזה מתישב למש"כ החזו"א בכ"ד, דבגדי האדם שהוא שוכב בהן, טמאין מדרס, וית' בעזה"י במקומו, אך תמוה טובא לפ"ז, דא"כ מ"ט בעינן שתהא הקסיא עשוי' לקבלה, הרי פשוטי כלים דחזיין למדרסות טמאין, והנה אמנם הי' מקום לדון דכל הא דפשוטי כלים העשויים למדרס טמאין, הוא רק בשעיקר עשייתן למדרס, ואכמ"ל, אך אי"ז מתישב בד' הר"ש שדימה דינא דהכא להא דכר וכסת של עור טמאין, והתם הרי עיקר עשייתן למדרס.

ד] אך מד' הרע"ב למדנו לפרש ד' הר"ש בע"א, דהנה ז"ל הרע"ב, דכיון וכו' מיקרי עשוי לקבלה, כיון שהדבר שהוא אוחז בו נשען על הבית יד ומקבלו, עכ"ל, והנה מקור ד' הרע"ב הוא מד' הר"ש, ומבו' דמפרש דמש"כ הר"ש דנשען על ידו, לאו היינו דהאדם נשען על ידו, אלא היינו דהדבר שהוא אוחז בידו נשען על הבית יד, והיינו דלעולם טומאת הקסיא היא משום דעשוי' לקבלה, ומש"כ הר"ש דשאני הכא דנשען וכו', היינו דמה"ט ל"ד לקב הקיטע דאינו מקב"ט משום שאינו מטלטל את השוק, דשאני הכא דהדבר המתקבל ביד נשען על הקסיא, וע"כ חשבינן דהטלטול הוא גם ע"י הקסיא, ועי' בס' דעת אליהו שעמדו בביאור זה בד' הר"ש, ועיי"ש שכתבו לפרש לפ"ז, דמה שדימה הר"ש לכר וכסת של עור, היינו דמהתם חזינן דהגם דעיקר שכיבת האדם היא ע"ג המיטה, מ"מ כיון שהוא נשען על הכר והכסת, חשיבי הכר והכסת מכלל משכבו, וה"נ הכא הגם דעיקר הטלטול הוא ע"י היד עצמה, מ"מ כיון שהדבר שהוא אוחז בידו נשען על הקסיא, חשיבא הקסיא מכלל הדבר המטלטל.

ה] והראב"ד בהשגות פי"א מטו"א הי"ג פירש למשנתינו, ז"ל, שהוא עור שהזורה הגורן חוגר על כל בגדיו שלא יתחברו בהם הקשים והקסמים והמוץ שבגורן, והולכי דרכים מפני האבק, ועושי פשתן בשביל הקסמים והרקתא, וכל אלו עושין לקבלה שהם מקבלים הפסולת ומצילים הבגדים, אבל של צבעים ושל נפחים שהם מזיעים תמיד והם מקנחים בהם הזיעה טהורה, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) וכעי"ז פירש בחי' הגר"א ובאלי' רבה, וגם בפי' מהר"ם שהביא התוי"ט פירש כעי"ז, ועי' להלן אות י"א מש"נ בטעם הא דמפני הזיעה טהור.

ונתחדש בדבריהם, דכיון שהאבק נאחז בקסיא, חשיבא הקסיא ככלי קיבול, אף שאין מקבלת כצורת כלי קיבול שהוא מקבל בתוכו, ול"ד לכלי שתולין על דפנותיו שאינו מקב"ט, דהכא כיון שהאבק נאחז בקסיא, חשיב שהוא מתקבל בו.

ו] והנה בסד"ט תמה על פי' זה, דמ"ט חשיב כעשוי לקבלה מכח מה שמקבל האבק והמוץ יקרא עשוי לקבלה, וכי הוא רוצה בקבלת האבק, אדרבה טפי ניח"ל שלא יהי' האבק כלל, עכ"ד, אך דבריו תמוהין, דלהדיא תנן לקמן פי"ז מ"ב דבית הרעי טמא מכח מה שהוא מקבל את הרעי, והרי דכלי העשוי לקבל פסולת חשיב ככלי קיבול, וכבר הוכיח כן בחזו"א סימן כ' סק"ו, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בביצה דכ"ג: והר"ש בכת"י לעיל פט"ו מ"ד שכתבו דכברה חשיבא כלי קיבול שמקבלת הסובין.

ומש"כ באלי' רבה לעיל פט"ו מ"ו דמצודה של עכברים טהורה משום שא"צ להעכבר אלא שיהרג, אשר מזה הביא הסד"ט שם דכה"ג לא חשיב ככלי קיבול, ועי' גם בבועז שעמד ע"ז, עמש"נ לעיל שם אות י"ב דיל"פ דהוא משום דא"צ כלל לקבל את העכבר אלא להרגו, ועיי"ש שנת' עוד, די"ל דכל ד' הגר"א הוא רק בפשוטי כלי עץ, אך בכלי קיבול, סגי במה שהוא מקבל את העכבר, וכדתניא הכי בתוספתא פ"ה ה"ח דמצודת העכברים שיש בה בית קיבול טמאה, עיי"ש. ?ועי' עוד בחי' הגר"א לקמן מ"ו, שהוכיח ממשנתינו דקבלת פסולת מהניא, ותמה עפי"ז ע"ד הרמב"ם שם, ועיי"ש שלמד לזה ממתניתין דהעושה כלי קיבול מכל מקום טמא, ולפ"ז שפיר צדקו דברינו לעיל פט"ו מ"ו, דהיכא שאינו כלי קיבול שאניבכלי שאינו עשוי לקבלה שאני?.

ז] והנה בחזו"א סימן ה' סק"ג עמד בהא דבגדים שאדם לובש ואינם עומדין לקפל בתוכן דבר, מ"ט הן טמאין, הרי אינם מטלטלין מלא וריקן, וכמש"כ רש"י דקב הקיטע לא חשיב כמטלטל מלא וריקן, משום דאין השוק מיטלטל על ידו, ועיי"ש שכתב דלבישת הבגדים חשיב תוך, כיון דניח"ל שיהא בתוכן מה שנותן בהן, ול"ד לקב הקיטע, דהתם לא ניחא לי' בתוך אלא במה שסומך על ראש הקב, ואף שהדפנות מגינות שלא ישמט הקב מעל השוק, מ"מ אי"ז תשמיש תוך, עכ"ד, ובסימן כ"א סק"ז הוסיף לבאר, דשאני קב הקיטע, דאין הקיבול עשוי להגנה על ראש שוקו שבתוכו ואינו הקיבול אלא שלא ישמט ראש השוק מגב הקב, עכ"ד.

אך הנה בד' הר"ש במשנתינו מבו' להדיא דאף שהקסיא עשוי' להגן על היד מפני הקוצים, ל"מ זה לחשבה ככלי קיבול, וכ"כ הר"ש בסו"ד, דמשום שלא יכנו הקוץ אין לן לטמאותו, כדמוכח לקמן בפכ"ו דכף לוקטי קוצים טהורה, ועי' גם בפי' הר"ש לקמן פכ"ו מ"ג שכתב כן, דכף לוקטי קוצים היא עשוי' כדי שלא יחבלו ידיו, וטעם טהרתה הוא משום שאינה עשוי' לקבלה, וגם בד' הרמב"ם נ' כן, דלא חשיבא הקסיא ככלי קיבול מכח מה שהיא מקבלת את היד, וכמש"נ לעיל אות א', וגם בד' הראב"ד שפירש דטעם טומאת הקסיא הוא משום שהיא מקבלת את הפסולת, מבו' דלא חשבינן לה ככלי קיבול מכח שהיא מקבלת את הגוף, ומשה"ק החזו"א דמ"ט כל בגדי האדם טמאין, יתבאר בעזה"י במקומו.

ח] **ר' יוסי אומר אף של גרוסות כיוצא בהן,** בחי' הגר"א כתב, דמפני טורח מלאכתן מזיעין, עכ"ל, והיינו דגם קסיא של גרוסות עשוי' לקנח הזיעה, וע"כ אינו מקב"ט, ועי' בתפא"י שפירש טעם פלוגתא דר' יוסי וחכמים, דחכמים ס"ל דכיון שלובש העור גם כשטוחן גרוסות מעט, שאינו מזיע במלאכתו, ע"כ מוכח שלבשו רק כדי שלא יזיקו אבק הגרוסות, ומקב"ט, עכ"ד, ועי' עוד במשנ"א ובסד"ט במש"כ לפרש טעם פלוגתא דר"י וחכמים.

ט] **מפני הזיעה טהור,** הר"ש כתב דהוא לשאוב את הזיעה כדי להקר בשרו שלא יזיע, וכעי"ז כתב בתוי"ט בשם מהר"ם, ולפי' זה נ' דטעם טהרתו הוא משום דלא חשיב כעשוי לקבלה, שאינו עשוי לקבלת הדבר שאוחז בו, ובפי' הר"ש מכת"י פירש עוד, דהוא עשוי שלא יתקלקל ויתלכלך בזיעת ידיו דבר שהוא מתעסק וכתשמיש עראי חשיב ולא מקב"ט, עכ"ל, ומבו' בדבריו דכה"ג חשיב שפיר כעשוי לקבלה, כיון שהוא עשוי לצורך הדבר שאוחז בו, שזהו האופן הראוי לקבלתו, והא דאי"ז מקב"ט הוא משום דהוי תשמיש עראי, ובד' הרע"ב מ' דגם לפי' קמא הוי טעם טהרתו משום דחשיב כתשמיש עראי, וצ"ע.

י] והרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש פירשו דה"ז עשוי כדי שלא יזיע ויפסד מה שבידו בגלל הזיעה, או תעכבו הזיעה מלאחוז את הכלי שהוא עושה בו מלאכתו, וכה"ג לא חשיב כעשוי לקבלה, ויש שהקשו דאם ה"ז עשוי כדי שיוכל לאחוז את הכלי, מ"ט אי"ז חשוב כעשוי לקבלה, שהרי הקסיא מסייע לו לאחיזה, אך באמת לק"מ, דהאמנם אם הי' זיעה על ידו והי' לובש הקסיא כדי לאחוז את הכלי, שפיר הי' חשוב כעשוי לקבלה, אך הכא הרי מפורש בד' הרמב"ם והרא"ש דהקסיא מועיל שלא יזיע, וכמש"כ הר"ש בפי' קמא, ואחר שאינו מזיע, הרי אין הקסיא מסייע כלל לאחיזת הכלי, וע"כ לא חשיב כעשוי לקבלה.

יא] והראב"ד בהשגות פי"א מכלים הי"ג כתב, דה"ז עשוי לקנח בו הזיעה, וכן פירש בחי' הגר"א ובאלי' רבה, ועי עוד בד' הראב"ד בהשגות פכ"ז מכלים ה"ה, ז"ל, ובכאן אינו אלא מפני שאינו עשוי אלא כדי שלא יתלכלכו אצבעותיו בשמן העורות, ודומה לו קסיא של צבעים ושל נפחים שהיא טהורה מפני שהוא לקבל את הזיעה ולא לקבלה אחרת, עכ"ל, וצ"ב דמ"ש קבלת זיעה מקבלה אחרת, וכ"ה דקסיא שעשוי' לקבל את הפסולת חשובה כעשוי' לקבלה, וכמש"כ הראב"ד והגר"א שם, ה"נ בדין שהעשוי' לקנח בה את הזיעה ולקבלה, תהא חשובה ככלי קיבול, ועי' בבועז שעמד ע"ז.

ובמשנ"א כתב, דהוא משום דלא חשיב עשוי לקבלה אלא בשעשוי לטלטל על ידו, וכמש"כ רש"י בשבת דס"ו., והלכך האבק והקוצים מטלטלן עם העור לאשפה, אבל הזיעה נבלע בתוכו, עכ"ד, ויתכן עוד, דהזיעה שהיא נבלעת בקסיא, חשיבא כדבר א' עם הקסיא, וע"כ לא חשיב שהקסיא מקבלת דבר אחר.

יב] **שם בר"ש, במס' מכשירין וכו' ופי' בערוך קערות של שלחנות,** במי"ט כתב דאין כוונת הר"ש לפרש דקסיא דכאן ג"כ קערות, דא"כ מ"ט דסיפא מפני הזיע, אלא כונתו שהוא בגדים המכסין את השלחנות, עיי"ש, אך בפי' הר"ש מכת"י באמת דחה לזה, דכל הענין הזה אינו שייך לכאן, וגם הראב"ד בהשגות פי"א מטו"א הי"ג תמה על פי' הערוך ממתניתין דהכא.

1. ועי' בחזו"א סימן כ"א סק"ז שהגי' בד' הראב"ד שהם מקבלין הפסולת ומקבלין הבגדים, ופירש דטעם טומאתן הוא משום שכל שרצונו שהעור תגין על מה שבתוכה חשיב כלי קיבול, עיי"ש, אך צ"ב לדבריו מש"כ הראב"ד דמקבלין הפסולת, ולהדיא דהא דחשיבי דעשויין לקבלה הוא משום קבלת הפסולת. [↑](#footnote-ref-2)