43 שדה שיצאו עלי_ עוררין - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

מוצש"ק בלק אור לח' תמוז תשע"א

א] כתובות דצ"ב:, אמר אביי ראובן שמכר שדה לשמעון שלא באחריות ויצאו עליו עסיקין, עד שלא החזיק בה יכול לחזור בו, משהחזיק בה אינו יכול לחזור בו משום דאמר ליה חייתא דקיטרי סברת וקבילת, ומאימת מחזיק בה מכי דייש אמצרי, איכא דאמרי אפי' באחריות נמי דאמר ליה אחוי טירפך ואשלם לך.

ונחלקו הראשונים בביאור הסוגיא, דדעת רש"י, דאיירי בשלא נתן מעות, וע"כ פשיטא דעד שלא החזיק בה יכול לחזור בו, שהרי עדין לא קנאה כלל, ולא נתחדש בד' אביי, אלא דמשהחזיק בה אינו יכול לחזור בו, ומחייבינן לי' ליתן המעות, אף שיצאו עלי' עוררין, ופליגי לישני, אם בקנאה באחריות לא מחייבינן לי' ליתן הדמים, משום דסו"ס עלי' הדר ואטרוחי בי"ד בכדי לא מטרחינן, או דאף בקנאה באחריות מחייבינן לי' ליתן הדמים.

ודעת ר"ת, דאיירי בשנתן מעות, וקמ"ל דעד שלא החזיק בה יכול לחזור בו ולא קאי במי שפרע, וס"ל דאיכא מי שפרע אף בנתינת מעות במקום שכותבין את השטר, ונחלקו בזה הראשונים, ואכמ"ל, ומשהחזיק בה אינו יכול לחזור בו, משום שקנאה קנין גמור, ומש"א דמאימת הוי חזקה מכי דייש אמצרי, היינו דלעולם הך חזקה אינה חזקה גמורה, ואך דכיון דנתן מעות סגי בחזקה זו.

ודעת ריב"ם, דאיירי בשקנאה בקנין גמור, ומ"מ עד שלא החזיק בה יכול לחזור בו, דכ"ה דתיקנו בקנין סודר דחוזר כ"ז שעסוקין באותו ענין, ה"נ מצי למהדר כ"ז שלא החזיק בו אם יצאו עליו עסיקין, דע"ד כן קנאה.

אך בד' הרמב"ם וש"ר מבו', דהא דיכול לחזור בו, הוא מדין מק"ט, דשדה שיש עלי' עוררין הוי כמום במקח.

] בקצוה"ח סימן רכ"ה סק"א כתב, ז"ל, ונראה דאם הגוי כבר ערער קודם שלקחה והלוקח לא ידע מזה, דהו"ל מקח טעות, ולא אמרינן בזה אחוי טירפך, כיון דכבר יצא ערעור הו"ל כמו מום במקח כאילו נפחת והוזל וכו', וכן משמע בשו"ע סימן רכ"ו ס"ה ע"ש שאין לך מום כו', ואע"ג דהתם אם קיבל המוכר הדמים והלוקח נשתמש בו אינו יכול לחזור משום מום, משום דהתם יצא הערעור אחר שקנה הלוקח באחד מדרכי הקניה, אבל היכא שיצא הערעור קודם שקנה באחד מדרכי הקניה והלוקח לא ידע מזה הו"ל מום, עכ"ל.

ומבו' בד' הקצוה"ח, דמפרש דההיא דיצאו עלי' עסיקין, איירי בערעור שנתחדש אחר המקח, ואפ"ה אם עדיין לא החזיק בה הו"ל כמק"ט.

אמנם הנה בשו"ת הרמ"א סימן כ' כתב, ז"ל, דאף שם דבעינן דייש אמצרי כו' ואמרינן דדעתו של אדם לחזור עד דדייש אמצרי, לא יוכל לחזור רק בערעור שהיה בשעת המקח אבל לא באונס שנולד אח"כ, מטעם שכתב הטור סימן רכ"ו וז"ל, ואם לא הלך על מצרי השדה לאחר שיצא הקול יכול לעכב המעות, דכיון שיש עליו עוררין הוי כמו מק"ט והוי כמו שאר מומין למהוי מק"ט כו', משמע דלא יוכל לחזור אלא משום דעיקר המקח אינו, והוי מק"ט דבטל מעיקרו הואיל ובשעת המקח היה בו מום זה, אבל אינו יכול לחזור מטעמא דנאמר אדעתא דהכי לא קנה, אם ערערו עליו אחר כך, וכן כתבו שם בהדיא התוס' והג"א וז"ל, דוקא עוררים אבל אונסים אפילו באחריות נמי אין יכול לחזור דמזלו גרם. הרי כתבו בהדיא דאם אירע אונס אף קודם דדייש אמצרי אינו יכול לחזור, וה"ה כאן דנאמר מזלו גרם, עכ"ל.

והרי דנקט הרמ"א בפשיטות, דכל הא דיכול לחזור בו, הוא רק בשכבר היו העוררין בשעת המקח, אך אם נתחדש הערעור אחר המקח, ל"מ לחזור בו.

אך מבו' בדבריו, דאין הטעם בזה משום דכלל ל"ש דינא דמק"ט במום הנולד אחר המקח, אלא הטעם בזה הוא משום דמזלו של הלוקח גרם, וזה כמש"כ במחנ"א ונתיה"מ, דהא דבלוקח בהמה ונטרפה לא אמרינן דאדעתא דהכי לא קנאה, הוא משום דמזלו של הלוקח גרם, עי' בדבריהם.

אמנם י"ל דלא פליגי, דודאי איירי בשערערו העוררין בבי"ד אחר המקח, וכמשמעות לישנא דאביי, ומש"כ הרמ"א שהי' הערעור בשעת המקח, היינו שהי' דעתם לערער בשעת המקח, ובכה"ג אם באו וערערו קודם שהחזיק בה, הו"ל מק"ט ויכול הלוקח לחזור בו, אך היכא שכבר ערערו בבי"ד קודם המקח, הו"ל מק"ט גמור, ואף אם החזיק בה יכול לחזור בו.

אך צ"ע דאם אכן מודה הרמ"א דאיירי בשלא ערערו בבי"ד עד אחר המכירה, א"כ מנא ידעינן שהי' דעתם לערער בשעת המקח, ועי' בחזו"א ב"ק סימן ? שהוכיח מכח זה ?, וצ"ע בזה.

ועי' עוד בתוס' תלמיד ר"ת ב"ק ד"ט., ז"ל, אלא צריך לפרש האי עסיקין היינו בעלי מריבה אנסין ורוצים לגוזלה וזה הלוקח לא ידע בדבר ולבסוף נתגלה לזה הדבר כשרוצים לגוזלה ממנו "שאותו עירעור הי' קודם מכירה", הלכך אפילו משהחזיק בה יכול לחזור בו דהוי כמק"ט, דכיון שקנה באחריות מסתמא קרקע שאין עלי' עירעור קנה, וכיון שמצא שהיו עליה עוררין בשעת מכירה "מק"ט הוא", עכ"ל, והרי להדיא דל"ה מק"ט רק בשהי' הערעור קודם המכירה, אך משמעות דבריו שלא כתב כן אלא לפי' זה דאיירי באנסין שרוצין לגזלה, דבזה ל"ה מק"ט אא"כ היו העוררין בשעת מכירה, דאל"כ הרי אי"ז גריעותא במקח כלל, וודאי דמזלו של הלוקח גרם, אך אם איירי בעוררין על השדה שאינה שלו, הוי מק"ט אף בשיצאו אחר המכירה, ואף דלפי הצד דאין הערעור אמת, אי"ז אלא כאנסין שרוצין לגזלה, מ"מ כיון שיצא הערעור כנגד המוכר, אדעתא דהכי לא קנאה, ודו"ק.

ועכ"פ לפשטות הדברים דאיירי אף בערעור שנתחדש אחר המכירה, וע"ז כתב הרמב"ם דאין לך מום גדול מזה, והנה התם הרי ל"ש לומר דלא הי' דעת המקח ע"ז כלל, שהרי בשעת המקח הי' המקח ראוי לגמרי, וע"ז הי' דעתו, ובע"כ דהוא משום אומדנא דאדעתא דהכי לא קנאה, ונ' מזה דכל מום במקח הוא כן, דאדעתא דהכי לא קנה, וזה כד' הגרע"א ז"ל.

בחי' הרמב"ן כתובות דצ"ג. כתב, דכל הא דמצי לחזור בו, הוא כ"ז שלא הוציאוה העוררין מידו, דבכה"ג הוא מחזירה לבעלים, אך אם הוציאוה מידו וא"א לו להחזירה לבעלים, ל"מ למיתי עלה אלא מדין אחריות, עיי"ש, והובא ברא"ה ור"ן שם ובחי' הריטב"א ב"מ די"ד., עי' בדבריהם.

ולכאו' נ' מזה דכללא הוא בדין מק"ט, דל"מ לבטל את המקח אלא ע"י שמחזירו לבעלים, וע"כ אם טרפוה ממנו ואינו מחזירו לבעלים, ל"מ לבטל המקח.

אך אאל"כ, דבכה"ג שאבד המקח מכח המום, ודאי דמצי לבטל המקח, וכמבו' בסוגיא דספסירא, וגם לא גרע מדינא דזרען ולא צמחו דחייב המוכר באחריותן, אף שאין הלוקח מחזיר לו מקחו.

וע"כ צ"ל, דהוא דין מסוים במק"ט זה דיצאו עלי' עסיקין דאדעתא דהכי לא עביד, דכל מה שדעתם לבטל המקח בכה"ג, הוא רק אם יחזיר הקרקע לבעלים, ויל"פ בזה, שהרי כתבו התוס' דבדבר התלוי בדעת שניהם לא אמרינן דאדעתא דהכי לא עביד, משום שאין המוכר מתרצה לכך, וי"ל דהכא אין המוכר מתרצה לתנאי זה אא"כ יחזיר לו הלוקח את הקרקע.

הרמ"ה בב"ב דמ"ד: פירש דהא דמשהחזיק בה אינו יכול לחזור בו, היינו שהחזיק אחר שיצאו עלי' עוררין, דהו"ל כמחילה על המום, והובאו דבריו בנמו"י ב"מ די"ד., וכן פירש הרשב"א ב"ק ד"ט., ועיי"ש שכתב דהא דבמוכר שדה שלא באחריות ונמצא שאינה שלו אינו חוזר עליו, ול"מ הדר משום מק"ט, הוא משום שפירש המוכר שמוכרה בלא אחריות, וכה"ג הו"ל כקבלת מום זה.

בשטמ"ק ב"מ די"ד. כתב בשם הראב"ד, דההיא דמוכר שדה ונמצאת שאינה שלו, דל"מ לתבוע המעות מדין מק"ט, איירי בשעבר כדי שיראה, וס"ל דשיעורא דכדי שיראה הוא גם במק"ט, ועי' במאירי ובתלמיד הרשב"א ב"ק ד"ט. שכתבו ע"ז דזה שלא כד' רה"ג והרי"ף דמק"ט לעולם חוזר.