ב_ב א ב ג ח - נכתב ע_פ שיעורי הרב גרשון אידלשטיין
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

מסכת בבא בתרא

**פרק ראשון - השותפין**

דף ב' ע"א

**מתני'. הכל כמנהג המדינה בגויל זה נותן ג' טפחים וכו'.** עי' רשב"א ונמו"י שכתבו דאפילו אם אחד רוצה לכנוס לתוך שלו ולבנות משלו בהוצא ודפנא יכול חבירו לכופו לבנות עמו כפי המנהג, דשמא יפול ויצטרך להתעצם עמו בבי"ד ובין כך ובין כך יהא מזיקו בהיזק ראיה, ועי' רא"ש סימן ה' דפליג ע"ז.

**שם.** עי' נמו"י שכתב בשם הרא"ה דאם אחד רוצה לכנוס לתוך שלו ולבנות משלו גויל או גזית חבירו מעכב עליו, עיי"ש הטעם.

**תוד"ה בגויל זה נותן ג' טפחים וכו' ומיהו אם נהגו לעשות פחות מי' יעשה וכו'.** עי' רא"ש סימן א' ונמו"י שכתבו דאם נהגו בפחות מנהג גרוע הוא ולא אזלינן בתריה, דקים להו לרבנן דבבציר מהכי לא קאי.

**בא"ד. אבל פחות מכאן אפילו נהגו מנהג הדיוט הוא.** וכ"כ הרא"ש לקמן סימן ה', ועי' בהגהות אשר"י שם שחולק ע"ז.

**תוד"ה לפיכך אם נפל הכותל וכו' בלא"ה נמי הוי של שניהם אפילו נפל לרשותא דחד מנייהו כיון דאין חזית לא לזה ולא לזה.** עי' מהרש"א שהקשה דהו"מ להקשות בפשיטות דאינו מוחזק משום דשותפין לא קפדי אהדדי. ועיי"ש מה שתירץ.

**בא"ד.** כדפריך בגמ' גבי בקעה לא יעשה חזית לא לזה ולא לזה. עי' רשב"א שדחה ראיה זו.

**בא"ד.** אבל הכא מעיקרא נולד הספק ואם היו באין לחלוק וכו'. עי' קוב"ש שהקשה אמאי לא הביאו ראיה דלא מהני תפיסה מהא דתקפו כהן מוציאין אותו מידו (עי' ב"מ ו:), ועיי"ש מה שתירץ.

**שם.** עי' שטמ"ק ד"ה אמנם קשה, שכתב בשם תוס' הרא"ש דכיון שלא נודע לנו שום ספק בכותל קודם נפילה דמי למחליף פרה בחמור ואזלינן בתר המוחזק, וכ"כ הרשב"א לקמן ד. ד"ה ופרקינן.

**בא"ד. והא דלא אמר הכא כל דאלים גבר כמו בזה אומר של אבותי התם הוא דליכא דררא דממונא וכו'.** עי' קצוה"ח סימן קנ"ז ס"ק ג' שכתב דהכא כיון דשניהם עומדין בצד הכותל הו"ל כשניהם מוחזקין ומשו"ה לא אמרינן כל דאלים גבר.

**בא"ד. מהו דתימא כיון דשהו ברשותו הרבה נהמניה שעשאוה כולה מגו דאיבעי אמר ממך לקחתיה.** עי' רעק"א בגליון הש"ס (נד' אחרי המהרש"א) שהקשה אמאי בעינן מגו שיהיה נאמן שהוא בנה את זה כיוון דשהו ברשותו הרבה, ועי' חידושי הגרנ"ט סימן קס"ו ובקוב"ש אות ז' מש"כ בזה.

**בא"ד. קמ"ל כיון דמעיקרא היה על שניהם לעשות לא מהימן לומר שהוא עשה הכל דמגו במקום עדים הוא.** עי' מגיד משנה פרק ב' מהלכות שכנים הלכה ט"ז ד"ה לפיכך, ובהלכה י"ח ד"ה והואיל, שהביא י"א דנאמן במגו ולא חשיב מגו במקום עדים.

**בגמ'. מחיצת הכרם שנפרצה אומר לו גדור.** עי' שטמ"ק ב"ק ק: ד"ה אומרין לו, שכתב דבעל הכרם נחשב המזיק לפי שאין העצים נאסרים אלא הענבים, ופעמים הרבה אין ענבים בכרם, ונמצא שהכרם מזיקה ולא נזוקת, ועי' נמו"י שכתב דאף העצים של הגפנים נאסרים, ועי' רמב"ן.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ז' מהלכות כלאים הלכה י"ז שהביא דין זה ולא כתב שחייב באחריותו, ועי' חזו"א כלאים סימן י"ג אות י"ז שביאר דהרמב"ם מיירי בכרם ותבואה דחד אבל בכרם דחד ותבואה דחד ס"ל להלכה דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, ועי"ש שהקשה אמאי לא כתב נמי דין דכרם דחד ותבואה דחד דמוטל על בעל הכרם לגדור ואם לא גדר הכרם נאסר.

**תוד"ה אומר לו גדור, פי' לבעל הכרם וכו' ואפילו ר' יוסי דאמר לקמן על הניזק להרחיק את עצמו וכו'.** לדעת התוס' (עי' תוס' ב"ק ק: ד"ה אמור לו) החיוב על בעל הכרם משום דחיישינן שיכנס עם מחרשתו לתוך שדה חבירו ויזיקו, ומשו"ה מודה ר' יוסי דהוי גירי דיליה, ועי' נמו"י שפירש כרש"י דהחיוב על בעל הכרם הוא משום היזק הכלאים, ומשו"ה כתב דאתיא דלא כר' יוסי, ועי' רמב"ן כאן ובקונטרס דינא דגרמי.

**בא"ד. ואומר ר"י דלהכי קתני אומר לו גדור ולא קתני חיב לגדור לפי שצריך להתרות בו ואם לא התרו בו לגדור אינו חייב באחריותו.** עי' רמב"ן בקונטרס דינא דגרמי שמביא י"א דגרמי קנסא הוא ולא מחייב אלא במזיד, ומשו"ה בעינן התראה, ועי' בעליות דרבינו יונה, והרמב"ן שם חולק ע"ז. ועי' רמב"ן כאן שפירש דהא דבעינן התראה הוא משום דבלא"ה לא קידש, וכן פי' הרשב"א והנמו"י, ועי' קוב"ש אות י"ד מה שהקשה ע"ז.

דף ב' ע"ב

**בגמ'. נתיאש הימנה ולא גדרה ה"ז קידש וחייב באחריותו.** עי' יד רמ"ה אות י"ח שכתב דשמעינן מהכא דמי שהתחייב לגדור בינו ובין חבירו ולא גדר ואתו גנבי וגנבי ליה חייב לשלם, ודוקא כשהתרו בו מעיקרא, ועי' טור ריש סימן קנ"ז שכתב דהרא"ש חולק ע"ז, ועי' קה"י סימן ג' מש"כ בזה.

**תוד"ה וחייב באחריותו וכו' נראה לר"י דהאי חשיב היזק ניכר שהרי ניכר הוא שהוא כלאים וכו' מי יודע אם הוכשר.** עי' קוב"ש סוף אות י' שהקשה דהא גבי כלאים נמי מי יודע אם ניחא ליה.

**שם.** עי' רמב"ן בקונטרס דינא דגרמי מש"כ בזה ועי' קוב"ש אות י' מש"כ בדעת הרמב"ן.

**בגמ'. וכיון שרצו בונין אם הכותל בעל כרחו.** עי' רא"ש סימן ב' שכתב דשותפין שחלקו ולא בנו כותל ואחר כמה שנים תובע האחד לבנות אין יכול השני לטעון כבר החזקתי בזה כמה שנים ומחלת לי.

**שם.** עי' רא"ש סוף סימן ב' שכתב דאם מחלו השותפין זה לזה על היזק ראיה אין יכולין לחזור בהן, ועי' קוב"ש אות א' מה שהקשה ע"ז.

**בגמ'. אלמא היזק ראיה שמיה היזק.** עי' רמב"ן לקמן נט. שכתב דהיזק ראיה נזקי אדם באדם הוא, ועי' סמ"ע סימן שע"ח ס"ק ד' שכתב דנזקי ממון הוא שמונע ממנו להשתמש בחצר.

**בגמ'. ת"ש וכן בגינה גינה שאני וכו'.** עי' בעליות דרבינו יונה לעיל עמוד א' ד"ה מתניתין, שהוכיח מכאן דבמקום שאין מקפידים על היזק ראיה ונהגו שלא לבנות אין כופין אותו אף למ"ד שמיה היזק, דהא בגינה לכו"ע שמיה היזק ובמקום שנהגו שלא לגדור אין מחיבין אותו, ועי' רשב"א שם שחולק ע"ז.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות שכנים הלכה י"ד שפסק דהיזק ראיה שמיה היזק, ובהלכה ט"ז פסק דבגינה א"צ מחיצה ד' אמות וסגי בעשרה טפחים, והראב"ד שם חולק ע"ז, ועי' מגדל עוז שם שהביא ששאלו חכמי לוני"ל את הרמב"ם דבגמ' מבואר דיותר פשיטא לן בגינה דהיזק ראיה שמיה היזק, ועיי"ש מה שהשיב להם.

דף ג' ע"א

**בגמ'. וכי קנו מידן מאי הוי קנין דברים בעלמא הוא.** פי' דבכל קנין שמתחייב ממון ע"י הקנין נעשה מחויב לו ויכול לגבות ממנו בע"כ אבל כשמתחייב לחלוק אינו מקנה לו בזה זכות ממון אלא הקנין הוא לעשות מעשה חלוקה, ומשו"ה הוי קנין דברים, ועי' שיעורי הגרש"ר אות נ"א.

**בגמ'. רב אשי אמר כגון שהלך זה בתוך שלו והחזיק וזה בתוך שלו והחזיק.** עי' רא"ש סימן ג' שכתב דא"צ ששניהם יחזיקו אלא כיון שהחזיק אחד מהם נקנה החצי השני לחבירו בחליפין, ואע"פ שאי"ז כלי מ"מ דעת ר"ת בתוס' ב"מ מו: ד"ה ופירי, דבחליפי שוה בשוה לכו"ע א"צ כלי, ולהחולקים כתב הקצוה"ח סימן ר"ג ס"ק ו' דלענין חליפין קרקע הוי ככלי.

**שם.** עי' רא"ש סימן ג' שכתב דא"צ ששניהם יחזיקו אלא כיון שהחזיק אחד מהם נקנה החצי השני לחבירו בחליפין. ועי' פלפולא חריפתא שם אות ו' שכתב דלתירוץ קמא דקנו ברוחות לא מהני שיקנה האחד דחליפי הרוח הוי הסודר שקנה בו ואינו יכול להקנות תמורת זה את החצי השני, ועי' בשיעורי הגרש"ר אות נ"ד שהוכיח דחיסרון זה הוא רק בתורת חליפין אבל בתורת כסף יכול לקנות ע"י אותו הרוח אע"פ שקנה את זה תמורת הסודר, ועיי"ש שהקשה דא"כ אמאי כתב הפלפולא חריפתא דלתירוץ קמא לא מהני שיקנה האחד הא מהני מדין כסף.

**רש"י ד"ה קנין דברים הוא, ואין חליפין קונין אלא דבר הנקנה וכו'.** משמע דזה חיסרון רק בקנין חליפין, וכן מבואר לכאו' בשטמ"ק ב"מ מו. ד"ה אלא ש"מ.

**תוד"ה כי רצו מאי הוי ניהדרו בהו, למ"ד מחיצה גודא לא פריך דאיכא למימר דקנו ושיעבדו נכסיהן לבנין הכותל.** עי' נמו"י שכתב בשם הראב"ד דאף למ"ד גודא לא מהני אלא בשנתחייבו כ"א לחבירו בדמי מחצית הכותל אבל נתחייבו לעשות כותל קנין דברים הוא, וכ"כ הרשב"א. וכתב הנמו"י שם בשם הגאונים דה"ה אם נתחייב לחבירו אתן לך מאתיים זוז לא מהני דקנין דברים הוא דהקנין על הנתינה ולא על הממון, ועי' יד רמ"ה אות כ"ו שכתב די"א דאף קנין לבנות או לתת לאו קנין דברים הוא, ועי' טור סימן קנ"ז שכתב דכן דעת הרא"ש, ועי' רא"ש סימן ג' ובפלפולא חריפתא אות ה', ולכאו' י"ל דהמחלוקת היא באומדנא האם כשמתחייב בלשון אתן הקנין הוא על הנתינה או על הממון, ועי' קצוה"ח סימן רמ"ה ס"ק א' מש"כ בשם הב"ש ומבואר דאף להסוברים דמהני קנין אתן אין הקנין על הממון אלא על הנתינה, ועי' שיעורי הגרש"ר אות נ"ב.

**תוד"ה קנין דברים בעלמא הוא, בפרק השוכר את הפועלים דתנן מתנה ש"ח להיות כשואל וכו'.** עי' מהרש"א כתובות נד: על תוד"ה אם רצה, שהקשה דילמא מיירי דהוי ליה נכסים ושיעבד נכסיו, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' בחידושי רעק"א שם מש"כ בזה.

**בא"ד. התם לאו קנין דברים הוא אלא קנין גמור הוא שמשעבד את עצמו שאם יאנס שישלם.** עי' תוס' כתובות נד: ד"ה אע"פ, שכתבו בתירוץ אחד דכל היכא דאינו משעבד נכסיו קנין דברים הוא, ושאני התם דאפילו אנו יודעים שאין לו נכסים הרי הוא הודה שיש לו והודאת בע"ד כמאה עדים דמי.

**תוד"ה רב אשי אמר כגון שהלך וכו' ונראה לר"י דאע"ג דקאמר לקמן וכו'.** לכאו' י"ל דהחילוק הוא באומדנא דהיכא דמקנה דבר חדש כל זמן שלא אמר לך חזק וקני חסר בגמירות דעת ויכול לחזור בו, ובחלוקת שותפין יש אומדנא שגמרו בדעתם אף בלא אמירה, עוד י"ל דהא דבעינן אמירה הוא משום דבעינן הקנאה אף מצד המקנה ולא סגי בהסכמתו אבל חלוקת שותפין אי"ז הקנאה מחודשת אלא חלוקה (עי' שיעורי הגרש"ר אות נ"ג) ומשו"ה סגי בהסכמה, ועי' רא"ש סימן ג' שכתב כתוס' וכתב נמי דכשאחד החזיק קנה השני חלקו בחליפין, ומבואר דאף חלקת שותפין הקנאה היא, ועי' שיעורי הגרש"ר אות נ"ה.

דף ג' ע"ב

**תוד"ה ועייליה לפורייה להתם, ותימה והא אמרת בתי כנסיות אין ישנים בהם לא שינת קבע ולא שינת עראי.** עי' נמו"י שכתב דיש שכתבו דלצורך בית הכנסת מותר.

דף ד' ע"א

**בגמ'. פשיטא לא צריכא דנפלו לרשותא דחד מנייהו וכו'.** עי' רשב"א שהקשה דאיצטריך להיכא דזה אומר כולה שלי וזה אומר חציה שלי דבלא הלפיכך האומר כולה שלי נוטל ג' חלקים והשני נוטל רביע ואחר הלפיכך חולקים בשוה, ותירץ דכיון דשניהם מוחזקים במקום בשוה אף בלא הלפיכך חולקים בשוה, ועיי"ש שהקשה ע"ז דא"כ אף בנפל לרשותא דחד מנייהו יחלקו בשוה אף בלא הלפיכך כיון שהיו מוחזקים בשוה בעוד שהיה הכותל קיים, ועיי"ש מה שתירץ. ועי' שיעורי הגרש"ר אות כ"א.

**בגמ'. א"נ דפנינהו חד לרשותא דידיה.** עי' רשב"א שדן אי מיירי שפינהו בעדים או שלא בעדים.

**עי'** רמב"ן לעיל ב. ד"ה לפיכך שכתב דלא מהני חזית בחצר כיון דאנן סהדי ששניהם בנו את הכותל, ועי' רשב"א שם שכתב טעם אחר אמאי לא מהני חזית בחצר, ועי' רא"ש סימן ו' שכתב דמהני חזית בחצר.

**עי'** נמו"י דף ב: [מדפי הרי"ף] שכתב דאע"פ שלא מהני חזית בחצר היינו דוקא עד ד' אמות אבל על גובה הכותל למעלה מד' אמות מהני חזית, ועי' רמב"ן לעיל ב. ד"ה לפיכך, שחולק ע"ז.

דף ד' ע"ב

**מתני'. המקיף את חבירו משלש רוחותיו וכו'.** עי' רש"י ב"ק כ: ד"ה וגדר, ובתוס' שם ד"ה את גרמת, שנחלקו אי מיירי בגדר שבין שדה המקיף לשדה הניקף או במחיצות החיצונות שמסביב לשדה המקיף, ועי' נמו"י ורמב"ן במלחמות.

**בגמ'. אם עמד וגדר את הרביעית מגלגלין עליו את הכל ל"ש עמד ניקף ל"ש עמד מקיף.** עי' רא"ש סימן ז' שכתב דהיינו דוקא אם שתק הניקף. אבל אם מתחילה א"ל הניקף אם תקיף לא אתן לך כלום דלדידי סגי בנטירא בר זוזא לא יהיב ליה אלא אגר נטירא.

**בגמ' רב הונא אמר הכל לפי מה שגדר חייא בר רב אמר הכל לפי דמי קנים בזול.** עי' נמו"י ורמב"ן במלחמות שכתבו דחיובו מדין יורד לתוך שדה חבירו העשויה ליטע, ועי' רמב"ן שם שביאר לפי"ז מחלוקת רב הונא וחייא בר רב.

**בגמ'. ת"ק סבר רביעית הוא דיהיב ליה אבל ראשונה שניה ושלישית לא יהיב ליה.** עי' בעל המאור שכתב דהא דפטור על ראשונה שניה ושלישית הוא משום דכיון שנפסק שפטור קם דינא, וצ"ע מה שייך הכא קם דינא הא לא נפסק שפטור אלא שלא היה עדיין סיבת חיוב כיון שלא נהנה ועכשיו שגדר את הרביעת יש סיבת חיוב, ועי' רמב"ן במלחמות שכתב דפטור על ראשונה שניה ושלישית משום שמעיקרא לא עבד ליה ע"מ לשקול מחבירו כלום כיון דלא גדר את הרביעית, וכוונתו לכאו' דמחל לו ע"ז, וצ"ב דהא קודם שגדר את הרביעית ליכא סיבת חיוב ומה שייך מחילה קודם שיש סיבת חיוב.

**רש"י ד"ה דת"ק סבר וכו' שכבר יצא מהם זכאי בבי"ד.** עי' רש"ש שכתב דהיינו דוקא כשהיה דין ביניהם ובי"ד פטרוהו, ומיושב בזה קושית הג"ה שבתוס'.

**בגמ'. אמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כר' יוסי וכו' ל"ש עמד ניקף ול"ש עמד מקיף.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות שכנים הלכה ג-ד שפסק דהיינו דוקא כשהכותל בנוי על מקום של שניהם, אבל אם הכותל בחלקו של מקיף אין מגלגלין עליו אלא דבר מועט, ועי' ראב"ד שם שהשיג עליו, ועי' מ"מ שם הלכה ד' שביאר בדעת הרמב"ם דחיובו של ניקף הוא משום שזוכה בחצי הכותל, ומשו"ה בעינן שיהיה הכותל על מקום של שניהם, ועי' אבן האזל שם הלכה ד' שהקשה דמסוגיא דב"ק כ: מבואר דחיובו מדין נהנה, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע בחידושי רעק"א שם הלכה ג' (נדפס במהדו' פרנקל) מש"כ בזה.

**שם.** עי' רמ"א סימן קנ"ח סעיף ו' שפסק דאם גדר ב' רוחות ועמד הניקף וגדר רוח שלישית ועדין פתוח לרוח רביעית א"צ לשלם לו כלום עד שיגדור אחד מהם רוח רביעית, ועי' קצוה"ח שם ס"ק ד' שהביא דהב"י חולק ע"ז, ועיי"ש בס"ק ו' מה שביאר במחלוקתם.

**שם.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות שכנים הלכה ד' שפסק דאם עמד ניקף וגדר את הרביעית הרי גילה דעתו דניחא ליה ונותן חצי ההוצאה של שלש רוחות, וצ"ע דהא בגדר מקיף את הרביעית נמי פסק שם דחייב הניקף חצי ההוצאה וא"כ אמאי הוצרך לומר דבגדר ניקף חייב משום דגילה דעתו, ואפ"ל דנפק"מ בטעם דגילה דעתו היכא דגדר המקיף רק ב' רוחות וגדר הניקף רוח שלישית ועדין פתוח ברוח רביעית. (עי' בקטע הקודם).

**שם.** עי' ב"ק כ: דמבואר דהיכא דגדר את הרביעית חייב הניקף מדין נהנה, וצ"ע דהתוס' ב"ק קא. ד"ה או דילמא, כתבו דאין חיוב נהנה אלא כשנהנה ע"י מעשיו או מעשה בהמתו או הנאת גופו, ועי' ש"ך סימן שצ"א ס"ק ב' שכתב דהיכא דהמהנה מתכוון להנותו מודו התוס' דחייב, ועי' שיעורי הגרש"ר אות ק"א ק"ב.

דף ה' ע"א

**מתני'. עד ד' אמות בחזקת שנתן עד שיביא ראיה שלא נתן.** עי' רשב"א שהקשה מאי בחזקת שנתן הא אין אחד מהם מוחזק יותר מחבירו, ותירץ דיש עדים שקדם אחד וארציה לחבריה וסירב לבנות עמו.

**מתני'. בחזקת שלא נתן עד שיביא ראיה שנתן.** עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות שכנים הלכה ב' שפסק דנשבע בנקיטת חפץ שלא נתן לו ונוטל כדין כל הנשבעים ונוטלין, ועי' רמב"ן ונמו"י שכתבו דהרי הוא כפרעתיך בתוך זמנו דנוטל בלא שבועה, ועי' לח"מ שם.

**רש"י ד"ה עד שיביא התובע וכו' דכיון דחובה עליו לסייעו ומשפט זה גלוי לכל לא היה בונה משלו אלא היה צועק עליו בב"ד.** עי' נמו"י שכתב דאנן סהדי שנתן, וברמב"ם משמע דאין זה אנן סהדי דפסק בפרק ג' מהלכות שכנים הלכה ב' דנשבע היסת שנתן ונפטר, ועי' מ"מ שם.

**תוד"ה אע"פ שלא נתן תקרה מגלגלין עליו את הכל, אע"ג דזה נהנה וזה לא חסר פטור מ"מ כיון דגלי דעתיה דניחא ליה בהגבהה חייב.** וצ"ב מאי מהני גלי דעתיה הא חיובו משום נהנה וזה נהנה וזה לא חסר פטור, ושמא י"ל דחיובו משום דהוי כמוציא הוצאות על פיו כיון דגילה דעתו דניחא ליה, וע"ע שערי ישר שער ג' פרק כ"ה ד"ה ונלענ"ד דבזה (עמ' רס"ח) מה שביאר בתירוץ התוס', וע"ע או"ש פרק ג' מהלכות גזילה ואבידה הלכה ט' ד"ה אולם.

**שם.** עי' נמו"י שכתב דחיובו לשלם הוא משום דקנה חצי הכותל, ועי' קצוה"ח סימן קנ"ח ס"ק ו'.

**בגמ'. א"ל פרעתיך בתוך זמני אינו נאמן ולואי שיפרע בזמנו.** לכאו' י"ל דהוי אנן סהדי דלא פרע ומשו"ה מהני להוציא ממון, אמנם לקמן עמוד ב' יש צד דמהני מגו נגד חזקה דאין אדם פורע תוך זמנו ומוכח דאי"ז אנן סהדי, ועי' בשיעורי הגרש"ר אות קט"ז שביאר דאי"ז מדין בירור אלא דטענת פרעתי תוך הזמן הוי טענה גרועה ולא מהני ליפטר.

**שם.** עי' מרדכי סימן תס"ט שהקשה אמאי אינו נאמן במגו דאי בעי אמר מחלת לי, והוכיח מכאן דמחלתי לי הוי טענה גרועה ולא מהני ליפטר.

דף ה' ע"ב

**תוד"ה ובא בזמנו וכו'** (מתחיל בעמוד א') **מ"מ אי"ז מגו דלא חציף איניש למימר פרעתיך היום.** עי' קצוה"ח סימן ע"ח ס"ק ה' שהקשה דהא קיי"ל דמגו דהעזה מהני בממון, ועי' בחידושי אנשי שם דף ג. [מדפי הרי"ף] אות ד' מש"כ בשם הראב"ד ומשמע דנגד חזקה לא מהני מגו דהעזה כיון דהוי מגו גרוע, וע"ע קוב"ש אות כ"ז מה שתירץ על קושית הקצוה"ח.

**שם.** עי' נמו"י שהביא דעת הרמב"ן שחולק ע"ז וס"ל דהוי מגו והכא מיירי שתבעו בתוך זמנו.

**בגמ'. והלכתא כר"ל.** עי' רא"ש סימן ט' שכתב דאם הלוה טוען שפרע תוך זמנו צריך המלוה לישבע היסת שלא פרעו כיון שטוען ברי אבל ביתמי לא משבעינן ליה מספק, ועי' פלפולא חריפתא שם אות י'. ועי' ש"ך סימן ע"ח ס"ק ט"ו שכתב דלא מצינו היסת בשבועת הנוטלין אלא דאחר הפירעון יכול הלוה להשביעו היסת שלא פרע לו ב' פעמים, וכן מבואר בביאור הגר"א שם ס"ק ט"ז.

**שם.** עי' רא"ש סימן ט' שכתב דאם הלוה טוען שפרע תוך זמנו צריך המלוה לישבע היסת, וצ"ב אמאי לא מהני החזקה דאין אדם פורע תוך זמנו לפטרו משבועת היסת ועי' שיעורי הגרש"ר אות קל"א מה שביאר בזה.

**שם.** עי' שו"ע סימן פ"ד סעיף ב' וסעיף ה' דמבואר דחזקה דאין אדם פורע תוך זמנו פוטר משבועת פוגם את שטרו ומשבועת ע"א מעידו שהוא פרוע אבל אם תבע אישתבע לי דלא פרעתיך חייב לישבע, ועי' ש"ך שם ס"ק ג' שכתב דהחזקה פוטרת אף משבועה זו, ועי' שיעורי הגרש"ר אות קל"א מש"כ בגדר שבועת היסת, ובדעת השו"ע י"ל דזה הגדר גם באישתבע לי דלא פרעתיך.

**שם.** עי' קצוה"ח סימן פ"ד ס"ק ד' שכתב דחזקה דאין אדם פורע תוך זמנו פוטר משבועת מודה במקצת ואינו פוטר משבועת ע"א, עיי"ש הטעם, ועי' בחידושי רעק"א בשו"ע סימן ע"ח על ש"ך ס"ק ט"ו.

**בגמ'. ואפילו מיתמי ואע"ג דאמר מר הבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה חזקה לא עביד איניש דפרע בגו זימניה.** עי' שו"ע סימן פ"ב סעיף י"א דיכול הלוה להשביע המלוה שלא מחל לו, ועי' בחידושי רעק"א שם שהקשה דא"כ אמאי בנפרע מיתמי תוך זמנו א"צ לישבע שלא מחל לשיטת הרמב"ן דטענינן מילתא דלא שכיחא.

עי' מרדכי סימן תס"ט שדן היכא דתבעו תוך זמנו ואמר פרעתי ובזה אינו נאמן ותבעו לאחר זמנו ואמר השתא פרעתיך, אי הוחזק כפרן או לא.

תוד"ה מי אמרינן במקום חזקה מה לי לשקר או לא וכו' אך קשה דמ"מ תפשוט דלא אמרינן מגו במקום חזקה מדרמי בר חמא וכו'.2 עי' שטמ"ק לקמן ו. ד"ה מי אמרינן, שתירץ בשם גליון דשטרך בידי מאי בעי בפיקדון עדיף מבמלוה.

שם.2 עי' תוס' לקמן ע: ד"ה סוף סוף, שכתבו דדוקא בלא שבועה אינו נאמן במגו דנאנסו משום דבנאנסו היה צריך לישבע אבל בשבועה נאמן, ולפי"ז ליכא ראיה מהתם, וע"ע תוס' שבועות מה: ד"ה בשטר.

בא"ד. ולא דמי כלל לההוא דפרק האומר דאמר היכא דמוחזק לן דאית ליה אחים וכו'.2 עי' מהר"ם שפירש דהתם אין המגו סותר לחזקה. ועי' ר"ן קידושין דף כח. [מדפי הרי"ף] שכתב דהתם מגו דבידו הוא דעדיף ומשו"ה מהני אף נגד חזקה.

בא"ד. ומיהו קשה מדתנן ביבמות בפרק בית שמאי יבמה שאמרה תוך שלשים יום וכו'.2 עי' ש"ך סימן פ"ב כללי מגו אות י' שתירץ דאין כל החזקות שוות, ועי' קוב"ש אות ל"ג. עוד תירץ הש"ך שם דהא דנאמנת לומר אינו יכול לבא עלי מכח חזקה הוא ואם היה נגד זה חזקה אחרת לא היתה נאמנת, ומשו"ה אף באומרת לא בא עלי אינה נאמנת נגד חזקה, ועי' קוב"ש ח"ב סימן ג' אות א' (השני) שהוכיח מזה דמגו כח טענה הוא. ועיי"ש באות ב' מה שהקשה על תירוץ הש"ך .

דף ו' ע"א

בגמ'. דאמר מר כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי דמי.2 עי' שטמ"ק בשם הראב"ד שהקשה אמאי הוצרך לזה נימא משום דהוחזק כפרן לאותו ממון (עי' ב"מ יז.) ועיי"ש מה שתירץ, ועי' ריטב"א שבועות מ: ד"ה שם במתניתין אין לך בידי, מש"כ בזה, וע"ע קצוה"ח סימן ע"ט ס"ק י' ובשער המשפט שם ס"ק ד' מש"כ בזה.

תוד"ה כל האומר לא לויתי כאומר וכו' הקשה ה"ר יצחק מה צריך כאן לטעם כל האומר וכו'.2 עי' יד רמ"ה אות נ"ד שתירץ דמיירי שחזר וטען פרעתי, ועי' ר"י מיגש, ועי' רמב"ן שהקשה דזה פשיטא.

שם.2 עי' נמו"י שתירץ דמיירי שבאו עדים והעידו שלוה ופרע ואפ"ה לא מתרצינן דיבוריה, ועי' תוס' שבועות מא: ד"ה כל האומר לא לויתי, וע"ע ריטב"א שם מ: ד"ה שם במתניתין אין לך בידי.

שם.2 עי' נמו"י שתירץ בשם הרא"ה דמיירי דטען מתחילה נתתיו לך ואח"כ טען אין לך בידי ואפ"ה לא מתרצינן דיבוריה.

בא"ד. ואתו עדים אמרי ראינו שלוה ופרע וכו.2 עי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קמ"ט שכתב דאם העדים ראו שפרע ולא ראו ההלוואה לא אמרינן כיון דפרע מוכח דלוה וכיון שהוא אומר לא לויתי הודה שלא פרע, עיי"ש הטעם.

בא"ד. השתא הא דקאמרי סהדי שלוה מהימני והא דקאמרי פרע לא מהימני.2 עי' נתיה"מ סימן כ' ס"ק א' שהקשה דכיון שהמלוה והלוה אומרים שלא פרע הרי אומרים דעדי שקר הם, וא"כ אמאי סמכינן על מה שמעידים שלוה, ועיי"ש מה שתירץ.

בגדר חזקת תשמישין - 2 דעת רש"י כאן והרשב"ם לקמן מא. במשנה ד"ה כל חזקה, דא"צ ג' שנים ולאלתר הוי חזקה, ודוקא בבא מחמת טענה, ועי' טור סימן קנ"ג אות כ"ד שכתב דבתשמישים גדולים שרגילים לכתוב עליהם שטר מודה הרשב"ם דבעינן ג' שנים. - דעת הרא"ש סימן י"א דבעינן ג' שנים ודוקא בבא מחמת טענה. - דעת הגאונים הובא בנמו"י ובטור סימן קנ"ג אות כ"ד דא"צ לא ג' שנים ולא טענה, דהטעם הוא משום מחילה דכיון שראה אותו משתמש ושתק מחל לו, וכן דעת הרמב"ם בפרק ח' מהלכות שכנים ה"ז. - ודעת התוס' לקמן כג. ד"ה והא אחזיקו להו, דא"צ טענה כיון דמטעם מחילה הוא אבל צריך ג' שנים דרק שתיקה ג' שנים זה ראיה שמחל.

בגמ'. אמר רב נחמן אחזיק להורדי אחזיק לכשורי וכו'.2 עי' קצוה"ח סימן קנ"ג ס"ק ג' שהקשה לשיטת הגאונים (הובא בקטע הקודם) דמהני חזקת תשמישין בלא טענה מטעם מחילה במה קנאו להיות שלו לתשמיש זה, ועיי"ש שהוכיח מזה דקנין לתשמישין נקנה ע"י תחילת ההשתמשות, ועי' נתיה"מ סימן קצ"ב ס"ק ו' ומחנ"א הלכות שכירות סימן א' מש"כ בזה. וע"ע קצוה"ח סימן קנ"ה ס"ק ט"ז מש"כ בענין חזקת נזיקין אמאי אינו יכול לחזור בו אחר שהחזיק, ועי' שיעורי הגרש"ר אות קנ"ב מש"כ בזה.

שם.2 עי' נמו"י דף ד. [מדפי הרי"ף] שכתב דכיון שנחלקו הראשונים (הובא לעיל) אי בעינן ג' שנים לחזקת תשמישין, אם החזיק שבקינן ליה בחזקתיה ולא עבדינן ליה מידי דא"א להוציא ממנו מספק. וצ"ע דהא בעל הקרקע הוא המוחזק בקרקע והמחזיק טוען שיש לו זכות השתמשות וא"כ הוא המוציא, (עי' נתיה"מ סימן קנ"ג ס"ק י"ד שכתב סברא זו) ועי' תוס' לקמן לב: ד"ה והלכתא, שכתבו בשם הרשב"ם דבספיקא דדינא לא אזלינן בתר חזקת מרה קמא להוציא ממוחזק, ושמא י"ל דהיינו טעמא דהנמו"י, ועי' בשיעורי הגרש"ר אות קמ"ז ד"ה אולם, מש"כ בזה.

רש"י ד"ה אחזיק להורדי וכו' אבל הכא בחזקת תשמישין בעלמא מיירי שמשתמש בשל חבירו ובשעה אחת משתמש בפניו ושותק הויא חזקה.2 הא דלא בעינן ג' שנים י"ל עפ"י מש"כ הרמב"ן לקמן מב. ד"ה הא דתניא, דהא דבקרקע בעינן ג' שנים הוא משום דבתוך ג' שנים איכא ריעותא דאחוי שטרך, וא"כ י"ל דבתשמישין אין רגילים לכתוב שטר ומשו"ה לאלתר הוי חזקה, וכן מבואר בטור סימן קנ"ג אות כ"ד, וכן מוכח ברש"י לקמן ז. ד"ה בדנפשאי.

דף ו' ע"ב

בגמ'. אמר רבינא האי כשורא דמטללתא עד תלתין יומין לא הוי חזקה בתר תלתין יומין הוי חזקה.2 עי' בעל המאור שכתב דלדעת הסוברים דבעינן ג' שנים בחזקת תשמישין (הובא לעיל) יש לפרש דהשלשים יום אינם עולים למנין ג' שנים ומתחיל למנות אחר שלשים יום.

שם.2 עי' רמב"ם פרק ח' מהלכות שכנים ה"ז שכתב דהיינו דוקא אם מביא ראיה שבעל הכותל סייע עמו או ראה ולא מיחה, ומבואר דבספק על המחזיק להביא ראיה, ועי' קצוה"ח סימן קנ"ג ס"ק ד' שהקשה דבפרק י"א ה"ו פסק גבי הרחקת נזקין דעל הניזק להביא ראיה ועיי"ש מה שתירץ, ועי' נתיה"מ שם ס"ק י"ד מש"כ בזה.

תוד"ה משני צידי רשות הרבים, אומר ר"י דוקא בשני צידי רשות הרבים וכו' מדאמרינן בסמוך אבל בין גג לגג לא.2 עי' נמו"י שתירץ דהכא מיירי בגגין מקורין שהן כעין בית או בגגין שלפני הבתים שעשויין לתשמיש ומשו"ה יש בהם היזק ראיה, ור"נ מיירי בגגין שאינן מקורין ואינו עשוי לתשמיש.

בגמ'. ורב חסדא אמר עליון מסייע מלמטה ובונה.2 עי' רא"ש סימן י"ז מש"כ בזה.

דף ז' ע"א

בגמ'. אמר ליה אגירנא לך דוכתא א"ל לא טרחנא וכו' הא קמ"ל אע"ג דלא משתמש אלא תיבנא ובי ציבי בעלמא.2 עי' יד רמ"ה אות ס"ז שכתב דדוקא היכא דדייר ביה כל דהו מצי לעכב דיכול לומר לא מצינא למיטרח, אבל היכא דלית ליה מידי בגויה אינו יכול לעכב דכופין על מדת סדום.

בגמ'. יש לו לבעל הכרם ד' אמות בשדה לבן שעל מנת כן חלקו.2 עי' נמו"י דף ז. [מדפי הרי"ף] שכתב דאין לו קנין בגוף השדה אלא רק זכות השתמשות.

בגמ'. ההוא גברא דהוה בני אשיתא אחורי כווי דחבריה אמר ליה קא מאפלת עלי וכו'.1 לכאו' כל טענתו משום שהיה לו חזקה לחלון כמבואר ברבינו גרשום, אבל בלא חזקה אינו חייב להרחיק משום הרחקת נזיקין (ועי' בקטע הבא).

בגמ'. א"ל קא מאפלת עלי א"ל בדידי קא בנינא אמר רב חמא בדין קאמר ליה.1 עי' קצוה"ח סימן קנ"ד ס"ק א' שכתב דאי לאו דכופין על מדת סדום היה יכול לעכב על חבירו לפתוח חלון לחצרו אפילו למעלה מארבע אמות (עי' לקמן נט.) משום דמשתמש באויר חצרו, ולפי"ז י"ל דמה"ט יכול לבנות אע"פ שמאפיל עליו ואין עליו חיוב הרחקת נזיקין משום דאינו אלא מסלק אויר חצרו שלא יוכל חבירו להשתמש בו, ועי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קנ"ב ד"ה הטענה, וע"ע קוב"ש אות ל"ח.

בגמ'. א"ל נהי דעלו להדדי דמי ליבני כשורי והודרי דמי אוירא לא עלו להדדי.1 עי' רא"ש סימן כ' שכתב דמיירי דעלו בסתמא, ובכרם כיון דא"א בלא ד' אמות העלוי היה גם ע"ז אבל באספלידא בסתמא העלוי על הבנין ולא על האויר, אבל בנמו"י כתב דבעלוי דסתמא אף האויר בכלל והיינו טעמא דכרם, והכא מיירי דשמו בפירוש את הבנין ומשו"ה אין האויר בכלל.

דף ז' ע"ב

בגמ'. ולא חלונות זה על זה.1 עי' רא"ש סימן כ' שכתב בשם הראב"ד דהיינו דוקא שיכול לבנות כנגד החלונות אבל כל זמן שלא בנה אינו יכול לומר לו סתום חלונותיך אע"פ שיש בהם היזק ראיה, והרא"ש שם חולק ע"ז, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז, ועי' נמו"י שביאר סברת הראב"ד משום דלא חלקו ע"מ לסלק כלום אלא שלא יהיה לאחד מהם שיעבוד על חבירו, ועי' שיעורי הגרש"ר אות קס"ו ד"ה ולכאורה, ובדעת הרא"ש י"ל כמש"כ בעליות דרבינו יונה לקמן יח: ד"ה ולענין לוקח, דעל היזק ראיה לא אמרינן מוכר בעין יפה הוא מוכר, עיי"ש הטעם, וע"ע בקוב"ש אות ל"ט מש"כ בדעת הרא"ש.

שם.1 עי' רא"ש סימן כ' שכתב דיכול לכופו לסתום חלונותיו כיון דאיכא למיחש דלבתר תלת שנין טעין בחזקה, ומבואר דמחמת חשש שיגנוב חשיב הרחקת נזיקין, וכן מצינו לעיל ו: דבין גג לגג צריך לעשות מחיצת עשרה לנתפס עליו כגנב.

שם.1 עי' רא"ש סימן כ' שכתב דיכול לכופו לסתום חלונותיו כיון דאיכא למיחש דלבתר תלת שנין טעין בחזקה, ועי' פלפולא חריפתא שם אות ת' שהקשה מהא דכתב הרא"ש לקמן פרק ב' סוף סימן א-ב דכל מקום שאין יכול למחות אין חזקה וה"נ אינו יכול למחות, ועי' נחל"ד לעיל עמוד א' שכתב דכוונת הרא"ש דלאחר זמן ישתכח החלוקה ושכך היה בשעת החלוקה ולכך מצי חבריה לטעון עליו טענת חזקה, וע"ע קצוה"ח סימן קנ"ד ס"ק ה' ובנתיה"מ שם סוף ס"ק ט"ו.

תוד"ה אין להם דרך זה על זה וכו' ואע"ג דאמרינן המוכר בית ושייר חצר מכר לו עם הדרך למ"ד המוכר בעין יפה מוכר וכו'.1 עי' רשב"ם לקמן סה. ד"ה אין להם דרך, ובנמו"י לה. [מדפי הרי"ף] ד"ה האחין שחלקו, שביארו אמאי לא אמרינן דהחיצון בענין יפה הוא מוכר ונתן לפנימי דרך עליו.

בגמ'. ההוא שטרא דיתמי דנפיק עליה תברא אמר רב חמא וכו'.1 עי' רמב"ן שפירש דמיירי בשובר שאינו מקוים, והנידון הוא האם לקיימו קודם שיגדלו היתומים או להמתין עד שיגדלו.

בגמ'. דאם איתא דתברא מעליא הוא איבעי ליה לאפוקי בחיי אבוהון ומדלא אפקיה ש"מ זיופי זייפיה.1 עי' נמו"י שכתב בשם הרשב"א דאפילו אמרו עדים אנו חתמנוהו ונקב יש בו בצד אות פלונית אין מקבלים מהם לפי שאין מקבלים עדים שלא בפני בע"ד, ועי' ב"י סימן ק"ח אות ל"ד בבדק הבית שהקשה דהא קיום מהני אף שלא בפני בע"ד (עי' ב"ק קיב:) ועיי"ש מה שתירץ, ועי' ש"ך שם ס"ק ל"ב ובקצוה"ח שם ס"ק י"א מש"כ בזה, וע"ע בשיעורי הגרש"ר אות קס"ח ואות קע"א.

דף ח' ע"א

בגמ'. א"ל מישקל שקילנא מנייהו אי מדויל מדויל ואי לא מהדרנא להו ניהלייהו.1 צ"ב אי יתומים נמי חייבים אמאי אי לא מדויל צריך להחזיר להם מ"ש משאר בני העיר, ואי אינם חייבין אמאי שקל מנייהו מעיקרא, ועי' יד רמ"ה אות ע"ט מה שביאר בזה.

בגמ'. כללא דמילתא כל מילתא דאית להו הנאה מניה אפילו מיתמי.1 עי' יד רמ"ה אות ע"ט שפירש אמאי יתומים חייבים רק היכא דאית להו הנאה, וע"ע בשיעורי הגרש"ר אות קע"ט מש"כ בזה.

תוד"ה יתיב רב יוסף וקא מעיין בה וכו' התם טעמא משום דהוו כמו קרבן ואמרינן איש איש לרבות נכרים שנודרים נדרים ונדבות כישראל.1 עי' הגהות אשר"י לקמן סימן ל"ו שהקשה מ"ש נדרים ונדבות מצדקה, ועיי"ש מה שתירץ.

דף ח' ע"ב

רש"י ד"ה שגבויה וחלוקה שוה וכו' לפיכך אין גבויו בשנים שלא יצטרכו לטרוח ולבקש את השלישי לחלק. עי' רא"ש סימן כ"ט שפירש דבתמחוי גובין לפי צורך השעה ואי"ז סכום קצוב ומשו"ה הגביה נמי דיני ממונות היא, משא"כ בקופה דגובין סכום קצוב.

בגמ'. מאי שררותא דאמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה לפי שממשכנין על הצדקה ואפילו בע"ש.1 עי' נמו"י ב"מ סט. [מדפי הרי"ף] שכתב בשם הרי"ף בתשובה דמותר אף ליכנס לביתו למשכנו, והוכיח מזה דה"ה היכא דהלוה אלם ורע מעללים ומעיז פנים מלפרוע מותר ליכנס לביתו, ועיי"ש מש"כ בשם בעל התרומות, ועי' ריטב"א ר"ה ו. שכתב דבצדקה מותר ליכנס לביתו משום דחמור משאר חוב, וע"ע תוי"ט שקלים פרק א' משנה ג'.

שם.1 עי' קצוה"ח סימן ג' ס"ק א' שכתב דלכפיה על המצוות בעינן ג', וצ"ע דהכא מבואר דסגי בב' ועי' קוב"ש אות מ"ו מש"כ בזה.

בגמ'. כי הא דרבא אכפיה לרב נתן בר אמי וכו'.1 עי' ר"ן כתובות יח. [מדפי הרי"ף] שהביא מחלוקת הרמב"ם והרשב"א אי נחתינן לנכסיה בצדקה.

תוד"ה אכפיה לרב נתן, וא"ת והא בפרק כל הבשר וכו' וכתיב כי בגלל הדבר הזה יברכך.1 עי' רש"ש שתירץ דמתן שכרה קאי על ולא ירע לבבך ולא על עצם מצות צדקה.

שם.1 עי' ריטב"א כתובות מט: שכתב דשאני צדקה דכופין משום מחסורם של ענים, וע"ע ריטב"א ר"ה ו. מש"כ בזה.

שם.1 עי' קצוה"ח סימן ר"צ סוף ס"ק ג' שתירץ דשאני צדקה דאיכא שיעבוד נכסים והוי כשאר חוב דכופין.

שם.1 עי' מרדכי אות ת"צ שכתב שכתב דאפילו אי אין כופין על הצדקה היכא דנדר צדקה כופין, ועי' קצוה"ח סימן כ"ו ס"ק א' מה שהקשה ע"ז, ועיי"ש שהביא דיש חולקים ע"ז.

בא"ד. ועוד תירץ דהכא קבלו עליהם שיכופו אותן הגבאי.1 עי' תוס' כתובות מט: ד"ה אכפייה.

בא"ד. ולר"י נראה דבצדקה כופין משום דאית בה לאו דכתיב בה לא תאמץ את לבבך ולא תקפוץ.1 עי' קוב"ש אות מ"ח שהקשה דא"כ אמאי העוסק במצוה פטור מן הצדקה הא מהלאו אינו נפטר, ועיי"ש מה שתירץ.

דף י"א ע"א

מתני. אין חולקים את החצר עד שיהא ארבע אמות לזה וארבע אמות לזה.1 עי' חזו"א סימן ו' אות י"ז ד"ה הא דכופין, שכתב דהא דשותפין כופין זה את זה לחלוק מדאורייתא הוא ולא מתקנ"ח, ועי' מרדכי לקמן אות תקס"ט דמבואר דהא דבדברים שאין בהם כדי חלוקה אין יכולים לכוף תקנ"ח הוא, ועי' קרית ספר פרק א' מהלכות שכנים שכתב דאף זה מן התורה.

שם. 2 עי' רמ"א סימן רע"א סעיף א' שכתב בשם הרשב"א דאם עשו קנין שלא לחלוק אינן יכולים לחזור בהן, ועי' שו"ת הרשב"א ח"א סימן תתק"ז שביאר דלא הוי קנין דברים משום דכל אחד מקנה לחבירו חלקו לתשמיש, ועי' שיעורי הגרש"ר אות ר"ב מש"כ בזה.

בגמ'. אמר רב אסי אמר ר' יוחנן ארבע אמות שאמרו חוץ משל פתחים.2 עי' נמו"י שכתב דארבע אמות של פתח אין לו בהם קנין הגוף אלא קנוי לו לתשמיש, והוכיח כן מהירושלמי, ועי' רשב"א שהוכיח דקנין גמור הוא וכתב דהבבלי חולק על הירושלמי, ועי' רא"ש סימן ל"ח

בגמ'. אמר רב הונא חצר מתחלקת לפי פתחיה.2 עי' רש"י, ועי' ר"י מיגש שפירש דמיירי שבנה ראובן בית בקרקע של הפקר ובנה שמעון כנגדו ב' בתים והקיפו על בתים אלו, ראובן נוטל חלק אחד בחצר ושמעון ב' חלקים, ועיי"ש שכתב דהקיפו מדעת שניהם, ועי' רשב"א, ולפי"ז י"ל דנחלקו ר"ה ור"ח באומדנא מה היתה כוונתם לזכות ע"י החזקה של בנית הגדר.

שם.2 עי' רא"ש סימן ל"ח שכתב בשם הגאונים דשנים שירשו או קנו בשותפות חולקין החצר והבתים בשוה, ואם קדמו וחלקו הבתים קודם שחלקו החצר והגיע לחלק אחד מהם בית עם ב' פתחים אינו נוטל ד' אמות בחצר לכל אחד מפתחיו אלא חולקן בשוה דומיא דאחין שחלקו דאין להם דרך זה ע"ז, וצ"ע מ"ש ממוכר בית ושייר חצר דקיי"ל (עי' לקמן סד. במשנה) מוכר בעין יפה הוא מוכר ומכר לו דרך.

שם. עי' רא"ש סימן ל"ח שכתב בשם הגאונים דאם ירשו או קנו בשותפות וחלקו הבתים ונטל אחד בית עם ב' פתחים אינו נוטל ד' אמות לכל פתח, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז ה"ר יונה ומה שתירץ, ועי' רשב"א מה שתירץ ע"ז.

שם.2 עי' רא"ש סימן ל"ח שכתב דאע"פ ששותפין שחלקו אין נוטלים ד' אמות לכל פתח (עי' בקטע הקודם) אם חלקו בשומא ובעילוי נוטלין ארבע אמות לכל פתח דמסתמא גם זה בכלל העלוי, ועיי"ש שפירש מ"ש מאוירא דאמרינן לעיל ז. דאינו בכלל העלוי, ועי' רא"ש לעיל סימן כ', ועי' נמו"י כאן ולעיל ד: [מדפי הרי"ף] מש"כ בזה.

דף י"א ע"ב

בגמ'. אבל פרץ את את פצימיו בני מבוי מעכבין עליו. עי' רשב"א שפירש דכשפרץ את פצימיו ה"ז כמפקירו, ויכולים בני המבוי לזכות בו בפירוק משאם או בהילוך, ואם קדם הוא וזכה פותח ואינו נמנע.

דף י"ב ע"א

בגמ'. בית סתום יש לו ד' אמות פרץ את פצימיו אין לו ד' אמות.2 דעת הרא"ש סימן מ"ג דהא דמהני פרץ את פצימיו בבית הוא משום דד"א אינן קנוים לו לגמרי אלא לתשמיש, ומהני ביה מחילה ופרץ הוי מחילה (כן פי' השער המשפט סימן שט"ו ס"ק א' ועי' בקטע הבא). - דעת רבינו יונה דמיירי הכא שהאב פרץ את הפצימין אבל אם פרץ הבן יש לו ד' אמות כיון שיש לו בהן קנין גמור, ועיי"ש שביאר מ"ש מפרץ את פצימיו דמבוי. - דעת הנמו"י כרבינו יונה אע"ג דס"ל דאין לו קנין גמור בד' אמות אלא לתשמיש, (עי' נמו"י ז. [מדפי הרי"ף]). - דעת הרשב"א דאע"פ שיש לו קנין גמור בד' אמות כיון שפרץ את פצימיו הפקירו אצל שכיניו. וע"ע שו"ת הריב"ש סימן רמ"ח.

שם.2 עי' רא"ש סימן מ"ג, ועי' שער המשפט סימן שט"ו ס"ק א' שביאר בדבריו דס"ל דד' אמות קנויות לו רק לתשמיש ומהני ביה מחילה, וצ"ע דברא"ש לעיל סימן ל"ח מבואר לכאו' דס"ל דהד' אמות קנויות לו לגמרי, ועי' בשיעורי הגרש"ר אות ר"י שפירש דברי הרא"ש באופן אחר, ולפי"ז ניחא.

שם. 2 עי' שער המשפט סימן שט"ו ס"ק א' שהוכיח מדברי הרא"ש דמהני מחילה על זכות השתמשות, וכן מבואר ברמ"א סימן קנ"ג סעיף ו', ועי' שער המשפט שם שכתב דלפי"ז אף בשכירות מהני מחילה, ודלא כהריב"ש סימן תק"י, ולכאו' י"ל דשאני שכירות דזה קנין גוף לפירות ומשו"ה לא מהני ביה מחילה משא"כ הכא דהוא רק זכות השתמשות, ועי' נתיה"מ סימן קצ"ב ס"ק ו' שכתב דיש שכירות שהיא רק זכות השתמשות ומהני ביה מחילה ויש שכיורת שהיא קנין גוף לפירות, וע"ע שיעורי הגרש"ר אות רי"ב.

בגמ'. מצר שהחזיקו בו רבים אסור לקלקלו.2 עי' ריטב"א שכתב דקנו בהילוך, ועי' רשב"ם לקמן ק. ד"ה שהחזיקו בו רבים, שכתב דהשווהו ותקנוהו להילוך, ועי' שטמ"ק שם ד"ה וז"ל הראב"ד, שכתב דאסור לקלקלו משום דהנותן לרבים כנותן לשמים, וע"ע בעליות דרבינו יונה שם ד"ה ורבי אליעזר.

דף י"ב ע"ב

בגמ'. יבם מאי אמר אביי היא היא מ"ט בכור קרייה רחמנא.22 עי' רש"י יבמות כד: ד"ה בכור אינו נוטל, דס"ל דיבם נוטל חלק המת אפילו מת אחיו בחיי אביו ואי"ז ראוי ולפי"ז א"ש דהוא דומיא דבכור ממש שנוטל בב"א שני חלקים כשמת האב, אבל הרמב"ן והרשב"א שם כתבו דאם מת אחיו בחיי אביו הו"ל ראוי, ואין היבם יורש חלקו אלא היכא דמת אביו ואח"כ מת אחיו, וכן דעת הרמב"ם בפרק ג' מהלכות נחלות ה"ז, ולפי"ז לא דמי ממש לבכור דאינו נוטל שני חלקים מאביו בב"א אלא יורש מאביו חלק אחד ואח"כ יורש עוד חלק מאחיו.

שם. עי' רבינו גרשום שפירש דמיירי שמת אחיו בחיי אביהן, והיינו כשיטת רש"י (הובא בקטע הקודם) וצ"ב אמאי פירש דוקא באופן זה ומבואר דאם מת אביו קודם ואח"כ מת אחיו לשיטת רש"י אינו נוטל אחד מצרא כיון דבכה"ג לא דמי לבכור, (עי' בקטע הקודם).

שם.2 עי' רבינו גרשום שפירש דמיירי שמת אחיו בחיי אביהן וייבם זה את אשתו ואח"כ מת אביהן, וצ"ב אמאי הוצרך לומר שהיה היבום קודם מיתת האב, ואולי י"ל דכיון דס"ל כשיטת רש"י (עי' בקטע הקודם) דהיבם נעשה יורש האב במקום המת א"כ היכא דייבם אחר מיתת האב הו"ל כבכור הנולד אחר מיתת האב דאינו נוטל פי שנים (עי' לקמן קמב:), וצ"ע.

בגמ'. אמר רבה כגון זה כופין על מדת סדום.2 יש לחקור בדין כופין על מדת סדום אי הוי כפיה עד שיאמר רוצה אני אבל כל זמן שאינו רוצה א"א לקחת בע"כ, או דמחמת דהוא מדת סדום משתנה דיני החלוקה ויכולין ליטול בע"כ, ועי' שיעורי הגרש"ר אות רכ - רכב מש"כ בזה.

תוד"ה כגון זה כופין על מדת סדום, תימה לר"י לרבה אמאי איצטריך קרא בבכור דיהבינן ליה אחד מצרא.2 עי' רשב"א שתירץ דלא אמרינן כופין על מדת סדום אלא היכא דקדמה מצרנותו לחלוקה משא"כ בבכור, ועי' עליות דרבינו יונה שחולק ע"ז, ולכאו' י"ל דנחלקו אי כופין על מדת סדום משנה את דיני החלוקה (עי' בקטע הקודם) וא"כ י"ל דהיינו דוקא כשקדמה מצרנותו לחלוקה אבל אם לא קדמה כבר נקבע דין החלוקה דכולן שוין ואינו משתנה, או דהוא דין כפיה עד שיאמר רוצה אני וזה שייך אף אחר שנקבע דין החלוקה, ועי' שיעורי הגרש"ר אות רכ"א מש"כ בזה.

שם.2 עי' שטמ"ק ד"ה אמר רבה כופין, ובעליות דרבינו יונה שתי' דאיצטריך קרא היכא דהפשוט יש לו שדה סמוכה לאחד מהשדות ורוצה ליטלה מדין בר מצרא.

בגמ'. מעלינן ליה עלויא כנכסי דבי בר מריון.2 עי' מרדכי אות תק"ז שכתב דנשאל רבינו מאיר אם יכולין השותפין להכריח את ראובן שיטול חלקו במערב והם יטלו במזרח לפי שלמקצתן יש להן קרקע אצלו, ועיי"ש שכתב דתלוי במחלוקת רש"י ותוס'.

בגמ'. תרתי אחד נגרא אמר רב יוסף כגון זה כופין על מדת סדום.2 עי' רא"ש סימן מ"ז שכתב בשם ה"ר יונה דמדהוצרך לטעם דכופין על מדת סדום מוכח דאין עיקר דין חלוקה לחלק שדה כנגד שדה אלא לחלוק לכל אחד בכל שדה ושדה.

בגמ'. פשיטא חלק בכור וחלק פשוט יהבינן ליה אחד מצרא.2 עי' יד רמ"ה אות קנ"ח ד"ה ומסתברא, שכתב דאם הבכור רוצה ליטול בשני מקומות לאו כל כמיניה.

דף י"ג ע"א

בגמ'. רב יהודה אמר אית דינא דגוד או אגוד.2 עי' שו"ת הרשב"א ח"א סימן תתקנ"ו שכתב דדינא דגוד או אגוד תקנ"ח הוא, ועי' קרית ספר פרק א' מהלכות שכנים שכתב דמן התורה הוא.

שם.2 עי' שטמ"ק ד"ה ש"מ, דלכאו' מבואר מדבריו דבדין גוד או אגוד א"צ שיאמר השותף רוצה אני ויכול לעשות בע"כ, והביאור בזה י"ל דגוד או אגוד אי"ז הקנאה אלא דין חלוקה הוא, דהיכא דא"א לחלוק את גוף החפץ המשותף עושין החלוקה ע"י שאחד נוטל את גוף החפץ ואחד נוטל את דמיו, וצ"ע, ועי' יד רמ"ה לקמן פרק ג' אות קפ"ה סוף ד"ה אמר רבא, שכתב דבעינן שיאמר רוצה אני.

שם.2 עי' רשב"ם לקמן קכו. ד"ה קסבר אין לו לבכור, שכתב דאין היורש יכול למכור חלקו קודם החלוקה, ועי' יד רמ"ה שם אות צ"ז ד"ה ברם, שהקשה ע"ז מהא דאמרינן הכא גוד או אגוד דמבואר דיורש יכול למכור חלקו, ועי' שיעורי הגרש"ר אות רכ"ח מש"כ בזה.

בגמ'. רב נחמן אמר לית דינא דגוד או אגוד.2 עי' יד רמ"ה אות קס"ד שביאר במה נחלקו.

בגמ'. בכור ופשוט שהניח להן אביהן עבד ובהמה טמאה כיצד עושין א"ל שאני אומר וכו'.2 עי' יד רמ"ה אות קס"ה ד"ה אמר ליה, ורשב"א שפירשו דבפשוט ופשוט לא קשיא ליה די"ל דמשכירין אותן וחולקין בשכר, אבל בכור אינו נוטל פי שנים בשכר דהו"ל ראוי ואין הבכור נוטל פי שנים אלא במוחזק (ועי' בקטע הבא), ותירוץ הגמ' אפ"ל לפי' זה דהחלוקה בגוף העבד לזמנים ומשו"ה אי"ז ראוי, ועי' שיעורי הגרש"ר אות רל"ו ד"ה והנה.

שם.2 עי' תוס' לקמן קכג: ד"ה היתה מוחכרת, שהקשו אמאי עובד את הבכור שני ימים הא אין בכור נוטל פי שנים בשבח ששבחו נכסים אחר מיתת האב, ותירצו דאם אמר הבכור או תחלקו או אטול פי שנים בשבח הרשות בידו, וכוונתם כדאמרינן לקמן קכו. בכור שמיחה מיחה, ועי' חידושי הר"ן שם שביאר דמשעה שרוצה הבכור לזכות בחלקו זוכה בו זכיה גמורה וממילא השבח שלו דהקרקע שלו השביחה.

שם.2 עי' רמב"ן שפירש בשם י"מ דלהכי נקט בכור ופשוט דרק בבכור קשה דאינו נוטל בראוי כבמוחזק והכא כיון דאין הבהמה עומדת אלא לשכר הו"ל ראוי, וכ"ז אי לית דינא דגוד או אגוד אבל אי אית דינא דגוד או אגוד אי"ז ראוי, וצ"ב, ולכאו' י"ל דס"ל כתירוץ התוס' (הובא בקטע הקודם) אלא דס"ל דהא דהבכור זוכה בחלקו זכיה גמורה היינו דוקא היכא שיכול לחלוק ולקבל חלק בכורה, ועי' קה"י סימן ט' ד"ה והנלע"ד.

בגמ'. מיתיבי מי שחציו עבד וחציו בן חורין וכו'.2 עי' רשב"א מה שהקשה וע"כ פי' דרבא סבר דחלוקת ימים אינה חלוקה עיי"ש הטעם, וע"ז מייתי סייעתא לר"נ מב"ה דחלוקת ימים הוי חלוקה. ועיי"ש שכתב דאע"ג דקיי"ל כרבא וכר"י דאית דינא דגוד או אגוד קיי"ל נמי כר"נ דחלוקת ימים הוי חלוקה.

בגמ'. עובד את רבו יום אחד ואת עצמו יום אחד.2 עי' רבינו גרשום שכתב דלמסקנא דכותב שטר על חצי דמיו יפרע ממה שירויח אחר שיהיה כולו בן חורין דמה שהרויח ביום שעבד לעצמו זכה בו רבו ביום שעבד לרבו, ומבואר דביום שעובד לרבו גופו קנוי לרבו לגמרי, ועי' קצוה"ח סימן רמ"ט ס"ק ב' ובקה"י סימן י"א מש"כ בזה.

בגמ'. שאני הכא דאגוד איכא גוד ליכא.2 עי' שטמ"ק ד"ה ש"מ, שהקשה דאגוד נמי ליכא דאין רבו יכול לשחררו משום עשה דלעולם בהם תעבודו, ועיי"ש מה שתירץ.

שם.2 עי' יד רמ"ה אות קס"ז ד"ה מיהו, שדן בחציה שפחה וחציה בת חורין דלא שייכא בה תקנתא דפריה ורביה אי אית בה דינא דגוד או אגוד.

עי'2 יד רמ"ה אות קס"ז ד"ה מיהו, ובסוף אות קע"ג דמבואר מדבריו דאמה העבריה יכולה למכור את עצמה, ועי' רמב"ם פרק א' מהלכות עבדים הלכה ב' שכתב דאין האשה מוכרת את עצמה, ועי' מל"מ שם.

תוד"ה לישא שפחה אינו יכול וכו' מ"מ אור"י לא כופין לרבו לעשותו בן חורין משום פריה ורביה אם היה יכול לקיים אפי' שבת כל דהו.2 הביאור בזה י"ל עפ"י מש"כ תוס' לקמן ד"ה כופין, דאע"פ שהמשחרר עבדו עובר בעשה משום מצוה רבה שרי, ומצוה רבה היינו לשבת יצרה כמש"כ התוס' בד"ה שנאמר.

תוד"ה כופין את רבו וכו' דמשעת העראה קא עקר ללאו ועשה דפרו ורבו לא מקיים עד גמר ביאה.2 עי' מנח"ח מצוה א' אות ב' [י"ד במהדו"ח] שהוכיח דהמצוה היא שיהיו לו בנים והביאה אינה אלא הכשר מצוה, והקשה מזה ע"ד התוס' שכתבו דבגמר ביאה מקיים העשה, ועי' שיעורי הגרש"ר אות רמ"ח מה שביאר בדעת התוס'.

בא"ד. ועוד דהא אסורה לינשא לו דלגבי דידה ליכא עשה.2 עי' מנח"ח מצוה א' אות ב' [ט"ו במהדו"ח] שהקשה מהא דאמרינן לגבי יבום דעשה דוחה ל"ת (עי' יבמות כ.) אע"פ שרק היבם מצווה ביבום ולא היא, ועיי"ש מה שתירץ.

בא"ד. וא"ת היכי כפינן לשחררו והא אמרינן בפרק השולח דכל המשחרר עבדו עובר בעשה וכו'.2 עי' רשב"א שבת ד. ד"ה הא דאמרינן וכי אומרים לו, שתירץ דכיון דחציו בן חורין לית ביה משום בהם תעבודו משום צד חירות שבו, ועי' קצוה"ח סימן קע"א סוף ס"ק א' מש"כ בזה.

בא"ד. ואור"י דמשום מצוה רבה שרי אע"ג דעובר בעשה.2 לכאו' קשה דהא בעידנא דמיעקר עשה לא מקיים עשה, ועי' תוס' פסחים נט. ד"ה אתי עשה, שכתבו דדוקא בעשה דוחה ל"ת בעינן דיקיים העשה בעידנא דמיעקר הלאו אבל בעשה דוחה עשה לא בעינן.

**פרק שני - לא יחפור**

דף י"ז ע"א

מתני'. לא יחפור אדם בור סמוך לבורו של חבירו וכו'.2 עי' קרית ספר פרק ט' מהלכות שכנים שכתב שכל דיני ההרחקות מדרבנן הם.

שם.2 עי' נתיה"מ סימן קנ"ה ס"ק י"ח שהקשה אמאי לא הוו הנך הרחקות בכלל ד' אבות נזיקין, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע קה"י סימן ג' ד"ה ובדעת הרא"ש ז"ל, וד"ה ובשיטת הרמ"ה ז"ל, מה שביאר בדעת ר' יוסי דסבר על הניזק להרחיק את עצמו.

שם.2 עי' נמו"י לקמן יב. [מדפי הרי"ף] שכתב דמהני מחילה בהרחקת נזיקין, ודוקא בקנין אבל בלא קנין לא מהני, ועי' רשב"א לקמן כג. ד"ה והרמב"ן, שכתב דאף בלא קנין מהני. ועי' קצוה"ח סימן קנ"ה ס"ק ט"ז שהקשה אמאי אינו יכול לחזור בו מ"ש מהאומר קרע כסותי והפטר דיכול לחזור בו קודם שקרע, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' אבן האזל פרק י"א מהלכות שכנים הלכה ד' ד"ה אלא דאכתי צריך לבאר, ובפרק א' הלכה ג' ד"ה ובאופן אחר, מה שתירץ על קושיתו, וע"ע שיעורי הגרש"ר לעיל פרק ראשון אות קנ"ב.

תוד"ה לא יחפור, כל הני איירי דאית בהו מיא וטעמא משום מתונתא.2 עי' מהר"ם שכתב דמרש"י משמע דחולק ע"ז.

דף י"ז ע"ב

בגמ'. איתמר הבא לסמוך בצד המצר אביי אמר סומך ורבא אמר אינו סומך.2 בביאור מחלוקת אביי ורבא עי' חידושי הגרש"ר סימן י"ד.

בגמ'. ואפילו לר' יוסי דאמר זה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו וכו' אבל הכא א"ל כל מרא ומרא וכו'.2 עי' עליות דרבינו יונה ורשב"א שכתבו דהיינו דוקא לאיכא דאמרי אבל ללישנא קמא דמיירי בשדה שאינה עשויה לבורות רבא אליבא דרבנן דוקא אמרה למילתיה, ועיי"ש שהביאו י"א דאף ללישנא קמא רבא קאי גם אליבא דר' יוסי.

תוד"ה אביי אמר סומך דהא אינה עשויה לבורות וכו' וקשה לרשב"א דהא מפסיד הוא שאם יטע אילן וכו'.2 לכאו' לרבא נמי קשה אמאי סגי בהרחקה ג' טפחים הא מפסידו שאם יטע אילן יצטרך להרחיקו כ"ה אמה, ועי' מהרש"א מש"כ בזה.

תוד"ה אביי אמר סומך, אומר ר"י דלשתי הלשונות וכו' צריך הוא להרחיק כל ששה טפחים.2 עי' עליות דרבינו יונה ורשב"א שהביאו י"א דאינו צריך להרחיק אלא שלשה טפחים, עיי"ש הטעם.

שם.2 עי' רשב"א שהקשה דא"כ אמאי מותר לו לסמוך הא משעבד קרקעו של חבירו במה שהוא עושה שכשיבא חבירו יצטרך להרחיק ששה טפחים, והו"ל כפותח חלון לחצר חבירו דיכול בעל החצר לעכב עליו כדי שלא יצטרך אח"כ להרחיק ד' אמות, ועיי"ש מה שתירץ.

שם.2 עי' נתיה"מ סימן קנ"ה ס"ק י"ב שהקשה דהא כל הקרקע עד המצר שלו הוא ואמאי צריך ליתן כותל לחבירו משלו, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' סמ"ע שם ס"ק מ"ג.

תוד"ה מרחיקין את הגפת וכו' וא"ת אכתי מאי פריך לרבא הא מפרש טעמא לעיל משום דכל מרא ומרא דקא מחית מרפית לארעאי.2 עי' תוס' לקמן כב: ד"ה לימא, דמבואר דגפת הוי גירי דיליה, וא"כ בגפת נמי שייך טעמא דרבא, ועי' רש"י שם ד"ה לימא, וי"ל דהיינו דוקא כשהכותל קיים בשעה שסמך הגפת אבל אם אין כותל בשעה שסמך לא הוי גירי דיליה, ועי' רמב"ן דס"ל דאף אם בשעה שסמך לא היה כותל הוי גירי דיליה, ועי' שו"ת רעק"א ח"א ריש סימן קנ"א.

שם.2 לכאו' לפי התירוץ הראשון דהני נמי מקלקלין הקרקע לא קשה מידי וכל הקושיא לפי התירוץ השני, וכן מבואר בריטב"א. – ועי' דרישה סימן קנ"ה אות מ"ז שכתב לא כך.

שם. עי' רא"ש סימן א-ב שתירץ בשם ה"ר יונה דחושש שמא יחזיק ג' שנים בסמיכת דברים אלו ויטעון חזקה ויאמר שברשות סמך, והרא"ש חולק ע"ז וס"ל דכל מקום שאין יכול למחות אין חזקה, ועי' קצוה"ה סימן קנ"ד ס"ק ה' שהוכיח כהרא"ש מהא דבעל אין לו חזקה בנכסי אשתו כיון שאוכל פירות ברשות (עי' לקמן מט.) ועי' נתיה"מ שם סוף ס"ק ט"ו שדחה הראיה.

שם.2 עי' רא"ש סימן א-ב שכתב דכל מקום שאינו יכול למחות אין חזקה, ועי' פלפולא חריפתא שם אות ה' שהקשה דברא"ש לעיל פ"ק מבואר דיש חזקה אף היכא דאינו יכול למחות, ועי' קצוה"ח סימן קנ"ד ס"ק ה' ד"ה אמנם, ובנחל"ד לעיל ז. מה שתירצו על קושיתו.

דף י"ח ע"א

בגמ'. דיקא נמי דתני עלה אם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר.2 עי' רשב"א שפירש דאף לאביי בגירי דיליה חייב לסלק ההיזק אחר שיבנה חבירו הכותל, וא"כ אמאי הכא מותר אף אחר שעשה אוצר ומוכח דדירה שאני, ועי' חידושי הגרש"ר סימן י"ד אות ג-ד מה שביאר בדבריו.

תוד"ה דיקא נמי דקתני אם היתה רפת בקר וכו' ותימה דלעולם וכו' דאע"ג דהוי גירי דיליה אם היתה קודמת לאוצר מותר.2 עי' תוס' לקמן כב: ד"ה לימא, שכתבו דגפת הוי גירי דיליה, ועי' תוס' לעיל יז: ד"ה מרחיקין, שכתבו דאם סמך הגפת קודם הכותל לא הוי גירי דיליה, וצ"ב מ"ש הכא דאף קודם האוצר הוי גירי דיליה, ועי' חידושי הגרש"ש סימן ז' ובחזו"א סימן י' אות י"א שכתבו דשאני הכא דבכל יום ויום הוא מחדש את הנזק ע"י שעושה עשן בחנותו.

רש"י ד"ה טעמא משום עבודת הכרם, שהוא מזיקו בידים וכו' בין לעכב המחרישה בין לחפירת הבור.2 עי' רמב"ן שהקשה דאי מעכב המחרישה אף לאביי אסור לסמוך דהנזק מצוי עכשיו שאינו יכול לחרוש בשדהו.

תוד"ה היו שרשיו יוצאין וכו' וא"ת היאך סמך אי שלא ברשות א"כ יקוץ.2 עי' רמב"ן שתירץ דבשעה שסמך היה צונמא מפסיק וניטלה הצונמא משם, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז.

תוד"ה ה"נ בלוקח וכו' אבל לפיר"ת שפירש בלוקח שלקח מאדם אחד את אילן וטוענין ללוקח.2 עי' קצוה"ח סימן קנ"ה ס"ק ט"ז ד"ה אמנם, שהקשה לפי' זה אמאי בספק אם האילן קדם או הבור לא יקוץ (עי' לקמן כה:) הא הספק הוא אם החזיק כראוי והמחזיק צריך להביא ראיה שהחזיק ג' שנים שלימות כראוי, ולכאו' י"ל דהיינו דוקא בהחזיק בגוף הקרקע אבל בנזקין מספק המזיק הוא המוחזק כיון שעושה בתוך שלו, וכן מבואר במ"מ פרק י"א מהלכות שכנים הלכה ז' ובסמ"ע סימן קנ"ג ס"ק ל"ב, וע"ע חידושי הגרש"ש סימן ב'.

בגמ'. הרחק דבורך מן חרדלאי שבאות ואוכלות לגלוגי חרדלאי.2 עי' רמב"ן במלחמות שכתב דאם היו הדבורים קנויים לו מדאורייתא היה חייב על הזיקן משום שן אלא שאין קנין בדבורים אלא מפני דרכי שלום, (עי' ב"ק קיד:), ועי' רשב"א לקמן עמוד ב' שכתב דהטעם דפטור הוא משום דאינן בני שמירה.

רש"י ד"ה ואת החרדל מן הדבורים, שאוכלין את החרדל ומחדד את פיהם ואוכלות את דבש שלהן.2 עי' רשב"א לקמן עמוד ב' שהקשה א"כ אמאי חייב בעל החרדל להרחיק הא הדבורים הן שבאות לתוך שדה החרדל וניזוקות, והו"ל כבור ברשות המזיק דא"ל תורך ברשותי מאי בעי, ועיי"ש מה שתירץ, ולכאו' י"ל דתורך ברשותי מאי בעי מהני רק לפוטרו מתשלומי נזיקין אבל בהרחקת נזיקין הא אשכחן דאף מגרמא צריך להרחיק (עי' לקמן כב:) וצ"ע בזה.

דף י"ח ע"ב

בגמ'. אמר רבינא קא סברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו.2 עי' ר"י מיגש שפירש דהשתא הדר ביה ממאי דאמרינן עד השתא דלרבא אסור לסמוך אף קודם שיש ניזק, וס"ל דקודם שבא הניזק לכו"ע מותר לסמוך ומחלוקת אביי ורבא היא אם צריך לסלק המזיק כשבא הניזק או לא, ועי' שטמ"ק לקמן יט. ד"ה נקטינן, שכתב בשם הר"ן דאף לר"י מיגש אם בא לפתוח חלון לחורבתו של חבירו מעכב עליו, עיי"ש הטעם.

רש"י ד"ה בלוקח, אחר שעשה זה משרה בתוך שדהו או זרע שם חרדל מכר מחצה שדהו לאחר והלוקח זרע שם ירק או העמיד דבורים.2 עי' רשב"א שפירש דמיירי באדם אחד שהיו לו שתי שדות ועשה באחת מהן דבורים ובאחת מהן חרדל ומכר דבורים ושייר חרדל, ועיי"ש מה שהקשה על פי' רש"י, וע"ע רמב"ן במלחמות.

רש"י ד"ה על המזיק להרחיק את עצמו, ואע"פ שמתחילה עשה ברשות.2 עי' קצוה"ח סימן קנ"ה ס"ק י"א ד"ה והנה, שהקשה דא"כ אמאי ללישנא בתרא מודה רבא דסומך בשדה שאינה עשויה לבורות ואם בא השני לחפור בו עליו להרחיק כל ההרחקה הא לרבא לא מהני קדימה.

שם.2 עי' רמב"ן שכתב דבהא מודה רבא שאינו חייב להרחיק עד שיבא הניזק כיון שהוא לוקח, ואינו יכול לומר לו הרחק משרה שלך שאני רוצה לעשות שם ירק למחר.

שם.2 עי' רמב"ן לעיל ז: ד"ה ולא חלונות, שכתב בדעת רש"י דהאחין שחלקו אין האחד יכול לכוף את השני לסתום חלונו אע"פ שיש בו היזק ראיה, ועי' שו"ת הריב"ש סימן שכ"ב שכתב דהטעם משם שההיזק נעשה ברשות, ועי' רעק"א בקונטרס מילי דנזקין (שו"ת ח"א סימן קנ"א ובחידושי רעק"א לקמן כ:) ד"ה ומ"ש הטור, שהקשה אמאי עדיף מכל לוקח דלשיטת רש"י חייב לסלק ההיזק אע"פ שסמך בהיתר, ועי"ש מה שתירץ, ועי' נמו"י לעיל ד: [מדפי הרי"ף] שכתב דהטעם באחין שחלקו הוא משום דע"מ כן חלקו ולפי"ז ניחא. וע"ע נמו"י לקמן יג. [מדפי הרי"ף] ד"ה ור' יוסי מתיר בחרדל, ובשו"ע סימן קנ"ד סעיף ט"ז ברמ"א, ובביאור הגר"א שם ס"ק ע"ו.

תוד"ה ואי לא סמיך היכי משכחת לה וכו' ולא דמי לבור דהתם משם דמרפי ליה לארעיה ומזיק השני בידים לכותל בורו של ראשון.2 עי' רמב"ן בסוף קונטרס דינא דגרמי שדן אם חייב לשלם בכל דיני ההרחקות היכא דסמך והיזיק וכתב דבבור ודאי חייב מפני שהוא כמזיק בידים.

תוד"ה וסבר ר' יוסי על המזיק וכו' כפירוש רבינו חננאל דפי' באדם שלוקח משרה וטוענין ללוקח.2 לכאו' מוכח מהכא דס"ל דחזקת נזיקין בעיא טענה, דאל"כ מאי טוענין הא א"צ טענה אלא כיון שהחזיק ולא מיחה בו זכה, וכעי"ז הוכיח הרמב"ן לקמן כג. ד"ה עוד ראיתי, ועי' רמב"ם פרק י"א מהלכות שכנים הלכה ו' ולפי"ז י"ל דטוענין ללוקח דלא מיחה הניזק.

בא"ד. ומפרש ר"ת ור"ח וכו' דודאי בכולהו מודה רבא דכי ליכא כותל או ירק וכו'.2 וכן פסק הרא"ש בסימן ג', ועי' רעק"א בקונטרס מילי דנזקין (שו"ת ח"א סימן קנ"א ובחידושי רעק"א לקמן כ:) ד"ה והנה בדעת הרא"ש, שהקשה דא"כ אמאי פסק הרא"ש בסימן ג' גבי פותח חלון לחורבתו של חבירו דכשיבנה זה חורבתו יכול לכופו לסתום חלונו הא רבא מודה לאביי בסמך בהיתר, ועיי"ש מה שתירץ.

שם.2 וכן פסק הרא"ש סימן ג', ועי' רעק"א בקונטרס מילי דנזקין (שו"ת ח"א סימן קנ"א ובחידושי רעק"א לקמן כ:) ד"ה אך עדיין תמוה, שהקשה דא"כ אמאי כתב הרא"ש בסימן ו' דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר משום דדירה שאני, הא בלא טעם זה נמי שרי דרבא מודה לאביי, ותירץ דס"ל דבגירי דיליה אף לאביי מחויב לסלק כשיבנה זה כותלו אע"פ שסמך בהיתר, וכן מבואר ברשב"א לעיל עמוד א' ד"ה דיקא נמי, ועי' תוס' שם.

בא"ד. ולא אסר רבא לסמוך אפילו לרבנן אלא דוקא בור משום טעמא דכל מרא ומרא דקא מחית קא מרפית לארעאי.2 לכאו' לפמש"כ התוס' לעיל יז: ד"ה מרחיקין את הגפת וכו' וי"ל דהני נמי מקלקלין וכו', ה"ה גפת אסור לרבא דשייך ביה טעמא דכל מרא ומרא וכו', וכן מבואר בריטב"א שם, ועי' דרישה סימן קנ"ה אות מ"ז שכתב דאף להתוס' שם לא שייך בגפת טעמא דכל מרא ומרא דקא מחית מרפית לארעאי.

עי'2 שטמ"ק לקמן יט. ד"ה וכן כתב, בשם רבינו יונה שדן האם מותר לפתוח חלון לחורבתו של חבירו, דדוקא בור וגפת וכה"ג אסור מפני שסומך מזיק אבל חלון אינו מזיק אלא בני אדם הדרים בבית הם המזיקין בראיתן.

עי'2 הגהות אשר"י (רא"ש סימן ג') שכתב דהיכא דאיכא שני דברים המזיקין זה את זה וקדם האחד וסמך גם השני יכול לסמוך אצלו ממש כיון שהראשון עשה קצת שלא כהוגן.

דף י"ט ע"א

בגמ'. איבעיא להו וסד בסיד תנן או דילמא או סד בסיד תנן.2 עי' קצוה"ח סימן קנ"ה ס"ק ח' שכתב דאף אם או סד בסיד תנן בעינן לכה"פ כותל ג' טפחים בין בור לבור, דאל"כ אם יחפרו שניהם לא יהיה בין בור לבור אלא כותל משהו ובודאי אין הסיד יכול להחזיקו.

שם.2 עי' רא"ש סימן ד' שכתב דבעין לא איפשיטא, ועי' יד רמ"ה אות ל"ג שכתב דפשטינן דוסד בסיד תנן, ואע"ג דדחינן שינויא בעלמא הוא ולא סמכינן אשנויא.

שם. עי' רא"ש סימן ד' שכתב דכיון דלא איפשיטא אם עשה אחד מהן אין כופין אותו לעשות יותר, ולכאו' מבואר דחיוב הרחקת נזיקין הוא משום דרבנן נתנו לניזק שיעבוד בחצר המזיק שלא יעשה שם דבר המזיקו ומשו"ה מספק המזיק הוא המוחזק, אבל אם מדרבנן חשיב מזיק אע"פ שעושה בתוך שלו ומשו"ה צריך להרחיק א"כ הו"ל ספק איסורא וי"ל דמ"מ איסור דרבנן הוא וספיקא דרבנן לקולא, וע"ע מ"מ פרק י"א מהלכות שכנים ה"ז וסמ"ע סימן קנ"ג ס"ק ל"ב.

שם.2 עי' רא"ש סימן ד' שכתב דכיון דלא איפשיטא אם עשה אחד מהן אין כופין אותו לעשות יותר, ועי' קצוה"ח סימן קנ"ה ס"ק ה' ובנתיה"מ שם ס"ק ט' שכתבו דלכתחילה ודאי חייב לעשות שניהם אלא דבדיעבד אם עשה אחד מהן אין בי"ד כופין אותו לעשות יותר, ועי' שו"ת בית הלוי ח"ב סימן מ"ו אות ב' שדייק מלשון הטור דאף לכתחילה אינו צריך לעשות שניהם, ועיי"ש שהקשה ע"ז מהא דפסק הטור במקו"א גבי ספק בהרחקת נזיקין דלכתחילה אסור מספק, ועיי"ש מה שתירץ. וע"ע שער המשפט סימן קנ"ה ס"ק א'.

שם.2 עי' רמב"ם פרק ט' מהלכות שכנים הלכה י"ג שפסק בספק בהרחקת נזיקין דלכתחילה אסור לסמוך ובדיעבד אם סמך אינו צריך להרחיק (ועי' בקטע הקודם מש"כ בדעת הרא"ש) וכן פסק בשו"ע סימן קנ"ה סעיף ג', ועי' ביאור הגר"א שם ס"ק ח' שביאר דלכתחילה אסור משום דמן התורה אסור להזיק ואם סמך א"צ להרחיק דהוא מוחזק, וצ"ע דאם יש כאן ספק איסור מזיק מאי מהני סמך הא על כל רגע ורגע עובר בספק איסור מזיק, ועי' שיעורי הגרש"ר אות ט"ז ד"ה והנה, מש"כ בזה.

שם.2 עי' רמב"ם פרק י"א מהלכות שכנים הלכה ו-ז שפסק דאם החזיק המזיק וטוען אתה אמרת לי לעשות או מחלת לי או ראית ולא מחית והניזק אומר שרק עכשיו ראה על הניזק להביא ראיה, ובנזקין שאין להם חזקה כגון קוטרא ובית הכסא וטוען המזיק שקנה מהניזק על המזיק להביא ראיה, ועי' מ"מ שם, ועי' יד רמ"ה לקמן אות פ"ג ולעיל פ"ק אות נ"ט שכתב דאפילו בנזקין שיש להם חזקה על המזיק להביא ראיה.

דף י"ט ע"ב

בגמ. אבל זורע את הצדדים אילך ואילך.2 עי' ר"ן שהקשה דהא שרשי הגפן משתרשי לצדדין ובאין שרשי הירק ונכנסים בהן, ותירץ דהרכבה זה דוקא כשנכנסים שרשי הזרעים בגוף הגפן ולא בשרשי הגפן, וכן תירץ הרמב"ן, ועי' עליות דרבינו יונה ורשב"א שתירצו באופן אחר.

בגמ'. אמר ר' טובי בר קיסנא אמר שמואל רקיק אינו ממעט בחלון וכו' אבל רקיק דממאיס אימא בטולי מבטיל ליה קמ"ל.2 הא דבעינן שיבטלו הוא משום דהטומאה יכולה לעבור אפילו בנקב כל דהו אלא דבעינן שיהיה לזה שם פתח ומשו"ה בעינן שיעור, ועי' תוד"ה רקיק שכתבו בזה כמה שיעורים והיינו שיעורים בשם פתח, וכ"ז שלא ביטלו עדיין יש לזה שם פתח ומשו"ה הטומאה עוברת אע"פ שחלק מהשיעור סתום.

בגמ'. ותיפוק ליה דהוה ליה דבר שהוא מקבל טומאה.2 צ"ע דכיון שביטלו הרי נתמעט הפתח משיעורו וכיון שאין לזה שם פתח אין הטומאה יכולה לעבור (עי' בקטע הקודם) ועי' חידושי הגרש"ר סימן ט"ו אות ו' ד"ה ולפי"ז.

בגמ'. וכל דבר שהוא מקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה.2 עי' שטמ"ק שהביא מהר"י מיגש שביאר דכיון דאיהו גופיה קא עיילה ביה טומאה לא חייץ, וזה שייך רק היכא שהדבר מקבל עכשיו טומאה מן המת, ועי' מל"מ פרק י"ב מהלכות טומאת מת הלכה ב', וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן ט"ו אות ג-ד מש"כ בזה.

תוד"ה ותיפוק ליה וכו' ותימה אם יבטל ליה תו לא מקבל טומאה וטהור וכו'. 2 עי' רמב"ן מש"כ בזה, וע"ע תוס' סוכה יג: ד"ה אם.

בא"ד. וי"ל דהתם מיירי כגון דעבד בהו שינוי מעשה וכו' וה"ה באוכלין דבעינן שינוי מעשה.2 והא דמהני לבטל שם פתח אע"ג דלא עשה שנוי מעשה י"ל דכשהניחו בחלון עשה מעשה בחלון לבטלו אבל לא עשה מעשה ברקיק לבטל ממנו שם רקיק, וע"ע קה"י סימן י"ב ד"ה והטעם.

תוד"ה שנילושה במי פירות וכו' ובמסכת אהלות חשיב פחות מכביצה אוכלין בהדי הנך שאמר שממעטים את הטפח.2 עי' ר"ש אהלות שם שהקשה דהא פחות מכביצה מקבל טומאה, וכתב דלא מסתבר דמשום דלא מטמא אחרים ממעט את הטפח, וע"כ פירש דכיון דאינו מקבל טומאה אלא מדרבנן ממעט את הטפח, ועי' רש"י פסחים לג: ד"ה כביצה נמי, שכתב דאוכלין מקבלים טומאה מדאורייתא בכל שהו ורק לטמא אחרים צריך כביצה, ולפי"ז צ"ל דהטעם דממעט את הטפח הוא משום דאינו מטמא אחרים, וע"ע רמב"ם בפיהמ"ש באהלות שם ובתוס' אנשי שם [במשניות] שם.

שם.2 עי' ר"ש אהלות שם שנקט שדבר טמא אע"פ שאינו מטמא אחרים אינו ממעט את הטפח ועי' רש"ש שם שהקשה ע"ז מהא דתנן התם דפחות מכזית מן המת ממעט את הטפח ואע"פ שבודאי הוא טמא אלא שאינו מטמא אחרים, ועי' חידושי הגרש"ר סימן ט"ו אות ג-ז מה שתירץ על קושיתו.

שם.2 עי' רמב"ם פרק ט"ו מהלכות טומאת מת הלכה ג' שכתב דהא דפחות מכביצה אוכלין ממעט את הטפח מיירי בדלא הוכשרו וכיון דפחות מכביצה היא אינם חשובין אצלו ואין דעתו לפנותם משא"כ בכביצה, ועי' בתוס' רעק"א [על המשניות] אהלות פרק י"ג משנה ה' שהקשה דא"כ מאי מקשה בסוגיין על שמואל הא מוכח מהמשנה דכשאינו מבטלו אינו ממעט.

תוד"ה רואין כל שאילו ינטלו וכו' דלא חשיב אהל לחוץ בפני הטומאה כיון שעמד ע"י כלי אע"פ שאינו מקבל טומאה.2 עי' פירוש הרא"ש אהלות פרק ו' משנה ב' שהקשה מהא דפריך הכא "אי דפומא לבר היא גופה תיחוץ" ומבואר דכלי עצמו חוצץ וא"כ אמאי דבר אחר העומד ע"י כלי טהור אינו חוצץ, ועיי"ש שכתב דכל אלו הלכות הן, ועי' קה"י סימן י"ג.

דף כ' ע"א

תוד"ה היא גופה תיחוץ וכו' התם מיירי בממעט חלון מכשיעור אבל אינו סותם כל החלון להכי בעי ביטול אבל היכא וכו'.2 פי' דהיכא דעדיין נשאר נקב צריך שיתבטל שם פתח כדי שלא תעבור הטומאה ומש"ה בעינן שיבטל, אבל היכא דסותם לגמרי אין הטומאה יכולה לעבור ואע"פ שנשאר ע"ז שם פתח, ועי' קוב"ש אות ס"ט ובחידושי הגרש"ר סימן ט"ו אות ו'.

שם.2 עי' רמב"ם פרק ט"ו מהלכות טומאת מת הלכה א' שכתב דאע"פ שסתם את כל החלון בעינן ביטול, ועי' קוב"ש אות ס"ט.

שם.2 עי' מהרש"א שכתב דלדעת התוס' דוקא בכלים היכא דסותם הכל לא בעינן ביטול אבל באוכלין אע"פ שסותם הכל בעינן ביטול, ועיי"ש מש"כ בשם הר"ש.

תוד"ה אתיא אמיה ודריא ליה בשבת ואיירי בגוסס שימות קודם שיצא שבת ואמר דשם תהא קבורתו2. מבואר דס"ל דבעינן ביטול לעולם, ועי' יד רמ"ה אות מ"ד שחולק וס"ל דכיון דבשבת אסור לטלטלו הוי ביטול לשבת ואע"פ שאינו גוסס.1

עי'1 תוס' שבת פד: ד"ה מי לא עסקינן, שנסתפקו בדבר טהור המקבל טומאת מדרס ואינו מקבל טומאת מת אי חוצץ בפני הטומאה, ועי' משנה אחרונה אהלות פרק י"ג משנה ו' שהקשה מהא דתנן התם דשתי וערב המנוגעים אינם חוצצין, משמע דאם אינם מנוגעים אע"פ שראויים לקבל טומאת נגעים חוצצין משום דאינם ראויים לקבל טומאת מת, ועי' בחידושי הגרש"ר סימן ט"ו אות ד' ד"ה ואין לומר.

דף כ' ע"ב

מתני'. לא יעמיד אדם תנור בתוך הבית וכו' ואם הזיק משלם מה שהזיק.1 עי' ב"ק סא: במשנה המדליק בתוך שלו עד כמה תעבור הדליקה וכו' דמבואר דאם הרחיק כשיעור המבואר שם פטור מלשלם אם הזיק, ועי' רי"ף שם דף כה: [מדפי הרי"ף] שהקשה מ"ש מהכא דאע"פ שהרחיק כשיעור חייב לשלם אם הזיק, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' נתיה"מ סימן קנ"ה ס"ק א' מה שביאר בתירוצו, ועי' קצוה"ח שם.

שם1 .עי' נמו"י שכתב בשם בעל העיטור דה"ה בכל הדברים שצריך להרחיק אם הזיק אע"פ שהרחיק כדין חייב לשלם, חוץ מהיזק דנמיה (לקמן כב:) והיזק דרקתא (לקמן כו.) דהוי גרמא, והראב"ד חולק ע"ז, ועי' שלטי הגיבורים דף יא: [מדפי הרי"ף] אות ב', ועי' רמב"ן בסוף קונטרס דינא דגרמי שכתב דלדעת רש"י לקמן כב: ד"ה לימא מתני', ודאי פטור, ועיי"ש עוד מש"כ לדעת התוס' שם.

מתני'. ר' שמעון אומר לא אמרו כל השיעורין האלו אלא שאם הזיק פטור מלשלם.1 עי' רשב"א שכתב "כלומר דמכאן ואילך אונס הוא" וצ"ע דהא בב"מ קיח: מבואר דטעמא דר' שמעון הוא משום דכל מקום שנתנו לו חכמים רשות והזיק פטור.

שם.1 עי' שטמ"ק ב"מ קיח: ד"ה כולהו ס"ל.

בגמ'. תנא אם היתה רפת קודמת לאוצר מותר.1 עי' רא"ש סימן ו' שכתב דאע"ג דהוי גירי דיליה מותר משום דדירה שאני, ועי' פלפולא חריפתא שם אות כ' שהקשה דהא הרא"ש סובר בסימן ג' כשיטת ר"ח דרבא חזר בו וס"ל דדוקא בבור אסור לסמוך משום טעמא דכל מרא ומרא דקא מחית קא מרפית לה לארעאי אבל בשאר דברים אם המזיק סמך קודם אינו צריך להרחיק, וא"כ אמאי הוצרך הרא"ש לטעמא דדירה שאני, ועי"ש מה שתירץ, ועי' בשו"ת רעק"א ח"א סימן קנ"א בקונטרס במילי דנזיקין ד"ה והנה בדעת הרא"ש, מש"כ בשיטת הרא"ש, וכדבריו מבואר ברשב"א לעיל יח. ד"ה דיקא נמי.

בגמ'. בעי אביי כיבד וריבץ לאוצר מהו ריבה בחלונות מהו וכו' תיקו.1 עי' רמב"ם פרק ט' מהלכות שכנים הלכה י"ג שפסק דמספק בעל האוצר מעכב עליו ואם עבר ועשה אינו יכול להסירו, וכן פסק בשו"ע סימן קנ"ה סעיף ג' ועי' בביאור הגר"א שם ס"ק ח' שכתב דדעת הרא"ש דמספק אין צריך בעל החנות להרחיק אפילו לכתחילה, ועי' קצוה"ח שם ס"ק ז' ובנתיה"מ שם ס"ק ט' שכתבו אף בדעת הראש דלכתחילה אסור, ועי' שו"ת בית הלוי ח"ב סימן מ"ו אות ב' מש"כ בזה, וע"ע יד רמ"ה אות נ' ונמו"י.

שם1. עי' רמב"ם פרק ט' מהלכות שכנים הלכה י"ג שפסק דמספק בעל האוצר מעכב עליו ואם עבר ועשה אינו יכול להסירו, וכן פסק בשו"ע סימן קנ"ה סעיף ג', ועי' בביאור הגר"א שם ס"ק ח' שפסק דלכתחילה אסור משום דמן התורה אסור להזיק ואם סמך אינו יכול להסירו משום דהוא מוחזק, וצ"ע דאם יש כאן איסור מזיק מאי מהני מוחזק הא על כל רגע ורגע עובר בספק איסור מזיק, ועי' שיעורי הגרש"ר אות ט"ז ד"ה והנה, מש"כ בזה.

שם.1 עי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קנ"א בסוף קונטרס במילי דנזיקין ד"ה ולענין הלכתא, שדן בספק בהרחקת נזיקין אי שרי לסמוך מספק, ועיי"ש שכתב דאע"פ שבכיבד וריבץ פסק הרמב"ם דלכתחילה אסור יש לחלק בין זה לשאר ספיקות, עיי"ש הטעם.

מתני'. חנות שבחצר יכול למחות בידו וכו'.1 עי' רשב"א שדייק מהלשון חנות שבחצר דמיירי שעשה כבר חנות ברשות ואפילו הכי יכול למחות בו, ועי' ריטב"א, ועי' הגהות אשר"י שכתב דאם החזיק אינו יכול למחות בו.

מתני'. איני יכול לישן מקול הנכנסין ומקול היוצאין.1 צ"ב מ"ש מקול הפטיש ומקול הרחיים שאינו יכול למחות, ועי' רש"י לקמן כא. ד"ה סיפא אתאן, דמשמע דהחילוק הוא דברישא זה קול הבא מחמת אחרים משא"כ בפטיש ורחיים דזה קול הבא מחמת עצמו, ועי' תוי"ט, ועי' רשב"א וריטב"א ונמו"י שכתבו דלאו דוקא משום הקול דלישנא בעלמא נקט אלא מפני שמרבה עליהם את הדרך, וזה החילוק בין הרישא לסיפא.

מתני'. ואינו יכול למחות בידו ולומר לו איני יכול לישן לא מקול הפטיש ולא מקול הרחיים.1 עי' רמב"ם פרק ו' מהלכות שכנים הלכה י"ב שכתב דאינו יכול למחות בפטיש ורחיים שהרי החזיק לעשות כן, ועי' מ"מ שם שביאר לפי"ז מ"ש רישא מסיפא דבנכנסים ויוצאים שהם אחרים לא מהני חזקה ובמלאכת עצמו מהני חזקה, ועי' נתיה"מ סימן קנ"ו ס"ק א' מה שביאר בזה, וע"ע קה"י סימן י"ד.

דף כ"א ע"א

בגמ'. סיפא אתאן לתינוקות של בית רבן.1 עי' שלטי הגיבורים דף י: [מדפי הרי"ף] סוף אות ב' שכתב דה"ה כל מילי דמצוה כגון לחלק צדקה או להתפלל בעשרה.

דף כ"א ע"ב

בגמ'. אמר רב הונא האי בר מבואה דאוקי ריחיא וכו' דינא הוא דמעכב עילויה דא"ל קא פסקת ליה לחיותי. עי' פלפולא חריפתא אות ע' שכתב בשם הב"י שדינים הללו דמצו מעכבי מדרבנן בעלמא הוא מפני תיקון העולם.

תוד"ה מרחיקין מצודת הדג וכו' והך דשמעתא לא קשיא דאע"ג דהוי דבר של הפקר וכו'.1 עי' תוס' קידושין נט. ד"ה עני המהפך בחררה, שתירצו דמיירי ששם במצודה דג מת ועי"ז הדגים מתאספים סביב, ועי' קצוה"ח סימן רע"ג ס"ק ד' שהקשה דבכה"ג גזל גמור הוא דקני להו במשיכה או בהגבהה, ועי' נתיה"מ שם ס"ק ג' מה שתירץ על קושיתו.

בגמ'. בעי רב הונא בריה דרב יהושע בר מבואה אבר מבואה אחרינא מאי תיקו.1 עי' נמו"י שכתב דמספק נקטינן חומרא לתובע וקולא לנתבע ולא מצי מעכב עליה, וכן פסק הרא"ש סימן י"ב, ועי' שטמ"ק ד"ה וכתב הראב"ד, שכתב דדעת הראב"ד דמספק מצי מעכב עליה מפני שהוא בא בגבול חבירו, ורוב הפוסקים חולקים עליו.

שם.1 עי' נתיה"מ סוף סימן קנ"ו שהקשה אמאי הכא קיי"ל לקולא לנתבע ולעיל כ: גבי כיבד וריבץ קיי"ל דלכתחילה יכול לעכב, ועי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קנ"א בסוף קונטרס במילי דנזיקין ד"ה ואין לחלק, ולפי"ז ניחא.

בגמ'. מרחיקים מצודת הדג מן הדג כמלא ריצת הדג וכו' שאני דגים דיהבי סייארא.1 הרי"ף והרמב"ם והרא"ש השמיטו דין זה, ועי' שו"ת חת"ס חו"מ סימן ע"ט ד"ה ויש כאן, שכתב דס"ל דדחויא בעלמא הוא דאין ראיה לרב הונא אבל לקושטא אין לחלק בכך.

בגמ'. אמר רב יוסף ומודי רב הונא במקרי דרדקי דלא מצי מעכב וכו'.1 הרא"ש סימן י"ב הביא דין זה וכן הטור סימן קנ"ו והרמ"א שם סעיף ו', ואע"ג דלא קיי"ל כרב הונא י"ל דנפק"מ אף לרב הונא בריה דר"י בבן עיר אחרת, ועי' דרישה שם אות י"ג, ועי' ביאור הגר"א שם ס"ק ל"א שכתב דהרמב"ם השמיט דין זה משום דס"ל דדין זה לא קאי אלא אבר מבואה דנפשיה, וכן דעת הרשב"א בתוד"ה כופין.

דף כ"ב ע"א

בגמ'. פיל שבלע כפיפה מצרית והקיאה דרך בית הרעי מהו.1 עי' מנחות סט. בעי רמב"ח פיל שבלע כפיפה מצרית וכו' אילימא למבטל טומאתה תנינא וכו' לא צריכא דבלע הוצין וכו', ודעת רש"י שם דבהו"א סברה הגמ' דבלע כפיפה טמאה והספק הוא אם יש עיכול והו"ל כלי גללים שאינו מקבל טומאה ופקעה טומאתו או שאין עיכול ולא פקעה טומאתו, וע"ז מקשה הגמ' תנינא דאין טומאה פוקעת אלא ע"י שבירה, ותירצה הגמ' דמיירי שבלע הוצין דהיינו שעדיין לא נטמאו והספק לענין קבלת טומאה אחר שהקיאה האם יש עיכול והו"ל כלי גללים שאינו מקבל טומאה או דאין עיכול ומקבל טומאה, ולפי"ז למסקנא הספק גם בבלע כפיפה שלימה טהורה, וכן משמע ברמב"ם פרק א' מהלכות כלים ה"ז שכתב "פיל שבלע הוצין וכו' הרי הן ספק וכו' אבל כפיפה שנטמאת וכו' הרי היא בטומאתה" משמע דדוקא בנטמאת אין ספק, ועי' תוד"ה פיל שבלע, שכתבו דלמסקנא הספק דוקא בבלע הוצין ולא בכפיפה שלימה, ועי' מאירי.

שם.1 עי' מנחות סט. "למאי אילימא למבטל טומאתה תנינא כל הכלים יורדין לידי טומאתן במחשבה ואין עולין מידי טומאתן אלא בשנוי מעשה" ועי' חזו"א כלים סימן כ"ט אות י"ח ד"ה שם, מה שתמה ע"ז, ולדעת רש"י (הובא בקטע הקודם) י"ל דאע"פ שכלי גללים אינו מקבל טומאה מ"מ להפקיע הטומאה ממנו בעינן שבירה, ועי' רש"י קידושין נט. ד"ה אלא בשנוי מעשה, דמבואר דכלי טהור שהתחיל לשוף ולשבץ בטל מניה שם כלי ואינו מקבל טומאה אבל כלי טמא לא פקעה טומאתו אלא ע"י שבירה, וכעי"ז מצינו ברמב"ם פרק ב' מהלכות טומאת אוכלין הלכה י"ד י"ח לענין טומאת אוכלין דאוכל טהור שאינו ראוי למאכל אדם אינו מקבל טומאה ואוכל טמא לא פקעה טומאתו עד שנפסל מאכילת כלב.

מתני'. מי שהיה כותלו סמוך לכותל חבירו לא יסמוך לו כותל אחר אלא אם כן הרחיק ממנו ארבע אמות.1 בגמ' מפרש טעמא משום דוושא, ועי' עליות דרבינו יונה שהקשה אמאי מחויב להעמיד לחבירו קרקע לדוושא וע"כ פי' דמיירי שקנה הראשון הקרקע מן המלך דבסתמא נשתעבדו לו ארבע אמות חוץ לכותלו לדוושא, ועי' נמו"י שכתב דה"ה בזוכה בקרקע מן ההפקר. - עוד פירש בעליות דר"י דמיירי שהחזיק בכותל ג' שנים ובבא מחמת טענה, ועי' הגהות מימוני פרק ט' מהלכות שכנים אות ה' שכתב בשם הריצב"א דמיירי הכא ביורש או בלוקח שהחזיק הראשון בדוושא, וצ"ע אמאי לא פירש שהחזיק הוא עצמו.

שם.1 עי' רשב"א שהקשה דראשון שבא לעשות כותל סמוך למיצר יעכב עליו חבירו שמא יחזיק עליו בדוושא, ועיי"ש מה שתירץ.

רש"י ד"ה והחלונות מי שהיו לו חלונות פתוחים לחצר חבירו והוחזק בדבר זה שלש שנים וכו'.1 מבואר דבעינן ג' שנים לחזקת אורה, וכן מבואר ברש"י לעיל ז. ד"ה בדנפשאי, וצ"ע דברש"י לעיל ו. ד"ה אחזיק להורדי, מבואר דאין צריך ג' שנים לחזקת תשמישין, וכ"כ בהגהות אשר"י לעיל פ"ק סימן י"ד, ועי' טור סימן קנ"ג אות כ"ד שכתב בשם הרשב"ם דהא דא"צ ג' שנים זה דוקא בתשמיש קטן שאין רגילין לכתוב עליו שטר אבל פתיחת חלונות תשמיש גדול הוא שרגילין לכתוב עליו שטר ומשו"ה בעינן ג' שנים.

תוד"ה וקמא היכי סמיך וכו' וא"ת לרבא דאמר בריש פירקין דאסור לסמוך קמא היכי סמך וכו'.1 עי' רעק"א בגליון הש"ס (נדפס בסוף המסכת) מה שהקשה ע"ז, ועי' שיעורי הגרש"ר אות נ"ז.

שם.1 עי' קצוה"ח סימן קנ"ה ס"ק ו' שהוכיח מדברי התוס' דלא מיירי הכא בקנה מן המלך או מהפקר או בהחזיק, ודלא כרבינו יונה והנמו"י (הובאו לעיל), וכן מבואר בתוס' לקמן עמוד ב' ד"ה לימא, דכתבו דר' יוסי מודה בהרחקת דוושא משום דהוי גירי דיליה, ולהראשונים א"צ לטעם זה כמש"כ הרשב"א והנמו"י שם.

דף כ"ב ע"ב

בגמ'. אמר רבא הכי קתני מי שהיה כותלו סמוך לכותל חבירו וכו' ונפל וכו'.1 עי' נמו"י דלא גרס ונפל, ועיי"ש מה שפירש בדברי רבא.

תוד"ה אלא אמר רבא ה"ק מי שהיה כותלו וכו', הקשה ריב"ם דלמה ליה למינקט וכו'.1 עי' רא"ש סימן י"ד שכתב דרבותא קמ"ל בזה.

תוד"ה לימא תנן סתמא דלא כרבי יוסי וכו' והוי כולהו גירי דיליה דמההיא שעתא משתכחא הזיקא.1 עי' רא"ש סימן ט"ז שכתב דהטעם דהוי גירי דיליה הוא משום שאותו דבר שהוא סומך הוא המזיק, ועי' רמב"ן ונמו"י שכתבו דכל דבר המזיק במקום שמניחים אותו הוי גירי דיליה.

בא"ד. ולא פליג רבי יוסי אלא באילן.1 עי' רמב"ן שהקשה אמאי בזרעים מודה רבי יוסי הא השרשים שגדלים אח"כ הם המזיקים והו"ל דומיא דאילן, ועיי"ש מה שתירץ.

תוד"ה כדי שיהא זוקף את הסולם, כשמכר ונתן לו זקיפת הסולם בחצירו איירי. 1עי' רבינו גרשום שפירש דמיירי שהחזיק במזחילה ומהני חזקה זו אף לסולם. ועי' רשב"א ונמו"י מש"כ בזה.

בגמ'. הכא נמי זימנין דבהדי דמנח ליה יתבא בחור וקפצה.1 עי' רמב"ן ונמו"י שכתבו דאפילו הוא אומר שישמור בשעה שמניח את הסולם מכל היזק חייב להרחיק.

שם.1 עי' שטמ"ק ב"ק נו. ד"ה אילימא שכתב בשם הרא"ה דמשמע הכא "דאי בהדי דמנח ליה קפצה גיריה נינהו ומחייב לשלומי, ואפילו כי אתיא לבתר הכי נמי חשבינן ליה גירי דידיה כיון דכי אתיא וקפצה לאלתר הויא היזיקא דגיריה וכיון דכן אע"ג דבהא לא מחייב לשלומי מחייב ודאי לסלוקי" וכוונתו לכאו' דהיכא דקפצה בהדי דמנח הוי גרמי ומשו"ה חייב לשלם, והא דאמרינן הכא דגרמא הוא היינו בקפצה לאחר שהניח, ועי' רשב"א כאן.

תוד"ה זאת אומרת גרמא בנזקין אסור וכו' וחילק רבינו יצחק לשון אחד וכו' ועוד חילק וכו'.1 עי' רא"ש סימן י"ז מש"כ בזה.

שם.1 עי' רא"ש סימן י"ז שביאר לפי הטעם השני של ר"י הא דזרק כלי מראש הגג לא הוי גרמי משום דבשעת סילוקו עדיין לא נשבר הכלי עד שיגיע לארץ, ועי' קוב"ש אות ע"ה מה שהקשה ע"ז.

שם.1 עי' רא"ש סוף סימן י"ז שכתב דההיא דעושה מלאכה במי חטאת חייב ר"מ היא, ועי' רא"ש ב"ק פרק ט' סוף סימן י"ג ובפלפולא חריפתא שם.

רש"י ד"ה גרמא בניזקין אסור ואפילו למ"ד דלא דאין דינא דגרמי ופטור מלשלם אסור לגרום.1 עי' רמב"ן כאן ובקונטרס דינא דגרמי שכתב דשיטת רש"י דגרמא בנזקין ודינא דגרמי חד מילתא הוא, ועי' קוב"ש אות ע"ה שהקשה דא"כ אמאי אין חיוב באש על טמון ובבור על כלים משום גרמא למאן דדאין דינא דגרמי, ועי' ברכ"ש ב"ק סימן י"ח.

תוד"ה זאת אומרת גרמא בנזקין אסור וכו' ונראה לריצב"א דדינא דגרמי הוי מטעם קנס וכו'.1 עי' רמב"ן בקונטרס דינא דגרמי מה שהקשה ע"ז.

דף כ"ג ע"א

בגמ'. אמר להו רב יוסף אפיקו לי קורקור מהכא.1 עי' עליות דרבינו יונה ורשב"א שכתבו דהוי גירי דיליה משום דהאומנין היו מפריחין אותן.

בגמ'. והא אחזיק להו.1 עי' תוס'. ועי' רשב"א שהוכיח מכאן דחזקת נזיקין לא בעיא טענה דאי בעיא טענה מה הקשה אביי מנא ליה דאית להו טענה, ועיי"ש שדחה את זה וכ"כ בעליות דרבינו יונה,ועי' ר"ן.

בגמ'. אין חזקה לנזקין וכו' רב מרי אמר בקוטרא ורב זביד אמר בבית הכסא.1 עי' רבינו גרשום ויד רמ"ה אות פ' שכתבו דשאני הני דמזקי לגופיה דאיניש ומשו"ה לית להו חזקה מה שאין כן בנזקי ממון, ועי' הגהות אשר"י שכתב דאין חזקה לבית הכסא אף היכא דאינו מזיק אלא את ממונו, ועי' רבינו יונה ורמב"ן שכתבו דהני אין דרך בני אדם לסובלם ומשו"ה לית להו חזקה, וכ"כ הרמב"ם פרק י"א מהלכות שכנים הלכה ד', ולפי"ז לכאו' ה"ה בנזקי ממון.

שם.1 עי' טור סימן קנ"ה אות נ"ג נ"ד (הובא בנמו"י) שכתב דנחלקו רבינו יונה והרא"ש היכא דהחזיק בקוטרא ובית הכסא קודם שהיה שם דבר הניזק אם יש לו חזקה, ועיי"ש מה שביאר בזה.

שם.1 מבואר דבשאר נזקין יש חזקה, ועי' קצוה"ח סימן קנ"ה ס"ק ט"ז שהקשה בשם אחיו אמאי מהני חזקה בנזקין שלא יוכל לחזור בו מאי שנא מאומר קרע כסותי והפטר דיכול לחזור בו קודם שקרע, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' בשעורי הגרש"ר לעיל פרק ראשון אות קנ"ב מה שתירץ על קושיתו.

תוד"ה אין חזקה לנזקין וכו' ואין נראה דמדקאמר אין חזקה לנזקין איכא למידק הא ראיה יש.1 עי' רשב"א שכתב דדוקא ראיה שמכר לו מהני אבל ראיה מדשתק אפי' החזיק ג' שנים לא מהני, ועי' חזו"א סימן י"א אות ה' ד"ה וקוטרא, שכתב דאף להסוברים בשאר נזקין דא"צ לא טענה ולא ג' שנים הכא לא מהני בלא ראיה אפילו החזיק ג' שנים, ועי' רמב"ן שהביא י"א דחזקת ג' שנים מהני אף בקוטרא ובית הכסא.

שם.1 עי' רשב"א שכתב דאפלו קנין א"צ וסגי במחילה, דאין זה אלא כעין שיעבוד ומחילת שיעבודין אינה צריכה קנין, ועי' נמו"י שכתב דצריך קנין. וע"ע רמב"ם פרק י"א מהלכות שכנים הלכה ד' ובמ"מ שם, ובשיעורי הגרש"ר לעיל פרק ראשון אות קנ"ב ד"ה והנה הרמב"ם, ובחזו"א סימן י"א אות ה' ד"ה וכתב.

רש"י ד"ה מרחיקין השובך מן העיר, שהיונים מפסידים זרעוני גנות.1 עי' נמו"י לעיל כב: שכתב דר' יוסי נמי מודה בשובך אע"פ שאי"ז גירי דיליה דחיובו משום שן הוא, ואינו חייב מדאורייתא כיון דאין היונים שלו אלא מפני דרכי שלום (עי' ב"מ קב.).

בגמ'. זאת אומרת טוענין ללוקח וטוענין ליורש.1 עי' הגהות אשר"י שכתב דמהני טענינן אף היכא דהמוכר או המוריש היה צריך לברר דבריו בעדים, וכ"כ בתוס' רי"ד.

שם.1 עי' רמב"ן (לעיל גבי קוטרא ובית הכסא) שהוכיח מכאן דחזקה דשובך בעיא טענה דאל"כ מאי טוענין איכא, ועיי"ש שביאר מאי שנא מכל חזקת תשמישין ונזקין דלא בעיא טענה, וע"ע יד רמ"ה אות פ"ג מש"כ בזה, ועי' רמב"ם פרק י"א מהלכות שכנים הלכה ו' ולפי"ז י"ל דטוענין ללוקח דראה הניזק ולא מיחה, וכ"כ בעליות דרבינו יונה.

דף כ"ג ע"ב

בגמ'. אמר רבי חנינא רוב וקרוב הולכין אחר הרוב. 1 עי' ריטב"א שכתב דאפשר דגמרא גמיר לה.

תוד"ה רוב וקרוב הלך אחר הרוב, וא"ת מאי קמ"ל מתניתא היא ט' חנויות כולן מוכרות בשר שחוטה ואחת מוכרת בשר נבילה.1 עי' תוס' רי"ד שתירץ דבתשעה חנויות דאיכא רוב מעליא ודאי אזלינן בתר הרוב ורבי חנינא חידש דאפילו בב' חנויות דבאחת מהן יש יותר בשר אזלינן בתר רובא. ועי' פתחי תשובה יו"ד סימן ק"י ס"ק ב' שדן היכא דיש באחת של נבילה יותר בשר מתשעה של שחוטה אי אזלינן בתר רוב בשר או בתר רוב חנויות, ולכאו' בתוס' רי"ד מבואר דרוב חנויות עדיף.

בגמ'. מתיב ר' זירא והיה העיר הקרובה אל החלל ואע"ג דאיכא אחריתי דנפישא מינה בדליכא.1 עי' תוס' רי"ד שכתב דאם יש גדולה מהקרובה אין הקרובה מביאה מפני רוב המכחישה, והגדולה נמי אינה מביאה שאין חיוב עגלה ערופה אלא על הקרובה, ועי' רמב"ם פרק ט' מהלכות רוצח הלכה ו' שפסק דאם יש גדולה מביאה אע"פ שהיא רחוקה, ועי' אפיקי ים ח"א סימן כ"ו אות ה' ובדבר אברהם ח"א סימן ד' אות ו'.

בגמ' ביושבת בין ההרים.1 עי' כס"מ פרק ט' מהלכות רוצח הלכה ו' שהקשה אמאי השמיט הרמב"ם דין זה, ועי"ש מה שתירץ, ועי' או"ש שם ובחידושי הגרנ"ט כאן מש"כ בזה.

רש"י ד"ה בדליכא רחוקה מזו שגדולה ממנה אלא כולן שוות.1 עי' תוס' רי"ד שהקשה דאכתי איכא רוב שכל העיירות יחד הם יותר מהקרובה ותירץ דהיכא דאיכא ט' עיירות של ישראל ואחד של עכו"ם אמרינן זיל בתר רובא ומשל ישראל יצא הרוצח אבל הכא דכולהו דישראל נינהו אין כאן רוב, ועי' חידושי רעק"א כתובות יג. ד"ה בסוגיא דראוה מדברת, ובאפיקי ים ח"א סימן כ"ו אות ב'. ועי' ר"י מיגש בתירוץ הגמ' ביושבת בין ההרים שכתב דאין שם אלא עוד עיר אחת, משמע דאם היו עוד ב' ערים היינו הולכים אחר הרוב וכן מבואר בריטב"א, ועי' אפיקי ים שם אות ג' ד'.

תוד"ה בדליכא, תימה דהכא משמע דטעמא דהעיר הקרובה מביאה עגלה ערופה וכו'1. עי' חידושי הגרש"ר סימן י"ח אות ו' מה שתירץ על קושית התוס' לפי התוס' רי"ד.

שם.1 עי' הגהות מיימוני פרק ט' מהלכות רוצח אות ב' מש"כ בשם הריצב"א ליישב קושית התוס', ועי' חידושי הגרש"ר סימן י"ח אות י' מה שביאר בזה בשם החת"ס.

בגמ'. בעי ר' ירמיה רגלו אחת בתוך נ' אמה ורגלו אחת חוץ מחמישים אמה מהו, ועל דא אפקוהו לר' ירמיה מבי מדרשא.1 עי' יד רמ"ה אות פ"ז שכתב דאפקוהו משום דפשיטא דממון המוטל בספק חולקין, וצ"ע אמאי לא הוי המוצא מוחזק, וכעי"ז הקשה בחידושי רעק"א ב"מ כו. ד"ה גמ' חולקין פשיטא, עיי"ש.

מתני'. מחצה על מחצה שניהם יחלוקו.1 עי' קוב"ש אות ע"ט שהקשה מ"ש מסימנים וסימנים דיניח ולא אמרינן יחלוקו (עי' ב"מ כח.) ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע חידושי הגרש"ש סימן ח' מש"כ בזה.

בגמ'. אמר רבי חנינא רוב וקרוב הולכין אחר הרוב.1 עי' גליון מהרש"א שכתב בשם הכרתי ופלתי דכמו שאין הולכין אחר הרוב בקבוע כן אין הולכין בתר קרוב, ומשכח"ל בפירש לפנינו מן הקבוע (עי' תוס' פסחים ט: ד"ה היינו תשע חנויות) ועומד קרוב לחנות של שחוטה.

תוד"ה בדליכא, תימא דהכא משמע דטעמא דהעיר הקרובה וכו' ובסוטה תניא וכו'.1 עי' קוב"ש אות פ"ב שכתב דה"נ יש להקשות מהא דאיכא מ"ד (סוטה מה:) דנמצא מכוון בין שני עיירות מביאות שתי עגלות ואי טעמא דהעיר הקרובה משום דמשם בא ההורג היה להן להביא אחת ולהתנות כיון דלא יצא ההורג אלא מאחת מהן.

תוד"ה מצאו בין שני שובכין וכו' אבל קשיא לרשב"א דהיכי מצי למימר אע"ג דחד מנייהו נפיש הא קתני מחצה על מחצה שניהם יחלוקו וכו'.1 עי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קל"ז שדן אי מהני רוב במקום תרי ותרי, ועי' או"ש פרק כ"ב מהלכות עדות הלכה א' ד"ה נחזור, שתירץ עפי"ז קושית התוס' דמחצה על מחצה היינו דתרי אמרי קרוב לו ותרי אמרי קרוב לו (דומיא דגיטין עח: רבה ורב יוסף אמרי תרווייהו וכו') ומשו"ה לא אזלינן בתר רובא, ועי' חשק שלמה.

דף כ"ד ע"א

בגמ'. דם הנמצא בפרוזדור חייבין עליו על ביאת מקדש ושורפין עליו את התרומה ואמר רבא ש"מ וכו'. עי' תוס' נדה יז: ד"ה ואין שורפין שכתבו דאי"ז מדין ספק טומאה ברשות היחיד טמא דטומאה דאתיא ע"י ראיית גופה לא ילפינן מסוטה, ועיי"ש שהקשו דא"כ אמאי לא נעמיד האשה בחזקת טהורה, ועיי"ש מה שתירצו.

בגמ'. אמר רב נמצא כנגד עיר שרובה ישראל מותר.1 עי' רמב"ן שכתב דליכא למיחש דילמא הצד הסמוך לנהר עכו"ם דרים שם דכיון דרובא ישראל לית לן להחזיק קרוב אלא א"כ הקורבה לפניך, ועי' תוס' לעיל כג: ד"ה רוב וקרוב.

בגמ'. וה"מ חמרא אבל עינבי מצנעי.1 עי' רא"ש סימן כ"ב שכתב דכיון דקיי"ל כר' חנינא דאזלינן בתר רובא אפילו עינבי נמי שרי, ועי' פלפולא חריפתא שם אות ל', ועי' נמו"י שכתב בשם הרמב"ן דאפילו לר' חנינא אסרינן בענבים משום דאמרינן כאן נמצאו וכאן היו.

תוד"ה לימא משום דס"ל כר' חנינא, וליכא למימר דשריא משום וכו' א"כ הויא ודאי ערלה.1 עי' תוס' קידושין לו: ד"ה כל מצוה, שכתבו דרוב ערלה נמי חשיב ודאי ערלה, אבל הר"ן שם טו: [מדפי הרי"ף] ד"ה גרסי' בגמ', כתב דגבי ערלה כל ספיקא שריא ואפילו קרוב לודאי שהיא ערלה נמי שרי, ולפי"ז לכאו' קשה קושית התוס', וצ"ל דלמ"ד קרוב עדיף הו"ל ודאי ואף לפי הר"ן אסור.

**עי'** קוב"ש אות פג-פז מש"כ בענין קבוע ברובא דליתא קמן.

דף כ"ד ע"ב

בגמ'. ואי איכא רברבי בהדייהו אימור באברורי הוה מנחי.1 משמע דהוא רק ספק וקשה א"כ ניחוש לעוברי דרכים, ועי' קוב"ש אות פ"ט מש"כ בזה.

בגמ'. מאי טעמא אמר עולא משום נויי העיר. 1עי' נמו"י שכתב דדין זה הוא רק בא"י ואינו נוהג בזה"ז, וכן מבואר ברש"י ד"ה לא חמימא, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א, ועי' סמ"ע סימן קנ"ה ס"ק מ"ח שכתב דמשו"ה השמיט השו"ע דין זה, אבל ביד רמ"ה אות צ"ה כתב דדין זה נוהג אף בחו"ל, ועי' רמב"ם פרק י' מהלכות שכנים ה"א ובמ"מ שם, ועי' חידושי הגרש"ר סימן י"ט אות ב' מש"כ בדעת הרמב"ם.

שם.1 עי' רשב"א שכתב דכיון שמשום נויי א"י הוא אין בני העיר יכולין למחול, ומלשון הגמ' שאני הזיקא דרבים מהזיקא דיחיד משמע דהוא דין נזקי שכנים וא"כ אמאי לא מהני ביה מחילה, וצ"ע, ועי' חידושי הגרש"ר סימן י"ט אות ג' ד"ה והנה ברשב"א.

בגמ'. ותיפוק ליה דאין עושין שדה מגרש ולא מגרש שדה.1 עי' רש"י ערכין לג: שפירש דהא דאין עושין מגרש שדה משום נוי העיר הוא, וצ"ע א"כ מאי מקשה הגמ' הא התם נמי משום נוי העיר הוא, ועי' רמב"ן שפירש דהקושיא היא דהול"ל דאפילו אלף אמה ירחיק, ועיי"ש שפירש אמאי הקושיא היא על עולא ולא על המשנה.

שם.1 לדעת הרמ"ה (הובא לעיל) דמרחיקין את האילן הוא אף בחו"ל לכאו' הו"מ לשנויי דאין עושין מגרש שדה הוא דוקא בא"י, ועי' יד רמ"ה אות צ"ה שהוכיח מזה דאין עושין מגרש שדה הוא אף בחו"ל.

בגמ'. ולרבנן נמי דאמרי אין עושין שדה מגרש ולא מגרש שדה ה"מ זרעים אבל אילנות עבדינן.1 הרמב"ם בפרק י"ג מהלכות שמיטה ויובל הלכה ד-ה פסק כרבנן, ועי' מל"מ שם שהקשה א"כ אמאי לא כתב דזה דוקא בזרעים ולא באילנות, ועי' קוב"ש אות צ"א שכתב דהרמב"ם גרס בגמ' כהר"י מיגש ולפי"ז ניחא, ועי' יד רמ"ה אות צ"ה שגורס כהר"י מיגש וכתב דמדר"א נשמע לרבנן.

דף כ"ה ע"ב

מתני'. ר' יוסי אמר אע"פ שהבור קודמת לא יקוץ שזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו.1 עי' רמב"ן בסוף קונטרס דינא דגרמי שהקשה אמאי אם הזיקו השרשים פטור מלשלם הא ממונו המזיק הוא, ותירץ דנולד הוא ואין שמירתן עליו ואינו כוחו של אילן הנטוע, ועי' דברי יחזקאל סימן מ"ט אות ה' מה שביאר בתירוצו. עוד תירץ הרמב"ן דכיון דלא חזי להו הו"ל כנפרצה בלילה דפטור, ואע"ג דהכא אי"ז אונס כיון דטירחא מרובה היא אינו מחויב, ועי' תוס' ב"ק נו: ד"ה נפרצה בלילה. אבל ביד רמ"ה אות ק"ה כתב דאף לר"י אם הזיקו השרשים חייב לשלם משום אש ורק חיוב הרחקה אין.

בגמ'. פאפי יונאה עני והעשיר הוה וכו'. 1עי' תוס', ועי' רשב"א שכתב דנקט עני והעשיר לאשמועינן דאפילו החזיקו בכך שלש שנים קודם שהעשיר לא הוי חזקה, עיי"ש הטעם.

בגמ'. הוו הנך עצורי בשיבבותיה דכי הוו דייקי שומשמי הוה ניידא אפדניה וכו'. 1עי' רא"ש סימן כ"ו שכתב דאם הזיקו בנדנוד והפילו את הכותל ושברו את הכלים חייבין לשלם דחשיבי כמזיק בידים.

שם.1 עי' רמב"ם פרק י"א מהלכות שכנים הלכה ד' שפסק דנדנוד הקרקע דמי לקוטרא ובית הכסא דלא מהני ביה חזקה, ועי' רשב"א.

תוד"ה עני והעשיר הוה וכו' אומר ר"ת דהכא היינו טעמא משום דלא קביעא תשמישייהו כל כך כי הנך דלעיל.1 לכאו' כוונתם דכיון דאי"ז תשמיש קבוע נחשב כל יום כתשמיש חדש ומשו"ה אין לו זכות קדימה.

דף כ"ו ע"א

תוד"ה זיקא הוא דקא ממטי ליה, קשיא לר"י דליחייב משום אש וכו' ואומר ר"י דלא דמי לאש וכו' אבל הכא אין עושה לבדו כל עיקר אלא ע"י הרוח. לכאו' כוונתם דהכא הרוח היא יוצרת את המזיק דהיא מפרידה את הרקתא מהפשתן.

שם.1 עי' רשב"א שתירץ דבאש האש היא המזקת וכן באבנו סכינו ומשאו כובד האבן והסכין הם המזיקים משא"כ ברקתא דהרוח היא המזקת ע"י הרקתא, וכ"כ בשטמ"ק ב"ק ס. ד"ה רב אשי אמר, בשם הרא"ה, ועי' תוס' ב"ק יט: ד"ה וכי אתמר, ובנחלת דוד שם ד"ה לכן נלענ"ד.

שם.1 עי' תוס' רי"ד שכתב דאע"ג דהוי אש ס"ל לר' יוסי דעל הניזק להרחיק את עצמו, עיי"ש הטעם, וע"ע נתיה"מ סימן קנ"ה ס"ק י"ח מש"כ בזה.

בגמ'. מתקיף לה מר בר רב אשי מאי שנא מזורה ורוח מסייעתו אמרוה קמיה דאמימר אמר להו היינו זורה ורוח מסייעתו.1 עי' רמב"ם פרק י"א מהלכות שכנים הלכה ב' שפסק גבי רקתא דאם הזיק פטור מלשלם מפני שהרוח סייעה אותו ואין נזק זה בא מכח המזיק עצמו, ועי' מ"מ פרק י"ד מהלכות נזקי ממון הלכה ז' שהקשה מהא דפסק הרמב"ם שם דליבה וליבתה הרוח חייב, ועי' ש"ך סימן תי"ח ס"ק ד' ובביאור הגר"א שם ס"ק י"ט מה שתירצו על קושיתו, וע"ע בחידושי ר"ח הלוי בהלכות שכנים שם מה שביאר בדעת הרמב"ם.

תוד"ה זיקא הוא דקא ממטי ליה קשיא לר"י דליחייב משום אש מידי דהוה אאבנו וסכינו ומשאו וכו'.1 עי' הגהות אשר"י שתירץ דאיירי הכא ברוח שאינה מצויה, דדוקא לענין תשלומין פטור ברוח שאינה מצויה אבל לענין הרחקת נזיקין חייב דגרמא בנזקין אסור אפילו ברוח שאינה מצויה (עי' ב"ק נו. דברוח שאינה מצויה חייב בדיני שמים), והיכא דאסור משום גרמא חייב בהרחקה (עי' לעיל כב:), ואם הזיק ברוח מצויה חייב.

בגמ'. אמר ליה אנא לא קייצנא דאמר רב האי דיקלא וכו' מר אי ניחא ליה ליקוץ.1 עי' נמו"י שפירש דאם היה מזיק ודאי מותר לקוץ אלא דלא היה נראה לו סברא דרב יוסף ומשום הכי היה אסור לו, אבל לרב יוסף היה מותר ולפיכך אמר לו זיל קוץ.

תוד"ה אבל בגפנים בעי טפי וכו' אבל אם נטע גרעין לא דממילא קא גדל ולא גירי דיליה הוא.1 עי' רא"ש סימן כ"ח שכתב דהא דהוי גירי דיליה הוא משום שכשרואה בעל האילן עופות יושבין על האילן מפריחן והולכין ויושבין בגפן, ועי' פלפולא חריפתא שם אות צ' שכתב בשם הב"י דלפי"ז אף בנטע גרעין צריך להרחיק דהוי גירי דיליה.

דף כ"ו ע"ב

בגמ'. מצר שהחזיקו בו רבים אסור לקלקלו.1 עי' רשב"ם לקמן ק. ד"ה שהחזיקו בו רבים, שכתב דמיירי שהשווהו ותקנוהו להילוך והבעלים ידעו ושתקו, ואסור לקלקלו משום דלרבים ודאי מחל, ועי' רשב"א שם ד"ה ורבי אליעזר, ועי' שטמ"ק שם ד"ה וז"ל הראב"ד ז"ל, שכתב דאסור לקלקלו משום דהנותן לרבים כנותן לשמים, וע"ע בעליות דרבינו יונה שם ד"ה ורבי אליעזר.

בגמ'. לבתר דנפק אמר אמאי לא אמרי ליה כאן בתוך שש עשרה אמה כאן חוץ לשש עשרה אמה.1עי' בעל המאור שפירש דרב פפא אמרה, דבתוך שש עשרה אמה אינו רשאי לקוץ, ועי' רמב"ן במלחמות שתמה ע"ז אמאי אינו רשאי לקוץ הא קרקע שלו היא ואינו מחויב להחזיק שרשיו של חבירו, ואולי י"ל לדעת הבעה"מ דהוא בכלל מה שאמרו לקמן כז: דעל מנת כן הנחיל יהושע את הארץ.

בגמ'. אי אמרת בשלמא בתר אילן אזלינן משום הכי אין מועלין אלא אי אמרת בתר קרקע אזלינן אמאי אין מועלין.1 עי' קובץ שיעורים אות צ"ה שהוכיח מכאן דדין מעילה תלוי בקנין ממון, וע"ע בחידושי ר"ח הלוי פרק ב' מהלכות מעילה הלכה א' ד"ה ונראה, שכתב דאיסור מעילה מדין גזל הוא.

בגמ'. וקא סבר אין מעילה בגידולין.1 עי' רשב"ם לקמן עט. ד"ה אין מועלין במה שבתוכן, מה שביאר אמאי אין מעילה בגידולין, ולכאו' כוונתו דאין נעשה ממון הקדש אלא על ידי קדושת פה וגידולין אינם ממון הקדש מכיון שלא הקדישו אותם, וכ"כ בשו"ת מנחת ברוך סימן ל' ד"ה ומה, וע"ע תוס' שם ד"ה ואין מועלין. ועי' בחידושי הר"ן שם ד"ה אבל הקדיש בור, שכתב דהגידולין ממון הקדש הם ואעפ"כ אין בהם מעילה משום דלענין מעילה בעינן קדושת פה, ועי' או"ש פרק ה' מהלכות מעילה הלכה ו' ד"ה והנה בעיקר, ובקה"י סימן ל"ו אות ד' שכתבו דלאו דוקא קדושת פה אלא בעינן קדושה הבאה ע"י אדם.

תוד"ה גזלן הוא ואין מביאין ממנו ביכורים, פי' ר"ח משום דאין מביאין גזל על גבי המזבח שנאמר אני ה' שונא גזל בעולה.1 עי' רמב"ן שכתב דאף ר"ח מודה למש"כ רש"י דאין מביאין ביכורים משום דאין זה מארצך, אלא שהוקשה לו אמאי לא חייבוהו מדרבנן כמו שחייבו קונה שני אילנות (עי' לקמן פא.), וצ"ע מה הראיה מקונה שני אילנות הא התם מביא מספק (עי' לקמן פא:).

בא"ד. ולית לן דעולא דהא בהדיא פסקינן כרבי יוסי דאמר זה נוטע בתוך שלו.1 עי' רמב"ן לעיל עמוד א' ד"ה הא דתנן,שכתב דהכא אף לרבי יוסי אסור לסמוך דאין זה מדין הרחקת נזיקין אלא משום דגוזל ונהנה מחבירו הוא.

בא"ד. ולקמן דאמר אילן הסמוך וכו' לא קאמר שעל מנת כן הנחיל שיהא מותר לסמוך דבלאו הכי שרי.1 עי' רשב"א לעיל כה: ד"ה אמר רב יהודה אמר שמואל, שכתב דהא דשרי לעולא לסמוך לפי' רש"י הוא משום דעל מנת כן הנחיל יהושע את הארץ, דעולא נמי מודה לתקנת יהושע אלא דס"ל דמ"מ אין זה מארצך.

בא"ד. אלא על מנת כן הנחיל שיהא חשוב כמו מארצך.1 צ"ב דהא מ"מ אין זה שלו, וצ"ל דיהושע תיקן שיהיה לכל אחד זכות יניקה בשדות הסמוכות לו, ועי' קה"י סימן ט"ז, ועי' רשב"א לקמן פב. ד"ה וכמה, שכתב דתקנת יהושע עדיף מקנין פירות ומהני אף לר"ל דס"ל קנין פירות לאו כקנין הגוף דמי, וצ"ב.

דף כ"ז ע"א

תוד"ה לחומרא לא דק, וא"ת והא נמי קולא הא דמייתי ביכורים דמפקע להו מתרומה ומעשר.1 עי' ריטב"א שהקשה עוד דהא הוי חולין בעזרה, ותירץ דהא דקאמר עולא דאין מביאין ממנו ביכורים היינו דיכול ליפטר אבל אם הביא כשר דקרינן ביה אדמתך, וצ"ב, ועיי"ש שדייק כן מלשון רש"י.

בא"ד וי"ל דעולא לא איירי אלא במה שאינו מביא בתוך ט"ז אבל חוץ לט"ז פעמים מביא ופעמים אינו מביא.1 עי' רבינו גרשום שכתב "ולחומרא לא דק שמחייב להביא ביכורים בפחות משיעור ברייתא של ג' אילנות", (ועי' בקטע הקודם).

רש"י ד"ה מאי לאו כל שהוא, חוץ לעביו של אילן לכל צד.1 עי' רמב"ן שפירש דכל שהוא היינו הקרקע שהוא נטוע בו,ועי' ריטב"א מש"כ בזה.

תוד"ה לא שש עשרה אמה וכו' וא"ת קונה אילן אחד אמאי אינו מביא וקורא למ"ד קנין פירות כקנין הגוף דמי וכו'.1 עי' רשב"א גיטין מח. ד"ה הקונה שני אילנות, שתירץ דבקונה שדה לפירות קונה את גוף השדה מיהא לפירות, אבל קונה אילן הקרקע אינו אלא כשאול לו לימי העץ, ועי' קה"י סימן ט"ז מה שביאר בזה, ועיי"ש עוד בד"ה ובדבר, ובד"ה והנה באמת.

בגמ'. קנה שני אילנות בתוך של חבירו מביא ואינו קורא.1 עי' לקמן פא: דמבואר דספק הוא אי קנה קרקע ומשו"ה מביא ואינו קורא, ועי' קה"י ב"מ סימן י"א שהקשה בשם החמדת שלמה דכיון דבדיני ממונות הקרקע נשארת ביד המוכר משום דאית ליה חזקת מרא קמא אף לענין ביכורים אין זה קרקע של הלוקח כמו שמבואר בב"מ ו: ואמאי מביא, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע חזו"א אבהע"ז סימן ל"ט אות ג' ובשערי ישר שער ה' פרק ח' מה שתירצו על קושיתו.

דף כ"ז ע"ב

בגמ'. ת"ש אילן מקצתו בארץ ומקצתו בחו"ל טבל וחולין מעורבין זה בזה וכו' ע"כ לא פליגי וכו'.1 עי' חזו"א חו"מ ליקוטים סימן כ"א לדף כז: ובחידושי מרן רי"ז הלוי פרק א' מהלכות תרומות הלכה כ"ד.

בגמ'. כי אתא רבין א"ר יוחנן אחד אילן הסמוך למיצר וכו'.1 עי' יד רמ"ה אות קי"ז שכתב דדוקא לענין ביכורים מהני תנאי דיהושע אבל לענין מעשר אם האילן בחו"ל ויונק מהארץ טבל וחולין מעורבין זה בזה, ועי' חידושי מרן רי"ז הלוי פרק א' מהלכות תרומות הלכה כ"ד.

בגמ'. ואחד אילן הנוטה מביא וקורא שעל מנת כן הנחיל יהושע את הארץ.1 עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות ביכורים הלכה י"א שפסק דאילן הנוטה לשדה חבירו אע"פ שחייב להרחיק ה"ז מביא וקורא, ומבואר דאע"פ שחייב להרחיק מדין הרחקת נזיקין מ"מ חשיב מארצך, ועי' קה"י סימן ט"ז ד"ה ובעיקר.

רש"י ד"ה שעל מנת כן הנחיל יהושע את הארץ, התנה עמהן שלא יקפידו על כך.1 משמע דהוא רק רשות לסמוך וצ"ב דא"כ אי"ז מארצך, ולכאו' צ"ל דיהושע תיקן שיהיה לו זכות יניקה, וכן מבואר ברשב"א לקמן פב. ד"ה וכמה, ועי' ריטב"א כאן, וע"ע קה"י סימן ט"ז ד"ה והתוס'.

עי'2 רש"י גיטין מז: ד"ה טבל וחולין, שכתב דבשותפין יש לכל אחד חלק בכל חטה וחטה, ועי' תוס' שם ד"ה טבל, שהקשה ע"ז מהא דקאמר דלא משכחת דמייתי ביכורים אלא חד בר חד והא ודאי יש לו חלק בה, ועי' שאגת אריה סימן צ' שתירץ עפ"י הגמ' כאן דבעינן שיהיו כל הגידולין מארצך, ועי' קוב"ש אות צ"ח.

**פרק שלישי - חזקת הבתים**

דף כ"ח ע"א

בדין מוחזק נגד חזקת מרא קמא. 1- עי' נמו"י במשנה שכתב דהיכא דליכא מרא קמא יש דין מוחזק בקרקע, וכן מבואר בתוס' לקמן לא: ד"ה אנן אחתינן ליה, וביד רמ"ה אות ל"ח ובשו"ע סימן ק"מ סעיף א'. והיכא דיש מרא קמא עדיף ממוחזק, ומשו"ה צריך המחזיק חזקת ג' שנים, וכן בתרי ותרי (עי' כתובות כ.) מר"ק עדיף ממוחזק בקרקע. ובמטלטלין מוחזק עדיף ממר"ק בתרי ותרי (עי' כתובות שם תוד"ה ואוקי ארעא) וכן בדררא דממונא (עי' ב"מ ק. ולחזי ברשות דמאן קיימא וכו' ונוקמא אחזקת דמר"ק וכו') וכך בטענת לקוח (עי' שבועות מו:).

עי'2 רמב"ן לקמן מב. ד"ה הא דתניא, שכתב דטעמא דחזקת ג' שנים היא משום דכיון דשתיק רגלים לדבר אלא דבתוך ג' שנים אמרינן ליה למחזיק אחוי שטרך, ועי' קצוה"ח סימן ק"מ ס"ק ב' שפירש בדבריו דמהני מדאורייתא, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז, וע"כ פירש דתקנת חכמים היא ואי"ז מחמת רגלים לדבר, ועי' רמב"ן לקמן לה: ד"ה והני מילי, שכתב "וי"מ דס"ל דכי תקון רבנן חזקה וכו'", וע"ע רא"ש סימן א' בתחילת הגמ' שכתב "ותקנו חכמים שאם יביא עדים וכו'", ובנמו"י בתחילת הגמ' שכתב "ולפי שדעת העולם כן לא תקנו חכמים אלא ג' שנים".

עי'2 שער המשפט סימן ק"מ ס"ק ג' שכתב דאע"פ שחזקת ג' שנים תקנת חכמים היא (עי' בקטע הקודם) מ"מ אחר שתקנו הוי ראיה גמורה מדאורייתא מדלא מיחה בו שלא יחזיק, וכדבריו מבואר בתוס' הרא"ש ב"מ קי. ד"ה ואמר לקוחה.

בגדר חזקת ג' שנים. - עי' רמב"ן בתחילת הסוגיא דהולכי אושא שכתב דע"י החזקה המחזיק נחשב למוחזק והמרא קמא הוא המוציא ועליו להביא ראיה, וכ"כ הריטב"א ד"ה משור המועד, וצ"ב דהא מר"ק בקרקע עדיף ממוחזק, וי"ל דמוחזק שתפיסתו מוכיחה שהוא הבעלים אע"פ שאי"ז הוכחה גמורה יש לו דין בעלים ודאי ואין להסתפק כלל שמא אינו שלו, וכה"ג אשכחן בחזקה מה שתחת יד אדם הרי הוא שלו דאי"ז הוכחה גמורה (עי' חדושי הגרנ"ט סימן קס"ו קס"ז) ואפ"ה חשיב המחזיק בעלים ודאי ולא מהני תפיסה לכו"ע ואפילו בטענת ברי, והיינו משום דתפיסתו מוכיחה שהוא הבעלים.

עי'2 מאירי ב"ק קי"ב ד"ה כבר ביארנו בקטנים, שכתב דלא מהני חזקת ג' שנים אלא היכא שהוא מוחזק עכשיו בקרקע, ועי' ריטב"א כאן ד"ה וכן יש שאומר, שהביא דעה זו וחולק ע"ז, (ועי' בקטע הקודם).

עי'2 תוס' לקמן לג. ד"ה מגו, שכתבו דאע"פ שיש לו חזקת ג' שנים צריך לישבע שבועת היסת, וכ"כ הרא"ש לקמן סימן י"ז, ועי' ריטב"א כאן ד"ה וכל שצריך, שכתב די"א דחזקה במקום עדים או שטר עומדת ואינו צריך לישבע, ועי' רשב"ם לקמן לג. ד"ה מהימננא, ולכאו' י"ל דנחלקו אי חזקת ג' שנים ראיה היא או דין מוחזק (עי' לעיל).

עי'2 תוס' ב"מ קי. ד"ה א"ל רבינא, שכתבו בתירוץ אחד דלא מהני מגו נגד חזקת ג' שנים משום דהוי מגו במקום עדים, ועי' רמב"ן לקמן לה: ד"ה והני מילי, שכתב דמהני, (ועי' לעיל משנ"ת בגדר חזקת ג' שנים).

מתני'. והעבדים וכל דבר שהוא עושה פירות תדיר חזקתן ג' שנים מיום ליום.1 עי' רשב"א שהקשה דעבדים אפילו אם אין עושין פירות תדיר חזקתן ג' שנים מיום ליום משום דהוו כגודרות דאין חזקתן לאלתר אלא לאחר ג' שנים, ותירץ דאי לא עבדי פירות תדיר היה מספיק שנה או שנתים וכיון דעבדי פירות תדיר בעינן ג' שנים, ועי' ריטב"א שביאר דהוא משום דלא פלוג רבנן.

תוד"ה חזקת הבתים ובית הבדים וכו' היינו שרוב העולם דורכים אז אבל יש בני אדם וכו'.1 עי' קוב"ש אות צ"ט שהקשה אמאי אין יכול המחזיק לומר אני מרוב העולם למ"ד הולכין בממון אחר הרוב, וי"ל דכיון דיש מיעוט שדורכים כל השנה הו"ל חפץ שעושה פירות תדיר והצריכוהו חכמים ג' שנים מיום ליום.

תוד"ה שלשה חדשים בראשונה וכו' אבל קשה לר"י וכו' והא אמרינן בגמ' דאספסתא בחדש אחד הויא חזקה לר' ישמעאל.1 עי' רשב"א שכתב דהיינו בשדה העומדת לאספסתא.

בא"ד. וא"ת היאך יהא ניכר שיחזיק בה כל ג' חדשים ראשונים או אחרונים כי ביום אחד או בב' יוכל לקצור או לזרוע וכו'.1 עי' רשב"א ד"ה וכל דבר, שכתב דאין צריך לאכול פירות כל יום אלא כדרך שהבעלים רגילין לאכול, ולפי"ז ניחא.

בגמ'. מנין לחזקה ג' שנים משור המועד מה שור המועד וכו'.1 פי' דכמו שבשור המועד אחר ג' נגיחות הוברר שהוא נגחן בטבעו ה"ה בחזקה אחר ג' שנים הוברר שזה של המחזיק, ועי' טור או"ח סוף סימן קי"ד מש"כ בשם המהר"ם מרוטנבורק ומבואר מדבריו דבשור המועד הוא משום דאחר ג' נגיחות מתרגל ליגוח וצ"ב לפי"ז הדמיון לחזקה, וכן יש להקשות בחגיגה ג: "כיון דעבדינהו לכולהו הוה להו כמו שנגח שור וחמור וגמל וכו'" וביבמות סד: "וסתות ושור המועד כרשב"ג וכו'".

בגמ'. אי מה שור המועד עד נגיחה רביעית לא מיחייב הכא נמי עד שנה רביעית לא קיימא ברשותיה.1 עי' רמב"ן וריטב"א מה שביארו בקושית הגמ'.

תוד"ה אי מה שור המועד וכו' אם נגח נגיחה רביעית ביום ג' לא מיחייב עד שיגח ביום רביעי.1 ואע"ג דכבר הוחזק נגחן מ"מ אינו נעשה מועד לתשלומין עד יום רביעי מגזיה"כ, וכן מצינו (עי' תוס' ב"ק כד: סוף ד"ה במכירין) דאינו נעשה מועד ע"י שנגח שור של עכו"ם אע"פ שהוחזק נגחן.

דף כ"ח ע"ב

בגמ'. טעמא מאי דאמרינן דילמא כדקאמר, השתא איהו לא טעין אנן נטעון ליה.1 עי' רשב"א שהקשה מאי שנא מחזקת תשמישין שכתבו הגאונים דכיון ששתק מחל ואין צריך טענה, ותירץ דקרקע אין נקנית במחילה משא"כ תשמישין, וצ"ב דהא זכות שימוש נמי קנין הוא ואמאי סגי ליה במחילה, וצ"ע.

תוד"ה אלא מעתה חזקה שאין עמה טענה וכו' תימה מאי ס"ד דמקשה דהיכי מצי לאוקמי בידיה כיון דלא טעין מידי.1 פי' דכיון דלא טעין מידי הרי הודה שלא מכר לו, ועי' בעליות דרבינו יונה שתירץ דמיירי ששתק המחזיק או שאמר לו לאו בע"ד דידי את, וקו' הגמ' דתועיל לו החזקה אע"פ שאינו טוען כלום כמו במטלטלין דמהני חזקה מה שתחת יד אדם שלו אע"פ שלא רצה הנתבע להשיבו דבר, ועיי"ש מה שביאר לפי"ז בתירוץ הגמ'. ועי' רמב"ן לקמן מא: שכתב דהתופס מטלטלין ואמר מפלוני לקחתי והביא אחר עדים שהם שלו טוענין למחזיק שהמוכר לקחם מהבעלים, משמע דאף במטלטלין בעינן טענה, וכן נקט הקצוה"ח סימן קל"ג ס"ק א, ועי' נתיה"מ שם.

בא"ד. וי"ל וכו' ובלא טענה נמי תהא שלו דאית לן למימר שמחל לו.1 צ"ב דא"א להקנות חפץ ע"י מחילה, וצ"ל דכוונתם דהוי כהסכמה שיקנה המחזיק, ועי' שיעורי הגרש"ר אות ו'.

בא"ד. ועוד דלמ"ד לאיעודי גברא א"צ שיהו מוחזקות לעבור בהתראות דאם כן עד נגיחה חמישית לא יחייב.1 עי' שטמ"ק ב"ק כד: ד"ה ותלמיד הר"פ ז"ל כתב וז"ל דרמזי רמוזי, שכתב דלמ"ד לאיעודי גברא בעינן שיהא מועד לעבור בהתראות, ואפ"ה חייב בנגיחה רביעית משום דהיזק דרביעית נעשה אחרי שפשע ג' פעמים בשמירת שורו.

בגמ'. לרבנן מאי.1 עי' ריטב"א שכתב דהיינו ת"ק דמתני', ועיי"ש מש"כ בדעת רש"י, ועי' רשב"א לעיל עמוד א' ד"ה שדה הבעל, וד"ה ונראה לי, מש"כ בזה.

דף כ"ט ע"א

בגמ'. אמר ליה אביי אלא מעתה כגון הני דבי בר אלישיב וכו' וכי תימא ה"נ א"כ נתת דבריך לשיעורין.1 עי' ריטב"א מה שפירש בקושית הגמ'.

בגמ'. אלא אמר רבא שתא קמייתא מיזדהר איניש בשטריה תרתי ותלת מיזדהר טפי לא מיזדהר.1 עי' רמב"ן לקמן מב. ד"ה הא דתניא, שכתב דטעמא דחזקת ג' שנים הוא משום דכיון דשתק רגלים לדבר אלא דבתוך ג' שנים אמרינן ליה למחזיק אחוי שטרך, ועי' קצוה"ח סימן ק"מ ס"ק ב' שנקט בדעת הרמב"ן דמהני מדאורייתא מכח הראיה, ועי"ש מה שהק' עליו, וע"כ פירש דתקנ"ח היא משום תיקון העולם שאין רגילין ליזהר בשטר יותר משלש שנים ואי"ז משום רגלים לדבר, ועי' רמב"ן שם בסוה"ד שכתב "דא"כ מי שאין לו דעת הרויח לא מצינו אותו אלא מפסיד" וצ"ב דמ"מ איכא ראיה וליכא ריעותא, ועי' ריטב"א שם שכתב דהוא משום דלא פלוג רבנן, ומבואר דאף לדעת הרמב"ן תקנ"ח היא, וע"ע רמב"ן לקמן לה: ד"ה והני מילי, שכתב "וי"מ דכי תקון רבנן חזקה" ומבואר ג"כ דתקנ"ח היא אלא דגדר התקנה לדעת הרמב"ן דהשתיקה הוי ראיה, ולא תיקנו אלא אחר ג"ש משום דבתוך ג"ש איכא ריעותא דאחוי שטרך. ועי' רשב"א כאן שפירש דהא דמהני חזקת ג' שנים הוא משום דהמערער יודע שאין המחזיק נזהר בשטר אחר ג' שנים וכיון דלא מיחה תוך שלש מחזי כמערים לשתוק עד שיאבד זה ראיותיו.

שם.1 עי' רשב"א שפירש דהא דאינו נזהר בשטרו אחר ג' שנים הוא משום דרובן של בני אדם מקפידין באכילת פירות של ג' שנים, ומשו"ה עד ג' שנים הלוקח חושש ונזהר בראיותיו אבל אחר שראה זה שותק כל ג' בוטח שלא יערער עוד ואינו נזהר בשטרו.

בגמ'. דא"ל חברך חברא אית ליה וחברא דחברך חברא אית ליה.1 עי' רא"ש סימן א' שכתב דאפילו אם עידי המחאה מעידים שלא אמרו המחאה לשום אדם הויא מחאה, עיי"ש הטעם, ועי' קה"י סימן י"ח אות א' שהקשה דהא כל אחד אינו מעיד אלא על עצמו וא"כ אין כאן אלא ע"א על כל אחד מהם, ועיי"ש מה שתירץ בשם החזו"א.

בגמ'. קמ"ל דא"ל חדא ארעא וכו' וא"נ בהכי ניחא לי דעבדא טפי.1 עי' שטמ"ק ד"ה אם איתא, דשכתב דאפילו רובא זרעי ומיעוטא מוברי מצי למימר הכי.

רשב"ם ד"ה באתרי דמוברי באגי וכו' שאע"פ שלא זרעתיה הייתי עושה בה ניר שאחר הקציר וכו'.1 עי' שטמ"ק ד"ה אם איתא, שכתב דאם מנהג המקום שהמובירים אינם נרים וגם הוא לא נרה הויא חזקה כיון שלא שינה, ועיי"ש שכתב דמדברי הרשב"ם נראה דבעינן נרה לעולם.

בגמ'. כגון דאתו בי תרי ואמרי אנן אגרינן מיניה ודרינן ביה תלת שנין ביממא ובליליא.1 עי' נמו"י שכתב "וכיון שעמדו שם בשליחותיה כמאן דדאיר איהו דמי ועלתא לו חזקה", ועי' רשב"א ד"ה ואוקמה שדן במשאיל לאחרים אי הוי חזקה.

בגמ'. הני נוגעין בעדותן הן דאי לא אמרי הכי אמרינן להו זילו הבו ליה אגר ביתא להאי.1 עי' חידושי הגרש"ש סימן י"ג שהקשה אמאי לא אמרינן פלגינן נאמנות ויהיו נאמנין לגבי החזקה ולא לגבי דמי השכירות, ולדעת הרמב"ן במלחמות מכות ג. [מדפי הרי"ף] דלא אמרינן פלגינן בכה"ג ניחא, ועי' רא"ש מכות פ"ק סימן יג-יד.

שם.1 עי' טור סימן ק"מ אות ט' שכתב בשם רבינו יונה דאם המחזיק הביא את השוכרים לבי"ד שיעידו לו קודם שבא המערער אינם נוגעים בעדות, ועי' בעליות דרבינו יונה שפירש כן בדברי מר זוטרא, ועי' שער המשפט שם ס"ק י' שהקשה אמאי אינם נוגעים הא המחזיק מביא אותם משום שחושש שמא יבא מערער, ועי"ש מה שתירץ, ועי' קצוה"ח שם ס"ק ד'.

**עי'** קה"י סימן י"ט.

בגמ'. מי לא עסקינן כגון דנקיטי אגר ביתא ואמרי למאן ליתבי.1 עי' חידושי הגרש"ש סימן י"ג שהקשה דמ"מ נוגעין הם דאם לא יעידו בי"ד יחייבום לשלם למערער וכיון דהם יודעים האמת שהוא של המחזיק יצטרכו לשלם אף למחזיק, ואם נוגע פסול משם חשש משקר ניחא אבל אי פסול משום בע"ד קשה, ועיי"ש מה שתירץ.

שם.1 עי' מרדכי אות תקכ"ד שכתב דאחד שתבע מחבירו חפץ שהפקיד אצלו וטען לא אתה הפקדת אצלי אלא אחר חייב השומר לישבע, ועי' שער המשפט סימן ק"מ ס"ק ז' שהקשה דא"כ אמאי הכא יכולים השוכרים להעיד הא בע"ד הם דהמערער תובע מהם דמי השכירות ואומרים דאין חייבים לו אלא לאחר, ועי' נתיה"מ סימן נ"ו ס"ק ד' (הראשון), וע"ע בחידושי הגרש"ש סימן י"ג אות ג' ד"ה והנה.

בפסול נוגע בעדות. - 1 עי' ר"י מיגש לקמן מד: ד"ה גופא מה שהקשה ומה שתירץ, ולכאו' שני התירוצים שם נחלקו אי נוגע פסול משום חשש משקר או משום דהוי בע"ד, וע"ע חידושי הגרש"ר סימן כ"ג.

בדין קרוב לנוגע. - 1 עי' קצוה"ח סימן ל"ג ס"ק ג' מש"כ בשם רבינו ירוחם ומבואר מדבריו דקרוב לנוגע פסול, וכן מבואר במהרש"א ובמהר"ם שי"ף כתובות צב: על תוד"ה דינא, ועי' שו"ת הרשב"א ח"ב סימן פ"א שכתב דכשר, ועי' קוב"ש אות קפ"ח מש"כ בזה, וע"ע מחנ"א הלכות עדות סימן א' מש"כ בזה, ועי' שטמ"ק ב"מ יד. ד"ה ואיכא דמקשה, ולכאו' זה תלוי אי פסול נוגע משום בע"ד או משום חשש משקר (עי' בקטע הקודם).

בגמ'. ואי טעין ואמר ליתו תרי סהדי לאסהודי ליה דדר ביה תלת שני ביממא ובליליא טענתיה טענה.1 עי' שער המשפט סימן ק"מ ס"ק ו' שהקשה דאפילו אי לא טעין ברי (עי' בקטע הבא) יהיה נאמן לומר לא מכרתי במגו שהיה טוען לא דר בלילות, ועי' תוס' ב"מ קי. ד"ה א"ל רבינא, שכתבו בתירוץ אחד דלא מהני מגו נגד חזקת ג' שנים ולפי"ז ניחא, אבל הרמב"ן לקמן לה: ד"ה והני מילי, כתב דמהני, ועי' נתיה"מ סימן ק"ל ס"ק ו' ולפי"ז ניחא דהכא אף אם יטען שלא דר בלילות יצטרך לטעון שלא מכר.

רשב"ם ד"ה אמר מר זוטרא אי טעין וכו' דכיון דטעין טענת ברי וכו'.1 עי' רמב"ן דכתב דא"צ טענת ברי אלא אפילו אם טען בשמא הויא טענה, וכן פסק הרמב"ם בפי"ב מהלכות טוען ונטען ה"ב, ועי' ש"ך סימן ק"מ ס"ק ז' מש"כ בזה.

דף כ"ט ע"ב

תוד"ה ומודה רב הונא בחנותא דמחוזא וכו' בעינן להו ג' שנים שלימות דהיינו ו' שנים.1 עי' נמו"י שכתב דסגי בשלש שנים אע"פ שאין עולים אלא לשנה וחצי.

תוד"ה דלא תחזקו אהדדי וכו' וקשיא לר"י דא"כ אותו שהחזיק שנה ראשונה יאמר שהיא שלו כיון שאין עדים שיש לחבירו חלק.1 עי' בית הלוי ח"ג סימן ל"ד אות ה' מה שתירץ ע"ז.

בגמ'. אלא מעתה צונמא במה יקנה אלא באוקמי בה חיותא ומשטחא בה פירי.1 עי' רמב"ם פ"א מהלכות מכירה הלכה ט"ו שכתב דמהני שטיחת פירות או העמדת הבהמה אף לקנין חזקה, ועי' ביאור הגר"א סימן קצ"ב ס"ק י' שכתב דמקורו מהגמ' כאן, והראב"ד שם חולק על הרמב"ם, ועי' מ"מ שם. - ועי' קצוה"ח סימן קנ"ג ס"ק ג' שכתב דאף לדעת הראב"ד דלא מהני שטיחת פירות היינו דוקא לקנות את גוף הקרקע אבל תשמישין נקנין ע"י תחילת השימוש, וכ"כ במחנ"א הלכות שכירות סימן א', וע"ע נתיה"מ סימן קצ"ב ס"ק ו' מש"כ בזה.

בגמ'. א"ל אנא בשכוני גוואי הואי.1 עי' נמו"י שהקשה על פי' הרשב"ם דא"כ מוכר שדה ושייר בו דרך לעצמו לוקח במה יקנה, וע"כ פירש דהכא המוכר טוען שהיה במקום רחוק ולא היה יכול למחות. ועיי"ש שפירש דר"נ סבר דעל המחזיק להביא ראיה כיון דבכך הויא חזקתו חזקה והוא צריך להביא ראיה על חזקתו, ורבא סבר דדמי לטענת מחאה דעל המערער להביא ראיה, וצ"ב לפי"ז מאי מדמה הגמ' לדבי בר סיסין, ועי' רא"ש סימן ו' שכתב דאם המערער טוען שהיה במקום רחוק שלא היה יכול למחות על המערער להביא ראיה, ועי' קצוה"ח סימן קמ"ג ס"ק ג' מה שביאר בדבריו.

שם.1 עי' רי"ף שפירש דהמוכר טוען שבזמן שהלוקח טוען שקנה הוא היה במקום אחר וא"כ לא יתכן שקנה ממנו, וסבר ר"נ דעל המחזיק להוכיח שהמוכר היה באותו מקום שהוא היה דאל"כ הו"ל כחזקה שאין עמה טענה, וכן פירש הרמב"ם פרק ט"ו מהלכות טוען ונטען הלכה י', ועי' רא"ש סימן ד-ה שתמה ע"ז, ועי' נמו"י.

רשב"ם ד"ה אנא בשכוני גוואי הואי, בחדרים הפנימים היתה עיקר דירתי והייתי עובר דרך עליך וכו'.1 עי' קצוה"ח סימן ק"מ ס"ק ג' שהקשה איך מהני כל חזקת תשמישין הא בעל הקרקע משתמש בקרקע עם המחזיק, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע נתיה"מ שם ס"ק י"ט.

דף ל' ע"א

בגמ'. אבל הכא לא יהא אלא דנקיט שטרא מי לא אמרינן ליה קיים שטרך וקום בנכסי.1 עי' עליות דרבינו יונה ורשב"א מה שביארו בזה, ובביאור דבריהם נראה דטעמא דר"נ בההיא דבי בר סיסין הוא משום דטענת המוכר טענה גרועה, היא והק' הגמ' דה"ה בשכוני גוואי הואי טענה גרועה היא ולא מהני לבטל החזקה, וע"ז תירצה הגמ' דחזקה במקום שטר עומדת ובשטר יכול לטעון מזויף מתקנ"ח אע"פ שזה טענה גרועה דהא לא חציף איניש לזיופי, ומשו"ה אף בחזקה יכול לבטל החזקה אף בטענה גרועה היכא דטוען דאין כאן חזקה.

בגמ'. אמר ליה בשוקי בראי הואי.1 עי' רא"ש סימן ו' שכתב דיש שהוכיחו מכאן דאם טען המערער לא הייתי במדינה כל אותן ג' שנים נאמן, וצריך המחזיק להוכיח שהיה במדינה, ועיי"ש שדחה את זה, ועי' קצוה"ח סימן קמ"ג ס"ק ג', וע"ע נמו"י לעיל כט: גבי שכוני גוואי.

רשב"ם ד"ה בשוקאי הוה טרידנא וכו' ולא ידעתי שאתה דר בביתי.1 וכ"כ הרא"ש סימן ו'. ועי' חידושי רעק"א שהקשה דהא הרא"ש כתב בסוף סימן ו' דהחזקה נשמעת אף במדינה אחרת, וא"כ כבר ידע שדר בביתו כשהיה בשוקי בראי, ועי' קצוה"ח סימן קמ"ג ס"ק א' מה שתירץ על קושיתו, ועי' נתיה"מ שם.

בגמ'. אמר ליה את לאו קא מודית דהאי ארעא דידי היא וכו'.1 עי' נמו"י שכתב בשם ה"ר יונה דהיכא שעמד המוכר בדין עם המערער על קרקע זו וזכה בו מטעם הפה שאסר הוא הפה שהתיר, אע"פ שהקונה מודה למערער שהיתה שלו ואינו יודע שמכרה זכה בו, כיון שזכה מוכרו בבי"ד ועי' רשב"א ד"ה ומסתברא.

שם.1 עי' שטמ"ק ד"ה ההוא דאמר ליה, שכתב בשם הראב"ד שאפילו אמר המחזיק מפלוני זבינתיה דאמר לי דזבנה מינך, והמחזיק אינו יודע שהמערער היה המר"ק אלא שכך אמר לו המוכר, חשיב הודאת בע"ד ולא אמרינן הפה שאסר הוא הפה שהתיר, עיי"ש הטעם, ועי' רמב"ן שחולק ע"ז, ועי' חידושי הגרש"ר סימן כ"א מה שביאר בדבריהם, וע"ע מל"מ פרק י"ד מהלכות טוען ונטען הלכה י"ד.

תוד"ה לאו קמודית דהא ארעא דידי הוא וכו' א"נ אם יש לו עדים שהחזיק בה המוכר יום אחד.1 עי' מהרש"א שכתב דה"ה בלא עדים אם טען המחזיק דדר בה המוכר יום אחד נאמן במגו דאי בעי אמר מינך זבינתה ואכלתיה שני חזקה, ועי' נמו"י לקמן כב: [מדפי הרי"ף] שכתב דבעינן דוקא עדים שדר בה המוכר יום אחד ולא מהני מגו, ועי' מהרש"א לקמן מא: שהוכיח מהרשב"ם שם כהנמו"י.

בא"ד. אבל ודאי השתא דאמר וכו' דמגו למפרע לא אמרינן כדמוכח לקמן גבי ההוא דדר בקשתא בעיליתא וכו'.1 עי' קצוה"ח סימן קמ"ו ס"ק י"ב שכתב בדעת הרא"ש והטור דאם טוען קמאי דידי זבנה מינך נאמן בלא מגו משום דהוי חזקה שיש עמה טענה, ועי' נתיה"מ שם ס"ק כ"ב שחולק ע"ז, ועי' קצוה"ח שם שכתב דמהתוס' כאן שכתבו דהוי מגו למפרע מוכח דאינו נאמן אלא מטעם מגו.

בא"ד. ועוד ראיה דבפרק שבועת הדיינין וכו' ומאי קושיא שאני הכא דפטור מגו דאי בעי אמר וכו'.1 עי' תוס' לקמן מה: ד"ה המפקיד, שכתבו בשם ר"ח דלמ"ד המלוה את חבירו בעדים צריך לפורעו בעדים לא מהני מגו, ולפי"ז אין ראיה מהגמ' בשבועות דמגו למפרע לא אמרינן.

בא"ד. ומה שפ"ה בפרק בתרא דכתובות וכו' דהפה שאסר הוא הפה שהתיר וכו' אין נראה לר"י דבכי האי גוונא לא אמרינן מגו. 1מבואר לכאו' בדעת רש"י דהפה שאסר אינו מטעם מגו, ועי' טור אבהע"ז סי' קנ"ב שכתב בשם ה"ר יונה דהאשה שאמרה אשת איש הייתי וגרושה אני נאמנת דוקא בתוכ"ד, ועיי"ש שחולק ע"ז וס"ל דנאמנת אף לאחר כדי דיבור, ולכאו' נחלקו אי הפה שאסר מטעם מגו או לא, ועי' קוב"ש אות ק"ט.

בא"ד. ובעובדא דידן אי הוה מייתי המחזיק סהדי דדר ביה חד יומא נראה לרשב"א וכו' ואור"י דלא דמי וכו'.1 עי' קצוה"ח סימן קמ"ו ס"ק י"א מה שביאר במחלוקת הרשב"א והר"י.

דף ל' ע"ב

רשב"ם ד"ה אמר ליה מפלניא זבינתה וכו' ויחזירנה למערער והוא יגבה מעותיו מן המוכרו לו וכו'.1 עי' רשב"א שכתב דהפסיד הלוקח שהוא גרם לעצמו.

בגמ'. והני מילי דאכלה שבע דקדם חזקה דהאי לשטרא דהך אבל אכלה שית אין לך מחאה גדולה מזו.1 עי' לקמן לט: אמר רבא הלכתא צריך למחות בסוף כל ג' וג', ועי' תוס' שם ד"ה וצריך, שכתבו דסוגיא דהתם פליגא אהך דהכא, ועי' רא"ש סימן ח' ונמו"י כאן שכתבו דלא פליגא ולא דמי הכא להתם עיי"ש הטעם, וע"ע בעה"מ לקמן כ. [מדפי הרי"ף] שתירץ באופן אחר, וע"ע רשב"ם ד"ה והני מילי וכו', "והיה לו לזה ליזהר בשטרו לעולם עד שיוציא השטר מיד השני ויקרענו".

רשב"ם ד"ה והני מילי וכו' וי"מ דא"צ עדי חזקת ז' שנים אלא של ג' אחרונים ואנן מהימנינן ליה על השאר.1 עי' רשב"א שביאר דהוא משום דאית ליה מגו דאי בעי אמר מינך זבינתה.

שם.1 עי' רמב"ן שכתב דלפי"ז הא דאמרינן אבל שית אין לך מחאה גדולה מזו מיירי כשיש עדים שאכל שש, ועי' רשב"א שביאר אמאי גרע מהיכא דלא באו עדים אלא על שלש.

דף ל"א ע"א

בגמ'. אמר רבה מה לו לשקר אי בעי אמר ליה מינך זבינתה א"ל אביי וכו'.1 עי' נמו"י שכתב דאף רבה מודה דמגו במקום עדים לא אמרינן אלא דס"ל דאמרינן דאבותיו של המחזיק קנו מאבותיו של השני, ועיי"ש מה שביאר בדעת אביי.

בגמ'. ומודי עולא היכא דאמר ליה של אבותי ולא של אבותיך דאינו טוען וחוזר וטוען.1 עי' הגהות אשר"י שכתב דהיינו דוקא אם באו עדים והכחישו טענתו הראשונה קודם שחזר בו אבל אם לא באו עדים אלא מעצמו חוזר בו יכול לחזור מפטור לפטור, ועי' ריטב"א שבועות מ: ד"ה שם במתניתין אין לך בידי, שכתב בשם הרא"ה דאפילו לא באו עדים אינו חוזר מפטור לפטור, ועי' יד רמ"ה אות ל"ט שכתב דקודם שבאו עדים חוזר מפטור לפטור ואם באו אח"כ עדים והכחישו טענתו הראשונה לא משגחינן בטענה השניה אע"פ שחזר בו קודם שבאו עדים, וע"ע טור סימן פ'.

שם.1 עי' הגהות אשר"י שכתב דאם לא באו עדים אלא מעצמו חוזר בו יכול לחזור מפטור לפטור משום דמה לו לשקר אם היה רוצה היה עומד בטענתו הראשונה, ועי' קצוה"ח סימן פ' ס"ק ג' שכתב דמהפוסקים נראה דהוא מטעם מגו ועיי"ש מה שהקשה ע"ז וע"כ פירש דלאו מטעם מגו הוא אלא משום דכל זמן שלא נתחייב ליכא הודאת בע"ד, וע"ע נתיה"מ סימן ע"ב ס"ק ל"ד מש"כ בזה.

**בגמ'.1 ומודו נהרדעי היכא דא"ל של אבותי שלקחוה מאבותיך דחוזר וטוען.** עי' חידושי רעק"א לעיל ל. על תוד"ה לאו, שהקשה דהא מה שנאמן לומר של אבותי שלקחוה מאבותיך הוא משום דאית ליה מגו דמינך זבינתה וכשמפרש דבריו כבר אין לו מגו והו"ל מגו למפרע, ועי"ש מה שתירץ.

רשב"ם ד"ה ומודו נהרדעי וכו' וכיון דהחזיק בה שלש שנים מוקמינן לה בידיה דחזקה שיש עמה טענה היא וכו'.1 עי' קצוה"ח סימן קמ"ו ס"ק י"ב ד"ה וכל זה, שהוכיח מדברי הרשב"ם דהא דמהני קמאי דידי זבנה מינך אין זה משום מגו אלא משום דהו"ל חזקה שיש עמה טענה, והא דכתב הרשב"ם דמה לו לשקר וכו' אינו אלא לרווחא דמילתא.

בגמ'. אמר ליה רבא הא עדות מוכחשת היא.1 לכאו' י"ל דסברת רבא היא משום דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ועי' ריטב"א, וצ"ב לפי"ז אמאי קאמר דרבא כרב חסדא הא אף רב הונא מודה דבמה שהוכחשו בטלה עדותן וכיון שבטלה מקצתה בטלה כולה, ועי' קוב"ש אות קט"ו.

דף ל"א ע"ב

בגמ'. ורב חסדא אמר בהדי סהדי שקרי למה לי.1 עי' ר"י מיגש שבועות מז: שכתב דטעמא דרב חסדא דלא מוקמינן אחזקה הוא משום דאחת מהן ודאי פסולה וא"א להכשיר שתיהן דהוי תרתי דסתרי, וצ"ב מ"ש משני שבילין (עי' פסחים י. דתנן שני שבילין וכו' ובתוס' שם ד"ה בבת אחת) דמוקמינן כל אחד בחזקת טהרה אע"ג דהוי תרתי דסתרי, וי"ל דהתם הספק הוא על כל אחד בפני עצמו אם נטמא ומשו"ה מוקמינן כל אחד אחזקתו, משא"כ הכא דהוי ספק אחד על שתיהן מי משקר, וכ"כ בשו"ת אחיעזר ח"א סימן ז' אות ו' עיי"ש.

שם.1 עי' תוס' כתובות כב. ד"ה תרי ותרי, שכתבו דהיכא דשנים מעידים על אחד שגזל ושנים מעידים שלא גזל מודה רב חסדא דמוקמינן ליה בחזקת כשרות, עיי"ש הטעם, ועי' ר"ן שם דף ט. [מדפי הרי"ף] שכתב דבכה"ג אף לרב הונא לא מוקמינן ליה בחזקת כשרות דקיי"ל תרי ותרי ספיקא דאורייתא, ועי' חידושי הגרש"ש סימן י"ז ובברכ"ש סימן ל"ז אות ג' ד' שביארו מ"ש משתי כתי עדים המכחישות זו את זו דמוקמינן אחזקה, ועי' רא"ש כתובות פרק ב' סימן כ"א שכתב דמדאורייתא מוקמינן אחזקה בכה"ג ומ"מ מדרבנן לא מוקמינן אחזקה דתרי ותרי ספיקא דרבנן הוא, ובדעת התוס' י"ל כמש"כ בחידושי רעק"א ד"ה אבל, דדוקא באיסורים החמירו רבנן בתרי ותרי אבל בממון אוקמוה אדאורייתא.

רשב"ם ד"ה א"ר חסדא בהדי סהדי שקרי למה לי וכו' דאוקמי ממונא אחזקיה.1 מבואר דטעמא דרב חסדא משום חזקת ממון, ועי' קוב"ש אות קי"ז שכתב דאף רב הונא מודה דא"א להוציא ממון ע"י חזקת כשרות אלא דס"ל דמוקמינן לעדים בחזקת כשרות והוצאת הממון היא ע"י העדים, עוד י"ל דלרב הונא החזקת כשרות היא כחזקה בלא ריעותא דמהני אף להוציא ממון (עי' ש"ש שמעתתא ב' פרק ד') ולרב חסדא כיון שהכחישו זה את זה הוי ריעותא בחזקת כשרות ומשו"ה לא מהניא החזקה להוציא ממון.

שם.1 עי' קוב"ש אות קל"א שהקשה דהא הכא ליכא חזקת ממון וא"כ אף לרב חסדא צריך להעמידם בחזקת כשרות.

תוד"ה וזו באה בפני עצמה ומעידה וכו' ונראה לי דמגו במקום עדים לא אמרינן ועוד וכו'.1 עי' מהרש"א שכתב דהוא תירוץ אחד, ועי' תוס' ב"ק עב: ד"ה אין לך בו, ומש"כ על הגליון שם, ועי' רמב"ן ורשב"א.

בא"ד. דמגו לא יוכל לסייעם יותר משני עדים ואפילו היו עמהן ק' עדים אין נאמנים דתרי כמאה.1 עי' חידושי רעק"א ד"ה אולם באמת הכא, שפירש מ"ש מחזקה דמהני בתרי ותרי מדאורייתא למ"ד תרי ותרי ספיקא דרבנן.

תוד"ה ורב נחמן כרב הונא, תימה דבפרק ב' דכתובות וכו' ואמאי לא מגבינן ביה הא ס"ל הכא כר"ה וכו'.1 עי' בעה"מ כתובות ט. [מדפי הרי"ף] שתירץ דהתם אין הנידון על גופן של עדים כיון שכבר מתו אלא הנידון על השטר וע"ז ליכא חזקת כשרות, ועי' רמב"ן במלחמות שם.

בא"ד. שאומרים קרובים היו ועכשיו נתרחקו.1 הא דהוצרכו התוס' לומר דעכשיו נתרחקו הוא משום דאם מעידים שעדיין הם קרובים א"כ הנידון הוא לא רק על השטר אלא על גוף העדים ואינם יכולים להעיד על עצמם שהם כשרים, ועי' שער המשפט סימן מ"ו ס"ק ט"ו.

תוד"ה ורבא כרב חסדא, ואם תאמר א"כ אמאי חשיב רבא וכו' ואומר ר"י דרבא דאמר חידוש הוא וכו'.1 עי' מהרש"א, ועי' תוס' סנהדרין כז. ד"ה אין לך, שתירצו דהחידוש הוא דהמזימין כשרים, ועי' רעק"א בגליון הש"ס שם שתמה ע"ז דמ"מ הא דהראשונים פסולין לאו חידוש הוא, ועי' חידושי הגרש"ש סימן ט"ז מה שביאר בדברי התוס' שם.

תוד"ה אנן אחתינן ליה אנן מסקינן ליה, ואם היה אותו דלית ליה חזקת אבהתיה מוחזק תחילה וכו' שנעמידה בידו.1 מבואר דאע"ג דלא מהני מוחזק בקרקע נגד מרא קמא מ"מ היכא דליכא מרא קמא יש מוחזק אף בקרקע.

בא"ד. ואפילו לא היה מוחזק לא זה ולא זה וכו' שנוציאנה מידו ויהא דין כל דאלים גבר.1 עי' רמב"ן שכתב דהיכא דלא היה אחד מהן מוחזק מתחילה לא מזדקקינן להו ולא נפקא מחזקתיה דהאי כיון שירד בה ברשות, ולכאו' י"ל דנחלקו בגדר דין כל דאלים גבר דלדעת הרמב"ן אין זה פסק אלא שבי"ד מסתלקים מלפסוק ולדעת התוס' זה פסק דין, ועי' רא"ש לקמן סימן כ"ב שכתב דבכל דאלים גבר מי שגבר בפעם ראשונה הוא שלו עד שיביא חבירו ראיה, ועי' תוס' ב"מ ו. ד"ה והא הכא, שכתבו דאם השני חזר ותפס ממנו זכה, ולכאו' י"ל דנחלקו ג"כ בחקירה הנ"ל דהרא"ש כתוס' והתוס' בב"מ כהרמב"ן.

דף ל"ב ע"א

רשב"ם ד"ה דרבי אלעזר סבר כיון דאחתיניה וכו' ואוקי גברא אחזקיה דכשרות קמייתא דהוה מוחזק לן באבוה דכהן הוא.1 עי' ריטב"א שפירש דהחזקה היא שלא עבר האב ונשא גרושה והיינו חזקה של סברא דומיא דחזקה אין אדם פורע תוך זמנו, ועי' חידושי רעק"א לעיל לא: ד"ה ומה"ט, שדן אי מהני חזקה של סברא במקום תרי ותרי. וע"ע ש"ש שמעתתא ב' פרק י"ט ובקוב"ש אות קל"ב מה שביארו בחזקת אבהתיה.

בא"ד. וגם הכשרנוהו תחלה על פי עד אחד קודם שבאו עוררין.1 וכ"כ רש"י כתובות כו: ד"ה ואנן מסקינן ליה, ועי' ריטב"א שהקשה דאותה חזקה נתבטלה כשהוכחש אותו העד, ועי' רמב"ן כתובות כו: מש"כ בזה.

תוד"ה אנן מסקינן ליה וכו' דחזקת האם לא מהניא וכו' לפי שאין עדים באים לפסול את האם לכהונה אלא להעיד על ינאי.1 עי' רש"י קידושין סו. ד"ה סמוך אהני, שפירש דכיון דהאם אינה לפנינו אין הנידון על האם ומשו"ה לא מהני החזקה אף לגבי ינאי, וצ"ב מ"ש ממקוה שנמדד ונמצא חסר (עי' קידושין עט.) דמעמידים המקוה על חזקתו לגבי הטמא שטבל אע"פ שאין נידון על המקוה דהמקוה ודאי חסר השתא.

בא"ד. אור"ת דאתיא חזקה דדייקא ומנסבא ומרעה חזקת אשת איש.1 עי' קוב"ש אות קל"ג שהקשה מ"ש ממגו שכתבו התוס' לעיל לא: ד"ה וזו באה, דלא מהני בתרי ותרי דלא עדיף משני עדים ותרי כמאה.

**פרק שמיני - יש נוחלין**

דף ק"ח ע"א

בענין ירושת אח. -1 עי' רמב"ן עה"ת במדבר כ"ז ט' שכתב דאח אינו יורש מחמת עצמו אלא ע"י משמוש אב, דקודם יורש האב בקבר ואח"כ מוריש לבנו שהוא אחיו של מת, וכ"כ הרמב"ן כאן, וכ"כ בעליות דרבינו יונה לקמן קיח. ד"ה אלא למ"ד (הב'), וכ"כ הרשב"א לקמן קט. ד"ה אחי האב, וכן מבואר במגיד משנה פרק א' מהלכות נחלות הלכה ג' ובפרק ב' הלכה ז'. אבל בב"י סימן רנ"ג אות לב-לג מבואר דהוא יורש מחמת עצמו ולא ע"י משמוש, ועי' דרכי משה שם אות ח', וכן מבואר ברשב"ם לקמן קכה: ד"ה ורב ענן, ועי' מחנ"א הלכות זכיה ומתנה סימן מ'.

עי'1 ב"י סימן רנ"ג אות לב-לג שכתב דאח יורש מצד עצמו ולא ע"י משמוש, וצ"ע דהא אב קודם לאח וי"ל דלא נאמר דין משמוש דהמת זוכה בקבר אלא כדי להנחיל לחי וכיון שהאח יש לו כח ירושה מצד עצמו לא נאמר בזה דין משמוש, ועי' קוב"ש אות שי"ט, אבל בשו"ת הרא"ש כלל פ"ד סימן ג' (הובא בכס"מ פרק ה' מהלכות נחלות הלכה ז') מבואר דיש ירושה בקבר גם כשאין צורך בזה כדי להנחיל לחי. עוי"ל דהא דאב קודם לאח היינו דוקא אב חי אבל כשמת האב אח קודם, וכ"כ בשו"ת רעק"א ח"ה סימן קט"ז ד"ה ועל קושיתו.

עי'1 ספר התרומות שער מ"ח חלק ג' אות ב' שכתב דדינא דמכח אבוה דאבא קאתינא (עי' לקמן קנט.) הוא רק בבן הבן ולא בשאר יורשים וכיון שכן מי שירש את אחי אביו צריך לפרוע חוב אביו, וכ"כ בשטמ"ק לקמן קנט: ד"ה מאי לאו, בשם הראב"ד, ועי' חידושי רעק"א ד"ה מה שכתב רומעכ"ת, שהוכיח מזה דס"ל דירושת אח הוא מחמת עצמו ולא ע"י משמוש. אבל ברבינו גרשום לקמן קנט: ד"ה עליו ועל מורישיו, מבואר דאף ביורש את אחי אביו יכול לומר מכח אחוה דאבא קאתינא.

עי'1 ספר התרומות שער מ"ח חלק ג' אות ב' (הובא בקטע הקודם) ועי' חזו"א ב"ק סימן ט"ו אות ו' ד"ה כ' בעה"ת, שהקשה אמאי אין יכול הבן לומר אני לא מכח אבי יורש אלא מכח אבוה דאבא קאתינא שהוא קודם לאבי דאב קודם לאח, ועי' שו"ת רעק"א ח"ה סימן קט"ז ד"ה ועל קושיתו, שתירץ דדוקא אב חי קודם לאח אבל כשמת האב אח קודם ואע"פ שהאח גם מת, וע"ע בחידושי רעק"א ד"ה ודע.

עי'1 שו"ת הרא"ש כלל פ"ד סימן ג' (הובא בכס"מ פרק ה' מהלכות נחלות הלכה ז') שכתב דמי שהיה לו רק בת אחת ומתה בחייו כשמת יורשת הבת בקבר וחוזר האב ויורש אותה בקבר ומוריש לקרוביו, ומבואר דיש דין משמוש אף במקום שאין בו צורך כדי להנחיל לחי, ועי' לקמן קנט. "מכח אבוה דאבא קאתינא" ואמאי אין האב יורש בקבר ומוריש לבנו, וכן לקמן קנט: "לא יורשי האב אחיו" מבואר דאחד מן האחין שמת אינו יורש בקבר, ועי' קה"י סימן ל"ח ד"ה ולמדנו מזה.

עי'1 קובץ הערות סימן מ' שכתב בשם הרשב"א דיורש מאוחר במקום יורש מוקדם אין לו שם יורש כלל ואם היורש המוקדם אינו יכול לזכות בנכסים כגון באיסוה"נ וכיו"ב הוו להו הפקר, ועיי"ש שהביא דהרא"ה חולק ע"ז וס"ל דאף במקום יורש מוקדם יש למאוחר שם יורש ואם היורש המוקדם אינו יכול לזכות זוכה היורש המאוחר.

מתני'. האב את הבנים.1 עי' רמב"ן שכתב דהאב יורש את בתו אף דליכא קרא כיון דיפה כחו בבתו יותר מבבנו שזוכה בכסף קידושיה ורשאי למוכרה לשפחות ושאר דברים, וכיון שיורש את בנו כ"ש שיורש את בתו.

תוד"ה ואחין מן האב וכו' דאם היה האב קיים היה יורש ועכשיו שאינו קיים הרי הוא יורש בקבר להנחיל לבנו שהוא אחי אביו של מת.1 עי' מהרש"א שכתב דלגירסא זו צריך לפרש "אם היה האב קיים" היינו אבי אביו של מת, ועיי"ש מה שהקשה על גירסא זו. ולגירסא זו לכאו' מבואר דירושת אח ע"י משמוש היא, ועי' הגהות הב"ח ולפי"ז אין ראיה.

בא"ד. ומשמוש שמעינן מדתנן בסמוך בני אחות וכו'.1 עי' מהר"ם שי"ף שכתב דמאחין מן האב לא שמעינן משמוש דדילמא יורשין מחמת עצמן ולא ע"י משמוש.

דף ק"ח ע"ב

תוד"ה יכול יהא קודם לבן (הב') דמשמשת נחלה עד יעקב אבינו ומוריש לכל ישראל.1 עי' מהר"ם שי"ף שביאר אמאי כתבו התוס' הכא עד יעקב ובתחילת הדיבור ובסוף הדיבור כתבו עד ראובן.

בא"ד. ואי לאשמועינן דהיכא דליכא בן ובת ואח שהוא יורש פשיטא אלא מאן לירת אטו בר קשא דמתא לירת.1 מבואר דאף מי שלא נכתב כלל שהוא יורש היכא דהוא הקרוב ביותר יורש מסברא, ולכאו' ה"ה שאר קרובים כגון בן אח ואחי אביו יורשים אף בלא דין משמוש, ומ"מ איצטריך דין משמוש היכא דיש קרוב יותר כגון בן הבן במקום בן וכיו"ב.

שם.1 עי' מנח"ח מצוה ת' אות א' [אות ב' במהדו"ח] שכתב דלדעת הרמב"ם דבעכו"ם רק בן יורש מן התורה ולא שאר קרובים אם אין בן הוו להו נכסיו הפקר, וצ"ע אמאי אין הקרוב יורש מסברא דאטו בר קשא דמתא לירת.

בא"ד. ואור"י דמאין לו לא הוה שמעינן נחלה ממשמשת למעלה אלא למטה.1 עי' מהר"ם שי"ף שכתב דמאחים ליכא למילף משמוש למעלה די"ל דאח יורש מחמת עצמו ולא ע"י משמוש.

בא"ד. וא"ת ואחין דכתב רחמנא למה לי כיון דנחלה ממשמשת עד ראובן ירש האב בקבר להנחיל לבניו הנותרים. עי' חידושי רעק"א שהקשה דצריך לכתוב אחין לחדש דיורשים מחמת עצמן ולא ע"י משמוש, וכן הקשה המהר"ם שי"ף כאן ולעיל עמוד א' בתוד"ה ואחין מן האב . ועי' בחידושי רעק"א ד"ה ונ"ל, שכתב דיש נפק"מ אם יורש מחמת עצמו או ע"י משמוש לר' יוחנן בן ברוקה (עי' לקמן קל.) באומר נכסי לפלוני אחי בין האחים, ועיי"ש שהוכיח מזה דאף אי יורש מטעם משמוש יכול להנחיל, ועי' קצוה"ח סימן רפ"א ס"ק ב' שכתב דבכה"ג מהני אף אם אח יורש רק ע"י משמוש, וע"ע קוב"ש אות של"ג. - עוד כתב הגרע"א דנפק"מ אם בע"ח של האב גובה, ודחה דקושית התוס' למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא, והקשה דמ"מ בעמד בדין גובה מדאורייתא לכו"ע מיתמי וא"כ יש נפק"מ בעמד בדין, ועי' קצוה"ח סימן קי"ב ס"ק א' שכתב דהא דדאיקני משתעבד הוא רק מדרבנן, ולפי"ז ניחא דהכא דאיקני הוא.

דף ק"ט ע"א

בגמ'. כיון דלענין יבום בן ובת כי הדדי נינהו לענין נחלה נמי בן ובת כי הדדי נינהו.1 עי' שטמ"ק ד"ה הא דאמרינן, שפירש דהא דבת פוטרת מיבום ילפינן מדקודמת לאחין לנחלה, ולפי"ז צ"ל דקושית הגמ' היא שאב יהיה קודם לבת ובת קודמת לאחין, ודלא כהרשב"ם.

עי'1 קוב"ש אות של"ג שהביא תשו' מהר"ם בר ברוך שכתב דאפילו אם מומר אינו יורש, בן המומר יורש את זקינו מד"ת משום מכח אבוה דאבא קאתינא, ומבואר דמכח אבוה דאבא אי"ז משום שיורש מאביו את כח הירושה אלא דנחשב כבן של הסבא. ועי' תוס' ב"ק קח: ד"ה לבניו, שכתבו דבן הבן יורש אף בחיי אביו היכא דאין אביו יורש, משום מכח אבוה דאבא קאתינא, ומבואר כנ"ל, ועי' חזו"א ב"ק סימן ט"ו אות א' ואות ח' ד"ה ב"ק, וע"ע טור סימן רפ"ג.

רשב"ם ד"ה כי הדדי נינהו, דכתיב ובן אין לו עיין עליו נמצאת גם הבת פוטרת את האחין מן היבום.1 עי' רמב"ן יבמות כב. ד"ה הא דאקשינן, שכתב דאע"ג דעיין עליו קאי על זרעו של הבן ולא על בת המת מ"מ ילפינן בק"ו דבת הבן פוטרת כ"ש בת המת, ועי' רשב"א שם שכתב דק"ו פריכא הוא דבת הבן עדיפא מבת המת לענין ירושה, וכוונתו להא דמבואר לקמן קנט. דבן הבן יורש בלא משמוש משום דמכח אבוה דאבא קאתינא ובמקום אב קאימנא, ובדעת הרמב"ן י"ל דס"ל דבמקום אב קאימנא היינו שהבן יורש את כח הירושה של אביו וא"כ אי"ז עדיפות לענין יבום, ובדעת הרשב"א מבואר דבמקום אב קאימנא היינו שלבן הבן יש חשיבות של בן מכח אביו וה"ה לבת הבן ומשו"ה עדיפא מבת אף לענין יבום, וע"ע חידושי הגרש"ר סימן ל"ב אות ט'.

בגמ'. אחי האב לא צריכי קרא אחי האב מכח מאן קאתו מכח אב קאי אב קא ירתי אחי האב.1 עי' רשב"א שהקשה דא"כ אחין נמי לא צריכי קרא דמכח אב קאתי ע"י משמוש, ועיי"ש מה שתירץ.

דף ק"ט ע"ב

בגמ'. אימא שארו זו האם וכו' אמר קרא ממשפחתו וירש אותה משפחת אב קרויה משפחה משפחת אם אינה קרויה משפחה. עי' רמב"ם פרק א' מהלכות נחלות ה"ב שכתב דהאם אינה יורשת את בניה ודבר זה מפי הקבלה, ועי' לח"מ שם שהקשה דהא הכא מפיק לה מקרא, ועיי"ש שכתב דשמא משמע ליה דאי"ז דרשא גמורה, ולכאו' י"ל דמשפחת אם אינה קרויה משפחה היינו שזה לא כתוב במשפחתו ומ"מ מסברא אית לן למימר דאם יורשת את בנה כמש"כ הרמב"ן עה"ת במדבר כ"ז ט' דכל נוחל מנחיל, וע"ז כתב הרמב"ם דדבר זה מפי הקבלה.

דף ק"י ע"ב

תוד"ה האיש את אמו וכו' ודוקא בן בנכסי האם צריך למילף לפי שניסבת נחלה ממטה אביה ע"י הבן.1 עי' קוב"ש אות שכ"ג שהקשה אמאי לא כתבו התוס' דבן בנכסי אמו צריך למילף לפי שמשפחת אם אינה קרויה משפחה.

דף קי"א ע"א

בגמ'. אחד הבן ואחד הבת שוין בנכסי האם.1 עי' שטמ"ק שהקשה דכיון דלא ידעינן בן אלא מבת נימא דאין הבן יורש בנכסי האם אלא במקום שאין בת.

שם.1 עי' משך חכמה ריש פרשת משפטים שכתב דלר' זכריה בן הקצב אין עבד עברי של האם עובד את הבן, כיון דעבד עברי אינו עובד את הבת, ובנכסי האם בן ובת שוין.

תוד"ה מקיש מטה האם למטה האב, תימה לרשב"א אמאי איצטריך לאשמועינן דבן קודם לבת בנכסי האם וכו' אף ירושה שניה בן קודם לבת.1 עי' קוב"ש אות שמ"א שהקשה אמאי צריך היקש לירושה שניה כיון דיורש ע"י משמוש האם הו"ל נכסי האם, וצ"ל דאין ללמוד ירושת משמוש מירושה ראשונה, וא"כ אף ירושה ראשונה אין ללמוד מירושת משמוש ומשו"ה צריך את ההיקש.

בא"ד. ור"י אומר דאע"ג דנפק"ל לקמן דבן קודם לבת בנכסי אבי האם היינו משום דמכח אבוה דאימיה קאתי כו'.1 עי' עליות דרבינו יונה לקמן קכה: ד"ה ויש להקשות, שהוכיח דלא מצי למימר מכח אבוה דאבא קאתינא במקום שמשתנה עי"ז דין הירושה, וא"כ ה"נ כיון דע"י משמוש הבת גם יורשת לא מצי למימר מכח אבוה דאמא קאתינא, ועי' קוב"ש אות שמ"ב.

שם. עי' פני שלמה שהקשה מהא דאמרינן לקמן קטו. דלר' זכריה בן הקצב אף בנכסי אחי האם בן שוה לבת ולפי הר"י אמאי אין הבן יכול לומר מכח אחוה דאבא קאתינא, ולכאו' מוכח דס"ל לר"י כשיטת בעה"ת שער מ"ח חלק ג' אות ב' דדוקא בן הבן יכול לומר מכח אבוה דאבא קאתינא ולא שאר קרובים, וע"ע קוב"ש אות שמ"ג.

בא"ד. ואין נראה לרשב"א דהא מכח דאבוה דאם לא ירית אלא ע"י משמוש.1 עי' שו"ת הרשב"א ח"ב סימן כ"ז שכתב דדעת הרשב"א דלמסקנא אין דין מכח אבוה דאבא קאתינא, דתחת אבותיך יהיו בניך בברכה הוא דכתיב (עי' לקמן קנט.) ועי' רשב"ם לקמן קנח: ד"ה אי איתמר, וכן צ"ל בדעת ר"י. ועי' רש"ש שפירש בדעת הרשב"א דדוקא מכח אבוה דאבא אמרינן ולא מכח אבוה דאמא דמשפחת אם אינה קרויה משפחה. וע"ע חידושי הגרנ"ט סימן קפ"ט ד"ה והנראה בזה.

בא"ד. ומיהו קשה לרשב"א אמאי איצטריך הכא הקישא דמטות כיון דשמעינן מואם אין לו בת וכו'.1 עי' ריטב"א כאן ובעליות דרבינו יונה לקמן קטו. מה שתירצו ע"ז.

דף קי"א ע"ב

בגמ'. שארו זו אשתו מלמד שהבעל יורש את אשתו.1 עי' ערכין כה: דהגמ' מסתפקת אי בעל מעמיד לאשתו שדה אחוזה, ועי' קוב"ש אות שכ"א שכתב שמזה שהגמ' לא מסתפקת גם לגבי עבד עברי של אשתו אם הבעל קם תחתיה, וכן הא דבן מגלח על נזירות אביו אם בעל מגלח על נזירות אשתו, משמע דבהני פשיטא שאינו קם תחת אשתו.

רשב"ם ד"ה והאיש יורש את אשתו, אפילו היכא דאיכא בן שהרי הבעל אינו קרוב לה כשאר קרובים שלה וכו'.1 וכ"כ התוס' לקמן קיג. ד"ה מתה, דבעל אינו יורש מחמת קורבה אלא מחמת שאירות, ועי' יד רמ"ה לקמן אות מ"א דמשמע שהבעל יורש את אשתו מפני שהיא ברשותו, וכן משמע ברש"י קידושין ד. ד"ה והא לא דמיא, וברמב"ם פרק כ"ב מהלכות אישות הלכה א', וע"ע רש"י סנהדרין כח: ד"ה בשארו תלה רחמנא.

דף קי"ב ע"א

בגמ'. וכי מנין ליאיר שלא היה לו לשגוב.1 עי' שטמ"ק לעיל קיא: ד"ה ת"ש, שפירש בשם הראב"ד דשגוב משבט יהודה וארץ הגלעד מנחלת מנשה היא, ומנין ליאיר בנחלת מנשה ע"כ שנשא יאיר אשה ומתה וירשה, ועיי"ש שפירש ע"ד זה גם את הראיה מפנחס, ולפי"ז א"ש מה שהקשו התוס' בד"ה מנין.

רשב"ם ד"ה וכי תימא לעבור עליו בלאו ועשה וכו' שלא תנשא לשבט אחר כדי להתחייב מלקות.1 צ"ע דהא התראת ספק היא דאין ידוע בשעת הנישואין אם ירשנה בנה, ומבואר דהאיסור הוא הנישואין, ועי' שטמ"ק לקמן עמוד ב' סוף ד"ה בהסבת הבן, ובקוב"ש אות שכ"ה.

בגמ'. דא"כ נמצאת שדה חוזרת ביובל ונמצא צדיק קבור בקבר שאינו שלו.1 עי' מל"מ פרק י"א מהלכות שמיטה ויובל ה"א שהקשה דתיפו"ל שאסור ללוקח לחפור בורות בקרקע שחוזרת ביובל כמבואר בירושלמי, ותירץ דאפשר שברשות בעל השדה היה, ועי' חזו"א אבהע"ז סימן ע"ד אות ט"ו ד"ה ומש"כ, ולפי"ז י"ל דקבר שרי כיון דהוי השתמשות.

רשב"ם ד"ה משדה חרמים וכו' א"נ ההוא דכתיב והיה השדה בצאתו ביובל וכו'.1 עי' רמב"ן שהקשה דהא אלעזר מת קודם יובל ראשון.

דף קי"ב ע"ב

בגמ'. תניא בסיבת הבן ותניא בסיבת הבעל.1 עי' קוב"ש אות שכ"ה שכתב דנפק"מ אם אינה ראויה להוליד דליכא איסור משום סיבת הבן, וכן נפק"מ אם הבעל סילק עצמו מירושה דליכא איסור משום סיבת הבעל.

שם.1 עי' קוב"ש אות שכ"ה שכתב דאף הבעל עובר בלאו דהסיבת נחלה דההסיבה באה ע"י הבעל כמו ע"י האשה.

תוד"ה ה"ג ר"ת וכו' דכמו שזה בסיבת הבעל גם זה בסיבת הבעל.1 עי' שטמ"ק סוף ד"ה בהסבת הבן, שהקשה ל"ל תרי קראי בהסבת הבעל, ואין לומר לעבור עליו בשני לאוין דהא התראת ספק היא דבשעת נישואין אין ידוע אם ירשנה בנה או בעלה, ועי' רשב"ם לעיל עמוד א' ד"ה וכי תימא לעבור עליו, שכתב דלוקין על לאו זה, ומבואר דס"ל דהאיסור הוא הנישואין ומשו"ה אי"ז התראת ספק, וע"ע קוב"ש אות שכ"ה.

דף קי"ג ע"א

בגמ'. מנין לבעל שאינו נוטל בראוי כבמוחזק.1 עי' תוס' לקמן קיד: ד"ה מה אשה, שכתבו בשם ר"י דהא דאין הבעל יורש בראוי הוא משום דלא מצאנו דין משמוש אלא ביורש מחמת קורבה ולא בבעל שיורש מחמת שאירות, ועי' רש"ש שם ד"ה בא"ד יקשה לרשב"א, ובשם הרשב"א כתבו דהטעם משום דשאירות פקע ע"י מיתה, ועי' קוב"ש אות של"ז. ועי' יד רמ"ה לקמן אות מ"א דמשמע דס"ל דהבעל יורש משום שאשתו ברשותו, ולאחר מיתה אינה ברשותו.

שם.1 עי' תוס' לקמן קכה: ד"ה אמר, שכתב דמלוה נמי חשיב ראוי לגבי בעל, ועי' רשב"א שם ד"ה וה"ר יהוסף הלוי, ורמב"ן שם שהביאו דעת הר"י מיגש דדוקא לגבי בכור חשיב מלוה ראוי אבל לגבי בעל מוחזק הוא, וע"ע מאירי כאן ומ"מ פרק א' מהלכות נחלות הי"א.

דף קי"ג ע"ב

רשב"ם ד"ה למאי הלכתא וכו' שהרי האשה יורשת את אחיה במקום שאין אח כדלקמן בסמוך דמקיש ירושה שניה וכו'.1 צ"ע דהא ירושת אחות ידעינן אף בלא ההיקש ע"י משמוש, ועוד צ"ע דההיקש נאמר בגמ' לענין לקדם בן לבת ולא לעיקר ירושת אחות, וצ"ע.

תוד"ה מקיש ירושה שניה לראשונה וכו' דא"כ מירושה שניה לא שמעינן דבני אחות קודמין לבנות אחות.1 עי' מהרש"א שפירש דמבנים ואחין ליכא למילף כיון שיורשים בלא משמוש, משא"כ בני אחות דזה ירושה ע"י משמוש.

רשב"ם ד"ה דתניא וכו' דסד"א חילוק נחלות הרי הוא כחלוקת שותפין בעלמא ולא חשיב דין קמ"ל.1 עי' הגהות אשר"י שהקשה דאם יש מחלוקות בין היורשים פשיטא שצריך שלשה ואם מודים כולם למה לי שלשה, ועי' מאירי שכתב דנפק"מ בדבר שא"צ שומא דשותף חולק לעצמו וביורשים צריך בי"ד.

רשב"ם ד"ה רצו עושין דין וכו' ואע"ג שאין כאן אדם שמעיד בפניהם כלום הא פרכינן בר"ה לא תהא שמיעה גדולה מראיה.1 עי' רמב"ן ונמו"י שהקשו דדוקא בקידוש החודש אמרינן הכי משום דלא כתיב ביה הגדה אלא כזה ראה וקדש משא"כ בדיני ממונות, ועי"ש מה שתירצו, וע"ע חידושי הר"ן ר"ה כה: ד"ה אמאי.

תוד"ה אורעה כל הפרשה כולה להיות דין וכו' לעינן שעל כרחם של בנים נעשים דיינים אותם העומדים שם בשעת צוואה.1 עי' רא"ש סימן ב' שכתב דחשיב כאילו צוה המת שיהו אלו בי"ד על דבריו לכל דבר ודבר שיסתפק אדם בלשון הצוואה.

בא"ד. ולא מיירי במתנת שכיב מרע דהא לא הוו דבריו ככתובין וכמסורין אלא מדרבנן.1 עי' רא"ש סימן ב' שכתב בשם רבינו יונה דאחר שתקנו רבנן מתנת שכיב מרע ג' העומדים שם נעשים דיינים, דכירושה שויוה רבנן וכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון.

בא"ד. אלא מיירי כשנותן בקנין גמור במתנת בריא וכו'.1 עי' רא"ש סימן ב' שכתב דאתי כריב"ב ולא כתב דמיירי בקנין, ועי' טור ריש סימן רנ"ג שכתב דבמתנת שכיב מרע במקצת ובקנין אין נעשים דיינים בע"כ דאי"ז נחלה, ועי' ב"י שם שהקשה דלקמן קיד. אמרינן קנין עד אימתי חוזר ומייתי ע"ז הא דר"י ומוכח דמייירי בקנין, ועי' קצוה"ח שם ס"ק א'.

דף קי"ד ע"א

בגמ'. אבל בלילה אפילו שלשה כותבין ואין עושין דין.1 עי' קוב"ש אות שכ"ט שהקשה אמאי אין יכולים לדון למחר עפ"י ידיעתם דנימא לא תהא שמיעה גדולה מידיעה. וע"ע נתיה"מ סימן ט"ו ס"ק ב'.

רשב"ם ד"ה אפילו הן שלשה וכו' ומיהו בי"ד שהעידו לפניהם עדות בלילה עדות גמורה היא ויכולים לדון למחר ביום.1 עי' רא"ש סימן ג' דמבואר מדבריו דדעת הרשב"ם כהירושלמי שכתב דבדיעבד אם דנו בלילה דיניהם דין, ועי' קצוה"ח סימן ז' ס"ק ו' שביאר לפי"ז אמאי לא אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראיה בלילה. אבל הרמב"ן כתב דדעת הרשב"ם דקבלת עדות כשר אף לכתחילה בלילה, והטעם י"ל דס"ל דקבלת עדות אינו דין כלל אלא צריך שתהיה בפני בי"ד.

שם.1 עי' רמ"א סימן ה' סעיף ב' שכתב דאם עברו ודנו בלילה י"א שדיניהם דין, ועי' קצוה"ח שם ס"ק ב' שהקשה אמאי גבי קבלת עדות בלילה שפסק השו"ע דאין דנין עפי"ז ביום לא כתב הרמ"א די"א דבדיעבד מהני, ועי"ש מה שתירץ.

בדין אין עד נעשה דיין. -1 דעת הרשב"ם דעד שראה בכוונה להעיד אינו נעשה דיין. ובשו"ע סימן ז' סעיף ה' פסק דדוקא בהוזמנו להעיד פסולין, ועי' רמב"ן. ודעת תוס' דדוקא עד המעיד פסול לדון. והריא"ז בשלטי הגיבורים דף נג. [מדפי הרי"ף] מביא שי"א שאף עד שהעיד יכול לדון עפ"י עדות אחרים, ועיי"ש שחולק ע"ז.

תוד"ה אבל בלילה אפילו שלשה וכו' דקבלת עדות כתחילת דין.1 עי' פלפולא חריפתא אות י' שהקשה דבשבועות ל: אמרינן דקבלת עדות כגמר דין ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע פרישה סימן י"ז אות ב'. ועי' חידושי הר"ן ר"ה כה: ד"ה חק אימת הוי, שכתב דגמר דין כשר בלילה מפני שהתחילו ביום וגמרו בתר תחילתו שדינן, ולפי"ז ניחא דאע"ג דקבלת עדות כגמר דין מ"מ לא מקבלים בלילה משם שלא התחילו ביום.

בא"ד. דטעם דאין עד נעשה דיין הוי או משום דהוי עדות שאי אתה יכול להזימה דכיון דהן עצמן עדים ודיינים לא יקבלו הזמה על עצמן.1 עי' נמו"י שכתב דא"א להזימה כיון דהזמה בגמר דין תליא (עי' מכות ה:) ונמצא מת עפ"י עצמו.

שם.1 עי' תוס' ב"ק צ: שהקשה דא"כ עד הקרוב לדיין יפסל ובהכרח דמהני מה שיכולים להזימן בבי"ד אחר וא"כ ה"נ יכולים להזימן בבי"ד אחר, ועי' רא"ש סנהדרין פרק ג' סימן ל"ב שכתב דעד הקרוב לדיין פסול, ועי' קצוה"ח סימן ז' ס"ק ד' שתירץ על קושית התוס' דהכא אף בבי"ד אחר א"א להזימן, כיון דע"ז למפרע הוא נפסל וא"כ כבר משעת הגדה נפסל לדון ואין כאן גמר דין, וקיי"ל (מכות ה:) אין עדים זוממין נהרגים עד שיגמר הדין על פיהם, וכ"כ בחידושי הר"ן ר"ה כה: ד"ה אמר ר' זירא, ועי' בני ציון סימן קמ"ב שכתב דאפילו אי מכאן ולהבא הוא נפסל אי"ז גמר דין כיון שהדיינים יודעים שהעדות שקר.

שם.1 עי' ש"ך סימן ל"ג ס"ק ט"ז שהוכיח מדברי התוס' דאע"פ שא"צ דרישה וחקירה בדיני ממונות בעינן עדות שאתה יכול להזימה.

שם.1 מבואר לכאו' דאע"פ שבשעת ההגדה היה יכול להזימה דהא העידו בפני בי"ד אחר מ"מ כיון שבשעת גמר דין א"א להזימה העדות פסולה, ועי' או"ש פרק כ' מהלכות עדות ה"ח ד"ה אמנם, שדן בזה.

שם.1 עי' שו"ת בית הלוי ח"ג סימן ו' ד"ה והנה בסנהדרין, שהקשה דהא בעדות החודש נמי אין עד נעשה דיין אע"פ שאין בזה כאשר זמם, ועי' שו"ת רעק"א ח"א סימן קע"ו ד"ה הדברים, שכתב דגם מלקות אין משום שלא העידו בריעך, וע"ע קוב"ש אות שכ"ח.

שם.1עי' טורי אבן [באבני שוהם] ר"ה כ"ה ד"ה אר"ז, שהקשה דאי בעינן שדיינים אלו יוכלו לקבל הזמה אמאי דיין אחד יכול לדון בהודאות והלוואות (עי' סנהדרין ג.) הא להזמה צריך ג' מומחין דקנס הוא.

בא"ד. או משום דבעינן ועמדו שני האנשים אלו העדים לפני ה' אלו דיינין.1 עי' קצוה"ח סימן ז' ס"ק ד' שהקשה דא"כ עד שהעיד לפני בי"ד אמאי אינו יכול לדון אח"כ, ועי' קוב"ש אות ש"ל, ולפי"ז ניחא.

בא"ד. ועוד אומר ר"י דהתם נמי בכוונה לחודה שנתכוונו להעיד בשעת ראיה לא היתה עדותן בטלה אלא כשהעידו אח"כ בבי"ד.1 עי' קוב"ש אות שכ"ו שביאר לפי"ז אמאי צריך שיתכוונו מתחילה להעיד.

בא"ד. דאי לא תימא הכי אין לך גט כשר כשנותנין בפני קרובין וכו'.1 ולדעת הרשב"ם צ"ל כמש"כ הריטב"א בקידושין מג. ד"ה איתמר, דאם מייחד עדים אין השאר מצטרפין, וע"ע רמב"ן כאן.

בגמ'. איתמר קנין עד אימתי חוזר וכו'.1 עי' שו"ע סימן קצ"ה סעיף ז' שכתב דהיינו דוקא בקנין סודר אבל בשאר דרכי הקניה אין אחד מהם יכול לחזור בו לאחר כדי דיבור, ועי' סמ"ע שם ס"ק י"ז וש"ך שם ס"ק ט' שפירשו מ"ש קנין סודר משאר קנינים, וע"ע בקצוה"ח שם ס"ק ו'.

בגמ'. ולרב יוסף מי ניחא וליחוש דילמא הדר ביה אלא מאי אית לך למימר וכו'.1 עי' ר"י מיגש ובעל המאור שכתבו דרב יוסף סבר דבקמו והדר יתיבו אין יכולים לעשות דין, עיי"ש הטעם.

דף קי"ד ע"ב

בגמ'. אף אשה את בנה אין הבן יורש את אמו בקבר להנחיל לאחין מן האב.1 הרשב"ם כתב דסברא הוא "דכיון דמת בנה מקמי דידה פקע לו כחו בירושת אמו". ועי' יד רמ"ה סוף אות מ"א שכתב "דכיון דאין בין האחין מן האב ובין אמו קורבה בעולם לא ירתי לה". ועי' קרית ספר סוף פרק א' מהלכות נחלות שכתב דהוא משום שנאמר ולא תסוב נחלה ממטה למטה ובסבת הבן הכתוב מדבר, וע"ע בחידושי הגרש"ר סימן כ"ה אות ב-ה.

שם.1 עי' רמב"ם פרק א' מהלכות נחלות הלכה ח' שפסק דירושת הבעל דרבנן, ובהלכה י"ג שם פסק דאין הבן יורש את אמו בקבר להנחיל לאחין מן האב, ועי' ראב"ד בהלכה ח' שם שהשיג עליו דלקמן קנט: ילפינן דאין הבן יורש בקבר מירושת הבעל, ואי ירושת הבעל דרבנן ליכא למילף מהתם, ובדעת הרמב"ם י"ל דהסוגיא דהתם קאי למ"ד ירושת הבעל דאורייתא, ולמ"ד דרבנן ידעינן לה מסברא, (ועי' בקטע הקודם הסברא בזה).

שם.1 עי' הגהות אשר"י לקמן פרק מי שמת סימן ל"ח שכתב דמי שנפלו לו נכסים בקבר מאבי אמו כיון דאחיו מן האב אין יכולין לירש אלא מכחו בע"ח גובה מהן, וצ"ע דהא אין הבן יורש בקבר להנחיל לאחין מן האב, ועי' שער המלך פרק כ"א מהלכות מלוה ולוה סוף הלכה א' ד"ה עוד ראיתי לעמוד, וע"ע בחזו"א ב"ק סימן ט"ו אות ח' ובאמרי משה סימן ל"ח אות ו' מה שביארו בדברי ההגהות אשר"י, ועי' בפתחי תשובה סימן ק"ד ס"ק י"ד שתירץ בשם הדגול מרבבה דהיכא דהאם גיורת ואין לה יורשים, בנה יורשה בקבר להנחיל לאחין מן האב, שלא יהיו הנכסים הפקר, ועי' חידושי הגרש"ר סימן כ"ה אות ד' ד"ה ועכ"פ, שביאר בדבריו דס"ל דהא דאין הבן יורש בקבר הוא משום הסבת נחלה ומשו"ה היכא דבלא"ה יהיו הנכסים הפקר בנה יורשה דליכא הסבת נחלה.

רשב"ם ד"ה אף האשה את בנה וכו' וסברא הוא דכיון דמת בנה מקמי דידה פקע לו כחו בירושת אמו.1 עי' עליות דרבינו יונה לקמן קכה: ד"ה וקשיא לי, שכתב דאין האשה יורשת את אמה בקבר להנחיל לבעלה כשם שאין הבן יורש את אמו בקבר להנחיל לאחין מן האב, אבל את אביה יורשת בקבר להנחיל לבעלה אי לאו דאין הבעל נוטל בראוי, ועי' חידושי הגרש"ר סימן כ"ה אות ה-ו שמוכיח מזה דס"ל דהא דאין הבן יורש את אמו בקבר הוא משום דלא נאמר דין משמוש בבן היורש את אמו וכשמת הבן פקע כחו, עיי"ש הטעם, והא דבן הבן יורש את אם אביו צ"ל דהוא מדין מכח אמיה דאבוה קאתינא.

תוד"ה מה אשה את בעלה אין הבעל יורשה בקבר וכו' ומה שפירש ריב"ם משום דשאירות פקע ליה ע"י מיתה כמו ע"י גרושין אין נראה כו'.1 לכאו' יש לחלק דהתם מיירי שהאשה מתה ומשו"ה לא פקע שאירות משא"כ הכא דהבעל מת הו"ל כגרושין ופקע שאירות, ועי' רש"ש, וע"ע בחידושי הרמב"ן.

בא"ד. וקשה לרשב"א דא"כ אמאי איצטריך קרא לעיל דאין הבעל יורש את אשתו בראוי עד דיליף מפנחס וכו'.1 עי' רש"ש שתירץ דדוקא כשהיורש בקבר יורש מכח שאירות לא מצינו משמוש, אבל לעיל מיירי שהאשה מתה והיא יורשת בקבר מכח קורבה ובזה יש דין משמוש אע"פ שבעלה יורשה מכח שאירות.

שם.1 צ"ע דהא האם יורשת בקבר להנחיל לבנה וכיון שירשה בקבר יזכה בזה הבעל אי לאו דאין הבעל יורש בראוי, וי"ל דבן הבת מכח אבוה דאמיה קאתי, ועי' לעיל קיא. תוד"ה מקיש מטה האם וכו' ואין נראה לרשב"א וכו', וצ"ע.

תוד"ה אף מטה האם האשה יורשת את בנה, הקשה ר"י א"כ ע"י איש נמי מסבת נחלה ממטה למטה וכו'. 1עי' שטמ"ק שתירץ דבאשה שכיח טפי מבאיש משום דלא שכיח שימות הבן בחיי אמו. עוד תירץ דאף אם תירש האם את בנה כשתמות ירשנה בנה בקבר ויחזיר הירושה לקרובי אביו, ואע"פ שאין הבן יורש את אמו בקבר להנחיל לאחין מן האב, ה"מ ירושה הבאה מכחה אבל הכא שהירושה באה מכחו יחזור וירש בקבר להנחיל לקרובי אביו, ועי' חידושי הגרש"ר סימן כ"ה אות ב' ד"ה וכ"מ בתוס' הרא"ש, שהוכיח מהכא דס"ל דהא דאין הבן יורש את אמו בקבר הוא משום הסבת נחלה, ומשו"ה נכסים שירשה מהבן יורש הבן בקבר דכיון שהיו שלו מעיקרא לא חשיב הסבת נחלה.

דף קט"ו ע"א

תוד"ה בן הבן ובת הבן ובן בת הבן מנין וכו' וי"ל דשקולים הם וכו' ולר"י נראה הא דבני בנים כבנים גבי יבום מנחלה הוא דקיי"ל.1 פי' מהא דקי"ל לקמן קנט. דבן הבן יורש בלא משמוש משום דמכח אבוה דאבא קאתי. ועי' רמב"ן ורשב"א יבמות כב. שנחלקו גבי בת הבן אי ילפינן יבום מנחלה, ולכאו' נחלקו בדין במקום אב קאימנא (עי' לקמן קנט.) אם הוא משום שהבן יורש את כח הירושה של אביו או שלבן הבן יש חשיבות של בן מכח אביו, ואף לדעת הרמב"ן שם י"ל כהר"י הכא דדוקא בבת הבן דבעינן לדין במקום אב (כמבואר בעליות דרבינו יונה לקמן קכה: ד"ה ויש לפרש) ליכא למילף יבום מנחלה, אבל בבן הבן יש דין דמכח אבוה דאבא קאתינא דזה לא משום שיורש את כח הירושה של אביו, אלא דבן הבן חשיב כבן, ובדעת הרשב"א בתוס' עי' שו"ת הרשב"א ח"ב סימן כ"ז שכתב דס"ל דלמסקנא אין דין מכח אבוה דאבא קאתינא דתחת אבותיך יהיו בניך בברכה הוא דכתיב, (עי' לקמן קנט.) ועי' רשב"ם לקמן קנח: ד"ה אי איתמר, וכן צ"ל בדעת ר"י.

דף קט"ו ע"ב

בגמ' הא כיצד נחלה ממשמשת והולכת עד ראובן.1 עי' שיעורי הגרש"ר אות ל"ה שהקשה לשיטת הרמב"ם דבבן נח רק בן יורש ולא שאר קרובים א"כ אין הנחלה ממשמשת עד ראובן אי נימא דבני ישראל קודם מתן תורה היה להם דין בני נח (עי' רמב"ן עה"ת ויקרא כ"ד י') וע"ע קוב"ש אות שנ"ח

בגמ'. קרא עליו את המקרא הזה אלה בני שעיר החורי יושבי הארץ וכו'.1 עי' רש"י יבמות סב. שכתב דבבני נח בן שוה לבת לענין ירושה, וצ"ע לפי"ז מה הוכיח ריב"ז, ועי' קוב"ש אות שנ"ז שכתב דרש"י יסבור כהרשב"ם דדיחויא בעלמא הוא.

תוד"ה מלמד שבא צבעון על אמו וכו' וא"ת והיאך ירשה ענה והלא היה לה אח.1 עי' קוב"ש אות שנ"ז שכתב דלדעת רש"י ביבמות סב. דבבני נח בן שוה לבת לענין ירושה אתי שפיר.

דף קט"ז ע"ב

בגמ'. אמר רבא תא שמע האב קודם לכל יוצאי יריכו.1 עי' רשב"א שהקשה דאטו רבא לית ליה משמוש ועי' רשב"א לעיל קט. ד"ה אחי האב, דמבואר בדבריו דאם אח יורש מחמת עצמו אברהם קודם ליעקב בנכסי עשו וא"כ י"ל דרבא סבר דאח יורש מחמת עצמו, וצ"ע.

רשב"ם ד"ה אבי האב וכו' או דילמא בני בנים הרי הן כבנים ונמצא עשו בן אברהם.1 עי' מל"מ פרק ה' מהלכות נחלות הלכה ח' שכתב בשם מוהרח"ש דדוקא בבן הבן אמרינן דמכח אבוה דאבא קאתי אבל אבי האב אינו יכול לומר מכח בן הבן קאתינא, ולכאו' הכא מבואר דאף אבי האב יכול לומר כן, ואף למסקנא דיעקב קודם היינו משום דהיכא דאיכא נפק"מ במשמוש לא אמרינן מכח אבוה דאבא קאתינא, (עי' עליות דרבינו יונה לקמן קכה: ד"ה ויש לפרש).

רשב"ם ד"ה ושהיה צלפחד בכור וכו' מה לענין פשיטה אתה רואה את הבן כאילו קיים ליטול פשיטות אביו אף לענין כפילה וכו'.1 צ"ע אמאי צריך לזה גז"ש תיפו"ל מדין משמוש, ואולי י"ל דחלק בכורה שאני כיון דמתנה קריה רחמנא ונשתנה דינו לכמה דברים מדין ירושה, וס"ד דה"נ ליכא בזה דין משמוש קמ"ל.

**עי'** רמב"ן שכתב בשם בה"ג דבכור בן בכור שמת אביו בחיי אבי אביו ואח"כ מת אבי אביו נוטל פי שנים לגבי אחיו בירושת אבי אביו, אבל בכור בן פשוט אינו נוטל פי שנים בירושת אבי אביו, ועיי"ש שתמה ע"ז דדוקא הבן בקבר נוטל שני חלקים בנכסי הסבא אבל בן הבן אינו נוטל בזה פי שנים לגבי אחיו דהו"ל ראוי, ועי' אמרי משה סימן ל"ח אות ד' מה שביאר בדברי הבה"ג.

דף קי"ז ע"א

בגמ'. ר' יונתן אומר לבאי הארץ נתחלקה הארץ.1 עי' מהרש"א לקמן קיח. ד"ה בגמ', שכתב בשם הגור אריה דיתום שיצא ממצרים אע"פ שהיה בן כ' בכניסתו לארץ אינו נוטל חלק בארץ, כיון שאין לו אב שתחזור הנחלה אליו, ועיי"ש מה שהקשה לפי"ז, והמהרש"א חולק ע"ז וס"ל דנוטל בזכות עצמו.

שם.1 עי' מהרש"א לקמן קיח. ד"ה בגמ', שכתב בשם הגור אריה דשני אחים שהיו מיוצאי מצרים ולזה בן בבאי הארץ ולזה בת, אע"פ שזה שיש לו בן נוטל ע"י חזרה מבנו אין אחיו משתתף עמו, כיון שאין לו כלום ע"י חזרה מצד זרעו, והוכיח כן מהגמ' כאן, והמהרש"א שם הוכיח מדברי התוס' לקמן קיט. ד"ה ובזכות, דגם בכה"ג משתתפין, ועיי"ש שדחה ראית הגור אריה, ועי' רש"ש לקמן על התוס' הנ"ל שדחה ראית המהרש"א מהתוס'.

תוד"ה ומחזירין אצל אביהן וחוזרין וחולקין בשוה וכו' אדם שיצא ממצרים ולו שני בנים וכו'.1 עי' מהרש"א שכתב בשם הרא"ם דהיינו דוקא כששני הבנים היו פחותים מבן כ' כשיצאו ממצרים אבל אם היו בני כ' אין הנחלה חוזרת לאביהם, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז.

דף קי"ז ע"ב

רשב"ם ד"ה ובזכות אבי אמותיהן וכו' דבני בנים הרי הן כבנים.1 ובדיבור הקודם דמיירי למ"ד ליוצאי מצרים נתחלקה הארץ לא כתב משום דבני בנים כבנים, וי"ל דלמ"ד ליוצאי מצרים הא דמרגלים ומתלוננים אין להם חלק בארץ היינו החלק שמגיע להם משום שהם יוצאי מצרים אבל מה שירשו מאבותיהם לא הופקע מהם ומשו"ה א"צ לומר משום דבני בנים כבנים, אבל למ"ד לבאי הארץ א"כ מצד עצמם לא מגיע להם כלום אלא רק ע"י חזרה וע"ז כתוב שמרגלים ומתלוננים אין להם חלק בארץ דאף מה שמקבלים ע"י חזרה הופקע מהם, וא"כ בניהם יכולים לקבל רק מדין בני בנים כבנים.

דף קי"ח ע"ב

תוד"ה ולמאן דאמר לבאי הארץ וכו' ותימה א"כ מאי קאמר והוא לא היה בתוך העדה וכו'.1 עי' רשב"ם לעיל קיז: ד"ה ובזכות אבי אמותיהן, שכתב דלמ"ד לבאי הארץ בני המרגלים נטלו רק מדין בני בנים כבנים, ועי' תוס' לעיל קטו. ד"ה בן הבן וכו' וי"ל דהכא איצטריך דבן הבן או בת הבן וכו', דמבואר דמדין בני בנים כבנים אין הבת הבן נוטלת במקום בן, ולפי"ז ניחא דאם היה צלפחד מהמרגלים לא היו בנותיו נוטלות בנכסי חפר כיון שהיה לחפר בנים.

בא"ד. ואין לפרש דנפק"מ לענין חלק בכורה דהא כי היכי דשקלי חלק פשיטות אע"ג דבא להן מכח אביהן ה"נ יטלו חלק בכורה.1 עי' עליות דרבינו יונה לעיל עמוד א' ד"ה אלא למ"ד, שכתב דאם היה צלפחד מהמרגלים היו בנותיו נוטלות חלק פשיטות ולא חלק בכורה, עיי"ש הטעם, ועיי"ש עוד מה שתירץ דנפק"מ גם לחלק פשיטות.

בא"ד. ועוד קשה לרשב"א למ"ד לבאי הארץ היכי קאמר לעיל מרגלים יהושע וכלב נטלו חלקם והלא לא היה להם חלק בארץ כלל וכו'.1 עי' עליות דרבינו יונה לקמן קיט. סוף ד"ה ואי בעית אימא, שכתב דאפ"ל שהיה להם מבניהם שהיו מבאי הארץ והחזירו לאבותם ונטלו יהושע וכלב, ועיי"ש מה שדן בזה.

דף קי"ט ע"א

בגמ' ואמאי ראוי הוא וכו' ארץ ישראל מוחזקת היא.1 עי' קוב"ש אות שנ"ה שהקשה למ"ד לבאי הארץ נתחלקה אכתי הוי ראוי דחזרה הנחלה ליוצאי מצרים רק אחר שבאו לארץ, ועיי"ש מה שתירץ.

שם.1 עי' קוב"ש אות שנ"ה שהקשה דהא קודם יציאת מצרים כבר היתה מוחזקת שניתנה לאברהם, וי"ל דעד יציאת מצרים היתה הבעלות בתורת כלל ישראל כמו ממון השבט ולא היה ממון פרטי, ולפי"ז ניחא נמי הא דנטלו חלק בארץ אף מי שאביו חי ואם מאברהם זה היה ממון פרטי איך ירשו מחיים.

שם.1 עי' נמו"י שכתב דשמעינן מהכא דאם היה לאביו קרקע ביד גזלן חשיב מוחזק דקרקע אינה נגזלת, ועי' רמ"א סימן רע"ח סעיף י' שכתב דה"ה אם נגנבו לו ספרים דמסתמא אינו מתיאש מקרי מוחזק, ועי' ביאור הגר"א שם ס"ק כ', וע"ע קצוה"ח שם ס"ק י"ד ונתיה"מ שם ס"ק י'.

שם.1 עי' נמו"י שכתב דשמעינן מהכא דמי שקיבל גוף מהיום ופירי לאחר מיתת הנותן ומת בחיי הנותן ואח"כ מת הנותן, הבכור של המקבל נוטל בו פי שנים דהו"ל מוחזק, דומיא דארץ ישראל דחשיב מוחזקת אע"פ שלא היה להם אלא גוף, ועי' יד רמ"ה אות נ"ו, ועי' רמב"ן לקמן קכה: שכתב בשם ה"ר אפרים דהיכא דהיה לאב גוף מהיום ופירי לאחר מיתת הנותן ומת בחיי הנותן הו"ל ראוי, והא דא"י חשיבא מוחזקת י"ל דס"ל דלעכו"ם לא היה קנין גוף לפירות אלא רק זכות אכילת פירות (עי' נתיה"מ סימן קצ"ב ס"ק ו').

דף קכ"א ע"א

תוד"ה יום שכלו בו מתי מדבר וכו' וממדרש איכה וכו' קשיא טובא שאם לא מתו בשנה אחרונה למה נתעכב הדיבור וכו' ועוד מה שמחה היא וכו'.1 עי' חידושי הגרי"ז עה"ת פרשת שלח אות קכ"ח שתירץ עפ"י המדרש דנגזרה גזירה אף על פחותים מבני כ' שהיו באותה עצה, וא"כ י"ל דאותם שהיו בני כ' ומעלה מתו שנה קודם, ואלו שהיו קודם כ' היו צריכים למות בשנה אחרונה ולא מתו דנתבטלה הגזירה וע"כ שמחו, והא דחזר הדיבור רק בט"ו באב הוא משום דרק אז בטלה הגזירה.

דף קכ"ב ע"א

רשב"ם ד"ה ועוד תניא כו' שתתחלק לעתיד לבא וכו' דאי משום לוי דנקיט נחלה כשאר שבטים כדכתיב שער לוי אחד וכו'.1 עי' רש"ש שהקשה דבפסוקים שם מפורש דלוי לא נטל חלק בארץ ומנשה ואפרים נטלו ב' חלקים, והא דכתיב שער לוי אחד אין הכוונה על חלק בארץ אלא על שערי ירושלים, ומה שהגמ' הוכיחה משער ראובן אחד אי"ז משום דשער קאי בנחלה אלא דרשא היא מתיבת אחד, וכ"כ בחידושי הר"ן.

שם.1 עי' מנח"ח מצוה תק"ד [אות ג' במהדו"ח] שהקשה דהא איכא ל"ת "ונחלה לא יהיה לו" ואיך יתבטל הל"ת לעתיד לבא, ועי' קוב"ש אות ש"ע מש"כ בזה.

שם.1 עי' רמב"ם פרק ד' מהלכות ביכורים הלכה ג' שפסק דגר מביא ביכורים וקורא, ועי' מל"מ שם שהקשה דהא אינו יכול לומר אשר נתת לי דלא נטל חלק בארץ, ותירץ דלעתיד לבא אף הגרים יטלו חלק בארץ, ועי' בספר הליקוטים שם [נדפס במהדו' פרנקל] שהקשה דא"כ אמאי גבי כהנים ולוים כתב הרמב"ם שקורין משום שיש להם ערי מגרש תיפו"ל דלעת"ל יטלו חלק בארץ.

שם.1 עי' פרשת דרכים דרך הקודש דרוש ו' שהקשה לפי מש"כ הכס"מ פרק י"ג מהלכות שמיטה ויובל הלכה י"א דחיוב תרומות ומעשרות הוא תחת חלק בארץ ואם היו נוטלים חלק בארץ לא היה חיוב תרו"מ (ועי' ראב"ד שם) א"כ לעתיד לבא דשבט לוי יטלו חלק בארץ לא יהיה חיוב תרו"מ, ובהדיא אמרינן בסנהדרין צ: דיש חיוב תרו"מ לעתיד לבא.

בגמ' ולא כחלוקה של עולם הזה חלוקה של עולם הבא.1 עי' יד רמ"ה אות ע"ו שכתב דאי"ז עוה"ב ממש אלא ימות המשיח, ועי' מהרש"א דנקט דהיינו עוה"ב ממש.

בגמ'. עתידה ארץ ישראל שתתחלק לשלשה עשר שבטים אידך למאן אמר רב חסדא לנשיא.1 עי' רמב"ם פרק ד' מהלכות מלכים הלכה ח' שפסק דהמלך המשיח נוטל מכל הארצות שכובשין ישראל אחד משלש עשרה, ועי' מנח"ח מצוה תצ"ז [אות ד' במהדו"ח] שהקשה אמאי גרע מכל מלך שפסק הרמב"ם בהלכה י' שם דכל הארץ שכובש הרי היא שלו ולא רק אחד משלש עשרה, והא דאמרינן הכא דנוטל חלק אחד משלש עשרה היינו בארץ ישראל.

דף קכ"ג ע"ב

בגמ'. ואי דלא אתי לידי אבוהון ראוי הוא ואין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק.1 קשה דכיון דלא אתי לידי אבוהון מחמת עצמן זכו בזה ולא מחמת האב ואפילו ראוי לא הוי, ועי' ר"י מיגש שגורס "אי דלא אתי לידי אבוהון אמאי", ועי' עליות דרבינו יונה שתירץ דמיירי שהתנה בעה"ב לתתם לאביהם, ומבואר דכיון שהבטיח לאביהם יש לו בזה זכות ממון ויש בזה ירושה, ועי' קצוה"ח סימן רע"ח ס"ק ט"ו שנקט דמי שנשבע לתת מתנה לחבירו יש בזה ירושה, וע"ע בשיעורי הגרש"ר אות נ'. עוד תירץ בעליות דרבינו יונה דמיירי במכירי כהונה וכגון דלא אשתחיט בחיי אביהם, ואע"פ שקודם השחיטה אין זה מתנות כהונה כלל ואיך יזכו בזה מכירי כהונה, י"ל דס"ל דמכירי כהונה חשיב כמתנה מועטת, ואע"פ שבתירוץ הגמ' רבינו יונה חולק על תוס' הינו דוקא דלא חשיב מוחזק אבל ראוי מיהא הוי.

בגמ'. הכא במכירי כהונה עסקינן.1 עי' רש"י גיטין ל. ד"ה במכירי כהונה, שפירש דשאר כהנים אסחו דעתיהו והוי כמאן דמטו לידייהו דהני, ועי' קה"י סימן ל"ז מה שביאר בזה, ועי' ריטב"א החדשים ב"מ כא: ד"ה כיון דאיכא עניים, דמבואר דעני שנתיאש ממתנות עניים אסור לו לחזור ולזכות בזה, ולפי"ז י"ל דה"נ אין הבעלים יכולים ליתן לכהן אחר כיון שכבר נתיאשו.

שם.1 עי' עליות דרבינו יונה שפירש דבמכירי כהונה אינו יכול לחזור בו כדאמרינן בגיטין ל. דעשו את שאינו זוכה כזוכה, וקשה דהתם זה שני תירוצים תירוץ אחד דמיירי במכירי כהונה, ותירוץ שני הא מני ר' יוסי הוא דאמר עשו את שאינו זוכה כזוכה, וי"ל דס"ל דבמכירי כהונה לכו"ע עשו את שאינו זוכה כזוכה.

שם.1 עי' ב"מ מט. "ישראל שאמר לבן לוי כור מעשר יש לך בידי רשאי בן לוי לעשותו תרומת מעשר על מקום אחר", ועי' תוס' הרא"ש שם שהקשה דהא לא קנה הלוי עדיין ותירץ דמיירי במכירי כהונה, עוד תירץ דלא גרע מנותן רשות לחברו לתרום מכריו על תבואה שלו, וכ"כ בעליות דרבינו יונה כאן, ועי' קצוה"ח סימן ר"ד ס"ק ג' מה שהקשה ע"ז, וע"ע זכר יצחק סימן פ' אות ה'.

בגמ'. וקסבר מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמו.1 עי' עליות דרבינו יונה שהקשה דדוקא גבי תרומות ומעשרות דכל זמן שלא קרא שם אין חלק הכהן ניכר ואין שם תרומה חל עליו אלא טבל, שייך לומר מתנות שלא הורמו כמי שהורמו, משא"כ בזרוע לחיים וקיבה דכיון שניכרים במקומם כמופרשים ועומדים דמי, ועי"ש מה שתירץ.

רשב"ם ד"ה מוחכרת, למחצית שכר.1 עי' רש"ש שכתב דכל מקום מוחכרת הוא דבר קצוב וה"נ יש לפרש כן, והרשב"ם שלא פירש כן י"ל דהוא משום דבחכירות שדה דהוא דבר קצוב החיוב הוא בין עשתה בין לא עשתה וא"כ אי"ז שבח אלא חוב.

רשב"ם ד"ה מושכרת בדבר קצוב עד זמן פלוני.1 עי' קונטרס הספיקות כלל ז' אות ה' שכתב דאפילו למ"ד ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף היינו דוקא בשכירות פועל אבל בשכירות קרקע ומטלטלין מיד שנגמר השכירות וקנאה השוכר לדבר ההוא נתחייב בכל השכירות, ועיי"ש שהוכיח כן מתשובת הרשב"א ולפי"ז הכא זה יהיה חוב ולא שבח,

רשב"ם ד"ה ה"ג במכירי כהונה עסקינן וכו' ומזכין לו זיכוי גמור במתנות בהמותיהן וכו'1 עי' רש"ש שכתב דהיינו בלבן.

תוד"ה היתה מוחכרת או מושכרת ביד אחרים בכור נוטל פי שנים וכו' אע"ג דבכור ופשוט וכו' ה"נ אי אמר הבכור או תחלקו או אטול פי שנים בשבח הרשות בידו.1 כוונתם לכאו' כדאמרינן לקמן קכו. "בכור שמיחה מיחה" ועי' רשב"ם שם, ועי' בחידושי הר"ן שם שכתב דמשעה שרוצה הבכור לזכות בחלקו זוכה בו זכיה גמורה וממילא השבח שלו דהקרקע שלו השביחה.

שם.1 עי' רמב"ן לעיל יג. שפירש שקושית הגמ' שם דכיון דלית דינא דגוד או אגוד א"כ אין הבהמה עומדת אלא לשכר והו"ל ראוי, אבל אי אית דינא דגוד או אגוד אי"ז ראוי, ולכאו' י"ל דס"ל כהתוס' (עי' בקטע הקודם) אלא דס"ל דהא דהבכור זוכה בחלקו זכיה גמורה היינו דוקא היכא דיכול לחלוק ולקבל חלק בכורה, ועי' קה"י סימן ט' ד"ה והנה לפי מה שפירשו, וע"ע רשב"א לעיל יג. וביד רמ"ה לעיל פרק ראשון אות קס"ה ד"ה אמר ליה, ובשיעורי הגרש"ר לעיל פרק ראשון אות רל"ו.

תוד"ה הכא במכירי כהונה עסקינן וכו' והיינו טעמא שזהו מתנה מועטת ואסור לחזור בו.1 עי' עליות דרבינו יונה שהקשה דכיון שיכול לחזור בו אינו ממונו של זה כלל, ועי' קצוה"ח סימן רע"ח ס"ק ט"ו שנקט דמכירי כהונה לא זכו עדיין עד שיבא לידם ואפ"ה אית ביה ירושה, ועי' נתיה"מ שם ס"ק י"א, ועי' שלטי הגיבורים ב"מ סז: [מדפי הרי"ף] אות א' שכתב דבמתנה מועטת יכול המקבל להשביע את הנותן שבועת היסת אע"פ שיכול לחזור בו, ומבואר דיש למקבל זכות ממון בזה, ועי' ש"ך סימן פ"ז ס"ק נ"א שחולק ע"ז, ועי' קצוה"ח שם ס"ק ל', וע"ע אמרי בינה דיני הלוואה סוף סימן ב' ד"ה וכבר, ועי' קוב"ש אות שע"ד שכתב בדעת התוס' דבמכירי כהונה אם לא חזר בו קנה הכהן למפרע.

שם.1 צ"ב אמאי עדיף ממלוה דלא הוי מוחזק אע"פ שחייב לשלם וי"ל דכיון שחייב לו דבר מסוים חשיב מוחזק טפי ממלוה שאינו חייב לפרוע לו דבר מסוים.

שם.1 עי' אחיעזר ח"ג סימן מ"ב אות ג' שהקשה דהא רב מתרץ בגיטין ל. דמיירי במכירי כהונה ובב"מ מט. סבר רב דאף במתנה מועטת מותר לחזור בו, וי"ל דדוקא במתנה מועטת פליג רב אבל במכירי כהונה מודה דאסור לחזור בו.

דף קכ"ד ע"א

בגמ'. אין בכור נוטל פי שנים בשבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביהן.1 צ"ע דכיון שזכה פי שנים בגוף הקרקע ממילא יש לו פי שנים בשבח מדין ארעאי אשבח, ולמ"ד אין לו לבכור קודם חלוקה (עי' בכורות נב.) ניחא, אבל למ"ד יש לו לבכור קודם חלוקה (עי' לקמן קכו:) קשה, ועי' רי"ף דף נד. [מדפי הרי"ף] שכתב דהא דיש לבכור קודם חלוקה היינו דוקא בגוף הקרקע ולא בשבח, ועי' יד רמ"ה אות צ"ח שהקשה דא"כ אמאי אין יכול לומר ארעאי אשבח, וע"כ כתב דאף בגוף הקרקע אין לו קנין גמור אלא זכותא בעלמא, וכה"ג אשכחן בשיעבוד דבע"ח דהשבח לא משתעבד ואינו יכול לומר ארעאי אשבח כיון שאין לו קנין גמור, עי' קצוה"ח סימן קט"ו ס"ק א', וצ"ב לפי"ז אמאי צריך קרא למעט שבח הא אין לבכור קנין גמור קודם חלוקה ויאמרו האחים ארעאי אשבח, ועי' קה"י סימן ט' ד"ה אמנם, וע"ע ר"ן לקמן קכו. ד"ה אמר רב הונא, מה שביאר בהא דיש לבכור קודם חלוקה, ועי' קה"י סימן ט' ד"ה והנה הרשב"ם, וע"ע חידושי הגרש"ר סימן כ"ו אות ה' מה שביאר בדעת הרי"ף.

רשב"ם ד"ה ירשו שטר חוב וכו' דכיון שמוחזק בשטר וע"פ השטר גובין את המלוה הרי הוא כאילו השטר השביח.1 עי' תוס' לקמן עמוד ב' ד"ה אין הבכור, מה שהקשו ע"ז, ועי' קצוה"ח סימן רע"ח ס"ק ו' שתירץ דהרשב"ם סבר כהרשב"א בתשובה דאין חולקין בשטרות, ועי' ב"י סימן קע"ו אות כ"ד שהביא דברי הרשב"א ומבואר שם הטעם אמאי אין חולקין.

בא"ד. ודוקא בשטר אבל מלוה ע"פ ואפילו בעדים וכו'.1 עי' עליות דרבינו יונה שהוכיח דלרבי לאו דוקא שטר חוב אלא ה"ה מלוה על פה.

שם.1 עי' הגהות אשר"י שכתב דבפרה מושכרת בלא שטר אין הבכור נוטל פי שנים בגוף הפרה לרבנן כיון שיכול לכפור בו, דמרבי נשמע לרבנן.

בא"ד. כיון דליכא שטרא ומצי למטען פרעתיה לך וכו'.1 עי' קצוה"ח סימן רע"ח ס"ק ו' שהקשה דתיפוק ליה דאינו מוחזק בשטר, וע"כ כתב דהרשב"ם לרווחא דמילתא כתב כן.

בגמ'. מני רבי היא דתניא וכו'.1 עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות נחלות ה"ד שפסק כרבנן דאין הבכור נוטל פי שנים בשבח, ובהלכה ב' שם פסק "הניח להן אביהם פרה מושכרת או מוחכרת או שהיתה רועה באפר וילדה הבכור נוטל בה ובולדה פי שנים", והראב"ד שם השיג עליו דדין זה הוא לרבי והלכה כרבנן, ועי' מ"מ שם מה שביאר בדעת הרמב"ם, וע"ע קצוה"ח סימן רע"ח ס"ק ב' ג'.

בגמ'. יצא עליהן שטר חוב בכור נותן פי שנים.1 עי' תוס' לעיל קז. ד"ה ובא בעל חוב, שהוכיחו מהכא דאין הבע"ח יכול לגבות מאח אחד את כל החוב אלא גובה מכל אחד כפי חלקו, ועי' עליות דרבינו יונה כאן שכתב דכל זמן שלא נתרצו אחיו לפרוע או שאין אחיו כאן יכול לגבות מאחד האחין את כל החוב, והא דאמרינן בכור נותן פי שנים הייינו דאם שאר האחין אינם כאן ואין בחלק פשיטותו כשיעור החוב יכול הבע"ח לגבות גם כנגד חלק הבכורה ואע"פ שעדין לא חלקו.

בגמ'. ואם אמר איני נוטל ואיני נותן רשאי.1 עי' תוס' לקמן קכו: ד"ה והלכתא, שכתבו דאף למ"ד אין לו לבכור קודם חלוקה ואינו יכול להסתלק, מ"מ יכול לומר דאינו נוטל וכל זמן שלא נטל א"א לתובעו, ולכאו' י"ל דהיינו דוקא למ"ד אין לבכור קודם חלוקה אבל למ"ד יש לבכור קודם חלוקה כל זמן שאינו מסתלק אפשר לגבות מחלק הבכורה, וכן מבואר בעליות דרבינו יונה כאן (הובא בקטע הקודם) אבל בהגהות אשר"י סימן י"א מבואר דאף למאי דקיי"ל דיש לבכור קודם חלוקה מ"מ כל זמן שלא נטל א"א לגבות מחלק הבכורה.

שם.1 עי' ר"י מיגש שכתב דשמעינן מהכא דבחלק פשיטות אינו יכול לומר הרי הנכסים לפניכם אני איני נוטל ואיני נותן, אלא כופים אותו להטפל בדבר ולמכור אותן ולהגבותן או לשומן עליהן, ועי' רשב"א מה שתמה ע"ז.

שם.1 עי' רשב"ם לקמן קלח. ד"ה כאן בצווח, שפירש דהא דאין מזכין לאדם בע"כ הוא משום דכתיב "שונא מתנות יחיה" והו"ל חובה, ועי' קוב"ש אות שע"ו שהקשה דהכא לא שייך טעם זה ואפ"ה יכול לומר איני נוטל.

רשב"ם ד"ה עד דמטיא לידיה דנותן, ואינו יכול ליתנה לאחרים דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם.1 עי' עליות דרבינו יונה שהקשה דהא יכול למכור שדה לשבח ותירץ דמ"מ שבח בפני עצמו אינו יכול להקנות, ואפילו לר"מ דס"ל אדם מקנה דבר שלא בא לעולם מ"מ אין הקנין חל עד שיבא לעולם.

שם.1 עי' קוב"ש אות שע"ו שהקשה מהא דבן מגלח על נזירות אביו ובכור נוטל בו פי שנים (עי' נזיר ל:) אע"פ שאין האב יכול למכור קרבנותיו, וי"ל דהתם אף הפשוט א"צ לירש דאי"ז ממון האב אלא ממון הקדש, אלא דנתחדש בהלכה למשה מסיני דיש בזה דין ירושה כאילו לא הקדישם, ומשו"ה אף הבכור נוטל בו פי שנים.

שם.1 עי' עליות דרבינו יונה שכתב די"מ מה מתנה עד דאתא לידיה דמקבל אף חלק בכורה אינו זוכה בו עד דמטי לידיה דבכור, ומשו"ה אינו יכול לומר ארעאי אשבח.

בגמ'. אמר רב פפא דיקלא ואלים ארעא ואסיק שירטון דכו"ע לא פליגי דשקיל כי פליגי וכו' מר סבר שבחא דממילא ומר סבר אישתני.1 עי' עליות דרבינו יונה שכתב די"מ דרב פפא פליג אסוגיין דלעיל דממעטינן מלתת לו, וס"ל דהמיעוט הוא מבכל אשר ימצא לו ונחלקו רבי ורבנן בסברא, וראיה לזה מהא דרמי בר חמא (לקמן עמוד ב') ממעט שבח מבכל אשר ימצא לו. ובשאר ראשונים משמע דר"פ לא פליג, והא דרמב"ח ממעט מבכל אשר ימצא לו עי' תוס' לקמן קכו: ד"ה והלכתא, שכתבו דלתת לו גלי לן דשבח אינו בכלל ימצא לו.

שם.1 עי' שטמ"ק ד"ה כי פליגי, שכתב בשם הראב"ד דבחפורה והוה שיבלי וכה"ג דאישתני הקרן י"א דלרבנן דוקא בשבח לא שקיל פי שנים אבל בקרן שקיל, וי"א דאף בקרן לא שקיל פי שנים כיון דאישתני.

שם.1 עי' ש"ך סימן קט"ו ס"ק ה' שהוכיח מכאן כדעת הרמב"ם דשבחא דממילא משתעבד לבע"ח ודלא כהרא"ש.

דף קכ"ד ע"ב

בגמ'. אלימא לרבנן השתא שבחא דאיתיה ברשותיה אמר רבנן לא שקיל מלוה מבעיא.1 עי' עליות דרבינו יונה לעיל עמוד א' ד"ה אמר רב פפא, שהקשה דהא מלוה אתא לידיה דאב ויכול להקנותה בכתיבה ומסירה משא"כ בשבח שלא בא לעולם, ועי"ש מה שתירץ.

בגמ'. בכור נוטל פי שנים במלוה אבל לא בריבית.1 עי' שו"ת הרשב"א המיוחסות לרמב"ן סוף סימן רכ"ג שכתב דהא דריבית הוי ראוי הוא משום דחשיב מלוה ע"פ אע"פ שכתב בשטר, עיי"ש הטעם, ועי' קוב"ש אות שפ - שפג שהקשה מהרשב"א במקו"א שסותר לזה, ועיי"ש מה שתירץ.

בגמ'. דאמר רבה גבו קרקע יש לו.1 עי' עליות דרבינו יונה שכתב דהיינו דוקא למ"ד שיעבודא דאורייתא כמבואר בסוף פרק גט פשוט, ועי' קוב"ש אות שפ"ו שהקשה דאף למ"ד שיעבודא לאו דאוריתא הא מדרבנן משתעבד, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' ריטב"א קידושין יג: סוף ד"ה אמר רב יהודה אמר שמואל, שכתב דלמ"ד שיעבודא לאו דאורייתא אף שיעבד בפירוש לא מהני משום דאין קנין לחצאין ושיעבוד קנין לחצאין הוא, וכן דעת התוס' לקמן קעה: ד"ה דבר תורה, ולפי"ז ניחא דאע"ג דמדרבנן גובה מדין הפקר בי"ד הפקר מ"מ אי"ז שיעבוד, אמנם דעת רש"י בקידושין יג: ד"ה לאו דאורייתא, דלמ"ד שיעבודא לאו דאורייתא היכא דשיעבד בפירוש מהני.

בגמ'. גבו מעות אין לו.1 עי' קצוה"ח סימן ל"ט ס"ק א' שכתב דלמ"ד שיעבודא דאורייתא אף מטלטלין משתעבדי, ועי' קוב"ש פסחים אות קמ"ו וכתובות אות ש"ל שכתב דאף כשהפקיעו רבנן השיעבוד ממטלטלין מניה דידיה לא הפקיעו, ולפי"ז קשה אמאי גבו מעות אין לו הא גם ע"ז יש שיעבוד, וי"ל דכיון שיכול להפקיע השיעבוד לא חשיב מוחזק, ועי' קוב"ש אות שפ"ד ואות שצ"א.

דף קכ"ה ע"א

בגמ'. מאי שנא מעות דלא דלאו הני מעות שבק אבוהון קרקע נמי לאו הא קרקע שבק אבוהון.1 עי' עליות דרבינו יונה שפירש דאביי ס"ל שיעבודא לאו דאורייתא ומשו"ה הקשה דאין לחלק בין קרקע למעות.

רשב"ם ד"ה ועוד וכו' שאין האשה נוטלת כתובתה בראוי ובע"ח כיוצא בו.1 וכן דעת הרא"ש בכורות פרק ח' סוף סימן י"א, והרמב"ן בהלכות בכורות סוף פרק ח', ולקמן עמוד ב', אבל בעליות דרבינו יונה כתב דבע"ח גובה בראוי, וכן דעת התוס' לקמן קנט: ד"ה ולימרו ליה.

בא"ד. ומטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבע"ח.1 צ"ב דאפילו אם החוב היה משתעבד מ"מ אחר הגביה אין את החוב והקרקע שגבו הוי ראוי, ועי' רא"ש לקמן פרק מי שמת סוף סימן א' שכתב בשם רב האי גאן דאחר שתקנו הגאונים דמטלטלין משתעבדי למזון הבנות אם מכרו הבנים קרקע נוטלות הבנות מהמעות שקיבלו עבור הקרקע, ועיי"ש בסימן ב' שחולק ע"ז, ומבואר דהשיעבוד שהיה על הקרקע עובר למטלטלין, וא"כ ה"נ י"ל דאם החוב היה משתעבד השיעבוד שהיה על החוב היה עובר לקרקע, ועי' קוב"ש אות שפ"ט.

תוד"ה לטעמייהו דבני מערבא קאמרינן ולא סבירא לן וכו' וכן מוכיח בפרק גט פשוט דלרבה בין גבו קרקע בין גבו מעות אין לו דשיעבודא לאו דאורייתא.1 עי' תוס' לקמן קכו. שהקשו דרב פפא ס"ל דבין גבו קרקע בין גבו מעות אין לו וסבר שיעבודא דאוריתא, ועי' קוב"ש אות שפ"ח שתמה דבגמ' מבואר רק דלמ"ד שיעבודא לאו דאורייתא אי"ז מוחזק אבל למ"ד שיעבודא דאוריתא אין הכרח דהוי מוחזק.

בא"ד. אבל גבי מלוה הוי מוחזק אפלו לא יוכל לטרוף אם מכר כגון אם שט"ח הוי שלא באחריות וכו'.1 צ"ב מ"ש מהא דשיעבודא לאו דאוריתא דלא חשיב מוחזק, ועי' קוב"ש אות שפ"ח שכתב דלמ"ד שיעבודא דאוריתא בשטר שאין בו אחריות איכא שיעבוד מניה דידיה אלא שע"י המכירה נפקע השיעבוד, אבל למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא ליכא שיעבוד כלל.

דף קכ"ה ע"ב

בגמ'. נכסי לסבתא ובתרה לירתאי.1 עי' רשב"א שכתב דכן גירסת רשב"ם, אבל הגאונים גורסים ובתרה לירתה, ועיי"ש מה שהקשה על גירסת הרשב"ם ומה שפירש בגירסת הגאונים.

בגמ'. מכלל דרב הונא סבר וכו' כל האומר אחריך כאומר מעכשיו דמי.1 עי' רמב"ן שכתב בשם רבינו אפרים ובשם רבי עמרם גאון דמי שיש לו גוף מהיום ופירות לאחר מיתת הנותן ומת אין בכור נוטל בו פי שנים דחשיב ראוי, והרמב"ן תמה ע"ז מהכא דלבת היה רק גוף בחייה ואפ"ה לא חשיב ראוי.

שם.1 עי' בעה"מ שכתב דאף רב הונא מודה דאי זבנא זבינה זביני ואפ"ה ס"ל דהוי מוחזק, וכ"כ התוס' לעיל עמוד א' בדעת בני מערבא, ועי' לקמן קלז. דמבואר דהא דיכול הראשון למכור הוא משום דקנין פירות דידיה כקנין הגוף הוא, ועי' גיטין מח: דמבואר דלמ"ד קנין פירות כקנין הגוף בעל הגוף לא חשיב מוחזק, וצ"ע.

רשב"ם ד"ה מסתברא טעמייהו דבני מערבא וכו' דליכא למימר כאומר מעכשיו דמי וכו'.1 וכן פירשו הרי"ף והר"י מיגש, אבל התוס' לעיל עמוד א' והבעה"מ כתבו דאע"ג דס"ל כאומר מעכשיו דמי אפ"ה כיון דאי זבנא זבינה זביני הו"ל ראוי.

בדין נכסי לך ואחריך לפלוני. - 1 עי' רשב"ם ד"ה בחיי בעלה, דמבואר דמיירי הכא במתנת שכי"מ, וצ"ב למ"ד לאו כמעכשיו דמי איך זוכה השני הא מת הנותן בחיי הסבתא, ועי' שו"ת הרשב"א ח"ג סימן קכ"ה ונמו"י לקמן נח. [מדפי הרי"ף] בשם הרמב"ן שכתבו דאפשר לתת מתנת שכי"מ שתחול לאחר זמן מהמיתה והמקבל יפקיע מהיורשים, ולפי"ז ניחא, אבל ביד רמ"ה לקמן אות קע"ג מבואר דלא מהני מתנת שכי"מ שתחול לאח"ז מהמיתה וא"כ קשה כנ"ל, עוד קשה דלקמן קלו: אמרינן "מת שני בחיי ראשון יחזרו נכסים ליורשי ראשון", וצ"ב דהא לראשון אין אלא קנין לזמן דהיינו קנין פירות ואיך יזכו יורשיו בגוף, וכן קשה ארשב"ג דאמר לקמן קלז. דאם מכר הראשון אין לשני אלא מה ששייר ראשון, וצ"ב דהא הגוף של השני ואמאי אינו מוציא מיד הלקוחות, ועי' רשב"ם לקמן קלז. ד"ה עד כאן, שכתב דלרשב"ג באחריך לפלוני קנין הפירות שיש לראשון כקנין הגוף דמי אפילו לר"ל, וכן מבואר בבעה"מ דף נד: [מדפי הרי"ף], ונראה דקנין פירות כקנין הגוף היינו שבעל הפירות הוא בעלים גמור על החפץ ולבעל הגוף יש זכות להפקיע את בעלותו, וה"נ באחריך לשני יש זכות להפקיע את בעלות הראשון לאחר מיתתו, ולפי"ז י"ל דס"ל לרשב"ג דנתן לו כח להפקיע רק ממנו ולא מהלקוחות, וניחא נמי הא דמת השני יחזרו ליורשי ראשון כיון דכ"ז שלא הפקיעו בעלותו של ראשון היה לו גם את הגוף, וניחא נמי הא דמהני אף כשמת הנותן משום שכבר זכה השני בכח להפקיע את בעלות הראשון, וכ"ז למ"ד לאו כמעכשיו דמי, אבל למ"ד כמעכשיו דמי דעת הרשב"ם דקנין פירות שיש לראשון לאו כקנין הגוף הוא ולשני יש קנין הגוף מהיום, ומשו"ה כתב הרשב"ם בד"ה מסתברא טעמייהו, דלמ"ד כמעכשיו אין הראשון יכול למכור ולהפקיע מהשני.

עי'1 נתיה"מ סימן קמ"ח ס"ק ד' שכתב דאם אחריך לאו כמעכשיו דמי לא מהני אחריך בבריא אלא כשמקנה בשטר והשטר קיים לאחר מיתת הראשון דאל"כ כלתה קנינו ואין יכול השני לקנות, וכן אם מת הנותן בחיי הראשון אין השני יכול לקנות, וה"ה דהנותן יכול לחזור בו קודם מיתת הראשון כיון שהקנין עדיין לא חל (ועי' בקטע הקודם).

תוד"ה אמר רב פפא הלכתא דאין הבעל נוטל בראוי וכו' וה"ה נמי דלא שקיל בעל במלות אשתו אפילו במה שלותה אשתו מנכסי מלוג.1 עי' יד רמ"ה אות צ"ד ור"י מיגש שכתבו דדוקא גבי בכור חשיב מלוה ראוי אבל לגבי בעל הוי מוחזק, ועי' רמב"ן ורשב"א מש"כ בזה. - ודעת הרא"ש סימן י"א דמלוה הוי ראוי אף לגבי בעל ומ"מ מה שלותה האשה מנכסי מלוג נוטל הבעל לא מדין ירושה אלא משום דחשיב כלוקח ראשון מתקנת אושא. - ודעת הריא"ז בשלטי הגיבורים דף נה. [מדפי הרי"ף] דהבעל גובה כל מלוה שהיה לאשתו משום דחשיב כלוקח ראשון מתקנת אושא.

תוד"ה ואין הבכור נוטל פי שנים במלוה וכו' לגבי כתובת אשה חשיבא מוחזקת וגובה אשה כתובתה ממלוה וכו' אלמא אפילו לר"ע וכו'.1 עי' רא"ש סימן י"א שכתב די"ל דהיינו דוקא קודם שגבו היתומים אבל אחר שגבו היתומים את המלוה אינה גובה מהם, עיי"ש הטעם.

דף קכ"ו ע"א

בגמ'. ומלוה שעמו פלגי.1 עי' רי"ף שפירש דנוטל בה חלק בכורה דהואיל וישנה תחת ידו מוחזקת היא, וצ"ב דמ"מ אצל האב ראוי הוא, ועי' יד רמ"ה אות צ"ד שפירש דהא דמלוה חשיבא ראוי הוא משום דילפינן מלתת לו דבעינן שיהא האב יכול להקנותו ומלוה אין האב יכול להקנותו, משא"כ מלוה שעמו דיכול למחול לו, ומבואר דלתת לו אי"ז גלוי שאי"ז מצוי אלא דיש תנאי שיהא ראוי להקנותו, ועי' ביד רמ"ה שם שפירש שהצד שלא יטול פ"ש במלוה שעמו הוא משום דמלוה נתמעט מימצא לו ומלוה שעמו נמי אינו מצוי לאב, וע"ע תוס' לקמן עמוד ב' ד"ה והלכתא.

שם.1 עי' אבנ"מ סימן נ"ב ס"ק א' ד"ה ובזה יתיישב, שהביא קושית הפנ"י אמאי בעל יורש נכסי צאן ברזל של אשתו הא הו"ל מלוה שעמו, ועיי"ש שתירץ דאי"ז מדין ירושה אלא משום דכל שמתה בחייו לא הגיע זמן פירעון, ועי' תוס' לעיל מט: סוף ד"ה וכדרב כהנא, (מתחיל בעמוד א') דמבואר דבעל נוטל נכסי צאן ברזל מדין ירושה, וצ"ע.

תוד"ה ובמלוה שעמו פלגי, לא משום דקיי"ל וכו' אלא תקנת חכמים היא.1 ובלא התקנה היה הדין המע"ה, ועי' לקמן קכז. "היו מוחזקין בזה שהוא בכור וכו' כותבין הרשאה זה לזה" דמבואר דבספק בכור הבכור נקרא המוציא, ועי' נתיה"מ סימן רע"ח ס"ק ט' שכתב דחלק בכורה הוא חיוב שהטילה התורה על היורשים לתת לבכור, ומשו"ה בספק הוא המוציא, ועי' שער המשפט שם ס"ק א' מש"כ בספק ראוי ומה שהוכיח מדברי התוס' כאן, וע"ע קוב"ש אות ת"א.

בגמ'. בכור שמיחה מיחה אמר רבה ומסתבר טעמיה וכו'.1 עי' רמב"ם פרק ג' מהלכות נחלות ה"ו שפסק דבכור שמיחה באחיו ואמר בפני שנים דמה שחולק בענבים בשוה אי"ז משום שמחל על חלק הבכורה ה"ז מחאה ולא ויתר בשאר נכסים, ואפילו מיחה בענבים מחוברים ובצרום, אבל דרכום וחלק בשוה ביין ולא מיחה משנעשה יין ויתר בכל הנכסים, דהו"ל כמי שמיחה בענבים וחלק בשוה בזיתים דויתר בכל, ועי' ראב"ד ומ"מ שם, ועי' קצוה"ח סימן רע"ח ס"ק י"ח שהקשה דהא אחר שויתר בענבים אינו יכול ליטול פ"ש ביין וא"כ מה הראיה מדלא מיחה, ועי' נתיה"מ שם ס"ק ח' מה שתירץ ע"ז.

שם.1 עי' חידושי הר"ן שפירש דאם מיחה ואמר רוצה אני בחלק בכורתי זכה בה ושלו השביח ונוטל בין בשבח דממילא בין בשבח שהשביחו יתומים, ועיי"ש הטעם, ועיי"ש שכתב "ומכאן אני אומר שהנותן מתנה לחבירו וזיכה לו ע"י אחר והשביח שבחא דממילא וכו' קודם ששמע מקבל מתנה הרי השבח של נותן ולא זכה בה מקבל אלא משעה שגלה בדעתו שהוא רוצה לזכות במתנתו", ועי' נתיה"מ סימן רע"ח ס"ק א' שתמה דהא בזיכה לו ע"י אחר זוכה למפרע וא"כ דידיה אשבח ועיי"ש מה שתירץ.

רשב"ם ד"ה אמר רבה מסתברא מילתא דרב אסי וכו' ולא יתן להם שבח בצירה דענבים היו ואכתי ענבים נינהו וכו' הואיל ולא נשתנית.1 משמע דאם היה שינוי בבצירה היו נוטלים שבח בצירה, ולכאו' הא מעשה הגזילה הוא הבצירה וברגע הגזילה כבר היו בצורים, וכן יש להקשות בהא דב"ק צו. "האי מאן דגזל דיקלא מחבריה וקטליה אע"ג דשדיא מארעא לארעא דידיה לא קני מ"ט מעיקרא דיקלא מיקרי והשתא נמי דיקלא מיקרי", ועי' חידושי מרן רי"ז הלוי הלכות גזילה ואבידה ד"ה ולפי המבואר, שהוכיח דכל שנשתנית הגזילה מכמות שהיתה ברשות הבעלים הוי שינוי לענין קנין אע"פ שהשינוי נעשה ע"י מעשה הגזילה.

רשב"ם ד"ה ורב יוסף אמר אפילו דרכום וכו' דאפילו דרכום ופחתו בכור נוטל פי שנים בענבים בצורים וכו'.1 עי' טור סימן רע"ח אות ו' שפסק דבפחתו משלמים דמי הענבים כמו שהיו קודם הבציר, ועי' ב"ח שם שכתב דהוא דלא כהרשב"ם דלדעת הרשב"ם נוטל בשבח הבצירה אף בפחתו, ועי' פרישה שם.

תוד"ה אבל דרכום לא, לפי' הקונטרס וכו' הא איכא למ"ד בהגוזל קמא שינוי במקומו עומד.1 עי' קצוה"ח סימן רע"ח ס"ק ה' ובחידושי רעק"א שהוכיחו דרב יוסף ושמואל ס"ל שינוי קונה, וא"כ שפיר פריך עלייהו לשיטתם, ועי' נתיה"מ שם ס"ק ב' שביאר קושית התוס'.

בגמ'. ויתר באותה שדה קסבר אין לו לבכור קודם חלוקה וכו'.1 עי' רשב"א שכתב דאף למ"ד אין לו לבכור קודם חלוקה אם אמר בפירוש דמוותר על חלקו מהני דמתנה קרייה רחמנא, ועיי"ש שביאר במה נחלקו רב פפא ורב פפי.

רשב"ם ד"ה קסבר אין לו לבכור וכו' וכ"ש בחלק פשיטות דלא זכי קודם חלוקה שלא הוברר חלקו.1 עי' יד רמ"ה אות צ"ז ד"ה ברם, שהקשה מהא דאמרינן לעיל יג. גוד או אגוד בירושה דמבואר דפשוט יכול למכור חלקו קודם חלוקה, ועי' חידושי הגרש"ר סימן י"ב אות ג-ו ובשיעורי הגרש"ר אות ע"א מש"כ בזה.

בא"ד. ומיהו אם מת קודם חלוקה ל"ש בכור ול"ש פשוט בנו יורש עם האחין ונוטל חלק אביו כשיבואו לחלוק וכו'.1 יש לדון אם יחשב ראוי או מוחזק, ועי' שיעורי הגרש"ר אות ע' ד"ה עוד כתב הרשב"ם.

דף קכ"ו ע"ב

בגמ'. שלחו מתם בכור שמכר קודם חלוקה לא עשה כלום אלמא אין לו לבכור קודם חלוקה, והלכתא יש לו לבכור קודם חלוקה.1 ויכול למכור חלקו, ועי' סמ"ע סימן רע"ח ס"ק כ"ד שכתב דכשמוכר גלה דעתו דניחא ליה בחלק בכורה והו"ל כמיחה דזוכה בחלקו, ועי' בחידושי הר"ן. (ועי' בקטע הבא).

שם.1 עי' רי"ף [דף נד. [מדפי הרי"ף] שכתב דהיינו דוקא בארעא אבל בשבחא לית ליה קודם חלוקה, ועי' קה"י סימן ט' ד"ה והנראה בשיטת הרי"ף, שביאר דיש לו רק קנין הגוף ולא קנין פירות. ועי' יד רמ"ה אות צ"ח שכתב דקודם חלוקה יש לו רק זכות לקבל חלקו וכשמוכר אינו מוכר את גוף הממון אלא את הזכות לקבל אחר חלוקה.

בגמ'. לימא מתניתין דלא כר"י דאי כר"י האמר בדבר שבממון תנאו קיים.1 עי' רמב"ם פרק ו' מהלכות נחלות ה"א שכתב דאין המוריש יכול לעקור הירושה מהיורש אע"פ שזה ממון הוא, לפי שנאמר והיתה לבני ישראל לחוקת משפט לומר שחוקה זו לא תשתנה ואין תנאי מועיל בה. וע"ע רמב"ם פרק י"ב מהלכות אישות ה"ט ובראב"ד ובמ"מ שם, ועי' חידושי רעק"א שהקשה דא"כ אמאי לא משני הגמ' אפילו תימא ר"י שאני הכא דלחוקת משפט כתיב.

עי'1 רמב"ם פרק כ"ג מהלכות אישות הלכה ה-ו שכתב דהבעל יכול להתנות קודם הנישואין שלא יירש את אשתו, וצ"ב דכמו שאחר הנישואין אינו יכול להתנות משום דכתיב לחוקת משפט (עי' פרק י"ב מהלכות אישות ה"ט) ה"נ קודם הנישואין, וי"ל דלחוקת משפט קאי על מי שיש לו זכות ירושה שא"א לעקור ממנו הנחלה אבל קודם שיש לו זכות ירושה יכול להסתלק שלא יהיה לו זכות.

עי'1 רמב"ם פרק ו' מהלכות נחלות הלכה י' שכתב דגר יורש את אביו הגוי מתקנת חכמים, ויראה לי שהתנאי מועיל בירושה זו הואיל ואין הגוי מחוייב לעמוד בתקנת חכמים, ועי' בחידושי מרן רי"ז הלוי שם מה שביאר בזה.

בגמ'. הרי זו מקודשת ותנאו בטל דברי ר"מ.1 עי' רשב"א שהקשה דהא התנה שלא תהיה מקודשת אם יהיה לו חיוב שאר כסות ועונה וא"כ שלא יחולו הקידושין, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע תוס' כתובות נו. ד"ה הרי זו מקודשת.

בגמ'. ר' יהודה אומר בדבר שבממון תנאו קיים וכו' התם ידעה וקא מחלה.1 עי' תוס' לעיל מט. ד"ה וכדרב כהנא, שכתבו דסילוק לא מהני הכא אלא דוקא תנאי גמור, ועי' חידושי רעק"א כתובות נו. על תוס' ד"ה הרי זו, שכתב דלכאו' אי"ז תנאי אלא שעושה קידושין בלא התחייבות שאר כסות ועונה. ולכאו' קשה ע"ד התוס' דהכא מבואר דמהני משום דהיא מחלה, ועי' חידושי הגרש"ש גיטין סימן ו' ד"ה בהא דגמ' קידושין, שהקשה אמאי חלין קידושין בלא שאר כסות ועונה, כיון שעשה תנאי א"כ אם התנאי קיים לא יחולו קידושין כלל, ואם התנאי בטל יחולו עם חיוב שאר כסות ועונה, ועיי"ש שביאר דס"ל להתוס' דכל חלות שאם יחול יתבטל למפרע אינו חל כלל, ומשו"ה הקידושין חלין וחיוב שאר כסות ועונה לא חל, דאם יחול יתבטלו הקידושין ונמצא שלא חל מעיקרא ומשו"ה לא חל כלל, אלא דכה"ג חשיב עוקר דבר מן התורה ואינו יכול לעשות כזה תנאי אלא משום דדבר שבממון הוא וקא מחלה, וע"ע חידושי מרן רי"ז הלוי ריש הלכות נזירות שביאר באופן אחר.

רשב"ם ד"ה התם קא מחלה וכו' אע"פ ששתק הבן אין זו מחילה דאינו רוצה להכעיס את אביו.1 משמע דאם היה מוחל מחילתו מחילה, ועי' רשב"א שכתב דאפילו מוחל בפירוש לא מהני כיון דעדיין אינו שלו, ואינו יכול להסתלק כיון דעתיד לבא לו ממילא, והא דאמרינן דהכא לא קא מחיל לרבותא נקטיה דאפילו אם מחילתו מחילה הכא לא מחיל, ועי' יד רמ"ה אות ק' מה שביאר בלשון הגמ'. ועי' רשב"ם לעיל מט: ד"ה וכדרבא, שכתב דלא מהני סילוק בנחלה דאורייתא, וצ"ע, וי"ל דהרשב"ם הכא כתב כן משום חלק בכורה דמהני סילוק, וכ"כ באור זרוע אות צ' והובא בקיצור בהגהות אשר"י [ומש"כ שם "ובירושלמי" ט"ס הוא וצ"ל "ובירושה", כ"כ בהגהות שונות (נדפס אחרי יפה עינים) ובהגהות ארץ צבי (נדפס לפני פיה"מ להרמב"ם)] וע"ע קצוה"ח סימן רע"ח ס"ק י"ג ובקוב"ש אות ת"ג.

בענין סילוק הבעל מירושת אשתו. - 1דעת התוס' לעיל נט. ד"ה וכדרב כהנא, דאי ירושת הבעל דרבנן מהני סילוק ואי דאורייתא לא מהני סילוק. - ודעת הר"ן כתובות [מא. מדפי הרי"ף] ד"ה בכותב, דאפילו אם יורש מדאורייתא מהני סילוק קודם הנישואין משום דעדיין אין לו זכות ירושה, אבל אחר הנישואין לא. - ודעת המ"מ פרק א' מהלכות נחלות הלכה ח' דמהני סילוק בירושת הבעל מפני שבאה לו ע"י מעשיו ואינה כירושת משפחה.

עי'1 ר"ן כתובות [מ. מדפי הרי"ף] שכתב דיבם יכול להסתלק מהירושה קודם היבום, ועי' קצוה"ח סימן רע"ח סוף ס"ק י"ג מש"כ בזה.

רשב"ם ד"ה אבל אמר יירש פלוני בני וכו' ומספיקא לא יהבינן ליה פי שנים.1 עי' נמו"י שכתב "ואפילו ממון המוטל בספק לא הוי כיון שהממון בחזקת הבנים האחרים הוה הוא מוציא מחבירו ועליו הראיה", וצ"ב אמאי הם מוחזקים יותר ממנו, ועי' נתיה"מ סימן רע"ח ס"ק ט' שכתב דחלק בכורה הוא חיוב על היורשים ליתן לבכור ומשו"ה בספק הם מוחזקים, ועי' שער המשפט שם ס"ק א' שכתב דהא דספק בכור אינו נוטל פי שנים הוא מדין אין ספק מוציא מידי ודאי, ועיי"ש שדן לפי"ז היכא דהוא ודאי בכור ויש ספק על הנכסים אם זה ראוי או מוחזק אם נוטל פי שנים, וע"ע קוב"ש אות שצ"ח.

בא"ד. ואפילו אם תפס מפקינן מיניה.1 עי' הגהות אשר"י שכתב דמפקינן מיניה משום דתפיסה מספיקא לא מהניא אלא אם תפס קודם שנולד הספק או שטוען ברי לי.

רשב"ם ד"ה אמר ר' אמי וכו' וכ"ש אנדרוגינוס שאין ספיקו עתיד להוודע.1 עי' רש"ש שהקשה דממ"נ אם יש בן אחר עמו אפילו כפשוט לא שקיל, ואם אין בן אלא בת אם זכר הוא יורש הכל בלא בכורתו, ואם הוא נקיבה אין דין בכורה בנקיבות. ועי' רא"ש לקמן פרק ט' סימן ד' שכתב דבטומטום ובת טומטום שקיל פלגא ממה נפשך ואידך פלגא הו"ל ממון המוטל בספק וחולקין, ולפי"ז י"ל דנפק"מ בשני אנדרוגינוסים ובת דכל אחד מהם נוטל שליש ממ"נ ואידך שליש חולקין עם הבת, ובחצי שליש הזה שנוטלין מחמת הצד שהם זכרים היה הבכור צריך ליטול פי שנים.

דף קכ"ז ע"א

בגמ'. הוכרו ולבסוף נתערבו כותבין הרשאה זה לזה.1 עי' נתיה"מ סימן רע"ח ס"ק ט' שהקשה דהא חלק הבכורה בודאי אינו של היורשים ואין הספק אלא בין שני הספיקות, ואמאי בלא הרשאה היורשים מדחין לכל אחד, ועיי"ש שהוכיח מזה דחלק הבכורה הוא חיוב על היורשים ליתן לבכור.

שם.1 עי' ש"ך סימן ע"ו ס"ק ז' שכתב דאחד שלוה משנים מזה מנה ומזה מאתיים ואינו יודע ממי מאתיים וגם הם אינם יודעים נותן מנה לכל אחד והמנה השלישי חולקין, ועי' נתיה"מ שם ס"ק ד' שהקשה מהכא דמבואר דבלא הרשאה יכולים היורשין לדחות כל אחד מהן, ועיי"ש עוד מה שהקשה על הש"ך מהגמ' בבכורות, ועי' תרומת הכרי סוף סימן רנ"ג מש"כ בזה.

שם.1 עי' ר"י מיגש ד"ה הא דתניא, שכתב דשני פשוטים אחד בן ראובן ואחד בן שמעון שנתערבו כותבין הרשאה זה לזה, ועי' מל"מ פרק ב' מהלכות נחלות ה"ו מש"כ בזה.

רשב"ם ד"ה כותבין הרשאה זה לזה וכו' ופסקינן לעיל יש לו לבכור קודם חלוקה ויכול למכור וליתן חלק בכורתו לכל מי שירצה. 1קשה דהא הו"ל ממון שאינו יכול להוציאו בדיינים דאינו יכול להקנותו (עי' ב"מ ז.) ועי' עליות דרבינו יונה לעיל מג. ד"ה ומעידים, שכתב דהיכא דע"י ההקנאה יכול הקונה להוציאו בדיינים יכול להקנותו, ולפי"ז ניחא.

תוד"ה מדדרש רבא שתי נשים שילדו במחבא וכו' ואור"י דאי"ז בא אלא מכח שליחות דהלכתא שליח שוויה.1 עי' תוס' לעיל עז: סוף ד"ה רב פפא, שכתבו דתקנת חכמים היא לענין הרשאה, וא"כ אכתי קשה אמאי צריך קרא דאינו נוטל חלק בכורה הא מדאורייתא ליכא נפק"מ, וי"ל דנפק"מ כגון שנשא בנו של זה את בתו של זה והולידו בן ומתו ונשאר רק הנכד, דהוא יורש את חלק הבכורה ממה נפשך או מכח אבי אביו או מכח אבי אמו.

רשב"ם ד"ה היו מוחזקין, לאו בעדים שמעידין שראו שנולד קודם לאחיו דא"כ אין האב נאמן, אלא בקול בעלמא.1 עי' רמב"ן שכתב דאפילו איכא עדים נאמן האב, ועי' רשב"א ונמו"י, ועי' מל"מ פ"ג מהלכות נחלות הלכה י"ד שכתב בשם מהרשד"ם דהיינו דוקא כשאינו מכחיש לעדים אלא אומר שהגדול אינו בנו והקטן שהוא בנו הוא הבכור, אבל אם מכחיש לעדים אינו נאמן, ומהריב"ל כתב דאף אם מכחיש לעדים נאמן.

דף קכ"ז ע"ב

בגמ'. מספקא ליה אי כר"י או כרבנן.1 עין קוב"ש אות ת"ז שכתב דאע"ג דכתב הרשב"ם לעיל קכו: ד"ה אבל אמר, דלא מהניא הגדת האב לעשות ספק, היינו דוקא היכא דלא היתה הגדה ברורה משא"כ הכא דהספק אם נאמן.

בגמ'. נאמן אדם לומר זה בני בכור.1 דעת התוס' והרשב"ם לקמן קלד: ד"ה ליורשו, דהיינו דוקא בידוע שהוא בנו נאמן לומר שהוא בכור, אבל לומר זה בני אינו נאמן מדין יכיר אלא מחמת מגו דאי בעי יהיב ליה במתנה. - דעת הרשב"א שם דלומר זה בני נאמן מסברא בלא דין יכיר, וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ט, והא דעל בכור צריך פסוק י"ל כמש"כ בקובץ הערות סימן כ"א אות כ"ב עי"ש. - דעת הר"ן שם דנאמן לומר זה בני מדין יכיר. - דעת הנמו"י לקמן סא: מדפי הרי"ף דלר"י נאמן לומר זה בני מדין יכיר ולרבנן נאמן רק משום מגו דאי בעי יהיב ליה במתנה, וכן מבואר במ"מ פ"ב מהלכות נחלות הלכה י"ד.

שם.1 עי' שו"ת רעק"א ח"א סימן ק"י (הובא בחידושי רעק"א לקמן קלד:) שהקשה לדעת הר"ן (הובא בקטע הקודם) דנאמן לומר זה בני מדין יכיר, מהא דאמרינן לקמן קלד: דנאמן לומר זה בני לפטור את אשתו מחליצה משום מגו דבידו לגרשה, ומבואר דבלא מגו אינו נאמן, ועי' שב שמעתתא ש"ב פרק כ' שכתב דנאמנות יכיר הוא רק במה שנוגע לבן ולא לגבי האשה, וע"ע אמרי משה סימן י"א אות ה' ובחזו"א אבהע"ז סימן נ"ט אות ל'.

שם.1 עי' רמב"ם פרק ד' מהלכות נחלות ה"א שפסק דנאמן לומר זה בני או זה אחי או זה אחי אבי או שאר היורשין אותו, ועי' מ"מ שם שכתב דהא דנאמן לומר זה אחי או שאר היורשין זה משום מגו דאי בעי יהיב ליה במתנה. ולפי"ז לכאו' אינו נאמן אלא על נכסים שיש לו עתה, ועי' לח"מ שם, ועי' ב"י ריש סימן רע"ט דמשמע מדבריו דנאמן אף על נכסים שנפלו לו כשהוא גוסס.

שם.1 עי' רמב"ם פרק ב' מהלכות נחלות הי"ד שכתב דאפילו אמר האב על מי שלא הוחזק בנו כלל שזה הוא בני ובכורי הוא נאמן, ועי' לח"מ שם שהקשה דבגמ' משמע דאפילו הוחזק לנו שאינו בנו נאמן.

שם.1 עי' קידושין סג: "בני זה בן י"ג שנה ויום אחד בתי זו בת י"ב שנה ויום אחד נאמן לנדרים ולחרמים ולהקדשות ולערכים אבל לא למכות ולעונשים", ועי' תוס' שם סד. ד"ה נאמן לנדרים, שפירשו דהוא מדין ע"א נאמן באיסורים, אבל בריא"ז בשלטי הגיבורים שם דף לב. מדפי הרי"ף פירש דנאמן מדין יכיר.

שם.1 עי' שערי ישר שער ו' פרק י"ג ד"ה ועפד"ז, שכתב דלא מצינו שיהא האב נאמן מדין יכיר אלא על בן ולא על בת, ועי' ריא"ז בשלטי הגיבורים קידושין לב. מדפי הרי"ף דמבואר דנאמן מדין יכיר אף על בת.

בגמ'. כך נאמן אדם לומר זה בן גרושה וזה בן חלוצה.1 עי' רמב"ם פט"ו מהלכות איסורי ביאה הלכה ט"ו שפסק דהאב שהוחזק שזה בנו ואמר זה בני ממזר נאמן, ומבואר דדוקא דהוחזק שהוא בנו נאמן, ואע"ג דבפ"ב מהלכות נחלות הי"ד פסק דנאמן לומר זה בני ובכורי הוא אף היכא דלא הוחזק בנו כלל צ"ל דזה נאמנות רק לענין ירושה ולא לענין פסול, וכן מבואר בהא דפסק הרמב"ם בפ"ד מהלכות נחלות הלכה ב' דאע"פ שכשיש לבן בנים אינו נאמן לומר שאינו בנו לעשותו ממזר, מ"מ נאמן הוא לענין ירושה ולא ירשנו, ועי' מ"מ שם, ומבואר דיש נאמנות מיוחדת לענין ירושה, ועי' חזו"א אבהע"ז סימן נ"ט אות כ"ח כ"ט ובאמרי משה סימן י"א מש"כ בזה.

שם.1 עי' נמו"י שהקשה היאך נאמן לשום עצמו רשע שנשא גרושה או חלוצה, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' בחידושי רעק"א מה שהקשה ע"ז, וע"ע תוס' רי"ד יבמות מז. ד"ה ומקשה.

שם.1 עי' נמו"י דף נו. מדפי הרי"ף שכתב דבאומר על בנו שהוא ממזר ואינו בנו אין אשתו נאסרת שיפסלו הבנים שתלד אח"כ לכהונה משום בני זונה, ועי' בית שמואל סימן ו' ס"ק כ"ז דמבואר דהבנים שילדה אח"כ פסולים, ועי' חידושי הגרש"ר סימן ל"א אות י"א מה שקשה ע"ד הנמו"י.

שם.1 עי' רמב"ם פרק ט"ו מהלכות איסורי ביאה הט"ז שכתב דהאומר על עצמו שהוא ממזר נאמן לאסור עצמו בבת ישראל ובנו כמוהו, ועי' חידושי הגרש"ר סימן ל"א אות ח' מש"כ בזה.

תוד"ה כך נאמן לומר זה בן גרושה וכו' ואפילו על אחד מבניו הקטנים נאמן לומר שהוא בכור וא"כ עושה בניו הגדולים ממזרים שמאיש אחר הם.1 עי' תוס' רי"ד לקמן קכח: שכתב דאינו נאמן מדין יכיר לומר זה אינו בני דאינו נאמן אלא על בניו, וכן דעת הריא"ז בשלטי הגיבורים קידושין לב. מדפי הרי"ף.

בא"ד. ופוסק בה"ג וכו' ואין נראה לר"י דאמר בפרק החולץ וכו'.1 עי' רא"ש סימן כ"א ורמב"ן מש"כ בזה.

בגמ'. אלא לרבנן יכיר למה לי בצריך הכירא.1 עי' נמו"י דף נו. מדפי הרי"ף שכתב דכיון דקיי"ל כר"י לא קיי"ל האי דרשא דרבנן דיכיר הלכך בכור אינו נוטל פי שנים בנכסים שנפלו לו כשהוא גוסס, וצ"ב, ועי' שער המלך הלכות נחלות ד"ה כתב הנמו"י ז"ל, מה שביאר בזה.

בגמ'. בנכסים שנפלו לו כשהוא גוסס.1 עי' מחנה אפרים הלכות זכיה ומתנה סימן ט"ז שכתב דבמכר לאחר ל' מהני אע"פ שהיה גוסס בשעת גמר הקנין כיון שהחפץ היה בעולם בשעת הקנין ודוקא בדבר שלא בא לעולם לא מהני, וכן משמע ביד רמ"ה אות קי"ב שכתב דאע"ג דדין נפלו לו כשהוא גוסס נאמר לר"מ מ"מ איכא נפק"מ אף לרבנן עיי"ש, ולא כתב דנפק"מ לכל מוכר לאחר ל', ועי' חזו"א אבה"ז סימן פ"ו אות ד' שכתב דאין שום סברא לחלק בין דשלב"ל לדבר שבא לעולם בדין זה, וכן משמע בריטב"א גיטין כה: סוף ד"ה מה היא באותן הימים, שכתב דהנותן גט שיחול שעה אחת קודם מיתתו היינו שעה אחת קודם שנטרפה דעתו, ואע"ג דהוי דבר שבא לעולם, וע"ע חזו"א חו"מ ליקוטים סימן ח' אות ט' ד"ה במש"כ.

שם.1 עי' חידושי רעק"א לעיל קח: ד"ה ואי, שהקשה בשם המהרי"ט דהא מ"מ יש לו מגו דיכול להנחילו בתורת ירושה כריב"ב (לקמן קל.) והוכיח מזה דאינו יכול להנחיל בנכסים שיפלו לו אח"כ, ועיי"ש מה שדן בזה.

בגמ'. היה עובר על בית המכס ואמר בני הוא וחזר ואמר עבדי הוא נאמן.1 עי' יד רמ"ה אות קי"ד שכתב דה"מ היכא דלא הוחזקה אמו בבת ישראל אבל הוחזקה אמו בבת ישראל כיון דאינו נאמן לפוסלה אף על הבן אינו נאמן, וכה"ג מצינו בתוס' ביבמות מז. ד"ה ואין אתה נאמן, שכתבו דאם יש בנים לבן אינו נאמן אף על הבן כיון שאינו נאמן לפסול את בן הבן, ועי' קצוה"ח סימן רע"ט ס"ק ד' שהקשה מאי שנא מבן גרושה הוא דנאמן אע"פ שפוסל את אמו שנעשית חללה, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' קובץ הערות סימן מ"א אות ב' ג' מה שתירץ ע"ז.

רשב"ם ד"ה אינו נאמן, וכו' דהודאת פיו האמינה תורה במאי דאמר בני כדכתיב יכיר.1 עי' גליון הש"ס (נדפס בסוף הגמ') שהקשה דברשב"ם לקמן קלד: ד"ה ליורשו, כתב דאין נאמנות יכיר אלא בידוע שהוא בנו ואין ידוע שהוא בכור, וסותר למש"כ כאן.

דף קכ"ח ע"א

בגמ'. רצונך השבע וטול ונשבע אינו יכול לחזור בו.1 ברשב"ם ד"ה אינו יכול, פירש דהוא מדין הודאת בע"ד, וצ"ב דהא הודאת בע"ד נאמנות הוא ומה שייך בזה תנאי, ועי' קה"י נדרים סימן כ' מש"כ בזה, וע"ע חזו"א סנהדרין סימן י"ז אות ד' מש"כ בדעת הרשב"ם. ועי' תוס' ב"מ עד. וברא"ש שם פרק ה' סוף סימן ע' שכתבו דהוא מדין דברים הנקנים באמירה.

רשב"ם ד"ה ור"נ אמר אין גובין, דנהי דאתקש לקרקעות וכו' אבל אעבדים לא סמכא דעתיה הלכך לא משתעבדי ליה.1 עי' תוס' ב"ק יב. ד"ה אנא מתניתא, שכתבו דדוקא לגבי מילי דאורייתא עבדי כמקרקעי וכאן הנידון לגבי מילי דרבנן, וקאי למ"ד שיעבודא לאו דאורייתא.

בגמ'. מר בר רב אשי אכשר באבא דאבא ולית הלכתא כמר בר רב אשי.1 עי' רי"ף שפירש דמר בר רב אשי סבר דאבא דאבא שלישי בראשון הוא ומשו"ה אכשר, ולית הלכתא כוותיה דאב ובנו ראשון וראשון הוא כאח ואחיו והו"ל אבא דאבא שני בראשון.

בגמ'. ושמואל אמר כשר אפשר דמכוין מצרנהא וכו' אפשר דמכוין מדת ארכו ומדת רחבו.1 עי' תוס' חולין צו. ד"ה פלניא, שכתבו דסימנים לא מהני להוציא ממון, ועי' נמו"י שהקשה אמאי מהני הכא סימנים, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע קצוה"ח סימן רנ"ט ס"ק ב' מש"כ בזה.

בגמ'. היה יודע לו בעדות וכו' פיתח ונסתמא כו' פסול.1 עי' רא"ש סימן כ"ד שכתב דסומא פסול משום דכתיב או ראה פרט לסומא ומבואר דהוא פסול הגוף, וכן הוכיח בקצוה"ח סימן רנ"ט סוף ס"ק ב' מדברי התוס', ועיי"ש שהביא דעת הר"ן והרמב"ן דסומא אי"ז פסול הגוף, והא דפיתח ונסתמא פסול היינו משום דלא מצי מכוין.

רשב"ם ד"ה ונתחרש וכו' אי בנשתתק מיירי פשיטא וכו' והאי לאו פסול עדות אית ביה אלא שאין בו כח להעיד.1 מבואר דאלם אי"ז פסול הגוף, ועי' רא"ש סימן כ"ד שכתב דממעטינן אלם מואם לא יגיד דבעינן שיהיה ראוי להגיד בפיו, ומבואר דהוא פסול הגוף, ועי' קצוה"ח סימן מ"ו ס"ק י"ט מש"כ בזה.

בגמ'. זה הכלל כל שתחילתו או סופו בפסלות פסול.1 עי' גבורת ארי מכות ה: ד"ה וכה"ג, שמסתפק אי איכא דין תחילתו בפסול ברשע דכל פסולו הוא מחמת חשש משקר, ועי' ט"ז אבהע"ז סימן י"ז ס"ק ד', וע"ע תוס' רי"ד יבמות מז. ד"ה ומקשה.

שם.1 עי' הגהות רעק"א בשו"ע אבהע"ז סימן י"ז ס"ק י"א שכתב בשם מהרי"ל דתחילתו בפסול וסופו בכשרות נאמן לעדות אשה, ועי' ט"ז שם ס"ק ד' וע"ע תוס' רי"ד יבמות מז. ד"ה ומקשה, ועי' קובץ הערות סימן כ"א אות ג-ד ובהשמטות שם מש"כ בזה.

דף קכ"ח ע"ב

בגמ'. האומר תטול אשתי כאחד מן הבנים נוטלת כאחד מן הבנים.1 עי' נמו"י שכתב דבספק אם נתן לה כגון שיש ספק אם נכסים אלו היו לו בשעת נתינת המתנה אינה נוטלת, דהנכסים בחזקת היורשים והמוציא מחבירו עליו הראיה.

תוד"ה נשבע וגובה מחצה מנכסים בני חורין וכו' ואע"ג דלדבריו העדים פסולים שהרי מכחישם ואומר שחייב מחצה.1 עי' נמו"י שתירץ דאין זה הכחשה גמורה דאפשר שהוא אינו זוכר אלא מקצת והעדים זוכרים יותר, וכיון דהכחשה ולאו הכחשה הוא אין סומכין לא על העדים לגמרי ולא על השטר לגמרי, אלא מספיקא נדון כאילו לא היו לא עדים ולא שטר ומודה מקצת הטענה ישבע, וצ"ב איך אפשר לחייבו שבועה מספק, ועי' קצוה"ח סימן פ"ב ס"ק י"ט מש"כ בזה.

שם.1 עי' יד רמ"ה אות קכ"א שתירץ דמגו שהיה יכול לומר פרעתי כולו כי אמר נמי פרעתי מחצה נאמן, ומ"מ חייב שבועה דמגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, ועי' עליות דרבינו יונה מש"כ בזה.

שם.1 עי' יד רמ"ה אות קכ"א שתירץ דמכיון שהמלוה צריך לישבע שלא פרע לו (עי' שבועות מא. "האי מאן דאפיק שטרא על חבריה וכו' ואם אמר לשתבע לי אמרינן ליה אשתבע ליה") ואינו יכול לישבע כיון שיש עדים שפרע לו, משו"ה אינו נוטל אלא המחצה שמודה לו, ומבואר דבשבועת הנוטלין אם אינו יכול לישבע אינו נוטל, ועי' תוס' כתובות פח. ד"ה מייתי לה, שכתבו דבשבועת הנוטלין אם אינו יכול לישבע נוטל בלא שבועה.

בא"ד. מ"מ שטר אינו מתקיים אלא ע"י הודאתו והא קאמר דפרע מחצה.1 פי' דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, ועי' תוס' לקמן ד"ה אבל, שכתבו דליכא הכא מגו דירא לכפור הכל שמא יכחישוהו, ומ"מ אמרינן הפה שאסר, ועי' קוב"ש אות תכ"ו שהקשה דבתוס' בכתובות משמע דהפה שאסר מטעם מגו הוא.

בא"ד. ולא דמי למודה בשטר שכתבו שאין צריך לקיימו כו' אע"ג דאינו מקויים אלא על פיו התם הוי שטר גמור כו'.1 עי' תוס' כתובות יט. ד"ה מודה בשטר, שכתבו דירא לומר מזוייף שמא יכחישוהו וליכא מגו, ועי' קוב"ש אות תכ"ו שכתב דשני הטעמים צריכים זה לזה, הטעם של תוס' כאן לבאר אמאי ליכא הפה שאסר, וטעם התוס' בכתובות לבאר אמאי ליכא מגו, וכ"כ באבן האזל פרק י"ד מהלכות מלוה ולוה הלכה י"ד ד"ה והנראה, ועי' קוב"ש ח"ב סימן ג' אות ב-ה שביאר דהתירוץ של התוס' כאן מתרץ גם על מגו, וכן משמע בשטמ"ק ב"מ ז. ד"ה אין צריך לקיימו, עיי"ש, וע"ע שו"ת חת"ס סימן צ"ח ד"ה אומר אני, מש"כ בזה.

דף קכ"ט ע"ב

**בגמ'. לדברי ר' יוחנן בן ברוקה נכסי לך ואחריך לפלוני וראשון ראוי ליורשו אין לשני במקום ראשון כלום שאין זה לשון מתנה אלא לשון ירושה וירושה אין לה הפסק.1** עי' רשב"א שכתב דאפילו לרב הונא דס"ל כל האומר אחריך כאומר מעכשיו דמי, כל שהראשון ראוי ליורשו הו"ל ירושה ואין לה הפסק, ועי' חידושי הר"ן שכתב דלדברי האומרים דבאומר מעכשיו אם מכר הראשון השני מוציא מיד הלקוחות, לא אמרינן דירושה אין לה הפסק.

שם.1 עי' רשב"א שהקשה דא"כ מתנת שכי"מ שקונה היכי משכחת לה, דהא מתנת שכיב מרע אינה קונה אלא לאחר גמר מיתה וכבר קדמו ירושה דאורייתא.

שם.1 עי' רמב"ן שהקשה דא"כ איך מהני מתנת שכיב מרע בתנאי, הא אין המקבל זוכה עד שיקיים התנאי וכבר זכו ביה יורשים וירושה אין לה הפסק, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' נמו"י שכתב דגדולי המפרשים חולקים על תירוצו, ועיי"ש מה שתירצו על קושית הרמב"ן, וע"ע חידושי הר"ן.

רשב"ם ד"ה אם אמר לאחד מהם נכסי לך וכו' ולא פירש לא לשון ירושה ולא לשון מתנה וכו'.1 עי' רמב"ן רשב"א ר"ן נמו"י שהביאו דעת הגאונים דאפילו אמר בפירוש לשון מתנה אינה אלא ירושה ואין לה הפסק, עיי"ש הטעם, וע"ע רמב"ן במלחמות.

בגמ'. והלכתא כל תוך כדי דיבור כדיבור דמי לבד מעבודת כוכבים וקידושין.1 עי' רמב"ם פרק ו' מהלכות גירושין הלכה ט"ז שפסק דהשולח גט לאשתו והגיע גט לידה אינו יכול לבטלו ואע"פ שחזר בתוך כדי דיבור ובטלו, ועי' מ"מ שם שכתב דהוא משום שבגירושין לא מהני חזרה בתוך כדי דיבור.

שם.1 עי' נדרים פז. דאמרינן נמי חוץ ממגדף, ועי' שטמ"ק שם ד"ה והלכתא, שהקשה דבמגדף ועובד ע"ז לא שייך חזרה דמאי שנא ממחלל שבת ושאר עבירות, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' קוב"ש אות ת"ל מש"כ בזה.

תוד"ה והלכתא דתוך כדי דיבור כדיבור דמי, ופי' ר"ת דלכך אמר כדיבור דמי וכו' לכך תקנו חכמים שכשיעור זה יכול לחזור.1 עי' ר"ן נדרים פז. ד"ה והלכתא, מה שהקשה על פירוש ר"ת, וע"כ פירש דכל דבר שאדם עושה לא בגמר דעתו הוא עושה אלא דעתו שיוכל לחזור בו תוך כדי דיבור, חוץ מע"ז וקידושין דכיון דחמירי כולי האי אין אדם עושה אותם אלא בהסכמה גמורה, ועי' מלבושי יו"ט ח"א אבהע"ז סימן י"ז מה שתירץ על קושית הר"ן.

**שם.** עי' דברי יחזקאל סימן כ"ז אות ג' שהקשה כיון דעיקר דינא דתוך כדי דיבור כדיבור אינו אלא מתקנת חכמים מאי פריך הש"ס (כתובות לג.) גבי עדים זוממין "וניתרי בהו בתוך כדי דיבור" הא התם איירי בדאורייתא, ועיי"ש מה שביאר בדעת ר"ת, וע"ע מלבושי יו"ט ח"א אבהע"ז סימן י"ז.

דף ק"ל ע"א

עי'1 עליות דרבינו יונה לקמן קלא. ד"ה בעי רבא, ובנמו"י דף נט. מדפי הרי"ף שכתבו דאחר שהנחיל יכול לחזור בו, ועי' קצוה"ח סימן רפ"א ס"ק ג' שכתב דאינו יכול לחזור ולומר לא יירש כיון שכבר נעשה יורש גמור, והו"ל מתנה על מש"כ בתורה, ומ"מ יכול לבטל ההנחלה ע"י שינחיל נכסים אלו לאחר, ועי' נתיה"מ שם סוף ס"ק ב' ובסימן רנ"ג סוף ס"ק א' מה שהקשה עליו.

בענין הנחלה בדבר שלא בא לעולם. - 1עי' חידושי רעק"א לעיל קח: ד"ה ואי, שכתב בשם המהרי"ט דלא מהני, וכ"כ בנתיה"מ סימן רפ"א ס"ק ב', ובקצוה"ח סימן רנ"ג ס"ק ט' כתב דמהני, ובביאור המחלוקת עי' שיעורי הגרש"ר אות פ"ז, וע"ע רשב"א קידושין ס: ד"ה נותנת, ובשיעורי הגרש"ר אות פ"ט ד"ה ותו.

בענין הנחלה במלוה. - 1עי' נתיה"מ סימן רפ"א ס"ק ב' שכתב דכיון דלא מהני הנחלה בדבר שלא בא לעולם, ה"ה במלוה לא מהני, ועי' חידושי רעק"א לקמן קמא: ד"ה ובעיקר, מש"כ בזה, ועי' יד רמ"ה לעיל סוף אות צ' שכתב דמהני הנחלה במלוה, ועי' שיעורי הגרש"ר אות צ"ב ד"ה ועוי"ל, שכתב דאין להוכיח מזה דאף בדבר שלא בא לעולם מהני הנחלה.

עי'1 חידושי הר"ן לקמן קמא: ד"ה ולימא ליה, שכתב דלמ"ד דעובר זוכה בירושה הבאה מאיליה מהני הנחלה לעובר, דהנחלה כירושה הבאה מאיליה היא, ועי' שטמ"ק שם ד"ה וז"ל הרא"ש ז"ל, שכתב דאפילו למ"ד דעובר זוכה בירושה הבאה מאיליה א"א להנחיל לעובר, דהנחלה לא הוי כירושה הבאה מאיליה, ועי' קוב"ש אות תפ"ג שכתב דלדעת הרא"ש לא מהני הנחלה בדבר שלא בא לעולם ובדבר שאינו ברשותו, וכן אין יכול להנחיל בעל כרחו של היורש, ולדעת הר"ן אפשר דמהני בכה"ג.

עי'1 קוב"ש אות תל"ד שכתב בשם המהר"ח או"ז שאם הנחיל לבנו ומת הבן בחיי האב ואח"כ מת האב, בן הבן עומד במקומו, ועי' חידושי הגרש"ר סימן ל"ב אות ד' שכתב דלכאו' זה תלוי במחלוקת הרא"ש והר"ן (הובא בקטע הקודם). ועיי"ש שדן לפי המהר"ח או"ז אי דוקא כשמנחיל לחי ואח"כ מת מהני כיון שכבר זכה בזה או שיכול להנחיל אף למת.

עי'1 חידושי הגרש"ר סימן ל"ב אות ח' שדן לדעת הבעה"ת דבן אח אינו יורש אלא ע"י משמוש ובע"ח של האח גובה מן הירושה, היכא דהנחיל לבן אחיו בהנחלה דריב"ב האם בעל חוב של האח יגבה מן הירושה או לא, ועי' חזו"א ב"ק סימן ט"ו אות ח' ד"ה ויש לעי', מש"כ בזה.

עי'1 מנח"ח מצוה ת' [אות י"ג במהדו"ח] שמסתפק בהא דעבד עברי עובד את הבן אי מהני ביה הנחלה.

מתני'. אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין.1 בשו"ע סימן רפ"א סעיף א' פסק דיכול להנחיל לאח בין האחין, ועי' קצוה"ח שם ס"ק ב' שהקשה דהא ירושת האח היא דרך האב בקבר, ואיך יכול להנחיל בירושת אביו לאח אחד בין האחין, ועיי"ש מה שתירץ, וע"ע חידושי רעק"א לעיל קח: מש"כ בזה.

רשב"ם ד"ה הלכה כרבי יוחנן בן ברוקה וכו' הלכך לא שנא אם אמר פלוני בני יירש חצי נכסי לא שנא אם אמר יירש כל נכסי דבריו קיימין.1 עי' נמו"י שכתב בשם הריטב"א דדוקא במחלק כל נכסיו מהני אבל לא במקצת, ועי' נתיה"מ סימן רפ"א ס"ק ג' מש"כ בזה.

דף ק"ל ע"ב

בגמ'. מה ת"ל לא יוכל לבכר לפי שנאמר והיה ביום הנחילו את בניו וכו'.1 עי' במנין המצוות להרמב"ן (נדפס בסוף ספר המצוות להרמב"ם) מצוה י"ב שכתב דלא יוכל לבכר זה איסור להעביר הנחלה מהבכור, ואע"פ שאין דבריו קיימין, וכ"ש אם אמר על הבכור שהוא פשוט והורשנוהו מחמת זה כפשוט דעבר בל"ת, ומש"כ כי את הבכור בן השנואה יכיר הוא מצות עשה שהוא חייב להכירו ולתת לו פי שנים, ועי' קצוה"ח סימן רפ"א ס"ק א' מה שהקשה ע"ז מהגמ' כאן.

בגמ'. ומה פשוט וכו' בכור שהורע כחו וכו' תלמוד לומר לא יוכל לבכר.1 עי' רש"ש שמסתפק אם את חלק הפשיטות של הבכור ג"כ אינו יכול לקחת ממנו, או רק את חלק הבכורה, ועי' ב"ח ריש סימן רפ"א שכתב דחלק פשיטותו יכול לקחת ממנו, וע"ע ריטב"א לעיל קכט. ד"ה ואם אמר.

שם.1 עי' ר"י מיגש לעיל עמוד א' ד"ה השער השלישי, וביד רמ"ה סוף אות קל"א שכתבו דהיכא דיש בכור והנחיל לאחד מן הפשוטים כשם שלא אמר כלום לענין הבכור כך לא אמר כלום לענין הפשוטים ובטלה כל ההנחלה, ועי' נמו"י דף נז: מדפי הרי"ף בסוף המשנה שכתב דהאחרונים הסכימו דאע"פ שלא אמר כלום לגבי הבכור מ"מ לגבי הפשוטים דבריו קיימין.

שם.1 עי' רי"ף שכתב "אבל היכא דאיכא בכור אי אמר בלשון ירושה לא אמר כלום כדתנן ריבה לאחד ומיעט לאחד והשוה להן את הבכור דבריו קיימין ואם אמר משום ירושה לא אמר כלום", ועי' השגות הראב"ד שם שהקשה דמתני' רבנן היא דמשמע דאפילו חלק פשיטות אינו יכול למעט בלשון ירושה.

שם.1 עי' רמב"ן עה"ת דברים כ"א ט"ז שכתב "וממה שאמר הכתוב על פני בן השנואה הבכור יראה לי שאין המצוה הזאת והדין הזה נוהג אלא בחיי הבכור אבל אם מת הבכור בחיי אביו אע"פ שהוא יורש חלק בכורתו בקבר ומורישו מן הדין לבניו, אם רצה הזקן ואמר יירשו בני כך וכך בנכסי ובנו של בני הבכור יטול כך וכך בנכסי דבריו קיימין כדרך שהם קיימין במקום שאין שם בכור", ועי' קצוה"ח סימן רפ"א ס"ק ד' שהביא תשובת מהרי"ט דמבואר מדבריו דאף לאחר מיתת הבכור אינו יכול להנחיל חלקו לפשוטים, ועי' מנח"ח מצוה ת' [אות י' במהדו"ח] מש"כ בזה.

דף קל"א ע"א

בגמ'. בעי רבא בבריא היאך כי קאמר ריב"ב בשכיב מרע דבר אורותי הוא אבל בבריא לא וכו'.1 עי' דברי משפט סימן רפ"א ס"ק ג' שכתב דלפי הצד הזה דינו כמתנת שכיב מרע שאם עמד חוזר.

תוד"ה ושמע מינה אפילו בבריא נמי וכו' ואין זה מקנה לדבר שאין בעולם כיון שאין המתנה באה אלא לאחר מיתה ואז הבנים כבר בעולם.1 עי' מרדרכי אות תקע"ח שפירש בדעת הרמב"ם דכשאומר שיחול לכשיבא לעולם מהני, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז, ועי' רמ"א סימן ר"ט סעיף ד' שכתב די"א שאם מקנה דבר שלא בא לעולם ואומר שיקנה כשיהיה בעולם קנה אע"פ שעכשיו אינו בעולם, ועי' חזו"א אבהע"ז סימן נ"ח אות ב' ג' מה שפירש בדעת הרשב"ם.

דף קל"א ע"ב

תוד"ה דילמא בתרי בי דינא איתקון, פירוש דספיקא הוי אי אמר בבריא או לא.1 עי' רי"ף שכתב דבעיין לא איפשיטא והלכך לא עבדינן בה עובדא בבריא, ועי' נמו"י שם שכתב דמספק עבדינן כרבנן דאין יכול להנחיל בלשון ירושה, ואפילו תפס מפקינן מיניה דהיורשים האחרים מוחזקים, ועי' בפירוש הרשב"ם העיקרי בסוף הסוגיא שכתב דלא איפשיטא הלכך מספקא לן ומה שתפס תפס.

שם.1 עי' רמב"ם פרק ו' מהלכות נחלות הלכה ד' שפסק דאם היה בריא אינו יכול להוסיף ולא לגרוע לא לבכור ולא לאחד משאר היורשים, ועי' לח"מ שם שהקשה דכין דלא איפשיטא היה לו לומר דאם תפס לא מפקינן מיניה וכמו שדרכו בכל תיקו, ועיי"ש מה שתירץ.

בגדר כח אפוטרופוס. - 1 עי' רשב"ם לעיל קל. ד"ה הלכה כרבי יוחנן בן ברוקה, שכתב "איכא למימר דהקנה לו הני נכסים כדין אפוטרופא שגם כשעשאו אפוטרופוס נתקיימה מתנתו שיש נותן מתנה גמורה ויש נותן מתנת אפוטרופוס", ועי' רשב"א ד"ה והראב"ד ז"ל, שכתב "ועוד כתב הרב ז"ל דאילו קנו מידו מתנה גמורה היא שאין קנין לאפוטרופסות", ועי' יד רמ"ה אות קמ"ה שכתב דיכול לחזור בו ולבטל האפוטרופסות דכשליחות בעלמא דמיא ומצי מרה דשליחותיה לבטולה, וע"ע שיעור הגרש"ר אות קי"ז.

רשב"ם ד"ה לא עשאה אלא אפוטרופא, דאומד הדעת הוא וכו' ולקמן מני לה מהני תלת מילי דשוינהו רבנן הלכתא בלא טעמא דדברי נבואה הם כו'.1 עי' רש"י גיטין יד. ד"ה אפיטרופיא, שכתב "ואין טעם בדבר אלא כך תקנו והפקר בי"ד היה הפקר", והרמב"ם הביא דין זה בפרק ו' מהלכות זכיה ומתנה הלכה ד' ביחד עם עוד כמה דינים דאזלינן בתר אומדן דעת.

רשב"ם ד"ה ואשה אצל בני הבעל וכו' ואינן חייבין כ"כ בכבודה אלא מיתורא דקרא וכו'.1 עי' מהרש"ל שהקשה דהא בנו הגדול נמי אתי מיתורא ואפ"ה אמרינן דפשיטא דעשאו אפוטרופוס, וע"כ פירש דכוונת הרשב"ם משום דאינו חייב לכבד אשת אביו אלא בחיי אביו ולא לאחר מותו, ועי' גליון הש"ס כתובות קג. ד"ה שם ה"מ מחיים, ועי' רמב"ן בספר המצוות בתחילת השורש השני שכתב דגם אחיו הגדול חייב בכבודו רק בחיי אביו ולא לאחר מותו, ועי' מנח"ח מצוה ל"ג אות א' שדייק מהרב"ם דאף לאחר מות אביו חייב בכבוד אחיו הגדול.

דף קל"ב ע"א

בגמ'. בעי רבא בבריא היאך בשכיב מרע הוא דניחא ליה דלישתמעון מלה אבל בבריא הא קאי איהו וכו'.1 עי' רא"ש סימן ל"ב שכתב דלא איפשיטא והלכך לא קנתה, ועי' רא"ש לקמן פרק ט"ו סימן כ"א כ"ג שפסק גבי ספק אומדנא לבטל מתנה דהמתנה קיימת ואינה בטילה מספק, ועי' קצוה"ח סימן ר"נ ס"ק ה' שביאר בדברי הרא"ש שספק אומדנא הוי דברים שבלב ולא מהני. וכ"כ בעליות דרבינו יונה לקמן קמח: ד"ה אמר רבא אמר רב נחמן, בתירוץ אחד, ולכאו' ה"נ ספק אומדנא הוא ואמאי לא הוי דברים שבלב, ועי' שעורי הגרש"ר אות קי"ח ד"ה ונראה, מש"כ בדעת הרא"ש, וע"ע קוב"ש אות תק"ל וחזו"א בליקוטים לב"ב סימן כ"א לדף קמח: וע"ע שיעורי הגרש"ר אות קי"ט ד"ה ולכאורה.

שם.1 עי' רא"ש סימן ל"ב (הובא בקטע הקודם) ועי' בחידושי הר"ן שפסק דמספק קנתה האשה קנין גמור, עיי"ש הטעם, וע"ע בחידושי הריטב"א.

בגמ'. וחכמים אומרים תקרע כתובתה ותעמוד על מתנתה ונמצאת קרחת מכאן ומכאן.1 עי' קצוה"ח סימן י"ב ס"ק א' ד"ה ועיין, שכתב בשם מהרש"ל דמי שהיה בלבו למחול ואח"כ רוצה לחזור ולתבוע אינו יכול דמחילה בלב הוי מחילה, ועיי"ש מה שהקשה ע"ז.

בגמ'. תרי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו וכו' ר"ש בן מנסיא אומר אין מתנתו מתנה שאילו היה יודע שבנו קיים לא כתבן.1 עי' קוב"ש אות תמג - תמה שדן אם זה דוקא כשהטעות היתה בשעת המתנה שנמצא שהיה בנו קיים או דאפילו בטעות שנולד אח"כ כגון שנולד לו בן אחר נתינת המתנה ג"כ המתנה בטילה.

בגמ'. אמר רב במזכה להן על ידה.1 עי' נמו"י שהקשה דהא אין הבעל יכול לזכות לאחר ע"י אשתו, ותירץ דשאני הכא דמגו דזכי לנפשה זכי נמי לאחריני, ועי' רמב"ן ורשב"א מה שתירצו ע"ז.

דף קל"ב ע"ב

בגמ' בעי רבא בשכיב מרע היאך מי אמרינן בשכיב מרע הוא דידעה דלית ליה וקא מחלה וכו' או דילמא השתא מיהת לית ליה תיקו.1 עי' רשב"ם לקמן קלג. סוף ד"ה אמר ליה רב יימר, שכתב "והלכך כיון דמספקא לן אמרינן המוציא מחבירו דהיינו אשה עליה להביא הראיה", וכן פסק הרא"ש סימן ל"ד והרמב"ם בפרק ו' מהלכות זכיה ומתנה הלכה ט', אבל הרי"ף פסק דמספק מוקמינן כתובה אחזקה ועל הבעל להביא ראיה שמחלה, וכן פסק הר"י מיגש, וכ"כ ביד רמ"ה אות ק"נ ובהגהות אשר"י.

שם.1 עי' שו"ע אבהע"ז סימן ק"ו סעיף א' שפסק דמספק איבדה כתובתה, והיינו דבספק מחילה אזלינן בתר חזקת ממון, ובחו"מ סימן ס"ה סעיף כ"ג פסק הרמ"א דאם היה אדם אחד חייב לו שני חובות ואמר לו שטר אחד מחול לך הקטן מחול ולא הגדול, ומבואר דבספק מחילה לא אזלינן בתר חזקת ממון, ועי' בהגהות רעק"א שם ובחידושי רעק"א ב"מ עו. ד"ה ולחזי, מש"כ בזה.

דף קל"ג ע"א

רשב"ם ד"ה אמר ליה רב יימר לרבינא אי לית לה וכו' וה"ה אם כתב כל נכסיו לאחרים וכו' דבעשאה שותף תליא מילתא ל"ש עם בניו ל"ש עם אחרים.1 עי' רא"ש סוף סימן ל"ד שכתב דדברים הללו קשה לאומרם בלא ראיה דלשון הגמ' אינו מורה כן.

בגמ'. אמר ליה רבא מיגרע גרעא השתא בירושה דאורייתא אמרת אלמנתו ניזונית מנכסיו במתנה דרבנן לא כל שכן.1 עי' נמו"י שפירש דהיינו דוקא במתנת שכיב מרע דכירושה שויוה רבנן, אבל מתנה שהיתה מחיים אע"פ שהיא מדרבנן כיון שאינה כירושה יש לה דין מתנה בעלמא שהיא כמשועבדים, ועי' רי"ף ורמב"ן וקצה"ח סימן רנ"ב ס"ק א' וקוב"ש אות תמ"ו תמ"ז.

שם.1 עי' נמו"י שכתב בשם ר"י דאע"פ שתקנו הגאונים שיגבו ממטלטלי דיתמי ה"מ בירושה אבל במתנת שכיב מרע אע"פ שכירושה היא לא תקנו, ועי' ר"י מיגש.

שם.1 עי' רי"ף שהביא דיש שגורסים אטו יורש מיגרע גרע ול"ג השתא ומה ירושה דאורייתא וכו', ופירשו דקושית רבא דאפילו אם הוא משום ירושה אין אלמנתו ניזונית מנכסיו, ועי' רא"ש סימן ל"ה מה שביאר בזה.

רשב"ם ד"ה מתנה דרבנן וכו' אבל מתנת שכיב מרע אלמנתו ניזונית מנכסי מקבל מתנה וה"ה לבנות. וכן פסק הרמב"ם בפרק י"ט מהלכות אישות הלכה י"ג דה"ה מזון הבנות, ועי' רא"ש סימן ל"ה ונמו"י שכתבו דה"ה מלוה ע"פ גובה ממתנה שכיב מרע כיון דהוי כירושה ואין לה דין משועבדים (ועי' בקטע הבא) וכן פסק הר"י מיגש, אבל הראב"ד שם (הובא בחידושי הרמב"ן והרשב"א כאן) כתב דדוקא מזון האשה גובה ממתנת שכיב מרע ולא מזון הבנות ושאר חובות, עיי"ש הטעם.

שם.1 עי' ריטב"א כאן ורשב"א לקמן קלח. ד"ה תוספתא, שכתב דלגבי ירושה חשיב מתנת שכיב מרע משועבדים, והיכא דאיכא ירושה ומתנת שכי"מ אין גובין אלא מן היורשים ואם אין להם גובין ממקבלי המתנה.

בגמ'. נכסי לך ואחריך לפלוני אם היה ראשון ראוי ליורשו אין לשני במקום ראשון כלום שאי"ז לשון מתנה אלא לשון ירושה וירושה אין לה הפסק.1 עי' חידושי רעק"א לעיל קכט: שמסתפק באומר נכסי לבן אחי ובשעת המתנה היה אחיו קיים ואח"כ מת אחיו קודם שמת המקבל בן אחיו, אי אזלינן בתר שעת נתינת המתנה ואז לא היה ראוי ליורשו וה"ל מתנה ויש לה הפסק, או שכל שבשעה שהיו הנכסים ברשותו יכול לזכות בהם משום ירושה זוכה בהם משום ירושה ואין לה הפסק.

דף קל"ג ע"ב

תוד"ה ולא תשיימה את דאמירה לגבוה וכו' וא"ת הא דאמרינן בפ"ק דקידושין משך הקדש במאתיים וכו'.1 עי' תוס' קידושין כט. ד"ה משכו, שתירצו דכיון שבטעות היה דלא היה סבור שישתנה השער לא הוי כמסירה להדיוט.

בא"ד, וי"ל דהתם היינו טעמא שאינו מתחייב במאתיים באמירה משום דלא אמר לתת כלום להקדש וכו'.1 עי' תוי"ט קידושין פרק א' משנה ו' ד"ה אמירתו, שהקשה ממתני' דערכין דמבואר דבמקח וממכר נמי אמירה כמסירה, ועיי"ש מה שתירץ, ועי' בתוס' רעק"א שם אות י"ט.

דף קל"ד ע"א

תוד"ה כל מתנה שאינה שאם הקדישה מוקדשת וכו' וי"ל דהתם יכול להקדישו כל זמן שהוא בידו שלא יהנו אחרים ממנו וכו'.1 עי' קוב"ש אות תנ"א מה שהקשה ע"ז.

בא"ד. ולר"י נראה דלא תליא מתנה בהקדש דאפילו אינו יכול להקדיש הויא מתנה כו'.1 עי' תוס' סוכה מא: סוף ד"ה הילך, שהוכיחו כתירוץ ר"י מהא דמצינו נותן לעבד ע"מ שאין לרבו רשות בו, וכן נותן לבתו מה שנושאת ונותנת לפיה.