מכות דף ה_ ב_ - ו_ א_
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים

**א** לא נאמר

א] בדין איסטטית, כתב הרי"ף בשם הגאונים דהיינו ד' כתות שהזימו זא"ז, ובכה"ג חיישינן שיש מי ששכרם, וע"כ אין הורגין את המוזמין, והק' הרמב"ן דכיון שאין מקבלין הזמה של כת רביעית א"כ כת שלישית נמי עדותה בטילה לפי שאאי"ל, וכת שני' נמי אינן בזוממי זוממין, כמו שאמרו בסנהדרין בעדי טריפה, ותירץ, ז"ל, וי"ל שאני התם דלא מקיימי עלייהו הזמה אע"ג דאיתזום בודאי, אבל הכא משום חששא בעלמא הוא דמבטלינן סהדותא, ואלו ידעי' דקושטא קאמרי מקיימא עלייהו הזמה אלא דכיון דמבלבלא סהדותייהו כולי האי מבטלינן להו לכולהו למפרע, עכ"ל, והיינו דדינא דעשאאי"ל הוא רק בעדות דאף שתוזם לא יקבלו העדים עונש הזמה, אך הכא הא דלא יקבלו עונש הוא משום דליכא הזמה מעליא, ובכה"ג ל"ה כעשאאי"ל.

וצ"ע דהרי עיקר דין עשאאי"ל הוא באיני יודע בחקירות, דא"א להזים את העדות, והרי גם התם אם יהא הזמה ענשינן להו, אלא דליכא הזמה, וע"כ לא ענשינן להו, ומ"ט הוי כעשאאי"ל.

ומוכח מזה כמש"כ האחרונים דבדין עשאאי"ל תרתי איתנייהו בה, חדא דבעינן שתהא העדות יכולה להתבטל ע"י הזמה, ועוד, דיהא שייך עונש הזמה, והך דינא דיהא שייך עונש הזמה הוא רק כשתוזם, אך הא דאיני יודע בחקירות ל"מ, הוא משום דא"א לבטל העדות ע"י הזמה, והוא דין בפנ"ע, ויש להוכיח כן עוד ממש"כ רש"י בסנהדרין ע"ח א' דדעת רבא דבעדים זוממין דחידוש הוא אף דהוי עשאי"ל מיקטלי, ואף דעיקר דינא דדו"ח נתפרש בקרא בעדים זוממין, והרי דאף דל"ב שיהא אפשר לענוש את המזימים בכאש"ז, מ"מ בעינן שיהא אפשר לבטל עדותם בהזמה.

ב] אך צ"ע בזה מסוגיית הגמ' בב"ק ע"ה ב' דנחלקו סומכוס ורבנן בגנבתי וטבחתי ומכרתי בפני פלוני ופלוני ובאו פלוני ופלוני והעידו, דלרבנן הוי עשאאי"ל, ולסומכוס ל"ה עשאאי"ל, ופרכינן עלה דסומכוס לי"ל לדינא דעשאאי"ל, ומשני ה"מ באיזה יום באיזה שעה דליתא לעדות כלל, אבל הכא סיועי מסייעי לי', ועיי"ש בפירש"י, ולכאו' הרי בלא"ה פלוגתא דרבנן וסומכוס אינו ענין לדינא דאיני יודע בחקירות, דהתם הוא משום דא"א לבטל העדות, והכא הוא משום דא"א לקיים עונש הזמה, ומ"ט הוצרכו לחלק ביניהם בע"א.

ג] עוד יש להוסיף, דהנה בגמ' בסנהדרין ע"ח א' אמרו דעדי טריפה שהוזמו אינם נהרגין משום שאינם בזוממי זוממין, והתוס' ביבמות כתבו דעדי טריפה פסולין להעיד משום דהוי עשאאי"ל, אך בד' הרמב"ם לא משמע כן, והאחרונים דחקו בד' הרמב"ם, ולפ"ד הרמב"ן ניחא, דבעדי טריפה לא חשיב כעשאאי"ל, שהרי הא דלא יענשו אותם, הוא משום דא"א לקבל עליהן הזמה, ולא נתברר לנו שהם זוממין, אך אם יתברר שהם זוממין שפיר יענשו אותם, וכה"ג ל"ה כעשאאי"ל, וכבר כתב כן בשיעורי הגר"ש.

**ב**

ד] בהא דהרגו אין נהרגין, וכתבו רבים מקמאי דילפינן לה מדכתיב כאשר זמם ולא כאשר עשה, ובגמ' אמרו דהוא משום דאין עונשין מן הדין, ובפשוטו היינו משום דאי"ז מיעוט, אלא דבקרא כתיב כאשר זמם, וכאשר עשה לא כתיב, וע"כ כל הא דאין עונשין הוא משום דאין עונשין מן הדין.

ומקשים דמ"ט בעינן בזה לק"ו, הרי לעולם יש גם את הזממה, ומ"ט לא יתחייב משום הזממה עצמה, ומה לי דמלבד הזממה איכא ג"כ עשי'.

אך למש"נ דחיובא דכאשר זמם אינו חיוב על הזממה בפנ"ע, אלא משום דהו"ל כמו שעשה, ניחא, דע"כ כל שעשה ממש הו"ל דרגת חיוב אחרת, ובכה"ג בעינן לדין ק"ו.

ואמנם צריך להוסיף בזה, דזה מיוסד על מש"כ הגרע"א שהועתק בחי' רע"א בדף ג' א', דחיוב הזמה לא חייל רק ע"י שהוזם בבי"ד, וקודם שהוזם בבי"ד אף אם כלפי שמיא גליא שהוא זומם אינו חייב, וע"כ יש לפטור בכאשר עשה, דאל"כ הרי כבר נתחייב בשעת הזממה, עכ"פ למ"ד דעדים זוממין ממונא, ומה לי דאח"כ עשה.

ה] והאחרונים נקטו דבחיוב המלקות דבן גרושה ליכא לפטורא דכאשר עשה, אך הוכיחו דלא כן מד' הריטב"א דבכאשר עשה בממון חייב מדינא דגרמי, ואם הוא חייב מלקות, הדין נותן דמשום כדי רשעתו יהא פטור מממון, דהא דעדים זוממין משלמין ואין לוקין הוא בתשלומין דעדים זוממין, אך בתשלומין דדינא דגרמי הוי ככל התורה דכל המשלם אינו לוקה.

וצ"ע דמנ"ל לפטור בכאשר עשה ממלקות דוהצדיקו, הרי בקרא דוהצדיקו לא כתיב כאשר זמם, אלא כתיב והרשיעו את הצדיק, ואף כאשר עשה בכלל.

ומוכח מזה כמש"נ במק"א דהמלקות דלא תענה הוא חד דינא עם חיוב הזמה, דהוא חיוב אחר שחייבה תורה על הזממה, וגם הלאו דלא תענה הוא לאו על הזממה, וע"כ דמי זל"ז.[[1]](#footnote-2)

ו] ואמנם לכאו' חזינן דלא כן, שהרי בגמ' הכא בעינן קרא דליכא חיוב מלקות בחייבי גליות בלא גמ"ד, וגם בגמ' בכתובות בעינן קרא דל"ב התראה בחיוב מלקות, וי"ל דהתם הוא משום דזהו קיום דכאש"ז, וע"כ אי"ז שייך לענין מלקות.

אך כמדומה דהגמ' מתפרשת בע"א, דאף דפשטות ד' רש"י משמע דהוא משום דשאני חיוב דוהצדיקו מחיוב דכאש"ז, מ"מ לכאו' בע"כ דל"ד הוא, ועמד ביסוד הדברים בשיעורי הגר"ש, שהרי אי נימא כן נמצא דלהס"ד דבחיוב מלקות דוהצדיקו ל"ב גמ"ד, הרי דהא דעדים שהוכחשו בנפש לוקין הוא אף קודם גמ"ד, ואף כשהוזמו קודם גמ"ד יהיו חייבין מלקות, וא"כ היאך ילפינן מגז"ש דרוצח רוצח דאין לוקין קודם גמ"ד, הרי הך גז"ש לא קאי כלל על מלקות דוהצדיקו אלא על עיקר חיוב גלות, ומהך גז"ש ילפינן חיוב גלות מחיוב מיתה, וכיון דאף בחיוב מיתה איכא מלקות דוהצדיקו קודם גמ"ד, היאך נילף מינה דבחיוב גלות ליכא מלקות קודם גמ"ד.

ובע"כ מזה דלעולם כיון דילפינן מקרא דבעדי זוממין דמיתה אינם חייבין קודם גמ"ד, אף אינם חייבין מלקות, דחיוב המלקות דמי לחיוב כאשר זמם, וכמש"נ, - ואך דס"ד דהיינו רק בעדי מיתה או מלקות, אך עדי גלות שמא הם חייבין על זממה זו אף בלא גמ"ד, וילפינן מגז"ש דרוצח רוצח דהרשעה דגלות דמי להרשעה דמיתה דבעינן בה גמ"ד, - וכ"ה בסו"ד ד' רש"י דהני קראי קיימי על הנידונים, ולא על העונשים, והוא מתפרש כנ"ל.

וגם במה שאמרו בכתובות דבעינן קרא ללמד דעדי בן גרושה לוקין בלא התראה, עייש"ה בקו' הגרע"א, ויש לדון מכח זה, דהא ודאי קים לן דגם מלקות דוהצדיקו ל"ב התראה, דדמי לכאש"ז, ואך דס"ד דהיינו רק בזממה דשייכא בה כאש"ז, אך בזממה דלא שייכא בה כאש"ז ליכא להך דינא, וע"ז ילפינן מקרא דמשפט אחד יהי' לכם משפט השוה לכולכם, דכל הזממות דמו זל"ז, אך אם הנידון הי' אם גם במלקות דוהצדיקו ל"ב התראה, צ"ע אם הו"מ למילף לזה מקרא דמשפט אחד יהי' לכם.

ז] והנה אמנם חזינן בעדים שהוכחשו בנפש דלוקין, אף דלי"ב לחיובא דכאש"ז, והרי דל"ד המלקות לחיוב דכאש"ז.

אך נראה דהתם שאני, דודאי דחיוב המלקות אינו מפרשת כאש"ז, אלא הוא חיוב בפנ"ע, אלא דעל אותה עבירה ועולה שחייבה תורה כאש"ז, חייבה ג"כ במלקות דהוצדיקו, ולמש"כ הרמב"ן והריטב"א היינו דעל אותה דרגה דעבירת לא תענה דחייבה תורה בכאש"ז, חייבה מלקות דהוצדיקו, וע"כ בחילוקי דינים שהם בהעבירה דלא תענה ילפינן להמלקות מחיובא דכאשר זמם, - אך הא דפטרינן בבא הרוג ברגליו, אי"ז שינוי בהעבירה, שהרי ליכא נפ"מ בעבירה אם הוזם לבסוף או בא הרוג ברגליו, אלא הוא תנאי בעלמא בחיובא דכאש"ז, ותנאי זה לא נאמר אלא בחיובא דכאש"ז, ולא בחיוב מלקות דהוא חיוב בפנ"ע.

ועפי"ז יש לדון בדין עד שיוזמו כולם, אם היינו דהעבירה דעדים זוממין היא רק כשכולם זוממין, וכל שאין כולם זוממין ליכא להעבירה המחייבת, או דהוא תנאי בעלמא בחיובא דכאש"ז, ובזה תליא אם חיוב המלקות הוא אף כשלא הוזמו כולם,[[2]](#footnote-3) - ומד' רש"י בחגיגה ט"ז ב' שהוצרך לפרש דאין לוקין עד שיוזמו כולם דהוא כשהעידו על מלקות, ובהא דאין נהרגין ואין משלמין ממון לא פירש מידי, משמע דבא לאפוקי דבעדות דבן גרושה ל"ב שיוזמו כולם, ומ"מ בעדות מלקות בעינן שיוזמו כולם, ובלא"ה אין חייבין מלקות מוהצדיקו, וזה כמש"כ האו"ש דכיון דאפשר דיוזמו כולם ויתחייבו מלקות דכאש"ז, דמי להא דעדים שהוכחשו בנפש דאם הכחשה תחילת הזמה אין לוקין, משום דיתכן שיבא לידי מיתת בי"ד, וה"נ כשאפשר שיבא לידי מלקות דכאש"ז, אין לוקין מוהצדיקו.

ונמצא דכלל הדברים דחיוב המלקות הוא עונש על עבירת הלא תענה דזממה, וגם חיוב כאשר זמם הוא על עבירה זו, ואין חייבין מלקות אלא על עבירה שחייבין עלי' כאש"ז, ובמק"א נתבאר דמה"ט אין חייבין מלקות בעדות על טריפה, ומה"ט כשבאו לאסרה על בעלה אין חייבין מלקות על מה שעדותם מועלת להרגה, וע"כ כל הדינים דתליין בהעבירה דלא תענה יש לדמות חיוב המלקות לחיוב דכאש"ז, אך הדינים דהם גזיה"כ בדין כאשר זמם, לא נאמרו בחיוב המלקות.

**ג**

ח] בדין נמצא אחד קאו"פ, יש להסתפק בגדר הדברים דאף דאין קאו"פ פוסל אלא בשהעיד בבי"ד, מ"מ ל"ב שיעידו בתוכ"ד, אלא כל שנצטרפו בשעת ראי' עדותן בטלה, אם היינו דמכח הא דנצטרפו בראי' ה"ה מצורפין גם בהגדתן, וחשבינן להו ככת א' בהגדתן, וע"כ הוא דעדותן בטלה, או דלעולם לא חשיבי ככת א' בהגדה, כיון שלא העידו בתוכ"ד, והא דעדותן בטלה הוא משום דעיקר פסולא דנמצא קאו"פ הוא מכח דהוו כת א' בראי', ואף דבעינן שילכו ויעידו בבי"ד, הוי זה כתנאי בעלמא, דאין צירוף קאו"פ בראי' פוסל, אלא אם הלכו להעיד ע"פ ראי' זו, דעד הרואה שלא העיד לאו עד הוא, אך לעולם עיקר הפסול הוא מכח צירופן בראי', וע"כ ל"ב שיעידו בתוכ"ד.[[3]](#footnote-4)

ונראה נפ"מ לדינא בזה, במש"כ בקצוה"ח סימן ל"ו סק"ד, להוכיח מד' התוס' בב"ב מ"א ב' ובסנהדרין ל"א א' דאם נמצא א' קאו"פ שבשעת ראי' כשר הי' אלא בשעת הגדה נפסל, עדות כולן בטלה, ונקט הקצוה"ח שם בסו"ד דמ"מ בכה"ג אין עדותן בטלה אלא בשהעידו בתוכ"ד, עיי"ש.

וכמדומה דהוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דהא דקאו"פ פוסל אף בשלא העידו בתוכ"ד, הוא משום דמכח צירופן בראי' ה"ה מצורפין גם בהגדתן, הרי דמכח זה יש לפסול אף בשנפסל בשעת הגדה, דאף דבכה"ג א"א לפסול מכח צירופו בראי', אך הרי מכח צירופו בראי' ה"ה מצורף עמהן גם בהגדה, ומיפסלי כולהו מכח צירופן בהגדה, אך אי נימא דהא דקאו"פ פוסל אף שלא העידו בתוכ"ד, הוא מכח הא דהוו כת א' בראי', אך לעולם בהגדה ל"ה ככת א', הרי דבכה"ג דהי' כשר בשעת ראי' ונפסל בשעת הגדה, ובאנו לפסול מכח דהוו כת א' בהגדה, אינו פוסל אלא בשהעידו בתוכ"ד.

אמנם הנה בנתיה"מ שם סוסק"א נחלק ע"ד הקצוה"ח וכתב דאף בכה"ג עדותן בטלה אף בשלא העידו בתוכ"ד, והוסיף לחדש עוד, דלדעת הסוברים דכל שנמצא קאו"פ עדותן בטלה אף בשלא העיד הפסול כלל, היינו אף בכה"ג דבשעת ראי' כשר הי', דמ"מ אם נפסל אח"כ עדות כולן בטלה, עיי"ש, ועיי"ש במשובב שנחלק ע"ז, ועי' גם בכ' הגר"ח בסנהדרין מ"א א' בסו"ד שנקט כן, וכתב לפ"ז דבאחד אומר איני יודע בחקירות, אין לפסול מכח צירופן בהגדה כיון שלא נחקרה עדותו, ופסולו הוא מכח צירופו בראי', עיי"ש, ובס' ישועות מלכו שם סק"ג הוכיח כן מירושלמי, עיי"ש, - ולפי דבריהם, הרי דגם אי נימא דהא דקאו"פ פוסל אף בשלא העידו בתוכ"ד, הוא מכח הא דהוו כת א' בראי', יש לפסול אף בכה"ג שנפסל אחר הראי', דל"ב שיהא פסול בשעת הצירוף, אלא אף אם נפסל אח"כ, עדות כולן בטלה.

ט] ונראה דיש ללמוד לזה, דהנה בבית שמואל אהע"ז סימן מ"ב סק"ח כתב בהא דהתם לא בטלו הקידושין משום צירוף קאו"פ, ז"ל, וצ"ל דמיירי כאן בגווני דלא נתבטל העדות וכו', שו"ר לשיטת הרא"ש א"צ לזה, אלא אע"ג דנתכוונו לשם עדות והעידו כבר ס"ל דנתבטלו העדות, היינו לענין דהב"ד א"י לפסוק על פיהם, אבל כאן בעת הקדושין עדיין לא נתבטלו עדותן א"כ הקדושין היו קידושין כשירים, א"כ אע"ג דהבי"ד אינו יכול לפסוק ע"פ עדותן, מ"מ המקדש קידש לפני כשירים וכו', עכ"ל, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן צ"ד כתב ע"ז, ז"ל, והוא לכאו' סברה עצומה וכמעט אין מקום לצדד בהיפוך וכו' קודם ההגדה כבר נתפסו הקדושין ואיך יתבטלו אח"כ, עכ"ל.

אמנם הנה בד' הח"מ שם סק"ו מבו' דגם לדעת הרא"ש דנמצא א' קאו"פ אינו פוסל אלא בשהעיד בבי"ד, מ"מ כל שהעיד הפסול בבי"ד, בטלו הקידושין משום צירוף קאו"פ, ובאחיעזר ח"א סימן כ"ה כתב דכ"ה מבו' להדיא בד' השואל בשו"ת הרשב"א ח"א סימן אלף קפ"ט ובשו"ת מהרשד"ם אהע"ז סימן קע"ב ובשו"ת לחם רב סימן כ"ו ובשו"ת דברי ריבות סימן רכ"ח, וכ"נ בשו"ת ב"י הל' קידושין סימן ב'.

ומד' כל הני רבוותא מוכח דס"ל דאף דלא פסלינן בנמצא א' קאו"פ אלא בשהעיד בבי"ד, לאו היינו דעיקר הפסול הוא מכח צירופם בהגדתן, אלא לעולם עיקר הפסול הוא מכח צירופן בראי', והא דבעינן שיעיד בבי"ד הוא תנאי בעלמא כ"ה דיהא עליו תורת עד, וע"כ ס"ל דכל שהעיד לבסוף בבי"ד בטלה עדות כולן למפרע, וכ"כ בשו"ת מלבושי יו"ט ח"ב אהע"ז סימן ה', עיי"ש באורך.

ומד' הב"ש ודעימי' דפליגי ע"ז, אין להוכיח דפליגי ביסוד הדברים, אלא ס"ל דהגם דעיקר הפסול הוא משום צירופן בראי', מ"מ כיון דאין על הפסול תורת עד עד שיעיד בבי"ד, לא חייל הפסול אלא משעה שהעיד, ונמצא דבשעת הקידושין היו העדים כשרים, וז"פ.

י] ונראה דפליגי בזה רבותינו הראשונים ז"ל, דהנה כתבו התוס' במכות ו' א', ז"ל, לכך נראה דלא קאי רק אדין דעדים זוממין דקאמר עד שיזומו כולם, ובהא קאמר דוקא כי העידו כולם בתוכ"ד וכו', אבל לענין נמצא אחד קאו"פ אף אם נמצא מהני שהעידו לאחר כ"ד עדותן בטלה, וא"ת מ"ש, וי"ל שנא ושנא, דדוקא גבי נמצא א' מהן קאו"פ חשיב כחד עדות כשהעידו לאחר כ"ד, משום שהם אומרים אמת וא"כ עדותן התחיל מראי' שלהם וראי' שלהם היתה בב"א עם העדים, אבל בעדים זוממין שאינן אומרים אמת, א"כ לא בא עדותן אלא כשיעידו בבי"ד, וכיון דלא העידו בב"א רק לאחר כ"ד לא חשבינן כחד עדות כן נראה למשי"ח, עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דבפסולא דנמצא קאו"פ סגי במה שנצטרפו בראי', לאו היינו דעי"ז הוו כת א' גם בהגדתן, אלא היינו דסגי במה דהוו כת א' בראי' לפסלן, הרי לכאו' ל"ש כ"ז אלא לענין פסולא דנמצא קאו"פ, דפסלינן להו מכח דנצטרף עמהן קאו"פ בראי', אך בדינא דעד שיזומו כולם, הרי כיון דעיקר חיוב ההזמה הוא על הגדתן, ודאי דבעינן שיהיו כת א' בהגדתן, וכ"ה שכתב הקצוה"ח דקאו"פ שהי' כשר בשעת ראי' ונפסל בשעת הגדה, אינו פוסל אלא בשנצטרפו בשעת הגדה, ה"נ בדינא דעד שיוזמו כולן, בעינן שיהיו מצורפין בשעת הגדה, (ובאמת בד' הקצוה"ח שם מבו' דדבריו הם שלא כד' התוס' במכות, עיי"ש).

ומצינו כן בד' המהרש"ל במכות שם, עיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם והטור, ז"ל, דגבי קאו"פ משו"ה פוסלין אפי' לאחר כ"ד, משום דתלוי הפסול בראיית המעשה שהיה כאחד, משו"ה אם בא אח"כ להעיד פוסל "למפרע" את כולם, אבל הזמה תלוי בהגדה לחוד, ומש"ה לאחר כ"ד ל"ב עד שיזומו כולם, עכ"ל.

וממה שהוצרכו התוס' לחלק ביניהם בע"א, יש ללמוד דס"ל דהא דבפסולא דנמצא א' קאו"פ סגי במה שנצטרפו בראי', היינו דעי"ז הוו ככת א' גם בהגדתן, וע"כ גם לדינא דעד שיוזמו כולן סגי בכך, ואך דכיון דלא התחילה עדותן אלא כשיעידו בבי"ד, ע"כ בעינן שיעידו בתוכ"ד.

יא] אמנם הנה מד' תור"פ במכות שם יש ללמוד דפליג ע"ז, עיי"ש שכתב לפרש טעם הא דלגבי הזמה בעינן שיעידו בתוכ"ד, ז"ל, וטעם יש בדבר משום דאין הזמה אלא לאחר שהעידו העדים, הלכך בעינן שיעידו כולן בתוכ"ד דאז הוו כחד עדות, אבל לדין דנמצא א' מהן קרוב מדהוקשו ג' לב' וכו', האי דרשא שייכא שפיר בראיית מעשה, לפיכך אם כשרים כל הרואים יקום דבר, ואם לאו לא יקום, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דהא דלגבי הזמה בעינן שיעידו בתוכ"ד, אי"ז כד' התוס' דהוא משום דאינם אומרים אמת וכו',[[4]](#footnote-5) אלא הוא כמש"כ מהרש"ל, דבדין הזמה דהוא על הגדת העדים, בעינן שיעידו תוכ"ד דעי"ז הוו ככת א' בהגדתן, ומשא"כ בפסולא דנמצא קאו"פ דהוי הפסול מכח הראי', דהקישא דג' לב' שייך שפיר בראיית מעשה.

ויש ללמוד לפ"ז, דס"ל להתור"פ דהא דבפסולא דנמצא א' קאו"פ ל"ב שיעידו בתוכ"ד, הוא משום דהוי עיקר הפסול מכח הא דהן מצורפין בראייתן, וע"כ הוא דעדות כולן בטלה אף דל"ה כת א' בהגדתן, וזהו שכתב דלענין הזמה דהויא על העדאת העדים, בעינן דיעידו בתוכ"ד, כ"ה שיהיו כת אחת בהגדתן.

יב] וכ"נ גם בד' התוס' בסנהדרין ט' ב', שפירשו דטעם הא דבהזמה בעינן שיעידו בתוכ"ד, הוא משום דהזמה משעת העדאת עדים קא אתיא, ומשמעות דבריהם כד' תור"פ, דאי"ז משום דבהזמה אין אומרים אמת ולא בא עדותן אלא כשיעידו בבי"ד, אלא הוא "דההזמה" משעת העדאת עדים קא אתיא, והיינו דכיון דחיובא דהזמה הויא על הגדתן, ע"כ בעינן שיעידו בתוכ"ד כדי שיהיו כת א' בהגדתן, וכמש"כ תור"פ.

וכ"נ גם בד' תוס' הרא"ש שם, ז"ל, שאני התם דהזמה משעת עדות היא דקא אתיא, אבל הכא משעת ראי' שרואין העדות יחד קא מתחלי להיות עדים כשמתכוונין להעיד, ובעינן שלא יהו קרובין מאחר שחוזרין ומעידין בב"ד, עכ"ל, והיינו דבהזמה דהוי חיוב ההזמה על הגדתן, ע"כ בעינן שיהיו מצורפין בהגדתן, ומשא"כ בפסולא דנמצא א' קאו"פ דהא דעדות כולן בטלה הוא משום דהוו כת א' בראייתן כשנתכוונו להעיד, ע"כ הגם דבעינן שיחזרו ויעידו בבי"ד, מ"מ עיקר פסולן הוא מכח ראייתן, וע"כ ל"ב שיעידו בתוכ"ד.

וזהו שדקדק הרא"ש וכתב דבעינן שלא יהיו קרובין מאחר "שחוזרין ומעידין בבי"ד", ונ' להדיא מזה, דאין עיקר הפסול מכח הגדתן בבי"ד, ואי"ז אלא כתנאי בעלמא, וכל שחוזרין ומעידין בבי"ד, מיפסלי מכח ראייתן, וכן נראה גם בל' תור"פ במכות שם בשלהי הסוגיא, ז"ל, אבל לענין קאו"פ, כיון דמשעת ראי' שרואה מעשה מתחילין להיות צריכין כשמתכוונין להעיד, א"כ מההיא שעתא בעינן "שלא יהא שם קאו"פ" כדתניא לעיל, מאחר "שחוזרין ומעידין בבי"ד", עכ"ל.

יג][[5]](#footnote-6) ובעיקר מש"נ בדעת תוס' הרא"ש, דאף דבעינן שיעידו בבי"ד, מ"מ עיקר פסולן הוא מכח ראייתן, והא דבעינן שיעידו בבי"ד אי"ז אלא כתנאי בעלמא, דאין עד פסול מצטרף ופוסל את כל הכת, אלא בשהוא עד מקיים דבר, ראיתי בכ' הגרא"א שכתב ללמוד כן ממש"כ הרא"ש שם בסו"ד, ז"ל, אבל לבסוף דדריש יקום במקיימי דבר הכתוב מדבר לא צריכנא לשנוייא קמא, דמיני' ממעטי הרוג והורג דבעינן שיהו רגילין לקיים דבר ושילכו לקיים דבר, עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש דמעיקרא פירש לשנויא דגמ' דבמקיימי דבר הכתוב מדבר, דהיינו דאין ההורג פסול לפי שאינו רגיל לקיים דבר, ולפ"ז לענין נרבע והרוג בעינן לשנויא קמא, וחידש הרא"ש דבשנויא דגמ' נכלל גם דבעינן שילכו לקיים דבר.

והנה הא דבעינן שיהיו רגילין לקיים דבר, ודאי היינו דהוי זה דין בהפסולין דלא חשיבי כעדים ע"י ראייתן לענין להצטרף להיות עדות אחת עם הכשרים, רק כשרגילין לקיים דבר, ומאחר ונכלל בהדי דין זה גם הא דבעינן שילכו לקיים דבר, נראה דג"ז הוא דין בהפסולין, דרק עדים שהלכו לקיים דבר מצטרפין, עכ"ד.

יד] והנה בתשו' מהר"ם אלשקר סימן ט"ז נחלק עם מהר"י בירב בדין כת שהוזם א' מהן, דמהר"י בירב כתב דאין עדות כולן בטלה אלא בשהעידו בתוכ"ד, ומהר"ם אלשקר כתב דאף אם לא העידו בתוכ"ד עדות כולן בטלה, והש"ך בסימן ל"ו סק"ו האריך להכריע כד' מהר"י בירב, ולמד לזה מד' התוס' במכות דבהזמה שאין אומרין אמת בעינן שיעידו בתוכ"ד, - ועפי"ז כתב הש"ך שם, דגם אם נמצא א' מהן קאו"פ, מ"מ אם גם הזימוהו ונמצא שלא נצטרף עמהן בראי', אין עדות כולן בטלה אלא בשהעידו בתוכ"ד, ולמד כן מד' מהר"י בירב שם דאיירי בכה"ג, עיי"ש.

ולפמש"נ נמצא דדין זה תלוי בפלוגתת הראשונים, דלדעת התוס' במכות דס"ל דכל שנצטרפו בראי' הוו כת א' גם בהגדתן, והא דבהזמה בעינן שיעידו בתוכ"ד הוא משום דאין אומרין אמת וכו', הרי ודאי גם לענין לבטל עדות שאר העדים, בעינן שיעידו בתוכ"ד, וכמש"כ הש"ך.

אך לדעת התור"פ במכות והתוס' והרא"ש בסוגין דהא דבהזמה בעינן שיעידו בתוכ"ד הוא משום דחיוב הזמה הוא על הגדתן, הרי דכ"ז הוא לענין דינא דעד שיזומו כולן, אך לענין לבטל עדות שאר העדים, ל"ב שיעידו בתוכ"ד.

טו] והנה אמנם גם לדעת תור"פ ודעימי' י"ל דכ"ז הוא היכא דנמצא א' מהן קאו"פ גם בלא פסול ההזמה, אך היכא דכל פסולו הוא משום ההזמה, הרי דכיון דלא נפסל אלא בשעת ההגדה, אין עדות כולן בטלה אלא בשנצטרפו עמו בהגדתן, וכמש"כ הקצוה"ח שם סק"ד, וכמש"נ לעיל סק"ב.

אך הנה דעת הרמב"ם בפ"כ מעדות ה"ג והטור בסימן ל"ח דאף בכה"ג עדות כולן בטלה אף בשלא נצטרפו בהגדתן, ופירש מהרש"ל במכות שם בדעתם, דהוא משום דתלוי הפסול בראיית המעשה שהי' כאחד, וכל שבא אח"כ להעיד פוסל למפרע את כולן, וצ"ל דהיינו, דהגם דלא נפסל העד זומם אלא בשעת ההגדה, מ"מ ל"ב שיהיו מצורפין בהגדה כדי שתיבטל עדות כולן, אלא מכח צירופן בראי' בטלה עדות כולן אף כשנפסל א' מהן אח"כ, וכמש"כ בנתיה"מ שם סוסק"א.

טז] והנה התוס' בסנהדרין ל"א א' הק' לדעת ב"ש דבכת א' נחלקה עדותן, א"כ בב' כתי עדים הו"ל נמצא א' מהן קאו"פ, וכתבו לישב בתי' הג', ז"ל, א"נ לא אמרינן נמצא אחד מהם קאו"פ אלא בבאו בבת אחת תוכ"ד דאז חשיבי עדות אחת, והכא שבאו ב' כיתי עדים זא"ז, עכ"ל.

ונחלקו בזה הנתיה"מ והקצוה"ח במשובב שם, דהנתיה"מ כתב בזה, ז"ל, רק בתי' א' כתבו ז"ל, א"נ לא אמרינן נמצא קאו"פ רק כשהעידו בב"א וכו', משמע דלא אמרינן בשום מקום בקאו"פ עדותן בטלה רק כשהעידו בב"א, אבל לשיטת תוס' דבכל מקום בקאו"פ ל"ב בב"א, צריכין לתירוצים האחרים שכתבו שם, ואין חילוק בין זה לשאר דוכתי, עכ"ל.

אך הקצוה"ח במשובב שם כתב ע"ז, ז"ל, ועיקר חידוש בתירוץ זה דהכא מיירי שבאו זא"ז, ועוד תירצו תירוצים אחרים, והיינו דאף אם נאמר דהא וכו' מיירי נמי בב"א, אפ"ה לא יוקשה וכו' אבל אם באו זא"ז ודאי דלא מפסלי משום נמצא א' מהם קאו"פ וכו', עכ"ל.

והנה מד' תוס' הרא"ש לקמן שם נ' להדיא כד' הקצוה"ח, ז"ל, א"נ בשבאו אלו הב' כתות זא"ז, דלא אמרי' נמצא א' מהן קאו"פ עדותן בטלה אא"כ באו בב"א תוכ"ד דאז חשיב עדות אחת, עכ"ל, ומ' דעיקר החידוש בתי' זה, הוא דאיירי התם בבאו בזא"ז, אך הך מילתא הוי פשיט"ל דלא אמרינן נמצא א' מהן קאו"פ עדותן בטלה אא"כ העידו בב"א, - ויש לסייע עוד לזה, דהרי התוס' והתוס' הרא"ש בסוגיין כתבו בפשיטות דבנמצא א' מהן קאו"פ עדותן בטלה אף בשלא העידו בתוכ"ד, ולמדו לזה ממש"א מה יעשו ב' אחין שראו באחד שהרג את הנפש, ורחוק לומר שהתוס' והתוס' הרא"ש לקמן נסתפקו בזה.

ולפמש"נ הדברים מכוונים, דהתוס' ותוס' הרא"ש במכילתין דס"ל דהא דבפסולא דנמצא קאו"פ ל"ב שיעידו בתוכ"ד, הוא משום דעיקר הפסול הוא מכח דהוו כת א' בראייתן, ומשא"כ בדינא דעד שיוזמו כולן, בעינן שיעידו בתוכ"ד, כ"ה דיהיו כת א' בהגדתן, ע"כ כ"ז הוא בשהי' פסול בשעת ראי', אך כל שנפסל אחר הראי' ובאנו לפסלו מכח הגדתן, אין עדות כולן בטלה אלא בדהוו כת א' בהגדתן, ולזה בעינן שיעידו בתוכ"ד.

יז] והנה בס' ישועות ישראל סימן ל"ו סק"ג כתב, דאין מד' התוס' שם ראי' כלל דבהי' כשר בשעת ראי' ופסול בשעת הגדה אינו פוסל אלא בשהעידו תוכ"ד, דהרי ודאי דאין לפסול בכשר בשעת ראי', אלא בשהי' פסול בשעה שהגידו הכשרים, אך אם נפסל אחר שהגידו הכשרים, ודאי דאין עדותם בטלה, דלא גרע מאילו נפסלו אותם העדים עצמן אחר שהעידו דאין עדותם בטלה, וע"כ בב' כתי עדים המכחישין זא"ז, הרי דכל שלא העידו בתוכ"ד, נמצא דלפי הצד דהכת השני' היא המשקרת, לא נתבטלה עדות הכת הראשונה, שהרי בשעה שהעידו היתה גם הכת השני' כשרה, ואף דלפי הצד דהכת הראשונה היא המשקרת, בטלה עדות הכת השני', מ"מ כיון דקי"ל זו בא בפ"ע ומעידה, וקי"ל בב"ב ל"א ב' דאם הוכחשו במקצת לא נתבטל מה שלא הוכחשו כיון דכל א' כשרה בפנ"ע, הרי דאין לפסול הכא לב' הכתות, אלא משום דממ"נ מיפסלי תרוייהו, וע"כ כיון דלהצד דהכת השני' משקרת לא בטלה עדות הכת הראשונה, אין לנו לבטל לעדותן, עכ"ד.

והנה הגם דבפשוטו דבריו מוכרחים מסברא וראויים למי שאמרם, אך ל' התוס' והרא"ש אין נראה כן כלל, אלא משמע דדינא קאמרי דנמצא א' קאו"פ אינו פוסל אלא בשהעידו בתוכ"ד, ואי"ז משום דאין עדות הכת הראשונה בטלה מכח הכת השני' שנפסלה אח"כ, וצ"ב באמת הטעם לנטות מד' הישועו"י.

יז] ונראה לדון בזה, דהנה בעיקר המבו' בד' התוס', דבהי' כשר בשעת ראי' ופסול בשעת הגדה ונצטרפו כל העדים בהגדה בטלה עדות כולן, יש להסתפק אם הוי זה פסול בהעדים, דכל שנצטרף עמהם פסול בשעת ההגדה, בטלה עדות כולן, או הוי זה פסול בהגדה, דכל שנצטרף פסול להגדה זו בטלה ההגדה, ונפ"מ בזה במה שדנו האחרונים אם ביד הכשרים לחזור ולהעיד, ואכמ"ל.

ונראה, דאמנם אי נימא דהא דבטלה עדות כולן הוי זה פסול בהעדים, ודאי הדבר מוכרח דכל דבשעה שהעידה כת א' היו כולם כשרים, ואח"כ העידה כת אחרת ונפסלו בהגדתן, לא בטלה עדות כולן, דלא עדיף מהיכא שנפסלו העדים עצמן דאין עדותן בטלה למפרע, אך אי נימא דהא דבטלה עדות כולן הוי זה פסול בההגדה, י"ל דע"כ אף היכא שהעידה כת א' תחילה, ואח"כ העידה כת אחרת ונפסלו בהגדתן, בטלה עדות כולן, משום דנצטרף פסול להגדה, ול"ד להיכא דנפסלו העדים עצמן אחר שהעידו, דהגדתם הויא הגדה מעליא, אך משא"כ היכא שנצטרף עמהן פסול אחר שהעידו, דנמצא דהגדתם מצורפת להגדת פסול, מיפסלא הגדתם, ואך דע"ז כתבו התוס', דהוא דוקא בשהעידו תוכ"ד, דרק בכה"ג הן מצורפין בהגדתן.

ונראה עוד בזה, דאף אם הא דבטלה עדות כולן אי"ז פסול בהגדה, מ"מ גם אי"ז פסול בעדים, אלא הוי זה פסול בעדות העדים, דכיון דעדותם מצורפת עם עדות פסולין, בטלה כל העדות, וע"כ י"ל דל"מ שיחזרו הכשרים ויעידו, דכיון דנצטרף לעדותם עדות פסול, בטלה עדותן, וע"כ שפיר י"ל דאף בכה"ג דמתחילה דכשהעידה כת א' היו כולם כשרין ואח"כ העידה כת אחרת ונפסלו בהגדתן, תיבטל עדות כולן, כיון דעדותן מצורפת עם עדות פסולין, ול"ד להיכא דנפסלו העדים אחר שהעידו, דאי"ז טעם כלל לבטל את הגדתן שהגידו כשהיו כשרים.

יז] ויש להוסיף עוד בד' התוס' בסנהדרין שם, דהנה התוס' שם כתבו בתי' בתרא, ז"ל, ועי"ל דכי אמר נמצא א' מהם קאו"פ, ה"מ כי מסייעי אהדדי אבל הכא דמכחשי אהדדי לא, עכ"ל.

ולכאו' הי' נראה דיש ללמוד מדבריהם אלו כד' הקצוה"ח, דכל שנפסלו אחר הראי', אין עדות כולן בטלה אלא בשנצטרפו בהגדתן שהעידו בב"א, וזהו שכתבו דכל דמכחשי אהדדי אין מצטרפין בהגדתן, וע"כ אין עדות כולן בטלה, אך אי נימא דאף כשנפסלו אחר הראי' עדות כולן בטלה מכח שנצטרפו בראי', א"כ מה לי דבהגדתן מכחשי אהדדי, הרי הן מצורפין זל"ז בראייתן, ומכח זה יש לבטל עדות כולן.

אמנם באמת נראה דתי' זה מתישב היטב גם לדעת התוס' בסוגיין שנתבאר לעיל בדעתם דכל שנצטרפו בראייתן הוו כת א' גם בהגדתן, ודלפ"ז אף אם נפסלו אחר הראי' בטלה עדות כולן אף שלא העידו בתוכ"ד, שהרי גם לדעתם בעינן להא דחשיבי ככת א' בהגדתן מכח שנצטרפו בראייתן, וע"כ שפיר י"ל דכ"ז הוא בדמסייעי אהדדי, אך כל דמכחשי אהדדי לא חשבינן להו ככת א' בהגדתן, וע"כ אין עדות כולן בטלה, וז"פ.

?דעת הרמ"ה דבגונא דלא נתכונו להעיד ולא נצטרפו בראי', מ"מ כל שהעידו בתוכ"ד, יש בזה לדינא דנמצא אחד קאו"פ דעדותם בטילה, - ולכאו' מוכח כן גם בדעת התוס', שהרי לדעתם בעדים זוממין חשבינן דל"ה צירוף בראי' כלל, ואפ"ה אם העידו בתוכ"ד מבו' בדבריהם ו' ב' דיש בזה לדינא דקאו"פ, והרי דלדין קאו"פ סגי בצירוף בראי', וה"נ כשלא נתכונו להעיד ולא נצטרפו בראי', מ"מ כל שנצטרפו בהגדה יש בזה לדין קאו"פ, - אך עמש"נ בדברינו בדין נמצא אחד קאו"פ בסופו לדון בזה.

בחי' הגר"ח בפ"ה מעדות ה"ו ד"ה ונראה להוכיח כתב דהא דעדותם מצטרפת בתוכ"ד, הוא משום דבתוכ"ד יכול לחזור בו מעדותו ולומר שקר העדתי, וזה חידוש, דבפשוטו הי' מקום לפרש דהוא דומיא דכל התורה דבתוכ"ד חזינן לה כזמן אחד, וע"כ הן מצטרפין, וא"צ להא דיכול לחזור בו, - ומאידך צ"ע לפ"ד הגר"ח, דאם הוא מכח דיכול לחזור בו, והוי זה טעם שיצטרפו, מ"ט אחר כ"ד אין מצטרפין, הרי כ"ז שלא נחקרה עדותם יכולין לחזור בהן, וצריך בדיקה אם יש מקום לפרש דהעידו בתוכ"ד, היינו שהעיד הראשון בתוכ"ד לחקירת השני, (דכ"ז שלא נחקר עדיין לא נגמרה עדותו), ותוכ"ד לחקירתו יכול לחזור בו, וכמש"כ הנתיה"מ בחידושים בסימן כ"ט סק"א, והחי' הרי"מ שם סק"א, שו"ר בשפ"א במשנתינו בתו"ד שנסתפק בזה, ושו"ר בד' הלח"מ בפ"ב מעדות ה"ג דמוכח דאין מצטרפין בכה"ג, וצריך בדיקה בד' האחרונים בזה.

1. ובתשו' חת"ס חו"מ סימן ל"ג דקדק מל' הרמב"ם בפי"ט מסנהדרין שמנה בכלל הלוקין עד זומם בגונא שאינו משלם, ולא מנה עוד לעדי בן גרושה, ובע"כ דגם מלקות דעדי בן גרושה הוא משום הזממה, - אך לכאו' י"ל להיפך, דס"ל להרמב"ם דגם מלקות דעדים זוממין הוא על הלאו דלא תענה, כאשר כ"נ ממש"כ הרמב"ם שם בתחילת דבריו כל ל"ת וכו' שלוקין עליהן, והרי דהמלקות הוא על עבירת הלאו, ודמי המלקות דבן גרושה למלקות דעדים זוממין שהעידו על חייב מלקות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' יש להוכיח דהא דבעינן עד שיוזמו כולם הוא תנאי בעלמא בחיובא דכאשר זמם, שהרי ודאי דכל שלא הוזם אלא אחד מן העדים אינו חייב בהזמה, אף אם בא הרוג ברגליו, והרי דאף דבכה"ג ליכא גריעותא בהעבירה המחייבת, שהרי ידוע לנו שהעידו כל העדים שקר, מ"מ כיון שלא הוזמו כולם, לא חייל חיובא דכאש"ז על אחד מן העדים בפנ"ע, - עוד מוכח כן לדעת הסוברים דלא סגי במה שיוזמו כולם, אלא בעינן שיתחייבו כולם בחיובא דכאש"ז. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה בחי' הרשב"א ב"ב דקי"ג: כתב, ז"ל, ומה שאמרו שם דשיילי' להו אי למחזי אתיתון או לאסהודי, דוקא בשהעידו קאמר, דלאחר שהעידו שיילינן להו אי לאסהודי נתכוונו מתחלה, דכיון שנתכוונו מתחלה לעדות "והעידו עכשו בב"ד נצטרפו" ופסלו ואפי' בדיני ממונות, אבל אם מתחלה לא נתכוונו להעיד הרי לא נצטרפו עם הכשרים כלל ואע"פ שהעידו, ונמצא שאינן פוסלין אפילו כשהעידו עכשו ולפי שלא נצטרפו מתחלה, וכ"ש כשנתכוונו מתחלה להעיד ולא העידו עכשו שאין מחשבתן בלא "צירוף מעשה" פוסלת, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהא דאין קאו"פ פוסל אלא בשהעיד בבי"ד, הוא משום דאינם מצטרפין זל"ז אלא בהשעידו בבי"ד ואיכא צירוף מעשה, ולדעתו ודאי דהא דעדות כולן בטלה הוא משום דחשיבי ככת א' בהגדתן.

   אך באמת י"ל דדעת הרשב"א דכל הא דעדות כולן בטלה הוא רק בשהעידו בתוכ"ד, ומשום דבעינן שיצטרפו בראייתן ובהגדתן, וכ"נ מד' הרמב"ן והריטב"א במכות ד"ו: שדעתם כן, עיי"ש במשה"ק ע"ד הרמב"ם דאף בהעידו אחר כ"ד ונמצאת אחת זוממת עדות כולן בטלה, ונת' במק"א?, ואין ללמוד מזה לדעת התוס' דס"ל דכל שנצטרפו בראייתן והעידו בבי"ד בזא"ז עדות כולן בטלה, הגם דליכא צירוף בהגדתן. [↑](#footnote-ref-4)
4. והא דפליגי על טעם זה הוא כמש"כ הקצוה"ח, דמההיא דהיו רואין אותו מחלון אחד או מב' חלונות, מבו' דאף דבאמת לא ראו, מ"מ דנים כפי מה שקיבלו אותם בבי"ד, - ואמנם באמת הכא הוא חידוש טפי, דהתם היינו דאינם מצטרפין בהגדה, אם אמרו בבי"ד שראו מב' חלונות, וקיבלום בי"ד בתורת ב' כתות, אך הכא הרי ליכא צירוף בהגדה, שהעידו שלא בתוכ"ד, ומ"מ מכח שאמרו בבי"ד שראו את העדות, וקיבלום בי"ד בתורת כת אחת דראי', ה"ה מצורפין זל"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. מכאן ואילך לא נאמר מלבד חלק מאות ט"ו. [↑](#footnote-ref-6)