2שנוי בעלים
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק בה"ב כ"א אייר תשס"ב

בענין שנוי בעלים ובדעת הרמב"ם בזה

א] זבחים ד"ז. איתמר תודה ששחטה לשם תודת חבירו רבה אמר כשרה רב חסדא אמר פסולה, רבה אמר כשרה תודה לשם תודה נשחטה ור"ח אמר פסולה לשם שלמים דידי' נשחטה בעינן, אמר רבה מנא אמינא לה דתניא ובשר זבח תודת שלמיו וגו' אבא חמן אומר משום ר"א בא ללמד תודה ששחטה לשם שלמים כשרה שלמים שנשחטו לשם תודה פסולין וכו', שלמים שנשחטו לשם תודה פסולין הא תודה לשם תודה כשרה, מאי לאו דחברי', לא דידי' ושלמים לשם תודה איצטריך וכו', ע"כ הסוגיא.

והנה יעו"ש בפירש"י שפי' עיקר הסוגיא, דלא ששחטה ע"מ שיתכפר בה מי שאינו בעלי' דזהו שנוי בעלים אלא דאיירי בשנוי קודש שהיתה לראובן תודה וללשמעון תודה אחרת ושחט תודתו של זה לשם תודתו של זה, ובתוס' כ' דלא מיפסל משום שנוי בעלים דאין שנוי בעלים אלא בזריקה.

והנה צ"ע בזה בד' הרמב"ם דלפ"מ שפסק ברפי"ג ורפט"ו מהל' פסוהמ"ק דשנוי בעלים נוהג בארבע עבודות א"כ קשיא דמ"ט דרבה דמכשיר והרי יש לנו לפסול משום שנוי בעלים, ותוס' כ' דאין לפסול משום שנוי בעלים דאינו אלא בזריקה אך להרמב"ם לטעמי' דשנוי בעלים נוהג בכל העבודות תיקשי, ואמנם די"ל כמש"ב בליקוטי הלכות בסוגיין דמד' רש"י נ' דהא דאין לפסול הכא משום שנוי בעלים אי"ז משום דבשחיטה ליכא פסולא דשנוי בעלים, אלא אף אם יזרוק תודת ראובן לשם תודת שמעון נמי אין לפסול משום שנוי בעלים, דשנוי בעלים הוי רק כשזורק לשם פלוני או ע"מ שיתכפר בה פלוני, אך הכא הרי לא חישב שיהי' לשם פלוני אלא שיהי' לשם קרבן דפלוני, וזה ל"ה רק שנוי קדש ול"ח כלל שנוי בעלים, עי' בדבריו, וי"ל כן גם לד' הרמב"ם ודע"כ הגם דשנוי בעלים פוסל אף בשחיטה אין לפסול הכא משום שנוי בעלים.

אמנם עי' בשפ"א ובליקוטי הלכות שעמדו עוד, במה שהשמיט הרמב"ם בהלכותיו להנידון דשחט תודה לשם תודת חבירו, ועי' בדבריהם שכתבו בד' הרמב"ם דמפרש דנידון תודה לשם תודת חבירו שנחלקו בו רבה ור"ח ל"ה כלל מדין שנוי קודש וכמו שפירשו רש"י ותוס', אלא הוי הנידון אם יש לפסול בזה מדין שנוי בעלים, דרבה ס"ל דשנוי בעלים ל"ה רק בזריקה או בשוחט ע"מ לזרוק, וע"כ בשוחט תודה לשם תודת חבירו כשרה דאין שנוי בעלים פוסל בשחיטה, ור"ח ס"ל דשנוי בעלים פוסל אף בשחיטה, וע"כ תודה ששחטה לשם תודת חבירו פסולה משום שנוי בעלים, ועי' בליקוטי הלכות שם שהראה מקור לפרש כן בד' הרמב"ם ממש"כ הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק ה"י דצריך העובד שתהי' מחשבתו לשם הזבח ולשם בעליו בשעת זביחה ובשעת קבלת הדם וכו' שנא' ובשר זבח תודת שלמיו שתהי' זביחה עם שאר העבודות לשם שלמיו וכו', ולמד הרמב"ם דין שנוי בעלים מקרא דכ' שלמיו ולא נז' ילפותא זו בגמ', ועי' מהר"י קורקוס שם שעמד בזה דבסוג' לעיל ד"ד ילפי' לה לשנוי בעלים מהך קרא באם אינו ענין, עיי"ש מש"כ בזה, וזה מקור נאמן לדרך זו, דמפרש הרמב"ם דטעמא דר"ח דפסל הוא מדין שנוי בעלים ויליף לה מקרא דשלמיו, וזהו שהביא הרמב"ם להך קרא,.[[1]](#footnote-2)

והאמנם דק' טובא לדרך זו, דלפ"ז מאי מייתי רבה ראי' מברייתא דתודה ששחטה לשם שלמים פסולה הא תודה לשם תודה כשרה מאי לאו דחברי', ולכאו' אין בזה ראי' כלל, דהברייתא הרי איירי בפסולא דשנוי קודש דאין לפסול משום שנוי קודש רק בשלמים לשם תודה ובתודה לשם תודת חבירו ל"ה שנוי קודש, ואך דבזה פסול משום שנוי בעלים וע"ז הרי לא קאי הברייתא כלל, וצע"ג בזה.

עוד יש להעיר דאי נימא דנידון הסוגיא הוא משום פסולא דשנוי בעלים א"כ מהו שאמרו תודה ששחטה לשם תודת חבירו דזהו לישנא דשנוי קודש, וכמבו' בד' רש"י דאין נכלל בל' זה כלל שנוי בעלים וכנ"ל, ואף לד' התוס' דנכלל בזה שנוי בעלים נ' דמודו דאי"ז ל' שנוי בעלים כיון דאינו מחשב שיעלה הקרבן לשמעון אלא שיהי' לשם קרבן שמעון, ורק דס"ל דמ"מ בסתמא הוי בכלל הדברים שאף יתכפר בזה שמעון, וע"כ נ' דאף לד' התוס' אם יזרוק תודת ראובן לשם תודת שמעון ע"מ שיתכפר בה ראובן אין לפסול בזה משום שנוי בעלים, ולא נקט לה בשחטו לשם שמעון דזהו לישנא דשנוי בעלים.

עוד יש להעיר בזה, דהרי הא דלרבה ודעימי' אין שנוי בעלים פוסל רק במחשב ע"מ לזרוק הגם דילפי' מקרא דשנוי בעלים פוסל בשחיטה ומנ"ל דהיינו רק בע"מ לזרוק, ובע"כ דהיינו כמש"פ רש"י לעיל ד"ד. ולק' ד"י דמסברא ל"ש שנוי בעלים רק בע"מ לזרוק, דשנוי בעלים ל"ש בקרבן אלא להתכפר בו, ולפ"ז הרי דלר"ח דס"ל דשייך שנוי בעלים אף בשחיטה ולא ס"ל להך סברא, הרי לכאו' הו"מ למילף לה מהנך קראי דילפי' לעיל דין שנוי בעלים בשחיטה, דלדידי' אין לנו מקור להעמיד הנך קראי בע"מ לזרוק, ומ"ט הוצרך לקרא דזבח תודת שלמיו, ואי דס"ל להך סברא דל"ש שנוי בעלים רק בכפרה וע"כ אין לפסול רק בע"מ לזרוק א"כ היכי יליף מקרא דזבח תודת שלמיו דפסול אף בשחישב על הזריקה ודילמא קרא איירי בחישב ע"מ לזרוק, וי"ל דמשמעות קרא הויא שתהי' הזביחה עצמה לשם שלמיו.

ב] והנה בעיקר שי' הרמב"ם דשנוי בעלים נוהג בכל ד' עבודות, צ"ע בזה, דהנה בד' רש"י לעיל ד"ד. ולק ד"י. הנז' מבו' דמסברא ל"ש פסול שנוי בעלים רק במחשבה על הזריקה כיון דשנוי בעלים ל"ש רק להתכפר בו וכפרה בזריקה הויא, וע' קר"א בדף ד', שתמה ע"ד רש"י, ואילו ד' הרמב"ם דשייך שנוי בעלים אף בשחישב על שאר עבודות, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה, ואמנם עי' בתוס' פסחים דס"א. ד"ה ואיתקש שנ' מדבריהם דהא דאין שנוי בעלים פוסל רק בע"מ לזרוק אי"ז מסברא אלא משום דמוכפר עליו נפקא, ואמנם דזה צ"ע רב דהרי בגמ' לעיל ד"ד. אמרי' דשנוי בעלים אינו בד' עבודות הגם דאכתי לא שמעי' להילפותא מקרא דוכיפר עליו,[[2]](#footnote-3) וצ"ע בזה.

עוד הקשו האחרונים על ד' הרמב"ם דכיון דשנוי בעלים פוסל אף בשחיטה א"כ מה הוצרכנו בפסח לפסולא דשלא למנוייו ותיפו"ל מדין שנוי בעלים, ועי' שפ"א לעיל ד"ג: שכ' דנפ"מ בשוחט לשם מי שפטור מפסח או שכבר הביא פסחו דאינו פוסל משום שנוי בעלים דאינו מחויב כפרה כמותו,[[3]](#footnote-4) ועיי"ש בהגה' שהביא מהצל"ח בפסחים דס"א. שכ' דבעי' לזה בשוחט לשם גוי שאינו מחויב כפרה כמותו, אך דבריו מחודשים דיש לפסול בזה משום שלא למנוייו הגם שאינו בר מנוי כלל, עיי"ש.

עוד' הק' הקר"א לק' ד"ז:, בהדין דלמנויו ושלא למנויו כשר דמ"ט לא יפסול בזה משום שנוי בעלים, ונקט הקר"א בפשיטות דלשמו ושלא לשמו פוסל בשנוי בעלים ולעיל ד"ד: נסתפק בזה, ועי' שפ"א פסחים דס"א. ודס"ב. וליקוטי הלכות שם דס"ב: שדייקו מד' הרמב"ם דבשנוי בעלים אינו פוסל בלשמו ושלא לשמו, ועי' מנח"ב סי' כ"ה ענף ג' שג"כ נקט כן בד' הרמב"ם, ולפ"ז ניחא, אך עי' בדברינו להלן דמה שדייקו כן בד' הרמב"ם צ"ע ולכאו' יש לדייק להיפך, ועי' גם בחי' הגר"ח בפ"ב מהל' ק"פ ה"ו (הא' והב'), שמבו' שנקט בד' הרמב"ם דלשמו ושל"ש פוסל בשנוי בעלים, (מדהעמיד פלוג' דרבה ור"ח בפסחים דס"ב. במקצת ערלה, ואפ"ה אי"ב משום שנוי בעלים), [[4]](#footnote-5) ולפ"ז הדק"ל, וכתב בזה דשלא למנויו בפסח היינו להאכיל שלא למנויו ואי"ז שנוי בעלים ועדש"כ תוס' פסחים דס"א. בשם הריב"א, עיי"ש בדבריו, ופשוט דבזה אין ליישב כד' הצל"ח והשפ"א דמשכח"ל בדאינו מחוייב פסח, דהרי מתני' דמכשרא למנויו ושלא למנויו סתמא קתני וא"א להעמידה רק בהנך גווני.

ג] ונ' לומר בביאור ד' הרמב"ם, דהנה ז"ל הרמב"ם רפי"ג מפסוהמ"ק ג' מחשבות הן שפוסלין את הקרבנות וכו', מחשבת שנוי השם כיצד זה השוחט את הזבח של"ש וכו' או ששחט הזבח שלא לשם בעליו זו היא מחשבת שנוי השם, וז"ל שם ברפט"ו, כל הזבחים שנעשו במחשבת שנוי השם וכו' וא' המשנה שם הזבח בשעת שחיטה או בשעת קבלה וכו', כיצד לא עלו לבעלים וכו' וכן אם שחט עולת ראובן לשם שמעון וכו', ויש להעיר בל' הרמב"ם דכייל לה לשנוי בעלים עם שנוי קודש דתרוויי' הוו בכלל פסול שנוי השם ואי"ז ב' דינים ומחשבות חלוקות, ול"ה כחוץ למקומו וחוץ לזמנו דחשיב להו בתרתי, וביותר ילה"ע בלשונו ברפט"ו שכ' מתחי' א' המשנה שם "הזבח" וכ' ע"ז בכיצד אף לדין שנוי בעלים דלכאו' אי"ז שנוי שם הזבח אלא שנוי שם בעליו.

והנראה ללמוד מד' הרמב"ם, דס"ל דדין שנוי קודש ודין שנוי בעלים יסוד דינם א' הוא, דהוו בכלל שנוי שם הזבח, והיינו משום דשם הזבח הוי "עולת ראובן" וע"כ בין כשמשנה שם העולה לשם חטאת ובין שמשנה שם ראובן לשם שמעון הוי זה שנוי שם הזבח, וכן נ' גם מד' הרמב"ם בפ"ד מהל' מעה"ק הנז' דיליף לשנוי קודש ולשנוי בעלים מקרא דזבח תודת שלמיו שתהי' זביחה וכו' לשם שלמיו, ונ' דאי"ז ב' ילפותות נפרדות שתהי' זביחה לשם שלמים ושתהי' לשם שלמיו, אלא הוי זה חדא ילפותא שתהי' זביחה לשם "שלמיו" דשם הזבח הוא שלמיו, וע"כ בין שמשנה שם שלמים ובין שמשנה שם הבעלים הוי זה בכלל שנוי השם וכמש"נ, ועי' גם בפיהמ"ש להרמב"ם ריש מכילתין דמבו' דמפרש דמתני' דשלא לשמן איירי אף בשנוי בעלים, (ותוס' ריש מכילתין נסתפקו בזה, ובד' רש"י בד"ד. ד"ה שנוי בעלים מבו' דמתני' לא איירי בשנוי בעלים), ואזיל לטעמי' דשנוי קודש ושנוי בעלים חד דינא נינהו והוו בכלל שנוי שם הזבח, וע"כ ודאי דאף שנוי בעלים נכלל בכלל נזבחו שלא לשמן.

ונ' שיש ללמוד כן גם ממה שפסק הרמב"ם בפט"ו מהל' פסוהמ"ק ה"ח ששחט חטאת לשם מי שהוא מחוייב עולה ה"ז כשרה ולא עלתה לבעלים, וכבר כ' האחרונים שמקור ד' הרמב"ם לזה הוא מהא דאמרי' לק' דמ"ו: דשחטה לשם חולין כשר ואינו מרצה, ופסקה הרמב"ם שם בה"ד,[[5]](#footnote-6) ומדמי לה הרמב"ם דה"נ בלשם מי שאינו מחוייב כפרה כמותו הגם שה"ז כשר מ"מ לא עלה לבעלים, וזה מבו' להדיא כמש"כ דד' הרמב"ם דשנוי קודש ושנוי בעלים יסוד דינם א' הוא, דהוו בכלל שנוי שם הזבח, וע"כ מדמי להו דכ"ה דבשנוי קודש אף בגווונא דלא חיילא המחשבה לפסול משום דהוי לאו מינה מ"מ לא עלה לבעלים, ה"נ בשנוי בעלים אף היכא דלא חיילא המחשבה משום דלאו מינה מ"מ חא עלה לבעלים.

ונ' שזהו טעמא דהרמב"ם דשנוי בעלים פוסל בכל העבודות, דהאמנם אם הי' גדר מחשבת שנוי בעלים דיהי' הקרבן עולה לשם פלוני, הרי של"ש זה רק במחשב על הזריקה וכמש"כ רש"י דהרי הקרבן עולה להבעלים לכפרה בהזריקה, אך כיון דגדר שנוי בעלים הוי דמשנה שם הקרבן דהוי עולת ראובן ומשנה שמו שיהי' עולת שמעון, הרי דשפיר שייכא מחשבה זו אף בשחיטה, דה"ה משנה שם הזבח דהוי עולת ראובן, ושם הזבח הרי הוי כן אף בשעת שחיטה, וז"פ,[[6]](#footnote-7) ורש"י דפליג ע"ז אזיל לטעמי' דנ' מדבריו בכ"ד דמחשבת שנוי בעלים הויא שיהי' הקרבן עולה לשם בעלים אחרים, וזל"ש רק בזריקה דזהו מה דאית לי' להבעלים בקרבן. [[7]](#footnote-8)

**[**ובד' תוס' פסחים דס"א. דס"ל דהא דשנוי בעלים הוי רק בזריקה אי"ז מסברא אלא ילפי' לה מקרא דוכפר עליו, נ' דס"ל דשם הבעלים על הקרבן אף בשחיטה, וע"כ הי' בדין שיפסול שנוי בעלים אף בשחיטה ואך דממעטי' לי' מקרא, אך רש"י פליג ע"ז וס"ל דכל שם הבעלים בהקרבן הוי רק בהכפרה שהיא בהזריקה, ונ' דאזלי בזה עוד לטעמייהו בב' מילי דאיפלי' התם.

**הא'** במה שנחלקו שם בהטעם דאין שנוי בעלים לאח"מ, דרש"י כ' הטעם בד"ה ואינו לאח"מ דאין שם בעליו עליו מאחר שמת, וכ"ה ל' רש"י לעיל ד"ד. ד"ה וישנו לאח"מ, אבל לא שנוי בעלים שהרי מתו בעליו, וכ"ה ל' התוס' לעיל שם ד"ה וישנן לאח"מ, ליכא איסורא בשנוי בעלים כיון דליכא בעלים, אך התוס' בפסחים שם ד"ה וישנו לאח"מ כתבו דהטעם שמא משום דכתיב לכפר עליו ולא על חבירו ומת לאו בר כפרה גמורה הוא אלא שנתחייב להביאו, ונ' דאזלי לטעמייהו, דרש"י לטעמי' דהא דשנוי בעלים הוי רק בזריקה משום דאין לבעלים בקרבן אלא כפרתו, הרי ממילא דמת דלאו בר כפרה הוא ל"ח כלל בעלים וע"כ ליכא בזה שנוי בעלים, וכן גם דעת תוס' במכילתין, אך תוס' בפסחים דס"ל דהא דאין שנוי בעלים רק בזריקה ל"ה מסברא ומשום דלא ס"ל דשם הבעלים הוי רק על הכפרה, הרי דאף לאח"מ חשיב בעלים והגם שאינו בר כפרה, וע"כ הוצרכו תוס' לפרש הטעם דילפי' לה מלכפר עליו.

**הב'** במה שנחלקו שם בגדר הדין דשלא למנויו, דבד' רש"י בפסחים שם ד"ה אבל וד"ה כמי מבו' להדיא דדין שלא למנויו הוי מדין שנוי בעלים, דהגם דבכל זבחים אין פוסל שנוי בעלים בשחיטה היינו משום דעיקרן לכפרה וכפרה ליתא אלא בזריקה, אך בפסח דעיקרו לבעליו ליאכל הרי דהאכילה תליא בהשחיטה וע"כ פוסל שנוי בעלים אף בשחיטה, וכן מבו' גם בפי' ר"ח בפסחים שם ואכמ"ל, וכן נ' גם ד' התוס' במכילתין לקמן ד"י. ד"ה לא, יעו"ש שכתבו ואע"ג דשלא למנויין דהיינו שנוי בעלים כתיב נמי תכוסו ולא ממעטי זריקה ל"ד, וצ"ב מאי קשיא להו הרי שפיר ממעטי' זריקה מדין שלא למנויו ואך דבזריקה פסול מדין שנוי בעלים, אך הישוב לזה מבו' בלשונם שכ' דשלא למנויין היינו שנוי בעלים, והיינו כד' רש"י דשלא למנויו הוי מדין שנוי בעלים, ושפיר הקשו, וכן מבו' להדיא בד' תוס' לק' די"ד. ד"ה ומה, יעו"ש שהקשו דמה לשנוי בעלים שכן פוסל בזביחה בפסח, ולהדיא דפסול שלא למנויו מדין שנוי בעלים הוא, אך בתוס' פסחים שם ד"ה ואיתקש כ' דשלא למנויו אין זה שנוי בעלים,[[8]](#footnote-9) ונ' ברור דאזלי לטעמייהו, דרש"י ותוס' במכילתין לטעמייהו, דס"ל דהא דבכל הקרבנות אין שנוי בעלים אלא בזריקה הוא משום דאין לבעלים בקרבן אלא כפרתו והכפרה הויא בשעת זריקה, הרי דע"כ בפסח שעיקרו לבעליו ליאכל והאכילה תליא בשחיטה, הרי דמשו"ז אית בי' שנוי בעלים בשחיטה, דבפסח הוי אף השחיטה להבעלים,[[9]](#footnote-10) אך תוס' בפסחים לטעמייהו דאף בשאר הקרבנות הוי שם הבעלים אף בהשחיטה, ואך דילפי' מקרא דוכפר עליו דשנוי בעלים הוי רק בזריקה, הרי דאף בפסח אין לפסול מדין שנוי בעלים רק בזריקה, דהרי כל הקרבנות הוי שם הבעלים עליהם בשחיטה ואפ"ה גלי קרא דשנוי בעלים ל"ה רק בזריקה, ובע"כ דדין שלא למנויו בפסח הוי דין בפנ"ע, וז"ב בבי' הפלוג' בזה**]**.

ונ' לפ"ז ליישב גם משה"ק על הרמב"ם דס"ל דשנוי בעלים פוסל אף בשחיטה, דא"כ מ"ט בעי' בפסח לפסולא דשלא למנויו תיפו"ל מדין שנוי בעלים, וגם מ"ט למנויו ושלא למנויו כשר ומ"ט אי"ז פסול מדין שנוי בעלים, ולפי המבו נ' פשוט דשלא למנויו ל"ה כלל בכלל שנוי בעלים, דשנוי בעלים הרי היינו דמשנה שם הבעלים דהוי בהקרבן, אך מחשבת שלא למנויו כלל ל"ה מחשבת שנוי שם הזבח, דהרי הוי כמחשבת שלא לאוכליו דכלל ל"ה שם הזבח לאוכליו, וע"כ ודאי דל"ה המחשבה מחשבת שנוי שם הזבח, אלא הויא המחשבה דה"ה שוחט בעד שלא למנויו, ואין נכלל בזה שנוי שם הזבח, דהמחשבה הויא דה"ה שוחט פסח דראובן לצורך שאינן מנויין, ואינו משנה כלל שם הבעלים, וע"כ בעי' לפסולא דשלא למנויו דאין לפסול בזה כלל משום שנוי בעלים, וע"כ נמי למנויו ושלא למנויו כשר ולא פסלי' בזה משום שנוי בעלים, והנה לעיל נת' מל' הרמב"ם דשנוי קודש ושנוי בעלים כלל לא חיילא המחשבה בהעבודות אלא חיילא המחשבה בהזבח וה"ה משנה שם הזבח בשעת העבודות, ונ' דבשלא למנויו אי"ז כן דהרי אי"ז כלל שנוי שם הזבח, וע"כ לא חיילא המחשבה בהזבח, אלא חיילא המחשבה בהשחיטה שה"ה נעשית שלא למנויו, וז"פ.[[10]](#footnote-11)

והנה לעיל נת' פלוג' האחרונים בד' הרמב"ם בדין לשמו ושל"ש בשנוי בעלים, ולמש"נ לכאו' נ' מסברא שיש לפסול בזה, דהרי שנוי קודש ושנוי בעלים חד דינא נינהו.[[11]](#footnote-12)

והנה בשפ"א ובליקוטי הלכות שהבאנו דבריהם לעיל, דייקו מד' הרמב"ם דבשנוי בעלים כשר בלשמו ושלא לשמו, וזה ממש"כ הרמב"ם רפי"ג מפסוהמ"ק מחשבת שנוי השם כיצד, זה השוחט את הזבח שלא לשמו כגון שהי' עולה ויחשב שהוא שלמים או ישחטנו לשם עולה ושלמים או לשם שלמים ולשם עולה או ששחט הזבח שלא לשם בעליו זו היא נחשבת שינוי השם, עכ"ל, ודייקו דממה דלענין שנוי בעלים לא כ' נמי לבעליו ושלא לבעליו ש"מ דבשנוי בעלים אי"ז פוסל.

ולענ"ד אם יש לדייק בד' הרמב"ם אדרבה יש לדייק להיפך, דהרי בשנוי בעלים כלל לא פירש הרמב"ם אופן השינוי, אלא כ' הכלל דשחט שלא לשם בעליו, ולא פירש כלל האופן דשינוי בעלים ואף לא האופן דחישב לשם אחר בלבד, וכ"ה דבשלא לשמו כ' מתחי' השוחט את הזבח שלא לשמו, ואח"כ פירש דהיינו כגון ששחט עולה לשם שלמים וכו', וא"כ נ' דאין לדייק מזה דבשנוי בעלים אין פוסל לשמו ושל"ש דהרי לא נחית הרמב"ם כלל לפרש אופני שנוי בעלים, ואף לא פירש האופן דחישב לשם אחר לבד, ואדרבה נ' דהא דלא פירש הרמב"ם אופני שנוי בעלים הרי היינו משום דכבר פירש האופנים בשנוי קודש ולא הוצרך לחזור ולפרש, וא"כ יש ללמוד מזה דכ"ה דבשנוי קודש פסול בלשמו ושלא לשמו ה"נ בשנוי בעלים, וצ"ע בזה.

ד] ומעתה ניהדר לבאר דעת הרמב"ם בבי' הסוגיא דתודה דשחטה לשם תודת חבירו, דפי' האחרונים דמפרש דנידון הסוגיא הוי מדין שנוי בעלים, וצ"ב דא"כ מ"ט נקט לישנא דשחטה לשם תודת חבירו דאין זה לישנא דשנוי בעלים, אך למש"נ בדעת הרמב"ם הרי הוי זה לישנא דשנוי בעלים, דהרי אף שנוי בעלים הוי בכלל שנוי שם הזבח, דמשנה שם הזבח מעולת ראובן לעולת שמעון, ושפיר נקטי' ל' שחטה לשם תודת חבירו דהוי זה ל' דשנוי בעלים, דמשנה שם התודה מתודת ראובן לתודת שמעון, וז"פ.

ולפ"ז יש לבאר גם מה דמייתי רבה ראי' מברייתא דשלמים שנשחטו לשם תודה פסולין הא תודה לשם תודה כשרה מאי לאו דחברי', אשר צ"ע רב לדרך זו דנידון הסוגיא הוי משום שנוי בעלים דא"כ מאי מייתי' מהך ברייתא דאיירי משום שנוי קודש, דמשו"ז באמת אין לפסול בתודה לשם תודת חבירו, ואלא דבזה פסול משום שנוי בעלים, וזה צ"ע רב, אך למש"נ י"ל דהאמנם פסולא דלשם תודת חבירו הוי מדין שנוי בעלים, אך כיון דשנוי קודש ושנוי בעלים הוי חד מילתא דה"ז שנוי שם הזבח, הרי דשפיר פריך דמדאיצטריך למיתני דשלמים לשם תודה פסולין ודחשיב זה שנוי שם הזבח, מ' דתודה לשם תודה לא פסיל, דאי אף תודה לשם תודה דחברי' פסולה, והרי דאף שנוי שם הבעלים דהקרבן חשיב שנוי שם הזבח, הרי דכ"ש דשלמים לשם תודה חשיב שנוי שם הזבח ופסולין, דס"ד דזה פשיטא דשלמים לא איקרו תודה ואעפ"כ בעינן לאשמועינן דחשיב זה שנוי שם הזבח, וע"כ הוי זה כ"ש מתודה לשם תודה דחברי' דחשיב שנוי השם, וע"ז משני דס"ד דשלמים לשם תודה ל"ח כלל שנוי שם הזבח דסד"א דשלמים נמי איקרו תודה.

אך יל"ע בזה, דא"כ מ"ט פריך רבה לר"ח, ולכאו' לדידי' נמי תיקשי דהרי בזריקה לכו"ע פוסל שנוי בעלים, וא"כ כ"ש דשלמים לשם תודה חשיב שנוי שם הזבח ופסול, ומ"ט ק' לדעת ר"ח טפי מלדידי', ולכאו' צ"ל דמהא דפסול שנוי בעלים בזריקה ליכא ק"ו כלל די"ל דשנוי שם הבעלים חשיב טפי שנוי מהזבח משלמים לשם תודה, אך אי פוסל שנוי בעלים אף בשחיטה והגם דאין שם הבעלים בשחיטה מ"מ חשיב זה שנוי שם הזבח, הרי מכ"ש דשלמים לשם תודה חשיב שנוי שם הזבח ופסול.

וניחא בזה גם משה"ק בליקוטי הלכות שם, דלדעת התוס' דתודה לשם תודת חבירו חשיב שנוי בעלים ורק דאי"ז פוסל בשחיטה משום דאין שנוי בעלים בשחיטה אך בזריקה ה"ז פוסל לכו"ע, וכתב בליקוטי הלכות דלפ"ז דחוק מאד דהא ברייתא דשלמים ששחטן לשם תודה ל"ד בשחיטה דה"ה שאר עבודות, וממילא כד דייקינן הא תודה לשם תודה כשרה איירי נמי בד' עבודות וא"כ היכי בעי הגמ' למימר מאי לאו דחברי', והנה על ד' התוס' י"ל בפשיטות דשפיר קאמר מאי לאו דחברי' שאין לפסול בזה משום שנוי קודש, ואה"נ דיש לפסול בזה משום שנוי בעלים, אך ע"ז הרי ליכא כלל למידק מהברייתא דאיירי בשנוי קודש, אך על ד' הרמב"ם דכל נדון הפסול בתודה לשם תודת חבירו הוי משום שנוי בעלים, ואעפ"כ דייקי' דמ' מברייתא דכשרה, וע"ז תיק' קו' הליקוטי הלכות הנז', וי"ל דכיון דהברייתא נקטה הדין בשחיטה אין לדייק מזה על שאר עבודות, ולמש"נ ניחא דעל הזריקה אין לדייק כלל דהא תודה לשם תודה דחברי' כשרה כיון דבזריקה י"ל דשנוי שם הבעלים הוי טפי משנוי השם שבתודה לשם שלמים, ורק משחיטה דייקינן, וכנ"ל.

אך י"ל עוד בזה, דכל עיקר מש"נ בד' הרמב"ם דשנוי בעלים הוי חד דינא עם שנוי קודש דה"ז שנוי שם הזבח, הוי רק לדעת ר"ח דשנוי בעלים נוהג בד' עבודות אשר היינו משום שה"ז שנוי שם הזבח וע"כ ה"ז שייך בכל העבודות, אך רבה ודעימי' דס"ל דשנוי בעלים אין פוסל אל בזריקה בע"כ דס"ל דפסול שנוי בעלים ל"ה משום דחשיב שנוי שם הזבח, דאי הי' זה שנוי שם הזבח הי' זה פוסל בכל העבודות, דשם קרבן ראובן הרי הוי מתחילה, אלא הוי זה הל' בפנ"ע דמחשבה שיהי' הקרבן לשם אחר פוסלת, וע"כ אי"ז פוסל רק בזריקה דזהו מה דאיכא לבעלים בהקרבן וכמו שפי' רש"י.

ולפ"ז א"ש היטב דע"כ לדעת רבה כלל ל"ק דאי שנוי בעלים פוסל כ"ש שלמים לשם תודה, דהרי הא דשנוי בעלים פוסל אי"ז כלל משום שנוי שם הזבח, וליכא למילף מינה דשלמים לשם תודה חשיב שנוי שם הזבח, ורק לדעת ר"ח דשנוי בעלים פוסל בכל העבודות ואף דליכא להבעלים בהקרבן אלא בזריקה, אלא היינו משום דהוי זה שנוי שם הזבח, וכדיליף לה מקרא ד"שלמיו", דיהי' זביחה לשם שלמיו ואל"ה ה"ז שנוי שם הזבח, וע"כ לדידי' שפיר פרכי' דיש ללמוד דשלמים לשם תודה חשיב שנוי השם בק"ו מתודה לשם תודה דחברי' דחשיב שנוי השם, וניחא נמי קו' הליקוטי הלכות דע"כ שפיר בעי' למימר דתודה לשם תודה כשרה מאי לאו דחברי' ואף דאיירי בכל העבודות, דהרי אה"נ דמשום שנוי שם הזבח אין לפסול בכל העבודות, ומה דבזריקה ה"ז פסול אף לדעת רבה, הרי הוי דין בפנ"ע דשנוי בעלים ול"ש כלל לברייתא דאיירי בדין שנוי שם הזבח, ורק לר"ח ק' דלדידי' בתודה לשם תודת חבירו ה"ז פסול מדין שנוי שם הזבח.

ולפ"ז נמצא דמה דס"ל להרמב"ם דאף באינו מחוייב כפרה כמותו לא עלה לבעלים, ומשום דמדמי שנוי בעלים לשנוי קודש אי"ז רק לד' ר"ח דשנוי בעלים נמי הוי משום שנוי שם הזבח וכשנוי קודש, וכמש"נ לעיל דזהו טעמא דהרמב"ם דמדמי להו, אך לד' רבה ודעימי' דשנוי בעלים הוי דין בפנ"ע אין לדמותם זל"ז וי"ל דבאינו מחויב כפרה כמותו כשר ועלו לבעלים.

ויתיישב לפ"ז משה"ק הקר"א לעיל ד"ד. על ד' הרמב"ם דבאינו מחוייב כפרה כמותו לא עלו לבעלים, ממש"א לעיל שם דשנוי בעלים אינו בציבור, ופי' תוס' שם דאי שוחט לשם נכרי אי"ז פוסל משום שאינו מחוייב כפרה כמותו, וכן פירש"י בפסחים דס"א., ולד' הרמב"ם הרי אף באינו מחוייב כפרה כמותו לא עלו לבעלים וא"כ שנוי בעלים נוהג אף בציבור, ובפשוטו י"ל בזה בתרי אנפי, הא' דמ"מ שנוי בעלים אינו פוסל לגמרי בציבור, עי' קר"א שם שכתב כן, והב' לפ"מ שהוכיח הצל"ח בפסחים מד' הרמב"ם דכל ההל' דבאינו מחוייב כפרה כמותו לא עלה לבעלים הוי רק בחטאת אך בשאר קרבנות ה"ז אף עולה לבעלים,[[12]](#footnote-13) ושפיר אמרי' דשנוי בעלים אינו כלל בציבור בשאר קרבנות,[[13]](#footnote-14) אך לפמש"נ הרי נמצא דלמ"ד דשנוי בעלים אין פוסל רק במחשבה על הזריקה ואי"ז כלל מדין שנוי השם, הרי שבאינו מחוייב כפרה כמותו ה"ז כשר ועלה לבעלים וכנ"ל, וממילא דלק"מ ממש"א התם דאינו בציבור, דהרי אמרי' נמי התם דאינו בד' עבודות, ולמ"ד דאינו בד' עבודות אף אינו בציבור, וז"פ.

ויש להוסיף דגם מש"נ דלדעת הרמב"ם דשנוי בעלים היינו שנוי שם הזבח ע"כ שלא למנויו ל"ה כלל שנוי בעלים, הרי דאי נימא דגדר דין שנוי בעלים תלוי בפלוג' זו אם נוהג בד' עבודות, הרי דלמ"ד דאינו נוהג אלא בזריקה ושנוי בעלים ל"ה שנוי שם הזבח הרי דשלא למנויו הוי כעין שנוי בעלים, ואך דלדעה זו ל"ק כלל משה"ק לעיל דמ"ט בעי' לפסולא דשלא למנויו ודמ"ט למנויו ושלא למנויו כשר, דהרי לדעה זו שנוי בעלים אינו פוסל אלא בזריקה ומחשבת שלא למנויו דהויא בשחיטה אין לדון בה כלל מדין שנוי בעלים, ורק למ"ד דשנוי בעלים נוהג בד' עבודות אשר לדידי' צ"ע כנ"ל, ע"ז נת' דלדידי' הרי שנוי בעלים הוי משום שנוי שם הזבח וע"כ שלא למנויו ל"ח כלל שנוי בעלים, וכ"ז פשוט.

ולפ"ז מתישב גם משה"ק לעיל בדעת ר"ח, דאי ס"ל דמסברא שייך שנוי בעלים בכל עבודות מה הוצרך לילפותא דזבח תודת שלמיו, הרי יש לנו ללמוד לזה מקראי דלעיל ד"ד: דשנוי בעלים פוסל בכל עבודות דלדידי' אין לנו להעמיד לזה רק בשחישב ע"מ לזרוק, ואי ס"ל דמסברא אין לנו לפסול רק בע"מ לזרוק א"כ היכי יליף מקרא דזבח תודת שלמיו דפסול אף בשחישב על השחיטה ודילמא קרא איירי בע"מ לזרוק, אך למש"נ ניחא דמהנך קראי דלעיל ד"ד: ל"מ למילף דיפסול אף במחשב על השחיטה עצמה, דבפשוטו יש לנו לפרש פסולא דשנוי בעלים שאי"ז משום שנוי שם הזבח, אלא היינו דמחשב שיעלה הקרבן לשם אחר, ומחשבה זו לא שייכא רק בזריקה, אך מקרא דזבח תודת שלמיו יליף דבעי' שתהי' הזביחה לשם הקרבן שהוא "שלמיו" וכל שמשנה שם הבעלים ה"ז שנוי שם הקרבן, וע"כ שפיר יש לנו לומר דה"ז פוסל אף בשחישב על השחיטה, כיון שאין הפסול במה שמחשב שיהי' הקרבן לשם אחר אלא הוי הפסול משום שנוי שם הקרבן, וזה הרי שייך בכל העבודות, וכמש"נ לעיל בזה.

1. וניחא בזה מה שפסק הרמב"ם דשנוי בעלים נוהג בד' עבודות אשר הקשו עליו מסוג' לעי ד"ד ומלקמן ד"י, ולהנ"ל י"ל דסוגיות אלו אתיין כד' רבה והרמב"ם פסק כר"ח ועי' ליקוטי הלכות שכתב דזה מיישב סוג' דלעיל ד"ד. דהרי הסוג' שם אתיא דלא כר"ח כיון דהתם ילפי' שנוי בעלים מקרא דזבח תודת שלמיו רק מאם אינו ענין ודלא כר"ח, אך מסוג' דלקמן ד"י. אכתי ק' כיון דהוא סתמא דגמ' דשנוי בעלים אין נוהג רק בחישב ע"מ לזרוק, ויש לציין לד' הקר"א לקמן ד"י. שכ' בד' הרמב"ם דלדידי' באמת לא ילפי' דין מחשבין מעבודה לעבודה משנוי בעלים דהרי לא חזינן לזה בשנוי בעלים כיון שפוסל אף בחישב על השחיטה, ומה דלהלכה מחשבין מעבודה לעבודה היינו כטעמא דהירושלמי בפ' תמיד נשחט, ויש להעיר עוד דיש להביא סמך לד' הרמב"ם מסוגיא דלהלן די"ג דפריך וקבלה מי פסלה והתניא וכו' קבלה לא עשה בה מחשבה כמעשה, וכבר הק' התוס' לק' ד"י. מ"ט לא מוקי לה בשנוי בעלים, ועי' בשטמ"ק בדי"ג אות ז' מש"כ ליישב, ולדעת הרמב"ם א"ש היטב דשנוי בעלים פוסל אף בקבלה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ? ועד"ז העירו האחרונים במש"כ תוס' לעיל ד"ד. דשנוי בעלים אינו בציבור דאם חישב לשם נכרי לא מיפסיל דבעי' חבירו דומיא דידי' מחויב כפרה כמותו, וצ"ע דהרי אכתי לא ילפי' דין שנוי בעלים כלל מקרא דוכפר עליו, ומנ"ל דבעי' מחויב כפרה כמותו, עי' בס' פ"מ שעמד בזה, ועד"ז ילה"ע במש"כ תוס' בפסחים דס"א' דהא דאין שנוי בעלים לאח"מ שמא ילפי' לה מכ' לכפר עליו ולא על חבירו ומת לאו בר כפרה גמורה הוא, ודלא כפירש"י שם דהטעם הוא משום דאין שם בעליו עליו מאחר שמת, וכ"נ גם בתוס' לעיל ד"ד. ד"ה וישנן שכ' דליכא איסורא בשנוי בעלים לאח"מ כיון דליכא בעלים ועי' להלן סק"ג בבי' הפלוג' בזה, וק' דא"כ היכי אמרי' לעיל ד"ד. דשנוי בעלים אינו לאח"מ והרי אכתי לא ילפי' דין שנוי בעלים מקרא דוכפר עליו, ועי' בס' עולת שלמה שהק' כן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובמה שנקט בפשיטות דשלא למנויו פוסל אף בשאינו מחויב בפסח, עי' להלן בהע' ח', שנת' דזה תליא בפלוג' רש"י ותוס'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובעיקר הנידון בזה הביא בליקוטי הלכות שם דבספה"י לר"ת כ' להדיא דאף בשנוי בעלים פסול לשמו ושלא לשמו, ולכאו' מוכרח כן מד' תוס' לעיל ד"ד: ד"ה מחשבה יעו"ש שהוק' להם מ"ט למנויו ושלא למנויו כשר וכ' דעכצ"ל דל"ה כשנוי בעלים ול"ח פסולו בגופו, ולכאו' מוכרח לפ"ז דשנוי בעלים דהוי פסולו בגופו פסול בלשמו ושל"ש, דאל"כ מה הוק' להם מ"ט למנויו ושלא למנויו כשר, אך העירוני די"ל דס"ל דבשנוי בעלים יש להכשיר בלשמו ושל"ש מטעם אחר, דכיון דהוי אף לשמו, הרי דזה דהוי אף לאחר אי"ז סתירה כלל להלשמו דהרי יכול להיות הקרבן לתרווייהו, עכ"פ בעולה ושלמים, וע"כ בזה כלל ל"ק מ"ט לשמו ושלא לשמו כשר, ועי' גם בתוס' בפסחים דס"ב: שנ' דעתם דלשמו ושל"ש בשנוי בעלים פסול, עי' מנח"ב שם שעמד בזה, אך להנ"ל יש לדחות גם הראי' מד' תוס' התם.

   ויש להעיר עוד דלד' רש"י בפסחים דס"א. ותוס' להלן ד"י. דשלא למנויו הוי מדין שנוי בעלים ונת' להלן סק"ג, הרי לכאו' מדחזי' דלמנויו ושלא למנויו כשר יש ללמוד דלבעליו ושלא לבעליו כשר, אך שמעתי לדחות דשלא למנויו דהוי מכח הבעלות של האכילה הרי דאפשר לברר איסורו וע"כ למנויו ושלא למנויו כשר, וכדאמרי' בפסחים דס"ב: בלאוכליו ושלא לאוכליו, אך שנוי בעלים בשאר קרבנות דהוי מכח הבעלות על הכפרה הרי שזה א"א לברר, וע"כ פסול לבעליו ושלא לבעליו, וצ"ע בזה.

   ועי' עוד בחי' הגרש"ר פסחים ד"ס: שהוכיח דבשנוי בעלים לשמו ושלא לשמו פסול, דהרי בגמ' שם א"ל ראב"א לרבא דדילמא שאני היכא דאמר מהיכא דלא אמר מהא דלאוכליו ושלא לאוכליו כשר ושלא לאוכליו לחודי' פסול הגם דסתמא לאוכליו, ודחי רבא דהתם ל"ה סתמא לאוכליו דדילמא מימשכי וכו', ואי נימא דבשנוי בעלים לשמו ושל"ש כשר הרי עדין יש להוכיח דשאני היכא דאמר מהיכא דלא אמר, מהא דלשמו ולשם אחר כשר ולשם אחר לחודי' פסול הגם דסתמא לשמו, וע"ז ליכא לשנויי כד' רבא, ולכאו' מוכח מזה דלשמו ושל"ש בשנוי בעלים פסול, ואולי יש לדחות לפ"ד מרן הגרי"ז דשל"ש הוי מחשבה הפוסלת, וי"ל דע"כ כלל ל"ש לדמות לשמו ושל"ש לסתמא ושל"ש, וז"פ מסברא, ומה דמדמי ראב"א היינו משום דשלא לאוכליו אינו מחשבה הפוסלת אלא חיסרון מחשבת לאוכליו, וכדמוכח כן מד' רש"י שם בד"ס. ד"ה מקצת אוכלין ומד' תורי"ד שם דס"ב: ואכמ"ל, וע"כ בזה שפיר דמי לאוכליו ושלא לאוכליו לסתמא ושלא לאוכליו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומבו' מדין זה, דאף בחטאת איכא דין הקרבה אף בשאינו מרצה, ואמנם בחי' מרן הגרי"ז הל' פסוהמ"ק במש"כ ע"ד רש"י מנחות דמ"ח: כתב שם בדעת רש"י די"ל דבחטאת לא נתחדש כלל הקרבה היכא שאינה עולה לבעלים, ולא פירש מ"ש מלשם חולין, ואולי ס"ל בדעת רש"י כמש"כ החזו"א בדעת הרמב"ן במלחמות ר"ה דכ"ח: שכתב דלשם חולין עולה לבעלים ותמה הגרע"א מסוגיא דלקמן דמ"ו: דאמרי' דאינו מרצה, וכתב החזו"א דיל"פ דהא דאינו מרצה היינו דליכא רצוי גמור, אך לעולם ה"ז עולה לבעלים, וי"ל כן גם לדעת רש"י, וניחא בזה גם ד' התוס' לעיל ד"ב. מקו' הגרע"א שם, ואכמ"ל.

   ויש להעיר בזה בד' הגרע"א במערכה בגיטין דנ"ה. בסוגיא דנודעה, שכתב שם בתו"ד לדעת הרמב"ן דגנב והקדיש הזבח כשר הגם שהגנב לא קנאו דומיא דשלא לשמו דכשר אף שלא עלה לבעלים לשם חובה, וכתב הגרע"א דלפ"ז בחטאת דשל"ש פסול אף לא יוכשר גנב והקדיש, עיי"ש מה שפלפל לפ"ז, ומבו' שנקט כד' הגרי"ז דבחטאת כל ההכשר הוא רק היכא שעולה לבעלים לשם חובה, וצ"ע ע"ז מלשם חולין שנקט הגרע"א בכ"ד דלא עלה לבעלים, וכאשר כן מפורש בד' הרמב"ם, וא"כ מ"ש בגנב והקדיש דל"ש להכשיר, אך בעיקר ד' הגרע"א ילה"ע, דלכאו' בחטאת בלא"ה לש כלל שיחול ההקדש אם אינו בעלים ואינו מתכפר בזה, שהרי אין חטאת באה נדבה וא"א להפרישה שלא על חטאו, וע"כ אף אי נימא דכל שההפרשה לחובתו תו שייך שתוכשר אף אם לא עלתה לבעלים, מ"מ מעיקרא ודאי א"א להפריש כן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף בזה, דל' הרמב"ם רפט"ו הנז' מורה להדיא דמחשבת שנוי השם דפוסלת בד' עבודות, לאו היינו דחייל השנוי בהעבודה דנעשית לשם זבח או בעלים אחר וע"כ מיפסל הקרבן, אלא חיילא המחשבה בהקרבן כל שחישב בשעת עבודה, וה"ה משנה שם הזבח בשעת שחיטה וכו', ואשר ע"כ שפיר פסלה מחשבת שנוי בעלים אף בשחיטה, דהגם דהשחיטה גופה ל"ה כלל לשם הבעלים, אך ע"י מחשבתו חייל בהקרבן שנוי שם הבעלים, וזהו דפוסל להקרבן, [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה יש להסתפק בקרבן של שותפין ושחטו לשם א' מהן אם חשיב שנוי בעלים, וכבר הוכיחו בזה, ממש"א לעיל ד"ד. דשנוי בעלים אינו בציבור, ופי' רש"י שהרי הכל בעליו, ובתוס' שם כ' דאם שחט לשם היחיד ה"ה בעליו, והרי להדיא דבשוחט לשם א' מן הבעלים אי"ז שנוי בעלים, אך עי' במאירי קידושין ד"ז. דלהדיא בדבריו דקרבן של שותפין ששחטו לשם א' מהם הוי שנוי בעלים, עיי"ש בדבריו.

   ולכאו' תיקשי לדעת המאירי, דא"כ מ"ט שנוי בעלים אינו בציבור, אך בד' המאירי גופי' מצי' ישוב לזה, ע' בדבריו בפסחים דס"א. ז"ל ושנוי בעלים אינו מפקיע שלא לעלות, בקרבן ציבור, שכל שקרב לשמו לשם כל הציבור זוכה בו הואיל ואף הוא בכלל בעלים, עכ"ל, והרי שלא פי' הטעם משום דהוי בעליו ואי"ז כלל שנוי בעלים, אלא הטעם שכשקרב לשמו לשם כל הציבור זוכה בו, ונ' דהיינו דהבעלות בקרבן ציבור הויא בעלות כללית דכל הציבור, וע"כ כל ששוחט לשם א' מבעלות זו, חיילא השחיטה לבעלות זו, וה"ה כשוחט לשם של הציבור, ואשר ע"כ ס"ל להמאירי דכ"ז בקרבן ציבור, אך בקרבן יחיד דשותפין, כל ששוחט לשם א' מהשותפין הוי שנוי בעלים.

   ובביאור טעם הפלוגתא בזה נ', דרש"י ותוס' לטעמייהו דשנוי בעלים היינו שיתכפר בו אחר, וע"כ כל שחישב לשם א' מן השותפין אי"ז שנוי בעלים כלל שהרי הוא מן המתכפרים בקרבן, [ואי משום מה שנכלל במחשבתו שאחרים לא יתכפרו לא חשיב זה כלל שנוי בעלים, וכמו שכבר הוכיחו מהא דאינו בציבור, הגם דיכול לחשוב שלא יהי' לציבור, אך יש לדחות דבציבור דל"ש שיהי' לאחר שאני, ואתינן עלה רק משום המחשבה שיתכפר זה, וזה הרי ל"ה כלל שנוי בעלים דהרי הוא באמת מתכפר], אך המאירי לטעמי' דס"ל שם כד' הרמב"ם דשנוי בעלים פוסל בכל עבודות, והרי דשנוי בעלים הוי משום שנוי שם הקרבן, ואשר ע"כ ס"ל דקרבן דשותפין דשם הקרבן הוי קרבן דראובן ושמעון, הרי כל שמשנה שמו שיהי' קרבן דראובן, הרי דאף זה הוי בכלל שנוי שם הקרבן וחשיב שנוי בעלים. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה יש להסתפק אם בדין שלא למנויו בפסח פוסל אף במי שאינו מחויב בפסח, ונ' דהוא תלוי בפלוג' רש"י ותוס', דלדעת רש"י דשלא למנויו הוי מדין שנוי בעלים הרי שאף בזה אין פוסל רק במחויב כמותו, אך לדעת התוס' דהוי דין בפנ"ע הרי שאין לנו מקור לומר דאי"ז פוסל רק במחויב בפסח, ועי' לעיל ריש סק"ב דהצל"ח והשפ"א נקטו דשלא למנויו פוסל אף במי שאינו מחויב בפסח, ויש להעיר בזה מסוג' דפסחים דס"ב. דמ"ט לא פסלי' התם בשוחט ע"מ לזרוק לערלים שאינן מנויין משום שלא למנויו, ולד' רש"י ניחא דאף שלא למנויו אינו פוסל רק במחויב כמותו, אך לד' התוס' צ"ע, וכנר' צ"ל דכ"ה דפירש"י שם דאין לפסול משום שלא לאוכליו בערלים שאינן מנויין ה"נ אין לפסול משום שלא למנויו במנויין שאינן אוכלין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם צ"ע בזה בד' תוס' במכילתין לעיל ד"ד: שכ' דשלא לאוכליו ושלא למנויו ל"ח פסולו בגופו דאין שם בעלים על השחיטה, וזה להדיא דלא כמש"נ בדעתם, ובאמת שמד' תוס' שם נ' דלא כדבריהם בד"י. דשלא למנויו היינו שנוי בעלים, דהרי נ' בתוס' שם דבשנוי בעלים פסול לשמו ושל"ש ול"ה כלמנויו ושלא למנויו דכשר, וע"כ דלמנויו ושלא למנויו ל"ה מדין שנוי בעלים, ועמש"כ בזה לעיל הע' ד'. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש לדייק עוד כמש"נ, ממה דבכ"ד במחשבת שנוי בעלים אמרי' דשוחט שלא "לשם" הבעלים, ואילו בשלא לאוכליו ושלא למנויו לא אמרי' שלא "לשם" אוכליו ושלא "לשם" מנויו, מלבד בחד דוכתא בפ"ב מקר"פ ה"ו, ונ' דזה מת' היטב לפי דברינו, דשנוי בעלים הוי שנוי שם הקרבן ושלא לאוכליו ושלא למנויו ל"ה שנוי שם הקרבן. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך יש לדחות לפמש"נ בהערה ד', די"ל דבשנוי בעלים לשמו ושל"ש ל"ה כלל שנוי שם הקרבן דאין שם השני סותר לשם הקרבן דהרי שייך שיהי' הקרבן לתרווייהו. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכתב הצל"ח הטעם בזה משום דאי' תרי קראי למעט אינו מחוייב כפרה כמותו, בחטאת וכפר עליו ולא על חבירו, חבירו דומיא דידי', ובעולה ונרצה לו לכפר עליו ולא על חבירו, חבירו דומיא דידי', ובחטאת יש להעמיד המיעוט לענין שיהי' כשר, אך בעולה דבלא"ה אין שנוי בעלים פוסל ורק דלא עלה לבעלים הרי בע"כ דמיעוטא דאינו מחוייב כפרה היינו דאף עלה לבעלים, ומרן הגרי"ז זצ"ל אמר וכבר דן בזה הקר"א בד"ז, דה"נ בדין לשם חולין דלא עלה היינו לד' הרמב"ם רק בחטאת אך בשאר קרבנות ה"ז כשר ועלה, ויישב בזה ד' תוס' ריש מכילתין ד"ה לשם גכוה מקו' הגרע"א שם, ובי' הטעם בזה דהיינו משום דהמיעוט הוא דבלשם חולין ובאינו מחוייב כפרה כמותו אי"ז מחלל כמחשבה גמורה, וע"כ נחית חד דרגא, ובחטאת דבמחשבה גמורה ה"ז פסול, הרי שבלשם חולין ובאינו מחוייב כפרה כמותו ה"ז כשר ולא עלה לבעלים, ובשאר קרבנות דבמחשבה גמורה ה"ה כשרין ולא עלו לבעלים, הרי שבלשם חולין ובאינו מחוייב כפרה כמותו ה"ז כשר ועולה לבעלים.

    והנה לא נתפרש הדין באינו מחוייב כפרה כמותו בפסח, ועי' בחי' הגר"ח פ"ב מהל' קר"פ ה"ו שנקט בפשיטות דה"ז כשר ולא עלה לבעלים, ולדרכו של הגרי"ז פשיטא שהוא כן דנחית חד דרגא וכנ"ל, אך לד' הצל"ח יל"ע בזה, [ובאו"ש פט"ו מפסוהמ"ק כ' דהא דפסק הרמב"ם דבחטאת לשם חולין פסול דהוא מכח הא דלשם חולין כשר ואינו מרצה, ונ' דג"ז מתיישב אף לפ"ד מרן הגרי"ז דבשאר קרבנות לשם חולין עלה לשם חובה, דזהו רק בשאר קרבנות דאף במחשבה גמורה כשרים וע"כ בלשם חולין נחית חד דרגא וה"ז מרצה, אך בפסח שבמחשבה גמורה ה"ז פסול, הרי שבלשם חולין נחית חד דרגא וה"ז כשר ואינו מרצה, ועי' בחי' הגרש"ר פסחים ד"ס שדן בזה], ועמש"נ בזה עוד בדברינו בענין לשם חולין, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-13)
13. וי"ל עוד, דרק בחשב על ישראל שאינו מחוייב כפרה כמותו בזה הוא דלא עלה לבעלים, ומשא"כ בחשב לשם נכרי, והטעם בזה הוא ע"פ המבו' לעיל ד"ג: דבחישב לשם ישראל המחוייב עולה ל"ח לאו מינה לגמרי עייש"ה, וממילא דע"כ בזה חיילא המחשבה לענין דלא עלה לבעלים, ומשא"כ בחשב לשם נכרי דהוי לאו מינה לגמרי אף עלה לבעלים, אך נ' שאין לומר כן, דהרי כבר כ' האחרונים דמקו"ד הרמב"ם להא דבאינו מחוייב כפרה כמותו לא עלה לשם חובה הוא משום דמדמי לי' ללשם חולין, ובלשם חולין הרי ל"ה כלל בר מינה, וכמבו' לעיל בסוג' שם, וא"כ ה"נ יש לנו לומר דאף באינו מחוייב כמותו כלל לא עלה לבעלים. [↑](#footnote-ref-14)