ב - שבת ג_ א_ - ג_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ הוצאה מהדו_ק

ג' א' - עקירת גופו כעקירת חפץ, - בביאור האיבעיא, עי' מהרש"א ומהר"ם, וחי' הגרע"א בע"ב, וחזו"א סימן ס"ב סק"ב, - ובביאור הא דפשיט דחייב, עי' פסקי רי"ד בסוגיין ותורי"ד לקמן ק"ב ב', ועי' זכרון שמואל במכתבים סימן ה'.

גופו נייח ידו לא נייח, - בד' רש"י, עי' משה"ק התוס', ועי' רמב"ן ור"ן דברשות א' מודה רש"י דיש ליד הנחה אגב הגוף, ועי' רשב"א דגם לדעת רש"י הא דידו לא נייח הוא משום דבתר גופו גריר, ועי' ראש יוסף שפירש ד' רש"י בע"א, ופירש כן גם בד' הרא"ש בסימן א', וכ"נ בקרב"נ, ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"א שנחלק ע"ז, ועי' זכרון שמואל שם, - ועי' תוס' ורמב"ן במש"כ לפרש, ומבו' דהא דידו בתר גופו גרירא היינו דמה"ט לא חשיב כמונח, ועי' בעה"מ ותורי"ד בע"ב דמבו' דמכח זה לא חשיבא היד כלל כרשות שהיא בתוכה.

עי' סוגיית הגמ' לקמן צ"ב א' בדין אגד יד, ונחלקו רש"י ותוס' שם בטעם הא דפטרינן בפשט ידו למעלה מג', ועי' משנת ר"א סימן א' דאזלי לטעמייהו בסוגיין, - ועי' חי' הרשב"א והר"ן בסוגיין.

ג' א' - עקירת גופו כעקירת חפץ ממקומו ומיחייב או"ד לא, - עי' מהר"ם דליכא למיפשט לזה ממתניתין דמחייבינן בשנטל מידו של בעה"ב, והרי דדבר המונח ביד האדם הוי כמונח, דלא שמעינן מינה היכי שאין עוקר החפץ ממקומו אלא שהטעינו חבירו והוא עוקר את גופו עם החפץ שיהא עקירה, ועי' בחי' הגרע"א בע"ב שפירש דהיינו דודאי דדבר המונח בידו חשיב כמונח, והאיבעיא היא מצד עקירת גופו דאפשר דאינו חייב עלי' כיון שאינו עוקר חפץ ממקומו, דהוא נשאר ע"ג האדם, וצ"ל דאף דאח"כ כשמניח החפץ ברה"ר נעקר החפץ ממקומו, מ"מ הוא פטור כיון דבעינן דתקדום העקירה להוצאה, וכ"כ הצל"ח, עיי"ש, ועי' משנת ר"א סימן א' סק"א דהיינו משום דהאדם הוא רשות לעצמו, ויש לו דין הרשות שהוא בתוכו, וזהו דמיבע"ל אם הוי עקירת גופו כעקירת החפץ כיון דהחפץ הוא ברשות דגופו כמקודם.

ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"ב שכתב דאע"פ דהמוציא בתוך כלי חייב, ולא אמרינן דנשאר הדבר במקומו בתוך הכלי, שאני התם דכלי ואוכלין חד הוצאה הוא, אבל הכא עקירת הגוף הילוך הוא ולא הוצאה, ועיי"ש שפירש לפ"ז דעיקר האיבעיא היא משום דאי"ז מלאכה כתכונתה שלא עקר החפץ אלא גרם לי' שיצא, אך לכאו' עיקר החילוק ממוציא בתוך כלי מתישב גם לפ"ד הגרע"א, דבמוציא אוכלין בכלי כיון דהוי חד הוצאה, חשיב דנשתנו הכלי והאוכלין יחד ממקומן, ורק בעקירת גופו דהויא הילוך ובאנו לדון לחשבה כעקירה על החפץ בפנ"ע, י"ל דכיון דהחפץ בפנ"ע לא נשתנה ממקומו, ל"ה עקירה, ובלא"ה ניחא לפ"ד המשנת ר"א דהאיבעיא היא משום דהאדם הוא רשות לעצמו, ועי' עוד בזה בשיעורי הגר"נ שנד' בס' בנין נחום סימן ב' ענף ב'.

ועי' מהרש"א שהק' ע"ד התוס' דמיבע"ל גם בהנחה, דתפשוט לה מהא דמחייבינן בנתן לידו של בעה"ב, וכתב דודאי דהגוף המונח כבר הוי הנחה, בין לחייב את מי שנותן לתוכה ובין לחייב את מי שנטל מתוכה, אבל בגוף ההולך עם החפץ איכא למיבעי אם הוי הנחת הגוף כשעומד הנחה עד שיניח החפץ בקרקע, ובחזו"א בגל' לקובץ בית ישראל, ונד' בחזו"א ע"ס המס', כתב לפרש דבריו דהגריעותא היא דשמא לא חשיב כמעשה עקירה ומעשה הנחה, אך מד' המהרש"א ע"ד התוס' ד"ה מ"ט, מבו' לכאו' דלא כן, עיי"ש, ועי' צל"ח בע"ב שפירש ד' המהרש"א דכנגד גוף אחר מיחשב מה שביד גוף זה הנחה, אבל לאותו גוף ההולך ועומד לא מיחשב עקירת גוף והנחתו כעקירת חפץ והנחת חפץ, וצ"ב, ואי נימא דבעמד לכתף חשיב כמונח ואם עקר אחר ממנו חייב, י"ל דס"ד דלעולם אף כשעמד לפוש, אין האדם קבוע במקום, ודמי לעמד לכתף, וע"כ לגבי נפשי' אי"ז עקירה, ולגבי אחר הוי עקירה, - ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"ז שכתב דאפשר דלענין עקירת גופו לא חשבינן גופו כרה"י אלא הגוף אינו מתבטל לרשות, אע"ג דלענין עקירת חפץ חשבינן לי' כרה"י, וצ"ב, ועי' עוד בתשו' הגר"ש איגר כתבים סימן ד' מש"כ בזה.

עי' תוצאות חיים סימן ט' סק"י שהק', דלמש"כ הרמב"ן לקמן ח' ב' דעקירת הרשות עקירה היא, א"כ אף אם עקירת גופו לאו כעקירת חפץ ול"ה עקירת הגבהה, יתחייב משום עקירת הרשות, וכתב דמד' הרמב"ן שם מבו' דכל הא דמחייבינן בשעקר גופו עם החפץ מהרשות הוא משום דעקירת גופו עקירה היא, וכתב דהוא משום דגם בעקירת הרשות בעינן שיעשה פעולה זו דעקירת הרשות בהחפץ, וזה כד' החזו"א דהאיבעיא היא משום דלא עקר החפץ אלא גרם לי' שיצא.

עי' צל"ח שהק', דלרבי גופי' דס"ל לקמן ה' א' דביתא כמאן דמליא דמי, א"כ ודאי דיש לחייב בהטעינו בפנים ויצא לחוץ, כיון דחשיב החפץ כמונח בקרקע ונמצא דעקר החפץ ממקומו, ולמש"כ החזו"א דהאיבעיא היא משום דלא עקר החפץ אלא גרם לי' שיצא, ניחא, וכ"כ בשיעורי הגר"נ סימן ב' ענף ב', ועיי"ש מש"כ לישב עוד לפ"ז, ועיי"ש שכתב די"ל דאיירי ברה"י שאינה מקורה דלא אמרינן בה כמאן דמליא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

א"ל חייב, - עי' פסקי רי"ד דהטעם בזה הוא דגופו נח הוי וכשעוקר גופו לצאת כאילו עקרם מן הארץ דמי שכשהן על גופו כמונחין בארץ דמי, ומ' כד' הגרע"א דהאיבעיא היא דלא עקר החפץ ממקומו, וע"ז הוא דפשיט דחשבינן להחפץ כמונח בארץ ונמצא דעקר החפץ ממקומו, ועי' תורי"ד לקמן ק"ב א' דמשמע דמה"ט חייב בעה"ב אף כשהניח בידו של עני למעלה מי', משום דהנחת גופו כהנחת חפץ והמונח ע"ג גופו כמונח ע"ג קרקע דמי, וכ"נ בד' רש"י בזבחים פ"ח א' שפירש דהא דכשהאדם בראש המזבח ונקיט להו לא תליא בהאיבעיא אם אויר מזבח כמזבח דמי, הוא משום דהנחת גופו בראש המזבח כהנחת קרבן, וזה מתפרש ע"ד ד' התורי"ד.

ועי' זכרון שמואל במכתבים סימן ה' שנסתפק אם הא דעקירת גופו כעקירת חפץ, היינו דחשיב כמעשה עקירה בגוף החפץ והוי כעקר ב' דברים המונחים א' ע"ג חבירו, או דלא חשיב עקירה בגוף החפץ ורק דעקירת גוף הוי כעקירת חפץ, ולמש"כ הרי"ד דטעם הא דחייב הוא משום דכמונחים בארץ דמי, לכאו' חשיב כעקירה בגוף החפץ, אך בל' המאירי מ' דלא חשיב כעקירה בגוף החפץ, עיי"ש, ועיי"ש שכתב דפליגי בזה רש"י לקמן קנ"ג ב' והתוס' לקמן ה' ב', ועי' בשו"ת נפש חי' סימן י"ט שכבר עמד בזה, ותמה ע"ד התוס' בזה, ועי' גם בשפ"א לקמן ה' ב' שעמד בזה, ועי' אבי עזרי פי"ג משבת הט"ו שנקט בפשיטות דהחיוב הוא משום עקירת הגוף, ופירש בזה ד' הר"ח לקמן ה' א', וכ"ה במשנת ר"א סימן א', - ועי' רשב"א לקמן ה' א' דהא דמחייבינן במוציא משוי למעלה מי' שכן משא בני קהת, הוא רק בעקירת גופו והנחת גופו, ובפשוטו מבו' דהחיוב בעקירת והנחת גופו, הוא מכח עקירת והנחת הגוף עצמו, וכיון דהגוף הוי למטה מי', ה"ה חייב אף על המשא, אך אין הדבר ברור בד' הרשב"א וית' בזה בעזה"י במקומו.

עי' תוצאות חיים סימן א סק"י שדקדק מד' הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ח דטעם החיוב בעקירת גופו הוא משום דינא דעקירת הרשות, והיינו דבאמת א"א לחייב משום עקירת החפץ דלא נשתנה החפץ ממקומו, וע"כ אינו חייב אלא משום עקירת הרשות, וכן דקדקו מד' רש"י ד"ה עקירת גופו, דפירש דעקירת גופו הוא מה שעקר רגליו "מן הבית", אך בתוצאות חיים סימן י"ז סק"ב פירש ד' הרמב"ם בע"א.

עי' תוס' דה"נ הו"מ למיבעי לענין הנחה אם הנחת גופו הוי כהנחת חפץ, ועי' תו"י ותוס' הרא"ש בשם הר"ש די"ל דלענין הנחה פשיט"ל דחייב, וע"ד מש"א לקמן ד' ב' לענין דינא דמקום ד' על ד' דדילמא הנחה לא בעי אבל עקירה בעי, וכ"כ בתוס' הרא"ש בשם הר"ש, ועי' פנ"י דלתוס' לטעמייהו לקמן שם אין מקור לזה, - ועי' בחי' הגרע"א שהק' ע"ז דא"כ גם להצד דעקירת גופו ל"ה כעקירת חפץ, בעינן למימר דאינו דומה לידו דידו לא נייח, דאל"כ מ"ט אינו חייב בהושיט ידו לחוץ, ועי' שפ"א ורש"ש מש"כ בזה.

ועי' תוס' שהק' דמ"ט לא פשיט ממתניתין דלא יצא החייט במחטו, ובתו"י כתב דלד' הר"ש ניחא, ועי' בחי' הגרע"א שתמה ע"ז, ובאמת בתוס' הרא"ש מבו' דקו' זו היא גם לד' הר"ש, ועי' מרומי שדה מש"כ לפרש בזה, - ועי' בחי' מהר"ם בנעט וברש"ש שכתב דד' התו"י אלו קיימי על ד' התוס' ד"ה מ"ט, וי"מ דד' התו"י קיימי על מה שעמדו התוס' דלפשוט ממתניתין דנטל מתוכה והוציא העני חייב.

ואינו דומה לידו מ"ט וכו', - עי' רמב"ן בע"ב דמבו' דכל הא דבעינן לה"ט, הוא רק בגונא שהרגיע העני את ידו בפנים, דאם לא הרגיע ידו ודאי לא חשיב החפץ כמונח, ועיי"ש במש"כ מנ"ל דאיירי מתניתין אף בכה"ג, ועי' משנת ר"א סימן א' סק"א, והא דלא חשבינן לה כעמד לכתף דפטור, צ"ל דכל הא דעמד לכתף פטור, הוא רק כשהוא באמצע ההילוך, וכ"ה מבו' בחזו"א סימן ס"ב סוסק"ג, (ועי' שפ"א לקמן ה' ב' שנסתפק בזה), ואכמ"ל.

גופו נייח ידו לא נייח, - בפירש"י כתב דהיינו דגופו נייח ע"ג קרקע והוי עקירה ידו לא נייח ע"ג קרקע, ועי' תוס' שהק' דאם המונח בידו לא חשיב כמונח, א"כ מ"ט מחייבינן בשנטל העני מיד בעה"ב והוציא, ועי' מהר"ם דאף דגם להצד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, מ"מ אחר הנוטל מידו חייב, והרי דאף דהחפץ חשיב כמונח, מ"מ י"ל דאינו חייב על עקירת גופו,

מ"מ לפ"מ דפשיט דעקירת גופו כעקירת חפץ ושאני ידו משום דלא נייח ולא חשיב כלל כמונח, הי' לנו לפטור גם בנטל אחר מיד בעה"ב, - ועי' רמב"ן בדעת רש"י, דכל שהיד והגוף ברשות אחת הויא היד מונחת אגב הגוף, וכ"כ ש"ר, - ועי' ראש יוסף שפירש בד' רש"י, דאף דידו חשיבא כמונחת ברשות, מ"מ עקירת ידו לאו עקירה היא, ואינו חייב אלא כשעקר גופו, ולכאו' היינו משום דהיד בפנ"ע ל"ה מונחת, וכל הנחתה היא אגב הגוף, וע"כ עקירת היד בפנ"ע ל"ה כעקירת חפץ, - ועיי"ש שפירש כן גם בד' הרא"ש בסימן א' שכתב דבגופו דנייח ע"ג קרקע חשיב עקירת גופו כעקירת חפץ אף החפץ שנתון בידו כיון שעקר גופו, אבל אם לא עקר גופו ועמד במקומו והושיט ידו לחוץ פטור דלא חשיב עקירת היד כעקירת חפץ, וכתב דלפ"ז גם כשידו ברשות אחרת, כל הגריעותא היא דעקירת ידו ל"ה כעקירת חפץ, אך אם יהא עקירה על החפץ בפנ"ע, יהא חייב, אך לד' התוס' הוא פטור, עיי"ש, וכ"ה בקרבן נתנאל, ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"א שנחלק ע"ז ופירש ד' הרא"ש בע"א, עיי"ש, ועי' זכרון שמואל במכתבים סימן ה', - ועי' מגנזי הגר"ח סימן ג' מש"כ לפרש בע"א בד' רש"י, ועד"ז כתב השפ"א לקמן ה' ב'.

עי' בפירש"י במתניתין שפירש דהא דהעני חייב הוא כשהניח החפץ בקרקע, ועי' חי' הגרע"א שם שכתב דהוא לס"ד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, והוכיח לפ"ז בדעת רש"י דהאיבעיא היא גם לענין הנחה, ועיי"ש במה שתמה ע"ד הרע"ב, אך עי' ראש יוסף שהוכיח מזה כמש"כ לפרש בד' רש"י, דאף לפ"מ דמסקינן דעקירת גופו כעקירת חפץ, מ"מ עקירת והנחת ידו לאו כהנחת חפץ דמי, וע"כ אינו חייב אלא כשהניח החפץ בקרקע, ולב' הדרכים צ"ב במה שפירש"י שם כן גם בבבא דפשט העני את ידו לפנים ונטל בעה"ב מתוכה, דאיירי בשהניחה בקרקע, ועמד ע"ז בחי' חמד"ש שם, ועי' עוד בפירש"י שבועות ב' א' דמבו' דהעני חייב אף כשלא הניח החפץ בקרקע, עיי"ש.

עי' בפירש"י דהא דפטרינן בידו דלא נייח הוא משום דאין דרך הוצאה בלא עקירה והנחה, ועי' בשיעורי הגר"נ סו"ס א' וסימן ב' ענף ב' במש"כ לדון אם היינו דכל עיקר הדין דבעינן עקירה והנחה הוא רק משום דאין דרך הוצאה בלא זה, או דד' רש"י קיימי רק על הא דפטרינן הכא משום דליכא "מעשה עקירה", אף דהחפץ נעקר, ועי' תוצאות חיים סימן ז' סק"ד מש"כ בד' רש"י.

עי' תוס' שפירשו דהא דפטרינן בידו, הוא משום דידו בתר גופו גרירא, - ועי' בעה"מ ותורי"ד בע"ב דמבו' דמכח הא דבתר גופו גרירא לא חשיבא היד כהרשות היא שבתוכה, ורק מה"ט הוא דבנטל בעה"ב מתוכה או שנתן לתוכה ה"ז אסור מדרבנן, אך בד' התוס' מ' דל"מ הא דבתר גופו גרירא, אלא דמה"ט לא חשיבא כמונחת ברשות זו, וע"כ כתבו לפרש כן גם להגיר' דידו לא נייחא, וכ"נ מד' התוס' לעיל שכתבו דאותו שפושט ידו ומכניסה או מוציאה עשה כל המלאכה אלא שחיסר ממנה מעט או עקירה או הנחה, ומבו' דכל הגריעותא היא דלא חשיבא היד כמונחת, וליכא גריעותא בהעברה.

עי' לקמן צ"ב א' דפליגי אביי ורבא בהוציא פירות לחוץ בידו, אם פטור משום דאגד יד שמי' או חייב, ופרכינן למאן דפטר מהא דפטרינן בפשט בעה"ב את ידו ונטל העני מתוכה, ומשני דהתם למעלה מג' הכא למטה מג', ובפירש"י שם כתב דהא דלמעלה מג' פטור, אי"ז משום אגד יד, אלא משום דלא נח, ומשא"כ למטה מג' דהוי כמונח ,לא פטרינן לי' משום אגד יד, אך התוס' שם כתבו בשם ר"י דלמעלה מי' אמרינן דאגד יד שמי' אגד, וכמש"א בסוגיין דידו בתר גופו גריר, וע"כ ה"ה פטור אף למ"ד דקלוטה כמי שהונחה, ורק למטה מג' ל"ה אגד, - ועי' רשב"א שם דהא דאגד יד שמי' אגד, והא דידו בתר גופו גריר, הוי ב' טעמים, אך בד' התוס' מבו' דהוי חד טעמא, - ועי' ר"ן בסוגיין דאם הניח ידו ע"ג קרקע ונתן בעה"ב לתוכה והוציא העני, לדעת רש"י י"ל דחייב, ולדעת הר"ח תליא בהפלוגתא אם אגד יד שמי' אגד, ומבו' דלדעת רש"י ה"ה חייב אף למ"ד דאגד יד שמי' אגד, ועי' גם בד' הרשב"א שדן בזה, וצ"ע דהרי להדיא אמרינן לקמן דלמ"ד דאגד יד שמי' אגד ה"ה פטור אף בתוך ג'.

?יל"פ דהנידון דעקירת גופו הוא כד' הגרע"א והחזו"א יחדיו, דיסוד הדברים הוא כד' הגרע"א, דכלפי החפץ עצמו ליכא עקירה כלל כיון שהוא נשאר במקומו, ואך דמצינו לדון דעוקרו יחד עם האדם, וע"ז אמרינן דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, דכיון דעקירת גופו הוי הילוך, א"א לדון דהוי עקירה על האדם והחפץ יחד, - ולפ"ז ניחא הא דל"ש הך מילתא בהעברה.

דעת רש"י דידו הפשוטה למקום אחר חשיבא כמקום פטור, והק' הגרע"א דא"כ מ"ט בעינן להא דידו לא נייח, תיפו"ל דהיד הוי מקום פטור.

ונראה הישוב לזה, דדמי לדינא דרכוב כמהלך, דכלפי מי שבתוך העגלה, לא חשיב כמהלך, וכלפי הרשות שחוצה לעגלה חשיב כמהלך, כן נראה בד' הראב"ן, אך בד' התוס' בב"מ ובסוגיין מבו' בפשוטו לא כן, ואך דבד' התוס' בסוגיין י"ל דס"ל דלעולם א"א לחייב משום ההנחה ביד, אלא יש לנו לדון אם הוא קבוע ברשות, וה"נ בהנחה בידו, מצינו לדונה כמונחת בידו, וכלפי זה אמרינן דידו הוי מקו"פ, אך מצינו לדונה כמונחת ברשות עצמה, וכלפי זה ליכא למימר דהוא מקו"פ, דהחפץ והיד יחד מונחים ברשות.

ועי' בחי' הגר"ח בפי"א מטו"מ, שכתב בדינא דטלית המנפנפת דל"ה אהל, דבשידה מכוסה שנזרקה, הרי דלגבי המקום שתחת השידה, הו"ל כטלית המנפנפת, אך לגבי תוך השידה ל"ה כטלית מנפנפת.

ולפ"ז י"ל לדעת רש"י, דזהו מש"א דידו לא נייח, דהיינו דכיון דהיד אינה נחה ברשות, ולא מצינו לחייב אלא מכח הנחת החפץ, הרי דהחפץ הו"ל כמקום פטור, ומשא"כ כשהיד היא באותה רשות עם החפץ, הרי מצינו לחייב משום הנחת היד עצמה, וע"כ מי שנטל ממנה חייב, ומתישב היטב קו' התוס' ע"ד רש"י, - ונתישב לפ"ז ד' הראב"ן, דמשמע להדיא דאם הטעינו בידו והוציא גופו פטור, ותיקשי קו' התוס', וי"ל כמהרש"א דחלוק הוא עצמו מאדם אחר, ולמש"נ נתישב.

ויל"פ כן גם בד' הרא"ש, דזהו מש"כ דלא אמרינן דעקירת ידו כעקירת חפץ, דכיון דהיד עצמה הויא כמקום פטור, וכל מה שבאנו לחייב הוא משום דמונח בקרקע, הרי דידו לא נייח והנחת ידו ל"ה כהנחת חפץ בקרקע, אך אי"ז מתישב, דבד' הרא"ש מבו', דמה"ט גם פטרינן בעמד בפנים וחפץ בידו והושיט ידו לחוץ, ולמש"נ הרי בכה"ג אין לפטור משום דעקירת ידו לאו כעקירת חפץ, ואם יש לפטור הוא משום דהנחת ידו ברשות השני' ל"ה כהנחת חפץ והרא"ש לא כתב כן.

ונראה דיל"פ ד' הרא"ש בע"א, דבעוקר ידו, ליכא כלל עקירה מהקרקע, שהרי לעולם הויא ההנחה במקום עמידתו, וע"כ אין מקום לחייב, וזהו מש"א דידו לא נייחא ע"ג קרקע, דאם ידו הי' לה הנחה בפנ"ע ע"ג קרקע, הרי נמצא דכשעקר ידו, איכא עקירה מן הקרקע, אך כיון דידו אין לה הנחה בפנ"ע, והנחתה היא במקום גופו, נמצא דכשעקר ידו ליכא עקירה כלל מן הקרקע, וע"כ הוא פטור.

ובזה מתישב גם משה"ק הגרע"א, דלס"ד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, ובלא"ה הי' חייב גם בידו, א"כ תיקשי ממתניתין דעירובין דשרי, ולהנ"ל ניחא, דלהס"ד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, הרי לא מחייבינן משום העקירה מהרשות עצמה, וכל מה דיש לחייב הוא משום העקירה מהיד, ובזה שפיר אמרינן דהיד הו"ל מקו"פ.

עוד הק' הגרע"א, במש"כ רש"י דחשיב כהנחה במקו"פ, שהרי אמרו דידו לא נייח, ולהנ"ל ג"ז ניחא, דהגם דידו לא נייח ולא חשיב כמונח בקרקע, מ"מ הוי זה מונח ביד שהיא מקום פטור, - וע"כ שפיר ניחא דהכא אין לחייב משום ההנחה ביד, דאדרבה הנחה זו היא הנחה במקום פטור.

והנה הגרע"א כתב די"ל דהא דידו הויא כמקו"פ, הוא מכח שנויא דגמ' דידו לא נייח, ולכאו' אי"ז מתישב לדעת רש"י בביאור הא דידו לא נייח, ולהנ"ל י"ל, דכיון דהיד עצמה הויא כמקו"פ, ואך שבאנו לדון משום ההנחה ברשות, הרי דע"ז מהני הא דידו לא נייח דאינה מונחת ברשות, וליכא הנחה אלא ביד עצמה והיא הויא מקו"פ, - ולדעת הראשונים שחילקו בין אותה רשות לרשות אחרת מתפרש היטב עיקר דינא דהיד היא מקו"פ כשהיא פשוטה לרשות אחרת, דבאותה רשות דחשיב כמונח בקרקע אגב היד ל"ה מקו"פ, אך ברשות אחרת דלא חשיב כמונח בקרקע, אלא הוי מונח ביד, הוי כמקו"פ.

ונמצא דלמש"נ א"צ למה שפירשו בד' החזו"א דחלוק אם עקר את ידו או עקר את החפץ, דאף דנימא דגם כשעקר רק את החפץ יש לחייב משום העקירה מהרשות, מ"מ ע"ז מהני הא דידו לא נייח דאין לחייב משום זה, דלא חשיב כלל כמונח ברשות, וכל מה דיש לחייב הוא משום ההנחה ביד עצמה, ודו"ק.

ועד"ז י"ל בד' רש"י, עי' זכרון שמואל בדעתו, ולכאו' אי"ז כד' רש"י בזבחים דמבו' דהא דמהני עקירת גופו, הוא משום דהוי כמונח בקרקע, וזהו עיקר נידון הסוגיא, אך לפמש"נ נראה בביאור ד' רש"י, דאף דהנחה ע"ג מהלך חשיבא כהנחה, אך אינו מונח בארץ אלא מונח ע"ג האדם, וע"כ לי"ב לדינא דעקירת גופו, דעיקרו הוא משום דכמונח בארץ, וכל שהאדם עצמו אינו מונח בארץ א"א לחשוב החפץ כמונח, וע"כ אין לחייב בזה, אלא משום עקירתו מן האדם עצמו, וכמש"כ הראב"ן, וזה ממש כהדוגמא שנת' מרכוב כמהלך, וכיון דליכא עקירה מרשות זו, א"א לחייב, - ובדברינו נתישב לדעת הראב"ן מה שהוכיחו התוס' מהא דרכוב כמהלך, והיינו דהגם דרכוב כמהלך, היינו רק לגבי הרשות, אך לגבי ע"ג האדם, אינו כמהלך, וכמש"נ לעיל.

וזהו שהביא רש"י מסוגיין, דמבו' דכיון דידו לא נייח ואינו כמונח בקרקע, א"א לחייב על ההוצאה, משום דהוא באותו רשות, וה"נ התם דכוותה, אך למש"נ לכאו' ליכא מקור לזה, דהא דפטרינן בידו הוא משום דהוי מקו"פ, ול"ב להא דנשאר באותו רשות, וע"כ צ"ל דהוכחת רש"י היא מהנידון אם עקירת גופו כעקירת חפץ, אשר הוא אם חשבינן להחפץ כמונח בקרקע וחשיב זה כעקירה מן הקרקע.

ולפ"ז נראה בישוב ד' התו"י, דהק' הגרע"א דלהס"ד דהנחת גופו כהנחת חפץ, א"כ אכתי תיקשי מידו, ולפמש"נ ניחא, די"ל דהא דלס"ד להנחה סגי בזה, היינו דלגבי הנחה סגי במה שהחפץ נעשה מונח על גופו, אף שאינו מונח ברשות, אך בידו הרי אין לחייב משו"ז, שהרי ידו הוי מקו"פ, וכל המקום לחייב על ידו הוא משום הנחתה ברשות, וע"כ להס"ד לא תיקשי מהא דפטרינן בפשט ידו, ורק לפ"מ דמסיק דחשיב כמונח ברשות, הוא דקשיא מהא דפטרינן בפשט ידו, ודו"ק היטב.

ובעיקר מש"נ בדעת רש"י, ניחא משה"ק דבהטעינו על כתיפו מ"ט הוא חייב, הרי אי"ז דע"ד, ולהנ"ל ניחא, דרק בידו דלא נייח, וכל ההנחה הויא ביד, בעינן למימר דידו היא כדע"ד, ומשא"כ בעל כתיפו דהוי כמונח בקרקע, ל"ב להא דחשיב כדע"ד, דהוא מונח ע"ג הקרקע וחשיב שפיר כמונח ע"ג מקום ד'.

ועי' תורי"ד לקמן דק"ב. דלכאו' מבו' דכל הא דבמניח ע"ג האדם יש לחייב, ולא אמרינן דהו"ל כמקו"פ, הוא משום דחשיב כמונח בקרקע, - ולפ"ז מתפרשים ד' רש"י בעירובין בע"א, דבידו שבאותה הרשות דחשבינן לה כמונח בקרקע, ל"ה כמקו"פ, ומשא"כ ביד שברשות אחרת דא"א לחשבו כמונח בקרקע, אלא כמונח ביד, ע"כ חשיב כמקו"פ, שהרי הרי"ד הק' דלעולם הוי כמקו"פ, וכל הא דתירץ דל"ה כמקו"פ, הוא משום דחשיב כמונח בקרקע, וזה רק בידו שבאותה הרשות.

ולפ"ד הרי"ד א"א לומר דבזה גופא הי' הספק בעקירת גופו, אם חשיב כמונח בקרקע או לא, דא"כ להס"ד דלא חשיב כמונח בקרקע, מה מקום יש לחייב בנתן בעה"ב לתוכה, הרי לא הניח בקרקע אלא ביד האדם שהיא מקו"פ, ובע"כ דידעינן להך מילתא דהוי כמונח בקרקע, ואך דהנידון הוא אם יש לחייב על עקירה זו, וע"ד ד' החזו"א, ודו"ק.

בד' התוס' שהוכיחו ממהלכת, מוכח לכאו' דהא דמחייבינן בעקירת גופו, אי"ז משום דהוי כמונח בקרקע, דא"כ אין ראי' ממהלך, - אא"כ נימא דס"ל דלעולם א"א לחייב משום העקירה מגופו, וכד' הרי"ד, וכל הנידון לעולם הוא משום העקירה בקרקע.

בד' התוס' שדימו לרכוב כמהלך, נראה דס"ל דלעולם לא סגי במה שמונח "על האדם", אלא בעינן שיהא מונח ברשות עצמה, וע"כ כיון דרכוב כמהלך ולא חשיב כמונח ברשות, לא חשיב זה הנחה, - ועד"ז יל"פ גם בד' התוס' בב"מ, דס"ל דלגבי דינא דחצר מהלכת, ל"מ אם היא קבועה על דבר אחר, ובעינן שתהא קבועה בעולם.

על דרך הראש יוסף בד' הרא"ש יל"ע מסברא, דלכאו' הסברא דעקירת ידו ל"ה כעקירת חפץ, הוא משום דהיד בפנ"ע ל"ה כמונחת אלא אגב הגוף, וע"כ ל"ה עקירתה כעקירת חפץ, ולפ"ז לכאו' פשיטא דבידו הפשוטה לרשות אחרת ל"ה כמונחת באותה רשות, וא"כ מה מקום יש מהתם דעקירת ידו ל"ה כעקירת חפץ, - אא"כ נימא דפשיט"ל להרא"ש מסברא דהא בהא תליא, וצ"ע.

וע"כ נראה טפי כמש"נ לעיל, דבידו הוי הנחתה במקום הגוף, כיון דהיד אינה נחה מצ"ע אלא אגב הגוף, וע"כ ממילא דאין עקירתה כעקירת הגוף, כיון דכלפי הנחה זו מעולם לא נעקר הדבר ממקום למקום, ואף דכשהוציא לרשות אחרת, י"ל דכבר לא חשיב כמונח במקום הגוף כיון דהוי רשות בפנ"ע, מ"מ אי"ז מעשה עקירה, אלא הוי העקירה ממילא ואינו חייב ע"ז, - אך באמת גם לפ"ז לא א"ש, דנמצא דכשהיד היא ברשות אחרת, א"א לחשבה כמונחת שם, והדר ל"ב להא דעקירת ידו ל"ה כעקירת הגוף.

בד' רש"י שכתב דל"ג דידו בתר גופו גרירא דיתירא הוא, מ' דהא דידו לא נייח הוא מכח הא דבתר גופו גרירא, וזה כד' הרשב"א, והיינו דמה"ט אין להיד בפנ"ע הנחה ברשות, וכל הנחתה היא אגב הגוף, וכל שהיא ברשות אחרת, ואין לה הנחה אגב הגוף, דכל שהגוף ברשות אחת והיד ברשות אחרת, ל"ש לחשבה כמונחת במקום שהגוף שם, כיון דהוא רשות בפנ"ע, אמרינן דידו לא נייח, דהיד בפנ"ע הרי אין לה הנחה, - ועי' גם בפסקי רי"ד דמבו' כן דהא דידו לא נייח הוא משום שהיא נגררת אחר הגוף, והיינו דמה"ט לא אמרינן שהיא מונחת ברשות זו שהיא נמצאת שם, כיון שהיא נגררת אחר הגוף ואין לה הנחה עצמית, - ועיי"ש ברי"ד שכתב דמה"ט עקירת ידו ל"ה כעקירת חפץ ממקומו, והיינו משום דלא חשיב כלל שהחפץ מונח ברשות זו, - אך י"ל כמש"נ לעיל בד' הרא"ש, דמאותו הטעם, גם אם הוא וידו ברשות אחת, ופשט ידו לחוץ ל"ה עקירה, דכיון דאין לידו הנחה עצמית, והנחתה היא אגב הגוף, הרי נמצא דליכא מעשה עקירה, ורק כשהוציא ידו לרשות אחרת הוא דהוי עקירה, וי"ל דע"ז אינו חייב, וצ"ע.

בד' התורי"ד נת' דהא פשיטא לן דהוי כמונח בקרקע, והאיבעיא היא במידי אחרינא, אך בל' רש"י בזבחים דפ"ח. נראה דבזה עצמו היתה האיבעיא, וע"כ בדינא דהנחת גופו כהנחת חפץ נאמר דחשיב כמונח בקרקע, ודברינו בדעת רש"י מתישבים היטב לפ"ז, דע"כ לס"ד דלאו כעקירת חפץ, היינו דהוא מונח ביד, וע"כ הו"ל כמונח במקו"פ, וכמש"נ.

על עיקר מה שפירשו דבעינן ל"עקירת גופו", ומכחה נעשה עקירת חפץ, צע"ג, דא"כ מאי פריך דמ"ש מידו, הרי הו"ל כעמד לכתף, וכמש"כ החזו"א סימן ס"ב סוסק"ג, וכ"ה בשפ"א לקמן ה' ב', ולכאו' זה מכוון הגר"ח בס' מגנזי הגר"ח סימן ג', ואף דמבו' בד' החזו"א שם דבתחילת ההילוך ליכא לדינא דעמד לכתף, מ"מ כלפי היד הרי אי"ז תחילת ההילוך, וצע"ג, אך אי נימא מטעם אחר דל"ח כעמד לכתף ניחא, אך החזו"א שם נקט דחשיב כעמד לכתף, וכ"ה בשפ"א לקמן ה' ב', וכנראה כ"ה במגנזי הגר"ח סימן ג', - ועכ"פ זה סתירה גלוי' לד' הזכרון שמואל, דהרי חזינן דכיון דהחפץ מונח, אך דהיד אינה מונחת, יש לחייב, וא"כ ה"נ התם, ובע"כ כמש"נ, דכל הא דהתם פטור הוא משום דאינו מונח ע"ג קרקע, אך הכא דחשיב כמונח ע"ג קרקע, דגם עמד לכתף חשיב כמונח לגבי אחר העוקר, שפיר יש לחייב.

ואמנם נראה דגם אם ל"ב לתורת "עקירת גופו", מ"מ בד' הר"ח בדף ה' א' שפיר נתישבו, דהיינו דכל הא דחשבינן דהוא עוקרו מהקרקע, הוא רק אם הוא עוקר את הגוף שדרכו הוא מונח בקרקע, אך אם כל העקירה היא בחפץ, אין העקירה אלא ממקום הנחת החפץ, וזה ע"ד שחילק הראש יוסף בדף ה' לגבי דינא דמקום ד', דתלוי על מה נעשית העקירה, ובזה י"ל דלא איכפת לן דכלפי היד הוי עמד לכתף, ואין ע"ז תורת מעשה עקירה, ודו"ק היטב, - ועד"ז הוא גם בד' הרשב"א דעקירת והנחת גופו שאני, די"ל דזה ניחא גם אי נימא דהעקירה חלה גם על החפץ, דמ"מ כיון שהעקירה חלה על האדם והחפץ יחד, הוי זה עקירה מן הקרקע, ודו"ק.

בד' תוס' הרא"ש בד"ה. מבו' דס"ד דאם עקר מידו לידו אחרת חייב, ונ' להדיא דאי"ז משום טעמא דהראש יוסף, אלא הטעם בזה הוא, דס"ד דליכא דין לעקור דבר מונח, אלא כל הא דפטרינן משום דידו לא נייח, היינו דמה"ט אי"ז מעשה עקירה כלל, אך כל שעוקרו בידו אחרת והו"ל מעשה עקירה, שפיר יש לחייבו, ודו"ק, - וע"ז כתב הרא"ש דדינא הוא דבעינן עקירה מע"ג מקום נח.

ועכ"פ מבו' להדיא בד' תוס' הרא"ש, דעיקר דינא דידו לא נייח, הוא דאי"ז הנחה, אך ליכא גריעותא ברשות החפץ, ודו"ק.

שמעתי להק', ע"ד הרא"ש, דאם עקירת ידו ל"ה כעקירת חפץ, אך המונח בידו חשיב כמונח גמור, א"כ מ"ט יש לאסור על בעה"ב, הרי עביד עקירה והנחה, - ועד"ז ילה"ע על מש"נ, דהמונח בידו לא חשיב כמונח בארץ, וחשיב כמונח בידו, דא"כ מ"ט יש לאסור.