20 היתר קתלי דחזירי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / חולין

נכתב עיקרו באור ליום ועש"ק בלק תשס"א

ועתה נסדר במוצש"ק ויצא אור לי"א כסליו תשע"ז

**א**

א] חולין די"ז., בעי ר' ירמי' אברי בשר נחירה שהכניסו ישראל לארץ וכו', השתא דבר טמא אישתרי להו וכו' בשר נחירה מיבעי, אלא לאחר מכאן, ואיבע"ל לעולם בז' שכיבשו, כי אישתרי להו שלל של גויים, דידהו לא אישתרי להו.

ועי' בס' פרשת דרכים בדרך מצוותיך, הועתק בס' הליקוטים פ"ח ממלכים, ובטו"א ר"ה די"ג. שהק' מסוגיין על ד' הרמב"ם ברפ"ח ממלכים שלא הותר להם רק אם רעבו לאכול, ועי' צל"ח דאף אם חפ טפי בדבר האסור, שרי, וא"כ שפיר איכא למיבעי אף בז' שכבשו בלא רעבו, ועי' צל"ח מש"כ בזה, - עוד הק' במנ"ח מצוה תרכ"ז, דבל' הרמב"ם מבו' דרק לחלוצי צבא הותר, וא"כ אכתי יש להסתפק בדין אברי בשר נחירה לשים וקטנים שאינם חלוצי צבא, - ועי' עוד בהגה' אמ"ב לטו"א שם שהק', דבל' הרמב"ם מבו' שהותר להם רק משהתחילו במלחמה, וא"כ מ"ט לא משני הגמ' דמיבע"ל על אותם הימים שנכנסו קודם שהתחילו במלחמה.

ב] והפשוט בכ"ז, ועיקרי הדברים מבוארים בראש יוסף בסוגיין ובמהר"צ חיות, ובד' הגרע"א שהועתק בגל' הרמב"ם שם, ובאבי עזרי שם, דהנה בביאור ד' הרמב"ם שלא הותר להם רק כשירעבו ולא הותר רק לחלוצי צבא, מבו' מל' הרמב"ם שם ה"ב דהוי משורש אחד עם היתר יפת תואר, ועי' דרך מצוותיך שם שדייק מזה דדעת הרמב"ם דהותר להם בכל מלחמה, ולא רק במלחמת מצוה, וכ"ה מבו' גם בד' החינוך מצוה תרכ"ז, (אך דעת הרמב"ן שלא הותר רק בכיבוש א"י, עי' בדבריו בפר' ואתחנן), והוי היתר כנגד יצה"ר וכיפ"ת, וע"כ לא הותר להם רק כשירעבו, וע"ד יפ"ת שלא הותרה רק אם תקפו יצרו, עי' רמב"ם שם, וע"כ נמי לא הותר רק לחלוצי צבא, ועי' או"ש שם דמה"ט דעת הרמב"ם דהותר להם אף איסור יין נסך, אף דהוי תקרובות ע"ז שנאמר בזה יהרג ואל יעבור, (כמו שדן בזה הריב"ש בסימן רנ"ה), ודמי ליפ"ת דהוי נמי קנאין פוגעין בו והותר, וה"נ דכוותה, וזהו גופא טעמא דהרמב"ם דהותר כן בכל מלחמה ולא אך בכיבוש א"י, כיון דהוי זה היתר מדיני המלחמה וכהיתר יפת תואר.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ז י"ל, דכל ד' הרמב"ם הם רק לשנויא דמשנינן דלא הותר רק שלל גויים ושלל דידן לא הותר, דהיינו משום דהוי ההיתר כנגד יצה"ר ול"ש זה רק בשלל דידהו, ע"ד התירא דיפ"ת, דלא הותרה אלא אשת גוי, וע"כ ה"נ לא הותר רק לחלוצי צבא, ולא הותר רק כשירעבו, אך להס"ד דאף שלל דידן הותר, הרי בע"כ דאי"ז היתר מדיני המלחמה משום יצה"ר, אלא היינו דאיסורי מאכלות לא נאסרו בזמן הכיבוש, ולס"ד זו הי' מותר לכל ישראל ואף אם לא ירעבו, וז"פ, אמנם בעיקר הדין לדעת הרמב"ם אם שלל דידן אסור, לא נתפרש להדיא בדבריו, והאחרונים נחלקו בזה, עי' בדבריהם.

ועד"ז מתישב גם קו' האמ"ב, והוא דכל ד' הרמב"ם דלא הותר אלא אחר שהתחילו במלחמה, הוא רק משום דהוי ההיתר מכח המלחמה וכנגד יצה"ר, ול"ש זה קודם שהתחילו במלחמה, אך לס"ד דגמ' דהוי זה היתר על איסורי מאכלות שלא נאסרו בזמן כיבוש א"י, הרי שפיר י"ל דלא נאסר להם מעת כניסתם לארץ, וז"פ, אך אכתי תיקשי כן ע"ד הרמב"ן, דג"כ נראה בדבריו שלא הותר קודם תחילת המלחמה, עיי"ש באמ"ב, ולדידי' אין לישב כמש"נ, ועי' באמ"ב שם מש"כ בזה.

ג] והנה הרמב"ם שם כתב דהותר להן יין נסך, והרמב"ן שם תמה עליו שבכל איסורי ע"ז היא ומשמשי' ותקרובת שלה הכל אסור מיד, שנא' שקץ תשקצנו ותעב תתעבנו כי חרם הוא, ולעיל מינה כתב דכל איסורים הותרו להם חוץ מע"ז כמו שיבא רעוד לא תחמוד כסף וזהב עליהם ולקחת לך, ולכן יזכיר כאן בפרשה שאח"כ מזבחותיהם תתוצון לאבד ע"ז ומשמשי', ושאר כל הנמצא בארץ מותר, עכ"ד.

ונראה פשוט, דלהרמב"ם לטעמי' דהוי היתר לכשירעבו וכנגד יצה"ר, אין מקום לחלק דאכילת תקרובת ע"ז תהא אסורה, והרמב"ן לטעמי' דבזמן הכיבוש הותר להם שלל הגויים, י"ל דהוי היתר על כל האיסורים מלבד איסורי ע"ז.

ונראה דגם כל ראיית הרמב"ן מקראי הויא רק לטעמי', והיינו משום דהמדקדק בד' הרמב"ן שם יראה בדעתו דאין ההיתר בהכיבוש על איסורי מאכלות לחוד, רק הותרו כל האיסורים דהוו על שלל הגויים, - ונראה שם להדיא בדבריו דאילו הי' מותר להם גם איסורי ע"ז, הרי שלא הי' דין לא תחמוד כסף וזהב ולקחת לך, והי' מותר להם ליקח כסף וזהב, וכן לא הי' דין מזבחותם תתוצון, והיינו משום דגדר ההיתר הוא דכל שלל הנמצא מותר ואין עליו איסורים, וכל איסורים מותרים, ואך דחידש הרמב"ן דאיסורי ע"ז לא הותרו.

אך לדעת הרמב"ם פשוט שלא הותר רק אכילת איסורים, ואין גדר ההיתר דשלל דידהו ליכא עלי' איסורים, רק הוי היתר לאכול איסורים מתוך של דידהו כנגד יצהר, ולדעתו הגם שהותר גם תקרובת ע"ז, מ"מ ודאי דאיכא דין לא תחמוד כסף וזהב, ומזבחותם תתוצון וכו'.

ולפ"ז נמצא דלדעת הרמב"ם ליכא הוכחה כלל מקראי דאיסור ע"ז לא הותר להם, דהרי לא מיירי קרא כלל לענין אכילת תקרובת ע"ז, ושפיר י"ל דהותר להם, ורק להרמב"ן לטעמי' דאין ההיתר כלל על אכילת איסורים, אלא הותר שלל גויים מכל איסורים שעליו, הרי דמדנצטוו לא תחמוד כסף וזהב ומזבחותם תתוצון, יש ללמוד דאיסורי ע"ז לא הותרו להם, ורק שאר איסורים הותרו, ודו"ק.

ד] והנה בטו"א בר"ה שם הק', לשנויא קמא דגמ' דס"ל דאף שלל דידהו הותר להן, א"כ מ"ט לא אכלו חדש רק ממחרת הפסח ומעירא לא אכול, וכן הק' במה שאמרו בכתובות דכ"ה. דבז' שכבשו נתחייבו בחלה, והא אפי' דבר טמא הותר להן, - ובהגה' אמרי ברוך שם כתב לישב הקו' מחלה, דאף אם גם שלל דידהו אישתרי להו, היינו רק באיסורים דשייכי בשלל גויים, דכיון שהותר להם אותם המינים באיסורם כשהן נמצאים בשלל הגויים, הותר לגמרי, ומשא"כ באיסור טבל טבול לחלה דלא שייך בשלל גויים, עיי"ש.

ואמנם הנה לכאו' לדעת הרמב"ם אין מסתבר לחלק כן, כיון דלדעתו הותר אכילת דבר איסור וכנגד יצה"ר, ולפ"ז אין לחלק בזה, - ואך דלפמש"נ הרי כל ד' הרמב"ם הוו רק לשנויא דשלל דדיהו לא הותר להם, אך לשנויא קמא דאף שלל דידהו הותר להם, בע"כ דאי"ז היתר כנגד יצה"ר, ושפיר י"ל דלא הותרו רק איסורים דשייכי בשלל גויים.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ה] והנה עי' ביערות דבש סוף ח"ב ובחי' הגרע"א שדנו, מ"ט לא מיבע"ל על כל השלל שהותר להם בז' שכבשו אם הותר גם אח"כ, והרי לשנויא קמא דגמ' הי' הספק על אברים שנשתהו עד לאחר ז', וא"כ מ"ט לא נסתפקו אף על אברים שנחרו בז' שכבשו, וכן מ"ט לא נסתפקו אף לדעת ר' ישמעאל דנחירה לא אישתרי להו.

וכתב בזה הגרע"א, ועד"ז כתבו גם הצל"ח בסוגיין, והאמ"ב בגל' הנובי"ת יו"ד סימן ס"ד, דכל איבעיא דגמ' הוא רק בנחירה במדבר, דגם במדבר היו מצווין על נבילה, אלא שהיתה תקנה בנחירה שתוציא מידי נבילה, ופקע מאותו בשר שם נבילה, ובזה הוא דמיבע"ל דגם לאחר שנצטוו על השחיטה ונחירה מיקרי לדידהו נבילה, מ"מ ל"ש שיחול מחדש על בשר מתה שם נבילה, כיון דבשעת מיתתה לא היתה נבילה, והגרע"א הוסיף די"ל, דאם הוה כתיב בקרא לא תאכלו בשר נחירה, ודאי דהיו מוזהרין אף על מה שנחרו במדבר, ורק כיון שנצטוו על נבילה, ע"כ מיבע"ל דהנחירה שנחרו במדבר כבר פקע ממנה שם נבילה, - ולפ"ז הרי דאין מקום להסתפק כלל לגבי התירא דשלל גויים אם מכח זה יהא מותר אף אחר לאחר ז' שכבשו, שהרי אף דהיו מותרין בשעת כיבוש, מ"מ הי' הבשר נבילה, וע"כ ודאי דכשחל עליהן איסור נבילה, נאסר אף הבשר הזה, עכ"ד.

והצל"ח הוסיף עוד בזה, דהצד בגמ' לאסור, אי"ז משום איסור נבילה, דבזה פשיטא דליכא ע"ז איסור נבילה, כיון דבשעת מיתתה הותרה ופקע ממנה איסור נבילה, אלא איבעיא דגמ' הי' דיאסר משום איסורא דאינו זבוח, דלזה בעינן שיהא ע"ז תורת זבוח עכשיו, וכיון שכבר נאסרה להם נחירה ועתה ליכא ע"ז תורת זבוח, איכא ע"ז איסור אינו זבוח, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דודאי דליכא ע"ז טומאת נבילות, והוכיח כן מהא דפרכינן דאישתרי להו דבר טמא, ולא אמרינן דאכתי יש להסתפק לענין טומאה, וכ"כ בחי' רמ"ש, ובהגה' אמרי ברוך לנובי"ת יו"ד סימן ד"ד, וכעי"ז כתב בעונג יו"ט סימן צ"ב.

ו] אמנם כבר כתבו הצל"ח והגרע"א גופייהו, דאי"ז מתישב בד' הרא"ש שלמד מהכא לענין מי שאסר על עצמו בקונם מזמן פלוני, ולענין איסור הגבינות, עי' בדבריו, וחזינן מד' הרא"ש דאין האיבעיא דגמ' במסוים כלפי נחירה, אלא הוי ספק כללי.

ולכאו' מוכח מזה דס"ל להרא"ש, דהא דהותרה בשר נחירה במדבר, אי"ז משום דהנחירה היתה מוציאה מידי נבילה ופקע מינה שם נבילה, אלא הוא משום דהותר להם בשר נבילה, - והרי בד' רש"י ד"ה והנוחר נראה דל"ה בעינן נחירה בסימנים ול"כ כעוף למ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת דבעינן בי' נחירה בסימנים, כמש"כ רש"י לקמן דכ"ז: ודכ"ח., וכ"ה בהגה' מלא הרועים שבת דע"ה:, וזה דלא כמו שנקטו הצל"ח והגרע"א דאף במדבר הוה בעינן נחירה בסימנים, וכן נקטו עוד מן האחרונים, ומשמע מזה דל"ד דין נחירה במדבר לדין נחירה בעוף, דבעוף היינו דהנחירה מוציאתו מדין נבילה, וע"כ בעינן שתהא הנחירה בסימנים, לא כן נחירה במדבר דחשיבא נבילה, ואך דבמדבר הותרה להם נבילה זו, - וע"כ אין לחלק בין איבעיא דגמ' באיסור נחירה, לבין איסור קונם ואיסור גבינות.

ולפ"ז יש מקום לומר, דאף דהותר להם בשר נחירה במדבר, מ"מ הי' ע"ז טומאת נבילות, ובזה ניחא משה"ק הצל"ח בסוגיין דמ"ט לא מפרשינן איבעיא דר' ירמי' לענין טומאה, ולא תיקשי ע"ז דאף דבר טמא הותר להן.

ז] אך נראה דזה רחוק מן האמת, דודאי לאו היינו דבמדבר הותר להן איסור אכילת נבילה, שהרי איסורא דלא תאכלו כל נבילה נאמר אף קודם שבאו לארץ, אלא היינו דכיון דבמדבר לא נצטוו על השחיטה, ע"כ אף בהמה שלא נשחטה לא הי' עלי' תורת נבילה.

והיינו, דכל הא דבהמה שלא נשחטה כהלכתה הויא נבילה, הוא רק משום שנצטוו על השחיטה, אך קודם שנצטוו על השחיטה, הרי דכל שלא מתה הבהמה מאלי' ל"ה בכלל נבילה,[[3]](#footnote-4) - וכ"ה להדיא בתשו' הר"א אב"ד שהובאה באבודרהם הל' ברכת המצוות, ז"ל, או"ד בנחירה בעלמא הי' נצול מן הנבלה "מאחר שלא מתה בעצמה", והשחיטה היתה מצוה בפנ"ע באותה שעה שהיתה בשר נחירה מותרת, עכ"ל, והרי דבזמן שהיתה בשר נחירה מותרת, כל שלא מתה הבהמה מאלי' לא הי' עלי' תורת נבילה,[[4]](#footnote-5) - ולפ"ז ודאי דלא הי' ע"ז טומאת נבילה.[[5]](#footnote-6)

ח] ולפ"ז הדר צ"ע במה שדימה הרא"ש דין איסור קונם ואיסור הגבינות לאיבעיא דגמ', והרי י"ל דהא דמיבע"ל הכא הוא משום שכבר הותר איסור נבילה ולא הדרא והויא נבילה.

והנה בקוה"ע סימן נ"ט סק"ז הוכיח מעיקר איבעיא דר' ירמי', דבהיתר שחיטה, לא סגי במה שהותרה בשעת שחיטה, אלא בעינן שיהא ההיתר קיים בכל רגע, וכיון דכשנכנסו לארץ פקע שם שחוטה מנחורה, נאסרה מכאן ולהבא משום נבילה, שהרי צריך שהנחירה תתיר בכל שעה ושעה, ומשנכנסו לארץ שוב אין הנחירה מתרת, ואפ"ה מיבע"ל דשמא לא אסרה תורה אלא אותם שינחרו מכאן ולהבא, - ולפ"ז שפיר דימה הרא"ש דין איסור קונם ואיסור הגבינות לאיבעיא דר' ירמי'.

אך בעיקר ד' הקוה"ע נראה דאי"ז מתישב לפמש"נ, והיינו דעיקר דבריו מיוסדים על הא דהא דבהמה שנשחטה אין עלי' איסור נבילה, הוא משום דהשחיטה הוא מתיר לאיסור נבילה, אך בלא"ה הי' ע"ז איסור נבילה, דנבילה הוא כל בהמה שמתה, ומדינא אף בהמה שנשחטה הויא בכלל נבילה, ובעינן להמתיר דשחיטה, - אך לפמש"נ מד' הראשונים דעיקר נבילה הוא מתה מאלי', והא דבהמה שנהרגה הויא נבילה הוא מכח שלא נשחטה כהלכתה, הרי נמצא דכל שנשחטה הבהמה כהלכתה, ל"ב לחלות היתר דהשחיטה, אלא מעיקרא דדינא ל"ה נבילה משום דלא מתה מאלי'.

ט] ואמנם דלפמש"נ נראה די"ל, דעיקר הא דמיבע"ל לר' ירמי' הוא משום דאף במדבר לא הי' על נחירה תורת שחיטה, אלא דבמדבר הי' הדין, דכל שלא מתה מאלי' אינה בכלל נבילה, ואחר שבאו לארץ דהוי הדין דכל שלא נשחטה הויא בכלל נבילה, הי' בדין דאף מה שנחרו במדבר יהא ע"ז תורת נבילה, - דהגם דבמדבר לא הי' ע"ז תורת נבילה, הרי היינו רק משום דבמדבר לא הי' תורת נבילה אלא על בהמה שמתה מאלי', אך כשבאו לארץ דאיכא תורת נבילה על כל בהמה שלא נשחטה, שפיר יש מקום לאסור למה שנחרו במדבר, והצד להתיר בזה הוא משום דלא אסרה תורה אלא מה שינחרו מכאן ולהבא, וזהו שדימה הרא"ש דין איסור קונם ואיסור הגבינות לאיבעיא דהכא.

י] ועכ"פ לפי המבו' בד' הרא"ש, הדרא קו' היערות דבש והגרע"א לדוכתה, דמ"ט לא מיבע"ל רק במה שנחרו במדבר ורק לדעת ר"ע, הרי יש להסתפק לכו"ע ואף במה שנחרו בארץ בז' שכבשו, אם הותר להם אח"כ.

והגרע"א שם כתב לישב, דכיון דמיד שבאו לארץ הותר חל עליהם המצוות ובכללם שחיטה, אלא דמחמת כיבוש מלחמה הותר להם כל האיסורים, ולא הותר להם רק כ"ז הכיבוש, ע"כ בזה ליכא למימר דאישתרי להו אף אח"כ, דמעיקרא לא הותר להם רק כ"ז הכיבוש, וממילא אח"כ חזרו לאיסורם, ולא איבע"ל אלא בדבר שלא הי' בו שם איסור עדיין, וכעי"ז כתב הראש יוסף.[[6]](#footnote-7)

ולפמש"נ י"ל עוד בזה, ואפשר שהוא נכלל בד' הגרע"א, דהרי למש"נ בדעת הרמב"ם התירא דשלל נכרים היינו דהותר להם לאכול דברים האסורים כנגד יצה"ר, אך אין פירושו שהותר האיסור שבזה וליכא ע"ז איסורא, וע"כ בזה ודאי דאחר הכיבוש ה"ז אסור להם.[[7]](#footnote-8)

**ג**

יא] בתשו' נובי"ת יו"ד סימן ס"ד הק' בד' הרא"ש בסוגיין, דמ"ט האריך הרא"ש בלשונו שנדר מזמן ידוע, הרי כל האוסר עצמו באיזה דבר אינו אוסר למפרע, והול"ל דנפ"מ באדם שאסר עצמו באחד מן המינים והי' לו מאותו המין אם מותר לאכול ממנו, ועיי"ש שכתב דבכה"ג ודאי הוא אסור, דאל"כ מ"ט נזיר אסור ביין שכבר הי' בעת שנזר, וגם מ"ט לא מיבע"ל לר' ירמי' בכל איסורי תורה שנאסרו בשעת מ"ת, אם נאסר להן מה שכבר הי' בידם, ובע"כ דכל האיבעיא היא רק באיברי בשר נחירה שאחר שנצטוו בהן קבע להן זמן שלא יהא איסור זה עד שיבואו לארץ, ובזה מיבע"ל דשמא בכלל זה הוא שלא יחול איסור זה רק על מה שינחרו לאחר זמן ההוא, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דגם מש"כ הרא"ש דבזה תליא דין בי"ד שרצו לאסור דבר אחד, הוא רק כשרצו לאסרו מזמן ידוע ואילך.

ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן ל"ט תמה ע"ז מד' התרוה"ד בסימן רפ"א והפוסקים ביו"ד סימן רי"ח ס"ב דמבו' בדבריהם שלא חילקו בזה.

יב] והבית אפרים שם כתב לפרש בזה, דאם הי' הצווי כמו בשאר איסורין כי תבואו אל הארץ לא תאכלו בשר מבהמה נחירה, ודאי דגם מה שנחרו במדבר הי' אסור, ומה"ט לא מיבע"ל בכל איסורי תורה אם נאסר להם מה שהי' בידם קודם מ"ת, ומה"ט נמי באיסור חמץ בפסח אסור אף חמץ שהי' בידו קודם הפסח, והא דמיבע"ל הוא משום דאין הצווי על איסור בשר נחירה, אלא על הכשר הבשר דכשיבואו לארץ יעשו ההכשר בזביחה ולא בנחירה, וזהו דמיבע"ל אם הקפידא הוא על הנחירה דמשעה שיבואו לארץ לא תועיל הנחירה להכשיר הבשר לאכילה, ומ"מ מה שנחרו במדבר שפיר מותר, דדמי להיכא שהחרימו הקהל דכל מה שישחוט ראובן מר"ח ניסן ואילך יהא אסור, דודאי דשפיר מותר לאכול מבשר שחיטתו ששחט קודם הזמן ההיא, או דהקפידה היא על האכילה, דמשעה שיבואו לארץ אסור לאכול בשר שננחרו הסימנים, וממילא דאף מה שנחרו במדבר אסור, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בביאור ד' הרא"ש, וצ"ע.

יג] ובעיקר משה"ק הנוב"י דמ"ט לא מיבע"ל בכל איסורי תורה שנאסרו בשעת מ"ת אם נאסר להם מה שכבר הי' בידם, העירוני דיש מקום לישב, דהרי ודאי דבגר שנתגייר לא נימא דלא יחול איסור על מה שהי' לו קודם שנתגייר, משום דמדין התורה כבר הי' הדבר אסור, והוא נכנס עכשיו בחיוב זה, וע"כ ה"נ בכל הדברים שנאסרו במתן תורה, שבשעה זו נכנסו ישראל בחיוב המצוות, אין מקום להתיר למה שהי' בידם קודם לכן, ורק בבשר נחירה, דאף אחר שניתנה תורה לא נאסר להן בשר נחירה עד שיכנסו לארץ, הוא דמיבע"ל לר' ירמי' שמא לא חייל האיסור על מה שהי' בידם קודם שנכנסו לארץ.

**ד**

יד] בעיקר מש"נ לעיל סק"ז ובהערה שם עפי"ד כמה מקמאי דעיקר נבילה הוא מתה מאלי', ובמדבר שהותר להם בשר נחירה, ל"ה נבילה אלא המתה מאלי', שוב נתבוננתי דמד' התוס' יש ללמוד דפליגי ע"ז, וזה ממש"כ התוס' לקמן כ' א' להוכיח דאף למ"ד דאין שחיטה לעוף, מ"מ בעינן נחירה בסימנים, דאל"כ נבלת עוף טהור היכי משכח"ל, ומבו' מזה דפשיטא להו דאם ל"ה בעינן נחירה בסימנים, אף מתה מאלי' היתה מותרת, וזה דלא כמש"נ.

אמנם הנה ראה זה מצאתי בסה"ת בהקדמה להל' שחיטה, ז"ל, ואפי' למ"ד אין שחיטה לעוף, מודה הוא דאם מתה מאלי' נבילה, דאל"ה נבלת עוף טהור דמטמאה בגדים אבית הבליעה היכי משכח"ל, ועוד אומר מורי רבינו הקדוש ר"י ב"ר שמואל נ"ע דנהי דא"צ לשחוט העוף מה"ת בסכין בדוקה וכו', מ"מ צריך לו לחתוך הסימנים או לארכן או לרחבן והיינו נחירה, אבל הרגו בענין אחר הויא נבילה, עכ"ל, ולהדיא בדבריו, דאף אם ל"ב נחירה בסימנים, מ"מ אם מתה מאלי' הויא נבילה וזהו נבלת עוף טהור, ואף שהוסיף לחדש דבעינן נחירה בסימנים, וכ"נ גם מד' הרמב"ן והרשב"א לקמן כ"ז ב' שהוכיחו מכ"ד דאף למ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת בעינן נחירה בסימנים, ולא הוכיחו לה מאיסורא דנבלת עוף טהור, ובע"כ דס"ל דאף אם ל"ה בעינן נחירה בסימנים, וכל שהרגה אדם ל"ה נבילה, מ"מ מתה מאלי' ודאי הויא נבילה, וזהו נבלת עוף טהור שאסרה תורה, וזה כמש"נ.

1. והרמב"ן דפליג ע"ז לטעמי' דס"ל דהותר להם אף בלא שירעבו, ולדידי' ע"כ היינו דבזמן הכיבוש דא"י הותר להן איסורי אכילה, וע"כ י"ל דהוי זה דין מסוים בכיבוש א"י, וחזינן כן גם מהדעה שהביא הרמב"ן שם שהותר להן אף בז' שחלקו, ודלא כפירש"י בסוגיין, ואף שכבר לה הי' בזמן המלחמה, וזה לטעמי' דאי"ז דין מדיני המלחמה וכיפ"ת, אלא הוי היתר בכיבוש א"י, וע"כ י"ל דשרי גם בז' שחלקו, וכ"ז פשוט. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז יתכן די"ל גם לגבי הקו' מחדש, די"ל דלמש"נ בדעת הרמב"ן דגדר ההיתר דשלל גויים הוא דליכא איסור על השלל, ואי"ז היתר לאכול השלל, הרי די"ל דבחדש דאיסורו עד העומר, ואי"ז איסור בהחפצא דחדש, אלא איסור לאכול החדש קודם העומר, ואכמ"ל, וכיון דאי"ז איסור בגוף החדש, הרי דע"ז ליכא להתירא דשלל, - ואמנם דכ"ז הוא לדעת הרמב"ן, אך לדעת הרמב"ם דלא הותר רק אכילת איסורים וכנגד יצה"ר, אין לחלק בזה, ואך דלפמש"נ הרי כל ד' הרמב"ם הם רק לשנויא בתרא דלא הותר רק שלל גויים, ולהך שנויא ל"ק כלל מחדש, וכמש"כ הטו"א שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם בהמה טמאה ושרצים הוו בכלל נבילה, אף כשנהרגו ע"י אדם, אף דאין בהן דין שחיטה, - והטעם בזה הוא, דהא דעיקר נבילה הוא מתה מאלי', היינו דעיקר נבילה הוא כשבא לאכלה כשהיא מתה, אך כל שלקחה לאכילה בחיי' והכינה לאכילה ע"י הריגתה, ל"ה בכלל נבילה, - וע"כ כ"ז הוא בבע"ח המותר באכילה, אך בע"ח האסור באכילה, אף אם נהרג ע"י אדם הוי בכלל נבילה, דכיון דהוא אסור באכילה, אין הריגתו הכנה ולקיחה לאכילה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וזה מתפרש היטב למשמעות ד' הרמב"ם ברפ"ד ממאכ"א, דעיקר נבילה היא בהמה שמתה מאלי', ובהמה שלא נשחטה כהלכתה הויא "בכלל" נבילה, וכ"נ גם בד' החינוך במצוה תנ"א ותע"ב, וכ"נ בתשו' מעשה ניסים להר"א בן הרמב"ם סימן י', ומבו' בדבריו שם דכל שנהרגה הבהמה ע"י אדם, הוי איסורה רק מכח שלא נשחטה כהלכתה, ורק כשמתה מאלי' הויא נבילה גמורה, עיי"ש

   וכ"ה גם משמעות ד' סה"ת בהקדמה להל' שחיטה, ז"ל, כתיב בתרי' כי ירחק וגו' וזבחת מבקרך ומצאנך וגו' כאשר צויתיך ואכלת בשעריך, הא למדת שבהמה טעונה שחיטה ואם הכה אותה בקרדום עד שמתה הרי היא כמתה מאלי' והויא נבלה, עכ"ל, ומשמע דעיקר נבילה היא מתה מאלי', והא דבהמה שהכה אותה בקרדום עד שמתה הויא נבילה, הוא משום דבהמה טעונה שחיטה, ואלמלי הא דבהמה טעונה שחיטה, לא היתה נבילה אלא המתה מאלי'. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואך דנראה דמטעם אחר י"ל דלא מיבע"ל לענין טומאה, וזה לפי המבו' בכ"ד דלענין הפקעת טומאת נבילה ל"ב להיתר שחיטה, אלא כל שנתקיים דינה ול"ה בכלל מתה מאלי', אין עלי' טומאת נבילה, וע"כ אף עריפת העגלה מוציאה מידי טומאת נבילה, וע"כ ודאי דכיון דבמדבר נתקיים דין הבהמה בנחירה, אין עלי' טומאה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. וראיתי להעיר לפ"ז במש"כ הברכ"י באו"ח סימן תקנ"א אות ו', דיש מקילין לאכול בתשעת הימים בשר מבושל שנשתייר מסעודת שבת ולמדו לזה מד' הרא"ש בסוגיין דכל כה"ג תליא באיבעיא דהכא, ובדרבנן נקטינן להקל, וה"נ התם דהוי מנהג בעלמא, אמרינן דהואיל ואשתרי לשבת אשתרי לחול, ולפ"ד הגרע"א לכאו' ל"ד כלל לדהכא, והברכ"י לטעמי' שפירש דאיבעיא דהכא, הוא ע"ד דינא דהואיל ואשתרי אשתרי, ועי' בדבריו בתשו' חיים שאל ח"א סימן פ"ט שהאריך הרבה בזה, - ועי' עוד בפת"ש יו"ד סימן שמ"א סקי"ב שכתב דלפ"ד הנובי"ת יו"ד סימן ס"ד שהבאנו להלן סקי"א, ודאי דאין להתיר בנידו"ז. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ן לפמש"נ בדעתו דהיינו דהותרו כל האיסורים שעל השלל, - וכן אי"ז מתישב אף לדעת הרמב"ם לפמש"נ דכל דבריו הם רק לשנויא בתרא, אך לשנויא קמא הוי זה היתר על האיסורים, ולפ"ז הרי דלהך שנויא אין לישב כמש"נ, - אך גם לפ"ז הוא מתישב כמש"כ הגרע"א, דהוי זה חלות היתר על האיסורים לזמן זה, וע"כ אחר הזמן ודאי חזרו לאיסורם, ולא מיבע"ל אלא באברי נחירה, דלא נצטוו ע"ז במדבר. [↑](#footnote-ref-8)