יורה דעה קח - ציונים ומראי מקומות להדפסה_1
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / איסור והיתר - הרב אברהם שלייפר

**בעזרת השם יתברך ריחא**

**יסודות הסוגיא**

פעמיים נחלקו האמוראים האם "ריחא מילתא" או לא. רב (מילתא) ולוי (לאו מילתא)[[1]](#footnote-1), אביי (מילתא) ורבא (לאו מילתא)[[2]](#footnote-2).

והעולה מהסוגיות שהנפ"מ בתרתי[[3]](#footnote-3):

א, אם ריחא מילתא – נחשבת הרחה כאכילה, ואסורה אף בדברים או מצבים האסורים באכילה בלבד. (ולמהלך אחר בראשונים – נחשבת ההרחה להנאה חשובה האסורה אף במצבים שסתם הנאה אינה צריכה להיות אסורה. וראה הרחבה בהמשך.)

ב, אם ריחא מילתא – היתר שספג ריח של דבר האסור – על ידי בישול או אפיה משותפים, או כגון פת שהיתה על פי חבית יין – נאסר אף הוא באכילה.

**המקרים המוזכרים בסוגיות**

א' – **שחוטה שנצלתה עם נבילה** – רב אוסר ולוי מתיר.

ב' – **הרחת יין נסך** – אביי אוסר ורבא מתיר.

{והנה במקרה זה יש להאריך קצת. דיש כאן מחלוקת בראשונים מהו המקרה המדויק בהרחה זו, ומהו גדר איסורה. דהנה שיטת רש"י ותוס' (וכן פשטות הרמב"ם) שמיירי בהרחה דרך האף. ולעומת זאת שיטת הערוך והגאונים, והביאום הרמב"ן וש"ר, שמיירי בהרחה דרך הפה. ולשיטת הערוך ודעימיה – פשיטא לראשונים שהאיסור כאן הוא מצד איסור **אכילה**[[4]](#footnote-4), והתחדש כאן ששאיפת אויר דרך הפה היא גופא מוגדרת אכילה, וזה גופא החידוש של ריחא מילתא[[5]](#footnote-5). אמנם לשיטת רש"י ותוס' שמיירי בהרחה דרך האף, נחלקו הראשונים מחמת מה אוסר אביי. דבתוס' בפסחים משמע שאסור מצד אכילה, והוא חידוש גדול מאוד, שאף הרחה דרך האף נחשבת כאכילה. אמנם בתוס' ב"ק קט"ז. ד"ה "הכרעה", וכן ברמב"ן במלחמות פרק כיצד צולין, וכן ברשב"א בתשובה (ח"ג רכ"ד) פשיטא להו שלפי שיטה זו בהכרח האיסור הוא מצד איסור הנאה. [אלא שלולי "ריחא מילתא" – לא היה צריך לאסור כאן מצד הנאה רגילה, וכדלהלן.]

ומה שאינו אסור מצד איסור הנאה פשוט, לכ"ע, אף למאן דלית ליה ריחא מילתא, התקשו בזה הראשונים[[6]](#footnote-6), ותירצו בד' אנפי: א, כיון שאין היין עומד להרחה, אין זה מוגדר הנאה לגבי איסור הנאה[[7]](#footnote-7). ב, כיון שהרחת היין מזיקה, אין זה מוגדר הנאה[[8]](#footnote-8). ג, כיון שאינו מתכוון להנות, מותר מדין אינו מתכוון[[9]](#footnote-9). ד', כיון שמריח דרך הפה, אינו נהנה[[10]](#footnote-10).}

ג' – **פת שנאפתה בעצי כמון של תרומה** – מותר לכ"ע כיון שכלה האיסור.

ד' – **פת שספגה ריח של יין** – ועולה מהסוגיא שבפת של חיטים[[11]](#footnote-11), אם ריחא לאו מילתא, אין שום צד לאסור, והיא שיטת ר"מ. ואם ריחא מילתא – אזי בפת חמה וחבית פתוחה – אסור לכ"ע. וכאשר חסר אחד מהתנאים – הריהי מחלוקת תנאים.

ה' – **פת שנצלתה עם בשר – אין לאכלה עם חלב** (ולא התפרש בגמ' אם שייך למחלוקת).

**הלכה – מחלוקת הראשונים**

א, שיטת ר"ת – שחוטה שנצלתה עם נבילה אסורה[[12]](#footnote-12) – דריחא מילתא. ואפ"ה להריח בת תיהא מותר (כרבא), או משום שמזיק, או משום שלא "מפטם".

ב, שיטת רי"ף ורמב"ם – שחוטה שנצלתה עם נבילה מותרת (כלוי), דריחא לאו מילתא. אבל לכתחילה – אין לצלות[[13]](#footnote-13). וכיון שריחא לאו מילתא, מותר[[14]](#footnote-14) להריח בת תיהא (כרבא). אמנם פת שנצלתה עם בשר, אסור לאכלה עם חלב. (ונשנו בזה כמה טעמים בראשונים: א, כיון שיכול לאכלה לבד, הויא כדבר שיש לו מתירים. ב, כיון שיכול לאכלה לבד, הויא כלכתחילה. ג, כיון שבשר וחלב מותרים כל אחד בפני עצמו, צריך לעשות הרחקה טפי.)

**הלכה – דעת השו"ע והרמ"א**

פסקו כהרי"ף והרמב"ם שצליית **בשר שחוטה עם נבילה** – **לכתחילה** אסור, **ובדיעבד** מותר. **ופת שנצלתה עם בשר** אסורה אף **בדיעבד** משום דמוגדר לכתחילה[[15]](#footnote-15). אמנם לגבי **פת חמה על גבי חבית יין פתוחה** – פסקינן ל**איסור**[[16]](#footnote-16)**.**

**ריחא מילתא – דאורייתא או דרבנן**

פמ"ג ש"ד סקי"ג ד"ה "כתב הכר"ו". [ובתוס' בפסחים מבואר שגם אם ריחא מילתא "לא הוי איסור כולי האי".]

**גדרי לכתחילה ודיעבד לגבי ריחא**

לדעת המחבר – כל שנצלתה כבר השחוטה עם הנבילה, מוגדר דיעבד, ומותר. (ויש לדון האם יתיר המחבר אף בגוונא שאין שום עניין באכילת חתיכה זו, כגון שעומדות לפניו כמה חתיכות בשר ועומד לאכול רק אחת מהן, ואת השאר להשליך לאשפה, האם יותר לו לאכול דווקא את אותה חתיכה אשר נצלתה עם איסור.) ובפשטות, לדעתו, גם כל מקום שנאפתה פת עם בשר, מוגדר כלכתחילה, ואסור לאכלו בכותח.

אמנם לדעת הרמ"א[[17]](#footnote-17): לעיתים, אף פת שנצלתה עם איסור מוגדרת כלכתחילה – כאשר נצלתה אצל הגוי, ומצוי לקנות פת אחרת[[18]](#footnote-18). ולעיתים, אף פת שנצלתה עם בשר מוגדר כדיעבד – כאשר לא מצויה לו פת אחרת לאכלה עם החלב[[19]](#footnote-19). (ועי' פמ"ג[[20]](#footnote-20) שהיינו דווקא אם יש לו מאכל חלב שא"א לאכלו בלא פת. וכתב שם עוד שיש חולקים על היתר זה, אבל הסומך על הרמ"א לא הפסיד.)

**פת שנצלתה עם בשר – לאכלה בפני עצמה**

בגמ' משמע שמותר[[21]](#footnote-21). ולר"ן הוא משום שריחא לאו מילתא, אך לתוס' הוא משום שגם אם ריחא מילתא, לא הוי איסורא כולי האי. ואולי נפ"מ לדידן במקום שמודו כ"ע שריחא מילתא, האם מותר לאכול הפת בפני עצמה (ואינו מוכרח).

**אופנים שלכ"ע ריחא לאו מילתא (ונפ"מ לדידן שמותר אף לכתחילה)**

**שניהם כחושים** בגמ' מבואר שרק כאשר אחד מהדברים שמן שייך ריחא מילתא. ומשמע ששניהם כחושים מותר לכ"ע. וכן פסק הרשב"א אף לכתחילה, וכן פסקו הט"ז והש"ך[[22]](#footnote-22). ולמעשה בד"כ חיישינן שנחשב שמן. ופת – ודאי נחשב כחוש[[23]](#footnote-23). [ואם משוחה בשמן – נחשב כחוש. ואם בשומן – נחשב שמן[[24]](#footnote-24). ואם נילושה – אף בשומן נחשב ככחוש[[25]](#footnote-25).]אמנם הבית מאיר והיד יהודה חולקים על היתר זה ומחמירים לכתחילה.

**דם** חידש התרוה"ד שדם כל כך קלוש הוא, שאף אם הדבר השני שנצלה עמו שמן, אינו מצליח לפטמו. ונחלקו בדעתו האם היינו רק כאשר נמצא הדם בעין לבדו[[26]](#footnote-26), או גם כאשר התערב כבר בחתיכה אחת ואסרה, וכעת דנים האם נאסרת החתיכה השניה שנצלתה עמה[[27]](#footnote-27). [ולמעשה הב"י חלק עליו, וחשש לו התו"ח לכתחילה, אך הט"ז נראה שנקט את דבריו להלכה, וכן הביאו הבה"ט בסתמא.]

**תנור גדול ופתוח**  ראה להלן.

**איסורים דרבנן** עי' פמ"ג משב"ז סק"א, ד"ה "כתב כה"ג" (ומסקנתו שרב סובר ריחא מילתא אף באיסורים דרבנן, אמנם לגבי האיסור לכתחילה אליבא דלוי כתב שיש לעיין).

**כיסוי** כשאחד מהם מכוסה, בין בקערה ובין בבצק[[28]](#footnote-28).

**תבשיל** בתבשילים לא אמרינן ריחא מילתא[[29]](#footnote-29).

**אופנים שלכ"ע ריחא מילתא (ונפ"מ לדידן שאסור בדיעבד)**

**איסורי משהו** נחלקו הראשונים האם ריחא לאו מילתא נאמר גם בדברים האוסרים תערובתם במשהו[[30]](#footnote-30), ופסק הרמ"א להקל רק במקום הפסד[[31]](#footnote-31).

**דבר חריף** בין אם האיסור ובין אם ההיתר, אוסר[[32]](#footnote-32).

**חילוקי תנורים ומקרים**

חדשו הראשונים כמה חילוקי מקרים, מהם – חמורים יותר מהמקרה עליו דברה הגמ', ומהם – קלים יותר.

והתבאר שלגבי מבנה התנור ישנן כמה אבחנות: א, גדול או קטן. ב, סתום לגמרי, סתום עם פתח ליציאת העשן, פתוח לגמרי מלמעלה או מהצד.

ופסקו השו"ע והרמ"א שכאשר יש **תרתי לטיבותא –** תנור (א) **גדול** (י"ב עשרונים[[33]](#footnote-33)), (ב) **פתוח לגמרי** ריחא לאו מילתא אף לכתחילה[[34]](#footnote-34).

ופסק הרמ"א שכאשר התנור סתום לגמרי – אסור אף בדיעבד, אא"כ הוא מקום הפסד מרובה.

**תחת המחבת**

כאשר נצלו שני הדברים וסמוך להם מלמעלה, ישנה מחבת – כאן חמיר טפי: א, נצלו יחד – אסור אף בדיעבד[[35]](#footnote-35). ב, נצלו זה אחר זה – מותר. ג, נצלה זה אחר זה, והזיעה המחבת משניהם – אסור אף בדיעבד.

**כללי פליטות ובליעות**

רוטב – מפליט ומבליע בכל דבר, ומוציא אף דברים הבלועים.

מגע בלא רוטב – אין פליטה ובליעה – אלא כדי קליפה. [ויש לדון האם פולט גם את הדבר הבלוע או רק את הדבר עצמו.] מלבד בדבר שמן, הפולט ומבליע.

ריחא – יש רק כשאחד מהדברים שמן.

יש לדון האם דבר שבלוע – ריחא מוציא. והאם רוטב מוציא דבר שנבלע על ידי ריח. והאם ריח עושה חנ"ן – והוכיחו מהיתרו של ההיתר המכוסה בבצק – דאין רוטב מוציא דבר שנבלע על ידי ריח, ואין ריח עושה חנ"ן.

**גדרי איסור הנאה**

נחלקו הראשונים אמאי התיר רבא להריח יין נסך ולא חשש לאיסור הנאה. ויש שתירצו[[36]](#footnote-36) שהוא משום שאין היין עומד לריחו. ויש שמיאנו בתירוץ זה, והוצרכו[[37]](#footnote-37) להא דהרחת היין מזיקה[[38]](#footnote-38).

ובעצם סברא זו – שכשאין הדבר עומד לריח, אין איסור להריחו, אפשר לשמוע שני צדדים, האחד מצד ההנאה והשני מצד החפץ האסור. דייתכן שזו סברא בהנאה, דכיון שברור שלא כל דבר אפשר להגדיר כהנאה, רק סוג כזה של שימוש שלתכליתו נועד החפץ, מוגדר כהנאה חשובה. וייתכן שזו סברא בחפץ – דכיון שיסוד איסור הנאה הוא השתמשות בחפץ, רק כזו הנאה שעבורה מיועד החפץ, מגדרת שימוש. משא"כ בהנאות אחרות.

והנה המרדכי הביא ראיה ליסוד זה מהא דאתרוג של מצווה מותר להריח בו – משום שעיקרו לטעם, על כן לא הוקצה מריח. והבין המרדכי שהכוונה שכיון עומד לכך, אינו מוגדר הנאה.

אבל תמהו עליו הש"ך והגר"א וכתבו שלא רק שאין משם ראיה ליסוד זה, אלא מוכח משם להיפך, דכיון שהוצרכה הגמ' לומר שלא הוקצה האתרוג לריחו כיון שאינו עומד לכך, משמע שאם היה מוקצה – היה נאסר להריח, אף שאינו עומד לריח, ומכח כך הכריח הגר"א את התרוץ שהיין מזיק.

ולכאורה לולי דבריהם היה נראה לחלק בין שני סוגי איסורי ההנאה. שכשדנים לגבי איסורי הנאה בעצם – כאן צריך אולי הנאה חשובה יותר, וכל שאין עומד להנאה זו הרי זה מותר. אבל לגבי הוקצה למצוותו, היסוד הוא כעין הקדש, שאין לפגוע בחפץ זה שעומד למצווה, וכאן יש לומר שכל שימוש בדבר – אף שאינו מוגדר "הנאה", יהיה אסור[[39]](#footnote-39). ועל כן צריכה הגמ' כדי להסביר את היתר הרחת האתרוג, לומר שהריח לא הוקצה כלל.

1. פסחים ע"ו. [↑](#footnote-ref-1)
2. ע"ז ס"ו. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועי' בחת"ס בע"ז שם ששייך מחלוקת זו גם לעוד מחלוקת של אביי ורבא אשר הובאה שם בגמ' לעיל, האם יין שריחו-כחומץ וטעמו-כיין דינו כיין או כחומץ, ומבואר לפי"ז שיש כאן מחלוקת עקרונית בהחשבת עניין הריח. [↑](#footnote-ref-3)
4. והיינו, שיין נסך, חוץ מהאיסור הנאה הכללי שיש בו, יש בו גם איסור פרטי על האכילה. וכן הוא ברמב"ם. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועי' בדרכ"מ בסוף הסי' שהביא מהריב"ש (רפ"ח) שלמד מכאן שטעימת איסור בלשון אף בלי בליעתו נחשבת אכילה ואסורה, מק"ו מריחא מילתא. [↑](#footnote-ref-5)
6. וראייתם שהרחת היין מוגדרת הנאה, מהא דלכו"ע אסור לזלף יין נסך על מנת שיווצר ריח טוב, ומשום איסור הנאה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ב"י בשם ארחות חיים. [↑](#footnote-ref-7)
8. תוס' בע"ז. [↑](#footnote-ref-8)
9. ר"ן בחולין (וביאר שאם ריחא מילתא לא יועיל מה שאינו מתכוון, משום שהמתעסק בחלבים ועריות חייב. ולכאורה הכוונה שאיסור אכילה הוא איסור מצב, וממילא לא שייך בו היתר דאינו מתכוון שיסודו בהלכות מעשה). [ודעת הרשב"א בתשובה שם, שאם מיירי במריח דרך האף, לא שייך לומר שאינו מתכוון, דהא זהו גופא מעשהו. אמנם בבעה"מ בפסחים פרק כיצד צולין מבואר שאף שמיירי במריח דרך הפה, מוגדר אינו מתכוון, כיון שאין כוונתו להנאת הריח, אלא רק לבדיקה.] [↑](#footnote-ref-9)
10. ר"ן בע"ז, והביאו הגר"א. [והיינו כפי שביארו הראשונים את המציאות של בת תיהא. אבל תוס' ס"ל שמיירי בהרחה דרך האף, וכדלעיל.] [↑](#footnote-ref-10)
11. ולרש"י – אף פת של שעורים לא תאסר אם ריחא לאו מילתא, אבל לרי"ף – כיון ששואבת, נאסרת אליבא דכ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. כרב. [↑](#footnote-ref-12)
13. דאף לוי מודה לכתחילה. ואף שבירושלמי מפורש שלוי מתיר אף לכתחילה, דעת הבבלי אינה כן. (ובטעם הדבר – עי' חידושי רעק"א שכתב שהוא משום שלכתחילה חשש לוי לשיטות התנאים שסברי שריחא מילתא. אמנם לכאורה מהא דיש מקרים שהקלו אף לכתחילה – כהרחת יין, נראה יותר שהוא חומרא בעלמא שראו להחמיר במקומות מסויימים.) [↑](#footnote-ref-13)
14. ואף שלגבי צליה התרנו רק בדיעבד, הרחה גרידא קלה יותר. [↑](#footnote-ref-14)
15. וזהו הטעם שנפסק, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-15)
16. והוא כדעת התוס' בע"ז שלמסקנת הסוגיא כולם יודו בכה"ג לאיסור, דחמיר טפי מסתם ריחא. [↑](#footnote-ref-16)
17. אבל מסתימת המחבר משמע שלא חילק, וכן משמע לשון הש"ך, וכן חלק הב"י בסוף סי' צ"ז על דין האגור. [↑](#footnote-ref-17)
18. רמ"א שם בשם האגור. ועי' ש"ך סק"ו ופמ"ג שם שהחמירו חומרא זו דווקא בפת. [↑](#footnote-ref-18)
19. רמ"א מסברת עצמו [ומוכח שמה שאסרינן לכתחילה הוא לא משום דבר שיש לו מתירים – הגר"א שם. ועי' בדבריו דאיהו פליג על היתר זה.] [↑](#footnote-ref-19)
20. ש"ד סק"ב. [↑](#footnote-ref-20)
21. ולא הוי כפת שנילושה בשומן בשר שגזרו בה שמא יבואו לאכלה בכותח. [↑](#footnote-ref-21)
22. ודלא כהתו"ח שכתב בשם הב"י לפקפק בזה. [↑](#footnote-ref-22)
23. ט"ז סק"א ופמ"ג שם. [↑](#footnote-ref-23)
24. שם בפמ"ג. [↑](#footnote-ref-24)
25. מ"ב סי' תס"א ס"ק כ"א. [↑](#footnote-ref-25)
26. כ"כ מהרש"ל. [↑](#footnote-ref-26)
27. כ"כ הב"ח, והובאו בט"ז סק"א. [↑](#footnote-ref-27)
28. ועי' בקושיית רעק"א מה מועיל שההיתר מכוסה בבצק. [↑](#footnote-ref-28)
29. ס"ב, ועי' בש"ך שם אם הוא משום דהוי תבשיל או משום הפסק הקדירה. ועי' מ"א תמ"ז סק"ד שהכריע שהוא משום הא שתבשיל אינו נותן ריח. [↑](#footnote-ref-29)
30. והטעם להחמיר לכאורה הוא משום שאף אם ריחא לאו מילתא, סו"ס יש כאן חלקיקי האיסור, ואינם בטלים. [ועי' ביאוה"ל סי' תמ"ג שאסר משום חומרא זו להריח פת חמץ בפסח, **וצ"ע.**] [↑](#footnote-ref-30)
31. וראה פמ"ג ש"ד סקי"ד כל פרטי הדינים. [↑](#footnote-ref-31)
32. ועי' פמ"ג ש"ד סקי"ג דבכה"ג הוי דאורייתא. (אמנם עיי"ש שייתכן שכשה**איסור** חריף יש להקל במקום הפסד מרובה.) [↑](#footnote-ref-32)
33. ועי' פמ"ג סי' צ"ז ש"ד סק"ה ג' דעות מהו השיעור. (ועי' בספר הלכות בשר בחלב שסיווג את התנורים המצויים בזמננו לפי ג' הדעות.) [↑](#footnote-ref-33)
34. כך נקט הש"ך בדעת הרמ"א, ואמנם אין זה מוסכם, והחכמ"א והיד יהודה מחמירים בזה, אך המ"ב סי' תמ"ז סקי"ג הכריע להתיר. [↑](#footnote-ref-34)
35. וביאר הגר"א שהוא מדין תנור סתום. ומה שלא התיר כאן הרמ"א במקום הפסד מרובה, ביאר החזו"א שהוא משום מגדר מילתא. [↑](#footnote-ref-35)
36. תוס' ע"ז ט"ו, מרדכי, ארחות חיים. [↑](#footnote-ref-36)
37. תוס' ע"ז ס"ו. [↑](#footnote-ref-37)
38. ושייכו התוס' עניין זה למבואר בחולין - - שמותר לשחוט בסכין של ע"ז דאין זה מוגדר הנאה כיון שמפסיד את חיי הבהמה. ומינה שכל שיש היזק מצד ההנאה, אין זה אסור בהנאה. [והיה מקום לחלק אולי דדווקא בהנאה של שימוש – כהשחיטה בסכין, אמרינן שאין כאן שימוש מושלם כיון שלא רק מועיל אלא גם מזיק. אמנם לגבי הנאה בעצם, כריח טוב, לא מועיל מה שנגרם נזק מצד אחר.] [↑](#footnote-ref-38)
39. וכמו"כ יש מקום לדון שהיתר שחיטה בסכין של איסוה"נ, נאמר דווקא בע"ז וכדו', אבל בסכין של הקדש, או קונם, לא יהיה להיתר זה, דסו"ס השתמש בו. [↑](#footnote-ref-39)