טהרות רש פרק ד
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

**ככר** טהור **לבין מפתחות** טמאות, ספק נגע ספק לא נגע, ספיקו טהור, דכיון דזורק הוא, הוה ליה דבר שאין בו דעת לישאל.

ורבי יהודה חשיב זורק כדבר שיש בו דעת לישאל, הילכך ככר לבין המפתחות טמא, שיש מקום לטומאה, מפתח לבין הככרות טהור, שאין מקום לטומאה[[1]](#footnote-2):

**משנה ב:**

**ספיקו טהור.** אפילו ברשות היחיד, ואפילו אוחז האדם בדבר[[2]](#footnote-3), שיש בו דעת לישאל, אפילו הכי ספיקו טהור, דאין מקום לטומאה:

**משנה ג:**

**שאין לטומאה מקום.** כל זמן שהשרץ בפי החולדה, והנבילה בפי הכלב, לא חשיב לטומאה מקום[[3]](#footnote-4), אלא אם כן מונחת בארץ. ומטהרין אפילו ברשות היחיד, ואפילו בדבר שיש בו דעת לישאל. אבל מונחת בארץ, אף על פי שמנקרים בה, לא בטל המקום.

ובשלהי נזיר [דף סד.] ילפינן לה מקראי גבי טומאה צפה, דכתיב "כל השרץ השורץ", כל מקום שהוא שורץ, וכתיב "על הארץ", הא כיצד, ודאי נגע טמא, ספק נגע טהור.

וכולהו חד טעמא, מדמייתי התם ברייתא דנזרקים לעולם טהור. ומתניתין דקתני מפני שאין לטומאה מקום, משום דכל היכא דיש לטומאה מקום קרינא ביה "על הארץ"[[4]](#footnote-5):

**תניא בתוספתא** [פ"ג]: כל הנתלים וכל הנגררים ספיקן טמא, מפני שהן כמונחים, וכל הנזרקים ספיקן טהור, חוץ מכזית מן המת, וכל המאהילים, שהן מטמאין למעלה כלמטה. אם היתה נזרקת טהרה על גבי כזית מן המת טהורה.

היה מתעטף בטליתו וטהרות וטמאות בצדו, וטומאות וטהרות מלמעלה, ספק נגע ספק לא נגע, ספקו טהור. ואם אי אפשר לו לכן, ספיקו טמא. רבי דוסא אומר, אומרין לו שישנה. אמרו לו, אין שונין בטהרות.

רבי שמעון בן גמליאל אומר, עתים שהוא שונה. כיצד[[5]](#footnote-6), היה השרץ תלוי בין הקורות, ואי [- אם] אפשר לו לעבור שלא יגע, ספק נגע ספק לא נגע, ספיקו טהור, ואם אי אפשר לו לכן, ספיקו טמא. רבי דוסא אומר, אומרין לו שישנה. אמרו לו, אין שונין בטהרות.

היה השרץ תלוי בין הקורות, שף בו ונפל על בגדיו או על ככר תרומה, טהור. ואם מצאו מת לפניו טמא. ואם ראהו חי בין הקורות, אף על פי שמצאו מת לפניו טהור. נח על כתיפו הרי זה טמא.

ככר תרומה שהוא נתון על גבי הדף, ומדרס נתון תחתיו, ואי אפשר לו אלא אם כן נגע במדרס, ובא ומצאו במקום אחר טהור. שאני אומר, אחר נטלו, ונתנו באותו מקום. ואם אמר ברי לי שלא בא אדם לכאן, טמא.

**פירוש. כל הנתלין,** אע"פ שאינן על הארץ[[6]](#footnote-7). ובשלהי נזיר גרסינן "כל הנטלין", כלומר, שנישאין ממקום למקום, ועדיף אדם הנושא מפי החולדה ופי הכלב דמתניתין[[7]](#footnote-8).

**חוץ מכזית מן המת, וכל המאהילין** דתנן בפרק שני דאהלות[[8]](#footnote-9).

**שהן מטמאין מלמעלה כלמטה.** האי "שהן" כמו ושהן, דמסיים בה בשלהי נזיר, לאתויי זב וזבה. כלומר, "מלמעלה" עליונו של זב, "מלמטה" תחתונו של זב. ולא ממעט להו מספק מגע, דבשלהי נזיר מוכח דגבי מת נמי מטהרינן ספק טומאה צפה, ונזרקין וצפה חד טעמא הוא, כדפרישית במתניתין, ומספק האהיל הוא דממעט לה. וכן ספק עליונו של זב בנזרקין וצפה טמא, אבל ודאי לא האהיל וספק נגע, כל הטומאות שוות, וספק בנזרקין וצפה טהור. ואע"ג דקראי בשרץ כתיבי, לא שנא, דהא במתניתין מטהרינן נבילה בפי הכלב בספק נגע[[9]](#footnote-10).

ולעניין עגלה ערופה בפרק בתרא דסוטה [דף מה:] נמי מחלקינן, דדרשינן "בשדה" ולא צף על פי המים[[10]](#footnote-11).

**אם היתה טהרה נזרקת על גבי מת טהורה.** דדמי לעוף הפורח ולקופץ ממקום למקום שאינו מביא טומאה לאחרים, כדתנן באהלות פ"ח [מ"ה], והוא הדין על עצמו[[11]](#footnote-12).

**היה מתעטף בטליתו.** בפרק קמא דנדה [דף ה:] מייתי לה, ואמרינן התם, דתני רבי אושעיא ברשות היחיד ספיקו טמא, ברשות הרבים ספיקו טהור, משום דהוי ספק טומאה הבאה בידי אדם, וחשיב כדבר שיש בו דעת לישאל.

ומיהו קשה, למאי דס"ד דאיירי אפילו ברשות היחיד, ומשום דבר שאין בו דעת לישאל, תיקשי ליה סיפא בשרץ התלוי בין הקורות, אמאי טהור? דהתם פשיטא דלא חיישינן לטומאה, כיון דאדם המיטמא יש בו דעת לישאל, מידי דהוה אכזית מן המת בפי עורב דבסמוך, ומידי דהוה אנכנס לבקעה בימות הגשמים דלקמן פרק ז', וכמה משניות מוכיחות דלא חיישינן לטומאה, כיון דאדם המיטמא יש בו דעת לישאל[[12]](#footnote-13).

**וטומאות בצידו** והטלית טהורה, או **טהרות בצדו** והטלית טמאה. אי נמי, הטהרות והטומאות שתיהן בצדו, ולא ידעינן בהי מינייהו נגע הטלית ברישא[[13]](#footnote-14).

**ואם אי אפשר לו לכן.** בפרק קמא דנדה גרסינן "ואם אי אפשר לו אלא אם כן נגע", ויש ספרים דגרסי הכא "לכוין", והכל אחד.

**רבי דוסא אומר אומרים לו שישנה.** בפרק קמא דנדה גרסינן רבן שמעון בן גמליאל במקום רבי דוסא, וכולה הך סיפא ד"רשב"ג אומר עתים שהוא שונה" לא מייתי התם כלל.

**אין שונין בטהרות.** בפרק הרואה כתם [נדה דף נח.] אמרינן דאין שונין בטהרות להקל אלא להחמיר. ואם כן, על כרחין הא דקאמר רבי דוסא אומרין לו שישנה, לאו ארישא דקאמר תנא קמא טהור קאי, דמודו רבנן בההיא דשונין. אלא אסיפא קאי, דאם אי אפשר לו אלא אם כן נגע טמא. ואם אפשר לאו דווקא, אלא כלומר דאיכא למתלי בנגע טפי מבלא נגע[[14]](#footnote-15).

**ואי אפשר לו לעבור.** האי ואי כמו ואם.

**נטף בו.** כלומר, כשאחז בו נפל על בגדיו, או על ככר של תרומה, ספק חי ספק מת, טהור, מפני שלא נח. והיינו ספק הנזרקין, דאין לטומאה מקום[[15]](#footnote-16).

**ומדרס נתון תחתיו.** בפ"ק דנדה [דף ד.] גרסינן "ומדף טמא מונח תחתיו", ולההיא שנויא דמשני התם בטומאה דרבנן מדקתני מדף, קשה, דהכא קתני מדרס? ויש לומר, דמיירי כגון בגדי פרושין מדרס לאוכלי תרומה, וכן פירש שם בקונטרס, וכל שכן שמכאן ראייה לפירושו[[16]](#footnote-17).

**משנה ד:**

**ספק אדם טמא.** שיש בו דעת לישאל, ואי משום שהטומאה בפי העורב, הא תניא לעיל דכל המאהילין חשיבי יש לטומאה מקום, אפילו בנזרקין:

**ספק הכלים טהור.** משום דאין בהן דעת לישאל:

**הממלא בעשרה דליים.** בפרק קמא דנדה [דף ג:] מייתי ברייתא כה"ג, וקתני בה "המדלה עשרה דליים זה אחר זה"[[17]](#footnote-18). ואמרינן עלה, אמר ריש לקיש משום רבי ינאי, לא שנו אלא שאין לה אוגנים, אבל יש לה אוגנים כולן טמאין, דשמא השרץ היה מדלי הראשון, ומה שלא יצא עם המים לפי שהאוגנים עכבוהו[[18]](#footnote-19).

והא דשביק התם מתניתין דהכא ומייתי ברייתא[[19]](#footnote-20), משום דהכא לא קתני בזה אחר זה, ומיירי בממלא עשרה דליים בבת אחת, והא קמ"ל, דלא חיישינן שמא נגעו הדליים בשרץ ונטמאו, משום דהוי ספק טומאה צפה על פני המים, דאפילו ברשות היחיד טהור, כדתנן בפירקין, וכדאיתא בשלהי נזיר [דף סד.][[20]](#footnote-21).

אי נמי, מתניתין מיירי בממלא עשרה דליים זה אחר זה מבור של יין או של שמן, דלא קתני מים[[21]](#footnote-22), ולא חיישינן שמא היה שם שרץ מדלי ראשון[[22]](#footnote-23), וכיון דאיירי בעשרה דליים לא שייך כאן מילתיה דרבי ינאי:

**העליון טהור.** ולא חיישינן שמא מן העליון נפל לתחתון:

**תניא בתוספתא** [פ"ד]: שרץ בפי חולדה ומהלכת על גבי ככר של תרומה, ונגעה, ספק חי ספק מת, רבי מטמא, שחזקת שרצים מתים בפי החולדה, וחכמים מטהרים[[23]](#footnote-24).

במה דברים אמורים בזמן שנטלתו והלכה לה, אבל אם מצאו מת בפיה, טמא[[24]](#footnote-25).

רבי שמעון בן אלעזר אומר, שרץ בפי הנחש מהלך על גבי ככרות של תרומה, ספק נגע ספק לא נגע, ספיקו טהור, שכן דרך הנחש להיות מגביה את צוארו ומהלך[[25]](#footnote-26).

השרץ בפי התרנגול ונבילה בפי הכלב עוברין בחצר, אין מטמאין למפרע, שאני אומר, ממקום אחר הביאום. היו מנקרין בהם על הארץ, מטמאין למפרע[[26]](#footnote-27).

הילך במבוי ועשה עיסה, ואחר כך נמצא שם שרץ, ואמר, אילו היה כאן הייתי רואה אותו, רבי מטהר, ורבי שמעון בן גמליאל מטמא, עד שיאמר, ברי לי שלא היה לכאן[[27]](#footnote-28).

הרי שטבל ועלה, ואחר כך נמצא עליו דבר חוצץ, אף על פי שהוא מתעסק באותו המין אחר שטבל הרי זה טמא, עד שיאמר, ברי לי שלא היה עלי קודם לכן[[28]](#footnote-29).

קבר הנמצא, מטמא למפרע. בא אחד ואמר ברי לי שלא היה כאן קודם לעשרים שנה, אין טמא[[29]](#footnote-30) אלא משעת מציאה ואילך[[30]](#footnote-31).

גרעינה של גפת טמאה שנמצאת בתוך ככר על גבי תבשיל רותח, אף על פי שאין עליה משקה טופח טמאה. נמצאת בתוך תבשיל צונן על גבי ככר, אף על פי שיש עליה משקה טופח טהורה[[31]](#footnote-32). זה הכלל, כל שנמצא ברותח, אף על פי שאין עליה משקה טופח טמא, נמצאת על גבי ככר בתוך התבשיל צונן, אף על פי שיש עליה משקה טופח טהורה. גרעינן שבתוך הבית, הולכין אחר הרוב.

פשתן שטימאתו נדה, המסיטו טהור. ואם היה לח, המסיטו טמא, מפני משקה פיה. רבי יהודה אומר, אף הרוטב טמא מפני משקה פיה. אמרו לו, כיון שנתנוהו במים, רבו עליו, וטהור.

**פירוש. שרץ בפי החולדה.** שנטלתו חי בפנינו[[32]](#footnote-33), ונגע ודאי בככרות, אלא דלא ידעינן אם חי אם מת בשעת נגיעה, והלכה לה, שלא ראינוהו מת בפיה.

**שרץ** מת **בפי הנחש.**

**גפת.** פסולת של זתים. **אע"פ שאין עליה** על הגרעינה **משקה טופח, טמא** הככר, דאגב רתיחה פלטה הגרעינה שמן טמא הבלוע לתוכה, וטמאה את הככר. אבל תבשיל צונן, אף על פי שיש על הגרעינה משקה טופח, טהור הככר, דהנך משקין לא יצאו מן הגרעינה, ואין בגרעינה כביצה לטמא את המשקין ואת הככר[[33]](#footnote-34).

**הולכין אחר הרוב.** שמשתמשין בבית, דאם טמאין טמאה, ואם טהורים טהורה.

**המסיטו טהור.** דרוק מטמא לח ואינו מטמא יבש, כדתנן בפרק דם הנדה [דף נד:].

**הרוטב** ששראו במים,דאע"פ שהרוטב נגוב ונתייבש הרוק, חוזר ומתחלח במים. ומכל מקום כל זמן שהוא יבש טהור, דהא דתנן בפרק דם הנדה ואם יכולין לחזור ולהשרות לכמות שהן מטמאין לחין ומטמאים יבשים, הא קתני התם וכמה היא שרייתן בפושרין מעת לעת, והכא בשאין יכולין לחזור בשיעור זה, אלא על ידי שרייה מרובה חוזר, ואפילו הכי מכיון שחזר מיהא טמא.

ועוד יש לפרש, דרבי יהודה לאו איבש קאי אלא אלח, ואתא למימר, דאין הרוק יוצא ממנו על ידי רטיבה במים. וכן משמע בפרק כל הזבחים שנתערבו [זבחים דף עט:], דפריך מינה אההיא דחרסן של זב וזבה דאתיא כרבי יהודה, וקתני שלישי טהור, והיכי קאמר הרוטב במים טמא אפילו טובא? ומשני, שאני רוק דקריר, טריסטריס"ט בלע"ז, כלומר נבלע בחזקה, וקשה לצאת[[34]](#footnote-35). וניחא השתא דמהדרו רבנן כיון שנתנוהו במים רבו עליו וטהור:

**משנה ה:**

**על ספק בית הפרס.** כגון תרומה שנכנס לבית הפרס, דהוא שדה שאבד בו קבר. והיינו ספק, דלא ידעינן אם האהילה על הקבר[[35]](#footnote-36). ומיהו קשה למ"ד ברה"י תולין[[36]](#footnote-37)? לפיכך נראה, דאיירי בשדה שנחרש בה קבר, דההוא ודאי מדרבנן[[37]](#footnote-38):

**ועל ספק עפר הבא מארץ העמים.** דכל עפר ארץ העמים מספקא לן ברקב של מת[[38]](#footnote-39):

**ועל ספק בגדי עם הארץ.** דכולן מספקא לן שמא ישבה עליהן אשתו נדה, כדתנן בגדי עם הארץ מדרס לפרושים[[39]](#footnote-40). ובפרק בנות כותים [נדה דף לב:] פריך עלה מהא דתנן התם, ואין שורפין עליהן את התרומה, מפני שטומאתן בספק[[40]](#footnote-41):

**ועל ספק כלים הנמצאים.** דלא ידעינן אם טמאים:

**ועל ספק רוקים.** כל רוקין מספקא לן דילמא דזב נינהו[[41]](#footnote-42):

**ועל ספק מי רגלי אדם.** האי ספק לא דמי לאחריני, אלא אפילו מספקא לן אי מי רגלי אדם אי מי רגלי בהמה הן, דאיכא תרי ספיקי לקולא, דאם ת"ל דאדם שמא טהור:

**שכנגד מי רגלי בהמה.** דידועים דשל בהמה הן. ורבותא אשמעינן, דלא תימא מדהני דבהמה הני נמי דבהמה[[42]](#footnote-43).

אי נמי, משום דכשהם זה אצל זה מנכרי טפי דהם של אדם, וליכא אלא חדא ספיקא[[43]](#footnote-44).

ויש מפרשים, משום דאז מוכחא מילתא שהם של עובד כוכבים, משום דעובד כוכבים נפנה באמצע הדרך אצל בהמתו, אבל ישראל נפנה לצדדין, כדאמרינן בחלק [סנהדרין דף קד:].

ולא יתכן, דאטומאת עובד כוכבים לא שרפינן תרומה, כדאמרינן בפרק בנות כותים [נדה דף לד.] גבי דם מעובד כוכבים, דעבדו ביה רבנן הכירא כי היכי דלא לישרוף עליה תרומה וקדשים[[44]](#footnote-45). אבל בתורת כהנים ובתוספתא דמסכת זבין [רפ"ב] אמרינן בהדיא דשורפין תרומה על טומאת עובד כוכבים. ובפרק שני דזבים הארכנו בה:

**ודאי מגען וספק טומאתן.** יודע ודאי שנגעה בהן תרומה, אבל אינו יודע אם הן טמאין אם לאו, כדפרישית בכולהו, שורפין:

**וחכמים אומרים.** תלת תנאי איכא הכא, אבל בפרק קמא דשבת [דף טו:] אין הגירסא כן, ואין שם אלא רבי יוסי ותנא קמא. וגרסינן התם "רבי יוסי אומר, אף על ספק מגען, ברשות היחיד תולין, ברשות הרבים טהורים"[[45]](#footnote-46):

**משנה ו:**

**תולין על מגען.** שאינו יודע באי זה מהן נגע, או אי זה מהן נשא, או הסיט.

והאי "טמא" לאו דידוע של זב או של זבה, דאם כן ברשות היחיד לישרוף, כשאר כל ספק טומאה, אלא "אחד טמא" שהוא מסתם רוקין, "ואחד טהור" דידוע שהוא מאדם טהור, וכיון דאפילו נגע ודאי בטמא אינו אלא מדרבנן, השתא דאיכא ספק נגע בטהור, תולין ברשות היחיד, כדאמרינן בפרק בנות כותים [נדה דף לג:], אספק ספיקא לא שרפינן תרומה.

ובין אמגע בין אמשא בין אהיסט, בין אלח בין איבש. ולא ביבש כל כך שאין יכול לחזור ולהשרות לכמות שהיה, דההוא טהור גמור אפילו ודאי דזב, כדתנן בפרק דם הנדה [דף נד:], אלא כגון דיכול לחזור ולהשרות לכמות שהיה. ובתוספתא קרי ליה "נגובה", כלומר, שאינו משקה טופח.

והאי דהקילו לטהר ביבש על ספק מגען ברשות הרבים, ועל משאן בכל ענין תולין, דילמא עבוד הכירא במגען דלא לשרוף עלייהו תרומה וקדשים[[46]](#footnote-47). והאי דלא עביד הכירא במשא ולטמייה למגע, משום דמשא לא חשיב היכר, לפי שיש דברים הרבה דלא מטמו במשא.

ועוד[[47]](#footnote-48), דמכיון שנשאו חשיב ליה רשות היחיד, כדאמר רבי יהודה בתוספתא, דחשיב ליה מקום סתירה, וכיון דחשיב רשות היחיד הא אמרן ברשות היחיד תולין בין לח בין יבש. ולכך נמי לא קתני הכא על משאן והיסטן, דדילמא היסט ביבש טהור ברשות הרבים כמו מגע, כיון דלא חזו ליה[[48]](#footnote-49). והוה מצי למתני ועל מגען והיסטן ברשות הרבים בזמן שהם לחים.

ואתיא מתניתין כרבי יהושע[[49]](#footnote-50), דמטמא לקמן פ"ו [מ"ב] טומאה ברשות היחיד וטהרה ברשות הרבים. אי נמי, אפילו כרבנן, דרבנן נמי לא מטהרי אלא בספק נכנס, כמו שאפרש שם[[50]](#footnote-51).

ואין לתמוה אמאי דחשבינן משאו כרשות היחיד, אף על גב דקאי ברשות הרבים[[51]](#footnote-52)? דדכותה אשכחן בריש מסכת נדה [דף ב.] דמטמינן מעת לעת שבנדה אפילו ברשות הרבים, ושם ביארנוה[[52]](#footnote-53). ועוד איכא למאן דאמר לקמן בפ"ו [מ"ג], דכל למעלה מעשרה אפילו ברשות הרבים כרשות היחיד דמי[[53]](#footnote-54):

**תניא בתוספתא** [פ"ה]: שני רוקין אחד טמא ואחד טהור, ונגע באחד מהן או שנשאן על גבי החרס, רבי יהודה אומר, כיון שנתלשו עליו נעשה רשות היחיד, אחד רשות היחיד ואחד רשות הרבים תולין[[54]](#footnote-55).

היו נגובין והסיטן בקיסם[[55]](#footnote-56), ברשות היחיד תולין, ברשות הרבים טהור. ורבי יוסי אומר, ברשות היחיד שורפין.

ספק נגע ספק לא נגע, ספק הסיט ספק לא הסיט, ברשות היחיד תולין, ברשות הרבים טהור[[56]](#footnote-57). רבי יוסי הגלילי אומר, ברשות היחיד שורפין.

היה רוק יחידי, ספק נגע ספק לא נגע, ספק הסיט ספק לא הסיט, ברשות היחיד תולין, ברשות הרבים טהור. ורבי יוסי אומר, ברשות היחיד שורפין.

**פירוש. כיון שנתלשו עליו נעשה רשות היחיד.** ומשום הכי **אחד רשות היחיד ואחד רשות הרבים תולין.**

**רבי יוסי אומר ברשות היחיד שורפין.** רבי יוסי לטעמיה, דאמר במתניתין "אף על ספק מגעו ברשות היחיד שורפין".

**ספק נגע ספק לא נגע.** הכא מודה רבי יוסי, כיון דאיכא עדיין ספיקא זו דשמא לא נגע כלל, ורבי יוסי הגלילי אפילו בכי האי גוונא מחמיר.

**עוד תניא בתוספתא** [רפ"ה]: דם טמא שנתערב בדם טהור, אין דם מבטל דם, דברי רבי יהודה. וחכמים אומרים, רואין אותן כאילו הוא יין במים, אם בטל מראיו טהור, ואם לאו טמא.

רוק טמא שנתערב ברוק טהור, אין רוק מבטל רוק, דברי רבי יהודה. וחכמים אומרים, רואין אותן כאילו הם מים, אם בטל מראיו טהור, ואם לאו טמא.

נפל למים תפור, טמא. נמחה, אם בטל טעמיו ומראיו טהור, ואם לאו טמא.

מי רגלים שנתערבו ביין, רואין אותן כאילו הם מים. נתערבו במים, רואין אותן כאילו הן יין. נתערבו במי רגלים אחרים, רואין אותן כאילו הן יין במים, אם בטל מראיהן טהורין, ואם לאו טמאין.

מי רגלים של עובד כוכבים הולכין אחר הרוב. רבי יהודה אומר, רביעית בסאתים טמא, יתר מכן טהור[[57]](#footnote-58).

לוקחין ושואלין מי רגלים מכל מקום, ואין חוששין שמא של נדות הן, שלא נחשדו בנות ישראל מכנסות מי רגליהם בשעה שהן נדות.

חרסן של זב וזבה, ראשון ושני טמא, שלישי טהור. בד"א בזמן שנתן לתוכן מים, אבל לא נתן לתוכן מים אפילו עשירי טמא. רבי אליעזר בן יעקב אומר, שלישי, אף על פי שלא נתן לתוכו מים טהור.

זב שהניח פיו על פי הכוס ונמלך שלא לשתותו, המסיטו טהור. שתה הימנו כל שהוא, המסיטו טמא, מפני משקה פיו. רבי שמעון אומר, רבו משקין שבו על משקין שבפיו[[58]](#footnote-59).

נשך מן הפת ומן הבצל, המסיטן טהור. מן הקישות ומן המלפפון, המסיטן טמא, מפני משקה פיו[[59]](#footnote-60). רבי שמעון אומר, רבו משקין שבו על משקין שבפיו.

קליפי פולין קליפי תורמוסין שפסטן העובד כוכבים, המסיטן טמא. שבשווקין, הולכין אחר הרוב. רבי יהודה אומר, על ודאי מגען ברשות היחיד שורפין.

**פירוש. תפור טמא.** הרוק עב הוא, ונקשר זה בזה. ואית דגרסי "קשור טמא", והכל אחד, דהוא לשון תפירה.

**נתערבו במי רגלים אחרים.** הוה ליה למתני פלוגתא דרבי יהודה במי רגלים כמו בדם ורוק. ובפרק כל הזבחים שנתערבו [זבחים דף עט.] תניא בהדיא, רבי יהודה משום רבן גמליאל אומר, אין דם מבטל דם, ואין רוק מבטל רוק, ואין מי רגלים מבטלים מי רגלים.

**מי רגלים של עובד כוכבים,** דרבנן. כדאמרינן בפרק בנות כותים [נדה דף לד.], בני ישראל מיטמאין בזיבה, ואין העובדי כוכבים מיטמאין בזיבה, לפיכך הקילו בהן להתבטל ברוב, ולרבי יהודה רביעית בסאתים.

**לוקחין ושואלין מי רגלים.** ראויין לכבס ולצביעה.

**חרסן של זב וזבה.** עביט של מי רגלים של זב וזבה, ונשבר, וחרסיו בלעו מימי רגלי הזב. והן מטמאין במשא, שאף על פי שנבלעו טמאין, כדתנן במסכת כלים [פ"ט], ומייתי לה בנדה בפרק האשה [דף סב:], חרסין שבלעו משקין ונפלו לאויר התנור טמא, שסוף משקה לצאת בהיסק התנור.

**פעם ראשון ושני.** הדיחו שתי פעמים טמא, שעדיין לא פלטו מימי רגלים שבו. **בשלישי טהור.** משנתן לתוכו מים שלש פעמים טהור, שפלטו מימי רגלים הנבלעים בו. אבל לא נתן לתוכו מימי רגלים, אלא הדיחו במי רגלים של טהור, אפילו עשירי טמא, דמין במינו לא בטיל, ורבי יהודה היא, כדאיתא בזבחים [דף עח.].

**שפסטן העובד כוכבים.** שקלפן העובד כוכבים. והא דלא תנא שפסטן הזב דקאי ביה, משום דאין דרך ישראל לקלף בפיו.

**אחר הרוב.** אם רוב העובדי כוכבים, המיטן טמא, ואם רוב ישראל, המסיטן טהור[[60]](#footnote-61).

**רבי יהודה אומר, על ודאי מגען ברשות היחיד שורפין.** אספיקות דמתניתין קא מהדר, ואתא למימר, דאין שורפין על ודאי מגען אלא ברשות היחיד[[61]](#footnote-62).

**משנה ז:**

**ספק מים שאובין למקוה.** בפרק שני דמקואות [מ"ג] מפרש ספק מים שאובין שטיהרו חכמים:

**ספק טומאה צפה על פני המים.** כגון שרץ צף על פני המים, ספק נגע ספק לא נגע, טהור, שאין לטומאה מקום[[62]](#footnote-63). וכן מת לענין מגע, כדפרישית לעיל, וכן כל טומאה הנזרקת. ומקראי נפקא לו בשלהי נזיר [דף סד.]:

**ספק משקין ליטמא טמא לטמא אחרים טהור.** בסיפא מפרש כיצד. ופליג רבי יוסי, וסתם מתניתין רבי מאיר, כדמשמע בפרק קמא דפסחים [דף טז.]. והתם מפרש טעמא, משום דטומאת עצמן דאורייתא, לטמא אחרים דרבנן:

**ספק ידים.** בפרק שני דמסכת ידים פירשנוה, ורבי יוסי פליג התם דאמר ליטהר טמא:

**ספק רשות הרבים טהור.** היינו ספק טומאה ברשות הרבים, דקיי"ל בכולי הש"ס דטהור:

**ספק דברי סופרים.** מפרש לקמיה, וכן ספק החולין:

**ספק שרצים, ספק נזירות, ספק בכורות, ספק קרבנות.** כולהו מפרש בשילהי פרקין. ובפרק שני דנדרים [דף יח:] פריך ממתניתין אהא דתנן התם סתם נדרים להחמיר? ומשני, הא רבי אליעזר דאמר במקדיש חייתו ובהמתו דלא הקדיש את הכוי, הא רבנן. ופריך במאי אוקימתא לספק נזירות להקל כרבי אליעזר, אימא רישא, ספק משקין ליטמא טמא, ואי רבי אליעזר, הא אמר אין טומאה למשקין כל עיקר למ"ד דכן ממש? אלא רבי יהודה דשרי [נזיר דף ח.] בהריני נזיר אם יש בכרי הזה מאה כור, ונגנב או שאבד.

ותימה לרבי יהודה נמי תקשי ליה מרישא, דקתני לטמא אחרים טהור, ורבי יהודה קאמר בפסחים פ"ק [דף יז.], לכל טמא, אפילו לטמא אחרים. דהא דמסקינן התם דהדר ביה רבי יהודה היינו מכלים? ויש לומר, דסוגיא דנדרים סוברת דהדר ביה לגמרי, אפילו מאוכלים ומשקין, ולמסקנא דנדרים ניחא:

**משנה ח:**

**רבי שמעון אומר בכלים טמא.** דחשיב יש לטומאה מקום[[63]](#footnote-64):

**ספק ירידתו טמא.** שדרך אדם כשיורד לבריכה של מים, שכל דבר שבמים בא עליו, מחמת ההיסט שמתחיל לרחוץ את עצמו. אבל כשעולה מן המים, כל דבר ילך לצידי הבריכה, כדמפרש בתוספתא:

**אפילו אין שם אלא מלא האדם והטומאה.** שאי אפשר לו שלא נגע, אפילו הכי טהור, קסבר דטומאה צפה לא מטמא[[64]](#footnote-65):

**תניא בתוספתא** [פ"ה]: כשם שטיהרו ספק טומאה צפה על המים בין בכלים בין בקרקע, כך טיהרו ספק טהרה צפה על המים בין בכלי בין בקרקע. כיצד, עריבה שהיה טמאה טמא מת[[65]](#footnote-66), וככר תרומה כרוך בסיב או בנייר נתון לתוכה[[66]](#footnote-67), וירדו גשמים ונתמלא ונותר, הרי הוא צף על פני המים, ספק נגע בצידי עריבה ספק לא נגע, ספיקו טהור, מפני שזה ספק טהרה צפה.

רבי שמעון אומר, בכלים טמא בקרקע טהור. חוץ מכזית מן המת, וכל המאהילים שהן מטמאים מלמעלה כלמטה.

רבי יהודה אומר ספק ירידתו טמא, מפני שהמים צלולין, ואי אפשר שלא יגע. ספק עלייתו טהור, מפני שהמים דוחפין אותו לצדדין.

**פירוש. כרוך בסיב.** אין הככר מכוסה לגמרי בסיב ובנייר, דאם כן לא נגע בעריבה, אלא מלמטה כרוך בסיב, ובצדדין מגולה, דכשמונח בשולי העריבה, הסיב והנייר מפסיק, וכשגשמים יורדין לתוכה, והככר עולה וצף, יכולין צדדין ליגע בצידי העריבה[[67]](#footnote-68).

ומשמע הכא דאפילו לתרומה מטהרין ספק טומאה צפה, ותימה, דבשלהי מכילתין תניא בתוספתא, השרץ שנמצא צף על שפת הבור של גת, לתרומה ספיקו טמא, ולפועלין ספיקו טהור? והדבר צריך עיון, עיין בנזיר [דף סג:][[68]](#footnote-69).

**חוץ מכזית מן המת.** פירשתיה למעלה.

**מפני שהמים צלולין.** אית דגרסי נסוטין.

**משנה ט:**

**וזרקה לבין הככרות.** ואם תאמר, כהאי גונא אפילו בשרץ דאוריתא ספיקו טהור, כיון שהטומאה נזרקת ואין לה מקום, כדתנן לעיל פ"ד מ"א, הזורק טומאה ממקום למקום[[69]](#footnote-70)?

ויש לומר, דהכא לאחר שנח המקל נסתפקנו אם נגע אם לאו. וכיון שעל ידי זריקתו נולד, חשוב כדבר שיש בו דעת לישאל[[70]](#footnote-71).

אי נמי, מיירי כשאוחז המקל בראשו האחד וראשו האחד זרק לבין הככרות[[71]](#footnote-72).

ומיהו קשה בנדה פ"ק [דף ה:] דאמר רבי יוחנן ספק טומאה הבאה בידי אדם נשאלין עליה אפילו בכלי המונח על גבי קרקע, תנינא ממתניתין דהכא? ויש לומר, דאיכא לאוקמי המתניתין דהכא כשאדם אוחז הככרות[[72]](#footnote-73):

**משנה י:**

**לאוכלין טמא.** קסבר רבי יוסי טומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא, כדאמרינן בפרק קמא דפסחים [דף טז.], אבל לטמא כלים דרבנן, משמונה עשר דבר. ורבי יהודה פליג בפסחים ואמר "לכל טמא", דקסבר לטמא כלים נמי דאורייתא. ואמרינן התם, דחזר בו רבי יהודה:

**כיצד שתי חביות.** מדקתני "כיצד"[[73]](#footnote-74) משמע דברישא דמקל לבין הככרות מודה רבי יוסי, וכן מוכח בתוספתא בהדיא. ויש ליתן טעם, דרישא ספק מגע, אבל הכא העיסה עצמה נעשית מן המשקין[[74]](#footnote-75).

וקשה בההיא דפסחים, כיון דבספק מגען מודה רבי יוסי דלטמא אחרים טהור, היכי דייק מיניה התם דקסבר רבי יוסי דטומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא? ויש לומר, דהתם בסוף כל הסוגיא אמרינן דרבי יוסי בשיטת רבי עקיבא רבו אמרה, וליה לא סבירא ליה, אלא קסבר אליבא דנפשיה דטומאת משקין לטמא אחרים דרבנן. וברייתא דתוספתא פ"ה דמייתי התם, אליבא דרבי עקיבא, אבל סיפא דקתני בתוספתא לא זהו ספק המשקין שנחלקו עליו חכמים, לאו אפלוגתא דרישא קאי, אלא אמתניתין קאי, דקתני אליבא דנפשיה[[75]](#footnote-76).

ופליגי בשתי חביות שעשה עיסה מאחת מהן, דרבי יוסי חשיב להו כטומאת עצמן, שהמים מעורבין בעיסה, ורבי מאיר חשיב לה כלטמא אחרים, לפי שהמים בטלים בעיסה[[76]](#footnote-77):

**תניא בתוספתא** [פ"ד]: ספק משקין ליטמא טמא לטמא טהור, דברי רבי מאיר, וכן היה רבי אליעזר אומר כדבריו. רבי יהודה אומר, לכל טמא. ורבי יוסי ורבי שמעון אומרים, ספק משקין לאוכלים טמא, לכלים טהור.

מקל שהיא מליאה משקין טמאין, וזרקה לבין הככרות טהורין, ספק נגע ספק לא נגע, לא זהו ספק משקין שנחלקו עליו חכמים. אלא איזהו ספק המשקין שנחלקו עליו חכמים, שתי חביות אחת טמאה ואחת טהורה, ועשה עיסה באחת מהן, ספק מן הטמאה עשה ספק מן הטהורה עשה, זהו ספק משקין, לאוכלין טמא לכלים טהור.

הלך במבוי ועשה עיסה, ואחר כך נמצא שם שרץ, ספק נגע ספק לא נגע, לאוכלין ומשקין טמא, לכלים טהור[[77]](#footnote-78).

מגע טמא מת שפשט ידו לאויר החבית, ספק נגע ספק לא נגע, ספק אוכלין ומשקין טמא, והכלים טהור[[78]](#footnote-79).

שתי חביות אחת טמאה ואחת טהורה, ונשברו ובאו להן לטהרות, ספק טמאה ספק טהורה, אוכלין ומשקין טמא, והכלים טהור[[79]](#footnote-80).

חבית שיש בה משקין טהורין עד חציה, ונפלו לאוירה משקין, ספק טמאין ספק טהורין, המשקין טהורין, שאין מיטמאין אלא מחמת החבית. נפלו על גבי המשקין, משקין טמאין, והחבית טהורה[[80]](#footnote-81).

אפה פת בתנור, ונפלו לאוירו משקין, ספק טמאין ספק טהורין, הפת טהורה, שאינה מיטמאה אלא מחמת התנור. נפלו על גבי הפת, הפת טמאה, והתנור טהור[[81]](#footnote-82).

המרביץ את ביתו במים טמאים, והיו שם טהרות, ספק ניתזו ספק לא ניתזו, טהורות. ואם אי אפשר לו שלא לכיון, ספיקו טמא. רבי דוסא אומר, אומרים לו שישנה. אמרו לו, אין שונין בטהרות. רבי שמעון בן גלמיאל אומר, עתים שהוא שונה.

המכבס את כסותו, והסוחט את שערו, והטווה את פשתנו, והיו שם טהרות, ספק ניתזו ספק לא ניתזו, ספיקו טהור. ואם אי אפשר לו שלא לכיון, ספיקו טמא. רבי דוסא אומר, אומרין לו שישנה. אמרו לו, אין שונין בטהרות. רבי שמעון בן גמליאל אומר עתים שהוא שונה.

זילף משקין טהורין וטמאין בתוך הבית, ואחר כך נמצאו משקין על גבי ככר של תרומה, ונטלה לישאל עליה, הרי זו טהורה. המתין לה עד שניגבה, הרי זו טמאה.

**פירוש. נמצא שם שרץ.** במבוי.

**מגע טמא מת.** אינו אלא ראשון, ואינו מטמא כלי.

**אלא מחמת החבית.** דלא חזינן לתנור כמאן דמלי טומאה, כדאמרינן בפרק תולין [שבת דף קלח.], והמשקין שנפלו באויר החבית כאילו נגעו בחבית, והחבית לא נטמאת, דספק משקין אין מטמאין כלים.

**משקין טמאין והחבית טהורה.** דאין כח למשקין הללו לטמא את החבית, מאחר דאין להם טומאה אלא מחמת ספק.

**המתין לה עד שניגבה.** הך מילתא דמיא לכל הראויה לבילה, דכל שהמשקה טופח, ואפשר לעמוד על בוריו של דבר אם מן הטמאין או מן הטהורין, ספיקו להקל. אבל משניגבו, שאין אדם יכול להכיר, ספיקו להחמיר[[82]](#footnote-83):

**משנה יא:**

**אכל אוכלין טמאין.** כל הני דחשיב הכא מי"ח דבר בפ"ק דשבת [דף יג:], שגזרו עליהן שיהו פוסלין את התרומה, כדתנן נמי בסוף זבים, וספיקן לא פסלי:

**אב הטומאה מדברי סופרים.** כגון בית הפרס, ובגדי עם הארץ, ועובדי כוכבים שעשאום כזבים[[83]](#footnote-84):

**תניא בתוספתא** [פ"ו]: שאלו את בן זומא, מפני מה ספק רשות היחיד טמא? אמר להן, סוטה מה היא לבעלה, ודאי או ספק? אמרו לו, ספק. אמר להן, מצינו שהיא אסורה לבעלה! ומכאן אתה דן לשרץ, מה כאן רשות היחיד, אף כאן רשות היחיד, ומה כאן יש בו דעת לישאל, אף כאן יש בו דעת לישאל. מכאן אמרו, דבר שיש בו דעת לישאל ברשות היחיד ספיקו טמא, ברשות הרבים ספיקו טהור.

ומפני מה ספק רשות הרבים טהור? אמר להן, מצינו שהציבור עושין את הפסח בטומאה בזמן שרוב הציבור טמאין, אם טומאה ודאית הותרה בציבור, קל וחומר ספק טומאה[[84]](#footnote-85).

רבי שמעון בן גמליאל אומר: מפני מה ספק רשות היחיד טמא וספק רשות הרבים טהור, מפני שאפשר לישאל ליחיד, ואי אפשר לישאל לרבים[[85]](#footnote-86).

**עוד תניא בתוספתא** [שם]: האוכל תרומה תלויה טהור[[86]](#footnote-87). כל שספיקו טהור, ספק תולדתו טהור, כל שספיקו טמא, ספק תולדתו טמא.

וכשם שאוכל אוכל ראשון, ואוכל שני, ושותה משקין טמאין, והבא ראשו ורובו במים שאובין, וטהור שנפלו על ראשו ורובו שלש לוגין מים שאובין, ספיקו לטמא אחרים טהור, כך המשקין הנוגעין בו ספיקו לטמא אחרים טהור. ורבי יוסי בר רבי יהודה אומר, משקין הנוגעין בו כנוגעין בשרץ.

וכשם שהראשון עושה שני, ושני עושה שלישי, כך ספק ראשון עושה ספק שני, וספק שני עושה ספק שלישי[[87]](#footnote-88):

**פירוש. כל שספיקו טהור.** כגון האוכל אוכל ראשון ואוכל שני, ספק נגע ספק לא נגע, ספיקו טהור.

**כך תולדתו,** דהיינו משקים הנוגעין בו, ספק נגעו ספק לא נגעו באחרים, ספיקו לטמא אחרים **טהור.**

**כל שספיקו טמא.** כגון אב הטומאה מדברי סופרים, כדתנן, אבל אב הטומאה מדברי סופרים ספיקו טמא.

**וכשם שאוכל אוכל ראשון,** ספק טמאין ספק טהורין, ספקו טהור, כך משקין הנוגעין באוכלאוכלין טמאין ודאי, ספק נגעו בתרומה ספק לא נגעו, ספיקו טהור.

**משקין הנוגעין בו,** באוכל אוכל ראשון ואוכל שני, כנוגעין בשרץ, כלומר דתחלה הוו[[88]](#footnote-89).

**משנה יב:**

**טהרת פרישות** לא נתברר. ויש מפרשים כגון תשעה צפרדעים ושרץ אחד ביניהם, ואין ידוע באי זה מהן נגע, ספיקו טמא ברשות היחיד, דכל קבוע כמחצה על מחצה דמיא, ואם פירש אחד מהן ונגע בו, הולכין אחר הרוב[[89]](#footnote-90).

ויש מפרשים, כדתנן בפרק קמא דנדה [דף ב.], היתה יושבת במטה ועסוקה בטהרות, פירשה וראתה דם, היא טמאה וכולן טהורות[[90]](#footnote-91).

ויש מפרשים כדאמרינן בגדי עם הארץ מדרס לפרושין[[91]](#footnote-92).

הגה"ה: ומיהו קשיא לן, היינו ספק רשות הרבים דתנן? ויש לומר, דבההיא דנדה מיירי, דאף על גב דאיכא למימר ספק בשעת עיסוקה בטהרות ראתה ספק אחרי כן, ספיקא לקולא וטהור[[92]](#footnote-93): ע"כ הגה"ה.

**ספק שרצים.** כלמר, מאי נינהו ספק שרצים דטהור היינו מה שאמרנו כשעת מציאתן, כגון שנמצא שרץ שרוף על גבי זתים דתנן לקמן בפ"ט מ"ט:

**עד שלא נזקק לטומאה.** בפ"ה דנגעים מפרש כיצד:

**תניא בתוספתא** [שם]: איזה ספק שרצים שטיהרו חכמים, זה ספק הנזרקין[[93]](#footnote-94). רבי דוסתאי ברבי ינאי אומר משום רבי יוסי: הלך במבוי ועשה טהרות, ואחר כך נמצא שם שרץ, זהו ספק שרצים[[94]](#footnote-95):

**ספק נזירות מותר.** פלוגתא היא בתוספתא דנזיר, הריני נזיר על מנת שיהא בכרי זה מאה כור, והלך ומצאו שנגנב או שאבד, ספק שהיה בו ספק לא היה, רבי יהודה פוטר, ששגגת נזיר מותרת. ורבי שמעון מחייב, ששגגת נזיר אסורה. ובנזיר מייתי לה בפרק בית שמאי [דף לד.], ובסוף פרק קמא [דף ח.], ובפרק שני דנדרים [דף יט.], וסתם מתניתין רבי יהודה:

**אחד בכורי אדם.** חמש סלעים של בן.

**בכורי בהמה טמאה.** כגון פטר חמור. ובפרק קמא דבבא מציעא [דף ו.] מייתי לה:

**משנה יג:**

**ספק חמש לידות.** משנה זו היא בפ"ק דכריתות [דף ח.]:

**מביאה קרבן אחד.** חטאת העוף הבאה על הספק:

**ואוכלת בזבחים.** שהרי הקרבן הזה לטהרה בא, והרי הוא כטבילה, אם נטמאת האשה כמה טומאות, טבילה אחת עולה לכולן, אף קרבן זה כן:

**ואין השאר עליה חובה.** לא הצריכוה חכמים להביאן, שאף האחד בקושי התירו להקריב ספק מליקת חולין למזבח, אלא כדי לעשות לה תקנה ליטהר לאכול בקדשים[[95]](#footnote-96):

1. משמע דאף תנא קמא מודה דדין טומאה שאין לה מקום תלוי בטומאה, דאם לטומאה אין מקום ספיקו טהור, ואם לטומאה יש מקום אף שלטהרה אין מקום ספיקו טמא, ופליגי רק האם זורק נחשב ליש בו דעת להשאל. והקשה **החזון איש** [ד א] דהר"ש להלן מ"ח הביא מהתוספתא, דכשם שטיהרו חכמים טומאה צפה, כך טיהרו טהרה צפה, ולדעת הר"ש להלן מ"ג דין טומאה צפה ודין אין לטומאה מקום אחד הוא? ועוד כתב, דהר"ש עצמו להלן מ"ט נסתפק האם זורק נחשב אבד"ל. וראה עוד בהערות על המשנה ובסימן ז'. [↑](#footnote-ref-2)
2. צריך לומר "בככר", וכן כתב הרא"ש - ואפילו הככר ביד אדם שיש בו דעת לישאל. אך הרע"ב כתב אפילו אוחז בטומאה, וראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואפילו כאשר הם עומדים במקומן. ובמשנה אחרונה ביאר הטעם בזה, משום שהם עומדים להאבד בפי החולדה והכלב. [↑](#footnote-ref-4)
4. מבואר בדעת הר"ש דדין טומאה צפה ודין אין לטומאה מקום דין אחד הוא, ומחד קרא ילפינן תרוויהו. אך בדעת הרמב"ם נקטו האחרונים דשני דינים הם, ראה בהרחבה בסימן ז'. [↑](#footnote-ref-5)
5. כתב החזון איש [ד יג], דתיבת "כיצד" טעות סופר היא, דרשב"ג אמר רק עיתים שהוא שונה, ולא פירש דבריו, ואח"כ התוספתא ממשיכה דבר אחר, דרבי דוסא וחכמים נחלקו בעוד אופן. והקשה שם מה באמת החילוק, מתי אומרים לו לשנות ומתי לא. [↑](#footnote-ref-6)
6. התוספות בנזיר שם נסתפקו האם טומאה צפה נאמר דוקא בדבר הצף במים, או שמא, גם בנזרק באויר ספיקו טהור. והעמידו את כל התוספתא כאן בטומאה במים, "כל הניטלין והנגררין ספיקן טמא" היינו, דאם אדם עומד במים וחבירו מטלטל שרץ על פני המים או גורר שרץ על המים, ספיקו טהור, משום דחשיב כמונח ביד אדם, ואין זה נחשב לטומאה צפה. "כל הנזרקין ספיקן טהור" ביאר החזון איש [ד י], דאיירי בזורק שרץ על המים, וס"ד דלא חשיב צפה כיון שהשרץ הולך במים מכוחו. "חוץ מכזית המת" היינו, כזית מת צף במים ספק האהיל על האדם. "והמאהיל על פני הטומאה" היינו, כזית מת קבוע במים [ואינו צף], ואדם צף במים ספק האהיל על המת. [ומה שכתבו התוספות שם אדם ההולך במים צ"ל דהיינו צף במים].

   אך הר"ש והרא"ש שם נקטו דאף טומאה נזרקת באויר, ולפי"ז כל הברייתא איירי באויר, "כל הניטלין והנגררין ספיקן טמא" היינו, דאם נטל שרץ בידו או גררו על הארץ חשיב שיש לטומאה מקום וספיקו טמא. "כל הנזרקין ספיקו טהור" היינו דהזורק טומאה באויר ספיקו טהור, וכדתנן לעיל מ"א. "חוץ מכזית מן המת" היינו, דאם זרק כזית מת ספק האהיל על הטהרות ספיקו טהור. "והמאהיל על פני הטומאה" היינו, דאם המת בארץ וזרק טהרות על גביהן ספק האהילו על המת ספיקו טהור. [↑](#footnote-ref-7)
7. יש לעיין האם שני הגירסאות פליגי לדינא, דלפי הגירסא נתלין דוקא נתלה על גבי חפץ חשיב כמונח, אך טומאה שביד אדם נחשבת שאין לה מקום כמו טומאה שבפי הכלב, ומה שכתב הר"ש דאדם עדיף מפי הכלב זה רק לגירסא השניה. וכן לפי הגירסא השניה דוקא ביד אדם חשיב כמונח, אך נתלה על גבי חפץ לא חשיב כמונח כמו צף על המים. [וכן נקט בהערות לפירוש הר"ש השלם]. או שמא, לדינא לא פליגי כלל, וצ"ע.

   הרמב"ם גרס נתלין, וכתב החזון איש [ד י], דלפי"ז לא יתכן לומר דאיירי בנתלין על גבי המים, ועל כרחיך דלפי הרמב"ם הא דמטהרינן ספק טומאה צפה על פני המים לאו דוקא על פני המים, אלא הוא הדין צפה באויר. [אך מדחילק הרמב"ם טומאה צפה וטומאה שאין לה מקום לתרתי, משמע טפי דעל פני המים דוקא, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-8)
8. במסכת נזיר הגירסא "חוץ מכזית מן המת והמאהיל על פי טומאה וכל דבר שמטמא מלמעלה כלמטה", ופירשו התוספות והרא"ש שם, דכזית מן המת היינו אם זרק טומאה, והמאהיל על פני טומאה היינו אם זרק טהרה. אך הר"ש ביאר על פי הגירסא הכא "חוץ מכזית מן המת וכל המאהילים", דכל המאהילים אתא לרבות שאר טומאות מת. [↑](#footnote-ref-9)
9. ראה בסימן ז' שהרחבנו בדברי הר"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. **החזון איש** [ד יג] כתב דאין מובן כונתו. ואם כונתו דגם במת נאמר "וכל אשר יגע על פי השדה" ואפשר לדרוש לאפוקי מת צף, הא במסכת חולין דרשינן ליה לדרשא אחריתי, להוציא עובר, או לרבות גולל ודופק? [↑](#footnote-ref-11)
11. וכן נקט **בחידושי רבינו חיים הלוי** טומאת מת פי"א ה"ה, דטלית המנפנפת גרע מאהל זרוק, דאהל זרוק למ"ד לא שמיה אהל אינו חוצץ אך הוא מביא את הטומאה, משא"כ טלית המנפנפת אינה מביאה את הטומאה, דאין זה נחשב האהלה כלל, ולכן נקט הר"ש דגם לעצמו אינו מביא את הטומאה.

    אך **החזון איש** שם תמה, דהא אמרינן בנזיר נה א תיבה שהיא מלאה כלים וזרקה על פני המת טמאה, דאהל זרוק לא שמיה אהל, ומאי שנא מטלית המנפנפת? ועוד הקשה, מה החילוק בין זרק כזית מת על פני כלים, לבין זרק כלים על פני המת? ועוד הקשה, מה עניינו לכאן, דהכא איירי בספק טומאה? וכתב החזון איש לתרץ, דהכא איירי בספק האהיל, ואף דלגבי טומאה הנזרקת מחלקינן בין מגע לאהל, מכל מקום בטהרה הנזרקת לא מחלקינן, ואף בספק אהל מטהרינן טהרה שאין לה מקום, והניח בצ"ע.

    **ובביאור הגר"א** פירש, דהכא איירי בספק האהיל, ומטהרינן משום אין בו דעת להשאל. [ולפי"ז צ"ל דרישא איירי במת הנזרק על האדם, דיבד"ל]. וכתב החזון איש שם, דזה יתכן רק אם נאמר דזורק נחשב כאין בו דעת להשאל. אך הגר"א עצמו פירש לעיל מ"א דזורק כיש בו דעת להשאל, ואם כן קשה סתירה בדברי הגר"א? וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. **בתוספות הרא"ש** שם הקשה מהרישא גופא, דלפי פירוש רש"י דטומאות וטהרות בצידו שני אופנים הם, וטומאות בצידו איירי בטלית טהורה, אם כן מה הס"ד דהטהרה היא משום אבד"ל, הרי אדם אוחז את הטהרה, וכל מה דאצטריך לחידושו של רבי יוחנן זה רק באופן שהאדם אוחז את הטומאה, אך כשאדם אוחז את הטהרה לכו"ע חשיב יבד"ל? [מה שהוכיח הרא"ש שם מעורב, היינו משום שבקושייתו לא חילק בין אדם טהור שנטמא לאדם שאוחז את הטהרה]. והוכיח מכאן כפירוש השני בר"ש דטומאות וטהרות בצידו הכל אופן אחד, והספק האם הטלית נטמאה וטימאה את הטהרות, ואם כן האדם אוחז את הטומאה, ושפיר מקשה לרבי יוחנן. ושוב כתב, דלפי מה שכתב לעיל מיניה דגם כשאדם אוחז את הטהרה אצטריך לחידושו של רבי יוחנן, אתי שפיר גם לפירוש רש"י. [↑](#footnote-ref-13)
13. רש"י שם פירש כפירוש הראשון, דתרי גווני נקט, והתוספות שם הביאו את שני הפירושים, וראה מש"כ בהערה הקודמת.

    **ובתוספות הרא"ש** שם הקשה לפי הפירוש השני, מדוע לא מטהרינן גם ברשות היחיד משום ספק ספיקא, ספק לא נגעה הטלית בטומאות, והיא טהורה, ואפילו אם נגעה ונטמאה שמא לא נגעה בטהרות? ותירץ, דתנן לקמן פ"ז, כל שאתה יכול להרבות ספיקות וספיקי ספיקות ברשות היחיד טמא.

    **והתוספות** שם כתבו, דקמ"ל דלא הוי ספק ספיקא וכו', דאם נגע בשרץ כמו כן נגע בטהרות. כלומר, דאין צד שהטלית נגעה בטומאה ולא נגעה בטהרות, ולכן יש רק ספק אחד. והקשה **המהרש"א** שם, הא עדיין איכא ספק ספיקא, ספק האם נגעה בשניהם או לא נגעה בשניהם, ואפילו את"ל נגעה בשניהם שמא נגעה מקודם בטהרות ואחר כך בטומאה, וכמו שכתב הר"ש כאן? ועוד הקשה, מדוע לא תירצו כמו התו"ר, דברשות היחיד כל ספיקות שאתה יכול להרבות ספיקו טמא? עיי"ש שהגיה בתוספות, וראה עוד במהר"ם שם. [↑](#footnote-ref-14)
14. כלומר, דאם אי אפשר כלל מדוע צריך לשנות, הרי אין כאן ספק. וכן כתבו **התוספות** שם דהוי קרוב לודאי, אך אין זה ודאי ממש. והוכיחו כן מהא דאיכא גירסאות בתוספתא "ואם אי אפשר אלא אם כן נגע ספיקו טמא", ומהלשון ספיקו טמא משמע דהוי ספק, אלא דאזלינן לחומרא.

    אך **רש"י** שם כתב, אין שונין, שמא עכשיו נגע וקודם לכן לא נגע, או חילוף. ומבואר, דפליגי בין לקולא בין לחומרא, וכבר כתבו **הרמב"ן** ושאר ראשונים שם, דמה שכתב רש"י או חילוף לאו דוקא, דהא לחומרא לכו"ע שונין. וראה בריטב"א שם. [↑](#footnote-ref-15)
15. כלומר, דאיירי באופן שהשרץ נגע בו בזמן נפילתו, דאין לטומאה מקום, והספק הוא האם בזמן הנגיעה השרץ היה חי או מת, ולכן מטהרינן מספק. אך אם נח על כתיפו, ומספק"ל האם הוא מת או חי, מטמאינן מספק, שהרי יש לטומאה מקום, ולאדם יש דעת להשאל. וכל זה באופן שלא ידעינן האם הוא חי או מת, לא לפני הנפילה, ולא לאחר הנפילה, אך אם ידעינן עכשיו שהוא מת, תלינן שגם מקודם היה מת כשעת מציאתן. ואם ראינוהו חי מקודם שנפל, אזלינן בתר מעיקרא, ותלינן שהיה חי בשעת הנפילה.

    והקשה **החזון איש** [סס"ג], מדוע אם מצאו מת לפניו טמא, הא לגבי נגע באחד בלילה מבואר, דכל מה דתלינן כשעת מציאתן זה רק במקום מציאתן, והכא אינו באותו מקום שבו ארע הספק? ועוד הקשה, לדעת התוספות בריש נדה דהא דאזלינן בתר שעת מציאתן היינו לגבי תרומה וקדשים, דזה חומרא דרבנן בעלמא, מדוע הכא אזלינן לחומרא, הא איירי לענין בגדיו? [וכתב, דיתכן ליישב דאיירי בבגדים השמורים על טהרת תרומה וקודש]. ועוד הקשה, דהתוספות שם הוכיחו דחכמים לא החמירו למיזל כשעת מציאתן אלא בספק טומאה ברשות הרבים, אך בדבר שאין בו דעת להשאל לא החמירו. ומסתבר דגם בספק דטומאה צפה לא החמירו, ומדוע הכא החמירו?

    ולכן כתב, דשאני הכא מההיא דנגע באחד בלילה, דהתם אין מתים מצויים לפנינו, ולכן החזקה דשעת מציאתן דהיה מת מעיקרא אינה חזקה מעלייתא, והוי חומרא דרבנן בעלמא לתרומה וקדשים, ודוקא במקום מציאתן, ולא החמירו באין בו דעת להשאל. אך בשרצים, יש הרבה שרצים מתים לפנינו, וכאשר יש חזקה דשעת מציאתן הרי זה מועיל מעיקר הדין, ואפילו לחולין, ואפילו באבד"ל וטומאה צפה, ואפילו שלא במקום מציאתן. אמנם אם ראהו חי מעיקרא, הוי ספק השקול, ומטהרינן בספק משום דהוי טומאה צפה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ראה חזון איש [ד ז] שהקשה על סתימת הרמב"ם, דכתב מדרס, ולא ביאר דאיירי בבגדי פרושים. [↑](#footnote-ref-17)
17. לפירוש רש"י שם איירי בעירה באמצעות דלי אחד לתוך כלי אחד גדול עשרה פעמים. וכתב **המשנה אחרונה,** דלפי"ז צ"ל דנמצא השרץ בכלי שממלא בו, דאם בדלי הגדול הרי כל המים טמאים. אך לפירוש הרמב"ם איירי בשפך מכלי אחד לעשרה כלים קטנים, ונמצא השרץ באחד מהכלים שמילא לתוכו. וראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-18)
18. הטעם דאזלינן לחומרא משום שכל הטומאות כדעת מציאתן, וכיון שהשרץ עכשיו לפנינו תלינן שהיה כאן מעיקרא, ורק באופן שאין אוגנים תלינן לקולא, דלא יתכן שהשרץ היה בו מעיקרא. [↑](#footnote-ref-19)
19. כן כתבו התוספות בנדה שם. וכתב **מהר"ם,** דעיקר קושייתם היא מדוע ריש לקיש אמר לא שנו וכו' על הברייתא ולא על המשנה. אך **הערוך לנר** שם כתב, דזה אינו קושיה, דשפיר יתכן שריש לקיש אמר את דבריו על המשנה, וכמו שבאמת פירש הרע"ב. וקושיית התוספות והר"ש היא מדוע הגמרא שם הביאה את הברייתא ולא את המשנה. [↑](#footnote-ref-20)
20. כתב **המהרש"א** שם, דלפי זה איירי באופן שיודעים שלא היה שרץ בכלי קודם שעירה לתוכו את המים, אלא השרץ ודאי הגיע מהבור, והספק הוא האם הדליים נגעו בשרץ שבבור בשעת המילוי, ולכן כתבו דמטהרינן משום טומאה צפה. דאם נאמר דהספק האם השרץ היה בדלי מעיקרא, ולא היה בבור כלל, מדוע הוצרכו לטהר משום טומאה צפה, תיפו"ל דלא מחזיקין טומאה ממקום למקום, [וכדלהלן בתירוץ השני].

    אמנם **הגר"א** פירש כהר"ש דאיירי בעשרה דליים, וביאר הטעם דמטהרינן משום דאין מחזיקים טומאה ממקום למקום. ולדידיה צ"ל דהספק הוא האם השרץ היה בבור, או שמא נפל מתחילה לכלי. [ויש לעיין, מדוע לא נטהר משום ס"ס, ספק שמא לא היה השרץ בבור כלל, ואת"ל דהיה בבור שמא לא נגעו בו הכלים? ויתכן דאיירי הכא באופן שאם היה השרץ בבור ודאי נגעו בו הכלים]. [↑](#footnote-ref-21)
21. **בערוך לנר** נדה שם הקשה, דאם כן היינו מתניתין דפ"י מ"ו, הזולף את הבור ונמצא שרץ בראשונה כולן טמאות וכו'? ותירץ, דהתם נקט לחלק בין זולף בכל אחת לזולף במחץ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. לפי זה הספק הוא האם השרץ היה בבור על גבי השמן והיין, או שמא נפל מתחילה לדלי, אך אם היה בבור ודאי נטמאו השמן והיין, שהרי הם נטמאים אף בעוד שהם בקרקע, משא"כ לפירוש קמא דאיירי במים, דכשהם בקרקע אינם מקבלים טומאה, ולכן פירשו שם דהספק הוא האם הדליים נגעו בשרץ.

    ולפי"ז הטעם דמטהרינן את הדליים הוא משום דאין מחזיקים טומאה ממקום למקום, ותלינן שהשרץ נפל במקום שנמצא, ולא היה בבור. והא דלא כתבו גם הכא משום טומאה צפה, י"ל כמש"כ **המקור חיים** [תסז] **והחזון איש** [יג ט], דרק בספק נגע מטהרינן בטומאה צפה, אך כאשר הספק הוא האם היה שרץ, [ואם היה שרץ ודאי נגע], לא שייך לטהר משום טומאה צפה. **ובאחיעזר** ח"ג ס"ט סק"ו הקשה על זה מהתוספתא, דשרץ בפי חולדה ספק חי ספק מת חכמים מטהרים משום טומאה שאין לה מקום, אף דלא איירי בספק נגע אלא בספק אם יש שרץ? וכתב לחלק בדוחק בין ספק האם בכלל היה שרץ, לבין ספק חי ספק מת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
23. **בביאור הגר"א** כתב, דחכמים מטהרים משום דלית להו האי חזקה, ולכן מטהרינן משום שאין לטומאה מקום. ומשמע מדבריו, דלכו"ע במקום חזקת טומאה מטמאינן אף טומאה שאין לה מקום, ופליגי האם איכא חזקת טומאה או לא. אך
    **המקדש דוד** [מו ב] כתב, דגם לחכמים איכא חזקת טומאה, אלא רבי וחכמים פליגי האם טומאה שאין לה מקום וטומאה צפה מטהרינן גם במקום חזקת טומאה, או שמא, הוי כדבר שאבד"ל דלא מטהרינן במקום חזקת טומאה. וראה סוף סימן ז' מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-24)
24. הגר"א הוסיף לגרוס בתוספתא, ואם ראהו חי בפיה, אע"פ שנמצא מת בפיה טהור, וכן כתב הרמב"ם פט"ו ה"ז. וכמו דאמרינן לגבי נגע באחד בלילה, ולגבי שרץ שבין הקורות לעיל מ"ג.

    וכתב החזון איש [ד ו], דדוקא אם ראהו חי בפיה, אך אם ראהו חי קודם שנטלתה לא מהני מידי, דאין מחזיקים ממקום למקום, וכיון דראינו את השרץ מת בפיה ולא ראינוהו חי בפיה, הרי במקום זה אתחזק טומאה. ובדעת הר"ש ראה להלן. [↑](#footnote-ref-25)
25. הקשה **החזון איש** [ד יד] למה לי טעמא דמגביה את צוארו, תיפו"ל דאין לטומאה מקום, וספיקו טהור? ותירץ, דהו"א דנחש כיון דהוא זוחל על הארץ הוי כודאי נגע, קמ"ל דמגביה את צוארו והו"ל ספק, וספק טומאה שאין לה מקום טהור. [↑](#footnote-ref-26)
26. **בביאור הגר"א** פירש, דבפי התרנגול הוי ספק טומאה הנזרקת, וכיון דאין לה מקום ספיקו טהור, אך מנקרין על הארץ הוי ספק טומאה המונחת, דיש לה מקום, וספיקו טמא.

    אך **החזון איש** [ד ו] כתב דאין זה ענין כלל לטומאה שאין לה מקום, דהכא הספק האם השרץ היה כאן מעיקרא, ובעלמא אזלינן בתר שעת מציאתן לומר דהשרץ היה כאן מעיקרא. והביאור בתוספתא, דאם היה השרץ בפי התרנגול, באותו מקום לא אתיליד ריעותא, ותלינן דהשרץ הגיע כאן ממקום אחר, אך אם השרץ מונח בארץ, אזלינן בתר שעת מציאתן, ותלינן שהשרץ היה כאן מעיקרא. ועיי"ש שדחק כן בלשון הרמב"ם. [וכתב, דלשיטות הראשונים דאזלינן בתר שעת מציאתן רק מדרבנן לתרומה וקדשים, הוא הדין הכא במונח השרץ על הארץ הטומאה היא מדרבנן לתרו"ק].

    ובדעת הגר"א צ"ל דגם כאשר הנידון מתי היה כאן השרץ אמרינן, דאם עכשיו אין לטומאה מקום תלינן לקולא, שהשרץ הגיע ממקום אחר, ולא היה כאן מתחילה, ואם עכשיו יש לטומאה מקום, תלינן לחומרא כשעת מציאתן דהשרץ היה כאן מתחילה. [↑](#footnote-ref-27)
27. ביאר **הגר"א,** דרבן גמליאל מטהר, דהוי כמו שבדק תחילה ולא מצאו, שודאי טהור. וחכמים מטמאין, דמשום שלא ראה אותן, לא מחזיקין ליה בטהרה, עד שידע בודאי שלא היו מקודם. [↑](#footnote-ref-28)
28. בחולין [י א] מייתי מינה ראיה דספק מוציא מידי ודאי, דהא הכא ודאי טבל וספק היה עליו דבר חוצץ. ודחי, דהכא איכא ריעותא בגופו, דנמצא בגופו דבר חוצץ. [↑](#footnote-ref-29)
29. **בביאור הגר"א** כתב דהכא איירי ברשות הרבים, ומטהרינן במקום שאין חזקת טומאה, ולכן אם יש קבר לפנינו ולא ידענו דמתחילה לא היה קבר, אזלינן בתר שעת מציאתן, ומטמאינן אף ברה"ר, אך אם ידענו דמתחילה לא היה קבר, איכא חזקת טהרה כנגד שעת מציאתן, ולכן ברה"ר אזלינן לקולא. וכן כתב **האור שמח** פט"ו ה"ז, דאיכא חזקה דמעיקרא נגד חזקה דהשתא, וכראינו חי בפנינו דלא אזלינן בתר שעת מציאתן ברה"ר.

    אך **החזון איש** [ד יד] כתב דאפילו ברה"י מטהרינן, דקבר במקום טהרה לא שכיח, ולכן בבדוק אינו מטמא למפרע אפילו ברה"י. [↑](#footnote-ref-30)
30. וכן פסק הרמב"ם פ"ח מטו"מ ה"ח. אך הראב"ד שם השיג דאין זה מתאים עם המשנה בנדה [נו א], דמבוי שנמצא בו שרץ מטמא למפרע, עד שיאמר בדקתי את המבוי, או עד שעת הכיבוד. אלמא אמרינן עם סילוק ידיו נפל השרץ, והכא נמי נימא דמיד לאחר שבדקנו שהמקום טהור קברו שם מת, ויטמא למפרע?

    ותירץ הכסף משנה, דלנפילת שרץ אין קול, ולכן חיישינן מיד עם סילוק ידיו, אך לקבורת מת יש קול, ולכן לא חיישינן אלא משעה שמצאנו את המת. ולפי"ז הטעם דמטהרינן הכא הוא משום שלקבורת מת יש קול.

    ולפי מש"כ לעיל בשם החזון איש יש ליישב נמי על דרך זה, דקבורה במקום טהרה לא שכיח, אך נפילת שרץ שכיח, ולפיכך חיישינן מיד עם סילוק ידיו. ולדעת הגר"א יש לומר דהתם איירי ברה"י והכא ברה"ר. וראה עוד **באור שמח** פט"ו ה"ז שיישב, דשרצים דאתו מגופיה שאני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-31)
31. **בביאור הגר"א ובחזון איש** [ד יד] מבואר דאו או קאמר, דאם נמצאת בתוך ככר או על גבי תבשיל רותח מטמאינן, ואם על גבי ככר או על גבי תבשיל צונן מטהרינן.

    והנה לגבי ככר נקטה התוספתא החילוק בין על גבי ככר לבין בתוך הככר, וביאר החזון איש, דאם נמצא בתוך הככר, ודאי נאפה עם הגרעין, ותלינן שיצאו משקין בשעת האפיה, אך נמצא על גבי ככר, תלינן דלא נאפה עמו. ונסתפק החזון איש האם אפילו על גבי ככר רותח טהור, דיתכן דכיון דהככר יבש לא תפליט הגרעינה משקה. ועיי"ש שהקשה, מדוע בנאפה הככר עם הגרעין טמא, הרי כל המשקין שנפלטו בשעת האפיה מיד נבלעים בככר, ולעולם ליכא משקה טופח בעין שיטמא את הככר?

    ולגבי תבשיל נקטה התוספתא החילוק בין על גבי תבשיל רותח לבין בתוך תבשיל צונן. וביאר החזון איש דנקטה כן לרבותא, דברותח אפילו על גבי התבשיל מטמאינן, ובצונן אפילו בתוך התבשיל מטהרינן, ולא חיישינן שמא נשרה הגרעין ברוטב התבשיל ופלט משקין טמאים.

    **הרמב"ם** פי"ז ה"ו כתב, אוכל טמא שנמצא גרעין שלו בתוך הככר או ע"ג תבשיל רותח טמאים, שאני אומר, האוכל כולו נפל שם ונמוח בתוך הככר או מחמת הרתיחה, ונשארה גרעינתו. אך אם נמצאת הגרעינה על גבי הככר או בתוך תבשיל צונן, טהורין, שאני אומר, גרעינה זו לבדה נפלה אחר שאבד האוכל מעליה, שהרי אינה מטמאה.

    וביאר **החזון איש** שם, דאיירי באופן שאין עוד גרעינים בבית, וגרעין זה ודאי של אוכל טמא הוא, והספק הוא האם האוכל נימוח בתוך הככר והתבשיל או לא. והשתא, אם אפשר לתלות שנימוח תלינן בהכי, אף דהוי ספק בדבר שאבד"ל, דמסתבר דארע כן, אך בצונן דלא מסתבר שהאוכל נימוח בצונן לא תלינן בהכי, ומטהרינן. [↑](#footnote-ref-32)
32. בפשטות משמע מדבריו דאפילו אם ראינו בשעת הנטילה שהשרץ היה חי, ואם כן ראינוהו חי בפיה, מכל מקום אם ראינו לאחר מכן את השרץ מת בפיה מטמאינן, וכן נקט **החסדי דוד** בדעת הר"ש. ואם כן הר"ש להדיא פליג על הרמב"ם והגר"א דלעיל, וס"ל דהכא לא מהני ראינוהו חי בפיה. ולפיכך הר"ש לא גרס בתוספתא דאם ראינו חי בפיה טהור, דלדעת הר"ש אפילו ראינו חי בפיה טמא. וצ"ע מאי שנא מנגע באחד בלילה ומשרץ שבין הקורות, דאם ראינוהו חי תלינן לקולא?

    אמנם **החזון איש** [ד ו] למד בדעת הר"ש, דכונתו שראינו את השרץ חי קודם שנטלתו, אך לא ראינו את השרץ חי בפיה, והר"ש לא נחלק על הרמב"ם כלל. ומה שהוסיף הר"ש דנטלתו חי בפנינו ביאר החזון איש, דנקט כן לרבותא דרבי, דאפילו אם ראינוהו חי מעיקרא תלינן שהוא מת בפי החולדה, וכן לרבותא דחכמים באופן שראינו מת בפיה, דאזלינן לחומרא אפילו שנטלתו חי בפנינו.

    ועוד כתב, דיתכן דדוקא אם נטלתו חי בפנינו חכמים מטהרים, אך אם לא ראינו כלל מעיקרא האם הוא חי או מת, גם חכמים מטמאים, לפי שיש ס"ס לטמאות, ספק שמא מעיקרא היה מת, ואפילו את"ל דהיה חי, שמא מת בפיה. ולכן הוצרך הר"ש להוסיף דאיירי בנטלתו חי בפנינו. [ולפי"ז מבואר דטומאה שאין לה מקום בספק ספיקא אזלינן לחומרא, ושאני מס"ט ברה"ר דאפילו בס"ס אזלינן לקולא]. [↑](#footnote-ref-33)
33. **בביאור הגר"א** כתב, דהגרעין עצמו אינו מטמא כלל, ואף כשנטמא הגפת לא נטמא הגרעין, ולכן רק המשקין הבלועין בתוכו מטמאים. וכן תמה **החזון איש** שם על הר"ש, מדוע הוצרך לומר דליכא כביצה, הא הר"ש בעוקצין פ"ג מ"ו הביא מהתוספתא, דגרעיני זתים אין מטמאין טו"א? [↑](#footnote-ref-34)
34. לשון רש"י שם, וכן הסיקו התוספות שם, דאיירי ברוק לח, ורבי יהודה וחכמים פליגי האם הרוק יוצא מהבגד על ידי שריה במים. אך בביאור הגר"א פירש דאיירי ביבש, וראה חזון איש [ד טז]. [↑](#footnote-ref-35)
35. כן לשון רש"י בשבת טו ב. [↑](#footnote-ref-36)
36. **בתוספות בשבת** שם מבואר טפי, דהקשו, לחכמים דספק מגען ברה"י תולין, והרי כל ספיקות שאתה יכול להרבות ברה"י ספיקו טמא, ואם כן מדוע אין שורפין על ספק מגען? ועל כרחיך דאיירי בשדה שנחרש בה קבר, דהטומאה היא מדרבנן. וראה מש"כ בהערות על המשנה בהרחבה. [↑](#footnote-ref-37)
37. כתב **המשנה אחרונה,** דמה שכתב הר"ש בתחילה שנכנס לשדה וכו', היינו לפי רש"י דאיירי בשדה שאבד בה קבר, דמטמאת אף באהל, אך לפי מה דהסיק דאיירי בשדה שנחרש בה קבר דאינה מטמאת באהל, צ"ל דאיירי בנגע או בהסיט עפרה, ולא סגי בנכנס לחוד. ותמה על הרע"ב דנקט תרוויהו, דאיירי בנחרש בה קבר וכתב שנכנס לבית הפרס. [↑](#footnote-ref-38)
38. ראה מה שכתבנו בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-39)
39. כן כתב רש"י בשבת שם, אך התוספות שם כתבו, דעם הארץ גופיה מטמא את בגדיו, דחכמים עשאוהו כזב לכל דבריו. [↑](#footnote-ref-40)
40. כלומר, דהתם מבואר במשנה דכל הכותים בחזקת בועלי נדות, אך אין שורפין עליהן את התרומה. ומקשינן, הרי בכל כותי יש גם טומאה מצד העם הארץ שבו, ומצד זה שורפין. [↑](#footnote-ref-41)
41. כן כתב רש"י שם, אך התוספות שם כתבו שיתכן לטמאות מצד רוקו של זב. [↑](#footnote-ref-42)
42. עד כאן לשון רש"י בשבת. ובתוספות הקשו עליו, דבמסכת נדה מבואר דלא גזרו בהני ששה ספיקות אלא בספק אחד, ולא בשני ספיקות? ובתוספות בנדה שם יישבו, דאין להשוות גזירתם, דלגבי טומאת עם הארץ גזרו רק בספק אחד, ולגבי טומאת מי רגלים גזרו אף בשני ספיקות. [↑](#footnote-ref-43)
43. כן כתבו התוספות בנדה ובשבת. [↑](#footnote-ref-44)
44. **הגר"א** שם גרס כי היכי דלא ליחייב על ביאת מקדש וקדשיו, ולפי"ז ניחא, דבאמת שורפין עליו את התרומה, ורק על ביאת מקדש אינו חייב. [↑](#footnote-ref-45)
45. אך לפנינו הגירסא כמו במתניתין. וראה **מהרש"א** שם שכתב, דאף לפי גירסתינו שפיר י"ל דאיכא רק תרי תנאי, דעל ודאי מגען שהוא ספק טומאתן שורפין, ועל ספק מגען נחלקו רבי יוסי וחכמים. [↑](#footnote-ref-46)
46. מבואר מדברי הר"ש, דמעיקר הדין אף ברה"ר ספק מגען טמא, אלא דחכמים עבוד הכירא וטיהרו. והדברים תמוהים, דהא תנן לעיל דספק מגען ברה"ר טהור, ואיך יתכן לומר דספק דאוריתא ברה"ר טהור וספק דרבנן טמא? וראה **חזון איש** [ז יג], וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
47. נראה דהאי ועוד וכו' הוא תירוץ נוסף לקושיית הר"ש מדוע לא עשו היכר במשא, ועל זה תירץ דמשא אי אפשר לטהר ברה"ר משום דחשיב כרה"י, אך מגע והיסט חשיב כרה"ר, ולכן עשו היכר במגע והיסט ברוק לח וטיהרוהו, כי היכי דלא לשרוף עליה תרומה וקדשים.

    והנה **הרמב"ם והרא"ש** ביארו במשנה, דברה"ר לעולם ספיקו טהור, אלא דספק מגע בלח חשיב ספק טומאה ברה"י, כיון דהרוק נדבק על האדם, והוי כספק משא דספיקו טמא משום דחשיב כרה"י. אמנם הר"ש לא נחת לחלק בין רוק לח ליבש, ולכן הוצרך לפרש דמעיקר הדין אף ברה"ר ספיקו טמא, דגזרו בכל אופן, אלא דעבוד הכירא בלח. [↑](#footnote-ref-48)
48. צ"ל "כיון דלא הוי עליה", ובחזון איש [ה ז] גרס "כיון דלא תלש ליה". כלומר, שאינו על גוף האדם כמשא. ונראה, דכל דברי הר"ש עד סוף הדיבור הכל אזלא לתירוצו השני, דלא הקילו לעשות היכר במשא משום דחשיב כרה"י, משא"כ מגע, ולפי"ז כתב דהיסט הוי כמגע, ויש חילוק בין לח ליבש. אך לפי תירוצו הראשון דלא עשו היכר במשא משום שאינו מטמא בכל מקום, הרי גם היסט אינו מטמא בכל מקום, וצריך לטמאות אף ביבש כמו משא. [ולדעת הרמב"ם והרא"ש כתב הרש"ש, דהיסט אינו מטמא אף בלח, שהרי אינו עולה על גופו. ונמצא דיש ג' שיטות בדין היסט, לתירוץ קמא דהר"ש אף יבש מטמא, לתירוץ שני דהר"ש יש חילוק בין לח ליבש, להרמב"ם והרא"ש אף לח אינו מטמא. וראה עוד להלן בתוספתא]. [↑](#footnote-ref-49)
49. כלומר, דאם הטעם שלא עשו היכר במשא ומטמאינן אף ביבש הוא משום שדבר שעל גופו נחשב כרה"י, וכרבי יהודה בתוספתא, אם כן אין זה אלא לרבי יהושע דטומאה ברה"י וטהרה ברה"ר טמא, שהרי האדם עומד ברה"ר. [↑](#footnote-ref-50)
50. כלומר, דרבי יהושע וחכמים פליגי בספק נכנס לרה"י, אך אם ודאי הכניס ידו וספק נגע, טמא לכו"ע, דאף שהאדם עומד ברה"ר, מכל מקום אזלינן בתר מקום הנגיעה שהיא ברה"י. והוא הדין הכא הרוק ודאי עלה עליו, והספק הוא האם הרוק טמא, ולכן חשיב ספק טומאה ברה"י לכו"ע.

    אמנם יש חילוק בין הכא להתם, דהתם ודאי הכניס ידו לרה"י, והספק הוא האם נגע בטומאה, ולכן חשיב ספק מגע ברה"י. משא"כ הכא הא כל גופו נמצא ברה"ר, ואף מקום הנגיעה שבגופו נמצא ברה"ר, ורק הטומאה עצמה נחשבת כמונחת ברה"י, כיון שהיא על גוף האדם. ואם כן יש להקשות לדעת חכמים דאזלינן בתר מקום האדם ולא בתר הטומאה, מדוע חשיב ספק טומאה ברה"י? וצ"ל, דכאשר הטומאה נחשבת כמונחת ברה"י משום שהיא מונחת על גופו, גם מקום הנגיעה נחשב כרה"י, וראה חזון איש [ה ז], וצ"ע. [↑](#footnote-ref-51)
51. כאן הקשה הר"ש על עיקר חידושו של רבי יהודה בתוספתא, מדוע כל שעל גופו נחשב כרה"י. [לעיל הקשה, דאפילו אי חשיב כרה"י מכל מקום הא גופו עומד ברה"ר, וזה תלוי ברבי יהושע וחכמים אי אזלינן בתר מקום הטומאה או בתר מקום גופו, אך הכא הקשה על עיקר הא דחשיב גופו כרה"י]. [↑](#footnote-ref-52)
52. כלומר, דבריש נדה הקשו התוספות, מדוע חיישינן לטומאת נדה מעת לעת אף ברה"ר, הרי ס"ט ברה"ר לקולא? ותירץ על זה הר"ש כאן, דכיון דהספק הוא בגופה חשיב ספק טומאה ברה"ר. וכן כתבו **התוספות בסוטה** [כח ב] ליישב, דבנדה לעולם חשיב ספק טומאה ברה"י, כיון דמקום המקור מקום סתר הוא. [וכתב החזון איש (ה ה) דמה שכתבו דהמקור מקום סתר אין כונתם למקור לחוד, דהא האשה כולה עומדת ברה"ר, אלא כונתם כהתוספתא הכא, דגוף האדם נחשב לעולם כרה"י, וכדברי הר"ש כאן].

    **ובמשנה אחרונה** הקשה על התוספות בריש נדה, מדוע לא תירצו כהר"ש? וביותר הקשה על הרמב"ן והרשב"א שם דכתבו אליבא דאמת דגזרו טומאת מעת לעת רק ברה"י, וברה"ר היא טהורה, והא גוף האשה נחשב לרה"י? ותירץ **החזון איש** [ה ה], דהראשונים נחלקו האם דנים את מקור הספק, שהוא האשה עצמה, או שמא דנים את הטהרות שנגעו באשה. דהר"ש והתוספות בסוטה סוברים, דכאשר האשה נגעה בטהרות ברה"ר, הרי אנו דנים האם האשה טמאה או לא, דהיא הספק הראשון, וכיון שגוף האשה נחשב לרה"י, ומקום הנגיעה של האשה בדם הנדות נחשב לרה"י אף כשהיא עומדת ברה"ר, הרי זה נחשב לעולם כספק טומאה ברה"י. אך התוספות בריש נדה והרמב"ן והרשב"א סוברים, דאנו דנים על הטהרות עצמם האם הם נגעו באשה טמאה או באשה טהורה, והרי הטהרות נוגעים באשה ברה"ר, ולכן חשיב ספק טומאה ברה"ר.

    והנה בעיקר דברי הר"ש והתוספות בנדה ליישב בזה את הסוגיא בנדה, יש בזה חידוש טפי מהכא, דהא הכא איירי באופן שודאי נשא את הרוק, והספק הוא איזה רוק נשא, אך בנדה מספקא לן האם בכלל היה דם המטמא, ולכאורה זה נחשב לספק נכנס לרה"י דחכמים מטהרים. ומבואר מדבריהם דאף בכה"ג דנים את הספק כס"ט ברה"י, כיון שגופו נחשב לעולם כרה"י גם לפני הנגיעה, וכל ספק בטומאה שעל גופו נחשב כס"ט ברה"י, ואפילו ספק נגע.

    ולפיכך יש לתמוה על **המשנה אחרונה,** שכתב על פי דברי הר"ש לבאר מדוע המשנה נקטה שני רוקין, וכתב, דאילו היה רק רוק אחד וספק נגע בו, הרי זה נחשב לספק טומאה ברה"ר, שהרי הספק הוא האם הוא נכנס לרה"י, ובכה"ג חכמים מטהרים, ורק בשני רוקין דודאי נגע באחד מהם, והספק הוא על המטמא, דיינינן ליה כספק טומאה ברה"י, דהוי כודאי נכנס וספק נגע. ודבריו תמוהים, דמהא דיישב הר"ש על פי זה את הסוגיא בנדה מבואר דאף בספק נגע חשיב ס"ט ברה"י, ולא דמי לספק נכנס, דכל שעל גופו נחשב לעולם כרה"י אף לפני הנגיעה. [↑](#footnote-ref-53)
53. ביאר **החזון איש** [ה ז], דשמעינן מהתם דאע"ג דהאדם עומד ברה"ר מכל מקום מחלקינן אם הנגיעה למטה או למעלה, [דדנים לפי מקום הנגיעה], והכא נמי יש לחשוב רה"י הדבר שעל גופו אע"ג דעיקרו ברה"ר. וראה עוד **מקדש דוד** [מו סק"א ד"ה אמרינן בטהרות]. [↑](#footnote-ref-54)
54. לדעת הר"ש דלעיל, הא דקאמר רבי יהודה כיון שנתלשו עליו הוא רק לתת טעם למשא, מדוע לא עבדו היכר במשא דיבש טהור כמו דעבדו במגע, אך הא דמגע בלח טמא הוא משום שחכמים גזרו אף ברה"ר, ולא משום שנתלשו עליו. אך לדעת הרמב"ם והרא"ש רבי יהודה אתא לתת טעם לתרוויהו, דגם מגע בלח טמא ברה"ר מהאי טעמא. [↑](#footnote-ref-55)
55. לפי מש"כ הר"ש לעיל דהיסט כמגע, דבלח טמא וביבש טהור, צ"ל דחדא קתני, היו נגובים והסיטן טהור ברה"ר כמו בנגע ביבש. אך לדעת הרמב"ם והרא"ש [לפי מש"כ הרש"ש] דהיסט טהור בכל אופן כיון שאינו עולה עליו, הכא תרתי נקט, היו נגובים ונגע בהם, או הסיטן אפילו היו לחין, טהור ברה"ר, וראה חזון איש [ה ז]. [↑](#footnote-ref-56)
56. כתב הר"ש דהכא גם רבי יוסי מודה דלא גזרו על ספק מגען. וביאר **החזון איש** [ז יג], דהכא איכא ג' ספיקות, ספק האם בכלל נגע, ספק באיזה מהם נגע, וספק האם הרוק שאינו ידוע הוא טמא או לא. אמנם הגר"א גרס רבי יוסי, ודלא כהר"ש, ולפי"ז קמ"ל דגם בזה פליג רבי יוסי, אפילו דאיכא ג' ספיקות. [↑](#footnote-ref-57)
57. **בביאור הגר"א** פירש, דרבי יהודה בעלמא סובר דמין במינו אינו בטל כלל, אלא דהכא דהעכו"ם נחשבים כזבים רק מדרבנן הקילו לבטל רביעית בסאתים, דהיינו אחד מק"צ. וכן סובר רבי יהודה לגבי ציר של דגים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-58)
58. **החזון איש** שם הקשה, מאי טעמא דת"ק, הא איכא רוב משקין טהורים? וכי תימא דחיישינן לרוק כל שהוא קשור, שאינו בטל. עדיין יקשה, מאי שנא נפל למים קשור דמפלגינן בין קשור לנמחה להכא דלא מפלגינן בין קשור לנמחה? [↑](#footnote-ref-59)
59. כן פסק הרמב"ם פ"ב ממשכב ומושב ה"ד, דנשך את הפת ובצל המסיטן טהור, נשך קשות ומלפפון המסיטן טמא מפני משקה פיו. ובהשגות הראב"ד שם כתב, דגרסינן גם בפת ובצל טמא. והא דלא ערבינהו התנא עם קישות ומלפפון, משום דהתם רבי שמעון פליג ומטהר, ואילו בפת ובצל אף רבי שמעון מודה. ובחזון איש שם הקשה על הרמב"ם, דלא נתבאר מה החילוק בין פת ובצל לקישות ומלפפון? [↑](#footnote-ref-60)
60. הקשה החזון איש שם, הא גזרו על רוקין הנמצאים אפילו במקום שיש רוב טהורים, ומדוע הכא ברוב טהורים מטהרינן? ותירץ, דבכה"ג דהרוק על הפולין לא גזרו. [↑](#footnote-ref-61)
61. לכאורה משמע דאף לדידיה מטמאינן בין ברה"י בין ברה"ר, ורק לענין לשרוף לא החמירו אלא ברה"י, ואפילו בודאי מגען. [↑](#footnote-ref-62)
62. הר"ש לשיטתו דטומאה צפה וטומאה שאין לה מקום דין אחד הוא, וכן סובר הרא"ש, אך הרמב"ם סובר ששני דינים הם, והרחבנו בזה בסימן ז'. [↑](#footnote-ref-63)
63. ובמסכת נזיר [סד א] יליף מקרא דאך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-64)
64. אך **הרמב"ם** פירש, דאיירי באופן שקרוב לודאי שנגע בשרץ, אך אין זה ודאי ממש, ופליגי רבי יהודה ורבי יוסי האם מטהרינן טומאה צפה בקרוב לודאי שנטמא או לא.

    ובדעת הר"ש בפשטות משמע, שאפילו אם נגע להדיא בשרץ מטהר רבי יוסי, כיון שהטומאה צפה. אך **התפארת ישראל** נקט בדעתו, דדוקא אם לא ראה את הנגיעה, אפילו שהוברר למפרע שודאי נגע, אך אם ראה את הנגיעה טמא לכו"ע אף כאשר הטומאה צפה. [↑](#footnote-ref-65)
65. מבואר דאף בטומאת מת אמרינן דספק טומאה צפה טהור, וראה בסימן ז' שהרחבנו בזה. [↑](#footnote-ref-66)
66. כתב **החזון איש** [ד ט], דצ"ל דאיירי שהאדם אוחז את העריבה בידו, שאם לא כן תיפו"ל לטהר משום אבד"ל. [↑](#footnote-ref-67)
67. הקשו **החזון איש** שם **והמקדש דוד** [מו ב ד"ה אמרינן בתוספתא], הא לגבי שרץ בכלי וכלי צף על המים מבעיא לן בנזיר אם חשיב טומאה צפה או לא, ואם כן גם הכא הטהרה מונחת על הנייר והסיב, והנייר והסיב צפים על המים, ונוכיח מהכא דחשיב טומאה צפה? ואין לומר דנייר וסיב לא חשיבי כלי, דהא הגמרא שם מסתפקת גם בשרץ על גבי שרץ ועל גבי ש"ז וכדומה.

    וכתב החזון איש, דהיה מקום לפרש הא דנקטה התוספתא "וירדו גשמים ונתמלא ונותר", דלשון נותר הוא שנשר הסיב, דבזמן שהיה הככר בעריבה היה הפסק נייר וסיב, אך לאחר שנתמלאה העריבה במי גשמים נשר הנייר, והשתא הככר עצמו צף על המים. וכתב, דמי הגשמים עצמם אינם טמאים מחמת העריבה, כיון דלא נתמלאו לרצון, ורוצה לשפוך אותם, עיי"ש. אך כתב, דהראשונים לא פירשו כן, ולפיכך נשאר בצ"ע, מדוע חשיב טהרה צפה, הא הטהרה מונחת על הנייר והסיב. אמנם **בביאור הגר"א** באמת פירש דנותר היינו שניתר הסיב והנייר, ולפי"ז שפיר י"ל כהחזון איש.

    [וראה גם במקדש דוד, דמה שהוצרך הר"ש לומר דהנייר והסיב היה מתחת לככר, הוא בכדי שלא יטמא הככר מהמים שנטמאו מהעריבה. ואף שנמלאו המים שלא לרצון, מכל מקום כלי טמא מטמא מים גם שלא לרצון, עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-68)
68. ובשלהי מכלתין כתב הר"ש דהברייתות פליגי. אמנם הרמב"ם פי"ד מאה"ט פסק לתרוויהו, וכתב **הכסף משנה** לחלק בין יין למים, דדוקא במים הקילו אף לתרומה ולא ביין. **ובמשנה אחרונה** תמה על חילוק זה, והאריך ליישב באופן אחר, עיי"ש. וראה עוד **במקדש דוד** [מו סק"ו ד"ה אמרינן בתוספתא] מה שיישב על פי יסודו שם, דספק משקין ליטמא ספיקו טמא אפילו ברה"ר ואבד"ל וטומאה צפה. וראה עוד **במקור חיים** ח"ב סימן טז סק"ה מה שכתב בזה. [↑](#footnote-ref-69)
69. כתב **התויו"ט,** דמהא דהקשה הר"ש כן רק בסיפא ולא ברישא, מוכח דגרס ברישא "ופשטה לבין הככרות", ולא איירי בזרק רק בסיפא. אך הרמב"ם גרס ברישא "וזרקה". [↑](#footnote-ref-70)
70. כלומר, דהר"ש בא ליישב עוד קושיה, מדוע לא נטהר מספק משום אבד"ל, ועל זה תירץ, דזורק נחשב יבד"ל, כיון שבא מכח אדם, ואף שהספק אם נגע לאחר שנח. ובאחרונים הקשו, דהר"ש עצמו כתב לעיל מ"א, דתנא קמא ורבי יהודה נחלקו האם זורק נחשב כיבד"ל או כאבד"ל, ומדוע הכא נקט דזורק נחשב יבד"ל אפילו אם נגע לאחר שנח? וצ"ל דלתירוץ זה של הר"ש מתניתין ס"ל כרבי יהודה דזורק נחשב כיבד"ל.

    **ובתפארת ישראל** [בועז טז] הבין בדברי הר"ש, דדוקא לאחר שנח חשיב יבד"ל, כיון שבא מכח אדם, אך אם נגע בשעת זריקתו חשיב אבד"ל. ולפי"ז מיושב שפיר, דבמשנה א' איירי בנגע בשעת זריקתו. אך כבר תמה התפארת ישראל, דאין בזה סברא, עיי"ש.

    והנה **הרע"ב** תירץ על קושית הר"ש, דאיירי כשאדם אוחז את הככרות. והקשה **המי נפתוח** בהקדמתו [מקדם לעין אות כב], דהר"ש כתב כן להלן ליישב מדוע אין ראיה לרבי יוחנן מהמשנה, אך לאחר דברי רבי יוחנן אין צריך להעמיד כן? ותירץ **המשנה אחרונה,** דהרע"ב הוצרך להעמיד כן משום שהוקשה לו דזורק נחשב אבד"ל, וכדעת תנא קמא לעיל מ"א, ולא הסתבר לו להעמיד באדם אוחז את המקל כתירוץ שני של הר"ש, דמשמע שאדם זרק את המקל, ולכן הוצרך ליישב דאיירי אליבא דאמת באדם אוחז את הככרות. **ובבית שאול** כתב בדעת הרע"ב, דאפילו אם נאמר דזורק חשיב יבד"ל, מכל מקום לאחר שנח ודאי חשיב אבד"ל, והכא איירי לאחר שנח דאל"ה חשיב טומאה שאין לה מקום.

    **ובאליהו רבה** תירץ נמי כהר"ש, דאיירי לאחר שנח, ודייק, דבמשנה א' תנן הזורק מפתח בין הככרות, והכא תנן וזרקה לבין המשקין, דהתם הספק הוא אם נגע המפתח בשעה שעבר דרך בין הככרות, והכא הספק לאחר שנח. וכתב, דלא חשיב אבד"ל משום שהאדם זורקו, ולשיטתו לעיל מ"א דביאר דפליגי בדין טומאה שאין לה מקום, אך לכו"ע זורק חשיב יבד"ל. [↑](#footnote-ref-71)
71. תירוץ זה מיישב את שני הקושיות, דלכן לא חשיב טומאה צפה, ולא חשיב אבד"ל.

    והנה הרמב"ם כתב, דהמשנה נקטה שני דוגמאות כדי לומר דאף בדבר שאבד"ל מטמאינן. וכתב **המקדש דוד** לבאר, דחכמים החמירו בטומאת משקין דבכל אופן מטמאינן מספק, ואפילו ברה"ר ואבד"ל וטומאה צפה. ולפי"ז מיושבת שפיר קושית הר"ש, דאילו משקין היו מטמאין אחרים מהתורה, הרי ספיקן היה טמא אפילו באבד"ל וטומאה צפה. [↑](#footnote-ref-72)
72. התוספות בנדה שם נמי הקשו כן, וכתבו, דמצי למימר דהככרות בידי אדם, וקמ"ל רבי יוחנן אפילו מונחים ע"ג קרקע, או טהרות ביד טהור וטומאה מונחת ע"ג קרקע. ומשמע מדבריהם, דהיכא דגם הטומאה וגם הטהרה מונחים ביד אדם, גם בלא רבי יוחנן חשיב יבד"ל, ובזה איירי מתניתין. ורבי יוחנן חידש דגם באופן שאחד מהם ע"ג קרקע והשני בידי אדם, או הטומאה או הטהרה, חשיב יבד"ל. [↑](#footnote-ref-73)
73. כלומר, דמשמע שרבי יוסי לא חלק על האופן של תנא קמא, אלא באופן אחר. [↑](#footnote-ref-74)
74. כלומר, דבאמת ס"ל דמשקין מטמאים אוכלין מדרבנן, וספיקו טהור, והכא רבי יוסי מטמא משום שהמשקין התערבו בתוך העיסה, וכפי שיבואר להלן בסיום דברי הר"ש.

    **ובאליהו רבה** יישב, דרבי יוסי סובר משקין מטמאים אוכלין מהתורה, וספיקו טמא, וכדמוכח בפסחים. והא דלא פליג באופן של תנא קמא, משום שהוא מודה לתנא קמא בעיקר הדין דספיקו טהור, אלא דהוא מטהר מטעם אחר, דס"ל דזורק נחשב לאבד"ל, ולכן ספיקו טהור, ורק בעשה עיסה עם המשקין בידיו, דהוי ספק בדבר שיבד"ל, הוא מטמא. וכן כתב **התפארת ישראל,** וכתב עוד, דיתכן דרבי יוסי חשיב ליה טומאה נזרקת, אפילו שהמשקין נגעו באוכלין לאחר שנחו. [↑](#footnote-ref-75)
75. כלומר, דמחלקים את התוספתא דלהלן לשתים, ברישא דקאמר רבי יוסי ספק משקין לאוכלין טמא ולכלים טהור, איירי רבי יוסי אליבא דרבי עקיבא, וזהו הברייתא דמייתי בפסחים. וסיפא דקאמר מקל שהיא מלאה וכו' לא זהו ספק משקין שנחלקו עליו חכמים וכו', איירי רבי יוסי אליבא דנפשיה, דהוא מודה במקל וכנ"ל, אך רבי עקיבא באמת פליג אף במקל, וס"ל דמשקין מטמאים אוכלין מהתורה, וספיקו טמא. וכן כתב **התוספות שאנץ** שם.

    אך **רבינו דוד** בפסחים שם דחה, דאי אפשר לומר כדברי הר"ש, דרבי יוסי עצמו סובר משקין מטמאים אוכלין מדרבנן, ומטמא בעיסה מטעם אחר, דהא בגמרא שם מבואר דרבי מאיר ורבי יוסי נחלקו האם משקין מטמאים אחרים מהתורה או מדרבנן? ובדעת הר"ש יש לומר כמש"כ התוספות שם, דהם נחלקו מה המקור לטומאת משקין, עיי"ש.

    **ובתוספות הרא"ש** שם הקשה על ביאור הר"ש, דאם רבי יוסי מטמא בעיסה דוקא, מדוע הוא מחלק בין אוכלין לכלים, לפלוג ולתני באוכלין גופייהו בין תערובת משקין בתוך העיסה למגע בעלמא? וכן הקשה החזון איש [ה כא].

    ולכן פירשו רבינו דוד ותוספות הרא"ש, דרבי יוסי פליג גם ברישא, ונקט אופן אחר לרבותא, דאפילו אם ארע ספק על האוכלין והכלים כאחד מחלקינן דהאוכלין טמאים והכלים טהורים. אמנם עדיין יקשה התוספתא דאיתא להדיא דרבי יוסי לא נחלק באופן של תנא קמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-76)
76. וכן כתב הרא"ש, דרבי יוסי מטמא רק היכא שעשה מן המשקה אוכל, והיינו נמי לטמא אחרים, שהלך לו המשקה ונעשה אוכל, כמו חלב ורוטב שקרשו. וביאר **החזון איש** [ה כ], דכמו ששנינו לעיל רפ"ג, דמשקה שהיה טמא וקרש הרי האוכל נעשה שני, דהוי כנוגע בעצמו, ואוכל שנגע במשקה נעשה שני, הוא הדין הכא המשקה שנבלע בעיסה נחשב כנוגע בעצמו, וספק משקין ליטמא טמא. והדברים צ"ע, דהתם לא מטמאינן משום שנגע בעצמו אלא משום שהמשקה קודם שקרש נוגע באוכל לאחר שקרש, וכמו שנתבאר שם?

    ובפשטות יש לבאר דברי הר"ש, דסתם משקין שיש בהם ספק האם הם המשקין הטמאים או המשקין הטהורים, ודאי מספק אזלינן לחומרא, דהא טומאת עצמן דאוריתא, ומספק תלינן שהם טמאים. והשתא ס"ל לרבי יוסי דגם לאחר שנתערבו המשקין בעיסה לא בטלי, והם נשארים טמאים מהטעם הנ"ל. [ומה דרבי יוסי מטמא אין זה טומאה ודאית, אלא מספק, כמו דהמשקין קודם שנתערבו טמאים מספק]. ויתכן דגם כונת הרא"ש כן, ודימה לרוטב דרפ"ג רק בכדי לבאר מדוע חשיב לטמא אחרים, וצ"ע.

    עוד הקשה החזון איש שם לפירוש הר"ש, מה הנפק"מ בטומאת המשקין, הרי אינם מטמאים אחרים כלל? ותירץ, דאיירי במשקין תרומה, ונפק"מ בטומאתם דהם אסורים באכילה. וכן כתב **המשנה אחרונה.** אך הקשה החזון איש, אם כן מדוע רבי מאיר סובר שהמשקין בטלים בעיסה, וכי שמן של תרומה שנפסל בטבול יום יוכל לערבו בעיסה ולאוכלו? ולכן תירץ, דנפק"מ בטומאתם שאינו יכול להקדישם, אך באמת עכשיו הם חולין, ולכן לרבי מאיר הם בטלים בעיסה. [↑](#footnote-ref-77)
77. כלומר, דארע ספק האם האדם נגע בשרץ ונטמא או לא. ואם הוא נטמא הרי הוא מטמא אוכלין ומשקין, אך אינו מטמא כלים, דהוא ראשון לטומאה. ולכן האוכלין והמשקין טמאים מספק, דהם מקבלים טומאה מראשון מהתורה, והכלים טהורים, דאין משקין מטמאים כלים אלא מדרבנן, ומספק מטהרינן.

    ויש לעיין מדוע הכלים טהורים, הרי ספק טומאה ברה"י נחשב ודאי טמא, ואם כן דנים את האדם והמשקין כודאי טמאים, ומדוע אין המשקין מטמאים לאחר מכן את הכלים? וכתב **החזון איש** [ה כא], דשמעינן מכאן דהקילו בספק משקין לטמא אחרים אף כשנטמאו בספק רה"י. ומשמע מדבריו דהוי קולא מיוחדת בספק משקין לטמא אחרים, דאין המשקין מטמאים אחרים אלא אם כן הם ודאי טמאים, ולא סמכינן על הכרעת ס"ט ברה"י לגבי זה.

    **ובשו"ת רעק"א** [קמא סד] הקשה כן על התוספתא להלן, דאם הטמא הכניס ידו לתוך החבית, ספק נגע במשקין שבחבית, הרי המשקין טמאים והחבית טהורה, וכן פסק הרמב"ם. והרי המשקין נטמאו בודאות מחמת שספק משקין ליטמא טמא, ומדוע לא יטמאו את החבית? והוכיח מכאן שספק דאוריתא שנתגלגל לדרבנן לא מכריעים לחומרא על הספק דרבנן, והקשה מספק בכור בזמן הזה, וחילק בין גוף אחד לשני גופים, עיי"ש.

    וראה **בשערי יושר** ש"א פ"ח שהביא את דבריו, וחילק באופן אחר. וכתב שם בתוך דבריו, דהטעם דלא מכריעים מדאוריתא לדרבנן, הוא משום שגם בדאוריתא אין זה הכרעה בתורת ודאי כמו ספק טומאה ברה"י, אלא דמטמאינן בספק משום שספק דאוריתא לחומרא. ודבריו צ"ע, דלגבי משקין שנפלו לחבית שייך לומר דאין כאן הכרעה של ספק טומאה ברה"י, משום שהמשקין הם ספק טמאים והם ודאי נגעו במשקין שבחבית, אך בהכניס טמא את ידו לחבית וספק נגע, על כרחיך צריך לפרש דמשקין שבחבית טמאים משום ספק טומאה ברה"י, וכן ברישא לגבי הלך במבוי, ומכל מקום החבית טהורה, ועל כרחיך צ"ל כהחזון איש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
78. הא דנקטה התוספתא "מגע טמא מת" ולא נקטה בטמא מת עצמו, משום שטמא מת מטמא את החבית מיד כשהכניס את ידו לאוירה, וכמש"כ הר"ש להלן.

    אך הרמב"ם פי"ד ה"ח כתב, ופשט הטמא את ידו לאוירה, ובכסף משנה בדפוסים ישנים העתיק את התוספתא "מגע מת שפשט את ידו". והקשה **המקדש דוד** [ריש סימן מח], איך יתכן לומר דאיירי בטמא מת עצמו, הרי הוא מטמא את החבית באויר? ותירץ, דהרמב"ם לשיטתו בפ"ח ממו"מ ה"ד, דנדה אינה מטמאת לאברים, ואם הכניס זב את ידו לאויר כלי חרס אינו מטמא באויר עד שיכניס את רוב גופו, והוא הדין בטמא מת. וכן כתב **האור שמח** שם, דהרמב"ם דייק לומר הטמא, משום שלשיטתו גם טמא מת אינו מטמא את החבית.

    אך **החזון איש** שם נקט, דהרמב"ם מודה בטמא מת שהוא מטמא את החבית בכל שהוא, ורק בזב ונדה בעינן רובו, ולכן נקטה התוספתא מגע טמא מת. ומש"כ הרמב"ם הטמא היינו ראשון לטומאה. וכן בכסף משנה במהדו' פרנקל הגירסא מגע טמא מת. [↑](#footnote-ref-79)
79. מכאן עד המרביץ את ביתו קאי אליבא דרבי יוסי, [ולהר"ש דלעיל אליבא דרבי עקיבא], דמשקין מטמאים אחרים מהתורה, דאילו לפי תנא קמא אף האוכלין והמשקין טהורים. אך מבבא דהמרביץ ואילך קאי אליבא דתנא קמא, דספק משקין לטמא אחרים טהור.

    **ובתפארת ישראל** [בועז יז] הקשה, מדוע המשקין טמאים, הרי גם לרבי יוסי דמשקין מטמאים אחרים מהתורה, היינו אוכלין אחרים, אך משקין אין מטמאים משקין לכו"ע, דאינו עושה כיוצ"ב, כמבואר בסוגיא בפסחים? וסיים, דכל תוספתא שלא הובאה בש"ס לאו דסמכא היא, וכל שכן בעניינינו דאשכחן בש"ס להיפך מהתוספתא. [↑](#footnote-ref-80)
80. הרמב"ם העתיק האי בבא, דאם נתערבו משקין אלו הספק במשקין שבחבית, הרי כל המשקין שבחבית טמאין בספק, והחבית טהורה. והטעם שלא הביא את התוספתא כמו שהיא לפנינו, ביארו **האור שמח והחזון איש** [ה כב], דהמשקין נגעו במשקין שבחבית, משום שהרמב"ם פסק כתנא קמא דספק משקין לטמא אחרים טהור. ועוד, דאף לרבי יוסי אין משקין מטמאים משקין, וכמו שהקשה התפארת ישראל לעיל, ולכן העמיד דאיירי בנתערבו המשקין, דהשתא המשקין מטמאים מספק, ומכל מקום אין החבית טמאה.

    והא דאין המשקין הטמאים בספק בטלים ברוב, כתב החזון איש שם, לפי שהכא איירי בתרומה, שאינה עולה אלא באחד ומאה, עיי"ש.

    אך מכל מקום הקשה **המקדש דוד** [מו ז] על הרישא של הרמב"ם, שאם נכנסו המשקין לאויר החבית, הרי החבית טהורה, והמשקין שבתוכה טהורין, שאינן מתטמאין אלא מן החבית. ולמה לי האי טעמא, תיפו"ל שספק משקין לטמא אחרים טהור, ואפילו נגעו המשקין המסופקים במשקין שבחבית עצמן? וראה אור שמח שם. [↑](#footnote-ref-81)
81. וכרבי יוסי דמשקין ספק טמאים מטמאים אוכלין. ובאמת הרמב"ם העתיק רק דאם נפלו משקין אלו לתוך התנור הרי התנור והפת טהורין. ולא כתב דאם נפלו על גבי הפת הפת טמאה, לפי שהרמב"ם פסק כתנא קמא. ודברי הכסף משנה שם תמוהים. וראה **משנה אחרונה** דיישב התוספתא כאן אף לתנא קמא, ובאופן שנבלעו המשקין בפת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-82)
82. **א. החזון איש** [ה כא] תמה על ביאור הר"ש, דכיון דמשקין מטמאים אחרים מדרבנן, והקילו בספק, מה איכפת לן אם המשקין קיימים או לא? וכן **במשנה אחרונה** הקשה, במה איירי, אם בא לשאול על המשקין, הרי ודאי הם טמאים מספק, ואם בא לשאול על הככר, הרי ודאי הוא טהור בכל אופן, כיון שאין משקין מטמאים אחרים בספק?

    **ב. הרמב"ם** פי"ד ה"י כתב, דאם הניח הככר עד שנגבו המים, הרי זו טמאה בספק, שספק טומאה ברה"י טמא, והרי אין כאן משקין, אלא ככר שהיא ספק טמאה ספק טהורה. ותמה החזון איש מה זה שונה מכל ספק דברי סופרים? **ובמקדש דוד** [מו ז ד"ה אמרינן בתוספתא] הוכיח מכאן, דספק משקין טיהרו רק באופן ששם הספק הוא "ספק משקין", ואין זה בכלל ספק דברי סופרים. ולכן כאשר הספק הוא על הככר, אף דיסוד הספק הוא ספק משקין, מכל מקום לא מטהרינן.

    **ג. הראב"ד** שם כתב, דטמאה משום מראית העין, שהרואה שמטהרין אותה, לא ידע שמחמת ספק משקין מטהרין אותה, שהרי אין עליה משקין. וכתב החזון איש דגם זה אינו מובן.

    **ד. החזון איש** כתב, דהיה מקום לומר דנגבו היינו שהמשקין נבלעו בתוכה, וס"ל כרבי יוסי דמשקין טמאים שנלעו חשיב כטומאת עצמן.

    **ה. המשנה אחרונה** כתב, דהוי קנס על זה שהמתין עד שיבלעו המשקין, וביטל את המשקין במזיד.

    **ו. האור שמח** כתב, דאם המתין עד שיבלעו המשקין הרי הככר נפסל בהיסח הדעת, עיי"ש.

    **ז. הגר"א** גרס להיפך, דאם נטלה לשאול עליה בעוד שהמשקין עליה, הרי הוא שואל על המשקין, ולפיכך מספק טמאה, אך אם המתין לה עד שנגבה, הרי הוא שואל על הככר, ולפיכך מספק טהורה. [↑](#footnote-ref-83)
83. **התוספות חדשים** כתב, דבית הפרס טעות סופר הוא, וכונתו, דלעיל מ"ה שנינו דאין שורפין על ספק מגען. [ולדבריו צריך למחוק גם בגדי עם הארץ, שהרי גם בזה שנינו שם דאין שורפין על ספק מגען]. **וברש"ש** יישב, דהתם שנינו דאין שורפין, אך עדיין טומאה איכא, דהא לשיטת חכמים שם תולין ברה"י, ולכן שפיר קאמר הכא דבאב הטומאה מטמאינן מספק, דהיינו תולין. [↑](#footnote-ref-84)
84. ראה מה שכתבנו בזה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-85)
85. הרמב"ם פט"ז ה"א הביא רק את הטעם הראשון, דילפינן מפסח להקל ברה"ר. ובראב"ד שם הביא גם את הטעם הזה, דאי אפשר לשאול לרבים. ובדעת הרמב"ם שלא הביא כתב **הכסף משנה,** דרק רשב"ג אמרו, ויש לגמגם בזה, דהא שלשה הם רבים, ועדיין אפשר לישאל בשלשה, ולכן כתב הרמב"ם רק את הטעם הראשון. **ובערוך לנר** [נדה ה ב] כתב, דרשב"ג אינו סובר דסגי בשלשה להחשיבו לרה"ר, עיי"ש מה שכתב ליישב לפי"ז. וראה עוד **במי נפתוח** [פרפר מו סק"ד] **ובאחיעזר** [ח"א ס"ז סק"ב]. [↑](#footnote-ref-86)
86. ביאר הגר"א, דבמשנה איירי רק בספק אכל אוכלין טמאים, והכא איירי באכל ודאי אוכל שהוא ספק טמא. ואח"כ איירי בודאי אכל ונטמא, והספק אם טימא אחרים. [↑](#footnote-ref-87)
87. הקשה **החזון איש** [ו א], הא על כרחיך איירי הכא באוכל שנגע באוכל, דאם אחד מהם משקין הרי לעולם הוא ראשון, ואם כן מדוע ספק ראשון עושה ספק שני וספק שני עושה ספק שלישי, הרי אין אוכל מטמא אוכל מהתורה, וספק דרבנן לקולא, ואינו מטמא כלל? והוכיח מכאן, דיש מקומות שחכמים החמירו אפילו בטומאה מדבריהם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-88)
88. **האור שמח** [פט"ו ה"א] ביאר פלוגתתם, דתרוויהו ס"ל טומאת משקין לטמא אחרים דאוריתא, וספיקו טמא. אלא דהכא שהמשקין נטמאו מטומאה דרבנן, ס"ל לת"ק דלא יהא הטמא חמור מהמטמא, וכיון שהמטמא אינו מטמא בספק אף המשקין הללו אינם מטמאים אחרים בספק. וריבר"י ס"ל דהמשקין מטמאים אחרים בספק אפילו אם נטמאו מטומאה דרבנן, ולא שייך לומר כאן לא יהא הטמא חמור מהמטמא, כיון דמשקין טומאתן חמורה, דאם נטמאו משני נעשים תחילה ומטמאים אחרים להיות שני, וכיון דבעלמא הם חמורים מהמטמא אותם הוא הדין הכא. אמנם למ"ד משקין מטמאים אחרים דרבנן, וספיקו בכל מקום טהור, אין נפק"מ בפלוגתא זו כלל. [↑](#footnote-ref-89)
89. רש"י בכתובות [טו א] כתב על הא דתשעה צפרדעים, דתוספתא היא בטהרות. ובשיטמ"ק שם היה הגירסא ברש"י משנה היא בטהרות, וביאר דהיינו מתניתין דידן וכפירוש הר"ש. [↑](#footnote-ref-90)
90. ולפי"ז מטהרינן ספק החולין משום חזקה דמעיקרא, אך לפירוש קמא הטהרה היא מדין רוב. וצריך ביאור לשני פירושים אלו, מדוע זה נחשב ל"ספק החולין"? [↑](#footnote-ref-91)
91. וכן פירשו הרמב"ם הרא"ש והרע"ב, ראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-92)
92. צריך ביאור כונת המגיה. ויתכן דכונתו להקשות על הפירוש הראשון, דאי איירי בתשעה צפרדעים הרי זה דוקא ברה"ר, ולכן תירץ דאיירי בנדה, ואמרינן דיה שעתה אף ברה"י. וכן כתב **במלאכת שלמה,** דהקושיה היא על הפירוש הראשון. אך אם כן צ"ל בשיטתו, דלא אזלינן בתר רוב לטהר ברה"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-93)
93. ראה בסימן ז' מה שביארנו בזה בהרחבה. [↑](#footnote-ref-94)
94. **בגליוני קה"י** ציין לר"ש לעיל פ"ד, דהתם הביא מהתוספתא דמטמאינן בכה"ג, ורק אם ברי לו שלא היה שם שרץ מטהרינן, וזה סותר לדברי רבי יוסי.

    **ובחזון איש** [ו ו] תירץ בכמה אופנים: א. רבי יוסי פליג על הסוגיא בנדה דמטמאים את המבוי למפרע. ב. התם החמירו לגבי תרומה, והכא איירי לחולין דוקא. ג. הכא איירי בספק שרץ, ולכן הקילו בזה טפי.

    **ובביאור הגר"א** כתב, דהכא ס"ל כרבן גמליאל שם, דמטהר באופן שאומר אילו היה שם שרץ הייתי רואה אותו. כלומר, דהכא נמי איירי בכה"ג דאמר אילו היה שם שרץ הייתי רואה אותו. [↑](#footnote-ref-95)
95. **בתפארת ישראל** [בועז כ] כתב, דאף דדרשינן ליה מקרא במסכת נזיר, אין זה אלא אסמכתא בעלמא, כיון דעיקר דין חולין בעזרה הוי מדרבנן, והם התירו באופן שאין לה תקנה. [↑](#footnote-ref-96)