74 בדין ברי_ א - מהדו_ק
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

חורף תשס"ב

ועתה בחדש סיון תשע"ד נוספו בו כמה דברים

**א**

א] יו"ד סי' ק' ס"א, ברי' דהיינו כגון נמלה וכו' אפי' באלף לא בטלה, ואין לו דין ברי' אא"כ הוא דבר שהי' בו חיות לאפוקי חטה א' של איסור, וכן צריך שיהי' דבר שאסור מתחילת ברייתו לאפוקי עוף טהור שנתנבל ושוה"נ, וכן צריך שיהי' דבר שלם שאם יחלק אין שמו עליו לאפוקי חלב, וכן צריך שיהי' שלם, ע"כ.

וע' בביאור הגר"א סק"ו, שמבו' דעתו ז"ל דמה שפסק השו"ע להנך ג' תנאים, חיות ומתחילת ברייתו ושיחלק ואין שמו עליו, הוא משום דהר"ן הצריך חיות ומתחילת ברייתו, ותוס' והרא"ש לא הצריכו לזה והצריכו שיהי' דבר שאם יחלק איו שמו עליו, ופסק השו"ע לקולא כל התנאים, וע' גם בפרמ"ג בפתיחה ובשפ"ד ג' שנקט כן, אך בסו"ד דן לפרש באופ"א, עייש"ה.

וע' גם בביאור הגר"א סק"י שכתב דמה"ט דבעי' דבר שאם יחלק אין שמו עליו, יש למעט גם ערלה וכלאים וכמש"כ הרא"ש, והשו"ע השמיטו משום דלי"ב חיות, עכ"ד, והיינו דלפסק השו"ע א"צ למעט ערלה וכלאים משום דנחלקין ושמן עליהן דבלא"ה אין בהן חיות, אך מבו' בדבריו דמצי' למעוטינהו נמי משום הא דבעינן יחלק ואין שמו עליו, וזה לטעמי' דמה שפסק השו"ע דבעי' יחלק ואין שמו עליו הוא כד' תוס' והרא"ש, וע"כ יש למעט משו"ז גם ערלה וכלאים וכמש"כ הרא"ש, - וע' גם בס' הארוך להש"ך סי' ק' שכתב דהשו"ע פסק כד' תוס' והרא"ש, וכ"ה מבו' גם בד' הבאר הגולה.

שו"ר גם באו"ה כלל כ"ה דין ב' שכתב ג"כ להנך ג' תנאים ומלשונו מבו' להדיא כדעה זו, דבעי' יחלק ואין שמו עליו משום דבכה"ג הוי כפירש הכתוב, וכ"ה מבו' גם בד' הלבוש סי' ק' ס"א, ושו"ר ביד יהודה סק"א שכבר עמד ע"ד האו"ה בזה.

ב] וילה"ע על דרך זו, וכמו שכבר העיר כן הפרמ"ג שם, דא"כ מ"ט הוצרך השו"ע למעט חטה משום דלי"ב חיות, ונבילה ושוה"נ משום דאין האיסור מתחילת ברייתו, ותיפו"ל בכל הנך דנחלקין ושמן עליהן וכמש"כ תוס' והרא"ש, וכתב הרא"ש דאף שוה"נ כיון דהאיסור בתורה נא' על בשרו חשיב נחלק ושמו עליו, - ובפרמ"ג שם כתב דה"ט דבעי' בריית נשמה נפ"מ בי' לביצה טמאה אי נימא דלוקין עלי' משום בת היענה, וה"ט דבעי' איסור מתחילת ברייתו אולי נפ"מ בי' לתולעים הגדלים במים לאחר שפירשו, וע' להלן ענף ד' מש"נ בדין זה.

אך אכתי לא נתישבו בזה ד' השו"ע דבהדברים שפירש דל"ח ברי' ל"ה צריך להנך ג' טעמים ויש למעט לכולם משום הדין דבעי' יחלק ואין שמו עליו, וע"ש בפרמ"ג מש"כ בזה, וצ"ב, וע' גם מש"כ לישב בראש יוסף בחולין דצ"ו..

ג] אך הנה בחי' הגרע"א חולין דק"ב, ז"ל, והנה לדינא קי"ל בשו"ע דאבר מן החי הוי ברי' וגם קי"ל כסברת רש"י דנבילה הוי ברי' רק מחמת דלא נאסר מחמת ברייתה, (והא דאיתא בשו"ע וכן צריך שיהי' שלם לאפוקי אם יחלק ושמו עליו, לא בעי' שמו מפורש בכתוב אלא שם עצמותו של הדבר ההוא אף אם אינו מפורש בכתוב, והוא פשוט וברור דלא כבעל פרמ"ג שתמה בזה), עכ"ל, - והיינו דמה שפסק השו"ע דבעי' שיחלק ואין שמו עליו אי"ז כלל כד' תוס' והרא"ש, דלדידהו בעי' דיחלק ולא יהי' עליו השם המפורש בכתוב, וע"כ ס"ל דנבילה ושוה"נ וחטה של טבל חשיב יחלק ושמו עליו, הגם דשם הדבר עצמו אינו קיים כשיחלק, אך השו"ע פסק שלא כד' תוהרא"ש ול"ב כלל שיחלק ולא יהי' עליו השם המפורש בכתוב, ודין ברי' אינו כלל משום דפירשה תורה לאסור בכה"ג אלא משום חשיבות דדבר שלם, ומש"א שבועות דכ"א דמפרש כברי' דמי אין מפרש כפי' התוס', אלא כמש"פ רש"י דאף מפרש חשיב כברי', (וע' בזה בראש יוסף ד"ה אבל עוד אחת), דרק בעי' שיהי' דבר שנחלק ואין שם עצמותו עליו, דרק דבר שכזה אי' עלי' חשיבות דברי', ואין למעט מכח זה רק חלב, וע' גם בגל' הגרע"א על הפרמ"ג בשפ"ד סוסק"ג שכתב כן, ועי' גם בפרמ"ג גופי' שם בסוף דבריו שדן לפרש כן, (וצ"ע בד' הגרע"א שהשיג ע"ד הפמ"ג ולא עמד ע"ז דהפמ"ג גופי' דן בזה), שו"ר בראש יוסף בחולין דצ"ו ד"ה והנה מה שהקשינו שדחה דרך זו, ע' בדבריו, ויל"ד בזה, עמש"נ להלן סק"?.

ובאמת דכ"ה מבו' בחי' הרשב"א והריטב"א חולין ד"ק, ובתוה"ב די"ד. דל"ח ברי' רק בבריית נשמה, וכשאיסורו מתחילת ברייתו, וכשיחלק ואין שמו עליו, ובתורת ודאי בעי' לכל הנך טעמי ואי"ז מספק כיצד לפרש, והיינו משום דלדידהו דין ברי' הוי משום חשיבותו, וע"כ י"ל דהוי זה רק בבריית נשמה ורק בדבר שיחלק ואין שמו עליו דבזה איכא חשיבות לשלימותו, וכן בעי' איסורו מתחילת ברייתו דאל"כ ל"ש האיסור לחשיבות הברי', ע' להלן ענף ב' וענף ד' בזה, וזה מקור ד' השו"ע להצריך הנך ג' תנאים.

ד] ולפ"ז ניחא כל ד' השו"ע דע"כ חטה של טבל ונבילה ושוה"נ ל"מ למעט משום הא דבעי' יחלק ואין שמו עליו, וכמבו' כן להדיא ברשב"א דחיטה של טבל הוי יחלק ושמו עליו, וצ"ב ד' הש"ך בס' הארוך שם שנראה שהשוה הא דבעי' לרשב"א יחלק ואין שמו עליו לד' תוס' והרא"ש, וכן ל"מ למעט ערלה וכלאים משום ה"ט דבעי' יחלק ושמו עליו וז"פ, וכ"כ הגרע"א גם בגליון הפרמ"ג, וע' חוו"ד שם סק"ד שג"כ כתב כן בד' השו"ע.

אך ילה"ע ע"ז, דבבית יוסף לא הביא כלל לד' הרשב"א הנ"ל, והביא רק דעת תוס' והרא"ש ודעת הר"ן, וע"כ נוטה יותר דפסק השו"ע להקל כתרוייהו וכמש"כ הגר"א, אך דברינו קיימים בביאור עיקר הפסק דהשו"ע, אף אם אי"ז מתישב בד' מרן הב"י עצמו.

ה] עוד ילה"ע בזה, דהנה הט"ז שם סק"א כתב דהטעם דברי' לא בטלה היינו משום דמה"ת יש חשיבות שלוקין על אכילתה, אפי' היא בפחות מכזית דהא סתמא כתב אצל מינים טמאים לא תאכל אותם אפי' הם קטנים וכו', ע"כ, והרי שפירש לדין ברי' כד' תוס' והרא"ש, ולדרך זו דהגרע"א הרי השו"ע כלל לא פסק בטעמא דתוס' והרא"ש, וגם עיקר מש"כ הט"ז דהא דאי"ז מתבטל, הוא מכח הא דחייבה ע"ז תורה בכ"ש ע' להלן סק"ח דלד' תוס' והרא"ש בע"כ צל"פ כן, אך לד' ש"ר יל"פ דמאותו טעם שאסורין בכ"ש, גם לא בטלי ואי"ז בתוצאה מאיסורן בכ"ש, - וע' יד יהודה סי' ק' סק"א שג"כ כתב כן בד' השו"ע ותמה על ד' הט"ז וע"ד הש"ך בס' הארוך יעו"ש, וע' גם בס' פני ארי' סי' צ"ב שהובא בדרכ"ת סקכ"ז.

**ב**

ו] בשו"ע שם כתב דאבר מן החי חשיב ברי' ולא בטל, וע' בפליתי שם סק"ב שהעיר בזה דהא בעי' בי' כזית, ותירץ דסגי בבשר גידין ועצמות, וכ"כ הפמ"ג מש"ז א', וע' בפליתי סק"ד שהק' לפ"ז דא"כ לדעת הרמב"ם בפ"ד מהל' מאכ"א הי' בדין דגם נבלת עוף טהור יחשב ברי' ומ"ט לא הזכיר לזה השו"ע, וע' גם בדבריו במטה יהונתן ומש"כ ע"ז הגאון בעל חשק שלמה.

וצ"ב דמ"מ כיון דבעי' כזית מ"ש זה לדין ברי', וכנר' כונתם דמה דמצטרפין הגידין והעצמות היינו משום דבעיקר הדין הי' ראוי לחייב אף על משהו בשר משום ברי', ורק דילפי' מדכתיב אכילה דבעי' כזית ולזה מהני הגידין והעצמות לצרף, וע"כ כל שחילק האבר אין לחייבו, וכמש"פ תוס' בחולין דק"ג: וע' ראש יוסף שם דצ"ו שדן לבאר גם לד' הרמב"ם, - וע' בחי' הגר"ח פ"ד ממאכ"א מה שפירש בד' הרמב"ם בנבלת עוף טהור דבעי' כזית ומ"מ מצטרף גידין ועצמות משום דהוי ברי' ויעו"ש הגדר בזה, ויל"פ כן גם באבר מן החי, וע"ש בכ"ד הגר"ח בגדר הדין באבר מן החי, ולפ"ז יל"פ לדבריהם, - שו"ר בראש יוסף בחולין דצ"ו שהאריך הרבה לבאר הא דשייך דין זה לדין ברי', יעו"ש בדבריו.

ז] ונראה די"ל עוד בזה, דהנה יש להסתפק בהא דברי' לא בטלה, אם היינו בתוצאה מהא דברי' חשיבא לענין הא דחייבין עלי' בכ"ש, ומכח דהחשיבה תורה לזה לחייבו בכ"ש, אף החמירו חכמים דלא יתבטל, או דאין דין ברי' לענין ביטול בתוצאה מחשיבותו לענין החיוב, אלא היינו דברי' חשיבא לתרי מילי, הא' להתחייב עלי' בכ"ש והב' לענין שאי"ז מתבטל.

שו"ר בכת"ס יו"ד סי' ס"ג שדן אם דין ברי' הוי מכח חשיבותה, או הוי בתוצאה מהא דחייבין ע"ז בכ"ש, וכתב דלדרך זו הוי משום היכר, וכתב דפליגי בזה הר"ן והט"ז, וכתב לתלות בזה פלוגתת הראשונים אם ברי' בטלה בתתק"ס, דאם דין ברי' הוי מכח חשיבות ודאי הוי ככל דברים החשובים דלא בטלי לעולם, אך אם הוי מטעם היכר י"ל דבטל בתתק"ס, עוד כתב לתלות בזה דין ברי' הפגומה שנחלקו בזה האחרונים, דאם הוי משום חשיבות כל דפגומה לא חשיבא, ואם הוי משום היכר י"ל דהיינו אף בפגומה, ובתו"ד כתב די"ל דתרויי' איתניהו גם משום חשיבות וגם משום היכר, וצ"ע בכ"ז.

והנה בט"ז שם סק"א פירש כהאופן הא', דכיון דמה"ת יש חשיבות דלוקין עלי' בכ"ש וכו' ע"כ החמירו רבנן בתערובת שלה, וכ"ה באו"ה כלל כ"ה דין ב', ובמנחת כהן חלק ג' פ"א, ובלבוש סי' ק' ס"א.

אך עי' בל' הרא"ה והריטב"א בחולין ד"ק. שנראה כהאופן השני, דכשם שהוא חשוב לענין מלקות כן הוא חשוב לענין ביטול ואין דין ביטול בתוצאה מדין המלקות, וכן פירש היד יהודה בסימן ק' סק"א בד' הריטב"א, עיי"ש, אך הנה שו"ר בפמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ב שפירש ל' הריטב"א כד' הט"ז וכ"כ גם בראש יוסף בחולין דצ"ו, וע' להלן ענף ד' דכדרך זו מוכח בד' הגה' ש"ד, ועי' יד יהודה בזה.

ולפ"מ שהוכיח מהרי"ל מד' תוס' ב"מ ד"ו: דברי' לא בטלה מדאורייתא הובא בפר"ח שם סק"ג, ודאי מסתבר כהאופן השני, אך ע"ש בפליתי סק"א שדחה הראי' מד' תוס' יעו"ש בדבריו.

ח] ולכאו' נר' דאזלי לטעמיהו, דהט"ז שם דפירש דהא דברי' חייבין עלי' בכ"ש היינו משום דקרא אסרן בסתמא אפי' כשהן קטנים, וכד' התוס' בזה, ולפ"ז הרי בע"כ לפרש דמה שאינן בטלין הוי כתוצאה מהא דלענין מלקות הוי בכ"ש, דאין לפרש דמהטעם שחייבין בכ"ש ג"כ אינן בטלין, דהרי הא דחייבין עליהן בכ"ש ל"ה מסברא מכח חשיבותן, רק משום דזהו מה שאסרה תורה ופירשה תורה לאסור בכה"ג, ובע"כ דהוי בתוצאה ממה שאסרתן תורה בכ"ש והחשיבתו תורה, אך עמש"נ בסימן ב' ענף ה' לפרש בזה בע"א, והוא העיקר.

אך לדעת הרא"ה והריטב"א דמבו' דעתם דדין ברי' ל"ה משום מה שפירשה תורה, דהרי ס"ל דאף בחיטה דטבל הי' דין ברי' אלמלי דאי"ז בריית נשמה, וגם בנבילה ושוה"נ הי' דין ברי' אלמלי דאין איסורו מתחילת ברייתו, אלא הוי זה משום דברי' חשיבא ומסברא יש לנו לומר דיתחייב בכ"ש, הרי דמה"ט נמי יש לנו לומר דלא תתבטל, ואין צ"ל דהוי זה בתוצאה מהדין דחייב בכ"ש.

ט] ולפ"ז נ', דלדעת השו"ע דנת' לעיל ענף א' בדעתו שהוא כד' הרשב"א, ודדעתו דדין ברי' ל"ה משום דפירש הכתוב, אלא משום דחשיבא, וע"כ חייב עלי' בכ"ש, וע"כ נמי לא בטלה, הרי דלפמש"נ נמצא דלדעתו אין ההלכתא דברי' לא בטלה בתוצאה ממה דחייב עלי' בכ"ש, ולפ"ז מיושב היטב דע"כ אף באבר מן החי, הגם דאין חייב עליו בכ"ש משום גזה"כ דכתיב בי' אכילה, מ"מ לענין ביטול קאי בדיני' דברי' חשיבא ולא בטלה, דאין הדין דלא בטלה, תלוי כלל בשיעור החיוב וכנ"ל, - אך אי"ז מיישב ד' האו"ה שג"כ כתב דאבר מן החי חשיב ברי', הגם דס"ל דהא דאי"ז בטל הוי בתוצאה מהא דחייב ע"ז בכ"ש.[[1]](#footnote-2)

וע' גם בד' הראש יוסף שם דמבו' כמש"נ דלדרך זו ניחא דאבר מן החי חשיב ברי' לענין ביטול הגם דאין חייבין ע"ז בכ"ש.

ועיי"ש שהק' לדרך זו דאמאי באבר דעוף טמא אין חייב בכ"ש והרי הוי בריית נשמה ואיסורו מתחילת ברייתו, ועי' גם בחי' הגרע"א בחולין דק"ב. שהק' כן, וכתב לישב דכיון שאיסורו חל בכולל על כל הבהמה והעוף, והי' לו חשיבות גדול יותר שם עצם של הבהמה, וכשנחלק לאברים נתמעט חשיבותו ובטל הברי' אף דעדין עליו חשיבות האבר, מ"מ כיון שהי' לו תחילה חשיבות יותר בטל שם ברי' ממנו ועדין צ"ע.

ולכאו' צ"ל בזה, וכנר' זוהי כונת הראש יוסף בתו"ד שם, דהא דברי' לא בטל משום חשיבותו הרי היינו רק כששייך האיסור להברי' שבזה, וע"כ אם אין איסורו מתחילת ברייתו ל"ח ברי', ע' מש"נ להלן ענף ד' בזה, וע"כ עוף טמא דהוי איסורו על כל העוף ואין האיסור במסוים על כל אבר ואבר ל"ח כל אבר ברי', דאין האיסור שייך כלל להברי' שבזה, משא"כ באבר מן החי דהאיסור חל על כל אבר ואבר חשיב שפיר ברי', דהאיסור הוי על הברי', וז"פ.

י] וע' פמ"ג שם במשב"ז א' שדן בדין אבר מן החי דאין בו כזית אי חשיב ברי', וכדין אבר מן החי שחילקו ויש בו כזית אם חשיב ברי', וע"ש שהביא דבפרי תואר כתב דאם לי"ב כזית ל"ח ברי', והפליתי כתב דחשיב ברי', וכן הביא דמבו' באו"ה.

וע' בדבריו בפתיחה שם שכתב דלכאו' לפמש"כ הט"ז דהטעם דאין בטל הוי משום דחשיב דחייב עליו, א"כ אבר מן החי דלי"ב כזית דאין חייב עליו, ל"ח ברי' לענין ביטול, וע"ש די"ל דאין כן ד' השו"ע, ול"ה דין ברי' משום דחשיב, וכדחזינן דאף באיסור דרבנן שייך דין ברי'.

אך עי' יד יהודה בסק"א בתו"ד די"ל דבאיסור דרבנן הגם דליכא מלקות מ"מ כעין דאורייתא תקון, וע"כ שייך דין ברי' אף באבר מן החי שאין בו כזית.[[2]](#footnote-3)

יא] ואמנם בעיקר מש"נ דלד' התוס' דהא דברי' חייבין עלי' בכ"ש היינו משום דהוי כפירש הכתוב שיתחייבו עלי' בכ"ש, דלפ"ז ודאי הא דברי' לא בטלה הוי בתוצאה ממה שהחשיבה תורה לחייב עלי' בכ"ש, צ"ע רב ממשה"ק תוס' בחולין דצ"ו. דלר"ש דל"ב בריית נשמה ערלה וכה"כ לא יתבטל, והרי לדעת ר"ש כ"ש למלקות, וא"כ לדעתו ליכא כלל להדין דברי' לא בטלה דלא חזינן דאחשבי' רחמנא, וע' ראש יוסף שם ובחי' הגרע"א דצ"ו. שהק' כן, והעיר כן גם בפליתי שם סק"ד, והגרע"א הוכיח מזה דלא תליא זב"ז, וכתב מכח זה דאין לישב מש"כ הראשונים דנבילה לא אסירא מתחילת ברייתה אשר צ"ע דאסירא משום אינו זבוח, ומתחילה ר"ל הגרע"א דלענין איסור עשה ל"מ דאחשבי' קרא, אך הק' ע"ז מד' התוס' ועמש"נ בזה להלן ענף ג'.

אך בראש יוסף תירץ דקו' התוס' היא למ"ד במכות די"ז דלא חייב ר"ש רק בברי', ובשאר מילי לא מיחייב בכ"ש, ע' בדבריו,[[3]](#footnote-4) וע' מש"נ בענף ד' שמוכח לפרש כדברינו בד' תוס', דהא דברי' לא בטלה הוי בתוצאה מהא דחייבין ע"ז.

ועמש"נ בסימן ב' לפרש לענין זה בע"א, ונת' שם דלפ"ז גם לדעת התוס' יל"פ דהא דברי' לא בטלה, הוא משום דחשיבא, ולפ"ז ניחא מה שנקטו התוס' דגם לדעת ר"ש ברי' לא בטלה, עיי"ש.

**ג**

יב] בחי' הגרע"א בחולין דק"ב. הק' על ד' רש"י שם דס"ל דנבילה הי' חשיב ברי' אם הי' איסורו מתחילת ברייתו, דלפ"ז מ"ט פטר שם רבי בצפור חי' שאין בה כזית, ומ"ט לא יתחייב ע"ז משום במה"ח, לד' רש"י דבהמה בחיי' אסורה באיסור במה"ח, ולענין זה בדין דיהא חשוב ברי' כיון שאיסורו מתחילת ברייתו ומה הפרש יש בין במה"ח לנבילה וטמאה.[[4]](#footnote-5)

עוד הק' הגרע"א בחולין דצ"ו. והחוו"ד בסי' ק' סק"ה, מ"ט נבילה ל"ה ברי', ופירשו הראשונים הטעם דאין אסורה מתחילת ברייתה, והרי אסורה מתחילתה באיסור שאינו זבוח, ומ"ט לא נימא דאיסורא דאינו זבוח לא בטיל דהוי מתחילת ברייתו, והוסיף הגרע"א להקשות דממש"א בגמ' ק"ב דאין חייב רק בכזית אין ראי' לענין ביטול, די"ל דרק לחייב משום נבילה הרי דלענין הלאו ל"ה מתחילת ברייתו ובטיל, אך להתיר באכילה י"ל דאיסור אינו זבוח לא בטיל דהוי מתחילת ברייתו, וע"ש בחוו"ד מש"כ לישב, והגרע"א בהגה' כתב דאין דעתו מתישבת בזה, - וע' בחי' הגרע"א שם שדן ליישב דלענין איסור עשה ל"ש הדין דברי' לא בטלה דלא חזי' דאחשבי' קרא ללקות ע"ז, ודחה לזה, יעו"ש.

יג] ונראה לדון בזה, דהנה בעיקר הא דנבילה חשיבא ברי', אם היתה אסורה מתחילת ברייתה, ועוף טמא חשיב ברי', צ"ע דהרי אין אסור משום נבילה וטמאים רק הבשר, אך הגידים והעצמות שריין, וא"כ ל"ה כל הברי' החפצא דאיסורא ומ"ט חייב ע"ז, ולכאו' הוא תלוי בהפלוגתא באו"ח סי' ר"י במג"א סק"ד, שכתב שם בדעת רבינו יונה דבדבר שאין דרך לאכול הגרעין ל"ח ברי' אפי' אכל הגרעין, ובדעת הרשב"א וש"ר כתב דפליגי ע"ז ודהכי קי"ל, ולפ"ז הרי שלדעת הרשב"א ודעימי' ניחא, אך לדעת רבינו יונה, לכאו' ה"נ מ"ט חשיב הנבילה והטמאים לברי', וע' בחי' הגרע"א בחולין דק"ב: שכבר הק' כן ע"ד רבינו יונה דא"כ מ"ט טמאה חשיב ברי'.[[5]](#footnote-6)

יד] וי"ל בזה דחלוק הדין לענין ברכה מהדין לחיוב בטמאה ובנבילה, דלענין ברכה, כיון דהגרעין ל"ה בר ברכה, והחפצא דאוכל ל"ה רק הפרי גופי' ולא הגרעין, ע"כ ליכא להפרי חשיבות ברי' לענין ברכה, אך לענין איסור נבילה וטמאה, נר' דהגם דהעצמות לא אסירי, מ"מ הרי סיבת האיסור דנבילה וטמאה ל"ה רק בהבשר, וכל הנבילה והטמאים איכא עליהם שם נבילה וטמאים, וע' חי' הגר"ח פ"ד ממאכ"א דשם נבילה חייל רק על כל הבהמה, ורק דהעצמות שאין ראויין לאכילה לא חייל עליהם האיסור אכילה, אך כד דייני' לענין ברי' שפיר י"ל דהבהמה טמאה והנבילה חשיבא ברי', כיון דכולה אי' עלי' שם נבילה ושם טמאים דאין אסור רק הבשר, ובנוס"א י"ל דהגם דליכא איסור בפנ"ע על העצמות מ"מ כשאוכל כל הבהמה הוו העצמות מכלל אכילת האיסור, כיון דעצם החפצא דטמאים ובנבילה הוי בכל הבהמה, וע' בחי' הגר"ח שם בד' הרמב"ם בזה, ועדין צ"ב בזה.

טו] ונ' דגם לדעת הראשונים דפליגי על רבינו יונה צ"ל כן, דהרי מבו' בד' התוס' בפסחים דכ"ב. דאיסור נבילה ל"ה רק על בשר, ודם דל"ה בכלל בשר ליכא עלי' איסור נבילה, ולכאו' ה"נ איסור טמאה ל"ה רק על בשר, וא"כ מ"ט חשיב ברי', אך לפמש"כ בקוב"ש ביצה אות פ"ז בדעת היראים דלאיסור נבילה ל"ב בשר ניחא, - וע"כ כמש"נ דעיקר השם דנבילה וטמאה הוי על כל הבהמה, וע"כ הגם דאיסור האכילה ל"ה רק על הבשר, מ"מ שפיר חשיב כל הבהמה לברי'. - ובפירש"י חולין דק"ב. ד"ה במשהו, כתב דהא דאין חייב בטמאה על גידין ועצמות היינו משום דלי"ב טעם טמא, ומבו' דבלא"ה הי' חל ע"ז איסור טמא הגם דאי"ז בכלל הבשר, וע"כ דל"ב כלל בשר, ויל"פ כן אף בדעת תוס' פסחים דאין תלוי בבשר רק בעיקר הבהמה עייש"ה בלשונם.

טז] ולפ"ז נ' ליישב קו' הגרע"א מ"ט בשר מן החי ל"ח ברי', ולפמש"כ ניחא, דבבשר מן החי הרי כל שורש האיסור הוי בהבשר וכדכתיב ובשר בשדה טריפה, וכיון שאין האיסור כלל על כל הבהמה, רק על הבשר דהבהמה ל"ח כלל ברי', ול"ד לטמאים ונבילה דעיקר השם דטמאים ונבילה הוי על כל הבהמה, ובנבילה הרי לא כתב בקרא דהאיסור הוי על הבשר, אלא כתב האיסור על נבילה, אך בטמאים כתיב בקרא ויקרא י"א ח' מבשרם לא תאכלו, ועי' רש"י שם מתו"כ דהיינו למעט עצמות וכו' וצ"ע בזה, וע"כ הגם דאיסור האכילה ל"ה רק על הבשר, מ"מ כשאוכל הכל הוי ברי' דטמאים ודנבילה, ובפרט למש"נ לעיל מד' רש"י דהא דאין העצמות והגידין אסורין היינו רק משום דלי"ב טעם, ודאי דהוי שם דטמאים על כולה, ומשא"כ בבשר מן החי אין הבהמה ברי' דבשר מן החי, דאין על כולה כלל שם בשר מן החי, דרק הבשר גופי' איכא עלי' שם בשר מן החי, ודו"ק היטב, ולדברי היראים הנז' דלאיסור נבילה ל"ב כלל בשר, וכנר' כ"ה גם בטמאה, א"ש בפשוטו דע"כ טמאה חשיב ברי' כיון שהאיסור הוי על כולה, משא"כ במה"ח אסור רק הבשר.

ויש לציין לד' הרשב"א ור"ן בחולין דצ"ו: דהוכיחו דחֵלב ובשר הוי מב"מ מדאסור חלב משום במה"ח וע"כ דהוי כבשר, ולא הוכיחו מדאסור בכלל טמאה, וע"כ דשאני איסור במה"ח דהרי האיסור רק על בשר, ולא כן בטמאים, וצריך בדיקה בפרט זה.[[6]](#footnote-7)

יז] וי"ל לפ"ז גם קו' האחרונים מ"ט לא נימא דנבילה לא בטלה משום איסור אינו זבוח דהוי מתחילת ברייתו, ולהנ"ל י"ל דהרי איסור אינו זבוח הוי מכח דין השחיטה דאיכא ע"ז, ודין השחיטה הרי ל"ה רק על הבשר, וממילא י"ל דעיקר החפצא דאינו זבוח ל"ה רק הבשר, וממילא דל"ח כלל ברי' דליכא על כל הבהמה כלל השם דאינו זבוח, ול"ד לטמאים ונבילה דאי' על כל הבהמה שם טמאים ושם נבילה וע"כ שפיר חשיב ברי', ועדין צ"ע בכ"ז.

יח] ועי' עוד בגל' הגרע"א או"ח סי' תע"ה, שדן במש"כ במג"א שם סק"ה מתרוה"ד דאף באכל מרור שלם לא מיקרי ברי' לצאת יד"ח בפחות מכזית דהא אין יוצאין בשרשין, וכתב הגרע"א לדון דהרי חזי' בעוף טמא שאין בו כזית דחייב אף שאין העצמות בכלל האיסור מ"מ כיון שאכלו כולו חייב על הבשר מדין ברי' וה"נ דכוותה, וע' בס' מגנזי הגר"ח סי' ס"ח מש"כ בזה, ולכאו' דבריו לא שייכי רק לדעת תוס' והרא"ש ביסוד דין ברי' ולא לדעת רש"י ודעימי' ואכמ"ל בזה.

ולפמש"נ לעיל א"ש היטב דרק בטמא חייב אף דאין העצמות בכלל האיסור כיון דעיקר השם דטמאים הוי על כל הבהמה, וע"כ איכא לזה שפיר חשיבות ברי' דכל הברי' הויא ברי' דטמאים, ומשא"כ לענין מרור דהשרשים ל"ה כלל בכלל המרור, וז"פ.

יט] וניחא עוד לפ"ז מה דילה"ק לדעת הרא"ש שהובא באו"ח סי' ר"י דבדין ברי' לענין ברכה ל"ב שיאכל הגרעין, מ"ט הכא בעוף טמא מ' דבעי' שיאכל להעצמות, ובפשוטו י"ל דלד' הרא"ש גופי' דדין ברי' באיסורים היינו משום דהוי כפירש הכתוב, ע"כ דל"ש כלל דין ברי' לענין ברכה לדין ברי' לאיסורים, (וכמש"כ במגנזי הגר"ח, ועמש"נ בסימן ג' סק"ט ובהערה שם בד' האחרונים בזה), וע"כ לענין איסורים דהוי משום דפירש הכתוב בעינן לאכלו כולו, ומשא"כ לענין ברכה דהוי משום חשיבות ל"ב לאכול הגרעין.

ולהנ"ל א"ש דלגבי חיוב ברכה, הרי כיון דהחפצא דהאוכל הוי רק הפרי גופי' ואין הגרעין בכללו ע"כ ל"ב שיאכלנו, אך לענין עוף טמא הוו אף העצמות בכלל העוף טמא וכנ"ל, וע"כ אם לא אכל העצמות ל"ח דאכל כל הברי' דהעוף טמא, וא"ש.

כ] שו"ר בהגה' שערי דורא סי' נ' שדימה דין ברי' לענין ביטול לד' הרא"ש הנז', וע"כ כתב דאף בנפל מקצת ע"י בישול חשיב ברי', והובא בבית יוסף סי' ק"א ובגל' מהרש"א שם ובמש"ז שם סקי"א ובתורת חטאת כלל מ' ס"ה אך במנחת יעקב כלל מ' סקי"א תמה ע"ז, וצ"ע, ולמדנו מדבריו דגם לדעת הרא"ש הוי חד דינא דין ברי' באיסורים ודין ברי' לענין ברכה, וצ"ע רב וכנ"ל, דלהרא"ש דדין ברי' באיסורים הוי משום דפירש הכתוב לחייב ע"ז, הרי לכאו' ל"ש דין זה כלל לענין ברכה, וצ"ע, ועמש"נ בזה בסימן ב' ענף ו'.

**ד**

כא] בפירש"י בחולין דק"ב: כתב דל"ח ברי' רק כשאסור מתחילת ברייתו וכ"ה ברמב"ן וש"ר שם בדצ"ט:, - והנה לכאו' לפ"ז הא דמצינו דאבר מן החי חשיב ברי', מלבד לד' רש"י שם דק"ב ע"ש בחי' הגרע"א ונת' במק"א, אי"ז רק למ"ד בהמה בחיי' לאברים עומדת, אך למ"ד לאו לאברים עומדת הרי אין אסורה מתחילת ברייתה ובדין דלא תחשב ברי', וכ"כ בראש יוסף שם דצ"ו, ובחי' הגרע"א שם דק"ב. ע"ד רש"י שם בתו"ד, - וע' בס' יד אברהם סי' ק' שכתב כן, ותמה על השו"ע שכתב דאבר מן החי חשיב ברי', דהרי רבא שהוא בתרא ס"ל בדעת ר' יוחנן דהלכתא כוותי' דלאו לאברים עומדת, וכ"פ הרמב"ם פ"ה ממאכ"א ה"ה וכד' הה"מ שם והחינוך מ' תנ"ב, וצ"ע. וי"ל עפי"ד הפליתי סק"ד דגיד דאינו נוהג בשליל חשיב שעת לידתו עיקר ברייתו, וי"ל ה"נ באבר מן החי דעד שמת ל"ה אבר כלל וצ"ע.

כב] עו"ק כמה מילי, **א'**, הק' הפליתי סק"ד דגיה"נ הרי לא נאסר מתחילת ברייתו שנאסר רק כשבא על הכף, ולמ"ד דאין נוהג בשליל נאסר רק כשנולד.

**ב'** הק' בפליתי שם בהא דטבל חשיב ברי' לדעת ר"ש דל"ב בריית נשמה והרי לא נאסר עד שעת מירוח, ובראש יוסף בחולין דצ"ו. ובתורע"א מכות פ"ג הק' כן על התוס' בחולין שם וית' להלן בזה.

**ג'** בפליתי שם כתב, והסכים לזה בדגמ"ר תנינא סי' פ"ד, דתולעים שנולדו בפירות דאין אסורין עד שפירשו ל"ח ברי' כיון דאין אסורין מתחילת ברייתן, וע' דרכי תשובה באורך בדעות הפוסקים בזה, ובחוו"ד סק"ה הק' ע"ז ממש"א אכל נמלה לוקה ד' פוטיתא לוקה ה' ומיירי בהנן תולעים שאין נאסרין רק אחר שפירשו כמש"כ הרמב"ם בסהמ"צ קע"ט, ואפ"ה חשיבי ברי', וע' בחוו"ד שם די"ל דהשעה שפירשו חשיב כתחילת ברייתו, וע' הגה' אמ"ב שם דפליג, ועי' הגה' אמ"ב מה שישב בזה.

**[**ד' במטה יהונתן הק' דביצה שיש בה אפרוחים אין אסורה מתחילת ברייתה, ותי' דמשעה שנתרקם הוי ברי' חדשה וחשיב נאסר מתחילת ברייתו].

כג] והדרך הברור בזה הוא מש"כ בחוו"ד שם ובשו"ת טור האבן סי' כ"ו, שהובא במטה יהונתן שם, וע"ש בהגה' הגר"ב ז"ל מש"כ לדחות בזה, דאין עיקר הדין תלוי אם בפועל נאסרו בתחילת ברייתן, רק עיקר הדין תלוי אם הוי איסורן מחמת עצמן או שדבר אחר גרם להם ליאסר וכמבו' כן בל' הרשב"א בתוה"ב ובל' הר"ן, וע' הגה' אמ"ב שם שדן בזה בל' הראשונים, ולפ"ז ניחא דגיה"נ וטבל ותולעים ודאי איסורן מחמת עצמן וודאי חשיב ברי'.

וע' חוו"ד שם שכתב דמה"ט אף נטרפה מתחילת ברייתה ל"ה ברי' כיון שאין איסורו מחמת עצמו, וכ"ה בפר"ח שם סק"ה דאף נטרפה מתחילת ברייתה ל"ח ברי' דאין איסורה מחמת עצמה, ונ' לפ"ז דאף באבר מן החי י"ל דהגם דאינו נוהג מחיים, אך הרי אין הפי' דהפרישה אוסרתו, רק היינו דע"י הפרישה נשלם עליו שם אבר, ואף בחיי' אם חישב לאברים חייב ע"ז אם מחשבת אוכלין שמה מחשבה כדאמרי' בחולין דק"ב:, והוי איסורו מחמת עצמו וחשיב ברי'.

כד] ובטעם הדבר נר' דהא דברי' לא בטלה היינו רק כשהאיסור שייך להברי' שבזה, וע"כ בעי' שיהי' האיסור מכח עצם הברי', וע' לעיל סוף ענף ב' שנת' דע"כ אין לחייב באבר בעוף טמא משום ברי' כיון שאיסורו ל"ה מכח הברי' דהאבר, יעו"ש.

כה] אמנם בד' הגהות שערי דורא מבו' דלא ס"ל כן, דהנה עי' בב"ח שהביא מהגהות ש"ד שכתב, דאם נתנבלה מכח שחיטה אינה בטילה, דהא לא באה לכלל היתר מעולם דהא קודם שחיטה בחזקת אבר מן החי היתה עד שנשחטה, ע"כ, וצ"ע דמה לי שהיתה אסורה משום אבר מן החי, והרי ל"ה עלי' איסור נבילה, וע' ב"ח שם מש"כ בדעתו ודבריו צ"ע רב כמשה"ק במנח"י כלל מ"א סק"ג ובפליתי שם סק"ד, וע' פליתי שכתב בד' הגה' ש"ד דל"ב שיהי' איסור זה מתחילת ברייתו, וכל שהיתה אסורה מתחילת ברייתה אף באיסור אחר חשיב שפיר ברי', ועפר"ח שם שכתב דבנתנבילה בשחיטה ל"ח ברי' כיון דאין איסורו מחמת עצמו, והיינו דאף דמודה לד' ההגש"ד דיש לחשבו כאיסורו מתחילת ברייתו מ"מ אין איסורו מחמת עצמו), אמנם צ"ע רב בזה, דהרי מבו' בחולין דק"ב: דבאוכל נבילה אין חייב בכ"ש והרי דל"ח ברי' והטעם כמש"פ הראשונים משום דלא נאסר מתחילת ברייתו, והרי דל"מ דהי' אסור באיסור אחר, (ולדעת תוס' והרא"ש דל"ח ברי' משום דאף חתיכת נבילה קרוי' נבילה, ודאי דאף מתבטלת דל"ח כלל ברי'.

כו] ונ' דצ"ל בדעתו דחלוק הדין כד דיני' לענין חיוב מלקות מכד דייני' לענין ביטול, דכד דייני' לענין חיוב מלקות דאתי' לחייבו משום הלאו דנבילה, דלחיוב מלקות בעי' שם הלאו המסוים, הרי דלאו זה ל"ה מתחילת ברייתו ולא חשיב לחייב ע"ז בכ"ש, אך כד דייני' לענין ביטול, ל"ב כלל לדון על שם האיסור, דהגם דאיסורא דנבילה לי"ל חשיבות דברי' כיון דל"ה מתחילת ברייתו אך איסור הבהמה חשוב ולא בטיל, דכד דיינינן לבטל האיסור ולהתיר הבהמה ל"ב לדון על שם הלאו במסוים, ע' כעי"ז בחי' הגר"ח סוף הל' תרומות, וע"כ כיון שמתחילתה היתה הבהמה איסור לא בטלה, וז"ב, וע' ברוך טעם שער התערובות דין ז' מש"כ בדעת הגה' ש"ד דכוונתו שאיסור אינו זבוח הי' מתחילת בריתה, וכן כתב גם בקה"י חולין סי' כ"ח, אך הם כתבו כן משום שלא ראו דברי הג' ש"ד בפנים רק מה שהעתיק הפליתי, אך בל' הגה' ש"ד מפורש להדיא דנאסר משום אבר מן החי.

כז] והתוס' בחולין דצ"ו. בסוף דבריהם, ז"ל, וא"ת ור"ש דחשיב חלה ברי' היאך תרומה עולה בק"א הא אמרי' לקמן דברי' לא בטלה גבי גיד, וכ"ת דהתם ה"ט דכשנולד נולד האיסור עמו כמו גיד ושרצים ואבר מן החי ועופות טמאים, אבל תרומה מותר עד שימרח אכתי ערלה וכלה"כ לא ליבטלו, עכ"ל.

וע' בפליתי שם סק"ד ובראש יוסף שם ובתורע"א מכות פ"ג שהקשו ע"ש התוס' דהיכי מצ"ל כלל דל"ח ברי' כיון שמותר עד שימרח, והרי ר"ש קאמר התם דטבל חשיב ברי' הגם שמותר עד שימרח, - עוד ילה"ע, וע' פליתי שם בתו"ד שהעיר בזה, דאי שמיע להו להתוס' לחלק בין דבר האסור מתחילת ברייתו לשאינו אסור, א"כ מה הק' בתחילת דבריהם מ"ט דאבר מן החי ועוף טמא וגיד ושרץ חשיב ברי' טפי מנבילה וטבל, והרי שפיר י"ל דשאני נבילה וטבל דאין אסורין מתחילת ברייתן, וכמש"פ רש"י בחולין דק"ב: לגבי נבילה.

כח] והנה אמנם ע"ז י"ל בפשיטות, שהרי כתבו התוס' דתרומה מותר עד שימרח, וצ"ע דהרי אף אחר שימרח ליכא איסור תרומה עד הפרשה, ועי' רש"ש שהגי' בד' התוס', אך בפליתי שם פירש ד' התוס' ע"ד ד' הגש"ד הנז' דמהני אף אם אסור באיסור אחר מתחילת ברייתו, יעו"ש בדבריו, וע' חלקת יואב יו"ד י"ט, ויד יהודה סק"א, וקה"י סי' כ"ז, מש"כ לישב הקו' ע"ד תוס' מטבל מ"ט חשיב ברי', וכל דבריהם ל"ש לגיר' דילן עד שימרח, וז"פ, - ולפ"ז ניחא דע"כ לא מצו התוס' בתחילת דבריהם ליישב דנבילה ל"ה ברי' דאין איסורה מתחילת ברייתה, דהרי מתחילת ברייתה אסורה משום אבר מן החי, - אמנם למש"נ לעיל דכ"ד הגש"ד ל"ה רק לענין ביטול ולא לענין ללקות ע"ז לא א"ש, וי"ל עוד דקו' תוס' משום איסור אינו זבוח דהוי מתחילת ברייתו, וגם עיקר הא דסגי במה דאסור מתחילת ברייתו באיסור אחר, צ"ב בזה.

כט] ונ' לישב, דהנה עיקר מה שנקטו תוס' בפשיטות דלר"ש ברי' לא בטלה, צ"ע דהרי לפי המבו' בד' התוס' חלוק עיקר הדין ברי' לר"ש מעיקר דין ברי' לדידן, דלדידן הא דחייב על ברי' בכ"ש הוא משום דהוי כפירש הכתוב לאסור בזה, ולר"ש היינו מסברא משום דחשיב, וא"כ הגם דמצי' בגמ' דברי' לא בטיל י"ל דהיינו בדין ברי' דילן ולא בדין ברי' לר"ש, ועמש"נ בזה בסימן ב' ענף ה'.

ל] ונ' בהכרח בכונת התוס', עפמש"נ לעיל ענף ב' בדעתם דהא דברי' לא בטלה הוי בתוצאה דמחייב עלי' בכ"ש ומשו"ז תיקנו חכמים דלא יתבטל, וע"כ כי היכי דברי' דילן כיון דחייב ע"ז בכ"ש לא בטל ה"נ ברי' דר"ש ואין לחלק בזה, ואי דתיקשי דלר"ש כלל ל"ש ה"ט דהרי ס"ל כ"ש למלקות, עמש"כ לעיל ענף ב' מש"כ הראש יוסף לישב בזה, וזהו שהק' התוס' דלר"ש דחלה חשיב ברי' היאך תרומה עולה בק"א, וע' קה"י סי' כ"ז מש"כ שם דחלוק הדין דברי' לא בטלה לר"ש מלדידן, ודבריו תמוהים דא"כ מנלן כלל דלר"ש ברי' לא בטלה.

לא] והנה לכאו' מה שדנו תוס' דשמא הא דלא בטל היינו רק כשנולד האיסור עמו, היינו רק בדין ברי' דר"ש דהיינו משום חשיבותו בעי' שנולד האיסור עמו, כמש"כ כן ש"ר, אך בדין ברי' לדילן דהיינו משום דפירש הכתוב ודאי אין מקום לחלק בזה דודאי חייב על ברי' בכ"ש גם אם אין האיסור מתחילת ברייתו דהרי פירש הכתוב לחייב ע"ז, ורק בדין ברי' דר"ש י"ל כן, וז"פ וברור, אך למש"נ בסימן ב' דגם דין ברי' לדידן, אי"ז גזה"כ בעלמא, יש לדון בהך מילתא, ודו"ק.

לב] אך ילה"ע בל' התוס' שכתבו "דהתם" ה"ט דכשנולד נולד האיסור עמו, והל' נר' דכוונתם דמש"א בגמ' דברי' לא בטלה הוא משום דנולד האיסור עמו, וזה צ"ע רב דהרי בגמ' קאי לדידן, ולדידן ודאי חשיב ברי' אף אם לא נולד האיסור עמו, והו"ל להתוס' למימר דהא דחשיב ר"ש ברי' ה"ט דכשנולד נולד האיסור עמו, אך ל' התוס' נ' להדיא דאזלי על הדין דברי' לא בטלה, וע"ז כתכו דהיינו כשנולד האיסור עמו, וכמו שסיימו כמו גיד ושרצים ואבר מן החי ועופות טמאים, וזה צ"ע רב וכנ"ל, ומזה מקור גדול למש"נ בסימן ב' לפרש בזה, עיי"ש.

וע"כ נ' מוכרח, דמש"כ תוס' לישב דהתם ה"ט דכשנולד נולד האיסור עמו, אין כוונת דבריהם ע"ד הראשונים הנז' דל"ח ברי' רק כשנולד האיסור עמו, דודאי עיקר שם ברי' הוי אף כשלא נולד האיסור עמו, וכמש"נ דלדידן דהטעם משום דהוי כמפרש ל"ש לחלק בזה, ורק דדנו התוס' די"ל דהדין דברי' לא בטלה היינו רק כשנולד האיסור עמו, והיינו דהגם דאף בלא"ה אית לי' שם ברי', מ"מ לא החמירו חכמים דלא יתבטל רק כשנולד האיסור עמו, אך לענין חיובא דברי' בכ"ש אין לחלק בזה, - והטעם בזה יתכן די"ל דבגונא שלא נולד האיסור עמו ובתחילתו הי' הדבר מותר והי' מהני לי' ביטול, לא תיקנו חכמים דאח"כ כשנאסר לא יהני לי' ביטול, ורק בדבר שמתחילתו הי' ברי', בזה החמירו חכמים כיון דמעולם ל"ה לו ביטול, ולפ"ז ניחא דד' תוס' אלו שייכי אף לדידן, דהגם דבעיקר שם ברי לדידן אין לחלק בזה וכנ"ל, אף שפיר י"ל דהדין דלא בטל הוי רק כשאסור מתחילת ברייתו ומעולם ל"ה לו דין ביטול.

לג] ולפ"ז מת' היטב סברת התוס' דסגי שמתחילתו הי' עליו איסור אחר וכמו שהוכיח הפליתי וכנ"ל, דודאי אם הי' הנדון על עיקר שם ברי' דהיינו רק באיסור דמתחילת ברייתו ודאי הוה בעי' שיהי' איסור זה מתחילת ברייתו, ול"מ שהי' אסור באיסור אחר, אך כיון שנת' דכלל לא דנו תוס' לענין עיקר שם ברי' דזה ודאי הוי בכל גווני, ורק דדנו די"ל דבגונא דהי' מותר בתחילתו והי' לו דין ביטול, לא הפקיעו חכמים אח"כ לדין הביטול, הרי שבזה ודאי דסגי דהי' עליו איסור אחר בתחילת ברייתו וכבר ל"ה עליו ביטול, וז"ב.

ומתישב היטב לפ"ז קו' האחרונים ממש"א ר"ש דטבל הוי ברי' והגם דאין אסור מתחילתו, דלהנ"ל כלל לא איירי התוס' לענין עיקר שם ברי' לחייבו בכ"ש, דלזה ודאי ל"ב שיהי' אסור מתחילתו, וניחא גם משה"ק תוס' בתחילת דבריהם מ"ט נבילה וטבל ל"ח ברי', ולא תירצו דאינו אסור מתחילתו, דלענין עיקר שם ברי' ס"ל לתוס' דאין לחלק בזה, והוי זה סברא במה שתיקנו חכמים דלא יתבטל, דכל שמתחילתו הי' מותר והי' מתבטל לא החמירו חכמים, וא"ש היטב כ"ד התוס'.

וע' בפליתי שם שכבר כתב כן דכ"ד התוס' הוי רק לענין ביטול ולא לענין לחייב בכ"ש, אך ביאר שם הטעם באופ"א, וצ"ב בדבריו, יעו"ש.

שוב נתבוננתי דאין הדברים מתישבים היטב בל' התוס' שם, ז"ל, דהתם ה"ט דכשנולד נולד האיסור עמו כמו גיד "ושרצים ואבמה"ח ועופות טמאים", עכ"ל, והנה הרי בשרצים ואבמה"ח ועופות טמאים, לא נתפרש בגמ' דחשיבי כברי' אלא לענין איסור, ולא לענין ביטול, וממה שהוצרכו התוס' לחלק ביניהם לבין תרומה, נראה דעיקר החילוק בזה הוא גם לגבי הא דחייבין ע"ז בכ"ש, וצ"ע בזה.

?העתקה מרשימות, - מש"כ ע"ד או"ז בדין ברי' דאורייתא, שו"ר כן בהגה' אבן שלמה על ראב"ן סימן כ' הערה ח', עיי"ש.

1. שו"ר בראש יוסף בחולין דצ"ו. שדן בדעת השו"ע בביאור הטעם דברי' לא בטלה, וכתב דאין לפרש הטעם משום דלוקה עליו בכ"ש כד' האו"ה ודעימי', דהרי הצריך שיהי' בריית נשמה כ"ה דלא תיקשי מחיטה, והתם ודאי לא לקי בכ"ש דמי כתיב לא תאכל חטה וכו', וכ"כ גם בפתיחה להל' תערובת שם, - ולא הבנתי דהאמנם ודאי דדעת השו"ע אינה כד' התוס' דדינא דברי' הוא משום שפירש הכתוב, וודאי דעת השו"ע דהוא משום חשיבות דברי' וכנ"ל, אך שפיר י"ל דמשום חשיבות הברי' חייבין עלי' בכ"ש, ודבתוצאה מזה אי"ז מתבטל, וע"כ אם ל"ה בעי' בריית נשמה הי' חיוב על חיטה דטבל בכ"ש ודממילא אף ל"ה מתבטל, - והרי בפשוטו הוא מבו' כן בסוגיית הגמ' במכות די"ז., דכל הא דאין חייבין על חטה דטבל כ"ש, הוא משום דל"ה בריית נשמה, ואך התוס' לטעמייהו הוצרכו לפרש דלדבריו דר"ש קאמרי. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בד' האו"ה שכתב דהטעם דאי"ז בטל הוי מכח דחייבין עליו בכ"ש, צ"ע מ"ט אבר מן החי שאין בו כזית לא בטיל, אך בעיקר מש"כ האו"ה דהא דאי"ז בטל הוי מכח דחייב ע"ז, ע' בס' יד יהודה סק"א מה שהביא מכ"ד בד' האו"ה בזה וצ"ע שם, וגם בד' הפליתי גופי' צ"ב, דלטעמי' דמה דאבר מן החי חשיב ברי' הוא מכח דחיבין עליו, בדין דאם לי"ב כזית יתבטל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. וי"ל עוד, לדעת רבינו יקר, דלא מחייב ר"ש בכ"ש אלא בעין ולא בתערובת, ולפ"ז נמצא דגם לר"ש נתחדש דחייבין על ברי' בכ"ש, דמכח זה ה"ה חייב עלי' אף בתערובת. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובמקום א' נראה מד' הגרע"א דכל הקו' הוי רק לרש"י לטעמי' דאף למ"ד לאו לאברים עומדת מ"מ אסור בשר מן החי, והיינו דכנראה פירש הגרע"א בדעתו דלענין בשר מן החי לא איכפ"ל דאין עומד לחתיכת בשר דהאיסור הוי על הבהמה בכללותה וע"כ ק"ל להגרע"א, אך לדעת התוס' דבעי' שתהי' עומדת לחתיכת בשר הרי דהאיסור על כל חתיכה בפנ"ע, ולק"מ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולכאו' נר' דקו' זו ל"ק רק לדרכם של הרמב"ן והרשב"א וש"ר דהא דברי' חייב עלי' בכ"ש היינו משום דחשיבא, אך לדעת תוס' והרא"ש דהוא משום דהוי כפירש הכתוב לכאו' לק"מ ודו"ק, וגם נר' דלדעתם לכאו' בע"כ דדין ברי' לענין חיובא ודין ברי' לענין אכילה, הוו תרי דינים נפרדים, ואין לדמותן זל"ז, ועי' להלן בפרט זה. [↑](#footnote-ref-6)
6. שו"ר בס' שלמי יוסף סי' קע"ו שהאריך בזה מכ"ד דמבו' דבעי' בשר לאיסור בב"ח ומכ"ד חזי' דל"ב בשר, וציין גם לד' הצל"ח פסחים דכ"ב דנקט דבטריפה בעי' בשר ובנבילה ל"ב בשר ועי' גם מה שדנו בזה בספר הנ"ל בסי' קע"ט אות ה' ובסי' קכ"א, וצריך בירור עוד בענין זה, - ויש לציין לד' התוס' בחולין דקי"ג: דנראה מדבריהם דבנבילה בעי' בשר, ודלא כמש"כ לעיל לדחות בד' תוס' פסחים דכ"ב. דל"ב בשר אלא עיקר הבהמה, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-7)