מאוחד עד שיעור ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב

~גדר שביתת שדהו, והדינים העולים מזה~

# איסור גברא או איסור חפצא

כתב הרמב"ם (פרק א מהלכות שמיטה ויובל הלכה א) 'מצות עשה לשבות בשנה שביעית מעבודת הארץ ועבודת האילנות, שנאמר ושבתה הארץ שבת לה' ונאמר בחריש ובקציר תשבות, וכל העושה מלאכה מעבודת הארץ או האילנות בשנה זו ביטל מצות עשה, ועבר על לא תעשה שנאמר שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור'.

ודנו הראשונים בהגדרת מצוה זו להשבית את הארץ ממלאכה, אם הוא ציווי על הגברא שישבות ממלאכת שדה בשביעית, או שמא הוא ציווי על הבעלים להשבית שדהו ממלאכה בשביעית, וכמו שמצינו לענין שביתת בהמתו בשבת, שמצווה שתהא בהמתו שובתת בשבת, אף כאן מחוייב שתהא ארצו שובתת ממלאכה בשביעית.

ובדרך אמונה (שם ס"ק א) הביא שנחלקו הראשונים בזה, דהחזו"א (סימן יז ס"ק כה) דקדק בדעת הרמב"ם דהוא ציווי על הגברא שישבות, שכתב 'וכל העושה מלאכה מעבודת הארץ וכו' ביטל מצות עשה', ומדתלה את ביטול מצות עשה בגברא שעשה מלאכה, משמע דהוא ציווי על הגברא שישבות ולא ישבות בקרקע [וע"ע בציה"ל (ס"ק א)], וכן דעת התוס' בע"ז (טו, ב ד"ה מי). אמנם דעת תוס' ר' אלחנן (בעבודה זרה שם) וכן דקדק התוס' רי"ד שם ברש"י, דהוא ציווי שעליו לדאוג שארצו תשבות ממלאכה.

# עבודה בשדהו על ידי גוי

ובדר"א (שם) הביא נפק"מ בזה אם מותר מן התורה לעבוד את שדהו ע"י גוי, דאם הוא חיוב שביתה של הגברא, מותר, כיון שהבעלים עצמו שובת, אבל אם הציווי הוא 'שביתת שדהו', אסור, דאין נ"מ מי עובד בשדה, דסו"ס ארצו לא שובתת. [אמנם מכל מקום מדרבנן לכו"ע אסור לעבוד את שדהו ע"י גוי].

# גינה בבנין משותף שיש שכן שעובד בה בשביעית

וענין זה מצוי בגינה בבנין משותף שחלק משכניו אינם שומרים תו"מ ועובדים בגינה בשביעית, והוא מוחה בהם, והם אינם שומעים לו, דתלוי בנידון הנ"ל אם צריך להפקיר, דלדעת תוס' והרמב"ם אינו עובר באיסור, דיש דין על הגברא שישבות, והרי הוא שובת, וא"צ להפקיר, אמנם לדעת תוס' ר"א ותורי"ד בשם רש"י, הוא מחוייב ב'שביתת שדהו', וכשעובדים בשדהו הוא אינו מקיים את הדין שביתה וחייב להפקיר.

וכתב בדרך אמונה (פ"א ס"ק ט) בשם הגרי"ש אלישיב שמשום כך הוא מחוייב להפקיר את חלקו בגינה, דדמיא למ"ש השו"ע (סימן רמו סעיף ג) לגבי שביתת בהמתו שאם השאיל או השכיר בהמתו לאינו יהודי, והתנה עמו להחזירה לו קודם השבת ועיכבה בשבת, יפקירנה או יאמר בהמתי קנויה להאינו יהודי, כדי שינצל מאיסורא דאורייתא.

# אין חיוב להפקיר כשאינו עושה מדעת הישראל

אמנם נראה שיש מקום להקל בזה דלא מחוייב להפקירה, דשאני התם דהגוי משתמש בבהמה מדעת הבעלים, ולכך עובר בזה על שביתת בהמתו, אך כשעובדים בשדה בעל כרחו אינו עובר משום שביתת בהמתו וא"צ להפקיר, וכן כתב בעצמו בדרך אמונה (בביאור ההלכה פ"ח הלכה ב ד"ה זה הכלל) שדן בטעם שמותר למכור שדה לגוי בשמיטה, וביאר דכיון שאינו אומר להדיא שיעבוד בה, שהרי הוא יכול להובירה, שרי, והביא ראיה ממש"כ השו"ע (או"ח סימן שה סעיף כג) בשם רב האי גאון דמותר למסור סוס או פרד או חמור לרועה אינו יהודי, ואע"פ שהאינו יהודי משתמש בהם בשבת אין בכך כלום, כיון שלא מדעת ישראל הוא עושה, ומבואר דאינו יהודי שעושה מלאכה בבהמתו של הישראל שלא מדעתו של הישראל אין הישראל עובר משום שביתת בהמתו.

וכ"כ שם בביאור הלכה (בסימן שה שם ד"ה ואע"פ) בשם ביאור הגר"א דטעם ההיתר למסור בהמתו לרועה דכיון שהגוי עושה כן מדעתו ולצרכו שרי. והוסיף שם לתרץ את הסתירה בדברי השו"ע שפסק בסימן שה סעיף כג שמותר למסור בע"ח לאינו יהודי אפילו אם הוא משתמש בהם בשבת, ובסימן רמו סעיף ג פסק שצריך להפקירה, וביאר דבשכירות ושאלה החמירו שצריך להפקיר אפילו אם מתנה עם הגוי שינוח בשבת, משום דלא פלוג בשכירות, ואסרו אטו מקום שהאינו יהודי עושה את המלאכה בעבור הישראל, אך לתת לרועה אינו יהודי יש להתיר [אמנם אם רואהו צריך למחות בידו דמחזי כאילו הוא עושה את המלאכה על דעתו].

וכעין זה מבואר בחת"ס (בשו"ת או"ח סי' סב בד"ה והנה חזו) בשם הבית אפרים דאינו עובר באיסור של שביתת בהמתו אלא כשהגוי עושה כן לדעת הישראל, אבל אם הגוי עושה בה מלאכה לצורכו שלא מדעת הישראל, ואין הישראל נהנה מזה, אינו עובר באיסור של שביתת בהמתו ואין צריך להפקירה. אך בדבריו משמע דשרי דווקא שהישראל אינו נהנה ממלאכת הגוי.

ולפי זה יש להקל דכל שעושין השכנים שלא מדעת הישראל אין צריך להפקיר, [ולא אמרו שצריך להפקיר כשהגוי עובד בו בעל כרחו אלא בשכירות ושאלה משום לא פלוג].

אכן במשנ"ב שם (בסימן שה ס"ק עח) פירש הטעם דשרי למסור לרועה, משום שהרועה מירתת להשתמש בה כיון שלא מסרה לו למלאכה כלל, ויכול להיענש ע"ז בדיניהם, ומשמע דבאופן שיש לחוש שישתמש בה אסור, אף שהוא לצורך הגוי, ושלא מדעת הישראל, וא"כ אף לענין שביעית יצטרך להפקיר חלקו. אך עדיין יש לחלק דשאני התם אף שמשתמש בה בע"כ של הישראל, מ"מ כיון שהוא מסרה לו בתחילה שישתמש בה, עובר משום שביתת בהמתו ומחוייב להפקירה, משא"כ הכא שהשכנים עושים מלאכה מעצמם ובעל כרחו, אינו עובר וא"צ להפקיר חלקו. וכמו שמסתבר שבאופן שהגוי אנס בהמתו מישראל ועובד בה בע"כ דאינו מחוייב להפקירה [אמנם בכף החיים שם (ס"ק נט) כתב דאף באופן שאנס הגוי בהמה בע"כ של ישראל הוא מחוייב להפקירה].

אמנם לפי הסברא שהבאנו מהחת"ס שההיתר הוא משום שהישראל אינו נהנה מהמלאכה, אין לצרף קולא זו, באופן שעושים מלאכה בגינה המשותפת והוא נהנה מהצמחים הנשתלים שם.

ויש להוסיף דגם לדברי המשנ"ב הנ"ל שחייבו אותו להפקיר הוא כדי משום שנכנס לשותפות עם הגוי, ובכך ירויח מהעבודה שנעשית בשבת, אך בחצר המשותפת הוא לא השתתף עם שכניו, אלא הוא רכש דירתו שם וממילא נעשה שותף בחצר המשותפת, ולא הייתה לו ברירה אחרת, ולכן יש לצדד להקל שא"צ להפקיר.

# חיוב שביתת שדהו בחצר משותפת

עוד יש לצרף להקל בזה שאין צריך להפקיר משום שנחלקו האחרונים אם יש דין של שביתת בהמתו בבהמה של שותפין שהובא במשנ"ב (סימן רמו ס"ק כג ובשעה"צ ס"ק כז), ולדעת הסוברים שבבהמת השותפין אין דין שביתת בהמתו, משום דחשיב שכל אחד משתמש בשלו, א"כ ה"ה שבשדה השותפים אין דין שביתת שדהו כלפי מה ששותפו עושה, ולשיטה זו כיון שאינו מחוייב בשביתת החצר המשותפת ודאי שאינו צריך להפקיר.

# אם חייב להפקיר חלקו בגינה ציבורית

ונידון זה שייך גם לדרים בעיר שהעירייה עובדת בגינות ציבוריות בשביעית, אם צריך להפקיר חלקו, ובחוט שני (עמוד ע) הביא בשם החזו"א, שכל בני העיר שותפים בעיר, ועוברים על עשה ד'ושבתה הארץ שבת לה' ומחוייבים למחות בעיריה על זה, וכתב שם דמ"מ אם אין שומעים לו, אין מחוייב לעקור דירתו בשביל כך, והוסיף דכאן יש להקל טפי כי לא מרצונו נכנס עמם לשותפות [וכעי"ז הובא לעיל דמשום כך יש להקל בבנין המשותף, אמנם החוט שני כתב דלא דומה לבנין המשותף ששם יש להחמיר טפי, וחילוקו צ"ב דאף בבנין משותף, לא מסתבר להחשיב כאילו עשה מעשה שקבע שותפות עם שכנו, יותר ממה שעושה שותפות עם העירייה, והרי הוא מצא דירה לגור בה ומה יעשה שגר שם שכן רשע שעושה עבודה בשביעית].

והנה בדרך כלל הנידון הוא רק במלאכות דרבנן, דמדאורייתא אסור בשביעית רק זריעה וזמירה בכרם [ואינו מצוי שיזרעו בשביעית], ולגבי שביתת בהמתו, כתב הפמ"ג (סימן רמו משב"ז ס"ק ו) דאינו מצווה אלא במלאכות שעל הבעלים הם אסורים מדאורייתא, אבל במלאכות דרבנן לא מצווה על שביתתה. וא"כ לכאורה אף בשביתת הארץ הדין כן, דכשעושים מלאכות דרבנן אינו עובר משום שביתת שדהו, ולכן אין צריך להפקיר חלקו בגינה. ובספר חוט שני (עמוד סט) כתב להקל במלאכות דרבנן בצירוף מחלוקת הראשונים (שהובאה לעיל) אם יש דין שביתת שדהו בשביעית, ובמלאכות דרבנן אמרינן דספק דרבנן לקולא.

ולסיכום הדברים נראה דאין צריך להפקיר חלקו אף אם שכנו עושה שם מלאכות, בצירוף כמה סברות, א' רוב המלאכות הם דרבנן, ובזה יתכן שאין דין שביתת הארץ, ב' דעת הראשונים דסברו שבשביעית אין כלל דין של שביתת שדהו, ג' דעת הגר"א דכשהגוי עובד בבהמתו שלא מדעת הבעלים אין איסור של שביתת בהמתו וכ"ה לכאורה בדין שביתת שדהו, ד' שמסתבר דהכא שלא נשתתף עמו בתחילה בחצר המשותפת, אלא רק קנה דירתו וממילא נעשה שותף בזה, לא חייבו אותו להפקיר.

ובאמת אם מפקיר רשותו אז יש לחוש שאחרים יעשו בזה קנין [ואף שלעניין המפקיר בהמתו בשבת מבואר ברמ"א (סימן רמו סעיף ג) שאין שום אדם יכול לזכות בה, כבר כתב המשנ"ב שם (ס"ק יא) שמצד הדין יכולים אחרים לזכות, אך הגוי לא יניח להם לעשות כן]. ובמפקיר חלק בגינה הציבורית יש לחוש שהשכנים יזכו מיד בחלק שלו, וכמבואר בשער המשפט (סימן ערה) ששותף שמפקיר חלקו מי זוכה השותף השני בחלק זה, אמנם החוט שני (עמוד סט ובשעה"צ ס"ק צד) כתב שלדינא קיי"ל דאף אם הפקיר השותף את חלקו לא זוכים השותפים האחרים בחלקו, ודלא כהשער המשפט, אכן בהגהות שיח אמונה (שם הערה 27) הביאו שהגרח"ק כתב שיש לחוש לדברי השער המשפט.

ובגינות הציבורית יש להקל יותר שא"צ להפקיר, משום שלא ברור אם נחשב כבעלים גמור על זה [וגם יל"ע אם נחשב כבעלים לעניין שיוכל להפקירו], ואמנם אם רואה שעושים שם מלאכות יש למחות ביד העושים כן. [ואם עברו ושתלו שם יש חיוב לעולם לעקור את אותם שתילים].

~דין פסי"ר במלאכות שביעית~

כתבו התוס' בכמה מקומות (מו"ק יג, א ד"ה נטייבה, גיטין מד, ב ד"ה נטייבה) דאף שלעניין שבת קיי"ל (שבת קג, א) שהתולש עולשין והמזרד זרדין חייב משום שמכשיר את הקרקע לזריעה, ובארעא דחבריה פטור משום דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה, היינו רק בשבת משום דיש שם דין מלאכת מחשבת, אך בשביעית אסור מדאורייתא אפילו בארעא דחבריה אף שא"צ למלאכה.

והאחרונים הקשו על זה ממשנה מפורשת בשביעית (פרק ג משנה ו) דמותר לפנות אבנים משדה חבירו לצורך בנין, אף שבכך הוא מכשיר את הקרקע לבניה, וכן פסק הרמב"ם (פרק א הלכה טז) דשרי לסקל אבנים בארעא דחבריה.

וביארו האחרונים שיש הבדל בין מלאכה האסורה בשביעית מדאורייתא שבזה אסור אפילו מארעא דחבריה, וכמש"כ התוס' שאין דין מלאכת מחשבת בשביעית, אך מלאכה שאסורה בשביעית רק מדרבנן, לא החמירו רבנן אלא כשיש לו צורך במלאכה זו כדי לייפות את הקרקע, וכגון שעושה אותה בארעא דידיה ורוצה להכשיר בכך את הקרקע לזריעה, אך אם אינו מתכוין לכך ואין מטרתו להכשיר את הקרקע לזריעה שרי. ולכן לגבי מלאכת הסרת הקוצים המחוברים לקרקע שהיא מלאכה דאורייתא (כמבואר בתוס' במו"ק שם), אסור אפילו בארעא דחבריה, אך מלאכת סיקול אבנים שהיא רק מדרבנן שרי כל שאינו מתכוין לייפות את הקרקע.

והנפק"מ בזה בכל העושה מלאכה המסייעת לקרקע אך הוא אינו מתכוין להועיל לקרקע, דבמלאכה האסורה מדרבנן יש להקל, אך במלאכה האסורה מדאורייתא יש להחמיר באינו מתכוין אם הוא פסיק רישא שעושה מלאכה. ובחזו"א (סימן יט ס"ק יד) כתב שבמקום שיש לו ניחותא במלאכתו, יש לחשוש מספק שדינו כמתכוין למלאכה ואסור, אך אם הוא לא מתכוין ואין לו ניחותא בכך, וכגון שעושה את המלאכה בארעא דחבריה, מותר לעשות כל המלאכות דרבנן.

# מנקה את ביתו או מפעיל מזגן והמים יורדים לגינה

ודבר זה מצוי כשמנקה את ביתו, והמים יורדים לתוך הגינה, דמלאכה זו היא מלאכה דרבנן, ועל כן אם לא ניחא ליה יש להקל. ובציון ההלכה (פרק א ס"ק יח) מביא בשם הגרי"ש אלישיב שהשוטף רצפה במרפסת, והמים זורמים דרך המרזב לגינה, אם המים ללא חומרי ניקוי יש להקפיד שלא יזרמו המים לגינה אף שאין מתכוין לכך. וכן הדין דאין להפעיל מזגן אם על ידי זה יטפטפו מימיו במקום שיש צמחים שאסור להשקותם [ומש"כ שאם מעורב חומרי ניקוי יש להקל, נראה דכוונתו דמוכח שלא ניחא ליה בהשקיית השדה, משום שאם היה רוצה בהשקיה היה שופך מים נקיים ללא חומרי ניקיון, וכל דלא ניחא ליה יש להקל].

ונראה דהיינו באופן שהמים יורדים לגינה שלו, דאז אסור משום דניחא ליה בזה, אך אם המים יורדים לתוך הגינה של חבירו יש להקל, שהרי לא מתכוין לתועלת של מלאכה זו ולא ניחא ליה בזה. אך נראה שגם אם המים יורדים לגינה של חבירו הסמוכה לביתו, אם יש שם עצי נוי או פרחים וכדו' שהוא נהנה מהם, יש להחמיר, דניחא ליה שיגדלו שם הפרחים ליופי.

ולפי"ז האיסור הוא רק בגינה שגדלים בה גידולים שהוא רוצה בקיומם, אך אם גדל שם עשביה המזיקה לו ומפריעה לו, מותר שירדו המים לשם, דכיון שאינו מתכוין ולא ניחא ליה בזה, מותר. ובאמת יש לדון בכל צמחיה שאינה גדילה בצורה מסודרת שאין בזה נוי, ואין לו ניחותא שיגדל רק מעט עשב במקום שהמים יורדים, דלכאורה יש להקל בזה דלא חשיב ניחא ליה ויל"ע.

אכן הביאו (בספר מעשה איש חלק ד עמוד קכג) שהחזו"א חשש בעצמו, אפילו כשירדו המים על קוצים, החמיר לשנות את מקום יציאת המים, ויש שכתבו לבאר דטעמו משום שיכול להיות שאף מהקוצים יהיה לו איזה תועלת. ויותר נראה שהחזו"א חשש להחמיר משום שכל מה שנתבאר בדברי התוס' שיש להקל במלאכות דרבנן כשאינו מתכוין היינו רק בפינוי אבנים דאינו עוסק ממש בפעולה של השבחת הפרחים, אך בהשקיה שהוא מעשה המועיל לצמחים באופן ישיר יש לחוש [וע"ע לקמן דנתבאר דכן דעת החזו"א].

# העברת עציץ מבית לבית כשהוא מכוסה

ויש בזה נפק"מ לעניין עציץ הנמצא בבית שאסור להוציאו לגינה, ואפילו שאינו נקוב, משום שבכך הוא הופך את השתיל שבעציץ מ'גידולי בית' ל'גידולי שדה' והוי תולדה דזורע [כמבואר בחזו"א סימן כב ס"ק א ד"ה ואף], ויש לדון לגבי מי שעובר דירה בשנת השמיטה, אם מותר לו להעביר את העציץ מבית לבית, או שיש לחוש שבהוצאה הוא מתחייב משום זורע, ודעת הגרי"ש אלישיב (בספר תודעת השמיטה עמוד יח וציין לדבריו בצה"ל פרק א ס"ק קי) שיש להקל להעבירו מבית לבית, באופן שעוטף את העציץ בקופסא, וטעמו נראה דהוא אינו מתכוין לתועלת שיש לעציץ בכך שהוא נעשה כגידולי שדה, וכשהוא מכסה אותו הרי זה מגלה דעתו דלא ניח"ל בכך, ושרי משום דהוי פסי"ר דלא ניח"ל [ואין להקל להוציאו כשהוא מכוסה משום שנחשב עדיין כגידולי בית, כי הכיסוי הוא רק אוהל עראי ואינו נחשב כ'בית', אלא רק מוכיח בזה דלא ניחא ליה כלל בתוספת ההשבחה בכך שנעשה גידולי שדה].

אך בצה"ל (פרק א ס"ק קי) הביא שהחזו"א (הובא בתודעת השמיטה שם וכ"כ בארחות רבינו חלק ג עמוד רפא ששמע כן מהגרי"י קנייבסקי בשם החזו"א) חשש לעצמו שלא להעבירו אפילו בקופסא. ולכאורה נראה דהחזו"א לשיטתו שחשש בפסיק רישא דלא ניחא ליה באופן שהוא עושה בידיים פעולה להשבחת הצמחים וכנ"ל, וכאן פעולה זו של הוצאת העציץ מהבית לחצר הוי מעשה בידיים שמשביח את העציץ ולכן אסר אף בפסיק רישא.

[ויש שפירשו (עיין בארחות רבינו שם) דהטעם שהחמיר החזו"א כאן אף בפסיק רישא, משום דכשמוציאו מחוץ לביתו חשיב כאב מלאכה של זורע, ואיסורו מדאורייתא, ועל כן אין להקל בפסיק רישא, וכמו שנתבאר לעיל דלא הקילו בפסי"ר דלא ניחא ליה אלא רק במלאכה שאסורה מדרבנן, אכן בלשון החזו"א (סימן כב ס"ק א ד"ה ואף) מבואר שהוא רק 'תולדת זורע', ואיסורו רק מדרבנן, ועל כרחך דהחזו"א חשש להחמיר בפסי"ר דלא ניח"ל גם באיסור דרבנן כנ"ל].

ולדינא נראה שיש להקל בזה, שמי שעובר דירה יכול להעביר את העציצים שאינם נקובים מבית לבית, אך יקפיד לעטוף את העציץ בניילון דבזה מינכר דלא ניחא ליה, וכל שאינו מתכוין ולא ניח"ל שרי במלאכה דרבנן, וכדעת הגרי"ש אלישיב, וכן דעת הגרנ"ק בחוט שני (עמוד קי).

# משחק במים בשדה שגדל בה צמחים

ושאלה זו נוגעת בעוד כמה אופנים שאינו מתכוין בפסיק רישא, וכגון שהילדים משחקים ומשפריצים מים, והמים נשפכים על הקרקע במקום שגדלים קוצים, דלדעת הגריש"א והגרנ"ק יש להקל דהוי פסי"ר דלא ניח"ל באיסור דרבנן, אך להחזו"א יש להחמיר.

~ מלאכות השדה ~

# מלאכת חרישה אסורה מדאורייתא

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ב) 'אינו לוקה מן התורה אלא על הזריעה או על הזמירה ועל הקצירה או על הבצירה, ואחד הכרם ואחד שאר האילנות'.

ומשמעות הרמב"ם שרק הני ד' מלאכות אסורות מן התורה, אך מלאכת חרישה אינה אסורה אלא מדרבנן. אמנם בדרך אמונה (ס"ק ו וכן בס"ק י) כתב שאף לדעת הרמב"ם גם מלאכת חרישה אסורה מן התורה רק שאין לוקין עליה, שכן מבואר בכמה ראשונים. והביא בצה"ל (ס"ק י) דכן כתב החזו"א בכמה מקומות (סימן יז ס"ק א וסימן יח ס"ק ג).

# מילוי עפר העומד לזריעה

ודין חרישה מצוי גם למי שאינו בעל שדה, דהנה מבואר ברמב"ם (פרק ב הלכה יא) שהמוסיף עפר לשדה עובר בזה משום חורש, כיון שמכשיר בכך את המקום לזריעה, ומצוי הדבר בקבלן הבונה בית עם גינה, ולצורך השלמת הבניה הוא שופך אדמה כדי להכין את המקום לזרוע שם, דאסור לעשות כן משום מלאכת חורש דאורייתא. וכ"כ החוט שני (עמוד צ).

# לזרוע בשמינית באדמה שהונחה בשביעית

ובאופן שעבר הקבלן ושפך שם עפר, יש לדון אם מותר לזרוע שם בשמינית, דהנה כתב הרמב"ם (פרק א הלכה יג) 'החורש את שדהו או נרה או זבלה בשביעית כדי שתהיה יפה לזריעה במוצאי שביעית קונסין אותו ולא יזרענה במוצאי שביעית', ואיסור זה הוא למשך כל השנה שמינית כמבואר בערוך השולחן (סימן יז אות ב).

והשתא יש לדון במי שקיבל דירה מקבלן בשביעית, והקבלן שפך שם אדמה לזריעה, אם מותר לו לזרוע בה בשנה השמינית. ובאמת עיקר האיסור לזרוע בשמינית הוא למי שעשה בעצמו את מעשה החרישה בשביעית, אך כאן יש לדון אם קנסו גם את מי שעשו עבורו את המלאכה דהיינו הבעלים שמקבל את הדירה.

והנה בדר"א (שם ס"ק קח) הביא דברי הראב"ד (בתורת כהנים בהר פרשה א פ"א ה"ה) דשדה שנחרשה בשביעית ואחר רוצה לזורעה בלא חכירות ומכירה, והבעלים לא ירויח מזה כלום מותר, דכל מה שקנסו הוא רק למי שעשה בעצמו את החרישה, אך לאחרים לא קנסו. אמנם מצאנו בתבואות שור (ביו"ד סימן טז ס"ק ז והביאו הרעק"א ביו"ד סימן שיג) דס"ל שגם לאחרים קנסו [ובדר"א לא הביאו]. ויסוד מחלוקתם הוא בביאור דברי הירושלמי (פרק ב הלכה ד) דמבואר שם שקנסו את מי שחרש בשביעית שלא יזרע שם, אך אם מת מותר לבנו לזרוע שם, והתבו"ש נקט שבעודו בחיים אסרו אף לאחרים, ורק לבנו שירש אותו התירו לזרוע, כי ההנאה מהחרישה באה לאחר מותו, אך הראב"ד דקדק שאם התירו לבנו, ולא חששו שיחרוש כדי שבנו יזרע, כ"ש שהתירו גם לאחרים לחרוש.

אכן נראה דבאופן שהקבלן שפך את העפר כדי שבעל הבית יוכל לזרוע בו, גם לדעת הראב"ד אסור לזרוע שם, שהרי הוא עושה את החרישה כדי למכור לאחרים, והקבלן רוצה בכך, משום שבזה הוא מכין את הגינה כנדרש. ולכן נראה דיש להחמיר שלא לזרוע בקרקע זו בשמינית [ואפילו אם הפועלים גויים אין לזרוע שם בשמינית, דלא מיבעיא לדעת הראשונים דס"ל שיש דין שביתת שדהו בשביעית (כמו שנתבאר בשיעור הקודם), הרי עברו כאן על איסור דאורייתא של שביתת שדהו, אלא אפילו לפי הדעות שהוא רק חיוב על הגברא לשבות, ואין דין שביתת שדהו בשביעית הרי יש איסור דרבנן באמירה לעכו"ם משום שבות ואסור לזרוע שם]. [ואם יש לחוש לאיסור חורש כשהקבלן מסלק את האבנים ואת הפסולת מהאדמה יתבאר לקמן אי"ה].

# ההיתר לאוקמי אילנא

מבואר בגמרא בעבודה זרה (נ, ב) דאוקמי אילנא שרי ואברויי אילנא אסור, והיינו דכל התולדות שנאסרו מדרבנן, שרי לעשותם לאוקמי אילנא. והנה ברמב"ם (פרק א הלכה ה) כתב שלא יאבק את צמרתו באבק, ולא יעשן תחתיו כדי שתמות התולעת, ולא יסוך את הנטיעות בדבר שיש לו זוהמא כדי שלא יאכל אותו העוף כשהוא רך, ובביאור ההלכה (שם ד"ה ולא) הקשה דכיון שאוקמי אילנא שרי, מדוע לא התירו לעשן כדי שתמות התולעת ולסוך את הנטיעות כדי שלא יאכל אותו העוף, הרי עושה כן לאוקמי אילנא שלא יבוא בו נזק, וכל שהוא לאוקמי אילנא שרי. והביא דהחזו"א (סימן יז ס"ק יט) תירץ שאותם המלאכות הם מלאכות שנראות כעבודה ניכרת ולכן אסרו אותם חכמים. [ובאמת בתוס' רא"ש במועד קטן (ג, א) הקשה על המפרשים דעישון הוא כדי שימותו התולעים, דא"כ יש להתיר לעשות כן דהוי כאוקמי אילנא, וכמבואר בירושלמי שהמזהם אינו אלא כמשים שומר, היינו שאם עושה מלאכה כדי שלא ינזק שרי, דהוי כאוקמי אילנא].

וכתב בביאור ההלכה שם דלפי"ז נפל בבירא כל ההיתר של 'לאוקמי', דאיך אפשר לדעת מה מחזי טפי כעבודה, ועל כן אין להקל אלא רק בדברים שאמרו חז"ל בהדיא. ובהמשך דבריו הביא שם דיתכן שיש לחלק בין העושה מלאכה בגוף האילן, לבין העושה מלאכה בהקרקע, דכשעושה דבר בגוף האילן כמו שמאבק את צמרתו, או שמעשן תחתיו אין היתר אף אם עושה כן לאוקמי, אך בסתומי פילא שהתירו לעשות כן לאוקמי, היא עבודה בהקרקע ששומרת על האילן. עוד הביא שם מספר זיו הים בשם החזו"א שיש לחלק שההיתר 'לאוקמי אילנא' הוא רק בדבר שבא בדרך מקרה ואין הדרך לעשותו תמיד, אך לתקן נזקים שבאים באופן טבעי וקבועות בכל שנה ושנה לא התירו, דמחזי טפי כעבודה. וע"ע בדר"א (ס"ק לד) דהעמדתו על מתכונתו הוי כאברויי, ולהציל נזקים מבחוץ הוי לאוקמי. וחילוקים אלו קצ"ע לדינא.

# היתר של מלאכה במקום הפסד והחילוק מהיתר של 'אוקמי אילנא'

בביאור ההלכה שם סיים דאף שאין אנו סומכין על היתר זה של אוקמי אילנא אלא רק במלאכות המפורשות בחז"ל להדיא [כיון שאין אנו יודעים איזה מלאכות נראות כעבודה ניכרת וכנ"ל], מכל מקום במקום פסידא יש להתיר.

וההיתר לעשות מלאכה במקום הפסד מבואר ברמב"ם (פרק א הלכה י) שהתירו להשקות בית השלחין משום שאם לא ישקה תעשה הארץ מלחה וימות כל עץ שבה, והואיל ואיסור הדברים האלו וכיוצא בהם מדבריהם לא גזרו על אלו שאין אסור מן התורה. וע"ש בדרך אמונה (שם ס"ק פו) שהביא מהחזו"א (סימן יח ס"ק ד) שכל ההיתר הוא רק בהפסד כללי, היינו בדברים הכוללים את הרבים, אך בהפסד פרטי שהוא מאורע של יחיד לא הקילו.

ובחזו"א (במכתבים שהובאו בסוף הספר דר"א אות ח ס"ק א) כתב שיש חילוק בין ההיתר של אוקמי אילנא, לבין ההיתר של עשיית מלאכה במקום הפסד, דההיתר לעשות מלאכה 'לאוקמי' היינו שאין זה נחשב כ'מלאכה' כלל, ולכן שרי לעשותה לכתחילה בשביעית, אף אם אפשר לעשותו לפני כן, אך ההיתר לעשות מלאכות במקום הפסד [כמו השקאת בית השלחין] הוא בגדר 'דחויה', ואין להקל לעשותה בשביעית אם אפשר לעשותה קודם לכן, וכן אם אפשר לעשותה לאחר השביעית, אין להקל לעשות כן בשביעית.

# מלאכת בצירה

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ב) אינו לוקה מן התורה אלא על הזריעה ועל הקצירה או על הבצירה, ואחד הכרם ואחד שאר אילנות. והיינו שהתולש את הפרי כדי שעל ידי זה יגדל האילן יותר, יש בזה איסור דאורייתא של בצירה. [ובעניין מלאכת בוצר מצינו עוד ברמב"ם לקמן (פרק ד הלכה כד) שאסור לבצור הרבה פירות ולהביאם לביתו, אך איסור זה אינו משום 'עבודת האילן', דאינו משביח את האילן, אלא אסרו לעשות כן משום שנראה שאוכל כדרך בעל הבית].

# פעולת ה'דילול' הנעשית בפירות

והנה אחד המלאכות המצויות היום באילן היא 'מלאכת דילול', ומטרת מלאכה זו היא משום שיש בכוחו של כל אילן להוציא פירות במשקל מסויים, ואם יגדלו כל הפרחים שבאילן לפירות יצאו הפירות קטנים ביותר, ומלאכת דילול היינו שמורידים חלק מהפרחים בתחילה כדי שיצאו פחות פירות, אך הם יהיו גדולים ויפים.

ויש לדון אם מותר לעשות מלאכה זו באילן, דהנה מבואר בחזו"א (סימן כא ס"ק יד) שמה שהתירו לעשות מלאכה במקום הפסד הוא לא רק בהפסד של האילן, אלא אפילו במקום שיש הפסד של הפירות מותר לעשות מלאכה כדי למנוע מהפסד, והכא נמי יש להתיר את מלאכת הדילול כי אם ישארו הפירות קטנים יפסדו הפירות ולא יוכל למוכרם. אך נראה שמותר לעשות מלאכה זו רק אם בלא זה לא יוכלו למכור את הפירות מחמת שיהיו מאוד קטנים [ואף שהפירות יהיו ראויים לאכילה], אך אם יוכלו למכור את הפירות הקטנים אף בלא דילול אין להקל.

ומכל מקום נראה שצריך לעשות מלאכה זו דווקא בעודן פרחים, אך אחר שגדל הפרי אין לעשות דילול, דיש בזה משום מלאכת בצירה מדאורייתא ולא התירו מלאכות דאורייתא במקום פסידא. ויל"ע מאיזה שלב נחשב הדבר כ'פרי' שיש עליו איסור בצירה, ולכאורה נראה דהיינו משיביא שליש שאז יש עליו שם 'פרי', אכן גם קודם לכן אסור לתלוש את הפירות, דהא קיי"ל (ברמב"ם פרק ה הלכה יז) שאסור לתלוש את הפירות קודם שיביאו שליש, משום שמפסידן, ועל כן יש לעשות את פעולת הדילול בעודן פרחים. ושו"ר דכ"כ החוט שני (עמוד קכא).

# איסור זמירה

מבואר ברמב"ם (פרק א הלכה ב) דאחד מהמלאכות שלוקין עליהם מן התורה היא מלאכת זמירה, ובדר"א שם (ס"ק יד) הביא מש"כ החזו"א (סימן כא ס"ק טו) שאיסור זמירה של חתיכת ענפים אסורה מדאורייתא רק בגפן, אך בשאר אילנות אינו אסור אלא מדרבנן, דאינו דומה לזמירה בגפן בטיב עבודתו [וגם כיום ידוע שמלאכת הזמירה בכרם היא מלאכה מורכבת שצריכה לעשות בדקדוק רב].

וא"כ יוצא דלזמור בשביעית בשאר הפירות שהיא רק מלאכה דרבנן יש להקל כשבלא זה יגרם לו הפסד, אך בכרם של ענבים אין להתיר כלל לזמור אחר ראש השנה של שנת השמיטה. ולפעמים אי אפשר לזמור את הכרם קודם ראש השנה, משום שעדיין יש פירות על העץ ואין להתיר לזמור בשמיטה [וב"ה יש בזה סייעתא דשמיא שזמרו קודם ראש השנה, אף שבדרך הטבע לעולם צריך לזמור אחר ראש השנה]. ואף בכה"ג יש אפשרות שיוריד את כל הענף, דאז אף שלא יגדלו פירות בשביעית, יהיה לו תועלת שיוציא פירות בשמינית.

ולגבי תלישת עלים מן הכרם כתב הדר"א (פרק א ס"ק לד) בשם החזו"א שיש להסתפק אם האיסור להוריד עלים לחים מן העץ הוא אסור מדאורייתא או מדרבנן, ולהוריד עלים יבשים בגפן הוי איסור דאורייתא, ע"ש.

# הכנת מקום לזריעה ע"י הסרת עשבים

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ו) אין מציתין את האור באישת הקנים מפני שהיא עבודת קרקע. וביאר הדר"א (ס"ק נ) דעושים כן כדי לפנות את הקנים משם, כדי שיהיה המקום ראוי לזריעה. וכתב הדר"א (ס"ק נ) שאם מצוי נחשים בחצירו ורוצה לשרוף הקוצים שעלו שם כדי שלא יבואו הנחשים מותר. ובצה"ל שם (ס"ק צה) כתב שלא לעשות כן סמוך לאילן, דבזה יש לחוש שמסייע לגידול האילן. וציין שם לארחות רבינו (חלק ב עמוד שנז), ששם נתבאר שאף שהחזו"א התיר להסיר את העשבים מפני חשש נחשים, מכל מקום כשהיה כן בחצירו לא התיר להסירם. וע"ש שהביא דכן נהג מרן הקה"י להחמיר על עצמו ואמר טעמו שלא ילמדו ממנו להתיר אף במקום שאין נחשים. אכן במקום שמשמש להילוך בני אדם ואינו עומד לזריעה ודאי יכול לנכש שם עשביה, משום שאינו מכשיר את המקום לזריעה כלל.

# ניקוי שדה וסילוק אבנים ממנה

והנה מבואר ברמב"ם (פרק א הלכה טז) דאסרו ליטול אבנים מחצירו, משום שיש לחוש שיתכוין לייפות את הארץ, ובביאור ההלכה שם (ד"ה מלקט) הביא מהארחות רבינו (חלק ב סימן קכה) שמרן הקה"י צידד להקל לנקות עלים או שאר פסולת מהגינה ע"י מגריפה, כיון שהגינה כבר זרועה, ורגילים לנקותה, וניכר שאינו מכין את המקום לזריעה, אך לסלק אבנים כתב שם שיש לאסור דנראה יותר שמכין את הקרקע לזריעה. ואם רוצים לבנות בנין בקרקע, יש להקל לסלק אבנים, אך צריך שיביא לשם חומרי בניה או יתלה מודעה שיהיה ניכר שמטרתו היא לבניה.

עציץ נקוב ושאינו נקוב

# אסור לזרוע בעציץ שאינו נקוב

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ו) אין בודקין את הזרעים בעציץ מלא עפר, ובדר"א (ס"ק נה) הביא מהרדב"ז שיש איסור מדרבנן שלא לזרוע אף בעציץ שאינו נקוב, וכתב דאף שאין לו מקור לכך, חלילה מלהקל בזה דסתמא ריהטא דאינו נקוב כנקוב מדרבנן.

# זריעה בתוך בית

ובעציץ הנמצא בתוך בית יש סברא נוספת להקל , דהנה בירושלמי (ערלה פרק א סוף הלכה ב) הסתפקו אם מותר לזרוע בשביעית בבית, דכתיב בקרא 'שדך לא תזרע' משמע דוקא שדה אבל בית מותר, ומקרא ד'ושבתה הארץ שבת לה', כל ארץ במשמע ואף בית, והניחו שם בספק. ודעת הפאת השולחן (סימן כ ס"ק א) דבזהמ"ז דשביעית דרבנן, הו"ל ספיקא דרבנן ואזלינן לקולא ומותר לזרוע בזה"ז בתוך בית, אמנם בחזו"א (סימן כב ס"ק א) חלק עליו, דאף שכיום שביעית מדרבנן, מ"מ כיון ששורש הספק הוא בדאורייתא, אזלינן בזה לחומרא כדין ספיקא דאורייתא, ואין להתיר לזרוע בבית. ובסו"ד שם כתב שהמיקל לזרוע בעציץ שאינו נקוב יש לו על מי לסמוך, וכ"כ בסימן כו (ס"ק ד) דאין למחות במי שסומך על הפאת השולחן דיש להם על מי שיסמכו [אמנם בעציץ נקוב שיש לחוש משום מלאכה דאורייתא לא היקל], וכן ידוע שהחזו"א היקל בדיעבד לקיבוץ חפץ חיים לזרוע בעציץ שאינו נקוב בבית, אך היה זה במקום שהיה שעת הדחק גדול.

# השקיה והסרת עלים בעציץ שבתוך בית

בצה"ל (ס"ק קי) הביא שהחזו"א נהג להקל שמותר להשקות עציץ שאינו נקוב בלי הגבלה, דיש לצרף ספק הירושלמי שמלאכת בית לא נאסרה בשביעית, וגם דההשקיה היא מלאכה דרבנן, וגם דכל עבודות הקרקע בעציץ שאינו נקוב אינם אסורים אלא מדרבנן [ונראה דה"ה שמותר לתלוש עלים יבשים מעציץ שאינו נקוב שבבית. אבל יתכן שהיקל רק בהשקיה דקיל טפי].

# גדר בית לעניין זה

וגדר 'בית' לעניין זה היינו כל היכא שיש לו גג, ובחזו"א (סימן כב ס"ק א) כתב שא"צ שייחשב בית לעניין מזוזה, אלא תלוי בכיסוי, ואולי צריך מחיצות של עשרה טפחים.

# אם הריצוף מפסיק בין העציץ לקרקע

וגם בעציץ נקוב שבתוך הבית יל"ע אי נחשב כעציץ נקוב, שהרי לבתים שלנו יש ריצוף, ולכאורה הוא חוצץ בפני היניקה, ונחשב לאינו נקוב, אמנם ידוע דעת החזו"א (כמובא בארחות רבינו חלק ב עמוד שס, במכתב מהגר"ש וואזנר זצ"ל, ובתו"ד שם כתב וז"ל 'וזכור אזכור, שזמן קצר אח"ז הגבהתי אבן כזאת שעמד עליה עציץ נקוב, וראיתי שכנגד מקום היניקה של העציץ יש חור באבן הבאלאטע מתחתיו, וניכר היה בבירור שזה מחמת כח היניקה של העציץ, ואמרתי ברוך שבחר בהם ובמשנתם' ע"ש) דמרצפות שלנו אינם חוצצים בפני היניקה, ובטעם הדבר הסתפק הגר"ש וואזנר (שם) אם הוא מפני דנחשב כחרס, או שהוא כעפר קשה, וז"ל שם 'וכפי שאני זוכר קצת היה דעתו שהוא כעפר קשה'.

# אם כשנופו יוצא החוצה חשיב כמחובר

עוד כתב החזו"א (שם) 'ויש ליזהר שלא יצאו הנופות חוץ לעציץ שאז דינו כמחובר', וביאר דבריו שם דחשש לדעת המשנה למלך (פ"ב מהלכות בכורים ה"ט ד"ה ודע שמה) שאף הנופות יונקים מהארץ, וא"כ אף כשמונח ע"ג אבן וכדו', כל שהנופות יוצאים מחוץ לעציץ, הרי הוא כמחובר לקרקע, ודינו כעציץ נקוב. וכתב באורחות רבינו (חלק ב עמוד שס) בשם הקה"י, דמ"מ אין יניקת הנופות מועילות אלא לגבי הנוף עצמו, אך העציץ עצמו עדיין נחשב לאינו נקוב, ומשום כן התיר לעדור ולעשות שאר מלאכה בעציץ עצמו, ודווקא לזרוע אסור דבכך גורם להוצאת הענפים החוצה, והוי כזורע בקרקע.

# אמנם דעת הגרי"ש אלישיב זצ"ל (קובץ תשובות חלק א סימן רלב) שבעציצים שלנו המונחים ע"ג מרצפות, א"צ להקפיד בזה, כיון דהרבה פוסקים חולקים על המל"מ, וכן דעת הבית דוד (סימן א) דאין נחשב למחובר ע"י הנופות, ועוד דהנופות יוצאים ע"ג מרצפות, ואפשר דדינם כאבן החוצצת בפני היניקה, ולכן ס"ל דאפשר להקל ולהחשיבו כעציץ שאינו נקוב.

# הוצאת עציץ מהבית לחוץ

בירושלמי (ערלה פרק א סוף הלכה ב) הסתפקו אם מותר לזרוע בשביעית בבית, דכתיב בקרא 'שדך לא תזרע' משמע דוקא שדה אבל בית מותר, ומקרא ד'ושבתה הארץ שבת לה', כל ארץ במשמע ואף בית, והניחו שם בספק [וכבר הובא לעיל שהפאת השולחן (סימן כ ס"ק א) היקל מספק לזרוע בתוך בית, ושהחזו"א (סימן כב ס"ק א) חלק עליו, דאין להתיר לזרוע בבית, ורק בעציץ שאינו נקוב יש למיקל על מי לסמוך].

והנה כתב החזו"א (סימן כב ס"ק א) דמשום ספיקא דהירושלמי יש לאסור להוציא עציץ מהבית לחוץ, דלצד הראשון ד'בית' לא מיקרי 'שדה', ממילא כשמוציא את העציץ מהבית נעשה העציץ במצב של 'גידולי שדה', והוי תולדת זורע, וע"ש שכתב שאם עברו והסירו את הגג הו"ל ספיחין]. [ובא להפקיע מאחד המתירים שהתיר לזרוע בשמיטה ע"י שחיברו גגון לטרקטור שיכסה את הקרקע קודם הזריעה, ועל ידי כך ייחשב כזריעה בתוך בית, וכתב שם החזו"א שהכיסוי הוא עראי ואין עליו 'שם בית' כלל, והוסיף שאף אי נימא שהכיסוי נחשב כ'בית', הרי כשממשיך ונוסע עם הטרקטור הוא מסיר את הגג ויש בזה איסור משום תולדה דזורע].

# הסרת תקרה מע"ג עציצים

ולכן צריך ליזהר שלא יוציאו עציצים מתוך ביתו למרפסת פתוחה, ואפילו אם העציץ אינו נקוב, משום שעושה את העציץ כ'גידולי שדה' והוי תולדת זורע. ומצוי שמניח עציצים במרפסת מקורה, ובערב סוכות מוריד את התקרה כדי לסככה בסכך כשר, וצריך להקפיד להכניס מקודם את העציצים לתוך הבית, שאם לא כן הרי בשעת הורדת התקרה נעשו העציצים כגידולי שדה, והוי תולדת זורע.

# בנה סוכתו על גבי דשא אם יכול לפרקה

ויש לדון במי שבנה סוכתו ע"ג דשא, אם מותר לפרק את הסוכה, דבכך מגלה את הדשא והרי הוא כמוציאו לחוץ, ועיין בחוט שני (עמוד צב) שהסתפק בזה והניח בצ"ע, דיתכן שהדשא נחשב עדיין כגידולי שדה כי הסכך הוא רק כיסוי עראי, וכמשנ"ת לעיל שכיסוי עראי אינו מחשיב את הגידולים כגידולי בית. [ויש לציין כעין זה במשנ"ב בהלכות סוכה (סימן תרכו ס"ק כ א"א ח) שהסתפק אם מותר לומר לנכרי לתקן הסוכה, ובפמ"ג (שם א"א ס"ק ח) ביאר שצדדי הספק הם אם גג הסוכה נחשב כבניין עראי או כבניין קבע].

וכעין זה יש לחוש בחלק מן המרפסות הסגורות שפותחים אותם בערב סוכות כדי לסכך שם, והגג נפתח מעל הגינה של חבירו, דלכאורה יש לחוש שבכך הוא עושה את הגידולים שבקרקע כ'גידולי בית', ויש לדון אם אחר כך מותר לפתוח את הגג, כי בכך נעשים הגידולים כ'גידולי שדה' [ועיין חזו"א (סימן כב ס"ק א) דאולי צריך מחיצות י' טפחים, וא"כ הכא דליכא מחיצות אינו נעשה גידולי בית, מ"מ משמע שנוטה שא"צ מחיצות]. ואם יש שם רק עשבים וקוצים דלא ניח"ל בגידולם יש להקל, אך אם גדלים שם פרחים או אילנות צ"ע איך שרי לסגור את הגג. ואולי יש להקל דחשיב רק גג עראי [וכמ"ש לעיל דגג עראי אינו עושה את הגידולים לגידולי בית].

עוד הביאו בשם הגריש"א שיכול להניח ניילון על הגידולים, ואז יסיר את גג הסוכה, אך צ"ע מה מרויח בכך הרי לאחר מכן כשיסיר את הניילון יעבור משום תולדה דזורע. ואולי כוונתו שיניח שם את הניילון עד שיעוף מעצמו. עוד אפשר שלאחר מכן יוכל להסיר את הניילון אם יש לחוש שהגידולים ייפסדו לגמרי אם הניילון ימשיך לכסות אותם, ובמקום פסידא התירו מלאכות דרבנן [והכא הוא רק 'תולדה דזורע' כמו שיבואר לקמן].

# הוצאת העציץ מביתו ע"י כיסוי בניילון

ויש לדון אם מותר להעביר עציץ מבית לבית בשנת השמיטה, ודעת הגרי"ש אלישיב (מובא בספר תודעת השמיטה עמוד יח וציין לדבריו בצה"ל פרק א ס"ק קי) שיש להקל להעבירו מבית לבית, באופן שעוטף את העציץ בקופסא. ובחוט שני (עמוד קי) כתב דההיתר להעביר עציצים בשביעית מהבית לחוץ כשהצמח עם כל ענפיו עטופים בניילון שסגור מכל צדדיו, ואז אין לו יניקה, אמנם יש לעיין בזה, דעטיפתו בניילון אטום, מועילה להופכו לעציץ שאינו נקוב, אך מ"מ בהוצאתו לחוץ יש איסור משום תולדת זורע, שהרי הוא מוציאו מ'בית' לשדה'. [ואין לומר שכשהעציץ מכוסה נחשב עדיין כגידולי בית, שהרי הכיסוי הוא רק אוהל עראי ואינו נחשב כ'בית', וכמבואר בחזו"א (סימן כב סוף ס"ק א) דאין אוהל עראי מבטל שם שדה כלל].

ויש שכתבו להעביר את העציץ בלילה שאז אין כל כך תועלת לגידולים בכך, אך נראה דודאי יש בזה משום תולדת זורע משום שבהעברתו נעשה העציץ גידולי שדה [ואין היתר של פסי"ר דלא ניח"ל כי יש תועלת בכך שמוסיף אויר המועיל לגידול].

אכן באמת נראה שיש טעם אחר להתיר דהוא אינו מתכוין לתועלת שיש לעציץ בכך שהוא נעשה כגידולי שדה, וכשהוא מכסה אותו הרי זה מגלה דעתו דלא ניח"ל בכך, ושרי משום דהוי פסי"ר דלא ניח"ל. וכבר נתבאר לעיל בארוכה שכל דהוי פסיק רישא דלא ניחא ליה במלאכה דרבנן יש להקל [והוצאת העציץ מהבית לחוץ הוא רק איסור דרבנן כמדוקדק בלשון החזו"א (סימן כב ס"ק א ד"ה ואף) שהוא רק 'תולדת זורע']. ומה שצריך לעטוף את העציץ מכל הצדדים, הוא משום שבכך הוא מגלה דעתו דלא ניחא ליה בשבח המועט, שנעשה העציץ כ'גידולי שדה' לזמן מועט [וכמו שנתבאר לעיל שצריך שיהיה היכר שלא ניחא ליה בכך. ובאמת גם כשאינו עטוף יתכן שיש להקל כיון שהעציץ נעשה כ'גידולי שדה' רק לזמן מועט, ומסתבר דלא ניח"ל כל כך, וגם העציץ מיועד לגידול בבית ואין שבח כל כך שנעשה גידולי שדה. אכן לכתחילה ודאי יש לעוטפו בניילון].

[ועיין לעיל בשיעורים שהבאנו מש"כ בצה"ל (פרק א ס"ק קי) שהחזו"א (הובא בתודעת השמיטה שם וכ"כ בארחות רבינו חלק ג עמוד רפא ששמע כן מהגרי"י קנייבסקי בשם החזו"א) חשש לעצמו שלא להעבירו אפילו בקופסא. ושנראה דהחזו"א חשש שלא לעשות מלאכה בפסיק רישא דלא ניחא ליה באופן שהוא עושה בידיים פעולה להשבחת הצמחים ע"ש].

# זריעה בחממות

והנה בזמנינו ישנם גידולים רבים שמגדלים אותם בחממות, והנה זה פשוט שאותן חממות שנועדו לשפר את איכות הגידול [ואף הגויים שלא איכפת להם בהימצאות חרקים עושים כן], בוודאי דאין לו דין 'בית' ודינו כ'שדה' לכל דבר, וכן מבואר בציון ההלכה (פרק א ס"ק קו) בשם הגרי"ש אלישיב דאינה נחשבת כבית.

אלא דיש לדון בגידולים שמגדלים אותם בחממות רק כדי למנוע מחרקים, והחממות אינם מועילות לטיב הגידול, אלא אדרבה הם מזיקים את הגידולים בכך שמונעים מקרני השמש להגיע לשם [וכגון ירקות עלים למיניהם], האם נחשבים כ'גידולי בית', כיון שלמעשה החממות מגרעות את הגידולים, או דכיון שכך הוא דרך גידולם, וכך זורעים בכל השנים [כדי למנוע חרקים], נחשב כ'גידולי שדה' [ובחוט שני (עמוד עט) הוסיף שהקובע לשם 'שדה' הוא לפי דעת בני אדם אם דרך העולם לזרוע שם].

והנה החזו"א (סימן כ ס"ק ו) הביא הא דתנן בשביעית (פרק ב משנה ד) 'ועושין להם בתים עד ראש השנה' ומשמע שעושין את הבתים כדי לשבח את הגידול, ויש איסור לזרוע שם משום שנידון כבית ולא כשדה, ולכאורה הוא קושיא על מה שנתבאר בירושלמי שאין על גידולי בית דיני שביעית, וכתב שם לחלק שאותם בתים שבמשנה אינם דומים לנוטע בבית וז"ל, 'דהתם הגג מצד האילן, או שיש בגג חלונות באלכסון שמגין בפני החמה ואינו מגין בפני הגשמים ובפני הטל והאויר, והתם הבית להיטיב הגידול, אבל נוטע בבית הצמחים הם במצב בלתי טוב ורצוי, שנשלל מהם תועלת הגשמים והטללים והאויר וקוי השמש, והבית להם לרועץ'. ומבואר כמש"כ לעיל דאם החממות מועילים לגידול הם נחשבים כ'גידולי שדה' ואסור לזרוע בהם.

ומשמע מדבריו דגידולי בית שנתמעטו מדיני שביעית היינו כשעל ידי הבתים לא יבואו גשמים, ולא יהיה שמש, ובכך יעשה הבית לרועץ. והנה הרבה נהגו שבשנת השמיטה מכסים את החממות בניילון, כדי שייחשב כגידולי בית לכו"ע. אכן לפי דברי החזו"א הנ"ל נראה דעדיין נחשב כ'גידולי בית', דאף שאין שם גשמים מחמת הניילונים ונעשה לרועץ, אך הוא לא מונע מהשמש להיכנס, והוי כגידולי שדה.

# ההיתר של 'מצע מנותק' וגם מוכרים את העציץ לגוי

והנה מטו משמיה דהגרי"ש אלישיב שיש להקל לגדל בעציץ שאינו נקוב שבתוך החממות באופן שימכרו את העציצים לגוי, דבזה יש לצרף את דעת הספר התרומה שיש קנין לעכו"ם להפקיע מקדושת הארץ, [וגם אין בו משום איסור 'לא תחנם' כיון שאינו מוכר את הקרקע, אלא את העציצים בלבד]. ועל ידי זה היקל לעשות מלאכות דרבנן, אך את המלאכות דאורייתא יעשו ע"י גוי.

אכן נראה יש להעיר על קולא זו, משום דחז"ל גזרו שלא לזרוע בעציץ שאינו נקוב אטו עציץ נקוב, ובעציץ נקוב פשוט דלא מועיל כלל שימכור לגוי את העציץ לבדו, דסו"ס יונק מהקרקע שתחתיו [כמו שיתבאר בסמוך], וא"כ אף באינו נקוב יש לאסור באופן כזה אטו עציץ נקוב.

# גדר האיסור דרבנן בעציץ שאינו נקוב

וביאור הדברים דהנה מצינו שאסרו לזרוע בעציץ שאינו נקוב גזירה אטו עציץ נקוב, ויש לחקור מה טעם הגזירה, האם הוא גזירה לאסור את כל המלאכות בעציץ שאינו נקוב אטו עציץ נקוב, היינו שמא יבואו להתיר גם עציץ נקוב, או שחז"ל חידשו שגם עציץ שאינו נקוב נחשב כשדה של ארץ ישראל.

והנה החזו"א (דמאי סימן יב ס"ק כא) מקשה מדוע בזמן הזה אין לעשר מעציץ נקוב על עציץ שאינו נקוב הרי בזמן הזה כל החיוב מעשר הוא רק מדרבנן, ורבנן שאמרו שיש חיוב מעשר בזמן הזה, הם אמרו שיש חיוב מעשר גם מעציץ שאינו נקוב, וביאר שם החזו"א דמה שגזרו שאף עציץ שאינו נקוב חייב במעשר אין הכוונה שרבנן גזרו שיהיה עליו דין ארץ ישראל, אלא גזרו עציץ שאינו נקוב אטו עציץ נקוב. ומבואר בחזו"א כחקירה הנ"ל שהקשה את קושייתו לפי הצד שחז"ל חידשו גם על עציץ שאינו נקוב 'דין ארץ ישראל', דאין לחלק בזמנינו בין נקוב לאינו נקוב, ומסקנת החזו"א דהאיסור בעציץ שאינו נקוב הוא משום דגזרו עליו אטו עציץ נקוב.

ועיין בדרך אמונה (פרק א מתרומות ס"ק צ) שכתב שבזמן הזה אפשר לעשר מפירות שבאו ממקום שכבשו עולי מצרים [שהוא נחשב ארץ ישראל רק מדרבנן] על פירות שבאו ממקום שכבשו עולי בבל, וביאר בביאור ההלכה (שם ד"ה מהיכן) דלא אמרינן דחשיב כמעשר מחד דרבנן לתרי דרבנן, משום דחז"ל החמירו שייחשב הכל כארץ ישראל, וציין לדברי החזו"א הנ"ל דאם גזרו חכמים על הכל שיהיה לו דין ארץ ישראל חשיב הכל כחיוב דרבנן. ואינו כמו גזירה של עציץ שאינו נקוב אטו נקוב.

# המוכר לגוי עציץ נקוב

והנה נתבאר דהמוכר עציץ שאינו נקוב לגוי אסור לזרוע בו, דגזרו אטו עציץ נקוב, ואם ימכור עציץ נקוב לגוי ודאי אסור לזרוע בו. ובאמת מבואר כן בחזו"א (סימן כא ס"ק ט) שכתב שאם מוכרים את האילנות וגושיהן לנכרי, אינו מועיל כלל, שהרי הוא טפל לקרקע של ישראל ובטל לגבה, ולא נפקע מהקדושה כי עיקר הארץ והאויר בקדושה. והוסיף שם שעציץ נקוב של נכרי המונח מעל קרקע של ישראל חייב במעשר, ואף אם יש לו כדי יניקה, משום שיונק גם מהקרקע של הישראל. ופלא על השבט הלוי (חלק ט תשובה רמג) שכתב בפשיטות שאין בזה איסור, ולא ראה דברי החזו"א הנ"ל וצ"ע.

# אם בדיעבד מותר לאכול מה שגדל ב'מצע מנותק'

ולפי השיטות דגם בעציץ שאינו נקוב אין להקל אף אם הוא בתוך חממות, ואפילו אם מוכרים אותו לגוי, יש לדון לגבי דיעבד אם יש בזה איסור משום ספיחין. ובאורחות רבינו (חלק ב עמוד שסה במהדורה ישנה) מובא שהחמיר בספיחין אף בעציץ שאינו נקוב. אמנם בדרך אמונה (פרק ד סוף ס"ק יז) כתב בשם הגרי"ש אלישיב שלא גזרו איסור ספיחין על מה שגדל בעציץ שאינו נקוב. וכ"כ בחוט שני. ובצה"ל (שם ס"ק לד) ציין לגמרא בשבת (קח, א) דהתולש מעציץ שאינו נקוב פטור דלאו היינו רביתיה, דהיינו שאין הדרך לגדל שם, ודמי לאותם ד' שדות שאין הדרך לגדל שם דלא גזרו בהם איסור ספיחין כמבואר ברמב"ם (פרק ד הלכה ד). אך סברא זו צ"ע דהא מבואר שם בחזו"א (סימן י סוס"ק ו והובא בדר"א שם ס"ק כז) שגם באותם ד' שדות אם עבר וזרע יש איסור ספיחין, אלא נראה שהטעם להקל באיסור ספיחין בעציץ שאינו נקוב, הוא משום שכיון שכל איסורו הוא רק מדרבנן לא החמירו בזה. וכמו שכתב הרמב"ם (פרק ד הלכה כט) שבמקום שכבשו עולי מצרים שיש שם חיוב שמיטה רק מדרבנן, לא גזרו על ספיחין, והיינו דכל דבר שאסרו רק משום גזירה, לא גזרו בזה משום איסור ספיחין.

ואף אם אין בזה איסור ספיחין יש להחמיר לכתחילה שלא לאוכלו משום איסור 'שמור' ו'נעבד', וכמו שכתב החוט שני (פרק א ס"ק א עמוד פ) שאף בעציץ שאינו נקוב יש להחמיר משום שמור ונעבד [אך בשעת הדחק יש להקל ב'שמור' כמבואר בדר"א (פרק ד ס"ק קפד), וע"ש שרק מי שיכול להחמיר תבוא עליו ברכה, וכן ב'נעבד' יש מקום להקל כמבואר בדרך אמונה (צה"ל פרק ד ס"ק קפז)].

# דין עציצים בבתים שלנו

כבר נתבאר חילוקי הדין בין עציץ נקוב לעציץ שאינו נקוב, ויש לדון בבתים שלנו שיש בהם ריצוף, דכל הגידולים שבבית, אף אם גדלים בעציץ הנקוב, יחשבו כעציץ שאינו נקוב, משום שהריצוף חוצץ בפני היניקה, אמנם ידוע דעת החזו"א דמרצפות שלנו אינם חוצצים בפני היניקה (כמובא באורחות רבינו חלק ב עמוד שס, במכתב מהגר"ש וואזנר זצ"ל, ובתו"ד שם כתב וז"ל 'וזכור אזכור, שזמן קצר אח"ז הגבהתי אבן כזאת שעמד עליה עציץ נקוב, וראיתי שכנגד מקום היניקה של העציץ יש חור באבן הבאלאטע מתחתיו, וניכר היה בבירור שזה מחמת כח היניקה של העציץ, ואמרתי ברוך שבחר בהם ובמשנתם' ע"ש), ובטעם הדבר הסתפק הגר"ש וואזנר (שם) אם הוא מפני שדין המרצפת כחרס, או משום שהוא כעפר קשה, ומסיק שם שכמדומה שהחמיר משום שהוא כעפר קשה.

ובמרצפות העשויות מפורצלן נראה דמפסיק טפי, וכמו שמצינו בעניין בליעות של איסור והיתר שהפורצלן אינו בולע כלל (עיין לדוגמא בשכנה"ג או"ח סימן תנא בהגהות ב"י אות ל שכתב שכלי פרפוריש [היינו כלי פורצלן] דינם ככלי זכוכית שאינם בולעים). וכן יש להקל שאם העציץ מונח על צלחת העשויה מפלסטיק קשיח, דחשיב כעציץ שאינו נקוב [ובצלחת העשויה מפלסטיק דק יש להחמיר שלא חוצץ].

# עציץ שנופו יוצא החוצה אם חשיב כמחובר

כתב המשנה למלך (פרק ב מהלכות בכורים הלכה ט, ד"ה ודע שמה) שעציץ שאינו נקוב שענפיו ועליו יוצאים אל מחוץ לעציץ, דינו כעציץ נקוב, משום שהנוף יונק מהקרקע שתחתיו. וכ"כ החזו"א (סימן כב ס"ק א) שיש ליזהר שלא יצאו הנופות חוץ לעציץ שאז דינו כמחובר [ובאורחות רבינו (חלק ב עמוד שס) כתב דע"י יניקת הנוף נעשה הנוף עצמו כעציץ נקוב, אך העציץ עצמו עדיין נחשב לאינו נקוב, ומשום כן התיר לעדור ולעשות שאר מלאכות בעציץ עצמו ע"ש].

אמנם הגרי"ש אלישיב זצ"ל (קובץ תשובות חלק א סימן רלב) הביא דעת הבית דוד (סימן א) שהנוף היוצא מן העציץ אינו נחשב כמחובר, ודחה את ראיות המשל"מ. ומסיק שם שבעציצים שלנו המונחים ע"ג מרצפות, אף אם הנוף יוצא החוצה יש להקל דנחשב כעציץ שאינו נקוב, כיון שיש פוסקים החולקים על המשל"מ, ועוד דהרי אף הנופות יוצאים ע"ג מרצפות, ויש עוד צד שהמרצפות חוצצים בפני היניקה והוי כעציץ שאינו נקוב.

# עציץ שנפל בבית אם מותר ליישרו

עציץ שאינו נקוב הנמצא בבית, ונפל העציץ על צידו יש לדון אם מותר להרימו וליישרו.

דהנה כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ה) שלא יפסג את האילנות, וביאר הדר"א (ס"ק מז) באחד הפירושים שהוא אילן שענפיו נוטין לכאן ולכאן, וקושרים אותו כדי שיעלו הענפים למעלה, ולא יכבידו על גוף האילן ע"ש, ומבואר שיש איסור לעשות מלאכה כדי שיעלו העלים ישר. אכן נראה דמלאכה זו אסורה רק מדרבנן, ויש להקל לעשותה בעציץ שאינו נקוב בביתו, ובפרט שאם לא ירימו את העציץ יש לחוש משום הפסד [ואף אי נימא שכשנופל העציץ הוא יונק גם מן הצד ונעשה כעציץ נקוב, כמבואר במשנה בעוקצין (פרק ב משנה י) מכל מקום אין איסור להרימו, דכשמרימו הוא נעשה כעציץ שאינו נקוב].

אכן אם בנפילת העציץ יצא ממנו העפר, והוא רוצה להוסיף עליו אדמה, אין להקל בזה, כיון שיש לחוש משום מלאכה דאורייתא של חורש אפילו אחר הזריעה (עיין ברמב"ם פרק ב הלכה יא ובדר"א שם).

# גידולי 'נבטים'

ואחר שנתבאר שאין להקל לזרוע בעציץ שאינו נקוב בביתו אלא רק בשעת הדחק, יש לדון אם מותר לאכול 'נבטים' הגדלים בבית או שיש להחמיר בזה.

ונקדים הקדמה על אופן גידול הנבטים, מצוי בימינו שני מיני 'נבטים' שיש עליהם הכשר למהדרין 'נבטים עבים' (הנקראים גם 'נבטים סינים'), ו'נבטי אלפלפא' [ושאר הנבטים גדלים ב'חממות' רגילות, ודינם כירקות עלים הגדלים ב'מצע מנותק', שנתבאר כבר בשיעורים (שיעור ג) שיש מחמירים שלא לאוכלם, וגם מצוי בהם יותר חרקים]. ואופן היצור שלהם הוא שמניחים את גרעיני הנבטים על משטח העשוי מרשת מתכת, ומתיזים עליהם מים למשך 3-4 ימים, ולאחר מכן הם מתנפחים ונעשים 'נבטים' [ואותם גרעינים של הנבטים העבים מיובאים מסין, ו'גרעיני האלפלפא' גדלים בארץ ונשמרים מ'שישית'].

והנה במציאות הבריאה שכל הגידולים מתפתחים ע"י קרני השמש, וזה תנאי הכרחי לגידול כל הצמחים [ורק גרעינים הנובטים בתוך האדמה, גדלים בלא שמש מכח החומרים הנמצאים בתוך הגרעין], אך אותם 'נבטים' אינם ניתנים לגידול לאור השמש, ואינם צריכים עפר כדי לגדול, ואדרבה מקום גידולם הוא רק בבית ובמקום חשוך, כיון שאינם גדלים באדמה, אלא רק מתנפחים ע"י שמטפטפים עליהם מים.

ועל כן נראה דשרי לגדל את אותם ה'נבטים', דלא דמי לגידולים הגדלים בבית שיש ספק בירושלמי אם יש בהם קדושת שביעית, וקיי"ל דלכתחילה לא יזרע אפילו בעציץ שאינו נקוב [כמו שנתבאר לעיל בשיעורים (שיעור ג)], משום ששם הוא עושה 'מעשה זריעה', ורק יש שהקילו אם עושה כן במקום שאינו מיועד לזריעה, אך כאן אין על זה 'שם זריעה' כלל, דאינו אלא ניפוח של הזרעים. וכעין זה כתב הדרך אמונה (בביאור ההלכה פרק ד הלכה ג ד"ה כגון) לגבי כמהין ופטריות שאין בהם איסור ספיחין כלל, ואין בהם קדושת שביעית, כי אין להם שורשים כלל ע"ש.

ואף שה'נבטים' אינם יונקים מהקרקע שמתחתם, מכל מקום לכתחילה החמרנו שיניחו ניילון בין המשטח שעליו גדלים ה'נבטים' לאדמה [משום שבכך הוא נחשב כ'עציץ שאינו נקוב' לכל הדיעות]. ועולה לדינא שאותם הנבטים [היינו ה'נבטים סינים' וה'נבטי אלפלפא'] אינם קדושים בקדושת שביעית, ואפשר לאוכלם ללא חשש כלל.

# גידולי מים

ומה שמגדלים בגידולי מים, היינו שמגדלים בחממות ירקות עלים וכדו', ובמקום לשתול אותם בעפר מניחים אותם בתוך מים, ומוסיפים למים כל מיני חומרים שיש בעפר המסייעים לגידול, נראה דיש להחמיר בזה, שע"י החומרים שנמצאים במים דינו כמונח באדמה, דזו היא צורת גידולו, ודינו ככל עציץ שאינו נקוב, וכ"כ הדר"א (בצה"ל פרק א ס"ק קי) בשם החזו"א דגידולי מים נחשבים כמו עציץ שאינו נקוב [וכעין זה מצינו בדרך אמונה בתרומות (פרק ב הלכה א בביאור ההלכה ד"ה אוכל) שכתב על אותם גידולי מים שעושין היום שנותנין מים בתוך כלים וזורעין בתוכן בלי עפר, שאולי המים נחשבין ג"כ כעפר מדרבנן כיון שצומח ע"י זה ע"ש].

# להתפלל על הגשמים

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ז) סוקרין את האילן בסקרא, וטוענין אותו באבנים. ובדרך אמונה (בביאור ההלכה ד"ה סוקרין) הביא את דברי הירושלמי (שביעית פרק ד הלכה ד) שאין תולין תוכין בתאנה (היינו שלוקחין יחור מתאנה ואמרים לחש וסגולה. הרידב"ז שם) ובירושלמי שם הקשה מהברייתא דאילן שהוא מנבל פירותיו (משיר פירותיו) סוקרין אותו בסקרא ומטעינים אותו באבנים, ומבהתין אותו דיעביד (מבהילין אותו שיעשה פירות, ומבואר דמותר לעשות סגולה ולא מקרי עבודה), ומתרץ בירושלמי שלעולם אסור לעשות סגולה לאילן, אך כשעושים כן כדי שלא ישיר פירותיו הוי כאוקמי אילנא דשרי, ואם עושים כן כדי שיעשה עוד פירות, הוי אברויי אילנא דאסור. ומבואר דאסור לעשות סגולה באילן כדי שיעשה עוד פירות וחשיב כ'עבודה'.

ובביאור ההלכה שם בהמשך דבריו כתב דכל האיסור היינו כשהוא עושה מעשה בגוף האילן, כמו שכותב שטר ותולה בה כדי שיתפללו אסור בשביעית, אך כשאינו עושה מעשה בגוף האילן שרי. ובזה ביאר הטעם שמותר להתפלל על גשמים בשביעית, דכיון שאינו עושה מעשה שרי. וכוונתו שהאיסור הוא רק כשעושה מעשה בגוף האילן אסור, אך אם תולה פתק במקום אחר שיתפללו על האילן שרי [וכן מבואר להדיא בגמרא בתענית (יט, ב) דמתריעין בשביעית על הגשמים מפני פירות האילן. ואף שנחלקו שם ת"ק ורשב"ג אם מתריעין על האילנות בשביעית, ביאר החזו"א (סימן כב ס"ק ד) שהטעם שאין צריך להתריע על פירות שביעית, היינו משום שהתורה סמכה על הפירות של השנה השישית, ולכן אין ראוי להתריע על פירות של שביעית, והיינו שאין חיוב להתריע עליהם, אך נראה דלכו"ע מותר להתפלל על זה וכנ"ל].

# היתר לעשות מלאכה במקום הפסד

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ז) שהמקשקש בזיתים לסתום את הפצימין מותר, ולאחר מכן בהלכה ח הביא את ההיתר להשקות בית השלחין, ובהלכה ט הביא את ההיתר לעשות עוגיות לגפנים, ואחר כך כתב הרמב"ם (הלכה י) וז"ל 'ומפני מה התירו כל אלה, שאם לא ישקה תעשה הארץ מלחה וימות כל עץ שבה', ומשמע שכל ההיתרים שנאמרו כאן הם משום פסידא, דיש לחוש שימותו העצים הגדלים בה.

ובדר"א (ס"ק פד) הביא מהחזו"א (סימן יז ס"ק כ) שנסתפק האם גם ההיתר של עוגיות לגפנים, שכתב הרמב"ם בהלכה ט, הוא רק משום פסידא, או שהיתר זה הוא משום 'אוקמי אילנא'. ויש נפק"מ בין ההיתר של 'אוקמי אילנא' להיתר של 'מקום הפסד', כמו שהובא לעיל בשיעורים (שיעור ב) בשם החזו"א (במכתבים שהובאו בסוף הספר דר"א אות ח ס"ק א), דההיתר לעשות מלאכה 'לאוקמי' היינו שאין זה נחשב כ'מלאכה' כלל, ולכן שרי לעשותה לכתחילה בשביעית, אף אם אפשר לעשותו לפני כן, אך ההיתר לעשות מלאכות במקום הפסד הוא בגדר 'דחויה', ואין להקל לעשותה בשביעית אם אפשר לעשותה קודם לכן, וכן אם אפשר לעשותה לאחר השביעית, אין להקל לעשות כן בשביעית.

# איזה מלאכות הותרו במקום הפסד

נחלקו הראשונים איזה מלאכות הותרו במקום הפסד, דעת הריטב"א (מו"ק ב, א ד"ה ובשביעית) והנמוק"י (א, א מדפי הרי"ף) שלא כל המלאכות הותרו במקום הפסד, אלא רק השקיה שהיא מלאכה הנעשית תדיר, אך מלאכות חשובות שעושים אותם אחת בשנה לא הותר [ובריטב"א הוסיף שאין להיתר לעשות מלאכות שיש בהם טורח, ובאחרונים הקשו דמפורש בירושלמי (שביעית פרק ב הלכה ז מובא לקמן) שלא אסרו בשביעית מלאכה של טורח]. אך מסקנת החזו"א כדעת הרמב"ם שכל המלאכות שאיסורן מדרבנן הותרו במקום הפסד, והיינו משום דשביעית בזמה"ז הוא רק מדרבנן, ומלאכה שאיסורה רק מדרבנן הוי כתרי דרבנן.

ומה שהתירו לעשות מלאכות במקום הפסד, מבואר בחזו"א (סימן כא ס"ק יז) שאין להתיר אלא במקום הפסד גדול, דהביא שם שרבי שמעון התיר להוריד את העלה משום הפסד, ורבנן החמירו, וביאר החזו"א דס"ל לרבנן שאין להתיר אלא כשיש הפסד גדול, ומשמע שכל ההיתר לעשות מלאכות במקום הפסד היינו דווקא כשיש הפסד גדול.

# היתר השקיה בבית השלחין

ברמב"ם (שם) משמע שההיתר להשקות בית השלחין הוא כדי שלא ייפסד, והנה הירושלמי (מו"ק פרק א הלכה א) הקשה מדוע התירו להשקות בית השלחין רק בשביעית ולא בחול המועד, ותירץ שיש איסור להשקות בית השלחין משום 'טירחא', ולכן לא התירו לטרוח בחוה"מ, אך בשביעית שרי. עוד תירץ הירושלמי שבחול המועד אסור להשקות, כיון שהוא נמנע מהשקיה רק למשך שבוע ימים, אך בשביעית התירו להשקות כי אי אפשר שלא ישקה את השדה במשך שנה שלימה. אך הקשה הירושלמי דלפי התירוץ השני שהתירו להשקות בשביעית משום שאי אפשר שלא ישקה במשך שנה שלימה, א"כ קשה שבשבוע האחרון של השמיטה הוא יצטרך להפסיק להשקות, שהרי באותו שבוע אפשר לו להימנע מהשקיה.

ותירוץ הירושלמי אינו מוכרע, דיש שנקטו שמסקנת הירושלמי דעל כרחך התירו השקיה בשביעית בהרווחה, אף כשיכול להימנע מאותה השקיה [וכתב החוט שני (פרק א הלכה י עמוד קכג) דלפי"ז מוכח שמותר להשקות בהרווחה, אפילו כשלא ברור שיהיה לו הפסד ממניעת אותה השקיה, ואינו כמו שאר מלאכות שלא התירו אלא במקום הפסד ברור. וכן דקדק מהחזו"א (סימן יד ס"ק ט) שיש להקל לעשות בית השלחין גם להרווחה]. ובהערות על החוט שני ציינו לדברי הנודע ביהודה (אורח חיים תניינא סימן קא) שנקט דמסקנת הירושלמי מכח הקושיא, דהאיסור להשקות בית השלחין הוא משום טירחא כתירוץ הראשון, והתירוץ השני נדחה.

# לקנות תפוזים שמשקים אותם בשביעית

ותפוזים המצויים בשנה השביעית שחנטו בשישית ומשקים אותם בשביעית יותר מהנצרך להם כדי שלא יפסדו, יש לדון אם נאסר לאוכלם מדין 'נעבד' [וכמבואר בדר"א (בציון ההלכה פרק ד ס"ק קפח) שיש איסור נעבד אפילו בפירות שאין בהם קדושת שביעית]. ולפי מה שנתבאר לעיל מהחוט שני שמותר להשקות בהרווחה אפשר שיש להקל טפי בהשקיה, דאין לאסור משום 'נעבד'.

וכן כתב החזו"א (סימן כא ס"ק טז) שהיקל בשנת תשי"ב [שהייתה שנת שמיטה] לאכול תפוזים שחנטו בשישית, אף שאפשר שהשקו אותם בשביעית יותר מהצורך, ואולי משום שלא החמיר כל כך ב'נעבד', אך יתכן שרק בזה היקל משום שבנעבד של השקיה יש להקל טפי וכנ"ל.

# לעשות עבודה בעצי בושם, בהדסים ובערבות

כתב החזו"א (סימן יד ס"ק ט) בשם המבי"ט (סימן סד) שמותר להשקות עצי בושם וכיוצא בזה, ואף שהפסדן מועט. ומבואר דאין חילוק אם הפסידא היא בפירות העומדים לאכילה או בעצים הגדלים לריח, אלא כל שהוא לצורך האדם מותר לעשותו כשיש פסידא. וכן דקדק החוט שני (פרק א הלכה י עמוד קכה), והוסיף דמהאי טעמא מותר להשקות עץ ערבות העומד לקיום מצוות ד' מינים, דכיון שיש בהם צורך מצוה, חשיב גם כן כצורך האדם, ולא גרע מעשבי בושם.

ובהמשך דבריו הסתפק החוט שני (שם) אם מותר לגזום את ענפי ההדס כדי שייצאו משולשים, דאף שנתבאר שכל דבר שהוא צורך האדם מותר, וצורך מצוה חשיב גם כן כצורך האדם, הכא שעיקר השימוש הוא לריח, ולעניין זה אין תועלת בכך שיהיו ההדסים משולשים, ולכן י"ל שאין להתיר לעשות מלאכה כדי שיהיו משולשים. ואמנם המציאות שמגדלים את ההדסים בעיקר לצורך המצוה וא"כ יש להתיר לעשות מלאכות לצורך השימוש של המצוה. ומכל מקום לדינא נראה שיש להחמיר.

# לטפל בעץ כדי שהאתרוגים יהיו מהודרים

וכעין זה כתב החוט שני (שם) שיש לדון אם מותר לעשות מלאכה בעץ האתרוגים כדי שיוציא אתרוגים מהודרים [והדבר מצוי באתרוגים של 'אוצר בית דין', שרוצים להסיר את הקוצים שסביב הפרי כדי שיצא האתרוג נקי ומהודר, ובלא זה רוב האתרוגים נפסלים], דלפי מה שנתבאר דכל דבר שיש בו צורך מצוה חשיב כצורך האדם, ומותר לעשות מלאכה כדי שלא להפסיד צורך זה, יש מקום להקל לעשות מלאכות כדי לשמור על כשרות האתרוג ונקיותו, אך כתב שם שאפשר שיש להחמיר בזה משום שעיקר השימוש של אתרוג הוא לאכילה, ורק יש מצוה ליטול אתרוג של אכילה לצורך קיום המצוה, וא"כ י"ל דלא דמי לערבות שכל מטרת גידולם הוא רק כדי שיקיים בהם את המצוה. ובאמת בזמנינו שאין אוכלים כלל את האתרוג, לכאורה יש להקל בזה יותר שהרי עיקר גידולו הוא כדי לקיים בזה את מצוות נטילת ד' מינים.

אכן הדר"א (בציון ההלכה פרק א ס"ק קעח, וכן בבה"ל שם ד"ה ומפני) הביא מהגרי"ש אלישיב שאסור להוריד את הקוצים בעץ האתרוג כיון שמלאכה זו נעשית רק לצורך קיום המצוה, וכן כתב שם שאסור לעטוף את האתרוגים שלא ינזקו.

ולמעשה המנהג בחלק מהמקומות שבאתרוגים של 'אוצר בית דין' מקילין להוריד את הקוצים שסביב האתרוגים, או לעוטפם על העץ שלא ינזקו. ונראה שלכל הפחות לעניין דיעבד בוודאי יש להקל בזה, שאין בו משום 'שמור ונעבד'.

ולהרבות בהשקיית עצי פרי כדי שייצאו פירות גדולים, נראה שאם לא יצליח למכור את הפירות אם ישארו בקוטנם חשיב כמקום הפסד, ומותר לו להרבות בהשקיה כדי שיגדלו, אך אם רוצה שישתבחו יותר אסור לו להרבות בהשקיה בשביל כך. ולהרבות בהשקיה כדי שיצאו האתרוגים שבעץ בשיעור כביצה נראה שיש להקל, משום שאתרוגים קטנים לא יוכל למוכרם וחשיב הפסד, וכ"כ בשם הגריש"א.