בא זאב וניקב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / רוב וחזקה / חזקות בשחיטה וטריפות

חולין ט. ביאור הסוגיא דבא זאב ונטל

**א. ביאור הסוגיא ודין חזקה בלא ריעותא-**

אמר ר"ה בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה, נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה.

ומקשי בגמ' ולימא נשחטה הותרה הא קמ"ל דאע"ג דאיתיליד בה ריעותא כגון בא זאב ונטל בני מעים.

פירש"י קו' הגמ' דלשון חזקה לא שייך אלא במקום שנפל בו ספק אבל כל שלא נולד ריעותא להסתפק לא מיקרי בחזקת היתר.

משמע בד' רש"י דבלא ריעותא וסיבה להסתפק אי"צ לפרשת חזקה ואף בלא דרשה דבית המנוגע ידעינן זה, ודייק לה מקו' הגמ'.

אמנם פשטות לשון התוס' י: ל"מ כן, שהק' על הדרשא דבית המנוגע תינח היכא דליכא ריעותא אבל היכא דאיכא ריעותא מנ"ל, ומשמע דאף במקום שלא נולדה ריעותא בעינן לילפותא דחזקה.

וצ"ב לשיטת התוס' היאך מטהרינן ס"ט ברה"י היכא דליכא ריעותא והרי לא אזלינן בתר חזקה, אבל פשוט דיסוד הדין של חזקה הוא להשאיר המצב על כנו וכל שאין סיבה להסתפק הרי החזקה אומרת שאין להסתפק כלל וכל כה"ג מהני גם בס"ט ברה"י, ורק כשנולד ספק יסוד החזקה הוא להכריע את הספק ול"מ בס"ט.

אמנם ד' התוס' צ"ב מסוגיין דמבואר שאי"צ לדין חזקה בלא ריעותא, ועי' בשטמ"ק מש"כ לבאר הגמ' באופ"א מרש"י ולפי"ז יתיישבו גם ד' התוס'.

ואמנם יל"פ הגמ' לשיטת התוס' באופן מחודש, דהתוס' מפרשים בחזקת היתר עומדת כשי"ת לקמן שיטתם שהוא מטעם חזקה וכלשון הגמ' בחזקת היתר, וס"ל דא"א להתיר מתורת רוב היכא שיש נקב קמן, וע"ז מקשי בגמ' דאי ליכא ריעותא למה לי דין חזקה תיפו"ל משום רוב בהמות כשרות, ורק ע"י שיש ריעותא בעינן לדין חזקה שכבר נסתלק הרוב וכשי"ת לקמן עוד, וע"ע משי"ת לקמן ביאור הגמ' דניקבו בנמ"ע לפי"ז.

אבל בעיקר הדבר יש לדון קצת דלא פליגי רש"י ותוס', דכל ד' התוס' דבעינן ילפותא דחזקה הוא רק בנגע וכה"ג שהנגע חידוש הוא שיהיה כאן וכל שעתא יש סיבה להסתפק שמא נסתלק, ובזה בעינן פרשת חזקה אבל מודו לשיטת רש"י דבספק טריפה או ס"ט ברה"י במקום שאין סיבה להסתפק אי"צ לפרשת חזקה.

**ב. בא זאב וניקב-**

בגמ' נטל בעי מעים הא ליתנהו ופשיטא דשרי, אלא ניקב בני מעים מהו, ניקב הא קחזינן דהוא נקבינהו, אלא נטלן והחזירן כשהן נקובין מהו, מי חיישינן שמא במקום נקב ניקב.

פשטות לשון הגמ' משמע שלא ראינו אם מקודם היה נקוב רק ראינוהו בשיני הזאב וחיישינן אם היה באותו מקום נקב.

וד' הגמ' צ"ב רב דכיון שאם נטל את הבני מעים לא חיישינן שמא היה בהם נקב, מה מוסיף מה שראינו אותם בפי הזאב והרי ידוע שהזאב נשכם וא"כ מה"ת נחוש שהיה שם נקב נוסף וה"ז כאילו אבדו הבנמ"ע?

בחוו"ד לו-ה הביא קו' זו מהתבו"ש לו-יט, ובתבו"ש תי' דזאב נוקב לאו וודאי קאמר אלא דזאב עלול לנקוב קאמר, ואכתי לא ידענו מה הועיל בזה שהרי סו"ס השתא דחזינן שהבנמ"ע בפיו באופן שגם אם לא היה נקב היה נעשה נקב אין לנו שום ריעותא מהנקב [ואולי אם לא היה בו נקב מקודם אינו ברור שהיה הזאב נוטלו בפיו מעיקרא, ודוחק].

ובחוו"ד תי' דעיקר נידון הגמ' דאף דנטלו בנמ"ע שרי מ"מ היכא דאפשר בעינן הקפה לבדוק אם דומים לשאר נקבים, דכל דאיכא לברורי לא סמכינן אחזקה, וע"ז חידשה הגמ' דע"י שיש לתלות בזאב אי"צ אפי' הקפה וכש"כ להלכה הש"ך לו-יב ולאו מלתא דחזקה הוא אלא דאף בלא חזקה יש לתלות בזאב.

וזה כש"כ רבינו יונה דאף דבכל ספק טריפות לחומרא אזלינן מ"מ הכא יש לתלות בזאב ואין במה לתלות את האיסור אזלינן לקולא.

[ועיי"ש בחוו"ד שתי' בזה דמיון הגמ' לסכנתא דלכאו' צ"ב רב כשה"ק בשו"ת חמד"ש יו"ד-ה דהא גבי סכנתא ליכא שום חזקת היתר שאינו ענין לדין חזקה ומאי מדמי לאיסורא שמתירים משום חזקה, ורק לשיטת רבינו יונה דאף בספק טריפה לא אזלינן בתר חזקה ורק משום דאיכא למיתלי בזאב תלינן א"ש דא"כ ה"נ לענין סכנתא.

ובאר עפי"ד דאף לשיטת התוס' ניחא דאף באיסורא אין הולכין אחר חזקה היכא דאיכא לברורי ומ"מ תלינן הכא בזאב ה"נ בסכנתא.

אבל בתוס' מג: מבואר שעיקר ההיתר בבא זאב הוא משום חזקה, ולא משום שיש טעם לתלות בזאב ולמדו מזה לכל חזקת היתר בספק טריפות, ושוב צ"ע היאך מדמי לסכנתא.

אבל אח"כ ראיתי שברבינו יונה עצמו מבואר שלא כד' החוו"ד שהרי הוכיח להתיר את הגבינות מהא דאמרו בחזקת היתר עומדת ולמד מזה דבהמה יש לה חזקת היתר מכח הרוב, ומבואר להדיא דמפרש דדינא דבא זאב הוא בצירוף החזקה, ושוב קשיא גם לשיטת ר"י היאך מוכיח לסכנתא].

ובס' לב אריה כתב לבאר עפי"ד התוס' שכתבו משמע בגמ' דאפי' יש שם נקבים הרבה תולין שהכל עשה הזאב, ולפי"ז יל"פ שזהו עיקר תי' הגמ' נטלן והחזירן כשהן נקובין מהו, היינו באופן שרואים שמלבד מה שהוא אוחז בשיניו יש עוד הרבה נקבים ובזה יש לנו ריעותא שמא לא נעשה ע"י הזאב שהרי לא ראינו נקיבתו בשאר הנקבים, וכיון בזה לד' השטמ"ק בסוגיא.

אמנם נתקשה שם בשטמ"ק דל"מ כן לשון הגמ' אין חוששין שמא במקום נקב ניקב, הול"ל שמא לא ניקב הזאב כלל באותם נקבים רק מאליהן נעשו.

וגם ילה"ע דלשון התוס' ל"מ שזה עיקר כוונת הגמ' רק הוסיפו דמשמע בגמ' דאף בזה תלינן לקולא.

**ג. ביאור ד' הרמב"ן בזה-**

ובאמת כבר נתקשה בזה בחי' הרמב"ן יב. ז"ל:"והא דאמרינן לעיל אלא נטלן והחזירן כשהן מנוקבין מהו וכו' קשיא לי מאחר דכי ליתנהו כלל כשרה, כי איתנהו וידעי' דאיהו נקביה אמאי ליחוש שמא במקום נקב ניקב, ומשמע דלאו בדקחזי דאיהו נקביה ממש קאמר אלא משום דדרך הזאב לנקוב קאמר הכי מי חיישינן שמא היה נקב מתחילה ובמקום הנקב הכניס צפרניו, ולא שניקב כלום, אלא משום דאיהו הכניס צפרניו בנקבים נקט האי לישנא" [ועי' שטמ"ק ט. מש"כ כעי"ז בשם הרא"ה].

משמע דעיקר קו' הרמב"ן היתה דס"ד לפרש דחזינן שהוא מעשה ניקוב ממש וקרע את העור א"כ מה"ת נחוש שהיה כבר מקודם נקב הרי ראינו אותו עושה ניקוב והוי כמו לחוש על נקב אחר חדש.

ומסיק הרמב"ן דאיירי שלא ראוהו ממש נוקב וקורע את העור רק ראינוהו מכניס צפרניו ולא ידענו אם היה שם נקב מקודם או לא [ומש"כ בס' שחיטת חולין שהרמב"ן נתכוין לתי' של התבו"ש ל"נ כן כלל בלשונו].

ולכאו' אינו מובן דאכתי תיקשי כיון דכי נטל לא חיישינן ה"נ בהכניס צפרניו וידוע שגם בלא נקב היה נקרע אין כאן ריעותא כלל?

ונראה דנלמד מכאן יסוד גדול, דעיקר ענין ריעותא של נקב אינו משום שגורם לנו סיבה להסתפק יותר דהכא אין סיבה להסתפק ע"י הנקב יותר שהרי יש לנו סיבה ידועה לתלות בו את הנקב, רק עיקר ענין ריעותא הוא דכל היכא דחזינן נקב לפנינו יש לנו לדון ולפרש היאך נעשה, וע"ז אין לנו ברירות ושמא היה מקודם, ודו"ק[[1]](#footnote-1).

ואמנם נראה דבכה"ת לא חשיב ריעותא בכה"ג, וא"א לבטל חזקה מכח ריעותא זו וגם לא חשיב ריעותא בחזקה בכל דוכתא.

ונראה להוסיף ביאור בזה, דוודאי אינו חשוב ריעותא גמור בכה"ג ובכל דוכתא לא חשיב ריעותא, אלא דהכא בסוגיין הרי הק' הגמ' ל"ל טעם חזקה תיפו"ל משום שאין טעם להסתפק כלל, וע"ז משני דכין שיש כאן נקב הרי ע"כ עלינו לדון על הנקב מהיכן הגיע וע"כ בכה"ג צריך לבוא לפרשת חזקה.

ועוד יש לבאר, דמהני ריעותא זו לסלוקי לרובא דבהמות אינן טריפות, דע"י שיש נקב ויש נידון על נקב מסויים א"א לפשוט נידון זה ע"י רוב דלאו טריפות הן כיון שיש כאן מאורע מסויים לדון עליו ל"ש רוב ובעינן דין חזקה דוקא, וכל דין רוב ל"מ אלא במקום שיש לנו ספק רק מכח המיעוט ולא מכח דבר מסויים, ולזה מועיל גם נקב שאינו ריעותא ממש רק סיבה לדון היאך קרה הנקב דתו ל"ש כאן היתר של רוב, ודו"ק והוא יסוד נפלא.

[שו"ר בקה"י חולין-ו עמד בזה אלא שבאר הדברים באופ"א קצת].

**ד. עוד ביסוד זה-**

ועפי"ז יל"ד במש"כ בנאו"י-כו דהיכא שראתה דם בהרגשה שנפתח מקורה לא חיישינן שמא ראתה מקודם, שהרי אם היתה רואה ראיה זו מקודם היתה מרגשת כבר מקודם, והרי בלא ראיה לא חיישינן שמא ראתה א"כ גם אם השתא ראתה מה"ת נחוש על ראיה נוספת, הרי ידוע לנו שראיה זו יש טעם לתלותה בהרגשה דהשתא שנפתח מקורה, עיי"ש דייק לה מפירש"י דבכה"ג אין לחוש, והביא שיסוד זה מבואר בחוו"ד קצ-א.

אבל בתוס' נדה ג. משמע דאף בראיה בהרגשה יש לחוש על למפרע, ועי' בחזו"א יו"ד צו-יא כתב דהן אמנם דמסברא היה צריך לטהר בזה גם להלל אבל פשטות הדברים גדאף בראיה בהרגשה מטמא הלל, אלא שסיים שהדבר צריך טעם למה נחמיר בזה.

ולפי המבואר יש לדון קצת דאף שבלא ראיה לא חיישינן לדם וראיה דהשתא אינה סיבה לדון שהיה דם מקודם שהרי י לנו לתלותה במה שנפתח מקורה השתא, אבל מ"מ כיון שיש דם לפנינו עלינו לברר אם הוא הגיע מקודם או רק השתא, ואף שיש לנו לתלותו במה שנפתח מקורה כעת מ"מ מאן יימר שחלק מדם זה לא ראתה מקודם בלא הרגשה ונטמאה מעיקרא.

והוא ממש כהא דזאב שהגם שיש לתלות בזאב מ"מ יש לנו לדון על נקב זה היאך אירע[[2]](#footnote-2).

אלא דלפמש"כ בסו"ד הרי מסתבר דדוקא לענין דל"מ רוב שייך יסוד זה, אבל לענין חזקה ל"ש יסוד זה כלל שאין כאן ריעותא לומר שהיה מקודם, ודו"ק.

אבל לפי שיטת רש"י משמע דכה"ג הרי ע"י הנקב יש סיבה להסתפק, וצריך לפרשת חזקה ואולי גם בכה"ג החמירו החומרא דמעל"ע שלא לסמוך על החזקה, ושוב לא צדקו ד' הנאו"י, ודו"ק, ועצ"ע.

1. אלא שאם ראינוהו עושה את הנקיבה הרי לחוש על נקב שהיה כאן הוא כמו לחוש על נקב חדש. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם העירוני לכאו' דמי לאופן שראינו הזאב נוקב שכתב הרמב"ן דלא מספקינן שמא גם מעיקרא היה שם נקב קטן, וה"נ הכא הרי ראינו שחלק מהדם בא מכח ההרגשה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)