ד נדה ליומא
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

אור ליום ועש"ק חיי שרה כ"ג מרחשון תשס"ו

**א'**

א] נדה דל"ו:, המקשה נדה וכו', אטו כל המקשה נדה היא אמר רב נדה ליומא.

ופירש"י, ז"ל, וה"ק המקשה ורואה דם בימי זיבה אע"ג דלא אתיא בי' לידי זיבה מיהו באותו היום אסורה לשמש אבל לערב טובלת ואינה צריכה לשמור יום כנגד יום דרחמנא טהרי' לדם קושי, עכ"ל.

והנה בהא דס"ל לרב דהמקשה בימי זיבה הויא נדה ליומא, כתבו הראשונים דהוי זה מדרבנן, וכ"ה בל' ר"ח שהביא בחי' הרשב"א בסוגיין, ובטעמא דמילתא כתב הרשב"א בשם רבינו יונה, דהוא משום דקושי סותר יומו כשכבת זרע, ולהכי גזור בי' טומאת ערב לרב דלא לימרו שהוא עולה, עכ"ד, ובחי' הריטב"א פירש הטעם בזה, דהוא משום דרב חייש לשופי דיומו דשכיח, וכיון דכן עביד לה נדה ליומה מיהת, והצריכה טבילה כדי להחזיקה בטומאה ולא תבא פעם אחרת לשמש ביומה, עכ"ל.

אמנם הנה בתורי"ד לקמן דל"ז. פירש בהא דבעי רבא בקושי אם סותר בזיבה משום דמטמא בנדה, ז"ל, הך בעיא לא אתיא אלא לרב דאמר דהוה נדה ליומא ומשו"ה בעי אי סותר או לא, אבל אליבא דר' יצחק דאמר המקשה אינה כלום ליכא למיבעי מידי דהא כדם מגפתה הוא והאיך יסתור, עכ"ל, ועמש"נ בדבריו ב???.

ומבו' להדיא בד' הרי"ד, דהא דס"ל לרב דהויא נדה ליומא הוי זה דין דאורייתא, אשר מה"ט מיבעיא לן שמא אף יסתור דם קושי, וזה שלא כד' הראשונים בסוגיין.

וכ"ה משמעות ל' רש"י בסוגיין, שפירש בהא דאמר שמואל חיישי' שמא תשפה, ז"ל, ושמואל אמר אף צריכה לשמור יום כנגד יום "מדרבנן" דחיישינן שמא תשפה ונמצא שלא הי' דם קושי מחמת ולד ונמצא משמש עם זבה קטנה דאורייתא וענוש כרת, עכ"ל, ומ' מדבריו דדינא דרב דהויא נדה ליומא הוי זה דין דאורייתא, ורק הא דמוסיף שמואל דאף צריכה לשמור יום כנגד יום הוי זה מדרבנן.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, דכיון דרחמנא טהרי' לדם קושי בימי זיבה, א"כ מ"ט תהא נדה ליומא.

ב] ויל"פ בזה, וכבר עמדו בזה, דהנה לקמן דע"א: תנן הרואה יום י"א וטבלה לערב ומשמשה וכו' וב"ה אומרים פטורה מן הקרבן, וטעמייהו הוא משום דס"ל דיום י"א ל"ב שימור, ומשמע דדוקא בשטבלה בערב, אך אם טבלה מבעו"י מודו ב"ה דחייבת בקרבן, ובסה"ת ריש הל' נדה, ובהלכות נדה להרמב"ן פ"א ה"ז, ובחי' הרשב"א לעיל בע"א, מ' דמדאורייתא אינה טובלת אלא לערב, וצ"ב הטעם בזה, וע' בהגהות הרד"ל לקמן דע"א: שעמד בדין זה, עיי"ש מש"כ הטעם בזה.

ובחזו"א זבים סי' א' סק"ב, פירש הטעם בזה, ז"ל, ודוקא לערב אבל טבלה בי"א לכו"ע לא עלתה לה טבילה, ואע"ג דל"ב שימור, ושמעינן מכאן דיום הראי' כולו טמא כדין נדה תוך ז' אע"ג דל"ב שימור וטבילתה בלילה דוקא, עכ"ל.

ועמש"כ החזו"א שם עפי"ז בדין בועל שומרת יום, ועמש"נ עפי"ז ב??? בביאור ד' הראב"ד בפירושו לתו"כ ס"פ מצורע.

ונ' שהדברים מפורשים כן בד' הרמב"ם פ"ו מאיסו"ב ה"ט, ז"ל, כיצד ראתה דם בימי זיבתה בין שראתה בתחלת הלילה בין שראתה בסוף היום, "הרי אותו היום כולו טמא וכאילו לא פסק הדם מעת שראתה עד ששקעה החמה", ומשמרת כל הלילה ואם לא ראתה כלום בלילה משכמת למחר וטובלת אחר שתנץ החמה ומשמרת כל היום וכו', עכ"ל, ובפיהמ"ש בשלהי פירקין, ז"ל, ואם ראת הדם בלא עת נדתה ביום הראשון "הרי היא באותו היום טמאה", ותשאר משמרת ליום השני וטובלת בתחלת היום.

ומבו' להדיא בד' הרמב"ם, דזבה קטנה דינה הוא שאותו היום כולו טמא וחשיב כאילו לא פסק הדם עד ששקעה החמה, ומה"ט לא מציא לטבול ביום, והא דל"מ לטבול בלילה הוא משום דין השימור.[[1]](#footnote-2)

ונ' דהרמב"ם אתא לפרושי בזה מ"ט אין יום שפוסקת בו עולה לה לשימור, שנתחבטו בזה הראשונים, ולעיל דל"ג. פריך רמב"ח דאנן נמי ניספרי', אך לא נתפרש שם הישוב לזה מ"ט אינו עולה, ופירש הרמב"ם דהוא משום דאותו היום שראתה בו כולו טמא, וע"כ אינו עולה לה לשימור, וזה כמו שיתבאר להלן סק"ד דאם כל היום טמא בטומאת זיבה ודאי אינו עולה לשימור, עיי"ש הטעם בזה.

ויש להוסיף דכן משמע גם ממש"כ הגר"א בתו"כ מצורע פ"ח ה"ד, ז"ל, ה"פ כל ימי זוב טומאה תהי' טמאה, "דהיינו ביום שזב ממנה צריך להיות טמאה ול"מ לה טבילה", ואחר אותו היום היא כמשכב נדתה, דהיינו שאם לא טבלה היא טמאה ואם טבלה צריכה הערב שמש, עכ"ל.

ולפ"ז י"ל בביאור דעת רב דהמקשה הויא נדה ליומא, דס"ל דהא דנתמעט דם קושי בימי זיבה, אינו אלא מדין השימור, אך לא נתמעט מעיקר טומאת הזיבה, וע"כ הויא נדה ליומא.

ויל"פ הטעם בזה, שהרי להלן בסוגיין יליף אבוה דשמואל לטהרת דם קושי, מדכתיב וטמאה שבועים כנדתה ולא כזיבתה מכלל דזיבתה טהור ואיזו זו קושי בימי זיבה, ויל"פ דמהך קרא ילפי' דדם קושי טהור מהדין שנתחדש בזיבה טפי מנדה, דבעיא שימור ודבעיא ז' נקיים, אך לא נתמעט מעיקר טומאת זיבה, דהך טומאה איכא גם בנדה, ועד"ז נת' ב??? במה שפירש הר"ח הובא בחי' הרשב"א, ז"ל, אמר קרא וטמאה שבועים כנדתה, ודייקינן כנדתה ולא כזיבתה מכלל דאיכא לידה שטהורה משום זיבה ואינה טהורה משום נדה, ודלא כרב דאוקמה נדה ליומא מדרבנן אלא נדה לגמרי עכ"ל, ונת' לדון לפרש דבריו, דכונתו דמהך קרא ילפי' דאף המקשה בימי זיבה הויא נדה, עיי"ש.

ג] אמנם נ' דאין לומר כן, דהנה בגדר טהרת דם קושי, בפשוטו הי' נראה דהוי זה דין בהל' טומאת זיבה, דדם קושי אינו מטמא בזיבה, ועמש"נ עפי"ז ב??? בביאור דעת הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן דל"ח:, ולפ"ז שפיר הי' מקום לפרש דעת רב כמש"נ, שאין דם קושי טהור לגמרי, אלא אך לי"ב לדין שימור ולדין ז' נקיים.

אמנם הנה זה נסתר מהא דאמר רב לקמן דל"ז: דהקושי מטהר אפי' בימים הראויים לספירת זבה, ואמר ר"א בר אהבה דלטעמי' דרב אפי' ימים הראויים לספירת סתירת זבה, והנה אם טהרת דם קושי הוי דין בטומאת זיבה, הרי ל"ה שייך כלל לטהר בימים הראויים לספירה דאתינן לטמאותה בטומאת נדה, ובע"כ מד' רב דביסוד הדין טהרת דם קושי היא אף מטומאת נדה, ואך דאין דם קושי טהור אלא בימי זיבה ולא בימי נדה, אך מ"מ בימי זיבה ה"ה טהור לגמרי ואף מטומאת נדה, ואשר ע"כ ס"ל לרב דימים הראויים לספירה חשיבי לענין זה כימי זיבה, ואית בהו לטהרת דם קושי.

ולפ"ז הרי אין לפרש כלל דהא דס"ל לרב דהויא נדה ליומא הוא משום דלא נטהר דם קושי אלא מדין שימור וספירת ז' נקיים שנתחדש בזבה טפי מנדה, ולא מעיקר טומאת זיבה, דהרי חזינן דטהרת דם קושי הויא אף מטומאת נדה, וא"כ בדין שיהא טהור אף מעיקר טומאת זיבה, וצ"ע בזה.

ד] ובעיקר מש"נ מד' הרמב"ם דעיקר טומאת זבה קטנה הוא עד הלילה וחשיב דכל היום טמא, הנה מד' ש"ר נ' דפליגי ע"ז.

דהנה התוס' לעיל דל"ג. דנו לדעת ר' יוסי דס"ל דמקצת היום ככולו מ"ט אין יום שפוסקת בו עולה למנין ז', עיי"ש מש"כ בזה, ובתוס' הרא"ש שם כתב דבאמת לדעת ר' יוסי עולה יום שפוסקת בו למנין ז', וכן עמדו בזה ש"ר שם, והתוס' לקמן דע"ב. ובכמה דוכתי כתבו דלדעת ר' יוסי זבה קטנה עולה לה סוף היום לשימור, עיי"ש בדבריהם.

והנה אי נימא דעיקר טומאת זבה קטנה הוא עד הלילה וחשיב דכל היום טמא, דומיא דנדה דטמאה ז' ימים, נ' דבדין דלא יעלה לה סוף היום לספירת ז' נקיים ולשימור, וכמו שיתבאר.

דהנה לקמן דל"ז. דעת רבא דימי לידה עולין לספירת זיבתה, ואמר רבא מנא אמינא לה דתניא מזובה מזובה ולא מנגעה מזובה ולא מלידתה.

והנה טעמא דאביי דס"ל דימי לידה אינם עולין לספירה, בפשוטו אי"ז משום דבפועל טמאה היא, אלא הוא משום דכל ימי לידה הוו "ימי טומאה", וע"כ אינם עולין לספירה, ובגמ' להלן שם יליף אביי דאינם עולין מימי נדה, והיינו דימי לידה דמו לימי נדה דהוו ימי טומאה, והא דפליג רבא וס"ל דעולין הוא משום דטומאה אחרת אינה מעכבת בספירת נקיים, דל"ב אלא שתטהר מזובה.

וז"ל הרמב"ם פ"ז מאיסו"ב הי"א, וימי הלידה עולין לה למנין שבעה אע"פ שהיא טמאה בהן שנאמר ואם טהרה מזובה "כיון שטהרה מזובה" אע"פ שהיא טמאה טומאה "אחרת" כגון טומאת לידה או טומאת נדה או טומאת צרעת הרי זו סופרת בהן, עכ"ל.

ונ' לפ"ז דעכ"פ בעי' שתטהר מזובה, אך אילו הויא בימי טומאה דהזיבה גופה, ודאי לא מציא לספור נקיים, והא דכל זבה סופרת ז' נקיים הוא משום דבזבה כלל ליכא ימי טומאה, דטומאתה הויא טומאת ערב כשאר הטומאות, ואך דבעיא ספירת ז' נקיים לטהרתה, וז"פ.

ויש להוסיף בזה, ועמד בזה הגרד"ל שליט"א בקובץ מסורת ט' דהנה בתו"כ פ' מצורע פר' ד' דרשי' שבעת ימים תהי' בנדתה, לא בזיבתה כל ז', וכתב הגר"א שם, ז"ל, פי' דהיינו שא"צ לישב ז' ימים לזיבה קודם שתתחיל לספור ז' נקיים, עכ"ל, והיינו דס"ד דאף זבה אית לה ז' ימי טומאה כנדה, וע"כ בעיא לספור עוד ז' ימים נקיים, ואין ז' ימים הראשונים עולין לה לספירתה כיון דהוו ימי טומאה, וימי טומאת זיבה אין עולין לה לספירה, ונ' דזהו דילפי' מקרא דזבה לי"ב ימי טומאה כלל, וע"כ עולין לה ז' ימים הראשונים לספירה,[[2]](#footnote-3) והגרד"ל שם נוטה לפרש בע"א, ודבריו צ"ע, וזה להדיא כמש"נ.

ולפ"ז נ', דאי נימא דבזבה איכא טומאת יום א' עד הערב, וכל אותו היום הוי יום טומאה, א"כ בדין שלא יעלה לה אותו היום לספירתה, וממה שדנו הראשונים בדין זה, ודעת ר"ת דלר' יוסי עולה סוף היום לשימור דזבה קטנה, מוכח דס"ל דליכא כלל יום טומאה בזבה קטנה, וכל הא דל"מ לטבול ביום ראייתה הוא רק משום דין השימור, וע"כ שפיר יש לדון שיעלה לה סוף היום לספירה ולשימור.

ה] והנה הגרד"ל שליט"א בקובץ מסורת ט' הביא בזה, להא תנן במגילה ד"כ. וכן שומרת יום כנגד יום לא תטבול עד שתנץ החמה, ופריך התם פשיטא מ"ש שומרת יום כנגד יום מכל חייבי טבילות, ומשני איצטריך סד"א תיהוי כראי' ראשונה של זב, וראי' ראשונה של זב איתקש לבעל קרי דכתיב זאת תורת הזב ואשר תצא ממנו שכבת זרע מה בעל קרי טובל ביום האי נמי ליטבול ביומי', והא ביממא לא מצי טבלה דכתיב כל ימי זובה כמשכב נדתה יהי' לה, בליליא מיהא ליעביד קצת שימור ולטבול.

ופירש"י, משום דכתיב יהי' גרסינן, כל ימי זוב טומאתה כמשכב נדתה יהי' לה, והך קרא בראיית שומרת יום כנגד יום קאי, מרבויי כל ימי דרשינן לה במסכת נדה, ואמרינן התם יהי' לה מלמד שסופרת אחד לאחד, קצת מיום המחרת, הלכך בלילה מיהת תטבול, דעבדה קצת שימור, עכ"ל.

ולכאו' מפורש להדיא, דהא דשומרת יום אין טובלת ביום ראייתה הוא רק משום דכתיב בה יהי' דדרשי' מיני' דבעיא שימור, וע"כ ל"מ לטבול ביום הראי', וזה להדיא כמש"נ בדעת התוס' ודעימייהו, ודלא כמש"נ בדעת הרמב"ם דעיקר טומאת זבה קטנה הוא שכל יום הראי' טמא, ומשום זה ל"מ לטבול ביום ראייתה, עכ"ד.

ויש להוסיף דלכאו' כ"ה מפורש גם בד' רש"י לקמן דע"ב: ד"ה משכבות ומושבות, ז"ל, אלמא משכב ומושב דשומרת יום בשני שלה תולין ואם לא תראה טהורה ודוקא בשני אבל בראשון לא סלקא לה טבילה עד שתשמור קצת שני, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דהא דבראשון לא סלקא לה טבילה הוא משום דבעיא שימור מקצת שני.

אמנם הנה בחי' הריטב"א שם, ז"ל, והא ביומא לא מציא טבלה ואע"ג דפסק הדם, דכתיב כל ימי זובה כמשכב נדתה יהי' לה, כלומר שהימים שתראה בהם כלום כשעת נדתה כאילו שופעת דם, ומכל ימי דרשינן אפילו לראי' אחת שסופרת אחד לאחד כדרך שסופרת לשבעה, שאין יום הראי' בכלל וצריכה לספור יום אחד, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א דמקרא דכל ימי זובה ילפי' דהימים שתראה בהם כלום חשיבי כשעת נדתה כאילו שופעת דם, ומקרא דכל ימי ילפי' דאף בראי' אחת הוא כן.

ויל"פ לפ"ז בדעת הרמב"ם, דמהך קרא נלמד הך דינא דכל היום הוי יום טמא, וכדכתיב בקרא דכל ימי זובה כמשכב נדתה יהי' לה, וילפי' מינה דכל יום הראי' חשיב כשעת נדתה, ולפ"ז י"ל דזהו דמייתי הגמ' לקרא דכל ימי וגו', ואין מכוון הגמ' לדין שימור הנלמד מהך קרא, אלא מכוון הגמ' הוא דמהך קרא הוא דילפי' להך דינא דעיקר טומאת זיבה הויא כל יום הראי', ומשום זה הוא דל"מ טבלה ביום ראייתה.

אך בד' הריטב"א מבו' דבלא דין שימור שפיר הויא מציא לטבול ביום, ואך דמקרא דיהי' ילפי' דבעיא שימור יום אחר מלבד יום הראי' דומיא דזבה גדולה דבעיא ספירת ז' ימים מלבד יום הראי', ועיי"ש בהמשך ד' הריטב"א שפירש דלדעת ר' יוסי עולה סוף היום לשימור.

ויל"פ עוד, דהך דינא דכל יום הראי' הוי יום טומאה, נלמד מקרא דיהי', אשר ילפי' מיני' דבעי' ספירת אחד לאחד, ומשמעות קרא דאין יום הראי' עצמו עולה לה לשימור, ומזה הוא שנלמד דכל יום הראי' הוי יום טומאה, וע"כ הוא דאינו עולה לה לשימור, דאל"כ הי' עולה לה יום הראי' לשימור, ואף לדעת רבנן דס"ל דטבלה ביום ואח"כ ראתה סתרה, י"ל דהיינו רק משום דין סתירה, אך בתחילת המנין הי' בדין שיעלה לה סוף היום אף לדעת רבנן, ואכמ"ל בזה, וזהו דמייתי' בגמ' לקרא דיהי' דמיני' הוא דילפי' להך דינא דכל יום הראי' הוי יום טומאה.

**ב'**

ו] נתבאר לעיל סק"ד דאם יום ראיית הזיבה הוי כולו יום טמא בדין שלא יעלה לה לספירה, דומיא דהא דס"ל לאביי דימי לידה אינם עולין משום דהוו ימי טומאה, ואף רבא לא פליג אלא דטומאה אחרת אינה מעכבת בספירה, אך מ"מ בעי' שתטהר מזובה, וע"כ אי הוי היום טמא משום זיבה ודאי אינו עולה לספירה.

אמנם הנה ממש"כ בסה"ת סי' צ"ט ובמרדכי שבועות סי' תשל"ח, דלדעת אביי דימי לידה אין עולין לספירה, הרי דאף אחר ז' וי"ד ל"מ לספור נקיים כ"ז שלא טבלה כיון דביומי וטבילה תלה רחמנא,[[3]](#footnote-4) הרי לכאו' מבו' דהא דימי לידה אין עולין אי"ז משום דהוו "ימי טומאה", שהרי אחר ז' וי"ד כבר ל"ה ימי טומאה, שהרי יכולה לטבול וליטהר, ולכאו' מוכח מזה דס"ל דהא דימי לידה אין עולין לדעת אביי, הוא משום דכל דאיכא עלי' טומאת לידה, ל"מ ליטהר מזובה, ולפ"ז הרי בע"כ דטומאת זיבה אינה מעכבת מלספור ז' נקיים, דאם היתה מעכבת הרי ל"ה שייך לעולם ספירת ז' נקיים, ולפ"ז שפיר י"ל דאף אם דין טומאת זיבה הוא שהיא טמאה יום א', מ"מ שפיר יש לדון שיעלה לה יום זה לספירה, ודלא כמש"נ, וצ"ע בזה.

אמנם באמת נ' דאין להביא מזה, שהרי מבו' בד' סה"ת המרדכי דהא דאין עולה לה קודם שתטבול מלידתה, הוא רק משום דינא דביומי וטבילה תלה רחמנא, אך אלמלי כן שפיר היו ימים אלו עולין לה, ואף שלא טהרה מלידתה, והרי דטומאת לידה אינה מעכבת מספירה, ורק משום דביומי וטבילה תלה רחמנא, אשר משו"ז חשבינן דאכתי הויא בימי הלידה, דלדעתם זהו דינא דביומי וטבילה תלה רחמנא, דימי הטומאה דלידה לא תלו בימים לחוד אלא ביומי וטבילה, ועד הטבילה אכתי הויא בימי הטומאה דהלידה, ע"כ אין ימים אלו עולין לה לספירה, דהוו ימי טומאה, וכאשר כ"ה להדיא בל' סה"ת והמרדכי שם, ז"ל, שעד טבילה קרויין ימי לידה והרי אין עולין לספירת זיבה, דמסתמא כמו שקרויין ימי לידה אפי' לאחר ז' לזכר לטמא את הדם מה"ת עד שתטבול, למה לא יהו קרויין ימי לידה נמי לענין בעלה עד שתטבול, עכ"ל.

ומה"ט כתבו האחרונים לדון דאף לדעת סה"ת והמרדכי כ"ז הוא בתוך מ' לזכר ופ' לנקבה, אך אח"כ ודאי מציא לספור הגם שלא טבלה, והיינו משום דימי הלידה הוו מ' לזכר ופ' לנקבה, ובימי לידה אלו אמרינן דרק אחר יומי וטבילה הוו ימי טוהר וקודם לכן הוו ימי טומאה, אך אחר מ' ופ' שכבר אינם ימי הלידה, ודאי אף שלא טבלה כבר אין הימים ימי טומאה, וע"כ הם עולין לה לספירה.

ויש להוסיף בזה, דהנה הראשונים לעיל דל"ה: הוכיחו דאף לב"ה דביומי וטבילה תלא רחמנא, היינו רק לגבי טומאת הדם, אך אינו מטמא את האשה, וע"כ טובלת מיד וטהורה, והיינו משום דכבר הוו הימים ימי טוהר, וכ"ה מפורש בד' הרמב"ם פ"ז מאיסו"ב ה"ח דמה"ט הוא דאינה טמאה, אמנם לד' סה"ת והמרדכי אין לומר כן, שהרי לדעתם קודם הטבילה אכתי הויא בימי טומאה וכלל ל"ה ימי טוהר, ותיקשי דא"כ היאך טובלת מיד וטהורה, ומ"ט אין הדם מטמאה, אך פשוט דלדעתם מעיקרא לק"מ, דכ"ה שאף אם ראתה דם כל ימי הטומאה טובלת בליל ח' ובליל ט"ו וטהורה, דהדם שרואה בימי הלידה אין מטמא אותה ז' ימים אחרים, ה"נ אם ראתה דם קודם הטבילה אין הדם מטמא אותה ז' ימים אחרים, כיון דאכתי הויא בימי טומאה, וז"פ.

ז] ונ' להוסיף עוד בזה, דהנה המרדכי שם הביא מש"כ הרי"ף דכל דם דחזיא בימי טוהר יתבא עליו ז' נקיים, וכתב המרדכי דהי' סבור דרי"ף בא לאסור עלינו דם טוהר, ואמר לי הר"ם דמעולם לא עלה על דעת הרי"ף לאסור דם טוהר, אלא ס"ל לרי"ף דביומי וטבילה תלה רחמנא כדאמר בפרק בנות כותים וכ"ז שלא טבלה אפי' ספרה ז' נקיים ושוב ראתה צריכה לחזור ולספור ז' נקיים ובתר הכי טבלה, אבל בתר הטבילה הוי הדם טהור, וכן פסק הרא"ם, עכ"ד.

ובפשוטו ד' המרדכי תמוהים, דהיאך מצי למימר דדם טוהר סותר אף אחר שספרה ז', והרי כבר הוכיחו התוס' לעיל ממש"א דשבוע קמא פסקה ושבוע בתרא לא פסקה, דאף דם טמא אינו סותר אחר ספירה, וכ"ש דאין דם טוהר סותר אחר ספירה.

ובפשוטו צ"ל בדעת המרדכי דמחלק בזה, דהגם דדם דימי לידה אינו סותר, מ"מ דם טוהר קודם טבילה סותר, וכאשר כ"ה מוכח בד' הרשב"א לעיל דיש מקום לחלק כן, עייש"ה במה שדחה ראיית ר"ת מסוגיא דלעיל, וי"ל עוד כמו שדן האו"ז בסי' של"ט דלא קי"ל כהך לישנא בדעת לוי, עיי"ש, וצ"ע רב בזה.

אמנם האמת יורה דרכו, דהנה המרדכי כתב דכן פסק הרא"ם, ומקור הדברים הוא מד' ראבי"ה סי' קע"ט, ז"ל, ועם הרב מורי ממי"ץ נשאתי ונתתי בדברים הללו, והי' אומר דצריכה ספירה אחריתא, ומחק מספר הישר שלו פסק הרבינו תם שפסק.

והנה בד' ראבי"ה לעיל מינה מבו' הטעם לחלוק על פסק ר"ת, ז"ל, ואינה ברורה הראי', ואם תמצא לומר דחומרא דר' זירא איתא נמי ביולדות איכא למימר דכיון דהדם טמא, דביומי וטבילה תלי' רחמנא, סתרה ובעיא ספירה אחריתא, והכא מיירי בדין תורה קודם חומרא דר' זירא, הלכך בשבוע קמא דפסקה עולה לה לספירת זיבה, ושבוע בתרא הויא לה כיולדת בלא זיבה, שהרי כבר ספרה, דלא בעיא שבעה נקיים לדם לידה, אבל אנו דמחמירינן דאפילו בשאינה יולדת בזוב מצריכינן לה שבעה נקיים מדר' זירא מפני הטועות, איכא למימר דדיינינן לה בדם בתר ספירה כמו בדם הלידה דקמי ספירה, כיון שביומי וטבילה תלי' רחמנא וכו', עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דבאמת מצד עיקר הדין ודאי דאין דם טוהר סותר אחר ספירה, וכאשר כ"ה מוכח מסוגיא דלעיל דאף דם שבימי לידה אינו סותר אחר ספירה, אך מ"מ אחר חומרא דר' זירא דעל כל דם יושבת ז' נקיים, ה"נ דם טוהר שקודם טבילה, כיון דהדם טמא צריכה לישב עליו ז' נקיים, ועי' גם באו"ז סי' של"ט דכתב בתו"ד דאפשר דחומרא דר"ז נוהגת בכה"ג.

ונ' ברור לפ"ז דזהו גם טעמא דהמרדכי בדעת הרי"ף דכ"ז שלא טבלה אפי' ספרה ז' נקיים ושוב ראתה צריכה לחזור ולספור ז' נקיים, ואי"ז מדין סתירה, דל"ש סתירה אחר ספירה, עכ"פ בדם שאינו גורם טומאה, וכמש"כ התוס', אלא הוא משום דראי' זו עצמה מצרכתה לספור ז' נקיים, ואשר זמש"כ דצריכה לחזור ולספור ז' נקיים, ולא הזכיר לדין סתירה, אלא היינו שראי' זו עצמה מצרכתה לספור ז' נקיים, ואך דאפשר דאחר שראי' זו מטמאתה, שוב היא סותרת גם לספירה קמייתא, וכמו שדנו כן התוס' דשמא בראי' הגורמת טומאה יש סתירה אחר ספירה.

ובאמת שממקומו הוא מוכרע כן, שהרי המרדכי פי' כן בד' הרי"ף, והרי הרי"ף הלכות נדה ד"ד. פירש להדיא לטעמו משום חומרא דר' זירא, ובע"כ כמש"נ דמכוון המרדכי הוא דבדם טוהר קודם טבילה כיון דהדם טמא איכא לחומרא דר' זירא, וז"ב.

ולפ"ז ל"ק ע"ד המרדכי מסוגיין, שהרי כל הא שהצריך לחזור ולספור הוא רק משום חומרא דר' זירא, אך בסוגיין דמיירי קודם חומרא דר' זירא, ודאי דאין ראיית דם בימי לידה סותרת אחר ספירה, וכמש"כ כן ראבי"ה.

שו"מ בעזה"י הדברים מפורשים כן בתשובות מהר"מ מר"ב ד"ב סי' נ"ד, שזהו מקור ד' המרדכי, ז"ל, דאע"ג דמשמע בפ' בנות כותים דמשכלו ימי טומאה לזכר ולנקבה כל הדמים שהיא רואה שוב אינם סותרין וכו', אפ"ה משום חומרא דר' זירא סותרת, כי ר"ל דחומרא דר' זירא נוהגת אף בימי טוהר, כ"כ רבינו האלפסי, אבל משטבלה מודה הוא דכל דמים שתראה טהורים לגמרי כל ימי טהרה וכו', עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ בדעתו, וב"ה שהנחני בדרך אמת.

אמנם הנה בד' התוס' וש"ר מבו' דפשיט"ל דאין נוהג חומרא דר' זירא בדם טוהר קודם טבילה, וע"כ לא דנו אלא שמא ראיית דם טוהר סותרת ספירתה, אך לא דנו כלל שמא ראי' זו עצמה מצרכת ספירת ז' נקיים.

ונ' בטעם הפלוגתא בזה, דהתוס' וש"ר לטעמייהו אזלי, דס"ל דכל הא דביומי וטבילה תלה רחמנא הוא רק לענין טומאת הדם עצמו, אך שפיר חיילי ימי טוהר שלא לטמאות את האשה, וע"כ ל"ש בזה כלל חומרא דר' זירא, כ"ה דס"ל דאף בזה"ז בועלין על דם טוהר, וליכא בזה לחומרא דר' זירא, אך המרדכי לטעמי' דס"ל דקודם ימי טבילה לא חיילי כלל ימי טוהר, אלא הוו אכתי ימי טומאה, והא דגם אם ראתה דם טובלת מיד וטהורה, הוא משום דכ"ז שלא טבלה אכתי ימי טומאה נינהו, וע"כ הוי כראתה דם ביום י"ד דטובלת לערב וטהורה, הרי מה"ט איכא בזה לחומרא דר' זירא, וז"ב.

ויש להוסיף דהדברים מתישבים היטב בד' מהר"ם מר"ב, דבד' מהר"ם מר"ב בתשובה שם מבו' להדיא, דלמ"ד דימי לידה אין עולין לספירה, ה"נ אין עולין לה הימים שאחר ז' וי"ד קודם טבילה, עייש"ה, והרי דס"ל כדעה זו דלא חיילי כלל ימי טוהר קודם טבילה והוו אכתי ימי טומאה, וע"כ הוא דס"ל דכל שראתה דם אחר ז' וי"ד קודם טבילה, נוהג בזה חומרא דר' זירא.

אמנם הנה בד' סה"ת סי' צ"ח מבו' דעתו דליכא לחומרא דר' זירא בדם טוהר קודם טבילה, שהרי הביא ד' ר"ת דיולדת בזוב בזה"ז שראתה בימי טוהר אחר ספירה אינה סותרת, והרי דאין דם זה מצריכה לישב ז' נקיים,[[4]](#footnote-5) והרי דהגם דס"ל דקודם טבילה לא חיילי כלל ימי טוהר והוו ימי טומאה אף לבעלה, מ"מ לי"ב לחומרא דר' זירא.

ונ' בטעמו לפמש"כ שם סי' פ"ז, דטעם חומרא דר' זירא הוא משום שכל הנשים הרואות יש להם לספק שמא כבר ראתה ב' ימים לבד זה, ושמא היא עומדת בימי זיבה, ואשר ע"כ ס"ל דל"ש חומרא דר' זירא על דם שרואה בימי לידה, דאינה ראוי' כלל לבא בימים הללו לידי זיבה, וז"ב.

ח] ושוב נתבוננתי שכבר נחלקו בד"ז אם נוהג חומרא דר' זירא בדם שראתה בימי טומאת לידה, הראשונים להדיא, דהנה בד' הרמב"ן בהלכות פ"ז הי"ט מבו' דחומרא דר' זירא נוהג אף בדם שראתה בימי טומאת לידה, אך בד' הרא"ש בפירקין סי' ב' מבו' דאין נוהג חומרא דר' זירא בדם שראתה בימי לידה, עיי"ש, והובא פלוגתא זו בטור סי' קצ"ד, וצ"ב טעם הפלוגתא, וע' ב"ח ופרישה וט"ז ופליתי שם מה שפירשו בטעמו של הרא"ש.

ולפמש"נ נ' דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ן לטעמי' דפירש שם פ"א הי"ח דטעם חומרא דר' זירא הוא כדי שיהיו בכל זמן מונות מנין אחד ולא תשתנה מנהגן בין ראי' אחת לג' ימים ובין תחילת הראי' לסתירת הספירה, וע"כ לדידי' שייכא חומרא זו גם בדם שרואה בימי לידה, אך הרא"ש לטעמי' בתוהרא"ש לקמן דס"ו. דטעמא דחומרא דר' זירא הוא משום דאימור תמול ושלשום ראתה ולאו אדעתה, ואשר ע"כ ל"ש חומרא זו בימי לידה, וכמש"נ.

ושו"מ בהשגות הרז"ה לבעה"נ שער הפרישה אות ד', ז"ל, ואני אומר להלכה ולא למעשה, שכשהחמירו בנות ישראל על עצמן, בדם נדה הוא שהחמירו לעשותו כדם זיבה, אבל בדם לידה לא החמירו ואדינא דאורייתא קיימן וכו', אבל בראי' א' ובקושי סמוך ללידת ולד א"נ ברואה תוך ז' ללידתה, די'בטומאת ז' לזכר וי"ד לנקבה, דהא שבעה לה טומאה מלידתה ואין דמה מוסיף לה טומאה, ותמה על עצמך היאך תטמא אותה בראי' א' ובקושי סמוך ללידתה להצריכה ז' נקיים, אם זבה היא הא קי"ל דקושי סמוך ללידה בימי זיבה רחמנא טהרי', וכי תימא דלמא קושי בימי נדה היא, נקיים למה לה, וכי תימא משום דכולהו נשי האידנא ספק זבות שוינהו, ה"ז אומרת מטמאיך לא טמאוני ואתה טמאתני, עכ"ל, והרי שפירש דל"ש חומרא דר' זירא בדם שרואה בימי לידה, משום דבזה ליכא למיחש לזיבה.

ויש להוסיף, שהרי חזינן דגם לדעת הרמב"ם ל"ב ז' נקיים בדם שראתה בימי לידה, רק משום חומרא דר' זירא, אך קודם חומרא דר' זירא ל"ה בעי' בזה ז' נקיים, הגם שמתקנת רבי שאף בראתה ג' ימים בימי נדה תשב ז' נקיים, שהרי לעיל מוקמי' לברייתא בגונא שבשבוע שני לא פסקה, והרי דאי"ז מצריכה ז' נקיים, והיינו משום דתקנת רבי היא מפני הטועות, וע"כ בימי טומאת לידה דליכא למיחש לזיבה, ל"ב ז' נקיים.

ואשר ע"כ ס"ל להרא"ש דה"נ ל"ש חומרא דר' זירא בדם שרואה בימי לידה, דאף חומרא דר' זירא הוא משום דחיישי' שמא כבר ראתה ב' ימים קודם וזבה היא, וע"כ בימי לידה דליכא למיחש למידי ל"ש חומרא דר' זירא, והרמב"ן דפליג הוא משום דס"ל דחומרא דר' זירא היא כדי שיהיו בכל זמן מונות מנין א' וכו', וע"כ שייכא חומרא זו גם בדם שרואה בימי לידה, וז"ב.

ולפמש"נ נחלקו בזה סה"ת והר"א ממיץ, דדעת סה"ת דהגם דקודם טבילה לא חיילי כלל ימי טוהר והוו עדין ימי טומאה, מ"מ לי"ב לחומרא דר' זירא, וזה כדעת הרא"ש דאין נוהג חומרא דר' זירא בדם שראתה בימי לידה, ואילו דעת הר"א ממיץ דכיון דלא חיילי ימי טוהר קודם טבילה כל שראתה דם נוהג בזה חומרא דר' זירא, וזה כדעת הרמב"ן דנוהג חומרא דר' זירא בדם שראתה בימי לידה, וז"ב.

ויל"ד עד"ז בפלוגתת הגאונים שהביא המרדכי בשבועות שם אם חומרא דר' זירא נוהגת בדם קושי, עיי"ש, ושו"ר שמבו' כן בד' הרז"ה שהבאנו לעיל.

ט] ומצינו דפליגי בזה עוד, והוא במש"כ הרמב"ן בפ"ז שם ה"כ בדין הרואה דם בימי טוהר, דאם החמירו בנות ישראל על עצמן שאפי' רואות דם טיפה כחרדל יושבות ז' נקיים וכו' כדי שתהא ספירת כולן שוה כל ימיהן ולא יבוא לידי טעות, כ"ש שיהא להן לחוש שלא תהא האשה שופעת ומשמשת, לפיכך כל הרואה דם טיפה כחרדל אפי' בתוך ימי טוהר תשב ז' נקיים כאילו ראתה קודם שתלד, וה"ז בכלל חומר שהחמירו בנות ישראל על עצמן וכו', עכ"ל, והרי"ף בהל' נדה כתב הטעם, משום דאיכא יולדת בזוב דצריכה ז' נקיים בימי טוהר, וע"כ עבדינן נמי הרחקה יתירא כר' זירא, עכ"ד, והראב"ד בבעה"נ שער הפרישה כתב, דכיון דכולהו נשי האידנא טועות משוינן להו דלא ידעי בין ימי נדה לימי זיבה, ה"נ איכא למיחש ליולדת ידלמא לא ידעא בין ימי טוהר לימי טומאה וכו', עכ"ל, והרשב"א בתוה"ב והרא"ש בשלהי מכילתין הביאו בשם הראב"ד דהטעם לאסור בזה, הוא משום דדמיא לחומרא דר' זירא שהחמיר משום דלא ידעי בין ימי נדה לימי זיבה ובין רואה יום א' לרואה ג' ימים, כ"ש שיש לחוש שמא יבא הדבר לידי קלקול שמא יבא לטעות בין ימי טוהר לימים שאחר ימי טוהר, עכ"ל.

אמנם הרמב"ם פי"א מאיסו"ב ה"ו פליג ע"ז, ז"ל, שזה שהחמירו על עצמן בימי חכמי הגמרא אינו אלא ברואה דם שהוא טמא שיושבת עליו ז' נקיים, אבל דם שתראה בימי טוהר אחר ספירה וטבילה אין לחוש לו שאין ימי טוהר ראויין לא לנדה ולא לזיבה, עכ"ל, והרא"ש בשלהי מכילתין הסכים לדעת הרמב"ם.

ונ' פשוט דאזלי לטעמייהו, דדעת הראב"ד והרמב"ן דטעם חומרא דר' זירא אינו משום דחיישי שמא זבה גדולה היא, אלא הוא משום שלא ידעו הנשים לחלק בין ימי לידה לימי זיבה ובין יום א' לג' ימים, וע"כ ס"ל דמה"ט יש לאסור אף דם שבימי טוהר, שיש לחוש שלא ידעו להבדיל בין דם טוהר לדם דבימי טומאה, אך דעת הרא"ש דהטעם החומרא הוא משום דחיישי' שמא ראתה ג' ימים, וכן נ' שהוא דעת הרמב"ם, ואשר ע"כ ס"ל דל"ש ה"ט בימי טוהר דאין ימים אלו ראויין לנדה ולזיבה וליכא למיחש למידי, וז"ב.

וכ"נ בד' הבעה"מ בהשגותיו לבעה"נ שהבאנו לעיל סק"ח, שכתב בסו"ד, ז"ל, ובדם טהור נמי אין שרש החומרא ממנהג בנות ישראל אלא מתקנת רב יהודאי ודורו ואסמכוה אמנהגא. והרב אלפסי מסתם לה סתומי, עכ"ל, ונ' מדבריו דזה מיוסד עמש"כ לעיל מינה דל"ש חומרא דר' זירא בדם קושי ובדם שרואה בימי טומאת לידה, וזה כמש"נ דכל הנך גווני תליין זב"ז.

ובעיקר פלוגתת הראשונים בטעם חומרא דר' זירא, יש לציין עוד לפירש"י ותוס' מגילה דכ"ח:, ולתר"י תוס' הרא"ש וריטב"א בברכות ר"פ אלו עומדין.

י] אך ילה"ע בזה, במש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, אבל דם שתראה בימי טוהר "אחר ספירה וטבילה" אין לחוש לו, עכ"ל, ומבו' דרק דם שרואה אחר טבילה אין לחוש לו, אך דם שרואה קודם טבילה יש לחוש לו, וכ"ה מבו' בדבריו שם ה"ז, ז"ל, ושמענו שבצרפת בועלים על דם טוהר כדין הגמרא עד היום "אחר ספירה וטבילה" מטומאת יולדת בזוב, עכ"ל, וזה כדעת הר"א ממיץ ומהר"מ מר"ב שהבאנו לעיל סק"ז, ודלא כדעת התוס' וש"ר שהבאנו שם דס"ל דליכא בזה לחומרא דר' זירא.

ובפשוטו נ' בטעמו, דס"ל דכיון דביומי וטבילה תלה רחמנא, ע"כ דם שרואה קודם הטבילה אית בי' לחומרא דר' זירא, וצריכה לישב עליו ז' נקיים.

וצ"ב שהרי הרמב"ם שם פ"ז ה"ח כתב, ז"ל, ספרה ז' ימים נקיים ולא טבלה ואח"כ ראתה דם ה"ז טובלת ומותרת לבעלה מיד, שכל ימי טוהר אינן ראויות לא לנדה ולא לזיבה, אבל עצמו של דם טמא ומטמא כדין דם הנדה עד שתטבול, עכ"ל, והרי דאף דביומי וטבילה תלה רחמנא מ"מ אין הדם מטמא את האשה, וא"כ מ"ט אית בי' לחומרא דר' זירא, הרי הרמב"ם פירש דהטעם דליכא לחומרא דר' זירא בדם טוהר הוא משום שאין ימי טוהר ראויים לא לנדה ולא לזיבה "כמו שביארנו", ומכוון דבריו הוא למש"כ בפ"ז ה"ח הנז', וא"כ הרי ה"ט שייך גם בדם טוהר קודם טבילה, דאף דהדם טמא מ"מ אין ימים אלו ראויים לא לנדה ולא לזיבה, וא"כ מ"ט אית בי' לחומרא דר' זירא.

וביותר צ"ע למש"נ בביאור דעת הרמב"ם דטעם חומרא דר' זירא הוא משום דחיישי' שמא זבה גדולה היא, ודע"כ ל"ש חומרא דר' זירא בדם טוהר, דא"כ מה"ט בדין דלא יהא לחומרא דר' זירא אף בדם טוהר קודם טבילה, וצ"ע בזה.

1. ולכאו' ילה"ע ע"ז מהא דאמרינן בשלהי מכילתין, דזבה חמורה מזב שהיא סופרת יום אחר והוא אינו סופר, ולפ"ד הרמב"ם הרי גם בלא דין שימור חמורה זבה שטמאה לכל אותו היום ומשא"כ זב בראי' אחת שטובל מיד, אך י"ל בזה עפימש"כ התוס' שם דהגם דאיכא למיפרך על ק"ו זה דמה לזב שכן מטמא בראיות כבימים, מיהו בזה מצינן שפיר למילף דלגבי ספירה אחמיר רחמנא באשה מבאיש, ולענין ספירה עביד שפיר ק"ו הואיל ולענין ספירה מצינו שהחמיר באשה מבאיש, עכ"ד, ולפ"ז ניחא דע"כ ל"ה מצי עביד ק"ו מכח מה שזבה חמורה שטמאה כל היום, דע"ז שפיר איכא למיפרך דמה לזב שכן מטמא בראיות כבימים, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם ילה"ע בזה, ממש"א לקמן דל"ז. דמה גרם לו זובו ז' לפיכך סותר ז' מה גרם לו קריו יום א' לפיכך סותר יום א', ומ' דזובו גורם לו טומאת ז', ודלא כמש"נ דאין טומאתו ז' אלא בעי ז' ימים לטהרתו.

   וביותר ילה"ע ממש"כ הרמב"ן שם דכ"ה דזיבה סותרת ז' משום דגורם טומאת ז' ה"נ דם נדה סותר ז' משום דגורם טומאת ז', וצ"ע דלכאו' ל"ד דין ז' דזבה דהם ז' ימי טהרה לדין ז' דנדה דהם ז' ימי טומאה, וילה"ע בזה, ואפשר שזה נכלל במש"כ בחי' הר"ן שם, ז"ל, אלא ודאי משו"ה סותרת לפי שכיון שראי' אחת מצרכת ז' דהיינו בימי נדה, ה"נ מצרכת ז', "ואע"ג דבימי נדה א"צ שיהיו נקיים והכא סותר ובעי נקיים, ה"ט משום דהאי כדיני' והאי כדיני', אך מ"מ לפי שמטמאה במקום אחר היא סותרת", עכ"ל, אך בלשונו נ' דלא עמד אלא מ"ט בעי' שיהיו ז' "נקיים", אך לא עמד דכלל ל"ד ז' ימים דנדה לז' ימים דזבה.

   אך יש להביא בזה לד' הרשב"א לעיל דל"ג. בדין מקה"כ, דמפורש שם בדבריו דחלוק ענין ז' ימים דנדה מענין ז' ימים דזבה, דבנדה הוו ז' ימי טומאה, ובזבה הוו ז' ימי טהרה, עייש"ה בדבריו, וכעי"ז כתב גם בתוה"ב.

   וילה"ע עוד בזה מד' הראב"ד בתו"כ ס"פ מצורע, דבועל זבה קטנה טמא יום א' ובועל זבה גדולה טמא ז' ימים, דמזה מ' דזבה גדולה אית בה טומאת ז', וע"כ אף הבועל טמא ז' ימים, הגם דבפשוטו ל"ש בו דין ספירת נקיים, ועמש"נ בדעתו ב???. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ע בזה, דהנה בסוגיא לעיל דל"ה: אמרי' דאף ב"ש דס"ל דדם יולדת שלא טבלה אינו מטמא יבש, מודו ביולדת בזוב דבעיא ספירה, ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דכ"ז שלא ספרה אינה ראוי' לטבול מטומאתה, וע"כ לא חיילא טהרת דם טוהר, והאמנם דטומאת זיבה לכאו' אין טעם שתעכב חלות ימי טוהר, אך צ"ל דל"ש לטבול לטומאת יולדת כ"ז שיש עלי' טומאת זיבה, ול"ד לב' טומאות חלוקות דבפשוטו אפשר ליטהר מא' מהן ואכ"מ, (עי' אנצ"ת ע' טבילה מה שהביאו בזה), דשאני הכא דטומאת יולדת וטומאת זיבה הוו חדא טומאה דנדות, וע"כ לא חיילא טהרת דם טוהר.

   אך לדעת סה"ת והמרדכי אין לומר כן, שהרי מבו' להדיא בדבריהם דמהניא טבילה לטומאת יולדת הגם דאיכא עלי' טומאת זיבה, ועמש"כ בזה הגרד"ל שם, ושו"ר שכבר עמד ע"ז האבנ"ז יו"ד סי' רס"ד, עיי"ש, וגם מבו' בדבריהם דטומאת זיבה אינה מעכבת חלות ימי טוהר, וע"כ אחר שטבלה ללידתה מציא לספור ז' נקיים, ולא חשיבי כימי לידה שאינם עולין, וצ"ע דא"כ מ"ט מודו ב"ש ביולדת בזוב, הרי משום טומאת יולדת דמיא לכל יולדת דמציא לטבול, וטומאת זיבה הרי כלל אינה מעכבת בחלות ימי טוהר.

   ונ' ברור בדעתם, דהא דמטמאי ב"ש להדם קודם ספירה, אי"ז משום דביומי וספירה תלה רחמנא ואכתי ליכא לטהרת דם טוהר, אלא הוא כמש"כ בחי' הרמב"ן שם, ז"ל, ולב"ש נמי כיון שראי' זו מטמאתה מלספור נקיים נמצא שהיא גורמת טומאה וכדם הנדה הוא שמטמא לח ויבש וכו', עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בחי' הרשב"א בסוגיא שם בקושיתו ובתירוצו הראשון, ורק בתי' השני חידש דטעמא דב"ש הוא משום דביומי וספירה תלה רחמנא, עיי"ש.

   ובעיקר נידון זה אם אפשר לטבול לטומאת יולדת כ"ז דאיכא עלי' טומאת זיבה, יש לציין לד' התוס' לעיל דכ"ט: דנראה מדבריהם דלב"ש דטבולת יום ארוך בעיא טבילה, הרי דאם ראתה דם בליל פ"א ונטמאה נדה, ל"ש שתטבול לטומאת טבולת יום ארוך, וכ"ה בתוס' הרא"ש ובתורי"ד שם, אך יל"פ דהגם דמהני טבילה לטומאת הלידה, מ"מ לי"ב להא דטבילה בזמנה מצוה, גם י"ל דכ"ד התוס' התם הוא כלפי דינא דטבולת יום ארוך בעיא טבילה, דזהו רק משום דאתיא לאכול בתרומה, ע' מי נדה שם ד"ל. שכתב כן, וחלק עפי"ז עמש"כ החידוד הלכות שם דאין טובלת לטומאת זיבה בתוך ימי הלידה, עיי"ש.

   ויש להוסיף, דהנה אי נימא דא"א לטבול לטומאה אחת כ"ז דאיכא עלי' טומאה אחרת, קשיא דא"כ היאך נדות שהן טמאות מת טובלות לטומאת נדות להתירן לבעל, ובפשוטו צ"ל בזה, דכיון דטומאת נדה מוספת איסור לבעל, שפיר מהני טבילה ע"ז, ונ' די"ל עוד, ע"פ המבו' בד' הראב"ד בדין פולטת, דשייך שתטהר זבה לבעלה ולא תטהר מטומאתה, ולפ"ז הרי ממילא גם אי נימא דכיון שהיא טמאת מת ל"מ ליטהר מטומאת נדה, אך שפיר מציא ליטהר מטומאתה לבעלה, דע"ז לי"ב טומאה אחרת, וז"פ. [↑](#footnote-ref-4)
4. והאמנם דעת סה"ת דלר"ת גופי' ל"מ לספור ז' נקיים קודם שתטבול ללידתה, ולדעתו בע"כ איירי בשטבלה ללידתה וספרה ז' נקיים ושוב ראתה, וע"כ ודאי דל"ש בזה חומרא דר' זירא, כיון שכבר אינה בימי טומאה, אך סה"ת גופי' הרי לא ס"ל כדעת ר"ת, ולדעתו איירי אף בשלא טבלה ללידתה, ואפ"ה ליכא בזה לחומרא דר' זירא. [↑](#footnote-ref-5)