מ_מ חזקות ורשויות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ מהדו_ק

ל' תשרי ע"ו

דף מס' 1

**ב' א'** - שמאי אומר כל הנשים דיין שעתן וכו', - בפירש"י משמע דאיירי במצאה דם ע"י בדיקה, ועי' מהר"ם וחידוד הלכות וערול"נ מש"כ בזה, - ועי' חזו"א סימן צ"ו סקי"א במש"כ לדון אם בראתה בהרגשה איכא לעיקר טומאת מעל"ע, ועי' מאירי דמבו' דגם בראתה בהרגשה איכא לטומאת מעל"ע, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ג' א' ד"ה מרגשת, ועי' חוו"ד סימן ק"צ סק"א בתו"ד ומשנה אחרונה ונאו"י סימן כ"ו סק"ד.

הלל אומר וכו' וחכ"א וכו', - עי' בסוגיית הגמ' לקמן דף ו', דבחולין לא גזרו טומאת מעל"ע, אלא בקדש, ונחלקו אם גזרו אף בתרומה, והתוס' וש"ר האריכו מ"ט לא מטמאינן למפרע מדינא משום דהו"ל ספק טומאה ברה"י, ויתבאר בעזה"י במקומו.

וחכ"א לא כדברי זה, - עי' בסוגיית הגמ' לקמן ד' ב' בטעמא דחכמים, ועי' בד' רש"י בסוגיין בד"ה לא כדברי זה, ובחידוד הלכות ע"ד התוד"ה מעל"ע, ובערול"נ לקמן שם, ובחזו"א סימן צ"ז סק"א.

עי' בסוגיית הגמ' לקמן ל"ו א' ובכתובות ל"ז א', דכל דליכא שהות לטמאות מעל"ע, אף לא טימאו מפקידה לפקידה.

מפקידה לפקידה ממעטת ע"י מעל"ע, - בפירש"י כתב דהיינו כגון בדקה עצמה שחרית וכו' דאמרינן לקמן במתניתין פעמים צריכה להיות בודקת, ועי' מהר"ם שדקדק מדבריו דדוקא בדיקה שבודקת מתקנ"ח ממעטת, ועי' ערול"נ במש"כ לדחות לזה, ועי' גם בשו"ת חת"ס יו"ד סימן קפ"ז שנחלק ע"ז, ועי' בזה במל"מ פ"ג ממטמאי מ"ו ה"ד ורש"ש, ועי' פתחי נדה חכמת בצלאל לקמן ד' ב'.

כל אשה שיש לה וסת די' שעתה, - בפירש"י כתב דהוא משום דאורח בזמנו בא, וכ"כ הרשב"א במשמה"ב בית ז' ש"ג יא:, - אך התוס' לקמן ס' ב' ד"ה עוברה, כתבו דהוא משום דהיא מסולקת, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב שם, והר"ן בפ"ק דשבועות ה' א' מדפי הרי"ף, - ויתבאר בעזה"י עוד בענין זה בסוגיא דוסתות, ואכ"מ.

אינה מונה אלא משעה שראתה, - עי' אלי' רבה דקמ"ל דאינה מקולקלת למנינה, - ובפשוטו הוא משום דמוקמינן לה אחזקתה, ולכאו' הוא שלא כד' האבנ"ז יו"ד סימן שמ"א דבתינוק שספק אם נולד בער"ש או בשבת, ליכא למיתי עלה משום חזקת מעוברת, דל"מ החזקה לומר דנולד בשבת, ועי' בזה גם בחזו"א סימן קט"ו סק"א וחי' ר' שלמה כתובות סימן ד', ועי' היטב בחי' הרמב"ן לקמן נ"ג ב', וצ"ע.

מ"ט דשמאי, - עי' תוס' הרא"ש דהו"מ למיבעי מ"ט דהלל דמטהר בחולין, אלא דנקט טפי לפרש טעמא דשמאי משום דמטהר לגמרי, א"נ דבעי מ"ט דשמאי שלא עשה סייג לדבריו, ועי' רמב"ן רשב"א וריטב"א מש"כ בזה.

העמד אשה על חזקתה, - בפירש"י כתב דהיינו דמוקמינן לה על חזקתה שהיתה קודם ראי' כשנתעסקה בטהרות, ועי' רש"ש שתמה, דמ"ט לא פירש דהיינו חזקתה שהי' לה כשבדקה עצמה ומצאה טהורה, ועי' רמב"ן דמבו' דמפרש כן, ועי' תורת יקותיאל סימן י"ח סק"א ואמרי בינה אהע"ז סימן ל' ד"ה והנה הרא"ש ואבנ"ז חו"מ סימן קע"א.

עי' נובי"ק יו"ד סימן מ"ו שהאריך, דאף בלא חזקת טהרה, לא מטמאינן לה למפרע, משום דכתלי בית הרחם לא מוקמי דם, ועיי"ש מש"כ להוכיח כן, ועמש"כ בזה בחידוד הלכות בסוגיין ובחוו"ד סימן קצ"ו סק"ד ובשערי ישר ש"ב פכ"א, ועי' נובי"ק יו"ד סימן ס"ג בשם מהר"ח כהן שנקט כדבריהם דאיכא חזקת הגוף שהיא מסולקת דמים.

עי' תורי"ד דהא דלא קאמר דהעמד טהרות על חזקתן, הוא משום דאית בהו ודאי מגע, ובכה"ג לא מוקמינן להו אחזקתייהו, ועי' מהר"ם מש"כ בזה בע"א, וצ"ב, - ועי' ריטב"א קידושין ע"ט א' שהוכיח כן מהא דמטמא הלל, משום דאיכא ריעותא מגופה, ולא מטהר משום חזקת הטהרות, וכעי"ז כתב בתוס' הרא"ש, דכיון דטומאה דידהו משום לתא דידה לא מוקמינן להו בחזקת טהרה, אך יתכן דכונתו היא כד' הר"מ ב"ר שניאור שהביא הריטב"א בעירובין ל"ו א' דאזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, וכ"כ בסד"ט סימן קצ"ט סק"מ, - ועי' רמב"ן חולין פ"ו א' שהוכיח כן מהא דס"ד לקמן בסוגיין דטעמא דהלל הוא משום דהרי טמאה לפניך, ולא מטהרינן משום חזקת הטהרות, - ובעיקר ענין זה דודאי נגע רבו הסתירות, ויתבאר לקמן בעזה"י.

והלל וכו' אבל איתתא כיון דמגופה קחזיא לא אמרינן אוקמה אחזקתה, - בפירש"י מ' דהיינו דהו"ל עשוי' להשתנות, וכ"נ בתוס' הרא"ש בסוגיין ובתורי"ד קידושין ע"ט א', וכ"ה בפי' רבינו פרץ הכהן שהועתק בהע' לחי' הריטב"א, עיי"ש, - ובחי' הב"ח כתב לפ"ד רש"י, דמש"א דמגופה קחזיא, אין המכוון כלל להא דהוי הריעותא מגופה, אלא המכוון רק להא דהיא עלולה לכך, אך יש מקום לפרש דמש"א דמגופה קחזיא, דהיינו דל"מ הא דעשוי' להשתנות, אלא משום דהוי השינוי מגופה, דכיון דהיא מצ"ע עשוי' להשתנות, ל"מ לה החזקה, ולא בשינוי הבא מבחוץ, ובבית הלוי בראשית ג' כ"ב כתב בד' רש"י, דמלבד הא דמגופה קחזיא, בעינן נמי להא דהיא עלולה לראות, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועי' ריטב"א שכתב בתו"ד דהגריעותא הכא היא משום שדרך הנשים לראות דם ומגופה חזיא ודם טיפה כחרדל קרוב לצאת בלא הרגשה, ועיי"ש שכתב דגם לגבי חבית ומקוה ומבוי איכא לה"ט, וצ"ב.

עי' רמב"ן דמה"ט דמגופה קחזיא, ל"מ החזקה כלל, והא דמטהרינן לחולין, הוא משום דמוקמינן להטהרות אחזקתייהו,[[1]](#footnote-2) או משום דילפינן מסוטה לטהר בכה"ג, עיי"ש, ועי' בפי' רבינו פרץ שם מש"כ בזה, וצ"ב, - אך בד' התוס' ברד"ה מעל"ע ולקמן ג' א' ד"ה ואיבע"א, מבו' דמדינא מהניא החזקה אף בכה"ג דמגופה קחזיא, ואך דהוי זה טעם שהחמירו לקדשים, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א והר"ן בריש סוגיין, אך באמת גם בד' הרמב"ן בריש דבריו מבו' כן, וצ"ע, וכ"נ גם בד' תוס' הרא"ש בד"ה היכא, אך יש מקום לפרש דכונתו דהא דמטהרינן בחולין הוא משום חזקת הטהרות, - ועי' מהרי"ט ח"א סימן מ"א שכתב דמדינא ל"מ החזקה משום דהיא עשוי' להשתנות, ועי' בדבריו בסימן נ"א במש"כ לפרש לד' התוס', - ועי' ש"ש ש"ג פ"י, ואחיעזר ח"ב סימן א' סק"ד.

עי' תוס' דאי לאו ה"ט דאיכא ריעותא מגופה הוה מוקמינן לה אחזקת טהרה אע"ג דהשתא ודאי טמאה, כמו בנגע בא' בלילה, וכ"כ התוס' הרא"ש, - והאחרונים דנו בדעת רש"י בקידושין ע"ט א' ובדעת הטור באהע"ז סימן ל"ז דפליג ע"ז, ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיית הגמ' בקידושין.

ב' מרחשון ע"ו

דף מס' 2

**ב' ב'** - **ומ"ש ממקוה וכו' בין ברה"ר בין ברה"י טמאות,** - בפירש"י כתב דהיינו בין שהמקוה עומד ברה"ר ובין שהמקוה עומד ברה"ר, ועי' ריטב"א שנחלק ע"ז, ויתבאר בעזה"י להלן במקומו.

בד' הריטב"א מבו' דהא דפריך דמ"ש ממקוה, וס"ד דבמקוה אף בלא הא דתרת"ל ה"ה טמאים ודאי, הוא משום דס"ד דל"מ חזקת המקוה כיון דאיכא ריעותא מגופה, ולכאו' היינו דכיון דל"מ החזקה דמעיקרא, תו אזלינן בתר החזקה דהשתא, וזהו דפריך דא"כ מ"ט הכא לא אמרינן הכי.[[2]](#footnote-3)

אך בחי' הר"ן פירש דמעיקרא ידעינן דטעמא דמקוה הוא משום דתרת"ל, ואך דס"ד דשמאי דמטהר אף לתרומה וקדשים, הוא משום דחזקה הו"ל כודאי, וזהו דפריך דא"כ ל"ה לטמאות במקוה משום תרת"ל, דא"א כלל להעמיד הטמא על חזקתו ולומר דלא טבל, שהרי ודאי טבל, וע"ז משני דמודה שמאי דחזקה ל"ה ודאי גמור, ואפ"ה ס"ל דלא עבדינן מעלה, וע"כ שפיר מהני תרת"ל, ועד"ז כתבו התוס' לקמן ג' ב' בתי' בתרא, דמעיקרא ידעינן דטעמא דמקוה הוא משום דתרת"ל, ואך דפריך דאף דבאשה ליכא תרת"ל, מ"מ ל"ה לנו לטהר לגמרי.

עי' רמב"ן קידושין ס"ו ב', דהא דמטהר ר"ט במקוה שנמדד ונמצא חסר, אתיא כשמאי, דלהלל ולחכמים דמטמאי מעל"ע, כ"ש במקוה דמטמאי למפרע משום דאיכא תרת"ל דאיכא למימר חסר ואתאי חסר ואתאי, וכ"כ הריטב"א שם, ולכאו' הוא כד' הריטב"א בסוגיין דאף במקוה איכא ריעותא מגופה, וע"כ להלל וחכמים יש לטמאות אף במקוה, וצ"ע דהרי לא מטמאי הלל וחכמים בחולין, ושמא כונתם דהא דמטהר ר"ט במקוה אף בתרומה וקדשים הוא דלא כהלל וחכמים.[[3]](#footnote-4)

**להלל קשיא ודאי,** - עי' חידוד הלכות לקמן בסוגיין שהק' בהא דפריך מחבית לשמאי, דלהלל נמי תיקשי, שהרי מודה הלל דלא מטמאינן למפרע אלא בתרומה וקדשים, וכתב דטבל דמי לתרומה, וצ"ל לפ"ז דהא דהכא לא פריך אלא מהא דתולין, הוא משום די"ל דאף במקוה לא מטמאינן אלא בתרומה וקדשים, - אך בחי' הרשב"א בע"א משמע שהוכיח מזה דאכתי לא קים לן דלא מטמא הלל אלא בתרומה וקדשים, עיי"ש.

**אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר,** - בתוס' הרא"ש כתב דמשמע דפריך דהו"ל לטהר לגמרי משום חזקה דמקוה, וכ"כ הר"ן, וכ"ה מבו' בד' הגר"א ביו"ד סימן ר"א ס"ק קי"ד, ועי' תוס' קידושין ס"ו ב' דדעת ר"ט, דטהרות שנעשו על גביו טהורין משום דאזלינן בתר חזקת המקוה, (והיינו דלית לי' לדינא דתרתי לריעותא, וממילא דאזלינן בתר חזקת המקוה לטהר בודאי).

ובטעם הא דאזלינן בתר חזקת המקוה כתב הרא"ש, דהוא משום דהטמא טבל לפנינו וכיון שמעמידין המקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא, וכ"כ הר"ן, ובסד"ט סימן קצ"ט סק"מ פירש דהא דחזקת המקוה עדיפא, הוא כמש"כ הריטב"א עירובין ל"ו א' בשם הר"מ ב"ר שניאור, דלעולם אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דאזלינן הכא בתר חזקת הטמא, ולא אזלינן בתר חזקת הטהרות, (והריטב"א שם נחלק ע"ז, וכתב דהא דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, הוא משום דבודאי נגע בטלה החזקה).[[4]](#footnote-5)

ובתשו' מהרי"ט ח"ב חו"מ סו"ס כ' פירש דטעם הא דאזלינן בתר חזקת המקוה, הוא משום דחזקת הגוף עדיפא מחזקת הדין, ועיקר הך מילתא דחזקת הגוף עדיפא, פירש כן המהרי"ט בד' התוס' בכתובות ע"ה ב', אך אין הדבר ברור בכונתם שם, ואכמ"ל.

ובתו"י קידושין ע"ט א' נקטו דלא עדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא, והק' דמהו שאמרו אדרבה, עיי"ש, וכן נקטו המהרש"א והמהר"ם והב"ח בסוגיין, והק' לפ"ז בהא דפריך כן לקמן לגבי חבית, והרי התם באמת הוי ספק, ועיי"ש מש"כ בזה.

ועי' פנ"י בקידושין שם שהק' ע"ד התו"י, דודאי דחזקת המקוה עדיפא, דאל"כ מ"ט לא מצרכינן לכל טמא שטבל למדוד המקוה שמא חסר הוא, - ועי' בית מאיר חולין י"א א' דמבו' בדבריו דיש לחלק בזה, דרק היכא דהחזקה לא איתרע כלל, כמקוה שלא נודע לנו שנחסר, הוא דאזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, עיי"ש.

**הרי חסר לפניך, -** עי' מהר"ם דהיינו, דכיון דחסר לפניך, ע"כ לא אזלינן בתר החזקה דמעיקרא, ותו אזלינן בתר חזקת הטמא וע"כ הוא דמטמאינן ודאי, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דפריך ה"נ הרי חסר לפניך, לא פריך אלא לשמאי, אך להלל ניחא, דס"ל דכיון שהורעה חזקת האשה והרי דם לפניך לא אזלינן בתרה וע"כ תולין, ובמקוה דהו"ל ודאי, הוא משום חזקת הטמא, וזה ניחא לפ"ד הרשב"א והריטב"א דהשתא לא קים לן להא דלא מטמא הלל אלא לתרומה וקדשים, ועי' תורי"ד.

אך בד' הרשב"א להלן בתי' הגמ' דמבו' דקו' זו היא אף לדעת הלל, וכ"נ בד' הריטב"א, וי"ל דהיינו רק לפי האמת דלא מטמא הלל בחולין, וי"ל דמפרשי דהא דמשני הרי חסר לפניך, היינו דחזקה דהשתא עדיפא מחזקה דמעיקרא, והיינו דמעיקרא ס"ד דאם לא עדיפא חזקה דהשתא מחזקה דמעיקרא, לא יועיל הא דאיכא גם חזקת טמא לטמאות בודאי, דלא עדיפי ב' חזקות מחזקה אחת, ובע"כ דהחזקה דהשתא בפנ"ע עדיפא מהחזקה דמעיקרא, וזהו דפריך דה"נ הרי דם לפניך, והו"ל לטמאות בודאי, וכ"ה מבו' בד' המהרש"א בקידושין ע"ט א' שפירש כן, עיי"ש, והעירו דלכאו' מוכח כן מסוגיית הגמ' בקידושין שם, עייש"ה, אך לפ"מ שפירש הגרע"א לסוגיית הגמ' שם ניחא, ואכמ"ל.

**השתא הוא דחזאי, -** עי' תוס' במש"כ בפלוגתת רב ושמואל בקידושין ע"ט א', ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיית הגמ' בקידושין.

**התם איכא למימר חסר ואתאי,** - בפירש"י כתב דהיינו דאיתרע החזקה מקמי הכי טובא ולא ידעינן אימת, ועי' ריטב"א דהיינו דכיון דאורחי' דמקוה לחסר מעט מעט וא"א שלא לתלות שום חיסרון למפרע, אע"ג דאפשר דעד עכשיו לא חסר כשיעור, מ"מ הו"ל חיסרון כודאי ושיעורו ספק, ועי' רמב"ן חולין י' א', ז"ל, דמקוה אכל גברא וגברא דטביל בי' חסר ואתאי חסר ואתאי, אע"ג דלא ידעי באיזו שעה חסר ממ' סאה משעה שחסר תולין להחמיר, עכ"ל, וכעי"ז כתב המהר"ם בעירובין ל"ו א',[[5]](#footnote-6) ועי' בינת אדם שער רוב וחזקה סימן ל' וסימן ל"ג, דכל הא דתלינן למימר דחסר ואתאי, הוא רק משום שדרך המקוה להתחסר, ופירש בזה מש"כ התוס' דבנגע לא אמרינן דחסר ואתאי.

ועי' פמ"ג במש"ז סימן ק"ה סק"ג שכתב דיל"פ דהא דחסר ואתאי היינו דכיון דמעט מעט רגיל להתחסר, ע"כ לא אלימא החזקה דמעיקרא, וכעי"ז כתב בתורת יקותיאל סימן י"ח סק"ז, ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב בד' רש"י, וכתב לפרש לד' רש"י כדינא דהרשב"א, דכל שיצאה זמן מה וא"א לתת גבול לומר עתה ממש, לא אזלינן בתר החזקה דמעיקרא מדאורייתא, וצ"ע דהרי מסקינן דכל הא דל"מ החזקה בכה"ג הוא רק משום דאיכא תרת"ל, ועי' בדבריו במש"ז סימן פ"א סק"ג מש"כ בזה, עוד צ"ע, דהרי איירי הכא אף כשנמצא חסר כ"ש, ובכה"ג הרי יתכן דהחיסרון מהשיעור הי' ברגע האחרון.

עי' ריטב"א בעירובין ל"ו א', דכל הא דבמקוה אמרינן דחסר ואתאי, הוא רק במקוה שלא נמדד מזמן מרובה, אך מקוה שנמדד קודם זמן מועט, לא אמרינן דחסר ואתאי, וכנראה דהיינו דבכה"ג מסתבר טפי לתלות שהי' כל החיסרון ברגע א', (ע"י אדם שנטל מן המים וכיו"ב), - ועי' תוס' הרא"ש שם, דרק בטומאה דאורייתא תלינן למימר דחסר ואתאי, אך בטומאה דרבנן לא תלינן הכי.

**הכא מאי איכא למימר חזאי ואתאי וכו', -** בפירש"י כתב דע"כ לא איתרעאי החזקה עד שעת מציאת הדם והך דאשתכח השתא איכא למימר דהשתא הוא דחזאי, ועי' רשב"א שתמה ע"ז, ומבו' מדבריו דמפרש למש"א לעיל דחסר ואתאי בע"א, וצ"ב, ועיי"ש במש"כ בשם הר"ח, ובמש"כ לפרש לד' רש"י והר"ח, ועי' ריטב"א מש"כ בביאור ד' רש"י.

**דילמא הגס הגס חזיתי', -** עי' רשב"א דלא פריך אלא לשמאי, אבל להלל לא תיקשי כלל, דמשום דילמא לא מטמאינן לה טומאה ודאית ולא שורפין מספק את התרומה, ועי' ריטב"א שנחלק ע"ז, וצ"ב.

**התם איכא תרתי לריעותא, -** עי' ש"ש ש"ג פט"ז ביסוד דינא דתרת"ל, דתליא בהפלוגתא אם חזקה דהשתא חזקה היא, דלהסוברים דחזקה דהשתא חזקה היא, מתפרש דינא דתרת"ל, דכיון דאיכא חזקת מקוה כנגד חזקת טמא, אזלינן בתר חזקה דהשתא, ולהסוברים דחזקה דהשתא ל"ה חזקה, מתפרש דינא דתרת"ל, דחזקת טמא עדיפא מחזקת המקוה, משום דחזקת מקוה קטיע כיון שחסר לפניך, ועד"ז כתב בחי' הגרע"א לקמן ג' ב' ובכ"ד, אלא שהגרע"א פירש דלהמ"ד דל"מ חזקה דהשתא, הוי דינא דתרת"ל, דהחסר לפניך מצטרף להחזקת טומאה ומאלימו,[[6]](#footnote-7) - ומסוגיית הגמ' לקמן ג' א' במבוי, מבו' בפשוטו דדינא דתרת"ל הוא, דאיכא ב' ריעותות בהחזקה, וצ"ע.

עי' שערי ישר ש"ב פ"ב שהק', דמ"ט מצטרפת חזקת הטמא לתרת"ל, הרי על המקוה עצמה ל"מ חזקת הטמא כלל, וכיון דעל המקוה עצמה מהניא החזקה דמעיקרא אף דחסר לפניך, ממילא דהטובל טהור, וזה לדעת תוס' הרא"ש והר"ן, דהא דפריך אדרבה וכו', היינו דיש לנו לילך אחר חזקת המקוה ולא אחר חזקת הטמא, ועיי"ש שכתב דכיון דעכשיו המקוה חסרה וכל הנפ"מ היא על הטובל, ע"כ שפיר מצטרף חזקת הטובל,[[7]](#footnote-8) אך זה שלא כד' התוס' שהק' לגבי נגע דאיכא תרת"ל, ועמד ע"ז החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"כ, - ועי' קה"י סימן ס"ב, דכיון דחסר לפניך, ל"מ חזקת המקוה לסלק את הספק, ובכה"ג שפיר אזלינן גם בתר חזקת הטמא, עיי"ש,[[8]](#footnote-9) וזה ע"ד המבו' בד' הר"ן, דאם חזקה הויא כודאי, ל"ש דינא דתרת"ל, כיון דאין לדון כלל על חזקת הטמא, ואם חזקה ל"ה כודאי, שפיר דנים גם על חזקת הטמא.

עי' תוס' שהק' מהא דמטמאינן בבית המנוגע אף דחסר לפניך ואיכא תרתי לריעותא, וכתבו דשאני מקוה דחסר ואתאי, ומבו' דדינא דתרת"ל הוא רק בדבר דחסר ואתאי, וכ"ה בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש כתובות ט' א', ובתוס' הרא"ש וריטב"א עירובין ל"ו א', ועי' במחנ"א בפ"ג מאישות שהוכיח כן מסוגיית הגמ' בעירובין שם, ועיי"ש מש"כ לדחות לזה, ועי' גם בשעה"מ פ"ה מתרומות ובחזו"א אהע"ז סימן פ' סוסק"ו מש"כ לדחות, ועי' מהר"ם בעירובין שם, שפירש כן בד' התוס' שם, וכ"כ השעה"מ בפ"ה מתרומות הכ"ד.

אמנם בחי' הגרע"א בכתובות ט' א' נקט דפליגי בד"ז תירוצי התוס' בחולין י' א', ורק לתי' הב' שם דינא דתרת"ל הוא רק בחסר ואתאי, אך לתי' הא' והג', דינא דתרת"ל, הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, וכעי"ז נקט בחזו"א אהע"ז סימן פ' סקכ"ג,[[9]](#footnote-10) - וכן נראה בד' התוס' ותוס' הרא"ש בקידושין ע"ט א', אך בחי' בית מאיר שם כתב דבוגרת הו"ל כחסר ואתאי, ועי' מלבויו"ט דיני חזקות סו"ס י"ב שכתב דלפ"ד הרא"ש בעכצ"ל כן, ובד' התוס' ותוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בכתובות ע"ה ב', וצ"ע בסתירת ד' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש, ועי' שו"ת בנין עולם יו"ד סימן א' דמומין הו"ל כחסר ואתאי, וצ"ע.

ועי' בגיטין ל"א ב' דמייתינן ממקוה לפירות שאבדו דל"מ תרומתו, ועי' שו"ת הב"ח סימן א' ותבו"ש סימן ב' סקל"ב וחמד"ש יו"ד סימן ח' סק"ד שהק' דבפירות שאבדו אי"ז חסר ואתאי, ועי' חזו"א אהע"ז סימן פ' סק"כ די"ל דאבדו סתמא קתני אף אם הרקיבו או שאכלום עכברים דהוי חסר ואתאי, ועי' מים חיים בגיטין ושעה"מ פ"ה מתרומות הכ"ד, דאף דהיכא דל"ה חסר ואתאי ליכא לדינא דתרת"ל ול"ה ודאי, מ"מ בכה"ג לא עדיפא חזקת הפירות מחזקת הטבל, והו"ל ספק, ולפ"ז י"ל דזהו שהק' התוס' בסוגיין ובחולין על הא דמכשיר רב חסדא התם, ול"ה אפי' ספק, - אך בחי' הריטב"א בעירובין ל"ו א' מבו', דכל דאי"ז חסר ואתאי, אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, עיי"ש, אך לד' ש"ר בעירובין שם, מבו' דאף דאי"ז חסר ואתאי מ"מ הו"ל ספק, ולא שרי אלא משום דספיקא דרבנן לקולא, עיי"ש, וצ"ע.

ועי' מהר"ם שנקט בד' התוס' דאף היכא דאי"ז חסר ואתאי הו"ל ספק, ולפי דבריו דהא דפריך לעיל אדרבה וכו', היינו דהו"ל כחזקה נגד חזקה, לכאו' פשיטא דאף כשאי"ז חסר ואתאי הוי ספק, ועמד לפ"ז במש"כ התוס' דבבית המנוגע ליכא חסר ואתאי, דמ"מ מ"ט מטמאינן להנכנס שם בודאי, ועיי"ש מש"כ בזה, ופירש בזה למש"כ התוס' דכשטימא הכהן את הבית אפי' נתחסר הנגע אח"כ וכו', ועי' משנת ר"א חולין סימן א' מש"כ לפרש בזה.

עי' שטמ"ק בחולין י' ב' בשם הר"ש משאנץ שיישב לקו' התוס', דשאני במקוה דכשתאמר **העמד טמא על חזקתו והרי חסר לפניך א"כ בשעת העסק דהיינו בשעה שטבל לא הועילה לו טבילתו כלום, אבל הכא גם אם באת לומר הרי בצר שיעור הנגע לפניך והעמד אדם בחזקתו שבשעה שנכנס האדם לבית בצר הנגע, מ"מ טמא כיון שבשעת הסגר היה בו כשיעור, ואין לומר דבשעת הסגר הוא דחסר הנגע דמנין לך זה אין החזקה מועלת אלא בשעת העסק אבל לגבי קודם שעת העסק אין החזקה מועלת כלל, עכ"ד, ולכאו' היינו דדינא דתרת"ל הוא דחזקת הטמא, הוי ריעותא בחזקת המקוה, וע"כ בבית המנוגע דחזקת הנכנס ל"מ להורות אלא על שעת כניסתו, אי"ז ריעותא בחזקת הנגע**.

עי' חמד"ש יו"ד סימן ד' סק"ו שכתב לדון בקו' התוס', דכל הא דמהני תרת"ל, הוא רק במקוה דכל דינו הוא לטהר טמאים, ואין מקום לדון על המקוה עצמו רק שיהא כשר לטהר טמאים, וע"כ מצטרף חזקת טמא לעשות תרת"ל, - ועי' חזו"א אהע"ז סימן פ' סק"כ די"ל, דדוקא במקוה וכו' שאין נפקותא במקוה בהעבר, ע"כ לא אמרינן כבר קם דינא בנדיון המקוה דמוקמינן לה אחזקתה וממילא כשרה כל טבילה שטבלו בה, ומשא"כ בבית המנוגע שהדבר נוגע גם להבא, ע"כ דנים על הבית והוא בחזקת טמא, וממילא דהנכנס לתוכו טמא.

ט' מרחשון ע"ו

דף מס' 3

**קידושין ע"ט א'** - **קידשה אבי' בדרך וכו', -** בפירש"י בע"ב כתב דביומא דמשלם שית ליכא חזקת נערות שהיום היא עומדת להשתנות, ועי' בית אפרים אהע"ז סימן קי"א ד"ה ונלע"ד דאין ללמוד מזה דחזקה העשוי' להשתנות ל"ה חזקה, דשאני הכא דכיון דביום זה טבעה להשתנות מנערות לבוגרת, אנו חושבים ליום זה בפנ"ע, ול"מ החזקת נערות שהי' לה בימים הקודמים, ואתחלתא דההיא ענינא מהאי יומא חשבינן, עיי"ש.[[10]](#footnote-11)

ועי' ש"ש ש"ג פט"ז וחי' הגרע"א שפירשו לפ"ז דיסוד הפלוגתא דרב ושמואל הוא אם חזקה דהשתא הויא חזקה, דלרב הויא חזקה, וע"כ כיון דביום זה ליכא חזקה דמעיקרא דנערות, מוקמינן לה בחזקה דהשתא, ולשמואל חזקה דהשתא ל"ה חזקה, וע"כ אף דביום זה ליכא חזקה דמעיקרא דנערות, לא אזלינן בתר חזקה דהשתא, וע"כ חוששין לקידושי שניהם.

והתוס' בע"ב כתבו דטעם הא דליכא חזקה דנערות הוא משום דרגילות הן לבא בבקר, והש"ש שם כתב דלפ"ז גם לרב לא אזלינן בתר חזקה דהשתא, והא דס"ל דה"ה בוגרת לפנינו הוא מכח הא דרגילות הן לבא בבקר, וכ"נ בד' הגרע"א במהדו"ק סימן ז' ד"ה אלא אף, וכן מ' בד' תוס' הרא"ש, עיי"ש, וכ"נ גם בד' התוס' בנדה ב' ב' שהק' ע"ז ממש"א דרב כר' נתן, והוצרכו לישב דהוא משום דרוב העולם בריאים, - אך בחזו"א אהע"ז סימן פ' סקי"ח הק' ע"ז ממש"א בב"ב קנ"ג ב' דלענין טומאה אזלינן בתר השתא, ותלינן לה בפלוגתא דר' יעקב ור' נתן, אף דהתם ליכא רגילות ליכנס בימות הגשמים, ועיי"ש שכתב דמה שהוצרכו התוס' להא דרגילות לבא מצפרא, היינו משום דרק מכח ה"ט ליכא חזקה דנערות, וכאשר כ"ה משמעות ד' התוס' בסוגיין, ועיי"ש במש"כ לדחות הראי' מד' התוס' בנדה, וכ"כ בשערי ישר ש"ב פ"ד.

ובד' תוס' הרא"ש ותור"פ בסוגיין מבו' דאף ביומא דמשלם שית איכא חזקת נערות, וע"כ כתבו דהא דאם קידשה אבי' לחוד, אינה מקודשת, הוא משום דינא דתרתי לריעותא, ולא משום דמספק מוקמינן לה אחזקת פנוי', וכ"ה להדיא בתוס' הרשב"א כתובות ע"ה ב', וכתב שם דמה"ט חוששין לקידושי שניהם, ולא מוקמינן לה בחזקת פנוי' דהוי תרת"ל, משום דחזקת פנוי' לא חשיבא חזקה כלל במקום חזקת הגוף, וצ"ע ממש"א לקמן בסוגיין דהכא ליכא למימר העמד הגוף על חזקתו, ושמא ס"ל דכל הא דביומא דמשלם שית ליכא חזקת נערות, נתחדש רק בשנויא דגמ' לקמן, והוא רק לדעת רב, אך שמואל לא ס"ל כן.

עי' תוס' נדה ב' ב' שהק' לדעת רב, דמ"ש מנדה דמוקמינן לה בחזקת טהרה ואמרינן דהשתא הוא דחזאי, וכתבו דדוקא הכא מוקים לה רב בחזקת בוגרת, משום דרגילות שערות לבא בבוקר, ועיי"ש שכתבו לפ"ז דהא דפריך ממקוה וחבית, הו"מ למיפרך נמי לרב, אלא דפריך לשמואל טפי בפשיטות, וכ"כ התוס' בסוגיין, ונת' להלן.

ועי' תוס' הרא"ש בסו"ד שכתב, דלעולם בכל גווני ס"ל לרב דאזלינן בתר השתא, והא דבנדה מוקמינן לה בחזקת טהרה, הוא משום דאשה מרגשת בעצמה, ודאם איתא דהוי דם מעיקרא הוה אתי, ואף דבשנויא קמא לא ס"ל להני טעמי, היינו דלא חשיבי הני טעמי דנימא דיין שעתן, אך מ"מ סעד הם לטעמא דחזקה דמה"ט לא אזלינן בתר השתא, וכעי"ז כתב הריטב"א, ובפשוטו מבו' לפ"ז דלדעת רב, אזלינן בתר השתא אף במקום דאיכא חזקה דמעיקרא, ואי נימא דלמסקנת הגמ' הדרינן בן דביומא דמשלם שית ליכא חזקת נערות, י"ל דלפי המסקנא מודה רב דלא אזלינן בתר השתא במקום דאיכא חזקה דמעיקרא, ועמש"נ בזה להלן.[[11]](#footnote-12)

עי' תוס' דכל הא דלשמואל חוששין לקידושי שניהם, הוא רק כשקידשה אבי' בדרך וקידשה עצמה בעיר, אך אם קידשה אבי' לחוד מודה שמואל דאינה מקודשת דהעמד אשה בחזקת פנוי' והרי בוגרת לפנינו, ועי' ב"ש סימן ל"ז סק"ה במש"כ בדין קידשה היא עצמה לחוד בתוך ו', ואכמ"ל, ועי' תוס' הרא"ש ותור"פ דהוא מדינא דתרתי לריעותא, ונת' לעיל דמבו' בדבריהם דאף ביומא דמשלם שית איכא חזקת נערות.

ועי' תשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"ו ד"ה ולדעתי דודאי דאם אחר שנמצאת בוגרת קידשה עצמה, לא נחזור לחוש לקידושי האב ולומר דליכא חזקת פנוי' כיון שעכשיו היא מקודשת, דמ"מ עד אותה שעה הי' חזקת פנוי', ודוקא כשנמצאת בוגרת אחר קידושי שניהם, ואנו דנים על ענין הבוגרת אימתי נעשה וקידושי א' בודאי מהני, זה לא מיקרי חזקת פנוי', ועיי"ש שכתב דמה"ט נקטו התוס' דאיכא חזקת פנוי' והרי בוגרת לפניך, ולא סגי בחזקת פנוי' לחוד, עיי"ש, וכעי"ז כתב בחזו"א סימן פ' סקכ"ו, וכתב שם דבעלמא אם נתקדשה קידושי ספק ואח"כ נתקדשה קידושי ודאי, של שני קידושין ושל ראשון אינם קידושין, אף אם לא עמדנו על הספק קודם שנתקדשה לשני, ושאני הכא דקודם שראינוה נערה אינו בדין להתירה, דכל הא דל"מ החזקה ביומא דמשלם שית, הוא רק כשראינוה בוגרת, (וזה כמו שדקדק הגרע"א מל' התוס' שהוצרכו להא דהרי בוגרת לפניך).[[12]](#footnote-13)

עי' תוס' הרשב"א כתובות ע"ה ב' דמסיק דאף אם קידשה אבי' לחוד, חוששין לקידושיו, אף שהיא בחזקת פנוי' והוי תרת"ל, משום דחזקת פנוי' לא חשיבא חזקה במקום חזקת הגוף.

**אילימא בתוך ו' בהא נימא רב ה"ה בוגרת לפנינו, -** בפירש"י כתב דהיינו משום דבאותן ו' חדשים היא בחזקת נערות, וע"כ אף דנמצאת בוגרת מי יימר דמצפרא נמי בוגרת היא, ודילמא השתא הוא דבגרה, ועי' בשעה"מ פ"ג מאישות הי"ד שדקדק מדבריו דבכה"ג חוששין לקידושי שניהם, וכן רמז לזה הגר"א באהע"ז סימן ל"ז סקי"ג, וכ"כ הרמ"ה בסוגיין והטוש"ע בסימן ל"ז.

ועי' מחנ"א אישות סימן ג' ושעה"מ שם שפירשו בד' הטור, דכל היכא דאיכא חזקה דהשתא כנגד חזקה דמעיקרא הו"ל ספק, אך בשערי ישר ש"ב פ"ג ובחזו"א אהע"ז סימן קכ"ד סקי"ח כתבו דאי"ז אלא משום חומרא דאשת איש, - וזה דלא כמש"כ התוס' בנדה ב' ב' והראשונים בכ"ד, דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא אף כשחסר לפניך, - וצ"ל לפ"ז דהא דבנדה לא אזלינן בתר מעיקרא, הוא משום דאילו הוה דם מעיקרא הוה אתי, ומשום דאשה מרגשת בעצמה, וכמש"כ התוס' הרא"ש והריטב"א בסוגיין, והמחנ"א שם כתב דהא דבנדה מעיקר הדין טהורה, הוא משום חזקת הטהרות, (וצ"ע מהא דאינה מקולקלת למנינה, ומהא דתנן לקמן י"ד א' דאינם חייבין קרבן).

ועי' ר"ן בפ"ק דחולין ג: מדפי הרי"ף שהוכיח דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא אף כשחסר לפניך, מהא דכנסה בחזקת בתולה ונמצאת בעולה דמוקמינן לה בחזקת בתולה, ומהא דנמצאו בה מומין דמוקמינן לה בחזקה דמעיקרא שלא היו בה מומין, ועי' שעה"מ שם שכתב בדעת הטור דשאני התם דהויא חזקה הבאה מכח הרוב, ובתוס' הרא"ש בסוגיין בתו"ד כתב דשאני ההיא דמומין דאיכא נמי חזקה דאין אדם שותה בכוס וכו', וצ"ע, - ויש להאריך עוד בענין זה מכ"ד, ואכמ"ל.

בעיקר הא דלא אזלינן בתר השתא כנגד חזקה דמעיקרא, עי' חזו"א אהע"ז סימן פ' סקי"ז, דאי"ז משום דחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, דלר' נתן חזקה דהשתא לא גריעא מחזקה דמעיקרא, אלא הוא משום דכל דאיכא חזקה דמעיקרא לא שייך כלל חזקה דהשתא, דלא אסתפק לן מעיקרא כלל, ולא שייך להחזיק זמן העבר כדהשתא.

**לא צריכא דקדיש ביומא דמשלם שית,** עי' ריטב"א שנסתפק בגונא דלא ידענו אימתי הביאה סימני נערות, אם בכה"ג מודה רב דחוששין לקידושי שניהם, ושמא הוא תלוי בפלוגתת קמאי בדין מי שנמצאו בו ב' שערות, אם מחזקינן לי' כגדול למפרע, ואכמ"ל.

**ושמואל מ"ש ממקוה וכו',** התוס' כתבו דהו"מ למיפרך נמי לרב, דכל הא דס"ל דאזלינן בתר השתא, הוא רק בדליכא חזקה דמעיקרא, ועי' תוס' הרא"ש דמסיק דבכל ענין אזיל רב בתר השתא, וע"כ לא פריך לרב ממקוה, ונת' לעיל, - ועי' חי' הגרע"א שכתב לישב, דלרב דחזקה דהשתא חזקה היא, ואך דל"מ כנגד חזקה דמעיקרא, הרי דבמקוה דאיכא חזקת טמא כנגד חזקת המקוה, והוי ספק, אזלינן בתר חזקת המקוה, וע"כ לא פריך אלא לשמואל דס"ל דחזקה דהשתא לאו חזקה היא, ובדעת התוס' שלא פירשו כן, י"ל לפ"ד החזו"א, דהא דלא אזלינן בתר השתא במקום חזקה דמעיקרא, הוא משום דבמקום חזקה דמעיקרא ל"ש חזקה דהשתא כלל, או דס"ל כמש"כ באבי עזרי פי"ח מאיסו"ב דב' חזקות לא עדיפי מחד חזקה.

**נימא וכו' ושמואל דאמר כר' יעקב,** עי' פנ"י שהק', דהרי התם איכא גם חזקה דמעיקרא שהי' בריא, ואפ"ה ל"מ לדעת ר' יעקב, משום דל"מ חזקה כנגד חזקת ממון, וא"כ לא שמעינן מזה דלא אזיל ר' יעקב בתר חזקה דהשתא, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' חזו"א אהע"ז סימן פ' סק"א מש"כ בזה.

ועי' רבינו יונה ב"ב קנ"ג ב' דלס"ד דהכא ס"ל לר' נתן דחזקה דהשתא בפנ"ע מהניא להוציא ממון, וזה דלא כמש"כ הפנ"י דהוא משום צירוף דב' חזקות, וגם דלא כמש"כ החזו"א שם, - ולכאו' צ"ל דהא הוה פשיטא לן דחזקה דמעיקרא ל"מ להוציא ממון, וחזקה דהשתא עדיפא, וזה כמש"כ החזו"א די"ל דביסוד הדין עדיפא חזקה דהשתא מחזקה דמעיקרא, וזהו מש"א דשמואל כר' יעקב, דאי הוה ס"ל לר' יעקב דאזלינן בתר השתא, הי' מועיל זה להוציא ממון.

ועי' שו"ת הר"ן סימן ס"ו, דמבו' דהא דלא אזיל ר' יעקב בתר חזקה דמעיקרא, הוא משום דהחולי מצוי, וע"כ אין אותה חזקה מבטלת חזקת ממון, עיי"ש, - ועי' בית אפרים אהע"ז סימן קי"א שלמד לזה מהא דלא מפרשינן דטעמא דר' נתן הוא משום חזקה דמעיקרא, ועיי"ש שהק' דכ"ה דלא אזלינן מה"ט בתר חזקה דמעיקרא, ה"נ ל"ה לילך בתר השתא, ואם הא דאזלינן בתר השתא, אינו ע"ד דין חזקה דמעיקרא, ניחא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, והק' שם על מש"כ הר"ן דהחולי מצוי ממש"א בנדרים כ"ז א' דבעיכבו חולי הוי כנדרי אונסין, ועוד, דחולי דשכ"מ ודאי דאינו מצוי, וכתב דמכוון הר"ן הוא בצירוף מה שהוא טוען ברי, - ועי' ש"ש ש"ג פי"א שהביא ממהרי"ט שלמד מד' הר"ן דחזקה העשוי' להשתנות ל"ה חזקה, ותמה ע"ז, דבד' הר"ן מבו' דהוא רק משום דאיכא חזקה כנגדה, ועי' מג"א סימן ח' סקי"א והגר"א שם סק"ט שנחלקו בזה, אך עיי"ש בביאור הגר"א שהוכיח מסוגיין בע"א דחזקה העשוי' להשתנות ל"מ, וצ"ב.

**ב"ב קנ"ג א'** - **ההיא מתנתא וכו' אמר רבה הרי מת והרי קברו מוכיח עליו,** בטעמא דרבה פירשב"ם דהוא משום דבתר השתא אזלינן והעמידנו על חזקת מיתתו ויש לנו לומר שמתוך אותו חולי מת, וכ"כ הרמ"ה דמדהשתא מת, מגו מרעי' נמי לא פריש אלא למיתה, ולכאו' איירי בידוע זמן מיתתו, ואפ"ה מהני הא דאזלינן בתר השתא לומר שמת מתוך חוליו, וצ"ב, - ועי' חזו"א אהע"ז סימן פ' סק"א דהוא רק משום דגם חזקה דמעיקרא מסייעת לקיים מתנתו, ולעיל מינה כתב בתו"ד דהוא רק משום דהו"ל מתנה ידועה, עיי"ש, ועמש"נ להלן מד' רבינו יונה והריטב"א בזה.

**א"ל אביי השתא ומה ספינה וכו',** התוס' כתבו דהא דלא פריך מהא דתנן דהניחו זקן או חולה בחזקת שהוא קיים, הוא משום דהתם לא מת לבסוף, אבל הכא מת לבסוף, וע"כ מייתי מספינה המטורפת בים דהוי כמו שסופן לאבד במים ואפ"ה חשבינן להו בחזקת שהם חיים, וכעי"ז כתבו הרמב"ן והרשב"א, ולכאו' היינו, דאביי ס"ל דטעמא דרבה אינו משום דאזלינן בתר השתא, אלא משום דמה שהוא מת עכשיו, ה"ז מוכיח על חוליו שמת ממנו, וזהו דפריך מהא דבספינה הוו בחזקת חיים, הגם דאיבודן מוכיח עליהן שמתו, ועי' קוב"ש אות תקנ"ז שפירש בע"א, ועיי"ש שכתבו דרבה לא חש לפירכא זו, דשאני הכא דאזלינן בתר השתא.

והתוס' בפי' בתרא כתבו, דלא מייתי מההיא דהניחו זקן או חולה, משום דמהתם ל"ה יכול להוכיח אלא שהוא בחזקתו כמו שהניחו, ומייתינן מספינה דכ"ה דהתם אמרינן שניצולו מן המים, ה"נ הכא יש לנו לומר שניצול מחליו, - ועי' ריטב"א שכתב כעי"ז, ופירש דהא דפריך אביי, הוא משום דעיקר הטעם דנימא דלא עמד מחוליו, הוא משום שמעמידין אותו בחזקתו לומר שלא נתחדש בו דבר ולא הבריא, ומש"א דהוא משום דמת וקברו מוכיח עליו, הוא דלא נימא דילמא לא מת, וצ"ב, וזהו דפריך מספינה.

ועי' רבינו יונה שנקט דודאי דטעמא דרבה הוא משום דאזלינן בתר השתא, והק' דלפ"ז מאי פריך אביי מספינה, ועיי"ש שכתב דאביי ס"ל דלא אזלינן בתר השתא אלא היכא דאיכא תרתי לריעותא, ומה"ט דעת שמואל דחוששין לקידושי שניהם, ואף רב דה"ה בוגרת לפנינו, הוא משום דאי"ז סותר לחזקה אחרת, דביומא דמשלם שית לא מוקמינן לה בחזקת נערות, וא"כ מ"ט הכא אזלינן בתר השתא להוציא ממון, ובע"כ דהוא משום דאיכא נמי חזקת חולי הראשון שמסייעתו, וע"ז הק' אביי מספינה שרובן לאיבוד ואפ"ה נותנין עליו חומרי חיים משום דאזלינן בתר חזקת חיים, כ"ש בחולים שרובם לחיים שיש להחזיק שעמד מחוליו, ונמצא דליכא חזקה המסייעת לומר שמת מתוך חוליו, וע"כ ליכא למיזל בתר השתא להוציא ממון מחזקתו, ועיי"ש מש"כ בדעת רבה ובהא דמייתינן מדר' נתן, ונת' לקמן.

**כמאן אזלא הא שמעתא דרבה כר' נתן וכו',** עי' רבינו יונה שפירש דמייתי מהתם דאזלינן בתר השתא לאפוקי ממונא אף אם אין חזקה אחרת המסייעת לזה, ועיי"ש שכתב דהא דבנדה לא אזלינן בתר השתא, הוא משום דבחזקת טהרה הויא קיימא, ובהמשך דבריו כתב דהוא משום דאשה מרגשת בעצמה, וצ"ע, ומבו' דחזקה דהשתא עדיפא בזה מחזקה דמעיקרא.

ועי' תוס' שכתבו דסוגיא דהכא לא אתיא כסוגיא דקידושין דמפרשינן דטעמא דר' נתן הוא משום דכו"ע בחזקת בקיאים קיימי, וכ"כ רבינו יונה דסוגיא דהכא אתיא כהס"ד דהתם דלא ס"ל הכי, ועיי"ש שכתב דהטעם דלא ס"ל הכי, הוא משום דס"ל דכיון דאין הולכין בממון אחר הרוב ל"ה מסייע ההוא טעמא כלל להוציא ממון, ובע"כ דאזלינן בתר השתא להוציא ממון אף בלא סיוע אחר.

**א"ר אלעזר ולטומאה כמחלוקת וכו',** בפירשב"ם כתב דהיינו דאם נשאל על שנכנס לבקעה ואינו יודע מתי נכנס, הרי דלר' נתן אם כשנשאל הוא ימות החמה טהור ואם הוא ימות הגשמים טמא דאזלינן בתר השתא, ולר' יעקב דאזיל בתר חזקה העמד טהור על חזקתו וטהור, - ועי' קוב"ש אות תקס"א דהוא משום דספק זה אם הי' רה"ר או רה"י ל"ד לסוטה, וע"כ מוקמינן לה בחזקת טהרה, ועיי"ש שהק' דאם ל"ד לסוטה, הי' לנו לטהר בלא חזקת טהרה, כמו ס"ט ברה"ר דטהור מה"ט דל"ד לסוטה, - ועי' חזו"א טהרות סימן ד' סק"ג שהק' מהכא ע"ד הרמב"ם דבספק אם נגע ברה"י או ברה"ר, הוי כס"ט ברה"ר דטהור, וכנראה כונתו, דאם הי' בזה לטהרת ספק טומאה ברה"ר, ל"ה אזלינן בזה בתר השתא, (ושמא הוא תלוי בפלוגתת רבוותא אם ס"ט ברה"ר טהור אף כנגד חזקת טומאה, ויתבאר במקומו בעזה"י), וצ"ע.

עי' קוב"ש אות תקנ"ט שהק' דכיון דידוע אימתי היו ימות החמה וימות הגשמים, ואין ידוע מתי נכנס, לכאו' ל"ש בזה כלל חזקה דהשתא, ועיי"ש שהביא פלוגתת קמאי בעירב מבעו"י ונאכל עירובו ביה"ש אם שייך בזה חזקה, ולמש"כ בזה בביאוה"ל סו"ס תט"ו, וצ"ע, - ועי' חזו"א אהע"ז סימן פ' סק"ג שהק' דמ"ט אזלינן הכא בתר השתא כנגד חזקה דמעיקרא, וכתב דל"ש בזה חזקה דמעיקרא, דהוא רק להחזיק לנו את הידוע לנו על אופן שהנחנוהו, ומשא"כ הכא דאין הספק על הזמן אלא הספק אימתי נכנס, ול"ש בזה חזקה דמעיקרא, וכתב דמ"מ מוכח מסוגיין דחזקה דהשתא שפיר מהניא בכה"ג, - ולכאו' מבו' מזה דחלוק ביסוד הדין דין חזקה דהשתא מדין חזקה דמעיקרא, וצ"ב.[[13]](#footnote-14)

עי' ר"י מיגש שפירש דמש"א דלטומאה כמחלוקת, היינו דלענין טומאה ס"ל לרבה כת"ק דר"נ דלא אזלינן בתר השתא, וע"כ כל שעברו עליו ימות הגשמים והטומאה באותה בקעה, כיון שהוחזקה אותה בקעה להיותה רה"י לענין אותה טומאה שיש בה, ע"כ אף בימות החמה דינה כרה"י לענין טומאה זו, אע"פ דלענין טומאה אחרת דינה כרה"ר, והרי דלענין טומאה אין מעמידין הדבר בחזקת מה שאנו רואים עכשיו אותו, וזהו כת"ק דר"נ דאינו מעמיד הדבר בחזקת מה שהוא עכשיו, וכ"כ הרמ"ה והראב"ד, ועיי"ש בד' הראב"ד שעמד ע"ז דמ"ט באמת שאני בזה דין טומאה מדינא דר' נתן, עיי"ש,[[14]](#footnote-15) וצע"ג דמה ענין זל"ז, ולכאו' עכ"פ מוכח מזה דדין חזקה דהשתא אינו שלא לבדות השתנות.

י"ג מרחשון ע"ו

דף מס' 4

**י"ח א'** - **בג' מקומות הלכו בו חכמים אחר הרוב ועשאום כודאי, -** בתוס' הרא"ש כתב דקמ"ל דהלכו בהן אחר הרוב אף דאיכא חזקה כנגד הרוב, וכ"כ התוס' בד"ה אחר הרוב ובע"ב ד"ה למעוטי, דבהנך ג' מקומות איכא חזקה כנגד הרוב, ואפ"ה עשאום כודאי ושורפין עליהן את התרומה, ושאני מההיא דתינוק שנמצא בצד העיסה דאין שורפין עליו את התרומה, משום דהוי רוב גרוע, וכ"כ התוס' ותוס' הרא"ש בקידושין פ' א'.

אך בד' רש"י בע"ב ד"ה הא אמרה, מבו' דהא דבתינוק שנמצא בצד העיסה אין שורפין את התרומה, הוא משום דאיכא חזקה כנגד הרוב, ואי"ז משום דהוי רוב גרוע, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י בקידושין פ' א' ד"ה אם רוב שרצים, ועי' פתחי נדה שעמד בפלוגתת רש"י ותוס' בזה, וצ"ע מש"כ במלבושי יו"ט דיני חזקות סימן א' להשוות דעת רש"י ותוס' זל"ז, - וכ"כ גם הרמב"ן וש"ר בסוגיין, - ועי' רמב"ן וש"ר יבמות קי"ט א' שלמדו מזה, דאף לרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה לחוש ולא לעשות מעשה ע"פ הרוב, וכ"כ הרמב"ן במלחמות קידושין נ' ב'.

והרמב"ן וש"ר כתבו לפ"ז, דמהא דבשליא שורפין את התרומה, בע"כ דליכא התם חזקה כנגד הרוב, ופירשו דהוא משום דבודאי נגע ליכא חזקה, - אך לדעת התוס', הרי דאדרבה מהא דחשיב ר' יוחנן שליא, אף דלא חשיב אלא להני דאיכא חזקה כנגד הרוב, מוכח דאף בודאי נגע איכא חזקה.

**מקור הא דאמרן,** לדעת הרמב"ן ודעימי' דכל דאיכא חזקה כנגד הרוב אין שורפין את התרומה, צ"ע דמ"ט במקור שורפין את התרומה,[[15]](#footnote-16) - ועי' פתחי נדה דהוא משום דאיכא ריעותא מגופה, וזה ניחא אי נימא דכל דאיכא ריעותא מגופה לא אזלינן בתר חזקה מדינא, (והא דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, צ"ל דהוא משום דודאי נגע), - ובמלבושי יו"ט דיני חזקות סימן ב' כתב דהוא משום דהוי רוב ומצוי, ועיי"ש שכתב לדון עוד, דשמא ס"ל דמקור הוי כרובא דאיתא קמן, ובזה שורפין את התרומה אף בדאיכא חזקה בהדי', וכמש"כ רש"י בקידושין פ' א', אך כתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ן והרשב"א דלא ס"ל כן, עיי"ש.

**שליא בבית,** בפירש"י כתב דרוב שליות יש להם ולד, והתוס' הק' מהא דאסרינן בשליא שיצאה מקצתה, ולא שרינן משום דסמוך מיעוטא דאין בה ולד לפלגא שלא יצא רוב הולד, והו"ל מחצה שיש בה רוב ולד מיעוטא, - ועי' חידוד הלכות שעמד ע"ז ממש"כ התוס' בכתובות ט' א' דספק שאינו שקול אינו מצטרף לספק ספיקא, - ועמש"כ בזה בש"ש ש"א פי"ח, והחוו"ד בבית הספק, והגרע"א במהדו"ק סימן ק"ו ד"ה גם נ"ל, והבית מאיר בצלעות הבית סימן י"ג, ואכמ"ל.

**חתיכה דתנן וכו',** בפירש"י כתב דהא דהא דהוי כודאי, היינו דמה"ט יהבינן לה ימי טוהר, ולפ"ז ניחא הא דהו"ל כודאי, לדעת רש"י ודעימי' דכל דאיכא חזקה כנגד הרוב ל"ה כודאי, דליכא חזקה כנגד הרוב, - אך בד' התוס' בע"ב מבו' דהא דהוי כודאי, היינו דטומאתה היא בודאי ושורפין ע"ז את התרומה, וע"כ כתבו דאיכא חזקת טהרה כנגד הרוב, וזה לטעמייהו דלא חשיב ר' יוחנן אלא רוב דאיכא חזקה כנגדו, אמנם בסו"ד התוס' שם מבו' לכאו' דגם הא דמהני הרוב ליתן לה ימי טוהר הוי כנגד חזקה, (וזהו שהוכיחו דהו"ל רוב חשוב), אך בד' החזו"א אהע"ז סימן פ' סק"ל מבו' שפירש דבריהם בע"א, עיי"ש, וצ"ע.

**והאיכא ט' חנויות,** התוס' כתבו דהתם איכא חזקה כנגד הרוב, ועי' ש"ש ש"ד פ"ב שכתב דמד' הפוסקים נראה דליכא בזה חזקת איסור, והיינו משום דאין הספק על חתיכה זו אם הותרה בשחיטה או לא הותרה, אלא הספק הוא אם היא מן החתיכות המותרות או מן החתיכות האסורות, ועיי"ש שעמד לפ"ד התוס' דיש בזה חזקת איסור, דא"כ מ"ט לא אסרינן בזה להסוברים דמדרבנן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה,[[16]](#footnote-17) ועי' תשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ג אות י"ט מש"כ בזה, דאף אם יש בזה חזקת איסור, מ"מ ל"ש בזה סמוך מיעוטא לחזקה, - אך לכאו' ד' התוס' הכא הם לטעמייהו דבכל הני דחשיב ר' יוחנן איכא חזקה כנגד הרוב, אך לדעת ש"ר דבכל הני דר' יוחנן ליכא חזקה כנגד הרוב, באמת בט' חנויות ליכא חזקה כנגד הרוב, וע"כ היא מותרת באכילה, וכן מ' בד' התוס' בפסחים ט' ב' ד"ה היינו, דבט' חנויות ליכא חזקה כנגד הרוב, עיי"ש, ועי' תשו' מהר"ם חלאוה סימן ס"א במש"כ בטעם הא דלי"ב חזקה, ודע"כ לא אמרינן בזה סמוך מיעוטא לחזקה, וצ"ב.

**והאיכא ט' צפרדעים וכו',** בל' רש"י מ' דמכוון הגמ' הוא להא דאף ברה"י ספיקו טהור, ומשום דאזלינן בתר הרוב אף לקולא, וזה לטעמי' דר' יוחנן איירי ברוב דליכא חזקה בהדי', אך התוס' לטעמייהו דר' יוחנן לא חשיב אלא רוב דאיכא חזקה בהדי', פירשו דמכוון הגמ' הוא להא דאם רוב שרצים טמא אף ברה"ר ואף דאיכא חזקת טהרה ושורפין ע"ז את התרומה, ולדעת ש"ר דבכל רוב דאיכא חזקה בהדי' אין שורפין את התרומה, יל"ע אם ה"נ ברוב שרצים וכו' אין שורפין את התרומה, או דחשיב כודאי נגע וליכא בזה חזקה, (ולדעת רש"י בקידושין ודאי דשורפין ע"ז את התרומה, כיון דהוי רובא דאיתא קמן).

ובד' רש"י מבו' דכל דאיכא רוב לטהר מטהרינן אף בספק טומאה ברה"י, וכ"ה משמעות הברייתא, וכ"ה להדיא בתוספתא טהרות פ"ו ה"ב, (הובא בר"ש שם פ"ה מ"ב), וצ"ע במש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ח דבדינא דר' גידל דיש בו דעת לישאל ספיקו טמא ואין בו דעת לישאל ספיקו טהור, לא אזלינן בתר רוב, משום דרוב לא חשיב כודאי, עיי"ש.

**והאיכא וכו' עברה בנהר והפילה,** לפ"ד התוס' דלא חשיב ר' יוחנן אלא רוב דאיכא חזקה בהדי', צ"ל דאף הכא איכא חזקה, וצ"ע אם היינו דאיכא חזקת פטור מקרבן, או היינו דאית לה חזקת טהרה, ומהני זה גם כלפי הבאת הקרבן, - אך לדעת רש"י וש"ר דרוב דאיכא חזקה בהדי' ל"ה כודאי, צ"ל דהכא ליכא חזקה, והיינו או משום דחזקת פטור מקרבן לאו חזקה היא, וגם חזקת טהרה ל"מ כלפי הבאת הקרבן, או משום דהו"ל כודאי נגע דאיתרע החזקה.

**אילימא למעוטי רובא דאיכא חזקה בהדי' הא אמרה ר' יוחנן חדא זימנא וכו',** בד' רש"י והרמב"ן וש"ר מבו' דהיינו דבכל רובא דאיכא חזקה בהדי' אין שורפין את התרומה, אך התוס' פירשו דהיינו רק בההיא דתינוק דהוי רוב גרוע, וכתבו התוס' דהא בהני ג' דברים שורפין את התרומה הוא משום דהוי רוב מעליא,[[17]](#footnote-18) או דאף דהוי רוב גרוע מ"מ כיון דאיכא ריעותא מגופה שורפין ונת' לעיל, - ועי' בעה"מ קידושין נ' ב' דהא דברובא דאיכא חזקה בהדי' אין שורפין את התרומה, אי"ז משום דסמוך מיעוטא לחזקה, דלרבנן מיעוטא כמאן דליתא, אלא הוא משום דרובא וחזקה כי הדדי נינהו, והרמב"ן במלחמות שם תמה ע"ז, דודאי דרובא עדיף מחזקה, וטעמא דרבנן הוא משום דסמכינן מיעוטא לחזקה, עיי"ש.

והתוס' בכתובות ט' א' כתבו דהא דאין שורפין ע"ז את התרומה, הוא משום דאי"ז רוב אלא מדרבנן, ומדאורייתא ל"ה רוב כלל, ובתשו' חוט המשולש להגר"ח ז"ל סימן י' הק' ע"ז, ממש"א הכא למעוטי רובא דאיכא חזקה בהדי', והרי דהא דאין שורפין ע"ז את התרומה, הוא משום דאיכא חזקה כנגד הרוב, - ועי' בעה"מ בשלהי קידושין במש"כ טעם אחר בהא דאין שורפין ע"ז את התרומה, וזה שלא כדבריו שם נ' ב', וכבר עמד ע"ז הרמב"ן במלחמות שם, וכעי"ז כתב הראב"ן ביבמות, ואכמ"ל.

עי' תוס' שהק' דהיאך מצינו לפרושי דאתא למעוטי לההיא דתינוק, הרי טומאת אשה דוקא קאמר, אך בפירש"י כתב דמכוון הגמ' הוא דלמעוטי רובא דאיכא חזקה בטומאת אשה, והא דפריך דהא אמרה חדא זימנא, היינו דכ"ה דאמר בשאר טומאות דכה"ג לא אזלינן בתר הרוב לשוויי כודאי ממילא שמעינן לטומאת אשה.[[18]](#footnote-19)

**תינוק הנמצא בצד העיסה וכו',** בפירש"י כתב דהא דדרכו של תינוק לטפח, היינו דדרכו לטפח בשרצים, והתוס' וש"ר פירשו לדעתו, דכיון דבצק בידו ודאי נגע בעיסה, וכל הא דמטהר ר"מ הוא משום הצד דאין התינוק טמא, וכ"ה בל' רש"י בקידושין פ' א' ובחולין פ"ו א' דהוא ודאי דנגע התינוק בשרץ, - ועי' רמב"ן וש"ר שהק' ע"ז, דכיון דודאי נגע, ל"מ חזקת העיסה, דומיא דשליא בבית, וכעי"ז הק' בספה"י לר"ת סימן ק"ס, והתוס' שלא הק' כן ע"ד רש"י, הוא לטעמייהו דאף בשליא בבית איכא חזקה, אך לדעת רש"י גופי' דבשליא בבית ליכא חזקה, צ"ע דמ"ט הכא איכא חזקה, והרמב"ן בסו"ד כתב די"ל דכיון דאי"ז ודאי שנגע, אף דחזקה הוא שנגע, מ"מ לא בטלה חזקת העיסה, ולפ"ז ניחא משה"ק הראשונים ע"ד רש"י דמ"ט תני תינוק שנמצא בצד העיסה, ולא תני תינוק שנגע בעיסה.

**מ"ט דר"מ וכו' סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא,** התוס' כתבו דאף דמשום סמוך מיעוטא לחזקה הוי כפלגא ופלגא, כמש"א ביבמות קי"ט א', הכא מטהר ר"מ משום דתינוק איבד"ל וספיקו טהור, וכ"כ התוס' בכ"ד, וכ"כ הרמב"ם והר"ש בטהרות פ"ג מ"ח.[[19]](#footnote-20)

אך התוס' בקידושין פ' א' כתבו דטעמא דר"מ הוא משום דל"ה אלא רוב גרוע, וע"כ מרעי לי' מיעוטא וחזקה, וחשיב צד הרוב כמיעוט, וכ"נ גם בד' רש"י בחולין פ"ו ב' ד"ה יאמרו, עיי"ש,[[20]](#footnote-21) - ועי' בחי' הגרע"א שנד' בס' וזאת ליהודה שם שהק', דכיון דעשאוהו כמי שיבד"ל, הרי אף בספק גמור מטמאינן, אף דאיכא חזקה לטהר, וכ"ש דיש לטמאות ברוב גרוע, ועי' המקנה שם מש"כ בזה, וי"ל דהא דעשו לתינוק כמי שיבד"ל, היינו רק שלא יהא בו לדינא דדבר שאיבד"ל דספיקו טהור, אך גם לי"ב לדינא דדבר שיבד"ל דספיקו טמא, אלא הוי דינו כבכל דיני התורה.

והרמב"ן ביבמות קי"ט א' כתב דטעמא דר"מ דמטהר אף דהוי כפלגא ופלגא, הוא משום דאפושי טומאה לא מפשינן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, וכ"כ הריטב"א בקידושין פ' א', וצ"ב, דלא מצינו לה"ט דאפושי טומאה לא מפשינן, אלא בביצה ז' ב' כטעם להא דלא גזרו רבנן בטומאה, אבל הכא דשקולין הן, ויש לטמאות מן הדין, מה מהני הא דאפושי טומאה לא מפשינן, ובד' הריטב"א ביבמות שם מבו' דמכח הא דאפושי טומאה לא מפשינן, מוקמינן לה בחזקת טהרה, וצ"ע.

**ורבנן מיעוטא כמאן דליתי' דמי ורובא וחזקה רובא עדיף,** עי' תוס' שהק' מהא דתניא בקידושין פ' א' דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, ומ"ט בעינן לזה, הרי אף אם איבד"ל ה"ה טמא משום הרוב, וכתבו דהוא משום דהו"ל רוב גרוע, ול"ה כנגד חזקה אלא כפלגא ופלגא,[[21]](#footnote-22) ומדרבנן החשיבוהו כרוב גמור, לפי שנראה לעולם שהוא רוב, וזהו דקאמר דעשאום כמי שיש בו דעת לישאל, ובתוס' הרשב"א כתובות ט' א' כתב, דמדינא יש לטהר משום דאיבד"ל, הוא משום דאי"ז רוב אלא מדרבנן.

והתוס' בקידושין פירשו דלעולם אף מדרבנן לא חשבינן לי' אלא כרוב גרוע, וע"כ מדינא מהניא החזקה כנגד הרוב ואי"ז אלא כפלגא ופלגא, והא דמטמאינן לי', הוא משום דעשאוהו כמי שיבד"ל דספיקו טמא, וצ"ב היאך זה מתישב בלישנא דגמ' דמפרשינן דטעמא דרבנן הוא משום דמיעוטא כמאן דליתי' דמי ורובא וחזקה רובא עדיף, ואכמ"ל, אך התוס' בסוגיין דחו לזה, דמ"ט עשאוהו כדבר שיבד"ל טפי מבחולדה וכו'.[[22]](#footnote-23)

ועי' פמ"ג בשושנת העמקים כלל ט"ו שכתב בדעת רש"י והריטב"א, דהא דמטמאי רבנן הוא מדינא, דכיון דאיכא רוב ה"ז טמא אף דאיבד"ל, ומש"א דעשאוהו כמי שיבד"ל, ל"ד הוא, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות קידושין נ' ב', עיי"ש שכתב דממש"א דב' דברים איבד"ל ועשאום כמי שיבד"ל, שמעי' שאינן ספיקות והרוב מכריע, שאילו היו ספיקות, כל ספיקות שאיבד"ל טהורות, וכ"נ מד' הרמב"ם והר"ש בטהרות פ"ג מ"ח, דהא דמטמאי רבנן הוא מדינא.[[23]](#footnote-24)

עי' תוס' שנקטו דהא דמטמאי רבנן הוא אף ברה"ר, והוכיחו מזה דמש"א דעשאום כמי שיבד"ל, היינו דעשאוהו כאילו הוא רוב גמור, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם קידושין נ' ב', - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בטהרות פ"ג מ"ח מבו' דלא מטמאי רבנן אלא ברה"י, וכן נקט בפשיטות בשושנת העמקים כלל ט"ו, עיי"ש.

**אלא למעוטי רובא דר' יהודה,** בפירש"י כתב דהיינו דאף ר' יהודה גופי' לא קאמר אלא לתלות ולא לשרוף, ועי' תוס' לקמן כ"א א' דהוא משום דל"ה רוב גמור, ועד"ז כתב הרמב"ן בסוגיין, ועיי"ש שהביא בשם רש"י דהיינו אף ללישנא דטעמא דר' יהודה הוא משום דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, דלא עשו לרוב זה כודאי דכיון דאין עמה דם איתרע לי', וצידד דלהך לישנא הוי ודאי ומשום דא"א לפתיחת הקבר בלא דם.[[24]](#footnote-25)

אך עי' רשב"א וריטב"א שפירשו דלר' יהודה גופי' שורפין ע"ז את התרומה, ור' יוחנן קמ"ל דלית הלכתא כוותי' אלא כרבנן דס"ל דל"ה רובא דג"כ מפילות משאר מיני דמים, א"נ דאע"ג דרוב חתיכות מד' מיני דמים, אפ"ה כיון שהוא מצוי שמפילות ג"כ משאר מיני דמים ואשה זו בחזקת טהרה עומדת אוקמה אחזקתה, וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן כ"א א' דאין לטהר התם משום חזקה דאיתרע חזקתה.

בגמ' לקמן כ"א א' מפרשינן דטעמא דרבנן דמטהרי, הוא משום דס"ל דלא אמרינן רוב חתיכות של ד' מיני דמים, ועי' תוס' שם שהק' דאף אם ל"ה אלא פלגא ופלגא, מ"מ יהא ודאי טמא ברה"י אע"ג דאיכא חזקת טהרה, ועי' מהר"ם שם שעמד ע"ז, דהרי הו"ל ספק ראי', ויתבאר בעזה"י במקומו, וכתבו דרבנן ס"ל דאדרבה רוב חתיכות לאו של ד' מיני דמים.

ועי' רמב"ן שנחלק ע"ז, וכתב דהא דמטהרינן לה הוא משום חזקת טהרה, וס"ל דלי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, ואכ"מ, וכ"כ הר"ן.

ועי' רשב"א שכתב דאין לטהרה משום חזקה, כיון דודאי הפילה חתיכה, וכיון דרוב חתיכות מד' מינים דמים הן נפקא איתתא מחזקתה, דהא ודאי הפילה חתיכה וכיון דרוב חתיכות עי' מלבויו"ט דיני חזקה סימן ב' דט"ס הוא וצ"ל דמחצה חתיכות מד' מיני דמים הן נפקא איתתא מחזקתה, דומיא דשליא בבית, וכ"כ הריטב"א, ועיי"ש שפירשו דבאמת לא מטהרי רבנן לגמרי, אלא תולין.[[25]](#footnote-26)

ועי' מלבושי יו"ט דיני חזקות סימן ב', דטעמא דהרמב"ן דמוקמינן לה אחזקתה, ול"ד לשליא, הוא משום דבשליא ל"מ חזקת הבית ללמד על השליא, ומשא"כ הכא שפיר מהניא חזקת האשה ללמד עלי' שלא ראתה דם אלא חתיכה בעלמא, והיינו דדינא דודאי נגע הוא רק בב' גופים, ובחתיכה חשבינן לה כגוף א', וצ"ב, ועיי"ש במש"כ בדעת הרשב"א דפליג, וצ"ע.

כ' מרחשון ע"ו

דף מס' 5

**ב' א'** - **תוד"ה מעת לעת,** בעיקר מה שדנו התוס' וש"ר דמ"ט לא מטמאינן לה מדינא דספק טומאה ברה"י, עי' שערי ישר ש"א פי"ד וחזו"א סימן צ"ח סק"ו וסימן רט"ו, דהיינו דיהא דין ספק טומאה ברה"י על האשה עצמה, ויהא תלוי במקום האשה, ולא במקום נגיעתה בטהרות, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דל"ד למסוכן וספק שרץ וספק צפרדע דאין דנים דין ספק טומאה על המטמא.[[26]](#footnote-27)

אך באחיעזר ח"א סימן א' סק"ג נקט דנידון התוס' הוא דיהא דין ספק טומאה ברה"י על הטהרות, ויהא תלוי במקום נגיעת האשה בטהרות, ועיי"ש בסק"ו במש"כ בטעם הא דלא אמרינן דמוקמינן האשה אחזקתה, וממילא יהיו הטהרות טהורות, ועי' גם בערול"נ בתו"ד שהוכיח כן ממשה"ק התוס' דכשנושאין אותה חברותי' במטה הוי רה"ר, אף דבתחילת המעל"ע היתה לבדה, והו"ל כרה"י, - ובפשוטו כ"ה מבו' מהא דלגבי דינא דדבר שיש בו דעת לישאל, אמרינן לקמן ה' ב' דתליא אם הנוגע בה הוי דבר שיש בו דעת לישאל, ועי' בזה בחזו"א סימן צ"ז סק"ד וסימן צ"ח סק"ח במש"כ בטעם הא דמטהרינן כשהנוגע בה איבד"ל, אף דהאשה עצמה יבד"ל, - וכן נראה גם ממשה"ק האחרונים על תי' התוס' מהא דבמקוה איכא לדין ספק טומאה, דאם בנדה הוי נידון הספק טומאה על הנדה עצמה, הרי מסתברא דרק ע"ז מהני תי' התוס', ומשא"כ במקוה דהוי נידון ספק טומאה על הטובל, וכ"כ בשע"י שם, - וכ"נ גם ממש"כ הר"ן לישב לקו' התוס' דהכא ליכא לדין ספק טומאה, כיון דהספק הוא על המטמא, ואם נידון הספק טומאה, הוא על האשה עצמה, לכאו' ל"ש ה"ט כלל.

עי' בחי' ר' שלמה כתובות סימן ד' שעמד על קו' התוס', דבספיקא דמעל"ע ל"ש דינא דספק טומאה ברה"י טמא בודאי, דהו"ל כספק שאינו יכול להיות, דא"א שתהא טמאה מאתמול בודאי, וגם ביום הח' תהא טמאה בודאי, אך בגונא דמטמאה מפקידה לפקידה, ליכא לה"ט, ועיי"ש מש"כ לפלפל לפ"ז, ויש מקום לדון דאם הוי נידון הספק טומאה על הטהרות, לא חשיב כספק דא"א להיות, דאין אנו דנים עכשיו על הטהרות שתגע בהן ביום ח'.

**וי"ל דלא ילפינן מסוטה לטמאה למפרע,** עי' תוס' הרא"ש שהק' ממקוה דאמרו דשניהם לא למדוה אלא מסוטה אף דהוי למפרע, ועי' מהר"ם מש"כ בזה.

ועי' מהרש"א דהא דלא ילפינן למפרע מסוטה הוא רק בדאיכא חזקת טהרה, וכ"נ בל' הר"ן בתי' בתרא, עיי"ש, וזה מתישב טפי, אם הא דלא אזלינן בספק טומאה ברה"י בתר חזקה, הוא דין בפנ"ע, ואי"ז חד דינא עם דינא דספק כודאי, ועמש"כ בזה בש"ש ש"א פ"י - פי"ב,[[27]](#footnote-28) - ועי' כתבי קה"י סימן א' ואבי עזרי פ"ט מאיסו"ב ה"ג מש"כ בטעמא דמילתא דל"מ הא דספק טומאה למפרע, אלא בדאיכא חזקה.

ועי' שערי ישר ש"א פי"ד, דבמקוה דנידון ספק טומאה אינו על המקוה, דנידון המקוה אינו כלל ספק טומאה, וגם דעכשיו ליכא נפ"מ על המקוה, אלא על הטובל, לא חשיב כספק טומאה דלמפרע, דעל הטובל הוי הספק אף על להבא, ורק בנדה דנידון ספק טומאה הוא על הנדה עצמה, חשיב כספק טומאה דלמפרע, - ועי' חזו"א סימן צ"ו סק"א, דשאני מקוה דהטומאה ודאית, וע"י הטבילה נולד ספק טהרה, וע"כ לא גרע מספק נגיעה.

עי' תוס' הרא"ש שהק' מהא דבנגע באחד בלילה חלוק דין רה"י מדין רה"ר, והרי דלמפרע נמי ילפינן מנדה, וכן הק' הר"ש בטהרות פ"ה מ"ז, ולמש"כ בשע"י דרק בנדה דנידון ספק טומאה הוא על הנדה עצמה, חשיב כספק טומאה דלמפרע, ניחא, - אך לפי המבו' בד' התוס' להלן דטהרת ספק טומאה ברה"ר הוא אף בספק דלמפרע, ניחא, ואך דצ"ע דמ"ט לא נימא בנגע באחד בלילה, דכיון דהשתא ודאי טמאה הוא, לא מטהרינן אף ברה"ר, אך בזה י"ל טפי כד' השע"י, דל"ש טעם זה אלא בנדה דנידון ספק טומאה הוא עלי', ומשא"כ בנגע בא' בלילה, דנידון ספק טומאה הוא על הנוגע בו, ועי' ש"ש ש"א פ"ח מש"כ בזה בע"א.

**וא"ת וכו' אמאי החמירו לטמאות אף ברה"ר,** עי' ש"ש ש"א פ"י שהק' דמ"ט לא נימא דבספק דלמפרע ליכא גם לדין ספק טומאה ברה"ר טהור, וכ"נ בד' הרמב"ן ותוס' הרא"ש, וכתב דלפ"ד המהרש"א דטהרת ספק טומאה למפרע ברה"י הוא רק בדאיכא חזקת טהרה ניחא, ועיי"ש בפי"א במש"כ לישב לדעת המהר"ם, ועי' חי' הגרע"א מש"כ בזה, והרמב"ן ותוס' הרא"ש דס"ל דבספק טומאה למפרע גם ליכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר, מבו' בדבריהם דהוא משום דס"ל דטעמא דספק טומאה למפרע, הוא משום דל"ד לסוטה, וע"כ גם לי"ב לטהרת ספק טומאה ברה"ר, (ועי' רמב"ן בשם י"מ דאדרבה בספק טומאה למפרע דל"ד לסוטה, איכא דין לטהר אף ברה"י, וע"כ הוא דמטהרינן בספיקא דמעל"ע, אף דליכא חזקת טהרה כיון דאיכא ריעותא מגופה).

עי' רמב"ן בסוגיין ולקמן ה' ב' וש"ר שם, דבאמת לא מטמאינן במעל"ע אלא ברה"י ולא ברה"ר, כ"ה דלא מטמאינן בדבר שאיבד"ל, ועיי"ש במש"כ כמה דרכים בטעם הא דחשבינן לה כרה"י אף דנושאין אותה חברותי' במטה.

עי' תוס' הרא"ש דהא דמטמאינן אף ברה"ר, הוא משום דספיקא דמעל"ע אין ראוי להתגלות יותר מחמת רבים.

ועי' תוס' סוטה כ"ח ב' דהוא משום דמקום המקור הוא מקום סתר ולא שייך לומר בזה רה"ר, ועי' חזו"א סימן רט"ו מש"כ בביאור דבריהם, ועי' עוד בדבריו בסימן צ"ח סק"ג.

ועי' ר"ש טהרות פ"ד מ"ו שהוכיח מהכא דדבר שע"ג האדם נידון כרה"י.

עי' רשב"א בע"ב, דהא דמטמאינן אף ברה"ר, הוא משום דלא להוו מילתא דרבנן כחוכא, כיון דאשה זו ודאי נגעה בין בטהרות דרה"י בין בטהרות דרה"ר, וכשנגעה בטהרות דרה"י טמאתם, אלמא בטמאה מחזקת לה, וא"כ כשחזרה ונגעה בטהרות דרה"ר היאך אתה מטהרם, אמש טמאה ועכשיו טהורה, טומאה דמעיקרא להיכן פרחה, ועי' שערי ישר ש"ב פ"ב בתו"ד, דאף דבמסוכן וכו' אמרינן דברה"ר ספיקו טמא וברה"י ספיקו טהור, מ"מ הכא דהוא מילתא דרבנן עשו חיזוק דלא יהא כחוכא, - ומבו' דנידון רה"י ורה"ר, אינו על מקום האשה עצמה, אלא על מקום נגיעתה בטהרות, וכ"ה דנידון אין בו דעת לישאל, הוא על נגיעתה בטהרות, כמבו' לקמן ה' ב'.

**וי"ל דאף ברה"ר וכו' משום דאיכא ריעותא מגופה וכו' הכא לא ילפינן מסוטה משום וכו' השתא ודאי טמאה היא,** עי' מהר"ם בטעם מה שהוצרכו התוס' לב' טעמים, גם דאיכא ריעותא מגופה, וגם דהשתא ודאי טמאה היא, ועי' חידוד הלכות מש"כ בזה.

עי' מהר"ם שם במש"כ לפי דבריו לישב למש"א לקמן דבמקוה יש לטהר ברה"ר, אף דהשתא ודאי חסר הוא, ועי' חי' הגרע"א, - אך עי' שערי ישר ש"א פי"ד, דכל מש"כ התוס' דלי"ב לטהרת ספק טומאה ברה"ר משום דהשתא ודאי טמאה היא, היינו רק בנדה שבאנו לדון לטהר את האשה עצמה, והיא ודאי טמאה היא, ומשא"כ במקוה דנידון ספק טומאה הוא על הטובל, והוא אינו ודאי טמא עכשיו, ועי' חזו"א סימן צ"ו סוסק"א.

**ועוי"ל דלא גמרינן מסוטה אלא טומאת מגע ולא טומאת ראי',** בל' התוס' הכא משמע דלא קאי אלא על טהרת ספק טומאה ברה"ר, דבספק ראי' דחמיר טפי, לא מטהרינן אף ברה"ר, אף טומאת ספק טומאה ברה"י היא אף בספק ראי', - אך התוס' לקמן י"ז ב' כתבו, דגם טומאת ספק טומאה ברה"י היא רק בספק מגע ולא בספק ראי', דל"ד לסוטה, ועי' סדט סימן קצ"ו סקכ"ג ד"ה וראיתי שעמד בזה, ונחלק ע"ד הזכרון יוסף שנקט דלא כן, וכ"ה בשטמ"ק ב"ק י"א א' בשם הרא"ש, ועי' בשיעורי הגר"ר שליט"א סימן ד' במש"כ ב' דרכים בטעם הא דהתוס' הכא לא כתבו לישב בזה אלא להא דלי"ב לטהרת ספק טומאה ברה"ר, ועי' אבי עזרי פ"ט מאיסו"ב ה"ג שהק', דלמש"כ התוס' דמקרא דרב גידל יש ללמוד אף לספק ראי', א"כ מ"ט בספק ראי' ברה"י ליכא לדין ספק טומאה, ולא ילפינן לה מדרב גידל.

עי' שערי ישר ש"א פי"ד שהק', דמ"ט במסוכן ובספק שרץ וספק צפרדע, איכא לדין ספק טומאה, אף דהו"ל כספק ראי', ועיי"ש שכתב דדוקא בנדה דהוי נידון הספק טומאה על האשה עצמה, הוא דאמרינן דספק ראי' ל"ד לסוטה, ומשא"כ במסוכן ובספק שרץ דנידון הספק טומאה הוא על הנוגע, והוי כספק מגע, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ועיי"ש שהק' דמ"ט במקוה איכא לדין ספק טומאה, אף דהספק אם נטהר מטומאתו נמי ל"ד לסוטה.

עי' תוס' לקמן י"ז ב' שהק' בהא דבספק דם תבוסה ברה"י טמא וברה"ר טהור, אף דהוי כספק ראי', ועי' שערי ישר שם מש"כ בטעם הא דל"ד למסוכן וכיו"ב דלא חשיב כספק ראי', - ועי' חזו"א סימן רט"ו בהערות לסוגיין דבקו' התוס' מבו' דנידון ספק טומאה הוא על הדם תבוסה עצמו, והק' ע"ז, דעל גוף הטומאה ליכא לדין ספק טומאה.

עי' מהר"ם לקמן כ"א א', דאף דבספק ראי' לא מטמאינן ברה"י בודאי, מ"מ לא אזלינן בזה בתר חזקה לטהר, ועי' ערול"נ שם שהק' מד' התוס' לקמן י"ז ב' דמבו' דבספק ראי' מטהרינן אף ברה"י משום החזקה.

עי' ר"ן שכתב, דהא דליכא הכא לדין דספק טומאה ברה"י, הוא משום דדינא דספק טומאה ברה"י הוא רק דומיא דסוטה שהספק נולד באשה שהיא מקבלת הטומאה, ומשא"כ הכא דהספק הוא באשה שהיא נותנת הטומאה ול"ד לסוטה, וכ"כ בתורי"ד, אך מסיק שם דאדרבה כה"ג חמיר טפי ואף ברה"ר טמא, והכא שאני דלא חזינן שום טומאה ואינו אלא חומרא דרבנן, וצ"ב, - ובל' הר"ן מבו' דכ"ז הוא בדהויא בחזקת טהרה, ומכח ה"ט דספיקא דאשה ל"ד לסוטה, מוקמינן לה בחזקת טהרה, וכ"ה מבו' בד' הר"ן לקמן ג' א' ד"ה ומודה שמאי, וג' ב' ד"ה אי אתה מודה, ועי' חי' הגרע"א שהוכיח כן מהא דבמסוכן איכא לדין ספק טומאה,[[28]](#footnote-29) אך בחי' בית מאיר נקט לא כן, והק' ע"ד הר"ן מהא דבדם תבוסה איכא לדין ספק טומאה ברה"י.

כ"ו מרחשון ע"ו

דף מס' 6

**ג' א'** - **ומ"ש ממבוי,** בפירש"י ובתוס' כתבו דלשמאי פריך, ובפשוטו היינו משום דמפרשי דהא דתנן דמטמא למפרע, היינו לתלות, וע"כ לא קשיא אלא לשמאי דמטהר במעל"ע, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, - אך עי' רמב"ן בע"ב בתו"ד שנקט דהכא טמא ודאי, וכ"כ בחי' הר"א, ובחי' הר"א שם כתב דלפ"ז פירכת הגמ' הכא היא אף להלל, וכ"כ המאירי בשם י"מ ופליג עלייהו, וכ"נ גם מסתימת ד' הרמב"ם בפי"ח משאה"ט ה"ד, וכ"נ גם בד' התוס' הרא"ש בע"ב, במש"כ בתו"ד דגם ללישנא דאשה מרגשת, מ"מ כיון דאף בשוטה לא מטמאינן בודאי אלא תולין, תיקשי מקוה וחבית "ומבוי", ומבו' דבמבוי מטמאין בודאי.[[29]](#footnote-30)

בפיהמ"ש להרמב"ם לקמן נ"ו א' כתב דהא דשרץ שבמבוי מטמא למפרע, הוא משום דמבוי רה"י הוא והוי ספק טומאה ברה"י, וכ"כ המאירי והרע"ב שם,[[30]](#footnote-31) וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"א סימן שנ"ט, - וכ"נ גם ממש"כ רש"י ודעימי' דלא פריך אלא לשמאי, אך להלל ניחא, ואם איירי אף ברה"ר, להלל נמי תיקשי, דלא מיבעיא להסוברים דמעל"ע אינו טמא אלא ברה"י, אלא אף להסוברים דהוא טמא אף ברה"ר, הרי פירשו התוס' דהוא משום דהשתא ודאי טמאה היא, או משום דהו"ל ספק ראי', ולכאו' הני טעמי ל"ש הכא, ויש לדחות, דהגם דלא מצי פריך הכי, משום די"ל דאיירי ברה"י, מ"מ לפ"מ דמשני דכתרת"ל דמי, איירי אף ברה"ר.[[31]](#footnote-32)

אך העירו דלמש"כ התו"י לעיל ב' א', דהא דמטהר שמאי מעל"ע ברה"י, ול"ד לקופה ולנגע בא' בלילה דמטמאינן ברה"י, הוא משום ביטול פו"ר, הרי בע"כ דהכא איירי אף ברה"ר, דאם איירי רק ברה"י, מאי פריך מינה לשמאי, הרי לא טיהר שמאי ברה"ר אלא משום ביטול פו"ר, - וכן למש"כ הרמב"ן והר"א דהכא טמא ודאי מדינא דתרת"ל, לכאו' הוא אף ברה"ר, - וכ"ה בפסקי הרשב"ץ בסוגיין דאף ברה"ר טמא משום דהוי כודאי, וכ"ה גם בתוס' חכמי אנגלי', ועיי"ש שכתבו דאיירי במבוי מפולש, וע"כ הו"ל רה"ר.

מעיקר הא דפריך דלשמאי יש לטהר בשרץ שנמצא במבוי, מבו' בפשוטו דאיכא חזקה על המבוי שאין בו שרץ, דאם ליכא חזקה, הרי דל"ד למעל"ע דמטהר שמאי משום דמוקמינן להאשה בחזקתה, וצ"ע במש"כ האחרונים בכ"ד דליכא חזקה כה"ג, ואף בספק אם נתערב איסור בקדירה, דנו דלא שייך חזקה, ושמא י"ל, דכל מש"כ האחרונים דליכא חזקה, הוא רק בדאיכא ספק לפנינו, אך בדליכא ספק לפנינו, בע"כ דאף בכה"ג איכא חזקה, דאל"כ מ"ט לא נחוש לכך לעולם, (והרי מבו' בסוגיית הגמ' בחולין, דגם בדליכא ריעותא כלל, בעינן לדינא דחזקה), ולפ"ז י"ל, דגם בגונא דנמצא עכשיו שרץ, כיון דקודם מציאתו ל"ה ספק לפנינו, שפיר איכא בזה חזקה, וצ"ע.

ואמנם יש מקום לדון, דמכוון הגמ' הוא דיש לנו לטהר משום חזקת הטהרות, ובפשוטו הכא לא חשיב כודאי נגע, ושפיר אית להו חזקה, אך למש"כ הריטב"א לעיל ב' א' דהא דמייתינן ממבוי הוא דכל דאיכא ריעותא מגופה לא אזלינן בתר חזקה, בע"כ דהנידון הוא משום חזקת המבוי, דחזקת הטהרות, ליכא ריעותא מגופה.

ובטעם הא דלא מטהרינן הכא משום חזקת הטהרות, עכ"פ לדעת רש"י ודעימי' דאי"ז תרת"ל גמור ול"ה כודאי טומאה, יל"פ דהוא מדינא דספק טומאה ברה"י דלא אזלינן בתר חזקה, וכל הא דפריך לשמאי דמ"ט מטמאינן, היינו משום דאם הי' חזקה על המבוי עצמו, ל"ה בזה לדינא דספק טומאה ברה"י, וכמבו' בד' הר"ן בריש פירקין, או דהוא משום דהא דאיכא ב' ריעותות, מהני אף לאורועי לחזקת הטהרות, ויש מקום לדון, דלמש"כ הריטב"א לקמן כ"א א' דבנפתח הקבר וספק אם ראתה דם, חשיב כודאי נגע, ולפ"ז שמא י"ל דאף הכא חשיב כודאי נגע, וזה רחוק.

**כיון דאיכא שרצים דגופי' ושרצים דאתו מעלמא כתרת"ל דמי,** עי' רשב"א וריטב"א דאי"ז תרת"ל ממש, דא"כ הוה מטמאינן בודאי, אלא הוי כתרת"ל לחוש בו למפרע, אך לדעת הרמב"ן והר"א דמטמאינן הכא כודאי, מכוון הגמ' דהוי תרת"ל ממש.

ועיקר מש"א הכא דהוי כתרת"ל, צ"ע היאך הוא מתישב למש"כ האחרונים דדינא דתרת"ל הוא דחזקת הטמא עומדת כנגד חזקת הטמא, ותו אזלינן בתר השתא, או דהוא משום דחזקת הטמא עדיפא מחזקת המקוה כיון דאיכא ריעותא בחזקת המקוה, ולכאו' ממש"א הכא דהוי כתרת"ל מבו' דעיקר דינא דתרת"ל הוא, דכל דאיכא ב' ריעותות המורות כצד זה, אזלינן בתרייהו.

מסתימת ד' הרמב"ם בפי"ח משאה"ט ה"ד מבו' דבשרץ שנמצא במבוי מטמאינן אף בחולין, - ולכאו' כ"ז הוא לטעמי' דמטמאינן בודאי, אך לדעת רש"י ודעימי' דלא מטמאינן בודאי אלא תולין, היינו דוקא לתרומה וקדשים, דומיא דטומאת מעל"ע, וכן נקט בחזו"א טהרות סימן ד' סקי"ד, - אך לכאו' אי"ז מוכרח, די"ל דכיון דהכא חשיב כתרת"ל, מטמאינן אף לחולין, דכל הא דבמעל"ע לא מטמאינן לחולין, הוא משום דמדינא איכא חזקת טהרה, ומשא"כ הכא דחשבוהו חכמים כתרת"ל דלא מוקמינן אחזקה.

עי' תוס' ותוס' הרא"ש, דהא דבכתמים מטמאינן למפרע, הוא משום דבכתם יבש בע"כ לטמא למפרע, ועי' מה שפירשו בזה בביאור הגר"א יו"ד סימן פ"א סק"ז ובחי' חת"ס בסוגין, ועי' בכור שור חולין י' ב' שפירש בע"א.

ועי' בחי' הגרע"א בתו"ד, דזהו גם הטעם להא דמטמאינן בכתמים גם לחולין, - אך עי' רמב"ן בתו"ד, דהא דלהלל ניחא הא דמחמרינן בכתמים, דה"ז מטמא למפרע לבעלה ולחולין, הוא משום דהא דמעל"ע אינו מטמא לחולין הוא משום חזקה דאשה, ועי' חי' הר"א שהוסיף לפרש דהיינו, דבההיא דמעל"ע שראתה ע"י בדיקת עד, איכא הוכחה דהשתא ראתה, וע"כ איכא חזקה דגופה במקצת, ולא מטמאינן לה אלא טומאת ספק ולתרומה וקדשים בלבד, אבל בכתם שאין הוכחה אימת ראתה, מטמאינן לה למפרע לגמרי אפי' לחולין, ולפ"ז לכאו' גם בשרץ שנמצא במבוי, יש לטמאות אף לחולין, אף אם לא מטמאינן התם בודאי אלא תולין, וצ"ע, ועי' חי' הרמב"ן לקמן נ"ג א'.

**ואיבע"א ה"ט דשמאי וכו',** התוס' וש"ר כתבו דעיקר הא דמטהרינן הוא משום חזקה, וע"כ אף בשוטה לא מטמאינן לה לחולין, וה"ט דאשה מרגשת בעצמה, הוא להא דלא עשו סייג בקדשים,[[32]](#footnote-33) - ועי' בגליון שהק' ע"ז ממש"א להלן דהלל פריך לשמאי דמיהו עשה סייג לדבריך, ומשני שמאי דהוא משום ביטול פו"ר, וכן הק' התוס' הרא"ש בע"ב, - ועי' פרדס רימונים בפתיחה דף יז. (ובדפו"ח דף ?), דל"מ ה"ט דביטול פו"ר, רק אחר דאיכא להא דאשה מרגשת בעצמה, ואי"ז בכלל הסייג שתיקנו חכמים בקופה וכיו"ב, ואך שבאנו לדון דיעשה חכמים סייג בפנ"ע במעל"ע, ובזה אמרינן דמשום ביטול פו"ר לא עשו סייג, אך בלא ה"ט דאשה מרגשת בעצמה, והוי זה בכלל הסייג שתיקנו חכמים בעלמא, ל"מ ה"ט דביטול פו"ר. - ועי' מהרש"א שכתב, דמש"א התוס' בע"ב דאף בשוטה מהני טעמא דהרגשה שלא לטמאותה ודאי, מ"מ הא דמטהרינן לגמרי לחולין, הוא רק משום החזקה, ועמש"כ ע"ז בחידוד הלכות, ובפרדס רימונים בפתיחה דף טז: (ובדפו"ח דף ?).

**הואיל ואשה מרגשת בעצמה,** בפירש"י כתב דמדלא ארגשה מאתמול ודאי השתא בבדיקת עד נפק, ומבו' דאיירי כשמצאה הדם ע"י בדיקה, וכמו שפירש"י במשנתינו, וע"כ מדלא ארגשה, תלינן דיצא עכשיו בשעת בדיקה, והתוס' וש"ר פירשו דהיינו, דאם יצא עכשיו, אמרינן דהרגישה וכסבורה הרגשת עד הוא, - ועי' תוס' שהק' ע"ז דאם שימשה אתמול מ"ט לא אסרינן לה, דנימא דהרגישה וכסבורה הרגשת שמש הוא, ועי' או"ש פ"ט מאיסו"ב הכ"ט, דכיון דא"א לטמאות מתחילת המעל"ע, לא גזרו לטמאותה למפרע.

והתוס' כתבו דהא דבראתה ע"י בדיקה לא מטמאינן לה למפרע הוא משום דלא פלוג רבנן,[[33]](#footnote-34) - ומבו' לפ"ז, דעיקר דינא דטומאת מעל"ע, איירי כשראתה בהרגשה, וכיון דבכה"ג ס"ל לשמאי דאין לטמאותה למפרע, ע"כ אף כשראתה בלא הרגשה, לא מטמאינן לה למפרע.

ועיקר הך מילתא דטומאת מעל"ע היא אף כשראתה בהרגשה, עמש"כ בזה בחוו"ד סימן סימן ק"צ סק"א בתו"ד ובחזו"א סימן צ"ו סקי"א, ועי' חזו"א סימן צ"ז סק"ב שפירש דאף דבמרגשת אין ראוי להסתפק באותה ראי' למפרע, מ"מ החמירו דילמא הגס הגס חזיתי' ולא הרגישה עד לבסוף, והיינו דחיישינן דמקצת מן הדם שמצאה עכשיו, יצא מעיקרא, וע"כ ל"ד למש"כ התוס' בע"ב ד"ה לאביי, דאין לחוש שמא דם אחר נפל קודם בדיקה.

?עי' מהרש"א, ועי' תשו' הגרע"א רביעאה יו"ד סימן נ"ד דמבו', דאף אם בעלמא אמרינן דודאי הרגישה וכסבורה הרגשת עד, מ"מ אם איכא למיתלא בדבר אחר תלינן, ולפ"ז י"ל דמודה שמאי דתלינן שהרגישה וכסבורה הרגשת מ"ר היא, ואך דס"ל דהיכא דראתה עכשיו בהרגשה, אין לנו להסתפק שמא ראתה תחילה בלא הרגשה, וכ"ז הוא לפי' התוס', אך לפירש"י דגם עכשיו לא הרגישה, אין לפרש כן, - אך בל' התוס' דשמאי אינו חושש בהרגשת מ"ר לא משמע כן.

**מודה שמאי בשוטה,** עי' תוס' דאף דשוטה אין בה דעת לישאל, מ"מ מטמאינן להנוגע בה דיש בו דעת לישאל, ולכאו' מבו' מזה, דמעל"ע מטמא חולין לענין לטמאות תרומה וקדשים, ועי' חי' הגרע"א לקמן ו' א' שנסתפק בזה, ועי' חזו"א סימן רט"ו (לקמן ד' א' ד"ה והנה הר"מ), וצ"ע, ועי' רמב"ן דאיכא שוטה דיש בה דעת לישאל, - ועי' ערול"נ שהק' ע"ד התוס', דכיון דהאשה עצמה איבד"ל וטהורה, מ"ט הנוגע בה טמא, ועמש"כ בזה באחיעזר ח"א סימן א' סק"ג, ובחזו"א סו"ס צ' וסימן צ"ח סוסק"ט.

עי' נובי"ת יו"ד סימן ק"כ, דממה שלא הק' התוס' לקו' זו על מש"א לעיל דהאיכא ישינה, מוכח דישינה חשיבא כיבד"ל, וכמש"כ הרמב"ם בפט"ז משאה"ט ה"ג, ומבו' דבעינן דהא דבעינן יבד"ל, הוא על אותה שעה שחוששין שראתה בה, וע"כ אף דבשעת נגיעתה בטהרות היא ניעורה, מ"מ כיון דהספק הוא ראתה כשהיתה ישינה, בעינן דבשעה שהיא ישינה יהא בה דעת לישאל, וצ"ע מסוגיית הגמ' לקמן ה' ב', דמבו' דבעינן דבשעת נגיעתה בטהרות יהא יבד"ל.

**והאיכא כתמים,** בפירש"י כתב דפריך אהא דמטמאינן כתמים למפרע, ועי' תוס' וש"ר שנחלקו ע"ז, ועי' מהרש"א מש"כ בדעת רש"י, ועי' חידוד הלכות מש"כ בביאור פלוגתת רש"י ותוס'.

**איכא בינייהו למירמי חבית ומקוה וכו',** התוס' בדרך בתרא כתבו, דודאי בעינן לטעמא דתרת"ל דמה"ט במעל"ע תולין ובמקוה שורפין, וכ"כ הרמב"ן דאם בתרת"ל שורפין, בחדא לריעותא תולין - ועי' פרדס רימונים בפתיחה דף יז. שהק', דאכתי תיקשי, מהא דבמעל"ע מטהרינן לחולין בודאי, ועי' ערול"נ שכתב דבמקוה לא מטמאינן אלא לתרומה וקדשים, אך בתוס' הרא"ש ד"ה אמר הלל, מבו' דפשיטא לי' דאיירי אף לחולין, ועיי"ש מש"כ בזה, ולמש"כ הר"ן לעיל ב' ב', דעיקר פירכת הגמ' היא, דמהא דמטמאינן בתרת"ל יש ללמוד דל"ה החזקה כודאי, וע"כ יש להחמיר בתרומה וקדשים, ניחא.

עי' תוס' שהק', דאכתי תיקשי מהא דבמקוה מטמאינן אף ברה"ר ובנגע באחד בלילה וראוהו חי מבערב מטהרים חכמים ברה"ר, וכתבו דלא קשה לי' לעיל אלא במאי דמטהר שמאי אף ברה"י, ועי' תוס' הרא"ש דהיינו דבקל נוכל למצוא טעם לזה ולא נצטרך לחלק בין חדא ותרתי לריעותא, וצ"ב.

**לאביי איכא מוך,** עי' תוס' דללישנא דאי הוה דם וכו' מטהר שמאי אף בשוטה, ולא חיישינן שמא ראתה דם אחר קודם בדיקה, דלא חיישינן אלא לדם שנמצא עכשיו, ועי' ש"ש ש"ג פ"ד מש"כ ע"פ דבריהם, - אך הרשב"א כתב דגם להך לישנא מטמא שמאי בשוטה שמא ראתה דם אחר ואיבדתו, - ועי' רש"ש שהק' ע"ד התוס', ממש"א לקמן ה' א' דס"ד דבדיקה שלאחר תשמיש לא תהא כפקידה, משום דשמא תראה טיפת דם ותחפנה ש"ז.

**א"ל הלל לשמאי אי אתה מודה בקופה וכו',** עי' רמב"ן ור"ן ותוס' הרא"ש דבקופה מטמאינן בודאי, ואי"ז כטומאת מעל"ע דתולין ולא שורפין, אך עי' רשב"א וריטב"א דאף בקופה תולין ולא מטמאינן בודאי.[[34]](#footnote-35)

ועי' רמב"ן שהק' לפי דבריו, דא"כ להלל נמי תיקשי, דמ"ט בקופה שורפין ובמעל"ע תולין, ועיי"ש מש"כ לישב, ועי' רשב"א וריטב"א שהק' ע"ז, - ועי' תוס' הרא"ש דשאני במעל"ע דאיכא ביטול פו"ר, וכ"כ התוס' לעיל ב' א', - ועי' ר"ן, דשאני במעל"ע דמוקמינן להאשה בחזקתה, ולי"ב לדין ספק טומאה ברה"י, ומשא"כ בקופה, והיינו משום דאיירי בקופה שאינה בדוקה, דאינה בחזקת טהורה, והא דפריך הלל, היינו דאם ליכא ספיקא כלל דמה"ט לא חיישינן אף בתרומה וקדשים, הי' לנו לטהר אף בקופה.

כ"ט מרחשון ע"ו

דף מס' 7

**ג' ב'** - **איתמר קופה וכו' ור' יוחנן אמר טהרות הראשונות טמאות,** עי' רשב"א וריטב"א לעיל בסוגיין דפלוגתת חזקי' ור' יוחנן היא לתלות, ומודה ר' יוחנן דאין שורפין, והרשב"א כתב ללמוד לזה ממש"א לקמן וכ"ת ה"מ לשרוף אבל לתלות תלינן, ומבו' דר' יוחנן לא קאמר אלא דתולין, אך בפירש"י לקמן שם מ' דרק להך אוקימתא הוא דצ"ל דר' יוחנן לתלות קאמר, - אך בד' התוס' סוד"ה כי פליגי, משמע דלר' יוחנן שורפין, וזה ממש"כ דלר' יוחנן קופה דשמאי איירי אף באין לה שולים ויש לה אוגנים, והרי בקופה דשמאי מ' בד' התוס' לעיל ב' א' דשורפין.

ועי' תשו' הרשב"א ח"א סימן שנ"ט, דאף ר' יוחנן דמטמא, וכן הא דמטמאי שמאי והלל בקופה, אי"ז מדינא דספק טומאה ברה"י, דא"כ הי' שורפין ע"ז את התרומה, אלא הוא משום מעלת טהרות, ודמי לדינא דמעל"ע באשה, ועיי"ש שכתב דהטעם דלי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, הוא משום דדינא דספק טומאה ברה"י הוא רק דומיא דסוטה, דישנה לטומאה ודאי, אלא דמספק"ל אם נגע בה, ומשא"כ הכא דלא ידעינן אם היתה טומאה זו ברה"י בשעה שהיו שם הטהרות, ולכאו' הוא כמש"כ הרשב"א לעיל ב' ב' בסו"ד, דהא דבמעל"ע ליכא לדינא דספק טומאה, הוא משום דספק ביאה הוא וכו' ול"ה דומיא דסוטה דודאי נסתרה במקום הראוי לטומאה.

ולדעת התוס' לעיל ב' א' דהא דבמעל"ע ליכא לדין ספק טומאה ברה"י, הוא משום דלמפרע לא ילפינן מסוטה, לכאו' ה"נ בקופה ליכא מה"ט לדינא דספק טומאה ברה"י.

**כי מודו שמאי והלל בקופה שאין לה שולים וכו',** עי' רמב"ן וחי' הר"א לקמן בסוגיין, דלכולהו לישני איירי שמאי והלל בקופה שאינה בדוקה, אך בקופה בדוקה לא מטמאינן, דאף בשרץ שנמצא במבוי לא מטמאינן אלא משום דהו"ל כתרת"ל, - אך בפירש"י לקמן ד"ה ואיבע"א והתוס' שם ד"ה והא, מבו' דשפיר יל"פ לההיא דשמאי והלל בקופה בדוקה,[[35]](#footnote-36) וכ"כ הרשב"א והריטב"א לעיל בסוגיין, וצ"ע בד' הרמב"ן לעיל שם דמשמע דלאידך לישני מיירי שמאי והלל בקופה בדוקה, וע"כ הוצרך לפרש טעמים אחרים בהא דבקופה שורפין ובאשה תולין.

והרמב"ן שם הוכיח דבקופה בדוקה טהור, דהו"ל כראוהו חי מבערב דמודו חכמים לר"מ דטהור, - אך התוס' לטעמייהו בד"ה כי פליגי, דהא דמטהרינן בראוהו חי מבערב, הוא רק ברה"ר, אך ברה"ר טמא אף בראוהו חי מבערב, וע"כ שפיר מטמאינן ברה"י אף בקופה בדוקה, ואדרבה הק' התוס' שם דמ"ט דחזקי' דמטהר בקופה בדוקה אף ברה"י, - והרמב"ן שהוכיח כן, הוא משום דס"ל דהא דמטהרינן בראוהו חי מבערב, הוא אף ברה"י, וכ"ה מבו' בדבריו ובד' ש"ר לעיל ב' ב'.[[36]](#footnote-37)

ולדעת רש"י ותוס' דאף בקופה בדוקה מטמאינן ברה"י, צ"ע דא"כ מ"ט במעל"ע לא מטמאינן אלא מכח הא דאיכא ריעותא מגופה,[[37]](#footnote-38) וי"ל דלא הוצרכנו לזה אלא להא דמטמאינן אף ברה"ר, וכ"ה משמעות ד' התוס' לעיל ב' א', וצ"ע, וגם לכאו' אי"ז מתישב לד' תוס' הרא"ש לעיל שם, דבמעל"ע אין לחלק בין רה"י לרה"ר.

**כי פליגי וכו' בקופה שאין לה שולים וכו' ויש לה אוגנים,** עי' רמב"ן לעיל בסוגיין דאף דאשה הויא כמי שאין לה שולים ויש לה אוגנים, ודעת הלל דתולין, מ"מ בקופה כה"ג ס"ל לחזקי' דתולין, משום דשאני פירי דלא שרקי וקפיד עלייהו, ועי' רשב"א וריטב"א שם שהוכיחו מזה דלהלל חשבינן לאשה כמי שיש לה שולים.

**המדלה י' דליים וכו',** בפירש"י כתב דהיינו שהדלה י' פעמים בדלי א' ומערב בכלי גדול, ועי' רמב"ם פי"ז משאה"ט ה"א שפירש בע"א, ועי' כס"מ שם במש"כ לתמוה ע"ז, והאחרונים האריכו בזה, ואכמ"ל.

התוס' כתבו דבמתניתין דטהרות איירי בממלא י' דליים יחד וכו' ומטהרינן משום ספק טומאה צפה, א"נ מיירי בממלא י' דליים זא"ז מבור של יין או של שמן, שהן מקבלין טומאה בעודן בבור, ולא אמרינן שהשרץ הי' תחילה בבור וכו', ועי' חזו"א בסימן רט"ו דהוא משום דאין מחזיקין טומאה מכלי לכלי, אך בד' המהרש"א נראה דא"צ לזה, אלא היינו, דכיון דמדינא דכשעת מציאתן מחזקינן שהי' השרץ בדלי זה מתחילה, ע"כ אין מקום לטמאות לשאר הדליים, ועיי"ש במה שהאריך בזה.[[38]](#footnote-39)

**אבל יש לה אוגנים כולן טמאים,** עי' חזו"א סימן רט"ו שהוכיח דהיינו רק לתרומה וקדשים, אך לחולין טהור אף ברה"י, משום דהוי ספק טומאה דלמפרע, וכתב ללמוד מזה, דאף בכה"ג דאנו מסופקים שהמים הראשונים נגעו בשרץ, מ"מ הן טהורין אף ברה"י כדין טומאה למפרע, דהא דלא ילפינן מסוטה טומאה למפרע, אי"ז משום דהשתא הוא ודאי טמא, דאין בזה טעם לטהר ברה"י, אלא הוא משום דלא ילפינן מסוטה אלא בפגע על החפץ סיבה העלולה לטמא אלא שאנו מסופקים אם נטמא בסיבה ההיא, אבל בטומאה למפרע לא שייך ספק בזמן ההיא ובשעה ההיא ליכא כלל ריעותא, אלא הריעותא היא עכשו ומספקת על העבר, וע"כ ה"נ הכא בדליים הראשונים ליכא בהן בשעתן ריעותא מספקת, עכ"ד.

**כי מודו שמאי והלל בקופה שאינה בדוקה,** בפירש"י כתב דהיינו שלא בדקה בשעה שנתן טהרות לתוכו, והלכך אין להעמידה על חזקת טהרה, וצ"ב דמאי נפ"מ אם בדקה בשעה שנתן הטהרות לתוכה, או בדקה קודם לכן, - ועי' מקו"ח סימן תס"ז סקי"א שהק' דהרי ודאי לא נעשתה עם השרץ, וא"כ מ"ט לי"ב חזקה דמעיקרא, ועיי"ש שכתב דהוא משום דבדיקה במקומה בעינן, ולא מחזקינן גם חזקה דמעיקרא ממקום למקום, וכ"ה בחי' הגרע"א דכל שנבדקה הקופה במקום אחר, חשיבא כאינה בדוקה, כיון דבמקום זה לא נבדקה, - ועי' חזו"א סימן רט"ו ד"ה קופה שאינה בדוקה שעמד ג"כ בזה, וכתב דאם צריך בדיקה במקום זה דוקא ניחא, ועיי"ש שכתב דאפשר דכל זכור בדיקתה מיקרי בדוקה.

**כי פליגי חזקי' ור' יוחנן בקופה בדוקה,** התוס' כתבו דאיירי ברה"י, ור' יוחנן מטמא דומיא דראוהו חי מבערב דלא מטהרינן אלא ברה"ר, וחזקי' דמטהר ס"ל דבראוהו חי מבערב טהור אף ברה"י, - ועי' תוס' הרא"ש שכתב דמודה חזקי' דראוהו חי מבערב אינו טהור אלא ברה"ר, והכא שאני משום דאיכא נמי למיתלי דאם איתא דהוה שרץ מעיקרא הוה חזי לי', - ולדעת הרמב"ן וש"ר דראוהו חי מבערב טהור אף ברה"י, צ"ל בדעת ר' יוחנן דהיינו רק לחולין, אך אף בכה"ג תולין בתרומה וקדשים, וצ"ע בד' הרמב"ן לקמן בסוגיין שכתב דבקופה בדוקה לכו"ע אמרינן אוקי אחזקי' ואפי' לתלות, וצ"ל דלא קאי להך לישנא, וכ"מ בחי הר"א.

ובדין קופה שאינה בדוקה, מבו' בד' התוס' דמטמאינן אף ברה"ר, ודמי לנגע בא' בלילה דאם לא ראוהו חי מבערב טמא אף ברה"ר, אך למש"כ הרשב"א והריטב"א לעיל ג' ב' דבקופה ליכא לדינא דכשעת מציאתן, כיון דהוי ספק ביאה, והא דמטמאינן בה הוא דומיא דטומאת מעל"ע, לכאו' הוא רק ברה"י, דומיא דטומאת מעל"ע דהיא רק ברה"י, ואף למש"כ הרשב"א לעיל ב' ב' לדון במעל"ע דהוא טמא אף ברה"ר דלא ליהוו מילי דרבנן כחוכא, לכאו' ל"ש ה"ט בקופה.

**כיון דשכיחי בה דמים כאינה בדוקה דמיא,** התוס' לעיל ב' א' והתוס' הרא"ש בסוגיין הוכיחו לפ"ז, דאף בקופה ובנגע בא' בלילה לא מטמאינן אלא לתרומה וקדשים, דאם מטמאינן בהו אף לחולין, א"כ מ"ט באשה דכבדוקה דמיא לא מטמאינן אלא לתרומה וקדשים, - אך עי' רמב"ן ור"ן לעיל ב' ב', דאשה בדוקה היא, וע"כ ל"ד לנגע בא' בלילה בלא ראוהו חי מבערב, והרמב"ן לעיל בסוגיין כתב דמה שהשוה הלל אשה לקופה שאינה בדוקה, היינו דאשה דומה במקצת לאינה בדוקה, וע"כ כיון דבקופה מטמאינן, אף באשה הי' לנו לתלות.

עי' תוס' הרא"ש לעיל ג' ב', ד"ה התם, דכל מש"א דקופה אינה בדוקה, הוא רק להך לישנא דאם איתא דהוה דם, אך להך לישנא דחזקה, חשבינן לאשה כבדוקה,[[39]](#footnote-40) אך בד' התוס' לעיל ב' א' מבו' דאף ללישנא דחזקה חשבינן לאשה כאינה בדוקה, והק' דמ"ט דשמאי דמטהר במעל"ע, וכתבו דאיהו ס"ל דאשה אינה בדוקה.[[40]](#footnote-41)

וצע"ג לפ"ד התוס', דמ"ט בעינן במעל"ע להא דאיכא ריעותא מגופה, תיפו"ל דאשה כאינה בדוקה דמיא, והרי התוס' הק' דמ"ט דשמאי דמטהר, הרי אשה כאינה בדוקה דמיא, והרי דאף דשמאי לא ס"ל לה"ט דאיכא ריעותא מגופה, מ"מ הי' לו לטמאות מכח הא דאשה כאינה בדוקה, וא"כ להלל דס"ל דאשה כאינה בדוקה, מ"ט בעינן להא דאיכא ריעותא מגופה, ורחוק לומר דחד טעמא הוא.[[41]](#footnote-42)

עי' חזו"א סימן צ"ו סק"ג שכתב, דאף לדעת ר' יוחנן צ"ל דאשה כאינה בדוקה דמיא, שהרי הא דמטמא ר' יוחנן גם בבדוקה, היינו דוקא ברה"י, וכמש"כ התוס', ובאשה מטמאינן אף ברה"ר וכמש"כ התוס' לעיל ב' א', - וצ"ע, דאף אם אשה כבדוקה דמיא, מ"מ ניחא הא דמטמאינן לה ברה"ר, משום דאיכא ריעותא מגופה וע"כ לא מוקמינן לה אחזקתה, ומשא"כ בקופה בדוקה דליכא ריעותא מגופה ומוקמינן לה אחזקתה, וזה כמש"כ התוס' לעיל ב' א' בסוה"ד בטעמא דר"מ דמטהר בנגע באחד בלילה ברה"ר ומטמא באשה.

**כי מודו שמאי והלל בקופה שאינה מכוסה,** בפירש"י ותוס' כתבו דאיירי בקופה בדוקה, ואפ"ה מטמאינן משום דאימור עם סילוק ידיו נפלו, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרשב"א לעיל ג' ב', - אך עי' רמב"ן בסו"ד וחי' הר"א דאיירי בקופה שאינה בדוקה, וצ"ע דא"כ מאי מהני הא דהיא מכוסה, וכמשה"ק התוס', ועי' חזו"א סו"ס צ"ו מש"כ לדון בד' התוס', וי"ל כן בדעת הרמב"ן, ועיי"ש שהוכיחו כן, דאם איירי בבדוקה, הוי כראוהו חי מבערב דטהור, ולד' התוס' ניחא, דאף בראוהו חי מבערב טמא ברה"י, ולד' הרשב"א והריטב"א צ"ל דאף בראוהו חי מבערב תולין בתרומה וקדשים.

**כי מודו שמאי והלל בזוית קופה,** עי' ריטב"א דאיירי בבדוקה ואינה מכוסה, ועי' חי' הר"א שכתב כן בדעת רש"י, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דבקופה בדוקה לכו"ע טהורה, דהוי כראוהו חי מבערב, וכ"כ הרמב"ן והר"ן, ובדעת רש"י וריטב"א צ"ל כמש"נ לעיל ב' דרכים, - ועי' חידוד הלכות לעיל ב' א' שהוכיח מד' התוס' שם דלהך לישנא איירי בקופה שאינה בדוקה, וכ"ה מבו' בתוס' הרא"ש ד"ה והתנן, ופירש מה"ט דהא דמטמא ר' יוחנן הוא אפי' ברה"ר, עיי"ש.

**חזקי' סבר לא מחזקינן טומאה ממקום למקום,** עי' מקו"ח סימן תס"ז סקי"א שהק', דא"כ גם בהי' בודק את החביתואח"כ נמצא חומץ נימא דאם טלטך ממקום למקום ואח"כ נמצא חומץ דלא מחזקינן ממקום למקום, ועוד דגבי מומין מצינו דתלינן ברשות ואמרינן כאן נמצא כאן הי', ולא תלי כלל במקום, ועיי"ש שכתב דלא אמרינן דאין מחזיקין ממקום למקום במידי דאתי מגופא רק במידי דאתי מעלמא, ופירש כן במש"כ התוס' לעיל ב' א' דבאשה ליכא למימר דאין מחזיקין ממקום למקום, דכל מקום שהיא טומאתה עמה,[[42]](#footnote-43) ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ועי' שערי ישר ש"ב פי"ב שתמה ע"ז, דא"כ מ"ט במת ובמחט אמרינן דאין מחזיקין ממקום למקום, והרי מת ומחט דמו לאשה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה בע"א, וצ"ע.

**ור' יוחנן סבר מחזקינן וכו' אבל לתלות תלינן,** עי' ראב"ד פי"ז משאה"ט ה"א, דאף לר"י דמחזיקין ממקום למקום לתלות, ה"מ באותה קופה, אבל מכלי לכלי לא, - ועי' משנה אחרונה טהרות ספ"ט שיישב בזה משה"ק הגרע"א בגהש"ס ממתניתין דהתם, ועי' בפי' הרא"ש בטהרות שם דהא דהמעטן טהור שנמצא בגג, הוא מטעם אחר, עיי"ש, ולפ"ז ניחא קו' הגרע"א.

עי' בית מאיר או"ח סימן תס"ז שהק' ע"ד הראב"ד, דא"כ מ"ט בנגע בא' בלילה מטמאינן לתלות אף במקום אחר, הרי הו"ל כמכלי לכלי, וכתב דצריך לדחוק דכיון דסדנא דארעא חד הוא דמי לההיא דר' יוחנן דנמצא באותה קופה, עכ"ד.

ועי' חזו"א בסימן רט"ו ד"ה ע' בס' מ"א שכתב דקופה שנשתמשו בה טהרות בבית זה והוציאה לבית אחרת הוי בדין ממקום למקום ולא מכלי לכלי, ודברי הראב"ד הם בנמצא בתחתון דלא חיישינן דלמא הי' בעליון דכאן נמצא כאן הי' ובכלי ראשון לא נמצא ריעותא, אבל בנמצא בזו הקופה אלא ששינו מקומה אין נפקותא בין שינוי מזוית לזוית, לשינוי מבית לבית, ועיי"ש שכתב דלפ"ז בנמצא מת במקום אחר, אי"ז שינוי מרשות לרשות, אלא ממקום למקום, עכ"ד, והיינו דכל הא דאין מחזיקין מכלי לכלי, הוא אם לא ראינו השרץ כלל בכלי האחר, אך בנגע באחד בלילה ואח"כ נמצא מת במקום אחר, כיון שראינוהו תחילה במקום הראשון, והספק הוא אם הי' חי או מת, לא חשיב כמכלי לכלי.[[43]](#footnote-44)

ד' כסליו ע"ו

דף מס' 8

**בירור הדינים העולים מסוגיא דחזקה ורשויות**

**מעת לעת**

דינא דמעל"ע הוא רק לקדשים, ונחלקו אם אף לתרומה, אך בחולין לכו"ע טהור, - והתוס' וש"ר כתבו דהוא משום דלגבי חולין מוקמינן לאשה אחזקתה, ולחד תירוצא בד' התוס' ג' ב' יתכן דהוא משום דאשה מרגשת בעצמה ודאם איתא דהוה דם, ונחלקו בזה האחרונים, ואכמ"ל,[[44]](#footnote-45) והרמב"ן כתב די"מ דהוא משום דבטומאה דלמפרע ילפינן מסוטה לטהר, והרמב"ן בתחילת דבריו כתב דהוא משום חזקת הטהרות, וצ"ע אם אכן כונתו דאין לטהר משום חזקת האשה אלא משום חזקת הטהרות.

בטעם הא דלא מטמאינן במעל"ע בחולין ברה"י מדינא דספק טומאה ברה"י, כתבו התוס' דהוא משום דלמפרע לא ילפינן מסוטה, ובסו"ד כתבו דספק ראי' לא ילפינן מסוטה, ולא נתברר אם הוא טעם גם להא דלא מטמאינן ברה"י, (והתוס' י"ז ב' כתבו דהוא טעם גם דלא לטמאות ברה"י), - והתורי"ד כתב דהוא משום דבודאי מגע וספק טומאה ליכא לדינא דספק טומאה, ובתשו' הרי"ד סימן ק"ח מבו' דהוא אף בדליכא חזקת טהרה, - והרשב"א בתו"ד כתב דהוא משום דהוי ספק ביאה ול"ד לסוטה, ובתשו' הרשב"א כתב דהוא משום דלא אתחזק טומאה התם, וצ"ע אם היינו כמש"כ בחידושיו דהוא ספק ביאה, או היינו כד' התורי"ד דלא ילפינן מסוטה ודאי מגע וספק טומאה, - והר"ן בדרך קמא כתב דהוא משום דבספק בהמטמא מוקמינן לה על חזקתה, וכתב הגרע"א דהיינו דוקא היכא דאיכא חזקה על המטמא, אך בדליכא חזקה על המטמא, יש בזה לדינא דספק טומאה, - והתוס' הרא"ש בסו"ד כתב דהוא משום דהו"ל ספק שא"א לברר כלל בשעת מעשה ול"ד לסוטה, - והרשב"א והריטב"א כתבו עוד דהוא משום דליכא רגל"ד, וצ"ע דה"ט דרגל"ד לא אמרוהו בגמ' אלא לר"ש, אך רבנן פליגי וס"ל דספק טומאה ברה"י טמא אף בדליכא רגל"ד.

בטעם הא דלא מטמאינן במעל"ע בחולין, דומיא דנגע באחד בלילה, דעת התוס' ותוס' הרא"ש דהוא משום דאף בנגע באחד בלילה לא מטמאינן אלא לתרומה וקדשים, והא דהתם מטמאינן בודאי והכא תולין, הוא משום דאל"כ לבו נוקפו,[[45]](#footnote-46) - ודעת הרמב"ן והר"ן דהוא משום דהו"ל כראוהו חי מבערב, דכל מש"א דאשה כאינה בדוקה, הוא לחומרא דתרומה וקדשים,[[46]](#footnote-47) - ודעת הרשב"א דהוא משום דהוי ספק ביאה, ובזה ליכא לדינא דשעת מציאתן, ועד"ז כתב הריטב"א דדינא דשעת מציאתן הוא רק בודאי מגע, ולא בספק מגע,[[47]](#footnote-48) - ודעת התורי"ד בקידושין ע"ט א' דהוא משום דבספק מגע לא אמרינן כשעת מציאתן.

בטעם הא דלדידן תולין לתרומה וקדשים ולא מוקמינן לה אחזקה, הוא משום דאיכא ריעותא מגופה,[[48]](#footnote-49) וטעמא דשמאי דמטהר, הוא או משום דס"ל דאף בכה"ג מוקמינן אחזקה, או משום דאשה מרגשת בעצמה, או משום דאם איתא דהוה דם מעיקרא הוה אתי, או משום ביטול פו"ר, ונפ"מ בשוטה, ובמוך דחוק, - ולהך לישנא דאשה כאינה בדוקה דמיא, לכאו' מה"ט יש לטמאות, דומיא דהא דמטמאינן בקופה, ול"ב להא דאיכא ריעותא מגופה, וצ"ע, [[49]](#footnote-50) וכ"ז הוא לדעת התוס', אך לדעת ש"ר י"ל דל"מ הא דאינה בדוקה, רק בצירוף הא דאיכא ריעותא מגופה, וגם בקופה חשיב דאיכא ריעותא מגופה, וע"ד שכתב הריטב"א ב' א' דמבוי חשיב כאיכא ריעותא מגופה, (אך יש מקום לומר דרק מבוי חשיב כריעותא מגופה, וכמש"א בגמ' דאיכא שרצים דגופי', ומשא"כ בקופה).

בטעם הא דלא מטהרינן בזה משום חזקת הטהרות, כתבו התורי"ד והרמב"ן והריטב"א דהוא משום דבודאי נגע לא מוקמינן אחזקה, - והבית מאיר כתב דלפ"ד הר"ן י"ל דהוא משום דינא דספק טומאה ברה"י דלא אזלינן בתר חזקה, ורק אם הי' להאשה עצמה חזקה, הוה מטהרינן לה, דבכה"ג ליכא לדינא דספק טומאה ברה"י, - ובפליתי סימן פ"א סק"ה כתב, דהוא משום דהחמירו לתרומה וקדשים דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, שאינה על שורש הספק, - וי"ל עוד, דכיון דמטמאינן לה משום דאזלינן בתר שעת מציאתן שהיא עומדת כנגד החזקה דמעיקרא, כמבו' בד' התוס' דמדמי לה לדינא דנגע בא' בלילה, אין חזקת הטהרות מועלת לטהר, וזה אי נימא דב' חזקות לא עדיפי מחזקה אחת, ואכמ"ל.

בגמ' ה' ב' אמרו דטומאת מעל"ע היא רק בדבר שיש בו דעת לישאל, ודעת הרמב"ן ודעימי' דה"נ לא מטמאינן אלא ברה"י, והביאו מירושלמי דמטמאינן אף ברה"ר, ונקטו דהבבלי פליג ע"ז, (משום דלהירושלמי דמטמא אף ברה"ר ה"נ מטמאינן אף בדבר שאיבד"ל).

אך דעת התוס' ודעימייהו דמטמאינן אף ברה"ר, - ובטעמא דמילתא כתבו התוס', דהכא ליכא לטהרת רה"ר, משום דאיכא ריעותא מגופה והשתא ודאי טמאה היא, או משום דהוי ספק ראי', אך טהרת דבר שאיבד"ל דילפינן לי' מקרא דרב גידל, הוא אף בספק זה, - והתוס' הרא"ש בתחילת דבריו כתב דהוא משום דלמפרע ל"ד לסוטה, וכתב עוד דהוא משום דהספק אינו ראוי להתברר ע"י רבים, ובסו"ד כתב דספק זה שאינו ראוי כלל להתברר בשעת מעשה ל"ד לסוטה, - והרשב"א כתב דהוא משום דאם נטמא ברה"י ונטהר ברה"ר הו"ל כחוכא ואיטלולא,[[50]](#footnote-51) - והתוס' בסוטה כ"ח ב' כתבו דהוא משום דהמקור הוי מקום סתר, ולעולם חשיב כספק ברה"י, - והר"ש בטהרות פ"ד מ"ו כתב דהוא משום דכל ספק בדבר שעל גוף האדם, חשיב כספק ברה"י.

**מקוה**

דעת רבנן דבין ברה"י ובין ברה"ר טמא בודאי, וכתב תוס' הרא"ש ג' ב' דהיינו אף בחולין, והיינו משום דאיכא תרתי לריעותא והוי כודאי טומאה, ומה"ט מטמאינן אף ברה"ר, אך לל"ב דגמ' י"מ דהוא רק משום דבסוף טומאה ליכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר, וי"מ דלעולם תרת"ל הוי ספק, והא דמטמאינן בודאי הוא משום דילפינן מסוטה לטמאות בודאי בכה"ג, - ולאידך לישני דנו התוס' ג' ב' אם בעינן לה"ט דתרתי לריעותא, וצ"ע.

דעת ר"ש דברה"י תולין וברה"ר טהור, דס"ל דתרתי לריעותא הוי ספק, וע"כ ברה"ר טהור, ודעת רש"י והרמב"ם דתליא במקום המקוה, ודעת התורי"ד והריטב"א דתליא במקום הטהרות, - וטעם הא דברה"י תולין ואינו טמא בודאי, דעת רש"י ודעימי' דהוא משום דס"ל דכל ספק טומאה ברה"י תולין, - אך הרמב"ן והר"ן כתבו דשאני הכא דקדמה לו בדיקה, והתוס' בסוטה כתבו דשאני הכא דבשעת הטבילה לא ראינו שום ריעותא, - והתוס' הרא"ש כתב דהוא משום דלא ילפינן סוף טומאה מתחילת טומאה, וכן פירש הרמב"ן לדעת לישנא בתרא, - ובתו"י כתב דהוא משום דהכי גמירי הלכתא דכל היכא דל"ד לסוטה ברה"י תולין.

בטעם הא דלא מוקמינן להטהרות בחזקתן, כתב הריטב"א בעירובין בשם הר"מ ב"ר שניאור דהוא משום דאזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, והריטב"א כתב דהוא משום דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה.[[51]](#footnote-52)

ובטעם הא דלר"ש תולין ולא אזלינן בתר חזקת הטהרות, אף אי נימא דכל שלא הוכרע שורש הספק, שפיר מצינו לילך אחר חזקת הטהרות, ואכמ"ל כתב הגרע"א בגל' שו"ע יו"ד סימן א' דהוא מכח דינא דספק טומאה ברה"י דלא אזלינן בתר חזקה, אך בפשוטו זה שלא כד' התוס' ב' א' שכתבו ללמוד מד' ר"ש דספק טומאה ברה"ר טהור אף בדליכא חזקה, - וי"ל דאף לפ"ד רש"י דאזלינן בתר מקום המקוה, מ"מ י"ל דגם כלפי חזקת הטהרות איכא לדינא דספק טומאה ברה"י, כיון דצדדי הספק הם ספיקא דרה"י, וכמבו' בד' התוס' בסוטה כ"ח ב', אך לכאו' זה שלא כד' הראשונים בסוגיין שנקטו דבמעל"ע אזלינן בתר מקום המגע.

**מבוי**

דעת הרמב"ם בפי"ח משאה"ט ה"ד והרמב"ן דמטמאינן למפרע בודאי אף לחולין, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש ג' ב', ובד' הרמב"ן והרא"ש מבו' דהטעם בזה הוא מדינא דתרת"ל דהוי כודאי, (ובד' הרמב"ם י"ל דהוא מדינא דספק טומאה ברה"י), - אך דעת הרשב"א והריטב"א דלא מטמאינן בודאי אלא תולין, ובפשוטו אי"ז אלא בתרומה וקדשים, וכ"כ החזו"א טהרות סימן ד' סקי"ד, ומשום דמדינא לא חשבינן לה כתרת"ל.

דעת הרמב"ם בפיהמ"ש והמאירי דהא דמטמאינן במבוי, הוא משום דהו"ל רה"י,[[52]](#footnote-53) - אך בפסקי הרשב"ץ כתב דמטמאינן אף ברה"ר, וכ"כ בתוס' חכמי אנגלי', וכ"נ לפ"ד הרמב"ן ודעימי' דמטמאינן מדין תרת"ל, ולדעת הרשב"א והריטב"א דהוא חומרא לתרומה וקדשים דומיא דמעל"ע, תליא נידו"ז בפלוגתת קמאי אם דינא דמעל"ע הוא אף ברה"ר, ובטעם הא דאין בזה לטהרת רה"ר.

בטעם הא דלא מטהרינן משום חזקת הטהרות, י"ל לדעת הסוברים דהו"ל ודאי טומאה מדינא דתרת"ל,[[53]](#footnote-54) וגם לדעת הסוברים דאי"ז ודאי טומאה, יש מקום לדון דב' הריעותות מועילין אף לאורועי לחזקת הטהרות - ולדעת הסוברים דאיירי ברה"י, י"ל דמה"ט הוא דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, - ולדעת הסוברים דלא מטמאינן אלא לתלות בתרומה וקדשים, י"ל דהחמירו חכמים שלא לילך בתרומה וקדשים אחר חזקת הטהרות שאינה על שורש הספק.

בטעם הא דלא מטמאינן בזה דומיא דנגע באחד בלילה, ובעינן להא דהוי תרתי לריעותא, כתב הרמב"ן דהוא משום דהמבוי בדוק, והו"ל כראוהו חי מבערב, ולד' הרשב"א והריטב"א הוא משום דבספק ביאה ליכא לדינא דכשעת מציאתן, ולד' התורי"ד הוא משום דהו"ל כספק מגע, - ולדעת התוס' ודעימייהו דאף בראוהו חי מבערב מטמאינן ברה"י, ובפשוטו אף שמאי מודה בזה, (כמש"כ בתו"י ב' א'), אף דהתם ליכא תרת"ל, צ"ל דהכא איירי ברה"ר, וצ"ע.[[54]](#footnote-55)

**קופה שאינה בדוקה**

דעת רש"י ותוס' ורשב"א וריטב"א, דלכו"ע הטהרות טמאות, אך לדעת הרמב"ן לחד לישנא מטהר חזקי' בקופה שאינה בדוקה, אם אין לה שולים, אף שיש לה אוגנים, ולחד לישנא מטהר חזקי' בקופה שאינה בדוקה אם היא מכוסה.

דעת הרמב"ן והר"ן דמטמאינן בודאי אף לחולין, דדמי לנגע באחד בלילה ולא ראוהו חי מבערב, דלדעתם מטמאינן בודאי אף לחולין, וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ז משאה"ט ה"ב, אך בדבריו י"ל דאי"ז אלא טומאת ספק, וכ"כ בדעתו בבינת אדם שער רוב וחזקה סימן ל"ז,[[55]](#footnote-56) - ודעת התוס' ותוס' הרא"ש דמטמאינן בודאי לתרומה וקדשים, דומיא דנגע באחד בלילה לדעתם, ועמש"נ להלן דלדעת תוס' הרא"ש גופי' י"ל דברה"י מטמאינן אף לחולין.

ודעת הרשב"א והריטב"א דלא מטמאינן בודאי אלא תולין בתרומה וקדשים, דומיא דמעל"ע, ול"ד לנגע באחד בלילה, כיון דהכא הוי ספק ביאה, והא דלא מטמאינן בזה בודאי אף ברה"י, הוא ג"כ משום דהוי ספק ביאה, או משום דהוי ספק על גוף הטומאה, או משום דהוי ספק דלמפרע.

לדעת הרמב"ן והר"ן, וכן לדעת תוס' ותוס' הרא"ש מטמאינן אף ברה"ר, שהרי לדעתם דמי לנגע באחד בלילה ולא ראוהו חי דטמא אף ברה"ר, (וכ"ה משמעות ד' התוס' ד' א' ד"ה כי פליגי, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם ד"ה והתנן).[[56]](#footnote-57)

אך לדעת הרשב"א והריטב"א לא מטמאינן אלא ברה"י, דומיא דמעל"ע לדעתם, ואף לפ"מ שנסתפק הרשב"א דמעל"ע טמא אף ברה"ר, היינו משום דאל"כ הו"ל חוכא, וה"ט ל"ש בקופה, (אך למש"כ הרשב"א די"מ דהוא משום דלא הלכו בטומאת למפרע ע"ד סוטה, לכאו' ה"נ בקופה מטמאינן אף ברה"ר), - וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ז משאה"ט ה"ב, שכלל יחד קופה שאינה בדוקה וקופה בדוקה, ובקופה בדוקה ודאי דלא מטמאינן אלא ברה"י, דלא עדיף מראוהו חי מבערב דטהור ברה"ר, (ומה שסתם הרמב"ם בזה, הוא משום דבהלכה הקודמת איירי ברה"י), והא דלדעתו מטמאינן בודאי, הוא מדינא דספק טומאה ברה"י, ולפ"ז גם באיבד"ל יש לטהר, וכ"נ בד' הרמב"ם שם ה"ד וה"ה, וכמש"כ האחרונים.

ולדעת ר"מ דמטהר בנגע באחד בלילה ברה"ר אף בלא ראוהו חי מבערב, ה"נ הכא מטהרינן ברה"ר, ולדעת התורי"ד מטהרינן לדעתו אף ברה"י.

**קופה בדוקה**

לדעת תוס' ותוס' הרא"ש מטמאינן לתרומה וקדשים ברה"י, דומיא דנגע בא' בלילה וראוהו חי מבערב דלדעתם מטמאינן ברה"י, ולחד לישנא מטהר חזקי' בקופה בדוקה אף ברה"י,[[57]](#footnote-58) ולאידך לישני, מודה חזקי' דטמא, ולא מטהר אלא בקופה שאין לה שולים, או דלא מטהר אלא בקופה מכוסה, או דלא מטהר אלא בשנמצא במקום אחר.

ולדעת הרמב"ן מטהרינן אף ברה"י, דומיא דראוהו חי מבערב דלדעתו טהור אף ברה"י, ורק לחד לישנא דעת ר' יוחנן דאף בקופה בדוקה תולין לתרומה וקדשים.

ולדעת הרשב"א והריטב"א תולין בזה לתרומה וקדשים, ולחד לישנא מטהר בזה חזקי', ובפשוטו היינו רק ברה"י, ותליא במש"נ לעיל בדין קופה שאינה בדוקה לדעתם.

ובד' הרמב"ם פי"ז משאה"ט ה"ב מבו' דמטמאינן אף לחולין, ודמי לנגע בא' בלילה ברה"י וראוהו חי מבערב, דלדעתו הוא טמא בודאי אף לחולין, ועמש"נ להלן די"ל כן גם לדעת תוס' הרא"ש גופי', דס"ל דכל הא דבמעל"ע ליכא לדין ספק טומאה, הוא רק משום דא"א כלל לברר הספק בשעת מעשה, ול"ד לסוטה.

בטעמא דמ"ד דמטהרינן בקופה בדוקה ברה"י, ולא מטמאינן בזה מדינא דספק טומאה, וכן טעמא דמ"ד דלא מטמאינן אלא לתרומה וקדשים, כתב הרשב"א בתשו' ח"א סימן שנ"ט דהוא משום דלא אתחזק טומאה התם, והיינו או משום דהוי ספק ביאה, או משום דהוי ודאי מגע וספק טומאה, ולדעת ש"ר הוא משום דהוי ספק דלמפרע, אך בפירש"י ד' ב' מבו' דגם בקופה שייך דינא דספק טומאה ברה"י, וצ"ע, - ולדעת תוס' הרא"ש דכל הא דבמעל"ע ליכא לדינא דספק טומאה הוא משום דהוי ספק שא"א לברר בשעת מעשה, הוא משום דאיכא נמי למיתלי דאם איתא דהוה שרץ מעיקרא הוה אתי.

**קופה שאין לה שולים**

אם אין לה אוגנים, טהורה, ואם יש לה אוגנים, לל"ק פליגי בזה חזקי' ור' יוחנן, והא דמטהר חזקי', הוא רק בפירי, משום דלא שרקי, או משום דקפיד עלייהו, ולאידך לישני, מ' דכו"ע מטמאין, וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משאה"ט ה"ב.

ודעת הרשב"א והריטב"א דאף למאן דמטמא, אי"ז אלא לתלות בתרומה וקדשים ברה"י, ודין רה"ר תליא במש"נ לעיל לדעתם, - אך משמעות ד' התוס' דהיינו לטמאות בודאי בתרומה וקדשים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם שם, ואך דלדעתו מטמאינן אף לחולין.

ודעת הרשב"א דאיירי בקופה בדוקה, ולפ"ז יש מקום לומר דבקופה שאינה בדוקה מודה חזקי' דתולין, ואינו נראה, אך דעת הרמב"ן דאיירי בקופה שאינה בדוקה.

**קופה שאינה מכוסה**

לחד לישנא פליגי בזה חזקי' ור' יוחנן, ודעת רש"י ותוס' ודעימייהו דאיירי בקופה בדוקה, אך בקופה שאינה בדוקה, מטמאינן אף במכוסה, דל"מ כיסוי מידי, כיון דאינה בדוקה, אך דעת הרמב"ן דאיירי בקופה שאינה בדוקה, ואפ"ה מטהר חזקי' במכוסה, - והרמב"ם בפי"ז משאה"ט ה"ב כתב דאף בבדוקה ומכוסה טמאה, ומבו' לפ"ז, דלאידך לישני, דלא פליגי בזה חזקי' ור' יוחנן, מודו כו"ע דטמאה, ובד' ש"ר לא נתפרש הדין לאידך לישני.

**קופה שטלטלוה לזוית אחרת**

לל"ב דגמ' דעת חזקי' דמטהרינן, משום דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ובד' רש"י ד' ב' ד"ה מכדי, מבו' דהוא אף ברה"י, ומשום דליכא כלל ספק טומאה במקום הראשון, ודעת ר' יוחנן דתולין, והרמב"ם בפי"ז משאה"ט ה"ב פסק כר' יוחנן דתולין, ומבו' דלאידך לישני מודו כו"ע דתולין, ועי' בית מאיר או"ח סימן תס"ז סי"ב דדעת כמה מרבוותא דקי"ל דאין מחזיקין ממקום למקום.

לדעת הסוברים דהא דמטמאינן בקופה, הוא רק ברה"י, כ"ש דהכא לא מטמאינן אלא ברה"י, - אך לדעת הסוברים דהא דמטמאינן בקופה הוא אף ברה"ר, כתב בתוס' הרא"ש דה"נ בהך גוונא מטמאינן אף ברה"ר ואף בדבר שאין בו דעת לישאל,[[58]](#footnote-59) - אך התוס' כתבו דבדבר שאין בו דעת לישאל מטהרינן, והיינו דכיון דאין הטומאה אלא מספק, הו"ל ככל ספק טומאה דאם איבד"ל טהור, ולפ"ז אף יש לטהר בזה ברה"ר, אך זה תליא בב' טעמי התוס' ב' א' בטעם הא דמטמאינן במעל"ע אף ברה"ר, דאם הוא משום דהשתא ודאי טמאה היא, ה"נ הכא יש לטמאות מה"ט, אך אם הוא משום דהוי ספק ראי', הרי דהכא ליכא לה"ט.

**נגע באחד בלילה ולא ראוהו חי**[[59]](#footnote-60)

דעת חכמים דטמא ושורפין ע"ז את התרומה, ודעת התוס' ותוס' הרא"ש דלא מטמאינן אלא לתרומה וקדשים, דומיא דמעל"ע, ואך דבמעל"ע הקילו שלא לשרוף, כדי שלא יהא לבו נוקפו, והיינו דכיון דלא ראוהו חי, וליכא חזקת טהרה מעליא, מטמאינן לתרומה וקדשים, והא דלא מטהרינן משום חזקת הטהרות, אף דמדינא יש לטהר משום חזקת הטהרות, וכמש"כ התוס' ד' א', צ"ל דהוא סייג שעשו בתרומה וקדשים, דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, שאינה מכרעת את שורש הספק.

דעת ש"ר נראה דהוא אף לחולין, דלפמש"כ טעמים אחרים לישב הא דבמעל"ע תולין, אין מקור לומר דהכא אי"ז אלא חומרא לתרומה וקדשים, והעירו עוד, דלפי דבריהם לא מצינו במקום אחר שהחמירו כן בתרומה וקדשים, וכיון דתנן סתמא דטמא, מהיכ"ת נימא דהוא רק לתרומה וקדשים, וכ"נ בל' הרשב"א ג' ב' דטומאתו הוא מן הדין, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פי"ח משאה"ט הי"ד ובתורי"ד קידושין ע"ט א', - והיינו משום דדינא הוא לילך אחר שעת מציאה, בלא ראוהו מבערב דליכא חזקת טהרה.[[60]](#footnote-61)

הא דמטמאינן בלא ראוהו חי מבערב, הוא אף ברה"ר, כמבו' בתוספתא, ולא מיבעיא לדעת התוס' ודעימייהו דהא דמטהר ר"מ והא דמטהרינן כשראוהו חי מבערב, הוא רק ברה"ר, דבע"כ דהא דמטמאינן בלא ראוהו חי, הוא אף ברה"ר, וכמו שהוכיחו כן התוס', אלא אף לדעת ש"ר דראוהו חי מבערב טהור אף ברה"י, ואף למש"כ התורי"ד דר"מ מטהר אף ברה"ר, מ"מ משמעות הדברים דבלא ראוהו חי מבערב, הוא טמא אף ברה"ר, וכ"כ התורי"ד.

ובטעם הא דלא מטהרינן בזה משום טהרת ספק טומאה ברה"ר, בפשוטו הוא משום דהוי ודאי טמא, ואי"ז ספק טומאה,[[61]](#footnote-62) ולטעם זה יש לטמאות אף בדבר שאיבד"ל, (אך בחזו"א סימן רט"ו סוד"ה והנה הר"מ וסוד"ה קופה שאינה, נקט דכל דאיבד"ל לא מטמאינן, וצ"ע), - גם י"ל דיש בזה לטעמי התוס' ב' א' דהשתא ודאי טמא הוא, ודהו"ל כספק ראי', וכ"ה מבו' בפשוטו בסו"ד התוס' שם, דאף בנגע בא' בלילה יש לטעמים אלו, וע"כ הוצרכו לפרש דהא דמטהר ר"מ ברה"ר, הוא משום דמוקמינן אחזקה, (אך בד' המהר"ם ע"ד התוס' ב' ב' מבו' דיש מקום לטהר בזה משום ספק טומאה ברה"ר), וגם הו"ל ספק דלמפרע, די"א דליכא בזה אף לטהרת רה"ר, - ולהני קמאי דטהרת רה"ר היא רק משום חזקה, ל"ש הכא כלל טהרת רה"ר.

הא דלא מטהרינן בזה משום חזקת הטהרות, דאף דכשלא ראוהו מבערב ל"מ חזקת האדם, אכתי איכא לחזקת הטהרות, בפשוטו הוא משום דהוי כודאי נגע, או משום דלעולם יש לדון כהחזקה שעל שורש הספק, או משום דחזקה דשעת מציאתן אלימא כנגד חזקת הטהרות, ורק אם איכא להאדם עצמו חזקה דמעיקרא, לא מחזקינן לי' כלל כשעת מציאתן, אך כל דלהאדם עצמו ליכא חזקה, ומחזקינן לי' כשעת מציאתן, ה"ז מועיל כנגד חזקת הטהרות, - ולדעת התוס' דאי"ז אלא לתרומה וקדשים, י"ל עוד דמה"ט הוא דל"מ חזקת הטהרות, דעשו סייג לתרומה וקדשים דל"מ חזקה שאינה על שורש הספק.

דעת ר"מ דאף אם לא ראוהו חי מבערב, ה"ה טהור, והתוס' ותוס' הרא"ש כתבו ע"פ התוספתא דהיינו רק ברה"ר, אך ברה"י מטמאינן לי',[[62]](#footnote-63) אך התורי"ד כתב דר"מ מטהר אף ברה"י, ובד' התוס' ב' א' בסו"ד נראה דאי"ז משום טהרת רה"ר, דדמי למעל"ע דלי"ב לטהרת רה"ר, משום דהשתא ודאי טמאה היא, או משום דהוי ספק ראי', אלא הוא משום דמוקמינן לי' אחזקה, אך המהר"ם ב' ב' פירש דמכוון התוס' שם הוא דאיכא חזקת טהרה כנגד חזקה דשעת מציאתן, והו"ל ספק, ומטהרינן משום טהרת ספק טומאה ברה"ר, ויל"פ כן גם בד' התוס' ב' א', אך לד' תוס' הרא"ש שם נראה דהוא משום טהרת רה"ר, וכ"נ בד' הר"ש בטהרות פ"ה מ"ז, ואינו מוכרח, וכ"ה בביאור הגר"א לתוספתא דכיון דאיכא חזקה קמייתא להתיר וכשעת מציאתן לטמאות, הו"ל ספק טומאה ברה"ר וטהור.

**נגע באחד בלילה וראוהו חי**

דעת התוס' ותוס' הרא"ש דברה"י מטמאינן לי' לתרומה וקדשים, וברה"ר מטהרינן לי', וכ"ה בד' הרמב"ם בפי"ח משאה"ט הי"ד, ואך דבדבריו מ' דברה"י מטמאינן לי' אף לחולין, וכ"ה מבו' בדבריו שם פי"ז ה"ב בדין קופה בדוקה,[[63]](#footnote-64) - ולכאו' הטעם בזה הוא כמש"כ בתוס' הרא"ש ב' א', דאף דמדינא לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, משום דהוי ספק דלמפרע או מטעמים אחרים, מ"מ החמירו חכמים לדונו כספק טומאה ברה"י, וע"כ ברה"ר דליכא להך דינא ה"ה טהור משום דמוקמינן לי' אחזקה, אך לי"ב לטהרת רה"ר, כיון דהשתא ודאי טמא הוא, או משום דהוי כספק ראי', וכ"ה פשטות ד' התוס' ב' ב', אך המהר"ם שם פירש בע"א, ולפי דבריו י"ל להיפוך, דלעולם לי"ב לטומאת רה"י, ואין טומאתו אלא מספק, (ונפ"מ דאין שורפין ע"ז את התרומה אלא תולין). ואך דברה"ר מטהרינן לי' משום טהרת רה"ר.

ולפמש"כ תוס' הרא"ש שם בסו"ד דדוקא לגבי מעל"ע ליכא לדין רשויות, לכאו' בנגע בא' בלילה ברה"י וראוהו חי, ה"ה טמא בודאי מדינא אף לחולין, מדינא דספק טומאה ברה"י.

ודעת הרמב"ן וש"ר נראה דהוא טהור אף ברה"י,[[64]](#footnote-65) - ואך דלכאו' למ"ד דאף בקופה בדוקה תולין לתרומה וקדשים, דומיא דחומרת מעל"ע, והטעם משום דגם בזה חשיב כריעותא מגופה, ה"נ הכא תולין לתרומה וקדשים, - והיינו רק ברה"י, אך ברה"ר או באין בו דעת לישאל מטהרינן לי', ואף למש"כ הרשב"א דמעל"ע הוא גם ברה"ר, הוא רק משום דאל"כ הו"ל כחוכא, והכא ליכא לה"ט, (אך לטעם קמא שכתב הרשב"א דלמפרע לא דימו כלל לסוטה, י"ל דה"נ הכא דכוותה).

**מחט**

בטעם הא דמטהרינן לה, כתב התורי"ד קידושין ע"ט א' דהוא משום דאזלינן בתר שעת מציאתן אף לקולא, ומהני זה אף לטהר ברה"י, - אך התוס' ותוס' הרא"ש לטעמייהו דכשעת מציאתן אינו אלא לחומרא דתרומה וקדשים, כתבו דמטהרינן לה משום חזקת הטהרות, והא דבעינן בזה לדינא דכשעת מציאתן, י"ל לפ"ד המקו"ח דלהלן, דכל הא דמטהרינן הוא משום דאיכא תרתי, וי"ל עוד, דמדרבנן לא אזלינן בתר חזקת הטהרות לטהר בתרומה וקדשים, וע"ז מהני דינא דכשעת מציאתן.

הא דמטהרינן לה משום חזקת הטהרות, אף דבספק טומאה ברה"י לא אזלינן בתר חזקה, כתב הש"ש דהוא משום דהוי דבר שאיבד"ל, וכמש"כ רש"י ד' ב', - אך החידוד הלכות כתב דהוא משום דהוי ספק טומאה דלמפרע, והש"ש דנקט דלא חשיב כספק טומאה דלמפרע,[[65]](#footnote-66) הוא משום דאי"ז ספק דלמפרע, אלא הוי הספק על שעת נפילתה אם היתה שלמה או שבורה, ואף שלא נודע לנו הספק אלא היום, לא חשיב כספק טומאה למפרע,[[66]](#footnote-67) והחידוד הלכות לטעמי' דהוי הספק אימתי נפלה, וע"כ הו"ל כספק דלמפרע.

הא דלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא דהמחט לטמאות, לדעת התורי"ד הוא משום דיש בזה לדינא דשעת מציאתן, וכיון שלא ראוה שלימה במקום זה, הו"ל כלא ראוהו חי מבערב, - ולדעת התוס', כתב המקו"ח סימן תס"ז סקי"א דהוא משום דאיכא תרתי, שעת מציאתן וחזקת הטהרות, והחזו"א סימן רט"ו כתב לדון דהכא אי"ז חסר ואתאי, - והש"ש כתב דהוא משום דאיכא חזקת הטהרות כנגד חזקת המחט, וע"כ מטהרינן אף ברה"י משום דהוי דבר שאיבד"ל, ועי' חזו"א מש"כ להוסיף בזה, - והחידוד הלכות כתב דהספק הוא אימתי נפלה המחט, ול"ש בזה חזקה דמעיקרא, אך כשעת מציאתן שפיר שייך בזה, ואף אם הוא מדין חזקה דהשתא, וזה כמבו' בסוגיית הגמ' בב"ב קנ"ג ב' בבקעה.

1. ועי' הגה' הגרא"ז שהק' ממש"כ הרמב"ן בחולין דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות משום דודאי נגע, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן, - עוד הקשו בזה דא"כ מ"ט אינה מונה אלא משעה שראתה, וע"ז י"ל לפ"ד הרמב"ן לקמן נ"ג ב', ומ"ט תנן לקמן י"ד א' דאין חייבין קרבן, וצ"ע, ועי' ש"ש ? שהק' על דרך בתרא דהרמב"ן, מהא דאין חייבין קרבן, והרי לבעלה ליכא לדינא דספק טומאה, (אך י"ל דהרמב"ן פליג ע"ז, ואכמ"ל), ועי' מלבויו"ט דיני חזקות סימן י"ב שהק' מהא דאינה מקולקלת למנינה, וע"ז ל"ש כלל דינא דספק טומאה, - וע"כ קרוב הדבר דאין מכוון הרמב"ן לכך, שהרי בתחילת דבריו מבו' דהטעם דמטהרינן לחולין הוא משום חזקת האשה, ומש"כ דמוקמינן טהרות אחזקתייהו, הוא לפרש למש"כ דאפושי טומאה לא מפשינן, וע"כ מוקמינן להו בטהרתם ולא מטמאינן להו, ועי' גם בחי' הר"א, דמבו' כן בדבריו, דלדרך קמא דהרמב"ן, מודה הלל דמעיקר הדין אזלינן בתר החזקה, ולדרך בתרא דהרמב"ן, פליג הלל וס"ל דמעיקר הדין לא אזלינן בתר החזקה, (והא דמטהרינן לה לחולין, הוא משום דילפינן מסוטה לטהר בספק טומאה למפרע). [↑](#footnote-ref-2)
2. ואי נימא דבמקוה לא חשיב כריעותא מגופה, כאשר כ"ה מבו' בד' המהר"ם ע"ד התוד"ה מעל"ע, צ"ל דס"ד דטעמא דמקוה הוא משום דחזקה דהשתא עדיפא מחזקה דמעיקרא, וזהו דפריך דמ"ט הכא לא אמרינן הכי). [↑](#footnote-ref-3)
3. ושמא יל"פ עוד בדבריהם, דמפרשי דטעמא דר"ט הוא משום דס"ל דחסר לפניך אי"ז כלל ריעותא על למפרע, דאמרי' השתא הוא דחסר, וזהו שכתבו דלדידי' ליכא לדין טומאת מעל"ע, דכיון דס"ל דחסר לפניך אי"ז ריעותא למפרע, נמצא דחזקת האשה הויא כחזקה בלא ריעותא וע"כ אין להחמיר בזה בקדשים, - ובד' הרמב"ן מ' שלמד כן מסוגיית הגמ' בסוגיין, דאמרי' דתרתי לריעותא גרע מחדא לריעותא, ומזה הוא שלמד הרמב"ן דאם ר"ט לית לי' תרתי לריעותא, כ"ש דלי"ל חדא לריעותא, וזה מתישב כדרך זו, דאם אפי' תרת"ל אין מספקינו שמא חסר לפניך, כ"ש דחדא לריעותא אין מספקינו בזה, ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ן שם דר"ט פליג על דינא דשרץ שנמצא במבוי, וצ"ע דהרי הוי רה"י וא"כ שמא טמא מדין ספק טומאה ברה"י, (ושמא מפרש לה ברה"ר, וכן נ' בד' כמה מקמאי, ודלא כפיהמ"ש להרמב"ם בפ' דם הנדה), אך לפי הנ"ל ניחא, דכה"ג אין לטמאות אף ברה"י, כיון דליכא ריעותא כלל על למפרע.

   אך הנה ל' הרמב"ן שם בהמש"ד הוא דטעמא דר' טרפון הוא משום דאל תפסלנו מספק, עייש"ה, וזה אינו מתישב כדרך זו, - גם עיי"ש בדבריו שפירש דהא דמדמי ר"ט לחלל, היינו להיכא שנמצא עתה ספק חלל, דמ"מ עבודותיו למפרע כשרות, ולכאו' אם טעמא דר"ט הוא משום דליכא כלל ריעותא, ל"ש טעם זה במי שנמצא ספק חלל עם ריעותא גמורה, ובע"כ מזה דטעמא דר"ט הוא משום דמכריעין על האדם, ולא איכפת לן בחזקת העובד ובחזקת המחויב קרבן, וזה שלא כמש"נ, אך מאידך ממש"כ הרמב"ן שם דטעמא דר"ע הוא משום דמדמי לי' לבעל מום שאין אומרים עתה הומם, מ' טפי כדרך זו דהנידון הוא אם אמרי' השתא הוא דאיתרע או הוי זה ריעותא למפרע, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם בעיקר ד"ז דאזלינן בתר שורש הספק צ"ע מכ"ד, חדא, ממש"כ התוס' בחולין י"א א' ד"ה מנא הא מילתא, דבפרה אדומה כנגד רוב דאינם טרפות, איכא חזקת טומאה דגברא, ועמד ע"ז בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קצ"ח, - ועד"ז הוא במש"כ התוס' שם ד"ה אתיא מפרה, דכנגד חזקת הפרה שאינה טריפה איכא חזקת טומאה דגברא, ועמדו ע"ז בחי' בית מאיר שם, ועיי"ש בדבריו דמבו' דהתם עדיף טפי, משום דלא איתרע החזקה כלל, ובכה"ג ודאי דאזלינן בתר חזקה זו, ובאמרי בינה שחיטה סימן כ' ד"ה ודעת תוס', ועיי"ש שכתב דהתם דלא נתבררה החזקה בשעתה, גרע, - ועוד, ממש"כ רש"י לקמן י"ח ב' בתינוק שנמצא בצד העיסה דהספק הוא אם התינוק טמא, ואיכא רוב דהוא טמא וכנגדה איכא חזקת טהרה דהעיסה, - וגם בד' הריטב"א בעירובין שם מבו' דפליג ע"ד הר"מ ב"ר שניאור, ולא ס"ל דאזלינן בתר שורש הספק, וכ"ה מבו' גם בד' הראשונים בכ"ד שפירשו דהא דבמקוה שנמדד וכו' לא מוקמינן להטהרות בחזקת טהרה, הוא משום כללא דודאי נגע, ולא משום דאזלינן בתר שורש הספק. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך עי' בתשו' חכם צבי סימן ג', שנקט דכל הא דאמרינן במקוה דחסר ואתאי, הוא רק כשהוא חסר עכשיו הרבה ממ' סאה, אך אם אינו חסר אלא כ"ש, לא אמרינן דחסר ואתאי, - ומאידך עי' תורת יקותיאל סימן י"ח סק"ז שנקט דאף אם כשנמדד המקוה היו בו מ' סאה מצומצמות, ועכשיו נמצא חסר כ"ש, ג"כ אמרינן דחסר ואתאי, וזה לפי דרכו בביאור הא דחסר ואתאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' בחי' הגרע"א כתובות ט' א' שכתב, דל"מ תרת"ל, אלא היכא דהריעותא שלפנינו מורה על החזקה, וכעי"ז כתב הגרע"א בתשו' שבסו"ס דו"ח, עיי"ש, - ועי' אבי עזרי פי"ח מאיסו"ב שתמה דאי"ז מתישב עם מש"כ הגרע"א דלדעת רב דקי"ל כוותי' דינא דתרת"ל הוא דמהניא החזקה דהשתא להכריע. [↑](#footnote-ref-7)
7. והעירו דלפ"ז הי' בדין דבגונא דנפלו קודם לכן ג' לוגים מים שאובין למקוה, ונמצא דאיכא נפ"מ אף על המקוה עצמו אם הי' חסר בשעה זו, ומכשרינן לי' מכח החזקה, יהא אף האדם טהור, וזה לא שמענו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובזה ניחא מש"כ תוס' ותוס' הרא"ש לקמן ג' א' דטעמא דר"ש דתרת"ל הוי ספק, הוא משום דהוי חזקה נגד חזקה, ולכאו' הוא שלא כד' התוס' הרא"ש בסוגיין דיש לילך אחר חזקת המקוה, ולהנ"ל ניחא, דאף דר"ש לית לי' לדינא דתרת"ל, מ"מ מהני הא דחסר לפניך, דל"מ חזקת המקוה לסלק הספק, ותו אזלינן אף בתר חזקת הטמא. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך צ"ע לפ"ז בד' התוס' הכא, דמקושייתם מסוגיא דחולין, מבו' דלא ס"ל לחלק בין היכא דחסר ואתאי להיכא דלא חסר ואתאי, אך בד' המהר"ם משמע דכל ד' התוס' הם המשך א', ומש"כ בסו"ד דבעינן חסר ואתאי, הוא גם לישב לסוגיא דחולין, עיי"ש, - אך י"ל דס"ל דגם בסכין חשיב כחסר ואתאי, וכמש"כ השטמ"ק בחולין שם, עיי"ש, וכ"כ הפנ"י שם, ועי' גם בפמ"ג מש"ז סימן ק"ה סק"ג שדן בזה, - ולפ"ז אין מקור מד' התוס' בחולין שנחלקו בד"ז אם דינא דתרת"ל הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי.

   ובזה ניחא גם משה"ק החזו"א אהע"ז סימן פ' סק"כ דלפ"מ דקי"ל כר"ה בחולין שם, חזינן דדינא דתרת"ל הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, וכן נקט הבכור שור בחולין שם דלרב הונא ל"ב חסר ואתאי, עיי"ש, ועי' פמ"ג שם ובסימן א' סק"ו שכתב לפרש לטעמא דר"ה בע"א. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולפ"ז לכאו' אם בדקנוה בתחילת היום ולא היו לה סימני בגרות, שפיר קיימא בחזקת נערות, ועי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ז' ד"ה אלא אף, שכתב כן מטעם אחר, - והנה אמנם הבית אפרים גופי' שם סימן מ"ז ד"ה ולפ"ז צ"ל כתב לדינא לא כן, אך דבריו התם הם לדעת התוס' דטעמא דרב הוא משום דרגילות לבא מצפרא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה אמנם לא הק' הראשונים אלא לרב, אך לשמואל ניחא להו, ואף דהתם מוקמינן לה בחזקת טהרה, והכא חוששין לקידושי שניהם, ולכאו' היינו דשאני התם דאיכא חזקת טהרה, ומשא"כ הכא דביומא דמשלם שית ל"ה בחזקת נערות, - ולפ"ז מתפרש הא דקשיא להו לרב, דהיינו דלרב דס"ל דהיכא דליכא חזקת נערות, אזלינן בתר חזקת בוגרת, הי' בדין דאף היכא דאיכא חזקה דמעיקרא, דניזל בתר חזקה דהשתא לאשוויי ספיקא, וכ"כ בשו"ת בית אפרים אהע"ז סימן קי"א ד"ה ולכאו' י"ל, עיי"ש, - אך אי"ז כמש"נ לעיל מד' תוס' הרא"ש דאף ביומא דמשלם שית איכא חזקת נערות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובס' אילת השחר כתב ביאור נכון בד' התוס', דאף דבעלמא כשנתקדשה קידושי ספק ואח"כ נתקדשה קידושי ודאי, ה"ה מקודשת לשני ולא לראשון, מ"מ הכא דאף קידושי עצמה אינם אלא קידושי ספק, ומאידך הרי ידעינן דממ"נ היא אשת איש, בע"כ יש לנו לחוש גם לקידושי האב, דהיאך נימא דבודאי אינה מקודשת למי שקידשה אבי', וגם למי שקידשה היא עצמה, אינה מקודשת אלא מספק, ומאידך היא אשת איש בודאי, - והעירוני דמצינו עד"ז בד' הרמב"ם פי"ט משאה"ט ה"א, וכמו שביארו האו"ש שם והחזו"א טהרות סימן ה' סקי"ט. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועי' חזו"א שם סקי"ג, שכתב בדין נשבר הגף ספק מחיים ספק לאחר שחיטה, דל"ש בזה חזקה דהשתא כלל, דשבירה לאחר שחיטה לאו שבירה היא כלל דחתיכת בשר בעלמא היא, ואין שייך לומר הרי שבור קמן להחזיק שהי' שבור מחיים ונטרפה דשבירה זו ליתא קמן, ועד"ז כתב החזו"א שם לפרש הא דבסוגיין לא אזלינן בתר חזקה דהשתא דהרי בעולה לפניך, עיי"ש, ונראה דאדרבה יש כאן חזקה דהשתא להקל דכי היכי דהשתא היא שחוטה ה"נ בשעת שבירה היתה שחוטה וכדאמר בנכנס בבקעה ובא לשאול בימות הגשמים, עכ"ד, וצ"ב דכיון שנקט דאדרבה מדין חזקה דהשתא יש לנו לדון דבשעת שבירה היתה שחוטה, א"כ מה כתב לדון מעיקרא דמדין חזקה דהשתא נימא דהתה שבורה קודם שחיטה, (ולא דחה לזה אלא משום דשבירה לאחר שחיטה לאו שבירה היא), והיאך נימא דמחד גיסא דינא דחזקה דהשתא הוא לומר שהיתה שבורה קודם שחיטה, ומאידך דינא דחזקה דהשתא הוא לומר דבשעת שבירה היתה שחוטה, דלכאו' הוא ב' הפכים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. וצ"ע, דלמש"כ הראב"ד שם בתו"ד דהא דהויא רה"י לטומאה, הוא משום דאם משנין טומאתה וטהרתה מזמן לזמן אתי לקלקולי והוו מילי דרבנן כחוכא ואטלולא, עכ"ד, א"כ מה קשיא לי' דמ"ש מדינא דר' נתן דאזלינן בתר השתא, הרי הכא אי"ז אלא גזירה דרבנן כ"ה דלא ליהוי מילי דרבנן כחוכא ואטלולא, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-15)
15. ? ואמנם יש מקום לדון דגם במקור חשיב כודאי נגע, וע"ד שכתבו הרשב"א והריטב"א לקמן כ"א א' בדין מפלת חתיכה, אך יש לחלק דבמקור דהספק מהיכן יצא הדם, ודאי דלא חשיב כודאי נגע, אך אי"ז במשמעות ד' הראשונים, שלא למדו לדינא דודאי נגע, אלא מההיא דשליא, ולא מההיא דמקור, ובמלבויו"ט שם נקט לדעת הרשב"א דהא דלא מוקמינן לה אחזקתה, הוא משום דעלולה לראות, ופירש כן גם בד' הרשב"א לקמן כ"א א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. וקו' זו היא לפ"ד הרמב"ן ודעימי' דהא דאין שורפין את התרומה ברוב דאיכא חזקה בהדי', הוא אף ברוב דאיתא קמן, אך לד' רש"י בקידושין פ' א' דברובא דאיתא קמן שורפין את התרומה, ניחא. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכ"כ תוס' הרא"ש בקידושין שם, - ועי' תוס' הרא"ש בסוגיין דאף עדיף משאר רוב ומודה ר"מ דלא אמרינן בזה סמוך מיעוטא לחזקה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ואזלי לטעמייהו, דלרש"י לטעמי' דבכל רוב דאיכא חזקה בהדי' אין שורפין את התרומה, שפיר י"ל דמכוון הגמ' הוא למעט רוב דאיכא חזקה בהדי' בטומאת אשה, ופרכינן דשמעינן לה מהא דא"ר יוחנן כן בההיא דתינוק, אך להתוס' לטעמייהו דרק ברוב דתינוק אין שורפין את התרומה, בע"כ דמכוון הגמ' הוא דאתי למעוטי לרוב זה דתינוק, וזהו שהק' דאי"ז טומאת אשה. [↑](#footnote-ref-19)
19. והתוס' בקידושין פ' א' הק' ע"ז, שהרי אמרו דעשו לתינוק כמי שיבד"ל, אך למש"כ התוס' בסוגיין דהא דעשאוהו כמי שיבד"ל, היינו דהחשיבו הרוב כרוב גמור, ניחא, - ועי' תוס' חולין פ"ו ב' דהא דעשאוהו כמי שיבד"ל הוא משום דה"ז נראה כאילו הוא רוב, ולפ"ז ניחא דלר"מ דהוי כפלגא ופלגא, לא עשאוהו כמי שיבד"ל, וכ"כ המהרש"א בקידושין שם, - גם למש"נ להלן בדעת רש"י ורבים מקמאי דמש"א דעשאוהו כמי שיבד"ל, ל"ד הוא, אלא מדינא הוא דטמא, ניחא דע"כ לר"מ דהו"ל כפלגא ופלגא, ה"ה טהור. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועי' תוס' חולין ט' ב' שהוכיחו דבדבר שאיבד"ל טהור אף בדליכא חזקת טהרה, מהא דמטהר ר"מ הכא, אף דאיכא רוב כנגד החזקה והו"ל כפלגא ופלגא, אך לפ"ד התוס' בקידושין, אין ללמוד לזה מהכא. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועי' תוס' הרא"ש קידושין פ' א' שהוסיף, דכיון דל"ה רוב גמור, לא מרע לי' לחזקה לגמרי, וע"כ הוי כפלגא ופלגא, ומבו' בדבריו דהא דרובא וחזקה רובא עדיף, הוא משום דהרוב מרע לחזקה, ואכמ"ל, - ובשו"ת חוט המשולש להגר"ח ז"ל סימן י' פירש דהיינו, דברוב שאינו גמור לא אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא, וע"כ מצטרף המיעוט לחזקה, והוי כפלגא ופלגא, וצ"ע דאם ברוב שאינו גמור מודו רבנן לר"מ דלא אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא, א"כ מ"ט לא חיישינן בזה למיעוטא, אף בדליכא חזקה בהדי', כ"ה דלר"מ חיישינן למיעוטא, מכח הא דמיעוטא כמאן דאיתא. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובדעת התוס' בקידושין צ"ל, דודאי אף מדרבנן אין דין תינוק כדין דבר שיבד"ל, שהרי להדיא תנן בטהרות פ"ג מ"ז דדין תינוק כדין דבר שאיבד"ל, ובע"כ היינו דכיון דבהני גווני איכא רוב לטמאות, הרי דהגם דרוב זה ל"מ לטמאות מדינא, מ"מ מכח זה שויוהו רבנן כדבר שיבד"ל דספיקו טמא, וכעי"ז מבו' בד' התוס' בחולין דפ"ו:, ומה"ט תניא בקידושין שם דגם בעיסה בתוך הבית ותרנגולים ומשקים טמאים שם וכו' עשאוהו כמי שיבד"ל, והתם ודאי דהוא מכח הא דאיכא רוב. [↑](#footnote-ref-23)
23. וכ"נ בד' הרמב"ן וש"ר בסוגיין, שפירשו דהא דבפלגא ופלגא מטהרינן הוא משום דאיבד"ל, וע"כ בעינן רוב, ומ' דמדינא הוא דמטמאינן, ואין לפרש בדבריהם כד' התוס' דאי"ז רוב גמור, וזהו שאמרו דעשאוהו כמי שיבד"ל, שהרי לדעתם הוי הכא רוב גמור, וע"כ למדו מהכא דכל רוב דאיכא חזקה בהדי' ל"ה כודאי, - ועוד, דאם לא מטמאינן מדינא, אלא משום דעשאוהו כמי שיבד"ל, א"כ הרי מה"ט הוא דאין שורפין את התרומה, והיאך למדו מכאן לעלמא, דברוב דאיכא חזקה בהדי' חוששין לצד המיעוט. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועי' תוס' שנקטו ג"כ דלמ"ד דא"א לפתיחת הקבר בלא דם הויא טמאה ודאי, - ועי' ערול"נ שהביא ד' הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' דהא דמטמאינן מכח הא דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, הוא רק משום דרוב דמים טמאים הם, וכתב דלפ"ז י"ל, דזהו דקאמר ר' יוחנן דאי"ז אלא רוב, דלעולם א"א כלל לפתיחת הקבר בלא דם, ואך דאי"ז אלא רוב דהוי זה דם טמא, וס"ל דאי"ז רוב גמור וע"כ אין שורפין ע"ז את התרומה, - ועיי"ש שהביא דדעת הרז"ה בהשגותיו לבעה"נ שם דא"א לפתיחת הקבר בלא דם טמא, והוכיח כן מהא דלא מני לה ר' יוחנן בכלל המקומות שהלכו אחר הרוב ועשאום כודאי, והערול"נ כתב לפי דבריו דבאמת להך לישנא ס"ל לר' יוחנן דאין שורפין ע"ז את התרומה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-25)
25. ועיי"ש שהוכיחו כן מסוגיית הגמ' לעיל י"ח ב', וזה לטעמייהו שם דמש"א למעוטי רובא דר' יהודה, היינו כרבנן דפליגי עלי', - אך התוס' והרמב"ן לטעמייהו שפירשו דמכוון הגמ' שם דאף לר' יהודה אין שורפין, ולפ"ז הרי אדרבה בע"כ דלרבנן מטהרינן לגמרי, דאם אף לרבנן תולין, נמצא דלא פליגי ר' יהודה ורבנן. [↑](#footnote-ref-26)
26. ובד' החזו"א בסימן רט"ו שם מבו', דלפ"מ שתירצו התוס' דליכא דין ספק טומאה על האשה עצמה, הרי דאחר דמדרבנן לא מוקמינן לה אחזקתה, תו איכא לדין ספק טומאה על הטהרות, וע"כ תליא אם נגיעת הטהרות הוי בדבר שיש בו דעת לישאל, וכתב דמ"מ מטמאינן אף ברה"ר וכמו שפירשו התוס' טעם הדבר, ולא נתפרש לן מכוון דבריו, דלכאו' לפי דבריו אין טעמי התוס' אלא מ"ט ליכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר על האשה עצמה, אך לא נתפרש בדבריהם כלל מ"ט ליכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר על ספיקא דהטהרות, - אך בסו"ס צ' נסתפק בזה, די"ל דאף היכא דליכא חזקת טהרה על האשה, ליכא לדין ספק טומאה על הטהרות, דדין ספק טומאה הוא רק על המתטמא הראשון, עיי"ש, וצע"ג לפ"ז מ"ט במעל"ע תליא אם נגיעת הטהרות הוי בדבר שיבד"ל. [↑](#footnote-ref-27)
27. ועי' בחי' הגרע"א שעמד, דלפ"ד המהרש"א דכל הא דלמפרע לא ילפינן מסוטה, הוא רק בדאיכא חזקת טהרה, א"כ אחר דמדרבנן ל"מ החזקה לענין קדשים, הי' בדין דתהא טמאה ודאי, ומ"ט תולין ולא שורפין, ועיי"ש שכתב דצ"ל דלענין לשרוף לא החמירו להפקיע שם החזקה, - ולכאו' יש מקום לדון עוד, דל"מ הא דאיכא ריעותא מגופה, רק דל"מ החזקה לטהרה בודאי, אך אכתי מהניא החזקה דלא נטמאה בודאי, וע"ד מש"כ התוס' דאף בסוטה דאיכא רגל"ד ואיתרע חזקתה, מהניא החזקה שאינה טמאה ודאי, וזה כמש"כ בש"ש ש"א פי"ב בישוב משה"ק ע"ד המהרש"א ממתניתין דלקמן י"ד א', אך זה תליא בביאור הא דדינא דספק טומאה למפרע, הוא רק בדאיכא חזקה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-28)
28. ולפ"ז נמצא, דאחר שאמרו בגמ' דכיון דאיכא ריעותא מגופה לא מוקמינן לה בחזקת טהרה, הדר דינא דיש בזה לדינא דספק טומאה ברה"י, וי"ל כן גם לתי' בתרא דהר"ן דבספק טומאה דלמפרע לא מטמאינן, וע"פ המבו' בל' הר"ן דהיינו דבכה"ג מוקמינן לה אחזקתה, ול"מ הספק טומאה להרע את חזקתה, אך אחר דלא מוקמינן לה בחזקת טהרה, תו איכא בזה לדינא דספק טומאה ברה"י, וכ"כ בחי' הגרע"א לדעת המהרש"א, ומתישב לפ"ז משה"ק הראשונים דמ"ט לא מטהרינן משום חזקת טהרה דהטהרות, וזה ניחא גם לתי' בתרא דהר"ן, די"ל דכלפי חזקת הטהרות לא חשיב כלמפרע, כיון שאנו דנים לטמאותם עכשיו, ועכשיו איכא ריעותא.

    וניחא עוד לפ"ז, דהנה בד' הר"ן לקמן ג' א' מבו' בפשוטו, דהא דספק טומאה ברה"ר טהור, הוא רק משום החזקת טהרה, וצ"ע לפ"ז, דמה מקום יש לחלק בדין מעל"ע בין רה"י לרה"ר, כמו שנקט הר"ן גופי', הרי במעל"ע טעם טומאתה הוא משום דליכא חזקת טהרה, וא"כ הי' לנו לטמאות מספק אף ברה"י, ולהנ"ל ניחא, דאף דלהאשה עצמה ליכא חזקת טהרה, מ"מ איכא חזקת טהרה להטהרות, וע"כ לא מטמאינן אלא ברה"י ולא ברה"ר, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-29)
29. ואמנם לכאו' חלוקין הן בטעמם, דבד' הרמב"ן והר"א מבו', דהא דמטמאינן טומאת ודאי, הוא משום דאיכא תרת"ל והוי כודאי, אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דהא דמטמאינן הוא מדין ספק טומאה ברה"י, מבו' דעיקר הא דמטמאינן אי"ז מדינא דתרת"ל, דטמא אף ברה"ר, אלא מדין ספק טומאה ברה"י, ואך דאלמלי הא דהוי תרת"ל והוה מוקמינן להמבוי בחזקתו, ל"ה דין ספק טומאה על הספק שעל הטהרות, וזה ע"פ המבו' בד' הר"ן בריש פירקין, דהא דבספיקא דמעל"ע ליכא לדין ספק טומאה ברה"י, הוא משום דמוקמינן להאשה בחזקתה, וה"נ הכא דכוותה, ואך כיון דהוי כתרת"ל ולא מוקמינן להמבוי בחזקתו, הדר דינא דיש בזה דין ספק טומאה על הטהרות, - אך יש מקום לפרש, דלעולם עיקר הא דמטמאינן, הוא משום דינא דתרת"ל, ומה שהוצרך הרמב"ם להא דהוי ספק טומאה ברה"י, היינו משום דאף אם הי' השרץ במבוי בשעה זו, מ"מ יתכן שלא נגעו בו הטהרות, והא דמטמאינן להו, הוא מדינא דספק טומאה ברה"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. וצ"ע דמאי פריך, הרי שאני במעל"ע דלי"ב לדין ספק טומאה ברה"י, וכמו שפירשו הראשונים, ומשא"כ במבוי דיש בזה לדין ספק טומאה ברה"י, וע"כ הוא טמא - ולכאו' מוכרח מזה, דאף ספיקא דמבוי חשיב כספק דלמפרע, דל"ד לסוטה, וזה אינו מתישב אי נימא דרק בנדה דנידון ספק טומאה הוא על גוף האשה, חשיב כספק דלמפרע, אך כל דהנידון הוא על הנוגע, הו"ל כספק דלהבא, וא"כ ה"נ הכא דכוותה, וצ"ע, - ועפי"ז יש מקום לפרש ד' התוס' לעיל דמשמע דבתי' בתרא דספק ראי' ל"ד לסוטה, לא סגי לפרש טעם הא דלא מטמאינן מעל"ע מדינא ברה"י, אלא בעינן לתי' קמא דלא ילפינן מסוטה לטמאות למפרע, ולהנ"ל י"ל, דאף דבדין מעל"ע שפיר מצינו לפרש דהוא משום דספק ראי' ל"ד לסוטה, מ"מ מדינא דשרץ שבמבוי, מוכח כתי' קמא דלא ילפינן מסוטה לטמאות למפרע. [↑](#footnote-ref-31)
31. והנה אמנם בד' המהרש"א לעיל ב' ב' מבו', דדוקא להסוברים דטומאת מעל"ע היא רק ברה"י, צ"ל דהא דלא פריך הכא להלל הוא משום דהכא איירי ברה"י, אך לד' התוס' דטומאת מעל"ע היא אף ברה"ר, הרי דאף אם הכא איירי אף ברה"ר, מ"מ ליכא למיפרך מינה להלל, - וכנראה דהיינו, דאף דהטעמים שכתבו התוס' דטומאת מעל"ע היא אף ברה"ר, לא שייכי הכא, מ"מ לא מצינו למיפרך מינה, דאם הכא מאיזה טעם מטמאינן אף ברה"ר, י"ל דזהו גם טעמא דהלל דמטמא אף ברה"ר. [↑](#footnote-ref-32)
32. ועי' רמב"ן וחי' הר"א, שהוכיחו דודאי איכא לטעמא דחזקה, דאל"כ מ"ט בשוטה אין שורפין אף ברה"ר, אך בחי' הר"ן כתב, דגם בלא ה"ט דחזקה לא היו שורפין אלא ברה"י מדינא דספק טומאה ברה"י, - ובדעת הרמב"ן צ"ל, דאלמלי ה"ט דחזקה, והיינו דנימא דאי"ז חזקה כלל כיון דאיכא ריעותא בגופה, הוה אזלינן בתר השתא, ומכח זה הוה מטמאינן בודאי אף ברה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
33. ומבו' בדבריהם, דבלא ה"ט דלא פלוג, הוה מטמאינן בכה"ג שלא הרגישה למפרע, אף דבכה"ג אין טומאתה אלא מדרבנן, ועי' בחי' הגרע"א בסוגיין מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-34)
34. ובד' הרשב"א מבו' דהטעם לומר דבקופה מטמאין בודאי, הוא מדינא דשעת מציאתן, ומכח זה תמה ע"ז, עיי"ש, - אך בד' הרמב"ן י"ל, למש"כ לעיל ב' א' דבמעל"ע לא החמירו לשרוף מדין ספק טומאה ברה"י, משום דחששא בעלמא הוא, ולפ"ז י"ל דבקופה דאיכא חששא טפי, שורפין מדין ספק טומאה ברה"י, וכן מבו' בד' הר"ן דשורפין מדין ספק טומאה, - ובד' תוס' הרא"ש מבו' דשורפין מכח חומרת מעל"ע, ואך דכיון דלי"ב משום ביטול פו"ר החמירו לשרוף. [↑](#footnote-ref-35)
35. ולמש"נ לעיל מד' התוס' דבקופה שורפין, מבו' דאף בקופה בדוקה י"ל דשורפין, וה"נ הא דמטמאינן ברה"י אף בראוהו חי מבערב, הוא אף לשרוף, וצ"ל לפ"ז, דאף במבוי שנמצא בו שרץ שורפין, ומש"כ התוס' בע"א דלא פריך אלא לשמאי, היינו משום דלהלל ניחא הא דבמעל"ע תולין, דהוא משום דלבו נוקפו ויבטל מפו"ר, וכמש"כ התוס' לעיל ב' א', דמה"ט בנגע בא' בלילה שורפין ובמעל"ע תולין [↑](#footnote-ref-36)
36. ובדעת הרשב"א והריטב"א צ"ל, דאף דס"ל לעיל ב' ב' דהא דמטהרינן בראוהו חי מבערב הוא אף ברה"י, היינו רק דכה"ג אינו טמא ודאי לחולין, אך אף בכה"ג תולין בתרומה וקדשים, וניחא לפ"ז לישנא דהתוספתא דרבנן מטהרי מפני שזה ספק טומאה ברה"ר, והיינו דמה"ט מטהרינן לגמרי אף לתרומה וקדשים, וע"כ שפיר י"ל דאף בקופה בדוקה תולין לתרומה וקדשים. [↑](#footnote-ref-37)
37. וי"ל למש"כ הריטב"א לעיל ב' א' דבשרץ שבמבוי חשיב כאיכא ריעותא מגופה, וי"ל דה"נ בקופה, אך התוס' לעיל שם סוד"ה מעל"ע כתבו דבנגע בא' בלילה ליכא ריעותא מגופה, ולכאו' ה"ה בקופה, וכמבו' בד' התוס' בסוגיין דמדמו זל"ז. [↑](#footnote-ref-38)
38. והא דלדרך בתרא לי"ב לטהרת טומאה צפה, צ"ל כמש"כ המקו"ח בסימ תס"ז סק"ט בתו"ד, דטהרת ספק טומאה צפה, הוא רק בספק נגע בטומאה צפה, אך בגונא דהספק אם הי' שם שרץ, ואם הי' שם שרץ ודאי נטמאו המשקין, לי"ב לטהרת ספק טומאה צפה, וכ"כ החזו"א טהרות סימן י"ג סק"ט בתו"ד, - אך הכס"מ בפי"ז משאה"ט ה"א נקט לא כן, והמקו"ח שם תמה על דבריו. [↑](#footnote-ref-39)
39. ועיי"ש שכתב עוד, דאף אם חשבינן לה כאינה בדוקה משום דשכיחי בה דמים, מ"מ חזקת טהרה יש לה, - ומבו' לפ"ז, דבדינא דאינה בדוקה נכלל תרתי, חדא, דמכח זה לי"ב חזקת טהרה, ועוד, דמכח זה אזלינן בתר שעת מציאתן, כיון דאף מעיקרא הי' ראוי להסתפק אם יש בה שרץ, והא דאשה שכיחי בה דמים, אינו טעם דלא יהא בה חזקת טהרה, - וע"כ כל הא דפריך הלל לשמאי דאי אתה מודה בקופה, הוא רק להך לישנא דאי הוה דם, דלהך לישנא מודה שמאי דלא אזלינן באשה בתר חזקה משום דאיכא ריעותא מגופה, וזהו דפריך הלל דמ"ש מקופה שאינה בדוקה דמטמאינן, אך להך לישנא דחזקה, דטעמא דשמאי הוא משום דאוקי איתתא אחזקתה, ליכא למיפרך מהא דמטמאינן בקופה שאינה בדוקה, דשאני קופה שאינה בדוקה דלי"ב חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועי' תו"י שם שהק', דהרי ר' יוחנן מטמא אף בקופה בדוקה, והק' עוד דאף בראוהו חי מבערב מטמאינן ברה"י, וכתב דטעמא דשמאי הוא משום ביטול פו"ר, ובדעת התוס' י"ל דאה"נ, הא דמטמא ר' יוחנן אף בקופה בדוקה, וכן הא דמטמאינן בראוהו חי מבערב ברה"י, הוא דלא כשמאי, וכ"ה מבו' בחזו"א סימן צ"ו סק"ג. [↑](#footnote-ref-41)
41. והרי התוס' לעיל ב' א' בסוה"ד כתבו דאף לר"מ דמטהר בנגע בא' בלילה, שאני אשה דאיכא ריעותא מגופה, והרי דב' ענינים הם, - וכ"נ גם מהא דס"ד בסוגיין דאשה כבדוקה דמיא, והרי דאף שכבר אמרו לעיל דאיכא ריעותא מגופה, מ"מ ס"ד דכבדוקה דמיא. [↑](#footnote-ref-42)
42. והתוס' שם הוכיחו כן, דאל"כ תיקשי אשה לחזקי' דמטהר בקופה ממקום למקום, ומבו' דאף דבאשה אמרינן דלא מוקמינן לה אחזקתה משום דאיכא ריעותא מגופה, מ"מ לחזקי' דלא מחזקינן ריעותא ממקום למקום, הי' לנו לטהרה, והיינו משום דכל הא דמטמאינן מכח הא דאיכא ריעותא מגופה, הוא רק משום דהרי דם לפניך, וע"כ אם לא מחזקינן ריעותא ממקום למקום, ל"מ מה שנמצא דם עכשיו למעבד ריעותא על מקום אחר, והי' לנו לטהרה, וי"ל עוד, דמכוון התוס' הוא דתיקשי לחזקי' הא דמדמי הלל אשה לקופה, ואם באשה חשיב כממקום למקום, מאי מדמי הלל אשה לקופה. [↑](#footnote-ref-43)
43. ויש להוסיף ביאור בזה, דבקופה הרי כיון שמצינו עתה שרץ, הרי דמדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן הי' לנו לומר שהי' השרץ בקופה גם בזוית הראשונה, ואך דדינא הוא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ובזה ס"ל לר' יוחנן דמ"מ תולין, ועד"ז הוא בנגע בא' בלילה ולמחר נמצא מת במקום אחר, דמדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן יש לנו לומר שהי' מת כשנגע בו, ואך דדינא הוא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ובזה ס"ל לר' יוחנן דתולין, ומשא"כ בגוונא דהראב"ד, הרי דמה שנמצא השרץ בכלי זה, אינו טעם כלל להסתפק שהי' בכלי הראשון שלא מצאנוהו בו, וע"כ בזה מודה ר' יוחנן דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום לתלות. [↑](#footnote-ref-44)
44. ועי' תוס' הרא"ש וריטב"א קידושין ע"ט א' שכתבו דגם לל"ק לא מטהרינן אלא בצירוף הא דמדלא ארגשה או דאם איתא דהוה דם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-45)
45. והא דמטהר שמאי אף לתרומה וקדשים, כתבו התוס' דהוא משום דס"ל דאשה בדוקה היא, ולאידך לישני, הוא משום דאשה מרגשת בעצמה או משום דאם איתא דהוה דם וכו' או משום ביטול פו"ר, ובתו"י כתבו דהוא משום ביטול פו"ר, וע"כ מטהר שמאי ברה"י אף דבראוהו חי מבערב ובקופה בדוקה לר' יוחנן מטמאינן ברה"י. [↑](#footnote-ref-46)
46. ובד' הרמב"ן ג' ב' מבו', דלחד לישנא טעם טהרת אשה מדינא, הוא משום דיש לה אוגנים, ולחד לישנא טעם טהרתה, הוא משום דמדינא הויא כקופה מכוסה, וצ"ע מה הוצרך לזה, הרי דעתו דלכו"ע מטהרינן בקופה בדוקה, וכיון שכתב דאשה מדינא היא כבדוקה, מה הוצרך לטעמים אחרים לטהרה. [↑](#footnote-ref-47)
47. וצע"ג מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש בטהרות פ"ה מ"ז, דאף בישב ע"ג אבן ברה"ר ולשחר עמד ומצא עלי' שרץ או רוק ר"מ מטהר וכו' וחכמים מטמאין שכל הטומאות כשעת מציאתן, והרי דאף בספק ביאה איכא לדינא דכשעת מציאתן, וקשיא כן גם ע"ד התורי"ד. [↑](#footnote-ref-48)
48. ולדעת התוס' דבראוהו חי מבערב וכן בקופה בדוקה טמא לתרומה וקדשים, אף דלי"ב ריעותא מגופה, כמש"כ התוס' ב' א' סוד"ה מעל"ע דנגע באחד בלילה חשיב כליכא ריעותא מגופה, הא דבאשה הוצרכנו להא דאיכא ריעותא מגופה, לכאו' הוא כדי לטמאות אף ברה"ר, - ולמש"כ התוס' הרא"ש ב' א' בסו"ד דהא דאשה טמאה אף ברה"ר הוא משום דל"ש בה חילוק רשויות, נראה דבלא הא דאיכא ריעותא מגופה ל"ה מטמאינן לה אף ברה"י, דהא דמטמאינן בנגע באחד בלילה בראוהו חי מבערב וכן בקופה בדוקה, הוא משום דינא דספק טומאה ברה"י, ובאשה דליכא חילוק רשויות, הי' לנו לטהר אף ברה"י.

    ולדעת ש"ר נמי צ"ב, דלהני לישני דאף בקופה בדוקה תולין בתרומה וקדשים, מ"ט הוצרכנו באשה להא דאיכא ריעותא מגופה, ואין לומר דלא הוצרכו לזה אלא להני לישני דמטהרי בקופה בדוקה, דהרי להני לישני אף אשה כאינה בדוקה דמיא, ושוב א"צ להא דאיכא ריעותא מגופה, ולכאו' צ"ל לדעתם דגם קופה חשיב כאיכא ריעותא מגופה, וכמש"נ למעלה, ומאן דמטהר בקופה בדוקה, הוא משום דס"ל דאשה כאינה בדוקה דמיא, ובלא"ה ל"ה מטמאינן באשה, אף דאיכא ריעותא מגופה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. והיינו משום דבד' התוס' משמע דלכולהו לישני אית לי' להלל דאשה כאינה בדוקה דמיא, וא"כ מ"ט הוצרכנו להא דאיכא ריעותא מגופה, - ושמא י"ל דהוצרכנו לזה לפרש טעם הא דמטמאינן אף לדעת ר"מ דמטהר בנגע באחד בלילה אף בלא ראוהו חי, וכמש"כ התוס' ב' א' בסו"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
50. והא דבמסוכן דינא הוא דכשהוא ברה"י ספיקו טמא וכשהוא ברה"ר ספיקו טהור, י"ל דהתם מדאורייתא איכא חילוק רשויות, וע"כ לא חיישינן לחוכא ואיטלולא, - וי"ל עוד, דהתם הוי כל רגע ספק בפנ"ע, דהמטמא בכל רגע הוא מה שהוא עכשיו מת, ואי"ז מכח מעשה המיתה, ומשא"כ במעל"ע דהוי הכל ספק א', דטומאתה היא מכח הראי' שראתה בתחילה. [↑](#footnote-ref-51)
51. אך התוס' בעירובין ל"ו א' כתבו דבמקוה שלא נמדד כלל, אף דהאדם טמא, מ"מ הטהרות טהורות דמוקמינן להו בחזקתן, ולכאו' היינו דהוי חזקה כנגד חזקה, ובטומאה דרבנן מטהרינן להו מספיקא, וצ"ע מ"ש ממקוה שנמדד ונמצא חסר דלא מוקמינן להטהרות אחזקתן ומטמאינן להו בודאי, ואי נימא דליכא מעליותא לב' חזקות, ניחא, דע"כ הכא כיון דכבר איכא לחזקת המקוה ואינה מועלת לטהר, ל"מ מה שנצטרפה לה חזקת הטהרות, ולפ"ז יתפרש גם טעם הא דלר"ש לא אזלינן בתר חזקת הטהרות. [↑](#footnote-ref-52)
52. ולכאו' לפ"ז הויא טומאתו מדינא דספק טומאה ברה"י, וע"כ הוא טמא בודאי, ואזיל הרמב"ם לטעמי' דס"ל דאף בקופה בדוקה ואף בראוהו חי מבערב מטמאינן ברה"י בודאי, מדינא דספק טומאה ברה"י. [↑](#footnote-ref-53)
53. אך העירו, דיש מקום לדון דאדרבה אם הי' בזה גם לחזקת הטהרות, ל"ה חשבינן לה כתרת"ל, כיון דכנגד זה איכא לחזקת המבוי ולחזקת הטהרות, וע"ד שהק' הראשונים דבמקוה שנמדד ונמצא חסר, דמטמאינן משום תרת"ל, דמ"ט לא מטהרינן משום חזקת הטהרות. [↑](#footnote-ref-54)
54. והנה אמנם באמת מכח קו' התו"י שם ע"ד התוס', הי' נראה דדעת התוס' דשמאי מטהר בראוהו חי אף ברה"י, ולפ"ז ניחא הא דפרכינן לשמאי דמ"ט מטמאינן במבוי, ואך דצ"ע דלפ"ז נמצא דאיכא תרי פלוגתי בין שמאי להלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-55)
55. ועיי"ש שכתב דל"ד לנגע באחד בלילה ולא ראוהו חי מבערב דהוא טמא בודאי, דשאני בקופה דהוי ספק ביאה, וכמש"כ הרשב"א, - ולפ"ז ניחא גם הא דהתם מטמאינן אף ברה"ר, והכא לא מטמאינן אלא ברה"י, וכמש"נ להלן להוכיח מד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-56)
56. וטעמא דמילתא, דלא מיבעיא לטעמא קמא דהתוס' ב' א' דכל דהשתא ודאי טמאה היא ליכא לטהרת רה"ר, דטעם זה הוא אף בקופה, אלא אף לטעמא בתרא דספק ראי' לא גמרינן מסוטה, דל"ש טעם זה בקופה, וכן לטעמא דהתוס' הרא"ש שם דל"ש בקופה, מ"מ כיון דמטמאינן לה בודאי, מסתברא דה"ה טמאה אף ברה"ר, וכל מה שהוצרכו התוס' להני טעמי, הוא רק במעל"ע, דלא מטמאינן אלא מספק, ולפ"ז נראה דה"נ מטמאינן לה אף בדבר שאין בו דעת לישאל, ודעת התוס' הרא"ש דאף במחזיקין ממקום למקום דאינו טמא אלא לתלות, מטמאינן אף ברה"ר ובדבר שאיבד"ל, וצ"ע, - אך בחזו"א סימן רט"ו עמ' רס"ו סוד"ה והנה הר"מ וסוד"ה קופה שאינה, נקט דדמי למעל"ע, דכל שאיבד"ל טהור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. והתוס' כתבו דס"ל דאף בראוהו חי טהור אף ברה"י, והתוס' הרא"ש כתב דקופה עדיף דאיכא נמי למיתלי דאם איתא דהוה שרץ מעיקרא הוה חזי לי'. [↑](#footnote-ref-58)
58. וצ"ב, דכיון דאין טומאתו אלא מספק, מ"ט מטמאינן אף ברה"ר ובדבר שיש בו דעת לישאל, - וגם צ"ע מ"ש ממעל"ע דמטהרינן ביבד"ל אף דאשה ל"ה כבדוקה, ולדעת התוס' הרא"ש גופי' גם הא דמטמאינן לה ברה"ר, הוא רק משום דבספיקא דמעל"ע ל"ש טהרת רה"ר, ושמא באמת להך לישנא דאשה כאינה בדוקה, מטמאינן אף כשאיבד"ל, ומש"א בגמ' ה' ב' דטומאת מעל"ע היא רק בדבר שיבד"ל, הוא רק לאידך לישני, (וזה למש"כ תוס' הרא"ש ג' ב' דאידך לישני פליגי וס"ל דאשה כבדוקה דמיא), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. ובביאור הא דלא ראוהו חי פליגי רבוותא, דבד' הריטב"א בסוגיין מבו' דהיינו דלא ראוהו חי במקום זה, וכ"כ הנובי"ק אהע"ז סימן ל"א והגרע"א בסוגיין והמקו"ח בסימן תס"ז סקי"א והרש"ש בטהרות פ"ה, - ובנוב"י שם כתב לפרש עוד דהיינו דכל שלא ידע במי נגע ושמא הוא מכלל המתים שבעולם, ליכא חזקת חי, - ובתשו' חכם צבי סימן ג' כתב דהיינו שעבר זמן רב משעה שראינוהו, עיי"ש.

    ובתוספתא שהביא הר"ש פ"ה דטהרות מ"ז תניא דישב ע"ג אבן ברה"ר ולשחר עמד ומצא עלי' שרץ או רוק וכו' וחכמים מטמאין שכל הטומאות כשעת מציאתן, ומודים חכמים לר"מ שאם ראוה נקי' מבערב וכו' שהוא טהור, והתם לכאו' אין מתישב רק דרכו של החכם צבי, ושמא יש לדחוק דאיירי באבן שהעבירוה ממקום למקום, וע"כ אם לא ראוה נקי' מבערב במקום זה, אזלינן בתר שעת מציאתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-60)
60. ובתשו' חכם צבי סימן ג' נקט לדעת הרמב"ם דהוא דין דאורייתא, וכ"ה להדיא בד' התורי"ד שם, אך בנובי"ק אהע"ז סימן ל"א פקפק בזה. [↑](#footnote-ref-61)
61. אך לטעם זה הי' בדין דבנמצא מת במקום אחר, דאין מחזיקין ממקום למקום אלא לתלות, הרי דברה"ר הו"ל ספק טומאה ברה"ר וטהור, ולכאו' בסוגיית הגמ' ד' א' מוכח לא כן, וכמש"כ בתוס' הרא"ש שם ד"ה והתנן ככר, - אך יש מקום לומר, דבמחזיקין ממקום למקום שייך טעמא דהרשב"א דחוכא ואיטלולא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
62. ויש להסתפק, אם מטמאינן לי' בודאי ושורפין ע"ז את את התרומה, או אין טומאתו אלא מספק, וזה תליא אם הא דמטמא ברה"י הוא משום דינא דספק טומאה ברה"י, או דלעולם לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, משום דהוי ספק דלמפרע או מטעמים אחרים ואך דברה"ר מטהרינן לי' מכח טהרת ספק טומאה ברה"ר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-63)
63. וצ"ע לדעתו דמ"ש ממעל"ע דלא מטמאינן אלא לתרומה וקדשים, וצ"ל כמש"כ בתוס' הרא"ש ב' א' דבמעל"ע ליכא דין רשויות, - וי"ל עוד, למש"כ הגרש"ש דבנדה הוי הספק עלי', וע"כ לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, ומשא"כ בקופה ובנגע באחד בלילה, דהספק הוא על הטהרות ועל הנוגע, וצ"ע, - ובערול"נ לעיל ב' א' כתב דהוא משום דבמעל"ע אמרינן דכותלי בית הרחם לא מוקמי דם, - וצ"ע לכל הדרכים דא"כ מאי פריך לשמאי ממבוי, הרי שאני מבוי דיש בו לדינא דספק טומאה ברה"י, וע"כ מודה שמאי דטמא. [↑](#footnote-ref-64)
64. ולדעתם דהנידון הוא על טומאה מעיקר הדין, שפיר יש לטהר אף ברה"י, שהרי לי"ב לדינא דספק טומאה, כיון דהוי ספק דלמפרע, וגם הוי ספק על המטמא ואיכא חזקת טהרה, - ואמנם צ"ע למש"כ הרשב"א ב' ב' דהא דמעל"ע אינו טמא מדינא ברה"י, הוא משום דהוי ספק ביאה, דלפ"ז בדין דהכא יהא טמא מדינא ברה"י אף בראוהו חי מבערב, אך למש"כ בתשו' הרשב"א דהוא משום דלא אתחזק טומאה התם, (אי נימא דאין המכוון דהוי ספק ביאה, אלא דהוי ספק על המטמא), ניחא דאף הכא הוא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. וי"ל עוד בזה, לד' המהרש"א דכל טהרת למפרע הוא רק בדאיכא חזקה, ולפ"ז מסתבר דלא סגי במה דאיכא חזקה להטהרות, ודוקא בדאיכא חזקה להאשה עצמה הוא דמטהרינן, - אך החידוד הלכות נקט דאף לפ"ד המהרש"א סגי במה דאיכא חזקה להטהרות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
66. ועי' חזו"א סימן רט"ו לדף ג' ב' שכתב ליסוד הדברים, ובפשוטו מוכח כן מהא דפריך ד' ב' בככר דיהא בזה לדינא דספק טומאה ברה"י ולא חשבינן לה כספק דלמפרע, וכ"נ גם מהא דבדם שנמצא בפרוזדור, דנו התוס' י"ז ב' דיהא בזה לדינא דספק טומאה ברה"י, ולא חשיב כספק דלמפרע, אף שנמצא ע"י בדיקה, - אך העירו דבד' החידוד הלכות י"ט א' שכתב דבמשארסתני נאנסתי הוי כספק טומאה דלמפרע, מבו' לכאו' לא כן, אך בד' המהרש"א שם שהק' דיהא בזה לדינא דספק טומאה, מבו' דכה"ג לא חשיב כספק דלמפרע, ולפ"ז י"ל דהחידוד הלכות הכא אזיל לטעמי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)