25 בחיוב בדיקת חמץ
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### שבת פ' מצורע ח' ניסן פ"ב -בית מדרש הגדול נווה יעקב

# ביסוד חיוב בדיקת חמץ

### בטעם שחז"ל חייבו בדיקת חמץ

א] מבואר במשנה תחילת פסחים שיש חיוב בדיקת חמץ קודם פסח ותיקנו בליל י"ד כיון שאור הנר יפה לבדיקה ואנשים מצוים בבתיהם ובטעם הבדיקה ביאר רש"י שזה כדי שלא יעבור בבל יראה ובבל ימצא והקשו התוס' הרי מועיל שיבטל וביארו שהחיוב בדיקה מצד שמא יבוא לאוכלו ובדעת רש"י עיין ר"ן שביאר שזה ודאי שמדאוריתא יש שני אופנים לקיים תשביתו ושלא לעבור בבל יראה או על ידי בדיקה וביעור או על ידי ביטול ותיקנו חז"ל שהצורה שיעשה שלא יעבור בל יראה זה על ידי בדיקה וביעור ומה שבחרו בדרך זו או מצד שחששו שלא יבטלנו יפה יפה או מצד שמא יבוא לאוכלו ובאו"ז ביאר שמא יראה את זה ביו"ט ויחזור בו מהביטול ועיין ר"ן שהאריך שכל שבדק וביער גם אם נשאר חמץ שאינו ידוע אינו עובר עליו וע"ש שדן שהתקנה לבטל יתכן שזה תקנה יותר מאוחרת ובעיקר תקנת בדיקה כל שבדק לא צריך ביטול

והנה לרש"י יסוד הדין בדיקה שלא יעבור בבל יראה ובפשוטו זה ודאי מוכח שחידשו חז"ל שלא לסמוך על הביטול וצריך דוקא בדיקה וביעור ובט"ז תל"ה סק"ב רצה לחדש שלאחר ביטול לא יברך על הבדיקה דהינו שרק בבדיקה שבא מקיים את החיוב דאוריתא יכול לברך אמנם כל האחרונים נקטו שכיון שחז"ל חייבו לבדוק גם לאחר ביטול זה ודאי סיבה גם כן לברכה דהינו שגם החיוב בל יראה מדרבנן או תשביתו מדרבנן הוא סיבה לברכה והנה לכאורא כל הדין בדיקה בחמץ שעובר עליו בבל יראה לכל הפחות מדרבנן אבל בחמץ שאין בו בל יראה אין בו דין בדיקה שכל יסוד הדין בדיקה שלא יעבור בבל יראה

והנה מבואר במשנה י"א: שאם לא בדק קודם המועד יבדוק לאחר המועד וביאר רש"י שהכוונה אחרי מועד הביעור וזה תוך הפסח אמנם תוס' ושאר ראשונים ביארו שהכוונה לאחר הפסח וכיון שהחמץ אסור בהנאה לכן צריך לבדוק כדי שלא יבוא לאוכלו ועיין תוס' שכתבו שזה רש"י לשיטתו שכל הדין בדיקה שלא יעבור בבל יראה א"כ לאחר פסח זה לא שייך אמנם גם לתוס' יש כאן חידוש שהחיוב בדיקה מצד שמא יבוא לאוכלו והכונה והא יעבור איסור אכילת חמץ וכאן זה רק איסור של קנס ועיין ח' הר"ן שזה גם חלק מהקנס שמה שלא בדק זה לא יפטור אותו מבדיקה אמנם זה רק שיך שהרחיבו את חיוב הבדיקה של שמא יבוא לאוכלו גם על הקנס

והנה לכאורא לפ"ז לרש"י אם יהיה חמצו של עכו"ם בבית הישראל ולא קיבל עליו אחריות שיש דין מחיצה לא שייך לומר שיהיה דין בדיקה כיון שאין כאן בל יראה וכן לפ"ז בשוכר אם לא יזכה בחמץ בקנין חצר לא שייך לומר שיהיה עליו חיוב בדיקה מחמת החמץ של המשכיר וכן לכאורא בחמץ נוקשה אפילו אם נימא שיש דין דרבנן שאסור להחזיקו שמא יבוא לאוכלו אבל לא יהיה על זה דין בדיקה אם לא דנימא שמדרבנן תיקנו על זה בל יראה וכן פחות מכזית לשיטות שאין בזה בל יראה גם מדרבנן כמו שהקשה כאן רבינו דוד על רש"י [אמנם גם לרש"י יתכן שיש דין ביעור מצד שמא יבוא לאוכלו אבל לא בדיקה כמבואר באו"ז] אמנם בפשוטו אינו כן, אמנם יתכן לחדש שאפילו שיסוד החיוב הוא בדיקה שלא יעבור בבל יראה אבל מגדרי לא פלוג חיבו בדיקה בכל חמץ שאסור להחזיקו בבית מצד שמא יבוא לאוכלו וצ"ע

### יוכיח שמדרבנן גם לאחר הביטול יש כאן בל יראה

ב] והנה שיטת תוס' שיסוד הדין ביעור ובדיקה מצד שמא יבוא לאוכלו ומבואר בדבריהם שזה גם בחמץ שאין בו בל יראה כגון חמץ נוקשה יש דין בדיקה מצד שיש כאן חשש שמא יבוא לאוכלו ובפשוטו כל שביטל לא עובר בבל יראה ורק שיש בכל אופן דין בדיקה מצד שמא יבוא לאוכלו ולפ"ז כל שאין כאן חשש של שמא יבוא לאוכלו אין חיוב בדיקה אמנם יתכן שגם לתוס' יסוד הסברא שבגלל שמא יבוא לאוכלו אבל לכן רבנן תיקנו שלא יועיל ביטול ומדרבנן עובר בבל יראה ויש בזה כמה נפק"מ וכדלקמן

א. עיין גמ' כ"ט: דמבואר דחמץ לאחר הפסח לר"ש מדאוריתא מותר בהנאה ורק רבנן קנסו משום שהוא עבר בבל יראה ובל ימצא ועיין סוף סימן תמ"ז שהובא הריב"ש [ומקורו מהר"ן] שכתב שחמץ נוקשה כיון שלא עבר בבל יראה אינו נאסר לאחר פסח דהינו שאפילו שהיה איסור להחזיקו מצד שמא יבוא לאוכלו אבל זה לא סיבת איסור כמדויק בגמ' שרק בל יראה זה סיבת איסור והנה לפ"ז היה מקום לדון שחמץ לאחר שביטלו שלא עובר בבל יראה אין בזה איסור לאחר הפסח אמנם עיין מהר"ם חלאוה שם שכתב שסתימת הגמ' שגם בביטל חמצו בכל אופן זה אסור לאחר הפסח וכן נקטו רוב הפוסקים כמבואר במ"ב תמ"ח סקכ"ה וגם החולקים זה רק בבדק ועשה כדינו ע"ש וצ"ב הרי לא עבר בבל יראה אלא בהכרח כנ"ל שמדרבנן לא סמכו על הביטול וזה נחשב שהוא עובר בבל יראה ולכן יש בזה איסור לאחר הפסח כמבואר במג"א שם [ועיין שו"ת רע"א סימן כ"ג]

ב. עיין מ"ב סימן תמ"ו סק"ו ובסימן ת"ס סק"ט ובשעה"צ שם שאם מצא חמץ בביתו לאחר ביטול לא עוזר שמוציאו מביתו אלא חייב לבערו מהעולם כדין חמץ שחל עליו חיוב תשביתו והנה קודם פסח מועיל להוציאו לרה"ר שכל שמניחו בצורה שזה הפקר גמור אין כאן שמא יבוא לאוכלו וצ"ב א"כ למה בפסח זה לא יועיל אלא בהכרח הביאור כנ"ל שכאן מדרבנן לא סמכו על הביטול ויש כאן חמץ שעובר בבל יראה וחל עליו חיוב של תשביתו וכל שחל עליו חיוב יש דין דוקא לבערו מהעולם וכן ביאר בחזו"א קט"ז ו' ובאמת בחמץ שאין בל יראה כגון חמצו של עכו"ם שברשותו או חמץ של הפקר שלא רצה לזכות בו יועיל לסלקו מרשותו גם בפסח וכן הוא בשו"ע לגבי חמץ של עכו"ם

ג. עיין שו"ע סימן תמ"ג שאם ישראל הפקיד חמץ אצל חברו אפילו אם אינו חייב באחריותו בכל אופן הוא חייב לבער את זה בשעה שישית ועין מג"א שהביא מהב"ח שזה לא מצד האיסור של השומר שהרי הוא לא חייב באחריותו אלא מצד החיוב של הבעלים ואפילו שאולי הוא מכרו לעכו"ם אבל כיון שזה לא ברור יש לו חיוב למונעו מאיסור לשרוף החמץ דכמו שיש חיוב השבת גופו כך יש חיוב של השבת ממונו אמנם בביאור הגר"א שם [הובא במ"ב סקי"ד] חולק וכתב שהוא חייב לבער מצד עצמו שחמץ של ישראל אחר שנמצא ברשותו הוא עובר עליו בבל יראה שכל המיעוט רק על חמץ של עכו"ם או של הפקר אבל חמץ של ישראל אחר הישראל עובר בבל יראה ולכן יש חיוב לשורפו ולכאורא כונתו שאם מצד החיוב של המפקיד כיון שיתכן שהוא עשה את המוטל עליו אין רשות לישראל לשורפו מחמת זה אבל מצד חיובו בזה כל שיש לו כאן צד איסור הוא חייב לבערו אמנם צ"ב הרי בפשוטו הוא ודאי ביטל החמץ ככל ישראל ואין שום סיבה לחוש שלא עשה את דינו וא"כ אין כאן כבר בל יראה אלא רק מצד שמא יבוא לאוכלו וא"כ אין כאן שום סיבת איסור מצד הנפקד ובפשוטו בהכרח כנ"ל שכיון שמדרבנן גם לאחר ביטול יש כאן בל יראה ממילא חשיב מדרבנן עדין חמצו של ישראל ברשות ישראל [אמנם עדין צ"ב שכיון שיש צד שמכרו לעכו"ם א"כ הוי ספק דרבנן לקולא]

ד. עיין שו"ע תמ"ב ס"ב שחמץ אם נפסל מאכילת כלב אין חיוב לבערו ומבואר דבנפסל מאכילת אדם יש חיוב לבערו והנה אם זה נפסל מאכילת אדם אין חשש שיבוא לאוכלו כמבואר בשער הציון י"ג שבחמץ נוקשה שלא ראוי לאכילת אדם מותר להשהותו וצ"ב א"כ למה צריך לבערו הרי הוא בטלו ובהכרח כנ"ל שמדרבנן תיקנו שלא עוזר ביטול וממילא יש כאן חיוב ביעור מדרבנן

והנה העולה מהנ"ל שיש חיוב בדיקה מדרבנן ומצאנו בזה שני גדרים א. יש מקום שהגדר מדרבנן שהביטול לא יועיל ויש כאן בל יראה ובל ימצא מדרבנן ב. יש מקום שזה רק מצד שמא יבוא לאוכלו ואפילו במקום שלא שייך לדון שיש כאן בל יראה ומדרבנן וכגון בחמץ נוקשה או בחמץ על ידי תערובת שבטל בשישים והנה עיין גמ' ד. דמבואר דהגמ' מסתפקת במשכיר בית לחברו בי"ד האם הטילו על המשכיר לבדוק כיון שהחמץ שלו או על השוכר לבדוק כיון שהבית ברשותו ומבואר במקו"ח ובחיי אדם דמדויק בגמ' דבאמת יש כאן סיבת בדיקה על כל אחד ולכן אם אחד לא בודק השני חייב רק הגמ' דנה מבין שני הסיבות על מי הטילו החיוב ומבואר שיש חיוב על השוכר מצד שזה ביתו אפילו שזה לא חמץ שלו ועיין בר"ן שכתב שזה כדין חמצו של עכו"ם שעושה לו מחיצה דהינו שיש דין בדיקה מצד השמא יבוא לאוכלו אפילו שאין כאן מקום לדון מצד בל יראה

### האם יש ברכה על בדיקה רק מצד שמא יבוא לאוכלו

ג] הנה נתבאר לעיל [וכן לקמן סק"ד] דמצאנו בחובת בדיקה שני גדרים א. רק מצד שמא יבוא לאוכלו ב. שיש בזה בל יראה מדרבנן והנה בפשוטו על שני הדיני בדיקות אפשר לברך אמנם יש מקום לומר שרק על מקום שהגדר שלא עוזר הביטול שיש בזה עשיה שלא לעבור על בל יראה בזה חשיב מעשה מצוה לברך עליו משא"כ הדין בדיקה שהוא רק מצד שמא יבוא לאוכלו בזה לא מברכים על זה וכן נקט הגר"ז תל"ה ס"ד ובעוד דוכתי וכדלקמן

א. הנה מבואר במשנה לרוב הראשונים שגם בלא בדק קודם פסח חיב לבדוק לאחר הפסח וביארו התוס' שכיון שהדין בדיקה מצד שמא יבוא לאוכלו ממילא גם כאן יש חיוב בדיקה ועיין רמב"ם פ"ג שלא יברך על בדיקה זו וצ"ב החילוק ועיין נובי"ת ס"א שביאר שבפסח שיש כאן תשביתו לכן הבדיקה והביעור חשיב מעשה מצוה משא"כ לאחר הפסח זה רק כמו בדיקת תולעים ומזה הוכיח שיש מצות תשביתו כל הפסח עכ"ד והנה דבריו גם לאחר ביטול וכנ"ל שמדרבנן זה נחשב שיש לו חמץ אמנם מבואר בדבריו שמה שזה סיבה לברכה זה רק מצד מה שזה גורם שלא יעבור בבל יראה אבל מצד שמא יבוא לאוכלו לבד זה לא סיבה לברכה והאריך בזה הגר"ז תל"ה ס"ד באריכות וכן הוא בק"ש וברומי שדה

ב. עיין קו"א לגר"ז תמ"ו סק"א ובתמ"ב ס"כ שכתב שחמץ נוקשה אפילו שחיבים לבערו מצד שמא יבוא לאוכלו אבל אי אפשר לברך על זה כיון שאין בזה מצות תשביתו וע"ש ס"ז שחידש גם לגבי חמץ שעל ידי תערובת כשיש ס' כנגד החמץ שבזה כל הדין ביעור הוא מצד השמא יבוא לאוכלו ולכן לאחר הפסח זה לא נאסר אבל כה"ג אין לברך על הביעור והבדיקה מצד שמא יבוא לאוכלו שכל שאין בזה תשביתו מדרבנן לא צריך לברך

ג. והנה מבואר סימן תל"ג ס"י שצריך לבדוק בבתי כנסיות ובתי מדרשות מפני התינוקות שמכניסים שם חמץ והנה עיין פמ"ג א"א י"ט שנקט שהחמץ הוא הפקר והדין בדיקה זה מצד שמא יבוא לאוכלו והנה המ"ב הביא מהגר"ז שצריך לברך על בדיקה של בית הכנסת ועיין תהל"ד שתמה על זה שהרי הגר"ז ס"ל שבדיקה מצד שמא יבוא לאוכלו זה לא סיבה לברכה ולכאורא צ"ל שהדין בדיקה הוא מצד שבני הבית הכנסת זכו בקנין חצר בחמץ המונח ברשותם וא"כ אפילו אם יפקירו את זה הוא לא יועיל כיון שזה ברשותם וכנ"ל והנה עיין דע"ת למהרש"ם שהביא מהקצוה"ח ר"ס סק"א שחצר השותפין לא קונה בחצר וכתב שלפ"ז שכל הדין בדיקה מצד שמא יבוא לאוכלו א"כ אין סיבה לברך אמנם בדעת הגר"ז צ"ל שס"ל שכן זוכים בחצר וכמבואר ברמ"א שם בשם שו"ת הרא"ש ויתכן שבאמת רק לכן כתב לברך והנה הגר"ז הביא את הפר"ח שאי אפשר לבטל ולנ"ל הכונה כיון שזה לא של הגבאי אמנם צ"ע שהרי כולם מבטלים וזה כולל גם חמץ זה

והנה עיין אור לציון שלמד מהדין של בית הכנסת שאם אדם מתארח בבית חברו שלא בדק חמץ יש עליו חיוב לבדוק החמץ שם והנה אם נימא ששם זה מצד שזכו בחצר א"כ אין זה ענין למקום שהחמץ לא שלו אמנם גם אם נימא שיש חיוב מצד חמץ של הפקר שנמצא ברשותם שודאי שזה גם סיבה לבדיקת חמץ אבל יתכן שלא חיבו חכמים אלא במקום שזה רשותו ולא אם נמצא במקום מסוים בצורה ארעית וכן מביאים שהחזו"א היה מסתכל בספרים של אחרים בפסח

והנה מבואר בגמ' לגבי משכיר שאם השוכר נכנס קודם ליל י"ד הוא חייב בבדיקת חמץ והנה בגמ' משמע שהחמץ לא שלו וכן משמע בר"ן שהדין בדיקה שלו זה כמו חמצו של עכו"ם שעושה לו מחיצה והנה לפ"ז אין לברך שם על הבדיקת חמץ אמנם נראה ששם כיון שיש סיבת חיוב מצד המשכיר אפילו הטילו החיוב על השוכר כיון שהמפתח בידו וכיון שהוא דר שם א"כ וודאי שהוא יכול לברך וצ"ע

והנה אם נימא כגר"ז הנ"ל א"כ אין למכור במכירת י"ג את כל חמצו דא"כ שכל הדין בדיקה הוא רק מצד שמא יבוא לאוכלו זה לא סיבה לברכה ובאמת בשטר מכירת החמץ מוזכר שמוכר רק את החמץ שבמקומות המושכרים

אמנם יש לדון שהרי ביום י"ד כותבים בשטר המכירה שמוכרים את כל החמץ שברשותו א"כ לאלו שס"ל שמה שמתכונן למכור בי"ד זה פוטרו מבדיקת חמץ א"כ כאן ביחס לבדיקה מצד חמצו הרי אין כאן סיבת בדיקה כיון שהרי תכניתו למוכרו לעכו"ם וא"כ מחפס חמץ שכל מה שצריך לחפס אחריו מצד שמא יבוא לאוכלו והנה אלו ששורפים החמץ קודם המכירה א"ש שעל חמץ זה לא חל מכירה אמנם לאלו ששורפים לאחר המכירה צ"ע כנ"ל ובאמת דיש לדון שזה עצמו שתכניתו למכור את כל החמץ שיהיה לו למחרת ובפרט אם כבר שלח שליח לזה א"כ אין סיבה לבדיקת חמץ זה שהרי גם ללא זה הוא שלח מישהו למוכרו וצ"ע ומן הראוי באמת להוציא מהמכירה את העשרה פירורים וגם ללא זה הרי אם שורף לאחר מכירת החמץ א,כ אין שום קיום תשביתו ובחוט שני כתוב שבאמת יכוין לחזור ולזכות מהעכו"ם והא מוכן לזה

### הנפ"מ בגדר שגם לאחר ביטול יש כאן בל יראה ובדין חיוב בדיקה על חמץ שאינו ברשותו

ד] והנה צ"ב עד כמה שרבנן חייבו ביעור ובדיקה גם מצד השמא יבוא לאכלו בלבד וגם במקום שלא שיך גדר של בל יראה ממילא למה תיקנו שיש גם גדר שמדרבנן הביטול לא עוזר ובפשוטו הביאור שעל ידי זה החיוב לאנשים הוא יותר חמור וישתדלו יותר לבדוק ולבער החמץ אמנם יתכן עוד שבאמת שיש דברים שמצד הגדר של שמא יבוא לאוכלו מספיק דרגא מסוימת של סילוק מרשותו אמנם במקום שהגדר מצד שיש כאן בל יראה מדרבנן יש בזה הרחבה הרבה יותר גדולה ועל ידי זה יש מניעה מהשמא יבוא לאוכלו בצורה יותר רחבה וכדלקמן [וזה ודאי מכל מה שיובא לקמן מבואר שיש גדר שזה בל יראה מדרבנן ויש גדר של שמא יבוא לאוכלו]

א. עיין סימן תמ"ה ס"ג דמבואר בשו"ע שיכול לקחת חמץ בעין ולהשליכו ברה"ר ועיין ביאור הגר"א ופר"ח דמקורו מהירושלמי שכל שהפקירו והוציאו מרשותו שזה מצב של הפקר גמור לכל בזה אין עליו חיוב ביעור אמנם עיין דרכי משה תמ"ה ס"א שהביא מהאו"ז שכל שדעתו לקחתו לאחר פסח הרי הוא חייב בביעור וכן פסק במ"ב סקי"ח [ועיין תל"ו סקי"ז ובבה"ל שם] שכל שדעתו לחזור ולזכות בו אחר פסח הרי הוא חייב בביעור ובפשוטו חל על זה גם איסור של חמץ לאחר הפסח [והאריך בזה הגר"ז תמ"ה ס"ב ובקו"א שם] והנה בחמץ של הפקר שהיה ברשותו או שלא היה שלו כלל ודאי שאין עליו חיוב אלא להוציאו מרשותו אמנם הביעור כנ"ל שרק מצד שהגדר שתיקנו שלא מועיל הפקר וביטול אלא שזה כאילו שזה שלו וממילא יש עליו חיוב ביעור והנה בעיקר חידוש הירושלמי שכל שמפקיר הפקר גמור בזה מועיל ביטול מבואר שם חידוש שכל זה אם גם הוציאו מרשותו אבל אם מניחו לרבים ברשותו בזה הוא עדין עובר עליו דהינו שביסוד הדין אמרו שלא מועיל ביטול והפקר רק אם יש בזה שני תנאים א. שזה לא ברשותו ב. שזה מצב של הפקר גמור מצדו ונפק"מ שאין לזרוק חמצו לפח אשפה שבבנין אפילו שזה בגדר הפקר גמור אבל כיון שזה ברשותו זה אסור

ב. עיין חזו"א בהערות סימן קכ"ד פסחים ב. שהקשה לתוס' שגדר הדין של הבדיקה מצד שמא יבוא לאוכלו למה חייבו חז"ל לבער החמץ לגמרי ולא הסתפקו בעשית מחיצה כמו בחמצו של עכו"ם וכתב שבחמץ שהיה שלו יש יותר חשש שיבוא לאוכלו משא"כ חמץ של עכו"ם שזה לא שלו אמנם לפ"ז לגבי חמץ של הפקר שלא היה שלו מעולם לא יועיל בזה מחיצה אמנם עיין מ"ב תל"ה סק"ג שכתב שאם ירשו חמץ באמצע פסח והם לא רוצים אותו דיש אחרונים דס"ל שלא זכו בזה בכל אופן יש להם חיוב בדיקה וביעור מצד שמא יבוא לאוכלו אבל מספיק מה שיצאו מהבית ולכאורא כאן יש עדין חשש שמא יבוא לאוכלו אמנם יתכן שהביאור כנ"ל שאם נדון רק מצד שמא יבוא לאכלו בזה זה לא יכול לחיב יותר מאשר לסלקו מרשותו או לעשות מחיצה אבל במקום שזה היה שלו כאן העמידו את זה כאילו לא הפקיר ולא ביטל וממילא חייב לבערו

והנה מבואר בגמ' שמשכיר ביתו יש למשכיר חיוב בדיקה מצד שחמירא דידיה הוא דהינו שאפילו שעכשיו זה לא ברשותו אבל כיון שזה חמץ שהיה שלו זה מחיבו בדיקה ועיין מג"א סימן תל"ו שדיק מהטור שאדם ששכר בית מעכו"ם ויוצא משם קודם פסח אם העכו"ם נכנס הוא פטור מבדיקה מצד שזה כמו שהניחו ברה"ר אבל אם הוא לא נכנס יש עליו עדין חיוב בדיקה אפילו שהוא מפקיר ומבטל וזה לא ברשותו כי החמץ עדין עומד לו והגר"א והחק יעקב והמקור חיים שם חלקו על זה אמנם מצד שכל שהבית עומד לעכו"ם ואין לישראל רשות על הבית זה נחשב שהחמץ לא עומד לו כלל אבל ביסוד הדבר משמע שגם הם מודים שבחמץ שאדם הפקיר ועומד בבית העכו"ם וזה עדין שמור לו יש בזה איסור וזה מצד הנ"ל שכה"ג חז"ל העמידו החמץ ברשותו [אמנם הוא חידוש האחרונים וכמדומה שאין לו מקור מהגמ' שיתכן שרק במשכיר כיון שזה ביתו] ויש בזה כמה נפק"מ וכדלקמן

א. דהנה המ"ב סוף סימן תל"ו הביא שנחלקו האחרונים בדעתו למכור החמץ בי"ד ולהשכיר המקום לעכו"ם האם זה פוטרו מבדיקה בליל י"ד דיש שכתבו שוודאי שהוא פטור שכמו שאם יש לו חמץ בעין יכול להשאירו לשורפו בי"ד כך כאן מעמיד את כל ביתו וחמצו לשרפו על ידי שימכור הכל לעכו"ם אמנם המקור חיים נקט שכיון שעכשיו יש עליו חיוב לבדוק ולהעמיד החמץ כדבר קיים לא עוזר מה שבדעתו למכור למחר החמץ לעכו"ם ולכן צריך להשכיר המקום לעכו"ם והנה יש לדון האם מספיק להשכיר את המקום או שצריך גם למכור החמץ דיתכן דהדין בדיקה זה רק בחמץ שברשותו אמנם מדברי האחרונים הנ"ל מבואר שיש גם דין בדיקה מצד זה ובפשוטו זה מבואר בגמ' בדין חמירא דידיה הוא ועיין מקו"ח וח"א סק"ד שכתבו מפורש גם למכור החמץ דהינו שכל שהחמץ שם עומד לו לא עוזר מה שזה רשות של עכו"ם וכן לא יעזור להפקיר כל החמץ הנמצא שם שכיון שזה חמץ שעומד לו יש חיוב בדיקה וביעור

ב. עוד יש בזה נפק"מ שלפעמים אנשים בשבת הגדול אוכלים בבית שכנם שנסעו לחו"ל ולאחר גמר אכילתם לא בודקים החמץ ולנ"ל אפילו שמקום זה יושכר לעכו"ם אבל כיון שהחמץ הנשאר שם עומד להם ממילא יש בזה חיוב בדיקה גמור דהרי אם נשאר שם חמץ לאחר הפסח וודאי זה עומד לו וזה לא גרע מרשות העכו"ם ביצא ונכנס שם העכו"ם ושם יש לדון שהעכו"ם לוקח הדברים ולא יתן לישראל אבל כאן זה לא שייך

ג. עוד יש נפק"מ בבחור ישיבה שדר בחדר בישיבה דיש שדנו שכיון שאין לו קנין בחדר אין לו לבדוק אמנם לנ"ל כיון שהחמץ שלו שהשאיר שם עדין עומד לו ודאי זה לא גרע מבית העכו"ם שיש לו חיוב בדיקה גמור והגר"ח קניבסקי זצ"ל העיד שהחזו"א הורה לו לבדוק בחדרו אם ברכה

והנה היה מקום לדון דהדין בדיקה אם ברכה זה על רשותו דהינו שיש דין בדיקה שזה כמו בדיקת תולעים וזה לא סיבה לברכה ויש דין בדיקה שזה מעשה מצוה ואולי לא תיקנו שיחשב כמעשה מצוה אלא בדיקת חמץ שברשותו ובפרט לראשונים שרק חמץ שברשותו עובר על בל יראה ויסוד לזה דהנה ידוע הראבי"ה שחידש שבעוזב את בית העכו"ם אם לא נכנס לבית אחר חייב בבדיקה כמבואר סוף סימן תל"ו וצ"ע הרי הוא בודק את הכיסים ושאר חפציו וכן הפוסקים כתבו שלא יבדוק כל ביתו בי"ג שלא לבטל תקנת בדיקה והרי צריך לבדוק כיסיו ומטלטליו שהתשמש אם חמץ ועיין חק יעקב סקי"ז שתמה בזה וכתב שכיון שכתוב תשביתו שאור מבתיכם עיקר החיוב זה מהבית ממש ויש שכתבו שהדין ברכה זה רק בבדיקת בתים ולא חפצים דהינו שרק שם זה נחשב מעשה מצוה אמנם הדברים מאוד מחודשים וסתימת הראשונים שלא חילקו בזה לא משמע כן וכל דברי החק יעקב ביחס לדין הראבי"ה והנה שם הכונה על רשותו רק שזה לא בית אמנם כאן הנידון על מקום שהוא לא רשותו ויתכן שעל זה לא מברכים וצ"ע