שיעורי שבת שכט ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכט - שלא

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכט

##### שיעור ב

**אם מצילים מי שבא במחתרת**

**א] [ס"ג] מי שנפלה עליו מפולת ספק חי ספק מת ספק הוא שם ספק אינו שם ואפילו אם תמצי לומר שהוא שם ספק גוי ספק ישראל מפקחין עליו אף על פי שיש בו כמה ספיקות.** וכתב המג"א (סק"ד ובמשנ"ב סק"ט) דבא במחתרת שאין לו דמים אין מפקחין עליו את הגל, דגברא קטילא הוא. והוא גמ' בסנהדרין (עב:) וכפירוש רש"י שם. והקשו האחרונים (אחיעזר ח"א סי' יח אות ב, אבן האזל פ"ט מגניבה הי"ג, ועוד) אמאי נחשב גברא קטילא, הרי הוא קבור ומרוצץ תחת המפולת ושוב אינו יכול להורגו, והרי הוא כיצא מהמחתרת שיש לו דמים. ובהכרח דכוונת הגמ' דווקא באופן שאם יפקחו עליו את הגל יש לחשוש שיחזור ויהרוג, ודייקו כן ברמב"ם (פ"ט מגניבה הי"ג) וז"ל כל גנב שיש לו דמים אם נפל עליו גל בשבת מפקחים עליו ואם שבר כלים בביאתו חייב בתשלומין, אבל מי שאין לו דמים ששבר כלים בביאתו פטור כמו שביארנו עכ"ל. ומדוייק דבריו דלא כתב במי שאין לו דמים רק דפטור בהזיקיו, אך לא הזכיר דאין מפקחין כמו ברישא, וזה משום דלפעמים מפקחים עליו את הגל, כשאין חשש סכנה ממנו.

**חילול שבת להצלת המאבד עצמו לדעת**

**ב] ובאור** גדול (סי' א) כתב ליישב דעת רש"י, ע"פ מש"כ המנחת חינוך (קומץ המנחה רל"ז) דחיוב הצלה הוא מדין 'והשבותו לו' דבכלל זה השבת גופו, ומשו"ה מאבד עצמו לדעת אין חייבים להצילו, ואפי' בחול, דומיא דהשבת אבידה שאם איבד אדם ממונו בידים אין חיוב השבה, וא"כ ה"ה הכא בבא במחתרת אין מצילים אותו דהוא הכניס עצמו למיתה. אמנם באגרו"מ (יו"ד ח"ב סי' קעד) כתב לחלוק דאין אדם בעלים על גופו כלל [ונ"מ שם למסור חלקי גופו להשתלה] ואף מאבד עצמו לדעת מחוייבים להצילו, וכן כתבו להדיא בראשונים (שו"ת ר"י מיגש סי' קפו, ובשו"ת הריב"ש סי' תפד) דמחוייבים להציל מאבד עצמו לדעת, וכ"כ האחרונים (ברכי יוסף או"ח סי' שא אות ו, ב"מ יו"ד סי' רטו ס"ה) דהמאבד עצמו עובר על לא תרצח ואין לו זכות לאבד עצמו, ואף בשבת מחוייבים להצילו, ככל פיקו"נ שדוחה שבת.

**גוסס אם מחוייבים להצילו או אדרבה אסור ליגע בו**

**ג] [ס"ד] אפילו מצאוהו מרוצץ שאינו יכול לחיות אלא לפי שעה מפקחין ובודקין עד חוטמו אם לא הרגישו בחוטמו חיות אז ודאי מת לא שנא פגעו בראשו תחילה לא שנא פגעו ברגליו תחילה.** ונחלקו הפוסקים בהגדרת "מצאוהו מרוצץ" [והוא לשון הרמב"ם ואינו בגמ'] ובביה"ל (ד"ה אלא) פי' דנתרוצץ מוחו הוא גוסס, והוכיח מכאן דמחוייבים להציל ולחלל שבת על גוסס ואפילו על חיי שעה בלבד, והביא מהתוס' בנדה (מד:) שגוסס מחללים עליו את השבת משום שאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, והיינו דס"ל להתוס' דמיעוט גוססים לחיים ומחמת זה מחללים עליו את השבת דשמא יחיה, אמנם הביה"ל דחה שאף כשברור שלא יחיה מחוייבים להצילו משום חיי שעה, דגם בשביל חיי שעה מחללים את השבת וכמו בנתרוצץ מוחו.

**אלא** דיש להקשות על זה, דלכאו' דין זה נסתר מהמבואר ביו"ד (סי' שלט ס"א) בדיני גוסס, דאע"פ דאסור לקרב מיתתו והמקרב מיתתו הרי זה רוצח, וע"כ אסור להזיז את הגוסס שבזה הוא מקרב מיתתו [ונחלקו שם הש"ך והט"ז אם נגיעה בעלמא בלי נענוע הגוסס ג"כ מקרב מיתתו וכגון הסרת המלח מפיו שמעכב יציאת הנפש], מ"מ כתב שם הרמ"א דאם יש שם דבר שגורם עיכוב יציאת הנפש כגון שיש סמוך לאותו בית קול דופק כגון חוטב עצים וכו' ואלו מעכבים יציאת הנפש, מותר להסירו משם דאין בזה מעשה כלל אלא שמסיר המונע עכ"ל. וא"כ מבואר דאין דין "וחי בהם" בגוסס, ומשו"ה כל שלא עביד מעשה ממש מותר לקרב מיתתו [ואחר דשרי לקרב מיתתו אף מצוה יש בזה כדי שלא יהיו לו יסורים], וק"ו שאין מחוייב להצילו ואסור לחלל עליו את השבת. וכן הוכיח הבית יעקב (סי' נט).

**וע"כ** פי' הבית יעקב (שם) דהאי מרוצץ אינו גוסס, ומשו"ה חייבים להצילו, אבל גוסס באמת אין להצילו ולרפאותו.

**ובשו"ת** שבות יעקב (ח"א סי' יג) פי' דמרוצץ דהכא הוא גוסס וכמו שפירש הביה"ל, אלא דדווקא באופן שע"י שיצילהו יהיו לו חיי שעה בלא גסיסה, בזה מחוייב לרפאותו, ולדבריו ל"ק מהאיסור ליגע בגוסס, דשם הוא גוסס לכל דבר ואינו מרפאהו מגסיסתו. ועיין בשו"ת מנחת יצחק (ח"ה סי' ז אות ח) דהכריע למעשה כשבות יעקב וכדעת הבה"ל, וע"כ אם יש צד שיכול לרפאותו חיי שעה, מחללין עליו את השבת.

**למעשה אין יודעים בודאי מיהו הגוסס**

**והנה** כ"ז מעיקר הדין, אבל למעשה קשה לשער מתי הוא גוסס, ומשו"ה אף שמעיקר הדין ראוי להימנע מלהאריך את חיי הגוסס באופן שלא נוגע בו, וכגון אם יכול לכבות את מכשיר ההנשמה [אך לנתק אותו ע"י נגיעה בגוסס, הוא רוצח דמקרב מיתתו עי"ז], אך כיון שאין ברור לנו שהוא באמת גוסס אסור מספק לקרב את מיתתו. ודווקא במניעת קול הפטיש וכדו' התיר הרמ"א דבזה ממ"נ שרי, כיון שלמי שאינו גוסס אין קול הפטיש מועיל כלום, ודווקא לגוסס מפריע להוציא את נשמתו, וכיון שהגוסס אין איסור לקרב מיתתו משו"ה שרי למנוע ממנו קול הפטיש.

**קביעת המיתה על פי המוח או הלב**

**ד] והנה** מבואר בשו"ע דבודקים אותו בחוטמו לידע אם הוא חי או מת, והיינו שאם אינו נושם וודאי חשיב מת. והפוסקים דנים בהגדרת מיתה, אם כל שמת גזע המוח חשיב מת, או שהכל הולך אחר הלב. וא"כ לדעות שהמיתה הולכת אחר המוח צ"ל שהבדיקה בחוטמו מועלת דכשאינו נושם זה מוכיח שגזע המוח מת, ולדעות שהכל הולך אחר הלב א"כ הבדיקה בחוטמו צ"ל שהיא ראיה על מות הלב.

**ויש** שכתבו דמוות מוחי נחשב מוות לכל דבר, והביאו ראיה ממשנה באהלות (פ"א מ"ו) "וכן בהמה וחיה אינן מטמאין עד שתצא נפשם, הותזו ראשיהם אע"פ שמפרכסין טמאין כגון זנב של הלטאה שהיא מפרכסת", והתזת הראש חשיבותו בגלל המוח, ומוכח שהפסקת פעילות המוח נחשבת למיתה לכל דבר. אמנם הגרי"ש אלישיב זצ"ל הוכיח מ"נתרוצץ מוחו", דמבואר כאן דבודקין עד חוטמו, אלמא דעדיין יכול לחיות, ואינו נחשב למת אלא בהפסקת פעילות הלב [והחולקים ס"ל דלא נתרצץ כל מוחו אלא חלק ממנו].

**אמנם** למעשה, אף לדעת הפוסקים דס"ל דאזלי' בתר המוח, מ"מ אין לסמוך על זה דיש לחוש שמא באמת עדיין לא מת גזע המוח לגמרי, דאין ראיה ברורה למיתת המוח, וע"כ אין לסמוך על מוות מוחי.

**כשבודקים שאינו נושם צריך לשהות מעט**

**ה] ובעיקר** הבדיקה בחוטמו, כתב המנחת יצחק (ח"ה סי' ז) דלא סגי סתם בבדיקת חוטמו אלא צריך שישהה מעט, דברמב"ם (פ"ד מאבל ה"ה) כתב לגבי עצימת העין "וכל המאמץ עם יציאת הנפש ה"ז שופך דמים אלא ישהה מעט שמא נתעלף". וביאר דהיינו משום דאדם אינו נושם כל הזמן אלא מפסיק בנשימתו, וכאן מתוך חוליו אפשר שמאריך להפסיק בין נשימה לנשימה, ועל כן צריך לשהות מעט לידע שאינו נושם כלל.

**ולקמן** סי' של (סעיף ה) מבואר יותר גבי היושבת על המשבר שמתה שמביאין סכין בשבת אפילו דרך רשות הרבים וקורעים בטנה ומוציאים הולד שמא ימצא חי, וכתב הרמ"א ומה שאין נוהגין עכשיו כן אפילו בחול, משום דאין בקיאין להכיר במיתת האם בקרוב כ"כ שאפשר לולד לחיות. והנה כיון אף כשבקיאים כתב הרמב"ם לשהות זמן מועט, וע"כ שמה שהצריך הרמ"א לשהות מחמת שאין בקיאים, הוא שיעור גדול יותר [כחצי שעה וכדו']. ולכאו' הוא נגד הגמ' והשו"ע כאן דסגי בבדיקת חוטמו, ותי' האגרו"מ (יו"ד ח"ב סי' קעד) דמעיקר הדין כל שרואה זמן מועט שאינו נושם וודאי מת, אלא דחוששים שמא נשם נשימה כל דהו ולא שם ליבו לכך. וא"כ למעשה ודאי צריך ליזהר מלסמוך על הבדיקה בחוטמו שאינו נושם, וכיום הרופאים מנסים להצילו גם זמן מרובה אח"כ וטוענים שאפשר עדיין להצילו.

**דחיה לאותם שסברו להמתין ג' ימים**

**ו] ועי'** בשו"ת חת"ס (יו"ד סי' שלח) לגבי הגזירה דגזרו שם במלכות להלין את המת ג' ימים, והיו שרצו להוכיח מהמבואר במס' שמחות (פ"ח ה"א) דעד ג' ימים מותר לבקר המת בבית הקברות ואין בו משום דרכי האמורי, משום מעשה שהיה דקם אחד מקברו לאחר ג' ימים, והחת"ס שם דחה דבריהם בשתי ידים דוודאי אין לנו אלא מה שאמרו חז"ל שבודקין עד חוטמו ובזה מוגדר שמת, ואין מביאין ראיה ממעשה שקרה פעם אחת. ומ"מ כשנחתך הראש לגמרי וודאי לכו"ע חשיב מת אע"פ שלבו פועם, וכן מבואר בשבות יעקב (שם).

**אם צריך להכניס עצמו לספק סכנה כדי להציל חבירו**

**ז] [ס"ח]** **הרואה ספינה שיש בה ישראל המטרפת בים וכן נהר שוטף וכן יחיד הנרדף מפני עובד כוכבים מצוה על כל אדם לחלל עליהם שבת כדי להצילם.** והסמ"ע (חו"מ סי' תכו סק"ב) כתב בשם הירושלמי דמחוייב להכניס עצמו לספק סכנה עבור סכנה וודאית של חבירו, אמנם בפתחי תשובה (שם סק"ב) כתב שנראה שהפוסקים הבינו שהבבלי חולק על הירושלמי וכ"כ במשנ"ב (ס"ק יט) להכריע מהפוסקים שאינו מחוייב בזה, ומ"מ סיים "אולם צריך לשקול הדברים היטב אם יש בו ספק סכנה ולא לדקדק ביותר כאותה שאמרו המדקדק עצמו בכך בא לידי כך" [ובמנחת יצחק שם כתב לגבי השתלות דאם יש לו ספק שיסתכן מכך אינו מחוייב בכך, וכמבואר במשנ"ב הכא].

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**