מ_מ פרק כיצד משתתפין
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

ל' ניסן ע"ח

דף מס' 1

**פ"ג ב' -** **אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו,** בפירש"י כתב דלא עירבו אלו עם אלו, אבל עירבו אלו לעצמן ואלו לעצמן, והריטב"א כתב דבע"כ איירי בכה"ג, דאם לא עירבו כלל, היכי קאמר כל שגבוה י"ט למרפסת פחות מכאן לחצר, הרי הן בעצמן אסורין, ומן המרפסת והחצר עצמן בלא"ה הן מותרין לטלטל לתל, דכולן רשות אחת הן, וכ"כ התור"פ והמאירי,[[1]](#footnote-2) אך בפי' ריו"נ כתב דאם לא עירבו כלל, היו אוסרין בני המרפסת על החצר בדריסת רגלם, דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, וכ"כ הרע"ב, וכ"כ הגר"א בסימן שע"ה ס"א בדעת רש"י, ונת' להלן.

בפירש"י כתב דהא דאין בני מרפסת אוסרין על בני חצר, הוא משום דסולם תורת מחיצה עליו להקל, והבעה"מ תמה ע"ז, דלפ"מ שהעמידה רש"י כשעירבו בני מרפסת לעצמן, בלא"ה אין אוסרין עליהן, דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, - והראב"ד בכתוב שם כתב דבעינן להא דסולם תורת מחיצה עליו, בסולם שהוא רחב מי' אמות, דאם הי' תורת פתח עליו הוה אסרינן משום דהחצר פרוצה למרפסת, - והריטב"א כתב בשם התוס' דנקט רש"י להא דסולם תורת מחיצה, זה כדי להעמיד סתם משנה אפי' כר"ע דרגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה, וכ"כ בס' המאורות בשם ההשלמה, דהא דאין בני המרפסת אוסרין את החצר, הוא מתרי טעמי, חדא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, ועוד דסולם תורת מחיצה עליו, וכ"כ המאירי.

אך הריטב"א לעיל נ"ט ב' כתב דאף כשעירבו אנשי מרפסת לעצמן ה"ה אוסרין על החצר, כשאין המרפסת גבוהה י' ולא עשו דקה, ולא אמרינן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, הוא משום דבני מרפסת ובני חצר שייכי טפי אהדדי מבני ב' חצירות הפתוחות זל"ז, ונת' לעיל שם דהוא ע"ד מש"כ התוס' שם, דכל הא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת, הוא שלא במקומה, אך במקומה היא אוסרת, - והמאירי שם כתב בשם הראב"ד דהן אוסרין אף כשעירבו, משום דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת, הוא דוקא בפנימית וחיצונה שאין לפנימית על חיצונה שום תשמיש אלא דריסת הרגל, שהרי יש לה חצר בפנימית לעצמה ואינה צריכה לחיצונה אלא לדריסת רגל לצאת דרך בה, ומשא"כ במרפסת וחצר, דכיון דאין חצר לדיורי העליות, יש להן תשמיש בחצר, וע"כ הן אוסרין בחצר, - ולפ"ז שפיר הוצרך רש"י להא דסולם תורת מחיצה אף כשעירבו בני מרפסת לעצמן ואף לרבנן דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה,[[2]](#footnote-3) וכבר עמד הבית מאיר בסימן שע"ה ס"א, דד' הריטב"א בסוגיין בשם תוס', הם שלא כדבריו לעיל נ"ט ב', ועי' גם בחזו"א סימן ק"ב סוסק"כ שעמד בזה.

בפי' ריו"נ כתב, דכל הא דאין בני מרפסת אוסרין על בני חצר משום דסולם תורת מחיצה עליו, הוא רק כשעירבו בני מרפסת לעצמן דהוו רגל המותרת, דאל"כ הן אוסרין על בני חצר משום דריסת הרגל, וכ"כ בפי' ר"ח בן שמואל, וכ"כ הרע"ב, וכ"כ האו"ז בסימן קפ"ח, וכ"כ בחי' המאירי לעיל ס' א',[[3]](#footnote-4) - ומבו' בדבריהם, דל"מ הא דסולם תורת מחיצה עליו, אלא שלא יאסרו על בני חצר מכח הא דהוו כרשות אחת,[[4]](#footnote-5) אך אכתי הן אוסרין בדריסת רגלן, וכל הא דאינם אוסרין הוא כשעירבו והוו רגל המותרת במקומה דאינה אוסרת שלא במקומה, וכ"כ הטוש"ע בסימן שע"ה ס"א,[[5]](#footnote-6) והגר"א שם כתב לפרש כן בד' רש"י במשנתינו ולעיל נ"ט ב' שהעמידה כשעירבו בני המרפסת לעצמן, והיינו משום דאם לא עירבו, ה"ה אוסרין על בני החצר בדריסת הרגל,[[6]](#footnote-7) - והמאירי שם פירש בטעמא דמילתא, דאף דסולם תורת מחיצה עליו, מ"מ לא עדיף מב' חצירות זו לפנים מזו, דיש מחיצה גמורה ביניהם, ואפ"ה אוסרת הפנימית על החיצונה בדריסת הרגל, אך בדעת ש"ר דמהני הא דסולם תורת מחיצה שלא יאסרו בדריסת הרגל, מבו' בד' הרשב"א לעיל נ"ט ב' דהוא ע"ד מש"כ הרמב"ן דאין דריסת הרגל אוסרת אלא כשיכול לערב עמו ולא עירב, ומה"ט הוא דאין דריסת הרגל אוסרת כשיש סולם ביניהם, דאף דאם רצו לערב מערבין, מ"מ כיון דתורת מחיצה עליו אינם אוסרין, (והיינו דאף דסגי בפתח זה לערב אחד, מ"מ כיון דגם תורת מחיצה עליו, לא חזינן להו כרשות דיורין אחת, ואין אוסרין זע"ז).[[7]](#footnote-8)

**כל שגבוה י' למרפסת,** הרשב"א כתב דהיינו דאסור לטלטל לשם מן הבתים שבחצר, אבל מן החצר עצמה מותר לטלטל לשם, דקי"ל כר"ש דגגין וחצירות וקרפיפות ומרפסות רשות אחת הן, וכ"כ הריטב"א,[[8]](#footnote-9) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה ע"ר, והאהעו"ז לקמן צ"א ב' הוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן שם, עיי"ש, ועי' גם בחזו"א סימן צ"ו סקי"ז במש"כ בזה, ועיי"ש שכתב דזה דלא כדעת המ"מ בפ"ג מעירובין הט"ו, דכל שתשמישו לזה בנחת ולזה בקשה דנותנין אותו לזה שתשמישו בנחת, אסורה בו זו שתשמישה בקשה אף מן החצר, וכ"כ בחי' המאירי לעיל ע"ז א', וכ"כ השו"ע בסימן שע"ב ס"ו, ועפי"ז הכריע האהעו"ז שם לדינא שלא כד' המ"מ.

אמנם העירו בזה דבחי' המאירי בסוגיין כתב דהחצר והמרפסת עצמן מותרין להשתמש בעמוד בכלים ששבתו בתוכן, דגגות וחצירות ומרפסות רשות אחת הן, וכ"נ להדיא גם בד' המ"מ בפ"ד מעירובין הט"ו, וגם בל' השו"ע בסימן שע"ה ס"ב משמע כן, ועמד ע"ז הבית מאיר שם, ובע"כ לחלק בין האופנים בזה, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"ז בסימן שע"ב ס"ט ושע"ה ס"ב דמחלק ביניהם, - אך צ"ע, שהרי בסוגיין מדמינן דינא דהכא לדינא דכל דלזה בנחת ולזה בקשה נותנין אותו לזה שבנחת, וכ"ה גם בד' הרשב"א בעבוה"ק שם דחד דינא הוא, וא"כ מ"ט יהיו חלוקין זמ"ז בדין טלטול כלי החצר, וצ"ע.

\*התוס' בד"ה קס"ד כתבו בתו"ד דאיירי כשהתל ועמוד הוא של שניהם, ובד' הרשב"א והריטב"א מבו' דאם הוו התל והעמוד של בני החצר, הרי דאף אם הן גבוהין י"ט הוו לחצר ואין בני המרפסת אוסרין, דיש גזל בשבת, וכ"ה בטוש"ע סימן שע"ה ס"ב, - אך בפסקי הריא"ז בפירקין ה"ב דין א' כתב דכל שהעמוד גבוה י', אף אם הוי של בני החצר ובחול בני החצר משתמשין בו ולא בני המרפסת אסורין בני החצר להשתמש בו בשבת, לפי שנראה כרשות חלוקה מהם ושוה לבני המרפסת שהוא עומד בתוך י"ט שלהם.[[9]](#footnote-10)

\***ואיזו היא סמוכה כל שאינה רחוקה ד"ט,** החזו"א בסימן ק"ב סקכ"ה הק' דבחולית הבור והסלע שהן גבוהין י"ט, היאך הוא ממלא דרך אויר פחות מד' שהוא רשותם של בני חצר, לדעת רב לעיל ע"ז א' דאף פחות מד' אסור ברשויות דרבנן, ואע"ג דלא הניח שם אסור, כמש"כ הרמב"ם בפ"ד מעירובין הכ"ו בדין ג' דיוטאות, וכתב דאפשר דהאי פחות מד' שבין תל לכותל לא חשיב תשמיש בני חצר, והניח בצ"ע.

**לזה בפתח ולזה בפתח היינו חלון שבין ב' חצירות,** בפירש"י כתב דהיינו דהוי כחלון שבין ב' חצירות שאם רצו מערבין א' ואם רצו מערבין ב', ואם לא עירבו ביחד שניהם אסורין להשתמש בה, דדמי לכותל שבין ב' חצירות, דכיון דהוא שוה לתרוייהו הן אוסרין זע"ז, וגם ברשות שאינה גבוהה י' אמרינן דמקום שאין בו דע"ד מותר לבני רה"י ולבני רה"ר לכתף עליו, והרי דכל שיש בו ד' ה"ז אסור לתרוייהו.[[10]](#footnote-11)

אך התוס' הרא"ש כתב לפרש דהוי כחלון שבין ב' חצירות דאם רצו מערבין א' להשתמש דרך אותו חלון, ומה"ט יש לאסור תוך החלון אם לא עירבו, דכיון דהוא ראוי לתשמיש,[[11]](#footnote-12) ע"כ כל שיש בו דע"ד הן אוסרין זע"ז, דהו"ל כחצר של ב' שלא עירבו, ועמש"כ הריטב"א לפרש בע"א.

**לזה בשלשול ולזה בזריקה מאי אמר רב שניהם אסורין,** הריטב"א כתב דהוא משום דקסבר דשלשול וזריקה תשמישתן שוה ואסרי בי' אהדדי, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן פ"ד א', ויתבאר בעזה"י במקומו,[[12]](#footnote-13) - אך בפירש"י לקמן פ"ה ב' ד"ה והא מר כתב דרב ס"ל דאע"ג דשלשול נוח מזריקה, הואיל ואינו ממש לאחד מהן כפתח לא שרינן לי' לחד מינייהו, וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן פ"ד א' ד"ה בור דלרב כל דל"ה לאחד מהם בפחת, אע"ג דהוי קצת נוח לזה יותר מלזה שניהם אסורין, דהא שלשול תשמיש נוח הוא יותר מזריקה ואפ"ה שניהם אסורין,[[13]](#footnote-14) וכ"ה בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רס"ט, וכ"כ הט"ז בסימן שע"ה סק"ב, ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיין כמה נפ"מ בפלוגתא זו.

**תוד"ה קס"ד, והמרפסת היא של בני עלי' ואין בני החצר אוסרים אותה וכו',** הרשב"א והריטב"א לעיל במשנתינו כתבו דמה"ט גם אין בני העליות אוסרין על בני החצר להשתמש בחצר אע"פ שבאין לשם דרך סולמות, דאיירי דהחצר היא של בני החצר לבדם, ובתור"פ כתב דאין לומר כן, עיי"ש, - אך בד' התוס' מבו' דלא הוצרכו לה"ט בהא דאין בני העליות אוסרין את החצר על בני החצר, ואזלי לטעמייהו שכתבו בסו"ד דתשמיש ע"י סולם חשיב כתשמיש שלשול, וכ"כ גם לקמן פ"ד ב' סוד"ה לא מיבעיא, וע"כ אף דבני העליות יורדין דרך סולמות לחצר, אינם אוסרין על בני החצר, משום דהוי לזה בפתח ולזה בשלשול,[[14]](#footnote-15) אך מד' הרשב"א והריטב"א שעמדו בזה, מבו' דפליגי ע"ד התוס' וס"ל דתשמיש ע"י סולם סולם חשיב כתשמיש בנחת, (וע"כ כל הא דאין בני העליות אוסרין את החצר, הוא משום דאין החצר שלהם), ועמש"נ בזה להלן.

\*בד' התוס' משמע דהוצרכו לה"ט דהמרפסת היא של בני העליות, אף לדעת שמואל דלזה בשלשול ולזה בזריקה נותנין אותו לזה שבשלשול, משום דהכא הו"ל אף לבני החצר בשלשול, משום שהן עולין למרפסת ע"י הסולם וחשיב כשלשול, - אך התוס' הרא"ש כתב דהא דבעינן לה"ט הוא לדעת רב דלזה בשלשול ולזה בזריקה שניהם אסורין, וצ"ל כמש"כ החזו"א בסימן ק"ב סק"א די"ל דאיירי דאין בני חצר עולין על המרפסת דרך הסולם, אלא משתמשין עלי' דרך זריקה, וע"כ הו"ל כלזה בשלשול ולזה בזריקה, ועיי"ש בחזו"א מש"כ עוד בזה.

**אבל מחמת הסולמות שיורדים בהן מן העליות לא היו אוסרין זע"ז דסולם תורת מחיצה עליו,** החזו"א בסימן ק"ב סק"א כתב דמכוון התוס' דא"א לאסור מחמת הסולמות מדין פתח, כיון דסולם תורת מחיצה עליו, וכמש"כ התוס' בסו"ד דכיון דסולם תורת מחיצה עליו, לא עדיף טפי משלשול, אבל מדין שלשול ודאי אסור בסולמות, דתשמיש ע"י סולם ודאי אוסר, שהרי אפי' שתיהן בזריקה אוסרין זע"ז אע"ג דמחיצה גמורה מפסקת ביניהם, ואדרבה סולם עדיף, דאף בגבוה י' ועולין דרך סולם מיקרי שלשול ולא זריקה, וכמש"כ התוס' בסו"ד,[[15]](#footnote-16) - אך בד' התוס' הרא"ש נראה להדיא דכיון דסולם תורת מחיצה עליו הוי כאילו אין העליות פתוחות כלל למרפסת וא"א לאסור כלל משום התשמיש ע"י הסולם, ולא אסרינן אלא מכח שמשתמשין בעליות ע"י שלשול, וצ"ע.[[16]](#footnote-17)

**ואע"פ שתל ועמוד הוא שוה למרפסת וכו'** בתור"פ כתב לישב, דמשמע לי' דמרפסת אינה אלא מרוח אחת לעליות, ומתניתין קאמר כל שגבוה י' למרפסת אפי' עומד התל לצדדין שאין לשם מרפסת אלא שמשתמשין שם דרך חלונות, ולכאו' מבו' מדבריו דפליג ע"ד התוס' וס"ל דס"ל דתשמיש ע"י סולם חשיב כתשמיש דפתח, וע"כ כל שתשמישו לזה בסולם ולזה בזריקה, לכו"ע נותנין אותו לזה שבסולם, וצ"ע ממש"כ התור"פ לעיל מינה, דבני המרפסת אינם אוסרין על בני חצר, אף דיש להן חלק בחצר, משום דסולם תורת מחיצה עליו להקל, והרי דא"א לאסור מכח התשמיש דע"י סולם.[[17]](#footnote-18)

**ואע"פ שיורדין וכו' אינה אוסרת כיון דסולם תורת מחיצה עליו, והא דאמרינן לאו משום דסולם חשיב עליו כפתח לאסור, אלא דע"י סולם חשיב וכו' כמו בשלשול, אבל כפתח לא חשיב,** מבו' בד' התוס', דכל הא דסולם לא חשיב כפתח אלא כשלשול, הוא משום דסולם תורת מחיצה עליו, אך אם הי' תורת פתח עליו, ל"ה חשבינן לי' כשלשול,[[18]](#footnote-19) - והגאו"י הק' דכיון דלהקל יש על סולם תורת פתח, א"כ הי' לנו להתיר את התל לבני העלי', שהרי לבני החצר בלא"ה הוא אסור, (דאף אם סולם תורת מחיצה עליו, אוסרין עליהן בני העליות מכח השלשול), וכל הנפ"מ בהא דתורת מחיצה עליו, היא לאסור לבני העלי', ובזה יש לנו לומר דלהקל תורת פתח עליו,[[19]](#footnote-20) - והחזו"א בסימן ק"ב סק"א כתב לישב, דכל הא דסולם תורת פתח עליו, הוא רק לענין דמערבין ע"י סולם דתשמיש נוח הוא, וזה ניחא לפי המבו' בד' התוס' לעיל ע"ד א', דהא דסולם תורת פתח עליו ותורת מחיצה עליו, אי"ז משום דכל בעירובין להקל, (וכמש"כ רש"י לעיל ס' א'), אלא הוא משום דאי"ז פתח גמור, ולא סגי בפתח זה אלא לערב יחד, אך לא סגי בזה לבטל המחיצה.[[20]](#footnote-21)

האהעו"ז בסימן שע"ב ס"ט כתב, דלמש"כ התוס' דתשמיש ע"י סולם חשיב כשלשול, בע"כ דמה שאמרו לעיל ע"ז א' דבנה איצטבא מהני למעט ולחשבו כתשמיש בנחת, איירי באיצטבא שיש בה דע"ד, דאל"כ הו"ל כסולם דחשיב כשלשול, וזה מתישב היטב עם דברי התוס' לעיל ע"ז ב' שנקטו בלא"ה דכל הא דמהני מיעוט דאיצטבא, הוא רק כשיש בה דע"ד,[[21]](#footnote-22) - ולפ"ז נמצא דממש"כ הטוש"ע בסימן שע"ב ס"ח דכותל שבין חצירות גבוה י' ועשה א' מן החצירות סולם, דמהני זה להתיר לחצר זו להשתמש ע"ג הכותל, מבו' דלא קי"ל כד' התוס', ותשמיש ע"י סולם חשיב כתשמיש בנחת,[[22]](#footnote-23) - וכ"ה מבו' מד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין שהק' דמ"ט אין בני העליות אוסרין את החצר על בני החצר, ונת' לעיל.

\*בעיקר משה"ק הרשב"א והריטב"א דמ"ט אין בני העליות אוסרין את החצר על בני החצר, ונקטו דאף דסולם תורת מחיצה עליו, מ"מ הי' בדין שיאסרו את החצר, והוכיחו כן מהא דכשבאין בני תחתונה דרך סולמות למלאות הן אוסרין על בני העליונה, צ"ע דמ"ש ממה שאמרו לעיל ס' א' דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו שלא יאסרו בני מרפסת את החצר בדריסת רגלם, והרשב"א והריטב"א לעיל מינה הביאו לזה, - וצ"ל דס"ל דל"מ הא דסולם תורת מחיצה עליו, אלא דלא יאסרו בדריסת הרגל, וכמש"כ הרשב"א לעיל נ"ט ב' דהוא משום דאין לך אוסר על חבירו אלא כשיכול לערב עמו ולא עירב, אך כל שבאנו לאסור מכח דמשתמשין שם, ל"מ ע"ז הא דסולם תורת מחיצה עליו, דהך כללא דאין לך אוסר וכו', הוא רק באיסורא דדריסת הרגל.[[23]](#footnote-24)

הרשב"א כתב דבע"כ דלא איירי הכא בכה"ג דהמרפסת מפסקת בין העלי' לתל, דא"כ אף בני העלי' ל"ה יכולים להשתמש בתל אלא בזריקת אויר ושלשול, והו"ל לבני העלי' בקשה יותר מלבני החצר, ומשום הא דיכולים להשתמש מן המרפסת עצמה ע"ג התל אינם אוסרין על בני החצר, כיון דאין במרפסת דיורין, והסולם שמן ההעליות למרפסת תורת מחיצה עליו, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, וכ"כ המהרש"ל בשם תוס' שאנץ.[[24]](#footnote-25)

והחזו"א בסימן ק"ב סק"א תמה בזה, דאף כשהמרפסת מפסקת בין העלי' לתל, מ"מ כיון דהן באין דרך מרפסת להשתמש בתל, שפיר הן אוסרין את התל על בני החצר, דדמי להא דכשבאין בני תחתונה דרך סולמות למלאות, הן אוסרין על בני העליונה, - וביותר קשיא דמ"ש ממש"כ הרשב"א והריטב"א לעיל מינה דאם היו בני העלי' שותפין בחצר, היו אוסרין את החצר, ול"ה מהני ע"ז הא דסולם תורת מחיצה עליו, וצ"ע.

**לאותם הדרים במרפסת,** בפירש"י כתב דהיינו כגון שיש בה דיורין, והרשב"א והריטב"א כתבו דלאו היינו דהן דרים במרפסת עצמה, שהרי הדר במרפסת אינו אוסר, וכדתנן לקמן פ"ה ב', אלא היינו דהעליות פתוחות למרפסת ממש בלא סולם, ועד"ז כתבו התוס' דאיירי כשפתחי עליות הם תוך י' למרפסת, דתו ליכא לסולם תורת מחיצה,[[25]](#footnote-26) - אך התוי"ט לקמן כתב דהכא מיירי במרפסת העשוי' לדירה, וע"כ אוסרין אותם הדרים במרפסת, והא דתנן דהדר במרפסת אינו אוסר הוא במרפסת שאינה עשוי' לדירה אלא דבדרך ארעי אירע שדר שם.

א' אייר ע"ח

דף מס' 2

**פ"ד א' -** **אי הכי אימא סיפא פחות מכאן לחצר אמאי לזה בפתח ולזה בפתח הוא,**[[26]](#footnote-27)מבו' דלדעת שמואל דמרפסת הוא בני עלי', דפתחיהן גבוהין י' מן המרפסת, ניחא הא דפחות מכאן לחצר, דהוא משום דהוי לבני החצר בפתח ולבני העליות בשלשול, וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן שע"ה, וכ"כ המג"א שם סק"א, והאלי' רבה שם סק"ב, והמאמ"ר שם סק"ג, והתו"ש שם סק"ד, והגר"ז שם סוס"ב, והבית מאיר שם, והחזו"א בסימן ק"ב סק"ט האריך להוכיח כן.

אך הלבוש שם ס"ב כתב דאם אינו גבוה י"ט מקרקעית החצר אע"פ שיש מראשו למרפסת י"ט וכו' ה"ה נחשבים בין לחצר ובין למרפסת דתשמיש שניהם שוה בו, וכ"כ הדרישה שם סק"ב והט"ז שם סק"ב והאהעו"ז שם בדעת הרמב"ם,[[27]](#footnote-28) ועי' בחי' אהעו"ז בסוגיין במש"כ לישב לסוגיין דמבו' דבכה"ג נותנין אותו לחצר, ועמש"כ בזה בקובץ ביאורי ענינים.

**ה"נ מסתברא וכו',** התוס' כתבו דהאי ה"נ מסתברא הוא לדעת שמואל דאדם אוסר על חבירו דרך אויר, אך לדעת רב דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, ניחא הא דבמופלגת הוי לחצר ושרי, ולפ"ז נמצא דלפ"מ דקי"ל דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, הרי דכל שהוא מופלג מן המרפסת ד', הוי לחצר לבדה אף כשהוא גבוה ממנה י', וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין א', וכ"כ רבינו ירוחם בנתיב י"ב חט"ו (פט:), ועי' במאמ"ר סימן שע"ה סוסק"ה שכתב דטעמא דרי"ו הוא כד' התוס', וכ"כ החזו"א בסימן ק"ב סוסק"ח.

אך הרשב"א לקמן פ"ה א' כתב דבכה"ג לא אמרינן דאין אדם אוסר דרך אויר, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ד מעירובין הט"ז שכתב דבכה"ג דהן רחוקין מן המרפסת ד"ט אע"פ שגבוהין י' ה"ה בכלל החצר והמרפסת ושניהם אסורין, וכ"כ הטוש"ע בסימן שע"ה, ויתבאר בזה בעזה"י במקומו.

התוס' הק' דמ"ט לא מדקדק הכי מהא דתני בחולית הבור דפחות מכאן לחצר, אף דהוי לזה ולזה בשלשול, והמהרש"א כתב דאף דלקמן מוקמינן לה בבור מלא פירות טבל, מ"מ השתא אכתי לא אסיק אדעתי' הכי, ואף לקמן לא מוקמינן הכי אלא לדעת רב, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן בסוגיין, ועי' בגאו"י ובחזו"א סימן ק"ב סוסק"ג במה שעמדו ע"ז, - ועי' בחי' אהעו"ז במש"כ לישב קו' התוס' לדעת רש"י בתרי אנפי,[[28]](#footnote-29) ויישב בזה לקו' המהרש"א בע"ב על דבריו, ועי' ברש"ש ובהגה' הגרא"מ הורוויץ במש"כ עוד בזה.

**אילימא לחצר ושרי אמאי רשותא דתרוייהו הוא,** בפירש"י כתב דאף אם מרפסת הוא בני עלי', מ"מ רשותא דתרוייהו הוא דלשניהן תשמישו בקשה, לחצר בזריקת גובה, ולעלי' בזריקה את משך ההפלגה ובשלשול את הנמוכות, והריטב"א כתב בשמו, וכ"ה מבו' גם בד' תור"פ שפירש כן בד' רש"י, דכ"ז הוא לדעת שמואל דשלשול חשיב כנחת לגבי זריקת גובה, דע"כ כל דאיכא שלשול וזריקת הפלגה שוים הם לזריקת גובה של בני החצר ואסרי אהדדי, אך לדעת רב דמשוה שלשול לזריקה, כל דהוי לבני החצר בזריקת גובה ולבני העלי' בשלשול וזריקת הפלגה, נותנין אותו לבני החצר, וזה מתפרש למש"כ הריטב"א לעיל דטעמא דרב הוא משום דקסבר דשלשול וזריקה תשמישתן שוה ואסרי בי' אהדדי, - אך בשם התוס' כתב דל"ה צריך רש"י לכך, דאף לדעת רב דמשוה שלשול לזריקה, כל שיצא מתורת פתח לשניהם, לא שאני לן בין כח אחד לב' כחות, ושלשול וזריקה דחד גיסא וזריקה דאידך גיסא שוין הם, וכ"כ בתור"פ, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רע"א והלכה רע"ג דבכה"ג שניהם אוסרין זע"ז.

ולדינא נחלקו בזה האחרונים, דהט"ז בסימן שע"ה סק"ב כתב דדין זה הוא פלוגתא דהרמב"ם והטור, דלדעת הרמב"ם אף בכה"ג דהעליות גבוהות י' מן התל ומופלגות ממנו ד' הוי רשות דתרוייהו, ולדעת הטור בכה"ג נותנין אותו לבעל החצר,[[29]](#footnote-30) וכ"ה מבו' בד' הדרישה שם סוסק"ב שנקט כן בדעת הטור, וכ"כ הגר"ז שם ס"ב לדינא דבכה"ג נותנין אותו לבעל החצר, והבית מאיר שם תמה על דין זה, אך כתב דכ"ה משמעות ד' הטור, והמאמ"ר שם כתב לדחות דאין מכוון הטור לכך, - אך הנהר שלום שם סק"ב כתב עפי"ד הרשב"א דבכה"ג הן אוסרין זע"ז, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ד, והוכיח כן מסוגיין, וכ"כ הבית מאיר שם, ועי' בחזו"א בסימן ק"ב ס"ק ז' ח' שהאריך בזה.

\*הקר"א הק' במש"כ הריטב"א ע"ד רש"י, דל"ה צריך להא דזריקת גובה שוה לזריקת הפלגה ושלשול, דאף לדעת רב דזריקת הפלגה ושלשול הוי קשה טפי, לא שאני לן בין כח אחד לב' כחות, דאף דבאמת לדעת רב הן אוסרין זע"ז משום דלדידי' כל דהוא בקשה לשניהם, אף דהוי לזה בקשה טפי, הן אוסרין זע"ז, אך לדעת שמואל דכל דהוי לזה בקשה טפי, נותנין אותו לזה שבנחת טפי, שפיר הוצרך רש"י לפרש דמה שאמרו הכא דאין נותנין אותו לחצר, הוא משום דזריקת גובה שוה לזריקת הפלגה ושלשול, דאם זריקת הפלגה ושלשול הי' קשה טפי מזריקת גובה, היו נותנין אותו לחצר, דהו"ל בנחת טפי, ועי' גם בגאו"י שעמד בזה.

אך לכאו' הריטב"א לטעמי' אזיל, דטעמא דרב הוא משום דמשוה שלשול לזריקה,[[30]](#footnote-31) דלפ"ז לא נחלקו רב ושמואל היכא דהוא לתרוייהו בקשה ולזה בקשה טפי, אם נותנין אותו לזה שבנחת טפי, והא דפליגי בלזה בשלשול ולזה בזריקה, הוא משום דלשמואל לא חשיב שלשול כתשמיש קשה כ"כ, וע"כ נותנין אותו לזה שבשלשול, ולרב דשלשול חשיב כתשמיש קשה, אין נותנין אותו לזה שבשלשול, אף בגונא דלחבירו הוי קשה טפי.

\*בחי' הגרע"א הק', דמאי פריך דאילימא לחצר ושרי אמאי רשותא דתרוייהו הוא, הרי לדעת שמואל דכל דלזה בשלשול ולזה בזריקה נותנין אותו לזה שבשלשול משום דאזלינן בתר נחת יותר, הדין נותן דכל דלחצר הוא בזריקה לחוד ולמרפסת בזריקת הפלגה ושלשול, נותנין אותו לחצר, דמש"כ התוס' דלמסקנא לרב לאחד בזריקה ושלשול ולאחד בשלשול שניהם שוים, היינו לרב דלא אזלינן בתר נחת יותר, אבל לשמואל דאזיל בתר נחת יותר, ה"נ כל שלזה בזריקה ולזה בזריקה ושלשול נותנין אותו לזה שבזריקה, - ועיי"ש שכתב דבד' רש"י משמע דזריקת הפלגה ל"ה קשה כמו זריקת גובה,[[31]](#footnote-32) וע"כ זריקת הפלגה ושלשול הוי בשוה עם זריקת גובה, אך בד' התוס' בד"ה בור מאי איכא למימר מבו' דזריקת גובה אינו קשה מזריקת הפלגה, וא"כ מ"ט אמרו דבמופלגת ד' אין נותנין אותו לחצר, אף דהוי לחצר בזריקה, ולמרפסת בזריקת הפלגה ושלשול, והניח בצע"ג, ועי' גם בדבריו בגל' המג"א בסימן שע"ה שעמד בזה, - אך בד' הריטב"א מבו', דאף אם זריקת הפלגה ושלשול הוי קשה טפי מזריקת גובה, מ"מ שפיר אמרו דשניהם אסורין, אף לדעת שמואל, וכמש"כ ע"ד רש"י דל"ה צריך להא דהן שוין זל"ז, והיינו משום דמודה שמואל דכל דהוא בקשה לשניהם לא שאני לן בין כח אחד לב' כחות, וכל הא דס"ל דלזה בשלשול ולזה בזריקה נותנין אותו לזה שבשלשול, הוא משום דס"ל דשלשול לא חשיב כתשמיש קשה כ"כ,[[32]](#footnote-33) ועי' בהגה' הגרא"מ הורוויץ ובחזו"א בסימן ק"ב סק"ה במש"כ עוד בישוב קו' הגרע"א.

\***אף לחצר ושניהם אסורין,** צ"ע דכיון דבני החצר אסורין לטלטל כלי הבתים מן החצר לתל, מ"ט הן מותרין לטלטל בחצר עצמה, ולא אסרינן לה משום שהיא פרוצה לתל דהוא מקום האסור לה, למש"כ התוס' לקמן פ"ט א' דאיסורא דפרוץ למקום האסור הוא אף כשהוא פרוץ למקום האסור לטלטל לשם את כלי הבית, - והעירו דזה מתישב למש"כ בתור"פ לעיל ע"ז א' בכותל גבוה י' שבין ב' חצירות שעקר חוליא מראשו, דלא אסרינן לטלטל כנגד המיעוט משום דהוא פרוץ לשאר הכותל, משום דאין הכותל אסור אלא מחמת החצירות שלא עירבו ולגבייהו אינו פרוץ במלואו, וה"נ הכא דכוותה, כיון דאיסור התל הוא משום המרפסת שלא עירבה עם החצר, ע"כ לא אסרינן מכח הא דהחצר פרוצה לתל, כיון שאינה פרוצה למרפסת, וצ"ע.

הטור בסימן שע"ה כתב דכל שהעמוד והתל הוו לחצר ולמרפסת בתוך י' והן מופלגין מן המרפסת ד"ט, בני החצר מותרין בו, שהוא נוח להן יותר,[[33]](#footnote-34) - אך הב"י שם דקדק מד' הרמב"ם בפ"ד מעירובין הט"ז דפליג ע"ז וס"ל משמע דאף דמופלגין מן המרפסת ד' ואין גבוהין י' מן החצר שניהם אסורין, משום דאע"ג דמופלגין ד' ממרפסת, יכולין בני המרפסת להשתמש עליהם בזריקה, ובני חצר ג"כ יכולין להשתמש עליהם ג"כ בזריקה בין שגבוהין י' בין שאינם גבוהין י' הלכך שתי הרשויות שולטות בהם ואוסרין זע"ז, ועיי"ש שדקדק כן מלישנא דמתניתין, - והחזו"א בסימן ק"ב סק"ט תמה ע"ז, דהרי זריקת הפלגה מיקרי זריקה, וכמבו' לקמן פ"ה ב' דלדעת שמואל כל דלזה בשלשול ולזה בזריקת הפלגה נותנין אותו לזה שבשלשול, וא"כ כל דהוא בתוך י' לחצר ומופלג ד' מן המרפסת, הו"ל לזה בפתח ולזה בזריקה ונותנין אותו לזה שבפתח.[[34]](#footnote-35)

**תינח סלע בור מאי איכא למימר,** בפירש"י כתב דהבור הוי בשלשול אף לבני המרפסת כיון דמקרקעיתו דולין, והריטב"א הק' דהרי משנתינו קיימא בחולית הבור, והיא שפיר הויא כפתח לבני החצר, וכתב בשם התוס' דסתם חוליית הבור אינה רחבה ד"ט ובטלה להכא ולהכא ולא אסרי בה אהדדי, ובע"כ דמשנתינו קיימא על גוף הבור, ועוד, דחוליא טפילה היא לבור ועיקר תשמישו של בור אינו אלא למילוי, ולא חשיב תשמיש החוליא כתשמיש לדונו כפתח לאלו ולאלו.

התוס' הק' דאף בור הו"ל לבני מרפסת בשלשול ולבני חצר בזריקה ושלשול, והוכיחו מזה דאף בכה"ג ס"ל לרב דשניהם אסורין, ומה שאמרו לקמן בסוגיין דבכה"ג הו"ל כלזה בזריקה ולזה בפתח, הוא דיחוי בעלמא, או דשאני התם דאיכא ב' עניני זריקה, והרשב"א והריטב"א דקדקו כדרך בתרא מד' רש"י לקמן שם ד"ה שאני הכא, והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט (הלכה רע"ג) הביא לב' הדעות, עיי"ש, - אך בד' הבעה"מ לקמן בסוגיין מבו' דכל דהוי לזה בשלשול ולזה בזריקה ושלשול מודה רב דנותנין אותו לזה שבשלשול, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן ו',[[35]](#footnote-36) והמג"א בסימן שע"ה סק"א תמה ע"ד הרא"ש מסוגיין, וכמו שפירש בגל' הגרע"א שם לדבריו, ועמש"כ בזה הגאו"י לקמן פ"ה א'.[[36]](#footnote-37)

**והא חסרא, כיון דכי מליא שריא כי חסרא נמי שריא, אדרבה כיון דכי חסרא אסירא כי מליא נמי אסירא,** הריטב"א פירש דמעיקרא משני, דכיון דכי מליא שריא, ע"כ אף אם נחסרה אח"כ שריא, דשבת כיון שהותרה הותרה, ואף למאן דפליג ע"ז, מ"מ לגבי דינא דהכא מודה דלמאן דשרי לי' בביה"ש לדידי' יהבינן לי' בכולי' שבת, ופרכינן עלה, דאף למ"ד בעלמא שבת הואיל והותרה הותרה, שאני הכא דהיא עשוי' ליחסר ועומדת לכך, וע"כ מעכשיו חשבינן לי' כמחוסר ורשות שניהם שולטת בו ואסרי אהדדי, - ומשמע דמדינא הוא דאסרינן אף קודם שנחסר, דכיון דה"ז עומד לכך, חשבינן דהרשות עומדת לתשמיש שניהם והן אוסרין זע"ז.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה ער"ב כתב דהא דשניהם אסורין במלאה מים או פירות מתוקנים, הוא משום דחוששין שמא יסתפקו מן המים או מן הפירות שבה עד שיחסרוה ויהא בחללה י' ונמצא תשמיש המרפסת בשלשול, ומבו' דמדינא הי' לנו להתיר כ"ז שלא נחסר, אלא שאסרו חכמים בכך משום דגזרינן שמא יחסר, וכ"כ בד' המאירי בביהב"ח ובחי'.[[37]](#footnote-38)

\*המאירי כתב בשם קצת מחכמי הדור, דלא אסרו אלא בבור מלא מים מכונסין, אך במים נובעין נותנין אותו למרפסת, דאין כאן חיסרון, ועיי"ש שנחלק ע"ז דאף הנובעין מתחסרין ברוב דלי' וכו' ולא נתנו חכמים דבריהם לשיעורים.

**בטיבלא,** התוס' כתבו דל"ד למה שאמרו לעיל ע"ט א' בעפר ועתיד לפנותו דאינו מבטל מחיצה, ומבו' דס"ל דלא קי"ל כר"ה ברי' דר"י לעיל שם דבשבת אפי' ארנקי מבטל אינש, ועמש"נ לעיל שם בזה, דמ"מ למעט גובה י' ולשויי' כפתח למרפסת, כיון דאינו ניטל בשבת ממעט אע"ג דעתיד לפנותו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, והאחרונים נחלקו אם מכוון דבריהם דל"מ דבר שאינו ניטל בשבת אלא לחשבו כתשמישו בנחת לזה, אך ל"מ לבטל המחיצה או לחשבו כפתח בין החצירות, וכאשר כ"ה משמעות ל' הריטב"א, או דכל הא דל"מ הוא לבטל המחיצה, אך שפיר מהני לחשוב כפתח בין ב' החצירות שיערבו אחד, ונת' בזה לעיל ע"ט א', עיי"ש.

**למטה מעשרה לחצר וכו' הא דביני ביני אסור,** המאמ"ר בסימן שע"ה סק"ג ד"ה אמנם אחר העיון הוכיח מזה, דתל דהוי בתוך י' לחצר ויש בינו למרפסת י', נותנין אותו לחצר, ודלא כמש"כ הט"ז שם סק"ב בדעת הרמב"ם, דדמי לזיז דהוא בתוך י' לחצר ויש בינו למרפסת י' דנותנין אותו לחצר, והשו"ע שם ס"ד הביא לדין זה דזיז, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מעירובין הי"ז, וכן הוכיח החזו"א בסימן ק"ב סק"ט, - אך למש"כ הט"ז דטעמא דהרמב"ם הוא משום דיש שייכות טפי למרפסת להתל ממה שיש לחצר להתל, שמא י"ל דזיז שאני, וצ"ע.

\***בכותל תשעה עשר עסקינן,** בפירש"י כתב דבכותל י"ט ליכא ביני ביני וכו', ועמש"כ בזה המהרש"א והרש"ש, וכתב דבכותל כ' לא מצי לאוקמי, דא"כ שמעינן מינה ראש טפח עשירי דלזה בשלשול ולזה בזריקה אסור, דהא לא שרי תנא אלא למעלה ולמטה, - והתור"פ הק' דאף בכותל כ' א"א שלא ימעט הזיז מעשרה, דאם הוא מכוון באמצע, א"כ הוא בולט למעלה ולמטה והוי לשניהם בפתח, וכ"כ הריטב"א, ועיי"ש בתור"פ במש"כ לישב, והריטב"א כתב לישב בע"א, וכתב דזהו גם מכוון רש"י, - ונתחדש בדבריהם דאף אם מהקרקע עד המקום שע"ג הזיז איכא י"ט, מ"מ כיון שמתחת הזיז ליכא י"ט, ה"ז ממעט, וכ"כ בחי' המאירי, דבעינן דחוץ מעובי הזיז, יהא מגבנוניתו לצד מעלה ומתחתיו לצד מטה עשרה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לעיל ע"ח א', במה שאמרו שם דכותל כ' צריך ב' זיזין להתירו, - והחזו"א בסימן צ"ו סקכ"ה תמה ע"ז, דבדין שיהא עובי הזיז נמדד עם י' התחתונות, שהרי עולה ע"ג הזיז, וכיון שצריך לעלות מהארץ על פני הזיז י' טפחים, לא מסתלק לי', וצ"ע.

\*בפירש"י כתב דבזיז רחב ד' עסקינן, דבציר מהכי ל"ה רשותא ומקו"פ הוא ובטיל להכא ולהכא, ומשמעות דבריו דקאי גם על גוונא דהוא לזה בפתח ולזה בשלשול או בזריקה, דבזה קאי בתחילת דבריו, ואף בכה"ג אם אינו רחב ד' ה"ז מותר לשניהם, וזה כמש"כ כמה מקמאי לעיל ע"ז א', דהא דלזה בנחת ולזה בקשה נותנין אותו לזה שבנחת וזה שבקשה אסור בו, הוא רק כשיש בו ד', ועמש"נ לעיל שם בזה, אך החזו"א בסימן ק"ב סקכ"א כתב דיש לפרש דד' רש"י קיימי רק על גוונא דהזיז שוה לשניהם, עיי"ש.

**ב' גזוזטראות,** בפירש"י כתב דאין ממלאין מן הגזוזטרא בשבת אא"כ עשו לה מחיצה י', לפי שהגזוזטרא רה"י שגבוה ורחבה הרבה והים כרמלית, וצ"ב דמה טעם יש בהא דהגזוזטרא גבוהה ורחבה הרבה דמכח זה הויא רה"י, - והתוס' לקמן פ"ו ב' ד"ה גזוזטרא כתבו דהא דהגזוזטרא הויא רה"י הוא משום דאמרינן גוד אחית, דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, או משום דהיא פתוחה לרה"י והויא כחורי רה"י.

**שתיהן אסורות,** בתור"פ הק' דמ"ט לא חשיב כפתח לעליונה, הרי הגזוזטרא היא סמוכה לפתח הבית, והיאך אוסרין עליהן בני התחתונה בזריקה, ונתחדש בדבריו דהא דתנן דשניהן אסורות, לא קאי רק על מקום המילוי, אלא קאי על הגזוזטרא העליונה עצמה שהיא אסורה לשניהם וכתב דכיון דעיקר תשמיש של גזוזטרא הוא ממילוי המים ומילוי המים הוא למטה מי', לא מיקרי כפתח לעליונה, וכתב לדמות ד"ז להא דחשבינן לבור כשלשול לבני המרפסת, אף דהחוליא שסביב הבור הוי תשמישה כפתח למרפסת.

מלישנא דגמ' מבו' דלא פרכינן אלא לשמואל, דאית לי' דלזה בזריקה ולזה בשלשול נותנין אותו לזה שבשלשול, אך לדעת רב ניחא, והתוס' הרא"ש לעיל בסוגיין הוכיח מזה דלדעת רב אף היכא דלזה בזריקת גובה ושלשול ולזה בשלשול שניהם אסורין, - אך הבעה"מ כתב דלפ"מ דאמרינן לקמן דכל דלזה בשלשול ולזה בזריקה בשלשול אף רב מודה דנותנין אותו לזה שבשלשול, קשיא מהכא אף לדעת רב, וזה דלא כמש"כ התוס' וש"ר דהוי דחויא בעלמא, או דהיינו רק בדאיכא ב' עניני זריקה, ונת' לעיל.

**בבאין בני תחתונה דרך עליונה למלאות,** התוס' כתבו דקמ"ל דאף דסולם תורת מחיצה עליו ולא אסר, מ"מ לענין ליחשב תשמיש בנחת כלזה בשלשול ולזה בשלשול אסר, ועמש"נ בזה לעיל פ"ג ב' בד' התוס' וש"ר שם.

**כגון דקיימי בתוך עשרה דהדדי,** בפירש"י כתב דגם בכה"ג חשיב לזה בקשה ולזה בנחת כיון דיש מקצת זריקה עם השלשול, - והמהרש"א הק' דא"כ תיקשי לשמואל בהא דתנן בחולית הבור והסלע דפחות מכאן לחצר, דמ"ט הוי לחצר, הרי הוי לחצר במקצת זריקה ושלשול ולעלי' בשלשול לחודי', והא דמוקמינן לה בבור מלאה פירות, הוא לדעת רב, אך לדעת שמואל לא מוקמינן לה בהכי, ועמש"כ בזה הגאו"י בסוגיין והאהעו"ז והרש"ש לעיל בע"א.

בפירש"י כתב דהא דאסרי אף דהוי לזה בקשה ולזה בנחת, אי"ז משום תשמיש, אלא משום דכל דקיימי בגו י' דהדדי אין רשות שלישית לזו בלא זו, ואפי' לזה בפתח ולזה בזריקה כיון שאין חילוק רשות ביניהם, ודינא דלזה בנחת ולזה בקשה, הוא רק כשב' הרשויות חלוקות בגובה י', - והחזו"א בסימן ק"ב סקי"ב כתב לפרש דאי"ז משום פרוץ למקום האסור, דאף דב' הגזוזטראות הוו בתוך י' דהדדי, מותר לשניהן לטלטל ע"ג גזוזטרא, אע"ג דאין מופלגין ד' זמ"ז, כיון שהן זו שלא כנגד זו בגובה, אלא כיון דהן פרוצות זל"ז ועיקר תשמיש הבור הוא ע"ג גזוזטרא וב' הגזוזטראות בגו י', חשיב הבור כמשמש לב' הגזוזטראות.[[38]](#footnote-39)

הריטב"א כתב בדעת רש"י, דאביי מוקי למתניתין כשסמוכות הגזוזטראות זל"ז בתוך ד"ט, והק' ע"ז דא"כ מה הוצרך אביי להאריך, הרי בכולה סוגיין הכי הוא וכדתנן דפחות מכאן לחצר אף דהוא למרפסת בטפח או טפחים ולחצר בט' טפחים ומחצה שיש נחת לזה מלזה, ועוד, דמאי קאמר דלא מיבעיא עשו לתחתונה וכו' דכיון דבגו י' דהדדי קיימי אסרן אהדדי, הרי כל שעשו לתחתונה ולא לעליונה ה"ה אוסרין זע"ז אף כשאינם בתוך י', דהוי לזה בשלשול ולזה בשלשול, דאין הפרש בין שלשול י' לשלשול כ',[[39]](#footnote-40) וכתב דאיירי כשמופלגת התחתונה מן העליונה ד"ט, ואפ"ה אוסרת התחתונה על העליונה כיון דקיימי בגו י' דהדדי, אף דיש לתחתונה זריקה הפלגה ושלשול ומקצת זריקת גובה, ועי' בגאו"י במש"כ בזה.

ג' אייר ע"ח

דף מס' 3

**פ"ד ב' -** **גג הסמוך לרה"ר,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** משמעות דברי רש"י, דהוא משום איסור דיורין, דחשיב הגג כרשותם של בני רה"ר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, - והרשב"א כתב בשם התוס' שהק' ע"ד רש"י, דמ"ט בני רה"ר אוסרין את הגג, ומ"ש מחצר הפתוחה לרה"ר ומבוי הסמוך לרה"ר, דאין בני רה"ר אוסרין עליהן, וכתבו דשאני חצר ומבוי דכיון שמשתמשין בהן תדיר מן הדיורין הפתוחין להן אין כח רה"ר אוסרתן בלא פרצה, אבל גג גריע תשמישתי' וכל שהוא למרפסת בתוך י' ואין שם סולם קבוע בני רה"ר הרבים אוסרין עלי', וזהו דמהני סולם קבוע, דעי"ז הוי תשמיש הגג תדיר לחצר, וע"כ אין רה"ר אוסרין עלי', וכ"כ בתור"פ, - והריטב"א כתב בשם התוס', דהא דבחצר ומבוי שתשמישן תדיר אין בני רה"ר אוסרין עליהן, הוא משום דאנן סהדי דקפדי בני החצר והמבוי ולא מחלי לבני רה"ר, וע"כ אין בני רה"ר אוסרין, דיש גזל בשבת, ומשא"כ בתשמיש גג או מרפסת דלא חשיב כולי האי לחצר, דכל שמשתמשין בהן בני רה"ר בחול לא קפדי עלייהו והו"ל כמיצר שהחזיקו בו רבים ברשות שאסור לקלקלו.[[40]](#footnote-41)

**ב** התוס' כתבו בשם ר"י דהאיסור בזה הוא משום דתשמיש בני רה"ר משוי לי' קרפף, ומשמעות דבריהם דהוצרכו לזה לישב להא דבני רה"ר אוסרין את הגג אף דאיכא גיפופי, ול"ד לכל חצר או מבוי הפתוחין לרה"ר דאין בני רה"ר אוסרין.

**ג** התוס' כתבו בשם ר"ת, דכיון דהגג הוא תוך י' לרה"ר, הו"ל ככרמלית, והא דמהני סולם להתירו, ול"ד לכל כרמלית, הוא משום דתוכו רה"י הוא, ונת' להלן, ועד"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א ה"ט דכיון דהוא תוך י' לרה"ר ורבים משתמשין בו ה"ז כרה"ר,[[41]](#footnote-42) וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ט, ונראה כן טפי למש"כ במהד' רש"פ דהוא הלכה אחת עם דין עמוד ט' שרבים מכתפין עליו דהוא רה"ר,[[42]](#footnote-43) וכ"כ הטוש"ע בסימן שס"א ס"א.

ובד' הרמב"ם שם משמע דאסור לטלטל אף בגג עצמו ד' אמות, וכמש"כ המ"מ שם, ולכאו' כ"ה גם לדעת ר"ת דהו"ל ככרמלית, אך הרשב"א בעבוה"ק שם כתב דהאיסור הוא להשתמש בו מחצירו, והמ"מ שם עמד בפלוגתת הרמב"ם והרשב"א, וכ"כ בדרכי משה בסימן שס"א ובשעה"צ שם סק"ט, וכ"כ הטוש"ע שם, וצ"ע דכיון דהאיסור הוא משום דהוי כרה"ר וככרמלית, מ"ט מותר לטלטל בכולו, ועמש"כ בזה בקובץ ביאורי ענינים.

**ד** התורי"ד כתב דלס"ד דגמ' איירי דאין בני רה"ר משתמשין בגג, והא דצריך סולם קבוע להתירו, הוא משום דבגו י' קיימי ואסרי אהדדי שהאויר היא מערבן ואוסרין עליו בלי שום תשמיש, ועיי"ש שכתב דזהו דמייתינן מינה לב' גזוזטראות דכל דקיימי בגו י' דהדדי אסרי אהדדי, והיינו משום דל"ד לכל חצר דאוסרין זע"ז, דהחצר משמשת לכל הבתים ושוים הם בה הפנימיים והחיצונים בכל האויר שבה, אבל בב' הגזוזטראות כל אחת משמשת לפתח עלי' הפתוח לה ואין עלי' זו משתמש בגזוזטרא זו ולא זו בזו אלא במילוי המים, ואפ"ה כיון דקיימי בגו י' דאהדדי אסרי אהדדי, וזהו דמייתינן לה מהא דגג הסמוך לרה"ר דאוסרו אויר רה"ר משום דקיימי בגו י' והאויר מערבן ולא משום טעם תשמיש, ועד"ז נראה בד' ר"ת בספר הישר סו"ס שט"ז.[[43]](#footnote-44)

החזו"א בסימן ק"ב סקי"ד תמה ע"ד רש"י ודעימי', דמ"ט בני רה"ר אוסרין בתשמישן, הרי הו"ל לבני רה"ר בשימוש בית התבן, כיון דרה"ר מפסיק בין ביתם לבין הגג, ולבני חצר בשימוש חצר ונותנין אותו לבני חצר, ודמי להא דאין בני מרפסת אוסרין על בני חצר מכח הא דסולם תורת מחיצה עליו, אע"ג דיורדין ומשתמשין שם, דחשיב שימוש זה כבית התבן כיון דאין בית פיתא פתוח לחצר, וה"נ הכא אף דבני רה"ר משתמשין על הגג, מ"מ כיון דאין כאן שימוש מפתח בית, הדין נותן דאינם אוסרין על בני חצר, ועיי"ש מש"כ בזה,[[44]](#footnote-45) ועי' גם בדבריו בסימן פ"ו סקט"ז בזה, ועי' עוד בדבריו שם ד' סק"י דמבו', דלאו היינו דכל דאין ביתו פתוח לשם א"א כלל שיאסור, אלא היינו דבכה"ג חשיב כלזה בפתח ולזה בזריקה דנותנין אותו לזה שבפתח,[[45]](#footnote-46) (והוא מוכח כן, דאל"כ מ"ט אסרינן היכא דלזה בזריקה ולזה בזריקה, אף דאיכא מחיצה בין מקום פיתא לבין רשות זו), וצ"ע.[[46]](#footnote-47)

**צריך סולם קבוע להתירו,** הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א ה"ט כתב דסולם קבוע הוא שקבעו שם בין לחול ובין לשבת, אך אם קבעו לשבתות ולא לחול אי"ז קבוע, וכ"כ בשו"ע סימן שס"א ס"א, - אך המאירי כתב די"מ דסולם קבוע הוא סולם שאינו מיטלטל שכובדו קובעו.

ובדעת הרשב"א דל"מ אלא סולם קבוע בין לחול ובין לשבת, ול"ד לדינא דסולם קבוע דלעיל בפ' חלון דסגי בסולם שכובדו קובעו, משום דאין חוששין שיטלטלנו בשבת, ול"ב שיהא קבוע לחול,[[47]](#footnote-48) (ומה"ט גם סגי התם בדבר שאינו ניטל בשבת), צ"ל דאף דסגי בסולם הקבוע לשבת דעי"ז הוי כפתח וכתשמישו בנחת, אך הכא דבעינן להסולם לגלוי דעת דסילק לבני רה"ר, בעינן סולם קבוע אף לימות החול, שהרי בלא"ה אין בני רה"ר משתמשין שם בשבת.[[48]](#footnote-49)

בטעם הא דמהני הסולם להתיר את הגג, ולא אמרינן דהגג הוי ככרמלית כיון שאין בינו לרה"ר גובה י' ואינו ניתר בסולם, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בפירש"י כתב כתב דאיירי כשהגג גבוה י' מרה"ר, ויש בין הגג לרה"ר מרפסת שאינה גבוהה י' מרה"ר, והמרפסת מגופפת דאל"כ הו"ל כרמלית, - והתוס' כתבו דמיירי בלא מרפסת ובני רה"ר משתמשין בגג לפי שאינו גבוה י', והא דל"ה כרמלית הוא משום דצידי הגג גבוה י' או משום דיש לו מעקה.

**ב** התוס' כתבו בשם ר"ת, דהא דמהני סולם קבוע להתירו, אף דהוי ככרמלית, הוא משום דתוכו רה"י היא ול"ד לשאר כרמלית, - וי"ל דכ"ז הוא משום דיש לגג ג' מחיצות גמורות ומדאורייתא הוי רה"י גמורה, וע"כ אף דמדרבנן כל דהוא פרוץ מרוח רביעית הו"ל ככרמלית, מ"מ הכא דתוכו רה"י הוא ל"ד לשאר כרמלית, וכ"כ בס' המאורות בסוגיין דהא דהגג הוי רה"י, הוא משום דיש לו ג' מחיצות, ובע"כ מכוון דבריו הוא, דאף דמרוח רביעית הוא פרוץ לרה"ר, מ"מ ע"ז מהני הא דתוכו רה"י, וכ"כ בחי' הגר"ח בפי"ד משבת ה"ט בשם הראשונים, וכתב דאי"ז מתישב לדעת הרמב"ם דלא סגי בג' מחיצות לאשוויי רה"י, - אך בס' שערי ציון ח"א סימן ד' ענף ג' סק"ב פירש בד' ר"ת דמדינא אי"ז כרמלית כיון דתוכו רה"י ורה"י עולה עד לרקיע,[[49]](#footnote-50) והביא דכ"ה משמעות ד' האו"ז בסימן קפ"ט שכתב בשם ר"ת דלאו כרמלית גמורה היא דהיכן אשכחן כרמלית דתחתי' רה"י, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן ק"ח סק"ו, - ועמש"נ להלן בפלוגתת האחרונים אם מהני סולם אף כשמכל צד אינו גבוה י'.

**ג** בספר הישר לר"ת סימן שט"ז כתב דאיירי דבאותו הצד שסמוך הגג לרה"ר יש פחות מד"ט בינו לבין רה"ר ואותו פחות מד' מן החצר הוא, וע"כ הוי הגג רה"י, וכ"כ בחי' הגר"ח בפי"ד משבת ה"ט בדעת הרמב"ם, - ובגליונות חזו"א שם הק' ע"ז, דכיון דאין בין הגג לרה"ר ד"ט, מ"ט חשיב דיש מחיצה ביניהם, הרי הו"ל כחריץ פחות מד"ט דל"ה מחיצה, והעירו דלמש"כ בהגה' הב"ח על הרי"ף לעיל ע"ז א' דחריץ שצידו אחד עמוק י' וצידו אחד שוה לארץ הוי מחיצה אף אם אינו רחב ד', כיון דאין נוח לפסעו, ניחא.[[50]](#footnote-51)

**ד** הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הי"א כתב דהא דהגג הוי רה"י ול"ד לעמוד ברה"ר שאינו גבוה י' דהוי כרמלית, הוא משום דגג זה גבוה מצד החצר י', ודמי לבור ברה"ר עמוק ז' וחוליא ג' משלימתו לי', שהחוליא נידונת משום רה"י אע"פ שאינה גבוהה מרה"י יותר מג', ואזיל הרשב"א לטעמי' לעיל ע"ח א' דהא דע"ג החוליא הוי רה"י, הוא אף כשאינה גבוהה י' מרה"ר, ושלא כד' התוס' שם, ועמש"נ בזה לעיל שם,[[51]](#footnote-52) וכ"כ המאירי בסוגיין בשם הרשב"א, וכ"כ הגר"א בסימן שס"א ס"א, - ובתשו' נפש חי' סימן כ"ה סוד"ה והנה דבריו וסו"ס כ"ו סוד"ה אך כאשר כתב דד' הרשב"א מתפרשים למש"כ הריטב"א בשבת צ"ט ב' דהא דהחוליא הויא רה"י, הוא מדינא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, וה"נ הכא כיון דכותלי הבית עושין את החצר רה"י, הוי אף ע"ג הכתלים רה"י, ובסו"ס כ"ו שם כתב דאם הא דע"ג החוליא הוי רה"י הוא מדינא דחורי רה"י, וכמשמעות ד' הריטב"א לעיל ע"ח א', ל"ש ה"ט הכא, דע"ג הגג דהוא גבוה י' מן החצר ל"ה כחורי הרה"י.[[52]](#footnote-53)

\***ה** התורי"ד כתב דאע"ג דאין הגג גבוה י' מרה"ר ולגבי רה"ר הוי הגג כרמלית, ואם הוציא והכניס מזל"ז פטור, לגבי בית וחצר הוי רה"י, כיון דלצד החצר גבוה י' כולו, וזה ע"ד ד' התוס' לקמן צ"ג ב' דמצינו לחלק דכלפי רשות זו חשיב כרה"י וכלפי רשות זו לא חשיב כרה"י, וצ"ב.

\***ו** בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ב דין ו' כתב דכיון דבתוך הבית יש לו מחיצה גבוהה י' אמרינן בזה גוד אסיק, וע"כ הו"ל רה"י, - ולכאו' אזיל לטעמי' בפ' כל גגות ה"א דין ג' דס"ל דאף דלא אמרינן גוד אסיק בגגין השוין דאין מחיצותיהם ניכרות, מ"מ אם גג אחד גבוה מחבירו מעט, אמרינן גוד אסיק, ואף דאין ניכר בין הגגים מחיצה י', וע"כ ה"נ הכא כיון דהגג גבוה מעט מרה"ר וניכר מקצת מן המחיצה למעלה, אמרינן גוד אסיק על המחיצה שבתוך הבית.

**ודילמא כשרבים מכתפין עליו בכומתא וסודרא,** בפירש"י כתב דהיינו דרגילין לתת עליו "בחול" כובעין ומעפורת, ומבו' דאף דבשבת אין בני רה"ר משתמשין בגג, דאסורין להכניס כובעין ומעפורת מרה"ר לגג, מ"מ כיון דבחול הן משתמשין בו, ה"ה אוסרין, וכ"ה בספר הישר לר"ת סימן שט"ז.[[53]](#footnote-54)

אך בפסקי ריא"ז ה"ב דין ו' כתב דהא דבני רה"ר אוסרין עליו, הוא משום דהן מניחין בו "בשבת" לפעמים הכובעין והסודרין שהן לובשין, ע"י שעומדין ע"ג סטיו שהוא מקו"פ,[[54]](#footnote-55) וכ"כ האו"ז בסו"ס קפ"ט בשם ר"ת, ופירש דכומתא וסודרא שרי לבני רה"ר בשבת כשנסמכין על הגג הנמוך, דא"צ להכניס ראשו ורובו, כדאמר רבא בפ' המוצא תפילין, (ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן ק"ח סק"ז), ומבו' בדבריהם דלא סגי במה שמשתמשין בו בחול, וכל הא דהן אוסרין הוא מכח הא דמשתמשין בו בשבת, וכ"ה מבו' גם בד' הריא"ז בה"ו דין ב' ודין ג', ובד' הראב"ד בכתוב שם לקמן פ"ה ב', עיי"ש, והפמ"ג במש"ז סימן שנ"ה סק"ז נסתפק בדין זה, עיי"ש.

והחזו"א בסימן ק"ב סקי"ד הק' ע"ד רש"י, דכיון דבשבת אינם משתמשין שם, מ"ט הן אוסרין, ומ"ש ממניח את ביתו בשבת דאינו אוסר, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' עוד בדבריו בסימן פ"ו סק"י שנקט דלא סגי במה שמשתמשין בחול לאסור, וכ"ה גם בדבריו בסימן ק"ב סוסק"ו ובסימן ק"ד סוסקט"ו, - וי"ל עוד בזה, דכיון דכל הא דאינם משתמשין שם בשבת הוא מכח האיסור, ואלמלי האיסור היו משתמשין בו אף בשבת, שפיר חשיב כמקום תשמיש דידהו אף בשבת, ודמי לאדם אוסר במקום אכילתו ביוהכ"פ, אף דאסור לאכול בו, דמ"מ כיון דאם הי' רשאי לאכול הי' אוכל בו, חשיב כמקום דירתו.[[55]](#footnote-56)

בפירש"י כתב דמשום התשמיש דכומתא וסודרא אוסרין בני רה"ר אף שאין המרפסת בתוך י', ול"ד לרשות שבין ב' חצירות לזו בפתח ולזו בזריקה, דחצר אין תשמישה בהני כובעים קלים אלא בכלים כבדים וכל שגבוה כותל י' לא חזי לתשמישתי' דחצר, אך בני רה"ר שאוסרין מכח התשמיש דכומתא וסודרא, הוא אף כשגבוה י' מרה"ר, וכ"כ התוס' בשם ר"י, וכ"כ בתור"פ, - אך הריטב"א כתב דכל הא דתשמיש כומתא וסודרא חשיב תשמיש נחת, הוא בפחות מי', אך במקום הגבוה י' לא חשיב כתשמיש נחת, וכ"כ התורי"ד,[[56]](#footnote-57) וכ"נ בד' ר"ת בספר הישר סו"ס שט"ז, ועמש"נ להלן בד' ההג"א בסו"ס ו' בדעת ר"ת.

**תוד"ה גג, ועוד אי מרפסת מגופפת היא היאך בני רה"ר אוסרין עלי' ועל הגג,**[[57]](#footnote-58)צ"ב דכיון דלפירש"י קשיא להו דאם המרפסת מגופפת היא היאך בני רה"ר אוסרין, מ"ט לפ"מ שפירשו דמיירי בלא מרפסת ניחא להו הא דבני רה"ר אוסרין, אף דהגג עצמו יש לו גיפופי, - והחזו"א בסימן ק"ב סקי"ג כתב לפרש, דקו' התוס' היא משום דלפירש"י אין ראוי לבני רה"ר לאסור הגג משום תשמישן בגג, אלא משום שהן רשות אחת עם המרפסת, וזה לא שייך אלא בפרוץ המרפסת במלואו לרה"ר, אבל לפ"מ שפירשו דהגג הוא בתוך י' לרה"ר, הרי דהא דבני רה"ר אוסרין על הגג, הוא משום תשמישן בגג, דזריקה פחות מי' לא חשיב כזריקה, וע"כ הן אוסרין אף בגג מגופף.[[58]](#footnote-59)

\***ואי דליכא גיפופי הו"ל כרמלית והגג נפרץ לה בעשר,** המהרש"א הק' דבפרצת עשר אין הגג נאסר, דרק פרצה יותר מי' אוסרת, וכתב דכיון דהגג הוא בתוך י' למרפסת, ה"ה נאסר ע"י המרפסת אף בפרצה י', ובס' גנזי יוסף שהובא בהג' במהד' עוז והדר כתב דמכוון התוס' הוא שנפרץ הגג למרפסת ביותר מי', ובכ"ד מצינו דפרצה יותר מי' קרינן לה פרצה י'.

\*החזו"א בסימן ס"ה סוסק"ע הוכיח מד' התוס' דאין ב' חלקי מחיצה מצטרפין כשהן מופלגין זמ"ז, דאם ב' חלקי מחיצה מצטרפין, הרי דאף דהמרפסת הויא בתוך י' לרה"ר והגג הוי בתוך י' למרפסת, מ"מ הי' לנו להתיר את הגג ע"י צירוף גידוד ה' של המרפסת עם גידוד ה' של הגג,[[59]](#footnote-60) - אך העירו די"ל בפשיטות דסתמא דמילתא אין למרפסת מחיצה תחתי' אלא היא בולטת מן הבית, וע"כ כל דהמרפסת אינה גבוהה י' והויא כרמלית, אף הגג אין לו מחיצה י', דמחיצת הבית שמתחת למרפסת, ל"מ להתיר את הגג, כיון דאינה מחיצה הניכרת.

**ואור"י דמיירי שפיר בלא מרפסת ובני רה"ר משתמשין בו לפי שאינו גבוה י' וכו',** החזו"א בסימן ק"ב סקי"ג כתב דלפי' זה הא דמייתינן מינה להא דבגו י' דהדדי אסרי אהדדי, היינו דמהכא נלמד דפחות מי' גובה חשיב תשמיש מעליא, ועיי"ש שהק' ע"ז דמה צריך ראי' לזה, הרי מתניתין היא דפחות מכאן לחצר, ועיי"ש שכתב דזה בכלל ד' הריטב"א לעיל שכתב דהא דנתחדש דכל דקיימי בגו י' דהדדי אסרי אהדדי, הוא בגונא דהן מופלגות זמ"ז ד"ט, וה"נ הכא מופלג הגג מרה"ר ד"ט, וזה דמייתינן מהכא דכל דקיימי בגו י' דהדדי אסרי אהדדי אף דאיכא הפלגה ד"ט.

**וסולם קבוע שבחצר ממעט כח כרמלית שבחצר דל"ה כרמלית מעליא,**[[60]](#footnote-61)החזו"א בסימן ק"ב סקי"ז כתב דסברא זו קשה לן להבינה, וכתב דאולי הטעם דע"י סולם הו"ל כחורי רה"י, ועי' עוד בדבריו בסימן ק"ח סק"ו.

**סולם קבוע אין סולם עראי לא אע"ג דע"י סולם עראי הוי תשמיש נחת טפי לחצר,** הגאו"י כתב דר"ת לטעמי' לעיל ע"ז ב' דס"ל דסולם שאינו קבוע מהני כשהוא מגיע עד ראש הכותל, והרי דאף סולם שאינו קבוע מהני לחשבו כפתח וכתשמישו בנחת, ועי' בחזו"א סימן ק"ב סקי"ז.

**ואפ"ה כיון דבתוך י' קיימי אסרי,** משמעות ל' התוס' דלעולם כיון דלבני חצר איכא סולם עראי ולבני רה"ר ליכא סולם חשיב כתשמישו בנחת טפי לחצר מלרה"ר, ואפ"ה אוסרין בני רה"ר על בני החצר משום דקיימי בגו י' דהדדי, וזהו דמייתינן מינה דה"נ בגזוזטראות כל דקיימי בגו י' דהדדי אסרי אהדדי, - וצ"ע ע"ז כמשה"ק הריטב"א לעיל ע"ד רש"י דמשנתינו היא דפחות מכאן לחצר, ומפרשינן לעיל לדעת שמואל דהיינו אף לחצר ושניהם אסורין, אף אם הוי למרפסת בטפח או טפחים ולחצר בט' טפחים ומחצה, ולא עדיף היכא דאיכא סולם, מהיכא דאין ביניהם אלא טפח או טפחים.

\*בהג"א סימן ו' כתב דלדעת רש"י ור"י אם הגג אינו גבוה י' מרה"ר, או שהוא גבוה י' ויש מרפסת בתוך י', אסור ואפי' סולם קבוע אינו מועיל,[[61]](#footnote-62) אך לדעת ר"ת אף דאינו גבוה י' כיון דתוכו רה"י ל"ה כרמלית ומועיל לו סולם קבוע, - והשערי ציון בח"א סימן ד' ענף ד' סקי"א נקט דאי"ז כמש"כ התוס' בשם ר"ת, דהתוס' כתבו דהוי כרמלית גרוע, אך ההג"א נקט דל"ה כרמלית כלל, - אך החזו"א בסימן ק"ח סק"ו נחלק ע"ז, דודאי דלדעת ר"ת הוי האיסור משום דין כרמלית, דמשום איסור דיורין אין לאסור בזה דיש גזל בשבת, והיינו דאע"ג דע"י חיסרון מחיצות לא נעשה כרמלית, מ"מ ע"י שימוש בני רה"ר נעשה כרמלית ובזה בעינן סולם, ומש"כ בהג"א דאינו כרמלית, היינו מחמת חיסרון מחיצות, אבל מ"מ ע"י צירוף חיסרון מחיצות ושימוש בני רה"ר הוי כרמלית.

\*השערי ציון שם ענף ג' נקט דדינא דר"ת דמהני סולם להתיר בגג הסמוך לרה"ר ואינו גבוה י', משום דתוכו רה"י ול"ד לשאר כרמלית, אינו כמש"כ התוס' לקמן פ"ט ב' דגג הבולט הוי כרמלית אף דהוא גבוה י' מרה"ר ולא שלטי בי' רבים, ואף לפ"מ דמסקי התוס' שם דהוי כמקו"פ, הוא משום דאין כרמלית למעלה מי', אך הכא דהוא בתוך י' הוי כרמלית גמורה, - וצ"ע לפ"ז בד' השו"ע בסימן שס"א ס"א שכתב לדינא דבגג הסמוך לרה"ר ואינו גבוה י' מהני סולם להתירו וכדעת ר"ת, ובסימן שמ"ה סט"ז כתב דגג הבולט הוי כרמלית, ולמש"כ המג"א בסימן שע"ד סק"ה דכל הא דגג הבולט אסור, הוא כשיש בבליטה ד"ט דהיא כרמלית, ובכה"ג אסור כל הגג משום דפרוץ לבליטה, ניחא,[[62]](#footnote-63) - ובתשו' נפש חי' סימן כ"ה ד"ה וע"כ צריכין כתב דצ"ל, דהכא חשיב שפיר כמחיצה הניכרת, כיון דהגג גבוה קצת מרה"ר, אף דאין ניכר מחיצה בגובה י', עמש"נ להלן פ"ט א' פלוגתת רבוותא בזה, וע"כ אמרינן בזה גוד אסיק, והוי רה"י מדינא,[[63]](#footnote-64) אך אי"ז כד' התוס' בסוגיין שנקטו לדעת ר"ת דהוי ככרמלית, ואך דל"ד לשאר כרמלית משום דתוכו רה"י, ולדרך זו הרי הוי רה"י גמורה מדינא.

\*ההג"א שם כתב דלדעת ר"ת משמע דאם הי' גבוה י' אפי' סולם ל"ה צריך, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ט והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א (ה"ט) דכל הא דצריך סולם הוא רק כשהוא בתוך י' לרה"ר, ובפשוטו היינו דלדעת ר"ת אין בני רה"ר אוסרין בתשמישן, והיינו משום דדמי לכל חצר הפתוחה לרה"ר דאין בני רה"ר אוסרין עלי' בתשמישן, וכל הא דהן אוסרין, הוא רק כשהגג פרוץ לרה"ר, דאף דל"ה כרמלית גמור משום דתוכו רה"י, מ"מ אסרינן בזה מכח תשמיש בני רה"ר, אך כל שהוא גבוה י' ואינו פרוץ לרה"ר כלל, אין בני רה"ר אוסרין.

אך המג"א בסימן שס"א סק"א הביא מד' ההג"א, דכל דתוך הבית י', אע"פ שמצד החצר אין בו י', א"צ סולם, והאלי' רבה שם סק"ב והמאמר מרדכי שם סק"א תמהו ע"ז, דכל מש"כ ההג"א דא"צ סולם הוא כשגבוה י' מרה"ר, והמאמ"ר הוסיף, שהרי עיקר הא דמהני סולם ול"ד לשאר כרמלית, כתבו התוס' דהוא משום דתוכו רה"י, (והיינו משום דהבית עמוק מבפנים, וכמש"כ בתוס' הרא"ש), והרי דאף דיש בתוכו י' מ"מ צריך סולם, והתו"ש שם סק"א והמחה"ש שם כתבו להגי' בד' המג"א, ועמש"כ בזה בשערי ציון ח"א סימן ד' ענף ד' סק"ח ואילך.

האלי' רבה והמאמ"ר שם נקטו, דאף היכא דמכל הצדדים אינו גבוה י' מהני סולם להתירו, וכ"כ העולת שבת שם סק"א, וכ"כ הפמ"ג שם באש"א סק"א, והמ"ב שם סק"א, והפמ"ג שם נסתפק אם מהני סולם אף בגונא דרבים מכתפין עליו, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש, עיי"ש, - אך בביאור הגר"א שם כתב דכל דאינו גבוה י' מן החצר הוי כרמלית גמורה ול"מ סולם כלל,[[64]](#footnote-65) וכ"כ התו"ש שם סק"א והגר"ז שם ס"ג,[[65]](#footnote-66) - ולכאו' טעם הפלוגתא בזה הוא במש"כ התוס' דכל דתוכו י' ל"ד לשאר כרמלית, אם הוא אף כשאין לו מחיצות כלל, או רק כשיש לו ג' מחיצות דמדאורייתא הוי רה"י, ועמש"נ בזה לעיל.[[66]](#footnote-67)

הבעה"מ כתב לדינא דגג הסמוך לרה"ר צריך סולם קבוע להתירו כשרבים מכתפין עליו בכומתא וסודרא, ומבו' דאם אין רבים מכתפין עליו א"צ סולם כלל, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין ו', והב"י בסימן שס"א דקדק כן מד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ט והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א ה"ט.

אך המאירי כתב דאף כשאין רבים מכתפין עליו צריך סולם קבוע להתירו, ועיי"ש שכתב ב' טעמים בזה, חדא, דלפ"מ דקי"ל כרב אף אם תשמישו בנחת לזה מלזה אוסרין זע"ז, ועוד, דכיון דקיימי בגו י' דהדדי אסרי אהדדי,[[67]](#footnote-68) וכ"כ הב"י שם בדעת הטור, וכתב בטעמו דהא דמוקי לה רב פפא כשרבים מכתפין עליו הוא בדרך דחי', אך פשטא ל"ה הכי אלא בכל גוונא צריך סולם.

\*הגר"א בסימן שס"א ס"א כתב דהא דאסרינן כשרבים מכתפין עליו אף שהוא גבוה מרה"ר יותר מט' טפחים, הוא כדעת הרא"ש בפ"ק דשבת סימן ט"ו והטור בסימן שמ"ה דהא דעמוד ברה"ר דרבים מכתפין עליו הוי רה"ר הוא אף כשהוא גבוה יותר מט' טפחים, ובשו"ע סימן שמ"ה ס"י הביא ב' דעות בזה, והשעה"צ שם סק"ח פירש לדבריו דהיינו, דאם בעלמא ל"מ מעלת מכתפים ביותר מט' טפחים, ל"ה לנו להחמיר בעניננו ביותר מט' כלל.

אך צ"ע דבד' הרשב"א גופי' בעבוה"ק שער ג' פ"א ה"ז נראה להדיא דכל שהוא גבוה יותר מט' טפחים, ל"מ הא דרבים מכתפין עליו, וגם תיקשי לפ"ז בסתירת ד' הרמב"ם, דבפי"ד משבת ה"ח כתב דבעמוד יותר על ט' ל"מ הא דרבים מכתפין עליו, ושם ה"ט כתב דגג הסמוך לרה"ר בתוך י"ט הואיל ורבים מכתפין עליו אסור לטלטל בגג, והרי דמהני הא דמכתפין עליו אף כשהוא גבוה יותר מט' טפחים, ועוד צ"ע, דהרי בעמוד פחות מט' לכו"ע ל"מ הא דרבים מכתפין עליו לאשוויי רה"ר, והכא הרי איירי אף כשאין העמוד גבוה ט', ואמנם הלח"מ שם כתב די"ל דמש"כ הרמב"ם גג הסמוך בתוך י"ט, ר"ל ט' מצומצמים, (והעירו דזה מתישב לפמש"כ ברמב"ם מהד' רש"פ דד' הרמב"ם אלו הם בהלכה אחת עם ד' הרמב"ם בדין עמוד ט'.[[68]](#footnote-69)

והפמ"ג שם באש"א סק"ב כתב די"ל דשאני גג דניחא תשמישי' בכובעים וכלים קטנים, וכל פחות מי"ט חזי לכיתוף, ואפשר דזה מכוון הלח"מ שם בדרך קמא, דשאני גג דתוך י' לעולם ראוי לכתף עליו, - וזה ע"ד מש"כ רש"י בד"ה בכומתא וסודרא דאף דעמוד יותר מי' לא חזי לכיתוף, מ"מ הוא חזי לכיתוף דכומתא וסודרא, ואמנם לדעת הרמב"ם והרשב"א כל שהגג גבוה י' טפחים מרה"ר שרי, והיינו משום דעיקר איסור הגג הוא מכח הא דאינו גבוה י' מרה"ר, ואך דבעינן גם לתשמיש בני רה"ר, אך כל דהוא גבוה י' מרה"ר ויש מחיצה גמורה בינו לרה"ר, ל"מ תשמיש בני רה"ר לאסור.

ז' אייר ע"ח

דף מס' 4

**פ"ה א' -** **בור שבין ב' חצירות מופלגת מכותל זה ד' ומכותל זה ד' וכו',** בפירש"י כתב דאם אינו מופלג ד', הוי תשמישו בנחת והוי כמו שהבור חצי' בחצר זו וחצי' בחצר זו דרשות שניהם שולטת בה ואין ממנו ממנו בשבת, ורק משום דמופלג ד', לא שלטי בה לאסור זע"ז, וכ"כ ש"ר, והמ"ב בסימן שע"ו סקט"ו כתב דכן פסקו האחרונים.

אך הרמב"ם בפ"ג מעירובין הכ"ג כתב דבור שבאמצע השביל וכו' "אע"פ" שהיא מופלגת מכותל זה ד"ט ומכותל זה ד"ט שניהם ממלאין ממנה וכו', וכ"כ השו"ע בסימן שע"ו ס"ב, ומבו' דכ"ש היכא דאינה מופלגת ד"ט דאין אוסרין זע"ז, ועמדו ע"ז האו"ז בסימן קצ"א והמ"מ שם, ועיי"ש במ"מ שפירש לזה, דכיון דהמילוי אינו דרך השביל אלא דרך חלון, חשיב כתשמיש דרך אויר, והמרכה"מ שם עמד בזה, דאכתי מ"ט פשיטא טפי דאין אוסרין זע"ז היכא דאינה מופלגת ד"ט מהיכא דהיא מופלגת ד"ט, ועמש"כ בזה הגאו"י לקמן בע"ב (ד"ה לית לי' לשמואל), ועיי"ש במש"כ באורך בדעת הרמב"ם.

**זה מוציא זיז כ"ש וממלא וזה מוציא זיז כ"ש וממלא,** בפירש"י כתב דכיון דמופלגת ד' לא שלטי' בי' לאסור זע"ז, ובדין הוא דזיז נמי לא ליבעי, אלא משום היכר בעלמא, והמהרש"ל כתב דהיינו דעיקר הא דס"ל לשמואל דאדם אוסר על חבירו דרך אויר, אי"ז מדינא אלא הוא משום הכירא, וכ"נ בד' הבעה"מ.

אך התוס' הרא"ש נקט דהא דאדם אוסר על חבירו דרך אויר הוא מדינא, והק' לפ"ז דהיאך פשיט מהכא דלשמואל אדם אוסר על חבירו דרך אויר, הרי אדרבה אף לדידי' מדינא אינו אוסר, ול"ב זיז אלא להכירא בעלמא, וכתב דהא דס"ל לשמואל דאדם אוסר על חבירו דרך אויר, הוא כשיש לאחד תשמיש גמור בלא אויר ולחבירו יש תשמיש ע"י אויר, ומשא"כ הכא דלשניהם אין תשמיש אלא באויר, לא חשיב לאסור זע"ז,[[69]](#footnote-70) ומ"מ מייתינן מינה דאדם אוסר על חבירו דרך אויר, וע"כ בעינן זיז להיכר כששניהם משתמשין באויר, גזירה אטו היכא דיש לאחד תשמיש גמור וחבירו משתמש ע"י אויר, דאי הוה ס"ל דאין אדם אוסר דרך אויר, ל"ה בעינן הכא הכירא.[[70]](#footnote-71)

הרשב"א צידד דדוקא נקט דמוציא זיז כ"ש, דאם יש בו דע"ד הוי כחלון גופי' דאף הוא רה"י הוא, אך כתב די"ל דכיון דכל הא דבעינן להזיז הוא להיכר בעלמא, אף בזיז ד' איכא היכר, והריטב"א דקדק כן מד' רש"י.

בד' הראשונים לא נתפרש אם כל שמוציא זיז כ"ש מותר למלאות אף שלא מע"ג הזיז, או דאינו מותר למלאות אלא מע"ג הזיז, ולכאו' למש"כ רש"י לדמותו לדינא דהוצאת זיז בספינה, תליא בפלוגתת רבוותא התם בזה, עי' בשו"ע סימן שנ"ה ס"א ובנו"כ שם, ואכמ"ל.[[71]](#footnote-72)

**אפי' קניא,** הרשב"א כתב דקמ"ל דלא נימא דהא דקאמר שמואל זיז כ"ש היינו טפח, ונקט כ"ש לאפוקי דל"ב זיז ד', קמ"ל דסגי אף בקניא, והריטב"א כתב דזיז כ"ש משמע דבר קבוע כעין סתם זיז, וזהו דקמ"ל דסגי אף בקניא דנתנו שם עראי לפי שעה כסתם קניא.

**תוד"ה בור, ורש"י הק' וכו' ה"נ יאסרו זע"ז מבוי קטן וכו' וכיון שהמבוי אסור היאך יכול לשלשל וכו' דרך אויר המבוי האסור,** מבו' בד' התוס' מבו' דהבור עצמו מותר, ולא קשיא להו אלא דאסור לשלשל דרך אויר המבוי האסור, וכ"כ התוס' הרא"ש,[[72]](#footnote-73) - והחזו"א בסימן ק"ב סק"ב פירש הטעם בזה, דאף דהן משתמשין במבוי בסמוך להן, מ"מ הבור הוי רשות לעצמו דמחיצותיו מפסיקות, ואך דכיון דהמבוי אסור, אסור לשלשל דרך אויר המבוי האסור.

מד' התוס' מבו' דאסור להעביר דרך אויר רשות שאינה מעורבת אף שאינו מניח שם, ועמש"נ בדין זה בשלהי סוגיין בהערה ל"ג.

\***ור"י מפרש כגון שזה הבור מושך כל אורך החצירות ומפסיק וכו',** בתוס' הרא"ש כתב דבכה"ג הו"ל הבור כחריץ שבין ב' חצירות דכל אחד משתמש ברשותו ולא אסרי אהדדי, - והחזו"א בסימן ק"ב סק"ב כתב דסגי שהבור מושך רוב עובי החצירות, דהוא נידון בעומ"ר, וכתב דאם הוא סמוך תוך ג"ט לאחד מן הצדדים, אף במיעוטו סגי, אם ליכא פרצה יותר מי', דחשיב כפס ד', - אך לכאו' אי"ז במשמעות ד' התוס' שכתבו דהוא מושך כל אורך החצירות, דהרי בכה"ג דהוא מושך כל אורך החצירות, הוא סמוך לצדדים, וא"כ מ"ט לא סגי שהוא מושך ד"ט, ולכאו' נראה מד' התוס', כמש"כ הריטב"א לעיל ע"ח ב' דחריץ שבין ב' חצירות ל"מ אלא כשהוא עומ"ר, והחזו"א לטעמי' בסימן צ"ו סקמ"ג שתמה ע"ד הריטב"א בזה, עיי"ש.

**א"נ אור"י כגון שאותו הפסק וכו' אינו רה"י אלא רה"ר או כרמלית וכו' מביאין דרך למעלה מי' דהוי מקו"פ,** המהרש"א כתב דאם אותו הפסק הוא רה"י, ל"ה האויר למעלה מי' מקו"פ, דרה"י עולה עד לרקיע, ורק כשהוא רה"ר או כרמלית הוי האויר למעלה מי' מקו"פ, ומבו' לפ"ז דאף לדעת רב דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, אסור לטלטל דרך אויר רשות שאינה מעורבת למעלה מי', וכ"נ בתשו' הר"ש משאנץ שהובא בהגמי"י ספט"ו משבת.

אך בד' הרשב"א בעבוה"ק סוף שער ג' הלכה רצ"ה מבו' דאף כשדיוריהם פתוחין לשביל מותר למלאות דרך למעלה מי',[[73]](#footnote-74) ואזיל לטעמי' לקמן בסוגיין ובעבוה"ק שם לעיל מינה הלכה רפ"ד דס"ל דמכח דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר מותר למלאות דרך אויר דלמעלה מי', ועמש"נ בשלהי סוגיין בביאור הפלוגתא בזה.

**דאי דרב הא אמר אין אדם אוסר על חבירו דרך אויר,** בפירש"י בד"ה אלא בסמוכה כתב דטעם הא דאין אדם אוסר דרך אויר, הוא משום דתשמיש מופלג במשך לאו תשמיש הוא, והתוס' בע"ב ד"ה לימא כתבו דתשמיש דרך אויר הוא תשמיש גרוע, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, - והגאו"י לעיל פ"ד א' כתב דהא דתשמיש דרך אויר הוי תשמיש גרוע, אי"ז משום דחשיב כתשמיש קשה, שהרי בד' רש"י והריטב"א לעיל שם מבו' דתשמיש דרך זריקת הפלגה הוי נחת טפי מתשמיש דרך זריקת גובה, אלא הוא משום דאויר מפסיק בין רשותו לבין הרשות שמשתמש בה, וכדמדמינן לה לקמן לתשמיש במקום שאינו רחב ד' דהוי תשמיש גרוע משום דלי"ב שיעור מקום, אף דאי"ז תשמיש קשה כלל.

אמנם הגאו"י לקמן בסוגיין בד"ה לית לי' לשמואל כתב דעיקר הפלוגתא אם אדם אוסר על חבירו דרך אויר, הוא אם הוא אוסר את האויר עצמו, דלדעת רב לא חייל איסור רשויות על האויר עצמו, וע"כ אף אינו אוסר את המקום שמשתמש בו דרך אויר, כיון דמפסיק ביניהם האויר שאינו מכלל רשותו, ולדעת שמואל חייל איסור רשויות על האויר עצמו, וע"כ הוא אוסר את המקום שמשתמש בו דרך אויר, וכ"כ החזו"א בסימן ק"ב סקט"ז, ופירשו בזה הא דמדמינן לה לקמן לתשמיש במקום שאינו רחב ד', עיי"ש, ונת' עוד בזה להלן.

הרשב"א לקמן בסוגיין ד"ה ואסיקנא הק' לרב דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, דאף דאין משתמשין אלא ע"י זריקה ליסרו אהדדי, דומיא דכותל שבין ב' חצירות דגבוה י' ורחב ד' דשניהם אסורין בו אע"פ שאין משתמשין בו אלא דרך זריקה, וכתב דשאני התם דכיון דהדיורין פתוחין שם ואויר חצירם ממש הוא ששולט בו לכו"ע אסור,[[74]](#footnote-75) - והריטב"א תמה על עיקר קו' הרשב"א, דבכותל שבין ב' חצירות הוא זריקת גובה, והנידון אם אדם אוסר דרך אויר הוא בזריקת הפלגה.

המאירי בשלהי סוגיין כתב די"מ דכל הא דאין אדם אוסר דרך אויר, הוא באויר למעלה מי', אך הוא אוסר דרך אויר למטה מי', וכתבו דאף באויר למעלה מי' לא נאמרה ברה"י מקורה, והיינו משום דאמרינן בזה כמאן דמליא דמי, והוי כאויר למטה מי', וכ"כ הריטב"א לעיל פ"ד ב' סוד"ה לפיכך הנכון בשם תוס' האחרונות, - אך לדעת התוס' ועוד מקמאי שפירשו לההיא דגג הסמוך לרה"ר כשאין הגג גבוה י' מרה"ר, הרי דמהא דמייתינן מינה דאדם אוסר דרך אויר, מבו' דלמ"ד דאין אדם אוסר דרך אויר, הוא אף באויר למטה מי', ועמד ע"ז הקר"א בשלהי סוגיין.[[75]](#footnote-76)

התוס' לעיל פ"ד א' ד"ה ה"נ מסתברא כתבו במה שאמרו שם דבמופלגת אף לחצר ושניהם אסורין, דכ"ז הוא לדעת שמואל דאדם אוסר על חבירו דרך אויר, אך לדעת רב דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, הוי לחצר דוקא ומותרין, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין א', וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב חט"ו פט:.

אך הרשב"א בסוגיין צידד דאף לרב שניהם אסורין, משום דאיירי דאותו תל ועמוד משותף בין החצר והמרפסת, דאל"כ בלא"ה אין אוסרין בני מרפסת על בני חצר דיש גזל בשבת, ומשתמשין הן בחול מן החצר לעמוד, וע"כ אי"ז תשמיש אויר בלחוד אלא תשמיש גמור, - וכ"כ הגאו"י לעיל פ"ד א' בדעת הרמב"ם בפ"ד מעירובין הט"ז והטוש"ע בסימן שע"ה ס"ב שכתבו דבכה"ג דהן רחוקין מן המרפסת ד"ט אע"פ שגבוהין י' ה"ה בכלל החצר והמרפסת ושניהם אסורין, וכ"כ הבית מאיר שם והביאוה"ל בסימן שע"ו ס"ב.[[76]](#footnote-77)

בד' הרשב"א נכללו ב' טעמים בהא דהתם אדם אוסר על חבירו דרך אויר, חדא דברשות המשותפת אדם אוסר על חבירו דרך אויר,[[77]](#footnote-78) ועוד, דכיון דבחול הם משתמשין מן החצר לעמוד, אי"ז תשמיש דרך אויר אלא תשמיש גמור,[[78]](#footnote-79) - אך בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רפ"ה כתב הרשב"א רק לטעמא קמא דברשות המשותפת אדם אוסר על חבירו דרך אויר, ובדבריו שם הלכה רצ"ד מבו' דאף בבור שבין ב' חצירות המשותף לשניהם הם אוסרין זע"ז דרך אויר, (וכל הא דשרינן הוא בבור של הפקר),[[79]](#footnote-80) אף דבזה גם בחול אינם משתמשין בו אלא דרך אויר, וכ"כ המאירי.[[80]](#footnote-81)

ובד' הביאוה"ל בסימן שע"ו ס"ב מבו' שנקט לעיקר לטעמא בתרא דהן אוסרין זע"ז מכח הא דבחול משתמשין שלא דרך אויר,[[81]](#footnote-82) וזהו שכתב דהב"ח כיון לד' הרשב"א, אך החזו"א בסימן ק"ב סוסק"ו כתב דעיקר טעמא דהרשב"א הוא משום דהוא שותף, אלא שהוסיף שהוא משותף בתשמיש שלא דרך אויר, אבל בהא לחוד לא סגי, ועיי"ש בדבריו לעיל מינה במש"כ לפרש טעם הא דלא אסרינן מכח טעם זה בפנ"ע, וכן נקטו הגאו"י לעיל פ"ד א' והבית מאיר בסימן שע"ה ס"ב, אך לא הי' בידם ד' הרשב"א בחידושיו.[[82]](#footnote-83)

הרשב"א כתב לדמות הא דהתם אדם אוסר על חבירו דרך אויר, למה שאמרו בסוגיין בדין גג הסמוך לרה"ר, דאף דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, מ"מ כל שרבים מכתפין עליו בכומתא וסודרא ה"ה אוסרין, וצ"ב מה ענין זל"ז.[[83]](#footnote-84)

**אילימא מהא דא"ר נחמן גג הסמוך לרה"ר וכו',** בפירש"י כתב דתשמיש בני רה"ר הוא דרך אויר, משום דסתם רה"ר איכא חיפופי סמוך לכתלים ומתרחקין בעל כרחם, והתוס' כתבו דהוא משום דס"ד דאיירי במשאות כבדים דאותם אין רגילין להתקרב לכתלים אלא משתמשין בגג ע"י זריקה.[[84]](#footnote-85)

**דילמא כדרב פפא,** התוס' כתבו דבכומתא וסודרא שהוא דבר קל, רגילין להתקרב לכותל, ול"ה דרך אויר, - וזה ניחא לטעמייהו דהא דמעיקרא ס"ד דהוי תשמיש דרך אויר, הוא משום דבמשאות כבדים אין רגילין להתקרב לכתלים, אך לפירש"י דהא דמעיקרא ס"ד דהוי תשמיש דרך אויר הוא משום דסתם רה"ר איכא חיפופי סמוך לכתלים, הרי דגם בכומתא וסודרא אין מתקרבין לגג, ועי' בחזו"א סימן ק"ח סק"ז שעמד בכעי"ז, - אך בד' האו"ז בסימן קפ"ט בשם ר"ת מבו', דבכיתוף דכומתא וסודרא הם נסמכין על הגג וראשם סמוך לגג, ולפ"ז ניחא דתשמיש זה אינו דרך אויר, והוא מבו' כן בד' החזו"א שם.

ואמנם בל' רש"י משמע דהא דדחינן דדילמא כדרב פפא, היינו דתשמיש דכומתא וסודרא הוא תשמיש גמור, והריטב"א כתב לפרש דהיינו דהו"ל תשמיש נוח והגון הוא ולא חשיב תשמיש אויר, - ולכאו' המכוון בזה הוא, דכל דאין אדם אוסר דרך אויר, הוא משום דתשמיש אויר תשמיש גרוע הוא, וכ"ז הוא בתשמיש משאות שאין דרך להשתמש ברחוק, ומשא"כ בתשמיש כומתא וסודרא הוי תשמיש מעליא אף ברחוק, וזה ע"ד מש"כ רש"י לעיל פ"ד ב' דתשמיש כומתא וסודרא הוי תשמיש נחת אף למעלה מי', וה"נ י"ל דהוי תשמיש מעליא אף דרך אויר.

**אילימא מהא ב' גזוזטראות וכו' אבל במופלגת ד' עליונה מותרת ותחתונה אסורה,** הריטב"א לעיל פ"ד א' הק' למש"כ הרשב"א דברשות משותפת אדם אוסר על חבירו דרך אויר, דא"כ היאך מצינו לפרש דהא דבמופלגת ד' עליונה מותרת הוא משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, הרי הכא יש שותפות בין שתיהן, כדמוקמינן לה לקמן פ"ח א' כשעשו מחיצה בשותפות, ובכה"ג מודה רב דאדם אוסר על חבירו דרך אויר, וכתב די"ל דאה"נ לפ"מ דס"ד דהא דהעליונה מותרת הוא משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, בע"כ דאף ברשות משותפת אינו אוסר דרך אויר, אך לפ"מ דדחי דהא דהעליונה מותרת הוא משום דלזה בזריקה ושלשול ולזה בזריקה, לא אמרינן דאין אדם אוסר דרך אויר אלא ברשות שאין לו בה שותפות,[[85]](#footnote-86) - ועיי"ש שכתב דזה אינו מתישב לדעת ר"י דהא דדחי דשאני הכא דלזה בזריקה ושלשול ולזה בשלשול דחויא בעלמא הוא, דלפ"ז בע"כ דאף היכא דיש לו שותפות אמרינן דאין אדם אוסר דרך אויר.[[86]](#footnote-87)

**דילמא שאני התם דלזה בזריקה ושלשול ולזה בשלשול לחודי' וכו',** בפירש"י כתב דהוא משום דלזה בזריקת אויר וזריקת גובה ושלשול ולזה בשלשול לחודי',[[87]](#footnote-88) והרשב"א והריטב"א בסוגיין ולעיל פ"ד א' דקדקו מדבריו דרק משום דלזה בג' כחות ולזה בכח אחד חשיב כלזה בזריקה ולזה בפתח, וכ"כ התוס' לעיל פ"ד א' ד"ה בור בתי' בתרא.

אך התוס' בתי' קמא נקטו דמכוון הגמ' דאף לזה בזריקת הפלגה ושלשול ולזה בשלשול הוי כלזה בנחת ולזה בקשה, ועיי"ש שכתבו לפ"ז דהוא דחויא בעלמא, דמסוגיית הגמ' שם מוכח דבכה"ג שניהם אסורין.

ודעת הבעה"מ דקי"ל דכל דלזה בזריקה ושלשול ולזה בשלשול נותנין אותו לזה שבשלשול, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן ו', ונת' בזה לעיל פ"ד א', עיי"ש.

**ב' בתים וג' חורבות ביניהם וכו',**[[88]](#footnote-89)בפירש"י כתב דאין להן בעלים אלא בני הבתים האלה, וכ"כ הבעה"מ, והתוס' וש"ר נחלקו ע"ז דאף אם יש להן בעלים אינם אוסרין, ויתבאר בעזה"י הנידון בזה באורך בדף מס' 5, ומבו' דאף דהוו החורבות שלהם אמרינן דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רפ"ה כתב דאיירי כשאין החורבות שבימין ובשמאל משותפות, דאם הי' משותפות אדם אוסר רשות המשותפת לו אף דרך אויר, ועמש"נ לעיל בנידון זה.

**זה משתמש בסמוך שלו ע"י זריקה וכו',** בפירש"י כתב דהחורבות פרוצות זל"ז, וכ"כ הבעה"מ,[[89]](#footnote-90) וכתב דהואיל ואין לו בה תשמיש גמור בחול שאין לו בה פתח פתוח אלא חלון אין פרצת המחיצה אוסרת ומותר להשתמש בכולה, וכ"כ רש"י לקמן בסוגיין בסוד"ה לא,[[90]](#footnote-91) - והמ"ב בסימן שע"ו ס"ק ט"ז י"ז פירש דאיירי כשהן פרוצין זל"ז ביותר מי' אמות, ואפ"ה אין פרצה זו אוסרתן,[[91]](#footnote-92) אך החזו"א בסימן ק"ב סקכ"ב תמה ע"ז, דמנ"ל לרש"י דהן פרוצות זל"ז ביותר מי' ולחדש דאין פרצה אוסרת,[[92]](#footnote-93) ועיי"ש שכתב לפרש לד' רש"י, דלא איירי כשהן פרוצין זל"ז ביותר מי', דכל דהן פרוצין זל"ז ביותר מי' ודאי דהן אסורין, ואך דמ"מ הי' בדין דכיון דיש לכל אחד תשמיש בחורבה הסמוכה לו בשלשול, יאסור אף את החורבה הסמוכה, דכל החורבות כרשות אחת כיון שהן פתוחות זל"ז, וע"ז כתב רש"י דבתשמיש ע"י שלשול וזריקה חשבינן לכל חורבה רשות בפנ"ע.

**והא מר הוא דאמר לזה בשלשול ולזה בזריקה שניהם אסורין**,[[93]](#footnote-94) הרשב"א לעיל בסוגיין הוכיח מזה, דלדעת רב אף היכא דלזה בזריקת הפלגה ושלשול ולזה בשלשול לחודי' שניהם אסורין, וכל מה שאמרו לעיל דבכה"ג נותנין אותו לזה שבשלשול, הוא היכא דהוי לזה בזריקת הפלגה וזריקת גובה ושלשול, וכ"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' בפשוטו בתו"ד התוס' לעיל פ"ד א' (ד"ה בור), אך החזו"א בסימן ק"ב סק"ד כתב דאין כונתם להוכיח מהכא דלזה בזריקה ושלשול ולזה בשלשול אוסרין זע"ז לרב, דשאני הכא דזורק באלכסון הפלגה ושלשול, ואין השלשול מכביד על הזריקה דאדרבה זריקת הפלגה ביושר קשה יותר, משא"כ בזריקה על החוליא ואח"כ בשלשול שהוא תשמיש קשה, ועיי"ש מש"כ לפרש לדבריהם, אך בד' הרשב"א והריטב"א מבו' דגם הכא חשיב כלזה בזריקה ושלשול ולזה בשלשול, וצ"ע.

**מי סברת דקיימי כשורה,** בפירש"י מבו' דכל דקיימי כשורה זה משתמש בסמוך לו וזה משתמש בסמוך לו והאמצעית מותרת לשניהם, וכ"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ, וכ"כ הטוש"ע בסימן שע"ו ס"ג.

אך הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ט הלכה רפ"ו כתב דאם היו ג' החורבות עשויות כשורה, שניהם אסורין בשלשתן, שאפי' הסמוכה לזה ורחוקה לזה, ה"ה כלזה בשלשול ולזה בזריקה דשניהם אסורין, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"כ רי"ו נתיב י"ב חלק ט"ו פט:,[[94]](#footnote-95) - וצ"ב דמ"ט הן אוסרין זע"ז, הרי אין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, ועמש"כ בזה הב"ח בהגה' הבעה"מ.[[95]](#footnote-96)

**דעבידי כחצובה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דשלשתם סמוכין להבתים, האמצעי כנגד השתים כג' רגלי הקנקן, וע"כ הסמוכין מותרין דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, והאמצעית אסורה דשניהן משתמשין בה בשלשול,[[96]](#footnote-97) וכ"כ הריטב"א, וכ"כ השו"ע בסימן שע"ו ס"ג.[[97]](#footnote-98)

**ב** הבעה"מ כתב דאיירי דחורבה אחת סמוכה לבית זה והשני' סמוכה לבית השני, והאמצעית היא אחר ב' החורבות, וב' החורבות מפסיקות בין הבתים לבין החורבה האמצעית, והא דאסור להשתמש באמצעי, אף דאין משתמשין בה אלא דרך אויר ואין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, הוא משום דהיא יוצאת לחוץ, וע"כ גזרינן שמא יפול מה שהוא זורק בה לרה"ר.

**ג** הרשב"א פירש דאיירי דהאמצעית מפסקת בין הבתים לבין ב' החיצונות, וכן פירש הראב"ד בכתוב שם, ועיי"ש שהק' לפ"ז דמ"ט כל אחד משתמש בסמוך לו וחבירו אסור, הרי אינם משתמשין בסמוך להן אלא דרך אויר, ואין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, וכתב דמיירי דהחורבה שבימין מיוחדת לראובן ושל שמאל מיוחדת לשמעון, ולא אמר רב דאין אדם אוסר דרך אויר אלא באויר משותף, אבל באויר המיוחד לאחד מהם ודאי אוסר אפי' לרב,[[98]](#footnote-99) ולכאו' הטעם בזה, דהא דאין אדם אוסר דרך אויר הוא "על חבירו", דכל דהוי הרשות גם של חבירו, ובאנו לאסור מכח דגם הוא יש לו דיורים ברשות זו, הרי דבזה הוא דאמרינן דתשמיש דרך אויר אינו אוסר, אך כל דהרשות מיוחדת לו לבדו, סגי בתשמיש דרך אויר לחשבה כרשות דיורין דילי'.

ולפ"ז הרי דאין ללמוד להא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, מהא דזה משתמש בסמוך לו וכו' ואין חבירו אוסר עליו, דאף אם הי' אדם אוסר דרך אויר, ל"ה אוסר על חבירו את החורבה הסמוכה לו, משום דהיא מיוחדת לחבירו לבדו,[[99]](#footnote-100) - והא דמייתינן מינה דאין אדם אוסר דרך אויר, מבו' בד' הרשב"א דהוא מהא דמותר כל אחד להשתמש בחורבה הסמוכה לו ע"י זריקה דרך אויר החורבה האמצעית, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם, עיי"ש,[[100]](#footnote-101) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ט הלכה רפ"ד, דהא דמותרין לזרוק דרך אויר החורבה האמצעית, הוא משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, - ונתחדש בזה, דמכח דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, מותר להעביר דרך אויר רשות המשותפת,[[101]](#footnote-102) וזה שלא כמש"כ התוס' לעיל בסוגיין בסוד"ה בור, והרשב"א בעבוה"ק שם כתב ללמוד לזה מהא דמותר לזרוק דרך אויר רה"ר, שאמרו לקמן בסוגיין דהוא משום דאין אדם אוסר דרך אויר, ועמש"נ להלן בזה.

\*הרמב"ם בפ"ג מעירובין הי"ז כתב דב' בתים שביניהן חורבה שהיא רה"י, אם יכולין שניהם להשתמש בחורבה ע"י זריקה אוסרין זע"ז, ואם הי' תשמישה לזה בנחת והאחר אינו יכול לזרוק לה מפני שהיא עמוקה ממנו, הרי זה שהיא לו בנחת משתמש בה ע"י זריקה, ולכאו' פירש כן לדינא דב' בתים וג' חורבות ביניהם, - והקר"א בסוגיין תמה ע"ז דא"כ מה מייתינן מינה דאין אדם אוסר דרך אויר, ועי' במרכה"מ שם במש"כ באורך בדעת הרמב"ם, ועי' גם בדבריו שם הכ"ג, ואכמ"ל.

**לימא שמואל לית לי' דרב דימי וכו' מקום שאין בו דע"ד מותר לבני רה"י ולבני רה"ר לכתף עליו,** בפירש"י כתב דהא דמייתינן מינה דאין אדם אוסר דרך אויר, הוא משום דמקום שאין בו דע"ד כיון דלי"ב שיעור מקום הנחה דידי' לאו הנחה היא, וה"ה כאויר בעלמא, וכ"כ הבעה"מ, והראב"ד בכתוב שם כתב ע"ז דאין לזה לא טעם ולא ריח, והרשב"א והריטב"א הוסיפו לפרש דתשמיש מקום שאין בו דע"ד הוי תשמיש גרוע, ודמי לתשמיש דרך אויר שהוא תשמיש גרוע, ולעיל נת' ללמוד מזה דעיקר הא דאין אדם אוסר דרך אויר, הוא משום דהו"ל תשמיש גרוע ולא סגי בי' לאסור.

אך הגאו"י כתב לפרש בזה, דטעם הא דאין אדם אוסר דרך אויר, הוא משום דאינו אוסר את האויר עצמו, וכיון דהאויר אינו מכלל רשותו, אף אינו אוסר את המקום שמשתמש בו דרך האויר, כיון דמפסיק האויר בין רשותו למקום זה, ומ"ד דאדם אוסר דרך אויר, הוא משום דהוא אוסר אף את האויר עצמו, וזהו דמדמינן דכ"ה דהוא אוסר את האויר, ה"נ בדין שיאסור אף מקום שאין בו דע"ד, וכ"כ החזו"א בסימן ק"ב סקט"ז.[[102]](#footnote-103)

החזו"א שם נסתפק אם מכוון הגמ' הוא לדמות דכ"ה דאויר אסור משום חיסרון עירוב, ה"ה יהא פחות מדע"ד אסור משום כרמלית, או דפריך דיהא אסור לכתף משום דבני רה"ר ובני רה"י יאסרו זע"ז משום עירוב, וכתב לדון דאין בני רה"ר ראויין לאסור משום דהוי לזה בפתח ולזה בבית התבן, ועמש"נ בזה בדף מס' 3, וכתב דבפירש"י מבו' כדרך בתרא, אך לפ"ז צ"ב שנויא דגמ' דברשויות דאורייתא לא גזרו, והחזו"א שם כתב לפרש דהיינו דברשויות דאורייתא לא תיקנו משום עירוב, (אך צ"ע היאך זה מתישב בד' התוס' ד"ה לימא).

**והא איתמר ב' בתים בב' צידי רה"ר וכו' אסור לזרוק מזל"ז,** בפירש"י כתב דמייתינן מהא דאסור לזרוק דרך אויר רה"ר למעלה מי' משום דאוסר עליו אוירן של בני רה"ר אע"פ שאין להן כאן תשמיש, והריטב"א הוסיף לפרש דהוא משום דבני רה"ר משתמשין באותו אויר לפעמים ואוסרין אותו עליו וכאילו זורק בדרך חצר המשותפת, ולכאו' המכוון בזה, דאם אסור לזרוק דרך אויר רה"ר אף דאין להן בו תשמיש מעליא, ומש"כ רש"י ותוס' דאין להם כאן תשמיש, היינו דאין להם תשמיש גמור, ה"נ אדם אוסר על חבירו דרך אויר, אף דהוי תשמיש גרוע, אך לד' הגאו"י והחזו"א מכוון הגמ' הוא דכיון דחזינן דחייל איסור על האויר עצמו, הרי דמכח זה יש לאסור אף את המקום שמשתמש בו דרך האויר, וכנ"ל.

הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רפ"ד כתב דמותר לזרוק דרך אויר חצר שאינה מעורבת, דאין אוירה חמור מאויר רה"ר דמותר לזרוק דרכו, ופירש כן בטעם הא דבב' בתים וג' חורבות ביניהם מותר כל בית להשתמש בחורבה הסמוכה לו דרך אויר החורבה האמצעית, ונת' לעיל, - אך בד' התוס' לעיל בסוגיין סוד"ה בור מבו' דאסור לטלטל דרך אויר למעלה מי' דחצר שאינה מעורבת, ולעיל שם נת' כן גם בדעת הר"ש משאנץ, ונראה לדעתם, דהא דמותר לזרוק דרך אויר רה"ר מכח הא דאין אדם אוסר דרך אויר, הוא משום דרה"ר אינה עולה עד לרקיע, ובאנו לאסור משום תשמיש האויר גופי', ובזה הוא דאמרינן דהוי תשמיש גרוע ואינו אוסר, אך ברה"י דעולה עד לרקיע, הרי דכיון דבעיקר הרשות הוא משתמש תשמיש גמור, אסרינן אף לאוירו עד לרקיע.[[103]](#footnote-104)

**דמידלי חד ומתתי חד וכו',** הרשב"א והריטב"א כתבו בשם הראב"ד, דהיינו דוקא בכלים שאינם נשברין, דבכלים הנשברין ככלי חרס אין לחוש לכך, דאם יפלו ישברו ולא יבא להביאם, וכ"כ הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ח, והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה ק"פ, והשו"ע בסימן שנ"ג ס"א, - והרשב"א שם הלכה קפ"ב כתב דכל הא דאסרינן הוא כשרה"ר עוברת ביניהם, אך אם הי' כרמלית עוברת ביניהם מותר לזרוק מזל"ז אף כלים שאינם נשברים, דאיסור הכרמלית הוא משום גזירת רה"ר ואין גוזרין גזירה לגזירה, וכ"כ השו"ע שם.

הרשב"א הביא מתוספתא דג' דיוטות זו למעלה מזו וזו למעלה מזו והעליונה והתחתונה של אחד והאמצעית של אחר, לא ישלשל מן התחתונה לעליונה דרך אמצעית שאין משלשלין מרשות לרשות דרך רשות, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רפ"א,[[104]](#footnote-105) וסתימת הדברים משמע דאיירי אף אם מעביר דרך הדיוטא האמצעית למעלה מי', ומבו' לפ"ז דאסור להעביר דרך אויר רשות חבירו למעלה מי', וכ"ה להדיא בד' הרשב"א לקמן צ"ח ב' ובעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קפ"ד דאסור להוציא לאויר זיז וחצר של חבירו, משום דרה"י עולה עד לרקיע.

וצ"ל דאף שכתב הרשב"א דמותר לזרוק דרך אויר רשות שאינה מעורבת משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, כ"ז הוא ברשות שאינה מעורבת שיש לו בה שותפות, דבזה הוא דאמרינן דאין אדם אוסר "על חבירו" דרך אויר, אך ברשות המיוחדת לחבירו שאין לו בה שותפות, ה"ה אוסר אף את האויר, וכמש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין דברשות המיוחדת לו הוא אוסר אף דרך אויר, וכ"ה להדיא בל' הרשב"א שם, דאף הא דשרינן לזרוק דרך אויר רה"ר, משום דאין אדם אוסר דרך אויר, הוא רק משום דהוי אויר משותף ואינו מיוחד לאחד,[[105]](#footnote-106) - והעירו די"ל עוד בזה, למש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין דבחצירו שהדיורין פתוחין שם ואויר חצירו ממש שולט בו לכו"ע אסור, והא דמותר להעביר דרך אויר רה"ר, הוא משום דאין לבני רה"ר רשות להניח חפציהם בתוך הרשות וה"ז כתשמיש אויר בלבד, וע"כ בדיוטא ובזיז אסור להעביר דרך אוירם.

י' אייר ע"ח

דף מס' 5

**פ"ה א' -** **ב' בתים וג' חורבות ביניהם,** בפירש"י כתב דאין להן בעלים אלא בני הבתים האלו, וכ"כ הבעה"מ, והתוס' כתבו דמשמע דס"ל דאם יש להן בעלים הן אוסרין את החורבות על בני הבתים, אע"ג דאינם אוסרין את החצר והמבוי שהן פתוחין להן דקי"ל כר' יהודה דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, והביאו דכ"ה מבו' בד' רש"י לעיל ע"ד א' (ד"ה ה"נ) דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, וכ"כ בחי' הרשב"א בשם הראב"ד, וכ"כ בחי' המאירי לקמן פ"ו א' ד"ה ועוד כתב הראב"ד בשמו, וכ"ה גם בדבריו לקמן צ"ב א' (ד"ה זה שביארנו), וכ"נ בד' הרוקח בסימן קנ"ט, וכמש"כ האהעו"ז בסימן שס"ו ס"ג בדעתו, וכתב כן גם בדעת המרדכי.

אך התוס' נחלקו ע"ז דאין לעשות דירה בלא בעלים דירה לחצאין לאסור לטלטל בתוכו, וכיון דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, אף מותר לטלטל בתוכה, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', והתורי"ד לעיל ע"ד א', והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רפ"ב, והריא"ז בפירקין ה"ו דין ג'.

בתור"פ כתב דהשר מקוצי הוכיח שלא כדברי רש"י, ממה שאמרו לעיל ע"ה ב' בב' חצירות וג' בתים ביניהם, דזה בא דרך זה ונותן עירוב בזה, משום דהו"ל כבית שער, ובע"כ דבית שער מותר לטלטל בתוכו, דאם הי' אסור ל"ה העירוב מועיל דצריך שיהי' במקום שיוכל להביאו שם, ועד"ז הק' התורי"ד לעיל שם ממה שאמרו שם בי' בתים זה לפנים מזה דפנימי נותן את עירובו ודיו, ואין שאר הבתים אוסרין אף לטלטל בתוכן,[[106]](#footnote-107) - והרשב"א והריטב"א בסוגיין כתבו לישב דשאני התם דהבתים החיצונים הם בית שער לפנימי, וכל שנתן הפנימי את העירוב ה"ז כאלו נתנו כולן את העירוב וע"י העירוב הוא שהותרו כולן.[[107]](#footnote-108)

אך האהעו"ז בסימן שס"ו ס"ג פירש בד' הרוקח שיישב לזה בע"א, דכל הא דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, הוא רק כשהיא ראוי' לדירה, אך בבית שער דלא חזי לדירה, מותר לטלטל בתוכו, אך הבית מאיר בסימן ש"ע ס"ג (סוד"ה אמנם ראיתי) נחלק ע"ז דאין מכוון הרוקח לכך, וכאשר כ"ה מבו' בד' הריטב"א דאין מקום לחלק כן, ולכאו' הטעם בזה הוא, דהרי לדעת ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, לדעת התוס' ודעימייהו דס"ל דמדינא שמה דירה, מ"מ בית שער אינו אוסר בחצר,[[108]](#footnote-109) והיינו משום דרק בית דחזי לדירה יש עליו תורת דירה אף כשאין דרים בו בפועל, אך מקום דלא חזי לדירה אין עליו תורת דירה, וע"כ אינו אוסר, וה"נ הוא לדידן דדירה בלא בעלים לא שמה דירה ומ"מ אסור לטלטל בתוכה, דהיינו ג"כ משום דיש עלי' תורת דירה במקצת לאסור לטלטל בתוכה, וע"כ כ"ז הוא בבית דחזי לדירה, אך בית שער דלא חזי לדירה ואין עליו תורת דירה כלל, מותר לטלטל בתוכו.[[109]](#footnote-110)

אמנם מד' התורי"ד והרשב"א והריטב"א מבו' שנקטו דלדעת רש"י אף מקום דלא חזי לדירה אסור לטלטל לתוכו,[[110]](#footnote-111) ולכאו' הוא משום דפליגי ביסוד הדברים וס"ל דהא דאסור לטלטל לתוכה, אי"ז משום דיש עלי' תורת דירה במקצת, דלדידן דירה בלא בעלים ל"ה דירה כלל, אלא אף דאין תורת דירה עלי', מ"מ אסור לטלטל לתוכה משום חילוק הבעלות.

התורי"ד לעיל ע"ד א' הק' ע"ד רש"י מהא דתנן לקמן צ"ט דבור ברה"ר וחוליתו גבוה י"ט חלון שעל גביו ממלאים ממנו בשבת, אשפה ברה"ר גבוה י"ט חלון שעל גבה שופכין לתוכה מים, והרי דמותר לטלטל מרשותו לרשות שאינה שלו שאין בה דיורין,[[111]](#footnote-112) וכתב דמכ"ד מוכח דכל מידי דלי"ב דיורין לא אסר אף לטלטולי בגוי', - אך אי נימא דכל הא דאסור לטלטל לדירה בלא בעלים הוא רק במקום הראוי לדירה, ניחא, דע"כ מותר לטלטל לבור ולאשפה דאין ראויים לדירה, וכ"ה דמותר לטלטל לתוכן אף לדעת ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה.

החזו"א בסימן פ"ו סקי"ח הק' ע"ד רש"י, ממה שאמרו לעיל כ"ד ב' דטלטול ממתא לרחבה ומרחבה למתא פליגי בה וכו' וחד שרי משום דלית בה דיורין, ופירש"י דלי"ב דיורין שיאסרו על בני מבוי הלכך רשות בני מבוי הוא, ותיקשי דמ"ט אין בעלי הרחבה אוסרין על בני מבוי, אף שאינם דרין שם,[[112]](#footnote-113) ואם לא אסרינן לטלטל בתוכה אלא במקום הראוי לדירה, ניחא, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בדבריו בסימן צ"ד סק"א ובסימן ק"ב סקי"א אות א' במש"כ בע"א, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן פ"ט סק"ז, ועי' גם במכתבו שבסו"ס שלום יהודה אות י"ב שכתב שחזר בו.

החזו"א בסימן צ"ד סק"א הק' לדעת הרמב"ם דלא נאסר לטלטל מבית לקרפף אלא בקרפף של אחר, דכיון דקרפף לי"ב דיורין, מ"ט אסור לטלטל לתוכו, והוכיח מזה דדעת הרמב"ם היא כדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, וזה ניחא אי נימא דאף במקום דלא חזי לדירה אסור לטלטל בתוכו, - אך כבר עמד בזה התורי"ד לעיל ע"ד א', וכתב דודאי מותר לטלטל לקרפף של שמעון דאין שמעון סמוך לו שישתמש בו, וכל הא דאסור לטלטל לקרפף, הוא כשסמוך שמעון לשם ומשתמש בו, והיינו דאיירי בגונא דהוקף ולבסוף פתח, דל"ה כמוקף לדירה, או דאיירי בגונא דאין הבית פתוח לו ממש לחשבו כמוקף לדירה, אך מ"מ סגי לחשבו שדרין בו לאסור, וי"ל כן גם בדעת הרמב"ם.

גירסת רש"י לעיל ע"ד א' דילמא אתא לאפוקי מאני "דחצר" לחורבה, ומשמע לפ"ז דאף דאין דרים בחורבה, וכמו שפירש"י שם, מ"מ דינה כבית ואסור להכניס לתוכה את כלי החצר, וכ"ה להדיא בחי' המאירי לקמן פ"ו א' בשם הראב"ד, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן צ"ב א', וכ"נ בד' התורי"ד לעיל ע"ד א' וע"ה ב' שנקט כן לדעת רש"י, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רפ"ב דלדעת האוסר אסור להוציא לחורבה כלים ששבתו בחצר, וכן נקט האהעו"ז בסימן שס"ו ס"ג,[[113]](#footnote-114) וכ"ה מבו' בד' התור"פ והריטב"א בסוגיין בדין מניח את ביתו, דלדעת רש"י דאסור לטלטל לתוכו דינו כבית, וזהו שהוכיחו כד' רש"י מסוגיית הגמ' לעיל ס"ב ב' דאף בדליתי' לגוי אסור להוציא ולהכניס מביתו לחצר.

אך בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין נראה דס"ל דאף לדעת רש"י לא נאסר להכניס לחורבה אלא את כלי הבתים, וזהו שדנו להוכיח כדעת רש"י ממה שאמרו התם דילמא אתי לעיולי מאני דבתים לחורבה, (אשר לפי דבריהם לעיל ע"ד א' בע"כ דבדוקא הוא, דאת כלי החצר מותר להכניס לחורבה אלמלי הגזירה),[[114]](#footnote-115) וכן נקטו המרכה"מ בפ"ג מעירובין הי"ז בד"ה אמנם מן הירושלמי,[[115]](#footnote-116) והחזו"א בסימן פ"ט סק"ח, ועמש"כ בזה החזו"א במכתבו שבסו"ס שלום יהודה אות י"ב בסופו.

החזו"א בסימן פ"ו סקי"ח כתב, דלדעת רש"י דחורבה אסורה לטלטל בתוכה, ל"מ עירוב להתיר להוציא לחורבה, שאין עירוב חצירות מועיל בלא פיתא ולינה, אך בסימן פ"ט סק"ז סוד"ה מי הוכיח דמהני עירוב בלא פיתא ולינה, והוכיח כן גם מד' הרמב"ם דמהני עירוב לקרפף, וצ"ע.[[116]](#footnote-117)

התוס' הק' ע"ד רש"י דאין נראה לעשות דירה בלא בעלים דירה לחצאין, והחזו"א בסימן צ"ו סקט"ז עמד בזה, דלכאו' אם אחד מבני חצר הניח ביתו, ודאי הדין נותן שלא יאסור על בני חצר, ואי"ז דירה לחצאין, דלא גרע מלזה בנחת ולזה בקשה, ועיי"ש שכתב לפרש דמכוון קו' התוס' הוא בגונא דהניחו כל בני חצר דירתן בשבת זו דאכתי שרי להוציא מבית לחצר,[[117]](#footnote-118) וצ"ע דמנ"ל להתוס' דבכה"ג אינם אוסרין זע"ז,[[118]](#footnote-119) ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

התור"פ והריטב"א הביאו להוכיח כדעת רש"י, ממה שאמרו לעיל ס"ב ב' דאף דגוי לא אסר היכא דליתי', מ"מ אסור להוציא מביתו לחצר, - וכתבו לישב, דהתם אתיא כר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, ומן הדין הי' לנו לאסור לטלטל אף מבית הישראל לחצר, אלא משום דבדירת הגוי הקילו, ולא הקילו אלא לגבי ביתו של ישראל אבל ביתו של גוי כדקיימא קיימא ואסור לטלטל בתוכה, וכ"כ הריטב"א שם, וזה כפי גירסתם לעיל שם, ונת' במקומו.[[119]](#footnote-120)

**פ"ה ב' -** **בית התבן וכו' ה"ז עירוב,** התוס' כתבו דהיינו אף כשאין שם תבן, דלענין עירוב ל"ב אלא דחזי לדירה, אך הא דתניא לעיל ע"ב ב' דבית התבן אוסר, היינו דוקא כשיש שם תבן, כ"ה דלר' יהודה דאין אוסר אלא מקום דירה היינו דוקא כשדר שם בשבת, - ומבו' בדבריהם, דאף דר"מ ס"ל דדירה בלא בעלים שמה דירה, מ"מ בית התבן אינו אוסר אלא מכח תשמיש התבן, דכל הא דדירה בלא בעלים שמה דירה הוא רק בבית העומד לדור בו, וכ"ה מבו' בתו"ד הגאו"י שפירש כן, - עוד נתחדש בדבריהם, דאף דהבית עומד להניח בו תבן, מ"מ אינו אוסר אלא כשיש בו תבן, ולא אמרינן דכי היכי דבית העומד לדור בו אוסר אף כשהניח את ביתו בשבת, ה"נ בית העומד לתבן אוסר אף כשאין שם תבן, ועי' בגאו"י שעמד בזה, וכתב דצ"ל דדירה ממש שאני, ורק בזה הוא דאמרינן דאף דירה בלא בעלים שמה דירה.[[120]](#footnote-121)

אך בחי' המאירי לעיל ע"ב ב' כתב דטעמא דמ"ד דבית התבן אוסר, הוא משום דהוא ראוי לדירה, ומבו' דאין איסורו מכח תשמיש התבן, אלא מכח הא דהוא ראוי לדירה, והיינו משום דדירה בלא בעלים שמה דירה אף בבית שאינו עומד לכך.

בד' התוס' לעיל בע"א ד"ה ב' בתים מבו' לכאו' דהא דס"ל לר"מ דבית התבן אוסר, הוא חד דינא עם הא דס"ל דדירה בלא בעלים שמה דירה, וכ"נ גם בפירש"י לעיל ע' ב' ד"ה מבעו"י, וע"ד א' ד"ה ה"נ, ובד' התוס' לעיל ע' ב' ד"ה אחד מבני חצר,[[121]](#footnote-122) ובדבריהם לעיל ע"ב ב' ד"ה מי שיש לו, וכ"נ גם בד' הרשב"א והריטב"א לעיל ע' א', ולכאו' הוא כד' המאירי דהא דבית התבן אוסר, הוא משום דחזי לדירה, והו"ל כדירה בלא בעלים דאוסרת, אך אי"ז כד' התוס' בסוגיין דאין בית התבן אוסר אלא כשיש שם תבן,[[122]](#footnote-123) וצ"ע.

אך הקר"א לעיל ע"ב ב' כתב דב' דינים חלוקים הם, דהא דס"ל דדירה בלא בעלים אוסרת, הוא משום גזירה, וכמו שאמרו לעיל ס"ב ב', והא דס"ל דבית התבן אוסר, הוא משום דס"ל דבית התבן נמי חשיב דירה, כ"ה דלענין מזוזה ה"ז חייב במזוזה,[[123]](#footnote-124) וזה מתישב עם ד' התוס' בסוגיין דאין בית התבן אוסר אלא כשיש שם תבן, והרי דאין איסורו מכח הא דחזי לדירה והוי כדירה בלא בעלים דאוסרת, אלא משום דתשמיש התבן חשיב כדירה.

**והדר שם אוסר,** בפירש"י פירש דהיינו דאם השאיל בעה"ב בית התבן שלו לאחר לדור שם, אוסר עליו בחצר, וכ"ה מבו' בד' התוס',[[124]](#footnote-125) - אך בפי' ריו"נ פירש דהיינו דאם דר הבעלים בבית העשוי לתבן, העשוי מענפי אילנות ומקנים ואינו בית של קבע, ה"ה אוסר על בני חצר, ולא איירי כלל כשהשאיל לאחר, וכ"כ המאירי, ועפי"ז כתבו דהא דתנן ר"י אומר אם יש לו תפיסת יד, לא קאי על רישא, אלא מילתא באפי נפשה היא.

התוס' כתבו דהא דהדר שם אוסר, היינו כשאין להבעה"ב שם תבן, דאם יש לו תבן הוי כאילו דר עמו בבית ולא אסרי אהדדי, ועי' בגאו"י במש"כ לדון בזה, ובסו"ד כתב דודאי דבכה"ג אינו אוסר עליו, דלא גרע מהיכא דיש לבעה"ב תפיסת יד דאינו אוסר עליו.

י"ד אייר ע"ח

דף מס' 6

**פ"ה ב' -** **אם יש שם תפיסת יד של בעה"ב אינו אוסר,** בפירש"י כתב דהוא משום דכל רשותא דחצר דידי' הוא כאילו דר עמו בבית, והרמב"ם בפ"ד מעירובין הי"ד כתב דע"י דיש לו תפיסת יד בבית השוכר הו"ל כאורח אצלו, ובד' הב"י בסימן ש"ע מבו' דחד טעמא הוא, וכ"ה מבו' בד' המרדכי בסימן תקכ"ו, וכ"נ בד' האו"ז בסימן ק"צ, והיינו דמכח הא דחשיב כאילו דר עמו בבית, ע"כ הו"ל השוכר כאורח אצלו, וכל רשות החצר הויא של בעה"ב, וזה כמש"נ לעיל ע"ב א', דכל שדר עם בעה"ב עצמו בביתו לעולם חשיב כאורח ואינו אוסר, עיי"ש.

אך הבית מאיר שם נקט דב' טעמים חלוקים הם, דלדעת רש"י הא דמהני תפיסת יד הוא משום דעי"ז חשיב כמו שדר הבעה"ב שם, ונמצא דאלו השובתים שם הם כדרים עמו ממש בביתו דזה פשיטא דאינו אוסר, דהוי כב' בנ"א האוכלים בבית א' דא"צ עירוב, אך להרמב"ם הטעם הוא משום דהוו כאורחים, עיי"ש,[[125]](#footnote-126) - וצ"ע דגם למש"כ רש"י דהוי כמו שדר עמהם הבעה"ב שם, מ"מ אלמלי הא דהוו כאורחים, הי' בדין לאסור להוציא מביתו לחצר, דביתו הוי רשות דידי' והחצר הויא רשות משותפת,[[126]](#footnote-127) וגם ל"ה מועיל עירובו שעירב עם שאר בני החצר להתיר כשלא נתרצה השוכר בכך, (ככל ה' הדרים בבית א' דל"מ עירוב של א' מהם כשגילו האחרים דעתם שאין רוצים להתערב, וכמש"נ לעיל פ' א').

המרדכי בסימן תקכ"ו כתב בשם הר"י מקינון דהתירא דתפיסת יד הוא משום דהוי כמניח עירובו בביתו, וכן נקט המהרי"ק בסימן מ"ז, עיי"ש, ובתשו' מהרי"ל סימן קנ"ו כתב דהתירא דתפיסת יד הוא דתפיסת יד גורם לו שותפות בההוא בית, כמו בעה"ב שותף עם שכינו ביין או בשמן,[[127]](#footnote-128) וצ"ב.

בנוסח המשנה שבירושלמי ובמשניות גרסינן אם יש תפיסת יד של בעה"ב אינו אוסר עליו, וכ"ה גירסת רש"י והרי"ף, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מעירובין הי"ד, והרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ב הס"א, והטוש"ע בסימן ש"ע ס"ב, ומשמע מזה דעיקר דינא דתפיסת יד הוא דאינו אוסר על בעה"ב והוא נטפל לדירתו, ומכח זה הוא דמהני עירובו של בעה"ב להתיר אף את דירה זו, וכ"כ בפסקי רי"ד דהא דאינו אוסר הוא משום דבעה"ב עירב עם בני חצר, - ולפ"ז ל"מ תפיסת יד אלא כשבעה"ב דר בחצר זו, וכ"נ בפי' ריו"נ ובפסקי ריא"ז, וכ"כ הגאו"י, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן צ' סקל"ח, וכתב שם דאם עירבו כל העיר יחד מהני אף אם בעה"ב דר בחצר אחרת.

מסתימת ד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ב הס"א וש"ר משמע דדינא דתפיסת יד דאינו אוסר הוא אף כשיש דיורים אחרים בחצר, וכ"ה מבו' בפסקי רי"ד ופסקי ריא"ז, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לעיל ע"ג א' ותור"פ לעיל ע"ב א', וכמו שהוכיח החזו"א בסימן צ' סק"מ, ועיי"ש שהכריע כן לדינא, - אך בפי' ריו"נ כתב די"א דכל הא דמהני תפיסת יד דאינו אוסר, הוא רק כשהחצר כולה של בעה"ב ומשכיר הבתים שבה לאחרים והוא דר באחד מהן ויש לו תפיסת יד בכולן, דבכה"ג אין אוסרין עליו, דדמי לאחים מקבלי פרס דאין אוסרין, אך כל שיש דיורין אחרים בחצר אוסר עליהן וצריך לערב עמהן, דומיא דאחים מקבלי פרס,[[128]](#footnote-129) והביאו הרמ"א בסימן ש"ע ס"ב, וכתב דהיינו רק כשמוליכין עירובן למקום אחר, אך אם עירוב בא אצלם א"צ לערב, דומיא דמקבלי פרס,[[129]](#footnote-130) - ולכאו' גם לדעה זו גדר ההיתר הוא משום דהוי כאורח, וכמש"כ ריו"נ לעיל מינה, ואך דס"ל דל"מ הא דהוי כאורח דבטילה דירתו לגמרי ואינה אוסרת, אלא מהני דהוא טפל לדירת בעה"ב דומיא דמקבלי פרס, אך בד' החזו"א בסימן צ' סק"מ נראה שפירש דלדעה זו אין התירא דתפיסת יד משום דהוי כאורח, עיי"ש.[[130]](#footnote-131)

\*בד' הרשב"א לעיל ע"ג א' ותור"פ לעיל ע"ב א' מבו' דהא דכשיש לבעה"ב תפיסת יד אינו אוסר, הוא אף בבעה"ב גוי, עיי"ש, ומבו' דל"ד לדינא דאורח פחות מל' יום אינו אוסר דהיינו רק כשיש שם ישראל קבוע, וכמו שהוכיח בתשו' הרמ"א סימן ק"כ מסוגיית הגמ' לעיל ס"ה ב', ולכאו' מבו' מזה דדינא דתפיסת יד דאינו אוסר, ודינא דאורח פחות מל' יום דאינו אוסר, ב' דינים חלוקין הן, וחזינן דדינא דאורח דאינו אוסר הוא אף כשאין בעה"ב דר שם אלא יש שם ישראל אחר קבוע, ודינא דתפיסת יד הוא רק כשבעה"ב דר שם,[[131]](#footnote-132) וצ"ע בד' השעה"צ בסימן ש"ע סקכ"ח דמשמע דדימה ב' הדינים זל"ז, עיי"ש.

המרדכי בפירקין כתב בשם ריב"א, דל"מ תפיסת יד של בעה"ב, אלא דאין אוסר השוכר על בעה"ב, ומותר בעה"ב להוציא מביתו לחצר, אך השוכר אסור להוציא מביתו לחצר, וגם בעה"ב אסור להוציא מבית השוכר לחצר, וכתב דלפירש"י גם השוכר מותר להוציא מביתו לחצר, דהוי כאורח אצל בעה"ב,[[132]](#footnote-133) וכן דעת הר"י מקינון, ומשום דהו"ל כמניח ערובו בביתו.

בפירש"י לקמן ד"ה בונייס, פירש לדינא דתפיסת יד בבעה"ב שהשאיל ביתו לאחר, וכ"נ בדבריו במתניתין בד"ה והדר שם, והאו"ז בסימן ק"צ כתב דל"ד משאיל אלא ה"ה משכיר,[[133]](#footnote-134) וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד מעירובין הי"ד, וכ"כ הרי"ד והריא"ז והריטב"א והמאירי בסוגיין, והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ב הס"א, והטוש"ע בסימן ש"ע ס"ב, ומבו' מדבריו דפשיטא לי' דדינא דתפיסת יד הוא רק כשיש לבעה"ב תפיסת יד, וכל שיש לאחר תפיסת יד ל"מ מידי, וכ"כ המרדכי בפירקין בשם הר"י מקינון, והוכיח כן ממה שאמרו דהיכי דמי תפיסת יד כגון חצירו של בן בונייס, ומשמע דל"מ תפיסת יד אלא כשהבתים שלו ומשכירים לאחרים ומעכב בהם מקום להצניע שם כליו דלא סילק עצמו מהם, ובתשו' מהרי"ק סימן מ"ז דקדק כן מלישנא דמתניתין דאם יש שם תפיסת יד של "בעל הבית", ומל' הרמב"ם בפ"ד מעירובין הי"ד והטור בסימן ש"ע, וכ"כ השו"ע שם ס"א והמ"ב שם סקי"ב.

והמהרי"ק שם כתב עוד, דאף הר"י מקוצי שלא הכריע בדבר, דשמא מהני אף כשיש לו תפיסת יד בבית חבירו, לפי גירסתו שם בד' המרדכי, היינו רק להתיר להוציא מביתו לחצר, אך מבית חבירו לחצר אסור להוציא, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וצ"ב.[[134]](#footnote-135)

\*הב"י בסימן ש"ע סוס"ב כתב דמד' המרדכי נראה דאף אם יש לו פינה מיוחדת שיש בה כליו חשיב כתפיסת יד, וכתב דל"ד להא דשוכרין מהמשכיר כשיש לו תפיסת יד דבעינן שיהא לו תפיסת יד בכל הבית, ונת' לעיל ס"ה ב', ומבו' בדבריו דכ"ש דאם אין לו פינה מיוחדת דחשיב כתפיסת יד, וכ"כ הדרכי משה שם, - אך בתשו' אבקת רוכל סימן מ"ז בתשו' החכם המשיב נקט דלא חשיב כתפיסת יד אלא כשיש לו מקום מיוחד, עיי"ש.

**כל מקום שאמרו חכמים הדר שם אינו אוסר הנותן שם עירובו אינו עירוב חוץ מבית שער דיחיד,** בד' הראשונים לא נתפרש הטעם בזה, דמ"ש בית שער דיחיד דאף דלא חזי לדירה ומה"ט הוא דהדר שם אינו אוסר מ"מ נותנין בו עירוב, משאר מקום דלא חזי לדירה דאינו נותנין בו עירוב, ועמש"נ להלן דלדעת הרי"ד והריא"ז ניחא, - והחזו"א בסימן צ"ו סק"ג כתב דאפשר דהטעם משום דע"י עירוב עקרו דירתן להאי בית שער ותו ל"ה בית שער, והא דכשנתן עירובו בבית שער דרבים ל"ה עירוב, הוא משום דע"כ בטלה דירתו טובא.[[135]](#footnote-136)

\*הראשונים לעיל ע"ה ב' נחלקו אם הא דאמר בבית שער דיחיד דהדר שם אינו אוסר, אתיא אף כר' יוחנן דס"ל לעיל שם דבית שער דיחיד לא שמי' בית שער, ונת' לעיל שם, ומבו' שפירשו דהא דקאמר הכא דהדר בבית שער אינו אוסר, הוא משום דבית שער לא חזי לדירה, וע"כ תליא בהפלוגתא אם בית שער דיחיד שמי' בית שער.

אך בפסקי רי"ד בסוגיין כתב דהא דהדר שם אינו אוסר, הוא משום דעיקר הדירה בבית הגדול היא והוא טפל לו, ומבו' דהא דאינו אוסר אי"ז משום דלא חזי לדירה, דקי"ל כר' יוחנן דבית שער דיחיד לא שמי' בית שער, אלא משום דהוא טפל לבעה"ב הדר בבית הגדול, וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ג דין ב', דאיירי בבעה"ב שהשכיר בית שער שלו לאחד שלא עירב עם בני החצר, ובזה הוא דאמרינן דאינו אוסר, משום דבעה"ב שהוא יוצא ונכנס עליו מעורב עם בני החצר, וה"ה כאילו הוא עצמו דר שם הואיל ויוצא ונכנס עליו, וזה ע"ד דינא דתפיסת יד, וע"ד מש"כ התוס' דלמ"ד דבית התבן אוסר, אם יש לבעה"ב תבן בבית השוכר אינו אוסר עליו, ולפי דבריהם מתפרש היטב הא דמהני ליתן שם את עירובו, כיון דהוי מקום הראוי לדירה, ולפ"ז י"ל דכל הא דמהני ליתן שם את עירובו הוא רק לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דבית שער דיחיד לא שמי' בית שער, אך לשמואל דשמי' בית שער ולא חזי לדירה, הו"ל כבית שער דרבים דל"מ ליתן שם את עירובו.

הרמב"ם בפ"א מעירובין הט"ז כתב דאם נתנו בבית שער אפי' בית שער של יחיד אינו עירוב, והמ"מ שם כתב בדעתו דגריס הכא דכל מקום שאמרו חכמים הנותן את עירובו אין עירובו עירוב הדר שם אינו אוסר עליו חוץ מבית שער דיחיד, והמרכה"מ שם כתב די"ל כן גם לפי הגירסא שלפנינו, דה"ק דכל מקום שאמרו הדר שם אינו אוסר הנותן שם את עירובו אינו עירוב, הא מקום שהדר שם אוסר, אף הנותן שם את עירובו הוי עירוב, חוץ מבית שער דיחיד, דאף דהדר שם אוסר, מ"מ הנותן שם את עירובו אינו עירוב,[[136]](#footnote-137) וכ"כ המראה הפנים בפירקין, - והכס"מ שם כתב לישב ד' הרמב"ם בע"א, וכ"כ בב"י בסימן ש"ע, והפרישה והב"ח שם תמהו על דבריו, ועיי"ש בב"ח במש"כ לישב, ועי' גם במרכה"מ בהל' עירובין במש"כ לישב לדבריו.

ובעיקר ד' הרמב"ם תמה הרשב"א בעבוה"ק הארוך, דהרי קי"ל דבית שער דיחיד לא שמי' בית שער, ומ"ט הנותן שם את עירובו אינו עירוב, וכתב דשמא איירי בבית שער דחצר, אך הי' לו לפרש ולא לסתום דבריו, אך לפ"ד המ"מ נתפרש כן בגמ' דאף דהדר שם אוסר, מ"מ הנותן שם את עירובו אינו עירוב.[[137]](#footnote-138)

**וכל מקום שאמרו חכמים אין מניחין בו עירוב מניחין בו שיתוף,** בפירש"י כתב דהוא משום דעירוב משום דירה וחשיב כמו שכל בני הבתים דרים כאן, וע"כ בעינן שיהא מקום הראוי לדירה, ומשא"כ בשיתוף דאינו משום דירה, דאינו בא לערב את הבתים אלא את החצירות, ל"ב שיהא מקום הראוי לדירה, וכ"כ בפירש"י לעיל ע"ג ב' ד"ה מסובין בחצר ובסוכה ג' ב' ד"ה אין מניחין,[[138]](#footnote-139) - אך גירסת הריטב"א והמאירי בסוכה שם, דהא דאין מניחין עירוב בחצר, הוא משום דלא מינטר, ובפי' הריב"ן ובתור"פ שם תמהו על גירסא זו, דהא דאין מניחין עירוב בחצר אי"ז משום דלא מינטר, דהרי אף בשיתוף בעינן להניחו במקום המשתמר, ואפ"ה מהני להניחו בחצר, אלא הוא משום דלא חזי לדירה.[[139]](#footnote-140)

\***חוץ מאויר מבוי,** לקמן מפרשינן דהא דל"מ להניח שיתוף במבוי הוא משום דלא מינטר,[[140]](#footnote-141) ויש להסתפק אם הוא דין בהנחת השיתוף, דבעינן להניחו באופן המשתמר, או דהוא דין במקום הנחת השיתוף, דרק מקום דמינטר כחצר, מצינו לחשוב דהוא החצר של כולם, אך מקום דלא מינטר כלל ואינו ראוי כ"כ לתשמישי חצר, ל"מ להניח בו שיתוף.[[141]](#footnote-142)

**רבב"ח אמר כגון יתד של מחרישה,** גירסת ר"ח והרי"ף "אפילו" יתד של מחרישה, בפי' ריו"נ כתב דקמ"ל דאפי' אם אין לו לבעה"ב כלי חשוב אצל זה אלא יתד של מחרישה הוי תפיסת יד, והגאו"י כתב בדעת הרי"ף דקמ"ל דאף אם לא הי' לו כלים רבים ופרקמטיא כחצירו של בן בונייס אלא כלי אחד הוי תפיסת יד, ובדעת הריטב"א כתב דקמ"ל דאף אם אם לא היו כליו מונחים שם דרך קבע כל השנה, אלא הניח שם יתד של מחרישה הוי תפיסת יד, ועי' בתשו' באר יצחק או"ח סימן כ"א מש"כ לפרש עוד בזה, - אך בחי' המאירי כתב דרבב"ח אתא לאשמועינן דלא סגי בכל כלי שמונח שם, אלא בכלי שאינו ניטל בשבת דומיא דיתד של מחרישה, וזה ניחא לגירסתו שם "כגון" יתד של מחרישה.

**דבר הניטל בשבת אוסר,** בפירש"י כתב דהוא משום דאי בעי שקיל ושדי לי' לבראי, והב"ח בסימן ש"ע פירש בדבריו דהיינו דהשוכר יכול להוציאו, ומבו' בדבריו שם דלפ"ז כל שאין השוכר רשאי להוציא את הכלים, אף דבר הניטל בשבת הוי תפיסת יד, וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן ו' סק"ד בדעת רש"י, וכן נקט העולת שבת בסימן ש"ע סק"ב לדינא, והביאו הפמ"ג שם באש"א סק"ג,א[[142]](#footnote-143) ועיי"ש שכתב דזה דלא כמש"כ הרמב"ם בפ"ד מעירובין הי"ד דהא דל"ה תפיסת יד הוא משום דאפשר שיוציאם בעה"ב היום ולא ישאר לו תפיסת יד, ודקדק כן גם מל' הטור.

אך השעה"צ שם סק"ח פירש גם כן בד' רש"י דהיינו דהמשכיר יכול להוציאו, והוכיח כן מד' האו"ז שהעתיק דברי רש"י והרמב"ם יחד, ועיי"ש שכתב דאדרבה כל דהשוכר רשאי להוציאו ואין לבעה"ב זכות להניחו שם, ל"ה תפיסת יד כלל, אף בדבר שאינו ניטל בשבת, וכתב דכן משמע מד' המרדכי והריטב"א, ועי' בנשמת אדם כלל ע"ג סק"ב שהאריך בזה, ועמש"כ ע"ז באג"מ או"ח ח"א סימן קמ"א.

הלח"מ בהל' עירובין שם תמה ע"ד הרמב"ם דמ"ט אסרינן בדבר הניטל בשבת, הרי אף אם יוציאם בשבת לא יאסור דהואיל והותרה הותרה, והמרכה"מ שם כתב דאין האיסור בזה משום דחיישינן שיוציאם בעה"ב ויאסור השוכר עליו, אלא כיון דאפשר שיוציאם ולא ישאר לו תפיסת יד, לא חשיב זה כלל כתפיסת יד, ועמש"כ בזה הנשמת אדם בכלל ע"ג סק"ב.

**יש לו עששית,** בפירש"י כתב דהיינו חתיכות גדולות של ברזל, ובפי' ריו"נ כתב דהיינו דוקא חתיכות גדולות שאין בהן תורת כלי, שאם היו שפודין של מתכת אע"ג דמלאכתו לאיסור הוא, הרי מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו ולא חשיב כתפיסת יד, וכ"כ המ"מ בפ"ד מעירובין הי"ד, והשו"ע בסימן ש"ע ס"ב, - אך בחי' המאירי במתניתין הביא דיש שכתבו דאף כלי שמלאכתו לאיסור הוי תפיסת יד, כיון דמן הסתם אינו מסלקו בשבת, ומשא"כ בדבר הניטל בשבת דאע"פ שלא סילקם בשבת ה"ה כמסולקים, - והגאו"י כתב דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא לעיל ע"ז א' בהא דדבר שניטל בשבת אינו ממעט, אם הוא אף דבר הניטל לצורך גופו ומקומו.

בתור"פ כתב דל"ד דבר שאינו ניטל בשבת, אלא אף דבר הניטל בשבת אם כובדו קובעו הוי תפיסת יד, וכתב דכן משמע בפ' חלון דמשוה להו להדדי לענין מיעוט הכותל, וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ע ס"ב, - והמג"א שם סק"ג הק' ע"ז דמה גבול יש לכובד זה דמשוי שקשה לאחד נח לשני, ועיי"ש שכתב בדעת המ"מ בפ"ד מעירובין הי"ד דפליג ע"ז, ול"מ אלא דבר שאינו ניטל בשבת מחמת איסור, - אך האלי' רבה שם סק"ב כתב דדמי למה שאמרו לעיל בפ' חלון דכובדו קובעו, וגבול יש לדבר כל שאין דרך לטלטלו מחמת כובדו, ועיי"ש שצידד דגם המ"מ מודה לזה, ועמש"כ התו"ש שם סק"ג באורך, וצ"ב.

בתשו' מהרש"ם ח"ה סימן קל"ד נקט בפשיטות, דלא חשיב כתפיסת יד, אלא אם אין כלי זה עצמו מושכר לשוכר, וכ"כ הדבר אברהם ח"ג סימן ל', וכתב דהוא משום דכלי המושכר לשוכר חשיב ככליו של שוכר,[[143]](#footnote-144) וכן נקט החזו"א בסימן צ"ב, - אך האג"מ באו"ח ח"א סימן קמ"א כתב דאף כלי שכור חשיב כתפיסת יד, דאף אם לא חשיב כתפיסת יד אלא כשיש להמשכיר רשות להניח שם כליו, הרי גם בכלי שכור יש להמשכיר רשות להניח כלי זה בבית השוכר, והשוכר חייב להחזיק כלי זה בביתו מדין שומר ככל שוכר, ועי' בדבר אברהם במש"כ לדחות לטעם זה, ואכמ"ל.

\*בס' חכמת הלב פ"ב סקל"ב הביא מס' ערך ש"י סימן ש"ע שכתב דאם יש בבית השוכר ב' חדרים, בעינן שיהא לבעה"ב תפיסת יד במקום האכילה, ואם ב' החדרים הוו מקום אכילה, בעינן שיהא לו תפיסת יד בשניהם, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, - אך לכאו' הוא פשוט כן, שהרי אפי' אם דר בעה"ב בחדר א' והשוכר אוכל בחדר אחר הוא אוסר עליו מעיקרא דדינא, וכמבו' בד' התוס' לעיל ע"ב א', ואך שדעת התוס' שאינו אוסר עליו שלא השאיל לו ע"מ לאסור עליו, והכא לכאו' ליכא לה"ט, ולא עדיף תפיסת יד מאם הי' דר שם ממש שהי' השוכר אוסר.[[144]](#footnote-145)

ט"ו אייר ע"ח

דף מס' 7

**פ"ו א' -** **המניח ביתו והלך לשבות בעיר אחרת אחד גוי ואחד ישראל אוסר דברי ר"מ,** גירסת רש"י לעיל ס"ב ב' דמסקינן דקסבר ר"מ דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, והא דישראל אוסר בדליתי', הוא מגזירה, אך בגוי דאף כי איתי' אין דירתו דירה ואינו אוסר אלא משום שמא ילמד ממעשיו, לא גזרו היכא דליתי', והא דתנן הכא דאף גוי אוסר הוא בגונא דאתי ביומי', ופירש"י דהא דהוא אסור בכה"ג דאתי ביומי', הוא משום דאי שרית לי' קודם שיבא מטלטלי נמי אחר שיבא ולא מסקי אדעתייהו, והחזו"א בסימן פ"ב סק"כ כתב דלפ"ז נמצא דהא דתנן הכא דאחד נכרי ואחד ישראל אוסר, לצדדין קתני, דישראל אוסר אף באין דעתו לבא מגזירה, וגוי אוסר כשדעתו לחזור בשבת.

אך גירסת הריטב"א וחי' המאירי לעיל שם דמסקינן דקסבר ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה,[[145]](#footnote-146) ועמש"נ לעיל פ"ה א' דכ"ה גם גירסת התוס' ודעימייהו, - ובפירש"י בסוגיין כתב ג"כ כן דטעמא דר"מ הוא משום דדירה בלא בעלים שמה דירה, והגרע"א תמה ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל, דלגירסת רש"י שם מסקינן דס"ל לר"מ דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, והא דהמניח את ביתו אוסר הוא מגזירה,[[146]](#footnote-147) וצ"ע.[[147]](#footnote-148)

\*משמעות הגמ' לעיל ס"ב ב', דהא דאסר ר"מ בישראל המניח את ביתו, הוא אף היכא דלא אתי ביומי', ורק הא דאסר בגוי המניח את ביתו הוא היכא דאתי ביומי', ולמש"כ רש"י בסוגיין דטעמא דר"מ הוא משום דדירה בלא בעלים שמה דירה, ומשמע דמה"ט הוא דאסר אף בגוי שהניח את ביתו, לכאו' אף בגוי אסר אף היכא דלא אתי ביומי', - אך המאירי בסוגיין ולעיל ס"ב ב' כתב דאף הא דאסר ר"מ בישראל המניח את ביתו משום דדירה בלא בעלים שמה דירה, לגירסתו לעיל שם, היינו כשהוא במקום קרוב דאפשר לו לבא, אף שהוא חוץ לתחום וא"א לו לבא אלא בעבירה, ובחי' המאירי הוסיף דהוא משום שלא אמרו דירה בלא בעלים שמה דירה אלא כשהבעלים יכולין לבא, וכתב שם עוד, דהא דאסרינן אף כשהוא חוץ לתחום וא"א לו לבא בהיתר, דהוא משום דגזר חוץ לתחום אטו תוך התחום שבישראל החמירו.[[148]](#footnote-149)

**ר' יהודה אומר אינו אוסר,** בסוגיית הגמ' לעיל מ"ז א' מבו' דכל הא דלר' יהודה אינו אוסר, ואף לר' יוסי ישראל אינו אוסר, הוא כשהלך לשבות בעיר אחרת, אך כל שהלך לשבות באותה העיר ה"ה אוסר, ופליג על ר"ש דאף כשהלך לשבות אצל בתו באותה העיר אינו אוסר משום שכבר הסיע מלבו, - ובטעם פלוגתייהו כתב בפסקי רי"ד לעיל ע"ב ב' ובתשו' הרי"ד סימן מ"ד, דר"ש ס"ל דאינו אוסר אלא כשהוא דר שם באותה שבת, וע"כ אף אם הוא באותה העיר ויכול לבא לשם בשבת, וגם יש לו שם מזונותיו ומצעותיו, מ"מ כיון שאינו דר שם בשבת אינו אוסר, אך ר' יהודה ס"ל דל"ב שיהא דר שם, אלא כל שיכול לדור שם ה"ה אוסר, וע"כ לדידי' לא שרי אלא כשהלך לשבות בעיר אחרת שאינו יכול לדור בבית זה באותה שבת, אך כל שהלך לשבות בבית אחר באותה העיר, כיון שיכול לדור בבית זה, ה"ה אוסר, ונקט שם לפ"ז דאף כשהלך לשבות באותה העיר, מ"מ אם אין לו בדירה זו מזונותיו (למ"ד דמקום פיתא גורם) או מצעיו (למ"ד דמקום לינה גורם), וא"א לו לדור שם בשבת, אף לר' יהודה אינו אוסר.

אך בפירש"י לעיל מ"ז א' ד"ה גוי אוסר מבו' דהא דשרי ר' יוסי בישראל שהלך לשבות בעיר אחרת, הוא משום שהסיח לביתו מלבו לכל השבת שהרי לא יבא, ומשמע לפ"ז דהא דכשהלך לשבות בבית אחר באותה העיר אוסר, הוא משום דבכה"ג לא חשיב שהסיח מלבו, ובזה הוא דפליגי, דר"ש ס"ל דאף כשהלך לשבות בבית בתו באותה העיר חשיב כהסיח מלבו, ולר' יוסי לא חשיב כהסיח מלבו אלא כשהלך לעיר אחרת דא"א לו לחזור בשבת.[[149]](#footnote-150)

בטעמא דר' יהודה דאף גוי שהניח ביתו אינו אוסר, אף דדרך גוי לבא בשבת, דמה"ט ס"ל לר' יוסי דגוי אוסר, כתב הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה ק"ו דהוא משום דאין דירת הגוי דירה וחכמים הוא שגזרו עלי' ולא גזרו אלא בזמן שישנו.[[150]](#footnote-151)

ונמצא לפ"ז דהא דשרי ר' יהודה בישראל המניח את ביתו והא דשרי בגוי המניח את ביתו הוא מתרי טעמי, דהא דשרי בישראל המניח את ביתו הוא משום דאין דרך ישראל לבא בשבת, וכמש"כ הרשב"א שם הפ"ד, והא דשרי בגוי המניח את ביתו הוא משום דלא גזרו על דירת גוי היכא דליתי',[[151]](#footnote-152) - וכ"ה מבו' גם בד' רי"ו נתיב י"ב חט"ו דכל הא דישראל אינו אוסר הוא משום דאינו יכול לחזור בשבת, אף שכתב שם נתיב ט"ז דקי"ל כר' יהודה דגוי אינו אוסר אף שדרכו לחזור בשבת, וכ"ה מבו' גם בד' פסקי הרי"ד לעיל ע"ב ב' ובתשו' סימן מ"ד, עיי"ש.

אך בפי' ר"י בן חכמון כתב דהא דלר' יהודה אף גוי אינו אוסר, הוא משום שהסיע עצמו מדירתו, - ולכאו' מכוון דבריו הוא דר' יהודה ס"ל דכל שהלך לעיר אחרת הוי זה היסח הדעת מדירתו, אף אם יכול לחזור בשבת, וע"כ אף בגוי שרי, דאף בגוי איכא היסח הדעת מביתו, (ועמש"נ להלן בד"ז).

ובל' רש"י לעיל מ"ז א' משמע, דהא דלר' יהודה כשהניח ביתו והלך לעיר אחרת אינו אוסר, אי"ז משום שהסיע ביתו מלבו, אלא הוא משום שאינו בעיר, ורק בדעת ר' יוסי פירש דהוא משום שהסיע מלבו, ולכאו' הוא כמש"כ החזו"א בסימן פ"ה סק"כ וסקכ"א דר' יהודה דשרי בגוי שהניח ביתו, הוא משום דס"ל דאף היכא שדעתו לחזור אינו אוסר כשאינו בעיר,[[152]](#footnote-153) ולדעתו אף ישראל אינו אוסר אף כשדעתו לחזור, עיי"ש.[[153]](#footnote-154)

**ר' יוסי אומר גוי אוסר ישראל אינו אוסר שאין דרך ישראל לבא בשבת,** בפירש"י כתב דר' יוסי ס"ל דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, ומיהו גוי אוסר שמא יבא היום, ובפירש"י לעיל מ"ז א' ד"ה גוי אוסר כתב דהא דגוי אוסר הוא משום דיכול לבא ואי"ז היסח מן הלב, ומשמע דאי"ז גזירה בעלמא דשמא יבא היום, (וכמשמעות ד' חי' המאירי), אלא דכיון דיתכן דיבא היום וליכא עקירה גמורה מדירתו, חשבינן לדירתו כדירה בבעלים, וע"כ הוא אוסר.

הרשב"א כתב דהא דאסר ר' יוסי בגוי, הוא רק היכא דאיתי' או דאתי' ביומי', שהרי אף לדעת ר"מ אין הגוי אוסר אלא בדאתי' ביומי', וכ"כ המ"מ בפ"ד מעירובין הי"ג לדקדק מד' הרמב"ם דאין הגוי אוסר אלא כשהוא במקום קרוב שיכול לבא בשבת, וכתב הב"י בסימן שע"א דהוא משום דר' יוסי לא בא להחמיר על דברי ר"מ.[[154]](#footnote-155)

המאירי בסוגיין ולעיל ס"ב ב' כתב דשרי ר' יוסי בישראל משום דאין דרכו לבא בשבת, היינו כשהלך לשבות בעיר אחרת חוץ לתחום, דאין ביאתו בשבת מצוי' הואיל והוא באיסור, עיי"ש, וכ"נ בד' פסקי הרי"ד לעיל ע"ב ב' שפירש דהא דכשהלך לעיר אחרת אינו אוסר הוא משום שאינו יכול לבא בשבת, וכ"נ בד' רי"ו נתיב י"ב חט"ו, שכתב דאינו יכול לחזור בשבת, וכ"כ הגאו"י, אך בד' החזו"א בסימן פ"ה סוסק"כ נראה שפירש דר' יוסי שרי אף כשהלך לשבות בעיר אחרת תוך התחום, כל שאין דעתו לחזור בשבת, עיי"ש, וכ"נ מסתימת הפוסקים, וצ"ע.

התוס' לעיל ס"ה ב' ד"ה איקלעו כתבו דבפלוגתא זו דר' יהודה ור' יוסי בגוי שהלך לעיר אחרת, קי"ל כר' יהודה דאינו אוסר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן ק"מ, וכן צידד הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה ק"ו, וכ"כ הרא"ש בסימן ו', והטור בסימן שע"א, - אך הרמב"ם בפ"ד מעירובין הי"ג פסק כדעת ר' יוסי, דגוי שהלך לעיר אחרת אוסר, משום דאפשר שיבא בשבת, וכ"נ בפירש"י שעל הרי"ף לעיל ס"ה ב', וכ"כ הריטב"א שם בדעתו, אך לגיר' דילן בפירש"י שם מבו' להיפך, וכ"כ האו"ז בסימן קס"ח בדעתו, והתוס' לעיל שם כתבו דגירסאות חלוקות הם בפירש"י.

**ר"ש אומר אפי' הניח ביתו והלך לשבות אצל בתו באותה העיר אינו אוסר שכבר הסיע מלבו,**[[155]](#footnote-156)בפי' ריו"נ כתב דלא שרי ר"ש אלא בישראל, דכיון שחשב וסילק עצמו משם שוב לא ימלך מזה ולא יחזור בו, דשארית ישראל לא יעשו עולה ולא ידברו כזב וגו', אבל גוי שהניח את ביתו אוסר, דפיהם דיבר שוא, וכ"כ בחי' המאירי לעיל מ"ז א', ובסוגיין כתב דהוא משום דגוי אין לו העמדה במחשבתו, ואם עמד במחשבה אחת חוזר לאלתר ואין מחשבתו מחשבה, - וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר דדינא דר"ש הוא רק בישראל, אך בגוי תליא בפלוגתת ר' יהודה ור' יוסי, ונחלקו היאך קי"ל בפלוגתא זו, ונת' לעיל, ולפ"ז אין להתיר בגוי אף לדעת הסוברים דקי"ל כר' יהודה אלא כשהלך לעיר אחרת, וכמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הלכה ק"ו.

אך בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ג דין ה' כתב דאחד מבני חצר שהניח את ביתו וכו' אע"פ שהוא באותה העיר אינו אוסר וכו' בין שהי' ישראל בין שהי' גוי שכבר הסיח דעתו מאותה דירה באותה שבת, ומבו' דס"ל דר"ש דשרי משום שהסיע מלבו, הוא אף בגוי שהניח ביתו, וע"כ אף אם הלך לבית אחר באותה העיר אינו אוסר, וכ"כ השו"ע בסימן שע"א ס"א,[[156]](#footnote-157) והביאוה"ל שם הביא דהאחרונים תמהו ע"ז דזה שלא כדעת כל הני רבוותא דלא שרינן בגוי שהלך לבית אחר באותה העיר, והבית מאיר שם כתב דט"ס נפלה בד' השו"ע, ולא התירו בגוי אלא כשהלך לעיר אחרת, - והגאו"י כתב לפרש בזה, דהוא משום דפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי בגוי שהניח ביתו, ואף ר' יהודה לא שרי אלא כשהלך לעיר אחרת, הוא רק לטעמייהו דס"ל דבהלך לשבות אצל בתו אוסר, ורק בהלך לעיר אחרת אינו אוסר, משום שא"א לו לשוב לביתו, וע"כ ס"ל לר' יוסי דגוי שיכול לשוב לביתו אוסר, ור' יהודה דפליג הוא כמש"כ הרשב"א משום דלא גזרו בגוי היכא דליתי', אך לר"ש דס"ל דכל שהסיח דעתו מביתו אוסר, אף גוי שהסיח דעתו מביתו אוסר, דלא מצינו דבגוי לא חשיבא הסחת דעתו מביתו,[[157]](#footnote-158) אך הביאוה"ל שם פירש הטעם בזה בע"א, עיי"ש, וצ"ב.[[158]](#footnote-159)

הרמב"ם בפ"ד מעירובין הי"ג כתב דאחד מבני חצר שהניח ביתו והלך ושבת "ב-" אפי' היתה סמוכה לחצירו וכו' ה"ז אינו אוסר עליהן, ומשמע דכל הא דמניח ביתו אינו אוסר, הוא רק כשהלך ושבת בחצר אחרת, אך כל ששבת בבית אחר בחצר זו, ה"ה אוסר עליהן אף בביתו,[[159]](#footnote-160) - והתוס' לעיל ע' א' ד"ה יורש נסתפקו בדין יורש אם אוסר את בית אביו כשהוא דר באותה חצר, והרא"ש והריטב"א והר"ן שם כתבו דבכה"ג הוא אוסר, (ועמש"נ לעיל שם בדעת הרשב"א בזה), והחזו"א בסימן צ"א סק"א כתב דלא נסתפקו אלא ביורש שאינו רגיל עדיין בפיתו בבית הזה, אבל המניח ביתו ויצא לבית אחר באותה חצר עדיין אוסר.

ובטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, דהר"ן לעיל ע' א' כתב דהוא משום דכל ששובת באותה חצר לא הסיחה מלבו, אך הרא"ש לעיל שם כתב דהוא משום דכל דהוא בחצר וראוי להשתמש בו חשבינן כאילו נכנס לדור בבית ואוסר עליהן, והיינו דאף אם הסיע מלבו, מ"מ אי"ז כלל עקירה מדירת בתו, כיון דהוא באותה חצר וראוי להשתמש בביתו.

**ודוקא בתו אבל בנו לא וכו',** הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג הפ"ד כתב דאף בהלך לשבות אצל בנו, אם הסיע דירתו מלבבו בפירוש, ששאלנוהו ואמר שדעתו לשבות אצל בנו שבת זו ושאין בדעתו לחזור לדירתו שבת זו, אינו אוסר, וכ"כ המאירי.

והרמב"ם בפ"ד מעירובין הי"ג כתב דאחד מבני חצר שהניח ביתו וכו' אם הסיע מלבו וכו' אינו אוסר, וכ"כ השו"ע בסימן שע"א ס"א, והמ"מ שם כתב דהא דלא חילק בין בתו לבנו, הוא לפי שלא אמרו אלא לדבר בהוה המצוי שדרך בנ"א לשבות אצל בתם מאצל בנם, ולעולם אם הסיח לבו אפי' הלך לשבות אצל נכרי אינו אוסר, ובשלא הסיח לבו אפי' אצל בתו ה"ז אוסר, - והתו"ש בסימן שע"א סק"ב כתב דלדעתו ליכא חילוק כלל בין בתו לבנו, ותמה ע"ד השו"ע שפסק כן, ושלא כד' הרי"ף והרא"ש והריא"ז, אך הביאוה"ל שם כתב דאף הרמב"ם מודה דבבתו אפי' בסתמא אמרינן דהסיח דעתו, ובבנו ל"מ אלא אם הסיח דעתו בפירוש, דאל"כ במה מחלק הגמ' בין בתו לבנו, אלא דמילתא דפסיקא נקט, עיי"ש, וכ"נ בד' הגאו"י, וצ"ע לפ"ז דמ"ט לא השמיענו הרמב"ם להך דינא דבבתו בסתמא הסיח דעתו.

הרשב"א והריטב"א לעיל ע' א' כתבו, דהא דמניח ביתו אינו אוסר, היינו כשהניח ביתו מבעו"י, אך כל שהניח ביתו בשבת אוסר, משום דנאסר למקצת שבת, וכ"נ בד' רש"י לעיל מ"ז א' ד"ה גוי אוסר, והטור בסימן שע"א, - אך הגר"א שם ס"ד כתב דלדעת התוס' לעיל ע' א' ודעימייהו דכל שלא עירב ומת בשבת לא אסרינן מכח הא דנאסר במקצת שבת, ה"נ המניח ביתו בשבת אינו אוסר, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סק"א, ומכח זה כתב לדחוק בד' הטור, - אך הבית מאיר שם כתב די"ל דמניח ביתו בשבת לכו"ע אוסר, דבכה"ג לא אמרינן דהסיע מלבו, וע"כ הוא אוסר כיון דבידו לחזור כל שעה, ועיי"ש בביאוה"ל במש"כ עוד בזה.

הרא"ש בסימן ו' כתב דישראל שהלך לשבות אצל בתו וחזר לביתו בשבת, י"א דאוסר, דדמי לגוי דכשבא בשבת אוסר, כמבו' לעיל ס"ה ב', ולמבטל רשות דאם הוציא במזיד אוסר,[[160]](#footnote-161) ונחלק ע"ז דאינו אוסר, ול"ד לגוי שבא בשבת, דהי' עתיד לבא בשבת, וכן ל"ד למבטל רשות דכיון שחזר והחזיק במבוי בודאי לא הסיע מלבו, וכתב דכ"כ הראב"ד, וכעי"ז כתב הרשב"א, וכן צידד הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג (הפ"ה), וכ"כ הטושו"ע בסימן שע"א ס"ב,[[161]](#footnote-162) - ובפשוטו המכוון בזה, דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה אלא כשאי"ז עומד ליאסר, וע"כ בגוי שעתיד לבא בשבת, ובמבטל רשות דנתגלה שלא הסיע מלבו, לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, ומשא"כ הכא דלא הי' עתיד לחזור בשבת אמרינן הואיל והותרה הותרה.

ובטעם הסוברים דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה, כתב בחי' המאירי בסוגיין ולעיל ס"ב ב' כתב דהוא משום דאף בזה אמרינן דכל שחזר בשבת ידים מוכיחות שלא הסיעו מלבן דירתן הראשונה, אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ הרשב"א לעיל ע' ב' דלדעה זו אף אם מת ובא בנו בשבת אוסר, אף דלא הי' עומד לכך, - והחזו"א בסימן פ' סק"ב כתב דס"ל דהא דבגר שמת והחזיק ישראל בנכסיו אוסר, אי"ז משום דה"ז עומד לכך, אלא דהוא משום דכל שאדם עושה מעשה לא אמרינן הואיל והותרה הותרה כיון דבידו לאסור כל שעה, וע"כ אף הכא כשחזר בשבת אוסר, כיון דבידו לחזור לביתו, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ועי' עוד בדבריו שם סק"ג במש"כ בזה בדעת הגר"א.[[162]](#footnote-163)

י"ז אייר ע"ח

דף מס' 8

**פ"ו א' -** **בור שבין ב' חצירות אין ממלאין ממנו בשבת,** בפירש"י כתב דהבור חציו בזו וחציו בזו ואין ממלאין ממנו משום דממלא מרשות חבירו, ומשמע דמן הדין מותר למלאות מחלקו, והא דאסור למלאות, הוא משום דממלא מחלק חבירו.

והחזו"א בסימן ק"ב סקכ"ב רמז להעיר בזה כמו שפירש במכתבו שבסו"ס שלום יהודה אות ח' ממש"כ הרמ"א בסימן שע"ו ס"א דאף דכל חצירות רשות אחת ומותר למלאות מן הבור לחצר, מ"מ בכלי הבית אסור למלאות, והרי דאף חלקו אסור, דאם כל האיסור הוא משום דממלא מחלק חבירו, (והיינו דאף אם אין הדלי הולך לחלק חבירו מ"מ אסרינן משום דהמים באים מחלק חבירו), אי"ז טעם לאסור למלאות בחלקו בדלי ששבת בבית,א[[163]](#footnote-164) ועיי"ש שפירש דטעם האיסור בזה הוא משום שנפרץ חלקו במלואו לחלק חבירו,[[164]](#footnote-165) ובמכתבו שם כתב דמש"כ רש"י דממלא מרשות חבירו, היינו דשם חבירו על כל הבור.

ובסימן ק"ג סק"ו כתב לפרש בזה בע"א, דכיון דעריבי מיא חשיב כשניהם משתמשין בכל הבור, ואינו מתחלק לחצאין לומר שהסמוך לזה הוא שלו, וכ"ה משמעות ד' רש"י לעיל פ"ה א' ד"ה בור שבין ב' חצירות, ועיי"ש שכתב דמה"ט אף אם נחשוב דיש בין זל"ז גיפופין מכח מחיצות הרשות שבצידי הבור ואינו פרוץ במלואו, וזה תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דתנן לקמן פ"ז א' באמת המים דאינה ניתרת במחיצות החצר, ויתבאר בעזה"י במקומו, אכתי הן אוסרין זע"ז, כמו שאחד אוסר על חבירו בתשמיש דרך פתח, עכ"ד, וכ"ה מבו' בד' התו"ש בסימן שע"ו סק"א, ורמזו הביאוה"ל שם.

**אא"כ עשו לו מחיצה גבוה י"ט,** צ"ב דהניחא אם הא דאסור למלאות מחלקו הוא משום דפרוץ לחלק חבירו, שפיר מהני ע"ז מחיצה, וכן אם הא דאסור למלאות מחלקו הוא משום דחשיב כשניהם משתמשין בכל הבור, י"ל דכל דאיכא מחיצה וחשיב כב' מקומות, חשיב דכל אחד משתמש בחלקו ואין אוסרין זע"ז, אך אם הא דאסור למלאות הוא משום דהוא ממלא מחלקו של חבירו, דהמים באים מחלק חבירו לחלקו, מה מהני ע"ז מחיצה גבוה י"ט,[[165]](#footnote-166) - וצ"ל למש"כ התוד"ה דעריבי, ע"פ סוגיית הגמ' לעיל מ"ח א', דכיון דאיכא היכר הפרשה ביניהם, לא קפדינן במה שהמים באים מצד זה לצד זה.

**א"ר הונא למטה למטה ממש למעלה למעלה ממש וזה וזה בבור,** הריטב"א כתב דדעת רב הונא דלא חיישינן כלל לעירובי מיא, והא דפליגי אם בעינן שתהא המחיצה למטה, הוא דב"ש ס"ל דל"ה הכירא אלא למטה, וב"ה ס"ל דאפי' למעלה איכא הכירא, והיינו דהרי לא התירו מחיצה תלוי' אלא כשניכר שנעשית בשביל המים, (דמה"ט ל"מ הכותל שביניהם), וזהו שנחלקו אם הוי היכר אף למעלה.[[166]](#footnote-167)

**ור' יהודה אמר למטה למטה מן המים,** בפירש"י כתב דהיינו שתהא המחיצה תחובה בקרקעית הבור, ובדבריו בד"ה הא עריבי מיא ובד"ה שישקע מבו' דאף אם הבור עמוק הרבה בעינן מחיצה מפסקת עד התהום, והרשב"א הק' ע"ז דאם בעינן שתגיע המחיצה עד התהום כדי שלא יתערבו המים שתחת המחיצה, ל"ה מועלת אף מחיצה המגעת עד התהום, דאכתי עריבי מיא, וכמו שאמרו לעיל מ"ח א' דאפי' מחיצה של ברזל אינה מצלת בכך, וכ"ש מחיצה של קנים,[[167]](#footnote-168) ועוד דהיכי פסיק ותני דמחיצה י"ט, הרי אם הי' הבור מלא מים ועמוק צריך מחיצה כעומק המים ועוד טפח יתירא, ועי' ריטב"א מש"כ לישב לד' רש"י, ועי' גאו"י, - והתוס' והרשב"א כתבו דסגי שתהא מחיצה י"ט בתוך המים, אף דהמים עמוקים הרבה, ולא אסרינן מכח הא דעריבי מיא מתחת המחיצה, כיון דיש היכר מחיצה.

**למעלה למעלה מן המים,** בפירש"י בסוד"ה שישקע ראשי קנים ובד' התוס' ד"ה צריך משמע דלדעת ר' יהודה פליגי ב"ה על ב"ש וס"ל דל"מ מחיצה למטה מן המים, דבעינן היכר מחיצה למעלה,[[168]](#footnote-169) וצ"ע בד' המהרש"א לקמן בסוגיין (ע"ד התוד"ה הא קאזיל) שנקט דלא כן, - ובד' הרשב"א ותוס' הרא"ש משמע דמודו ב"ה דמהני מחיצה למטה מן המים, ולקולא הוא דפליגי דמהני אף מחיצה י' למעלה מן המים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג מעירובין הכ"א, והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רצ"א, והשו"ע בסימן שע"ו ס"א,[[169]](#footnote-170) - ובד' הריטב"א מבו' דד"ז תליא בפלוגתת רש"י ותוס', דלדעת רש"י דלב"ש בעינן שתגיע המחיצה עד התהום, ב"ה לקולא פליגי דסגי במחיצת י' למעלה ושתהא משוקעת במים טפח, אך לדעת התוס' דלב"ש סגי במחיצה י' טפחים למטה מן המים, פליגי ב"ה וס"ל דל"מ מחיצה י' למטה מן המים, דבעי רוב ההיכר למעלה, וב"ש ס"ל דאדרבה בעינן חילוק המים במחיצה טובא וסגי למעלה בהיכר מחיצה טפח, עיי"ש.[[170]](#footnote-171)

**מ"ש למטה ממש דלא דעריבי מיא,** בביאור טעם זה דעריבי מיא, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' לעיל י"ב ב' סוד"ה הבמ"ע כתבו בשם ריצב"א דהוא משום דדילמא אזיל דלי לאידך גיסא, וכ"כ בפי' ר"ח בסוגיין, וכ"כ הרא"ש בסימן ז' בשמו, וכ"נ גם בד' הרשב"א, ועי' בדבריו בע"ב בד"ה ומיהו מתניתא. **ב** הגרע"א בגהש"ס ובקו' עצומות לעיל שם פירש לדעת החולקים ע"ד ריצב"א, דהוא משום דהמים שבצד השני ששבתו בחלק חבירו בא לכאן דרך המחיצה, ואסור להביאם לביתו, והק' לפ"ז ע"ד התוס' שם שכתבו לאסור משום עירובי מיא במחיצה שבין רה"י לכרמלית, וכ"נ בד' הריטב"א בסוגיין. **ג** החזו"א בסימן ק"ג סקי"ד הוכיח מכ"ד דהיינו דכל דעריבי מיא אין המחיצה מועלת, כיון דאין ניכר הבדלת המחיצה, עיי"ש.[[171]](#footnote-172)

**למטה מן המים נמי עריבי מיא,** בפירש"י כתב דפריך דעריבי מיא על המחיצה דפעמים שהמים עמוקים מעשרה, והיינו לטעמי' דלדעת ב"ה בעינן שתגיע המחיצה עד התהום, - אך לדעת התוס' ודעימייהו דל"ב שתגיע המחיצה עד התהום, כתב הריטב"א דפריך דגם כשעושה מחיצה י' למטה מן המים, אכתי עריבי מיא מתחת המחיצה, והק' דא"כ מאי משני ע"ז דצריך שיראו ראשי קנים למעלה מן המים טפח, ועיי"ש במש"כ לפרש, במש"כ לפרש, וצ"ב, ועמש"כ הגאו"י, אך המאירי כתב דגם לפי' התוס' פריך מהא דעריבי מיא למעלה מן המחיצה, עיי"ש.

לפירש"י דלב"ש בעינן שתגיע המחיצה עד התהום, והוי מחיצה גמורה, מבו' דאף במחיצה גמורה ל"מ היכא דעריבי מיא, ולא אמרינן דלא אסרינן היכא דעריבי מיא רק במחיצה תלוי' דאינה מועלת אלא משום דהקילו חכמים במים, - אך החזו"א בסימן ק"ג סק"ח כתב בדעת התוס' לעיל י"ב ב' דמחיצה שאינה תלוי' מהניא אף בדעריבי מיא, עכ"פ כשהיא עשוי' לשם מים, וצ"ע.

**צריך שיראו ראשי קנים למעלה מן המים טפח וכו', צריך שישקע ראשי הקנים במים טפח,** בד' התוס' בד"ה צריך משמע דבעינן מחיצה י' ועוד טפח, אך הרי"ף כתב דהטפח הוא ממנין הי' טפחים, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג מעירובין הכ"א, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, ועיי"ש שהוכיחו כן, דאל"כ מ"ט לא תני במתניתין אא"כ עשוי מחיצה גבוה י"א טפחים.

\*הפמ"ג במש"ז סימן שנ"ו סק"ג כתב דסגי במה שקני השתי נראין למעלה מן המים או משוקעים במים, ואע"פ שיש בין קנה לחבירו יותר מג"ט, מ"מ כיון שיש למעלה או למטה מחיצה גמורה, סגי במה שראשי הקנים נכנסין או יוצאין טפח להכירא, אף דאין עליהן בפנ"ע תורת מחיצה שיש ביניהם ג"ט, והניח בצ"ע.

י"ח אייר ע"ח

דף מס' 9

**פ"ו א' -** **קורה ד' מתרת בחורבה,** בפירש"י כתב דהא דבעינן שיהא ברחבה ד' הוא משום דע"י דנימא דב' חודי' יורדין וסותמין יהא בין חלל המחיצות ד' דמחיצה העשוי' לפחות מחלל ד' אינה מחיצה, והתוס' כתבו דלפ"ז כל הא דבעינן שתהא הקורה רחבה ד' הוא משום דאין שם מחיצות מכל הרוחות, ובעינן שיהיו כל חודי' יורדין וסותמין ויהא המקום שתחת הקורה רה"י, ואזיל רש"י לטעמי' לקמן צ"ד ב' דלדעת רב אמרינן פי תקרה מד' רוחות, אך כל דיש מחיצות משאר רוחות אמרינן פי תקרה אף בקורה רחבה טפח, וכ"כ הב"י בסימן שס"א בדעת הרמב"ם,[[172]](#footnote-173) וכתב דהכי נקטינן.

אך התוס' נחלקו ע"ז וכתבו דלא אמרינן פי תקרה אלא בקורה רחבה ד"ט, ואף למ"ד דקורה משום מחיצה אי"ז אלא מדרבנן,[[173]](#footnote-174) וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ בסוגיין, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והרשב"א והריטב"א והרא"ש, והריטב"א הוסיף לפרש דהוא משום דבעינן תקרה חשובה, ופי תקרה אמרינן פי קורה לא אמרינן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ד, ושער ג' פ"א הל"ט, והסמ"ג בהל' עירובין, והסמ"ק בסימן רפ"ב, והריא"ז בפ' כל גגות, והטור בסימן שס"א, וכ"כ הרמ"א בסימן שמ"ו ס"ג ובסימן שס"א ס"ב, והביאוה"ל בסימן שס"א כתב דכ"ה דעת רוב קמאי, והכי קי"ל.

התוס' הק' ע"ד רש"י, דא"כ מ"ט במים בעינן קורה ד', הרי התם איכא ד' מחיצות לחצירות, ול"ב אלא להפסיק בין ב' החצירות, ואף אם אין הקורה רחבה ד', הויא מחיצה העשוי' לחלל ד',[[174]](#footnote-175) ועוד דא"כ מ"ט קי"ל דקורה משום היכר ולא משום מחיצה, והרשב"א שם הק' עוד, דא"כ מ"ט אין קורה מתרת במבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, והריטב"א הוסיף להקשות דמ"ט אין קורה מתרת במבוי שרחבו יתר על ארכו ובחצר, והרא"ש הוסיף להקשות דמ"ט אינה מתרת למעלה מכ', (אך דעת הריטב"א דלא אמרינן פי תקרה למעלה מכ', ואכמ"ל),[[175]](#footnote-176) - וביותר צ"ע בד' הב"י בסימן שס"א שכתב לדינא דמהני קורה טפח אף בחצר, וכן נקט הרמ"א שם בדעתו, וכ"כ הגר"א שם, וצ"ע דהרי אין חצר ניתרת בקורה.[[176]](#footnote-177)

בפירש"י כתב דהא דקורה ד' מתרת הוא כר' ישמעאל ב"ר יוסי דמחיצה תלוי' מתרת ולית הלכתא כוותי', וכ"נ בד' הראב"ד בכתוב שם, אך התוס' וש"ר נחלקו ע"ז דהא דקורה מתרת הוא מדינא דפי תקרה, ובזה לא פליגי תנאי, וכ"כ ש"ר,[[177]](#footnote-178) - והרשב"א בשבת צ"ט ב' עמד בזה, דמ"ש מחיצה דפי תקרה דמהניא אף דגדיים בוקעין בו, ול"ה ככל מחיצה דהגדיים בוקעין בה דאינה מחיצה, והריטב"א לעיל י"ז ב' כתב דהוא משום דמחיצין הלמ"מ ואין כולן שוות, ופי תקרה אין בקיעת גדיים מבטלתה, ולעיל י"ד א' כתב בדין קורה דהא דמהניא הוא משום דרואין כאילו נסתם, והר"ן שם הוסיף דכיון דחודה סותם עד הקרקע שוב אין הגדיים בוקעין בה, והדברי יחזקאל בסימן ו' סק"ב כתב דלמש"כ התוס' לקמן צ"ד ב' דטעמא דפי תקרה הוא משום דדמי לפתח, ל"ש בזה כלל הביטול דבקיעת גדיים, וכ"כ בחזון יחזקאל שבת ק"א א' ובקה"י סימן א'.[[178]](#footnote-179)

הרמב"ם בפ"ג מעירובין הכ"ב כתב דהא דקורה ד' מתרת במים, הוא אף כשעשאוה על פי הבור, וכ"נ בד' הריטב"א בסוגיין, וכ"כ השו"ע בסימן שע"ו ס"א, אך רבינו ירוחם בנתיב י"ב חלק י"ז כתב דבעינן שתהא הקורה בתוך הבור, וכ"כ המאירי, ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט (הלכה רצ"ב) נחלקו הגירסאות בזה, דלגיר' הכת"י כתב דמהני אף כשנתונה רחבה על אוגנו של בור, ולגיר' הדפוסים כתב דבעינן שיהא רחבה בתוך אוגנו של בור,[[179]](#footnote-180) והביאוה"ל בסימן שע"ו ס"א עמד בפלוגתא זו, וכתב דצ"ע למעשה, - ובד' הגאו"י מבו' דטעם הפלוגתא בזה הוא, דהרמב"ם ס"ל דדוקא במחיצה תלוי' דאינה מחיצה גמורה, הוא דבעינן שתהא בתוך הבור שיהא ניכר שנעשית לשם המים, אך בקורה ד' דאמרינן פי תקרה יורד וסותם והויא מחיצה גמורה ל"ב להכי, ורי"ו ס"ל דאף דקורה ד' הויא מחיצה גמורה, מ"מ כיון דבעינן בזה לקולא שהקילו במים, דלא נאסור מכח הא דעריבי מיא, וכדלהלן, לא הקילו בזה אלא היכא דניכר דנעשית הקורה לשם המים.

**הא קא אזיל דלי לאידך גיסא ומייתי,** התוס' וש"ר פירשו דפריך לרב יהודה דס"ל דבעינן שיקוע קנים במים שלא ידלה מרשות חבירו, דלרב הונא דל"ב שיקוע קנים במים, בע"כ דהתירו אף כשדולה מרשות חבירו, כל דיש היכר קצת שלא יטלטל שם להדיא, - וזה ניחא לדעת הסוברים דעיקר הא דאסר רב יהודה היכא דעריבי מיא, הוא משום דממלא מרשות חבירו, אך לדעת הסוברים דהא דעריבי מיא מבטל את המחיצה, צ"ע דהיכא שמעינן מדרב יהודה דפליג על רב הונא בהך מילתא וס"ל דחיישינן להא דדולה מרשות חבירו.[[180]](#footnote-181)

**תחת הקורה מיהא הא עריבי מיא,** התוס' הק' דמ"ט לא משני דקורה מתרת מחודה ולפנים ולא תחת הקורה, והמהרש"א כתב דאין לחוש דילך הדלי מחודה ולחוץ תחת הקורה כדפריך מעיקרא דהא קאזיל דלי מאידך גיסא משום דא"א לכוין, דדוקא תחת הקורה ממש א"א לכוין, אבל ברשותו ממש דהיינו מחודה ולפנים שפיר מצי לכון דלא ילך מחודה ולחוץ תחת הקורה,[[181]](#footnote-182) וכתבו דכיון דרשות שניהם שולטת בהם תחת הקורה, א"כ בסמוך לקורה נמי ליתסר משום דעריבי מיא שתחת הקורה, ומבו' בדבריהם דל"מ הא דעריבי מיא שלפנים מן הקורה עם המים שמחוץ לקורה, ורק משום דאמרינן דהמים שתחת הקורה עריבי עם המים שמחוץ לקורה ורשות שניהם שולטת שם, תו אמרינן דהמים שלפנים מן הקורה עריבי עם המים שתחת הקורה, וצ"ב,[[182]](#footnote-183) ועוד, דמשמע לי' דמתרת לגמרי אף תחת הקורה.

והגאו"י תמה על תי' בתרא, דהיאך היא מתרת לגמרי אף תחת הקורה, הרי הוי זה רשות משותפת לשניהם, ודמי לחריץ שבין ב' חצירות רחב ד"ט דשניהם אסורין בו, וכתב דצ"ל דאף בזה הקילו במים ואמרינן דלראובן פי תקרה דהאי גיסא דשמעון יורד וסותם ותחת הקורה דילי' הוא, ולשמעון פי גיסא דראובן יורד וסותם ותחת הקורה דילי' הוא, וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן ז' סק"מ, או משום דבמים דתחת הקורה יש ברירה, וכמש"כ בפי' ריו"נ, ועיי"ש שכתב בדעת ש"ר דפליגי ע"ז וס"ל דאסור למלאות להדיא תחת הקורה, ולא התירו אלא למלאות מצד הקורה, ולא הקילו במים אלא דלא חיישינן להא דאזיל דלי לתחת הקורה, - ועי' בחזו"א בסימן ק"ג ס"ק י' י"א במש"כ בזה, וכתב להוכיח מד' הרשב"א דהקילו במים למלאות מרשות שותפות.

**אלא משום דקל הוא שהקילו חכמים במים,** נחלקו הראשונים בביאור הך שינויא, **א** בפירש"י כתב דהיינו דליתא לדרב יהודה, אלא כדרב הונא דב"ה למעלה ממש קאמרי, והרשב"א כתב בשם הראב"ד דאתיא אף כרב יהודה, דכל הא דקאמר דצריך לשקע הוא לדעת רשב"ג, אף לדעת ת"ק דבין מלמטה בין מתוך אוגנו א"צ לשקע, ודלא כמש"כ התוס' דמתוך אוגנו דת"ק היינו מלמעלן דרשב"ג.[[183]](#footnote-184)

**ב** התוס' כתבו דמצינו לפרש דאף דקי"ל כרב יהודה דבעי שיקוע, היינו רק במחיצה תלוי', אך בקורה ד' הקילו דל"ב שיקוע, וכ"כ הרא"ש דבקורה ד' דאמרינן פי תקרה יורד וסותם חשיב טפי ול"ב שיקוע, אבל במחיצה תלוי' בעינן שיקוע, והגאו"י כתב דלרש"י לטעמי' דקורה ד' דמתרת הוא מדין מחיצה תלוי', אין לפרש כן, והתוס' והרא"ש לטעמייהו דקורה ד' דמתרת אי"ז מדין מחיצה תלוי' אלא מדין פי תקרה,[[184]](#footnote-185) - והמהרש"א הק' דא"כ מה מייתינן עלה מההיא דמחיצה תלוי' מתרת במים דקל הוא שהקילו חכמים במים, הרי הכא אתינן למימר דהקילו טפי ממה שהקילו במחיצה תלוי', ול"ב שיקוע, ועיי"ש מש"כ בזה.

**ג** הרמב"ן במלחמות כתב דאתיא אף כרב יהודה, דהא דס"ל דבעינן שיקוע, הוא כדי שלך ילך הדלי ויביא משל זה לזה, אך אכתי הרי מביא הדלי מהמים המעורבין, ובע"כ דהקילו במים דלא חיישינן לעירובי מיא, וה"נ הכא כיון דאין דלי מהלך יותר מד"ט, אע"ג דהוא ממלא מהמים שתחת הקורה דעריבי, סגי בהיכר כ"ד, וכ"כ תור"פ והרא"ש בשם ר"ח, וכ"כ הרשב"א בדעת הרי"ף והר"ח ושאר הגאונים, והוסיף לפרש דהיינו דלא אסרו אלא היכא דיש לחוש שידלה משל חבירו ממש, ומשא"כ תחת הקורה דיד שניהם שוה בו, הקילו חכמים והתירוהו, וכ"כ הריטב"א, וכתבו דלפ"ז לא גרסינן אלא, דלא הדרינן בן משנויא דאין דלי מהלך יותר מד"ט.

**ד** התוס' ותוס' הרא"ש כתבו בשם ר"ת דמפרש דהא דפריך על הא דאמר רב נחמן וכו', לא קאי על הסוגיא דלעיל, דההיא דרב נחמן איירי במים שהם כרמלית, ומהני קורה ד' להתיר למלאות מהם, וע"ז פרכינן דהא קאזיל דלי לאידך גיסא וממלא מכרמלית, דאף לרב הונא דלא חיישינן להכי, היינו רק בבור שבין ב' חצירות שהם רה"י, אבל בכרמלית גמורה ודאי דיש לחוש לכך, ומשני דאין דלי מהלך יותר מד"ט, ופריך דתחת הקורה מיהא עריבי מיא בהדי הנך ומכרמלית הוא דולה, ומשני דקל הוא שהקילו חכמים במים, דכיון דלא ילך הדלי לדלות בכרמלית, דאין דלי מהלך יותר מד"ט, לעירובי מיא לא חיישינן, - והחזו"א בסימן ק"ג סקי"ד הוכיח מזה דהא דעריבי מיא היינו דע"י עירוב המים ל"מ המחיצה, כיון דאין ניכר הבדלת המחיצה, וזהו דפריך בממלא ממים שבכרמלית, דיש לחוש לעירובי מיא.[[185]](#footnote-186)

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דרב הונא ורב יהודה, דדעת רש"י דקי"ל כרב הונא דא"צ לשקע המחיצה במים כלל, ומהני אף מחיצה למעלה ממש, וכ"כ הבעה"מ והראב"ד בכתוב שם,[[186]](#footnote-187) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רצ"א, אך דעת הר"ח והרי"ף דקי"ל כרב יהודה דצריך לשקע המחיצה במים, וכ"כ הרמב"ם בפט"ו משבת הי"ג ובפ"ג מעירובין הכ"א, והב"י בסימן שע"ו כתב דכן גם דעת הרא"ש בפירקין סימן ז', וכ"כ בשו"ע סימן שע"ו ס"א.

והרשב"א בסוגיין כתב, דאף לדעת הפוסקים כרב יהודה, מ"מ אם עשו מחיצה תלוי' רחבה ד"ט, ה"ה מועלת להתיר אף שהיא למעלה מן המים, והגם דלא אמרינן בזה פי תקרה, דפי תקרה אמרו ופי מחיצה לא אמרו, (ונת' בזה לקמן צ"ה א'), דכיון דאיכא היכר מחיצה ולא אזיל דלי לאידך גיסא שרי, דכ"ה דקורה ד' מתרת, משום דלא אזיל דלי לאידך גיסא, ולא חיישינן למה שממלא מהמים שתחת הקורה כיון דאיכא היכר כ"ד, ה"נ במחיצה רחבה ד' שרי למלאות, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רצ"ב,[[187]](#footnote-188) - אך למש"כ התוס' והרא"ש די"ל דבקורה ד' דהיא מחיצה גמורה ל"ב שיקוע, הרי דבמחיצה רחבה ד' דל"מ אלא מדין מחיצה תלוי' בעי שיקוע, וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן ז' סק"נ, וכ"כ הגאו"י בדעת הרמב"ן.[[188]](#footnote-189)

נחלקו הראשונים בדין בתי כסאות שעל המים, דהתוס' כתבו דנהגו להתיר בזה אף כשאין המחיצות מגיעות עד המים, וסמכו ע"ד רש"י דקי"ל כרב הונא דל"ב לשקע המחיצה במים, - והרא"ש בסו"ס ז' כתב דגם לדעת הפוסקים כרב יהודה יש להתיר בזה, דכל הא דבעינן שיקוע, הוא כדי שלא ילך הדלי להדיא לרשות חבירו לשאוב מים, דמה"ט הוא דקורה ד' מתרת במים, משום דאין הדלי מהלך יותר מד"ט, וע"כ בבית הכסא ל"ב שיקוע,[[189]](#footnote-190) - והרשב"א כתב להתיר בזה משום דדמי לגזוזטראות דמהני בהו אף מחיצה למעלה מן המים, וכדלהלן.

הרשב"א כתב בשם הראב"ד שהוכיח דקי"ל דל"ב שישקע המחיצה במים, מהא דתנן לקמן פ"ז ב' בגזוזטרא שהיא למעלה מן המים אין ממלאין ממנה בשבת אא"כ עשו לה מחיצה גבוהה י' טפחים בין מלמעלה בין מלמטה, והרי דמהני אף מחיצה שאינה מגעת למים,[[190]](#footnote-191) ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם מצינו שמחלק בזה, דהכא פסק דצריך לשקע ראשי הקנים במים טפח, ובגזוזטרא כתב בפט"ו משבת הט"ו דאם היתה מחיצה י' וכו' רואין אותה כאלו ירדה ונגעה עד המים, וכתב דצ"ל דכל הא דבעינן שיקוע הוא רק בבור וכיו"ב דמן המחצה ולהלן לאחד ומן המחיצה ולצד האחד לאחר וכדי שלא ידלה משל חבירו ממש להדיא, ומשא"כ בגזוזטרא שעל המים דאף חוץ לגזוזטרא יש לבעל הגזוזטרא שותפות בו, סגי במה דאיכא היכר מחיצה, דדמי להא דשרינן בקורה ד' אף דתחת הקורה עריבי מיא, משום דלא מייחדי לחד מיניהו אלא יד שניהם שוה בו,א[[191]](#footnote-192) והריטב"א כתב לישב עוד בע"א, עיי"ש,[[192]](#footnote-193) ועמש"כ בזה הב"י והב"ח בסימן שע"ו והמג"א שם ס"א, והאלי' רבה שם סק"א, ואכמ"ל.

**מחיצה תלוי' מהו שתתיר בחורבה,** הקר"א הק' דמאי מיבע"ל, הרי ממתניתין דסוכה דהמשלשל דפנות שמעינן דאין מחיצה תלוי' מתרת, וכן משמע ממשנתינו דפליגי חכמים על ר' יהודה ואין הכותל שעל גביהן מתיר, והרי דאין מחיצה תלוי' מתרת אלא במים, וע"כ בעינן היכר שנעשה לשם מים,[[193]](#footnote-194) - והחזו"א בסימן ע"ז סק"ב כתב לפרש דמיבע"ל אם מחיצה תלוי' מתרת בחורבה בגונא דליכא בקיעת גדיים כגון דאיכא גידודי ג', עיי"ש, וזה לפ"מ שנקט דהא דמחיצה תלוי' אינה מתרת הוא אף בגונא דליכא בקיעת גדיים, ונת' להלן, ועמש"כ בזה בס' שלום יהודה סימן כ', ועי' עוד במכתבים שבסו"ס שלום יהודה בענין עומ"ר בערב, ואכמ"ל.

**אין מחיצה תלוי' מתרת אלא במים קל הוא שהקילו חכמים במים,** בשבת ק"א ב' פרכינן עלה דהא איכא בקיעת גדיים, ומשני דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, והריטב"א שם הק' דא"כ לא הקילו במים כלום, וכתב דזו היא הקולא שהקילו בה שלא לחוש לבקיעת דגים שאינה נראית, כי משורת הדין יש לחוש אף לבקיעת דגים, דאדרבה בקיעת דגים שכיחא התם, משא"כ בקיעת גדיים, וכ"ה בל' ההשלמה והמאורות שם דהקילו במים דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בסוכה ט"ז א', דהא דהקילו במים ול"ד לשאר מחיצה תלוי' דל"מ, הוא משום דבמים ליכא בקיעת גדיים, ומשא"כ בחורבה דאיכא בקיעת גדיים,[[194]](#footnote-195) וכ"ה מבו' גם בתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן ד', ובתשו' מהר"ם מר"ב ד' פראג סימן צ"ו, ובד' המרדכי בשבת סימן שע"ו, והכל בו בסימן ל"א, וכ"ה מבו' בד' היחוסי תנו"א ערך רב טבלא.[[195]](#footnote-196)

אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הכ"ט מבו' דהא דאמרינן גוד אחית במחיצה שבים הוא מעיקר הדין דבקיעת דגים לא שמה בקיעה משום שאינה ניכרת, וע"כ הוי רה"י דאורייתא, ושם פ"ו הלכה רכ"ה כתב בדין גזוזטרא דהא דמהני מחיצה תלוי', הוא משום דבמים הקילו לומר גוד אחית לפי שכבר ביארנו שבקיעת הדגים אינה בקיעה, ומבו' דאף דבקיעת דגים ל"ה בקיעה מדינא, מ"מ הא דהתירו בגזוזטרא הוא רק משום דהקילו חכמים במים, ועי' בגאו"י שתמה בזה, - ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ החזו"א בסימן ס"ח סק"י ובסימן ע"ז סק"ב ובסימן ע"ט סקי"א, דהא דמחיצה תלוי' אינה מחיצה הוא אף בלא הא דהגדיים בוקעין, וע"כ אף במים דליכא בקיעה מ"מ בעינן לקולא שהקילו במים, וטעמא דבקיעת גדיים, הוא אף בגונא דלי"ב משום מחיצה תלוי', כגון בדופן ז"ט דנידון בעומ"ר, ומבו' שם בדבריו, דכל הא דל"מ אף בלא הא דהגדיים בוקעין, הוא לעשות רה"י למטה, אך אם נעץ קנה גבוה י' והניח דף עליו בלא מחיצות, שפיר אמרינן גוד אחית שיהא רה"י ע"ג הדף, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, - וע"כ אף שכתב הרשב"א דמדאורייתא אמרינן גוד אחית במחיצה שבים, מ"מ בגזוזטרא שבאנו להתיר למלאות מתחתי', ל"מ אלא משום דהקילו חכמים במים, וד' הרשב"א דמדאורייתא אמרינן גוד אחית, הם בדין ספינה לחשוב את תוכה רה"י, והתם י"ל דדמי להיכא שבאנו לעשות רה"י למעלה, דאמרינן גוד אחית מדינא, ואכמ"ל.

**ר' יהודה בשיטת ר' יוסי אמרה דאמר מחיצה תלוי' מתרת אף ביבשה,** התוס' הק' דמ"ט לא קאמר דכולהו תנאי דמכשרי במחיצה תלוי' בשיטת ר' יוסי אמרו, וכתבו דלשאר תנאי י"ל דהא דמכשרי במחיצה תלוי' הוא משום דהקילו חכמים במים, אך ר' יהודה דמתיר אף במחיצה שלא נעשית לשם מים, בע"כ דס"ל דמחיצה תלוי' מתרת אף בעלמא, והבעה"מ כתב דבדין הוא דלחשוב נמי לשאר תנאי, אלא משום דר' יהודה עדיפא דאית לי' מחיצה תלוי' אפי' למעלה מן הבור, משו"ה נקטינן לר' יהודה, א"נ דטעמא דב"ה י"ל דהוא משום דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, וע"כ נקט ר' יהודה ור' יוסי דמהני אע"פ שהיא מחיצה שהגדיים בוקעין בה, ועמש"כ בזה התורי"ד בסוכה ט"ז ב'.

\*למש"כ החזו"א דהא דמחיצה תלוי' מתרת במים הוא מכח תרי טעמי, חדא, דבקיעת דגים לא שמה בקיעה וע"כ לי"ב בקיעה המבטלת המחיצה, ועוד דהקילו חכמים במים דנימא גוד אחית, צ"ע דא"כ מהו שאמרו דר' יהודה בשיטת ר' יוסי אמרה, הרי מהא דשרי ר' יהודה במחיצה תלוי' ע"ג הבור, לא שמעינן כלל דמכשיר מחיצה תלוי' בעלמא דאיכא בקיעה המבטלת המחיצה, דדוקא הכא הוא דשרי משום דבקיעת דגים לא שמה בקיעה,[[196]](#footnote-197) ולמש"כ הבעה"מ בתי' בתרא דבכותל שע"ג הבור איכא בקיעת גדיים, ניחא,[[197]](#footnote-198) ואכמ"ל.

**עד כאן לא קאמר ר' יוסי אלא בסוכה דאיסור עשה וכו',** הריטב"א כתב דלפ"ז בע"כ דעיקר הא דמחיצה תלוי' אינה מתרת אינו אלא מדרבנן, דאם מדאורייתא ל"מ היכי מפלגינן בין מצות עשה לאיסור סקילה, והגאו"י נקט לפ"ז דגם לדידן כל הא דל"מ מחיצה תלוי' הוא מדרבנן, ועיי"ש שכתב דבד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הכ"ח מבו' דהא דל"מ מחיצה תלוי' במקום בקיעת גדיים הוא מדאורייתא, וצ"ל לדעתו, דרק לדעת ר' יוסי מהני מחיצה תלוי' מדאורייתא, וע"כ אף דמדרבנן ל"מ, מ"מ בסוכה מהני, אך לדידן ל"מ מחיצה תלוי' מדאורייתא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, והפנ"י והשפ"א בסוכה ט"ז א' והחזו"א בסימן ע"ז סק"ב נקטו בפשיטות דמחיצה תלוי' ל"מ מדאורייתא, עיי"ש.

כ"א אייר ע"ח

דף מס' 10

**פ"ו ב' -** **שכחו ולא הביאו ס"ת מבעו"י, למחר פרסו סדין על העמודים והביאו ס"ת,** בפירש"י כתב דשכחו ולא הביאו ס"ת לביהכנ"ס ובחצר אחרת הוה והיו מביאין אותו דרך חצר שאינה מעורבת, ופרסו סדינים ע"ג עמודים להיות מחיצה מפסקת אצל מחיצות החצר, מבית שהי' ספר תורה מונח בו ועד ביהכנ"ס וכו' ולא היו בני החצר אוסרים שם שלא הי' פתח פתוח לו אלא אותו פחת לבדו, וכעי"ז פירש"י בסוכה ט"ז ב'.

ובתשו' הרי"ד סימן מ"ד הוכיח מזה דביהכנ"ס עצמו א"צ עירוב אם אין שם בית דירה, ומותר לטלטל מן הבתים לתוכו,[[198]](#footnote-199) והיינו משום דאי נימא דביהכנ"ס צריך עירוב, היאך הביאו את הס"ת לביהכנ"ס, הרי הביהכנ"ס חשיב כחצר של כל בני המקום, ואסור להכניס לתוכו כלים ששבתו בבית היחיד, ועי' גם בס' גנזי חיים (לבעל החדרי דעה) בסימן שס"ו שעמד בזה.

אך הנה האחרונים נקטו דביהכנ"ס צריך עירוב, ודעת מהרי"ל בריש הל' עירובי חצירות דדינו כבית ואסור לטלטל ממנו לחצר, והמג"א בסימן שס"ו סק"י נחלק ע"ז דאין דינו כבית, אך גם לדעתו נקטו הפמ"ג שם והמ"ב שם סק"ל והחזו"א בסימן צ' סקכ"ז דהוי כחצר שאינה מעורבת ואסור לטלטל כלי הבתים לשם, ולפ"ז צ"ע דהיאך הותרו לטלטל את הס"ת לביהכנ"ס.[[199]](#footnote-200)

**ר' יהודה ור"ח בן עקביא אמרו דבר אחד,** הגרע"א הק' ע"כ דמאי ס"ד דר"ח בן עקביא ס"ל כר' יהודה, הרי גזוזטרא חשיב כנעשה לשם מים, וכדחזינן דאף לרבנן שרי אם יש לו מחיצה י', וע"כ שפיר שרי ר"ח בן עקביא משום דאמרינן כוף וגוד, דממילא שרי משום דנעשה בשביל מים, והיאך שמעינן מינה דשרי אף בכותל שע"ג הבור שלא נעשה לשם המים, - וכבר הרגיש בזה התורי"ד, ופירש דמייתינן מהא דשרי ר"ח בן עקביא ע"י כוף וגוד, אף דאורך ורוחב הגזוזטרא לא נעשו כלל לשם מחיצה אלא להשתמש עלי', וה"נ שרי בכותל שע"ג הבור אף שלא נעשה בשביל המים, והיינו דאף דהמחיצה שע"ג הגזוזטרא ניכר שנעשית בשביל המים, אך הגזוזטרא עצמה הרי לא נעשית לשם מחיצה כלל, ולא עדיפא ממחיצה שנעשית שלא לשם מים,[[200]](#footnote-201) וכ"נ גם בד' הריטב"א, עיי"ש,[[201]](#footnote-202) וכ"כ הגאו"י.

\*בפירש"י פירש דהא דאמרו דבר אחד היינו שהקילו הרבה במים, ומשמעות דבריו דהא דשרי ר' יהודה במחיצה שע"ג הבור הוא משום שהקילו במים, ואך שהקילו הרבה דאף מחיצה שלא נעשית לשם מים מתרת, וצ"ע דלפ"ז מ"ט אמרו לעיל דר' יהודה בשיטת ר' יוסי אמרה, הרי מודה ר' יהודה דמחיצה תלוי' אינה מתרת, ולא התיר אלא במים.[[202]](#footnote-203)

**גזוזטרא שיש בה ד' אמות וכו',** התוס' הק' דמ"ט הוי הגזוזטרא רה"י, הרי טרסקל ל"ה רה"י אף לר"י ב"ר יהודה אלא משום דהדרא מחיצתא,[[203]](#footnote-204) וכתבו דהוא משום דבקיעת דגים ל"ה בקיעה ואמרינן גוד אחית,[[204]](#footnote-205) או דאיירי כשרה"י פתוח לה והויא חורי רה"י, - ולכאו' מבו' מדבריהם, דהא דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, הוא מדינא, וכמש"נ בדף מס' 9 בדעת הרשב"א דלדעת הריטב"א ודעימי' דהוא רק משום דהקילו חכמים במים, הרי דלגבי הגזוזטרא עצמה היתה אף בקיעת דגים מעכבת דלא נימא גוד אחית, ובע"כ דמדינא בקיעת גדיים ל"ה בקיעה, וכל הא דבעינן לקולא שהקילו במים, הוא לעשות רה"י למטה, אך להתיר לטלטל ע"ג הגזוזטרא ל"ב לזה, ובזה ניחא הא דתחת הגזוזטרא ל"ה רה"י ואסור למלאות, דהגם דע"ג הגזוזטרא הוי רה"י משום דבקיעת דגים לא שמה בקיעה ואמרינן גוד אחית, מ"מ להתיר לטלטל תחתי' בעינן להקולא שהקילו במים, ולא הקילו אלא במחיצה שנעשית בשביל המים, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן ק"ח סק"ח שפירש כן בד' התוס',[[205]](#footnote-206) ועי' בקובץ ביאורי ענינים שהאריך בזה.

התוס' הק' דמ"ט לא שרינן למלאות משום דפי תקרת הגזוזטרא יורד וסותם, וכתבו דאיירי בגווני דאין ע"ז תורת פי תקרה, דהתקרה עשוי' באלכסון,[[206]](#footnote-207) או שהיא מלאה פגימות, או שאין בעבי' טפח, ועמש"נ בדינים אלו לקמן צ"ה א', והריטב"א כתב דאיירי כשהגזוזטרא היא למעלה מכ', דבכה"ג לא אמרינן פי תקרה, ונת' בזה לקמן צ"ה א'.

והרשב"א לעיל בסוגיין כתב דאף אם הגזוזטרא נתונה בקרן זוית, שיש לה ב' מחיצות דעריבן דאמרינן בכה"ג פי תקרה, מ"מ אסור למלאות, משום דאי"ז ניכר שנעשה בשביל המים,[[207]](#footnote-208) והיינו דאף דפי תקרה הויא מחיצה גמורה מדאורייתא, מ"מ כיון דעריבי מיא, ולא שרי אלא משום שהקילו חכמים במים, לא התירו אלא כשניכר שנעשה בשביל המים, ועמש"נ בדף מס' 9 דלפ"ז ה"'נ קורה ד' דמתרת במים, הוא רק כשהיא בתוך הבור, - ובד' התוס' והריטב"א אין מקור דפליגי ע"ז, דקושייתם היא לדעת ר"ח בן עקביא דמתיר כשיש בגזוזטרא ד"א על ד"א משום דאמרינן כוף וגוד, והרי דשרי אף במחיצה שלא נעשית לשם מים, וכמש"נ לעיל מד' התורי"ד, וזהו שהק' דא"כ אף כשאין בה ד"א על ד"א יש להתיר משום פי תקרה,[[208]](#footnote-209) ואמנם הנה המאירי בשלהי סוגיין העמיד לקו' זו אף לדעת רבנן, עיי"ש, ולכאו' מבו' דס"ל דמחיצה דפי תקרה מועלת להתיר אף כשלא נעשית לשם מים, אך לקמן פ"ז ב' כתב דאין להתיר בגזוזטרא משום פי תקרה, מפני שהדבר צריך למחיצות הניכרות, וצ"ע.[[209]](#footnote-210)

\*התוס' והריטב"א העמידו לקו' זו לדעת רש"י דאמרינן פי תקרה מד' רוחות, והתוס' הרא"ש עמד בזה דגם לדעת ר"ת דלא אמרינן פי תקרה מד' רוחות אכתי תיקשי, דמ"ט בעינן שתהא ד"א על ד"א, כיון דאמרינן כוף וגוד מב' או מג' רוחות, לישתרי רוח רביעית בפי תקרה, ועיי"ש שכתב די"ל דלא אמרינן פי תקרה אלא א"כ יש ג' מחיצות גמורות או שתים, אך היכא דב' וג' המחיצות הוו ע"י כוף וגוד, לא אמרינן פי תקרה ברוח רביעית.

**חוקק בה דע"ד וממלא וכו' כוף וגוד,** הגאו"י כתב דעיקר הא דאמרינן כוף, אי"ז אלא מדרבנן דהקילו במים, אך מדאורייתא לא אמרינן כוף, דאל"כ מ"ט בעינן ג' מחיצות לאשוויי רה"י, ולא סגי במחיצה אחת ארוכה ונימא כוף, וע"ד מה שאמרו לקמן בהיתה זקופה, דאמרינן כוף לצדדים ואיכא ג' מחיצות, ומ"ט רה"ר מקורה ל"ה רה"י ע"י דנימא כוף, - ובקובץ ביאורי ענינים לקמן פ"ז ב' הביא מד' החזו"א בסו"ס ע"ז דנראה מדבריו דכוף הלכתא היא, וזהו שדן להוכיח מהא דאמרינן הכא כוף וגוד, דאמרינן תרי הלכתי,[[210]](#footnote-211) ומד' החזו"א בכלאים סימן ו' סק"ד שכתב בדעת הירושלמי דאמרינן כוף לענין כלאים, ועיי"ש במש"כ בזה.

**ודילמא לא היא עד כאן לא קאמר ר' יהודה התם וכו' אבל כוף וגוד לא,** הגאו"י הק' דמ"ט קאמר לה בל' ודילמא, והרי לא מצינו כלל בדברי ר' יהודה דאית לי' דאמרינן כוף, ומהיכ"ת נימא דס"ל בזה כר"ח בן עקביא, וכתב דהוא משום די"ל דכו"ע מודו לר"ח בן עקביא דאמרינן כוף, וכל הא דפליגי רבנן עלי', הוא משום דבעינן מחיצה לשם מים, ואם היתה כל הגזוזטרא נעשית לשם מים, לכו"ע אמרינן כוף, וע"כ לר' יהודה דמהני מחיצה שלא נעשית לשם מים, יש להתיר גם במחיצה דכוף, וע"ז דחינן דדילמא בעיקר המחיצה דכוף פליג ר' יהודה עלי' דר"ח בן עקביא.

**ועד כאן לא קאמר ר"ח וכו' אלא בימה של טבריא וכו',** הגאו"י כתב דהא דקאמר לה בל' ודילמא, אף דלהדיא אמר ר' יוחנן לקמן בע"ב דלא התיר ר"ח אלא בימה של טבריא, הוא משום די"ל דכל הא דלא התיר בשאר מימות, הוא משום דלא אמרינן בהו כוף, אך הא דס"ל דל"ב מחיצה העשוי' לשם מים, הוא אף בשאר מימות, דאם הוה ס"ל בשאר מימות דבעינן לשם מים, ל"ה מיקל בימה של טבריא תרתי, דאמרינן כוף ואף דהוא שלא לשם מים.

\***היתה סמוכה לכותל בפחות מג"ט צריך שיהא ארכה ד' אמות ורחבה י"א ומשהו,** הגאו"י הק' דמ"ט לא סגי שיהא רחבה ו' טפחים וב' משהויין, ונימא כוף לדופן אמצעי, דהו"ל י' טפחים גובה וו' טפחים וב' משהויין רוחב, ותו הו"ל כהיכא דהיתה זקופה, דכל שגבוהה י' טפחים ורחבה ו' טפחים וב' משהויין שרי, והוכיח מזה דלא אמרינן כוף לכוף, ועיי"ש שכתב כמה גווני דנפ"מ בזה.

והרש"ש הק' דמ"ט בעינן שתהא ד' אמות ברוחב י"א ומשהו, הרי סגי שיהא ארכה ד' אמות ברוחב טפח ומשהו, ובאמצעיתו יהא בולט עוד אורך י' טפחים ברוחב ד' טפחים, דע"י דנימא כוף יהא הנקב ד' מוקף מכל צידיו במחיצה, - ועיי"ש שכתב דקשיא כן גם בעיקר דינא דר"ח בן עקביא, דמ"ט בעינן שיהא בה ד' אמות על ד' אמות, ולא סגי שיהא בה ד' אמות ברוחב ד"ט, ובאמצעיתה יהא יוצא מב' עברי' י' טפחים מזה וי' טפחים מזה על רוחב ד"ט, ותהא בצורת שתי וערב.[[211]](#footnote-212)

**אמת המים שהיא עוברת בחצר אין ממלאין ממנה בשבת אא"כ עשו לה מחיצה גבוהה י"ט,** בפירש"י כתב דאמת המים אפי' ברה"י כרמלית היא, והראשונים הקשו דמ"ש מהא דתניא לעיל י"ב א' דלשון ים הנכנס לחצר ואין פרצתו ביותר מי' ממלאין ממנו בשבת, והכא אסרינן למלאות אף כשאין רחבה יותר מי', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א והריטב"א בסוגיין ולעיל שם כתבו דשאני אמת המים שהיא עוברת בחצר מעבר אל עבר, וע"כ היא חולקת רשות לעצמה, כל שהיא גבוהה י' ורחבה ד', ואינה ניתרת במחיצות החצר, ומשא"כ בלשון ים הנכנס לחצר ואינו יוצא ממנה, דאינו חולק רשות לעצמו והוא ניתר במחיצות החצר, וכ"כ בתור"פ בסוגיין והתורי"ד לעיל שם, וכ"כ הראב"ד בהשגות פט"ו משבת הי"ב.

**ב** בפי' ריו"נ כתב דשאני אמת המים שהיא עמוקה י' ורחבה ד', וע"כ היא חולקת רשות לעצמה ואינה ניתרת במחיצות החצר, ומשא"כ בלשון ים שנכנס לחצר שאינו עמוק י' הוי כארעא סמיכתא ואינו חולק רשות לעצמו, והוא ניתר במחיצות החצר, וכ"כ הרשב"א לעיל שם בשם הראב"ד והריטב"א שם בשם התוס',[[212]](#footnote-213) והרשב"א שם הק' ע"ז ממה שאמרו לעיל כ"ד א' דמים כנטעים, אף שיש בעמקם י', ואין חולקים רשות לעצמם,[[213]](#footnote-214) עיי"ש.[[214]](#footnote-215)

**ג** בס' מגנזי הגר"ח סימן ז' כתב בדעת הרמב"ם בפט"ו משבת הי"א והי"ב, דשאני הכא דהאמת המים עמוקה י' ורחבה ד', ואמרינן גוד אסיק על מחיצותי', וה"ה מפסיקות בינה לבין החצר, וע"כ אין גיפופי החצר מועילין להתירה, דמחיצות האמה מסלקין את גיפופי החצר, ומשא"כ בלשון ים שאינו עמוק י', שפיר מועילין גיפופי החצר להתירו, וכ"כ החזו"א בסימן ק"ג סק"א,[[215]](#footnote-216) ופירש כן בד' הרשב"א והריטב"א בדעת הראב"ד והתוס', אך בסק"ד חזר בו מכח משה"ק הרשב"א מההיא דמים כנטעים, ועיי"ש שכתב דגם בל' הריטב"א משמע דאי"ז משום סילוק מחיצות, אלא משום דחשבינן לה כרשות בפנ"ע, ועיי"ש בסוסק"ב שכתב דגם מד' רש"י מבו' דכל הא דל"מ הוא משום המים.

והחזו"א שם סק"ג שפירש בדעת החולקים, דלא חשיב כאילו השוה גיפופי' ע"י גוד אסיק, דאדרבה אמרינן דחשיב ככולו מוקף מחיצות, והוי כבור ברה"י, וברה"י לא שייך גוד אסיק דכל רה"י כחדא רשותא הוא בגובים ועומקים שבו, עכ"ד,[[216]](#footnote-217) ועד"ז כתב האבנ"ז בסימן רס"ג סק"ג, וייסד הדברים ע"ד התוס' לקמן צ' א' ד"ה הכא, וזה לפי דרכו בביאור ד' התוס' שם, ונת' במקומו.

\*הביאוה"ל בסימן שנ"ו ס"א כתב דמבו' בד' הפוסקים דדינא דאמת המים, אי"ז דוקא באמת המים העוברת פה מעולם, אלא אף כשנפרץ מאיזה נהר שטף מים ועוברת דרך החצר משני הצדדים כמו אמת המים ג"כ דינא הכי, והוא מבו' כן בד' הראשונים שעמדו דמ"ש לשון ים שנפרץ לחצר מאמת המים, ועיי"ש שכתב דמ"מ אפשר דאם הוא משער שיתעכב המים רק משך יום או יומים לא גזרו ע"ז שיהיה כרמלית, והניח בצ"ע, - והחזו"א בסימן ק"ד סק"ג כתב דאין חילוק בזה כלל דאפי' במים שעה אחת הדין כן, דהא דאסרינן הכא אי"ז משום דמים מבטלי דירה, אלא משום דמים נדונים כרשות חלוק ואין מחיצות החצר מועילות להם, ואפי' שעה אחת.

כ"ב אייר ע"ח

דף מס' 11

**פ"ז א' -** **אא"כ עשו לה מחיצה גבוהה י"ט בכניסה וביציאה,** בפירש"י כתב דהיינו דעשו לה מחיצה בתוך אוגני', אך הרי"ף והרא"ש בסימן ח' והרמב"ם בפט"ו משבת הי"ג כתבו דבעינן שיהא טפח מן המחיצה יורד בתוך המים, וכ"כ השו"ע בסימן שנ"ו ס"א, - והקרבן נתנאל בסימן ח' ס"ק ק' כתב דאזלי לטעמייהו, דרש"י לטעמי' לעיל פ"ו ב' דקי"ל כרב הונא דא"צ שישקע המחיצה במים, וה"נ הכא מהני מחיצה בתוך אוגני' אף שאינה מגעת למים, אך הרי"ף ודעימי' לטעמייהו דקי"ל כרב הונא דצריך שישקע ראשי קנים במים טפח, ה"נ הכא בעינן שישקע המחיצה במים, וכ"כ הגאו"י, - אך למש"כ הרשב"א והריטב"א לעיל פ"ו ב' בטעם הא דבגזוזטרא מהניא אף מחיצה למעלה מן המים, ונת' לעיל שם, לכאו' הדין נותן דה"נ הכא ל"ב שישקע המחיצה במים, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ו הלכה רט"ז, וכ"כ החזו"א בסימן ק"ג סק"ז, וצ"ע לפ"ז בטעמא דהרמב"ם והשו"ע דס"ל הכא דבעינן שישקע המחיצה במים, ובגזוזטרא כתב הרמב"ם שם הט"ו והשו"ע בסימן שנ"ה ס"א דמהני אף מחיצה למעלה, וכבר עמד ע"ז בהשגות ההשלמה על הרמב"ם שם, ועמש"כ בזה הפוסקים בסימן שע"ו והחזו"א שם.[[217]](#footnote-218)

\***מפני שלא הי' בה כשיעור,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין מים נעשין רשות לעצמן בפחות מעומק י' ורוחב ד', ואם עוברת ברה"ר הוי רה"ר,[[218]](#footnote-219) ובד' הבאר היטב בסימן שנ"ו סק"א משמע דפירש דמש"כ רש"י דאם עוברת ברה"ר הויא רה"ר, הוא אף כשהיא עמוקה י' ואינה רחבה ד', וכ"ה מבו' בד' הלבוש שם ס"א, אך השעה"צ שם סק"ג כתב דהדבר פשוט דבכה"ג הוי מקו"פ, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' הזורק, וכ"ה מבו' בדבריו בפי"ד משבת הכ"ד, ומש"כ רש"י דאם עוברת ברה"ר הוי רה"ר, קאי על היכא דאינה עמוקה י', דאף דבעלמא כרמלית הוא, מ"מ במים ה"ז בטל לרה"ר,[[219]](#footnote-220) ועמש"כ בזה בהערות לחי' המאירי.

התוי"ט כתב דמשמע דאם אין בה כשיעור מודו רבנן לר' יהודה דכותל שעל גבה תידון משום מחיצה, ועיי"ש שהק' דמ"ש מבור שבין ב' חצירות דס"ל לרבנן דל"מ הכותל שעל גבה להתיר, - והחזו"א בסימן ק"ג סקט"ז כתב דכל שאין בה כשיעור ל"ב כלל להכותל שעל גבה להתירה, אלא היא ניתרת בגיפופי החצר, דכל הא דאינה ניתרת בגיפופי החצר, הוא רק כשהיא עמוקה י' ורחבה ד' דחלקה רשות לעצמה, וכמש"כ הראשונים, וכ"ה מבו' בד' הקרבן נתנאל בסימן ח' סק"צ.

ובד' הרמב"ם בפט"ו משבת הי"ב מבו' בפשוטו, דאף אם אין בה כשיעור, מ"מ כל שפרצתה ביותר מי' אינה ניתרת בכותל שעל גבה,[[220]](#footnote-221) והיינו משום דהו"ל מחיצה תלוי' ול"מ להתיר לפרצה דיותר מי', דלא התירו מחיצה תלוי' במים אלא כשניכר שנעשית לשם מים, וכ"כ בתשו' נפש חי' או"ח סימן ל"ג (ד"ה ונראה שיטת), וכל הא דשרי כשאין בה כשיעור, הוא כשאינה רחבה יותר מי' דהיא ניתרת בגיפופי החצר, וכנ"ל.

אמנם הנה הראב"ד בהשגות שם כתב דאף אם יש בפרצתה יותר מי', מ"מ כל שאין בגבהה י' וברחבה ד' היא ניתרת בכותל שעל גבה,[[221]](#footnote-222) - ובס' הבתים שערי איסור הוצאה שער י"ג כתב דיש מי שדחה לזה, דכיון דפרצתה יותר מי' ל"מ כותל שעל גבה להתיר, דאין מחיצה תלוי' מתרת, וכתב דשמא דעת הראב"ד דאי"ז מחיצה תלוי', דהואיל ויש מחיצה מחיצה מכאן ומכאן, מחיצה על גבה יחשב לצוה"פ, וצוה"פ מתיר אפילו בפרצה יותר מי', וצ"ב, - והאבנ"ז בסימן רס"ג סק"ט כתב דהוא משום דכל דאיכא גיפופי מכאן ומכאן, מהני מחיצה תלוי' להתיר לאיסורא דיותר מעשר, וכתב די"ל דהוא משום דדומה לצוה"פ דכותל הוא במקום משקוף, - והחזו"א שם כתב דהוא משום דכל הא דלרבנן ל"מ מחיצה תלוי' במים כשלא נעשה לשם מים, הוא רק בבור עמוק י', אך כל שאינו עמוק י' מודו רבנן דמהני מחיצה תלוי' אף שלא נעשה לשם מים, וע"כ היא ניתרת בכותל שעל גבה, ועד"ז כתב בתשו' נפש חי' שם (ד"ה ודעת הראב"ד), ופירש דהוא משום דל"ב מחיצה הנעשית לשם מים, אלא להתיר לטלטל מהמים, וכל שאין עמוק י' ואין המים חולקין רשות לעצמן, ובאנו להתיר את החצר, ל"ב שיהא נעשה לשם מים, (כיון דמדינא אי"ז מחיצה תלוי' דבקיעת דגים לא שמה בקיעה).[[222]](#footnote-223)

\*הפמ"ג באש"א סימן שנ"ו סק"א וסוסק"ד נסתפק בגונא דחוץ לחצר עמוקה י' טפחים ורחב ד' ובתוך החצר אין עמוקה י' טפחים ורחבה ד', או להיפוך, אם היא מותרת, וצ"ע דבגונא דבתוך החצר אינה עמוקה י' ורחבה ד', הרי אינה חולקת רשות לעצמה מן החצר, ומ"ט תהא אסורה, וכ"כ בס' מנחת פתים שם דבכה"ג היא מותרת משום דאין חורין לכרמלית.[[223]](#footnote-224)

\***עשו לה בכניסה ולא עשו לה ביציאה וכו' אין ממלאין ממנה בשבת,** בפירש"י כתב דאף דעשו לה בכניסה ל"מ מידי, דהא דמחוברת למים שחוץ לחצר ביציאתה ונעשית הכל כרמלית, ומשא"כ כשעשו בכניסה וביציאה אינה כרמלית דדומה כמי שמתחלת בחצר זו, - ומבו' בדבריו דעיקר איסורא דאמת המים אינו כלפי מחיצות החצר דאינם מועילות לאמה דהיא רשות לעצמה, דא"כ הרי כל שעשה לאמה עצמה מחיצות, שפיר דמי, ול"ב להא דדומה כמי שמתחלת בחצר זו, אלא היינו דכיון דהיא מחוברת למים שחוץ לחצר שהם כרמלית, הויא מכלל הכרמלית ול"מ המחיצות להתירה, וע"כ הי' בדין דגם אם עשו לה עצמה מחיצות ל"מ, ואך דבכה"ג דיש מחיצות במקומה אינה נראית כהמשך למים שמחוץ לחצר, וע"כ היא מותרת, וכ"ה בל' המ"ב בסימן שע"ו סק"ג דהא דמהני כשעשו לה מחיצות בכניסה וביציאה, הוא משום דבכה"ג הן בטלין לחצר ואינם רשות לעצמן,[[224]](#footnote-225) וצ"ע.

בד' רש"י משמע דהא דבעינן שיעשו לה בכניסה וביציאה, הוא משום דסגי במה שהיא מחוברת מצד אחד למים שחוץ לחצר לחשבה ככרמלית, וזה כדעת הסוברים דדינא דאמת המים הוא גם כשהיא מחוברת מצד א' לחוץ, - וכ"כ בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער י"ג דמהא דבעינן לעשות לה בכניסה וביציאה, יש ללמוד דכל שהיא מחוברת מצד א' למים סגי בכך לאסור, ושלא כדעת הרשב"א ודעימי'.

ובדעת הרשב"א ודעימי' כתב הגאו"י לעיל י"ב א', דאף דאם אין האמת המים מחוברת לחוץ אלא מצד א' אינה חולקת רשות לעצמה והיא ניתרת במחיצות החצר, מ"מ כשהיא מחוברת מב' הצדדים, ואך שעשו לה מחיצה מצד א', כיון דעדיין היא מחוברת מתחת המחיצה למים שבחוץ, אינה ניתרת עד שיעשה לה מחיצה גם בצד השני.

\*למש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דהא דהאמת המים אינה ניתרת בגיפופי החצר, הוא משום דמחיצות האמה מסלקות את גיפופי החצר, צ"ע דא"כ מאי קמ"ל דעשו לה בכניסה ולא עשו לה ביציאה ל"מ, הרי הו"ל ככל רשות דאינה ניתרת אלא כשעשו לה תיקון ברוח רביעית, ושמא הא גופא קמ"ל, דלא נימא דאיסורא דאמת המים הוא מכח הא דהיא מחוברת למים שבחוץ, ונימא דכל שעשו לה מחיצה מצד אחד וכבר אינה מחוברת למים שבחוץ סגי, (ועי' בפמ"ג באש"א סימן שנ"ו סק"ג במה שהוסיף לפרש בזה), אלא איסורא דאמת המים הוא משום דמחיצות האמה מסלקות את גיפופי החצר, וע"כ בעינן שיעשו לה מחיצה בכניסה וביציאה, שיהא לה ד' מחיצות.

**אלא באגפי' ולהחליף,** התורי"ד כתב דאיירי באמת המים העוברת ברה"ר ובתים בנויים מצד זה ומצד זה, וממלאין מן האמה דרך חלונות, וע"כ הוו האגפים מקו"פ, דאם היתה עוברת בתוך המבוי או בתוך החצר כמו שפירש"י, ל"ה האגפים מקו"פ, דכל מה שבחצר הוי רה"י, - ובדעת רש"י צ"ל כמש"כ החזו"א בסימן ק"ג סקכ"א, דאף דכל שהוא בין מחיצות רה"י אינו מקו"פ לעולם אף כשאינו רחב ד', וכמש"כ בשו"ע סו"ס שמ"ה, הכא איירי באגף שבין כותל הבית לאמה, ואין בין כותל הבית לאמה אלא פחות מד', ובכה"ג אין האגף מצטרף עם הבית, וכיון שאין בו ד' אינו נעשה רה"י, אך אם יש חצר בין הבית לאגף, הוי האגף רה"י גמור, ועיי"ש בסקכ"ד שעמד לפ"ז בד' הריטב"א לקמן בסוגיין, ונת' להלן.

בטעמא דרבנן דכל שיש באגפי' ג"ט אסור להחליף, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דכל שיש בהן רוחב ג"ט ל"ה מקו"פ אלא רשות בפנ"ע ולא בטל להכא ולהכא, ובפירש"י לקמן בסוד"ה התם כתב דאף דרב דימי קאמר דמקום שאין בו דע"ד הוי מקו"פ, היינו משום דלגבי רשויות דאורייתא בטל אצלן פחות מד' הסמוך להן, ומשא"כ הכא לגבי כרמלית כל דיש בו רוחב ג' אינו בטל, והגאו"י הק' במש"כ רש"י דהוי רשות בפנ"ע, דהרי אין כרמלית פחותה מד'.[[225]](#footnote-226)

**ב** הריטב"א כתב לפרש דהא דהכא כשיש בהן ג"ט ל"ה מקו"פ, הוא משום דהם עומדים בתוך רה"י והם מוקפין מחיצות, ובזה ס"ל לרבנן דכל שיש בהן ג"ט שיצאו מתורת לבוד, ה"ה טפלים לגבי רה"י ואסור לטלטל מהן לכרמלית, והחזו"א בסימן ק"ג סקכ"ד הק', דאם חשבינן דהם בתוך מחיצות הרה"י, אף כשאין בהן ג"ט מ"ט הוו מקו"פ, הרי אין מקו"פ ברה"י, ובע"כ דאיירי באגף שבין כותל הבית לאמה (וכמש"כ שם סקכ"א), וא"כ מ"ט כשיש בו ג"ט הוי רה"י, ועיי"ש מש"כ בזה.

**ג** המאירי כתב דלעולם אף כשיש באגפים ג"ט הוי מקו"פ, ואך דדעת רבנן מה שהתירו להחליף ברשויות דרבנן דרך מקו"פ, הוא רק כשאין בו ג"ט, אך כל שיש בו ג"ט אסור.[[226]](#footnote-227)

**הכא רשויות דרבנן,** התוס' הק' מסוגיית הגמ' לקמן ק"א ב' דמשמע דרב דימי אוסר להחליף אף ברשויות דרבנן, והבעה"מ כתב דלמסקנת סוגיין מודה רב דימי דאסור להחליף ברשויות דרבנן, וכתב דהכי קי"ל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בשלהי סוגיין, וכתבו דכן דעת הראב"ד, וכ"כ הרא"ש בסימן ח', והטור בסימן שמ"ו, - אך הרי"ף לעיל ע"ז א' כתב דקי"ל דמותר להחליף ברשויות דרבנן, וכ"כ המ"מ בפט"ו משבת ה"כ בדעת הרמב"ם שם, - והשו"ע בסימן שמ"ו ס"א והרמ"א בסימן שנ"ה ס"ג הביאו לב' הדעות בזה, ובד' הרמ"א בסימן שע"ב ס"ו מבו' דחשש לדעת האוסרים, וכמש"כ המ"ב שם סקמ"ט.

\*התוס' בד"ה ולזעירי כתב דמ"ד דאסור להחליף ברשויות דרבנן, הוא דלא כר' יהודה בשבת ק"א א' דהתיר לטלטל מספינה לים ומן הים לספינה דרך למעלה מי' שהוא מקו"פ, וכ"כ המ"מ בפט"ו משבת ה"כ, - אך המג"א בסימן שנ"ה סק"ז כתב דאף לדעת האוסרים להחליף דרך רשויות דרבנן, מ"מ בספינה שרי ע"י היכר זיז, והוא מוכח כן בד' הטור שם שהתיר בספינה ע"י זיז אף שדעתו בסימן שמ"ו דאסור להחליף ברשויות דרבנן, והגר"א שם נחלק ע"ז, ועמש"כ בזה הבית מאיר שם, ואכמ"ל.

בל' רש"י לעיל בסוגיין ד"ה אלא באגפי' מבו' דאף למ"ד דמותר להחליף ברשויות דרבנן, היינו רק כשנח במקו"פ, אך כשלא נח במקו"פ אסור, וכ"כ התוס' לקמן צ' א' ד"ה כרמלית, והתוס' בשבת ק"א א' (ד"ה ר' יהודה) כתבו דלר' יהודה מותר להחליף ברשויות דרבנן אף שלא נח ולרבנן אסור, והגר"א בסימן שנ"ה ס"ג פירש הטעם בזה, דלא התירו להחליף ברשויות דרבנן, אלא כשנח במקו"פ, דבכה"ג אף ברשויות דאורייתא אינו אסור אלא מדרבנן, דבזה לא אסרו ברשויות דרבנן, דהוי כגזירה לגזירה, אך כשלא נח במקו"פ דברשויות דאורייתא כה"ג חייב, אסרו אף ברשויות דרבנן, וכ"כ המאמ"ר בסימן שנ"ג סק"ב והבית מאיר בסימן שמ"ו ס"א בסו"ד, - אך בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן צ"ו וד"ק סימן קע"ח והובא במרדכי פ' הזורק סימן שע"ו מבו' דלמאן דס"ל דשרי להחליף ברשויות דרבנן, היינו אף כשלא נח שם, והביאו הרמ"א בסימן שנ"ה ס"ג, והגר"א שם האריך לתמוה ע"ז מכ"ד, עיי"ש, וכן תמהו הבית מאיר שם והמאמ"ר בסימן שנ"ג סק"ב, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן ק"ג סקי"ז, ואכמ"ל.

**והא ר' יוחנן ברשויות דרבנן נמי אמר וכו' ור' יוחנן אמר אלו מעלין וכו',** בפירש"י כתב דמהא דאמר ר' יוחנן אלו מעלין מכאן ואלו מעלין מכאן, משמע דאסורין להחליף, ומינה שמעינן דאסור להחליף ברשויות דרבנן, - ובחי' אהעו"ז לעיל ע"ז א' תמה ע"ז, דאף אם מותר להחליף ברשויות דרבנן, אין להתיר הכא להחליף, שהרי עיקר איסורו הוא משום דהכלים קנו שביתה בבתים, וא"כ מה לי שמונח בחצירו במקום ד' או במקום שאין בו ד', הרי לעולם אסורין כלים ששבתו בבתים להביאן לחצר אחרת, והיינו דהרי האיסור להוציא כלים ששבתו בבית מחצר לחצר, הוא משום דחשיב כהוצאה מן הבית, (ונת' בזה בר"פ כל גגות), וא"כ מה לי אם הוא מוציאן מחצר לחצר, או הוא מוציאן ממקום שאין בו ד' לחצר, וצ"ע.[[227]](#footnote-228)

בתשו' הגרע"א שהביא הבית מאיר בסימן שמ"ט הק' דאף בלא איסור החלפה, יש לאסור להורידו מהכותל לחצר השני', כמו כלים שיצאו דרך מלבוש לחצר דאסור לטלטלם לשם, לדעת הרשב"א בעבוה"ק ודעימי', וכתב דמשום זה אין לאסור אלא להוציאן חוץ לד' אמות, אך בתוך ד' אמות מותר לטלטלם, - והבית מאיר שם עמד למש"כ שם בדעת הריטב"א דכלים שיצאו לחצר דרך מלבוש אסור לטלטלם שם כמלא נימא, ונת' לעיל ע"ז ב', דא"כ היאך מותר להורידם מהכותל לחצר השני', והוכיח מזה דכל הא דאסור לטלטלם בחצר, הוא רק בחצר שאינה מעורבת, אך הכא דכל חצר עירבה לעצמה, חשיבא כל חצר כרשות אחת, והוי כמו כלים שבאו דרך מלבוש לבית אחר, דמותר לטלטלם בכל הבית, וכמש"כ שם לעיל מינה.[[228]](#footnote-229)

\***ההיא זעירי אמרה,** התוס' לעיל ע"ז א' ד"ה הבמ"ע כתבו במה שאמרו התם דרב מחמיר טפי ברשויות דרבנן, דאסור לטלטל משם למקום שאין בו דע"ד, היינו רק בכה"ג דהכל רה"י אלא שלא עירבו, אבל מקום שאין בו דע"ד שבין רה"י לכרמלית מודה רב דמותר לבני רה"י ולבני כרמלית לכתף עליו, - והתוס' הרא"ש בסוגיין הביא בשם המהר"ם שהק', דא"כ מ"ט לא משני הכא דלר' יוחנן ברשויות דרבנן מותר להחליף, ובכותל שבין ב' חצירות אסור להחליף, דבזה עשוי חיזוק לדבריהם, והוכיח מזה דאין לחלק ברשויות דרבנן, - ועמש"כ בזה המהרש"א לעיל שם והאהעו"ז שם, ואכמ"ל.

**ותיהוי כי חורי כרמלית,** בפירש"י כתב דכ"ה דאמרינן בשבת ז' ב' דחורי רה"ר כרה"ר, ה"נ חורי כרמלית ככרמלית, ומבו' מדבריו דלמ"ד בשבת ז' ב' דחורי רה"ר ל"ה כרה"ר, ה"נ חורי כרמלית ל"ה ככרמלית, וכ"כ הב"ח בסימן שמ"ה והגאו"י בסוגיין, ופירשו דהוא משום דהקילו בכרמלית קולי רה"ר, כמו שאמרו בשבת שם, - והב"ח שם עמד ע"ד הרא"ש בסימן ח' שהאריך לדון היאך קי"ל בדין חורי כרמלית, וכן דנו בזה הרשב"א והריטב"א, דכיון דקי"ל דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמו, פשיטא דחורי כרמלית ל"ה ככרמלית, - אך באמת זה תליא בטעם הא דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמו, ועמש"כ בזה בקובץ ביאורי ענינים, ועיי"ש במש"כ עוד בעיקר הא דפריך דתיהוי כי חורי כרמלית, אף לדעת הסוברים דחורי רה"י בעינן שיהא בהן ד"ט, ואכמ"ל.

\*בפי' ר"ח פירש דהא דפריך דתיהוי כי חורי כרמלית, היינו דהחלונות הוו כחורי האמת המים, ויהא מותר למלאות מן האמה לחלונות, דמכרמלית לכרמלית ממלא, ועמש"כ בזה המאירי בשם הראב"ד, והאו"ש בפט"ו משבת הי"א פירש כן בד' הרמב"ם שם הי"ד, ואכמ"ל.

**כגון דעבד לה ניפקי אפומה,** התו"ש בסימן שנ"ו סוסק"ו כתב, דהא דבעינן שלא יהא ביניהם ג"ט, ול"ה ככל גיפופין המועילין להתיר כשאין ביניהן יותר מי' אמות, והיינו דהרי כל הא דאין האמה ניתרת בגיפופי החצר הוא משום שהיא רשות לעצמה, או משום דאמרינן גוד אסיק והוי זה סילוק על גיפופי החצר, אך כל שעשה לאמה עצמה גיפופין, הי' לנו להתירה עי"ז,[[229]](#footnote-230) הוא משום דבתוך המים לא שייך פתח כלל,[[230]](#footnote-231) וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שס"ג סוסק"א ובתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ז, והחת"ס שם כתב דהיינו רק כשעשה כן בתוך המים, אך ע"ג המים שפיר עבדי פתחא בכה"ג, - אך החזו"א בסימן ק"ג סק"ב וסק"ה כתב דאפשר דהא דלא שרינן הכא בפרצה שאינה יתירה על י' אמות, הוא משום דאיירי כשעשה הגיפופין למעלה, דמדינא הו"ל מחיצה תלוי' ואינה מחיצה, אלא שהקילו במים, ולא הקילו בזה אלא בדליכא פרצה כלל, וכתב דלפ"ז נמצא דאם העמיד את המחיצה מן התהום עד טפח למעלה מן המים, מישתרי בגיפופין על פרצה י', (וכתב דאפשר דלענן גיפופין מחמרינן בי' טפחים למעלה מן המים).[[231]](#footnote-232)

המ"ב בסימן שנ"ו סק"ט כתב דבגונא דהנקבים שהאמה נכנס ויוצא בהם מצד אחד אינם רחבים ג', אף דמהצד השני הם רחבים ג', א"צ תיקון, כיון דמצד א' הוא כסתום לגמרי, דדמי ללשון ים העובר בחצר, דכיון דאינו יוצא מהצד השני ה"ז ניתר במחיצות החצר, לדעת הרשב"א ודעימי', ופסק כן המ"ב שם סק"א, - אך החזו"א בסימן ק"ג סקכ"ב כתב דכ"ה דהיכא דעביד לה ניפקי אפומה ל"מ אלא אם אין ביניהם ג"ט מב' הצדדים, כמבו' בל' רש"י בסוגיין ובל' השו"ע שם, וכ"נ להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ו (הלכה רי"ח), עיי"ש, (ודמי להא דתניא לעיל דל"מ כשעשו לה בכניסה ולא עשו לה ביציאה), ה"נ בכה"ג דמעיקרא אין הנקבים רחבים ג', ל"מ אלא אם הוא כן מב' הצדדים, דבלא"ה כיון דיש למים כניסה ויציאה, (אף דרך נקב פחות מג'), אי"ז בטל לחצר, דאין מקום לחלק בין היכא דהעמיד מחיצה במים ומיעטה מג"ט, להיכא דמעיקרא הי' כן.[[232]](#footnote-233)

**גזוזטרא וכו' אא"כ עשו לה מחיצה גבוהה י"ט בין מלמעלה בין מלמטה,** בפירש"י כתב דמלמטה היינו מחוברת לגזוזטרא מתחתי', והתוס' כתבו דלפ"ז מלמעלה היינו למעלה מן הגזוזטרא, וכתבו דהא דמהני אף למעלה מן הגזוזטרא, ול"ד לכותל שעל הבור דל"מ, הוא משום דנקב עשוי דע"ד ועושה מחיצה סביב הנקב אפי' מלמעלה הוי היכר, וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל פ"ו ב', והוסיף לפרש דהוא משום דניכר דהמחיצה היא כדי לדלות ממנו, דבענין אחר ל"ה צריך מחיצה, אלא כדי להתיר לדלות ממנו בשבת, - והגאו"י כתב דלפ"ז אין להתיר אלא כשעשה את המחיצה סביב הנקב, דאם עשאה סביב הגזוזטרא אי"ז ניכר שעשאה לשם מים, דשמא עשאה כדי להשתמש בחלל הגזוזטרא, ומש"כ רש"י בד"ה אא"כ דמהני אף כשעשאו מחיצה סביבות הגזוזטרא, צ"ל דהוא כשעשאה מלמטה, אך כל שעשאה מלמעלה ל"מ בכה"ג,[[233]](#footnote-234) ועיי"ש שתמה ע"ד הטוש"ע בסימן שנ"ה ס"א דמשמעות דבריהם דמהני אף כשעשה מחיצה סביבות הגזוזטרא מלמעלה, וכ"ה להדיא בד' הריא"ז בהלכה ו' דין א', ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ק"ג סק"ז, ודבריו אינם מתישבים בד' תוס' הרא"ש.

אך הרשב"א והריטב"א נחלקו ע"ז, דכ"ה דכותל שע"ג הבור ל"מ להתיר, ה"נ מחיצה שע"ג הגזוזטרא אינה מועלת להתיר, ול"מ אלא כשעשה את המחיצה למטה מן הגזוזטרא, והא דתנן בין מלמעלה בין מלמטה היינו בין אם היא מחוברת לגזוזטרא מתחתי' ומשוכה כנגד המים, ובין אם היא למטה משוקעת במים, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפט"ו משבת הט"ו.

הרמב"ם שם כתב דמהני המחיצה שתחת הגזוזטרא להתיר אף שאינה מגעת למים, ומבו' דאף דס"ל דקי"ל כרב יהודה דבבור שבין ב' חצירות בעינן לשקע המחיצה במים, מ"מ הכא לא בעינן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לעיל פ"ו ב', ועיי"ש מש"כ לפרש בזה, ולעיל בע"א נת' דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם דס"ל דבאמת המים שבחצר בעינן לשקע המחיצה במים, ולדעתו בע"כ לחלק בע"א, וכמש"כ הפוסקים בסימן שע"ו והחזו"א בסימן ק"ג סק"ז.

\*בד' התוס' בד"ה אא"כ מבו' דאף אם אין המים עמוקים י"ט מהני בהו מחיצה תלוי', אך הב"י בסימן שנ"ה כתב דכל שאין המים עמוקים י' אין להן דין מים להתיר לשפוך בהן במחיצה תלוי', וכ"כ בשו"ע שם ס"ד, והב"ח שם הוכיח דלא כן מד' התוס', והחזו"א בסימן ק"ג סקי"ח הוכיח כן גם מד' הראב"ד בפט"ו משבת הי"ב, והמג"א שם סק"ד הק' עוד ע"ז מסוגיית הגמ' בשבת ק'' ב', ועמש"כ בזה הגר"א שם,[[234]](#footnote-235) והשעה"צ שם סקכ"ח, ואכמ"ל.

\*התוס' כתבו דהא דאמר רב ב"ר הונא בשבת ק' ב' דעושה מקום ד' וממלא, ע"י מחיצות י' קאמר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, וכ"כ התוס' בשבת שם, - אך הרמב"ן וש"ר בשבת שם כתבו בשם ר"ה גאון דהתם שרי בלא מחיצות י', משום דכיון דא"א לעשות מחיצה בספינה אלא בטורח, הקילו לומר בזה כוף וגוד, וכתבו דהתם שרי אף בדליכא ד' אמות על ד' אמות, ובשם ר"ת כתבו דגם התם בעינן שיהא ד"א על ד"א, עיי"ש, וכ"כ המ"מ בפט"ו משבת ה"כ בדעת הרמב"ם שם, וכ"כ בשו"ע סימן שנ"ה ס"א, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה וא"צ.

**וכי מה בין זה לעוקה, הני תיימי והני לא תיימי,** בפירש"י כתב דהיינו דבעוקה דהמים עשויין לכלות וליבלע בקרקע הוא שופך ע"מ שיבלעו במקומם, ואף אם יוצאים לחוץ ל"ה מחשבתו לכך ולא נתקיימה מחשבתו, וע"כ שרי, כיון דאף אם נתכוין לכך ליכא איסור ממש, כיון דהוא שופך ברה"י, ומשא"כ הכא דיודע דהן יוצאין משם, והריטב"א הוסיף, דהא דשרינן התם אף בגונא דהוי פס"ר שיצאו, הוא משום דלא אסרו בכחו בדבר שאינו מתכוין.

ובטעמא דלישנא בתרא דשרי אף לשפוך, פירש"י דהוא משום דלא איכפת לי' שיצאו לחוץ, וכ"כ התוס', והמרדכי בפ' הזורק הביא כן מתשו' מהר"ם דכל שמתכוין שיצאו לחוץ אסור, ודוקא הכא שרי משום שאינו מתכוין שיצא לחוץ, אך הרשב"א מסיק והוכיח כן מד' הרמב"ם והראב"ד דהא דשרי הוא משום דכחו בכרמלית לא גזרו, והביאוה"ל בסימן שנ"ה ס"א (ד"ה לשפוך) כתב דנפ"מ בפלוגתייהו בסמוך לרה"ר, דלדעת רש"י ותוס' מותר לשפוך, ולדעת הרשב"א אסור, דגזרו על כחו ברה"ר, ועוד נפ"מ, אם מותר לשפוך על דופני הבית, דלדעת התוס' אסור, ולדעת הרשב"א מותר.[[235]](#footnote-236)

מעיקר הא דשרינן לשפוך משום שאינו מתכוין שיצאו המים, אף דהוי פס"ר, הוכיח התרוה"ד בסימן ס"ד דבאיסור דרבנן לא אסרו באינו מתכוין אף אם הוי פס"ר, - אך המג"א בסימן שי"ד סוסק"ה הוכיח מכ"ד לאסור בזה, וכתב דהא דהכא שרי, הוא משום דאף אם יוצאין לרה"ר ליכא איסורא, אלא דגזרו חכמים שמא יבא להוציא, וכל שאינו מתכוין להוציא לא יבא להוציא להדיא ולא גזרו בזה.

כ"ה אייר ע"ח

דף מס' 12

**פ"ח א' -** **אמר רב לא שנו אלא בסמוכה אבל במופלגת עליונה מותרת,** בפירש"י פירש דמופלגת היינו דהיא מופלגת ממנה במשך הכותל ד' טפחים, והא דהעליונה מותרת הוא לרב לטעמי' דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, והריטב"א לעיל פ"ד א' כתב דלמש"כ הרשב"א דברשות משותפת אדם אוסר על חבירו דרך אויר, צ"ל דהא דהעליונה מותרת הוא משום דהוי לזה בזריקת גובה וזריקת הפלגה ושלשול ולזה בשלשול, ובכה"ג מודה רב דנותנין אותו לזה שבשלשול, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רפ"ז, ונת' עוד בזה לעיל פ"ה א'.

\*הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דב' גזוזטראות איירי כשאחת היא על השני' וחור שבזו הוא כנגד חור שבשני', וכשמשלשלין את הדלי מן העליונה לשאוב נכנס דרך החור שבגזוזטרא התחתונה ואח"כ מגיע את המים, וכתב דדין הגזוזטראות הוא, דאם הם בתוך י' טפחים שניהם אוסרות זע"ז ואפי' עשו מחיצה, ואם אינם בתוך י' טפחים, הרי דאם עשתה העליונה מחיצה ולא עשתה התחתונה, העליונה מותרת והתחתונה אסורה, ואם נשתתפה התחתונה עם העליונה במחיצה זו שתיהן אסורות, ואם עשתה התחתונה ולא עשתה העליונה שתיהן אסורות, לפי שהעליונה משותפת עם התחתונה בדרך שבין המים וגזוזטרא התחתונה והיא אוסרת עלי', וגם העליונה אסורה לפי שלא עשתה מחיצה, ואם עשו שתיהן מחיצה שתיהן מותרות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מעירובין הלכה כ"ד כ"ה, ועיי"ש במ"מ במש"כ לישב לדבריו בסוגיין, ומש"כ המ"מ דהרמב"ם מפרש דמה שאמרו אבל במופלגת שתיהן מותרות, היינו במופלגת י' טפחים בגובה, כ"כ גם בפי' הר"י בן חכמון, ועי' במרכה"מ שם במש"כ בזה, - ועיקר דברי הרמב"ם צ"ב, חדא, דמ"ט אם עשתה העליונה ולא עשתה התחתונה, העליונה מותרת למלאות דרך רשות בני התחתונה, ואין בני התחתונה אוסרין עליהן, ועוד, דמ"ט אם נשתתפו התחתונה עם העליונה במחיצה זו שתיהן אסורות, והרי אין התחתונה עוברת דרך העליונה אלא היא ממלאת במקומה, ועוד, דלענין העליונה מאי נפ"מ אם עשתה היא עצמה מחיצה או עשתה התחתונה מחיצה, דאם עשתה העליונה מחיצה ה"ה מותרת, ואם עשתה התחתונה מחיצה, אף העליונה אסורה, ועוד, דמה מהני הא דעשו שתיהן מחיצה דמכח זה שתיהן מותרות, הרי אכתי העליונה ממלאת דרך התחתונה, אך לכאו' הוא מיוסד על פי' ר"ח לקמן בסוגיין, עיי"ש, ועיי"ש במרכה"מ במש"כ לפרש בזה, ועמש"כ בזה בקונט' ביאורים להגר"י קוסובסקי שליט"א.

**יש דין גזל בשבת,** בפירש"י כתב דהיינו דדין השבת גזילה נוהג ברשות של שבת, דחורבה מחזיר הגזילה לבעלים ואסור להשתמש בה, ומבו' בדבריו דאלמלי דיש דין גזל בשבת הי' מותר להשתמש בה, וזהו דקמ"ל דיש דין גזל בשבת ואסור להשתמש בה, ובתור"פ כתב בדעתו דהא דס"ד דמכח הגזל יהא מותר הוא להשתמש בה, ואין הבעלים אוסרין עליו, הוא משום דאיירי בחורבה שאין דרין בה, וכמש"כ רש"י בד"ה יש גזל, דסתם חורבה אין הבעלים משתמשין בה כ"כ, ועי' בקר"א,[[236]](#footnote-237) ובזה מהני הא דיש דין גזל בשבת, דאסור להשתמש בה, ואזיל רש"י לטעמי' דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, ונתחדש בזה, דמ"מ אלמלי דין גזל בשבת, הרי דכיון דהוא משתמש בה והבעלים אינו משתמש בה, הוה חשבינן לה כרשותו, ול"ה הבעלים אוסרין עליו, (וי"ל דהוא משום דע"י שהוא משתמש בה, הו"ל גם כרשותו, ודמי למש"כ התוס' לעיל פ"ה א' דדירה בלא בעלים אינה אוסרת על מי שיש לו שותפות שם).[[237]](#footnote-238)

אמנם לדעת ר"י ודעימי' דדירה בלא בעלים מותר לטלטל בתוכה, הרי בע"כ דאיירי הכא בחורבה שהבית פתוח לה, וכתב בתור"פ דלפ"ז גם אלמלי דין גזל בשבת הי' אסור להשתמש בה, דהבעלים אוסר עליו, אלא דאלמלי דין גזל בשבת הי' אוסר בתשמישו על הבעלים, ולזה מהני הא דיש דין גזל בשבת דאינו אוסר על הבעלים, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה ר"פ, - ועי' עוד בפי' ר"ח שפירש לכל סוגיין בע"א, ועי' גם במאירי שפירש בע"א, וצ"ב.

בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ו דין ב' כתב דהא דיש דין גזל בשבת, היינו דכל המשתמש ברשות חבירו שלא כדין אינו אוסר עליו בשבת, שאם אינו מקפיד עליו בחול מקפיד עליו בשבת שלא יאסור עליו, ולא כל הימנו לאסור רשות חבירו על חבירו, ואזיל לטעמי' דס"ל (שם דין ג' ובהלכה ב' דין ו') דתשמיש בחול אינו אוסר, ולזה הוא דמהני דין גזל, דבשבת לאו כל הימנו להשתמש בו ולאסור על חבירו, - והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רפ"ח כתב דהא דיש דין גזל בשבת, היינו דאינו בדין שתאסור המשתמשת בגזל על חברתה, אלא רואין כאילו חזר הגזל בשבת לבעליו, ומשמע דהיינו דאף דתשמיש בחול אוסר, מ"מ מכח דין גזל בשבת אנו דנים בשבת דאין הרשות עומדת כלל לתשמישה של זו, וע"כ אינה אוסרת.

הרשב"א הק' במה שאמרו לעיל פ"ד ב' בגג הסמוך לרה"ר דכל שבני רה"ר משתמשין שם בכומתא וסודרא הן אוסרין על בעל הגג, כל שלא עשה סולם קבוע לגגו, ומ"ט לא אמרינן דיש דין גזל בשבת וגג מחזיר לבעליו, וכתב דהוא משום דכל שבני רה"ר משתמשין בו ובעה"ב לא עשה סולם קבוע לגגו, מינח ניחא לי' בתשמיש הרבים, ועד"ז כתב הריטב"א לעיל שם, והוסיף דכיון דאינו מקפיד על תשמיש הרבים, הו"ל כחצר שהחזיקו בו רבים ברשות דאסור לקלקלו.

החזו"א בסו"ס קי"ד כתב ללמוד מסוגיין דאדם אוסר בתשמישו אף כשאין לו קנין ממון ברשות זו, וכדחזינן דכל הא דאינו אוסר הוא משום דין גזל, אך כל שאין אחד בעלים, או שנתן לו רשות בפירוש אוסר, ועמש"נ בזה לעיל ע"ט ב', ואמנם בד' הריטב"א משמע דהא דבני רה"ר אוסרין על הגג, הוא רק משום דחצר שהחזיקו בו רבים ברשות אסור לקלקלו, אך בלא"ה לא היו אוסרין אף דיש להם רשות להשתמש בו, וג"ז הוא בכלל דין גזל בשבת, וצ"ע.[[238]](#footnote-239)

**ומותבינן אשמעתין ב' גזוזטראות וכו' ואי אמרת יש דין גזל בשבת אמאי אסורות,** הבעה"מ לעיל פ"ד ב' כתב די"א דהלכתא כשמואל דלזה בשלשול ולזה בזריקה נותנין אותו לזה שבשלשול, והוכיחו כן מהא דמותבינן הכא דאם יש גזל בשבת אמאי שתיהן אסורות, דקס"ד בבאין בני תחתונה דרך עליונה למלאות ע"כ בגזלנים, והיינו לתירוצא דרב אדא בר אהבה לעיל שם דהוא אליבא דשמואל, והרי דהלכתא כשמואל, והבעה"מ דחה לזה, דלפ"מ דמסקינן דכל דלזה בזריקה ושלשול ולזה בשלשול מודה רב דנותנין אותו לזה שבשלשול, קאי שנויא דרב אדא בר אהבה אף לרב, (והיינו דס"ל דאף היכא דלזה בזריקת גובה ושלשול ולזה בשלשול, נותנין אותו לזה שבשלשול, ונת' לעיל פ"ד א'), - ומבו' מדבריו, דלפ"מ דס"ד דלא אייירי כשבאין בני תחתונה דרך עליונה למלאות, אלא שהם ממלאין מן העליונה ע"י זריקה, ליכא למיפרך ע"ז מהא דיש דין גזל בשבת, וצ"ע הטעם בזה, ובד' הריטב"א לעיל פ"ד א' והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט (הלכה רע"ח) מבו' דאף לדעת רב דאיירי כשמשתמשין בה בני התחתונה ע"י זריקה, אינם אוסרין אלא כשעשו מחיצה בשותפות.

ובד' הבעה"מ משמע עוד, דרק לשנויא דרב אדא בר אהבה איכא למיפרך מהא דיש דין גזל בשבת, אך לשנויא דאביי דאיירי כשהם בתוך י' וע"כ אסרי אהדדי, ל"מ בזה הא דיש דין גזל בשבת, וכ"ה בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ו דין ד' דכל שאין העליונה גבוהה מן התחתונה י', הוו כרשות אחת ואוסרין זע"ז אף כשלא עשו המחיצה בשותפות, דהואיל והן בתוך י' אינם יכולין ליחלק וצריכין לערב כאחת, ועיי"ש שכתב דאם יש ביניהם אויר ג"ט יכולין לחלק ולערב אלו לעצמן ואלו לעצמן, שהרי הוא כאילו יש מחיצות ביניהם, ואין אחת אוסרת על חברתה, הואיל ולא עשו המחיצה בשותפות, וכ"כ הגאו"י לעיל פ"ה א' בדעת הרמב"ם, - אך בטוש"ע סימן שנ"ה ס"ה כתבו דאף אם הם בתוך י' אין אוסרין זע"ז אלא כשעשו מחיצה בשותפות, וכ"נ מסתימת ד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רע"ח.

**כיון דעשו לתחתונה גלוי גלי דעתה דאנא בהדך לא ניחא לי,** הטוש"ע בסימן שנ"ה ס"ה כתב דאף אם עשו שתיהן בשותפות משל שניהם אין אחת מהן אוסרת על חברתה, והב"י שם כתב דהוא משום דאף דעשו בשותפות אמרינן דכיון דעשו לתחתונה גלוי גלי בדעתה וכו', ומה שעשו בשותפות אפשר שהוא כדי להקל בהוצאה, דיותר בזול עושין האומנים שנים ממה שעושין אחד, או מטעם אחר.

ובעיקר מש"כ הטוש"ע דכל שעשו שתיהן אין אחת מהן אוסרת על חברתה, כתב האלי' רבה שם סק"כ דמד' רבינו ירוחם והשה"ג והרשב"א מבו' דס"ל דאף בכה"ג התחתונה אסורה בשלה, ועיי"ש שהכריע דבגונא דעשו את התחתונה בשותפות התחתונה אסורה, והביאו השעה"צ שם סקל"ד, וצ"ע דמ"ט תהא התחתונה אסורה בכה"ג.[[239]](#footnote-240)

**שופכין לתוכו מים בשבת,** בפירש"י כתב דהיינו משום דאף אם נתכוין שיצאו המים לחוץ, לי"ב איסור דאורייתא, כיון שלא זרק הוא עצמו ברה"ר אלא מאליהן יוצאין, וע"כ לא אסרו חכמים כשאינו מתכוין, והחזו"א בסימן ק"ח סק"ה כתב דהיינו בגונא דאין המים מקלחין מחמת כח זריקתו, אלא כטבע מים המוגרין, אבל אם שפכן סמוך ליצאתן ושפכן באלכסון והמים נמהרין לצאת בכח המרוץ שנתן בהן בזריקתו הויא הוצאה גמורה.

ובאג"ט טוחן סק"ה אות ד' ה' עמד בעיקר דברי רש"י, דמ"ט אינו חייב בכה"ג מדינא דזורה ורוח מסייעתו, וכתב דהוא משום דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק בזורה דזהו עיקר צורת המלאכה, עיי"ש, ובמנחת שלמה ח"ב סימן ל"א סוף ענף ב' כתב, די"ל עוד, דשאני הוצאה שהיא מלאכה גרועה ולא נעשה כלל שום השתנות בגוף הדבר, וע"כ בעינן בזה למלאכת הוצאה, ולא שיצא הדבר מאליו,[[240]](#footnote-241) ולכאו' המכוון בזה הוא, דדינא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק בשאר מלאכות דגם כשנעשו מאליהם חשיבי כמלאכה, ומהני דינא דזורה ורוח מסייעתו לחייב את האדם, אך בהוצאה דמלאכה גרועה היא, אין עלי' תורת מלאכה אלא כשעשה מעשה הוצאה, ול"מ הא דזורה ורוח מסייעתו לחשבו כמעשה הוצאה, ואכמ"ל.[[241]](#footnote-242)

1. אך הבעה"מ כתב דאיירי אף כששכחו ולא עירבו כלל, והגאו"י תמה ע"ז דא"כ מהו דתנן דכל שגבוה י"ט למרפסת פחות מכאן לחצר, וכמש"כ הראשונים מכח זה דבע"כ דאיירי כשעירבו אלו לעצמן ואלו לעצמן, וצ"ל דנפ"מ בזה לכלי הבתים שיצאו למרפסת או לחצר דרך מלבוש, דאסור להוציאן לחצר אחרת, ובזה הוא דתנן דכל שגבוה י"ט למרפסת, ומותר להוציא את כלי הבתים מן המרפסת לשם, ופחות מכאן לחצר ומותר להוציא את כלי הבתים מן החצר לשם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם בד' רש"י לעיל נ"ט ב' ד"ה מרפסת מבו' דהא דאוסרין בני המרפסת על החצר, אלמלי הא דתורת מחיצה עליו, הוא משום דריסת רגלם, וזה שלא כד' הראב"ד דהן אוסרין מכח תשמישן בחצר, וע"כ צ"ל בדעת רש"י כד' הריטב"א, דכל הא דרגל המותרת אינה אוסרת, הוא רק בפנימית וחיצונה, אך במרפסת וחצר דשייכי טפי אהדדי אף רגל המותרת אוסרת. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם בד' המאירי שם צ"ע, דאף דבתחילת דבריו כתב דרק כשלא עירבו בני מרפסת הן אוסרין על בני חצר משום דהוו רגל האסורה, וע"ז ל"מ הא דסולם תורת מחיצה עליו, אך בהמשך דבריו כתב דאף אם עירבו בני מרפסת הן אוסרין על בני חצר, אף דהוו כרגל המותרת, משום דיש לבני מרפסת תשמיש בחצר, וצ"ע דהיאך יפרש למה שאמרו לעיל שם דאין בני מרפסת אוסרין על בני חצר משום דסולם תורת מחיצה עליו. [↑](#footnote-ref-4)
4. וזה מתפרש למש"כ בחי' המאירי לעיל שם דבלא הא דסולם תורת מחיצה עליו היו בני המרפסת אוסרין על החצר מכח תשמישן שם, וע"ז הוא דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו, והיינו או משום דכיון דתורת מחיצה עליו לא חשיב כתשמיש בנחת ודמי לשלשול, או משום דכלל א"א לאסור מכח תשמיש שע"י סולם, וכמש"נ להלן מד' תוס' הרא"ש, אך כל שבאנו לאסור מכח דריסת רגלם שם, ל"מ מידי הא דסולם תורת מחיצה עליו, ולפ"ז מבו' דחלוק הוא היכא דבאנו לאסור מכח תשמיש, מהיכא דבאנו לאסור מכח דריסת הרגל, אך החזו"א בסימן צ"ו סוסקי"ח תמה ע"ז, עיי"ש.

   ובעיקר הדברים, יש לפרש עוד, למש"כ הריטב"א לעיל שם דבלא הא דסולם תורת מחיצה עליו היו בני המרפסת אוסרין את החצר אף דהוו רגל המותרת, משום דמרפסת וחצר שייכי טפי אהדדי, וי"ל דע"ז הוא דמהני הא דתורת מחיצה עליו, דמכח זה חזינן להחצר כרשות חלוקה לעצמה, והדר דינא דרגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה, אך כל שלא עירבו והוי רגל האסורה דאוסרת אף שלא במקומה, ל"מ מידי הא דסולם תורת מחיצה עליו. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ע בל' הטוש"ע שם שכתבו דהא דאינם אוסרין על בני החצר, הוא משום "דסולם תורת פתח עליו" והוי כב' חצירות ופתח ביניהם וכו' ואם רצו כל א' מערב לעצמו, וצ"ב שהרי אדרבה הא דסולם תורת פתח עליו הוי טעם לאסור, והא דאינם אוסרין הוא משום דסולם תורת מחיצה עליו, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל ס' א'. [↑](#footnote-ref-6)
6. וזה שלא כדעת הבעה"מ והראב"ד וההשלמה הריטב"א בסוגיין שנקטו דמהני הא דסולם תורת מחיצה שלא יאסרו משום דריסת הרגל, וכ"כ הריא"ז בפ' כיצד מעברין ה"ה דין ח', וכ"ה מבו' גם בד' מהר"ם מר"ב בתשב"ץ קטן סימן ע"ה, - ועי' בחזו"א בסימן צ"ו סוסקי"ח ובסימן ק"ב סק"כ שכתב להקל בזה לדינא עפי"ד הבעה"מ והריטב"א, אך למש"נ דדעת כמה מרבוותא לאסור בזה, לכאו' א"א להקל שלא כפסק הטוש"ע, וצ"ע.

   ונפ"מ רבתא בזה לדינא, הוא בדין גוי או מומר שגר בקומה שני' אם הוא אוסר על בני הקומה הראשונה ועל בני רה"ר, אך יש לדון לאסור בזה מטעם אחר, למש"נ להלן מד' הרשב"א והריטב"א דל"מ הא דסולם תורת מחיצה עליו בגונא שבאנו לאסור מכח התשמיש, ובסוגיית הגמ' לקמן פ"ה ב' מבו' דברה"ר מצינו לאסור מכח התשמיש, עיי"ש, והמהר"ם מר"ב שם כתב לדינא דא"צ לשכור מגוי הדר במקום גבוה שצריך לעלות במדרגה או ע"י סולם, משום דסולם תורת מחיצה עליו. [↑](#footnote-ref-7)
7. והחזו"א בסימן צ"ו סקי"ח כתב דהוא משום דתשמיש ע"י סולם חשיב כשלשול, וכמש"כ התוס' בסוגיין, והוי לזה בפתח ולזה בשלשול דנותנין אותו לזה שבפתח, - אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין דנקטו דתשמיש ע"י סולם חשיב כתשמיש בפתח, וכ"ה מבו' גם בד' הטוש"ע בסימן שע"ב ס"ח, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובד' הריטב"א מבו' דאם היו חצר ומרפסת ב' רשויות, הי' אסור לטלטל מן החצר לתל, כיון שנותנין אותו לבני מרפסת, וכ"ה מבו' בד' המ"מ בפ"ד מעירובין הט"ו, ונתחדש בזה דאין דנים את התל כרשות בפנ"ע של בני המרפסת, דא"כ מהיכ"ת דחשיבא כמרפסת דאסור לטלטל ממנה לחצר, אלא הוא נטפל למרפסת והוי בכלל המרפסת, וצ"ע?. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש שכתב דבגונא דהוא תוך י' לחצר ולמרפסת, נותנין אותו לבני החצר שהעמוד שלהן ואין בני המרפסת יכולין לאסור עליהן את שלהן, ואמנם זה דלא כסוגיית הגמ' לקמן פ"ד א', ויתבאר שם בעזה"י. [↑](#footnote-ref-10)
10. והתוס' הרא"ש הק' ע"ז, דמאי קאמר דהיינו חלון שבין ב' חצירות, כיון דלא ידעינן איסור דידי' אלא מכותל שבין ב' חצירות, וכן הק' הריטב"א, וגם הא דמייתי מתל גבוה ג' ורחב ד' העומד בין רה"י לרה"ר, לאו ראי' היא, דהתם כרמלית הוי, והכא הרי אין שם כרמלית עליו, ועי' במהרש"א ורש"ש במש"כ בד' רש"י. [↑](#footnote-ref-11)
11. לכאו' מבו' מדבריו, דהא דבחלון שבתוך י' מערבין אחד וכשהוא למעלה מי' אין מערבין א', הוא משום דכשהוא תוך י' ניחא תשמישתי' וכשהוא למעלה מי' לא ניחא תשמישתי', וכמש"כ ריו"נ והמאירי בר"פ חלון, דלמש"כ רש"י שם דהוא משום דכשהוא בתוך י' ליכא מחיצה גמורה וכשהוא למעלה מי' איכא מחיצה גמורה, הרי לא חזינן מדינא דחלון שבין ב' חצירות דכשהוא תוך י' הוא ראוי לתשמיש נחת. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובזה מתישב מש"כ הטור בסימן שע"ה דכל שתשמישו בנחת יותר מלחבירו נותנין אותו למי שהוא בנחת, והב"י שם כתב ע"ז דאין לשון זה נוח לי, דאליבא דשמואל הוא דאמרינן נותנין אותו לזה שתשמישו בנחת, אבל לרב שניהם אסורים עד שיהיה לזה בנחת לגמרי דומיא דפתח ולזה בקשה, ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ב, ולפ"ד הריטב"א ניחא, דהא דלרב שניהם אסורין הוא משום דס"ל דשלשול וזריקה תשמישתן שוה, אך כל דהוי תשמישו בנחת יותר מלחבירו נותנין אותו למי שהוא בנחת, ואמנם דעת הריטב"א גופי' לקמן בסוגיין דכל דלזה בזריקה ושלשול ולזה בשלשול שניהם אסורין, והיינו משום דכל דחשיב בקשה לתרוייהו ליכא נפ"מ בין כח אחד לב' כחות, אך לדעתו לא בזה פליגי רב ושמואל, אלא פלוגתייהו הויא אם שלשול חשיב כתשמיש בקשה גמור, אך כל דהוי תשמיש קשה גמור, מודה שמואל דליכא חילוק בין כח אחד לב' כחות, (כאשר כ"ה להדיא בד' הריטב"א לקמן פ"ד א', ויתבאר בעזה"י במקומו), ולקמן פ"ד א' יתבאר בעזה"י, דמקור ד' הטור הוא מד' תשו' הרא"ש, דכל דלזה בשלשול ולזה בזריקה ושלשול נותנין אותו לזה שבשלשול לפי שתשמישו בנחת יותר מחבירו. [↑](#footnote-ref-13)
13. והתוס' הרא"ש שם כתב כן לפרש טעם הא דלרב אף דלזה בשלשול ולזה בזריקה ושלשול שניהם אסורין, עיי"ש, - אך י"ל דאף לפ"מ שדנו לקמן פ"ה א' דבכה"ג אף לדעת רב נותנין אותו לזה שבשלשול, או למש"כ התוס' הרא"ש שם בתי' בתרא דהיכא דלזה בזריקת גובה וזריקת אויר ושלשול ולזה בשלשול לחודי' נותנין אותו לזה שבשלשול, מ"מ טעמא דרב הוא משום דכיון דהוי לקשה לתרוייהו ל"מ הא דלזה הוא בקשה טפי, ואך דמ"מ כל שחלוקין הן טובא זמ"ז, מודה רב דנותנין אותו לזה שבנחת טפי. [↑](#footnote-ref-14)
14. והחזו"א בסימן ק"ב סק"א הוסיף, דמה שעמדו התוס' דמ"ט אין בני החצר אוסרין את המרפסת על בני העליות, הוא לפ"מ שהקדימו דסתם פתח עלי' גבוה י' מהמרפסת, וא"כ הוי לבני העליות בשלשול, וע"כ הי' בדין דיאסרו עליהן בני החצר את המרפסת, דהוי לזה בשלשול ולזה בשלשול. [↑](#footnote-ref-15)
15. והמהרש"א כתב דהא דאין בני העליות אוסרין מחמת הסולמות, משום דסולם תורת מחיצה עליו, הוא כמו שאין בני החצר אוסרין את המרפסת, והחזו"א שם כתב דל' המהרש"א דחוק קצת, והיינו דהרי הא דאין בני החצר אוסרין את המרפסת, הוא משום שהיא של בני העליות, ומה ענין זה להא דאין בני העליות אוסרין זע"ז את המרפסת מחמת הסולמות. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולכאו' צריך לפרש בזה, דכיון דסולם תורת מחיצה עליו וחשיב דאין העליות פתוחות למרפסת, א"א לאסור כלל מכח הא דיורדים למרפסת ומשתמשין בה, דאין אוסר אלא תשמיש שהבית פתוח לשם, והא דאסרינן בזריקה ושלשול אף דיש מחיצה גמורה ביניהם, הוא משום דתשמיש זה נעשה מתוך עיקר הרשות, ול"ד לתשמיש ע"י סולם, שאינו נעשה מתוך עיקר הרשות, אלא שיורדים ע"י הסולם ומשתמשים ברשות השני', ותשמיש זה אינו אוסר, משום שאין הבית פתוח לשם, - ומה שאמרו לקמן דבבאין בני התחתונה דרך סולמות למלאות ה"ה אוסרין על העליונה, הוא משום דהתם ממלאין בני התחתונה מרשותם ע"י זריקה ושלשול, ואך שבאנו לדון דהוי כלזה בנחת ולזה בקשה, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דהן משתמשין אף דרך סולמות הו"ל גם לדידהו בנחת, והדר דינא דהן אוסרין מכח הא דהן משתמשין מרשותם ע"י זריקה ושלשול, וצ"ע, ועוד העירו בזה, דלכאו' אחר דיש סולם מן התחתונה לעליונה ובני התחתונה באים דרך עליונה למלאות, אינם משתמשין כלל ע"י זריקה ושלשול, וא"א לאסור מכח זה. [↑](#footnote-ref-17)
17. והיינו, דלכאו' מש"כ התור"פ לעיל דאין בני העליות אוסרין על החצר משום דסולם תורת מחיצה עליו, היינו דמה"ט לא חשיב לבני העליות כתשמיש פתח אלא כתשמיש שלשול, והו"ל כלזה בפתח ולזה בשלשול דנותנין אותו לזה שבפתח, והרי דס"ל כד' התוס' דתשמיש ע"י סולם לא חשיב כתשמיש פתח אלא כתשמיש שלשול, - ואין לומר, דלעולם תשמיש ע"י סולם הוי כתשמיש פתח, ומ"מ א"א לאסור מכח זה, כיון דתורת מחיצה עליו וחשיב דאין העליות פתוחות לחצר, וכמש"כ לעיל מד' התוס' הרא"ש, דהרי אף דנימא דא"א לאסור מכח תשמיש זה, הרי מ"מ מהני התשמיש ע"י הסולם לחשוב דתשמישן שם הוא בנחת, וכמו שאמרו לקמן דבבאין בני התחתונה דרך סולמות למלאות ה"ה אוסרין על העליונה, וכ"ה גם בד' תור"פ הכא דכל דהתל סמוך למרפסת חשיב דהוא לבני העליות בפתח, וא"כ מ"ט אין בני העליות אוסרין את החצר על בני המרפסת מכח הא דהן משתמשין שם ע"י שלשול, ומהני הא דהן יורדין לשם ע"י סולם, לחשוב דתשמישן שם הוא בנחת, וצ"ע, ושמא י"ל דאיירי כשאין בני המרפסת משתמשין בחצר כלל דרך שלשול, אלא ע"י שיורדים לשם בסולם, ומכח זה א"א לאסור כיון דתורת מחיצה עליו. [↑](#footnote-ref-18)
18. ולכאו' המכוון בזה, דאף דתשמיש ע"י סולם ל"ה תשמיש נחת גמור, מ"מ אם הי' תורת פתח עליו, והויא המרפסת בכלל עיקר הרשות, ל"ה חשיב כלל שתשמישן בתל הוא בקשה, דהגם שהן באין למרפסת דרך סולם, מ"מ אחר שבאו למרפסת ה"ה משתמשין בתל בנחת, ורק משום דסולם תורת מחיצה עליו ואין המרפסת בכלל עיקר הרשות, וא"א לאסור אלא מכח מה שמשתמשין בתל מן העליות, הרי דתשמיש זה חשיב כשלשול. [↑](#footnote-ref-19)
19. והעירו די"ל כן בדעת תור"פ, דע"כ אף שכתב דאין בני המרפסת אוסרין על בני חצר משום דסולם תורת מחיצה, מ"מ נקט דכל שתשמישו לזה בסולם ולזה בזריקה נותנין אותו לזה שבסולם, משום דבכה"ג אמרינן להקל דתורת פתח עליו. [↑](#footnote-ref-20)
20. וי"ל עוד למש"נ לעיל מד' התוס' הרא"ש, דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו דא"א לאסור כלל מכח התשמיש שע"י הסולם, ולפ"ז נמצא דעיקר הנידון אם תורת מחיצה עליו או תורת פתח עליו, הוא אם מצינו לאסור מכח התשמיש שע"י הסולם, ונידון זה ביסודו הוא להחמיר, וע"כ אמרינן בזה דסולם תורת מחיצה עליו וא"א לאסור מכח התשמיש שע"י הסולם, וכיון דתשמיש זה אינו ראוי כלל לאסור, ע"כ אף כשבאנו לדון בדינא דלזה בנחת ולזה בקשה, א"א לדון מכח תשמיש זה, ולא אמרינן דכיון דכלפי נידון זה הוי זה קולא לדון את התשמיש ע"י הסולם, הרי דכלפי זה נימא דסולם תורת פתח עליו, אלא כיון דנידון זה ביסודו הוא להחמיר, ע"כ לגבי זה אמרינן דתורת מחיצה עליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. ולפ"ז צ"ל, דגם למש"כ התוס' הרא"ש לעיל ע"ז ב' בשם המהר"ם דמיעוט ל"מ אלא לחשבו כתשמישו בנחת, היינו רק כשיש בו דע"ד, וכמש"כ הריטב"א שם, שהרי בתוס' הרא"ש הכא מבו' דתשמיש ע"י סולם חשיב כשלשול, וכמש"כ דהמרפסת הויא לבני העלי' בשלשול ולבני החצר בזריקה, והרי דאף דבני העליות יורדין למרפסת ע"י סולמות ומשתמשין שם, מ"מ לא חשיב אלא כשלשול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובחי' אהעו"ז בסוגיין כתב כן גם בדעת הטוש"ע בסימן שע"ה שכתבו דכל שלא עירבו בני המרפסת הן אוסרין את החצר בדריסת רגלם, ולא אמרינן דהוי לבני המרפסת בשלשול ולבני החצר בפתח, ובע"כ דס"ל דתשמיש ע"י סולם חשיב כתשמיש דפתח, והחזו"א בסימן צ"ו סקי"ח תמה כן ע"ד הטוש"ע דמ"ט הן אוסרין בדריסת רגלם, הרי הו"ל לזה בפתח ולזה בשלשול, וצ"ע דהרי בד' הטוש"ע בסימן שע"ב מבו' דתשמיש ע"י סולם חשיב כתשמיש בנחת כפתח, אך לכאו' יש מקום לדון, דלגבי איסור דריסת הרגל לא מצינו להתיר כלל מכח הא דלזה בנחת ולזה בקשה, ואכמ"ל, ואמנם לכאו' אכתי אי"ז כד' התוס' שכתבו דאין בני העליות אוסרין את המרפסת מחמת הסולמות כיון דסולם תורת מחיצה עליו, והרי דמהני הא דסולם תורת מחיצה עליו שלא יאסרו מכח הדריסת הרגל, וזה דלא כמש"כ הטוש"ע דכל דלא עירבו בני המרפסת ה"ה אוסרין את החצר בדריסת רגלם, ול"מ ע"ז הא דסולם תורת מחיצה עליו. [↑](#footnote-ref-23)
23. והך מילתא דבאיסור דמכח תשמישן ל"ב שיהיו יכולין לערב יחד, לכאו' הוא מוכח כן מדין כותל שבין ב' חצירות גבוה י' ורחב ד', דאוסרין זע"ז את ראש הכותל, אף דא"א להן לערב יחד, וכ"נ גם מסוגיית הגמ' לקמן פ"ד ב' ופ"ה ב' דאיכא איסור דיורים מכח תשמישן של בני רה"ר, אף דא"א לערב עמם, - ואמנם יש להסתפק בטעמא דמילתא, אם הוא משום דשאני הא דדריסת הרגל אוסרת מהא דתשמיש גמור אוסר, או דהוא משום דכל הא דבעינן שיהיו יכולין לערב יחד, הוא רק ברשות של אחד, שבאנו לדון דיאסור השני בדריסת רגלו, ובזה הוא דאמרינן דאין לך אוסר "על חבירו" אלא כשיכול לערב עמו ולא עירב, אך ברשות ששניהם משתמשין בה, וחשיב כרשות גמורה של שניהם, הן אוסרין זע"ז אף שאינם יכולים לערב יחד. [↑](#footnote-ref-24)
24. ודברי המהרש"ל קיימי על מש"כ התוס' בתו"ד דהתל והעמוד הם כנגד החלונות, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן צ"א ב' (ד"ה גג וחצר) שכתבו דלשמואל מיירי כשהסלע כנגד חלונות, אך צ"ע דאם לדעת התוס' איירי רק בכה"ג, א"כ מאי קשיא להו דהתל והעמוד שוה למרפסת וכו', ושמא מכוון קו' התוס' הוא דמ"ט לא מוקמינן לה בכה"ג דהם שוין למרפסת והוי למרפסת בפתח, אך לפ"מ שתירצו דל"מ הא דהוי למרפסת בפתח כיון דאין דיורין במרפסת וסולם תורת מחיצה עליו, הרי דאדרבה בע"כ דאיירי כשאין המרפסת מפסקת ביניהם. [↑](#footnote-ref-25)
25. וצ"ע דמה הוצרכו להא דבכה"ג ליכא בסולם תורת מחיצה, הרי אף אם הי' בכה"ג על הסולם תורת מחיצה, מ"מ כיון דפתח העלי' הוא בתוך י' למרפסת, הוי תשמישו בנחת, - ולכאו' מוכח מד' התוס' דמהני הא דסולם תורת מחיצה דא"א לאסור מכח תשמישן בתל דרך המרפסת, וכמש"נ לעיל מד' התוס' לקמן צ"א ב' והראשונים בסוגיין, וע"כ אם כשפתחי עליות תוך י' למרפסת הי' על הסולם תורת מחיצה, ל"ה מצינו לאסור מכח הא דהן יורדין למרפסת ומשתמשין משם ע"ג התל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ב דין א' כתב לפרש למשנתינו בעמוד שהוא של בני החצר, ואפ"ה כל שהוא גבוה י' הוי למרפסת, ונת' לעיל פ"ג ב', וכתב לפ"ז דבגונא דהוא תוך י' לחצר ולמרפסת, נותנין אותו לבני החצר שהעמוד שלהן ואין בני המרפסת יכולין לאסור עליהן את שלהן, עכ"ד, וזה דלא כסוגיית הגמ' הכא דפרכינן דלזה בפתח ולזה בפתח הוא, - וכנראה דעתו, דסוגיית הגמ' הכא אתיא כמ"ד דאדם אוסר על חבירו דרך אויר, וזהו דמפרשינן דהא דתנן דלחצר היינו אף לחצר, דומיא דסיפא דבמופלגת אפי' גבוה י"ט לחצר דהיינו אף לחצר, אך לפ"מ דקי"ל דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר והא דתנן בסיפא דלחצר היינו דהוי רק לחצר ומותרין בה בני החצר, בע"כ דאף הא דתנן דפחות מכאן לחצר הוא רק לחצר, ובע"כ דאיירי כשהעמוד הוא של בני החצר לבדם, וכל דהוא לבני החצר ולבני המרפסת בחצר, נותנין אותו לבני החצר שהוא שלהם ואין בני המרפסת אוסרין עליהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. והט"ז שם תמה לפ"ז ע"ד הרמ"א שם שכתב דהוא בתוך י' למרפסת והוא כדעת הטור, וא"כ הי' לו להגי' גם ברישא, עיי"ש, וכבר עמד ע"ז המאמ"ר שם סק"ג, דלכאו' מש"כ הרמ"א דאיירי דהוא בתוך י' למרפסת, לא תליא בפלוגתת הרמב"ם והטור, דאף לדעת הרמב"ם אין נותנין אותו למרפסת אלא אם הוא בתוך י' למרפסת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
28. ועל דרך בתרא יש להעיר, דאם אכן החוליא עצמה הויא לבני החצר, א"כ מאי פריך לקמן דתינח סלע בור מאי איכא למימר, הרי יש לפרש למשנתינו על חולית הבור עצמה, דהיא הויא לבני החצר, ואה"נ דהבור עצמו אסור לשניהם, וכמשה"ק הריטב"א, ולפי ב' תי' הריטב"א, אין מתישבים ד' האהעו"ז, עיי"ש, וצ"ל כמש"כ בחי' המאירי שם דמשמע להו דלאו מתשמיש רוחב החוליא בלבד קא אמר אלא אף תשמיש עומקרו ורוחבו של בור, - עוד יש להעיר בזה, דלכאו' עיקר דברי האהעו"ז מיוסדים על הא דא"א לאסור מכח התשמיש שמשתמשין בחול, ובעינן שיהא בידם להשתמש שם בשבת, אך מכ"ד משמע דסגי במה דמשתמשין שם בחול, ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיא דגג הסמוך לרה"ר, ועוד יש להעיר, דכל דבריו מתישבים רק אי נימא דמותר להעביר דרך אויר חצר חבירו, אך בתוספתא שהביא הרשב"א לקמן פ"ה ב' בדין ג' דיוטאות מבו' דאסור להעביר דרך אויר רשות חבירו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מעירובין הכ"ו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
29. ועיי"ש שכתב דהוא משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, והמאמ"ר שם סק"ד תמה ע"ז, דאם יש בזה לדינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, א"כ מ"ט כשאין המרפסת גבוהה י' הן אוסרין על בני החצר, ועי' גם בחזו"א בסימן ק"ב סוסק"ז וסק"ח שתמה בזה, - אך לכאו' טעמא דהטור הוא משום דהא דלזה בשלשול ולזה בזריקה שניהם אסורין, הוא משום דחשיב דתשמיש שניהם שוה, אך כל דלזה בנחת מלזה נותנין אותו לזה דבנחת טפי, וכאשר כ"ה מבו' בלשונו בסו"ס שע"ה, ונת' לעיל, וע"כ כל דהוי לבני החצר בזריקת גובה ולבני המרפסת בזריקת הפלגה ושלשול, נותנין אותו לבני החצר, - ועמש"נ להלן דמצינו עד"ז בד' תשו' הרא"ש דכל דלזה בשלשול ולזה בזריקה ושלשול נותנין אותו לזה שבשלשול לפי שתשמישו בנחת יותר מחבירו, ובזה ניחא משה"ק השעה"צ שם סק"ט והחזו"א שם על דעה זו מהמבו' לקמן בסוגיין דלדעת רב כל דלזה בשלשול ולזה בזריקה ושלשול שניהם אסורין, (וע"כ הוא דבור גבוה י' אסור לשניהם), שהרי בד' הרא"ש מבו' דלא קי"ל הכי, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-30)
30. וכמש"כ לעיל פ"ג ב', וכ"ה מבו' גם ממש"כ הכא בדעת רש"י דהיכא דהוי למרפסת בשלשול וזריקת הפלגה ולחצר בזריקת גובה, תליא בפלוגתא דרב ושמואל, דלרב דמשוי שלשול לזריקה נותנין אותו לחצר, דלדידי' שלשול וזריקת הפלגה הוי קשה טפי מזריקת גובה, ולשמואל דשלשול חשיב כנחת לגבי זריקת גובה, הם אוסרין זע"ז, דלדידי' שלשול וזריקת הפלגה הוי כזריקת גובה. [↑](#footnote-ref-31)
31. ויש להוסיף, דלא תיקשי ע"ז מהא דס"ל לרב לקמן פ"ה א' דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, והרי דזריקת הפלגה גריעא מזריקת גובה, דהא דאינו אוסר דרך אויר, אי"ז כלל משום דתשמישו בקשה, אלא הוא דין בפנ"ע, וכ"כ הגאו"י בסוגיין, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-32)
32. אך הגרע"א נקט כמש"כ הקר"א דפלוגתת רב ושמואל היא היכא דלשניהם הוא בקשה אלא דלאחד מהם הוא יותר בנחת, אם נותנין אותו לזה שיותר בנחת, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-33)
33. והמג"א שם סק"א הכריע לדינא כד' הטור, וכתב דאפשר דגם דעת הרמב"ם כן, וכ"כ התו"ש שם סק"ד והגר"ז שם ס"ב והגאו"י בסוגיין והחזו"א בסימן ק"ב סק"ט, - ואך דמש"כ המג"א והתו"ש שם דהא דנותנין אותו לחצר בכה"ג הוא משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, הק' הבית מאיר שם, דא"כ מ"ט כשהוא גבוה י' מן החצר ומופלג ד' מן המרפסת שניהם אסורין, ובע"כ דלא שייך הכא דינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, וכמש"נ לעיל, ועיי"ש שכתב דהא דנותנין אותו לחצר, הוא משום דחשיב דהוא לחצר בפתח ולמרפסת בזריקה, דזריקת הפלגה הוי כמו זריקת גובה, וע"כ נותנין אותו לחצר, וכ"כ הגאו"י והחזו"א שם. [↑](#footnote-ref-34)
34. ואמנם כ"ז קשיא לפ"מ שנקט שם דאף למש"כ הב"י בדעת הרמב"ם, מ"מ כל דיש גובה י' בין המרפסת לתל נותנין אותו לחצר, ולפ"ז בע"כ דהא דכשאין גובה י' ביניהם שניהם אסורין אף דהוא מופלג ד' מן המרפסת הוא משום דזריקת הפלגה לא חשיבא כתשמישו בקשה, - אך למש"כ הט"ז שם ודעימי' דלדעת הרמב"ם אף אם יש גובה י' בין המרפסת לתל שניהם אסורין, משום דיש שייכות טפי למרפסת להתל ממה שיש לחצר להתל, הרי דמה"ט הוא דשניהם אסורין אף כשהוא מופלג ד' מן המרפסת, דאף דזריקת הפלגה הויא כתשמישו בקשה, מ"מ כיון דיש שייכות טפי למרפסת להתל, ה"ה אוסרת את התל על בני החצר אף אם הוי למרפסת בקשה ולחצר בפתח. [↑](#footnote-ref-35)
35. וכתב דהוא משום דלזה בנחת יותר מלחבירו, וזה כמשמעות ד' הטור בסימן שע"ה דמודה רב דכל דלזה בנחת מלזה נותנין אותו לזה שבנחת, והא דלזה בשלשול ולזה בזריקה שניהם אסורין הוא משום דחשיב דתשמיש שניהם שוה, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-36)
36. ואמנם בד' הבעה"מ משמע, דאף דבסוגיית הגמ' לקמן בב' גזוזטראות, מבו' דלדעת רב אף אם הוי לזה בשלשול ולזה בזריקה ושלשול שניהם אסורין, מ"מ בשלהי סוגיין דאמרינן דדילמא שאני הכא דכיון דלזה בזריקה ובשלשול ולזה בשלשול לחודי' כלזה בזריקה ולזה בפתח דמי, הדרינן בן מזה, ולפ"ז שמא י"ל דאף הא דפריך הכא דבור מאי איכא למימר, הוא רק לפ"מ דס"ד מעיקרא דלדעת רב בכל גוונא שניהם אסורין, אך לפ"מ דמסקינן דלזה בזריקה ובשלשול ולזה בשלשול לחודי' נותנין אותו לזה שבשלשול, ניחא ההיא דבור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-37)
37. והנה אמנם בד' הרשב"א בסוגיין מבו' דהא דל"מ, הוא משום דדבר הניטל בשבת אינו ממעט, וכמש"כ כן התוס', אך אזיל הרשב"א לטעמי' שם ש"ד פ"א הי"ט דהא דדבר הניטל בשבת אינו ממעט הוא משום דחיישינן שמא יצטרך לו בשבת ויטלנו, וכ"כ בחי' המאירי לעיל ע"ז א', - אך צ"ע בד' הריטב"א, דמבו' ג"כ בדבריו דהא דל"מ הוא משום דדבר הניטל בשבת אינו ממעט, והרי הא דדבר הניטל בשבת אינו ממעט כתב הריטב"א לעיל ע"ז א' דהוא מגזירה שמא יטלנו בשבת, וזה דלא כמשמעות דבריו הכא דהא דל"מ, הוא משום דמעכשיו חשבינן לי' כמחוסר. [↑](#footnote-ref-38)
38. אך בד' התורי"ד משמע דמפרש דכל דקיימי בגו י' דהדדי אין האיסור כלל מכח תשמישן במילוי המים, ופירש כן בהא דמייתינן לה מההיא דגג הסמוך לרה"ר, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"ה להדיא בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ו דין ד' דכל דאין הגזוזטרא העליונה גבוהה מן התחתונה י', הוו כרשות אחת, והן אוסרין זע"ז אף כשלא עשו המחיצה בשותפות, דהואיל והן בתוך י' אינם יכולין ליחלק וצריכין לערב כאחת, ועיי"ש שכתב דאם יש ביניהם אויר ג"ט יכולין לחלק ולערב אלו לעצמן ואלו לעצמן, שהרי הוא כאילו יש מחיצות ביניהם, ואין אחת אוסרת על חברתה, הואיל ולא עשו המחיצה בשותפות, - אך בד' ש"ר מבו' דפליגי ע"ז, ואף כשהן בתוך י' אינם אוסרין זע"ז אלא כשעשו מחיצה בשותפות, וכ"ה בטוש"ע בסימן שנ"ה ס"ה, והגאו"י לקמן פ"ה א' האריך בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז וס"ל דכל שהן בתוך י' ה"ה אוסרין זע"ז אף כשלא עשו מחיצה בשותפות, ובעזה"י יתבאר עוד בזה לקמן פ"ח א'. [↑](#footnote-ref-39)
39. ועי' בגאו"י במש"כ בישוב הקו' השנית, - ובישוב הקו' הראשונה, לכאו' נראה מד' רש"י, דכל דהוא למרפסת בטפח ולחצר בט' טפחים ומחצר, חשיב כלזה בנחת ולזה בנחת, ובכה"ג הן אוסרין זע"ז מכח התשמיש, ושאני הכא דאין תשמישו בנחת, ובזה הוא דאמרינן דכיון דלתחתונה יש גם מקצת זריקה עם השלשול, חשיב כלזה בנחת ולזה בקשה, וזהו דנתחדש הכא דאפ"ה הן אוסרין זע"ז משום דכל דקיימי בגו י' דהדדי אין רשות שלישית לזו בלא זו. [↑](#footnote-ref-40)
40. והריטב"א כתב דהא דמהני סולם קבוע, הוא דעי"ז אחשבי' לתשמישי' למעבדי' תשמיש תדיר וחשוב לבני חצר וסלקי' מבני רה"ר, וצ"ע, דכיון דהא דבני רה"ר אוסרין ולא אמרינן דיש גזל בשבת הוא משום דהו"ל כמיצר שהחזיקו בו רבים דאסור לקלקלו, היאך יש בידו לסלק לבני רה"ר. [↑](#footnote-ref-41)
41. והמ"ב בסימן שס"א סק"ג כתב דל"ה רה"ר ממש, דא"כ ל"ה מועיל סולם, אלא כעין רה"ר, ובשעה"צ שם סק"ז הוסיף להוכיח כן ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק שם דכיון דהוא גבוה י' מצד החצר, אין עליו שם רה"ר, ול"ד לעמוד ברה"ר שאינו גבוה י', ומוכח כן עוד, דאם הוי רה"ר גמורה, מ"ט מותר לטלטל בגג עצמו, ולא נאסר אלא לטלטל מן החצר לגג, - אך השערי ציון בח"א סימן ד' ענף ד' סק"ח פירש לד' הרשב"א בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-42)
42. אך בחי' הגר"ח שם כתב בדעת הרמב"ם, דלאו היינו דהוי ככרמלית משום דאין לו ד' מחיצות, דא"כ הי' אסור אף כשאין רבים מכתפין עליו, וגם ל"ה מהני סולם קבוע להתירו, אלא הוי האיסור בזה מדיני רשויות שאוסרין זע"ז, וכדמייתינן מינה לדין גזוזטראות דאם קיימי בתוך עשרה דהדדי אסרן אהדדי, וגם מוכרחינן מינה לקמן דאדם אוסר על חבירו דרך אויר, דכל שסמוך לרה"ר בתוך י' רה"ר אוסרו בטלטול, - ובגליונות חזו"א שם תמה ע"ז, דאם האיסור הוא מדיני רשויות, מ"ט אסור לטלטל בגג עצמו, והגר"ח גופי' לעיל מינה עמד ע"ז דלדעת הרמב"ם אסור אף לטלטל בגג עצמו, וצ"ל דמכוון הגר"ח הוא דבדין רשויות נתחדש, דכל שהוא משמש את הרשות ה"ה נידון כרשות זו, ומה"ט הוא דחצר המשמשת את הבית נידונת כרשות הבית ואסור לטלטל מבית אחר לתוכה, וה"נ הכא כיון דהגג משמש את רה"ר, ה"ה נידון כרה"ר, ואסור לטלטל בו, - ואמנם מבו' בדבריו דכ"ז הוא משום דהגג פרוץ במלואו לרה"ר, וע"כ אף דהוי הגג רה"י משום דכותלי הבית במקומם גבוהין י', מ"מ כיון שהוא בתוך ד"ט לרה"ר, אוסר הרה"ר עליו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-43)
43. ולכאו' ד' הרי"ד אתיין לטעמי' שכתב שם דכלפי רה"ר אין לגג מחיצה כלל, ואם הכניס והוציא מזל"ז פטור, וע"כ אף דלצד החצר הוא גבוה י' וע"כ מותר לטלטל מן הבית לגג, מ"מ רשות רה"ר אוסרת עליו, משום דכלפי הרה"ר ליכא מחיצה, וה"נ הוא בב' גזוזטראות, דכל דקיימי בגו י' דהדדי, הרי דאף דלא אסרינן בזה משום פרוץ למקום האסור דעלמא, (וכמש"כ החזו"א בסימן ק"ב סקי"ג), מ"מ כיון דאין מחיצה ביניהם אסרי אהדדי. [↑](#footnote-ref-44)
44. ועיי"ש שכתב דזהו טעמא דהתוס' שנטו מפירש"י ופירשו שאין האיסור משום עירוב אלא משום דחשיב כקרפף, והנה אמנם בד' התוס' מבו' דהא דלא אסרינן בזה משום איסור דיורין, הוא דומיא דכל חצר הפתוחה לרה"ר שאין בני רה"ר אוסרין עלי', ולפ"ד החזו"א צ"ל דג"ז הוא משום דאין ביתם פתוח לשם, אך בד' הרשב"א מבו' דהא דאין בני רה"ר אוסרין בתשמישן הוא משום דתשמישן מועט, ובד' הריטב"א מבו' דהוא משום דיש גזל בשבת, עיי"ש, ולפ"ז מתפרש כן גם טעם הא דנטו התוס' מפירש"י, וכ"כ החזו"א גופי' בסימן ק"ח סק"ו בתו"ד דטעמא דהתוס' הוא משום דיש גזל בשבת. [↑](#footnote-ref-45)
45. וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן צ"ו סוסקט"ז וסקי"ח בדין סולם, ובסימן צ' סקכ"ז בדין ביהכ"נ, עיי"ש, - ועיי"ש שחידש דבני רה"ר אוסרין את ביהכ"נ על דיורי החצר, ולא אמרינן דחשיב כלזה בפתח ולזה דרך סולמות, משום דביהכ"נ לאו תשמיש בית הוא, והיינו דכל הא דהיכא דמפסקת רשות האסורה אינו אוסר, הוא משום דלזה בנחת ולזה בקשה, והך דינא הוא רק בחצר המשמשת את הבתים אשר היא נטפלת לבתים הפתוחין לה, ומשא"כ בביהכ"נ שאינו תשמיש בית ליכא להך דינא, ולא עדיפי הדרין בחצר ביהכ"נ משאר באי ביהכ"נ. [↑](#footnote-ref-46)
46. ואמנם באמת בכ"ד מצינו דבני רה"ר אוסרין אף דמפסקת רשות האסורה בין ביתם לשם, והוא חדא בסוגיית הגמ' לקמן פ"ה ב' בדין זריקה דרך אויר רה"ר, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ק"ב סקט"ז, ועוד, בד' הריטב"א לעיל כ' א' בדין חצר שראשה נכנס לבית הפסין, ובד' הריטב"א לקמן צ"ח ב' בדין זיזין, ולקמן צ"ט ב' בדין בור ברה"ר, ובד' תור"פ לעיל כ"ה ב' בדין רחבה ושביל, והחזו"א בסימן פ"ו סק"י כתב לישב לקו' זו לפי דבריו דבכה"ג דמפסקת רשות האסורה אינם אוסרין, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל נ"ט ב' שנקטו דבעשה לחי לחצי מבוי יש לאסור משום שהורגלו לערב, אף דמפסקת רשות האסורה בין ביתם לשם, וגם ש"ר שנחלקו ע"ז, הוא מטעמי אחריני, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-47)
47. וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א הלכה ט"ו ט"ז, וכ"ה בשעה"צ סימן שע"ב סקמ"ב בשם הרשב"א דכיון דאינו ניטל בשבת מחמת כובדו ה"ה ממעט אע"פ שעתיד ליטלו לאחר השבת, - והעירוני לד' המאירי לעיל ע"ו ב' שפירש במה שאמרו התם סולם קבוע דהיינו קבוע לכל ימות השבוע, וסולם עראי הוא לשבתות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
48. ואמנם לכאו' כ"ז הוא למש"כ הרשב"א שם דהא דמהני סולם קבוע הוא משום דבזה סילק את הרבים ממנו, וכאשר כ"ה בפירש"י בסוגיין, אך למש"כ הרשב"א בסוגיין בשם התוס' דהא דמהני סולם קבוע הוא משום דעי"ז הוי תשמיש הגג תשמיש תדיר ואין בני רה"ר אוסרין עליהן, ודמי להא דאין בני רה"ר אוסרין על חצר ומבוי הפתוחין לרה"ר, י"ל דסגי במה שהוא קבוע לשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. ועיי"ש שכתב דגם ר"י מודה לזה דמדאורייתא הוי רה"י גמורה מדינא דרה"י עולה עד לרקיע, וע"כ לא אסר אלא משום דנפרץ במלואו למקום האסור לו, וס"ל דע"ז ל"מ הא דרה"י עולה עד לרקיע, ובזה הוא שנחלקו ר"י ור"ת, - אך בפשוטו נראה דמש"כ ר"י לאסור משום דנפרץ במלואו, הוא משום דמג' רוחות יש לו מחיצה מעליא, וע"כ כל איסורו הוא משום דפרוץ במלואו למקום האסור לו, וככל מבוי וחצר הפרוצין ברוח רביעית. [↑](#footnote-ref-50)
50. אך יותר נראה בד' הגר"ח, דהגם דהחריץ שבין הגג לרה"ר אינו רחב ד' ואין עליו תורת מחיצה, מ"מ כיון דבתוך הבית איכא מחיצה י', אמרינן על מחיצה זו גוד אסיק, כיון שהעומד על הגג רואה מחיצה י' מכל רוח, כיון שהבית אינו סמוך ממש לרה"ר, וממילא שפיר רואין מחיצות י' דהבית, והגם דהא דהמחיצה שלצד רה"ר איכא עלי' תורת מחיצה הוא רק מכח הא דהיא מחיצה לתוך הבית, דכלפי החצר, הרי הוי זה כחריץ שאין בו ד' דליכא ע"ז תורת מחיצה, מ"מ י"ל דלדין מחיצה הניכרת ל"ב אלא שתהא המחיצה נראית, ול"ב שיהא נראה שיש עלי' תורת מחיצה, וכדחזינן דאף לדעת רב דבגגין השוין לא אמרינן גוד אסיק משום דהוי מחיצות שאינם ניכרות, מ"מ בפשוטו כל דיש ריוח כ"ש ביניהם אמרינן גוד אסיק, - ואמנם בל' ר"ת שם משמע טפי לפרש בע"א, דהוא משום דאותו פחות מד' שבינו לרה"ר הוי מכלל החצר, וע"כ ניתר הגג במחיצות החצר ול"ב כלל למחיצות הבית להתירו, והגם שנגד הגג ליכא להחצר מחיצות, שהרי הוי זה כחריץ פחות מד', מ"מ כיון שהחצר ניתרת בג' מחיצות וגיפופי ברוח רביעית, ניתר אף הגג, ואין בזה סילוק מחיצות, וזהו שכתב ר"ת דאותו פחות מד' מן החצר הוא, והחצר לא נפרצה אלא פתוחה לרה"ר, וזהו שכתב דמה שאסרו בזה, הוא משום דפני הגג קרובין לרה"ר ולא ניכר "פתח החצר". [↑](#footnote-ref-51)
51. ומבו' בל' הרשב"א בעבוה"ק דבעינן שתהא החוליא גבוהה ג' מרה"ר, וכ"כ המאירי בשמו, אך בד' הרשב"א לעיל ע"ח א' נראה דלא פסיקא לי' ד"ז, והריטב"א לעיל שם צידד דאף כשאינה גבוהה ג' מרה"ר הויא רה"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-52)
52. ויש מקום לפרש לעיקר דברי הרשב"א בע"א, דהוא כמש"ת ר"ת בספר הישר דאיירי כשיש בין הגג לרה"ר הפסק מועט שהוא מן החצר, וזהו מש"כ הרשב"א דגג זה גבוה מצד החצר י', דגם באותו רוח דהוא תוך י' לרה"ר, הוא גבוה י' מן החצר, וע"כ הוא דהו"ל הגג רה"י, ומה שדימהו הרשב"א לחוליית הבור, הוא דלא נימא דאף דאיכא מחיצות לגג, מ"מ כיון דבפועל אינו מובדל י' מרה"ר יהא נידון משום כרמלית, וע"ז כתב הרשב"א דדמי לחוליית הבור דהויא רה"י משום הא דלאחרים עושה מחיצה, אף שאינה מובדלת מרה"ר, והרי דכל דאית לי' מחיצות מעלייתא הוי רה"י אף אם בפועל אינו מובדל מרה"ר, וה"נ גג הסמוך לרה"ר דכוותה, כיון דאית לי' מחיצות מעלייתא הגם שהוא סמוך לרה"ר ואינו גבוה י' מרה"ר, מ"מ ל"ה כרמלית. [↑](#footnote-ref-53)
53. והך מילתא דאסרינן מכח תשמיש בחול אף דבשבת אסור להשתמש שם, מצינו כן גם בד' הבעה"מ לקמן בסוגיין בדין חורבות, דלמ"ד דאדם אוסר על חבירו דרך אויר ה"ה אוסר מכח הא דהוא משתמש בה בחול בזריקה, ובד' הריטב"א לקמן צ"ח ב', דבני רה"ר אוסרין על הזיז, משום דהן משתמשין בהן, אף דבשבת הן אסורין להשתמש שם, ולקמן צ"ט ב', דמן הדין היו בני רה"ר אוסרין על הבור שברה"ר אף דאסורין לדלות ממנו בשבת, (ואך דכיון דבכל השבתות הן אסורין לדלות, סלוקי סליקו נפשייהו מהכא לגמרי לכולהו שבתות ואחלוה לגבי האי שהוא רגיל בו תדיר וראוי לו למלאות ממנו דרך חלונו), ומצינו כן בעוד דוכתי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-54)
54. וצ"ל לדעתו דהא דלס"ד דגמ' אוסרין בני רה"ר על הגג אף שאינם משתמשין שם בשבת, הוא כמש"כ זקינו הרי"ד דלס"ד הא דבני רה"ר אוסרין על הגג אינו משום תשמיש, אלא משום דקיימי בגו י' דהדדי, ונת' לעיל, וזה מתישב עם ד' הריא"ז בה"ו דין ד' דכל דקיימי הגזוזטראות בגו י' דהדדי אוסרין זע"ז אף כשלא עשו מחיצה בשותפות, דהואיל והן בתוך עשרה אינן יכולין ליחלק וצריכין לערב כאחת, ונת' בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-55)
55. וי"ל עוד בזה, דדינא דמניח ביתו בשבת, הוא רק רק כשהניח את ביתו, אך כל שהוא דר בביתו והניח את חצירו בשבת, י"ל דאכתי הוא אוסר, דכיון דהוא דר בביתו והחצר היא מכלל דירה זו, ה"ה אוסר בה, דרק כשהניח את ביתו והויא דירתו דירה בלא בעלים לא שמה דירה, אך כל דהויא הדירה בבעלים ושמה דירה, ה"ה אוסר בכל המקומות שבכלל דירה זו, וע"כ ה"נ הכא כיון דלא הניחו בני רה"ר את דירתם, ה"ה אוסרין את הגג, אף שאינם משתמשין בו בשבת. [↑](#footnote-ref-56)
56. ואמנם נחלקו בביאור המו"מ בגמ', דהריטב"א פירש דהא דמייתינן מינה דכל דקיימי בתוך י' דהדדי אסרי אהדדי, הוא משום דהגג מופלג מרה"ר ד"ט, ואפ"ה אוסרין בני רה"ר על הגג, וע"ז דחינן דבני רה"ר משתמשין בגג בכומתא וסודרא, ולא חשיב כתשמיש דרך אויר, וכמבו' לקמן בסוגיין, - אך התורי"ד פירש דהא דמייתינן מינה דכל דקיימי בתוך י' דהדדי אסרי אהדדי, הוא משום דאף שלא הי' הגג גבוה י' לא היו מכתפין עליו משאות, שלא הי' מניחן זה לכתף על גגו שלא יתקלקל, וזה דמייתינן מינה דכל דקיימי בגו י' דהדדי אסרי אהדדי בלא שום תשמיש, וע"ז דחינן די"ל דאף דאין מכתפין שם משוי שלהן מפני שבעל הגג מונעם, מכתפין שם כומתא שהוא דבר קל ואינו מזיק לגג, ומשום תשמיש זה הן אוסרין על הגג. [↑](#footnote-ref-57)
57. מש"כ התוס' "עלי'" ועל הגג, וכ"כ האו"ז בסימן קפ"ט, צ"ב, שהרי אין בני רה"ר אוסרין את המרפסת, ומותר לטלטל מן הבתים למרפסת, ואינם אוסרין אלא את הגג, דאסור לטלטל מן המרפסת לגג, וכמו שפירש"י, - אך באמת יש להעיר כן במשה"ק הראשונים ע"ד רש"י דמ"ש מכל חצר ומבוי הפתוחין לרה"ר דאין בני רה"ר אוסרין עליהן, ולא הק' מיני' ובי', דמ"ט אוסרין בני רה"ר את הגג ואינם אוסרין את המרפסת, גם צ"ע בל' הריטב"א בתירוצו דמשמע דגם במרפסת ליכא תשמיש גמור, וע"כ הוא דאוסרין שם בני רה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך לכאו' בד' התוס' משמע דהא דניחא להו לפירושם, הוא מכח מש"כ דאיסור הגג הוא משום דהו"ל כקרפף, וכל הא דקשיא להו לפירש"י הוא משום דלדידי' דאין האיסור משום קרפף אלא משום דחשיב הגג כרשותם של בני רה"ר, דכיון דאין הגג בתוך י' לרה"ר, והא דבני רה"ר אוסרין הוא משום דהמרפסת היא בתוך י' לרה"ר וע"כ הוי הגג לתרוייהו, בע"כ דהאיסור בזה הוא משום איסור דיורין, וע"ז קשיא להו דמ"ט הן אוסרין, ובד' התוס' בתירוצם נראה דהא דקשיא להו, הוא משום דהו"ל ככל חצר ומבוי הפתוחין לרה"ר דאין בני רה"ר אוסרין, וכ"כ בתוס' הרא"ש, - אך האו"ז בסימן קפ"ט נקט, דמש"כ ר"י לישב דהו"ל כקרפף, הוא מתישב גם לפירש"י, עיי"ש, וצ"ב, ועיי"ש בתו"ד שכתב דכ"ז הוא כשהמרפסת רחבה ד', אך כל שאינה רחבה ד' דהיא מקו"פ הויא כמאן דליתא, אינם אוסרין את הגג שגבוה י' מרה"ר, ומבו' דהא דמשוו להגג כקרפף, הוא ע"י המרפסת, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-59)
59. ולפ"מ שנקט המהרש"א דאיירי הכא כשאין הפרצה יתירה על י', ואין האיסור בזה משום פרוץ למקום האסור, אלא משום דקיימי בתוך י' דהדדי, אין להביא מהכא. [↑](#footnote-ref-60)
60. החזו"א בסימן ק"ח סוסק"ו כתב דט"ס נפלה בד' התוס' וצ"ל, ממעט כח כרמלית דל"ה כרמלית מעליא ותיבת שבחצר מיותר, וכן ליתא בתוס' הרא"ש, אך האו"ז בסימן קפ"ט העתיק ל' ר"ת ושם איתא כד' התוס' שלפנינו, ועמש"כ בשערי ציון סימן ד' ענף ד' סק"י לפרש לד' התוס' לפי' הגירסא שלפנינו. [↑](#footnote-ref-61)
61. והי' מקום לפרש דהוא משום דבכה"ג הו"ל ככרמלית, כיון שהוא פרוץ ברוח רביעית לרה"ר, ול"מ בזה סולם קבוע, - אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ ההג"א שם דיש לו מחיצה, ולכאו' היינו דיש למרפסת גיפופין, ובע"כ דהא דל"מ סולם קבוע הוא מטעם אחר, וצ"ב, גם צ"ע שהרי לפ"מ דמפרשינן מעיקרא, מבו' דמהני סולם קבוע בכה"ג דהמרפסת בתוך י' ואיכא גיפופי, - ושמא ס"ל דלפ"מ דמשני רב פפא דאיירי בגג הגבוה י' והרבים משתמשין בו בכומתא וסודרא, הרי דרק ע"ז מהני סולם קבוע, אך כל דקיימי בתוך י' דדינא הוא דאסרי אהדדי בלא שום תשמיש, ל"מ סולם קבוע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
62. וי"ל עוד, למש"כ התו"ש והגר"ז דל"מ סולם אלא כשהגג גבוה י' מן החצר, אך כל דמכל הצדדים אינו גבוה י' ל"מ סולם, ונת' להלן, ולפ"ז י"ל דד' השו"ע בגג הבולט הם כשהוא בולט מכל הצדדים, - וי"ל עוד דמש"כ השו"ע דמהני סולם להתירו, הוא משום דאיירי בגונא דגם בצד הסמוך לרה"ר יש הפסק פחות מד"ט בינו לבין רה"ר, וע"כ שפיר הוי רה"י גמורה מדינא, וכמש"כ הגר"ח בפי"ד משבת ה"ט, ולעיל נת' כן מד' ר"ת בספר הישר, ולפ"ז מתפרש מש"כ השו"ע שם דהוא למעלה מי' לחצר, (והוא מד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א ה"ט) דלאו היינו דמשאר הצדדים הוא למעלה מי', (די"ל דא"צ לזה כלל, דאף אם אינו גבוה י' מן החצר, שפיר הוא ניתר במחיצות החצר שהן גבוהות י', ונת' להלן), אלא היינו דמצד זה שהוא סמוך לרה"ר הוא גבוה י' מן החצר, וע"כ אמרינן בכה"ג גוד אסיק על המחיצה שבתוך הבית, דהו"ל מחיצה הניכרת מבחוץ. [↑](#footnote-ref-63)
63. ובתשו' ישועות מלכו או"ח סימן כ"ח השיב לחתנו הנפש חי', דד"ז הוא פלוגתת רבוותא, וכתב דבחי' ביאר היטב דמד' ר"ת והרשב"א הכא אין ראי' לזה, ולא זכינו לאורו. [↑](#footnote-ref-64)
64. והגר"א שם דימה ד"ז לדינא דבית שאין בתוכו י' וכו', וצ"ע מה מייתי משם, ועמש"כ בזה השערי ציון ח"א סימן ד' ענף ד' סק"ח, - וי"ל עוד דמכוון הגר"א דכ"ה דהתם אף דעל גביו הוי רה"י, מ"מ בתוכו ל"ה רה"י, ולא אמרינן דרה"י יורד עד התהום, משום דהתקרה מפסקת, ה"נ הכא כל דאין הגג גבוה י', אף דיש בתוך הבית י' והוי הבית רה"י, מ"מ על גביו הוי כרמלית, ולא אמרינן רה"י עולה עד לרקיע. [↑](#footnote-ref-65)
65. ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הי"א מפורש דכל הא דמהני סולם הוא משום דהגג גבוה מן החצר י"ט, וזה לטעמי' דהא דל"ה הגג ככרמלית הוא משום דדמי לחולית הבור דהויא רה"י אף שאינה גבוהה י', וגם ד' הגר"א מיוסדים ע"ז, עיי"ש, אך פלוגתת האחרונים היא למש"כ התוס' דהא דמהני סולם הוא משום דתוכו רה"י ול"ד לשאר כרמלית, ועי' בנפש חי' סימן כ"ה (ד"ה פירוש דבריו) שפירש בד' המג"א דקי"ל לקולא כדעת הרשב"א וכדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-66)
66. אך באמת י"ל, דמש"כ התוס' הרא"ש דמהני סולם אף דאינו גבוה י' מכל צד, הוא משום דהחצר עצמה יש לה מחיצות והיא רה"י, וע"כ אף דהגג אינו גבוה מן החצר י', הוי רה"י גמור מדאורייתא, - ובאמת צ"ע במש"כ התו"ש והגר"ז לאסור כשאינו גבוה י' מכל צד, וגם הפמ"ג והמ"ב נסתפקו לאסור היכא דרבים מכתפין עליו דהוי רה"ר גמור, דמ"ט בעינן שיהא גבוה י' מן החצר, ולא סגי במה דהחצר עצמה יש לה מחיצות, ושמא דבריהם קיימי בגונא דאין להחצר מחיצות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובדעת ש"ר דפליגי ע"ז, י"ל כמש"כ המאירי, דכל שאין רבים מכתפין עליו אינם אוסרין, משום דיש גזל בשבת, ורק כשרבים מכתפין עליו והחזיקו בכך בלא קפידת בעה"ב, הן אוסרין על בני החצר, וי"ל עוד, דכל שאין רבים מכתפין עליו אינם אוסרין, משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, וכמבו' לקמן בסוגיין, אך לפ"ז איירי רק כשיש בין מקום הרבים לבין הגג ד"ט, וצ"ע בסתימת דברי הראשונים בזה, - ויותר ניחא, למשמעות ד' הרמב"ם ודעימי' דהאיסור הכא הוא משום דהו"ל כרה"ר וככרמלית, וזה הוא רק כשרבים מכתפין עליו, ואף דמעיקרא ס"ד דאף כשאין רבים מכתפין עליו הו"ל ככרמלית משום דהוא בתוך י' לרה"ר, מ"מ לפ"מ דדחינן דאיירי כשרבים מכתפין עליו בכומתא וסודרא אין מקור לזה. [↑](#footnote-ref-68)
68. ולו"ד הלח"מ והגר"א הי' מקום לפרש, דאף דל"מ הא דרבים מכתפין עליו לאשוויי רה"ר אלא בעמוד הגבוה ט' טפחים מצומצמות, מ"מ הכא דעיקר האיסור הוא מכח הא דאין הגג גבוה י"ט מרה"ר, ואך דבעינן גם לתשמיש בני רה"ר, שפיר סגי בתשמיש דכיתוף אף כשהוא גבוה יותר או פחות מט', ויש להעיר דחזינן דחלוקין הן עוד זמ"ז, דבדינא דעמוד ט' דרבים מכתפין עליו, כתב הרשב"א בעבוה"ק שם דיש מי שהורה דאף אם אין מכתפין עליו, כיון שראוי לכתף עליו הוי רה"ר, ובדינא דהכא כתב הרשב"א שם דהא דהגג אסור הוא רק כשהרבים משתמשין בו. [↑](#footnote-ref-69)
69. וצ"ב דלכאו' אדרבה כששניהם משתמשין ע"י אויר יש לאסור טפי, מהיכא דאחד משתמש תשמיש גמור ואחד משתמש ע"י אויר, דבזה י"ל דלא חשיב תשמיש ע"י אויר במקום תשמיש גמור, - וצ"ל דעיקר דינא דעירוב הוא ברשות דדיורים, וכל דשניהם משתמשין בה ע"י אויר לא חשיבא כלל כרשות דדיורים, אך כל דאחד משתמש תשמיש גמור דהויא רשות דדיורים, יש בכח חבירו המשתמש ע"י אויר לאסור עליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-70)
70. אך אי"ז מתישב בד' רש"י שכתב דהא דבעי זיז הוא משום היכר בעלמא שלא ישתמשו ברשות אחרת של ב' בלא עירוב, והרי דאין הגזירה אטו היכא דיש לאחד תשמיש גמור וחבירו משתמש ע"י אויר, אלא אטו רשות של ב', ולדעתו בעכצ"ל כמש"כ המהרש"ל דעיקר הא דאדם אוסר על חבירו דרך אויר הוא משום הכירא. [↑](#footnote-ref-71)
71. ולכאו' יש להוכיח לזה, ממה שהעירו בהא דס"ד דטעמא דשמואל דגג הסמוך לרה"ר צריך סולם קבוע להתירו הוא משום דאדם אוסר דרך אויר, דא"כ מ"ט צריך סולם קבוע להתירו, הרי סגי דיעשה זיז להכירא בעלמא, ולמש"כ התוס' הרא"ש דרק היכא דשניהם משתמשים דרך אויר סגי בזיז להיכר, ניחא, ונראה מזה דאסור לטלטל אלא דרך ע"ג הזיז, וכדי להתיר לטלטל אף שלא דרך ע"ג הזיז צריך לעשות סולם קבוע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
72. והנה אמנם בפירש"י בע"ב מדמי לה להא דכל החורבה האמצעית אסורה לזה ולזה, והתם גדר הדין הוא דכל החורבה האמצעית הויא רשות אחת דתרוייהו, וע"כ כולה אסורה, ולכאו' משמע מזה דזהו דקשיא לי' הכא דב' הבתים הסמוכין לאויר המבוי יאסרו אף על הבור דהבור הוי כרשות אחת עם המבוי, - אך גם בתוס' הרא"ש מדמי לה להא דכל החורבה האמצעית אסורה, והיינו דכ"ה דהתם אסורה כל החורבה האמצעית, ה"נ יש לאסור הכא את כל המבוי, ומכח זה יהא אסור למלאות מן הבור דרך אויר המבוי האסור. [↑](#footnote-ref-73)
73. וכ"נ גם בד' הראב"ד בפ"ג מעירובין הכ"ג, וניחא בזה מה שעמד המ"מ שם על דבריו, ואזיל לטעמי' בכתוב שם לקמן בסוגיין דס"ל דמותר לזרוק דרך אויר רשות שאינה מעורבת מכח הא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-74)
74. ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דפריך בשלהי סוגיי לרב מההיא דהא דאסור לזרוק דרך אויר רה"ר, ודילמא שאני התם דבני רה"ר מהלכין ממש בתוך הרשות, וכתב דכיון דאין לבני רה"ר רשות להניח חפציהם בתוך הרשות, ה"ז כתשמיש אויר בלבד. [↑](#footnote-ref-75)
75. ויש להוכיח כן גם לפ"מ שנקט הרשב"א מעיקרא דגם בזריקת גובה אמרינן דאין אדם אוסר דרך אויר, וא"כ מ"ט לא קשיא לי' דמ"ט היכא דאין הבור מופלג ד' לא חשיב כדרך אויר, ובע"כ דאיירי כשהחלונות שממלא דרכם אינם גבוהין י', וע"כ ליכא למיתי עלה רק משום הפלגת ד', ומוכח דאף בהפלגה דרך אויר דלמטה מי' אמרינן דאין אדם אוסר דרך אויר. [↑](#footnote-ref-76)
76. אך בחי' אהעו"ז לעיל פ"ד א' כתב דטעמא דהרמב"ם והטוש"ע הוא, משום דאף בשבת יורדים בני העלי' לחצר ומשתמשין בעמוד שלא דרך אויר בכלי המרפסת, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-77)
77. והגאו"י לעיל פ"ד א' כתב לפרש הטעם בזה, דדוקא היכא דאין המקום שלו, ובאנו לחשוב כרשותו מכח תשמישו, דעי"ז נקנה לו הרשות, לא סגי בתשמיש דרך אויר לקנות את הרשות, אבל כל דיש לו שותפות בו והוא שלו, אע"ג דאינו משתמש בו אלא דרך אויר, לא פקעה רשותו ממנו, - אך צ"ע היאך זה מתישב בל' הרשב"א והריטב"א שכתבו דטעם הא דאוסר הוא משום דלאו תשמיש אויר בלחוד הוא אלא תשמיש גמור, וי"ל דל' זה הוא לטעמא בתרא דהוא משום דבחול משתמשין שלא דרך אויר, אך הגאו"י שם נקט דעיקר טעמא דהריטב"א הוא משום דיש להן שותפות, ולא משום דבחול משתמשין שלא דרך אויר. [↑](#footnote-ref-78)
78. והב"ח בסימן שע"ו ס"ב והחי' הגהות על הטור בסימן שע"ה הוסיפו לפרש, דאף דבשבת אינם משתמשין אלא דרך אויר, דאסורין הן להוריד כלי הבתים לחצר ולהשתמש משם לעמוד, (וכנראה דלא סגי במה שהן משתמשין בכלי החצר, וצ"ע), מ"מ כיון דבחול הן יורדין לחצר ומשתמשין משם על העמוד, סגי בכך לאסור, - והעירו בזה, דלכאו' בשבת הם אסורין להשתמש אף דרך אויר, דאסור להעביר דרך אויר רשות של אחר, וכדתניא בתוספתא שהביא הרשב"א בשלהי סוגיין, ונת' להלן דמשמע דהוא אף באויר למעלה מי', וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן צ"ח ב' ובעבוה"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. ומבו' לפ"ז, דכל שמשתמשין שלא דרך אויר הן אוסרין זע"ז אף ברשות של הפקר, וזה כמו שהוכיח החזו"א בסימן קי"א סק"ג מכ"ד, ועי' גם בתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין שכתב בדין ג' חורבות דאיירי כשאינם שלהם, ומ"מ אמצעית דשניהם משתמשין בה אע"פ שאינה שלהם אסרי אהדדי, מידי דהוה אב' בתים של אחרים שאם דרין בהם אוסרין זע"ז אע"ג דלאו דידהו נינהו, ועמש"נ בזה לעיל ע"ט ב'. [↑](#footnote-ref-80)
80. וכ"ה מבו' גם ממשה"ק הריטב"א לעיל פ"ד א' ע"ד הרשב"א מהא דס"ד דהא דשרי רב בב' גזוזטראות במופלגת הוא משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, אף דהתם איירי דעשו מחיצה בשותפות, והרי שנקט דברשות משותפת אדם אוסר על חבירו דרך אויר אף אם גם בחול אינו משתמש בה אלא דרך אויר. [↑](#footnote-ref-81)
81. ולכאו' מבו' לפ"ז דסגי בתשמיש בחול לאסור, אף דמשום התשמיש בשבת לא הי' לנו לאסור, ועמש"נ בענין זה בדף מס' 3, - אך העירו די"ל, דמהני הא דהוא משתמש שם בחול, דעי"ז שייכי אהדדי, ותו ה"ה אוסר אף ע"י תשמישו דרך אויר, וזה ע"ד מש"כ הרשב"א דברשות משותפת הוא אוסר דרך אויר, והיינו משום דרשות משותפת שייכא טפי לרשותו, (ולפ"ז נמצא דב' הטעמים שכתב הרשב"א הם מענין אחד), ויש מקום לפרש כן גם במש"כ הרשב"א דבמקום המיוחד לו אדם אוסר דרך אויר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-82)
82. ובד' המ"ב בסימן שע"ו סקי"א מבו' בדין בור שבין ב' חצירות, דאף שהוא של ב' החצירות אמרינן בזה אין אדם אוסר דרך אויר, ודלא כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק, וזה לטעמי' דאף ברשות שותפות אין אדם אוסר דרך אויר, - וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן שנ"ה סקמ"ד שפירש דהא דבגזוזטראות לא אסרינן במופלגת, הוא משום דאין אדם אוסר דרך אויר, אף דאיירי התם כשעשו מחיצה בשותפות. [↑](#footnote-ref-83)
83. וי"ל למש"כ הריטב"א לקמן דהא דכשרבים מכתפין עליו בכומתא וסודרא הן אוסרין, הוא משום דתשמיש דכיתוף כומתא וסודרא הוי תשמיש מעליא אף דרך אויר, ועמש"נ בזה להלן, והרי דבתשמיש גמור אדם אוסר על חבירו דרך אויר, וה"נ הכא דהן משתמשין בתל ובעמוד תשמיש גמור, משום דבמקום המשותף להן חשבינן לתשמישן כתשמיש גמור, ומשום דבחול הן משתמשין בו בתשמיש גמור, ה"ה אוסרין אף דמפסיק אויר בין רשותם לבין התל והעמוד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
84. ולדעת הרשב"א דאף זריקת גובה חשיב כתשמיש דרך אויר, מתפרש בע"א הא דמייתינן מינה דאדם אוסר דרך אויר, דכיון דאיירי דהגג גבוה י' מרה"ר, וכמש"כ הרשב"א לעיל פ"ד ב', הו"ל כתשמיש דרך אויר, - ובד' האו"ז בסימן קפ"ט נראה, דלפ"מ שפירש"י לעיל דאיירי כשיש מרפסת בין רה"ר לגג, הרי דמה"ט הוא דהוי תשמיש בני רה"ר בגג תשמיש דרך אויר, דהוא דרך אויר המרפסת. [↑](#footnote-ref-85)
85. והגאו"י בסוגיין כתב בתו"ד לישב, דס"ד דאיירי דלא עשו מחיצה בשותפות, ואכתי לא קים לן להא דיש גזל בשבת, וע"כ שפיר יש בזה לדינא דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר. [↑](#footnote-ref-86)
86. ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רע"ז דהא דבמופלגת עליונה מותרת, הוא משום דהויא לעליונה בשלשול ולתחתונה בזריקת גובה והפלגה ושלשול, דלדעתו אין להתיר מכח הא דאין אדם אוסר דרך אויר, שהרי יש לבני התחתונה שותפות בעליונה.

    אך צ"ע בד' הרשב"א בסוגיין שכתב דלמסקנא העליונה מותרת משום דאין אדם אוסר דרך אויר, וע"כ אף כשעשו מחיצה למטה מן הגזוזטרא העליונה מותרת.

    עוד יש להעיר במש"כ הרשב"א בעבוה"ק שם הלכה רע"ג דלזה בזריקת גובה וזריקת הפלגה ושלשול ולזה בשלשול לבד, יש מי שאוסר, ויש מי שהתיר בזה, ולכאו' הרי להרשב"א לטעמי' מוכח מהא דשרי רב במופלגת דבכה"ג שרי, - וביותר קשיא, דממ"נ, אם לא אמרינן דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר ברשות משותפת, בע"כ דבכה"ג חשיב כלזה בנחת ולזה בקשה ושרי, ואם אמרינן דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר ברשות משותפת, הרי יש להתיר בהך גוונא משום דאין אדם אוסר דרך אויר, והיינו דמה מקום יש לאסור בכה"ג דלזה בזריקת גובה והפלגה ושלשול ולזה בשלשול, דמ"ש מגזוזטרא מופלגת דהעליונה מותרת, ובע"כ או דכה"ג חשיב כלזה בנחת ולזה בקשה, או דאמרינן בזה דאין אדם אוסר דרך אויר, - וצ"ל, דהרי מצינו בד' הרשב"א שם דבג' חורבות כשורה שלשתם אסורות, ואיך שיהי' הטעם בזה, הרי מ"מ מבו' דאיכא גוונא דאדם אוסר דרך אויר, וי"ל דבכה"ג הוא שכתב הרשב"א דיש מי שאוסר בלזה בזריקת גובה וזריקת הפלגה בשלשול ולזה בשלשול. [↑](#footnote-ref-87)
87. והגאו"י כתב דהוכרח רש"י לכך, משום דאל"כ מ"ט בסמוכה העליונה אסורה, אף דהוי לזה בזריקת גובה ושלשול ולזה בשלשול, וכמש"כ רש"י בד"ה אלא בסמוכה, דאיירי כשהעליונה גבוהה מן התחתונה י', ועיי"ש שכתב דלתי' קמא דהתוס' לעיל דאף היכא דלזה בב' כחות ולזה בכח אחד חשיב כלזה בזריקה ולזה בפתח, צ"ל דהא דבסמוכה העליונה אסורה, הוא כשהם בתוך י', דליכא זריקה כלל, ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דאיירי בבאין בני תחתונה דרך עליונה למלאות דלזה בשלשול ולזה בשלשול הוא, וצ"ע דא"כ מ"ט במופלגת חשבינן דהוי לזה בזריקה ושלשול ולזה בשלשול. [↑](#footnote-ref-88)
88. גירסת ר"ח ב' "חצירות" וג' חורבות ביניהם, וכ"כ בטוש"ע סימן שע"ו ס"ג, - ובד' הר"ח מבו' שפירש בדבריו לעיקר הדין הכא בע"א, וכתב דטעם ההיתר הוא משום דזריקת החצר לחורבה היא מלמעלה למטה וזריקת החורבה לחצר היא מלמטה למעלה, וכ"כ הערוך בערך חצב, וצ"ב, ועמש"כ בזה המרכה"מ בפ"ג מעירובין הי"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-89)
89. והראב"ד בכתוב שם כתב ע"ז, דפרוצות הללו איני יודע מה הן, דאם יש ביניהם מחיצה י', הלא אינן פרוצות ואין אוירה של זה שולט בזה, ואיך יאסר זע"ז דרך אויר והלא האוירין מופסקין הן, ואם אין ביניהם מחיצה י' הרי נפרצו במלואן למקום האסור להן שזו אוסרת על זו, עכ"ד, וצ"ב דמ"ט אם יש ביניהם מחיצה י', ל"ש דינא דאדם אוסר דרך אויר, הרי לכאו' עיקר הא דאדם אוסר דרך אויר הוא אף דרך חלון למעלה מי', ואף דאיכא מחיצה י'. [↑](#footnote-ref-90)
90. אך בהגה' במהד' עוז והדר כתבו דבכת"י ובדפו"ר ליתא לזה בד' רש"י שם. [↑](#footnote-ref-91)
91. וצ"ב דמה טעם יש בהא דברשות זו אין משתמשין תשמיש גמור, דלא תאסר מכח הא דהיא פרוצה למקום האסור, הרי לכאו' הא דרשות הפרוצה למקום האסור אסורה, הוא אף אם ברשות זו ליכא תשמיש כלל, דמ"מ כיון דהיא פרוצה למקום האסור ה"ה אסורה, ושמא י"ל אי נימא דאיסורא דרשות שנפרצה הוא משום דעי"ז הוו דיוריהם כי הדדי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-92)
92. ועיי"ש שהק' עוד מהא דתנן לקמן פ"ו א' דבור שבין ב' חצרות אין ממלאין ממנו, והוא משום פרוץ במלואו אע"פ שתשמישן בשלשול, ומה לי פירצה יותר מי' ומה לי פרוץ במלואו, ועי' במכתב הגרא"פ בסו"ס שלום יהודה אות ז' במש"כ להשיב על ראי' זו, ובמש"כ ע"ז החזו"א שם אות ח', - ובעיקר מש"כ החזו"א דאין לחלק בין פרצה יותר מי' לפרוץ במלואו, יש להעיר דבגונא דהכא ודאי מודה המ"ב דכל דהם פרוצין זל"ז במלואן כולן אסורין, דבכה"ג ל"ה כלל ג' חורבות, אלא הוו כחורבה אחת, וכ"ה דהחורבה האמצעית אסורה כולה. [↑](#footnote-ref-93)
93. מבו' דלמ"ד דלזה בשלשול ולזה בזריקה נותנין אותו לזה שבשלשול, שפיר מותר כל אחד להשתמש בחורבה הסמוכה לו, וצ"ע בד' תוס' הרא"ש בסוגיין בריש ד"ה ב' בתים ובד"ה שמופלגת שכתב דלדעת שמואל אסורין להשתמש בשלשתן, ואסור כל אחד אף בחורבה הסמוכה לו. [↑](#footnote-ref-94)
94. והב"ח בסו"ס שע"ו כתב לפרש לדעתם, דהא דפריך רב אלעזר לרב מהא דלזה בשלשול ולזה בזריקה שניהם אסורין, הוא דמ"ט החיצונות מותרות, וע"ז משני רב דלא איירי בדקיימי כשורה, אלא קיימי כחצובה, וע"כ החיצונות מותרות, וכ"כ הגאו"י. [↑](#footnote-ref-95)
95. ולכאו' י"ל בזה למש"כ הגאו"י לקמן בסוגיין והחזו"א בסימן ק"ב סקט"ז דהא דאין אדם אוסר דרך אויר, הוא משום דאינו אוסר את האויר עצמו, וע"כ אף אינו אוסר את המקום שמשתמש בו דרך אויר, כיון דהאויר שאינו מכלל רשותו מפסיק ביניהם, ועמש"נ בזה להלן, ולפ"ז י"ל דכל אחד אוסר את החורבה הסמוכה לו והויא מכלל רשותו, תו ממילא הוא אוסר אף את החורבה האמצעית ואת החורבה הסמוכה לחבירו, כיון דהן פתוחין לחורבה הסמוכה לו, אך צ"ע דא"כ מ"ט בדעבידי כחצובה אין כל אחד אוסר על חבירו את החורבה שכנגדו, ובד' הרשב"א בעבוה"ק מבו' דהוא משום דאין אדם אוסר דרך אויר, (וכמש"כ שם דאם הם משותפות הם אוסרין זע"ז), ולכאו' הרי כיון דהם אוסרין את החורבה האמצעית והויא מכלל רשותם, הדין נותן דיאסרו את החורבות הסמוכות, (וגם למש"כ הרשב"א בחי' דאיירי שהחורבות הסמוכה לזה מיוחדת לזה, מ"מ מבו' בדבריו דאלמלי ה"ט ל"ה אוסר את החורבה הסמוכה לו על חבירו, אף דהחורבה האמצעית היא מכלל רשותו), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-96)
96. ומשמע דהא דמייתינן מינה דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, הוא מהא דזה משתמש בסמוך לו וכו' ואין חבירו אוסר עליו, משום שאינו משתמש בה אלא דרך אויר, וכ"כ הבעה"מ, - אך הריטב"א בד"ה אלא מהא כתב דמייתינן דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, מהא דקאמר רב דבעבידי כשורה אף האמצעי מותר, וכ"נ בדבריו בסוד"ה כשורה, וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, ואין לומר דבהא דזה משתמש בסמוך לו הי' מקום לפרש דהוא משום דהוי לזה בזריקה ושלשול ולזה בשלשול, שהרי דעת הריטב"א דפשיטא לן דלא עדיף ב' כחות מכח אחד, (ורק היכא דהוי לזה בשלשול ולזה בזריקת גובה זריקת משך ושלשול, הוא דמודה רב דנתונין אותו לזה שבשלשול). [↑](#footnote-ref-97)
97. והחזו"א בסימן ק"ב סקכ"ג תמה ע"ד השו"ע שכתב שם ס"ב כדעת הרמב"ם דדינא דאין אדם אוסר דרך אויר הוא כשאינה מופלגת ד', דכל תשמיש דרך חלון אינו אסור, וא"כ מ"ט בעשוי' כחצובה אסורה החורבה האמצעית, ובדעת הרמב"ם גופי', עמש"כ המרכה"מ בפ"ג מעירובין הי"ז דמפרש לדינא דהכא בע"א, ועיי"ש בתו"ד שכתב די"ל דדוקא בחצר אין אדם אוסר ע"י תשמיש שדרך חלון, ומשא"כ בבית דכמאן דמליא דמיא, (וזה כמש"כ המאירי בשלהי סוגיין בשם י"מ), אך העירו דד' השו"ע לא נתישבו בזה, דעיי"ש שהביא לדינא דחורבות בב' "חצירות" וג' חורבות ביניהם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-98)
98. והיינו דאף דאיירי בחורבות שאינם שלהם, וכמש"כ הרשב"א בעבוה"ק, ונת' לעיל, מ"מ חלוק דין החורבה האמצעית שהיא עומדת לתשמיש ב' הבתים, ובזה אמרינן דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, מדין החורבה שבימין ובשמאל שהם מיוחדות לתשמיש הבית הסמוך להם, ובכה"ג אדם אוסר אף דרך אויר. [↑](#footnote-ref-99)
99. אך צ"ע בזה ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק דאם החורבות שבימין ובשמאל משותפות אדם אוסר על חבירו רשות המשותפת לו אפי' דרך אויר, ולכאו' הרי מהא דזה משתמש בסמוך לו וחבירו אסור בחורבה זו, בע"כ דאיירי כשהחורבה מיוחדת לו לבדו ואינה עומדת לתשמיש חבירו, וכמש"כ הרשב"א בסוגיין, וא"כ הדין נותן דאף אם היו החורבות של שניהם לא הי' אוסר זה על חבירו את החורבה הסמוכה לו, משום דהיא מיוחדת לחבירו לבדו, וכנ"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-100)
100. והראב"ד שם כתב עוד, דהא דאינם אוסרין זע"ז את ב' החורבות החיצונות, הוא משום דאיירי דכרמלית מפסקת ביניהם, ואם תזרוק מזה הבית לחורבה האחרת שהיא עומדת באלכסונם, שמא יפול לכרמלית, ומבו' דאף דבחול הם משתמשין בחורבות הקטנות, מ"מ כיון דבשבת אינם יכולין להשתמש בחורבה הסמוכה לבית השני, אינם אוסרין אותה על בני הבית השני, ועמש"נ בענין זה בדף מס' 3, וצ"ע דמ"ט הוצרך לזה, הרי לכאו' בלא"ה אין אוסרין זע"ז באותם החורבות, משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, והמאירי הביא לד' הראב"ד בע"א, דטעם הא דזה משתמש בסמוך לו וחבירו אסור להשתמש שם, (אף דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר), הוא משום דעובר דרך אויר רה"ר, ועיי"ש במש"כ בשם הרשב"א להק' ע"ז, ובמש"כ לישב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-101)
101. ובד' הרשב"א בעבוה"ק מבו' דאיירי אף כשהחורבה האמצעית משותפת להן, ומבו' דאף דס"ל דברשות המשותפת אדם אוסר דרך אויר, מ"מ הא דמותר לזרוק דרך אויר רשות שאינה מעורבת, הוא אף ברשות המשותפת, וכ"ה מבו' מהא דמדמינן לה לאויר רה"ר, אף דהו"ל כאויר רשות המשותפת, ועי' בחי' המאירי בשלהי סוגיין שעמד ע"ז, - וצ"ל דהוא משום דהא דברשות המשותפת אדם אוסר דרך אויר, הוא משום דבכה"ג חשיב תשמישו כתשמיש גמור, וע"כ אין לאסור משום זה רק בשמשתמש במקום הראוי לתשמיש דרך האויר, אך כשמשתמש באויר עצמו, אף ברשות המשותפת, הו"ל תשמיש גרוע. [↑](#footnote-ref-102)
102. אך צ"ע במש"כ לדמותו למש"כ רש"י בד"ה ואמצעי דהיכא דמשתמש גם בסמוך אוסר את כל החורבה, דלכאו' בע"כ התם הוא מטעמא אחרינא, דכיון דהוי חורבה אחת הוא אוסר את כולה, דאל"כ תיקשי דמ"ט אמרינן דבדקיימא כשורה האמצעית מותרת, הרי כיון דהוא משתמש בחורבה הסמוכה לו, יאסור גם את החורבה האמצעית דרך אויר, וקשיא כן גם מההיא דגג הסמוך לרה"ר דאמרינן דאין אדם אוסר דרך אויר, אף דאויר רה"ר עצמו אסור, ומההיא דבור שבין ב' חצירות שדנו התוס' לפרש דאיירי כשהם משתמשים גם במבוי המפסיק בין החצירות לבור, ואפ"ה אין אוסרין את הבור, ובע"כ דכל דמכח תשמיש זה אין האויר מקום דיורים, אף דהוא אסור מטעם אחר, ל"מ זה לאסור את המקום שמשתמש בו דרך האויר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
103. ובדעת הרשב"א דס"ל דאין לאסור בזה מכח הא דרה"י עולה עד לרקיע, י"ל דאזיל לטעמי' שם ש"ג פ"א המ"ז דהא דרה"י עולה עד לריקע הוא משום דרה"י עשוי להשתמש בגבהו, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדין חורי רה"י, ולפ"ז י"ל דע"כ בחצר שאינה מעורבת אין לאסור מכח הא דרה"י עולה עד לרקיע, דכיון דאיסור רשות זו הוא משום דמשתמשין בה הבעלים תשמיש גמור, והאויר אינו ראוי לתשמיש זה, ע"כ ל"ה האויר מכלל עיקר הרשות לאיסור זה, ובזה מתפרש הא דבאויר רשות חבירו מודה הרשב"א דיש לאסור מכח הא דרה"י עולה עד לרקיע, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-104)
104. החזו"א בסימן ק"ב סקכ"ה ובסימן ק"ג סקי"ט הוכיח מזה דאסור להעביר דרך רשות שאינה מעורבת בלא הנחה, ובסימן ק"ג הוכיח כן גם מסוגיית הגמ' בר"פ כל גגות, ונת' במקומו, - וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה בור שהק' דמ"ט לא אסרינן למלאות דרך אויר המבוי האסור, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראב"ד בכתוב שם והרשב"א לעיל בסוגיין לפרש דאם הי' אדם אוסר על חבירו דרך אויר היו אסור להשתמש בחורבה הסמוכה לו דרך אויר החורבה האמצעית. [↑](#footnote-ref-105)
105. ומה שהוצרך הרשב"א להא דרה"י עולה עד לרקיע, ולכאו' כיון דברשות המיוחדת לחבירו לבדו הוא אוסר דרך אויר, ל"ב להא דרה"י עולה עד לרקיע, (שהרי אף באויר רה"ר הוה אסרינן אלמלי הא דברשות המשותפת אין אדם אוסר דרך אויר), צ"ל דהוא משום דלא איירי בגונא דהוא משתמש באויר זה, ובכה"ג אין לאסור אלא משום דרה"י עולה עד לרקיע, אך גם הא דאסרינן מכח דרה"י עולה עד לרקיע, הוא רק משום דברשות המיוחדת אדם אוסר דרך אויר, וע"כ ברשות המשותפת דאין אדם אוסר דרך אויר, לא אסרינן מכח הא דרה"י עולה עד לרקיע, ועמש"נ לעיל לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-106)
106. אך בד' השר מקוצי דלא הק' מהתם, נראה דהוא משום דס"ל דהתם אף אם הי' אסור לטלטל בתוכם, מ"מ שפיר מהני העירוב שהניחו בבית אחר הפתוח לחצר, דלא בעינן שיהא אפשר להביא את העירוב לכל אחד מן הבתים המעורבין, ולא נתפרש התם דמותר לטלטל בתוך בתים אלו. [↑](#footnote-ref-107)
107. והשעה"צ בסימן ש"ע סקכ"ו נקט דכ"ז הוא כשנתן הפנימי את עירובו, אך כל שלא נתן עירוב, אסור לטלטל בבתים החיצונים, אך החזו"א בסימן צ"ד סק"ב צידד דכיון דחשבינן להו כבית שער של הפנימים, ה"ה בטלים לפנימים, וגרע מבית התבן, וכ"ה דא"צ ליתן חלק בעירוב, ה"נ אין אוסרין עליהן, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכ"ה להדיא בחי' המאירי, דאף אין אוסרין על הדר שם, לפי שנעשה אורח אצלם הואיל ואי"ז קרוי דירה. [↑](#footnote-ref-108)
108. וכדתניא לעיל ע"ב ב' דמי שיש לו בית שער וכו' אינו אוסר עליו, בית התבן וכו' ה"ז אוסר עליו, והרי דאף לר"מ דבית התבן אוסר, מ"מ בית שער אינו אוסר, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל שם שהק' דבבית שער דבית מ"ט לא אסרינן משום בית דאוסר אע"פ שאין דרין בו, והרי דאף דבית אוסר אע"פ שאין דרין בו, מ"מ בית שער אינו אוסר. [↑](#footnote-ref-109)
109. אך בע"כ דל"ד לגמרי, שהרי אף לדעת ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, היינו רק כשהיא עומדת לדירה, כמבו' ממש"כ התוס' בע"ב דבית התבן אינו אוסר לר"מ אלא כשיש בו תבן, ונת' להלן שם, והא דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, הוא אף בחורבה דאינה עומדת לדירה, וע"כ י"ל דה"נ אף דבית שער אינו אוסר לר"מ משום שאינו עומד לדירה, דדירה דבית שער אינה דירה האוסרת, מ"מ יהא אסור לטלטל בתוכו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-110)
110. וכ"ה מבו' בד' התורי"ד לעיל ע"ד א', וכמש"נ להלן, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן צ"ב א' בדין חורבה, דאף דמוקי לה התם בחורבה דלא חזי לדירה, מ"מ לדעת רש"י ניח"ל דאסור לטלטל לתוכה. [↑](#footnote-ref-111)
111. ומקור דברי הרי"ד לפרש דאיירי בגונא דיש לאשפה בעלים, נראה דהוא מהא דמפלגינן לקמן שם בין אשפה של יחיד לאשפה של רבים, והרי דאיירי באשפה שיש לה בעלים, ובתשו' הרי"ד סימן מ"ד הוכיח מהתם דאשפה של רבים מותר להשתמש בה ואין אותם הרבים אוסרין עליו. [↑](#footnote-ref-112)
112. ומקור דבריו דלא איירי ברחבה של בני מבוי או שהיתה הפקר לכל, נראה דהוא לפ"ד התוס' לעיל ז' א' ד"ה אם ובהגה"ה שם דמבו' דהיתה הרחבה של יחידים. [↑](#footnote-ref-113)
113. ולפ"מ שנקט האהעו"ז שם דכל הא דדירה בלא בעלים אסורה הוא רק בדחזיא לדירה, ונת' לעיל דהוא ע"ד דינא דר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, וה"נ לדידן שמה דירה במקצת לאסור לטלטל בתוכה, ודאי דינה כבית, כ"ה דלדעת ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, פשיטא דדינה כבית, אך גם לפ"מ שנקטו הרי"ד והרשב"א והריטב"א בדעת רש"י דהא דדירה בלא בעלים אסורה הוא אף בדלא חזיא לדירה, דלפ"ז לכאו' הא דאסור לטלטל לתוכה הוא משום חילוק הבעלות, מ"מ י"ל דכל דחזיא לדירה דינה כבית, דתורת בית החלוק מן החצר, לא תליא במה שיש בו דיורין האוסרין, אלא כל מקום הראוי לדירה דינו כבית, וגדולה מזו מצינו בד' הרשב"א לקמן צ"ב א' דאף לפ"מ דס"ל דאין חורבה אסורה אלא כשהבית פתוח לה, מ"מ בכה"ג דהבית פתוח לה דינה כבית, אם חזיא לדירה, עיי"ש, וכן נקט בחי' בית מאיר לעיל ע"ד א' בדעת הרא"ש. [↑](#footnote-ref-114)
114. אמנם אחר דמפורש בד' הרשב"א בעבוה"ק דלדעת רש"י אסור להכניס לתוכה את כלי החצר, וגם ממש"כ הריטב"א לפרש לסוגיית הגמ' לעיל ס"ב ב' מבו' דדירה בלא בעלים דינה כבית, שמא י"ל דהא דלעיל לא אסרו להכניס לתוכה אלא את כלי הבתים, הוא משום דאיירי בחורבה דלא חזיא לדירה דאין דינה כבית אלא כחצר, וכמש"כ הרשב"א לקמן צ"ב א', ואף שאמרו לעיל שם דחורבה חזיא לדירה, וע"כ ל"מ אלא חורבה ולא שביל של כרמים, י"ל דהיינו דהיא ראוי לדירה ע"י תיקון מועט, וכמש"א כן לקמן צ' א' דחורבה חזיא לדירה, ופירש"י שם דהיינו ע"י תיקון מועט, (וע"כ לא פשיטא לי' לרב ביבי דחשיבא כחזיא לדירה, וכיון דבלא תיקון אינה ראוי' לדירה, ע"כ אין דינה כבית אלא כחצר, - ויש להוסיף להוכיח כן, שהרי בד' הרשב"א לקמן צ"ב א' מבו' דאף לדעת התוס' דאין חורבה אסורה אלא כשהבית פתוח לה, מ"מ דינה כבית ואסור להכניס לה את כלי החצר, עיי"ש, ובע"כ דסוגיית הגמ' לעיל דמדינא מותר להכניס את כלי החצר לחורבה, הוא בחורבה דלא חזיא לדירה בלא תיקון, אך בד' הרשב"א לעיל ע"ד ב' (ד"ה ואיבות) נראה להדיא דאיירי התם בחורבה הראוי' ממש לדירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-115)
115. ועיי"ש שכתב דאף לדעת רש"י בע"כ הגיר' לעיל היא דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחורבה, דלא עדיפא חורבה מחצר דקי"ל דכל החצירות רשות אחת. [↑](#footnote-ref-116)
116. ואי נימא דהא דאסור לטלטל לדירה בלא בעלים, הוא משום דהויא דירה במקצת, וע"ד דינא דר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, לכאו' שפיר מהני לה עירוב, כ"ה דלדעת ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה מהני לה עירוב, וכמש"כ בפירש"י לעיל מ"ז א' (ד"ה אוסר) והתוס' לעיל ע' ב' (ד"ה א' מבני חצר). [↑](#footnote-ref-117)
117. ונתחדש בדבריו דהא דשותף אינו אוסר כשאינו דר שם, הוא אף כשגם השותף השני אינו דר שם, אך בסימן ק"ב סוסקי"א אות ט"ו נסתפק בזה, ובסימן פ"ו סוסקי"ח נקט בפשיטות דבכה"ג הוא אוסר, וכ"נ גם בדבריו בסימן צ"ד סק"א, - ואמנם פשוט דגם למש"כ הכא דאינו אוסר, הוא רק להוציא מבית אחד מהן לחצר, אך ודאי דאסור להוציא מבית של אחר לחצר של ב' שותפין שהניחו את דירתם, דכל הא דאין שותף אוסר כשאינו דר שם, הוא רק כלפי רשות חבירו שיש לו חלק בחצר, אך כלפי רשות אחר שאין לו חלק בחצר, ליכא נפ"מ בין חצר של א' שהניח דירתו לחצר של ב' שהניחו דירתם. [↑](#footnote-ref-118)
118. אמנם לכאו' מוכח כן מהא דשרינן בחורבה האמצעית בעשויות כשורה משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, ולא אסרינן מכח הא דהחורבה היא של שניהם, כמשמעות ד' רש"י דאיירי דהחורבות הם של בני בתים אלו, (וכמש"כ כן התוס' בדעתו דשניהם שותפין בשלשתם), והרי דאף כשב' השותפין אין דרים שם אין אוסרין זע"ז, - ומש"כ התוס' דהא דאין אוסרין זע"ז את הסמוכים הוא משום דלזה תשמישו בנחת ולחבירו בקשה, הוא לפרש טעם הא דאין אוסרין משום תשמישם, אך הא דאינם אוסרין משום חלקם בחורבה, הוא אף כשהוא לשניהם בשוה, ועיקר מש"כ התוס' דהוא משום דלזה בנחת ולחבירו בקשה, צ"ל שכתבו כן לס"ד דר"א דזהו טעמא דרב, אך למסקנת הגמ' הוא משום דאין אדם אוסר על חבירו דרך אויר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-119)
119. אך לגירסת רש"י שם דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, והא דאסר ר"מ בישראל שהניח ביתו הוא משום גזירה ובגוי לא גזרינן, הרי דמהא דאסור להוציא מבית הגוי לחצר, מוכח דאסור להוציא מדירה בלא בעלים לחצר, וכנראה זה מקור דברי רש"י להך דינא, והוכיחו כן האהעו"ז לעיל שם ובסימן שס"ו והבית מאיר בסימן ש"ע ס"ח. [↑](#footnote-ref-120)
120. ועיי"ש שנקט דמקור דברי התוס' לכך, הוא מהא דתנן דהדר שם אוסר, ואם הוה חשבינן לה כדירתו של בעה"ב, ל"ה הדר שם אוסר, דחשיב כמו שבעה"ב דר עמו, וכתב דיש לדחות, דכיון דהא דדירה בלא בעלים אוסרת הוא רק משום גזירה, הרי דמדינא שפיר אוסר עליו זה שדר שם, ונתחדש בזה, דלדעת ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, הרי דכל שדר אחר בדירה זו, אינו אוסר עליו, דחשיב כמו שבעה"ב דר עמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-121)
121. אך החזו"א בסימן פ"ו סוסק"כ כתב לפרש לדבריהם דיש לאסור ביורש משום כלים שיש לו בבית, דדמי לבית התבן דאוסר מכח תשמיש התבן, והק' דלפ"ז מ"ט בשיירא שחנתה בבקעה לא אסרינן מכח כליו שירש. [↑](#footnote-ref-122)
122. ועד"ז צ"ע במשה"ק התוס' לעיל ע"ב ב' דמ"ט אין הבית אוסר אף שאין דרים בו דומיא דבית התבן, וצ"ע דהרי הא דבית התבן אוסר הוא רק כשיש בו תבן, ומאן לימא לן שהי' באותו בית תבן וכיו"ב, ועמדו ע"ז בחי' בית מאיר שם ובחזו"א סימן צ"ו סוסק"ב, ועיי"ש בבית מאיר שנקט דהתוס' שם לא ס"ל כד' התוס' הכא, אלא בית התבן אוסר אף כשאין בו תבן מכח הא דחזי לדירה. [↑](#footnote-ref-123)
123. ולכאו' לדעת רש"י ודעימי' דהא דדירה בלא בעלים אוסרת הוא גזירה אטו היכא דאיתי', הוא מוכרח כן דהא דבית התבן אוסר הוא דין בפנ"ע, דהתם לא שייכא הגזירה, וד' התוס' ודעימייהו דהא דבית התבן אוסר הוא חד דינא עם הא דדירה בלא בעלים אוסרת, הוא מתישב לטעמייהו דס"ל דלר"מ מדינא דירה בלא בעלים שמה דירה, ונת' לעיל, - אך צ"ע בד' רש"י גופי', דמשמעות דבריו לעיל ע' ב' וע"ד א' דהא דבית התבן אוסר הוא חד דינא עם הא דדירה בלא בעלים אוסרת, וצ"ע, וצ"ל למש"כ רש"י לקמן פ"ו א' דטעמא דר"מ דמניח את ביתו אוסר הוא משום דדירה בלא בעלים שמה דירה, והרי דס"ל דלא קי"ל כסוגיית הגמ' לעיל, וטעמא דר"מ אינו משום גזירה, אלא משום דדירה בלא בעלים שמה דירה, ועמש"נ בזה לקמן שם. [↑](#footnote-ref-124)
124. וי"ל דהוכרחו לפרש כן, משום דסתם מתניתין ר"מ היא דס"ל דבית התבן אוסר, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ התוס' דאם יש לבעה"ב שם תבן אין הדר שם אוסר עליו, והרי דאתיא מתניתין כר"מ, ובע"כ דהא דתנן דהדר שם אוסר, אף דסגי במה שיש לו שם תבן, לא קאי על בעה"ב, דאם קאי על בעה"ב, הרי טפי הו"ל לאשמועינן דאף אם אינו דר שם אלא שיש לו שם תבן ה"ה אוסר, - אך הבית מאיר לעיל ע"ב ב' נקט לדעת התוס', דהא דתנן דהדר שם אוסר, ל"ד הוא, אלא סגי במה שיש לו תבן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-125)
125. ומבו' לפי דבריו, דלדעת הרמב"ם ל"ב לחשוב כמו שבעה"ב דר עמו בביתו, אלא אף דאין בעה"ב דר שם, מ"מ כיון דיש לו תפיסת יד שם ולא נסתלק זכותו משם, חשיב הדר שם כאורח, ואינו אוסר. [↑](#footnote-ref-126)
126. ושמא נקט הבית מאיר דמותר להוציא מביתו לבית המשותף עמו, עמש"נ בנידון זה לעיל ס"ג ב', - והעירו די"ל עוד, דכיון דחשיב שבעה"ב דר גם בבית זה חשיבא הכל כדירה אחת של בעה"ב, וכיון דהאורח דר במקצתה, ה"ה מעורב עם בעה"ב בכל דירתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-127)
127. ועפי"ז כתב המהרי"ל שם דישראל שהשאיל ביתו לחבירו במקום שדרים גויים, אע"פ שיש לו תפיסת יד בבית ואינם אוסרין זע"ז ל"מ, וצריכים לשכור מהגויים, והביאו הב"י בסימן שפ"ב, והרמ"א שם ס"א, ונת' בזה לעיל בר"פ הדר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-128)
128. ויש מקום לפרש כן גם בד' הרמב"ם בפ"ד מעירובין הי"ד שהביא לדינא דתפיסת יד בבעל החצר שהשכיר מבתי חצרו לאחרים והניח לו כלים וכו' בכל בית ובית מהן וכו' דנעשו הכל כאורחין אצלו, והיינו דרק בבעל החצר דכל הבתים שלו ויש לו תפיסת יד בכולם, הוא דאינם אוסרין עליו, אך כל שיש שם בתים אחרים שאינם שלו או שאין לו בהן תפיסת יד, אוסרין כולם עליו. [↑](#footnote-ref-129)
129. וצ"ע במש"כ ריו"נ בסו"ד דנמצא שכולם צריכין לערב בזמן שיש שם אחרים בחצר, ודייק כן מלישנא דאינו אוסר עליו דמשמע דעל אחרים אוסר, ומשמע דהוא אף כשעירוב בא אצלם, וכ"ה מבו' בד' המאירי שכתב לדעה זו דכל שיש שם דיורים אחרים הם אוסרין עליו אף אם ביטלו לו האחרים את רשותם. [↑](#footnote-ref-130)
130. והבית מאיר בסימן שפ"ד כתב לדעת הרשב"א, דאדרבה כל שיש דיורים אחרים בחצר ונתן בעה"ב חלק בעירוב, מהני עירובו אף על דירת השוכר מדינא דשול"ק, ול"ב לדינא דתפיסת יד, וזה לפ"מ שנקט שם דחשיב כשול"ק אף כשיש לו פינה מיוחדת, וכל הא דבעינן לדינא דתפיסת יד, הוא כשאין דיורין אחרים בחצר, דמכח דינא דתפיסת יד אין אוסר השוכר על בעה"ב, דע"ז ל"מ דינא דשול"ק. [↑](#footnote-ref-131)
131. ולכאו' נפ"מ עוד בזה, בגונא דבעה"ב עצמו דר בשכירות ול"ח אלא כאורח, והשכיר חדר אחד לאחר, דבכה"ג ליכא לדינא דאורח פחות מל' יום אינו אוסר, כיון דאין שם ישראל קבוע, אך מ"מ אם יש לבעה"ב תפיסת יד שם אין השוכר אוסר עליו, דדמי לשוכר בית ודרים עמו אורחים, דפשוט דכל האורחים טפלים אליו, ומותר לטלטל מבית זה לבית אחר שלו. [↑](#footnote-ref-132)
132. ומבו' בדבריו דלדעת ריב"א אין טעם התירא דתפיסת יד משום דהוי כאורח, וצ"ב טעם ההיתר בזה, - ולכאו' הי' מקום לפרש בד' הריב"א, למש"כ המג"א בסימן שצ"א סק"ב בדעת המרדכי בהא דאורח אינו אוסר, דמ"מ אסור להוציא מביתו לחצר, אך מד' המרדכי גופי' שלא פירש כן, נראה לכאו' דס"ל דמותר להוציא מבית האורח לחצר, (וזה כמש"כ האהעו"ז לעיל ס"ב ב' לפרש ד' המרדכי שם בע"א, ונת' לעיל שם), אך י"ל דאף דבאורח פחות מל' יום דאינו אוסר אסור לטלטל מביתו לחצר, מ"מ דינא דתפיסת יד דהוא כמו שדר בעה"ב עמו, ודאי דמהני אף להתיר להוציא מביתו לחצר. [↑](#footnote-ref-133)
133. ומבו' בדבריו דהי' מקום לחלק בזה בין משאיל למשכיר, וראיתי לפרש בזה דהוא כמו שמצינו בכ"ד דכח שוכר אלים מכח שואל, עי' ריטב"א ב"מ צ"ט א', וטור סימן קצ"ה, וש"ך סימן ק"ב סק"ב בשם רי"ו וכד' רי"ו מבו' בד' הר"ש בפ"ה ממע"ש ותוס' הרא"ש קידושין כ"ו ב' וקצוה"ח שם סק"א, וב"ש סימן כ"ח סקמ"ט בשם התרוה"ד ותשו' הגרע"א ח"ד סימן קכ"ד, ומ"ב סימן י"ד סק"י בשם בעה"ע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-134)
134. דלכאו' נמצא לפי דבריו דאיכא ב' דינים בהתירא דתפיסת יד, חדא, דהוי כמניח עירובו בביתו ומכח זה מותר להוציא אף מבית השוכר לחצר, ודין זה הוא רק כשיש לבעה"ב תפיסת יד, ועוד, דכל דיש לו תפיסת יד בבית חבירו אין בכח דיורי חבירו לאסור עליו בחצר, ודין זה י"ל דהוא אף כשיש לאחר תפיסת יד, וצ"ב דמנ"ל הני תרי דיני. [↑](#footnote-ref-135)
135. והי' מקום לפרש עוד בזה, דכל הא דבית שער דיחיד לא חזי לדירה, הוא רק לדירת אחר, אך שפיר ה"ז ראוי לדירת אותו היחיד, וע"כ חשיב כמקום הראוי לדירה דמניחין בו עירוב, - והחזו"א דלא ניח"ל בזה הוא לטעמי' בסימן צ"א סק"ב, עיי"ש שנקט בפשיטות דלמ"ד דבית שער דיחיד שמי' בית שער, לא חשיב כדירה אף כשדר שם אותו היחיד, ועוד יש לפקפק בטעם זה, דלפ"ז הי' בדין, דלפ"מ דקי"ל דבית שער דיחיד לא שמי' בית שער, שפיר יועיל ליתן עירוב בבית שער של ב' בנ"א, דאף דאינו ראוי לדירת אחרים, מ"מ הוא ראוי לדירת אחד מהן, (דכלפי אחד מהן אי"ז אלא כבית שער דיחיד). [↑](#footnote-ref-136)
136. וכתב דמקור ד' הרמב"ם לפרש כן, הוא משום דקי"ל כר' יוחנן דבית שער דיחיד לא שמי' בית שער והדר שם אוסר, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-137)
137. ובס' זיו משנה שם דהוא משום דלענין נתינת עירוב בעינן בית דירה גמור טפי, ובבית שער דיחיד אזלינן לחומרא, דמחד גיסא הדר שם אוסר ולא מקילינן לחשבו כבית שער, ומאידך הנותן שם את עירובו אינו עירוב ולא מקילינן לחשבו כבית, והמרכה"מ שם בסו"ד כתב דהוא משום דא"א שיועיל בו הנחת העירוב מכח דהעירוב עושהו בית דירה ומקום פיתא, דא"כ הו"ל בית שער דרבים דכולם שותפין בעירוב, וכ"כ המראה"פ בפירקין, וצ"ב דלדין בית שער דרבים ל"מ דרבים דרים בבית שער, אלא דרבים דרים בבתים שהוא משמש להם כבית שער, (ועוד, דבפשוטו רבים הדרים בבית אחד לא חשיבי כרבים לענין זה, וכמש"כ הפמ"ג במש"ז סימן ש"ע סק"ט), - וי"ל עוד בזה, דהוא משום דכל דדר שם בפועל, אלימי דיוריו משימוש דריסת הרגל דיחיד דבבית זה, וחשיב שפיר כבית דירה, ומשא"כ כשאין אדם דר שם והוא משמש כבית שער, ל"מ לקבוע דיורי עירוב במקום זה, ועד"ז כתב הגאו"י, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דבית שער דיחיד שדר בו אדם, מניחין בו עירוב, דבכה"ג שפיר חשיב כבית דירה, (ומה שסתם הרמב"ם בזה, י"ל דהוא משום דבכה"ג שדר בו אדם, לאו שמי' בית שער, אלא שמי' בית דירה דמשמש גם לדריסת הרגל, וע"כ אי"ז בכלל מש"כ דהנותן עירובו בבית שער דיחיד אינו עירוב). [↑](#footnote-ref-138)
138. והמאירי בביהב"ח בסוגיין כתב דהא דעירוב ל"מ אלא בבית שבחצר, הוא משום דלהתיר בתים זע"ז הוא נעשה, וכ"כ המאירי בסוכה ג' ב' בטעמא בתרא, ועד"ז כתב בחי' המאירי בסוגיין בתחילת דבריו, - ויש להסתפק אם הוא כפירש"י, דהואיל והעירוב נעשה להתיר בתים זע"ז, ע"כ בעינן לחשוב דכולם דרים יחד בבית אחד, וע"כ בעינן ליתנו במקום הראוי לדירה, או דהיינו דבעינן להניח את העירוב במקום דהוא נכלל בחלות העירוב, וע"כ כיון דהעירוב נעשה לצרף הבתים יחד, בעינן להניחו בבית. [↑](#footnote-ref-139)
139. ואמנם הריטב"א שם כתב דאף דגם בשיתוף בעינן מקום המשתמר, מ"מ סגי בזה במקום המשתמר קצת כעין חצר, ומשא"כ בעירוב דבעין מקום המשתמר לגמרי כעין בית, ובדבריו שם נראה דענין מקום המשתמר וענין חזי לדירה חד מילתא הוא, וצ"ב, וכ"כ המאירי שם, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה, וכ"כ בחי' המאירי בסוגיין בסו"ד. [↑](#footnote-ref-140)
140. ומבו' דאלמלי ה"ט הו"מ להניח את השיתוף באויר מבוי, ואף דענין השיתוף הוא ע"ד ענין עירוב, דכולם משתמשין יחד בחצר, מ"מ לא אמרינן דמכח זה ל"מ אלא כשהניחוהו בחצר, דומיא דעירוב דל"מ אלא כשהניחוהו בבית, משום דאף מבוי חזי לתשמישי חצר, ומצינו לחשבו כחצר של כל בני החצירות. [↑](#footnote-ref-141)
141. ובל' הריטב"א והמאירי בסוכה ג' ב' משמע קצת כדרך בתרא, עיי"ש, וכ"ה מסתבר לפי גירסתם שם דהא דאין מניחין עירוב בחצר הוא משום דאי"ז מקום המשתמר לגמרי, ועד"ז הוא הא דאין מניחין שיתוף במבוי משום דאי"ז משתמר כלל, אך בפי' הריב"ן שם כתב דצריך להניחו במקום המשתמר בחצר כגון בחלוני החצר ונקבי', ומבו' דהוא דין בצורת הנחת העירוב להניחו באופן המשתמר. [↑](#footnote-ref-142)
142. אך התוי"ט מסיק, דאף דלפירש"י תליא במה שיכול השוכר להוציאם, מ"מ איירי כשיש לבעה"ב זכות להניחם שם, ומ"מ כיון דאם עבר והשליכם יכול לעשות כן ואין איסור שבת מונעו, לא חשיב כתפיסת יד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-143)
143. אך י"ל טעם אחר בזה, דלא חשיב כתפיסת יד אלא כשהכלי עומד שם לצורך בעה"ב, דבכה"ג חשיב כמו שדר עמו, אך כל שהכלי עומד שם לצורך השוכר, לא חזינן לה כדיורים של בעה"ב, - ונפ"מ בזה הוא בגונא דאין החפץ קנוי לשוכר בקנין שכירות ושאלה, וביד בעה"ב ליטלו, ואך דהוא עומד שם לתשמישו, ונחלקו בזה חכמי הדור, ואמנם בגונא דעיקר מה שהחפץ עומד שם הוא לצורך בעה"ב, מסתברא מילתא דאף אם נתן לשוכר רשות להשתמש בו, חשיב כתפיסת יד, (עכ"פ כשאינו קנוי לשוכר בשכירות, דחשיב ככליו של בעה"ב), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-144)
144. אך לדעת הסוברים דהתירא דתפיסת יד הוא משום דהוי כמניח עירובו בביתו, יש מקום לדון דיועיל אף בכה"ג שיש לו תפיסת יד בחדר שאין אוכלין בו, דכיון שהוא בכלל ביתו של השוכר, מהני התפיסת יד דבעה"ב לערבו עמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-145)
145. ובד' המאירי בסוגיין ולעיל שם מבו'??, דהא דמסקינן לעיל דגוי אינו אוסר אלא בדאתי ביומי', אי"ז משום דיבואו לטלטל גם אחר שיבא וכפירש"י, אלא הוא משום דבכה"ג הויא דירתו דירה, כיון דהוא יכול לחזור בשבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-146)
146. ועד"ז צ"ע גם בד' האו"ז בסימן קס"ח שהביא בתחילת דבריו לסוגיית הגמ' לעיל, ובהמשך דבריו הביא למתניתין דהכא ופירש דטעמא דר"מ הוא משום דדירה בלא בעלים שמה דירה, - ובאמת עיי"ש שכתב דקשיא לי דר"מ אדר"מ, דלעיל אסקינן אליבי' דסבר דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, ובפרק כיצד משתתפין תנן דסבר שמה דירה, עכ"ד, וצ"ע, שהרי בסוגיית הגמ' לעיל מפרשינן דהא דאסר ר"מ בגוי המניח את ביתו, הוא רק באתי' ביומי', ובישראל אסור אף בדלא אתי ביומי' גזירה היכא דליתי' אטו היכא דאיתי', ומהו שכתב האו"ז דהכא תנן דסבר דשמה דירה, והרי בסוגיית הגמ' לעיל מייתינן להך מתניתין ומפרשינן לה בע"א, ועי' בשפ"א בסוגיין שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-147)
147. ושמא י"ל למש"כ התורי"ד לעיל שם, דהא דמשני הכא דהא דאיתי' הא דליתי' הוא לפי שיטתו של מקשה, אך פשט הברייתא משמע דהא דאם יש שם ישראל אחד אוסר, היינו דאוסר את כל החצר, ולפ"ז הרי א"צ כלל להעמידה בדליתי' לגוי, ושפיר מצינו לפרש למתניתין דמניח את ביתו כפשטה, דדירה בלא בעלים שמה דירה, וע"כ הוא דאחד נכרי אחד ישראל אוסר, ואף בדלא אתי ביומי', - אך יש להעיר ע"ז מפירש"י לעיל ס"ב ע"א בד"ה ה"ה כדיר של בהמה שהביא להא דמוקמינן התם לברייתא בדליתי', ומשמע דלפי האמת מפרשינן הכי לברייתא. [↑](#footnote-ref-148)
148. וצ"ב דאם טעם האיסור הוא משום דגזרו חוץ לתחום אטו תוך התחום, א"כ מ"ט בעינן להא דדירה בלא בעלים שמה דירה, הרי אף לר' יוסי דס"ל דדירה בלא בעלים לא שמה דירה, וכמש"כ המאירי, מ"מ ס"ל דגוי אוסר משום דדרכו לבא בשבת, וע"כ לר"מ דגזר חוץ לתחום אטו תוך לתחום יש לאסור אף בישראל, - וצ"ל דרק לדעת ר"מ דהא דישראל שיכול לבא בשבת אוסר, הוא משום דבכה"ג הוי דירתו דירה, גזרו אף היכא דהוא חוץ לתחום אטו היכא דהוא תוך התחום, אך אם דירה בלא בעלים לא שמה דירה, והא דאסרינן היכא דיכול לבא בשבת, הוא משום דחיישינן שיחזור בשבת, הרי דכל דהוא חוץ לתחום ואין לחוש שיחזור בשבת אין לאסור, ואין לגזור חוץ לתחום אטו תוך התחום, דהו"ל כגזירה לגזירה, - אך צ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ בחי' המאירי לעיל ס"ב ב' דאף הא דאסר ר"מ כשהוא במקום קרוב, הוא משום דאם יחזור יאסור, וי"ל. [↑](#footnote-ref-149)
149. אך יש לדחות דלעולם עיקר הא דאסרו ר' יהודה ור' יוסי כשהוא באותה העיר, הוא משום דבאותה העיר שהוא ראוי לדור בביתו ל"מ היסח דעתו, ואך דבהא דבעיר אחרת אינו אוסר בעינן גם להא דלא יבא, דאל"כ לא הי' לנו להתיר אלא בבתו שהסיח מלבו. [↑](#footnote-ref-150)
150. ולכאו' לפ"ז הדין נותן, דאף דבכה"ג אין הגוי אוסר בחצר, מ"מ אסור להכניס ולהוציא מבית הגוי לחצר, וע"ד מה שאמרו לעיל ס"ב ב' דלר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, הרי דאף דבגוי לא גזרו היכא דליתי', מ"מ אסור להכניס ולהוציא מבית הגוי לחצר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-151)
151. וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בסוגיין שהביא פלוגתת רבוותא אם קי"ל כר' יהודה או כר' יוסי, ומבו' מתו"ד דכל הנפ"מ בזה הוא בדין גוי, והיינו משום דר' יהודה ור' יוסי לא פליגי כלל בדין ישראל, דאף ר' יהודה לא שרי אלא משום שאין דרך ישראל לבא בשבת, ורק בגוי התיר ר' יהודה אף דדרכו לבא בשבת, משום דלא גזרו על גוי היכא דליתי'. [↑](#footnote-ref-152)
152. והיינו משום דכשאינו בעיר הוי זה טפי עקירה מדירתו, וכאשר כן חזינן גם למש"כ הרשב"א דטעמא דר' יהודה דגוי אינו אוסר כשאינו בעיר, הוא משום דלא גזרו עליו אלא בזמן שישנו, ואפ"ה לא שרינן אלא כשאינו בעיר, והרי דכל שאינו בעיר הוי זה טפי עקירה מדירתו. [↑](#footnote-ref-153)
153. ויש להוסיף, דמש"כ הרשב"א דהא דגוי אינו אוסר כשאינו בעיר, הוא משום דלא גזרו אלא בזמן שישנו, לכאו' אי"ז מתישב רק לגירסת הריטב"א ודעימי' לעיל ס"ב ב' דקסבר ר"מ דדירה בלא בעלים שמה דירה, ואפ"ה לא גזר בגוי היכא דליתי', אשר לכאו' כ"ה גם גירסת הרשב"א, (דלגירסת רש"י שם הרי מוכח מהתם דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, והרשב"א לא הכריע בזה), והרי דאף היכא דמדינא הוי דירה י"ל דלא גזרו בגוי, וע"כ ה"נ י"ל דאף דכשדרכו לחזור בשבת הוי דירתו דירה, מ"מ לא גזרו ע"ז בגוי, אך לגירסת רש"י שם מבו' דאם דירה בלא בעלים שמה דירה, היו אוסרים בגוי אף היכא דליתי', ורק משום דלא שמה דירה ואין איסורה אלא מגזירה, לא אסרו בגוי היכא דליתי', ולפ"ז הדין נותן דה"נ דאם כשדרכו לחזור בשבת הוי דירתו דירה, ל"ה לנו להתיר בגוי, - ובע"כ לפ"ז בדעת רש"י, דטעמא דר' יהודה הוא דס"ל דכל שאינו בעיר, הוי זה עקירה מדירתו, אף אם דרכו לבא בשבת, וע"כ אף גוי אינו אוסר, וכמשמעות דבריו לעיל, - - וכ"נ בחי' המאירי לעיל ס"ב ב' דר' יהודה שרי אף כשהלך לעיר אחרת בתוך תחומו, אף דאפשר לו לבא בשבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-154)
154. ויש להעיר דמה הוצרכו לזה, הרי כיון דהתיר ר' יוסי בישראל שאין דרכו לבא בשבת, וכל הא דגוי אוסר הוא משום דדרכו לבא בשבת, ודאי דאין לאסור אלא כשהוא במקום קרוב שאפשר לו לבא בשבת, ובד' הרשב"א שמא י"ל דס"ל דהא דאסר ר"מ בדאתא ביומי', לא סגי במה שהוא במקום קרוב ויכול לבא ביומו, אלא בעינן שיהא עומד לבא ביומו, וזהו שכתב דאף לר' יוסי אין לאסור אלא בכה"ג, אך ד' הב"י לא נתישבו בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-155)
155. החזו"א בסימן פ"ב סק"כ כתב דהיינו רק כשקבע שולחנו במקום אחר, דאם הוא חוזר לשלחנו ולצרכיו לביתו ודאי מקרי דירה אע"ג דאינו עתה בביתו. [↑](#footnote-ref-156)
156. ואמנם בד' השו"ע לא נתפרש להדיא דלא שרינן בגוי אלא כשהסיח דעתו, אך בד' המ"ב סק"ז מבו' כן, והעירו דיש מקום לפרש בזה, דכיון דר' יהודה שרי בגוי שהלך לעיר אחרת אף שאינו מסיח דעתו, משום דלא גזרו על דירת גוי אלא כשישנו, הרי דכל הא דלא שרי אלא בעיר אחרת, הוא משום דכשהוא באותה העיר אי"ז עקירה כלל מביתו וחשיב דאכתי קיימים דיוריו בביתו, אך לפ"מ דקי"ל כר"ש דישראל שהלך לשבות אצל בתו באותה העיר אינו אוסר, והרי דגם באותה העיר חשבינן לה כעקירה מביתו, הרי דה"נ גוי אינו אוסר אף כשהוא באותה העיר, ואף כשאינו מסיח דעתו, אך אינו מוכרח, די"ל דכל הא דס"ל לר"ש דגם באותה העיר חשבינן לה כעקירה מביתו, הוא כשהסיח מלבו, אך כל שלא הסיח מלבו ודאי דל"מ אלא כשהלך לעיר אחרת, - ואמנם זה ניחא רק אי נימא דטעמא דר' יהודה דאסר כשהלך לשבות אצל בתו באותה העיר, אי"ז משום דס"ל דכל שלא הלך לעיר אחרת לא הסיח מלבו לגמרי, אלא הוא משום דבאותה העיר אי"ז עקירה כלל מביתו ול"מ מה שהסיח לבו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-157)
157. ועיי"ש שעמד על דברי ש"ר דמנ"ל דבגוי ליכא היסח הדעת מביתו, - אמנם אי נימא דהא דישראל שהלך לעיר אחרת אינו אוסר הוא אף כשהיא בתוך התחום, משום דכל שאינו בעירו ה"ה מסיח דעת מביתו, הרי דמהא דאסר ר' יוסי בגוי יש ללמוד דבגוי ליכא היסח הדעת, ומזה למדו הראשונים דה"נ לדעת ר"ש דאף כשהלך לשבות אצל בתו הסיח דעתו, הוא רק בישראל ולא בגוי, אך ד' המאירי לא נתישבו בזה, שהרי פירש דהא דישראל שהלך לעיר אחרת אינו אוסר הוא חוץ לתחום, ולפ"ז לא מצינו דבגוי ליכא היסח הדעת.

     ויש להוסיף עוד, דלמש"כ בפי' ר"י בן חכמון דטעמא דר' יהודה דאף גוי שהלך לעיר אחרת אינו אוסר הוא משום שהסיח מלבו, הרי מבו' דאף בגוי איכא היסח הדעת מביתו, ור' יוסי דמחלק בין ישראל לגוי, י"ל דפליג ע"ז וס"ל דבגוי ליכא היסח הדעת מביתו, וי"ל עוד דס"ל דגם בישראל לא שרינן אלא חוץ לתחום משום דא"א לו לבא בשבת, וע"כ בגוי דליכא לה"ט אסור, ולפ"ז מסתבר דה"נ לדעת ר"ש דשרי כשהלך לשבות אצל בתו, יש להתיר אף בגוי, אי נימא דבעיקר הפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי קי"ל כר' יהודה, או דנימא דטעמא דר' יוסי הוא משום דס"ל דגם בישראל לא שרינן אלא משום דא"א לו לבא מחוץ לתחום, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-158)
158. ובזה מתפרש מש"כ המ"ב בסימן שע"א סק"ז דטעם הא דגוי שהניח ביתו אינו אוסר הוא משום דהסיח דעתו, והחזו"א בסימן פ"ב סקכ"ה תמה ע"ז דהא דשרי ר' יהודה בנכרי שהניח ביתו, אי"ז משום דהסיח דעתו, אלא משום דלא גזרו בגוי היכא דליתי', אך להנ"ל הרי בד' השו"ע שהתיר אף כשהלך באותה העיר, בע"כ דהוא משום דהסיח דעתו, אך בד' הביאוה"ל שם נראה דגם הא דשרי ר' יהודה בגוי שהלך לעיר אחרת, הוא משום שהסיח דעתו, ועמש"נ לעיל דכ"ה בפי' ר"י בן חכמון. [↑](#footnote-ref-159)
159. ואמנם יש לדחות, דאף אם דינא דמניח ביתו הוא אף כשהלך לשבות באותה חצר, מ"מ בכה"ג באופן הרגיל הוא אוסר מכח ביתו השני שבחצר זו, וע"כ נקט הרמב"ם לדין זה כשהלך לשבות בחצר אחרת, אך יש לפקפק בזה, דמשום הבית השני שבחצר זו אינו אוסר, דהו"ל כאורח לפחות מל' יום דאינו אוסר, וגם כל שהוא שובת שם בבית בתו, מועיל לו עירובו של בעה"ב. [↑](#footnote-ref-160)
160. ובאהל מועד דרך ה' נתיב ו' כתב דכל הא דאוסר הוא רק כשחזר ובא בשבת "קודם שהחזיקו הם בחצר", וצ"ב, ולכאו' מבו' מזה דס"ל דדינא דמניח ביתו הוא ע"ד דינא דביטול רשות, וכל שהחזיקו הם בחצר ל"מ לחזור בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-161)
161. והאחרונים שם תמהו ממש"כ הטוש"ע שם ס"ג דאחד מן השוק שמת וכו' משחשיכה אוסר, ולא אמרינן הואיל הותרה הותרה, ומ"ש מהיכא דחזר לביתו בשבת דאמרינן הואיל והותרה הותרה, כן תמה הגאו"י לעיל ע' ב' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ג (הפ"ה) שכתב דהמניח ביתו וחזר בשבת אינו אוסר, ושם פ"ז (הלכה ק"צ) כתב דאחד מן השוק שמת וכו' משחשיכה אוסר כשבא לדור בשבת, (וגם צ"ע סתירת דבריו למש"כ בחי' לעיל שם דכל הא דהתם אוסר, הוא רק להסוברים במניח את ביתו וחזר דאוסר), ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ג והמג"א שם סק"ד והגר"א והבית מאיר והביאוה"ל שם, ועי' גם בגל' הגרע"א למג"א שם סק"ה, ועי' בגאו"י לעיל ע' ב' ובחזו"א סימן פ"ח ס"ק ג' ד' מש"כ בזה באורך, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-162)
162. והמאירי בביהב"ח כתב דהא דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה, הוא משום שהרי עיקר הדירה כבר היא לשם, וצ"ב, וקרוב הדבר שנשמטו כמה תיבות בדבריו, וצ"ל כמש"כ בחידושיו, ויל"פ בזה דהיינו דדינא דהואיל והותרה הותרה הוא דבאמצע השבת לא חייל איסור מכח דיורים מחודשים, אך משא"כ הכא שכבר בתחילת השבת הי' זה ביתו, והי' דין דירה זו שהיא אוסרת, ואך שבפועל לא הי' אוסר משום שלא הי' שם בשבת זו, הרי דכל שחזר לדור שם ה"ה אוסר מכח הדירה דמעיקרא, ולא אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה, - ועיי"ש שכתב דטעם המתירים, הוא משום דדיורין הבאין בשבת הם "שדירתם בטלה מעקרה ודירה זו פנים חדשות הם", ומשמע דמודו ליסוד הדברים, ואך דס"ל דכיון דהסיע מלבו בטל ממנה תורת דירה, ועתה כששב לדור בה הוי כדירה חדשה, וע"כ אמרי' בזה הואיל והותרה הותרה, ומשא"כ בגוי שלא הסיע מלבו, ע"כ אכתי איכא על דירתו תורת דירה, וע"כ אף דכל דליתי' אינו אוסר, מ"מ היכא שחזר ה"ה אוסר ול"ש בזה דינא דהואיל והותרה הותרה, וכ"ה משמעות ל' הרשב"א שכתב דשאני גוי שחזר, דמשום דליתי' הוא דלא אסר ולא משום שהסיע מלבו, והיינו דאם הי' ההיתר משום שהסיע מלבו, הי' בטל מדירתו תורת דירה, וכשחזר הו"ל פנים חדשות והוי כדיורים הבאים בשבת, אך כיון דלא הסיע מלבו ולא בטל מדירתו תורת דירה, הרי דאף דאינו אוסר משום דליתי', מ"מ כל שחזר בשבת אוסר. [↑](#footnote-ref-163)
163. וצ"ע דהרי מבו' לקמן בסוגיין דלעולם יש לחוש שילך הדלי לחלקו של חבירו, והא דקורה ד' מתרת הוא משום דאין דלי הולך יותר מד' טפחים, וע"כ שפיר יש לאסור למלאות בדלי ששבת בבית, משום דיש לחוש שילך לחלקו של חבירו, ועד"ז ילה"ע גם במה שהוכיח החזו"א בסימן ק"ג סקי"ד מד' הרמ"א אלו דלא כמש"כ הגרע"א דהא דעריבי מיא הוא משום שהמים ששבתו בחלק חבירו באים לחלקו, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-164)
164. ועיי"ש שהוכיח מזה דאף ברשות שאין בה תשמיש גמור אלא ע"י שלשול, אסרינן מכח פרוץ במלואו, ודלא כמש"כ המ"ב בסימן שע"ו סקט"ז עפי"ד רש"י לעיל פ"ה א' דבחורבות דאין בהן תשמיש גמור לא אסרינן משום פרצה יותר מי'. [↑](#footnote-ref-165)
165. ובאמת דגם אם טעם האיסור במשנתינו הוא משום פרוץ למקום האסור הוא משום דחשיב כשניהם משתמשין בכל הבור, וע"ז שפיר מהני המחיצה, אכתי תיקשי דמ"ט באמת לא אסרינן גם מכח הא דהמים ששבתו בחלק חבירו באים לחלקו, ויש לאסור להכניסם לבית. [↑](#footnote-ref-166)
166. ובזה מתישב משה"ק הגאו"י והחזו"א בסימן ק"ג סקט"ו דמ"ט לרב הונא לא פריך דלב"ש מ"ש למעלה ממש דלא דעריבי מיא למטה נמי עריבי מיא, ועיי"ש מש"כ בזה, ולפ"ד הריטב"א ניחא, דבאמת הא דל"מ למעלה ממש אי"ז משום דעריבי מיא, אלא משום דליכא הכירא,  - ועי' עוד בד' המאירי שפירש דלמטה למטה ממש הוא בקרקעית הבור, ולא איכפת לן דעריבי מיא מעל המחיצה, ולכאו' לפי דבריו טעמא דב"ש הוא משום דס"ל דלא התירו מחיצה תלוי' כלל, וע"כ בעינן שתהא המחיצה בקרקעית הבור, ובכה"ג היא מועלת אף שאינה מגעת עד למעלה, משום דאמרינן גוד אסיק. [↑](#footnote-ref-167)
167. ולכאו' קו' הרשב"א הוא לטעמי' דענין עריבי מיא הוא דהדלי הולך לרשות חבירו, וע"כ אין להצריך שתגיע המחיצה עד התהום, וזהו שהק' ע"ד רש"י דאם בעינן שתגיע המחיצה עד התהום משום שהמים הולכים מרשותו של זה לרשותו של זה, ל"ה מהני אף המחיצה המגעת עד התהום, ובע"כ דלהא לא חיישינן כלל, וכל הא דבעינן מחיצה בתוך המים, הוא כדי שלא יהא הדלי דולה משל חבירו, וע"כ ל"ב שתגיע המחיצה עד התהום, אך הגאו"י כתב די"ל לדעת רש"י דהא דבעינן שתגיע המחיצה עד התהום, הוא כדי שלא ילך הדלי לחלקו של חבירו, וע"כ כל שהיא מגעת עד התהום, ואין הדלי הולך לחלקו של חבירו, לא איכפת לן כלל דעריבי מיא דרך המחיצה. [↑](#footnote-ref-168)
168. והקרבן נתנאל בסימן ז' סק"ט כתב כן בדעת התוס', ועיי"ש שכתב דכן דעת הטור בסימן שע"ו, וניחא קו' הב"י שם, וכ"כ העצי אלמוגים שם סק"ג. [↑](#footnote-ref-169)
169. ובד' הט"ז שם סק"א מבו' דאף דלדעת ר' יהודה מודו ב"ה דמהני מחיצה למטה מן המים, מ"מ לדעת רב הונא ל"מ מחיצה למטה מן המים, והמאמר מרדכי שם סק"א תמה ע"ז, עיי"ש, וגם הנתיב חיים שם ובקרבן נתנאל בסימן ז' סק"ט והבית מאיר שם תמהו ע"ד הט"ז. [↑](#footnote-ref-170)
170. ומשמעות ד' הריטב"א דהא דבעינן שיראו ראשי קנים למעלה טפח, אי"ז מכח דינא דעירובי מיא, אלא הוא דין בפנ"ע דבעינן היכר, עיי"ש, אך בפי' ר"ח כתב דהא דבעינן שיראו ראשי קנים למעלה טפח הוא כדי למנוע מן הדלי לילך ברשות חבירו, וכ"נ בד' התוס' והרשב"א לעיל י"ב ב' ד"ה הבמ"ע דכל הא דבעינן שיראו ראשי קנים למעלה טפח הוא משום דעריבי מיא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-171)
171. ולכאו' כ"ה משמעות ד' התוס' בסוגיין שכתבו דהא דעריבי מיא היינו דאין היכר הפרשה ביניהם, - אך יש לפרש לדבריהם גם כד' הגרע"א, ואין מכוון דבריהם לפרש דהא דעריבי מיא היינו דעי"ז אין היכר הפרשה ביניהם, אלא לפרש דהא דאסרינן מכח הא דעריבי מיא הוא רק משום דאין היכר הפרשה ביניהם, אך כל דיש היכר הפרשה ביניהם, לא אסרינן מכח הא דעריבי מיא. [↑](#footnote-ref-172)
172. וצ"ע דלדעת הרמב"ם דלכו"ע לא אמרינן פי תקרה אלא ברוח רביעית, הרי בע"כ דהא דקורה ד' מתרת בחורבה, הוא כשיש לה ג' מחיצות, ובע"כ דהא דבעינן שיהא ברחבה ד' הוא משום דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה רחבה ד', דאין לומר דהא דבעינן שיהא רחבה ד' הוא כדי שיהא בין המחיצות ד', שהרי הקורה מועלת להתיר את כל החורבה, ואף אם אין ברחבה ד' הויא מחיצה העשוי' לחלל ד', - וצ"ל למש"כ בספר הבתים בספר הבתים שערי איסור הוצאה שער י"א כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דהשמיטו לדינא דקורה מתרת בחורבה, דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה מב' רוחות, וכתב דמ"ד דאמרינן בזה פי תקרה, הוא משום דס"ל דאמרינן פי תקרה אף מב' רוחות, אך אנן קי"ל כמו שאמרו בסוכה י"ח ב' דלא אמרינן פי תקרה במפולש, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, ולפ"ז מבו' דאיירי הכא בחורבה שאין לה אלא ב' מחיצות ואמרינן פי תקרה מב' צידי הקורה, ושפיר בעינן שיהא ברחבה ד' כדי שיהא בין המחיצות ד'. [↑](#footnote-ref-173)
173. והגאו"י והקר"א שם כתבו די"ל דלמ"ד דקורה משום מחיצה, מדאורייתא אמרינן פי תקרה אף ברחבה טפח, והא דל"מ קורה בחצר או במבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו הוא מדרבנן, דומיא דלחי דקי"ל דהוי מחיצה דאורייתא ול"מ בחצר או במבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, - וצ"ל כן בדעת התוס' לעיל ח' ב' בתי' קמא, שכתבו דלמ"ד דקורה משום מחיצה הוי מחיצה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-174)
174. והריטב"א כתב דאין לומר דהא דבעינן במים קורה ד' הוא כדי שלא ילך הדלי לאידך גיסא, שהרי לדעת רש"י גופי' אידחי האי טעמא. [↑](#footnote-ref-175)
175. ויש שפירשו בזה, דלעולם מודה רש"י דלא אמרינן פי תקרה אלא בקורה רחבה ד', ואך דס"ל דאי"ז משום דכשאינה רחבה ד' אין תורת תקרה עלי', אלא הוא משום דעיקר המחיצה דפי תקרה היא מכח הבדלת המקום המקורה מהמקום שאינו מקורה, ומכח דחיילא מחיצת הפי תקרה כלפי המקום שתחת הקירוי, ה"ה מועלת אף לשאר הרשות, וע"כ בעינן שיהא רוחב ד' במקום שתחת הקירוי, - אך זה דלא כמו שנקט הב"י בדעת הרמב"ם דלדינא אמרינן פי תקרה אף בקורה שאינה רחבה ד'. [↑](#footnote-ref-176)
176. ובס' ארחות חיים ספינקא סימן שס"ג סי"ב כתב דלדעת הסוברים דאמרינן פי תקרה בתקרה רחבה טפח, הרי דכל הא דל"מ קורה למעלה מכ' או קורה העומדת מאלי', הוא רק בקורה עגולה דאין לה פה ולי"ב משום פי תקרה, עכ"ד, וצ"ל דה"נ הא דל"מ קורה בחצר הוא רק בהך גוונא, - אך בעיקר הדברים תימה, דבמשנתינו תנן דמבוי שהוא למעלה מכ' אמה ימעט, ואנן נימא דהיינו רק בקורה עגולה. [↑](#footnote-ref-177)
177. ולכאו' בדעת רש"י בעכצ"ל, דהכא איירי בגונא דלי"ב משום פי תקרה, כגון שאין בעבי' טפח דלדעת רש"י בסוכה י"ח ב' לא אמרינן פי תקרה, והא דמהני הוא מדין מחיצה תלוי', ובזה מתישב גם מש"כ רש"י דל"ב שיהא ברחבה ד', אלא משום דבעינן שיהא בין חלל המחיצות ד', אף דמודה דלא אמרינן פי תקרה אלא בתקרה רחבה ד', וכמש"כ בשבת ט' א' ד"ה באסקופת בית, - אך זה נסתר מסוגיית הגמ' לקמן צ"ה א' דמבו' דהא דקורה ד' מתרת בחורבה הוא מדינא דפי תקרה, ועמש"כ בזה בביאורים לחי' המאירי אות י"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-178)
178. והנה הרא"ש בסימן ז' כתב בתו"ד, דרב נחמן דאמר דקורה ד' מתרת במים, לא שרי אלא במים דליכא אלא בקיעת גדיים, אבל בחורבה לא, וצ"ב שהרי הא דקורה מתרת הוא מדינא דפי תקרה, והרי המחיצה דפי תקרה מועלת לעולם אף דגדיים בוקעין בו, וא"כ מ"ט לרב נחמן אין קורה ד' מתרת בחורבה, והי' מקום לפרש דמכוון הרא"ש דרב נחמן ס"ל כדעת שמואל דלא אמרינן פי תקרה אלא בדאיכא תחילת מחיצה ברוח זו, ואך דכ"ז הוא משום דאיכא בקיעת גדיים, ול"ה המחיצה דפי תקרה מחיצה מעלייתא, אך במים דליכא אלא בקיעת דגים אמרינן פי תקרה אף בכה"ג, אך לכאו' זה נסתר מסוגיית הגמ' לקמן צ"ה א' דמבו' דאדרבה רב נחמן ס"ל כדעת רב, (או דאיירי בעשר דבזה כו"ע מודו דאמרינן פי תקרה אף דליכא תחילת מחיצה ברוח זו), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-179)
179. ויש לסייע לגירסת הדפוסים, ממש"כ הרשב"א בחי' דהא דבגזוזטרא לא התירו למלאות משום דפי תקרה יורד וסותם, הוא משום דל"מ אלא כשניכר שנעשית בשביל המים, והרי דאף מחיצה גמורה דפי תקרה אינה מתרת אלא כשהיא ניכרת שנעשית בשביל המים. [↑](#footnote-ref-180)
180. ובד' תור"פ נראה דרב יהודה ורב הונא פליגי בתרתי, חדא, דרב יהודה בעי הפסק מחיצה כדי שלא ידלה משל חבירו ורב הונא ל"ב הפסק מחיצה, ומה"ט לרב יהודה בעינן שיקוע טפח בתוך המים דיהא הפסק מחיצה בתוך המים ולרב הונא לא בעינן, ועוד, דלרב יהודה בעינן היכר, אבל לרב הונא ל"ב היכר, וכנראה היינו הא דלרב יהודה בעינן שיראו ראשי קנים טפח מעל למים, ולא סגי במה דאין המים מכסין את המחיצה, וכתב דהא דפרכינן דהא אזיל דלי לאידך גיסא, הוא על הא דבעי רב יהודה הפסק מחיצה, והא דפרכינן דהא עריבי מיא, הוא על הא דבעי רב יהודה היכר, אך כ"ז הוא לדרכו של רש"י, אך לפי' ר"ח דמסקינן דאף לרב יהודה לא חיישינן לעירובי מיא, כתב תור"פ דהא דפריך דהא עריבי מיא לא תליא בפלוגתא דרב יהודה ורב הונא, ((וזה מתישב עם מש"כ בפי' ר"ח דגם הא דבעינן שיראו ראשי קנים טפח, הוא כדי שלא ילך הדלי לרשות חבירו), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-181)
181. וצ"ע דא"כ הו"מ לשנויי מעיקרא דלא התירו לו למלאות תחת הקורה אלא מחודה ולפנים, ותו ליכא למיחש דילך הדלי לאידך גיסא. [↑](#footnote-ref-182)
182. שוב נתבוננתי די"ל בזה, דהנה בל' התוס' מבו' דאין לאסור משום עריבי מיא, רק לדלות סמוך לקורה, אך רחוק מן הקורה מותר, וזה צ"ב, אך לכאו' מבו' מזה דהא דעריבי מיא היינו דכ"ה דכל שהולך הדלי ודולה מרשות חבירו אסור, ה"נ יש לאסור אף כשדולה מרשותו, כיון דמים אלו באים מרשות חבירו, והו"ל כדולה מרשות חבירו, ובזה מבו' הא דפליגי רב הונא ורב יהודה גם אם אסרינן משום אזיל דלי, וגם אם אזלינן משום עריבי מיא, ובזה נקטו התוס' דהיינו רק בסמוך לרשות חבירו, דחזינן לה כדולה מרשות חבירו, - ולפ"ז הרי אין לאסור לדלות מן הקורה ולפנים משום דעריבי מיא עם המים שמן הקורה ולחוץ, שהרי אינם סמוכין זל"ז, דיש ד"ט ביניהם, ובכה"ג לא חשיב כעריבי מיא, ורק משום דבמקום שתחת הקורה שולטת רשות שניהם, הוא דיש לאסור לדלות סמוך לקורה משום דעריבי מיא עם המים שתחת הקורה. [↑](#footnote-ref-183)
183. ולכאו' הוצרך הראב"ד לזה לטעמי', שכתב הרשב"א משמו דהא דפריך מדרב נחמן אמר רבה בר אבוה על רב יהודה הוא משום דרב יהודה דאמר דקורה ד' מתרת בחורבה אית לי' דרב נחמן דקורה ד' מתרת במים, ובע"כ דגם לשנויא דגמ' דקל הוא שהקילו במים אתיא אף כרב יהודה, ודברי רש"י מתישבים למש"כ הרשב"א והריטב"א לפרש דהא דפריך מדרבה בר אבוה, הוא משום דאיהו קשיש מיני'. [↑](#footnote-ref-184)
184. והי' מקום לפרש, דהתוס' לטעמייהו דפי תקרה הוא מטעם פתח, וע"כ לי"ב כלל להגריעותא דעריבי מיא, דכל הגריעותא דעריבי מיא הוא במחיצה, - אך לא נתפרש בזה הא דבקורה ד' גם לא חיישינן להא דאזיל דלי לאידך גיסא ומייתי, שהרי התוס' בפי' זה קיימי דגרסינן אלא, והיינו דל"ב להך שנויא דאין דלי מהלך יותר מד"ט, אלא קל הוא שהקילו חכמים במים דלא חיישינן להא דאזיל דלי, ובע"כ דבפי תקרה דהוי מחיצה גמורה, הקילו חכמים דלא חיישינן לא להא דאזיל דלי ולא להא דעריבי מיא, ורק במחיצה תלוי' דאינה מחיצה גמורה חיישינן להכי. [↑](#footnote-ref-185)
185. אך בל' התוס' דמכרמלית הוא דולה, משמע דאין האיסור משום דגם תחת הקורה הוי כרמלית, אלא הוא משום דכל דעריבי מיא חשבינן לה כדולה מהכרמלית, וצ"ב, ויש לסייע לזה, שהרי בד' התוס' בד"ה הא קאזיל, מבו' דעריבי מיא היינו דחשיב כדולה מרשות חבירו, (וע"כ לא אסרו אלא סמוך לקורה, ונת' לעיל), ורחוק לומר דלפי' ר"ת פירשו לעיקר דינא דעריבי מיא בע"א. [↑](#footnote-ref-186)
186. ואך דלדעת הראב"ד אי"ז משום דלא קי"ל כרב יהודה, אלא משום דכל הא דמצריך רב יהודה לשקע במים הוא לדעת רשב"ג, אך קי"ל כת"ק דמהני מחיצה מתוך אוגנו אף למעלה מן המים. [↑](#footnote-ref-187)
187. והחזו"א בסימן ק"ג סקי"ג כתב דאפשר דאף במשופע ומלא פגימות שרי, דלא בעינן רק ד"ט ועשוי לשם מים, ולכאו' הוא פשוט כן, דהרי הא דמהני אי"ז מדין פי תקרה אלא מדין מחיצה תלוי', וא"כ מה לי דהוא משופע ומלא פגימות. [↑](#footnote-ref-188)
188. ויש להוסיף, דגם לדעת הרשב"א דמכשיר בזה, פשוט דכ"ז הוא כשהמחיצה היא בתוך הבור, דאף אם קורה ד' מהניא להתיר אף כשהיא מעל הבור, היינו משום דאמרינן בה פי תקרה יורד וסותם והויא מחיצה גמורה, אך מחיצה רחבה ד' דל"מ אלא מדין מחיצה תלוי', אינה מועלת אלא כשהיא בתוך הבור שניכר שנעשית לשם המים. [↑](#footnote-ref-189)
189. והקרבן נתנאל שם סק"ע כתב דלמש"כ הרא"ש לעיל מינה דהא דקורה ד' מתרת הוא משום דבמחיצה דפי תקרה ל"ב שיקוע, הרי דבבתי כסאות ד [↑](#footnote-ref-190)
190. ולכאו' דברי הראב"ד מתישבים לטעמי' דס"ל דאף לרב יהודה דבעינן שיקוע במים היינו רק לרשב"ג אך לת"ק ל"ב להכי, וע"כ שפיר יש להוכיח מסתם משנה דגזוזטרא דקי"ל כת"ק, אך לדעת התוס' דהא דבעי רב יהודה שיקוע במים הוא אף לת"ק, הרי בע"כ צריך לישב למתניתין דגזוזטרא בע"א, דאל"כ תיקשי מינה לרב יהודה. [↑](#footnote-ref-191)
191. אך אי"ז מתישב למש"כ התוס' דאדרבה בכרמלית לכו"ע חיישינן להא דאזיל דלי, ותיקשי לפ"ז דהיאך שרי למלאות מן הגזוזטרא, ולא חיישינן להא דאזיל דלי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-192)
192. וצ"ב במה שדימה הריטב"א לקורה רחבה ד' שעל שפת הבור, דהתם הא דמהני הוא משום דהיא מחיצה גמורה דפי תקרה, ושמא כונתו להא דלא חיישינן בזה לעירובי מיא, אף דהקורה היא "על שפת" הבור, ואין ניכר שנעשית לשם מים, וצ"ע, - ובמש"כ הריטב"א דהתם איכא היכר משום דעשו ד' מחיצות, צ"ע, דאטו גם כשהגזוזטרא סמוכה לכותל יהא אסור למלאות אם לא עשה ד' מחיצות, ואמנם מה שאמרו לקמן פ"ז א' דבסמוכה לכותל ל"ב ד' מחיצות הוא לדעת ר"ח בן עקביא, ואין מזה מקור לדידן, אך לא מצינו דבאמת בעינן ד' מחיצות, ושמא מכוון דבריו הוא, דהתם דהאיסור הוא משום כרמלית, הרי דכיון דיש ד' מחיצות המפקיעות את המקום מתורת כרמלית, הוי היכר טפי, ומשא"כ הכא דהאיסור הוא משום רשות חבירו, ואין בינו לרשות חבירו אלא מחיצה אחת, ל"ה היכר מעליא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-193)
193. ואמנם לדעת רי"ו דאף קורה ד' ל"מ אלא כשהיא בתוך הבור, דאף מה שהקילו דלא חיישינן לעירובי מיא הוא רק כשיש היכר מחיצה שנעשית לשם מים, ניחא, דאף אם מחיצה תלוי' מתרת בחורבה, מ"מ אין הכותל שע"ג הבור מועיל להתיר משום דעריבי מיא. [↑](#footnote-ref-194)
194. וצ"ע דמה הוצרכו לזה, הרי אף במים דליכא אלא בקיעת גדיים לא התירו אלא משום דהקילו במים, וכמדמינן לה דה"נ הקילו במים דלא ליחוש לעירובי מיא, ומה"ט נמי לא התירו אלא כשנעשית המחיצה בשביל המים, וא"כ בשאר מחיצה תלוי', אף אם ל"ה אלא בקיעת דגים, ל"ה מהני. [↑](#footnote-ref-195)
195. וכ"ה מבו' גם בד' תוס' הרא"ש בשבת שם, שכתב דהא דפשיט דבקיעת דגים לא שמה בקיעה מהא דבעי מיני' ר' טבלא, ולא פשיט לה ממתניתין דגזוזטרא דמשתרי במחיצה י', הוא משום דניח"ל להביא ההיא דר' טבלא משום דמפרש קל הוא שהקלו חכמים במים, והרי דעיקר הא דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, הוא משום דהקילו חכמים במים, אך צ"ע דא"כ היאך שרינן התם בספינה מכח הא דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, הרי התם ליכא להקולא שהקילו במים, שהרי לא הקילו אלא במחיצה שנעשית לשם המים, אך באמת בד' ההשלמה והמאורות בשבת שם מבו' דגם בספינה איכא להקולא שהקילו במים, וכ"ה בכל בו סימן ל"א, ובד' היחוסי תנו"א בע' רב טבלא מבו' דהוא משום דלא הטריחו למפרשי ימים ונהרות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-196)
196. אך למש"כ הריטב"א ודעימי' דהא דבקיעת דגים ל"ה בקיעה הוא משום דהקילו חכמים במים, ניחא, דלר' יהודה דשרי אף בכותל שלא נעשה לשם מים, בע"כ דמדינא מהני מחיצה תלוי', ואי"ז משום שהקילו במים, דאם הוא משום שהקילו במים דבקיעת דגים לא שמה בקיעה, ל"ה שרינן אלא במחיצה שנעשית לשם המים, וכמש"כ התוס'. [↑](#footnote-ref-197)
197. ובחי' הגר"מ הלוי בהל' סוכה כתב לישב, דבסוכה לא איכפת כלל בבקיעת גדיים, וכל הא דל"מ מחיצה תלוי' הוא משום דמחיצה תלוי' אינה מחיצה, ושפיר אמרינן דר' יהודה ור' יוסי אמרו דבר אחד, - אך לא נתישב בזה מה שאמרו בסוגיין דאם הוה שרי ר' יוסי מחיצה תלוי' אף בשבת, הי' מתיר באותו מעשה שנעשה בציפורי, אף דהתם יש לאסור גם משום בקיעת גדיים, וגם בד' הראשונים בכ"ד מצינו שהזכירו גם לגבי מחיצה תלוי' דסוכה דל"מ משום בקיעת גדיים. [↑](#footnote-ref-198)
198. ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, דמ"ט אין דין ביהכנ"ס כחצר השותפין דאסור לטלטל לתוכו את כלי הבתים, ומצינו בס' העתים סימן ק"א שכתב דביהכנ"ס א"צ עירוב משום דהוא של כל ישראל, והביא כן מתשו' רב שרירא גאון, ועי' במג"א סימן שס"ו סק"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-199)
199. ושמא י"ל, דכיון דפירסו הסדינים עד ביהכנ"ס, נמצא דאין ביהכנ"ס פתוח אלא לבית זה, וע"כ חשיב הביהכ"נ כחצר של בית זה, דהוי כלזה בפתח ולזה בקשה, וע"כ הי' מותר לטלטל מן הבית לביהכנ"ס, וכן משמע קצת בד' המאירי בסוכה ט"ז ב', דע"י הסדינים הוא שנעשה החצר וביהכנ"ס רשות אחת, אך צ"ע דלכאו' הי' לביהכנ"ס פתח מחוץ למקום שבין הסדינים, דאל"כ היאך נכנסו שאר בני המקום לביהכנ"ס, ועוד, דהחזו"א בסימן צ' סקכ"ז כתב דבביהכנ"ס אף אם הוי לזה בנחת ולזה בקשה לא עדיף זמ"ז, וכ"נ להדיא בל' רש"י בסוגיין ובסוכה דאף קודם שפירסו הסדינים ל"ה אסרינן אלא מכח הטלטול דרך חצר שאינה מעורבת או מבוי שלא נשתתפו בו, ולא משום הטלטול לביהכנ"ס. [↑](#footnote-ref-200)
200. ויש להוסיף, דהנה התוס' לקמן פ"ז ב' ד"ה בין מלמעלה כתבו דהא דשרינן בגזוזטרא שעשה לה מחיצה מלמעלה, ול"ד לבור דל"מ אלא אם המחיצה היא בתוך הבור, הוא משום דנקב עשוי דע"ד "ועושה מחיצה סביב הנקב", אפי' למעלה הוי היכר, והתוס' הרא"ש בסוגיין כתב דהוא משום דבענין אחר ל"ה צריך מחיצה סביב הנקב אלא כדי להתיר לדלות ממנו בשבת, וכ"ז הוא כשעשה מחיצה סביב הנקב, דניכר שנעשית המחיצה לשם המים, אך כל שלא עשה מחיצה כלל, אלא דמדינא דכוף וגוד יש כאן מחיצה, אין ניכר כלל שנעשה תורת מחיצה זו בשביל המים. [↑](#footnote-ref-201)
201. ולדעת הריטב"א גופי' פשיטא כן טפי, שהרי נקט לקמן פ"ז ב' לעיקר, דלא שרינן בגזוזטרא אלא כשעשה מחיצה י' מתחת הגזוזטרא, אך כל שעשה מחיצה י' על גבה ל"מ, משום דאי"ז ניכר שנעשה בשביל המים, וכ"ש דאין להתיר מכח הא דאמרינן כוף וגוד. [↑](#footnote-ref-202)
202. וצ"ל דמש"כ רש"י דהקילו הרבה במים, אי"ז כלפי דינא דמחיצה תלוי', אלא כלפי דינא דעריבי מיא, דלא חיישינן לעריבי מיא אף במחיצה שלא נעשית לשם מים, דלרבנן אף דדעת רש"י דקי"ל כרב הונא, דהקילו חכמים במים שלא לחוש לעריבי מיא, היינו רק במחיצה הנעשית לשם מים, ולר' יהודה הוא אף במחיצה שלא נעשית לשם מים, - ולפ"ז צ"ל דמה שאמרו דר' יהודה בשיטת ר' יוסי אמרה, היינו כלפי דינא דמחיצה תלוי', אך אה"נ דבבור שבין ב' חצירות י"ל דמודה ר' יוסי דאסור משום דעריבי מיא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-203)
203. ואמנם לדעת רש"י לעיל ל"ג ב' דמה שאמרו דהיכא דלא הדרא מחיצתא לא אמרינן גוד אחית, היינו היכא דאף אחר דנימא גוד אחית בעינן למימר חוקקין להשלים דתרתי לא אמרינן, הרי דהכא חשיב שפיר כהדרא מחיצתא, אך בד' התוס' מבו' שפירשו לההיא דהדרא מחיצתא בע"א, וכנראה היינו דלא אמרינן גוד אחית, אלא היכא דיש היכר מחיצות, כטרסקל שיש לו מחיצות מסביביו, ועמדו ע"ז הגר"ז בקו"א בסימן שנ"ה סק"ב, והחזו"א בסימן ק"ח סק"ח, ומה שהוכיח שם מד' התוס' בשבת ק"א א' שהק' דלדעת ריבר"י מ"ט בגזוזטרא בעינן מחיצה י', דפליגי ע"ד התוס' הכא וס"ל כפירש"י בהא דהדרא מחיצתא, הנה בד' תוס' הרא"ש שם מבו' דהקו' היא דמ"ט הכא בעינן מחיצה י', ולא סגי שיעשה סביב הגזוזטרא דבר מועט כמו שיש סביב הטרסקל, ולפ"ז שפיר מתישבים ד' התוס' התם עם דבריהם הכא. [↑](#footnote-ref-204)
204. ומבו' בדבריהם, דאף דגם לריבר"י לא אמרינן גוד אחית אלא בדהדרא מחיצתא, מ"מ היכא דליכא בקיעת גדיים דאמרינן גוד אחית אף לדידן, הוא אף בדלא הדרא מחיצתא, ונת' בזה לקמן פ"ט א' בד' התוס' שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-205)
205. אך יש לפרש בזה בע"א, דהוא משום דכל הא דאמרינן גוד אחית, אף דליכא מחיצה י', הוא רק לגבי המקום שלמעלה דהוא מובדל י' מרה"ר, אך לגבי המקום שלמטה, לא אמרינן גוד אחית אא"כ איכא למעלה מחיצה י', - וכ"ה משמעות ד' התוס' הרא"ש בשבת ק"א א' בתי' קמא, דמה"ט אף לר"י ב"ר יהודה דנעץ קנה ובראשו טרסקל וזרק ונח על גביו חייב, מ"מ הכא אסור למלאות, וכ"כ הגר"ז בקו"א סימן שנ"ה סק"ב בביאור ד' התוס' בשבת שם, אך למש"כ התוס' ותוס' הרא"ש שם בתי' בתרא, אף לענין על גביו ל"מ בדליכא מחיצה י', אלא לאשוויי רה"י דאורייתא, אך מדרבנן אסור לטלטל עד דאיכא מחיצה י', ולפ"ז בע"כ דהא דע"ג הגזוזטרא מותר לטלטל הוא משום דהויא חורי רה"י, (וכנראה דמה"ט הוא דלא פסיקא להו להתוס' הכא תי' קמא, והוצרכו לפרש עוד דהוא משום דהוי כחורי רה"י, ורמז לזה החזו"א בסימן ק"ח סק"ח). [↑](#footnote-ref-206)
206. החזו"א בסימן ק"ג סקי"ב תמה טובא ע"ז, דהרי קי"ל לעיל כ"ה א' כר' זירא דאין אויר קירויו מייתרו, והרי דלענין איסורא דקרפף יותר מבית סאתים אמרינן פי תקרה אף בדעביד כי ארזילא, וא"כ הכא בימה של טבריא דאיסורו משום יותר מבית סאתים, הי' לנו להתיר אף בדעביד כי ארזילא, והק' כן גם על מש"כ התוס' דלדעת ר"ת ניחא, שהרי לדעתו הפלוגתא אם אויר קירויו מייתרו הוא בפרוץ מד' רוחות, וקי"ל דלענין איסור קרפף אמרינן פי תקרה אף בכה"ג, - ובהגה' שם רמזו לישב למש"כ החזו"א בסימן ק"ד סקט"ו ללמוד מד' התוס' לקמן צ' א' דטעמא דר' זירא אי"ז משום דבקרפף הקילו לומר פי תקרה אף בכה"ג, אלא הוא משום דקרפף מקורה אינו כרמלית, והיינו דלפ"ז י"ל דכ"ז הוא כשנעשה לשם קירוי הקרפף, אך בגזוזטרא שלא נעשית לשם קירוי הים, שפיר הוי הים כרמלית אף שהוא מקורה, אך הנה בתוס' הרא"ש לעיל כ"ה ב' כתב להדיא דטעמא דר' זירא הוא משום דאמרינן פי תקרה, והדק"ל, אך באמת תמה שם התוס' הרא"ש ע"ז דמ"ט דר' זירא דאמרינן פי תקרה כיון דהוא משופע, - וראיתי לישב עוד, דמה שהקילו התם למימר פי תקרה אף במשופע, הוא משום דהתם ע"י דנימא פי תקרה, אי"ז קרפף יותר מבית סאתים כלל, אך הכא דשאר הים עומד באיסורו, ובאנו לאסור את המקום שתחת הגזוזטרא משום פרוץ למקום האסור, הו"ל ככל פרוץ למקום האסור דכל דעביד כארזילא לא אמרינן פי תקרה. [↑](#footnote-ref-207)
207. והרשב"א הכא הוסיף, דכ"ז הוא לדעת רבנן דל"מ מחיצה שלא נעשית בשביל המים, אך לדעת ר' יהודה דכותל שעל גבה נידון משום מחיצה אף שלא נעשה בשביל המים, ה"נ יש להתיר בגזוזטרא משום פי תקרה, וכל הא דאסרינן הכא למלאות הוא כשאין לגזוזטרא אלא מחיצה אחת. [↑](#footnote-ref-208)
208. ואדרבה ממה שהעמידו לקושייתם לדעת ר"ח בן עקביא היכא דליכא ד"א על ד"א, ולא העמידו לקושייתם על מתניתין דלקמן דאין ממלאין ממנה אא"כ עשה לה מחיצה י', משמע דס"ל כד' הרשב"א, דלדידן אין להתיר משום פי תקרה, כיון דאי"ז ניכר שנעשה לשם המים. [↑](#footnote-ref-209)
209. ועוד יש להעיר, ממש"כ המאירי לעיל בסוגיין דהא דקורה ד' מתרת במים היינו כשהיא בתוך הבור, והרי דאף מחיצה דפי תקרה אינה מתרת במים אלא כשניכר שנעשית לשם המים. [↑](#footnote-ref-210)
210. אך יש לדחות, דאף אם מדאורייתא לא אמרינן כוף כלל, מ"מ הכא דהקילו דנימא כוף, לא עדיפא ממחיצה דע"י הלכתא, דלדעת הגרע"א לא אמרינן תרי הלכתי יחד. [↑](#footnote-ref-211)
211. ולכאו' הישוב לזה הוא, דאם נבא לדון דמחיצת הגזוזטרא ע"י כוף תחול בתורת מחיצה בין המקום שתחת הגזוזטרא לבין הנקב, ל"מ מידי, דהרי בין המקום שתחת הגזוזטרא ובין הנקב ליכא מחיצה כלל, וכל תורת המחיצה דהגזוזטרא, הוא רק בין המקום שחוץ לגזוזטרא לבין הנקב, דיש ביניהם את הגזוזטרא, וע"כ לא סגי דיהא ד' אמות ברוחב ד"ט וכו', דבכה"ג ליכא מחיצה בין המקום שחוץ לגזוזטרא לבין הנקב, שהרי הוא פרוץ מן הצדדים, ודמי למקום הגדור ע"י תל המתלקט, דאף אם מד' רוחותיו איכא תל המתלקט, מ"מ אם מן הצדדים ליכא תל המתלקט, ל"ה רה"י, כיון שהוא פרוץ מן הצדדים, - ואמנם גם לפ"ז לא בעינן שיהא ד"א אמות על ד' אמות מרובעים, אלא סגי בעיגול שקוטרו ד' אמות על ד' אמות, וי"ל דאה"נ, ונימא דזהו דקאמר ר"ח בן עקביא ד' אמות על ד' אמות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-212)
212. וכ"ה משמעות ד' רש"י בד"ה עשו לה, דהא דהויא כרמלית, הוא משום שהיא מחוברת מצד אחד למים שחוץ לחצר שהם כרמלית, ומה"ט הוא דבעינן שיעשו לה מחיצה בכניסה וביציאה, וזה כמש"כ הרשב"א שם לדעת הראב"ד. [↑](#footnote-ref-213)
213. ומד' הרשב"א אלו למדנו, דהך דינא דאמת המים חולקת רשות לעצמה, הוא אף במים הראויים לשתי', וזה דלא כמש"כ בתשו' גוו"ר כלל ג' סימן כ"ב וסימן כ"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-214)
214. וצ"ב, דלכאו' כל הא דאסרינן מכח הא דהמים חולקין רשות לעצמן, הוא רק כשבאנו להתיר ע"י גיפופי החצר, ובזה הוא דאמרינן דכל שהן חולקין רשות לעצמן, אין גיפופי החצר שייכים למקום זה, ומקום זה פרוץ במלואו, אך במים שבתוך החצר דהיא מוקפת מכל צידי' במחיצות החצר הרי דאף אם היא חולקת רשות לעצמה הדין נותן דתהא ניתרת במחיצות החצר, - עוד יש להעיר, דכיון דאיירי במים עמוקים י', הרי יש להם מחיצות בפנ"ע, וא"צ כלל למחיצות החצר, ומה איכפת לן דיהיו המים רשות לעצמן, אך באמת בד' הרשב"א מבו' דאם היו המים אסורין, אף היו אוסרין את החצר, והרי דלא איירי כשיש להם מחיצות בפנ"ע, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-215)
215. ועיי"ש שכתב דלפ"ז אף אם אין באמת המים מים, אין גיפופי החצר מועילין להתירה, ונפ"מ בזה במבוי הגבוה מרה"ר שלפניו וחקק באמצעו בעומק י' והשוהו לקרקע רה"ר, דאותו החקק אסור, שהוא פרוץ במלואו לרה"ר ואין גיפופי החצר מתירין אותו, ואף צוה"פ ל"מ דבטל לי' מזוזותיו, עכ"ד, - אך שם סק"ד דלפ"מ שחזר בו והוכיח מד' הרשב"א והריטב"א דכל הא דאסרינן הוא משום דהמים הם רשות לעצמן, אין קפידא במבוי החרוץ בפתחו בעומק י', ומשמע דחזר בו לדינא דא"צ לחוש לזה, אך בסימן קי"א סק"א כתב לאסור בזה עפי"ד התוס', ונקט דטעמא דהתוס' הוא משום סילוק מחיצות, וצ"ע, - ויש להוסיף דבד' התוס' לעיל י"ב ב' ד"ה הבמ"ע בשם רשב"ם ור"ת מבו' ג"כ דאין לאסור בזה משום סילוק מחיצות, שהרי לדעתם איירי דיש ללשון ים גידודין גבוהין י', ואפ"ה אם נפרץ בפחות מי' מותר למלאות ממנו. [↑](#footnote-ref-216)
216. וצ"ע דאף דלא אמרינן גוד אסיק, מ"מ הרי הבור עצמו יש לו מחיצות גמורות דעומק י', ומ"ט אי"ז סילוק מחיצות, ושמעתי מהגרמ"ר שליט"א לפרש בזה לפי המבו' בד' החזו"א בסו"ס ס"ז, במש"כ שם לדון בדין בין הפצימין דצוה"פ, דדין סילוק מחיצות לא תליא במה דאיכא מחיצות כנגד מקום הפרצה, אלא במה דאיכא מחיצות כנגד מקום הגיפופין, עייש"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-217)
217. והעירו דלכאו' טעמא דהחזו"א אינו מתישב בד' השו"ע בסימן שנ"ה ס"ב דהתיר בבית הכסא ע"י מחיצה תלוי', וסתימת הדברים מורה דל"ב שתגיע המחיצה למים, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-218)
218. והוא מתפרש כמש"כ בפירש"י לעיל כ"ד ב' ד"ה שאין בעומקו דהוא משום דעומקו של סתם מים לבטל מקומו מדין קרקע י' טפחים, וכל שאין במים י' טפחים, אין המים חולקים רשות לעצמם, ואכתי חזינן לה כרשות דהקרקע. [↑](#footnote-ref-219)
219. לא נתפרש בדבריו מ"ט מהני הא דיש בזה מים, דמכח זה אף שיש בעומקו ג"ט הוי רה"ר, ול"ד לכל חריץ עמוק ג"ט דהוי כרמלית, - אך לכאו' לפי המבו' בסוגיית הגמ' בשבת ק' ב' ובד' הרמב"ם בפי"ד משבת הכ"ד, אין הטעם משום דיש בזה מים, אלא הוא משום דהרבים עוברים בתוך הרקק, או אף סגי במה שפוסעים ע"ג הרקק, וע"כ הוי רה"ר, ועי' עוד בד' התוי"ט בשבת שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-220)
220. כ"ה מבו' בד' הדרכ"מ בסימן שנ"ו שפירש כן בד' הרמב"ם, ועיי"ש שתמה לפ"ז על מש"כ הב"י שם ע"ד הרמב"ם דפשוט הוא לאסור בכה"ג, דהוי כלשון ים שנפרץ לחצר דכל שפרצתו יותר מי' אסור, שהרי דעת הראב"ד דאף אם יש ברחבה יותר מי' הוא ניתר בכותל החצר, ול"ד לההיא דלשון ים שנפרצו מחיצות החצר, ומשא"כ הכא דמחיצות החצר קיימות, - אך המרכה"מ שם הי"א פירש דדברי הרמב"ם קיימי כשנפרץ כותל החצר, וכ"כ בס' מגנזי הגר"ח סימן ז', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-221)
221. והרמב"ם שם כתב דאף דבכה"ג אסור למלאות ממנה, מ"מ אם נשתייר מצד הפירצה פס מכאן ופס מכאן בכ"ש או פס רוחב ד"ט מרוח אחת מותר לטלטל בכל החצר, וכ"ה מבו' בפשוטו בד' הרי"ף לעיל י"ב ב', ובהשגות ההשלמה שם תמה ע"ז, דהרי ל"מ פסין להתיר פרצה יותר מי', וכן הק' בס' הבתים שערי איסור הוצאה שער ט', וכן הק' הלח"מ שם, והאחרונים נחלקו בביאור דעת הרמב"ם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-222)
222. ונפ"מ בין הטעמים הוא, בגונא דליכא גיפופין כלל, דלפ"ד ספר הבתים, בכה"ג ל"מ הכותל שעל גבה להתיר, וכ"ה גם לפ"ד האבנ"ז, אך לפ"ד הנפש חי' והחזו"א אף בכה"ג מהני הכותל שעל גבה להתיר כיון שאינה עמוקה י'. [↑](#footnote-ref-223)
223. אך בגונא דבפנים היא עמוקה י"ט ורחבה ד' ובחוץ אינה עמוקה או רחבה, יש מקום להסתפק, דכיון דבחוץ ליכא עלי' תורת רשות דמים, בטילה האמה שבפנים לחצר. [↑](#footnote-ref-224)
224. אך צ"ע דמ"ט הוצרך להא דהן בטלין לחצר, ולכאו' אף אם ל"ה שם חצר, מ"מ כיון שיש לאמת המים מחיצות ואינה מכלל המים שבחוץ, היא ניתרת במחיצותי', - ולכאו' נראה מזה דלעולם דינא הוא דרקק מים אין מועיל לו מחיצות, ורק כשהוא בטל לחצר מהני לי' מחיצות החצר, וכ"נ להדיא בד' הט"ז שם סק"ד והפמ"ג שם, ועי' גם בפמ"ג שם באש"א סק"ג שנסתפק דאף אם חפרו האמה בחצר שתהא עמוקה י"ט בד' רוחותי' ה"ה אסורה, ולכאו' הוא מכח ה"ט די"ל דהוא מכלל האמת המים ול"מ לו מחיצות, וצ"ע דמנ"ל הך מילתא, דלכאו' דינא דרקק מים ברה"ר עמוק י' ורחב ד' שהוא כרמלית, הוא משום דאינו מכלל רה"ר, וע"כ הוי כרמלית כל שאין לו מחיצות, אך אם יש לו מחיצות הוי רה"י, - גם צ"ע דאם דינא הוא דל"מ לרקק מים מחיצות, היאך שרינן בגזוזטרא כשעשה מחיצה תלוי' ע"ג המים, אף דמים אלו אינם בתוך החצר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-225)
225. והיינו דלכאו' בד' רש"י מבו', דכל הא דמותר לטלטל מרה"י או מרה"ר למקו"פ, הוא רק משום דה"ז בטל להן, וזהו שכתב דכל שהמקו"פ סמוך לכרמלית דכל דהוי רוחב ג"ט אינו בטל, אסור לטלטל לשם, וזה צ"ב, שהרי דינא הוא דאין כרמלית פחותה מד' דאקילו בה מקולי רה"י, וכמו שאמרו בשבת ז' ב', וא"כ אף אם אי"ז בטל לכרמלית, מ"ט יהא אסור לטלטל לשם, - ואמנם בד' רש"י בכ"ד מצינו דהתירא דמקו"פ הוא משום דבטל להכא ולהכא, כ"ה בפירש"י לעיל ט' א' ד"ה ובלבד, ובשבת ו' א' ד"ה אדם עומד, וגדולה מזו מצינו בד' ר"ת בספר הישר סימן ק"צ בדין איצטבא דבין העמודים, דאינה רחבה ד', ואפ"ה הויא כרמלית דהואיל ובין העמודים לא מסתגי בהדיא, אינה בטלה לגבי רה"ר למיהוי מקו"פ, והתורי"ד בשבת ז' א' תמה ע"ז, דאם התירא דמקו"פ הוא משום דהוא בטל לרשות שאצלו, א"כ המוציא מרה"י למקו"פ שברה"ר יהא חייב, ונקט לדעת ר"ת דאף עיקר ההיתר דמקו"פ מדאורייתא הוא משום דהוא בטל לרשות שאצלו, ועד"ז הק' החת"ס שם במש"כ רש"י שם דמקו"פ שבאמצע רה"ר מותר לטלטל ממנו לרה"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-226)
226. ויש שפירשו כן גם בד' רש"י, דרק לענין ההיתר להחליף הוא שכתב דכל שיש בו ג"ט הוי רשות לעצמו, אך אי"ז מתישב, שהרי כתב כן לחלק מההיא דרב דימי, והתם לא קאי לענין להחליף, דהתם אסר רב דימי להחליף אף כשאין בו ג', אלא לענין טלטול מרה"י ומרה"ר למקום זה. [↑](#footnote-ref-227)
227. ובקובץ ביאורי ענינים הביא לפרש בזה, דכיון דמקו"פ בטל להכא ולהכא, ע"כ כל שהוא במקו"פ, חשיב כמו שהוא כבר בחצר השני', וע"כ מדינא מותר לטלטלו משם לחצר השני', וכל האיסור בזה הוא משום האיסור להחליף, - ועיי"ש שכתב בזה ניחא ד' הנהר שלום בסימן שנ"ג סק"א שהוכיח דברשויות שלא עירבו אסור לטלטל מזל"ז דרך אויר למעלה מי' דהוא כמקו"פ, אף אם מותר להחליף דרך מקו"פ, ודלא כמש"כ המג"א בסימן שנ"ג סק"א ובסימן שנ"ה סקי"א, דכל שהאיסור משום עירוב אסור אפי' דרך מקו"פ, והביאו הביאוה"ל בסימן שנ"ה ס"א ד"ה וצריכים, ולכאו' הוא דלא כסוגיית הגמ' הכא דלמ"ד דמותר להחליף דרך מקו"פ הוא אף ברשויות שלא עירבו, ותמה ע"ז החזו"א בסימן ק"ג סק"כ, ולהנ"ל ניחא, דכל הא דשרינן הכא הוא דוקא במקו"פ שאין בו דע"ד דהוא בטל לב' הרשויות. [↑](#footnote-ref-228)
228. והטעם בזה צ"ל, דהאיסור לטלטל כמלא נימא הוא משום דבחצר שאינה מעורבת שיש בה דיורים נפרדים לכל א' מן הבתים, הרי דכשמטלטל כמלא נימא חשיב כמוציא את כלי הבית מרשות לרשות, ומשא"כ בחצר מעורבת דכולה רשות אחת היא, מותר לטלטל בכולה. [↑](#footnote-ref-229)
229. אך למש"נ לעיל מד' רש"י, דאף כשעשו לאמה עצמה מחיצות ל"מ אלא משום דעי"ז דומה כמי שמתחלת בחצר זו, ובלא"ה ל"ה מהני לה אף מחיצות אלו, הרי שפיר י"ל דלחשוב כמו שמתחלת בחצר זו, בעינן מחיצה על פני כולה, ולא סגי בזה בגיפופין או אף בעומ"ר, דהתירא דגיפופין או דעומ"ר הוא משום דהו"ל כפתח, וע"כ אכתי חשיב דהאמה מחוברת עם המים שבחוץ, ול"מ אלא כשעשה מחיצה על פני כולה, דאף דהיא מחיצה תלוי', מ"מ כיון דהקילו למימר גוד אחית וחשיב הכל כסתום, דומה כמי שמתחלת בחצר זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-230)
230. והעירו דא"כ מ"ט לשון ים הנכנס לחצר אינו אוסר כשאין הפרצה יתירה על י' אמות, הרי לא עבדי פתחא במים, ולדעת הסוברים דלשון ים אין עומקו י' טפחים, י"ל דרק במים י' טפחים אמרינן דפתחא במים לא עבדי, וצ"ל דכל דאין המים חולקין רשות לעצמם, לא איכפת לן דיש במקום הפתח מים, כ"ה דלא איכפת לן בכל פתח שיש בו קוצים וכיו"ב דאין דרך לעשות פתח בכה"ג, אלא חשבינן לה כפתח מעליא שיש בו קוצים, וה"נ הכא חשבינן לה כפתח מעליא שיש בו מים, ורק כשהמים חולקין רשות לעצמם וחשבינן לה כמקום בפנ"ע דמים, הוא דאמרינן דפתחא במים לא עבדי אינשי. [↑](#footnote-ref-231)
231. אמנם הנה בד' הריטב"א במשנתינו דלא התיר אלא כשאין הנקבים רחבים ג', והביאוהו הב"י בסימן שנ"ו והרמ"א שם ס"א, מבו' לכאו' דאף דאיכא גיפופין מעליין, דאינם מחיצה תלוי', וגם איכא מחיצה אף למעלה מן המים, אי"ז מועיל להתיר, ועמד ע"ז החזו"א שם סוסקי"ב, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ דאיירי בדליכא מחיצה במקום המים, (וזהו שהוצרך הריטב"א להשמיענו דאף בכה"ג שרי), לכאו' הוא מבו' כן גם ממש"כ המ"ב בסימן שנ"ו סק"א דבריכת מים שבחצר מותרת, ובשעה"צ דימה ד"ז לדינא דהריטב"א דכל דאין הנקבים רחבים ג' מותר, וצ"ע דמה הוצרך לזה, ומ"ש מכל היכא שעשו מחיצה בכניסה וביציאה דשרי, ובע"כ דהי' מקום לומר דשאני התם דיש לאמת המים עצמה מחיצות, וד' המ"ב קיימי דבריכת המים אין לה מחיצות לעצמה, וזהו שכתב דאפ"ה היא ניתרת במחיצות החצר, דומיא דדינא דהריטב"א דכל שאין הנקבים רחבים ג' מותר, אף שאין לאמת המים עצמה מחיצות. [↑](#footnote-ref-232)
232. אך כתב די"ל דכל הא דל"מ אלא כשעשו בכניסה וביציאה, הוא רק במחיצה תלוי', אך מחיצה גמורה שפיר מהניא אף מצד אחד, וי"ל כן גם בדעת המ"ב. [↑](#footnote-ref-233)
233. וצ"ע דלכאו' מש"כ רש"י אא"כ עשו לה כל סביבותיו או סביב הנקב דע"ד וכו', הוא לפרש להא דתנן דעשו לה מחיצה גבוהה י"ט מלמעלה, ואח"כ פירש להא דתנן בין מלמטה, דהוא מחוברת לגזוזטרא מתחתי', וכ"נ בפסקי רי"ד, ולפ"ז מבו' דאף כשעשו מלמעלה סביבות הגזוזטרא מהני. [↑](#footnote-ref-234)
234. וממה שהביא הגר"א שם לד' רש"י לעיל כ"ד ב', מבו' דהטעם דל"מ בזה מחיצה תלוי', הוא משום דהא דלא התירו מחיצה תלוי' אלא במים, היינו רק ברשות דמים, וע"כ כל שאין המים עמוקים י' דל"מ לבטל מקומם מתורת קרקע, ואכתי חשבינן לה כרשות דהקרקע, לא התירו בזה מחיצה תלוי', - אך צ"ע מסוגיית הגמ' לעיל י"ב א' דבלשון ים הנכנס לחצר הקילו דסגי בפס א', משום דקל הוא שהקילו במים, ולמש"כ הרשב"א והריטב"א שם בשם הראב"ד דלשון ים אינו עמוק י', מבו' דאף כשאין המים עמוקים י' ואי"ז רשות דמים, יש בזה להקולא שהקילו במים. [↑](#footnote-ref-235)
235. ויש להעיר לפ"ז בד' המג"א ודעימי' בסימן שנ"ה ס"א שהתירו לשפוך אף בסמוך לרה"ר, וכדעת התוס', שהרי השו"ע שם ס"ג כתב להתיר בבית הכסא ע"י דף, וכדעת הרשב"א, וכמו שעמד ע"ז הביאוה"ל שם ס"א, וכתב דהרמ"א בסו"ס שנ"ז הביא דעת האוסרים, ונמצא דמזכו שטרא לבי תרי, אך באמת בהגמ"ר בפ' הזורק מבו' דבבית הכסא יש להתיר לכו"ע, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-236)
236. והמהרש"א פירש בד' רש"י אלו, דכל שהבעלים משתמשין בה פשיטא לן דלא קני ואינו אוסר, והק' דלפ"ז מאי קאמר ומותבינן אשמעתין ב' גזוזטראות, הרי אף אם בחורבה אין גזל בשבת תיקשי מהתם, דבב' גזוזטראות דהעליונה משתמשת בה, פשיטא לן דיש גזל בשבת ואין התחתונה אוסרת על העליונה, ועמש"כ בזה הגאו"י, - אך לפ"ד תור"פ י"ל דמש"כ רש"י דאין הבעלים משתמשין בה, היינו משום דאם היו הבעלים משתמשין בה הרי דאף אם הי' דין גזל בשבת הי' הוא אסור להשתמש בה, דרשותם של הבעלים אוסרת עליו, ורק משום דאין הבעלים משתמשין בה הוא דהי' מקום לדון דקני לי' האי בגזילתו ונעשית רשותו ומותר להשתמש בה. [↑](#footnote-ref-237)
237. אך הגאו"י פירש בד' רש"י בע"א, דאף אם אין דין גזל בשבת הי' אסור להשתמש בה משום שבעה"ב אוסר עליו, ואך דאם אין דין גזל בשבת הי' מותר להשתמש בה מדין גזל, והי' אוסר על בעל החורבה, וכיון דיש דין גזל בשבת הוא אסור להשתמש בה משום גזילה, ואינו אוסר על בעל החורבה. [↑](#footnote-ref-238)
238. והפמ"ג במש"ז סימן שנ"ה סק"ז כתב דכל שהתנו ביניהם שיהא לכל אחד רשות להשתמש בשל חבירו אוסרין זע"ז, והביאו המ"ב שם סקמ"ז, אך משמע דלא סגי ברשות גרידא, אלא שהתנו ביניהם שכל אחד רשאי להשתמש בשל חבירו, דבכה"ג יש לכל אחד זכות לתשמיש זה, כיון שכנגד זה הוא משתמש בשל חבירו, - עוד ילה"ע במש"כ הראשונים לעיל פ"ג ב' דאין בני מרפסת אוסרין על בני חצר משום דיש דין גזל בשבת, ואטו איירי כשבני מרפסת משתמשין בגזילה ובאיסור בחצר, דא"כ מעיקרא מה הק' הראשונים, ומנ"ל דאיירי כשבני מרפסת משתמשין באיסור, ובע"כ דאף דאין בני החצר מקפידין ע"ז, אכתי הו"ל בכלל דין גזל בשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-239)
239. וצ"ע דלכאו' מש"כ רי"ו והריא"ז דאין התחתונה אוסרת על העליונה, הוא משום דקיימי הרישא דכל שעשו את העליונה בשותפות אוסרת התחתונה על העליונה, ובזה הוא שכתבו דכל שעשתה גם התחתונה אינה אוסרת על העליונה, ומהיכ"ת נימא דמ"מ העליונה אוסרת על התחתונה, - וביותר צ"ע במש"כ דכן משמע בד' הרשב"א, ולכאו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רע"ט מבו' להדיא דבכה"ג אין התחתונה אסורה אלא בעליונה, אך היא מותרת בתחתונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-240)
240. אמנם הנה הביאוה"ל בסימן שי"ט סי"ז נקט דזורה ורוח מסייעתו חייב בהוצאה, וצ"ע דא"כ מ"ט הכא לי"ב איסור דאורייתא, אף דדמי לזורה ורוח מסייעתו. [↑](#footnote-ref-241)
241. וי"ל עוד, דהא דאין חייבין בהוצאה על זורה ורוח מסייעתו, הוא משום דבהוצאה אין חייבין כשנעית בצורת מעשה אחר, אא"כ הי' זה במשכן, וכמו שמצינו כן בכ"ד, ול"ה במשכן הוצאה דזורה ורוח מסייעתו, ועי' בתוצאות חיים בסוף הספר שכתב כן, וכתב דכ"ז הוא אי נימא דזורח ורוח מסייעתו הוא תולדה, ואכמ"ל, ועי' עוד בתשו' רב פעלים ח"א סימן כ"ה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-242)