בגדרי חדש העיבור
קטגוריות: ש_ס / טז ראש השנה / קדוה_ח ועיבור השנה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ניסן - אייר תשע"ג

**א**

א] ערכין דל"א., אין מונין שנה אלא משעה שמכר שנא' עד מלאת לו שנה, כשהוא אומר תמימה להביא את חדש העיבור, רבי אומר ליתן לו שנה ועיבורה, ובגמ' שם, וא"ר אבא בר ממל, נולדו לו ב' טלאים, א' בט"ו של אדר הראשון ואחד באחד באדר השני, זה שנולד באדר השני כיון שהגיע יום א' באדר של שנה הבאה עלתה לו שנה, זה שנולד לו בט"ו באדר הראשון לא עלתה לו שנה עד ט"ו באדר של שנה הבאה וכו', הא תו למה לי היינו הך מהו דתימא התם דכתיב תמימה הכא דלא כתיב תמימה לא קמ"ל דשנה שנה מהדדי גמרי.

ופירש"י, ז"ל, נולדו לו ב' טלאים והם בכורות ומוזהר להקריבן בתוך שנתן דכתיב תאכלנו שנה בשנה, עכ"ל, וכן פירש הרמב"ם בפ"א מבכורות הי"ב, ובהגה' הגרא"מ הורביץ בסוגיין כתב ע"ד רש"י, ז"ל, לול"ד הי' נראה דלענין כבש בן שנתו דקרבנות איירי, להכי נקט טלאים, גם לא פירש בגמ' בכורות, עכ"ל, וצ"ב בטעמא דרש"י והרמב"ם שפירשוה בבכורות, ולא ניח"ל לפרושה לענין כבש בן שנתו דקרבנות.

ב] והנה בשטמ"ק שם כתב בשם הרא"ש, ז"ל, משמע הכא דבכל דוכתא ל"ב שנים שלימות מיום אל יום אלא היכא דגמרינן שנה מבתי ערי חומה, ותימה להר"ר אלחנן מנ"ל די"ג שנה ויום א' בעינן שלימות מיום אל יום,[[1]](#footnote-2) ותירץ דשמא הוא הלמ"מ, א"נ מבן כ' של יוצא צבא וכו' וגמרינן שנה שנה מבתי ערי חומה, עכ"ל.

וקשיא לתי' בתרא, דלפ"ז לדעת רבי דס"ל דשנה האמורה בבי ערי חומה הוא שנה ועיבורה, ה"נ בדין דשנה האמורה ביוצא צבא היא שנה ועיבורה, וה"נ י"ג שנה ויום א' הוא בשנה ועיבורה, וזה לא מצאנו, וצ"ע בזה, שוב נתבוננתי די"ל בזה, עפמש"נ לעיל בהערה, דודאי כל הנידון הוא על השנה הי"ג, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דאין מקום להצריך בשנה הי"ג שנה ועיבורה, דכיון דאחר י"ב חדש מתחלת שנת י"ד, ודאי הוי גדול, ודו"ק, אך לפ"ז צ"ע לדעת רבי בדין קרבנות דהכשרם בב' שנים, וצריך בדיקה בזה.

ג] והנה בעיקר קו' רבינו אלחנן, העירוני דהדבר תלוי בפלוגתת הראשונים ז"ל, דהנה בחי' הרשב"א נדרים דס"ג. כתב, ז"ל, קונם יין שאני טועם לשנה ונתעברה השנה אסור בה ובעיבורה, ודוקא וכו', אבל באומר שנה אחת, מסתברא לי דאינו אסור אלא י"ב חדש כרוב השנים שאינם מעוברות וכו', ועוד נ"ל ראיה מדתנן בערכין וכו' כשהוא אומר תמימה להביא את חדש העיבור, דאלמא שנה סתם שנה פשוטה משמע, והתם כאומר מהיום היא דהא מעכשיו הוא מתחיל למנות ואפ"ה לא היה מונה חדש העיבור אלא שריבה אותו הכתוב מתמימה וכו', עכ"ל.

והר"ן שם כתב ע"ז, ז"ל, לאו ראי' היא כלל, שאילו היה תנאי בין מוכר ללוקח בשנה מעוברת לומר אם לא תגאל מיום זה לשנה אחרת יהא חלוט אה"נ דלהביא חדש העבור לא הוה צריך רבויא, אבל הכא אין מוכר ולוקח מתנין כלל אלא תורה היא שפסקה להכי זמן בכל השנים שאם לא יגאל עד שנה יהא נחלט, לכך אם לאו רבויא הו"א דתורה זמן א' פסקה לכל הלוקחין דהיינו י"ב חדש דהוי שנה ברוב שנים, עכ"ל.

והנה לפ"ד הר"ן דהס"ד דבבתי ערי חומה ל"ב י"ג חדשים בשנה מעוברת, הוא משום דהתורה זמן א' פסקה לכל הלוקחין דהיינו י"ב חדש דהוי שנה ברוב שנים, הרי לכאו' פשוט דכ"ז הוא לענין בתי ערי חומה, שנתנה תורה משך זמן דשנה א' לגאול הבית, דבזה הו"א דהתורה נתנה זמן א' לכל הלוקחין, אך לענין י"ג שנה דגדלות, ודאי דבעינן בשנה מעוברת י"ג חדשים, דזהו דחשיב שנה, וכל קו' רבינו אלחנן היא משום שפירש כד' הרשב"א, דלעולם י"ב חדש חשובין כשנה אף בשנה מעוברת, וע"כ אף לענין שני גדלות הי' בדין דיהא סגי בי"ב חדש.

ד] ועפי"ז נראה בביאור ד' רש"י והרמב"ם שהוצרכו לפרש לההיא דנולדו לו ב' כבשים בבכורות שמוזהר להקריבן בתוך שנתן, ולא ניח"ל לפרשה בכבש בן שנתו דקרבנות, דהוא משום דס"ל כדעת הר"ן, דכל הס"ד בבתי ערי חומה דסגי בי"ב חדש, הוא משום דהתורה נתנה זמן א' לכל הלוקחים, ואשר ע"כ הרי דכ"ז הוא בבתי ערי חומה דנתנה תורה זמן דשנה לגאול הבית, אך בכבש בן שנתו, ודאי דכ"ז שלא עברו י"ג חדשים בשנה מעוברת אכתי הוה בכלל כבש בן שנתו, ול"ה בעינן בזה להילפותא דשנה שנה מבתי ערי חומה.

ומה"ט הוא דהוצרכו רש"י והרמב"ם לפרשה בבכורות שמוזהר להקריבן בתוך שנתן, שנתנה תורה שיעור זמן דשנה שהוא רשאי להשהות את הקרבתן, ובזה הוא דס"ד דנתנה תורה זמן א' דהוא י"ב חדש, דהוי שנה ברוב שנים, ובזה הוא דבעינן למילף מבתי ערי חומה דבשנה מעוברת לא סגי בי"ב חדש, אלא בעינן י"ג חדש, וז"ב.

ה] ויש לסייע לזה, דהנה כתב בהגמ"ר יבמות סימן קט"ז, ז"ל, בירושלמי דחזרת בתולים תוך ג' שנים לבתולה ואיחור סימנין תלויין בעיבור החדש של שנה, דכתיב אקרא לאלקים עליון לקל גומר עלי, פי' גומר ומסכים לב"ד של מטה בעיבורם, ואם עיברו השנה בתולי' חוזרין וגם הסימנין מאחרין לבא אם עיברו השנה, לכן נ"ל דלענין כל דבר שבקדושה הן לתפלה הן לזימון אין משלים עד שיהא בן י"ג שנה וחדש העיבור בכלל, כדמשמע פרק השואל גבי ההיא דמרחץ וגבי משכיר בית לחבירו וכו', עכ"ל, והביאו הב"י באו"ח סימן נ"ה.

וצ"ע במה שלמד לדין זה דחדש העיבור בכלל, מדינא דמרחץ ומשכיר בית לחבירו, אשר הוא נידון בל' בנ"א, ולא למד לזה מדינא דבתי ערי חומה דחדש העיבור בכלל.

ונראה דהטעם בזה, דל"ה מצי לאתויי מהא דבבתי ערי חומה הוי חדש העיבור בכלל, דשאני בתי ערי חומה דכתיב בהו שנה תמימה, ומינה הוא דילפינן דחדש העיבור בכלל, ולענין גדלות לא כתיב שנה תמימה, וכמו שעמד ע"ז רבינו אלחנן, וע"כ הביא מהא דמרחץ ומשכיר בית לחבירו, דחזינן דבשנה מעוברת הויא השנה י"ג חדשים, וע"כ ה"נ לענין גדלות הויא השנה בשנה מעוברת י"ג חדשים, ול"ד לבתי ערי חומה דבעינן קרא להכי, דשאני התם דקבעה תורה משך זמן דשנה לגאול הבית, ובזה הו"א דנתנה תורה זמן א' לכל הלוקחים.

ו] ובעיקר מש"נ בדעת רש"י דלענין כבש בן שנתו פשיטא דבעינן בשנה מעוברת י"ג חדשים, ילה"ע בזה ממש"א ביומא דס"ה: בדין חטאת שעברה שנתה, דלדעת רבי אף שעברו עלי' י"ב חדש אכתי חשיבא כבן שנתה עד שיעברו שס"ה ימים כמנין ימות החמה, ולכאו' מבו' מזה דתורת שנה לדינא דבן שנה בקדשים, דמי לתורת שנה בבתי ערי חומה, וזה דלא כמש"נ.

אך נראה בזה בפשיטות, דהגם דלענין בתי ערי חומה ס"ד דלא תלי בשנה, אלא תלי במשך זמן די"ב חדש דהוא שנה ברוב שנים, מ"מ הרי מקרא דשנה תמימה ילפינן דגם לענין בתי ערי חומה בעינן "שנה", ובזה הוא שנחלקו רבנן ורבי דלרבנן שנה דקרא הוא י"ג חדש במעוברת וי"ב חדש בפשוטה, ולרבי שנה דקרא הוא שנת חמה, וע"כ לדעת רבי דשנה דקרא הוא שנת חמה, אף לענין בן שנה בקדשים הויא שנה דקרא שנת חמה.

והאמנם דלפ"ז נמצא, דמש"נ לעיל סק"ב להעיר דלתי' בתרא דהרא"ש תיקשי דלדעת רבי בדין די"ג שנה ויום א' הוא בשנה ועיבורה, וזה לא מצאנו, קשיא כן גם לפמש"נ בדעת רש"י והר"ן, דהגם דנתבאר דלדעתם לענין י"ג שנה דגדלות ל"ב קרא דשנה הויא י"ג חדשים, מ"מ לדעת רבי דשנה דקרא היא שנה ועיבורה, בדין דגם לענין י"ג שנה דגדלות יהא תליא בשנה ועיבורה, וצ"ע בזה.

**ב**

ז] והנה אמרינן בסוגיין, א"ר אבא בר ממל, מכר ב' בתי ערי חומה, א' בט"ו באדר הראשון וא' בא' באדר השני, זה שמכר לו באדר השני כיון שהגיע יום א' באדר של שנה הבאה עלתה לו שנה, זה שמכר לו בט"ו של אדר הראשון לא עלתה לו שנה עד ט"ו באדר של שנה הבאה, מתקיף לה רבינא ולימא ליה אנא קדים שחין נורא מקמא דידך, משום דאמר ליה את נחית לעיבורא, ופירש"י, ז"ל, את נחתת לעיבורא, נכנסת בחודש העיבור לפיכך תפסיד דתמימה כתיב ליתן לו חדש העיבור, אבל אני לא נכנסתי בו, עכ"ל.

והנה בפשוטו נראה בביאור המו"מ בזה, דהא דפריך דאנא קדים שחין נורא מקמא דידך, היינו דאם מא' באדר ב' עברה שנה בא' אדר, הרי דכ"ש דמט"ו אדר שהוא קודם לכן עברה שנה בא' אדר, דליכא דינא שיגיע יום המכירה, אלא שתעבור שנה מן המכירה, וע"ז הוא דמשני דאת נחית לעיבורא, והמכוון בזה הוא, דבשנת העיבור הויא שנה תמימה י"ג חדש, וכל שעברו י"ב חדש לא עברה שנה, וע"כ הראשון שלקח באדר הראשון ונחית לעיבורא, הוי שנה תמימה דילי' י"ג חדש, ואילו השני שלקח באדר השני ולא נחית לעיבורא, הוי שנה תמימה דילי' י"ב חדש.

ולכאו' עד"ז הוא גם לענין גדלות, דהא דזה שנולד בט"ו אדר ראשון נעשה גדול אחר זה שנולד בא' אדר ב', ולא אמרינן דכיון דמא' אדר ב' עברו י"ג שנים בא' אדר, כ"ש דמט"ו אדר א' שהוא קודם לכן עברו י"ג שנים בא' אדר, אלא כיון דנולד באדר ראשון ונחית לעיבורא, הויא שנה דילי' י"ג חדש, וע"כ אינו נעשה גדול עד ט"ו אדר.

ח] ועפי"ז ראיתי לישב ד' מהר"י מינץ בסימן ט' שנקט דחדש העיבור לא חשיב כחדש אדר, אשר לפ"ז צ"ע, דמ"ט זה שנולד בט"ו אדר א' נעשה בן שנה בט"ו אדר, ולכאו' כיון דחדש העיבור הוא חדש נוסף ואינו חדש אדר, ובשנה זו אין את חדש זה, הי' בדין שיהא נעשה בן שנה בכלות שבט ותחילת אדר.

ולפמש"נ ניחא, דכיון דנחית לעיבורא, הויא שנה דילי' י"ג חדש, וע"כ אינו נעשה בן שנה אלא בט"ו אדר שעברו עליו י"ג חדש.

ט] ונראה עוד לפ"ז, במש"א בירושלמי פ"ק דמגילה, בכבש שנולד באדר בשנה פשוטה, והשנה שלאחרי' מעוברת, דאם אדר הראשון תוספת, נעשה בן שנה באדר שני ואם אדר השני תוספת נעשה בן שנה באדר ראשון, ובפשוטו המכוון בזה, דכיון שנולד באדר ה"ה נעשה בן שנה באדר, וע"כ ה"ז תלוי מהו עיקר אדר, דאם אדר הראשון תוספת הוי אדר ב' עיקר אדר, וע"כ ה"ה נעשה בן שנה באדר ב', אך אם אדר השני תוספת הוי אדר א' עיקר אדר, וע"כ ה"ה נעשה בן שנה באדר א'.

אך לפמש"נ נראה לפרש בזה בע"א, דלעולם ליעשות בן שנה לא תלי כלל בהגיע יום לידתו, וע"כ ליכא נפ"מ אם אדר הראשון תוספת או אדר השני תוספת, ובפרט לפ"מ שהוכיח הגר"א בסימן תקס"ח דתרוייהו חשיבי כאדר, אלא היינו דאם אדר הראשון תוספת, הרי דכל דהוי אדר הראשון בכלל שנתו הו"ל נחית לעיבורא, וכיון דנחית לעיבורא אינו נעשה בן שנה עד שיעברו עליו י"ג חדש, דבשנת העיבור הוי שנה י"ג חדש, וע"כ אינו נעשה בן שנה עד אדר ב', ומשא"כ אם אדר השני תוספת הרי דאף דהגיע לאדר הראשון, לא חשיב כנחית לעיבורא, וע"כ הוי שנתו י"ב חדש, וה"ה נעשה בן שנה באדר א'.

י] אמנם בעיקר הדברים אכתי צ"ב, דאף דבשעת לידתו נחית לעיבורא, וכלפי שעת לידתו ליכא תורת שנה אלא לשנה די"ג חדש, מ"מ מ"ט לא נימא דדל לימים אלו, וכיון שהי' בעולם באדר ב', יתחיל למנות את שנתו מאדר ב', ולא נחית לעיבורא.

והיינו דפירכת רבינא הויא דכיון דמא' אדר ב' עברו י"ב חדש, א"כ מאי גרע זה שיש לו י"ב חדשים ומחצה, וע"ז משני דכיון דנחית לעיבורא הויא שנה דילי' היא י"ג חדשים, אך אכתי קשיא, דהגם דבשעת לידתו נחית לעיבורא, ומלידתו לא מלאה שנה אלא בעבור י"ג חדש, מ"מ כיון שהי' בעולם בתחילת אדר שני, ומשעה זו מלאה שנה בעבור י"ב חדש, מ"ט לא סגי בזה לחשבו כבן שנה.

יא] אמנם הנה ז"ל הרשב"א בנדרים דס"ג., ואי קשיא לך הא דאמרי' בערכין וכו' גבי שנה תמימה להביא את חדש העיבור, א"ר אבא בר ממל מכר ב' בתי ערי חומה שני בתי ערי חומה, אחד בט"ו באדר הראשון וכו' וזה שמכר לו בט"ו באדר הראשון לא עלתה לו שנה עד ט"ו באדר של שנה הבאה, שאני התם שכתב בו הכתוב תמימה לומר שיהא פודה לעולם עד שיגיע לתקופת השנה של שנה הבאה ואפי' פגע בעיבור, עכ"ל.

וד' הרשב"א צ"ב רב, דמהו שהק' מדינא דר"א בר ממל דמכר בית בט"ו אדר הראשון לא עלתה לו שנה עד ט"ו באדר של שנה הבאה, הרי הך דינא דבבתי ערי חומה לא מלאה לו שנה עד שעברו י"ג חדש, הוא דינא דמתניתין דשנה תמימה להביא את חדש העיבור, וכמו שהביא הרשב"א, ומזה הרי לא קשיא לי' להרשב"א, משום דשאני התם דכתיב תמימה, ואדרבה הרשב"א לעיל מינה הוכיח מהא דהתם בעינן לקרא דתמימה לרבות את חדש העיבור, ש"מ דשנה סתם שנה פשוטה משמע, וא"כ מהו דקשיא לי' מדינא דר"א בר ממל.

יב] ונראה לדון בביאור ד' הרשב"א, דקשיא לי' מ"ט זה שמכר לו בט"ו באדר הראשון לא עלתה לו שנה בא' אדר של שנה הבאה, והיינו דפירש הרשב"א בקושייתו, דהא דמשני הגמ' דנחית לעיבורא, היינו דכיון דנחית לעיבורא הוי שנה דילי' שנה די"ג חדש, וע"ז הוא שהק' הרשב"א, דהניחא אם בשנה מעוברת הויא שנה י"ג חדש, הרי דכיון דנחית לעיבורא הוי שנה דילי' י"ג חדש, אך כיון דאף בשנה מעוברת ל"ה שנה אלא י"ב חדש, ואף דגזה"כ הוא לענין בתי ערי חומה דהוא גואל עד מלאת שנה תמימה, הרי דלזה הי' בדין דיהא סגי במה שעברו עליו י"ב חדש מא' אדר ב', די"ב חדשים אלו הוו שנה תמימה.

וע"ז כתב הרשב"א לישב, דמהא דכתיב שנה תמימה, ילפינן שיהא פודה לעולם "עד שיגיע לתקופת השנה של שנה הבאה" ואפי' פגע בעיבור, והיינו דדינא דשנה תמימה, לאו היינו דבעינן שיעבור עליו י"ב חדש שהם שנה לדעת הרשב"א, ומלבד זה ישלים את חדש העיבור כ"ה דתהא השנה תמימה, אלא היינו דבעינן שיגיע ליום המכירה בשנה הבאה, וע"כ כל שמכר בט"ו אדר א', יכול לגאול עד ט"ו אדר בשנה הבאה, דקודם יום זה עדיין לא הגיע יום המכירה.

ולפ"ז הרי דה"נ הוא לענין גדלות, הא דהנולד בט"ו אדר א' אינו נעשה גדול עד ט"ו אדר, הוא משום דבעינן שיגיע יום לידתו, וכ"ז שלא הגיע יום לידתו אינו נעשה בן י"ג.

יג] ולפ"ז יש מקום לישב למשה"ק לעיל דמ"ט לא נימא דדל לימים אלו, וכיון שהי' בעולם באדר ב', יתחיל למנות את שנתו מאדר ב', ולא נחית לעיבורא, דהאמנם אם הא דנחית לעיבורא היינו דכלפי השעה שנולד בה הויא השנה שנה די"ג חדש, הרי דקשיא דמ"ט לא נמנה את שנתו מאדר ב', אך כיון דדינא דנחית לעיבורא היינו דגזה"כ הוא דבעינן שיגיע יום המכירה ויום הלידה בשנה הבאה, הרי דלא מצינו למימר דדל לימים אלו, ואכתי צ"ע בזה.

בד' מהר"י מינץ מבו' דחדש העיבור אינו אדר כלל, וצ"ע מסוגיית הגמ' במגילה, וי"ל דפלוגתת תנאי היא אם קריאת המגילה וכו' תליא בחדש אדר, או תליא בחדש שנים עשר, וי"ל דגם בהספד ותענית כ"ה, דהא דאסור אף באדר ראשון, אף דאי"ז חדש אדר, הוא משום דהוי החדש הי"ב, וצ"ע. - ועי' בביאור הגר"א סימן תקס"ח שכבר האריך להוכיח דב' האדרים יש עליהן תורת אדר.

ומד' ספר חסידים דאם מת אביו באדר ראשון מתענה בשבט, נ' כד' המהר"י מינץ דחדש העיבור אינו חדש אדר.

וצ"ע, דאם אדר הראשון אינו אדר, א"כ היאך מתקיים בזה דינא דשנה מתעברת בסופה, והא דבעינן חדש שנים עשר הוא חדש אדר, - גם בד' המג"א לענין יא"צ דהוא בשניהם מבו' דשניהם אדר הם, ועי' בביאור הגר"א שם שהאריך בזה, והוכיח כן מכ"ד דמן הדין הוא דיש לעשות בשניהם, אך גם מהר"י מינץ כתב דהיא"צ הוא באדר הראשון, עיי"ש בטעמו, וצ"ע.

ועי' תוס' נדרים דס"ג: דמהא דאדר א' הוי ל' יום, ומהא דקריאת המגילה באדר ב', מבו' דאדר א' הוא חדש העיבור, וצ"ע שהרי בגמ' אמרו טעמים אחרים דמסמך גאולה לגאולה, ושמא לדעת התוס' נימא דביד בי"ד להוסיף את הראשון ולהוסיף את השני, ומשום ה"ט דמסמך גאולה לגאולה ה"ה מוסיפין את הראשון, וזה חידוש.

ועי' תרוה"ד דלענין יא"צ תליא בראשון, והוכיח כן מסוגיא דמגילה דאלמלי הא דמסמך גאולה היו קוראין בראשון, ומהרי"ל סימן ל"א דחה דלגבי יא"צ ל"ש גם הא דאין מעבירין על המצוות, ועמש"כ ע"ז בביאור הגר"א סימן תקס"ח, - וצ"ע אם יש ללמוד מד' התרוה"ד ומהרי"ל דאדר הראשון הוא העיקר.

דעת התוס' דמשתה ושמחה הוא רק באדר השני, והר"ן נחלק ע"ז דהרי איסורא דהספד ותענית ילפינן לי' ממשתה ושמחה, ומכח זה גם חיוב הסעודה הוי גם באדר ראשון, ועי' בביאור הגר"א סימן תקס"ח שכתב בדעת התוס' דאה"נ איסורא דהספד ותענית הוי מכח מגילת תענית, עיי"ש.

ונ' לדון עוד בביאור הנידון בזה, דהנה מבו' בסוגיית הגמ' שלא דנו אלא אם קורין את המגילה באדר הראשון או באדר השני אך ודאי א"צ לקרוא ב' פעמים, ול"ד להספד ותענית שאסור בשניהם, ועי' שפ"א בתו"ד שהרגיש בזה, ועי' גם בביאור הגר"א סימן תקס"ח דמבו' דילפינן לה מבכל שנה ושנה, ואה"נ בלא הך ילפותא הי' צריך לקרוא בשניהם.

אך כמדומה דיש מקום לדון בזה, ע"פ מה ששמעתי מכבר דמי שעבר את קו התאריך אחר ליל פסח ולמחר הוי לו ליל פסח, א"צ לאכול מצה ומרור בלילה השני, ול"ד לאיסור מלאכה שהוא אסור בב' הימים, והיינו משום דבאכילת מצה ומרור דסגי לאכול פעם אחת בלילה, הרי דאף שחזר לו הלילה פעם נוספת, א"צ לשוב ולאכול, ומשא"כ באיסור מלאכה דכל היום אסור במלאכה, הרי דכיון שחזר היום, ה"ה אסור במלאכה.

ועפי"ז נראה דה"נ הוא בב' אדרים, דאף דתרוייהו חשיבי כיום הפורים, מ"מ אינו מחויב במצוות היום אלא פעם א' בשנה, ואף דהכא אי"ז ממש חזרה של אותו היום, מ"מ דמי לזה, דיש לו ב' פעמים י"ד אדר.

ומה"ט דעת התוס' דאינו חייב במשתה ושמחה אלא באדר השני, דכיון דלקיום משתה ושמחה סגי בפעם אחת ביום, הרי דא"צ בשניהם, וע"כ כיון דעיקר מצוות הפורים נקבעו בשני, גם מצות משתה ושמחה נקבעה בשני.

אך בד' הר"ן צ"ל, דל"ד חיוב משתה ושמחה לחיוב מקרא מגילה וכו', דבחיוב מקרא מגילה ודאי סגי בפעם א', ואף שחזר הפורים פעם שני' א"צ לשוב ולקרות, אך חיוב משתה ושמחה ביסודו הוא חיוב על כל היום שיהא יום משתה ושמחה, ואך דה"ז מתקיים ע"י שסועד פעם א', דעי"ז הוי כל היום ליום דמשתה, וע"כ אם חזר הפורים פעם שני' צריך לשוב ולעשות סעודת פורים, ודו"ק, ושמעתי דבהעמק שאלה הוכיח דעיקר חיוב שמחה במועדים הוא פעם אחת ביום, וצ"ע שם.

ועי' בד' הר"ן שם במש"כ לענין משלוח מנות בראשון, ויל"ע אם כונתו לדון דיהא מצות משלוח מנות בשניהם, או כונתו לדון דיצא יד"ח גם בראשון, ואי נימא דכונתו לדון דיהא משלוח מנות בשניהם, הרי מבו' דס"ל דשפיר שייך שיהא מצוה ב' פעמים, וממילא ניחא גם הא דס"ל דצריך משתה ושמחה בשניהם, אך יותר נראה דנידון הר"ן הי' דיצא יד"ח משלוח מנות גם בראשון, אך ודאי לא ס"ד שיהא מצות משלוח מנות ב' פעמים.

בד' מהר"י מינץ מבו' דהא דהנולד באדר א' הוי בכור לנחלה, אף דהנולד באדר ב' נעשה גדול קודם, הוא משום דבפטר רחם תלה רחמנא, והל' ל"ד הוא, שהרי בכור לנחלה לא תלי בפטר רחם, ומ' מזה כד' ההלק"ט דלענין מצוה בגדול ליבם, הוי השני הגדול.

ואמנם צ"ע בזה, דהרי בשנה מעוברת מגדיל בן אדר א' קודם, והוי גדול ליבום, וצ"ע מאימתי עד מתי הוי זה בכלל שנה זו, דהוי בן אדר א' הגדול, ומאימתי אי"ז בכלל גדלות זו והוי בן אדר ב' הגדול, וצ"ע בזה.

בב"י סימן תרפ"ח כתב, ז"ל, ומ"מ יש לתמוה על רבינו למה הוצרך לכתוב זה דכיון שאנו קובעין ע"פ החשבון, לא שייך למימר קראו את המגילה באדר ראשון ואחר כך ראו לעבר השנה, ואפשר שכתב כן ללמדנו שאם טעו בני העיר וחשבו שהיתה שנה פשוטה וקראו המגילה והפרשיות באדר הראשון ואחר כך נודע להם שהיא מעוברת חוזרין לקרות המגילה באדר השני וצריכין לחזור לקרות הפרשיות, עכ"ל, - אך צ"ע שהרי הרא"ש כתב דאם עיברו את השנה ואח"כ קראו את הפרשיות באדר הראשון גם לת"ק חוזרין וקוראין באדר השני, ופלוגתייהו הויא בשעיברו את השנה אח"כ, ולפ"ז ליכא נפ"מ בדין זה האידנא, - וכנראה דד' הב"י הם כדעת ש"ר דגם היכא שעיברו קודם הוי בכלל פלוגתייהו, - אך צ"ע דלפ"ז ד' הטור הם שלא כד' אביו הרא"ש. - שו"ר בחי' חת"ס במגילה שעמד ע"ז, וכתב בדעתם, דכל שטעו בני העיר, דמי לעיברו אחר פורים, עיי"ש.

בדינא דהב"ח והגרע"א דמי שנולד בא' כסליו, נעשה גדול בל' מרחשון, צ"ע, דאף אם ב' הימים הוו ר"ח בודאי, הרי מ"מ במנין ימי החדש הוי יום זה ל' דמרחשון, - והרי בזמן שקידשו ע"פ הראי' מבו' בד' הרמב"ם דלא היו על היום הראשון קדושת ר"ח, ולכאו' בזמן זה לא הי' נעשה גדול עד א' כסליו, ואטו משום דבזה"ז מקדשין ב' הימים לר"ח, יהא נעשה גדול בא' דר"ח.

ויש מקום לפרש בזה, וכן שמעתי מהגרב"ד שליט"א, דלעולם יום ל' לחדש שעבר הוא אותו היום, אלא שפעמים עושין אותו ר"ח ופעמים אין עושין אותו ר"ח, וע"כ ה"ה נעשה גדול באותו היום.

אך לפ"ז ודאי אין הדין כד' הבנין ציון שהנולד בל' אדר א' נעשה גדול בל' שבט, שהרי לידתו היא ביום ל' באדר, והיאך יהא נעשה גדול בל' בשבט.

1. העיר הרנ"כ לנכון, דאין נידון הרא"ש על כל הי"ג שנים דלא יהא חדש העיבור בכלל ויהא דין בקנ"ו חדשים, אלא כל הנידון הוא על השנה הי"ג, וכן נראה בד' הפוסקים בסימן נ"ה שלא דנו אלא על השנה הי"ג, עיי"ש במה שפירשו לדינא דהשו"ע בסעיף ט'.

   והטעם בזה הוא, דאף אם חשיב דנשלמה שנה אחר י"ב חדש, מ"מ החדש הי"ג אינה שנה אחרת, אלא הוי מכלל שנה זו, והיינו, דהגם דאחר י"ב חדש כבר עלתה לו שנה, מ"מ החדש הי"ג הוי תוספת על שנה זו, וע"כ א"א לכללו בכלל השנה הבאה, - ודוגמא לדבר יש להביא, מדוכתי דסגי במקצת היום, דמ"מ המשך היום אינו עולה ליום אחר, ועד"ז הוא הכא, - ולפ"ז נמצא לכאו', דגם לדעת הרשב"א דקונם עלי יין לשנה אינו אסור אלא י"ב חדש, מ"מ האומר קונם עלי יין י' שנים, לא סגי בק"כ חדשים, אלא אסור בי' שנים, ומסתברא דאף יהא אסור בעיבוריהם. [↑](#footnote-ref-2)