איסור אחד ושני טעמים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / ענייני ביטול / איסורין מבטלין זא_ז

חולין ק. איסורין מבטלין זא"ז

**א. שני איסורין משני טעמים-**

מבואר בשו"ע צח-ט ומקורו מתשובת הרא"ש-כ שאם נפל זית חלב לקדירה שיש בה נ"ט של היתר ואח"כ נפל זית דם בטל ברוב שכל איסור מצטרף לבטל את חבירו.

ובתשובת הרא"ש הוסיף הטעם משום דקי"ל איסורין מבטלין זא"ז, והוא פלוגתא דאמוראי זבחים עח. גבי יבש ביבש אם איסורין מבטלין זא"ז.

ובטור ג"כ הביא תשובת הרא"ש הנ"ל, ואח"כ הביא הדין דביבש איסורין מבטלין זא"ז, ובב"י נתקשה דמבואר ברש"י ותוס' זבחים שם דאף למ"ד איסורין מבטלין זא"ז ה"מ למלקות אבל איסורא מיהא איכא, וא"כ אין נפק"מ בדין זה בזה"ז.

[ועמד בקו' זו גם בכו"פ ח-יא דהא לעולם איסורין מבטלין זא"ז ביבש יש איסור שהרי לא נתבטל בהיתר רק באיסור?

ובחוו"ד צח-ח דמשכח"ל שאין איסור בביטול יבש כגון שנתערב שני איסורין עם עוד חתיכת היתר וכל אחד בטל בחתיכת איסור והיתר וממילא הוא מותר ג"כ דכיון דפקע מיניה איסור מלקות פרח ממנו כל האיסור, ומ"מ מדרבנן יש איסור אף בנתבטלו שהרי ממ"נ אוכל איסור דאפי' באיסור בהיתר אסור לאכול הכל יחד וה"נ הכא יש לחוש שאוכל את האיסור, עיי"ש.

ובהג' ברו"ט תמה ע"ז מה הועיל בתי' והרי אין כאן רוב היתר ומה"ת יתבטל להיות היתר, ובפשוטו צ"ל כש"כ בב"י].

וכתב בב"י דמ"מ כתבו הטור שהוא טעם הדין הראשון, וכמבואר בתשובת הרא"ש שם.

והוסיף בדרישה דאף ששתי דינים אלו אינם שוים, דבלח בלח בטל גם האיסור לגמרי מ"מ ס"ל להרא"ש לתלות זה בדין איסורין מבטלין זא"ז, וצ"ב.

א. יש מקום לבאר בפשיטות עפי"ד הב"ח יו"ד קו"א-כז דלמ"ד איסורין מבטלין זא"ז הרי בטל כל האיסור לגמרי ולא רק ממלקות, ואין בו אלא איסור דרבנן, ולפי"ז יתכן כוונת הדרישה בפשטות דס"ל להרא"ש דלא גזרו רבנן זה אלא בביטול דיבש אבל לא בלח, וגבי לח אין איסור כלל.

ואולי הטעם דלא גזרו בלח משום דע"י שישים הוא בטל בעוצם מיעוטו ואין בו איסור כלל, או משום דביטול דלח הוא ביטול על כל מציאות האיסור משא"כ ביבש.

ועיקר הדבר כ"נ בחוו"ד צח-ג דוודאי למ"ד איסורין מבטלין זא"ז פקע כל האיסור דא"א לומר שלא נתבטל לאיסור ולא יהיה בו מלקות דמלקות ואיסור מחד קרא נפקי.

ב. אבל הגר"ח פי"ד מאכ"א פי' דלעולם י"ל דאף דאיסורין מבטלין זא"ז ביבש ה"מ למלקות אבל מ"מ אית ביה איסור תורה [וכ"כ פמ"ג פתיחה ג-ה ד"ה אמנם], ובאר הענין דכלפי שם של פיגול ונותר הרי הם סותרים זא"ז ומבטלין זא"ז, אבל מ"מ בעיקר מה שהם אסורים אינם סותרים זא"ז ונשאר לכ"א מהם איסור בעלמא בלא שם מסויים ואיסור שאין בו שם אין בו מלקות רק איסור בעלמא.

[וכן מצאנו באיסור יוצא לשיטת הר"מ פ"ג מאכ"א שאין בו מלקות ובחי' הגר"ח מבואר הטעם משום שאין לו שם האיסור המקורי רק שם איסור בעלמא].

ודעת הב"ח דפליג כנראה גם הוא מודה בעיקר יסוד הגר"ח דעיקר הביטול חייל כלפי שם האיסור אלא דס"ל דממילא פקע נמי כל האיסור שאין איסור בלא שם.

[ובחזו"א כה-ה כתב ביאור אחר בזה ז"ל:"היינו לענין מלקות, כיון דכל קורט הוא ספק וכשמעורב ברוב אחר דיינינן ליה בתר רוב וא"א להעניש עליו פקע העונש מדין ביטול, אבל לענין איסור דכל קורט אסור ממ"נ אף אי דיינינן ליה בתר רוב לא נתבטל לענין איסור, ואילו היה אפשר לענוש בלא התראה ובלא ידיעה איזה עבירה עשה לא היה דין ביטול גם לענין עונש"].

ועפי"ז באר הגר"ח דכל הדין שאין איסורין מבטלין זא"ז בעיקר האיסור ה"מ לענין דין ביטול אבל דין טכע"ק לית בהו, ויסד שם הגר"ח דאיסור בלא שם אין בו דין טכע"ק, וזה עפי"ד בכ"ד דדין טכע"ק הוא דין איסור חדש ולא נתחדש זה אלא בכל איסורי תורה אבל לא באיסור מחודש זה שאין לו שם כלל.

והנה הגר"ח נקט חידושו גם לענין טעמו וממשו ומשום דס"ל דתחילת דינו הוא משום טכע"ק, אבל במקו"א נתבאר דברו"ר מבואר דדין טעמו וממשו אינו מענין טכע"ק רק דליכא ביטול בכה"ג, והרי השו"ע כאן איירי בדין טעמו וממשו וצ"ע היאך מבטלין האיסורין זא"ז לגמרי.

ג. והפשוט בזה לומר באופ"א, דנהי דבעלמא למ"ד איסורין מבטלין זא"ז איסורא מיהא איכא ואכתי לא פקע שם האיסור ה"מ בביטול דיבש בתרי, אבל בביטול דלח פקע כל מציאות האיסור.

או בנו"א דדוקא ביטול בשישים יסודו משום ביטול עוצם מיעוטו, ובזה פקע כל האיסור מיניה ואף איסורא בעלמא ליכא [ולדרך הראשונה אף בחד בתרי במינו בלח נמי בטל האיסור מדאורייתא].

אלא דמ"מ ס"ל להרא"ש דלמ"ד שאין איסורין מבטלין זא"ז ה"נ לא יהיה בו הדין ביטול דלח כלל ואף ביטול בעוצם מיעוטו ליכא [וכ"מ בר"מ פט"ז מאכ"א הי"ט דלמאי דקי"ל אין איסורין מבטלין זא"ז הוא אף בשישים], ואכתי הדברים צ"ב בסברא ולא נתברר לי כ"כ.

**ב. שיטת הר"מ-**

והנה בעיקר המבואר בטור ותשובת הרא"ש דדין זה אינו אלא למ"ד איסורין מבטלין זא"ז, היה נראה דלשיטת הר"מ פי"ח פסוה"מ דפסק דקי"ל כמ"ד אין מבטלין זא"ז [ואף מלקות איכא] ה"נ יחלוק על דינו של השו"ע, וכ"נ בדגמ"ר ועפי"ז החמיר להלכה דלא כהשו"ע.

ומסתברא דאף לד' הדגמ"ר לא אמר אלא להצריך שישים בהיתר כנגד כל אחד מהאיסורין בפנ"ע ואמרינן סלק וכו', אבל אי"צ ק"כ בהיתר כדי שיהיה כנגד שניהם יחד שישים, שהרי אין מצטרפין זל"ז לאסור וכל הדין הוא שא"י להצטרף לבטל[[1]](#footnote-2).

וביישוב דעת השו"ע:

א. בכו"פ צח-יא מתרץ דאף הר"מ מודה דאיסורין מבטלין זא"ז אלא דפסק דהתראת ספק שמה התראה, לכך לוקה בפיגול ונותר.

אבל לשון הר"מ ל"מ כן רק טעמו משום שאין מבטלין זא"ז, וגם העיר בחוו"ד והג' ברו"ט דבר"מ משמע שלוקה ג', אבל לד' הכו"פ לא ילקה אלא אחד שהרי איסורין מבטלין זא"ז ואין כאן אלא איסור אחד.

ועיי"ש בכו"פ עוד טעם לפסק הר"מ.

ב. כתבו האחרונים [חוו"ד סק"ח, הג' אמ"ב על הדגמ"ר, חזו"א כה-ז ופמ"ג פתיחה ג-ה] דס"ל להשו"ע דדין זה הוא אף למ"ד אין איסורין מבטלין זא"ז, דכל הפלוגתא היא ביבש אבל בלח כיון דסו"ס לית ביה טעם הרי לא שייך לאסור.

[וזה דלא כהטור ותשובת הרא"ש דאתו עלה מטעם איסורין מבטלין זא"ז.

אבל בפמ"ג כתב דאף הרא"ש לא נקט טעם דאיסורין מצטרפין אלא לרבותא, מיהו בב"י בדעת הטור מבואר דלכך הביא הטור דין איסורין מבטלין ביבש הכא משמע שזהו עיקר הטעם, עיי"ש בפמ"ג].

ומ"מ אכתי היה מקום לאסור משום השוו חכמים מידותיהן להצריך לעולם שישים, וי"ל דבעי שישים כנגד כל האיסור וכיון שאין מבטלין זא"ז ה"נ א"י להצטרף לשישים, ויתכן דאף בעי שישים כנגד כל איסור ואיסור.

אבל כנראה אזלי השו"ע והר"מ לשיטתם דס"ל דקפילא מהני לקולא אף בפחות משישים אשה"ט.

ובזה א"ש ג"כ מ"ט לא ייאסר מתורת מין במינו שהצריכו שישים כנגד האיסור וא"כ מה לי שאין טעם מ"מ ייאסר מתורת דין שיעור ואין האיסור מצטרף לשיעור זה כיון שאין מבטלין זא"ז, ובפשוטו צ"ל דהר"מ לשיטתו דבאינו מינו להר"מ דמהני קפילא לקולא וכל שאין בו טעם אינו בכלל גזירת מינו.

אבל אח"כ ראיתי בפמ"ג שדן כפי שיטתו בכ"ד דעיקר דין שישים הוא משום שאוכל האיסור בוודאי החמירו חז"ל להצריך ביטול בעוצם מיעוטו דוקא אלא דבאינו מינו חשיב דבטל בעוצם מיעוטו, א"כ ע"י שאין איסורין מבטלין זא"ז לא יצטרף לביטול עוצם מיעוטו וכש"כ לעיל עפי"ד הר"מ טז-יט, וצ"ע לשיטת הר"מ.

והנה מתבאר מכ"ז בפשוטו דלא כד' הגר"ח הל' תרומות בדעת הר"מ דדין ביטול בשישים הוא ג"כ מתורת ביטול ולא משום שנסתלק הטעם, דא"כ להר"מ דאין איסורין מבטלין זא"ז איך יסכים לדין זה והרי דין ביטול בשישים נמי ליכא בשני איסורין למאי דקי"ל אין מבטלין זא"ז.

ולפי דרך זו לכאו' מתבאר לנו דה"נ בכה"ג שיהיה הכל מאיסור אחד וכמה טעמים יתבטל בנ"ט שהרי סו"ס אין בו טעם, דאיסור אחד לדידן הוא ככמה איסורין לשיטת הר"מ, ועיין לקמן מה שיש לחלק בזה.

**ג. איסור אחד בשני טעמים-**

בב"י יו"ד-כז הק' מאי נפק"מ במש"כ הטור דיני נבילה וטריפה, והרי אין נפק"מ ביניהם אלא לטומאה ולא לאיסורא?

וכתב הב"ח נפק"מ דכיון שהם שתי איסורין שונים מבטלין זא"ז אבל אם היה הכל איסור אחד לא היה מבטל זא"ז, ובדרישה שם ופר"ח לג-ה תמהו דהא בשר נבילה וטריפה שוים בטעמם וא"כ לא יתבטל אפי' באיסורין שונים [כשי"ת לקמן דין זה באורך].

אבל בב"ח שם מבואר דכוונתו באופן שהם שתי טעמים שונים כגון שור ואיל, אבל תמה בפר"ח דא"כ אף באיסור אחד יתבטל, וכתב בתבו"ש לג-ה דדעת הב"ח דאיסור משם אחד ושתי טעמים אין מצטרף איסור אחד לבטל את חבירו.

והנה בפשוטו היה נראה דד' הב"ח סותרים למש"כ לעיל מהאחרונים בדעת השו"ע דאף אם אין איסורין מבטלין זא"ז מ"מ פסק דינו של הרא"ש בתשובה משום שאין בו טעם הרי הוא בטל, וא"כ באיסור אחד ושני טעמים נמי הו"ל למימר כן, וע"כ ד' השו"ע דלא כד' הב"ח.

ודעת הב"ח באמת צ"ב דהא סו"ס לית ביה טעם ומ"ש מקפילא לקולא דמהני בכל אינו מינו לשיטת השו"ע.

וי"ל בכמה דרכים:

א. בחוו"ד כתב לבאר דס"ל כהראשונים דל"מ קפילא לקולא בפחות משישים כנגד האיסור, ובתקנה זו שפיר מצטרפים האיסורין להדדי כיון ששניהם מאותו שם הם, ועיי"ש שנקט שהוא איסור תורה מהלמ"מ דבעי שישים וא"כ ה"נ ייאסר מדאורייתא, וע"ע בחוו"ד צב-טו.

או י"ל שהוא מטעם השוו חכמים מידותיהן דל"מ קפילא לקולא ולעולם בעי שישים וכיון שאין איסורין מבטלין זא"ז אינו מצטרף למנין שישים.

אבל לפמש"כ בשו"ע דסמכינן אקפילא לקולא ואף הרמ"א לא השיג אלא בזה"ז משום שאינו נאמן משמע דלא כהחוו"ד.

ב. עוי"ל כש"כ לעיל להקשות על הר"מ דמ"מ ייאסר מגזירה דמין במינו, ואף דבאינו מינו מהני קפילא לקולא ואין בו גזירת מין במינו בשישים, מ"מ יסוד הביטול הוא משום עוצם מיעוטו אלא דס"ל להר"מ דבאינו מינו כל שאינו נרגש הטעם שפיר מתבטל משום שאין בו כח לתת טעם, אבל באיסור אחד הרי איסור זה מסוגל שפיר לתת בו טעם רק אינו נותן טעם משום שהוא שני טעמים שונים, בזה שפיר יש לאסור, וכעי"ז כתב בהג' יד אברהם בסי' צח שהוא מגזירת מין במינו.

ולפי דרך זו הרי דינו של הב"ח אינו אלא מדרבנן, וכ"נ בפמ"ג שם ויד יהודה בקצר סקמ"ג.

והנה לדרכים אלו יש מקום להצריך שישים כנגד שניהם יחד, שהרי כיון שאיסור אחד הוא הרי הוא מצטרף להצריך שישים כנגד כל האיסור, וכן מבואר להדיא בחוו"ד שם, וכ"כ בתשובת חק"ל יו"ד-צ הו"ד בבדה"ש כאן.

ובחזו"א כה-ז ג"כ נקט דאין לחלק בזה, ואם אי"צ ק"כ ה"נ יבטלו זא"ז דסו"ס אין בו טעם משום איסור, וע"כ לשיטתם בעי ק"כ, אבל כתב שהם לא כתבו להדיא כן ואין לקבוע דעתם כן, מה גם שהוכיח בחזו"א מירושלמי שאי"צ ק"כ, עיי"ש, וע"ע בדה"ש מש"כ לדקדק מלשון הרמ"א שמצטרפים להצריך ק"כ.

וכן מבואר בפמ"ג מ"ז צב-א דלשיטתם בעי ק"כ דוקא ולא סגי בשישים מן ההיתר, וע"ע במ"ז צח-טז שנקט כן ולמד זה מבב"ח דבזה וודאי בעי ק"כ כנגד שניהם, ויתבאר לקמן בדעת האו"ה שיש לחלק דשאני בב"ח עפי"ד הגר"ח פי"ד מאכ"א, ואכ"מ.

ג. אבל יל"פ כ"ז בדרך אחרת, עפי"ד הגר"ח הל' תרומות דדין ביטול טעם בשישים אינו משום דבמציאות נסתלק הטעם רק הוא דין ביטול מיוחד.

ולפי"ז י"ל דכיון שהם איסור אחד תו א"י להצטרף לבטל זא"ז ולא אכפ"ל מה שאין בו טעם הנרגש במציאות, וזהו עיקר טעמו של הב"ח.

ולפי"ז לא אמר הב"ח אלא שאין האיסור יכול להצטרף להביטול, ובעינן שישים בהיתר דוקא, אבל אין מצטרפין להצריך ק"כ דסו"ס אם יהיה מספיק היתר כדי שאין הטעם של האיסור נרגש מכח ההיתר הרי סגי בזה שיתבטל הטעם, וכעין מש"כ הגר"ח שם לבאר ענין סלק שהמינו א"י להצטרף לבטל את הטעם אבל שישים באינו מינו סגי לבטל, ודו"ק.

מיהו לפי הראיות שהביא בחוו"ד צח-ח מאיסור דבוק ומד' התוס' צו: משמע דאיסור אחד ושני טעמים מצטרפים להצריך שישים כנגד שניהם, אבל יל"ד קצת דע"י חנ"נ שאני, וכשי"ת לקמן.

ד. וכנראה יש דרך רביעית בהאי עניינא עיין לקמן אות ה' משי"ת בזה.

ה. עוד י"ל בפשוט כש"כ הגר"ח פי"ד מאכ"א בשיטת הראב"ד, עיי"ש באורך ויו"ד לקמן, ותו"ד דכל שהאיסורין מצטרפין הרי טעם המצורף שלהם הוא האיסור, ומה אכפ"ל שהם שני טעמים הרי צירוף שני טעמים אלו הוא טעמו של האיסור והוא שפיר נרגש בתערובת, וא"כ לכה"פ באיסור אחד שפיר י"ל דטעם המצורף שלו הוא האיסור והוי ככל איסורין המצטרפין לשיטת הראב"ד כ"ש באיסור אחד לדידן.

**ד. אם דינו של הב"ח סותר לד' השו"ע-**

והנה נתבאר לעיל דבפשוטו ד' הב"ח סותרים למש"כ לעיל מהאחרונים בדעת השו"ע דאף אם אין איסורין מבטלין זא"ז מ"מ שני איסורין ושני טעמים בטלים זב"ז, דסו"ס אין בו טעם, וא"כ ה"נ היה הדין נותן לענין איסור אחד ושני טעמים שיתבטל דסו"ס אין בו טעם.

אבל יש לדון לחלק בזה, דהא חזינן דלדעת הב"ח יש הסוברים שצריך ק"כ כנגד האיסורין וע"כ לא לבד שאין מבטלין זא"ז אלא שהצריכו חז"ל שישים כנגד כל האיסור, וא"כ י"ל בפשוט דדוקא באיסור אחד הוא כן, אבל בשני איסורין הרי אף שאין מצטרפין לבטל זא"ז מ"מ לא הצריכו חז"ל שישים כנגד כל איסור ואיסור וסגי בשישים בהיתר שיכול לבטל כל אחד מהם, ודו"ק.

אבל לפי מהלך שכתבנו באות ג' עפי"ד הגר"ח הל' תרומות דאף לד' הב"ח אי"צ אלא שישים בהיתר ולא ק"כ, הרי בפשוטו זה וודאי דלא כד' השו"ע.

**ה. חנ"נ והאיסור שלו אי מצטרפי לאסור-**

בחוו"ד צח-ח הוכיח שאיסור אחד ושני טעמים מצטרפים לאסור מד' התוס' צו: גבי גיד וירך דע"י שנעשה קליפה שכנגד הגיד חנ"נ צריך שישים כנגד האיסור והליפה יחד, ואף ששני טעמים שונים הם והוי כאיסור אחד ושני טעמים מ"מ אסור.

וכן הוכיח מדין איסור דבוק דאמרינן חנ"נ אף שהם שני טעמים.

ובהג' יד אברהם-צח הוכיח כן עוד דשומן הגיד והגיד עצמו אין מצטרפים לבטל זא"ז כדמשמע בגמ' צז: אף למ"ד יש בגידין בנו"ט דאין גיד מן המנין, ואף שטעמם שונה, וע"כ משום דחשיב כאיסור אחד וא"א לבטל זא"ז אף שטעמם שונה.

וכדבריו נראה בהגר"א צח-כ דאין שייך בזה איסורין מבטלין זא"ז, וכ"נ בפמ"ג מ"ז צט-א בסו"ד.

ובחי' רעק"א צו: רצה באמת לדון שלא כד' התוס' שם, ולעולם האיסור וחנ"נ שלו מבטלין זא"ז דהוי כשתי איסורין שונים.

ועיי"ש מש"כ עפי"ז לבאר המשנה שלא כד' התוס', דהגיד והירך מבטלין זא"ז ואי"צ שישים כנגד שניהם.

[ואף שנקט רעק"א שם שהגיד והירך טעם אחד להם ובכה"ג קי"ל שאין מבטלין זא"ז כש"כ בתבו"ש-לג, ה"מ בשההיתר אינו מינו, אבל במינו לא גזרו חז"ל בכה"ג אטו אינו מינו וכש"כ בהג' רעק"א צח-ט, עיי"ש טעמו.

מיהו בחוו"ד נקט בפשיטות דירך וגיד שונים בטעמם ולפי"ז הוכיח בפשיטות מדלא בטל ע"כ חשיב כאיסור אחד ולא הוזקק להוספה זו של רעק"א].

וטעמו כתב רעק"א בזה"ל:"אם הגיד אוסר כדי קליפה בשעת מליחה לא הוי כגיד עצמו אלא כחתיכה של איסור בעלמא".

ובפשוטו אזיל רעק"א לטעמיה שהבאנו במקו"א לענין יי"נ דדין חנ"נ הוא שם איסור חדש ואינו מקבל דין האוסר הראשון.

ובסוגיא קח: נתבאר שהיה מקום נוסף להתיר משום אין הנאסר חמור מן האוסר דלכך כשם שבאוסר מהני קפילא גם בנאסר יועיל קפילא ולית ביה גזירת מין במינו, אבל זה אינו וכמבואר ברמב"ן שם דא"כ היה צריך לשער לכה"פ כמה מסוגל הוא לתת טעם מצ"ע ולא אכפ"ל מה שאין האיסור עצמו נרגש [כיון דאיסור וחנ"נ שלו אין מבטלין זא"ז ומצטרפין], ואכ"מ בענין זה.

ומ"מ בד' התוס' מבואר דאיסור וחנ"נ מצטרפים להצריך שישים כנגד שניהם, וכתב החוו"ד דס"ל דאיסור והנאסר על ידו מתורת חנ"נ חשיבי כאיסור משם אחד שאין מבטלין זא"ז.

[ומ"מ כתב בחוו"ד שם שאם נאסרו שתי חתיכות בשר אחד מחלב ואחד מדם שפיר מבטלין זא"ז, דאין הנאסר חמור מן האוסר שהרי אילו היה חלב ודם היו מבטלין זא"ז כיון ששני שמות איסור הם וגם טעמם שונה, וה"נ השתא אף שטעמם שווה מ"מ מבטלין זא"ז שלא יהיה חמור מן האוסר].

**ו. עוד ביאור בטעם דל"מ קפילא באיסור אחד-**

והנה הבאנו לעיל דעת החוו"ד בביאור דין זה דנתקשה ע"ד האו"ה והנך הסוברים כהב"ח דאיסור אחד ושני טעמים אוסר עד שיהיה שישים היתר כנגדו ואף ק"כ י"ל דבעי, ולמה לא יהני מתורת קפילא לקולא, ותי' דס"ל כהנך דל"מ קפילא לקולא בפחות משישים.

ומבואר לפי"ז בד' התוס' דאיסור המצטרף עם איסור אחר מצריך ק"כ כנגד שניהם ולא סגי בקפילא.

ובחוו"ד כתב עפי"ד דלפי"ז נמצא שיטת התוס' דל"מ קפילא לקולא, אבל צ"ע דבתוס' צט., דעתם להדיא דמהני קפילא לקולא.

וע"ע ברמב"ן קח: שהק' בכל חתיכת איסור שנפלה לאינו מינו ניחוש שבלעה ופלטה כמה פעמים ונאסר מתורת חנ"נ הרבה בליעות ואין שישים כנגד כל הבליעות, ומתחילה צידד די"ל דמהני קפילא לקולא משום אין הנאסר חמור מן האוסר, ומסיק דלא מהני ביה קפילא, עיי"ש טעמו, ומבואר דלא מהני קפילא באיסור אחד אף שאינו נותן טעם, ואף דאזיל התם להדיא לשיטות דקפילא לקולא מהני.

ובפשוטו היה צ"ל כש"כ לעיל שהוא מגזירה דמינו דבעי שישים כנגד האיסור ולא תלוי בטעם וצריך שישים כנגד כל איסור ואיסור, וה"נ י"ל בשיטת התוס' והרמב"ן.

וי"ל בכ"ז דרך נוספת וכ"מ בלשון הרמב"ן שם להדיא, והוא, דעיקר האיסור של אינו מינו אינו תלוי בטעם הנרגש דוקא אלא כל שהאיסור מסוגל לתת טעם לא בטיל ואוסר עד ס', וכעין ד' הגר"ח הל' תרומות.

אלא שאם אינו מסוגל לתת טעם בתערובת הרי הוא בטל, אבל באיסור אחד ושני טעמים הרי מה שאין הטעם נרגש אינו משום חסרון בכמות האיסור, וכמות האיסור בסה"כ ראויה לתת טעם אלא שאינו נרגש מטעם אחר בזה שפיר אינו בטל, ודו"ק.

והוא כעין הדרך שנתבאר לעיל אלא דלעיל נתבאר שהוא מכח גזירת מין במינו אבל לפי המבואר כאן נמצא דהוא מדאורייתא מעיקר דין אינו מינו.

מיהו עיקר הראיה מד' התוס' צו: והרמב"ן קח: שאיסור אחד ושני טעמים אין מתבטלים כמו דחנ"נ והאוסר שלו אין מתבטלין יש לדחות, דאין דין חנ"נ לחשוב כאילו ההיתר נאסר ולהצריך שישים גם כנגדו, רק עיקרו הוא שההיתר מצטרף למנוע את הביטול מן האיסור ומגדיל את שיעור מידתו שלא יתבטל וכלשון הרא"ש ז-כד, ולא דמי לשני איסורין שנפלו לההיתר יחד דבזה לא חייל דין חנ"נ ושפיר י"ל דמצטרפים לבטל זא"ז, אבל הכא גבי חנ"נ לא.

**ז. בד' האו"ה, דרך הפמ"ג-**

בתבו"ש סי' כז הק' על הב"ח מד' האו"ה דבלאו אחד או שני לאוין שמצטרפין כיון שהם שתי טעמים בטלים ברוב, הרי דאף בלאו אחד כן, ומ"מ מסיק דנראה עיקר לדינא כהב"ח, והו"ד בהג' רעק"א צח.

אבל כבר תמה בפמ"ג פתיחה לתערובות ג-ה דבלא"ה ד' האו"ה סתרי להדדי שהרי לענין בב"ח שנתערבו זב"ז נקט שא"י להתבטל זב"ז אף שהם שתי טעמים שונים, וכ"ש באיסור אחד ממש?

ושתי דרכים נשנו באחרונים בדעת האו"ה:

א. בפמ"ג נקט דלעולם בכל איסורין ס"ל לאו"ה דאף באיסור אחד ושני טעמים אמרינן דאין מבטלין זא"ז וכדעת הב"ח, וכדחזינן בדבריו גבי בב"ח.

ומש"כ האו"ה דבלאו אחד מתבטל היינו בפיגול ונותר וכה"ג שהם שני איסורין שונים אלא דקי"ל שהם מצטרפים להדדי לשיעור האיסור, אבל באיסור אחד ממש לא אמר כן.

וה"נ בנבילה וטריפה שפיר מועיל הביטול זב"ז אבל באיסור אחד א"א לצרף לבטלם זב"ז.

ובביאור סברת הפמ"ג כנראה י"ל שני דרכים:

א. באבנ"מ תשובה-ד באר דכל הצירוף של פיגול ונותר הוא משום דכתב לא יאכל כי קודש וכו' ואמרינן כל שבקודש פסול בא הכתוב ליתן לא תעשה על אכילתו, אבל הכא שכ"א בפנ"ע בטל ע"י שיש שישים כנגדו בצירוף איסור השני הרי ממילא לא קרינן ביה כל שבקודש פסול ואין להם שום צירוף, ולכך מצטרפים שפיר לבטל זא"ז.

והביא מקור לזה מד' התוס' זבחים עח. שהק' בפיגול ונותר למה לא ילקה ואיך מבטלין זא"ז והרי מצטרפים, ותי' דבדמערב אין מצטרפים, ועוד כתבו דהוי לאו שבכללות ואין לוקין עליו.

ובאר אבנ"מ כוונתם בתי' קמא דכל שמצ"ע עיקר האיסור שבו בטל ממילא לא חל דין כל שבודש עי"ז.

[והנה לפי"ד הגר"ח והחזו"א דדין איסורין מבטלין זא"ז אינו אלא למלקות אבל עדיין נשאר בו שם האיסור מדאורייתא, לכאו' אין מקום לד' האבנ"מ דלמה לא יהיה בו שם כל שבקודש פסול וילקה עי"ז, וע"כ נקט כדעת החוו"ד צח-ח דדין איסורין מבטלין זא"ז אף ביבש הוא גם לענין איסורא ואין כאן אלא איסור דרבנן].

ובאבנ"מ נראה דאף גבי נבילה וטריפה שכתב הר"מ פ"ד מאכ"א דמצטרפים להדדי הואיל וטריפה תחילת נבילה היא ג"כ י"ל דכיון ששם העצמי שלו בטל הרי ממילא אין בו צירוף כלל, עיי"ש היטיב דדימה זה להא דפיגול ונותר [ורק הק' עליהם אח"כ דאף גבי פיגול ונותר נראה לומר שאין מבטלים זא"ז עיי"ש מה שהוכיח מע"ז, אבל בלא"ה היה ניחא ליה אף לענין נבילה וטריפה].

וזה חידוש יותר, שהרי הם מצטרפים בעיקר איסורם ולא ע"י איסור חדש של כל שבקודש פסול ואיך יוכלו להתבטל, וצ"ע.

ומ"מ עפי"ז יש ליישב קו' האבנ"מ ע"ד הפמ"ג דאם לא אמר האו"ה אלא בשני איסורין שמצטרפים מהו שכתב "לאו אחד או שני לאוין שמצטרפין כמ"ש הר"מ פ"ד מאכ"א" והרי שכבר כתב שני איסורין המצטרפין וע"כ מש"כ לאו אחד היינו לאו אחד ממש?

וראיתי מפרשים כוונת הפמ"ג, דהאו"ה כתב איסורין המצטרפין כש"כ הר"מ פ"ד מאכ"א והוא מבואר שם בר"מ לענין נבילה וטריפה שהם מענין אחד ומצטרפי, וי"ל דזה כוונת או"ה אפי' מלאו אחד היינו פיגול ונותר, ושני לאוין המצטרפין היינו נבילה וטריפה, ומ"מ הכא מבטלין זא"ז.

[ועיין בתשובת בי"א יו"ד-לא תמה על הפמ"ג היאך יתכן לפרש כוונת או"ה בפיגול ונותר והרי הביא מד' הר"מ פ"ד מאכ"א והתם לא נזכר פיגול ונותר, וע"כ כוונת האו"ה דלאו אחד היינו כמה נבילות ושני לאוין המצטרפין היינו טריפה ונבילה, דכ"ז מבואר בר"מ פ"ד מאכ"א, אבל לפמש"כ מה שהביא האו"ה מד' הר"מ הוא לענין נבילה וטריפה אבל מש"כ מתחילה לאו אחד הוא פיגול ונותר לא ע"ז הזכיר ד' הר"מ, ובאמת הוא קצת דוחק].

**ח. קו' אבנ"מ מע"ז סו.-**

ובאבנ"מ דחה סברא זו מגמ' ע"ז סו. תבלין ב' וג' שמות וכו' מצטרפין, ומוקי לה דוקא במיני מתיקה שכולם שוים בטעם למתק את הקדירה, ורבא מוקי לה כר"מ דכל איסורין שבתורה מצטרפים משום כל שתעבתי לך.

והרי מבואר דמהני צירוף ע"י לאו כללי דכל שתעבתי לך, ולא אמרינן שכל איסור בפנ"ע בטל וממילא אינו בכלל לאו זה, ודלא כסברת התוס' זבחים עח. הנ"ל.

ומכח זה נקט באבנ"מ דע"כ וודאי אף איסורין שונים כל שנכללו בלאו אחד מצטרפים לאסור הקדירה וכ"ש באיסור אחד.

ולפי"ד מה דמבואר ע"ז שם שאם אין טעמם שוה אין מצטרפים לאסור הקדירה אף לר"מ כנראה משום דאף באיסור אחד ממש כל שהוא שיש בו שני טעמים אין מצטרף לאסור, וכן ד' האו"ה דבטל איירי גם באיסור אחד ומ"מ אם אין הטעם שוה הרי הוא בטל ודלא כהפמ"ג [ומש"כ האו"ה לענין בב"ח שאינו בטל הוא דין מסויים גבי בב"ח ויתבאר לקמן].

ומזה תמה גם על הדרישה גבי נבילה וטריפה שנקט שהם מבטלין זא"ז ולכך נקט הטור איזה נבילה ואיזה טריפה, ותמה ע"ז דהא מבואר בר"מ פ"ד מאכ"א שנבילה וטריפה מצטרפין א"כ מבואר בגמ' ע"ז דהוי כלאו אחד להצטרף לאסור הקדירה.

**ט. בד' התוס' זבחים-**

אלא שנתקשה בד' התוס' זבחים שהביא לסייע לפמ"ג, ונדחק לבאר ד' התוס' זבחים עח. באופ"א, דבאמת כל דבריהם הוא בצירוף תי' השני שם דאין לוקין על לאו שבכללות.

ובאר דס"ד לתוס' דילקה ע"י לאו דכל שבקודש פסול ואף דהוי לאו שבכללות מ"מ הרי כל לאו מפורש בדוכתיה וכל כה"ג לא חשיב לאו שבכללות וכש"כ התוס' ע"ז סו. לענין לא תאכל כל תועבה.

וע"ז תי' התוס' בתי' הראשון דכיון ששמו הפרטי של הלאו בטל בתערובת לא נשאר כאן אלא לאו כללי דלא תאכל כל תועבה ובזה וודאי חשיב לאו שבכללות.

ועוד תי' דבאמת אף מצ"ע אין לוקין על לאו דתועבה משום דכולו חשיב לאו שבכללות אף אם נשאר שם הפרטי של האיסור.

אבל לאיסור שפיר יצטרף משום לא תאכל כל תועבה כמבואר בגמ' ע"ז ורק למלקות אינו מצטרף משום דהוי לאו שבכללות, ועצ"ב ולא באר לנו כה"צ דבריו.

ובקה"י זבחים-לג וחזו"א ערלה-ה פי' יותר בזה, דס"ד לתוס' דמה שלוקה על צירוף פיגול ונותר כשהם בעין אינו משום לאו חדש דכל שבקודש, דבאמת אינו חשוב כלאו בפנ"ע רק כיון דחזינן שאסרה תורה הכל בלאו אחד הרי נתגלה בזה שכל הלאוין הם מענין אחד וממילא ה"נ מצטרפים ללקות עליהם אף מחמת עצם איסורם ולא משום כל שבקודש פסול.

והביא כן מד' הרמב"ן שבת עא: דנותר ופיגול מצטרפים לקרבן ואף דלאו דכל שבקודש אין בו כרת וקרבן מ"מ הוא גילוי על עצם הלאו שמצטרף.

וע"ע לקמן משי"ת לדון בשיטת ר"מ דכל איסורין מצטרפין משום לא תאכל כל תועבה אם הוא גילוי או לאו חדש.

ועיין בחזו"א כה-ב,ה דכיון שאינו לאו חדש רק לוקה מכח עיקר שם פיגול ונותר א"כ אם אכל זית אחד חצי מפיגול וחצי מנותר לוקה שנים גם משום פיגול וגם משום נותר, ואין לומר דכיון שלא אכל אלא זית אחד לא ילקה אלא פעם אחת דהי מינייהו מפקת ללקות עליו.

וע"ז הק' התוס' דא"כ למה בתערובת לא ילקה משום לאו הפרטי, וס"ד בקו' התוס' דכשם דהוי לאוים מענין אחד לענין צירוף ה"נ הוי לאו אחד לענין שאין בטלים זב"ז, וכ"כ בחזו"א ערלה, ותי' התוס' דאף דהוו לאוין מענין אחד לענין להצטרף מ"מ לענין ביטול בטלים זב"ז.

[ועיי"ש בקה"י שהכריח שאין כוונת התוס' להקשות שילקה משום כל שבקודש וכמו שהבין באבנ"מ בס"ד שלו, דהא שיטת התוס' שם שיש מספיק שיעור בכל איסור כדי ללקות עליו ודלא כרש"י וכל נידון הגמ' משום התראת ספק, וא"כ מה הועילו בתי' דהוי תערובת והרי אף שהמיעוט בטל בתערובת מ"מ ילקה מכח הרוב איסור ואין כאן התראת ספק שמתרים בו משום כל שבקודש, וע"כ כל נידון התוס' ללקות הוא מכח הלאו הפרטי].

ואח"כ חי' התוס' דבאמת אין בכלל כל שבקודש גילוי על צירוף הלאוין רק הוא לאו בפנ"ע אלא דלעולם אין לוקין עליו משום דהוי לאו שבכללות, א"נ דבאמת לוקין עליו ודינא דר"ל איירי לענין מלקות מכח שם פיגול ונותר, עיי"ש [ובתי' זה מוכרח לכו"ע דוודאי דין כל שבקודש אינו גילוי לחוד אלא שהוא לאו בפנ"ע ללקות עליו], וזה כפי שיטתם בשבת פט: דאין קרבן בפיגול ונותר ויל"פ טעמם דהוא לאו חדש ולא גילוי, ואינו מוכרח.

וכנראה דבריהם הוא ג"כ יסוד ד' האבנ"מ, אלא דלקה"י ס"ד לתוס' שאין כל שבקודש לאו בפנ"ע כלל רק גילוי על צירוף הלאוין, אבל באבנ"מ נראה דפשוט היה לו דכל הגילוי על צירוף הלאוין הוא מכח שכללה תורה כולם בלאו חדש, וע"כ הוצרך לפרש שיש גם לאו חדש בכל שבקודש ולא רק גילוי על צירוף הלאוין, ורק נסתמכו גם בתי' הראשון על ד' בסוף דכלפי זה הוי לאו בכללות, ודו"ק.

[ובעיקר שיטת התוס' ע"ע באחיעזר י-ה הביא שיטת התוס' שבת פט: ד"ה אסורין שאין מצטרפין פיגול ונותר אלא למלקות ולא לקרבנן ודלא כהרמב"ן, וכפי טעמייהו הנ"ל, ויל"ד קצת דכיון שהגילוי הוא ממה שחייבה תורה על כולם בלאו אחד א"כ אין הגילוי אלא לענין לאוין ומלקות ולא לענין כרת].

**י. מהלך האחיעזר בתוס' זבחים-**

אבל באחיעזר יו"ד י-ב באמת נקט ד' התוס' זבחים כפשטן, ואדרבה נקט דבסוגיא ע"ז מבואר שאיסור של צירוף אינו כלאו אחד.

ואדרבה גם בסוגיא ע"ז חזינן כן, דהנה בתוס' שם נתקשו לרבא דמוקי לה כר"מ למה הצריך חזקיה שוים בטעם והרי לר"מ כל איסורין מצטרפים?

ודעת רש"י דלמאי דמסיק כר"מ תו לית לן דחזקיה כלל ואף בלא ששוים בטעם נמי, אבל תוס' הוכיחו דקי"ל כרבאה ומ"מ קי"ל כחזקיה.

וכתבו התוס' דלא אמר ר"מ אלא בעינייהו, אבל בקדירה אין מצטרפים אלא ע"י טעם שוה.

[והנה לשיטת הפמ"ג דבחד איסורא ממש מצטרפים אף בטעם שונה, צ"ל הא דבעי התם שוים בטעמא משום דאיירי בשני מיני איסורין לשיטת התוס' שם דשמות היינו איסורין מוחלקין, וכל הצירוף הוא לר"מ מקרא דכל תועבה וא"כ דוקא בשוים בטעמא].

והק' באחיעזר א"כ אכתי צ"ב תירוצא דרבא דאכתי מוכח כאביי דאזלינן בתר טעמא?

וכתב דבאמת לר"מ כל איסורין מצטרפין ע"י לאו דלא תאכל כל תועבה, אלא שאם לא היה בו טעם הרי היה בטל בתערובת לגמרי ושוב אין כאן תיעוב כלל וכש"כ האבנ"מ והתוס' זבחים, אבל ע"י שיש בהם טעם שוה וטכע"ק הרי אין בטלים בתערובת וממילא מצטרפי שפיר אף למ"ד דבתר שמא אזלינן דהא לר"מ לעולם מצטרפי משום לא תאכל כל תועבה.

וכל ד' התוס' זבחים דבתערובת לא אמר ר"מ איירי לר"ל דנו"ט לאו דאורייתא הוא, ממילא כל שנתבטל איסור המיוחד שלו בטל גם הלאו דתועבה.

[אבל נתקשה שם לשיטת הר"י דאורלינש דאין מלקות על טכע"ק ולפי"ז אף ר"ל מודה טכע"ק דאורייתא אלא דהתם איירי בדין טעמו וממשו לענין ללקות עליו, כש"כ במקו"א, א"כ אכתי אית ביה שם כל שבקודש פסול ויצטרפו ללקות מה"ט, עיי"ש משכ"ב].

ולפי"ד האחיעזר א"ש ד' הפמ"ג דהיכא שאין טעמיהם שוים ואין כאן משום טכע"ק הרי שפיר מתבטל אף באיסורין המצטרפים משום דלא קרינן ביה לא תאכל כל תועבה.

ורק באיסור אחד ממש נתבאר לעיל דשפיר מצטרפים לאסור אף בשני טעמים לשיטת הפמ"ג, והביאור צ"ל כש"כ לעיל דבפשוטו הוא איסור דרבנן משום דין שיעור להצטרף אף להצריך ק"כ כנגד כל איסור ואיסור, אבל אין בו משום טכע"ק, ובאיסורין המצטרפים לא קרינן ביה תועבה כלל שכל איסור בפנ"ע בטל הוא ואין מצטרפים.

[מיהו לשיטת רש"י דלר"מ מהני אף בלא שוו בטעמא ול"ל דחזקיה ע"כ מוכח כש"כ אבנ"מ דאף אם כל איסור בפנ"ע היה בטל אכתי קרינן ביה תועבה ומצטרפי.

ולפי"ד רש"י וודאי מוכח דבאיסורין המצטרפין וכ"ש באיסור אחד אף בשני טעמים שונים לא בטלי ואסור, ורק לשיטת התוס' יש מקום לד' האחיעזר].

ומיהו עיקר ד' האחיעזר מחודשים טובא בתי', דהנה מבואר שם דלר"מ שכל איסורין מצטרפים והוו כנותר ופיגול, ה"נ מצטרפים לאסור את הקדירה אם הם שווים בטעם וצריך ק"כ כנגדם.

והנה בשני איסורין שונים ממש ויש להם טעם אחד כתבו הפוסקים שאים מצטרפין זה לבטל את זה, ויתבאר לקמן לדון אם גם מצטרפין להצריך ק"כ.

ואם נימא דאין מצטרפין להצריך ק"כ א"כ אכתי תיקשי טובא סברת האבנ"מ והאחיעזר, שהרי לדבריהם נמצא דדין איסורין המצטרפין לעולם שוה לדין שני איסורין חלוקין לגמרי, דכל שכ"א בפנ"ע בטל ממילא אין בו צירוף כלל ולא קרינן ביה כל שבקודש פסול.

וא"כ כל שיש שישים היתר ממילא כל איסור ואיסור בפנ"ע אין בו טעם ובטל, וא"כ אכתי לא קרינן ביה תועבה ולא יהיה בו צירוף כלל, וצ"ע.

ורק אם נימא כש"כ בבדה"ש צח-צו דאף בשני איסורין שונים וטעם אחד להם בעי ק"כ א"כ אף באיסורין המצטרפין נמי בעי ק"כ, ועיין לקמן מו"מ בזה.

ואולי יתכן לבאר טעמו של האחיעזר, דהנה גדולה מזה מצאנו דעת הפמ"ג בפתיחה שצידד לומר דטעם המורכב מכזית איסור וכזית היתר אינו בטל עד ק"כ זיתים שהרי סו"ס הטעם נרגש וחיך אוכל יטעם, ונמצט שגם האיסור נרגש.

ואף דהתם הוכחנו שלא כדבריו מ"מ י"ל דס"ל להאחיעזר דלכה"פ באיסורין המצטרפים הוא כן, שטעם מצורף זה הוא שאסרה תורה ואית ביה שם פיגול ונותר, וע"ד שכתב הגר"ח פי"ד מאכ"א דכל שהם מצטרפים הרי טעם המצורף הוא האיסור [משא"כ היכא שאין הטעם נרגש וכל איסורו הוא מתורת שיעור מדרבנן כנגד החפצא דאיסורא הרי שפיר כ"א בפנ"ע בטל].

ובעיקר ד' האחיעזר ע"ע בקה"י זבחים-לג שתמה ע"ז שהרי הטעם המצורף עצמו הוא עשוי משני תבלינים ונהי שכלל הטעם נרגש בתערובת מ"מ יתבטל תבלין אחד בחבירו דהוי מין במינו דבטל ברוב ואין בו טעם כלל, ותו לא קרינן ביה לא תאכל כל תועבה, ועיי"ש דתלה זה בפלוגתת הש"ך והשו"ע צח-ב בדין מין ומינו ואינו מינו, דלדעת הש"ך אין מין אחד בטל בחבירו כל שהם נותנים טעם בשאינו מינו וסו"ס הכל נרגש, עיי"ש.

**יא. עוד בד' הפמ"ג-**

ב. ובעיקר סברת הפמ"ג בדעת האו"ה דאיסור אחד ושני טעמים אין בטלים זב"ז אבל איסורין המצטרפין בטלים זב"ז, היה מקום לפרש באופ"א מד' האבנ"מ ע"ד הקה"י בביאור ד' התוס' זבחים, דקרא דכל שבקודש אינו איסור חדש אלא הוא גילוי שמצטרפים זע"ז, וכש"כ מקה"י זבחים-לג הנ"ל, והביא מד' הרמב"ן דאף לענין קרבן מצטרפין.

וממילא י"ל דס"ל להפמ"ג בדעת האו"ה דלא חשיב כמו לאו אחד ממש, ולעולם שייך שיבטלו זא"ז [וכמסקנת התוס' זבחים שם] ולא דמי לאיסור אחד שא"י לבטל אף בטעמים שונים.

ונמצא דלענין ביטול הוי ממש ככל שני איסורין שאם יש להם טעם אחד אין מצטרפין לבטל זא"ז אבל בשני טעמים מבטלין זא"ז ככל שני איסורין.

מיהו לפי"ד הגר"ח בביאור ד' תשובת הרא"ש שהבאנו לא יתכן זה, שהרי הגר"ח באר ד' הרא"ש דאף דאיסורין מבטלין זא"ז מ"מ לענין איסור אין כוחם לבטל זא"ז רק לענין מלקות, אלא דמ"מ אין בו משום טכע"ק לאסור את שאר ההיתר כיון שפקע ממנו שם האיסור לא נתחדש בו דין טכע"ק.

**יב. מהלך הגר"ח בדעת האו"ה-**

ב. אבל בעיקר ד' הפמ"ג בשיטת האו"ה הנה הגר"ח פי"ד מאכ"א ואבנ"מ שם בארו דוודאי בכל איסורין המצטרפים או אפי' באיסור אחד וטעמים שונים מבטלין זא"ז, ולא ס"ל להאו"ה דינו של הב"ח וכש"כ התבו"ש, ורק בב"ח שאני שמצטרפין שני האיסורין להצריך ק"כ כנגדם [ולא מיבעיא שאין האיסור מצטרף לבטל אלא אף מצטרפין לאסור עד ק"כ].

והנה זה דין פשוט לענין בב"ח שצריך שישים כנגד הבשר והחלב יחד ולא סגי בשישים בהיתר כנגד מין אחד, וזהו דינא דכף חולבת צד-ב שנתחבה כמה פעמים שצריך כנגד כל הבב"ח, וכ"כ בפמ"ג שפ"ד צד-ד, וע"ע במ"ז צח-טז שלמד מזה לכל דינו של הב"ח להצריך ק"כ גם בכל איסור אחד וטעמים שונים.

ובאבנ"מ באר הדברים משום גזירה דרבנן דמין במינו, וזה עפ"י שיטתו שם [שנתבארה במקו"א] דגזירת מין במינו אינו אטו אינו מינו אלא שכך הוא שיעור כוחו לתת טעם דשכנגדו באינו מינו היה נותן טעם עד שישים לכך אסרוהו לעולם עד שישים.

וא"כ בב"ח אף שאין הטעם נרגש לחיך כיון שהוא משני טעמים שונים מ"מ צריך שישים כנגד שניהם ששניהם איסור אחד הוא ואיסור זה בכוחו לתת טעם עד שיהיה שישים כנגדו, וכ"נ בפמ"ג שהוא איסור דרבנן לחוד.

אבל בחי' הגר"ח נראה שבאר דברי האו"ה אף בדין תורה [וכן האריך בתשובת בי"א יו"ד-לא לתמוה על הפמ"ג דוודאי איסור תורה הוא], עיי"ש דזה פשוט שטעם המעורב מבב"ח נרגש שפיר בתערובת, שהרי כנגד הטעם של שניהם יחד אין שישים, דאיסור בב"ח הרי כל האיסור הוא בתערובת של שניהם וכך הוא צורת איסורו שאסרה תורה טעם המצורף משניהם, וממילא בעי שישים כנגד שניהם שטעם מצורף זה נרגש עד ק"כ.

ועפי"ז דן שם הגר"ח היאך יהיה הדין בשאר איסורין באיסור אחד ושני טעמים אם טעם המצורף שלהם אסור.

וכתב הגר"ח דזה תלי אם האיסורין מצטרפין להדדי בשני טעמים, שאם כשהם בעינייהו הרי מצטרפים אף בטעם שונה למלקות ה"נ חשיב שטעם המצורף שלהם אוסר, ויצטרכו שישים כנגד שניהם, אבל אם בטעמים חלוקים אינו מצטרף למלקות ממילא לא יצטרכו ק"כ כנגד שניהם.

ועיי"ש מש"כ לבאר עפי"ז דעת הראב"ד שהוכיח שאין מצטרפין בטעמים שונים למלקות מה שאין מצטרפין בקדירה היכא דטעמם שונה כמבואר ע"ז סו. בד' חזקיה, ומבואר דעתו שאם אך היו מצטרפין הרי היה צריך ק"כ כנגדם, וכעין ד' הגר"ח מבואר ג"כ בתשובת בי"א יו"ד-לא באורך, עיי"ש.

והנה בפשוטו באו"ה נראה לפי הבנה זו דכל דבריו הוא דוקא גבי בב"ח, אבל איסורין המצטרפין בטלים בטעם שונה וכנראה ס"ל שאין מצטרפין בטעם אחר, וכן איסור אחד עם שני טעמים בטלים ואי"צ ק"כ כנגד הכל, וכ"כ בהג' יד אברהם-צח בשם עבוה"ג-ל.

ואפשר לפי"ז ס"ל לאו"ה דאף אי"צ שישים בהיתר והאיסור עצמו מצטרף להעלות, וכש"כ החזו"א כה-ז שאין לחלק בזה ואם אי"צ ק"כ ע"כ מצטרף גם לבטל, ונתבאר לעיל לדון בזה טובא.

[ועיי"ש בהג' יד אברהם שתמה ע"ז דמבואר בע"ז דמצטרפים וא"כ א"א שיהיו מבטלים זא"ז, וכתב אחיעזר י-י דלק"מ דהא מוקי חזקיה דוקא בשוים בטעם, ועיין לקמן בביאור הסוגיא בע"ז, ועיי"ש באחיעזר מה שהוסיף בסברת הדברים די"ל דלא דמי למין במינו דבעי שישים וכש"כ לעיל].

ושמעתי להעיר בזה דלכאו' ד' הגר"ח תלויים בפלוגתת התוס' והרמב"ן גבי נ"ט בר נ"ט שנתבאר בתשובת רעק"א-רז דדעת הרמב"ן שאין איסור בב"ח אלא אם נתנו טעם זב"ז והתוס' ס"ל דאף אם רק אחד מהם נתן טעם בחבירו ג"כ נעשה בב"ח.

ולכאו' לדעת התוס' ע"כ אין הטעם המצורף אסור שהרי אף שרק החלב נתן טעם בבשר נאסר אף שאין טעם בחלב, והרי החזו"א פסק כהתוס'.

אבל יש לדון לפמש"כ במקו"א לצדד דהנה ד' רעק"א נאמרו גבי טעם בשר קלוש שיש בדגים, וכשמבשלם בכותח אינו נותן טעם בכותח, אבל מ"מ החלב נתן טעם בבשר וכשדנים על הבשר הרי יש לנו טעם בשר וגם חלב מעורבים זב"ז והיינו גופא טעם בב"ח.

אלא דשיטת הרמב"ן דאף שיש כאן בשר עם טעם חלב ולכאו' הוי בב"ח מ"מ אין בכח הבשר לתת שם בב"ח על מעט חלב המעורב בו כיון שהבשר קלוש לא סגי לתת שם בב"ח על החלב משא"כ לשיטת התוס', אבל סו"ס יש כאן טעם מצורף, ונתבאר עוד בסוגיא דנ"ט בר נ"ט לדון בזה, וצ"ע שם ואיני בענין כעת.

וע"ע בחזו"א כה-ז האריך שם ג"כ ע"ד הגר"ח, עיי"ש דדעתו דבאיסור אחד ושני טעמים מסתבר שאין מצטרפין להצריך ק"כ, ודלא כהב"ח, אבל בב"ח שאני שאיסורו בטעם המצורף וצריך ק"כ.

ובמש"כ הגר"ח דטעם המצורף הוא האיסור ראיתי להקשות דא"כ אם נפל בב"ח לקדירה אחרת שיש בה חלב היה הדין נותן דחשיב אינו מינו כנגד החלב ועד שיהיה שישים כנגד שניהם יהיה אסור, אבל בש"ך צד-ה מבואר שאינו נידון אלא כמין במינו עיי"ש שבאר בזה הדין של כף חולבת שאם נודע התחיבה לא אמרינן חו"נ, וצ"ע.

והנה בד' הגר"ח היה נראה שהסברא בזה משום דבב"ח עיקר איסורו הוא בצירוף שניהם.

אבל בחזו"א נראה אופ"א בזה, עיי"ש שהק' ע"ע מ"ש מחיטה ושעורה שבשלן יחד שאין מצטרפין אח"כ להצריך ק"כ, דכל האיסור קיים רק מכח הטעם וכל שכבר אין טעם פקע האיסור.

"אבל בב"ח שטעם המחודש של עירוב הטעמים גורם האיסור הוי כאיסור שבא לעולם בשרשו בטעם זה, ואילו היה אוכל איסור שיש בו טעם בב"ח ונפל לתוך היתר וודאי צריך ס' כנגד כולו ולא סגי כנגד חציו לומר שאין כאן טעם בשר וטעם חלב, כחל טריפה יוכיח".

מבואר דעת החזו"א דאף לענין איסור טריפה אמרינן שצריך ביטול כנגד כל הטעם של האיסור הבשר והחלב יחד, ולא סגי בביטול טעם כ"א אחד לחוד כיון שכך בא האיסור לעולם בשרשו.

ומבואר בזה גדר אחר קצת דכיון שהאיסור טריפה חל בכל הבהמה הרי כך הוא טעם של הדבר האסור שהוא טעם בשר בחלב, וצ"ב רב.

ובאמת כן מבואר גם בד' הגר"ח שהרי כתב הגר"ח לדון דלא רק בב"ח כן אלא דכל היכא שהאיסור בעיניה יכול להצטרף לכזית ה"נ אוסר בקדירה אף בשני טעמים, דכל כה"ג הרי הטעם של שני האיסורין יחד הוא טעמו של האיסור שהכל כחד איסורא חשיב שהרי הוא מצטרף, ועיי"ש מש"כ עפי"ז לבאר שיטת הראב"ד פי"ד מאכ"א.

וא"כ מבואר שאינו סברא גבי בב"ח דוקא, ומ"מ י"ל דהחולקים על הראב"ד וס"ל שאין להוכיח מצירוף בעיניה לאסור בקדירה, מ"מ יודו גבי בב"ח, וכש"כ שם הגר"ח דגבי בב"ח וודאי יש לו מקום טפי.

וזה שיטת האו"ה לפי"ד האבנ"מ שהוא דוקא גבי בב"ח ולא בשאר איסורין ואף בלאו אחד.

[ולפמש"כ לעיל הרי יש לפרש זה באופן פשוט דבכל איסורין המצטרפין אף אם לא נפרש שטעם המצורף הוא האיסור מ"מ האיסור עצמם מצטרפין, והוי כמו איסור אחד ושני טעמים שכיון שיש כאן מספיק כמות של איסור לתת טעם שפיר נאסר כפי מה שכלל האיסור ראוי לתת טעם].

**יג. סוגיא ע"ז סו.-**

וכשנבוא לדון בנידוני האחרונים שהבאנו לעיל באיסור אחד ושני טעמים או בשני איסורים וטעם אחד הרי יש להביא מקור לכ"ז מסוגיא ע"ז, ונפרש הסוגיא שם ומתוך הדברים יתבארו המקורות לזה.

ע"ז סו. אמר אביי מנא אמינא לה וכו' תבלין ב' וג' שמות והן מין אחד או ג' מינים מצטרפים [והוא דעת ת"ק במתני' דסגי במה שכולם תבלין, אבל ר"ש פליג דבעי טעם שוה ממש], ואמר חזקיה הטעם משום שמצטרפים בטעם למתק את הקדירה, ורבא משני הא מני ר"מ היא דכל איסורין מצטרפין.

א. דעת רש"י והר"מ פט"ז מאכ"א הט"ו דג' שמות היינו שם ממש ולא איסורין שונים, ולעולם איירי באיסור אחד ומ"מ אינו מצטרף אלא ע"י טעם.

וע"ז מקשי בגמ' דתינח לאביי מועיל חד טעם לצרפם אבל לרבא למה יצטרפו והרי לא שוו בשמא.

ובמסקנא מוקי לה רבא כר"מ דכל איסורין מצטרפין, ודעת רש"י דלפי"ז תו לא בעי לדחזקיה, ואף בדלא שוו בטעמא מצטרפי [וקו' הגמ' לא היתה מדחזקיה אלא מעיקר הצירוף רק אביי לשיטתו באר הצירוף עפי"ד חזקיה דאיירי בשוים בטעם ועי"ז מצטרפים, רמב"ן].

ועיקר תי' הגמ' צ"ב רב לשיטת רש"י, מה יוסיף לנו הא דר"מ והרי לרש"י איירי באיסור אחד ואפ"ה הק' הגמ' דלרבא לא יצטרף, ואיך יהיה עדיף לר"מ ע"י שכל איסורין מצטרפין והרי וודאי לא עדיף לר"מ שני איסורין מאיסור אחד ממש לרבנן, עיין חוו"ד צח-ג ואחיעזר י-ז משכ"ב, ועיין לקמן משי"ת לשיטת הר"מ בזה ויובאו שם גם ד' החוו"ד.

ב. שיטת התוס' והר"ח דשני שמות היינו שני איסורים שונים.

ולפי"ז כתב רמב"ן שני דרכים:

א. מתחילה נקט דוודאי אף לאביי בעי לאוקמי כר"מ דאל"כ איך יצטרפו שני האיסורין ואף אם הם שוים בטעם.

וכל ראיית הגמ' היא מדחזקיה דמה יהני לן שוים בטעם אף לר"מ והרי לרבא תלי הכל בשמא.

ולמהלך זה ע"כ צ"ל דכו"ע מודו לדחזקיה שהרי כל קו' הגמ' היתה מדחזקיה, ודלא כרש"י.

ודחי רבא דכיון דע"כ מוקמת לה כר"מ א"כ י"ל דכיון דר"מ מרבה בצירוף דאף בשני איסורין מצטרף ה"נ לא אכפ"ל דלאו חד שמא הוא, אלא דמ"מ אית ליה דחזקיה דלא אמר ר"מ צירוף אלא בששניהם באותו טעם שצריך שיהיו שוים מיהת בחד צד, אבל אין להוכיח מזה דבעלמא נמי אזלינן בתר טעמא.

ואין ד' הרמב"ן מובנים כה"צ, ועיין באחיעזר י-ה שכתב דע"כ מבואר ברמב"ן דדינא דר"מ דכל איסורין מצטרפין אינו מחמת לאו דלא תאכל כל תועבה דא"כ היאך יהיה עדיף מרבנן באיסור אחד, ורק הוא בגדר ילפותא שמצטרפים כל איסורין אלו, ולכך אי"צ שיהיו שוים בשמא דוקא [וצ"ע א"כ צירוף בטעם נמי לא ליבעי, ועיין אחיעזר שם], וכ"נ בחוו"ד צח-ג דאיסור תועבה הוא גילוי על הצירוף.

ולעיל נתבאר גם לענין לאו דכל שבקודש דשיטת הרמב"ן שבת עא: שהוא גילוי ולכך אף לקרבן מצטרפי.

[מיהו דעת התוס' סו. שנתקשו למה אינו לאו שבכללות משמע מזה דעתם דלאו גילוי על הצירוף הוא אלא לאו חדש ללקות עליו.

וכן לענין פיגול ונותר ס"ל בשבת פט: שאין בו קרבן רק לאו חדש].

ב. עוד כתב הרמב"ן די"ל דס"ד דאף לרבנן מצטרפי שני איסורין לאסור את הקדירה, וכל מה דלרבנן לא מצטרפי היינו למלקות אבל לאסור את הקדירה מצטרפי.

וע"ז אמר חזקיה דבעי שוים בטעם, ומוכיח מזה כאביי, ומשני הא מני ר"מ היא ולדידיה אי"צ שיהיו שוים בטעם דוקא וליתיה לדחזקיה דהא לר"מ אי"צ שוים בטעם לצרף בעיניה וה"נ בקדירה.

ג. ולמסקנא מוקי לה רבא כר"מ, ודעת רו"ר דוודאי דינא דר"מ שמצטרפים למלקות הוא גם באיסורין שאינם שוים בטעמם.

וכתב רש"י דא"כ ה"נ הכא כיון דאוקי כר"מ ממילא תו אי"צ לדחזקיה שיהיו שוים בטעם [ולפי"ז ע"כ קו' הגמ' לאו מדחזקיה היא, רק מעצם ד' הברייתא אלא דאביי לשיטתו הוצרך טעם הצירוף עפ"י ד' חזקיה].

אבל בתוס' הוכיחו דאף לרבא דמוקי כר"מ מ"מ בעי לדחזקיה, וכתבו דאף דר"מ ס"ל מצטרפין גם היכא דלא שוו בטעמא ה"מ בעיניה אבל לאסור את הקדירה בעי שיהיו שוים בטעם דוקא.

[ולשיטת הפמ"ג הוא דוקא באיסורין המצטרפין אבל באיסור אחד אי"צ שוה בטעמא, ולדעת הגר"ח ואבנ"מ אף באיסור אחד בעי שוה בטעמא].

אבל ברמב"ן כתב דע"כ ש"מ דאף לענין צירוף למלקות היכא דאיתא בעיניה בעי שיהיה טעם שוה כדי לצרפם.

ועיי"ש ברמב"ן דבתוספתא איתא דאף לר"מ חלב ודם אין מצטרפין לכזית, ולשיטתו אשה"ט דבעי צירוף בטעם, ולדעת רש"י דאי"צ צירוף בטעם כתב דחלב ודם לא שוו בשיעורייהו לכך לא מצטרפי.

ובאמת פליגי בזה הר"מ והראב"ד פי"ד מאכ"א, שהר"מ פסק דכל החייב בתרו"מ מצטרף לכזית של טבל משום שהוא שם אחד, והראב"ד השיג דהא אמר חזקיה דבעי חד טעם.

וברדב"ז באר דעת הר"מ דס"ל כרש"י דלמסקנא אי"צ לדחזקיה, אבל צ"ע דמ"מ פירש"י דרק לר"מ אי"צ מיני מתיקה אבל לרבנן אף דאיירי באיסור אחד בס"ד מ"מ בעי מיני מתיקה.

וכתב אחיעזר יו"ד י-ג דס"ל כש"כ התוס' דבעיניה מצטרף גם בלא טעם לר"מ בשני איסורין ולרבנן לכה"פבאיסור אחד ואי"צ טעם.

ודעת הראב"ד ע"ד הרמב"ן שלא אמר ר"מ צירוף אלא ע"י ששוים בטעם.

ובחי' הגר"ח פי"ד מאכ"א עמד על שיטתם מה"ת ללמוד ממה דבעי חד טעם בקדירה דאף בעיניה יהיה כן ולכאו' אין דין צירוף טעם אלא בקדירה ולא בעיניה?

וכתב הגר"ח דס"ל להראב"ד דאם אך היה מצטרף בעיניה גם בדלא שוי בטעמא ה"נ היה אוסר את הקדירה בכה"ג, דהוי כמו בב"ח שטעם המצורף משניהם הוא האיסור וא"א לבטל רק חלק מן הטעם שכל הטעם המצורף הוא האיסור ולעולם הוא נרגש עד שיהיה ק"כ כנגדו.

**יד. דינים העולים מסוגיא ע"ז-**

והשתא נבוא לדינים העולים מזה:

א. בנידון האחרונים באיסור אחד ושני טעמים דלהב"ח מצטרף לאסור ולהתבו"ש אינו מצטרף לאסור.

הנה בדעת רש"י בסוגיין מבואר דג' שמות היינו אף באיסור אחד, ומבואר שאינו מצטרף לאסור, וכדעת התבו"ש דלא כהב"ח [או דנימא דאף להב"ח אין מצטרפין להצריך ק"כ רק שאין מבטלין זא"ז כש"כ לעיל לצדד].

עוד יש להוכיח כן משיטת הראב"ד דאף לרבנן באיסור אחד אין מצטרפין בעיניה אלא בשוים בטעם, וכנראה לפי"ז וודאי לא יוכל לאסור את הקדירה באיסור אחד שאין בו טעם שוה, וכ"כ אחיעזר י-י.

[וע"ע בחי' הגר"ח דמ"מ וודאי יודה הראב"ד גבי בב"ח שמצטרפין למלקות אף בלא טעם שוה וכמבואר קח:, דשאני בב"ח שטעם המצורף הוא גוף האיסור וכל ד' הראב"ד אינו אלא בשאר איסורין, וכדבריו כתב בבי"א יו"ד-לא ואבנ"ז יו"ד פב-יד.

ומה"ט נמי יודו כו"ע דגבי בב"ח צריך שישים כנגד כל הטעם וכש"כ האבנ"מ בשיטת האו"ה, וע"ע בחזו"א במוסגר מש"כ בזה].

וכל הנידון של האחרונים נופל רק לשיטת הר"מ והתוס' דבעיניה אי"צ טעם אחד לר"מ בשני איסורין וה"נ לרבנן באיסור אחד, ויל"ע לפי"ז אם יאסור את הקדירה באיסור אחד בשני טעמים, ובזה נחלקו האחרונים, דדעת הפמ"ג דה"מ באיסורין המצטרפין אבל להאבנ"מ אף בלאו אחד אינו אוסר בשני טעמים, וכשנ"ת לעיל באורך.

ומש"כ הר"מ פט"ז הט"ו לאסור את הקדירה י"ל שהוא דוקא באופן שיש להם טעם שוה או עכ"פ תיבול שוה.

אבל עיין לקמן משי"ת בשיטת הר"מ בביאור הסוגיא ולפי"ז אדרבה מוכח כד' הפמ"ג בדעת האו"ה דאיסור אחד ושני טעמים אינו בטל ורק באיסורין המצטרפין בטל.

ב. בנידון האחרונים בשני איסורין וטעם אחד, הנה נתבאר במקו"א שיש לזה מקור מד' הרמב"ן בסוגיין עפ"י שיטת התוס', ואין מקום לכפול הדברים.

**טו. בשיטת הר"מ-**

הנה בפשוטו כיון דרבא מוקי לברייתא כר"מ והרי מבואר בר"מ פי"ד מאכ"א ה"ה דלא קי"ל כר"מ, א"כ ה"נ לא קי"ל כדין הברייתא, ובר"מ פט"ז מאכ"א הביא דין הברייתא, וכבר תמה בזה בכס"מ שם.

ועיין בחוו"ד צח-ג משכ"ב עפ"י מה שבאר שם ד' הגמ' באופן מחודש דעיקר קו' הגמ' היא למה לא יבטלו האיסורין זא"ז, וע"ז אמרינן דניחא לאביי שהכל מין אחד ע"י הטעם ואין מבטלין זא"ז משא"כ לרבא דחשיבי ככמה מינים יבטלו זא"ז.

וע"ז משני דאזיל כר"מ דגלי לן קרא דלא תאכל כל תועבה שאין איסורין מבטלין זא"ז שהכל איסור אחד הוא, עיי"ש, ובאחיעזר מה שהאריך לתמוה ע"ד.

והנה הר"מ פי' כרש"י דג' שמות היינו ג' מיני פלפלין שאסורין באיסור אחד, ולפי"ז נראה בקו' הגמ' דאיסור אחד נמי בעי שיהיה לו אותו טעם כדי לאסור, וע"ז מקשי דלרבא לא יהני אותו טעם להצטרף ובעינן שיהיו שוה בשמא.

והנה כבר הבאנו לעיל לתמוה לשיטת רש"י בביאור תי' הגמ' מה יוסיף לנו לאוקמי כר"מ והרי כיון דס"ד דלרבנן אינו מצטרף אף באיסור אחד לרבא דאזלינן בתר שמא א"כ אף לר"מ נמי שהרי לאו אחד לרבנן כשני לאוין לר"מ.

וכתב אחיעזר י-ד שהר"מ יפרש שגוף הנידון באיסור אחד ושני טעמים נשתנה כאן בשקו"ט של הגמ', ובמסקנא מוקי לה בשני איסורין וכדעת ר"מ ודוקא בזה מיירי חזקיה שהעמיד בטעם אחד כדי שיצטרפו, אבל באיסור אחד ממש באמת אף לרבא מצטרף גם בלא אותו טעם.

ולהנ"ל א"ש שהר"מ פסק ד' הברייתא שהרי באיסור אחד לרבנן אי"צ להא דחזקיה ושפיר מצטרפי אף בלא טעם אחד.

ולפי"ז מתבאר לנו היפך מש"כ בשיטת רש"י, ואדרבה מבואר דאיסור אחד ממש אסור אף בשני טעמים, אבל באיסורין המצטרפין אין לאסור אלא ע"י טעם דוקא, והוא כדרך הפמ"ג בדעת האו"ה.

ובחזו"א כה-ב כתב בד' הר"מ באופ"א דלא הביא הר"מ אלא אוקימתא הראשונה של המשנה וס"ל שכל קו' הגמ' היא מסיפא וכמו שכבר דן בזה ברמב"ן, עיי"ש.

1. ומש"כ דוודאי לא נצטרך ק"כ כנגד האיסור כולו, הנה בכו"פ צח-יא הביא דעת הראב"ן דפליג ע"ד תשובת הרא"ש, ואף בשני איסורין ושני טעמים אסר.

   ובאר שם בכו"פ דעתו דס"ל דל"מ קפילא לקולא.

   אבל כבר העיר עליו בהג' ברו"ט דבראב"ן מבואר דמהני קפילא לקולא, וגם בגליון או"ה הביא בשם ראב"ן דאף בשני איסורין מצטרפין להצריך ק"כ, וזה שיטה מחודשת לא מצאנו כן בשא"ר, ועיין לקמן דאף באיסור אחד ושני טעמים אינו ברור להצריך ק"כ.

   ובאר בברו"ט דס"ל להראב"ן ששני האיסורין מצטרפין להדדי ויש כאן טעם חדש לאסור, ועיין לקמן בד' הגר"ח פי"ד מאכ"א שכ"כ לענין איסורין המצטרפין שיש להצריך ק"כ כנגדם משום שהטעם המצורף נאסר, אבל ה"מ באיסורין המצטרפין אבל כאן מתחדש יותר דאף לרבנן שאין איסורין מצטרפין מ"מ נאסר, וצ"ל כשנ"ת במקו"א עפי"ד הרמב"ן ע"ז סו. דכל טעם רבנן שאין מצטרפין הוא לכזית אבל לקדירה מצטרפין וס"ל להראב"ן דלפי"ז יש מקום גם להצריך ק"כ בשני טעמים שונים ואף שאין טעם הנרגש מ"מ יש טעם מצורף משניהם שנרגש, והוא שיטה מחודשת מאוד, וכעי"ז כתב בבי"א יו"ד-לא בביאור שיטת ראב"ן. [↑](#footnote-ref-2)