חוקות הגויים קעט ו-ז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חוקות הגויים קעח עד קפב

**­שיעורי הלכה**

**שיעור ו' - ז'**

**הדינים הנידונים:**

* איזה סימן שרי ואין בו משום ניחוש.
* איך אליעזר ויונתן עשו סימן.
* מהו חובר חבר ואם באמת מועיל, ומה התירו בשבת.
* לוחש על המכה ורוקק.
* שם ה' בלשון לע"ז קדושתו ואיסור אמירתו.
* מתרפא בדברי תורה. ואיך שרי לומר תהלים על חולה.

*יורה דעה*

*סי' קעט, ד-י*

**חוקות הגויים**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף ד] בית, תינוק ואשה אף על פי שאין ניחוש, יש סימן. **הגה: אם הצליח אחר זה ג' פעמים או לא. וכן מותר לומר לתינוק פסוק לי פסוקיך. י"א דאדם מותר לעשות לו סימן בדבר שיבוא לעתיד, כמו שעשה אליעזר עבד אברהם או יהונתן, ויש אוסרין. וההולך בתום ובוטח בה' חסד יסובבנו.**

## איזה סימן מותר לעשות בבית אשה ותינוק

בגמרא בחולין (צה:) תנאי, רשב"א אומר בית תינוק ואשה אף על פי שאין נחש יש סימן, א"ר אלעזר והוא דאתחזק תלתא זימני. ופירש רש"י שאם הצליח בסחורה הראשונה אחר שבנה הבית או שנולד התינוק או שנשא האשה, סימן הוא שמצליח. ומסקנת הגמרא דדוקא אם בדק ג' פעמים אם הצליח או לא הצליח, כמו שמצינו ביעקב אבינו שאמר (בראשית מב, לו) יוסף איננו ושמעון איננו ואת בנימין תקחו.

ומשמע מרש"י שאם רואה שמצליח יכול לסמוך על זה לעשות מעשיו, אבל אם לא הצליח לא ירגיל עצמו לצאת יותר מדאי, שיש לחוש שלא יצליח. אבל ברמב"ם (פי"א מע"ז ה"ה) ביאר שאינו עושה אלא סימן בעלמא על העבר, לידע אם הצליח או לא ולשמוח בהצלחותיו, אבל אסור לכוין מעשיו ולימנע מלעשות מעשה מחמת אותו סימן. והראב"ד השיג עליו, וס"ל כרש"י.

ובביאור סימן תינוק. הנה רש"י ביאר שהכוונה שאחר שנולד לו תינוק הצליח בסחורתו, אבל הרמב"ם (שם) פירש שהוא השואל לתינוק פסוק לי פסוקך, שאם אמר לו פסוק מן הברכות ישמח, וכתב שלא יעשה על פיו [ובודאי גם לרש"י מצאנו מקומות שעשו כן, אלא שלא פירש כך בגמרא בחולין].

## מחלוקת ראשונים בעושה סימן מתחילה אם חשיב נחש

עוד איתא בגמרא שם שאמר רב כל נחש שאינו כאליעזר עבד אברהם וכיונתן בן שאול אינו נחש. ופירש רש"י שאליעזר ויונתן סמכו ממש לעשות כפי הניחוש לכך אסור. והנה הרמב"ם (שם ה"ד) ביאר שנחש כאליעזר היינו המשים סימנים לעצמו אם יארע לי כך וכך אעשה דבר פלוני ואם לא יארע לי לא אעשה, וכתב שהעושה כן הרי הוא לוקה. והראב"ד השיג עליו דאדרבה ודאי שדבר זה מותר הוא, שהרי עשו כן אליעזר ויונתן. ועיין בגר"א שגם הוא ס"ל כהראב"ד דשרי, וכתב שזה שיטת רש"י הנ"ל, שמותר לסמוך על סימנים, וביאר לפי"ז שמה שאמרו בגמרא הוא שרק אם עשה כאליעזר הוי נחש, היינו בעניין שמתחילה עשה סימן ואח"כ נתקיים, ואז יכול לסמוך על הנחש ולחוש לו, אבל אם בא הסימן מעצמו אין לחוש לסימן זה.

ודעת התוס' (חולין שם ד"ה כאליעזר) כדעת הרמב"ם, וביארו שאליעזר באמת לא סמך על הסימן, שנתן ולא נתן לרבקה את הצמידים עד אחר שאמרה לו בת מי היא, וגבי יהונתן ג"כ לא עשה כן אלא לזרז את נעריו.

## סימן לדבר כשהוא דבר של סברא

והר"ן ביאר לבאר איך עשה אליעזר כן, דכל האיסור לעשות נחש הוא דוקא בדברים שאין הסברא נותנת שיהיה הדבר תלוי בהם, אבל אם הסימן הוא בדבר של סברא, ודאי מותר דכך הוא מנהגו של עולם לסמוך על סימנים המסתברים, וכמו שאדם נזהר שלא לצאת ביום הגשמים וכדומה. ואליעזר עבד אברהם ג"כ עשה סימן המסתבר, שהרי ידע שצריך ליקח ליצחק אשה הוגנת לו, וידע שאם תהא כל כך נאה במעשיה ושלמה במדותיה עד שכשיאמר לה הגמיאני מעט מים תשיבנו ברוח נדיבה שתה וגם גמליך אשקה, אותה היא שהזמינו מן השמים ליצחק. וכמו"כ ביונתן שעשה סימן לידע אם הם מפחדים שאז יכול לצאת עליהם למלחמה. אבל סימן בדבר שלא מסתבר ס"ל שאסור כדעת הרמב"ם.

והרמ"א הביא המחלוקת ומסיק שתמים יחמיר, ודעת הגר"א שמותר לסמוך, והביא ראיות מהש"ס שמצינו שסמכו על סימנים לעתיד.

## גורל הגר"א

והנה בעניין גורל הגר"א [הוזכר גם לעיל שיעור ג-ד]. בערך לחם למהריק"ש כתב שנראה דלכו"ע מותר לפתוח בתורה לראות הפסוק העולה 'כי היא חיינו', והביא ראיה מיאשיה שסמך על הפסוק ועפי"ז גנז את ארון הקודש. ובשיורי ברכה הוכיח מעוד מקומות דשרי, וכתב שפותחים חומש ורואים הפסוק שבראש הדף וכפי שמראה הפסוק היו עושים, וכתב דשרי לסמוך ע"ז לכתחילה. וכן מצאנו בגמרא בחולין (שם) ששמואל בדק בספרא, ובמאירי בסנהדרין (סח.) ביאר שהיה בודק איזה פסוק נזדמן לו, ומבואר ג"כ דשרי.

[סעיף ה] חובר חבר זהו שעל ידי לחש מקבץ חיות או נחשים ועקרבים, יתושים ופרעושים. [סעיף ו] מי שנשכו עקרב מותר ללחוש עליו, ואפילו בשבת, ואף על פי שאין הדבר מועיל כלום הואיל ומסוכן הוא התירו, כדי שלא תטרף דעתו עליו. [סעיף ז] מי שרודפים אחריו נחש ועקרב, מותר לחבר כדי שלא יזיקוהו.

## מהו חובר חבר

בגמרא בסנהדרין (סה.) איתא תנו רבנן חבר חבר אחד חבר גדול ואחד חבר קטן ואפילו נחשים ועקרבים, אמר אביי הלכך האי מאן דצמיד זיבורא ועקרבא, אף על גב דקא מיכוין דלא ליזקו אסור. ורש"י מפרש שחובר חבר היינו שהוא מקבץ בעלי חיים יחד, וברור שכל האיסור הוא אם עושה כן ע"י כישוף, אבל אם עושה בצורה טבעית כגון ע"י איזה קול שהחיות רגילים לבא למקום אחד עי"ז ודאי אין איסור. אבל הרמב"ם (פי"א מע"ז ה"י) מפרש שחובר חבר היינו שהוא לוחש לחשים שסובר שהם מועילים.

## לשיטת הרמב"ם שלחש אינו מועיל מה באו להתיר בשבת

והנה בפרק חלק (סנהדרין קא.) איתא שמותרת לחישת נחשים ועקרבים בשבת, והרמב"ם פירש לשיטתו שאין מועיל כלום באותו לחש, וא"כ מלבד איסור שבת מחמת שאמרו שלא להרבות שיחה, הרי לדעת הרמב"ם יש בזה איסור דאורייתא של חובר חבר, שהרי לוחש לנחשים שלא יזיקו. וא"כ מבואר שהתירו לעבור אפילו על איסור תורה. וצ"ל שהוא במקום פיקוח נפש. וזהו מה שכתב השו"ע בסעי' ו' הואיל ומסוכן הוא התירו כדי שלא תטרף דעתו. ואף שמצינו לעניין שכ"מ שהתירו כמה דברים כדי שלא תטרף דעתו, ומ"מ לא התירו אלא איסורים דרבנן ולא איסורים דאורייתא. צ"ל דכאן מיירי בפיקוח נפש ואינו דומה להא דשכ"מ.

אלא דיש להבין, דאם מיירי במקום פיקו"נ, מה נתחדש בדין זה שמותר לעשות לחש בשבת, ואיזה איסור נוסף בשבת. ובש"ך (סק"ח) כתב שבשבת יש איסור להרבות בשיחה, וזה באו לומר דשרי אף לחש בשבת. אבל הוא פלא דאין בזה חידוש, דהא אפילו איסור דאורייתא של חובר חבר התירו, וא"כ בודאי יהיה מותר גם דבר זה שלא להרבות שיחה ואין בזה חידוש. ומה שכתב הש"ך האיסור משום שמרבה שיחה בשבת, ולכאורה היה לו לומר שיש בזה איסור רפואה אלא דמצאנו בשו"ע או"ח (סי' שו ס"ז) שמותר ללחוש בשבת על המכה, וכתב המשנ"ב (ס"ק לו) שאין בזה משום רפואה כיון שהאיסור רק בדבר שיש בו ממש.

## לדעת רש"י שלחישה מועלת מה התירו בשבת

אבל שיטת רש"י (בסנהדרין שם) לעניין לחישת נחשים ועקרבים בשבת שאין לזה שייכות לחובר חבר, כי אינו מחבר אותם זה לזה, אלא מרחיקם ע"י לחש, וכיון שהלחש הוא דבר המועיל, לכך התירו ללחוש, משום שבאמת מהני לרפואה, והתירו לו להנצל ע"י לחש, ואין בזה משום דרכי האמורי, שכל שהוא לרפואה אין בו משום דרכי האמורי.

וכתב רש"י שהוצרכו להתיר שלא נאמר שאסור משום צידה, וכן כתב בשו"ע או"ח (סי' שכח סעי' מה) כרש"י. ועיי"ש במשנ"ב (ס"ק קמג) שכתב דאף על גב דע"י הלחש אינו יכול לזוז ממקומו עד שנוכל לתפסו, מ"מ מותר דאין זה צידה טבעית [אבל הרמב"ם לשיטתו אינו יכול לפרש כן, דהא ס"ל דלחש אינו מועיל כלום, וא"כ לא היה הו"א שיהיה בזה משום צידה, שהרי אינו גורם ע"י הלחש לכלום].

ומה שכתב השו"ע בסעי' ז' דשרי לחבור חבר כדי שלא יזיקוהו, הוא עפ"י המבואר בכריתות (ג:) שאם רצים אחריו שרי לחבור חבר. ופירשו הט"ז והש"ך דהיינו שיש פיקו"נ ואין לך דבר העומד בפני פיקו"נ, והנה דברי השו"ע בסעי' ז' עולים רק לשיטת רש"י, דבאמת חובר חבר מהני לקבץ את הנחשים למקום אחד, ולכך מציל עצמו ע"י הלחש, אבל לשיטת הרמב"ם לא שייך כלל דין זה שהרי אין הלחש מועיל כלום. וצ"ע איך יבאר הרמב"ם דברי הגמרא בכריתות.

וא"כ עולה שדברי השו"ע צ"ע. שהרי בסעי' ה' מבואר כדעת רש"י דחובר חבר הוא שמקבץ החיות, ובסעי' ו' נקט כדעת הרמב"ם דאין מועיל חובר חבר לכלום, ובסעי' ז' חוזר לדעת רש"י שיש תועלת בלחש שמקבצם למקום אחד וע"י כך ניצול. וכמו"כ בהל' שבת מבואר בשו"ע ג"כ כדעת רש"י.

ויש לומר שאף השו"ע סובר כרש"י דלחש מועיל הוא, רק שכוונת השו"ע בסעי' ו' להתיר אפילו במקום שאינו מועיל, ולכך אינו מותר אלא משום שלא תטרף דעתו. ולזה ביאר הש"ך שהוצרכו לומר שאף בשבת מותר, אפילו שיש בזה משום להרבות שיחה בשבת.

## דברי הגר"א

ובעיקר שיטת הרמב"ם שחובר חבר לא מהני, עי' בביאור הגר"א כאן שכתב כנגד הרמב"ם, וכתב שכל הראשונים חולקים עליו, ומוכח בסוגיות שהלחשים מועילים וכן שאר כשפים וקמיעות וכדו', והפילוסופיא הארורה הטעתו להרמב"ם.

ובזמנינו יש ויכוח אם יש מי שיודע לעשות לחשים [אף שבזמן חז"ל נקטינן כהגר"א שהועיל להם], ואולי משום שירד כח הכישוף שהוא תלוי בגודל הקדושה. וגם למעשה אין יודעים כל כך את הלחשים, ויש גם הרבה שמכזבים. וא"כ יש בזה איסור ללחוש אף על המכה, דמאחר שאינו מועיל הרי זה בכלל איסור דרכי האמורי.

[סעיף ח] הלוחש על המכה או על החולה ורוקק ואח"כ קורא פסוק מן התורה, אין לו חלק לעולם הבא. ואם אינו רוקק איסורא מיהא איכא, ואם יש בו סכנת נפשות הכל מותר. **הגה: וי"א דכל זה אינו אסור אלא כשקורא הפסוק בלשון הקודש, אבל בלשון לעז לא. ומיהו ברוקק טוב ליזהר בכל ענין, בפרט אם מזכירין ה', שאין לו חלק לעוה"ב.**

## הלוחש על המכה ורוקק ומזכיר שם ה'

והוא בגמרא דסנהדרין (קא.), דמבואר במשנה (סנהדרין צ.) שהלוחש על המכה אין לו חלק לעולם הבא, ובגמרא הביאו דברי ר' יוחנן שפירש את המשנה שהאיסור הוא כשרוקק תחילה ואח"כ אומר את הלחש [פסוק 'כל המחלה אשר שמתי במצרים'], משום שאסור להזכיר שם שמים על הרקיקה. ואף בלא רקיקה מבואר בגמרא (שבועות טו:) שיש איסור [אלא שאינו מפסיד חלקו לעוה"ב], ומשום שאסור להתרפאות בדברי תורה.

## לרקוק ב'שהם משתחוים להבל וריק'

ויעוי' בט"ז (סק"ה) שהביא מנהג שהיו נוהגים [והובא מנהג זה במהרי"ל הל' תפילה אות ג', ושגם הוא היה נוהג כן] כשהיו אומרים 'שהם משתחוים להבל וריק' היו יורקים, וביאר שאין איסור, כי כל האיסור הוא משום בזיון השם, וכשרוקק בשהם משתחוים כולם יודעים שהוא לבזיון העכו"ם, ואין כאן בזיון שמו יתברך [ועיי"ש במהרי"ל שהמגיה לר' יו"ט ליפמן כתב על מנהג זה לרוק ב'עלינו' שהוא סכנה, ואולי הכוונה היא שיש לחשוש שמא ירוק ומיד יאמר שם ה'. אבל אפשר שכוונתו שיש בזה סכנה מהעכו"ם כשרוקק על ע"ז שלהם].

## רקיקה בשם של לע"ז

והרמ"א כתב בשם יש אומרים דס"ל שבלשון לעז אין איסור, ומקורו הוא מרש"י (בסנהדרין קא.). אלא שהב"ח הקשה ע"ז שמצינו בשבת (מ:) אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן בכל מקום מותר להרהר חוץ מבית המרחץ ובית הכסא, ואמרו שם שאוסר אף בלשון חול, דאמר אביי דברים של חול מותר לאומרן בלשון קודש של קודש אסור לאומרן בלשון חול. ומבואר שיש איסור לבזות אף שם בלשון לעז, שהרי אסור לומר שם של לעז בבית הכסא, וא"כ ה"נ יהיה אסור ללחוש שם ה' בלשון לעז ולרקוק. אבל דעת הש"ך (ס"ק יא) שאין קדושה כלל בשם של לעז, וראייתו שהרי מותר למחוק שם שנכתב בלשון לעז, וא"כ ה"נ אין איסור רקיקה שהרי אי"ז שם ה' [ומה שמצינו שדברים של קודש א"א לאמרם בלשון חול בבית הכסא, פירש הש"ך דהיינו שאסור לומר דבר הלכה או דבר תורה בבית המרחץ].

## אם יש קדושה בשם של לע"ז

ולהלכה נראה דנקטינן כדעת הט"ז, שהמשנ"ב (סי' פה סק"י) כתב שאסור לומר שמות של לעז בבית המרחץ, וכתב דמ"מ אין איסור למחקם משום שאי"ז בזיון כל כך, אבל לאמרו בבית המרחץ אסור מאחר והוא בזיון גמור [ומיושב בזה קושיית הש"ך על הט"ז]. ועוד כתב המשנ"ב (שם) שיש לאסור שם של לע"ז גם משום הוצאת שם שמים לבטלה [ורע"א בשו"ת סי כ"ה ס"ל שבשם של לע"ז אין איסור משום הזכרת שם לבטלה, אבל מ"מ ס"ל שלומר ברכה עם שם של לע"ז יש בזה משום ברכה לבטלה].

[סעיף ט] תינוק שנפגע, אין קורין עליו פסוק ואין מניחין עליו ספר תורה. [סעיף י] הבריא, מותר לקרות פסוקים להגן עליו מהמזיקין.

## מתרפא בדברי תורה ואם שרי אמירת תהילים על חולה

הנה הרמב"ם (ע"ז פי"א הי"ב) החמיר מאוד בדין זה של מתרפא בדברי תורה וכתב ז"ל: הלוחש על המכה וקורא פסוק מן התורה וכן הקורא על התינוק שלא יבעת והמניח ספר תורה או תפילין על הקטן בשביל שיישן, לא די להם שהם בכלל מנחשים וחוברים אלא שהן בכלל הכופרים בתורה שהן עושין דברי תורה רפואת גוף ואינן אלא רפואת נפשות שנאמר ויהיו חיים לנפשך, אבל הבריא שקרא פסוקין ומזמור מתהילים כדי שתגן עליו זכות קריאתן וינצל מצרות ומנזקים הרי זה מותר.

ומקורו של הרמב"ם לאסור בחולה ולהתיר בבריא, הוא מהא דאמרו בגמרא (שבועות טו:) שרבי יהושע בן לוי היה אומר פסוקים לשמירה קודם שישן, והקשו דהא אסור להתרפות בדברי תורה. ותי' דלהגן שאני. ודעת הרמב"ם לבאר שכל שבא כבר החולי אסור להתרפות בדברי תורה, ורק לבריא שרוצה שלא תבוא לו מחלה, שרי וזה מה שאמרו 'להגן שאני' היינו שהוא בריא ואומר פסוקים רק כדי שלא לידו נזק.

אבל בחינוך (מצוה תקיב) מבואר דרך אחרת דלהגן שאני, כלומר, לא אסרה תורה שיאמר אדם דברי תורה לעורר נפשו לטובה כדי שיגן עליו אותו הזכות לשומרו. וא"כ לדעת החינוך אין חילוק בין אם הוא חולה או אינו חולה, ובאמת אסור להתרפאות בדברי תורה אפילו בבריא, אלא שמזמורים אלו שהזכירו לומר, היינו שיש באותם מזמורים דברים יעוררו הנפש היודע אותם לחסות בה' ולהשים בו כל מבטחו ולקבוע בלבבו יראתו ולסמוך על חסדו וטובו, ומתוך התעוררות על זה יהיה נשמר בלי ספק מכל נזק.

וכעי"ז מבואר בפרישה (אות יז), דלא אסרו אלא כשקורא עליו פסוק ולא מכוין אלא לרפואה בלא טעם אלא להיותו כלחש וכעין רפואת הטבע, אבל כשקורא מזמורים כקריאת שמע של לילה שעוסק במצותו של מקום וגם במזמורים שמדברים איך שמציל השם יתברך להבוטחים בו וכוונתו של הקורא הוא שעל ידי זה יצילהו השם יתברך בשכר המצוה ובשכר הבטחון שהוא בטוח בהשם יתברך שמציל ומרפא ליראיו והמקוים לישועתו מצילהו השם יתברך גם כן, מותר ומצוה לעשות כן.

## ההיתר באמירת תהילים הוא ע"י החיזוק שיש לו

ועולה לפי"ז, שכל ההיתר לומר תהילים על חולה הוא דוקא באופן שמעורר הנפש ע"י זה, ואז יכול לסמוך על דברי החינוך והפרישה אבל בלא זה אסור.

ובאמירת התהילים יש מעלה מיוחדת ויכולת גדולה לקרב ולעורר הלבבות, ויעוי' מה שכתב המלבי"ם בהקדמה לתהילים וז"ל כל אדם יחזה בו, כל תפלה וכל תחנה, כל הודאה וכל תהלה, על כל דבר ועל כל ענין, צוקה או תשועה, צרה או רוחה, אשר יהיה ליחיד או לרבים, בתהלוכות העתים ומסיבות הזמן, הסוער על כל עוברי ים החיים, בהמון משבריו ושאון גליו. גם יש בו סגולות יקרות ומטמוני מסתרים מסוד ה' ליראיו, תרופות וסמי חיים, ומפתחות אל שערי שמים.

ובלא"ה צריך לבוא לכוונה זו, דיש לידע שעניין התפילה מבואר בספר העיקרים (מאמר רביעי פרק יח), דלכאורה מה תועיל תפילתו, והרי ידוע לפני ה' יתברך חשבונו של עולם והכל בא בדקדוק הדין הן לטוב והן למוטב, ולמשל אם נגזר עליו להיות חולה ח"ו הרי בודאי זהו דינו עפ"י חשבון, וא"כ איך יבוא ע"י תפילתו לשנות הגזירה, והרי כבר נתחייב עבור איזה דבר לחלות, וכי ע"י תפילתו נתבטל אותו מעשה שעשה שגרם לגזור עליו לחלות. וביאר בספר העיקרים שהאדם ע"י תפילתו מראה בטחונו בה' יתברך שהוא מנהיג העולם, והכל בא ממנו, ועי"כ האדם מתקרב לה' יתברך, וממילא נעשה 'כאיש אחר', ושוב נפטר מאותו עונש שהרי עכשיו כבר אינו אותו חוטא שהיה קודם שנתפלל.

אלא שעדיין יש לבאר א"כ איך שייך שיתפלל אדם על חבירו, דהא דוקא ם האדם מתחזק ומשתנה ע"י התפילה זה גורם לבטל הדין. והביאור נראה, דהא כשגוזרים עונש על אדם הכל בא בחשבון, ואף הצער שיהיה לחבריו ובני משפחתו בכלל אותו חשבון, ובודאי לא לחינם בא להם אותו צער, ומעתה אם חבירו מתפלל שוב נעשה ראוי הוא לינצל מאותו צער, מחמת התעוררות לבבו, לכך ניצול חברו מאותו עונש, כדי שאותו חבר שהתפלל לא יבוא לו צער שלא כדין.

ולפי"ז עולה שכל עניין אמירת תהילים שרוצה אדם לומר להציל את החולה, בלא"ה מוכרח הוא לעשות כמו שכתב החינוך לעורר לבבו, שהרי רק עי"ז יכול חבירו לינצל מחמת תפילתו.

## לימוד תורה לזכות החולה

וגם ע"י לימוד תורה שייך להתרפאות בדרך זו, שע"י שעוסק בתורה נמצא עם ה' ויסורים בדילים ממנו [וכן כתב הפמ"ג בא"א סי' רלט סק"ז]. וידוע המעשה שהביא הגר"ח מוולאזין ברוח חיים מהט"ז, שבאה אשה לבית המדרש על בנה שהולך למות, ונתן הט"ז זכות הלימוד של שעה אחת כדי להציל אותו תינוק, וצ"ב איך שרי, והא אסור להתרפאות בדברי תורה. ועפ"י זה י"ל שלא היה הכוונה שמציל ע"י התורה, אלא ע"י ההתקרבות לה' שנעשית ע"י לימוד התורה [מיהו התם בלא"ה לא קשה שהרי מבואר ברמב"ם (ע"ז שם) שלצורך פיקו"נ הכל מותר].

## ביאור המאירי דשרי אמירת תהילים כשהוא בדרך תפילה

עוד מצאנו במאירי (שבועות טו:) שביאר איך שרי אמירת תהילים על החולה, והרי אסור להתרפאות בדברי תורה, והוא דאיתא בגמרא בשבת (סז.) שר' יוחנן אמר איזה פסוק כדי לינצל מחולי, ובמאירי הקשה איך שרי, וכתב שאם אומר התהילים בדרך תפילה אין איסור ורק אם רוצה להתרפאות ממש מחמת הפסוקים. ונראה שדבריו שווים לדברי החינוך, שאם הוא בדרך תפילה היינו שסומך על הקב"ה בזה מתפלל ממילא זה מושיעו.

## לחלק התהילים לפי אותיות

ומעתה לפי"ז יל"ד אם שרי לומר פסוקי התהלים באופן שמחלק תהלים לפי אותיות, דהא אז מראה הוא שעושה סגולה מדברי תורה ולא שבא לינצל דרך תפילה, וגם לא ע"י התקרבות לה'. ולכאורה כמו"כ כשמתפללים על החולה באותיות קר"ע שט"ן, לכאורה הרי אינו עושה כן לצורך תפילה או התעוררות הלב, אלא עושה הוא סגולה ממש ע"י התורה ואסור. מיהו במקום פיקו"נ ודאי יש להתיר.