אורח חיים קצב - ציונים והערות_1
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסימן קצ"ב**

נידונו בסימן כאן כמה וכמה ענייני נוסחאות.

**א, הב לן ונבריך**

**המ"א (ריש הסימן)** הביא מהזוהר שכיון שכל דבר שבקדושה צריך הזמנה, יש לומר קודם הזימון הב לן ונבריך וכדו'. וצ"ע, דלכאורה הזימון עצמו: "נברך שאכלנו משלו" הוא הזמנה וציווי לברכה, ומדוע צריך הזמנה להזמנה. (ואין לומר שהנברך הוא התחלת הברכה עצמה, דהא בשלושה והוא אומר ברכו, וכמו שביארו התוס' שם בסוגיא, ד"ברכו" הוא ציווי, ו"נברך" משמעותו בקשה). ועי' פמ"ג שהתקשה בזה ולא תירץ (ועי"ש בפמ"ג שנראה שלא היה פשיטא ליה שה"נברך" הוא ציווי והזמנה, והעמיד את קושייתו על דברי הא"ר). אך מעיון בדברי הזוהר עולה שהזוהר עצמו התקשה בזה (ותירוצו על פי הסוד, עיי"ש), ועולה מפורש בדברי הזוהר שאכן ה'נברך' הוא הזמנה בעלמא, והברכה מתחילה מה'ברוך שאכלנו'.

**ב, נברך אלוקינו (בלי למ"ד)**

כתבו **התוס' (מ"ט: ד"ה "נברך")** שהגירסא הנכונה היא נברך אלוקינו ולא לאלוקינו, ופסקום טוש"ע (והוא דלא כהרי"ף והרמב"ם שגרסו לאלוקינו ותמה המאמ"ר מדוע לא הזכירום הטור והב"י). ובטעם העניין עיין **ב"י** שקישר זאת לחשש שמא ישמע שמברך לבעה"ב. (ובפשטות אינו מובן, דכל החילוק הוא רק אם "מברך ל", או "מברך את", ומדוע יש נפ"מ למשמעות הייחוד. וראה הערה[[1]](#footnote-1).) אבל כבר העיר **הט"ז** שאין זה במשמעות התוס', אלא כך הוא הנכון בלשון הברכה שהיא בלי למ"ד. (וחילוק המשמעות מובן לכל מבין לשון הקודש.)

והביאו הראשונים כמה לשונות מהכתובים. **וצ"ע**, דלכאורה הראיה הגדולה היא מלשון הציווי של ברכת המזון בה עסקינן: "וברכת **את** ה' אלוקיך", ולא "ברכת **לה'** אלוקיך".

והנה במשמעות כל עניין הברכה ידועים שני הפירושים, הא', שבאים לשבח את השי"ת ולומר שהוא מקור הברכה. הב', שבאים לברך כביכול את הקב"ה בסוד תנו עוז לאלוקים. ולגבי נידון דידן, לכאורה לשני הפירושים ראוי לומר בלי למ"ד. דאם הוא לשון שבח, הרי גם בלשון שבח משבחים את ה' ולא משבחים לה' (ואינו דומה להודאה ושירה). ואם הוא לשון ברכה כפשוטו, הרי מברכים את השי"ת. אך עי' **בב"ח** שביאר באריכות ושייך זאת דווקא למה שהמשמעות היא ברכה כפשוטו. וציין לב"ח **הפמ"ג**. (וראה מה שהביאו ב"דירשו" בשם אחד מגדולי פוסקי דורנו זצ"ל אשר כתב בדיוק להפך מהב"ח, ומלבד מה שהוא הפך דברי הב"ח הוא גם צע"ג במשמעות הלשון, וצ"ע.)

**ג, ובטובו חיינו**

המילים "בטובו חיינו" לא התפרשו במשנה כלל, ובאו **בגמ' (נ.)** רק בדרך אגב להפקיע מהבורים אשר אומרים 'מטובו' או 'חיים'. ולא התפרש מתי נאמרים מילים אלו. אבל **ברי"ף על דף מ"ו:** בביאור הספק להיכן הוא חוזר התפרש שהמזמן אומר 'נברך שאכלו משלו' והשומעים עונים 'ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו'. ושוב עונה המזמן אחריהם 'ברוך שאכלנו וכו''. וכן הוא בראשונים ופוסקים וכן נפסק בטוש"ע. והב"ח הביא שיש שנהגו שגם המזמן עצמו אומר 'נברך שאכלנו משלו ובטובו חיינו', והביא מהמהר"ל שאין לומר כן. ובטעם הדבר ביאר המהר"ל שם שכן היא הדרך שהמצווה אומר קצת והעונים עונים אחריו יותר, וכן הוא בקריאת התורה שאומר "ברכו את ה' המבורך" והם עונים "ברוך ה' המבורך **לעולם ועד**". (ובדברי **הט"ז** מבואר שבזימון בעשרה, גם המזמן אומר ובטובו חיינו, וחלק עליו **המ"ב.**)

**ד, אמן**

דנו הפוסקים האם צריך לענות אמן אחר ברכת הזימון. ויש כאן שני נושאים, האם צריך המזמן לענות אמן אחר השומעים. והאם צריכים השומעים לענות אמן לאחר שחוזר המזמן ואומר ברוך שאכלנו משלו. ועצם הא ששייך לענות אמן אחר ברכה זו, מבואר בגמ' לגבי מי ששומע את המזמנים אומרים ברוך שאכלנו משלו שעונה אחריהם אמן. (ויש לחקור בזה[[2]](#footnote-2) האם הוא מדין ענייה אחר הזימון, או שהוא דומיא דאמן על שאר הברכות. ועי' לשון רמ"א לקמן שמשמע שהוא מדין אמן אחר כל הברכות.) וממילא הפשטות היתה שגם המזמנים עצמם יצטרכו לענות אמן אחר המזמן (אבל המזמן עצמו לא, כיון שחוזר ואומר ברוך שאכלנו משלו). וחפשו הפוסקים טעמים למנהג שלא אומרים אמן. והטעם המחוור שמצא המ"א הוא רק אם פסקינן כרב ששת שברכת הזן היא חלק מברכת הזימון, אין להפסיק ביניהם. ושני נפ"מ יוצאים מטעם זה: א, לדעת המחבר שפסק כר"נ, אכן יצטרכו לענות אמן. ב, שבזימון של עשרה יצטרכו לענות אמן. ולמעשה אין המנהג לענות אמן כלל, וכמו שהעיד המ"ב. והיינו מחמת מה שביאר הפמ"ג לקמן במקומו, שכיון שענו בעצמם "ברוך שאכלנו משלו" והאמינו, שוב אינם צריכים לענות אחר המזמן.

**ה, ברוך הוא וברוך שמו**

בטור מבואר חידוש שהמזמן אומר לפני ברכת המזון 'ברוך הוא וברוך שמו'. ולא נתבאר מקורו. והטוש"ע לא הביאוהו. ובטעם העניין ביאר הב"ח שהוא משום "גדלו לה' איתי", וביאר הפמ"ג שהיינו שהשומעים צריכים להגדיל את השבח. אמנם כתב הפמ"ג שהפשטות היא בדעת הטור שהמזמן הוא שאומר ברוך הוא וברוך שמו ולא השומעים. ויש שכתבו שהוא כדי להפסיק בין ברכת הזימון לברכת המזון עצמה.

1. יש לחדש ש(בדרך משל) כאשר אדם מברך את בנו שאכל אצלו. אם יש לו רק בן אחד, יכול לומר: "הריני מברך בני שאכלתי אצלו". אבל אם יש לו כמה בנים, צריך לומר: "הריני מברך את בני שאכלתי אצלו", דהמילה 'את' משמעותה כאן היא "אותו בן" שאכלתי אצלו. אך אם יבוא 'להודות' לבנו – יאמר: "הריני מודה לבני שאכלתי אצלו", בין אם יש לו בן אחד ובין אם יש לו שני בנים. ואשר על כן, אם יבוא להשתמש בלשון "ברכה ל", לא יוכרח מדבריו ש"אחד אלוקינו". משא"כ שמשתמש בלשון "ברכה את" ולא אומר "את", הרי מוכח מלשונו ש"אחד אלוקינו". [↑](#footnote-ref-1)
2. עי' בזה בקונטרס מראי מקומות על פרק שלושה שאכלו לר"ד כגן. [↑](#footnote-ref-2)