דמאי - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי

**פתיחה למסכת דמאי**

א] בעיקר תקנת דמאי,[[1]](#footnote-1) תניא בסוטה מ"ח א' דיוחנן כה"ג גזר על הדמאי, לפי ששלח בכל גבול ישראל וראה שאין מפרישין אלא תרומה גדולה בלבד, ומעש"ר ומע"ש מקצתן מעשרין ומקצתן אין מעשרין, וע"כ התקין דהלוקח פירות מע"ש מפריש מהן מעש"ר ומע"ש, ומפריש מן המעש"ר תרומ"ע ונותנו לכהן ומע"ש עולה אוכלו בירושלים, מעש"ר ומעשר עני המע"ה.

ב] בשבת י"ג א' ובכ"ד אמרו דרוב ע"ה מעשרין הן,[[2]](#footnote-2) והתוס' שם ד"ה רבא אמר כתבו דאף שאמרו ששלח בכל גבול ישראל ולא היו מפרישין אלא תרומה גדולה,[[3]](#footnote-3) היינו שלא היו מפרישין כולם אלא תרומה גדולה, אך גם מעשרות היו רובם מעשרין, וכ"כ הריטב"א, וכתב לישב עוד, דאף דבזמן יוחנן כה"ג ל"ה מפרישין כלל, מ"מ אח"כ הוכשרו כשראו שהיו בדלים מהן, וכ"כ התוס' הרא"ש שם,[[4]](#footnote-4) - והתוס' שם כתבו עוד דמה דחששו בזה למיעוט טפי במקום אחר, הוא משום דהוי מיעוט דשכיח טובא והיו רבים נכשלין.[[5]](#footnote-5)

ג] בבכורות כ' א' אמר רבינא, דכי אזלי רבנן בתר רובא ברובא דלא תלי במעשה אבל רובא דתלי במעשה לא, והגוו"ר בסוף כלל ס"ב הק' דא"כ מ"ט אזלינן בתר רוב ע"ה דמעשרין, הרי הו"ל רוב התלוי במעשה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הגוו"ר שם כתב די"ל דהא דל"מ רוב התלוי במעשה אינו אלא מדרבנן, וכ"כ הבינת אדם בשער רוב וחזקה ס"ד, ובתשו' ר"י מסלוצק סימן נ"ב ד"ה עוד נראה,[[6]](#footnote-6) ובתשו' פרי יצחק בח"ב סימן י"ד ד"ה אכן י"ל.[[7]](#footnote-7) - **ב** הגוו"ר כתב די"ל דבמיעוטא דמיעוטא מהני אף רוב התלוי במעשה.[[8]](#footnote-8) - **ג** המקנה בקידושין נ' ב' הוכיח מזה דכל הא דלא אזלינן בתר רוב התלוי במעשה, הוא רק בבהמה, אך ברוב התלוי במעשה דאדם אזלינן בתרי'. - **ד** בתשו' ר"י מסלוצק שם כתב די"ל דכיון דמוטל עליו להפריש מחמת חיובא דרחמנא, מהני אף רוב התלוי במעשה, דודאי עשה כתורה וכמצוה. - **ה** בד' התוס' ביבמות קי"ט א' סוד"ה מחוורתא ובבכורות כ' א' סוד"ה ואיבע"א מבו' דרוב ע"ה מעשרין, אי"ז רוב על הפירות שהן מעושרין, אלא הרוב הוא על הע"ה הוא מן הע"ה המעשרין, עיי"ש, ורוב זה הרי אינו כלל רוב התלוי במעשה, וכ"כ בתשו' משנת ר"א סימן מ"ט סק"ה.

ד] האתוו"ד בכלל ו' נסתפק בעיקר איסור דמאי שאסרו חכמים, אם איסורו הוא רק אם הע"ה לא עישר באמת, אך אם הע"ה עישר באמת, אף שהאוכל לא ידע מזה, לי"ב איסורא, ואינו אלא כנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה, או דאסרו חכמים את הדמאי בודאי, וכ"ז שאינו יודע שהע"ה עישר הו"ל איסור ודאי, אף אם באמת עישר הע"ה.[[9]](#footnote-9)

ומצאנו הדברים מפורשים בד' הראשונים, דהנה בשבת כ"ג א' פרכינן דאם דרבנן בעי ברכה, מ"ט אין מברכין על הדמאי, ואמר אביי ודאי דדבריהם בעי ברכה ספק דדבריהם לא בעי ברכה, ופרכינן עלה מיו"ט שני דספק דדבריהם ובעי ברכה, ומשני דהתם כ"ה דלא לזלזולי בי', ורבא משני דרוב ע"ה מעשרין הן.

ובתשו' הרמב"ם סימן של"ג כתב דאין מברכין על מצוה שהיא מספק, ומה שאמרו בשבת שם דמברכין על ספק, ושאני דמאי דרוב ע"ה מעשרין הן, ענין אחר הוא, דהתם פרכינן דאם מברכין על מצוה שהיא מדרבנן, מ"ט אין מברכין על הדמאי, ומשני אביי דדבר שעיקר תקנתו מצוה מדבריהם ולא תקנתו מפני הספק תקנו עליו ברכה, אך דבר שעיקר תקנתו מפני הספק אינו טעון ברכה, ופרכינן עלה מהא דמברכין על יו"ט שני אף שעיקר תקנתו מפני הספק, ומשני דהתם הוא כ"ה דלא לזלזולי בי', אך שאר הדברים שעקר תקנתם מפני הספק לא תקנו להם ברכה, ורבא משני דלעולם תיקנו ברכה אף על דבר שעיקר תקנתו מפני הספק, והא דאין מברכין על הדמאי, הוא משום דרוב ע"ה מעשרין, וכ"נ בד' הרא"ש בחולים פ"ו סימן א', עיי"ש, - ומבו' להדיא מדבריו דמצות ההפרשה דדמאי הוא מצוה ודאית מדרבנן, וזהו דפרכינן דמ"ט אין מברכין ע"ז, ומ"ש מכל מצוה דרבנן דמברכין עלי', ואביי משני דאף דהיא מצוה מדרבנן, מ"מ כיון דעיקר התקנה מפני הספק אין מברכין, וע"ז פרכינן מיו"ט שני דמברכין עליו אף דעיקר תקנתו היא מפני הספק, ומשני דהוא כ"ה דלא לזלזולי בי', ורבא משני דשאני דמאי דתקנתו היא מפני ספק דאיכא רוב לפטור, ואף שתיקנו חכמים לעשר, מ"מ לא תיקנו בזה ברכה.[[10]](#footnote-10)

והרמב"ן בשבת שם דטעמא דרבא דספק דדבריהם בעי ברכה, וכל הא דאין מברכין על הדמאי הוא משום דרוב ע"ה מעשרין, ול"מ לכל ספק דאין מברכין, הוא משום דכיון דתיקנו רבנן וגזרו על הדמאי, כמצוה של דבריהם דמיא ממש, דומיא די"ט שני דהוא תקנתא דרבנן ולא חיישינן לספיקא ובעיא ברכה כנר חנוכה, אלא דכיון דרוב ע"ה מעשרין הן, עבוד רבנן היכירא דלא לימרו כדאורייתא דמי להו לרבנן ונפ"מ לכמה מילי, וכ"כ הריטב"א שם בשם מקצת הגאונים ומקצת רבותינו, וכ"כ המ"מ בפ"ג מחנוכה ה"ה, ומבו' דמצות ההפרשה דדמאי היא מצוה ודאי, ודמי לכל מצוה של דבריהם.[[11]](#footnote-11)

אך מד' כמה מקמאי שהוכיחו מהתם דמברכין על ספק מצוה, עמש"כ הרמב"ן בשבת שם בתי' בתרא, והרשב"א שם, והרא"ש בחולין שם בשם רבינו יונה, משמע דמצות ההפרשה דדמאי אינו אלא מספק, וע"כ דמי לכל ספק מצוה.[[12]](#footnote-12)

ה] והאתוו"ד שם הוכיח לנידו"ז עוד מכ"ד, **א** בפ"ה מי"א תנן דאין מעשרין מדמאי על דמאי, דשמא ע"ה אחד עישר את תבואתו והשני לא עישר, והו"ל מפריש מן הפטור על החיוב או מן החיוב על הפטור, וכ"ה בב"מ נ"ו א', ואם איסור דמאי הוא איסור ודאי, מ"ט ל"מ לעשר מזע"ז, הרי שניהם חייבין בודאי מדרבנן, ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ב** במנחות ל"א א' אמרו דמעשרין מדמאי על טבל דרבנן, ול"ה כמעשר מפטור על החיוב או מחיוב על הפטור, ואם איסור דמאי אינו איסור ודאי, הרי ממ"נ, אם עישר הע"ה תחילה את הדמאי, ה"ז פטור אף מדרבנן וא"א להפריש ממנו על טבל דרבנן, דהו"ל מן הפטור על החיוב, ואם לא עישר הע"ה את הדמאי, הו"ל חיוב דאורייתא, והו"ל מן החיוב על הפטור, ובע"כ דאיסור דמאי הוא איסור ודאי, וכיון שהוא חייב בודאי מדרבנן במעשרות, יכול לעשר ממנו על טבל דרבנן.[[13]](#footnote-13) - **ג** בחולין ו' א' אמרו בהא דאכל ר' אסי תערובת דמאי, דהשתא בהמתן של צדיקים אין הקב"ה מביא תקלה על ידם צדיקים עצמם לא כ"ש, ואם איסור דמאי אינו איסור ודאי, הרי י"ל דדמאי זה עישרו הע"ה, ולא עביד ר' אסי איסורא, ובע"כ דכ"ז שלא נודע שעישר הע"ה, הו"ל איסור ודאי.[[14]](#footnote-14) - **ד** בב"מ נ"ג א' אמרו דא"א לצרף מע"ש פמשו"פ שנתערב עם מע"ש אחר ולחללו, דדאורייתא ודרבנן לא מצטרפין, ופריך וניתי דמאי, ואי נימא דאיסור דמאי אינו איסור ודאי, היאך מצטרף דמאי לטבל שנתערב, הרי ממ"נ, אם עישר הע"ה תחילה את הדמאי, אין המע"ש שעישר ממנו מע"ש כלל אף מדרבנן, ואינו מצטרף למע"ש שנתערב, ואם לא עישר הע"ה תחילה את הדמאי, הרי המע"ש שעישר הו"ל מע"ש דאורייתא, ודארייתא ודרבנן לא מצטרפי, ובע"כ דאיסור דמאי הוא איסור ודאי, ויש על המע"ש שעישר תורת מע"ש ודאי מדרבנן, וע"כ הוא מצטרף למע"ש שנתערב.

ו] הרמב"ם בפיהמ"ש בריש מכילתין כתב דצריך להפריש מן הדמאי חלק אחד ממאה והוא מעשר מן המעשר, ומפרישין ממנו מע"ש וכו', ואין חיוב להפריש ממנו לא מעש"ר ולא מעשר עני, לפי שמעש"ר ללוי ומעשר עני לעניים, וכלל אצלינו בדיני ממונות המע"ה, ומה שחייבוהו בתרומ"ע, אף דהמע"ה, הוא משום שהיא תרומה שהוא מתנה לכהן והאוכל טבל שלא הופרשו ממנו מתנו"כ חייב מיתה בידי שמים, ומחמת האיסור חייבוהו להפריש ממנו מתנו"כ, וכ"כ הרע"ב.

והרמב"ם בפ"ט ממעשר ה"ב - ה' כתב, ז"ל, והתקינו שלא יהא אדם מפריש מן הדמאי אלא תרומ"ע מפני שהוא עון מיתה, ומע"ש שאין בזה הפסד שהרי בעליו אוכלין אותו, אבל מעש"ר ומעשר עני אין מפריש מן הדמאי מפני שהוא ספק והמע"ה וכו', אע"פ שאין מפרישין מעשר עני מן הדמאי, צריך לקרות לו שם ואינו מפריש, ואומר עישור מה שיש כאן מעשר עני כדי לקבוע מע"ש, שמעשר עני בשלישית וששית במקום מע"ש של שאר שני השבוע וכו',[[15]](#footnote-15) כיצד מעשרין את הדמאי וכו' ואומר זה מעשר ושאר מעשר סמוך לו, ואח"כ אומר זה שאמרתי עליו שהוא מעשר ה"ה תרומ"ע על שאר המעשר הסמוך לו וכו', שאינו רשאי להפריש תרומ"ע קודם המעשר לכתחילה וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם דעיקר חיוב דמאי שחייבו חכמים הוא להפריש תרומ"ע ומע"ש, אך מעש"ר ומעשר עני א"צ להפריש, ומ"מ צריך לקרוא שם על מעשר עני, כדי לקבוע מע"ש, משום דמעשר עני בשלישית וששית הוא במקום מע"ש של שאר שני השבוע, וצריך לקרוא שם על מעש"ר, משום דאינו רשאי להפריש תרומ"ע קודם המעשר לכתחילה.

והמהר"י קורקוס שם ה"ג כתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל בפ"י ממאכ"א הי"ט וה"כ דאין חייבין מיתה אלא על טבל הטבול לתרומה גדולה או לתרומ"ע, אך כל שהופרשו ממנו תרומה גדולה ותרומ"ע ולא הופרשו ממנו מעשרות אין חייבין עליו מיתה,[[16]](#footnote-16) וע"כ לא חייבו בדמאי להפריש מעשרות,[[17]](#footnote-17) וכמשמעות הברייתא בסוטה מ"ח א' דעיקר מה שחששו בדמאי הוא משום עוון מיתה, (אך כל דליכא עוון מיתה לא חששו, משום דרוב ע"ה מעשרין), ולא חייבו אלא להפריש תרומ"ע דיש בטבלו עוון מיתה, ולהפריש מע"ש שאין בדבר הפסד,[[18]](#footnote-18) ומ"מ חייבו לקרוא שם על מעשר עני, כדי שלא יתרשל במע"ש בשנת מע"ש, (כיון דמעשר עני הוא במקום המע"ש), וחייבו לקרוא שם על מעש"ר מפני התרומ"ע, וכ"כ החזו"א בסימן א' סק"ה.[[19]](#footnote-19)

ז] אך בפירש"י במכות ט"ז ב' ד"ה א"צ לקרות את השם כתב דמשום עיקר תקנת דמאי צריך להפריש את כל המעשרות, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד, - והמהר"י קורקוס שם כתב דהוא משום דס"ל דגם בטבל למעשרות איכא עוון מיתה, וע"כ תיקנו להפריש כל המעשרות.

ח] הרמב"ם בפיהמ"ש בריש מכילתין כתב דצריך להפריש מן הדמאי תרומ"ע ונותנו לכהן, וכ"כ הרמב"ם בשלהי מע"ש ובפ"ט ממעשר ה"ה, והתוי"ט בריש מכילתין כתב בדעתו דצריך ליתנה לכהן בחינם, וכ"כ בפירש"י בסוטה מ"ח א' ד"ה מפריש תרומת מעשר, והתוס' ביומא ט' א' ד"ה מעש"ר, והרא"ש בריש מכילתין, - אך הטור ביו"ד סימן של"א כתב דמוכר התרומ"ע לכהן,[[20]](#footnote-20) והב"י שם כתב דהוא משום דדמי למעש"ר ומעשר עני שמעכבו לעצמו דהמע"ה, וה"נ בתרומ"ע דמוכרה לכהן והדמים שלו.

ובטעמא דש"ר דס"ל שנותנה לכהן בחינם ולא אמרינן בזה דהמע"ה, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בסוטה שם כתב דכיון שיש בו עוון מיתה החמירו עליו שלא לעכבו אצלו ולמכור לכהן, גזירה שמא כשישהו אצלו יבא לאכלו, וכ"כ הרא"ש בריש מכילתין. - **ב** התוס' ביומא שם כתבו דכיון דדבר מועט הוא שאינו אלא חלק אחד מק' ועוד דדמי' מועטין שהוא צריך למוכרה בזול שאין לה אוכלין מרובין תיקנו רבנן שיתננה לכהנים. - **ג** בד' הרמב"ם מבו' דאף במעש"ר ומעשר עני אם היו מחייבין חכמים בהפרשה, הי' צריך ליתנם ללוי ולעני, וכמש"נ לעיל אות ו' בהערה, ולפ"ז הרי דע"כ בתרומ"ע שחייבו חכמים בהפרשה, צריך ליתנה לכהן, וכ"כ המאירי בב"מ נ"ה ב' דכיון שהיתה התקנה על תרומ"ע שיש בה עוון מיתה, הרי היא מכח התקנה כאילו באה מן הטבל וזכו בה הכהנים.

ט] התוי"ט בריש מכילתין כתב דאף לדעת ר"מ דמעש"ר אסור לזרים, א"צ להפריש מן הדמאי מעש"ר ולמכרו ללויים, דכיון דלי"ב חיוב מיתה אלא לאו בעלמא לא גזרו, ועמש"כ האו"ש בפ"י מתרומות ה"ו לפרש לזה בע"א.

אך בתוס' הגרע"א שם כתב דבד' התוס' ביומא נ"ו א' ד"ה הלוקח יין מפורש דלר"מ דמעש"ר אסור לזרים, אין מעש"ר של דמאי נאכל לזרים, עיי"ש, וכן משמע קצת בד' רבינו יונה בב"ב פ"ח א', והר"ן בנדרים פ"ד ב'.

י] בטעם הא דאין מפרישין מן הדמאי תרומה גדולה, ???חזו"א דמאי סי' א' סק"ג דלא כמל"מ שנסתפק בזה וכן פסק בפה"ש וכן מוכח בב"מ צ' א' תרומת דמאי מי איכא ואף על גב דגבי חלה כ' רבנו בפ"ח מביכורים הי"ד דצריך שיאמר לו מעושרין הן היינו משום דל"ש בחלה א"א לגורן שתעקר כו' וצע"ק ועמש"כ שם בשם מרן ליישב??, והחזון נחום בשלהי מע"ש הוכיח כן מהא דתנן התם דבימיו ל"ה צריך אדם לישאל על הדמאי.??

**פ"א מ"א**

א] **הקלין שבדמאי וכו',** הר"ש הביא מירושלמי דפליגי בה ר' יוחנן ור"ל, דלר' יוחנן פטורא דמינים אלו אינו רק בדמאי, אלא אף בודאי,[[21]](#footnote-21) ומשום דרובן באין מן ההפקר, ודעת ר"ל דפטורא דמינים אלו הוא בדמאי, אך בודאי חייבין, וכתבו דסוגיית הגמ' בברכות מ' ב' היא כר"ל, דאמרו שם דדמאי הוא דלא בעי עישורי אך ודאי בעי עישורי, וכ"כ התוס' בר"ה ט"ו ב' ד"ה בנות שוח, וכ"כ הראשונים בכ"ד דפטורא דמינים אלו הוא משום דלא נחשדו עליהן ע"ה, ונתבאר להלן אות ב', וכ"כ הפאה"ש בסימן י"ח סק"ז דכ"ה דעת רש"י והראב"ד והרשב"א והגר"א.

אך הרמב"ם בפי"ג ממעשר ה"א פסק כדעת ר' יוחנן,[[22]](#footnote-22) והפאה"ש שם כתב בדעתו, דאף דסוגיית הגמ' בברכות היא כר"ל, מ"מ פסק כר' יוחנן דירושלמי, וכדרכו בכ"ד לנטות אחר הירושלמי, ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס בהל' מעשר שם, והתוס' אנשי שם במשנתינו, ובהגה' מהרש"ם על הירושלמי.

ב] לדעת ר"ל דמינים אלו אינם פטורין אלא בדמאי, נחלקו הראשונים בטעם פטורן, **א** הר"ש והרא"ש כתבו דהוא משום שאינם חשובין ואין ע"ה חשוד עליהן, וכ"כ בפירש"י בברכות מ' ב' ד"ה אלו הן, ובעירובין י"ח א' ד"ה פטורין, והתוס' בר"ה ט"ו ב' ד"ה בנות שוח ובבכורות ח' א' ד"ה בנות שוח, והרשב"א והמאירי בברכות שם, והריטב"א והמאירי בעירובין שם, והריטב"א בר"ה שם. - **ב** התוס' בשבועות י"ב ב' ד"ה כבנות שוח כתבו דהוא משום דמצוי להם מן ההפקר, ולא נחשדו שלא לעשר הגדל בגינותיהן ובפרדסיהן, וכ"כ התוס' בע"ז י"ד א' ד"ה בנות שוח בתי' קמא. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דהם הפקר על הרוב, ונמצא שיש בהן ב' ספיקות, חדא שמא הם מן ההפקר, ואף אם הן מן השמור שמא הופרשו מהן מתנות, ובספק ספיקא אזלינן לקולא.

ג] הרמב"ם בפי"א ממעשר הי"ג כתב דהמולך חטיו לטוחן נכרי הרי הם דמאי שמא החליפן בחטין של ע"ה, והראב"ד שם נחלק ע"ז, דאם מפני הספק הזה הלא הוא ספק ספיקא, אלא הוא משום דחיישינן שמא החליפן משלו ומירוח נכרי חייב מדרבנן, והכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דכיון דקי"ל דרוב ע"ה מעשרין הן ואפ"ה חיישינן להו, והרי דהחמירו חכמים לחוש בזה אפי' למיעוט, ה"נ החמירו לחוש אפי' לספק ספיקא,[[23]](#footnote-23) - והשעה"מ בפ"א מיו"ט ה"כ הק' ממש"כ הרמב"ם במשנתינו דפטורא דהקלין שבדמאי הוא משום ספק ספיקא, והרי דמהני ספק ספיקא לגבי דמאי.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השעה"מ שם כתב לישב דהכא שאני משום דבב' הספיקות איכא רוב לפטור, דרוב פירות אלו באין מן ההפקר, ורוב ע"ה מעשרין, וספק ספיקא כי האי אלים טפי, ומשום דלא החמירו חכמים אלא בחד רובא, ולא בתרי רובי,[[24]](#footnote-24) ועמש"כ בזה בתשו' עין יצחק אהע"ז ח"א סימן כ"ב ענף א'. - **ב** השעה"מ שם כתב עוד, דלא החמירו בספק ספיקא, אלא בפירות שהם מחוייבין בודאי במעשר אלא דנפל לנו ספק אם עישרום, ובזה הוא דחששו למיעוט כיון שהן מחוייבין בודאי במעשר, וה"נ חששו לספק ספיקא, ומשא"כ הכא דהספק הוא אם נתחייבו כלל במעשר, ובזה הלכו חכמים להקל, וכ"כ בתוס' הגרע"א לקמן פ"ד מ"ג אות כ"ט, ועמש"נ להלן אות ה' לפרש בזה. - **ג** האו"ש בהל' מעשר שם כתב דאחר שתיקנו חכמים תקנת דמאי, נתרועע רוב ע"ה דמעשרין, דמאן מפיס דלא סמך הע"ה ע"ז דהלוקח ממנו יעשר, ולא יאמינו שהוא מעושר, וע"כ הוא דלא אזלינן בזה בתר ספק ספיקא, ומשא"כ הכא דידוע דבמינים אלו אין הלוקחן מע"ה צריך לעשר, א"כ נתחזק בהן הרוב ע"ה מעשרין, דיודע הע"ה שהלוקח ממנו אינו מעשר ואינו חשוד להאכיל דר שאינו מתוקן ועל הרוב הוא מפריש, וע"כ כל שנצטרף ספק אחר פטור מלעשר. - **ד** הישועות מלכו בפ"ה ממעשר ה"ו בסו"ד כתב דכל הא דאמרינן דרוב ע"ה מעשרין, הוא רק כשנתן הע"ה לחבר בחזקת מעושרין, אך בלא"ה ליכא רוב דמעושרין הן, דרק בחבר אמרינן דחזקה דאינו מוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן, וע"כ הוא דבמוליך חטין לטוחן נכרי ומספק"ל שהחליף בחטין של ע"ה, דספק גמור הוא אם הן מעושרין, לא אזלינן בתר ספק ספיקא, ומשא"כ הכא דהע"ה אומר לו דהפירות מעושרין דבכה"ג איכא להרוב ע"ה דמעשרין, אזלינן בתר ספק ספיקא.

ד] המהר"י קורקוס בהל' מעשר שם כתב בדרך קמא דטעם הא דל"מ ספק ספיקא בדמאי, הוא משום שתיקנו חכמים להפריש על פירות ע"ה, וחזר הספק ודאי לענין זה, ולכאו' הוא מתפרש כמש"נ בפתיחה למכילתין אות ד' מד' תשו' הרמב"ם דמה שחייבו חכמים בדמאי, הוא חובה ודאית שחייבו לעשר את הדמאי, וע"כ אין ספיקא דדמאי מצטרף לספק ספיקא.

ולפ"ז נראה לישב היטב מש"כ הרמב"ם במשנתינו דפטורא דהקלין שבדמאי הוא משום ספק ספיקא, והרי דשפיר מהני ספק ספיקא בדמאי, - והיינו דכל הא דל"מ ספק ספיקא בדמאי, היינו דומיא דמוליך חטין לטוחן נכרי, דהחטין שיש ביד הנכרי משל ע"ה דהם דמאי, חייבין בודאי במעשר, וכל דמספק"ל אם חטין אלו הם החטין של ע"ה, ליכא אלא חד ספיקא, אך הכא דאיכא ספק ספיקא על הפירות שביד הע"ה עצמן אם הן חייבין במעשר, הרי דבפירות אלו ליכא לעיקר חיובא דדמאי, דכל מה שחייבו חכמים פירות דמאי במעשר, הוא רק כשאין בהן אלא ספק אחד, אך כל שיש בהן ספק ספיקא דאזלינן בה לקולא, לא חייבום חכמים במעשר, וע"כ שפיר פטרינן להו ממעשר.

ה] המהר"י קורקוס בהל' מעשר שם כתב לפרש עוד בטעם הא דל"מ ספק ספיקא בדמאי דהוא משום דעיקר תקנת דמאי הוא על הספק, וכיון שתיקנו כן על הספק אף דרוב ע"ה מעשרין, ע"כ החמירו גם בספק ספיקו, ולכאו' המכוון בזה הוא דמה שחייבו חכמים בדמאי, הוא חובה ודאית שחייבו לעשר את הדמאי במקום דספק אם הוא מעושר, וכמש"נ בפתיחה למכילתין באות ד' מד' הרמב"ם בתשו', וכ"ה דתיקנו כן במקום ספק, ה"נ תיקנו במקום ספק ספיקא, וע"כ ל"ש בזה התירא דספק ספיקא כלל.

ובזה מתפרש היטב מש"כ השעה"מ והגרע"א דכל הא דל"מ ספק ספיקא בדמאי הוא רק בפירות שהם מחוייבין בודאי במעשר, והיינו די"ל דכל עיקר הך מילתא דדמאי חייב בודאי במעשר, ל"ש כן אלא משום דהוו הפירות פירות המחוייבין במעשר, ומתקנת דמאי הוא שלא לסמוך על הצד שהן מעושרין, אלא אכתי קיים בהן חובת המעשר, אך בפירות דמספק"ל אם נתחייבו כלל במעשר, הרי דלהצד שאינם בני חיובא, ל"ש בהו כלל תקנת דמאי, וע"כ בכה"ג אזלינן בתר ספק ספיקא לפטרן מן המעשר, ואף דדמאי חייב בודאי במעשר, מ"מ כיון דחיובו הוא מכח הספק (וחשיב כספק דדבריהם, וכמו שאמרו בשבת כ"ג א'), ע"כ מצטרף ספיקו לספק ספיקא.

ו] **ובנות שוח,** הר"ש כתב דלר"ל טעם פטורם הוא משום שהוא פרי גרוע שלא נחשדו עליו ע"ה, וכתב דכן משמע ממה שאמרו בע"ז י"ד א' לגבי שביעית דהוסיפו עליהן בנות שוח, והרי דמעיקרא לא נהגה בהן שביעית משום שלא הי' חשוב בעיניהם, **ו**כ"כ התוס' בע"ז י"ד א' ד"ה בנות שוח ובר"ה ט"ו ב' ד"ה בנות שוח ובשבועות י"ב ב' ד"ה כבנות שוח בתחילת דבריהם דטעם הא דמעיקרא לא נהגו בהן שביעית, הוא משום דהוי פרי גרוע ולא חזו לאכילה כ"כ.

והחזו"א בשביעית סימן י"ד סק"ט כתב לפרש דהיינו דכיון שאכילתן גרועה לא קרינן בהו לאכלה, א"נ דלא מיקרי שוה לכולכם, ועיי"ש שכתב דאע"ג דגם מאכל בהמה יש בו שביעית, מ"מ מינים אלו שאין עומדין לבהמה אלא לאדם, בעינן חשיבות לאדם.[[25]](#footnote-25)

ז] והר"ש כתב דלדעת ר' יוחנן י"ל הא דלא נהגא בהו שביעית מעיקרא והוו סברי דלא אזלינן בהו בתר חנטה ולא כ"ה בכת"י בתר לקיטה כיון דאין נגמרין בשנה שחונטין בה,וכ"כ הרא"ש, וכ"כ התוס' בע"ז שם, - ובתוס' רבינו אלחנן שם הוסיף לפרש דהיינו דכיון דאין עיקרן נגמרין בשנה שחונטין בה לא אזלינן בהו בתר חנטה כשאר אילנות, וגם לא אזלינן בהו אחר שנה שני' או שלישית דאין להן זמן קבוע ליגדל רובם ולהיות עיקרם גדל באחת מן השנים.

אך התוס' בשבועות שם כתבו דמעיקרא סברו דאזלינן בהו אחר לקיטה, וכ"ה גירסת הדפוסים בד' הר"ש, וכן הגי' המהרש"א בד' התוס' בר"ה שם, - והתוס' הרא"ש בשבועות שם תמה ע"ז, דא"כ לא שייך למימר בהו דהוסיפו, שהרי מעיקרא ג"כ נהגה בהן שביעית כשחנטו בחמישית ונלקטו בשביעית.

ח] **והחומץ,** בפסחים מ"ב ב' תניא א"ר יהודה, ביהודה בראשונה הלוקח חומץ מע"ה א"צ לעשר מפני שחזקה אינו בא אלא מן התמד, ועכשיו הלוקח חומץ מע"ה צריך לעשר שחזקתו אינו בא אלא מן היין,[[26]](#footnote-26) ופרכינן עלה דסבר ר' יהודה דתמד לאו בר עשורי הוא, והא תנן המתמד ונתן מים במידה ומצא כדי מדתו פטור ור' יהודה מחייב, ומשני דה"ק לא נחשדו ע"ה על התמד, ואבע"א נחשדו ולא קשיא הא בדרווקא הא בדפורצני.

והר"ש במשנתינו כתב דשנויא קמא דטעם פטור חומץ הוא משום דלא נחשדו ע"ה על התמד, הוא כדעת ר"ל דהפטור במשנתינו הוא רק בדמאי משום דלא נחשדו ע"ה ע"ז, ושנויא בתרא דהא דפטר ר' יהודה הוא בדפורצני, הוא כדעת ר' יוחנן, וכ"כ הגר"א בשנו"א.[[27]](#footnote-27)

ובביאור שנויא בתרא דבתמד דפורצני מודה ר' יהודה דפטור, כתב בפירש"י שם דהיינו משום דבתמד דפורצני, כל שמצא כדי מידתו לי"ב אלא קיוהא דפירא, ומשא"כ בתמד דדרווקא דאף אם מצא כדי מידתו מעורב בו מן היין של שמרים, ומן המים נשאר בשמרים, - אך הר"ש במשנתינו פירש דהוא משום דהו"ל הפקר,[[28]](#footnote-28) והא דשאני תמד העשוי מן החרצנים מתמד העשוי מן השמרים, הוא משום דתמד העשוי מן השמרים אין לפטרו משום הפקר, כיון דכבר חל ע"ז חיוב מעשר משירד לבור ויקפה קודם שנעשו השמרים הפקר, ומשא"כ בתמד העשוי מן החרצנים, שלא הגיעו מעולם לידי חיוב, וע"כ פטור התמד שלהן משום הפקר.

**פ"א מ"ב**

א] **הדמאי אין לו חומש,** בב"מ נ"ד א' מפרשינן לה במע"ש של דמאי, דאם פודהו בעליו אינו מוסיף חומש, ואמרו שם דהא דיש לו קרן ואין לו חומש, הוא משום דקרן דמעכב בדאורייתא איתא בדרבנן, חומש דלא מעכב בדאורייתא ליתא בדרבנן, ומוכחינן מינה דאין החומש מעכב.

ובב"מ נ"ה ב' תנן דה' חומשין הן אלו הן האוכל וכו' ותרומ"ע של דמאי, ובגמ' שם אמר רבא קשיא לי' לר"ע תרומ"ע של דמאי, וכי עשו חכמים חיזוק לדבריהם כשל תורה, א"ר נחמן אמר שמואל הא מני ר"מ היא דאמר עשו חכמים חיזוק לדבריהם כשל תורה, והריטב"א שם בסו"ד כתב לפרש, דהא דפריך דוכי עשו חכמים חיזוק לדבריהם כשל תורה, אע"ג דבכ"ד מצינו שעשו חיזוק לדבריהם, הוא מכח הא דתנן הכא דהדמאי אין לו חומש, והרי דלא עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז הא דמשני דר"מ היא, היינו דמתניתין דהתם ר"מ היא דעשו חכמים חיזוק לדבריהם כשל תורה, ומתניתין דהכא רבנן היא, וכ"כ בס' הכריתות לשון לימודים שער ב' אות צ' דמשנתינו היא דלא כר"מ, וכתב דלפ"ז צ"ל דהא דתני בסיפא דברי ר"מ, לא קאי אכולה מתניתין.

אך התוס' הרא"ש שם כתב דמודה ר"מ דדמאי אין לו חומש ואין לו ביעור, דלא מצינו שנחלק ע"ז, וגם בסיפא תני דברי ר"מ, וגם במתניתין דהתם לא תני מע"ש של דמאי, וכתב דהוא משום דלא החמיר ר"מ אלא היכא דעביד איסורא כגון באוכל תרומ"ע של דמאי, אך בפדיון מעשר דליכא איסורא לא החמיר ר"מ.[[29]](#footnote-29)

ב] וכבר נחלקו בזה אמוראי בירושלמי הכא והביאוהו הריבמ"צ והר"ש, דדעת ר' אמי דאיירי מתניתין אף בתרומ"ע של דמאי, ופליגא על מתניתין דב"מ, דמתניתין דהתם ר"מ היא ומתניתין דהכא רבנן, - ודעת ר' זירא דאיירי מתניתין במע"ש של דמאי, אך דין חומש באוכל תרומ"ע, הוא אף בתרומ"ע של דמאי, כדתנן בב"מ שם, ומפרש ר' זירא דטעם הא דתרומ"ע של דמאי יש לה חומש, ומע"ש של דמאי אין לו חומש, הוא משום דבתרומ"ע של דמאי אם אתה אומר לו שלא יפריש, אף הוא אינו נוהג בה קדושה,[[30]](#footnote-30) ובמע"ש של דמאי אם אתה אומר לו שיוסיף חומש אינו מפריש כל עיקר.

ג] והרמב"ם בפ"י מתרומות ה"ד כתב דחייבין חומש על תרומ"ע של דמאי, משום שאמרו חכמים אם לא יתחייב עלי' חומש יזלזלו בה, והתוי"ט בב"מ פ"ד מ"ח כתב דאף דבבבלי מוקמינן לה כר"מ דחכמים עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה, ולא קי"ל כוותי', מ"מ סמך הרמב"ם על הירושלמי דטעם הא דהאוכל תרומ"ע של דמאי מוסיף חומש הוא משום דאם אתה אומר לו שלא יפריש אף הוא אינו נוהג בה קדושה, ואתיא ככו"ע,[[31]](#footnote-31) וכתב דכ"ה גם דעת הרע"ב במשנתינו ובב"מ שם.

ד] **ואין לו ביעור,** הריבמ"צ והרמב"ם והר"ש פירשו דקאי על מע"ש של דמאי, וזה ככל הדינים שנשנו בהך מתניתין דקאי על מע"ש, אך הרא"ש כתב דקאי גם על תרומ"ע של דמאי,[[32]](#footnote-32) - ובמע"ש פ"ה מ"ט אות ו' נתבאר דממה שלא פירשה הרא"ש אלא במע"ש ותרומ"ע, ולא פירשה אף במעש"ר ומעשר עני, יש ללמוד דאף בספק טבל גמור ליכא דין ביעור במעש"ר ומעשר עני, כיון שאינו נותנם ללוי ולעני אלא הם שלו, ולא איצטריך לאשמועינן דדמאי אין לו ביעור, אלא במע"ש ובתרומ"ע, דאף דהוא צריך לאכול המע"ש בירושלים וליתן התרומ"ע לכהן, מ"מ לי"ב דין ביעור.[[33]](#footnote-33)

ה] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפריך על הא דתנן דאין לו ביעור, שהרי יוחנן כה"ג העביר הודיית המע"ש כדתנן בשלהי מע"ש, ומשני דהעבירן שלא יתודו הא לבער צריך, וה"מ בודאי, אבל בדמאי א"צ לבער.

ובביאור הס"ד דמכח תקנת יוחנן כה"ג ליכא אף לחובת ביעור, כתב בביאור הגר"א דס"ד דהא דתנן דהעביר הודיית המעשר היינו שהעביר הוידוי והביעור,[[34]](#footnote-34) - והחזו"א בסימן ב' ריש סק"ג הוסיף לפרש דס"ד דכיון שאין הביעור כדין שאין נותן מעשר ללוי, ומה"ט ביטל יוחנן כה"ג וידוי מעשר, בטלה לה מצוה ביעור, שאין מצותה אלא שלימותה, כ"ה דליכא בכה"ג מצות וידוי, וע"ז משני דאין הדבר כן, אלא כל מה שיכול לבער חייב לבער.

ויש לפרש עוד בזה, למש"נ במע"ש פ"ה מ"ו אות ג' ד' פלוגתת רבוותא אם מצות ביעור היא מצוה בפנ"ע, או דעיקר המצוה היא בוידוי, והביעור אינו אלא כהכנה למצות הוידוי, דא"א לקיים מצות וידוי עד שיעשה הביעור כדין, ונתבאר מש"כ התורת הארץ בפ"ג אות נ"ט להוכיח לזה ממה שאמרו בירושלמי דאף דהעבירן שלא יתודו מ"מ צריך לבער, והרי דאף דאין מתודין, מ"מ חייבין בביעור, עיי"ש, - ולפ"ז י"ל דזהו דס"ד דמכח תקנת יוחנן כה"ג ליכא אף לחובת ביעור, והיינו משום די"ל דכל דאין מתודין ליכא לעיקר חובת ביעור, וזהו דמשני דאף דאין מתודין מ"מ מצות ביעור קיימת.

ו] **ונאכל לאונן,** בירושלמי אמרו דא"ר יוסי אפי' כספק טבל לא עשו אותו, דטבל שספק אם ניתן ממנו מע"ש, אסור מע"ש שלו לאונן, ומע"ש של דמאי מותר לאונן, והיינו דכיון דרוב ע"ה מעשרין ומדינא אין הדמאי אסור, הרי דאף אחר שחייבו חכמים את הדמאי במעשר, לא חשבוהו כספק טבל, וע"כ אין המע"ש שלו אסור לאונן, ול"ד לספק טבל דהמע"ש שלו אסור לאונן מספק.

והתוי"ט לעיל מ"א כתב דהא דלא גזרו בדמאי אף לאסרו לאונן, אף שגזרו בו חיוב הפרשה, הוא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ט ממעשר דעיקר תקנת דמאי הוא בדבר שיש בו חיוב מיתה, - אך אכתי צ"ע, דכיון דגזרו להפריש מן הדמאי מע"ש, אף שאין בזה חיוב מיתה, מ"ט לא אסרוהו לאונן, - והתוי"ט במשנתינו כתב דהוא משום דאנינות אינה מצוי', כמו שאמרו בירושלמי הכא,[[35]](#footnote-35) וע"כ לא גזרו בו אלא הבאת מקום שהוא עיקר מצות מע"ש, ומשא"כ אנינות דלא שכיחא, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן א' סק"ד.

ז] **ונכנס לירושלים ויוצא**, במע"ש פ"ג מ"ו פליגי תנאי בדין פירות שנגמרה מלאכתן שנכנסו לירושלים ויצאו, אם מע"ש שלהן נפדה בכל מקום, ואמרו שם דהדמאי נכנס לירושלים ויוצא, ובירושלמי שם אמרו דהיינו בפירות שהן טבולין לדמאי, אבל דמאי עצמו כבר תפסתו מחיצה, והביאוהו הריבמ"צ והר"ש והרא"ש במע"ש שם.

והגר"א בשנו"א הארוך במשנתינו עמד בזה דבמשנתינו משמע דאף מע"ש של דמאי נכנס לירושלים ויוצא, דמשמע דהא דתני דנכנס לירושלים ויוצא קאי על מע"ש של דמאי דומיא דהא דתנן דאין לו חומש וכו', ועיי"ש שהוכיח מזה דאף מע"ש של דמאי שנכנס לירושלים מותר להוציאו, וכל מה שאמרו בירושלמי דדמאי עצמו כבר תפסתו מחיצה, היינו דאין לו פדיון.[[36]](#footnote-36)

אך הנה הריבמ"צ והר"ש כתבו דמתניתין דהכא אתיא כר"מ דודאי אינו נכנס לירושלים ויוצא, דלדעת ר' יוסי הרי אף ודאי נכנס לירושלים ויוצא, ומבו' שפירשו למשנתינו דלא איירי במע"ש של דמאי, דהרי לכו"ע מע"ש ודאי אינו נכנס לירושלים ויוצא, אלא בפירות שהן טבולין לדמאי, וכאשר כ"ה להדיא בפי' הריבמ"צ, וע"כ הוא דנכנס לירושלים ויוצא, אך מע"ש של דמאי אינו נכנס לירושלים ויוצא, וכמו שאמרו בירושלמי דמע"ש.[[37]](#footnote-37)

ח] **ומאבדין את מיעוטו בדרכים,** הר"ש הביא מירושלמי דפליגי בה דדעת ר"ח בר אבא דקאי על מע"ש, דמע"ש של ודאי אסור לאבדו בדרכים, אלא צריך להוליכו או את דמיו לירושלים, ומע"ש של דמאי מותר לאבד את מיעוטו בדרכים, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ג ממע"ש ה"ט.

ובביאור הא דתני דמאבדין את "מיעוטו", נחלקו רבוותא, דהריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דהיינו בפרוס פחות מכביצה, או בשלם עד כגרוגרת, והר"ש והרא"ש הביאו דפליגי בה בירושלמי ודעת ר"ש בן יהוצדק דבשלם עד כביצה, ובפרוס אפי' כמה מותר, - והרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"ט כתב דהיינו בין בפרוס ובין בשלם פחות מכגרוגרת, - והראב"ד שם כתב דפליגי בה בירושלמי דלר"ש בן יהוצדק הוא בין בשלם ובין בפרוס כגרוגרת, ולא נאסר אלא ביותר מכגרוגרת, ודעת ר' ינאי דהוא בפרוס פחות מכביצה ובשלם כגרוגרת.

ובטעם הא דלא הותר לאבד אלא את מיעוטו, משמע מסתימת ד' הרמב"ם שם דהוא משום דיני מע"ש, דלא הקילו במע"ש של דמאי דמותר לאבדו בדרכים וא"צ להוליכו לירושלים, אלא כשהוא מועט, אך במרובה צריך להביאו לירושלים, - אך הרא"ש פירש דהוא משום דאף בחולין אין מעבירין על האוכלין, ועיי"ש שפירש לפ"ז דפלוגתת אמוראי בשיעורו, היינו בשיעור האוכל דאין מעבירין עליו.[[38]](#footnote-38)

ט] ודעת ר' בון ור' לוי ור' יוסי דקאי על תרומ"ע של דמאי, והר"ש כתב ע"פ הירושלמי לפרש לדעתם, דאף דגם בתרומ"ע ודאי א"צ להביאה, דאין מוטל על הבעלים להביא תרומה מן הגורן לעיר ולא מן המדבר לישוב, מ"מ כל שהיא במקום גדודי חי' צריך להביאה לעיר ונוטל דמים מן השבט, ובתרומ"ע של דמאי א"צ להביאה אף בכה"ג.[[39]](#footnote-39)

ובביאור הא דתנן דמאבדין את מיעוטו בדרכים, כתב הר"ש דהיינו דאף בתרומ"ע של ודאי א"צ להביאה לעיר כשהיתה במקום גדודי חי', אלא בדבר מועט שאין לו כי אם הפסד מועט כשטורח להביאה, אך בדבר מרובה שיש לו הפסד מרובה כשטורח להביאה, א"צ להביאה, ובדמאי אפי' בהפסד מועט כשיטרח אל יטרח ומאבדין, וכתב דלפ"ז הא דתני דמאבדין את מיעוטו, היינו לרבותא דאף כשהפסידו מועט מותר לאבדו, (או דהיינו דאף מע"ש מועט מותר לאבדו, אף דסתם מע"ש מועט הפסידו מועט), - אך בד' הרא"ש משמע דגם לפי' זה הא דתני דמאבדין את מיעוטו, היינו בפרוס פחות מכביצה וכו', ומשום דביותר מכך אף בחולין אין מעבירין עליו.

י] הר"ש פירש בד' הירושלמי דעיקר הא דצריך להביא תרומה כשהיא במקום גדודי חי' משום השבת אבידה, הוא רק בדבר מועט שאין לו אלא הפסד מועט כשטורח להביאה,[[40]](#footnote-40) - אך בביאור הגר"א לירושלמי פירש דב' דינים נשנו בזה, דכשהוא במקום גדודי חי' צריך להביאו משום בזיון, ובכה"ג צריך להביא אף כשהוא הוצאה מרובה על תרומה מועטת, אך כשאינו במקום גדודי חי' א"צ להביאו אלא משום השבת אבידה, ואינו חייב בכך אלא בהוצאה מועטת, אך בהוצאה מרובה על תרומה מועטת א"צ להביאו,[[41]](#footnote-41) וכ"נ בד' הרש"ס,[[42]](#footnote-42) - ובד' הרמב"ם בפי"ב מתרומות הי"ז מבו' דהא דצריך להביאה כשהיא במקום גדודי חי' וליסטים הוא בין במועט ובין במרוב, דלא חילק בזה, וכתב דהוא משום חילול השם,[[43]](#footnote-43) ולא הביא הרמב"ם כלל להא דצריך להביא משום השבת אבידה.[[44]](#footnote-44)

יא] הגר"א בשנו"א פירש למשנתינו דבודאי דינו הוא דאם לקח ממנו גזלן מחויב לפדותו בממונו, ובדמאי אינו מהצורך להעלות ממונו, ודוקא מיעוטו, כדמפרשינן בירושלמי דבשלם עד כגרוגרת ובפרוס כביצה, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בצה"ל פ"ג ממע"ש סקע"ט.

יב] **ונותנו לעם הארץ ויאכל כנגדו,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו כדתנן במע"ש פ"ג מ"ג דמי שהיו לו מעות בירושלים וצריך להם ולחברו פירות אומר לחבירו הרי המעות האלו מחוללין על פירותיך וכו' ולא יאמר כן לעם הארץ אלא בדמאי, והיינו דבודאי אסור לומר כן לע"ה, משום דאין מוסרין ודאי לע"ה, אך בדמאי מותר לומר כן לע"ה, דמוסרין דמאי לע"ה.

והחזו"א בסימן ג' סק"ב ד"ה והא דתנן ויאכל פירש לפ"ז, דהא דתנן ויאכל כנגדו אי"ז דין, אלא דיברו חכמים בהוה, דאם יש בידו מעות מע"ש דמאי ורוצה לאכלם חולין, אומר לע"ה הרי מעות הללו מחוללין על פירותיו ובזה מסר פירות מע"ש לע"ה, ויאכל כנגדו חולין, ועד"ז ובע"א קצת כתב המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף, וכדבריו כתב בחידושים מהגר"מ פיינשטיין (שבירושלמי מהד' תבונה).[[45]](#footnote-45)

יג] אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דתנן ואוכל כנגדו, היינו דפירות מע"ש של דמאי שהתרנו לו ליתנם לע"ה, צריך להפריש דמיהם משלו כמו שהם שוים, ואוכלו בירושלם כדין מעות מע"ש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"ח דמותר ליתנו לע"ה והוא שיאכל כנגדו,[[46]](#footnote-46) - והרש"ש במע"ש פ"ד מ"ו הק' ע"ז, מהא דתנן שם פ"ג דלא יאמר כן לע"ה אלא בדמאי, והרי דמותר לחלל המע"ש של דמאי על פירותיו של ע"ה, אף שנמצא שמוסר מע"ש לע"ה, ולא תני דיאכל כנגדו.[[47]](#footnote-47)

וההון עשיר במשתינו כתב לישב, דכל הא דצריך לאכול כנגדם, הוא רק כשנותן פירות המע"ש עצמם לע"ה, אך הכא שאינו נותן לו את פירות המע"ש עצמם, אלא שמחלל מע"ש על פירותיו של הע"ה, א"צ לאכול כנגדם, וכ"כ ההון עשיר בפ"ג דמע"ש בקצרה, ועמש"כ עוד בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ג ממע"ש ה"ח ובפ"ח ה"ח.

יד] הרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"ט כתב דהמפריש מע"ש של דמאי פחות מכגרוגרת ה"ז נותנו לע"ה ואוכל כנגדו, והרדב"ז והכס"מ שם כתבו בדעתו, דהא דתנן הכא דנותנו לע"ה ויאכל כנגדו, קאי על הא דתני דמאבדין את מיעוטו בדרכים, וע"ז תני דה"נ מותר ליתן מיעוטו לע"ה ולאכול כנגדו,[[48]](#footnote-48) והכס"מ שם כתב דלפ"ז מש"כ הרמב"ם שם ה"ח בסתמא דמותר ליתנו לע"ה, ומשמע דבין מעט בין הרבה מותר ליתנו לע"ה, סמך על מש"כ בה"ט דדוקא פחות מכגרוגרת, ועמש"כ המהר"י קורקוס שם לפרש לד' הרמב"ם בכמה אנפי, ובמש"כ המרכה"מ שם, והחזו"א בסימן ג' סק"ב,[[49]](#footnote-49) ובחי' מהגר"מ פיינשטיין שנד' בירושלמי מהד' תבונה.

טו] **ומחללין אותו כסף על כסף,** בירושלמי בפ"ב דמע"ש אמרו דכל שאמרו בדמאי מחללין בודאי עבר וחיללו מחולל, ולפ"ז הרי דמהא דמחללין דמאי כסף על כסף, יש ללמוד דאף בודאי אם עבר וחיללו מחולל.

ואמנם נחלקו הראשונים בהא דמחללין אותו כסף על כסף, דהר"ש והרא"ש כתבו דהיינו אף בסלעים שוין,[[50]](#footnote-50) וכ"כ התוס' בב"מ נ"ה ב', ד"ה ויחזור ויפדה, ולפ"ז מוכח דגם במע"ש ודאי אם עבר וחילל כסף על כסף במטבעות שוין מחולל, וכמש"כ כן המהר"י קורקוס בפ"ד ממע"ש ה"ה,[[51]](#footnote-51) וכ"כ המאירי בב"מ שם דאף דאינו מחלל סלע אחד על חבירו, מ"מ אם עבר וחילל מחולל, וכ"ה מבו' מסתימת ד' הרמב"ם בבל' מע"ש שם, - אך הריטב"א בב"מ שם כתב די"ל דהיינו כשהם ב' מטבעות של כסף כגון מעות על איסרין או בהיפך, אך כשהם מטבע אחד אין מחללין משום דכולי' חד טיבעא ממש ואין דרך חילול בכך,[[52]](#footnote-52) וי"ל דהיינו דכיון דאין דרך חילול בכך אי"ז חילול מדאורייתא, ואף אם עבר וחילל אינו מחולל, וע"כ אף אי"ז מועיל בדמאי.[[53]](#footnote-53)

טז] **כסף על נחושת,** הר"ש כתב דהיינו בודאי אין מחללין כסף על נחושת אלא מדוחק, ובדמאי מחללין כסף על נחושת אף שלא מדוחק, והרא"ש כתב דהא דמחללין בדמאי כסף על כסף היינו רק מדוחק, דאי נימא דמחללין כסף על כסף אף שלא מדוחק, א"כ כ"ש דמחללין כסף על נחושת, והוי זו וא"צ לומר זו.[[54]](#footnote-54)

יז] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמע"ש ודאי מותר לפדותו על מעות כסף ונעשין אותם המעות קודש, ומותר לו לחלל אותם המעות על מעות אחרים כסף ג"כ וכו' וכך יעשה במעות השניים אם ירצה ואפי' אלף פעמים, - אך הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"ה כתב דאין מחללין מעות מע"ש על מעות אחרות, בין שהיו אלו ואלו כסף או אלו ואלו נחושת, או הראשונות כסף והשניות נחושת, או הראשונות נחושת והשניות כסף, - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ג' סקי"ב, והדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מע"ש שם.

יח] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאסור לפדות פירות מע"ש ודאי בנחשת, וכן אסור להחליף מעות מע"ש במעות נחושת, מדכתיב ונתת בכסף וצרת הכסף בידך, - והחזו"א בסימן ג' סקי"ב תמה ע"ז ממה שאמרו בב"מ נ"ג א' וליתי פרוטות, וכן אמרו בבכורות נ' ב' דהרי מעשר דכתיב וצרת הכסף בידך ותנן הפורט סלע ממעות מע"ש, ומשני דכסף כסף ריבה, ועיי"ש במש"כ בדעת הרמב"ם בהלכותיו בד"ז, ועד"ז הק' הרש"ש בב"מ נ"ה ב', וצ"ע.

יט] **ובלבד שיחזור ויפדה את הפירות דברי ר"מ, וחכ"א יעלו הפירות ויאכלו בירושלים,** בפירש"י בב"מ נ"ה ב' פירש דהיינו דלר"מ צריך לחזור ולפדות את הפירות ולהעלות את הכסף לירושלים דכתיב וצרת הכסף, וללחכמים לא הזקיקוהו לכך לחזור ולחללן, ואם רוצה מעלה הפירות עצמן, דהקילו בו.

והר"ש והרא"ש במשנתינו תמהו ע"ז, דהרי אדרבה בודאי צריך להעלות את הפירות לירושלים וא"א לפדותם דלקוח בכסף מעשר אינו נפדה, והוכיחו כן מכ"ד, ועמש"נ במע"ש פ"ג מ"ד ומ"י בישוב ד' רש"י, - וכתבו דל"ג ובלבד שיחזור ויפדה את הפירות, אלא גרסינן ויחזור ויפדה את הפירות, דלר"מ הקילו בדמאי דרשאי לחזור ולפדות את הפירות, ולרבנן לא הקילו בכך, אלא יעלו הפירות ויאכלו בירושלים, וכ"כ התוס' בב"מ שם.

**פ"א מ"ג**

א] **הלוקח לזרע,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דהיינו דהלוקח חטין או שעורין לזרען פטור מן הדמאי, והרא"ש הוסיף דאע"פ דאסור לזרוע טבל, כדתנן בפאה ספ"ק, מ"מ בדמאי שרי, ובפירש"י בחולין ז' ב' ד"ה נקרינהו הוסיף לפרש, דאע"פ שהזרע ומאכל בהמה בכלל שאר תבואה הן וחייבין במעשרות, לא גזרו עליהם משום דמאי, דמסתמא רוב ע"ה מעשרין הן ולא החמירו חכמים על הדמאי כ"כ.

והנה בטעם הא דאסור לזרוע טבל, נסתפק המקד"ד בסימן נ"ה סק"י אם הוא משום דהוי כשאר הנאה של כילוי האסורה בטבל, או דהוא משום דמפקיע להן מתרו"מ,[[55]](#footnote-55) והיינו די"ל דאי"ז בכלל הנאה של כילוי, כיון דאינו נהנה מן הזרע בשעת הזריעה, ואי"ז אלא כאיבוד בעלמא, ובד' החזו"א בסימן ד' סק"ב ד"ה במל"מ וסקט"ו ד"ה תוספתא ובשביעית סימן א' סק"ה ד"ה ודעת הר"מ מבו' דהא דאסור לזרוע הוא משום איסור הנאה של כילוי, ועמש"נ בזה במעשרות פ"ה מ"א אות א'.

ואי נימא דהא דאסור לזרוע טבל הוא משום דמפקיעו מתרו"מ, ואי"ז אסור אלא מדרבנן, ניחא מה שהקילו בדמאי דהלוקח לזרע פטור, אך אי נימא דהא דאסור לזרוע טבל הוא משום איסור הנאה של כילוי, דבפשוטו הוי זה איסור דאורייתא,[[56]](#footnote-56) צ"ע דא"כ מ"ט הקילו בזה בדמאי, ועד"ז תיקשי בהא דהלוקח לבהמה וכו' פטור מן הדמאי, אף דבטבל ודאי ה"ז אסור משום הנאה של כילוי.

ובפי' הרש"ס כתב דהוא משום דכל הני עראי חשיבי והקילו בזה בדמאי, - והחזו"א בסימן ג' סק"ד ד"ה ועוד יש כתב דהוא משום דאין איסור הנאה של כילוי חמור כאיסור אכילה, דלי"ב לאו ומיתה אלא איסור בעלמא, וע"כ לא גזרו ע"ז איסור דמאי.

ב] בתוספתא פ"א הי"ב תניא דלוקחין זרע אחד דבר שזרעו כלה ואחד דבר שאין זרעו כלה, והביאוהו הר"ש והרא"ש, - והחזו"א בסימן ד' סק"ד כתב דהקילו בזה, דאע"ג דגידולי טבל בדבר שאין זרעו כלה אסור, לא גזרו ע"ז בדמאי, ומה"ט הוא דהלוקח טבל ודאי מן הע"ה אוכל מהן עראי עד שימרח, ולא חיישינן להו כגידולי טבל, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

ג] הרמב"ם בפי"ג ממעשר הי"ד כתב בהא דלא גזרו על הלוקח לזרע וכו', דכל אלו פטורים מן הדמאי, "וכיון שאמר לו ע"ה מתוקנין הם" א"צ לעשר, והרדב"ז שם כתב דהיינו דמן הסתם לא יקח אלא מן המומחה, ואם לקח צריך לתקן, שאם פטרו דברים אלו מן הדמאי לא פטרו מן הודאי, ועיי"ש שהק' דבשלמא כשאמר לו ע"ה שלא עישר חייבין לעשר ודאי, אבל מן הסתם כיון דרוב ע"ה מעשרין הם, מ"ט אין סומכין על הרוב, וגזירת דמאי ל"ה על דברים הללו, וכתב דאם דברי רבינו הם בדוקא צ"ע, - והחזו"א בסימן ד' סק"ד ד"ה וכל הני צידד דל' הרמב"ם ל"ד הוא, אלא טעמא יהיב למלתי' דמיקילינן ואע"ג דאיכא חזקת טבל, משום שהוא נאמן מן הדין, ואף במכר סתם הוי כמו שאמר, וכן במוליך לשוק הוי כמו שאמר, - ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מעשר שם.

ד] **ולבהמה,** בתוספתא פ"א הי"א תניא דהלוקח פירות לאכילה וכו' ולא יאכילם לבהמת אחרים ולא לבהמת עצמו אא"כ עישר, וכן תניא בחולין ז' ב' דהלוקח פירות מן השוק לאכילה ונמלך עליהן לבהמה ה"ז לא יתן לא לפני בהמתו ולא לפני בהמת חברו אא"כ עישר, וכן אמרו בירושלמי הכא בדין זריעה, דאם לקחן לאכילה וחישב עליהן לזריעה לא כל הימנו, - והחזו"א בסימן ד' סק"ד ד"ה ולא הקילו כתב לפרש דהיינו דלא הקילו בהנאת כילוי בדמאי, אלא במקום שכל הנידון הוא לענין כילוי, אבל כשלקחו לאכילה שכבר באנו לדון עליו לאכילה וחלה עליו גזירת דמאי, אסור ליהנות בו הנאת כילוי כמו בטבל גמור, ועיי"ש שנסתפק בגונא דלקח לאכילה וזרען בדבר שאין זרעו כלה, אם גזרו על גידולי דמאי, והמקד"ד בסימן נ"ז סק"ג ד"ה והנה כעין זה הוסיף לפרש דהוא משום דחיוב דמאי חל בשעת לקיחה, וע"כ כל שלקחו לאכילה ונתחייב, ל"מ מחשבתו לזרע ולבהמה לפטרו, ועיי"ש שכתב לדמותו למה שאמרו בחולין ו' א' בדין תערובת דמאי, דהא דלא גזרו על תערובת דמאי היינו כשבא ליד חבר כשהוא מעורב, אך כל שנתערב אצל החבר אסור, דכיון שלקחן בלא תערובת וכבר חל חיוב דמאי, תו לא פקע.

ה] בירושלמי אמרו דלקחן לזרע וחשב עליהן לאכילה באין מחשבה, ופירש הרש"ס דהיינו דמהני מחשבתו וחייב לעשרן, והחזו"א בסימן ד' סק"ה כתב דמשמע דאף אם חשב אח"כ לבהמה חייב, דהו"ל כלוקח לאכילה ונמלך עליהן לבהמה דאסור ליתנם לבהמתו.

ו] בתוספתא פ"ק הי"א תניא דכיו"ב מי שנפל לו פירות בירושה או שנתנו לו במתנה לא ימכרם לנכרי ולא יאכילם לבהמת אחרים ולא לבהמת עצמו אא"כ עישר, והחזו"א בסימן ד' סק"ו עמד בזה, דאם איירי כשהי' דעתו לאכלם ונמלך, לא שייך למיתני כיו"ב, דהיינו דינא דרישא דאם לקחם לאכילה ונמלך לא יאכילם לבהמה,[[57]](#footnote-57) ועיי"ש שצידד לפרש דאיירי בגונא שקיבלם סתמא ואח"כ חישב לבהמה או למכרם לנכרי, וקמ"ל דלא אמרינן הוכיח סופו על תחלתו וחייב לעשר, ועיי"ש שכתב עוד די"ל דדוקא בלוקח לבהמה מהני מחשבתו דהוי מחשבה ומעשה, אך בירושה ומתנה דבכל ענין יקבלם אף אם אין לו צורך מיוחד עכשו, אע"ג דחושב שיתנם לבהמתו חייב לעשר.

ז] החזו"א בסימן ד' סוסק"ד כתב דהא דתניא דלא יאכילם לבהמת חבירו, היינו דלא ימכרם לחבירו להאכילם לבהמתו, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה, דכל שלקח דמאי לאכילה וחזר ומכרו לאחר, אף שהלוקח השני לקח לזרע ולבהמה, מ"מ ה"ז חייב בדמאי,[[58]](#footnote-58) כיון שכבר נתחייבו "ביד חבר",[[59]](#footnote-59) - ומשמעות דבריו דהיינו רק משום דהלוקח הראשון הי' חבר, וכבר נתחייבו ביד חבר, אך אם הלוקח הראשון הי' ע"ה, לא אמרינן דנתחייבו בידו.

והמקד"ד בסימן נ"ז סק"ג ד"ה והנה כעין זה נסתפק בזה, אי נימא דמה שהי' אצל ע"ה לא איכפת לן, שהרי חבר שלקח מע"ה לבהמה אף שהע"ה חשב לאכילה לא איכפת לן, או דכיון שלקח ע"ה מע"ה חבירו לאכילה כבר חל חיוב דמאי, דע"ה אינו פטור מן המצות, וכיון שלקח מע"ה לאכילה חייב בדמאי וכבר חל חיוב דמאי, ול"מ מה שלקח החבר אח"כ לבהמה,[[60]](#footnote-60) ועיי"ש שכתב דאי נימא הכי, הרי דכל הא דהלוקח מע"ה לבהמה איו חייב בדמאי, הוא בלוקח מע"ה ראשון שהוא פירות ארצו, דלגבי ע"ה שלקח ממנו ל"ש שיחול דין דמאי דאצלו אינו שייך דמאי כיון דיודע הוא אם עישר או לא עישר, ואצלו הוא או ודאי או פטור לגמרי, ודין דמאי חל בלוקח ממנו, וכיון שלקח לבהמה לא חל חיוב דמאי.

ח] החזו"א בסימן ד' סק"ה ד"ה ר"מ שם כתב ללמוד מהא דתניא בתוספתא דהלוקח פירות לאכילה ונמלך למכרם לא ימכרם לנכרי וכו', דאם מעיקרא לקח את הדמאי כדי למכרו לנכרי, מותר למכרו ופטור מן הדמאי,[[61]](#footnote-61) - ועיי"ש בד"ה והלוקח שכתב דהא דלא פטרו אלא למכור לנכרי ולא בלוקח למכור לישראל, אף דאיסור מכירת טבל אינו במיתה, הוא משום דכל שהוא מעותד לאכילת ישראל גזרו משום דמאי, ועוד שהרי אם יאכל זה הלוקח בלא מעשר איכא לפני עור בודאי.

ט] בד' החזו"א מבו' דטעם הא דאם לקחו לאכילה אסור למכרו לנכרי, הוא משום איסור מכירת טבל, - אך הרדב"ז בפי"ג ממעשר הט"ו כתב דהוא משום דשמא ימכרם הנכרי לישראל אחר, דכיון שלקח אותם לאכילה נתחייב לתקן מאותה שעה.

ובתוספתא בפ"ק ה"ז תניא דנכרי שאמר לישראל תן שמן ע"ג מכתי בודאי אסור ובדמאי מותר, וכ"כ הרמב"ם בפי"ג ממעשר הי"ז, - והחזו"א שם סק"ה ד"ה עכו"מ ששאל תמה בזה, שהרי לאחר שבא הדמאי ליד חבר וכבר נתחייב בדמאי אסור ליתנו לנכרי שזו כהנאה של כילוי או שכבר נתחייב במעשרותיו, ומאי נ"מ אם הנכרי אוכלה או נותן ע"ג מכתו ובמה נפטר מלעשר,[[62]](#footnote-62) - ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מעשר שם.

י] **מכזיב ולהלן פטור מן הדמאי,** הריבמ"צ כתב דהוא משום דלא כבשוה עולי בבל אלא עולי מצרים, וכל שלא כבשו עולי בבל פטור מן הדמאי, ומשמעות דבריו דאי"ז פטור אלא מן הדמאי, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ג ממעשר ה"ג, והרמב"ם בפיהמ"ש הוסיף לפרש דהוא משום דהכלל אצלינו חזקת א"י חייב עד שיודע שהוא פטור, וחזקת חו"ל פטור עד שיודע לך שהוא חייב, וע"כ הוא דבא"י הדמאי חייב, ובחו"ל הדמאי פטור, וכ"כ הגר"א בשנו"א הארוך, ועד"ז כתבו הר"ש במשנתינו והסה"ת בהל' א"י והתוס' בע"ז נ"ח ב' ד"ה בצר ובחולין ו' ב' ד"ה והתיר בשם ר"ת שלמד ממשנתינו דחו"ל חייב בודאי ופטור מן הדמאי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א בחולין שם, - אך הר"ש כתב ע"פ הירושלמי דה"ז פטור אף מן הודאי, ופירש דהוא משום דלא גזרו חיוב תרו"מ בחו"ל במקומות הרחוקין מא"י,[[63]](#footnote-63) וכ"כ הרא"ש.

יא] בירושלמי בריש פירקין אמרו בהא דמכזיב ולהלן פטור מן הדמאי, דהוא פטור אף מן הודאי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרא"ש והרא"ש במשנתינו פירשו דהיינו משום דלא גזרו כלל חיוב תרו"מ בחו"ל במקומות הרחוקין מא"י, וכנ"ל. - **ב** התוס' בע"ז נ"ח ב' ד"ה בצר כתבו בשם הר"ר דוד ממיילן דהיינו דפטור מן הודאי מחומרי א"י ונוהג בו קולות חו"ל כגון ביטול ברוב וכו'. - **ג** בביאור הגר"א לירושלמי שם כתב דהיינו בשל נכרי, ומשום דדינו כסוריא ויש בו קנין לנכרי להפקיע מן המעשר.

יב] הר"ש האריך בדין חיוב תרו"מ בחו"ל, דבחולין ו' ב' ובע"ז נ"ח ב' משמע דאין תרו"מ נוהגין בחו"ל, ובבכורות כ"ז א' ובנדה ל"ב א' מבו' דתרו"מ נוהגין בחו"ל, ונחלקו בזה הראשונים, **א** בפירש"י בחולין ו' ב' ד"ה את בית שאן כתב דמעשר דגן שנוהג בא"י מדאורייתא, נוהג בחו"ל מדרבנן, אך מעשר ירק דבארץ גופי' מדרבנן, לא גזרו עליו בחו"ל,[[64]](#footnote-64) וכ"כ הראב"ד בע"ז נ"ח ב' ובהשגות בפ"א מתרומות ה"ה.[[65]](#footnote-65) - **ב** הרמב"ם בפ"א מתרומות ה"א כתב דלא גזרו חכמים בחו"ל אלא בארץ שנער ובארץ מצרים ובארץ עמון ומואב, אך בשאר מקומות לא גזרו כלל.[[66]](#footnote-66) - **ג** התוס' בע"ז ובחולין שם והסה"ת בהל' א"י והר"ש במשנתינו כתבו בשם ר"ת דגזרו על התרו"מ בכל חו"ל, ומה שמצינו דאין תרו"מ נוהגין בחו"ל היינו בדמאי, כדתנן הכא דמכזיב ולהלן פטור מן הדמאי. - **ד** התוס' בע"ז שם כתבו בשם ר"י דלא נתחייבו בתרו"מ בחו"ל אלא במקומות הסמוכין לא"י, אך במקומות הרחוקין לא חייבו חכמים בתרו"מ, וכ"כ הר"ש במשנתינו ורבים מקמאי,[[67]](#footnote-67) שהובאו בדרך אמונה בביאוה"ל בפ"א מתרומות ה"א. - **ה** התוס' בע"ז שם כתבו בשם הר"ר דוד ממיילן דגזרו בכל חו"ל, ומה שמצינו בכ"ד דאין תרו"מ נוהגין בחו"ל היינו דאין נוהג בהן חומרי א"י, אלא הוא כקולות חו"ל דביטול ברוב וכו'.

יג] **חלת ע"ה וכו',** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפליגי אמוראי בטעם הפטור, דדעת ר' יוחנן דהוא משום דבשעה שגזרו על הדמאי לא גזרו על דברים הללו, ודעת ר' אושעיא דהוא משום דאימת קדשים עליו ואינו נותן לכהן דבר שאינו מתוקן,[[68]](#footnote-68) ואמרו שם דנפ"מ בזה הוא בחבר שלקח עיסה מע"ה והפריש ממנה חלה, דלדעת ר' יוחנן פטורה מן הדמאי, ולדעת ר' אושעיא חייבת, דכיון שהיתה חולין ביד הע"ה, נותן לחבר אף דבר שאינו מתוקן.

ובטעם הא דלא גזרו על דברים הללו לדעת ר' יוחנן מצינו כמה דרכים, **א** בביאור הגר"א לירושלמי כתב בתו"ד דהוא משום דיש בהן קדושה. - **ב** בפי' הרש"ס שם כתב דהוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה רבנן. - **ג** התוי"ט כתב דהא דלא גזרו בחלה וכו' הוא משום דהוו לכהן, וסמכו בזה על הא דרוב ע"ה מעשרין, ודמי להא דתנן לקמן ספ"ה דמן הדמאי על הדמאי תרומה וא"צ להוציא עלי' תרו"מ, הואיל ולכהן היא.

יד] החזו"א בסימן ד' סק"ח צידד דהא דלא גזרו בחלת ע"ה, רק כשלקח חלה מן הע"ה או שלקח עיסה והפריש ממנה חלה, אך אם גלגל החבר קמח של ע"ה והפריש חלה חייבת בדמאי, כיון שכבר נתחייב הקמח ביד החבר, ול"מ מה שעשה מהן עיסה והפריש ממנה חלה לפטרם,[[69]](#footnote-69) - ועיי"ש במוסגר שהוכיח דלא כן מהא דפריך בירושלמי לקמן פ"ה ה"א בלוקח מן הנחתום דמ"ט מפריש דמאי על החלה, הרי חלת ע"ה פטורה מן הדמאי, והרי דאף דהנחתום לקח קמח מע"ה ונתחייב כבר ביד הנחתום, מ"מ פטורה החלה מן הדמאי,[[70]](#footnote-70) וראיתי להוכיח עוד ממה שאמרו בירושלמי לקמן ספ"ה (לפי' הגר"א שם) דהא דתרם מן הדמאי על הדמאי הויא תרומה וא"צ להוציא עלי' תרו"מ ממקום אחר, הוא משום דהוי כספק דימוע דפטור מן הדמאי, והרי דאף שעשה כן מדעתו אחר שנתחייב, פטור מן הדמאי.

טו] **והמדומע,** הריבמ"צ כתב דהיינו בסאה תרומה שנפלה לפחות מק' חולין, והר"ש כתב לפרש עוד דהוא בסאה העולה מתוך מאה, וכ"כ הרא"ש, - ובירושלמי אמרו דדין סאה העולה מתוך מאה תליא בפלוגתא דר' יוחנן ור' אושעיא, ובביאור הגר"א כתב דהיינו דלר' יוחנן דלא גזרו על אלו משום דיש בהן קדושה, הרי דבסאה העולה מתוך מאה דחולין היא, דהא דצריך להעלות הוא רק משום גזל השבט, חייבת בדמאי, אך לר' אושעיא דהמדומע פטור מן הדמאי הוא משום דאימת קדשים על ע"ה, אף סאה העולה מתוך מאה פטורה, כיון דהע"ה סבור דסאה זו תרומה גמורה היא ואימת קדשים עליו ואינו נותן לכהן דבר שאינו מעושר, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ד' סק"ח.

טו] **והלקוח בכסף מעשר,[[71]](#footnote-71)** בד' התוי"ט והגר"א בביאורו לירושלמי ובשנו"א הארוך מבו' דגם בזה פליגי ר' יוחנן ור' אושעיא, דלדעת ר' יוחנן הא דהלקוח בכסף מעשר פטור מן הדמאי הוא משום דלא גזרו ע"ז, והתוי"ט כתב דהא דלא גזרו ע"ז אף דאי"ז לכהן, (ולדעתו הא דלא גזרו על חלת ע"ה וכו' הוא משום דהוו לכהן), הוא כדי שיהא מצוי לבעלי כסף מע"ש פירות הרבה לקנות ולאכלן בירושלים, ולדעת ר' אושעיא הוא משום דאימת קדשים על ע"ה, והתוי"ט כתב לפ"ז דלדידי' איירי כשע"ה יודע שזה ניקח ממנו בכסף מע"ש לאכלו בתורת מע"ש דאז אימת קדשים עליו.

אך בפי' הריבמ"צ כתב בטעם הפטור די"א דהוא משום דחשבינן לי' כעני, ותנן מאכילין את העניים דמאי, וי"א דהוא משום דבשעה שגזרו על הדמאי לא גזרו ע"ז, וע"ד הא דלר' יוחנן חלת ע"ה והמדומע פטורין מן הדמאי, ומבו' דהכא ליכא לה"ט דאימת קדשים וכו', וע"כ הוצרך לפרש דהא דפטור הוא משום דחשבינן לי' כעני, וטעם הא דחשבינן לי' כעני, שמא הוא ע"ד מש"כ התוי"ט דהוא כדי שיהא מצוי לבעלי כסף מע"ש פירות הרבה לקנות ולאכלן בירושלים.

טז] החזו"א בסימן ד' סק"ח כתב דהא דהלקוח בכסף מע"ש פטור מן הדמאי, מיירי בפירות שאומר הע"ה שלא הוכשרו, והוא נאמן ע"ז כמו שאמרו בחגיגה כ"ב ב', דאל"כ הרי הוו בחזקת טומאה ואסור לקנותם בכסף מעשר.

יז] **ושיירי מנחות,** בכ' הגרי"ז ענינים סימן ה' הק' דהיאך מביאין מנחה מן הדמאי, הרי אי"ז ממשקה ישראל, והוכיח מזה דדמאי ל"ה אכילת איסור, דאי"ז אלא איסור על הגברא לאכול את הדמאי, אך החפצא עצמה מותרת, וכתב דמה"ט הוא דמאכילין את העניים דמאי, אף שלא מצינו שיהא איסור דרבנן מותר לעניים, משום דדמאי הוא איסור גברא, ולא אסרו חכמים אלא את העשירים ולא את העניים, - אך לכאו' בלא"ה הו"ל ממשקה ישראל, שהרי אף בשיירי המנחה לא גזרו איסור דמאי, וה"נ המנחה עצמה לי"ב איסור דמאי, והו"ל ממשקה ישראל.

יזח] **ושמן ערב וכו' וב"ה פוטרין,** בטעם פטורו מצינו כמה דרכים, **א** הר"ש והרא"ש כתבו דפטורו הוא משום דיש עמו בשמים, וכיון שנתערב עם בשמים ואינו כ"כ בעין פטור מן הדמאי,[[72]](#footnote-72) וכתבו לדמותו למה שאמרו בחולין ו' א' דלא גזרו על תערובת דמאי,[[73]](#footnote-73) והחזו"א בסימן ד' סקי"ג תמה ע"ז, שהרי אמרו בחולין שם דבשאר ותבלין דלטעמא עבידי גזרו על תערובת דמאי, וכ"ש הכא דכל השמן בעין אלא שנתן לתוכו בשמים. - **ב** הרמב"ם בפי"ג ממעשר הט"ז כתב דפטורו הוא משום שאין חזקתו לאכילה, ובפי' הרש"ס כתב דהיינו דהוא עומד לסיכה, ואע"ג דקי"ל דסיכה כשתי' מ"מ בדמאי הקילו, ועוד דסיכה דשמן ערב עראי בעלמא הוא דבני מלכים הוא דסכין בו, ודמי לזרע וכו' דלא גזרו רבנן אלא באכילה דשכיחא,[[74]](#footnote-74) והרש"ס בשלהי פירקין כתב דמה"ט הוא דל"ד דלשמן שהגרדי סך בו דחייב, משום דסיכה דגרדי שכיח, ול"ד לסיכה דשמן ערב דלא שכיח. [[75]](#footnote-75) - **ג** הגר"א בשנו"א כתב דשמן ערב עומד להריח בלבד, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דפטור, דלא גזרו על הדמאי אלא בדבר העומד לאכילה, או שעומד לסיכה שהיא כשתי', אך שמן ערב שאינו עומד אלא להריח בו, לא גזרו בו על הדמאי, ויש לפרש כן גם בד' הרמב"ם.

יט] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דלא פטרו ב"ה אלא בשמן של פלייטון, ושמן ורד חייב, והטעם בזה תליא בפלוגתת רבוותא בטעם פטורא דשמן ערב, דהריבמ"צ כתב דהוא משום דשאני שמן של פלייטון שנתבטל בבשמים, אך שאר שמנים לא נתבטלו, - ובפי' הרש"ס כתב דהוא משום דשמן ורד עיקרו לאכילה ולריח טוב בתבשיל, - ובביאור הגר"א לירושלמי כתב דהוא משום דכל הא דלא גזרו הוא בשמן של פלייטון דעביד לריחא.

כ] בעיקר הא דלא גזרו על תערובת דמאי, כתב החזו"א בסימן ד' סקי"ד דכל שיש כזית בכדא"פ חשיב כבעין וכמו בשאור ותבלין דלטעמא עבידי, - והדרך אמונה בביאוה"ל בפי"ג ממעשר הי"ח עמד בזה, שהרי התוס' בע"ז ל"ה ב' ד"ה מכלל למדו מהא דלא גזרו על תערובת דמאי, דה"נ לא גזרו על תערובת פת נכרי, וכ"כ המרדכי בפ"ק דחולין סימן תק"צ, ובד' הפוסקים ביו"ד סימן קי"ב סי"ד מבו' דכל דהרוב היתר שרי אף שיש בתערובת כזית בכדא"פ.[[76]](#footnote-76)

והדרך אמונה שם צידד, דלא התירו בתערובת דמאי, אלא בלח בלח או בדבר שנתבשל ונבלע, אבל ביבש ביבש שהדמאי בעין הוי ככל דשיל"מ דאפי' באלף לא בטיל, ובזה לא מצינו שהתירו כיון שאוכל את הדמאי בעין, - וג"ז צ"ע, שהרי הרמ"א ביו"ד שם כתב דפת של נכרי שנתערבה ביבש מותר לאכלה, וכ"כ האו"ה בכלל מ"ג ס"ז, וכיון דהא דלא גזרו על תערובת דפת נכרי נלמד מהא דלא גזרו על תערובת דמאי, בע"כ דהא דלא גזרו על תערובת דמאי הוא אף כשנתערב ביבש,[[77]](#footnote-77) - וכ"ה מבו' להדיא בד' הגר"א שם סקכ"ט שכתב דדין זה נלמד מהא דלא גזרו על תערובת דמאי אפי' בלח ואע"ג שיש לו עיקר מה"ת, כ"ש כאן, וכ"ש ביבש, ולהדיא דהא דלא גזרו על תערובת דמאי הוא אף ביבש, והוא כ"ש מהא דלא גזרו עליו בלח, אע"ג דיש לו עיקר מה"ת, - ושוב מצאתי שכבר כתב כן בתשו' חת"ס יו"ד סימן ק' בתשובתו להמהר"ם שיק דמד' הרמ"א מוכח דהא דלא גזרו על תערובת דמאי הוא אף בתערובת דיבש ביבש.[[78]](#footnote-78)

עוד יש להוכיח כן, ממש"כ התוס' בחולין ק"ד ב' ד"ה חלת חו"ל דחלה שני' שבחו"ל אינה מדמעת, דכמו שלא גזרו על תערובת דמאי, ה"נ לא גזרו על תערובת דחלה זו, כיון שהיא קלה כ"כ, ולהדיא דהא דלא גזרו על תערובת דמאי, הוא אף בתערובת דיבש ביבש דמין במינו, שהרי מש"כ התוס' להתיר בתערובת חלת חו"ל, הוא אף בתערובת דיבש ביבש דמב"מ.

כא] בחולין שם פריך על הא דלא גזרו על תערובת דמאי מהא דתנן דהנותן לשכנתו וכו' ואם אמר לה עשי לי משליכי חושש לשאור ותבלין שבה וכו' ומשום מעשר, ומשני דשאני התם דכיון דקאמר לה עשי לי משליכי כמאן דעריב בידים דמי, ובשנויא בתרא משני דשאני שאור ותבלין דלטעמא עבידי וטעמא לא בטיל, והחזו"א בסימן ד' סקי"ד כתב ללמוד מזה דכל הא דלא גזרו על תערובת דמאי הוא רק בלוקח את התערובת, אך אם לקח דמאי ונתערב אצלו אסור.

וצע"ג, דא"כ היאך למדו התוס' ודעימייהו מהתם להתיר בתערובת דפת נכרים, אף דנתערב אחר דחייל ע"ז איסורא דפת נכרים, ועד"ז צ"ע ממש"כ התוס' בחולין ללמוד מהא דלא גזרו על תערובת דמאי, דה"נ לא גזרו על תערובת דחלה שני' דחו"ל, אף דכבר חל ע"ז איסורא דחלה,[[79]](#footnote-79) - וביותר צ"ע, דהרי גם לענין פת נכרים כתב הרמ"א בסימן קי"ב סי"ד דאסור לערב כדי לאכלו, וכתב הגר"א שם סק"ל דזה נלמד ממה שאמרו בחולין שם דכיון דאמר וכו' כמאן דעריב בידים דמי, ולהדיא דלא אסרו אלא לערב בידים, אך בלא"ה שרי אף שכבר חייל ע"ז איסור דמאי ונתערב אח"כ, דאם מה שאמרו התם דכמאן דעריב בידים, היינו דמה"ט חשיב כמו שנתערב הדמאי אחר שלקחו, הרי דבפת נכרי דשרי כשנתערב בידו, אין מקור לאסור לערב בידים.

כב] החזו"א שם כתב דהא דלא גזרו על תערובת דמאי, היינו דוקא בסתם ע"ה דמן הדין פטור, אך בחשוד שחיובו מן הדין ודאי חייב לעשר תערובתו, ועיי"ש שהביא מש"כ התוס' בחולין ל' א' סוד"ה מתניתין דאף בחשוד לא גזרו על תערובת, וכתב דאפשר דכונתם חשוד דלפעמים אינו מעשר אבל רוב פעמים מעשר, אף בחשוד גמור ודאי דצריך לעשר תערובתו.

**פ"א מ"ד**

א] **הדמאי מערבין בו ומשתתפין בו,** בעירובין ל"א א' אמרו דהא דמערבין בדמאי אע"ג דלא חזי לי', הוא משום דמיגו דאי בעי מפקר להו לנכסי' והוי עני וחזו לי' השתא נמי חזי לי', וכ"כ הריבמ"צ והר"ש והרא"ש במשנתינו, - והתוס' שם כתבו דלרבנן דמערבין במידי דחזי לאחריני, ל"ב לה"ט דאי בעי מפקר נכסי', דבלא"ה מערבין בו משום דחזי לעניים, ולא הוצרכו לה"ט דאי בעי מפקר נכסי' אלא לסומכוס דאין מערבין במידי דחזי לאחריני, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, אך בחי' המהר"ל שם כתב דבדבר האסור באכילה משום טבל אף לרבנן ל"מ הא דחזי לאחריני, עיי"ש.

ב] **ומברכין עליו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בשבת כ"ג א' כתב דהיינו דמברכין עליו ברכת המוציא, ובפשוטו מכוון דבריו הוא דאף כשאוכל דמאי באיסור, מברך עליו ברכת המוציא, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מברכות ה"כ דאם אכל דמאי אע"פ שאינו ראוי אלא לעניים מברך עליו תחילה וסוף. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דמברכין עליו ברכת המזון. - **ג** בפי' הריבמ"צ כתב דהיינו דאומר על כוס יין של דמאי ברהמ"ז, וכ"כ הר"ש בפי' קמא, והחזו"א בסימן ד' סקט"ז כתב לפרש דהיינו דאף דהמברך עשיר מצי לברך על כוס יין של דמאי, משום מיגו דאי בעי מפקר נכסי', ועיי"ש שכתב דאף דהמברך צריך שיטעום,[[80]](#footnote-80) מ"מ יכול ליתן לאחד מן המסובין אם הוא עני.[[81]](#footnote-81) - **ד** הר"ש בפי' בתרא כתב דאיירי בעני האוכל, והא דקמ"ל דמברכין עליו, היינו דהוא מברך ברכה שלפני' לפטור אחרים, וכ"כ הרא"ש, ובפי' הרש"ס פירש כן גם בד' רש"י בשבת.[[82]](#footnote-82) - **ה** התו"י בשבת כ"ג א' כתבו דהיינו דמברכין עליו ברהמ"ז בשלשה.

ג] בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דהא דמברכין עליו היינו ברהמ"ז, משמע דאין מברכין עליו אלא ברהמ"ז, אך ברכת המוציא אין מברכין עליו, ודלא כמש"כ בהלכותיו דמברכין עליו תחילה וסוף, - וזה מתפרש כמש"כ החזו"א בסימן ד' סקט"ז דאף אם מברכין על אכילת איסור לאחר האכילה, דצריך לברך על מה שנהנה, מ"מ א"א לברך בתחילה על אכילת איסור, שהרי אף אחר שבירך מצוה שלא יאכל, ואין כאן פת לפניו כלל, ואיך יודה לפניו ית' על שנתן לו פת איסור,[[83]](#footnote-83) והיינו דאף דדמאי חשיב כמידי דחזי לי', משום דאי בעי מפקר נכסי', מ"מ כ"ז דלא מפקר נכסי' דבפועל לא חזי לי', א"א לברך ע"ז ברכה שלפני'.[[84]](#footnote-84)

ד] **ומזמנין עליו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **ב** בפירש"י בברכות מ"ז א' ובשבת כ"ג א' כתב דהיינו דמברכין עליו ברכת הזימון, ובדבריו בברכות שם מבו' דהיינו דאף אף כשאכל באיסור, וכ"כ הר"ש בפי' קמא דמזמנין עליו אע"פ שהוא עשיר ואכל בעבירה, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש. - **ב** הר"ש בפי' בתרא כתב דאיירי בעני האוכל, דהוא מברך ברכה שלאחרי' לפטור אחרים, וכ"כ הרא"ש. - **ג** התו"י בשבת כ"ג א' כתבו דהיינו דמזמנין עליו בעשרה.[[85]](#footnote-85)

ה] בברכות מ"ז א' פריך אהא דאם אכל דמאי מזמנין עליו דהא לא חזי לי', ומשני דהוא משום דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', ובפירש"י כתב דהא דפריך דהא לא חזי לי', היינו דהו"ל ברכת זימון הבאה בעבירה וכתיב בוצע ברך נאץ ד', והפנ"י שם כתב דלפ"ז אין עיקר הקו' מהא דמזמנין עליו, אלא גם מהא דמברכין עליו ברהמ"ז, דאין לברך על אכילת איסור, וכדעת הרמב"ם בפ"א מברכות הי"ט, ועיי"ש שכתב דלדעת הראב"ד בפ"א מברכות הי"ט ודעימי' דמברכין על אכילת איסור, הרי דהא דפריך דלא חזי לי', היינו דליכא צירוף זימון בכה"ג.

ו] הפנ"י שם הק' בהא דמשני דכיון דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי' מזמנין עליו, דהניחא לדעת הראב"ד ודעימי' דהא דפריך דלא חזי לי' היינו דליכא צירוף זימון בכה"ג, הרי דזהו דמשני דשייך בו צירוף כיון דאי בעו כולהו בני חבורה מפקרי נכסייהו וחזיא להו, אך לדעת רש"י והרמב"ם ודעימי' דאין מברכין על אכילת איסור משום דהוי ברכה הבאה בעבירה, א"כ מאי משני דכיון דאי בעי מפקיר נכסי והוה עני וחזי לי', הרי מ"מ כיון דלא הפקיר נכסיו ולא חזי לי' ואוכלן באיסור דמאי, אכתי הו"ל ברכה הבאה בעבירה, ובוצע ברך קרינן בי',[[86]](#footnote-86) ועד"ז קשיא בהא דתנן בפסחים ל"ה א' דיוצאין יד"ח מצה בדמאי, ומפרשינן התם דהוא משום דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', אף דלדעת כמה מקמאי הא דאין יוצאין יד"ח מצה בטבל הוא משום דהו"ל מצהב"ע.

ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י בפסחים ל"ה ב' ד"ה השתא נמי חזי לי' במה שאמרו שם דהא דיוצאין בדמאי יד"ח מצה הוא משום דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי' השתא נמי חזי לי', דהיינו משום דחומרא דרבנן בעלמא הוא, דרוב ע"ה מעשרין הן, וכ"כ בפירש"י שם (ד"ה טבול מדרבנן) דכיון דאשכחן בי' התירא לכתחילה, ע"כ יוצאין בו בדיעבד,[[87]](#footnote-87) ועמש"כ בזה הקה"י בברכות סימן כ"ז סק"ה, וצ"ע. - **ב** בתשו' משנת ר"א סימן י' סק"ה כתב, דבדין מצהב"ע אין מעשה העבירה בעצמו מעכב את המצוה, אלא הוא משום דחפצא דעבירה אינו ראוי למצוה, וה"נ הוא בברכה על דבר האסור, דאוכל האסור אינו ראוי לברכה משום דא"א שתעשה בו ברכה בהיתר, וע"ז מהני הא דאי בעי מפקר לנכסי' וחזי לי', דאי"ז חיסרון בהחפצא ומיקרי אוכל ראוי. - **ג** העמק ברכה בדיני לולב אות ט"ז דהא דמקילינן מכח ה"ט דאי בעי מפקר לנכסי' וחזו לי', אי"ז משום דבפועל בידו להיות ראוי לו עכשיו ע"י שיפקירנו, דזה אינו טעם שיברכו ויזמנו עליו, אף שאכל עכשיו דבר האסור לו, אלא היינו דמכח ה"ט לא חשיב כאיסור לדידי', ומיקרי מידי דחזי לי',[[88]](#footnote-88) עיי"ש.[[89]](#footnote-89) - **ד** בכ' הגרי"ז ענינים סימן ה' כתב דאף דאין מברכין על אכילת איסור, מ"מ דמאי ל"ה אכילת איסור, משום דאי"ז אלא איסור גברא שאסור על הגברא לאכול את הדמאי, אבל החפצא עצמה מותרת, ומה"ט הוא דדמאי מותר לעניים, אף שלא מצינו שיהא איסור דרבנן מותר לעניים, והיינו משום דאי"ז אלא איסור גברא, ולא אסרו בזה אלא את העשירים ולא את העניים, וכל הא דבעינן לה"ט דאי בעי מפקר נכסי', הוא להא דמזמנין אף דאסור לאכול דמאי ואין ע"ז חשיבות קביעות סעודה, וע"ז שפיר מהני ה"ט דאי בעי מפקר נכסי' ויהא מותר לו להמשיך לאכול, וע"כ יש לזה חשיבות קביעות סעודה, אך אי"ז מתישב בפירש"י בברכות שם שפירש דהא דפריך דלא חזי לי' הוא דהוי ברכה הבאה בעבירה.

ז] הר"ש כתב דמה שאמרו בברכות י"ז ב' דמי שמתו מוטל לפניו אינו מברך ואינו מזמן ואין מברכין עליו ואין מזמנין עליו, היינו דאינו מברך ברכת המוציא לפטור אחרים ואין אחרים פוטרין אותו וכן בברהמ"ז,[[90]](#footnote-90) ודלא כמש"כ בפירש"י בברכות שם דהיינו דאינו צריך לברך ברכת המוציא וברהמ"ז, - ומשמעות דבריו דס"ל דאונן צריך לברך ברכת המוציא וברהמ"ז, והחזו"א בסימן ד' סוסקט"ז תמה ע"ז דמ"ש מקר"ש שהוא פטור.

אך נתפרשו הדברים בד' הארחות חיים בהל' אבל סי"א והכל בו בסימן קי"ד, דאף דאונן פטור מכל המצוות, מ"מ הוא מברך ברכת המוציא משום דאסור ליהנות בלא ברכה, והיינו דאי"ז מצוה בעלמא, אלא איסור הוא לאכול בלא ברכה, ואף אונן אסור בכך.[[91]](#footnote-91)

ובדעת רש"י ודעימי' דאונן מותר לאכול בלא ברכה, אף דאסור ליהנות בלא ברכה, בפשוטו צ"ל דעיקר האיסור לאכול בלא ברכה, הוא במקום שמצוה עליו לברך, אך כל שהוא אונן ופטור מן הברכה, לי"ב להאיסור ליהנות בלא ברכה, ועי' ביאוה"ל בסימן ס"ב ס"ד (ד"ה שלא יהא), ואכמ"ל.

ח] **ומפרישין אותו ערום,** השיטה להר"נ בשבת כ"ג א' פירש דהא דתני דמפרישין אותו ערום בין השמשות, חד דינא הוא, דאדם שהוא ערום ואין לו שהות ללבוש לפי שהוא ביה"ש יכול להפריש, - ונתחדש בדבריו דאף דאין מברכין על הפרשת דמאי, מ"מ לכתחילה אין להפרישו ערום, ורק כשאין להו שהות ללבוש לפי שהוא ביה"ש, הותר להפרישו ערום, - וכ"כ הערוה"ש בסימן ק"ח סי"א דלא הותר להפרישו ערום אלא כשמוכרח להיות ערום, דאל"כ יש בזה משום ביזוי מצוה.

ט] בשבת כ"ג א' מייתינן מהכא דאין מברכין על הפרשת דמאי,[[92]](#footnote-92) דאם היו מברכין ע"ז ל"ה מצי לברך כשהוא ערום, דבעינן והי' מחנך קדוש, ודעת אביי דהוא משום דספק דדבריהם ל"ב ברכה, ודעת רבא דהוא משום דרוב ע"ה מעשרין, ועמש"נ בזה בהקדמה למכילתין אות ד'.

י] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דמחללין דמאי במרחץ משום דאין טעון ברכה,[[93]](#footnote-93) ומשא"כ במע"ש ודאי דאין מחללין אותו במרחץ דטעון ברכה, (דעל פדיית פירות מע"ש מברך אקב"ו על פדיון מע"ש, ועל חילול מעות מע"ש מברך אקב"ו על חילול מע"ש, ומבו' דכ"ה דאין מברכין על הפרשת דמאי, ה"נ אין מברכין על חילול מע"ש של דמאי, - והמשנ"ר כתב דה"נ אין מברכין על אכילת תרומ"ע של דמאי, אף דבאכילת תרומ"ע מברכין עשר קדשנו בקדדושתו של אהרן וציונו לאכול תרומה כמש"כ הרמב"ם בסוף הל' תרומות, וכן אין מברכין על אכילת מע"ש של דמאי בירושלים, וכ"כ הערוה"ש בסימן ק"ח סי"א.

אך הדרך אמונה בביאוה"ל בסוף הל' תרומות כתב לדון דמברכין על אכילת תרומ"ע של דמאי, דאחר שהפריש את התרומ"ע שחייבוהו חכמים, י"ל דיש ע"ז קדושה גמורה מדרבנן בתורת ודאי, אך בסו"ד עמד בזה, דלכאו' יש לדמותו להא דאין מברכין על פדיון מע"ש של דמאי, אף דהוא כבר קדוש.

יא] **ובין השמשות,** בפירש"י בשבת ל"ד א', פירש דהא דמפרישין את הדמאי בביה"ש, אף דאין מפרישין את הודאי משום דהו"ל כמתקן, הוא משום דל"ד למתקן דרוב ע"ה מעשרין הן, - ואמנם בזה מתפרש טעם הא דלא אסרו להפריש משום דהו"ל כמתקן, אך למש"כ הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ד דאסור להגבי' תרו"מ בשבת גם משום דהוי כמקדיש, ונתבאר באורך בתרומות פ"ב מי"ד אות י"ח ואילך, צ"ב דמ"ט לא אסרו להפריש דמאי בביה"ש משום דהוי כמקדיש, - וצ"ל לדעתו דכיון דרוב ע"ה מעשרין, הקילו להתיר להפרישו בביה"ש.

יב] **ואם הקדים מע"ש לראשון אין בכך כלום,** בירושלמי פליגי בה אמוראי, דדעת ר' יוחנן דמותר לכתחילה להקדים מע"ש לראשון בדמאי, ודעת ריב"ל דאסור להקדים, אלא שאם הקדים מה שעשה עשוי, - והרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ו פסק דמותר לכתחילה להפריש מע"ש קודם מעש"ר בדמאי, אך הר"ש פירש למשנתינו דל"מ אלא בדיעבד,[[94]](#footnote-94) ועיי"ש שכתב דהא דתני דאין בכך כלום, היינו דאינו מעכב את הוידוי, ול"ד לודאי, דאם הקדים מע"ש לראשון אינו יכול להתודות, כדתנן במע"ש פ"ה מי"א, וכ"כ הריבמ"צ.

יג] הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח פירש למשנתינו בע"א, דהא דתני דאם הקדים וכו' לא קאי על דמאי, אלא קאי על ודאי, והיינו דמעיקר הא דמפרישין בדמאי מע"ש בלבד, אע"פ שאין אנו יודעים אם הופרש ממנו מעש"ר, למדנו דאף בטבל ודאי אם הקדים מע"ש לראשון אין בכך כלום וה"ז תיקן, דאם בטבל ודאי ל"ה מהני בדיעבד כשהקדים מע"ש לראשון, היו מצריכין אף בדמאי להפריש מעש"ר, - ואזיל הרמב"ם לטעמי' דס"ל דאין מפרישין מן הדמאי מעש"ר, וע"כ נמצא דלעולם המפריש דמאי מקדים מע"ש לראשון, ואפ"ה מהני.[[95]](#footnote-95)

יד] הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח כתב דאם היו לו ק' סאין של חטין והקדים מע"ש למעשר ראשון, הוא מפריש תחילה ט' סאין ואומר ה"ז מע"ש, ומפריש אח"כ י' סאין ואומר ה"ז מעשר ראשון, אך גיר' הדפוסים אינה כן, ונתחדש בדבריו דכיון דמדינא יש להפריש מעשר ראשון תחילה, הרי דאותו אחד מעשר שדינו להפריש מעשר ראשון, אינו מחויב כלל במע"ש, וע"כ א"צ להפריש מע"ש אלא ט', ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ד' סקי"ז ובסימן י' סק"ג ד"ה שם ויראה, ודבריו בסימן ד', הם ע"פ הגיר' בפיהמ"ש שבדפוסים דמפריש י' למע"ש.

ובטעמא דמילתא הי' מקום לפרש, דהוא משום דמה שמפריש לבסוף למעשר ראשון איגלאי מילתא דמעולם ל"ה מחויב במע"ש, וע"כ הוא דא"צ להפריש מע"ש אלא על השאר,[[96]](#footnote-96) - אך יותר נראה דא"צ לה"ט, אלא הא דא"צ להפריש מע"ש אלא על השאר, הוא משום דזהו מידת המע"ש שיש בהכרי, דכיון דדינא הוא דמפרישין תחילה מעשר ראשון ואח"כ מע"ש, ע"כ מידת המע"ש שבכרי היא אחד מעשר מן המשתייר אחר הפרשת המעשר ראשון, וע"כ אף דאם הקדים מע"ש, מחויבים כל הק' סאין במע"ש, מ"מ מידת המע"ש שצריך להפריש אינה אלא ט' סאין, וע"י הפרשת הט' סאין, נתקן כל הכרי.

טו] **שמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי ושהסורק נותן בצמר פטור מן הדמאי,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דמפרשינן דהוא משום דזה ע"ג גופו בטל, וזה ע"ג צמר בטל, והריבמ"צ והר"ש פירש דהיינו דהשמן שהסורק נותן בצמר, הו"ל כשמן לסוך בו את הכלים דפטור מן הדמאי, והרא"ש הוסיף לפרש דהא דשמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב, הוא משום דסיכה כשתי', וכ"כ הרש"ס.[[97]](#footnote-97)

טז] הרא"ש הק' בהא דשמן שהגדרי סך באצבעותיו חייב בדמאי משום דסיכה כשתי', שהרי לגבי יוהכ"פ לא אסרו משום סיכה כשתי' אלא בסיכה דתענוג, דמי שיש לו חטטין בראשו סך כדרכו ואינו חושש, וסיכה דהכא לאו לתענוג היא אלא לצורך המלאכה וכו', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרא"ש כתב דשמא להנאת עצמו הוא סך כדי שלא תזיק לו האריגה.[[98]](#footnote-98) - **ב** התוס' ביומא ע"ז א' ד"ה דתנן כתבו דמה שהתירו לחולה וכו' לסוך, הוא משום דאיסור סיכה אינו אלא מדרבנן, שאסרו ביוהכ"פ משום תענוג, וע"כ לא אסרו סיכה שאינה לתענוג, והר"ן בר"פ יום הכיפורים כתב דאף אם איסור סיכה ביוהכ"פ הוא מדאורייתא, מ"מ כיון דאי"ז בכלל העינוי שנכתב בהדיא בקרא אלא אתי מרבויא דשבתון, קייל טפי ומסרן הכתוב לחכמים והן הקילו בהן כפי מה שראו והתירו כל שאינו נעשה לתענוג, ומבו' דעיקר הא דסיכה כשתי' הוא גם בסיכה שאינה של תענוג, אלא דביוהכ"פ לא אסרו סיכה שאינה של תענוג, וע"כ לענין דמאי אף סיכה שאינה לתענוג הויא כשתי'.[[99]](#footnote-99) - **ג** למש"כ בחי' הגרי"ז במכתבים בדעת הרמב"ם דעיקר דינא דסיכה כשתי' הוא דינא דאורייתא, אך הא דסיכה חשיבא כמעשה שתי' אי"ז דינא דאורייתא ואי"ז אלא זכר לדבר, י"ל דעיקר דינא דסיכה כשתי', הוא בכל סיכה, ואף בסיכה שאינה לתענוג, אך בסיכה ביוהכ"פ דבעינן להא דסיכה חשיבא כמעשה שתי', אף אי נימא דהוא דינא דאורייתא וכדילפינן לה מקרא דשבתון, אי"ז אלא בסיכה שהיא לתענוג.[[100]](#footnote-100)

יז] בד' הרא"ש מבו' בפשוטו דלא אסרו בדמאי בסיכה שאינה של תענוג,[[101]](#footnote-101) והחזו"א בשביעית סימן י"ד תמה ע"ז דלהדיא תניא בתוספתא בפ"ק דהלוקח יין ושמן ליתן ע"ג חטטין וכו' חייב בדמאי, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' הרא"ש בע"א, ועי' גם במש"כ האמרי בינה תרומות סימן י"א לפרש לד' הרא"ש, וצ"ע.

יח] הר"ש הביא מתוספתא דשמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי שהסורק נותן בצמר פטור מן הדמאי, לפיכך שמן שביעית נותנין אותו לגרדי ואין נותנין אותו לסורק, ופירש דהיינו משום דלגבי שביעית כתיב לאכלה ולא להפסד, וע"כ לסורק אסור, והא דלגרדי מותר הוא משום דסיכה כשתי', - וצ"ע דמ"ט בעינן לה"ט דסיכה כשתי', ותיפו"ל דשביעית ניתנה לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה, וכ"נ להדיא בפירש"י מ' א' דהא דשביעית ניתנה לסיכה הוא משום דהנאתו וביעורו שוה, וכ"כ התורת זרעים בשביעית פ"ח מ"ב לדקדק מד' הרמב"ם, (וכ"ה מוכח לדעת הסוברים דעיקר הא דסיכה כשתי' אינו אלא מדרבנן), ועמש"נ בזה בשביעית פ"ח מ"ב אות ב', וצ"ע.

**פ"ב מ"א**

א] **אלו דברים מתעשרין דמאי בכל מקום,** הריבמ"צ כתב דהיינו דאף דהלוקחן מע"ה בחו"ל מעשר דמאי, שבידוע שאין המינים אלא מא"י, וכ"כ הר"ש והרא"ש, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק.

אך הרמב"ם בפי"ג ממעשר ה"ד כתב, ז"ל, פירות שידוע שהן מפירות הארץ שהחזיקו בה עולי בבל אע"פ שהן נמצאות בסוריא וא"צ לומר בארץ שהחזיקו בה עולי מצרים בלבד, הרי אלו חייבין בדמאי, ומפרישין מהן תרומ"ע ומע"ש, לפיכך הדבילה השמינה וכו' מתעשרין דמאי בכל א"י ובסוריא, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאין דברים אלו מתעשרין דמאי, אלא בשאר הארץ שלא החזיקו בה עולי מצרים או בסוריא, אך בחו"ל פטורין, וכ"ה בדבריו בפיהמ"ש מהדו"ב דהא דתני בכל מקום היינו אף בשאר הארץ שלא החזיקו בה עולי בבל.

ב] בטעמא דהרמב"ם דדברים אלו אין מתעשרין דמאי אלא בא"י ובסוריא, אך בחו"ל פטורין, כתב המהר"י קורקוס שם דאזיל לטעמי' בפ"א מתרומות הכ"ב דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורין מן המעשר,[[102]](#footnote-102) וכ"כ הכס"מ שם.[[103]](#footnote-103)

אך הרדב"ז שם כתב דהוא משום דלא גזרו על הדמאי אלא בא"י ובסוריא, שנוהג בהן מעשר, אך בשאר ארצות שאין מעשר נוהג בהן, לא גזרו דמאי על הפירות של חו"ל, דמילתא דלא שכיחא היא להוציא פירות מא"י אלא למקומות הסמוכים לא"י, ולפיכך לא גזרו דמאי במקומות הרחוקים, דמילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן,[[104]](#footnote-104) ולפ"ז לכאו' היינו רק כשלקחן מע"ה בחו"ל, דאם לקחן מע"ה בא"י והוציאן לחו"ל, כיון שכבר נתחייבו בדמאי בעודן בא"י, מסתברא מילתא דלא נפטרו כשהוציאן לחו"ל.

ג] בחי' הגר"ח בפ"א מתרומות הכ"ב נקט בפשיטות, דכיון שגזרו חכמים תרו"מ בארץ שנער ובמצרים ובעמון ומואב, וכמש"כ הרמב"ם בריש הל' תרומות, ה"נ פירות שיצאו לשם מא"י חייבין, וכ"נ בד' המבי"ט בח"ב סימן קצ"ו, אך הרדב"ז בהל' תרומות שם כתב דפטורין, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ה' סק"ג, ובשביעית סו"ס ז', והמעדני ארץ בפ"א מתרומות הכ"ב אות ח', - ולפ"ז צ"ל דמה שסתם הרמב"ם הכא דאין פירות א"י מתעשרין דמאי אלא במקומות שכבשו עולי מצרים או בסוריא, ולא בחו"ל, אף דבפירות שיצאו מא"י לארץ שנער וכו' חייבין במעשר מדרבנן, הוא משום דאין חיובן אלא בחיובא דתרומת חו"ל, ובחיוב דתרומת חו"ל לא גזרו כלל על הדמאי, וכמו שהקילו שהיא בטילה ברוב וכו'.

ד] התוס' אנשי שם הק' עמש"כ המהר"י קורקוס והכס"מ דהא דאין מתעשרין דמאי בחו"ל הוא משום דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורין מן המעשר, והא דביצאו לסוריא חייבין הוא משום דפירות א"י שיצאו לסוריא חייבין במעשר מדבריהם, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א מתרו"מ הכ"ב, דהרי כל הא דפירות א"י שיצאו לסוריא חייבין, היינו בודאי, דהפירות שגדלו שם חייבין ג"כ מדבריהם, אך בדמאי דהפירות שגדלו שם פטורין אפי' מדבריהם, עמש"נ בזה להלן אות ה', א"כ גם פירות א"י שיצאו לשם הי' להם להיות פטורין מן הדמאי, כיון דדיינינן להו כאילו גדלו שם, - ולכאו' לק"מ, דכיון דדין מעשר דדמאי הוא מכח הספק שלא נתעשרו, הרי דכיון דפירות א"י שיצאו לסוריא חייבין במעשר מדבריהם, אף נוהג בהן דין דמאי, דאף דלא גזרו על דמאי בסוריא, לאו היינו דלא גזרו על דמאי בכל פירות שחיובן הוא מכח גזירת סוריא, אלא בסוריא עצמה הוא דלא גזרו, אך בפירות א"י גזרו אף אם חיובן הוא מכח גזירת סוריא.

ה] ממש"כ הרמב"ם דפירות הארץ חייבין בדמאי אף בסוריא, מבו' דפירות סוריא אין חייבין בדמאי, והמהר"י קורקוס שם הק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם פי"ב הי"א דאף הלוקח פירות בסוריא חייב בדמאי כשידוע שהפירות הן משל ישראל, ועיי"ש מש"כ בזה, ויתבאר בעזה"י בזה לקמן פ"ו מי"א.

ו] למש"כ המהר"י קורקוס דהא דאין דברים אלו מתעשרין דמאי בחו"ל, הוא משום דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורין מתרו"מ, מבו' דרק פירות שיצאו לחו"ל פטורין מתרו"מ, אך כל שיצאו למקום שכבשו עולי מצרים חייבין בתרו"מ, - ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דאף במקום שכבשו עולי מצרים חייבין בתרו"מ מדרבנן, כמש"כ הרמב"ם בפ"א מתרומות ה"ה, וע"כ אף הפירות שיצאו לשם חייבין בתרו"מ מדרבנן, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ם בפ"א מתרומות הכ"ב דפירות א"י שיצאו לסוריא חייבין בתרו"מ מדבריהם.

אמנם יש להעיר, דלפ"ז הדין נותן דלדעת הרמב"ם בפ"א מתרומות ה"ה דבית שאן ואשקלון שלא כבשום עולי בבל פטורין מתרו"מ, אף אם יצאו פירות מא"י לשם פטורין, וא"כ מ"ט סתם הרמב"ם הכא דכל שנמצאים הפירות במקום שכבשו עולי מצרים חייבין בדמאי, הרי אם נמצאים הפירות בבית שאן ובאשקלון, ה"ה פטורין מתרו"מ.

ושמא יש ללמוד לזה דבר חדש, דאף דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורין מתרו"מ, מ"מ כל שיצאו למקום שכבשו עולי מצרים חייבין בתרו"מ מדאורייתא, - והיינו משום דאף דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל ואין נוהג שם מצוות התלויות בארץ, מ"מ לא בטל מזה עיקר תורת א"י, כאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ד מסנהדרין ה"ו, וכמש"כ הרדב"ז שם והכו"פ בפ"י, וע"כ שמא לא חשיב כפירות שיצאו לחו"ל,[[105]](#footnote-105) וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"א מתרומות הכ"ב דאם יצאו לסוריא חייבין בתרו"מ מדבריהם, ולא כתב דאם יצאו למקום שכבשו עולי מצרים חייבין בתרו"מ מדבריהם.

ובזה מתישב משה"ק השהם וישפה בהל' מעשר שם במש"כ הרמב"ם דאע"פ שהן נמצאות בסוריא וא"צ לומר בארץ שהחזיקו בה עולי מצרים בלבד, הרי אלו חייבין בדמאי, ומבו' דסוריא גרע מכיבוש מצרים, והרי בכיבוש עולי מצרים לא גזרו כלל על הדמאי, ובסוריא גזרו על הדמאי, כשידוע שהפירות הם מקרקע של ישראל, ולמש"נ ניחא, דהא דסוריא גרע מכיבוש עולי מצרים, הוא משום דפירות שיצאו מא"י לסוריא אין חייבין בתרו"מ אלא מדבריהם, וכל שיצאו לכיבוש עולי מצרים חייבין בתרו"מ מדאורייתא, - ושוב מצאתי שכבר כתב כן בתשו' משנת ר"א יו"ד סימן מ' סק"ז, ובמשנת ר"א זרעים סימן ז' סק"ד, ועמש"כ ע"ז המעדני ארץ בפ"א מתרומות הכ"ב אות ז'.

ז] **הדבלה והתמרים והחרובים האורז והכמון,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב ע"פ הירושלמי דאין המכוון לכל מינים אלו, אלא לסוג מסוים באותו המין שאינו צומח אלא בא"י, והוא דבילת תאנים ידוע בתכלית המתיקות, ומין ממיני התמרים בתכלית הגודל, ומין ממיני החרובין בתכלית היושר, וזן מזני האורז בתכלית הלובן, וכמון שגרגריו שוים מאד, וכ"כ הרמב"ם בפי"ג ממעשר ה"ד.

ח] בל' הרמב"ם משמע דמינים אלו אינם גדלים כלל בחו"ל, וכ"נ בד' ש"ר, וכ"נ בד' הגר"א בביאורו לירושלמי ובשנו"א הארוך, ובביאורו לירושלמי כתב דאורז יש מעט דוגמתן בחו"ל, (אך בשנו"א הארוך לא כתב כן), - אך בשנו"א הקצר כתב דמינים אלו רובם מובאין מא"י ורק מיעוט גדלים בחו"ל, וחייבום בדמאי משום דלא פלוג.

ט] **האורז שבחו"ל כל המשתמש ממנו פטור,** בביאור דין זה מצינו כמה דרכים, **א** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דמין אורז שגדל בחו"ל, כל המשתמש ממנו פטור אפי' בא"י, דמינכר אורז של חו"ל ולא אתי לאחלופי בשל א"י, ועד"ז כתב הריבמ"צ. - **ב** הרמב"ם בפי"ג ממעשר ה"ה פירש דהיינו דאף דבמקומות הסמוכין לארץ שהחזיקו עולי בבל, חייבין כל הפירות שהביאו לשם החמרים בדמאי, שחזקתן מהארץ שהחזיקו עולי בבל שהיא הקרובה להן, מ"מ באורז אין חוששין לכך, אלא כל האורז הנמצא שם פטור מן הדמאי, והמהר"י קורקוס שם כתב לדעתו דהאורז הנמצא בא"י חייב בדמאי, ולא פטרו אלא את האורז הנמצא בחו"ל.[[106]](#footnote-106) - **ג** הגר"א בשנו"א הארוך פירש דקאי על הא דתנן ברישא דהאורז מתעשר דמאי בכל מקום, וע"ז תני דכ"ז הוא כשבא לאכלו, אך מותר להשתמש בו בכל מקום, דכיון דעיקרו לאכילה ולא לשימוש לא גזרו שיהא אסור להשתמש בו בחו"ל.[[107]](#footnote-107)

י] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דהאורז שבחילת אנטוכיא מותר במקומו וכו', ונחלקו בביאורו, דהריבמ"צ כתב דאורז שבחו"ל הוא הנמצא בחילת אנטוכיא, וע"ז הוא דתנן הכא דכל המשתמש בו אפי' בארץ פטור, דאע"ג דמשתמש בו בארץ ואתי לאחלופי עם אורז של א"י, כיון דמינכר לא גזרינן בי', - אך הר"ש במשנתינו ולעיל פ"א מ"ג פירש דאורז של אנטוכיא אינו מותר אלא במקומו, והיינו דהרי אורז אסור אף בחו"ל דניכר שהוא מא"י, ואורז של חו"ל מותר אפי' בארץ דניכר דהוא מחו"ל ולא אתי לאחלופי, ובזה הוא דקאמר דאורז של חילת אנטוכיא פטור מן הדמאי במקומו, אך בא"י או בחו"ל חייב בדמאי, משום דדמי לא"י וסברי דמא"י הוא.

יא] הר"ש במשנתינו ולעיל פ"א מ"ג כתב דפירות חו"ל הדומין לפירות א"י חייבין בדמאי, בין כשהם בארץ ובין בחו"ל עד כזיב, ולעיל שם כתב דהא דאורז של אנטוכיא מותר במקומו, הוא משום דאנטוכיא היא מכזיב ולהלן, ולכאו' מכוון דבריו דגם באנטוכיא הי' מצוי אורז של א"י, ואפ"ה הי' אורז של אנטוכיא מותר, משום דלא גזרו על פירות הדומין לשל א"י אלא עד כזיב, - אך בד' החזו"א בסימן ד' סק"א נראה שפירש לדבריו בע"א, עיי"ש, וצ"ע.

**פ"ב מ"ב**

א] **המקבל עליו להיות נאמן,** החזו"א בסימן ה' סק"ה כתב דמן הדין כל ישראל בחזקת כשרות אף שאין האיש הזה ידוע לנו במעשיו ובהנהגתו, כמבו' בד' הרמ"א ביו"ד סימן קי"ט ס"א, אלא דמשום גזירת דמאי יש לחוש שמא אינו חבר, וענין ע"ה הוא כל שלפי הנהגתו וקלות דעתו איננו בטוחים בו שמעשר, וגזרו עוד דאפי' קים לן בו שמשמר בצינעא בתוך ביתו, פירותיו דמאי עד שיקבל ע"י ג' חברים, ואין מקבלין אותו עד שיפרוש מעבירות שנעשה על ידן ע"ה, והיינו רק משום גזירת דמאי, אך מן הדין אף שעובר על דברים שנעשה על ידן ע"ה נאמן על המעשרות אף שאין ידוע לנו אם מעשר כיון דרוב ע"ה מעשרין.

ב] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דבעינן שיתנהג באותם המעשרים עד שיפורסם בהם, ובפ"י ממעשר ה"א כתב דצריך שיבואו עדים נאמנים שקיבל דברים אלו ברבים,[[108]](#footnote-108) ושהוא רגיל בהם תמיד, והחזו"א בסימן ה' סק"ה כתב ללמוד מזה, דכשמקבלין אותו אין סומכין על מה שבא לקבל להחזיקו עי"ז למעשר, אלא צריך עדים שמשמר בצינעא בתוך ביתו,[[109]](#footnote-109) אך בד' הריבמ"צ והרא"ש משמע דסגי במה שקיבל ברבים, וא"צ עדים שנוהג כן, וצ"ע.

ג] בד' הרמב"ם משמע דבעינן ב' עדים, ואין ע"א נאמן, וכ"כ הריטב"א בר"ה כ"ב א' ובע"ז ל"ט ב' דלא אמרו ע"א נאמן באיסורין אלא במעיד על גוף האיסור, ולא במעיד על האדם, והביא כן ממשניות זרעים, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ד' ש"ב, וכ"כ הפר"ח ביו"ד סימן קי"ט סקי"ז והתפארת למשה שם, והביאם בתוס' הגרע"א לקמן פ"ד מ"ו, והמחנ"א בהל' עדות סימן י"ט, - אך בד' הר"ש והרא"ש לקמן פ"ד מ"ו מבו' לכאו' דע"א נאמן אף להעיד על גוף האדם שהוא נאמן, ופירשו דהא דפריך בירושלמי שם דע"א אינו נאמן, דהיינו בחשוד, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בפי"ב ממעשר הי"ז, ועמש"כ בזה האו"ש שם, ונתבאר עוד בזה לקמן שם אות ד'.

ד] הר"ש הביא מירושלמי דצריך לקבל עליו בפני רבים, וכתב דהיינו בפני ג', כמו שאמרו בבכורות ל' ב', וכ"כ הרא"ש, וכ"כ המהר"י קורקוס והרדב"ז והכס"מ בפ"י ממעשר ה"א, - ובד' הרדב"ז והכס"מ מבו' דהיינו דצריך לקבל בפני ג' חברים, כמו שאמרו בבכורות שם, וכ"כ בתוס' הגרע"א במשנינו, והחזו"א בסימן ה' סק"ה.

ה] **מעשר את שהוא אוכל,** בפי' הריבמ"צ כתב דהיינו את שהוא לוקח ע"מ לאכול, וכ"ה מבו' מד' הר"ש, והתוי"ט כתב דהיינו דאין לפרש דאיירי בפירות קרקעו, דזה א"צ למיתני, דזיל קרי בי רב הוא, עשר תעשר את כל תבואת זרעך, ופשיטא שאם יהי' נאמן שיהא מחזיק בדבר המפורש בתורה.

ו] **ואינו מתארח אצל ע"ה,** לקמן פ"ד מ"ב ופ"ז מ"א מצינו דאוכל אדם אצל מי שאינו מאמינו על המעשרות, והתוי"ט בפ"ז שם הק' דהיאך אוכל אצל ע"ה, הרי תנן הכא דאינו מתארח אצל ע"ה,[[110]](#footnote-110) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוי"ט שם כתב דהתם בעי למצוא תקנה למי שרוצה לאכול מתוקן, אע"פ שלא קיבל עליו להיות נאמן.[[111]](#footnote-111) - **ב** התוי"ט שם כתב עוד, דכל שהוא מייחד עדים שהוא מעשר את מה שהוא אוכל אצל ע"ה, אינו מפסיד נאמנותו בכך. - **ג** החזו"א בסימן ה' סוסק"ו כתב בדעת הגר"א דכל הא דאינו מתארח אצל ע"ה היינו לאכול דמאי, אך לכו"ע מותר להתארח אצלו ולעשר. - **ד** התוס' אנ"ש שם כתב בשם הרמ"ז דהא דאינו מתארח אצל ע"ה היינו להיות אצלו זמן מה, והתם איירי כשהוא אוכל אצלו באקראי בעלמא, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ה' סוסק"ו דאין איסור אלא בנוהג כן תמיד בלא דוחק. - **ד** התוס' אנ"ש שם כתב בשם הרמ"ז עוד, דלא נאסר אלא שילך הוא מדעתו אצל ע"ה, לאפוקי התם שהזמינו והוא לפעם אחת, ועד"ז כתב התפא"י שם דבהזמינו שרי לאכול אצלו מפני דרכי שלום. - **ה** המשנ"ר שם כתב דהתם איירי בעני או באכסנאי שמאכילין אותן דמאי, והא דתנן התם דאומר מער"ש וכו', היינו משום דאף בעני ואכסנאי אמרו לקמן פ"ג מ"א דהרוצה לתקן יתקן, וקמ"ל התם היאך הוא מתקן.

ז] **ר' יהודה אומר המתארח אצל ע"ה נאמן,** הגר"א בשנו"א כתב דמודה ר' יהודה דלקבלת חבירות בעינן שיקבל עליו שלא יתארח אצל ע"ה, דאם קיבל עליו דברי חבירות חוץ מדבר אחד אין מקבלין אותו, אלא דכל שקיבל עליו חבירות, ואח"כ נתארח אצל ע"ה נאמן, וכתב לפרש כן בהא דתניא בירושלמי דלא אמר ר' יהודה אלא בסוף אבל בתחילה אף ר' יהודה מודה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ועד"ז כתב בביאור הגר"א לירושלמי.

ח] **אמרו לו על עצמו אינו נאמן היאך יהא נאמן על אחרים,** בטעמא דר' יהודה דפליג וס"ל דהוא נאמן על אחרים אף דהוא מתארח אצל ע"ה, כתב הר"ש לפרש בד' הירושלמי, דפליגי בה אמוראי, דדעת ר' יונה דהוא משום דאף כשמתארח אצל ע"ה אינו חשוד לאכול דבר שאינו מתוקן, אלא הוא מעשר את מה שהוא אוכל שם, וע"כ הוא נאמן להאכיל לאחרים, ודעת ר' יוסי דאף דהוא חשוד לאכול דבר שאינו מתוקן אצל ע"ה, מ"מ אינו חשוד להאכיל לאחרים, וע"כ הוא נאמן, אך בביאור הגר"א לירושלמי ובשנו"א ל"ג הכי, וכתב לפרש לפלוגתא דר' יונה ור' יוסי איפכא, עיי"ש, - ובדעת חכמים דאינו נאמן, מבו' מד' הר"ש דהיינו משום דס"ל דהוא חשוד לאכול אצל הע"ה דבר שאינו מתוקן, וע"כ אינו נאמן אף על אחרים.[[112]](#footnote-112)

ט] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב לפרש דהא דאמרי רבנן דעל עצמו אינו נאמן, היינו משום שאכל אצל ע"ה ופירות ע"ה דמאי, וע"כ אינו נאמן לומר דבר מעושר אכלתי אצלו לפי שהוא נוגע בעדותו, והואיל ואינו נאמן על מה שהוא אוכל, א"א להאמינו על מה שנאכל ולסמוך על דבריו שהוא מעושר, - והחזו"א בסימן ה' סק"ט עמד בזה, דהרי כשאוכל אצל הע"ה הוי כאומר שהוא מעושר, שאם ל"ה מעושר ל"ה אוכל, ולא שייך נוגע בתחילה, ואי נימא דמ"מ גזרו חכמים שלא יאכל וע"כ אינו נאמן א"צ לטעמא דנוגע, וכתב דאפשר דחכמים גזרו שלא להאמינו שהוא כעין נוגע ברצונו להתארח אצלו.

י] הגר"א בשנו"א פירש דטעמא דר' יהודה דנאמן הוא משום דס"ל דהחשוד על דבר אחד אינו חשוד על דבר אחר, ורבנן אמרו לו דאף לדבריך דאינו חשוד לדבר אחר, מ"מ הכא דעל עצמו לא נשאר בנאמנות שלו, היאך יהא ישאר בנאמנות על אחרים, ולא חשיב כדבר אחר, ועיי"ש שכתב דרבנן גופייהו ס"ל דהחשוד לדבר אחד חשוד לכל דבר, אלא דלדבריו דר' יהודה קאמרי.

יא] הרמב"ם בפי"א ממאכ"א הכ"ו כתב, ז"ל, המתארח אצל בעה"ב בכל מקום וכו' והביא לו יין או בשר או גבינה וחתיכת דג ה"ז מותר וכו', ואם הוחזק שאינו כשר ולא מדקדק בדברים אלו אסור להתארח אצלו, ואם עבר ונתארח אצלו אינו אוכל בשר ולא שותה יין על פיו עד שיעיד לו אדם כשר עליהם, עכ"ל, והכס"מ שם כתב דמקורו הוא מתוספתא במכילתין פ"ג הי"ב דהוא נאמן ואשתו אין נאמנת לוקחין ממנו ואין מתארחין אצלו וכו' אשתו נאמנת והוא אין נאמן מתארחין אצלו ואין לוקחין הימנו, והיינו דאף דהתוספתא קיימא לענין מעשרות, ה"נ הוא לענין שאר דברים האסורין.

ומבו' מד' הרמב"ם דדינא הוא דאסור להתארח אצל מי שאינו כשר, אף אם דעתו שלא לאכול דבר שיש בו חשש איסור, ולפ"מ שלמד הרמב"ם לדין זה מד' התוספתא, מבו' דה"נ הוא במי שחשוד שלא לעשר, דאסור להתארח אצלו, אף אם דעתו שלא לאכול דבר שיש בו חשש שאינו מתוקן,[[113]](#footnote-113) ולפ"ז זהו דתנן הכא דאינו מתארח אצל ע"ה, והיינו אף כשדעתו לתקן את מה שהוא אוכל.

יב] בעיקר דין הקבלה להיות נאמן, כתב החזו"א בשביעית סימן י' סק"ז דאפשר שבדור שגזרו דמאי ל"ה צריכין החברים לקבל שהרי היו כולן שוין, אלא אותן שנשארו ע"ה אם היו חוזרין היו צריכין לקבל בפני ג' חברים, ועשו חכמים סיג בדבר כדי לחזק את הדבר, ועיי"ש שכתב דבני החברים שנתחנכו כשאביהן הי' חבר א"צ קבלה, - ושם סוסק"ח כתב דלמש"כ הרמב"ם בפ"י ממעשר ה"ב דת"ח א"צ לקבל, אפשר דגם בזמנינו איכא ת"ח לענין שא"צ לקבל, שלא הצריכו לזה ת"ח כשמעון בן עזאי, אלא סגי בגמיר וסביר, וה"נ מי שהי' ע"ה ונעשה ת"ח א"צ לקבל, ועיי"ש במש"כ בדין ע"ה שנעשה תלמיד בישיבה של חכם.

יג] החזו"א שם סק"ז כתב עוד דדין הקבלה אינו אלא לענין להיות נאמן אצל חברים, שהחמירו חכמים על החברים שלא יצרפו לחבורתן את ע"ה, בלא קבלה בפני ג', אבל עיקר חשש טבל ליכא בזה שידוע לנו והוחזק בעיר שמדקדק בהדברים שנשנו במשנתינו, ועיי"ש שכתב דנפ"מ דאותם המעשרים שלא קיבלו עליהן דברי חברות אוכלין זה אצל זה וא"צ לעשר דמאי, וחבר הלוקח מהן מעשר דמאי, שפירות המעשר שלא קיבל דמאי הן אצל חבר, אך במוסגר שם הניח לד"ז בצ"ע, ובסק"ט (ד"ה ומיהו) מסיק דאותם שלא קיבלו עליהן דברי חברות אין נאמנין זע"ז, (וציין למש"כ בדמאי סימן ו' סקי"א להוכיח כן מירושלמי).

וצ"ב היאך מצינו לחלק בזה, דפירות המעשר שלא קיבל עליו דברי חברות הוו דמאי אצל חבר, ואינם דמאי אצל מי שלא קיבל עליו דברי חברות, וממ"נ אם דין פירות אלו כדמאי, הדין נותן שיהיו כדמאי גם למי שלא קיבל עליו דברי חברות, ואם אין דינם כדמאי הדין נותן שלא יהיו כדמאי גם למי שקיבל עליו דברי חברות, ואטו בקבלת חברות נכלל דיש לו לנהוג דין דמאי אף בפירות דמדינא ל"ה דמאי.

ולכאו' הדברים מתפרשים למש"כ החזו"א שם בתחילת דבריו דכשגזרו על הדמאי "גזרו על החברים" דהיינו אותן שלא היו בהן הפחיתיות הללו לעשר דמאי כשיקחו מאותן שיש בהן הפחיתיות הללו, ומבו' בדבריו דעיקר תקנת דמאי היתה רק בחבר, אך לגבי ע"ה לא גזרו כלל תקנת דמאי, ועמש"נ בזה בפ"א מ"ג אות ז' ובהערה שם, - ולפ"ז י"ל דכ"ה דפירות ע"ה יש עליהן דין דמאי רק לגבי חבר ולא לגבי ע"ה, ה"נ הוא בפירות של מי שמוחזק לעשר שלא קיבל עליו דברי חברות, דיש עליהן דין דמאי רק לגבי חבר שקיבל עליו דברי חברות, ולא לגבי מי שכמותו, דתורת דמאי הוא בפירות של מי שאינו נאמן כמותו, וע"כ הוא דפירות ע"ה אינם דמאי לגבי ע"ה, וה"נ פירות של מי שמוחזק לעשר שלא קיבל עליו דברי חברות, אינם דמאי לגבי מי שכמותו, כיון ששניהם נאמנים במידה שוה.

יד] החזו"א שם סק"ח כתב דבזמנינו שנתבלבלנו מרוב הגליות ואין לנו חברים במסורת אבותינו, אילו באנו לקבוע חברים ראוי לנו לקבוע לחברים כל אותן שאין בהן פחיתיות של ע"ה ולגזור עליהן דין חבר שלא יקבלו מעתה לחברתם ע"ה שיחזרו בלתי קבלה, ומ"מ כל שלא קבענו חברים נמי נוהג דין דמאי ואי"ז שהוא חבר רשאי ליקח מע"ה ולסמוך עליו שהוא מעושר.[[114]](#footnote-114)

ועיי"ש שכתב דאי נימא דכל שלא קיבל דינו כע"ה, ואין חבר שלא קיבל אוכל ע"י חבירו שלא קיבל, י"ל דליכא קבלה, אין חבר אוכל ע"י חבירו, ואין אדם נאמן על חבירו שעישר, ולפ"ז אף בני ביתו אין נאמנין עליו, וצריך כל אחד לעשר מה שהוא אוכל, - וכתב דאין הדבר מסתבר, אלא תיקנו את ענין הקבלה למיגדר מלתא, אבל כל שלא נקבע הדבר, כל חבר הוא נידון כמו שהוא באמת, וכתב דכן המנהג שהחברים מאמינים זל"ז, ומנהג ישראל תורה.

טו] החזו"א שם סק"ט נסתפק במקבל עליו להיות נאמן, אם סגי כשמקבל עליו את הדברים שנשנו במשנתינו אף שאינו פורש משאר עבירות, או דלחומרא קאמר דאפי' פורש משאר עבירות, צריך ליזהר בדמאי בכל הדקדוקים, וצידד דכל שהוא ע"ה באחד מהדברים שמנו בסוטה כ"ב א' אין מקבלין אותו, והוכיח כן מכ"ד, עיי"ש, ועמש"כ בזה החו"ב בסימן ב', וצ"ע.

**פ"ב מ"ג**

א] **המקבל עליו להיות חבר,** הריבמ"צ והרא"ש כתבו דחבר היינו פרוש, והיינו כדתנן בחגיגה י"ח ב' דבגדי ע"ה מדרס לפרושים, ופירש"י דהם אוכלי חוליהן בטהרה, וכ"כ הרא"ש דלהיות חבר היינו לענין טהרות לאכול חולין בטהרה, - והנה אמנם דמשנתינו קיימא לענין שיהא נאמן על הטהרות, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהקבלה להיות חבר היינו שיהא נאמן על הטומאות והטהרות,[[115]](#footnote-115) ולזה הוא דבעינן להא דאינו מוכר לע"ה וכו', אך מכוון ד' הריבמ"צ ודעימי' דהקבלה להיות חבר הוא להיות נוהג במנהגי החברות לאכול חולין בטהרה, ועי"ז הוא דיש עליו תורת חבר והוא נאמן על הטומאות והטהרות, ועמש"כ בתשו' הרי"ד סימן כ"ה, ונתבאר להלן אות י"ג.

ב] בעיקר מש"כ הריבמ"צ ודעימי' דחבר היינו שאוכל חולין בטהרה, צ"ב, דמ"ט לא נתפרש במשנתינו שהוא מקבל עליו להיות אוכל חולין בטהרה, ולא נתפרש אלא שאינו מוכר לע"ה וכו'.

והחזו"א בסימן ה' סק"ז כתב לפרש בזה, דלא הוצרך להזכיר העיקר הראשון שיהא אוכל חולין בטהרה, שזהו קבלת החברות בעיקרה, - והיינו דעיקר החפצא דקבלת חברות, הוא שמקבל עליו לאכול חולין בטהרה, ואך דמתנאי קבלה זו הוא שאינו מוכר לע"ה וכו', ובלא"ה אין קבלתו מועלת, ולא הזכיר התנא אלא לתנאי הקבלה, אך את עיקר הקבלה לא הוצרך להזכיר.

ושו"ר בתשו' הרי"ד סימן כ"ה, ז"ל, שדברי חבירות אינן לאכול חולין בטהרה בלבד וכו', ואע"פ שאכילת חולין בטהרה מפורשת שם כדתנן בפ"ב דדמאי המקבל עליו להיות חבר אינו מוכר לע"ה לח ויבש, ואינו לוקח ממין לח, ואינו מתארח אצל ע"ה ולא מארחו אצלו בכסותו וכו', עכ"ל, ומבו' מדבריו דהני מילי שנשנו במשנתינו הם בכלל הקבלה לאכול חולין בטהרה.

ג] הרמב"ם בפ"י ממטמאי מו"מ ה"א כתב דמה הן דברי חברות שיקבל עליו שיהא נזהר בטומאות שלא יטמא בהן, ובטהרות שלא יטמא אותם וכו', ובס' שערי אמונה במשנתינו כתב לדייק מדבריו דא"צ שיקבל עליו שיאכל חולין בטהרה, ועיי"ש שהביא מש"כ הרמב"ם בסוף הל' טומאת אוכלין דאע"פ שמותר לאכול אוכלין טמאין ולשתות משקין טמאים חסידים הראשונים היו אוכלין חולין בטהרה ונזהרין מן הטומאות כולן כל ימיהם והן הנקראים פרושים, עכ"ל, ומשמע דהוא רק הנהגת חסידים הראשונים, וכן צידד בחי' הגר"מ פיינשטיין במשנתינו.

אך הדבר צ"ע, דמלבד דלהדיא תניא בתוספתא בפירקין דהמקבל עליו ד' דברים מקבלים אותו להיות חבר וכו' ושיהא אוכל חולין בטהרה, והרי דמכלל קבלת החברות הוא שיהא אוכל חולין בטהרה, - גם לכאו' מוכח כן מד' הרמב"ם גופי', שהרי כתב הרמב"ם שם דע"ה וכו' ה"ה בחזקת טמא ובגדיו מדרס לטהרות וכו', ולעולם הוא בחזקה זו וכו' עד שיקבל עליו דברי חברות, ובפי"ג משאה"ט ה"א כתב דבגדי ע"ה מדרס לאוכלי חוליהן בטהרה וכו', ובגדי אוכלי חוליהן בטהרה מדרס לאוכלי מע"ש, אבל אוכלי חוליהן בטהרה והם הנקראים פרושים אינם כזבים אפי' לתרומה וכו', עכ"ל, והרי דכל שאין אוכלין חוליהן בטהרה דינם כע"ה שבגדיהם מדרס לפרושים,[[116]](#footnote-116) ובע"כ דבכלל מש"כ הרמב"ם דלעולם הוא בחזקה זו עד שיקבל עליו דברי חברות, נכלל דבעינן שיהא אוכל חולין בטהרה, ולא הזכירו הרמב"ם משום דזהו קבלת החברות בעיקרה, וכמש"כ החזו"א.

ד] בעיקר דינא דאכילת חולין בטהרה נחלקו הראשונים, דהתוס' בכריתות י"ג א' ד"ה התירו כתבו דמותר לאכול חולין טמאים, וכ"כ התוס' בחולין ל"ד ב' ד"ה והשלישי, והר"ש בטהרות פ"ב מ"ג, וכ"כ הרמב"ם בסוף הל' טומאת אוכלין דמותר לאכול אוכלין טמאין ולשתות משקין טמאים, אלא שחסידים הראשונים היו אוכלין חולין בטהרה, - אך התוס' בחולין ב' ב' ד"ה טמא כתבו לדון דאסור לאכול חולין טמאים וילפינן לה מדכתיב והתקדשתם והייתם קדושים אזהרה לבני ישראל שיאכלו חוליהן בטהרה, וכ"נ בפירש"י בבכורות ל' א' ד"ה הטהרות דדינא דרבנן הוא שצריך לאכול חולין בטהרה, וכ"נ בפי' רגמ"ה שם, וכ"נ בפירש"י שהביאו התוס' בע"ז נ"ו א' סוד"ה שמותר דאיסורא הוא לאכול חולין בטומאה בימי טהרתו, עיי"ש, - ועמש"כ בזה המקד"ד בר"ס מ"א.

ה] בפירש"י בבכורות ל' ב' פירש להא דתניא התם המקבל עליו דברי חברות, דהיינו שלא יתן תרו"מ לע"ה ושלא יעשה טהרות אצל ע"ה ושיאכל חולין בטהרה ושיעשר את שהוא אוכל ואת שהוא מוכר ואת שהוא לוקח, וממה שכלל דברי החברות שנשנו לעיל מ"ב לענין מעשרות עם דברי החברות שנשנו במשנתינו לענין טהרות, משמע דל"מ לקבל עליו דברי חברות דמעשרות לחודייהו או דברי חברות דטהרות לחודייהו, וכדי שיהא עליו תורת חבר צריך שיקבל עליו גם דברי חברות דמעשרות וגם דברי חברות דטהרות.

וצ"ע דמשמעות משנתינו דב' דינים חלוקין הן, דלעיל מ"ב תנן דיני הקבלה להיות נאמן על המעשרות, ובמשנתינו תנן דיני הקבלה להיות חבר לענין טהרות, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפ"י ממעשר ה"א ובפ"י ממטמאי מו"מ ה"א דב' קבלות חלוקות הן, דלקבל עליו להיות נאמן על המעשרות בעינן שיהא מעשר את שהוא אוכל וכו', וא"צ שיקבל עליו דברי חברות דטהרות, ולקבל עליו דברי חברות לענין טהרות, בעינן שיקבל עליו שיהא נזהר בטומאות וכו', ול"ב שיקבל עליו דברי חברות דמעשרות,[[117]](#footnote-117) - ושו"ר מש"כ בזה החזו"א בשביעית סימן י' סק"ט, עיי"ש.

ו] הרמב"ם בפיהמ"ש הביא למה שאמרו בבכורות ל' ב' דהבא לקבל עליו דברי חברות צריך לקבל בפני ג' חברים, וממה שכתב כן במשנתינו ולא כתב כן לעיל בדין קבלה להיות נאמן על המעשרות, משמע דהתם א"צ לקבל בפני ג' חברים, ודלא כמש"כ הר"ש והרא"ש שם, ומשמעות דבריו לעיל שם דא"צ כלל לקבל כן בפני אחרים, אלא סגי במה שנתנהג באלו המעשים עד שיפורסם בהם, - אך הרמב"ם בפ"י ממעשר ה"א כתב בדין קבלה להיות נאמן על המעשרות, דצריך שיקבל עליו דברים אלו ברבים, והמהר"י קורקוס והרדב"ז והכס"מ שם כתבו דהיינו שיקבל עליו בפני ג'.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דת"ח א"צ לקבל בפני ג', ולא עוד אלא שאחרים מקבלין לפניו, אך הר"ש והרא"ש כתבו דאף ת"ח צריך לקבל דברי חברות חוץ מזקן ויושב בישיבה, - והוא פלוגתת תנאי בבכורות ל' ב', דלת"ק אפי' ת"ח צריך לקבל בפני ג' חברים, ורק זקן ויושב בישיבה א"צ לקבל עליו בפני ג' חברים שכבר קיבל עליו משעה שישב, ולאבא שאול אף ת"ח א"צ לקבל עליו בפני ג' חברים, ולא עוד אלא שאחרים מקבלין לפניו.

והרמב"ם בפ"י ממטמאי מו"מ ה"ג כתב דת"ח הרי הן בחזקת טהרה, נאמנין וא"צ לקבל דברי חברות, אבל משחרב ביהמ"ק נהגו כהנים סלסול בעצמן שלא יהיו מוסרין טהרות אפילו לת"ח עד שיקבל עליו דברי חברות, והתוי"ט במשנתינו כתב דחזר בו הרמב"ם ממש"כ בפיהמ"ש, ופסק כת"ק דאף ת"ח צריך לקבל, אלא דאף הא דת,ח צריך לקבל אינו אלא משחרב ביהמ"ק שנהגו הכהנים סלסול בעצמן, וכמו שאמרו בבכורות שם.

ח] **ואינו מוכר לע"ה לח ויבש,**[[118]](#footnote-118)הריבמ"צ כתב דהוא משום דאין מאכילין טהרות לע"ה, וע"כ אינו מוכר לו, וכ"כ הר"ש, ולא נתפרש בדבריהם טעם דין זה דאין מאכילין טהרות לע"ה, וצ"ע, שו"ר מש"כ בזה בס' שערי אמונה.

והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאינו מוכר לע"ה לח ויבש, הוא מפני שהוא מביאו לידי טומאה, וס"ל דאסור לגרום טומאה לחולין שבא"י,[[119]](#footnote-119) והכס"מ בפ"י ממטמאי מו"מ ה"א כתב דמה"ט השמיט הרמב"ם שם להא דאינו מוכר לע"ה לח ויבש, משום דאתיא כמ"ד דאסור לגרום טומאה לחולין שבא"י, ואנן קי"ל דמותר לגרום טומאה לחולין שבא"י, כמש"כ הרמב"ם בפ"ח מביכורים ה"י, ובפט"ז מטומאת אוכלין ה"ט, - ועמש"כ בזה המקד"ד בטהרות ר"ס מ"א.

והגר"א בשנו"א לקמן פ"ו מ"ו כתב דהא דאין מוכרין לו לח ויבש אף דקי"ל דמותר לגרום טומאה לחולין שבא"י, ה"מ בפירות שאינם שלו רק שהוא גרם בעלמא, אך הכא דהפירות שלו אסור לגרום להן טומאה.

ט] **ואינו לוקח ממנו לח,** הריבמ"צ והרמב"ם והר"ש כתבו ע"פ הירושלמי דהיינו דאינו לוקח ממנו לח דשמא טמא הוא, אך יבש שלא הוכשר מותר ליקח ממנו, שנאמן ע"ה לומר דפירות אלו לא הוכשרו, אך אינו נאמן לומר הוכשרו במים אבל לא נגע בהן השרץ, - והחזו"א בסימן ה' סק"ח כתב דהא דאין לוקחין ממנו לח היינו לנהוג בהן טהרה, אך לוקח בימי טומאתו, וכתב דלפ"ז מותר ליקח מע"ה לח למכור לע"ה או לחבר בימי טומאתו.

י] **ואינו מתארח אצלו,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דהוא שמא ילך ויטמא גופו ויבא ויטמא טהרות, והרא"ש כתב דהיינו אף כשהוא נזהר שלא לאכול בביתו,[[120]](#footnote-120) והוסיף דדבר פשוט שהוא שפרוש לא יאכל בבית ע"ה, דאף בבית ת"ח שלא קיבל עליו דברי חבירות אינו אוכל.

יא] החזו"א בסימן ה' סק"ז ד"ה ואינו מתארח כתב דהמתארח אצל ע"ה הפסיד חבירותו אע"ג דכששב לביתו טובל עצמו ואת בגדיו, שהרי מצות חבירות היא שלא להטמא ולאכול חולין טמאים, ועיי"ש שכתב דאפשר דגם אם אכל יבש וגם נזהר מבגדי ע"ה הפסיד חבירותו, דגדר גדרו שלא יתארח אצל ע"ה כלל, והוכיח כן מד' הר"ש בהא דאינו מארחו בכסותו, דהוא אף בנזהר ממגע, ואפ"ה אין מארחו בכסותו שמא יגע, וכ"ש דאינו מתארח אצלו ול"מ זהירותו, - ועיי"ש שכתב דלצורך מסתבר שמותר, ושם בד"ה והא דחולין כתב די"ל דאכסנאי שבא לעיר מותר להתארח בבית ע"ה דאנוס הוא.

יב] **ולא מארחו אצלו בכסותו,** הר"ש כתב דהא דרשאי לארחו שלא בכסותו, הוא משום דממגע עצמו יכול ליזהר טפי ממגע כסותו, ועוד משום דכסותו מטמא אף בהיסט דחשיב מדרס, ועוד, דהכא איירי באוכל חולין בטהרה, ואפשר דלא גזרו על מגע ע"ה לחולין, אך בגדיו מטמאין אף לחולין, דחישינן שמא ישבה עליהן אשתו נדה והוו מדרס לפרושים, - ועמש"כ החזו"א בסימן ה' ריש סק"ח.

יג] **ר' יהודה אומר אף לא יגדל בהמה דקה וכו',** בתשו' הרי"ד סימן כ"ה כתב דדברי חבירות אינם לאכול חולין בטהרה בלבד, אלא להזהר מכל דבר שהחמירו עליו חכמים, והוכיח כן מהא דקאמר ר' יהודה דלא יגדל בהמה דקה וכו', ואם דברי חבירות אינם אלא להזהר מן הטומאה בלבד, מה לו להזכיר אלו שאין בהם משום טומאה, ובע"כ דדברי חבירות רבים הם.

והנה הר"ש והרא"ש פירשו דטעמא דחכמים דפליגי על ר' יהודה וס"ל דלא באו אלו לכלל, הוא משום דאין ענינם צורך לטהרות, ולפ"ז מבו' דלדעת רבנן ל"ה דברי חבירות רק במילי דשייכי לאכילת חולין בטהרה, וכל שאר מילי אינם ענין לקבלת דברי חבירות, - אך בד' הרי"ד מבו' דלכו"ע נכלל בכלל דברי חבירות גם דברים אחרים שהחמירו עליהן חכמים,[[121]](#footnote-121) וצ"ע.

יד] בפשוטו הי' נראה, דאף לדעת ר' יהודה דבכלל דברי החבירות הוא שלא יגדל בהמה דקה וכו', מ"מ עיקר קבלת חבירות הוא כדי שיהא נאמן על הטהרות, אלא דמתנאי הקבלה הוא שהיא נזהר משאר דברים שהחמירו עליהן חכמים, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בשביעית סימן י' ריש סק"ט, - אך בד' הרי"ד שם מבו' דאף בבבל שכולם טמאים ואין להם טהרה, מ"מ שייך קבלת שאר דברי חבירות, ופירש כן למה שאמרו בבכורות ל"א א' דרב הונא בר חייא פירש מחבירותו ונעשה גבאי, ומבו' לפ"ז דשייך קבלת דברי חבירות אף כשאין בזה נפ"מ לענין טהרות, - וצ"ב לענין מה מועלת קבלה זו.

טו] **ולא יהא מיטמא למתים,** בפי' הרש"ס כתב דהוא משום דס"ל שאין מזומן לו אפר פרה, ומשא"כ בקרי דבטבילה סגי בית הטבילה שכיח, ועיי"ש שכתב דרבנן ס"ל דאפר פרה נמי שכיח, - ועמש"נ המשנ"ר, והחזו"א בסימן ה' סק"ט.

טז] **ומשמש בביהמ"ד,** בפי' הרש"ס כתב דהיינו תשמיש ממש, וצ"ב, - והר"ש כתב דהיינו שמשמש ת"ח, ועד"ז כתב הרא"ש דהיינו דלומד לפני ת"ח, ובס' שערי אמונה כתב דעי"ז הוא יודע ליזהר מן הטומאה, - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ה' סק"ט.

**פ"ב מ"ד**

א] **הנחתומים לא חייבו אותם חכמים להפריש אלא כדי תרומ"ע וחלה,** בפירש"י ביומא ח' ב' פירש דהיינו דתרומ"ע וחלה צריכין להפריש וליתן לכהן, אך מעש"ר ומעשר עני מפרישין אותן ואין נותנים, וכדמפרשינן לה ביומא שם דהוא משום דהמע"ה, וכ"כ התוס' הרא"ש שם דצריכין להפריש מעש"ר ומעשר עני אלא דלא חייבום להפריש וליתן, וכ"כ הריטב"א שם, - אך הרא"ש במשנתינו כתב דא"צ להפריש מעש"ר ומעשר עני אלא קובע להם מקום להוציא מידי טבל,[[122]](#footnote-122) ועיי"ש שכתב דהוא כדתנן לקמן פ"ה מ"א, והתם תנן דאומר אחד ממאה ממה שיש כאן הרי בצד זה מעשר ושאר מעשר סמוך לו, ומבו' מדבריו דבכה"ג לא חשיב כהפרשה, אלא כקריאת שם בעלמא, וזהו שהוצרך לפרש דאע"פ שלא הפריש המעשר יכול להפריש תרומ"ע, וכ"כ הר"ש.

ב] ביומא ט' א' פריך דמ"ט אין מפרישין מע"ש ויעלוהו ויאכלוהו בירושלים, ומשני דמתוך שפרהדרין הללו חובטין אותן כל שנים עשר חדש ואומרים להן מכרו בזול מכרו בזול לא אטרחונהו רבנן, ופירש"י דפריך דמ"ט לא חייבו אותם לעשר מע"ש כדי לתקן טבלו כיון שאין מפסידין בכך שהרי הם עצמם אוכלין אותו בירושלים, וע"ז משני דמתוך שפרהדרין וכו' לא אטרחונהו, וסמכו לומר שרוב ע"ה מעשרין הן, ומשמעות דבריו דהיינו דכיון דרוב ע"ה מעשרין ע"כ פטרום ממע"ש, ודקדקו כן הגבו"א והשפ"א שם, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א שם, ועמש"נ בזה להלן אות ג'.

והריטב"א שם הוסיף לפרש דהיינו דלא הטריחום לאכלה בירושלים או לפדותה בשוי' משום דרוב ע"ה מעשרים הם, ועיי"ש שהק' דמ"מ יפדו אותם על שו"פ דליכא טירחא,[[123]](#footnote-123) וכתב די"מ דאף דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, מ"מ במע"ש אינו מחולל על שו"פ, ותמה ע"ז, ועמש"נ בזה במע"ש פ"ד מ"א אות ח', וכתב דכיון שפטרום חכמים מלאכול בירושלים ולפדותו בשויו, פטרום לגמרי ולא אטרחינהו כלל, כדי שלא יהא פקפוק בדבר ושמא לא יטרחו לפדות אפילו בשו"פ, והתוס' הרא"ש שם כתב דלא רצו חכמים לתקן שיחללנו על שו"פ, שמא יעשה גם כן על מע"ש ודאי או בהקדש, וכ"כ התו"י שם.[[124]](#footnote-124)

ג] הר"ש כתב דהא דלא חייבו אותם חכמים להפריש, היינו דוקא במוכר לחבר, אבל במוכר לע"ה צריך להפריש, וכ"כ התוס' ביומא ח' ב' ד"ה תנן התם, ומבו' לפ"ז דהא דלא חייבו אותם חכמים להפריש, היינו שהטילו חובת ההפרשה על הלוקח, וכ"כ התוס' ר"י הלבן ביומא שם דלא הטריחום חכמים להפריש לכתחילה ושוב למכור אלא ימכרו בלא הפרשה והלוקח יפרישנו ויוליכנו לירושלים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש הי"ב דהלוקח יפריש, וכן מסיק הגבו"א ביומא ח' א' וע"כ אסורין למכור לע"ה שלא יפריש,

אך התוס' הרא"ש ביומא שם נסתפק בהא דפטרום ממע"ש, אם היינו רק דא"צ להעלותו לירושלים, דלגבי הלאו דלא תוכל לאכול בשעריך סמכו על רוב ע"ה מעשרין, אך צריך להפריש מע"ש, דלגבי טבל דבמיתה לא סמכו ע"ז, או דכיון דלאו אורחא דמילתא הוא שיקרא עליו שם מע"ש ויאכלנו חוץ לירושלים, ע"כ סמכו על רוב ע"ה מעשרין אף בעוון טבל דאיכא מיתה, ובד' הריטב"א שם משמע להדיא דלא פטרום לגמרי מהפרשת מע"ש, אלא דא"צ להעלותו ולאכלו בירושלים, אך בפירש"י שם (ד"ה נפרשו) משמע להדיא דפטרום לגמרי מהפרשת מע"ש, עיי"ש, ומבו' מדבריהם דהא דלא חייבו אותם חכמים להפריש, לאו היינו שהטילו חובת ההפרשה על הלוקח, אלא היינו שפטרו דמאי זה ממע"ש משום דרוב ע"ה מעשרין הן, וזהו שדנו אם אף לא הצריכו לקרוא שם.[[125]](#footnote-125)

ד] הגבו"א ביומא ח' ב' הק' ע"ד רש"י ודעימי' דבנחתומין פטרו לגמרי מהפרשת מע"ש, מהא דתנן לקמן רפ"ה דהלוקח מן הנתחום כיצד מעשר וכו' ומע"ש בצפונו וכו', והרי דהלוקח מן הנחתום צריך להפריש מע"ש ולפדותו או להעלותו לירושלים, ואם הלוקח צריך להפריש מע"ש, ה"ה דהנחתום עצמו כשהוא אוכל צריך להפריש,[[126]](#footnote-126) וכתב דצ"ל דהך מתניתין איירי בנחתום המוכר בפלטר או בחנותו שהוא סמוך לפלטר דבכה"ג לא פטרו את הנתחום, וכמו שאמרו בירושלמי בפירקין.

ולכאו' י"ל עוד, דכל הא דפטרו בנחתום מן הדמאי, הוא בגונא דחובת ההפרשה מוטלת על הנחתום, ובכה"ג אף הלוקח ממנו א"צ לעשר, אך בההיא דהתם דאיירי בגונא דחובת ההפרשה מוטלת על הלוקח, וכמו שהביאו הריבמ"צ והר"ש מירושלמי (ונתבאר להלן אות ו), לא פטרו כלל מן הדמאי.

ה] הגבו"א ביומא ט' א' נקט דלא הצריכום חכמים להפריש כלל מע"ש, ומותר לאכלו בלא הפרשת מע"ש, ועיי"ש שהק' דא"כ מה הועילו חכמים בתקנתן שתקנו לנחתומין להפריש תרומ"ע של דמאי, הרי כיון שאינו מפריש אחריו מע"ש לא תיקן כלום ולא פקע איסור טבל מיני' ועדיין עומד באיסורו כמו קודם הפרשת תרומ"ע מתוכו, - וכתב לישב למש"כ הרמב"ם בפ"י ממאכ"א ה"כ דאין עוון מיתה אלא בטבל שלא הורם ממנו תרומה גדולה ותרומ"ע לבד, אבל כל שלא הורם ממנו מע"ש אינו אלא בלאו בלבד, ולפ"ז שפיר איכא תועלת במה שמפרישין תרומ"ע, דמפקיעין לכרי מעוון מיתה אם לא ניתקן ואין כאן אלא לאו בעלמא דטבול למע"ש.[[127]](#footnote-127)

ו] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפריך מהא דתנן לקמן פ"ה מ"א הלוקח מן הנחתום כיצד מעשר, והרי דמוטל על הלוקח לעשר, והכא תנן דהנחתום מפריש תרומ"ע וחלה,[[128]](#footnote-128) ומשני ר' יוחנן דכאן בעושה בטהרה והתם בעושה בטומאה, ור' אלעזר משני דכאן במידה דקה והתם במידה גסה, - ובטעמא דר' יוחנן דשאני דין העושה בטהרה מדין העושה בטומאה, מצינו כמה דרכים, **א** הר"ש כתב דהיינו דבעושה בטהרה הואיל וראוי' לכהן לאכילה חייבו את המוכר להפריש, אך בעושה בטומאה לא הטריחו את המוכר להפריש כיון שאינה ראוי' אלא להסיק תחת תבשילו.[[129]](#footnote-129) - **ב** התוס' ביומא ח' ב' ד"ה תנן התם כתבו דהיינו דהכא איירי בנחתום ע"ה העושה בטהרה ששכר גבל חבר לעשות לו חלתו בטהרה, וכיון דטרח כולי האי סמכינן עלי' דודאי תיקנה וא"צ הלוקח ממנו להפריש, ומתניתין דלקמן דחייב הלוקח להפריש מיירי בנחתום ע"ה העושה בטומאה דלא מפריש, וע"כ צריך הלוקח להפריש, וכ"כ הרא"ש לקמן פ"ה מ"א. - **ג** בביאור הגר"א לירושלמי כתב דאיירי הכא כשהלוקח נאמן על המעשרות ואינו נאמן על הטהרות, וע"כ כל שעושה הנחתום בטהרה הנחתום מפריש, דאינו רשאי למסור טהרות למי שאינו נאמן, וכל שהוא עושה בטומאה רשאי למסור למי שאינו נאמן על הטהרות ויפריש הלוקח.

ז] מד' הירושלמי מבו' דכל שעושה בטומאה או כל שמוכר במידה גסה התירו למכור בלא להפריש חלה, ובתוס' הגרע"א הק' דכל הא דמצינו שהתירו במוכר במידה גסה, הוא בדמאי, אך לענין חלה דנתחייב אצל הנחתום והוי טבל ודאי, מ"ט כשמוכר במידה גסה א"צ להפריש, - והחזו"א בסימן ו' סק"ב כתב לישב, דהיינו משום דמן הדין אין איסור למכור טבל לחבר ולהודיעו, אלא שאסרו חכמים הדבר שלא יבוא לידי מכשול, וגם הוא העדר הזריזות והזהירות, וע"כ הקילו על הנחתום שלא להפריש חלה בזמן שמקילין עליו שלא להפריש דמאי, ועיי"ש שכתב לדון דהוא משום דאם יבא להפריש חלה בע"כ יקדים תרומ"ע, כדתנן לקמן פ"ה דתרומ"ע קודם לחלה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

ח] לדעת ר' יוחנן דבעושה בטהרה חייב המוכר להפריש, כתב החזו"א בסימן ו' סק"א דהיינו כשמוכר במידה דקה, ואף בכה"ג הקילו על הנחתום מפני הפרהדרין דכל שעושה בטומאה א"צ להפריש, אך כל שמוכר במידה גסה א"צ להפריש תרומ"ע, וכדתנן בסיפא דכל המשפיעין במידה גסה רשאין למכור את הדמאי, ור' אלעזר פליג כל שמוכר במידה דקה צריך להפריש אף כשעושה בטומאה,[[130]](#footnote-130) ועיי"ש שכתב לדון בזה, די"ל דלר' יוחנן אף כשמוכר הנחתום במידה גסה מפריש תרומ"ע וחלה, שכבר נתחייב בהפרשתן, ואין ראוי לעשות עיסה של טבל, וצ"ב.[[131]](#footnote-131)

ט] **החנונין אינן רשאין למכור את הדמאי וכל המשפיעין במידה גסה רשאין למכור את הדמאי,** הר"ש הביא מירושלמי דפליגי אמוראי בטעם הא דשאני דין מידה דקה מדין מידה גסה, דלחברייא בשם ר' יוחנן הוא מפני התינוקות שלא יאכלו טבל, והרא"ש פירש דהיינו דהתינוקות קונין במידה דקה, וע"כ צריך להפריש שלא יאכלו התינוקות טבל, ולר' לא בשם ר' יוחנן היינו דבמידה דקה הואיל והמוכר משתכר המוכר מפריש ומידה גסה הואיל והלוקח משתכר הלוקח מפריש, והרמב"ם בפיהמ"ש הוסיף לפרש דהיינו דכשמוכרין במידה גסה גודשין ע"ג המידה ומוסיפין בה, ונמצא שהקונה מקבל יותר מן המגיע לו, וע"כ חייבו את הקונה להפריש מתנות אותו הדמאי, וכ"כ הרמב"ם בפי"א ממעשר ה"ב.

ובפירש"י בב"מ נ"ו א' ד"ה וחכ"א פירש דטעם הא דהמוכר במידה גסה א"צ לעשר, הוא משום שחזקה כל המוכרים ונותנין במדה גסה בחזקת שלא עישרו דמאי, ומשמע קצת מדבריו שם דטעם הא דבמידה דקה צריך לעשר, הוא משום דכשמוכר במידה דקה דסבור הלוקח שהם מפירות ארצו, וכיון שהוא חבר מחזיקין אותו שהן מפירות ארצו ואין מפרישין, וכ"כ המאירי שם.

י] הרא"ש לקמן פ"ג מ"ב כתב דהא דהמוכר בגסה פטור מלעשר, היינו כשמוכר לחבר, לפי שיודע שפטרו חכמים את המוכר ויעשר הוא,[[132]](#footnote-132) אבל במוכר לע"ה בכל ענין חייב לעשר, וכ"כ הרא"ש שם מ"ג, וכ"ה מבו' בתו"ד הר"ש במשנתינו, וכ"כ התוס' בב"מ נ"ו א' ד"ה לא התירו בתי' קמא, וכ"כ התוס' הרא"ש והרשב"א והריטב"א שם, - אך התוס' שם כתבו בתי' בתרא דהיינו אף כשמוכר לע"ה דכמו שהתירו להאכיל לעניים ולאכסנאים דמאי, כך התירו לסיטון ולבעה"ב למכור במידה גסה.[[133]](#footnote-133)

יא] הרמב"ם בפי"א ממעשר ה"א כתב, ז"ל, אסור למכור את הדמאי לע"ה וכו' מפני שהוא מסייע לזה לאכול דבר האסור, אבל מוכרין ומשלחין אותו לת"ח שאין ת"ח אוכל עד שיעשר וכו', ובה"ב כתב, ז"ל, כל המשפיעין במידה גסה כגון הסיטונות ומוכרי תבואה מותרין למכור את הדמאי ולשלחו וכו', אבל המודדין במידה דקה הואיל והמוכר משתכר הוא מפריש ולא ימכור ולא ישלח אלא מתוקן, עכ"ל, ובד' הרדב"ז שם ה"א מבו' דהיינו דכל שמוכר לת"ח א"צ לעשר בכל גווני, וכל שמוכר לע"ה אסור למכור כשמודד במידה דקה, אך כשמודד במידה גסה מותר למכור אף לע"ה, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ו מי"ב דמותר למכור לחבר אגודת ירק של דמאי, אף דהוא מידה דקה.[[134]](#footnote-134)

אך החזו"א בסימן ו' סק"ט כתב דד' הרמב"ם בה"א הם כתני והדר מפרש, דלע"ה אסור למכור ולשלוח דמאי אפי' מוכר במדה גסה, משום דע"ה חשוד שלא יפריש, אך לחבר מותר לשלוח במידה גסה שעל הלוקח להפריש ולא חיישינן שיבא לידי תקלה.[[135]](#footnote-135)

יב] בב"מ נ"ו א' תניא דלא התירו למכור דמאי אלא לסיטון בלבד ובעה"ב בין כך ובין כך צריך לעשר דברי ר"מ, וחכ"א אחד הסיטון ואחד בעה"ב מוכר ושולח לחבירו ונותן לו במתנה ואינו חושש, ובפירש"י שם כתב דהיינו דלר"מ לא התירו למכור דמאי אלא לסיטון בלבד, דהלוקח ממנו יפריש מעשרותיו, שהכל יודעין שהסיטון מכמה ע"ה לוקח, דדרכו לקנות פירות מרובין ומוכרן לחנוונים, אך בבעה"ב הלוקח מע"ה ובא ולחזור ולמכרו אף במידה גסה כסיטון צריך לעשר קודם שימכור, לפי שהלוקח ממנו סבור שהן מפירות ארצו, וכיון שהוא חבר מחזיקין אותו בחזקת שעישר, ואין מפרישין, ולרבנן אף בעה"ב המוכר במידה גסה א"צ לעשר, משום דכל המוכר במידה גסה בחזקת שלא עישר דמאי הוא, והלוקח יעשר.

אך בפי' הרש"ס הכא פירש דטעמא דר"מ הוא משום דסיטון דרכו בגסה, אך בעה"ב דרכו בדקה, וע"כ אף כשמוכר במידה גסה צריך לעשר, וזה כדתנן לקמן מ"ה (לגירסת הרמב"ם והרש"ס) דלר"מ אזלינן בתר דרכו, ונתבאר לקמן שם אות א'.

**פ"ב מ"ה**

א] **ר"מ אומר וכו',** נחלקו הראשונים בגירסת המשנה, **א** בפי' הריבמ"ץ נראה דגריס כהגירסא שבירושלמי דאת שדרכו לימדד בדקה ומדדו בגסה בגסה ומדדו בדקה טפילה דקה לגסה,ופירש דהיינו דבתרוייהו מקילין לגבי מוכר, דבין חנוני שדרכו בדקה בקטנית ומדדו בגסה פטור, ובין סיטון שדרכו בגסה בתבואה ומדד בדקה פטור, ובתשו' הרמ"ע מפאנו סימן כ"ח פירש דמקולי דמאי שנו כאן דאינו חייב אלא בדאיכא תרתי לחיובא.

**ב** גירסת הרמב"ם בפיהמ"ש את שדרכו לימדד בגסה ומדדו בדקה טפילה דקה לגסה, וכן גירסת הערוך (בע' דק), ופירש דהיינו דלר"מ אזלינן בתר סוג הדבר הנמכר, דכל שדרכו למדדו בגסה מותר למכרו דמאי אף אם מדדו במדה דקה, ובזה הוא שאמרו דטפילה דקה לגסה, דהמידה הדקה טפילה לגסה, וכל שדרכו למדדו בדקה, אסור למכרו דמאי אף אם מדדו במדה דקה,[[136]](#footnote-136) ועיי"ש שכתב דרבנן פליגי ע"ז וס"ל דהולכין אחר המידה, ואם מכר במידה גסה אף מה שדרך בנ"א למכרו במידה דקה פטור, (ובתשו' הרמ"ע מפאנו שם כתב דה"נ להיפך, אם מכר במידה דקה דבר שדרכו למכרו במידה גסה חייב).

**ג** בד' הר"ש והרא"ש מבו' דגרסי את שדרכו לימדד בדקה ומדדו בגסה טפילה דקה לגסה, ופירשו דהיינו דאף שדרכו לימכר בדקה, מ"מ כיון שמדדו בגסה טפילה דקה לגסה ופטור, ולא מחייבינן לי' משום דאורחי' בדקה, וכ"כ הרע"ב, ובתשו' הרמ"ע מפאנו שם כתב בתשו' דאפשר לדבריהם דה"נ איפכא, אם דרכו לימדד בגסה ומדדו בדקה טפילה גסה לדקה וחייב, וכתב דמצא בספר מוגה דגריס הכי במתניתין.

ב] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר"מ אלא כחכמים דהולכין אחר המידה, ואם מכר במידה גסה מה שדרך בנ"א למכרו במידה דקה פטור, וכ"ה מבו' מסתימת דבריו בפי"א ממעשר ה"ב, וכמש"כ בתשו' הרמ"ע שם, והשושנים לדוד במשנתינו.

ולדעת הר"ש ודעימי' דלר"מ דמתניתין הולכין אחר המידה שמדד בה, כתב בתשו' הרמ"ע שם דהכי קי"ל, וכר' נחמי' דתוספתא, וכן נקט השושנים לדוד, וכתב דנמצא לפ"ז דלא פליגי הרמב"ם והר"ש לדינא, ועמד לפ"ז ע"ד התוי"ט שהביא לפלוגתת הרמב"ם והרע"ב בזה, וכ"כ הפאה"ש בסימן ט"ז סק"ב, - אך החזו"א בסימן ו' סק"ז כתב דלדעת הר"ש ודעימי' פליגי רבנן על ר"מ וס"ל דאזלינן בתר הדרך, וסיטון המוכר במדה דקה פטור מן הדמאי וחנוני המוכר במדה גסה חייב, והכי קי"ל.

ג] **ר' יוסי אומר וכו' כ"ז שהוא מוכרן אכסרא פטור,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו שמוכרם בלא מדה ומשקל ומספר, דדמי למוכר בגסה, וכ"כ הערוך בע' אכסר והריבמ"צ והר"ש בפי' קמא, וכ"כ הגר"א בשנו"א. - **ב** הערוך והריבמ"צ כתבו בפי' בתרא דהיינו שאין לו במכירתם ריוח אלא הפסד. - **ג** הר"ש והרא"ש כתבו בפי' בתרא דהיינו שאין לו במכירתם לא ריוח ולא הפסד.

ד] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר' יוסי, וכ"כ הרמב"ם בפי"א ממעשר ה"ד דסלי זיתים וכו' אע"פ שהוא מוכרן אכסרה אסור למוכרן דמאי, - אך הראב"ד שם כתב דלא נחלקו רבנן על ר' יוסי,[[137]](#footnote-137) וקי"ל כוותי'.

ה] **שם בר"ש, וחכ"א את שדרכו לימדד בדקה ומדדו בגסה משפיעו ומוכרו דמאי ואם מדדו בדקה ה"ז חייב,** בתשו' הרמ"ע מפאנו שם פירש דלדעתם אינו חייב אלא בדבר שדרכו לימדד בדקה ומדדו בדקה, דאיכא תרתי לחיובא, אף אם דרכו לימדד בדקה ומכרו בגסה או דרכו לימדד בגסה ומדדו בדקה פטור, - אך בהגה' הגר"א לתוספתא גריס בסיפא דבר שדרכו לימדד בגסה ומדדו (בגסה) [בדקה] ה"ז חייב, ולפ"ז ס"ל דהולכין אחר המידה שמדד בה, דאם מדד בגסה אף דבר שדרכו בדקה פטור, ואם מדד בדקה אף דבר שדרכו בגסה חייב, וכ"כ החס"ד.

ו] **שם, ר' נחמי' אומר הנמכר בדקה ה"ה כדקה ובגסה ה"ה כגסה,** לגירסא זו כתב בתשו' הרמ"ע מפאנו לפרש דהיינודלדעתו הולכין אחר המידה שמדד בה, דאם מדד בגסה אף דבר שדרכו בדקה פטור, ואם מדד בדקה אף דבר שדרכו בגסה חייב.

אך בירושלמי גרסינן בד' ר' נחמי' את שוה טפל לדקה בדקה ואת שהוא טפל לגסה בגסה, והגר"א שם פירש דהיינו דמי שהוא מוכר תמיד בדקה ומדד לו כמה רבעין בדקה, אף שאותו שנשאר לו מכר הכל ביחד, וכיון דמוכר באכסרה בלא מדה, הו"ל כמכירה במדה גסה, אפ"ה היא טפלה לדקה וצריך להפריש אף עלי' הכל,[[138]](#footnote-138) - ואמרו בירושלמי שם דטעמו הוא משום דס"ל דעיקר הא דבמידה דקה אסור למכור הוא מפני התינוקות, ופירש הגר"א דמה"ט הוא דצריך להפריש דמאי על אף המעט שמוכר אכסרה, אף דהוא מוכרה באומד ואינו משתכר בה כ"כ, דמ"מ חיישינן מפני התינוקות, דכיון שהוא רגיל למכור תמיד לתינוקות חיישינן שמא אף אותו המעט ימכור לתינוקות.

והחס"ד כתב לפרש דאף אם מכר אלף רבעים ביחד דע"י צירופם יחד מצטרף לסך גדול, דאין דרך התינוקות לקנות כולי האי, מ"מ כיון שמדד לו במדה דקה דהיינו רביע רביע בפנ"ע חייב דלא פלוג רבנן, דסו"ס מכירה בדקה קרינן לי', וה"נ איפכא דאם מכר לו רבעים הרבה ומדד לו במדה גסה כגון בסאה, דכל סאה היא כ"ד רבעי הקב, פטור דמכירה בגסאה היא ואין דרך התינוקות לקנות בגסה, ואפי' אם מכר לו כ"ה רבעים ומדד לו בשביל הכ"ד רבעים סאה אחת ומדד הרובע הנותר בפנ"ע, פטור אף הרובע שהוא טפל לסאה, דאין לגזור במקח כה"ג דאין דרך התינוקות בגסה.

ז] **שם, ר' ישמעאל בנו של ריב"ב אומר הנמכר בדקה ה"ז חייב,** בתשו' הרמ"ע מפאנו שם כתב דהיינו דכל שדרכו לימדד בדקה חייב אף אם מדדו בגסה, ומאידך כל שמדד בדקה חייב אף אם דרכו לימדד בגסה, דעשו חכמים חיזוק לדבריהם.

אך בביאור הגר"א לירושלמי פירש ע"פ הירושלמי, דעיקר הא דאתא לאשמועינן הוא הא דתני עוד אפי' לא מכר אלא סאה ורובע צריך לעשר את הרובע, והיינו דאף שאין דרכו למכור רבעין אלא מוכר הכל ביחד, אלא שאחר שמדד לו כמה סאין נשאר מעט ומדד לו אותו המעט ברבעין, צריך לעשר אותן הרבעין, - ואמרו בירושלמי שם דטעמו משום דס"ל דעיקר הא דבמידה דקה צריך לעשר אי"ז מפני התינוקות אלא מפני שהמוכר משתכר, ופירש הגר"א דהיינו דע"כ אף דדרכו למכור רק סאין ואין התינוקות קונים אצלו, מ"מ כיון דמסתמא הוא מוכר אותו הרובע כדרך שאר מוכרין ומשתכר, חייב לעשר, ועד"ז כתב החס"ד.

ח] **שם, וכן הי' רשב"ג אומר משום ר' יוסי קליפה של שום ה"ה כמדה גסה,** בתוספתא גרסינן קליעה של שום ה"ה כמדה גסה, והחס"ד שם נסתפק אם היינו דקמ"ל דהו"ל כשאר ירק ובעינן בי' נמי מידה גסה כדי לפטור, דס"ד דשמא לי"ב רווחא ולא הטילו החיוב על המוכר ופטור אף בלא מידה גסה, או היינו דאף קליעה אחת של שום חשיבא כמידה גסה ופטור, וכתב דמלישנא דוכן משמע כלישנא קמא, - אך גירסת הגר"א רשב"א אומר משום ר' יוסי קלפי' של שום וסלי תאנים וכו' שמכרן אכסרה ה"ה כמדה גסה, והוא כדתנן במתניתין דכ"ז שהוא מוכרן אכסרה פטור.[[139]](#footnote-139)

ט] בירושלמי א"ר יוחנן בשם ר"ש בן יהוצדק תנאי בי"ד הוא שתהא תרומת מעשר משל מוכר ומע"ש משל לוקח, ופליגי אמוראי היאך איירי, ונחלקו הראשונים בביאורו, עמש"כ הרמב"ם והראב"ד בפי"א ממעשר ה"ה, ומש"כ בביאור הגר"א לירושלמי והפאה"ש בסימן ט"ז סק"ז, ואכמ"ל.

**פ"ג מ"א**

א] **מאכילין את העניים דמאי,** בפירש"י בברכות מ"ז ב' כתב דהוא משום דרוב ע"ה מעשרים הם, וחומרא דרבנן בעלמא הוא, ובפירש"י בשבת קכ"ז ב' הוסיף לפרש דמה"ט לא אסרו על העניים אכילת דמאי מפני שצריכים לחזר על פתח ע"ה, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא קולא לנותן הצדקה כדי להקל עליו את הדבר, וכ"כ המאירי בפסחים ל"ה א'.

ואמנם אף דעיקר מה שהתירו אכילת דמאי לעניים הוא מפני טעמים אלו, מ"מ מכח זה התירו להם אכילת דמאי בכל ענין, וכאשר כ"ה מבו' ממה שאמרו בכ"ד בדין דמאי דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', אף שלא בא הדמאי לידו בתורת צדקה וליכא בזה להני טעמי, - ונתחדש עוד בזה, דאף דכבר הי' הדמאי בידו קודם שהפקיר נכסיו ונתחייב לעשרו, מ"מ מהני מה שהפקיר נכסיו לפטרו, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ז' סוסק"א.[[140]](#footnote-140)

ב] בכ' הגרי"ז ענינים סימן ה' כתב דבדמאי ליכא איסור על החפצא, אלא הוא איסור על הגברא לאכול את הדמאי, אבל החפצא עצמה מותרת, והוכיח כן מהא דמאכילין את העניים דמאי, והיכן מצינו שיהא איסור דרבנן מותר לעניים, ובע"כ דדמאי אינו אלא איסור גברא, ואסרו חכמים רק את העשירים ולא את העניים, - והנה אמנם ודאי דעיקר דין דמאי אינו דין בעלמא על הגברא, שהרי מבו' במנחות ל"א א' דמפרישין מן הדמאי על טבל שנתערב בחולין דהוא חייב מדרבנן, אלא היינו דאף דדין ההפרשה דדמאי הוא דין בחפצא, וע"כ מפרישין ממנו על טבל דרבנן, מ"מ מה שאסרו אכילת דמאי, אינו אלא איסור גברא.[[141]](#footnote-141)

ג] הרמב"ם בפיהמ"ש עמד בהא דתני דמאכילין את העניים דמאי, ולא תני דאוכלין העניים דמאי,[[142]](#footnote-142) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ם שם כתב דהוא משום דלא התירו לעניים לאכול דמאי, אלא כשניתן להם סעודה אחת, אך אם חלקו להם את הקופה והגיע לכל אחד מהן חלק הגון ובא לרשותו, חייב להפריש ממנו מתנות הדמאי, ופירש כן בהא דתנן בסיפא דהרוצה לתקן יתקן, ונתבאר להלן אות י"ז וי"ח. - **ב** התוי"ט כתב דקמ"ל דאף מותר החבר ליתן לתוך ידו של העני, ועיי"ש במש"כ לדון אם אף מותר להאכיל בתוך פיהם, ונתבאר להלן אות כ', ועד"ז כתב הבית דוד דקמ"ל דמותר החבר ליתן לעני דמאי, ולא נימא דאף דהותר לעני לאכול דמאי שנתן לו בעה"ב ע"ה, מ"מ אסור חבר ליתן דמאי לע"ה, (ועמש"כ ע"ז השושנים לדוד). - **ג** התו"ח כתב דאיידי דקאמרי ב"ש אין מאכילין, דהוי זה רבותא טפי דאף על שלחן בעה"ב אסורין לאכול, קאמרי ב"ה נמי בהאי לישנא מאכילין, ועמש"כ ע"ז בתוס' הגרע"א.

ד] הרמב"ן בהל' לולב כתב דהא דמאכילין את העניים דמאי הוא בין בטבלו ובין לאחר שקרא עליו שם תרומ"ע, דמאי שנא, אך כתב דד"ז צריך תלמוד, והביאוהו הריטב"א והר"ן בסוכה ל"ד ב', ומשמעות ד' הר"ן שם דלפ"מ שפירש לדינא דהתם בע"א, אין דין זה מוכרע.

אך בפי' הריבמ"צ במשנתינו כתב דהא דמאכילין את העניים דמאי היינו טבל הטבול לדמאי, ומשמע דלא הותר להאכילם אלא טבל הטבול לדמאי, אך תרומ"ע ומע"ש של דמאי חוץ לחומה אסור להאכילם, וכן נקט החזו"א בסימן ד' סק"ט ד"ה והא דמקילינן ובסימן ז' סק"ב ד"ה והר"מ פ"י ובסימן ט' סק"ב ד"ה ויש לעי.[[143]](#footnote-143)

ה] ובטעמא דהריבמ"צ יש לפרש בתרי גווני, דבד' החזו"א בסימן ד' ובסימן ט' מבו' דהוא משום דטבל דדמאי קייל טפי מתרומ"ע ומע"ש של דמאי, וע"כ אף שהקילו בטבל דדמאי להאכילו לעניים, לא הקילו כן בתרומ"ע ומע"ש דדמאי, - וי"ל עוד דהוא משום דטעם הא דהקילו דמאכילין את העניים דמאי, הוא מפני שצריכים לחזר על פתחי ע"ה, או קולא לנותן הצדקה, וטעמים אלו לא שייכי אלא בטבל דדמאי, אך אין בזה טעם להתיר להם אכילת תרומ"ע ומע"ש של דמאי.[[144]](#footnote-144)

אך בדעת הרמב"ן ודעימי' מבו' דלא החמירו בתרומ"ע ומע"ש של דמאי טפי מטבל של דמאי, - ואף דעיקר הא דהקילו דמאכילין את העניים דמאי, הוא בטבל של דמאי, מ"מ גדר מה שהקילו הוא דלגבי עניים ליכא דין הפרשה על הדמאי, וע"כ לי"ב איסור טבל, ומכח זה גם אם הפרישו תרומ"ע ומע"ש מן הדמאי אין ע"ז תורת תרומ"ע ומע"ש לגבי העניים, וע"כ הן מותרין לאכלם.

ו] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דדעת ר' יונה דאיירי בעניים חברים ודעת ר' יוסי דאיירי בעניי ע"ה דאל"כ נמצאת נועל דלת בפני עניי ע"ה, והגר"א בביאורו כתב דטעמא דמ"ד דאיירי בעניים חברים, הוא משום דלא פטרו את העניים כלל מלעשר, אלא שהתירו ליתן להם דמאי, דאף דאסור לשלוח לחבירו דמאי ואפי' בחבר, מ"מ בעניים התירו, אך העניים חייבין לעשר, וע"כ לא הותר ליתן אלא לענים חברים דבודאי יתקנו, אך לעניים ע"ה לא הותר ליתן, ובטעמא דמ"ד דאיירי בעניי ע"ה כתב הגר"א בשנו"א הארוך דהיינו משום דאל"כ לא ירצה שום אדם ליתן לעני ע"ה, ומבו' בדבריו דגם לדידי' חייב העני לעשר, אלא שהתירו ליתן אף לעניים ע"ה ולהודיעם שמא ימצא אחד מהם שיתקן,[[145]](#footnote-145) ועיי"ש שכתב לפ"ז דהוא שלא כדעת הבבלי בכ"ד שאמרו דדמאי חזי לי' משום דאי בעי מפקר נכסי', והרי דעני מותר לאכול דמאי.

אך הר"ש כתב ע"פ הבבלי דעניים מותרין לאכול דמאי, ודקדק כן מלישנא דמתניתין דהרוצה לתקן יתקן והרי דאין העניים חייבין לעשר, ותמה לפ"ז דמ"ט דמ"ד דלא הותר ליתן דמאי אלא לעניים חברים, הרי אף הם אינם חייבין לעשר, וא"כ מ"ט לא יתן אף לעניי ע"ה.

ז] הר"ש כתב דלמ"ד דאיירי בעניי ע"ה היינו אף בעניי ע"ה, וכ"ש בעניים חברים, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בשנו"א הארוך, וכ"כ בתוס' הגרע"א בדעת הרע"ב, עיי"ש, - אך הרא"ש כתב דהיינו רק בעניי ע"ה, אך בעניי חברים לא אמרו והרוצה לתקן יתקן, אלא הם חייבין לתקן.[[146]](#footnote-146)

ח] בפסחים ל"ה א' תנן דיוצאין יד"ח מצה בדמאי, ובגמ' שם בע"ב מפרשינן דהוא משום דאי בעי מפקר נכסי וחזי לי',[[147]](#footnote-147) ובפירש"י במתניתין שם כתב דהא דיוצאין בדמאי היינו דאם אכל מצה ממנה ולא הפריש מעשר ממנה יצא, ומשמע דלא הותר לאכול מצה של דמאי, אלא דאם עבר ואכל יצא יד"ח, וכ"ה להדיא בפירש"י שם בע"ב ד"ה טבול מדרבנן דאין יוצא בדמאי אלא בדיעבד.

אך התוס' בע"ב שם ד"ה יוצאין בדמאי כתבו דנסתפק ר"י בזה אם אין יוצאין בו אלא בדיעבד, דאף דאם בעי מפקר נכסי' וחזי לי', מ"מ עדיין לא הפקיר, או דיוצאין אף לכתחילה, הואיל ושרי לעניים ואכילת מצה נמי נקרא עניות,[[148]](#footnote-148) והר"ן שם הוסיף לפרש דהוא משום דאפשר דכל אכילות דעניות שרו רבנן בדמאי,[[149]](#footnote-149) וצ"ע דא"כ מ"ט אמרו דהוא משום דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', ועמש"כ בזה הצל"ח והחת"ס והאור חדש שם, ואכמ"ל.

ט] **ואת האכסניא דמאי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בברכות מ"ז א' ד"ה אכסניא כתבו דאכסניא היינו חיל של מלך שמטיל על בני העיר לזונם בשובם ממלחמתו, והא דמאכילין אותם דמאי הוא משום דהוו כעניים לפי שהם שלא במקומם, וכ"כ בפירש"י בעירובין ל"א ב' ובפסחים ל"ה ב'. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהם האורחים, והתירו להאכילם דמאי מפני רוב חשיבות הכנסת אורחים כדי להקל על בנ"א, וכ"כ המאירי בשבת קכ"ז ב' דהקילו על מכניסי אורחים להאכילו לאורחים הנכנסים בבתיהם,[[150]](#footnote-150) ובדבריו בברכות מ"ז א' מבו' דהוא בצירוף דכל שהוא חוץ לביתו הוי כעני, וכ"ה בדבריו בבסוכה ל"ד ב', (ובפסחים ל"ה א' כתב דהוא משום דרובם עניים הם). - **ג** בפי' ר"נ אב הישיבה כתב די"מ דהם עניים הבאים ממקומות אחרים.

י] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דלמ"ד דהא דמאכילין את העניים דמאי הוא בעניים חברים, ה"נ הא דמאכילין את האכסנאים דמאי הוא באכסנאים חברים, ולמ"ד דהא דמאכילין את העניים דמאי הוא בעניים ע"ה, הא דמאכילין את האכסנאים דמאי הוא באכסנאי נכרי.

ובביאור הגר"א לירושלמי כתב לפרש דהיינו, דלמ"ד דהא דמאכילין את העניים דמאי הוא בעניים ע"ה ומשום דאל"כ נמצאת נועל דלת בפני ע"ה, הרי דכ"ז הוא בעניים, אך באכסנאים ליכא לה"ט, וודאי דאסור ליתן לאכסנאי ע"ה דבר שאינו מתוקן, ובע"כ דהא דמאכילין את האכסנאים הוא באכסנאי נכרי.

יא] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דלמ"ד דהא דמאכילין את האכסנאים דמאי הוא באכסנאים חברים, איירי באכסניא עוברת, אבל אם לנו שם חייבין לעשר,[[151]](#footnote-151) ולכאו' הטעם בזה, דכיון דהא דמאכילין את האכסנאים דמאי הוא משום דהוו כעניים לפי שהם שלא במקומם, הרי דכל הא דחשבינן להו כשלא במקומם, הוא כשלא לנו שם, אך כל שלנו שם חשבינן להו כבמקומם, ואין דינם כעניים, ולא הותר להאכילם דמאי.

אך הגר"א בשנו"א הארוך פירש דהא דאם לנו חייבין, הוא משום דאם לנו הוי כביתם וקובע למעשרות, ובפשוטו מכוון דבריו, דהירושלמי לטעמי' דאף דמאכילין את העניים דמאי, מ"מ העניים עצמן חייבין לעשר, ונתבאר לעיל אות ו', וה"נ הוא באכסנאים דהם חייבין לעשר, וכל הא דאינם חייבין הוא כשלא לנו דל"ה כביתם ולא הוקבע למעשרות, אך כל שלנו והוי כביתם והוקבע למעשר ה"ה חייבין לעשר, - ועמש"כ בזה הפאה"ש בסימן ט"ו סקכ"ו, והחזו"א בסימן ז' סק"ב ד"ה ונקטינן.

יב] בטעם הא דמותר להאכיל אכסנאי נכרי דמאי, כתב הגר"א בשנו"א דהיינו דאף שאסור לפרוע חובו מדמאי, מ"מ ליתן לאכנסאי נכרי שפיר דמי, דאינו חייב ליתנו לו אלא מפני דרכי שלום, וע"כ לא גזרו בזה, ומשא"כ בודאי דאינו רשאי ליתנו לו, - אך התוס' בברכות מ"ז א' ד"ה ומאכילין את האכסניא כתבו דאכסנאי נכרי היינו חיל של מלך שהטיל עליהן המלך לזונם, ואפ"ה מותר לזונם מן הדמאי, ומבו' דאף דהוי חוב גמור עליהן לזונם, מ"מ התירו לזה בדמאי, דהתירו לפרוע חובו מן הדמאי, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ז' סוסק"ב.

והנה נחלקו הראשונים בטעם הא דאסור להאכיל אכסנאי נכרי מטבל, דהתוס' בברכות שם כתבו דהוא משום דהוי פורע חובו מממונו של כהן,[[152]](#footnote-152) והצל"ח שם הק' דא"כ אם ישלם לכהן דמי תרומה שבו יהא מותר, וכן יהא הכהן מותר ליתן טבל לאכסניא,[[153]](#footnote-153) - אך התוס' בעירובין י"ז ב' ד"ה ואת אכסניא כתבו דהוא משום דטבל אסור בהנאה, וכ"כ הגר"א בשנו"א, והצל"ח בברכות שם פירש דהוא משום דהוי כהנאה של כילוי.[[154]](#footnote-154)

וי"ל דבזה הוא דתליא הפלוגתא בטעם הא דלא אסרו בזה להאכיל אכסנאי נכרי דמאי, דלדעת התוס' בברכות דהאיסור להאכיל אכסנאי טבל הוא משום דפורע חובו מממונו של כהן, י"ל דלא אסרו לזה בדמאי, ועמש"נ בזה להלן אות י"ד, אך לדעת התוס' בעירובין דהאיסור להאכיל אכסנאי טבל הוא משום דהו"ל כהנאה של כילוי, הרי ודאי דנאסרה הנאה של כילוי אף בדמאי, כמבו' בחולין ז' ב' דכל שלקחו לאכילה וחל עליו חובת דמאי אסור בהנאה של כילוי, וכמש"כ החזו"א בסימן ד' סק"ד (ד"ה ולא הקילו), ובע"כ דהא דהתירו להאכיל אכסנאי נכרי דמאי, הוא משום דאין חייב ליתנו לו אלא מפני דרכי שלום, ולא חשיב כהנאה גמורה.

יג] **ר"ג הי' מאכיל את פועליו דמאי,** הר"ש כתב דהיו הפועלים עניים, וע"כ היו מותרין לאכול את הדמאי, והרא"ש הוסיף דאע"פ שמזונותיהם עליו דבודאי אסור לפרוע בו חובו, מ"מ בדמאי שרי,[[155]](#footnote-155) והחזו"א בסימן ז' סק"ב ד"ה ונקטינן כתב דהיינו דאף דהוא חייב במזונות, מ"מ כיון דהן רשאין לאכול הוא מותר למכרן, וכתב דאפשר דדוקא בפועלים התיר ר"ג, וצ"ב.

והגר"א בשנו"א הקצר כתב דהא דהי' מאכיל ר"ג את פועליו, היינו בסעודה שאינו מחויב להם,[[156]](#footnote-156) דל"ה כפורע חובו מן הדמאי, והחזו"א שם כתב לפ"ז, דהצד לאסור בזה הוא משום שאינו נותן להם אלא בשביל שעושין עמו.[[157]](#footnote-157)

יד] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר"ג, וכ"כ הרע"ב דקי"ל לאסור בזה, דכיון דחייב במזונותיהן נמצא פורע חובו בדמאי, וכן פירש הרש"ס בד' ר' מנא בירושלמי דרבנן פליגי על ר"ג משום דאסור לפרוע חוב מן הדמאי, - אך בד' התוס' בברכות מ"ז א' שהבאנו לעיל אות י"ב מבו' דמותר לפרוע חובו מן הדמאי, ולפ"ז לכאו' קי"ל כר"ג, וצ"ע.

טו] **גבאי צדקה ב"ש אומרים נותנין את המעושר לשאינו מעשר וכו' נמצאו כל אדם אוכלין מתוקן,** הר"ש כתב דב"ש לטעמייהו דס"ל דאין מאכילין את העניים דמאי, כדתניא בעירובין י"ז ב', וכ"כ הרא"ש.

אך בביאור הגר"א לירושלמי פירש בד' הירושלמי דב"ש לא פליגי ארישא דמאכילין את העניים דמאי, ולדעת ר' יוסי הוא אף בעניי ע"ה, והא דס"ל הכא דנותנין את המעושר לשאינו מעשר, הוא משום דס"ל דלא התירו להאכיל את העניים דמאי אלא בעניים העוברים מממקום למקום, וע"כ אין אתה מצווה לראות שלא יוכלו דבר שאינו מתוקן, כיון שאינם חוששין בעצמן לכך, ואינו יכול לגדרם לאחר זמן כשילכו למקום אחר, ומשא"כ הכא דאיירי בגבאי צדקה המפרנס עניי עירו שאוכלין תמיד מידו, צריך לראות שלא יאכלו דבר שאינו מתוקן.

ולכאו' פי' זה מתישב להגר"א לטעמי' דאף למ"ד דהא דמאכילין את העניים דמאי הוא בעניי ע"ה, חייב העני לעשר, אלא שהתירו ליתן אף לעניים ע"ה ולהודיעם שמא ימצא אחד מהם שיתקן, ונתבאר לעיל אות ו', וע"כ י"ל דכל מה שהתירו הוא רק בעניים ההולכין ממקום למקום וכו', - אך לפ"מ שפירשו הר"ש והרא"ש דאין העני חייב לעשר, אין מקום לחלק בין עניים ההולכין ממקום למקום לעניי אותה העיר, וע"כ הוצרכו לפרש דב"ש ס"ל דאין מאכילין את העניים דמאי.[[158]](#footnote-158)

טז] **וחכ"א גובין סתם ומחלקין סתם,** הריבמ"צ פירש דהא דגובין סתם היינו דאין שואלין את הנותן אם הן מעושרין, שאם תדקדק אחריו אף הוא ממעט בצדקה, ועד"ז כתב הרא"ש דהוא משום שאם יטריחו עליו לעשר ימנע מליתן, - והא דמחלקין סתם בפשוטו היינו משום דס"ל דמאכילין את העניים דמאי, וע"כ הן מחלקין סתם,[[159]](#footnote-159) ודלא כב"ש דנותנין את המעושר לשאינו מעשר.[[160]](#footnote-160)

אך הגר"א בשנו"א פירש ע"פ הירושלמי דהיינו דאף דהי' ראוי לעשות כב"ש וליתן את המעושר לשאינו מעשר וכו', משום דאיירי בגבאי צדקה המפרנס עניי עירו, ובכה"ג סברא גדולה היא כב"ש, מ"מ אין עושין כן, משום דא"כ בע"כ צריך לגבות בב' כלים, דאל"כ לא יהא להגבאי היכר מי הוא המעושר ושאינו מעושר, וכשיראה הע"ה שהוא חשוד בעיני הגבאי לא ירצה ליתן כלום ונמצא ממעט בצדקה, וע"כ גובין סתם, ומכח זה אף מחלקין סתם, משום דא"א להם להכיר את המעושר ואת שאינו מעושר כיון שהם נתונים בכלי אחד.

יז] **והרוצה לתקן יתקן,** בד' הר"ש לעיל מבו' דהיינו דאף דמאכילין את העניים דמאי ואין העניים חייבין לעשר, מ"מ הרוצה לתקן יתקן, וזהו דתני בירושלמי דצריך להודיע, דאם ירצה לתקן יתקן, וכ"כ הרמב"ם בפ"י ממעשר הי"א והי"ב.[[161]](#footnote-161)

אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' שפירש דהא דתנן דהרוצה לתקן יתקן דינא קתני דחייב הוא להפריש מתנות הדמאי,[[162]](#footnote-162) ועיי"ש שק' דכיון דמאכילין את העניים דמאי, מ"ט אמרו דהרוצה לתקן יתקן הרי הוא עני, וכתב דהיינו משום דלא התירו לעני לאכול דמאי אלא כשניתן להם סעודה אחת, דבזה איכא לטעם ההיתר, אך אם חילקו להם את הקופה והגיע לכל אחד מהן חלק הגון ובא לרשותו, חייב להפריש ממנו מתנות הדמאי, וכתב לדקדק כן ממה שאמרו מאכילין את העניים דמאי ולא אמרו אוכלין העניים דמאי.

יח] התוי"ט כתב דלדעת הרמב"ם בפיהמ"ש לא תלי אם אוכל העני אצל בעה"ב או אוכל בביתו, כמשמעות ל' הרע"ב, אלא היינו דכל שיש לו כפי שיעור דעני א"צ לעשר, וכל שהגיע לו חלק טוב צריך לעשר, ועיי"ש שכתב דלפ"ז לא תיקשי מהא דתנן לעיל פ"א מ"ד דהדמאי מערבין בו, ואמרו בעירובין ל"א א' דהוא משום דאי בעי מפקר נכסי' והוי עני חזי לי', והיינו משום דבעירוב ל"ב חלק טוב, ואף דעירובי תחומין צריך שיעור ב' סעודות, אכתי ל"ה אלא כעני האוכל אצל בעה"ב, כדתנן בסוף פאה דשבת נותנין לו מזון ג' סעודות, - ובתוס' הגרע"א כתב דבזה ניחא גם משה"ק התו"ח ממה שאמרו בכ"ד בדמאי דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', אף שאינו אוכל על שלחן בעה"ב, ומשום דלא תלי אם אוכל על שלחן בעה"ב או בביתו, אלא כל שאינו אוכל אלא כפי שיעור שאוכל עני אצל בעה"ב שרי אף כשאוכל בביתו.[[163]](#footnote-163)

וצ"ב, שהרי אף דגם עני האוכל בביתו א"צ לעשר את הדמאי, היינו רק כשאין לו חלק הגון, אך כל שיש לו חלק הגון חייב להפריש ממנו מתנות דמאי, ואסור לאכול ממנו אף מעט, וא"כ מ"ט תני סתמא דמערבין בדמאי, והוא אף כשיש לו בביתו הרבה מן הדמאי, וה"נ תיקשי בשאר הדינים שמצינו דמהני בדמאי משום דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', - וצ"ל דאף דכל שהגיע לכל אחד מהן חלק הגון חייב להפריש ממנו מתנות דמאי, מ"מ א"צ להפריש מכולו, וסגי שיפריש עד שלא ישתייר בידו אלא דמאי מועט, דתו יש בזה להתירא דדמאי לעניים, ומה"ט הוא דמערבין בדמאי, דדמאי זה ראוי לו כשיפקיר נכסיו ויעשר את שאר הדמאי שברשותו.[[164]](#footnote-164)

יט] בירושלמי אמרו דרופא חבר שהי' מאכיל לחולה ע"ה מותר ליתן לתוך ידו דמאי משל החולה, ואמרו שם דלא התירו אלא ליתן לתוך ידו ולא לתוך פיו, ולא התירו אלא בדמאי ולא בודאי, ולא התירו אלא משל חולה ולא משל רופא, וכ"כ הרמב"ם בפ"י ממעשר הי"ג.

והמהר"י קורקוס שם כתב דהא דאסרו להאכילו בפיו הוא משום דאין לחבר להאכיל בידו דבר שהוא ספק איסור, והא דמותר ליתן לתוך ידו, הוא משום דלא גזרו בזה כיון שהוא של חולה והוא ספק והרי מצוי הוא לו והרופא לאו מידי עביד, אך בודאי אסור אף ליתן לתוך ידו דהוי מסייע ידי עוברי עבירה, וכן אם הוא של הרופא החבר אין לו להאכיל דבר שאינו מתוקן, וכ"כ הכס"מ שם, - והחזו"א בסימן ז' סק"ד פירש דהיינו משום דאין חולה כעני ואכסנאי ולא הותר ליתן לו דמאי, וע"כ אסור ליתן לו משל רופא.[[165]](#footnote-165)

כ] התוי"ט כתב דאף דרופא אינו חייב ליתן לתוך ידו של חולה משלו, מ"מ בהא דמאכילין את העניים דמאי רשאי בעה"ב ליתן לתוך ידו של עני, וכתב דזהו דתני מאכילין ולא תני אוכלין, ועיי"ש שצידד דמה שאסרו להאכיל לתוך פיו, הוא גם בהא דמאכילין את העניים, - וצ"ע דהא דבחולה אסור להאכיל בתוך פיו, הוא משום דלא הותר לחולה אכילת דמאי, ומה"ט אסור הרופא ליתן משלו, וע"כ הוא דאסור להאכיל בתוך פיו, אך בעני דהותר לו אכילת דמאי, מהיכ"ת נימא דאסור בעה"ב להאכיל לתוך פיו.

**פ"ג מ"ב**

א] **הרוצה לחזום עלי ירק וכו' לא ישליך עד שיעשר,** הר"ש והרא"ש כתבו דהיינו במשליך מירק הנאגד, דאם משליך מירק שלא נאגד ולא נתחייב במעשר, א"צ לעשר, שהרי מה שמשליך הוי הפקר והפקר פטור מן המעשר, וכ"כ הרא"ש.

ויש להעיר בזה דלמש"כ הרא"ש דהא דצריך לעשר הוא כדי שלא להכשיל את המוצא, דחיישינן לע"ה המוצאן שיאכל בלא לעשר, ונתבאר להלן אות ג', מ"ט כל דהו"ל הפקר הפטור מן המעשר ליכא למיחש להכי, הרי המוצא אינו רשאי לסמוך ע"ז דהוא הפקר, וכמש"כ הרא"ש דחבר המוצאן יעשרם דמאי דירא שהושלכו לאחר שנגמרה מלאכתן למעשר, והו"ל כנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה דצריך מחילה וכפרה, וגם אסור להכשיל את חבירו בכך, וכמש"כ התוס' בקידושין ל"ב א' (ד"ה דמחיל לי'), וכ"כ הח"ח בהל' לה"ר בבמ"ח כלל ד' סקמ"ו, וי"ל.[[166]](#footnote-166)

ב] החזו"א בסימן ז' ריש סק"ה כתב דהא דתני להך דינא בדמאי, הוא משום דבטבל ודאי פשיטא דאסור להשליך בלא לעשר דהו"ל כמוכר טבל, וגרע טפי, דבמוכר טבל אומר לו שהוא טבל, ומשא"כ הכא דהמוצא יש לו ספיקות דילמא הוא מעושר, וקמ"ל דאף בדמאי אסור להשליך, ולי"ב להתירא דמוכר בגסה.

ג] בד' הירושלמי מבו' דהא דאסור להשליך בלא לעשר, הוא דומיא דהא דתנן לעיל פ"ב מ"ד דאסור למכור את הדמאי, ונחלקו אם אתיא רק כמ"ד דלא התירו למכור אף במידה גסה אלא לסיטון בלבד, או דאתיא ככו"ע משום דהכא חשיב כמידה דקה,[[167]](#footnote-167) והחזו"א בסימן ז' ריש סק"ה כתב דאף דטעם הא דהמוכר במידה גסה א"צ לעשר הוא משום דהלוקח משתכר, וא"כ הדין נותן דהכא אף במידה דקה א"צ לעשר כיון שמשליך להפקר, מ"מ לא חילקו חכמים בדבר.[[168]](#footnote-168)

ובביאור הא דחשיב כמידה דקה, כתב הרא"ש דהיינו דל"ד למוכר בגסה דפטור, לפי שהזוכה דהיינו המוצאם מלקט מעט, ולכאו' מכוון דבריו דפטורא דמוכר בגסה, הוא כשהלוקח לוקח בגסה, אך כל שהלוקח לוקח בדקה, אף שהמוכר מוכר בגסה חייב לעשר, וע"כ הכא כיון דהזוכה זוכה בדקה, אף שהמפקיר מפקיר בגסה ה"ה חייב לעשר,[[169]](#footnote-169) - אך בביאור הגר"א פירש דלדעת ר' יוסי דהפקר אינו יוצא מרשות בעלים עד דאתי לרשות זוכה, הרי דמה"ט הוא דחשיב כמפקיר בדקה, כיון דמי שזוכה בו מלקט מעט מעט, ומה שנוטל תחילה ביד הוא קונה תחילה, ומסקינן דאף לדעת ר"מ דהפקר יוצא מרשות בעלים מיד, הו"ל כמפקיר בגסה, דאף דהוא משליך הרבה מ"מ אינו משליך הכל ביחד אלא מעט מעט והוי כמו מידה דקה.

ד] הרא"ש הק' ע"ד הירושלמי דאף אם מפקיר בגסה הדין נותן דחייב לעשר, דהא דהמוכר בגסה פטור מלעשר היינו במוכר לחבר, לפי שיודע שפטרו חכמים את המוכר ויעשר הוא, אבל במוכר לע"ה בכל ענין חייב לעשר, וא"כ ה"נ חייב לעשר משום ע"ה המוצאן,[[170]](#footnote-170) וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דצריך לעשר הוא כדי שלא יעשה מכשול לאחרים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממעשר הי"א דהוא כדי שלא תהא תקלה לע"ה שאוכלין אותו בדמאי.

אמנם הנה התוס' בב"מ נ"ו א' ד"ה לא התירו כתבו בתי' בתרא דהא דהמוכר במידה גסה פטור מלעשר, היינו אף במוכר לע"ה, דכמו שהתירו להאכיל לעניים ולאכסנאים דמאי, כך התירו לסיטון ולבעה"ב למכור במידה גסה,[[171]](#footnote-171) ולפ"ז ניחא ד' הירושלמי דע"כ אם חשיב כמפקיר בגסה פטור מלעשר, אף דיש לחוש שימצאם ע"ה.

ובתוס' הגרע"א כתב לישב בע"א, די"ל דד' הירושלמי קיימי במוכר בעיר שרובה חברים, דאף דתולין שאחד מהרוב ימצאם, אפ"ה חייב המשליך לעשר, משום דהו"ל כמפקיר בדקה.[[172]](#footnote-172)

ה] **הלוקח ירק מן השוק ונמלך להחזיר לא יחזיר עד שיעשר,** הרא"ש הביא מירושלמי דפריך דהיאך הוא מעשר משל המוכר שלא מדעתו וכי אינו אסור משום גזל, ומשני חזקי' דמפריש מן העלין ואין בעל הירק מקפיד על דבר מועט כזה, ור' יוחנן משני דנותן לו דמי המעשר, והחזו"א בסימן ז' סק"ה ד"ה שם חזקי' הק' דהרי כיון שקנה במשיכה הוא מעשר משלו, ומאי פריך דאינו אסור משום גזל, - אך לכאו' מש"כ הרא"ש דפריך דהיאך מעשר משל המוכר שלא מדעתו, ל"ד הוא,[[173]](#footnote-173) ועיקר הא דפריך הוא דאחר דהוא מעשר היאך הוא מחזירו לבעלים, הרי נפחת ממה שנטל ממנו כדי מעשר,[[174]](#footnote-174) ומשה"ק החזו"א ע"ז דכיון דבע"כ החזרה בריצוי הבעלים שכבר קנה במשיכה, הרי דאם נתרצה לקבל את היקר בזוז לי"ב משום גזל, י"ל דכל הא דהבעלים מתרצה בחזרה, הוא משום דסבור שהחזיר את כל מה שנטל.

ו] **שאינו מעשר אלא מנין,** מבו' דכל הא דאסור להחזיר הוא רק משום שקנאו משום דאינו מחוסר אלא מנין, אך כל שלא קנאו מותר להחזיר, והחזו"א בסימן ז' ריש סק"ו כתב דהיינו אף בלוקח מחשוד, ועיי"ש שכתב דלי"ב משום לפנ"ע, שאינו חייב לקנות מע"ה ומחשוד וכשהן בידו חייב להחזירן, - ועיי"ש שהק' דמ"מ כיון שאם לא יחזיר לא יאכל טבל וכשמחזירו יאכל, מ"ט לי"ב משום לפנ"ע, ואי משום דחייב לשלם, הרי לא הותר לעבור על לפנ"ע משום הפסד ממון, וכתב דצ"ל דתחילת הלאו דלפנ"ע לא נאמר בכה"ג, דאינו כנותן מכשול לפני חבירו, דהמכשול כבר מוטל, ואף שנטלו בידו, מ"מ חשיב רק כמו שאינו מסיר את המכשול מלפני חבירו.[[175]](#footnote-175)

ז] **הי' עומד ולוקח וראה טוען אחר יפה ממנו מותר להחזיר מפני שלא משך,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו דאם הי' המוכר מונה ומפריש ללוקח, ולא משך הלוקח, לא קנה הלוקח, משום דאין המטלטלין נקנין אלא במשיכה,[[176]](#footnote-176) וע"כ הוא מותר להחזיר, ועד"ז כתב הרע"ב.

אך הר"ש הביא מירושלמי דהא דהי' עומד ולוקח היינו שהי' עומד ובורר, ובכה"ג אף אם משך אינו חייב לעשר, משום דלא נתכוין לקנות, כדתניא בב"ב פ"ח א', וכ"כ הרא"ש, ולפ"ז מתפרש הא דתנן מפני שלא משך, דהיינו דלא משך משיכה הראוי' לקנות משום דלא גמר בלבו לקנות, וכ"כ ההון עשיר.[[177]](#footnote-177)

ח] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דלא קנה הוא משום דהמטלטלין אינם נקנים במכר "ונתינת מעות" בלי חזקה, ומשמעות דבריו דכל שנתן הלוקח מעות ועדיין לא משך מותר להחזיר, וכ"כ החזון נחום וקול הרמ"ז, וכ"כ הרדב"ז בפי"א ממעשר ה"ח דכיון דלא משך לא קנה אע"פ שנתן דמים, שאין הקנין נגמר אלא במשיכה.

והנה אמנם הרמב"ם בפ"ה ממעשר ה"א כתב בדין מקח הקובע למעשר, דמאימתי יקבעו משיתן את הדמים אע"פ שלא משך, והרדב"ז שם כתב דהיינו משום דד"ת מעות קונות, וע"כ ה"ז מועיל לקבוע למעשר, וכ"כ הש"ך בסימן של"א ס"ק קי"ח, וצ"ל דאף דלענין מקח הקובע למעשר סגי בנתינת מעות, משום דהוי זה מקח מדאורייתא, מ"מ הא דאינו רשאי להחזיר עד שיעשר הוא רק כשקנאו קנין גמור, אך כל שנתן מעות ולא משך דבידו לחזור בו, רשאי להחזיר בלא לעשר.[[178]](#footnote-178)

ט] אך החזו"א בסימן ז' סקכ"ג ד"ה ודין קביעות מקח כתב דדין קביעות מקח לחייב לעשר ודין קנין שיאסר להחזיר טבל שוין, ושם לעיל מינה בסוד"ה וקביעות המקח כתב דכל שנתן דמים אסור להחזיר עד שלא משך, ועיי"ש שעמד ע"ד הרמב"ם בפיהמ"ש דלא משמע כן, וכ"כ שם סק"ו ד"ה והנה דינים העולים.

ובסקכ"ג שם כתב להוכיח כן ממה שאמרו בב"ב פ"ח א' דביר"ש דמקיים ודובר אמת בלבבו, כיון דגמר בלבו לקנות לא יחזיר עד שיעשר, וה"נ הוא בשאר בנ"א כשנתן מעות, דאם חוזר בו מקבל עליו מי שפרע, דמי ליר"ש דגמר בלבו לקנות דאינו רשאי להחזיר עד שיעשר, דכו"ע בקבלת מי שפרע כדיבור אצל יר"ש.[[179]](#footnote-179)

אך שמא י"ל בדעת הרמב"ם דשאני ביר"ש שגמר בלבו לקנות דלפ"מ דמקיים ודובר אמת בלבבו אינו יכול כלל לחזור בו, וכמש"כ הרשב"ם שם דכיון שגמר בלבו זכה במקח ונתחייב במכר, וע"כ הוא דכשמחזירו הוי כחוזר ומוכר לו, וכמש"כ הרשב"ם שם, ומשא"כ בשאר בנ"א, דאף דכשנתן מעות וחוזר בו מקבל עליו מי שפרע, מ"מ כיון דעדיין לא זכה במקח ובידו לחזור בו, הוא רשאי להחזיר בלא לעשר, ועמש"כ עוד בדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממעשר.

י] בעיקר מה שאמרו בב"ב שם דכל הא דאם גמר בלבו קנה ונתחייב במעשר הוא ביר"ש דמקיים ודובר אמת בלבבו, כתב בפי' רשב"ם שם דהיינו משום דאל"כ אף שגמר בלבו לקנות לא קנה, דאף אם קייצי דמייהו יכול להחזירן ולהדרינהו וליפטר, - וכ"כ הרמ"ה שם דהא דתניא התם דאם בירר והניח כל היום כולו לא קנה, היינו כשהניח לפני המוכר, ובכה"ג לא קנה אף היכא דקייצי דמי', דאף שאמרו בסוגיית הגמ' שם לעיל מיני' דכל דקייצי דמי' הוי ברשותו, היינו קודם שהחזירו למוכר, דבכה"ג אין ביד המוכר לחזור בו, אך כל שהחזירו למוכר, כיון דמעיקרא לא נטלו ע"מ לקנותו אלא ע"מ לברור, הרי דכל שהחזירו לו לא קנאו ואינו חייב במעשר, - וכ"כ הרשב"א שם לעיל מינה דאף דכל דקייצי דמי' הוי כקנוי לו, מ"מ יכול הלוקח לחזור בו, ואף אם גמר בלבו לקנות יכול לחזור בו, ורק יר"ש שדובר אמת בלבבו אינו יכול לחזור בו בכה"ג, והוכיח כן ממה שאמרו שם דאף אם גמר בלבו לא קנה ואינו חייב במעשר.וכי אמר שמואל דהוי כקנוי לו, הני מילי לענין אונסין, ואי נמי לחזרה דלא מצי מוכר למיהדר בי' כדאיתא בעובדא דקרי.

אך התורי"ד שם תמה ע"ז, דאף דגם היכא דקייצי דמי' ביד הלוקח לחזור בו, דעד"ז מגביהו שאם ייטב בעיניו יקנהו ואם לאו יחזירהו לו, מ"מ הוא חייב לעשרו, כיון שקנאו באותה ההגבהה וקם לי' ברשותו עד שלא יחזירנו, וכיון דקם לי' ברשותי' אסור להוציא מתחת ידו דבר שאינו מעושר, - ועיי"ש שהוכיח כן מהא דתנן הכא דהלוקח ירק מן השוק ונמלך להחזיר לא יחזיר עד שיעשר, ומדקתני ונמלך להחזיר מבו' דהרשות בידו להחזיר, ואפ"ה קתני דלא יחזיר עד שיעשר,[[180]](#footnote-180) והוכיח כן גם מהא דתנן לקמן מ"ג דמצא פירות בדרך ונטלן לאכלן ונמלך להצניע לא יצניע עד שיעשר, - ועיי"ש שכתב דאה"נ דכל שהגביהו ע"מ לקנותו אע"פ שבידו להחזירו אסור להחזיר עד שיעשר, ומה שאמרו דכל שאינו יר"ש רשאי להחזיר בלא לעשר, הוא בגונא שבירר והניח וגמר בלבו לקנותו במקום שהוא עומד מבורר, דבכה"ג ליכא הגבהה כלל, שההגבהה הראשונה היתה כדי לברר ולא כדי לקנות.

**פ"ג מ"ג**

א] **המוצא פירות בדרך,** במכשירין פ"ב מ"י תנן דהמוצא פירות בדרך אם רוב מכניסין לבתיהן פטור ולמכור בשוק חייב מחצה למחצה דמאי, ובהא דאם רוב מכניסין לבתיהן פטור, פירשו הר"ש והרא"ש שם דהיינו משום דעדיין לא ראה פני הבית ולא נתחייב, וכ"כ הרמב"ם בפי"א ממעשר ה"ט, והרא"ש שם כתב לפ"ז דה"ז אסור באכילת קבע ולא הותר אלא באכילת עראי.[[181]](#footnote-181)

אך הרמב"ם בפיהמ"ש שם פירש דהיינו דבמקום דרוב בנ"א אוספין את הפירות לבתיהן אינם מביאין אותם לבית עד שמפרישין מהן המעשרות, כיון דכשיגיעו לבית יקבעו למעשרות ואסור לאכול מהן עד שיעשר, וע"כ פטור הדבר הנופל מהן בדרך מן המעשר, מפני שהוא בחזקת מעושר.[[182]](#footnote-182)

ב] ובהא דלמכור בשוק חייב, כתב הרמב"ם בהל' מעשר שם דהיינו דבכה"ג ה"ז חייב בדמאי, ומשמעות דבריו דהיינו משום דהגומר פירותיו למכור בשוק א"צ ראיית פני הבית, וכמש"כ הרמב"ם שם פ"ג ה"ב, וע"כ ה"ז אסור אף באכילת עראי בלא לעשר, וכ"כ בפי' הר"ש מכת"י שם בפי' בתרא, - אך הרא"ש שם כתב דהיינו משום דמי שמוכר פירותיו בשוק מכנים כולם לבית ומוציא בכל יום מעט מעט למוכרם בשוק, וע"כ הן חייבין במעשר שכבר ראו פני הבית, וכ"כ הר"ש שם בפי' קמא, - והרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב לפי דרכו דהיינו דבמקום שרוב בנ"א מוליכין למכור בשוק, דרך להביאן טבל, מפני שמותר לאכול מהן עראי, וע"כ הן בחזקת טבל וחייבין במעשר.[[183]](#footnote-183)

ג] **ונמלך להצניע לא יצניע עד שיעשר,**[[184]](#footnote-184)בד' הר"ש והרא"ש משמע דאיירי כשנמלך להוציאן מתחת ידו,[[185]](#footnote-185) ובזה הוא דתנן דלא יצניע עד שיעשר משום דאסור להוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דלהצניע היינו לנצור ולשמור, ומשמע דאיירי כשנמלך עליהן להצניען בביתו ולא לאכלן עכשיו, ובזה הוא דתנן דלא יצניע עד שיעשר, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפי"א ממעשר ה"י דלא "ישהה" אותן עד שיעשר, - ובטעם הא דלא יצניע עד שיעשר, כתב הרמב"ם שם דהוא כדי שלא יהי' תקלה לאחרים, והחזו"א בסימן ז' סוסק"י תמה ע"ז דכיון דאיירי כשמצניען ברשותו הרי חשש התקלה הוא לעצמו, ועמש"כ בזה הדרך אמונה שם סק"ס.

ד] **ואם מתחילה נטלן בשביל שלא יאבדו פטור,** הריבמ"צ כתב דהא דפטור הוא משום דלא נתכוין לזכות בהן וכתיב עשר תעשר משלך אתה מעשר ולא משל אחר, והר"ש הביא מירושלמי שאמרו כן אהא דפריך דמ"ש מהא דההופך את הגלל והוזק בהן אחר חייב בנזקו אף אם לא נתכוין לזכות בה,[[186]](#footnote-186) ופירש הגר"א דהיינו דכיון דחשיב רשותא לענין נזקין נחשב נמי שלו לענין מעשר,[[187]](#footnote-187) ומשני דתמן כתיב בעל הבור ישלם בעל הנזק ישלם, ברם הכא עשר תעשר משלך אתה מעשר ולא משל אחר, ופירש הגר"א דהיינו דהא דחייב בנזקו הוא משום שהוא גרם ההיזק אף שאינו שלו, אך לענין מעשר אינו חייב אלא כשהוא שלו ואין אדם זוכה בע"כ, - והחזו"א בסו"ס ט' כתב דאי"ז עיקר הטעם, שהרי אסור לחבר לשמש בסעודת ע"ה אע"ג שאינו שלו, כמש"כ שם סקכ"ב, אלא היינו דאע"ג דלענין נזקין כל שלקח בידו אסור לו לעשות תקלה, מ"מ לענין לפנ"ע אינו מצווה כל שאינו שלו ואינו מושיט ממש אלא מחזירה כמו שמצאה.

ה] ולדעת הרמב"ם דהא דלא יצניע עד שיעשר הוא כשמצניען ברשותו, ומשום דחיישינן שיבואו לידי תקלה, הרי דהא דאם נטלן בשביל שלא יאבדו פטור מן המעשר, כתב החזו"א בסימן ז' סק"י דאיירי כשלא זכה בהן, דאם זכה בהן אסור להשותן טבלים, ואף אם איירי ברוב מוליכין בשוק ואינו מעשר אלא דמאי ואפשר דליכא בדמאי משום בל תאחר,[[188]](#footnote-188) מ"מ מצות זירוז איכא דלא ליתי לידין תקלה, ומ"ש נטלן לאכלן מנטלן להצניען, וע"כ הוא מותר להשהותן טבלים.[[189]](#footnote-189)

ו] **כל דבר שאין אדם רשאי למוכרו דמאי לא ישלח לחבירו דמאי,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דהיינו דאינו רשאי לשלוח לו מדה דקה, אך מדה גסה הוא רשאי לשלוח לו, והרא"ש כתב דכ"ז הוא בשולח לחבר דאין כאן חשש עבירה דהוא יודע דצריך לעשר, אבל השולח לעם הארץ צריך לעשר בכל ענין, ועמש"נ בזה לעיל פ"ב מ"ד אות י'.

והרא"ש כתב עוד, דאף דהא דאין רשאי למכור דמאי הוא משום התינוקות או משום דהמוכר משתכר במדה דקה, וב' טעמים אלו לא שייכי בשולח לחבירו, מ"מ לא פלוג רבנן.

ז] **ר' יוסי מתיר בודאי ובלבד שיודיענו,** הרא"ש כתב דטעמא דר' יוסי הוא דכיון דמתנה הוא נותן לו אינו זקוק לעשר, - ובטעם הא דמודה ר' יוסי בדמאי דאסור לשלוח, כתב התוי"ט דכיון דהוא דמאי יש לחוש שלא יודיענו, ומשא"כ כשהוא ודאי דלא חיישינן שלא יודיענו, וזהו שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דאין ר' יוסי חושש שמא אם נתיר דבר זה ישלח ולא יודיע, ומשמע דמה"ט הוא שנאסר בדמאי.

**פ"ג מ"ד**

א] **המוליך חטין וכו' לטחון נכרי דמאי,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דאפשר שהחליפן בפירות ישראל אחר שהן חייבין במעשרות, וכ"כ הר"ש והרא"ש, וכ"כ הרמב"ם בפי"א ממעשר הי"ג, והראב"ד שם הק' דא"כ הו"ל ספק ספיקא, דשמא לא החליף, ואת"ל שהחליף שמא הוו הפירות מעושרין, והמהר"י קורקוס שם כתב לישב בכמה אנפי, חדא, דכיון שתיקנו חכמים להפריש על פירות ע"ה חזר הספק ודאי לענין זה, ועוד דכיון שעיקרו מן הספק נתקן אם היו מקילין בספיקו היו מבטלין תקנת הדמאי כיון שהוא ספק ורוב ע"ה מעשרין הם לכך החמירו גם בספק ספיקו, ועוד שהחילוף הזה קרוב לודאי שיתחלף לפי שהטוחן מביאין לו קופות הרבה ומתחלפות ולאו אדעתי' דלא קפיד בהכי, והכס"מ שם כתב ע"ד התי' הב', דכיון דקי"ל דרוב ע"ה מעשרין הן ואפ"ה חיישינן להו, והרי דהחמירו חכמים לחוש בזה אפי' למיעוט, ה"נ החמירו לחוש אפי' לספק ספיקא, והשעה"מ בפ"א מיו"ט ה"כ הק' ממש"כ הרמב"ם בריש מכילתין דפטורא דהקלין שבדמאי הוא משום ספק ספיקא, והרי דמהני ספק ספיקא לגבי דמאי, ועמש"נ בזה לעיל שם אות ד' - ו'.[[190]](#footnote-190)

ב] הראב"ד שם כתב דהא דהוא דמאי הוא משום דשמא החליפן בשלו ומירוח נכרי חייב מדרבנן,[[191]](#footnote-191) וזה לטעמי' בפ"א מתרומות הי"ג דמירוח נכרי חייב מדרבנן אף בפירות שגדלו בקרקע הנכרי, - והשעה"מ בפ"א מיו"ט ה"כ הק' דהרי הו"ל ספק דרבנן, דאף אם החליפן בשלו אינו חייב אלא מדרבנן, וכתב די"ל דהספק שמא החליפן בשלו הוא ספק הרגיל וקרוב לודאי, דמסתמא אם היו טובים יותר ממנו הוא מחליפן,[[192]](#footnote-192) - ובגליון מהרש"א בכללי ס"ס אות כ' כתב דהוא משום דקי"ל דל"מ ספק דרבנן במקום חזקת איסור, וע"כ כיון דכל חטים דרבנן יש להם חזקת איסור טבל, לא התירו בזה משום ספק דרבנן.[[193]](#footnote-193)

ג] **המפקיד פירותיו וכו' ואצל הנכרי כפירותיו ר"ש אומר דמאי,** נחלקו הראשונים בביאור הפלוגתא בזה, **א** הריבמ"צ כתב דהיינו דלת"ק הוו טבל ודאי כפירותיו של הנכרי, דאמרינן דודאי החליפן, ולר"ש אינם אלא דמאי, וכ"כ הגר"א בשנו"א, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בפי"א ממעשר הט"ו, וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בבכורות י"א ב', ונתבאר להלן. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דלת"ק הן פטורין מתרו"מ משום דאמרינן שהחליפן הנכרי בפירותיו שהן פטורין, ולר"ש חוששין שמא ישראל אחר הפקיד אצלו והחליפן בהן, וע"כ הוו הפירות דמאי. - **ג** הרא"ש בתחילת דבריו פירש ע"פ הירושלמי דהיינו דלת"ק הוא כפי הפירות שיש לנכרי, שאם הפקיד אצלו ב' קופות ולנכרי ב' קופות שתיהן דמאי, ואם אין לנכרי אלא קופה אחת אחת דמאי ואחת ודאי מתוקנת דלא חיישינן שמא הביא הנכרי פירות מן החוץ והחליפן, אך אם הפקיד אצלו פירות בלא קופה, אע"פ שאין לנכרי פירות כ"כ, כיון שהם מעורבין הכל תורת דמאי יש להם דאין יכול לשער כמה היו פירות של גוי, ור"ש מחמיר דאף מפקיד בקופה הוי הכל דמאי, אף שאין לנכרי אלא קופה אחת.[[194]](#footnote-194)

ד] בבכורות י"א ב' אמרו דלהפריש כו"ע לא פליגי, כי פליגי ליתנן לכהן, דת"ק סבר דודאי החליפן וצריך ליתנן לכהן,[[195]](#footnote-195) ור"ש סבר דהוא דמאי וא"צ ליתנן לכהן, ובתוס' הגרע"א במשנתינו תמה ע"ד הרמב"ם והרא"ש שפירשו למשנתינו בע"א, שהרי להדיא אמרו בבכורות דהא דאמר ת"ק דהם כפירותיו היינו דהוו טבל ודאי וצריך ליתן לכהן,[[196]](#footnote-196) ועמש"כ החזו"א בסימן ח' סק"ב בדעת הרמב"ם בהלכותיו.

אמנם הנה הרמב"ם בפי"א ממעשר הט"ו כתב, ז"ל, המפקיד פירותיו אצל הנכרי הרי הן כפירותיו של נכרי שחזקתו להחליף הפקדון, והיאך דינם, אם היו פירות שעדיין לא נגמרה מלאכתן ונגמרו ביד ישראל אחר שלקח הפקדון מפריש מעשרותיו וכו', ואם היו פירות שהפקיד טבלים ונגמרה מלאכתן חייב להפריש שמא לא החליף הנכרי ולפיכך יראה לי שהמעשרות שיפריש ספק, אבל אם הפקיד חולין מתוקנין א"צ להפריש כלום שאפילו החליף הנכרי פטורין, עכ"ל, ומשמעות דבריו דעיקר הא דתנן במשנתינו דהרי הן כפירותיו היינו דחזקתו שהחליף הפיקדון וע"כ הוו כפירותיו של נכרי, ואך דמכח הא דהוו כפירותיו איכא גוונא שהן חייבין ואיכא גוונא שהם פטורין.

ולפ"ז י"ל דמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דכפירותיו היינו כפירותיו שהן פטורין חדא מתרתי נקט, והיינו כשהפקיד אצלו חולין מתוקנין, אך בגונא שהפקיד אצלו פירות שעדיין לא נגמרה מלאכתן וכו', הרי דכיון דהוו כפירותיו של הנכרי ונגמרה אח"כ מלאכתן ביד הישראל חייב להפריש, ובכה"ג הוא שאמרו בבכורות דודאי החליפן וצריך ליתנן לכהן.[[197]](#footnote-197)

ה] בטעם מה שאמרו בבכורות דאם החליפן בפירות הנכרי הוו הפירות טבל, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י שם ד"ה כפירותיו דהוא כמ"ד דמירוח הנכרי אינו פוטר. - **ב** התוס' שם ד"ה הא חלפינהו כתבו דאף דר"ש גופי' ס"ל דמירוח הנכרי פוטר, מ"מ ה"ז חייב מדרבנן מגזירה משום בעלי כיסין, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו.[[198]](#footnote-198) - **ג** למש"נ לעיל אות ד' בדעת הרמב"ם איירי בפירות שלא נגמרה מלאכתן ואח"כ נגמרו ביד הישראל, וע"כ הן חייבין.

ו] הרא"ש כתב דאין לפרש דהא דתנן דהן כפירותיו היינו דהן כפירות הנכרי ומעשרן ודאי, שהרי שמא לא החליפן הנכרי והמע"ה, - ובביאור מה שאמרו בבכורות דהוו טבל ודאי וצריך ליתנם לכהן כתב החזו"א בסימן ח' סק"ב, דאע"ג דבאמת ספק הוא, וכמו שאמרו בירושלמי דאין מעשרין ממנו על טבל ברור, מ"מ החמירו חכמים שחייב ליתן תרומה גדולה לכהן כיון שהחילוף מצוי ביותר.[[199]](#footnote-199)

ז] בירושלמי פריך דמ"ש דבמוליך חטין לטחון נכרי הוי דמאי ובמפקיד אצל הנכרי הוי כפירותיו,[[200]](#footnote-200) ומשני דכאן קופה בקופות כאן פירות בפירות, וביאור הא דשאני קופה בקופות מפירות בפירות מצינו כמה דרכים, ותליא בפלוגתת הראשונים בביאור הא דתנן דאצל הנכרי כפירותיו, **א** הר"ש כתב דהיינו דבמפקיד אצל הנכרי איירי כשהפקיד בקופה ובמוליך חטים לטחון איירי כשמוליך צבור חטים בלא קופה, ובתשו' ר"ב אשכנזי סימן א' פירש דהיינו דכשהפקיד אצלו קופה אינו ירא להחליף וע"כ הוי ודאי כפירותיו, אך כשנותן אצלו צבור חטים ירא להחליף פן יטעה באומד וירגיש ישראל, וע"כ אי"ז אלא דמאי. - **ב** הרא"ש כתב דהיינו דהא דבמפקיד פירות הוו כפירותיו, הוא כשהפקיד בקופות, דבכה"ג הוי דין הפירות כפי הפירות שיש לנכרי, דאם הפקיד אצלו ב' קופות ואין לנכרי אלא קופה אחת, אחת דמאי ואחת ודאי מתוקנת דלא חיישינן שמא הביא פירות מן החוץ והחליפן, ובטחון נכרי אף כשהוליך אצלו קופות הוי כמו פירות בפירות, ואף אם ל"ה חטין בבית הנכרי הוי דמאי, לפי שהכל מוליכין שם חטים לטחון, ואף אם אין לו רע משלו מחליף רע של אחר בטוב של זה ואח"כ כשיזדמן לו רע יתנהו לבעל הרע וע"כ הוי הכל דמאי. - **ג** הראב"ד בפי"א ממעשר הט"ו כתב דהיינו דבמוליך חטים לטחון איירי כשהוליכן בקופה, ובזה אינם אלא דמאי, כיון שהוא מתיירא להחליף שמא לא יכוין במלואם, והכס"מ שם כתב דמה"ט קרוב הדבר שלא החליף ומש"ה לא הוי אלא דמאי, אך במפקיד אצל הנכרי איירי כשהפקיד פירות, ובכה"ג חזקתו שהחליף כיון שאינו מתירא וע"כ הוי ודאי כפירותיו. - **ד** הכס"מ שם כתב לפרש לדעת הרמב"ם דהיינו דהא דתנן דאצל הנכרי כפירותיו, הוא משום דאין לחוש בזה אלא שהחליף בפירות שהן פטורין, ומשא"כ במוליך לטחון נכרי הוי דמאי, משום דדרך להוליך לטחון כל אחד בקופות ועשויות להתחלף קופה בקופות ע"ה שהיא דמאי. - **ה** בביאור הגר"א לירושלמי כתב דהיינו דלגבי טוחן איירי שנתחלפה קופה שלו בקופות אחרות, שהרי אינו מוליך לטחון אלא בקופה, וע"כ לא חיישינן שמא נתערב בפירותיו של נכרי, שהרי הוא ניכר אגב קופה, וגם לא חיישינן שנתחלף בקופה של נכרי דה"ז ניכר, ואין לחוש שהחליף במזיד, אלא דחיישינן שאינו נותן דעתו להבחין איזה קופה של זה ואיזו של זה, וע"כ חיישינן שמא נתחלף בקופות של ע"ה, וע"כ הו"ל דמאי, ומשא"כ במפקיד פירות חיישינן שמא עירב לתוך פירותיו כיון שלא נתן לו קופה כלל והוא אינו חושש לגזל, וע"כ הוי כפירותיו.

ח] הר"ש צידד בסו"ד דהא דהלוקח טבלים ממורחין מן הנכרי מעשרן והן שלו, משום דא"ל קאתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי דינא בהדי', הוא אף כשמכר ישראל טבלו לנכרי ובא ישראל ולקחו ממנו, וכ"ה מבו' בד' התוס' בבכורות י"א ב' ד"ה דגנך אמר רחמנא, עייש"ה,[[201]](#footnote-201) - אך בספה"י לר"ת סימן תקע"ח כתב דכל הא דמעשרן והן שלו הוא כשלקח טבלים ממורחין שגדלו ברשות הנכרי, אך לוקח טבלים ממורחים מנכרי שקנה מישראל חייב להפריש וליתן לכהן, עיי"ש, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א מתרומות הי"א והי"ג, עיי"ש.

**פ"ג מ"ה**

א] **הנותן לפונדקית מעשר את מה שהוא נותן לה וכו',** בפירש"י בחולין ו' א' ד"ה מפני שחשודה כתב דהא דצריך לעשר בכה"ג שחשודה להחליף, הוא כדי שאם תחליף לה יהא חבר זה נותן לפני מכשול, וכ"כ הר"ש והרא"ש דהוא כדי שלא יבא מכשול על ידו, - והחזו"א בסימן ח' סק"ט נסתפק בד' הירושלמי בזה, אם הא דמעשר הוא משום דאסור ליתן מכשול לפני',[[202]](#footnote-202) או דהוא משום דחובת הפרשת מעשר חלה בשעה שנותן לה כיון שאפשר שלא יוחזר לידו, וע"כ הוא צריך לעשר את מה שהוא נוטל, ופירש כן בד' הירושלמי שאמרו דטעם הא דמעשר את שהוא נותן לה, (ול"ד להא דא"צ לציין את הערלה והרבעי משום דהלעיטהו לרשע וימות), הוא משום דאין דרך חבר להיות מוציא מביתו דבר שאינו מתוקן, עיי"ש.[[203]](#footnote-203)

ב] בעיקר הא דתנן דהא דמעשר את מה שהוא נותן לה הוא מפני שהיא חשודה להחליף, ומה"ט הוא דלר' יוסי דאין אנו אחראין לרמאין, א"צ לעשר את מה שנותן לה, הק' החזו"א בסימן ח' סק"ט הק' דמה בעינן לה"ט, הרי כיון שכבר נגמר מלאכתו למעשר הדין נותן דאין חבר רשאי להחמיץ מצוה, דאף דליכא בל תאחר, מ"מ זירוז איכא, וכתב דהוא משום דהכא צריך הוא להפריש את מה שהוא נוטל, וע"כ מן הדין הי' רשאי להשהות לצורך, וכל הא דצריך לעשר הוא מפני שהיא חשודה להחליף, ולר' יוסי דאין אנו אחראין לרמאין א"צ לעשר ורשאי להשהות לצורך.

ג] **ואת שהוא נוטל ממנה מפני שחשודה לחלף,** הרשב"א בחולין ו' א' כתב ללמוד מהכא דאין ע"ה חשודין על השביעית, דאל"כ מה מהני הא דמעשר את שנוטל ממנה, הרי אכתי יש לחוש משום שביעית, ועיי"ש שהק' מהא דתנן לעיל מ"ד דהמוליך חטין לטחון ע"ה בחזקתן למעשרות ולשביעית, והיינו משום דלא חיישינן לאחלופי, והרי דאם הוה חיישינן לאחלופי לא היו בחזקתן לשביעית, והרי דע"ה חשודין על השביעית, והוכיח כן עוד מכ"ד.[[204]](#footnote-204)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א שם כתב בשם רשב"ם, דאף דע"ה חשודין על השביעית, אין לחוש לכך אלא כשהוא קרוב לשביעית כגון שנה שני' ושלישית, דחוששין שמא נשתיירו להם מפירות שביעית, אך כל שהוא רחוק מן השביעית כגון רביעית וחמישית אין חוששין שמא נשתייר בידן מפירות שביעית עד עתה,[[205]](#footnote-205) וכ"כ הר"ן שם בשמו. - **ב** הרשב"א שם כתב בשם ר"ת דאין סתם ע"ה חשודין על השביעית דחמיר להו, והא דמשמע לעיל דחיישינן להו לשביעית, הוא דוקא בע"ה החשוד לכך, וכ"כ התוס' בכתובות כ"ד א' ד"ה שלי חדש בפי' בתרא דהתם אייירי בודאי חשוד. - **ג** הרשב"א כתב בשם הרמב"ן דלצדדין קתני, כותי אשביעית ואמעשר, ועם הארץ אמעשר לחודי', וכ"כ התוס' בכתובות שם בפי' קמא.

ד] בחולין ו' א' מייתינן מברייתא דלא חיישינן לחלופי, ופריך עלה מהא דתנן הכא בנותן לפונדקית דחשודה להחליף, ומשני דהוא משום דמוריא ואמרה בר בי רב ליכול חמימא ואנא איכול קרירא, ופירש"י דהיינו דהיא מתכונת לטובה ומורה הוראה לעצמה דלטובה אני מתכונת דבר בי רב ליכול חמימא וכו', וכ"ה מבו' בדבריו בגיטין ס"א ב'.

אך התוס' בחולין ובגיטין שם כתבו בשם ה"ר מנחם דבתמי' קאמר בר בי רב ליכול חמימא ואנא איכול קרירא ואני טרחתי בשבילו,[[206]](#footnote-206) ומשא"כ בשכנתו דאין לחוש לחילוף אע"פ שטורחת בשבילו, שדרך שכנים שטורחים זה בשביל זה,[[207]](#footnote-207) וכ"ה מבו' בפי' רגמ"ה שם,[[208]](#footnote-208) וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו,[[209]](#footnote-209) אך כתבו דמד' הירושלמי מבו' כפירש"י.

ה] התוס' בחולין ובגיטין שם הק' על פירש"י דאין הלשון משמע כן, דמוריא משמע שמורה שמורה לעצמה היתר לעכב משלו, וע"ד מה שאמרו שם באשת עם הארץ, וכן הק' הר"ש והרא"ש במשנתינו, - והמגיני שלמה שם כתב לישב דכל חליפין מסתמא גזל הוא דשמא מה שהניחה תחתיו אינו טוב כ"כ כמו מה שנטלה, דא"א לצמצם שיהיו שוין ממש במידתם ובמשקלם או בתוארם וכו', ולפעמים הוי ודאי גזלן שיודעת שהוא טוב משלה, ואפ"ה היא מחלפת, וע"כ היא צריכה הוראת היתר דאע"ג דאני לוקחת טוב משלי, מ"מ ליכול חמימא.

ו] התוס' שם הק' עוד על פירש"י מהא דאמר ר' יוסי אין אנו אחראין לרמאין, והר"ש והרא"ש הוסיפו לפרש דהיינו דלפירש"י דהיא מתכונת לטובה, הרי אין כאן רמאות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ש והרא"ש לקמן מ"ו כתבו דבזה הוא דפליגי רבנן ור' יוסי, דרבנן ס"ל דפונדקית מתכונת לטובה, ור' יוסי ס"ל דהיא מתכונת לגזול.[[210]](#footnote-210) - **ב** המגיני שלמה שם כתב לפי דבריו, דהוא משום דגם היא יודעת שהוא ספק גזל או ודאי גזל, ואפ"ה מחלפת משום דמוריא התירא לנפשה, וע"כ אין אנו אחראין, דל"ה לה להורות היתר לנפשה. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ו כתב דלדעת ר' יוסי אף הנותן לחמותו אינו מעשר את שהוא נותן לה משום שאין אנו אחראין לרמאים, ומבו' דאף שהיא מחלפת את המתקלקל בטוב ממנו ולטובה היא מתכונת, מ"מ הויא בכלל רמאין דאין אנו אחראין, ולפ"ז הרי ה"נ הוא בפונדקית, דאף דהיא מתכונת לטובה, מ"מ הויא בכלל רמאין דאין אנו אחראין.

ז] **א"ר יוסי אין אנו אחראין לרמאין,** בטעם הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, ותליא במש"נ לעיל אות ו', **א** הר"ש והרא"ש לקמן מ"ו כתבו ע"פ הירושלמי דרבנן ס"ל דפונדקית מתכונת לטובה ור' יוסי ס"ל דהיא מתכונת לגזול. - **ב** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דלכו"ע היא מתכונת לטובה, ואפ"ה ס"ל לר' יוסי דהויא בכלל רמאין ואין אנו אחראין לה. - **ג** התוס' בגיטין ובחולין שם פירשו דלכו"ע היא מתכונת לגזול, ובזה הוא דס"ל לר' יוסי דאין אנו אחראין לה.

ח] בירושלמי אמרו דר' יוסי ורשב"ג אמרו דבר אחד, דכ"ה דא"ר יוסי הכא דאין אנו אחראין לרמאין, ה"נ אמר רשב"ג במע"ש פ"ה מ"א דאין מציינין כרם רבעי בשאר שני שבוע משום דהלעיטהו לרשע וימות,[[211]](#footnote-211) ודחי דמסתברא דר' יוסי יודה לרשב"ג ורשב"ג לא יודע לר' יוסי, דלר' יוסי דאף הכא אין אנו אחראין לרמאין, ודאי דאף התם אין אנו אחראין להן, אך רשב"ג דקאמר התם דהלעיטהו לרשע וימות לא מודי לר' יוסי, דאין דרך חבר להוציא מביתו דבר שאינו מתוקן, ועמש"כ בזה הפאה"ש בסימן ט"ז סקכ"א, והחזו"א בסימן ח' סק"ט, ובחי' מהגר"מ פיינשטיין במשנתינו.

**פ"ג מ"ו**

א] **הנותן לחמותו,** בירושלמי מסקינן דהוא אף בחמותו מן האירוסין, ובד' הריבמ"צ מבו' דקאי על מילתי' דר' יהודה דחמותו חשודה להחליף, ובזה הוא דמסקינן דאף חמותו מן האירוסין חשודה להחליף, דאף היא בושה מחתנה, וכ"כ בביאור הגר"א, - אך בד' הרמב"ם בפי"א ממעשר הי"ב משמע כמש"כ החזו"א בסימן ח' סק"י דקאי לרבנן דאין חמותו חשודה להחליף, ובזה מסקינן דהוא בין מן האירוסין ובין מן הנישואין, ועיי"ש בחזו"א במש"כ לפרש בטעם ספיקא דהירושלמי.

ב] בפירש"י בגיטין ס"א ב' ד"ה הנותן לחמותו כתב דאיירי כשנותן לה עיסה לתקנה לו והוא חבר והיא אשת ע"ה והטבילה לכך, ואזיל רש"י לטעמי' שם בע"א ד"ה רב אמר דאסור מדרבנן לאכול חולין בטומאה, וע"כ אינו רשאי ליתן לחמותו לתקן את עיסתו אלא כשהטבילה לכך, דאל"כ תטמא את העיסה בנגיעתה ואסור לאכול חולין בטומאה.[[212]](#footnote-212)

ג] **מעשר את שהוא נותן לה,** בפירש"י בחולין ו' א' ד"ה מפני שחשודה כתב דהוא כדי שאם תחליפנו לא יהא חבר זה נותן לפני' מכשול, והמאירי שם עמד בזה, שהרי אף שלה אינו מעושר, וכל שבידה מאותו דבר עצמו אין בו משום נתינת מכשול, וכתב דהוא משום דחיישינן שמא היא היתה רגילה לעשר, ונמצא שהוא נותן לפני' מכשול.

ד] **ואת מה שהוא נוטל ממנה,** הפנ"י בגיטין ס"א ב' הק' דמה מהני הא דמעשר את מה שנוטל ממנה, הרי אכתי יש לחוש שהחליפתם בפירות של מע"ש, וכתב לישב דלא חיישינן כולי האי, משום דמאן יימר שתחליף כלל ואפי' כשתחליף מהיכ"ת ניתלי בחליפי איסור, הרי היתר שכיח טפי ורוב פירותיהן חולין, וע"כ אין לחוש אלא שתחליפם בפירות דמאי, דכל פירותיו של ע"ה הוו דמאי, וכן איצטריך בסיפא לאשמועינן דלא חיישינן שתחליף בפירות שביעית, משום דבשעת השביעית אזלינן בתר בתרא שרוב הפירות הם של שביעית.[[213]](#footnote-213)

ה] **מפני שהיא חשודה להחליף את המתקלקל,** בפירש"י בחולין ו' א' ד"ה מפני שחשודה כתב דהיינו דאם יתקלקל הלחם מחלפתו, והמשנ"ר כתב דלפ"ז יש להוכיח מהכא דל"מ ספק ספיקא לגבי דמאי, דאמנם בפונדקית י"ל דתמיד היא מחלפת, אך בחמותו שאינה מחלפת אלא אם נתקלקל הלחם אי"ז אלא ספיקא בעלמא, - אך החזו"א בסימן ח' סק"ח כתב דאף אם מהני ספק ספיקא לגבי דמאי, מ"מ בלוקח מיד ע"ה חמיר טפי ולא הקילו בספק ספיקא, ומה"ט הוא דבנותן לפונדקית מעשר את שהוא נוטל ממנה, אף דהו"ל כספק ספיקא, עיי"ש.

ו] **א"ר יהודה רוצה היא בתקנת בתה וכו',** בירושלמי אמרו דרישא נמי ר' יהודה היא, דס"ל דהנותן לחמותו כנותן לפונדקית דהיא חשודה להחליף, משום דרוצה היא בתקנת בתה וכו', אך רבנן ס"ל דהנותן לחמותו כנותן לשכנתו, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"א ממעשר הי"ב שכתב דהנותן לחמותו אינה חשודה להחליף, ולא פסק כמתניתין דהכא דהיא חשודה להחליף, משום דמתניתין ר' יהודה היא ופליגי רבנן עלי',[[214]](#footnote-214) וכמש"כ כן המהר"י קורקוס והרדב"ז והכס"מ שם, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דרישא ת"ק היא, ור' יהודה פירש לדבריו, וכתב לפ"ז דקי"ל כר' יהודה, מפני שחכמים מודים לו.

ז] הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ד' ש"ב כתב לדינא דהנותן לחמותו גבינה, חוששת שהחליפתו בגבינת נכרי, משום דבושה היא ורוצה בתקנת בתה, וכ"כ בפי' הר"ן בחולין ו' ב', וכ"כ הטוש"ע בסימן קי"ט ס"ג, - וצ"ל בדעתם, דאף דבירושלמי אמרו דפליגי רבנן עלי' דר' יהודה וס"ל דהנותן לחמותו כנותן לשכנתו, מ"מ כיון דבגיטין ס"א ב' ובחולין ו' א' מייתינן למתניתין דהכא, ופרכינן דמהכא נלמד דחיישינן לאחלופי, משמע דקי"ל הכי.

ח] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דר' יהודה דאמר הכא דמעשר את שנותן לה, דחושש שלא יגרום לה מכשול, פליג על ר' יוסי דס"ל לעיל מ"ה דאין אנו אחראין לרמאין, - אך למש"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו דטעמא דר' יוסי הוא משום דס"ל דפונדקית מתכוין לגזול וע"כ אין אנו אחראין לה, הרי דבחמותו שהיא מתכונת לטובה מודה ר' יוסי דיש לחוש שלא להכשילה.[[215]](#footnote-215)

ט] **מודה ר' יהודה וכו',** לפ"מ שפירשו הר"ש והרא"ש ע"פ הירושלמי דפליגי רבנן עלי' דר' יהודה וס"ל דהנותן לחמותו כנותן לשכנתו, הרי דזהו דתני דמודה ר' יהודה דמודה לחכמים דפליגי עלי' דבשביעית לא חיישינן לאחלופי, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש דס"ל דלא פליגי רבנן עלי' דר' יהודה, פירש דהא דמודה ר' יהודה, היינו דאף דפליג על ר' יוסי דס"ל דאין אנו אחראין לרמאין, מ"מ מודה לו דמותר ליתן לחמותו שביעית.

י] **בנותן לחמותו שביעית שאינה חשודה להחליף להאכיל את בתה שביעית,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דבנותן לחמותו פירות בשביעית לא חיישינן שהחליפתן בפירות שביעית האסורין, וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"א ממעשר הי"ב, ומבו' בדבריו דחששא דשביעית היינו חשש ספיחי שביעית האסורין באכילה, ועמש"כ בזה התפא"י, והר"ש והרא"ש הוסיפו לפרש דהא דלא חיישינן להכי, הוא משום דבאתרי' דר' יהודה חמירא להו שביעית.[[216]](#footnote-216)

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב לפרש דהיינו דמותר ליתן לחמותו פירות שביעית שתבשלם לו, ולא חיישינן שמא יגרום לה מכשול שתקחם ותחליפם אם נתקלקלו ותאכלם שלא בקדו"ש,[[217]](#footnote-217) כיון שאינה חשודה לעבור על פירות שביעית לפי שהיא דבר חמור והי' בנ"א נזהרים בה מאד,[[218]](#footnote-218) ואינה מאכילה לאנשי ביתה פירות שביעית שלא בקדו"ש, אלא מה שנתן לה מפירות שביעית מחזירה לו ואפי' נתקלקל.[[219]](#footnote-219)

**פ"ד מ"א**

א] **הלוקח פירות ממי שאינו נאמן על המעשרות,** הקול הרמ"ז כתב דאף חשוד ממש דידוע שאינו מעשר נאמן בשבת, וכן נקט הפנ"י בכתובות כ"ד א', וכ"נ בד' הגר"א ביו"ד סימן קי"ט סקי"ח, עיי"ש.

אך בתוס' הגרע"א צידד דלא הקילו לשאלו בשבת ולאכול על פיו אלא בע"ה, ולא בחשוד ממש על המעשרות, וכן דקדק השושנים לדוד מד' הרמב"ם בפי"ב ממעשר ה"א והט"ז, עיי"ש, וכן נקט הפאה"ש בסימן י"ז סקס"ו, וכ"כ החזו"א בסימן ט' סק"ב ד"ה והא דהתירו, ועיי"ש שכתב דהוא משום דבחשוד הוי איסור דאוריתא דבחזקת טבל קיימא, וא"א לסמוך אלא בעדות ברורה.

ב] **ושכח לעשרן,** בירושלמי מדייקינן דלא התירו לשאלו ולאכול על פיו אלא כששכח לעשרן, אך כל שהוא מזיד לא,[[220]](#footnote-220) וכ"כ הט"ז ביו"ד סימן קי"ט סקי"ח מדעתו.[[221]](#footnote-221)

ג] **שואלו בשבת ואוכל על פיו,** בירושלמי אמרו חבריא בשם ר' חנינא דהא דהתירו לשאלו ולאכול על פיו הוא משום כבוד שבת, וכ"כ בפירש"י בכתובות נ"ה ב ד"ה ובתרומת ובמנחות ל' ב' ד"ה ה"ג ובחולין ע"ה ב' ד"ה אף.

אך דעת ר' ביבי בשם ר' חנינא בירושלמי דהוא משום דאימת שבת עליו, וכ"כ התוס' בכתובות שם ד"ה ובתרומת, והרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ב ממעשר ה"א, - והתוס' שם פירשו דהא דאימת שבת עליו הוא משום דשבת קובעת למעשר, וע"כ הוא ירא לשקר בשבת בדבר שאינו מעושר, וכ"כ התוס' במנחות ל' ב' ד"ה תרומות והר"ש והרא"ש במשנתינו, והרמב"ן בחולין ע"ה ב', ועיי"ש שהוסיף לפרש דהיינו דכיון שרואה שהשבת קובעת למעשר הוא סבור שאסור לאכול טבל בשבת יותר מבחול ולא משקר לי',[[222]](#footnote-222) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום שע"ה חמורה בעיניהם העבירה בשבת מחמת חומרת היום ולכן לא נחוש שישקר, וכ"כ הרמב"ם בהל' מעשר שם, והמאירי בכתובות נ"ה ב', ועיי"ש שהוסיף לפרש דהיינו שאינו עובר בה עבירה להכשיל את הלוקח באכילתו.

ד] בירושלמי פריך דלמ"ד דהא דשואלו ואוכל על פיו הוא משום כבוד שבת, מ"ט לא התירו אלא כששאלו, ומשני ע"י עילי עילה, והרא"ש פירש דהיינו דלא התירו אלא ע"י ששואלו דשמא יאמר האמת שאינם מעושרין, אך בביאור הגר"א ובשנו"א פירש דהיינו דלא התירו אלא כשיש במה לתלות.

ה] בפי' הריבמ"צ כתב ע"פ הירושלמי, דלמ"ד דהא דשואלו ואוכל על פיו הוא משום כבוד שבת, אף אם שאלו בחול יאכל בשבת, וכ"כ הר"ש והרא"ש, וכ"כ ההון עשיר,[[223]](#footnote-223) - אך התוס' במנחות ל' ב' ד"ה תרומת פירשו בד' הירושלמי דמשני דאף דהא דשואלו ואוכל על פיו הוא משום כבוד שבת, מ"מ כיון דלא התירו אלא בשוגג ולא במזיד, ע"כ לא התירו כששאלו בחול, והיינו דכל ששאלו בחול וסמך ע"ז שלא לעשרו הו"ל כמזיד ולא התירו לו לאכלו בשבת, וכ"כ בביאור הגר"א ובשנו"א.

ו] הריבמ"צ וש"ר כתבו ע"פ הירושלמי דלמ"ד דהא דשואלו ואוכל על פיו הוא משום דאימת שבת על ע"ה, ל"מ אלא כששאלו בשבת, אך כששאלו בחול אינו אוכל על פיו בשבת.

ויש להסתפק בהך דינא דכל ששאלו בחול אינו אוכל על פיו בשבת, אם היינו אף כשאמר לו כששאלו בחול שהוא כדי לאכלו בשבת, - ולכאו' תליא בפלוגתת רבוותא, דלדעת התוס' ודעימייהו דהא דאימת שבת על ע"ה הוא משום דשבת קובעת למעשר, וסבור שאסור לאכול טבל בשבת יותר מבחול ולא משקר לי', הדין נותן דאף אם אמר לו בחול שהוא שואלו כדי לאכלו בשבת מותר לאכול על פיו, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דאימת שבת על ע"ה הוא משום דחמורה העבירה בשבת ואינו עובר בו עבירה, הרי דכ"ז הוא כששואלו בשבת, דלא חיישינן שיעבור עבירה בשבת ויכשיל את הלוקח, אך כל ששואלו בחול אינו אוכל על פיו, וצ"ע.

ז] בתוספתא פ"ה ה"א תניא דה"נ ביו"ט שואלו ואוכל על פיו, והשעה"מ בפ"ה ממעשר הכ"ג כתב דלדעת התוס' ודעימי' דהא דאימת שבת על ע"ה הוא משום דשבת קובעת למעשר, בע"כ דאף יו"ט קובע למעשר, ונחלקו בזה רבוותא.[[224]](#footnote-224)

ח] **חשכה מוצ"ש לא יאכל עד שיעשר,** בירושלמי פריך דלמ"ד דהא דבשבת שואלו ואוכל על פיו הוא משום דאימת שבת על ע"ה, מ"ט כשחשכה מוצ"ש לא יאכל עד שיעשר אף ששאלו בשבת, ומשני דהוא מפני אחד שאין שבת עליו באימה,[[225]](#footnote-225) - והרא"ש פירש דהיינו דלא רצו לסמוך על אימת שבת אלא ביום השבת לפי שיש שאין עליו אימת שבת, וע"כ עשו טעם זה סעד עם כבוד השבת, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ג עשין קל"ה והמאירי בכתובות נ"ה ב', וכ"כ הגר"א בשנו"א, - אך בביאור הגר"א לירושלמי כתב דכיון דחיישינן שמא יש אחד שאין אימת שבת עליו, ע"כ לא סמכו עליו אלא בשבת דא"א לתקן, אבל בחול דאפשר לתקן לא סמכינן.[[226]](#footnote-226)

ט] בתוס' הגרע"א הק' דכיון דלא התירו אלא לצורך שבת, מ"ט סמכו להתיר האכילה דאיכא חשש טבל דבמיתה, ולא התירו להפריש בשבת דהוי רק שבות, ויש לסמוך בזה על רוב ע"ה מעשרין ועל שאלתו שכבר הוא מתוקן, ואין בקריאת שם משום מתקן, - וכתב דאפשר דהוא משום דחיישינן שמא יאמרו דמפרישין דמאי בשבת, ומשא"כ במה שהתירו לאכלו ליכא למיחש דיאמרו דקמו רבנן במילתא וידעו שהוא מעושר.

והאו"ש בפי"א ממעשר הי"ג בסו"ד כתב לישב, דעיקר מה שהתירו לשאלו ולאכול על פיו, הוא משום דכיון דיודע הע"ה שלא יעשר, אינו חשוד להאכילו דבר שאינו מעושר, אך אי נימא שיעשר ע"פ הע"ה, תו חשוד הע"ה טפי לשקר ולהטעותו על שאינו מעושר לומר מעושר.[[227]](#footnote-227)

י] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דחשכה מוצ"ש לא יאכל עד שיעשר, היינו אחר צאה"כ, אך בביה"ש דמוצ"ש אוכל על פיו לפי שעדיין לא נגמר היום, ובתוס' הגרע"א הק' דכיון דלא התירו לאכול על פיו אלא משום כבוד שבת, דמה"ט כשחשכה מוצ"ש לא יאכל עד שיעשר אף ששאלו בשבת, א"כ מ"ט אף בביה"ש התירו לאכול על פיו, הרי יכול להפריש עכשיו בביה"ש, וכדתנן בשבת ל"ד א' דספק חשיכה מעשרין את הדמאי, וה"נ הוא בביה"ש דמוצ"ש.[[228]](#footnote-228)

אמנם הנה בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק שנד' בקובץ מורי' גל' תל"ג - תל"ה נראה להדיא דכל הא דלא גזרו על שבות ביה"ש היינו בכניסת השבת, אך ביציאת השבת גזרו על השבות, וכ"כ התור"פ בעירובין ל"ד א' לדעת רש"י שם,[[229]](#footnote-229) ולפ"ז ניחא, דכיון דאין בידו לעשר בביה"ש דמוצ"ש, ע"כ התירו לו לאכול ע"פ מה ששאלו בשבת,[[230]](#footnote-230) וכ"כ המשנ"ר.

יא] הרמב"ם בפי"ב ממעשר ה"ב כתב דלא יאכל ממוצ"ש עד שיעשר דמאי על הכל על שאכל בשבת ועל הנשאר, ובד' המהר"י קורקוס שם ה"א מבו' דמפרש כן במה שאמרו בירושלמי דחשכה מוצ"ש מעשר מזע"ז,[[231]](#footnote-231) דהיינו דמעשר על מה שאוכל עתה וגם על מה שאכל בשבת, וכ"כ בפי' הרש"ס בדעתו, ועיי"ש שתמה ע"ז.

והמקד"ד בסימן נ"ז סק"ג הק' דהיאך הוא מפריש על מה שכבר אכל, וכתב דצ"ל דעשאוהו כמו תרומת חו"ל שאוכל והולך ואח"כ מפריש, אך הק' דכיון דמדינא לא שייכא הפרשה על מה שכבר אכל, א"כ היאך הוא מפריש עלה ממה שאוכל עכשיו, הרי הו"ל כמרבה במעשרות, כיון דמפריש גם על מה שאכל דלא שייכא בי' הפרשה, ומרבה במעשרות מעשרותיו מקולקלין דמעשר וטבל מעורבין זב"ז, ועיי"ש במש"כ בזה, - והחזו"א בסימן ט' סק"א ד"ה ומדברי כתב דאפשר דאה"נ צריך לחזור ולתרום מיני' ובי', אך כתב די"ל דהקילו בו כיון דחייל עליו שם תרומ"ע ומע"ש, כמו שפטרו חלת דמאי ולקוח בכסף מעשר.

יב] בל' הרמב"ם משמע, דכל הא דצריך להפריש במוצ"ש על מה שאכל, הוא רק כשנשתיירו בידו מפירות אלו, אך אם לא נשתייר בידו מפירות אלו א"צ להפריש עליהן מפירות אחרים.

ובטעמא דמילתא י"ל בתרי גווני, חדא, דכל שלא נשתייר מפירות אלו, הרי דכיון דהאמינו לע"ה בשבת ומחזקינן להן כמעושרין א"צ להפריש עליהן, ורק כשנשתיירו בידו מפירות אלו, והחמירו לחוש דאינם מעושרין, הרי דבה במידה דחיישינן דפירות אלו אינם מעושרין, ה"נ הפירות שאכל אינם מעושרין, וע"כ צריך להפריש עליהן, - וי"ל עוד, דהוא משום דא"א להפריש עליהן מפירות דמאי אחרים, משום דפירות אלו הם בחזקת מעושרין, ואף דבמוצ"ש מחמרינן שלא לאכול עד שיעשר מפני אחד שאין אימת שבת עליו, מ"מ מדינא יש להחזיק שהן מעושרין, והפירות האחרים הוו דמאי, והו"ל כמפריש מן החיוב על הפטור.[[232]](#footnote-232)

יג] בירושלמי שם פרכינן על הא דחשכה מוצ"ש מעשר מזע"ז, דמ"ד מפני כבוד שבת ניחא, ומ"ד מפני שאימת שבת עליו למה מעשר מזע"ז, ולפי' הרמב"ם י"ל דהיינו, דלמ"ד מפני כבוד שבת, הרי מן הדין הו"ל ככל דמאי, אלא דמשום כבוד שבת התירו לאכול דמאי ע"י עילה ששואלו, וע"כ שפיר יש להצריכו לעשר ע"ז במוצ"ש, אך למ"ד מפני שאימת שבת עליו, הרי סמכו על דבריו ומחזקינן להו כמעושרין, ומ"ט צריך לעשר במוצ"ש, - אך הגר"א כתב לפרש לפי דבריו דהיינו דלמ"ד מפני כבוד שבת, הרי באמת מחזקינן לה בדמאי, אלא שהקילו משום כבוד שבת, וע"כ שפיר מעשרין מזע"ז ששניהן שוין, אך למ"ד מפני שאימת שבת עליו הרי מחזקינן דהן מעושרין, ואף דבמוצ"ש לא יאכל עד שיעשר הוא חומרא שהחמירו מפני אחד שאי אימת שבת עליו, וא"כ היאך מעשרין מזא"ז, הרי הו"ל מן הפטור על החיוב או איפכא.[[233]](#footnote-233)

יד] **לא מצאו אמר לו אחר וכו',** התפאל"מ ביו"ד סימן קי"ט עמד בזה דמ"ט נקט לה בגונא דלא מצא את המוכר, הרי אף אם מצא את המוכר יהא אחר נאמן, ועיי"ש שכתב דאיירי הכא כשאין האחר יודע אלא על פי המוכר הע"ה שאמר לו כן בשבת, וע"כ כל שמצא את המוכר צריך לשאלו.

אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' להדיא דאיירי כשיודע האחר מעצמו, וע"כ הי' מקום להאמינו משום דאין אדם חוטא ולא לו, ומבו' עוד בדבריו דיותר יש להאמין את האחר מלהאמין את המוכר עצמו, וזהו שהוצרכה משנתינו להשמיענו דאף כשאמר לו אחר וכו' לא יאכל במוצ"ש עד שיעשר, ולפ"ז הדין נותן דהא דהאחר נאמן הוא אף כשמצא את המוכר, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם בפי"ב ממעשר ה"א דבכל ענין נאמן אחר לומר מעושרין הן, ולא הביא כלל למה שאמרו הכא דהא דאמר לו אחר הוא כשלא מצא את המוכר, - וצ"ל לפ"ז דהא דנקט לא מצאו אורחא דמילתא קתני, דכל שמצאו הוא שואל את המוכר שידוע שהוא יודע אם הן מעושרין.

טו] **אמר לו אחד שאינו נאמן על המעשרות מעושרין הן אוכל על פיו חשכה מוצ"ש לא יאכל עד שיעשר,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דס"ד דיהא נאמן אף בחול כיון שהעדות אינה לו אלא לזולתו ואין אדם חוטא ולא לו, וקמ"ל דאינו נאמן אלא בשבת בלבד.

אמנם הנה הרמב"ם בפי"ב ממעשר הי"ז כתב, ז"ל, חשוד שהעיד על של אחרים נאמן חזקה אין אדם חוטא ולא לו, וא"צ לומר ע"ה, לפיכך ע"ה וכו' אמר אלו פירות מתוקנין בשל אחרים נאמן, וכ"כ הרמב"ם בפי"א מעדות ה"ח דהחשוד על הדבר יש לו לדון בו ולהעיד עליו לאחרים חזקה אין אדם חוטא כדי שיהנו אחרים, וע"כ נאמן ע"ה לומר פירות פלוני מתוקנין הן, והראב"ד בהל' עדות שם תמה ע"ז ממשנתינו, והכס"מ שם כתב דהיינו מהא דתנן הכא דאף כשאמר לו אחר שאינו נאמן על המעשרות מעושרין הן לא יאכל במוצ"ש עד שיעשר, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב ממעשר ה"א, והרי דאף דהוא מעיד על של חבירו, אפ"ה אינו נאמן אלא בשבת,[[234]](#footnote-234) וכן הק' הב"י ביו"ד סימן קי"ט.

ובישוב ד' הרמב"ם מצינו כמה דרכים, **א** הכס"מ שם כתב דשאני הכא דיש לחוש שמא אמר לו כך כדי שלא ימנע מלאכול בשבת.[[235]](#footnote-235) - **ב** הלח"מ שם כתב דבענין דמאי לא האמינו לע"ה על של חבירו, משום דהוא סובר דודאי ל"ה חבירו מוכר אם ל"ה מעושר, דלא הי' נותן תקלה לחבירו שיאכל דבר שאינו מעושר, וכיון שנראה לו שהוא מעושר, מורה התירא ומעיד על כך, ויש לחוש דשמא זה שמעיד הוא מן המעשרין וחבירו שמכר הוא מן שאינם מעשרין, ועמש"כ ע"ז הפר"ח ביו"ד שם סקי"ז. - **ג** הב"ח ביו"ד שם כתב דשאני הכא דכיון דקודם שהעיד האחר שהן מעושרין לקחן ע"ד לעשרן אלא ששכח לעשרן, ע"כ אף דבשבת הקילו עליו, מ"מ במוצ"ש לא יאכל עד שיעשר דכבר עליו עליו חיוב הפרשת מעשר משעה שלקחם, ומשא"כ התם דאיירי כשבא ליקח מע"ה לכתחילה ואחר מעיד עליהן שהן מעושרין ועל פיו לוקחין, א"צ לשערן, דלא נתחייבו כלל פירות אלו בהפרשה, כיון דקודם מעשה הלקיחה העיד האחר שהן מעושרין וע"ד כן לקחן שלא לעשרן.[[236]](#footnote-236) - **ד** הט"ז שם סקי"ח בתו"ד כתב דהכא מיירי כשיש לחוש לרמאות שעשו קנוניא. - **ה** הפר"ח שם סקי"ז כתב דמתניתין לא עיילא נפשה בפלוגתא, דלדעת ר"מ מתפרשת משנתינו כפשטה, דהוא משום דהחשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו, ולדעת רשב"ג מיתוקמא מתניתין בענין שלא מהימן אחברי' כמו בגומלין, ואפ"ה התירו לו בשבת מפני שאימת שבת על עליו או מפני כבוד השבת. - **ו** הגר"א שם סקי"ח כתב דכל מש"כ הרמב"ם דהוא נאמן על של חבירו, היינו בסתם אדם, אך חשוד אינו נאמן על של חבירו, והכא דתנן א"ל אחר שאינו נאמן משמע דידוע שאינו נאמן, וע"כ אינו נאמן אלא בשבת. - **ז** התפאל"מ ביו"ד שם כתב דהכא איירי כשאין האחר יודע אלא על פי המוכר ע"ה שהגיד לו בשבת שהן מעושרין, וע"כ ל"מ מידי הא דאין אדם חוטא ולא לו, שהרי הוא עצמו אינו יודע אלא על פי המוכר ע"ה שאינו נאמן בכך, והביאו בתוס' הגרע"א במשנתינו. - **ח** החוו"ד שם סק"ד האריך דדוקא חשוד לתיאבון נאמן על של אחרים, אך חשוד שלא לתיאבון אינו נאמן, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה"ט הכא שבא להעיד על פירות דמאי של ע"ה חבירו שהחזיקן בחזקת מעושר, הוא חשוד לאכלן אף שלא לתאבון, כמבו' בעירובי ל"ב א', וע"כ אינו נאמן ע"ז אף בשל אחרים, ומש"כ הרמב"ם דהוא נאמן מיירי בפירות שהם ספק טבל, וכיון דאין ע"ה חשוד לאכול טבל אלא לתיאבון, ע"כ הוא נאמן ע"ז בשל אחרים. - **ט** המחנ"א בהל' רבית סי"ב כתב דלק"מ דאף דחשוד נאמן על אחרים, הרי גם בשאר איסורין אין ע"א נאמן במידי דאתחזק איסורא כל שאין בידו לתקנו,[[237]](#footnote-237) וכל מש"כ הרמב"ם דחשוד שהעיד על של אחרים נאמן איירי באחר עומד עמו.[[238]](#footnote-238) - **י** הפנ"י בכתובות כ"ד א' כתב דהא דאינו נאמן על של חבירו הוא משום דאתחזק איסורא, ואין ע"א נאמן במקום דאתחזק איסורא, ואך דכ"ז הוא כשמעיד על פירות של ודאי חשוד דהו"ל כאתחזק איסורא, אך כשמעיד על פירות של ע"ה, כיון דרוב ע"ה מעשרין ל"ה כאתחזק איסורא, וע"כ הוא נאמן. - **י** המקד"ד בסימן נ"ז סק"ב כתב דהיינו משום דהכא אף חבר אינו נאמן מן הדין, דהא דנאמן חבר לומר על של אחרים שהוא מעושר, אמרו ביבמות פ"ח א' דהוא משום דבידו לתקן, וע"כ הכא ששאלו אחר בשבת דא"א לתקן בשבת, נמצא דאי"ז בידו, וע"כ אינו נאמן.[[239]](#footnote-239)

טז] **תרומת מעשר של דמאי,** הר"ש כתב דהא דנקט תרומת מעשר, הוא משום דאין מפרישין מדמאי תרומה גדולה דלא נחשדו עלי', אך על תרומת מעשר נחשדו, ובטעם הא דנחשדו על תרומ"ע ול"ד לתרומה גדולה דלא נחשדו עלי', מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בבכורות י"א ב' ד"ה דמאי כתב דהוא משום דסבר ע"ה דללוי הוא דפקיד רחמנא למיתב תרומ"ע ולא לדידי, ועד"ז כתב המאירי בכתובות נ"ה ב'. - **ב** הר"ש כתב דהוא משום דהם סבורים שאינה במיתה כל זמן שלא הופרש מעש"ר. - **ב** הרא"ש כתב דהא דלא נחשדו על תרומה גדולה הוא משום דחטה אחת פוטרת את הכרי, וע"כ נחשדו על תרומת מעשר שהיא אחד מק'. - **ד** המפרש בנדרים פ"ד א' כתב דהוא משום דלא למדנו בה עון מיתה אלא מהיקש, והואיל ולא כתיב בה בפירוש מיתה משו"ה לא מציית ע"ה להקישא ואינו מפריש תרומ"ע.

יז] מד' הר"ש מבו' דמפרש למשנתינו כשהפריש החבר תרומ"ע מפירות דמאי, וחזרה התרומ"ע למקומה, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש, וכ"ה מבו' בפירש"י בכתובות נ"ה ב' ובמנחות ל' ב' ובחולין ע"ה ב' ובד' הראב"ד בפי"ב ממעשר ה"ד, ובד' עוד מקמאי.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ב ממעשר ה"ד פירשה כשהפריש הע"ה תרומ"ע מפירותיו וחזרה ונפלה בפנינו, דאם חזר ואמר הפרשתי' נאמן, - והראב"ד שם תמה ע"ז, דלפ"ז בע"כ דאיירי כשנפלה למאה, דאם נפלה לפחות ממאה ל"מ לחזור ולהפריש ממנה, וא"כ מאי אימת דימוע על ע"ה, והמאירי בכתובות נ"ה ב' כתב לישב, דאף דכשנפלה ליותר ממאה סגי לה בהעלאה, מ"מ כיון שקרא עלי' שם תרומה אימת דימועה עליו, והמהר"י קורקוס שם כתב דהוא משום דאף כשנפלה ליותר ממאה היא אסורה לזרים עד שיגבי' האחת, והוי אימת דימוע זה על ע"ה.

והמאירי שם כתב לפרש לד' הרמב"ם בע"א, דאיירי כשהי' המוכר אומר תחילה שהפירות מתוקנין, אלא דמתוך שלא היינו מאמינים בו והוא רדוף למכור הפריש תרומ"ע לפנינו כדי שיקפצו על תבואתו לוקחין,[[240]](#footnote-240) וכל כיו"ב דיו בהעלאה אף בפחות ממאה.[[241]](#footnote-241)

יח] הר"ש הביא מירושלמי דפליגי תנאי בדין תרומ"ע של דמאי, דדעת ר"א דאם חזרה למקומה מדמעת ואם חזרה שלא במקומה אינה מדמעת, ודעת חכמים דבין במקומה ובין שלא במקומה מדמעת, ודעת רבי דבין במקומה ובין שלא במקומה אינה מדמעת, וכתב דהא דנקט תנא דמתניתין שחזרה למקומה, הוא כר"א, וכ"כ הרא"ש, וכתב דפלוגתייהו הוא בדמאי ולא בודאי.

ובטעם הפלוגתא בזה כתב הגר"א בשנו"א דחכמים דס"ל דאף שלא במקומה מדמעת הוא משום דס"ל דעשו חיזוק לדבריהם כשל תורה, ורבי דס"ל דאף במקומה אינה מדמעת הוא משום דס"ל דלא עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה, ור"א דס"ל דבמקומה מדמעת ושלא במקומה אינה מדמעת, מפרשינן לה בירושלמי דהוא משום משום שהיא מתרת את השירים לאכילה, ופירש הגר"א דהיינו דכיון דקודם שהפרישה היתה אוסרת את הכל משום טבל וכשהפרישה הותר הכל, היאך נימא דכשנפלה אח"כ לתוכה יהא מותר, והו"ל כחוכא ואיטלולא, דמה בין הפרישה ללא הפרישה, אבל כשחזרה שלא למקומה שלא התירה אותה התבואה מעולם אינה מדמעת כיון שהיא של דמאי.[[242]](#footnote-242)

יט] **ר"ש שזורי אומר אף בחול שואלו ואוכל על פיו,** בתוספתא פ"ה ה"ג תניא דהוא משום דכשם שאימת שבת על ע"ה כך אימת דימוע על ע"ה, וכן תניא בירושלמי דהוא משום דאימת דימוע על ע"ה והוא אומר אמת, וכ"כ הראשונים במשנתינו, ובטעם הא דאימת דימוע על ע"ה, כתב הר"ש דהוא משום דמשקרא עלי' שם תרומה ירא לשקר,[[243]](#footnote-243) אך הרמב"ן בחולין ע"ה ב' כתב דדמי להא דאימת שבת על ע"ה דהוא משום דשבת קובעת למעשר ואסור באכילת עראי, וה"נ אימת דימוע על ע"ה לפי שאסור לאכול ממנו אפי' עראי, - אך בפירש"י בכתובות נ"ה ב' ד"ה ובתרומ"ע של דמאי כתב דטעמא דר"ש שזורי הוא משום דהימנוהו רבנן במקום פסידא כה"ג שאין לו תקנה לחזור ולהפריש אלא למוכרה לכהנים בדמי תרומה והפסד הוא לו, וכ"כ בפירש"י במנחות ל' ב' ד"ה ה"ג תרומ"ע ובחולין ע"ה ב' ד"ה תרומ"ע.[[244]](#footnote-244)

ובד' הרמב"ן בחולין שם משמע דד"ז תליא בהא דפליגי בירושלמי בטעם הא דבשבת שואלו ואוכל על פיו, דלמ"ד דהא דשואלו ואוכל על פיו הוא משום דאימת שבת על ע"ה, הרי דה"נ הא דבדימוע שואלו ואוכל על פיו הוא משום דאימת דימוע על ע"ה, אך למ"ד דהא דשואלו ואוכל על פיו הוא משום עונג שבת, הרי דה"נ הא דבדימוע שואלו ואוכל על פיו הוא משום פסידא, ורש"י לטעמי' שפירש דהא דבשבת שואלו ואוכל על פיו הוא משום עונג שבת, פירש גם דהא דבדימוע שואלו ואוכל על פיו הוא משום פסידא, - אך בד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש משמע דאף דבהא דבשבת שואלו ואוכל על פיו נחלקו אם הוא משום דאימת שבת על ע"ה או משום כבוד שבת, מ"מ בהא דבדימוע שואלו ואוכל על פיו לכו"ע הוא משום דאימת דימוע על ע"ה.

כ] החזו"א בסימן ט' סק"ב ד"ה ויש לעי' נסתפק לדעת רבנן דפליגי על ר"ש שזורי וס"ל דאינו נאמן, אם הוא אף כששואלו בשבת, ועיי"ש שכתב דמסברא דאף בשבת אינו נאמן דכיון דכבר חל עליו שם תרומה חמיר טפי.

אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דחכמים אינם סוברים כן, אלא אינו נאמן "בחול" בשום פנים ואפילו במדומע, ומבו' להדיא דכל הא דאינו נאמן לרבנן הוא בחול, אך בשבת הוא נאמן, והיינו משום דאף כשאינו מדומע הוא נאמן בשבת, וכ"ש במדומע דהוא נאמן.

כא] וי"ל דדין זה תליא בפלוגתת הראשונים, דהנה החזו"א שם כתב טעם הא דאינו נאמן, דהוא משום דעיקר הא דמהימנינן לי' לע"ה מכח הא דאימת שבת עליו, אי"ז משום דחשבינן לי' לשבת לגבי חול כחמור ואף דהוא חשוד לחול הוא נאמן לשבת, שהרי בעיקרו שוין הן, וגם הרי הע"ה חשוד לאכול טבל בשבת והו"ל חשוד על הדבר שאינו מעידו, אלא משום קולות דמאי אתינן עלה, וקולות דמאי אינם אלא קודם שהפריש, אך אין מאכילין תרומ"ע ומע"ש של דמאי לעניים, וע"כ ה"נ לענין תרומ"ע שחזרה למקומה דלרבנן אף בשבת אינו נאמן.

ואמנם הנה כבר נתבאר לעיל פ"ג מ"א אות ד' דפליגי רבוותא בהך מילתא, דדעת הרמב"ן ודעימי' דמאכילין תרומ"ע ומע"ש של דמאי לעניים, אך בד' הריבמ"צ משמע דאין מאכילין לעניים אלא טבל הטבול לדמאי, ולפ"ז הרי דנידו"ד תליא בפלוגתא זו, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דקולות דמאי הם אף בתרומ"ע של דמאי, הדין נותן דכ"ה דבטבל דדמאי שואלו בשבת ואוכל על פיו ה"נ הוא בתרומ"ע של דמאי שחזרה למקומה, וכאשר כ"ה דעת הרמב"ם, אך לדעת הריבמ"צ דקולות דמאי הם רק בטבל דדמאי, י"ל דכל הא דשואלו בשבת ואוכל על פיו הוא רק בטבל דדמאי, אך בתרומ"ע של דמאי אינו נאמן.[[245]](#footnote-245)

**פ"ד מ"ב**

א] **המדיר את חבירו שיאכל אצלו,** הריבמ"צ כתב דהיינו שאמר לו קונם שאתה נהנה לי אם לא תאכל עמי, וכ"כ הר"ש והרא"ש, ולפ"ז הוא חד גוונא עם הא דתנן בסיפא דבשבת שני' אע"פ שהוא נודר ממנו הנאה וכו'.

אך הרמב"ם בפי"ב ממעשר ה"ג כתב דהיינו שנשבע על חבירו שיאכל עמו, ורק בסיפא הוא דאיירי כשנדר ממנו הנאה, וצ"ב דמה מהני שבועתו על חבירו שיאכל עמו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהר"י קורקוס שם כתב דהיינו משום דכל שמפציר ונשבע עליו איכא דרכי שלום, והיינו דאף דאינו מחויב לקיים שבועה זו, מ"מ כיון דחזינן דהע"ה מקפיד כ"כ שיאכל אצלו עד שנשבע ע"ז, יש בזה מפני דרכי שלום, ומכח זה התירו לו לאכול עמו. - **ב** המהר"י קורקוס שם כתב עוד דהוא משום דמצוה על חבירו לקיים שבועתו של זה, והיינו כמש"כ הרמב"ם בפ"ה משבועות ה"ג במי שנשבע על אחרים שיעשו כך וכך, דאם קיימו דבריו הרי הם משובחין שלא הרגילו להוציא שבועה לשוא, וכ"כ האו"ש בהל' שבועות שם ה"ד.[[246]](#footnote-246) - **ג** התוי"ט כתב דאיירי כשהשביעו וענה אמן, דבכה"ג חלה עליו השבועה. - **ד** בתוס' אנ"ש כתב בשם הרמ"ז דהיינו כשאמר שהוא נשבע שלא יעשה לו דבר פלוני או כיו"ב.[[247]](#footnote-247)

ב] התוס' אנ"ש כתב בשם הרמ"ז שהק' על פי' התוי"ט דאיירי כשענה אמן דאי"ז במשמעות ל' הרמב"ם שכתב הנשבע על חבירו, ולא כתב המשביע את חבירו, - ועיי"ש שהק' עוד דבכה"ג שהשביעו חבירו וענה אמן מ"ט התירו לא שיאכל אצלו, ואטו הקופץ ונשבע שיאכל אצל ע"ה נתיר לו,[[248]](#footnote-248) ועוד דקי"ל דהנשבע על איסור דרבנן אין השבועה חלה, כמש"כ השו"ע ביו"ד סימן רל"ט ס"ו.[[249]](#footnote-249)

ג] **והוא אינו מאמינו על המעשרות,** החזו"א בסימן ט' סק"ב ד"ה והא דאוכל כתב דלא התירו בזה אלא בע"ה, ולא בידוע שהוא חשוד, דבחשוד הוי איסור דאורייתא דבחזקת טבל קיימא וא"א לסמוך אלא בעדות ברורה, - ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא שהבאנו לעיל מ"א אות א', עיי"ש.

ד] **אוכל עמו בשבת הראשונה,** הכו"פ בפל"ט כתב דאיירי הכא כשהדירו בשבת שלא הי' דרך להתנות, דאם הדירו בחול הרי יש בידו להתנות, ולא הותר לו בכה"ג לאכול עמו.

אמנם הנה הר"ש לקמן פ"ז מ"א עמד בהא דתנן התם דהמזמין את חבירו שיאכל אצלו והוא אינו מאמינו על המעשרות אומר מער"ש וכו', דמ"ש מהכא שהתירו לאכול עמו אע"פ שאינו מאמינו, וכתב דהיינו רק במדיר את חבירו והתם איירי בלא מדיר, א"נ דהכא איירי בשבת ראשונה כגון שבת של פרוטוגמיא, והתם איירי בשאר שבתות,[[250]](#footnote-250) - ומבו' בדבריו דמה שהתירו הכא לאכול עמו הוא אף כשהדירו מער"ש שהי' בידו להתנות, דאם איירי רק כשהדירו בשבת דל"ה בידו להתנות, הרי לק"מ מהתם, דכיון דבידו להתנות צריך להתנות, וכ"כ הכו"פ שם דמתניתין דהמזמין את חבירו היא בער"ש שיש בידו להתנות, וע"כ לא הותר לאכול עמו, - וגדולה מזו מצינו בפי' הרש"ס שפירש דהא דאוכל עמו שבת ראשונה הוא כל שבעת ימי המשתה, והרי דאף בחול שיש בידו להפריש, מ"מ התירו לאכול עמו.

ה] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דהיינו בשבת של פרוטוגמיא דהתירו בזה משום איבה, ופירשו דהיינו שבת הראשונה של שמחת נישואין של בחור שנשא בתולה, ובתשו' מהרי"ל סימן ל"ה כתב בשם רבינו שמחה דשבת של פרוטוגמא היינו של אסיפה כגון לסעודת מצוה.[[251]](#footnote-251)

אך הרמב"ם בפי"ב ממעשר ה"ג לא חילק בזה, ודבריו מתישבים למש"כ בביאור הגר"א לירושלמי דפרכינן עלה, דכיון דטעם ההיתר הוא משום איבה אין לחלק בין שבת של פרוטוגמיא לשאר שבתות, עיי"ש, ועד"ז כתב הרדב"ז בהל' מעשר שם בדעתו, דלפ"מ שאמרו בירושלמי דטעם ההיתר הוא משום איבה, יש להתיר אף בשבת דעלמא דאיכא איבה, וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן קי"ב סקל"ב דטעמא דהרמב"ם הוא משום דאף בשבת דעלמא איכא איבה.[[252]](#footnote-252)

ו] בתשו' מהרי"ל שם כתב בשם רבינו שמחה שהתיר לאכול פת של גוים לנזהר עם שאינו נזהר משום איבה, ולמד לזה ממה שהתירו הכא אכילת דמאי בכה"ג דאיכא משום איבה,[[253]](#footnote-253) והביאו הרמ"א ביו"ד סימן קט"ו סי"ב.[[254]](#footnote-254)

ובד' הגר"א שם סקל"ב משמע דהוא כדעת הרמב"ם דהתירו אף שלא בשבת של פורטוגמיא, וע"כ ה"נ יש להתיר בפת של גוים, אך לדעת ש"ר דלא התירו אלא בשבת של פרוטוגמיא, אך בלא"ה לא התירו לאכול דמאי עם ע"ה משום איבה, ה"נ אין להתיר לאכול פת של גוים עם מי שאינו נזהר, - אך בד' רבינו שמחה שם מפורש דאף דהא דהתירו לאכול דמאי עם ע"ה הוא בשבת של פרוטוגמיא דהוא לסעודת מצוה, מ"מ למד מזה להתיר לאכול פת של גוים עם מי שאינו נזהר, וצ"ע.[[255]](#footnote-255)

ז] **ובשבת שני' אע"פ שהוא נודר הימנו הנאה,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דגם ברישא איירי כשנדר ממנו הנאה, והתוי"ט כתב דלפ"ז הא דתנן הכא אע"פ שהוא נודר הימנו הנאה, היינו דאע"פ דאיירי הכא כשנדר ממנו הנאה, מ"מ אסור לאכול עמו,[[256]](#footnote-256) - ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם אתיא מתניתין בפשוטה, דברישא איירי שלא הדירו הנאה, אלא שנשבע על חבירו, וקמ"ל דאף בכה"ג שרי לאכול עמו בשבת ראשונה, והכא קמ"ל דבשבת שני' אסור אף כשהדירו הנאה, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, - והגר"א בשנו"א כתב לפרש דברישא איירי כשהדירו אכילה, והכא קמ"ל דבשבת שני' אסור אף כשהדירו הנאה דחמיר טפי.

ח] **לא יאכל עד שיעשר,** הרא"ש עמד בזה דמ"ט אסור לאכול, ומ"ש מהא דתנן בריש פירקין דבשבת שואלו ואוכל על פיו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרא"ש כתב דדוקא בלוקח התירו לסמוך על דבריו, והתוי"ט כתב דהיינו דרק כשכבר לקח והרי הן שלו התירו לו שיסמוך בשבת על פיו. - **ב** הרדב"ז בפי"ב ממעשר ה"ג כתב דהכא איירי כשאומר לו הע"ה בחול מעושרין הן, וע"כ הוא דלא התירו אלא בשבת ראשונה מפני דרכי שלום, ואה"נ דאם אומר לו כן בשבת שרי אף בשבת שני'. - **ג** בביאור הגר"א לירושלמי לעיל בפירקין פירש דהירושלמי פריך לה, ומוכחינן מינה דלא התירו לשאלו בשבת ולאכול על פיו אלא בפירות שנסמכה דעתו עליהן מער"ש, ויש צער כשאינו אוכלן, והחזו"א בסימן ט' סק"א ד"ה שם בשבת כתב לפרש כן גם בד' הרא"ש. - **ד** בחי' מהרי"ח כתב דשבת הראשונה ושבת השני' היינו שבוע הראשון ושבוע השני ואיירי בימות החול, וע"כ לא הותר לאכול על פיו, וכ"כ הרש"ש והמשנ"ר. - **ה** למש"נ לעיל אות ד' מד' הר"ש דאיירי הכא אף כשהדירו מער"ש דהי' בידו להתנות, הרי דמה"ט ליכא בזה להתירא דבשבת שואלו ואוכל על פיו, שהרי לא התירו כן אלא כששכח לעשרן אך כל שהוא מזיד לא, וכמו שאמרו בירושלמי בריש פירקין, ונתבאר לעיל מ"א אות ב'.

ט] המשנ"ר כתב דמשנתינו איירי במזמין את חבירו בן עירו, דאם בבן עיר אחרת הרי הוי אורח, ומאכילין את האכסנאין דמאי, וזה לדעת הרמב"ם דהא דמאכילין את האכסנאין דמאי הוא באורחים, (אך ש"ר פירשו בע"א, ונתבאר לעיל פ"ג מ"א אות ט').

אך הדרך אמונה בביאוה"ל בפי"ב ממעשר ה"ג כתב דהכא שמזמינו שיהא בשמחת נישואין שלו והוא בא לכבוד ולטובת המזמן, לי"ב להתירא דמאכילין את האכסנאין דמאי שהוא משום מצות הכנסת אורחים, - ועיי"ש שכתב דאף לדעת הרמב"ם שם דלא איירי בשבת של פרוטוגמיא, מ"מ איירי כשהמזמן רוצה שיתארח אצלו והמזומן אין לו צורך בזה, ובכה"ג לא שייך כלל ההיתר של הכנסת אורחים.

**פ"ד מ"ג**

א] **ר"א אומר אין אדם צריך לקרות שם על מעשר עני של דמאי וחכ"א קורא שם,** בנדרים פ"ד ב' ובמכות י"ז ב' מפרש רב יוסף דטעם פלוגתייהו הוא דר"א ס"ל דמעשר עני אינו טובל, ולא נאסר לאכול מן הכרי קודם הפרשת מעשר עני, וע"כ א"צ לקרוא שם על מעשר עני של דמאי מספק, וחכמים ס"ל דמעשר עני טובל ואסור לאכול מן הכרי קודם הפרשת מעשר עני, וע"כ צריך לקרות שם על מעשר עני של דמאי, להפקיעו מאיסור טבל, - ואביי פליג דלכו"ע מעשר עני טובל, וטעמא דר"א דא"צ לקרות שם על מעשר עני של דמאי הוא משום דלא נחשדו ע"ה ע"ז, וחכמים פליגי וס"ל דנחשדו ע"ז ע"ה.

ובטעם הפלוגתא אם נחשדו ע"ה על מעשר עני, אמרו בנדרים שם דטעמא דר"א דלא נחשדו ע"ה ע"ז, הוא משום דאילו מפקר נכסי' והוי עני ושקל לי' לי"ל פסידא,[[257]](#footnote-257) והר"ן שם כתב דהיינו דהם מפרישים מעשר עני כיון שאינם מפסידין כלום, כיון שאם רוצים לעכבו מפקירין נכסיהן והוא ראוי להן, וטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דאין אדם מפקיר נכסיו שירא שמא יזכה בהן אדם אחר.

אך במכות שם אמרו דטעמא דר"א דלא נחשדו ע"ז ע"ה הוא משום דממונא הוא, ופירש"י דהיינו דכיון דלי"ב איסור אכילה אלא גזל עניים ואיהו לגזל עניים לא חייש, ע"כ הוא מפריש להפקיע טבלו,[[258]](#footnote-258) דדוקא מעש"ר אינו מפריש משום דסבור שאם יפריש יהא צריך להפריש ממנו תרומ"ע שהוא במיתה, וכן מע"ש אינו מפריש משום דצריך להעלותו ולאכלו בירושלים, ורבנן ס"ל דכיון דטריחא לי מילתא לא מפריש, - והר"ש והרא"ש גרסי התם דטעמא דר"א דלא נחשדו ע"ז ע"ה הוא משום דממונא דידי' הוא, והרא"ש פירש דהיינו דכיון דטוה"נ שלו ואם ירצה יתן הוא מפריש להפקיע איסור טבל ולא מחשב לי' גזל כיון דממונו הוא ועדיין לא זכו בו עניים.[[259]](#footnote-259)

ב] הר"ן בנדרים שם כתב לפרש טעם הפלוגתא אם מעשר עני טובל, דמ"ד דאינו טובל ס"ל דא"א שיהא הכלי עצמו חמור מפני מעשר עני המעורב בו יותר ממעשר עני עצמו, דבשלמא תרומה בדין הוא שתהא טובלת, דכיון שהיא עצמה אסורה ראוי הוא שתאסור תערובתה, דכיון דבע"כ צריך להרימה מן הכרי אינה מתבטלת שם ומשו"ה אוסרת, אבל מעשר עני שהוא עצמו מותר לזרים היאך יהא תערובתו חמור ממנו, ומ"ד דטובל יליף לה מדכתיב לא תוכל לאכול בשעריך ולהלן הוא אומר ואכלו בשעריך ושבעו, מה שעריך האמור להלן מעשר עני אף כאן מעשר עני ואמר רחמנא לא תוכל.

והגבו"א במכות ט"ז ב'' כתב לפ"ד הר"ן, דאף למ"ד דמעשר עני אינו טובל מ"מ מע"ש טובל, דכיון דהוא אסור לאכלו חוץ לירושלים ואינו נאכל בטומאה וכו', ראוי הוא שיאסור תערובתו, וע"כ הוא טובל, ואע"ג דל"ד לגמרי איסור טבל קודם ההפרשה לאיסור המע"ש אחר ההפרשה, דקודם ההפרשה אסור לאכלו אפי' בירושלים, ואחר ההפרשה מותר לאכלו בירושלים או בכל מקום ע"י פדיון, הרי גם בטבל לתרומה הוא כן, דתרומה עצמה מותרת לכהן והטבל אסור לכהן, ובע"כ דלא אמרינן לה"ט דלא יהא תערובתו חמור ממנו, אלא אם אין קדושה כלל לאחר הפרשה, אך אם גם לאחר הפרשה יש עליו קצת קדושה, שפיר יש להחמיר בתערובתו יותר ממנו, - ועיי"ש שתמה בזה, דמ"מ כיון דאף בטבל לתרומה ה"ז חמור קודם ההפרשה יותר מאחר ההפרשה, תו אין לנו הוכחה על מעשר עני שלא יהא טובל מכח ה"ט דאין להחמיר קודם ההפרשה מאחר ההפרשה, שהרי גם בתרומה יש חומרא במקצת קודם ההפרשה מלאחר ההפרשה, ואף דבטבל לתרומה אי"ז אלא חומרא זוטא ובטבל למעשר עני הוי חומרא רבא, מה לי חומרא רבא מה לי חומרא זוטא.

ג] בל' הר"ן בנדרים שם ד"ה אין אדם צריך וד"ה וחכ"א משמע דאף למ"ד דמעשר עני אינו טובל היינו דלי"ב איסור מיתה, ובפשוטו היינו דלא נתמעט אלא ממיתה, אך יש בזה להלאו דטבל, - וצ"ב דלמש"כ הר"ן דא"א שיהא תערובתו חמור ממנו, הדין נותן דכיון דמעשר עני עצמו מותר באכילה אף לזרים, ליכא איסור טבל כלל בטבל למעשר עני.

ונראה בביאור ד' הר"ן, דהנה ממש"כ הר"ן בהא דתרומה טובלת דהוא משום דבע"כ צריך להרימה מן הכרי, וע"כ אינה מתבטלת שם, למדנו דאף בלא איסור טבל, הי' חייב בע"כ להרים תרומה מן הכרי, והיינו דמכלל מצות תרומה הוא שיפריש תרומה מן הכרי ולא יאכל מן הכרי בלא הפרשה, - ולפ"ז הרי דמה"ט אף אם מעשר עני אינו טובל, מ"מ מכלל מצות מעשר עני הוא שיפריש מעשר עני ולא יאכל מן הכרי בלא הפרשה, וע"כ הוא דאסור לאכול טבל למעשר עני, דאף דלי"ב לאיסור טבל, מ"מ עובר בזה על מצות מעשר עני.

ד] אמנם הנה הרא"ש בנדרים שם כתב בביאור מה שאמרו שם דלמ"ד דמעשר עני אינו טובל אין בו טוה"נ לבעלים, דהיינו דכיון "דיכול לאכול הטבל בלא הפרשת מעשר עני", הוי כאילו לא כתיב בהו ונתת, "דאי בעי לא מפריש ולא יהיב", הלכך לא חשיב טובת הנאה כי יהיב לי', ומבו' בדבריו דפליג ע"ד הר"ן וס"ל דלמ"ד דמעשר עני אינו טובל, מותר לאכול מן הכרי בלא הפרשת מעשר עני ואי בעי לא מפריש, והיינו דמצות מעשר עני אי"ז אלא מצות הפרשה בעלמא, אך לא נאסר לאכול מן הכרי בלא הפרשה.

ה] בירושלמי אמרו דטעמא דר"א דא"צ לקרוא שם על מעשר עני של דמאי הוא משום דכיון שהוא יודע שהוא בעון מיתה מפריש, וצ"ב דהרי אף טבל למעש"ר ולמע"ש הוא בעון מיתה, ואפ"ה חשודין ע"ז ע"ה, - ובפי' הר"ש הנד' כתב דהוא כמו שאמרו במכות דהא דלר"א אין ע"ה חשודין על מעשר עני הוא משום דממונא הוא, ובפי' הרש"ס הוסיף לפרש דהיינו דאף דטבל למעש"ר ולמע"ש הוא בעון מיתה, מ"מ חשוד ע"ז ע"ה משום דסבור שאם יפריש יהא צריך להפריש ממנו תרומ"ע שהוא במיתה, וכן מע"ש אינו מפריש משום דצריך להעלותו ולאכלו בירושלים, ומשא"כ במעשר עני דהוא ממונא בעלמא, מפריש לי' משום עון מיתה.

ו] ובירושלמי שם אמרו דטעמא דרבנן הוא משום דבלא כך קורא שם וא"צ להפריש, והר"ש כתב דהיינו דבלא כך שפשוט לך שמפריש, הרי סגי בקריאת שם בעלמא, וע"כ אין לחוש אם נחמיר עליו לקרוא שם בספק מועט, וכ"כ הרא"ש והרע"ב, ועד"ז כתבו הרש"ס והגר"א והמהרא"פ.

אמנם הנה בפי הר"ש הנד' כתב להשוות ד' הירושלמי לסוגיית הגמ' במכות, וצ"ב, שהרי במכות מפרשינן דטעמא דרבנן הוא משום דטריחא לי' מילתא וע"כ לא מפריש, ובירושלמי אמרו דטעמייהו הוא משום דסגי בקריאת שם דעלמא ואין לחוש אם נחמיר עליו לקרוא שם בספק מועט, - והתוי"ט כתב דהיינו דרבנן לדבריו דר"א קאמרי, דלדידן חשודין ע"ה על מעשר עני, אלא אף לדידך דאינם חשודין, הרי סגי בקריאת שם ואין לחוש אם נחמיר עליו לקרוא שם,[[260]](#footnote-260) והפאה"ש בסימן י"ד סק"ח כתב קצת בע"א.

ז] הרמב"ם בפ"י ממאכ"א ה"כ כתב דהאוכל מדבר שניטלה ממנו תרומה גדולה ותרומת מעשר ועדיין לא הפריש ממנו מעשרות ואפי' לא נשאר בו אלא מעשר עני הרי זה לוקה משום אוכל טבל, ואין בו מיתה שאין עון מיתה אלא בתרומה גדולה ותרומת מעשר, והראב"ד שם הסכים לדבריו, והאחרונים תמהו ע"ז דהוא דלא כמו שאמרו הכא בירושלמי דטבל למעשר עני הוא במיתה, - והפנ"מ ובמראה"פ כתב דבזה עצמו הוא דפליגי רבנן על ר"א, וזהו שאמרו בלא כך וכו', דהיינו דלא כך הוא, דטבל של מעשר עני אינו במיתה אלא בלאו, וכ"כ הפאה"ש בסימן י"ד סק"ח בתו"ד, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

ח] הרמב"ם בפיהמ"ש בריש מכילתין כתב דצריך להפריש מן הדמאי חלק אחד ממאה והוא מעשר מן המעשר, ומפרישין ממנו מע"ש וכו', ואין חיוב להפריש ממנו לא מעש"ר ולא מעשר עני, לפי שמעש"ר ללוי ומעשר עני לעניים, וכלל אצלינו בדיני ממונות המע"ה, ובפ"ט ממעשר ה"ב - ה' כתב דהתקינו שלא יהא אדם מפריש מן הדמאי אלא תרומ"ע מפני שהוא עון מיתה, ומע"ש שאין בזה הפסד שהרי בעליו אוכלין אותו, אבל מעש"ר ומעשר עני אין מפריש מן הדמאי מפני שהוא ספק והמע"ה וכו', ואע"פ שאין מפרישין מעשר עני מן הדמאי, צריך לקרות לו שם ואינו מפריש, ואומר עישור מה שיש כאן מעשר עני כדי לקבוע מע"ש, שמעשר עני בשלישית וששית במקום מע"ש של שאר שני השבוע וכו', - ונתחדש בדבריו דהא דצריך לקרוא שם על מעשר עני של דמאי, אי"ז מעיקר חיוב דמאי, דעיקר חיוב דמאי הוא על תרומ"ע ומע"ש, אלא הוא כדי לקבוע מע"ש.

והמהר"י קורקוס שם ה"ג כתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דאין חייבין מיתה אלא על טבל הטבול לתרומה גדולה או לתרומ"ע, אך כל שהופרשו ממנו תרומה גדולה ותרומ"ע ולא הופרשו ממנו מעשרות אין חייבין עליו מיתה, וע"כ לא חייבו בדמאי להפריש מעשרות,[[261]](#footnote-261) וכמשמעות הברייתא בסוטה מ"ח א' דעיקר מה שחששו בדמאי הוא משום עוון מיתה, (אך כל דליכא עוון מיתה לא חששו, משום דרוב ע"ה מעשרין), ולא חייבו אלא להפריש תרומ"ע דיש בטבלו עוון מיתה, ולהפריש מע"ש שאין בדבר הפסד,[[262]](#footnote-262) ומ"מ חייבו לקרוא שם על מעשר עני, כדי שלא יתרשל במע"ש בשנת מע"ש, (כיון דמעשר עני הוא במקום המע"ש), - ועיי"ש שהוסיף, דמה שאמרו בתלמודין דפלוגתייהו דר"א ורבנן היא אם נחשדו ע"ה על מעשר עני, היינו דלר"א דס"ל דלא נחשדו ע"ה על מעשר עני, אין לנו להצריכו לקרוא לו שם כדי לקבוע מע"ש, דכיון דלא נחשדו ע"ז ה"ז כאילו הפרישו, אך לרבנן דנחשדו עליו, ראוי לחייבו לקרוא שם כדי לקבוע את המע"ש.

ט] **ואינו צריך להפריש,** בפירש"י במכות ט"ז ב' ד"ה קורא כתב דהיינו דבשאר המעשרות בע"כ הוא צריך להפריש, לפי שצריך להפריש ממעש"ר תרומ"ע וליתנה לכהן שהיא במיתה לזרים ומע"ש צריך להעלותו לירושלים ולאכלו, אך מעשר עני א"צ להפריש, והיינו משום דא"צ ליתן מעשר עני לעני משום דהמע"ה וכדתניא ביומא ט' א', וכ"כ הר"ש דהא דא"צ להפריש היינו דא"צ להפריש וליתן לעני, ועמש"כ בזה הריבמ"צ.

י] בעיקר הך דינא דא"צ ליתן מעשר עני של דמאי לעני משום דהמע"ה, יש להאריך בזה, דהנה הרמב"ן והרשב"א בנדרים ז' א' כתבו בהא דאיבעיא לן אם יש יד לצדקה דתיקו דאיסורא לחומרא, והר"ן שם תמה ע"ז דספק ממון עניים הו"ל ספק ממון דלקולא, והוכיח מסוגיית הגמ' ביומא שם דאמרינן דבשלמא תרומה גדולה וכו' מעש"ר ומעשר עני המע"ה אלא מע"ש נפרשוה ונסקוה וניכלוה בירושלים, ואם ספק מתנו"ע הוי ספיקא דאיסורא, א"כ כ"ה דקשיא לי' מע"ש תיקשי לי' נמי מעשר עני, ובע"כ דספק ממון עניים לא מיקרי ספיקא דאיסורא אלא ספיקא דממונא ולקולא.

יא] ובישוב ד' הרמב"ן והרשב"א י"ל למש"כ המחנ"א בהל' נדרים סימן ח' ובהל' צדקה סימן ב' דטעם הא דס"ל דספק צדקה לחומרא, הוא משום ספיקא דנדרים דקי"ל בפיך זו צדקה, והוי ככל נדר דספיקו לחומרא,[[263]](#footnote-263) וכ"כ בתשו' מהרי"ט ח"ב חו"מ סימן קכ"ד, ולפ"ז ניחא דע"כ כ"ז הוא בצדקה, אך במעשר עני דליכא נדר כלל, הו"ל ספק ממון ולקולא, וכ"כ הקר"א והחת"ס בנדרים שם בתו"ד, וכ"ה בתשו' בני שמואל למהר"ש חיון סימן ל"ה, - והקר"א שם כתב עוד דשאני דמאי דאינו אלא מדרבנן, והיינו דכיון דרוב ע"ה מעשרין ומדינא ל"ה לחוש, הרי דאף דהחמירו לחוש לענין איסור, מ"מ לא החמירו לענין הנתינה לעניים.[[264]](#footnote-264)

יב] בחולין קל"ד א' אמרו דספק לקט לקט משום דכתיב עני ורש הצדיקו צדק משלך ותן לו, וצ"ב לפ"ז דמ"ט א"צ ליתן מעשר עני של דמאי לעניים ולא אמרינן דצדק משלך ותן לו, וקשיא כן גם בהא דא"צ ליתן מעש"ר של דמאי ללויים, שהרי בגמ' בחולין מבו' דדינא דצדק משלך הוא גם במתנו"כ, ועמד ע"ז המשנ"ר במשנתינו ובפאה ספ"ד.

ובד' הטו"א בר"ה י"ד א' מבו' דהוא משום דרוב ע"ה מעשרין, ובמקום רוב ליכא לדינא דצדק משלך ותן לו, עיי"ש, אך הנה המרדכי בחולין סימן תשל"ז צידד בתו"ד דדינא דצדק משלך ותן לו הוא אף היכא דאיכא רוב, וכ"כ הנתיה"מ בכללי תפיסה סק"ב, ולפ"ז הדק"ל.

יג] וי"ל בזה, דהנה בד' התוי"ט בפאה פ"ה מ"א מבו' דהא דספק לקט לקט משום דצדק משלך ותן לו, הוא חיוב ודאי, שחייבה תורה ליתן גם את ספק הלקט לעניים,[[265]](#footnote-265) וי"ל דל"ש הך דינא אלא בלקט, שהרי כל תבואה ותבואה דינה הוא שאם תהא לקט תהא לעניים, ומדינא דצדק משלך אמרינן דגם אם היא ספק לקט הוי לעניים, ומשא"כ במעש"ר ומעשר עני דמעיקרא א"א ליתן אלא אחד מעשר, וא"א לומר דדין הנתינה על כל השדה דאם תהא מעשר עני יהא לעניים, ואין דין הנתינה אלא על המעשר, וע"כ כל שהוא ספק אם הוא מעש"ר ומעשר עני א"א לומר דיש ע"ז דין נתינה בודאי.[[266]](#footnote-266)

וי"ל עוד, דבספק לקט, הרי כשקצר את השדה נתחייב בודאי דכל הלקט שבשדה יהא לעניים, ובכלל זה נתחייב גם ליתן הספק לקט לעניים, אך בדמאי, הרי להצד שכבר הפרישו ממנו מעש"ר ומעשר עני, לא נתחייב הלוקח כלל ליתן ממנו ללויים ולעניים, וחשיב דהספק הוא בעיקר חיובו, וע"כ לי"ב לדינא דצדק משלך ותן לו, אך אי"ז מוכרע, די"ל דאין דנים על הבעלים אלא על הפירות, והפירות הרי ודאי הי' דינם שינתן מהם ללויים ולעניים, ואכמ"ל.

**פ"ד מ"ד**

א] **מי שקרא שם לתרומ"ע של דמאי,** הר"ש כתב דהא דנקט לה בדמאי ולא נקט לה בודאי, הוא משום דבישראל מיירי ואין הישראל נותן תרומ"ע, אלא הוא נותן מעש"ר ללוי והלוי יתן תרומ"ע למי שירצה, וע"כ נקט לה בדמאי דמעשרותיו שלו משום דהמע"ה, ונותן הישראל תרומ"ע, וכ"כ הר"ש והרע"ב, - ובתוס' הגרע"א הק' דהרי מצי למינקט לה בלוי שקרא שם לתרומ"ע שלא יטלם בשבת,[[267]](#footnote-267) ועיי"ש שכתב די"ל דהא דנקט לה בדמאי הוא לרבותא, דס"ד דכיון דרוב ע"ה מעשרין לא חיישינן בה לאיסור נתינה לכהן בשבת.

ב] **לא יטלם בשבת,** בביצה י"ב ב' פליגי ב"ש וב"ה, דלב"ש אין מוליכין חלה ומתנות לכהן, וב"ה מתירין, והר"ש והרא"ש במשנתינו כתבו דסתמא דמתניתין דהכא כב"ש דאין מוליכין, ולמ"ד דמודו ב"ה בתרומה דאין מוליכין אתיא מתניתין אף כב"ה.

ואמנם הנה בטעמא דב"ש דאין מוליכין מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י שם בסוד"ה מתנות כתב דהוא משום גזירה דאין מגביהין אותן, וגיר' הב"ח דאין מגביהין תרומה.[[268]](#footnote-268) - **ב** הפנ"י שם פירש בד' רש"י דבכלל אין מגביהין תרו"מ נכלל אף דאין נותנין אותן לכהן משום דמיחזי כמו"מ,[[269]](#footnote-269) וע"כ אף דלא אסרו הפרשת חלה ומתנות משום דלא סגי בלא"ה, מ"מ נשארו באיסורן דאין נותנין אותן לכהן. - **ג** התור"פ שם כתב דהוא משום דהולכתן הויא טירחא דלא צריך, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן של"ח בשם ריב"א, וכ"כ היש"ש בסימן ל"ז בתו"ד בפי' קמא. - **ד** הרשב"א שם כתב בשם תוס' דהא דאין מוליכין הוא דרך רה"ר, ועיי"ש שתמה ע"ז, ולכאו' לפי דבריהם הא דאין מוליכין הוא משום דלא התירו מלאכת הוצאה בכה"ג, וכ"כ האו"ז בסימן של"ח בדעת רש"י, לפ"מ דגריס בפירש"י דלא התירו לו "הוצאתה", וכ"נ בד' המאירי, וצ"ב.

ומש"כ הר"ש והרא"ש דמתניתין דהכא אתיא כב"ש, לכאו' הוא מתישב רק לדעת רש"י דהא דלב"ש אין מוליכין הוא משום גזירה דאין מגביהין אותן, וע"כ אסור אף ליתן להם לאכול בביתו, אך לדעת הסוברים דהאיסור בזה הוא משום טירחא דלא צריך או משום הוצאה, אין לאסור אלא להוליכן לביתם, אך ליתן להם לאכול בביתו שרי,[[270]](#footnote-270) - אך הנה התור"פ בביצה שם כתב דכ"ה דאסור להוליכן לביתם ה"נ אסור ליתן להם לאכול בביתו, והביא כן מד' הירושלמי הכא, והרי דאף שפירש לעיל מינה דהא דאין מוליכין הוא משום דהוי טירחא דלא צריך, מ"מ אסרו אף ליתן להם לאכול בביתו, וצ"ב.

ג] בגמ' בביצה שם פליגי תנאי אם פלוגתייהו היא אף בתרומה, והר"ש והרא"ש במשנתינו כתבו דלמ"ד דמודו ב"ה בתרומה דאין מוליכין אתיא מתניתין אף כב"ה, וכ"כ הרא"ש.

ובטעמא דמ"ד דמודו ב"ה בתרומה דאין מוליכין משום דאינו זכאי בהרמתה, ול"ד לחלה ומתנות דמוליכין, מצינו כמה דרכים, **א** השאילתות בסימן קל"ב כתב דהוא משום דאם יבא ליתן התרומה שהפריש בחול לכהן, יבא להפריש ביו"ט, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י', וכ"כ בחי' המאירי בביצה שם בפי' בתרא. - **ב** בפי' הר"י מלוניל שם כתב דהוא משום דלא התירו להוליך אלא חלה ומתנות, דראויין שיבא להן החיוב ביו"ט, דכיון דהותר להוליך אותן של יו"ט, הותר להוליך אף אותן של ערב יו"ט, ומשא"כ בתרומה דאינו זכאי בהרמתה, ולא הותר כלל להוליכה. - **ג** בד' התוס' שם בסוד"ה אין מוליכין מבו' דיש לאסור מגזירה שמא יסבור שתרם היום, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דאין מוליכין את התרומה, משום דאין זכאי בהרמתה, וכל שמוליכה לכהן יש לחוש שיסברו שתרם היום, ומשא"כ בחלה ומתנות שהוא זכאי בהרמתן וליכא למיחש למידי.

ד] התוס' בביצה שם הביאו מירושלמי הכא דילפינן ממתניתין דהכא למתניתין דהתם דמה שהתירו ב"ה הוא דוקא כשרגילין לאכול אצלו.

ובד' הט"ז בסימן תק"ו סוסק"ה מבו' שפירש דד' התוס' קיימי רק למ"ד דמודו ב"ה בתרומה דאין מוליכין, וע"ז הוא שאמרו בירושלמי דה"נ אסור לאכול בביתו כשאין רגילין לאכול אצלו, אך לפ"מ דקי"ל דמוליכין תרומה, ה"נ מותר ליתנם לכהן לאכול בביתו של הישראל, וכדעת הר"ש והרא"ש, וכ"כ הפר"ח שם ס"ג, והחת"ס והרש"ש בביצה שם.

אמנם הנה בד' הפסקי תוס' בביצה שם מבו' דד' התוס' קיימי אף אליבא דהלכתא, וכאשר כ"ה משמעות מש"כ התוס' דמה שמתירין ב"ה היינו דוקא כשרגילין לאכול אצלו, וכ"כ המהרש"ל והמהרש"א והמהר"ם שם, [[271]](#footnote-271) - והיש"ש שם סו"ס ל"ז פירש דהיינו דאף דהתירו ב"ה להוליך את התרומה, מ"מ אסור ליתן לכהן שיאכל בביתו של ישראל, כשאינו למוד לאכול אצלו, משום דחיישינן שיסברו העולם שהוא תרם,[[272]](#footnote-272) - אך המהר"ם שם פירש דהיינו דהא דהתירו ב"ה להוליך את התרומה, היינו ברגיל לאכול אצלו, אך כשאינו רגיל לאכול אצלו אסור להוליך, ואסור אף לאכול אצלו,[[273]](#footnote-273) ועמש"כ בזה הצל"ח והראש יוסף שם.

ה] הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הכ"ו כתב דאם היו לו תרו"מ שהגביהן מאמש ה"ז מוליכן לכהן ביו"ט, ובפכ"ג משבת הט"ז הביא לדינא דהכא דמי שקרא שם לתרומ"ע של דמאי וכו' לא יטלם בשבת וכו', והאחרונים עמדו בסתירת דבריו, והרי בירושלמי מדמינן דינא דמתניתין דהכא לדינא דהתם, ועמש"כ בזה הראש יוסף והצל"ח בביצה שם, והשהם וישפה בהל' שבת שם, והחזו"א בסימן ט' סק"ד.

אמנם הנה הגר"א בשנו"א פירש דלדעת הבבלי הא דתנן הכא דלא יטלם בשבת לאו היינו דאסור ליתנם לכהן, אלא היינו דאף דכבר קרא להם שם בער"ש אסור להפרישן בשבת, והביאוה"ל בסימן תק"ו ס"ג כתב דבזה נתישבו ד' הרמב"ם, דאף דקי"ל כב"ה דמותר להוליך מתנות ביו"ט לכהן, מ"מ אסור להפריש את המתנות, משום דהוי כמו מגבי' מתנות בשבת, ועד"ז כתב החת"ס בביצה שם.

ו] **ובלבד שיודיעם,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו שיודיע להם שזה שנתן להם לאכול הוא תרומ"ע או מעשר עני, לפי שאם לא יודיעם יחשבו שמאכילם כדי לכבדם, ונעשה כמו שלקח תרו"מ והזמין עליהם אורחים או הוציאם בצרכיו,[[274]](#footnote-274) וכ"כ הרע"ב. - **ב** הריבמ"צ כתב דהיינו דצריך להודיע לכהן שהוא תרומ"ע שמא כהן טמא הוא, וצריך להודיע לעני שהוא מעשר עני שמא הוא מודר הנאה ממעשר עני, והר"ש והרא"ש כתבו דמעשר עני צריך להודיע כדי שלא יטמא העני טהרות של חבירו. - **ג** הר"ש פירש עוד דצריך להודיע להם מער"ש משום דאפי' למודין לאכול אצלו לא עלה על דעתו לאכול אצל חבירו בשבת אא"כ הודיעו מער"ש, והחזו"א בסימן ט' סק"ד כתב דהיינו דכ"ה דבאינם למודים אסור דהרואים סוברין שהורם היום, שאם הי' מורם מער"ש הי' שולח להם כבר ול"ה מחזיק בידו שיבואו לאכול בביתו, ה"נ בלמודים יחשדו שהורם היו, שא"א לומר שהורם מאתמול וסמך שיאכילם בשבת, דאף למודים אין באין בלא הכנה מע"ש שמא הם טמאים וכיו"ב דבר המונעם, וכיון דלא הזמינם מע"ש ע"כ ל"ה דעתו עליהם ואם הי' בידו תרומה ומעשר הי' משלחם ויחשדוהו שהרים היום. - **ד** בפי הרש"ס כתב דהיינו דצריך להודיע להם שהוא תרומ"ע ומעשר עני משום איסור גניבת דעת, וכ"כ הגר"א בשנו"א הקצר.

ז] בתוס' הגרע"א כתב להוכיח מהא דצריך להודיעם כדעת רש"י ודעימי' דתרומ"ע של דמאי צריך ליתנה לכהם בחינם ולא למכרה, דלדעת הטור דמוכרה לכהן א"כ במה שמאכילם בחינם הוי כנותן להם מכיסו ומ"ט צריך להודיעם, ודבריו הם לפ"מ שפירש הרמב"ם בטעם הא דצריך להודיע, אך בדעת הטור צ"ל דמפרש כמש"כ ש"ר דהא דצריך להודיעם הוא מטעמא אחרינא, וכ"כ החזו"א בסימן ט' סק"ד בדעתו.

והחזו"א שם הק' דעיקר דינא דמשנתינו אינו מתישב לדעת הטור, שהרי לדעתו ליכא כלל דין נתינה בתרומ"ע של דמאי, וא"כ מ"ט אסור ליתנם לכהן בשבת, הרי מתנה בעלמא קא יהיב לי', ואטו ישראל שנפלה לו תרומה מאבי אמו כהן אסור להוליכן במתנה בשבת, ועיי"ש שכתב דאפשר דהכא שהוא ספק מיחזי כנותן לו תרומה ואסור.

**פ"ד מ"ה**

א] **קח לי ממי שהוא נאמן וממי שהוא מעשר,** הרא"ש כתב דלא ידענא אמאי נקט כפל מילה, ממי שהוא נאמן ממי שהוא מעשר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י בבכורות ל"ו א' ד"ה קח לי כתב דנאמן הוא שאינו לוקח פירות מע"ה, ומעשר הוא מי שלוקח מע"ה ומעשר דמאי קודם שימכרם. - **ב** הריבמ"צ כתב דנאמן ומעשר חדא מילתא היא, אלא נאמן הוא בחנוונין הלוקחין והמוכרין, ומעשר הוא בבעלי בתים המעשרין פירותיהן ואינן אוכלין טבלין. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דנאמן אינו נאמן על המעשרות, דזהו דתני מעשר, אלא הוא נאמן על הטומאה והטהרה שאינו מאכיל איסור ולא טמא.[[275]](#footnote-275) - **ד** הגר"א בשנו"א כתב דנאמן היינו שקיבל על עצמו בפני ג' להיות נאמן, ומעשר היינו שנוהג בעצמו בלא קבלה בפני ג' רק שאחד יודע שנוהג כן בעצמו.

ב] בעיקר מש"כ הגר"א דכל שנוהג בעצמו לעשר בלא קבלה בפני ג' ה"ה נאמן על המעשרות, כתב הדרך אמונה בביאוה"ל בפי"ב ממעשר ה"ו דלכאו' הוא דלא כמש"כ החזו"א בסימן ה' סק"ה דגזרו חכמים דאפי' קים לן בו שמשמר בצינעא בתוך ביתו, פירותיו דמאי עד שיקבל בפני ג' חברים, ועיי"ש במש"כ בזה.

ג] **אינו נאמן,** בבכורות ל"ו א' מייתינן מינה דלא אמרינן כל מילתא דעבידא לאיגלויי לא משקרי בה אינשי, ודחינן דשאני הכא דאית לי' לאישתמוטי, ופירש"י דהיינו דמצי למימר אי לדידך לא מהימן אנא הוה חשבינא לי' מהימן, וע"כ לא מירתת מעיקרא, וכ"כ הרא"ש והרא"ש במשנתינו, והרשב"א במשמה"ב בית ד' ש"ב ל..[[276]](#footnote-276)

ד] **מאיש פלוני ה"ז נאמן,** בבכורות ל"ו ב' מייתינן מינה דאמרינן כל מילתא דעבידא לאיגלויי לא משקרי בה אינשי, ודחינן דהכא כיון דאית לי' תובע מירתת, ופירש"י דהיינו דהכא מירתת השליח, דכיון דרואה דהקפיד המשלח להזכיר שם האיש סבר דודאי יתבענו, ומשא"כ בשאר מילתא דעבידא לאיגלויי דסבר שלא יטרח לחפש אחר דבריו, והגר"א בשנו"א כתב דכל מה שאמרו דטעם הא דהוא נאמן הוא משום דמירתת, הוא רק אי לא אמרינן דמילתא דעבידא לאיגלויי לא משקרי בה אינשי, אך לפ"מ דקי"ל דמילתא דעבידא לאיגלויי לא משקרי בה אינשי, הרי דמה"ט הוא דנאמן, ול"ב להא דמירתת.

ה] וכבר דנו בזה הראשונים, דהנה הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב כט. כתב החשוד לאכול גבינה של נכרים, אע"פ שאמר לו אדם קנה לי גבינה ממי שנזהר מגבינת הנכרים והלך והביא לו ואמר לו ממי שהוא מומחה קניתי לך אינו נאמן, אבל אם אמר לו מפלוני המומחה קניתי לך נאמן שמאותו המומחה קנה והביא לו דמירתת הוא דילמא אזיל ושייל לי' ויתפס כגנב, וכתב ללמוד לדין זה ממשנתינו דאם אמר קח לי ממי שהוא מעשר אינו נאמן ואם אמר מאיש פלוני נאמן, ואם אמר שלא מצאו ולקח מאחר שהוא נאמן אינו נאמן, - והרא"ה בבדה"ב שם תמה ע"ז דכל הא דתנן דמאיש פלוני ה"ז נאמן, הוא רק כשהתרה בו קנה לי מאיש פלוני, אבל כל שאמר לו מעצמו מאיש פלוני קניתי לך, כיון דמנפשי' קאמר אפשר דמצי לאישתמוטי ולא מהימן, - והרשב"א במשמה"ב שם כתב להוכיח כדבריו מסוגיית הגמ' בבכורות שם, דמבו' דלפ"מ דקי"ל דמילתא דעבידא לאיגלויי לא משקרי בה אינשי, הרי דמה"ט הוא דכשאמר לו מאיש פלוני ה"ז נאמן, ול"ב להא דכל דאית לי' תובע מירתת, אלא בין אמר לו משלח מאיש פלוני הנאמן קח לי ובין אמר שליח מאיש פלוני המוחזק כנאמן לקחתי לך נאמר דלא משקר, ובסו"ד כתב דהא דדחי בבכורות שם דכיון דאית לי' תובע מירתת ליתא, ואף אם אמר לא אמר לו הנותן כן נאמן משום דהוי מילתא דעבידא לאיגלויי ולא משקרי בה אינשי, והטושו"ע ביו"ד סימן קי"ט סי"ט פסקו כד' הרשב"א, ועמש"כ בזה הגר"א שם סקל"ז.

ובדעת הרא"ה צ"ל דאף דכל מילתא דעבידא לאיגלויי לא משקרי בה אינשי, מ"מ הכא אף כשאומר שלקח מאיש פלוני המוחזק לפנינו כנאמן, מצי לאישתמוטי ולמימר שלקח מנאמן אחר והלך לו למדינת הים, וכמש"כ הרשב"א במשמה"ב שם בתו"ד בדעתו, ורק כשהתנה עמו ליקח מאיש פלוני, הוא דלא מצי לאישתמוטי, - ולפ"ז ניחא סוגיית הגמ' בבכורות, דאמנם למ"ד דכל מילתא דעבידא לאיגלויי לא משקרי בה אינשי, ל"ב לה"ט ד"כיון דאית לי' תובע" מירתת, דהוא כמו שפירש"י דכיון דרואה דהקפיד המשלח להזכיר שם האיש סבר דודאי יתבענו, אך מ"מ בעינן להא דהקפיד המשלח שיקח מאדם פלוני, דאל"כ מצי לאישתמוטי, וע"כ אף דהוי מילתא דעבידא לאיגלויי הוא חשוד לשקר בזה.[[277]](#footnote-277)

ו] הר"ש והרא"ש כתבו דהא דכשאמר לו מאיש פלוני ה"ז נאמן, הוא משום דאינו רשאי ליקח מאחר, וכ"כ הרע"ב, ובתוס' הגרע"א מבו' שפירש בדבריהם דהוא כדעת הרא"ה דכל הא דנאמן הוא כשאמר לו המשלח שיקח מאיש פלוני, דבכה"ג אינו רשאי ליקח מאחר ולא מצי לאישתמוטי, אך כל שלא אמר לו המשלח כן, אך שאומר השליח שלקח מאיש פלוני שידוע לנו שהוא נאמן אינו נאמן, ועיי"ש שעמד ע"ד הרשב"א דס"ל דאף בכה"ג נאמן, דאי"ז במשמעות לישנא דמתניתין, דקתני דאומר לו קח מאיש פלוני, והרי לא תלי באמירתו אלא באמירת השליח דאם אומר מאיש פלוני לקחתי נאמן.

ולכאו' הי' מקום לפרש בד' הרשב"א, דהא דתני דכשאומר לו מאיש פלוני ה"ז נאמן, איירי כשאין השליח אומר שלקח מאיש פלוני זה, ובכה"ג כל הא דנאמן הוא משום דהמשלח אמר לו ליקח מאיש פלוני ואינו רשאי ליקח מאחר, וע"כ כל שמביא בסתם הוי כאומר שלקח מאיש פלוני, ולא חיישינן דעבר ע"ד המשלח, משום דכל מילתא דעבידא לאיגלויי וכו', אך כל שאומר השליח שלקח מאיש פלוני המוחזק לנו כנאמן, שפיר יש להאמינו, משום דכל מילתא דעבידא לאיגלויי וכו', ושו"ר שכתב כן התפארת ירושלים.

אך מד' הגרע"א דלא ניח"ל בזה מבו' דפשיט"ל דכל הא דכשאמר לו מאיש פלוני ה"ז נאמן, הוא רק כשחזר השליח ואמר שלקח מאותו פלוני, אך כל שלא אמר השליח כן לא סמכינן למימר דודאי לקח ממנו, וכאשר כ"ה להדיא בל' הרמב"ם בפי"ב ממעשר ה"ו, וכ"ה מבו' בד' הש"ך בסימן קי"ט סקל"ה, - וזהו שהק' דאם נאמן השליח כשאמר שלקח מאיש פלוני המוחזק לנו שהוא נאמן, מ"ט תני שאמר לו המשלח מאיש פלוני, הרי לא תלי בזה כלל.

ז] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דדעת ר' יוסי דאף אם אמר לו מאיש פלוני אינו נאמן עד שיאמר לו קח ואני נותן מעות ומשום דאמרינן דאחד קרוב מצא ולקח ממנו, והר"ש פירש בד' הירושלמי דהיינו דאף דליכא למימר בזה דמראה מקום הוא לו דכיון שאמר מאיש פלוני הוי כמו שאמר לו אל תקנה מאחר, (משום דנאמן על המעשרות קאמר לי'), ואפ"ה אינו נאמן.

והרשב"א במשמה"ב שם כתב דבפשוטו משמעות ד' הירושלמי הוא כד' הרא"ה דגם לרבנן אינו נאמן אלא כשאומר לו מאיש פלוני קח לי, ולר' יוסי אף בכה"ג אינו נאמן עד שיאמר אני נותן מעות, ועיי"ש שכתב דאי"ז כן וכל שאומר שלקח מאיש פלוני שהוא מוחזק לנו כנאמן ה"ז נאמן, דהו"ל מילתא דעבידא לאיגלוייי, וכל מה שאמרו שאינו נאמן, הוא כשאומר סתם מאיש נאמן קניתי לך, או מאיש פלוני שהוא נאמן, דבכה"ג אפשר לו להשתמט, דאף אם ימצא שאינו נאמן בידו לומר דעליו הי' נאמן.[[278]](#footnote-278)

ח] **הלך ליקח ממנו אמר לו לא מצאתיו ולקחתי לך מאחר שהוא נאמן אינו נאמן,** הרא"ש כתב דקמ"ל דלא נימא דכיון שהקפיד להזכיר לו שם פלוני מירתת ולא יקח אלא ממי שהוא נאמן, ועמש"כ התוי"ט והקול הרמ"ז לפרש בע"א.[[279]](#footnote-279)

והגר"א בשנו"א כתב דכל הא דאינו נאמן הוא רק כשאמר שלקחתי לך מאחר שהוא נאמן ולא הזכיר שם האיש, אך כל שהזכיר שם האיש נאמן, וזה כדעת הרשב"א דכל שאומר החשוד שלקח מאיש פלוני שידוע שהוא נאמן לא חיישינן שלקח מאחר משום דמירתת שמא ישאלנו יתפס כגנב, אך לדעת הרא"ה מסתברא מילתא דאף אם אומר שלקח מאיש פלוני שהוא נאמן אינו נאמן, שהרי לדעתו כל הא דכשאמר שלקח מאיש פלוני נאמן הוא רק כשהתרה בו קנה לי מאיש פלוני ואומר שלקח ממנו, ומשא"כ הכא דאף שהתרה בו שיקח מאיש פלוני, מ"מ כיון שלא מצאו ואומר מעצמו שלקח מאיש פלוני שהוא נאמן, מצי לאישתמוטי ואינו נאמן.[[280]](#footnote-280)

ט] בעיקר מש"כ הגר"א דכל שהזכיר שם האיש נאמן, פשוט דהיינו רק כשידוע לנו שאיש זה הוא נאמן, אך כל שאין הדבר ידוע לנו, הרי דאף שאומר שלקח מאיש פלוני שהוא נאמן, לא סמכינן עלי', וכמש"כ כן הרשב"א במשמה"ב שהבאנו לעיל אות ז' דבכה"ג אפשר לו להשתמט דאף אם ימצא שאינו נאמן בידו לומר דעליו הי' נאמן, וכ"כ הפר"ת בסימן קי"ט סוסקכ"ה לדינא, עיי"ש.

י] בעיקר הא דכשאומר השליח שלקח מנאמן אינו נאמן, כתב הש"ך בסימן קי"ט סקל"ו דהיינו דאף דלא חיישינן שיתכוין להכשילו, וע"כ כל שהביא לו מנחה ואומר שהיא מן המומחה נאמן, מ"מ חיישינן דשמא לא מצא את המומחה וקנה ממי שאינו מומחה ואם הי' אומר לו שקנה ממי שאינו מומחה יפסיד ממונו, ולכן ירא ואומר שממומחה קנה.

**פ"ד מ"ו**

א] **הנכנס לעיר ואינו מכיר אדם שם,** הר"ש הביא מתוספתא דהיינו רק כשאינו מכיר שם אדם אבל אם הי' מכיר שם אדם לא יטול אלא מן המומחה, ופירשה לפ"מ שאמרו בירושלמי דהא דמהימינן הכא לע"א הוא קל שהקילו באכנסאי מפני חיי נפש, ונתבאר להלן אות ד', וע"כ לא התירו אלא כשאינו מכיר שם אדם דיש בזה משום חיי נפש.

והראב"ד בפי"ב ממעשר ה"ח כתב דכל הא דכשמכיר שם אדם לא יקח אלא מן המומחה היינו כשמכיר שם אדם שהוא מומחה, דכיון שהוא מכיר באחד שהוא מומחה לא יסמוך עוד על אחר מן העיר שיאמר לו פלוני נאמן ולא יקח אלא מן הידוע לו, אך כל שאותו שהוא מכיר אינו מומחה, הרי אי"ז מועיל לו כלום, דמאיזה מומחה יקח והיאך יכיר זה האכנסאי את המומחה אלא על פיו, ובכה"ג שפיר הוא רשאי לסמוך על אחר מן העיר שיאמר לו פלוני נאמן, והמהר"י קורקוס שם כתב לפרש כן גם בד' הרמב"ם שם דכל הא דכשמכיר שם אדם לא יקח אלא מן המונחה הוא כשמכיר שם אדם שהוא מומחה, וכ"כ החזו"א בסימן י' סקי"ג.

אך הכס"מ שם כתב לפרש בד' הרמב"ם דהיינו דאף אם מכיר שם אדם שאינו מומחה, אינו סומך על אחד שיאמר לו פלוני נאמן, אלא על מי שהוא מוחזק למומחה להרבה מבני העיר, ועיי"ש שכתב דהוא משום דע"י אותו שהוא מכיר שהוא מבני העיר יגידו לו האמת שפלוני מומחה בעיני כל בני העיר ולא יהתלו כמו שאפשר שיהתלו בו כשאינו מכיר אדם שם, - ובפי הרש"ס כתב דהא דכשמכיר לא יקח אלא מן המומחה היינו שהמכיר יודיענו מי הוא מומחה בעיר.[[281]](#footnote-281)

ב] הר"ש הביא עוד מתוספתא דהיינו רק בזמן שלא שהה שם ל' יום, אך כל ששהה שם ל' יום לא יטול אלא מן המומחה, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב ממעשר ה"ח, - והפאה"ש בסימן י"ז סקל"ט פירש בטעמא דמילתא, דרק בנכנס לעיר דדרך שאינו מכיר הקילו לסמוך על עדות ע"ה שיאמר לו דפלוני נאמן, אך בשהה ל' יום דנחשב כבני העיר, הי לו להבחין ולידע איכותם ומי הוא מומחה ע"פ ראייתו הנהגתו וכיו"ב, ובכה"ג לא התירו לסמוך על עדות ע"ה דפלוני נאמן,[[282]](#footnote-282) ועד"ז כתב החזו"א בסימן י' סקי"ג דבל' יום הוי חזקת הנהגה, כמו שאמרו בב"ב קס"ז ב', וכבר הי' אפשר לו לידע ע"פ חזקת הנהגה מי המה החברים, ואם פשע לא הקילו עליו, ועיי"ש שכתב עוד דאפשר דחזקת הנהגה של חבר א"צ ל' יום, וע"כ כיון שכבר הוא רגיל בעיר יכול להוכח ע"פ הנהגתם.

ג] הכס"מ בהל' מעשר שם כתב דהא דבשהה ל' יום לא יקח אלא מן המומחה, היינו דלא יקח אלא ממי שיאמרו לו הרבה מבני העיר שהוא מומחה, - אך הפאה"ש בסימן י"ז סוסקל"ט הוכיח מד' התוספתא דאף אם אמרו לו רבים שהוא מומחה אינם נאמנין, עיי"ש.

ד] **אמר לו אחד וכו' איש פלוני נאמן ה"ז נאמן,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפריך וע"א נאמן, ומשני דקל הקילו באכנסאי מפני חיי נפש.[[283]](#footnote-283)

ובביאור הא דמדינא אינו נאמן כתבו הר"ש והרא"ש דאף דבעלמא ע"א נאמן הכא אין ראוי להאמינו מפני שהוא חשוד,[[284]](#footnote-284) וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בפי"ב ממעשר הי"ז.

אך הריטב"א בר"ה כ"ב א' ובע"ז ל"ט ב' כתב דהוא משום שלא אמרו ע"א נאמן באיסורין אלא במעיד על גוף האיסור, אך כל שבא להכשיר את האדם שהוא בחזקת חשוד צריך ב' עדים להכשירו, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ד' ש"ב כט: דהא דפריך דאין ע"א נאמן, היינו משום דהוא בא להעיד על גופו אם כשר אם לאו, ובזה אין ע"א נאמן, וכ"כ המחנ"א בפי"ב ממעשר הי"ז ובהל' עדות סי"ט, ויישב בזה להשגת הראב"ד על הרמב"ם בהל' מעשר שם, ונתבאר להלן, וכ"כ הפר"ח בסימן קי"ט סקי"ז בדעת הרמב"ם דכל הא דע"א נאמן באיסורין הוא כשמעיד על הדבר עצמו לומר שהוא מתוקן, דהא דנאמן ילפינן לה מוספרה לה דנדה דהוא בכה"ג, אך להעיד על איש אחד דנאמן, אין ע"א נאמן, דזה עדות גמורה וצריך ב' עדים,[[285]](#footnote-285) וכ"כ התפארת למשה שם בדעתו, והביא לדבריהם בתוס' הגרע"א במשנתינו,[[286]](#footnote-286) וכן מסיק האו"ש בהל' מעשר שם בדעת הרמב"ם, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בפי"ב ממעשר ה"ח.

ה] הרמב"ם בפי"ב ממעשר הי"ז כתב דחשוד שהעיד על אחרים נאמן חזקה אין אדם חוטא ולא לו, וא"צ לומר ע"ה, לפיכך ע"ה שאמר וכו' אלו פירות מתוקנין בשל אחרים נאמן וכו', ונתבאר בזה באורך לעיל מ"א אות ט"ו, והראב"ד שם תמה ע"ז מהא דפרכינן הכא בירושלמי וע"א נאמן, ומשני דקל הוא שהקילו בחיי נפש, והרי דחשוד אינו נאמן.

ובישוב ד' הרמב"ם מצינו כמה דרכים, **א** המחנ"א שם ובהל' עדות סי"ט כתב דלדעת הרמב"ם הא דפרכינן דע"א אינו נאמן, הוא דאין ע"א נאמן להעיד על אדם אחר שהוא נאמן,[[287]](#footnote-287) וכ"כ הפר"ח בסימן קי"ט סקי"ז והתפאל"מ שם והאו"ש בהל' מעשר שם, ונתבאר לעיל אות ד'. - **ב** הרדב"ז שם כתב דהירושלמי פריך לדעת ר"מ דחשוד אינו נאמן בשל אחרים, וכ"כ הכס"מ שם, וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן קי"ט סקי"ח בתו"ד דפריך לר"מ משום דסתם מתניתין ר"מ, והפר"ח שם כתב דהוא דחוק מאד בל' הירושלמי דפריך בפשיטות וע"א נאמן. - **ג** הפר"ח שם כתב די"ל דהא דפרכינן דע"א אינו נאמן הוא אסיפא דמתניתין דיש לחוש לגומלין, ובזה הוא דפריך דכיון דהוו גומלין היאך ע"א נאמן.

ו] בעיקר מש"כ הרדב"ז והכס"מ בדעת הרמב"ם דהא דפרכינן וע"א נאמן, הוא לדעת ר"מ דחשוד אינו נאמן בשל אחרים, יש להעיר ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם ה"ח דאם מכיר שם אדם או ששהה שם ל' יום לא יטול אלא מן המומחה, והטעם בזה הוא כמש"כ הר"ש דכל הא דמהימנינן לע"א הוא קל שהקילו באכסנאי מפני חיי נפש, וע"כ לא התירו אלא כשאין מכיר שם אדם ולא שהה שם ל' יום דיש בזה משום חיי נפש, ונתבאר לעיל אות א', ואי נימא דכל הא דבעינן להא דהקילו משום חיי נפש הוא רק לדעת ר"מ, אך לפ"מ דקי"ל דחשוד נאמן בשל אחרים ה"ה נאמן מדינא, הי' בדין דאף אם מכיר שם אדם או שהה שם ל' יום מצי לסמוך ע"ז, וכ"כ הגר"א שם בתו"ד דדינא דהתוספתא דאם הי' מכיר וכו' אתיא כר"מ, עי"ש,[[288]](#footnote-288) וצ"ע.

ז] הראב"ד בפי"ב ממעשר ה"ז הביא מירושלמי דכל הא דאם אמר איש פלוני נאמן ה"ז נאמן הוא כשאמר כן שלא בפניו אך כל שאמר כן בפניו אינו נאמן,[[289]](#footnote-289) - ובטעמא דמילתא כתב המהר"י קורקוס שם דהוא משום דשמא נתבייש ממנו לומר שאינו נאמן, וע"כ לא מהימנינן לי' אלא כשאמר כן שלא בפניו דודאי קושטא קאמר, ועיי"ש שכתב דהוא דחוק קצת, דכיון דהא דמהימנינן לי' הוא משום חיי נפש, היאך נאמר שבפניו לא נאמין אותו, והרי אפי' לגומלין לא חששו בזה, ועד"ז כתב בפי' הרש"ס דהוא משום דמחמת בושתו שלא להתקוטט כן אמרו כן, וע"כ אינו נאמן, - והחזו"א בסימן י' סקי"ב כתב דהא דבפניו אינו נאמן הוא משום דחשיב טפי כגומלין כיון דיודע שהוא מעיד עליו, ודמי לההיא דחמרין דחיישינן לגומלין.

ח] **מי כאן מוכר ישן,** נחלקו הראשונים בביאורו, ונתבאר לקמן מ"ז אות א' ב'.

ט] **אע"פ שהן כגומלין זא"ז הרי אלו נאמנין,** הרא"ש כתב דהיינו דבשביל שגמל עליו טובה ואמר עליו שהוא נאמן, אמר גם הוא עליו שהוא מוכר ישן, והו"ל למיחש דילמא משקר, אפ"ה נאמן הראשון שאמר שחבירו נאמן,[[290]](#footnote-290) - ולקמן מ"ז מצינו דחיישינן לגומלין, ועמש"נ שם אות ו' בטעם הא דהכא לא חיישינן לגומלין.

**פ"ד מ"ז**

א] **שלי חדש ושל חבירי ישן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בכתובות כ"ד א' ונ"ו ב' כתב דהיינו דשלי חדש ואינו יבש עדיין כל צרכו שלי חדש ושל חבירי ישן ויבש כל צורכו דסתם ישן טוב מן החדש, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן כ"ח והריבמ"צ במשנתינו והר"ש והרא"ש לעיל מ"ו.[[291]](#footnote-291) - **ב** בפירש"י שם נ"ו ב' כתב די"מ דהוא משום עומר דשלו חדש ושל חבירו ישן והשריש קודם העומר. - **ג** התוס' הרשב"א והתוס' שם כ"ד א' כתבו בשם רשב"ם דקאי אשביעית, דשלי חדש וגדל בשביעית ואסור להשהותו לאחר הביעור, ושל חבירי ישן וגדל בשנה שעברה, וכ"כ הר"ש לעיל מ"ו בשמו.[[292]](#footnote-292)

ב] בפירש"י שם הק' על המפרשים דישן וחדש הוא לענין עומר, מהא דמשני הגמ' שם דבדמאי הקילו, דלא נתיישב בזה הא דמהמנינן לי' לגבי חדש,[[293]](#footnote-293) ועוד, דלא מצינו דנחשדו ע"ה על החדש, ובספה"י לר"ת שם הק' עוד, דל"ה לי' למימר של חבירי ישן, אלא שלי חדש ושל חבירי איני חדש, כדאמר שלי מתוקן ושל חבירי אינו מתוקן, - ובספה"י לר"ת שם הק' על פי' רשב"ם דישן וחדש הוא לענין שביעית, חדא דלא מצינו דקרי לשביעית חדש, אך התוס' הרשב"א והתוס' בכתובות שם כתבו דמצינו כן במתניתין בשביעית ספ"ז דורד ישן שכבשו בשמן חדש, ועוד דלא נחשדו ע"ה על השביעית,[[294]](#footnote-294) דרק החשודים נחשדו על השביעית, ואי נימא דנחשדו, א"כ מאי משני דבדמאי הקילו, הרי בשביעית ל"ה לנו להאמינם.[[295]](#footnote-295)

ובספה"י שם הק' עוד דמתניתין דלעיל מוכחת כן, דאמר לו דאיש פלוני נאמן והלך ליקח ממנו ואמר לו מי כאן מוכר ישן ואמר לו מי ששלחך אצלי וכו', ובע"כ דישן הם פירות ישנים, דאם ישן הוא לאפוקי מחדש דעומר או משביעית, הרי אותן שהוא קונה ודאי דהן ישנות שהרי האמינוהו, והתוס' הרשב"א בכתובות כ"ד א' הוסיף לפרש דהיינו דא"א שאותו שקונה ממנו יש בו איסור חדש או שביעית, שהרי בשביל זה קנה הימנו שהי' נאמן, וכי שוטה הוא לקנות דבר האסור, - והתוס' הרשב"א והתוס' בכתובות כ"ד א' כתבו בשמו שהק' עוד ממתניתין דלעיל, דאם ישן היינו דלי"ב איסור חדש או שביעית, היאך הי' יכול ליהנות מזה ששלחו אצלו, הרי הוא בעצמו אמר לו שאינו נאמן,[[296]](#footnote-296) - והר"ש לעיל שם הק' עוד ממתניתין דהתם על פי' רשב"ם, דהרי תניא בתוספתא דבשביעית אינם נאמנין, וא"כ היאך תני לעיל שם דהרי אלו נאמנין.

ג] **אינם נאמנין, ר' יהודה אומר נאמנין,** בכתובות כ"ד א' מפרשינן דטעמא דר' יהודה הוא משום דחיישינן לגומלין ורבנן לא חיישי לגומלין, ופרכינן מינה על הא דתניא דאני כהן וחברי כהן נאמן להאכילו בתרומה וכו' ר' יהודה אומר אינו נאמן להאכילו בתרומה, והרי דר' יהודה חייש לגומלין ורבנן לא חיישי לגומלין, וא"ר אדא בר אהבה אמר רב מוחלפת השיטה, ואביי אמר דלעולם ר' יהודה חייש לגומלין ובדמאי הקילו, ורבא משני דגם לא תיקשי דרבנן אדרבנן דאיירי כשכלי אומנותו בידו, ובגמ' שם משני עוד דטעמא דר' יהודה התם אי"ז משום דחייש לגומלין, אלא משום דס"ל דמעלין מתרומה ליוחסין, ואם תאכילהו תרומה הרי אתה מביאו להשיאו אשה, (ובפשוטו לא נתישב בזה אלא הא דקשיא דר' יהודה אדר' יהודה, אך בהא דקשיא דרבנן אדרבנן קיימינן בשנויא דכלי אומנותו בידו, וכ"כ התוס' וש"ר שם,[[297]](#footnote-297) ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם בזה).

ובביאור הא דמשני דכלי אומנותו בידו נחלקו הראשונים, דבפירש"י שם דהכא איירי כשכלי אומנותו בידו של זה המזלזל את שלו, דאנן סהדי שלמוכרה הביאה, משום דדרך הי' דחמר המביא תבואה למכור נושא בידו כלי היכר של מכירה, וע"כ אמרינן דאין אלא גומל וזה יעיד עליו בכרך שלפניהם, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם והר"ש והרא"ש במשנתינו, - אך התוס' שם כתבו בשם ר"ח דהיינו דבההיא דאני כהן וחברי כהן איירי כשזה שאומר עליו שהוא כהן יש בידו כלים שמשמשין בהן בטהרה כגון כלי גללים וכו' שאין מקב"ט שכל הרואה כלים הללו בידו מתרחק ממנו מלטמאותו ודומה שהוא כהן, ולכך האמינוהו חכמים.

ד] במש"כ בפירש"י דכל שכלי אומנותו בידו דאנן סהדי שלמוכרה הביאה אמרינן דאינו אלא גומל, הק' המהרש"ל שם דמאי גילוי מילתא דהם גומלין, דילמא מודה האמת, וכתב דאיירי דכששואלין אותו אם מוכר תבואה אומר שהוא חדש ורע ואינו רוצה למכור, ובזה הוא דאמרינן דמהא דכלי אומנותו בידו מוכח שרוצה למכור במקום אחר, ובע"כ דהם גומלין שהוא מעיד על חבירו כאן וחבירו יעיד עליו במקום אחר.

אך בד' הרשב"א שם מבו' דבכל גוונא דכלי אומנותו בידו חיישינן לגומלין, והק' לפ"ז דמ"ט דבב' אנשים דזה אומר אני כהן וחברי כהן וכן במתניתין דב' נשים שנשבו זאת אומרת אני וחברתי טהורות וזאת אומרת כן וכי יש לך כלי אומנות גדול מזה, וכתב לישב דכל הא דכשכלי אומנותו בידו חיישינן לגומלין, היינו כשהתועלת שהן רוצין להועיל בו בפנינו, דהשתא איכא חששא יתירא בזה שנושא כלי אומנות שמראה שרוצה למכור פירותיו, אבל זה אומר אני כהן וחברי כהן השתא מאי נפק להו מינה, הרי אין כאן תרומה בפנינו שנחוש שעלי' נתנו עיניהם ליטלה, וה"נ הוא בב' נשים דמה איכפת להן עכשיו, התהיינה הלילה לאיש ולכהן, ואי משום מה שעתיד, להעיד שקר עכשיו על מה שאפשר שלא יעלה בידם לא חיישינן, וכתב לפ"ז דאם בשעת מעשה אמרו כן אין שומעין להן.

ה] המאירי בכתובות שם כתב לדינא דהא דחמרין וכו' אין נאמנין הוא כשכלי אומנותו בידו, וכ"כ הפסקי ריא"ז שם, - אך הרמב"ם בפי"ב ממעשר ה"י כתב דהחמרין שנכנסו לעיר וכו' אינו נאמן שמא קנוניא עשו ביניהן, והמהר"י קורקוס שם עמד בזה דמ"ט לא פירש דהיינו רק כשכלי אומנותו בידו, ועיי"ש שכתב דאין לפרש דס"ל כפי' ר"ח דהא דכלי אומנותו בידו הוא בההיא דאני כהן וחברי כהן, שהרי בפ"כ מאיסו"ב הי"א כתב בסתמא דנאמנין, ולא כתב דהיינו רק כשכלי אומנותו בידו.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהר"י קורקוס שם כתב די"ל דלפ"מ דמשני הגמ' בכתובות שם דטעמא דר' יהודה התם דאין נאמנין אי"ז משום דחייש לגומלין, אלא משום דמעלין מתרומה ליוחסין, תו י"ל דבההיא דחמרין יש לחוש טפי לקנוניא,[[298]](#footnote-298) וכ"כ הכס"מ שם. - **ב** המהר"י קורקוס שם כתב לישב עוד, דמה שאמרו בשכלי אומנותו בידו לאו דוקא דמוקי לה דמיירי בהכי, אלא היינו דשאני חמרים דמסתמא למכור הם מביאין ובודאי מה שאומר שלי אינו מתוקן קנונייא הוא שהרי כלי אומנותו בידו מסתמא בודאי למכור הוא מביא. - **ג** התוי"ט בכתובות שם כתב די"ל כמו שאמרו בירושלמי הכא דטעמא דרבנן הוא משום דמצויין הם לקנות בעיר אחרת, וכיון דליכא הפסד לבני העיר חיישינן לגומלין, ומשא"כ התם דכי חיישת לגומלין יש להן הפסד שמפסידין אותן מן התרומה ותרומה מצוי' בזול, והפנ"י שם תמה ע"ז, עיי"ש. - **ד** הפנ"י שם כתב דלס"ד דטעמא דר' יהודה הוא משום דחייש לגומלין, ובע"כ דהא דהכא נאמנין הוא משום דבדמאי הקילו, לא מסתבר דפליגי ר' יהודה ורבנן בסברות הפוכות ורבנן חיישי בדמאי טפי, אך לפ"מ דמפרש טעמא דר' יהודה בע"א משום דמעלין מתרומה ליוחסין, שפיר י"ל דלרבנן החמירו בדמאי טפי, משום דע"ה אינו נאמן על המעשרות, וכ"כ הגרע"א שם, והאבי עזרי בהל' מעשר שם, - ועמש"כ הבית מאיר באהע"ז סימן ג' ס"ד לישב עוד בע"א.

ו] הרדב"ז בפי"ב ממעשר ה"י הק' בהא דתנן לעיל מ"ו דאם אמר לו איש פלוני נאמן והלך ליקח ממנו אמר לו מי כאן מוכר ישן אמר לו מי ששלחך אצלי אע"פ שהן כגומלין זא"ז הרי אלו נאמנין, דמ"ש מהכא חיישינן לגומלין, וכתב דנתישב הדבר במש"כ הרמב"ם שם דהא דאין נאמנין הוא משום דשמא קנוניא עשו ביניהם, והיינו משום דהחמרים קרוב הדבר שעושין קנוניא למכור תבואתם, ומשא"כ התם דאין להם הנאה קרובה מיד ולא חיישינן לגומלין, ועד"ז כתב החזו"א בסימן י' סקי"א דבחמרין שעומדין זה אצל זה ומוכרין בב"א וכל בני העיר באין אצלן והן אורחין שאין מכירין אותן, שייך גומלין טפי, ומשא"כ באורח שבא לעיר אין זה נותן דעתו להתנות עם חברו לגמלו, דמי יאמר דימצֵא אורח שאין לו מכירין בעיר, ואי ימצֵא מי יאמר שחברו ידע שהוא שלחו, ומי יאמר דיצטרך ליקח ממה שיש למשלחו, וכתב די"ל עוד, דהתם יש בזה חיי נפש טפי כמו שאמרו בירושלמי.

ז] החזו"א בסימן י' סקי"א הק' דמ"ט דמ"ד דלא חיישינן לגומלין, הלא כל הא דהחשוד על הדבר נאמן על אחרים הוא משום שאין אדם חוטא ולא לו, ומשום הנאה שאינה קרובה לא משקר, אבל בגומלין שהנאתו קרובה ודאי אינו מונע משום האיסור, ועיי"ש שכתב דהכא י"ל דבדמאי הקילו כיון דאין חשש הגומלין ברור, אך בההיא דכתובות דמעידין זה על זה ודאי יש לחוש שמשקר בשביל השגת שבח כהונה ע"י עדות חבירו עליו.

וצ"ב דלכאו' הא דהתם נאמן אי"ז משום דאין אדם חוטא ולא לו, אלא משום דמדינא סגי בזה בע"א, וכמבו' בד' הרא"ש בפ' הניזקין סימן י"ב, וע"כ שפיר י"ל דלא חיישינן בזה לגומלין,[[299]](#footnote-299) - וכבר הק' כן הגרע"א בכתובות שם בהא דרמי דרבנן אדרבנן, דהרי י"ל דשאני התם דע"א נאמן בעדותו מצ"ע, ובזה ל"מ חשש גומלין לבטל עדותו, ומשא"כ הכא דמצ"ע אינו נאמן כיון דהוא ע"ה וחשוד על המעשרות, אלא שבאנו להאמינו משום דאין אדם חוטא ולא לו,[[300]](#footnote-300) ע"כ כל דיש לחוש לגומלין בטל עיקר הטעם להאמינו, ועד"ז הק' הפנ"י שם.

ח] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דטעמא דר' יהודה דנאמנין הוא מפני חייהן של בני העיר, וטעמא דרבנן דאין נאמנין הוא משום דמצויין להתפרנס מעיר אחרת, והגר"א בשנו"א כתב דלפ"ז הא דלרבנן אין נאמנין הוא אף כשאין כלי אומנותו בידו, משום דע"ה אינו נאמן משום דחשוד, ודלא כמו שאמרו בתלמודין דהא דלרבנן אין נאמנין הוא כשכלי אומנותו בידו ומשום דחיישינן לגומלין, ועיי"ש שכתב דמה שאמרו דהא דלר' יהודה נאמן הוא מפני חייהן של בני העיר, הוא גם לדעת הבבלי, דאל"כ הרי אף דר' יהודה לא חייש לגומלין, מ"מ הרי הוא ע"ה, וע"ה אינו נאמן מדינא אף על של חבירו,[[301]](#footnote-301) וכ"ה מבו' בד' הגר"א ביו"ד סימן קי"ט סקי"ח, עיי"ש.

ואמנם כ"ז הוא לדעת הראב"ד בפי"ב ממעשר הי"ז ודעימי' דמדינא אין ע"ה נאמן בשל אחרים, וכל הא דתנן לעיל מ"ו דנאמן הוא קל שהקילו מפני חיי נפש, אך לדעת הרמב"ם הרי מדינא נאמן ע"ה בשל אחרים משום דאין אדם חוטא ולא לו, וכתבו האחרונים דהא דלעיל מ"ו הוצרכו להא דהקילו מפני חיי נפש הוא משום דכשבא להכשיר את האדם בעינן ב' עדים, (ונתבאר לעיל שם אות ד' ה'), ולפ"ז צ"ל דמה שאמרו בירושלמי דטעמא דר' יהודה דנאמנין הוא מפני חייהן של בני העיר, היינו משום דאל"כ הוה חייש ר' יהודה לגומלין, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דטעמא דר' יהודה דלא חייש לקנוניא, הוא כדי שתהא תבואה מצוי' בערים וכו'.

**פ"ה מ"א**

א] **הלוקח מן הנחתום כיצד מעשר נוטל כדי תרומ"ע וחלה,** לעיל פ"ב מ"ד תנן דהנחתומים לא חייבו אותם חכמים להפריש אלא כדי תרומ"ע וחלה, והריבמ"צ והר"ש שם הביאו מירושלמי דפריך מהא דתנן הכא הלוקח מן הנחתום כיצד מעשר, והרי דמוטל על הלוקח לעשר, והתם תנן דהנחתום מפריש תרומ"ע וחלה,[[302]](#footnote-302) ומשני ר' יוחנן דכאן בעושה בטהרה והתם בעושה בטומאה, ור' אלעזר משני דכאן במידה דקה והתם במידה גסה, ועמש"נ לעיל שם אות ה' כמה דרכים בטעמא דר' יוחנן דשאני דין העושה בטהרה מדין העושה בטומאה.

ב] בתוס' הגרע"א לעיל שם הק' דמ"ט התירו הכא למכור בלא להפריש חלה כשמוכר במידה גסה, הרי כל הא דמצינו שהתירו במוכר במידה גסה, הוא בדמאי, אך לענין חלה דנתחייב אצל הנחתום והוי טבל ודאי, מ"ט כשמוכר במידה גסה א"צ להפריש, - והחזו"א בסימן ו' סק"ב כתב לישב, דהיינו משום דמן הדין אין איסור למכור טבל לחבר ולהודיעו, אלא שאסרו חכמים הדבר שלא יבוא לידי מכשול, וגם הוא העדר הזריזות והזהירות, וע"כ הקילו על הנחתום שלא להפריש חלה בזמן שמקילין עליו שלא להפריש דמאי, ועיי"ש שכתב לדון דהוא משום דאם יבא להפריש חלה בע"כ יקדים תרומ"ע, כדתנן הכא דתרומ"ע קודם לחלה, ועיי"ש במש"כ בזה.

ג] בפי' הריבמ"צ כתב דהא דנוטל כדי תרומ"ע וחלה, היינו דבעיסה של ק' סאין נוטל סאה אחת כדי תרומ"ע שהיא אחד מק', וסאתים וט' ביצים כדי חלה שהיא אחד ממ"ח, ומבו' בדבריו דאינו מפריש חלה אלא על העיסה שנשתיירה אחר הפרשת התרומ"ע, אך על הסאה דתרומ"ע אינו מפריש חלה, שהרי סאתים וט' ביצים הם אחד ממ"ח מצ"ט סאין.

אך הר"ש כתב בסו"ד דהא דהשאר חלה, היינו אחד ממ"ח "מכל המאה", ומשמע דמפריש חלה גם על הסאה דהתרומ"ע, וזה כמו שאמרו בירושלמי הכא ובחלה ספ"ק דהעושה עיסה מן הטבל והפריש ממנה תרומה, חייבת אף התרומה בחלה, דכל הא דתרומה פטורה מן החלה, הוא כשעשה עיסה מן התרומה, אך כל שעשה עיסה מן הטבל והפריש ממנה חלה חייבת אף התרומה בחלה.[[303]](#footnote-303)

ובד' הריבמ"צ שנקט דאינו מפריש חלה על הסאה דתרומ"ע, י"ל דהיינו משום דהתרומ"ע ניתנת לכהן, וע"כ אין מוטל על הבעלים להפריש ממנה חלה, אלא כשיתן את התרומ"ע לכהן יפריש ממנה הכהן חלה.[[304]](#footnote-304)

ד] החזו"א בסימן ד' סקי"ב נסתפק במה שאמרו בירושלמי דהעושה עיסה מן הטבל והפריש ממנה תרומה לא תאכל עד שיפריש עלי' חלה, אם היינו דעושה מקצת תרומה חלה על השאר, או שמפריש מן העיסה על התרומה, עיי"ש, ולכאו' יש ללמוד לזה ממש"כ הר"ש דהא דהשאר חלה הוא אחד ממ"ח "מכל המאה", והרי דיש עליו להפריש כדי חלה מכל המאה מלבד מה שמפריש לתרומ"ע,[[305]](#footnote-305) דאם בידו להפריש מקצת מן התרומה חלה על השאר, לא הי' מפריש מלבד התרומ"ע עוד אחד ממ"ח מכל המאה, אלא הי' מפריש אחד ממ"ח ממה שנשתייר בידו אחר הפרשת התרומ"ע, ואת התרומה עצמה הי' מתקן באחד ממ"ח ממנה.[[306]](#footnote-306)

ה] **ואומר אחד ממאה ממה שיש כאן הרי בצד זה מעשר,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפריך על הא דמפריש תרומ"ע על הכל ואף על חלק החלה, מהא דתנן לעיל פ"א מ"ג דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בירושלמי לעיל שם פליגי אמוראי בטעם הפטור, דדעת ר' יוחנן דהוא משום דבשעה שגזרו על הדמאי לא גזרו על דברים הללו, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, ונתבאר לעיל שם אות י"ג, ודעת ר' אושעיא דהוא משום דאימת קדשים עליו ואינו נותן לכהן דבר שאינו מתוקן,[[307]](#footnote-307) ואמרו שם דנפ"מ בזה הוא בחבר שלקח עיסה מע"ה והפריש ממנה חלה, דלדעת ר' יוחנן פטורה מן הדמאי, ולדעת ר' אושעיא חייבת, דכיון שהיתה חולין ביד הע"ה, נותן לחבר אף דבר שאינו מתוקן, והר"ש במשנתינו כתב דלדעת ר' אושעיא ניחא הא דהכא מפריש תרומ"ע אף על חלק החלה, דכל פטורא דחלת ע"ה הוא כשהפריש הע"ה עצמו חלה, והירושלמי הכא דפריך הכי הוא כר' יוחנן דלא חילק בזה, וכ"כ התוס' ביומא ט' א' ד"ה תנן התם.

**ב** הר"ש הביא מירושלמי דמשני בשם ר"י בר חנינא דב"ש היא, וכדתניא דר"ש בן יהודה משום ר"ש חלה ב"ש מחייבין וב"ה פוטרין, ופריך עלה כלום אמרי ב"ש אלא דבר שהוא לזריעה אלו הלוקח לזרע ולבהמה וכו' שמא אינו פוטר, - ובד' הר"ש נראה מפרש דהיינו דאי נימא דמחייבי ב"ש חלת ע"ה בדמאי, ה"נ מחייבי בכל הני דתנן ברישא דמתניתין דהיינו הלוקח לזרע ולבהמה וכו', וא"כ הו"ל למיתני הכא לחיובא,[[308]](#footnote-308) ומדלא תני להו ש"מ דלא אתיא כב"ש, וכ"כ התוס' ביומא שם.

אך הגר"א גריס בד' הירושלמי כלום אמרי ב"ש אלא דבר שהוא "לאכילה" וכו' ופירש דהיינו דכל הא דמחייבי ב"ש חלת ע"ה בדמאי הוא כשהיא ראוי' לאכילה, דאם אינה ראוי' לאכילה הו"ל כלוקח לזרע ולבהמה דפטור מן הדמאי אף לב"ש, וכיון דהכא איירי בחלה שבאה מידי ע"ה דמחזקינן לה בטמאה ואסור לאכלה,[[309]](#footnote-309) הרי דאף לב"ש היא פטורה מן הדמאי.

**ג** הר"ש הביא מירושלמי דמשני עוד במגבל עיסתו במי פירות, ופירש דהיינו דכל הא דתנן דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי, הוא בטורח לגבל במי פירות, דלא הוכשרה ולא תקבל טומאה החלה, וש"מ תקוני תקון חלתו,[[310]](#footnote-310) וכ"כ התוס' ביומא שם, ולא נתפרש לן, הרי כבר פירשו התוס' והר"ש דדברי הירושלמי הכא הם כר' יוחנן דהא דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי אי"ז משום דתלינן שהע"ה תיקנה, אלא הוא משום דלא גזרו דמאי על חלה, וא"כ היאך נימא דכל הא דפטורה הוא כשטרח לגבלה במי פירות.[[311]](#footnote-311)

והר"ש הביא מירושלמי דפרכינן עלה דר"א איש ברתותא הוא דפטר בדמאי היכא דגיבלה במי פירות, אבל רבנן פליגי עלי' וא"כ לית לן לאוקמא מתניתין כיחידאה, - וצ"ב, שהרי מתניתין היא דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי, אלא שבאנו לומר דהיינו רק כשגיבלה במי פירות, והיאך נימא דרבנן פליגי ע"ז וס"ל דאף כשגיבלה במי פירות חייבת חלת ע"ה בדמאי, הרי הוא דלא כמתניתין דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי.[[312]](#footnote-312)

**ד** הר"ש הביא מירושלמי דמשני עוד דמתניתין דפ"ק איירי כשטרח להביא גבל שיגבל בטהרה דמסתמא ודאי תקון, וכ"כ הרא"ש, וכ"כ התוס' ביומא שם,[[313]](#footnote-313) וגם בזה צ"ב וכנ"ל, שהרי דברי הירושלמי הכא הם כר' יוחנן דהא דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי אי"ז משום דתלינן שהע"ה תיקנה, אלא הוא משום דלא גזרו דמאי על חלה, וא"כ היאך נימא דכל הא דפטורה הוא כשטרח להביא גבל שיגבל בטהרה,[[314]](#footnote-314)

**ה** הר"ש הביא מירושלמי דמשני עוד דכל הא דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי הוא במתארח אצלו דהקילו בזה חכמים, אך במוכר לרבים לא הקילו, וכ"כ הרא"ש, וכ"כ התוס' ביומא שם.[[315]](#footnote-315)

**ו** הר"ש הביא מירושלמי דמשני עוד דאה"נ דאינו מפריש תרומ"ע על חלק החלה, והא דאמר אחד ממאה הוא חוץ מן הראוי ליקדש לשם חלה,[[316]](#footnote-316) והריבמ"צ נקט לדינא כהך שנויא, ועמש"נ לעיל אות ג' בפלוגתת הריבמ"צ והר"ש אם היינו חוץ מן הראוי ליקדש לשם חלה מן העיסה שנשתיירה אחר הפרשת התרומ"ע, או היינו גם על הראוי ליקדש לשם חלה מן התרומ"ע, ועיי"ש במש"נ לפרש בזה.

ו] החזו"א בסימן ד' סק"ח צידד דהא דלא גזרו בחלת ע"ה, רק כשלקח חלה מן הע"ה או שלקח עיסה והפריש ממנה חלה, אך אם גלגל החבר קמח של ע"ה והפריש חלה חייבת בדמאי, כיון שכבר נתחייב הקמח ביד החבר, ול"מ מה שעשה מהן עיסה והפריש ממנה חלה לפטרם, ועיי"ש במוסגר שהוכיח דלא כן מהא דפריך הירושלמי הכא בלוקח מן הנחתום דמ"ט מפריש דמאי על החלה, הרי חלת ע"ה פטורה מן הדמאי, והרי דאף דהנחתום לקח קמח מע"ה ונתחייב כבר ביד הנחתום, מ"מ פטורה החלה מן הדמאי, וראיתי להוכיח עוד ממה שאמרו בירושלמי בשלהי פירקין דהא דתרם מן הדמאי על הדמאי הויא תרומה וא"צ להוציא עלי' תרו"מ ממקום אחר, הוא משום דהוי כספק דימוע דפטור מן הדמאי, והרי דאף שעשה כן מדעתו אחר שנתחייב, פטור מן הדמאי.

ז] **ושאר מעשר סמוך לו,** התוי"ט כתב דכיון דאין ההפרשה אלא לתרומ"ע בלבד אבל המעשר א"צ להפריש, דכיון שקרא שם ונטל תרומתו תו הוי הלוי המע"ה, ע"כ קובע מקום ומסיים לאחד ממאה ולא לכל המעשר דהיינו לי' חלקים ממאה, לפי שאח"כ יצטרך להפריש עוד אחד מן העשר וב' קביעות מקום לב' שיעורים למה לי, וע"כ קובע לשיעור אחד ממאה שזה יפריש אח"כ ואומר ששאר מעשר סמוך לו בלא שיעור רק קובע בסתם שאר מעשר סמוך לו, - ובתוס' הגרע"א תמה ע"ז שהרי גם לקמן מ"ב דאיירי בודאי טבל וצריך ליתן המעש"ר ללוי תנן הכי אחד ממאה וכו' ושאר מעשר סמוך לו וכו', וצ"ע.

ח] **והשאר חלה,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דהיינו אחד ממ"ח, והתוס' חדשים כתב דאף דבעה"ב מפריש אחד מכ"ד, מ"מ סתם קונה מן הנחתום הוא פלטר המוכר לאחרים דאינו מפריש אלא אחד ממ"ח, - ובתוס' הגרע"א כתב דא"צ לזה, דכיון דמיירי בלקח הנחתום מע"ה דהכל בחזקת טומאה, הוי כמו נטמאה העיסה דמפריש אחד ממ"ח, כדתנן ברפ"ב דחלה.

ט] **ומע"ש בצפונו,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דהא דמפריש חלה בין מעש"ר למע"ש, הוא משום דמן הדין הי' שתקדום חלה לכל, והא דמקדמינן לה מעש"ר, הוא משום שקדמו לגורן וכתוב בו ראשית,[[317]](#footnote-317) והר"ש פירש דהיינו דיש בו תרומ"ע דקרוי' ראשית, אך מע"ש אע"פ שקדמו לגורן לא כתיב בו ראשית, - והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דמן הדין הי' שתקדום חלה לכל הוא לפי שנתחייבנו בה עם כניסתינו לארץ, ומשא"כ במעשרות שלא נתחייבו בהן אלא לאחר ירושה וישיבה.[[318]](#footnote-318)

ובירושלמי נחלקו בזה, וג' דעות בדבר, דדעת ר' יונה בשם ר' זעירא דאין בחלה משום בל תאחר, ופירש הגר"א דהיינו דמה"ט אף דראוי הי' להקדים חלה משום דכתיב בה ראשית, מ"מ אף אם מקדים ראשון אין בכך כלום, - ודעת ר' יוסי בשם ר' זעירא דאין משנתינו שנוי' על הסדר, ופירש הגר"א דהיינו דצריך להקדים חלה משום דכתיב בה ראשית עריסותיכם,[[319]](#footnote-319) - ודעת ר' מתני' דמן הדין קודם מעש"ר לחלה משום שקדמו לגורן וכתוב בו ראשית, וקודמת חלה למע"ש משום דלא כתיב בו ראשית.[[320]](#footnote-320)

י] בעיקר הא דא"ר מתני' דהא דמפריש תחילה מעש"ר ואח"כ חלה ואח"כ מע"ש הוא מן הדין, יש להעיר, שהרי משנתינו קיימא בדמאי, ודעת ר' יוחנן בירושלמי לעיל פ"א מ"ד דבדמאי מותר להקדים מע"ש למעש"ר לכתחילה, וכן פסק הרמב"ם בפ"ט ממעשר ה"ו, - וי"ל דדעת ר' מתני' היא כדעת ריב"ל בירושלמי שם דאף בדמאי אסור להקדים מע"ש למעש"ר, אלא דאם עשה מה שעשה עשוי ויכול להתודות, - וי"ל עוד, דהכא אף דחיוב המעשרות הוא דמאי, מ"מ חיוב החלה הוא ודאי, וסגי בהכי דאסור להקדים החלה למעש"ר, ואסור להקדים המע"ש לחלה.

**פ"ה מ"ב**

א] **נוטל אחד מל"ג ושליש ואומר וכו',** הגר"א בשנו"א פירש והוא ע"פ גירסתו בירושלמי דהא דאומר תחילה דהאחד ממאה ה"ה חולין, הוא משום דדין תרומה גדולה להפריש דוקא מאומד, ודין תרומ"ע להפרישו דוקא במידה, ואסור להקדים תרומ"ע לתרומה גדולה, וא"כ היכי לעביד, דאם יאמר ב' ממאה ה"ז תרומה גדולה נמצא דתרם במידה וה"ז אסור, וגם התרומ"ע שנשאר אינו אחד במאה במידה, שהרי תחילה נטל אחד מל"ג ושליש באומד, וכשהפריש ב' ממאה תרומה גדולה, נמצא דמה שנשתייר אינו אחד במאה בצמצום, אלא או פחות או יותר, ואם יקדים תחילה תרומ"ע ויאמר אחד ממאה ה"ז מעשר וכו' ונמצא דהתרומ"ע הוא במידה והתרומה היא באומד, הרי אסור להקדים תרומ"ע לתרומה גדולה, וע"כ אומר תחילה אחד ממה ה"ז חולין, ונמצא דמה שנשאר מן האחד מל"ג ושליש הוי כשיעור תרומה גדולה באומד, וזהו שאומר והשאר תרומה על הכל הוא כדינו באומד, ואח"כ אומר ומהחולין שיש כאן הרי זה בצד זה מעשר וכו' והוי הפרשת המעשר והתרומ"ע כדינו במידה.

ב] **אחד ממאה ממה שיש כאן הרי זה בצד זה חולין**, הר"ש הק' שהרי ליכא שליש שלם הנעשה תרומ"ע, שהרי אין כאן ק' שלישים, דב' מהן נעשו תרומה גדולה, וא"צ להפריש מעש"ר ותרומ"ע אלא ממה שנשתייר אחר הפרשת התרומה גדולה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בירושלמי לעיל ה"א אמרו דהא דאומר אחד ממאה ממה שיש כאן הוא חוץ מן הראוי ליקדש לשם תרומה, ומדמינן לה דה"נ הא דתנן התם דאומר אחד ממאה הוא חוץ מן הראוי ליקדש לשם חלה. - **ב** הריבמ"צ כתב דאה"נ דליכא שליש שלם תרומ"ע, וזהו דקתני מהחולין שיש כאן וכו', ולא קתני חולין, לפי שאין כל השליש קדוש לתרומ"ע דחסר ממנו מעט, וכ"כ הר"ש והרא"ש בפי' קמא.[[321]](#footnote-321) - **ג** הר"ש והרא"ש כתבו בפי' בתרא דאתיא מתניתין כאבא אלעזר בן גומל דיכול להוסיף על התרומ"ע בתורת עין יפה.[[322]](#footnote-322)

ג] הראב"ד בפ"ג מתרומות הכ"ד כתב דמה שאומר אחד מק' שיש כאן היינו בין הכל והוא סאה, ומבו' דמה שאומר אחד מק' אינו ממה שנשתייר אחר הפרשת התרומ"ע אלא מן הכל, וע"כ הו"ל סאה, וצ"ע לפ"ז במש"כ הראב"ד שם עוד דאומר וזה הנשאר יתר על התרומה ממה שהפרשתי הרי הוא תרומ"ע על הכל, וכיון דהא דאומר אחד מק' הוא מן הכל והוא סאה, נמצא דכשאומר אח"כ דהנשאר יתר על התרומה ממה שהפרשתי ה"ה תרומ"ע על הכל, והיינו דמפריש סאה לתרומ"ע, הו"ל מרבה בהתרומ"ע, שהרי לא קי"ל כאבא אלעזר בן גמלא דיכול להוסיף על התרומ"ע, וצ"ע.

ד] בעיקר מה שאמרו בירושלמי דהא דאומר אחד ממאה ממה שיש כאן הוא חוץ מן הראוי ליקדש לשם תרומה, כתב החזו"א בסימן י"ב סק"א סוד"ה פ"ה מ"ב דהיינו דחושב כן בלבו וקמ"ל דאי"ז דברים שבלב, ומשמע דל"מ אלא אם חושב כן בלבו, - אך בסדר הפרשת תרו"מ שנדפס ע"פ החזו"א כתב דיכוין לחשוב כן, ואם לא כיון סתמא הכי הוא, ועיי"ש שכתב דטוב שיכוין לפני ההפרשה שכל לשון שלו יתפרש על הצד היותר טוב ע"פ ד"ת ותקנות חז"ל.[[323]](#footnote-323)

ה] החזו"א בסימן י"ב סק"ב כתב דיש שאומרים יותר מאחד מק' שיש כאן ה"ה תרומה גדולה בצפונו, אותו אחד מק' שיש כאן ועוד ט חלקים כמותו הרי הוא מעש"ר בתחתון של הפירות, אותו אחד מק' שעשיתיו מעשר עשוי תרומ"ע, והוא הנוסח הנהוג בזה"ז, וכתב דבנוסח זה מתוקן כל מה ששנה במשנתינו, שהתרומה היא בלי נתינת קיצבה והתרומ"ע היא במידה, ועיי"ש שכתב דאף שאינו אומר בל' המשנה, משמע דאין קפידא בדבר.[[324]](#footnote-324)

אך המעדנ"א בפ"ג מתרומות הכ"ד עמד בזה בל' השו"ע בסימן של"א סכ"ח שכתב דאומר אחד מק' שיש כאן ה"ה בצד זה שהפרשתי וה"ה חולין, והנשאר מזה שהפרשתי שהוא המעט היותר על אחד מק' הוא תרומה על הכל וכו, וכיון דכבר נחית לומר דהוא המעט היותר על אחד מק', מ"ט הוצרך לומר תחילה שאחד מק' הוא חולין, - ועיי"ש שכתב דהוא משום דאם הי' אומר תחילה היותר מאחד ממאה שיש כאן ה"ה תרומה גדולה, הי' מתפרש דהוא יותר מאחד ממאה מן הכל דומיא דהפרשת התרומה ולא רק מן השיריים, ונמצא שמרבה בשיעור התרומ"ע, וע"כ אומר תחילה אחד מק' שיש כאן ה"ה בצד זה שהפרשתי וה"ה חולין, דבל' זה מפרשינן לדבריו דהיינו אחד ממאה מהמשוייר.

ו] **ומאה חולין שיש כאן ה"ז בצד זה מעשר,** כ"ה גירסת הרמב"ם, אך גירסת הריבמ"צ ומהחולין שיש כאן ה"ז בצד זה מעשר, וכן גירסת הר"ש והרא"ש, והריבמ"צ פירש דהא דקתני מהחולין ולא קתני החולין, הוא משום דאין כל השליש קדוש לתרומ"ע, וכ"כ הר"ש והרא"ש בפי' קמא, ונתבאר לעיל אות ב'.

והרש"ש הק' דמ"ט הוא אומר ה"ז בצד זה מעשר, הרי כבר קבע לו מקום באמרו תחילה אחד ממאה וכו' ה"ז בצד זה חולין, והי' די לו עתה שיאמר ומאה חולין ה"ז מעשר, והחזו"א בסימן י"ב סק"א הק' דכיון דאת כל החולין הוא עושה מעשר היאך נופל ל' בצד זה, אך לפי' הריבמ"צ ודעימי' דאינו עושה את כל השליש תרומ"ע, ניחא.

ז] הר"ש והרא"ש הק' דכיון דמיירי הכא בודאי ולא בדמאי, וכדחזינן דמפריש תרומה גדולה, היאך ישראל מפריש תרומ"ע, הרי מעש"ר של הלוי הוא ועליו להפריש, וכתבו דשמא אתיא כאבא אליעזר בן גומל דיש לו רשות לבעה"ב לתרום תרומ"ע, - אך בירושלמי אמרו דאיירי מתניתין בכהן ולוי דהמעש"ר שלהם, אך ישראל דאין המעש"ר שלו אינו יכול להפריש תרומ"ע על דבר שאינו שלו.

ח] בד' הר"ש והרא"ש מבו' דאף אם בודאי אינו יכול להפריש תרומ"ע על המעש"ר של הלוי, מ"מ בדמאי יכול להפריש, וכאשר כ"ה בכל דמאי דמפריש הישראל תרומ"ע, והגבו"א ביומא ט' א' עמד בזה דאף דבדמאי הוא מעכב את המעש"ר לעצמו ואינו נותנו ללוי משום דהמע"ה, מ"מ היאך יש בידו להפריש ממנו תרומ"ע, הרי כיון דחששו שמא לא עישר הע"ה והו"ל טבל, א"כ המעש"ר הוא של הלוי, וכשמפריש הבעה"ב תרומ"ע ממעשר זה לא עשה ולא כלום.

ועיי"ש שכתב דכיון דהא דאין רשות לבעה"ב לתרום תרומ"ע הוא משום דיני הממון, דכיון דהוא ממונו של לוי הו"ל תורם שאינו שלו שלא ברשות בעליו, ע"כ כיון דבדיני הממון קי"ל דהמע"ה, הו"ל בעה"ב בעליו של מעש"ר כאילו שלו הוא בודאי ולא מספק, ויש עליו דין בעלים אפי' לקולא, וע"כ מצי להפריש תרומ"ע על מעש"ר זה.

ונתחדש בזה דהא דמדין המע"ה הוי כבעלים ודאי, הוא אף כלפי דין דממ"נ אין בידו לעשותו, דומיא דהכא דעל הצד שהוא שלו הרי אינו חייב בתרומ"ע, ועל הצד שאינו שלו אין בידו להפרישו, ואכמ"ל.

ט] בירושלמי נחלקו בדין הברכה בכה"ג שמפריש כל התרו"מ יחד, דדעת רב שמואל בר נחמן בשם ר' יונתן דצריך לברך ה' ברכות, אך תני ר' חייא דכוללן בברכה אחת, וכ"ה בתוספתא ברכות פ"ו הט"ז דאומר אקב"ו להפריש תרומות ומעשרות, והרמב"ם בפ"א ממעשר הט"ז פסק דכשמפריש הכל זאח"ז מיד ולא סח ביניהן כוללן בברכה אחת ומברך להפריש תרומות ומעשרות.

והריב"ש בסימן שפ"ד הביא מש"כ הבעה"ע במילת תאומים דמברכין על כל אחד בפנ"ע משום דא"א למולם יחד, ול"ד לשחיטה שאפשר לשחוט שניהם יחד, ועיי"ש שתמה ע"ז מכ"ד, וגם תמה ע"ז מדינא דהכא דמברך להפריש תרומות ומעשרות, אע"פ שא"א להפרישם יחד שהרי אסור להקדים מעשר לתרומה ובע"כ יש לו להקדים התרומה לפי שא"א לצמצם,[[325]](#footnote-325) - ויש להעיר דלמש"כ החזו"א בסימן ט"ו סק"ו דמהני להפריש בנוסח הקצר, עיי"ש, נמצא דשפיר אפשר להפרישם יחד, ולא שייך לומר בזה דא"א לצמצם, וצ"ע.

**פ"ה מ"ג**

א] **הלוקח מן הנחתום,** בפירש"י בב"מ נ"ו א' ד"ה מעשר דמאי וד"ה נחתום נמי פירש דנחתום הוא לוקח ככרות מבנ"א ומוכרן, - אך בד' התוס' שם מבו' דנחתום לוקח תבואה מבנ"א ואופה ככרות ומוכרן, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ והריטב"א שם, והר"ש והרא"ש במשנתינו, והרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ד.

ב] **מן הצוננת על החמה,** הר"ש כתב דאע"פ שהוא מן הרע על היפה דיעבד תרומתו תרומה, והרא"ש כתב דהיינו דכיון דבודאי תרומתו תרומה בדיעבד, ע"כ בדמאי התירו אף לכתחילה,[[326]](#footnote-326) וכ"כ התוס' בב"מ נ"ו א' ד"ה הלוקח מן הנחתום, וכ"כ הריטב"א שם דכיון דבדאורייתא שרינן בדיעבד דין הוא שנתיר בדמאי אפילו לכתחלה כיון דרוב ע"ה מעשרין הם, ועמש"נ בזה להלן אות ד'.

ג] **ואפי' מדפוסין הרבה,** יסוד דינא דמתניתין הוא משום דאין מעשרין מדמאי על הדמאי, כדתנן בשלהי פירקין, ובזה הוא שנחלקו בלוקח מנחתום אחד אם מעשר מזע"ז דתלינן שהם מחד גברא, או דאין מעשר מזע"ז דתלינן דהם מתרי גברי ואין מעשרין מדמאי על הדמאי.

ובעיקר הא דאין מעשרין מדמאי על הדמאי, הק' בתוס' הגרע"א בשלהי פירקין דמ"ט לא שרינן בזה משום ספק ספיקא, דשמא שניהם אינם מעושרין ושמא שניהם מעושרין, וכן הק' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ו' בהשמטות, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר להלן מי"א אות ח'.

ד] בב"מ נ"ו א' מתיב רבינא על הא דאמר שמואל דר"מ ס"ל דעשו חכמים חיזוק לדבריהם בדמאי כשל תורה, דא"כ מ"ט לר"מ מעשר אפי' מדפוסין הרבה, הרי יש לחוש שמא יבא להפריש מן החיוב על הפטור ומן הפטור על החיוב, ובע"כ דהקילו בדמאי ולא חששו לכך ותולין לומר שקנה מאדם אחד, והרי דלא עשו חיזוק לדבריהם בדמאי כשל תורה, ומשני אביי דלעולם לדעת ר"מ עשו חיזוק לדבריהם בשל דמאי כשל תורה, והא דלר"מ מעשר מזע"ז אפי' מדפוסין הרבה, הוא משום דנחתום מחד גברא זבין, ופירש"י דהיינו דמתוך שאינו לוקח הרבה ביחד תלינן למימר מחד גברא זבין.

ובביאור נידון הגמ' אם יש לחוש דהוא מן החיוב על הפטור וכו', פירש"י דהיינו משום דכל שהן מדפוסין הרבה יש לחוש דנחתום הזה לקח ככרות של דפוס זה מאיש אחד וככרות של דפוס זה מאיש אחר, וכיון ע"ה יש מהם שמעשרין ויש מהן שאין מעשרין ושמא זה לא עישר וזה עישר, והמפריש מזע"ז מפריש מן החיוב על הפטור ואין שם מעשר חל עליו ונתן טבל לכהן, או מפריש מן הפטור על החיוב ואין שם מעשר חל עליו ונמצא שאין שכנגדו מתוקן, וע"ז משני אביי דמחד גברא זבין ויש אדם אחד עושה ככרות בדפוסין חלוקין, וזה לטעמי' דנחתום לוקח ככרות מבנ"א, - אך לדעת ש"ר דנחתום לוקח תבואה ואופה ככרות, מבו' בד' התוס' שם דהא דלרבינא יש לחוש דהוא מן החיוב על הפטור, הוא משום דכל שהן מב' דפוסין יש לחוש שלקח מב' בנ"א, והתור"פ שם הוסיף לפרש דהיינו דיש לחוש דהא דעשה ב' דפוסין הוא משום דלקח מב' בנ"א ולכך עשה ב' דפוסין לידע משל מי לקח כל אחד ואחד, וע"ז משני אביי דכיון דמנהג דנחתום דמחד גברא זבין, ע"כ אף כשהם ב' דפוסין תלינן דהוא מחד גברא, ומה שעשה ב' דפוסין הוא כדי לידע איזה תבואה מרעה ואיזה מטובה.

ה] הר"ש הביא מירושלמי דאמר ריב"ל דהא דשרי ר"מ בחמה וצוננת הוא עד ל' יום, ומפרשינן דהיינו דאם לקח ממנו בתחילת ל' ובאמצע ל' ובסוף ל' ראשון עם שני מין אחד שני עם ג' מין אחד ראשון עם שלישי ב' מינים, - והרא"ש פירש דהיינו דלא הותר אלא עד ט"ו יום,[[327]](#footnote-327) וע"כ מותר להפריש מן הראשון על השני ומן השני על השלישי ואסור להפריש מן הראשון על השלישי דההפרש ביניהם הוא יותר מט"ו יום, - אך מד' הריבמ"צ שהביא רק למה שאמרו דהוא עד ל' יום, ולא הביא להא דמפרשינן דלקח ממנו בתחילת ל' וכו', משמע שפירש לד' ריב"ל דכל שהם בתוך ל' יום מפריש מזע"ז, ורק כשיש ל' יום ביניהם הוא דלא מצי להפריש מזע"ז.

ו] בטעמא דריב"ל דלא שרי ר"מ אלא עד ל' יום, בפשוטו הוא משום דכל שהן מופלגין יותר מכך חיישינן שלקח מב' בנ"א, וא"א להפריש מזע"ז, דשמא מפריש מן הפטור על החיוב או מן החיוב על הפטור, - אך בד' הרא"ש משמע דמפרש דהוא משום דכל שהן מופלגין יותר מכך הו"ל כרעה ויפה ואין מפרישין מן הרעה על היפה אף בדמאי,[[328]](#footnote-328) וזהו שכתב דלד' הירושלמי דשרי עד ט"ו יום אין כאן רע ויפה, וצ"ע.

ז] **ר' יהודה אוסר שאני אומר חטים של אמש היו משל אחד ושל היום היו משל אחר,** התוס' בב"מ נ"ו א' ד"ה הלוקח כתבו דלא אסר ר' יהודה בצוננת על החמה אלא היכא שהם מדפוסים הרבה,[[329]](#footnote-329) דבכה"ג הוא דאמרינן דשל אמש דהיינו הצונן משל אחר כיון דאיכא נמי דפוס משונה משל היום, ואף דמנהג דנחתום דמחד גברא זבין, מ"מ כיון שהיא חמה וצוננת וגם הדפוסים משונים מוכחא מילתא דמב' בנ"א לקח, וכ"כ התור"פ והריטב"א שם, - אך הר"ש והרא"ש פירשו דהא דאסר ר' יהודה בחמה וצוננת הוא אף בדפוס אחד דאף בכה"ג אמרינן דשל אמש היו משל אחד ושל היום היו משל אחר, אך בשניהם של היום או שניהם של אמש אפי' מב' דפוסין שרי.[[330]](#footnote-330)

ז] בחי' המיוחסים להריטב"א בב"מ נ"ו א' כתב בשם הראב"ד דר"מ ור' יהודה לא פליגי, אלא דבמקומו של ר"מ היו קורין נחתום למי שקונה מאחד, וע"כ מעשר מזע"ז דליכא למיחש שהם משל ב' בנ"א, ובמקומו של ר' יהודה היו קורין נחתום למי שקונה מב' בנ"א, וע"כ אינו מעשר מזע"ז דיש לחוש דשל אמש היו משל אחד ושל היום היו משל אחר, וכ"כ בפי' הרא"ש מלוניל שם, ופירש כן בד' הירושלמי בפירקין.

ח] **ר"ש אוסר בתרומת מעשר,** בירושלמי אמרו דפלוגתת ר' יהודה ור"ש היא, דר' יהודה לא אסר אלא להפריש משל היום על של אמש או משל אמש על של היום, אך כל שהם של יום אחד מפריש מתנור זה תנור זה, ור"ש אסר אף להפריש מן התנור על התנור אף דשניהם של יום אחד, והר"ש כתב דטעמא דר"ש הוא משום דס"ל דאף בב' דפוסין שביום אחד, אמרינן דודאי מתרי תלתא גברא זבין ועשה מה שקנה מזה בדפוס אחד ומה שקנה מזה בדפוס אחר.

ט] המשנ"ר כתב דהא דתני תרומ"ע, אף דגם מע"ש צריך להפריש בדמאי, וגם מעשר עני צריך לקרוא שם, הוא משום דלא החמירו חכמים לחוש בב' דפוסים, אלא בתרומ"ע דטבל שלו במיתה, אבל במע"ש ועני דטבל שלהן בלאו לדעת הרמב"ם בפ"י ממאכ"א ה"כ לא החמירו, - אך החזו"א בסימן י"ב סוסק"ה כתב דה"ה דאוסר ר"ש במע"ש, והא דנקט תרומ"ע הוא משום דקאי אמתניתין דלעיל דמפריש תרומ"ע וחלה כאחת, ועיי"ש במה שהוסיף בזה.

י] **ומתיר בחלה,** בירושלמי מפרשינן דהוא משום דאצלו היא נטבלת, וע"כ ליכא למיחש למידי,[[331]](#footnote-331) - וזה מתישב למש"כ הר"ש ודעימי' דנחתום לוקח תבואה מבנ"א ואופה ככרות ומוכרן, אך למש"כ בפירש"י דנחתום לוקח ככרות מבנ"א ומוכרן, צ"ב דמ"ט מתיר ר"ש בחלה.

יא] בירושלמי האריכו אם פליג ר' יהודה ואסר להפריש משל היום על של אמש אף בחלה, ומסקינן דמודה ר' יהודה דבחלה מותר להפריש מזע"ז, דליכא למיחש למידי, כיון דאצלו היא נטבלת.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעמא דר' יהודה הוא משום דשמא הלחם הזה מתבואה ישנה וזה מן החדשה, ואין מעשרין מן חדש על הישן ולא מן הישן על החדש, ולפ"ז הרי דלדידי' יש לאסור אף בחלה להפריש מזע"ז, דאף דאצלו היא נטבלת, יש לחוש דהוא מן החדש על הישן ומן הישן על החדש,[[332]](#footnote-332) וכ"כ השושנים לדוד לקמן מ"ד, והתוס' אנשי שם תמה ע"ז דהוא דלא כדמסקינן בירושלמי.

יב] הר"ש כתב דשרי להפריש חלה אף משל אמש על של היום, והמשנ"ר עמד בזה, דאף דאין לחוש בזה דמפריש מן הפטור על החיוב או מן החיוב על הפטור, מ"מ היאך רשאי לכתחילה לתרום מן הרעה על היפה, דהא דברישא שרי לתרום משל אמש על של היום פירש הר"ש דהוא משום דבדמאי התירו לתרום מן הרעה על היפה, אך בחלה דחיובה הוא בודאי, הרי אסור לתרום מן הרעה על היפה.

ואמנם הנה הריבמ"צ כתב דהכא הוא חלת דמאי ולא בעינן מן המוקף, ולפ"ז ניחא דשרי להפריש אף מן הרעה על היפה,[[333]](#footnote-333) - אך צ"ב דמ"ט הו"ל חלת דמאי ואי"ז חלת ודאי, וצ"ע.

**פ"ה מ"ד**

א] **הלוקח מן הפלטר,** בפירש"י בב"מ נ"ו א' ד"ה פלטר כתב דפלטר לענין ככרות הוא כסיטון לענין תבואה לוקח ככרות הרבה ומוכר לחנוונים ולנחתומין, - אך התור"פ והריטב"א שם כתבו דפלטר הוא הלוקח ככרות מן הנחתום ומוכרם לבנ"א, וכ"כ הרמב"ם והר"ש במשנתינו, והחזו"א בסימן י"ב סק"ו כתב דצ"ל לפ"ז דאיירי בפלטר ע"ה, דפלטר חבר חייב לעשר, כמש"כ החזו"א בסימן ו' סק"ח.

ב] **מעשר מכל טפוס וטפוס דברי ר"מ,** בב"מ נ"ו א' אמרו דהא דס"ל לר"מ הכא בלוקח מן הפלטר דמעשר מכל דפוס ודפוס, ובלוקח מן הנחתום ס"ל לעיל מ"ג דמעשר מן הצוננת על החמה ואפי' מדפוסין הרבה, הוא משום דפלטר מתרי תלתא גברא זבין ונחתום מחד גברא זבין, והר"ש והרא"ש במשנתינו פירשו דהיינו דדרך פלטר לקנות מכמה נחתומין, וע"כ כל שהן מב' דפוסין חיישינן שהם משל ב' בנ"א, ועיי"ש שכתבו דהא דבדפוס אחד שרי לעשר מזע"ז, ולא חיישינן דהוא משל ב' נחתומין, (אף דדרך הפלטר לקנות מכמה בנ"א), הוא משום דלעולם משונה דפוס של נחתום זה מהדפוס של נחתום אחר.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעמא דר"מ הוא משום דס"ל דאין הנחתום אופה אלא בדפוס אחד או גדול או קטן,[[334]](#footnote-334) וע"כ כל שמצאנו ביד הפלטר דפוסים שונים, בודאי שקנאם מנחתומין שונים, וע"כ הוא מעשר מכל דפוס ודפוס, משום דכל דפוס הוא מנחתום אחר, ולפ"ז מתפרש בע"א הא דבדפוס אחד שרי לעשר מזע"ז, דלא אסר ר"מ אלא בב' דפוסין דמוכחא מילתא שקנאם מנחתומין שונים, אך בדפוס אחד די"ל דהוא משל נחתום אחד, מותר לעשר מזע"ז.

ג] **ר' יהודה אומר מאחת על הכל,** בטעם הא דשרי ר' יהודה לעשר מאחת על הכל אמרו בירושלמי דהוא משום דס"ל דפלטר משתמש בנחתום אחד, ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** הר"ש והרא"ש כתבו דהיינו דס"ל דדרך פלטר לקנות מנחתום אחד, וע"כ אף אם יש כאן כמה דפוסין אמרינן דמנחתום אחד היו, ועיי"ש שכתבו דכ"ז הוא כשהם משל יום אחד, אך כל שהם משל ב' ימים, לא עדיף מן הלוקח מן הנחתום עצמו דאין מעשר משל היום על של אמש.[[335]](#footnote-335) - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו משום דס"ל שפעמים שהנחתום עצמו אופה בכמה דפוסין, וע"כ אף אם נמצאו ביד הפלטר דפוסים שונים, אמרינן דמנחתום אחד קנאם. - **ג** התוס' הרא"ש בב"מ נ"ו א' כתב דהיינו דאף דפלטר רגיל לקנות מב' וג' בנ"א, מ"מ כל ששתיהן חמות או צוננות אני תולה שנשתמש בנחתום אחד.

ד] בפי' הרא"ש מלוניל בב"מ נ"ו א' פירש בד' הירושלמי דר"מ ור' יהודה לא פליגי כלל, אלא דבמקומו של ר"מ היו קורין פלטר למי שקונה מב' וג' בנ"א, וע"כ מעשר מכל דפוס ודפוס דחיישינן שהם משל ב' בנ"א, ובמקומו של ר' יהודה היו קורין פלטר למי שקונה מאחד, וע"כ מעשר מאחת על הכל דלא חיישינן שהם משל ב' בנ"א, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א שם בשם הראב"ד.

ה] בחי' המיוחסים להריטב"א בב"מ שם כתב בשם תוס' דרבנן דפליגי על ר"מ ס"ל דבלוקח מן הנחתום מעשר מכל דפוס ודפוס ובלוקח מן הפלטר מעשר מאחד על הכל, וזה דלא כמו שנתפרש במשנתינו דכל הא דלר' יהודה הלוקח מן הנחתום אינו מעשר מזע"ז, הוא רק בב' ימים, אך בב' דפוסין מעשר מזע"ז, וצ"ע, ועמדו בזה דמ"ש דר"מ ס"ל דבלוקח מן הנחתום מעשר מזע"ז ואפי' מדפוסין הרבה ובלוקח מן הפלטר מעשר מכל דפוס ודפוס, ורבנן ס"ל איפכא דבלוקח מן הנחתום מעשר מכל דפוס ודפוס ובלוקח מן הפלטר מעשר מזע"ז אפי' מדפוסין הרבה, וכתב דבסברא קמיפלגי, דר"מ ס"ל דנחתום כיון דהוא עשיר שמוכר הרבה מתנה עם מוכר אחד שימכור לו בכל שעה, כדי שמרוב טרדחתו למכור לאחרים לא יצטרך לטרוח אחר מוכרין הרבה, וע"כ מתנה עם אחד שימכור לו בכל עת שירצה, אך בפלטר ס"ל דכיון שהוא עני ואינו מוכר אלא מעט אינו מתנ עם מוכר אחד שימכור לו בכל עת שירצה אלא לוקח מאיזה צד שיוכל למכור כפי עוניו, וע"כ צריך הלוקח לעשר מכל דפוס ודפוס, ורבנן ס"ל איפכא דנחתום שמוכר להרבה לוקחין בכל יום אינו מספיק לו חיטי מוכר אחד לחודי' ולוקח מהרבה מוכרים כפי שיצטרך לו וע"כ מעשר מכל דפוס ודפוס, אך פלטר שאינו מוכר אלא מעט על יד סגי לי' במוכר אחד, וע"כ מעשר מזע"ז אפי' מדפוסין הרבה.[[336]](#footnote-336)

ו] **ומודה ר' יהודה בלוקח מן המנפול שהוא מעשר מכל אחד ואחד,** המל"מ בפי"ד ממעשר ה"ה האריך בביאור דין זה, ועיי"ש שכתב דנחלקו הראשונים בביאורו, **א** הערוך בע' מנפל כתב דמנפול קונה הפת מן הפלטר ומוכר לאחרים, וכ"כ הרא"ש בתחילת דבריו, ולפ"ז הא דמודה בזה ר' יהודה הוא משום דדרכו לקנות מכמה פלטרין, וכ"כ הרא"ש והרע"ב. - **ב** הר"ש כתב בסו"ד ע"פ הירושלמי דמנפול הוא פלטר, אלא דכשיש ט' פלטרין וי' נחתומין נקרא הפלטר מנפול, משום דבע"כ יש אחד מהן שקונה מב' נחתומין. - **ג** בד' הרמב"ם שם ה"ו וה"ז מבו' דמנפול חלוק מפלטר ודרכו ליקח מב' נחתומין.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמנפול הוא ג"כ מוכר הלחם אלא שהוא קונה מב' נחתומין, ואם אין מכירין אותו שהוא קונה מב' נחתומין, מ"מ אם היו ט' מוכרין וי' נחתומין מביאין להן דבע"כ דאחד מט' המוכרין קונה מב' נחתומין הרי כל אחד מט' המוכרין ספק שהוא הקונה מב', ולפיכך כל הלוקח מאחד מהן מעשר מכל דפוס ודפוס, ומבו' בדבריו דאיכא תרי גווני בדינא דמנפול, חדא, כשמכירין אותו שהוא קונה מב' נחתומין, והב', הוא בגונא דמוכחא מילתא דאחד מן הפלטרין שבעיר לוקח מב' נחתומין, כיון דאיכא ט' מוכרין וי' נחתומין.

אך הרמב"ם בפי"ד ממעשר ה"ז כתב דט' מנפולין שלקחו מעשרה נחתומין הואיל ואחד מהן לקח מב' כל הלוקח מאחד מן הט' מעשר מכל דפוס ודפוס, והמל"מ שם ה"ה כתב בדעתו, דכל הא דהלוקח מן המנפול מעשר מכל דפוס ודפוס, הוא רק כשהנחתומין הם רבים מהמנפולין, אבל אם היו הנחתומין כשיעור המנפולין מעשר מאחד על הכל, דשינוי הדפוסים אינו מעלה ומוריד, לפי שדרכו של נחתום לעשות כמה דפוסין.

והמל"מ שם הק' דבפלטר נמי הדין הנותן דכל דאיכא ט' פלטרים וי' נחתומין נחוש בכולם כיון דודאי דאחד מהן לקח מב', ואין לומר דאה"נ דבכה"ג מעשר מכל דפוס ודפוס, דא"כ נמצא דהמנפול והפלטר שוין בדינם, דכל שאין מנין הנחתומין רבה מהן מעשר מאחד על הכל וכל שמנין הנחתומין רבה מהן מעשר מכל דפוס ודפוס, - וכתב לישב דדוקא במנפול שדרכו ליקח מב' נחתומין הוא דאמרינן דכל דהנחתומין רבים מהמנפולין חיישינן בכולו דבכל אחד ואחד אמרינן שהוא שלקח מב' נחתומין, ומשא"כ בפלטר שאין דרכו ליקח מב' נחתומין, הרי דאף אם איכא נחתום אחד יתר על הפלטרין ובע"כ דאחד מהן לקח מב' נחתומין, מ"מ לא חיישינן בכל אחד מהן שמא זה הוא שלקח מב', ואדרבה אמרינן בכל חד וחד שהוא לא לקח משנים, כיון שאין דרכו של פלטר בכך וזיל הכא קא מדחי לי' וזיל הכא קא מדחי לי',[[337]](#footnote-337) ומשא"כ במנפול שדרכו ליקח מב' נחתומין אנו חוששים בכל אחד ואחד משום דבכל אחד ואחד מצאה קפידא מקום לנוח שדרכם ליקח מב' נחתומין, וא' משום דבכל א' וא' מצאה קפידא מקום לנוח שדרכם ליקח משני נחתומין.

ח] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דמעשר מכל אחד ואחד היינו דמעשר מכל דפוס ודפוס, וכ"כ הרמב"ם בפי"ד ממעשר ה"ו, ובתוס' הגרע"א במשנתינו כתב בתחילת דבריו דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דהא דבלוקח מן המנפול מעשר מכל אחד ואחד הוא משום דהוא לוקח מב' נחתומין, וע"כ כ"ז הוא בב' דפוסין דיש לחוש שהם מב' נחתומין, אך בדפוס אחד ליכא למיחש שהם מב' נחתומין דלעולם דפוס של נחתום זה משונה מדפוס של נחתום אחר, - אך למש"כ הרא"ש והרע"ב דהא דהלוקח מן המנפול מעשר מכל אחד ואחד הוא משום דהוא לוקח מכמה נחתומין, הדין נותן דצריך לעשר מכל ככר אף כשהם מדפוס אחד, משום דיש לחוש דכמה פלטרין לקחו מנחתום אחד ופלטר אחד עישר ואחד לא עישר, וכ"כ החזו"א בסימן י"ב סוסק"ח.

אך בסו"ד כתב הגרע"א, והביא כן מד' המל"מ, דגם למש"כ הרא"ש והרע"ב מעשר מכל דפוס ודפוס,[[338]](#footnote-338) והיינו משום דמיירי בגונא דאין הנחתומין והפלטרין חייבין לעשר דהן משפיעין במידה גסה, וע"כ אמרינן דמסתמא לא עישרו הם, אלא דחיישינן שהמנפול לקח מב' פלטרין והם לקחו מב' נחתומין שאחד קנה ממעשר ואחד קנה ממי שאינו מעשר, וכ"ז הוא בב' דפוסין, אך בדפוס אחד דאמרינן שהוא מנחתום אחד, דלעולם דפוס של נחתום זה משונה מדפוס של נחתום אחר, יכול לעשר מזע"ז.

**פ"ה מ"ה**

א] **וכן העני שנתנו לו וכו',** התוי"ט כתב דאיירי הכא כשהעני רוצה לעשר, וכדתנן לעיל פ"ג מ"א דאף דמאכילין את העניים דמאי מ"מ הרוצה לתקן יתקן,[[339]](#footnote-339) - והחזו"א בסימן י"ב סקי"ב כתב דיש לפרש דאיירי בעני חבר המוכר לאחרים דחייב לעשר.

ב] **פרוסות או פלחי דבילה מעשר מכל אחד ואחד בתמרים ובגרוגרות בולל ונוטל,** הר"ש כתב דטעם הא דשאני פרוסות ופלחי דבילה מתמרים וגרוגרות היינו משום דהא דבתמרים וגרוגרות בולל ונוטל הוא משום דכשדורס התמרים או הגרוגרות יחד נבללים, ומשא"כ בפרוסות ופלחי דבילה דאינם נדרסים ונבללים וע"כ מעשר מכל אחד ואחד.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב בהא דבתמרים וגרוגרות בולל ונוטל דמערב הכל ומפריש מעשר מן הכל, ובתשו' מהרי"ט ח"א סימן י"ח כתב בדעתו דהיינו אף בלא דריסה ואפ"ה אמרינן דיש בילה, ועיי"ש שכתב בטעם הא דבפרוסות ובפלחי דבילה ל"מ בילה, דהוא משום דכל הא דמהני בילה הוא רק בדבר דק שדרכו לימדד וכיון שמוציא במידה ה"ה בלול ומעשר מן החייב שבו על החייב שבו, אך בפרוסות פת ופלחי דבילה שמוציא פרוסה אחת או פלח דבילה אחד למעשר אסור, דשמא זה פטור הי' ומעשר מן הפטור על החיוב, והביאו המל"מ בפי"ד ממעשר ה"ח.

ג] במש"כ הר"ש דרק כשדורס התמרים או הגרוגרות יחד נבללים, כתב בתשו' מהרי"ט שם דהיינו משום דקי"ל דלכל אין בילה חוץ מיין ושמן, וע"כ כל שהתמרים כמות שהן אין בהן בילה, ול"מ אלא כשדורסם יחד דהו"ל בילה בדבר לח, וכ"כ המל"מ בפי"ד ממעשר ה"ח, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דאמר שמואל לכל אין בילה חוץ מיין ושמן, ל"ד יין ושמן, דה"ה לכל דבר הנבלל שנעשה הכל גוף אחד הוי כמו יין ושמן דיש להן בילה.

אמנם הנה הרא"ש כתב דהא דבתמרים וגרוגרות בולל ונוטל, הוא משום דס"ל דיש בילה אף בדבר יבש, א"נ בדמאי הקילו, וכ"כ הרע"ב, והמל"מ בפי"ד ממעשר ה"ח עמד בזה, דלמש"כ הרע"ב גופי' דהא דבולל ונוטל היינו דדורסן ומערבן יחד והם נבללין ומתערבין, הו"ל כדבר לח דיש בו בילה, - אך לכאו' גם בד' הר"ש בסו"ד מבו' להדיא דאף כשדורסן ל"ה כיין ושמן, ובטבל ודאי לא התירו בכה"ג, ורק בדמאי התירו בכה"ג, עיי"ש.

ד] ובעיקר מה שהביאו הר"ש והרא"ש בסו"ד מירושלמי דלא התירו בכה"ג אלא בדמאי דרבנן, משום דמדינא אין בילה אלא ליין ושמן, כתב הטו"א בר"ה י"ג ב' דאף דגם בודאי אינו חייב בתרו"מ אלא מדרבנן, דמדאורייתא אין חייבין אלא דגן תירוש ויצהר, מ"מ לא הקילו לסמוך על בילה אלא בדמאי, אך בודאי אף דאינו טבל אלא מדרבנן לא סמכינן על בילה, ועיי"ש שכתב דהוא משום דגזרינן של דבריהם אטו של תורה, ולא הקילו אלא בדמאי דקיל טפי דלי"ל עיקר בשל תורה כלל,[[340]](#footnote-340) ועיי"ש שהוסיף דהא דהקילו בדמאי הוא אף בשל דגן דודאי שלו חייב בתרו"מ מה"ת, והוכיח כן מהא דתנן ברישא דהעני שנותנין לו פרוסות פת וכו' מעשר מכל אחד ואחד, ומשמע דהוא משום דאין נבללין יפה, דומיא דפלחי דבילה דהוא מכח ה"ט, והרי דאם הי' נבלל יפה הי' מועיל בזה בילה, אע"ג דמעשר ודאי של פת הוא מה"ת, ועמש"כ הקו"א שם להוסיף בזה, והביאו בתוס' הגרע"א במשנתינו.

ה] **א"ר יהודה אימתי בזמן שמתנה מרובה אבל בזמן שמתנה מועטת מעשר מכל אחד ואחד,** בביאור הא דמפליג ר' יהודה בין מתנה מרובה למתנה מועטת, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב לפרש דהיינו דכל הא דבולל ונוטל הוא בזמן שנתנו לו הרבה שאנו אומרים הואיל ונתן הנותן זה השיעור המרובה הרי הוא אדם נדיב ולא יקשה עליו להפריש מעשר והדעת נוטה שכבר הפריש מעשר וע"כ יתעשר הכל דמאי, אך אם היתה מתנה מועטת הדעת נוטה שהוא כילי ושלא הפריש מעשר וע"כ לא יערב את הכל שמא יפריש מן הדמאי על הודאי, והרדב"ז בפי"ד ממעשר ה"ח הוסיף לפרש דהא דבמתנה מרובה בולל ונוטל, היינו כשידוע שהכל נותנין מתנה מרובה, אבל אם מקצתן נותנין מתנה מרובה ומקצתן מתנה מועטת לא, דיבא להפריש מן החיוב על הפטור או מן הפטור על החיוב.[[341]](#footnote-341)

וצ"ב דהרי תקנת דמאי הוא בכל גווני בין כשנתנו לו מתנה מרובה ובין כשנתנו לו מתנה מועטת, ומ"ש דבמתנה מרובה מפריש מזע"ז ובמתנה מועטת אין מפריש מזע"ז.[[342]](#footnote-342)

ונראה לפרש בזה למש"כ התורת זרעים לעיל מ"ג והקה"י בסימן ד' דבתקנת דמאי נכלל תרתי, דמלבד דחשבוהו חכמים לספק מתוקן, עוד חייבוהו בהפרשת מעשרות בתורת חיוב ודאי מדרבנן, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י לקמן מי"א, ולפ"ז הרי דבזה הוא דשאני מתנה מרובה ממתנה מועטת, דבמתנה מרובה דהדעת נוטה שכבר הפריש מעשר, הרי דאף דיש בזה לחיוב דמאי דרבנן, דלא חילקו חכמים בתקנתם ובכל לוקח מן הע"ה חייבו במעשר דמאי, מ"מ לי"ב להך דינא דהוא ספק מתוקן, וע"כ יתעשר הכל דמאי, דהוא מפריש מן החייב מדרבנן על החייב מדרבנן, ואין לחוש דהוא מפריש מן הפטור על החיוב, שהרי לא חיישינן כלל שאינו מתוקן, ומשא"כ במתנה מועטת דיש לחוש לשלא הפריש מעשר, יש בזה להך דינא דחשבוהו חכמים לספק מתוקן, וע"כ לא יפריש מזע"ז, דשמא זה מתוקן ואין חיובו אלא חיוב דמאי, וזה אינו מתוקן וחיובו חיוב ודאי, ונמצא דהוא מפריש מדמאי על הודאי.

ו] **ב** הר"ש כתב דהא דמפליג בין מתנה מרובה למתנה מועטת היינו דכל הא דמהני בילה הוא בזמן שהכל נותנין מתנה מרובה דכל המתנות שוות, אבל בזמן שהמתנה מועטת דהאחד נתן מתנה מרובה והאחד נתן מועטת ל"מ בילה דדילמא כל חד וחד לא מיתרמי' דידי' וחיישינן שמא מן הרוב מפריש על המועט, וכ"כ הרא"ש, והוסיף לפרש ללישנא דמתנה מועטת דהיינו שאחת מועטת מחברתה.

והמל"מ בפי"ד ממעשר ה"ח הק' דכיון דקי"ל דיש בילה מאי איכפת לן אם המתנות שוות או לא, דאף אם תהא המתנה האחת מרובה והשני' מועטת, הרי כשבולל הכל ומפריש אמרינן דמפריש מן הרוב רוב ומן המועט מועט, דכ"ה דמהני בילה לומר מפריש מהחייב על החייב ומהפטור על הפטור, ה"נ מהני לומר שמפריש מהרוב רוב ומהמועט מועט, ועמש"כ בזה המשנ"ר, וצ"ע.

ז] והמל"מ שם הוכיח דאין לחלק בין היכא דהמתנות שוות או לא, מהא דתנן בחלה פ"ג מ"ט בזיתי מסיק שנתערבו עם זיתי ניקוף ענבי בציר עם ענבי עוללות מוציא תרומה ותרומ"ע לכל וכתב הר"ש שם דהיינו דתחילה דורך ענבים וכותש זיתים ועושה מהענבים יין ומהזיתים שמן ואח"כ מפריש דהשתא יש בילה ולא איכפת לן התם אם הטבל הוא כמדת החולין או אם האחד מרובה מחבירו, וא"כ ה"נ הכא דכוותה הרי ממ"נ אם מהכל הפרישו הבעלים מעשרות ליכא חשש כלל, ואם מהכל לא הפרישו שפיר מפריש מזע"ז, ואם האחד עישר והאחד לא עישר היינו טבל שנתערב בחולין דקי"ל דמוציא ממנו תרומה ותרומ"ע בין שיהי' הרוב טבל או הרוב חולין.

אמנם הנה קו' המל"מ היא לטעמי' שפירש בד' הר"ש דהא דבולל ונוטל הוא משום דעי"ז הוי כדבר לח דיש בו בילה, ונתבאר לעיל אות ג', ולפ"ז דמי לההיא דהתם, - אך למש"כ הרא"ש דהא דבולל ונוטל הוא משום דיש בילה בדבר יבש או משום דבדמאי הקילו, וכ"כ הר"ש והרא"ש בסו"ד דלא התירו כה"ג אלא בדמאי, (ופליגי עלי' אף בדמאי דאין בילה אלא ביין ושמן), הרי דע"כ ל"ד להתם דהוי דבר לח ויש בו בילה, ומשא"כ הכא דהוי דבר יבש, ולא מיבעיא למש"כ הרא"ש בפי' בתרא דמדינא אין בו בילה אלא דבדמאי הקילו, וכ"כ הרא"ש בסו"ד דדוקא בדמאי אבל בודאי לא, די"ל דלא התירו אלא בכה"ג שהמתנות שוות, אלא גם אי נימא דהוא משום דיש בילה בדבר יבש, מ"מ י"ל דל"ד דין הבילה בדבר יבש לדין הבילה בדבר לח, וצ"ע.

ח] **ג** בביאור הגר"א לירושלמי פירש דהא דמפליג בין מתנה מרובה למתנה מועטת היינו דלא התירו לעשר מזע"ז אלא כשמתנת כל אחד מרובה כדי שיהא יכול להיות שבא המעשר מכל אחד ואחד על שלו דהיינו שיש בכל אחד ואחד מאה שהתרומ"ע שלהן אחד וכשיש י' פעמים מאה שהוא מפריש עשר איכא למימר שהפריש מכל מאה אחד, אבל למטה ממאה דליכא למימר שבא מכל אחד על שלו לא אמרינן שבולל ונוטל אלא יחתום לחתיכות ואח"כ יבלול.

והחזו"א בסימן י"ב סקי"ג כתב לפרש דהיינו דבגונא שנתנו י' בנ"א מאה ויש שם אלף תמרים, הרי דכשנוטל י' תמרים ועושה אותן תרומ"ע יכול להיות דהוו י' תמרים הללו משל כל הי', אבל אם נתנו כ' בנ"א חמשים ויש שם אלף תמרים, הרי דאם יקח י' תמרים מן האלף, בע"כ לא לקח אלא של י' בנ"א ומעשר על של כ' בנ"א, ונמצא דמעשר מן הדמאי על הדמאי, אלא יחתוך כל התמרים לשנים ויבלול ויקח כ' חצאין, דבכה"ג י"ל דכ' חצאי אלו הם משל כל הכ'.[[343]](#footnote-343)

ט] **ד** בס' לח"מ כתב לפרש דהיינו דבזמן שמתנה מרובה שיש לו הרבה לא הטריחוהו לעשר עליו מכל אחד ואחד, אך בזמן שהמתנה מועטת ונקל לעשר מכל אחד ואחד צריך להפריש, והוסיף לפרש דהוא משום דמדינא אין בילה, אלא דהקילו בדמאי בטורח מרובה, וע"כ כ"ז הוא במתנה מרובה דהוי טורח מרובה, אך במתנה מועטת דאי"ז טורח מרובה לא הקילו, והביאו בתוס' הגרע"א.

י] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי שאמרו דאם היו הכל נותנין ממאה ואחד מחמשים מעשר מחמשים, היו הכל נותנין מחמישים ואחד מארבעים מעשר מארבעים וכו', היו הכל נותנין מעשרה ואחד מאחד מעשר מכל אחד ואחד, והר"ש פירש דהיינו דאם היו הכל נותנין ממאה ואחד מחמשים בוללן ומחלקן לחלקים שיהא בכל חלק וחלק נ' ודורסן ומעשר מכל חלק וחלק, ותלינן דילמא כל חלק וחלק מתרמי דידי', אבל בענין אחר לא מעשר הואיל ויש ביניהן אחד שאין מתנתו שוה, וכתב דאף בכה"ג אין טעם ברור להתיר, ולא התירו בזה אלא בדמאי, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי דצריך לעשר מכל חמשים דאם יעשר מכולן חיישינן שמא גם המעשר הי' מן הרוב דהיינו מאותן שהיו של מאה, אבל כשמעשר מכל חמשים תלינן שכל חמשים היא מתנה של אחד.

והחזו"א בסימן י"ב סקי"ג כתב דבע"כ דהא דמחלקן לחלקים שיהא בכל חלק וחלק נ', הוא לאחר בילה, כאשר כ"ה בל' הר"ש והרא"ש, דאם מחלקן קודם בילה ניחוש דיש בחמשים אלו ה' משל אחד וט"ו משל אחר, וכשבוללן אח"כ אין הבילה מועלת כלום, ורק כשנוטל אחר הבילה סמכינן שיש כאן מכל אחד לפי חשבון, - ועיי"ש שהק' דמה הרויח בחלוקה זו יותר מנוטל מכל התערובת, הרי בנוטל מכל התערובת העיקר תלוי שיעלה בידו מן החיוב ועושה אותם מעשר או תרומ"ע על כל החיוב שנמצא בתערובות, ומה לי אם נוטלן מן התערובת או נוטלן מכל חמשים וחמשים, ועוד, דמ"ט צריך לחלק הכל שיהא בכל חלק וחלק נ', ולא סגי שיקח נ' לעצמן והשאר יחלק לחלקים של ק' ק', ואין לומר דאה"נ, דא"כ מ"ט אמרו דהיו הכל נותנין מעשר ואחד מאחד מעשר מ"כל" אחד ואחד, הרי סגי דיעשר מאחד והשאר יחלק לחלקים של י' י', ועוד, דבגונא דהיו הכל נותנין מחמשים ואחד מארבעים דמעשר מארבעים, הרי כיון דמחלק את כל התערובת שיהא בכל חלק וחלק מ', בע"כ דיש מן החלקים שיש בהן תערובת של ב' בנ"א.[[344]](#footnote-344)

**פ"ה מ"ו**

א] **הלוקח מן הסיטון וכו',** הריבמ"צ והר"ש כתבו דהוא כדתנן לעיל פ"ב מ"ד דהסיטון המשפיע במידה גסה רשאי למכור את הדמאי, וע"כ הוא דהלוקח ממנו צריך לעשר, ומבו' מדבריהם דאיירי הכא בסיטון חבר, דאם איירי בסיטון ע"ה הרי בלא"ה הלוקח ממנו צריך לעשר, - אך בפי' הרש"ס כתב דאיירי בסיטון ע"ה, וכ"כ ההון עשיר והחי' מהרי"ח והרש"ש, והוכיחו כן מסיפא, ונתבאר להלן אות ו'.

ב] **וחזר ולקח ממנו שני' לא יעשר מזע"ז,** הר"ש והרא"ש כתבו דהוא משום דשמא מה שלקח ממנו בשני' מאדם אחר קנאו ואתי לאפרושי מן החיוב על הפטור, ומבו' דלא חיישינן להכי אלא כשלקח ממנו בב' פעמים, אך מה שלקח ממנו בפעם אחת מצי לעשר מזע"ז, ולא חיישינן דהוא משל ב' בנ"א.

והמאירי בב"מ נ"ו א' כתב די"מ דהיינו רק בסיטון חבר דחזקה שאינו מערב פירות מתוקנים עם שאינם מתוקנים, וכשהוא לוקח מייחד את הדמאי במקומו ואת המעושר בודאי במקומו, ונמצא או כולו חיוב או כולו פטור ולפיכך מעשר מכל מה שלקח ממנו בב"א מזע"ז, אבל בע"ה חוששין שמא לקח דמאי ומתוקן ודאי ועירבן והרי לוקח מפריש מן הפטור על החיוב ואין מעשר מזע"ז אלא במה שיראה לו שהוא מגורן אחד, ועיי"ש שנחלק ע"ז דאין חוששין לכך,[[345]](#footnote-345) וכתב דיש מי שאומר דהוא משום דיש בילה, (ואף למ"ד דאין בילה שמא בדמאי הקילו).

ג] בעיקר מש"כ המאירי דבסיטון חבר אין לחוש משום דחזקה שאינו מערב פירות מתוקנים עם שאינם מתוקנים והוא מייחד את הדמאי במקומו ואת המעושר בודאי במקומו, צ"ב, דהרי אכתי יש לחוש שעירב דמאי משל ב' בנ"א,[[346]](#footnote-346) ואין תורמין מן הדמאי על הדמאי.

וצ"ל דהוא משום דהכא אין ידוע שהוא משל ב' בנ"א, אלא יש לחוש לכך מספק, וע"כ אין לנו לחוש אלא שמא הוא מן הדמאי על המתוקן ודאי, אך כל דאין לחוש אלא שמא הוא מן הדמאי על הדמאי, לא חיישינן לכך מספק.[[347]](#footnote-347)

ובטעמא דמילתא י"ל למש"כ הקה"י בסימן ד' דאף דחיוב דמאי הוא חיוב ודאי, מ"מ גם חשבוהו חכמים לספק מתוקן, ומכח זה הוא דאין מעשרין מן הדמאי על הדמאי, דשמא זה מתוקן וזה אינו מתוקן, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י לקמן מי"א, ולפ"ז י"ל דבמקום ספק אין לחוש לכך,[[348]](#footnote-348) וכיון דמשום תקנת דמאי חייב הכל בודאי, שפיר מעשר מזע"ז, ואין לחוש אלא שמא מקצת הוא משל ע"ה דהוא חייב במעשר בודאי מדרבנן, ומקצת הוא משל חבר שהוא מתוקן ודאי ואין ע"ז לתקנת דמאי, והוי מפריש מן החיוב על הפטור.

ד] הרמב"ם בפי"ד ממעשר ה"א כתב דהא דכשלקח ממנו שני' לא יעשר מזע"ז הוא משום דשמא לקח זה שמכר תחלה מע"ה שפירותיו דמאי וזה שלקח בסוף מחבר שפירותיו מתוקנין, וכ"כ המאירי בב"מ שם, והרש"ס הכא, ומשמע דכל הא דאינו מעשר מזע"ז הוא משום דחיישינן שמא אלו משל ע"ה ואלו משל חבר, אך אם הי' ידוע דכל הפירות הם משל ע"ה, הי' מעשר מזע"ז אף דשמא הם משל ב' בנ"א ואין מעשרין מן הדמאי על הדמאי, וזה כמש"נ לעיל אות ג' דכל הא דאין מעשרין מן הדמאי על הדמאי היינו כשהוא ודאי משל ב' בנ"א, אך מספק אין לחוש לכך, וצ"ע.[[349]](#footnote-349)

ה] החזו"א בסימן י"ב סקט"ו נסתפק בהא דהלוקחן מן הסיטון בפעם אחת מעשר מזע"ז ולא חיישינן דהוא משל ב' בנ"א, אם היינו מקולי דמאי, אך בלוקח מתגר נכרי או ישראל חשוד הלוקח מישראל במקום שאין רוב מעשרין, לא מצי לעשר מזע"ז, או"ד דמה שהכריעו חכמים דבדרך הרגיל הוא של אדם אחד סמכינן ע"ז כרוב, ונסתפק כן גם בהא דהלוקח מן הפלטר מעשר מאחד על הכל,[[350]](#footnote-350) - וכתב דיש להקל בזה, משום דאם רוב אין מעשרין או רוב מעשרין יש לילך מעיקר הדין אחר הרוב ולעשר מזע"ז, ומחצה על מחצה במכוון לא שכיח, וגם מעיקר הדין הוי ספק ספיקא דשמא שניהם מעושרין ושמא שניהם שוין ומיתקני השתא, וכיון דתרו"מ בזה"ז דרבנן, וגם חיוב גומר ע"מ למכור הוא מדרבנן, ואם הם ירק או פירות חוץ מזיתים וענבים אין חייבין אלא מדרבנן, יש להקל לעשות כדין משנתינו בדמאי.

ו] **נאמן הסיטון לומר משל אחד הן,** לפ"מ שפירשו הריבמ"צ ודעימי' למשנתינו בסיטון חבר, י"ל דמה"ט הוא דנאמן לומר משל אחד הן, אך סיטון ע"ה אינו נאמן, - אך לפ"מ שפירש הרש"ס למשנתינו בסיטון ע"ה, נתחדש הכא דאף דע"ה אינו נאמן על המעשרות, מ"מ הוא נאמן לומר דמשל אחד הן, ועיי"ש שכתב דהוא משום דבדמאי הקילו.[[351]](#footnote-351)

וההון עשיר הק' דאם איירי בסיטון חבר פשיטא דנאמן לומר דמשל אחד הן ומאי קמ"ל, וכן הק' החי' מהרי"ח והרש"ש, - והחזו"א בסימן י"ב סקט"ו כתב די"ל דס"ד דיש לחוש לרואין שמעשר מזע"ז, ומכח זה הי' מקום לומר שקבעו חכמים לעולם שיעשר מכל אחד, וכתב עוד די"ל דאיירי כשלא אמר לענין מעשר אלא להשביח מקחו, וס"ד למימר דאינו מעלה על דעתו דמעשר מזע"ז, ואפ"ה נאמן.

**פ"ה מ"ז**

א] **הלוקח מבעה"ב וכו',** החזו"א בסימן י"ב סקי"ז כתב דבמוכר ע"ה קיימינן דבמוכר חבר אין הלוקח מעשר, כיון דאסור למכור טבל, ואף דבסיפא דמביאין לו מגינות אחרות י"ל דאיירי אף בחבר ובמוכר במידה גסה דהתירו לו למכור דמאי כדתנן לעיל פ"ב מ"ה, וע"כ הלוקח מעשר, מ"מ ברישא דהוא מוכר מגינותיו אם הוא חבר אין הלוקח מעשר, שהרי אף במוכר במידה גסה לא התירו לו למכור טבל.

ב] **וחזר ולקח ממנו שני' מעשר מזע"ז,** הר"ש כתב דהוא משום דהכל מעושר או הכל אינו מעושר, והרמב"ם בפיהמ"ש הוסיף לפרש דהוא משום דחזקת בעה"ב שמוכר ממה שיש לו באדמתו, וכ"כ הרמב"ם בפי"ד ממעשר ה"ג דחזקתו שאינו מוכר אלא משלו.

ג] הר"ש כתב דהא דמעשר מזע"ז הוא במין אחד, ובד' התפא"י מבו' שפירש לדבריו דהיינו משום דבב' מינים אין מעשרין ממין על שאינו מינו, - אך בד' הפאה"ש בסימן י"ט ס"ד וס"י מבו' שפירש דהיינו דאף בב' מינים דחשיבי כמין אחד לענין מעשר ומעשרין מזע"ז, כדתנן בתרומות פ"ב מ"ד דכל מין חטים אחד כל מין תאנים וגרוגרות ודבלה אחד, דמ"מ כיון דהם ב' מינים חיישינן שהם משל אדם אחר,[[352]](#footnote-352) ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז דלא חיישינן כלל שיהי' משל אדם אחר, וע"כ אף בב' מינים מעשר מזע"ז, וצ"ע.

ד] **אפי' משתי עיירות,** בפי' הרש"ס מבו' היינו אף כשהוא מוכר משדות דבב' עיירות, דכולם שדותיו יכול לעשר מזע"ז.

ה] **בעה"ב שהי' מוכר ירק בשוק וכו',** ההון עשיר כתב דדוקא כשהוא מוכר בשוק הוא דצריך לברר אם הוא מגינותיו או מגינות אחרות, דכיון שקבע עצמו למכור בשוק מסתמא עושה סחורה בירק והסוחר דרכו לקנות מהרבה בנ"א ולמכור אח"כ, אבל הלוקח ממנו בביתו או בשדה או בדרך באקראי היינו רישא דמתניתין דאפילו לקח ממנו ב' פעמים בב' עיירות מעשר מזע"ז וא"צ לבקש אם היא מגנותיו או מגנות אחרות, דמסתמא מה שמוציא שדהו הוא מוכר ולאו סוחר הוא, וכ"נ בד' הגר"א בשנו"א הקצר, - ועמש"כ בזה המשנ"ר בע"א.

ו] **ומגנות אחרות מעשר מכל אחת אחת,** הגר"א בשנו"א הארוך כתב דקמ"ל בזה דלא אמרינן דאע"פ שמביאין לו מגינות אחרים משל בעה"ב אחד הן,[[353]](#footnote-353) אלא אמרינן דמכמה בע"ב הן.

ז] הרמב"ם בפי"ד ממעשר ה"ד כתב דהא דמעשר מכל אחת ואחת הוא כשלקח ממנו וחזר ולקח ממנו פעם שני', והרדב"ז שם כתב דמשמעות דבריו דכשלקח ממנו בפעם אחת מעשר מזע"ז, ולא חיישינן שהם מב' גינות דאחד עישר ואחד לא עישר,[[354]](#footnote-354) וכתב דהוא משום דסתמו של בעה"ב אינו מערב ירק גינה זו עם ירק גינה אחרת, ועיי"ש שכתב דמי שדרכו למכור ירק ומביאין וצוברין לפניו, הלוקח ממנו אפי' בפעם הראשונה מעשר מכל כשות וכשות, כדתניא בתוספתא פ"ה הי"ב, ופסקה הרמב"ם שם ה"ב, - ועד"ז כתב החזו"א בסימן י"ב סקט"ו ד"ה ר"מ פי"ד דהוא משום דעל הרוב מוכר מגנה אחת וכשגומרה מוכר של אחרת, ואף דמבו' בירושלמי דחיישינן דהוא נושא מב' גינות מ"מ לא חיישינן שמוכרן בעירוב אלא מוכר מכל גינה וגינה בפנ"ע שכן נוח לו שבכל גנה עושה חבילתה או שכנסן בכלי ואין רגיל לערבן וגם הדבר מצוי שאינן שוות בטובן ושבחן ומחזיק כל סוג לעצמו.[[355]](#footnote-355)

ח] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דאף בלוקח מגינות אחרות אם מעשרין הן לדעתו מעשר מזע"ז, והרש"ס פירש דהיינו דאם הן נשמעין אליו וצריכין לו ואם יאמר להן לעשר הכל יעשרו ומסתמא לא יעברו על דעתו של בעה"ב דכייפי לי' הלכך מעשר מזע"ז, - אך החזו"א בסימן י"ב סקי"ז כתב דהיינו דהמוכרין לו מוסרין את ההפרשה אליו ובכה"ג מעשר הלוקח מזע"ז, והיינו משום דאו שעישר המוכר את כולם או שלא עישר כלל, ועיי"ש שכתב דמה"ט לא חיישינן דלקח מחבר דודאי שעישר, (משום דאסור למכור לע"ה טבל אף קודם גמר מלאכה).

**פ"ה מ"ח**

א] **הלוקח טבל מב' מקומות מעשר מזע"ז,** הר"ש והרא"ש כתבו היינו כשאמרו לו המוכרין שהוא טבל, ונתחדש בזה דנאמנין המוכרין לומר דהוא טבל, וזה כדתניא בתוספתא פ"ה ה"ד דע"ה שאמר זה טבל וזה תרומה זה ודאי וזה דמאי אע"פ שאמרו החשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו לא נחשדו ישראל על כך, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב ממעשר הי"ז.[[356]](#footnote-356)

ב] הרדב"ז בפ"ו ממעשר הי"א הק' דכיון דהודיעוהו שהוא טבל פשיטא דמעשרין מזע"ז ומאי קמ"ל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרדב"ז שם כתב דקמ"ל דלא חיישינן שמא אחד מהם מכר לו מפירות של השנה שעברה ואחד מהשנה הזאת, דאע"פ שעשה איסור ומכר את הטבל לא חיישינן שהפירות משל אשתקד הם ולא חשש לומר לקונה, אלא מעשר מזע"ז דסתמא משנה אחת הם. - **ב** הגר"א בשנו"א הקצר כתב דאתא לאשמועינן דמותר למכור טבל לחבירו כדי לעשר על טבל אחר, וכדתנן בסיפא דרשאי למכור טבל לצורך והיינו דאם יש לו תבואה מדומעת וצריך להוציא ממקום אחר מותר למכור לו טבל. - **ג** התוס' חדשים כתב דהיינו דאף דיש לחוש דאחד גמרו ע"מ למכור ופטור מדאורייתא והשני גמרו ע"מ לאכול וחייב מדאורייתא והוי מן החיוב על הפטור, מ"מ מעשר מזע"ז, משום דאצל הלוקח שניהם פטורין מדאורייתא, דלוקח אינו חייב במעשר אלא מדרבנן, וכ"כ התפא"י,[[357]](#footnote-357) והוסיף דאע"ג דאפשר דמפריש מתרי דרבנן על חד דרבנן או איפכא לא חיישינן לכך בספק, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וצ"ב. - **ד** המשנ"ר כתב דקמ"ל דאף אם לקח אחד מישראל ואחד מנכרי מעשרין מזע"ז, כדתנן לקמן מ"ט והוא פירושא דמתניתין דהכא. - **ה** הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ו ממעשר הי"א כתב די"ל דקמ"ל דמפרישין מעשר מטבל של אחד על של חבירו, ול"ה כפאה וביכורים דאין מפרישין משלו על של חבירו.ששששש[[358]](#footnote-358) - **ו** י"ל דקמ"ל דנאמנין המוכרין לומר שהוא טבל אף שהן חשודין על הדבר, דאם ל"ה נאמנין הי' לנו לחוש דאחד מעושר והשני אינו מעושר ואין מעשרין מזע"ז.

ג] **אע"פ שאמרו אין אדם רשאי למכור טבל,** בטעם האיסור למכור טבל כתב הלבוש בסימן של"א סקי"ז דהוא משום דשמא יבא הלוקח לידי מכשול שלא ידע שטבל הוא, וכ"כ הש"ך שם ס"ק קל"ה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממעשר ה"ו בהא דאסור לשלוח טבל ואפי' לחבר, דהוא משום דשמא יסמכו זע"ז ויאכל הטבל, והתוי"ט הוסיף לפרש דהיינו משום דחיישינן שמא לא יודיע ללוקח, ומה"ט הוא דנאסר למכור טבל לחבר אף כשמודיעו, אף דבכה"ג ליכא למיחש למידי, אלא הוא משום דחיישינן דלא יודיענו.

ד] והתוס' חדשים כתב דטעם האיסור למכור טבל הוא משום דמוציא הפירות מחיוב מעשר דאורייתא לחיוב מעשר דרבנן, דלקוח אינו חייב אלא מדרבנן, ועיי"ש שכתב דאף דאם גמרו המוכר ע"ד למכרו פטור מה"ת, כמש"כ הרמב"ם בפ"ב ממעשר ה"א, מ"מ לפעמים הי' בדעתו בשעת גמר מלאכה לאכלו ואח"כ נמלך למכרו, ועוד מאן מפיס מה הי' בדעתו, וע"כ אסרו בכל ענין למכור שלא לצורך.

ונתחדש בדבריו דאף אם גמרו המוכר ע"מ לאכלו, מ"מ כל שמכרו אח"כ פטור הלוקח מלעשר מה"ת, וכ"כ המנ"ח במצוה שצ"ה, וכן נסתפק בגל' הגרע"א בפ"ב ממעשר ה"א.

אך הנה הרמב"ן בב"מ פ"ח א' כתב לדעת הרמב"ם דכל שגמרו המוכר ע"מ לאכלו נתחייבו במעשרות בגמר מלאכתן ואחד המוכר ואחד הלוקח חייבין לעשר, ומבו' דכל שגמרו ע"מ לאכלו ונתחייב במעשר, אף הלוקח חייב לעשר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, ולפ"ז אין לפרש דהא דאסור למכור טבל הוא משום דמפקיעו מחיוב מעשר, דהרי ממ"נ, אם גמרו ע"מ למכרו, אף אם נמלך לאכלו פטור מה"ת, ואם גמרו ע"מ לאכלו אף אם מכרו חייב מה"ת, ואינו מפקיעו מחיוב מעשר.

ה] החזו"א בסימן ה' סק"ח כתב בתו"ד דקודם גמר מלאכה מותר למכור טבל לחבר, אך בסימן ז' סק"ו הוכיח מד' הרמב"ם דאסור למכור טבל לחבר אף קודם גמר מלאכה, ושם סקכ"ג הוכיח כן מירושלמי,[[359]](#footnote-359) וכ"כ בסימן י"א סקכ"ח,[[360]](#footnote-360) ובסימן י"ב סקי"ח ובסימן י"ד סקי"ג נסתפק בדין זה.[[361]](#footnote-361)

ו] הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ו ממעשר ה"ו ד"ה אין מוכרין כתב דאיסור מכירת טבל הוא על המוכר, אך על הלוקח ליכא איסור, שהרי מותר ליקח מע"ה אע"פ שהוא חשש טבל, וגם מצינו דמותר לקנות מן החשוד, ועיי"ש שכתב לדון דמ"מ אסור ליקח מחבר שמוכר טבל, משום מסייע ידי עוברי עבירה.

ז] **אלא לצורך,** הר"ש והרא"ש כתבו דהיינו כגון שנתערב לחבירו חולין מועטין בטבל מרובה שאין תקנה לטבל אא"כ מעשר עליו ממקום אחר, ועיי"ש שכתבו דכ"ז הוא כשנתערב חולין מועטין בטבל מרובה, אך כל שנתערב טבל מועט בחולין מרובין, אינו חייב במעשר אלא מדרבנן, והיינו דבכה"ג א"א לו ליקח טבל ולעשר עליהן, דכיון דהטבל שנתערב בחולין אינו חייב אלא מדרבנן, א"א להפריש עליו מטבל אחר דהו"ל מפריש מן החיוב על הפטור.

והתו"ח כתב בדעת הרמב"ם דאף כשנתערב טבל מועט בחולין מרובין לוקח טבל ומעשר עליהן, משום דאף הטבל שלוקח פטור מדאורייתא משום לקוח, - ובתוס' הגרע"א תמה ע"ז דלהדיא אמרו במנחות ל"א א' דכל שנתערב טבל בחולין לוקח מן השוק דמאי ומעשר עליו משום דרוב ע"ה מעשרין, והרי דדוקא לוקח דמאי ומשום דאינו חייב אלא מדרבנן, אך אינו לוקח טבל ודאי דהו"ל מן החיוב על הפטור, ואף דלקוח פטור מדאורייתא, מ"מ דומה יותר לחיוב, וכמש"כ התוס' שם, וכ"כ הסה"ת בהל' א"י.

ח] החלת לחם בסימן ה' סקל"ה הק' דהיאך מצי לעשר מן הטבל שלוקח על הטבל שנתערב, הרי הטבל שלוקח הו"ל לקוח דאינו חייב אלא מדרבנן, והיאך מצי לעשר ממנו על הטבל שנתערב.

והנה להר"ש לטעמי' בפ"א מפאה מ"ו דפטורא דלקוח הוא קודם מירוח, ניחא, דהטבל שלוקח אחר מירוח חייב מדאורייתא, וע"כ מצי להפריש ממנו על הטבל שנתערב, אך לדעת ר"ת ודעימי' דפטורא דלקוח הוא אחר מירוח, תיקשי דהיאך מצי להפריש מן הטבל שלוקח על הטבל שנתערב, - ולכאו' צ"ל דאה"נ דצריך ליקח טבל קודם מירוח, דבכה"ג לי"ב לפטורא דלקוח, וזה ניחא למש"כ החזו"א דהאיסור למכור טבל הוא אף קודם מירוח, ונתבאר לעיל אות ה'.

ט] החזו"א בסימן ו' סוסק"י צידד דאף דאסור למכור את הטבל, מ"מ כל שלא קיבל המוכר דברי חבירות דחייב הלוקח לעשר, מותר המוכר למכור טבל, כדי שלא להפסיד להפריש ב' פעמים, דהו"ל כמוכר את הטבל לצורך, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבזה"ז אם מוכר לת"ח היודע שלא יסמוך על המוכר ויעשר בעצמו, מותר למכור לו טבל ויודיעו שלא עישר אך כתב דהיינו דוקא כשהת"ח עושה מצד הדין, אבל אם מחמיר שלא מן הדין לא הותר בשביל זה למכור טבל.

י] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דהא דמותר למכור את הטבל לצורך היינו לחבר, אך לע"ה אסור למכור אף לצורך, והיינו משום דאיסור מכירה לחבר כשמודיעו שהוא טבל אינו מן הדין, אלא משום חשש תקלה, ולא אסרו כשמוכר לצורך, אך איסור מכירה לע"ה שאינו מעשר הוא מן הדין ומשום לפנ"ע, וע"כ אין מקום להתיר לזה כשמוכר לצורך.

**פ"ה מ"ט**

א] **מעשרין משל ישראל על של נכרים,** בירושלמי אמרו דמתניתין ר"מ היא דאין קנין לנכרי בא"י להפקיע מידי מעשר, וכ"כ הריבמ"צ והרמב"ם,[[362]](#footnote-362) והר"ש והרא"ש הוסיפו דס"ל דנמי דמירוח הנכרי אינו פוטר.

אך הר"ש בסו"ד כתב בדעת הבבלי דלדעת ר"מ יש קנין לנכרי בא"י להפקיע מן המעשר, והא דקאמר בתוספתא דמעשרין משל כל על של כל הוא כגון תבואה במוץ שלקחה נכרי מישראל ומירחה, דס"ל דמירוח הנכרי אינו פוטר, אך כל שגדלה ברשות הנכרי הו"ל מן הפטור על החיוב כיון דיש קנין.

ב] הר"ש הק' ע"ד הירושלמי דר"מ ס"ל דאין קנין מהא דתנן בע"ז כ"א א' דאין משכירין להן בתים וא"צ לומר שדות דברי ר"מ, ומפרשינן התם דהא דא"צ לומר שדות הוא משום דאית בהו תרתי חדא חניית קרקע וחדא דמפקע להו ממעשר, והרי דר"מ ס"ל דיש קנין לנכרי להפקיע מן המעשר, וכתב לישב דהירושלמי לטעמי' דמפרש בע"ז שם דהא דא"צ לומר שדות הוא משום דבית אינו מצוי להתברך מתוכה ושדה מצוי להתברך מתוכה, וכ"כ בתוס' הר"ש משאנץ בע"ז שם, וכ"כ התוס' במנחות ס"ו ב' סוד"ה מירוח, - וי"ל עוד בזה למש"כ התוס' בב"ב פ"א א' סוד"ה ההוא בשם הר"ש די"ל דמה שאמרו דבשדות מפקע להו ממעשר הוא אף כמ"ד דאין קנין, והתר"י בע"ז שם כתב בשמו דהיינו דכיון דהנכרי לא יפריש ממנה מעשר, אם לא ימכרנה לישראל, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בע"ז שם, וכ"כ הלח"מ בפ"י מע"ז ה"ג בדעתו, - ועמש"כ בתשו' ר"ב אשכנזי סימן א' ד"ה ומכל מקום לישב עוד בזה.

ג] **ומשל ישראל על של כותים,** התוי"ט כתב דס"ל דכותים גרי אמת הן, ובתוס' הגרע"א תמה ע"ז דמ"ט הוצרך לזה, הרי תנא דמתניתין ס"ל דמעשרין משל ישראל על של נכרים, וא"כ אף אם כותים גרי אריות הן, מ"מ לא גרע משל נכרים, ועיי"ש שתמה כן גם על פירש"י בגיטין כ"ה א' (ד"ה מבין הכותים), - והתוס' אנ"ש כתב דמכוון ד' התוי"ט הוא דכיון דכבר תנא דמעשרין משל ישראל על של נכרים, מ"ט איצטריך למיתני דמעשרין משל ישראל על של כותים, ובע"כ דס"ל דגרי אמת הן, וזהו דאיצטריך לאשמועינן דאפ"ה מעשרין משל ישראל על של כותים משום דכותים לא חיישי אלפני עור, ועמש"כ התפא"י בבועז לישב בע"א.

ד] הר"ש הק' ממה שאמרו בברכות מ"ז ב' דכותים מעשרין כראוי משום דהם זהירין במה שכתוב בתורה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ש והרא"ש כתבו דאינם מעשרין אלא כשרוצין לאוכלו אבל למכור לא חיישי אלפני עור לא תתן מכשול דדרשי לי' כפשטי', והוסיפו דגם אין חוששין משום גזל הכהן והלוי דהו"ל ממון שאין לו תובעין ועוד משום שלא הוברר חלקן וגם סומכין על הא דואכלת ולא מוכר, וכ"כ התוס' בעירובין ל"ז א' וביומא נ"ה ב' ובסוכה כ"ג ב' ובגיטין כ"ה א'. - **ב** הרא"ה בסוכה שם כתב בפי' בתרא דהוא משום דשמא ס"ל כמ"ד דתבואת זרעך ולא לקוח, ומה"ט ל"מ אף ע"י בדיקה שבודק את הכותי ונותן לו לאכול ממנו, משום דשמא סבור הוא דלקוח פטור לגמרי, וכ"כ הריטב"א שם. - **ג** הרשב"א בברכות שם כתב דסתם כותים אינם מעשרין, ומה שאמרו שם דעשורי מעשרי היינו בכותיים המעשרין דכיון דהחזיקו בה לא חיישינן לה דכל מצוה שהחזיקו בה הרבה מדקדקין בה.

ה] **ר"א אוסר משל כותים על של כותים,** בתוספתא פ"ה הכ"ד תניא דטעמא דר"א הוא משום דכשם שעשו פירות ישראל דמאי אחר רובן ואין תורמין מזע"ז, כך פירות כותי ודאי אחר רובן ואין תורמין ומעשרין מזע"ז, ומייתינן לה בירושלמי, והביאוהו הר"ש והרא"ש, ובפי' הרש"ס ובביאור הגר"א כתבו דהיינו דכ"ה דבדמאי אף דרוב ע"ה מעשרין והי' לנו לומר דמעשרין מזע"ז דהוי מן הפטור על הפטור, ואפ"ה אין מעשרין מזע"ז משום חד דלא עישר, ה"נ אף דפירות הכותים ודאי משום דרובן אין מעשרין, מ"מ אין מעשרין מזע"ז משום דחיישינן לחד דמעשר.

ומבו' בד' הירושלמי דאף דחששו חכמים למיעוט ע"ה שאין מעשרין וחייבו את הדמאי במעשר, אכתי הי' בדין דיעשרו מדמאי על הדמאי, והא דאין מעשרין מדמאי על הדמאי הוא דין נוסף שהחמירו חכמים שלא לעשר, וזהו דמדמינן לה דה"נ אין מעשרין משל כותים על של כותים משום דחיישינן לחד דמעשר, - והיינו דעיקר תקנת דמאי הוא חיוב ודאי שחייבו חכמים במעשר, וכמש"נ בפתיחה למכילתין אות ד' מד' הרמב"ם ועוד מקמאי, וע"כ שפיר הו"מ להפריש מן הדמאי על הדמאי דשניהם חייבין במעשר מדאורייתא, והא דאין מעשרין מדמאי על הדמאי הוא משום דהחמירו חכמים לחוש להמיעוט דאינו מעושר והוא חייב מדאורייתא, והו"ל מפריש מן הפטור על החיוב ומן החיוב על הפטור, וזה כמש"כ הקה"י בסימן ד' ויתבאר בעזה"י לקמן מי"א.

ו] הר"ש והרא"ש כתבו דהא דחייש ר"א שעישר הכותי הוא משום דזימנין דמעשר לנפשי' ונמלך למכרו, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דס"ל דהכותים יש מהם מי שזהיר במעשרות בתכלית הזהירות, ועמש"כ בזה המשנ"ר.

ז] התוי"ט כתב דלר"א דאין מעשרין משל כותים על של כותים כ"ש דאין מעשרין משל ישראל על של כותים, ועמש"כ בזה הקול הרמ"ז והתוס' חדשים.

ח] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכבר החזיקו את הכותים כנכרים לכל הדינים, ולכאו' מכוון דבריו דאף לר"א דאין מעשרין משל כותים על של כותים, מ"מ אחר שהחזיקום כנכרים הו"ל כשל נכרים דמעשרין משל זה על של זה, וצ"ב דהרי הא דלר"א אין מעשרין משל כותים על של כותים אי"ז משום דדינם כישראל, אלא הוא משום דיש מהן מעשרין, וא"כ מה מהני הא דעשאום חכמים כנכרים גמורים, הרי מ"מ כיון דיש מהן מעשרין יש לחוש דמפריש מן החיוב על הפטור ומן הפטור על החיוב.

ונראה דהרמב"ם לטעמי' אזיל בפ"ד מתרומות הט"ו דהנכרי שהפריש תרומה משלו דין תורה שאינה תרומה לפי שאינו חייב, ונתבאר בתרומות פ"ג מ"ט אות כ"ז בדעתו דהא דאין תרומתו תרומה הוא אף בגונא דפירותיו חייבין בתרו"מ, וכמבו' בד' הקרית ספר שם, וכ"כ הישועות מלכו שם ובכ' הגרי"ז בתמורה ב' ב',[[363]](#footnote-363) ולפ"ז הרי דמה"ט אחר שעשו את הכותים כנכרים, אף אם הפרישו תרו"מ לא חיילא ההפרשה, וע"כ שפיר מעשרין מזע"ז דמפריש מן החיוב על החיוב.[[364]](#footnote-364)

ט] בעיקר מש"כ הרמב"ם דכבר החזיקו את הכותים כנכרים לכל הדינים, לכאו' הוא לטעמי' בכ"ד דס"ל דהא דעשאום כנכרים גמורים הוא אף לקולא, כאשר כ"ה מבו' בדבריו בפ"ו מעבדים ה"ו, ובפיהמ"ש בגיטין פ"א מ"ה וקידושין פ"ד מ"ג ונדה פ"ד מ"א ופ"ז מ"ג ומ"ד, אך לדעת רבים מקמאי דלא עשאום כנכרים אלא לחומרא, הדין נותן דאף אחר שעשאום כנכרים אין מעשרין משל כותים על של כותים.[[365]](#footnote-365)

י] הר"ש הביא מירושלמי דמפרש ר"ל דטעמא דר"מ דאין קנין הוא מדכתיב והתנחלתם אותם לבניכם אחריכם לרשת אחוזה, הקיש אחוזה לעבדים, מה עבדים אתם קונין מהן ואין הם קונין מכם אף אחוזה אתם קונין מהם והם אין קונין מכם, ור"א ב"ר יוסי אמר קמי ר' יוסא דדא מסייע לר"מ והארץ לא תמכר לצמיתות לחולטנית, ודחי דאדרבה הא מסייע לר"ש לא תמכר הא אם נמכרה חלוטה היא, ועמש"כ בפי' הרש"ס ובביאור הגר"א לפרש לד' הירושלמי.[[366]](#footnote-366)

והרמב"ן בהשגות סהמ"צ ל"ת רכ"ד כתב בתחילת דבריו לפרש לד' הירושלמי דדהיינו דבקרא דוהארץ לא תמכר לצמיתות נצטוינו שלא נצמית הארץ ביד הנכרים לא נעזבנה להם במכר מוחלט ובהמשך דבריו כתב דאחרי צוותו חזרת הקרקעות ביובל שצוה על הלוקח להחזירם, צוה עוד על המוכר שיזהר שלא תמכר הארץ לצמיתות והוא למי שיחזיק בה ולא ינהוג בה דין יובל עמנו והם הנכרים אבל נשמר שתהי' מכירתנו בה שתחזור אלינו עכ"פ ולא נניח אותה בידם לעולם, ועמש"כ החזו"א בשביעית סימן כ"א סק"א וסק"ג לפרש לדעתו פלוגתא דר"א ב"ר יוסי ור' יוסא.

וי"ל עוד דהא דמייתי מינה ר"א ב"ר יוסי דאין קנין היינו דמהא דהזהיר הכתוב שלא למכור הארץ לנכרי שלא ינהג בה דין יובל, בע"כ דאין קנין לנכרי, דאם יש קנין לנכרי הרי כל שמכרה לנכרי פקע ממנה דין יובל, ור' יוסא דחי דאדרבה עיקר מה שהוזהר שלא למכור שדה לנכרי הוא משום דאם מכרה חלוטה היא והיינו משום דיש קנין וע"י המכירה פקע ממנה דין יובל, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"א מתרומות ה"י ד"ה ובעיקר בתחילת דבריו לפרש בד' הירושלמי דלמ"ד דאין קנין ל"מ המכירה לנכרי להפקיע דין יובל ולמ"ד דיש קנין מהני המכירה לנכרי להפקיע דין יובל.

אך הגר"ח שם מסיק בביאור ד' הירושלמי והביא כן בשם הגרש"ז דלכו"ע ל"מ קנין הנכרי להפקיע מדין יובל, וזהו דמייתי מינה ר"א ב"ר יוסי דאין קנין לנכרי, ור' יוסא דחי דרק משום הדין דאינה נמכרת כלל לצמיתות ונמצא דאין להנכרי קנין כלל בהנוגע לדין יובל משו"ה הוא דאינה נפקעת מן היובל, אבל אה"נ דאם הי' לו קנין חלוט הי' מועיל להפקיע גם דין יובל, וא"כ ממילא דבתרו"מ דלא שייכי כלל לקנין של צמיתות מועיל בהן קנין הנכרי להפקיע חיובן.[[367]](#footnote-367)

**פ"ה מ"י**

א] **עציץ נקוב הרי הוא כארץ,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו כשהוא נקוב כשיעור שורש קטן, וכ"כ הרא"ש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מתרומות הט"ו, ומקור דבריהם הוא ממתניתין בעוקצין ספ"ב בהא דעציץ נקוב מכשיר את הזרעים דכמה הוא שיעורו של נקב כדי שיצא בו שורש קטן, וכן אמר רבא בשבת צ"ה ב', ובד' רבא שם מבו' דהוא פחות ממוציא זית, וזהו שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' תרומות שם דהוא פחות מכזית.[[368]](#footnote-368)

אך בד' השיטה להר"נ בשבת שם משמע דלכל מילי ס"ל לרבנן דעציץ נקוב הוי כמחובר אף כשניקב בפחות משורש קטן, ורק לענין הכשר זרעים הוא דבעינן שינקב כשורש קטן משום דתליא ביניקה, עיי"ש, וצ"ע.

ב] ומטעם אחר יש לחלק בין דין נקוב להכשר זרעים לדין נקוב לחיוב תרו"מ, דהנה דעת רש"י בגיטין ז' ב' דעציץ של חרס ל"ב נקיבה, והתוס' הרא"ש שם הק' ע"ז מהא דאמר רבא בשבת שם דה' מדות בכ"ח דכל שניקב כשורש קטן טהור להכשיר בו זרעים, וכן הק' התוס' בשבת שם ובמנחות פ"ד ב' והרמב"ן בגיטין כ"א ב'.

ובדעת רש"י צ"ל למש"כ הרמב"ן שם בדעתו דאע"ג דלענין מעשרות והבאת בכורים ל"ב נקוב בשל חרס, מיהו אינו מחובר אלא בעציץ נקוב, ושאני התם דכל שהוא יונק ומפריח מריח האדמה חייב במעשרות וראוי לקרות עליו מן האדמה שהרי יש לו אדמה בעציץ ואדמה מלמטה ואין מין במינו חוצץ, אבל אינו מחובר עד שיהא נקוב, ולפ"ז י"ל דה"נ לענין הכשר זרעים בעינן נקיבה אף בשל חרס משום דבעינן לחשבו כמחובר לגמרי.[[369]](#footnote-369)

וי"ל עוד קצת בע"א, למש"כ האפיקי ים בח"ב סימן מ"ג דשיעורא דכשורש קטן הוא משום דבזה הוא בטל מתורת כלי, ונתבאר להלן אות ד', ולפ"ז י"ל דלעולם הא דעציץ של חרס ל"ב נקיבה הוא כמש"כ המאירי בגיטין ז' ב' דכיון דממין הארץ הוא בטבעו למשוך את הלחות ויונק, אך לענין הכשר זרעים דבעינן לחשבו כמחובר לא סגי בזה, ולא חשבינן לי' כמחובר אלא כששניקב הכלי כשורש קטן ובטל מתורת כלי ואינו מפסיק,

ולפ"ז יש מקום לדון דאף דלענין הכשר זרעים דבעינן לחשבו כמחובר לגמרי, הוא דבעינן שיהא נקוב כשורש קטן, אך לענין חיוב תרו"מ י"ל דאף בשל עץ דבעי נקיבה סגי בנקיבה פחות מכדי שורש קטן,[[370]](#footnote-370) וצ"ע.[[371]](#footnote-371)

ג] בעיקר שיעורא דשורש קטן, כתב השיטה להר"נ בשבת שם דהיינו משום דכל שניקב בשיעור הוא יכול וראוי לינק, ועד"ז כתב הרמב"ן בגיטין כ"א ב' דהוא משום דבנקב פחות משיעור שורש קטן אינו ראוי לינק לחלוחית שבקרקע, וכ"כ בפירש"י בשבת צ"ה א' דהא דהגדל בעציץ נקוב חשיב כמחובר הוא משום דיונק מן הקרקע ע"י הנקב, וכ"כ הראשונים בכ"ד.

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דעציץ נקוב ה"ז מחמת חיבורו לארץ ה"ה כארץ והדבר הצומח באותו הכלי כצומח בארץ, והצומח בעציץ שאינו נקוב אינו חייב בתרו"מ מה"ת לפי שהוא מובדל מן הארץ, ומשמעות דבריו דחיובא דהגדל בעציץ נקוב אי"ז כלל מכח הא דהגדל בו יונק מן הארץ, אלא הוא משום דהעפר שבתוכו אינו מובדל מן הארץ וחשיב כמחובר לארץ, וע"כ הוא דהדבר הצומח בו הוי כצומח בארץ.

ומקור דברי הרמב"ם לזה נראה דהוא מהא דאמר רבא בשבת שם דה' מדות בכלי חרס וכו' ניקב כשורש קטן טהור מלהכשיר בו זרעים, ומהא דמני לה בכלל המדות שבכלי חרס משמע דהוא שיעור בגוף הכלי דכל שניקב כשורש קטן חשיב כארץ, וע"כ הוא דהצומח בו הוי כצומח בארץ.[[372]](#footnote-372)

ד] ולדעת ש"ר דחיובא דהגדל בעציץ נקוב הוא משום דהוא יונק מן הארץ, יש להעיר מהא דמני רבא לשיעורא דשורש קטן בכלל המדות שבכלי חרס, ומשמע דהוא שיעור בגוף הכלי, ועמד בזה האפיקי ים בח"ב סימן מ"ג ד"ה ועוד יותר, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה דאף דעיקר טעם השיעור דכשורש קטן הוא משום דבשיעור זה ראוי להריח לחלוחית הקרקע, מ"מ הוא דין בהכלי, דכשיש שיעור זה והזרעים יונקים מהקרקע בטל מיני' שם כלי לענין זה דיחשבו הזרעים כמחובר ובטלו אגב ארעא,[[373]](#footnote-373) ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

ה] בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ד' כתב דהא דעציץ שאינו נקוב פטור מדאורייתא ועציץ נקוב חייב, הוא משום דבעציץ שאינו נקוב ל"ה זרוע בארץ ואין דרך לזרוע כך, ולא חייבה התורה להפריש מעשר אלא תבואת זרעך כדרך שהעולם זורעין והיוצא השדה שנה שנה וגו' ואין דרך לזרוע בדבר המטלטל, ומשא"כ כשהוא נקוב חשוב כמחובר לארץ כי השרשים יונקים יתקיימו מלחלוחית הארץ וקרינן בי' היוצא השדה וגם דרך לזרוע כך, ועיי"ש שכתב דגם הא דלגבי שבת וטומאה חשיב עציץ נקוב כמחובר ושאינו נקוב כתלוש, הוא משום דכתיב לגבי טומאה על כל זרע זרוע אשר יזרע כדרך שבנ"א מוציאין לזריעה, ואין דרך לזרוע בעציץ שאינו נקוב בתלוש, וע"כ הוי כתלוש לכל מילי.

ועפי"ז כתב הרא"ש שם דכרם הנטוע על הגג חייב בתרו"מ ובערלה, ול"ד לעציץ שאינו נקוב, דכיון דמילא הגג עפר ונטע בו כרם שהוא דבר קבוע עדיף טפי מעציץ נקוב, ואף לר"ש דעציץ שאינו נקוב הוי כתלוש לכל מילי, מודה הכא דהוי כמחובר לכל מילי כיון דהוא מחובר וקבוע ויונק מן הארץ, והאויר שתחת הגג לא מחשיב לי' כתלוש, וגם דרך לזרוע כך,[[374]](#footnote-374) וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן רצ"ד סכ"ו, ועמש"כ ע"ז הגר"א שם סקס"ג, ואכמ"ל.

ו] החזו"א בסימן י"ב סק"כ כתב דהא דעציץ שאינו נקוב פטור מדאורייתא מתרו"מ, הוא דוקא במידי דלאו בר גורן, אבל תבואה שגדלה בעציץ שאינו נקוב ונתמרחה בארץ אפשר דחייבת מה"ת כדין פירות חו"ל שנתמרחו בארץ, לדעת הסוברים דפירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בתרו"מ מדאורייתא.

וכבר תמהו רבים ע"ז דלהדיא אמרו בפסחים ל"ה ב' דאין יוצאין יד"ח מצה בטבל דרבנן שזרעו בעציץ נקוב, והרי דאף דמצה אינה אלא מה' המינים שיש להן גורן, מ"מ אי"ז חייב אלא מדרבנן, וכן אמרו בברכות מ"ז ב' דאם אכל טבל דרבנן דעציץ שאינו נקוב אין מזמנין עליו, אף דאין מזמנין אלא על הפת והוי דבר שיש לו גורן.

ז] ויסוד הנידון בזה הוא בעיקר פטורא דעציץ שאינו נקוב, דמד' החזו"א מבו' שפירש דהוא משום דאין חייב בתרו"מ אלא הגדל בא"י, ועציץ שאינו נקוב אינו גדל בא"י, וכ"כ החזו"א בערלה סימן ב' סקי"ג דפטורא דעציץ שאינו נקוב הוא דלא חשיב א"י, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן י"ב סקכ"א (ונתבאר להלן אות כ"ג), וע"כ לא גרע מפירות חו"ל דאם נתמרחו בארץ חייבין, אך לפ"מ דמוכח דעציץ שאינו נקוב פטור אף אם נתמרח בארץ, מבו' דפטורא דעציץ שאינו נקוב, אינו משום דאינו גדל בא"י, אלא הוא משום דאינו גידולי קרקע כלל, וחיוב תרו"מ הוא רק בגידולי קרקע, וכמש"כ כן הרא"ש דלא חייבה תורה אלא בתבואת זרעך כדרך שהעולם זורעין ואין דרך לזרוע בדבר המטלטל,[[375]](#footnote-375) וע"כ אף אם נתמרח בארץ פטור, כיון דאינו מין החייב בתרו"מ כלל.[[376]](#footnote-376)

ח] הריבמ"צ כתב בהא דעציץ נקוב ה"ה כארץ דתרומתו מדמעת וחייבין עלי' חומש, ומבו' דבעציץ שאינו נקוב אף דחייב בתרו"מ מדרבנן והוי תרומתו תרומה מדרבנן מ"מ אינה מדמעת ואין חייבין עלי' חומש, ומקור דבריו הוא מתוספתא בספ"ה דעציץ שאינו נקוב אין תרומתו מדמעת ואין חייבין עלי' חומש, וכ"ה בירושלמי בכלאים פ"ז ה"ו וחלה פ"ב ה"א, - אך הרמב"ם בחיבורו לא הביא לדין זה, וכ"נ בדבריו במשנתינו דלא קי"ל הכי, וכמש"נ להלן אות י"ג בהערה, וצ"ע.

ט] **תרם מן הארץ על עציץ נקוב ומעציץ נקוב על הארץ תרומתו תרומה,**[[377]](#footnote-377) בכתבי ר"ח הלוי בגיטין ז' ב' הק', דהרי בעציץ נקוב מסתבר דהעפר עצמו אינו חשוב כמחובר, ואין עליו קדושת הארץ, ועיי"ש שהק' לפ"ז דא"כ הוי הגידולין כמו מקצת בארץ ומקצת בחו"ל, וא"כ היאך מפרישין ממנו על הגדל בארץ.

אמנם הנה למש"נ לעיל אות ג' בדעת הרמב"ם דעיקר דינא דעציץ נקוב הוא דחשיב העציץ עצמו כארץ, ומכח זה הוא דהגדל בתוכו חייב, ניחא דכל הגידולין הוו מן הארץ, והאפיקי ים בח"ב סימן מ"ג ד"ה אכן אם כנים כתב כן גם לדעת ש"ר דלמש"כ שם דע"י שניקב כשורש קטן בטל ממנו תורת כלי לענין הזרעים שבתוכו, ד"ה אכן אם כנים הרי דממילא בטל הכל לגבי קרקע ואף העפר שבעציץ לגבי קרקע, והוי כל הגידולין בחיוב,[[378]](#footnote-378) - וכ"כ הזכרון שמואל בסימן ד' סק"ה להוכיח מד' הירושלמי דאף העפר שבעציץ הוי כמחובר,[[379]](#footnote-379) ועיי"ש שהוכיח כן גם מפי' הריבמ"צ בחלה פ"ב מ"א, ועיי"ש שכתב דהיינו דע"י דהזרעים שבתוכו יונקין מן הקרקע וחשיבי כמחובר חשיב גם העפר כבטל לגבי קרקע.

והאפיקי ים שם לעיל מינה ד"ה עוד שמעתי כתב די"ל עוד, דאף אם העפר שבעציץ חשיב כתלוש, מ"מ ל"ה כטבל וחולין מעורבין זב"ז, ול"ד לאילן שמקצתו בארץ ומקצתו בחו"ל היניקות שוות הן, אבל הכא לגבי יניקת הקרקע הוי יניקת העפר כמאן דליתא, ואזלינן בתר יניקת הקרקע,[[380]](#footnote-380) ועיי"ש שהוכיח דאזלינן בתר עיקר היניקה, מהא דפליגי אביי ורבא בגיטין כ"ב א' בנקבו בארץ ונופו בחו"ל אם אזלינן בתר נקבו או בתר נופו, והרי דאזלינן בתר עיקר היניקה.

י] **ומשאינו נקוב על הנקוב תרומה ויחזור ויתרום,** בפירש"י ביבמות פ"ט ב' ד"ה שאני הכא כתב דמן הדין לא חל עלי' כלל שם תרומה כיון דהו"ל מן הפטור על החיוב ואי"ז מועיל לפטור את מה שהפריש עליו, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א והמאירי שם והמאירי בקידושין מ"ו ב' ובד' הר"ש במשנתינו, והרא"ש הוסיף לפרש דהא דצריך ליתנה לכהן אף דלאו תרומה היא, הוא משום דקרא לה שם תרומה וע"כ צריך ליתנה לכהן דלא ליתי לזלזולי בתרומה, וכ"כ הרע"ב, וכ"כ הגר"א בשנו"א הקצר.

אך בד' התוס' ביבמות שם משמע דאף דמדאורייתא הו"ל מן הפטור על החיוב ולא חיילא הפרשתו, מ"מ מדרבנן יש עלי' שם תרומה,[[381]](#footnote-381) ולכאו' היינו משום דכלפי הדרבנן חשבינן לה כמן החיוב על החיוב, וע"כ מדרבנן חיילא הפרשתו,[[382]](#footnote-382) וכן צידד בתוס' הגרע"א במשנתינו, - ועיי"ש שכתב בדעת ש"ר דפליגי ע"ז, דהוא משום דס"ל דמדינא הו"ל קריאת שם בטעות כיון דהפריש ע"ד לפטור את הנקוב והרי לא נפטר, וע"כ אין עלי' שם תרומה מדינא.[[383]](#footnote-383)

יא] למשמעות ד' התוס' דמדרבנן יש עלי' שם תרומה מדינא, ומשום דמדרבנן חשבינן לה כמן החיוב על החיוב וחיילא הפרשתו מדרבנן, הרי דמה"ט מותר הכהן לאכול את התרומה וא"צ להפריש עלי' תרו"מ ממקום אחר, והיינו משום דהשאינו נקוב אינו חייב אלא מדרבנן ומדרבנן הרי חיילא הפרשתו ויש עלי' שם תרומה.

ולדעת ש"ר דאף מדרבנן אין עלי' שם תרומה מדינא, כתב בפירש"י ביבמות שם דמ"מ מותר לאכול את התרומה וא"צ להפריש עלי' תרו"מ ממקום אחר, משום דלא איכפת לן אם אכל לה כהן בטל כיון דפטורה מדאורייתא, ועד"ז כתב הריטב"א שם, וכ"כ הר"ש במשנתינו, - אך המאירי בקידושין שם כתב דלא הותר הכהן לאכלה עד שיפריש עלי' תרו"מ,[[384]](#footnote-384) אלא דלא חש להזכירה אחר שאין בה חיוב תורה, וכ"כ המאירי ביבמות שם בשם י"מ, וכ"כ השלנ"ל בקידושין שם בפי' קמא, וכ"כ בפי' הרש"ס.

יב] למשמעות ד' התוס' דמדרבנן יש עלי' שם תרומה מדינא, ודאי דכל דינא תרומה עלי' ואסורה לזרים, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' שם, עיי"ש, אך לדעת ש"ר דאף מדרבנן אין עלי' שם תרומה מדינא, משמע בל' הרא"ש והרע"ב דכל הא דגזרו עלי' חכמים הוא ליתנה לכהן, אך אין עלי' כל דין תרומה, וכ"נ בד' המאירי ביבמות שם ובקידושין מ"ו ב' דכל הא דהויא תרומה הוא לענין דהיא ניתנת לכהן.

אך ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דאינה מדמעת ואין חייבין עלי' חומש, ונתבאר להלן אות י"ג, מבו' דמדרבנן היא אסורה לזרים, וכ"נ בד' הריטב"א ביבמות שם, וכן משמע קצת בל' הגר"א בשנו"א הקצר.

יג] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב בהא דתרומה ויחזור ויתרום דיתבאר במס' תרומות מה דין הראשונה והשני', והחזו"א בסימן י"ב סק"כ פירש דמכוון דבריו הוא להא דתנן בתרומות פ"א מ"ח דאין תורמין שמן על זיתים הנכתשין וכו' ואם תרם תרומתו תרומה ויחזור ויתרום הראשונה מדמעת בפנ"ע וחייבין עלי' חומש אבל לא שני', והכא הוא להיפך דהשני' שהיא מדאורייתא מדמעת וחייבין עלי' חומש והראשונה דאינה אלא מדרבנן אין חייבין עלי' חומש, ועיי"ש שתמה ע"ז דהכא כיון דתרומת השאינו נקוב נמי הויא תרומה גמורה מדרבנן וכמש"כ התוס' ביבמות שם דין הוא שמדמעת,[[385]](#footnote-385) והיינו משום דכל תרומה דרבנן מדמעת, (כמו שהביא הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ה מתרומות הט"ז מכ"ד), ורק התם דאי"ז תרומה כלל מדינא הקילו חכמים אינה מדמעת, אך הכא דהיא תרומה דרבנן מדינא הדין נותן דמדמעת.

והדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ה מתרומות הט"ז בסו"ד הביא לישב לד' הרמב"ם, דהא דתנן התם דהשני' אינה מדמעת, ול"ה כשאר תרומה דרבנן דמדמעת, הוא משום דכל היכא דאיכא ב' תרומות אין התרומה שהיא מדרבנן מדמעת, וע"כ ה"נ הכא כיון דהויא תרומה ויחזור ויתרום, אין התרומה הראשונה שהיא מדרבנן מדמעת, - וי"ל עוד בדעת הרמב"ם דס"ל כדעת רש"י ודעימי' דאף מדרבנן אין עלי' שם תרומה מדינא, אלא דחומרא הוא שהחמירו חכמים דיהא דין תרומה עלי', וע"כ דמי לדינא דהתם דכיון דאין עלי' דין תרומה מדינא הקילו חכמים דאינה מדמעת.

יד] **מן הנקוב על שאינו נקוב תרומה,** בפירש"י ביבמות פ"ט ב' ד"ה שאני הכא כתב דמדינא אין עלי' שם תרומה כיון שהפריש מן החיוב על הפטור אלא שגזרו חכמים ליתנה לכהן הואיל וקרא עלי' שם תרומה, וכן משמע קצת בדבריו בקידושין מ"ו ב' (ד"ה ולא תאכל), וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' שם ד"ה ולא תאכל בשם ריב"ן דל"ה תרומה אלא לענין שיתנה לכהן ולא לדבר אחר שאינה אסורה לזרים,[[386]](#footnote-386) והיינו משום דמדינא ל"ה תרומה כלל, אלא שגזרו חכמים ליתנה לכהן משום דקרא עלי' שם תרומה, אך לא החמירו לאסרה לזרים, וכ"ה מבו' בד' המאירי שם ובקידושין מ"ו ב' ובד' התו"י בקידושין שם, ונתבאר להלן אות ט"ז, - אך התוס' שם כתבו דהויא תרומה מדרבנן כיון דפוטרת שאינו נקוב,[[387]](#footnote-387) וכ"כ התוס' שם עוד בד"ה ממקום אחר דכולה גריוא מדרבנן תרומה דהא מיתקין בי' דשאין נקוב.

ואזלי לטעמייהו שנחלקו בהא דמשאינו נקוב על הנקוב, דדעת רש"י ביבמות שם ודעימי' דמן הדין לא חל עלי' כלל שם תרומה כיון דהו"ל מן הפטור על החיוב, אך בד' התוס' שם משמע דאף דמדאורייתא הו"ל מן הפטור על החיוב ולא חיילא הפרשתו, מ"מ מדרבנן יש עלי' שם תרומה, ונתבאר לעיל אות י' בטעמם דהוא משום דכלפי הדרבנן חשבינן לה כמן החיוב על החיוב, וע"כ מדרבנן חיילא הפרשתו, והיינו דכלפי השו"ע דרבנן הו"ל מן החיוב על החיוב ומועלת הפרשתו לפטור את פירות העציץ נקוב, וע"כ יש עלי' שם תרומה, וה"נ הוא במפריש מן הנקוב על שאינו נקוב דלדעת רש"י ודעימי' מן הדין לא חל עלי' שם תרומה כיון דהו"ל מן החיוב על הפטור, ולדעת התוס' חיילא הפרשתו מדרבנן משום דכלפי הדרבנן חשבינן לה כמן החיוב על החיוב.

טו] ואמנם הנה לעיל שם הבאנו מש"כ בתוס' הגרע"א דטעם הסוברים דמדינא לא חלה ההפרשה כלל הוא משום דהו"ל קריאת שם בטעות כיון דהפריש ע"ד לפטור את הנקוב והרי לא נפטר, וע"כ אין עלי' שם תרומה מדינא,[[388]](#footnote-388) - ולכאו' טעם זה הוא רק בהא דמפריש משאינו נקוב על הנקוב, אך במפריש מן הנקוב על שאינו נקוב ליכא לה"ט, שהרי שפיר הועילה הפרשתו לפטור על השאינו נקוב, ושמא כיון דצריך לחזור ולתקן את הנקוב, ג"כ הו"ל כהפרשה בטעות.

ובד' רש"י ודעימי' דאף במפריש מן הנקוב על שאינו נקוב אינה תרומה מדינא נראה דהוא משום דפליגי ביסוד הדברים וס"ל דבדבר החייב מדאורייתא א"א לדון דכלפי הדרבנן נתקיים דינו, וע"ד מש"נ לעיל אות י' בהערה, וע"כ כיון דמדאורייתא הו"ל מן החיוב על הפטור ואין מתקיים בזה דין ההפרשה דהנקוב, לא חיילא ההפרשה כלל, ועמש"נ להלן אות כ' עוד בנידון זה.

טז] לדעת התוס' דמדרבנן יש עלי' שם תרומה מדינא, ומשום דמדרבנן חשבינן לה כמן החיוב על החיוב וחיילא הפרשתו מדרבנן, הרי דמה"ט הוא דא"צ לחזור ולהפריש על שאינו נקוב, והיינו משום דהשאינו נקוב אינו חייב אלא מדרבנן ומדרבנן הרי חיילא ההפרשה שהפריש עליו מן הנקוב,[[389]](#footnote-389) וכ"נ ממש"כ התורי"ד בקידושין שם דהא דא"צ לחזור ולהפריש על שאינו נקוב אף דלא חל על הנקוב שם תרומה שיהא מותר לכהן, הוא משום דממ"נ פוטרו, והיינו דאף דמדאורייתא לא חלה ההפרשה, הרי השאינו נקוב אינו חייב מדאורייתא, וכל חיובו הוא מדרבנן ומדרבנן שפיר חיילא ההפרשה,[[390]](#footnote-390) וכ"כ השלנ"ל בקידושין שם בפי' בתרא, ז"ל, דמן הנקוב על שאינו נקוב ודאי דינא הוא דלפטרי' לשאינו נקוב, דממ"נ אי מדאוריתא שאינו נקוב פטור, ואי מדרבנן שאינו נקוב בר חיובא הוא ומן הנקוב על שאינו נקוב הו"ל מן החיוב על החיוב דלא גרע כי תרים עלי' מן הנקוב, עכ"ל.[[391]](#footnote-391)

ולדעת רש"י ודעימי' דאף מדרבנן אין עלי' שם תרומה מדינא, כתב בפירש"י ביבמות שם דא"צ לחזור ולהפריש משאינו נקוב, דתרומה דילי' מדרבנן היא והא אפריש עלי', וכ"כ התו"י בקידושין שם דכיון דאין עליו חיוב תרומה אלא מדרבנן הם אמרו דא"צ תיקון אחר לשאינו נקוב,[[392]](#footnote-392) וכן צידד המאירי ביבמות שם דבכיו"ב לא גזרו להפריש משאינו נקוב, -  אך המאירי בקידושין שם צידד דצריך הישראל לחזור ולתרום את שאינו נקוב, אלא שמאחר שאין בו חיוב תורה לא חש להזכירו, אך כתב דשמא בכיוצא באלו לא גזרו לתרום משאינו נקוב, וכ"כ המאירי ביבמות שם בשם י"מ, וכ"כ השלנ"ל בקידושין שם בפי' קמא, וכ"כ בפי' הרש"ס.

יח] **ולא תאכל עד שיוציא עלי' תרו"מ,** גירסת הגמ' בקידושין מ"ו ב' וביבמות פ"ט ב' עד שיוציא עלי' תרו"מ ממקום אחר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מתרומות הט"ז, ובפירש"י בקידושין שם כתב דהאי ממקום אחר לאו דוקא דה"ה אם מפריש עלי' מיני' ובי', וכ"כ הריטב"א ביבמות שם והמאירי בקידושין וביבמות שם והשלנ"ל בקידושין שם, וכ"נ בד' הריבמ"צ במשנתינו.

אך התוס' ביבמות שם כתבו בשם ר"י דלא יפריש עליו מיני' ובי' שמא יבא להאכיל השירים לזרים,[[393]](#footnote-393) דכיון שיקרא עליו שם מעשר לא יזהרו עליו לשומרו בתורת תרומה,[[394]](#footnote-394) וכ"כ התוס' הרא"ש והתו"י שם, וכ"כ התוס' הרא"ש ותוס' טוך בקידושין שם בפי' קמא.

יט] והתוס' הרא"ש ותוס' טוך בקידושין שם כתבו לפרש עוד דלרבותא נקט ממקום אחר אע"פ שדומה קצת מן החיוב על הפטור, - ונראה דדבריהם הם לטעמייהו דס"ל דכשהפריש מן הנקוב על שאינו נקוב אף דמדאורייתא הו"ל מן החיוב על הפטור, מ"מ מדרבנן הו"ל כמן החיוב על החיוב וחיילא ההפרשה מדרבנן, וע"כ פשיטא להו דאסורה התרומה לזרים, ונמצא דכל הא דהנקוב חייב עדיין בתרו"מ הוא מכח הדאורייתא, וע"כ הי' מקום לומר דא"א להפריש עליו ממקום אחר, דכלפי הדרבנן הו"ל כמן החיוב על הפטור, ואפ"ה התירו חכמים להפריש ממקום אחר.

כ] בעיקר הנידון בזה במפריש מדבר החייב מדרבנן על דבר החייב מדאורייתא או איפכא אם מהניא ההפרשה מדרבנן, יש להוסיף, דהנה במנחות ל"א א' אמרו דבטבל שנתערב בחולין א"א להפריש עליו אלא מטבל דרבנן, והיינו משום דהטבל שנתערב בטל מדאורייתא וכל חיובו הוא מדרבנן, והברוך טעם בשער התערובת דין ג' פ"א הק' דא"כ חשבינן לטבל שנתערב כדשיל"מ ואינו בטל, הרי האיסור דאורייתא שבתוך התערובת אין בידו להתירו כלל ע"י שיפריש עליו מטבל דרבנן, שהרי מדאורייתא הו"ל מן הפטור על החיוב, וא"כ לא שייך בזה טעמא דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, וכן הק' המנ"ח במצוה רפ"ד, והוכיחו מזה כדעת הר"ן דהא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דהו"ל כמין במינו, וכיון דקודם התערובת הי' יכול להפריש עליו ע"כ הו"ל כמין במינו,[[395]](#footnote-395) ועמש"כ בזה האחיעזר בח"ב סימן י"ד.

אמנם הנה בד' הרמב"ן וש"ר בע"ז ע"ג ב' מבו' דהא דטבל הוי דשיל"מ הוא מכח הא דאחר שנתערב יכול להפריש עליו ממקום אחר,[[396]](#footnote-396) ולפ"ז הדק"ל דהרי אין בידו להפריש אלא מטבל דרבנן, ואי"ז מועיל לתקן כלל את האיסור דאורייתא שבתוך התערובת, ומ"ט חשיב כדשיל"מ.[[397]](#footnote-397)

ונראה ללמוד מזה כמש"נ בדעת התוס' דכל שהפריש מטבל דרבנן על טבל דאורייתא, אף דמדאורייתא הו"ל מן הפטור על החיוב, מ"מ מדרבנן הו"ל כמן החיוב על החיוב וכלפי השו"ע דרבנן שפיר חלה הפרשתו, וע"כ שפיר חשיב טבל שנתערב כדשיל"מ, כיון דמדרבנן אפשר להתיר לאיסורו.[[398]](#footnote-398)

כב] בתרומות פ"א מ"ה תנן דאין תורמין מן החיוב על הפטור ולא מן הפטור על החיוב ואם תרם אין תרומתו תרומה, ובתוס' הגרע"א שם כתב דהיינו דוקא בתורם מחיוב על פטור גמור או מפטור על חיוב גמור, אבל בתורם מחיוב דאורייתא על חיוב דרבנן או איפכא אין הדין כן וכדתנן הכא.

ולמש"נ בדברינו נמצא ב' דרכים בטעם החילוק בזה, דלדעת התוס' ביבמות היינו משום דכל שתרם מחיוב דאורייתא על חיוב דרבנן או איפכא, הרי דמדרבנן הו"ל כתורם מן החיוב על החיוב, וע"כ הויא תרומתו תרומה, אך לדעת רש"י ודעימי' לעולם אף מדרבנן חשבינן לה כתורם מן החיוב על הפטור ומן הפטור על החיוב והא דהויא תרומה הוא משום דקרא עלי' שם תרומה וצריך ליתנה לכהן כ"ה דלא ליתי לזלזולי בתרומה, צ"ל דמ"מ לא גזרו חכמים כן אלא בתורם מחיוב דאורייתא על חיוב דרבנן או איפכא דמיחזי לאינשי כתורם מן החיוב על החיוב ואם לא יהא צריך ליתנה לכהן יבואו לזלזל בתרומה, אך בתורם מן החיוב על פטור גמור או מן פטור גמור על החיוב ליכא למיחש להכי.

כג] החזו"א בסימן י"ב סקכ"א כתב דמשמע דהא דאין מפרישין מן הנקוב על שאינו נקוב הוא גם בזה"ז, ועיי"ש שעמד בזה דהרי בזה"ז שבטלה קדושת הארץ גם עציץ נקוב אינו חייב אלא מדרבנן, ומ"ט אין מפרישין מזע"ז, ואין לומר דהוא משום דאין מפרישין מחד דרבנן על תרי דרבנן, שהרי בעציץ שאינו נקוב בזה"ז ליכא תרי פטורי, דעיקר הפטור דעציץ שאינו נקוב הוא משום דאינו ארץ ישראל, וגם בזה"ז אין בו אלא פטור זה דאינו א"י, וכתב דצ"ל דהוא משום דמה שחייבו חכמים בעציץ שאינו נקוב הוא משום גזירה או אטו שאינו נקוב וע"כ חשיב אינו נקוב כפטור לגבי נקוב, שמתחילה גזרו על הארץ ועל הנקוב ועדיין אינו נקוב פטור עד שגזרו עליו חכמים.

ודבריו הם לטעמי' דס"ל דעיקר פטורא דעציץ שאינו נקוב הוא משום דאי"ז גדל בא"י, וכמבו' בדבריו שם סק"כ ובערלה סימן ב' סקי"ז, ונתבאר לעיל אות ז', וע"כ הוא שנקט דעציץ שאינו נקוב בזה"ז לא חשיב כתרי דרבנן, - אך כבר נתבאר לעיל אות ז' להוכיח דפטורא דעציץ שאינו נקוב אינו משום דאינו גדל בא"י, אלא הוא משום דאינו גידולי קרקע כלל וחיוב תרו"מ הוא רק בגידולי קרקע, וכמש"כ כן הרא"ש דלא חייבה תורה אלא בתבואת זרעך כדרך שהעולם זורעין ואין דרך לזרוע בדבר המטלטל, ולפ"ז הרי דחיובא דעציץ שאינו נקוב בזה"ז הוא תרי דרבנן, ושפיר י"ל דמה"ט הוא דאין מפרישין מן הנקוב על שאינו נקוב בזה"ז משום דאין מפרישין מחד דרבנן על תרי דרבנן.[[399]](#footnote-399)

**פ"ה מי"א**

א] **תרם וכו' ומדמאי על הודאי תרומה ויחזור ויתרום מן הודאי על הדמאי תרומה ולא תאכל וכו',** הר"ש כתב דטעם הדין בזה הוא דומיא דהא דתורם משאינו נקוב על הנקוב תרומה ויחזור ויתרום ומן הנקוב על שאינו נקוב תרומה ולא תאכל וכו', וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהדמאי הוי כצומח בעציץ שאינו נקוב והודאי הוי כמו הצומח בארץ, וע"כ הוא דהתורם מדמאי על הודאי דמי לתורם מעציץ שאינו נקוב על הנקוב דתרומה ויחזור ויתרום והתורם מן הודאי על הדמאי דמי לתורם מן הנקוב על שאינו נקוב דתרומה ולא תאכל וכו'.

ומשמעות דבריהם דחייבו חכמים את הדמאי בתרו"מ בודאי, וכמש"נ בפתיחה למכילתין אות ד' מד' הרמב"ם בתשו' ועוד מקמאי, וע"כ הוא דהתורם מדמאי על הודאי הו"ל כתורם מחיוב דרבנן על חיוב דאורייתא והתורם מודאי על הדמאי הוי כתורם מחיוב דאורייתא על חיוב דרבנן, ועמש"נ להלן אות ב' ואילך בטעם הא דתרם מן הדמאי על הדמאי תרומה ויחזור ויתרום.

ב] **תרם מן הדמאי על הדמאי תרומה ויחזור ויתרום,** למש"נ לעיל אות א' מד' הרמב"ם והר"ש דחייבו חכמים את הדמאי בתרו"מ בודאי, צ"ב דא"כ מ"ט אם תרם מן הדמאי על הדמאי תרומה ויחזור ויתרום ול"ה תרומה מעליא דהפריש מחיוב דרבנן על חיוב דרבנן.

וכבר עמד בזה הרמב"ם בפיהמ"ש וכתב דאף דדמאי דמי לעציץ שאינו נקוב, מ"מ אם תרם מן הדמאי על הדמאי ל"ה כתורם מעציץ שאינו נקוב על שאינו נקוב דתרומתו תרומה, והיינו משום דהכא אפשר שאחד מהם טבל ודאי והוא חייב במעשרות מה"ת, וע"כ אמרו דהוא תרומה ויחזור ויתרום, וכ"כ הרא"ש דהא דתרם מן הדמאי על הדמאי תרומה ויחזור ויתרום הוא משום דדילמא האי מיעשר והאי לא מיעשר.

והתורת זרעים לעיל מ"ג כתב לפרש בזה דהיינו דבעיקר התקנה דדמאי נכלל בו ב' חיובי מעשר, חדא, שהצריכו חכמים לחוש להמיעוט שאין מעשרין ונמצא דצריך לעשר מחמת חשש טבל דאורייתא, וגם דמחמת זה תיקנו תקנתא לעשר וע"כ אף אם באמת הוא מעושר מ"מ הוא מחויב לעשר בתורת ודאי מחמת תקנתא דרבנן, וע"כ הוא דאין מעשרין מן הדמאי על הדמאי, דאף דמחמת חיובא דרבנן שפיר עישר, מ"מ לבד החיוב דרבנן הרי יש בו חיוב ג"כ מחמת חשש טבל דאורייתא וא"כ אפשר דהאחד אינו מעושר והשני מעושר והו"ל מפריש מן הפטור דאורייתא על החיוב דאורייתא,[[400]](#footnote-400) וכ"כ הקה"י בסימן ד', - ועמש"נ לעיל מ"ט אות ה' ללמוד כן מד' התוספתא והירושלמי שהביאו הר"ש והרא"ש שם, ועמש"נ עוד לעיל מ"ה אות ה' לפרש עפי"ז לד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם, ולעיל מ"ו אות ג' לפרש עפי"ז לד' המאירי.

ג] במנחות ל"א א' תניא א"ר שמעון שזורי פעם אחת נתערב לי טבל בחולין ובאתי ושאלתי את ר' טרפון ואמר לי לך קח לך מן השוק ועשר עליו, ומפרשינן התם דהוא משום דקסבר דאורייתא ברובא בטל ורוב ע"ה מעשרים הן והו"ל כתורם מן הפטור על הפטור, ובפירש"י שם כתב דאיירי כשנתערב לו טבל גמור בחולין דמדאורייתא ה"ז בטל וכל הא דאי"ז בטל הוא מדרבנן, וע"כ מעשר עליו מן הדמאי דג"כ הו"ל פטור מדאורייתא וחייב מדרבנן.

והמל"מ בפ"ה מתרומות הי"ז הק' דהיאך מצי לעשר מן הדמאי על הטבל דרבנן, הרי אף דתורמין מחיוב דרבנן על חיוב דרבנן, היינו כגון מפירות עציץ שאינו נקוב על פירות חו"ל דמדאורייתא הן פטורין בודאי ואין חיובן אלא מדרבנן וע"כ תורמין ומעשרין מזע"ז, אך בדמאי דפטורו מה"ת הוא משום דרוב ע"ה מעשרין והחמירו חכמים לחוש למיעוט שאין מעשרין, א"כ היאך תורמין ממנו על טבל אחר החייב מדרבנן, הרי יש לחוש דדמאי זה אינו מעושר וחייב מה"ת והו"ל כמפריש מן החיוב על הפטור וגם אפשר דדמאי זה מעושר והו"ל כמפריש מהפטור לגמרי על החיוב דרבנן, ולכאו' קשיא טפי ועמד ע"ז המל"מ שם בסו"ד שהרי ליכא צד כלל דהפרשה מן הדמאי על טבל דרבנן הויא הפרשה מעליא, דממ"נ אם הדמאי אינו מעושר הו"ל כמפריש מן החיוב על הפטור ואם הדמאי מעושר הו"ל כמפריש מן הפטור על החיוב.

אך למש"נ לעיל אות א' דחיוב דמאי הוא חיוב ודאי מדרבנן, ניחא, דע"כ שפיר מצי להפריש מן הדמאי על טבל דרבנן, דאף אם הדמאי מעושר מ"מ הוא חייב במעשרות מדרבנן, וכל שמפריש ממנו על טבל דרבנן הו"ל כמפריש מן החיוב דרבנן על חיוב דרבנן, וכ"כ האתוו"ד בכלל ו'.

ד] והמל"מ שם הק' עוד, דמ"ט מצי להפריש מדמאי על טבל דרבנן, ומ"ש מהא דאין תורמין מן הדמאי על הדמאי, וכתב לישב דלא חששו חכמים אלא במקום דאיכא חשש איסור תורה, וע"כ הוא דבמעשר מן הדמאי על הדמאי חששו חכמים שמא האחד מעושר והשני אינו מעושר ונמצא מפריש מן הפטור על החיוב ואוכל טבל גמור, ומשא"כ במפריש מן הדמאי על טבל אחר דרבנן, דאף אם נחוש שמא הדמאי הוא מעושר אכתי ליכא איסור תורה, דאי"ז אלא טבל דרבנן לא חששו בזה, וכתב לפ"ז דלא הותר אלא לעשר מן הדמאי על טבל דרבנן, אך מטבל דרבנן על הדמאי לא התירו משום דשמא הדמאי אינו מעושר ונמצא פוגע באיסור תורה.

והתורת זרעים והקה"י שם כתבו לפרש בזה דהוא משום דדמאי חייב מדרבנן בחיוב ודאי, וע"כ שפיר מצי להפריש מן הדמאי על טבל דרבנן, דגם אם הדמאי הוא מעושר מ"מ הוא חייב מדרבנן והפריש מחיוב דרבנן על חיוב דרבנן, ומשא"כ כשמפריש מן הדמאי על הדמאי דיש לחוש דהדמאי השני אינו מעושר וחייב מדאורייתא והו"ל מפריש מחיוב דרבנן על חיוב דאורייתא דל"מ, - ועד"ז ובע"א קצת כתב הקדושת יו"ט בסו"ס מ"ג, עיי"ש.

ה] מהא דתנן דתרם מן הדמאי על הדמאי תרומה ויחזור ויתרום, משמע דא"צ לחזור ולתקן את התרומה, והרא"ש כתב דהא דא"צ לתקן את התרומה הוא משום דספק הוא ורוב ע"ה מעשרין, וכ"כ הרע"ב,[[401]](#footnote-401) - ובתוס' הגרע"א הק' דהרי אף דרוב ע"ה מעשרין מ"מ הצריכוהו לחזור ולתקן את השירים משום החשש דהוי מן הפטור על החיוב, וא"כ מ"ט לא הצריכוהו לתקן את התרומה משום החשש דהוי מן החיוב על הפטור.[[402]](#footnote-402)

וכבר עמדו בזה בירושלמי דפריך בהא דתורם מן הדמאי על הדמאי תרומה ויחזור ויתרום, דמ"ש מתורם מן הודאי על הדמאי דתרומה ולא תאכל עד שיוציא עלי' תרו"מ, והיינו דגם כשתרם מן הדמאי על הדמאי יש לחוש שמא הדמאי שהפריש ממנו אינו מעושר והו"ל כתורם מן הודאי על הדמאי, ומ"ט א"צ לחזור ולתקן את התרומה, (וכ"ה דצריך לחזור ולתקן את השירים משום דחיישינן שמא הדמאי שהפריש עליו אינו מעושר והו"ל כתורם מן הפטור על החיוב, ה"נ יש לחוש שהדמאי שהפריש ממנו אינו מעושר והו"ל כתורם מן החיוב על הפטור), ומשני זאת אומרת ספק דימוע כספק תרומ"ע של דמאי פטור מן הודאי.

והגר"א גריס זאת אומרת ספק תרומ"ע של דמאי כספק דימוע ופטור מן הדמאי, ופירש דהיינו דתרומ"ע זו שתרם מן הדמאי על הדמאי הוא ספק אם היא תרומ"ע שנתרמה על החיוב או דאינה תרומ"ע שנתרמה על הפטור, והוי כמו ספק דימוע שפטור מן הדמאי, וכ"כ הגר"א בשנו"א,[[403]](#footnote-403) - ועד"ז כתב בתוס' הגרע"א מדעתו דאפשר דכיון דנותנו לכהן ואוכל בקדושת תרומה לא גזרו עליו חששות דמאי, כמו שמצינו לעיל בחלה ובמע"ש ובתרומה דלא גזרו משום דמאי.[[404]](#footnote-404)

ו] בתוס' הגרע"א שם עמד בזה, דל"ד לחלה וכו' דפטורין מן הדמאי דיש עליו בודאי קדושת חלה, ומשא"כ דע"ז גופא אנו דנים דשמא הוי מן החיוב על הפטור ולא חל עליו שם תרומה, וכתב דצ"ל דמ"מ כיון דמחזיקין אותו בקדושה כדין תרומה לא גזרו בו חששות דמאי, וכ"נ ממש"כ הגר"א דהוי כספק דימוע.

אמנם הנה למש"נ לעיל אות א' דדמאי חייב במעשר בודאי מדרבנן, ניחא, דלפ"ז נמצא דחל עליו שם תרומה בודאי, דאף אם הדמאי שהפריש ממנו אינו מעושר והדמאי שהפריש עליו מעושר, מ"מ הוי כתורם מן החייב מדאורייתא על החייב מדרבנן דהוי תרומה, וכמש"כ הרמב"ם והר"ש לדמות את התורם מן הודאי על הדמאי לתורם מן הנקוב על שאינו נקוב, וע"כ לא גזרו עליו חששות דמאי, וכבר עמד ע"ז הקה"י בסימן ד',[[405]](#footnote-405) והגרע"א דלא ניח"ל בזה הוא לטעמי' דס"ל דחיוב דמאי אינו אלא מספק, וכאשר כ"ה מבו' ממשה"ק לעיל פ"ד מ"א דמ"ט אין מעשרין את הדמאי ביו"ט שני, הרי הו"ל ספק ספיקא דשמא הוא מעושר ואף אם אינו מעושר שמא יו"ט שני הוא חול.

ז] הר"ש בחלה פ"ד מ"ו פירש בד' הירושלמי שם דפריך הכי דמאי איריא מן הודאי על הדמאי דלא יאכל עד שיפריש עליו תרו"מ, אפי' מדמאי על הדמאי נמי כגון שלקח משני ע"ה דאם עישר מזע"ז צריך לחזור ולעשר מה שעישר דשמא זה הפריש וזה לא הפריש, ומשני כאן ברוצה לאכלה כאן ברוצה לשרפה, ופירש הר"ש דהיינו דברוצה לאכול צרך לחזור ולתקן את התרומה אף כשתרם מן הדמאי על הדמאי, אך כשרוצה לשרוף כגון שמן העומד להדליק ואין חושש לאכלו לא החמירו בדמאי על הדמאי להוציא עליו תרומ"ע דבדמאי הקילו, ולכאו' הוא דלא כמו שאמרו בירושלמי הכא דהא דא"צ לתקן את התרומה הוא משום דהו"ל כספק דימוע, ולפ"ז אף כשרוצה לאכול א"צ לחזור ולתקן את התרומה, אך הרש"ס והגר"א בחלה שם פירשו לד' הירושלמי בע"א, ולפ"ז אי"ז סותר לד' הירושלמי הכא.

ח] בתוס' הגרע"א הק' דמ"ט אין מעשרין מן הדמאי על הדמאי לא שרינן בזה משום ספק ספיקא, דשמא שניהם אינם מעושרין ושמא שניהם מעושרין, וכן הק' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ו' בהשמטות, ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** בתוס' הגרע"א כתב לישב למש"כ הכס"מ בפי"א ממעשר הי"ג דכיון דהחמירו לחוש בדמאי אף למיעוט, שהרי רוב ע"ה מעשרין הן, ה"נ החמירו לחוש לספק ספיקא, ועמש"נ בזה לעיל פ"א מ"א אות ג',[[406]](#footnote-406) וכ"נ בד' המל"מ בפ"ה מתרומות הי"ז. - **ב** בתשו' הגרע"א שם בהשמטות כתב לישב למש"כ בביאור הרא"מ על הסמ"ג דספק ספיקא בתרי גופי לא אמרינן. - **ג** בתשו' הגרע"א שם כתב בשם תשו' מוצל מאש דהא דספק ממזר אסור בספק ממזרת ולא שרינן לה משום ספק ספיקא, דספק אם הוא ממזר ואת"ל שהוא ממזר שמא גם היא ממזרת, הוא משום דיש לעשות ג"כ ספק ספיקא לחומרא, דספק שמא הוא כשר והיא ממזרת, וספק שמא הוא ממזר והיא כשרה, ולפ"ז הרי דה"נ הכא דכוותה דיש לעשות ג"כ ספק ספיקא לחומרא, דספק שמא זה מעושר וזה אינו מעושר, וספק שמא זה אינו מעושר וזה מעושר.[[407]](#footnote-407)

ט] הראב"ד בפי"ג ממעשר הי"ט פירש בד' התוספתא דפליגא על מתניתין, דדעת ר' יעקב דבין אם תרם מן הודאי על הדמאי ובין אם תרם מן הדמאי על הודאי לא עשה כלום, ודעת ר' יוסי משום ר' יצחק דאם תרם מן הודאי על הדמאי לא עשה ולא כלום ואם תרם מן הדמאי על הודאי הדמאי מעשרותיו מעשר ואין תרומתו תרומה שאין תרומה אחר תרומה, וכתב דמסתברא דהלכה כר' יוסי.

והכס"מ שם תמה ע"ז דמ"ט דר' יעקב דאם הפריש מן הדמאי על הודאי לא עשה כלום, דאין לומר דהוא משום דהו"ל כמפריש מן הפטור על החיוב, שהרי יש לחוש שמא אינו מעושר והו"ל מן החיוב על החיוב, וכן קשיא בהא דלר' יעקב ור' יוסי כשהפריש מן הודאי על הדמאי לא עשה כלום, דהרי יש לחוש שמא אינו מעושר והו"ל מן החיוב על החיוב.

והחזו"א בסימן ד' סקי"א כתב לפרש בזה, דר' יעקב ס"ל דאם הפריש מן הדמאי על הודאי אין עליו שם מעשר ולא החמירו בזה בחומרת דמאי, דלא גזרו אלא על אכילת הדמאי עצמו שיש לחוש שהוא טבל, אך כל שהפרישו על הודאי יש להחזיקו לפטור ולא חייל עלי' שם מעשר, ול"ד לתורם מן הנקוב על שאינו נקוב דהוא תרומה, דהתם ודאי איכא חיוב דרבנן, ומשא"כ הכא דרוב ע"ה מעשרין,[[408]](#footnote-408) וכן כשהפריש מן הודאי על הדמאי לא חייל המעשר מכח ה"ט, דאין להחזיק את המעשר בדין מעשר משום גזירת דמאי, ור' יוסי מחלק ביניהם, דאף דכשהפריש מן הודאי על הדמאי לא חייל הקריאת שם משום גזירת דמאי, כיון דהודאי אינו בכלל גזירת דמאי, מ"מ כל שהפריש מן הדמאי על הודאי חייל הקריאת שם על הדמאי דהוא בכלל חומרת דמאי, דאע"ג שא"א לחול עליהם שם מעשר אם לא שיתקנו את הודאי ולגבי הודאי מחזקינן את הדמאי לודאי מעושר, מ"מ שם מעשר על הדמאי הוי בכלל חומרת דמאי, - ועמש"כ המקד"ד בסימן נ"ז סק"ג לפרש בזה בע"א.

י] **מן הודאי על הדמאי תרומה,** הש"ך בסימן שפ"ו סקפ"ה כתב דהא דהויא תרומתו תרומה הוא מן הספק, ומשמעות דבריו דאי"ז אלא ספק תרומה, והיינו דכל הא דהויא תרומה הוא רק אם באמת הדמאי אינו מעושר, והו"ל מפריש מן החיוב על החיוב, - אך מד' הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש שכתבו לדמות הך דינא להא דתורם מן הנקוב על שאינו נקוב, מבו' דהו"ל תרומה ודאי, וזה כמש"נ לעיל אות א' דהוא משום דחייבו חכמים את הדמאי בתרו"מ בודאי, וע"כ כל שתרם מן הודאי על הדמאי הוי כתורם מעציץ נקוב על שאינו נקוב דהוי תרומה.

יא] החזו"א בסימן ט' סקכ"א כתב דמהא דתנן דמן הודאי על הדמאי תרומה משמע דלכתחילה אסור לעשות כן, וכבר כתב כן הש"ך בסימן של"א סקפ"ו ופירש דהיינו משום דהו"ל מן ודאי חיוב על ספק פטור, - ולא נתפרש בדבריו טעם האיסור לתרום מודאי חיוב על ספק פטור, הרי השירים ניתרים בכך ממ"נ, ועל התרומה יחזור ויוציא תרו"מ, ואין בזה חשש איסור כלל,[[409]](#footnote-409) - וצ"ל דהוא משום דחיישינן שיסמוך על הפרשה זו ולא יחזור ויתקן את התרומה.[[410]](#footnote-410)

יב] **ולא תאכל עד שיוציא עלי' תרו"מ,** נתבאר לעיל מ"י אות י"ח פלוגתת הראשונים בהא דתנן התם במפריש מן הנקוב על שאינו נקוב דתרומה ולא תאכל עד שיוציא עלי' תרו"מ, אם יכול להפריש עלי' אף מיני' ובי', או דלא יפריש אלא ממקום אחר שמא יבא להאכיל השירים לזרים דכיון שיקרא עליו שם מעשר לא יזהרו עליו לשומרו בתורת תרומה, וצ"ע לדעת הסוברים דלא יפריש אלא ממקום אחר, אם ה"נ הכא כשהפריש מן הודאי על הדמאי לא יפריש עלי' תרו"מ אלא ממקום אחר.

והתוס' חדשים כתב דהכא צריך להפריש עלי' מיני' ובי' ולא מצי כלל להפריש ממקום אחר, שהרי יש לחוש שמא הדמאי ל"ה מעושר והתרומה שהפריש עליו מן הודאי הויא תרומה גמורה, והתרומה שהפריש ממקום אחר אינה תרומה וצריכה תיקון ואין לדבר סוף, וע"כ לא יפריש אלא מיני' ובי', ומשא"כ בתורם מעציץ נקוב על שאינו נקוב, דכיון דמדינא אין תרומתו תרומה, ע"כ שפיר הוא מפריש עליו ממקום אחר, ועיי"ש שדקדק כן ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מתרומות הט"ז בתורם מן הנקוב על שאינו נקוב דלא תאכל עד שיוציא עלי' תרו"מ ממקום אחר, ושם הי"ז כתב בתורם מן הודאי על הדמאי דלא תאכל עד שיוציא עלי' תרו"מ ולא כתב ממקום אחר.

יג] אמנם הנה הראב"ד בפי"ג ממעשר הי"ט כתב דמן הודאי על הדמאי תרומה ולא תאכל עד שיוציא עלי' תרו"מ ממקום אחר, ומבו' דשפיר מהני להפריש עלי' ממקום אחר, והתוס' חדשים תמה ע"ז דהיאך מצי להפריש ממקום אחר, הרי יש לחוש דהתרומה הראשונה הויא תרומה גמורה והתרומה שחוזר ומפריש ממקום אחר אינה תרומה, וכנ"ל.[[411]](#footnote-411)

והדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ה מתרומות הי"ז כתב לדון בזה די"ל דגם אם הדמאי אינו מעושר, מ"מ לא חייל המעשר מן הודאי עליו, שהרי מה"ת הוא דרוב פטור ע"ה מעשרין, ואע"ג דחכמים גזרו לחשוש להספק ולעשרו, מ"מ מדאורייתא הוא פטור, ודמי להא דא"א לעשר מטבל דאורייתא על טבל שנתבטל ברוב.

אך כבר הביא שם מש"כ החזו"א בסימן ד' סקי"ב דל"ד כלל, דבטבל שנתבטל ברוב, נהפך האיסור להיתר, וע"כ א"א לעשר עליו מטבל דאורייתא כיון דכ"ז שהוא בתערובתו הוא פטור, ומשא"כ בדמאי דפטור מה"ת משום דרוב ע"ה מעשרין ודאי דאם אינו מעושר עדיין הוא עומד באיסורו,[[412]](#footnote-412) ולכאו' הדברים מוכרחים ואין מקום לנטות מהם, דודאי דדינא דביטול ברוב דנהפך האיסור להיתר הוא דין מסוים בתערובת, אך בדבר הניתר משום הלך אחר הרוב, ודאי דלא נהפך האיסור להיתר,[[413]](#footnote-413) ולפ"ז הדק"ל דבמפריש מן הודאי על הדמאי היאך מצי להפריש ממקום אחר, הרי יש לחוש דהדמאי אינו מעושר והתרומה הראשונה היא תרומה גמורה.

יד] ונראה לישב, דהראב"ד לטעמי' אזיל, דהנה הראב"ד שם כתב בדעת ר' יעקב ור' יוסי דס"ל דאם הפריש מן הודאי על הדמאי לא עשה כלום, ונתבאר לעיל אות ט' מש"כ בזה החזו"א בסימן ד' סקי"א דהא דלא החמירו בזה בחומרת דמאי, הוא משום דלא גזרו אלא על אכילת הדמאי שיש לחוש שהוא טבל, אך כל שהפריש מן הודאי עליו אין להחזיק אותו בדין מעשר משום גזירת דמאי, כיון דהודאי אינו בכלל גזירת דמאי.

ובדעת תנא דמתניתין דפליג וס"ל דאם הפריש מן הודאי על הדמאי הוי תרומה, נראה די"ל דלא פליג ביסוד הדברים דכל הא דהחמירו חכמים לחוש דהדמאי אינו מעושר הוא רק לגבי הדמאי עצמו ולא לגבי הודאי, אלא דס"ל דכיון דמכח תקנת דמאי חייבו חכמים את הדמאי במעשר בתורת ודאי, וכמש"נ לעיל אות א' ואות ב', ע"כ אם הפריש מן הודאי על הדמאי הוי כמפריש מדבר החייב מדאורייתא על דבר החייב מדרבנן דהוי תרומה, וכדתנן לעיל מ"י דמן הנקוב על שאינו נקוב תרומה.

ולפ"ז מתישב היטב מש"כ הראב"ד דאם הפריש מן הודאי על הדמאי לא תאכל עד שיוציא עלי' תרו"מ ממקום אחר, ולא תיקשי דהיאך מצי להפריש עלי' ממקום אחר, הרי יש לחוש דהתרומה הראשונה הויא תרומה גמורה והתרומה שחוזר ומפריש ממקום אחר אינה תרומה, - ולמש"נ ניחא, דהראב"ד לטעמי' דלגבי הודאי לא חיישינן כלל דהדמאי אינו מעושר, וע"כ אין לחוש כלל דהתרומה הראשונה הויא תרומה גמורה, וכל הא דיש עלי' תורת תרומה, הוא מכח הא דחייבו חכמים את הדמאי בתורת ודאי, וע"כ הו"ל כמפריש מן הנקוב על שאינו נקוב דמצי להפריש על התרומה ממקום אחר, וכמדומה שהדברים מכוונים בעזה"י לאמיתה של תורה.

טו] במנחות ל"א א' תניא א"ר טרפון פעם אחת נתערב לי טבל בחולין ובאתי ושאלתי את ר"ש ואמר לי לך קח לך מן השוק ועשר עליו, ומפרשינן דהוא משום דקסבר מדאורייתא ברובא בטל ורוב ע"ה מעשרין הן והו"ל כתורם מן הפטור על הפטור, ובלישנא בתרא אמרו דלא אמר לו ליקח מן השוק ולעשר עליו משום דקסבר אין רוב ע"ה מעשרין, ובפירש"י שם הביא פי' רבותיו דאיירי דנתערב לו דמאי בחולין ולל"ק אמר לו לעשר ע"ז מדמאי אחר דהוי מן הפטור מדאורייתא על הפטור מדאורייתא,[[414]](#footnote-414) ולל"ב לא אמר לעשר עליו מן השוק משום דס"ל דאין רוב ע"ה מעשרין וע"כ אין לעשר מזע"ז משום די"ל דהמעורב נתעשר וזה לא נתעשר א"נ איפכא.

והמל"מ בפ"ה מתרומות הי"ז תמה על פי' זה בתרתי, חדא, דכיון דאם אין רוב ע"ה מעשרין ל"מ לעשר מזע"ז משום די"ל דהמעורב נתעשר וזה לא נתעשר או איפכא, א"כ גם אם רוב ע"ה מעשרין יש לחוש שמא זה מעושר וזה אינו מעושר והוי מפריש מן הפטור על החיוב או מן החיוב על הפטור, ועוד, שהרי להדיא תנן הכא דתרם מן הדמאי על הדמאי תרומה ויחזור ויתרום, וודאי דסתמא דמתניתין הוא כהלכתא דרוב ע"ה מעשרין, וא"כ היאך מצי לתרום מן הדמאי על הדמאי שנתערב, ועיי"ש בסו"ד במש"כ לישב לקו' בתרא.

טז] ונראה לישב למש"כ התורת זרעים והקה"י דבתקנת דמאי נכלל ב' חיובי מעשר, חדא, שהצריכו חכמים לחוש להמיעוט שאין מעשרין ונמצא דצריך לעשר מחמת חשש טבל דאורייתא, וגם דמחמת זה תיקנו תקנתא לעשר וע"כ אף אם באמת הוא מעושר מ"מ הוא מחויב לעשר בתורת ודאי מחמת תקנתא דרבנן, וע"כ הוא דאין מעשרין מן הדמאי על הדמאי, דאף דמחמת חיובא דרבנן שפיר עישר, מ"מ לבד החיוב דרבנן הרי יש בו חיוב ג"כ מחמת חשש טבל דאורייתא וא"כ אפשר דהאחד אינו מעושר והשני מעושר והו"ל מפריש מן הפטור דאורייתא על החיוב דאורייתא, ונתבאר לעיל אות ב'.

ולפ"ז יש מקום לומר, דכל הא דצריך לעשר דמאי מחמת חשש טבל, הוא רק היכא דיש לחוש בזה לטבל גמור, אך כל שנתערב הדמאי בחולין דאף אם הוא טבל ה"ז בטל מדאורייתא ברוב, אינו חייב במעשר אלא מכח הא דחייבו את הדמאי במעשר בודאי, אך אין לחייב בזה מכח הא דחששו לטבל, שהרי אין לחוש בזה לטבל גמור, כיון דגם אם הוא טבל ה"ז בטל מדאורייתא ברוב, - ומה"ט מצי לתרום עליו מדמאי אחר, דהרי כל הא דאין תורמין מן הדמאי על הדמאי, הוא משום דחיישינן לטבל, אך בכה"ג דנתערב הדמאי בחולין דכל חיובו במעשר הוא מכח הא דחייבו את הדמאי במעשר בודאי, שפיר מצי להפריש עליו מדמאי אחר דג"כ חייב בודאי מדרבנן.[[415]](#footnote-415)

ומתפרש בזה הא דתלינן לה בהא דרוב ע"ה מעשרין, דלמ"ד דרוב ע"ה מעשרין ומדינא א"צ לחוש שאינו מעושר, אלא שהחמירו חכמים לחוש לכך משום שחששו לטבל, הרי דכל שנתערב ברוב ואין לחוש לטבל גמור מצי לעשר עליו מדמאי אחר, דמפריש מחיוב דרבנן על חיוב דרבנן, אך למ"ד דאין רוב ע"ה מעשרין ומדינא צריך לחוש שאינו מעושר, הרי דאף אחר שנתערב ברוב יש לחוש לכך, וע"כ א"א להפריש מדמאי אחר עליו, דשמא דמאי זה מעושר וזה אינו מעושר והו"ל מפריש מן הפטור על החיוב או מן החיוב על הפטור.

יז] בפירש"י במנחות שם כתב לפרש דאיירי התם בטבל גמור שנתערב בחולין דמדאורייתא חד בתרי בטל וכל הא דאינו בטל והוא חייב במעשר אינו אלא מדרבנן, וזהו שאמר לו צא וקח מן השוק ועשר עליו דדמאי חייב במעשר מדרבנן והוא מפריש מטבל דרבנן על טבל דרבנן.

אמנם הנה לפי' רבותיו מבו' דטבל גמור שנתערב בחולין א"א להפריש עליו מטבל דרבנן,[[416]](#footnote-416) וע"כ הוא דלמ"ד דאין רוב ע"ה מעשרין א"א להפריש מדמאי על דמאי שנתערב, משום דחיישינן שמא המעורב לא נתעשר וזה נתעשר והוי מפריש מן הפטור על החיוב, ולא אמרינן דאף אם המעורב לא נתעשר מ"מ אחר שנתבטל אינו חייב אלא מדרבנן, ומצי להפריש עליו מטבל דרבנן.

ולכאו' טעם הפלוגתא בזה דדעת רש"י דכיון דהטבל בטל מדאורייתא ברוב וכל הא דאינו בטל הוא מדרבנן, ע"כ הו"ל כטבל דרבנן, וע"כ א"א לעשר עליו מטבל דאורייתא דהוי כמפריש מן החיוב על הפטור, ומצי להפריש עליו מטבל דרבנן אחר דהוי כמפריש מחיוב דרבנן על חיוב דרבנן, - אך דעת רבותיו דאף דבטל הטבל מדאורייתא ברוב מ"מ עדיין הטבל קיים בטבלו בכל מקום שהוא, שהרי אם יחזור ויכירנו יהא עליו תורת טבל דאורייתא, אלא דבטל איסורו מדאורייתא, אך מ"מ כיון דמדרבנן אינו בטל, א"א לתקנו אלא ע"י שיתקן את הטבל המעורב, וכיון דהטבל המעורב קיים בטבלו בכל מקום שהוא, א"א לתקנו אלא ע"י שיפריש עליו מטבל דאורייתא.[[417]](#footnote-417)

יח] אך בעיקר דברי רבותיו של רש"י צע"ג מסוגיית הגמ' בב"מ נ"ג א' דחצי פרוטה דמע"ש שבטל ברוב אינו מצטרף עם חצי פרוטה דמע"ש דאורייתא, ומצטרף עם חצי פרוטה דדמאי, ולדעת רבותיו הי' לנו לומר דכיון דהמע"ש המעורב קיים באיסורו בכל מקום שהוא מצי להצטרף עם מע"ש דאורייתא ולא מצי להצטרף עם מע"ש דרבנן.[[418]](#footnote-418)

יט] נתבאר לעיל מ"י אות ט"ו פלוגתת רבוותא בדין התורם מן הנקוב על שאינו נקוב, דדעת רש"י ותוס' ודעימייהו דא"צ לחזור ולתקן את השאינו נקוב, אך דעת המאירי והשלנ"ל בקידושין מ"ו א' בפי' קמא דצרייך לחזור ולתקן את השאינו נקוב, וכ"כ בפי' הרש"ס לעיל שם.

והמל"מ בפ"ה מתרומות הי"ז הוכיח דא"צ לחזור ולתקן את השאינו נקוב, ממה שאמרו במנחות ל"א א' דמצי להפריש מן הדמאי על טבל דרבנן, ואי נימא דהתורם מן הנקוב על שאינו נקוב צריך לחזור ולתרום משאינו נקוב, א"כ היא מפריש מן הדמאי על טבל דרבנן, הרי ממ"נ אי"ז מועיל, דאם הדמאי הוא מעושר צריך לחזור ולתרום מהטבל דרבנן ואם הדמאי אינו מעושר ג"כ צריך לחזור ולתרום, ובע"כ דאם הדמאי אינו מעושר כבר נתקן הטבל דרבנן, ואין לחוש אלא דשמא הדמאי מעושר ובאיסור דרבנן לא חששו לזה.

ובישוב דעת הסוברים דצריך לחזור ולתקן את השאינו נקוב, נראה למש"נ לעיל אות ד' דהא דמצי לעשר מן הדמאי על הטבל דרבנן, הוא משום דגם אם הדמאי הוא מעושר מ"מ הוא חייב מדרבנן והו"ל מפריש מן החיוב דרבנן על החיוב דרבנן, וע"כ שפיר מהני הפרשתו כיון דרוב ע"ה מעשרין ויש לתלות דהדמאי הוא מעושר והוי מפריש מן החיוב דרבנן על החיוב דרבנן, ואף דלפי הצד דהדמאי אינו מעושר אין הפרשתו מועלת וצריך לחזור ולתקן את הטבל דרבנן, מ"מ לא החמירו חכמים לחוש לכך לענין זה.

כ] במנחות שם אמרו דהא לל"ק דהא דלא אמר לו לך וקח מן הנכרי הוא משום דס"ל דאין קנין לנכרי, והתוס' שם הק' דאף למ"ד דאין קנין לנכרי הרי מירוח הנכרי פוטר, וא"כ מ"ט ל"מ ליקח מן הנכרי ולעשר על הטבל שנתעב, וכתבו דמ"מ דמי לחיוב, וע"כ אין מעשרין ממנו על הטבל שנתערב דאינו דומה לחיוב, וכתבו דמה"ט לא אמר לו קח מעציץ שאינו נקוב או מתבואת חו"ל דאין חייבין אלא מדרבנן.

אך התוס' והרא"ש בנדרים נ"ח א' כתבו דטבל שנתערב מפריש עליו מדמאי או מעציץ שאינו נקוב, ומבו' דשפיר מצי להפריש מעציץ שאינו נקוב על טבל שנתערב,[[419]](#footnote-419) - והמל"מ בפ"ה מתרומות הי"ז נסתפק לדעתם אם ה"נ מצי להפריש עליו מכל טבל שאינו חייב מה"ת, או דמודו דל"מ להפריש ממירוח הנכרי או תבואת חו"ל משום דדומה לחיוב, ורק מעציץ נקוב מצי להפריש.

כא] התוס' במנחות שם הק' עוד דהרי כל לקוח רבנן הוא, לדעת ר"ת דפטורא דלקוח הוא בלקוח אחר מירוח, וא"כ מ"ט הוצרך לומר לו ליקח דמאי או ליקח מן הנכרי, הרי אף אם לוקח טבל גמור אינו חייב אלא מדרבנן, וכתבו דהוא משום דאף דלקוח דרבנן מ"מ הוא דומה לחיוב, וע"כ אין מעשרין ממנו על טבל שנתערב, וכ"כ הסה"ת בהל' א"י.

והסה"ת שם כתב לפ"ז דבזה"ז אין להפריש מפירות נכרי על פירות ישראל, אף דגם פירות ישראל אין חייבין אלא מדרבנן דלא קדשה לע"ל, משום דפירות הישראל דמו לחיוב טפי, והיינו דאין מעשרין מתרי דרבנן על חד דרבנן, והביאו הטור ביו"ד סו"ס של"א, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תכ"ג דאף בזה"ז אין מפרישין חלה מעיסה שלא נתערבה בחולין על עיסה שנתערבה בחולין, דאף דגם העיסה שלא נתערבה אינה חייבת אלא מדרבנן, מ"מ כיון דהעיסה שנתערבה הויא תרי דרבנן והעיסה שלא נתערבה ל"ה אלא חדא דרבנן אין מפרישין מזע"ז דכיון דקצת חמורה זמ"ז מיחזי כמו מן החיוב על הפטור,[[420]](#footnote-420) והביאו הב"י ביו"ד סימן ש"ל,[[421]](#footnote-421) וכ"כ הטו"א במגילה י"ט ב' בתחילת דבריו דכיון דאף כששניהם חייבין מדרבנן אין מעשרין מזע"ז אם ל"ד זל"ז, ה"נ הדין נותן דאין מעשרין מדבר החייב משום תרי דרבנן על דבר החייב משום חד דרבנן, דהחייב משום תרי דרבנן קליש חיובי'.

כב] אך הטו"א שם הוכיח דלא כן מעיקר הא דאמר לו ליקח מן השוק או מן הנכרי ולעשר עליו, והרי הלקוח מן השוק או מן הנכרי הוי תרי דרבנן, דמלבד הא דפטור מה"ת משום דרוב ע"ה מעשרין ומשום דיש קנין לנכרי גם הוא פטור מה"ת משום לקוח, והטבל שנתערב אינו אלא חד דרבנן, ובע"כ דמעשרין מתרי דרבנן על חד דרבנן,[[422]](#footnote-422) וקשיא מינה על מש"כ הסה"ת והמהר"ם דאין להפריש מתרי דרבנן על חד דרבנן, והקדושת יו"ט בסימן מ"ג הוסיף דאין לומר דמה שאמר לו ליקח מן השוק היינו קודם מירוח דלי"ב לפטור לקוח, דבע"כ דהיינו ליקח אחר מירוח דקודם מירוח ליכא למימר רוב ע"ה מעשרין הן, וכמש"כ כן התוס' בבכורות י"א ב' (ד"ה טבלים).

והקדושת יו"ט שם כתב לישב דאותו הטבל שנתערב בחולין ג"כ הי' לקוח, ואין חיובו אלא מתרי דרבנן, וע"כ שפיר הו"מ להפריש עליו מן הלקוח מן השוק או מן הנכרי דמפריש מתרי דרבנן על תרי דרבנן, - ועיי"ש שכתב דלפ"ז הרי דלד' התוס' במנחות שם דמבו' דהטבל שנתערב בחולין ל"ה לקוח, דאם הי' לקוח לא תיקשי משה"ק התוס' שם דכל לקוח דרבנן, דהרי גם הטבל שנתערב הי' לקוח, ולפי דבריהם בע"כ דמפרישין מחד דרבנן על תרי דרבנן.

כג] אמנם הנה אין הדברים מתישבים בד' הסה"ת שם שכתב דהא דלא אמר לו קח מישראל חבר דהוי לקוח דפטור מה"ת הוא משום דדומה לחיוב טפי, ובע"כ דמפרש דהטבל שנתערב ל"ה לקוח, ולפ"ז הרי דמהא דמצי להפריש עליו מהלקוח מן השוק או מן הנכרי יש ללמוד דמצי להפריש מתרי דרבנן על חד דרבנן, וזה דלא כמש"כ הסה"ת שם דאף בזה"ז א"א להפריש מפירות נכרי על פירות ישראל אף דשניהם אין חייבין אלא מדרבנן, והיינו משום דאין מפרישין מתרי דרבנן על חד דרבנן,[[423]](#footnote-423) - והדרך אמונה בביאוה"ל בפ"א מתרומות ה"ח האריך הרבה בזה לחלק בין האופנים, עיי"ש.

כד] ואחר העיון נראה לישב בזה בע"א, דכל מש"כ הסה"ת והמהר"ם דאין מפרישין מתרי דרבנן על חד דרבנן ומחד דרבנן על תרי דרבנן הוא בגונא דידהו דמפריש בזה"ז מפירות נכרי על פירות ישראל או מעיסה שלא נתערבה בחולין על עיסה שנתערבה בחולין, דבכה"ג כיון דתרוייהו פטורין מה"ת משום דתרומה וחלה בזה"ז דרבנן, ומלבד זה מיפטר חד מינייהו בפטור נוסף, דפירות נכרי אין חייבין מה"ת ועיסה שנתערבה בטילה מדאורייתא, ובכה"ג הוא דהחד דרבנן דומה לחיוב יותר מן התרי דרבנן, כיון דאותו הפטור דיש בחד דרבנן יש גם בתרי דרבנן ומלבד זה יש בו פטור נוסף, - ומשא"כ בההיא דמנחות דבהטבל שלוקח מן השוק או מן הנכרי ליכא להפטור שיש בטבל שנתערב, הרי דאף דהטבל שנתערב הוי חד דרבנן והטבל שלוקח מן השוק או מן הנכרי הוי תרי דרבנן, אין זה דומה לחיוב יותר מזה, וע"כ שפיר מצי להפריש מזע"ז.

**פ"ו מ"א**

א] **המקבל שדה מישראל מן הנכרי מן הכותי חולק לפניהם,** הרא"ש כתב דהא דא"צ לתרום ולעשר על חלק בעל השדה הוא משום דהוא נוטל חלק שכר עבודתו ומניח לפניהם חלק שכר הקרקע ואי"ז כפורע חובו.

וביאור הדברים, דהנה בעיקר זכות הממון דמקבל דהנותן מקבל חלק מפירות השדה והמקבל נוטל את שאר הפירות יש להסתפק אם היינו דהוי המקבל כפועל והיינו דכל הפירות גדלו ברשות הנותן אלא דהמקבל נוטל חלק מן הפירות בשכר פעולתו, או היינו דהוי המקבל כשוכר דהקרקע וכל הפירות גדלו ברשות המקבל אלא דהנותן נוטל חלק מן הפירות בשכר הקרקע, או היינו דבשכר פעולתו זוכה המקבל בקרקע לפירותי' כפי חלקו, והוו כשותפין.

ומצאנו דברים מפורשים בזה בד' הרי"ף בגיטין ע"ד א' דמקבל הוי כשותף, וכ"כ התוס' שם ד"ה רבה אמר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט משכירות ה"ו והטוש"ע בחו"מ סימן של"ד ס"ג, וכ"נ בד' התוס' בבכורות י"א ב' ד"ה דמרחינהו ובד' השטמ"ק שם בשם התוס' הרא"ש.[[424]](#footnote-424)

ולפ"ז זהו מש"כ הרא"ש דמה"ט הוא דא"צ המקבל לעשר על חלק בעל השדה, משום דהמקבל אינו אלא כשותף, וחלקו של בעל הקרקע גדל ברשותו, וע"כ לא חשיב כפורע חובו בטבל.[[425]](#footnote-425)

ב] ובב"מ ק"א א' מסקינן דמקבל לאו כחוכר דמי, וע"כ הוא דמדינא א"צ המקבל לעשר, ופירש"י דהיינו דאין מוטל על המקבל לפטור חלקו של נכרי דלא פורע חובתו הוא שברשות הנכרי גדל, ול"ד לחוכר דמקבל עליו בכו"כ כורין לשנה בין עושה ובין אינה עושה, - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל דשאני עיקר זכות הממון דמקבל מזכות הממון דחוכר, דחוכר דמקבל עליו בכו"כ לשנה בין עושה ובין אינה עושה, היינו דהוי כשוכר דהקרקע וכל הפירות גדלו ברשותו, אלא דעליו ליתן לנותן כו"כ כורין בשכר הקרקע, וע"כ הוא דנותן לו בין עושה ובין אינה עושה, ומשא"כ במקבל דל"ה כשוכר דהקרקע, אלא הוי כשותף, וע"כ הוא דנוטל הנותן חלק מפירות הקרקע, ונמצא דפירותיו של הנותן גדלו ברשותו, וע"כ א"צ המקבל לעשר את פירותיו של הנותן דלא חשיב כפורע חובו בטבל.

ג] והנה אמנם בגמ' שם מעיקרא אמרו דמקבל כחוכר דמי, אך התוס' והריטב"א שם פירשו דלאו היינו דמדינא דהוי כחוכר, דודאי מדינא ל"ה מקבל כחוכר, והיינו משום דבחוכר גדלו כל הפירות ברשותו והוא נותן לנותן כמה כורין בשכר הקרקע ובמקבל הוי כשותף ול"ה כלל כפורע חובו, אלא היינו דמדרבנן החמירו על המקבל כמו חוכר, - אמנם הנה בד' הרמב"ן והר"ן שם משמע דלהצד דמקבל כחוכר דמי היינו דמדינא הוי כחוכר, וכן משמע קצת בפירש"י שם ובספה"י לר"ת סימן תר"ג, ולפ"ז נמצא לכאו' דנידון הגמ' שם הוא בעיקר זכות הממון דהמקבל אם היינו דהוו הנותן והמקבל כשותפין, או היינו דהמקבל הוי כחוכר ונותן לנותן חלק מן הפירות בשכר הקרקע, וצ"ע.

ד] הר"ש הביא מירושלמי דהא דאין המקבל צריך לעשר הוא תקנה שתיקנו במקבל שלא תבור ארץ ישראל, שאם הייתי מחייב את המקבל לעשר היו נמנעים מלקבל והשדות היו נעשות בורות,[[426]](#footnote-426) והרא"ש עמד בזה דמשמע דמן הדין הי' לו למקבל לעשר על הכל, אע"פ שאינו נוטל אלא חלק טרחו ומניח חלק שכר הקרקע לבעליו, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ש כתב כתב דאפשר דהוא משום דקרינן בי' עשר תעשר את כל תבואת זרעך, וצ"ב.[[427]](#footnote-427) - **ב** בפי' הרש"ס למשנתינו כתב דהוא משום דבדאורייתא אין ברירה ויש לחוש דהחלק שנתן לבעלים הוא חלקו של האריס והו"ל כמוכר טבל או דהו"ל כפורע חובו בטבל, אלא שהקילו במקבל כדי שלא תבור ארץ ישראל. - **ג** המשנ"ר כתב דהיינו שהרי בחוכר שדה מן הנכרי קנסוהו דחייב לעשר כדי שתבור בידו, ומה"ט הי' בדין לקנוס גם את המקבל, וע"ז הוא שאמרו דהא דלא קנסוהו הוא כדי שלא תבור ארץ ישראל, ועד"ז כתב החזו"א בשביעית סימן ד' סוסקי"א,[[428]](#footnote-428) ועמש"נ בזה באות ה'. - **ד** למש"נ לעיל אות ג' מד' הר"ן דלהצד דמקבל כחוכר דמי היינו דמדינא הוי המקבל כחוכר דכל הקרקע היא ברשותו ונותן לנותן חלק מן הפירות בשכר הקרקע, י"ל דכ"ה דעת הירושלמי, וע"כ הוא דמן הדין הי' הנותן צריך לעשר דהוי כפורע חובו מטבל, אלא שהקילו חכמים ופטרוהו מלעשר כדי שלא תבור ארץ ישראל, והדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ו ממעשר הי"א (ד"ה המקבל) פירש כן בד' הרא"ש, וצ"ע.

ה] הר"ש לקמן במשנתינו כתב דהא דלא קנסו במקבל שדה מן הנכרי שיעשר כמו שקנסו בחוכר שדה מן הנכרי כדי שתהא בורה ביד הנכרי ולא יחכרנה הישראל מידו, הוא משום דלא קנסו אלא בחוכר משום דדמי לפורע חובו, אבל במקבל לא קנסו, וכ"כ הרא"ש, ויש להעיר דמ"ט לא פירשו דהא דלא קנסו במקבל מן הנכרי, הוא כדי שלא תבור ארץ ישראל, וכמו שפירשו כן המשנ"ר והחזו"א לד' הירושלמי, ונתבאר לעיל אות ד'.

ופשוט דהטעם בזה הוא, דהרי עיקר הא דקנסו בחוכר מן הנכרי הוא כדי שתהא בורה ביד הנכרי, והרי דאדרבה רצון חכמים הוא שתהא בורה ביד הנכרי ולא יחכרנה הישראל מידו, וא"כ היאך נימא דהא דלא קנסו במקבל מן הנכרי הוא כדי שלא תבור א"י ולא ימנעו מלקבל שדה, הרי רצון חכמים הי' שימנעו מלקבל שדה מן הנכרי,[[429]](#footnote-429) והתוס' אנשי שם בתו"ד עמד בזה, (ומכח זה פירש דד' הירושלמי קיימי על מקבל מישראל, ואף דמכח ה"ט לא חייבו אף במקבל מן הנכרי, עיי"ש).

ו] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דתנן דחולק "לפניהם" היינו דבעינן שתהי' החלוקה בפני בעל השדה כדי שידע שמה שנתן לו הוא טבל,[[430]](#footnote-430) וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממעשר הי"א, - ובל' הרמב"ם שם משמע דגם מקבל מן הנכרי צריך ליתן לבעל השדה בפניו, והרדב"ז שם עמד בזה דמ"ט צריך ליתן בפניו, דבשלמא בישראל צריך ליתן בפניו שמא יחשוב שהוא מתוקן ויבא לאכול ממנו אבל בנכרי למאי ניחוש, וכתב די"ל דהוא משום גניבת דעת, א"נ משום דהרואה חושב שעישר ונתן לו ויבא לקנותו מן הנכרי.

ז] **החוכר שדה מישראל תורם ונותן לו,** הר"ש והרא"ש כתבו דמנכה לו התרומה מחכירותו דמ"ש תרומה ממעשר, והיינו דכ"ה דנותן לו את הפירות אף שאינם מעושרין ויוצא בזה ידי חכירותו, דלא נתחייב לו אלא פירות שאינם מעושרין, ה"נ מתנאי החכירות מצי ליתן לו את הפירות קודם שתרם עליהן ויוצא בזה ידי חכירותו, והא דתורם ונותן לו הוא משום דאין להשהות התרומה, דא"א לגורן שתעקר אא"כ נתרמה ממנו תרומה, וע"כ מנכה לו את התרומה מן חכירותו.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמפריש התרומה מכל תבואת השדה ואח"כ נותן לו "השיעור שפסק עמו לתת לו" בלי שיפריש ממנו המעשרות, ומבו' דאינו מנכה את התרומה מחכירותו, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ו ממעשר הי"א להגירסא שבכת"י דאח"כ נותן לו מה שקצץ, והמהר"י קורקוס שם כתב דהיינו משום דס"ל דהא דתורם ונותן לו הוא משום דכיון דא"א לגורן שתעקר אא"כ נתרמה ממנו תרומה גדולה, ע"ד כן חכר לתת לו כו"כ כורים עקורים מן הגורן, וע"כ אינו מנכה לו את התרומה מחכירותו דמתנאי החכירות שיתן לו פירות מתוקנים מן התרומה, ולא אמרינן דמ"ש תרומה ממעשר, והיינו דכיון דהדרך להוציא המעשר בבית, אין החכירות שיתן לו פירות מתוקנים ממעשר, ומשא"כ בתרומה שדרך להוציאה בגורן, הוי החכירות שיתן לו פירות מתוקנים מתרומה.

ובפי' הרש"ס כתב לפרש להא דחוכר תורם ונותן לו הוא משום דקיבלה עליו בין עשתה ובין לא עשתה בכו"כ כורין לשנה, וכיון דקיימא עלי' באחריותי' כדידי' דמי הלכך תורם ונותן לו, והא דא"צ לעשר אף דמיחזי כמוכר טבל, הוא משום דלא ראה פני הבית ול"ה טבל ודאי מדאורייתא, וגם אינו מפקיע את המעשר דבעל השדה ודאי יעשר, - ולפי דבריו עיקר הא דתורם ונותן לו הוא משום דכל הפירות הוו שלו, ומשלו הוא נותן לבעל השדה, וע"כ מוטל עליו לתרום, ולפ"ז הדין נותן דאינו מנכה לו התרומה מחכירותו וכמש"כ הרמב"ם.

ח] בפי' הריבמ"צ כתב דטעם הא דשאני חוכר שדה מישראל דתורם ונותן לו ממקבל שדה מישראל דחולק לפניו, הוא משום דחוכר מתנה עמו ליתן לו איפה אחת חטים הן חסר הן יתר בין עשתה בין לא עשתה, ומשא"כ במקבל דהוא למחצה לשליש ולרביע, וביאור טעם זה תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דחוכר תורם ונותן לו, דלמש"כ הר"ש והרא"ש דהוא משום דאין להשהות התרומה דא"א לגורן שיעקר וכו', הרי דהא דשאני חוכר ממקבל הוא משום דחוכר הוא נותן לו משלו פירות אחר שנעקרו מן הגורן וע"כ הוא תורם ונותן לו משום דאין להשהות התרומה, ומשא"כ במקבל דאינו נותן לו משלו אלא יד בעה"ב שוה בפירות, תורם הבעה"ב עצמו, וכ"כ החזו"א בשביעית סימן ד' סוסקי"א,[[431]](#footnote-431) - אך למש"כ המהר"י קורקוס בדעת הרמב"ם דהא דחוכר תורם ונותן לו הוא משום דתנאו הוא ליתן לו פירות מתוקנים מן התרומה, הרי דע"כ כ"ז הוא בחוכר שנותן לו פירות קצובים דבזה אמרינן דתנאי החכירות הוא ליתן לו מידה זו שקצץ עמו בפירות מתוקנים מן התרומה, אך במקבל שנותן לו חלק מפירות השדה, אין מקום להצריכו ליתן לו פירות מתוקנים, ועד"ז הוא לפי' הרש"ס דהא דתורם ונותן לו הוא משום דכל הפירות הוו שלו ומשלו הוא נותן לבעל השדה.

ט] הר"ש והרא"ש כתבו דהא דלא קתני הכא אלא החוכר מישראל, ולא קתני חוכר מן הנכרי, הוא משום דחוכר מן הנכרי מעשר ונותן לו וכדתנן לקמן מ"ב, וטעם הא דשאני דין חוכר מן הנכרי מדין חוכר מישראל יתבאר בעזה"י לקמן שם.

י] הר"ש והרא"ש עמדו דהיאך פורע החוכר חכירותו מן הטבל, הרי הוי כפורע חובו מחלקו של כהן ולוי,[[432]](#footnote-432) וכתבו דהוא משום דאין מפסידין בזה כלום שהרי המחכיר סופו להפריש ואפי' הוא ע"ה רוב ע"ה מעשרין הן, והחזו"א בסימן י"ד סק"ב ד"ה מן האמור כתב לפ"ז דהחוכר מן החשוד דלי"ב לרוב ע"ה מעשרין מעשר ונותן לו ול"מ לפרוע חכירותו מן הטבל, ועיי"ש בדבריו לעיל מינה דמבו' מדבריו טעם אחר לחלק בזה בין ע"ה לחשוד.

יא] החזו"א בסימן י"ד סק"א נתחבט בעיקר הא דחייב החוכר ליתן לו פירות שדהו דהיאך חל חיוב זה על החוכר, הרי בשעה שקונה את השדה לחכירותו עדייין אין החטים בעולם, ובסו"ד כתב דאין לפרש דשיורי שייר בשדהו י' כורין שפסק, דא"כ מ"ט שאני חוכר מנכרי דמעשר ונותן לו מדין מקבל דחולק לפניו, - ועיי"ש שכתב לפרש בזה בתרי גווני, חדא, דהוא מחמת תנאי ואם אינו נותן לו בטל קנינו והוי כיורד שלא ברשות,[[433]](#footnote-433) ועוד דהוא מדין התחייבות ויכול להתחייב בדשלב"ל.[[434]](#footnote-434)

יב] **אמר ר' יהודה אימתי וכו',** המהר"י קורקוס בפ"ו ממעשר הי"א כתב דלא פליגי חכמים עלי', וכמו שאמרו בכ"ד דכל משום שאמר ר' יהודה אימתי במשנתינו אינו אלא לפרש, וכ"כ הרדב"ז שם, והתוי"ט במשנתינו, - אך בד' הגר"א בשנו"א מבו' דפליג ת"ק עלי' דר' יהודה, וזהו שכתב שם דד' דעות יש בדבר, וצ"ע.

יג] **אבל אם נתן לו משדה אחרת או ממין אחר מעשר ונותן לו,**[[435]](#footnote-435)הר"ש כתב דהוא משום דבכה"ג דמי טפי לפורע חובו במעשר ראשון,[[436]](#footnote-436) וכ"כ הרא"ש, וכתב לפרש עוד דהוא משום דאין אין דעת המחכיר לקבל פירות טבולין אלא כשפורע לו מאותה שדה ומאותו המין.

יד] הר"ש הביא מתוספתא דדעת חכמים דכל שנותן לו מאותה השדה אף אם נותן ממין אחר תורם ונותן לו, ורק אם נותן משדה אחרת אף מאותו המין מעשר ונותן לו, ובטעם הא דשאני היכא שנותן לו מאותה השדה ממין אחר מהיכא שנותן לו משדה אחרת, כתב בפי' הרש"ס דהוא משום דכל שנותן לו משדה זו, כיון דהקרקע קרוי' על שם הבעלים ומדידי' הוא דיהיב לי' הקילו כדי שלא תבור א"י דסגי במה דתורם, ומשא"כ כשנותן לו משדה אחרת דדמי למחליף ומוכר טבל, ועד"ז כתב החזו"א בשביעית סימן ד' סקי"ג דאף דמדינא אף כשנותן לו מאותה שדה מין אחר ממה שפסק עמו הוי כמוכר לו עכשיו טבל, מ"מ כיון דרוב ע"ה מעשרין הן הקילו כל שנותן לו משדהו.[[437]](#footnote-437)

טו] הר"ש נספק אם דברי ר' יהודה קיימי [אף] על מקבל דרישא, או לא קיימי אלא על חוכר, והרא"ש כתב דמסתבר דקאי דוקא על חוכר, והחזו"א בשביעית סימן ד' סוסקי"ג עמד בזה דמה מקום יש לחלק בזה בין חוכר למקבל, הרי כיון דהא דבכה"ג מעשר ונותן לו הוא משום דהוי כמוכרו לו, כיון דאינו נותן לו ממה שפסק עמו, ליכא נפ"מ בין חוכר למקבל.[[438]](#footnote-438)

**פ"ו מ"ב**

א] **החוכר שדה מן הנכרי מעשר ונותן לו,** הריבמ"צ הביא מירושלמי דפליגי בטעם הא דשאני חוכר שדה מנכרי דמעשר ונותן לו מחוכר שדה מישראל דתורם ונתן לו, דלחבריא בשם ר' יוחנן הוא משום דקנסו חכמים בחוכר מנכרי ולא קנסו בחוכר מישראל, ולר' לא בשם ר' יוחנן אי"ז מקנס אלא מן הדין הוא ליתן לו מתוקן ובנכרי תפשה מידת הדין ובישראל לא תפשה מידת הדין.

והר"ש והרא"ש לעיל מ"א הוסיפו לפרש בזה, דחברייא ס"ל דיש קנין לנכרי בא"י להפקיע מידי מעשר, וע"כ מן הדין פטור החוכר מן הנכרי, אלא דקנסוהו לעשר כדי שתהא השדה בורה ביד הנכרי וימכרנה לישראל בדמים קלים, ור' לא ס"ל דאין קנין לנכרי בא"י להפקיע מידי מעשר, וע"כ חוכר מן הנכרי חייב מדינא לעשר דהוי פורע חובו מחלקו של כהן ולוי דהנכרי לא יעשר, ול"ד לחוכר מישראל דסופו להפריש.

ב] בעיקר מש"כ הר"ש והרא"ש דלמ"ד דיש קנין לנכרי בא"י אין החוכר חייב מדינא וחייב משום קנס, נחלקו בזה הראשונים, **א** דעת התוס' בב"מ ק"א א' ד"ה סברוה דאף למ"ד דיש קנין לנכרי בא"י חייב החוכר לעשר מדינא, כמו שחייבו את הלוקח מנכרי לעשר מדרבנן, וכ"כ התוס' הרא"ש ותור"פ שם, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א שם, וזה דלא כמש"כ הר"ש דאף דלוקח מן הנכרי חייב מדרבנן, היינו בלוקח לאכילה, וע"כ הוא דאין החוכר חייב מדינא,[[439]](#footnote-439) וכ"כ הראב"ד בכתוב שם שם דהא דחוכר חייב הוא משום דחשיבא כדידי', וכ"כ הסה"ת בהל' א"י בשם ר"י. - **ב** דעת ר"ת בספה"י סימן תר"ג דלמ"ד דיש קנין לנכרי אין חייב החוכר לעשר כלל, אף משום קנס, וכ"כ הבעה"מ והרמב"ן והר"ן בב"מ שם, וכ"כ הסה"ת שם בשם ר"ת, והרמב"ן והסה"ת שם כתבו לפ"ז דהא דתנן הכא דהחוכר שדה מן הנכרי מעשר ונותן לו, הוא כמ"ד דאין קנין לא"י,[[440]](#footnote-440) וכ"ה מבו' בד' ר"ת שם. - **ג** בפי' הרא"ש מלוניל בב"מ שם כתב דפליגי בה תנאי, דלת"ק דהכא אף דיש קנין לנכרי בא"י קנסו חכמים את החוכר לעשר, ולתנא דגיטין מ"ג ב' לא חייבו חכמים את החוכר לעשר, עיי"ש.

ג] במש"כ הר"ש והתוס' דהלוקח מן הנכרי חייב מדרבנן, ונחלקו אם מכח זה יש לחייב את החוכר אף בחלקו של הנותן, וכנ"ל, מבו' בד' התוס' בב"מ שם שלמדו לזה מסוגיית הגמ' במנחות ל"א א' דאמרו לך וקח מן הנכרי משום דיש קנין לנכרי בא"י, והרי דאף דיש קנין לנכרי בא"י מ"מ ה"ז חייב בתרו"מ מדרבנן.

והתוס' שם הק' מהא דתניא בגיטין מ"ג ב' דהאריסין והחכירות וכו' פטורין מן המעשר, ומשמע דאף חלקו של חוכר פטור, ומ"ט אינו חייב כלוקח מן הנכרי, וכתבו דצ"ל דאיירי בסוריא, ובזה לא חייבו חכמים, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם, וכ"כ הריטב"א שם בפי' בתרא.

ד] אך בספה"י לר"ת סימן תר"ג כתב דההוא תנא דהאריסין והחכירות פטורין מן המעשר, ס"ל דיש קנין וע"כ הן פטורין מן המעשר, ואף חלקו של ישראל פטור, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בב"מ שם בתחילת דבריו דאף חלקו של ישראל אינו חייב אלא למ"ד דאין קנין לנכרי בא"י,[[441]](#footnote-441) וכ"ה משמעות ד' הבעה"מ והר"ן בב"מ שם והמאירי בגיטין שם,[[442]](#footnote-442) ומבו' בדבריהם דלמ"ד דיש קנין לנכרי בא"י, אף הלוקח מן הנכרי פטור, וע"כ הוא דפטור האריס והחוכר מלעשר אף את חלקו.[[443]](#footnote-443)

ה] בעיקר הא דהפורע חובו מן הטבל חייב לעשר, כתב בספה"י לר"ת שם דדמי להא דתניא בגיטין מ"ד א' ובחולין קל"א א' דהרי שאנסו בית המלך את גרנו אם בחובו חייב לעשר, ומפרשינן התם דהוא משום דמשתרשי לי', וכ"כ התוס' והרמב"ן והר"ן בב"מ שם, - ובד' התור"פ והריטב"א שם מבו' דהא דפורע חובו חייב לעשר הוא דינא דאורייתא, עיי"ש, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ו ממעשר ה"י.

ו] הרמב"ם בפ"ו ממעשר הי"ב כתב דהא דהחוכר שדה מן הנכרי מעשר ואח"כ נותן לו, הוא משום קנס, והמהר"י קורקוס שם הק' דלפ"מ דקי"ל דאין קנין לנכרי בא"י, הרי מדינא חייב החוכר לעשר, וכמש"כ כן הר"ש, ומ"ט כתב הרמב"ם דאין חיובו אלא משום קנס,[[444]](#footnote-444) והמאירי בב"מ ק"א א' עמד בזה ע"ד הרמב"ם, וכתב בדעת הרמב"ם דאף דאין קנין לנכרי בא"י מ"מ אין חייב החוכר אלא משום קנס, דכל הא דאין קנין לנכרי בא"י הוא רק לחייב כשחזר ולקח הישראל הקרקע או שמירח הוא הפירות, אך לחייב שדה של נכרי גם בחלק שלוקח הנכרי לעצמו לא שייך בזה אין קנין,[[445]](#footnote-445) - ולכאו' דבריו מתפרשים למש"כ בפ"ב מביכורים הט"ו בדעת הרמב"ם דכל הא דאין קנין לנכרי בא"י להפקיע היינו אם חזר ישראל וקנה השדה, אך כ"ז שהיא ביד הנכרי פטורה מתרו"מ, וכ"כ הכס"מ בהל' ביכורים שם, ובפ"א מתרומות ה"י והי"ג והכ"ח ובפ"ד משמיטה הכ"ח בדעת הרמב"ם.

ואמנם הנה בד' המאירי בב"מ שם מבו' דאף דס"ל כן דאף דאין קנין לנכרי בא"י מ"מ בעודה ביד הנכרי פטורה, מ"מ חיוב החוכר הוא מדינא, והיינו משום דאף דבעודה ביד הנכרי פטורה, מ"מ כל שלקח ישראל הפירות ומירחן חייב בתרו"מ מה"ת, וע"כ הכא דהוו כל הפירות של החוכר ומירחן החוכר, חייב בתרו"מ מדינא.

אך המהר"י קורקוס שם כתב דאף דכל שלקח ישראל את הפירות ומירחן חייב, אין לחייב מכח זה בחוכר אלא בחלק הישראל, אבל לחייב גם בחלק שלוקח הנכרי לעצמו אין לנו, ולכאו' מכוון דבריו דאיירי דכבר נקבע חלקו של נכרי קודם המירוח,[[446]](#footnote-446) וע"כ אי"ז חייב מדינא.

ז] **ר' יהודה אומר אף המקבל שדה אבותיו מן הנכרי מעשר ונותן לו,** בב"מ ק"א א' אמרו דסברוה דמאי שדה אבותיו ארץ ישראל, והא דקרי לה שדה אבותיו הוא שדה אברהם יצחק ויעקב, וקסבר אין קנין לנכרי בא"י ומקבל כחוכר דמי, וע"כ הוא צריך לעשר.

והרמב"ן והר"ן שם פירשו דהיינו דהא דהוא צריך לעשר גם את חלקו של הנכרי הוא משום דאין קנין לנכרי בא"י וע"כ חייבין הפירות במעשר וצריך לעשר את חלקו של הישראל, והא דצריך לעשר אף את חלקו של הנכרי, הוא משום דמקבל כחוכר דמי והו"ל כפורע חובו, אך למ"ד דיש קנין לנכרי בא"י אף חוכר א"צ לעשר.

אך התוס' שם כתבו דגם למ"ד דיש קנין בא"י חייב החוכר לעשר, כמו שגזרו בלוקח פירות מן הנכרי דחייב לעשר, והא דמפרשינן דקסבר ר' יהודה דאין קנין לנכרי בא"י, הוא משום דשורת הדין מקבל אינו כחוכר כי למה לו לעשר חלקו של נכרי, אלא דכל היכא דחוכר חייב מה"ת לעשר מה שנותן לנכרי שלא יהא כפורע חובו בטבל דאורייתא, עושה ר' יהודה מקבל כחוכר, אך אם יש קנין לנכרי בא"י ואין חייב החוכר אלא מדרבנן, מודה ר' יהודה דלא עשו מקבל כחוכר, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"ה מבו' בד' הסה"ת בהל' א"י בשם ר"י, ועמש"נ לעיל אות ב' ואילך בביאור הפלוגתא אם למ"ד דיש קנין לנכרי בא"י חייב החוכר לעשר.

ח] בעיקר מש"כ התוס' ודעימי' דהא דמקבל כחוכר דמי אי"ז מדינא, נתבאר לעיל מ"א אות ג' דהיינו משום דבחוכר גדלו כל הפירות ברשותו והוא נותן לנותן כמה כורין בשכר הקרקע ובמקבל הוי כשותף וע"כ מדינא ל"ה כלל כפורע חובו, - אך בד' הרמב"ן והר"ן שם משמע דלהצד דמקבל כחוכר דמי היינו דמדינא הוי כחוכר, וכן משמע קצת בפירש"י שם, ועמש"נ בזה לעיל שם, וצ"ע.

ט] התוס' שם כתבו דלפ"מ דס"ד דטעמא דר' יהודה הוא משום דאין קנין לנכרי בא"י ומקבל כחוכר דמי, הרי דטעמא דת"ק דפליג דרק החוכר שדה מן הנכרי מעשר ונותן לו והמקבל שדה מן הנכרי א"צ לעשר, הוא משום דס"ל דיש קנין לנכרי בא"י וע"כ אין להחמיר במקבל, דלא החמירו אלא בחוכר, וכ"כ הסה"ת בהל' א"י, - והריטב"א כתב די"ל עוד דאף דס"ל דאין קנין לנכרי בא"י וחוכר חייב לעשר מדאורייתא, מ"מ ס"ל דלא גזרו מקבל אטו חוכר, - והרמב"ן כתב בע"כ דס"ל לת"ק דאין קנין לנכרי בא"י, וזה לטעמי' דאם יש קנין לנכרי בא"י אף החוכר פטור, אלא דס"ל דמקבל לאו כחוכר דמי, וע"כ אין המקבל צריך לעשר.

י] בגמ' שם פרכינן עלה מהא דתניא ר' יהודה אומר המקבל שדה אבותיו ממציק נכרי מעשר ונותן לו, ואם טעם הא דלר' יהודה מעשר ונותן לו הוא משום דאין קנין לנכרי בא"י ומקבל כחוכר דמי מאי איריא מציק אפי' אין מציק נמי,[[447]](#footnote-447) ומשני דלעולם קסבר יש קנין לנכרי בא"י ומקבל לאו כחוכר דמי, ומאי שדה אבותיו שדה אבותיו ממש ולדידי' הוא דקנסוה רבנן דאיידי דחביבא עלי' טפי ואזיל מקבל לה וכו'.

ובביאור מה שאמרו דקסבר יש קנין לנכרי בא"י ומקבל לאו כחוכר דמי, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דיש קנין לנכרי בא"י ואי נמי אין קנין מקבל לאו כחוכר דמי ואין מוטל עליו לפטור חלקו של נכרי דלאו דלא פורע חובתו הוא שברשות הנכרי גדל, והתורי"ד והריטב"א פירשו לדבריו דהיינו דיש לפרש ב' טעמים בהא דהמקבל פטור מדינא, חדא, משום דיש קנין לנכרי בא"י, ועוד דאף אם אין קנין לנכרי בא"י מ"מ מקבל לאו כחוכר דמי. - **ב** הרמב"ן כתב דבעינן לתרוייהו דאף דס"ל דיש קנין לנכרי בא"י, מ"מ כל הא דפטור מדינא בלוקח ממציק דאין לו קנין, הוא משום דמקבל לאו כחוכר דמי,[[448]](#footnote-448) וכ"כ הר"ן, ופירשו כן גם בד' רש"י. - **ג** התוס' כתבו דחד טעמא הוא, דכיון דיש קנין לנכרי בא"י ע"כ הוא דמקבל לאו כחוכר דמי, דכיון דאף החוכר אינו חייב אלא מדרבנן, לא עשו מקבל כחוכר, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ בסה"ת בהל' א"י בשם ר"י. - **ד** בספה"י לר"ת סימן תר"ג כתב דהיינו דכיון דיש קנין לנכרי בא"י ע"כ מקבל פטור, ומה שאמרו דמקבל לאו כחוכר דמי, היינו דמקבל לר' יהודה לאו כחוכר לרבנן דמי, דלרבנן אין קנין לנכרי וחוכר חייב ומקבל פטור, ולר' יהודה יש קנין ותרוייהו פטירי, והסה"ת בהל' א"י הוסיף לפרש דהא דקאמר מקבל לאו כחוכר, הוא משום דרבנן לא איירי אלא בחוכר ור' יהודה לא איירי אלא במקבל.

יא] למש"כ התורי"ד והריטב"א בדעת רש"י מבו' דאף בלוקח ממציק יש לפטור מדינא מכח הא דיש קנין לנכרי בא"י, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' שם, שפירשו דהא דמחייב ר' יהודה במשנתינו הוא בלוקח ממציק, ואפ"ה אינו חייב אלא משום קנס, משום דיש קנין לנכרי בא"י ומקבל לאו כחוכר דמי, וכ"ה מבו' בספה"י לר"ת סימן תר"ג, - והתורי"ד תמה ע"ז דבמקבל שדה מן המציק מה מקום יש לפטור מכח הא דיש קנין לנכרי בא"י, הרי קרקע אינה נגזלת, וכן הק' הרמב"ן והר"ן, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א דבמקבל שדה מן המציק לכו"ע אין לו קנין, וכ"כ הבעה"מ והראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות.

ושמא י"ל בדעת רש"י ותוס' דאיירי כשנשתקע שם הבעלים, דבכה"ג אף קרקע נגזלת ונקנית לגזלן, כמש"כ התוס' בסוכה ל' ב' והר"ש בכלאים פ"ז מ"ו, וע"כ חשיבא כשדהו של המציק, וצ"ע.

יב] בטעם הא דמחייב ר' יהודה לעשר בלוקח שדה אבותיו אף דמקבל לאו כחוכר דמי, ובטעם הא דלא חייב אלא בשדה אבותיו, כתב בפירש"י דהיינו דעיקר מה שחייבוהו לעשר הוא כדי שיחזור ויקננה, דמתוך שיקשה עליו המעשר יטרח ויוסיף הדמים ויסלק הנכרי ממנו, והא דלא קנסו אלא בשדה אבותיו, הוא משום דקים לן בגוי' דאיידי דחביבא לי' לא מימנע מלקבלה למחצה, אך באיניש דעלמא אי רמית עלי' לעשורי לא מקבל לה, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו,[[449]](#footnote-449) - אך התוס' פירשו בשם ר"ח דהיינו דקנסו את היורש לעשר אף את חלק הנכרי כדי שיניח מלקבל וכיון שתהי' בורה ביד הנכרי ימכרנה לישראל בדמים מועטין, כיון שלא נתן עלי' כלום אלא בגזילה באה לידו, ולכך לא יהא רגיל עוד לגזול, ולא הוצרכו לקנוס אלא ביורש דחביבא לי' ולא ישמע לנו לולי הקנס, אך באחר לא הוצרכנו לקנוס לעשר דבלא"ה ישמע לנו מלקבלה, ועד"ז כתב הבעה"מ.

יג] בפירש"י שם מבו' דלשנויא דגמ' גם הא דמחייב ר' יהודה במשנתינו הוא במציק, אך בקרקע שקנה נכרי מאבותיו לא קנסוהו לעשר את חלקו של הנכרי, וכ"כ התוס' והראב"ד בכתוב שם והרמב"ן והר"ן שם ובספה"י לר"ת סימן תר"ג, - אך הבעה"מ שם כתב דדינא דמתניתין דמקבל שדה אבותיו מעשר ונותן לו ודינא דברייתא דמקבל שדה אבותיו מן המציק מעשר ונותן לו ב' דינים נינהו, דבמתניתין איירי במקבל שדה אבותיו ממש וקנסוהו לעשר חלקו של הנכרי כדי שתהא בורה בידו וימכרנה לו, אך מדינא פטור משום דיש קנין או משום דמקבל לאו כחוכר דמי, וברייתא דהמקבל שדה אבותיו מן המציק, לאו שדה אבותיו ממש אלא שדה אברהם יצחק ויעקב, ומדינא הוא חייב לעשר, כיון דאין להמציק קנין בה, אך במקבל מנכרי דלאו מציק פטור, כיון דיש לו קנין בה ויש קנין לנכרי בא"י, וגם לי"ב להקנס, משום דלאו שדה אבותיו ממש ולא חביבא לי', וכ"כ הריטב"א שם.[[450]](#footnote-450)

יד] הרמב"ן והריטב"א בב"מ שם כתבו, דאף לפ"מ דמסקינן דהא דמחייב ר' יהודה הוא בשדה אבותיו ממש, ולדעת הרמב"ן איירי רק במציק פליגי רבנן עלי' דר' יהודה וס"ל דאף במקבל שדה אבותיו מן הנכרי א"צ לעשר את חלקו של הנכרי,[[451]](#footnote-451) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דת"ק לא פליג על ר' יהודה, דת"ק איירי בחוכר, ור' יהודה איירי במקבל שדה אבותיו, וכיון דהגמ' בב"מ נו"נ בביאור דעת ר' יהודה וטעמו קי"ל כוותי', וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממעשר הי"ב דהמקבל שדה אבותיו מן הנכרי קנסוהו שיעשר ואח"כ יתן חלקו לנכרי מעושר וכו', וכ"כ השו"ע בסימן של"א סעיף קכ"א, - ומבו' מדבריו כדעת הבעה"מ והריטב"א דהא דמחייב ר' יהודה במשנתינו לא איירי במקבל שדה מן המציק, אלא במקבל קרקע שקנה הנכרי מאבותיו, וגם בזה קנסוהו לעשר.[[452]](#footnote-452)

טו] והטור בסו"ס של"א כתב דהמקבל שדה מן הנכרי בא"י למ"ד יש קנין לנכרי א"צ לעשר,[[453]](#footnote-453) ולמ"ד דאין קנין לנכרי צריך לעשר, ובפשוטו הוא כדעת התוס' ודעימייהו דלמ"ד דאין קנין לנכרי בא"י גזרו במקבל אטו חוכר, ולמ"ד דיש קנין לנכרי בא"י לא גזרו במקבל אטו חוכר,[[454]](#footnote-454) - והב"י שם כתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז ואף שפסק דאין קנין לנכרי בא"י, מ"מ פסק כסתם מתניתין דהמקבל שדה מן הנכרי מניח לפניהם, ורק במקבל שדה אבותיו מן הנכרי קנסוהו שיעשר, ועיי"ש שכתב דהטעם בזה הוא משום דאף דאין קנין לנכרי בא"י מ"מ אין הישראל חייב לעשר חלקו של נכרי, והיינו דמקבל ל"ה כחוכר, ולא חשיב החוכר כפורע חובו, וע"כ א"צ לעשר חלקו של נכרי.[[455]](#footnote-455)

טז] החזו"א בסימן י"ד סק"ג הק' בהא דמקבל שדה אבותיו מן הנכרי מעשר ונותן לו מתקנ"ח, הרי כיון דמן הדין הוו חצי מן הפירות של נכרי, לדעת הרמב"ם ודעימי' דלא איירי במציק, היא הוא מעשר על של הנכרי, הרי אף דהתורם משלו על של חבירו א"צ דעת, היינו משום דזכות הוא לו ונעשה שליח, אך בשל נכרי אין כאן שליחות, ובירושלמי בריש פירקין דנו בזה אם יכול הישראל לתרום על חלקו של הנכרי, עיי"ש, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה בכמה אנפי, וצ"ע.

יז] בחי' הגר"ח בפ"ב מביכורים הט"ו כתב דאף דגם למ"ד דיש קנין לנכרי בא"י להפקיע מיד המעשר, לא נפקעה הקרקע עצמה מקדושתה, כדחזינן דכל שחזר ישראל ולקחה קודם הבאת שליש חייבת, מ"מ לאו היינו דעיקר הא דיש קנין לנכרי הוא פטור בעלמא על הפירות דדגן נכרי פטור, דלעולם דין קנין נכרי חייל על הקרקע, ומכח זה הוא דפטירי הפירות, דכ"ה הדין דקנין נכרי דההפקעה שחלה על הקרקע מהניא שיופקעו הפירות מתרו"מ, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דתנן הכא דהחוכר שדה מן הנכרי מעשר ונותן לו ר' יהודה אומר אף המקבל, ומבו' בב"מ ק"א א' דהא דהפירות חייבין בתרו"מ הוא משום דאין קנין לנכרי בא"י, והרי דלמ"ד דיש קנין לנכרי בא"י פטורין הפירות מתרו"מ, אף דעצם הפירות הם של ישראל, והיינו משום דכיון דהקרקע היא של נכרי מפקעת את הפירות מתרו"מ ע"י דין הפקעה שחל על הקרקע מדין קנין נכרי, ובע"כ דהא דיש קנין לנכרי אי"ז פטור בעלמא דדגן נכרי פטור, דא"כ הי' צריך להיות תלוי רק בעצם הפירות אם הם של נכרי או של ישראל ול"ה שייך כל להקרקע, אלא הוא דין הפקעה שהקרקע מפקיעה את הפירות מתרו"מ, וע"כ תליא בהקרקע אם היא של נכרי או של ישראל, וכ"כ הגר"ח בפ"א מתרו"מ ה"י.

ולכאו' מכוון דבריו הוא להביא מהא דס"ד בב"מ שם דהא דהמקבל שדה אבותיו מן הנכרי מעשר ונותן לו הוא משום דאין קנין לנכרי בא"י ומקבל כחוכר דמי וכו', והרי דלמ"ד דיש קנין לנכרי בא"י אין המקבל צריך לעשר, אף דהפירות הוו של הישראל, ובע"כ דהא דיש קנין לא תלי בהפירות אלא תלי בהקרקע, - וצ"ל עוד דס"ל דלמ"ד דמקבל כחוכר דמי היינו דכל הפירות גדלו ברשות המקבל והוא נותן לבעל הקרקע חלק מן הפירות בשכרו, וכמש"נ כן לעיל מ"א אות ג' בדעת כמה מקמאי, ואפ"ה אמרו בגמ' דכל הא דמעשר ונותן לו הוא משום דאין קנין, והרי דלמ"ד דיש קנין כל דהקרקע היא של הנכרי פטורין הפירות שגדלו בה אף דהוו הפירות של ישראל.[[456]](#footnote-456)

יח] אך צ"ע, שהרי להדיא כתב הרמב"ם בפ"ו ממעשר הי"ב דחיוב החוכר אינו אלא משום קנס, והמקבל אינו חייב אלא במקבל שדה אבותיו, ובע"כ דאף דקי"ל דאין קנין לנכרי בא"י, מ"מ חלקו של הנכרי חשיב כפירות שביד הנכרי דפטורין מתרו"מ אף למ"ד דאין קנין, כמש"נ לעיל אות ו', והיאך הביא הגר"ח משם דהא דיש קנין לנכרי לא תלי בהפירות אלא תלי בהקרקע, הרי בע"כ דאף בחוכר ומקבל חשבינן לחלקו של הנכרי כפירות שביד הנכרי, ושפיר י"ל דהא דיש קנין תלי בהפירות.

יט] החזו"א בשביעית סימן כ"א סק"ד עמד בזה בהא דלמ"ד דיש קנין לנכרי בא"י ה"ז מועיל לפטור אף בחוכר ומקבל מן הנכרי, שהרי לדעת ר"א בגיטין מ"ז א' אין קנין לנכרי בא"י לחפור בה בורות שיחין ומערות, והרי דאין לו בה אלא קנין פירות, וכאשר כ"ה מבו' בד' רשב"א שם, וא"כ כל שחכרה או קיבלה ישראל לא נשאר ביד הנכרי כלום, ומ"ט היא פטורה מתרו"מ,[[457]](#footnote-457) וכתב דהיינו דאף דאין להנכרי קנין גמור,מ"מ קנינו של הנכרי חשיב קנין הגוף טפי מן הקבל והחוכר, והוכיח כן מהא דתנן בפ"ק דביכורים דהאריס והחוכר אינו מביא ביכורים, ובמוכר שדהו לפירות דעת ר' יוחנן בגיטין מ"ז ב' דמביא וקורא, ובע"כ דמכירה לפירות אלים טפי, וכתב לדמותו למה שמצינו לענין חיובי שוכר דהשוכר חייב בגניבה למ"ד דהוא כשומר שכר, ולוקח לל' יום אין לו דין שוכר, כמש"כ התוס' בב"מ צ"ו ב', והיינו משום דאינו משתמש בגוף של חבירו.

והקה"י בשביעית סימן א' סק"ז כתב לפרש בזה, דאף שמצינו בד' כמה מקמאי דשכירות דמי לקנין פירות, מ"מ לא חשבינן לי' ע"י קנין פירות כבעלים של הדבר אלא כשהפירות הוו דילי' בלא שום שעבודים והתחיבות עבור אותה אכילת פירות, אך בחוכר ומקבל דתמורת אותה אכילה הם מתחייבין בדמים, לא חשבינן לי' כבעלים, ואף דגם הקונה קנין פירות נתחייב בדמים, הרי הדמים שנתחייב הוא על עיקר קנינו, ומשא"כ בשוכר דחיוב הדמים הוא עבור אכילת הפירות שהרי שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**פ"ו מ"ג**

א] **כהן ולוי שקיבלו שדה מישראל וכו' כך חולקין בתרומה ר"א אומר המעשר שלהן שע"מ כן חלקו,** בב"ב ס"ג א' תניא דבן לוי שמכר שדה לישראל ואמר לו ע"מ שמעשר ראשון שלי מעשר ראשון שלו, והתוס' שם כתבו דהא דל"ה ככהן המסייע בבית הגרנות הוא משום דשיורי שייר מקום מעשר והוי המעשר שלו לגמרי אלא שמכח לו כח זה שיוכל לעשר על חלקו, וכ"כ רבינו יונה והריטב"א שם, ועד"ז צ"ל הכא דהא דלר"א המעשר שלהן, ול"ה ככהן המסייע בבית הגרנות, הוא משום דקנה המקבל מעיקרא את פירות המעשר, והוא מעשר משלו.

ב] הרא"ש הביא מירושלמי דמתיבין רבנן לר"א במה קנו, ומשמע לפ"ז דמודו רבנן לר"א דע"מ כן חלקו, ואפ"ה ס"ל דחולקין בתרומה משום דבמה קנו, וכ"כ הרע"ב דאין הלכה כר"א דאע"ג דע"מ כן ירדו במה קנו, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ו ממעשר הי"ז, וכ"נ בד' הר"ש והרא"ש לקמן מ"ד, ונתבאר לקמן שם אות א', - אך החזון נחום כתב דמסקנת הירושלמי דטעמא דרבנן הוא משום דלא ס"ל דלא באו כלל ע"ד כן, אלא שהק' לר"א דס"ל דסתמא באו ע"ד כן, דאכתי במה קנו, וכ"כ החזו"א בסימן י"ד סוסק"ד, - ועמש"כ בזה השהם וישפה בהל' מעשר שם.

ג] בירושלמי משני ר"א דהו"ל כמו שהתנו ביניהם שהמעשרות שלהן דקנו, ומשום דהו"ל כאומר תלוש מן הקרקע הזה שתקנה לך מעשרותיו, והרא"ש כתב דהיינו דדמי להא דתנן בב"ב פ"ד ב' דהלוקח פשתן מחבירו ה"ז לא קנה עד שיטלטלנו ממקום למקום, ואם הי' מחובר לקרקע ותלש כ"ש קנה, ובגמ' שם פ"ז א' קאמר משום דתלש כ"ש קנה, א"ר ששת הבמ"ע דאמר לי' לך יפה לך קרקע כ"ש וקני כל מה שעלי', והרא"ש הביא מהתם דאמרו דנעשה כאומר לו לך ויפה לי קרקע כ"ש וקנה כל מה שעלי', ומשמע דאף אם לא אמר כן להדיא מפרשינן הכי לדבריו, והוצרך לזה משום דהכא הרי לא אמרו כן, ואפ"ה אמרינן דהו"ל כאומר תלוש מן הקרקע שתקנה לך מעשרותיו, וצ"ע.

ד] והנה בביאור הא דכשאומר לך יפה לך קרקע כ"ש וקני כל מה שעלי' קנה נחלקו הראשונים בטעמו, **א** בפי' רשב"ם שם כתב דהיינו משום דקרקע נקנה בחזקה וכל המחובר לקרקע ה"ה כקרקע וחזקת הקרקע מהני לפשתן אף שלא מכר לו את הקרקע עצמה, והא דלקיטת הפשתן הויא חזקה בקרקע הוא כשמתייפה הקרקע ע"י לקיטתו, והרמב"ן כתב דלפ"ז איירי בפשתן שאינו עומד ליתלש דדינו כקרקע,[[458]](#footnote-458) והביא מירושלמי בפ"ק דקידושין ה"ה דמבו' כפי' זה דהא דקנה את הפשתן הוא משום דדינו כקרקע ונקנה בחזקה. - **ב** התוס' שם פירשו דהיינו דהחזק בקרקע ע"י יפוי דהוי כעין נעל וגדר כ"ש ותהא שאולה לך להיות כחצרך לענין זה שתקנה מה שעלי'. - **ג** הרמב"ן שם כתב בשם תשו' הרי"ף דהיינו דהוא קונה את הקרקע בשכירות היפוי שהקרקע נקנה בכסף והמטלטלין נקנין אגבה, וכ"כ הרב אב"ד שם, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד שם,[[459]](#footnote-459) ולפ"ז ל"ג יפה "לך" קרקע כ"ש, אלא יפה "לי" קרקע כ"ש. - **ד** בס' המקח השער הי"ג שער י"א כתב דהמוכר אילנות מחוברים לקרקע והתנו שיתלוש ממנו ויקנה כיון שתלש במקצת קנה, והר"י מיגש בב"ב שם פירש לדבריו דהיינו דתלישה כ"ש היא אחת מעניני ההקנאות, ועיי"ש במש"כ לתמוה ע"ז. - **ה** הרמ"ה שם כתב דהוא קונה את הפשתן בשכר התלישה, דכיון שגמר את עבודתו הוא קונה להפשתן בכל מקום שהוא בתורת שכירות דזהו השכר שפסק עמו ליתן לו.[[460]](#footnote-460) - **ו** רבינו יונה שם כתב דהיינו דבכסף שנתחייב לו בשכרו קונה כל הפשתן דכל המחובר לקרקע ה"ה כקרקע ונקנה בכסף, ועיי"ש שכתב דאתיא אף למ"ד דישנה לשכרות מתחילה ועד סוף, ואכמ"ל, וכ"כ הריא"ז שם ה"ד דין כ"ט.

ה] ויש לדון לפ"ז במה שאמרו בירושלמי דהא דקנה הכא הוא משום דדמי לדינא דהתם דכשאמר תלוש מן הקרקע הזה שתקנה לך מעשרותיו קנה, דהניחא למש"כ הרי"ף והרמ"ה ורבינו יונה דהוא קונה בשכירות היפוי, י"ל דה"נ הכא כיון דהו"ל כמו שהתנו דבכלל שכר הקבלנות יהיו גם פירות המעשר, שפיר הוא קונה להם מכח השכירות, וגם למש"כ ר"ה גאון דהוא קנין בפנ"ע דתלישת פירות כ"ש קונה את כל הפירות ה"נ הכא הוא קונה את פירות המעשר ע"י תלישת כ"ש, - אך לדעת הרשב"ם ותוס' דהוא קונה את הפשתן מכח קנין חזקה,[[461]](#footnote-461) אשר כ"נ בד' הירושלמי בפ"ק דקידושין, צ"ב דהכא שהוא מחויב לבעלים לעשות את כל העבודות בשדה, והוא עושה אותם בתורת פועל, לכאו' א"א שיהיו עבודות אלו מעשה חזקה דילי' לקנות את הפשתן או את הקרקע, וצ"ע.

ו] בעיקר הא דפריך בירושלמי דבמה קנו, הק' המשנ"ר, דכ"ה דקונה המקבל חלק בפירות כפי מה שהתנו ביניהם, ה"נ יזכה בפירות המעשר, עיי"ש, ועד"ז הק' החזו"א שהרי מודו רבנן בישראל שקיבל מכהן דהתרומה לבעלים, וכדתנן לקמן מ"ד, ותיקשי דמה בקנו, ובע"כ דשיורי שייר מקום המעשר, כמו שאמרו בב"ב ס"ג א', וה"נ נימא בכהן שקיבל מישראל ע"מ ששיעור מעשר יהא משלו חוץ ממחצה שפסק עמו, אלא שנותן רשות לבעלים לתרום משלו על של בעלים והוי כל התרומות משל אריס וממילא הן שלו.[[462]](#footnote-462)

ושמא י"ל בזה דדעת הירושלמי דזכות הממון דמקבל לאו היינו דבשכר פעולתו זוכה המקבל בקרקע לפירותי' כפי חלקו והוי כשותפין, כמו שמצינו בד' כמה מקמאי ונתבאר לעיל מ"א אות א', אלא היינו דהוי המקבל כפועל, וכל הפירות גדלו ברשות הנותן אלא שנוטל המקבל חלק מן הפירות בשכר פעולתו, - וזהו דפריך הירושלמי דבמה יקנו, דאף דאת חלקו חייב הבעלים ליתן לו בשכר פעולתו, מ"מ לא מצינו לפרש דמה"ט גם חייב ליתן לו את פירות המעשר, דא"כ הו"ל ככהן המסייע בבית הגרנות, ובע"כ צ"ל דזכה מעיקרא בפירות אלו, וכמש"נ לעיל אות א', וע"ז הוא דפריך במה קנה לפירות אלו, וע"ז הוא דמשני דהוי כאומר תלוש מן הקרקע שתקנה לך מעשרותיו, ועי"ז הקנה לו פירות אלו מעיקרא.[[463]](#footnote-463)

אך צ"ע דאם זכות הממון דמקבל הוא כפועל ונוטל חלק מן הפירות בשכר פעולתו, הדין נותן דיהא ביד הבעלים ליתן לו דמי הפירות בשכרו, כמש"כ הרא"ש בע"ז פ"ה סימן ב', וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן שם, וכ"כ הרמ"א בחו"מ סימן של"ב ס"ד.

אמנם הנה מד' הרמ"ה שהבאנו לעיל אות ד' דהא דיפה לי קרקע כ"ש וקנה פירות שעלי' קנה הוא בתורת שכירות דזה השכר שפסק עמו, מבו' דמצי להתחייב בשכירות פועל בדבר מסוים, וצ"ע ממה שהוכיחו הראשונים דלא כן מסוגיית הגמ' בע"ז שם, וי"ל כן בדעת הירושלמי, ואכתי צ"ע בזה.

**פ"ו מ"ד**

א] **ישראל שקיבל מכהן ומלוי המעשרות לבעלים,** הריבמ"צ כתב דהוא משום דהשדה עצמה לכהן, והיינו דמה"ט אף רבנן דפליגי לעיל מ"ג מודו הכא, וכ"כ הר"ש והרא"ש דהכא אפי' רבנן מודו כיון דגוף השדה שלהן שיורי שיירי' למקום מעשר, - ומשמעות דבריהם דטעמא דרבנן דס"ל לעיל מ"ג דחולקין בתרומה אי"ז משום דלא באו כלל ע"ד כן, כמש"כ החזון נחום לעיל שם והחזו"א בסימן י"ד סוסק"ד, אלא הוא משום דאף דבאו ע"ד כן, מ"מ אי"ז מועיל משום דבמה קנו, וכמש"כ הרע"ב לעיל שם והמהר"י קורקוס בפ"ו ממעשר הי"ז, וע"כ הוא דכל שהשדה עצמה של הכהן מודו רבנן דהמעשרות לבעלים, דבכה"ג שפיר מהני תנאם דשיורי שייר למקום מעשר.[[464]](#footnote-464)

ב] בעיקר הך מילתא דשיורי שייר למקום מעשר, נחלקו הראשונים, דהנה בב"ב ס"ג א' תניא דבן לוי שמכר שדה לישראל ואמר לו ע"מ שמעשר ראשון שלי מעשר ראשון שלו, ופריך דהיאך מהני תנאו הרי אין מקנה דשלב"ל,[[465]](#footnote-465) וכתב רבינו יונה שם דהיינו דכ"ה דאין אדם מקנה דשלב"ל כך אין אדם משייר לו זכות בדשלב"ל דהיינו הפירות שלא באו לעולם, וכ"כ הרמב"ן שם,[[466]](#footnote-466) ומשני דכיון דא"ל ע"מ שמעשר ראשון שלי שיורי שיירי' למקום מעשר, ובפי' רשב"ם שם כתב דהיינו דשייר בידו קרקע הראוי ליגדל בה המעשר, וכמו שאמר לו שדה שלי אני מוכר לך לאריסות ע"מ שתטול ט' חלקים ואני אטול חלק עשירי, והתוס' שם כתבו דהא דל"ה ככהן המסייע בבית הגרנות, משום דהוי המעשר של הלוי לגמרי, אלא שמכר לו כח זה שיוכל לעשר על חלקו, ועד"ז כתב רבינו יונה שם דלי"ב משום חלף עבודתכם ולא חלף שכרכם,[[467]](#footnote-467) דאינו נוטל המעשר בשכר מה שפיחת ללוקח מדמי זה השדה, אלא המעשר הוי שלו מתחילה ואינו נוטלו משל ישראל, שהרי שייר למקום מעשר ולא מכר מעולם חלק עשירי מן הפירות דשייר זכות בשדה למעשר פירותיו, ומ"מ הלוקח יכול לתקן דגנו באותו חלק עשירי מן הפירות שהרי אדם יכול להשאיל פירות לחבירו כדי שיעשר עליהן פירותיו ומחזיר את הפירות למשאיל, ואם המשאיל ישראל נותנו ללוי ואם הוא לוי מעכבו לעצמו, וכאן הרי זיכה בן לוי ללוקח את השדה אף לחלק עשירי מן הפירות עד שיתקן את פירות השדה, ועיי"ש שהוסיף דכ"ה משמעות ל' התנאי שאמר לו ע"מ שמעשר ראשון שלי, כלומר, לאחר שיתקן בו פירות השדה, מדקריי' מעשר ראשון ולא א"ל ע"מ שחלק העשירי שלי,[[468]](#footnote-468) ועד"ז כתב הריטב"א שם.

אך הרמ"ה שם כתב דכששייר מקום מעשר לא שיירו לגמרי, דא"כ ל"ה יצא הלוקח יד"ח מחובת המעשר, אלא שייר בזה שעבוד בעלמא, דאת הטוה"נ שיש בו שיירו לעצמו, עיי"ש,[[469]](#footnote-469) ולדעתו צ"ל דהא דלי"ב משום כהן המסייע בבית הגרנות, הוא משום דכל שייר לעצמו את הטוה"נ, הרי זכות הנתינה היא משלו, ולא קיבלה מן הישראל.

ג] החזו"א בסימן י"ד סק"ד כתב דמהא דשיורי שייר למקום מעשר יש ללמוד דהתורם משלו על של חבירו טוה"נ שלו, דאי נימא דטוה"נ לבעל הכרי, ל"ה הלוי זוכה, והיינו דאף דפירות המעשר הוו של הלוי, מ"מ כיון דנעשו מעשר על פירותיו של הלוקח, הו"ל כתורם משלו על של חבירו, ואי נימא דתורם משלו על של חבירו טוה"נ של חבירו, אף הכא הוי הטוה"נ של הלוקח, וממילא דל"ה זוכה בהן הלוי, ועיי"ש שכתב דהא דלא פשטו בנדרים ל"ו ב' מהכא לאיבעיא זו, הוא משום דאינו שנוי בהדיא.

ויש שכתבו דלמש"כ הרמ"ה שם דהכא שייר הלוי לעצמו את הטוה"נ, אין מקור מהכא דתורם משלו על של חבירו טוה"נ שלו, שהרי הכא שייר את הטוה"נ עצמה, - ואמנם לכאו' גם לפ"ד הרמ"ה יש להוכיח כן, דאל"כ מה מהני הא דשייר בחלק המעשר את הטוה"נ, הרי אף בפירות גמורים שלו אם תרם על של חבירו הוי הטוה"נ של חבירו, - אך י"ל דלהצד דתורם משלו על של חבירו טוה"נ של חבירו, נימא דשייר בכל הפירות את זכות הטוה"נ, ומה שאמרו דשיורי שייר מקום מעשר, דאין השיור אלא בפירות המעשר, הוא לפ"מ דקי"ל דתורם משלו על של חבירו טוה"נ שלו, וע"כ סגי במה שמשייר בפירות המעשר לזכות הטוה"נ.

ד] ויש לדון עוד בזה, דהנה בד' הרמב"ן בהשגות סהמ"צ שורש י"ב דבכהנים ולויים המפרישין לעצמן, לאו היינו דיש בזה למצות נתינה ומתקיים מצות הנתינה במה שהן זוכין זה לעצמן, אלא ליכא בזה מצות נתינה כלל, ולפ"ז י"ל דבכהן ולוי המפריש משלו על של חבירו פשיטא הוו התרומה והמעשר שלו, דכל הא דמיבע"ל בתורם משלו על של חבירו דיהא הטוה"נ של בעל הפירות הוא היכא דאיכא דין נתינה על התרו"מ, דבכה"ג י"ל דנתנה תורה את זכות הטוה"נ לבעל הפירות, אך בכהן ולוי המפריש משלו על של חבירו, דכיון דהתרומה והמעשר הוו שלו ליכא בזה דין נתינה כלל, י"ל דליכא כלל לדין טוה"נ, וע"כ ודאי הוו התרומה ומעשר שלו,[[470]](#footnote-470) וצ"ע בזה.

ה] **ר' ישמעאל אומר הקרתני ששקיבל שדה מירושלמי מע"ש של ירושלמי,**[[471]](#footnote-471)למש"כ הראשונים דהא דברישא מהני תנאו הוא משום דשיורי שייר למקום מעשר, הרי דה"נ הא דהכא מהני תנאו הוא משום דשיורי שייר למקום המע"ש, - וראיתי להעיר דלמש"כ הרמ"ה דהא דשיורי שייר למקום מעשר היינו דשייר את הטוה"נ תיקשי דבמע"ש היאך מהני השיור, הרי במע"ש ליכא טוה"נ כלל.

ונראה לישב בפשיטות, דהנה עיקר מש"כ הרמ"ה דלא שייר אלא את הטוה"נ, ולא שייר את המעשר לגמרי, הוא משום דאם הי' משייר את המעשר לגמרי ל"ה הלוקח יוצא בזה יד"ח מחובת מעשר, כיון שאין נותן פירות משלו אלא משל הלוי, וכ"ז הוא במעשר ראשון, דעיקר חובת המעשר ראשון היא מכח זכות הלויים, וכל שנותן משל הלוי אינו יוצא בזה יד"ח, אך במע"ש שפיר י"ל דשייר הנותן את הפירות עצמן, ואפ"ה שפיר יוצא בזה המקבל יד"ח מע"ש, דמה לי דהוי המע"ש משל הנותן, ואין בזה גריעותא כלל בחובת מע"ש, דאין בו דין נתינה כלל.[[472]](#footnote-472)

ו] הריבמ"צ הביא מירושלמי דמודה ר' ישמעאל בכהן טמא שהי' שותף עם כהן טהור דחולקין במעשרות, דשאני התם דיכול למוכרן לכהן טהור, ומשא"כ הכא, והר"ש הוסיף לפרש דהיינו משום דהכא אין יכול למוכרו דמע"ש אינו נמכר, והחזו"א בסימן י"ד סק"ח כתב דלמ"ד בירושלמי בריש מע"ש דהא דמע"ש אינו נמכר הוא לר"מ דמע"ש ממון גבוה, אך לר' יהודה דמע"ש ממון הדיוט ה"ה נמכר, בע"כ דר' ישמעאל ס"ל כר"מ, - ועיי"ש שכתב עוד, דהא דנותן הקרתני את המע"ש לירושלמי, אף דאינו יכול למוכרו, ואין לומר דחשיב כמתנה דכיון דנתחייב בדבר חשיב כמכר, היינו משום דשייר הירושלמי את פירות המע"ש לעצמו ומשלו הוא מעשר, ואין הקרתני נותנם לירושלמי.

ז] הגר"א בשנו"א הקצר כתב דהא דלר' ישמעאל המע"ש של ירושלמי, הוא משום דס"ל כר"א לעיל מ"ג דכהן ולוי שקיבלו שדה מישראל אף המעשרות שלהן שע"מ כן באו, והרש"ש תמה ע"ז, שהרי היכא דהבעלים הוא כהן ולוי מודו רבנן דהמעשרות לבעלים וכדתנן ברישא, והיינו דהרי כל הא דפליגי רבנן על ר"א לעיל הוא משום דבמקבל לא אמרינן דע"ד כן באו, או משום דאף אם באו ע"ד כן מ"מ במה קנאו, אך בנותן מודו רבנן דאמרינן דשיורי שייר למקום מעשר, והא דס"ל הכא דחולקין במע"ש הוא משום דגם הקרתני יכול להעלותו ולאכלו בירושלים וע"כ לא אמרינן דשיירו הנותן לעצמו, וא"כ מה ענין זה לפלוגתא דרבנן ור"א לעיל.

ואמנם הנה הגר"א בשנו"א הקצר לעיל מ"ג כתב דלר"א דאף המעשרות שלהן, היינו אפי' במעשר שהישראל יכול לאכול מעשר כשפודה אפ"ה של כהנים, והרש"ש שם כתב לפרש לדבריו דהיינו דהא דהמעשרות שלהן הוא גם במע"ש, דכיון דכהן ולוי רגילין יותר לעלות לירושלים במשמרתם, ע"כ הוי מע"ש שלהם, אף דגם הישראל יכול להעלות המע"ש לירושלים או לאכלו במקומו ע"י פדיון, ולפ"ז זהו שכתב הגר"א דר' ישמעאל דס"ל הכא דהמע"ש של ירושלמי אף דגם הקרתני יכול להעלותו ולאכלו בירושלים, הוא כר"א דס"ל לעיל דאף המע"ש של הכהן והלוי, אף דגם הנותן בידו להעלותו ולאכלו בירושלים.[[473]](#footnote-473)

ח] בתוספתא פ"ז ה"ב תניא ישראל שקיבל שדה מכהן תרומה לכהן מעשר ראשון ושני חולקין בשוה, קיבל שדה מלוי מעשר ראשון [ללוי] תרומה ומע"ש חולקין ביניהם, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ו ממעשר הי"ז דישראל שקיבל שדה מכהן או מלוי התרומה או המעשר לבעל השדה, ומשמע דהיינו דכשקיבל מכהן הוי התרומה לבעל השדה וכשקיבל מלוי הוי המעשר לבעל השדה, וכמש"כ כן המהר"י קורקוס שם, ועד"ז מצינו בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ג לדעת ר"א דהמעשרות שלהן שע"מ כן באו, דהיינו דאותו הכהן לוקח כל התרומה ואם הי' המקבל לוי ה"ז לוקח כל המעשר.

ט] ובהא דכשקיבל שדה מכהן אין לכהן אלא את התרומה ולא את המעשר, כתב החזון יחזקאל שם דאתיא כר"ע דמעשר ראשון ללוי ולא לכהן, וע"כ הוא דכשקיבל ישראל שדה מכהן חולקין מעשר ראשון בשוה,[[474]](#footnote-474) ורק כשקיבל שדה מלוי הוא דהוי המעשר ראשון ללוי, וכ"כ החזו"א בסימן י"ד סק"ז, ועיי"ש שכתב דאחר שקנס עזרא דמעשר ראשון אף לכהן, (והיינו לדעת רוב קמאי דס"ל דאף אחר הקנס נותנין גם ללוי, אלא דהקנס הוא דנותנין אף לכהן), אפשר דדין הכהן כדין הלוי.

י] החזו"א שם עמד בד' התוספתא, דהרי כהן אינו נותן מעשר ראשון ללוי כמו שאמרו בירושלמי מע"ש פ"ה ה"ג ופסקה הרמב"ם בפ"א ממעשר ה"ד,[[475]](#footnote-475) וא"כ מ"ט כשקיבל שדה מכהן לא אמרינן דשייר הכהן לעצמו אף את המעשר, ועיי"ש שכתב דהיינו משום דבסתמא כשנותן הכהן שדהו לישראל בקבלה לא אמרינן דשיורי משייר למקום המעשר לעצמו כדי להפריש משלו על חלקו של חבירו, כיון דישראל המפריש מעשרו אינו נותן לכהן אלא ללוי.[[476]](#footnote-476)

אך החזון יחזקאל שם כתב דהוא משום דכל הא דאין מוציאין מעשר ראשון מן הכהן, הוא רק במעשר ראשון שהפריש על פירות שלו, אך מעשר ראשון שהפריש על פירות של ישראל מוציאין מידו, וע"כ אין הכהן משייר את המעשר לעצמו, כיון דיהא עליו ליתנו ללוי.

יא] והנה אמנם החזו"א שם כתב דכיון דהתורם משלו על של חבירו טוה"נ שלו, ע"כ אף אם מעשר הכהן משלו על של ישראל המעשר לעצמו.

אך יש מקום לדון בזה למש"כ לעיל אות ד' מד' הרמב"ן בהשגות סהמ"צ שורש י"ב דבכהנים ולויים המפרישין לעצמן לאו היינו דיש בזה למצות נתינה ומתקיים מצות הנתינה במה שהן זוכין זה לעצמן, אלא ליכא בזה מצות נתינה כלל, וי"ל דע"ז מיוסד הא דאין מוציאין המעשר מיד הכהן, אף דאין הכהן מקבל מעשר, והיינו משום דכל דהמעשר הוא ביד הכהן ליכא ע"ז דין נתינה כלל, אך אם הי' ע"ז דין נתינה היו מוציאין מיד הכהן ונותנין ללוי, דאין מתקיים דין הנתינה במה שמעכבו הכהן לעצמו, ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא כשהפריש הכהן על שלו, דבכה"ג אין בזה דין נתינה כלל, אך כל שהפריש על של ישראל י"ל דכיון דפירות הישראל היו מחוייבין במעשר ובנתינתו, איכא דין נתינה על הפירות שהפריש עליהן, ולא מצי הכהן לעכבו לעצמו, - וגדולה מזו כתב השעה"מ בפ"א ממעשר ה"ד לדון דכל הא דאין מוציאין מעשר מיד הכהנים הוא דוקא בכהן המפריש מעשר מגורן שלו, או כשלקחן מישראל קודם שבאו לעונת המעשרות, אך כל שבאו לעונת המעשרות בעודם ביד ישראל כבר חל חיובא עלייהו ליתנם ללוי בעודם ביד ישראל, ותו לא פקע מיני' חיובא וחייב הכהן ליתנן ללוי, ועיי"ש שכתב דמסתימת ד' הרמב"ם שם לא משמע כן.

יב] בתוספתא פ"ז הי"א תניא דישראל שקיבל שדה מכהן אמר לו ע"מ שהמעשרות שלי ד' או ה' שנים מותר לעולם אסור שאין כהן עושה כהן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממעשר ה"כ, - והחזו"א בסימן י"ד סקי"ג כתב לפרש דהא דכשאמר ע"מ שהמעשרות שלי ד' או ה' שנים מותר, היינו משום דהכהן שייר לעצמו מקום המעשר, וכשנותן ד' וה' שני לישראל הוי כמפריש הישראל משל כהן על שלו וחוזר וזוכה מיד הכהן, ועיי"ש שכתב די"ל דהא דאם אמר כן לעולם אסור, היינו משום דרק כשאומר ד' או ה' שנים ואח"כ יהא שלו, הרי בע"כ דמשייר מקום המעשר, וע"כ אמרינן דגם באותן השנים שיורי שייר והישראל זוכה המעשר מידו של כהן אחר שהופרשו, אך אם לא נתן קיצבה לדבר א"כ לא נחית לשיורי כלל ולא זכי הכהן בגוייהו ואין כהן עושה כהן, ולפ"ז הא דאין כהן עושה כהן, אי"ז איסור בעלמא משום גנאי, (כמש"כ בביאור הגר"א לירושלמי בדין ישראל שמכר שדה לכהן, וכ"כ החזו"א שם סקי"ב), אלא היינו דאי"ז מועיל כלל דאין בידו ליתן את זכות המעשר שלו לישראל.

יג] והראב"ד בהל' מעשר שם נחלק ע"ד הרמב"ם, ונראה בדעתו דס"ל דבכה"ג שישראל שקיבל שדה מכהן והתנה ע"מ שהמעשרות שלי ד' או ה' שנים אין תנאו מועיל כלל, דדמי למה שאמרו בירושלמי בפירקין בסוף ה"ג דכהן שמכר שדה לישראל ואמר לו ע"מ שיהיו המעשרות שלך ד' או שנים אסור, משום דזיכהו בדבר שאינו ברשותו, - והיינו דאף דאם אמר הכהן ע"מ שיהיו המעשרות שלי מהני תנאי משום דשיורי שייר מקום מעשר, מ"מ כל שאמר לישראל הלוקח ע"מ שיהיו המעשרות שלך, אין דעת הכהן לשייר מקום המעשר לעצמו, וכיון דהוו כל הפירות של הישראל, ה"ה חייב ליתן המעשרות לכהן, ול"מ מה שזיכה לו הכהן את המעשרות דזיכהו בדבר שאינו ברשותו,[[477]](#footnote-477) - וע"כ ה"נ בישראל המקבל שדה מכהן ל"מ תנאו שיהיו המעשרות שלו ד' או ה' שנים, משום דבכה"ג אין דעת הכהן לשייר מקום המעשר לעצמו, ול"מ לזכות לישראל את המעשר שאינו שלו לזכותו.[[478]](#footnote-478)

יד] הראב"ד שם כתב דגרסינן ישראל שמכר שדה לכהן, וכאשר כ"ה בירושלמי בפירקין בסוף ה"ג, ובכה"ג הוא שאמרו דאם א"ל הישראל לכהן ע"מ שמעשרות שלי ד' או ה' שנים מותר לעולם אסור שאין כהן עושה כהן, ובביאור הגר"א לירושלמי פירש הטעם בזה דכשאמר ע"מ שמעשרות שלי ד' או ה' שנים דהיינו דיתן הכהן לישראל המעשרות מותר, דכהן מותר ליתן המעשרות למי שירצה,[[479]](#footnote-479) אך אם אמר לעולם אסור דהוי כמו שהוא עושה אותו כהן כיון שהוא נותן לו המעשרות לעולם והוי גנאי.

טו] והמהר"י קורקוס והכס"מ שם כתבו בדעת הרמב"ם דס"ל דבכה"ג דישראל שמכר לכהן לא מיקרי כהן עושה כהן, דכ"ה דבכהן המוכר אנו אומרים מקום מעשר שיורי שיירי', למה לא נאמר כן בישראל המוכר, ומה שייך בזה לומר אין כהן עושה כהן, שהרי כל הקרקע הי' שלו ומקום המעשר לא מכר, וצע"ג דאם שייר הישראל מקום המעשר לעצמו ולא מכרו, הרי הו"ל ככל המעשרות שמעשר מפירותיו שצריך ליתנם לכהן, והיאך יהיו המעשרות שלו, ותמה כן החזו"א בסימן י"ד סקט"ו.

**פ"ו מ"ה**

א] **המקבל זיתים לשמן כשם שחולקין בחולין כך חולקין בתרומה,** הריבמ"צ והר"ש והרא"ש כתבו דאיירי בישראל שקיבל מכהן ולוי, וקמ"ל דל"ד להא דתנן לעיל מ"ד דהמעשרות לבעלים, אלא הכא הן חולקין אף בתרומה, ובטעם החילוק בזה מצינו ב' דרכים, דהר"ש והרא"ש כתבו בתחילת דבריהם דהוא משום דכל הא דהמעשרות לבעלים הוא כשחולקין הפירות מיד, אך הכא שהתנו שלא חילקו הזיתים אלא המקבל יעטנם בבית הבד ויחלקו השמן, חולקין גם את התרומה, והתפא"י כתב לפרש דהיינו דכיון דטורח המקבל הרבה בשמן וחשוב הוא אינו מוחל על המעשרות.

אך בסוף דבריהם כתבו ע"פ הירושלמי דהכא איירי שלא קיבל ממנו הקרקע לעובדו ולשומרו אלא קיבל ממנו האילנות אחר שגדלו הזיתים ללוקטן ולעטנן בבית הבד, וע"כ הוא דאין חולקין בתרומה משום דלא עשו חכמים זיתים כקרקע, ובפי' הרש"ס כתב דהיינו דכל הא דהמעשרות לבעלים הוא משום דשייר בקרקע מקום המעשר, אך במקבל זיתים העומדים למסוק למלאכה דעכשיו הוא דמקבלן, לא אמרינן דשייר את המעשר, וצ"ב דכ"ה דמשייר בקרקע את מקום המעשר, ה"נ בידו לשייר בזיתים כשיעור המעשר, ועמש"נ בזה להלן אות ג', - והחזו"א בסימן י"ד סק"ט כתב דהיינו משום דבמקבל קרקע לזרוע עינו לברכת הפירות, וע"כ קל לו לותר על טוה"נ של תרומ"ע, אבל המקבל זיתים עינו בחשבון השכר ומקפיד אף על שכר מועט.[[480]](#footnote-480)

והרדב"ז בפ"ו ממעשר הי"ח כתב בפי' בתרא דלא איירי במקבל אילן הזית לעשות שמן, דבכה"ג דמי לההיא דלעיל דשיורי שייר מקום המעשר באילן, אלא איירי במקבל זיתים תלושין לעשות שמן, דלא שייך טעמא דשיורי שייר אלא במחובר לקרקע, וצ"ע וכנ"ל דמ"ט לא נימא דשייר בפירות התלושין כשעור המעשר שיהיו שלו ולא יחלקו בהן.

ב] בד' הר"ש משמע להדיא דהא דהכא חולקין בתרומה אי"ז דין מסוים במקבל זיתים לשמן, אלא ה"ה בשאר אילנות דכל דלא קיבל הקרקע אלא קיבל האילנות חולקין בתרומה, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ו ממעשר הי"ח בדעתו, וכ"כ השושנים לדוד,[[481]](#footnote-481) - אך הרמב"ם שם כתב דהא דהכא חולקין אף בתרו"מ הוא מפני שהשמן חשוב הוא, ומבו' דדוקא בשמן שהוא חשוב הוא דחולקין בתרו"מ, אך בשאר אילנות אף בכה"ג שקיבל אילנות הוו המעשרות לבעלים, והמהר"י קורקוס שם כתב דלדעתו זהו דתנן דמקבל זיתים לשמן, דאם קיבלן לזיתים אין חולקין בתרו"מ, אלא הוו לבעלים, אך לדעת הר"ש אף בכה"ג חולקין בתרו"מ, וכ"כ התוי"ט.[[482]](#footnote-482)

ג] **ר' יהודה אומר ישראל שקיבל מכהן ולוי זיתים לשמן למחצית שכר המעשרות לבעלים,** בתוספתא פ"ז ה"ח תניא דפרת כהן שהיתה שומה אצל ישראל וילדה בכור, בכור לכהן, דברי ר' יהודה, וחכ"א בכור לשניהם, ומייתינן לה בירושלמי, ובד' הר"ש והרא"ש משמע דהוא חדא פלוגתא אם הא דפליג הכא בישראל שקיבל מכהן ולוי זיתים לשמן.[[483]](#footnote-483)

ובתוספתא שם תניא דאמר להם ר' יהודה אי אתם מודים בפירות שדה שהן שלו, אמרו לו אם שדה גופה שלו פרה גופה לשניהם, והחס"ד שם כתב לפרש דהיינו דלר' יהודה כ"ה דבשדה אמרינן דשיורי שייר מקום מעשר, ה"נ בפרה אמרינן דשייר את הבכור, ולרבנן כל הא דאמרינן דשיורי שייר הוא רק בשדה שהשדה עצמה היא של הבעלים, ואין חולקין אלא בפירות, אך בשם פרה דהפרה עצמה הויא לשניהם, שהרי אם השביחה הפרה או כחשה הוי לשניהם, לא אמרינן דשיורי שייר, וכ"כ החזון יחזקאל שם, אך בפי' הרש"ס פירשה בע"א, וצ"ב.

ומבו' לפ"ז דאף הא דפליגי במקבל זיתים לשמן הוא מכח ה"ט, והיינו דלדעת רבנן כל הא דבמקבל שדה מכהן ולוי אמרינן דשיירו הבעלים מקום מעשר, הוא רק משום דהקרקע עצמה הויא כולה של הבעלים, וע"כ אמרינן דשייר בה מקום המעשר לעצמו, אך במקבל זיתים דאין הקבלה אלא על הזיתים והזיתים הוו לשניהם, לא אמרינן דשייר הבעלים לעצמו בזיתים כשיעור המעשר, ולדעת ר' יהודה אף בכה"ג אמרינן דשייר את המעשר לעצמו.

ד] הגר"א בשנו"א כתב דמהא דפליגי בשם את הפרה נלמד דל"ד בפירות עביד ר' יהודה כקרקע אלא כר"מ ס"ל דיש להן דין מחובר, ודבריו צריכים פירוש, והדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ו הי"ח כתב דשמא צ"ל דכר"מ ס"ל דאין להן דין מחובר, והיינו דלפ"מ שאמרו בירושלמי מעיקרא דטעמא דר' יהודה הוא משום דעבד זיתים כקרקע, משמע דמיירי שהשכיר לו זיתים מלאים פירות לקוצרן ולעשות מהן שמן, וס"ל דזיתים מחוברין דינן כקרקע, וע"כ ל"ה כמו שנתן לו פירות תלושין דלכו"ע אינן כקרקע, ולפ"ז הוא דלא כר"מ דס"ל בסנהדרין ט"ז א' דענבים העומדות ליבצר כבצורות דמיין דא"כ אינן כקרקע, אך מהא דפליגי אף בפרה, והרי דפליג ר' יהודה אף בפרה שאינה מחוברת לקרקע, א"כ שפיר י"ל דס"ל כר"מ דחשיבי הפירות כתלושין, ואפ"ה ס"ל דהמעשרות לבעלים, ועיי"ש מש"כ עוד בזה באורך.

ה] החזו"א בסימן י"ד סק"ט הק' לדעת ר' יהודה דאף במקבל זיתים לשמן המעשר לבעלים, ובע"כ היינו משום דשיירו הבעלים לעצמן שיעור המעשר ומעשרין משלהם על של המקבל, ותיקשי דלדעת ריב"ם דלקוח קודם מירוח פטור, א"כ היאך מעשרין מזע"ז, הרי פירות של מקבל הוו לקוח ואינם חייבין אלא מדרבנן ופירות שלו חייבין מדאורייתא, אך לדעת הרמב"ם ור"ת דלקוח קודם מירוח חייב, ניחא, - וצ"ב, שהרי גם לדעת ריב"ם דלקוח קודם מירוח פטור, היינו כשלקח בתלוש, אך כל שלקח במחובר חייב דתבואת זרעך קרינן בי', וכמש"כ הר"ש בפאה פ"א מ"ו, וא"כ גם חלקו של המקבל חייב מה"ת, ושפיר הוא מפריש מזע"ז, ורק למש"כ הרדב"ז לדון דאיירי במקבל זיתים תלושים, יש בזה לפטורא דלקוח לדעת הריב"ם.

ו] אך אכתי קשיא משה"ק החזו"א שם בהא דתניא בתוספתא פ"ו ה"ד דכהן ולוי שמכרו פירות לישראל בתלוש עד שלא מירחו מעשרות שלהן,[[484]](#footnote-484) וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממעשר הט"ז, והיינו משום דשיירו לעצמן את המעשרות, ותיקשי דלדעת הריב"ם דלקוח קודם מירוח פטור, היאך הוא מפריש מהפירות ששייר המוכר לעצמו על הפירות שלקח, הרי הו"ל כמפריש מן החיוב על הפטור.

וראיתי לישב בזה, די"ל בדעת הריב"ם דס"ל כמש"כ הרמ"ה בב"ב ס"ג א' דהא דשיורי שייר למקום מעשר, לאו היינו דשיירו לגמרי, דא"כ ל"ה יצא הלוקח יד"ח מחובת המעשר, אלא שייר בזה שעבוד בעלמא, דאת הטוה"נ שיש בו שיירו לעצמו, ונתבאר לעיל מ"ד אות ב', ולפ"ז נמצא דכל הפירות פטורין משום לקוח, דאף דשייר המוכר לעצמו שעבוד בפירות המעשר, מ"מ כיון דהפירות עצמן הוו של הלוקח יש בהן לפטורא דלקוח, וע"כ שפיר הוא מפריש מהן על פירותיו.

ז] בבכורות י"א ב' אמרו דהלוקח טבלים ממורחין מן הנכרי מעשרן והן שלו, משום דקא"ל קאתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי דינא בהדי', והישועות מלכו בפ"א ממעשר ה"ג כתב דהיינו רק בלוקח מן הנכרי, אך בלוקח מכהן ומלוי חייב ליתן התרו"מ לכהן וללוי, ולא מצי למימר קאתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי דינא בהדי', ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב, ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל שם לפרש בע"א, - ולכאו' מוכח כן ממשנתינו, דאם בכה"ג שלקח מכהן ולוי מצי למימר קאתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי דינא בהדי', א"כ מ"ט דר' יהודה דהמעשרות לבעלים, הרי כל הא דאמרינן דשייר את המעשרות הוא משום דאין ביד המקבל ליטול את המעשר לעצמו, ואי נימא דביד המקבל ליטול את המעשר לעצמו, ל"ה לנו לומר דשייר הנותן את המעשר לעצמו, דדמי ללוי שקיבל זיתים לשמן מלוי דמודה ר' יהודה דחולקין בשמן, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"ו ממעשר הט"ז והראב"ד שם הט"ו דאף כשלקח מכהן ולוי פירות אחר מירוח, צריך ליתן התרו"מ לכהן וללוי.

**פ"ו מ"ו**

א] **ב"ש אומרים לא ימכור אדם את זיתיו אלא לחבר ב"ה אומרים אף למעשר,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דטעמא דב"ש הוא דאף דעדיין לא הוכשרו הזיתים לקבל טומאה, מ"מ כיון שהם עומדין להיות מוכשרין לקבל טומאה אסור למכרם למי שאינו נאמן על הטהרות, וטעמא דב"ה דשרו הוא משום דאפשר דיאכל את הזיתים בלא להכשירן, ואף דאין הדרך כן, מ"מ התירו ב"ה ע"י עילה, ואזלי ב"ש וב"ה לטעמייהו דפליגי בשביעית פ"ה מ"ח דלב"ש לא ימכור לישראל החשוד פרה חורשת בשביעית, וב"ה מתירין מפני שהוא יכול לשוחטה, והרי דאף דאין דרך לשחוט, מ"מ התירו ב"ה ע"י עילה,[[485]](#footnote-485) ומבו' מד' הירושלמי דמה שהתירו ב"ה למכור פרה החורשת בשביעית, הוא אף דאין הדרך שישחטנה, ומ"מ כיון דאיכא למיתלי תלינן.

ב] אמנם הנה נחלקו בזה הראשונים, דבע"ז י"ד ב' תנן דבכל מקום אין מוכרין לנכרי בהמה גסה, ובגמ' שם ט"ו א' מפרשינן דהוא גזירה משום שאלה ומשום שכירות ומשום נסיוני, ואמרו שם דרב הונא זבין ההיא פרה לנכרי, א"ל רב חסדא מ"ט עבד מר הכי, א"ל אימור לשחיטה זבנה, ומנא תימרא דאמרינן כה"ג דתנן ב"ש אומרים לא ימכור אדם פרה החורשת בשביעית וב"ה מתירין מפני שיכול לשוחטה, ובפירש"י שם כתב דלפ"ז הא דתנן במתניתין דאין מוכרין בהמה גסה הוא בבהמה טמאה אפי' בסתמא, א"נ בטהורה ובמפרש לי' נכרי דלקיומי' קאי, וכ"כ התוס' שם בשם ר"ת, עיי"ש, - אך הרמב"ן שם כתב דכל הא דשרי הוא רק בסרסור הקונה לרדיא ולשחיטה, ובכה"ג תלינן לקולא שקונה לשחיטה, אך בסתם בנ"א אסור דמסתמא לרדיא זבני, ופירש כן בד' הירושלמי בשביעית שם, עיי"ש, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, והביאו בשם ר"ה גאון בס' המקח שער י' דלא התירו אלא אם כמדומה לו שהנכרי הזה אינו לוקח אלא לשחיטה, - ולכאו' מד' הירושלמי הכא מבו' כפירש"י, וצ"ע מד' הירושלמי בשביעית שם שהביא הרמב"ן משם דלא התירו אלא בסרסור, עיי"ש.[[486]](#footnote-486)

ג] בעיקר מה שהתירו היכא דאיכא למיתלי בהיתר, ולדעת רש"י ודעימי' הוא אף כשהדבר נוטה טפי לאיסור, ולדעת הרמב"ן ודעימי' הוא כשהדבר שקול, צ"ב דהרי איסור לפני עור הוא איסור דאורייתא, והיאך שרינן לי' מכח תלי' בעלמא.[[487]](#footnote-487)

ובד' הריטב"א בע"ז ט"ו ב' מבו' דהיינו משום דמדאורייתא אין איסור לפני עור אלא כשנותנו למי שיעשה בו עבירה ודאי,[[488]](#footnote-488) ואסרו חכמים אף בסתמא היכא שיש רגל"ד לחוש שיעשה בו עבירה ועשו סתמו כפירושו, וכל היכא דאיכא למיתלי לקולא דלאו לעבירה בעי לה אוקמוה רבנן אדינא והתירוהו,[[489]](#footnote-489) ועמש"כ בזה באורך בתשו' מחנה חיים ח"א סימן מ"ז.[[490]](#footnote-490)

ד] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעמא דב"ה הוא משום דס"ל דמותר לגרום טומאה לחולין שבא"י, וכמו שאמרו בע"ז נ"ו א' דלמשנה אחרונה מותר לגרום טומאה לחולין שבא"י, - והגר"א בשנו"א תמה ע"ד הרמב"ם, שהרי אמרו בע"ז שם דאין בוצרין עם ישראל שעושה פירותיו בגת, ופירש"י שם דהיינו דאף דמותר לגרום טומאה לחולין שבא"י ה"מ בשל נכרי, אך בשל ישראל דטבולים הם לתרומה אסור לגרום להן טומאה משום משמרת תרומותי, וא"כ הכא דהזיתים טבולין למעשר, אסור לגרום להן טומאה,[[491]](#footnote-491) ואין לומר דהכא לא איירי בזיתים הטבולין למעשר, שהרי תנן דאין מוכרין אלא למעשר, ובע"כ דאיירי כשהן טבולין למעשר, - ועמש"כ בזה המשנ"ר והמקד"ד בטהרות סימן מ"א סוסק"א, וצ"ע.

ה] הגר"א שם תמה עוד ע"ד הרמב"ם, דכל הא דשרי לגרום טומאה לחולין שבא"י ה"מ בפירות שאינם שלו ואי"ז אלא גרם בעלמא, אך הכא שהפירות שלו ודאי דאסור לגרום להן טומאה, כדתנן לעיל פ"ב מ"ג דאין מוכרין לע"ה לח ויבש, - אך הרמב"ם לטעמי' אזיל שפירש לעיל שם דהא דאינו מוכר לע"ה לח ויבש, הוא כמ"ד דאסור לגרום טומאה לחולין שבא"י, והכס"מ בפ"י ממטמאי מו"מ ה"א כתב דמה"ט השמיט הרמב"ם שם לדין זה דאינו מוכר לע"ה לח ויבש, משום דקי"ל דמותר לגרום טומאה לחולין שבא"י, (כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש הכא, ובפ"ח מביכורים ה"י ובפט"ז מטומאת אוכלין ה"ט), - ועמש"כ החזו"א בסימן ה' סוסק"ח, וצ"ע.

ו] **וב"ה אומרים אף למעשר,** החזו"א בסימן י' סוסקכ"ח עמד בזה דהרי אסור למכור את הטבל עד שיעשר, וא"כ מ"ט אסרו הכא למכור למי שאינו מעשר, הרי בלא"ה מעשר המוכר עצמו, והוכיח מזה דבדבר שאסור להפריש קודם גמר מלאכה הוי כדרך לשלח טבלים ומותר למכור בלא לעשר, עיי"ש.

ז] **וצנועי ב"ה היו עושין כב"ש,** התפא"י כתב בשם אחיו דאף שאמרו בברכות י"א א' דעשה כדברי ב"ש חייב מיתה, אפשר דהיינו רק אחר הבת קול, או דהיינו רק לאחר מיתת ב"ה דלא יאמרו שחזרו בהן ומשא"כ בחייהן, עוד דהיכא דטעמא דב"ה הוא משום דלא הטריחו מותר לעשות כדברי ב"ש,[[492]](#footnote-492) והתפא"י כתב דהוא משום דהכא הו"ל שוא"ת ובשוא"ת מותר לעשות כדברי ב"ש.

**פ"ו מ"ז**

א] **שנים שבצרו כרמיהן לתוך גת אחת,** נחלקו הראשונים בביאורו, דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ט ממעשר הי"ג מבו' דאיירי כשיש לכל אחד כרם ובוצרין שניהם את כרמיהן לתוך גת אחת, וכ"כ הראב"ד בהל' מעשר שם, - אך בד' הר"ש והרא"ש מבו' דאיירי כשהי' הכרם של שניהם בשותפות ובצרו כרם זה לתוך גת אחת והן חולקין את היין, וכ"נ בד' הריבמ"צ.

ב] **המעשר מעשר את שלו וחלקו בכל מקום שהוא,** לדעת הרמב"ם דאיירי כשיש לכל אחד כרם בפנ"ע ובצרו כל אחד את כרמו לתוך גת אחת, כתב הרמב"ם לפרש דהא דהמעשר מעשר את שלו וכו' היינו דכשבוצר את הענבים מפריש מעשר ודאי מחציו,[[493]](#footnote-493) וכשדורכו עם חברו שאינו מעשר ונתערב הכל ולקח חלק מן היין, ה"ז מפריש ממנו מעשר דמאי המחויב לחצי מה שלקח מן היין, לפי שהספק אינו אלא בחצי של חבירו שאינו מעשר, וכ"כ הרמב"ם בהל' מעשר שם, ובד' המהר"י קורקוס שם מבו' דהיינו משום דכשלוקח חלק מן היין, הרי כיון דבלח יש בילה ידעינן דיש ביין זה מחצה משלו דהוא מעושר ומחצה משל חבירו דהוא דמאי,[[494]](#footnote-494) וע"כ צריך להפריש מעשר דמאי על חצי מן היין.

והראב"ד שם פירש דהיינו דכשבצר כל אחד את כרמו ובצרו לתוך גת אחת, צריך לעשר את חלקו מעשר ודאי וחצי חלקו שביד חבירו מעשר כדין דמאי, ועיי"ש שכתב דמדינא ל"ה צריך לעשר אלא את חלקו משום דיש ברירה, אלא דקנסוהו משום דלא הי' לו להתערב עם חבירו בגת אחת שהרי לא הי' לו שותפות עמו בכרם ומה לו שעירב פירותיו עמו, וע"כ צריך לעשר גם את חצי מה שביד חבירו, וכיון דאינו מפריש עליו אלא מספק ברירה, ע"כ הו"ל כדמאי שהמעשר שלו.

ג] ומבו' לפ"ז שנחלקו הרמב"ם והראב"ד בכה"ג שבצרו כל אחד את כרמו לתוך גת אחת, דלדעת הרמב"ם בכה"ג לא תלי בדין ברירה, דכיון דהי' לכל אחד חלק בפנ"ע ונתערב יחד, אמרינן דיש בילה ובמה שנוטל לחלקו יש חצי משלו וחצי משל חבירו, וכ"כ הר"ש במשנתינו דבגונא דכל אחד בצר כרמו המיוחד לו ושניהן לגת אחת א"א שלא יהא לכל אחד חצי חלק חבירו, ולדעת הראב"ד גם בכה"ג תלי בדין ברירה, ומדינא הי' לנו לומר דמה שנטל הוא לחלקו הוא משלו, וכל הא דצריך לעשר על של חבירו הוא מקנס.

וטעמא דהרמב"ם דבכה"ג לא תלי בברירה, הוא כמש"כ התוס' בסוטה י"ח א' ד"ה חזר וחלקן ובתמורה ל' א' ד"ה ואידך לשתרו דכל שהי' מבורר תחילה כל אחד בפנ"ע ונתערבו יחד ליכא לדין ברירה,[[495]](#footnote-495) דאל"כ מ"ט בכל איסור המעורב בהיתר לא אמרינן דיטול כשיעור האיסור ויהא השאר מותר, אך מד' הראב"ד מבו' דגם בכה"ג איכא לדין ברירה, ובמקו"צ שם הביאו כן מד' הראב"ד בע"ז מ"ז ב' דגם כשהי' ניכר מתחילה ונתערב אח"כ תליא בדין ברירה, וצ"ע.[[496]](#footnote-496)

ד] אך לדעת ש"ר דאיירי כשיש להם כרם בשותפות ובצרו כרם זו לתוך גת אחת, משמע בד' הריבמ"צ דמפרש דהא דהמעשר מעשר את שלו וכו' דהיינו דא"צ לעשר אלא את מה שנוטל לעצמו דאמרינן דזהו חלקו המגיעו משעה ראשונה, משום דיש ברירה, וזהו דתני דמעשר את שלו וחלקו בכל מקום שהוא, והיינו דא"צ לעשר אלא את שלו והוא מה שנטל לעצמו משום דאמרינן דשלו הוא נוטל וחלקו בכל מקום שהוא מעושר, וכ"כ הר"ש והרא"ש בתחילת דבריהם.

ה] אך הר"ש והרא"ש כתבו ע"פ הירושלמי דפליגי בה אמוראי, דדעת ר"א בירושלמי דצריך לעשר את החלק שנטל לעצמו מעשר ודאי, דבין אם הוא משלו בין אם הוא משל חבירו הוי טבל ודאי, ומלבד זה מעשר חלקו של חבירו מעשר דמאי, משום דאין ברירה ושמא חלקו הוא ביד חבירו, ואף דשל חבירו הוי טבל ודאי ואינו דמאי, מ"מ דין המעשר שמעשר על של חבירו הוא כדמאי, דכיון דאינו מעשר אלא מכח הספק דשמא חלקו ביד חבירו, דדמי לדמאי דמעשר והוא שלו, (כיון דשמא חלקו בידו ואינו חייב לעשר מה שביד חבירו),[[497]](#footnote-497) ואתיא כר"מ דלא התירו למכור דמאי אלא לסיטון בלבד, והיינו דלרבנן דהתירו למכור דמאי במידה גסה, הרי דהכא א"צ לעשר את חלקו שביד חבירו, דכיון דאי"ז אלא ספק אם חלקו ביד חבירו, דמי למוכר דמאי לחבירו דא"צ לעשר מספק.

אך דעת ר' יונה דל"ד למוכר דמאי, כיון דהכא הוא ודאי טבל, אלא דספק הוא אם הוא מוכרו לחבירו, וכיון דאין ברירה ע"כ לכו"ע הוא צריך לעשר חצי מן היין מעשר ודאי, חצי החלק שבידו וחצי החלק שביד חבירו, ומלבד זה צריך לעשר חצי האחר שבידו דמאי וחצי האחר שביד חבירו א"צ לעשר כלל, והרא"ש הוסיף לפרש דהא דאינו מעשר חצי האחר שבידו אלא דמאי, הוא משום דשמא כל חלקו בידו וכבר תיקן כל החצי ודאי,[[498]](#footnote-498) והא דא"צ לעשר החצי האחר שביד חבירו, הוא משום דודאי של חבירו הוא, וצ"ב דממ"נ אם אף דאין ברירה אי"ז ודאי דהוי חצי שלו וחצי של חבירו, אלא יתכן דכל חלקו בידו, א"כ הרי ה"נ יתכן דכל חלקו ביד חבירו, ומ"ט א"צ לעשר החצי האחר שביד חבירו.[[499]](#footnote-499)

ו] בגיטין מ"ז ב' פליגי תנאי בדין ישראל ונכרי שלקחו שדה בשותפות דדעת רבי דטבל וחולין מעורבין זב"ז, ודעת רשב"ג דשל נכרי פטור ושל ישראל חייב, ומפרשינן התם בטעם פלוגתייהו דרבי ס"ל דאין ברירה ורשב"ג ס"ל דיש ברירה, ובפירש"י שם כתב דהא דלרבי טבל וחולין מעורבין זב"ז היינו דאין לך כל חטה וחטה שאין חצי' טבל וחצי' חולין, אך התוס' שם כתבו דכיון דאין ברירה יש לחוש שמא הגיע לו כל חלקו של נכרי או חציו ולא ידעינן כמה.

ומבו' שנחלקו למ"ד דאין ברירה אם אמרינן דכל כ"ש וכ"ש הוי חציו משלו וחציו משל הנכרי, או היינו דהדבר ספק ואפשר דכל החלק שנטל לעצמו הוא משלו ואפשר דכולו הוא משל הנכרי ואפשר דמקצתו הוא משלו ומקצתו הוא משל הנכרי.

ובתוס' הגרע"א במשנתינו כתב לפ"ד הר"ש דנחלקו בה ר"א ור' יונה בירושלמי, דלדעת ר"א חיישינן שמא כל חלקו הוא ביד חבירו, וזה כדעת התוס' דכיון דאין ברירה יש לחוש דכל החלק שנטל לעצמו הוא משל חבירו וכל החלק שנטל חבירו הוא משלו, ולדעת ר' יונה דנים דהחצי שבידו חציו הוא משלו וחציו הוא משל חבירו, וזה כדעת רש"י דכיון דאין ברירה אמרינן דכל כ"ש וכ"ש הוי חציו משלו וחציו משל חבירו.

וצ"ע דלכאו' גם לדעת התוס' מתישב היטב טעמא דר' יונה דדנים דהחצי שבידו חציו הוא משלו וחציו הוא משל חבירו, דאף דכיון דאין ברירה אין ידוע מה הי' מעיקרא החלק שלו ומה הי' החלק של חבירו, מ"מ לא גרע מהיכא שהי' לכל אחד ענבים בפנ"ע ודרכום יחד לתוך גת אחת דכיון דיש בילה אמרינן דבכל כ"ש וכ"ש הוי חצי משלו וחצי משל חבירו,[[500]](#footnote-500) ואדרבה צ"ב טעמא דר"א דס"ל דחיישינן דשמא כל חלקו הוא ביד חבירו, וכ"ה מבו' להדיא בד' המהרי"ט בתשו' ח"א סו"ס י"ח דכל מש"כ התוס' דאין ידוע כמה הגיע לו מחלק הנכרי הוא משום דבחטין אין בילה, עיי"ש.

**פ"ו מ"ח**

א] **ב' שקיבלו שדה וכו' יכול הוא לומר טול אתה חטים שבמקום פלוני ואני חטים שבמקום פלוני וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק פירש למשנתינו דאינה מדיני או"ה אלא מדיני ממונות, ובזה הוא דתנן דבמין אחד שאין ביניהם שום חילוף ושינוי אלא מקומותיהן יש רשות לאחד מן השותפין או היורשים לומר לחבירו אחר שיין זה כמו היין ההוא וזה קרוב למקומי ושלך קרוב למקומך קח אתה היין שיש שם ואני אקח זה ואל תצריכני שאקח אני הרחוק ממני ואצטרך לשאתו, ואין חבירו יכול למנוע ממנו משום דאין היזק אליו בדבר ההוא וכופין על מידת סדום, אך כל דיש לחבירו בקחתו היין ההוא מן המקום שאמר לו שום היזק לא יכריחהו עליו.

אך במהדו"ב חזר בו ופירש דהוא מדיני או"ה דאסור למכור את הטבל, וע"כ לא הותר אלא לומר לו טול אתה חטים ואני חטים, אך אסור לומר טול אתה חטים ואני שעורים לפי שזו מכירת טבל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממעשר הי"ד, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו דאסור לומר לו טול אתה חטים ואני שעורים.

ב] התוי"ט כתב דלמש"כ הרמב"ם דהא דאסור לומר טול אתה חטים ואני שעורים הוא משום שאסור למכור את הטבל איירי אף בשניהם מעשרין, ואפ"ה אסור לומר טול אתה חטים ואני שעורים, משום דאסור למכור את הטבל אלא לצורך, כדתנן לעיל פ"ה מ"ח, ועיי"ש שדקדק כן ממש"כ הרמב"ם בהלכותיו לדין זה קודם שהזכיר לדין ע"ה, וכ"כ בפי' הרש"ס דאיירי בשניהם חברים, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ט ממעשר הי"ג, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל שם (ד"ה חבר וע"ה).

והרש"ס כתב די"מ דאיירי הכא באחד חבר ואחד ע"ה, והא דלא נתפרש כן במתניתין, הוא משום דהוא המשך למתניתין דלעיל דאחד מעשר ואחד שאינו מעשר, וכ"נ בד' הרע"ב ובד' הכס"מ בפ"ט ממעשר הי"ג, והתוי"ט עמד על דבריהם וכתב דל"ד ובחנם נקטו כן.

ג] בעיקר הא דתנן הכא דיכול לומר טול אתה חטים שבמקום פלוני ואני חטים שבמקום פלוני, הק' הר"ש דמ"ש מהא דתנן לעיל מ"ז בב' שבצרו את כרמיהן וכו' דהמעשר מעשר את שלו וחלקו בכל מקום שהוא, ומ"ט הכא יכול לומר לו טול אתה חטים שבמקום פלוני וא"צ לעשר את מה שנוטל חבירו, ומצאנו בזה כמה דרכים.

**א** הר"ש והרא"ש כתבו בתחילת דבריהם דהוא משום דבב' שבצרו את כרמיהן בצרו הכל לגת אחת ונתערב הכל במקום אחד, ומשא"כ הכא דלא נתערב חלקם,[[501]](#footnote-501) - והחזו"א בשביעית סימן ד' סק"י הק' דמה לי עירוב בגידול דכל קלח הוא שותפות, ומה לי עירוב בגת.

ולכאו' יש לפרש בזה, לדעת ר' יונה שהביאו הר"ש והרא"ש לעיל מ"ז דבב' שבצרו את כרמיהן צריך לעשר חצי ממה שנטל חבירו, ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא בב' שבצרו את כרמיהן לתוך גת אחת, דכיון דיש בילה אמרינן בכל כ"ש וכ"ש הוי חצי משלו וחצי משל חבירו, וע"כ הוא צריך לעשר גם על חצי שביד חבירו, ומשא"כ הכא דלא נתערב חלקם, הרי יתכן דכל החלק שנטל לעצמו הוא משלו וכל החלק שנטל חבירו הוא משל חבירו,[[502]](#footnote-502) והא דסמכו ע"ז הוא משום דהקילו בדמאי וכמש"כ הרא"ש, ועמש"נ בזה לעיל בהערה.

**ב** הר"ש והרא"ש כתבו ע"פ הירושלמי דמיירי הכא שחלקו השדה בקמתה, וע"כ אמרינן דזהו חלקו המגיעו, ומשא"כ לעיל דחלקו בתלוש, ובכה"ג לא אמרינן דזהו חלקו המגיעו וע"כ צריך לעשר, והמלאכ"ש כתב בשם ה"ר יהוסף שתמה ע"ז דמאי נפ"מ בין חלקו במחובר או בתלוש הרי אין ברירה בזה כמו בזה.

והמאירי בגיטין מ"ז ב' כתב לפרש טעם החילוק בזה, דהוא משום דכשחלקו בתלוש א"א לומר דהוברר הדבר שזה גדל בחלקו וזה גדל בחלקו של חבירו, שהרי יש בשבולת אחת כמה חטים והיאך מתברר במה גדל זה ובמה גדל זה, ואף אם חלקו שבלים, הרי גרעין אחד מעלה כמה שבלים, ומשא"כ כשחלקו בקמתה אמרינן דהוברר הדבר דחלק קמה זו גדלה בשלו וחלק קמה זו גדלה בשל חבירו, ועד"ז כתב המלבושי יו"ט בדיני ברירה סימן ט"ו, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ בזה בתשו' שערי ציון ח"א סימן ט"ז ענף א' סק"ג והקה"י בסימן ל' בע"א.

**ג** הראב"ד בפ"ט ממעשר הי"ג כתב דלעולם יש ברירה, וע"כ הוא דיכול לומר לו טול אתה שבמקום פלוני וכו', והא דבב' שבצרו כרמיהן צריך לעשר גם על מה שנטל חבירו, הוא קנס שקנסוהו לפי שלא הי' לו להתערב עמו בגת אחת שהרי לא הי' לו שותפות עמו בכרם ומה לזה שעירב פירותיו עמו,[[503]](#footnote-503) ועמש"נ בזה לעיל מ"ו אות ג' ובהערה שם.

**ד** התוי"ט כתב דלדעת הרמב"ם דמתניתין דב' שבצרו כרמיהן איירי כשיש לכל אחד כרם ובוצרין שניהם את כרמיהן לתוך גת אחת, ניחא, דהתם כיון דהי' לכל אחד חלק בפנ"ע ונתערב יחד לא שייך דין ברירה כלל, ונתבאר לעיל מ"ו אות ג', ומשא"כ הכא דעדיין לא חלקו איכא לדין ברירה, וע"כ יכול לומר לו טול אתה חטים שבמקום פלוני וכו' דיש ברירה, ועד"ז כתב המהר"י קורקוס בפ"ט ממעשר הי"ג בתו"ד.

**ה** המהר"י קורקוס שם כתב לישב עוד, דהכא לא מיירי באחד מעשר ואחד שאינו מעשר אלא כששניהם חברים המעשרין, ונתבאר לעיל אות ב', וכל מקום האיסור בזה הוא משום הא דאסור למכור טבל, ובזה הוא שהתירו כשאומר טול אתה חטים שבמקום פלוני ואני חטים שבמקום פלוני דלא אסרו אלא במוכר ממש אבל בכה"ג לא גזרו, ומשא"כ בב' שבצרו את כרמיהן דאחד מעשר ואחד שאינו מעשר, ובכה"ג יש על החבר לעשר גם את מה שביד חבירו.

**ו** הכס"מ בפ"ט ממעשר הי"ג כתב לישב לדעת הרמב"ם, דבב' שבצרו כרמיהן איירי כשכבר הפריש המעשר מחלקו ואח"כ עירבו הענבים של שניהם בגת ודרכו כולם ביחד, ונמצא שחצי התירוש שלקח זה המעשר י"ל בו שהוא מחלק חבירו משום דאין ברירה, וע"כ מפריש עליו דמאי, ומשא"כ הכא דכשבאו לחלוק עדיין לא הפריש החבר כלום, וכשנוטל חטים שבמקום פלוני לחלקו יפריש את המעשרות המחוייבים לחלקו, וקמ"ל דלי"ב משום מוכר טבל לע"ה.[[504]](#footnote-504)

ד] הראב"ד שם כתב דטעם הא דשרי הכא לומר טול אתה חטים שבמקום פלוני ואני חטים שבמקום פלוני הוא משום דיש ברירה, והמהר"י קורקוס שם כתב דאף דקי"ל דאין ברירה, מ"מ הכא דאין האיסור אלא מדרבנן קי"ל דבדרבנן יש ברירה, - אך המעדני ארץ בפ"א מתרומות ה"כ אות ו' כתב דמשמעות ד' הרמב"ם דאין ההיתר בזה משום ברירה, אלא הוא משום דבכה"ג לא חשיב כמוכר טבל משום דבע"כ צריך ליתן לו את החצי המגיע לו,[[505]](#footnote-505) וכן נקט החזו"א בשביעית סימן ד' סק"ט דזהו טעם ההיתר במשנתינו דכל שחברו כופהו בדין לתת לו לא מקרי מוכרו ולית בזה משום לפני עור ולענין דין לפני עור חשבינן לו כנוטל את שלו, עיי"ש.

ה] **אבל לא יאמר לו טול אתה חטים ואני שעורים טול אתה היין ואני אטול את השמן,** עד"ז תנן לקמן מ"ט בחבר וע"ה שירשו אביהן ע"ה דלא יאמר לו טול אתה חטים ואני שעורים וכו'.

ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בחגיגה כ"ה ב' ד"ה יכול לומר כתב דהוא משום דבב' מינים אין לומר ברירה, דכשמת אביהן נפל חלק לזה וחלק לזה בכל המינים, ונמצא חבר זה מחליפה לו ועובר בלפנ"ע לא תתן מכשול,[[506]](#footnote-506) ובד' התוס' שם מבו' דהיינו דעיקר הא דשרי לומר טול אתה חטים שבמקום פלוני ואני חטים שבמקום פלוני הוא מדין ברירה דעלמא, ובב' מינים אין ברירה, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן שם דהוא משום דברור הוא שלכל אחד מהם החצי בכל מה שהשאיר אביהם, וע"כ הוא דבב' מינים אין לומר ברירה, וכ"כ התורי"ד בקידושין י"ז ב' דכשחולק עמו מין אחד אמרינן זהו חלקו המגיעו ויש ברירה, אבל כשמחליף מין במין אין לומר ברירה אלא הו"ל כמחליף ומוכרו לו, וכ"כ הרשב"א שם דהוא משום דבב' מינים אין ברירה.[[507]](#footnote-507) - **ב** המאירי בחגיגה שם כתב דהוא משום דדוקא במין אחד יש ברירה, אך בב' מינים דצריך שומא בחלוקתן הרי הוא כמי שמוכרו. - **ג** המאירי שם כתב לפרש עוד דהוא משום דבמין אחד א"צ שומא בחלוקתן ומדרך ירושה הם זוכין ולא מדרך משא ומתן ומקח וממכר, ול"ה כמו שמחליף מין זה במין אחר שנדון את הדבר כמוכרו לו שיהא עובר משום לפני עור. - **ד** המהר"י קורקוס בפי"א ממעשר ה"ו כתב דאף אם אין ברירה, מ"מ כשחולקין מין אחד ל"ה מוכר דמאי ולא גזרו כיו"ב שנפלו להם הפירות בירושה וכל אחד זוכה בחלקו ממילא ואין זה מוכר ולא נותן לזה, אבל כשהם ב' מינים ה"ז מחליף עם זה כי כל אחד יש לו חצי כל מין ומין, ועד"ז כתב החזו"א בשביעית סימן ד' סקט"ו דיש לפרש בד' רש"י דאי"ז מדין ברירה דעלמא, אלא היינו דבמין אחד כיון דיש לחבירו זכות ליטול וכופיהו לחלוק אין עליו חיוב לתקן של חברו ואי"ז כמושיט לחבירו וע"כ שרי, אך כשנותן לו חטים כנגד שעורים זהו קנין חדש וחשיב כמושיט לו.[[508]](#footnote-508)

ו] הרשב"א בקידושין י"ז ב' פירש בתחילת דבריו דטעם הא דיכול לומר טול אתה חטים שבמקום פלוני וכו' ואין יכול לומר טול אתה חטים ואני שעורים הוא משום דבמין אחד יש ברירה ובב' מינים אין ברירה, ופירש כן בטעמא דרבא התם דאם הי' גר יורש את אביו מדאורייתא הי' אסור לומר לאחיו נכרי טול אתה ע"ז ואני מעות משום דחליפי ע"ז קא שקיל, והק' ע"ז ממה שאמרו בתמורה ל' א' בב' שותפין שחלקו אחד נטל עשרה ואחד נטל ט' וכלב את שכנגד הכלב אסורין שעם הכלב מותרין, ופרכינן עלה דאמאי אסירי נשקול חד בהדי כלב וניתסר וט' אחריני נשתרו, והיינו משום ברירה, ומשני רב אשי דאיירי בגונא דזוזא יתירא דכלב משוך בכולהו, והרי דאף בב' מינים יש ברירה,[[509]](#footnote-509) וכתב דשמא רבא פליג ע"ז וס"ל דבב' מינים אין ברירה.

והעונג יו"ט בסימן ל"ג והמלבושי יו"ט בדיני ברירה סימן ו' תמהו ע"ד הרשב"א דאדרבה מהתם מוכח דבב' מינים אין ברירה, דאם יש ברירה אף בב' מינים מ"ט שכנגד הכלב אסור, הרי הוברר הדבר שזהו חלקו משעה ראשונה ואי"ז מחיר כלב כלל, ודמי להא דתנן לקמן מ"י דמהני הא דיש ברירה דאי"ז חליפי ע"ז, והא דפריך דלשקול חד בהדי כלב וכו', הוא משום דברירה זו היא בין הטלאים, וברירה זו הויא במין אחד, ועמש"כ בזה השערי ישר בש"ג פכ"ב והשערי חיים בקידושין סימן ל"ו ענף א'.

**פ"ו מ"ט**

א] **חבר וע"ה וכו' יכול הוא לומר לו טול אתה חטים שבמקום פלוני ואני חטים שבמקום פלוני וכו',** בפירש"י בחגיגה כ"ה ב' ד"ה יכול לומר פירש דהא דאומר טול אתה חטים וכו' היינו דטול חטים שבמקום פלוני שיודע בהן שהוכשרו ואני אטול חטים במקום פלוני שיודע שלא הוכשרו, והא דבב' מינים אסור הוא משום דבב' מינים אין ברירה ונמצא חבר זה מחליפה לו ועובר בלפני עור, ומבו' מדבריו דהאיסור הכא הוא משום דנותן לע"ה פרות שהוכשרו וה"ז אסור משום לפני עור,[[510]](#footnote-510) - אך הרמב"ם בפי"א ממעשר ה"ו פירש דהאיסור בזה הוא משום דמוכר דמאי לע"ה, וכ"ה מבו' בד' הר"ש והרא"ש.

ב] בהגה' אמרי ברוך לטו"א בחגיגה שם כתב בטעמא דרש"י שפירש למשנתינו לענין טומאה ודלא כמש"כ ש"ר דהוא משום חשש דמאי, דהוא משום דס"ל דכל הא דבב' מינים אין ברירה הוא בדאורייתא, אך בדרבנן יש ברירה אף בב' מינים,[[511]](#footnote-511) וע"כ אם משום איסור דמאי הי' מותר לומר טול אתה חטים ואני שעורים, דאיסור דמאי הוא מדרבנן ובדרבנן יש ברירה אף בב' מינים,[[512]](#footnote-512) וע"כ פירש"י דהוא משום טומאה דהו"ל איסורא דאורייתא, וכמש"כ בפירש"י בע"ז נ"ו א' ד"ה אין בוצרין דמדאורייתא אסור לטמאות טבל הטבול לתרומה.[[513]](#footnote-513)

ג] הר"ש והרא"ש עמדו דמאי קמ"ל הכא, הרי כבר תני לה לעיל מ"ח בב' שקיבלו את השדה באריסות "או שירשו", ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ש כתב דתנא לה משום דבעי למיתני גר ונכרי שירשו את אביהם נכרי, ועוד משום דקתני הכא לח ויבש דאסור למכור לע"ה לח ויבש, ועד"ז כתב הרא"ש. - **ב** לפירש"י בחגיגה איירי הכא לענין טומאה וטהרה, ומתניתין דלעיל איירי לענין דמאי, וי"ל דמה"ט הוא דפירש"י למשנתינו לענין טומאה, דאם הוא לענין דמאי הרי כבר תני לה לעיל. - **ג** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במהדו"ב ובהל' מעשר פ"ו הי"ד ופ"ט הי"ג מבו' דדינא דלעיל הוא משום דאסור למכור את הטבל, ודינא דהכא הוא משום דאסור למכור דמאי לע"ה, והתוי"ט כתב לפ"ז דזהו דקמ"ל הכא, דהרי דינא דלעיל הוא אף בב' חברים ומשום דאסור למכור את הטבל, והכא קמ"ל דה"נ יש לאסור בדמאי בחבר וע"ה שירשו משום דאסור למכור דמאי לע"ה. - **ד** הרמב"ם בפיהמ"ש במהדו"ק פירש למתניתין דלעיל דאינה מדיני או"ה אלא מדיני ממונות, ונתבאר לעיל שם אות א', ולפ"ז זהו דתנן הכא דאסור לומר לו טול אתה חטים ואני שעורים משום איסור מכירת דמאי.

ד] **אתה יין שבמקום פלוני ואני יין שבמקום פלוני,** הטו"א בחגיגה כ"ה ב' הק' דלפירש"י דהאיסור הוא משום דנותן לע"ה פרות שהוכשרו, הרי לא שייך כן כלל כשאומר טול אתה יין שבמקום פלוני ואני יין שבמקום פלוני, שהרי ביין לא שייך הכשר וא"כ ב' היינות טמאין הן,[[514]](#footnote-514) - ובהגה' ברוך טעם שם תמה על קו' זו, שהרי עיקר המכשול דלפנ"ע הוא כשהחבר מחליף ונותן לע"ה משלו דרך חליפין, וע"כ לא הותר אלא במין אחד דיש ברירה ולא הגיע ליד ע"ה מחלקו של חבר, אך בב' מינין דאין ברירה, הרי דאף דשניהם טמאין מ"מ כיון דמגיע לע"ה מידו של חבר אסור, אלא יש לו לחלק כל מין בפנ"ע ויהא עליו דין ברירה ולא הגיע כלל מחלקו של חבר ליד הע"ה.

אך לכאו' מכוון קו' הטו"א הוא משום דכל דיש לע"ה פירות טמאים מותר להחליפן בפירות אחרים טמאים, ולי"ב משום לפנ"ע, כיון דבלא"ה יש לו פירות טמאים, והחלפת הפירות אינה מוספת איסור כלל, וע"כ כל דב' המינים טמאים דאף אם יחלק כל מין בפנ"ע יהא להע"ה פירות טמאים, מותר לומר לו טול אתה מין זה ואני מין זה, דאף דבכה"ג אין ברירה ומגיע לע"ה מחלקו של חבר, לי"ב איסורא, כיון דהוא מחליף עמו פירות טמאים בפירות טמאים, וזהו שהק' דא"כ מ"ט תני דמותר לומר טול אתה יין שבמקום פלוני ואני יין שבמקום פלוני, הרי בכה"ג דיין דשניהם הוכשרו, הדין נותן דאף בב' מינים מותר לומר לו טול אתה מין זה ואני מין זה,[[515]](#footnote-515) וצ"ע.

ה] **אבל לא יאמר לו טול אתה חטים ואני שעורים,** בטעמא דמילתא דבב' מינים אסור לומר לו טול אתה מין זה ואני מין זה מצינו כמה דרכים, ונתבארו לעיל מ"ח אות ה'.

ו] **טול אתה לח ואני אטול את היבש,** הריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו דהך בבא אינה משום איסור מכירת דמאי, אלא היינו משום דאסור למכור לע"ה לח ויבש, אך הרמב"ם בפי"א ממעשר ה"ו פירש דאף הך בבא היא משום איסור מכירת דמאי.

ז] ובעיקר מש"כ הריבמ"צ ודעימי' דהך בבא היא משום איסור מכירת לח ויבש לע"ה, צע"ג, דהרי הא דאסור למכור לע"ה לח ויבש, פירשו הריבמ"צ והר"ש לעיל פ"ב מ"ג דהוא משום דאין מוסרין טהרות לע"ה, והרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דהוא משום דאסור לגרום טומאה לחולין שבא"י, והכא כיון דירשו את אביהן ע"ה, הרי הלח שירשו ממנו הוא בחזקת טמא, כדתניא בתוספתא פ"ו ה"ט ומייתינן לה בחגיגה כ"ה ב' דאותו חבר שורף את הלח ומניח את היבש, וא"כ מ"ט אסור ליתנו לע"ה, ושו"ר שכבר תמה ע"ז הלחם שמים, וכתב דהוא פליאה נשגבה לא אוכל לה, וכן הק' התוס' אנשי שם.[[516]](#footnote-516)

ח] בעיקר הך דינא דאסור לומר טול אתה לח ואני אטול את היבש, צ"ב דאף דאסור למכור לע"ה לח ויבש ואסור למכור לו דמאי, הרי במין אחד יש ברירה, וא"כ מ"ט אסור לומר לו טול אתה לח ואני אטול את היבש,[[517]](#footnote-517) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י בחגיגה כ"ה ב' ד"ה שורף את הלח משמע כמש"כ המלבושי יו"ט בדיני ברירה סימן א' דהלח היינו יין ושמן, ולפ"ז הא דטול אתה לח ואני אטול את היבש, היינו שאומר טול אתה יין ושמן ואני אטול תבואה שלא הוכשרה, דהוו ב' מינין. - **ב** המאירי בחגיגה שם כתב די"מ דלח ויבש היינו פירות לחים ופירות יבשים דחשיבי כב' מינים משום דהיבש משתמר ביותר.[[518]](#footnote-518) - **ג** המאירי כתב לפרש עוד דלח ויבש היינו פירות שהוכשרו ופירות שלא הוכשרו, איירי הכא בב' מינים כגון חטין שהוכשרו ושעורים שלא הוכשרו.[[519]](#footnote-519) - **ד** הטו"א שם כתב דאיירי הכא בתרומה דהלח טעון שריפה דנטמא בטומאת ע"ה והיבש אינו טעון שריפה, וע"כ חשבינן לה כב' מינים.[[520]](#footnote-520) - **ה** התפא"י כתב בשם אביו דפירות שהוכשרו ופירות שלא הוכשרו חשיבי כב' מינין,[[521]](#footnote-521) והמשנ"ר כתב דהיינו משום דהפירות שהוכשרו הוו בחזקת טומאה והפירות שלא הוכשרו טהורים, וע"כ חשבינן להו כב' מינים, וכ"כ התוס' אנשי שם.[[522]](#footnote-522)

ט] הטו"א בחגיגה שם הק' לדעת רש"י דהא דתנן ברישא טול אתה חטים שבמקום פלוני וכו' היינו דטול אתה חטים שהוכשרו ואני חטים שלא הוכשרו, דא"כ היינו סיפא טול אתה לח ואני יבש דלח היינו שהוכשרו ויבש היינו דלא הוכשרו, וגם תיקשי רישא אסיפא דברישא תני דיכול לומר טול אתה חטים דהיינו הוכשר ולא הוכשר ובסיפא בלח ויבש אינו יכול לומר כן, - והמלבושי יו"ט בדיני ברירה סימן א' כתב דבד' רש"י מבו' דלח ויבש היינו יין ושמן ותבואה, וכמש"נ לעיל, ומה"ט הוא דאינו יכול לומר לו טול אתה לח ואני אטול את היבש משום דהוו ב' מינים.

י] התוי"ט עמד דמ"ט תני דטול אתה לח ואני אטול את היבש ולא תני איפכא, וכתב דהוא משום דודאי אין החבר אומר כן, שהרי הלח שהוכשר לטומאה והוא ביד הע"ה הוי בחזקת טמא, - ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דרבותא קמ"ל, דאי הוה תני דלא יאמר טול אתה יבש ואני אטול את הלח, הו"ל דכל הא דאסור הוא משום דאיכא תרתי לגריעותא דאסור למכור היבש לע"ה וגם אסור ליקח הלח ממנו,[[523]](#footnote-523) אך כשאומר טול אתה לח ואני אטול את היבש דלקיחת היבש מותר ואין אסור אלא למכור את הלח, הו"ל דכיון דליכא תרתי לגריעותא לא אסרו בירושה, וקמ"ל דאף בכה"ג אסור.

**פ"ו מ"י**

א] **גר ונכרי שירשו את אביהן נכרי,** בקידושין י"ז ב' אמר רבא דהא דגר יורש את אביו נכרי אינו מדאורייתא אלא מדרבנן שמא יחזור לסורו, ופירש"י דהא דאינו יורשו מדאורייתא הוא משום דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי ואינו מתייחס אחר אביו, וכ"כ התו"י שם, - אך התורי"ד שם כתב בתו"ד דהוא משום דרחמנא אפקרי' לזרעי' דנכרי כדכתיב וזרמת סוסים זרמתם.[[524]](#footnote-524)

ב] התו"י בקידושין שם הק' דמ"ט חיישינן שמא יחזור לסורו, הרי אף אם יחזור לסורו אינו יורש את אביו, שהרי מיד שנתגייר הוי כקטן שנולד ואם יחזור לסורו יש לו דין ישראל מומר, וכתבו דהיינו דיטעה להיות לו חלק בירושת אביו.

ובתוס' הגרע"א במשנתינו כתב לדון דבגונא דחזר לסורו ואח"כ מת אביו אינו יורש את אביו, והיינו משום דבכה"ג לא תיקנו ואוקמוה אדינא דאינו יורש את אביו, ואף דאם מת אביו לאחר שנתגייר ואח"כ חזר לסורו י"ל דכבר זכה בירושתו ולא פקע מיני', אבל בחזר לסורו בחיי אביו י"ל דאינו יורש, ובהוספות מכת"י צידד כן לדינא, ועמד ע"ז הפוסקים בחו"מ סימן רפ"ב שלא הזכירו לדין זה, ועי' מה שהוסיף בזה בתשו' הגרע"א שהביא התפא"י.

ג] **יכול הוא לומר לו וכו' אם משבאו לרשותו אסור,** בטעם האיסור בזה אמרו בקידושין י"ז ב' דהוא משום דחליפי ע"ז קא שקיל, ובפשוטו היינו דהמעות אסורין מדינא משום דהוו חליפי ע"ז וע"ז תופסת דמי', - אך בפירש"י שם כתב דהאיסור בזה הוא משום דקא מיתהני מאיסוה"נ, וכ"כ הר"ן שם, ובהגה' הב"ח על הר"ן שם עמד בזה דמ"ט לא אסרו משום דהאחים שחלקו לקוחות הן וע"ז תופסת דמי', וכתב דהוא משום דלאו לכל מילי כלקוחות דמי, ועמש"כ בזה הזכרון שמואל בסימן נ"ב ובשיעורי הגר"ש בקידושין שם אות רס"ג ואילך.

ד] והרמב"ם בפי"ג ממאכ"א הכ"ב כתב דהא דגר ונכרי שהיו שותפין אין הגר יכול לומר לנכרי טול אתה ע"ז ואני מעות, הוא משום דרוצה בקיומן כדי שיטול כנגדן, ומבו' דאין האיסור בזה מדינא דחליפי ע"ז או משום דנהנה בע"ז, אלא הוי האיסור משום דרוצה בקיומו, והזכרון שמואל בסימן נ"ב ובשיעורי הגר"ש בקידושין שם אות רס"ה כתב דמקור ד' הרמב"ם הם מסוגיית הגמ' בע"ז ס"ד ב', ושו"ר שכבר כתב כן המלבושי יו"ט בדיני ברירה סימן ז' (ד"ה גם מה), ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

ה] **טול אתה עבודה זרה ואני אטול את המעות,** בקידושין שם מייתי רבא מינה דגר אינו יורש את אביו מדאורייתא, דאם הי' יורש את אביו מדאורייתא היאך מותר לומר טול אתה ע"ז ואני אטול מעות הרי חליפי ע"ז קא שקיל,[[525]](#footnote-525) ובע"כ דאינו יורש את אביו אלא מדרבנן, - והתו"י שם כתבו דהא דשרינן מכח הא דאינו יורש את אביו אלא מדרבנן, ולא חשיב כנוטל חליפי ע"ז, הוא משום דחכמים לא תיקנו לו ירושה אלא בהיתר והם אמרו והם אמרו, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש שם דהוא משום דחכמים הקנו לו את ההיתר, ועמש"כ הריטב"א שם.

ו] ובע"ז ס"ד א' אמרו דהא דיכול לומר לו טול את ע"ז ואני אטול את המעות, הוא משום דהקילו חכמים בירושת גר שמא יחזור לקלקולו, אך אלמלי כן הי' אסור משום דרוצה בקיומו, וכ"כ הרמב"ם בפי"ג ממאכ"א הכ"ב, - ובפשוטו מבו' מזה דאף דירושת הגר אינה אלא מדרבנן, אכתי הי' לנו לאסור בזה מדינא דרוצה בקיומו, דע"ז ל"מ מידי הא דהקנו לו חכמים את ההיתר, דאכתי הוא רוצה בקיומו של הע"ז, אלא דהקילו חכמים בכך שמא יחזור לקלקולו,[[526]](#footnote-526) ועמש"נ להלן אות ט' בדעת רש"י דסוגיית הגמ' בע"ז פליגא על סוגיא דקידושין.

ז] התוס' בקידושין שם הק' דהיאך שמעינן מהכא דאין גר יורש את אביו נכרי אלא מדרבנן, הרי אף אם הוא יורשו מדאורייתא י"ל דמותר לומר טול אתה ע"ז ואני מעות משום דיש ברירה דהוברר הדבר דזהו חלקו ואי"ז חליפי ע"ז, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דבע"כ דאין הטעם משום ברירה, דא"כ אפי' באו לרשותו יהא מותר, ובסיפא תנן דמשבאו לרשותו אסור, ועמש"נ בזה להלן אות י'. - **ב** הרשב"א שם כתב דהוא משום דבב' מינים אין ברירה, כדתנן לעיל מ"ח דלא יאמר לו טול אתה חטים ואני שעורים, וכ"כ התורי"ד שם, וכ"כ המהרי"ט שם והטו"א בחגיגה כ"ה ב' ובתוס' הגרע"א במשנתינו, ועמש"נ בזה להלן אות ?. - **ג** הריטב"א שם כתב דבע"כ דאין הטעם משום ברירה מדקתני ירשו, ותניא נמי באידך מתניתא דדוקא ירשו אבל נשתתפו אסור, ואי הא דשרי בירשו הוא משום דיש ברירה יש להתיר אף בנשתתפו, דכיון דיש ברירה הרי הוברר הדבר שזהו חלקו המגיע לו, ובע"כ דהא דשרי בירשו הוא משום דאינו יורש אלא מדרבנן, אך בנשתתפו דאית לי' זכי' גמורה אסור דחליפי ע"ז קא שקיל, וכ"כ התוס' הרא"ש והמאירי שם.[[527]](#footnote-527)

ח] בטעם הא דלא שרי הכא משום ברירה ואי"ז חליפי ע"ז, מצינו כמה דרכים, **א** לדעת הרשב"א ודעימי' הוא משום דבב' מינים אין ברירה. - **ב** הריטב"א בקידושין שם כתב דהוא משום דאין ברירה, ועד"ז כתב המאירי שם דהוא משום דקי"ל דבדאורייתא אין ברירה. - **ג** הריטב"א שם כתב לפרש עוד דאף אם יש ברירה מ"מ ה"ז אסור מדרבנן משום דרוצה בקיומו.[[528]](#footnote-528)

ט] התוס' בחגיגה כ"ה ב' ד"ה חבר וע"ה כתבו בשם רש"י דטעם הא דיכול לומר לו טול אתה ע"ז ואני מעות הוא משום דיש ברירה, והטו"א שם תמה ע"ז דזה דלא כמו שאמרו בקידושין דהא דשרי הוא משום דירושת הגר מדרבנן, והרי דאין טעם ההיתר משום דיש ברירה.[[529]](#footnote-529)

וי"ל דמקור ד' רש"י לפרש דטעם ההיתר הוא משום ברירה הוא מסוגיית הגמ' בע"ז ס"ד א' דפרכינן אהא דאסר רב ששת ברוצה בקיומו מהא דשרי הכא לומר טול אתה ע"ז ואני מעות, ומשני רב פפא דשאני ירושת הגר דאקילו בה רבנן גזירה שמא יחזור לקלקולו, ואמרו תניא נמי הכי בד"א שירשו אבל נשתתפו אסור, וצ"ב דמה מייתינן מינה דהא דשרי הוא משום דהקילו חכמים בירושת הגר, הרי הא דשאני ירשו מנשתתפו הוא משום דבנשתתפו הוי שלו מדאורייתא וחליפי ע"ז קא שקיל ובירשו אין הירושה אלא מדרבנן וע"כ הוא דשרי, וכמו שאמרו בקידושין שם, ועמש"כ בזה בתשו' הגר"ש איגר שבתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן רכ"א סק"ח, - ובע"כ דסוגיית הגמ' בע"ז פליגא וס"ל דהא דשרי בירשו הוא משום דיש ברירה, וה"נ הי' לנו להתיר בנשתתפו, והא דאסרו בנשתתפו הוא משום דרוצה בקיומו, ובירשו הקילו חכמים כדי שלא יחזור לקלקולו,[[530]](#footnote-530) - ושוב מצאתי שכבר כתב כן המלבושי יו"ט בדיני ברירה סימן ז' ד"ה גם מה.

י] **אם משבאו לרשותו אסור,** המאירי בקידושין י"ז ב' כתב דהיינו דאם באו לרשותו מצד חלקו זכה ונעשה שלו וע"כ אסור לומר טול אתה ע"ז ואני מעות, ומבו' דהא דבאו לרשותו היינו שכבר חלקו ונטל הגר את חלקו.

אך התוס' בקידושין י"ז ב' ד"ה חליפי ע"ז כתבו דאם הא דיכול לומר לו טול אתה ע"ז ואני מעות הוא משום דיש ברירה, יש להתיר אף משבאו לרשותו, וממה שאסרו משבאו לרשותו הוכיח רבא התם דאין טעם ההיתר משום ברירה, וצ"ב דאחר שחלקו מה מקום יש לדין ברירה, והמהרי"ט שם כתב בדעתם דלישנא דמשבאו לרשותו משמע שהכל בא לידו בלא בירור, וכתב דכ"נ גם מהא דתני אסור, דמשמע דקאי אהא דקתני לעיל יכול לומר לו טול אתה וכו', דמשמע דעדיין לא חלקו, מדלא קאמר אסור להחליפם, ואפ"ה ה"ז אסור, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, ובמש"כ המקנה שם, ובמש"כ הזכרון שמואל בסימן נ"ב סק"ז.

ובתשו' הגר"ש איגר שבתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן רכ"א אות ו' הוסיף לפרש בזה, דטעם הא דאסרו בבא לרשותו אף קודם חלוקה, הוא משום דכל מה שהתירו מכח הא דירושת הגר דרבנן, הוא משום דהם אמרו והם אמרו דבנידון כזה לא יהא לו ירושה כדי שיהא יכול לומר טול אתה וכו', וכל שבאו לרשותו לא רצו לתקן הצלה זו ואוקמוה אדינא.

יא] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דתניא דישראל ונכרי שקנו ביתו של נכרי והיה שם יין נסך וע"ז ומעות לא יאמר לו טול אתה היין וע"ז ואני מעות, ופריך עלה ממשנתינו דיכול לומר לו טול אתה ע"ז ואני מעות וכו', ומשני דלא פליגא דהרי תנן דאם משבאו לרשות הגר אסור, והכא מכיון שקנה כמו שנכנס לרשותו.

והמלבושי יו"ט בדיני ברירה סימן ז' כתב להוכיח מד' הירושלמי דהא דמשבאו לרשותו אסור לאו היינו דכבר חלקו ונטל הגר את חלקו, כמש"נ לעיל אות י' מד' המאירי, דא"כ אי"ז ענין לישראל ונכרי שקנו ביתו של נכרי ועדיין לא חלקו, דכל מה שאסרו בבאו לרשותו הוא משום דכבר חלקו וזכה הגר בחלקו והוי חליפי ע"ז ממש, אך בישראל ונכרי שקנו ביתו של נכרי וכו' שפיר י"ל דשרי משום ברירה, ובע"כ מד' הירושלמי דהא דמשבאו לרשותו היינו שבאה כל הירושה לרשותו, ואף בכה"ג לא התירו לומר טול אתה ע"ז ואני מעות,[[531]](#footnote-531) וכמש"נ לעיל אות י' בד' התוס', וע"כ ה"נ בישראל ונכרי שקנו ביתו של נכרי דכיון שקנה הוו הע"ז והיי"נ ברשותו, וע"כ לא מצי למימר טול אתה היין וע"ז ואני מעות.

יב] בד' הר"ש והרא"ש מבו' להדיא דד' הירושלמי מתישבים עם סוגיית הגמ' בקידושין י"ז ב',[[532]](#footnote-532) וצ"ב, שהרי להדיא תניא התם דבד"א כשירשו אבל כנשתתפו אסור, ומפרשינן התם דהיינו משום דכל הא דשרי ולא אסרינן משום דחליפי ע"ז קא שקיל הוא משום דירושת הגר אינה אלא מדרבנן, וע"כ הוא דבנשתתפו אסור, וא"כ הרי מה"ט הוא שאסרו בישראל ונכרי שקנו ביתו של נכרי וכו', ומאי פרכינן מינה.

ויש ללמוד מזה, דעיקר הא דמפלגינן הכא בין קודם שבאו לרשותו לאחר שבאו לרשותו, היינו משום דכל הא דשרי הוא משום דירושת הגר דרבנן והקילו חכמים שלא לחשבו כמו שזכה בהן, ועמש"נ להלן אות י"ג להוכיח כן מד' הר"ש והרא"ש, וע"כ כ"ז הוא קודם שבאו לרשותו, אך אחר שבאו לרשותו זכה בהן זכי' גמורה,[[533]](#footnote-533) וכ"נ להדיא בל' הר"ש דמה שאסרו משבאו לרשותו הוא משום דליכא בזה לה"ט דירושת הגר דרבנן, וזהו דמשני הירושלמי דמהא דבבאו לרשותו אסור נלמד דיש לאסור בזה משום חליפי ע"ז, וכל הא דשרי קודם שבאו לרשותו הוא משום דירושת הגר דרבנן, אך בישראל ונכרי שקנו ביתו של נכרי וכו' דהוי שלו מדאורייתא אסור לומר לו טול וכו' משום חליפי ע"ז.

יג] הר"ש והרא"ש כתבו דהא דבמתניתין לעיל בחבר וע"ה שירשו את אביהן ע"ז לא מפליג בטול אתה חטין ואני שעורים בין עד שלא באו לרשותו למשבאו לרשותו, הוא משום דירושה דאורייתא היא, וע"כ אף עד שלא באו לרשותו אסור, ומבו' בדבריהם דאם ל"ה ירושת החבר אלא מדרבנן הי' מותר לומר טול אתה חטים ואני שעורים קודם שבאו לרשותו.

אמנם הנה למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש בקידושין שם דהא דשרי לומר טול אתה ע"ז ואני מעות מכח הא דאינו יורש את אביו אלא מדרבנן, ולא חשיב כנוטל חליפי ע"ז, הוא משום דחכמים לא תיקנו לו ירושה אלא בהיתר וחכמים הקנו לו את ההיתר, ונתבאר לעיל אות ה', הרי דכ"ז הוא הכא דהע"ז והיי"נ אסורין בהנאה, ובזה הוא דאמרינן דהקנו לו חכמים את המעות המותרין, אך בההיא דלעיל הרי אף אם לא היתה ירושת החבר אלא מדרבנן, הרי הקנו לו חכמים חלק בכל הפירות, ול"ה יכול לומר טול אתה חטים ואני שעורים,[[534]](#footnote-534) ומד' הר"ש והרא"ש מבו' שפירשו דהא דשרי לומר טול אתה ע"ז וכו' מכח הא דאינו יורש את אביו אלא מדרבנן, היינו דהקילו חכמים שלא לחשבו כמו שזכה בהן, (ומה"ט הוא דכל שבאו לרשותו אסור, וכמש"נ בדעתם לעיל אות י"ב), וע"כ ה"נ הוא בחבר וע"ה דאם לא היתה ירושת החבר אלא מדרבנן הי' יכול לומר טול אתה חטים ואני שעורים.

יד] במש"כ התוס' בקידושין ודעימייהו לדון להתיר הכא משום ברירה, הק' בתוס' הגרע"א במשנתינו דהרי בכולה פירקין מבו' דליכא למימר ברירה אלא במין אחד, אך בב' מינים ליכא למימר ברירה דיש לכל אחד חלק בכל מין ומין, וכ"ה להדיא בבכורות נ"ו ב' דבחלקו גדיים כנגד תיישים ליכא למימר ברירה, וכן הק' הטו"א בחגיגה כ"ה ב',[[535]](#footnote-535) וביותר תמה הטו"א שם בד' התוס' בחגיגה שם שכתבו בשם רש"י בההיא דחבר וע"ה שירשו את אביהם ע"ה וכו' דהוא משום ברירה דמעיקרא הוברר הדבר שאלו לחלקו נפל אבל בב' מינים לא אמרינן הוברר הדבר, וכתבו עוד בשמו דהא דהכא יכול לומר טול אתה ע"ז ואני מעות הוא משום ברירה, ולכאו' דבריהם סותרים זל"ז, דכיון שכתבו דבב' מינים לא אמרינן הוברר הדבר, היאך פירשו דהא דיכול לומר טול אתה ע"ז ואני מעות הוא משום ברירה אף דהוי ב' מינים.

והאמרי ברוך בהגה' לטו"א שם כתב בדעת התוס' בחגיגה די"ל דכל הא דבב' מינים אין ברירה הוא בדאורייתא, אך בדרבנן אף בב' מינים יש ברירה, וע"כ הוא דבירושת הגר שאינה אלא מדרבנן אמרינן ברירה אף בב' מינים,[[536]](#footnote-536) וצ"ל לפ"ז דדינא דלעיל מ"ח חשיב כדאורייתא וע"כ לא אמרינן בזה ברירה בב' מינים, ועמש"נ לפרש בזה לעיל מ"ח אות ב' בהערה.

והמלבושי יו"ט בדיני ברירה סימן ז' ד"ה אבל לפע"ד כתב לישב למש"כ הריטב"א בע"ז ס"ד א' בהא דטול אתה ע"ז ואני מעות די"ל דאף למ"ד דאין ברירה מ"מ הכא יש ברירה דאנן סהדי דמתחילת ירושה האי ניח"ל בע"ז והאי ניח"ל במעות וכמבורר מתחילתו דמי, וי"ל עד"ז לדעת התוס', דאף דבעלמא בב' מינים לא אמרינן הוברר הדבר למפרע, מ"מ הכא שפיר י"ל ברירה אף בב' מינים, דאנן סהדי דזה ניח"ל בע"ז וזה ניח"ל במעות,[[537]](#footnote-537) ועיי"ש שכתב להוכיח כן מסוגיית הגמ' בע"ז שם דמייתינן מהא דבנשתתפו אסור, דכל הא דבירשו שרי הוא משום דאקילו רבנן בירושת הגר, ותיקשי דהרי בנשתתפו יש לאסור מדינא משום דאין ברירה בב' מינים וחליפי ע"ז קא שקיל, ובע"כ דבע"ז ומעות י"ל ברירה אף דהוו ב' מינים, וכ"כ האמרי בינה בהגהתו לדברי חיים חמץ סו"ס א',[[538]](#footnote-538) - ועמש"כ בזה החזו"א בשביעית סימן ד' סקי"ט בע"א.

טו] בקידושין שם מסייעינן למה שאמרו שם דטעם הא דשרי לומר טול אתה ע"ז ואני מעות ולא אמרינן דחליפי ע"ז קא שקיל הוא משום דירושת הגר דרבנן וגזירה שמא יחזור לסורו, מהא דתניא בד"א כשירשו אבל נשתתפו אסור, והריטב"א שם כתב דהיינו דמהתם מוכח דאין טעם ההיתר משום ברירה, דא"כ מ"ט בנשתתפו אסור, ובע"כ דטעם ההיתר הוא משום דירושת הגר דרבנן וכו', וכ"כ התוס' בע"ז ס"ד ב' סוד"ה תניא נמי הכי.

ובתשו' הגר"ש איגר שבתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן רכ"א סק"ח הק', דהרי בסוגיית הגמ' בע"ז ס"ד א' אמרו דמדינא הי' לנו לאסור לומר טול אתה ע"ז ואני מעות משום דרוצה בקיומו, והא דשרינן הכא לומר כן הוא משום דהקילו חכמים בירושת הגר שמא יחזור לקלקולו, וא"כ היכא מוכחינן מהא דבנשתתפו אסור דאין טעם ההיתר בירשו משום ברירה, הרי לעולם י"ל דהא דבירשו שרי הוא משום דיש ברירה, והא דבנשתתפו אסור הוא משום דרוצה בקיומו.

ובתשו' הגרע"א שם סימן רכ"ב סקכ"ד כתב לישב דס"ל להגמ' דכיון דגר ונכרי שירשו הקילו חכמים באיסורא דרוצה בקיומו משום החשש שיחזור לקלקולו, גם בנשתתפו יש להקל מה"ט, ולא ס"ל להגמ' לחלק דשאני ירושה דעומד לכך ומצוי תמיד ומשא"כ בנשתתפו דהוי מקרה בעלמא, ועיי"ש שכתב להוכיח כן מד' הריטב"א בקידושין שם דגם בנשתתפו יש מקום להקל משום שמא יחזור לקלקולו ובע"כ דמה שאסרו בנשתתפו הוא משום דחליפי ע"ז קא שקיל משום דאין ברירה, ובע"כ דהא דבירשו שרי הוא משום דירושת הגר דרבנן.[[539]](#footnote-539)

**פ"ו מי"א**

א] **המוכר פירות בסוריא ואמר משל א"י הם חייב לעשר,** בתשו' הרמב"ם סו"ס קכ"ט כתב דאף דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורין מתרו"מ, מ"מ כל שיצאו לסוריא חייבין מדרבנן, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מתרומות הכ"ב,[[540]](#footnote-540) וע"כ הוא חייב לעשר.

ב] **מעושרין הן נאמן שהפה שאסר הוא הפה שהתיר,** הר"ש כתב דהיינו דנאמן במיגו דאי בעי אמר של חו"ל הם דבחו"ל לא גזרו על הדמאי,[[541]](#footnote-541) ומבו' בדבריו דהא דהי' נאמן לומר דהם של חו"ל הוא משום דרוב פירות שבסוריא באים מחו"ל, וכ"כ הרא"ש, - אך הראב"ד בפי"ב ממעשר הי"א כתב דהא דנאמן לומר מעושרין הן הוא משום דרוב פירות שבסוריא משל נכרים הם ומסתמא אינו חייב לעשר, והיינו משום דבסוריא יש קנין לנכרי להפקיע מן המעשר, וכמו שאמרו בגיטין מ"ז א'.[[542]](#footnote-542)

ג] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דסוריא אין חייב בה במעשר אלא מי שקנה שם שדה חייב להפריש מעשר מן הצומח בשדהו, אבל הקונה פירות מפירות סוריה אינו חייב לעשר דמאי,[[543]](#footnote-543) וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במעשרות פ"ה מ"ה דמי שקנה בסוריא פירות שדה אחר אינו חייב במעשר, וכ"ה משמעות דבריו בפיהמ"ש בשלהי חלה ובאהלות פי"ח מ"ז, - והמעדני ארץ בפ"א מתרומות הט"ו כתב בדעתו דהשוכר קרקע מישראל בסוריא פטור מן המעשר ואינו חייב במעשר אלא בפירות קרקע שלו,[[544]](#footnote-544) והא דתנן הכא דאם ידוע שיש לו שדה בסוריא חייב לעשר, הוא משום דהמוכר כבר נתחייב ותו לא פקע מהן החיוב, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם בהלכותיו שם חזר בו ולא פטר אלא בקונה פירות מן הנכרי בסוריא.

אך הדרך אמונה בביאוה"ל בפי"ב ממעשר הי"א כתב דלעולם אף השוכר קרקע מישראל בסוריא חייב במעשר, ועיי"ש שהוכיח כן, ומכוון הרמב"ם הוא לאפוקי הלוקח מן השוק ואינו יודע אם הוא משל ישראל או משל גוי, דע"ז לא גזרו חכמים,[[545]](#footnote-545) ועיי"ש שכתב דש"ר פליגי ע"ז, וקי"ל כוותייהו, - ועיי"ש שכתב דלפ"ז מתפרש בע"א הא דתנן הכא דנאמן משום דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, והיינו משום דהלוקח מן השוק בסוריא פטור, וא"צ למש"כ הר"ש והרא"ש דהוא משום רוב פירות שבסוריא באים מחו"ל או למש"כ הראב"ד דהוא משום דרוב פירות שבסוריא משל נכרים.

ד] **אם ידוע הוא שיש לו שדה בסוריא חייב לעשר,** הר"ש והרא"ש כתבו דהיינו דחייב לעשר דמאי,[[546]](#footnote-546) ומבו' לפ"ז דגזרו בסוריא על הדמאי.

אמנם הנה הרמב"ם בפי"ג ממעשר ה"ד כתב דפירות שידוע שהן מפירות הארץ שהחזיקו בה עולי בבל אע"פ שהן נמצאות בסוריא וכו' הרי אלו חייבין בדמאי, ומשמע דרק פירות א"י חייבין בדמאי אף בסוריא אך פירות סוריא פטורין מן הדמאי, וכ"נ בדבריו שם ה"ה וה"ו, וכ"נ בד' הרדב"ז שם ה"ג שנקט כן בדעתו, - ובישוב הא דתנן הכא דאם ידוע שיש לו שדה בסוריא חייב לעשר, כתב הדרך אמונה בביאוה"ל שם ה"ג דצ"ל דהכא איירי בידוע שהוא חשוד, וע"כ חייב לעשר, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

אך המהר"י קורקוס שם פי"ב הי"א כתב דממשנתינו מוכח דגזרו בסוריא על הדמאי, ושם פי"ג ה"ד כתב לדחוק בל' הרמב"ם שם דמודה דגזרו בסוריא על הדמאי, והא דסתם פירות שבסוריא פטורין הוא משום דתלינן שהם של נכרים או משום דתלינן שהם של חו"ל, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

ה] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דהא דכשיש לו שדה משלו חייב לשער, הוא כשרוב מכנסו משלו, והיינו דרוב הפירות שהוא מוכר הם מאותה שדה, ומבו' דאם אין ידוע שרוב הפירות שמוכר הם משדהו פטור, אף דספק הוא שמא הפירות משדהו, ושמא הוא משום דהו"ל כספק ספיקא, דספק אם הוא משלו, ואת"ל שהוא משלו שמא הוא מעושר, ותליא במש"נ לעיל פ"א מ"א אות ג' ואילך אם מהני ספק ספיקא בדמאי, וצ"ע.

ו] המקד"ד בסימן נ"ז סק"ב נסתפק בגונא דיש לו שדה אחת בסוריא ואמר על הפירות של א"י הן ומעושרין הן אם נאמן לפוטרן ממע"ש, דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, דאם ל"ה אומר דשל א"י הן היו פטורין ממע"ש למש"כ הרמב"ם בפ"א ממע"ש הי"ד דסוריא פטורה ממע"ש אפי' מדרבנן, ועיי"ש שכתב להוכיח ממתניתין דמעשרות פ"ב מ"א דכל שאינו נאמן בכל דבריו משום הפה שאסר, לא אמרינן הפה שאסר על מקצת דבריו, וה"נ הכא דכוותה, ועמש"נ בזה במעשרות שם אות י' ובהערה שם.

**פ"ו מי"ב**

א] **ע"ה שאמר לחבר קח לי אגודת ירק קח לי גלוסקן אחד לוקח סתם ופטור,** בעירובין ל"ז ב' פליגי בה תנאי דלר' יוסי א"צ לעשר ולחכמים צריך לעשר, ומפרשינן התם דפליגי אם יש ברירה, ופירש"י דהיינו דאיירי בחבר שהי' הולך לשוק ליקח לו ירק לעצמו ואמר לו ע"ה קח גם לי אגודת ירק, ולר' יוסי א"צ חבר לעשר דמאי מאותה שנתן לע"ה, אע"פ שלקחן מע"ה ולקח את שלו ושל ע"ה סתם ולא פירש כשקנאן זה לי וזה לע"ה, והיינו משום דיש ברירה כשנותנו לע"ה שזו לצורכו לוקחה ואין חבר זו מוכרה לו, ולחכמים צריך לעשר משום דאין ברירה וי"ל דזו לצורך חבר לקחה והוא חוזר ומחליפה לע"ה ואין חבר רשאי למכור לע"ה דבר שאינו מתוקן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, והריבמ"צ והר"ש והרא"ש במשנתינו.

והשערי צדק בפי"ג ס"ז כתב ללמוד מהכא דמותר לחבר להיות שליח לקנות לע"ה בעד מעותיו, וכדחזינן דמהני הא דיש ברירה להתיר ליתן לו את האגודה שקנה לצרכו, והרי דמותר לו לקנות דמאי לע"ה, - אך החזו"א בסימן י"ד סקי"ז נקט בפשיטות דאסור החבר ליעשות שליח לע"ה להביא לו דמאי, ואף ליתן לו דמאי משלו אסור, וכמש"כ כן בסימן ז' סק"ד, ועמד לפ"ז דא"כ מ"ט שרי הכא מכח הא דיש ברירה, הרי אסור החבר לקנות דמאי לע"ה, וכתב דאפשר דאיירי בעני או באכסנאי דמותר לו ליקח דמאי אבל חבר אסור לו למכור דמאי אפי' לאכסנאי ולא הותר אלא ליתן לו בחינם, וצ"ע.

ב] בפי' ר"ח בעירובין שם פירש דהנידון הוא כשקנה החבר ב' אגודות ועישר על אחת מהן ואח"כ נתן לע"ה אחת, דלר' יוסי מותר החבר לאכול את הנשארת לו וא"צ לעשר עלי', דכיון שלקחה לעצמו נתברר דהמעשר שהוציא מקודם הוא על אגודה זו, ולחכמים צריך לעשר דאין ברירה, והרשב"א שם הק' ע"ז דאם אין ברירה, מ"ט לא נאסר אלא לאכול את שלו עד שיעשר, הרי הדין נותן שיהא עליו לעשר את מה שנותן לע"ה, דכיון דאין ברירה הו"ל כמוכר לע"ה את שלו ואסור למכור לו עד שיעשר,[[547]](#footnote-547) וכן הק' התוס' הרא"ש והריטב"א שם, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"י ממעשר ה"ח.

ולכאו' י"ל בדעת הר"ח דהך תנא ס"ל דבדאורייתא אין ברירה ובדרבנן יש ברירה, וע"כ אף דאסור לאכול את שלו עד שיעשר, משום דמעשר דאורייתא ואין ברירה, ואף מעשר ירק דרבנן הוי עיקרו דאורייתא, מ"מ מותר ליתן לע"ה וא"צ לעשר, דבאיסור המכירה לע"ה דהוא מדרבנן יש ברירה.[[548]](#footnote-548)

וי"ל עוד בזה, דהנה נתבאר לעיל מ"ח אות ד' בהא דתנן התם דיכול לומר לו טול אתה חטים שבמקום פלוני ואני חטים שבמקום פלוני, דמשמעות ד' הרמב"ם דאי"ז משום דיש ברירה, אלא הוא משום דבכה"ג לא חשיב כמוכר טבל משום דבע"כ צריך ליתן לו את החצי המגיע לו, וכ"כ החזו"א בשביעית סימן ד' סק"ט דכל שחברו כופהו בדין לתת לו לא מקרי מוכרו ולי"ב משום לפני עור ולענין דין לפני עור חשבינן לו כנוטל את שלו, וי"ל כן גם בדעת הר"ח, ומה"ט הוא דאף דס"ל לחכמים דאין ברירה וע"כ צריך לעשר על האגודה שלקח לעצמו, מ"מ א"צ לעשר את מה שנותן לע"ה, ולי"ב לאיסורא דמוכר טבל, משום דבע"כ צריך ליתן לע"ה את החצי המגיע לו.

ג] בעירובין רמי דר' יוסי אדר' יוסי דלוקח יין מבין הכותים דאית לי' התם דאין ברירה, ואמרינן דאיפוך, והריטב"א שם עמד בזה דמאי פריך דר' יוסי אדר' יוסי, הרי י"ל דבלוקח יין מבין הכותים דהוא דאורייתא לי"ל ברירה והכא דהוא דרבנן אית לי' ברירה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א שם כתב דהגמ' התם ס"ל דמאן דלי"ל בדאורייתא ה"ה בדרבנן, וכ"כ הגאו"י שם. - **ב** בד' התוס' שם ד"ה מאן האי תנא והתוס' הרא"ש שם מבו' דבגלוסקא חשיב כדאורייתא משום דמעשר דגן הוא מה"ת,[[549]](#footnote-549) ועיי"ש שדנו דאף באגודת ירק חשיב כדאורייתא משום דעיקר מעשר מה"ת. - **ג** בד' המאירי שם משמע דהיינו דאם בדאורייתא אין ברירה, הרי דאף דבדרבנן יש ברירה, מ"מ הואיל ואין הברירה מבוררת כ"כ צריך לעשר שלא להוציא דבר שאינו מתוקן מתחת ידו.

ד] התוי"ט הק' דהכא אית לי' לתנא דמתניתין דיש ברירה, ולעיל מ"ז אית לי' בב' שבצרו את כרמיהן לתוך גת אחת דאין ברירה, לפ"מ שפירשו הר"ש והרא"ש שם ע"פ הירושלמי, וכתב דאולי י"ל דשאני לעיל כשהיו שותפין בה ובצרוה בשותפות דעכשיו עשו מעשה המורה שרוצים לעמוד בשותפות ולכך אין ברירה אף למ"ד דבדרבנן יש ברירה, וצ"ע.[[550]](#footnote-550)

ה] הריבמ"צ והר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דאין טעמא דמתניתין משום ברירה, אלא איירי כשקונה החבר אגודה אחת ולא לקח לצורך עצמו כלום, דמייתינן התם מברייתא דר' יוסי פוטר ור' יהודה אומר צריך לעשר, ומפרשינן דפלוגתייהו היא דלר' יוסי נתכוין המוכר לזכות לבעל המעות, ולא זכה החבר כלל באגודה זו, וע"כ אינו צריך לעשר, ולר' יהודה נתכוין המוכר לזכות ללוקח וזכה החבר באגודה זו, וע"כ הוא צריך לעשר.

והר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דפרכינן עלה מהא דתניא בכתובות צ"ח ב' הוסיף לו אחת יתירה הכל לשליח דברי ר' יהודה, ר' יוסי אומר חולקין, ופריך דמחלפא שיטתי' דר' יוסי דהכא ס"ל דלא נתכוין לזכות אלא לבעל המעות, והתם ס"ל דחולקין, ומשני באותן מעות של זה רגלים של זה, ופירשו דהיינו דאיירי הכא כשאמר הלוקח למוכר אני שלוחו של פלוני, ובכה"ג אמרינן דנתכוין המוכר להמשלח, ומשא"כ התם דלא ידע המוכר שהוא שליח של אחר, י"ל דנתכוין לזכות לו את האחת היתירה.

ובירושלמי שלפנינו משני כאן ע"י מעותיו של זה וע"י רגליו של זה שניהם חולקין, והגר"א פירש דהיינו דהתם שנתן לו אחת יתירה, ע"כ אמרינן דנתן כן לשליח, אלא דמספק"ל אם לא נתן אלא לשליח או שנתן ג"כ לבעל המעות, וע"כ שניהם חולקין, והיינו דהכא דנתן לו את האגודה בעד המעות, אמרינן דנתכוין לזכות לבעל המעות, ומשא"כ התם דהוסיף לו אחת יתירה שאינה בעד המעות, ובזה אמרינן דנתן כן לשליח.

ו] הר"ש הביא מירושלמי דתני רשב"ג אומר אם החליף את המעות צריך לעשר, ובביאור הגר"א פירש דהיינו משום דהוי כמו שלקח במעות שלו ונותן להם שודאי חייב לעשר, ואמרו ע"ז דא"ר יוסי הדא אמר הנותן מעות לחבירו והחליפן ואבדו חייב באחריות, ופירש הר"ש דהא דחייב באחריות הוא משום דהו"ל כשולח יד בפיקדון, וכ"כ הסמ"ג עשין פ"ח וההגמי"י בפ"ו משאלה ה"ז.

ולכאו' מכוון הדברים הוא דעיקר הא דכשהחליף את המעות צריך לעשר, הוא משום דאינו רשאי להחליף את המעות שלא מדעת המשלח, וע"כ ממילא דהמעות שהחליף עדיין הם שלו, וכל שלקח בהן אגודה זכה בה הוא, דהוא הוי בעל המעות, וזהו שאמרו דכיון דאינו רשאי להחליף את המעות, ע"כ אם החליפן הו"ל כשולח יד בפיקדון, ואם אבדו חייב באחריותן.[[551]](#footnote-551)

אך הנה הכס"מ בפ"י ממעשר ה"ח כתב בהא דאם החליף את המעות צריך לעשר, דהיינו מפני שמאחר שהוא חייב באחריותן הוי כאילו החבר קנה ממעותיו ומכר לע"ה, וכ"כ המחנ"א בהל' שלוחין סימן י"ח בתו"ד, ומבו' דהא דצריך לעשר אי"ז משום דל"מ מה שהחליף כלל והמעות שהחליף עדיין הוו שלו וע"כ הו"ל כלוקח ממעותיו, אלא הוא משום דהוא חייב באחריות המעות שהחליף מדין שולח יד, וע"כ הו"ל כלוקח במעותיו, וצ"ב.

ז] הרא"ש כתב דמה שאמרו ונראה לי דאם החליפן בשוגג קאמר דלא נתכוון לשליחות יד דומיא דמתניתין, דאם לקחן והוציאן ושם אחרים במקומן היינו שליחות יד ממש ואין חזרת המעות מועלת בלא דעת בעלים, - ולכאו' מכוון דבריו הוא דהכא מהני כשהחזיר מעות אחרים כנגדם, וזהו שכתב דכ"ז הוא בשוגג דל"ה כשליחות יד,[[552]](#footnote-552) אך במזיד דהוא שליחות יד ממש, ל"מ מה שהחזיר מעות אחרים כנגדן, דבעינן דעת בעלים.

אך צ"ב דהיכן נתפרש הכא דמהני כשהחזיר מעות אחרים כנגדם, הרי אדרבה מהא דצריך לעשר מבו' דל"מ מה שהחליף את המעות ונתן אחרים במקומן, ומה"ט הוא דהו"ל כלוקח במעות שלו דחייב לעשר.

ח] בעיקר מה שאמרו בירושלמי דפלוגתא דר' יוסי ור' יהודה הוא אם נתכוין המוכר לזכות לבעל המעות וזכה הע"ה באגודה זו או נתכוין לזכות ללוקח וזכה החבר באגודה זו, הנה בב"ק ק"ב ב' אמרו דבנותן מעות לשלוחו ליקח בהן חטין ולקח בהן חטין, לכו"ע קנה המשלח,[[553]](#footnote-553) והתור"פ שם פירש דפליגי אמוראי שם בטעמא דמילתא אם הוא משום דדעת המוכר לזכות לבעל המעות, או דהוא משום דהלוקח עושה שליחותו של בעל המעות, עיי"ש, והמחנ"א בהל' שלוחין סימן י"ז האריך דפליגי הראשונים לדינא בהך מילתא אם הא דקנה בעל המעות הוא משום דהלוקח שהוא שלוחו זוכה לו או הוא משום דדעתו של המוכר לזכות לבעל המעות, עיי"ש, וכמה נפ"מ בדבר, ואכמ"ל, והמשכנות יעקב בחו"מ סימן נ"ג כתב דנתפרשו הדברים בד' הירושלמי הכא, דטעם הא דזוכה בעל המעות הוא משום דדעתו של המוכר לזכות לו,[[554]](#footnote-554) ובס' משנת ר"א קידושין סימן ט' כתב דאמנם מד' הירושלמי מבו' כן, אך בד' הבבלי בב"ק שם מוכח דטעם הא דקנה בעל המעות הוא משום דהלוקח שליחותי' קעביד, עיי"ש, ואכמ"ל.[[555]](#footnote-555)

ט] הב"י בחו"מ סימן קפ"ג ס"ד הביא מש"כ רי"ו בריש נתיב כ"ח דהלוקח מקח במעותיו ומתכוין לזכות לחבירו לא קנה חבירו אפי' אם אמר בפני עדים לצורך חבירי אני קונה במעותי אא"כ הודיעו למוכר, והש"ך שם סק"ב הוכיח כן מד' הרא"ש בפ' הגוזל קמא סימן י"ח, והמחנ"א בהל' שלוחין סימן י"ח האריך שנחלקו הראשונים בזה ודעת הרמב"ן והרשב"א והמהרי"ח הוא דשפיר קנה בכה"ג לחבירו דשליחותי' קעביד לזכות לו, ועמש"כ בזה הקצוה"ח בסימן קפ"ג סק"ד והחזו"א בב"ק סימן כ"א סקי"א, ואכמ"ל, - ועיי"ש שכתב ללמוד לדין זה ממה שאמרו בירושלמי הכא דאם החליף את המעות צריך לעשר, והיינו משום דבכה"ג הו"ל כמו שקנה החבר במעותיו ומוכר לע"ה, והרי דאין אדם יכול לזכות לחבירו במעות שלו, וכתב דלפ"מ שכתב הכס"מ לפרש ד' הירושלמי לדעת הרמב"ם, (ונתבאר להלן אות ?), אין ללמוד לדין זה מהכא.

י] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש למשנתינו דאיירי במוכר חבר ואיירי כשהמוכר יודע ששלח הע"ה את החבר ליקח לו, וע"כ כשאמר החבר השליח לחבר המוכר תן לי באלו הדמים כו"כ ולא הודיע לו אם הוא קונה לעצמו או לע"ה ששלחו, פטור מקח זה ממעשר, דכיון דידע החבר המוכר ששלח ע"ה את הלוקח הזה אינו נותן לו אלא פירות מתוקנים כדי שלא יגרום מכשול לע"ה, דאסור למכור דמאי וכ"ש טבל לע"ה.[[556]](#footnote-556)

והרע"ב פירש דאיירי כשקנה החבר רק בשביל הע"ה ולא לקח לעצמו כלום, וע"כ ה"ז פטור מן המעשר, משום דודאי עישר המוכר, כיון דיודע דלצורך ע"ה הוא קונה, - אך החזו"א בסימן י"ד סקי"ז כתב דאף אם קונה החבר גם בשביל עצמו וגם בשביל הע"ה, פטור המקח ממעשר, דכיון שלקח סתם ויודע המוכר שיש מן המקח שיגיע לע"ה ודאי דכולו מעושר,[[557]](#footnote-557) ורק בגונא שאמר הלוקח זה שלי וזה של חבירי, כיון דבירר את שלו, אין המוכר מעשר את מה שמוכר לו, וע"כ הוא צריך לעשר.[[558]](#footnote-558)

יא] ובביאור מה שאמרו בירושלמי דטעמא דר' יהודה דצריך לעשר הוא משום דנתכוין המוכר לזכות ללוקח, כתב החזו"א שם דהינו דכיון דנתכוין המוכר לזכות ללוקח החבר, מותר לו למכור דמאי ועל השליח לעשר, ור' יוסי דפליג הוא משום דס"ל דהמוכר מתכוין לזכות לבעל המעות, וע"כ אמרינן דודאי עישר, דאסור לו למכור לע"ה בלא לעשר, ועמש"כ בזה הפאה"ש בסימן ט"ו סקי"ט.

יב] הכס"מ בפ"י ממעשר ה"ח הק' לדעת הרמב"ם דמ"ט כשהחליף השליח את המעה צריך לעשר, הרי גם בכה"ג נימא דודאי עישר המוכר, וכתב די"ל דהוא משום דכשראהו המוכר שהחליף את המעה חושב שחזר בו משליחותו ואינו קונה אלא לעצמו ונותן לו דמאי, וע"כ צריך לעשר, - והחזו"א בסימן י"ד סוסקי"ז עמד בזה דמ"ט הוצרך לה"ט, הרי אף אם אין השליח חוזר בו משליחותו, מ"מ כיון דבכה"ג שהחליף את המעות מקנה המוכר להשליח, ממילא מותר המוכר למכור לו דמאי ומוטל על השליח לעשר.

יג] בעיקר מש"כ הרמב"ם דכשמוכר לחבר מותר למכור בלא לעשר, כתב החזו"א בסימן י"ד סקי"ז דהיינו כשמוכר במידה גסה, דבכה"ג הותר למכור לחבר, והדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממעשר ה"א כתב דאף דאיירי הכא באגודת ירק אחת או בגלוסקא אחת, צ"ל דאתיא כמ"ד דכל שדרכו לימכר בגסה ומכרו בדקה טפילה דקה לגסה.

אך בד' הרדב"ז בפי"א ממעשר ה"א מבו' שפירש בד' הרמב"ם דמותר למכור דמאי לחבר אף במידה דקה, והתירא דמידה גסה הוא כשמוכר לע"ה, ונתבאר לעיל פ"ב מ"ד אות י"א, ולפ"ז הרי דאדרבה עיקר דינא דמתניתין הוא משום דאגודה אחת או גלוסקא אחת היא מידה דקה, וע"כ הוא דאסור למכרה לע"ה בלא לעשר.

יד] **אם אמר זו שלי וזו של חבירי ונתערבו וכו',** לפי' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש ודעימי' היינו דבכה"ג שאמר זו שלי וזו של חבירי ונתערבו יש לחוש שנותן לע"ה את זו שלקח לעצמו,[[559]](#footnote-559) ואינו רשאי למכור לע"ה דבר שאינו מתוקן, וע"כ הוא חייב לעשר, - אך לפי' הרמב"ם היינו דכל שאמר זו שלי וזו של חבירי אף דזו שנתן לע"ה היא מתוקנת, דאין החבר מוכר לע"ה דבר שאינו מתוקן, מ"מ יש לחוש דאותה שנתן לו הויא טבל, לפי שהוא יודע שלא יאכל עד שיעשר, וע"כ כל שנתערבו נתחייבה אותה התערובת במעשר.

טו] **חייב לעשר,** המלאכ"ש כתב בשם הרא"ש דהיינו משום דטבל הוא דשיל"מ ולא בטל ואפי' טבל של דמאי ושל ירק לא בטל, - וצ"ב דאמנם לפי' הרמב"ם דשלו הוי טבל ושל חבירו הוו פירות מתוקנים, הו"ל כתערובת טבל בחולין דאפי' באלף לא בטל, אך לפי' הרא"ש ודעימי' הרי אי"ז כלל תערובת דדמאי בחולין, שהרי בין מה שלקח לעצמו ובין מה שלקח לחבירו הוו דמאי, אלא דאסור למכור לחבירו את מה שלקח לעצמו, וכל דיש לחוש שמוכר לחבירו את מה שלקח לעצמו ה"ז אסור, ולכאו' לא שייך בזה דין ביטול כלל, וי"ל.

טז] **אפי' הן מאה,** לדעת הרמב"ם היינו דאפי' אם של ע"ה הן מאה, ונמצא דנתערב אחד של טבל במאה מתוקנים מ"מ צריך לעשר, דטבל אוסר בכ"ש, - ולדעת הר"ש ודעימי' נסתפק החזו"א בסימן י"ד סק"כ אם הא דאפי' הן מאה היינו דשל ע"ה הן מאה, וקמ"ל דצריך לעשר כל המאה אע"ג דצ"ט ודאי של ע"ה,[[560]](#footnote-560) או דהיינו דשלו הן מאה, ואשמועינן דלא סגי במעשר על שלו בכל מקום שהוא והוו כל המאה מתוקנין, ואכתי חיישינן דילמא זו שנותן לע"ה אינו מתוקן.[[561]](#footnote-561)

יז] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דשמואל אמר במחלק בידיו וא"ר אלעזר והוא שנטל חלקו לבסוף וכו', ופירשו דאיירי כשלא נתערבו, ואפ"ה אם מחלק בידיו ונטל חלקו לבסוף חייב לעשר את שתיהן, משום דהוי כמוכר לו, אבל אם חילק בידיו ואמר זו שלי וזו של חבירי ונטל חלקו בתחילה אינו מעשר אלא את שלו דאינו מוכר לע"ה כלום אלא מה שנשתייר ממילא הוי של ע"ה, וצ"ב דכיון שאמר כשלקח זו שלי וזו של חבירי ולא נתערבו כלל, מ"ט יהא חייב לעשר את של חבירו, הרי אינו מוכר לו כלום, וגם צ"ע במה דקרינן לה "מחלק", שהרי אינו מחלק כלל, דמעיקרא היתה אגודה זו שלו ואגודה זו של חבירו.

ובד' החזו"א בסימן י"ד סקי"ט מבו' שפירש לד' הר"ש דאיירי כשלקח ב' אגודות סתם ואח"כ אמר זו שלי וזו של חבירי,[[562]](#footnote-562) ולכאו' היינו דהא דמהני חלוקתו הוא מדין ברירה,[[563]](#footnote-563) ובזה הוא דמפלגינן דכל שנטל חלקו לבסוף הוי כמוכר לע"ה, משום דכנגד מה שנתן לע"ה נוטל את חלקו, אך כל שנטל חלקו מתחילה ל"ה כמוכר לע"ה, דהע"ה לוקח את מה שנשתייר, וצ"ב.

יח] והגר"א פירש דאיירי כשנתערבו, ואפ"ה א"צ לעשר אלא כשמחלק בידו דחיישינן שמא נתן ככר שלו לחבירו, אך אם לא נתן לו החבר אלא הע"ה לקח מעצמו, תלינן שנטל הככר שלקח בשבילו מתחילה כיון שלא נתן לו בידים, וגם כשנתן לו החבר א"צ לעשר אלא כשנתן תחילה לע"ה דחיישנן שמא נחלף, אבל אם נטל חלקו מתחילה אמרינן דמה שנשתייר הוא של ע"ה וא"צ לעשר, - והחזו"א בסימן י"ד סקי"ט עמד בזה דמ"ש מהא דתנן לעיל מ"ז בב' שבצרו לתוך גת אחת דצריך לעשר ולא מחלקינן בכך, ועיי"ש במש"כ בזה.

**פ"ז מ"א**

א] **המזמין את חבירו שיאכל אצלו,** הכפו"פ בפרק ל"ח כתב דמסתברא דה"ה אע"פ שלא הזמינו עדיין שום אדם בערב שבת, אלא שהוא סבור שלמחר ביום השבת יהיה קרוא עם מי שאינו נאמן על המעשרות, שיכול הוא מער"ש לעשות זה התנאי על מי שיזמינהו למחר, וכ"כ השערי צדק בפי"ג סי"א.

ב] **והוא אינו מאמינו על המעשרות,** הר"ש הק' מהא דתנן לעיל פ"ד מ"ב דהמדיר את חבירו שיאכל אצלו והוא אינו מאמינו על המעשרות אוכל עמו בשבת הראשונה ואע"פ שאינו מאמינו על המעשרות ובלבד שיאמר לו מעושרין הן ומ"ט הכא לא התירו אלא עי תנאי,[[564]](#footnote-564) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ש כתב דהתם לא התירו אלא כשהדירו חבירו שיאכל אצלו, והכא בלא מדיר, וכ"כ הרא"ש. - **ב** הר"ש כתב עוד דהתם בשבת ראשונה כגון שבת של פרוטוגמיא והכא איירי בשאר שבתות. - **ג** הכו"פ בפל"ט כתב דהתם איירי הכא כשהדירו בשבת שלא הי' דרך להתנות, אך הכא שהזמינו בער"ש ויש בידו להתנות לא הותר לאכול עמו, וכ"כ התוי"ט.

ג] התוי"ט הק' דלמש"כ הר"ש דהכא איירי כשלא הדירו שיאכל אצלו, היאך הוא אוכל אצלו, הרי תנן לעיל פ"ב מ"ב דמי שקיבל עליו להיות נאמן אינו מתארח אצל ע"ה, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ התוס' אנ"ש והתפא"י והמשנ"ר והחזו"א בסימן ה' סוסק"ו, ונתבאר לעיל שם אות ו'.

ד] **אומר מערב שבת,** הר"ש כתב דהא דצריך לקרוא שם מער"ש, הוא משום דכל שלא קרא שם בער"ש אסור לעשר בשבת, כדתנן בשבת ל"ד א' דספק חשכה מעשרין את הדמאי הא ודאי חשיכה לא.

ובטעם האיסור לעשר בשבת מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ט והי"ד כתב דאיסורו הוא משום שנראה כמתקן דבר שלא הי' מתוקן. - **ב** הרמב"ם שם הי"ד כתב דאיסורו גם משום דדומה למקדיש אותן פירות שהפריש. **ג** בחי' המאירי בביצה ג' ב' כתב דהוא משום גזירת בורר, וכעי"ז מבו' בתרוה"ד סימן פ"ד, והמג"א סימן ת"ק סקי"ב תמה ע"ז.

ובתשו' מהרלב"ח סימן ט"ז עמד ע"ד הרמב"ם דמ"ט כתב לדין זה ב' פעמים בסמוך, ומ"ט במקום אחד נתן טעם אחד ובמקום אחר נתן ב' טעמים, ועיי"ש מש"כ בזה, ונתבאר באורך בתרומות פ"ב מ"ג אות י"ח ואילך, ועיי"ש מש"נ כמה נפ"מ בין הטעמים בזה,[[565]](#footnote-565) ואכמ"ל.

ה] **מה שאני עתיד להפריש למחר הרי הוא מעשר וכו',** החזו"א בסימן ט' סק"ח כתב דלאו היינו דחיילא ההפרשה ע"י מה שאומר עכשיו, שהרי אינו שלו וא"א לו לעשר דבר שאינו שלו, אלא היינו דע"י אמירה זו התירו השבות, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דתנן ושאר מעשר סמוך לו היינו בעתיד כשיפריש ויהי' מבורר מה שסמוך לו, וכן מע"ש בצפונו שאומר היינו שהוא עתיד לעשותו בשבת אומר עכשו שיהא מעשר, וכן מה שאומר ומחולל על המעות היינו נמי כדי להתיר פדיונו בשבת, אבל א"א שיהא עכשו מחולל, וגם אין אמירתו מועלת שיהא מחולל לכשיפריש דבשעה שאומר הוי דשלב"ל, וכ"כ החזו"א שם סק"י וסקי"ג.

ו] אמנם הנה בירושלמי א"ר ינאי צריך שיהי' זכור תנאו, שמעון ב"ר ווא בשם ר' יוחנן צריך להלחיש בשפתיו וכו', ומהא דא"ר ינאי דצריך שיהי' זכור תנאו מבו' דא"צ לחזור ולהפריש בשבת, ולא בעינן אלא שיהא זכור תנאו, ובע"כ דחיילא ההפרשה ע"י אמירתו בער"ש.

והחזו"א שם סקי"ח עמד בזה, וכתב דצ"ל דר' ינאי לטעמי' דס"ל דאדם מקנה דשלב"ל, ולדידי' שפיר חיילא ההפרשה ע"י מה שאומר עכשיו אף שאינו שלו, וזהו שהוצרך להשמיענו דצריך שיהי' זכור תנאו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבזה עצמו הוא דפליג ר' יוחנן וס"ל דלא חיילא ההפרשה ע"י מה שאומר עכשיו, וצריך לחזור ולהפריש בשבת, ומהני התנאי להתיר את ההפרשה.

ז] אמנם הנה הר"ש והרא"ש כתבו בדרך קמא דנדחו דברי ר' יוחנן וא"צ להלחיש בשפתיו דא"כ נמצא כמתקן בשבת, ולכאו' לפ"ז בע"כ דחיילא ההפרשה מכח אמירתו בער"ש,[[566]](#footnote-566) דאי נימא דצריך לחזור ולהפריש בשבת, ודאי דצריך להלחיש בשפתיו, דאף דתרו"מ ניטלין אף במחשבה, הרי חילול מע"ש ל"מ במחשבה אף בדמאי, וכמש"כ החזו"א בסימן ט"ו סק"ה,[[567]](#footnote-567) - וצ"ל לפ"ז דהא דמהני ההפרשה אף דאינו שלו וא"א לו לעשר דבר שאינו שלו, הוא משום דהקילו בדמאי שתועיל ההפרשה אף בדבר שאינו ברשותו, וכן האריך בס' חו"ב בסימן י"א סק"ב וסק"ה, וכן צידד המנחת שלמה תנינא סימן קי"ד אות ה', עיי"ש.

ח] עוד יש להוכיח כן ממה שאמרו בירושלמי הכא דא"ר יוחנן דמתניתא בדמאי הא בודאי לא, ופרכינן עלה מהא דתנן לקמן מ"ה דהיו לו תאנים של טבל בתוך ביתו וכו' אומר ב' תאנים שאני עתיד להפריש, והרי דמהני תנאי אף בטבל ודאי, ומשני דשאני דמאי מודאי, דבדמאי מהני תנאו אף בדבר שאינו ברשותו, ובודאי ל"מ תנאו אלא בדבר שברשותו, - ואי נימא דבמשנתינו לא חיילא ההפרשה כלל מכח אמירתו בער"ש, ואי"ז אלא תנאי המועיל להתיר את ההפרשה בשבת, וע"ז הוא דאמר יוחנן דמתניתין בדמאי אבל בודאי ל"מ תנאי להתיר את ההפרשה בשבת, הרי ליכא למיפרך ע"ז מההיא דתאנים של טבל, שהרי תנא דמתניתין ס"ל דיש ברירה, כדתנן לקמן מ"ד, וא"כ הרי דהא דתנן התם בתאנים של טבל שאומר ב' תאנים שאני עתיד להפריש וכו', שפיר מהני ההפרשה מכח אמירתו בער"ש, וכ"ה להדיא בפיהמ"ש לקמן שם דהא דמהני התם הוא מדין ברירה, וכ"ה גם למש"כ הר"ש לעיל פ"ד מ"ד והראשונים בכ"ד דהתם אינו מפריש למחר אלא מפריש אחר השבת (ונתבאר לקמן שם אות ב' וג') ובע"כ דהא דמהני הוא מדין ברירה, ואין ללמוד מזה דאף בודאי מהני תנאו להתיר להפריש בשבת, והרי התם אינו מפריש כלל בשבת אלא מפריש אחר השבת, וכבר עמד ע"ז החזו"א בסימן ט' ריש סקי"ב, ועיי"ש בסק"י במש"כ לישב, וצ"ע.

ט] למשמעות ד' הר"ש והרא"ש דהא דמהני כשאומר מער"ש מה שאני עתיד להפריש וכו' היינו דחיילא ההפרשה מכח אמירתו בער"ש, יש להסתפק אם היינו דחיילי התרו"מ בער"ש על מה שיתברר בשבת, והא דמהני הוא משום דיש ברירה, ואף דקי"ל דאין ברירה, מ"מ בדמאי דרבנן יש ברירה, או היינו דחיילי התרו"מ בשבת לאחר שיפריש, ובכה"ג לא תלי בדין ברירה, וכמש"כ הר"ש במע"ש פ"ה מ"א ורבינו יונה בב"ב פ" ב' והרשב"א בב"ק ס"ט ב' ובתשו' ח"ב סימן פ"ב והריטב"א בעירובין ל"ו ב' ול"ז ב', וכן הוכיחו האחרונים מד' התוס' בב"ק שם (ד"ה כל הנלקט).

ונפ"מ בזה בביאור מה שהקילו חכמים דמהני תנאו בדמאי אף שאינו שלו, דאם חיילי התרו"מ עכשיו על מה שיתברר בשבת, צ"ל דאוקמינהו רבנן ברשותי' שיהא בידו לתקנו, אך אי נימא דלא חיילי התרו"מ אלא בשבת לאחר שיפריש, הרי דהא דמהני תנאו בדמאי אף שאינו שלו הוא משום דבשעת חלות ההפרשה הוי שלו, והקילו חכמים שתועיל אמירתו בער"ש אף דהו"ל כדשלב"ל.[[568]](#footnote-568)

י] והנה כבר נתבאר הא דמדמי הירושלמי דינא דמתניתין דלקמן מ"ה בתאנים של טבל דאומר ב' תאנים שאני עתיד להפריש לדינא דהכא דמהני תנאו מער"ש, ואמרו דשאני דמאי מודאי, דבודאי מהני תנאו אף בדבר שאינו ברשותו, ובודאי ל"מ תנאו אלא בדבר שברשותו, ובדינא דתאנים של טבל כתב הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן שם דלא קי"ל כמתניתין דהתם דמהני תנאו, משום דקי"ל דאין ברירה, ולא הותר אלא אם הפריש המתנות בשבת קודם שיאכל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ט ממעשר ה"ח וה"ט, ומבו' מדבריו דהא דמהני ההפרשה בכה"ג שאומר מה שאני עתיד להפריש וכו' הוא מדין ברירה, והיינו דחיילי התרו"מ בער"ש על מה שיפריש אח"כ, וע"כ לפ"מ דקי"ל דבדאורייתא אין ברירה ל"מ בכה"ג אלא בדמאי ומשום דבדרבנן יש ברירה אך בטבל ודאי ל"מ אלא כשמפריש קודם שאוכל.

אך מד' הר"ש והרא"ש שהביאו לד' הירושלמי דגם בודאי שרי, ולא פירשו דלפ"מ דקי"ל דבדאורייתא אין ברירה ל"מ תנאו בודאי, משמע דס"ל דהא דמהני ההפרשה בכה"ג שאומר מה שאני עתיד להפריש וכו' ל"ב בזה לדין ברירה, דלא חיילי התרו"מ מער"ש, אלא חיילי בשבת לאחר שנתברר, ובכה"ג שפיר מהני אף למ"ד דאין ברירה, וכנ"ל.[[569]](#footnote-569)

יא] בביאור מש"כ הרמב"ם דבטבל ודאי מהני כשמפריש קודם שאוכל, בפשוטו היינו דבכה"ג חיילי התרו"מ בשבת אחר שהפריש, וע"כ שפיר חייל אף למ"ד דאין ברירה, וכנ"ל.

אך יש להעיר בזה, שהרי בד' הרמב"ם בהל' מעשר שם מבו' דהא דשרי בודאי כשמפריש קודם שאוכל הוא כשאומר ב' תאנים שאני עתיד להפריש הרי הן תרומה וכו', והוא חד לישנא עם לשון הקריאת שם בדמאי, ובדמאי הרי מתפרש לשון זה שיחולו התרו"מ עכשיו על מה שיפריש בשבת, וא"כ ה"נ בטבל ודאי הוא מתפרש כן, וזהו שאומר "הרי הן" תרומה, ומשמע דהוו תרומה מעכשיו.

וי"ל בדעת הרמב"ם דהא דשרי בודאי כשמפריש קודם שאוכל, לאו היינו דחיילי התרו"מ מכח הקריאת שם שקרא בער"ש, דכיון דמשמעות לשונו הוא שיחולו התרו"מ עכשיו על מה שיפריש בשבת, ל"מ חייל, כיון דבדאורייתא אין ברירה, אלא היינו דחיילי התרו"מ מכח מה שמפריש בשבת, ול"מ מה שהתנה בשבת אלא דמכח זה התירו לו לתקן בשבת, וכמש"כ החזו"א, וכ"נ קצת ממש"כ הרמב"ם שם ה"ט וצריך לרחוש בשפתיו בשעה שמפריש זאח"ז, "ואינו כמתקן בשבת שהרי הקדים תנאו", וצ"ע.

יב] החזו"א בסימן ט' סקט"ו כתב דבגונא שמפריש שיחול למפרע מדין ברירה, או שמפריש שיחול לאחר זמן בשעת הפרשה, מברך בשעת אמירה ולא בשעת הפרשה, וכאשר כ"נ בד' המג"א בסימן של"ט סק"ח בדין פדיון הבן דכשנותן המעות לכהן בער"ש כדי שיחול הפדיון בשבת אינו מברך בער"ש משום דעדיין לא חלה עליו המצוה, והרי דכל שכבר חלה עליו המצוה, ועושה מעשה מצוה עכשיו אף שיחול לאחר זמן מ"מ הוא מברך עכשיו, אך כשמתנה בער"ש כדי להתיר ההפרשה בשבת, הדין נותן שיברך בשבת.

**פ"ז מ"ב**

א] **מזגו לו את הכוס אומר מה שאני עתיד לשייר בשולי הכוס הרי הוא מעשר וכו',** בביאור דינא דמתניתין מצינו כמה דרכים, **א** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דבער"ש אומר על מזיגת הכוס שימזגו לו בשבת, דמה שעתיד לשייר וכו', ודמי לדינא דריש פירקין, וכ"כ הגר"א בשנו"א, וכ"כ התורי"ד בשבת קמ"ב א'.[[570]](#footnote-570) - **ב** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דמפרש כמש"כ המהר"י קורקוס בפ"ט ממעשר ה"י דהיינו דאיירי כשכבר התנה בער"ש באופן כללי דמה שאני עתיד להפריש למחר וכו', ובשבת כשמזגו לו את הכוס חוזר ואומר מה שאני עתיד לשייר וכו',[[571]](#footnote-571) וכ"כ הרע"ב, וכ"כ הכפו"פ בפרק ל"ח.[[572]](#footnote-572) - **ג** הכפו"פ שם כתב די"א דמשנתינו היא אף בחול דמצי לתקן את הכוס ע"י שאומר מה שאני עתיד לשייר וכו', והמהר"י קורקוס בפ"ט ממעשר ה"י כתב דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם שם, אך דחה לזה משום דאי"ז כדבריו בפיהמ"ש, וגם דמ"ט יקילו בחול להתיר בלא הפרשה, והחס"ד בפ"ח ה"ג כתב דהקילו בכך משום דרכי שלום כדי שלא ירגיש ע"ה שחושדין אותו, עיי"ש, וכ"כ התוי"ט בדעתו.

ב] הגר"א בשנו"א הק' על פי' הרמב"ם בפיהמ"ש, שהרי מסקינן בירושלמי לעיל בריש פירקין דא"צ לחזור ולומר בשבת, דא"כ נמצא כמתקן בשבת, ומ"ט הכא צריך לחזור ולומר בשבת,[[573]](#footnote-573) ועוד דאם איירי בכה"ג שהתנה מער"ש ובשבת כשמזגו לו הוא חוזר ואומר, ליתני לשון אכילה, כמתניתין דלעיל דאיירי באוכלין,[[574]](#footnote-574) - והחס"ד בפ"ח ה"ג תמה עוד על פי' זה, דאם קאי על הא דלעיל שאמר מער"ש מה שאני עתיד להפריש וכו', הרי מער"ש אמר שיהא מע"ש בצפונו או בדרומו, והיאך הוא אומר עכשיו שיהא מע"ש בפי הכוס, וצ"ע.

ג] הגר"א בשנו"א כתב דהא דקמ"ל הכא דמצי להתנות על מזיגת הכוס, אף דכבר תני לעיל מ"א דמצי להתנות מער"ש, הוא לאשמועינן דאף במזיגת הכוס יכול להתנות, דאף דצריך לסיים מקום למעשר ולתרומה ובכוס אין לו צדדין ואינו יכול לסיים צד אחד,[[575]](#footnote-575) אשמועינן שיש לו לסיים מקום דהינו תרומה ומעשר בשולי הכוס והמע"ש בפיו של כוס, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן ט' סוסקי"ג.

ד] ולכאו' נתחדש עוד במשנתינו, דהנה הריבמ"צ והר"ש והרא"ש הביאו למה שאמרו בירושלמי דמה אנן קיימין אי באומר מכבר משקה מעורב הוא ואם באומר לכשאשתה למפרע טבל שתה אלא כי אנן קיימין באומר מכבר לכשאשתה, ובד' הריטב"א בסוכה כ"ג ב' מבו' דהיינו דאם אומר שתחול ההפרשה עכשיו על מה שעכשיו בשולי הכוס, אסור לשתות את הכוס, דהתרומ"ע שבשוליו מתערבת בכל הכוס, כדתניא בתוספתא בפ"ח הי"א דקרא שם בשולי החבית לא ישתה מפי',[[576]](#footnote-576) ואם אומר שתחול ההפרשה לאחר שישתה וישתייר בשולי הכוס, נמצא דבשעת שתייתו שתה טבלים, אלא איירי כשאומר שתחול ההפרשה עכשיו על מה שהוא עתיד לשייר בשולי הכוס.

ולפ"ז הרי דנתחדש טובא במשנתינו, דבהא דתנן לעיל מ"א דמצי להתנות מער"ש דמה שאני עתיד להפריש וכו', מצינו לפרש דהיינו דחיילי התרו"מ בשבת לאחר שיפריש ובכה"ג לא תלי בדין ברירה, וכמש"נ לעיל מ"א אות ט', אך הכא דבעינן שתחול ההפרשה מעכשיו עד מה שהוא עתיד לשייר, ל"מ הפרשתו אלא מדין ברירה, וזהו דקמ"ל הכא דשפיר מהני הפרשתו מדין ברירה.

ה] ויש להוסיף בזה, דהנה נתבאר לעיל מ"א אות ט' דאי נימא דהא דמהני כשאומר מער"ש מה שאני עתיד להפריש וכו' היינו דחיילי התרו"מ בשבת לאחר שיפריש, י"ל דמה שהקילו חכמים דמהני תנאו בדמאי אף שאינו שלו, לאו היינו דאוקמינהו רבנן ברשותי' שיהא בידו לתקנו, אלא היינו דכיון דבשעת חלות ההפרשה הוי שלו הקילו חכמים שתועיל אמירתו בער"ש אף דהו"ל כדשלב"ל.

ואמנם לכאו' כ"ז מתישב בדינא דהתם, אך בדינא דהכא דל"מ הפרשתו אלא מדין ברירה, וכנ"ל, הרי בע"כ דהא דמהני הפרשתו אף דבשעת ההפרשה אי"ז שלו, הוא משום דאוקמינהו רבנן ברשותי' שיהא בידו לתקנו.

אך באמת נראה דאין ללמוד כן מהכא, דאף דהכא בע"כ דחיילא ההפרשה קודם שתייתו על מה שהוא עתיד לשייר, מ"מ י"ל דלאו היינו דחיילא ההפרשה בער"ש, אלא היינו דחיילא ההפרשה בשבת אחר שמזגו לו את הכוס שכבר הוי ברשותו להפריש,[[577]](#footnote-577) וע"כ שפיר מהניא הפרשתו, ולעולם י"ל דלא מצי חיילא הפרשתו בער"ש דעדיין אי"ז שלו ולא אוקמינהו רבנן ברשותי' לענין זה.

ו] **ושאר מעשר סמוך לו,** בפשוטו היינו דהיין הסמוך עכשיו למה שעתיד להתברר לתרומ"ע יהא מעשר, והחזו"א בסימן ט' סקי"ג עמד בזה שהרי התרומ"ע שהוא היין שעתיד להשתייר בשולי הכוס מעורב עכשיו בכל הכוס, וא"כ גם המעשר הסמוך לו מעורב בכל הכוס, וא"כ הדין נותן דיתבטל המעשר, דהתרומ"ע אינו בטל כיון דסופו להתברר ע"י ברירה, אך שאר המעשר שאין סופו להתברר ע"י ברירה, הדין נותן שיתבטל, והו"ל כתורם מן החיוב על הפטור, והיינו דדמי למה שאמרו במנחות ל"א א' דא"א להפריש מטבל גמור על טבל שנתערב בחולין ונתבטל, משום דהו"ל כתורם מן החיוב על הפטור, - ועיי"ש שכתב דבע"כ דמה שאומר דשאר מעשר סמוך לו, אינו היין הסמוך עכשיו למה שעתיד להתברר לתרומ"ע, אלא היין הסמוך לשיור הכוס,[[578]](#footnote-578) ויין זה אינו מעורב, וצ"ע.

ז] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי שהביאו לפלוגתת תנאי בלוקח יין מבין הכותים, דדעת ר' יוסי ור"ש דל"מ למימר מה שאני עתיד להפריש וכו', משום דשמא תבקע הנוד ונמצא שותה טבל למפרע, ואמרו דמשנתינו היא דלא כר' יוסי ור"ש, וא"ר יעקב בר אידי הכל מודים בכוס שהוא על אתר, והר"ש כתב דהיינו דרק בנוד שמשהין בו היין יש לחוש שמא יבקע, אבל בכוס דרך לשתות לאלתר.

והרא"ש הק' ע"ד הירושלמי דמה מקום יש לחוש בזה לבקיעת הנוד, דבשלמא בלוקח יין מבין הכותים יש לחוש דיבקע הנוד קודם שיפריש למחר ונמצא דמה ששתה בשבת הוי למפרע טבל כיון שלא בא לסוף לידי הפרשה, אבל הכא אם נבקע הנוד קודם שתי' מאי חשש איכא, ואם לאחר ששתה כבר הוא מתוקן.

אמנם הנה בפי' הרידב"ז פירש לד' הירושלמי דיש לחוש שמא יבקע הכוס באמצע השתי', ועדיין לא נקבע התרומ"ע, דהוא היין שעתיד להשתייר בכוס בסוף שתייתו, ונמצא ששתה טבל.

ח] והנה הר"ש כתב דמה שאמרו בירושלמי דבכוס הוא על אתר, היינו משום דמער"ש למחר חשיב כמו לאלתר, ומבו' מדבריו דפירש לד' הירושלמי כמש"כ הרא"ש דחיישינן שמא יבקע אחר שקרא שם בער"ש קודם שתייתו, וע"כ הוצרך לפרש דמער"ש למחר חשיב כמו לאלתר, אך למש"כ הרידב"ז דנידון הירושלמי הוא דיש לחוש שיבקע הכוס באמצע השתי', הרי דזה הוי לאלתר ממש, וע"כ לא חששו לזה, והתפא"י בבועז בתו"ד עמד עד"ז.

ט] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דפרכינן דכיון דאומר מעכשיו לכשאשתה יהא תרומה, נמצא דהוא מטלטל תרומה טמאה, ופירש הר"ש דהיינו דכל מה שביד ע"ה טמא ומוקצה הוא בשבת, ומשני א"ר בון עם יציאתו מן הכוס הוא קדוש, ובתוס' הגרע"א ובתשובתו שהביא התפא"י בפירקין מבו' שפירש שנחלקו הר"ש והרא"ש בביאור שנויא דרב בון, דהנה הר"ש תמה על הך שנויא שהרי בע"כ מעכשיו קדשה דאל"כ נמצא שותה טבלים, ובתוס' הגרע"א פירש לדבריו דהיינו דהיאך מצינו למימר דעם יציאתו הוא קדוש דהיינו דהקדושה מתחיל רק אחר יציאתו מן הכוס ששפכו למקום אחר, הרי בע"כ דלמפרע הוא קדוש ומדין ברירה דאל"כ הא שותה טבלים למפרע, וא"כ למפרע הוי טלטול מוקצה, ומבו' לפ"ז דלדעת הר"ש מכוון שנויא דר' בון היינו לדעת הר"ש היינו דאינו קדוש רק אחר יציאתו מן הכוס ששפכו למקום אחר, וע"כ אין איסור בטלטולו, כיון דקודם ששפכו למקום אחר עדיין אינו קדוש.

אמנם הנה הרא"ש פירש לשנויא דר' בון דהיינו דאין התרומה קדושה עד שישתה ומאז והלאה אינו מטלטל את הכוס אלא מניחו על השלחן, ובתשו' הגרע"א פירש לדבריו דהיינו דכיון דאין התרומה קדושה עד שישתה, ע"כ לי"ב איסורא, משום דאחר ששתה אינו מטלטל הכוס למקום אחר אלא מניחו מיד לפניו על השולחן וזה לא מיקרי טלטול אלא כזורקו מידו,[[579]](#footnote-579) וניחא בזה קו' הר"ש.[[580]](#footnote-580)

י] בעיקר מה שאמרו בירושלמי דהתרומ"ע הויא מוקצה, הק' האבי עזרי בפכ"ה משבת דלמש"כ הרמב"ן בהל' לולב דהא דמאכילין את העניים דמאי הוא בין בטבלו ובין לאחר שקרא עליו שם תרומ"ע דמאי שנא, ונתבאר לעיל פ"ג מ"א אות ד', א"כ מ"ט הו"ל מוקצה הרי הוא ראוי לעניים.[[581]](#footnote-581)

ועיי"ש שכתב לישב דכיון דעיקר הא דמאכילין את העניים דמאי הוא משום דהקילו עליהן לסמוך על הא דרוב ע"ה מעשרין ואי"ז טבל כלל, הרי דכ"ז הוא בכל טבל של דמאי דשפיר מתקיימים ב' הדינים גם דצריכין לעשר וטבל הוא וגם להאכיל לעניים שאינו טבל, שאין דין אחד קשור עם השני ול"ה תרתי דסתרי, אך הכא שמתנה מער"ש על מה שיאכל אצל ע"ה בשבת וצריך לומר מה שאני עתיד לשייר בשולי הכוס וכשישתה יחול למפרע המעשר והתרומ"ע ובשעה זו בהכרע דמטלטל תרומה טמאה, הרי דאי נימא דמותר לו לטלטל משום דמאכילין את העניים דמאי משום שסומכין על הרוב דמעשרין ואי"ז טבל כלל ואי"ז תרומה טמאה, א"כ א"צ הפרשה כלל, והוי זה תרתי דסתרי להצריך הפרשה ולהפריש ע" ההיתר שמאכילין דמאי לע"ה דא"צ הפרשה.[[582]](#footnote-582)

יא] בתוס' הגרע"א הק' בהא דפריך בירושלמי דנמצא מטלטל תרומה טמאה, שהרי קי"ל דכל שהמוקצה בידו מותר להניחו בכל מקום שירצה, וא"כ כיון דבתחילת שתייתו נטלו בהיתר כבר הוא בידו ומותר לטלטלו ולהניחו בכל מקום שירצה, ועיי"ש שכתב דגם לדעת האבהעו"ז בסימן רס"ו סי"ב דבמוקצה גמור דאסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו ל"מ מה שכבר הוא בידו, מ"מ הרי הכא לא נעשה הכוס בסיס לדבר האסור, שהרי בביה"ש לא הי' היין בתוכו כדקתני מזגו לו את הכוס, וגם אם הי' היין בתוכו בביה"ש הרי הי' בביה"ש בסיס גם להחולין, וגם לדעת הסוברים דבשבת נעשה ג"כ בסיס מ"מ הרי אינו יכול לעשות כלי של חבירו בסיס והכא הוי הכוס של ע"ה, וא"כ מותר לטלטלו לצורך מקומו,[[583]](#footnote-583) וממילא מהני התירא דעודו בידו, וכמש"כ האבהעו"ז גופי' שם לענין שכח מעות בכיס.

והנה עד"ז הק' הגרע"א בשבת קמ"ב ב' במש"כ בפירש"י שם בהא דתנן התם באבן שע"פ החבית דאם היתה בין החביות מגבי' ומטה על צידה והיא נופלת, ופירש"י דמגבי' לחבית כולה ומסלקה מבין החביות ושם מטה על צידה, וכתב הגרע"א דממש"כ רש"י ד"שם" מטה על צידה משמע דמיד אחר שסילקה מבין החביות אסור לטלטל החבית עוד עם האבן וצריך מיד לנער, והק' דכיון דהמוקצה בידו יכול לטלטלו לכל מקום שירצה, ואף לדעת האהעו"ז דבמוקצה גמור דאסור אף לצורך גופו ומקומו ל"מ מה שהוא כבר בידו, מ"מ הכא דהחבית עם האבן מותר לטלטל לצורך גופו ומקומו, הדין נותן דכל שהוא בידו מותר לטלטלו לכל מקום שירצה.[[584]](#footnote-584)

יב] ובדעת רש"י דמיד אחר שסילקה מבין החביות אסור לטלטל את החבית עם האבן שעליו כיון דאפשר לנערה שם, ולא הותר לטלטלה לכל מקום שירצה אף דהמוקצה בידו, י"ל למש"כ החזו"א באו"ח סימן מ"ז סק"ה וסוסקכ"ב בדעת התוס' דהא דאסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו כשאפשר לנערו, הוא משום דכל שאפשר לו לו לנער ואינו מנער מתייחס הטלטול גם אל המוקצה, - ולפ"ז י"ל דע"כ אין להתיר בזה מכח הא דעודו בידו, שהרי מעולם לא הותר לו לטלטל את המוקצה עצמו, וכל הא דהותר לו לטלטל הוא משום דכל שאין בידו לנער אין מתייחס הטלטול אל המוקצה, וע"כ לא הותר לו להמשיך לטלטל כשיש בידו לנערו דבכה"ג מתייחס הטלטול על המוקצה, וטלטול זה דהמוקצה לא הוי עודו בידו.

ולפ"ז י"ל דה"נ הכא דכוותה, דהא דהותר לו לטלטל את היין בתחילת שתייתו הוא משום דיש בכוס גם יין היתר וחשבינן דעיקר הטלטול הוא על ההיתר, ואינו חשוב כמטלטל את האיסור, ואחר ששתה את היין ונשתייר היין האסור בפנ"ע, מתייחס הטלטול על היין האסור, וטלטול זה דהיין האסור ל"ה עודו בידו.

**פ"ז מ"ג**

א] **פועל שאינו מאמין לבעה"ב,** הלחם שמים כתב דלא איירי בפועל שאוכל מה"ת, והיינו העושה במחובר בשעת גמר מלאכה או בתלוש קודם גמר מלאכה, דהם פטורין מן המעשר, כדתנן במעשרות פ"ב מ"ז דהאוכל מה"ת פטור, וגם לא איירי כשקצץ עמו לאכול מדבר שנגמרה מלאכתו, דהרי אף בזה אינו חייב אלא ע"י צירוף דשתים ושתים, וא"כ מ"ט דר' יוסי דתרומ"ע משל בעה"ב, הרי הי' ביד הפועל לאכול אחד אחד ויהא פטור, ומי הכריחו לאכול ע"י צירוף, והדין נותן דיהא התרו"מ משלו, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ן בב"מ פ"ט ב' דבאוכל שתים שתים לא מצי לעשר משל בעה"ב שלא נתן לו רשות לעשר פירותיו, וכ"כ המ"מ בפי"ב משכירות ה"י בשמו, וכתב דבע"כ דאיירי במקום שנוהגין לזון את הפועלים ובעושין בתלוש בדבר שנגמרה מלאכתו ולא שאוכלין מאותו המין, אלא שמזונותיו על בעה"ב והוא נותן לו הרבה גרוגרות במזונו שכבר נגמרה מלאכתו ונידושו במגורה דאף אם אוכל אחד אחד חייבין, עיי"ש, ועמש"כ בזה התפא"י והחזו"א בסימן י"א סקכ"ב.

ב] בירושלמי לעיל פ"ג ה"א פריך על משנתינו מהא דתנן התם דר"ג הי' מאכיל את פועליו דמאי, והגר"א שם פירש דהיינו דמהא דתנן הכא שאינו מאמין לבעה"ב משמע דהבעה"ע מחויב להפריש, והתם תנן דר"ג הי' מאכיל את פועליו דמאי, והרי דעל הפועל להפריש, וזה ניחא לטעמי' שם דלדעת הירושלמי הא דמאכילין את העניים דמאי היינו דהתירו ליתן להן דמאי, אך יש על העניים לעשר, ומשני דשאני היכא דמאכילו מן האבוס מהיכא דמאכילו מן המנויין, והגר"א פירש דהיינו דכל שמאכילו מן האבוס דהם המזונות המוטלין על בעה"ב, חייב בעה"ב להפריש שלא לפרוע חובו מדמאי, אך כל שמאכילו מן המנויין כמו מנות שנותן לשאר בנ"א במתנה א"צ בעה"ב להפריש.[[585]](#footnote-585)

ג] **נוטל גרוגרת אחת וכו',** החזו"א בסימן י"א סקכ"ב כתב דהא דאוכל קודם שבאו לידו מעש"ר ומע"ש הוא משום דסמכינן אברירה, ותנא דמתניתין אית לי' ברירה, וכ"ש הכא בדמאי, ומכח זה חיילי המעש"ר והמע"ש מיד בכל מקום שהן.

ועיי"ש שעמד בזה דהיאך יש ביד הפועל להפריש ושתחול ההפרשה עכשיו, הרי עדיין לא קנאן עד עד שיבואו לידו דאין שכירות פועל קונה חפץ, כמש"כ הראשונים בע"ז ס"ג א' והרמ"א בחו"מ סימן של"ב ס"ד, וכתב דאין לומר דהוא משום דסגי בקנין כסף כיון דקני לענין מי שפרע שהרי עדיין אין כאן כסף בתחילת מלאכתו, - וכתב לישב בתרי גווני, חדא דאפשר דהוא משום דבעה"ב ניח"ל שיפריש הפועל אם הוא לא הפריש, כיון דאינו מפסיד בדבר והוי שלוחו, ועוד, די"ל דחכמים הקנוהו לפועל ויכול להפריש.

ד] **זו ותשע הבאות אחרי' עשויות מעשר על תשעים שאני אוכל,** כ"ה הגירסא בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם, - אך הרמב"ם בפ"ט ממעשר הי"א כתב דאומר זו וט' הבאות אחרי' עשויות מעשר על המאה שאני עתיד לאכול, והרדב"ז שם כתב דהיינו דהא דתנן הכא על תשעים שאני אוכל היינו על תשעים שאני אוכל מלבד העשר של מעשר שגם אלו העשר אוכל אחר שמפריש אחת לתרומ"ע.

ה] **ומע"ש באחרונה,[[586]](#footnote-586)** התוי"ט כתב דאין המכוון באחרונה לכל הגרוגרות כולן שאין לו טעם שיאחרם עד לאחרונה, אלא היינו מה שאחרי אלו העשר,[[587]](#footnote-587) - אך התוס' אנשי שם כתב בשם הרמ"ז דמשמעות לישנא דמתניתין הוא דקובע מקום גמור באחרונה, ודכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ט ממעשר הי"א דמע"ש הוא העשר האחרונות.

ו] **וחושך גרוגרת אחת וכו',** בביאור הפלוגתא נחלקו הראשונים, דהריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דלת"ק חושך עצמו מלאכול גרוגרת אחת, דהיינו דאם הי' למוד לאכול ק' גרוגרות ימשוך עצמו מגרוגרת אחת ולא יאכלנה, דאותה הגרוגרת היא תרומ"ע, והתרומ"ע הויא משל הפועל, ונמצא דאחת מק' הגרוגרות הראויות לו עשאה תרומ"ע, וע"כ צריך לימנע מלאכול גרוגרת אחת, ולרשב"ג לא יחשוך אלא יאכלנה, דאם לא יאכלנה נמצא מרעיב עצמו וממעט מלאכתו של בעה"ב, ולר' יוסי יאכלנה משל בעה"ב משום שהוא תנאי בי"ד שתהא תרומ"ע משל בעה"ב, ובדעת רשב"ג נסתפק הריבמ"צ אם נמי ס"ל דתרומ"ע משל בעה"ב, או דס"ל דתרומ"ע משל פועל, וכיון דאחת מן הגרוגרות שלו הפרישה תרומ"ע צריך לקנות משלו כשיעור תרומ"ע, ובד' הרע"ב מבו' דס"ל לרשב"ג דתרומ"ע משל פועל, וכ"כ הגר"א בשנו"א הקצר, וכ"ה מבו' בד' הכס"מ בפ"ט ממעשר הי"א, והמלאכת שלמה כתב דכ"ה בפי' הר"ש כת"י, (וכתב בשם החרדים שפירש בד' הרא"ש דפליג ע"ז ולדעת רשב"ג הוי תרומ"ע משל בעה"ב).

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דלת"ק ור' יוסי פוחת את הגרוגרת שעשאה תרומ"ע מן המנין ונותנה לכהן, ומשום דתנאי בי"ד הוא שתהא תרומ"ע משל בעה"ב,[[588]](#footnote-588) ולרשב"ג אינה פוחתה מממון בעה"ב מפני שהוא מדלדל ממונו, ומה שאמרו ממעט מלאכתו, היינו ממונו, (וכדכתיב לרגל המלאכה אשר לפני), אלא פוחתה ממה שהוא אוכל דהיינו מן המנין שפסק עם בעה"ב.[[589]](#footnote-589)

ז] ולדעת הרמב"ם צ"ב, דמ"ט הוצרך רשב"ג לפרש לטעמו דהוא משום דממעט ממונו של בעה"ב, הרי כיון דלדידי' לא הי' תנאי בי"ד שתהא התרומ"ע משל בעה"ב, מהיכ"ת יהא רשאי ליטול גרוגרת משל בעה"ב.

ונראה דזה מתפרש למש"נ לעיל אות ג' דעיקר הא דיכול הפועל להפריש משל בעה"ב הוא משום דניח"ל לבעה"ב בכך, או משום דהקנוהו חכמים לפועל, וע"כ הי' מקום לומר דגרוגרת זו שהפריש לתרומ"ע תהא משל בעה"ב, וזהו שהוצרך רשב"ג לה"ט דממעט ממונו של בעה"ב, דכיון דיש הפסד לבעה"ב בכך לא נתרצה הבעה"ב שתהא הגרוגרת משלו, וגם לא הקנו לו חכמים אלא את אותן הגרוגרות הראויות לו.

ח] החזו"א בסימן י"א סקכ"ב ד"ה שם רשבג"א עמד בזה דלדעת ר' יוסי דנוטל גרוגרת נוספת משל בעה"ב ואם פסק עמו ק' נוטל ק"א, הרי עדיין צריך ליטול מן הגרוגרת הנוספת אחד ממאה, וכתב דמסתבר דג"ז נוטל משל בעה"ב, וכתב דלפ"ז נמצא דנוטל משל בעה"ב עוד אחד מצ"ט ממה שפסק ואומר זה ועוד ט' חלקים כמותו הבאין אחריו מעשר, זה עשוי תרומ"ע, ונותנו לכהן, ואוכל מה שפסק.

אמנם הנה הראב"ד בפ"ט ממעשר הי"א כתב, ז"ל, כלומר תנאי בי"ד הוא שאותה הגרוגרת שיתן לכהן תרומ"ע שלא ימעט אותה ממאכלו ויאכל חליפי' משל בעה"ב מן התשע הנשארות לו, עכ"ל, ומשמעות דבריו דאיירי כשפסק עמו צ' גרוגרות, וזהו דתנן דאומר זו וט' הבאות אחרי' עשויות מעשר על "תשעים" שאני אוכל, ובזה הוא דפליגי דלת"ק חושך גרוגרת אחת ואינו אוכל אלא פ"ט גרוגרות,[[590]](#footnote-590) ולר' יוסי נוטל אחת מט' הגרוגרות שעשאן מעשר ראשון ואוכלה, ולפ"ז ניחא משמעות לישנא דמתניתין דאינו נוטל מבעה"ב אלא גרוגרת אחת, אך בפי' הריבמ"צ מפורש דאיירי כשהוא למוד לאכול ק' גרוגרות.

ט] הרמב"ם בפ"ט ממעשר הי"א פסק כדעת ר' יוסי דתנאי בי"ד הוא שתהא תרומ"ע משל בעה"ב, והכס"מ שם עמד בזה דמ"ט פסק כר' יוסי ולא ת"ק, או הי' לו לפסוק כרשב"ג דכל מקום ששנה רשב"ג במשנתינו הלכה כמותו, וכתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דר' יוסי אתי לפרושי לדברי ת"ק, - והחזו"א בסימן י"א סקכ"ב ד"ה והר"מ מפרש כתב דגם לפי' הר"ש י"ל דהלכה כר' יוסי, משום דבירושלמי משמע דהלכה כן, ועמש"כ בזה התוס' אנשי שם.

**פ"ז מ"ד**

א] **הלוקח יין מבין הכותים,** בפירש"י בגיטין כ"ה א' כתב דהא דאין קדושת א"י נפקעת ע"י הכותי הוא משום דס"ל דכותים גרי אמת הן, וצ"ע דאף דתנא דמתניתין דהוא ר"מ י"ל דס"ל דגרי אמת הן, הרי בברייתא שהביאו בירושלמי בפירקין ובבבלי בכ"ד אמרינן דר"י ור"ש אוסרין, ור"י ור"ש ס"ל במנחות ס"ו ב' דכותים גרי אריות הן, ואפ"ה ה"ז חייב במעשר.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן והרשב"א בחולין י"ד א' כתבו די"ל דר"י ור"ש לדבריו דר"מ קאמרי לי' דלדידן אין חייבין במעשר כלל, אבל לדידך לית לך משום שמא יבקע הנוד. - **ב** הרמב"ן והרשב"א שם כתבו לישב עוד דעיקר פלוגתא דר"י ור"ש נפ"מ בה לגבי ע"ה. - **ג** הרמב"ן שם כתב לישב עוד דאף דגרי אריות הן מ"מ חייבין פירותיהן במעשר מדרבנן דאף הלוקח מן הנכרי חייב במעשר מדרבנן,[[591]](#footnote-591) עמש"נ בזה לעיל פ"ו מ"ב אות ג' ד'. - **ד** התפארת יעקב בגיטין שם כתב דמה שהוצרך רש"י לפרש דכותים גרי אמת הן הוא לדעת ר"מ דס"ל בע"ז כ"א א' דיש קנין לנכרי בא"י להפקיע מן המעשר, וע"כ בע"כ דהא דמחייב בלוקח יין מבין הכותים הוא משום דס"ל דכותים גרי אמת הן, אך לדעת ר"י ור"ש י"ל דאף דכותים גרי אריות הן אין קנין לנכרי בא"י להפקיע מן המעשר, כמש"כ התוס' במנחות ס"ו ב' די"ל דר"י ור"ש ס"ל דאין קנין.[[592]](#footnote-592)

ב] בפירש"י בעירובין ל"ו ב' וביומא נ"ה ב' ובסוכה כ"ג ב' ובגיטין כ"ה א' כתב דאיירי הכא קודם שגזרו על יינם, והר"ש במשנתינו כתב דאע"ג דר' יוסי ור"ש ס"ל דגרי אריות הן מ"מ אפשר דלא גזרו על יינם כיון שפורשין מע"ז אע"פ שגזרו על פיתן.[[593]](#footnote-593)

והערול"נ בסוכה כ"ג ב' הק', שהרי עיקר הא דגזרו על פת נכרי הוא משום יינן כמו שאמרו בשבת י"ז ב', וא"כ היאך אפשר גזרו על פיתן היכא דיינן מותר, וכתב לישב דמה שאמרו דגזרו על פיתן משום יינן הוא בגזירת פת נכרי שהוא מי"ח דבר, אך גזירת פת כותי קדמה לגזירה די"ח דבר, דגזרו על פיתן בימי עזרא על שביטלו בנין ביהמ"ק, כמו שהביאו התוס' בחולין ד' א' ד"ה מצת מפרקי דר"א, וע"כ לענין כותים לא שייך גזירת פת ויין להדדי.

ג] **אומר וכו',** בפירש"י בעירובין וביומא ובסוכה ובגיטין שם ובחולין י"ד א' פירש דאיירי כשאין לו כלים להפריש בהן תרו"מ, ובסוכה ובחולין שם כתב לפרש עוד דאיירי כגון שהגיע ליל שבת דאין לו שהות להפריש, וכ"כ בפירש"י בב"ק ס"ט ב', וכ"כ התורי"ד בשבת קמ"ב א', וכן משמע קצת בד' הרמב"ם בפיהמ"ש.

אך הר"ש והרא"ש כתבו דלא איירי בער"ש מבעו"י וכשאין לו שהות להפריש, אלא איירי בביה"ש, ואף דבביה"ש אסור להפריש מ"מ מותר לקרוא שם, וכ"כ התוס' בעירובין ל"ו א' וביומא נ"ו א' ובגיטין כ"ה ב' והרשב"א בב"ק ס"ט ב'.

ד] הר"ש כתב דפירות הכותים הוו טבל ודאי, וכ"כ התוס' בכ"ד, והק' ממה שאמרו בברכות מ"ז ב' דכותים מעשרין כראוי משום דהם זהירין במה שכתוב בתורה, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבארו לעיל פ"ה מ"ט אות ד'.[[594]](#footnote-594)

ה] הר"ש והרא"ש הכא והתוס' בכ"ד כתבו דאיכא כמה נפ"מ בין דין ההפרשה דלוקח יין מבין הכותים דהוי טבל ודאי מדין ההפרשה בלוקח מע"ה דאי"ז אלא דמאי, **א** דהכא תני דאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש הרי הן תרומה, אך בדמאי לא תני הכי לפי שלא נחשדו ע"ה על התרומה. - **ב** דבדמאי תני ושאר מעשר סמוך לו זה שעשיתי מעשר עשוי תרומ"ע עליו ומפריש למחר אותה מדה של תרומ"ע ושותה הכל ואפי' אותם הט' שהן מעשר, אך הכא לא תני הכי, שהרי אינו יכול להפריש אותה מדה בשבת ובלא הפרשה אינו יכול לשתות אותם התשעה, דהו"ל כמו שנבקע הנוד, ועוד, דכיון דהוי ודאי טבל זקוק ליתן המעשר ללוי לקיים מצות נתינה. - **ג** דבדמאי תני מע"ש בצפונו או בדרומו והכא לא תני אלא ט' מע"ש ואינו קובע להן מקום, והיינו משום דקביעות מקום הוי כמו הפרשה, וכיון דאיירי בביה"ש אין מעשרין אלא את הדמאי אך את הודאי אסור להפריש. - **ד** דבדמאי תני דמחולל על המעות והכא לא תני הכי, ושלא כדעת רש"י בכ"ד דהא דתנן ומיחל ושותה מיד היינו דמחלל על המעות, והיינו משום דלא קבע מקום וכל שלא קבע מקום אינו יכול לחלל.[[595]](#footnote-595)

ו] **שני לוגין שאני עתיד להפריש וכו' ושותה,** הרמב"ן בחולין י"ד א' הק' דהא בעי למימר לצפונו או לדרומו, כדתנן בתרומות פ"ג מ"ה דהאומר תרומת הכרי בתוכו ל"מ עד שיאמר בצפונו או בדרומו והכא לא קתני לצפונו או לדרומו, ועוד שא"א לומר כן במדת הלח שהרי הכל מעורב, ואם הי' קורא שם מעתה הי' אסור להסתפק ממנה כלל,[[596]](#footnote-596) ועיי"ש שכתב בשם גאון, דלמאן דאית לי' ברירה, כיון שאמר שאני עתיד להפריש, ל"ב למימר לצפונו או לדרומו, שכשהוא מפרישו הוברר הדבר למפרע שעל מה שהפריש חל המעשר ושירי' הן ניכרין למפרע אע"פ שלא היו ידועין באותה שעה, וכ"כ הרשב"א שם.

ובביאור הא דכה"ג חשיב כשירי' ניכרין נתבאר בתרומות שם אות ד' שנחלקו הקצוה"ח והבית אפרים, דהקצוה"ח ס"ל דהוא משום דעיקר ההפרשה היא מכח מה שיתברר לבסוף, ואם לא יתברר לבסוף לא יהא תרומה כלל, וע"כ הוא דחשיב כשירי' ניכרין, אך הבית אפרים ס"ל, דאף אם אין ההפרשה מכח מה שיתברר לבסוף, מ"מ אם יש ברירה, וה"ז מתברר לבסוף, שפיר חשיב כשירי' ניכרין, ועיי"ש במש"נ עוד בזה, ואכמ"ל, - ויש להוסיף דבל' הריטב"א בסוכה כ"ג ב' מבו' דכל הא דחשבינן לה כשיירי' ניכרין הוא משום דקריאת השם תלוי' בהפרשה שיפריש, והו"ל כקורא שם מעכשיו לכשיפריש, וע"כ סגי במה שבשעת ההפרשה איכא ראשית ששירי' ניכרין, עיי"ש.[[597]](#footnote-597)

ז] **ועשרה מעשר,** הר"ש עמד בזה דמ"ט קאמר עשרה מעשר, הרי כבר הפריש ב' לוגין תרומה ועי"ז נתמעט שיעור המעשר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ש כתב דהא דתני עשרה מעשר ל"ד הוא, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש, וכ"כ התוס' בעירובין וביומא ובסוכה ובגיטין שם. - **ב** הר"ש כתב די"ל דאיירי כשלקח ק"ב לוגין והפריש ב' לוגין מק"ב, שהרי פעמים שמפריש אחד מס'. - **ג** הר"ש כתב די"מ דהוא משום דכותים שמא הפרישו תרומה והשאר לא הפרישו ולכך אין מתמעט שיעור המעשר, והר"ש הק' ע"ז דאי"ז מתישב בהא דתני לקמן מ"ו בתאנים של טבל, והרא"ש הק' עוד דאין לחוש לכך דאם הכותי תיקן כדי לאכול תיקן הכל ואם הי' בדעתו למכור לא תיקן כלום, ועד"ז הק' הריטב"א בסוכה שם. - **ד** הר"ש כתב די"מ דכיון דחטה אחת פוטרת את הכרי ע"כ אם הרבה בתרומה אי"ז ממעט משיעור המעשר, והר"ש כתב דג"ז לא יתכן כלל, והרא"ש הוסיף לפרש דאף דחטה אחת פוטרת את הכרי מ"מ יכול להפריש לתרומה כמו שירצה וכל מה שמפריש שם תרומה עליו, ועד"ז הק' הריטב"א בסוכה שם. - **ה** הריטב"א בסוכה שם כתב דאין אלו העשרה שלמים אלא קטנים ולפי חשבון, דהיינו דמן התשעים נותן ללוי ט', ומן השמנה עושה י' קטנים ונותן לו אחד.[[598]](#footnote-598)

ח] **ומיחל ושותה מיד,** בפירש"י בכ"ד כתב דהיינו דמחלל מע"ש שהוא יכול לתקן מיד בלא הפרשה לאחר שקרא עליו שם יחללנו בכל מקום שהוא על המעות ושותה מיד ולאחר זמן יפריש התרומה והמעשר וכו', והר"ש במשנתינו והתוס' בכ"ד נחלקו ע"ז, דכיון דאיירי בער"ש ביה"ש אינו רשאי לחלל את המע"ש על המעות, כ"ה דאינו רשאי להפריש.

ובדעת רש"י פשוט דאזיל לטעמי' דלא איירי בער"ש ביה"ש, אלא איירי כשאין לו כלים להפריש או כשאין לו שהות להפריש, ונתבאר לעיל אות ג', וע"כ שפיר הוא רשאי לחלל את המע"ש.

ט] בד' רש"י משמע דאחר שמחלל את המע"ש על המעות, א"צ להפריש אח"כ את המע"ש, וכ"ה מבו' בד' התוס' ביומא נ"ו א' ובסוכה כ"ג ב' והר"ש במשנתינו שפירשו כן בדעת רש"י, ועיי"ש שתמהו ע"ז דבע"כ הוא צריך להפריש את המע"ש שהרי אמר שאני עתיד להפריש, ואם הי' שותה בלא הפרשה נמצא שותה טבלים למפרע, דומיא דמה שאמרו דאם יבקע הנוד נמצא שותה טבלים למפרע, והא דקתני שאני עתיד להפריש קאי אכולהו.

ובפשוטו צ"ל בדעת רש"י דפליג ע"ז וס"ל דהא דקתני שאני עתיד להפריש לא קאי אלא על הב' לוגין תרומה וי' לוגין מעש"ר, אך ט' לוגין מע"ש הוא קורא עליהן שם מיד ולא תלי במה שהוא עתיד להפריש,

י] אך הנה הפנ"י בגיטין כ"ה ב' פירש בד' רש"י דאה"נ דצריך להפריש אח"כ את המע"ש, שהרי כך התנה מה שאני עתיד להפריש, עיי"ש, וכ"כ החזו"א בסימן ט' סוסק"ט דיש לפרש כן, ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ אין מרויח כלום בחילולו, שהרי אכתי אין בידו לשתות את חלק המע"ש, וכתב דכ"ה להדיא בפירש"י בחולין י"ד א' דהא דמחלל את המע"ש הוא משום דכל שיכול לתקנו באמירה בעלמא לא התירו לו חכמים לשתותו ולסמוך על הברירה, והרי דא"צ אח"כ להפריש את המע"ש.

ולדעת הפנ"י י"ל למש"כ בפירש"י בחולין שם דהא דלמ"ד דאין ברירה אסור לשתותו הוא משום דחיישינן שמא תרומה שתה, ובחי' הגרע"א שם כתב ללמוד מדבריו, דאף למ"ד דאין ברירה חיילא התרומה, ומעורב התרומה בתוך היין ובכל טיפה טיפה מספקינן שמא זהו התרומה, וכמש"כ כן התוס' בעירובין ל"ז ב' בשם מהר"י, וכ"נ גם בפירש"י בב"ק ס"ט ב' ד"ה אוסרין,[[599]](#footnote-599) - ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ רש"י דמחלל את המע"ש כדי שלא לסמוך על ברירה, דאף דאח"כ הוא צריך להפריש את המע"ש, דאם לא יפריש את המע"ש, הרי הוברר הדבר שלא בא לידי הפרשה והוי טבל, וכמש"נ להלן אות י, מ"מ הועיל במה שחיללו על המעות דעי"ז מותר לשתות את שאר היין אף בלא לסמוך על ברירה, שהרי אף אם לא נסמוך על מה שנתברר לבסוף, הרי מ"מ חלה ההפרשה, וכיון שחילל את המע"ש, נמצא דמותר לו לשתות את היין בלא לסמוך על ברירה.

יא] אמנם הנה בעיקר מה שפירש"י בחולין דגם למ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה אלא דל"מ מה שמברר לבסוף וחיישינן שמא תרומה שתה, הק' בחי' הגרע"א שם דהיאך אפשר דיש תרומה ביין ששותה, דאף אם מה שמפריש לבסוף ל"ה תרומה דלא הוברר שהי' עומד לכך להפריש, מ"מ במה יחול התרומה על מה ששותה, דאף אם הי' עומד מתחלה דמה ששותה עכשיו יהא מפרישו לבסוף הא סו"ס לא בא לידי הפרשה ולא נתקיים בו התנאי, ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו דשמא יבקע הנוד ונמצא שותה טבלים למפרע והרי דאם לא בא לידי הפרשה ליכא כאן תרומה כלל, וא"כ ה"נ מה דבאמת לא הפרישו הוי כמו בקיעת הנוד ואין כאן תרומה.

והאחרונים כתבו בישוב ד' רש"י, למש"כ בחולין שם ד"ה התם, ז"ל, התם טעמא וכו' דחייש לשמא יבקע הנוד "והוברר שלא הי' עתיד לבא לידי הפרשה" ושתה טבלים למפרע, עכ"ל, ומבו' דהא דכשנבקע הנוד הוי טבל למפרע הוא משום דיש ברירה והוברר שלא הי' עתיד לבא לידי הפרשה, וע"כ כ"ז הוא למ"ד דיש ברירה, אך למ"ד דאין ברירה, אף אם לא בא לבסוף לידי הפרשה ל"מ זה לברר למפרע שלא הי' עתיד לבא לידי הפרשה, וע"כ שפיר אמרינן דיש לחוש שמא תרומה שתה.

ומשה"ק הגרע"א דהיאך יחול ע"ז תרומה, הרי לא בא לידי הפרשה ולא נתקיים בו התנאי, צ"ל, דמה שאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש, אי"ז תנאי, אלא הוא מסיים בזה את ב' הלוגין, וע"כ אף אם לבסוף לא באו ב' לוגין אלו לידי הפרשה, מ"מ מעיקרא הוי כל משהו ומשהו בספק שמא יבא לידי הפרשה, וע"כ שפיר חיילא ע"ז התרומה.

יב] אך הנה בפירש"י בגיטין כ"ו א' פירש דהא דלכשיבקע הנוד הוי טבל למפרע הוא משום שלא הובררה התרומה מעולם, וכ"ה בפירש"י בעירובין ל"ז ב' ובסוכה כ"ד א', ולפ"ז לכאו' ה"נ למ"ד דאין ברירה לא חיילא התרומה על מה ששותה, וכמש"כ הגרע"א.[[600]](#footnote-600)

ולפ"ז נמצא דלדעת רש"י בהני דוכתי בע"כ דהא דמחלל את המע"ש על המעות ושותה מיד, היינו דא"צ אח"כ להפריש את המע"ש, דאם צריך אח"כ להפריש לא הועיל כלום בחילולו, וצ"ע בזה.

יג] החזו"א בסימן ט' סק"י הק' ע"ד רש"י בחולין דלמ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה אלא דל"מ מה שמברר לבסוף, דהיאך אפשר שתחול ההפרשה בכה"ג, הרי אין שירי' ניכרין, והיינו דאמנם למ"ד דיש ברירה, כתבו הרמב"ן והרשב"א בחולין שם דחשיב כשירי' ניכרין, כיון דכשהוא מפרישו הוברר הדבר למפרע שעל מה שהפריש חל המעשר ושירי' הן ניכרין למפרע אע"פ שלא היו ידועין באותה שעה, אך למ"ד דאין ברירה, אין שירי' ניכרין כלל, ומ"ט חיילא התרומה, ועיי"ש שכתב מכח זה לפרש ד' רש"י בע"א.

וי"ל בזה בפשיטות, למש"כ בפי' ריב"ן מכות י"ט ב' ובחי' הריטב"א שם הביא כן בשם רש"י דהא דתנן ב' לוגין שאני עתיד להפריש ה"ה תרומה במקומן, הוא משום דס"ל דל"ב ראשית שיהא שירי' ניכרין, עכ"ד, ומבו' דס"ל דאף דיש ברירה מ"מ חשיב דאין שירי' ניכרין, ובע"כ דהא דחיילא התרומה הוא משום דל"ב שירי' ניכרין, ולפ"ז הרי דה"נ להני תנאי דאסרי, הרי לפ"מ דמפרשינן דטעמייהו הוא משום דאין ברירה, נמצא דלא פליגי על הא דל"ב שירי' ניכרין, ורק לדעת רבא בעירובין ל"ז ב' הוי טעמא דר' יהודה ודעימי' משום דבעינן שירי' ניכרין, וע"כ שפיר חיילא התרומה אף שאינה מבוררת.

יד] ובזה ניחא משה"ק הר"ש במשנתינו והתוס' בכ"ד ע"ד רש"י דמחלל את המע"ש מיד דהיאך יכול יכול לחלל המע"ש בלא קביעות מקום, וכדתניא בתוספתא דמע"ש שבחפץ זה יהא מחולל על מעות אלו ולא קבע לו מקום, ל"מ עד שיאמר לצפונו או לדרומו, - ולמש"נ ניחא, דכיון דהך תנא ס"ל דל"ב שירי' ניכרין ומהניא ההפרשה אף בלא קביעות מקום, ע"כ שפיר חיילא הפרשת המע"ש אף שלא קבע לו מקום כלל, ושפיר מצי לחללו.

טו] העונג יו"ט בסימן ל"ג בהגה"ה עמד ע"ד רש"י דגם למ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה אלא דל"מ מה שמברר לבסוף, דא"כ נמצא דלמ"ד דאין ברירה אסור לשתות מן היין לעולם משום תערובת התרומה, ופשטא דשמעתא משמע דשרי לאחר השבת לאחר ההפרשה לכו"ע.

ועיי"ש שכתב לפרש בד' רש"י, דהא דגם למ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה הוא לפ"מ שמצינו בתרומות פ"ג מ"ה דמצי לקרות שם ולומר תרומת כרי זה בתוכו בצפונו או בדרומו, והרי דאף שעדיין לא בירר היין שחל עליו התרומה, דאף שציין המקום עדיין הוא מעורב בשאר היין והפירות, ואפ"ה הוא רשאי לקרוא שם וכהן יכול לשתות קודם ההפרשה משום דכבר חל כאן תרומה בכרי זה אלא שאינו מבורר ממש הפירות שתרם, וכשמפריש אח"כ רשאי גם ישראל לאכול השאר, כמשמעות ל' הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"ח, ובע"כ היינו משום דהתורה נתנה רשות לבעלים לקבוע התרומה בכרי זה ובזה יוצא מידי טבלו ותרומתו בתוכו אף שאינו מברר התרומה ממש, והיינו דבידו לחלק ההפרשה לב' פעמים, דתחילה הוא קובע דתרומת כרי זה היא בתוכו, וה"ז מועיל ששוב אינו יכול לחזור בו ולבטל דיבורו ולהפריש ע"ז תרומה מחבית אחרת, וה"נ הכא דכוותה כשאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש וכו' קבע שתהא התרומה בתוך חבית זו, וכשמפריש אח"כ את הב' לוגין מפקיע קדושת התרומה מכל החביות שתחול על ב' לוגין אלו, וע"כ מותר לשתות לאחר השבת אף למ"ד דאין ברירה, עי"ש, ועד"ז מצינו בחי' הריטב"א במכות י"ט ב' בשם י"מ, עיי"ש, ואכמ"ל.

טז] הר"ש כתב דבכל תנאי שאין הדבר בידו תלי בדין ברירה, והוכיח כן ממה שאמרו בגיטין כ"ה ב' דר' יהודה אית לי' ברירה מהא דתנן דמה היא באותן הימים ר' יהודה אומר הרי היא כאשת לכל דברי' ולכי מיית הוי גיטא, והרי דכל שמתנה על דבר שאין בידו תליא בדין ברירה, וכמש"כ בפירש"י שם, והוכיח כן עוד ממה שאמרו שם דהריני בועלך ע"מ שירצה אבא תליא בדין ברירה, וממה שאמרו בעירובין ל"ו ב' דכשאומר אם בא חכם למזרח עירובי למזרח ואם בא למערב עירובי למערב תלי בדין ברירה, וכתב לפ"ז דממה שאמרו בגיטין ע"ה ב' דאתקין שמואל בגיטא דשכיב מרע אם ימות יהא גט ואם לא ימות לא יהא גט ולכי מיית הוי גיטא יש ללמוד דס"ל לשמואל דיש ברירה, ובביצה ל"ז ב' אמרינן דשמואל ס"ל דאין ברירה.

יז] אך הרמב"ן בגיטין כ"ה ב' כתב דכל דבר שתנאו במעשה כשתלה תנאי בדבר אחד ומעשה אחד אע"פ שתנאו במעשה אחרים ה"ז קיים כגון גיטו של שכיב מרע, ולא תלי בדין ברירה, וכל הא דתלינן לה בדין ברירה הוא כשמתנה על ב' דברים כגון האומר לאיזו שתצא בפתח תחילה וכגון ב' לוגין שאני עתיד להפריש שהרי אפשר שיתחלף המעשה ואין דעתו נבררת משעה ראשונה לדבר זה שאירע, וה"נ הוא כשמתנה אם בא חכם למזרח עירובי למזרח למערב עירובי למערב, אך כל שאומר אם בא חכם למזרח עירובי למזרח ואם לאו יהא עירובי בטל לא תלי בדין ברירה, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם והריטב"א בעירובין ל"ו ב'.

ומה שאמרו בההיא דמה היא באותן הימים דתלי בדין ברירה, מבו' בד' הרמב"ן שם דהיינו משום דהאומר מהיום את מתי הוי כאומר שעה את קודם מיתתי, והוי תנאו על אותה שעה שתהא קודם מיתתו והו"ל כמתנה על ב' דברים, וכ"כ הר"ן שם.[[601]](#footnote-601)

ומה שאמרו דבע"מ שירצה אבא תליא בדין ברירה, כתב הרמב"ן שם דהוא משום דכל שאינו מתנה אלא תולה ברצון אחרים או בשל עצמו אע"פ שלא התנה בב' דברים אין אומרים כשרצה הוברר הדבר וחל משעה ראשונה אלא למ"ד דיש ברירה, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם דשאני רצון שהוא תלוי בלב, ועמש"כ השערי ישר בשער ז' פי"ח לפרש בזה.

יח] ובחי' הגרע"א בעירובין שם הק' ע"ז דאם כשאומר אם בא חכם למזרח עירובי למזרח ואם לאו יהא עירובי בטל לא תלי בדין ברירה, א"כ גם כשאמר אם בא חכם למזרח עירובי למזרח למערב עירובי למערב מ"ט חשיב דמתנה על ב' דברים, דהרי אין עירוב אחד קונה או למזרח או למערב, אלא נותן ב' עירובים וכל אחד הוי מילתא באנפי נפשי' ולגבי כל אחד הוי מתנה לדבר אחד, דהרי כשמניח במזרח ואומר אם בא למזרח יהא עירובי זה עירוב ואם לא יהא עירוב זה בטל שפיר דמי, וכן כשמניח אח"כ במערב ואומר אם בא למערב יהא עירובי למערב ואם לאו יהא בטל ג"כ מהני, וכיון דכל א' בפנ"ע מהני למה יגרע מה שמערב בב' מקומות ובכל חד מתנה תנאי בחד מילתא, והשערי ישר בש"ז פי"ח עמד בזה דגם אם הי' עירוב אחד קונה או למזרח או למערב מצינו למימר דאם הי' מתנה מתחילה על מזרח בתנאי ואח"כ מתנה על מערב בתנאי דשפיר דמי, ועיי"ש ובמערכת הקנינים בסו"ס ט"ז במש"כ לפרש בד' הרמב"ן, ועד"ז כתב בס' זכרון יהונתן סימן ו' סקמ"ט, ועי' גם בס' שערי חיים גיטין סימן מ"ז, ועמש"כ בזה בחי' הגרנ"ט גיטין סימן פ"ב והחזו"א בסימן ט"ז סק"ד.

יט] הר"ש בסוף דבריו הק' דהכא לית לי' לר' יוסי ברירה, וכן מצינו בעירובין ל"ז ב' כשאומר מעשר שיש לי בבית יהא מחולל על סלע שתעלה בידי מן הכיס דר' יוסי אומר לא חילל והרי דלית לי' ברירה, ובפ' מי שאחזו אית לי' ברירה דתנן ר' יוסי אומר מגורשת ולכי מיית הוי גיטא, וכתב דיש לחלק דבההיא דמי שאחזו הדבר עומד להתברר בודאי שהרי או יחי' או ימות, ואית לי' ברירה טפי מההיא דעל סלע שתעלה בידי מן הכיס דשמא לא יתברר לעולם.

ולכאו' תי' זה תליא במש"נ לעיל אות י"א וי"ב בטעם הא דאם נבקע הנוד הוי כשותה טבלים למפרע, דבפירש"י בחולין י"ד א' כתב דהוא משום שנבקע הנוד הוברר שלא הי' עתיד לבא לידי הפרשה, אך בעירובין ל"ז ב' ובסוכה כ"ד א' ובגיטין כ"ו א' כתב דהוא משום שלא הובררה התרומה מעולם, - ולכאו' דברי הר"ש הם כפירש"י בעירובין דכל שלא הפריש לבסוף לא הובררה התרומה מעולם, וה"נ הוא בסלע שאעלה מן הכיס דכל שלא העלה לא הוברר כלל, אך לפירש"י בחולין דכל שלא הפריש לבסוף הוברר הדבר שלא הי' עתיד לידי הפרשה, וה"נ בסלע שאעלה מן הכיס כל שלא העלה הוברר הדבר דליכא סלע שיעלה מן הכיס, לכאו' דמי לההיא דמי שאחזו דהוא עתיד להתברר בודאי, דגם התם הרי לא יתברר בודאי שחל הגט, אלא יתברר בודאי אם יחי' ולא יחול הגט או ימות ויחול הגט, וה"נ הכא דכוותה יתברר בודאי אם איכא סלע שהעלה מן הכיס או ליכא סלע שהעלה מן הכיס.

**פ"ז מ"ה**

א] **היו לו תאנים של טבל בתוך ביתו וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי בער"ש וחושש שמא יכנס השבת ולא יספיק להפריש המתנות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממעשר ה"ח, - אך הר"ש לעיל מ"ד כתב דאיירי בער"ש ביה"ש, ואף דבביה"ש אין מעשרין את הודאי מ"מ לקרוא שם כה"ג שאומר שאני עתיד להפריש מותר דכולי האי לא גזור בביה"ש.

ב] **אומר ב' תאנים שאני עתיד להפריש,** הר"ש לעיל פ"ד מ"ד עמד בזה דמ"ט לא תני שאני עתיד להפריש למחר, כדתנן לעיל מ"א, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ש שם כתב דאף דגם בטבל ודאי מותר לקרוא שם בער"ש ביה"ש ולהפריש בשבת, היינו רק כשבא להפריש מה שאוכל בשבת, אך הכא הוא רוצה לתקן אף את המותר והוי הפרשתו גם לצורך חול, ובכה"ג לא הותר להפריש בשבת, וכ"כ התוס' בסוכה כ"ג ב' ד"ה שני לוגין. - **ב** התוס' ביומא נ"ה ב' ד"ה הלוקח יין כתבו דהוא משום דאף דבדמאי הותר להפריש בשבת כשקרא שם מער"ש, מ"מ בודאי אף אם קרא שם מער"ש אסור להפריש בשבת, וכ"כ הריטב"א בסוכה שם. - **ג** התורי"ד בשבת קמ"ב א' כתב דהוא משום דלא הותר להפריש בשבת כשקרא שם מער"ש אלא בדמאי דא"צ להפריש ממנו אלא תרומ"ע שאסורה לזרים, וע"כ כיון דא"צ להפריש המעשרות אלא לוגמא הראשונה שבוצע וכל שאר המעשרות מסומנים מאיליהן אחרי' מותר לבוצעה ומניחה ואינה אוכלה והשאר נתקן מאליו,[[602]](#footnote-602) וכיון דמער"ש אמר כן נמצא שבשבת לא עשה כלום, ומשא"כ בטבל גמור דצריך להפריש המעשרות והתרומה וליתן לבעליהן ע"כ אף שמער"ש אמר מה שאני עתיד להפריש אסור להפריש המעשרות למחר שנראה שהוא מתקן הטבל בשבת.[[603]](#footnote-603)

ג] למש"כ הר"ש ודעימי' דהכא לא איירי כשאומר שאני עתיד להפריש למחר, ואינו מפריש אלא אחר השבת, בע"כ דהא דמהני תנאו להתיר לאכול בשבת קודם שיפריש הוא מדין ברירה, ואתיא כמ"ד דיש ברירה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דמשנתינו אתיא כמ"ד דאף בדאורייתא יש ברירה ולא קי"ל הכי, ומבו' בדבריו דאף דתרומה בזה"ז דרבנן, מ"מ כיון דעיקר תרומה דאורייתא הו"ל כמידי דאורייתא דאין ברירה.

ד] בירושלמי לעיל ה"א א"ר יוחנן בהא דהמזמין את חבירו וכו' דאומר מער"ש מה שאני עתיד להפריש למחר וכו', דהיינו בדמאי הא בודאי לא, ופרכינן עלה מהא דתנן הכא דהיו לו תאנים של טבל בתוך ביתו וכו' אומר ב' תאנים שאני עתיד להפריש, והרי דמהני תנאי אף בטבל ודאי, ומשני דשאני דמאי מודאי, דבדמאי מהני תנאו אף בדבר שאינו ברשותו, ובודאי ל"מ תנאו אלא בדבר שברשותו, - ועמש"נ לעיל שם אות ח' להוכיח מזה דבההיא דהתם חיילא ההפרשה מכח אמירתו בער"ש, שהרי לפ"מ שפירשו הראשונים דהכא אינו אומר למחר, בע"כ דהתם חיילא ההפרשה מכח אמירתו בער"ש, ומשום דיש ברירה, ואי נימא דהתם לא חיילא ההפרשה כלל מכח אמירתו בער"ש ואי"ז אלא תנאי המועיל להתיר את ההפרשה בשבת, וע"ז הוא דאמר יוחנן דמתניתין בדמאי אבל בודאי ל"מ תנאי להתיר את ההפרשה בשבת, הרי ליכא למיפרך ע"ז מההיא דהכא, דהכא אינו מפריש כלל בשבת.

**פ"ז מ"ו**

א] **היו לפניו ב' כלכלות של טבל,** הרמב"ם בפ"ז ממעשר הי"א כתב דאיירי בכלכלות של טבל שהורמה תרומתן, וע"כ לא הזכיר תרומה גדולה, וכ"כ הרא"ש דמה שאומר מעשרות זו בזו היינו מעשר ראשון ומע"ש ומעשר עני בזמנו אך תרומה גדולה דרך להרימה מיד בשעת הגורן, - אך התוס' בתמורה ד' א' ד"ה היו לפניו כתבו דמה שאינו מפריש תרומה הוא משום דאיירי בדמאי, והוכיחו כן מהא דתני לה במס' דמאי.[[604]](#footnote-604)

ב] **מעשרות זו בזו,** התוס' בתמורה ד' א' ד"ה היו לפניו כתבו דהיינו כגון אם בכל כלכלה ק' תאנים יהיו עשרה מן השני' מעש"ר על הראשונה, - אך השטמ"ק שם כתב דלא סגי להפריש עשרה מן השני', דאף דאם הי' מפריש מן הכלכלה מיני' ובי' הי' מפריש עשרה, מ"מ כל שמפריש מן הכלכלה השני' על מאה שבכלכלה זו צריך להפריש עשרה בשביל התשעים ועוד אחת בשביל התשעה ועוד נשארה אחת לתקן, ונמצא דבכלכלה השני' איכא מעט יותר מי"א למעש"ר.

ג] **הראשונה מעושרת,** בתרומות פ"ג מ"ה תנן דהאומר תרומת הכרי זה בתוכו ומעשרותיו בתוכו תרומ"ע זה בתוכו, ר"ש אומר קרא שם, וחכ"א עד שיאמר בצפונו או בדרומו, וצ"ע דא"כ מ"ט הכא הראשונה מעושרת אף שלא קבע מקום בצפונו או בדרומו.

ובפירש"י בתמורה ד' א' ד"ה מעשר של זו בזו פירש דהא דהראשונה מעושרת אע"ג דלא הפריש לאלתר, הוא דומיא דהלוקח יין מבין הכותים דכל שאמר ב' לוגין שאני עתיד להפריש וכו' מיחל ושותה מיד אע"ג דלא הפריש לאלתר מן החבית וכ"ש הכא דמיחל ואוכל מיד הואיל וב' כלים נינהו, ולכאו' מבו' בדבריו דהא דמהני הקריאת שם הכא אע"פ שלא קבע מקום הוא מדין ברירה, והיינו דהו"ל כאומר מעשרות שאני עתיד להפריש על זו יהיו בזו, ומדין ברירה אמרינן דכשיפריש אח"כ מעשרות של זו בזו הוברר הדבר למפרע, וע"כ הוא דהראשונה מעושרת.[[605]](#footnote-605)

ד] אך הרמב"ם בפ"ז ממעשר הי"ב כתב, ז"ל, אמר מעשרות ב' כלכלות אלו מעשר כל אחת מהן קבוע בחברתה קרא שם וכבר קבע מעשרותיהן בהן ומוציא המעשרות שלהם ואינו יכול להוציא עליהם מעשרות ממקום אחר עכ"ל, ובכ' הגרי"ז בתמורה שם כתב בדעתו דבאמת עוד צריך להפריש ולא חייל אלא קריאת שם דצריך להפריש מהכלכלה השני' ולא ממקום אחר, וזה מהני להתיר את הכלכלה הראשונה, וזהו שכתב הרמב"ם דקבע מעשרותיהן בהן וכו' ואינו יכול להוציא עליהן מעשרות ממקום אחר, והרי דלענין זה הוא דמהני הקריאת שם דנקבעו המעשרות בהן וא"א להפריש ממקום אחר,[[606]](#footnote-606) - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ם שם הי"א, ז"ל, מי שהיו לפניו ב' כלכלות של טבל וכו' אמר מעשרות זו בזו וזו בזו הראשונה מעושרת שהרי קבע מעשרותיה בשני' ואין השני' מעושרת שאין מפרישין מעשר מן הראשונה שכבר נפטרה על השנייה שעדיין היא חייבת "במעשר שתיהן", עכ"ל, ולהדיא דהשני' חייבת במעשר שתיהן, והרי דעדיין לא חיילא ההפרשה על הראשונה, דאם חלה כבר ההפרשה על הראשונה, נמצא דאין השני' חייבת במעשר שתיהן, דאינה חייבת אלא במעשר עצמה, אלא שמעורב בה מעשר דהראשונה, אלא דכיון דקרא שם שיפריש מן השני', נקבע חיוב המעשר דהראשונה בכלכלה השני', וע"כ הוא דהשני' חייבת במעשר שתיהן,[[607]](#footnote-607) וכ"נ ממש"כ הגר"א בשנו"א, ז"ל, של זו בזו הראשונה מעושרת פי' "דא"א להפריש הראשונה ממקום אחר רק מהכלכלה השני'", עכ"ל, ומשמע להדיא דל"מ הקריאת שם אלא לענין דנקבע דהמעשרות דכלכלה זו יהיו מכלכלה זו וא"א להפריש עליהן ממקום אחר.

והגרי"ז שם כתב לפרש לדבריו דהוא כמש"כ הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"ח דהאומר תרומת הכרי זה לתוכו אם אמר בצפונו או בדרומו קרא שם וחייב להפריש ממנו תרומתו, והרי דכשאמר בצפונו או בדרומו עדיין לא חלה התרומה, דאם כבר חלה התרומה היאך יכול להפריש אח"כ ממנו תרומתו, דאף אם נימא דדבריו מתפרשים דמה שיפריש יהא תרומה הרי קי"ל דבדאורייתא אין ברירה, אלא חייל רק קריאת שם דממקום זה תהא התרומה, וזה מהני להתיר את השירים,[[608]](#footnote-608) ולכאו' זה מתפרש למש"כ רש"י ביבמות פ"ו א' דעיקר איסור טבל הוא משום התרומה שבתוכו, וע"כ כל שקבע מקום מסוים דשם יהא מקום ההפרשה של התרו"מ, אף דעדיין לא חיילי התרו"מ, מ"מ מהני זה להתיר את שאר הכרי באכילה דכבר אין מעורב בו תרומה.

ה] בטעם הא דחיילא הכא הקריאת שם לדעת הרמב"ם אף שלא אמר בצפונו או בדרומו, בפשוטו י"ל דהיינו שהרי עיקר הא דבעינן קביעות מקום בצפונו או בדרומו הוא כ"ה דיהיו שיירי' ניכרין, וע"כ הכא דאמר מעשרות של זו בזו דהותרה הכלכלה הראשונה חשיב שפיר כשיירי' ניכרין, כיון דמקצת מן השירים ניכרין, וכ"נ בתשו' מהרלב"ח סימן קי"ד ד"ה הקושיא החמישית, - והא דל"מ כשאומר תרומת הכרי בתוכו, הוא משום דבתוכו אי"ז קביעות מקום כלל, וכמשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בתרומות שם דמה שאומר בתוכו מתפרש שיהא בכרי הזה, (ודלא כמו שאמרו בעירובין ל"ז ב' דאיכא סביביו, והרי דבתוכו משמע באמצעיתו), ואכמ"ל.

אך צ"ע בזה במש"כ הרמב"ם שם הי"ב דאם אמר מעשרות ב' כלכלות אלו מעשר כל אחת מהן קבוע בחברתה קבע שם וכבר קבע מעשרותיהן בהן ומוציא המעשרות שלהן ואינו יכול להוציא עליהן מעשרות ממקום אחר, ומבו' דכשאמר מעשרותיהם מעשרות כלכלה בחברתה יכול להוציא המעשר מאחת על שתיהן, ולפ"ז נמצא דאין שיירי' ניכרין כלל, וא"כ היאך חיילא הקריאת שם, ועמד ע"ז בכ' הגרי"ז בתמורה שם.

ו] והישועות מלכו בהל' מעשר שם הי"א כתב דמה"ט נקט לה תנא בכה"ג שהורמה תרומתן ואינו מפריש אלא מעשרות, משום דבתרומה ל"ה מהני בכה"ג שאמר מעשרותיהן מעשרות כלכלה בחברתה משום דלא קבע מקום ובעינן שיירי' ניכרין, אך במעשרות י"ל דל"ב שיירי' ניכרין, וכמש"כ כן הר"ש בתרומות פ"ג מ"ה די"ל דל"ב שיירי' ניכרין אלא בתרומה דכתיב ראשית וע"כ שפיר מהני הקריאת שם, וכ"כ בהגה' יד איתן בתמורה שם.

אך הישועות מלכו בס' ישועות ישראל בסימן ס"א סק"ג בתו"ד עמד ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"ד ממע"ש הי"ז דהפודה מע"ש קודם שיפרישנו  כגון שאמר מע"ש של פירות אלו פדוי במעות אלו לא אמר כלום ולא קבע מעשר, אבל אם קבע ואומר מע"ש שלהן בצפון או בדרום מחולל על המעות אלו ה"ז פדוי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממעשר ה"ו לענין דמאי.

ז] ובס' משנת יעקב בהל' מעשר שם כתב בדעת הרמב"ם דאף דרק בתרומה בעי סיום מקום ובכל המעשרות ל"ב סיום מקום, מ"מ חילול מע"ש ל"מ אלא כשקבע לו מקום, וע"כ לא הצריך הרמב"ם בפ"ד ממע"ש קביעות מקום אלא להמע"ש ולא לשאר המעשרות, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפ"ט ממעשר ה"ג דלמעשר עני ל"ב קביעות מקום, עיי"ש, וצ"ע.

ח] **של זו בזו ושל זו בזו הראשונה מעושרת,** הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש כתבו דהא דהראשונה מעושרת והשני' אינה מעושרת, הוא משום דכשאמר של זו בזו נעשית הראשונה פטורה, וכשחזר ואמר ושל זו בזו דמעשרותי' של השני' יהיו בראשונה ל"מ משום דאין מפרישין מן הפטור על החיוב, וכ"כ בפירש"י והתוס' בתמורה ד' א', וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממעשר הי"א.

והר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דאתיא כר"מ דס"ל דתפוס לשון ראשון, וצ"ב דהרי פלוגתא דר"מ ור' יוסי אם תפוס לשון ראשון או אף בגמר דבריו אדם נתפס, הוא בב' דיבורים הסותרים זא"ז, אך הכא הרי אינם סותרים זא"ז כלל, ומ"ט תליא בפלוגתייהו.

אך באמת מצינו דכוותה בתמורה כ"ו א' דפליגי ר"מ ור' יוסי באמר בהמה זו חצי' תמורת עולה וחצי' תמורת שלמים, דלר"מ הויא כולה תמורת עולה, ולר' יוסי הויא חצי' תמורת עולה וחצי' תמורת שלמים, והרי דפלוגתת ר"מ ור' יוסי הוא אף כשאין הדיבורים סותרים זל"ז, - והטעם בזה הוא דיסוד הפלוגתא דר"מ ור' יוסי אם תפוס לשון ראשון או אף בגמר דבריו אדם נתפס, הוא דלר"מ ל"ה כמו שהוציא את ב' הדיבורים כאחד, ולר' יוסי הוי כמו שהוציא את ב' הדיבורים כאחד, וכ"כ התוס' בב"ק ק"ה א' (ד"ה ובא מעשה) דיסוד דינא דר' יוסי דאף בגמר דבריו אדם נתפס הוא דהוי כאילו הוציא שניהן יחד, וכ"ה מבו' גם בדבריהם במנחות ק"ג ב' (ד"ה אי הכי), וע"כ הוא דלר"מ דל"ה כמו שהוציא את ב' הדיבורים כאחד, חייל תחילה הדיבור הראשון ואח"כ חייל הדיבור השני, וע"כ הויא כולה תמורת עולה, אך לר' יוסי דהוי כמו שהוציא את ב' הדיבורים כאחד חיילי תרוייהו כאחד, וע"כ הויא חצי' תמורת עולה וחצי' תמורת שלמים, - וה"נ הכא דכוותה, דלר"מ דל"ה כמו שהוציא את ב' הדיבורים כאחד חייל תחילה המעשרות דהראשונה בשני', ותו ל"מ חייל מה שחזר והפריש מן הראשונה על השני', דהו"ל מן הפטור על החיוב, ולר' יוסי דהוי כמו שהוציא את ב' הדיבורים כאחד חיילי תרוייהו בב"א.

ט] בירושלמי אמרו דממה שאמרו דמתניתין ר"מ היא יש ללמוד דהא דס"ל לר"מ דתפוס לשון ראשון הוא אף כשאמר את הלשון השני בתוכ"ד של ראשון, וע"כ הכא אף שאמר של זו בזו ושל זו בזו בתוכ"ד, הראשונה מעושרת והשני' אינה מעושרת, ומדייקינן לה מסיפא דמעשרותיהן מעשרות כלכלה בחברתה קרא לה שם, ומשמע דדוקא כשאמר בכה"ג חיילי תרוייהו, אך כל שאמר של זו בזו ושל זו בזו אף שאמר כן בתוכ"ד הראשונה מעושרת והשני' אינה מעושרת, וכ"כ הר"ש והרא"ש.

והנה לגירסת הירושלמי שלפנינו מבו' דהא דהראשונה מעושרת והשני' אינה מעושרת, הוא אף בגונא דכשאמר ושל זו בזו כונתו לחזור בו ממה שאמר תחילה של זו בזו, ומשום דאין חזרה בתרומה אף בתוכ"ד, ועיי"ש בביאור הגר"א במש"כ לפרש הטעם בזה.

אמנם הנה הרמב"ם בהלכותיו לא הביא להך דינא דאין חזרה בתרו"מ אף בתוכ"ד, ובפיהמ"ש בתמורה פ"ה מנה לכל הדברים דל"מ בהו חזרה בתוכ"ד ולא מנה בכללם תרו"מ,[[609]](#footnote-609) וגם לגירסת הרש"ס לא אמרו בירושלמי דאין חזרה תוכ"ד בתרומה, ולפ"ז צ"ל דהא דהכא אין השני' מעושרת אף שאמר של זו בזו ושל זו בזו, הוא משום דלא איירי בנמלך, אלא כך הי' דעתו מעיקרא שיחולו תחילה מעשרותי' של הראשונה ואח"כ יחולו מעשרותי' של השני', וע"כ הוא דהראשונה מעושרת והשני' אינה מעושרת.

י] הרמב"ם בפ"ז ממעשר הי"א הביא להך דינא דאמר מעשרות זו בזו וזו בזו הראשונה מעושרת והשני' אינה מעושרת, והתוי"ט במשנתינו הק' שהרי בירושלמי מוקמינן לה כר"מ דתפוס לשון ראשון, אך לר' יוסי דאף בגמר דבריו אדם נתפס חיילי ב' המעשרות, והרמב"ם בספ"ב מתמורה ובפיהמ"ש בתמורה פ"ה פסק כדעת ר' יוסי.[[610]](#footnote-610)

והברכת הזבח בתמורה ד' א' כתב לישב לפ"מ שאמרו שם כ"ו א' דטעמא דר' יוסי דהאומר תמורת עולה ותמורת שלמים דבריו קיימים, ולא אמרינן דמדהול"ל תמורת עולה ושלמים ואמר תמורת עולה תמורת שלמים הו"ל כאומר תחול זו ואח"כ תחול זו, הוא משום דאי הוה אמר תמורת עולה ושלמים הו"א קדושה ואינה קריבה, ועיי"ש בפירש"י במש"כ לפרש בזה, ולפ"ז הרי דהכא אף לר' יוסי אמרינן דכיון דהול"ל מעשרות כלכלה בחברתה ולא אמר כן אלא אמר של זו בזו ושל זו בזו, ודאי כונתו לעשר תחילה כלכלה אחת ואח"כ את השני', וע"כ הוא דהראשונה מעושרת והשני' אינה מעושרת, וכ"כ המראה הפנים בפירקין והתוס' חדשים במשנתינו,[[611]](#footnote-611) ועמש"כ המשנ"ר בע"א.

יא] אך יש להעיר בזה, שהרי לדעת הרמב"ם כשאמר מעשרות כלכלה בחברתה מתפרשים דבריו דיהיו מעשרות ב' הכלכלות באיזה מהן שירצה, וכמש"נ להלן אות י"ב, וא"כ היאך מצינו למימר דמהא דהול"ל מעשרות כלכלה בחברתה ולא אמר כן אלא אמר של זו בזו ושל זו בזו, ודאי כונתו לעשר תחילה כלכלה אחת ואח"כ את השני', הרי שפיר י"ל דדעתו שיחולו שניהם בב"א, והא דאמר של זו בזו ושל זו בזו הוא כדי לפרש שיהא מעשר כל כלכלה בכלכלה השני', ולא יהא בידו להפריש מאחת מהן על שתיהן, דאם הי' אומר מעשרות כלכלה בחברתה הו"מ להפריש על שתיהן מאיזה מהן שירצה, וצ"ע.[[612]](#footnote-612)

יא] **מעשרותיהם מעשרות כלכלה בחברתה קרא לה שם,** בפירש"י בתמורה ד' א' כתב דהיינו דמעשר דכל כלכלה הוי בחברתה דהיינו של זו בזו ושל זו בזו, וכ"כ התוס' שם, וכ"כ הר"ש והרא"ש בתחילת דבריהם דמפריש מזו על זו ומזו על זו דבכל אחת שייר טבל כדי מעשרות חברתה, אבל לא מאחת על שתיהן שהרי קבע מעשרות כל אחת בחברתה.

אך הר"ש והרא"ש הביאו מתוספתא דתניא דמעשרותיהן מעשרות כלכלה בחבירתה קרא שם נוטל ב' תאנים מאיזו שירצה, והרי דדבריו מתפרשים דה"ק דמעשרותיהן מאיזו מהן שארצה יהיו מעשרות כלכלה בחבירתה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממעשר הי"ג דכיצד מעשרן מוציא מעשר שתיהן מאחת מהן או מעשר כל אחת מהן ממנה.

יב] והגר"א בשנו"א כתב דבכה"ג שאמר מעשרות כלכלה בחברתה קרא שם והוי כמו שמערב הכלכלות והמעשרות ויכול לתרום מכל כלכלה שירצה או מעט מזו ולהשלים משני' כי הם נעשין כמעורבין לפי דבריו, ול"מ קריאת השם אלא לענין שלא יכול לתקן ממקום אחר כיון דקבע מעשרותיהן בהן, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ז ממעשר הי"ב, וכמש"נ לעיל אות ד', ועיי"ש במש"נ בגדר הדברים, ובמש"נ באות ה' ו' בטעם הא דמהני הקריאת שם בכה"ג אף דאין שיירי' ניכרין.

יג] התוס' בתמורה שם ד"ה מעשרותיהם כתבו דהא דחיילי המעשרות כשאמר מעשרותיהן מעשרות כלכלה בחברתה, אף דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו, הוא משום דהכא דדעתו לתקן את שתיהן הו"ל כאומר מעשר של ראשונה תהא בשני' חוץ מי' שישארו טבל בראשונה לתקן השני', וע"כ שפיר חייל המעשר של זו בזו ושל זו בזו, וכ"כ השטמ"ק שם בהשמטות בפי' קמא, דכון דיכול להיות בענין שיהיו שתיהן אף בזאח"ז כגון אם אמר מעשרות הצריכין בשל ימין יהיו בשמאל שישאר הצד השני טבל, וכיון דבשום ענין יכול להיות יש לנו לדון שכך הי' דעתו מתחילה.

והשטמ"ק שם כתב דלפי' ר"י בעירובין נ' א' א"צ לכך, אלא היינו דכל דאיתא בזאח"ז בשום ענין ישנו בב"א, וכ"כ הריטב"א בעירובין שם בשם ר"י דמה שאמרו התם דשאני מעשר דאיתי' לחצאין דאם אמר תקדוש פלגא פלגא דחיטתא קדשה, לאו היינו דאמרינן דלכך נתכוין, אלא אף אם לא נתכוין לכך מ"מ כיון דיכול להיות בשום ענין בזאח"ז אף בב"א ישנו, וכתב לדמותו למה שאמרו שם דכל דאיתי' בזאח"ז בטעות איתי' בב"א אף שלא בטעות, וצ"ב.

יד] הר"ש והרא"ש הביאו למה שאמרו בתמורה ד' א' דלוקה מפני שהקדים מע"ש שבה למעשר ראשון שבחברתה,[[613]](#footnote-613) ובפירש"י בתמורה שם מבו' דקאי על רישא דאמר מעשר של זו בזו, ובכה"ג הוא לוקה משום דהקדים מע"ש למעשר ראשון, וכ"כ התוס' שם.

ובטעם הא דחשבינן לה כמקדים מע"ש למעשר ראשון, כתב השטמ"ק בתמורה שם דהיינו משום דהוא מפריש מעש"ר ומע"ש לצורך כלכלה זו מחברתה שהיא עדיין טבל גמור בעצמה, ואף דעל מעש"ר ודאי אינו עושה שלא כהוגן שהרי דינו להיות מופרש מטבל, אבל מע"ש דינו להיות מורם מתבואה שנתקנה כבר ממעש"ר, שהרי אחר מעש"ר מפרישים אותו, וזה הפריש מהכלכלה השני' על הראשונה קודם שנתקנה היא עצמה ממעש"ר, נמצא מע"ש זה טבל גמור וצריך להפריש מעש"ר קודם שיותר לאכילה ואי"ז סדר המעשרות, ועיי"ש שכתב דה"ה לכל המפריש מתבואה על מקום אחר שצריך להפריש ממנו מעש"ר קודם שיפריש ממנו מע"ש על מקום אחר, - והיינו דאף דכלפי השירים שהיא הכלכלה הראשונה לא הקדים את המע"ש למעש"ר, מ"מ כלפי המע"ש עצמו שהיא הכלכלה השני' הקדים מע"ש למעש"ר, שהרי הפריש ממנה מע"ש קודם שנתקנה היא עצמה ממעש"ר, וע"כ הו"ל כמקדים מע"ש למעש"ר.

אך בפירש"י בתמורה שם כתב דהא דחשיב כמקדים מע"ש למעש"ר הוא משום דמעיקרא מקמי דאמר של זו בזו קיימא להפריש ממנה מעש"ר ומע"ש, והשתא כי חוזר ומפריש ממנה מעש"ר ומע"ש בשביל אידך כלכלה נמצא מע"ש של כלכלה זו קודם למעש"ר שהי' עומד להפריש מאידך כלכלה קודם לכן, והצ"ק כתב דהוצרך לכ"ז משום דלא תיקשי דא"כ אין לדבר סוף דכל שמפריש מעשרות מכרי אחד ואח"כ מכרי השני נמצא מקדים מע"ש של כרי הראשון למעש"ר של הכרי השני, ואטו חייבה תורה להפריש כל מעשרותיו בפעם אחת, וע"ז כתב רש"י דשאני הכא דכיון שאמר של זו בזו נעשו שניהם ככרי אחד, וצ"ב,[[614]](#footnote-614) - ומבו' דהא דחשיב כמקדים מע"ש למעש"ר אי"ז משום דכלפי המע"ש עצמו הקדים מע"ש שבו למעש"ר שבו, אלא הוא משום דהקדים את המע"ש של הכלכלה הראשונה למעש"ר של הכלכלה השני',[[615]](#footnote-615) אך בס' מים קדושים פירש לד' רש"י כד' השטמ"ק, וכ"כ המעדני ארץ בפ"ג מתרומות הכ"ג סק"ז דבע"כ צריך לדחוק ולפרש כן בד' רש"י.

טו] והאפיקי ים בח"א סו"ס מ"ד כתב דפלוגתא זו תליא ביסוד האיסור דמקדים מע"ש למעש"ר, אם הוא תלוי בפירות שמפריש או תלוי בשירים, דלדעת רש"י הוא תלוי בשירים, וע"כ אין לאסור מכח הא דכלפי המע"ש עצמו הקדים מע"ש שבו למעש"ר שבו,[[616]](#footnote-616) אלא משום דהקדים את תיקון שירים אלו שהפריש עליהן מע"ש לתיקון שירים אלו שהפריש עליהן מעש"ר, אך לדעת השטמ"ק הוא תלוי בפירות שמפריש, וע"כ כיון דהפריש פירות אלו למע"ש קודם שהפריש עליהן מעש"ר, חשיב כמקדים מע"ש למעש"ר, ועמש"כ בזה המעדני ארץ בפ"ג מתרומות הכ"ג סק"ז.[[617]](#footnote-617)

טז] הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי שאמרו דעל הראשונה עובר בעשה ועל השני' בעשה ול"ת וכו', ומצינו כמה דרכים בגירסת הירושלמי ובביאורו, **א** התוס' בתמורה שם גרסי על הראשונה בעשה ועל השני' בלאו, וכתבו דהיינו דעל הראשונה אם קבע מעשרותיהן בתוכה עובר בעשה שהי' לו להקדים מעש"ר לשני והרי קרא שמם בב"א, אך אינו עובר בלאו משום דלא הקדים שני לראשון, אך על השני' עובר בלאו כשתיקן הראשונה בתוכה, שהרי הקדים מע"ש של ראשונה למעש"ר של שני', והיינו דהלאו דמלאתך ודמעך לא תאחר הוא רק כשאיחר את המוקדם, אך כל שהפריש את המוקדם ואת המאוחר בב"א אינו עובר אלא בעשה,[[618]](#footnote-618) והחזו"א בסימן י"א סק"ג כתב דהיינו דקאי על הך גוונא שאמר של זו בזו, ובזה הוא שאמרו דעל מה שתיקן את מעשרותי' של הכלכלה הראשונה עובר בעשה, במה שהפריש מעש"ר ומע"ש בב"א ולא הקדים מעש"ר למע"ש, אך על מה שקרא שם מע"ש על הכלכלה השני' עובר בל"ת, כיון שהפריש ממנה מע"ש קודם שהפריש עלי' מעש"ר,[[619]](#footnote-619) ועיי"ש שכתב דפי' זה מתישב גם לגירסא דילן דעל השני' עובר בעשה ול"ת, דכיון שהקדים בשני' מע"ש למעש"ר עובר בלאו, ועובר גם בעשה, דלא גרע מהיכא שהפריש שניהם בב"א דעובר בעשה. - **ב** התוס' כתבו די"ג על הראשונה בלאו ועל השני' בעשה, ופירשו דהיינו דברישא דמתניתין דאמר מעשר של זו בזו עובר בלאו שהקדים מע"ש של הראשונה למעש"ר של השני', ובסיפא דמתניתין שאמר מעשרותיהם מעשר כלכלה בחבירתה אינו עובר אלא בעשה כיון דנעשו כל ההפרשות בב"א. - **ג** הר"ש והרא"ש כתבו דקא על סיפא דמעשרות כלכלה בחברתה שקבע על שתיהן המעשרות כאחת ועובר בעשה על שתיהן, וכתבו דהא דעובר בל"ת הוא כשחוזר ומפריש תחילה את המע"ש של זו קודם המעש"ר של זו,[[620]](#footnote-620) ולכאו' מכוון דבריהם דס"ל כדעת הרמב"ם דכשאומר מעשרות כלכלה בחברתה לא חייל אלא קריאת שם דמעשר כל כלכלה יהא מחברתה, או יהיו מעשרות ב' הכלכלות מתוכן, ועדיין הוא צריך להפריש,[[621]](#footnote-621) ובזה הוא שאמרו דבשעת הקריאת שם שקרא שם לכל המעשרות בב"א עובר בעשה, ובשעת ההפרשה שהפריש תחילה מע"ש ואח"כ מעש"ר עובר בלאו, והחזו"א בסימן י"א סוסקי"ג פירש לד' הר"ש בע"א, ותמה ע"ז, עיי"ש.

יז] החזו"א בסימן י"א סקי"ז כתב דאף דאם הפריש מעש"ר ומע"ש בב"א עובר בעשה, מ"מ אם התנה שיחול מעש"ר ואח"כ מע"ש שפיר דמי אע"ג דאין זמן מוחשי ביניהם,[[622]](#footnote-622) - ובסימן ט"ו סק"ו כתב בדין הפרשה בנוסח הקצר דלי"ב איסורא משום דסתמא חלים זא"ז כיון שאמר שיהא כמו שצריך ואסור לעשות מע"ש ומעש"ר בב"א ודאי הוא מסור למצות התורה שיחולו זא"ז.[[623]](#footnote-623)

יח] הר"ש הביא מתוספתא דתניא דהיו לפניו ב' כלכלות של טבל בזו מאה ובזו מאה ניטלה תרומתן מעשרות וכו' של זו בזו ושל זו בזו אין הראשונה מעושרת, ועמד ע"ז דהוא דלא כדתניא במתניתין דבכה"ג הראשונה מעושרת והשני' אינה מעושרת, וכתב דסמי ברייתא מקמי מתניתין, או דגרסינן אין השני' מעושרת, או דה"ק דאין הראשונה מעושרת בפנ"ע אלא שתיהן מעושרות וכר' יוסי דס"ל לגבי תמורת עולה תמורת שלמים דהואיל וא"א לקרוא ב' שמות כאחת דבריו קיימים, ובסו"ד מסיק דהיינו דאין הראשונה כולה מעושרת, שהרי הוצרך לשייר בה כדי מעשרות כלכלה השני' כר' יוסי דתפיס לשון שניהם, דכיון דהמעשרות של זו בזו ושל זו ובזו נמצא שלא תיקן אלא פ"א תאנים בכל כלכלה, די"ט תאנים צריך בכל אחת לצורך מעש"ר ומע"ש של חברתה, - ולא נתפרש בדבריו לדרך קמא טעמא דברייתא דס"ל דבכה"ג שאמר של זו בזו ושל זו בזו אין הראשונה מעושרת, דמה טעם איכא דלא חיילי המעשרות שעישר על הראשונה, וצ"ע.

יט] הר"ש הביא מתוספתא שם דתניא דנוטל ב' תאנים וב' עישורין ועישורו של עישור, וכתב בתחילת דבריו לפרש דקאי ארישא דאמר מעשרות זו בזו, והא דנוטל ב' תאנים היינו לתרומ"ע, שתחילה נוטל כ' תאנים ממנה בשביל מעש"ר שלה ושל חברתה, ומאותם כ' נוטל ב' תאנים לתרומ"ע, והא דנוטל ב' עישורין היינו מעש"ר ומע"ש, והא דנוטל עישורו של עישור היינו דמאלו ב' עישורין נוטל עישורו של אחד מהן והיינו ב' התאנים של תרומ"ע, - אך מסיק דקאי אשל זו בזו ושל זו בזו, דאם תפוס לשון שניהם נמצא דאין הראשונה כולה מעושרת שהרי הוצרך לשייר בה י"ט תאנים כדי מעשרות כלכלה שני', וע"כ הוא נוטל ב' תאנים מן השני', דמספק"ל לתנא אם תפוס לשון שניהם או תפוס לשון ראשון, וע"כ נמצא דאותן י"ט תאנים שנוטל מן הראשונה בשביל השני' משום דשמא תפוס לשון שניהם, צריך לחזור ולתקנן מן השני' משום דשמא תפוס לשון ראשון, וע"כ נוטל מן השני' ב' תאנים לצורך מעש"ר של הי"ט שהפריש מן הראשונה על השני', ועוד עישור על התאנה היתירה, והיינו דמלבד הי' תאנים דנוטל מן השני' למעש"ר על הראשונה אף אם תפוס לשון שניהם, צריך ליטול מן השני' עוד ב' תאנים ועישור מן העישור משום הספק דתפוס לשון ראשון, - ועמש"כ בזה בפי' הרש"ס וביאור הגר"א לירושלמי הכא, ובביאור הגר"א לעיל פ"א ה"ד ה"ד, ובחזו"א סימן י"א סקי"א.

כ] החזו"א בסימן י"א סוסקי"ג תמה על מש"כ הר"ש דנוטל מן השני' ב' תאנים וכו' שהרי י' מי"ט הוא מעש"ר גם על הט' של מע"ש, ואם תפוס לשון ראשון א"צ להוסיף מן השני' רק אחת ותשיעית, - ולכאו' מכוון דבריו דאף להצד דתפוס לשון שניהם, מ"מ לא אמרינן די"ט תאנים מן הראשונה דהוו המעש"ר והמע"ש דהשני' לא הפריש עליהן כלל מן השני', דאף דעל הי' תאנים דהוו מעש"ר של השני' לא הפריש כלל מן השני', מ"מ על הט' תאנים דהוו מע"ש של השני', הפריש מעש"ר מן השני', דהי' תאנים שמפריש מעש"ר מן השני' הוו מעש"ר על צ' תאנים מן הראשונה, ונכלל בזה ט' התאנים שבראשונה שעשאן מע"ש על השני', וא"כ א"צ להוסיף ולהפריש מן השני' על הראשונה אלא תאנה אחת ותשיעית דהוא המעש"ר של אותם י' תאנים שבראשונה.

ובדעת הר"ש י"ל דס"ל דלהצד דתפוס לשון שניהם הרי דכל הי"ט תאנים שבראשונה דהוו מעש"ר ומע"ש דהשני' לא הפריש עליהן כלל מן השני', אלא י' תאנים שבראשונה הוו מעש"ר על פ"א תאנים שבשני' ועל ט' התאנים הנותרים שבראשונה, וט' תאנים שבראשונה הוו מע"ש על פ"א תאנים שבראשונה, וע"כ כיון דמספק"ל דתפוס לשון ראשון, צריך לחזור ולהפריש מן השני' על אותם י"ט תאנים שבראשונה.

אך אכתי אי"ז מתישב, שהרי גם להצד דתפוס לשון שניהם צריך להפריש מן השני' י' תאנים שהם מעש"ר על הראשונה, ולהצד דתפוס לשון ראשון א"צ להוסיף עליהן ולהפריש מן השני' למעש"ר אלא תאנה אחת ותשיעית,[[624]](#footnote-624) וצ"ע.

**פ"ז מ"ז**

א][[625]](#footnote-625) **מאה טבל מאה חולין נוטל מאה ואחת,** הריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו למשנתינו לפ"מ דתנן בחלה פ"ג מ"ט דזיתי מסיק שנתערבו עם זיתי ניקוף וכו' דאם אין לו פרנסה ממקום אחר מוציא תרומה ותרומ"ע לכל והשאר מעשר ומע"ש לפי חשבון, והיינו דדינא הוא דכל דאין לו פרנסה ממקום אחר נעשין החולין כטבל לענין תרומה דשיעור תרומה שבטבל מפריש כמו כן מן החולין כאילו הן טבל גמור, וה"נ הכא דכוותה כל שנתערבו ק' טבל בק' חולין צריך להפריש תרומ"ע גם על הק' חולין, אך מעש"ר ומע"ש א"צ להוציא אלא לפי חשבון, ואף דצריך להפרישן כולן, מ"מ אין נותן ללוי ולעני ואינו מחלל מע"ש אלא לפי חשבון, וזהו דתנן דנוטל מאה ואחת, דנוטל מאה כדי להפריש מהן כדין טבל מעש"ר ומע"ש והלוי יפריש ממעש"ר שלו תרומ"ע, ונוטל עוד אחת מן המאה דחולין לתרומ"ע כאילו היתה טבל.[[626]](#footnote-626)

ב] והנה הר"ש והרא"ש בחלה שם כתבו בהא דמפריש תרומה ותרומ"ע על הכל דנותן הכל לכהן או מוכר לו היתירות לפי חשבון, וכ"כ הרא"ש במשנתינו, והתוי"ט שם פירש שנסתפקו בזה אם צריך ליתן את כל התרומה והתרומ"ע לכהן בחינם, או שנותן לו בחינם רק לפי חשבון ואת היתר מוכר לו.

ובתשו' נאות דשא סימן מ"ב כתב דלהך גיסא דמוכר לכהן את היתר, ליכא כלל דינא דנעשה הכל טבל, אלא הא דצריך להפריש תרומה ותרומ"ע על הכל הוא משום דהטבל מעורב בהכל, וכדי להפריש לפי חשבון מהחיוב על החיוב בע"כ עליו להפריש על הכל, וכל מש"כ הר"ש והרא"ש דנעשה הכל טבל הוא להך גיסא דנותן את כל התרומה והתרומ"ע לכהן בחינם, דהיינו משום דהחשיבו את הכל לטבל לענין זה, ועיי"ש שכתב דטעם התקנה דכל שאין לו פרנסה ממקום אחר יהא הכל חשוב כטבל, הוא משום דבלא"ה הוא מוכרח להפריש כשיעור מכל התערובת כדי שיהא לפי חשבון מחיוב על החיוב, וכיון דבלא"ה ה"ז אסור לזרים וא"א לו לאכלו, אמרו שיהא כאילו הכל טבל ויתננו לכהן בחינם.

ולפ"ז נמצא דגם מש"כ הר"ש והרא"ש הכא דטעמא דמתניתין הוא משום דנעשין החולין כטבל לענין תרומ"ע, היינו רק להך גיסא דנותן את כל התרומ"ע לכהן בחינם, אך להך גיסא דאינו נותן לו בחינם אלא לפי חשבון, הרי דאי"ז משום דנעשה הכל טבל, אלא בע"כ יש לו להפריש תרומ"ע כנגד כולו, כדי שיהא לפי חשבון מהחיוב על החיוב, וצ"ע.

ג] הראב"ד פירש למשנתינו, והובא בילקוט מפרשי המשנה, דאיירי בתערובת דיבש ביבש בגונא דאין בילה, וע"כ אף דמעש"ר ומע"ש יכול לקרוא עליהן שם בכל מקום שהוא, ויתן ללוי כנגד המעש"ר, ואת המע"ש יחלל על המעות, מ"מ תרומ"ע בע"כ יש עליו להוציא מן התערובת, כדי שתהא שאר התערובת מותרת לזרים, וע"כ ברישא שנתערבו מאה תאנים טבל ומאה תאנה חולין זב"ז צריך ליטול ק"א מן התערובת, דכשנוטל ק' יש לחוש דהם ק' חולין, וע"כ צריך ליטול ק"א דודאי יש בהן תאנה אחת שהיא טבל, וקורא עלי' שם תרומ"ע, ומוכר את הק"א לכהן חוץ מאחת שהיא התרומ"ע שנוטל הכהן בחינם, וכ"כ הגר"א בשנו"א.

ד] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש למשנתינו דהוא מיוסד ע"ז דתרומ"ע עולה באחד ומאה וכל שנתערבה סאה תרומ"ע בק' סאה בטלה וצריך להרים סאה אחת, ומה"ט הוא דכל שנתערבו ק' טבל בק' חולין מוציא מהן ק"א סאין ויהיו טבל והצ"ט הנשארים חולין כמו שהיו, והא דמוציא ק"א סאין היינו דק' סאין הם ק' הסאין של טבל והסאה הנוספת היא תרומ"ע שבאותן ק' סאין של טבל, וכתב דמן הדין הי' שלא יוציא אלא ק' של טבל בלבד, ונדון שסאה תרומ"ע שבאותו הטבל נפלה בק' של חולין ועלתה באחד ומאה, והא דצריך להוציא עוד סאה מן החולין הוא משום דחיישינן שאם יוציא ק' סאין בלבד יחשבו כי מה שהוצאנו הם ק' של חולין והנשאר הוא ק' של טבל, ואי"ז כן, שהרי אדרבה הסאין שהוציא הם הטבל, וע"כ הצריכו להוציא עוד סאה מן החולין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממעשר ה"ג, ועמש"כ המרכה"מ שם ה"א לפרש בזה.

והחזו"א בסימן י"א סק"א כתב לפרש לד' הרמב"ם דהיינו דבטבל שנתערב בחולין אין האיסור אלא מחמת התרומ"ע שבטבל, וכל שהתרומ"ע בטלה בחולין פקע טבלה, דלא עדיף תחילתה מסופה, דכשם שבטלה אחר הפרשה ה"נ בטלה קודם הפרשה, וע"כ כל שנתערבו מאה טבל במאה חולין יבש ביבש דאין בילה חשבינן כאילו נפל סאה תרומה בחולין ובטל בק', אלא דכיון דאף כשבטלה תרומ"ע בק' צריך להרים, ע"כ הוא צריך ליטול ק' סאה, דכיון דבק' סאה דטבל יש סאה אחת דתרומ"ע, ע"כ כשמרים ק' סאה נמצא שמרים סאה אחת תרומ"ע, - והחזו"א שם הק' דמ"ט לא אסרו אלא משום תערובת התרומ"ע, דע"ז אמרינן דמן הדין ה"ז בטל בק', הרי יש בטבל גם תערובת דמעש"ר ומע"ש, וכתב דבע"כ דמודה הרמב"ם דגם באותם צ"ט שנשתיירו לחולין איכא איסור טבל וצריך לקרוא שם מעש"ר ומע"ש ותרומ"ע בחולין מספק שמא הם הטבל, אלא דכשבאנו לאסור את החולין באכילה משום דשמא יש בהן תרומ"ע, הרי דע"ז אמרינן דכבר נתבטל התרומ"ע קודם שקרא שם ואינו אוסר, - ועמש"כ החלת לחם בפתיחה לסימן ג' סכ"ה לפרש לד' הרמב"ם בע"א, ועיי"ש שנקט דד' הרמב"ם בפירושו ובהלכותיו הם ב' דעות, וצ"ע.

ה] החזו"א שם ד"ה ואת הטבל כתב דלדעת הרמב"ם אף דצריך להוציא ק"א סאין, מ"מ א"צ להפריש מעש"ר ומע"ש ותרומ"ע אלא מן ק' הסאין שנטל בתורת טבל ולא מן הסאה הנותרת, ועיי"ש במש"כ לדון באופן ההפרשה בזה, ובסו"ד מסיק דהא דמחלק את התערובת לב' כריים אין בזה תועלת אלא להתיר את הצ"ט חולין אף קודם שיקרא שם לתרומ"ע שבטבל, והיינו דבעלמא אם נפלה סאה תרומה לר' סאין חולין וחילקן עדיין הן באיסורן עד שירים סאה אחת, ואע"פ שדעתו להרים מק' סאין אלו לא הותר עי"ז ק' סאין השניים, אך הכא בטבל שנתערב בחולין כיון שהפריש את הטבל מותרין החולין אף קודם שהפריש תרומ"ע מן הטבל, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

ז] **מאה טבל מאה מעשר נוטל מאה ואחד,** הריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו לפי דרכם דהיינו משום דהק' דמעש"ר שנתערב בהן טבל נעשו כטבל להפריש ממנו תרומ"ע, וע"כ נוטל מן התערובת ק' לשם טבל ואחד לשם תרומ"ע, ומן הצ"ט שנותרו שהם מעש"ר מפריש תרומ"ע לפי חשבון, ונמצא שמפסיד סאה אחת פחות עישור שבה.

והתוס' אנשי שם תמה בזה דמ"ט הוא מפסיד כלל, הרי בידו ליקח מן התערובת כ' סאין שיש בהן ודאי י' של טבל וי' של מעשר ויפריש הי' טבל שבהן למעשר על הק' של טבל, ונמצא דכל הכ' שבידו הם מעשר ודאי, ויפריש מהן י"א לתרומ"ע שחייב מכל הק"י סאין של מעשר שבתערובת, ועד"ז הק' החזו"א בסימן י"א סק"ז, וצ"ע.

ח] הראב"ד פירש לפי דרכו, דהיינו משום דיש כאן מאתים תאנים שצריך להפריש מהן י"א תאנים לתרומ"ע, דהיינו י' תאנים מהק' תאנים דמעשר ותאנה אחת מהק' תאנים דטבל, ואם היו הק' תאנים דמעשר לבד והי' תאנים של מעשר שמתוך הטבל ג"כ מופרשין מהטבל ונמצא שהי' לפניו ק"י תאנים דמעשר, הי' יכול ליקח מהן י"א תאנים לתרומ"ע, אבל כיון שהן מעורבין א"א לו ליקח י"א תאנים לתרומ"ע, דיש לחוש שמא כל י"א תאנים אלו הם מהק' תאנים של טבל דאין ראוי מהם לתרומ"ע אלא י' תאנים, דיש בק' תאנים של טבל י' תאנים של מעשר, ויכול לעשות כל הי' תאנים תרומ"ע על שאר המעשר, וע"כ צריך ליטול ק"א תאנים דודאי דיש בהן י"א תאנים הראויין לתרומ"ע, דאף אם ק' מהם הם הק' תאנים דהטבל, הרי יש בהן י' תאנים דמעשר, ומלבד זה יש את התאנה הק"א שהיא מעשר,[[627]](#footnote-627) ומוכר הכל לכהן חוץ מי"א שנוטל הכהן בחינם, דזהו שיעור התרומ"ע שיש בתערובת זו,[[628]](#footnote-628) וכ"כ הגר"א בשנו"א.

ט] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש לפי דרכו דהיינו דכל שנתערב ק' סאין של טבל עם ק' סאין של מעש"ר, מוציא ק"א סאין למעש"ר, והצ"ט סאין שנשתיירו הוו טבל כמו שהיו, והק"א סאין שהוציא הם ק' של מעשר והסאה הנוספת היא תרומ"ע הראוי' לק' של טבל ורואין אותה כאילו נתערבה עם ק' של מעשר ודינה שתעלה,וע"כ נשארו הק"א שהוציא מעש"ר כמו שהיו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממעשר ה"ו, - והמרכה"מ שם ה"א תמה בזה דמ"ט לא חששו בזה אלא לתערובת הטבל במעשר, דחשבינן כאילו נתערב אחד מק' מן הטבל שהוא תרומ"ע במעשר, ולא חיישינן לתערובת המעשר בטבל, שהרי בק' דמעשר יש י' סאין דתרומ"ע, והם נתערבו בק' של טבל, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ובמש"כ החזו"א בסימן י"א סק"ג, וצ"ע.

י] **מאה חולין מתוקנין מאה מעשר נוטל מאה ועשר,** הריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו לפי דרכם דהיינו דכשנתערבו ק' חולין מתוקנין בק' מעשר נעשו החולין כמעשר, וע"כ נוטל ק' לשם מעשר ונוטל י' מן החולין לתרומ"ע, דנעשו החולין כמעשר ויש בהן י' תרומ"ע, - והר"ש והרא"ש כתבו דהא דכשנתערבו ק' טבל בק' מעשר אינו נוטל אלא ק"א, ולא אמרינן דנעשה כל הטבל כמעשר וצריך להפריש ממנו י' לתרומ"ע, הוא משום דע"י התערובת חוזר כל דבר להיות כתחילתו, וע"כ כשנתערבו טבל ומעשר זב"ז אמרינן דהמעשר חוזר להיות כטבל ואין הטבל חוזר להיות כמעשר, ועמש"כ החזו"א בסימן י"א סק"ז ד"ה וכתב עוד לתמוה ע"ז.

יא] והראב"ד פירש לפי דרכו דהיינו דכשנתערבו ק' תאנים דחולין מתוקנין בק' תאנים דמעשר, ובא להפריש מן התערובת י' תאנים לתרומ"ע, בע"כ יש לו ליטול ק"י תאנים דיש בהן ודאי י' תאנים דמעשר, דאם יטול פחות מק"י תאנים, יש לחוש שמא ק' מהם הם חולין מתוקנים וליכא י' תאנים דמעשר, ומוכר כולם לכהן חוץ מי' תאנים שנוטל הכהן בחינם, דזהו שיעור התרומ"א שיש בתערובת זו.

יב] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש לפי דרכו דהיינו דכל שנתערבו ק' חולין מתוקנים וק' מעשר מוציא ק"י ויהיו כולן מעש"ר, והצ' שנשתיירו יהיו חולין כמו שהיו, וכתב לפרש דהיינו משום דבק' הסאין של מעשר יש י' סאין של תרומ"ע, וי' סאין אלו הם אחד מעשר מן הק' של חולין, ונמצא שאין בחולין שיעור כדי להעלות את התרומ"ע, אך מאידך כיון דאותם הי' סאין אינם מופרשין ומובדלין, ע"כ לא נעשו כל הק' של חולין מדומע, וכיון דמחד גיסא אינה עושה את החולין מדומע ומאידך גיסא א"א שתעלה וישארו החולין בשלימותן, כיון שהן בהן מאה כנגד התרומ"ע, ע"כ גזרו בה מן הדימוע גזירה בינונית ואמרו שמחסר מן החולין כשיעור התרומ"ע שיש במעשר זה, - וצ"ב דמ"ט קייל טפי מכח הא דאותם הי' סאין אינם מופרשין ומובדלין, והרי אדרבה כל זמן שלא הפריש הרי כל הק' סאין אסורין משום טבל, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם ה"א, והדרך אמונה בביאוה"ל שם ה"ד, וצ"ע.

יג] **מאה טבל ותשעים מעשר תשעים טבל ושמנים מעשר לא הפסיד כלום זה הכלל כל שהטבל מרובה לא הפסיד כלום,** הר"ש והרא"ש פירשו לפי דרכם דהיינו דבכה"ג לא אמרינן דהתשעים והשמנים של מעשר נעשין טבל, וחייב להפריש מהן לתרומ"ע, אלא כיון דיש בטבל עשרה יתירים על המעשר הוי כמו שיש לו פרנסה ממקום אחר, וע"כ אינו מתקן אלא את הטבל.[[629]](#footnote-629)

והחזו"א בסימן י"א סק"ז פירש דהא דהוי כמו שיש לו פרנסה ממקום אחר, היינו משום דנוטל אחד מעשר מן התערובת דהיינו י"ט ועושה עשרה מהם מעש"ר, שהרי מתוך הי"ט יש עשרה טבל, ואח"כ עושה אותן תרומ"ע על המעשר, ונמצא בתערובת עשרה תרומ"ע ותשעה מעשר, ואין המעשר עושה את התערובות כמוהו, וכמש"כ הר"ש לעיל, ועיי"ש במשה"ק ע"ז.

יד] והראב"ד פירש לפי דרכו דהיינו דכשנתערבו מאה תאנים של טבל בתשעים תאנים של מעשר יש כאן ק"צ תאנים שמחויב להפריש מהן עשר לתרומ"ע, דמן התשעים של מעשר צריך להפריש תשע ומן הק' של טבל צריך להפריש אחת, וע"כ נוטל עשר תאנים ונותן לכהן, והיינו משום דממ"נ, אם עשר תאנים אלו שעלו בידו הם מן המעשר, שפיר מצי לעשות את כולן לתרומ"ע, ותשע מהן הוו תרומ"ע בעד המעשר ואחת מהן הוי תרומ"ע בעד הטבל, ואם עשר תאנים אלו שעלו בידו הם מן הטבל, הן ראויות ליעשות מעש"ר על הטבל, ויכול לעשותן תרומ"ע, וע"כ לא הפסיד כלום, וה"נ הוא כשנתערבו תשעים תאנים של טבל בשמנים תאנים של מעשר, דנוטל תשע תאנים חסר עישור ונותן לכהן, ועיי"ש שכתב דהא דתנן דכל שהטבל מרובה לא הפסיד כלום, היינו כשיש בו אחד מעשר יותר מן המעשר, דבכה"ג לא הפסיד כלום משום שנוטל אחד מעשר וממ"נ יכול לעשותם כולם תרומ"ע, וכנ"ל.

טו] והגר"א בשנו"א שפירש לכולה מתניתין כד' הראב"ד פירש להך בבא דהיינו דבמאה טבל ותשעים מעשר או בתשעים טבל ושמנים מעשר א"צ ליתן לכהן רק המאה טבל או התשעים טבל, ונמצא דאינו מפסיד מן התשעים מעשר או מן השמנים מעשר כלום, והכהן א"צ לשלם לו רק בעד תשעים ומעכב עשר לעצמו.

ולא נתפרש בד' הגר"א דמ"ט צריך ליתן לכהן המאה טבל או התשעים טבל, ומ"ט לא סגי שיתן לכהן י"א תאנים או י' תאנים דממ"נ יכול לעשות את כולן תרומ"ע, וכמש"כ כן הראב"ד.

אמנם הנה נתפרשו הדברים בביאור הגר"א לירושלמי דהיינו משום דאיירי הכא כשאמר תחילה על ב' הכלכלות של מעשר ושל טבל מעשרות כלכלה בחברתה וכלל כל המעשר באחד, וע"כ אמרינן שלא הי' דעתו שיפריש ממעשר על הטבל, כיון דאינו יכול להפריש מן המעשר על הטבל מעשר, אלא אמרינן שמסתמא הי' דעתו שיפריש או מן הטבל אף על המעשר או מן הטבל על הטבל מן המעשר על הטבל, וע"כ הוא דבמאה טבל ותשעים מעשר לא סגי שיטול י"א תאנים ויתנם לכהן, שהרי יש לחוש דכל י"א תאנים אלו הם מן המעשר, וא"א להפריש מהן על הטבל.

אך אכתי צ"ב במש"כ בשנו"א דבמאה טבל ותשעים מעשר צריך ליטול מאה וליתן לכהן ובתשעים טבל ושמנים מעשר צריך ליטול תשעים וליתן לכהן, ולכאו' הדין נותן דבמאה טבל ותשעים מעשר סגי שיטול צ"א ויתן לכהן, דכל שנוטל צ"א יש כאן ודאי אחת מן הטבל, ויכול לעשותה תרומ"ע על הטבל, ובתשעים טבל ושמנים מעשר סגי שיטול פ"א חסר עישור ויתן לכהן, דיש כאן ודאי אחת חסר עישור מן הטבל, ויכול לעשותו תרומ"ע על הטבל, - וכ"ה להדיא בתו"ד הגר"א בביאורו דא"צ להפריד אלא כדי המעשר ואחד יתירה, וצ"ע.

טז] והרמב"ם בפיהמ"ש כתב לפרש לפי דרכו דהיינו דכל שנתערב תשעים טבל ותשעים מעשר מוציא תשעים של מעשר בלבד וישארו המאה טבל כמו שהיו ואינו מפסיד כלום, וכתב דהא דלא אמרינן שיקרא שם לתרומ"ע של הטבל ויוציא צ"א, הוא משום דאם נראה את אותה הסאה מן הטבל שהיא תרומ"ע כאילו נתערבה עם התשעים של מעשר, יהא כל אותו המעשר מדומע, שהרי אין תרומ"ע עולה אלא באחד ומאה, וע"כ אמרינן בכה"ג לא יקרא שם לתרומ"ע של טבל, כדי שלא יפסיד המעשר ויעשהו מדומע, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממעשר ה"ו, ולפ"ז הא דתנן דכל שהטבל מרובה לא הפסיד כלום, היינו בכל גוונא שהוא מרובה על המעשר, ול"ב שיהא מרובה על המעשר עשר, וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' מעשר, וכ"כ הרדב"ז שם בדעתו.[[630]](#footnote-630)

והחזו"א בסימן י"א סק"ג ד"ה ומיהו כתב דבכה"ג מקילינן לאכול את הטבל בקריאת שם לחוד בלא הרמה, והיינו משום דחשבינן את נטילת המעשר כהרמה שהרי יש ספק שהתרומה הוא שם, ועיי"ש שכתב דצ"ל דמתנה בשעת קריאת שם שאם בכרי המעשר יש טבל יהי' שם התרומה.

יז] הר"ש הביא מירושלמי שאמרו מה אנן קיימין מאה טבל ותשעים מעשר נוטל צ"ב חסר עישור אחד, מאה טבל ושמנים מעשר נוטל פ"ב חסר ב' עישורין, והר"ש כתב דאינו חושש לתרץ כלום מזה, משום דסברא בעלמא הוא, ומבו' שפירש דמכוון הירושלמי הוא להקשות דמ"ט במאה טבל ותשעים מעשר וכו' לא הפסיד כלום, הרי בכה"ג הי' בדין שיטול צ"ב חסר עישור אחד, דכיון שנתערב הטבל במעשר, נעשה המעשר כטבל וצריך להפריש ממנו תרומ"ע, וע"כ צריך ליטול ב' חסר עישור אחד לתרומ"ע.

יח] אך בפי' הראב"ד גריס בירושלמי מאה מעשר ותשעים טבל נוטל צ"ב חסר עישור אחד, מאה מעשר ושמנים טבל נוטל פ"ג חסר ב' עישורין, והיינו דבכה"ג שנתערב מאה מעשר ותשעים טבל, הרי צריך ליתן לתרומ"ע י"א תאנים חסר עישור, י' תאנים מן המעשר ותאנה חסר עישור מן הטבל, וע"כ צריך ליטול צ"ב תאנים חסר עישור אחד וליתנם לכהן, דבכה"ג ודאי עלו בידו י"א תאנים חסר עישור הראויים לעשותן תרומ"ע, דאף אם כל התשעים תאנים שעלו בידו הם טבל, הרי יש בהן תשע מעשר, וכיון שהוסיף ליטול עוד שתי תאנים חסר עישור מן המעשר, נמצא שיש בהן י"א תאנים חסר עישור של מעשר, וכל שנתערב מאה מעשר ושמנים טבל, צריך ליתן לתרומ"ע י"א תאנים חסר ב' עישורים, וע"כ צריך ליטול פ"ג תאינם חסר ב' עישורים וליתנם לכהן, דבכה"ג ודאי עלו בידו י"א תאנים חסר ב' עישורים הראויים לעשותם תרומ"ע, דאף אם כל השמנים תאנים שעלו בידו הם טבל, הרי יש בהן שמנה מעשר, וכיון שהוסיף ליטול עוד שלש תאנים חסר ב' עישורים מן המעשר, נמצא שיש בהן י"א תאנים חסר ב' עישורים של מעשר.

יט] בעיקר דינא דמתניתין כתבו הר"ש והרא"ש דאיירי כשאין לו טבל אחר להפריש ממנו על התערובת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממעשר ה"ב, - והגר"א בשנו"א כתב דאיירי מתניתין כשאמר מעשרותיהן מעשר כלכלה בחברתה, וע"כ אינו יכול להפריש עליהן ממקום אחר.

והקה"י בסימן ל' בביאורו לירושלמי בפירקין כתב לישב בע"א, דכיון שנתערבו טבל וחולין או טבל ומעשר שוה בשוה ק' ק', א"א לתקנו אלא מתוך התערובת ולא ממקום אחר, וזה לפ"מ שאמרו במנחות ל' א' דבטבל שנתערב ברוב חולין כיון דמדאורייתא ברובא בטיל א"א להפריש עליו מטבל דאורייתא דהו"ל מן החיוב על הפטור אלא מפריש עליו מן הדמאי או מלקוח מנכרי, והכא שהתערובת שוה בשוה וא"א לצמצם ובודאי רבה אחד על חבירו,[[631]](#footnote-631) א"א להפריש עליו מן הטבל דאורייתא שמא נתבטל הטבל ברוב והו"ל מן החיוב על הפטור, ו"א להפריש עליו מטבל דרבנן שמא לא נתבטל והו"ל מן הפטור על החיוב, וע"כ בע"כ להפריש מתוך התערובת.[[632]](#footnote-632)

**פ"ז מ"ח**

א] **מי שהיו לו י' שורות של י' כדי יין ואמר שורה החיצונה אחת מעשר ואין ידוע איזו היא, נוטל ב' חביות לוכסן,** נחלקו הראשונים בביאורו, דהריבמ"צ פירש דאיירי כשעשה את כל השורה החיצונה שיש בה י' כדי יין מעשר, וכיון דאינו יודע איזו שורה עשה מעשר, ע"כ כדי להפריש תרומ"ע צריך ליטול ב' חביות באלכסון, זו שבקרן מערבית צפונית וזו שבקרן מזרחית דרומית, דזו שבקרן מערבית צפונית הויא מכלל השורה המערבית ומכלל השורה הצפונית וזו שבקרן מזרחית דרומית הויא מכלל השורה המזרחית ומכלל השורה הדרומית, וע"כ ודאי דאחת מהן היא מעשר ועושה אותה תרומ"ע על י' החביות דהמעשר, וכן פירשו הר"ש והרא"ש, והרא"ש כתב דכיון דהוו ספק מעשר, ע"כ נותן חבית אחת לכהן והשני' מוכר לו בדמי תרומה,[[633]](#footnote-633) וכ"כ בפי' הראב"ד, שהובא בילקוט מפרשי המשנה.

ב] והנה בפשוטו הא דתני דנוטל ב' חביות לוכסן עצה טובה קמ"ל, דאם יטול חביות מאמצע השורות החיצוניות צריך ליטול ד' חביות, וזהו דקמ"ל דסגי שיטול ב' חביות שבזויות.

אך הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ח ממעשר ה"ז כתב די"ל דדינא קאמר דצריך ליטול את ב' החביות שבזויות, והיינו משום דהחביות שבאמצע הרוחות בטלות מה"ת ברוב, שהרי יש רוב נגדם, שהרי החביות שבג' רוחות אינם מעשר ורק החביות שברוח אחת הוו מעשר, והם בטלות בחביות שבג' הרוחות האחרות, אך החביות שבב' הזויות אין עליהן אלא ספק השקול אם הן מעשר, שהרי ידעינן שאחת מהן היא מעשר ואחת מהן אינה מעשר, והו"ל כתערובת דחד בחד, וע"כ לא מצי להפריש מחבית שבאמצע על כל השורה, דא"כ לא יפטור את החביות שבזויות, דהו"ל כמפריש מן הפטור על החיוב, וכמבו' במנחות ל"א א' דטבל שנתערב בחולין הו"ל כפטור, וע"כ הוא נוטל ב' חביות שבזויות ומפריש על כל החביות של המעשר, - ועיי"ש שעמד בזה דהיאך מצי להפריש מן החביות שבזויות על כל החביות של המעשר, הרי הו"ל כמפריש מן החיוב על הפטור, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע.

ג] הר"ש והרא"ש כתבו דלא איירי מתניתין כשאמר ששורה החיצונה תהא מעשר על כל המאה, אלא איירי כשאמר שתהא מעשר על חביות שבמקום אחר, ושאר החביות שיש כאן הוו חולין מתוקנין, ועיי"ש שהוכיחו כן מהא דתנן דאם אמר חצי שורה החיצונה אחת מעשר ואין ידוע איזו היא נוטל ד' חביות, ואם איירי כשעשה חצי שורה מעשר על ה' שורות, א"כ מ"ט נוטל ד' חביות, הי' לו לומר דחצי האחר של אותה השורה תהא מעשר על השאר ותיסגי לי' בב' חביות.

אך בפי' הראב"ד כתב דאיירי כשאמר ששורה החיצונה תהא מעשר על כל המאה, וה"נ כשאמר חצי שורה החיצונה אחת מעשר היינו דתהא מעשר על ה' שורות, ועיי"ש שפירש בד' הירושלמי דפרכינן הכי דמ"ט בכה"ג נוטל ד' חביות ולא מצי למימר דחצי האחר של אותה השורה תהא מעשר על השאר, ומשני דאיירי כשכבר חזר והפריש על החביות האחרות ממקום אחר.[[634]](#footnote-634)

ד] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי כשאמר שבשורה החיצונה תהא חבית אחת מעשר, וכתב דלא איירי כשעשה אותם מעשר על אותם החביות, דמעשר של ק' חביות הוא י' חביות, אלא עשה את החבית מעשר על יין שבמקום אחר, וכיון דאין ידוע איזו היא השורה החיצונה נוטל ב' חביות מקצות האלכסון וממלא משתיהן יחד חבית אחת ותהי' מעשר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממעשר ה"ז, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש בשם ר"ה גאון.[[635]](#footnote-635)

והחזו"א בסימן י"א סקט"ו כתב דהא דכשאמר שתהא חבית אחת שבשורה החיצונה מעשר יש בידו לברר אח"כ חבית אחת, הוא משום דיש ברירה, דמתניתין דפירקין אית לה ברירה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז צ"ל דלא נקטה מתניתין את לשונו של המפריש, שהרי אם אמר המפריש אחת סתם קדשה בתערובת ואין בידו לברר, אלא איירי כשאמר המפריש שחבית אחת שיברר תהא מעשר, ובכה"ג מהני ברירה, ועיי"ש שהק' דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם בהלכותיו שפסק למשנתינו אף דקי"ל דבדאורייתא אין ברירה, וכתב דאפשר להעמידה בדמאי, וצ"ע היאך הוא מתישב בסתימת ד' הרמב"ם.

אך הדרך אמונה בהל' מעשר שם כתב דהרמב"ם אזיל לטעמי' שם פ"ז הי"ב דבידו לעשות ב' הפרשות מתחילה לקבוע מקום שהמעשרות בתוך מקום זה ועי"ז הותרו האחרים לאכול, ואח"כ לקבוע כאן באיזה מקום שיהי', ועמש"נ בזה לעיל מ"ו אות ד', וה"נ הכא מיירי בכה"ג שקבע בשורה החיצונה שבתוכה יהא א' למעשר על מקום אחר ואח"כ יברור איזה שירצה.

ה] הגר"א בשנו"א פירש למשנתינו דקאי אדלעיל דאיירי כשאמר מעשר כלכלה בחברתה, וה"נ הכא כשאמר שורה החיצונה אחת מעשר היינו דחבית אחת משורה החיצונה תהא מעשר על כל השורה, ובכה"ג א"א לו להפריש על אותה השורה ממקום אחר, והיינו דעדיין לא הפריש את המעשר, אלא קבע מקום המעשר שיהא המעשר על שורה זו באחת מן החביות שבאותה השורה, ומהני קביעות המקום שאין בידו להפריש ממקום אחר, (וזה כמו שפירש הגר"א לעיל מ"ו להא דמעשר כלכלה בחברתה, ונתבאר לעיל שם אות י"ב), וכיון דאין ידוע איזו היא השורה החיצונה נוטל ב' חביות שבב' הזויות ועושה אותן מעשר על ב' מן השורות החיצונות,[[636]](#footnote-636) ונוטל עוד ח' חביות מהאמצע שהם ודאי טבל ועושה אותן מעשר על שאר פ' החביות.

ו] בעיקר הא דתנן דאין ידוע איזו היא, כתב בפי' הרש"ס דהיינו כששכח מאיזו שורה הפריש או שמת,[[637]](#footnote-637) וכ"כ התפא"י, עיי"ש.

אך המשנ"ר כתב דהלשון משמע שהבעלים עצמן לא סיימו המקום אלא אמר סתם שורה החיצונה מעשר ואינו יודע היאך יפריש,[[638]](#footnote-638) ועיי"ש שכתב דהא דחייל המעשר בכה"ג אף דצריך לסיים המקום, הוא משום דסיים המקום בשורה החיצונה, ואף דאין ידוע איזו היא הו"ל סיום מקום, והק' ע"ז דאי"ז מתישב בהא דתנן בסיפא דאמר שורה אחת מעשר או שאמר חצי שורה אחת מעשר, ובכה"ג הרי לא סיים מקום כלל, והו"ל כאמר תרומת הכרי בתוכו דל"מ, וכתב דלפ"מ שפירש הר"ש דאיירי כשעשה חביות אלו מעשר על טבל שבמקום אחר, ניחא, דבכה"ג שפיר חשיב כשיירי' ניכרין, דרק כשהתרומה היא על אותו כרי עצמו ואינו ניכר איזה טבל ואיזה שירים הוא דל"מ, אך כשמפריש על מקום אחר, אף דאין ידוע איזו חבית היא המעשר, מ"מ כיון דהשירים ניכרין מן המעשר, שפיר דמי, אך עמד בזה במש"כ הר"ש בסו"ד לדון דאיירי הכא כשעשה חביות אלו מעשר על החביות שבשורות אלו, ובכה"ג היאך מהניא ההפרשה הרי לא סיים מקום ואין השירים ניכרין, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב בהא דתנן דשורה אחת מעשר ואינו יודע איזו היא, דהיינו שאמר חבית אחת משורה אחת מעשר "ולא פירש איזו שורה", ומבו' מדבריו כמש"כ המשנ"ר דלא איירי כשאמר חבית משורה מסוימת ועכשיו אינו יודע מאיזו שורה, אלא איירי כשמעיקרא אמר דחבית אחת משורה אחת תהא מעשר, ולא פירש מאיזו שורה, וע"כ מספק"ל בכל שורה ושורה שמא יש לקבוע ממנה חבית אחת למעשר, ולפ"ז מתפרש ה"נ הא דתנן ברישא דשורה החיצונה אחת מעשר ואין יודע איזו היא, דהיינו דכשאמר שורה החיצונה את מעשר לא פירש איזו מן השורות החיצונות.

ח] הרמב"ם בפ"ח ממעשר ה"ז כתב דבכה"ג שקבע כד אחד משורה החיצונה מעשר על מקום אחר ואין ידוע איזו שורה החיצונה היא, נוטל ב' חביות באלכסון "ומערב שתיהן ומפריש מהן", ובפיהמ"ש כתב דממלא משתיהן יחד חבית אחת ותהי' מעשר, ולכאו' מכוון דבריו דממלא חבית אחת חצי' מחבית זו וחצי' מחבית זו, והויא חבית זו מעשר.

והמלאכת שלמה הביא מהר"י אשכנזי שתמה ע"ז דמה תועלת יש במה שימלא מהם חבית אחת, הרי המותר שבחבית גם הוא בספק מעשר, והיינו דכיון שקבע שתהא חבית שבשורה החיצונה מעשר, אין בידו להפריש את כל המעשר מן החבית המעורבת, וגם מה שנשתייר בב' החביות הוי ספק מעשר, ומה הועיל במה שעירב חצי מחבית זו וחצי מחבית זו.

ובפי' הרדב"ז בהל' תרומות שם עמד עד"ז דהיאך הוא מפריש מן התערובת, הרי קבע המעשר בחבית אחת מיוחדת, וכתב דכיון דכל החביות בלתי מתוקנות כולם ראויות לעשותן מעשר על מקום אחר, וצ"ב דאף דכולם ראויות לעשותן מעשר על מקום אחר, הרי מ"מ הוא קבע בחבית זו, והיאך הוא מפריש מן התערובת, דאף דיש בילה, הרי אינו מפריש מן החבית שקבע כשיעור מעשר, אלא מפריש את המעשר מעורב מכמה חביות, ועמד ע"ז הכס"מ שם, וכתב דצ"ל שכיון שנתערב אנו רואים כאילו כל התערובות דבר אחד והוי כאילו כולו מאותו חבית שקבע, וצ"ב, ועמש"כ בזה המשנ"ר והתוס' אנשי שם והערוה"ש בסימן ק"ז סט"ז.

אך בד' החזו"א בסימן י"א סוסקט"ו מבו' שנקט דמש"כ הרמב"ם דמערב שתיהן ומפריש מהן, לאו היינו דמפריש מהן מעשר, דהמעשר אינו אלא באחד מן החביות, אלא היינו דמפריש מן התערובת תרומ"ע ומשום דיש בילה,[[639]](#footnote-639) ולפ"ז מכוון ד' הרמב"ם הוא דמפריש חמישית מן החבית המעורבת לתרומ"ע וכיון דיש בילה יש כאן עשירית מהחבית שקבע למעשר, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמש"כ הרמב"ם מערב ומפריש ל"ד, וה"ה שיכול להפריש מכל אחת, וצ"ע.

ט] הר"ש בסו"ד כתב דלפי' קמא דפרישית קשה דאמאי נקט עשר שורות של עשר עשר, ומבו' בדבריו דלפי' ר"ה גאון ניחא הא דנקט לה בכה"ג, וכ"כ הרא"ש, והדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ח ממעשר ה"ז תמה ע"ז דמ"ט לפי' ר"ה גאון ניחא, - אך לכאו' ד' הר"ש והרא"ש מתפרשים בפשיטות, דלד' ר"ה גאון דאיירי כשעשה חבית אחת שבשורה החיצונה מעשר על כל השורה, ע"כ נקט לה בעשר שורות של עשר עשר, שיש בחבית אחת כדי מעשר של כל השורה, ואטו זה תני גם לבבא השני' דחצי שורה החיצונה אחת מעשר, אף דבבא זו איירי שלא עשה מעשר אלא חצי מן החבית, אך לפי' הר"ש והרא"ש דאיירי כשאמר ששורה החיצונה תהא מעשר על חביות שבמקום אחר, א"כ מ"ט נקט לה בעשר שורות של עשר עשר.[[640]](#footnote-640)

י] **חבית אחת מעשר ואין ידוע איזו היא נוטל מכל חבית וחבית,** לפי' הריבמ"צ ודעימי' היינו דעשה חבית אחת מעשר על חביות שבמקום אחר ואין ידוע איזו חבית היא, ובכה"ג הויא כל חבית וחבית ספק מעשר, וע"כ צריך ליטול אחד מעשרה מכל חבית וחבית לתרומ"ע, והרא"ש הוסיף דכיון דכולן ספק ע"כ מוכרן לכהן חוץ מאחת.

והריבמ"צ הוסיף דנוטל מכל חבית וחבית וממלא מכולן חבית אחת, והדרך אמונה בצה"ל בפ"ח ממעשר סקמ"ה כתב דהיינו דאחר שקרא שם תרומ"ע ממלא כולן בחבית אחת גדולה ונותנה לכהן,[[641]](#footnote-641) ועיי"ש שהק' דהיאך הוא מערב את כולן בחבית אחת הרי הוא מבטל בכך איסור לכתחילה, - וצ"ב, שהרי גם קודם שמערבן יחד בחבית אחת, כיון דהפריש תרומ"ע מכל אחת מן החביות ורק מה שהפריש מאחת מהן הוי תרומ"ע, בטל התרומ"ע בשאר היין שהפריש, וכשממלא את כל מה שהפריש בחבית אחת, אינו מבטל איסור כלל.

יא] הרמב"ם בפ"ט ממעשר ה"ט כתב דבכה"ג דקבע המעשר בכד אחת מהן ואין ידוע איזו היא, נוטל מכל כד וכד מן המאה ומערב ומפריש כדי כד אחת מעשר, וגם בזה קשיא כמש"נ לעיל אות ח', דמ"ט אינו מפריש מעשר אלא כדי כד אחת, הרי כיון שקבע מעשר בכד אחת מהן ואין ידוע איזו היא, היאך יש בידו להפריש את כל המעשר מן הכד המעורב, ועמש"נ לעיל בזה.

והחזו"א בסימן י"א סקט"ו פירש לד' הרמב"ם דהיינו דצריך ליטול תרומ"ע מכל כד וכד מן המאה, וכיצד יעשה מערב ומפריש כדי כד אחת שיש בזה אחד ממאה מעשר וזהו שיעור תרומ"ע מן כד המעשר,[[642]](#footnote-642) וכתב דמש"כ הרמב"ם בסו"ד ומעשר, היינו תרומ"ע, אך דבריו מתישבים לפי הגירסא שבדפוסים דמפריש כדי כד אחת "ומעשר", אך לפי הגירסא בכת"י דמפריש כדי כד אחת "מעשר", לא א"ש, דלגירסא זו להדיא דקיימי דבריו על הפרשת המעשר ולא על הפרשת התרומ"ע, וגם להדיא בדבריו דמפריש את כל הכד למעשר.

יב] בעיקר דינא דמתניתין כתב המשנ"ר בסו"ד דהא דלא תני דישאל לחכם על המעשר ויתיר לו והדרא לטיבלא דהוא תקנתא דעדיפא, הוא משום דלא פסיקא לי' דפעמים שהבעלים אינם שם, וכתב דלמש"כ הט"ז ביו"ד סימן שכ"ג סק"ב ל"מ לישאל בכה"ג, דהא דמהני שאלה בתרו"מ היינו כשמתחרט מצד הנתינה עצמה שחוזר ממנה מחמת איזה טעם שיש לו, אך בכה"ג שאינו חוזר בו אלא מחמת התערובת ל"מ, ועיי"ש בט"ז במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב.

**בריך רחמנא דסייען**

1. בביאור תיבת דמאי מצינו כמה דרכים, **א** הערוך בע' דמאי כתב פי' קמא דהוא מלשון דימיתי אם יצא ממנו מעשר או לא. - **ב** הערוך שם כתב לפרש עוד דהיינו דין מאי, מתוקן או לא מתוקן, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בברכות פ"ז מ"א, וכ"ה בירושלמי בשלהי מע"ש לגירסת הגר"א שם. - **ג** הערוך בע' דד כתב לפרש דהוא משום שתיקנו ליתן אחד ממאה לכהן, ודמאי הוא מלשון מאה. - **ד** המלאכ"ש בפ"א מ"א כתב די"מ דהוא מל' דמע, כמו מדומע לשון עירוב, ואל"ף בחילוף עיי"ן, וכ"כ הגהש"ס בשלהי דמאי בביאור ד' הירושלמי שם. - **ה** במוסף הערוך בע' דמאי כתב דבל' יוני הוא דבר של המון, ויש ספק אם המון העם מעשרין תבואתן. [↑](#footnote-ref-1)
2. בפירש"י בגיטין ס"א א' ד"ה רבא אמר כתב בדעת רבא דס"ל דבמחצה על מחצה מספקינן להו ועבירה דאורייתא היא, והרמב"ן וש"ר שם תמהו ע"ז דרבא גופי' קאמר בכ"ד דרוב ע"ה מעשרין, וכ"כ התוס' שם ובכ"ד דכו"ע אית להו דרוב ע"ה מעשרין. [↑](#footnote-ref-2)
3. מבו' בדבריהם דל"ג כגירסא דילן דמעש"ר ומע"ש מקצתן מעשרין ומקצתן אין מעשרין, דא"כ הרי נתפרש להדיא דרק מקצתן ל"ה מעשרין מעש"ר ומע"ש, וכ"ה להדיא ביחוסי תנו"א ע' יוחנן כה"ג דרק בירושלמי גרסינן הכי דמהן מעשרין ומהן אין מעשרין, וכתב דזהו שאמרו דרוב ע"ה מעשרין הן. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיי"ש שכתב דקודם ששלח ל"ה רובן מעשרין, וכשחזר והוכיחן וכו' נתקנו בימיו וקבלו דברי חברות, כדאמרינן התם בימיו לא הי' אדם צריך לשאול על הדמאי, וכשמת חזרו המיעוט לקילקולן ורובן מעשרי, - ומבו' בדבריו, דהא דתנן בשלהי מע"ש דבימיו ל"ה אדם צריך לשאול על הדמאי, היינו דאף ע"ה קיבלו דברי חבירות, ול"ה חיישינן שלא עישרו, וזה דלא כמש"כ הרא"ש גופי' במע"ש שם לפרש להא דל"ה צריך לשאול על הדמאי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. התוס' ביבמות קי"ט א' סוד"ה מחוורתא הק' דלר"מ דחייש למיעוטא, היכי משכח"ל דמאי, הרי מדאורייתא יש לחוש, כיון דאיכא מיעוטא וחזקת טבל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו די"ל דלא חייש ר"מ למיעוט אפי' היכא דאיכא חזקה בהדי' אלא מדרבנן, וע"כ אין דמאי חייב אלא מדרבנן. - **ב** התוס' שם כתבו לישב עוד, דלא חיישינן כה"ג למיעוט דאם הוא הוחזק כל ישראל מי הוחזקו, ועד"ז כתבו התוס' בבכורות כ' א' סוד"ה ואיבע"א דאין להחזיק שום אדם ברשע בשביל מיעוט שאין מעשרין, ועמש"כ החזו"א בסימן א' סק"א לפרש בזה. - **ג** התוס' בבכורות שם כתבו לישב עוד, דלי"ב חזקת טבל, דשמא הכניסה במוץ. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועיי"ש שכתבו דכ"ה משמעות ד' הרשב"א בחולין ט' א' דהא דלא אזלינן בתר רוב התלוי במעשה אי"ז אלא מדרבנן, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ב ובגל' הגרע"א ביו"ד סימן ב' ס"ב לדקדק מד' הרשב"א, - אך בד' הרמב"ן בהל' בכורות שם, ובמלחמות בקידושין נ' ב' מבו' להדיא דהא דלא אזלינן בתר רוב התלוי במעשה הוא מדאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. והפרי יצחק שם כתב דבזה ניחא מה שעמדו התוס' דמ"ט חששו הכא למיעוט טפי ממקום אחר, ולהנ"ל ניחא, דכיון דהוי רוב התלוי במעשה, ע"כ אי"ז מועיל מדרבנן, - אך מד' התוס' שעמדו בזה מבו' דס"ל דאי"ז חשוב כרוב התלוי במעשה. [↑](#footnote-ref-7)
8. אך לכאו' אי"ז כמש"כ התוס' דהוי מיעוט דשכיח טובא. [↑](#footnote-ref-8)
9. בתוס' הגרע"א לקמן פ"ד מ"א אות ל"ה הק' דמ"ט אין מעשרין את הדמאי ביו"ט שני, הרי הו"ל ספק ספיקא, דשמא הוא מעושר, ואף אם אינו מעושר שמא יו"ט שני הוא חול, והתורת זרעים בפ"ה מ"ג בסו"ד כתב לישב דדמאי חייב מדרבנן בודאי במעשר וליכא ספק ספיקא כלל, אך מד' הגרע"א משמע דס"ל דחיוב דמאי במעשר אינו אלא מספק, וכ"נ גם בדבריו לקמן פ"ה מי"א אות ס"א, ועמד ע"ז הקה"י בסימן ד', עיי"ש.

   והתורת זרעים והקה"י שם כתבו דבדמאי איכא ב' חיובים, גם דהצריכו לחוש להמיעוט שאינו מעושר, וצריך לעשר משום חשש טבל דאורייתא, וגם דחייבוהו במעשר מדרבנן, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, ונתבאר עוד בזה לקמן פ"ה מ"א. [↑](#footnote-ref-9)
10. ומבו' לפ"ז, דאף דתיקנו חכמים לחייב את הדמאי במעשר, מ"מ כיון דהויא התקנה מכח ספק דאיכא עליו רוב דמעשרין, קייל חיובו ואין מברכין ע"ז, - ובזה ניחא משה"ק בתשו' חזו"א סימן ש"ו סק"ג דאם חיוב דמאי הוא בודאי אף אם כבר עישר הע"ה, מהו שאמרו בכ"ד דרוב ע"ה מעשרין, הרי לא גרע חיוב זה משאר חיוב דרבנן, [↑](#footnote-ref-10)
11. ואמנם י"ל דדמי ליו"ט שני, דאף דהוא מצוה ודאי, דהרי האידנא בקיאינן בעיבורא דירחא וליכא ספיקא כלל, מ"מ כיון דהתקנ"ח היא משום מנהג אבותינו בידים נוהגין כן בתורת ספק, ומה"ט הוא דביצה שנולדה בזה מותרת בזה וכו', וה"נ הוא בדמאי, דאף דהוא מצוה ודאי, מ"מ כיון דעיקר המצוה היא מכח הספק, נוהגין כן בתורת ספק, ומתפרש טפי לפ"ז הא דלאביי ספק דדבריהם לא בעי ברכה, והא דהקילו בכ"ד בדמאי משום דרוב ע"ה מעשרין. [↑](#footnote-ref-11)
12. בתשו' חזו"א סימן ש"ו סק"ג הוכיח דחיוב דמאי אינו אלא מספק, ואם כבר עישר הע"ה אינו חייב לעשר, מסוגיית הגמ' בשבת שם דהו"ל ספק דדבריהם, - אך למש"נ הרי לדעת הרמב"ם ודעימי' יש ללמוד מסוגיית הגמ' שם להיפך, דמצות דמאי היא מצוה ודאי, אלא דלדעת אביי אין מברכין ע"ז כיון דתיקנו חכמים מכח הספק, וכאשר כ"נ מהא דמדמי לה ליו"ט שני, דג"כ הוי תקנה ודאי, אלא דכיון דתיקנו מכח הספק ל"ה מברכין ע"ז, אלמלי הא דלא ליתי לזלזולי בי'. [↑](#footnote-ref-12)
13. וכבר עמד המל"מ בפ"ה מתרומות הי"ז בטעם הא דמעשרין מדמאי על טבל דרבנן, אף דאין מעשרין מדמאי על דמאי, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה התורת זרעים בפ"ה מ"ג והקה"י בסימן ד', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-13)
14. ועיי"ש שכתב דאין לומר דהא דהו"ל תקלה הוא משום דהוי כנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה, דכיון דשכח ר' אסי לי"ב משום נתכוין לאכול בשר חזיר, וזה תליא במה שדנו בדין מי ששגג ואכל בשר חזיר ונתברר שהוא בשר טלה, אם עביד איסורא, ואכמ"ל, - והקה"י בזרעים סימן ד' כתב דלמש"כ התוס' בכ"ד דלא אמרינן דאין הקב"ה מביא תקלה על ידם הוא רק במידי דאכילה, הרי דאם לא עביד איסורא באכילתו אלא דהו"ל כנתכוין לאכול בשר חזיר, ל"ה כמידי דאכילה, וזה תליא בגדר איסורא דנתכוין לאכול בשר חזיר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
15. המאירי בנדרים פ"ד א' כתב דהיינו דתיקנו לו קריאת שם שלא להשתכח לגמרי עד שיבא ליכשל במע"ש. [↑](#footnote-ref-15)
16. בתוס' הגרע"א במשנתינו תמה ע"ד הרע"ב, דהרי גם בטבל למעש"ר ומעשר עני חייב מיתה, אלא דכיון דקרא שם יצא מידי טבל וא"צ להפריש, ומשא"כ בתרומ"ע דצריך להפריש משום דהאוכלה חייב מיתה, והי' לו להרע"ב לכתוב דהאוכל תרומה חייב מיתה, - וצ"ע שהרי ד' הרע"ב מיוסדים ע"ד הרמב"ם, והרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דבטבל למעש"ר ומעשר עני אינו חייב מיתה. [↑](#footnote-ref-16)
17. אך האו"ש שם כתב לפרש לד' הרמב"ם דהוא משום דאין ספיקו של מעשר עני טובל כלל, דעיקר הא דמעשר עני טובל ילפינן לה מקרא דלא תוכל לאכול בשעריך וכתיב ואכלו בשעריך ושבעו, והיינו רק במעשר עני ודאי דניתן לעני, אך בספק דאינו ניתן לעני ואף אם יפרישו יהא לעצמו, אינו טובל כלל, והדברים מחודשים טובא, וכנראה הוא ע"ד המבו' בסוגיית הגמ' בב"מ ו' ב' דהי' מקום לדון דיועיל דין המע"ה להתיר ספק בכור בגיזה ועבודה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
18. צ"ב, דכ"ה דחייבו להפריש מע"ש משום שאין בדבר הפסד, הי' להם לחייב להפריש מעש"ר ומעשר עני ולעכבו לעצמו, דלי"ב הפסד, - וצ"ל דהוא משום דעיקר דין ההפרשה הוא כדי לקיים את דינו, וע"כ אם היו חכמים מחייבין בדמאי בהפרשת מעש"ר ומעשר עני, אף הי' צריך ליתנם ללוי ולעני, וי"ל דהוא משום דמדרבנן חייבו דמאי בחיוב ודאי, וכמש"נ לעיל אות ד' מד' תשו' הרמב"ם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
19. ועיי"ש שכתב בתו"ד דאף דעיקר הא דתיקנו חכמים לקרוא שם למעש"ר של דמאי הוא משום דאינו רשאי להפריש תרומ"ע קודם מעש"ר לכתחילה, מ"מ כיון שתיקנו חכמים כן, גם אם עבר והפריש תרומ"ע קודם מעש"ר חוזר ומפריש מעשר, - אך המהר"י קורקוס שם כתב בתו"ד בדעת הרמב"ם דאם עבר והפריש תרומ"ע קודם שיקרא שם למעש"ר מה שעשה עשוי וא"צ עוד לקרוא שם למעש"ר. [↑](#footnote-ref-19)
20. ובתרומות פי"א מ"ח תנן דכמה תהא בתרומ"ע של דמאי ויוליכנה לכהן, ומבו לכאו' דאף בתרומ"ע של דמאי איכא דין נתינה לכהן, והגרע"א בכ"ד הק' עוד ע"ד הטור מכ"ד, - והשערי חיים בכתובות סימן פ"ג אות ד' כתב דמודה **דמודה הטור דאיכא דין נתינה בתרומת מעשר של דמאי, והא דא"צ ליתנה לכהן בחינם, הוא משום דהדין נתינה הוא רק על גופה של תרומה, ולא על דמי', ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ובהערה שם כתב לפרש הטעם בע"א.** [↑](#footnote-ref-20)
21. בפי' הרש"ס כתב דודאי היינו כשאמר ע"ה שאינם מעושרין, וכ"כ הרמב"ם בפי"ג ממעשר ה"א, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן א' סק"ו, - והגר"א בתו"ד כתב דמשכח"ל ודאי כשקונה מע"ה פירות מחוברין ולוקט מן האילן. [↑](#footnote-ref-21)
22. אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעם פטורא דמינים אלו הוא משום ספק ספיקא, ונתבאר להלן אות ב', ובתוס' הגרע"א כתב דהוא כדעת ר"ל דלא נפטרו מינים אלו אלא בדמאי, וכ"כ הפאה"ש שם, ובגהש"ס על הירושלמי, אך המהר"י קורקוס בפי"ג ממעשר ה"א בסו"ד כתב דד' הרמב"ם בפיהמ"ש הם כטעמא דר' יוחנן, אלא דס"ל דאפ"ה לא פטרינן אלא בדמאי ולא בודאי, ודלא כמש"כ בהלכותיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
23. והמהר"י קורקוס שם כתב לישב בכמה אנפי, חדא, דכיון שתיקנו חכמים להפריש על פירות ע"ה חזר הספק ודאי לענין זה, ועוד דכיון שעיקרו מן הספק נתקן אם היו מקילין בספיקו היו מבטלין תקנת הדמאי כיון שהוא ספק ורוב ע"ה מעשרין הם לכך החמירו גם בספק ספיקו, ועוד שהחילוף הזה קרוב לודאי שיתחלף לפי שהטוחן מביאין לו קופות הרבה ומתחלפות ולאו אדעתי' דלא קפיד בהכי. [↑](#footnote-ref-23)
24. ובגהש"ס על הירושלמי רמז לסייע לזה ממה שהוצרך הרמב"ם הכא לפרש דרובם הם הפקר, ולא סגי לי' במה דהו"ל ספק אם הוא הפקר, והיינו משום דספק ספיקא בעלמא ל"מ בדמאי, ורק היכא דאיכא תרי רובי הוא דמהני. [↑](#footnote-ref-24)
25. והתוס' הרא"ש בברכות מ' ב' כתב בשם ר"ת, דמעיקרא סבור כיון שיש מחניטתן עד שעת גמר פרי ג' שנים לא חשיבי, ולבסוף סבור כיון שיש בהם פירות באילן בכל שנה חשיבי ונוהג בהן שביעית, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-25)
26. וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו דכל הא דתנן דחומץ פטור, הוא באותו הזמן שהיו עושין החומץ מן התמד, אך עכשיו שחזרתו מן היין ה"ה חייב בחיובי הדמאי, ומה"ט לא הביא הרמב"ם בהלכותיו לפטורא דחומץ. [↑](#footnote-ref-26)
27. ועיי"ש שכתב דאף דבסוגיית הגמ' בברכות מ' ב' מבו' דתלמודא דידן ס"ל כר"ל, מ"מ משני הגמ' בפסחים אליבא דר' יוחנן לרווחא דמילתא. [↑](#footnote-ref-27)
28. וכ"ה מבו' בד' הירושלמי שהביא הר"ש דפטורא דתמד הוא משום הפקר, ואמרו דהיינו רק בזמן שלא היו ענבים מרובות ול"ה חרצנים חשובות, אבל עכשיו שאין ענבים מרובות חרצנים חשובות ול"ה הפקר, - וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דפטורא דתמד הוא משום הפקר, אלא דלדעתו לכאו' היינו דאיכא ספק ספיקא, דספק שמא הם מן ההפקר, ואת"ל אינם מן ההפקר שמא הופרשו מהן המתנות. [↑](#footnote-ref-28)
29. והרדב"ז בפ"י מתרומות ה"ד כתב דדוקא בתרומ"ע דהוי במיתה בשל ודאי, עשו חיזוק בשל דמאי, ומשא"כ במע"ש שאינו בשל ודאי במיתה, לא עשו בו חיזוק בשל דמאי, [↑](#footnote-ref-29)
30. וכ"כ הרמב"ם בפ"י מתרומות ה"ד, דמן הדין הי' שאין חייבין חומש על תרומ"ע של דמאי כמו שאין חייבין על מע"ש שלו, אבל אמרו חכמים אם לא יתחייב עלי' חומש יזלזו בה. [↑](#footnote-ref-30)
31. ועיי"ש שתמה ע"ד הכס"מ בהל' תרומות שם שהראה מקור ד' הרמב"ם מסוגיית הגמ' בב"מ, וכ"כ המהר"י קורקוס, והרי אדרבה ד' הרמב"ם הם שלא כד' הגמ' שם, דלפ"מ דמוקמינן לה התם כר"מ, לא קי"ל הכי, אלא כטעמא דהירושלמי, - אך הנה כד' הכס"מ כ"ה להדיא בד' הסמ"ג לאוין רנ"ח שכתב ע"ד הרמב"ם דהוא כדאיתא בפ' הזהב, וכבר עמד ע"ז בס' מער"ק בהל' תרומות שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
32. והרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ח כתב דנשאר אצלו מע"ש של דמאי א"צ לבערו, והמקד"ד בסימן נ"ז סק"ג סוד"ה אמרינן בב"מ נ"ה כתב דממה שלא חילק הרמב"ם בין דמאי לודאי אלא במע"ש ולא בתרומ"ע, משמע דבתרומ"ע של דמאי איכא חובת ביעור, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, - אך לכאו' אין הדבר מוכרע, די"ל דכיון דבמשנתינו נתפרש דין זה דדמאי אין לו ביעור במע"ש של דמאי, ע"כ הביא הרמב"ם לדין זה במע"ש, ואה"נ דגם בתרומ"ע של דמאי ליכא דין ביעור, וכ"ה מבו' בתו"ד החזו"א בסימן ב' סק"ב. [↑](#footnote-ref-32)
33. ועיי"ש שנתבאר דלפ"ז אזיל הרא"ש לטעמי' לעיל מ"א דס"ל דצריך ליתן תרומ"ע של דמאי לכהן, דלדעת הטור בסו"ס של"א דמוכר תרומ"ע של דמאי לכהן, ונתבאר בפתיחה למכילתין אות ח', ל"ה מקום לדון בזה דין ביעור. [↑](#footnote-ref-33)
34. ועיי"ש שכתב דאין לומר דמשנתינו נשנית קודם תקנת יוחנן כה"ג, שהרי עיקר תקנת דמאי תיקן יוחנן כה"ג. [↑](#footnote-ref-34)
35. ואמרו שם דאף דמע"ש של דמאי נאכל לאונן, מ"מ אינו נאכל לטמא, ומפרשינן דהא משום דטומאה מצוי' ואנינות אינה מצוי', וגזרו על דבר המצוי ולא גזרו על דבר שאינו מצוי, והר"ש פירש דהיינו משום דבדבר המצוי שייך לגזור שמא יזלזלו, וכ"כ הרא"ש. [↑](#footnote-ref-35)
36. לכאו' הטעם בזה, דאף דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, מ"מ הרי כ"ז שלא הופרש אין ע"ז דין וקדושת מע"ש, וע"כ אף דקלטוהו מחיצות וחשיב המע"ש שבו כמע"ש שנכנס לירושלים, מ"מ לי"ב להאיסור להוציא מע"ש מירושלים, כיון דאין ע"ז דין וקדושת מע"ש, ול"מ הא דקלטוהו מחיצות אלא לענין דכשהפריש אח"כ מע"ש חוץ לירושלים, דינו כמע"ש שנכנס לירושלים ואין לו פדיון. [↑](#footnote-ref-36)
37. ובזה ניחא מש"כ הרמב"ם בפ"ב ממע"ש ה"ט דמע"ש של דמאי שנכנס לירושלים אסור להוציאו משם, וכ"ה מבו' בל' הרא"ש במע"ש שם, ולא תיקשי ע"ז מהא דתנן הכא דנכנס לירושלים ויוצא, משום דהכא איירי בפירות הטבולין לדמאי. [↑](#footnote-ref-37)
38. הרע"ב כתב דהא דמאבדין את מיעוטו היינו דאם הי' מע"ש של דמאי בדרכים במקום גדודי חי' ולסטים, "אפי' הי' דבר מועט ויכול להביאו בלא טורח ובלא הפסד" אינו חושש לו ומניח אותו ליאבד בדרך במקום שהוא שם, ומשמע דכ"ש דאם הוא מרובה ויש בהבאתו טורח והפסד דאינו חושש לו, והא דתני מיעוטו הוא לרבותא דאף למיעוטו אינו חושש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-38)
39. החזו"א בסימן ג' ריש סק"א הק' דמעיקרא מאי פריך דגם ודאי א"צ להביא, הרי משנתינו דקתני מאבדין בע"כ דהוא במקום שאינו שמור דילך לאיבוד, וא"כ הרי בודאי חייב להביא וליטול דמים מן השבט, וכדתניא דאם היתה במקום שחי' גוררתה מביאה ונוטל דמים מן השבט, ודקארי לה מאי קארי לה, וכתב דאפשר דקסבר דהא דקתני דבמקום שחי' גוררתו מביא, אי"ז חובה אלא רשות, דאם הי' זה אבידה ממש, הי' צריך להשיבה בחינם ול"ה נוטל שכר מן השבט, ובע"כ דאי"ז אבידה כיון דאין לו בעלים, וע"כ גם כשהוא במקום התורף פטור מדינא.

    ולכאו' בפשוטו י"ל, דס"ד דהא דבמקום גדודי חי' מביאה ונוטל דמים הוא משום בזיון תרומה, וזה ל"ש אלא במקום גדודי חי', אך כשמאבדו בדרכים, דאי"ז נאכל ע"י חי', אלא הוא נרקב במקומו, ולי"ב בזיון א"צ להביא, וזהו דמשני דהא דבמקום שחי' גוררתו מביא, הוא משום השבת אבידה, וע"כ אי"ז דין מסוים במקום גדודי חי', אלא ה"נ כשהוא נאבד בדרכים צריך להביאו. [↑](#footnote-ref-39)
40. החזו"א בסימן ג' סק"א כתב דלי"ב לעיקר מצות השבת אבידה, כיון דאין לו בעלים, וליכא אלא מצות נתינה, וכיון דאינו חייב להמציאו לכהן אלא על הכהן לבא וליטול גם כשהוא במקום התורף פטור, אלא דמ"מ מצוה היא להשיב אבידת השבט בשכר. [↑](#footnote-ref-40)
41. ומבו' בדבריו דלפ"ז הא דתני דבדמאי מאבדין את מיעוטו בדרכים, לא איירי כשהוא במקום גדודי חי', דבכה"ג כיון דיש בו משום בזיון צריך להביא אף בדמאי, אלא איירי כשאינו במקום בזיון, ובכה"ג א"צ להביאו אפי' בהוצאה מועטת, ועיי"ש שכתב דהיינו רק בתרומה מועטת, אך על תרומה מרובה מוציא הוצאה מועטת. [↑](#footnote-ref-41)
42. ועיי"ש שפירש דהא דליכא משום השבת אבידה בהוצאה מרובה, הוא משום דינא דפעמים אתה מתעלם כשהי' בטל מן הסלע וכו'. [↑](#footnote-ref-42)
43. הדרך אמונה בביאוה"ל שם כתב דטעם הא דאינו חייב בכך משום משמרת תרומותי, הוא משום דמשמרת אינו אלא שלא יפסיד בידים, - ועיי"ש במש"כ עוד בזה בביאור סוגיית הגמ' בחולין קל"ד ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-43)
44. הדרך אמונה שם ס"ק קמ"ו ובביאוה"ל שם נקט דמש"כ הרמב"ם לה"ט דחילול השם היינו דמכח הא דיש בזה חילול השם עשאוהו כהשבת אבידה, ואך דכיון דלי"ב חיוב השבת אבידה מדינא מותר ליטול שכר, ונפ"מ דבגונא דדמי הטירחא יותר מדמי התרומה פטור משום השבת אבידה, ואע"ג דיש בזה משום חילול השם, י"ל שיקברנה שלא תתבזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-44)
45. אך בס' הון עשיר פירש בד' הר"ש, דהא דתנן דיאכל כנגדן, היינו דגם כשנותן לע"ה מע"ש בדרך חילול צריך לאכול כנגדן, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-45)
46. המלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף שהק' ע"ז, דמה מהני הא דאוכל כנגדו הרי אין מחללין אוכל על אוכל, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דצריך להפריש דמיהם משלו כמו שהם שוים ואוכלו בירושלם כדין מעות מע"ש, ולפ"ז ניחא דהוי החילול על המעות, ועוד, דאם יש כאן חילול מאי רבותי' כיון דכבר חילל שהוא מותר ליתנו לע"ה, ומ"ט אסור לאכלו בטומאה, הרי חולין גמורין הן, - והחזו"א בסימן ג' סק"ב כתב דבאמת אין כאן חילול, אלא הכבידו עליו שלא יהא רגיל בכך, - ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ג ממע"ש ה"ח. [↑](#footnote-ref-46)
47. והחזו"א בסימן ג' סק"ב כתב דאין לומר דאה"נ דגם התם צריך לאכול כנגדם, דמלבד דריהטא דמתניתין לא משמע הכי, גם א"כ לא הרויח כלום, וכ"כ המקד"ד בסימן נ"ח סק"ד. [↑](#footnote-ref-47)
48. וההון עשיר כתב לדקדק כן מלישנא דמתניתין דלא קתני ונותנין אותו, כדקתני ומאבדין את מיעוטו, ומחללין אותו, אלא קתני ונותנו, דמשמע דמאותו מועט הנזכר לעיל סמוך לו קאי. [↑](#footnote-ref-48)
49. החזו"א שם הק' ע"ד הכס"מ בדעת הרמב"ם, מהא דתנן במע"ש פ"ג מ"ג ולא יאמר כן לע"ה אלא בדמאי, והתם לא איירי במועט וכן פסק הרמב"ם שם פ"ח הי"ג, - אך ההון עשיר במשנתינו כתב לפי דבריו דב' דינים חלוקים הם, דהכא דנותן את הפירות עצמן לע"ה, לא הותר ליתנו לו אלא כשהוא פחות מכגרוגרת, והתם שהוא מחלל מעות מע"ש על פירותיו של ע"ה, הותר אף כשהוא מרובה. [↑](#footnote-ref-49)
50. והר"ש כתב דבמע"ש פירש ענין אחר, ומכוון דבריו הוא למש"כ במע"ש פ"ב מ"ו די"ל דהא דמחללין דמאי כסף על כסף, הוא בסלע על דינרין דהוי דרך חילול, ובודאי אין מחללין אף בכה"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-50)
51. ומבו' בדבריו דהיינו משום דמדאורייתא מחללין כסף על כסף, דכסף כסף ריבה, וכל הא דאין מחללין כסף על כסף במטבעות שוין הוא מדרבנן משום דאין דרך חילול בכך, וכמש"כ כן הר"ש במע"ש פ"ב מ"ו, וע"כ אי"ז מעכב בדיעבד. [↑](#footnote-ref-51)
52. וכ"כ השטמ"ק שם בשם הראב"ד דהא דמחללין דמאי כסף על כסף ונחשת על נחשת, הוא בב' מטבעות, אך סלע על סלע ואיסר על איסר ופרוטה על פרוטה לא משום דהוי מחלל הקדש שלא לצורך, - ולא נתפרש בדבריו אם ה"ז מעכב בדיעבד, או דהיינו דכיון דהוא שלא לצורך לא הקילו בזה בדמאי, אך אם עבר וחילל מחולל, - ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ד ממע"ש ה"ה. [↑](#footnote-ref-52)
53. אך אין הדבר מוכרע, די"ל דמכוון הריטב"א שם הוא דל"ה מצי לאתויי דלא עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה מהא דבדמאי מחללין כסף על כסף ובודאי אין מחללין, משום די"ל דהא דתנן בדמאי דמחללין כסף על כסף אינו בב' מטבעות שוין, אך לפ"מ דמשני דבפדיון דמאי לא עשו חיזוק כשל תורה, מתפרש הא דתני בדמאי דמחללין כסף על כסף דהוא אף בב' מטבעות שוין, ונסתפק בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ד ממע"ש ה"ה. [↑](#footnote-ref-53)
54. ויש להעיר בזה, דהנה בירושלמי במע"ש פ"ב ה"ג אמרו דכל שאמרו בדמאי מחללין בודאי מחללין אותו מדוחק, ופריך עלה מהא דתנן הכא דמחללין אותו כסף על כסף, ובודאי אין מחללין אותו אף מדוחק, ומסיק דכל שאמרו בדמאי מחללין בודאי עבר וחיללן מחוללין, והביאוהו הר"ש והרא"ש שם מ"ו, ואי נימא דכל הא דתנן הכא דמחללין אותו כסף על כסף הוא מדוחק, הרי שפיר י"ל דכל שאמרו בדמאי מחללין שלא מדוחק, בודאי מחללין אותו מדוחק, ושאני בכסף על כסף דאף בדמאי אין מחללין אותו אלא מדוחק. [↑](#footnote-ref-54)
55. ובד' הקרית ספר בפ"ה ממעשר מבו' דאי"ז משום הנאה של כילוי, אלא משום דמפקיע ממנו תרו"מ, עיי"ש שכתב דהאיסור לזרוע טבל אינו אלא מדרבנן, דלא קרינן בי' עשר תעשר ואכלת כיון שזורעו, אף דאיסור הנאה של כילוי בטבל מבו' בדבריו שם לעיל מינה דהוא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-55)
56. כ"ה משמעות ד' התוס' בשבת כ"ו א' ד"ה אין מדליקין, ויבמות ס"ו ב' ד"ה לא יאכילנה, ומנחות ס"ז ב' ד"ה כדי שתהא (הב'), וכן הוכיח המל"מ בפ"ב מתרומות הי"ד מד' התוס' בפסחים ל"ג ב' ד"ה אמר קרא, - ועיי"ש שנסתפק בדעת הר"ש בזה, וכתב דיש מקום לדחוק גם בד' התוס' בשבת דאין האיסור אלא מדרבנן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-56)
57. אך החס"ד שם פירש דהא דלא ימכרם לנכרי ולא יאכילם לבהמה, הוא משום דשמא המוריש או הנותן לקחום לאכילה, ועיי"ש שכתב דקמ"ל דאע"ג דאי"ז אלא ספק אם לקחום לאכילה, אפ"ה אסור למכרם לנכרי ולהאכילם לבהמה. [↑](#footnote-ref-57)
58. לכאו' יש מקום לדון בזה, דאף אי נימא דהלוקח השני מותר להאכילם לבהמתו, כיון דלקחם ע"מ להאכילם לבהמה, ול"מ מה שהלוקח הראשון לקחם לאכילה, דדין דמאי תיקנוהו חכמים על הגברא, מ"מ אסור הראשון למכרם לו להאכילם לבהמתו, דכיון דכלפי הראשון חייל ע"ז דין דמאי, אסור למכרו משום איסור מכירת טבל, וכל שהלוקח לא יפריש ממנו, יש בזה בכל גווני לאיסור מכירת טבל. [↑](#footnote-ref-58)
59. ועיי"ש שכתב עוד דהלוקח טבל ע"מ למכור, חשיב כלוקח ע"מ לאכול, וע"כ אף אם לוקח שני הוא לזרע ולבהמה חייב בדמאי, והמקד"ד בסימן נ"ז סק"ג ד"ה והנה כעין זה נסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-59)
60. אך אי נימא כמשמעות הדברים דהלוקח מע"ה לזרע וכו' פטור מן הדמאי, אף כשאי"ז פירות ארצו של ע"ה זה, צ"ל דהוא משום דעיקר תקנת דמאי היתה רק בחבר, אך לגבי ע"ה לא גזרו כלל תקנת דמאי, משום דלא יקבלו לעשר, וע"כ אכתי לא חייל חיוב דמאי ביד הלוקח הע"ה, - וכ"ה מבו' בד' החזו"א בשביעית סימן י' סק"ז שכתב דכשגזרו על הדמאי, "גזרו על החברים" דהיינו אותן שלא היו בהן הפחיתיות הללו לעשר דמאי לעשר דמאי כשיקחו מאותן שיש בהן הפחיתיות הללו, וכ"ה מבו' גם ממש"כ שם (בסוד"ה ונראה) לדון דאותם המעשרים שלא קיבלו עליהן דברי חבירות אוכלין זה אצל זה וא"צ לעשר דמאי, וחבר הלוקח מהן מעשר דמאי, שפירות המעשר שלא קיבל דמאי הן אצל חבר, עיי"ש, ועמש"נ בזה בפ"ב מ"ב אות י"ג, - ועיקר הך מילתא דלא גזרו איסור דמאי על ע"ה, הוא מתישב טפי לפ"מ שמצינו דאיסור דמאי אינו איסור מוחלט, שהרי מאכילין את העניים דמאי, וה"נ לא גזרו על ע"ה, אך ל"ד לגמרי זל"ז, שהרי בהא דמאכילין את העניים דמאי היינו דמותר לחבר להאכילן, אך אסור לחבר להאכיל לע"ה, אלא דעל הע"ה עצמו לא גזרו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-60)
61. ועיי"ש שכתב דמהא דתניא דהלוקח לאכילה ונמלך למכרם לא ימכרם לנכרי, מבו' דאם לקח לזרע ובהמה ונמלך למכרם לנכרי מותר למכרו, והיינו משום דכל דנמלך מפטור לפטור פטור. [↑](#footnote-ref-61)
62. ועיי"ש שכתב דאם איירי בשמן שלקחו בתחלה למכתו ופטור מן הדמאי ניחא, אבל א"כ לא הו"ל לאיפלוגי בין ודאי לדמאי, אלא הו"ל לפלוגי בדמאי בין לקחו לאכילה ללקחו לרפואה. [↑](#footnote-ref-62)
63. בד' הר"ש מבו' דכל מקומות שכבשו עולי מצרים, הוו מקומות הקרובים לא"י, וזהו שדן להוכיח דלא גזרו על תרו"מ אף במקומות הקרובים ממה שאמרו דרבי התיר קיסרין, אף דהוי ממקומות שכבשו עולי מצרים, ולפ"ז בע"כ דכזיב לא כבשוה עולי מצרים, - ואף דלהדיא תנן בשביעית פ"ו דכזיב כבשוה עולי מצרים, צ"ל דב' כזיב הוו, וכמש"כ כן בפי' הר"ש מכת"י דכזיב דמשנתינו אי"ז כזיב הסמוכה לעכו דאמרינן רצועה נפקא ואין רחוקה מעכו אלא ג' פרסאות ושתיהן על שפת הים, והוא כזיב אחר. [↑](#footnote-ref-63)
64. התוס' בע"ז ובחולין שם והר"ש במשנתינו הק' ע"ז דבביצה י"ב ב' גבי אושפזיכני' דרבה בר חנן הו"ל אסורייתא דחרדלא, משמע קצת דמחייבי בתרו"מ, ובברכות ל"ו א' אמרו במעשר דצלף דאף דבארץ דרבנן נוהג אף בחו"ל, - והר"ן בחולין שם כתב דבמקומות הרגילין עם א"י דשכיחי שיירתא חייבין אף במעשר ירק, אבל מקומות שאין רגילין עמהן, אע"פ שהן קרובין לארץ, פטורין ממעשר ירק, - ועמש"כ הדרך אמונה בפ"א מתרומות ה"א עוד בישוב ד' רש"י. [↑](#footnote-ref-64)
65. והתוס' בחולין שם כתבו בשם ר"י ע"פ הירושלמי דדגן תירוש ויצהר חייבין בחו"ל בין בתרומה ובין במעשר, ובשאר פירות נוהגת תרומה גדולה אבל לא מעשר, ובירק אין נוהג לא מעשר ולא תרומה, - אך התוס' בע"ז שם נסתפקו בד' הירושלמי אם בכל פירות דאין חייבין אלא מדרבנן אין נוהג תרו"מ בחו"ל, או דהוא דוקא בירק דאין לו אסמכתא כלל מקרא, והתוס' בר"ה י"ב א' (ד"ה תנא דרבנן) כתבו דרק בירק לא גזרו, עיי"ש, - ועמש"כ הר"ש במעשרות פ"א מ"א לפרש לד' הירושלמי בע"א. [↑](#footnote-ref-65)
66. וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בחולין שם, - אך הרמב"ן שם כתב דכ"ז הוא במקומות שלא כבשו עולי מצרים, אך מקומות שכבשו עולי מצרים חייבין בודאי ואין פטורין אלא מן הדמאי, ונחלק ע"ד הרמב"ם דאף מקומות שכבשו עולי מצרים יש מקומות שלא הנהיגו בהן אף מעשר ודאי, והרשב"א שם הביא לב' הדעות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-66)
67. והר"ש כתב די"ל דאף במקומות הקרובין לא גזרו אלא בפירות הדומין לא"י, וזהו שאמרו בע"ז ובחולין שלא נהגו בתרו"מ אף במקומות הקרובין, - וכתב די"ל עוד, דמה שאמרו התם דלא נהגו בתרו"מ, היינו בשל נכרי, דלא גזרו על של נכרי בחו"ל, דאף בסוריא לא גזרו בשל נכרי למ"ד דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, וכ"כ הרמב"ן בחולין שם בשם י"מ, די"ל דמה שאמרו בע"ז דל"ה מעשר בחו"ל היינו בשל נכרי. [↑](#footnote-ref-67)
68. החזו"א בסימן ד' סק"י כתב דאין לפרש דהוא משום חזקה שאינו משקר, דא"כ בכל ע"א נאמן באיסורין נימא מטעם חזקה, ומ"ט בעינן למילף לה מקרא, אלא היינו דכיון דבקדש אינו חשוד לשקר, הו"ל כחשוד לדבר הקל שאינו חשוד לחמור, ואפי' אינו חמור מן הדין אלא דחמירי לאינשי, כמבו' בבכורות ל' א', וביו"ד סימן קי"ט ס"ה, ואע"ג דהכא הוא חשוד לאותו דבר ממש בחולין, ואיסור טבל אינו חמור בקדש מבחולין, מ"מ בקודש דחמירא לי' הוי בכלל ע"א נאמן באיסורין, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ובסו"ד כתב דאי"ז מן הדין, אלא הוא בכלל קולות דמאי, וכתב דדוקא ע"ה נאמן אך חשוד אינו נאמן. [↑](#footnote-ref-68)
69. ואמנם בלקח פירות ונדמעו, אמרו בירושלמי דלדעת ר' יוחנן פטורין מן הדמאי, אף שכבר נתחייבו בדמאי, ומתו"ד החזו"א משמע דהיינו משום שנדמעו שלא מדעתו, ומשא"כ בשאר הדברים הפטורין שעושה כן מדעתו, לאו כל כמיני' לעשות כן ולפטרם מן הדמאי. [↑](#footnote-ref-69)
70. החזו"א שם כתב עוד בהא דהלקוח בכסף מע"ש פטור מן הדמאי, דמ"מ אם לקח פירות וחילל עליהן מעות מעשר חייבין בדמאי, כיון שכבר נתחייבו ביד חבר ולאו כל כמיני' ללוקחן במעות מעשר עד שיתקנם, - אך י"ל דלפ"מ שחזר בו והוכיח דהא דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי הוא גם כשגלגל החבר קמח של ע"ה, אף שכבר נתחייב הקמח ביד חבר, ה"נ הא דהלקוח בכסף מע"ש פטור מן הדמאי הוא אף בכה"ג שכבר נתחייבו הפירות ביד חבר, אך י"ל דבזה גרע משום דלאו כל כמיני' ללוקחן במעות מעשר עד שיתקנם, וכן צידד הדרך אמונה בצה"ל פי"ג ממעשר ס"ק קס"ג, ועיי"ש שכתב דהוא רק כשלקח מתחילה ע"מ לחלל עליהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-70)
71. הר"ש הביא מירושלמי דהיינו בין שלקחו בכסף מעשר של דמאי בין שלקחו בכסף מעשר של ודאי, והקה"י בסימן ד' כתב דאף דכשלקחו בכסף מעשר של דמאי יש לחוש שמא אינו מע"ש כלל שהרי אינו אלא ספק, מ"מ נידון כודאי קדש לענין שאין בו גזירת דמאי, וזה ניחא טפי אם חייבו חכמים את הדמאי במעשר בודאי. [↑](#footnote-ref-71)
72. ולכאו' זהו מש"כ בפי' הריבמ"צ דהוא משום (שנתבשל) [שנתבטל] השמן בבשמים, אבל בשאר (סמנין) [שמנים] הי' מחייב לפי שלא נתבטלו, ואין כונתו דיש בזה ביטול גמור, דודאי דהשמן הוא העיקר, אלא היינו דכיון שהוא מעורב ואינו בעין כ"כ, יש בזה ביטול בדיני דמאי. [↑](#footnote-ref-72)
73. וכתבו דהא דלא מייתינן מינה התם דלא גזרו על תערובת דמאי, שמא הוא משום דעיקרו למשיחה ולא לאכילה דחמיר, ובפשוטו מכוון דבריהם דאף דעיקר הא דפטור הוא משום דאינו כ"כ בעין והוי כתערובת דמאי, מ"מ י"ל דכל הא דלא גזרו על תערובת דמאי הוא רק בדבר שאינו עומד אלא לסיכה, אך בדבר העומד לאכילה דחמיר גזרו אף על תערובת דמאי, ואף דדעת הר"ש והרא"ש דהא דסיכה כשתי' הוא מדאורייתא, (וכמש"כ בדעתם בתרומות פ"ו מ"א ובמע"ש פ"ב מ"א, עיי"ש), מ"מ לא חמירא שתי' כאכילה, וכמש"כ התוי"ט, וכ"ה מבו' להדיא בתוס' הגרע"א, - אך החזו"א בסימן ד' סקי"ג כתב דמכוון ד' הר"ש הוא די"ל דאין הפטור כלל משום דאינו כ"כ בעין, אלא עיקר הפטור הוא משום דלא גזרו על דמאי בדבר שעיקרו למשיחה ולא לאכילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-73)
74. ועיי"ש שכתב לפ"ז דב"ש דמחייבי בשמן ערב, מחייבי גם בלוקח לזרע, והביא כן מירושלמי לקמן פ"ה ה"א, וכ"כ הגר"א בשנו"א, ובהגה' שם הק' ע"ז ממש"כ הגר"א בשנו"א לקמן פ"ה מ"א דמודו ב"ש דלוקח לזרע פטור. [↑](#footnote-ref-74)
75. והחזו"א בסימן ד' סקי"ג כתב בע"א, דאף דגזרו על הדמאי בלוקח לסיכה, כדתנן לקמן מ"ד, וכ"כ הרמב"ם שם, מ"מ לא גזרו אלא כשהוא מיוחד לאוכל אדם, אך במיוחד לסיכה לא גזרו, כיון דהא דסיכה כשתי' אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-75)
76. ויש להעיר עוד בזה ממש"כ המג"א בסימן תמ"ז סקמ"ה דשמרי שכר שעבר עליו הפסח וחימץ בו עיסה אסור, משום דהוי כאילו הוא בעיני', והרי דאף שכתב שם סקמ"ד דחמץ שעבר עליו הפסח בטל ברוב, מ"מ כל שחימץ בו הוי כאילו הוא בעיני' ולא בטל, והרי דחמיר דין שאור ותבלין דלא בטל, מדין תערובת דכזית בכדא"פ, אך החזו"א לטעמי' באו"ח סו"ס קי"ט שתמה על דין זה. [↑](#footnote-ref-76)
77. ויש להוסיף מש"כ האו"ה שם דהא דבישול נכרי בטל ברוב, הוא אף בחהר"ל ושאר דברים דאינם בטלים, וכ"כ הרמ"א בתו"ח כלל ע"ה ס"ח, והש"ך בסימן קי"ב סקכ"ג, - ולפ"ז ה"נ הא דלא גזרו על תערובת דמאי הוא אף בדבר חשוב דלא בטל. [↑](#footnote-ref-77)
78. ועיי"ש במש"כ לישב דלא תיקשי ממתניתין דמכשירין פ"ב מ"י דמשמע דגזרו על תערובת דמאי דיבש ביבש, - אך השואל המהר"ם שיק בתשו' ביו"ד סימן קל"ד הוכיח מההיא דמכשירין דגזרו על תערובת דמאי דיבש ביבש, וכ"כ בהגה' מהרש"ם בפירקין, והק' לפ"ז ע"ד הרמ"א שכתב דהא דלא גזרו על תערובת דפת נכרי הוא אף בתערובת דיבש ביבש, וכתב דשמא דבריו קיימי בתערובת דיבש ביבש במבשא"מ, אך בתערובת יבש ביבש דמב"מ אסור, - אך בד' האו"ה שם מפורש דתערובת דפת נכרי מותרת אף בתערובת דיבש במין במינו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-78)
79. ושו"ר שכבר הוכיח כן המהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ד אות מ"ו, ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דתנן בפ"ק דערלה מ"א דתרומ"ע של דמאי מדמעת, ובע"כ דכל שנתערב אחר שלקחו אסור, וכתב דצ"ל בדעת התוס' דלא קי"ל כמתניתין דהתם, ולכאו' יש מקום לדון עוד, דאף דלא גזרו על תערובת דמאי, מ"מ גזרו על תערובת תרומ"ע של דמאי, וצ"ע, - ובהגה' מהרש"ם בפירקין כתב בשם המהרי"ט אלגאזי דכל הא דלא גזרו על תערובת דמאי הוא רק כשנתערב ביד הע"ה קודם שלקחו, והביאו הדרך אמונה בצה"ל בפי"ג ממעשר ס"ק רי"ב, וצ"ע דהמהרי"ט אלגאזי מסיק דלא כן.

    והמהרש"ם שם כתב להוכיח כן ממש"כ בפירש"י במנחות ל"א א' ד"ה נתערב לי דנתערב לו טבל דמאי בחולין, והרי דכל שנתערב אחר שלקחו חייב, - ולכאו' י"ל דלפ"מ שפירש"י מעיקרא דאיירי כשנתערב טבל דמאי בחולין, איירי כשהרוב דמאי, וע"כ הוא דחייב, ואף שאמרו שם בגמ' דקסבר דאורייתא ברובא בטיל, כבר מחקו השטמ"ק שם, וכ"ה בכת"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-79)
80. והיינו דא"א לפרש דקמ"ל דגברא עבריינא ששותה מן הדמאי מקיים דין ברכה על הכוס בכוס של דמאי, שהרי בלא"ה דין ברכה על הכוס אינו מעכב, ובע"כ דהא דתנן דמברכין עליו, היינו דכ"ה הדין לכתחילה דראוי לברך ברהמ"ז על כוס יין של דמאי. [↑](#footnote-ref-80)
81. מבו' לפ"ז דלקיום דין כוס של ברכה בעינן שיהא היין מותר בשתי', וע"כ אף דיתקיים דין המברך צריך שיטעום ע"י אחד מן המסובין, מ"מ הוצרכה מתניתין להשמיענו דמצי עשיר לברך ע"ז, וחשיב כיין המותר בשתי', משום מיגו דאי בעי מפקר נכסי', - אמנם הנה בד' התוס' בפסחים ק"ו א' סוד"ה זוכרהו על היין מבו' בפשוטו דמתקיים דין כוס של ברכה אף ביין האסור בשתי', וכל הא דל"מ הוא משום דהמברך צריך שיטעום, אך יש לדחות דגם התם חשיב כיין המותר בשתי', משום דאי בעי מיתשיל אנזירותי', או משום דחזי לאחריני, - ועמש"כ בענין זה בס' משנת רח"ש שבת. [↑](#footnote-ref-81)
82. ועיי"ש שהק' ע"ז דמאי קמ"ל, דפשיטא דאם שמעו הברכה וכיונו לצאת יוצאין, - ובדעת הר"ש ודעימי' צ"ל דהוא משום דאין אדם מוציא את חבירו בברכת הנהנין אלא כשהסיבו יחד, כדתנן בברכות מ"ב א', וכיון דבעינן שיקבעו אכילן יחד, ע"כ כל ששאר המסובין אסורין לאכול מפיתו, אין יכול להוציאן, וזהו דקמ"ל דכשאוכל דמאי ומברך עליו יכול להוציאן משום דחזי גם לדידהו משום דאי בעי מפקר נכסי'. [↑](#footnote-ref-82)
83. ואמנם מש"כ החזו"א שם דפלוגתת קמאי שהביא הטור בסימן קצ"ו אם מברכין על אכילת איסור הוא רק בברהמ"ז, אך ברכה שלפני' ודאי דאין מברכין, צע"ג, דלהדיא כתב הראב"ד בפ"א מברכות הי"ט דמברכין על אכילת איסור תחילה וסוף, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תשצ"ד, והרא"ש בפ' שלשה שאכלו סימן ב', וכ"ה מבו' בד' התו"י בשבת כ"ג א' דפשיטא דמברכין ברכה שלפני' על אכילת איסור, דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה. [↑](#footnote-ref-83)
84. החזו"א שם כתב דמה"ט פירש הר"ש למשנתינו דמברכין עליו ברהמ"ז דטעונה כוס, או דמברך להוציא אחרים, דס"ל דא"א לפרש שמברכין עליו ברכה בתחילה, דא"א לברך בתחילה על אכילת איסור, - אך בפי' הרש"ס כתב בדעת הר"ש דס"ל כדעת הסוברים דבכל אכילת איסור מברכין תחילה וסוף, ואי"ז דין מסוים באכילת דמאי, וכ"כ התו"י בשבת כ"ג א' דמה"ט אין לפרש למשנתינו לענין ברכת המוציא, אך ממש"כ הר"ש בפי' בתרא דהא דמברכין ומזמנין עליו להוציא אחרים מיירי בעני האוכל, משמע דס"ל דעשיר האוכל אינו מברך עליו כלל, (דלכאו' בהך דינא דהוא מוציא אחרים בברכתו אין לחלק בין עני לעשיר, ובע"כ דמה שהעמידה הר"ש בעני, הוא משום דעשיר אינו מברך כלל על אכילת דמאי), אך י"ל דלא ניח"ל לפרשה בעשיר האוכל בעבירה, דבזה ל"ה תני דמברכין עליו, כיון דדינו הוא שלא לאכול ולא לברך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
85. לפי דבריהם מבו', דאף דכבר תנן דמברכין עליו ברהמ"ז בשלשה, והן מצטרפין לזימון, מ"מ אכתי ס"ד דאין מזמנין עליו בי', ואיצטריך לאשמועינן דמזמנין עליו, - ושמא הוא משום דס"ד דבעשרה דמזמנין בשם, אין להזכיר שם שמים על אכילת איסור. [↑](#footnote-ref-85)
86. אך הראש יוסף שם כתב להיפך, דלדעת רש"י והרמב"ם ודעימי' ניחא, דכיון דיש צד היתר תו לא קרינן בי' מצוה הבאה בעבירה, אך לדעת ש"ר דאי"ז קביעות כיון שאוכל באיסור, מה מהני הא דאי בעי מפקר נכסי', הרי סו"ס אוכל באיסור ול"ה קביעות. [↑](#footnote-ref-86)
87. וכ"כ הישועות יעקב בסימן קצ"ו סוסק"ב דהא דמברכין על דמאי ברהמ"ז, הוא משום דאחר שאכל אנו מחזיקין מכח רוב ע"ה מעשרין שכבר עישר, דלא אסרו דמאי אלא לאכלו לכתחילה, משום דהוי כדשיל"מ, עיי"ש, ומבו' בדבריו דטעם זה אינו מועיל אלא על ברכה שלאחרי', וצ"ב, שהרי להדיא כתב הרמב"ם בפ"א מברכות ה"כ דמברכין על אכילת דמאי גם ברכה שלפני'. [↑](#footnote-ref-87)
88. ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק השעה"מ בפ"ז מלולב ה"ב במה שאמרו בסוכה ל"ה ב' דיוצאין באתרוג של דמאי דמיגו דאי בעי מפקר נכסי' וכו', ותיקשי לדעת הסוברים דאסור להפקיר ביו"ט, ולהנ"ל ניחא, דל"ב כלל להא דבפועל בידו להפקיר, אלא כיון דאם הי' עובר ומפקיר הי' ראוי לו, חשיב כדבר הראוי, ומיקרי לכם. [↑](#footnote-ref-88)
89. ובזה מתישב מה שאמרו בשבת קכ"ז ב' דהא דדמאי ל"ה מוקצה הוא משום דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', דאף דדעת הריטב"א שם ק"כ א' והרמב"ן בפסחים ד' ב' דאסור להפקיר בשבת, ובפועל אין בידו להפקיר, מ"מ כיון דחשיב כמידי דחזי לי' ל"ה מוקצה, וזה כמו שמצינו בכ"ד דאף דבר דלא חזי בפועל אם חשיב בעצמותו כדבר הראוי ל"ה מוקצה, ואכמ"ל, ועד"ז כתב הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ה ממע"ש הי"ב, - אך הנה המאירי בשבת שם כתב דממה שאמרו דאי בעי מפקר נכסי יש ללמוד דמותר להפקיר בשבת, וכן הוכיחו בתשו' עבודת הגרשוני בסימן כ"ד, והשעה"מ בפ"ח מלולב ה"ב, וי"ל דהוא משום דס"ל דלענין מוקצה לא סגי במה דחשבינן לי' כמידי דחזי לי', אלא בעינן שיהא ראוי לו בפועל, וע"כ אם הי' אסור להפקיר בשבת ול"ה ראוי לו בפועל, הו"ל מוקצה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-89)
90. החזו"א בסימן ד' סוסקט"ז פירש דהיינו דאף דהוא חייב בברכה לפני' ולאחרי', מ"מ אינו מוציא אחרים דבעינן הסיבה וקביעות וזה שמתו מוטל לפניו אינו קבוע בסעודתו. [↑](#footnote-ref-90)
91. והנה אמנם דבריהם קיימי על ברכת המוציא, אך בד' הר"ש מבו' דאף מברך ברהמ"ז, וזה כדעת הסוברים דהא דאסור ליהנות מן העולם בלא ברכה קאי גם על ברכה שלאחרי', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-91)
92. המשנ"ר כתב דמהא דתני דמפרישין אותו ערום, ולא תני דאין מברכין, ש"מ דאם רצה לברך רשאי, משום דעל כל סרך מצוה רשאי לברך, ודמי להא דנשים מברכות על מ"ע שהזמ"ג, - אך הערוה"ש בסימן ק"ח סי"א כתב דפשיטא דאינו כן, דהיאך יברך ברכה שלא תיקנו חכמים, והיינו דל"ד כלל להא דנשים מברכות על מ"ע שהזמ"ג, דהוא מעשה מצוה גמור שתיקנו עליו ברכה, אלא שהן אינם מצוות, ומשא"כ בהפרשת דמאי דהוא מעשה מצוה שלא תיקנו עליו ברכה, ודאי דאינו רשאי לברך. [↑](#footnote-ref-92)
93. הדרך אמונה בצה"ל בפ"ט ממעשר סקנ"א עמד מהכא על מש"כ הביאוה"ל בסימן תקפ"ח ס"ב ד"ה שמע דאין לקיים מצוה במקום מטונף, וכתב דהוא משום דקי"ל דמצוות צריכות כונה וזה עצמו חשיב כד"ת, או משום דכשמקיים מצוה הוא עבודה, ואין לעשות עבודת ד' דרך בזיון דהוא בכלל ביזוי מצוה, ועיי"ש במש"כ בזה, ולמש"כ הביאוה"ל לאסור משום דמצוות צריכות כונה, ל"ש כן בחילול מע"ש דמהני החילול אף בלא כונה לשם מצוה, ובמש"כ בזה בביאוה"ל בפ"ד ממעשר ה"ג.

    ועיי"ש בביאוה"ל שעמד עוד במה שאמרו בירושלמי דא"א לחלל ודאי במרחץ, שהרי שפיר יכול לחלל במרחץ ויברך חוץ למרחץ, עיי"ש, - אך בפשוטו מכוון ד' הירושלמי דמי שהוא במרחץ יכול לחלל דמאי, ומשא"כ ודאי דאין יכול לחלל, אלא צריך לצאת מן המרחץ ולברך, וזה ע"ד הא דתנן בתרומות פ"א מ"ו דהערום לא יתרום, אך דיכול לברך כשהוא לבוש ואח"כ לפשוט בגדיו ולתרום, אלא היינו דמי שהוא ערום אין יכול לתרום בלא ללבוש בגדיו, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-93)
94. וכ"ה מוכח למש"כ התוס' בתמורה ד' א' ד"ה היו לפניו דמתניתין דלקמן פ"ז מ"ו איירי בדמאי, ובתמורה שם אמרו דלוקה משום מקדים מע"ש למעש"ר, והרי דאף בדמאי אסור להקדים המעשרות זל"ז. [↑](#footnote-ref-94)
95. והנה אמנם לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ הרמב"ם בפ"ט ממעשר ה"ה, דאף דמעיקר תקנת דמאי לא חייבוהו בהפרשת מעש"ר, מ"מ צריך להפריש מעש"ר, משום דאינו רשאי להפריש תרומ"ע קודם המעשר לכתחילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-95)
96. אך ראיתי להעיר ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"ז ממעשר ה"ג, דיש לאדם לקבוע מע"ש ופודה אותו וחוזר ועושה אותו מעשר ראשון על אותן הפירות או על פירות אחרות, והוא מירושלמי בפירקין, ואי נימא דמה שהפריש למעשר ראשון איגלאי מילתא דל"ה מחויב במע"ש, א"כ היאך מצי לקבוע מע"ש ולפדותו ואח"כ לעשותו מעשר ראשון על אותן הפירות, הרי אחר שעושה אותו מעשר ראשון, איגלאי מילתא דלא הי' מחויב במע"ש, ובטלה הפרשת המע"ש שהפריש תחילה. [↑](#footnote-ref-96)
97. אך בד' הר"ש משמע להדיא דבהא דשמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי, ל"ב להא דסיכה כשתי', ורק בהא דתניא דשמן שביעית נותנין אותו לגרדי הוצרך לפרש דהוא משום דסיכה כשתי', - וי"ל דהיינו דהרי טבל אסור בהנאה של כילוי, ואף דבשמן לסוך את הכלים לא גזרו כלל משום דמאי, מ"מ בשמן המשמש להאדם עצמו אף אם אינו משמש לו לשתי' גזרו משום דמאי, - וכ"נ לדעת ר"ת שהביא התוס' ביומא ע"ז א' דבשאר איסורי אכילה לא אסרו חכמים בסיכה, ולא אסרו משום סיכה כשתי' אלא ביוהכ"פ ובתרומה. [↑](#footnote-ref-97)
98. צ"ב דמה מהני הא דלהנאת עצמו הוא סך, הרי אכתי אי"ז סיכה של תענוג, ומ"ש מסיכה ע"ג חטטין, ועמד ע"ז באמרי בינה תרומות סימן י"א, ועיי"ש במש"כ לפרש לעיקר ד' הרא"ש בע"א, ובמש"כ החזו"א בשביעית סימן י"ד סק"י לפרש לד' הרא"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-98)
99. ועד"ז כתב החזו"א בשביעית סימן י"ד סק"י, דשאני לענין יוהכ"פ דלא תעונה אמר רחמנא, וסיכה שעיקרה לרפואה לא חייל עלי' שם תענוג. [↑](#footnote-ref-99)
100. ואי נימא בדעת הרמב"ם דאיסור סיכה ביוהכ"פ אינו אלא מדרבנן, י"ל דמה"ט הוא דהתירו חכמים לסוך ע"ג חטטין. [↑](#footnote-ref-100)
101. והיינו דאף דבטבל ודאי דאסור לסוך אף סיכה שאינה של תענוג, שהרי אסור אף לסוך כלים, מ"מ בדמאי שהתירו בכל הנאה של כילוי ולא אסרו אלא באכילה, הרי דהא דאסור לסוך הוא משום דסיכה כשתי', ולא אסרו בזה בסיכה שאינה של תענוג, והמחנ"א בפ"ח ממאכ"א כתב דרק סיכה של תענוג חשיבא כשתי', אך סיכה שאינה של תענוג לא חשיבא כשתי', עיי"ש, (וצ"ע מהא דתניא בתוספתא בתרומות ספ"ט דהחושש בראשו וכל מי שעלו לו חטטין סך את השמן, ולמש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"א דהא דתרומה ניתנה לסיכה הוא משום דסיכה כשתי', הרי בע"כ דאף סיכה שאינה של תענוג הויא כשתי', וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפי"ג ממעשר הט"ז דכל סיכה הנבלעת בגופו היא כשתי', עיי"ש). [↑](#footnote-ref-101)
102. ובדעת הריבמ"צ ודעימי' דהן מתעשרין דמאי בכל חו"ל, ולא פטרינן לה משום דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורין מן המעשר, י"ל בכמה גווני, **א** ההון עשיר כתב דס"ל דפירות א"י שיצאו לחו"ל חייבין בתרו"מ, ואין פטורין אלא מן החלה. - **ב** י"ל דס"ל כדעת הראב"ד בפ"א מתרומות הכ"ב דאף דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורין מתרו"מ, מ"מ הן חייבין מדרבנן, ועד"ז הוא לדעת הסוברים דכל חו"ל חייב בתרו"מ מדרבנן, ונתבאר לעיל פ"א מ"ג אות י"ב, די"ל דמה"ט כל פירות שיצאו לחו"ל חייבין מדרבנן. - **ג** י"ל דהוא משום דפירות א"י שיצאו לחו"ל אחר מירוח חייבין בתרו"מ, עמש"נ בזה להלן בהערה. - **ד** בד' הלחם שמים מבו' די"ל דמשנתינו היא כדעת ר"א בחלה פ"ב מ"א דפירות א"י שיצאו לחו"ל חייבין מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-102)
103. המנ"ח במצוה רפ"ד כתב להוכיח לפ"ז בדעת הרמב"ם דהא דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורין מן המעשר, הוא אף כשיצאו לאחר גמר מלאכה, דאל"כ מי דחקו להרמב"ם להוציא לשון המשנה מפשוטו ולפרש דבכל מקום היינו בא"י ובסוריא, הו"ל לפרש דהן מתעשרין דמאי בכל מקום כשיצאו לאחר גמר מלאכה, - אך דעת רוב רבוותא דפטורא דפירות א"י שיצאו לחו"ל הוא רק כשיצאו קודם מירוח, והחזו"א בסימן ה' סק"ג כתב דלפ"ז קיימי ד' הרמב"ם הכא בפירות שבאו לחו"ל קודם גמר מלאכה, דאם באו לחו"ל אחר גמר מלאכה, חייבין בדמאי, ועמש"כ בזה האחיעזר בח"ב סימן ל"ט סק"ד, - ועי' במעדני ארץ בפ"א מתרומות הכ"ב במש"כ בזה באורך. [↑](#footnote-ref-103)
104. לכאו' מכוון דבריו דעיקר הא דלא גזרו בהן על הדמאי, הוא משום דהו"ל מילתא דלא שכיחא שיבואו לשם פירות מא"י, והא דגזרו על הדמאי בכל א"י ובסוריא אף במקומות הרחוקים דהו"ל מילתא דלא שכיחא, הוא משום שנוהג בהן מעשר. [↑](#footnote-ref-104)
105. אך צ"ע אם י"ל כן, שהרי הא דפירות א"י שיצאו לחו"ל פטורין מתרו"מ ילפינן לה מדכתיב שמה, שמה אתם חייבין בחו"ל פטורין, והרי הא דכתיב שמה, היינו א"י שנתקדשה למצוות התלויות בארץ, והדין נותן דאם יצאו הפירות לא"י שלא נתקדשה למצוות התלויות בארץ פטורין מתרו"מ. [↑](#footnote-ref-105)
106. וכ"נ בדבריו בפיהמ"ש שפירש דקמ"ל דאין חוששין שיתערב בו אורז של א"י, ומשמע דאיירי בחו"ל, וכיון שמצוי שהוא גודל בחו"ל, ע"כ הוא פטור מן הדמאי, ולא חיישינן שמא אורז זה הוא מא"י, - אך החזו"א בסימן ה' סק"ד פירש לדבריו דאיירי בא"י, וקמ"ל דאע"ג דבאו לארץ קודם גמר מלאכה וחייבין מדבריהם, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א מתרומות, מ"מ לא גזרו עליהן משום דמאי, וכתב דזהו מקורו של הרמב"ם בפי"ג ממעשר ה"י דכשגזרו על הדמאי לא גזרו על פירות חו"ל שנכנסו לארץ, וצ"ע דא"כ מ"ט תני להך דינא באורז שבחו"ל, הרי כל פירות חו"ל שנכנסו לארץ פטורין מן הדמאי לדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-106)
107. ובשנו"א הקצר כתב דמה שהקילו באורז יותר מבשאר מינים שחזקתן מא"י, הוא משום דיותר גידולו בחו"ל משאר מינים, ובביאורו לירושלמי כתב דבשאר המינים הם בודאי מהארץ, וע"כ אסרו בהן כל תשמיש אדם, אך באורז יש מעט דוגמתו בחו"ל, וע"כ אף דבאכילה חייב לעשרו דמאי, מ"מ כל המשתמש בו שלא כדרך אכילה פטור. [↑](#footnote-ref-107)
108. החזו"א בסימן ה' סק"ה כתב דמש"כ הרמב"ם עדים נאמנים, הוא למעוטי ע"ה, - ועיי"ש שכתב דא"צ ב' עדים, וסגי בע"א חבר, אך במוסגר הביא מש"כ הריטב"א בע"ז ל"ט ב' דצריך ב', והריטב"א שם כתב דהיינו משום שלא אמרו ע"א נאמן באיסורין אלא במעיד על החתיכה, אך כל שבא להכשיר את האדם, צריך ב' עדים. [↑](#footnote-ref-108)
109. ועיי"ש שכתב דמשמע דאין שיעור בדבר, אלא תיכף שהוחזק שמעשר נאמן, ולא אמרו ל' יום אלא לענין טהרות, - אך התפא"י כתב דבעינן עדים שהתנהג בכל אלו ל' יום. [↑](#footnote-ref-109)
110. ומבו' בדבריו דבההיא דפ"ד י"ל דכיון שהדירו הע"ה שיאכל אצלו, מותר לאכול אצלו, אך בההיא דפ"ז דאיירי כשלא הדירו אצלו, כמש"כ הר"ש והרא"ש שם קשיא דהיאך הותר לאכול אצלו. [↑](#footnote-ref-110)
111. נתחדש בזה, דהא דבעינן הכא שלא יהא מתארח אצל ע"ה, אי"ז איסור שאסרו חכמים מכלל איסורי דמאי, כשאר הדברים שנשנו במשנתינו, אלא הוא תנאי לקבלת חבירות. [↑](#footnote-ref-111)
112. ונפ"מ בזה, דלפ"ז כל שידוע לנו בעדים שלא אכל אצל הע"ה דבר שאינו מתוקן, שפיר הוא נאמן אף לחכמים, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובד' הגר"א, דכל הא דאינו נאמן לחכמים, אי"ז משום עיקר מה שנתארח אצל הע"ה, אלא משום דחשדינן שאכל אצלו דבר שאינו מתוקן, וע"כ ודאי דכל שידוע לנו שלא אכל אצלו דבר שאינו מתוקן ה"ה נאמן. [↑](#footnote-ref-112)
113. אמנם הנה בשבת י"ג א' פליגי אביי ורבא, דלאביי הא דלא יאכל זב פרוש עם זב ע"ה הוא גזירה שמא יאכילנו דברים שאינם מתוקנין, ולרבא ליכא למיחש להכי, כיון דרוב ע"ה מעשרין הן, אלא הוא משום דשמא יהא רגיל אצלו ויאכילנו דברים טמאים בימי טהרתו, אך י"ל דאף דלדעת רבא מהני הא דרוב ע"ה מעשרין הן, דאין לאסור לאכול יחד עם ע"ה על שלחן אחד, מ"מ אי"ז מועיל להתיר להתארח אצלו, - ועפי"ז צ"ע במש"כ הבכור שור בע"ז ל"ט ב' דמד' הרמב"ם אלו מקור למש"כ הריא"ז בפ"ק דשבת ה"ג דין י' דמי שחשוד על האיסורין שאסור לאכול עמו אפילו של היתר, שמא יהא רגיל אצלו ויאכילנו דברים האסורים, וכתב לדמותו להא דלא יאכל זב פרוש עם זב ע"ה שמא יאכילנו דברים טמאים בימי טהרתו, ולהנ"ל הרי בע"כ דב' דינים חלוקים הם, דדינא דהרמב"ם דאסור להתארח אצלו, הוא אף בחשוד על המעשרות, ודינא דלא יאכל עם החשוד, הוא רק כשחשוד שיאכילנו דבר אסור, אך כל שאינו חשוד אלא שיאכילנו דבר שאינו מתוקן מותר לאכול עמו, כיון דרוב ע"ה מעשרין. [↑](#footnote-ref-113)
114. מה שהוצרך להשמיענו דאף כשלא קבענו חברים אי"ז שהוא חבר רשאי ליקח מע"ה וכו', הוא לטעמי' דע"ה מותר לאכול פירות של ע"ה אחר, ולי"ב לאיסור דמאי, וכמש"נ לעיל אות י"ג, וע"כ הי' מקום לומר דכל שלא קבענו חברים אף מי שהוא חבר אין עליו תורת חבר וא"צ לעשר פירות שלקח מע"ה, וזהו שהוצרך להשמיענו דאי"ז כן. [↑](#footnote-ref-114)
115. ועיי"ש שכתב דהא דקרי לה חבר, הוא משום דקורין כן לכל ת"ח, מפני שחברותם זל"ז היא החברות האמיתית מפני שהיא לשם שמים. [↑](#footnote-ref-115)
116. דאין לומר שאף דכל שאין אוכלין חוליהן בטהרה אין דינם כפרושים, מ"מ גם אין דינם כע"ה שבגדיהם מדרס לפרושים, דא"כ לא נתפרש ברמב"ם דינם כלל, שהרי פירש הרמב"ם דבגדי ע"ה מדרס לפרושים, ובגדי פרושים מדרס לאוכלי מע"ש והפרושים עצמם אינם כזבים, ואם איכא גוונא אחרינא דחברים שאין אוכלין חוליהן בטהרה, מ"ט לא נתפרש דינם. [↑](#footnote-ref-116)
117. וכ"כ בתוס' הגרע"א במשנתינו דמשכח"ל שהוא נאמן על המעשרות, ואינו חבר לטהרות, ובכה"ג דינא הוא דבגדיו טמאים, ומ"מ הוא נאמן. [↑](#footnote-ref-117)
118. החזו"א בסימן ה' סק"ח כתב לדון בדין ע"ה שאינו מוצא ליקח אלא מן החברים, דמה יעשה, כיון שאין מוכרין לו לח ויבש, וכתב דבידו לקבל חברות, ואף שאמרו בבכורות ל' ב' דמלמדין אותו ואח"כ מקבלין אותו ולאחר קבלה צריך לשהות בקבלתו ל' יום, מ"מ אף בזמן שמלמדין אותו מוכרין לו לח ויבש, שהרי אינו לוקח מע"ה לח בזמן שמלמדין אותו, דזהו מכלל קבלתו, ואם חברים אין מוכרין לו חיותי' מהיכי. [↑](#footnote-ref-118)
119. בטעם האיסור בזה כתב בפירש"י בגיטין נ"ג א' ד"ה דאסור דהוא משום פרושים האוכלין חוליהן בטהרה, - אך בד' התוס' בחולין ב' ב' ד"ה טמא משום דהוא משום סרך תרומה, - ועמש"כ בזה המקד"ד בטהרות ר"ס מ"א. [↑](#footnote-ref-119)
120. והתוי"ט כתב דמשכח"ל גם כשאוכל בבית הע"ה, וכשעישר הע"ה את הפירות בפניו, - ובתוס' הגרע"א כתב דמשכח"ל עוד במתארח אצל מי שהוא נאמן על המעשרות, ואינו חבר לטהרות, וכיון דאינו חבר לטהרות קרי לי' ע"ה. [↑](#footnote-ref-120)
121. החזו"א בשביעית סימן י' סק"ט דכתב שכל שהוא ע"ה באחד מן הדברים שמנו בסוטה כ"ב א' אין מקבלין אותו, וכתב דלא מיבעיא לדעת ר' יהודה, אלא אף רבנן לא פליגי אלא בדברים שקשה לפרוש מהם והנכשלים בהם רבים המה, אבל בעובר על דבר שכל ישראל נזהרין מודו, - אך מבו' בדבריו דאי"ז מכלל עיקר החבירות, אלא היינו דכל שאינו נזהר בדברים אלו והוא בכלל ע"ה, אין מקבלין אותו לחבירות. [↑](#footnote-ref-121)
122. והמאירי ביומא שם כתב דא"צ להפריש כלל מעש"ר ומעשר עני, וי"א שאף מעש"ר ומעשר עני חייב אדם להפרישם אלא שמעכבם לעצמו, וי"א שקורא להם שם. [↑](#footnote-ref-122)
123. לדעת התוס' ודעימייהו דהא דלא חייבו אותם להפריש מע"ש היינו דהטילו חובת ההפרשה על הלוקח, ונתבאר להלן אות ג', לכאו' לק"מ, דעדיפא מילתא שיפריש הלוקח ויאכלנו בירושלים משיפריש המוכר ויחללנו על שו"פ, והריטב"א ודעימי' שהק' כן הוא משום דס"ל דהא דלא חייבו אותם להפריש היינו דפטרו דמאי זה ממע"ש, או דא"צ להעלות המע"ש לירושלים, וזהו דקשיא להו דמ"ט פטרוהו לגמרי ולא הצריכוהו להפריש ולחלל על שו"פ. [↑](#footnote-ref-123)
124. הגבו"א שם הק' דמה ראו חכמים להפקיע מע"ש מן הנחתומין לגמרי שיש בו דררא דאיסורא, כיון שיש תקנה ע"י חילול על שו"פ, ואם משום דחיישינן שלא יעשו כן בדבר אחר, הרי אף אם יעשו כן בדבר אחר אין בו משום דררא דאיסורא כ"כ כיון דמ"מ בדיעבד מחולל, ועיי"ש שכתב דמצינו דכוותה בבכורות כ"ה א', ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-124)
125. ולמש"כ הרא"ש בפי' קמא והריטב"א דצריכין לקרוא שם, ודאי דמותרין למכור אף לע"ה שהרי כבר הפרישו ממנו מע"ש, ואין הלוקח צריך כלל להפריש. [↑](#footnote-ref-125)
126. ולפ"מ שנסתפק התוס' הרא"ש דלא פטרו בנחתום מהפרשת מע"ש, אלא דא"צ להעלותו לירושלים, ניחא, דכ"ז הוא כשהפריש הנחתום, אך כל שלא הפריש הנחתום ובא הלוקח להפריש, לא פטרוהו מלהעלות לירושלים. [↑](#footnote-ref-126)
127. אך לא נתישבו בזה ד' התוס' הרא"ש ביומא שם שכתב להדיא דבטבל למע"ש איכא איסור טבל במיתה, ואפ"ה נסתפק דפטרום חכמים דא"צ להפריש כלל מע"ש, וצ"ל כמש"כ הגבו"א שם לישב עוד בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-127)
128. הר"ש תמה ע"ז דמאי פריך הא משנתינו היא בנחתום חבר, והתם איירי בחבר שלקח מנחתום ע"ה, החזו"א בסימן ו' סק"ד עמד בזה, דהרי אין ע"ה חשוד על החלה, וכמש"כ הר"ש בחלה פ"ד מ"ו, וא"כ אף אם איירי התם בלוקח מנחתום ע"ה תיקשי דמ"ט הוא מפריש חלה, וכתב דצ"ל דמשמע לי' דנחתום דהתם כנחתום דהכא שהוא חבר, - אך התוס' ביומא ח' ב' ד"ה תנן התם פירשו דפליגי בה ר' יוחנן ור"א אם משנתינו בנחתום ע"ה או בנחתום חבר, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-128)
129. הרמב"ם בפ"ט ממע"ש הי"ב כתב דהנחתומים לא חייבום חכמים להפריש מע"ש מן הדמאי אלא תרומ"ע בלבד "כדי שיפרישנה בטהרה עם החלה", והרדב"ז שם פירש לדבריו כד' הר"ש, והמהר"י קורקוס והמער"ק שם פירש בדבריו דמה שאמרו בירושלמי דהתם בעושה טומאה, היינו בנחתום ע"ה שהוא עושה בטומאה, וצ"ב דא"כ אין עיקר החילוק בין עושה בטהרה לעושה בטומאה, אלא בין נחתום חבר לנחתום ע"ה. [↑](#footnote-ref-129)
130. ולכאו' גם לפ"ז פליגי ר' יוחנן ור' אלעזר בדין נחתום המוכר במידה גסה, דלר' אלעזר א"צ להפריש אף חלה, ולר' יוחנן אף דא"צ להפריש תרומ"ע דהוא דמאי, מ"מ צריך להפריש חלה דהוא ודאי, דלא מצינו לדעתו שהקילו בכה"ג שלא להפריש חלה אף דהוא טבל ודאי. [↑](#footnote-ref-130)
131. וי"ל עוד למש"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש הי"ב דחייבוהו להפריש תרומ"ע כדי שיפרישנה בטהרה עם החלה, והיינו דאגב דהוא חייב להפריש חלה, חייבוהו אף להפריש תרומ"ע. [↑](#footnote-ref-131)
132. החזו"א בסימן ו' סק"ב פירש דהיינו משום דמן הדין ליכא איסורא למכור טבל לחבר ולהודיעו, אלא שאסרו חכמים הדבר שלא יבוא לידי מכשול, וגם הוא העדר הזריזות והזהירות, וע"כ הקילו בזמן שמוכר במידה גסה. [↑](#footnote-ref-132)
133. השטמ"ק שם תמה ע"ז דאם הותר למכור לע"ה אף דיש לחוש שלא יעשר, מ"ט חלוק הוא דין המוכר במידה גסה מדין המוכר במידה דקה. [↑](#footnote-ref-133)
134. אך החזו"א בסימן י"ד סקי"ז ד"ה והר"מ פירש לד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם דאיירי כשמוכר במידה גסה, דבכה"ג הותר למכור לחבר, והדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממעשר ה"א כתב דאף דאיירי התם באגודת ירק אחת או בגלוסקא אחת, צ"ל דאתיא כמ"ד דכל שדרכו לימכר בגסה ומכרו בדקה טפילה דקה לגסה. [↑](#footnote-ref-134)
135. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בה"ב דטעם הא דשאני דין מידה גסה, הוא משום דבמידה גסה שמוסיפין על המידה תיקנו חכמים שיהא הלוקח או זה שנשתלחו לו מפריש, ואי נימא דהמוכר לחבר לעולם א"צ להפריש, והא דצריך להפריש הוא כשמוכר לע"ה דחיישינן שלא יפריש, מה מקום יש לומר דבמידה גסה תיקנו שיהא הלוקח או זה שנשתלחו לו מפריש, הרי עיקר הא דאסור למכור לע"ה הוא משום דחיישינן שינהג שלא כדין ולא יפריש. [↑](#footnote-ref-135)
136. וכ"כ הגר"א בשנו"א ע"פ התוספתא, וכתב דה"ג את שדרכו לימדד בגסה ומדד בדקה טפילה דקה לגסה, את שדרכו לימדד בדקה ומדד בגסה טפילה גסה לדקה, וזה כגירסא שלפנינו. [↑](#footnote-ref-136)
137. וכ"נ ממש"כ בביאור הגר"א לירושלמי לפרש בדינא דר' נחמי' בתוספתא דהיינו כשמוכר אכסרה, ומשמע דכו"ע ס"ל דהמוכר אכסרה פטור מן הדמאי. [↑](#footnote-ref-137)
138. והא דאת שהוא טפל לגסה כגסה, פירש המנחת ביכורים דהיינו דהמוכר הרבה ביחד ונשאר לו מעט ומכר על רבעים, אף שמשתכר בהרבעים כמו החנוני, מ"מ כיון שאינו רגיל למכור להקטנים לכן על הלוקח להפריש. [↑](#footnote-ref-138)
139. החס"ד כתב דהא דתניא בתוספתא דרשב"ג אומר משום ר' יוסי סלי תאנים וסלי ענבים וקופות של ירק לימון מדה גסה וכו', פליג על תנא דמתניתין וס"ל דאף בסלי תאנים בעינן מידה גסה כדי ליפטר, ותרי תנאי ואליבא דר' יוסי, ועיי"ש שתמה ע"ד הר"ש שהביא לברייתא זו בסתמא על ר' יוסי דמתניתין, ולא העיר דתנאי נינהו, - אך לגירסת הגר"א נתפרש להדיא בתוספתא דרשב"ג אומר משום ר' יוסי דכל שמכרן אכסרה פטור, ובע"כ דהא דתני לעיל מינה דסלי תאנים וכו' מידה גסה, הוא כשאינו מוכרן אכסרה. [↑](#footnote-ref-139)
140. ומה"ט פשוט, דאף דמאכילין את העניים דמאי, מ"מ אם חזר העני ונתנו לעשיר, או שהעשיר העני עצמו, ה"ז חייב בדמאי, דכ"ה דכל שנעשה עני מותר לאכול אף דבר שנתחייב בדמאי, ה"נ הוא להיפך, וכ"ה מבו' בד' הר"ש בחלה פ"ד מ"ו דאם נתן העני דמאי לעשיר חייב במעשר, עיי"ש, והביאו מרן הגר"ח זללה"ה בדרך אמונה פ"י ממעשר בצה"ל ס"ק קי"ח. [↑](#footnote-ref-140)
141. ובזה מתפרש גם הא דתנן בסיפא דהרוצה לתקן יתקן, דאף דלא אסרו חכמים כלל את העניים באכילת דמאי, מ"מ עיקר דין ההפרשה בחפצא הוא גם לגבי עניים, וע"כ הוא דהרוצה לתקן יתקן. [↑](#footnote-ref-141)
142. המשנ"ר תמה על דקדוק זה, דכיון דעיקר ההיתר הוא משום צדקה, הרי אי הוה תני עניים אוכלין הו"א שמותר לעני לקנות דמאי מע"ה ולאכול, וזה אינו, דלא הותר אלא כשמאכילו בעה"ב בצדקה, וזהו דתני מאכילין, - ודבריו צע"ג, דודאי דמותר העני לקנות דמאי מע"ה ולאכול, שהרי אמרו בכ"ד דדמאי חזי לי' משום דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', והרי דאף דמאי שכבר הי' תחת ידו בעודו עשיר, מותר לו לאכלו כשנעשה עני, וכ"ש דמותר העני לקנות דמאי מע"ה ולאכול, וכמש"נ כן לעיל אות א'. [↑](#footnote-ref-142)
143. ובסימן ד' שם כתב לפ"ז דהא דתנן דאכל דמאי מזמנין עליו, היינו רק בטבל של דמאי, אבל אכל תרומ"ע ומע"ש של דמאי חוץ לחומה אין מזמנין עליו, דליכא בזה לה"ט דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי'. [↑](#footnote-ref-143)
144. דהא דצריכים לחזר על פתחי ע"ה אינו טעם כלל להתיר להם אכילת תרומ"ע ומע"ש של דמאי, שהרי הע"ה אינם מפרישים מתנות אלו, וגם הטעם להקל על נותן הצדקה לכאו' אינו טעם אלא שיהיו רשאים ליתן בלא לתקן, אך אי"ז טעם להתיר להם ליתן תרומ"ע ומע"ש של דמאי, שכבר נתחייבו ליתן התרומ"ע לכהן ולאכול המע"ש בירושלים. [↑](#footnote-ref-144)
145. ונתחדש בזה, דאף דלא התירו את איסור האכילה לעניים, מ"מ מותר ליתן להם, ולי"ב לאיסור לפנ"ע, וזה ניחא לדעת הרמב"ן בע"ז כ"ב א' דליכא איסור לפנ"ע באיסור דרבנן, וכ"ה משמעות ד' התוס' בחגיגה י"ח א', או למשמעות ד' הרשב"א בתשו' ח"א סו"ס תתקל"ח דבאיסור דרבנן אינו עובר בלפנ"ע אלא מדרבנן, והתירו חכמים הכא לאיסור זה, - אך לדעת הסוברים דאף באיסור דרבנן איכא לפנ"ע מדאורייתא, והיינו משום דלא גרע מעצה שאינה הוגנת, הרי דכיון דהעניים אסורין לאכול את הדמאי, היאך התירו ליתן להם דמאי, אף דעובר הנותן בלפנ"ע מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-145)
146. לכאו' הטעם בזה, דבעניים ע"ה שהם חשודין על המעשר, הרי דאם לא יתירו להם לאכול בלא לעשר, יהא אסור ליתן להם דמאי, וע"כ התירו להם לאכול בלא לעשר, אך בעניים חברים שאינם חשודין על המעשר, ומותר ליתן להם דמאי, לא התירו להם לאכול בלא לעשר. [↑](#footnote-ref-146)
147. צ"ב דלמש"כ בפירש"י שם דהא דפריך דדמאי הא לא חזי לי', הוא משום דהוי מצהב"ע, מה מהני הא דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', הרי מ"מ כיון דכ"ז שלא הפקיר נכסיו הוא אסור לאכול דמאי, הו"ל מצהב"ע, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר לעיל פ"א מ"ד אות ו'. [↑](#footnote-ref-147)
148. התוס' הרא"ש שם צידד דיוצאין בדמאי אף לכתחילה, דדמי לכל הנך דמתניתין דיוצאין בהן אף לכתחילה, לכאו' כונתו משום דדמי לשאר מילי דתנן התם דיוצאין בהן לכתחילה, אך אין מכוון דבריו לדקדק כן מלישנא דיוצאין, דמצינו בכ"ד דתני יוצאין אף דאי"ז אלא בדיעבד, וכמש"כ האדר"ת בס' זהב שבא על תוס' הרשב"א שם, (אך הכפו"ת בסוכה ל"ה ב' כתב דהתוס' דקדקו כן מלישנא דיוצאין), - ויש להעיר, מהא דתנן שם ל"ט א' לגבי מרור דיוצאין בדמאי, והתם לכאו' ודאי דאין יוצאין אלא בדיעבד, דהא דבאכילת מצה שרי לכתחילה הוא משום דהוי אכילת עניות, אך במרור ליכא לה"ט, וכמש"כ השפ"א שם, ואפ"ה תני להו בכלל שאר מילי דיוצאין בהן לכתחילה. [↑](#footnote-ref-148)
149. נתחדש בדבריהם, דהא דדמאי שרי לעני, אינו היתר לגברא דהוא עני, אלא הוא משום דלא גזרו על דמאי באכילת עניות, וע"כ הוא די"ל דבאכילת מצה דחשיבא כאכילת עניות ליכא איסור דמאי אף לעשיר, - אך הכפו"ת בסוכה ל"ה ב' הק' ע"ז, דאף דהיא נקראת אכילת עניות, סו"ס מי שאוכל אותה הוא עשיר, ולא התירו דמאי אלא לעניים. [↑](#footnote-ref-149)
150. ועיי"ש שכתב דהיינו אם אין לו תבואה אחרת, ומשמע דלא הותר להאכיל את האכנסאים דמאי אלא כשאין לו תבואה אחרת מתוקנת, וצ"ע, אך שמא אף דעיקר מה שהקילו הוא כדי שיהא בידם להאכיל את האורחים כשאין להם תבואה אחרת, מ"מ מכח זה תיקנו חכמים דמאכילין את האכסנאים דמאי בכל ענין. [↑](#footnote-ref-150)
151. הר"ש הק' ע"ז מסוגיית הגמ' בספ"ק דעירובין דתנן דד' דברים פטרו במחנה וקתני מן הדמאי, ומשמע התם דאפי' לנו שם פטורין, כדתנן התם דפטורין מלערב, - והתוי"ט בעירובין שם כתב דצ"ל דלצדדין קתני, דפטורים מדמאי כשלא לנו, ואם לנו ושבתו חייבים בדמאי אבל פטורין מלערב, - ועמש"כ בזה הפאה"ש בסימן ט"ו סקכ"ו. [↑](#footnote-ref-151)
152. בתוס' הגרע"א במשנתינו הוכיח מדבריהם כדעת הסוברים דתרומ"ע של דמאי צריך ליתנה לכהן בחינם, דלדעת הסוברים דרשאי למכרה לכהן תיקשי דמ"ט דב"ש דאין מאכילין את האכסניא דמאי, הרי בדמאי ל"ש פורע חובו בממונו של כהן כיון דרשאי ליטול דמים מן הכהן. [↑](#footnote-ref-152)
153. ואמנם בפירש"י בגיטין מ"ד א' ד"ה חייב לעשר ובחולין קל"א א' ד"ה חייב לעשר מבו' דהא דאסור לפרוע חובו מטבל הוא משום דהוי כמוכרו לו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממעשר ה"ט, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-153)
154. והנה אמנם החזו"א בסימן ז' סק"ב סוד"ה ירו' כתב דאין כונתם לאיסור הנאה של כילוי, שהרי איסור הנאה של כילוי יליף בתרומה מטבל ואין איסור במכירת תרומה, אלא כונתם שכל הנאה אסור בטבל עד שיפריש ועובר על מצות הפרשה כשמוכר לנכרי ואינו מפריש, - אך הצל"ח שם נקט בפשיטות דנתינת טבל לאכסנאי נכרי הויא כהנאה של כילוי, וכ"כ בתשו' יהודה יעלה או"ח סימן פ"ו, והיינו דכיון דנותנו להם והם אוכלין אותו בלא הפרשה והוא נפטר בכך מחובו, חשיב כהנאה של כילוי מן הטבל, והאחיעזר בח"ג סימן פ"א סקי"ט (סוד"ה והנה האחרונים) כתב דנחלקו בזה התוס' בעירובין עם התוס' בברכות אם כה"ג חשיב כהנאה של כילוי, (דהתוס' בברכות ס"ל דלא חשיב כהנאה של כילוי וע"כ לא אסרו אלא משום דפורע חובו מממון כהן).

     והחזו"א בשביעית סימן א' סוסקכ"ח הוכיח דמכירה לנכרי לא חשיבא כהנאה של כילוי, אף שהנכרי אינו מפריש, מהא דמותר למכור טבל מה"ת, אף דהלוקח פטור מלעשר, אך לכאו' י"ל דשאני התם דע"י המכירה פקע חיוב המעשר, וע"כ לא חשיב כהנאה של כילוי מן הטבל, ומשא"כ במוכר לנכרי דאף דהנכרי פטור מן המעשר, מ"מ לא פקע חיוב מעשר מן החפצא, וע"כ הו"ל כהנאה של כילוי, ועמש"כ עוד בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פי"ג ממעשר הי"ז. [↑](#footnote-ref-154)
155. לכאו' לדעת הרא"ש לא איירי רק בעניים, שהרי הא דבטבל ודאי אסור לפרוע חובו, הוא אף כשהמקבל יעשר, דאל"כ הי' לנו לאסור משום לפנ"ע, ול"ה בעינן לאיסור פריעת חוב בטבל, (וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו ממעשר ה"ו וה"ט), וה"נ הי' לנו לאסור לפרוע חוב בדמאי, אף שהמקבל יעשר, וזהו דקמ"ל דר"ג הי' מאכיל את פועליו דמאי, - אך הרע"ב כתב כדברי הרא"ש, אף שפירש דעניים היו, וכן נקט החזו"א בסימן ז' סק"ב ד"ה ונקטינן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-155)
156. וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי לפרש להא דמפלגינן התם בין מאכילו מן האבוס למאכילו מן המנויין, דהיינו דכל שמאכילו מן האבוס דהם המזונות המוטלין על בעה"ב, חייב בעה"ב להפריש שלא לפרוע חובו מדמאי, אך כל שמאכילו מן המנויין כמו מנות שנותן לשאר בנ"א במתנה א"צ בעה"ב להפריש, [↑](#footnote-ref-156)
157. ועיי"ש שנקט בדעת הגר"א דפליגי רבנן עלי' דר"ג, - אך בד' הגר"א לא מצינו לזה, ובד' הירושלמי לפי' הגר"א משמע דלא קי"ל לאסור אלא במאכילו מן האבוס דהוי פורע חובו מן הדמאי, אך במאכילו מן המנויין קי"ל דשרי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-157)
158. אך לא נתפרש לן היאך פירשו הר"ש והרא"ש לד' הירושלמי שאמרו דטעמא דב"ש דאפי' תגדרנו עכשיו וכו'. [↑](#footnote-ref-158)
159. המלאכת שלמה הק' דחכמים היינו ת"ק דמאכילין את העניים דמאי ומאי קמ"ל, וכתב די"ל דקמ"ל דלא נימא דרק בעה"ב מותר להאכיל את העניים דמאי וא"צ לעשר כדי שלא ימנע מליתן, אלא אף הגבאים עצמן א"צ לעשר דמאי מה שגבו אלא גובין סתם ומחלקין סתם, ועיי"ש בסו"ד במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-159)
160. צ"ע היאך הוא מתישב למ"ד בירושלמי דהא דמאכילין את העניים דמאי הוא בעניי חברים אך לעניי ע"ה אסור ליתן דמאי, - עוד צ"ע, דכיון דחכמים ס"ל דמאכילין את העניים דמאי, וע"כ הותר ליתן את שאינו מעושר לשאינו מעשר, א"כ הרי מה"ט הוא דגובין סתם וא"צ לשאול את הנותן אם הוא מעושר, ומ"ט הוצרכו הריבמ"צ והרא"ש לטעם אחר בזה. [↑](#footnote-ref-160)
161. הרדב"ז שם הי"ב כתב דבגבאי צדקה לא אמרו דצריך להודיע, כיון דיודעים העניים דגובין הגבאים מכל אדם, ורק בבעה"ב המאכיל את העניים צריך להודיע, דאל"כ יהיו סבורין העניים שעישר. [↑](#footnote-ref-161)
162. התוס' אנשי שם כתב בשם הרמ"ז לפרש לפ"ז דהא דתני והרוצה לתקן, הוא תואר לחבר שירצה תמיד לתקן, לאפוקי ע"ה שאינו רוצה לתקן לעולם, ובזה תני דהחבר בודאי יתקן. [↑](#footnote-ref-162)
163. אך הכפו"ת בסוכה ל"ה ב' הוכיח מזה דמש"כ הרמב"ם דכל שבא לידו חלק הגון חייב לעשר, אי"ז חיוב גמור, אאל הדבר רשות והרוצה לתקן יתקן, ומשה"ק הרמב"ם מהא דתנן ברישא דמאכילין את העניים דמאי, היינו משום דברישא לא תני דהרוצה לתקן יתקן, דהותר לו לגמרי ולא חייבוהו כלל לומר הרוצה לתקן יתקן, ובזה הוא שחילק הרמב"ם דלא אמרו דהרוצה לתקן יתקן אלא כשבא לידו חלק הגון, וכתב דלפ"ז ל"ק קו' התוי"ט מהא דמערבין בדמאי. [↑](#footnote-ref-163)
164. אך אכתי יש להעיר לדעת הסוברים דכל הא דדמאי ל"ה מוקצה משום דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', הוא משום דמותר להפקיר בשבת, ונתבאר בפ"א מ"ד אות ו' בהערה, ולפ"ז תיקשי דכל שיש לו דמאי מרובה, מ"ט ל"ה מוקצה, הרי אף אם יפקיר נכסיו עדיין אסור לו לאכול את הדמאי, ורק כשיתקן את השאר יהא מותר לאכול את הדמאי המועט שנשתייר לו, וכיון דאסור להפריש בשבת, נמצא דאין הדמאי ראוי לו כלל בשבת. [↑](#footnote-ref-164)
165. ועיי"ש שכתב דהא דמשל חולה מותר, הוא מהדברים שהקילו בדמאי, דמשום חולי הקילו לסמוך על רוב ע"ה מעשרין, ומ"מ החמירו שלא ליתן לתוך פיו, אך בבריא כה"ג אסור, ואף לדעת אביי בגיטין ס"א א' דמותר לסייעו, מ"מ אסור להאכילו, וצידד דג"ז לא התירו אלא בסתם ע"ה אך כל שידוע שהוא חשוד אסור ליתן אף לתוך ידו. [↑](#footnote-ref-165)
166. ולדעת הסוברים דליכא לפנ"ע באיסור דרבנן, ניחא, דליכא למיתי עלה כלל משום איסור לפנ"ע, אלא הוא איסור בפנ"ע שאסרו חכמים להוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן, וכל דהוא הפקר ופטור מן המעשר ליכא להך דינא. [↑](#footnote-ref-166)
167. הריבמ"צ כתב לפרש לד' הירושלמי דהיינו שאותן שימצא אותן מלקט מעט מעט דהיינו דקה ומתחייב במעשר, ואותו שהשליכו מפקיר בגסה שהשליכן, וע"כ הוא מעשר שלא יכשל המלקטן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-167)
168. ועד"ז כתב הרא"ש לקמן מ"ג בהא דאסור לשלוח לחבירו דמאי, דאע"ג דב' הטעמים שאמרו בירושלמי בהא דאסור למכור במידה דקה בלא לעשר לא שייכי בשולח לחבירו, מ"מ לא פלוג רבנן. [↑](#footnote-ref-168)
169. ושמא זהו מש"כ הר"ש דהמשליך ומפקיר ל"ד למודד בגסה שפטור מלעשר, והזוכה מלקט מעט מעט ודמי לזוכה בדקה דאינו מעשר, והיינו דכיון דהזוכה דמי לזוכה בדקה דאינו מעשר, ע"כ מוטל על המשליך והמפקיר לעשר, ול"ד למודד בגסה שפטור מלעשר. [↑](#footnote-ref-169)
170. הדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממעשר ה"א כתב לדון בזה, די"ל דהא דאסור למכור דמאי לע"ה אפי' במדה גסה, היינו כשהע"ה יודע שהוא דמאי שאז בודאי אינו מעשר והוי כמאכילו ממש איסור, אבל כשמשליך ירק לשוק שהע"ה המוצאו אינו יודע שהוא דמאי ויש לו לחוש אולי הוא ודאי טבל שעדיין לא עישרוהו, הרי דכיון דרוב ע"ה מעשרין, מותר להשליך, כ"ה דמותר למכור לחבר במידה דקה, אף דגם כשמוכר לחבר יש לחוש שיסמכו זא"ז ולא יעשרו, ואפ"ה התירו חכמים למכור במידה גסה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-170)
171. אך בתי' קמא כתבו כד' הרא"ש דכל הא דפטור מלעשר הוא כשמוכר לחבר, וכ"כ התוס' הרא"ש והרשב"א והריטב"א שם, וכ"ה מבו' בתו"ד הר"ש לעיל פ"ב מ"ד. [↑](#footnote-ref-171)
172. ועיי"ש שהק' ע"ז דגם בכה"ג הדין נותן דיהא אסור להשליך אף במידה גסה עד שיעשר, שהרי החבר המוצא יכול לתלות שנפל מן הרוב דהיינו מחבר וחזקה דאינו משליך מתחת ידו דבר שאינו מתוקן, ועכ"פ יהא רשאי לאכול עראי בלא לעשר, דספק מוציא מידי ספק, דשמא הכניס תבואתו במוץ, ונמצא דהוא מכשיל את המוצא שיאכל בלא לעשר, - והחזו"א בסימן ז' סק"ה כתב לישב דאיירי ברוב מכניסין לבתיהן דבכה"ג יש על החבר המוצא לחוש שמא הוליך החבר הבעלים לבית דבכה"ג אינו מעשר אלא בבית, ואינו אוכל בלא לעשר, - ויש מקום לדון עוד, דבתקנת דמאי נכלל דבכל ענין שיש לחוש שהוא מע"ה שלא עישר חייב לעשר, וכ"ה דאין סומכין על רוב ע"ה מעשרין, ה"נ אין סומכין על הרוב שהוא מחבר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-172)
173. ולכאו' הוא מוכח כן, דאם באמת לא קנאו במשיכה, א"כ א"צ לדון בזה משום גזל, אלא משום דאין אדם מעשר דבר שאינו שלו, וצ"ע במש"כ החזו"א שם לישב דפריך אסיפא בלא משך דקתני מותר להחזיר ומשמע שאם רצה לעשר יש לו תקנה לעשר, וזה צ"ב דא"כ מ"ט פריך משום גזל ולא משום דאין אדם מעשר דבר שאינו שלו. [↑](#footnote-ref-173)
174. ומצינו כן בהא דתניא בב"ב פ"ח א' דהלוקח ירק מן השוק וכו' גמר בלבו לקנותו קנה ונתחייב במעשר וכו' ולעשרו א"א שכבר מפחיתן בדמים הא כיצד מעשרו ונותן לו דמי מעשר, ופירש רשב"ם דהא דלעשרו א"א היינו דא"א לעשרו ואח"כ יחזירו למוכר שהרי מפחיתו בדמים שנתמעט החבילה כדי מעשר. [↑](#footnote-ref-174)
175. והעירו דלדעת הסוברים דליכא לפנ"ע באיסור דרבנן, הרי דהא דכל שקנה אינו רשאי להחזיר בלא לעשר, הוא דין בפנ"ע שאסרו חכמים להוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן, וכל שעדיין לא קנאו ליכא להך דינא, ולעולם י"ל דאם הי' בזה משום לפנ"ע, הי' אסור להחזיר בלא לעשר. [↑](#footnote-ref-175)
176. התוי"ט כתב דמש"כ הרמב"ם משיכה ל"ד הוא, שהרי דברים שדרכן בהגבהה אין נקנין אלא בהגבהה, וכ"נ בד' הרא"ש והרע"ב, אך התוס' חדשים כתב די"ל דלחומרא קונה משיכה בלא הגבהה, וע"כ אף אם משך ולא הגבי' לא יחזיר עד שיעשר. [↑](#footnote-ref-176)
177. אך בל' הר"ש משמע דכל הא דיכול להחזיר הוא משום דלא משך, וכבר תמה ע"ז הרש"ש בב"ב פ"ח א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-177)
178. הרמב"ם בפ"ט מתרומות ה"י כתב דיראה לי שאם מכר הכהן פרתו לישראל ולקח הדמים, אע"פ שעדיין לא משך הלוקח ה"ז אסור להאכילה תרומה, שד"ת מעות קונות, והחזון נחום במשנתינו פירש דהיינו דלענין איסור לחומרא מעמידין הדבר על ד"ת דמעות קונות, והק' דא"כ מ"ט הכא רשאי להחזיר אע"פ שד"ת מעות קונות, וכתב דצ"ל דבדמאי הקילו.

     וי"ל עוד בזה למש"כ הישועות מלכו בהל' תרומות שם דהא דאסור להאכילה תרומה, הוא משום דלא ביטלו חכמים קנין מעות אלא כשחזר בו הלוקח וקיבל עליו מי שפרע, אך כל שלא חזר בו וקיבל עליו מי שפרע ה"ז קנוי לו, וכ"כ האו"ש שם בסו"ד, וע"כ הכא שחזר בו הלוקח ובטל הקנין מעות, שפיר הוא רשאי להחזיר, וה"נ הוא במש"כ הרמב"ם התם דה"ז אסור להאכילה תרומה, היינו רק כ"ז שלא חזר בו הלוקח, אך אם חזר בו הלוקח, אף שלא עשה המוכר מעשה הראוי לקנות, מ"מ הוא רשאי לאכילה תרומה. [↑](#footnote-ref-178)
179. ואמנם הנה באמת הרמב"ם בפי"א ממעשר ה"ח לא הביא להך דינא דיר"ש שגמר בלבו לא יחזיר עד שיעשר, ולא הביא לזה אלא בפ"ה ה"א בדינא דמקח קובע למעשר, עיי"ש, אך הביא שם גם להא דלא יחזיר עד שיעשר, וכבר עמד ע"ז החזו"א בסימן ז' סק"ו, ועמש"כ בזה בהגה' הרא"ש טרויב במשנתינו, ומש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ה שם, וצ"ע, - ויש להוסיף שמצינו שנחלקו הראשונים בב"ב שם אם איירי התם בטבל ודאי או בדמאי, דהתוס' שם (ד"ה לעשרו) נקטו דאיירי בדמאי, אך בד' הרמ"ה שם (אות קכ"ד) מבו' להדיא דמיירי בטבל ודאי, (דצריך ליתן את המעש"ר ללוי), וכן מבו' בד' הריטב"א שם, וי"ל כן גם בדעת הרמב"ם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-179)
180. ובדעת רשב"ם והרמ"ה צ"ל דאיירי הכא כשקנה הלוקח קנין גמור ואין בידו להחזיר, והא דתנן דנמלך להחזיר הוא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהסכים המוכר לכך, וכ"כ בס' משנה לחם דהכא איירי שהמוכר אינו מקפיד ומוחל, וכיון דלא עסקו הכא בדיני ממון ע"כ קיצר בזה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-180)
181. החזו"א בסימן ז' סק"ט כתב דלפ"ז בע"כ דאיירי בדבר שאין בו סימן, דבדבר שיש בו סימן לא הותר לו לאכול אא"כ עושה להן דמים, ומסקינן בירושלמי במעשרות רפ"ג דדמים כמקח ואסור באכילת עראי, - ועיי"ש שכתב דאף דכשאין לו סימן הו"ל כהפקר, מ"מ אי"ז פוטר מן המעשר, כיון שכבר נגמרה מלאכתו, והוכיח מזה דהפקר אינו פוטר אחר שנגמרה מלאכתו קודם ראיית פני הבית, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-181)
182. הרא"ש שם הק' דבירושלמי במע"ש משמע שלא היו מפרישין מעשרות אלא בבית, עיי"ש, והתוי"ט שם הק' עוד דמ"ט הוי בחזקת מעושר, הרי שמא נפל מע"ה שאינו מעשר, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממעשר ה"ט. [↑](#footnote-ref-182)
183. צ"ע דמ"ט מותר לאכול מהן עראי, הרי כל שמוליכין למכור בשוק א"צ ראיית פני הבית, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממעשר ה"ט. [↑](#footnote-ref-183)
184. התוי"ט כתב דאיירי כשנקבעו למעשר, וכמש"כ כה"ג הר"ש והרא"ש לעיל מ"ב, ומשום דאם לא נקבעו למעשר א"צ לעשר, כיון דהוו הפקר ופטור מן המעשר. [↑](#footnote-ref-184)
185. והא דתני דנמלך "להצניע" י"ל דע"ז הוא שאמרו בירושלמי דאין מעבירין על האוכלין, וה"נ אסור להשליכן, וע"כ הוא מצניען, וכ"כ התפא"י. [↑](#footnote-ref-185)
186. בב"ק כ"ט ב' אמרו דהא דההופך את הגלל חייב הוא רק כשנתכוין לזכות בה, ומוקמינן לה התם כשהפכה לפחות מג' אך כל שהפכה למעלה מג' חייב אף דלא נתכוין לזכות בה, ובכה"ג קיימי ד' הירושלמי הכא וכמש"כ הר"ש. [↑](#footnote-ref-186)
187. לכאו' הי' מקום לפרש בע"א דפריך דכ"ה דההופך את הגלל חייב בנזקו אף דכבר הי' בור מעיקרא, משום דכל שהפכו חשיב דהוא העמיד את התקלה, ה"נ הכא יש לאסור עליו להצניעו משום החשש שיבא המוצא לידי מכשול, דאף דכבר הי' מושלך מתחילה, מ"מ דכיון שנטלו וחזר והשליכו חשיב דהוא העמיד את המכשול, וע"ז משני דרק לענין בור סגי במה שהוא העמיד את התקלה לחשבו כבעל הבור, אך הכא כל הא דאסור להוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן הוא רק בדבר שהוא שלו דמוטל עליו לעשרו. [↑](#footnote-ref-187)
188. בעיקר מה שנקט החזו"א דבודאי כה"ג עובר בבל תאחר, לכאו' הוא דלא כמש"כ התוס' בר"ה ד' א' ד"ה ומעשרות דאינו עובר בתרו"מ משום בלא תאחר אלא אחר שהפריש, דליכא אלא חד קרא ללמד דעובר בבל תאחר אחר שהפריש, (ול"ד לקרבנות וכו' דאיכא תרי קראי חדא לאמר ולא אפריש וחדא לאפריש ולא אקריב, - אך המאירי בר"ה שם כתב דכשלא הפריש עובר בבל תאחר בג' רגלים, וכ"כ הריא"ז שם. [↑](#footnote-ref-188)
189. וע"ז הוא שאמרו בירושלמי דהוא מדכתיב עשר תעשר משלך אתה מעשר ואי אתה מעשר משל אחרים, והיינו דכל הא דאסור להצניע מעשר משום דיש לחוש שיבא לידי תקלה, הוא רק כשמוטל עליו לעשר, אך כל שאי"ז שלו ואין מוטל עליו לעשר, לא נאסר להצניעו. [↑](#footnote-ref-189)
190. השעה"מ שם כתב לישב בדרך בתרא, דלא החמירו בספק ספיקא, אלא בפירות שהם מחוייבין בודאי במעשר אלא דנפל לנו ספק אם עישרום, ובזה הוא דחששו למיעוט כיון שהן מחוייבין בודאי במעשר, וה"נ חששו לספק ספיקא, ומשא"כ הכא דהספק הוא אם נתחייבו כלל במעשר, ובזה הלכו חכמים להקל, וכ"כ בתוס' הגרע"א במשנתינו, - ועיי"ש שהק' ע"ז דלהרמב"ם לטעמי' בפ"א מתרומות דפירות הנכרי פטורין מן המעשר, א"כ גם בטוחן נכרי איכא ספק ספיקא מעליא דספק לא החליפן, וספק החליפן בשל נכרי, שהרי גם נכרים באים לטוחן לטחון, ומ"ט ה"ז דמאי. [↑](#footnote-ref-190)
191. ונפ"מ בזה לדינא הוא כמש"כ החזו"א בסימן ח' סק"ג דלדעת הרמב"ם ודעימי' אין פירות אלו חייבין אלא בדמאי, ופטורין מתרומה גדולה ומאכילין אותם לעניים, אך לדעת הראב"ד הוו הפירות ספק טבל וחייבין אף בתרומה גדולה ואין מאכילין אותם לעניים. [↑](#footnote-ref-191)
192. ועיי"ש שכתב דמשה"ק הראב"ד ע"ד הרמב"ם דהו"ל ספק ספיקא, היינו משום דלמש"כ הרמב"ם דחיישינן שמא החליפן בשל ע"ה הוי ספק שקול, דאין אדם חוטא ולא לו, ולכאו' י"ל עוד דס"ל דבספק ספיקא ל"ב שיהיו ב' הספיקות שקולין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-192)
193. ודבריו מתישבים למש"כ התוס' בנדה י"ח א' דבט' חנויות מוכרות בשר שחוטה דהלך אחר הרוב, איכא חזקת איסור כנגד הרוב, והרי דאף דהספק שלפנינו הוא אם חתיכה זו היא מן החתיכות השחוטות שיצאו מחזקת איסור או מחתיכות הנבילה, יש בזה לדין חזקת איסור, וה"נ הכא דכוותה, אך לדעת החולקים וס"ל דבכה"ג ליכא חזקת איסור, הרי דה"נ הכא כיון דהספק שלפנינו הוא אם פירות אלו הם הפירות המתוקנים או פירותיו של הנכרי, ליכא בזה חזקת איסור כלל. [↑](#footnote-ref-193)
194. אך הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי שאמרו כן ע"ד ר"ש דלא א"ר שמעון אלא עד כדי קופתו, כיצד הפקיד אצלו ב' אחת דמאי ואחת ודאי, וכתב הר"ש דהיינו דכיון שאין לנכרי אלא קופה אחת, ע"כ הויא אחת ודאי פטורה, דלא חיישינן שהחליף אלא אחת, וכתב הר"ש דה"נ הוא לדעת חכמים, וזה דלא כמש"כ הרא"ש דעיקר ד' הירושלמי הם לדעת חכמים, אך לדעת ר"ש אף אם אין לנכרי אלא קופה אחת הוו ב' הקופות דמאי, - ועמש"כ בתשו' ר"ב אשכנזי סימן א' ד"ה עוד גרסינן לפרש לד' הירושלמי לדעת הרמב"ם, וכתב לפ"ז דהוא רק לדעת ר"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-194)
195. ומפרשינן התם דאף דהלוקח טבלים ממורחין מן הנכרי מעשרן והן שלו, היינו בתרומת מעשר, אך בתרומה גדולה חייב ליתן לכהן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-195)
196. ואמנם הנה הרא"ש גופי' בסו"ד הביא לסוגיית הגמ' בבכורות, ולפני הגרע"א לא היו ד' הרא"ש אלו, ולא נתפרש לן אם מכוון דבריו לחזור בו מכח סוגיית הגמ' בבכורות, או דמכוון דבריו הוא בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-196)
197. ובתשו' ר"ב אשכנזי סימן א' ד"ה מעשרן כתב בדעת הרמב"ם בע"א, והוא למש"כ הרמב"ם בהל' מעשר שם דאם הפקיד פירות שעדיין לא נגמרה מלאכתן ונגמרו ביד ישראל אחר שלקח הפיקדון מפריש מעשרותיו, והיינו דאיירי בגונא שהפקיד פירות שעדיין לא נגמרה מלאכתן וכבר הקדים והפריש מהן תרו"מ, ואחר שלקח את הפיקדון מיד הנכרי נגמרה מלאכתן, וסוגיית הגמ' בבכורות איירי בכה"ג, ובזה הוא שאמרו דלת"ק הוו כפירותיו של הנכרי דכל שלקחן ישראל קודם שתגמר מלאכתן וגמרן ישראל חייבין בכל מה"ת, ולר"ש הוו דמאי, דאין חזקתו להחליף בשלו אלא שחזקתו להחליף בשל אחרים ושמא ישראל אחר הפקיד ג"כ אצלו והחליפן בהן וע"כ הוו דמאי, - ועיי"ש שכתב דלפ"ז נמצא דת"ק בא להקל ולהחמיר וגם ר"ש בא להקל ולהחמיר, דהיכא דהפקיד אצל הנכרי פירות גמורין מתוקנין הוי ת"ק להקל שהם פטורים לגמרי ור"ש להחמיר שהם דמאי, ואם הפקיד אצלו פירות שלא נגמרו והקדים לתקנן ונגמרו ביד הישראל לאחר שלקח הפקדון הוי ת"ק להחמיר שהם חייבין ודאי, ור"ש להקל שאינם אלא דמאי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-197)
198. ומש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו ובהל' מעשר שם דכל דהוו כפירות הנכרי ה"ה פטורין, הוא לטעמי' בפ"א מתרומות הי"א והי"ג דגזירת בעלי כיסין היא רק בפירות שהביאו שליש ביד הישראל ומכרן אח"כ לנכרי, אך פירות שגדלו ברשות הנכרי לי"ב לגזירת בעלי כיסין. [↑](#footnote-ref-198)
199. וכ"ה מבו' בתשו' ר"ב אשכנזי סימן א' ד"ה וגרסינן בירושלמי בדעת הרמב"ם דהא דהוו כפירותיו אי"ז ודאי גמור ואינו פוטר בו טבל גמור, וכמש"כ הרמב"ם שם דאם היו פירות שהפקיד טבלים ונגמרה מלאכתן חייב להפריש שמא לא החליף הנכרי, והרי דאי"ז ודאי גמור שהחליף הנכרי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-199)
200. הרא"ש בתחילת דבריו כתב דאם הא דתנן דכפירותיו היינו דהוי ודאי טבל כפירותיו של הנכרי, הרי דבזה הוא דשאני מרישא דאינם אלא דמאי, משום דברישא אינו ודאי שהחליפן לפי שהוא מתפרנס מאומנותו וירא לעשות שקר שמא יקפח פרנסתו. [↑](#footnote-ref-200)
201. ומסקנת התוס' שם דאף שגזרו משום בעלי כיסין שלא יהא מירוח הנכרי פוטר, מ"מ א"צ ליתן לכהן, עיי"ש, אך בד' הר"ש מבו' לכאו' דמשום גזירת בעלי כיסין צריך ליתן לכהן, וכ"כ המעדני ארץ בפ"א מתרומות הי"ג אות ה' בדעתו. [↑](#footnote-ref-201)
202. ול"ד להא דא"צ לציין את הערלה ורבעי דהלעיטהו לרשע וימות, דשאני הכא דהוא עושה מעשה, והיינו דהא דא"צ לציין את הערלה והרבעי הוא משום דכל שנוטל באיסור לא מיקרי שאני מכשילו, שהרי הדבר מנוע מחמת איסור, והנוטל נוטלו בלא הזמנת הבעלים לכך, והא דאמר הלעיטהו לרשע וימות לישנא בעלמא הוא, שאינך זקוק למעשהו ולשקוד על הצלתו, אך כל שנותן לו בידים חשיב דהוא מכשילו. [↑](#footnote-ref-202)
203. התוי"ט עמד בזה דמ"ט לא אמרו כן לעיל מ"ד בטוחן נכרי דמעשר את שהוא נותן לו, כיון שחשוד להחליף בקופות אחרות של ישראל, ויבא לידו פירותיו של החבר בלתי מתוקנים, וכתב דאפשר דכיון דיד הנכרי באמצע והחבר אינו מוציא מידו ליד ישראל, אינו בכלל אין החבר מוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן, - ובחי' מהרי"ח נחלק ע"ז, דאדרבה התם יש לחוש טפי, דאף לר' יוסי דלא חייש הכא משום דהיא מתכונת לרעה, היינו דוקא הכא שבאנו לדון משום חשש מכשול דהפונדקית, אך התם מה פשע הישראל השני שהנכרי החליף את שלו בשל זה, וודאי דאסור ליתן לו שאינו מעושר, והא דלא תני התם דמעשר את שהוא נותן לו, הוא משום דאיירי התם כשנותן לו מעושר, כדתנן התם דבחזקתן למעשרות, וכ"כ הפאה"ש בסימן ט"ז סוסקכ"א. [↑](#footnote-ref-203)
204. והך מילתא דע"ה חשודין על השביעית, כ"כ גם בפירש"י בסוכה ל"ט א' ד"ה אין מוסרין, וכ"כ התוס' בכתובות כ"ד א' ד"ה שלי חדש בשם רשב"ם, וכ"כ הר"ן בחולין ו' א', וכ"כ החזו"א בשביעית סימן י' סקי"א בדעת הרמב"ם בפ"ח משמו"י הי"ד, - אך בספה"י לר"ת סימן כ"ח כתב דסתם ע"ה אינו חשוד על השביעית, והביאוהו התוס' בכתובות שם ובסוכה ל"ט ב' ד"ה בד"א ובבכורות ל' א' ד"ה מתניתין, וכ"כ הרמב"ן בחולין שם, והריטב"א בגיטין ס"א א'. [↑](#footnote-ref-204)
205. בתוס' הגרע"א במשנתינו כתב דבד' הרמב"ם בפי"א ממעשר הי"ב משמע דאין חוששין לשביעית אלא בשנת השמיטה, דחוששין שמא הוא מספיחי שביעית, ועד"ז כתב המאירי בחולין שם דכל שכבר באו הפירות שאחר שנת השביעית, אין ע"ה חשוד על השביעית [↑](#footnote-ref-205)
206. התפארת יעקב בגיטין שם הק' דאם לרעתו אומרת מחמת שטרחו עבורו, ל"ה להו לומר דאמרה "בר בי רב" ליכול חמימא, דכי בשביל שהוא בר בי רב ראוי לעשות לו רעה, והתו"ח בחולין שם הק' דכיון דהא דמוריא משום טירחא הוא, א"כ עיקר חסר מן הספר, והול"ל בהדיא בר בי רב ליכול חמימא ואנא איכול קרירא ואני טרחתי בשבילו, ועיי"ש משה"ק עוד בזה. [↑](#footnote-ref-206)
207. התו"ח בחולין שם הק' דאדרבה מנהג הוא להטריח בשביל בר בי רב כיון שעוסק בתורה וסמך עלי' ודר בביתה, יותר ממה שהיא טורחת בשביל שכינה, - והתפארת יעקב בגיטין שם הק', דכיון דדרך שכנים לטרוח כ"ש באכסנאי בשכר, ועכ"פ הי' בדין דיהא סגי שיתן לה שכר טירחא, ולא יהא צריך לעשר ב' פעמים. [↑](#footnote-ref-207)
208. אך פירש דהא דבאכסנאי הנותן לפונדקית חיישינן לחילוף ובנותן לשכנתו לא חיישינן, הוא משום דאכסנאי כאן היום ולמחר הולך לדרכו. [↑](#footnote-ref-208)
209. ולכאו' נפ"מ רבתא בזה לדינא, דלפירש"י ודעימי' כל הא דחיישינן הכא לאיחלופי, הוא בבר בי רב, דבזה איכא לה"ט דבר בי רב ליכול חמימא ואנא איכול קרירא, אך בשאר בנ"א ליכא למיחש לאיחלופי, אך לפי' ה"ר מנחם ודעימי' יש לחוש לאיחלופי אף בשאר בנ"א, והא דקאמר "בר בי רב", לכאו' צ"ל דאורחא דמילתא קאמר, או דלרבותא קאמר דאף בבר בי רב יש לחוש שהיא מחלפת לטובתה. [↑](#footnote-ref-209)
210. וצ"ע דמ"ט דר' יוסי דתלינן שהיא מתכונת לגזול, הרי לא חיישינן לחלופי, ומה שאמרו בחולין ו' ב' דהוא משום דמוריא וכו', הרי לפירש"י היינו שהיא מתכונת לטובה, אך לר' יוסי שהיא מתכונת לגזול תיקשי דהא לא חיישינן לחלופי. [↑](#footnote-ref-210)
211. התוי"ט תמה דלמש"כ הר"ש ודעימי' דפלוגתא דרבנן ור' יוסי הוא אם מתכונת לטובה או מתכונת לגזול, נמצא דכו"ע מודו דכל שמתכוין לגזול אין אנו אחראין לרמאין, וא"כ מ"ט אמרו דר' יוסי ורשב"ג אמרו דבר אחר, ודנו אם רשב"ג יודה לר' יוסי, הרי אף רבנן אית להו דרשב"ג, דכל הא דס"ל הכא דצריך לתקן, הוא משום דהיא מתכונת לטובה, אך בההיא דרשב"ג שהאוכל מן הפירות מתכוין לגזול, אמרינן דהלעיטהו לרשע וימות. [↑](#footnote-ref-211)
212. הפנ"י שם עמד בתו"ד, דאף שהטבילה לכך, אכתי יש לחוש שתחליפם בפירות טמאים שיש לה בביתה, וכתב דצ"ל דלחילופי פירות טמאים לא חיישינן כולי האי, כיון דחששא דרבנן בעלמא הוא. [↑](#footnote-ref-212)
213. וזה כמשמעות ד' הרמב"ם בפי"א ממעשר הי"ב דאין חוששין לשביעית אלא בשנת השביעית, אך הרשב"א והר"ן בחולין ו' א' כתבו בשם רשב"ם דבכל ג' שנים הראשונות חוששין לשביעית, ונתבאר לעיל מ"ה אות ג'. [↑](#footnote-ref-213)
214. המאירי בחולין ו' א' כתב דטעם הא דקי"ל דבנותן לחמותו לא חיישינן שתחליף, הוא משום דכל החשש שתחליף הוא כשנתקלקל, ורוב נשים פקחות הן לענין זה וחזקה עליהן שאין תבשיל מקולקל יוצא מתחת ידן. [↑](#footnote-ref-214)
215. ויש להוסיף, דהרמב"ם לטעמי' הוכרח לפרש כן דר' יהודה פליג על ר' יוסי, שהרי מהא דתנן ומודה ר' יהודה, נלמד דאיכא דפליג עלי', ולפ"מ שפירש הרמב"ם הכא דלא פליגי חכמים עלי' דר' יהודה, בע"כ דמאן דפליג על ר' יהודה הוא ר' יוסי דס"ל דאין אנו אחראין לרמאין, אך הר"ש והרא"ש לטעמייהו דס"ל דפליגי חכמים עלי' דר' יהודה, הרי דזהו דתנן דמודה ר' יהודה, ואין מקור לומר דר' יוסי פליג על ר' יהודה. [↑](#footnote-ref-215)
216. החזו"א בסימן ח' סקי"א כתב דלדעת הסוברים דסתם ע"ה אינו חשוד על השביעית איירי הכא כשהיא חשודה על השביעית, ולדעת הסוברים דסתם ע"ה חשוד על השביעית איירי הכא בסתם ע"ה, ומ"מ כיון דבתה חבירה לא תחליף להכשיל, כיון דחמירא להו שביעית, - ועיי"ש שכתב דלפ"מ דקי"ל דחמותו כשכנתו, עמש"נ לעיל אות ו' ז' דפליגי רבוותא בזה אין נפ"מ בהא דמודה ר' יהודה, שהרי חמותו כשכנתו היא ולא חיישינן כלל לאחלופי, ובפונדקית חושש גם משום שביעית אף באתרי' דר' יהודה, דאע"ג דאינה מחלפת להאכיל לבתה, אינה חוששת להאכיל לבר בי רב. [↑](#footnote-ref-216)
217. העירו שהרי להדיא תניא בתוספתא בשביעית פ"ו אין מוכרין פירות שביעית לחשוד על השביעית אלא מזון שלש סעודות בד"א בדבר המתקיים אבל דבר שאינו מתקיים אפי' מאה סעודות מותר, והחזו"א בשביעית סימן י"ב סקי"ז ד"ה תניא כתב דמה שהתירו בדבר שאינו מתקיים, הוא משום דלא חיישינן שמא לא יזהר בהפסד או לשנות בדרך אכילתן וכיו"ב שזה מן הדברים דלא שכיחי ותלינן בהיתר דשכיח, ולא חששו אלא לאוצרי שביעית, וע"כ לא אסרו בדבר שאינו מתקיים וגם בדבר המתקיים התירו ג' סעודות משום כדי חייו, וא"כ מה מקום הי' לאסור ליתן לחמותו פירות בשביעית, שמא תאכלם שלא בקדו"ש, הרי מותר אף ליתן להדיא פירות שביעית לחשוד על השביעית, ולא חיישינן שיאכלם שלא בקדושה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-217)
218. צ"ל דאיירי כשהיא יודעת שהם מפירות שביעית, דאם אינה יודעת שפיר יש לחוש שתחליפם. [↑](#footnote-ref-218)
219. ופשוט דהרמב"ם הוצרך לפרש כן לטעמי' דס"ל דהא דתנן דמודה ר' יהודה הוא לר' יוסי דס"ל דלא חיישינן כלל למה שמכשילה, ובע"כ דאיירי כשנותן לה פירות שביעית, דבזה מודה ר' יהודה דאין לחוש שמא יגרום לה מכשול, דאם איירי כשנותן לה פירות בשביעית וקמ"ל דמותר לאכלם ולא חיישינן שהחליפתם, ליכא למיתני ומודה ר' יהודה, שהרי לא פליגי ר' יהודה ור' יוסי בהא דמעשר את שהוא נוטל ממנה, ורמז לזה החזו"א בסימן ח' סקי"א.

     ובזה מתפרש היטב משמעות ד' הרמב"ם בהלכותיו שפירש למשנתינו בנותן לה פירות בשביעית, ודלא כמש"כ בפיהמ"ש, והיינו משום דלפ"מ שחזר בו בהלכותיו וס"ל דפליגי רבנן עלי' דר' יהודה, דמה"ט פסק דלא כר' יהודה, הרי דהא דתנן דמודה ר' יהודה הוא לחכמים דפליגי עלי', ושפיר יש לפרש דאיירי כשנותן לה פירות בשביעית, ובכה"ג מודה ר' יהודה לחכמים דלא חיישינן לאיחלופי. [↑](#footnote-ref-219)
220. וצ"ל דאף למאן דס"ל דהא דשרי הוא משום דאימת שבת על ע"ה, מ"מ כ"ה דלא התירו לאכול בחול ע"פ מה ששאלו בשבת, משום דיש שאין עליו אימת שבת, וע"כ לא התירו אלא בשבת מפני כבוד שבת, וכמש"כ הרא"ש ע"פ הירושלמי, ונתבאר להלן אות ח', ה"נ לא התירו אף בשבת כשהזיד ולא תיקן קודם השבת. [↑](#footnote-ref-220)
221. ועיי"ש שתמה ע"ד הב"ח שם שכתב דהא דתני שכח לעשרן הוא לאשמועינן דכל הא דאין אחר נאמן, הוא רק כשלקחן מתחילה ע"ד לעשרן אלא ששכח, וע"כ במוצ"ש לא יאכל עד שיעשר כיון דכבר חל עליו חיוב הפרשת מעשר משעה שלקחן, וזהו דתני ושכח לעשרן לאשמועינן דאיירי כשלקחן מתחילה ע"מ לעשרן אלא ששכח לעשרן. [↑](#footnote-ref-221)
222. אך המהרש"ל בכתובות שם דלאו היינו דיודע הע"ה שהשבת קובעת למעשר אלא מפני שרואה ע"ה שאוכלין בימי חול בעראי בלא מעשר ובשבת נזהרין, ואינו יודע להא דשבת קובעת, אלא סבור שהוא שעיקר חיוב ואזהרת מעשר הוא בשבת ולא בחול, - והמהרש"א שם כתב דהיינו דכיון שרואה ע"ה שאוכלין בלא מעשר בחול עראי ולא בשבת שהיא קובעת, מורה לעצמו היתר באכילה שבחול דעראי הן, אבל בשבת אינו מורה לו היתר שאין בה אכילת עראי. [↑](#footnote-ref-222)
223. ועיי"ש שכתב דהיינו כשהי' רחוק מביתו ולא נכנס לביתו אלא אחר שקידש היום ול"ה יכול לעשרם, והיינו משום דאל"כ הו"ל כמזיד דלא התירו לו לשאול לע"ה ולאכול על פיו, - והדרך אמונה בביאוה"ל בפי"ב ממעשר ה"א בסו"ד צידד דגם למש"כ התוס' דלא התירו כששאלו בחול, מ"מ בכה"ג שלא הי' בידו לעשרם בחול מותר לאכלם בשבת ע"פ מה ששאלו בחול, למ"ד דהא דשרי הוא משום כבוד שבת. [↑](#footnote-ref-223)
224. **המאירי בביצה ג' א' כתב דאף יו"ט קובע למעשר, וכ"כ המאירי שם ל"ד ב' בשם קצת גאונים, וכן הוכיח הישועות מלכו בפ"ג ממעשר ה"ג מד' רש"י ותוס' בביצה שם, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד, וכ"כ השעה"מ שם והפמ"ג במש"ז סימן ר"ס סק"ג למש"כ הרמב"ם בפ"ו מיו"ט הי"ג והשו"ע בסימן תקכ"ט דאף ביו"ט איכא דין עונג, - אך בחי' המאירי בביצה שם כתב בשם י"מ דיו"ט אינו קובע למעשר כיון דלא כתיב בי' עונג, וכ"כ הצל"ח שם ל"ה א' והפנ"י שם מ' א', - ועמש"כ הצ"פ בפ"ו מיו"ט ה"ח, ומש"כ בס' שלמי תודה יו"ט סימן י' סק"א.** [↑](#footnote-ref-224)
225. אך התוי"ט כתב בשם פי' הר"א מלונדריש דהא דבחול לא יאכל ע"פ מה ששאלו בשבת, הוא משום דגזרו שאילת שבת אטו שאילת חול. [↑](#footnote-ref-225)
226. וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפי"ב ממעשר ה"א דכל הא דהתירו לאכול בשבת וביו"ט על פיו הוא משום דאינו יכול לעשר. [↑](#footnote-ref-226)
227. וצ"ל דאף למ"ד דהא דשואלו ואוכל על פיו הוא משום כבוד שבת, מ"מ כיון שלא התירו אלא ע"י ששואלו, ע"כ לא התירו להפריש בשבת, דע"ז ל"מ מידי מה ששואלו, וכל הא דמהני מה ששואלו הוא רק כשיודע הע"ה שיאכל בלא לעשר. [↑](#footnote-ref-227)
228. וביותר קשיא למשמעות ד' הרמב"ם בפי"ב ממעשר ה"א דהא דהתירו בשבת לאכול על פיו, הוא משום דבשבת אינו יכול לעשר, ולפ"ז הדין נותן דבביה"ש דמוצ"ש דבידו לעשר, אין להתיר לאכול על פיו. [↑](#footnote-ref-228)
229. אך השעה"מ בפכ"ד משבת ה"י הוכיח מד' התוס' בעירובין שם ד"ה גזירה דלא גזרו על השבות אף בביה"ש דמוצ"ש, והוכיח כן גם מד' ההגה"ה שבתוס' עירובין שם, וכן הוכיח הפמג"א באש"א סימן שמ"ב, ועיי"ש במש"כ לדחות, ובמש"כ בחי' הגרע"א בעירובין שם, וכ"כ הרשב"א שם ל"ב ב', וכ"ה מבו' בד' התור"פ שם ל"ח ב', - ועמש"כ בזה המג"א בסימן שמ"ב, והפמ"ג והבית מאיר שם, והמ"ב שם סק"ב, והביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-229)
230. אך הפאה"ש בסימן י"ז סק"ג כתב בדעת הרמב"ם בהלכותיו שחזר בו, ולא התירו לאכול על פיו אלא בשבת עצמה, אך בביה"ש דמוצ"ש אסור לאכול על פיו, וה"נ בביה"ש דער"ש אסור לאכול על פיו, עיי"ש, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממעשר ה"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-230)
231. אך בביאור הגר"א לירושלמי פירש דמה שאמרו דחשכה מוצ"ש מעשר מזע"ז, היינו דאם לקח מאדם אחד ב' כלכלות ושאל על אחד מהן דלא יאכל מן השני', מ"מ במוצ"ש מעשר מזע"ז, וכ"כ הרש"ס. [↑](#footnote-ref-231)
232. ואמנם לדרך זו הדין נותן דכל דנשתיירו בידו מפירות אלו, אף אם אין דעתו לאכול מהן צריך להפריש מהן על מה שאכל, ובל' הרמב"ם משמע טפי דרק כשבא לאכול מהפירות שנשתיירו הוא דצריך להפריש על שאכל בשבת ועל הנשאר, ולדרך קמא י"ל דרק כשבא לאכול מהן דבכה"ג אנו דנים דשמא אינם מעושרין, הוא דצריך להפריש על הנשאר. [↑](#footnote-ref-232)
233. החזו"א בסימן ט' סק"א ד"ה שם ומ"ד כתב דאפשר דהא דמעשרין מזע"ז הוא משום דכל דמאי הוי בחזקת מתוקן מעיקר הדין וחכמים עשאום ספק, וה"נ עשאום חכמים במו"ש ספק מפני אחד שאין אימת שבת עליו, וע"כ שפיר מעשרין מזע"ז, ועיי"ש שכתב דהא דהירושלמי לא חש לפרש לזה הוא מפני פשיטותו. [↑](#footnote-ref-233)
234. ועיי"ש שכתב לדחוק בל' הראב"ד שהעמיד לקושייתו מרישא דמתניתין, וזה אינו ענין לנידון שלפנינו כיון דהוא מעיד על של עצמו, ובע"כ דקושייתו היא מסיפא, - אך לכאו' י"ל בדעת הראב"ד דגם ברישא כיון שבא לשואלו אחר שלקח ממנו את הפירות, הו"ל כמעיד על של אחרים, וע"כ שפיר הביא מהכא דאינו נאמן אף כשהוא מעיד על של אחרים, ואמנם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דברישא אין לדון מכח הא דאין אדם חוטא ולא לו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-234)
235. הלח"מ שם תמה ע"ז דהרי אדרבה אף הוא עצמו שאינו נאמן על שלו בכל השנה נאמן בשבת משום דאימת שבת עליו, וכ"ש דאחר שנאמן על שלו בכל השנה, יהא נאמן כשאמר בשבת משום דאימת שבת עליו, ולפ"ד הכס"מ הרי הי' בדין שאין להאמינו על שלו בשבת, ואדרבה יש לחוש טפי שמשקר כדי שלא ימנע מסעודת שבת, ועד"ז הק' הפר"ח בסימן קי"ט סקי"ז, ועיי"ש במשה"ק עוד בזה. [↑](#footnote-ref-235)
236. הפר"ח שם תמה טובא ע"ז, - ובדעת הב"ח צ"ל, למש"כ המקד"ד בסימן נ"ז סק"ג ד"ה והנה כעין זה דחיוב דמאי חל בשעת לקיחה, וכל שכבר נתחייב בדמאי אין סומכין ע"ד החשוד, ולכאו' היינו משום דע"י שנתחייב בהפרשת דמאי, הו"ל כאתחזק איסורא, - ואך דנתחדש בדבריו דכל הא דחייל חיוב דמאי בשעת לקיחה הוא כשלקחו ע"מ לעשר, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-236)
237. לא נתפרש לן דמ"ט אי"ז בידו, הרי בידו לעשר משלו על של חבירו, וכמו שאמרו ביבמות פ"ח א' דאף כשמעיד על של חבירו חשיב כבידו משום דיכול לתרום משלו על של חבירו, - ואין לומר דהוא משום דאיירי הכא בשבת דאסור לתרום, וכמש"כ המקד"ד דמה"ט לא חשיב כבידו, ונתבאר להלן, דא"כ מ"ט הוצרך לפרש דמש"כ הרמב"ם דחשוד נאמן על של אחרים הוא כשיש אחר עמו. [↑](#footnote-ref-237)
238. בתוס' הגרע"א במשנתינו כתב דהיינו דאינו נאמן אלא כשיש עד אחר עמו, דהו"ל ב' עדים הנאמנים אף במקום דאתחזק איסורא, - ועיי"ש שהק' ע"ד המחנ"א, דא"כ מ"ט לא פשטינן ביבמות פ"ט א' ממשנתינו דע"א אינו נאמן במקום דאתחזק איסורא, ועיי"ש שכתב לדון עוד בזה, דהכא לא מיקרי אתחזק איסורא, כיון דרוב ע"ה מעשרין, אלא שחששו חכמים משום דהוי מיעוט השכיח, וע"כ עכ"פ הרוב מסלק לחזקה, ועמש"כ המהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ד אות ל"ב לדון עוד עד"ז דלא חשיב כאתחזק איסורא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-238)
239. ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דתנן הכא א"ל אחר שאינו נאמן על המעשרות, הוא לרבותא, דאף דאינו נאמן על המעשרות מותר לאכול על פיו בשבת, אך למוצ"ש אף אם נאמן על המעשרות צריך לעשר, כיון דבשעה שהעיד ל"ה זה בידו, ועיי"ש שכתב דבלא"ה צ"ל כן למ"ד דתורם משלו על של חבירו צריך דעת, דלדידי' הרי אינו נאמן כלל על של חבירו לומר מעושר, וזה דאמרינן א"ל אחד שאינו נאמן על המעשרות הוא לרבותא, דאף אינו נאמן על המעשרות מותר לאכול על פיו בשבת, אך למוצ"ש אף אי נאמן על המעשרות גם כן צריך לעשר, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע להדיא דכל הא דבמוצ"ש לא יאכל עד שיעשר, הוא רק משום דהוא אינו נאמן, אך אם הי' נאמן הי' מותר לאכול על פיו אף במוצ"ש. [↑](#footnote-ref-239)
240. והך מילתא דאיירי הכא כשהפריש הע"ה תרומ"ע מפירות דמאי, כ"נ מהא דתנן תרומ"ע של דמאי, ואם הפריש הע"ה תרומ"ע מפירות שהם טבל ודאי, אי"ז תרומ"ע של דמאי, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהכלל אצלינו דתרומ"ע של דמאי אע"פ שהיא ספק אם נפלה לפירות מתוקנין נדמעו, והרי דאיירי הכא בתרומ"ע של דמאי שהיא ספק, וכ"ה מבו' ממה שנחלקו בירושלמי אם היא מדמעת, ואם מדמעת אף כשנפלה שלא במקומה, אך עמש"כ בזה המהרי"ט אלגאזי בהל' בכורות פ"ד אות מ"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-240)
241. אך המהר"י קורקוס שם פירש דודאי דל"מ העלאה בתרומ"ע של דמאי שנדמעה בפחות מק', ומש"כ הרמב"ם דאומר הפרשתי', היינו כגון שלא נתערבה רק נפלה על פי מגורה או על פי קופה שהדין הוא שיקפיאנה, - והכס"מ כתב דמש"כ הרמב"ם דאומר הפרשתי' היינו שנתערב עם פירות חולין שלא במתכוין עד שעלתה ביותר מק', - והחזו"א בסימן ט' סק"ב כתב דמש"כ הרמב"ם דאומר הפרשתי', היינו שאומר המוכר שראה היכן נפל או שהכירה בטב"ע או שלקח כל שטח העליון. [↑](#footnote-ref-241)
242. אך המהר"א פולדא כתב לפרש בד' הירושלמי דמפרשינן להפלוגתא אם מדמעת או אינה מדמעת, דהיינו דמ"ד דמדמעת היינו דהיא חוזרת לטיבלה, ומ"ד דאינה מדמעת היינו דאינה חוזרת לטיבלה, אלא היא אוסרת בדימוע, ומ"ד דבמקומה מדמעת ושלא במקומה אינה מדמעת היינו דכל שחזרה למקומה היא חוזרת לטיבלה, ויכול להפריש עלי ולהתיר שירים באכילה, ושלא במקומה אי"ז אלא דימוע בעלמא, וכ"כ בתשו' שאילת יעבץ ח"א סימן קל"ט וח"ב סימן צ"ט, ועיי"ש שלמד מזה דכל שחזרה התרומה לכרי חזר הכרי לטבלו, - והמהרי"ט אלגאזי בהל' בכורות פ"ד אות מ"ו תמה טובא ע"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' הירושלמי בע"א, - ובתשו' חת"ס יו"ד סימן שי"ט כתב לפרש לד' הירושלמי דהיינו דכל שחזרה שלא במקומה אינה מדמעת כלל, וכל שחזרה למקומה, אף דאינה אוסרת את תערובתה, מ"מ חזרה לטיבלה וצריך להפריש מיני' ובי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-242)
243. ובד' המאירי בכתובות נ"ה ב' משמע דהוא משום דכל הא דע"ה חשוד על תרומ"ע, הוא משום דסובר שאין מוטל עליו להפרישה, אך כל שכבר הפרישוה אינו חשוד ע"ז. [↑](#footnote-ref-243)
244. ובד' הראב"ד בפי"ב ממעשר ה"ד מבו' דבעינן לב' הטעמים, דכדי שלא יאסר הכל שואלין אותו ואוכלין על פיו מפני שאימת דימוע עליו, - ולכאו' הוא ע"ד הא דבשבת ששואלו ואוכל על פיו לא סמכו על הא דאימת שבת על ע"ה רק להתיר לאכול בשבת, משום כבוד שבת או משום דא"א לתקן, אך אם חשכה מוצ"ש לא יאכל עד שיעשר, וע"כ ה"נ הא דבדימוע שואלו ואוכל על פיו לא סגי בהא דאימת דימוע על ע"ה, אלא בעינן לה"ט דכדי שלא יאסר הכל. [↑](#footnote-ref-244)
245. ויש להוסיף, די"ל דגם למשמעות ד' הריבמ"צ דאין מאכילין את העניים תרומ"ע ומע"ש דדמאי, אי"ז משום דחמירי טפי מטבל דדמאי, אלא הוא משום דליכא בזה לטעם הקולא דמאכילין את העניים דמאי, וכמש"נ לעיל שם אות ה', אך בדינא דהכא דהקילו דשואלו בשבת ואוכל על פיו י"ל דהוא אף בתרומ"ע של דמאי. [↑](#footnote-ref-245)
246. ועיי"ש שכתב דמה שהתירו לו לאכול, הוא משום דהתירו לחבר איסור קל כדי שלא יעשה ע"ה איסור חמור, וזהו מה שאמרו מפני דרכי שלום, דהיינו שלא יהא שבועת חבירו לריק ולבטלה, ועיי"ש שכתב דמזה הוא שלמד הרמב"ם שם להך דינא דהנשבע על חבירו שיעשה דהוי שבועת שוא, מ"מ אם עשה כן חבירו אי"ז שבועת שוא. [↑](#footnote-ref-246)
247. ומה שהתירו לו בכה"ג לאכול עמו, הוא משום דכיון דחזינן שהוא מקפיד כ"כ ע"ז שיאכל עמו, עד שנשבע מכח זה, איכא איבה במה שימנע מלאכול אצלו, וע"כ התירו לו לאכול עמו ולסמוך על מה שיאמר שהן מעושרין. [↑](#footnote-ref-247)
248. לכאו' מכוון דבריו דלפי' זה דאיירי כשענה אמן, אין ההיתר משום דרכי שלום בעלמא, דא"כ לא תלי במה שענה אמן, אלא הוא משום שבועתו, וזהו דקשיא לי' דאין בזה טעם להתיר. [↑](#footnote-ref-248)
249. ולכאו' הוא מוכרח כן ממשנתינו דאין שבועה חלה לעבור על איסור דרבנן, דאם חלה השבועה, מ"ט בשבת השני' לא יאכל עד שיעשר, - אך י"ל דגם אם חלה השבועה, לא הותר לו לעבור על איסור דרבנן כדי לקיים שבועתו, שהעמידו חכמים דבריהם, אלא יש לו להתיר את שבועתו, ועמש"כ הש"ך ביו"ד סימן רל"ט סק"כ. [↑](#footnote-ref-249)
250. החזו"א בסימן ט' סק"א ד"ה שם ה"ב כתב דמשמע קצת מד' הר"ש שנסתפק בזה דשמא התירו הכא אף כשלא הדירו, ושם סק"ב ד"ה הא דהתירו כתב דספיקו של הר"ש הוא משום דאפשר שדיברו חכמים בהוה, וכל שיודע שיש בו משום איבה התירו. [↑](#footnote-ref-250)
251. בביאור הגר"א לירושלמי כתב דטעם החילוק בין שבת של פרוטוגמיא לשאר שבתות הוא משום דבשבת של פרוטוגמיא ל"ה יכול לתקן מאתמול, ובשאר שבתות הוי מזיד במה שלא תיקנם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-251)
252. לכאו' יש מקום לפרש לד' הרמב"ם בע"א, דהנה בירושלמי אמרו דר' ינאי וכו' בשבת של פרוגוטמיא משום איבה, א"ר אבין כאן התירו טבלים מפני דרכי שלום, וי"ל דבאמת פליגי אמוראי בטעם ההיתר, דלר' ינאי טעם ההיתר הוא משום איבה, וע"כ לא התירו אלא בשבת של פרוטוגמיא דבזה איכא איבה, אך לר' אבין התירו מפני דרכי שלום, ולדעתו התירו אף בשבת דעלמא, דגם בזה איכא מפני דרכי שלום, והנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעם ההיתר הוא מפני דרכי שלום, וי"ל דמה"ט הוא שהתיר אף בשבת דעלמא. [↑](#footnote-ref-252)
253. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בפת משום דהוא עיקר הסעודה, וה"נ במה שהתירו לאכול דמאי עם ע"ה, דהוא משום דכל מאכל ע"ה הי דמאי ועל הלחם יחי' האדם, וכיון שכולן אוכלין דמאי והוא לא יאכל שייך איבה, אך בחמאה של גוים אין להתיר משום איבה, דפוק חזי כמה איכא בשוקא שאין נפשם תאיבה הפעם לאכול חמאה ואין כאן איבה, - ובמנהגי מהר"ז מבינגא שהובא בקובץ צפונות ט"ו כתב בשם מהרי"ל ששתה יין שהחמיר לאסרו כשנתקבצו עמו אחרים שהיו שותין מיין זה, וכתב דהוא משום דכשרוב עם יושבים וקובעים על היין בשבת, עיקר הסיבתן היא על היין ואם לא ישתה עמהן יש בזה איבה. [↑](#footnote-ref-253)
254. המ"ב בסימן תס"ח סקכ"ג דלא הותר מפני המחלוקת, אלא דבר שאינו אסור מעיקר הדין אלא שנהגו לאיסור, אבל דבר שהוא אסור מצד הדין אפילו איסור דרבנן ח"ו לעבור מפני חשש איבה ומחלוקת, ומוטב לסבול ע"ע קטטות ולא לעבור על ד"ס שהעובר על ד"ס חייב מיתה בידי שמים, ובשעה"צ שם סקי"ט כתב דכן משמע בד' הרמ"א ביו"ד שם, ולכאו' מכוון דבריו הוא למש"כ הרמ"א שם דאין ללמוד מכאן לשאר איסורין, אך מ"מ באיסור דמאי ובאיסור פת גוים דקיילי התירו משום איבה, (וזה ע"ד שמצינו שכתבו הראשונים לדמות זל"ז דלא גזרו על תערובת). [↑](#footnote-ref-254)
255. ועוד צ"ע, שהרי הכא לא התירו אלא במדירו שיאכל אצלו, אך בלא"ה לא התירו לאכול דמאי עם ע"ה, וא"כ מ"ט הותר לאכול פת של גוים עם ע"ה בכל ענין, ושמא ס"ל כמשמעות ד' הר"ש לקמן פ"ז מ"א די"ל דהכא התירו אף כשלא הדירו, ונתבאר לעיל אות ד' בהערה, - אך אכתי אי"ז מתישב [↑](#footnote-ref-255)
256. המהר"י קורקוס בפי"ב ממעשר ה"ג כתב די"ל לדעת הר"ש דהא דתני הכא אע"פ שנדר ממנו הנאה, היינו דאע"ג דגם הוא נדר שלא יהנה מחבירו דהשתא איכא איבה טפי דגם חבירו לא יהנה ממנו וגם הוא לא יהנה מחבירו, אפ"ה לא יאכל עד שיעשר, ועמש"כ התו"ח בע"א קצת, אך לכאו' אי"ז במשמעות ד' הריבמ"צ והר"ש שלא פירשו להא דתני הכא אע"פ שנדר ממנו הנאה, ומשמע דהוא כגוונא דרישא. [↑](#footnote-ref-256)
257. בתוס' הגרע"א תמה, שהרי אף ע"י הפקר לא חזי לי', שהרי מדכתיב לא תלקט ילפינן להזהיר עני על שלו, וא"כ הדר הו"ל גזל, ואף אי נדחוק דע"ה לא ס"ל לדרשא דלא תלקט, מ"מ מ"ט לא פירשו בגמ' דזהו טעמא דרבנן דס"ל דנחשדו ע"ה על מעשר עני, ועמש"כ בזה התפא"י. [↑](#footnote-ref-257)
258. בתוס' הגרע"א עמד בזה דאי"ז מתישב למש"כ התוס' ביומא נ"ה ב' בתי' בתרא דע"ה אינו חשוד על גזל והא דאינו מפריש מעשרות הוא משום דכ"ז שלא הופרש לא חשיב לי גזל, וא"כ הרי מה"ט אינו מפריש מעשר עני שלא יהא גזל, וכתב דשמא התוס' שם מפרשי למה שאמרו במכות דכיון דממונא הוא אפרושי מפרשי, היינו כיון דבידו להפקיר נכסיו, וכמו שאמרו בנדרים, ועיי"ש שכתב דאף לפ"ז פליגי הסוגיות בטעמא דרבנן, דבנדרים אמרו דהוא משום שיראה שמא יזכה בהן אדם אחר, ובמכות אמרו דהוא משום דטריחא לי' מילתא. [↑](#footnote-ref-258)
259. הגבו"א במכות שם עמד בסתירת הסוגיות בזה בטעמא דר"א ובטעמא דרבנן, - אך בפי' הר"ש מכת"י כתב דיש להשוות טעמא דנדרים ודמכות ודירושלמי הכל לסברא אחת, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-259)
260. כנראה היינו דאף דרבנן גופייהו ס"ל דחשודין ע"ה על מעשר עני, מ"מ מלישנא דרבנן דקורא שם וא"צ להפריש, משמע דטעמא קאמרי, דהא דקורא שם הוא משום דא"צ להפריש, וע"כ מפרשינן דלדבריו דר"א קאמרי, - אך צ"ע דמנ"ל דפליגי רבנן על ר"א בהך מילתא וס"ל דחשודין ע"ה על מעשר עני, הרי י"ל דאף דמודו דאינם חשודין, מ"מ ס"ל דכיון דסגי בקריאת שם אין לחוש להחמיר עליו בספק מועט. [↑](#footnote-ref-260)
261. אך האו"ש שם כתב לפרש לד' הרמב"ם דהוא משום דאין ספיקו של מעשר עני טובל כלל, דעיקר הא דמעשר עני טובל ילפינן לה מקרא דלא תוכל לאכול בשעריך וכתיב ואכלו בשעריך ושבעו, והיינו רק במעשר עני ודאי דניתן לעני, אך בספק דאינו ניתן לעני ואף אם יפרישו יהא לעצמו, אינו טובל כלל, והדברים מחודשים טובא, וכנראה הוא ע"ד המבו' בסוגיית הגמ' בב"מ ו' ב' דהי' מקום לדון דיועיל דין המע"ה להתיר ספק בכור בגיזה ועבודה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-261)
262. צ"ב, דכ"ה דחייבו להפריש מע"ש משום שאין בדבר הפסד, הי' להם לחייב להפריש מעש"ר ומעשר עני ולעכבו לעצמו, דלי"ב הפסד, - וצ"ל דהוא משום דעיקר דין ההפרשה הוא כדי לקיים את דינו, וע"כ אם היו חכמים מחייבין בדמאי בהפרשת מעש"ר ומעשר עני, אף הי' צריך ליתנם ללוי ולעני, וי"ל דהוא משום דמדרבנן חייבו דמאי בחיוב ודאי, וכמש"נ בפתיחה למכילתין אות ד' מד' תשו' הרמב"ם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-262)
263. צ"ע שהרי הרשב"א שם כתב גם בספק פאה דלחומרא, והתם ליכא לה"ט דאין שם נדר כלל, דאף אם חיילא הפאה ע"י קריאת שם, ונימא דהוי מכלל הנדרים, מ"מ לי"ב לאיסורי נדרים, ודמיא לתרומה דלא מצינו דכל שמעכבה לעצמו עובר משום בלא יחל, ואי נימא דס"ל להרשב"א דפאה חשיבא כנדר, תיקשי דמ"ט דהר"ן דס"ל דהו"ל כספק ממון ולקולא, ומש"כ המחנ"א שם לפרש לטעמא דהר"ן דבצדקה ספיקו לקולא, אי"ז טעם בפאה, (ואם התם נחלק מטעם אחר, נמצא דהפלוגתא בפאה והפלוגתא בצדקה הוא מתרי טעמי, ובד' הר"ן מבו' להדיא דחדא פלוגתא היא), ובמק"א נתבאר בזה באורך, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-263)
264. והטו"א בר"ה י"ד א' כתב כן מטעם אחר, וזה לפ"מ שפירש שם דטעמא דהרמב"ן והרשב"א דספק מתנו"ע לחומרא הוא מדינא דצדק ושלך ותן לו, ובדמאי דרוב ע"ה מעשרים ליכא לדינא דצדק משלך ותן לו, ועמש"נ בזה להלן אות י"ב אם איכא לדינא דצדק משלך במקום רוב, ולפ"ז מתישב טפי ל' הגמ' ביומא שאמרו דהוא משום דהמע"ה, אף דכל הא דא"צ ליתנו לעניים הוא משום דאיכא רוב, והיינו דכיון דאיכא רוב לי"ב לדינא דצדק משלך ותן לו, והדר דינא דהוי ככל ספק ממון דהמע"ה. [↑](#footnote-ref-264)
265. ובזה מתפרש מש"כ המרדכי דל"מ בזה הכרעת רוב, כיון דחייבה תורה בודאי ליתן לעניים גם את ספק הלקט, ודידוע בודאי דיש ע"ז תורת לקט, וזה למש"כ התוס' הרא"ש בב"מ ו' ב' דאף במקום רוב חשיב כספק, ואמנם לא פסיקא לי' להמרדכי ד"ז, משום די"ל דלא חייבה תורה ליתן ספק לקט, אלא ספק השקול, ולא כשיש בזה הכרעת רוב. [↑](#footnote-ref-265)
266. ובמק"א נתבאר ע"ד יסוד הדברים בעיקר מה שאמרו בחולין שם דדינא דצדק משלך ותן לו הוא רק בדאיכא חזקת חיוב ופירש האמרי ברוך בהגה' הטו"א בר"ה שם דהיינו רק אם הי' בודאי חיוב נתינת מתנות ועזיבת לקט שכחה ופאה רק שנולד ספק אם כבר יצא כל חיובו או נשאר עוד מקצת חיוב, - והיינו משום דיסוד דינא דצדק משלך ותן לו הוא דחיוב לקט שחייבה תורה ליתן לעניים הוא ליתן להם את הלקט ואת הספק לקט, וכ"ז שייך היכא דאיכא בודאי לעיקר סיבת החיוב, דכשקוצר את שדהו, חייבה תורה ליתן את הלקט שבשדה לעניים, ובזה הוא דאמרינן דבכלל חיוב זה הוא ליתן גם את הספק לקט, ומשא"כ היכא דהספק הוא אם נתחייב כלל ליתן לעניים או לכהנים לא שייך הך דינא כלל. [↑](#footnote-ref-266)
267. לכאו' קושייתו קיימא ע"ד הרע"ב, אך בד' הר"ש והרא"ש מבו' דהיינו משום דמתניתין איירי בישראל, וע"כ הוא דנקט לה בדמאי, דבודאי אין הישראל נותן תרומ"ע. [↑](#footnote-ref-267)
268. בחי' בית מאיר שם כתב לפרש דהיינו, דאף דמותר להגביהן ביו"ט, מ"מ כיון דאסור להגבי' תרומה, ומכח זה אסרו אף להוליך תרומה, הוי בכלל גזירה זו אף שלא להוליך חלה ומתנות, ועמש"כ הראש יוסף שם. [↑](#footnote-ref-268)
269. ועיי"ש שכתב לדמותו להא דאין מחרימין אפי' חרמי כהנים, משום דמוציא מרשותו לרשות הכהן ומיחזי כמקח וממכר, וה"ה בכל מתנות כהונה, - אך בדעת החולקים י"ל דל"ד לחרמי כהנים שהוא מחרים את ממונו, והו"ל כמו"מ, ומשא"כ במתנות כהונה דגם קודם שמוליכן לכהן הוו ממון כהנים, אין בהולכתן משום מו"מ. [↑](#footnote-ref-269)
270. ובע"כ לפ"ז לדעתם דהא דאסרו הכא ליתנם בשבת, אי"ז מכח דינא דב"ש דאין מוליכין, אלא הוא דין בפנ"ע, וזה כמש"נ להלן אות ד' מד' הפסקי תוס' ודעימי'. [↑](#footnote-ref-270)
271. ונחלקו אם דין זה הוא אף במתנות, עמש"כ הפסקי תוס' שם, ומש"כ המאמ"ר בסימן תק"ו סוסק"ה, והביאוה"ל שם ס"ג ד"ה ולהוליכם אצלו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-271)
272. ועיי"ש שכתב דהר"ש במשנתינו מודה לזה, ומש"כ הר"ש דאתיא מתניתין כב"ש, הוא משום דס"ל דלא יטלם סתמא משמע, בין להוליך בביתו של כהן, או אפי' לאכול בביתו של ישראל, - ומבו' מדבריו דהא דאסור לאכול בביתו, הוא אף בגונא שבידו להוליכם וליתנם לכהן, דאל"כ מ"ט הוצרך לפרש לד' הר"ש דהוא משום דלא יטלם סתמא משמע, - אך בדבריו לעיל מינה משמע דכל הא דאסור לאכול בביתו, הוא רק בגונא דמפסיק רה"ר ואין בידו להוליכם לכהן, וכ"כ המאמ"ר בסימן תק"ו סק"ה בדעתו, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה ולהוליכה לכהן, וצ"ע, ובעיקר מש"כ היש"ש דבגונא דמפסיק רה"ר אין בידו להוליכם לכהן, תמה הט"ז בסימן תק"ו סק"ה דהרי הותרה הוצאה ביו"ט, והמאמ"ר והביאוה"ל שם כתבו דדבריו קיימי בשבת. [↑](#footnote-ref-272)
273. ולכאו' כ"ה משמעות ד' התוס' שם שכתבו דאם אין למדין לאכול אצלו לא יתנם "אפי' אם יבא הכהן לביתו", ומשמע דכ"ש דאסור להוליכם לכהן, - וכ"נ גם ממש"כ התוס' שם בתחילת דבריהם דל"ד מוליכין דה"ה אם יבא הכהן לביתו לא יתנם לו, ומשמע דחד דינא הוא דאסור להוליכם אצלו ואסור אף ליתנם לכהן כשבא לביתו, ולא חמיר כשנותנם לכהן כשבא לביתו מכשמוליכם אצלו. [↑](#footnote-ref-273)
274. החזו"א בסימן ט' סק"ד תמה בזה, דמה חיסרון יש בנתינה אם אינם מודיעם, והרי יכול להאכיל לכהן קטן ולעני קטן אף שאין יודעין כלום, ועיי"ש שכתב דאפשר דחכמים אסרו הדבר שלוקח טוה"נ שלא ניתן לו במתנות, ועמד בזה דאין מקום דין זה כאן. [↑](#footnote-ref-274)
275. התוי"ט כתב דמש"כ הרמב"ם דאינו מאכיל איסור, לאו בכל איסורים קאמר, דכל ישראל בחזקת שאינם אוכלין דבר איסור, אלא לענין יין בשר וגבינה וחתיכת דג הוא שאמר, וכמש"כ הרמב"ם בספי"א ממאכ"א, וכתב עוד דהכא לא איצטריך לאשמועינן נאמנות דאיסורים. דמכילתין לענין מעשרות וטומאה איירי, וע"כ בתחילת דבריו לא כתב איסור, אלא לבסוף אשמועינן איסור אגב אורחי', ועיי"ש שהק' דטומאה מאי שייכא הכא, - והפאה"ש בסימן י"ז סקכ"ו כתב לישב לפ"מ דתניא בירושלמי פ"ב ה"ב וה"ג ופ"ה ה"א דהנאמן על הטהרות נאמן על המעשרות, וזהו דתני קח לי ממי שהוא נאמן, דכיון שהוא נאמן על הטהרות ה"ה נאמן אף על המעשר. [↑](#footnote-ref-275)
276. ועיי"ש שנחלק ע"ד הרא"ה בבדה"ב שם דמשמעות דבריו דהא דמצי לאישתמוטי, היינו דמצי למימר מאיש נאמן לקחתי והלך לו למדינת הים, ומה"ט אינו נאמן אף אם אומר שלקח מאיש פלוני נאמן. [↑](#footnote-ref-276)
277. אך הפר"ח בסימן קי"ט סקל"ב תמה ע"ד הרא"ה ממה שאמרו בבכורות שם דנאמן הכהן לומר בכור זה נתן לי ישראל במומו, משום דכל מילתא דעבידא לאיגלויי לא משקרי בה אינשי, וכיון דאף בבכור דליכא תובע ואין שם מי שיטרח לחפש אחר דבריו אפ"ה אמרינן דמירתת שמא יחפשו אחריו, כ"ש דהכא דאיכא תובע שהוא המשלח דמסתפי מיני' דילמא יחפש אחריו וימצא שקרן דנאמן, וכבר הק' עד"ז הרשב"א במשמה"ב שם.

     והפר"ת שם סקכ"ה האריך דד' הרא"ה קיימי בגונא שאומר שהביא מאיש פלוני שהוא נאמן ואין ידוע לנו שהוא נאמן, דבכה"ג מצי לאישתמוטי ולמימר דסבור הי' שהוא נאמן, ולפ"ז לא פליגי הרשב"א והרא"ה כלל לדינא, - ולא נתפרש לן, דא"כ מהו שחילק הרא"ה בין היכא שהתרה בו קנה לי מאיש פלוני להיכא שלא התרה בו אלא אומר כן מעצמו, הרי אף כשהתרה בו קנה לי מאיש פלוני ל"מ אלא משום דידוע לנו שהוא נאמן, ובכה"ג הרי גם כשלא התרה בו ואומר כן מעצמו נאמן לומר שלקח ממנו. [↑](#footnote-ref-277)
278. משמעות ד' הרשב"א הוא כמש"נ לעיל אות ו' מל' הרמב"ם ומד' הגרע"א דאף כשאמר לו המשלח ליקח מאיש פלוני הנאמן, אי"ז מועיל אלא כשאומר השליח שלקח מאיש פלוני זה, וזהו דקשיא לי' ממה שהצריכו שיאמר המשלח קח לי מאיש פלוני נאמן, הרי גם בלא"ה נאמן השליח לומר שלקח מאיש פלוני, דאי נימא דכל שאומר לו המשלח ליקח מאיש פלוני הנאמן נאמן השליח אף כשאינו אומר שלקח מאיש פלוני זה, א"כ הרי דבכה"ג הוא שהצריכו שיאמר המשלח קח לי מאיש פלוני נאמן. [↑](#footnote-ref-278)
279. התוי"ט כתב דהא דאינו נאמן במיגו דאי בעי אמר שמצאו ולקח ממנו, הוא משום דאי"ז מיגו טוב שמתיירא שימצא בדאי אם יבא אותו פלוני וישאלהו זה ששלחו, - והוא מוכרח כן, שהרי הא דמהימנינן לי' כשאומר מאיש פלוני הוא משום דחזקה שאינו משקר, וא"כ אין מקום להאמינו כשאומר שלקח מאחר שהוא נאמן במיגו שהי' אומר שלקח מאיש פלוני, שהרי אם בא לשקר ל"ה בידו לומר מאיש פלוני, משום דאית לי' תובע ומירתת, או משום דהוי מילתא דעבידא לאיגלויי. [↑](#footnote-ref-279)
280. הערוה"ש ביו"ד סימן קי"ט סמ"ה נקט דגם לדעת הרשב"א אינו נאמן אף כשאומר שקנה מאיש פלוני שהוא נאמן, דכיון דא"ל הנותן מאיש פלוני, הוה קפידא כאלו אמר לו איני מאמין רק לאותו פלוני, וכיון ששינה משליחותו שוב לא סמכינן על סברא דמירתת, - וצ"ע דמנ"ל הך מילתא. [↑](#footnote-ref-280)
281. צ"ב, דכיון דאותו אדם שהוא מכיר אינו מומחה, מ"ט יש לו לסמוך עליו טפי מעל אדם אחר מבני העיר. [↑](#footnote-ref-281)
282. אך החס"ד כתב דהוא משום דבל' יום כבר הכיר בהכרח איזה בנ"א וע"כ אינו לוקח אלא ממי שהכירו שהוא מומחה, ושמא מכוון דבריו דכיון דבאופן הרגיל בל' הוא מכיר מומחה, ע"כ אף אם פשע ואינו מכיר לא התירו לו לסמוך על עדות ע"א דפלוני נאמן. [↑](#footnote-ref-282)
283. התוס' אנשי שם הביא משושנים לדוד שעמד בזה דמה שייך בזה חיי נפש, הרי יש בידו לעשר הדמאי ולאכלו, ומ"ט הקילו בזה, וכתב דשמא הוא משום דפעמים שיש לו מעות מצומצמין והוא אורח שלא ימצא מי שילוהו וקשה עליו להפסיד שיעור המעשרות, וכתב דהוא דוחק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-283)
284. והגר"א בשנו"א כתב דגרסינן בד' הירושלמי דפריך וע"ה נאמן, והיינו משום דע"ה חשוד ע"ז והחשוד על הדבר לא מעידו. [↑](#footnote-ref-284)
285. ועיי"ש שהוכיח כן מלישנא דהירושלמי להגירסא שלפנינו דפריך וע"א נאמן, ואם הא דפרכינן הוא משום דהוי חשוד, מאי איריא ע"א, אפי' טובא נמי לא מהימני כיון דחשודין הם, - והגר"א בסימן קי"ט סקי"ח כתב בתו"ד דלמש"כ שם לפרש דהא דפריך וע"א נאמן הוא משום דסתם משנה ר"מ דאף סתם אדם שאינו מוחזק אינו נאמן, ולא איירי במי שידוע כחשוד, ע"כ לא פריך אלא משום דהוא ע"א, אך ב' עדים נאמנין. [↑](#footnote-ref-285)
286. האבנ"ז ביו"ד סימן ד' סק"ד כתב לדון די"ל דהיינו רק כשמעיד על האדם שהוא נאמן דבכה"ג חשיב כמעיד על האדם וצריך ב' עדים, אך כל שאומר עליו שיודע הלכות שחיטה, לא חשיב כמעיד על האדם, אלא על הבהמה שישחוט, ובכה"ג אמרינן דע"א נאמן באיסורין, ומש"כ שם דהוא משום דלא נתגדל בזה מעלת האיש מאילו ידע הלכות אחרות וכל אדם מוחזק ביודע קצת הלכות, צ"ב דמ"ט הוצרך לזה. [↑](#footnote-ref-286)
287. ועמש"נ לעיל פ"ב מ"ב אות ג' ללמוד כן מד' הרמב"ם בפ"י ממעשר ה"א דאין ע"א נאמן להעיד על אדם אחר. [↑](#footnote-ref-287)
288. והפר"ח שם עמד בזה למש"כ די"ל דהא דפריך וע"א נאמן הוא אסיפא דמתניתין, וכתב דלפ"ז צ"ל דמש"כ הרמב"ם בה"ח דאם מכיר שם אדם או שהה שם ל' יום לא יקח אלא מן המומחה, לא קאי אסיפא דהן כגומלין זא"ז, אבל אם אמר לו אחד איש פלוני נאמן לעולם הולך ואוכל על פיו. [↑](#footnote-ref-288)
289. בביאור הגר"א לירושלמי שם פירש לפי גירסתו שם דד' הירושלמי קיימי כששאלו אותו על אדם פלוני אם הוא נאמן ואמר לו שהוא נאמן, ובכה"ג הוא דבפניו אינו נאמן משום דחיישינן שלא רצה לביישו לומר שאינו נאמן, אך כל שאמר לו מעצמו שהוא נאמן ה"ז נאמן אף בפניו, - ועמש"כ המהר"י קורקוס בהל' מעשר שם והמהרא"פ לפרש לד' הירושלמי בע"א. [↑](#footnote-ref-289)
290. ועיי"ש שכתב דלאו דוקא נאמנין, שאינו חושש על נאמנותו, דלאו לענין או"ה קאמר, והיינו דהא דקתני נאמנין בל' רבים הוא ל"ד, דאין הנידון אלא על הראשון שאמר על חבירו שהוא נאמן, אך השני שאמר על חבירו שהוא מוכר ישן ליכא נפ"מ בנאמנותו, שהרי אין הנידון לגבי או"ה, והתוס' הרשב"א בכתובות כ"ד א' עמד ג"כ בזה וכתב דהא דקתני נאמנין אעלמא קאי, (וע"ד שאמרו בקידושין נ"א ב' דמאי בוגרות בוגרות דעלמא) - וזה לפ"מ שפירש דמוכר ישן היינו תבואה ישנה שהיא טובה מן החדשה, אך לדעת המפרשים דמוכר ישן היינו תבואה ישנה שהשרישה קודם העומר או שגדלה קודם שביעית, ונתבאר לקמן מ"ז אות א', הרי דהנידון הוא גם על השני אם הוא נאמן, וזהו דתני הרי אלו נאמנין, וכ"ה בתוס' הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-290)
291. הריבמ"צ כתב בשם ר"ש שפירש דחמרין הן מוכרין יין, דתרגום יין חמרא, והוצרך לפרש כן משום דדרך היין להשתבח כשהוא ישן ולא התבואה, דתבואה החדשה יפה מן הישנה, ותמה ע"ז דודאי דתבואה ישנה יפה מן החדשה, והביא כן מספרא, ובפירש"י בכתובות שם הביא כן ממתניתין בב"מ ע"ב ב', ועוד, דהחמרין אי"ז על שם יין, אלא נקרא כן על שם חמורו, כמו שאמרו דהחמרין רובן רשעים. [↑](#footnote-ref-291)
292. בתוס' הרשב"א בכתובות כ"ד א' הק' ע"ז דהיאך יכול לשנות בשביעית שלי אינו מתוקן, הרי בשביעית פטור מן המעשר דהפקר הוא, וכתב דיש לדחות דהא דקאמר שלי אינו מתוקן לא קאי על הא דשלי חדש. [↑](#footnote-ref-292)
293. אך הר"ש לעיל מ"ו כתב דלפי' זה צ"ל דחדש הוא כדמאי דרוב ע"ה אינם חשודין ע"ז. [↑](#footnote-ref-293)
294. התוס' שאנץ שם כתב לישב דמצינו דע"ה חשודין על השביעית, וכמו שאמרו בסוכה ל"ט א' דאין מוסרין דמי פירות שביעית לע"ה, והתוס' בבכורות ל' א' ד"ה מתניתין כתבו דהתם איירי בע"ה שהוא ודאי חשוד, - והראשונים נחלקו בהך מילתא אם סתם ע"ה חשוד על השביעית, ונתבאר בזה לעיל פ"ג מ"ה אות ג' ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-294)
295. התוס' הרשב"א בכתובות כ"ד א' כתב דהא דלא מתרץ אלא דבדמאי הקילו ולא חשש לתרץ משביעית, הוא משום דפשיט"ל לתלמודא דר' יהודה מיקל בשביעית משום דבאתרא דר' יהודה חמירא להו שביעית, כמו שאמרו בגיטין נ"ד א' ובבכורות ל' א', וכ"כ התוס' שם. [↑](#footnote-ref-295)
296. הפנ"י שם כתב דקו' זו היא להגורסים לעיל שם אמר לו אחר אני איני נאמן איש פלוני נאמן וכו', אך להגורסים שם אמר לו אחר אני אינו נאמן, איש פלוני נאמן ה"ז נאמן, לא איירי כלל כשאמר על עצמו שאינו נאמן. [↑](#footnote-ref-296)
297. הרשב"א שם נסתפק אם להך שנויא טעמא דר' יהודה דנאמנין הוא משום דס"ל דלא חיישינן לגומלין אף כשכלי אומנותו בידו, או דמודה ר' יהודה דכל שכלי אומנותו בידו חיישינן לגומלין, וטעם הא דס"ל דנאמנין הוא משום דבדמאי הקילו. [↑](#footnote-ref-297)
298. והיינו דהא דפריך מעיקרא דרבנן אדרבנן, הוא משום דחזינן דלר' יהודה אינו נאמן, והרי דיש לחוש בזה לגומלין, ואפ"ה לרבנן נאמן ולא חיישי לגומלין, וע"ז פריך מהא דהכא חיישי רבנן לגומלין, אך לפ"מ דמשני דטעמא דר' יהודה הוא משום דמעלין מתרומה ליוחסין, י"ל דהתם אין לחוש כ"כ לגומלין, וע"כ הוא דלרבנן הוא נאמן אף דהכא חיישי רבנן לגומלין. [↑](#footnote-ref-298)
299. ואדרבה בזה נתישב מש"כ הרמב"ם התם דנאמנין והכא כתב דאינם נאמנין, משום דשאני הכא דמדינא אין ע"ה נאמן, וכל הא דמהימנינן לי' הוא משום דאין אדם חוטא ולא לו, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ו, וע"כ הוא דכל דיש לחוש לגומלין אינו נאמן, וכל הא דפרכינן מעיקרא דרבנן אדרבנן הוא משום דלא ניח"ל למימר דפליגי ר' יהודה ורבנן בסברות הפוכות, וכמש"כ כן הפנ"י והגרע"א שם. [↑](#footnote-ref-299)
300. הגרע"א שם כתב דהטעם להאמינו הוא משום דמוכחא מילתא דמעיד אמת מדאמר שלי אינו מתוקן, וצ"ב, דלכאו' עיקר הטעם להאמינו הוא משום דאין אדם חוטא ולא לו, ולהרמב"ם בפי"ב ממעשר הי"ז הוא נאמן מדינא מכח זה, ולהראב"ד סמכו ע"ז מפני חייהן של בני העיר, (וכמש"נ להלן אות ח'), - אך מקור דבריו הוא מפירש"י שם, ז"ל, אינו נאמן, הואיל וע"ה הוא ואינו נאמן על המעשר, "אע"פ שמעיד על שלו שאינו מתוקן ועוד שמוסיף עם זו דברים אחרים לשבח את של חבירו", אינו נאמן להחזיק את של חבירו בחזקת מתוקן, שאינן אלא מערימין אמור אתה כאן ואני במקום אחר, עכ"ל, והרי דהס"ד שיהא נאמן הוא משום דמעיד על שלו שאינו מתוקן וכו', וע"ז הוא דקמ"ל דאינו נאמן משום שאינן אלא מערימין וכו'. [↑](#footnote-ref-300)
301. אך בפירש"י בכתובות כ"ד א' משמע דהטעם להאמינו אע"פ שהוא ע"ה, הוא משום דמוכחא מילתא דמעיד אמת מדאמר שלי אינו מתוקן, ונתבאר לעיל סוף אות ז' בהערה. [↑](#footnote-ref-301)
302. הר"ש שם תמה ע"ז דמאי פריך הרי מתניתין דהתם היא בנחתום חבר, והכא איירי בחבר שלקח מנחתום ע"ה, החזו"א בסימן ו' סק"ד עמד בזה, דהרי אין ע"ה חשוד על החלה, וכמש"כ הר"ש בחלה פ"ד מ"ו, וא"כ אף אם איירי התם בלוקח מנחתום ע"ה תיקשי דמ"ט הוא מפריש חלה, וכתב דצ"ל דמשמע לי' דנחתום דהכא כנחתום דהתם שהוא חבר, אך בד' התוס' ביומא ח' ב' (ד"ה תנן התם) מבו' שפירשו דפליגי בה ר' יוחנן ור"א אם מתניתין דהכא ודהתם איירי בנחתום ע"ה או בנחתום חבר, עיי"ש, ובביאור הגר"א לירושלמי הכא פירש דאיירי הכא בנחתום ע"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-302)
303. ובאמת דהכא א"צ לזה, דאף אם היתה תרומה פטורה מן החלה, מ"מ הכא דאי"ז תרומת ודאי אלא דמאי, ודאי דהיא חייבת בחלה. [↑](#footnote-ref-303)
304. החזו"א בסימן י"ב סק"ד נקט בפשיטות דהבעלים מפריש חלה גם על חלק התרומה, ועיי"ש שהק' דהיאך מפריש משלו על של כהן שלא מדעתו, והרי מיבע"ל בזה בנדרים ל"ו ב', וכתב דאפשר דהכא שעדיין אין כהן מבורר ואסור לשלוח טבל לכו"ע רשאי בעה"ב להפריש משלו על של חברו. [↑](#footnote-ref-304)
305. וכ"כ החלת לחם בסימן ג' סקמ"ג בתו"ד דצריך להפריש חלה על התרומה ממקום אחר, ודקדק כן מל' הרמב"ם בפ"ו מביכורים ה"ז דהתרומה לא תאכל עד שיוציא עלי' חלה, וכ"ה ל' הירושלמי, ואם יכול להפריש חלה ממקצת מן התרומה הול"ל על שיוציא "ממנה" חלה. [↑](#footnote-ref-305)
306. יש מקום לומר דהריבמ"צ שפירש דמפריש לחלה אחד ממ"ח ממה שנשתייר אחר הפרשת התרומ"ע, הוא משום דס"ל דמצי לעשות מקצת מן התרומה חלה על השאר, וכיון דתנן הכא דאומר דהשאר חלה, בע"כ דלא בא להפריש חלה על התרומ"ע, דאם הי' בא להפריש גם על חלק התרומ"ע, הרי דלא רק "השאר" הוי חלה, אלא גם אחד ממ"ח ממה שהפריש לתרומ"ע הוי חלה, - ובאמת דלמש"נ בדעתו דכשיתן לכהן יפריש הכהן ממנה חלה, בע"כ דמהני להפריש חלה מן התרומה עצמה. [↑](#footnote-ref-306)
307. החזו"א בסימן ד' סק"י נתחבט בטעם נאמנותו, ועיי"ש במש"כ בזה, ונתבאר לעיל שם אות י"ג בהערה. [↑](#footnote-ref-307)
308. לכאו' המכוון בזה דבמתניתין דפ"ק דלא פליגי ב"ש אלא בסיפא בשמן ערב, מבו' דבחלת ע"ה ובכל הני דתני התם מודו ב"ש דפטורין, ולתנא דברייתא דפליגי ב"ש בחלת ע"ה ה"נ פליגי בכל הני דתנן התם לפטורא, וא"כ אם מתניתין דהכא אתא לאשמועינן דחלת ע"ה חייבת בדמאי, הו"ל למיתני גם לכל הני דתנן התם ולאשמועינן דהם חייבין בדמאי. [↑](#footnote-ref-308)
309. ועיי"ש שכתב דהא דאיירי הכא בחלה שבאה מידי ע"ה, הוא משום דאם היתה באה מידי חבר היו מחזיקין ודאי שתיקן, ובע"כ דבאה מיד ע"ה וע"כ צריך הלוקח לתקן, - וזה דלא כמש"כ הר"ש לעיל פ"ב מ"ד דאיירי הכא בנחתום חבר, ונתבאר לעיל אות א' בהערה. [↑](#footnote-ref-309)
310. אך הגר"א פירש לפי גירסתו דקיימינן בשנויא קמא דאתיא כב"ש דס"ל דחלת דמאי חייבת, ומה שאמרו במגבל עיסתו במי פירות הוא לישב להא דפרכינן עלה דהכא דמחזקינן לה כטמאה ואינה לאכילה מודו ב"ש דפטור, וע"ז משני דאיירי במגבל עיסתו במי פירות דאינה מקבלת טומאה והיא ראוי' לאכילה וע"כ היא חייבת בדמאי לב"ש. [↑](#footnote-ref-310)
311. וביותר קשיא, שהרי פירש הר"ש דאיירי הכא בנחתום חבר, וכיון דהע"ה לא גיבל כלל את העיסה, מה מקום יש לחלק אם נתגבלה העיסה במים או במי פירות, ושמא י"ל דאה"נ לפ"מ דמשני דהתם איירי במגבל עיסתו במי פירות, דתלינן שתיקן הע"ה את החלה, הרי דהכא שלא גיבל הע"ה כלל את העיסה ה"ה חייבת בדמאי אף אם נתגבלה במי פירות. [↑](#footnote-ref-311)
312. אך בפי' הרש"ס והגר"א פירשו לד' הירושלמי דהיינו דכל הא דעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה הוא לר"א בן ברתותא, אך לרבנן פטורה מן החלה, והביאו כן מירושלמי בחלה פ"ב שאמרו כן דהא דעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה הוא כר"א בן ברתותא, עיי"ש, וא"כ א"א להעמיד למתניתין דחלת ע"ה פטורה מן הדמאי דהוא בנילושה במי פירות, דא"כ אתיא רק כר"א בן ברתותא דעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה, וכ"כ הגבו"א ביומא ח' ב'. [↑](#footnote-ref-312)
313. אך הגר"א גריס בד' הירושלמי אלא לא כר' יוחנן אמר כאן בעושה בטהרה וכאן בעושה בטומאה, ופירש דהיינו דלדידי' דאיירי בעושה בטומאה ודאי דא"צ לתקן החלה שהרי אינה נאכלת, ורק לדעת ר' אלעזר דאיירי בעושה בטהרה והחלה נאכלת הוא דצריך לתקן לדעת ב"ש. [↑](#footnote-ref-313)
314. וגם קשיא ע"ד מש"נ לעיל בהערה, שהרי פירש הר"ש דאיירי הכא בנחתום חבר, וכיון דהע"ה לא גיבל כלל את העיסה, מה מקום יש לחלק אם נתגבלה העיסה בטהרה או בטומאה, וי"ל ע"ד מש"נ לעיל דאה"נ דלפ"מ דמשני דהתם איירי במגבל בטהרה דתלינן שתיקן הע"ה את החלה, הרי דהכא שלא גיבל הע"ה כלל את העיסה ה"ה חייבת בדמאי אף אם נתגבלה בטהרה, בטהרה, (ומה שאמרו בירושלמי כאן בעושה בטומאה, לא קאי על משנתינו, אלא הוא לישנא דר' יוחנן, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-314)
315. אך הגר"א פירש לד' הירושלמי אלו בע"א, דפריך דכיון דהוא עושה בטהרה, הרי הנאמן על הטהרות נאמן על המעשרות, ומ"ט צריך הלוקח להפריש, וכתב דסוגיא דהכא לא ס"ל כסוגיא דלעיל פ"ב דאף בנחתום חבר צריך הלוקח להפריש משום דעושה בטומאה או משום דמוכר במידה דקה, ומשני דאף הנאמן על הטהרות אינו נאמן לרבים לענין שיהיו רבים סומכים עליו ליקח ממנו בחזקת שהן מעושרין, וכל הא דנאמן על המעשרות הוא לענין דמותר להתארח אצלו. [↑](#footnote-ref-315)
316. המעדנ"א בפ"ג מתרומות הכ"ד סוסק"א עמד בזה, דאטו כו"ע דינא גמירי ויודעין שההלכה כמ"ד דהראוי להיות חלה פטור מן המעשר, וכתב דשמא תנאי בי"ד הוא לפרש כן בדבריו אע"פ שהוא עצמו אינו יודע, אך הק' דמ"ט בחרו חכמים דוקא בלשון כזה שזקוק לתנאי בי"ד. [↑](#footnote-ref-316)
317. התוי"ט עמד בזה שהרי גם חלה נקרית ראשית כדכתיב ראשית עריסותיכם, וכתב לפרש דתרומה נקראת ראשית דגנך והדגן קודם לעריסה, - אך בתוס' הגרע"א כתב דבד' הירושלמי מבו' דעיקר הא דמעש"ר קודם לחלה הוא משום דקדמו לגורן, אלא דבמע"ש אף דקדמו לגורן, מ"מ כיון דאינו קרוי ראשית כחלה דקרוי' ראשית, ע"כ חלה קודמת, אך במעש"ר דנקרא ראשית כחלה, ה"ה קודם לחלה מכח הא דקדמו לגורן, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בשנו"א, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דמעש"ר קודם לחלה, (אף דמן הדין הי' שתקדם החלה) הוא משום שקראו הכתוב ראשית, ולא הזכיר להא דקדמו בגורן, ובדבריו צ"ל כד' התוי"ט. [↑](#footnote-ref-317)
318. אך בביאור הגר"א לירושלמי מבו' דהא דמן הדין הי' שתקדם חלה לכל הוא משום דכתיב בה ראשית עריסותיכם, וע"ז הוא שאמרו דמ"מ מעש"ר קודם והיינו דאף דבמעש"ר גופי' לא כתיב ראשית מ"מ יש בו תרומ"ע שנקראת תרומה ובתרומה כתיב ראשית, וע"כ קודם מעש"ר לחלה משום שקדמו לגורן. [↑](#footnote-ref-318)
319. אך הרש"ס פירש להיפך, דלדעת ר' יוסי בשם ר' זעירא אין משנתינו שנוי' על הסדר אלא צריך להקדים אף מע"ש לחלה, משום דנתחייב במעשרות בגורן, ובחלה לא נתחייב אלא בשעת גלגול, ודעת ר' מנא בשם ר' זעירא דאין בחלה משום בל תאחר, וע"כ אף דהי' ראוי להקדים מע"ש לחלה, מ"מ אף אם מקדים חלה אין בכך כלום. [↑](#footnote-ref-319)
320. כ"ה מבו' בד' הגר"א דלדעת ר' מתני' מעיקר הדין קודם מעש"ר לחלה, ועיי"ש שפירש כן בהא דפריך דמעתה לא יהיו חייבין מעשרות בחלה, אך בפי' הרידב"ז פירש דדעת רב מתני' היא כר' מנא משום ר' זעירא דאין בחלה משום בל תאחר, וכיון דמה"ת יקדים מי שירצה ע"כ קבעו חכמים במשנתינו מעש"ר קודם משום שקדמה לגורן. [↑](#footnote-ref-320)
321. הר"ש לעיל מינה פירש דהא דתנן ושאר מעשר סמוך לו היינו ט' חסר מעט, והיינו משום דהשליש שנשתייר הוא מעט יותר מאחד ממאה מן הטבל שנשתייר אחר הפרשת התרומה, וע"כ א"צ להוסיף עליו מן הסמוך לו אלא ט' חסר מעט, ועי"ז הוי עשירית מן הטבל שנשתייר, ואח"כ עושה את אותו השליש חסר מעט תרומ"ע על כל המעש"ר, והחזו"א בסימן י"ב סק"א תמה ע"ד הרע"ב דאם אינו עושה את כל השליש שבידו תרומ"ע נמצא טבל ביד כהן, ולא נתפרש לן מכוון דבריו, הרי עשה את השליש חסר מעט תרומ"ע על כל המעשר, ומ"ט איכא טבל ביד כהן. [↑](#footnote-ref-321)
322. המעדנ"א בפ"ג מתרומות הכ"ד סוסק"א עמד בזה דלכאו' בכה"ג לא חשיב כלל כתורם בעין יפה, אלא כמפריש מעש"ר גם על פירות שפטורין מן המעשר, ודמי להיכא דיש לאדם ק' סאין טבל והפריש מהן י' למעשר ונתברר אח"כ שב' מהן פטורין מן המעשר ול"ה צריך לתרום אלא אחד מצ"ח, דלא חשיב כלל כמפריש בעין יפה שיודע שהוא מוסיף אלא שמתכוין לעשות כן, והיינו דסתמא דמילתא האומר אחד ממאה וכו', אינו מתכוין להוסיף על שיעור המעשר ותרומ"ע, אלא להפריש גם על אותם הב' שלישים שהפריש לתרומה גדולה, וא"כ אי"ז מפריש בעין יפה, אלא מפריש על החיוב ועל הפטור. [↑](#footnote-ref-322)
323. הדרך אמונה בצה"ל בפ"ג מתרומות ס"ק תמ"ט כתב דבמק"א כתב החזו"א שנכון שיאמר קודם הפרשה הריני מוכן לקיים מצות הפרשת תרו"מ וכל לשוני יתפרש על צד היותר טוב ע"פ ד"ת ותקנות חז"ל, וכתב דמה שלא כתב כן בנוסחאות שנתפרסמו, הוא כדי שלא להכביד על בנ"א. [↑](#footnote-ref-323)
324. ועיי"ש שהוסיף, שהרי הרמב"ם ג"כ שינה ל' המשנה, ולפי קטנות השגתנו נוח לנו נוסח האמור מלשון המשנה הרמוז בהלכות רבות אשר לפי הנראה לא עמדנו עליהם, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-324)
325. מבו' בדבריו דלא נאסר אלא להקדים מעשר לתרומה אך מותר להפרישם בב"א, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בפ"ג מתרומות ס"ק ר"ט ובצה"ל ס"ק תי"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-325)
326. הדרך אמונה בצה"ל בפ"ה מתרומות סק"ט כתב דזהו גם מכוון הר"ש שכתב דדיעבד תרומתו תרומה, דהיינו דמה"ט בדמאי שרי לכתחילה, שהרי במתניתין תנן מעשר לכתחילה. [↑](#footnote-ref-326)
327. החזו"א בסימן י"ב סק"ז תמה ע"ד הרא"ש דבירושלמי אמר עד ל' יום ואיך יתפרש ט"ו יום, והדרך אמונה בביאוה"ל בפי"ד ממעשר ה"ו כתב לישב דמה שאמרו בירושלמי עד ל' יום היינו דעד ל' יום אפשר עוד להפריש מזע"ז, והיינו כדמפרש ואזיל שאם עשה עיסה באמצע ל' נמצא שעיסה זו מין אחד עם הראשונה שאין ביניהן אלא ט"ו יום ומין אחד עם השלישי שאין ביניהן אלא ט"ו יום ולכן יכול להפריש מן האמצעית על שניהן, - אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"נ להלן אות ו' בהערה דלדעת הרא"ש מותר להפריש מן החמה על הצוננת אף כשיש ביניהם יותר מט"ו יום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-327)
328. ואמנם לפ"ז נמצא דכל הא דכשהן מופלגין יותר מט"ו יום אין מפרישין מזע"ז, היינו דאין מפרישין מן הצוננת על החמה, דהו"ל כמפריש מן הרעה על היפה, אך שפיר שרי להפריש מן החמה על הצוננת. [↑](#footnote-ref-328)
329. ועיי"ש שהוכיחו כן מהא דפריך הגמ' שם אהא דשרי ר"מ להפריש מזע"ז, דבשלמא מן הצוננת על החמה וכו' אלא אפי' מדפוסים הרבה ליחוש דלמא אתי לאפרושי מן החיוב על הפטור וכו', ומ"ט ניח"ל טפי הא דמן הצוננת על החמה הרי אדרבה בזה ק' טפי דמיקל מר' יהודה דאסר. [↑](#footnote-ref-329)
330. בפשוטו ביאור הפלוגתא דר"מ ור' יהודה היא דכו"ע מודו דכל דתלינן שהוא משל אדם אחד מעשר מזע"ז, וכל דתלינן שהוא משל ב' בנ"א אין מעשר מזע"ז, ונחלקו בדין נחתום אם כיון דמחד גברא זבין תלינן דהוא משל אדם אחד, או דבחמה וצוננת חיישינן דהוא משל ב' בנ"א, ולדעת התוס' כל הא דאסר ר' יהודה הוא רק משום דמוכחא מילתא דהוא משל ב' בנ"א, - אך החזו"א בסימן י"ב סק"ו כתב דפלוגתת ר"מ ור' יהודה הוא בגדרי תקנת דמאי, דר' יהודה ובית דינו קבעו דלוקח מן הנחתום בב' ימים לא יעשר משל היום על של אמש, אף שיש ס"ס שמא של אחד הן ושמא מעושרין הן, ור"מ ובית דינו קבעו דעד ט"ו יום מעשר מזע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-330)
331. למש"כ הר"ש לעיל מ"א דאיירי מתניתין בנחתום חבר, ואיירי בגונא דאין מוטל על הנחתום להפריש, צ"ב דא"כ מ"ט לא שרי להפריש מזע"ז אלא משום שאצלו היא נטבלת, וליכא למיחש למידי, הרי הדין נותן דאף אם לקח מב' נחתומין מפריש מזע"ז, כיון דשניהם לא הפרישו, והחזו"א בסימן י"ב סק"ה כתב דאה"נ דאף אם לקח מב' נחתומין מפריש מזע"ז שהרי הנחתום אינו מפריש, ועיי"ש במש"כ לדון בזה בדין נחתום ע"ה, ובמש"כ עוד בזה, ובמש"כ המשנ"ר במשנתינו. [↑](#footnote-ref-331)
332. המל"מ בפי"ד ממעשר ה"ה עמד בזה דמ"ט הוצרך הרמב"ם להא דחיישינן דהוא מן החדש על הישן וכו', הרי כיון דאמרינן דחטים של אמש היו משלם אחד ושל היום משל אחר, יש לחוש דשמא מפריש מן הפטור על החיוב או מן החיוב על הפטור, והפאה"ש בסימן י"ט ריש סקט"ו כתב דהוצרך הרמב"ם לזה לפרש טעם הא דאסר ר' יהודה להפריש מזע"ז גם בחלה, אף דבזה ליכא למיחש דהוא מן החיוב על הפטור, שהרי אצלו היא נטבלת. [↑](#footnote-ref-332)
333. אך הריבמ"צ גופי' כתב דנותן חלה ממה שקנה היום על מה שקנה אמש, ולא כתב דה"נ מותר ליתן חלה ממה שקנה אמש על מהה שקנה היום, וי"ל דהוא משום דאסור להפריש משל אמש על של היום דהוי מן הרעה על היפה. [↑](#footnote-ref-333)
334. המל"מ בפי"ד ממעשר ה"ה תמה ע"ז שהרי לעיל מ"ג מוכח דפעמים דנחתום עושה ככרות מכמה דפוסין, וא"כ הרי דבלוקח מן הפלטר אף שהן מכמה דפוסין אינו מן המוכרח שפלטר זה לקח מב' נחתומין, ועיי"ש שכתב די"ל דעל הרוב אין הנחתום עושה אלא דפוס אחד, וא"כ כשלוקח מן הפלטר ב' דפוסין כיון דפעמים שהפלטר לוקח מב' נחתומין יש לתלות מכח שינוי הדפוסים שלקח מב' נחתומין, משום דאזלינן בתר רובא ורוב נחתומין אין עושין אלא דפוס אחד, ומשא"כ בלוקח מן הנחתום, דכיון דאין דרכו ליקח אלא מאחד, ע"כ אף כשהם מב' דפוסין לא חיישינן. [↑](#footnote-ref-334)
335. והריבמ"צ כתב דדרך הפלטר דאינו מוכר אלא פת בת יומה, ומה"ט הוא דשרי ר' יהודה לעשר מזע"ז ולא חיישינן דחטים משל אמש היו משל אחד ושל היום היו משל אחר. [↑](#footnote-ref-335)
336. אך אי"ז מתישב למש"כ הרמב"ם והר"ש דפלטר לוקח מן הנחתום, דלפ"ז הרי דאם הלוקח מן הנחתום אינו מעשר מדפוס על דפוס, הרי דהפלטר שלוקח ממנו לא עדיף מיני'. [↑](#footnote-ref-336)
337. ועיי"ש שכתב דהוא דלא כדעת הר"ש, דלדעת הר"ש דמנפול ופלטר הכל הוא דבר אחד, כל שהנחתומין רבים מהפלטרין נקרא הפלטר מנפול ומעשר מכל דפוס ודפוס, נמצא דכל הא דבלוקח מן הפלטר מעשר מאחד על הכל הוא רק כשאין הנחתומין רבים על הפלטרין, אך לדעת הרמב"ם הא דהלוקח מן הפלטר מעשר מאחד על הכל הוא גם כשהנתחומין רבים על הפלטרין, ורק בלוקח מן המנפול הוא דכל שהנחתומין רבים על המנפולין מעשר מכל דפוס ודפוס. [↑](#footnote-ref-337)
338. המל"מ שם כתב לדון מטעם דלדעת הר"ש והרע"ב אף בדפוס אחד מעשר מכל ככר וככר, והיינו משום דר' יהודה פליג בהך מילתא על ר"מ וס"ל דדפוס של נחתום זה דומה לשל נחתום אחר, וע"כ אף בדפוס אחד יש לחוש שככר זה משל נחתום זה וככר זה משל נחתום אחר, אך כתב דממה שלא פירשו הר"ש והרע"ב דר' יהודה מחמיר במנפול טפי מר"מ משמע דלא כן, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-338)
339. למ"ד בירושלמי לעיל שם דאף דמותר ליתן לעניים דמאי מ"מ העני עצמו חייב לעשר, ונתבאר לעיל שם אות ו', הרי דזהו דתני הכא דהעני מעשר, - וי"ל עוד לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל שם דלא התירו לעני לאכול דמאי אלא כשניתן להם סעודה אחת, דבזה איכא לטעם ההיתר, אך אם חילקו להם את הקופה והגיע לכל אחד מהן חלק הגון ובא לרשותו, חייב להפריש ממנו מתנות הדמאי. [↑](#footnote-ref-339)
340. ועיי"ש שכתב דהוא דלא כדעת ר"ש שזורי דס"ל בר"ה שם בפול המצרי דיש בילה אף בודאי דרבנן, וזה למש"כ הטו"א שם דכל הא דס"ל לר"ש שזורי דיש בילה הוא רק בדרבנן, וכתב דטעמא דר"ש שזורי הוא משום דלא גזר כלל של דבריהם אטו של תורה, ועיי"ש במש"כ לדון עוד בדעת ר"ש שזורי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-340)
341. הדרך אמונה שם סקמ"ה כתב דבד' הרדב"ז משמע דכל שכולן נותנין מתנה מועטת ג"כ מצי לעשר מזע"ז, ולפו"ר לא מצאתי כן בדבריו, ואדרבה ממה שהוצרך לפרש דאיירי מתניתין כשכולן נותנין מתנה מרובה אבל אם מקצתן נותנין מתנה מרובה ומקצתן מתנה מועטת לא, מוכח דמפרש דהא דתנן בזמן שמתנה מועטת היינו שכולן נותנין מתנה מועטת, וזהו שהוצרך לפרש דה"נ הוא כשמקצתן נותנין מתנה מרובה ומקצתן מתנה מועטת, ולכאו' ודאי דאף אם כולן נותנין מתנה מועטת לא מצי לעשר מזע"ז, דמלבד דכ"ה משמעות לישנא דמתניתין דמפליג בין מתנה מרובה למתנה מועטת, וכ"ה דמתנה מרובה היינו כשכולן נותנין כן, ה"נ מתנה מועטת היינו כשכולן נותנין כן, גם מסברא הוא כן, שהרי אף כשנותנין מתנה מועטת דהדעת נוטה טפי שלא הפריש מעשר, הרי אי"ז חייב במעשר אלא מתקנת דמאי, ובע"כ דגם בזה אמרינן דרוב ע"ה מעשרין, אך בהגה' הגר"א גוטמכר כתב דלא כן, וצ"ע, וא"כ ודאי דיש לחוש שאחד מהן עישר והשני לא עישר ונמצא דמפריש מן הפטור על החיוב או מן החיוב על הפטור, ורק כשכולן נותנין מתנה מרובה הוא דאמרינן דאין לחוש כלל שלא עישרו, ואף דיש בזה לתקנת דמאי, מ"מ מעשרין מזע"ז. [↑](#footnote-ref-341)
342. המקד"ד בסימן נ"ז סק"ב כתב לפרש דהיינו דבמתנה מרובה כיון דנדיב הוא החשש שאינו מעושר קטן יותר, ואם נצרף לזה הצד ששניהם מן החיוב מותר אף לכתחילה לבלול ולהפריש מזה ע"ז, ומשא"כ במתנה מועטת דהוא כילי והחשש שאינו מעושר גדול יותר, ואע"ג דסו"ס אינו מעשר אלא דמאי, מ"מ אף כשיצרפו להספק שמא שניהם מן החיוב אסור לבלול לכתחילה דיש מדרגות בדמאי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-342)
343. ועיי"ש שהוסיף דגם אם כולן של מאה ואחת של תשעים ויש לו ט' מאות וצ' תמרים א"א לו ליקח י' לתרומ"ע ולעשות מהן ט' וט' עשיריות תרומ"ע, שהרי הבלילה לא ביררה שהתמרה העשירית היא של מתנת התשיעית, ויש לנו לחוש שכל העשר הם מהמתנות הגדולות, וע"כ א"א לו להפריש מזע"ז אלא ע"י שיחתוך כל התמרות לי' חלקים ונמצא דאיכא ט' אלפים וט' מאות חלקים ויקח צ"ט לתרומ"ע, ועיי"ש שכתב דאיכא תקנה אחרת, דיקח צ"ט למעש"ר ויקח תרומ"ע מכל אחת ואחת. [↑](#footnote-ref-343)
344. ועיי"ש בסקי"ד שכתב לפרש לעיקר ד' הירושלמי בע"א, דהא דמעשר מחמשים היינו שעושה חלקים הראוי לתרומ"ע של חמשים, ור"ל שמחלק כל תמרה לשנים ובולל ונוטל חצאין לפי חשבון, ואם הכל נותנין מחמשים ואחד מארבעים עושה חלקים שכל חלק ד' חלקי עשיריות [ויהי' מוכרח לחלק כל חלק לשנים כדי להשוות החלקים שאם יקח מהתמרה ח' עשיריות ישאר רק חלק של ב' עשיריות] והולך ומונה שאם אחד נתן מאחד ע"כ צריך לחלק כל תמרה למאה וא"כ הוא מעשר מכאו"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-344)
345. החזו"א בסימן י"ב סקט"ו כתב בתו"ד דלא חיישינן שעירב הסיטון משל ב' בנ"א ואפי' בסיטון ע"ה. [↑](#footnote-ref-345)
346. שהרי להדיא מבו' בד' המאירי דרק אינו מערב פירות מתוקנים עם שאינם מתוקנים, ומיחד את הדמאי במקומו ואת המתוקן בודאי במקומו, אך דמאי מב' בנ"א הוא מערב יחד. [↑](#footnote-ref-346)
347. ולפ"ז יש מקום לומר דכל מש"כ המאירי דאין חוששין לכך, היינו דאין לחוש דמקצת הוא משל ע"ה ומקצת הוא משל חבר, אך שפיר הי' מקום לחוש דהוא משל ב' ע"ה, והא דלא חיישינן להכי הוא משום דכל הא דאין תורמין מן הדמאי על הדמאי היינו כשידוע שהוא משל ב' בנ"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-347)
348. והיינו משום דאפשר שהוא משל אדם אחד, וגם אם הוא משל ב' בנ"א אפשר דשניהם מתוקנים או שניהם אינם מתוקנים. [↑](#footnote-ref-348)
349. וגם צ"ע לפ"ז אם ה"נ הוא בהא דתנן לעיל בפירקין כמה גווני דלא יעשר מזע"ז אם הוא רק משום דחיישינן שמקצת הוא משל ע"ה ומקצת הוא משל חבר, ובפירש"י בב"מ נ"ו א' ד"ה מעשר דמאי מבו' להדיא דאף אם הכל הוא משל ע"ה חיישינן דע"ה זה לא עישר וע"ה זה עישר, וכ"נ בד' הר"ש לעיל מ"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-349)
350. ועיי"ש שנסתפק כן גם בהא דהלוקח מן העני תמרים וגרוגרות בולל ונוטל, וצ"ע דבדינא דהתם אמרו בירושלמי דהוא משום דבדמאי הקילו, ולפ"ז לכאו' אין להקל בזה אלא בדמאי, - ועוד, דלמש"כ הרמב"ם שם לפרש לטעם הא דלא התירו אלא במתנה מרובה, ונתבאר לעיל מ"ה אות ה', הדין נותן דאין להתיר אלא במקום דרוב ע"ה מעשרין. [↑](#footnote-ref-350)
351. החזו"א בסימן י"ב סקט"ו כתב דד"ז תליא בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד אם חשוד נאמן על של אחרים, ונתבאר לעיל פ"ד מ"א, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-351)
352. וכנראה מקור דבריו לפרש כן הוא משום דלעיל מ"ו תנן אפי מאותו המין, ופירש הר"ש דהיינו דשניהן שחמתית או שניהן לבנים, וע"כ גם מש"כ הר"ש הכא מאותו המין היינו דשניהם שחמתית או שניהם לבנים, אך אינו מעשר משחמתית על לבנה אף דהוו כמין אחד לענין מעשר ומעשרין מזע"ז. [↑](#footnote-ref-352)
353. הדרך אמונה בביאוה"ל בפי"ד ממעשר ה"ד כתב ללמוד מדבריו דהא דמגנות אחרות היינו דדוקא מגינות אחרות מביאין לו ואינו מוכר מגינותיו, דאם הי' מוכר אף מגינותיו היאך יעשר מזע"ז, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, - ולכאו' יש לפרש בזה למש"כ הגר"א בשנו"א הקצר דהמוכר בשוק "בזמן שאין לו" קונה משל אחרים, וע"כ כל שיש לו מגינותיו אינו מוכר משל אחרים, וכל הא דהוא מוכר משל אחרים הוא כשאין לו מגינותיו, וע"כ אם הי' לוקח משל בעה"ב אחד, שפיר הי' מותר להפריש מזע"ז. [↑](#footnote-ref-353)
354. ועיי"ש שכתב דמקורו של הרמב"ם לזה, הוא משום דס"ל דסיפא דמתניתין קאי ארישא דקתני הלוקח מבעה"ב וחזר ולקח ממנו שני' וכו', ורק בכה"ג הוא דבבעה"ב שהי' מוכר ירק בשוק אינו מעשר מזע"ז, אך כל שמכר בפעם אחת מעשר מזע"ז, והחזו"א בסימן י"ב סקט"ו כתב דהרמב"ם הכריע כן מסברא. [↑](#footnote-ref-354)
355. וצ"ע ממה שדנו בירושלמי דלדעת ר"מ יהא צריך לעשר מכל קלח וקלח, עיי"ש, ואם במקח אחד לא חיישינן דהם משל ב' בנ"א, מ"ט נימא דלדעת ר"מ מעשר מכל קלח וקלח אף באגודה אחת, דלכאו' כל הא די"ל דלר"מ צריך לעשר מכל קלח וקלח, הוא אם גם במקח אחד חיישינן דהם משל ב' בנ"א, ולר"מ יש לחוש אף באגודה אחת, אך אם במקח אחד לא חיישינן שהם משל ב' בנ"א מ"ט נימא דלר"מ יש לחוש שעירב באגודה אחת קלחים מכמה בנ"א. [↑](#footnote-ref-355)
356. אך לכאו' לדעת הראב"ד שם דקי"ל דע"ה אינו נאמן אף בשל אחרים משום דהחשוד על הדבר לא דנו ולא מעידו, אף הכא אינו נאמן, וכ"ה מבו' מתו"ד החס"ד בפ"ה ה"ד ופ"ד הכ"א. [↑](#footnote-ref-356)
357. ובתוס' הגרע"א משמע שהסכים לזה לדינא, אלא דתמה ע"ז דאי"ז מתישב בלישנא דמתניתין, - אך הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ו ממעשר הי"א תמה ע"ז מסוגיית הגמ' במנחות ל"א א' דאין מעשרין מטבל דאורייתא על טבל דרבנן אף דלקוח דרבנן, והתוס בכ"ד כתבו דהוא משום דמ"מ נראה כדאורייתא, וכ"כ הר"ש בפ"ק דפאה מ"ו, והגרע"א גופי' בהמש"ד הביא לדין זה, וצ"ע, ושמא כיון דהכא אי"ז אלא חשש בעלמא דשמא זה חייב מדאורייתא וזה מדרבנן, לא החמירו חכמים בכך. [↑](#footnote-ref-357)
358. ועיי"ש שכתב דטעם הא דשאני טבל דמפרישין משלו על של חבירו ול"ד לפאה וביכורים, הוא משום דפאה וביכורים אין טובלין ולי"ב אלא מצות גברא, וע"כ א"א שיתן אחד על חבירו דכל אחד מצותו עליו, ומשא"כ בטבל שטובל ואוסר את הפירות ואפי' מת הבעלים הפירות אסורין, והרי דאין החיוב שייך דוקא לבעל הפירות, ע"כ אפשר להפרישש משל אחד על של חבירו, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה. [↑](#footnote-ref-358)
359. ועמש"כ הדרך אמונה בצה"ל בפ"ו ממעשר ס"ק קמ"ז להעיר בזה. [↑](#footnote-ref-359)
360. ועיי"ש שנסתפק לפ"ז בדברים שאסור להפריש מהן קודם גמר מלאכה, אם מ"מ כשמוכרן לאחר מותר להפריש מהן, כיון דאסור למכרן טבל, או דכיון דאסור להפריש קודם גמר מלאכה הוי כדרך לשלח טבלים וא"צ לעשר, וכתב דכ"נ במתניתין לקמן פ"ו מ"ו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-360)
361. ואמנם הנה באיסור מכירת טבל לנכרי כתב השלנ"ל בקידושין מ"א ב' דהוא רק אחר מירוח, אך אי"ז ענין לנידו"ד, דבאיסור מכירת טבל לנכרי כתב השלנ"ל שם דהוא משום תרו"מ המעורבין בהן, וע"כ היינו רק לאחר מירוח, אך איסור מכירת טבל לחבר דהוא משום חשש תקלה, שפיר י"ל דהוא אף קודם מירוח. [↑](#footnote-ref-361)
362. והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דלא קי"ל הכי אלא יש קנין לנכרי בא"י להפקיע מידי מעשר, אך במהדו"ב חזר בו הרמב"ם, וזה כמש"כ בתשו' הרמב"ם סימן קכ"ט דבפיהמ"ש נטה לדעת חכמים האומרים דיש קנין לנכרי בא"י להפקיע מידי מעשר, וחזר בו דקי"ל כר"מ דאין קנין לנכרי, וכן חזר בו הרמב"ם בפיהמ"ש בפאה פ"ד מ"ט ובתרומות פ"ט מ"ו ובגיטין פ"ד מ"ט ובמכשירין פ"ב מ"י, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מתרומות ה"י דנכרי שקנה קרקע בא"י לא הפקיעה מן המצוות אלא הרי היא בקדושתה. [↑](#footnote-ref-362)
363. ואמנם כ"ז הוא לגירסא זו דכ"ה בכת"י, אך גירסת הדפוסים שם דהא דאינה תרומה הוא "לפי שאינם חייבין", ולגירסא זו משמע דהא דאין תרומתו תרומה הוא משום דפירותיו פטורין, וכ"כ המשנת ר"א בר"ס ט', והמעדני ארץ בהל' תרומות שם סקכ"ב, והדרך אמונה שם ס"ק קמ"א. [↑](#footnote-ref-363)
364. אך יש להעיר ע"ז, שהרי אף דמדינא אין תרומת הנכרי תרומה, מ"מ מדרבנן הויא תרומתו תרומה מגזירת בעלי כיסין, כמש"כ הרמב"ם שם, וא"כ אכתי יש לחוש שמא כותי זה הפריש תרו"מ וחייל מדרבנן ואם מפריש ממנו על של כותי אחר שלא הפריש תרו"מ הו"ל מדרבנן כמפריש מן הפטור על החיוב, - ושמא כיון דאין הפרשתו מועלת אלא מדרבנן לא חיישינן להכי, שהרי מדאורייתא אין תרומתו תרומה והו"ל כמפריש מן החיוב על החיוב, ואף דמדרבנן הו"ל כמפריש מן הפטור על החיוב לא חיישינן להכי מספיקא, - ושמא י"ל עוד, דאף דגזרו חכמים דתרומתו תרומה, היינו רק לענין לאסור את התרומה, אך אי"ז מועיל כלל לענין פטור הכרי, ואכתי הוי הכרי מחויב, והו"ל כמפריש מן החיוב על החיוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-364)
365. והנה אמנם נחלקו האחרונים בהא דלא עשאום כנכרים לקולא אם היינו אף במילי דרבנן, או דלענין מילי דרבנן עשאום כנכרים אף לקולא, ולדעת הסוברים דלענין מילי דרבנן עשאום כנכרים אף לקולא הי' מקום לומר דכיון דכל הא דאין מעשרין משל כותים על של כותים הוא מדרבנן, ע"כ מהני בזה הא דעשאום כנכרים דמעשרין מזע"ז, - אך למש"נ דמש"כ הרמב"ם דאחר שעשאום כנכרים מעשרין מזע"ז הוא משום דאין תרומת הנכרי תרומה, הרי דלדעת הסוברים דלא עשאום כנכרים לקולא הויא תרומתן תרומה, דלענין מילי דאורייתא לא עשאום כנכרים לקולא, וממילא דאין מעשרין מזע"ז. [↑](#footnote-ref-365)
366. המגילת אסתר לאוין רכ"ז כתב לפרש לד' הירושלמי דלא הביאוהו רק לסמך וסיוע, דמהא דכתיב והארץ לא תמכר לצמיתות לגבי ישראל, בודאי דהנכרי אין לו בה קנין להפקיע מידי מעשר, שאם הי' לו בה קנין להפקיע וכו' הנה תיכף שמכרה לו הי' נקרא לצמיתות מאחר שמפקיעה אפילו שעה אחת ממעשר שנראה כאילו הארץ איננה של ישראל רק של אחרים. [↑](#footnote-ref-366)
367. ובכ' הגר"ח בגיטין מ"ז א' הוסיף לפרש בזה דהיינו דהרי גם למ"ד דיש קנין לנכרי בא"י, ל"מ המכירה לענין גוף הקרקע, וכמו שאמרו בגיטין מ"ז א' דאין לו קנין לחפור בה בורות שיחין ומערות, וע"כ הוא דלענין יובל אינה חלוטה, ומה שאמרו הא אם נמכרה חלוטה היא, היינו דמשמע דרק משום דא"א למכור את הגוף הוא דאינה חלוטה, אך לענין הפירות דודאי יכול למכור יש קנין, - ובעיקר מה שנקט הגר"ח בד' הירושלמי דאף למ"ד דיש קנין לנכרי ל"מ המכירה לענין גוף הקרקע אלא לענין הפירות, והוא ע"פ סוגיית הגמ' בגיטין מ"ז א' דלמ"ד דיש קנין לנכרי להפקיע מידי מעשר אין לו קנין לחפור בה בורות שיחין ומערות, הוא דלא כמש"כ החזו"א שם סק"ג לפרש בד' הירושלמי הכא דעיקר הפלוגתא אם יש קנין לנכרי הוא אם יש לנכרי קנין הגוף, דלמ"ד דיש קנין לנכרי יש לו קנין הגוף למ"ד דאין קנין לנכרי אין לו קנין הגוף, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-367)
368. החזו"א בשביעית סימן כ"ב סק"א ד"ה ובין של עץ כתב דאין אנו אנו בקיאין בשיעורו בדיוק וע"כ כל שבא לעשות נקב קטן בעציץ לא יעשה רק כפי הוצאת משקין בריוח, דביותר מכך יש לחוש דיהא בו שיעור כשורש קטן. [↑](#footnote-ref-368)
369. והאפיקי ים שם כתב לפי דבריו לישב לד' רש"י בע"א דפליגי אמוראי בדין עציץ נקוב אם סגי בהא דיונק מן הקרקע או בעינן לבטל תורת כלי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-369)
370. ולא תיקשי דא"כ מ"ט לא מני רבא אלא ה' מידות בכלי חרס, ומ"ט לא מני מדה נוספת דהוא שיעור הנקב לענין חיוב תרו"מ, שהרי לדעת רש"י עציץ של חרס ל"ב נקיבה כלל, - וי"ל עוד למש"כ האפיקי ים שם דלא מני רבא אלא לשיעורים שהם בכלי, וגם שיעור כשורש קטן הוא דעי"ז בטל תורת כלי מיני' לענין זה, וע"כ לא מני רבא לשיעור הנקב לענין חיוב תרו"מ דאינו שיעור בכלי כלל, אלא הוא שיעור ביניקה. [↑](#footnote-ref-370)
371. ויש לסייע ליסוד הדברים, דהנה בשבת שם לעיל מינה אמרו דפליגי רבנן ור"ש בדין עציץ נקוב, דלר"ש אין בין נקוב לשאינו נקוב אלא לענין הכשר זרעים, ופירש"י שם דלרבנן איכא בינייהו טובא דהא מחייבי אנקוב משום שבת ופטרי אשאינו נקוב, וכתב עוד דמה שאמרו דר"ש לכל מילי כתלוש משוי לי' הוא לשבת ולקנות במשיכה ולפרוזבול שאינו נכתב אלא על הקרקע, וצ"ב דמ"ט לא כתב גם דלר"ש הוי כתלוש לענין תרו"מ ולר"ש הוי כתלוש, והתוס' שם כתבו כן, וכ"כ הר"ח שם, ומשמע דלענין תרו"מ מודה ר"ש דעציץ נקוב חייב בתרו"מ, דאף דס"ל דעציץ נקוב חשיב כתלוש לכל מילי, מ"מ כיון שהוא יונק מן הקרקע סגי בכך לחיוב תרו"מ, וצ"ל לפ"ז דלענין כלאים בכרם לא סגי ביניקה, שהרי להדיא תנן בכלאים ספ"ז דלר"ש המעביר עציץ נקוב בכרם לא קידש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-371)
372. ואמנם מסתברא מילתא דעיקר הא דכשניקב כשורש קטן אינו מבדיל את העפר מן הארץ וחשיב העפר כמחובר, הוא משום דבשיעור זה ראוי הגדל בו לינק מן הקרקע, ומכח זה הוא דחשיב העפר שבעציץ כמחובר, אך עכ"פ הא דהגדל בתוכו חייב, אי"ז משום דהוא יונק מן הקרקע, אלא משום דהעציץ עצמו הוי כארץ, וע"כ הוא דהגדל בתוכו כגדל בארץ. [↑](#footnote-ref-372)
373. ואמנם גם לפ"ז אי"ז כדעת הרמב"ם, דלדעת הרמב"ם עיקר דינא דעציץ נקוב אינו על הזרעים הגדלים בו אלא על העציץ עצמו דחשיב כארץ ומכח זה הוא דהגדל בתוכו חייב, ולדעת ש"ר בפשוטו עיקר דינא דעציץ נקוב הוא על הזרעים הגדלים בו דחשיבי כמחובר. [↑](#footnote-ref-373)
374. אך הנה התוס' בגיטין ז' ב' ד"ה הא ר' יהודה כתבו דהזורע בעלי' פטור מתרו"מ, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, וצ"ע דהוא דלא כמש"כ בתשו' דהזורע ע"ג הגג חייב בתרו"מ, ועמש"כ לישב בחי' הגר"נ בגיטין שם אות קס"ג. [↑](#footnote-ref-374)
375. וכ"כ המפרש בנדרים מ"ד ב' דפטורא דעציץ שאינו נקוב הוא משום דלא קרינן בי' היוצא השדה, וכ"כ תר"י בר"פ שלשה שאכלו. [↑](#footnote-ref-375)
376. והנה אמנם בפי' הרש"ס במעשרות פ"ה סוף ה"ב פירש בד' הירושלמי שם דאף בפירות הפטורין משום שגדלו בבית ואי"ז היוצא השדה, מ"מ כשנתמרחו בארץ חייבין כדין פירות חו"ל שנכנסו לארץ, עיי"ש, - אך שאר מפרשים פירשו לד' הירושלמי שם בע"א, וכ"נ מד' הרמב"ם והראב"ד בפ"א ממעשר ה"י דאינם חייבין מכח זה, וכמו שעמד ע"ז הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"א מתרומות הכ"ב, והיינו משום דחיובא דפירות שנכנסו לארץ הוא רק בפירות שפטורן משום שגדלו בחו"ל, אך בפירות שפטורן משום דאינם פירות שדה ואינם מין המחויב בתרו"מ, ל"מ מידי הא דנכנסו לארץ, ועמש"כ המעדני ארץ בפ"א מתרומות ה"כ אות ה' להוסיף לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-376)
377. הרא"ש כתב דהא דנקט תרם ה"ה אפי' לכתחילה, אלא אגב סיפא נקט לישנא דדיעבד, וכ"כ הרע"ב. [↑](#footnote-ref-377)
378. ועיי"ש לעיל מינה ד"ה ובאמת דרש"י שהוכיח כן ממש"כ הרמב"ם והרע"ב בעוקצין ספ"ב דבעציץ נקוב הוו המים שבתוכו כמחוברין ואינם מכשירין, ואם העפר שבתוכו חשיב כתלושש, היאך חשיבי המים שבתוכו כמחוברין, - ואמנם למש"נ לעיל אות ג' י"ל דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דעיקר דינא דעציץ נקוב אינו לגבי הזרעים אלא לגבי העציץ עצמו דחשיב כארץ, ומכח זה הוא דהגדל בתוכו הוי כגדל בארץ, וע"כ הוו המים שבתוכו כמחוברין. [↑](#footnote-ref-378)
379. בשיעורי הגר"ש בגיטין ז' ב' אות צ"ג פירש בד' הירושלמי דשם הגידולים נקבע רק ע"י מקום גידולו דהיינו העפר שבעציץ, וע"כ הוא דהקונה עציץ נקוב בסוריא חייב אף שלא קנה קרקע שתחתיו ול"ה כטבל וחולין מעורבין זב"ז, - וזה מתישב טפי לדעת הרמב"ם דכל עיקר דינא דעציץ נקוב הוא דהעציץ עצמו חשיב כארץ ומכח זה הוא דהגדל בתוכו הוי כגדל בארץ. [↑](#footnote-ref-379)
380. הזכרון שמואל בסימן ד' סק"ה כתב בע"א דאף שיונק גם מהעפר שבעציץ מ"מ כיון דעפר זו הוא תלוש אינו קובע את שם היניקה וחשיב רק גידולי קרקע שלמטה, דכל דהוי תלוש ל"ה שם קרקע עלה ואף דמסייע לגידול הפירות הוי כדבר צדדי המסייע לצמיחה דאינו קובע בשם גידול הפירות וחשיב פירות קרקע שלמטה. [↑](#footnote-ref-380)
381. וזה ממה שפירשו דבמן הנקוב על שאינו נקוב הויא תרומה גמורה מדרבנן, וכיון דהא דתנן דמן הנקוב על שאינו נקוב תרומה היינו דהוי תרומה גמורה מדרבנן, משמע דאף הא דתנן דמשאינו נקוב על הנקוב תרומה היינו דהוי תרומה גמורה מדרבנן, - וכן נקט החזו"א בסימן י"ב סק"כ בדעתם. [↑](#footnote-ref-381)
382. והיינו דכלפי השו"ע דרבנן הו"ל מן החיוב על החיוב ומועלת הפרשתו לפטור את פירות העציץ נקוב, וע"כ יש עלי' שם תרומה, והא דיחזור ויתרום הוא משום דמדאורייתא הו"ל מן הפטור על החיוב ואין הפרשתו מועלת. [↑](#footnote-ref-382)
383. וי"ל עוד בדעתם דפליגי ביסוד הדברים וס"ל דבדבר החייב מדאורייתא לא שייך כלל לדון דנפטר מדרבנן, וע"כ כיון דמדאורייתא הו"ל מן הפטור על החיוב ואין הנקוב נפטר בכך, א"א לדון דמדרבנן מהניא ההפרשה לפטרו, וע"כ לא חיילא ההפרשה כלל ואין עלי' שם תרומה, ועד"ז כתבו התפארת ירושלים במשנתינו והאמרי בינה בהל' תרו"מ סו"ס א'. [↑](#footnote-ref-383)
384. אך בסו"ד כתב דשמא בכיוצא באלו לא גזרו לתרום משאינו נקוב, והוא כדעת רש"י ודעימי'. [↑](#footnote-ref-384)
385. הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ה מתרומות הט"ז עמד בזה, דהרי תניא בתוספתא ספ"ה דדמאי ובירושלמי כלאים פ"ז ה"ו וחלה פ"ב ה"א דעציץ שאינו נקוב אין תרומתו מדמעת ואין חייבין עלי' חומש, וא"כ ודאי דהתרומה שתרם מעציץ שאינו נקוב אינה מדמעת ואין חייבין עלי' חומש, - אך עיי"ש שכתב דממש"כ הרמב"ם לדמות דין זה למתניתין דתרומות, מבו' דהא דאינה מדמעת, אי"ז משום דתרומת עציץ שאינו נקוב אינה מדמעת, דא"כ אי"ז ענין למתניתין דתרומות, (שהרי לאו כללא הוא דכל תרומה דרבנן אינה מדמעת), ובע"כ מזה בדעתו דקי"ל דתרומת עציץ שאינו נקוב מדמעת, וכאשר כ"נ ממה שהשמיט בחיבורו לדינא דהתוספתא, ועמש"נ בזה לעיל אות ה', ואפ"ה הכא אין תרומתו הראשונה מדמעת. [↑](#footnote-ref-385)
386. וכ"נ ממש"כ רש"י דגזרו חכמים עלי' ליתנה לכהן, ומשמע דרק לענין זה הוא דהויא תרומה, וכ"כ הערול"נ שם בדעתו, עיי"ש, - וכ"נ ממש"כ בפירש"י בקידושין מ"ו ב' ד"ה תרומה היא דהא דהויא תרומה הוא שאין הכהן חייב להחזירה, וכ"כ התו"י והמאירי שם דתרומה היא לענין שאין הכהן חייב להחזירה, ומשמע דרק לענין זה הוא דהויא תרומה, אך יש לדחות דמה שנקטו להא דאין הכהן חייב להחזירה הוא משום דבזה הוא נידון הסוגיא שם. [↑](#footnote-ref-386)
387. הדה"ח בסימן נ"ט כתב לדעתם דהא דלכתחילה אסור להפריש מן הנקוב על שאינו נקוב, אינו משום לתא דהאינו נקוב, שהרי שפיר מהניא ההפרשה להתיר את השאינו נקוב וגם התרומה שהפריש מן הנקוב הויא תרומה ואסורה לזרים, אלא האיסור הוא משום לתא דהנקוב, ועיי"ש שכתב לדמותו למרבה במעשרות דפירותיו מתוקנים ומעשרותיו מקולקלים, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-387)
388. צ"ע דאם אכן הו"ל כקריאת שם בטעות וע"כ לא חל עלי' שם תרומה, מ"ט תיקנו חכמים ליתנה לכהן, ומ"ש מכל קריאת שם בטעות דאינה תרומה כלל, וכדתנן בתרומות פ"ג מ"א דהתורם חבית של יין ונמצאת של חומץ אינה תרומה, וכתב הר"ש שם דאף לרבנן דיין וחומץ מין אחד הוא ואם תרם מן החומץ על היין תרומתו תרומה, מ"מ אם הי' דעתו לתרום מן היין ונמצא חומץ אין תרומתו תרומה, וכ"כ התוס' וש"ר בב"ב פ"ד ב' ובנדה ב' ב' ופירשו דהוא משום דהו"ל תרומה בטעות, וי"ל. [↑](#footnote-ref-388)
389. והנה אמנם התוס' שם כתבו דהא דהוי תרומה מדרבנן הוא משום דפוטרת שאינו נקוב, ומשמע קצת דמדינא ל"ה עלי' שם תרומה, אלא דכיון שהקילו חכמים דפוטרת שאינו נקוב ע"כ הוא דמדרבנן יש עלי' שם תרומה, - אך יותר נראה דמכוון דבריהם בתורת הוכחה, דהא דפוטרת שאינו נקוב הוא משום דמדרבנן יש עלי' תורת תרומה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-389)
390. וכ"נ בד' המהר"י קורקוס בפ"ה מתרומות הט"ז דהא דהשאינו נקוב נתקן הוא משום שאינו אלא מדרבנן אבל כיון שמפריש הוא טבל גמור מן התורה והפריש אותו על דבר הפטור מה"ת לא חל עליו שם תרומה להיותה מותרת לכהן "כי מה"ת עדיין היא טבל", ומשמע דמדרבנן חלה ההפרשה ואי"ז טבל, אלא דכיון דמה"ת עדיין היא טבל ע"כ אינה מותרת לכהן. [↑](#footnote-ref-390)
391. ואמנם מבו' בדבריו דכ"ז הוא בתורם מן הנקוב על שאינו נקוב, אך בתורם משאינו נקוב על הנקוב אין תרומתו תרומה מדינא, ולא אמרינן דמדרבנן הו"ל כמן החיוב על החיוב, ולכאו' היינו משום דאין תרומתו מועלת לפטור את הנקוב, וע"כ אינה תרומה מדינא, ומשא"כ בתורם מן הנקוב על שאינו נקוב, דשפיר מהניא תרומתו לפטור את השאינו נקוב והויא תרומה מדינא. [↑](#footnote-ref-391)
392. ומשמע להדיא מדבריו דלא חיילא ההפרשה אף מדרבנן וע"כ הי' בדין דיהא צריך לחזור ולהפריש על השאינו נקוב, וכל הא דא"צ לחזור ולהפריש עליו הוא משום דהם אמרו והם אמרו [↑](#footnote-ref-392)
393. הערול"נ ביבמות שם כתב דטעמא דרש"י דפשיט"ל דיכול להפריש עלי' אף ממקום אחר, הוא משום דס"ל כדעת ריב"ן דל"ה תרומה לאסרה לזרים, וכל הא דהויא תרומה הוא ליתנה לכהן, וע"כ ליכא למיחש למידי, וזה כמש"נ לעיל אות י"ד בהערה בדעתו. [↑](#footnote-ref-393)
394. בד' התוס' הרא"ש שם מבו' דתרתי קאמרי, חדא דחיישינן שיבא להאכיל השירים לזרים, ועוד דגם את המעשר יבא להאכיל לזרים דכיון דקרא עליו שם מעשר לא יזהר הלוי לשומרו בתורת תרומה, והתו"י שם כתבו רק לטעמא קמא, והתוס' הרא"ש ותוס' טוך בקידושין שם כתבו רק לטעמא בתרא. [↑](#footnote-ref-394)
395. וכ"כ השערי ישר בש"ג פכ"א דכיון דקודם התערובת הו"ל דשיל"מ אי"ז בטל, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-395)
396. וכ"ה מבו' בתשו' ספה"י לר"ת סימן נ"ו אות ג' והרשב"א ותוס' הרא"ש והר"ן בנדרים נ"ח א' ותוס' שאנץ ותוס' הרא"ש ב"מ נ"ג א'. [↑](#footnote-ref-396)
397. וביותר צ"ע בד' הרא"ש בנדרים נ"ח א' שפירש דהא דטבל הוי דשיל"מ היינו משום דיש לו היתר לעשר עליו מעציץ שאינו נקוב, וכ"כ התוס' שם, והמל"מ בפ"ה מתרומות הי"ז פירש לדבריו דהיינו דל"מ לעשר עליו מטבל דאורייתא אלא מטבל דרבנן דעציץ שאינו נקוב, ותיקשי דא"כ מ"ט חשבינן לי' כדשיל"מ, הרי אי"ז מועיל כלל לתקן את הטבל דאורייתא שבתוך התערובת.: [↑](#footnote-ref-397)
398. ועיקר הך מילתא דגם בדבר האסור מדאורייתא שייך לומר דבשו"ע דרבנן ה"ה מותר, מצינו כן בכו"ח הגרע"א סי' ל"ד, שכתב שם דאף דכל דלא נודע לא מיקרי ביטול, מ"מ אם נודע איסור אחר ובטל תו בטל אף איסור זה שלא נודע, וכתב דנראה דאף אם נודע רק איסור דרבנן מ"מ כיון שהוצרכנו לביטול מדרבנן מיקרי שם ביטול עליו גם לגבי איסור דאורייתא, והוסיף עוד דכיון דהנפ"מ בזה הוא במה דקודם שנודע הסירו הנוצות והוי חהר"ל וע"כ בעינן להא דחייל הביטול מעיקרא, ע"כ י"ל דכיון דהא דחהר"ל לא בטל הוא רק דרבנן א"כ י"ל דלגבי דאורייתא גם עתה בטל, ולגבי דרבנן מיקרי נודע מקודם, עכ"ד, והרי דאף אם מעיקרא לא חייל ביטול להאיסור דאורייתא, מ"מ כיון דלגבי דרבנן מיקרי נודע א"כ חייל הביטול להתיר איסור זה מדרבנן, והיינו דבשו"ע דרבנן ה"ז בטל. [↑](#footnote-ref-398)
399. והך מילתא דאין מפרישין מחד דרבנן על תרי דרבנן, כ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תכ"ג, והביאוהו הב"י ביו"ד סימן ש"ל והמל"מ בפ"ה מתרומות הי"ז בסו"ד, ועמש"נ בזה באורך לקמן מי"א אות ?. [↑](#footnote-ref-399)
400. ועיי"ש שכתב דמדוקדק בזה מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דאין מעשרין מן הדמאי על הדמאי הוא משום דאפשר דאחד מהם טבל והוא חייב במעשרות מה"ת, ולא כתב להיפוך דהוא משום דאפשר דאחד מהם כבר מעושר והוי מפריש מן הפטור על החיוב, ויש להוסיף, שהרגם למש"כ הרמב"ם דחיישינן שמא אחד מהם מעושר, הרי עיקר החשש הוא משום דשמא השני אינו מעושר, וא"כ מ"ט כתב הרמב"ם דהוא משום דהשאינו מעושר חייב מדאורייתא, ולא כתב דהוא משום דהמעושר פטור אף מדרבנן, והיינו משום דאף אם הוא מעושר מ"מ הוא חייב בודאי מדרבנן, וע"כ שפיר עישר ממנו על דמאי אחר, וכל הא דל"מ הוא משום דשמא אחד מהם הוא טבל ודאי, ונמצא שהפריש מן החייב מדרבנן על החייב מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-400)
401. הלח"מ במשנתינו הוסיף לפרש דהוא משום דהכא איכא הרבה ספיקות שמא כולם מתוקנים ושמא כולם אינם מתוקנים וגם רוב ע"ה מעשרין הן, ויש להוסיף דאיכא גם ספיקא אחרינא לפטורא שמא הדמאי שהפריש ממנו אינו מתוקן והדמאי שהפריש עליו מתוקן. [↑](#footnote-ref-401)
402. המקד"ד בסימן נ"ז סק"ב כתב לפרש דאה"נ דמדינא ל"ה צריך לחזור ולתרום, ואך דכיון דהצריכו חכמים להפריש מכל אחד ואחד, ע"כ אם עבר והפריש מזע"ז קנסוהו לחזור ולתרום, אך לא חייבוהו לתקן את התרומה עצמה. [↑](#footnote-ref-402)
403. בשנו"א הקצר כתב דהוי מדומע ושואלו ואוכל על פיו, ולכאו' מכוון דבריו דהוא כדתנן לעיל פ"ד מ"א בתרומ"ע של דמאי שחזרה למקומה דר"ש שזורי אומר אף בחול שואלו ואוכלו על פיו, - אך בד' הגר"א בביאורו לירושלמי ובשנו"א הארוך משמע דא"צ לשואלו אלא דמי להא דתנן לעיל פ"א מ"ג דהמדומע פטור מן הדמאי, ואמנם לכאו' טעם זה מתישב רק לדעת ר' יוחנן בירושלמי לעיל שם דטעם פטורא דמדומע הוא משום דבשעה שגזרו על הדמאי לא גזרו על דברים הללו, אך לדעת ר' אושעיא דהוא משום דאימת קדשים עליו ואינו נותן לכהן דבר שאינו מתוקן הרי אין המדומע פטור אלא כשנדמע ביד הע"ה, וכמו שאמרו בירושלמי שם, וכבר עמד עד"ז בתוס' הגרע"א. [↑](#footnote-ref-403)
404. לכאו' לפ"ז רק את התרומ"ע אינו צריך לחזור ולתקן, ושמא אף את המע"ש, אך את המעש"ר והמעשר עני דאין עליהן קדושה כלל צריך לחזור ולתקן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-404)
405. ועיי"ש שכתב דיש לדמותו למה שאמרו בירושלמי שהביא הר"ש לעיל פ"א מ"ג דהא דהלקוח בכסף מע"ש פטור מן הדמאי הוא בין שלקחו בכסף מעשר של דמאי בין שלקחו בכסף מעשר של ודאי, והרי דאף דכשלקחו בכסף מעשר של דמאי יש לחוש שמא אינו מע"ש כלל שהרי אינו אלא ספק, מ"מ נידון כודאי קדש לענין שאין בו גזירת דמאי. [↑](#footnote-ref-405)
406. ואמנם למש"נ שם אות ד' וה' בד' המהר"י קורקוס דהא דל"מ ספק ספיקא בדמאי הוא משום דחיוב דמאי הוי חיוב ודאי, הרי אין לפרש דמה"ט דאין תורמין מן הדמאי על הדמאי, שהרי אדרבה בה במידה דהו"ל חיוב ודאי שפיר יש לתרום מן הדמאי על הדמאי, וכל הא דאין תורמין מן הדמאי על הדמאי הוא משום הספק שמא אחד מהם אינו מעושר, וכמש"נ לעיל אות ב'. [↑](#footnote-ref-406)
407. אך בתשו' הגרע"א שם נחלק ע"ד המוצל מאש דאף דלקולא איכא ספק ספיקא דספק שמא שניהם ממזרים וספק שמא שניהם כשרים וליכא איסור רק בחד צד שהאחד ממזר והאחד כשר, וזה לא מיקרי ב' ספיקות שמא הוא ממזר והיא כשרה או להיפוך, דהא מ"מ הכל רק חד ביאת ממזר בקהל א', וא"כ איכא חד צד לאיסור דאחד מהם ממזר ואחד מהם כשר וב' צדדים להתירא דשמא שניהם ממזרים או שניהם כשרים, ולפ"ז ה"נ הכא איכא ב' ספיקות להתירא וחד צד לאיסור, - ואמנם לכאו' יש מקום לדון בע"א דב' הספיקות דאיכא להתירא אינם ספיקות שקולים, ואינם מצטרפים לספק ספיקא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-407)
408. אך למש"נ לעיל אות א' דגם דמאי חייב בודאי מדרבנן, הדק"ל דמ"ט לא חייל המעשר כלל בתורם מן הדמאי על הודאי, ומ"ש מתורם משאינו נקוב על הנקוב דהוי תרומה, והרמב"ם והר"ש במשנתינו הרי דימו דין תורם מן הדמאי על הודאי לדין תורם מעציץ שאינו נקוב על הנקוב, והמקד"ד בסימן נ"ז סק"ג כתב דאה"נ דר' יעקב פליג גם על הך דינא וס"ל דהתורם משאינו נקוב על הנקוב לא עשה כלום. [↑](#footnote-ref-408)
409. למש"נ לעיל אות י' מד' הרמב"ם והר"ש דמן הודאי על הדמאי הוי כמפריש מחיוב דאורייתא על חיוב דרבנן, י"ל דמה"ט הוא דלכתחילה אסור לעשות כן, דלכתחילה אין להפריש מטבל דאורייתא על טבל דרבנן, אף דה"ז מועיל להתיר את הטבל דרבנן, ועד"ז מתפרש גם הא דלכתחילה אין תורמין מן הדמאי על הודאי, והיינו משום דלכתחילה אין להפריש מטבל דרבנן על טבל דאורייתא, - אך לא נתפרש בזה טעם הא דלכתחילה אין תורמין מן הדמאי על הדמאי, אף דשניהם חייבין מדרבנן, ובזה בע"כ כמש"כ הש"ך שם סקפ"ד דהוא משום דחיישינן דאחד מעושר ואחד אינו מעושר, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-409)
410. ובזה מתפרש גם מש"כ הש"ך שם סקפ"ד דלכתחילה לא יתרום מן הדמאי על הדמאי כיון דשניהם ספק ושמא אחד מהן מעושר ואחד אינו מעושר והו"ל מפריש מן הפטור על החיוב או מן החיוב על הפטור, וכ"ש דאין תורמין מן הדמאי על הודאי, והיינו משום דחיישינן שמא לא יחזור ויתקן את השירים, אך יש להעיר במש"כ הש"ך דהא דלכתחילה לא יתרום מן הדמאי על הדמאי הוא גם משום דשמא הו"ל כמפריש מן החיוב על הפטור, ולכאו' הרי חזינן דלא חיישינן לזה, שהרי כשתרם מן הדמאי על הדמאי א"צ לחזור ולתקן את התרומה, וכמש"נ לעיל אות ה', וצ"ל דאף דאם עבר ועשה כן לא חייבוהו לחזור ולתקן את התרומה, (וכמש"נ הטעם בזה לעיל אות ה'), מ"מ לכתחילה אסור לעשות כן. [↑](#footnote-ref-410)
411. הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ה מתרומות הי"ז כתב די"ל דבאמת צריך לחזור ולהפריש גם על התרומה השני' מיני' ובי', ובתרומה השני' לא גזרו שלא להפריש מיני' ובי', עיי"ש, - אך לכאו' אי"ז מתישב כלל, דא"כ היאך סתים תנא דלא תאכל עד שיוציא עלי' תרו"מ, ולא קתני דצריך לחזור ולתקן את התרומה השני'. [↑](#footnote-ref-411)
412. ועיי"ש שעמד בזה דגם בטבל שנתערב ברוב חולין יבש ביבש ופירש אחד מהן והפריש עליו הדין נותן שאם באמת כיון האמת וזה שפירש הוא טבל מה שתרם תרם וחייל מעשרו מה"ת, וא"כ כשמפריש עליו בתערובות למה לא חייל מה"ת, וכתב דאפשר שכל שהנידון הוא על כל התערובת יש דין ביטול, ורק כשפירש אחד מהן והנידון על אחד יש דין רוב ולא דין ביטול, - ודבריו הם לטעמי' שנקט בערלה סימן ג' סק"ב דעיקר דין ביטול יבש ביבש חד בתרי הוא מכח הא דכל דפריש מרובא פריש, אלא שנתחדש בדין ביטול דיכול ליקח ב' בב"א ולאכול אע"ג דלא שייך בזה מרובא פריש דאדרבה איסורא ברובא איתא, מ"מ מותר דכיון דיכול ליקח אחת אחת ולאכול אמרה תורה שיתבטל וכאילו אין כאן איסור, וכ"ה בדבריו ביו"ד סימן ל"ו סק"א וסימן ל"ז סק"כ ובתשו' סימן קמ"ב, - וכבר נתבאר במק"א דנחלקו בזה הראשונים ומד' הרשב"א בכ"ד מוכח דדינא דביטול ברוב ביבש ביבש אינו מיוסד כל על הא דכל דפריש מרובא פריש, אלא דמי לדינא דביטול ברוב בלח בלח דלא שייך התם כלל דינא דכל דפריש, אך מד' המהר"ם מר"ב והרא"ש מוכח דהוא מדינא דכל דפריש, ואך דגם לדעתם אחר דיש בזה לדינא דכל דפריש תו מהני דין ביטול דנהפך האיסור להיתר, וכמש"כ החזו"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-412)
413. ואמנם הנה מצינו בתשו' מהר"ם מר"ב שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ל דגם בבע"ח שנתערב בהן בהמה אסורה וכבשינהו וניידי דהן מותרין משום דכל דפריש מרובא פריש, כמו שאמרו בזבחים ע"ג ב', איכא לדין ביטול, ומה"ט הוא דאף אם יבואו י' כהנים ויקריבום בב"א אינם חוזרין ונאסרין, כיון שכבר נתבטלו בפרישתן ושב האיסור להיות היתר, וע"כ אינו חוזר ונאסר, וכ"נ מד' הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז, - אך כבר נתבאר במק"א דהתם שאני משום דהספק הוא על כל הבהמות דודאי דאחת מהן אסורה, וכל שהותרו כולן משום כל דפריש הדר דינא דיש בזה לדין ביטול דנהפך האיסור להיתר, ומשא"כ בכל חתיכה הנמצאת במקום דרוב החנויות מוכרות בשר שחוטה דהספק הוא על חתיכה זו בפנ"ע, דודאי דלי"ב לדין ביטול.

     ויש להוסיף, דגם אי נימא דגם בחתיכה הנמצאת במקום דרוב החנויות מוכרות בשר שחוטה איכא לדין ביטול, כ"ז הוא משום דיש חתיכות מותרות ואסורות והספק אם חתיכה זו היא מן המותרות או מן האסורות, אך בדמאי דהספק הוא על כל אחד ואחד בפנ"ע, ודאי דלא שייך כלל דין ביטול, וכמש"כ כן החוו"ד בסימן ק"א סק"ה בהא דפריך בחולין י"א ב' דר"מ דחייש למיעוטא היאך אכיל בישרא דיש לחוש למיעוט טריפות, וליכא בזה לדין ביטול ברוב, ועיי"ש שכתב לדמות לזה דה"נ בה' שנתערבו עורות פסחיהן ליכא לדין ביטול, ועמש"כ בחי' ר' דוד דוב שם לדחות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-413)
414. המל"מ בפ"ה מתרומות הי"ז כתב בתחילת דבריו דלפי' זה ל"ג קסבר מדאורייתא ברובא בטל, דהרי הא דאי"ז טבל דאורייתא אי"ז משום דהוא בטל מדאורייתא ברוב, אלא הוא משום דרוב ע"ה מעשרין, וכן ליתא לתיבות אלו בכת"י, וכן מחקם השטמ"ק שם, אך בתו"ד קיים לגירסא זו, עיי"ש, וגם למש"נ להלן אות ט"ז ניחא גירסא זו. [↑](#footnote-ref-414)
415. ואמנם אכתי יש לחוש שמא הדמאי שמעשר ממנו אינו מעושר והדמאי שנתערב מעושר, ונמצא מפריש מן החיוב על הפטור, אך הרי חזינן דבתרם מן הדמאי על הדמאי א"צ לתקן את התרומה, ולא חששו שמא הוא מן החיוב על הפטור, ונתבאר לעיל אות ה'. [↑](#footnote-ref-415)
416. ומה"ט הוא שהוצרכו לפרש דהטבל שנתערב הי' דמאי דאם הטבל שנתערב הי' ודאי ל"ה מצי להפריש עליו מן הדמאי או מן הניקח מן הנכרי. [↑](#footnote-ref-416)
417. וגם לדעת רש"י דהטבל שנתערב ברוב חשיב כטבל דרבנן וא"א לעשר עליו מטבל דאורייתא, כתב האורים גדולים לימוד כ"ז ואילך דמדינא יכול לעשר עליו מטבל דאורייתא כיון דפטורו אינו מעצמו וחיובו שמור בתוכו ואם יוכר הטבל יחזור לאיסורו וכל הא דל"מ לעשר עליו מטבל דאורייתא הוא משום שחששו חכמים דמאחר דטבל שנתערב ברוב אינו אסור אלא מדאורייתא, הרי דאם יעשר עליו מטבל דאורייתא יבואו לומר דמעשרין מן החיוב על הפטור, ובגל' הגרע"א ביו"ד סימן שכ"ד ציין לדבריו, - אך יש להעיר בזה מסוגיית הגמ' בב"מ נ"ג א' דמשמע דהוי זה דינא דאורייתא דא"א לצרף חצי פרוטה דמע"ש שנתבטל ברוב עם חצי פרוטה דמע"ש דאורייתא, וע"כ גזרו חכמים שמא יבא לידי כך, וכנ להדיא בד' התוס' הרא"ש שם שכתב דלא עבידי אינשי דליטעו וכו' והכל בקיאין בדין הפרשת תרומה שאין מפרישין מן החיוב על הפטור ויאכיל של טבל לכהן, ומשמע דהוי זה דינא דאורייתא. [↑](#footnote-ref-417)
418. ולכאו' מוכח מזה דלדעת רבותיו איירי התם בגונא שלא בטל הטבל כלל, דל"ה בחולין רוב כנגד הטבל, והוא עומד בחיובו, וע"כ אם הי' מתערב טבל דאורייתא הי' עדיין חייב מדאורייתא והי' מפריש עליו מטבל דאורייתא אחר, ורק משום דהי' המתערב דמאי מצי להפריש עליו מדמאי אחר או מטבל הניקח מן הנכרי, אך זה דלא כמש"נ לעיל סקט"ז בישוב הא דמצי להפריש על הטבל המעורב מדמאי אחר אף דאין מעשרין מן הדמאי על הדמאי, דהוא משום דהדמאי המעורב בטל ברוב, (וכ"כ המל"מ בפ"ה מתרומות הי"ז בסוף דבריו), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-418)
419. וצ"ל לדעתם דהא דלא אמר לו ליקח מעציץ שאינו נקוב, הוא משום דל"ה כ"כ תבואה מעציץ שאינו נקוב, וכמש"כ כן הקדושת יו"ט בסימן מ"ג בתו"ד. [↑](#footnote-ref-419)
420. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו במנחות שם דלמ"ד דאין רוב ע"ה מעשרין א"א לעשר מן הלקוח מן השוק על הטבל שנתערב, אף דגם הלקוח מן השוק אינו חייב אלא מדרבנן, ובע"כ דכיון דהלקוח מן השוק מסתבר טפי לחיוב מטבל שנתערב הו"ל כמן החיוב על הפטור, וה"נ אין מעשרין מתרי דרבנן על חד דרבנן והך מילתא דאף למ"ד דאין רוב ע"ה מעשרין אין הדמאי חייב אלא מדרבנן, ואפ"ה אין מעשרין מזע"ז משום דדמאי דמי לחיוב טפי, כ"כ גם התוס' בב"מ פ"ח א' ד"ה תבואת זרעך ובכורות י"א ב' ד"ה טבלים, ולא נתפרש בדבריהם הטעם בזה, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"א מתרומות ה"ח. [↑](#footnote-ref-420)
421. הדה"ח בסימן נ"ט פירש בד' הדרכ"מ ביו"ד סימן שכ"ד סק"ד שהוכיח מד' הטור דפליג ע"ד המהר"ם ושפיר מהני להפריש חלה מתרי דרבנן על חד דרבנן, ועיי"ש במש"כ באורך לפרש הטעם בזה, והגדוה"ק בסימן שכ"ד סקי"א תמה טובא ע"ז, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-421)
422. ועיי"ש שכתב דלדעת ריב"ם דפטורא דלקוח הוא רק קודם מירוח, אין להוכיח מהתם דמעשרין מתרי דרבנן על חד דרבנן, אך מ"מ מסברא י"ל דמעשרין מזע"ז ול"ד להא דאין מעשרין ממירוח נכרי וכו' על טבל שנתערב. [↑](#footnote-ref-422)
423. ובד' המהר"ם מר"ב הי' מקום לישב עוד דס"ל כדעת הריב"ם דפטורא דלקוח הוא קודם מירוח, וע"כ שפיר אמר לו ליקח מן השוק או מן הנכרי דאי"ז אלא חד דרבנן, - אך ג"ז אינו מתישב בד' הסה"ת שם שהביא לעיל מינה לפלוגתת ר"ת וריב"ם ולא הכריע בזה. [↑](#footnote-ref-423)
424. אך בפי' רגמ"ה בבכורות שם כתב דמה שאמרו שם בלוקח טבלים ממורחים מן הנכרי דהיינו בדמרחינהו ישראל מרשות נכרי, היינו כגון שנתן הנכרי לישראל שדהו בקבלה ומירחן ישראל, והאי הלוקח דקאמר כלומר שלוקחן ממנו ישראל בטורח עבודתו, ויש לפרש כן גם בד' רש"י שם (ד"ה דאמרחינהו), וניחא בזה קו' התוס' ותוס' הרא"ש שם על דבריו, - ומבו' מדבריו דבמקבל חשבינן דגדלו כל הפירות ברשות הנותן, והמקבל נוטל את חלקו בשכר פעולתו, וע"כ חשבינן לה כלוקח טבלים מן הנכרי ומעשרן והן שלו משום דאמר קאתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי דינא בהדי', דאם חשיב המקבל כשותף, אין מקום לפטרו מליתן את המעשר שמעשר מחלקו, דלא לקחו כלל מן הנכרי וליכא למימר בזה קאתינא וכו', וכמש"כ כן התוס' שם, - ועמש"נ בזה להלן אות ט"ו בהערה. [↑](#footnote-ref-424)
425. ומש"כ הרא"ש דהוא נוטל חלק שכר עבודתו, נראה דלאו היינו דכל הפירות גדלו ברשות הנותן אלא דהמקבל נוטל חלק מן הפירות בשכר עבודתו, שהרי מאידך כתב הרא"ש דמניח לפניהם חלק שכר הקרקע, והרי דאדרבה אין הנותן נוטל את חלקו אלא בשכר הקרקע, ובע"כ מכוון הרא"ש הוא דמכח הא דראוי למקבל ליטול חלק בשכר עבודתו וראוי לנותן ליטול חלק בשכר הקרקע, ע"כ הוו כשותפין, ויש לשניהם חלק בקרקע, אך עמש"נ בזה להלן אות ט"ו בהערה. [↑](#footnote-ref-425)
426. בביאור הגר"א לירושלמי פירש לפ"ז בד' הירושלמי שם דכל הא דאין המקבל מן הנכרי צריך לעשר הוא כשקיבל מן הנכרי קודם שזרעה, אך אם קיבל מן הנכרי שדה זרועה לקצור ויטול בשכר הקצירה חלק מן החטין מעשר ונותן לו, והיינו משום דכל הא דאין המקבל צריך לעשר הוא תקנה שתיקנו במקבל שלא תבור א"י, וטעם זה הוא רק כשקיבל עד שלא זרעה, אך כל שקיבל שדה זרועה דליכא לה"ט, שהרי גם בלא שיקבל ממנו לא תבור, צריך לעשר, וכ"כ הרש"ס, - אך אי"ז מתישב למש"כ הרא"ש דהא דבעינן לה"ט שתיקנו דלא תבור א"י הוא משום דתבואת זרעך קרינן בי', דלפ"ז הרי דבלוקח שדה זרועה דאי"ז תבואת זרעך דהישראל ל"ב לה"ט כלל, וגם אי"ז מתישב למש"נ באות ה' בד' הר"ש והרא"ש דמה שאמרו בירושלמי דהא דהמקבל פטור הוא כדי שלא תבור א"י קאי על המקבל מן הישראל, אשר כ"ה להדיא בפי' הרא"ש מלוניל בב"מ ק"א א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-426)
427. הערוה"ש בסימן ק"ה ס"ט פירש דהיינו משום דהוא הזורע, וכ"כ הרש"ס בביאורו לירושלמי שם ד"ה עד שלא זרע דיש לחייב טפי כשזרעה המקבל עצמו משום דקרינן בה תבואת זרעך, וצ"ב, - והמשנ"ר הק' ע"ז דהרי לאו מילתא פסיקתא היא דהמקבל נותן הזרע, דפעמים שהנותן נותן את הזרע, וכמו שאמרו בב"מ ע"ד ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-427)
428. לפי דבריהם קיימי ד' הירושלמי על מקבל מן הנכרי, וכ"ה להדיא בביאור הגר"א לירושלמי, אך בפי' הרא"ש מלוניל בב"מ ק"א א' פירש דד' הירושלמי קיימי מקבל מן הישראל, עיי"ש, וי"ל דהוא כמש"נ להלן אות ה' בד' הר"ש והרא"ש דאין לפרש דד' הירושלמי קיימי במקבל מן הנכרי, דהרי אדרבה רצון חכמים הי' שתהא בורה בידו ולא יקבלנה הישראל ממנו. [↑](#footnote-ref-428)
429. ובד' המשנ"ר שפירש כן משמע דהיינו דאף דמחד גיסא קנסו את החוכר כדי שלא יחכרנה מיד הנכרי ותהא בורה בידו וימכרנה לישראל, אך מאידך חששו שתבור הארץ ביותר וע"כ לא קנסו את המקבל, - וכ"כ החזו"א שם דאף דבחוכר קנסו שתבור בידו תרוייהו צריכי שלא יחכור ושיקבל ואז לא תבור א"י ביותר, וגם הנכרי לא ימצא כ"כ בריוח להשתמש בשדהו. [↑](#footnote-ref-429)
430. בל' הרא"ש משמע קצת דהא דתני חולק "לפניהם" טעמא קתני דהא דא"צ לתרום ולעשר על חלק בעל השדה הוא לפי שהוא נוטל חלק שכר עבודתו ומניח לפניהם חלק שכר הקרקע ואי"ז כפורע חובו, והיינו דהא דקתני לפניהם הוא לפרש דאינו נותן להם משלו אלא מניח לפניהם משלהם, וע"כ ל"ה כפורע חובו. [↑](#footnote-ref-430)
431. בחי' מהרי"ח כתב דאה"נ דגם מקבל תורם ונותן לו משום דא"א לגורן שתעקר אא"כ נתרמה ממנו תרומה, והא דתני החוכר מישראל הוא לחלק בחוכר בין ישראל לנכרי דהחוכר מן הנכרי צריך אף לעשר, ודבריו הם לדעת הר"ש והרא"ש, דלדעת הרמב"ם ודאי דהוא דין מסוים בחוכר, ובמקבל לא שייך הך דינא כלל, וכנ"ל, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"ו ממעשר הי"א דחלוק בזה דין מקבל מדין חוכר, וצ"ע דאי"ז במשמעות מתניתין, וכ"ה להדיא בד' הר"ש בשלהי מתניתין דליכא תנא דהמקבל מישראל תורם ונותן לו. [↑](#footnote-ref-431)
432. צ"ע דמ"ט חשיב כפורע חובו מחלקו של כהן ולוי, הרי מעיקרא אין חיובו אלא ליתן פירות שאינם מתוקנים ולא נתחייב טפי מכך, וצ"ע כן גם במש"כ הר"ש והרא"ש דהא דכשנותן לו משדה אחרת או ממין אחר מעשר ונותן לו הוא משום דדמי טפי לפורע חובו במעשר ראשון, וצ"ל דהוא משום דחיובו הוא במידת פירות זו בין אם אינם מתוקנים ובין אם הם מתוקנים, ואם לוקח פירות מן השוק ונותן לו הוי חיובו בפירות מתוקנים, וע"כ כל שנותן פירות שאינם מתוקנים חשיב כפורע חובו מחלקו של כהן ולוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-432)
433. ועיי"ש שהק' דא"כ אם ניח"ל לחוכר טפי ליקח כשאר אריס כדין יורד לתוך שדה חברו שלא ברשות בשדה העשוי' ליטע יחזור החוכר, וכתב דלא יועיל לו חזרתו, משום דאם יחזור הוו כל הפירות של הבעה"ב אלא שחייב ליתן לו לחוכר כאריס והכא הוי כנתרצה ליקח מותר הסכום של החכירות בעד טרחתו. [↑](#footnote-ref-433)
434. אך כתב דדרך זו אינה מתישבת למש"כ הנתיה"מ בסק"י דכשמתחייב בדשלב"ל ומת קודם שבא לעולם אין היורשים חייבין, ו"א דאף יכול לחזור בו קודם שבא לעולם, [↑](#footnote-ref-434)
435. החזו"א בשביעית סימן ד' סקי"ג כתב דהא דכשנותן לו מין אחר מעשר ונותן לו, היינו כשנותן לו מין אחר ממה שפסק עמו דהוי כמוכר לו עכשיו, אבל אם זרע ב' מינים ופסק עמו מין אחד, אע"ג דפורע במין זה על מין אחר אינו מעשר. [↑](#footnote-ref-435)
436. צ"ב דכיון דהא דכשנותן לו מאותו המין לא חשיב כפורע חובו מממון לוי הוא משום דאין מפסידין בזה כלום שהרי המחכיר סופו להפריש, א"כ מ"ט כשפורע ממין אחר או משדה אחרת חשיב כפורע חובו ממעשר ראשון, ואין לפרש דאין הטעם בזה משום פורע חובו אלא משום מוכר טבל, (וזה למש"כ הר"ש דהא דלא אסרו בחוכר משום מוכר טבל הוא משום דארעא דידי' הוא, וע"כ כ"ז הוא כשנותן לו מאותה השדה ומאותו המין אך כשנותן לו ממין אחר או משדה אחרת יש לאסור משום מוכר טבל), דא"כ ל"ה לנו לאסור אלא כשהבעלים ע"ה דאסור למכור לו טבל, דאם הוא חבר הרי מותר למכור לו טבל, (והמהר"י קורקוס בפ"ו ממעשר הי"א כתב דיש לאסור גם משום מוכר טבל וגם משום פורע חובו בטבל), ובל' הר"ש משמע דהיינו משום דכשפורע ממין אחר או משדה אחרת דמי טפי לפורע חובו, וע"כ בזה לא התירו מכח הא דהמחכיר סופו להפריש. [↑](#footnote-ref-436)
437. ועיי"ש שכתב לפרש עוד בזה, דאיירי הכא כשפסקו סתם שיתן לו י' כורין מהגדל בשדהו וזרע ב' מינין ונתן לו ממין אחד, דלר' יהודה צריך לעשר ה' כורין דבסתמא יכול לתבעו מכל מין ה' כורין, וכל שנותן לו כל הי' כורין ממין אחד הוי כמחליף, ולחכמים כיון שלא פסק להדיא ליטול מכל מין, הרי דכל שנתרצה ליקח ממין אחד זהו שכרו, ולא חשיב כמוכר טבל, - אך זה דלא כמש"כ הר"ש והרא"ש דאיירי כשזרע מקצת השדה מין אחר כשיעור חכירותו, ולהדיא דאיירי כשהיתה חכירותו ממין אחד וזרע מין אחר ובא ליתנו לו. [↑](#footnote-ref-437)
438. ושמא י"ל בדעת הר"ש והרא"ש דס"ל כמש"נ לעיל אות א' בהערה בדעת הרגמ"ה דבמקבל חשבינן שגדלו כל הפירות ברשות הנותן והמקבל נוטל את חלקו בשכר פעולתו, וע"כ י"ל דבמקבל אף אם נותן לו ממין אחר שבאותו השדה לא חשיב כמוכרו לו, שהרי כל הפירות הוו של הנותן, ואף שהי' ראוי למקבל ליטול שכרו בפירות אלו ונוטל שכרו בפירות אחרים, לא חשיב כמוכרו לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-438)
439. יש להסתפק אם היינו דלא גזרו כלל חיוב תרו"מ בלוקח ע"מ לפרוע לנכרי, או היינו דאף דגזרו בזה חיוב תרו"מ, מ"מ ס"ל דכל האיסור לפרוע חובו מן הטבל הוא מדרבנן, ודלא כמש"נ להלן אות ה' מד' התור"פ והריטב"א, ולא החמירו בטבל זה לאסור לפרוע חובו ממנו. [↑](#footnote-ref-439)
440. ובסו"ד כתב הרמב"ן לפרש בד' הירושלמי דלמ"ד דיש קנין חייב החוכר משום קנס, ואיירי רק בלוקח ממציק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-440)
441. הרמב"ן שם כתב בפי' בתרא לפרש דאיירי התם בסוריא, אך משמעות דבריו דלאו היינו דבא"י חייב החוכר לעשר אף למ"ד דיש קנין לנכרי בא"י, אלא היינו דאתיא כמ"ד דאין קנין לנכרי בא"י, וע"כ בא"י חייב הנכרי לעשר, ובסוריא לכו"ע יש קנין לנכרי, וע"כ הוא פטור. [↑](#footnote-ref-441)
442. אך אין הדבר מוכרע, דבדבריהם לא נתפרש להדיא דמפרשי לההיא דגיטין דאף חלקו של ישראל פטור, וי"ל דרק חלקו של הנכרי פטור, ולא מחייבינן לי' משום פורע חובו, - וכ"ה משמעות ד' הסה"ת שם שפירש כן בד' ר"ת דהא דתניא התם דהחכירין פטורין היינו בחלקו של הנכרי, ולא חשבינן לי' כפורע חובו, אבל חלקו של ישראל פטור, ומה"ט משמעות דבריו שם דכל הנידון בההיא דגיטין הוא בהא דתניא התם דהחכירין פטורין, אך הא דתניא דהאריסין פטורין אתיא אף כמ"ד דאין קנין, והיינו משום דגם לדידי' פטור האריס מלעשר את חלקו של הנותן משום דמקבל לאו כחוכר דמי. [↑](#footnote-ref-442)
443. אך קשיא טובא ע"ז מסוגיית הגמ' במנחות ל"א א' דמבו' דאף למ"ד דיש לנכרי בא"י חייב הלוקח לעשר מדרבנן, וכ"כ הרמב"ן גופי' בחולין י"ד א', ובד' הריטב"א בב"מ שם מבו' די"ל דפליגי בה תנאי, ותנא דגיטין ס"ל דלא גזרו חכמים בלוקח מן הנכרי, וצע"ק בסתימת ד' ר"ת והרמב"ן בזה. [↑](#footnote-ref-443)
444. ועיי"ש שכתב דאין לומר דאיירי בסוריא דיש בה קנין לנכרי, דלהדיא כתב הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו דאיירי בא"י, וגם בע"כ דאיירי בא"י דבסוריא ל"ה לנו שחוש שיקנה הישראל הקרקע או לא יקנה, דרק בא"י חששו לכך משום לא תחנם, אך בסוריא הרי משכירין להן שדות, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-444)
445. וכתב די"ל עוד דאה"נ דחייב החוכר מדינא, ומש"כ הרמב"ם דהוא משום קנס הוא משום דדרכו לכתוב הטעם היותר מתקבל וקרוב אל השכל, כיון דלענין דינא ליכא נפ"מ בזה. [↑](#footnote-ref-445)
446. מבו' לפ"ז דאף דאיירי קודם מירוח, יש בזה לאיסור פורע חובו מטבל, וכל הא דא"צ לעשר מדינא הוא משום דבעודו ביד הנכרי יש קנין לנכרי להפקיע מן המעשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-446)
447. הריטב"א שם כתב דליכא לשנויי דהא דנקט מציק הוא משום דבכה"ג חייב מדאורייתא, משום דקרקע אינה נגזלת, וכשאינו מציק אלא חייב אלא מדרבנן, משום דיש קנין לנכרי בא"י, שהרי אי נימא דס"ל לר' יהודה דיש קנין לנכרי בא"י, אין לחייב במקבל, דכל הא דמקבל כחוכר דמי הוא רק למ"ד דאין קנין לנכרי וחוכר חייב מדאורייתא, וכנ"ל, - אמנם הנה למשמעות ד' הרמב"ן והר"ן דהא דמקבל כחוכר דמי הוא מדינא, אין לישב כן, ואך דלדעתם מעיקרא לק"מ, שהרי ס"ל דלמ"ד דיש קנין לנכרי בא"י אף החוכר פטור, ובע"כ דהא דמחייב ר' יהודה במקבל שדה אבותיו הוא משום דס"ל דאין קנין, וזהו דפריך דא"כ מאי איריא מציק דקרקע אינה נגזלת, אף שאינו מציק נמי דאין קנין לנכרי בא"י. [↑](#footnote-ref-447)
448. הרמב"ן הק' לפ"ז דמ"ט הוצרכו למימר דס"ל לר' יהודה דיש קנין לנכרי בא"י, הרי אף אם אין קנין לנכרי בא"י ניחא הא דפטר מדינא במקבל שדה מן המציק, משום דמקבל לאו כחוכר דמי, וכתב דאה"נ אלא דחויי מדחי לי' מסברא קמא, דלעולם י"ל דס"ל דיש קנין, וכ"כ הר"ן, והרמב"ן כתב דיש לפרש עוד, דהוא משום דאם אין קנין לנכרי, הוה קנסינן גם בנכרי דלא מציק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-448)
449. ואך דבד' הר"ש משמע דהא דלא קנסו אלא בשדה אבותיו ולא באחר, אינו משום דבאחר אי רמית עלי' לעשורי לא מקבל לה, אלא הוא דרק בשדה אבותיו אמרינן דאיידי דחביבא לי' יקנה אותה, אך באחר לא קנסוהו דכיון דלא חביבא לי' לא קנה אותה. [↑](#footnote-ref-449)
450. ולפי פירושם נמצא דהא דמחייב ר' יהודה במקבל מן מציק הוא משום דמקבל כחוכר דמי, והראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז, שהרי אמרו בגמ' דלעולם יש קנין ומקבל לאו כחוכר דמי, והיאך נימא דלר' יהודה מקבל כחוכר דמי, ועמש"כ לישב בפי' הרא"ש מלוניל, - ולד' הריטב"א ניחא, דמה שאמרו דמקבל לאו כחוכר דמי, היינו דכיון דיש קנין לנכרי בא"י ומדאורייתא אף החוכר פטור, ע"כ הוא דמקבל לאו כחוכר דמי, אך במקבל שדה מן המציק דחוכר חייב מדאורייתא, הוי מקבל כחוכר וחייב לעשר מדרבנן. [↑](#footnote-ref-450)
451. אך בד' הרמב"ן לא נתפרש להדיא דפליגי רבנן עלי' דר' יהודה, רק למש"כ לפרש בפי' בתרא דגם הא דמחייבי רבנן בחוכר מן הנכרי הוא במציק, אך למש"כ בפי' קמא דהא דמחייבי רבנן בחוכר מן הנכרי לא איירי במציק, לא נתפרש בדבריו דפליגי רבנן עלי' דר' יהודה וס"ל דאף במקבל מן המציק א"צ לעשר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-451)
452. ואמנם הנה לדעתם הרי איכא דין בפנ"ע במקבל ממציק נכרי דמעשר ונותן לו, והיינו אף כשאי"ז שדה אבותיו ממש, והרמב"ם לא הביא לדין זה, וכנראה הוא משום דס"ל דאף דקי"ל כדינא דר' יהודה במשנתינו דהמקבל שדה אבותיו מן הנכרי מעשר ונותן לו, מ"מ לא קי"ל כדינא דר' יהודה דברייתא דהמקבל ממציק נכרי מעשר ונותן לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-452)
453. והטור סתם בזה ולא הביא לדינא דמקבל מן המציק דמעשר ונותן לו, ולכאו' הוא משום דס"ל דפליגי רבנן עלי' דר' יהודה וקי"ל כוותייהו. [↑](#footnote-ref-453)
454. אך הב"י שם צידד לפרש דד' הטור לא קיימי על חלקו של נכרי, דבזה אף למ"ד דאין קנין אינו חייב לעשר, אלא איירי בחלקו של ישראל, ומ"מ למ"ד דיש קנין א"צ לעשר כיון דאין הקרקע של ישראל, - וכבר תמה ע"ז הדרישה שם סקט"ו שהרי הטור לעיל מינה כתב דהלוקח מן הנכרי חייב לעשר מדרבנן אף למ"ד דיש קנין לנכרי, ובע"כ דמש"כ הטור דהמקבל שדה מן הנכרי פטור מלעשר למ"ד דיש קנין לנכרי היינו בחלקו של הנכרי, דבחלקו של הישראל לא גרע מלוקח פירות מן הנכרי דחייב לעשר, ואדרבה יש לחייבו יותר שהרי יש לו חלק בגוף התבואה, וכתב דשמא י"ל דדוקא בלוקח גזרו שיעשר דהוא מילתא דשכיח אך במקבל דלא שכיח כולי האי לא גזרו, - אך אכתי צ"ע, דאם המקבל אינו חייב לעשר אף את חלקו, מ"ט כתב הטור שם דהחוכר ממנו בדבר ידוע צריך לעשר, הרי לגבי חלקו של הישראל ליכא נפ"מ בין חוכר למקבל, ורחוק לומר דהוא משום דחוכר שכיח טפי ממקבל, וע"כ בחוכר איכא לגזירת חכמים שגזרו בלוקח מן הנכרי ובמקבל ליכא לגזירת חכמים. [↑](#footnote-ref-454)
455. ויש להוסיף, שהרי דעת הרמב"ם דאף החוכר שדה מן הנכרי א"צ לעשר את חלקו של הנכרי מדינא אלא משום קנס, אף דאין קנין לנכרי, וכמש"נ לעיל אות ו', וא"כ אין מקום לגזור במקבל אטו חוכר. [↑](#footnote-ref-455)
456. והיינו דאי נימא כדעת התוס' ודעימייהו דהא דמקבל כחוכר דמי אי"ז מדינא, הרי דבמקבל דיש לנכרי חלק בפירות חשיב חלקו של הנכרי כפירות שגדלו ברשותו, ואין ללמוד מזה דמהני הא דיש קנין לפטור גם בפירות של ישראל שגדלו בקרקע של נכרי, - ואמנם באמת גם לדעת התוס' יש ללמוד לזה ממה שאמרו דהא דמקבל כחוכר דמי הוא משום דאין קנין, ופירשו התוס' דהיינו דלמ"ד דיש קנין דאף חוכר אינו חייב אלא מדרבנן לא עשו מקבל כחוכר, והרי דלמ"ד דיש קנין אף חוכר אינו חייב מדאורייתא, אף דכל הפירות גדלו ברשותו, ובע"כ דהא דיש קנין לא תלי בהפירות אלא תלי בהקרקע, אך בד' הגר"ח לא משמע שכונתו לזה. [↑](#footnote-ref-456)
457. יש להעיר בזה, דאמנם בחוכר שדה מן הנכרי הוי כשוכר דכל הקרקע, אך במקבל שדה מן הנכרי הרי אינו אלא כשותף, וכמש"נ לעיל מ"א אות א', וא"כ מ"ט נימא דלא נשאר ביד הנכרי כלום, ושמא דבריו קיימי למ"ד דמקבל כחוכר דמי, וס"ל דהיינו דכל הפירות גדלו ברשות המקבל, וכמש"נ לעיל שם אות ג' בדעת מה מקמאי. [↑](#footnote-ref-457)
458. הרשב"א שם תמה ע"ז דאף אם ה"ז עומד ליתלש, הו"ל כמוכר את השדה שמכר את התבואה שהגיעה ליקצר, וכ"ש אם איירי בנותן מתנה די"ל דקנה אף את התבואה התלושה דומיא דבור ומימיו, - והריטב"א שם כתב בשם הרא"ה דשאני במוכר את השדה דכיון דמכר את השדה עצמה קנה את התבואה מדין אגב, אך בכה"ג שלא מכר אלא את הפשתן ובאנו לדון שיחול קנין חזקה על הפשתן עצמו, היינו רק כשאינו עומד ליתלש דחשיב כקרקע, - ועיקר הך מילתא דכל שהפשתן עומד ליתלש אינו נקנה בקניני קרקע, כ"כ בתשו' הרי"ף סימן קפ"ז, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכשקנה את הפשתן ע"ד לתלוש אותו אינו כמחובר ואינו נקנה בקניני קרקע, וכ"כ הר"י מיגש בב"ב שם. [↑](#footnote-ref-458)
459. ואך דבדבריו לא נתפרש דהוא קונה את הפשתן בקנין אגב, וי"ל כד' התוס' דהוא קונה את הפשתן בקנין חצר, וכ"נ בפי' ר"ח שם. [↑](#footnote-ref-459)
460. הר"י מיגש שם כתב דהא דקנה הוא משום דהו"ל כמו ששכרו ליפות קרקע שכיון שיפה לו הקרקע קנה הפשתן בתורת שכירות, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם דנעשה כאילו הקנה לו בדרך שכירות שהרי שכרו לעבוד במקום הזה בדבר מסוים, ומשעה שעבד כמו שפסק עמו זכה בשכרו וקנה אותו הדבר המסוים, והרמב"ן שם פירש בד' הר"י מיגש דהיינו דקונה את הקרקע בשכירות היפוי וקונה את הפשתן באגב, - אמנם הנה בל' הר"י מיגש שלפנינו ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע להדיא דקונה את הפשתן עצמו בתורת שכירות, ואך דצ"ב דלמש"כ הר"י מיגש דדין הפשתן כמטלטלין היאך הוא נקנה בשכירות היפוי, הרי לא עדיף השכירות מכסף ומטלטלין אין נקנין בכסף, ועמש"כ בזה האבהא"ז בפ"ג ממכירה הי"ח, ובס' עמק השער על ספר המקח בשער הי"ג שער י"א. [↑](#footnote-ref-460)
461. ואמנם בההיא דהתם הא דחשבינן לה כחזקה הוא משום דהקרקע מתייפה בלקיטת הפשתן וע"כ הו"ל מעשה חזקה בקרקע, אך הכא איירי בכל פירות ולא מצינו דקצירתם הויא מעשה יפוי בקרקע, וצ"ל דהכא הוא קונה את הפירות ע"י עבודות אחרות שעושה בקרקע דהוו מעשה חזקה. [↑](#footnote-ref-461)
462. ועיי"ש שהק' עוד דאם אינו קונה את פירות המעשר, א"כ יש ביד הבעלים לחזור מן המעשרות קודם שקצר, ומ"ט באמת לא אמרו דכשגדלו ברשותו גדלו, וכתב דאפשר דאיירי ר"א אף בקיבל קמה לבצור, וע"כ קאמר דהא דקנה את המעשר הוא ע"י התלישה, וכתב לפרש עוד דתלוש מן הקרקע היינו רפק בה פורתא, ואה"נ דהמכוון הוא דכשמחזיק בה לאריסותו קנה אחד מי' שבה למעשר חוץ מחלק אריסותו, אך אי"ז במשמעות ד' הרא"ש דמדמי לה דיפה לי קרקע כ"ש וקנה כל מה שעלי'.

     ובעיקר משה"ק החזו"א דיש ביד הבעלים לחזור מן המעשרות קודם שקצר, לכאו' י"ל דאין בידו לחזור בו, דזהו תנאי שכירותו של המקבל שיתן לו פירות אלו בשכרו, אלא דאף דהבעלים מחויב לו פירות אלו בשכרו אינו זוכה בהן אלא בקנין זה דתלוש מן הקרקע הזה וכו'. [↑](#footnote-ref-462)
463. ושו"ר בס' שהם וישפה בפ"ו ממעשר הי"ז שכתב קצת בע"א, דקו' הירושלמי דאף דכל חוכר ומקבל קנה בהתחיל במלאכה והוא קנין גוף לפירותיו, מ"מ לענין המעשר א"א לומר דהוי בכלל הקבלנות דא"כ הוי מוכר מעשרותיו לכהן, ובע"כ דהוי דבר מבחוץ שנתן הישראל לכהן המעשרות קודם שבאו לעולם, וע"ז הק' במה קנו דהא הוי דשלב"ל, וע"ז משני נעשה כאומר תלוש מן הקרקע וכו' והיינו גוף לפירותיו, עיי"ש, - אך דבריו צ"ב, דאם קנין קבלנות הוא גוף לפירותיו, לכאו' גם אם המעשר הוי בכלל החכירות ל"ה כמוכר מעשרותיו לכהן, כיון דמעיקרא זכה בפירות המעשר, והוי המעשר משלו, ואי נימא דאפ"ה הוי כמוכר מעשרותיו לכהן כיון שמקנה לו את פירות המעשר בעד חכירותו, ולא התירו בב"ב ס"ג א' אלא במשייר את פירות המעשר לעצמו, א"כ מה מהני הא דהוי זה דבר מבחוץ, הרי גם נתינה זו היא מכח הקבלנות. [↑](#footnote-ref-463)
464. אך למש"כ החזו"נ והחזו"א דטעמא דרבנן הוא משום דלא ירדו ע"ד כן, צ"ל דאף דהיכא דהמקבל הוא כהן ולוי אמרינן דלא ירד ע"ד כן, מ"מ היכא דהבעלים הוא כהן ולוי אמרינן דשייר לעצמו את המעשר. [↑](#footnote-ref-464)
465. התוס' שם כתבו דאף לר"מ דאדם מקנה דשלב"ל הרי מודה היכא דלא עבידי דאתו דלא קנה, והכא חשיב כלא עבידי דאתו. [↑](#footnote-ref-465)
466. לכאו' היינו משום דענין שיור אינו שלא הקנה לו חלק זה כלל, שהרי כיון שהקנה לו את השדה, ממילא הוו הפירות שלו, אלא הוא חלות בפנ"ע דשיור, דה"ז מעכב את כח הקנין לגבי הפירות, וע"כ יש בזה להגריעותא דדשלב"ל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-466)
467. נראה בדעתו דלא הק' מדינא דכהן המסייע בבית הגרנות, אלא משום דבעינן חלף עבודתכם, ודינא דכהן המסייע בבית הגרנות לדעתו בע"כ דאינו משום חלף עבודתכם, שהרי כתב שם דהא דלא אמרינן דע"מ תנאה הוא היינו משום דא"כ הו"ל חלף שכרכם, וכ"כ הרא"ש שם סימן ז', ולפ"ז בע"כ דמה שאמרו בחולין קל"ד א' לחד תנא דע"מ שהמתנות שלי הוי תנאה, הוא משום דבמתנו"כ ליכא לדינא דחלף עבודתכם, ואכמ"ל, וי"ל דהיינו דלי"ב משום מסייע בבית הגרנות כיון כיון דאין הבעלים מביא לו מדעתו אלא הוא מחויב לזה מכח התנאי ובלא קיום התנאי לא יהא לו כלל את המתנות, אלא יש בזה משום הא דבעינן חלף עבודתכם ולא חלף שכרכם, וזה הוי איסור מסוים במעשר ראשון שהוא חלף עבודתם אך במתנו"כ ליכא להך איסורא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-467)
468. והריטב"א שם הוסיף דהרשות ביד הלוקח להפקיעו אם לא ירצה לזרוע שדהו או למרח תבואתו ע"י נכרי או להכניסו בשבלין, דכל זכייתו של הבן לוי במעשר הוא רק אם יתקן בהן הישראל פירותיו, אך אם לא יתקן או לא יצטרך לתקן אין כאן שום זכי' לבן לוי. [↑](#footnote-ref-468)
469. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא שאמרו שם דרק אם אמר לי ולבני יתן לבניו, אך כל שלא אמר כן אינו נותן לבניו, משום דטוה"נ אינו ממון להורישו לבניו, וצ"ב דא"כ מה מהני הא דאמר לי ולבני, הרי אף דשייר להדיא לטוה"נ זו אף לגבי הבנים, היאך יזכו בה הבנים, - אך ש"ר שם כתבו כמה דרכים בטעם הא דאם לא אמר כן אינו נותן לבניו, עמש"כ הרשב"ם שם בד"ה יתן לבניו אחריו והרמב"ן ורבינו יונה והרשב"א והריטב"א שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-469)
470. אך יש מקום לדון דכל הא דבכהן ולוי המפריש לעצמו ליכא דין נתינה כלל, הוא רק כשמפריש על שלו, אך כשמפריש על של חבירו, י"ל דכיון דהפירות שהפריש עליהן היו חייבין בתרו"מ ובנתינתם, אף אם הפריש הכהן והלוי עליהן משלו יש בזה דין נתינה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-470)
471. החזו"א בסימן י"ד סק"ח כתב דמודה ר' ישמעאל בירושלמי שקיבל שדה מקרתני דחולקין במע"ש, דדמי להא דתנן לעיל מ"ג בכהן ולוי שקיבלו שדה מישראל דחולקין אף בתרומה, אף לדעת ר"א שם דאף המעשרות שלהן שע"מ כן באו, הרי דאי ס"ל כר' ישמעאל הדין נותן ה"נ בירושלמי שקיבל שדה מקרתני דהמע"ש שלו. [↑](#footnote-ref-471)
472. ונמצא נפ"מ רבתא לדינא לפ"ז, והוא במה שאמרו בב"ב שם דאם לא אמר לי ולבני אינו נותן לבניו, דלמש"כ הרמ"ה דכ"ז הוא משום דלא שייר את הפירות עצמן אלא את הטוה"נ וטוה"נ אינו ממון להורישו לפניו, ולמש"נ נמצא דכ"ז הוא כששייר לעצמו מעשר ראשון דבכה"ג בע"כ דלא שייר את הפירות עצמן, אך כששייר לעצמו מע"ש, הרי דאף אם לא אמר לי ולבני יתן לבניו, שהרי כשמשייר מע"ש הוא משייר לעצמו את הפירות עצמן, ושפיר הוא מורישו לבניו, אך לפ"מ שפירשו ש"ר שם בטעם הא דאינו נותן לבניו, הרי דאף כששיייר לעצמו מע"ש אינו נותן לבניו. [↑](#footnote-ref-472)
473. אך אכתי יש להעיר, דבד' הגר"א משמע קצת דהוא כר"א דלעיל מ"ג ודלא כרבנן דהתם, ולכאו' הרי התם לא מצינו שנחלקו רבנן עלי' דר"א בהך מילתא דל"מ מה שיכול השני להעלותו ולאכלו בירושלים, אלא הא דפליגי עלי' הוא משום דלא ס"ל כלל להא דע"ד כן באו, וע"כ ס"ל דאף חולקין בתרומה. [↑](#footnote-ref-473)
474. אך החס"ד שם כתב דאתיא אף כראב"ע דמעשר ראשון אף לכהן, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-474)
475. השעה"מ שם הביא מפירש"י בקידושין נ"ח ב' ד"ה ה"ג דלא והריטב"א שם נ"ח א' דמבו' בדבריהם דפליגי ע"ז וס"ל דכהן נותן מעשר ללוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-475)
476. ועיי"ש שכתב עוד בהא דתניא בתוספתא שם דכהן שקיבל שדה מלוי מעשר ראשון ללוי, דאע"ג דגם הכהן כשמפריש מעש"ר מעכבו לעצמו, מ"מ כיון דעיקרו ללוי דעתו של לוי שיהא המעשר שלו, אף דלוי שקיבל שדה מלוי חולקין כדתנן ברישא. [↑](#footnote-ref-476)
477. החזו"א בסימן י"ד סוסקי"ב נסתפק בגונא דהתנה הכהן שמשייר מקום המעשר ושיפריש הישראל משל כהן על שלו ואח"כ יזכה בהן, אם ה"ז מותר, או דאסרו חכמים אף בכה"ג משום דלא מינכר מילתא. [↑](#footnote-ref-477)
478. ובדעת הרמב"ם דבישראל המקבל שדה מכהן מהני תנאו, כתב החזו"א שם יש חילוק בין מכר לקבלה, דבישראל שקיבל מכהן אמרינן סתמא שיורי שייר מקום המעשר וכשנותן ד' ה' שנים לישראל הוי כמפריש הישראל משל כהן על שלו וחוזר וזוכה מיד כהן, אבל כשמוכר הכהן לישראל דסתמא לא שייר מידי א"א לו להקנות לישראל המתנות. [↑](#footnote-ref-478)
479. החזו"א שם כתב דמה שהתנה עמו ע"מ שיהיו המעשרות שלו, בע"כ דהוא בדרך תנאי, ע"מ ר"ל תנאי ולא שיור, דאם הי' משייר לעצמו מקום התרומה א"כ הי' התרומה משל ישראל וחייב ליתן לכהן, אלא איירי כשמתנה עמו תנאי שע"מ כן הוא מוכר שיתן לו ה' שנים תרומותיו, ואם אינו נותן לו בטל מקחו, או שחייב לו הן או דמיהן בתורת תשלומין של השדה. [↑](#footnote-ref-479)
480. בהגה"ה במלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף שתמה דכיון דכשקיבל קרקע הוו המעשרות לבעלים כ"ש דכשלא קיבל אלא אילננות שיהיו המעשרות לבעלים, וכתב דמיירי הכא כשיש למקבל חלק בגוף האילן, וע"כ ס"ל לרבנן דיש לו חלק בתרומה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-480)
481. ועיי"ש שנחלק ע"ד הרמ"ז והבית דוד שכתבו דגם לדעת הר"ש והרע"ב הוא דוקא בזיתים לשמן ומשום חשיבות השמן. [↑](#footnote-ref-481)
482. ועיי"ש שכתב לדעת הר"ש דהא דתנן דמקבל זיתים לשמן, הוא משום דדרך הוא דמקבלין הזיתים לעשות מהן שמן, דאילו למוסרן לאכילה בלבד אין דרך לקבלן לפי שבעל הזיתים בעצמו יכול למוסקן שאין בהן טורח ומלאכה. [↑](#footnote-ref-482)
483. הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ו ממעשר הי"ח עמד בזה דלמש"כ הרמב"ם דהא דחולקין בשמן הוא משום דחשוב הוא, א"כ מ"ט פליג רבנן אף בשם פרה, וכתב דצ"ל דולדות פרה חשובין כמו שמן, - ועיי"ש שהק' לפ"ז דא"כ מאי קאמר ר' יהודה לחכמים אי אתם מודים בפירות שדה שהם שלו, הרי גם ר' יהודה מודה דלא מדמינן תלוש למחובר רק בדבר חשוב דדעתי' עלי', וא"כ מאי מייתי ראי' ממעשר, ועיי"ש מש"כ בזה, והדברים צ"ב, דמש"כ הרמב"ם דטעמא דשמן הוא משום דחשוב הוא, הוא לדעת רבנן דחולקין בשמן, אך לר' יהודה דס"ל דהמעשרות לבעלים ליכא נפ"מ בין דבר חשוב לדבר שאינו חשוב, ושפיר מדמי לה ר' יהודה לפירות שדה שהם שלו. [↑](#footnote-ref-483)
484. בתוספתא שם תניא דאם לקח משמירחו הוו המעשרות של הלוקח, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממעשר הט"ז, והראב"ד שם הט"ו פירש דהיינו דדוקא כשמכר הלוי לישראל עד שלא מירח הוי המעשר של הלוי, משום שלא הי' לו בו עדיין זכות כדי שימכור זכותו לישראל, אך אם מכר אחר מירוח כבר הי' לו בו זכות וכל זכות שיש לו באותה תבואה מכר לישראל לפיכך נותנו לכל כהן שירצה, והאו"ש שם עמד בזה במש"כ הרמב"ם דנותנו הלוקח לכל כהן או לוי שירצה, דלכאו' כיון שלקחו אחר מירוח וכבר זכה הכהן והלוי המוכר בתרו"מ, וכמו שמצינו בדין ישראל שירש טבלים ממורחים מאבי אמו כהן דמעשרן והן שלו, א"כ מ"ט לא אמרינן דהישראל הלוקח מהן א"צ ליתן התרו"מ לכהן וללוי, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל שם הט"ז. [↑](#footnote-ref-484)
485. אמנם הנה בד' הריבמ"צ והרא"ש בשביעית שם מבו' דלא פליגי ב"ש וב"ה בהך מילתא אם יש להתיר ע"י תלי' בעלמא, אלא פליגי אם יש לתלות שלקח לשחיטה, דלב"ה יש לתלות בכך דפרה עומדת אף לשחיטה, ולב"ש אין לתלות בכך משום דאין דרך בנ"א לשחוט פרות העומדות לחרישה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-485)
486. הר"ש בשביעית פ"ה מ"ט פירש בהא דתנן התם דמשאלת אשה לחברתה החשודה על השביעית נפה וכברה ורחיים ותנור, ואמרו שם דהוא מפני דרכי שלום, דל"ד להא דמותר למכור פרה חורשת בשביעית דהוא אף בלא דרכי שלום לפי שיש טעם לתלות בהיתר, דהיינו משום דאף דגם בהשאלת נפה וכו' איכא למיתלי בהיתר נפה לספור בה מעות כברה לכבור בה חול רחים לטחון בה סמנים תנור לטמון בו אונין של פשתן, מ"מ לאו תלי' גמורה היא, וע"כ לא התירו אלא מפני דרכי שלום, אך הרמב"ן בגיטין ס"א א' ובע"ז ט"ו ב' כתב דהיינו משום דלא התירו היכא דאיכא למיתלי אלא במכירה שהוא לצורך עצמו, אך בשאלה שאינו נהנה בכך כלום ל"ה להכניס עצמו לבית הספק, וע"כ לא התירו בזה אלא מפני דרכי שלום, ומבו' דהא דשרי למכור פרה חורשת בשביעית, הוא משום דהוי זה תלי' מעליא דלוקח לשחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-486)
487. והיינו דבמה שהתירו מכירת בהמה גסה לנכרי היכא דאיכא למיתלי, י"ל דהוא משום דעיקר איסור מכירת בהמה גסה הוא מדרבנן גזירה משום שאלה ושכירות ונסיוני, וכל דאיכא למיתלי לא אסרו חכמים, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א בע"ז שם דכל הא דשרי היכא דאיכא למיתלי, הוא משום דאיסור מכירת בהמה גסה הוא גזירה דרבנן, ועד"ז הוא גם במה שהתירו הכא מכח הא דאיכא למיתלי, אף אם הגורם טומאה לטבל עובר בעצמו באיסורא דמשמרת תרומותי, והיינו משום די"ל דמדאורייתא ליכא משום משמרת תרומותי בכה"ג דאפשר שלא יטמא, ואין האיסור בזה אלא מדרבנן ובכה"ג התירו חכמים היכא דאיכא למיתלי, אך במכירת פרה חורשת בשביעית דה"ז איסור דאורייתא משום לפני עור, צ"ע דהיאך התירו מכח הא דאיכא למיתלי. [↑](#footnote-ref-487)
488. המנחת שלמה בח"א סימן ל"ה אות ב' כתב דהיינו רק כשאינו נותן לו חפצא של איסור, כמו בפרה החורשת בשביעית, אך היכא דנותן לו חפצא של איסור כמו נבילה או יין לנזיר, לא שרינן מכח הא דשמא לא יאכל וישתה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-488)
489. ובזה מתפרש מש"כ הר"ש בשביעית פ"ה מ"ט דהיכא דלאו תלי' גמורה הוא התירוהו מפני דרכי שלום, והיינו משום דמדאורייתא ליכא איסור לפנ"ע אלא במכשול ודאי, וכל דאיכא תלי' כ"ד, אף אם אי"ז תלי' גמורה, לי"ב איסור לפנ"ע דאורייתא, אלא דה"ז אסור מדרבנן, והתירוהו מפני דרכי שלום. [↑](#footnote-ref-489)
490. אך החזו"א בשביעית סימן י"ב סק"ט כתב דאסור ליתן ספק מכשול לפני עור, ומה שהתירו למכור היכא דאיכא למיתלי, הוא משום דאם באנו להחמיר בספיקות נמי נעשה מכשול שנמנע חסד ודרכי חיים ושלום מעצמנו ומהם והן רק ע"ה וחייבין אנחנו להחיותם ולהיטיב עמם, וכ"ש שלא להרבות שנאה ותחרות בינינו וביניהם, ועוברין על לא תשנא ועוד כמה לאוין שאין איסורן קל מאיסור זה שאנו באין להציל אותם ממנו, והלכך שקלו חז"ל בפלס עד כמה שיש להתנהג לקונסם ולמשוך ידינו מהם ושלא נגרום מכשולים יותר גדולים להם ולנו, והכריעו לאסור למכרם בזמן שהוא ודאי לעבירה ולהתיר בספק וזו דרך הממוצעת והישרה, עכ"ד, - וצ"ע, דלפ"ז הרי כל מה שהתירו היכא דאיכא למיתלי הוא באיסורא דלפנ"ע, ובע"ז שם מדמינן לה דה"נ יש להתיר באיסור מכירת בהמה גסה לנכרי דהוא מגזירה משום שאלה ושכירות ונסיוני. [↑](#footnote-ref-490)
491. הגר"א בסו"ד הביא גם להא דתנן בשביעית ספ"ה דמשתטיל מים לא תגע בה שאין מחזיקין ידי עוברי עבירה, ולכאו' מכוון דבריו להביא משם דלכו"ע אסור לגרום טומאה לטבל, וע"כ הוא דמשתטיל מים לא תגע בה משום דה"ז טבול לחלה, וכמו שאמרו כן בגיטין ס"א א'. [↑](#footnote-ref-491)
492. ולכאו' הכי מסתברא, דהרי הכא טעמא דב"ה הוא דהקילו להתיר מכח הא דיש לתלות שלא יכשירם, אך מודו ב"ה דאף דמדינא שרי מ"מ ראוי לחוש שמא יכשירם ויבא לידי איסור, וע"כ מותר לעשות בכה"ג כדברי ב"ש, משום דאף ב"ה מודו דראוי לעשות כן, אך אי"ז מתישב לדעת הרמב"ם דטעמא דב"ה הוא משום דמותר לגרום טומאה לחולין שבא"י. [↑](#footnote-ref-492)
493. צ"ב דהיאך הוא מפריש מעשר על הענבים קודם דריכה, הרי אין תורמין על ענבים הנדרכים קודם דריכה, כדתנן בפ"ק דתרומות, והמשנ"ר כתב דצ"ל דאיירי כשהי' דעתו על הענבים לאכילה ועישר עליהן ואח"כ נמלך לדורכן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-493)
494. והיינו דהא דתנן דאחד אינו מעשר, לאו היינו דידוע שאינו מעשר, אלא היינו דהוא ע"ה שאינו נאמן על המעשרות, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ם בהל' מעשר שם, וע"כ חלקו של חבירו אינו ודאי טבל אלא הוא דמאי. [↑](#footnote-ref-494)
495. וכ"כ התוי"ט דכיון שכבר חלקו, ודאי דכשחזרו ונתערבו לכו"ע ליכא למימר שהוברר שמה שיחזור זה ויקח ויחזור זה ויקח שכל אחד ואחד יחזור לו לחלקו אותו החלק בעצמו שנתן ועירב עם של חבירו, שדבר זה אין הדעת נותנת. [↑](#footnote-ref-495)
496. אמנם הנה החזו"א בשביעית סימן ד' סק"י פירש בד' הראב"ד דהא דמדינא א"צ לעשר על החלק שנטל חבירו אי"ז מדין ברירה, דודאי דל"ש כלל דין ברירה כשהיו לכל אחד חלק בפנ"ע ונתערבו, אלא הוא משום דהע"ה נוטל חלק בע"כ של החבר, ולא חשיב כמוכר לע"ה, ועיי"ש שעמד לפ"ז דמ"ט הוצרך הראב"ד בזה לקנס, הרי כל שעירב עם של ע"ה בכונה הרי בשעת עירוב הוי כמוכר לו, וכתב דלא איירי בעירב בכונה, וצ"ע, - וצ"ע היאך הוא מתישב בד' הראב"ד שלפנינו דמפורש בדבריו דהא דמדינא א"צ לעשר על החלק שנטל חבירו הוא מדין ברירה, ומדמי לה לדינא דלקמן מ"ח. [↑](#footnote-ref-496)
497. לכאו' המכוון בזה הוא דאף דשל חבירו הוא טבל ודאי, מ"מ אינו מעשר עליו רק לפי הצד דחלקו ביד חבירו, אך להצד דאין חלקו ביד חבירו אינו מעשר כלל על של חבירו, וע"כ אי"ז אלא ספק אם חייל מעשר זה, וע"כ דינא הוא דמעשר והוא שלו. [↑](#footnote-ref-497)
498. אך בד' הר"ש משמע קצת דתלינן בודאי דהחצי שבידו חציו הוא משלו וחציו הוא משל חבירו, וכ"ה מבו' להדיא בד' תוס' הגרע"א שפירש כן לדבריו, והא דאינו מעשר על החצי השני שבידו משל חבירו אלא דמאי, הוא משום דשמא חבירו הע"ה עישר ע"ז, והוי ככל פירות של ע"ה דהם דמאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-498)
499. ושמא יש לפרש לד' הרא"ש דהיינו דלדעת ר' יונה מספקא לן אם אין ברירה או יש ברירה, ולהצד דאין ברירה אמרינן דיש בילה ובמה שנוטל כל אחד יש חצי משלו וחצי משל חבירו, ולהצד דיש ברירה הוי כל מה שנוטל לחלקו משלו, וכל מה שנוטל חבירו לחלקו הוא משל חבירו, וע"כ הוא מעשר על מחצה מן היין מעשר ודאי, ומלבד זה הוא מעשר דמאי על חצי מן היין שבידו, דשמא אין ברירה והוא משל חבירו, אך זה סתום בד' הרא"ש, וגם אי"ז מתישב בד' הר"ש דגריס בד' הירושלמי ר' יוחנן וכתב דר' יוחנן לטעמי' דס"ל בגיטין כ"ה א' דאין ברירה. [↑](#footnote-ref-499)
500. שוב העירו די"ל דאף דאם הי' לכל אחד חלק ידוע בפנ"ע ונתערבו אמרינן דיש בילה ובכ"ש הוי חצי משלו וחצי משל חבירו, מ"מ הכא דלא נתבררו החלקים יש לחוש דשמא כל החלק שהגיע לבסוף ליד חבירו הוא חלקו, דבכל כ"ש וכ"ש מן הענבים הי' לו חלק ולחבירו חלק, וע"כ שפיר יתכן דהחלק מכל כ"ש שהגיע לשל חבירו הוא מחלקו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-500)
501. הרא"ש הוסיף דבדמאי הקילו בכה"ג, וי"ל דהוצרך לזה, דאין לפרש דטעם הא דשרי הוא משום דיש ברירה, דאם יש ברירה, הי' לנו להתיר גם בב' שבצרו לגת, ובע"כ דאין ברירה, ואפ"ה הקילו בדמאי משום דיתכן דכל החלק שנטל לעצמו הוא שלו, אך הנה גם בד' הירושלמי פירש הרא"ש דהא דבחטים וחטים שרי כשחלקו בקמותי' הוא משום דבדמאי הקילו, וכנראה הוא משום דלא ניח"ל להעמיד למשנתינו כמ"ד דיש ברירה, - ומש"כ הרא"ש דבדמאי הקילו, אף דהוי טבל ודאי, לכאו' הוא כמש"כ הרא"ש לעיל מ"ז דקרי לי' דמאי לפי שהוא ספק שמא חלקו בידו ואין כאן מוכר. [↑](#footnote-ref-501)
502. וזה כמש"נ לעיל מ"ז אות ו' די"ל דלמ"ד דאין ברירה יתכן דכל החלק שנטל לעצמו הוא משלו ויתכן דכולו הוא משל חבירו וכדעת התוס' בגיטין מ"ז ב', והא דהתם דנים דהחצי שבידו חציו הוא משלו וחציו הוא משל חבירו, הוא משום דאף דכיון דאין ברירה אין ידוע מה הי' מעיקרא החלק שלו ומה הי' החלק של חבירו, מ"מ לא גרע מהיכא שהי' לכל אחד ענבים בפנ"ע ודרכום יחד לתוך גת אחת דכיון דיש בילה אמרינן דבכל כ"ש וכ"ש הוי חצי משלו וחצי משל חבירו, - וע"כ כ"ז הוא התם שדרכום לתוך גת אחת, אך הכא דלא נתערב חלקם י"ל דכל החלק שנטל לעצמו הוא משלו. [↑](#footnote-ref-502)
503. המהר"י קורקוס שם כתב דאין טעם זה מספיק, דכמו שלא קנסו על שנשתתף עמו בכרם למה יקנסו על המשתתף בגת, ואם הוא בשעת הדחק למה יקנסו, ואם אפי' בשעת הדחק ראוי לקנוס, מה מהני הא דהי' לו שותפות עמו בכרם. [↑](#footnote-ref-503)
504. והיינו דלדעת הרמב"ם דינא דב' שבצרו כרמיהן אינה משום דאסור למכור טבל לע"ה, שהרי איירי כשכבר הפריש מעשרות על חלקו, ועיקר דינא דהתם הוא דצריך לחזור ולהפריש דמאי על מחצה ממה שנוטל לעצמו משום שיש בו מחצה משל חבירו דהוי דמאי, אך הכא האיסור הוא משום דאסור למכור טבל לע"ה, ובזה הוא דתנן דיכול לומר טול אתה חטים וכו' ולא חשיב כמוכר טבל לע"ה. [↑](#footnote-ref-504)
505. ולכאו' זהו מש"כ המהר"י קורקוס בפ"ט ממעשר הי"ג בדעת הרמב"ם דטעם ההיתר הכא הוא משום דלא מיקרי מוכר טבל דלא אסרו אלא במוכר ממש אבל בכה"ג לא גזרו, ומשמע להדיא דאי"ז משום דיש ברירה, אלא משום דאינו מוכר ממש, והיינו משום דבע"כ הוא צריך ליתן לו את חלקו, וע"כ לא גזרו בכה"ג. [↑](#footnote-ref-505)
506. וכ"כ בפירש"י בבכורות נ"ו ב' ד"ה גדיים כנגד תיישים בהא דמפלגינן התם בין היכא דחלקו גדיים כנגד תיישים ותיישים כנגד גדיים להיכא דחלקו גדיים כנגד גדיים ותיישים כנגד תיישים, ז"ל, גדיים כנגד תיישים ותיישים כנגד גדיים לפי שוייהן דהתם ליכא למימר זה חלקו המגיע ממיתת אביהם, דוודאי בשעת מיתה זכה זה בחצי הגדיים ובחצי התיישים וזה בחצי הגדיים והתיישים, הלכך השתא קנין הוא שזה קונה מזה וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-506)
507. אך יש לפרש בד' הרשב"א והתורי"ד דאי"ז כמש"כ בפירש"י דהוא משום דבשעת מיתה נפל לכל אחד חלק בכל מין ומין, אלא הוא כמש"כ המאירי דבב' מינים דצריכין שומא אין ברירה. [↑](#footnote-ref-507)
508. התוס' הרא"ש והריטב"א בקידושין י"ז ב' נקטו בפשיטות דלמ"ד דיש ברירה היינו אף בב' מינים, ויתבאר בעזה"י לקמן מ"י, ולפי דבריהם בע"כ דהא דמפלגינן הכא בין מין אחד לב' מינים אי"ז משום דבמין אחד יש ברירה ובב' מינים אין ברירה, אלא כמש"כ המאירי דהוא משום דבמין אחד דא"צ שומא בחלוקתן לא חשיב כמו"מ, או כמש"כ החזו"א בדעת רש"י דהוא משום דבמין אחד דיש זכות לחבירו ליטול וכופיהו לחלוק אין עליו חיוב לתקן את של חבירו, ועמש"נ עוד בזה לקמן מ"י אות ?. [↑](#footnote-ref-508)
509. המלבושי יו"ט בדיני ברירה סימן ו' תמה ע"ד הרשב"א, שהרי בתחילת דבריו כתב דהא דאין יכול לומר טול אתה חטים ואני שעורים הוא משום דבב' מינים אין ברירה, וא"כ היאך מצינו למימר דרב אשי דתמורה ס"ל דאף בב' מינים יש ברירה, - וי"ל בזה, דאף דנקט הרשב"א דהא דיכול לומר טול אתה חטים שבמקום פלוני וכו' הוא משום ברירה, מ"מ י"ל דהא דאין יכול לומר טול אתה חטים ואני שעורים אי"ז משום דבב' מינים אין ברירה, אלא הוא משום דבב' מינים דאין זכות לחבירו לכופו לחלוק, הרי דאף דיש ברירה מ"מ יש בזה משום לפני עור, דלא עדיף ממושיט כוס יין לנזיר דעובר בלפני עור, אף דהוא מושיט לו את שלו. [↑](#footnote-ref-509)
510. הטו"א שם עמד ע"ד רש"י דאם איירי מתניתין לענין טומאה וטהרה מ"ט תני לה הכא, הו"ל למיתניי' במס' טהרות, וכתב די"ל דאגב רישא דמיריי בכה"ג לענין דמאי בב' שקיבלו שדה באריסות, תני נמי להא, דמה"ט תנן הכא גם להא דגר ונכרי שירשו את אביהן נכרי. [↑](#footnote-ref-510)
511. אך לדעת ש"ר מוכח מהכא דהא דאין ברירה בב' מינים הוא אף בדרבנן, וכן הוכיח המקו"ח בסימן תמ"ח סק"ג, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד. [↑](#footnote-ref-511)
512. צ"ע דהרי תנן לעיל מ"ח בב' שקיבלו שדה באריסות וכו' דלא יאמר טול אתה חטים ואני שעורים, והרי דאף דלענין דמאי אין ברירה בב' מינים, ואין לומר דגם מתניתין דהתם הוא משום טומאה וטהרה, דא"כ מ"ט תני להני מתניתין הכא, (ובע"כ דמתניתין דהתם הוא לענין דמאי, ואגב זה תני הכא גם לענין טומאה וטהרה, וכמש"כ הטו"א שם), - וצ"ל דהתם איירי בפירות שהם ודאי טבל, וכשנותנו לו הוא מכשילו באיסור דאורייתא דטבל, וע"כ אסור לומר טול אתה חטים ואני שעורים דבדאורייתא אין ברירה בב' מינים, אך הכא דאיירי כשירשו את אביהם ע"ה דהוי דמאי, אין לאסור לומר לו טול אתה חטים ואני שעורים משום דמכשילו באכילת דמאי, דכיון דאיסור דמאי הוא מדרבנן הרי בדרבנן יש ברירה אף בב' מינים. [↑](#footnote-ref-512)
513. לכאו' לפי דבריו צ"ל דאיירי בכה"ג דהחטים שנותן לו שהוכשרו עדיין לא נטמאו, וכל שנותנם לע"ה והע"ה מטמא אותם, הו"ל איסורא דאורייתא, - אך צ"ע דא"כ מ"ט תני לה בשירשו את אביהם ע"ה, הרי אף אם הוי אביהם חבר הוא כן, ובע"כ דאיירי כשהפירות שהוכשרו נטמאו ע"י הע"ה. [↑](#footnote-ref-513)
514. בהגה' ברוך טעם שם כתב דטפי הו"ל לאקשויי מהא דתנן לעיל מ"ח אבל לא יאמר כו' טול אתה יין ואני שמן, אף דשניהם טמאין הן, ונראה מדבריו שפירש דגם מתניתין דהתם היא משום טומאה וטהרה, וזה צ"ב, דלכאו' בע"כ דמתניתין דהתם היא משום דמאי, דאל"כ מ"ט תני להני מתניתין בפירקין, וכמש"נ כן לעיל סק"ב בהערה, וע"כ לא הק' הטו"א ממתניתין דהתם. [↑](#footnote-ref-514)
515. וכבר עמד בזה הברוך טעם גופי' בהגהתו שם בדין לח ויבש, דבכה"ג דאף אם תהא החלוקה ביניהם כל מין בפנ"ע יבא הע"ה למכשול עוון טומאה בשלו ליכא לפנ"ע כשמחליף החבר בשלו, ועיי"ש דמדמי לה למה שאמרו בע"ז ו' א' דהיכא דאיכא בהמה לדידי' או בחד עברא דנהרא ליכא משום לפנ"ע, וכתב לדון לישב לד' רש"י דהך דינא הוא רק בב"נ ולא בישראל, עיי"ש, וצ"ב דלכאו' אף להס"ד בע"ז שם דאיכא איסור לפנ"ע גם היכא דאית לי' בהמה לדידי', היינו משום דהוא מוסיף לו מכשול, אך כל שהוא מחליף עם הנכרי בהמה ואינו מוסיף לו מכשול, ודאי דלי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-515)
516. ושמא י"ל כיון דאין בה אלא חשש טומאה, והרי חזינן דבשעת הגתות והבדין נאמנין אף על הטומאה, ובחגיגה כ"ה ב' מבו' דהיינו אף דומיא דהכא שמת האב ולא העיד שלא נטמאת, אסור למסרה לע"ה. [↑](#footnote-ref-516)
517. הדרך אמונה בפי"א ממעשר סקל"ז כתב די"מ דלח ויבש לאו משום איסור מכירת דמאי הוא דאי"ז נחשב ב' מינים, אלא משום שאסור למסור טהרות לע"ה, וכשנוטל היבש ונותן לו הלח הוי כמוסר לו טהרות שהע"ה ישתמש בו בחזקת טהרות שאינו חושש לטומאת ע"ה ונמצא מביאו לידי תקלה, וצע"ג, דאם לח ויבש לא חשיבי כב' מינים ומה"ט לי"ב לאיסור מסירת דמאי לע"ה, אף אין לאסור בזה משום מסירת טהרות לע"ה, ובע"כ דגם לדעת הריבמ"צ ודעימי' דהאיסור בזה הוא משום מסירת טהרות לע"ה, הוא משום דחשבינן לה כב' מינים. [↑](#footnote-ref-517)
518. צ"ב היאך הוא מתישב בהא דתניא בתוספתא ומייתינן לה בחגיגה שם דאותו חבר שורף את הלח ומניח את היבש, והרי דלח היינו פירות שהוכשרו ויבש היינו פירות שלא הוכשרו, וביותר צ"ע במש"כ בהגה' ברוך טעם בחגיגה שם בדעת רש"י דמיירי שהיבש ג"כ הוכשר, (אלא דכיון דאינם שוין שזה לח וזה יבש הוו כב' מינים), דא"כ מ"ט הוא מניח את היבש, הרי הוי בחזקת טומאה. [↑](#footnote-ref-518)
519. החזו"א בשביעית סימן ד' סקט"ז כתב דבע"כ דאיירי הכא בכה"ג דהוו ב' מינים, ועיי"ש שעמד ע"ד הרע"ב והתוי"ט דמשמעות דבריהם דאיירי במין אחד ואף בכה"ג אסור להשאיר את המוכשר ביד ע"ה, וכתב דאפשר דגם לדבריהם איירי בב' מינים, אלא דהוסיף הרע"ב לפרש דהיבש לא הוכשר, דמה"ט הוא דניח"ל להחבר ביבש. [↑](#footnote-ref-519)
520. ועיי"ש שהוכיח כן דאיירי הכא בתרומה, מהא דתניא בתוספתא ומייתינן לה בחגיגה שם דאותו חבר שורף את הלח ומניח את היבש, והרי דאיירי בתרומה, דאל"כ מ"ט בעי שריפה, וכן האריך בזה הלחם שמים במשנתינו, - אך המאירי שם כתב לפרש לפ"ד הרמב"ם דהא דשורף את הלח קאי על התרומ"ע שמפריש מן הדמאי, ומבו' בדבריו דלפירש"י איירי או כשחלקו תרומה, או כשהחבר אוכל חולין בטהרה, וצ"ב דאף שהוא אוכל חולין בטהרה הרי חזי לי' בימי טומאתו, ומ"ט הוא שורפו. [↑](#footnote-ref-520)
521. אך בפירש"י בחגיגה מבו' דלא כן, שהרי פירש דהא דתנן ברישא דיכול לומר לו טול אתה חטים שבמקום פלוני ואני חטים שבמקום פלוני, היינו דטול אתה חטים שהוכשרו ואני אטול חטים שלא הוכשרו, והרי דחשבינן להו כמין אחד. [↑](#footnote-ref-521)
522. המלבושי יו"ט בדיני ברירה סימן א' כתב דפליגי אמוראי בהך מילתא אם רע ויפה חשיבי כב' מינים לענין ברירה, וכתב דבזה תלי דין פירות שהוכשרו דהם בחזקת טומאה ופירות שלא הוכשרו אם חשיבי כב' מינים, ועיי"ש במש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-522)
523. החזו"א בשביעית סימן ד' סקט"ז תמה על דבריו דלא נאסר ליקח לח מע"ה אלא לנהוג בו טהרה, אלא מותר ליקח ממנו לח לאוכלו בימי טומאתו, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ה' סק"ח. [↑](#footnote-ref-523)
524. וזה כמו שאמרו ביבמות צ"ח א' דהא דאין אב לנכרי הוא משום דרחמנא אפקרי' לזרעי' דכתיב בשר חמורים בשרם וזרמת סוסים זרמתם, ובפירש"י כתב דמה"ט הוא דאינו מתייחס אחר אביו אפי' היכא דליכא למימר כקטן שנולד דמי כגון הורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה דיש לו שאר מן האם כשאר ישראל גמור ואין לו שאר מן האב, ועמש"כ בזה הרמב"ן שם בתו"ד, ומש"כ בזה בשיעורי הגר"ש בקידושין שם אות רנ"ו ורנ"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-524)
525. בהגה' לאבנ"מ סימן צ"ב סק"א כתב להוכיח מהכא דאף דאין זכי' באיסוה"נ, מ"מ יש בהן ירושה, וכתב דהיינו משום דממילא הוא נכנס במקום מורישו בלי שום קנין וא"צ דעת כלל אלא נכנס תחת הבעלים, דאם אין ירושה באיסוה"נ הי' בדין דאף אם גר יורש את אביו מה"ת יהא מותר ליקח תמורת הע"ז, כיון דלא ירש כלל את הע"ז ואי"ז חליפי ע"ז, וכן הוכיח הגר"ז בקו"א בסימן תל"ה סק"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-525)
526. וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ש והרא"ש במשנתינו דיש לדון לאסור לומר טול אתה ע"ז וכו' מתרי טעמי, חדא, משום דחליפי ע"ז קא שקיל, וע"ז הוא שאמרו בקידושין דהא דשרי הוא משום דירושת הגר דרבנן, ועוד יש לאסור בזה משום דרוצה בקיומו, וע"ז אמרו בע"ז דהא דשרי הוא משום דאקילו בי' רבנן. [↑](#footnote-ref-526)
527. וכ"כ התוס' בע"ז ס"ד ב' ד"ה תניא נמי הכי, דמה שאמרו בקידושין שם תניא נמי הכי בד"א שירשו אבל נשתתפו אסור, דהוצרך להביא להך ברייתא כ"ה דלא תדחה ראייתו דהא דשרי הוא משום ברירה, וע"ז מייתי מהא דתניא דבנשתתפו אסור, ואם טעם ההיתר הוא משום ברירה אפי' בנשתתפו הי' מותר, ועמש"נ בזה להלן אות ט"ו. [↑](#footnote-ref-527)
528. וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בע"ז ס"ד א' דהא דיש לאסור בזה אלמלי הא דהקילו חכמים בירושת הגר, הוא משום דרוצה בקיומו, וכ"כ הרמב"ם בפי"ג ממאכ"א הכ"ב, ועמש"נ בזה להלן אות ט'. [↑](#footnote-ref-528)
529. בתשו' הגר"ש איגר שבתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן רכ"א כתב לישב, דמה שאמרו בקידושין דהא דשרי הוא משום דירושת הגר דרבנן, היינו דכיון דירושת הגר דרבנן יש ברירה בדרבנן. [↑](#footnote-ref-529)
530. והך מילתא דסוגיית הגמ' בע"ז ס"ל דהא דיכול לומר טול אתה ע"ז ואני מעות, אי"ז משום דירושת הגר מדרבנן, אלא הוא משום דיש ברירה, מצינו כן בד' הריטב"א בע"ז שם, ועיי"ש שנסתפק אם היינו כמ"ד דבדאורייתא יש ברירה, או דבכה"ג כו"ע מודו דיש ברירה משום דאנן סהדי דמתחילת ירושה האי ניח"ל בע"ז והאי ניח"ל במעות וכמבורר מתחילתו דמי. [↑](#footnote-ref-530)
531. ועיי"ש שכתב דמסוגיית הגמ' בע"ז ס"ד א' מוכח דלא כן, שהרי בגמ' שם ס"ד דהא דיכול לומר לו טול וכו' הוא מדינא ומשום דיש ברירה, וכמש"כ כן הריטב"א שם, וכן נתבאר לעיל אות ט' בדעת רש"י, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דמשבאו לרשותו אסור היינו אחר שחלקו ומשום דבכה"ג ליכא למימר ברירה. [↑](#footnote-ref-531)
532. ועיי"ש שכתבו דד' הירושלמי הם דלא כסוגיית הגמ' בע"ז ס"ד א', דלפ"מ שאמרו התם דיש לאסור בטול אתה ע"ז ואני מעות משום דרוצה בקיומו, וכל הא דכשירשו את אביהם שרי הוא משום דהקילו חכמים בירושת הגר שמא יחזור לסורו, הרי ממילא דבישראל ונכרי שקנו ביתו של נכרי וכו' דליכא לה"ט יש לאסור משום דרוצה בקיומו, אלא ד' הירושלמי קיימי את"ל דרוצה בקיומו שרי, ואפ"ה אסור לומר טול אתה יין וע"ז ואני מעות משום דחליפי ע"ז קא שקיל, והא דשרי עד שלא באו לרשותו הוא משום דירושת הגר דרבנן. [↑](#footnote-ref-532)
533. המלבושי יו"ט שם פירש בזה קצת בע"א, דעד שלא באו לרשותו אין זכייתו בזה אלא מדרבנן, אך כל שבאו לרשותו זכה בהן מדאורייתא, וע"כ בכה"ג אינו יכול לומר טול וכו' דחליפי ע"ז קא שקיל. [↑](#footnote-ref-533)
534. ונפ"מ בזה לדינא הוא בדין גר חבר וגר ע"ה שירשו פירות דמאי שהיו ביד אביהם נכרי, דלפ"ד הר"ש והרא"ש הרי בכה"ג יכול החבר לומר קודם שבאו הפירות לרשותו טול אתה חטים ואני שעורים, אך לד' התו"י והתוס' הרא"ש אינו יכול לומר כן. [↑](#footnote-ref-534)
535. ואמנם הנה בהא דתנן בפירקין דאינו יכול לומר לו טול אתה חטים ואני שעורים, י"ל דאי"ז משום דבב' מינים אין ברירה, אלא הוא משום דבב' מינים דאין זכות לחבירו לכופו לחלוק, הרי דאף דיש ברירה מ"מ יש בזה משום לפני עור, דלא עדיף ממושיט כוס יין לנזיר דעובר בלפני עור, אף דהוא מושיט לו את שלו, אך אכתי קשיא מההיא דבכורות דבחלקו גדיים כנגד תיישים ליכא למימר ברירה, וקשיא טובא מהתם על מש"כ הרשב"א בקידושין י"ז ב' להוכיח דאף בב' מינים יש ברירה, ותיקשי דא"כ מ"ט בחלקו גדיים כנגד תיישים לא אמרינן ברירה. [↑](#footnote-ref-535)
536. אך ד' התוס' בקידושין לא נתישבו בזה, שהרי דבריהם קיימי להס"ד דירושת הגר דאורייתא, ואפ"ה נקטו דיש לדון בזה משום ברירה, והאמרי ברוך שם כתב דלפי דבריו נתישב קו' התוס' בקידושין. [↑](#footnote-ref-536)
537. ועיי"ש בסימן ח' שכתב לפ"ז במש"כ הרמב"ם בפי"ג ממאכ"א הכ"ב דהא דבגר ונכרי שהיו שותפין אין הגר יכול לומר לנכרי טול אתה ע"ז ואני מעות, הוא משום דרוצה בקיומן, ומבו' דמדינא הוה שרי, והיינו משום דיש ברירה, דכ"ז הוא בגונא שנשתתפו אחר שנתגייר, דבכה"ג יש ברירה אף דהוו ב' מינים משום דבשעת השותפות הוה ניח"ל להגר ליטול את המעות, אך כל שנשתתפו קודם שנתגייר, אסור מדינא לומר טול אתה ע"ז ואני מעות משום חליפי ע"ז, דהרי בשעת השותפות הוה ניח"ל להנכרי שאח"כ נתגייר בתרוייהו, וממילא דהוי ככל ב' מינים דאין ברירה. [↑](#footnote-ref-537)
538. הזכרון שמואל בסימן נ"ב סק"ד הוסיף לפרש בזה דהוא משום דבכל ב' מינים דינו לחלוק בכל אחד וכשחולקין מין כנגד מין אי"ז חלוקה אלא חליפין, אבל בגר ונכרי שירשו ע"ז ומעות דע"ז אינה ראוי' לגר ומעיקרא הי' עומד לחלוק באופן זה, י"ל דכל שחולקין באופן שכל אחד לוקח הראוי לו וכמו שעומד מתחילה לזה יש לזה דין חלוקה, ואף דאינו יכול לכופו לזה דהרי מ"מ יש לנכרי זכות גם במעות, מ"מ כל שנתרצו לחלוק באופן זה דכל אחד יקח את הראוי לו יש ע"ז דין חלוקה ויש בזה לדין ברירה, ועד"ז כתב בשיעורי הגר"ש בקידושין שם אות רס"ט. [↑](#footnote-ref-538)
539. ועיי"ש שכתב לישב עוד דס"ל להגמ' דמשום האיסור לחוד שיהי' יכול ליקח מעות נגד יי"נ, ל"ה ראוי לחכמים לעשות תקנה מחשש שמא יחזור לסורו, כיון דאי"ז בכל פעם רק אם יזדמן ע"ז ומעות, וגם בכה"ג יקבל חלקו במעות וליכא חשש כולי האי לעשות תקנה בתחילה, אלא דכיון דירושת הגר לאו דאורייתא והוצרכו לתקן בתחילה עיקר הירושה משום חשש דיחזור לסורו, בזה תיקנו בחדא מחתא דכל הירושה דהגר יהי' דינו כאלו הי' נכרי הן לגוף הזכיה הן לסדר חילוקו שלא יהיה בו איסור הנוגע לישראל משום רוצה בקיומו. [↑](#footnote-ref-539)
540. הרדב"ז שם כתב דהיינו משום דאף פירות שגדלו בסוריא חייבין מדרבנן, וע"כ אין מקום לפטור בפירות א"י שיצאו לסוריא, ועיי"ש שעמד בזה דא"כ הי' בדין דכיון דחייבו חכמים בתרו"מ בשנער ומצרים ועמון ומואב, יהיו פירות שיצאו לשם חייבין, והאחרונים נחלקו בהך מילתא אם פירות שיצאו לשנער וכו' חייבין מדבריהם, ואכמ"ל, וכתב דשאני סוריא דהי' ראוי שתהי' מכלל א"י, וע"כ יש בה צד קדושה ומשא"כ בשנער ומצרים דאין בהן צד קדושה ולא חייבום אלא כדי שיסמכו עליהן העניים. [↑](#footnote-ref-540)
541. המהר"י קורקוס בפי"ב ממעשר הי"א כתב דאף אם הי' שותק הי' פטור דאזלינן בתר רובא שהם נכרים, וכ"כ הרא"ש דנאמן במיגו דאי בעי הוה שתיק, וכ"נ ממה שאמרו דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, והרי דכל האיסור הוא על פיו, ואם הי' שותק ל"ה מחייבינן. [↑](#footnote-ref-541)
542. ולפ"ד הראב"ד נמצא דאתיא משנתינו כמ"ד דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, דלמ"ד דשמי' כיבוש אין קנין לנכרי בסוריא להפקיע מן המעשר, וזה דלא כמש"כ הריבמ"צ במשנתינו דהא דאם ידוע שיש לו שדה בסוריא חייב לעשר הוא משום דכיבוש יחיד שמי' כיבוש, וכ"כ הר"ש והרא"ש דיש לפרש למשנתינו כמ"ד דשמי' כיבוש. [↑](#footnote-ref-542)
543. המהר"י קורקוס בפי"ב ממעשר הי"א פירש לד' הרמב"ם הכא דהא דא"צ לעשר הוא משום דלא גזרו על הדמאי בסוריא, ולפ"ז כל שיודע שאינם מעושרין חייב לעשר, ובסו"ד צידד דמכוון ד' הרמב"ם דא"צ לעשר משום דתלינן שהם של נכרים או של חו"ל. [↑](#footnote-ref-543)
544. צ"ע דבגיטין מ"ז א' תניא דישראל שלקח שדה מנכרי, עד שלא הביאה שליש וחזר ומכרה לו משהביאה שליש, חייבת במעשר שכבר נתחייבה, ומוקמינן לה בסוריא, ומשמע דדוקא בלוקח שדה מנכרי הוא דאינו חייב אלא כשלקח עד שלא הביאה שליש וכו', אך בלוקח שדה מישראל חייב בכל גוונא. [↑](#footnote-ref-544)
545. אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במעשרות משמע להדיא כמש"כ המעדני ארץ בדעתו, שהרי לא הזכיר כלל דאיירי בלוקח שדה מן הנכרי, וכן משמע גם ממש"כ שם לדמות הא דפטור כשקנה אחר שהגיע לעונת המעשרות להא דפטור בלוקח פירות תלושין. [↑](#footnote-ref-545)
546. וזהו שכתב הריבמ"צ דהא דחייב הוא משום דכיבוש יחיד שמי' כיבוש, דס"ל דכל הא דגזרו בסוריא על הדמאי הוא רק למ"ד דכיבוש יחיד שמי' כיבוש וחייבת מדאורייתא, - אך הר"ש והרא"ש כתבו דאף למ"ד דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש גזרו בסוריא על הדמאי, ולא פטרו מן הדמאי אלא מכזיב ולהלן. [↑](#footnote-ref-546)
547. העירו דמד' הרשב"א מבו' דס"ל כדעת הסוברים דבאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש וכו' למ"ד דאין ברירה לא חייל המעשר כלל, דלדעת הסוברים דהוא ספק על מה חל המעשר, לכאו' ה"נ הוא בנידו"ד שעישר החבר על חלקו, דכיון דספק הוא מהו חלקו הו"ל ספק אם חייל המעשר על אגודה זו או על אגודה זו, וממילא דאין לאסור על החבר ליתן לע"ה אגודה אחת, דממ"נ, אם מעיקרא היתה אגודה זו עומדת לחלקו של ע"ה, מותר החבר ליתנה לו ול"ה כמוכר דמאי לע"ה, ואם מעיקרא היתה אגודה זו עומדת לחלקו של חבר, הרי חייל עלי' המעשר, ונמצא דהוא מוכר לע"ה דבר מתוקן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-547)
548. אך אכתי תיקשי לדעת רב יוסף בעירובין שם דס"ל דמאן דאית לי' ברירה לא שנא בדאורייתא לא שנא בדרבנן אית לי' ומאן דלי"ל ברירה לא שנא בדאורייתא ולא שנא בדרבנן לי"ל, דא"כ מ"ט דהך תנא דצריך החבר לעשר על האגודה שלוקח לעצמו וא"צ לעשר על האגודה שנותן לע"ה. [↑](#footnote-ref-548)
549. הגאו"י שם תמה ע"ז דאף דמעשר דגן דאורייתא, וגם מעשר ירק עיקרו דאורייתא, הרי הכא הו"ל דרבנן משום דהוא דמאי ורוב ע"ה מעשרין, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-549)
550. לכאו' י"ל עוד בזה, שהרי לעיל מ"ח תנן דיכול לומר לו טול אתה חטים שבמקום פלוני ואני חטים שבמקום פלוני, והרי דיש ברירה, ועמש"נ לעיל שם אות ג' כמה דרכים בטעם הא דבב' שבצרו את כרמיהן צריך לעשר גם את חלקו של חבירו, ולדרכים אלו נמצא דאדרבה תנא דמתניתין ס"ל דאין ברירה, והא דבב' שבצרו את כרמיהן צריך לעשר את חלקו של חבירו הוא מטעמא אחרינא, עיי"ש, - אך הנה הר"ש לעיל מ"ז כתב דטעמא דר' יוחנן התם הוא לטעמי' דס"ל בפ' כל הגט דאין ברירה, ולדידי' תיקשי ממשנתינו, וגם מש"כ התוי"ט דדוקא התם אין ברירה, אינו מתישב בד' הר"ש שכתב דהוא לטעמי' דס"ל בעלמא דאין ברירה, וי"ל בפשיטות דאה"נ דהירושלמי התם לטעמי' הכא דמפרש למשנתינו בע"א, וכמש"כ הר"ש והרא"ש, אך לדעת הבבלי דטעמא דמשנתינו הוא משום דיש ברירה, בע"כ לפרש למתניתין דהתם כמש"כ הר"ש והרא"ש שם בתחילת דבריהם. [↑](#footnote-ref-550)
551. ובשו"ע חו"מ סימן רצ"ב ס"ז כתב בדין מפקיד מעות מותרין אצל שולחני או חנוני דאם כבר נשתמש בהן חייב גם באונסין אף אחר שהחזירם למקומם, והגר"א שם סקכ"א כתב דהוא משום דבנשתמש בהן מודו כו"ע דשואל הוי, והביא למה שאמרו בירושלמי הכא דהנותן מעות לחברו והחליפן ואבדו חייב באחריותן, וצ"ב דהכא הרי טעם הא דחייב באחריותן הוא משום דהוי כשולח יד בפיקדון, וכמש"כ ההגמי"י שציין הגר"א שם לדבריו, ומה ענין זה להא דמפקיד מעות מותרין ונשתמש בהן ברשות דחייב באונסין. [↑](#footnote-ref-551)
552. המשכנות יעקב בחו"מ סימן נ"ג הביא מד' הרא"ש הכא, דאף אם לא נתכוין לגזילה אלא החליפן בשגגה, אפ"ה הוא חייב באחריותן, וע"כ אינו קונה לבעל המעות. [↑](#footnote-ref-552)
553. הפאה"ש בסימן ט"ו סקי"ט כתב דמה"ט פירש הרמב"ם בפיהמ"ש לד' הירושלמי בע"א, משום דלפי' הר"ש והרא"ש מבו' דלדעת ר' יהודה זוכה השליח אף אם הודיע למשלח שהוא שליח של פלוני, ובב"ק שם מבו' דלדעת ר' יהודה אף אם לא הודיע למוכר שהוא שליח של פלוני זכה המשלח. [↑](#footnote-ref-553)
554. ואמנם הנה לפי' הר"ש והרא"ש הרי אמרו בירושלמי דכל הא דלר' יוסי זוכה בעל המעות הוא כשהודיע הלוקח למוכר שהוא שלוחו של פלוני, דבכה"ג דעתו של המוכר לזכות לו, אך בלא"ה אין זוכה בעל המעות, ולפ"ז י"ל דהבבלי דס"ל דבכל ענין זוכה בעל המעות, הוא משום דהלוקח שהוא שלוחו זוכה לו. [↑](#footnote-ref-554)
555. עוד העירו בזה במה שנסתפקו התוס' בב"ק שם ד"ה מי הודיעו אם בכה"ג דאמרינן דמי הודיעו לבעל חטים שיקנה חטים לבעל מעות קונה הלוקח את החטים, או דאף הלוקח אינו קונה משום דלא נתכוין לקנות לעצמו, ועמש"כ בזה המחנ"א בהל' שלוחין סימן ט"ז, ובד' הירושלמי הכא מבו' דלדעת ר' יהודה דאין המוכר מתכוין לזכות לבעל המעות זכה החבר באגודה זו וע"כ הוא צריך לעשר. [↑](#footnote-ref-555)
556. החזו"א בסימן י' סקי"ח כתב דלדעת הרמב"ם לא מצינו במשנתינו דמותר ליקח מע"ה דמאי בשביל ע"ה אף במעות של ע"ה ואף באומר בהדיא שזוכה בשביל משלחו, שהרי איירי הכא במוכר חבר ושליח חבר ושניהם מוזהרין שלא יבא על ידם דמאי לע"ה, וענין משנתינו הוא לברר הדין בין המוכר והשליח על מי מהן מוטל לעשר קודם שיבא לידי ע"ה, וכלל הדברים בזה הוא דאם הפירות באין מיד המוכר ליד הע"ה ואינם עוברין דרך השליח על המוכר לעשר, ואם עוברין באמצעות קנין השליח על השליח לעשר. [↑](#footnote-ref-556)
557. ועיי"ש בסקי"ח שכתב לפרש לפ"ז דזהו מה שאמרו בעירובין דתליא אם יש ברירה, והיינו דלמ"ד דאין ברירה אין המוכר צריך לעשר, דסומך שהשליח החבר יעשר את הכל כיון דאין ברירה והוי כמוסר לע"ה משלו, וכל הא דתלינן שעישר המוכר, הוא משום דיש ברירה ומה שמוסר השליח לע"ה הוי כאילו נקנה מתחילה בשבילו, וע"כ יש על המוכר החבר לעשר, וכיון שלא ייחד את הפירות שמכר לע"ה, בע"כ שעישר את כל הפירות. [↑](#footnote-ref-557)
558. וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דרק כשפירש השליח למוכר ואמר לו אלו הדמים שלי ואלו של חברי ונתן לו באלו לבד ובאלו לבד, הוא דצריך הלוקח לעשר, משום דאמרינן דאפשר דזה שנתן לו הוא טבל לפי שהוא יודע שלא יאכל עד שיפריש מתנותיו, אף בגונא דלא נתן לו באלו לבד ובאלו לבד, א"צ הלוקח לעשר, משום דודאי דלא נתן לו המוכר טבל. [↑](#footnote-ref-558)
559. ואף לדעת הבבלי בעירובין דגם ברישא איירי כשלקח ב' אגודות ואפ"ה א"צ לעשר את מה שנותן לע"ה משום דיש ברירה, כ"ז הוא כשלקח מתחילה ב' אגודות בעד שניהם, אך כשאמר זו שלי וזו של חבירי ונתערבו לא שייך דין ברירה, וכמש"כ התוס' בסוטה י"ח א' ד"ה חזר וחלקן ובתמורה ל' א' ד"ה ואידך לשתרו דכל שהי' מבורר תחילה כל אחד בפנ"ע ונתערבו יחד ליכא לדין ברירה, דאל"כ מ"ט בכל איסור המעורב בהיתר לא אמרינן דיטול כשיעור האיסור ויהא השאר מותר. [↑](#footnote-ref-559)
560. ועיי"ש שכתב דלכאו' סגי שיטול אחד מק' ועושה אותו מעשר ושאר מעשר בתחתון של אגודה שלו בכל מקום שהיא, ועושה את אותו אחד ממאה תרומ"ע, ועושה מע"ש בעליונה ומחלל על המעות ודי בכך. [↑](#footnote-ref-560)
561. אך עיי"ש שהק' ע"ז דליכא למיחש בזה למידי, שהרי אם אינו מתוקן נמצא דהוא של ע"ה. [↑](#footnote-ref-561)
562. ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב לפ"מ שפירש הרמב"ם למשנתינו דאיירי בלוקח מחבר, דהרי לדעתו כל שלוקח ממנו סתם תלינן דודאי עישר החבר, וא"צ לעשר. [↑](#footnote-ref-562)
563. אך צ"ע שהרי לפ"מ שפירשו הר"ש ודעימי' בד' הירושלמי לא איירי משנתינו כלל בכה"ג שלקח ב' אגודות סתם ובא לברר דזו שלו וזו של חבירו. [↑](#footnote-ref-563)
564. בהגה' הגר"א גריידיץ עמד בזה דהרי התם איירי כשאומר לו דמעושרין הן, והיינו כשאומר לו כן בשבת, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ומער"ש אינו יודע אם יאמר לו שהן מעושרין, וע"כ צריך להתנות, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-564)
565. ועיי"ש שנתבאר דמד' התוס' ודעימייהו שדנו להתיר להפריש בשבת במחשבה, מבו' דפליגי ע"ד הרמב"ם וס"ל דהא דאין מפרישין תרו"מ הוא רק משום דהוי כמתקן ולא אסרינן בזה משום דהוי כמקדיש, וכ"ה מבו' גם בד' הראשונים בביצה ט' א', דדעת כמה מקמאי שם דקי"ל דמותר להפריש חלת חו"ל ביו"ט, משום דחלת חו"ל אוכל והולך ואח"כ מפריש ול"ה מתקן, וכ"כ הראב"ד בפ"ג מיו"ט ה"ח, וגם לדעת ש"ר שם דאסור להפריש חלת חו"ל ביו"ט, פירשו התוס' והרשב"א והרא"ה והמאירי שם, דכיון דהיא אסורה לזרים, ע"כ חשיב כמתקן, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בתשו' הריב"ש סימן קנ"ו. [↑](#footnote-ref-565)
566. וכ"נ ממש"כ הר"ש דלמחר א"צ להפריש כי אם אחד ממאה לתרומ"ע וכל השאר יאכל וישתה, ומסתימת דבריו משמע דלאו היינו רק דא"צ להפריש בפועל אלא אחד ממאה לתרומ"ע, אלא היינו דא"צ כלל לחזור ולקרוא שם למעש"ר ולמע"ש בשבת אף במחשבה, וכ"נ להדיא ממש"כ התורי"ד בשבת קמ"ב א' בתו"ד, ז"ל, דבדמאי א"צ להפריש המעשרות כ"א לוגמא הראשונה שבוצע וכל שאר המעשרות מסומנים מאליהן אחריהן מותר לבוצעה ומניחה ואינה אוכלה והשאר ניתקן מאליהן, וכיון דמער"ש אמר כן נמצא שבשבת לא עשה כלום, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-566)
567. ואף אי נימא דהקילו הכא בדמאי שיועיל אף חילול מע"ש במחשבה, אכתי תיקשי שהרי לפ"מ דדחינן להא דר' יוחנן דאם מלחיש בשפתיו נמצא כמתקן בשבת, הרי דאף בהא דמהני תנאו בטבל ודאי בדבר שברשותו, א"צ להלחיש בשפתיו בשבת, ואם אין ההפרשה אלא בשבת, הי' צריך להלחיש בשפתיו בשבת משום דחילול מע"ש אינו מועיל במחשבה, וגם בשאר ההפרשות נחלקו רבוותא אם מהני במחשבה, די"א דרק תרומה ניטלת במחשבה, וי"א דרק תרומה ותרומ"ע ניטלין במחשבה, עמש"כ בזה הדרך אמונה בפ"ד מתרומות ס"ק ק"ס, ובע"כ מזה דחיילא ההפרשה ע"י אמירתו מער"ש. [↑](#footnote-ref-567)
568. ואמנם עמש"נ להלן מ"ב אות ד' דבגונא דהתם ודאי דל"מ ההפרשה אלא מדין ברירה, אך מ"מ גם התם י"ל דלא חיילא ההפרשה מער"ש, אלא חיילא ההפרשה בשבת כשכבר הוי היין ברשותו להפריש עליו, ורק בכה"ג הקילו חכמים דתועיל הפרשתו, וכמש"נ שם אות ה'. [↑](#footnote-ref-568)
569. שו"ר דלכאו' אי"ז מתישב למש"כ הר"ש לעיל פ"ד מ"ד ולקמן מ"ד דבההיא דתאנים של טבל אינו מפריש בשבת אלא מפריש לאחר השבת, ובכה"ג בע"כ דהא דמהני הוא מדין ברירה ואתיא כמ"ד דאף בדאורייתא יש ברירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-569)
570. ועיי"ש שכתב דאף דלישנא דמתניתין משמע דבשבת הוא אומר כן מדקתני מגזו לו את הכוס וכו' דלבתר דמזגו לו את הכוס בשבת הוא אומר כן, ליתא דכ"ה דברישא תני אומר מער"ש ולא בשבת ה"נ בסיפא מער"ש הוא, והאי דתני מזגו לא דוקא אלא כלומר כשימזגו לו את הכוס אומר מער"ש מה שאני עתיד לשייר מחר בשולי הכוס הרי הוא מעשר כו', ומשום דפריש ברישא אומר מער"ש מה שאני עתיד להפריש למחר לא איצטריך למיתניי' בסיפא בפירוש, ובודאי דהכי מיפרשא, ולעולם אסור לומר בשבת שום דיבור שעל ידו יתקן טבלו. [↑](#footnote-ref-570)
571. ועיי"ש שהוסיף דהיינו משום דלא אמר זאת מער"ש באופן כללי אלא כדי שלא יהא מפריש מעשרות לכתחילה בשבת וע"כ מקדים לומר מער"ש, ומשמע קצת מדבריו כמש"כ החזו"א דעיקר ההפרשה חיילא מכח מה שאומר בשבת מה שאני עתיד לשייר וכו', וכל מה שאומר כן בער"ש הוא כדי להתיר להפריש בשבת, דע"י שכבר התנה כן מער"ש לא חשיב כמפריש לכתחילה בשבת. [↑](#footnote-ref-571)
572. המלאכת שלמה כתב בשם הר"י אשכנזי דתמה ע"ז ממה שאמרו בירושלמי כיני מתניתא לענין מזיגת הכוס, והיינו דלא איירי כשכבר מזגו לו את הכוס, אלא איירי במתנה מער"ש לענין מזיגת הכוס. [↑](#footnote-ref-572)
573. ולכאו' גם אי נימא דמסקנת הירושלמי לעיל היא דצריך לחזור ולומר בשבת, כאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ט ממעשר ה"ט שפסק כן, אכתי קשיא, דאם להדיא נתפרש במשנתינו דצריך לחזור ולהפריש בשבת, מה דנו בזה בירושלמי לעיל, הרי משנה ערוכה היא, וכבר עמד ע"ז התוי"ט וכתב די"ל דהוא משום דאי ממשנתינו הו"א דבחול היא שנוי' אבל בשבת לא יאמר וכו' משום דהוי כמתקן בשבת וקמ"ל דאף בשבת צריך שירחוש בשפתיו. [↑](#footnote-ref-573)
574. לכאו' מכוון דבריו הוא דמתניתין לעיל דמע"ש בצפונו או בדרומו בע"כ דאיירי באוכלין, דבמשקין לא שייך סיום מקום, וכמש"כ הגר"א שם, ונתבאר להלן אות ג'. [↑](#footnote-ref-574)
575. אך המלאכת שלמה כתב דל"ד נקט בפיו דה"נ אם אמר בצפונו או בדרומו, אלא איידי דנקט שולי הכוס נקט פיו, והתוי"ט כתב דבכוס לא שייך כולי האי בצפונו או בדרומו והוי יותר קביעות מקום בפיו, - והחס"ד בפ"ח ה"ג עמד בזה מהא דתני בתוספתא שם דמגו לו את הכוס ואמר וכו' ומע"ש בצפון או בדרום והרי דגם במזגו את הכוס אומר דמע"ש בצפונו או בדרומו, וקשיא טובא מזה על מש"כ הגר"א דבכוס לא שייך קביעות מקום, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-575)
576. החס"ד שם כתב דאתיא התוספתא כמ"ד דאין ברירה, וכתב לפ"ז דכ"ז הוא בטבל טבול מה"ת, אך בטבל דרבנן דיש ברירה שפיר הוא רשאי לשתות, וצ"ע דאמנם אם קורא שם על מה שעתיד להשתייר בשולי' שפיר הוא רשאי לשתות ממנה למ"ד דיש ברירה, אך כיון דקרא שם על מה שעכשיו בשולי', ודאי דאסור לשתות ממנה אף למ"ד דיש ברירה, שהרי מה שהוא עכשיו בשולי' וקרא עליו שם מתערב בכל היין, ובזה ל"מ מידי הא דיש ברירה. [↑](#footnote-ref-576)
577. ונראה דיש להוכיח דדבריו מתפרשים כן, שהרי מה שאומר ושאר מעשר סמוך לו, ודאי דאין המכוון דעכשיו בער"ש הוא סמוך לו, שהרי מה שעכשיו הוא סמוך לו אפשר שלא יהי' בכלל היין שימזגו לו ואין בידו לקרוא עליו שם מעשר, וגם אין המכוון שיהא סמוך לו בשעה שישתייר התרומ"ע בשולי הכוס, שהרי בשעה שישתייר התרומ"ע בשולי הכוס כבר אין יין אחר סמוך לו, ובע"כ דהמכוון הוא למה שיהא סמוך לו בשעה שימזגו את הכוס קודם שתייתו, ועמש"נ בזה להלן אות ו', ואם הפרשתו חלה בער"ש, הרי אין במשמעות לשונו כלל דיחול המעשר על הסמוך לו בשעה שימזגו את הכוס, ובע"כ דדבריו מתפרשים דתחול ההפרשה בשעה שימזגו לו את הכוס, וע"כ שפיר מתפרשים דבריו דיחול המעשר על הסמוך לו בשעה זו. [↑](#footnote-ref-577)
578. לפ"ז ה"נ הי' בידו לומר דשאר המעשר הוא מה שעכשיו בשולי הכוס, שהרי התרומ"ע הוא מה שישתייר לבסוף בשולי הכוס שעכשיו הוא מעורב בכל הכוס, ושפיר יש בידו לומר דמה שעכשיו בשולי הכוס יהא מעשר, אלא דהוי מיחזי דעשה מעשר את מה שכבר עשה תרומ"ע, וע"כ אומר דיהא המעשר סמוך לו. [↑](#footnote-ref-578)
579. והך מילתא דאף דאסור לטלטלו מ"מ מותר להניחו מיד לפניו דלא מיקרי טלטול אלא כזורקו מידו, כ"נ גם בד' הרא"ה בביצה כ"ח ב', עיי"ש, - אך בד' הט"ז ביו"ד סימן רס"ו סק"א והגר"א שם סק"ג משמע דצריך לזורקו מידו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-579)
580. ועיי"ש שתמה ע"ד הרא"ש דלפ"ז הו"ל להירושלמי לשנות בקיצור דאינו מטלטלו רק מניחו על השולחן, והיינו דמ"ט הוצרכו להא דעם יציאתו מן הכוס הוא קדוש, הרי כל האיסור לטלטלו הוא שסיים לשתות את היין, וכיון שאינו מטלטלו אלא מניחו על השולחן לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-580)
581. ועיי"ש שכתב דלמש"כ הגר"א לעיל פ"ג מ"א בדעת הירושלמי דלא הותר לעניים עצמם לאכול דמאי, אלא שהתירו ליתן להן דמאי והם חייבין לעשר, ונתבאר לעיל שם אות ו', ניחא דע"כ להירושלמי לטעמי' הויא תרומ"ע של דמאי מוקצה, כיון דאינה ראוי' אף לעניים, אך למש"כ הר"ש לעיל שם גם בדעת הירושלמי דמותרין העניים עצמן לאכול דמאי, תיקשי. [↑](#footnote-ref-581)
582. ועייי"ש שכתב לפרש לפ"ז להא דמשני הירושלמי דעם יציאתו מן הכוס הוא קדוש, שתמה ע"ז הר"ש דודאי דחלה התרומה למפרע דאלכ ה"ה שותה טבלים, ולהנ"ל י"ל דמכוון הירושלמי הוא דבכה"ג לא חשיב כתרתי דסתרי, שהרי אם הי' ההפרשה שתחול אח"כ אחר יציאתו מן הכוס, שפיר הי' מועלת ההפרשה ואף הי' מותר אח"כ לטלטל משום דליכא כלל תרתי דסתרי, וע"כ אף אם עשה הפרשה שתחול למפרע ג"כ לא מיקרי כתרתי דסתרי, דלא חשיב כתרתי דסתרי רק אם א"א במציאות שלא יהיו תלויין זב"ז, אך כל דאפשר שלא יהיו תלויין זב"ז אף אם במקרה הם תלוין זב"ז לא מיקרי כתרתי דסתרי. [↑](#footnote-ref-582)
583. נתחדש בדבריו דטלטול כוס שיש בו יין אסור לא חשיב כטלטול גמור, אף דכ"ה עיקר דרך טלטול יין לטלטלו ע"י כלי, וכ"ה מבו' גם בדבריו בגליון שו"ע או"ח סימן ש"י בד"י דטלטול נר שיש בו שמן האסור לא חשיב כטלטול גמור, וכ"ה גם בדבריו בגליון סימן של"ה ס"ד דטלטול כלי שבתוכו דלף לא חשיב כטלטול גמור, ולכאו' יש להוכיח כן מהא דפריך בשבת מ"ו ב' דלר"ש מ"ט אין מטלטלין נר הדולק, אף דכ"ה דרך השלהבת לטלטלה ע"י נר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-583)
584. ומצאנו מקור נאמן ליסוד ד' הגרע"א בד' הרמב"ן והרשב"א בשבת קמ"ג א' שכתבו בדין מיטה שיש עליה מעות דכל שהוא צריך למקומה מותר לטלטלה בעוד המעות עליה, דמותר לטלטלה עד המקום שהוא צריך להניחה שם, וכ"כ הרמב"ן במלחמות שם דטבלא שיש עליה קליפין והוא צריך למקומה מטלטלה עם הקליפין שעליה עד מקום התנור ומנערה שם, והרי דבכה"ג דהותר לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו משום דהוא צריך למקומו, הוא מותר לטלטלו לכל מקום שירצה. [↑](#footnote-ref-584)
585. אך הגר"א בשנו"א הקצר במשנתינו כתב דהא דר"ג הי' מאכיל את פועליו דמאי, היינו דהי' מאכיל להן מזון שאינו מחויב ליתן להם והוי כמו עניים, וכנראה שפירש לד' הירושלמי לעיל שם בע"א. [↑](#footnote-ref-585)
586. הרמב"ם בפ"ט ממעשר הי"א כתב דמע"ש הוא העשר האחרונות, והשושנים לדוד כתב דל"ד עשר, שהרי א"צ להפריש מע"ש אלא ט', דעל י' דמעש"ר אינו מפריש מע"ש, ונשתיירו צ' דמפריש עליהן מע"ש ט'. [↑](#footnote-ref-586)
587. וכתב דהוא ע"ד הא דכתיב ואת לאה וילדי' אחרונים ואת רחל ואת יוסף אחרונים, ולא נמנע לקרוא אחרונים לאמצעיים אע"פ שיש עוד אחרים תחתיהן והיינו דכלפי הקודמים אליהם קרויים אחרונים, וכן כתיב ושמעו לקול האות האחרון וחוזר ונותן עוד אות שלישית, וכתב דמכאן תשובה לשואל בהא דכתיב גדול יהי' כבוד הבית אחרון שעל בית שני נאמר, ונמצא שאין עוד שלישי, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ ע"ז ההון עשיר ובחי' מהרי"ח ובתוס' אנשי שם. [↑](#footnote-ref-587)
588. החזו"א בסימן י"א סקכ"ב ד"ה ולפי' ר"מ כתב דלפי' הרמב"ם גרסינן בדר' יוסי יחשוך מפני וכו', ועמד ע"ד המפרשים שלא העירו בזה, וע"ד הכס"מ שהעתיק כגירסת המשנה והביא פי' הרמב"ם, אך הנה בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם גריס בדר' יוסי לא יחשוך, ועמש"כ בזה בס' ידי אליהו בפ"ט ממעשר הי"א. [↑](#footnote-ref-588)
589. המלאכת שלמה כתב בשם החרדים דמה שהוצרך הרמב"ם לפרש כן ולא פירשה כפשטה כפי' ש"ר, הוא משום דהי' רופא והוקשה לו ע"ד רשב"ג לפי' זה דלא יתכן לומר שאם ימנע אדם עצמו מלאכות גרוגרות אחרת אחר שאכל צ"ט יכחיש כחו, וע"כ דחק לפרש בע"א. [↑](#footnote-ref-589)
590. אך צ"ע דמ"ט לת"ק הוא עושה כן, ונמצא דהוא מתקן ט' גרוגרות של בעה"ב, הרי יש בידו ליטול מצ' הגרוגרות שלו ט' גרוגרות ולעשותן תרומ"ע ומעש"ר, ולא יצריך לחשוך משלו גרוגרת שלימה, ולפי' הריבמ"צ דאיירי כשהוא למוד לאכול ק' גרוגרות, ניחא. [↑](#footnote-ref-590)
591. אך דרך זו אינה מתישבת בד' רש"י שהוצרך לפרש דתנא דמתניתין ס"ל דכותים גרי אמת הן דאל"כ היו פירותיהן פטורין מן המעשר. [↑](#footnote-ref-591)
592. ועיי"ש שהק' דלפ"מ שהביא הר"ש לעיל פ"ה מ"ט מירושלמי דר"י ור"ש ס"ל דיש קנין לנכרי בא"י להפקיע מן המעשר, ותיקשי א"כ מ"ט אסרו ר"י ור"ש הכא, הרי לפ"מ דס"ל דכותים גרי אריות הן ודיש קנין הדין נותן דיהא היין פטור מן המעשר, וכתב דצ"ל דאיירי הכא בלוקח יין מכותי שחכר שדה מישראל, דבכה"ג ל"מ קנינו לפטור מן המעשר, או בגווני אחריני שכתבו התוס' בגיטין כ"ג ב' (ד"ה הנכרי והכותי). [↑](#footnote-ref-592)
593. וכ"כ הרמב"ן בחולין י"ד א' בסו"ד, אך בתילת דבריו דאה"נ דלר"י ור"ש דגרי אריות הן גזרו על יינם, אלא דלדבריו דר"מ קאמרי, או משום דנפ"מ בזה לע"ה, וכ"כ הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-593)
594. הריטב"א בסוכה כ"ג ב' הק' דאף דנימא דאינם זהירין למכור לאחרים טבל, מ"מ כיון שהם עצמן אינם חשודין על הטבל מצינו להשקותם מן היין ואם ישתו ממנו ודאי מתוקן הוא, וכתב בשם קצת רבותינו דאה"נ דסגי בבדיקה זו אלא שלא הי' לו פנאי לבדוק, ונחלק עז דאפי' בבדיקה לא סמכינן עלייהו דשמא אית להו דעשר תעשר ולא מוכר תבואת זרעך לא לוקח וסבורין שהלוקח והמוכר פטורין מן המעשר לגמרי. [↑](#footnote-ref-594)
595. התוס' ביומא נ"ה ב' כתבו דחלוקין הן עוד דבדמאי תני שאומר שאני עתיד להפריש למחר, אך הכא לא תני למחר משום דאיירי בער"ש ובודאי אין מפרישין אותו בשבת אף אם כבר קרא שם מער"ש, ומשא"כ בדמאי דאף דאין מפרישין אותו בשבת מ"מ כל שקרא שם מבעו"י מותר להפריש בשבת, - אך הר"ש לעיל פ"ד מ"ד כתב טעם אחר בהא דלא תני הכא למחר, - ועמש"נ בזה להלן מ"ה אות ב'. [↑](#footnote-ref-595)
596. נתחדש בזה, דאף דבשעת חלות התרומה ניכרין שירי', מ"מ כיון דבפועל א"א לו להסתפק ממנה כלל משום דאח"כ מתערב הכל, חשיב דאין שירי' ניכרין כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-596)
597. והריטב"א שם כתב די"מ דהכא הוא מסיים מקום, והא דשותה מן היין אף דתניא בתוספתא דקרא שם מפי' לא ישתה משולי' וכו', היינו משום דכל הא דלא ישתה משולי' הוא למאן דלי"ל ברירה, אך למאן דאית לי' ברירה כיון דשירי' ניכרין השתא וקרא שם יכול לשתות מהם לאלתר, דכשיפריש לבסוף אמרינן דהוברר הדבר, וע"כ אף אם סיים מקום מפי' ישתה משולי', - והריטב"א תמה ע"ז, דלפ"ז נמצא דאף דסיים מקום מסוים ואח"כ נתערב הכל מהני בזה ברירה, וא"כ למאן דאית לי' ברירה אין לך דבר שאוסר לחבירו בתערובת דשביק לבסוף כדי איסור ואמרינן הוברר הדבר שזהו, ובע"כ דדין ברירה הוא רק בדבר שלא הוברר מתחלתו אלא שהוברר מסופו ובזה הוא דאמרינן דהוי כאילו הוברר מתחילתו. [↑](#footnote-ref-597)
598. המפרש במעילה כ"ב א' כתב קצת בע"א, דהא דתני עשרה מעשר ראשון ותשעה מע"ש הינו דאחר שהפריש תרומה עושה ממה שנשתייר ק' מדות ומפריש י' למעשר ראשון ונשתיירו צ' מדות ומפריש מהן ט' למע"ש. [↑](#footnote-ref-598)
599. והך מילתא דגם למ"ד דאין ברירה מהניא עשייתו אלא דהוא ספק על מה חלה, כ"ה מבו' גם בפירש"י בגיטין ע"ג ב' ד"ה ומשני, וכ"ה מבו' בד' התוס' בב"ב פ"ז ב' ד"ה משום ורבינו יונה שם, - אך התוס' והרשב"א בגיטין שם הוכיחו מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ז ב' דלמ"ד דאין ברירה לא חייל כלל, והקה"י בעירובין סימן ט"ו סק"א כתב דכן דעת התוס' במנחות ע"ח ב' ד"ה ליקדשו, שכתבו דכשאמר על פ' חלות לקדשו מ' מתוך פ', קדשו מ', אף דאין ברירה, עיי"ש, והדברים צ"ע, דלכאו' כל הנידון אם למ"ד דאין ברירה חייל מספק או לא חייל כלל, הוא רק כשתלה הדבר במה שיתברר לבסוף, אף התם דלא תלה במה שיתברר לכו"ע קדשו מ', וכ"כ החזו"א בסימן ט"ז סק"ט בביאור ד' התוס' שם, עיי"ש, (ועד"ז ילה"ע במה שהביא הקה"י שם מד' היש"ש בס"פ הפרה בדיני ברירה, דס"ל דאף אם אין ברירה חיילא התרומה, עיי"ש, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-599)
600. אך שמא י"ל דאף דלמ"ד דיש ברירה דשייך לתלות הדבר במה שיתברר לבסוף, תליא ההפרשה במה שיתברר, וכל שלא הובררה התרומה לא חיילא ההפרשה ונמצא שותה טבלים למפרע, מ"מ למ"ד דאין ברירה דא"א לתלות הדבר במה שיתברר לבסוף, לא תליא ההפרשה כלל במה שיתברר, וע"כ שפיר חיילא ההפרשה. [↑](#footnote-ref-600)
601. אך הריטב"א שם כתב בשם הרא"ה דאף בה"ג לא שייך ברירה, דכ"ה דאם אמר ה"ז גיטך לכשירדו גשמים מגורשת, מה לי כשירצה ומה לי שעה אחת קודם שירדו, אלא הא דשייך בזה ברירה הוא משום דל"ד שעה אחת קודם מיתתו קאמרינן דחייל גיטא, דפעמים דחייל שעה אחת ולפעמים ב' וג' או יום או יומים כגון שנטרפה דעתו דאנן שעה אחת קודם שנטרפה דעתו קאמרינן, וכיון דאפשר דתיטרף דעתו עליו ב' שעות או יום או יומים ואינו דבר ידוע שיהא שעה אחת קודם מיתתו, תלי בדין ברירה, שהרי ב' בנ"א שמגרשין בענין זה האחד תהא מגורשת יום או יומים קודם מיתתו והאחד אינה מגורשת אלא שעה אחת קודם למיתתו ואע"פ ששניהם הוציאו לשון אחד. [↑](#footnote-ref-601)
602. התורי"ד בהמש"ד הוסיף לפרש בזה דכיון שבאחת די לו וא"צ להפריש המעשרות, התירו לו להפריש למחר מפני שאינו נוטל אלא אחת ונראה כי הוא נוטלה לאוכלה ואח"כ נמלך עלי' ומניחה. [↑](#footnote-ref-602)
603. הר"ש לעיל שם הוכיח כדבריו דהכא לא הותר להפריש בשבת משום דהוא רוצה לתקן אף את המותר, מהא דגם בסיפא בהיו דמאי לא תני למחר, - אך הנה התורי"ד שם גריס בסיפא שאומר שאני עתיד להפריש למחר, וכ"ה בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם, וכן גירסת הרמב"ן בחולין י"ד א', וזה מתישב כדעת התוס' והתורי"ד דשאני בזה ודאי מדמאי. [↑](#footnote-ref-603)
604. התוי"ט כתב דאין להוכיח דאיירי בדמאי מהא דתני לה במכילתין, דמצאנו הרבה דיני ודאי מתניין במכילתין, ועיי"ש שכתב להוכיח דבודאי איריי מהא דקרי לה טבל, וממה שאמרו בתמורה שם דלוקה מפני שהקדים מע"ש שבה למעש"ר שבחברתה, ומהא דלוקה ש"מ דבודאי איירי. [↑](#footnote-ref-604)
605. אך העירוני דיש לפרש לד' רש"י בע"א, וזה נלמד ממש"כ רש"י דכ"ש דהכא מיחל ואוכל מיד הואיל וב' כלים נינהו, וצ"ב דמאי נפ"מ בין כלי אחד לב' כלים, וע"כ יש לפרש דמכוון ד' רש"י דכ"ה דלמ"ד דיש ברירה מיחל ושותה מיד, ה"נ הכא דב' כלים נינהו מיחל ואוכל מיד אף שלא תלה במה שיפריש לבסוף ואף למ"ד דאין ברירה, וזה לרש"י לטעמי' בחולין י"ד א' דס"ל דגם למ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה, אלא דל"מ מה שמברר לבסוף, וע"כ הוא אסור לשתות דחיישינן שמא תרומה שתה, אך הכא דהוא בב' כלים, שפיר מצי לאכול מהכלכלה הראשונה וליכא למיחש למידי, ולפ"ז צ"ל דהא דחיילא ההפרשה אף דלא קבע מקום, הוא משום דס"ל להך תנא דל"ב שיירי' ניכרין, (וכמש"כ כן בפי' הריב"ן במכות י"ט ב' והריטב"א שם בשם רש"י דתנא דלוקח יין מבין הכותים ס"ל דל"ב שיירי' ניכרין, וה"נ הוא במתניתין דילן, (שהרי דימה רש"י דינא דהכא לדינא דלוקח יין מבין הכותים). [↑](#footnote-ref-605)
606. אך החזו"א בסימן י"א סקי"ב כתב דכבר חל המעשר של כלכלה זו בחברתה, והויא הכלכלה השני' מדומעת, אלא שחל מעשר לפי חשבון בכל תאנה, ועיי"ש שכתב דאין לפרש דאין קריאת השם אלא שאינו יכול להפריש ממקום אחר, דאם עדיין לא חל המעשר למה לא יוכל לחזור מדיבורו ולהפריש ממקום אחר, ועוד דמ"ט לא חל המעשר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-606)
607. ויש להוסיף, דלהרמב"ם לטעמי' בע"כ דהוא כן, דאין לומר דהא דמהני הקריאת שם הוא משום ברירה, וכמשמעות ד' רש"י, דא"כ מ"ט הביא הרמב"ם לדן זה בהלכותיו הרי קי"ל דבדאורייתא אין ברירה. [↑](#footnote-ref-607)
608. ועמש"כ המעדני ארץ בהל' תרומות שם בסו"ד מד' היש"ש והמהרלב"ח בדין זה, ועי' גם בדבריו במנחת שלמה ח"א סימן ס' סק"ז, ועמש"כ המקד"ד בסימן נ"ה סק"ה, - ועי' עוד בדרך אמונה בביאוה"ל בהל' תרומות שם שהוכיח מד' ש"ר דפליגי ע"ד הרמב"ם בזה. [↑](#footnote-ref-608)
609. ואף שכתב הרמב"ם שם ובפט"ו ממעה"ק ה"א דאין חזרה בהקדש, לכאו' אין בכלל זה הפרשת תרו"מ. [↑](#footnote-ref-609)
610. ועיי"ש שכתב דאין לומר דהרמב"ם מפרשה כשחזר ואמר ושל זו בזו אחר כ"ד, ובהא דכו"ע מודו דאין אדם נתפס בלאחר כ"ד, דא"כ לא הו"ל לסתום בחיבורו אלא לפרש, שהרי ממה שסתם וכתב מעשרות ב' כלכלות וכו' משמע דדוקא בכה"ג שכללן בב"א, אך אם לא כללן בב"א אף שאמרן בתוכ"ד תפוס לשון ראשון. [↑](#footnote-ref-610)
611. הברה"ז שם תמה ע"ד הירושלמי דתלינן לה בפלוגתא דר"מ ור' יוסי, והרי להדיא א"ר יוסי דהא דאף בגמר דבריו אדם נתפס הוא משום דא"א לקרוא ב' שמות כאחד, וע"כ הכא דהול"ל מעשרות כלכלה בחברתה ואמר מעשרות של זו בזו ושל זו בזו מודה ר' יוסי דחיילא הראשונה ואח"כ חיילא השני', - והמראה הפנים והתו"ח כתבו דהירושלמי ס"ל כאידך מ"ד דפלוגתא דר"מ ור' יוסי הוא בתפוס לשון ראשון, ולכאו' מכוון דבריהם הוא דאתיא כר' דימי וכרבא בזבחים ל' א', עיי"ש, וצ"ב דלא פליג ר' דימי אלא דלר"מ אמרינן דתפוס לשון ראשון אף בתמורת עולה ושלמים, אך בהא דלר' יוסי אף בגמר דבריו אדם נתפס מודו כו"ע דהוא רק מכח הא דא"א לומר ב' שמות כאחד, וכלישנא דר' יוסי. [↑](#footnote-ref-611)
612. ועד"ז יש להעיר במש"כ הרא"ש דמהא דאיצטריך למיתני מעשרות כלכלה בחברתה, משמע דברישא אפילו אמר בתוכ"ד של זו בזו ושל זו בזו השני' אינה מעושרת, ולכאו' לפ"מ שפירש הרא"ש לעיל מינה ע"פ התוספתא דכשאמר מעשרות כלכלה בחברתה היינו דמאיזו שארצה יהיו מעשרות כלכלה בחברתה, אי"ז חד גוונא כלל עם רישא דשל זו בזו ושל זו בזו, וא"כ היאך שמעינן מינה דהא דכשאמר של זו בזו ושל זו בזו אין השני' מעושרת הוא אף בתוכ"ד. [↑](#footnote-ref-612)
613. למש"כ התוס' בתמורה דמשנתינו קיימא בדמאי, ונתבאר לעיל אות א', בע"כ דמה שאמרו דלוקה היינו מכת מרדות דרבנן, - ויש להוסיף דלפי דבריהם אתיא כריב"ל בירושלמי לעיל פ"א ה"ד דאף בדמאי אסור להקדים מע"ש לראשון, ועמש"נ בזה לעיל שם אות י"ב. [↑](#footnote-ref-613)
614. המקד"ד בסימן נ"ה סק"ה כתב דהיינו משום דאף דאפשר להפריש ממקום אחר, מ"מ קודם שמפריש ה"ז עומד להפריש מני' ובי' ולא ממקום אחר, וכשמפריש ממקום אחר או שמפריש מזה הכרי על מקום אחר הוא קביעות חדשה ועתה הוא קובע מעשרותיו במקום אחר ול"מ זה רק מכאן ולהבאה אבל קודם הי' עומד להפריש מיני' ובי', וע"כ כיון שקודם שהפריש מכלכלה זו על מקום אחר הי' עומד להפריש מכלכלה זו על עצמה והי' צריך להפריש כסדר מעש"ר אח"כ מע"ש, הרי דכשמפרישמכלכלה זו על האחרת מעש"ר ומע"ש נמצא שהפריש מכלכלה זו מע"ש על האחרת קודם שהפריש מעש"ר על כלכלה זו עצמה וזה חשיב ג"כ מקדים, עיי"ש, ועמש"כ המעדנ"א בפ"ג מתרומות הכ"ג סק"ז להוסיף בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-614)
615. וכ"ה גם משמעות ל' הר"ש והרא"ש הכא, ובשיעורי הגרמ"ד בתמורה שם כתב בשם הגרי"ז דכ"ה משמעות ל' הגמ' שהקדים מע"ש "שבה" למעש"ר "שבחברתה". [↑](#footnote-ref-615)
616. אך עמש"נ להלן אות כ' בהערה לדון בדעת הר"ש דכשמפריש מב' הכלכלות מזו על זו, יש בכלל מה שפריש מעש"ר מן השני' על הראשונה גם מעש"ר על המע"ש שמפריש מן השני' על הראשונה, ולפ"ז נמצא דאף כלפי המע"ש לא הקדים כלל מע"ש למעש"ר. [↑](#footnote-ref-616)
617. ועיי"ש שכתב דאף דאיסור מקדים מע"ש למעש"ר הוא בכה"ג שהפריש פירות למע"ש קודם שהפריש עליהן מעש"ר, מ"מ גם בגונא שפריש מע"ש מפירות שכבר הופרש מהם מעש"ר על פירות אחרים הטבולים גם למעש"ר, עובר בלאו, מפני שמקדים לתקן את השירים ממע"ש לפני שהופרש עליהן מעש"ר, דב' האופנים נכללים בלאו דלא תאחר. [↑](#footnote-ref-617)
618. וכ"ה גם בד' הר"ש והרא"ש דכל שקרא שם בב"א עובר בעשה ואינו עובר בל"ת דלא תאחר משום דלא איחר, ולפלא מש"כ בתשו' אור לציון ח"א יו"ד סימן כ"ד דכל שמפריש כל המעשרות בב"א ליכא איסורא, דלא חשיב כמאחר, עיי"ש, שהרי להדיא כתבו התוס' והר"ש והרא"ש דאף דבכה"ג לא חשיב כמאחר ואינו עובר בל"ת, מ"מ עובר בעשה, אך הקרית ספר בפ"ג מתרומות כתב דיכול להפריש בב"א שהרי אינו מקדים המאוחר לקודם וקרא קאמר לא תאחר. [↑](#footnote-ref-618)
619. ולפי' זה הא דעל הראשונה בעשה ועל השני' בל"ת איירי בחד גוונא, ואי"ז במשמעות ל' התוס' דעל הראשונה בעשה "אם קבע מעשרותיהן בתוכה", - ולכאו' יש לפרש בדבריהם בע"א דהיינו דאם קבע מעשרות הראשונה בתוכה, ולא הפריש מזו על זו, עובר בעשה, שהפריש מעש"ר ומע"ש בב"א, ואם הפריש מכלכלה זו על כלכלה זו עובר בל"ת, שהקדים מע"ש של ראשונה למע"ש של שני'. [↑](#footnote-ref-619)
620. והקשו דמ"ט הוא עובר בל"ת, הרי בידו להפריש תחילה מעש"ר מזו ומזו ואח"כ מע"ש מזו ומזו, וכתבו דשמא משמע לי' דאינו מתקן לחצאין אלא מתקן האחת תחילה, או דה"ק דפעמים דעובר על השני' אם מפריש ממנה תחילה כל המעשרות של חברתה. [↑](#footnote-ref-620)
621. והיינו דאי נימא כדעת רש"י דהו"ל כאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש וחיילא ההפרשה שהפריש מעיקרא מדין ברירה, נמצא דחיילא ההפרשה מעיקרא ובשעה שמפריש לאו מידי קעביד, וודאי דאינו עובר בשעת ההפרשה, - אך שמא י"ל דדבריו מתפרשים שתחול הקריאת שם בשעה שיפריש והו"ל כהפרשה לאחר ל', ובכה"ג מהני אף למ"ד דאין ברירה, וכמש"נ לעיל מ"א אות ט', ובכה"ג י"ל דעובר בשעת הקריאת שם ובשעת ההפרשה, וזה ניחא אי נימא דאיסורא דמקדים הוא בין במעשה הקריאת שם ובין בחלות ההפרשה, (ועמש"נ להלן סקי"ז בהערה), ואך דגם לפ"ז לכאו' אינו עובר בשעת ההפרשה, שהרי בשעת ההפרשה לאו מידי עביד אלא עי"ז נתברר שעת חלות הקריאת שם שקרא מעיקרא, אלא ע"י ההפרשה עובר למפרע משעת הקריאת שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-621)
622. ועיי"ש שכתב דכשאומר של זו בזו צריך להתנות שמעש"ר יחול גם על שיעור מע"ש שהוא מפריש כדי שיהא מע"ש מופרש מחמת ראשון, וכתב דאפשר דמאחר דחלות המעשר בב"א הוי איסור סתמא כפירושו שדעתו תחול זה ואח"כ תחול זה, וכתב דזה אפשר באומר מעשרותהן מעשר כלכלה בחברתה, אבל באומר של זו בזו צריך להוסיף שתהא גם מעש"ר של שני בתוך השני' וזו לא נזכר בדבריו כלל, - וצע"ג שהרי להדיא אמרו בירושלמי דבכה"ג עובר בעשה, ופירשו הר"ש והרא"ש דקאי על מעשרותיהן מעשר כלכלה בחברתה, והרי דלא אמרינן דסתמו כפירושו שדעתו תחול זה ואח"כ תחול זה. [↑](#footnote-ref-622)
623. ועיי"ש שכתב דאע"ג שעושה בב"א מסתבר שאין איסור אלא כשחלים בב"א אבל באמירתו לית לן בה, - וזה דלא כמו שנקט התפא"י בתרומות פ"ג מ"ו דאם קרא שם תרומה לפירות מחוברים לכשילשו קודם שקרא שם ביכורים, אף דהביכורים חלו בעודם מחוברים והתרומה לא חלה אלא כשנתלשו חשיב כמקדים תרומה לביכורים, והתפארת יעקב שם פקפק בזה. [↑](#footnote-ref-623)
624. ושמא יש ללמוד מד' הר"ש דכשאומר מעשרות של זו בזו, לא סגי במה שמפריש מן השני' י"א תאנים ותשיעית למעש"ר על ק' תאנים שבראשונה, אלא בכלל המעש"ר הוא גם לתקן את המע"ש שמפריש מן השני' על הראשונה, ואמנם החזו"א שם סקי"א (ד"ה והאי עישור) כתב דכשאמר מעשרות כלכלה בחברתה אין המע"ש מתוקן מראשון, והוכיח כן ממה שאמרו בתמורה ד' א' דבכה"ג הקדים מע"ש למעש"ר, אך דבריו הם לפי' השטמ"ק שם בטעם הא דחשבינן לה כמקדים מע"ש למעש"ר, אך למשמעות ד' פירש"י בתמורה והר"ש הכא בטעם הא דחשבינן לה כמקדים מע"ש למעש"ר, אין להביא מהתם, וע"כ לא סגי במה שמוסיף על י' התאנים דמעש"ר עוד תאנה ותשיעית אלא צריך להוסיף יותר מב' תאנים, - אך אכתי אי"ז מתישב דא"כ ל"ה סגי במה שמוסיף ב' תאנים ועישור של עישור, אלא הי' צריך להוסיף ב' תאנים ומעט יותר משליש, דו"ק ותשכח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-624)
625. משנה זו חמורה מאד ולא עלה בידי לעמוד היטב על פי' רבותינו הראשונים בה, מלבד פי' הראב"ד שכתבו האחרונים שהוא הפי' המתישב במשנה זו, ויה"ר שנזכה לשוב ולשנות משנה זו בעיון הראוי ולעמוד ע"ד רבותינו. [↑](#footnote-ref-625)
626. בתוס' הגרע"א כתב דאיירי מתניתין בתערובת דלח בלח דיש בילה, וע"כ סגי שיפריש אחת לתרומ"ע מן הק' חולין, וכ"כ החזו"א בסימן י"א סק"ז, וזה כמש"כ הר"ש והרא"ש בחלה שם דאיירי בתערובת דלח בלח דיש בילה, - והחלת לחם בפתיחה לסימן ג' סכ"ה בסופו כתב דמסתימת ד' הר"ש והרמב"ם משמע דאיירי אף בתערובת דיבש ביבש והוכיח מזה דקי"ל כמ"ד דיש בילה, עיי"ש, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן קכ"ב דאתיא מתניתין כמ"ד דיש בילה, עיי"ש, וולפלא מש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ח ממעשר ה"ו בסו"ד בשמו דמפרש למשנתינו בלח וע"י בילה. [↑](#footnote-ref-626)
627. לכאו' דרך התיקון בכה"ג הוא שמתנה שתאנה אחת שבק"א התאנים שנטל שהוא טבל ודאי תהא מעש"ר על הטבל ושאר מעשרות יהיו בטבל לצפונו בכל מקום שהוא, וחוזר ואומר דאותה תאנה ועוד י' תאנים אחרים של מעשר שיש בק"א תאנים אלו יהיו תרומ"ע על כל המעשר שבתערובת, והרי ודאי דיש בק"א תאנים אלו עוד י' תאנים של מעשר, דאף אי נימא דכל הצ"ט תאנים שנשתיירו הם מעשר, הרי אכתי יש בק"א תאנים שנטל תאנה אחת מק' התאנים של מעשר, ועוד י' תאנים מעשר שהפריש מן הטבל, ועד"ז כתב החזו"א בסימן י"א סק"ד. [↑](#footnote-ref-627)
628. הראב"ד בפ"ח ממעשר ה"ו הק' דמ"ט הוא צריך ליטול מאה ואחת, יהי' מאה ומאה ויטול מאחד על חבירו הכל, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ב, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן י"א סק"ו והדרך אמונה בביאוה"ל שם ד"ה והם מעשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-628)
629. והביאו מירושלמי דהיינו רק כשהטבל מרובה על המעשר עשרה, ומשמעות דבריהם דלאו היינו שיהא מרובה על המעשר אחד מעשר, כמו שפירש כן הראב"ד, אלא היינו שיהא בו י' יתירים על המעשר, ומשמע דבין היכא דאיכא מאה טבל ובין היכא דאיכא תשעים טבל בעינן שיהא הטבל מרובה על המעשר עשרה, וצ"ב הטעם בזה, [↑](#footnote-ref-629)
630. המרכה"מ שם כתב דגירסת הרמב"ם בירושלמי כל זמן שהטבל מרובה על המעשר מעשר לא הפסיד כלום, כאשר כ"ה בירושלמי לפנינו, ומפרש דהיינו דכל זמן שהטבל מרובה על המעשר, מעשר לא הפסיד כלום, דהינו דכל שהטבל מרובה על המעשר אפי' מעט, דא"א שיוצא תוספת על המעשר כשיעור תרומ"ע שבטבל כיון דעי"ז יהא המעשר מדומע, וע"כ לא הפסיד המעשר כלום, והיינו דא"צ להרבות במעשר כלום, וגם הגר"א גריס הכי בירושלמי ופירשה כן דהמעשר לא הפסיד כלום, וזה לפי פירושו דבק' טבל וצ' מעשר נוטל ק' ונותן לכהן, וזהו שאמרו דהמעשר לא הפסיד כלום, דא"צ ליתן כלום מן המעשר. [↑](#footnote-ref-630)
631. דבריו הם כדעת הסוברים דבתערובת דיבש ביבש הולכין אחר רוב בנין, דלדעת הסוברים דאין הולכין אחר רוב בנין אלא אחר רוב מנין, הרי דבזה שפיר אפשר לצמצם דיש ק' תאנים מן הטבל וק' תאנים מן החולין וליכא ביטול ברוב. [↑](#footnote-ref-631)
632. יש להעיר דאכתי תיקשי בסיפא דק' טבל וצ' מעשר דודאי רבה הטבל על המעשר, מ"ט צריך להפריש מן התערובת ולא מצי להפריש ממקום אחר, - וי"ל דאה"נ דמצי להפריש ממקום אחר, ואך דכיון דבלא"ה בכה"ג דק' טבל וצ' מעשר לא הפסיד כלום, ע"כ הוא מפריש מן התערובת, דאין לו תועלת יותר במה שיפריש ממקום אחר. [↑](#footnote-ref-632)
633. ועיי"ש שהוסיף דנותן ט' חביות ללוי למעשר, והדרך אמונה בצה"ל בפ"ח ממעשר סקמ"ג כתב דצריך דצריך תחילה לזכות את הלוי במעשר בכל מקום שהוא ואח"כ יתן לו ט' חביות. [↑](#footnote-ref-633)
634. העירו בזה, שהרי גם לדעת הר"ש והרא"ש בע"כ דהא דשאר החביות הוו חולין מתוקנין הוא משום דחזר והפריש עליהן ממקום אחר, וא"כ מ"ט לא ניח"ל בפי' הראב"ד, ומ"ט הוצרכו לפרש כשעשה חביות אלו מעשר על חביות שבמקום אחר, - אך באמת בל' הרא"ש מבו' דאיירי כשכבר בשעת ההפרשה הוו שאר החביות חולין מתוקנים, ולא ניח"ל לפרש דאחר שהפריש חביות אלו חזר והפריש על שאר החביות שלא נזכר דבר זה במשנתינו, וע"כ ל"ה ניח"ל בפי' הראב"ד. [↑](#footnote-ref-634)
635. אך חלוקין הן דהרמב"ם כתב דאיירי כשעשה את החבית מעשר על מקום אחר, אך ר"ה גאון פירש דאיירי כשעשה את החבית מעשר על י' חביות שבשורה זו. [↑](#footnote-ref-635)
636. ולפי' זה נמצא דהא דהב' חביות שנוטל הוו שתיהן ודאי מעשר, שהרי כל הק' חביות הם טבל, וע"כ ודאי דהוו ב' החביות מעשר על כ' מן החביות, אלא דכיון שקבע שהמעשר דהשורה החיצונה יהא בתוכה ע"כ בע"כ יש לו ליטול ב' חביות שבזויות ולעשותן מעשר. [↑](#footnote-ref-636)
637. וכ"נ למש"כ הרא"ש דכולן חולין מתוקנים חוץ מאותם שקורא להם שם מעשר שהם טבל, ומשמע דקודם שקרא שם מעשר על השורה החיצונה כבר הוו שאר החביות חולין מתוקנים, ונתבאר לעיל אות ג' בהערה דכ"ה מוכח גם מד' הר"ש, ולכאו' היינו דאיירי כשכבר הפריש ממקום אחר על ט' חביות ונשתיירו י' חביות טבל בשורה החיצונה ועשאן מעשר על מקום אחר, ובכה"ג הרי בשעת ההפרשה הי' ידוע איזו היא השורה החיצונה ואח"כ נשכח הדבר. [↑](#footnote-ref-637)
638. ובהמש"ד כתב דאין לומר דמיירי כשבשעה שקבע המעשר ידע איזו שורה ואיזה חבית קבע ועכשיו שכח, דבשעה שקבע הי' המעשר והשירים ניכרין ושפיר חל שם מעשר, שהרי ביבמות כ"ג ב' מדייקינן מדתנן ואינו יודע ולא תנן ואינו ידוע דמיירי בהוכרו ולבסוף נתערבו, וא"כ הכא דתני אינו ידוע משמע דאיירי כשלא הוכרו מעולם, - אך הנה בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם הגירסא הכא ואינו יודע, ולפ"ז שפיר י"ל דאיירי כשמעיקרא הי' הדבר ידוע ואח"כ שכח. [↑](#footnote-ref-638)
639. אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דממלא משתיהן יחד חבית אחת "ותהי' מעשר", והרי דמה שממלא מב' החביות חבית אחת אי"ז לצורך הפרשת התרומ"ע, אלא לצורך הפרשת המעשר, ורק חבית זו המעורבת היא דהויא מעשר. [↑](#footnote-ref-639)
640. ומש"כ הדרך אמונה שם דלפי' הר"ש דעשר שורה אחת מעשר על כל החביות ע"כ נקט עשר של עשר עשר כדי שיהא בשורה אחת כדי מעשר על הכל, צ"ע, דהרי הר"ש פירש דלא איירי שעשה שורה אחת מעשר על כל החביות אלא שעשאה מעשר על מקום אחר, ורק לפי' הראב"ד דאיירי שעשה שורה אחת מעשר על כל החביות, ניחא הא דתני לה בעשר שורות של עשר עשר. [↑](#footnote-ref-640)
641. צ"ע דמ"ט אינו ממלא מכולן חבית אחת אלא לאחר שקרא שם תרומ"ע, והדרך אמונה שם בהמש"ד כתב דאם ירצה יכול לערב הכל בכלי א' ולקרות שם תרומ"ע במקום שהוא. [↑](#footnote-ref-641)
642. צ"ב, שהרי בכד המעורב ליכא אלא אחד ממאה מכל כד וכד, וא"כ היאך מפריש ממנו תרומ"ע על אותו הכד שהוא מעשר, הרי צריך להפריש מאותו הכד אחד מעשר לתרומ"ע, ובכד המעורב ליכא אלא אחד ממאה, והדרך אמונה בפ"ח ממעשר סקנ"ה ובצה"ל שם סקל"ט כתב דצ"ל דאיירי כשלא עשה את כל הכד מעשר, אלא עשה עשירית ממנו מעשר, - וצ"ע היאך הוא מתישב בסתימת המשנה והרמב"ם. [↑](#footnote-ref-642)