כלים פי_ד מ_ז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ד מ"ז**

א] **כלי מתכות מטמאין ומטהרין שבורין דברי ר"א, ר' יהושע אומר אינן מטהרין אלא שלימין, כיצד וכו',** הר"ש והרא"ש פירשו לפלוגתייהו, דלר"א כיון דהזה עליהן ונשברו לא בעי אמתוני, ואם הזה ביום ג' ונשבר וחזר ועשה ממנו כלי, מזה עליו הזאה שני' בו ביום, וכן אם נשבר ביום הראשון לטומאתו וחזר ועשה ממנו כלי, מזה עליו בו ביום, ולר' יהושע דינו כדין כלי שלם שאינו נטהר אלא בהזאת ג' וז', וכן דעת הראב"ד פי"ב מכלים ה"ג, ובביאור לישנא דר"א דמטהרין שבורין, פירש הרא"ש דהיינו דמטהרין שבורים יותר בקל ממה שאם היו שלמים, (וע"ז פליג ר"י וקאמר דאינם מטהרין אלא כדין שלימים), וכן פירש הראב"ד שם, והיינו שנחלקו אם איכא טהרה מיוחדת בשבורים, או דאינם מטהרים אלא בטהרת שלימים.

ובטעמא דר"א דכל שנשבר ועשה ממנו כלי חדש ל"ב אמתוני, פירש הר"ש בכת"י דס"ל כרשב"ג דאמר לעיל רפי"א דלא אמרו טומאה ישנה אלא לטומאת נפש, ולדידי' הוי הטעם משום גדר מי חטאת, וע"כ לא חשו אלא שיהא כאן ב' הזאות, ומ"מ בעינן שתהא שבירה מפסקת בין הזאה להזאה, לפי שיש הפסק ימים בין הזאת שלישי להזאת שביעי, ולא רצו להחמיר בטומאה ישנה דרבנן, והקילו שיועיל כאן אפי' ביום א', עכ"ד, וכ"כ הרע"ב.

ובחזו"א סימן י"ט סקי"ג תמה ע"ד הרע"ב, וכתב לפרש בזה בע"א, ז"ל, והא דמזין בו ביום נמי סברא הוא כיון דהוא כלי חדש ויש לו המרחק מהטומאה מרחק נצחי שהרי לא נטמא כלל, וכן בהזאת ג' יש לו המרחק הראוי מהזאת הג' כיון דלא הוזה עליו כלל, עכ"ל, אך לכאו' נ' דגם ד' הר"ש והרע"ב מיוסדים על טעם זה, וזהו שכתבו דבעינן שתהא שבירה מפסקת בין הזאה להזאה לפי שיש הפסק ימים בין ההזאות, והיינו דכיון שעשה ממנו כלי אחר מתקיים בזה דין ההפסק בין ההזאות, וע"כ הוא דהוי זה כהזאת ג' וז', ומש"כ הר"ש והרע"ב דר"א ס"ל כרשב"ג, היינו משום דלמ"ד דטעמא דטומאה ישנה הוא שמא לא יקבנו כדי טהרתו או שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, ל"מ אם הזה הזאה שני' בו ביום, דאף דבפועל בכה"ג איכא הפסק בין ההזאות, מ"מ הרי אכתי איכא למיחש שמא לא יקבנו כדי טהרתו ושמא יאמרו טבילה בת יומא עולה, דהרואה לא ידע שנשבר הכלי, ויבא לומר דמהני ב' הזאות ביום א', וע"כ צ"ל דס"ל לר"א דטעמא דטומאה ישנה הוא משום גדר מי חטאת, ולחשש זה סגי שיזו עליו ב' הזאות ביום א', ואך דכיון דכעין דאורייתא תקון, ל"מ אלא בששבירה מפסקת בין ההזאות, כ"ה דבכל הזאות יש הפסק ימים בין ההזאות, וז"ב.?ואמנם כמובן דאי"ז מוכרח דבכה"ג יש לחוש להכי, די"ל דכיון שצריך להזות ולהטביל, כבר אין לחוש שישברנו כדי לטהרו, וליכא למיחש שלא יקבנו כדי טהרתו, וגם י"ל דלא גזרו שמא יאמרו דמהני ב' הזאות ביום א', דהזאה מסורה לזריזין, אך יל"פ כן בד' הר"ש?.

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דבכלל מש"א ר' יהושע דאין הזאה פחות מג' וז', הוא דאם הזה עליו ביום השלישי ונשבר, ל"מ שיזה עליו ביום השביעי, משום דאין מצטרף ההזאה שהזה בעודו כלי להזאה שהזה אחר שנשבר, אלא הוא זקוק להזאה ג' וז' על הכלי, או הזאה ג' וז' על הדבר שהותך ממנו, ומשמעות דבריו שפירש דר' יהושע קאי על גוונא דרישא דהזה ונשברו, ועל הך גוונא קאמר דל"מ אלא בשיחזור ויזה שלישי ושביעי, ואין מצטרף ההזאה שהזה קודם השבירה להזאה שהזה אח"כ, וכ"כ הרמב"ם בפי"ב מכלים ה"ג.

ובטעמא דמילתא יש להסתפק, אם הוא משום דס"ל לר' יהושע דגדר דין טומאה ישנה הוא שגזרו טומאה מחודשת על הכלי החדש, וע"כ ל"מ ההזאה שהזה עליו קודם שנשבר להצטרף לטהרו, דכיון דחיילא השתא טומאה חדשה על הכלי, וכעי"ז כתב המי"ט, או דלעולם גדר דין טומאה ישנה הוא שביטלו לטהרת השבירה וה"ה חוזר לטומאתו הישנה, והא דאין ההזאה שהזה קודם שנשבר מצטרפת להזאה שהזה אחר שנשבר, הוי זה דין בצירוף ההזאות, שאין הזאות ג' וז' מצטרפות אלא בשנעשו בכלי א', ובמרכה"מ שם פירש טעמא דהרמב"ם בע"א, דאם יצטרפו ההזאות זל"ז איכא למיחש דנפיק מיני' חורבא, עיי"ש בדבריו, ועי' במי"ט שלא הסכים לזה.

ג] והנה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב, ז"ל, שלאחר שהתיכן יזה על אותו הדבר המותך ג' וז' ואז יהי' טהור אותו הדבר, "ואם עשה ממנו כלים לאחר מכן הרי הן טהורין", אבל לא שתצטרף ההזאה שהזה בעודו כלי להזאה שהזה "אחר שבירתו" וכו', עכ"ל, מ' להדיא כמו שדקדקו המי"ט והחזו"א סימן י"ט סקי"ג, דמהניא ההזאה שהזה על הכלי בעודו שבור לטהרו, וזה דלא כמש"כ הר"ש בכת"י בפשיטות דבעודו שבור ל"מ הזאה דלא שייכא הזאה בשברים,[[1]](#footnote-2) והנה אי נימא דטעמא דר' יהושע הוא משום דס"ל דגדר דין טומאה ישנה הוא שגזרו טומאה מחודשת על הכלי החדש, הרי ודאי דלא תועיל לו ההזאה שהזו עליו בעודו שבור, שהרי לא גזרו עליו טומאה אלא אחר שעשה ממנו כלי חדש, ובע"כ מד' הרמב"ם דמודה ר' יהושע דגדר דין טומאה ישנה הוא שביטלו לטהרת השבירה וה"ז חוזר לטומאתו הישנה, וע"כ מהניא לי' ההזאה שהזו עליו בעודו שבור לטהרו,[[2]](#footnote-3) והא דאין מצטרף ההזאה שהזה בעודו כלי להזאה שהזה אחר שבירתו, בע"כ דהוא דין בצירוף ההזאות שאינן מצטרפות אלא בשנעשו בכלי א'.

אמנם מל' הרמב"ם בהלכותיו שכתב, דנטמא וכו' ואח"כ התיכו "ועשאהו כלי אחר" והזה עליו בשביעי, דקדקו המי"ט והחזו"א דל"מ אא"כ הזה על הכלי אחר שתיקנו,[[3]](#footnote-4) ובמי"ט מסיק כן גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש וכתב דהל' שלפנינו הוא משגיאת המעתיק, ולפ"ז שפיר י"ל דטעם הא דאין ההזאה שהזה עליו קודם שנשבר מצטרפת, הוא משום דדין טומאה ישנה הוא טומאה מחודשת שגזרו על הכלי החדש, וע"כ ל"מ ההזאה שהזה עליו קודם שנשבר להצטרף לטהרו.

ד] והנה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש מ', דכל דינא דר"י הוא שאין ההזאה שהזה עליו קודם שנשבר מצטרפת להזאה שהזה עליו אחר שנשבר, אלא הוא זקוק להזאה ג' וז' על הכלי, אך כל שהזה ג' וז' על הכלי ונשבר ועשה ממנו כלי, א"צ לשוב ולהזות עליו, אלא מטבילו ודיו, אך הנה ל' הרמב"ם בהלכותיו, דאין לו טהרה עד שיזה עליו ג' וז' ויטביל כשהוא כלי קודם שבירה, או יזה עליו ג' וז' ויטביל אחר שיתיכנו, עכ"ל, ומבו' כמו שדקדקו המי"ט והחזו"א דאף אם הזה עליו ג' וז' בעודו שלם ולא הטבילו ואח"כ שברו וחזר ועשה ממנו כלי, צריך לחזור ולהזות ג' וז'.

ולפי הנ"ל יל"פ הטעם בזה, דהרמב"ם בפיהמ"ש אזיל לטעמי', דס"ל דהא דאין ההזאה שהזה עליו קודם שנשבר מצטרפת, הוא דין בצירוף הזאות שאינן מצטרפות אלא בשנעשו בכלי א', וע"כ כל שהזה עליו ג' וז' קודם שנשבר, דב' ההזאות מצורפות זל"ז, א"צ לשוב ולהזות עליו, אלא מטבילו ודיו, אך בדעת הרמב"ם בהלכות י"ל דס"ל דהא דאין ההזאה שהזה עליו קודם מצטרפת, הוא משום דדין טומאה ישנה הוא טומאה מחודשת שגזרו על הכלי החדש, ול"מ ההזאה שהזה על הכלי הישן לטהרו, וע"כ ס"ל דה"נ אם הזה עליו ג' וז' קודם שנשבר, ל"מ הזאות אלו לטהרו, וכעי"ז כתב המי"ט, עיי"ש.[[4]](#footnote-5)

ה] ובמי"ט שם דקדק עוד בד' הרמב"ם, דל"מ להזות על הכלי החדש בו ביום שהוא היום השלישי לטומאתו, אלא צריך להמתין מזמן שנעשה הכלי ג' ימים, וכ"כ בחזו"א שם, וזה מתפרש היטב ע"פ הנ"ל וכעי"ז כתב המי"ט, דדין טומאה ישנה הוא טומאה מחודשת שגזרו על הכלי החדש, וע"כ ל"מ להזות עד ג' ימים משעת חלות טומאה זו.

אך יל"פ הטעם בזה בע"א, דהא דל"מ הזאה קודם יום הג', אי"ז קביעות זמן גרידא, אלא היינו דהימים הוו מכלל סדר הטהרה, דומיא דדין ז' נקיים בזב וזבה, וזהו דל"מ הזאה קודם יום הג', דדין הזאה הראשונה הוא אחר עבור ג' ימי טהרה, ועי' להלן אות ז' שנת' לפרש כן בד' הגר"א, ובאות ט' נת' לפרש כן בד' התוספתא, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דצריך להמתין מזמן שנעשה הכלי החדש ג' ימים, דכ"ה דההזאה שהזה על הכלי קודם שנשבר אינה מצטרפת לטהרתו, ה"נ ימי הטהרה שעברו על הכלי קודם שנשבר, אינם מצטרפין לטהרתו.

ו] בחי' הגר"א כתב דמקור ד' הרמב"ם לדבריו, הוא מהא דקתני אין מטהרין אלא שלמין, וגם מהא דקאמר ר"א שהן "מטמאין" ומטהרין שבורין, דלד' הראב"ד קשה להולמו, אך לד' הרמב"ם ניחא, דר"א קאמר, דכמו שמטמא שבורין שחוזר לטומאתו ישנה כך חוזר לטהרתו ישנה שלא הפסיד הזאתו ראשונה,[[5]](#footnote-6) לאפוקי לדברי ר' יהושע, וקאמר כיצד שהקיל עוד שא"צ לימים בינתים, עכ"ד, ועי' במשנ"א ובסד"ט ובחזו"א סימן י"ט סקי"ג מש"כ לפרש לישנא דמטמאין שבורין בע"א.

ז] בחי' הגר"א כתב לפרש למתניתין בע"א, ז"ל, אבל הנכון דר' יהושע קאמר שאין ימי השבירה עולין לחשבון, אפי' היו ימים הרבה, אבל ימי השלמים מצטרפין הראשונות עם האחרונות, ומ"ש אין הזי' פחות כו' דמשמע לכאו' דלא אתי לאחמורי אשלמין רק לפלוג על ר"א דמקיל מבשלמין, משום דקאי אמילתא דכיצד דמיירי דהשבירה והתיקון ביום א', ומ"ש מטמאין ומטהרין שבורין ר"ל דשבירתו חשבינן כאילו היתה שלימה בין לענין טומאה שחוזר לטומאתו בין לענין טהרה,[[6]](#footnote-7) ור"י קאמר דלענין טהרה לא חשבינן כאילו היו שלמין, דר"י סובר דמה שחוזר לטומאה ישנה לא אמרינן כאילו הי' בימי שבירתו שלימה אלא דהשבירה הלך לה עתה והימים שבינתים אינו עולה, עכ"ל, ומבו' בד' הגר"א, דמן הדין אין ימי השבירה עולין לחשבון, ורק אילו חשבינן לי' עתה כאילו היתה שלימה, עולין הימים לחשבון, ונ' מזה כמש"נ לעיל אות ה', דדין הזאה בג' וז', אי"ז קביעות זמן גרידא להזאות, אלא הוו הימים מכלל סדר הטהרה, וע"כ אין ימי השבירה עולין לחשבון, דומיא דהא דל"מ הזאה שהזו על הכלי בעודו שבור.[[7]](#footnote-8)

ועיי"ש שכתב עוד, ז"ל, ופליגי בפלוגתא דת"ק ורשב"ג דרפי"א, דר"א כרשב"ג ומשום גדר מי חטאת, ור"י כת"ק ושמא יאמרו טבילה כו', וה"נ דרואין שחזר עתה לטומאה עתה ומזה תיכף, עכ"ל.

ח] ובאלי' רבה כתב לפרש למתניתין בע"א, דפלוגתא דר"א ור"י ברישא ופלוגתייהו בסיפא ב' פלוגתי נינהו, ולא גרסינן במתניתין כיצד, וברישא פליגי בדין הכלי בעודו שבור, דדעת ר"א דכל שאח"כ חזר ותיקנו, ה"ה מטמא למפרע אדם וכלים שנגעו בו בעודו שבור, וכן מהני לו הזאה שהזו עליו בעודו שבור לטהרו, וזהו דתנן דמטמאין שבורין ומטהרין שבורין, ור"י ס"ל שאינו מטמא למפרע בעודו שבור, וגם ל"מ לו הזאה שהזו עליו בעודו שבור לטהרו, עכ"ד, והנה מבו' לפ"ז לדעת ר"א דגדר דינא דטומאה ישנה הוא שביטלו לטהרת השבירה, וע"כ ס"ל דה"ז מטמא למפרע בעודו שבור, ומה"ט נמי מהניא ההזאה שהזו עליו בעודו שבור,[[8]](#footnote-9) ובדעת ר"י דפליג יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דגדר דינא דטומאה ישנה הוא שגזרו טומאה מחודשת על הכלי החדש, וע"כ ס"ל דאי"ז מטמא למפרע וגם ל"מ ההזאה שהזו עליו בעודו שבור, או דמודה דגדר דינא דטומאה ישנה הוא שביטלו לטהרת השבירה, ואך דס"ל דלא ביטלו לזה אלא מכאן ולהבא, וכאשר כ"ה בחי' הגר"א.

ט] **שם בר"ש, תניא בתוספתא ר"א כלי מתכת שנטמא ונשבר והתיכו מזה עליו בו ביום ושונה עליו ברביעי,** בס' דעת אליהו העירו בזה, שהרי בכל הזאת ג' וז' הויא ההזאה השני' ביום ה' להזאה הראשונה, וא"כ אף הכא הי' בדין שלא ישנה עליו אלא בחמישי, ומ"ט תני דשונה עליו ברביעי.

ויל"פ בזה, למש"נ לעיל אות ה', דהא דל"מ הזאה קודם יום הג' ויום הז', אי"ז קביעות זמן גרידא, אלא היינו דהימים הוו מכלל סדר הטהרה, דומיא דדין ז' נקיים בזב וזבה, ונ' לפ"ז דגדר הדין הוא, דאחר שעברו ג' ימי טהרה מזין הזאה אחת, ומדין מקצת היום ככולו מצי להזות ביום השלישי עצמו, ואחר שעברו עוד ד' ימי טהרה מזין הזאה שני', ולפ"ז נ' דהא דבעלמא ל"מ הזאה שני' ביום הד' להזאה הראשונה, הוא משום דלא חשיב שעברו עוד ד' ימי טהרה, שהיום הג' לטומאתו הוי מכלל ג' ימי הטהרה הראשונים, ולא אמרינן תרי מקה"כ בחד יומא לחשבו כב' ימים, וכמבו' בכ"ד, אך משא"כ הכא שנשבר הכלי והתיכו דמזה עליו בו ביום ול"ב ימי טהרה להזאה הראשונה, שפיר מצטרף יום זה למנין ד' ימי הטהרה השניים, וע"כ הוא שונה עליו ברביעי.

י] **שם, ר"נ אומר ר"א אומר כלי מתכת שנשבר והתיכו והזה עליו בו ביום ונשבר והתיכו שונה עליו בו ביום,** בזר זהב פירש, דפליגי ת"ק ור"נ, דת"ק ס"ל דאף לר"א דשבירה עולה למנין הימים שבין טומאה להזאה ראשונה, או למנין הימים שבין הזאה ראשונה לשני', מ"מ בכה"ג שנשבר והתיכו והזה עליו וחזר ונשבר והתיכו, אינן עולה רק למנין הפסק אחת שבין טומאה להזאה ראשונה, וממתין עד יום ד' ומזה שנית, ור' נתן סבר דב' השבירות עולה אפי' לב' הפסקות, ומזה אחר התנה א' ועולה להפסקה ראשונה כאילו הזה בג', ומזה שנית בו ביום אחר התכה שני' ועולה להפסקה שני' כאילו הזה בשביעי, ונמצא נטהר ביום א', עכ"ד, ועי' בסד"ט מש"כ לפרש בזה בע"א לדעת הרמב"ם.

הרמב"ם בפי"ד מ"ז פירש דהתיכן היינו המיסן, ולפ"ז הרי אאל"פ דרצפינהו מירצף כפירש"י, וצ"ע היאך הוא מפרשו, ויל"ע בש"ר שם, ובקובץ שיטות קמאי, אך אחר שגם בפי"א מצינו בכ"ד דכה"ג הוא חוזר לטומאתו הראשונה, וצ"ל דבטומאת מת כו"ע מודו, ה"נ י"ל הכא, וצריך לציין לזה לעיל פי"א מ"א.

גם למש"כ החזו"א דיש לו מרחק נצחי, מ"מ לא חשיב כהזאת ג' וח', דהתם אין הענין במרחק, אלא בסדר הימים, ובפועל הרי ליכא הרחקת ימים זו, וז"פ.

עוד ילה"ע, למש"כ הרז"ה והרמב"ן דבעינן ז' ימי טהרה, וכמש"כ הגר"א דטומאת מת היא טומאת ז', א"כ היאך מתקיים בזה דין טומאת ז', וי"ל דלא גזרו כלל טומאת ז', ובכלי שהי' חרב ה"ה כחלל, לא יהא דין טומאה ישנה כלל, שלא גזרו אלא משום דין הזאה ג' וז', ודו"ק.

1. ועי' שפ"א שבת דט"ז: שנסתפק בדין זה, ועי' עוד בתוס' שבת דמ"ח: ובמהרש"א שם, דלדעת רשב"א מהני במספורת ואיזמל הזאה שלא בשעת מלאכה על כל חלק בפנ"ע, דעי"ז לא ישובו בשעת מלאכה לטומאה ישנה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והדברים מתאימים עם ל' הרמב"ם בפיהמ"ש טהרות פ"ג מ"ה, ז"ל, אין אומרים שמא היתה טמאה בעודה שלימה ולאחר התטמאה נשברה או התעקמה "שהטומאה נשארת בה" ע"פ היסוד שקדם בכלי מתכות שהן חוזרין לטומאתן הישנה וכו', עכ"ל, והרי דדינא דטומאה ישנה הוא שביטלו לטהרת השבירה ונשארת בה הטומאה הראשונה, וכ"נ גם בל' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פי"א מ"ד, ז"ל, כבר הוקדם לך שאין ההתכה מטהרת את הברזל הטמא, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם סיים הרמב"ם שם, דאין לו טהרה וכו' או יזה עליו ג' וז' ויטביל אחר שיתיכנו, ולכאו' מ' מזה דמהני להטבילו אחר התכה קודם שעשה ממנו כלי חדש, אך באמת בל' הרמב"ם שם בריש דבריו מבו' דבכלל התכה נכלל עשיית הכלי החדש, וכ"נ בל' התוספתא, וכמש"כ שם, ז"ל, אחד כלי שנטמא וכו' אם התיכו חזר לטומאתו הישנה, עכ"ל, וע"כ גם מש"כ דיזה ויטביל אחר שיתיכנו, מתפרש דהוא אחר שיעשה ממנו כלי חדש עד שיטביל, נטמא במת והזה עליו בשלישי ואחר כך התיכו ועשאהו כלי אחר והזה עליו בשביעי והטבילו הרי זה טמא ואין הזייה שקודם היתוך מצטרפת להזאה שאחר היתוך ואין לו טהרה עד שיזה עליו שלישי ושביעי ויטביל כשהוא כלי קודם שבירה או יזה עליו שלישי ושביעי ויטביל אחר שיתיכנו, [↑](#footnote-ref-4)
4. והאמנם כל שהטבילו ונשבר קודם שהעריב שמשו וחזר ועשה ממנו כלי, הרי דהגם דאף בכה"ג איכא לגזירת טומאה ישנה דבעי הערב שמש, וכדתניא בתוספתא ריש ב"מ ר"ש אומר אפי' כלי מתכות שהיה טמא טבו"י וכו' חזר להיות טבו"י, ובחס"ד שם דקדק דרשב"ג פליג ע"ז, והוא משום דס"ל דגזירת טומאה ישנה היא משום גדר מי חטאת, ובכה"ג ליכא למיגזר, מ"מ א"צ לשוב ולהזות עליו ולהטבילו, והיינו משום דבכה"ג כיון שכבר נקלשה טומאתו קודם שטבל ול"ה עליו אלא טומאת טבו"י, הוי כל עיקר דינא דטומאה ישנה שתחול עליו טומאת טבו"י, וע"כ סגי לי' בהערב שמש, ומשא"כ בשנשבר אחר הזאת ג' וז' קודם שטבל, כיון דהי' עליו טומאת מת גמורה, הרי דמדינא דטומאה ישנה חייל עלי' טומאת מת גמורה, וצריך להזות עליו ג' וז' ולהטבילו, שו"ר כעי"ז בסד"ט פי"א מ"א בסופו, אמנם באמת בד' הרמב"ם פי"ב מכלים ה"א וה"ג מ' דבכלי שהטבילו, ליכא כלל לדין חזרת טומאה ישנה, ונ' מזה דס"ל דלא קי"ל כר"ש דתוספתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף לפרש בזה, די"ל דטעמא דר"א דמצטרף ההזאה שהזה קודם שנשבר, הוא משום דס"ל דגדר דינא דטומאה ישנה הוא שביטלו לטהרת השבירה וקיימא עליו הטומאה דמעיקרא, וע"כ שפיר מהניא ההזאה שהזה קודם שנשבר להצטרף להזאה שהזה אחר שנשבר, וזהו דקאמר ר"א דמטמאין שבורין ומיטהרין שבורין, והיינו דמדינא דטומאה ישנה ה"ה מיטמאין שבורין דאין השבירה מטהרתן, וע"כ אף הן מיטהרין שבורין, ומצטרפת ההזאה שהזה קודם שנשבר. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ב, שהרי לדעת ר"א אף בחזר ותיקנו בו ביום מזה עליו, ול"ב שיעלו ימי השבירה לחשבון, וא"כ מאי נפ"מ לדעתו בהא דחשבינן כאילו היתה שלימה, ואולי הוא לענין דיהני הזאה שהזו על הכלי בעודו שבור, וכמש"כ באלי' רבה, ונת' להלן אות ח'. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה דעת רש"י בקידושין דס"ב. דל"מ להזות הזאה שני' אלא ביום השביעי ואם לא הזה ביום השביעי צריך לחזור ולהזות ב' הזאות, וכן דעת הראב"ד והר"ש, ויש להסתפק בשהזה על הכלי ביום הג' ונשבר ותיקנו ביום השמיני, אם מצי להזות עליו הזאה השני' ולטהרו, כיון דימי השבירה אינם עולין למנין, או דנימא דהך דינא דל"מ הזאה שני' בשמיני, אי"ז משום דעברו ה' ימי טהרה, אלא הוא משום דאין ההזאה השני' מצטרפת עם הראשונה בשהיא מרוחקת ממנה יותר מד' ימים, וע"כ הגם דאין ימי השבירה עולין למנין ימי הטהרה, מ"מ כיון שההזאה השני' מרוחקת מן הראשונה יותר מה' ימים אינה מצטרפת עמה.

   אמנם באמת יש לפשוט לזה מיני' ובי', שהרי פירש הגר"א דלר' יהושע אין ימי השבירה עולין לחשבון, וע"כ ס"ל דצריך להמתין עוד ד' ימים ולהזות, ובכה"ג הרי נמצא שההזאה השני' מרוחקת מן הראשונה יותר מד' ימים, ואפ"ה היא מצטרפת עם ההזאה הראשונה, והיינו משום דדינא דההזאה השני' היא שתהא ביום הטהרה הז', וע"כ כיון שאין ימי השבירה עולין למנין ימי הטהרה, שפיר מהני להזות ההזאה השני' ביום הטהרה הז', אף שהיא מרוחקת מן הראשונה יותר מד' ימים. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם ל' הא"ר דהא דמהניא להו הזאה שהזה בשעת שבירה, הוא משום דטהרתן בשעת שבירה לאו טהרה מעליא היא, שאם נגע בהן אדם וכלים וחזר ועשה מהן כלים נטמאו למפרע מהך נגיעה שנטמאו בשעת שבירה, והוי קצת טומאה עלייהו בשעת שבירה, עכ"ד, וצ"ב דלכאו' כיון שהן מטמאין למפרע, בע"כ דאיכא עלייהו טומאה גמורה בשעת השבירה, וא"כ הרי מה"ט מהניא עלייהו ההזאה.

   אמנם הנה בסד"ט עמד ע"ד הגר"א, דכיון דס"ל לר"א דהכלי מטמא אף בשעה שהוא שבור, א"כ מ"ט ס"ל דהשבירה עולה במקום הפסקת הימים דבעינן בין ההזאות, הרי אף בשעת השבירה קאי הכלי בטומאתו וליכא הפסק כלל, עיי"ש, אך למש"כ האלי' רבה דליכא עלייהו בשעת שבירה אלא קצת טומאה, ניחא, ואכתי צ"ב גדר הדברים. [↑](#footnote-ref-9)