83 עיר הנדחת א - בגדר דין המיתה דעיר הנדחת, ובדין הצלה דצדיקים
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ד' י' מנ"א תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דקי"א:, בדין עיר הנדחת, - כתב הרמב"ם בפ"ד מע"ז ה"ו, ז"ל, הורגין כל אלו שעבדו בסייף, ומכין את כל נפש אדם אשר בה לפי חרב טף ונשים אם הודחה כולה, ואם נמצאו העובדים רובה מכים את כל הטף ונשים של עובדים לפי חרב, עכ"ל.

ובאגרות הרמ"ה סימן י"ב כתב ע"ז, ז"ל, ועוד תמיהא לי דקאמר מכין את כל הטף ואת כל הנשים לפי חרב, הני נשים היכי דמו, אי דעבדי ע"ז היינו אנשי עיר הנדחת גופייהו, ואי לא עבדי ע"ז אמאי נהרגין טובי' חטא וזיגוד מינגד וכו', - ותו דקאמר מכין את כל הטף, וחלילה לקל מרשע וכי היכן מצינו קטן חייב שזה חייב וכו', ואי משום דכתיב החרם אותה ואת כל אשר בה, הא גבי בסו"מ דלא ממעיט קרא קטן וכי איבעיא לן בגמרא קטן מנ"ל דפטור אתמהינן היכי אשכחן דחייב רחמנא קטן דהכא ליבעי קרא למיפטרי', עכ"ל.

ב] ונראה בביאור ד' הרמב"ם, לפמש"כ הרמב"ם במו"נ ח"ג פמ"א, ז"ל, וכן הוא הדין אצלי בכל עבירה שיראה ממנה סתירת התורה או המחלוקת כנגדה, ואפילו אכל אדם מישראל בשר בחלב וכו' לבזיון התורה מפני דעת שיתבאר ממנו שאינו מאמין שזאת התורה אמת, הוא אצלי הנאמר עליו את ד' הוא מגדף "ויהרג מיתת כפירה לא מיתת עונש כאנשי עיר הנדחת שיהרגו מיתת כופרים לא מיתת עונש", ולזה ממונם בשרפה ואינו ליורשיהם כשאר הרוגי בי"ד, וכן אני אומר בעדה מישראל שזדו לעבור על אי זו מצוה שתהיה ועשו אותה ביד רמה יהרגו כולם, וראי' לדבר ענין בני גד ובני ראובן שבא בהם ויאמר כל העדה לעלות עליהם לצבא, ואח"כ באר להם בשעת ההתראה שהם כבר כפרו בהסכימם על העבירה ההיא וכפרו בתורה כולה, והוא אמרם להם לשוב היום מאחרי ד', והשיבו הם ג"כ אם במרד וגו', עכ"ל.

ולמדנו מד' הרמב"ם דחלוק הוא הריגת עיר הנדחת מהריגת כל חייבי מיתות בי"ד, דבכל חייבי מיתות בי"ד הויא הריגתם בתורת עונש, ומשא"כ בעיר הנדחת הויא הריגתם הריגת הכופרים, שצריך לבער עושי רשעה מן הארץ, ועי' בפיהמ"ש בפ' הנחנקין שכתב דאם אמר אין תפילין דרך מינות, הורגין אותו כמו שהורגים את המינים, עיי"ש.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דהורגין בעיר הנדחת את הנשים והטף של העובדים, אף שלא חטאו, וגם לא מצינו בשאר דוכתי דקטן חייב, וכמו שהביא הרמ"ה להא דפריך בר"פ בן סורר דהיכא אשכחן דקטן חייב, והיינו משום דבשאר חייבי מיתות דהריגתם היא בתורת עונש, ע"כ אין נענשים אלא החוטאים עצמם, דאיש בחטאו ימות, וקטן אף אם חטא לאו בר עונשין הוא, אך בחיוב מיתה דעיר הנדחת, דהויא הריגתם בתורת הריגת הכופרים, הרי דכל בני העיר הנגררים אחריהם, הוו בכלל דין המיתה.

ושו"ר מובא מדרשות ופי' רבינו יונה עה"ת פר' ראה, ז"ל, הנה אפי' הבנים הקטנים והטף והבהמה אשר לא חטאו אותם צותה תורה שימותו כולם לפי חרב והשלל ישרף והעיר תל עולם לא תבנה עוד, והטעם בזה להרחיק ע"ז מכל וכל והטועים והמטעים, עכ"ל, וזה ע"ד מש"נ.

ג] ובזה נראה לפרש מש"כ הרמב"ם שם ה"ו, ז"ל, והיאך דין עיר הנדחת, בזמן שתהי' ראוי' להעשות עיר הנדחת, בי"ד הגדול שולחין ודורשין וחוקרין עד שידעו בראיה ברורה שהודחה כל העיר או רובה וחזרו לע"ז, אח"כ שולחים להם ב' ת"ח להזהירם ולהחזירם, אם חזרו ועשו תשובה מוטב וכו', עכ"ל, והראב"ד שם כתב ע"ז, ז"ל, טוב הדבר שתועיל להם התשובה אבל לא מצאתי תשובה מועלת אחר התראה ומעשה, עכ"ל.

ונראה פשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל דדין המיתה דעיר הנדחת אינו מיתת עונש אלא מיתת הכופרים, וע"כ ודאי דכל שעשו תשובה וכבר אינם בכלל הכופרים, בטל עיקר דין המיתה, - והיינו דדוקא בשאר חייבי מיתות דמיתתם הויא בתורת עונש על העבירה שעברו, הוא דל"מ תשובה לפטרם, אך בעיר הנדחת דמיתתם אינה על מה שעברו, אלא מכח מה שהם כופרים, הרי דכל שחזרו בהם וכבר אינם כופרים, ליכא לעיקר דין המיתה, וז"ב.[[1]](#footnote-2)

ד] והנה כתב הרמב"ם שם, ז"ל, ואם יעמדו באולתן בי"ד מצוין לכל ישראל לעלות עליהן לצבא והן צרין עליהם ועורכין עמהן מלחמה עד שתבקע העיר וכו', עכ"ל, ולפמש"נ בדעת הרמב"ם י"ל, דהך מילתא דבי"ד מצוין לכל ישראל לעלות עליהן לצבא וכו', הוא דין מסוים בעיר הנדחת, דהריגתן היא בתורת הריגת הכופרים, והוא דין המוטל על כל ישראל לבער את הכופרים, וע"כ מוטל עליהן לעלות עליהן לצבא ולערוך עמהן מלחמה כדי להמיתן, אך בשאר חייבי מיתות דהריגתן היא בתורת עונש, אי"ז אלא דין המוטל על בי"ד, וכל שאין בידם להמיתן, אינם מצוין לכל ישראל לעלות עליןה לצבא וכו'.

**ב**

ה] והנה לקמן דקי"ב., בעי רב יוסף שיער נשים צדקניות מהו, אמר רבא הא דרשעיות אסור תקבץ ושרפת כתיב מי שאינו מחוסר אלא קביצה ושריפה יצא זה שמחוסר תלישה וקביצה ושריפה, אלא אמר רבא בפאה נכרית, ה"ד אי דמחובר בגופה כגופה דמיא, לא צריכא דתלי בסיבטא, כנכסי צדיקים שבתוכה דמי ואבד, או דלמא כיון דעיילא ונפקא כלבושה דמי תיקו כגופה דמי, ופירש"י, ז"ל, כגופה דמי, וכשם שאין שורפין מלבושין שעליהן שהרי צדקניות הן, כך אין שורפין אותו גדיל, עכ"ל, ובפירש"י בערכין ד"ז: מבו' דשורפין אף מלבושין שעליהן, וכתב דצדיקים שבתוכה יוצאין ממנה ערומים, אך מ"מ אם הויא הפאה נכרית כגופה אינה נשרפת.

וצ"ב, דהנה בפשוטו הא דהצדיקים שבתוכה אין נהרגין, אי"ז דין "הצלה" דצדיקים, אלא היינו דדין המיתה הוא רק על החוטאים, וככל חיובי מיתה דאין עונשין אלא את החוטאים, ולפ"ז צ"ב, דמ"ט ליכא דין שריפה על מלבושי הצדיקים, ועל פאה נכרית דהויא כגופה, הרי כיון דהמלבושים והפאה נכרית הוו בכלל שללה, וכדחזינן דמלבושים ופאה נכרית של רשעים נשרפין, משום דהו"ל בכלל שללה, ורק שיער הרשעיות לי"ב דין שריפה, משום דמחוסר תלישה, א"כ מה לי דהוו של צדיקים, הרי דין השריפה הוא גם על שלל של צדיקים, והגם דחשיבי כגופן, מה טעם יש בזה לבטל מזה דין שריפה.

ומבו' מזה, דמלבד הא דאין חיוב מיתה על הצדיקים, איכא גם דין הצלה על הצדיקים, וע"כ כל דנטפל לצדיקים ה"ה ניצל מדינא דעיר הנדחת, ואינו בכלל דינא דשריפת שללה, - וצ"ע המקור לדין זה.

ו] ובזה נראה לדון לפרש מש"כ הר"א מלוניל באגרות הרמ"ה סימן כ"ז בדין הריגת הנשים שבעיר הנדחת, ז"ל, וי"ל לעולם דעבדו הני נשי ע"ז, ולאו היינו אנשי עיר הנדחת דאילו אנשי עיר הנדחת צריכים שידיחום ב' אנשים ולא נשים וצריכין ב' עדים והתראה לכל אחד, ואילו הנשים אע"פ שלא הי' להם התראה או שהודחו מעצמן הורגין אותן לפי חרב, מפני שהם היו עיקר לסייע ידי עוברי עבירה, והן הנה היו סבה לאנשים הנדחין, כי מי גרם לאנשים שישבו בעיר חברת הנשים, וכיון שהודחו עמהם נהרגות דבכלל יושבי העיר הנה, עכ"ל.

וצ"ב דממ"נ, אם הורגין את הנשים מכח שהם היו סיבה לאנשים הנדחין, א"כ הי' בדין שיהרגו אף אם לא עבדו ע"ז, ואם הורגין אותן מכח שהודחו עמן, א"כ מ"ט ל"ב בהו התראה ול"ב שידיחום ב' אנשים.

ולמש"נ נראה בגדר הדברים, דודאי עיקר דין הריגת הנשים הוא מכח שהם היו סיבה לאנשים הנידחים, ואך דמ"מ אם לא הודחו עמהן והו"ל כצדיקים, הי' בהם לדין ההצלה דצדיקים, וע"ז מהני מה שהודחו עמהן, דאינם בכלל הצדיקים ולי"ב לדין ההצלה דצדיקים, ולזה ל"ב התראה ול"ב שידיחום ב' אנשים, דאף בלא"ה כיון שהודחו עמהם אינם בכלל הצדיקים, וע"כ הורגין אותן.[[2]](#footnote-3)

ז] ואמנם למש"נ בדעת הרמב"ם נראה דבאמת ליכא ב' דינים בזה, והיינו משום דגם הא דאין ממיתין את הצדיקים, אי"ז משום דעיקר המחייב דהמיתה הוא רק על החוטאים, דלעולם כיון דחיוב המיתה דעיר הנדחת הוא בתורת מיתת הכופרים, הוי עיקר דין המיתה לבער את העיר ואת כל אשר בה, וע"כ מכח זה הי' לנו להרוג גם את הצדיקים, ואך דהוי זה דין הצלה על הצדיקים, שהם ניצולים וחולקים שם לעצמם, וע"כ הוא דאין ממיתין אותם, ועי' בס' עבודת המלך שהביא ממדרש תנאים דברים י"ג ט"ו (והוא ממכילתא), נעשתה התועבה הזאת למה נאמר, לפי שנא' הכה תכה שומע אני אחד צדיקים ואחד רשעים, ת"ל נעשתה התועבה הזאת בקרבך העובדין בלבד, והרי דבעינן קרא דאין הצדיקים נהרגין, ושפיר י"ל כמש"נ דהוי זה דין הצלה על הצדיקים, וע"כ נמי מצילין אף את כל הטפל להן.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז מתבאר טפי הא דהורגין את הנשים והטף של הרשעים אף שלא עבדו, שהרי עיקר דין המיתה הוא לבער את העיר ואת כל אשר בה, ואך דהצדיקים שבעיר חולקים שם לעצמם, ואינם בכלל דין המיתה דהעיר, אך הנשים והטף של הרשעים שהם טפלים לרשעים, אינם חולקים שם לעצמם, וע"כ הוו בכלל דין ההריגה של כל יושבי העיר.

**ג**

ח] ואם כנים הדברים נראה לדון בדעת הרמב"ם, דכל דהודחה רוב העיר כדינא דעיר הנדחת, הורגין גם את אותם שבתוכה שעבדו בלא התראה, דאף אי נימא בדעת הרמב"ם דלדינא דעיר הנדחת בעינן התראה, ונחלקו בזה האחרונים, ואכמ"ל, מ"מ אחר דאיכא עיר הנדחת, ומכח דינא דעיר הנדחת הי' לנו להרוג את כל בני העיר, ואך דצדיקים שבתוכה ניצולים, הרי די"ל דכל אלו שבתוכה שעבדו ע"ז, אף שלא התרו בהן, כבר אינם בכלל הצדיקים, ולי"ב להצלת הצדיקים, וכמש"נ כן לעיל סק"ו בדעת הר"א מלוניל, דאף העובדים בלא התראה, לי"ב להצלת הצדיקים.

ואף אי נימא דהעובד בלא התראה הוי בכלל צדיקים שבתוכה ואית בי' להצלת הצדיקים, מ"מ מסתברא מילתא דאותם שבתוכה שעבדו בהתראה, ואך שלא הודחו ע"י ב' מדיחים, לי"ב להצלת הצדיקים, והורגים אותם בסיף, - וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם שם ה"ו, דהורגין כל אלו שעבדו בסיף, ומ' דדין ההריגה בסיף הוי על כל אלו שעבדו, ואף אם לא הודחו ע"י ב' מדיחין.

והנה אמנם בד' הר"א מלוניל שהבאנו לעיל סק"ו מבו' דפשיטא לי' דלא כן, ואין הורגין את אותם שבתוכה שלא הודחו ע"י ב' מדיחים או שלא התרו בהן, ורק את הנשים הורגין בכה"ג, אך היינו משום דס"ל דהא דאין הורגין את הצדיקים, אי"ז רק משום דין הצלה דהצדיקים, אלא הוא משום דעיקר חיוב המיתה הוא רק על החוטאים, וכנ"ל, אך למש"נ בדעת הרמב"ם דכל הא דאין הורגין את הצדיקים, הוא משום דין הצלה דהצדיקים, ע"כ שפיר י"ל דאותם שבתוכה שעבדו ע"ז לי"ב לדין הצלה דהצדיקים, אף אם לא הודחו ע"י ב' מדיחים, או אף אם לא התרו בהן, וכמבו' כן בד' הר"א מלוניל גופי' דבכה"ג לי"ב לדין ההצלה דצדיקים, וכמש"נ.

ט] ונראה עוד לפ"ז, דהנה כתב הרמב"ם שם ה"ו, ז"ל, והיאך דין עיר הנדחת וכו', ומכין את כל נפש אדם אשר בה לפי חרב טף ונשים אם הודחה כולה, ואם נמצאו העובדים רובה מכים את כל הטף ונשים של עובדים לפי חרב, עכ"ל, וראיתי לדקדק ממש"כ הרמב"ם דאם הודחה כולה מכין את כל הטף והנשים שבה לפי חרב, דאף הטף והנשים של המדיחין נהרגין, ולא אמרינן דהמדיחין עצמן אינם בכלל חיובא דעיר הנדחת, כיון שלא הודחו ע"י אחרים.

ולפמש"נ נראה דהטעם בזה, דכיון דמעיקר דינא דעיר הנדחת הי' לנו להרוג את כל נפש חי' שבה, ואך דאיכא דין הצלה על הצדיקים שבה, הרי דהמדיחים עצמם ודאי לא חשיבי כצדיקים לענין זה, ולי"ב לדין ההצלה, וע"כ אף הטף והנשים שלהן נהרגין, דכיון שהם טפלים להם, הרי דכ"ה דעל המדיחים עצמן ליכא לדין ההצלה דצדיקים, ה"נ על הטף והנשים שלהם ליכא לדין ההצלה דצדיקים.

ולפ"ז יש מקום לומר, דכ"ז הוא לענין המיתה דבני עיר הנדחת, דכל שאינם בכלל צדיקים לי"ב לההצלה דצדיקים, וממיתין אותם, אך בדינא דנכסים שבעיר אחרת, דנכסי הרשעים שהיו בעיר אחרת נשרפין ונכסי צדיקים שהיו בעיר אחרת אין נשרפין, מסתברא דל"ב לדין הצלה דצדיקים, אלא אדרבה כל עיקר דין השריפה על נכסים שבעיר אחרת אינו אמור אלא על נכסי הרשעים, אך באמת לדעת הרמב"ם דדינא דנכסי רשעים שבעיר אחרת הוא בשנקבצו לתוכה, יש מקום לומר דכל הא דנכסי צדיקים שנקבצו לתוכה אין נשרפין, הוא משום דין הצלה דצדיקים, וע"כ כל שלא הודחו עמה, אף שאינם בכלל צדיקים, מ"מ אין נכסיהם שבעיר אחרת נשרפין, וכן מדוקדק בל' הרמב"ם שם ה"י, נכסי הרשעים "שהודחו" שהיו מופקדין במדינה אחרת אם נקבצו עמה נשרפין בכללה, עכ"ל, ומ' דדין שריפה זה, הוא רק בנכסי הרשעים שהודחו.

י] ועד"ז נראה גם בדין נכסי הטף והנשים, דאף שכתב הרמב"ם דממיתין אותם, והיינו משום שהם טפלים לעובדים, וע"כ לי"ב לההצלה דצדיקים, מ"מ נכסיהם שבעיר אחרת אינם נאסרים, שהרי הם עצמם אינם רשעים, ולי"ב לעיקר המחייב דהעונש דעיר הנדחת, וע"כ הגם דהוו בכלל דין המיתה דעיר הנדחת ומשום דהם טפלים להעובדים ולי"ב לדין ההצלה דצדיקים, מ"מ כיון שהם עצמם אינם בכלל העובדים, אין ממונם שבעיר אחרת נאסר, ודו"ק.

**ד**

יא] והנה כתב הרמב"ם שם הי"א, ז"ל, שיירא העוברת ממקום למקום, אם עברה בעיר הנדחת והודחה עמה, אם שהתה שם ל' יום נהרגין בסייף וממונם אבד, ואם לאו הן בסקילה וממונם ליורשיהן, עכ"ל.

ובכס"מ שם כתב, ז"ל, לא ידעתי למה לא כתב רבינו מה ששנינו שם החמרת והגמלת העוברת ממקום למקום הרי אלו מצילין אותה, ופירש"י וכו' הרי אלו מצילין אותה אם רוב אנשי העיר הודחו וחמרים וגמלים משלימים המיעוט ועושין אותם רוב מצילין עליהם שאין ממונם אבד אלא נידונין כיחידים, עכ"ל, ובלח"מ ופר"ח שם כתבו, דדין זה נלמד ממש"כ הרמב"ם דהם נהרגין בסיף וממונם אבד, והרי דהוו מכלל יושבי העיר, וא"כ ה"נ הם מצילין על בני העיר.

אך כבר כתב המרכה"מ, דהדבר ברור דגיר' הרמב"ם במשנתינו היא, הרי אלו מצילין "אותם", וכאשר כ"ה להדיא בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם, ומפרש לה כמש"כ הרמ"ה בסוגיין, ז"ל, הרי אלו מצילין אותם כלומר מצילין את החמרת והגמלת עצמן לדונן כיחידים ולהציל את ממונם דכתיב את יושבי העיר והני לאו יושבי העיר נינהו, עכ"ל, ולפ"ז לא השמיט הרמב"ם לדינא דמתניתין.

יב] ונראה לדון לפ"ז בדעת הרמב"ם, דכל הא דחמרת וגמלת ששהו ל' יום הוו בכלל יושבי העיר, הוא רק לענין דהן נהרגין בסיף וממונם אבד, אך אינם מצטרפין לרוב, - ויל"פ בזה עפמש"נ, והיינו דלעולם החמרת והגמלת ל"ה מכלל עיקר בני העיר, ואך דבדין המיתה דעיר הנדחת שהוא להרוג את העיר ואת כל יושבי', אף הם בכלל, ואך דאם לא עבדו, יש בהן לדין ההצלה דצדיקים, אך כל שעבדו ולי"ב לדין ההצלה דצדיקים, חייל עלייהו דין המיתה דעיר הנדחת, וע"כ אינם מצטרפין לרוב,[[4]](#footnote-5) וצ"ע עוד בזה.

1. ואמנם לפ"ז לכאו' בדין, דכל שעשו תשובה ואין ממיתין אותם במיתת הכופרים, הדר דינא דהן חייבין סקילה ככל עובד ע"ז, ורחוק לומר דכיון דנתקיים בהן כל תנאי עיר הנדחת, ואך דזהו דינא דעיר הנדחת דמהני תשובה, ע"כ אין הורגין אותן במיתת יחידים, ובפרט למש"נ במק"א דגם בעיר הנדחת גמורה, כ"ז שלא נגמר דינם לדינא דעיר הנדחת, הוי דינא דכל א' בסקילה כיחידים, וראיתי שכ"כ בס' עבודת המלך, וצ"ע בד' הרמב"ם שסתם בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז הוא במה שהביאו בשם הגר"ח זצ"ל, דהא דהטף נהרגין הוא רק כשעבדו הם ע"ז, ובנו הגר"מ כתב בשמו, דהיינו משום דאם לא עבדו הו"ל כצדיקים, והיינו כנ"ל דאיכא דין הצלה דצדיקים, וע"כ אף דהטף נטפלים לאביהם, מ"מ חייל עלייהו דין הצלה דהצדיקים, ורק כשעבדו ע"ז ואינם בכלל הצדיקים, ואך שבאנו לדון משום דאין בהן לעיקר המחייב, הרי דע"ז מהני הא דהם טפלים לאביהם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפ"ז יש מקום לדון במש"כ המנ"ח במ' תס"ד אות כ' דעבדי הצדיקים אינם מתים, עיי"ש בטעמו, ומבו' להדיא בדבריו דס"ל דא"א להרוג את מי שעבד והטפל אליו, אך אי נימא כמש"נ בדעת הרמב"ם דכל הא דאין הורגין את הצדיקים הוא מדין הצלה, י"ל דעבדי הצדיקים דהו"ל בכלל שללה, ליכא לדין הצלה זה, - אך באמת מסתברא מילתא דכיון דהוו בנ"א, הגם דהוו בכלל שללה, מ"מ יש עליהן לדין הצלה זה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפ"ז נתחדש דמהני זה גם לענין דממונם אבד, ולכאו' אי"ז כיסוד הדברים שנתבארו לעיל סק"ט, אך באמת לא נתפרש דאף ממונם שבעיר אחרת אבד, שעדיין לא הביא הרמב"ם לדין ממון הרשעים שבעיר אחרת דהוא אסור, וי"ל דרק ממונם שנמצא בעיר זו אבד, ול"ד לשלל עיר אחרת שאינו נשרף, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)