אשו משום חציו למסקנא - רמבם ורבינו יונה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# אשו משום חציו למסקנא לרמב"ם ורבינו יונה

**א. הרמב"ם** פי"ד מנז"מ הט"ו פסק אשו משום חציו, ועי"ש במ"מ דהרמב"ם לא חילק שפטור טמון הוא רק בכלו חציו, אלמא ס"ל דאין חילוק. ובפשטות הביאור בזה דפירש את הגמ' כהנ"ל דחיוב חציו הוא משום ממונו, (ולא כפירוש רש"י שלפנינו ותוס'), והיינו דהחיוב הוא על הכח מדין שמירה ואחריות, ולכך פטור מטמון בכל גוונא, כמש"נ לעיל. וכן נראה מלשון הרמב"ם שם "**שאע"פ שאשו ממונו** הוא הרי הוא כמי שהזיק בחציו", הרי כתב דיסוד חיוב אש הוא דין ממונו, היינו אחריות ושמירה.

**ב. אמנם** צ"ע דברמב"ם ה"י מבואר דהמדליק וההורג את העבד הרי הוא חייב מיתה, דכתב דפטור על הגדיש והיינו משום קלב"מ, וכמבואר בשמעתין ובראשונים, וכן נקטו האחרונים[[1]](#footnote-2) בדעתו. ומעתה צע"ג דמצד אחד מתבאר דפטור על הטמון בכל אופן, אלמא פירש את מסקנת הגמ' דכל חיובא דחציו **הוא רק משום אחריות ושמירה**, ומאידך מדחייב מיתה **אלמא יש כאן תורת מעשה גמור**, וכמו כן יש תורת מעשה דאדם המזיק, וא"כ אין מקום לפטור טמון וכקו' הגמ', **והיא תמיהה גדולה דפטור טמון בכל גוונא ומיתה בכל גוונא הם תרתי דסתרי**, וצ"ע.

**ג. ועי'** בתלמיד הרשב"א בשם רבינו יונה, שכתב דלמסקנא אין חילוק בין כלו חציו ללא כלו, ותירוץ הגמ' הוא דבמקום דהיה שם ויכול לשמור, אין חיובו אלא מדין ממון ופטור על טמון בכל ענין, וז"ל "**ולא צריך לאוקמה פטור טמון בשנפל גדר**, אלא מיירי **כגון דבעל דליקה עומד שם בשעת הנזק ובידו לתקן, והוא מוזהר ומצווה כל שעה לגדור ולתקן, הלכך בכל כי האי גוונא חיוביה משום ממונו דשורו ולא טפח באפיה, ובענין זה פטר הכתוב את הטמון**". ובפשוטו ר"ל דבכה"ג דיכול לשמור לא נחשב כחץ, כיון דהוא מוזהר ויכול לשומרו, (ככלו חציו). אמנם עיי"ש בתלמיד הרשב"א דודאי גם בגוונא זו איכא חיוב ד' דברים וחיוב רציחה, אלמא אין כוונתו לומר דבגוונא דיכול לשמור לא נחשב כחץ, אלא אף דנחשב כחץ ומעשה גמור מ"מ לענין טמון אינו אלא מדין ממונו ופטור, והיינו כדעת הרמב"ם הנ"ל.

**אולם** הדברים מתמיהים מאוד, וכמו שסיים שם הרשב"א "דאין הדברים מתיישבים על הלב", והיינו כמו שהקשינו, דאיך יתכן דנחשב כחץ גמור למיתה ולד' דברים ומאידך פטור על הטמון, וצע"ג.

**ד. ונראה** דמבואר כאן מהלך חדש בפירוש הגמ'(עי' לעיל בסימן בגדר אשו משום חציו למסקנא לרש"י לפנינו, וכן בסימן בענין הנ"ל בדעת רש"י בל"ק ורבינו ישעיה, וא"כ עתה זהו מהלך שלישי), והיינו דלעולם ס"ל דאשו **משום חציו הוה מעשה גמור וראוי לחייב עליו מיתה ויש לו דין אדם המזיק לד' דברים**, אמנם הני מילי בהורג אדם או מזיקו, אבל **לגבי חיוב שריפת ממון, בזה א"א לתובעו על המעשה שהדליק אלא רק על מה שלא שמר**, ולכך איכא פטור טמון.

**דהנה** ודאי יכול אדם להדליק ברשותו, באופן שהוא נמצא שם ויכול לשמור, ואין לו לאדם להימנע מלהדליק אש, ורק שמחויב על שפשע ולא שמר על הכח והחץ שקאתי ממנו, **וגם כאשר בסוף לא שמר מ"מ אינו נתבע על עצם מעשה ההדלקה**[[2]](#footnote-3), ו**רק על מה שלא שמר**[[3]](#footnote-4), ולכך איכא פטור טמון בכל גוונא, אבל מה **שנוגע להריגת אדם**, בזה כל העושה מעשה חייב ואין בזה טענת פטור, **וכשלא שמר הרי הוא נתבע על עיקר המעשה**[[4]](#footnote-5), דהיינו הדלקת האש, דהיא מעשה גמור כיריית חץ, דחיוב רציחה הוא ענישה על 'מעשה', ואין ענינו שייך למניעת שמירה, דזהו שייך בהשלמת חסרון נזק השני וניהוגי שכנים.

**וכן** לגבי ד' דברים הוא נתבע על עיקר המעשה, דמצינו דחלוק נזק של ממון מנזק של אדם, וכדאיתא בריש החובל וברמב"ם הלכ' חובל, דתשלום נזק אדם מוגדר 'כופר אברים', והשורף יד אדם ביסודו היו צריכים לקטוע יד השורף, ומשלם כופר ועי"ז אין קוטעים את ידו, והיינו דאי"ז תשלום נזק. ועי' ברכ"ש ב"ק סי' כ"ח דביאר הגר"ח דאינו כנזקי ממון כי 'אין דמים לבן חורין', אלא הוא דין כמו מעשה רציחה, כך יש רציחת אבר וקטלא פלגא, וא"כ שפיר הוא נתבע על עיקר המעשה כמו ברציחה, דכל ענינו עונש על המעשה, ואין ענינו שייך למניעת שמירה דהוא שייך בנזקין והשלמת חסרון השני[[5]](#footnote-6). [[6]](#footnote-7)

**ונמצא** דאע"פ שאשו משום חציו ויש בו תורת מעשה גמור, אך לגבי נזקי ממון באופן שהדליק ונמצא הוא שם לשמור, אבל אינו נתבע על כך, אלא על מה שלא שמר ולכך פטור בטמון, אבל הדליק ואינו יכול לשמור הרי הוא נתבע על עיקר המעשה ואין בו פטור טמון ונתבארו, דברי רבינו יונה בטוב טעם.

**ה.** **ובזה** מבואר היטב נמי דעת הרמב"ם, דמש"כ דפטור טמון בכל גוונא היינו באופן המצוי שיכול לשמור שלא יתפשט, ובפרט במדליק בתוך שלו (דבזה נאמר עיקר פרשת טמון) דאז אין תביעה על המעשה, אלא על מה שלא שמר, ולכך פטור על הטמון בכל גוונא כי אין תביעה למה לא שמר לגבי טמון דאין אחריות כלפי הדברים הטמונים.

**ונראה** דהוא מדוקדק מאוד ברמב"ם שכתב דחייב בד' דברים **"אע"פ שאשו ממונו הוא הרי הוא כמי שהזיק בחציו",** היינו דהוקשה לו דבזה דאמרן דאשו הוא ענין חיוב 'ממונו' היינו אחריות ושמירה על הכח, ואין תביעה על יריית החץ, וא"כ לכאו' לא יהא כאן ד' דברים, ואהא כתב הרמב"ם דודאי הוא גם כמזיק בידיו, וכמש"נ דלגבי היזק אדם או הריגתו יש תביעה על גוף המעשה.

**ו. והנה** בכלב וגמל מחייב הרמב"ם על כל הגדיש חצי נזק, כיון דהוא חציו דכלבו וחציו דגמלו כמבואר בגמ' לר"י (והיינו מדין רגל וצרורות), ואע"פ שאינו ממונו. ולכאו' צ"ע הרי כתב הרמב"ם דחיוב חציו הוא משום ממונו, ועי' נחל"ד מה שנדחק בזה מאוד. אבל להנ"ל מיושב בשופי, דכבר נתבאר דבעצם אשו משום חציו יש בזה תורת מעשה (ולא כר"ל דמאליה הולכת), וכל מה דחיובו משום ממון הוא רק כשיש לו היתר דהוא עושה בשלו ויכול לשמור (דאז א"א לתובעו על המעשה), וא"כ אי"ז שייך בכלבו וגמלו דשלחו חציהם לרשות הניזק, ושפיר הוה חציו של הכלב ושל הגמל, וכיון שיש כאן מעשה של הגמל ושל הכלב יש לחייב לבעלים מדין רגל וצרורות.

**ז. ועי' בביאור הגר"א** סימן תי"ח סקל"ג, שכתב דדעת הרמב"ם כהנ"ל לפטור טמון בכל גווני, וקו' הגמ' היא דהא המדליק בשל חבירו לית ביה פטור טמון, ולמ"ד משום חציו א"כ לעולם הוא כמדליק בשל חבירו, ומשני אלא וכו' **שהיה לו לגודרה**, ר"ל דמה שחייבה תורה על חציו הוא רק מכח מה שלא גדר אח"כ, וכיון דהיה בידו לגדרה וכו' ע"כ לא חשיב כמדליק בתוך של חבירו, ולכך מיושב דאיכא פטור טמון, משא"כ לגבי מיתה וד' דברים, עכ"ד. **הנה** פשטות דבריו דגז"ה הוא בטמון דפטור כשמדליק בשלו, וכשיכול לשמור חשיב מדליק בשלו. וצ"ע דא"כ אי"ז ענין כלל להא דאמר 'אית ליה משום ממונו', דאי"ז אלא פטור בטמון, דפטרתו תורה במדליק בתוך שלו. וכן צ"ע איך דבריו מתאימים עם מש"כ בהג' הגר"א דחיוב של חציו הוא משום ממונו.

**ח. ונראה** דכוונתו דחלוק ביסודו מבעיר בתוך שלו ממבעיר ברשות חבירו, **דמבעיר בשלו ויכול לשמור, אין התביעה על המעשה, אלא אהא שלא שמר**, ולכך פטור על הטמון דאין אחריות לשמור כלפי הטמונים, משא"כ **מדליק בשל חבירו לעולם הוא נתבע על המעשה וכיון דהוא מעשה אדם המזיק אין בו פטור טמון**[[7]](#footnote-8). ולדבריו קו' הגמ' היתה דמשום דאשו כחציו א"כ לא משכחת מדליק בתוך שלו, דלעולם הוא כמדליק בשל חבירו, וא"כ הוא נתבע על המעשה כאדם המזיק, ולא יהא בזה פטור טמון[[8]](#footnote-9).

**ואהא** משני דכיון דיכול לגדור אינו נתבע על המעשה אלא על שלא שמר, ולכך פטור בטמון בכל גוונא, **ובתירוץ מתחדש דיש עוד אופן של חיוב למ"ד חציו והיינו "חיוב חציו משום ממונו",** כלומר דבכל גוונא דהדליק בתוך שלו ויכול לשמור אין ראוי לתובעו על המעשה (כאדם המזיק), וע"כ בפרשת אש נאמר גם חיוב שמירה ואחריות על הכח גרידא, והיינו "חציו משום ממונו", ומבואר היטב כל דברי הגר"א עם דברי הגמ', ועם פירושו בהגהות הגר"א לש"ס.

ח. הבדל בפרטי הדינים בין רבינו יונה לביאור הגר"א, עי' היטב בלשון רבינו יונה ומתבאר דתלוי אם היה שם בשעת הנזק או לא ולא תלוי אם היה יכול לשמור בשעת ההדלקה או לא ומתבאר דאע"פ שבתחילה הדליק באופן שיכול לשמור ואפי' שמר מעט זמן אמנם בשעת הנזק הוא כלל לא היה שם א"כ יש לתבוע עליו את המעשה גופיה והיינו כיון דאשו משום חציו הרי יש אפשרות לתבוע אותו מצד המעשה הראשון גופיה אך דס"ל דכל שהוא נמצא שם אזי ראוי יותר לדון אותו על זה שאינו שומר דעד כמה דהוא שם אין ראוי לתובעו על עיקר המעשה אלא להזהירו לשמור ועל זה הוא נתבע לשלם, אבל בדעת הרמב"ם שלא חילק חילוק זה ולא הצריך שהוא נמצא שם בשעת הנזק, נראה יותר כמש"כ בביאור הגר"א דהכל תלוי אם בשעת ההדלקה הדליק ברשותו אש שיכול לשומרה א"כ לעולם אינו נתבע על האי מעשה והוסיף הגר"א דבר"כ אש דאדם מדליק בתוך שלו היא לא בעירה בלא שליטה אלא אפשר לשמור עליה ולפיכך כל התביעה עליו היא על זה שלא שמר וכמש"נ.

ד

**העולה מהדברים ג' שיטות במסקנת הגמ'.**

**א. רש"י שלפנינו, תוס', והרא"ש.** מסקנת הגמ' דישנם ב' דינים התלוים באשו משום חציו, חדא חציו גמורים דהוה מעשה ממש, וחייב מיתה וחייב על הטמון, אמנם זה רק עד שכלו חציו, **אבל כאשר נפל הכותל ויצאה אשו הרי חיובו הוא רק בגדר אחריות ושמירה על פעולתו וכח שיצא ממנו.** משא"כ לר"ל אשו משום ממונו היינו חיוב אחריות על האש בפ"ע, כשורו ובורו, (וא"כ נשארו כל הנפק"מ המבוארות בין ר"י לר"ל).

**ב. רש"י בל"ק ורבינו ישעיה.** מסקנת הגמ' **דלעולם אין תורת מעשה באשו משום חציו, אלא חיוב חציו הוא משום ממונו, והיינו אחריות וחיוב שמירה על כוחו ופעולתו דקאתו מיניה**, (אע"פ שאינם בגדרי מעשה), ותמיד פטור על הטמון, ואין בו מיתה, ובטלו כל הנפק"מ מלבד ד' דברים. ולפי"ז לר"י אי"צ בעלות, אולם ברש"י נראה יותר דבעינן שיהא בבעלותו, וצ"ל דהבעלות על הגחלת מחייבת שלא ישתמש בה ולא יפעל בה להעמיד כח מזיק, משא"כ לר"ל הוא חייב על פעולת האש, כשור.

**ג. דעת** **הרמב"ם ותלמיד הרשב"א בשם רבינו יונה,** דיש מעשה גמור באשו משום חציו, ולכך חייב מיתה וד' דברים, אמנם במקום דהדליק בשלו ויכול לשמור, **לגבי נזקי ממון** א"א לתובעו על המעשה אלא אהא דלא שמר על כוחו ואז חיוב חציו הוא רק משום ממונו ופטור על הטמון.

**והנה** במתני' ריש מכילתין תנן המבעה וההבער, ולכאו' לרב דמבעה הוא אדם א"כ הבער היינו אותו 'אב', ולשמואל נזקי גופו לא קתני, ואיך תנן הבער. ולרש"י שלפנינו ודעימיה צ"ל דאיירי בכלו חציו דחיובו משום ממונו, או דנימא דסו"ס אינו דומה לאדם המזיק, וכ"כ בשטמ"ק שם[[9]](#footnote-10). אבל לרש"י בל"ק ולהרמב"ם ניחא מאוד, דלעולם איירי התנא גם באשו משום חציו, אבל כל חציו (לכה"פ לגבי נזקי ממון) הוא רק משום ממונו, ובודאי דהוא אב בפ"ע[[10]](#footnote-11).

1. **יש"ש**, נחל"ד כ"ג. הגר"ח הל' שכנים, והגרי"ז הל' רוצח. [↑](#footnote-ref-2)
2. **אמנם** בתוס' ד"ה אשו, נתבאר (בסוף השיעור הקודם) דמה שפושע ולא שמר הוא משלים ומגדיר את החץ, והוה מעשה גמור, דהרי תוס' איירי בתחילת הסוגיא וקפריך הש"ס דא"כ יתחייב על הטמון והיינו כי נתבע על המעשה, כאדם המזיק. [↑](#footnote-ref-3)
3. **דכך** הוא הכלל בכל נזקי ממון וזכויות שכנים, דודאי יכול אדם לכתחילה לקנות שור אלא דמחויב באחריותו ושמירתו, וגם כשלא שמר אינו נתבע אלא על זה שלא שמר, אבל לא יתכן למנוע אדם מלקנות שור כדי שחבירו לא ינזק דא"כ נמצא הוא עצמו ניזוק, אלא יקנה שור וישמרהו. [↑](#footnote-ref-4)
4. **דאינו** כנזקי ממון חבירו דהוא ענין שכנים, שנתבאר דכל התביעה היא לשמור, דהכא אף ששרי לו להדליק במקום שיש אדם, אם ישמור, מ"מ **מותנה עיקר ההיתר** בתנאי שבסוף ישמור, ועד כמה שלא שמר הוא נתבע על עיקר מעשה הרציחה. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ואין** הבדל בין הריגתו לפציעתו, ולא דמי להיזק ממון דבזה זכותי לחיות כדרך כל הארץ ולהדליק אש לצרכי, אלא שאני מחויב לשמור, וכל חיובו הוא דלא שמר על החץ דידיה. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ועי'** ביאור הגר"א חו"מ סי' שע"ח סקי"ט, וביאור הדברים באבהא"ז פ"א מחובל הט"ז. [↑](#footnote-ref-7)
7. **עי'** רש"י ס"א: ד"ה בתוך של חבירו, אין לו רשות והוי כמאבד בידים, (ובעזה"י נעסוק בשבוע הקרוב בבירור כל השמעתא התם בעיון רב). [↑](#footnote-ref-8)
8. **רבים** מקשים מ"ט נצרך הגאון לפרש את קו' הגמ' באופן אחר מהראשונים, ולדברינו לק"מ דהם הם הדברים, דגם להגר"א קו' הגמ' דכיון דחיובו מדין אדם המזיק לא שייך פטור טמון, אלא דנקט דיסוד הדין דליכא פטור טמון במדליק בשל חבירו הוא משום דאז חיובו על המעשה כאדם המזיק וכהנ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. **והא** דתנן 'אין בו רוח חיים', היינו דזה לא כח פעיל כמו שור שהוא פעיל ואני אחראי על פעולותיו, אלא יש כאן כח מסתובב בעולם ומנותק ממני, ואני אחראי עליו, אבל אין בו רוח חיים. [↑](#footnote-ref-10)
10. **והנה** כל זה למסקנא וצ"ע לכל אורך הסוגיא עד השתא מהו פירוש המשנה, וי"ל להמבואר בכל הנ"ל דהמסקנא אינה סותרת לדברי ר"י דממונו לית בה ממשא, א"כ שפיר י"ל דבמהלך כל הסוגיא ידעה הגמ' את המסקנא, ורק המקשן בדף כ"ג. באמצע המשא והמתן לא נחית לזה. [↑](#footnote-ref-11)