‏‏ פג,ב - פד,ב.   ט
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / הספינה

**במשנה.** יפות ונמצאו רעות הלוקח יכול לחזור בו. כתב הרשב"ם דדין חזרה זו אינה מדין מקח טעות ששניהם חוזרים אלא מדין אונאה, וזהו לכאו' מקרא דלא תונו וגו', [והיינו דמקח טעות הוי רק בב' מינים כחומץ ונמצא יין]. ומ"מ אף שלגבי אונאת דמים קיי"ל דקנה ומחזיר אונאה, היינו דווקא התם דהאונאה היא בתוספת הדמים, ולכן הלאו דלא תונו בהחזרת אונאה, אולם הכא הוי אונאה בעצם המין של המקח [ובפשוטו לא מיירי שהיה אונאת דמים], ולכך יכול לחזור בו מכל המקח.

אך בשטמ"ק בשם שיטה לא נודע כתב דהאונאה של רעות ויפות זהו אונאה חמורה טפי כמו יותר משתות דהוי ביטול מקח. [אך גם ביותר משתות יל"ע אם הוא מדין ביטול מקח או מדין אונאה, ויבואר לקמן].

**אמר ר"ח** מכר שווה וכו', משמע מהרשב"ם דהנידון בסוגיין דמכיון שיש זכות להלוקח לבטל המקח, א"כ נמצא שכל זמן שלא עבר שיעור זמן חזרה לא נתקיים עדין המקח, ולכן אם בתוך הזמן נתיקר המקח ונמצא שנתאנה המוכר, א"כ נמצא דהלוקח גומר את המקח באונאת מוכר, ומן הדין הוא שיוכל המוכר לתבוע את חזרת המקח מדין אונאת מוכר. וע"ז באה הטענה דאי לאו דאוניתן וכו' דאין חוטא נשכר.

ובאמת יש לדון בגדר זכות החזרה במקום אונאה. האם גדר הזכות הוא דעדין לא חל המקח, וכשעבר הזמן ונתרצה הלוקח רק אז חל המקח מדין קנין חצר, [א"כ באמת דברי ר"ח צ"ב, דהרי סו"ס יש כאן בשעת המקח אונאת מוכר]. או די"ל דהמקח כבר חל בשעת קנין, אלא שיש לו זכות חזרה למפרע, וכשנתרצה הלוקח נתברר שלא היה כאן אונאה כלל, [וא"כ נמצא דאין כאן אונאת מוכר כלל, אלא הוי כהוקר לאחר המקח וברשות לוקח אייקר, ודברי הגמ' צ"ב].

ולכך צ"ל דבאמת המקח חל ונגמר בשעת המכירה, דמקח שיש בו אונאה אין בו טעות בעיקר הקנין, ולא הוי אלא אונאה במקח בלבד וע"ז יש לו זכות לעכב את את גמר המקח שלא יחול על דבר שלא התרצה בו, [והוי כמו עיכוב בחלות הקנין, או תנאי במקח], ולהכי כשהמתאנה גומר המקח ע"י מחילת האונאה [בלא קנין כלל], ונמצא גומר המקח באונאת מוכר, וזהו תביעת המוכר לעכב ממנו לגמור המקח. וז"ל רבינו יונה 'הוה אמינא שוב אין ביד הלוקח לקיים את המקח כיון שלא נתקיים עדין, שהרי יש מעתה ביטול מקח גבי מוכר, וס"ד דיהי' להמוכר תביעה על אונאה, וע"ז קמ"ל דהזכות חזרה היא רק לטובת המתאנה, ולגביו לא נגמר המקח, אבל ביחס למוכר המאנה הוי כמו שנגמר כבר המקח בשעת מכירה, דהא אי לאו דאוניתן היה כבר נגמר המקח וכו'.

**ונחלקו הראשונים** האם בסוגיין יכול הלוקח לתבוע לאחר שהוקר אונאתו. דעת הרבינו יונה שאינו יכול. וז"ל 'ונראה בעיני שאין הלוקח יכול לתבוע אונאתו לאחר שהוקרו, שכיון שהיה יכול לחזור בו לא נתקיים המקח עד עתה, ואין מי שנתאנה יכול לתבוע אונאתו אלא כשיש שם אונאה בשעה שהוא מקיים המקח. ומנא אמינא לה, מלשון הטעם שנתן ר"ח לדבריו, דאם איתא דקסבר ר"ח שכל זמן שהלוקח חפץ במקח איגלאי מילתא שנתקיים המקח מתחלה ולעצמו הוקר, א"כ למה לי דדחיק ונסיב טעמא משום דא"ל אי לאו וכו', הו"ל למימר כיון דהשתא איתרצאי במקח ברשותי אייקר דאיגלאי מילתא למפרע שחל המקח מתחלה וחייב נמי ליתן מה שהונהו, אלא ודאי לא חל המקח אלא משעה שמקיים אותו מי שמתאנה'. [והיינו דכיון דלא נגמר המקח עד עכשיו, ועכשיו אין בו אונאה כלל, לכך אינו יוכל לתבוע אונאתו]. אך דעת הרא"ש בשם י"א שיש לו תביעה על האונאה, דכיון שאם תבע קודם שהוקרו היה צריך להחזיר אונאה, ה"ה השתא עליו להחזיר האונאה.

[ועי' ברמב"ם פי"ב ממכירה דמבואר בהדיא דבמכר חמש בשש והוקר ועמד על שמנה יש לו זכות לתבוע אונאת הזוז. ולכאו' הוא דלא כרבינו יונה. אך כבר העיר בזה במחנ"א הל' אונאה סי' יב דהרמב"ם אייר לדידן דבשתות קנה ומחזיר האונאה, א"כ נמצא דהמקח נגמר משעה ראשונה ובאותו הזמן היה בו אונאה, ולכן לעולם יש לו זכות תבעית אונאתו].

ונראה בביאור מחלקתם עפ"י מש"כ לעיל. בטעמא דמתנאה יכול לחזור בו. דלדעת הרבינו יונה המקח כלפי הלוקח עדין לא נגמר, ומתלי תליא עד שעת הסכמתו ואז ליכא עליו שם האונאה כי זה אייקר, ולכך אינו יכול לתבוע אונאתו. אבל הי"א ברא"ש ס"ל דהמקח חל לגמרי ורק יש לו זכות חזרה, וכל שלא חזר בו חל המקח למפרע, נמצא דברשותו של לוקח אייקר, ולכך שפיר יכול לתבוע אונאתו.

אלא דעדין קשה לשיטת הי"א קושית הרבינו יונה, דבסוגיין מבואר דאין המקח חל למפרע, דאם חל למפרע מדוע צריך לטעמא דר"ח, תפ"ל דברשות לוקח אייקר. ואיך יכול לתבוע אונאתו.

**בראשונים הק' אעיקר דינא דר"ח** דהרי קיי"ל דשתות קנה ונתקיים המקח אצל הקונה [ומחזיר האונאה]. פי' ברשב"ם דס"ל דבאונאת שתות ידו על העליונה רצה חוזר בו רצה תובע אונאתו וכסתם מתני' דב"מ נא. דלא כרבא. אך דעת התוס' דאתי שפיר כרבא, ורבא נמי רצה קאמר, וא"ש ר"ח כהלכתא. ועי' ברי"ף שהביא בשם הגאון דפי' דר"ח איירי לענין מי שפרע, דהיינו דהיה נתינת כסף בלא משיכה דהדין דהחוזר בו במי שפרע, וקמ"ל ר"ח דרק מי שנתאנה יכול לחזור ואין עליו מי שפרע, אבל מוכר אינו יכול דיש עליו מי שפרע. ועי' ברמב"ן דהק' דא"כ ליכא ראיה ע"ז ממתני, דמתני' איירי שמשכו לכך רק המתאנה חוזר, אבל בנתינת מעות אפשר ששניהם חוזרים. ועי' בראב"ד.

וברי"ף הובא ברא"ש כתב דאף דר"ח איירי בשתות מ"מ נפק"מ להל' כגון שמכר לו שוה ד' בחמש ועמדו על שבע, [דהיינו יותר משתות] ולענין ביטול מקח, דאין המוכר יכול לחזור בו דא"ל אי לאו וכו'. [ואף דביותר משתות הוי ביטול מקח ושניהם חוזרים, זה רק כשהמתאנה תובע כרבי"ם או כרביו יונה ועי' לקמן. רשב"א]. והק' עליו בראב"ד בהשגות ובשטמ"ק 'ומה יעשה הרב כשיגיע לסוף השמועה דאמרינן ודילמא הא דר"ח תרוייהו מצי הדרי בהו, הא ליכא מאן דאמר דבשתות שניהם חוזרים'. וע"כ פי' דאיירי דקנו בכסף דשניהם חוזרים, והכא לענין מי שפרע וכו' ע"ש. ולכאו' קו' הראב"ד צ"ב כמו שביאור ברא"ש והרמב"ן דהא דאמרינן דתרוויהו הדרי, מיירי בהוקר או הוזל דעכשיו יש שיעור אונאה של ביטול מקח גם לגבי המוכר או הקונה, ולכן הו"א ששניהם חוזרים, אבל בלא הוקר והוזל פשיטא דרק המתאנה חוזר.

ואולי אפ"ל דנחלקו בדין אונאה אם הוא תליא בשעת מעשה הקנין או בשעת חלות המקח. דלראב"ד אונאה נקבע לפי זמן עשית מעשה הקנין, ולכך הק' כיון שבשעת הקנין היה אונאת שתות א"כ רק המתנאה יכול לחזור, ואיך הו"א ששניהם חוזרים. [והא דאמרינן בדברי ר"ח דהוקרו ועמדו וכו', הרי אין נפק"מ בזה שנתיקר אח"כ, צ"ל דאה"נ אינו יכול לחזור מכח זה, אלא בא לומר דמה"ט רוצה המוכר לחזור, ואי לא טעמא דאי לא אונאיתן וכו' הו"א דכיון דלא נגמר המקח כלפי הלוקח, חוזר גם המוכר]. אבל לדעת הרי"ף צ"ל דדין אונאה תליה בשעת חלות המקח, ולכך כיון דמיירי שהוקר, ובשעת חלות המקח יש אונאה של ביטול מקח לכך שניהם חוזרים.

ולפי"ז יש ליישב קו' רבינו יונה דלעיל. דגם לי"א ברא"ש שיכול לתבוע אונאתו, המקח חל ומתקיים רק אח"כ, כמו שהוכיח ברבינו יונה, אך מ"מ ס"ל דדין אונאה נקבע בשעת מעשה המקח, ולכן יכול לתבוע אונאתו, [והא דבעינן לטעמא דאי לא אוניתך וכו', דבלא"ה גם המוכר יכול לחזור כיון דלא נגמר המקח, וכו' כדלעיל]. אבל לשי' הרי"ף דאונאה נקבע בשעת חלות המכר, אינו יכול לתבוע אונאה שלו כיון שעכשיו אין לו שם אונאה כמו שפי' ברבינו יונה.

**פד.**

**תוד"ה אי לאו דאוניתן**. וא"ת ביתר משתות אמאי לא אמרינן אי לאו דאוניתן. והנה זה ברור החילוק בין שתות ליתר משתות, שבשתות אמרינן בב"מ נא. דהמתאנה לבד ידו על העליונה ואילו ביתר משתות שניהם חוזרין, דהגדר ביתר משתות דהוי ביטול מקח ולא תביעת אונאה בלבד, ואילו בשתות הזכות של המתאנה בעיקרה היא תביעת אונאה, אלא שנתנו לו מכח זה זכות לחזור מכל המקח. אלא דמ"מ הק' התוס' דמטעמא דאי לאו דאוניתן וכו', דחזינן מסוגיין דאף דמצד הסברא הדין נותן שגם המאנה יוכל לחזור בו, ואפ"ה אמרינן אין חוטא נשכר, ה"נ בדין ביטול מקח אף ששורת הדין שהביטול יהי' לשניהם, מ"מ לא יהא חוטא נשכר, כיון דסו"ס כל הביטול מקח הוא מחמת האונאה.

**וי"ל** לפי שהוא רחוק יותר מן המקח יותר מדאי וכו' שאין ראוי מקח זה להתקיים. ובביאור דברי התוס נראה להקדים.

דהנה כתבו האחרונים לדון בהא דביתר משתות שניהם חוזרים האם הוא מדיני אונאה דילפינן מלא תונו, [והיינו דב' פרשיות נאמרו באונאה, חדא דבשתות מחזיר אונאה, ואידך דביתר משתות איכא דין ביטול מקח], או דהגדר הוא דמבטל המקח מצד סברא דמקח טעות דדעת המוכרים והקונים דאין ע"ז מחילה וממילא אין עליו שם מכר מתחילה. והביא בחי' ר' ראובן ב"מ סי' כב ראיה לזה מהא דמספ"ל לגמ' ב"מ נז. אם יש דין ביטול מקח ביתר משתות בקרקעות, ומסקינן התם לגי' רוב הראשונים דיש להם ביטול מקח, והרי אף דליכא התם לאו דלא תונו, הרי דדין ביטול מקח ביתר משתות הוא מסברא דמקח טעות. וכן מפורש בפ"י שם. מאידך בריטב"א ב"מ נו: הביא בשם הראב"ד דביטול מקח ביתר משתות הוא מדיני אונאה, והביא ראיה מהא דאם שהה בכדי שיראה לתגר שוב אין יכול לחזור, ואי הוי מק"ט דלא חל עליו שם מכר האיך מתקיים המכר לאחר השיעור, ומ"ש מב' מינים דלא חשיב מעשה קנין כלל ולעולם חוזר, אלא ע"כ דביטול מקח הוא מפרשת אונאה. [והביא בחי' ר"א שם מהרמב"ן עה"ת פר' בהר הובא בחינוך מצוה שלז דהא דכתיב וכי תמכרו ממכר בלשון רבים והיינו בין קרקע ובין מטלטלין, ואח"כ כתיב או קנה בלשון יחיד דהיינו דווקא מטלטלין הנקנה מיד ליד, ומזה למדו שיש במטלטלין מה שאין בקרקעות והיינו חזרת הממון, ואח"כ כתיב לא תונו בלשון רבים, והיינו דהמיעוט לקרקע הוא רק מחזרת הממון. וכ"ה להדיא ברבינו יונה לעיל עח. ד"ה ופרקינן וכו' 'וי"ל דכל הני דאין להם אונאה ודאי עובר בהן בלאו דלא תונו, דלא נתמעטו אלא מחזרת הממון וכו'. ולפי"ז שפיר י"ל דביותר משתות הוי חזרה מעיקר המקח מקרא דלא תונו].

[ולהני שיטות דביטול מקח הוא מסברת מק"ט, לכאו' ק' מדוע לאחר שיעור זמן דבכדי שיראה וכו' אינו חוזר, כמו שהק' הראב"ד. כתב בבכ"ש ב"מ סי' מו דאיכא ב' סוגי טעות, יין ונמצא חמץ, שהוא טעות בעיקר המקח, ויש מום דשם מקח עליו אלא דיש עליו תבעיה לבטל המקח דאדעתא דהכי לא עביד, וביתר משתות הוי כמום ע"ש].

ולפי"ז אפשר לפרש בביאור דברי התוס' בתי' קמא, דסברת אי לאו דאוניתן הוא רק אם החזרה הוא מדיני לאו דלא תונו, דאז איכא סברא דהילפותא הוא רק שהמתאנה חוזר, אבל אם החזרה הוא מסברת מקח טעות כיין ונמצא חמץ, שניהם חוזרים. וכן לשון הרא"ש 'לא נקרא עליו שם מקח ונתבטל המקח מעיקרא. לשון התוס' ב"מ נ: ד"ה ואילו דהוי כיין ונמצא חומץ דשניהם חוזרים. בעדר"י 'וכיון דליתא למקח כל עיקר אין כאן משיכה כלל, וממילא גם המאנה יכול לחזור בו'. וכ"כ בחי' ר' ראובן ב"מ סו"ס כב בשם הגרב"ד זצ"ל.

אך בביאור הג"א רכז סק"ז משמע דלתי' הראשון קאי בשי' רבינו יונה המובא לקמן, דשניהם חוזרים הוא רק כשדעת המתאנה לחזור בו. ויש לעין בזה מל' התוס' ב"מ דהוא כיין ונמצא חומץ. ועי' בביאור הדברים בבכ"ש ב"ו מו.

**וריב"ם** פי' דאפי' יותר משתות אין המוכר חוזר בו אלא כשהמתאנה תובע אונאתו וכו'. ובביאור דברי הריב"ם נאמרו ב' דרכים,

**א.** דמכיון דתובע אונאתו א"כ הרי הוא מקפיד והוי כמקח טעות, ולכך גם המאנה חוזר. וכן משמע ברבינו יונה שהק' 'דאדרבא כיון דתובע רק את האונאה, אלמא חפץ הוא במקח, וא"כ למה זה יכול לחזור. ותי' אלא שאפשר להשיב על זה, דכיון דקא תבע אונאה גלי דעתיה שאם לא יחזיר לו זה אונאה אין דעתו בו, ונמצא שהוא מקח טעות אצלו, הלכך גם המאנה יכול לחזור בו'.

ולפי ביאור זה אף לדעת ריב"ם הגדר הוא מקח טעות, מ"מ בעינן לתביעת הלוקח, וכל שלא תבע עדין אינו עומד לביטול, [וצ"ב הטעם בזה] ולכך כשתובע ולא שייך אי לא דאוניתן וכו'. וכעין התי' הראשון. ובתורא"ש הק' מ"ט לא ניחא ליה כתי' ראשון.

ולפי"ז ניחא ק' רבינו יונה, שהק' על הריב"ם שלא שייך כלל היכי תמצי של תביעת אונאה מצד המתנאה ביותר משתות, דביותר משתות אין תביעה כלל על חזרת האונאה אלא על ביטול המקח. וכן כתב להדיא במ"מ פי"ב ממכירה ה"ד על יתר משתות 'אבל אם הוא רוצה להיות המקח קיים ושיחזיר לו האונאה לאו כל כמיניה'. וכן הביא בשטמ"ק ב"מ נ: שי' הרמב"ם פי"ב ממכירה ה"ד היתה אונאה יותר וכו' שנראה מלשונו שאינו יכול לתבוע אונאתו, והק' ע"ז וצ"ע דלא גרע יתר משתות משתות, וכיון ששתות קנה ומחזיר אונאה, כך ביתר משתות נמי. הרי דנחלקו אם נאמר דינא דמחזיר אונאה ביתר משתות.

ובביאור הדברים כתב בחי' ר' ראובן שם דדעת הרבינו יונה דהא דחוזר ביתר משתות הוא גם מדיני אונאה כמו בשתות שמחזיר אונאה, ושניהם מלאו דלא תונו, וכיון שקבעו חכמים ביתר משתות הדין של חוזר מהמקח, מהיכ"ת שיהי' לו גם הדין של החזרת האונאה. אבל הריב"ם ס"ל דהא דחוזר מהמקח הוא מסברא דאין הוא רוצה לקיים המקח, ולכך היכא שרוצה במקח יש דין תביעת האונאה ביתר משתות כמו בשתות

**ב.** בחי' ר' ראובן שם כתב בשם מו"ח הגרב"ד דס"ל לריב"ם דהא דחוזר ביתר משתות הוא מדיני אונאה ומלאו דלא תונו, ובזה פליגא על התי' קמא, ולכך יש גם ביתר משתות טענה דאי לאו דאוניתן, אלא דחידש הריב"ם דרק ע"י תביעת האונאה ע"י המתאנה יכול גם המאנה לחזור, [ויבואר בסמוך]. אלא דלפי"ז ק' דאיך יכול לתבוע האונאה, הרי לא נתנה תורה שני דינים ביתר משתות, גם דין דרצה מחזיר אונאה וגם דין שמבטל המקח, וכקו' רבינו יונה.

וכתב בכוונת הריב"א דאה"נ דאין הדין ביטול מקח של המאנה מצד האונאה של יתר משתות, [ולא התחדש עוד דין של אונאה ביתר משתות שמבטל המקח], אלא דכיון דמתאנה תובע אונאתו ורוצה להחזיר מדמי המקח בשיעור של יותר משתות, ע"י החזרה גופא נעשה ביטול מקח, כיון שנמצא שהפסיקה החדשה רחוקה מן הפסיקה הראשונה שעשו בשעת קנין, והוי ע"י מקח טעות גם לגבי המאנה, וכן משמע מלשון הריב"א 'כיון שתובע יותר משתות'. ועי' ל' התוס' ב"מ נז. ד"ה יצא ע"ש.

**ופי' רבינו יונה** דהן אמת בכל ביטול מקח שניהם חוזרים, אך כל הזכות חזרה של המאנה היא משום לתא דחזרה של מתאנה, דכיון דמתאנה עומד לחזור בו, הלכך בסתמא עומד ליתבטל וחשיב מק"ט, וממילא גם המאנה חוזר בו, 'שהרי כנושא ונותן בדברים בלא מעות ומשיכה דמי דשניהם חוזרים'. אך אם הודיעו המתאנה שאינו רוצה לחוזר בו, גם המאנה אינו יכול לחזור בו. וכן אם שהה בכדי שיראה לתגר או לקרובו. וה"ה בהוקרו לשמנה דמסתמא אין המתאנה רוצה לחזור בו לאחר שהוקרו, גם המאנה אינו יכול לחזור בו, אך המתאנה עצמו גם בהוקרו יכול לחזור בו ולבטל המקח, דיכול לומר דלא נתרצה.

[בב"ח רכז סק"ז כתב דמספקא ליה לרבינו יונה האם מיירי שתובע את ביטול המקח כיון שאינו יכול לתבוע הדמים, ואין מחילה ביתר משתות, לא עביד איניש זביני בהכי לכך זה עומד ליתבטל, אבל אם תובע רק את דמי האונאה אין המאנה חוזר, משום דכשתובע המתאנה אונאתו חזינן דחפץ בקיום המקח, וכמו שהק' על דברי הריב"א. או דאף אי מיירי שתובע את דמי האונאה וכמו שמשמע מלשון הטור, מ"מ ע"י תביעה זו גלה דעתו שאין שוה המקח כדמים שנתן, אף דחפץ במקח ובהשלמת האונאה, הוי ביטול מקח, דלא עביד איניש לקנות החפץ כמקח כראשון].

ונפק"מ להל' בין רבינו יונה לריב"ם, דלרבינו יונה רק סגי במה שהמתאנה רוצה לחזור בו להחשיבו מק"ט לגבי המאנה. אבל לריב"ם בעינן שיתבע את האונאה בפועל, הא כ"ז שלא תובע אין יכול המאנה לחזור. ועי' בחי' רבינו מאיר שמחה.

וכתב הרבינו יונה ב' טעמים מ"ט אין דין חזרה למאנה לבטל המקח לאחר שנתרצה הלוקח. א. משום דלא תקון חזרה כלפי המאנה, ורק כ"ז שהמתאנה רוצה לחזור בו הוי כמקח טעות גם כלפי המאנה. ולפי"ז מבואר דהחזרה אינו סברא בעלמא של מקח טעות, אלא מדיני אונאה של יתר משתות. ב. עוד כתב דבשעה שנתרצה המתאנה 'זכתה לו חצרו ברצון המוכר, דמסתמא ניחא ליה בקיום המקח', ומשמע לדרך זה דלא חל המקח אלא מכאן ולהבא. ואף דבסמ"ע רכז סק"ח כתב להדיא דבשעה שנתרצה חל למפרע, ועי' בנתיבות שם. כתב במחנ"א אונאה יב לחלק, דבכל רצוי של מתאנה שלא איכפת ליה באונאה שפיר הוי רצוי למפרע, וממילא גם בלא סברת ר"ח דאי לא דאוניתן וכו' אין המוכר חוזר, אבל בדינא דר"ח שהריצוי הוא מחמת היוקר שלא היה בשעת מכירה, בזה הוי רצוי מכאן ולהבא, וא"כ מן הראוי שגם המוכר יוכל לחזור בו, ולזה בעינן אי לאו דאוניתן וכו'. ועי' בחי' רבינו מאיר שמחה.

**אי ממתני' הו"א וכו'.** פי' הרשב"ם בשם רש"י דבסיפא דרעות ונמצאו יפות לוקח ל"מ הדר ביה, דמוכר א"ל בחזקת רעות לקחתם ואני מודה לך וכו'. אך רשב"ם פי' מטעמא אחרינא דמוכר א"ל אף אתה יודע דבחזקת יפות וכו' דטוב טוב וכו', ועי' בתוס' שהביאו דברי רש"י בשיניו לשון, ועי' מהרש"ל.

וראיתי שהעירו דבדברי הרשב"ם דכתב דבמתני' ליכא אונאה אלא בשוייהן, משמע שרק בדחית הגמ' נתחדש דמיירי שאין אונאה בדמים בין יפות ורעות. ועוד כתב דטעמא דמתני' ביפות ורעות הוא משום מקח טעות, ואילו במשנה פי' בד"ה מכר דהחזרה הוא משום אונאה כעין אונאת שתות, ומשמע דלא איירי באונאת ממון כלל.

וביאורו בזה דחלוק שי' התוס' והרשב"ם בזה. דלד' התוס' בין בהו"א ובין למסקנא אונאה של יפות ורעות אינה אונאת ממון אלא אונאת חפץ [וכעין אונאת שתות] אפי' שבדמים שניהם שווים, וכמש"כ בד"ה ותנא תונא. אך לד' הרשב"ם בס"ד פי' הגמ' את המשנה שהיה אונאת ממון בהם בשתות, וכמו שכ' הרשב"ם במתני' שהיה בהם אונאת שתות ודלא כהג' הב"ח, ואף דבאונאת שתות לרבא אינו חוזר, כאן חוזר כמו שפי' הרשב"ם במתני' ע"ש, והביאור בזה דבכל אונאת שתות האונאה היא בתוספת היוקר, ולהכי חזרת האונאה אינה מבטלת המקח אלא חזרה באונאת הממון, אבל כאן שהאונאה בדמים הוא מחמת שינוי מין המקח מרעות ליפות, להכי חזרת האונאה היא בחזרת המקח, ונמצא דלרשב"ם הראיה לר"ח מהמשנה היא כפשוטו דבין במשנה בין לר"ח איירי באונאת שתות, וע"ז תי' הכא דהמשנה לא איירי כלל באונאת ממון אלא באונאת חפץ דדמיו שווים, וס"ל לרשב"ם דאונאה זו אינה מדיני אונאה כלל דליכא בה פרשת גזילה, ולהכי פי' דהוא מדין מק"ט.

**יין ונמצא חומץ שניהם יכולים לחזור בהן.** בדין מום הגורם למקח טעות דנו האחרונים אי הוי טעות בכל כונת המכר, דאין זה המכר שדיברו ביניהם. או דהוא דאמדנא דמוכח שאינו חפץ במום, וכאלו התנה ע"ז. ועי' ברק"א תנינא סי' נא ד"ה והנראה וכן בת' קו ד"ה ולענ"ד שכתב דבנמצא מום במקח הוא מדין תנאי, אלא דהוי אמדנא גמורה דממילא הוא וא"צ להתנות מפורש. ולעומת זה בבית הלוי ח"ג ג' פשיטא דהוא מדין טעות. ונראה דבהו"א דיין וחומץ הם ב' מינים [וכן בשחמית ונמצאת לבנה] פשיטא דגם לרעק"א דהוא מצד דלא הוי מקח כלל, וכל' השו"ע רלג א' 'אין כאן מכר'. אלא דיש לדון למסקנא דהוא מין אחד אלא דגבי מקח איכא דניחא ליה וכו' האם הוי כמום.

**פד:**

**ע"כ לא פליגי רבנן וכו'.** הק' הראשונים כיון דעיקר התי' הוא דאף דהוי מין אחד, מ"מ לענין מקח וממכר הוי כב' מינים, א"כ מה ענין ר' אילעא להכא דמה ענין רע ויפה לסוגיין. ועי' ברמב"ן דגם בס"ד ידעה הגמ' דיין וחומץ הוא מין אחד, אלא דס"ל לגמ' דהטעם דהוי ב' מינים במקח הוא משום רע ויפה, ולזה פריך מתרומה דחזינן דלרבנן לא הוי רע כלל אלא כב' יינות וא"כ גם לגבי מקח שהיה מקח, וע"ז תי' דבאמת הוה רע ויפה כל חד לגבי חבריה, אלא דלענין תרומה חל גם מרע על היפה, אבל במקח כיון שמקפידין ע"ז חוזרין. ועי' בקו' רעק"א. [ועי' בתי' הריטב"א והר"ן אם אפשר לכתחילה להפריש].