55 יתר כנטול - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

א] בגדר דינא דיתר כנטול, דעת רש"י דיתר אחת כחסר אחת.

ובביאור הדין לדעתו כתב מהר"י וייל ומהרי"ט ודרישה ותו"ח, דהוא משום שסוף שניהם לינטל, ואבנ"ז תמה ע"ז, שהרי יתר כנטול אמרינן גם בשאר אברים, והרי אנו רואים שאין סופן לינטל כלל, עוד תמה ע"ז לבו"ש ממש"כ הרשב"א דיתרת חי', אך י"ל דרשב"א לטעמי', דלא אמרינן דהוו שניהם כנטולין, ויתבאר להלן גדר הדין לדעתו.

וגם אי"ז מתישב עם מש"כ הרמב"ן הרא"ה והר"ן דחשיב כחסר מתחילת ברייתו, עי' בדבריהם, וכן דקדק נובי"ק יו"ד סימן ה' מדלא מנה הרמב"ם לדין יתר בכבד, וזה שלא כמו שדן כס"מ וב"י דלהרמב"ם חסרת כבד מתחילתה טריפה, והא דמני לה בכלל נטולין, הוא משום דלא משכח"ל, ועי' פמ"ג סימן מ"א ובכ"ד שפירש עפי"ז מה שלא פליג הרמ"א שם להכשיר בהפ"מ בנמצאו ב' כבדים.

ובלבו"ש כתב דהוא משום שחיות האבר נתחלקה לשנים, וע"כ אי"ז ראוי למלאכתו.

אך קשיא ע"ז ממש"כ הרמב"ם לדין יתר כנטול בס"ת, עי' ב"י סימן רפ"ג, ומצאנו כן בזוה"ק הביאו האבנ"ז, שדימה יתר בס"ת ליתר באונות הריאה.

גם לגבי מומין כתב הרמב"ם דיתר כחסר, והיינו מדינא דיתר כנטול כמש"כ קרית ספר שם, וכ"ה בפסקי הרי"ד בכורות, והתם ג"כ לכאו' ל"ש ה"ט.

ומכ"ז נראה דגדר דינא דיתר כנטול, הוא דכ"ה דחיסרון א' מטריף ה"נ יתר א' מטריף, ובגידוה"ק פירש בזה, דכל אבר שפעולתו נצרכת, הרי דכ"ה שאם אינו פועל כלל הוי טריפה, ה"נ כשפעולתו נתרבתה הוי טריפה.

וכ"ה ביבין שמועה, ז"ל, אלא מפני בלבול היצירה וחלישות כח, וכיון שהיצירה נתבלבלה, ה"ה אותו יתר כחסר, עכ"ל.

ויתכן עוד לדעת הרמב"ם, דהלכתא הוא, דכל שאילו חסר טריפה, אף אם יתר הוי טריפה, הגם דהוא חי, וכמו שדן הרשב"א דיתר מאריך ימים.

ויש לדייק ל' הרמב"ם פ"ו משחיטה ה"כ, ז"ל, וכן אם נברא בשני איברים מאותו אבר טרפה שכל היתר כנטול הוא חשוב, עכ"ל, ומ' דלאו היינו דחסר אחר כנגדו, אלא עצם זה שיש יתר, חשיב מכח זה כנטול, ועד"ז בס"ת הרי לאו היינו דמכח זה חשיב כחסר אות אחרת, עי' אבנ"ז ר"ו סק"ח דאם מחק אות זו חשיב ככתיבת אות, משום דיתר כחסר, וחשיב כחסר אות אחת, וזה חידוש, ולפ"ז נ' טפי בשנוי מד' הגדוה"ק, דלאו היינו דמכח הא דיתר כנטול ל"מ פעולת האבר העיקרי משום שנתרבתה פעולה זו, אלא היינו דכ"ה שחיסרון פעולת האבר מטריף, ה"נ יתרון פעולת האבר מטריף, וע"כ יתר אינו חסר א' "כנגדו" כל' רש"י ד"ה והיכא דלא איתמר, אלא הוא עצמו חשוב כנטול.

ונ' מסברא לדעת הרמב"ם, דהא דיתר כנטול הוא רק באבר שמשום חסרונו הוא טריפה, אך כל שאינו טריפה מחמת חסרונו, אלא מחמת שכל שנחסר יש נקב או שבר, ל"ש ע"ז דינא דיתר כנטול.

ולפ"ז י"ל דמה"ט ל"ש כלל דינא דיתר כנטול ביתר צלע, אף אי נימא דאף חיסרון צלע מתחילתו טריפה, אך היינו לדעת הרמב"ם משום שבורה, וע"ז ל"ש דינא דיתר כנטול, וכנ"ל.

ובעיקר הנידון בדין שבורה מתחילת ברייתו, הנה בפירש"י נדה מבו' דהוי טריפה, וכ"ה בר"ן ר"פ אלו טריפות, אך י"ל שאין ללמוד מזה לכל שבורה, די"ל דבצלעות כל שיש מתחילה י' צלעות בכל צד, ליכא שבר כלל, ואין ע"ז שם שבורה, ומשא"כ בגולגולת שחסרה, הרי דאף אם הוי זה מתחילת ברייתה, הוי זה שבר בגולגולת, וע"כ שפיר הויא טריפה, ודו"ק.

ויש להוסיף, שבד' הרמב"ן בדמ"ב: בתו"ד מבו' דנפחתה הגולגולת סלע, הוי בכלל חסרה, עיי"ש שכתב דמני כל חסירי כחדא, ולפ"ז ודאי דה"ז טריפה אף בדהוי מתחילת ברייתו.

ועד"ז נ' בדעת תרוה"ד, דדימה דכ"ה דחסר צלע מתחילת ברייתו כשר, ה"נ יתר, ותמהו ע"ז האחרונים דהגם דחסר כשר, משום דליכא גיסטרא, אך ביתר חוליא דחשיב כחסר ואיכא גיסטרא בדין דיהא טריפה, אך הביאור הוא כנ"ל, וכמש"כ באבנ"ז סימן נ"ח סק"ז, דהא דיתר כחסר בחוליא, לאו היינו דחשיב כחסר חוליא ונתגלה, אלא היינו דחשיב כאילו כל הגוף מכוסה בי' חוליות מכל צד, וכה"ג ל"ה טריפה כלל, וז"פ.

ועד"ז הוא מש"כ בחי' רמ"ש וביד יהודה דל"ש יתר כנטול באבר שטרפותו ע"ש סופו, והנה יסוד ד"ז כתב המשאת בנימין סימן ס"א, ובתו"ד כתב דתרי רואין לא אמרינן, והתבו"ש תמה ע"ז שהרי סופו לינטל, ולבו"ש ר"ס ל"ה הוכיח מזה דהא דיתר כנטול אי"ז משום סופו, אך בגדוה"ק תמה ע"ז, דאדרבה אם אי"ז משום סופו, א"כ מ"ש כלל לדון דנימא יתר כנטול באבר זה, הרי סו"ס איכא הגנה, ובע"כ דהוא משום סופו, ואך דתרי רואין לא אמרינן עיי"ש מה שפירש הטעם בזה.

וכ"ה מבו' בפמ"ג שכתב דבב' כבדים כתב הרשב"א להטריף אף דלדעתו הוא משום חסורת המרה, משום דעי"ז ינטלו גם הסמפונות ואי"ז תרי רואין, והרי דמדין יתר כנטול חזינן כאילו ניטל השני, וע"כ כל שאילו ניטל השני תיפול המרה, הוי טריפה.

אך היד יהודה כתב שלא נתכוין המשאת בנימין לזה, אלא נתכוין דל"ש כלל דינא דיתר כנטול בזה, וכנ"ל.

והנה לפ"ז הי' מקום לדון ביתר בצלעות שיהא טריפה, ומבו' בל' הרשב"א דהי' מקום לומר כן, והיינו דכיון דהצלעות נצרכות לחיות הבהמה, הרי דכל שיש בהן יתר, הוי כמו שנחסרו כולן, והויא טריפה, וכן נקט הפליתי מסברא, אך הרשב"א למד מד' רש"י לא כן.

והנה בה"ג כתב דב' מרות טריפה, ומבו' דיתר כנטול היינו כנטול אחר, וכן למד הרשב"א מדבריו, וצ"ע דבבועא בשפולי ריאה כתב בה"ג דטריפה משום יתר כנטול, ופירש הרשב"א דהוא משום דהבועה הזו הוי יתרת וחסר מקומה והוי כחסרה וניקבה הריאה, והרי דדין יתר כנטול הוא שהיתר עצמו נטול, וכ"ה מבו' גם בד' בה"ג שהביא ראב"ן סימן י"ט בדין ב' בני מעים, ז"ל, במה דברים אמורים בשיוצאין משני מקומות, דהיינו שכנגדן בעוף חזו למקום נקב, "כאילו נקב מעיא".

אך נ' לפ"מ שפירש ראב"ן בדעתו, דאיירי בשיוצאין ב' בני מעים יתירין, ואחד דרכו בכך, וס"ל דכד א' דרכו להיות יתר, ואיכא ב' יתירים, חשיבי תרוייהו כנטולין, ולא חשיבי המעיים עצמן כנטולין, וטעמא דמילתא נראה, דהא דביתר א' לא מטרפא משום שדרכו בכך, היינו שפעמים יש אבר נוסף, וע"כ כל שיתר עוד אבר כיו"ב, חשיבי תרוייהו כנטולין, וע"ז כתב דכה"ג הוי כניקב המעיים, ומבו' לפ"ז דלאו היינו רק דאין פעולת מעיים אלו מועלת, אלא היינו דחשיבי כמאן דליתנייהו והוי כנקוב.

ולפ"ז נ' גם בדבריו לגבי בועא, דהגם דיתר כנטול היינו דאף האבר העיקרי הוי כנטול, הא מ"מ נכלל בזה דהיתר עצמו כנטול, וע"כ בבועא, אף שאינה תוספת על אבר אחר, מ"מ חשיב כנטול אבר זה, ויש בזה נקב.

ועד"ז מצינו גם בסה"ת סימן י"ב, בדין ב' ורדות, ז"ל, ויש שמכשירין מטעם כל יתר כנטול דמי וליכא השתא אלא חדא, וליתא דאי כנטול דמי "היינו כנטול מחיים" וה"ל נקבה הריאה כדאמרי' גבי בהמה בעלת חמש היינו טריפה מן הבטן מטעם כל יתר כנטול דמי, עכ"ל, והגידוה"ק פירש דדעתו בדין יתר כנטול כהרמב"ן, וזה תימה דא"כ אין מקום לדון כלל להכשיר בב' ורדות, וודאי דדעתו כדעת רש"י, ואך דס"ל דחשיבי תרוייהו כמאן דליתנייהו והוי כנקוב.

אמנם המכריע כתב ע"ז, ז"ל, המכריע י"ב, ז"ל, וראיתי שמכשירין מפני טעם זה הלא אם היתה נטולה כולה עינוניתא דוורדא היתה כשרה, הכי נמי כי אית בה תרתי אמרינן כל יתר כנטול דמי ואין כאן עינוניתא כלל וכשרה. ונראה לי שראייה של הבל היא דבחדא עינוניתא אי לאו דכל חיוי ברייתא הכי אית להו הוה חשבינן לה יתר בריאה וכל יתר כנטול דמי, השתא דמשתכחן תרתי דברירא לן שהן יתר, יתר בריאה קרינן ליה ולא יתר בעינוניתא והויא לה ריאה דאית לה ה' אונות מימינא וכאילו אית לה תרי דמיא וטריפה, דאטו בהמה שיש לה ו' רגלים השתים היתירות חשבינן כנטול או הרגל העיקר וחשבי' לה כבת שלש, ה"נ הא לא חשבינן לה כמי שאין לה עינוניתא כלל ואונות הריאה ישארו קיימות אלא כמי שחסרו אונות הריאה וטריפה, היא דדוקא בחדא עינוניתא לא מקרייא יתר אבל בתרי מיקרייא יתר ודינה כמו אונא שחסרה, עכ"ל.

והנה לא הטריף מטעמא דסה"ת, ומבו' דס"ל דיתר כנטול לא חשיב כנטול מחיים, וע"כ לא חשיב כניקבה הריאה, ונ' מדבריו דהטעם שהטריף בזה הוא, דהגם דורדא אחת לא חשיבא יתר, מ"מ כד איכא תרי ורדות, חשיבי תרוייהו חסר, וכמש"כ דהויא ריאה שיש לה ה' אונות מימינא, ומדמי לה לבהמה שיש לה ו' רגלים, וע"כ הוא דמטריף לה, ואכתי צ"ב.

ובאמת יל"ד בזה מטעם אחר, דאם יתר כנטול הוא משום התחלקות החיות, הרי דבכה"ג אמרינן דחיות הורדא נתחלקה לב' ולא גרע מהיכא דליכא ורדא, אא"כ נימא כד' אבנ"ז, שכל שחזינן שיש לה ורדא, ה"ה נטרפת בלא ורדא, אך אם יתר כנטול הוא משום שריבוי הפעולה מגרע, הרי דהיתר מתייחס לכל האונות, וע"כ אף דאם יתר ורדא אחת אי"ז מגרע בפעולת הריאה, מ"מ כל שיתר עוד א', ה"ז מגרע בפעולת הריאה, ולא דייני' יתר כנטול על הורדא, אלא על כל האונות, דה"ז מגרע בפעילותן, כמו אם הי' חסר א', ולא אמרינן דהוי כחסר הורדא, ול"ד לד' הרשב"א בצלעות, דהתם היינו דהגם דפעילות הצלעות היא בי"א, מ"מ כל שלא נעקרו רובן סגי בכך, וע"כ ה"נ יתר א' אינו מגרע, אך בריאה שחיסרון א' מגרע, (דאף דאם חסרה הורדא כשרה, היינו משום דאדרבה הורדא אינה מכלל עיקר צורת הריאה, עד שבאנו לדון דאם איכא ורדא טריפה), ה"נ יתרון א' מגרע, וז"פ.

בדין יתר כנטול בדבר שבחסרונו הוא נבילה, עי' פמ"ג ל"ג שפ"ד י' שנקט דהוא נבילה, וכן מ' במבי"ט ח"א סימן ל"ו אות י"ז, אך אין ברור לי שכונתו לזה, אך ל' הרא"ש כלל כ' סימן ט' והרמ"א ל"ג ה' נ' דבב' ושטים וב' גרגרות הויא טריפה, ושמא דעת הרא"ש דניטל הגרגרת או הוושט הויא טריפה, דומיא דס"ל בנקובת הוושט, (והאמנם דל"ש בזה שחיטה, וע"כ הויא נבילה לאחר מיתה, אך אי"ז מכה המנבלת).

הפליתי בסימן נ"ה סק"ה כתב דביתר מהני לחתוך היתר, דעי"ז כבר לא תתחלק החיות לב', ושוב לא ינטל השני, עיי"ש, והמקד"מ שם תמה ע"ז.

ויש להביא בזה פלוגתת רש"י והרמב"ם בדיני מומין, דלרש"י הא דיתר אצבע וחתכה טריפה, הוא משום מחוסר אבר, ולא פסלינן בזה משום יתר כנטול, דלגבי זה הוי כעבר מומו דשרי, אך האבנ"ז כתב דלהרמב"ם הוא משום יתרת, דל"מ חתיכתה להכשיר.

והנה למש"נ בדעת הרמב"ם דהיתר הוא דחשיב כנטול, הרי דאין טעם לומר כן, ודמי ליתרת בס"ת שמחקה, שהס"ת כשרה, ולא אמרינן דכבר הוי אות אחרת כנטול ול"מ מחיקת האות היתירה להכשיר לס"ת, וה"נ דכוותה.

ובצ"פ פ"ח משחיטה הכ"ד כתב לדעת הרמב"ם, דהוא כמש"א בתוספתא בכורות פ"ד דאם היתה בו יבלת שיש בה עצם וחתכה דהוי בע"מ, וה"נ באצבע שיש בה עצם דכוותה, עכ"ד, ולפ"ז אי"ז לא מדין מחוסר אבר ולא מדין יתר כנטול, אלא משום פסול יבלת, ולפסול יבלת ל"מ מה שחתך את היבלת, וצ"ע הטעם בזה.

ובאמת באצבע שיש בה עצם ק' להבין דחשיב כלל יתר כנטול, שהרי כתב הרמב"ם פ"ב מטו"מ ה"ח, ז"ל, אף ע"פ שהיה אדם זה יתר באיבריו או חסר באיבריו אין משגיחין בו אלא על מניין רוב כל אדם אא"כ היתה אצבע שיש בה צפורן או שהיתה נספרת ע"ג היד שהיא עולה למניין, עכ"ל.

ולפ"ז נ' עוד, דמה"ט שפיר הקשו הפר"ח ועוד ע"ד הרמב"ן ודעימי' מג' כליות, דמש"כ האבנ"ז דהכא חשיב כמחוסר אבר וכדחזינן באצבע, הנה לפמש"כ הרמב"ם הרי חזינן דחלוק דין אצבע יתרת מדין שאר יתר, דאצבע יתרת חשיב כאבר גמור, וע"כ כל שחתכה הוי מחוסר אבר, ומשא"כ בשאר אברים דיתר כנטול, ודאי מסתבר דאם חתכן ל"ה מחוסר אבר.

ובלא"ה צ"ב עיקר ד' האבנ"ז, דהגם דאם חתך האבר הויא מחוסר אבר, אך כל שהוא קיים היאך מצינו לחשבו כמחוסר אבר, הרי יותר מאבר יתר לא הי' לו מעולם, והנה אמנם אי נפרש ד' הראשונים דהוא עתיד לינטל, ניחא, אך האבנ"ז גופי' דחה לזה, וא"כ מ"ש לומר דהוי כמחוסר אבר, הרי יש לו מה שהי' לו מתחילה, ואך דאבר זה מתחילה חשיב כנטול, וכמש"נ דאין מכוון הראשונים דחשבינן לי' כניטל אח"כ, אלא עיקר כונתם הוא דחשבי' כנטול בידי אדם דנשתייר הנקב, ודו"ק, וצ"ע בזה.

בד' הרשב"א בתוה"ב מפורש דנחתכו רגלי' אין פוסל בדהוי מתחילת ברייתה, ול"ד לבוקא דאטמא דפוסל מתחילת ברייתה, וזה להיפך מד' הרמב"ן, והיינו דהרשב"א לטעמי' דבוקא דאטמא הוי בכלל חסרה ונחתכו רגלי' הוי בכלל שבורה, וע"כ בוקא דאטמא מטריף אף מתחילת ברייתו, ואילו נחתכו רגלי' אינו מטריף בדהוי מתחילת ברייתו, דכה"ג לא חשיבא כשבורה, וכמש"כ הנוב"י.

אך בתוה"ב הקצר כתב הרשב"א להדיא דחסרת רגלים מתחילת ברייתה טריפה גם משום דנתחכו רגלי' מן הארכובה ולמעלה.

ובאמת בד' הריטב"א ביבמות דק"כ: מבו' כן, ז"ל, ומיהו נראה דלרשב"א לא בכל מקום אמר שיכולה ליכוות ולחיות, אלא בדבר שהסכנה בו משום חתיכה כגון מגוייד שהוא הנפצע בחרב כדפרש"י ז"ל, ואפילו נחתך במקום גידים כלישנא דמגוייד וכגון נחתכו רגליה מן הארכובה ולמעלה, שאין הסכנה משום חסרון האבר שהרי חותכה למעלה חיתה אלא חתך הגידין גורם, ולאפוקי נחתכו הסימנים דכיון דנחתכו אין כאן סימנים, עכ"ל, והנה מש"כ דבנחתכו רגלי' חתך הגידים גורם שחותך למעלה וחיתה, צ"ע שהרי נחתכו רגלי' היינו למעלה מן הארכובה, שאינו חותך למעלה וחיתה, וצ"ע, ועכ"פ מבו' בדבריו דאין הטרפות משום חיסרון אבר זה, וע"כ ס"ל דיכולה ליכוות ולחיות, ומשא"כ באבר שטרפותו משום חיסרון האבר, ודאי אינה יכולה ליכוות ולחיות.

ועיי"ש בריטב"א בדין סכין מלובנת, ז"ל, ואפשר דלרבא אליבא דרבנן בהמה שנחתכו רגליה מן הארכובה ולמעלה בסכין מלובנת כשרה מדאמרי' הכא שאין מעידים עליו להתירה להנשא אפילו לאחר י"ב חדש, עכ"ל, ומזה מוכרח דאם הוי מתחילת ברייתו כשרה, דאם אף מתחילת ברייתו טריפה, לכאו' ל"מ מידי מה דהוי בסכין מלובנת.