הוצאה - הרב אי_ש סטפנסקי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה

**חקירתם של האבני נזר והאפיקי ים**

בשו"ת אבני נזר או"ח סי' רמ"ה חקר האם עיקר מלאכת הוצאה הוא בעקירה מרשות זו והנחה ברשות זו, ורגע ההוצאה אינו חלק מהמחייב, או שמא עיקר מלאכת הוצאה היא בג' חלקים עקירה הוצאה והנחה. וכן חקר לגבי העברת ד' אמות ברה"ר האם עיקר החיוב הוא בעקירה ממקום זה והנחה לאחר ד' אמות, והליכה ד' אמות אינו חלק מהמחייב, או שמא עיקר החיוב הוא על עקירה הליכה ד' אמות והנחה.

והנה נחלקו הרז"ה והרמב"ם בגדר מעביר ברה"ר, דהרז"ה בריש הזורק נקט שד' אמות ברה"ר חשיבי מקום החפץ, וכשמוציא חוצה להן בזורק או במעביר כמוציא מרה"י לרה"ר דמי. ולפי"ז שפיר יש לחקור במעביר האם עיקר המלאכה הוא העקירה כאן והנחה אחר ד' אמות, או שמא גם רגע ההוצאה חוץ לד' אמות הוי חלק מהמחייב. אך בדעת הרמב"ם הוכיח התוצאות חיים סי' ו' דלא כהרז"ה, דהרמב"ם פי"ג הי"ז כתב שאם העביר ד' אמות בשני רה"ר, כגון שהעביר ב' אמות ברה"ר זו ועבר דרך רה"י והעביר ב' אמות נוספות ברה"ר אחרת חייב, ומבואר דצריך לצרף ד' אמות מב' רה"ר. (ולסברת הרז"ה נראה דמיד כשיניח ברה"ר חייב, דאת ההוצאה ממקום החפץ עבר מיד כשיצא מד' אמות של החפץ, וחסר לו רק הנחה ברה"ר, וזה מקיים מיד כשמניח ברה"ר אחרת). ולפי"ז עיקר מלאכת מעביר הוא בהליכת ד' אמות ברה"ר, ויתכן דאף העקירה וההנחה הוי עיקר המחייב, אך ההליכה ודאי הוי עיקר המחייב.

ובחקירתו של האבני נזר איכא כמה נפק"מ, א, מה הדין בעשה את ההוצאה או את העברת ד' אמות ע"י אחר או ע"י קוף או ע"י רוח. ב, מה הדין בעשה את ההוצאה או את העברת ד' אמות באופן הפטור, כגון שהוציא כלאחר יד, או באופן שאין צריכה לגופה. וכן באופן שעשה במזיד האם חייב חטאת. ג, מה הדין באופן שבשעת עקירה והנחה היה כשיעור הוצאה ובשעת ההוצאה עצמה צמק ולא היה כשיעור.

ד, עוד יש לדון באופן שיש מקום מוקף מחיצות בתוך רה"ר ועקר משם חפץ ונסתרו המחיצות והניח באותו מקום, דהשתא עשה עקירה ברה"י והנחה ברה"ר ולא עשה הוצאה כלל, דהמקום נהפך מעצמו מרה"י לרה"ר, ולכאורה זה תלוי בחקירה זו האם בעינן הוצאה או דסגי בעקירה והנחה.

וראיתי מי שדייק מהא דתנן המוציא כלאחר יד פטור שצריך שההוצאה תהיה בחיוב, שהרי את העקירה וההנחה ודאי עשה כדרכו דצריך לעקור מהקרקע ולהניח בקרקע. ויש לדחות דמשכח"ל באופן שעקר מערב שבת והיה מונח בגופו כלאחר יד ועמד לפוש, דהשתא איכא בשבת עקירת גופו באופן שהחפץ מונח עליו כלאחר יד.

באפיקי ים ח"ב סי' ד' ענף ח' חקר האם עיקר מלאכת הוצאה הוא מה שמוציא מרה"י לרה"ר, וצורת המלאכה תלויה רק ברגע ההוצאה ועקירה והנחה הוי תנאי בעלמא, או שמא הכל הוא מצורת המלאכה שיעשה עקירה מרשות זו ויוציא ויעשה הנחה ברשות זו. וכתב נפק"מ לפי מה דקיי"ל יש ידיעה לחצי שיעור, דאם עשה חצי שיעור בשוגג ונודע לו ושכח והשלים את המלאכה פטור, דידיעה מחלקת, ואפשר שידיעה מחלקת דוקא באמצע שיעור, אך אם נודע לו בין העקירה להוצאה או בין ההוצאה להנחה, כיון שגוף המלאכה עשה בהעלם אחד אין הידיעה מחלקת. ומאידך נסתפק לומר דיתכן שאף לרבן גמליאל שאין ידיעה לחצי שיעור מודה שאם נודע לו בין תנאי החיוב לגוף החיוב הרי זה מחלק, עיי"ש.

ועוד כתב דאפילו את"ל דעקירה והנחה אינם תנאי צדדי אלא מעיקר צורת המלאכה, הא דבעינן הנחה על גבי דע"ד הוי תנאי צדדי. ושוב כתב דזה תלוי בב' תירוצי התוס' מדוע צריך הנחה על דע"ד, דלר"ת משום דאין רגילות להניח חפץ בפחות מד' וכן מסתמא היה במשכן, אין זה חיסרון בגוף ההוצאה אלא דבעינן דומיא דמשכן שהיתה הנחה במקום דע"ד. וכן לפי מש"כ הרמב"ן והרשב"א דהלכתא גמירי לה מסתבר דהוי תנאי צדדי. אך לר"י דכתיב אל יצא איש ממקומו והיינו ממקומו של החפץ ואין מקום פחות מדע"ד, לפי"ז כאשר החפץ מונח במקום שאין בו דע"ד חשיב שאינו קבוע ברשות, וחסר בגוף ההוצאה.

והנה ספיקו של האפיקי ים הוא להפך מספיקו של האבני נזר, דלאפיקי ים פשיטא שרגע ההוצאה הוא עיקר החיוב ומספק"ל על העקירה והנחה, ואילו לאבני נזר פשיטא שעקירה והנחה הם עיקר החיוב ומספק"ל על רגע ההוצאה. אמנם יש הבדל בין ב' הספיקות, דספיקו של האבני נזר לגבי ההוצאה הוא האם רגע ההוצאה אינו כלום ואפילו יעשנו אחר או במזיד או בפחות מכשיעור וכדו' יתחייב ע"י עקירה והנחה לחוד, ואילו ספיקו של האפיקי ים לגבי עקירה והנחה האם הוי תנאי בעלמא או חלק מהמחייב, אך ודאי צריך שכל דיני הוצאה יתקיימו בעקירה והנחה, שיעשנו הוא עצמו בידים בשוגג בשיעור וכו', דהא להדיא איתא במשנה שזה עוקר וזה מניח פטור.

באופן שלגבי הוצאה יש ג' צדדים, א, עיקר המחייב הוא בעקירה והנחה ואילו ההוצאה אינה כלום, ב, עיקר המחייב הוא בעקירה הוצאה והנחה, ג, עיקר המחייב הוא בהוצאה, ואילו עקירה והנחה הוי תנאי בעלמא. ולגבי מעביר ד' אמות לדעת הרז"ה נמי יש להסתפק ג' צדדים הנ"ל, ולדעת הרמב"ם יש רק את ספיקו של האפיקי ים, האם עיקר המלאכה הוא בהליכת ד' אמות ברה"ר ואילו העקירה והנחה הוי תנאי בעלמא, או שמא גם הם חלק מהמחייב.

**חילוקו של הגר"ח**

בכתבי הגר"ח כתובות שם הקשה על הרמב"ם דפסק פ"ג מגניבה ה"ב כר' אבין שעקירה צורך הנחה ופטור משום קלב"מ, ומאידך פסק כר' פפא לגבי גנב ומכר בשבת דמוקי לה באומר זרוק גניבותיך לחצרי ותקני לי גניבותיך, ומוקי בגמ' דוקא באומר שלא תקנה עד שתנוח, דאל"ה לא שייך בזה קלב"מ כיון שבשעה שהגיע לאויר חצירו קנה ולא מתחייב בנפשו עד שתנוח, והקשו תוס' שם מדברי ר' אבין נימא עקירה צורך הנחה, ותירצו דר' פפא פליג על ר' אבין, והשתא איך מזכי הרמב"ם שטרא לבי תרי, וכן הקשו המאירי בשיטמ"ק שם ובשער המלך. ותירץ הגר"ח שהרמב"ם מחלק בין מעביר ד' אמות להוצאה, דר' אבין איירי במעביר ד' אמות ובזה כל הד' אמות הם גורמי החיוב, משא"כ בהוצאה עיקר גורמי החיוב הוא בהוצאה מרשות לרשות דהיינו בעקירה והנחה, והם עצם גורמי החיוב, אבל מה שנגמרה המכירה מכי מטא לאויר חצירו הרגע הזה אינו מעיקר גורמי החיוב. ובפשטות משמע מדבריו כהצד באבני נזר שבהוצאה רגע ההוצאה אינו חלק מהחיוב כלל, ולכן אף שקנה באותה שעה ליכא דין קלב"מ, וחילק שלגבי מעביר ד' אמות כל הד' אמות הם חלק מהמחייב.

ובאבן האזל פ"ג מגניבה ה"ב הקשה עליו מהגמ' ו. לגבי מעביר מרה"י לרה"ר דרך כרמלית דחייב, ואמרינן מידי דהוה אמעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' דאי מנח ליה בתוך ד' אמות פטור ומכל מקום כשמניח אחר ד' אמות חייב. ודחינן מי דמי התם לגבי דהאי גברא מקום פטור הוא לכו"ע מקום חיוב הוא. ומשמע בגמ' כדעת הרז"ה דאף בד' אמות עיקר המחייב הוא מה שהוציא מתוך ד' לאחר ד', וכל הד' אמות אינם חלק מהמחייב אלא כמקום פטור לגביו, וכן הוכיח החזון יחזקאל שבת שם. וכן הקשה האבי עזרי מדברי הרז"ה דענין ד' אמות ברה"ר הוא להוציא ממקום החפץ. ובקה"י בכתובות סי' ל"ב תירץ דלפי מש"כ התוצאות חיים בדעת הרמב"ם שהוא חולק על הרז"ה שפיר י"ל דמעביר ד' אמות החיוב על עצם ההעברה.

ולכאורה יש ליישב אף לפי דעת הרז"ה, דאין כונת הגר"ח לומר שקלב"מ חייבים רק בעיקר המלאכה, דודאי כל שנצרך למלאכה הוי בכלל עקירה צורך הנחה ושייך קלב"מ, וכונת הגר"ח רק לגבי הדרך שבין העקירה להוצאה ובין ההוצאה להנחה, שדרך זו אינה נצרכת למלאכה כלל ואם יניח במקומו יתחייב, משא"כ ד' אמות שלא שייך מלאכה אם לא יעביר ד' אמות אע"פ שאין זה מעיקר המלאכה שייך בזה קלב"מ, וכן רגע ההוצאה אף אם נאמר שאין זה מעיקר המלאכה שייך בזה קלב"מ, כיון שזה נצרך למלאכה ואינו יכול להתחייב בלא זה. והא דזרוק גניבותיך לחצרי צ"ל דהקנין חל רק לאחר שהחפץ כולו ברה"י וזה נעשה לאחר רגע ההוצאה, וצ"ע. וכן יישב באגרות ורשימות קה"י בגליונותיו על אבן האזל הובא בהערות בכתבי הגר"ח החדש. [ולב' הביאורים בדברי הגר"ח אם קרע שיראין לאחר הליכתו ד' אמות קודם הנחה פטור, דהוי כבין ההוצאה להנחה].

**סתירה ברמב"ם בגדר מעביר**

בגמ' ח. מייתי לדברי רבא שהמעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' והעבירו דרך עליו חייב, ופירשו רש"י והרמב"ם דאיירי בעקר מרה"ר והעבירו ד' אמות למעלה מי' והניחו שוב ברה"ר, וקמ"ל רבא דחייב. ומקשינן התם דלגבי עומד במקום פטור ועקר מרה"י והניח ברה"ר מבואר דפטור, ובפשטות הפטור הוא משום דעבר במקום פטור, ומאי שנא מרבא דעבר במקום פטור ומכל מקום חייב. ומשני דהתם נח במקום פטור ולמעלה מי' לא נח במקום פטור. והוכיח מכאן האבי עזרי כדעת הרז"ה שמלאכת מעביר אינה תלויה בהליכה ד' אמות ברה"ר אלא בהוצאה ממקום החפץ, דאם בעינן הליכה ד' אמות איך יתכן לחייב על הליכה במקום פטור.

אך לכאורה גם לדעת הרז"ה יל"ע, דבשלמא אם נאמר כהצד באבני נזר שעיקר המחייב הוא בעקירה והנחה הכא איכא עקירה והנחה ברה"ר, אך אך רגע ההוצאה חוץ לד' אמות נמי הוי חלק מהמחייב, הכא הוצאה זו נעשתה למעלה מי'. וכן הקשה האבני נזר שם, ודחה שלפי הרז"ה י"ל דמה שהוא פועל עד שיבא ברחוק ד' אמות היא המלאכה אף אם הוציאו דרך למעלה מי', עכ"ד. ויש לבאר דבריו דעיקר המחייב במעביר ד' אמות להרז"ה הוא שיוציא את החפץ ממקומו ברה"ר, וגם אם הוציא לכרמלית או לרה"י או למקום פטור קיים את ההוצאה ממקום החפץ, ואין צריך להוציאו לרה"ר דוקא, אלא שצריך הנחה ברה"ר או מחמת תנאי בעלמא או מחמת גוף החיוב, ולכן צריך להחזירו לרה"ר ולהניחו, אך הא דבעינן להוציא ממקום החפץ אינו צריך להוציאו לרה"ר דוקא.

אך ביאור זה צ"ע טובא, דבגמ' מקשה מדברי רבא להא דעומד במקום פטור ומעביר מרה"י לרה"ר, ואם נאמר דכאשר מרחיק את החפץ ממקומו ברה"ר חשיב הוצאה אף במקום פטור אין זה דומה למוציא מרה"י לרה"ר דרך מקום פטור. ואולי יש לפרש כונתו באופן אחר, דבאמת לא סגי במה שהרחיק את החפץ ממקומו ד' אמות כל היכא דאיתא, אלא בעינן שיוציאנו לרה"ר במקום אחר, וכונת האבני נזר דכאשר החזירו מלמעלה מי' לתוך רה"ר מיד נתקיימה ההוצאה ממקום החפץ. והשתא שפיר חשיב שהעביר את החפץ דרך מקום פטור.

אך עדיין מוכח שכל הד' אמות אינו חלק מהמחייב, דאם מלאכת מעביר היא הליכה ברה"ר ד' אמות ודאי צריך שיעשנו ברה"ר דוקא. ומעתה צ"ע טובא בסתירת דברי הרמב"ם, דהתוצאות חיים סי' ו' הוכיח דפליג על הרז"ה מהא דבעינן שכל הד' אמות יהיו ברה"ר, ומאידך האבי עזרי הוכיח דס"ל כהרז"ה מהא דלמעלה מי' נמי חייב, וכן דייקו האחרונים מלשון הרמב"ם שענין ד' אמות ברה"ר הוא להוציא ממקום החפץ. והשתא קשה טובא מאי שנא העביר למעלה מי' מהעביר ברה"י דאינו משלים ד' אמות, ולא מצאתי מי שעמד בזה. ועי' חזו"א סי' ס"ב שדן לומר שאם עקר מרה"ר והעביר ד' אמות ברה"י והניח ברה"ר אינו חייב משום מעביר, דדוקא למעלה מי' חייב כיון שתחתיו הוי רה"ר. ולפי"ז אין ראיה לרז"ה דאפשר דחשיב שפיר הליכה ברה"ר גם למעלה מי', וצ"ע.

**ראיה מהמאירי לחילוקו של הגר"ח**

המאירי ג: הקשה מדוע קנסו את המוציא ידו מלאה לרה"ר שמא יחזור וישכח ויבא לידי חיוב חטאת, הא קיי"ל יש ידיעה לחצי שיעור, ואפילו אם יחזור וישכח ויגמור ההוצאה לא יבא לידי חיוב חטאת. ותירץ שאף לחכמים שיש ידיעה לחצי שיעור מודה בהוצאה כיון שאינה עיקר מלאכה ולא מעשה עיקר החיוב בהנחה הוא והכל נגרר אחריה, ואע"פ שבמעביר ד' אמות יש ידיעה לחצי שיעור, מכל מקום העברה דומה למעשה יותר מן ההוצאה, עכ"ד. וביאר האבי עזרי דהא דפליגי ביש ידיעה לחצי שיעור היינו באופן שעשה כבר תחילת מלאכה וחסר רק בשיעור, אך בעוקר ומניח אין בעקירה חצי הנחה וחשיב שלא התחיל את המלאכה השלמה כלל, דלעוקר חסר כל ההנחה, ובזה לכו"ע אין ידיעה מחלקת. והשתא חילק המאירי שמלאכת מעביר עיקרה להעביר ד' אמות ברה"ר, ועקירה והנחה הוי תנאי בעלמא, ולכן כאשר העביר ב' אמות הרי עשה חצי מלאכה שלמה אע"פ שלא עשה עקירה והנחה שהם רק תנאים בעלמא, ושפיר שייך בזה ידיעה לחצי שיעור. אך בלשונו של המאירי לא משמע כביאורו של האבי עזרי, דחילק בין מלאכת מעביר למלאכת הוצאה האם יש במלאכה מעשה או לא, ולא חילק בגדר המלאכה, וצ"ע.

**עוד ראיה לחילוקו של הגר"ח**

האבני נזר שם הוכיח לחקירתו האם רגע ההוצאה הוי חלק מהמחייב מהגמ' בכריתות יג: דר' מאיר מחייב אם הוציא מאכל בפיו מרה"י לרה"ר, ויש להקשות לפי מש"כ תוס' שבת צד. שאם יצא זב עם כיסו חשיב מלאכה שאצל"ג, דאף שהזב רוצה לצאת וצריך את הכיס מכל מקום יכול להשתמש בכיס ברה"י, ואינו צריך את גוף הוצאת הכיס, אם כן במאכל נמי נימא שאינו צריך את ההוצאה שהרי יכול לאכול ברה"י. ומוכח מכאן שאע"פ שההוצאה היא מלאכה שאצל"ג, כיון שהעקירה וההנחה צריכה לגופה שהרי צריך לעקור בשביל לאכול ולהניח במעיו סגי בהכי.

אך הקשה על זה מדברי התוס' בכתובות לא. דהנה בסוגיא שם א"ר אבין הזורק חץ מתחילת ד' לסוף ד' וקרע שיראין בהליכתו פטור דעקירה צורך הנחה. ומקשינן מר' חסדא דהגונב חלבו של חבירו ואכלו חייב שכבר נתחייב בגניבה קודם שיבא לידי איסור חלב, ואמאי נימא הגבהה צורך אכילה. ומשני דלגבי שבת אי אפשר להנחה בלא עקירה משא"כ בחלב אפשר לאכילה בלא הגבהה. ועוד משני דלגבי שבת אי אפשר להחזיר ולגבי חלב אפשר להחזיר. ונפק"מ במעביר סכין ברה"ר ד' אמות וקרע שיראין בהליכתו, דהכא אי אפשר להנחה בלא עקירה אך מצי לאהדורי. ומקשינן מהגונב כיס בשבת חייב שכבר נתחייב בגניבה קודם שיבא לידי איסור סקילה, ואמאי, נימא עקירה צורך הנחה. וכתבו תוס' דפריך רק להצד שאי אפשר להנחה בלא עקירה, אך להצד דמצי לאהדורי חייב אתי שפיר דהכא נמי מצי לאהדורי, ע"כ תורף הסוגיא. והקשה האבני נזר דלמא כל מה שמבואר בגמ' חילוק אי מצי לאהדורי או לא זה רק לגבי העברת ד' אמות ברה"ר, שאינו חלק מהמחייב אלא צורך בעלמא, ובזה בעינן לא מצי לאהדורי, אך בעקירה דהוי חלק מהמחייב ממש ודאי פטור משום קלב"מ אפילו במצי לאהדורי, שהרי מתחייב על עקירה גופיה. והוכיח מתוס' דאף במעביר ד' אמות ברה"ר עיקר המחייב הוא ההליכה ברה"ר, ואפ"ה אמרינן דאם מצי לאהדורי פטור, והשתא שפיר דימו תוס' לעקירה במצי לאהדורי. והקשה מהא דהוכיח לעיל שאין פטור של מלאכה שאצל"ג בהוצאה. והנה לפי חילוקו של הגר"ח אתי שפיר, דבכריתות איירי לענין הוצאה, והתם המחייב בעקירה והנחה לחוד, ובסוגיא בכתובות איירי לגבי מעביר ד' אמות ובזה י"ל דכל הד' אמות הם חלק מהמחייב.

**ראיה משיטת תוס' בעירובין**

תוס' בעירובין לג. נקטו שאם עקר ברה"י והעביר ד' אמות ברה"ר והניח ברה"י חייב, וכן הוא בתוס' כאן ב. לפי הגירסא שלפנינו שהקשו מדוע לא נקטה המשנה מושיט ומעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר. ונקט רעק"א ח: דחייב משום מעביר ד' אמות ברה"ר ולא משום מלאכת מושיט, דהא תוס' בעירובין כתבו דבעינן ד' אמות ברה"ר, ואם משום מושיט סגי במה שיעביר כל שהוא דרך רה"ר. [אך התוצאות חיים סי' א' דחה דהוי מלאכת מושיט אלא שהמלאכה היא בצירוף עקירה והנחה ברה"י וד' אמות ברה"ר]. וכן מפורש במאירי דחיובו משום ד' אמות ברה"ר ולא משום מושיט. והנה מבואר מהתוס' שם כהאפיקי ים דעיקר מלאכת מעביר היא העברה ד' אמות ולא העקירה וההנחה.

ועכ"פ שיטת התוס' בעירובין דסגי במעביר ד' אמות ברה"ר בלא עקירה והנחה ברה"ר היא הפוכה משיטת רש"י דסגי בעקירה והנחה ברה"ר בלא העברה ד' אמות ברה"ר, ובפשטות פליגי האם עיקר המלאכה היא להעביר ד' אמות או עיקר המלאכה היא עקירה והנחה וכחקירתו של האבני נזר.

עוד הוכיח האבי עזרי שההוצאה היא חלק מהמחייב מהגמ' קב. דמספק"ל לרבה בהעביר ב' אמות בשוגג ב' אמות במזיד וב' אמות בשוגג, דיתכן שבכה"ג אף לרבן גמליאל פטור כיון שגמר המלאכה שהוא ד' אמות היה במזיד. ואם נאמר שעיקר המלאכה הוא בעקירה והנחה הרי כל עוד שלא הניח לא עשה מלאכה ומדוע חשיב ליה גמר במזיד. אלא מוכח שעיקר המלאכה הוא בהעברת ד' אמות לחוד, ומיד כשגמר להעביר ד' אמות נשלמה המלאכה. והקשה על זה מהא דמעביר למעלה מי' חייב.

ובאפיקי ים הוכיח מהסוגיא בפסחים פה: המוציא בשר הפסח מחבורה לחבורה אינו חייב עד שיניח, הוצאה כתיב ביה כשבת וכו'. וכן לענין טומאת פרים הנשרפין דהמוציא חוץ לחומת העזרה נטמא רק כאשר יניח. ומבואר דהנחה והוצאה הוי חלק מצורת המלאכה, דאי הוי תנאי צדדי מה"ת שיצטרכו לעשות כן גם בפסח ובפרים הנשרפין. וכן הוא לשון רש"י שם דעד שיניח לא נגמרה מלאכה, דאתא רש"י לבאר מדוע ילפינן לפסח משום שלגבי שבת מבואר שקודם שהניח חסר בצורת ההוצאה ואין זה תנאי צדדי. והביא עוד בשם המנ"ח שחקר האם בפסח ובפרים הנשרפין צריך הנחה במקום דע"ד, וכתב לתלות זאת בב' תירוצי התוס' האם כשמניח במקום שאין בו דע"ד חסר בהנחה, או דהוי גזיה"כ בשבת, וכמש"כ לעיל. והנה בכדי שלא תסתור ראיה זו לראיה מהגמ' בשבת קב. צריך לחלק בין מעביר למוציא וכחילוקו של הגר"ח.

**סיכום הראיות**

האחרונים הוכיחו כמה ראיות כדעת הרז"ה שעיקר מלאכת מעביר היא משום הוצאה ממקום החפץ, א, האבי עזרי הוכיח משיטת רש"י והרמב"ם דהעבירו למעלה מי' חייב. ב, באבן האזל ואבי עזרי דייקו מלשון הרמב"ם כהרז"ה. ג, באבן האזל וחזון יחזקאל הוכיחו מהגמ' ו. כהרז"ה.

ומאידך הוכיחו האחרונים כמה ראיות דלא כהרז"ה דבעינן הליכה ד' אמות ברה"ר, א, מתוס' בעירובין שאם עקר והניח ברה"י והלך ד"א ברה"ר חייב. ב, בתוצאות חיים הוכיח מהרמב"ם שאם צירף ד' אמות ברה"ר מב' רה"ר חייב ומוכח דבעינן להשלים ד' אמות ברה"ר. ג, הגר"ח נקט דר' אבין פטר משום קלב"מ דוקא באופן דהוי חלק מהמחייב, ובפשטות כונתו דלא כהרז"ה, אך לעיל כתבנו דיש לפרש דברי הגר"ח באופן אחר. ד, המאירי חילק בין ד"א ברה"ר להוצאה לגבי חצי שיעור וביאר האבי עזרי דס"ל דלא כהרז"ה. ה, האבני נזר הוכיח מתוס' בכתובות דלא כהרז"ה מהא דדימו מצי לאהדורי לגבי ד' אמות ברה"ר להוצאה.

לגבי הנידון האם ההוצאה הוי חלק מהמחייב או שמא רק העקירה והנחה, האבני נזר הוכיח מהגמ' בכריתות שלגבי הוצאה מרה"י לרה"ר אין ההוצאה חלק מהמחייב ואם עשאו באופן שאצל"ג נמי חייב. וכן יש להוכיח לגבי מעביר ד' אמות משיטת רש"י והרמב"ם שאם העבירו למעלה מי' חייב, אך כתבנו לעיל בשם האבני נזר לדחות ראיה זו.

לגבי הנידון האם העקירה והנחה הוי חלק מהמחייב או תנאי בעלמא, באפיקי ים הוכיח מהגמ' בפסחים פה. דהוי חלק מהמחייב. ומאידך האבי עזרי הוכיח מהגמ' בשבת קב. דאין זה חלק מהמחייב. ואם נחלק בין הוצאה לד"א ברה"ר ניחא.

**זה עוקר וזה מניח**

בגמ' ג. מקשינן לגבי זה עוקר וזה מניח מדוע שניהם פטורים והא אתעבידא מלאכה מבינייהו. וקושיית הגמ' צ"ע טובא איך יתכן שיעשה רק חלק מהמלאכה ויתחייב וצריך קרא לפוטרו, ומאי שנא מעושה חצי מלאכה דודאי פטור ואין צריך לזה קרא. ונחלקו בזה התוס' כאן עם התוס' לקמן צג. מה היה הס"ד.

תוס' כאן כתבו דלא פריך שיתחייב הראשון, דאין סברא דע"י השני שעשה הנחה וגמר המלאכה יתחייב הראשון, אלא אשני קא פריך שיתחייב לפי שעל ידו נגמרה המלאכה. ונראה ביאור דבריהם עפ"י מש"כ לעיל בשם המאירי שהכל נגרר אחר ההנחה. ואין כונתם שיש בהנחה סיבה לחייב יותר מאשר העקירה וההוצאה, אלא שכיון שצורת ההוצאה נגמרת בהנחה ובזה נחשב שהחפץ הוצא מרשות לרשות שפיר יש לחייב את העושה כן לחוד. וכן ברשב"א לעיל בגמ' כתב דהנחות קחשיב משום שעל ידו נגמרה מלאכה והיא עיקר המלאכה שע"י הנחה אתי בהו בעלמא לידי חיוב חטאת, אבל עקירות לאו מידי קא עביד זה, עכ"ל. ונראה דכונתו להנ"ל דכיון שההוצאה נשלמת בהנחה מחמת כל חלקי ההוצאה לכן הוא נחשב לעיקר.

וזה גם הביאור בתוס' דס"ל לחייב את המניח לחוד משום שעל ידו נשלמה צורת ההוצאה. ועי' אבני נזר סי' רמ"ד שדימה לאינה לשחיטה אלא לבסוף, דאף דבעינן כל חלקי השחיטה מכל מקום המתחייב הוא מי שעושה את הגמר. [קצת דוגמא לזה מעשרה שישבו על ספסל ולא שברוהו ובא אחד ושברו, דהספסל נשבר ע"י כולם יחד אלא שהאחרון עשה את השבירה בפועל]. ולשון הגמ' אתעבידא מלאכה מבינייהו יש לפרש דכיון שבס"ה נעשתה כאן מלאכה שלמה והמניח עשה את חלות ההוצאה שפיר יש לחייבו.

אך עדיין צ"ע לפי"ז מדוע הוצרכו התוס' לומר שלא מסתבר לחייב את הראשון משום שצריך עדיין לשני, תיפו"ל שהראשון ודאי עשה רק חצי מלאכה והוי כעושה חצי מלאכה. ואולי זה גופא כונתם דבין הראשון ובין השני אין לחייבם על חצי מלאכה שעשו, וכל הס"ד הוא לחייב את השני משום שעל ידו נגמרה המלאכה, וצ"ע.

תוס' לקמן צג. כתבו דאצטריך קרא בהוצאה לפטור משום דס"ד אהכנסה ואהוצאה הוא דקפיד רחמנא וליחייב אפילו בלא הנחה. וביאר באפיקי ים שם דבלא קרא ס"ד דעיקר המלאכה היא בהוצאה גרידא ואין צריך עקירה והנחה כלל, קמ"ל קרא דצריך עקירה והנחה או בתורת תנאי בעלמא או בתורת עיקר המלאכה, עי' לעיל. ודבריו תמוהים ביותר, חדא דאם כן מדוע נקטה הגמ' דאצטריך קרא לזה עוקר וזה מניח, הו"ל למימר זה מוציא וזה עוקר ומניח. ועוד דתוס' כתבו וליחייב אפילו בלא הנחה ולא כתבו בלא עקירה והנחה. ועוד דקרא איירי בחיוב חטאת ולא במלאכת הוצאה, ולא מסתבר שמפסוק זה למדים שמלאכת הוצאה צריכה עקירה והנחה.

ולכן נראה שאף בלא קרא נקטו תוס' שם דעקירה והנחה הוי תנאי בחיוב הוצאה ואין זה עיקר המלאכה, וס"ד דסגי במה שאדם אחר יעשה את התנאים שאינם מצורת המלאכה, וקרא קמ"ל שאינו חייב אא"כ עשה הוא עצמו את כל חלקי המלאכה גם את הדברים שאינם בעיקר צורת המלאכה. ועדיין צ"ב לשון הגמ' זה עוקר וזה מניח והו"ל למימר זה מוציא וזה עוקר ומניח. ואולי רק ההנחה נחשבת לתנאי צדדי ולא העקירה, וכן נקט בתוצאות חיים סי' ז' עיי"ש.

ועכ"פ מסתבר שהתוס' כאן פליגי עם התוס' לקמן בגדר מלאכת הוצאה, שלפי התוס' כאן עקירה והנחה הוי מעיקר צורת ההוצאה ולכן ס"ד לחייב את המניח לחוד שעל ידו נגמרה המלאכה, ואילו לתוס' לקמן עקירה והנחה אינם מעיקר צורת המלאכה אלא תנאי צדדי, ולכן ס"ד לחייב את המוציא לחוד או לכה"פ את העוקר והמוציא אע"פ שאחר עשה את ההנחה.

ואולי פליגי בזה נמי רש"י והריב"א האם המשנה מונה עקירות או הוצאות, דרש"י סובר שההוצאה עצמה אינה חלק מהמחייב אלא עקירה והנחה, ולכן כל העושה עקירה חשיב כיכול לבא לידי חיוב, אך בהוצאה אין חומרא יותר מהעוקר לחוד. ואילו הריב"א סובר שעיקר המלאכה הוא רגע ההוצאה, ועקירה והנחה הוי תנאי, ולכן מי שעשה את ההוצאה חשיב כקרוב לבא לידי חיוב שהוא עשה לבדו את עיקר המלאכה.