מעביר דרך עליו והנחה במקו_פ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

אור ליום ה' י"ד תמוז תשס"ח

א] שבת ד"ח:, אמר מר ובלבד שלא יטול מבעה"ב ונותן לעני וכו' ואם נטל ונתן שלשתן פטורין, לימא תיהוי תיובתא דרבא דאמר רבא המעביר חפץ מתחילת ד' לסוף ד' ברה"ר אע"פ שהעבירו דרך עליו חייב, התם לא נח הכא נח.

והנה בד' הרמב"ם מבו' דמפרש לשנויא דגמ', דבההיא דאסקופה אף שלא הרגיע ידו חשיב כנח כיון שהוא עומד במקומו ופטור, וכן מסקנת הרי"ד בפסקיו כאן, וכ"ה מבו' בתוס' הרא"ש עירובין דל"ג. לדעת רש"י, אך בד' הראב"ד פי"ב משבת הי"ד מבו' דאינו פטור אלא בשהרגיע ידו, וכ"ה בתורי"ד לעיל ד"ה ובפסקי ריא"ז.

ועי' בית מאיר סימן שמ"ו ס"א שפירש דמש"א הכא נח היינו דאיירי בדנח, וכ"ה בד' הגר"ז שם, ועי' מ"ב ושעה"צ שם.

והחזו"א העיר בזה מל' הגמ', דהול"ל התם בדלא נח הכא בדנח, עיי"ש, וילה"ע דל' הר"ח בפירושו, הא דרבא בדלא נח לפיכך חייב והא בדנח, עכ"ל.

והנה כבר הוכיחו הגרע"א והרש"ש מסוגיא דעירובין דצ"ח. דלא מיפטר בשלא הרגיע ידו באיסקופה, אמנם כל ראי' זו היא לפי' התוס' שם ולטעמייהו דההיא דמעביר דרך עליו היינו תוך י' ומעביר כנגד גופו, אשר לפ"ז מתפרש גם סוגיא דהתם דחיישי' שמא יכניס מרה"ר לרה"י כשהוא עומד ע"ג האסקופה, והרי להדיא דכה"ג הוא חייב חטאת, אך לפירש"י ודעימי' מתפרש סוגיא דהתם במהלך ברגליו דרך האסקופה, ואין ראי' דאף אם הוא עומד באסקופה ונוטל מרה"ר ומכניס לרה"ר חייב.

ב] ויש להוסיף, דלפי' התוס' דפירכת הגמ' היתה דמהך ברייתא חזינן דכה"ג חשיב הנחה ואילו בד' רבא חזינן דכה"ג לא חשיב הנחה, הרי דרחוק לפרש לשנויא דגמ' דשאני דרך מקו"פ מתוך ד' אמות, דא"כ הול"ל התם מקום חיוב והכא מקו"פ, ומדמשני התם לא נח הכא נח, נ' כפי' הראב"ד דמוקמי' לה בדנח, אך כ"ז הוא רק לפשטות ד' המהרש"א כמש"כ הגרע"א שפירש דהחילוק הוא בין מקום חיוב למקום פטור, דזה צ"ע בל' הגמ', אך לפ"מ שפירש החזו"א דהחילוק הוא דרק כשמכניס מרשות אחרת למקום שגופו עומד שם הוא דחשיב הנחה, ניחא ל' הגמ'.

אך לפירש"י ודעימי' אשר כ"ה גם דעת הרמב"ם דפירכת הגמ' היתה מהא דפטרי אחרים במעביר דרך מקו"פ, אהא דמחייב רבא במעביר דרך מקו"פ, הרי דשפיר יל"פ דהא דמשני התם לא נח הכא נח, היינו דהתם לא נח במקו"פ, והכא נח במקו"פ, שהרי כל עיקר הפירכא היתה מהעברה דרך מקו"פ על העברה דרך מקו"פ, וע"ז משני דלא מיפטר בהעברה דרך מקו"פ אלא בשנח שם, והתם לא נח הכא נח, והגם דגם התם חשיב כנח, אך הנחה זו אינה במקו"פ, וכמו שפירש כן תוס' הרא"ש עירובין דל"ג.

ג] והי' מקום לפרש עוד לדעת רש"י, לפי המבו' בחי' הריטב"א עירובין דצ"ח. שלדעתו איירי מימרא דרבא במעביר ברגליו, וכ"נ בד' הרשב"א לקמן דצ"ט: שפירש כן, וכן נ' גם בד' פסקי רי"ד לעיל ד"ח:, וזה דלא כמבו' בתוס' הרא"ש עירובין דל"ג. דמפרש לה בשעומד במקום א' ומעביר בידו מתחילת ד' לסוף ד', ולפ"ז זהו דמשני, דהתם לא נח משום שהוא מהלך ברגליו, הכא נח משום שהוא עומד במקום א'.

אך באמת אי"ז מתישב, דלפ"ז נמצא דאם הוא עומד במקום א' ומעביר ד' אמות יהא פטור, דכה"ג חשיב כנח, ומפורש הוא לא כן בסוגיא דעירובין דצ"ט. בדין העומד ברה"י ומטלטל ברה"ר, דאמרו שם דלדעת רבא אם הוציא מד' אמות חייב חטאת, עיי"ש.

ד] אמנם הנה כתב הרמב"ם פט"ו משבת ה"א, ז"ל, ועומד ברה"י ומטלטל ברה"ר ובלבד שלא יוציא חוץ לד' אמות ואם הוציא פטור מפני שהוא ברשות אחרת, עכ"ל, ובפשוטו מש"כ שהוא פטור משום שהוא ברשות אחרת, היינו דמה"ט חשיב כהעברה דרך מקו"פ כיון שגופו ברשות אחרת, והא דה"ה פטור אף דלא פטרינן בהעברה דרך מקו"פ בדלא נח, נ' בפשוטו דהוא משום דאזיל לטעמי' דכל שהוא עומד במקומו ומעביר החפץ חשיב החפץ כנח.

ולפ"ז נ' בדעתו, דמפרש לשנויא דסוגיין דהתם לא נח הכא נח, דההיא דמעביר דרך עליו איירי במעביר ברגליו והמשא על ראשו למעלה מי', וכאשר כ"ה מבו' בלשונו שכתב שהעבירו למעלה מראשו, ולא כתב שהעבירו "דרך" למעלה מראשו, דל' דרך עליו מ' דהוא עומד במקומו ומעביר ידו דרך עליו, אך ל' הרמב"ם נ' דמעביר ברגליו והמשוי הוי למעלה מראשו, ולפ"ז הרי דזהו דמשני דהתם לא נח, דכיון שהוא מעביר ברגליו ולא עמד, נמצא דלא נח החפץ כלל, ומשא"כ הכא שהוא עומד במקו"פ ומעביר חפץ בידו, חשיב כנח במקו"פ וה"ה פטור, וז"ב.

ואשר זהו שפסק דהעומד ברה"י ומטלטל ברה"ר ומוציא חוץ לד' אמות פטור, דכה"ג שהוא עומד במקומו חשיב דנח במקו"פ ופטור.

אמנם צ"ע דזה דלא כסוגיא דעירובין דמחייבת בכה"ג לדעת רבא, גם באמת אי"ז מתישב כלל, דא"כ הרי גם אם הוא עומד ברה"ר ומעביר חפץ בידו חוץ לד' אמות יהא פטור, ובד' הרמב"ם הרי מפורש דאינו פטור אלא משום שהוא ברשות אחרת, וצ"ע בזה.

ד] והנה לפ"ד תוס' הרא"ש בעירובין, הרי מפורש הוא בסוגיין דלהפסיק בהעברה דרך מקו"פ סגי בהנחה קלושה מהפסק בתוך ד', שהרי הנחה זו שאדם עומד במקומו ומעביר החפץ דרך עליו, לא חשיב הנחה להפסיק בתוך ד', וחשיב הנחה להפסיק במקו"פ.

ועי' עוד בד' תוס' הרא"ש לעיל ד"ה: במה שתמה ע"ד ריב"א בדין מהלך כעומד, דמבו' ג"כ שדעתו דמסברא מצינו לחלק בין הנחה להפסיק במקו"פ לבין הנחה להפסיק בתוך ד'.

אך לפ"ד התוס' ודעימייהו דמפרשי למימרא דרבא במעביר בתוך י' דרך כנגד גופו, הרי דמהא דפריך בגמ' אמילתא דרבא מברייתא דאחרים, הגם דבההיא דאחרים הוי דרך מקו"פ ואילו בההיא דרבא אי"ז דרך מקו"פ, נ' דמדמי' זל"ז, וכל הנחה שאינה מפסקת בתוך ד' אמות אינה מפסקת במקו"פ, ויש לדחות, דבהעברה נגד עליו ממ"נ אי חשיבא כהנחה בדין דה"ז יפסיק בתוך ד' ואי לא חשיבא כהנחה בדין דלא יפסיק אף במקו"פ, אך לכאו' הי' אפ"ל דהגם דחשיב כהנחה מ"מ כיון שאינו מפסיק ממלאכתו ע"כ אי"ז מפסיק רק במעביר דרך מקו"פ.

וכ"נ מד' הראשונים לעיל ד"ה: שנ' בדבריהם דכל מה שחילקו דמהלך כעומד וקלוטה אינו מפסיק במקום חיוב ובמקום פטור ה"ז מפסיק ותוך ד' חשיב כמקום חיוב כמש"א בגמ' ד"ו. והראשונים רמזו לזה, הוא רק מכח דהא דאי"ז מפסיק בתוך ד' הוא מהלכתא, ואין למדין קל מחמור, אך מסברא בלא הלכתא נ' בדבריהם שאין מקום לחלק בזה, וכ"ה מבו' בד' ריב"א שהביא תוס' הרא"ש לעיל ד"ה:, (אשר פליג עליו הרא"ש מה"ט דיש לחלק בין מקו"פ למקום חיוב).

ה] והנה כתבו התוס' בעירובין דצ"ט:, ז"ל, אבל בקונטרס גרס לא יעמוד אדם ברה"י, והכי פירושא לא יעמוד על גגו ויצרף מגג חבירו שגבוה ממנו י' טפחים ולא עירבו וכו', ואפי' לר"ש מצי אתיא דמצי לפרושי דלצרף אסור ולהביאם לבית קאמר, וקולט מותר אפילו להביאם וכגון שלא שבתו בגג חבירו דאי שבתו פשיטא דאסור להביאם לבית, ומ"מ אע"ג דלא שבתו אסור לצרף ולהביאם לבית דדמי ממש דמגג לבית קא מייתי וכו', עכ"ל.

ובספר עמק החכמה סימן ל"ב למד מד' התוס' אלו, שאסור להכניס מחצר שאינה מעורבת עם הבית לבית, אף שמעביר דרך חצר המעורבת עם הבית ומניח שם, שהרי כשעמוד בגגו ומצרף מגגו של חבירו ומכניס לביתו, הרי חשיב דנח בגגו, וכמבו' כן בד' הרמב"ם דהעומד באיסקופה ונטל מרה"י והוציא לרה"ר פטור, משום דחשיב כנח באיסקופה, וה"נ הכא דכוותה, ואפ"ה כתבו התוס' דה"ז אסור, עכ"ד.

אמנם ברור שאין ללמוד כן מד' התוס', שהרי דעת התוס' גופייהו היא דאף העומד במקו"פ ונוטל מרה"י ומוציא לרה"ר חייב אם לא נח בינתים, שהרי לפי פירושם בסוגיא דעירובין דצ"ח. הוא מפורש בגמ' שם דכה"ג הוא חייב, ובד' התוס' שם שהביאו לסוגיא דשבת א"א לומר כלל דהוי פלוגתת הסוגיות בזה, וע"כ לדעתם ודאי דהעומד בגגו אסור לצרף מגגו של חבירו ולהכניסו לבית, אך לדעת הרמב"ם שפיר י"ל דשרי בכה"ג.

האמנם בעיקר הדין בזה נ' דהוא תלוי בפלוגתת הראשונים אם קי"ל דאסור להחליף ברשויות דרבנן, שהרי לדעת הסוברים דאסור להחליף ברשויות דרבנן, ה"נ אסור להחליף ברשויות שלא עירבו, כמבו' כן בסוגיא דעירובין דפ"ז:, וכ"כ הפוסקים בסימן שנ"ה, וא"כ לדעתם יש לאסור להכניס מחצר שאינה מעורבת עם הבית לבית אף שמעביר דרך רשות המעורבת עם הבית ומניח שם, אך לדעת הסוברים דמותר להחליף ברשויות דרבנן, שפיר יש להתיר גם בזה.

ובעיקר הדין בזה, הנה בשו"ע סימן שמ"ו ס"א הביא ב' הדעות בזה ולא הכריע, ובד' הרמ"א סימן שנ"ה ס"ג נ' שנקט לעיקר כדעת המתירים, אך בדבריו בסימן שע"ב ס"ה מ' דחשש להחמיר בזה, וכמש"כ המ"ב שם סקמ"ט, ועכ"פ ה"ז חזי לאיצטרופי במקום שיש צירופים אחרים להתיר.

וכשעושין כן ע"י בנ"א, ה"ז תלוי במה שנסתפק בחזו"א סימן ק"ד סק"ה אם האיסור להחליף דרך מקו"פ הוא גם בב' בנ"א, אך באמת כבר הביא הבית מאיר בסימן שמ"ו שמצינו הדברים מפורשים לאיסור בסמ"ג ל"ת ס"ה, ז"ל, ובלבד שלא יחליפו, פירוש שבני רה"ר לא יקחו אליהם חפץ שבני רה"י נתנו שם, עכ"ל, ומצינו מפורש כן גם במחזו"ו הלכות שבת סימן א', ובסה"ת סימן רי"ד, והרי להדיא דאיסור החלפה הוא אף בב' בנ"א, ועיי"ש בבית מאיר שמתחילה הי' דעתו בפשיטות להתיר בזה, וכ"כ גם בסימן שמ"ט ס"ה ד"ה אמנם, ויש לציין לל' המאירי בשבת ד"ח: ובעירובין ד"ח: שנ' להדיא דכל איסור החלפה הוא רק באדם א', עיי"ש.

אך מ"מ נ', דכל האיסור בזה, הוא רק כשהביאו הכלי לחצר המעורבת ע"מ להכניסו אח"כ לבית, דכה"ג הוי זה "החלפה" דרך רשות המותרת, אך כל שהביא הכלי לחצר המעורבת ע"מ להשתמש בו שם, שפיר מותר להכניסו אח"כ לבית, ואי"ז בכלל איסור החלפה, ועי' בית מאיר סימן שמ"ו שכתב דמסתבר דכל איסור החלפה הוא דוקא כ"ז שהוא נח על עמדו, דאז אפי' נח מיקרי החלפה דנראה כמזלזל באיסור שבת ואסור, אבל אם עקר ממקום זה והלך לו בתר שהוציא מרה"י והניח ע"ג המקו"פ ושוב חזר ובא לעקור ממקו"פ לרה"ר אה"נ דשרי, אך עיי"ש כתב שקשה להמציא ד"ז בלא ראי', גם משמעות דבריו שם דכל דבריו אלו הם רק לפ"מ דהוה ס"ל דאיסור החלפה הוא רק באדם א' אך לאחר שרי, וע"כ בכה"ג יש להתיר דדמי לאחר, אך לפ"מ שהביא מד' הסמ"ג דאיסור החלפה הוא אף בב' בנ"א, הרי דה"נ יש לאסור בכה"ג, ואמנם צע"ק מל' הסמ"ג שלא מ' כן.

ובס' עמק החכמה שם הוכיח דע"י ב' בנ"א שרי, מסוגיית הגמ' בעירובין דצ"א. דמבו' שלא הוצרכו להעמיד למתני' בכומתא וסודרא רק למ"ד דאיירי מתני' בשלא עירבו, עיי"ש, ואי אסור להחליף אף ע"י ב' בנ"א, א"כ הרי בע"כ בעי' לאוקמה בכה"ג, דאל"כ מ"ט בעי' לאיסור כלים ששבתו, תיפו"ל משום דה"ה מוציא מן הבית לחצר שאינה מעורבת עמו, עכ"ד, אמנם למש"נ אי"ז ראי' כלל, דבכה"ג שהוציא ע"מ להשתמש בחצירו, אין לאסור להוציאו משם לחצר אחרת, אלא משום איסור כלים ששבתו, וז"פ.

ובס' עמק החכמה שם הביא מש"כ הגר"ז בסימן שע"ב ס"א, ז"ל, ואפי' שבתו ברשות המעורבת עם הבית והוציאם ממנה לרשות אחרת שאינה מעורבת עם הבית אסור להכניסם מאותה רשות לבית או להיפך, אם לא שיניחם תחלה ברשות המעורבת עמו ומשם יכניסם לבית וכן להיפך, וכן כלים ששבתו בבית והוציאם בדרך מלבוש לרשות שאינה מעורבת עמו אסור לטלטלם לבית אם לא יניחם תחלה ברשות המעורבת עמו,[[1]](#footnote-2) עכ"ל, והרי שנקט דאם מניחן תחילה ברשות המעורבת עמו לי"ב איסורא.

ואמנם טעמו צ"ע, שהרי איהו הכריע בסימן שמ"ו דיש להחמיר שלא להחליף ברשויות דרבנן, וא"כ מ"ט הכא התיר בשיניחם תחילה ברשות המעורבת עם הבית, וצ"ע בזה.

1. מחודש בדבריו אלו, דהגם דכלי ששבת בבית אסור להוציאו מחצר לחצר, היינו רק שאסור להוציאו מן החצר המעורבת עם הבית לחצר אחרת שאינה מעורבת עמו, אך מותר להכניסו מחצר שאינה מעורבת עם הבית לחצר המעורבת עמו, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-2)