1בשר שנפל ליורה של חלב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

#1

בשר שנפל לתוך יורה של חלב

(חולין ק.) שיטת רבה בר בר חנה – דלא אמרינן חנ"נ, ושיטת רב – "כיון שנתן טעם בחתיכה חתיכה עצמה נעשה נבלה ואוסרת כל החתיכות כולן מפני שהן מינה".

ר"ת פירש את דברי רב כפשוטן – שס"ל חנ"נ בכל האיסורים, ובעינן שיעור ביטול כנגד כל החתיכה שנאסרה. אולם רבינו אפרים (בתוס' שם) ביאר שלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורים, וכוונת רב – שבלא נתינת טעם אינה אוסרת כלל ולא בעינן שיעור ביטול אף כנגד המשהו הבלוע, משא"כ כשנתן טעם – בעינן שיעור ביטול כנגד הטעם הבלוע. ומסקנת התוס' לחשוש לשיטת ר"ת "כיון דאין ראיה ברורה".

שיטת הרי"ף

הרי"ף (לו.) לא הביא את דברי רב בסוגיין, ואף את דבריו (בסוגיא בדף קח.) לענין בשר בחלב – לא הביא הרי"ף. וביאר הבעל המאור (שם) בכוונתו, שהוא משום שכל דברי רב הם אליבא דר' יהודה - הסובר שמין במינו לא בטל, והרי"ף לא פסק כר' יהודה. אולם משיג הבעה"מ, שאעפ"כ – הרי"ף היה צריך להביא את דברי רב – משום שהם נ"מ לענין יין נסך האוסר במשהו, וממילא לשיטת רב – שייך ביה חנ"נ.

הרמב"ן במלחמות (שם) מבאר את דעת הרי"ף – הסובר ששייך חנ"נ רק לסוברים שמין במינו לא בטיל, בשני האופנים.

א. שמחלק בין בב"ח לשאר איסורים, שבב"ח גם הבשר נהיה איסור [אפשר לסוחטו אסור] ולכן שייך שפיר לומר חנ"נ. אולם בשאר איסורים שלא ס"ל כר' יהודה וההיתר חזי לאיצטרופי לשיעור ביטול, א"כ "סוף דינא כתחלת דינא" ואף כשאין שיעור ביטול – אינו נהפך לאיסור ולא אמרינן חנ"נ, ואדרבה כשיתווסף עוד היתר – נאמר מצא מין את מינו ויצטרף לשיעור ביטול. משא"כ לר' יהודה – הסובר שמין במינו אסור ואין הוא ראוי להצטרף לשיעור ביטול, א"כ נהפך אף ההיתר לאיסור ואמרינן ביה חנ"נ. לביאור זה, קשה – אמאי לא הביא הרי"ף את דברי רב לענין בשר בחלב.

ב. "אחרים אמרו" והיא שיטת הראב"ד, שאף בבשר בחלב לא אמרינן חנ"נ – לרבנן דפליגי אדר' יהודה. ולא ברירא ליה לרמב"ן הסברא בשיטה זו, אלא שבזה יבואר שיטת הרי"ף "ואם זה אמת נזדכה רבינו הגדול ממה שחייבנו אותו לכותבה לדרב, ואנו לא עמדנו על הסברות הללו מדברי הגאונים ולפיכך יש לחוש שמא לא השמיטה רבינו ז"ל אלא מפני שאין דברי רב כמה שנאמרו הלכה אע"פ שיש ללמוד מהן שצריך שיעור כיוצא בזה".

שיטת הראב"ד

הרמב"ם בפ"ט ממאכ"א ה"ט פוסק כשיטת ר' אפרים – שרק בבב"ח אמרינן חנ"נ. הראב"ד שם משיג באריכות – וס"ל שאף בבב"ח לא אמרינן חנ"נ [כנ"ל בדברי הרמב"ן], וכל דין חנ"נ שהזכיר רב הוא רק אליבא דר' יהודה. וכן הוא ברמב"ן בחידושיו לע"ז (עג.) בשם הראב"ד, וכן נראה בשיטת בעל המאור כנ"ל.

רעק"א (דרו"ח, הובא ברמב"ם פרנקל בהשמטות) מקשה על הראב"ד, שיש צד בסוגיא (קט.) שלכו"ע אפשר לסוחטו אסור [חנ"נ] ונחלקו אי מין במינו במשהו. חזינן, ששייך לסבור חנ"נ – אף אם לא נסבור כר' יהודה בידן מין במינו.

מיישב החזו"א [סימן כ סק"ח, וכן הוא בגר"ח על הרמב"ם שם] – שלמסקנת הגמ' אין כזה צד. ובפרט זה גופא - חזרה בה הגמ', שבאמת לא שייך כלל לומר חנ"נ - למ"ד שמין במינו בטל.

עוד מקשה רעק"א על הראב"ד, שר' יוחנן הסובר שאפשר לסוחטו אסור (קח.) – ס"ל בע"ז עג. שמין במינו בטל, ולהבנת הראב"ד הוא סתירה בדעת ר' יוחנן. וצריך לדחוק, שר' יוחנן בחולין מבאר את הדין לשיטת ר' יהודה וליה לא ס"ל.

ביאור הגר"ח בשיטת הראב"ד

הגר"ח מבאר, שגדר חנ"נ הוא – שחתיכה שנאסרה ע"י טעם איסור, אינה חוזרת להיתר – אף שנפלה לעוד תערובת ששם לא מורגש טעם האיסור [אפשר לסוחטו אסור], וחתיכה זו תאסור חתיכות אחרות בנותן טעם – אף בלא טעם האיסור. ולכן ס"ל לר"ן (מד. בדפי הרי"ף) – שחתיכה שנאסרה משום חנ"נ והתבטלה בששים ושוב נוסף טעם של החנ"נ, לא אמרינן חוזר וניעור. כיון שבעצם אין כאן את סיבת האיסור, אלא שכל שנאסרה שוב אין חוזרת להיתר, אולם אחר שבטלה בששים כבר פקע איסורה – ולא שייך לומר בה חוזר וניעור.

מבאר הגר"ח, שחלוק דין טעכ"ע מדין איסור משהו לר' יהודה. דאיסור משהו לר"י, גדרו הוא – שאין דין ביטול במין במינו וממילא יש כאן חפצא דאיסורא בחתיכה שנאסרה. משא"כ בטעכ"ע – חל דין ביטול על האיסור, אלא שהתחדשה פרשה חדשה של איסור טעכ"ע, אולם אינו אותו איסור שהיה בנבלה שנתנה טעם – כיון שהנבלה בטלה ברוב. [בזה מבאר הגר"ח הא דבב"ח אינו אוסר בנטל"פ].

והשתא מובנים דברי הראב"ד. דבשלמא בשיטת ר' יהודה, שייך לומר שע"י איסור משהו חל חנ"נ – כיון שסיבת האיסור קיימת בתערובת ולא התבטלה, וממילא חתיכה זו שנאסרה לא תחזור להיתר – ואף אוסרת הלאה. משא"כ לרבנן – שהאיסור אוסר רק בנתינת טעם, והיינו – שהאיסור המקורי בטל אלא שיש כאן איסור חדש של טעכ"ע, א"כ כשיפול לעוד תערובת ושם לא יורגש טעם האיסור – שוב אין כאן טעכ"ע [והנבלה שמעיקרא – בטלה כבר בחתיכה הראשונה], ואין החתיכה אוסרת בנותן טעם.

ואף בשר בחלב כן הוא. דאף שטעם החלב אוסר את הבשר, אינו משום שיש כאן חפצא של חלב אלא משום דין טעכ"ע. אמנם כשיתמעט טעם החלב ולא יורגש בבשר, שוב לא יאסור בשר זה בחתיכות אחרות בנותן טעם [כמו שהביא הראב"ד מהסוגיא]. וביאורו כנ"ל, שלא שייך לומר שחתיכה זו שנשארה באיסורה משום חנ"נ – תאסור בטעמה בחתיכות האחרות, כיון שהחפצא של החלב בטל בבשר. ואף שהבשר נאסר משום טעכ"ע של חלב, הרי בתערובת השניה אין טעם חלב – ושוב אין מקום לאסור משום טעם בשר בחלב.

ונראה, שחידושו של הגר"ח שטעכ"ע הוא איסור חדש – אתי שפיר רק אם נסבור שהיתר נהפך לאיסור, וע"כ שהטעם יצר כאן איסור חדש. משא"כ אם נסבור שאין היתר נהפך לאיסור [הארכנו בפלוגתא זו בסימן צח, ועיין לקמן], א"כ כל האיסור הוא הטעם הבלוע שלא בטל – ואין כאן איסור חדש.

עיין חזו"א (סימן כ' סק"ח) שהתקשה בשיטות החולקות על הראב"ד, מאי שנא כשיצא האיסור לגמרי מהחתיכה – שאזי מפורש בסוגיא שאין החתיכה אוסרת, ומאי שנא יצא רוב האיסור מהחתיכה ואין בה טעם איסור – שס"ל לחולקים על הראב"ד שעדיין אוסר, והרי אין כאן טעם איסור. ונדחק החזו"א שהוא כגרדומים וכשירים של עירוב וציצית וכדו' – שלא בעינן בהם שיעור, ומסיים "אבל לא דמי לכאן כל כך". והוא כהבנת הגר"ח, שע"כ צ"ל שיש כאן איסור חדש – ואינו משום האיסור הבלוע, וכנ"ל.

שיטת הט"ז

הט"ז בסימן צ"ב סקט"ז ס"ל כשיטת ר"ת – שאמרינן חנ"נ בשאר איסורים, אולם משהו לא עושה חנ"נ. מחדש הט"ז, דהא שאין משהו עושה חנ"נ – היינו כדי לאסור הלאה במשהו, אולם החתיכה שנאסרה במשהו – יש בכחה לאסור בנתינת טעם. ודבריו צ"ב, דאם חל חנ"נ ע"י משהו – אמאי אינה אוסרת במשהו, ואם לא חל חנ"נ – היאך תאסור בנותן טעם.

ונראה לבאר את שיטתו ע"פ יסוד הבנת הגר"ח, אולם לא כשיטתו. נתבאר לעיל שדברי הגר"ח אתו שפיר – אם נסבור שהיתר נהפך לאיסור. אולם שיטת הט"ז בסימן צ"ח סק"ה שלא אמרינן היתר נהפך לאיסור. וא"כ, לשיטתו – אין טעכ"ע איסור מחודש אלא שהטעם לא התבטל בתערובת כיון שהוא ניכר, וממילא אוסר – כל שיורגש טעמו.

ונראה שהט"ז ס"ל היפך דברי הגר"ח. והיינו – שטעכ"ע אינו איסור חדש כנ"ל, אולם משהו אליבא דר' יהודה – הוי איסור חדש. שהרי במשהו – אין כאן איסור כלל [כמפורש בתוס' ובעוד ראשונים שהוא "כמאן דליתא דמי"], והיאך אוסר – וע"כ שהוא איסור חדש שחל בחתיכה. אם כנים הדברים – יובנו דברי הט"ז, דחתיכה שנאסרה במשהו – חל בה שם איסור חדש [כדין טעכ"ע להבנת הגר"ח], וטעם חתיכה זו אוסרת הלאה, כדין חנ"נ – דכל שחל איסור אינו פוקע. אולם ברגע שאינה נותנת טעם – התבטל האיסור החדש שבה, אלא שאתינן לאסור תערובת זו משום ה"משהו" שנבלע בחתיכה הראשונה, ס"ל לט"ז – שאין כאן סיבה לאסור כיון שהוא כמאן דליתא דמי, והיינו רמיזת הט"ז ש"תרי משהו לא אמרינן".

והיינו, שהט"ז ס"ל כחידוש הגר"ח – שחלוק דין חנ"נ בטעכ"ע לבין דינו במשהו לר' יהודה, אולם חשבונו הפוך מהבנת הגר"ח.

לגר"ח, טעכ"ע הוא איסור חדש [וס"ל נהפך] – וממילא יאסור הלאה רק באופן שנותן טעם, משא"כ איסור משהו שהאיסור לא בטל – יאסור אף ב"תרי משהו", דסו"ס יש כאן איסור.

ולט"ז הוא להיפך, דטעכ"ע אינו איסור חדש [דלא אמרינן נהפך], אולם משהו הוי איסור חדש – שהחפצא של האיסור הוא כמאן דליתא, וממילא אין בכחו לאסור בתערובת שניה. אלא שהחתיכה שנאסרה משום משהו אינה חוזרת להיתר – ואוסרת בנתינת טעם, אולם במשהו אינה יכולה לאסור – שהרי אין כאן חפצא של איסור כלל, והיינו "תרי משהו לא אמרינן".

שיטת "ספר הישר"

הבאנו את שיטת הט"ז בדעת ר"ת, שחתיכה שנאסרה ע"י "משהו" – בכחה לאסור הלאה בנתינת טעם. והש"ך בנקודות הכסף פליג עליה, וס"ל שלדעת ר"ת אין חתיכה זו אוסרת כלל – אף שהיא עצמה ודאי אסורה.

היד יהודה (סימן צ"ב סקי"ז ד"ה "אך גם הט"ז") טוען שדברי הט"ז הם "נגד כל הפוסקים". מביא היד יהודה (שם ד"ה "והברור") את דברי ספר הישר לר"ת בסימן תפ"ה "ודווקא שנתנה טעם בחתיכה לרב אוסרת כל החתיכות בנותן טעם אבל במשהו לא, דאע"ג דמין במינו במשהו משהו אינו אוסר לאסור אחרים לא במשהו ולא בנתינת טעם". והוא להדיא כדעת הש"ך ודלא כדעת הט"ז.

ויש להעיר על דברי היד יהודה בתרתי.

א. בספר הישר שלפנינו מופיעים שתי נוסחאות שונות, שאחת מהן היא גירסת היד יהודה והוא דלא כשיטת הט"ז. אמנם ישנה גירסה חדשה [ולא צוין שם מה מקורו] "...דאע"ג דמין במינו במשהו, משהו אינו אוסר לאסור אחרים אלא בנתינת טעם", וגירסא זו היא ממש כדברי הט"ז.

ב. אף אם נקבל את גירסת היד יהודה, עדיין נראה שאין זה קושיא על הט"ז. שהרי הבאנו את דברי הגר"ח – שטעכ"ע הוא איסור מחודש, וביארנו שדבריו אזלו בשיטת הסוברים שהיתר נהפך לאיסור – והיא שיטת הש"ך בסימן צ"ח סק"ו. אולם לט"ז הסובר שם שלא אמרינן נהפך, נראה שאין בטעכ"ע איסור מחודש, ואדרבה איסור משהו הוא איסור מחודש. ועפ"ז ביארנו את דברי הט"ז הנ"ל, שחתיכה הנאסרת ע"י משהו – אוסרת בנתינת טעם.

אם כנים הדברים, אזי נראה לישב את שיטת הט"ז גם אליבא דהגירסא החדשה בספר הישר. דאם נימא שר"ת ס"ל שהיתר נהפך לאיסור – ולהנ"ל פירושו שטעכ"ע הוא איסור מחודש, א"כ מובן שחתיכה שנאסרה ע"י משהו אינה אוסרת אף בנתינת טעם וכמו שנתבאר לעיל.

אולם לט"ז הסובר שלא אמרינן נהפך, הוא להיפך וכנ"ל – שטעכ"ע אינו איסור חדש, וממילא חתיכה שנאסרה – שפיר תאסור בנתינת טעם.

להנ"ל, שתי הגירסאות בספר הישר – חולקות אי אמרינן היתר נהפך לאיסור, וממילא חולקות בפלוגתת הש"ך והט"ז – אי חתיכה שנאסרה ע"י משהו אוסרת בנתינת טעם או לא.

דיוק הסוגיא לשיטות הנ"ל

ר"ת ביאר את הסוגיא – שיש חנ"נ בכל האיסורים. והיוצא מדברי רבא, שכשהחתיכה קבלה טעם אמרינן חנ"נ – ואזי בעינן לשער כנגד שתי החתיכות, ואם לא קבלה טעם – אזי סגי לשער ששים כנגד חתיכה אחת [כן מבואר בתוס'].

אמנם לשיטת הט"ז – לכאורה אינו כן. שהרי אף אם לא קבלה טעם – ונאסרה רק במשהו, עדיין אוסרת בנתינת טעם – ובעינן ששים כנגד שתי החתיכות, וא"כ דבריו נסתרים מהסוגיא לביאור התוס'.

לדברינו לעיל נראה לישב. דשיטת התוס' כאן שחנ"נ הוא דאורייתא [שהרי בסוף ד"ה "בשקדם" מקשים התוס' על רבינו תם – מדינא דכלי מדין]. וזה פשוט, שמאן דס"ל חנ"נ דאורייתא – ס"ל שהיתר נהפך לאיסור. [וכן ס"ל לפלתי בסק"ט] להנ"ל, יסברו התוס' שטעכ"ע הוא איסור מחודש – והיינו כשיטת הש"ך שחתיכה שנאסרה במשהו אינה אוסרת בנתינת טעם [ואף הט"ז יודה – שלשיטות אלו כן הדין]. אולם הט"ז אזיל בשיטת הראשונים שחנ"נ דרבנן – ולכן יכול לסבור שלא אמרינן היתר נהפך לאיסור, וממילא מוכרח שחתיכה שנאסרה במשהו אוסרת בנתינת טעם. ואין זה סתירה לדברי התוס' שהרי אזלו בשיטת הראשונים שחנ"נ דאורייתא.

אלא שעדיין צריך לבאר את דברי רבא אליבא דהט"ז. וצריך לומר שיבאר כדעת הראשונים [רמב"ן במלחמות, ועוד] – שנתינת טעם הוא לאו דוקא. וא"כ דברי רבא לא איירי בנתינת טעם אלא במשהו, ואתו שפיר כדברי הט"ז ש"תרי משהו לא אמרינן".

יישוב נוסף על הקושיא הנ"ל

נראה ליישב את הסוגיא לשיטת הט"ז, אף אם נסבור שהיתר נהפך לאיסור.

נתבאר שלשיטת התוס' יש הבדל בין אם החתיכה נאסרה בנתינת טעם או שרק נאסרה במשהו. והתקשינו, שלשיטת הט"ז – בשני האופנים בעינן ששים כנגד שתי החתיכות.

ונראה לחלק, שבאופן שנאסרה בנתינת טעם – הוי חנ"נ גמור כמבואר בתוס', ובעינן ששים ברוטב כנגד שתי החתיכות, דאל"כ יאסרו את שאר החתיכות – משום מין במינו. אולם באופן שנאסרה רק במשהו, אינו נחשב "מינו" של שאר החתיכות – לענין זה שיאסור משום מין במינו, כמבואר בתוס' – שב"משהו" אין את חומרת ר' יהודה שמין במינו לא בטיל. וא"כ בכה"ג – אף שאר החתיכות יצטרפו לרוטב לבטל את החתיכה שנאסרה. אמנם, לביטול החתיכה הראשונה – ודאי שצריכים ששים ברוטב גופא, ואין שאר החתיכות מצטרפות לבטלה, אלא שאין החתיכה הראשונה אוסרת את כל החתיכות [אף שהם מין במינו] – משום שאמרינן "סלק" כמבואר בסוגיא בדברי רבא.

א"כ אתי שפיר, שאף לדברי הט"ז יש הבדל בין האופן שנאסרה בנתינת טעם – שאזי בעינן ששים ברוטב גופא כנגד שתי החתיכות. לבין האופן שנאסרה רק במשהו – שאזי מצטרפים שאר החתיכות לרוטב כדי לבטל את החתיכה שנאסרה. אלא שנצטרך לעשות אוקימתא בדברי רב – שיש ששים ברוטב בצירוף החתיכות – ולכן אינו אוסר במשהו. ומשום כך אמר רב שבעינן נתינת טעם – שאזי אין ברוטב לבד ששים כנגד שתי החתיכות, וממילא כל החתיכות נאסרו – משום מין במינו.

אמנם לתירוץ הראשון, אין צורך באוקימתא זו, ומודה הט"ז – שלשיטת ר"ת שחנ"נ דאורייתא אין החתיכה אוסרת אף בנתינת טעם וכנ"ל.

דברי הרשב"א בתורת הבית

יישבנו את קושית היד יהודה על הט"ז מדברי ר"ת בספר הישר. אמנם היד יהודה (סימן סקי"ז ד"ה "והברור") מביא מדברי הרשב"א במשמרת הבית (ב"ד ש"א ז.) – שכותב להדיא שחתיכה שנאסרה במשהו אינה אוסרת אף בנתינת טעם "אם לא נתן האיסור טעם בחתיכה אעפ"י שאותה חתיכה נאסרה למ"ד מין במינו אינו בטל, מ"מ כשנכנסת ברוטב א"צ ששים אפילו לבטל אותו בלע דכיון דהוי משהו כמאן דליתיה דמי".

שיטת הראב"ן

הראב"ן בתשובתו לר' אפרים (בסוף ספר ראב"ן עמוד דש), מחלק – דהא שאמרינן שמשהו הוי "כמאן דליתא" היינו דווקא כשאיסור נכנס לחתיכת היתר, אולם בתערובת לח בלח לא אמרינן כמאן דליתא. וראיתו, מהא שבסוגיא בע"ז עג. – יש מ"ד שטיפת יין נסך שנפלה לבור אוסרת את כל היין משום מין במינו, וחל חנ"נ ואוסר את המים שנפלו לאחר מכן. חזינן ש"משהו" עושה חנ"נ, וע"כ – שלח בלח שאני.

ויש להעיר שיש דוחק בשיטת הראב"ן. שהרי מקור דברי ר' יהודה שמין במינו אוסר – הוא מדם הפר ודם השעיר, והוא לח בלח – שלדברי הראב"ן הוי כמאן דאיתא. וא"כ מנין לר' יהודה שמשהו שנכנס לחתיכה – אוסרה משום מין במינו, אף שנחשב כמאן דליתא.

פסק המשנ"ב

נחלקו הט"ז והש"ך בחתיכה שנאסרה ע"י משהו, אם אוסרת חתיכות אחרות בנותן טעם או לא. לשיטת הט"ז אוסרת בנתינת טעם, והש"ך פליג שאין החתיכה שנאסרה אוסרת בנתינת טעם. אמנם ס"ל לש"ך שה"משהו" הבלוע – בכחו לאסור, אלא שלא נחשב "מינו" של האיסור – כיון ש"מעורב בכח אחר". והוא נ"מ לחמץ בפסח שאוסר במשהו אף באינו מינו, דלשיטת הש"ך חמץ שנבלע במשהו בתבשיל, יאסור תבשיל זה בתערובת – אף במשהו [אף כשהחתיכה ניכרת והוציאוה ונשאר רק טעמה בתערובת] משום המשהו חמץ שמעורב בו. ואילו לשיטת הט"ז, אף בחמץ לא יאסור – כיון ש"תרי משהו לא אמרינן" וסגי בששים כנגד החתיכה שנאסרה.

המשנ"ב (סימן תס"ז בשעה"צ אות ס"ז) מביא בשם הא"ר [סימן תמ"ז אות א, האריך שם בפלוגתת הט"ז והש"ך הנ"ל] שהיקל יותר "אבל יבש שנתערב בו משהו ונתערבו החתיכות ויש רוב כנגדו ומכיר החתיכה השאר מותר". ועיין בא"ר שאזיל בשיטת הט"ז, אלא שלא בעי ששים כנגד החתיכה שנאסרה וסגי ברוב. והוא כשיטת היד יהודה (שם ד"ה "אך גם הט"ז") – המאריך לבאר שלא בעינן ששים כיון שלא אמרינן חנ"נ ב"משהו", אולם ודאי שבעינן רוב "והגם שסוף סוף אסור הוא וצריכים לבטלו די ברוב בעלמא". ומסקנת השעה"צ – לסמוך על הא"ר לענין הנאה, ובהפסד מרובה אף לענין אכילה. [א"ר ביד יהודה סימן צ"ב סוף סקי"ז, שהביא את דברי הא"ר כראיה לשיטתו – שמספיק רוב].