כסף ח - במקום שכותבין את השטר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ה' כ"ב שבט תשע"א

**א**

א] קידושין דכ"ו., אמר רב לא שנו אלא במקום שאין כותבין את השטר, אבל במקום שכותבין את השטר לא קנה, ופירש"י, ז"ל, לא קנה, דכיון דרגילין בהכי לא סמכא דעתי' דלוקח עד דנקיט שטרא ועיקר דעתו לקנות על השטר הוא, עכ"ל.

ובבעה"ע מאמר ג' כתב, ז"ל, [ושטרי דידן] איכא מ"ד דאמר שטרי ראי' נינהו ולא שטרי הקנאה דהא לא כתבינן שדי מכורה לך וכמקום שאין כותבין שטר דמי, ולא היא דאין לך שטר הקנאה גדול ממנו וכו', עכ"ל, וכ"כ בחי' הרשב"א בסוגיין.

ומבו' בד' בעה"ע והרשב"א, דלא חשיב כמקום שכותבין את השטר דאינו קונה בכסף, אלא מקום שכותבין שטר המועיל לקנות בו, וע"כ אי שטרי דידן אין מועילין לקנין, הרי דאף במקום שכותבין שטרות אלו, לא חשיב כמקום שכותבין את השטר, וה"ה קונה בכסף.

וטעם הדברים מבו' בד' הר"ן בסוגיין, ז"ל, ואיכא מ"ד דהכא בשטר קנין דוקא עסקינן וכו', וטעמא דמילתא משום דכל שיש לפניו ב' קניות אין דעתו לקנות אלא בקנין שהוא יותר מועיל, ושטר יותר מועיל מכסף, לפי שמועיל לקנין ומועיל לראי', אבל במקום שאין כותבין שטר קנין, אע"פ שכותבין שטר ראי' וכו' לאלתר הוא קונה בכסף, עכ"ל.

אך הר"ן נחלק ע"ז, ז"ל, אבל בשמעתין מדקאמר סתמא בכל שטר עסקינן, שכיון שדרכון לכתוב את השטר לוקח לא סמכא דעתי' עד שיכתוב את השטר ואפי' בשטר הודאה, עכ"ל.

ב] והנה הר"ן שם חילק ביניהם בדינם, ז"ל, מיהו במקום שנהגו לכתוב שטר קנין תולה קנייתו על השטר ואינו קונה משעת נתינת הכסף, אבל במקום שנוהגין לכתוב שטר ראיה בלבד א"א ללוקח שיתלה קנייתו בו, שהרי אינו קונה, אלא כשנכתב אותו שטר קונה בכסף משעה ראשונה, וכ"ז שלא נכתב אינו קונה משום דלא סמכה דעתי', עכ"ל, והובאו ד' הר"ן בב"י ופרישה סימן ק"צ ובנתיה"מ שם חידושים סק"י וביאורים סק"י ובגל' הגרע"א סימן קצ"א ס"ב.

והנה במש"כ הר"ן דבמקום שנהגו לכתוב שטר קנין, חייל הקנין ע"י השטר, נ' לכאו' דלפ"ד בעה"ע והרשב"א, ודאי דהוא כן, דאין לומר כלל דכל שכתב לו את השטר קנה בכסף, דא"כ הרי אין מקום לחלק בין שטרי קנין לשטרי ראי', שהרי אף כשכותבין שטר קנין אינו קונה ע"י השטר, ואין השטר אלא לראי' בעלמא, ומהא דס"ל דכל הא דלא קנה עד שיכתוב את השטר הוא רק בשטרי קנין, בע"כ דס"ל דהא דלא קנה הוא משום שאין דעתו לקנות אלא ע"י השטר, וע"כ כ"ז הוא במקום שכותבין שטרי קנין.[[1]](#footnote-2)

ג] ובחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, וכי תימא במקום שכותבין את השטר למה לי' לקנות בכסף או בחזקה לקני בשטר, ואיכא למימר דנפקא מינה לקנות משעה שנתן הכסף או שהחזיק דהו"ל כאומר קנה בכסף ע"מ שתכתוב את השטר, ולכשתמצא לומר שלא קנה אפילו בכסף אלא מכתיבת השטר ואילך, נפ"מ במקום שכותבין שטר ראי' דלא קני בשטר וקני בכסף, עכ"ל.

והנה במה שנסתפק הריטב"א שמא לא קני אלא מכתיבת השטר ואילך, נ' דאין כונתו כד' הר"ן שאינו קונה אלא ע"י השטר, שהרי מ' להדיא בדבריו דגם במקום שכותבין שטר ראי' אינו קונה אלא משעת כתיבת השטר, ואך דבעינן בזה לקניית הכסף, משום דהשטר אינו מועיל לקנות בו, ואשר ע"כ נ' דהא פשיטא לי' להריטב"א דהקנין הוי ע"י הכסף, ואך שנסתפק אם כל שכתב שטר לבסוף קנה למפרע משעת נתינת הכסף, או דאינו קונה ע"י הכסף עד שעת כתיבת השטר, ומצאתי באו"ש פ"ה מזכי' שמבו' בדבריו שפירש כן בד' הריטב"א, ועיי"ש מש"כ להוכיח כן מד' התוס' בכתובות דצ"ד. דאינו קונה למפרע משעת נתינת הכסף, וע' באמרי בינה קנינים סימן כ"ב מש"כ לבאר דעת הר"ן דפשיטא לי' דבשטר ראי' הוא זוכה למפרע, ולא ניח"ל לפרש דהוא זוכה ע"י הכסף משעת כתיבת השטר.[[2]](#footnote-3)

ד] וכד' הריטב"א מצינו בד' הראשונים בגיטין ד"י:, דהנה ז"ל הרמב"ן שם, ואי קשיא לך היכי אמרינן הכא מכר מדיהיב זוזי קמייהו קנה, הרי אמרו אבל במקום שכותבין את השטר לא קנה עד שיכתוב את השטר ואי"ז שטר לקנות בו, לא תטעה בזה דהתם היינו טעמא משום דלא סמכא דעתי' עד דכתבי שטרא לראי',[[3]](#footnote-4) אבל כשנכתב בכסף קנה, הילכך אף כאן קנה בשטר ערכאות, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א והריטב"א שם, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ן שם, שכתב דמשכח"ל שטר מכר לקני', כגון דהוי זוזי הלואה גבי' וכו', ולא כתב דמשכח"ל במקום שכותבין את השטר, והרי דאף במקום שכותבין את השטר, כל שכתב את השטר הוא קונה בכסף, וצ"ע סתירת ד' הרשב"א והר"ן.

ויש להוסיף להקשות בד' הרשב"א, דלפמש"כ בקידושין דכל הא דבמקום שכותבין את השטר לא קנה, הוא רק במקום שכותבין שטר קנין, הרי ממ"נ, אם איירי התם במקום שכותבין שטר בערכאות, ה"ה קונה בכסף לחודי', כיון דשטר ערכאות ל"מ לקנות בו, ואי"ז אלא כשטר ראי', ואי איירי במקום שכותבין שטר גמור וכתב הוא שטר בערכאות, בדין דלא יהני מידי, שהרי אין דעתו לקנות אלא בשטר, וכיון דשטר ערכאות ל"מ לקנות בו, לא יקנה כלל.

והראוני שכבר עמד בזה מהריט"א רפ"ב דבכורות ע"ד הר"ן, דלפי דבריו דבמקום שכותבין שטר קנין אינו קונה אלא ע"י השטר, הרי דבמקום שכותבין שטר קנין לא יועיל שטר מקח דערכאות, וכן עמד ע"ז בספרו שמחת יו"ט סימן נ"א, עיי"ש, ועי' באמרי בינה קנינים סימן כ"ב מש"כ לישב.

ה] ושמא יש מקום לישב סתירת ד' הרשב"א, למש"נ ב? מד' המאירי, דטעם הא דבמקום שכותבין שטר ראי' ה"ה קונה בכסף, אי"ז משום דעיקר דינא דמקום שכותבין את השטר היינו שדעתו שיחול הקנין ע"י הכסף, וע"כ ל"ש הך דינא במקום שכותבין שטר ראי', אלא הטעם בזה הוא, דכל הא דלא סמכה דעתי' לקנות בכסף, הוא רק בשכותבין את השטר לשם גמר הקנין כל' המאירי, וע"כ דעתו שעדין לא נגמר הקנין עד שיכתוב את השטר, ומשא"כ בשכותבין את השטר לשם ראי' בעלמא, סמכה דעתו לקנות בלא כתיבת השטר, ומה"ט נקט המאירי, דאף אם כותבין שטר הראוי לקנות בו, מ"מ אם אין כתיבתו לשם גמר קנין, ה"ה קונה בכסף בלא כתיבת השטר.

וי"ל עד"ז גם בדעת הרשב"א, דהא דבמקום שכותבין שטר שאינו ראוי לקנין, ה"ה קונה בכסף לחודי', היינו משום דבמקום זה בע"כ אין כתיבת השטר לשם גמר קנין, אלא לשם ראי' בעלמא, וע"כ סמכה דעתו לקנות בלא כתיבת השטר, אך לעולם הא דבמקום שכותבין שטר קנין אינו קונה קודם כתיבת השטר, אי"ז משום שדעתו לקנות ע"י השטר, דלעולם הוא קונה ע"י הכסף, ואך דכיון שהשטר ניתן לשם גמר קנין, לא סמכה דעתו לקנות עד שיכתוב את השטר.

ולפ"ז יש מקום לומר, דמה"ט יועיל אף אם יכתוב לו לבסוף שטר שאינו ראוי לקנות בו, דמ"מ כיון שכתב לו שטר וכבר אין דעתם לכתוב עוד שטר לשם גמר קנין, כבר סמכה דעתו לקנות בכסף, וצ"ע עוד בזה.

**ב**

ו] הר"ן כתב להוכיח דבמקום שכותבין את השטר לא קנה למפרע משעת נתינת הכסף, ממש"א בב"ב דנ"ד: דנכסי גוי ה"ה כמדבר וכל המחזיק בהן זכה בהן, משום דגוי מכי שקיל זוזי אסתלק לי' וישראל לא קני עד דמטא שטרא לידי', ואי נימא דאחר שכתב לו שטר ה"ה קונה משעת נתינת הכסף, א"כ מ"ט כל המחזיק בהן זכה בהן, הא כי כתיב לי' גוי שטרא אשתכח דקני ישראל ראשון משעת נתינת הכסף.

ולדעת הראשונים בגיטין דאף במקום שכותבין שטר קנין ה"ה קונה ע"י הכסף, לא תיקשי מהתם, די"ל דס"ל דאף שהוא קונה בכסף, מ"מ אין קנינו למפרע, אלא הוא קונה ע"י הכסף בשעת כתיבת השטר, וע"כ כל שהחזיק בהן אחר זכה בהן, וזה ע"ד מש"כ הר"ן בפי' הרי"ף שם שהבאנו להלן סק"ח.[[4]](#footnote-5)

אמנם לפ"מ שנסתפק הריטב"א דה"ה קונה למפרע משעת נתינת הכסף, תיקשי דמ"ט בנכסי גוי כל המחזיק בהן זכה בהן, ועי' או"ש זכי' פ"ה מש"כ בזה, וצ"ע.

ז] אמנם באמת לק"מ, דהנה בעיקר מה שנקט הר"ן דהא דישראל לא קני מגוי עד דמטי שטרא לידי', הוא במקום שכותבין את השטר, הנה אמנם כ"כ רשב"ם ותוס' ב"ב שם, אך בד' הרשב"א והריטב"א שם מפורש דהטעם הוא משום דגוי אנס הוא, וע"כ לא סמכה דעתי' דישראל עד שיכתוב לו את השטר, [[5]](#footnote-6) ומה"ט כתב הרשב"א שם דאף אם החזיק לא קנה, הגם שדעתו דחזקה קונה לבדה אף במקום שכותבין את השטר, וכן הוכיחו הט"ז בסימן קצ"ד ס"א והגר"א שם סק"ו, וכ"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם, ולפ"ז ל"ק כלל מהתם.

ובאמת גם בד' הר"ן בב"ב שם מבו' דהא דלא קני הישראל עד דמטי שטרא לידי' הוא משום דגוי אנס הוא, וכדעת הרשב"א והריטב"א, וזה שלא כדבריו בסוגיין שפירש דאיירי התם במקום שכותבין את השטר לקנין.

ח] והנה הראשונים בב"ב שם כתבו, דאף אם מטי שטרא ליד הישראל אחר שנתן המעות, אינו קונה, כיון שכבר נסתלק הגוי והו"ל כאחר, וכ"כ בחי' הר"ן שם.

אך בפי' הר"ן על הרי"ף שם חזר בו, ז"ל, ולישנא דעד דמטי שטרא לידי' לא דייק הכי, דא"כ הול"ל וישראל לא קני אלא בשטרא, לפיכך נ"ל דאי כתב לי' שטרא לאחר מתן מעות קנה, שמעותיו קונות לו בשעת כתיבת השטר, לפי שמשעה ראשונה ישראל לכך נתכוין וגוי ג"כ על דעתו הקנה לו, והו"ל כאומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר ל' יום דמקודשת אע"פ שנתאכלו המעות וכו', עכ"ל.

ונ' פשוט, דכ"ז הוא לפמש"כ שם דהא דלא קני עד דמטא שטרא לידי' הוא משום דגוי אנס הוא וכו', אך למש"כ הר"ן הכא דהא דלא קני עד דמטא שטרא לידי' הוא משום דהוי מקום שכותבין שטר קנין, ואינו קונה אלא ע"י השטר, ודאי דלא יועיל מה דמטא שטרא לידי' אחר נתינת המעות, כיון שכבר נסתלק הגוי, ול"מ להקנותו לו בשטר, וז"פ.

**ג**

ט] בעיקר הנידון בזה, אם במקום שכותבין שטר קנין הוי קנינו ע"י השטר, או דהוי קנינו ע"י הכסף, נ' דכמה נפ"מ לדינא בדבר.

חדא הוא בגונא שנתן מעות ואח"כ כתב לו המוכר שטר שאינו מועיל לקנות בו, דאי נימא דלא קנה אלא ע"י השטר, הרי דכל שכתב לו אח"כ שטר שאינו מועיל לקנות בו, לא קני, וכ"ה מבו' בד' מהריט"א שהבאנו לעיל סק"ד, אך אי נימא דה"ה קונה ע"י הכסף, מסתברא מילתא שאף שדרך לכתוב שטר קנין, מ"מ אין קפידא בדבר, ואף אם כתב לו שטר שאינו מועיל לקנות בו, ה"ה קונה ע"י הכסף, וכאשר כ"ה מבו' בד' הראשונים בגיטין ד"י: וכמש"נ לעיל.

ובד' מהרש"ל שהביא הסמ"ע סימן קצ"א סק"ז מבו' לכאו' להדיא דאף במקום שכותבין שטר קנין וכתב לו שטר ראי', ה"ה קונה, דאם איירי התם בשכותבין שטר ראי', פשיטא דיקנה, ומאי קמ"ל, וצ"ע היאך זה מתישב עם מה שנקטו הפוסקים כד' הר"ן, דבמקום שכותבין שטר קנין, אין קנינו ע"י הכסף אלא ע"י השטר, וצ"ע בזה.

י] עוד נפ"מ בזה, במש"כ הגרע"א בגל' סימן ק"צ ס"ח, בדינא דאם התנה הלוקח ואמר אם ארצה אקנה בכסף וכו' ה"ז קיים, ז"ל, ואף אם לא אמר כן בשעת מכירה ואח"ז אמר ארצה לקנות בכסף לחודי', י"ל דהוי קנין למפרע, ועכ"פ הוי קנין אח"כ משעה שאמר לו כן ואפי' נתאכלו המעות, וכן נראה משו"ת מהרח"ש ח"א סימן י', עכ"ל.

ולכאו' נ' דכ"ז הוא אי נימא דאף במקום שכותבין את השטר ה"ה קונה ע"י הכסף, וע"כ כיון שניתן הכסף לשם קנין, ה"ה קונה אף בשנתאכלו המעות, אך אי נימא דבמקום שכותבין את השטר אינו קונה ע"י הכסף אלא ע"י השטר, אשר נמצא דלא ניתן הכסף כלל בתורת כסף קנין, ל"מ מה שיפרש עכשיו שרצונו לקנות בו, ויתכן דלא יהני אף בשלא נתאכלו המעות, משום דכבר זכה המוכר במעות, והשתא לאו מידי יהיב לי', וצ"ע בזה.

וצ"ע לפ"ז סתימת ד' הגרע"א, שהרי בגל' הגרע"א סימן קצ"א לט"ז ס"ד מבו' שנקט לדינא כד' הר"ן דבמקום שכותבין שטר קנין הוי הקנין ע"י השטר, וא"כ במקום זה בדין דאם נתן לו כסף ונתאכלו המעות ואח"כ נתרצה לקנות בכסף, לא קני.

אך יל"ד בזה, למש"נ במק"א לדון דשייך ליתן דמי מקח קודם שחל המקח, ונת' ללמוד כן מד' התוס' בע"ז דע"א., ודפליגי בזה עם הרמב"ן והרשב"א, ולפ"ז י"ל דאף אם קנינו הוא בשטר, מ"מ הכסף ניתן בתורת דמי מקח, ובתורת מקח יהבינהו ניהלי', וע"כ שמא י"ל דמצי לקנות בזה אף שנתאכלו המעות, וצ"ע בזה.

אמנם הנה בד' הגרע"א בסימן קצ"א מ' להדיא דבמקום שכותבין שטר קנין, לא מצינו לדון שיועיל הכסף לקנות כשנתאכלו המעות, עייש"ה, ועוד, דעיקר הך מילתא תליא במש"נ במק"א פלוגתת הראשונים אם בנתאכלו המעות חיילי הקידושין מכח המעות דבסוף ל', או דלעולם מעשה הקידושין הוא בנתינת המעות שנתן לה בתחילת ל' והטעמים שכתבו הראשונים דשעבוד המעות קיים וכו', והטעמים שכתבו הראשונים דשעבוד המעות קיים וכו' הוא רק דמה"ט לא אמרינן דכלתה קנינו, וכן נ' להדיא בל' הר"ן, דהקידושין הוו ע"י נתינת המעות שנתן בתחילת ל', עיי"ש, ודברינו בדעת הגרע"א אתיין רק לדרך קמייתא, ודו"ק.

**ד**

יא] ונ' לדון עוד נפ"מ בזה, דהנה בדינא דבשטר מכר לא קנה עד שיתן לו דמים, כתב בחי' הרמב"ן, ז"ל, ופי' עד שיתן לו דמים, כל הדמים, ואפילו נתן לו מקצת ולא עייל ונפיק אזוזי לא קנה עד שיתן לו כל הדמים, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, אך הר"ן לא הכריע בזה, עיי"ש, ועי' בחידו' לקידושין שנד' בס' אור הגנוז שהכריע דסגי במקצת דמים, גם בד' הראב"ד הרשב"א והנמו"י ב"מ דע"ז: מבו' ?, והרמב"ן והרשב"א לקמן דכ"ז. כתבו דגם בי' שדות לא קנה עד שיתן דמי כולם ממש, וכ"כ הר"ן? שם?.

והנה אמנם כל הא דכה"ג לא קני הוא מדין שטר, אך מדין כסף בפשוטו מצי לקנות, אם הוו מעות הראויים לקנות בהן,[[6]](#footnote-7) ויש להסתפק אם הוא קונה בכה"ג אף במקום שכותבין את השטר, ולכאו' זה תליא בהנ"ל, דאי נימא דאף במקום שכותבין את השטר ה"ה קונה ע"י הכסף, הרי דהגם דאין השטר קונה כל שלא נתן כל הדמים, מ"מ הוא קונה מדין כסף, אך אי נימא דבמקום שכותבין את השטר אינו קונה אלא מכח השטר, אינו קונה אלא בשנתן כל הדמים.

והנה דין זה נתפרש להדיא בד' הרמב"ן ב"מ דע"ז:, ז"ל, והא דאמרינן בקרקע שהוא קונה כנגד מעותיו במקום שאין כותבין את השטר עסקינן וכו' אבל במקום שכותבין את השטר הרי לא קנה עד שיכתוב לו שטר והיאך יקנה כנגד מעותיו וכו', הלכך לא קנה וכו' בין שנתן מקצת דמים סתם אא"כ וכו' א"נ לא עייל ונפיק אזוזי, עכ"ל, והרי להדיא דהיכא דנתן לו מקצת דמים ולא עייל ונפיק אזוזי, ה"ה קונה אף במקום שכותבין את השטר, והיינו דהגם דמדין שטר ל"מ לקנות אלא בשנתן לו את כל הדמים, מ"מ הוא קונה בכה"ג מדין כסף, ורק היכא דעייל ונפיק אזוזי, דאינו קונה מדין כסף אלא כנגד מעותיו, הרי דבמקום שכותבין את השטר אינו קונה כלל, כיון דהשטר הוא על כל השדה, ונת' בזה להלן סק"?, וכ"נ להדיא גם בל' הרמב"ן בסוגיין בדרך השני.

ונראה דהרמב"ן לטעמי' אזיל, דס"ל דאף במקום שכותבין את השטר ואף שטר קנין הוי קנינו ע"י הכסף, וכמבו' בדבריו בגיטין ד"י:, וכמש"נ לעיל סק"ד, וע"כ הגם דאין שטר קונה במכר עד שיתן כל הדמים, מ"מ כל שנתן דמים הראויים לקנות ולא עייל ונפיק אזוזי ה"ה קונה מדין כסף.

והראוני שכבר עמד המקנה בסוגיין בדין זה, ועיי"ש שהוכיח מד' הרמ"א בסימן ק"צ סט"ז דבכה"ג הוא קונה אף במקום שכותבין את השטר, וכתב המקנה דכה"ג הוא קונה מדין קנין כסף, עיי"ש בדבריו.

יב] אמנם הנה בד' הריטב"א בסוגיין מבו' דכה"ג לא קנה, ז"ל, במקום שכותבין את השטר לא קנה כלל עד שיתן כל הדמים וכו', במקום שאין כותבין את השטר לא קנה הכל וכו' אבל מ"מ קונה הוא כנגד מעותיו מדין כסף כדינו כשנתן לו כסף הראוי לקנות, ולא עייל ונפיק אזוזי קנה הכל, ובדעייל ונפיק אזוזי קנה כנגד מעותיו, עכ"ל, ונ' להדיא דבמקום שכותבין את השטר אינו קונה עד שיתן כל הדמים, אף בשנתן לו כסף הראוי לקנות ולא עייל ונפיק אזוזי, ועי' בגל' הגרע"א סימן קצ"א ס"ב שהביא ד' הריטב"א, ומבו' כן להדיא בדבריו, עיי"ש, וצ"ע שלא עמד הגרע"א דבד' הרמ"א מוכח לא כן, וכמש"כ המקנה.

וכן נראה גם ממש"כ הריטב"א לעיל מינה, ז"ל, ומאי דאמרינן הכא שלא קנה בשטר עד שיתן לו כל הדמים היינו למימרא דלא קני מדין שטר אבל קונה מדין כסף, א"נ דהא דשמואל אתיא במקום שכותבין את השטר דהשתא לא קנה מדין כסף כלל עד שיכתוב את השטר, שכ"ז שאינו קונה מדין השטר אף אינו קונה מדין כסף, וזה מבואר, עכ"ל, והרי דבמקום שכותבין את השטר אינו קונה עד שיתן כל הדמים, אף בשנתן דמים הראויים לקנות, דכיון דמדין שטר אינו קונה עד שיתן כל הדמים, אף אינו קונה מדין כסף.

וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א לקמן דכ"ז., ז"ל, ובמקום שאין כותבין שאינו קונה עד שיתן לו דמי כולם, היינו מדין חזקה זו אבל מדין כסף קונה כדינו אם נתן לו סתם כסף הראוי לקנות ולא עייל ונפיק אזוזי, עכ"ל, והרי להדיא דכל הא דהוא קונה כל השדות בשנתן לו כסף הראוי לקנות ולא עייל ונפיק אזוזי, הוא רק במקום שאין כותבין את השטר, אך במקום שכותבין את השטר לא קנה.

וכ"ה מבו' גם ממשה"ק הריטב"א בסוגיין, דבמקום שכותבין את השטר, למ"ל לקנות בכסף ליקני בשטר, עיי"ש, ולפ"ד הרמב"ן הרי נפ"מ רבתא בזה, דה"ה קונה אף בשנתן מקצת דמים, דל"מ לקנות מכח השטר, אך הריטב"א לטעמי' אזיל דס"ל דבמקום שכותבין את השטר אינו קונה עד שיתן את כל הדמים, וכנ"ל.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, שהרי בד' הריטב"א מבו' דאף במקום שכותבין את השטר ה"ה קונה ע"י הכסף, ונסתפק הריטב"א אם כשכתב את השטר ה"ה קונה למפרע, או אינו קונה אלא בשעה שכתב, וכמש"נ לעיל סק"ג, וא"כ מ"ט נקט הריטב"א דאינו קונה בשנתן מקצת דמים אף דלא עייל ונפיק אזוזי, הרי אף דכה"ג ל"מ לקנות מדין שטר, מ"ט אינו קונה מדין כסף.

וגם אם נדחוק, דהריטב"א בהני דוכתי אזיל להצד דבמקום שכותבין את השטר אינו קונה אלא בשעה שכתב, ונימא דהיינו דאינו קונה אלא ע"י השטר, ודלא כמש"נ לעיל, אכתי תיקשי, דמ"מ במקום שכותבין שטר ראי', הרי ודאי הוי קנינו ע"י הכסף, וא"כ היאך סתם הריטב"א דבמקום שכותבין את השטר אינו קונה במקצת מעות, הרי אם אין כותבין אלא שטר ראי', ה"ה קונה במקצת מעות.

יג] ונ' לישב, דהנה בעיקר הא דבשטר לא קנה עד שיתן כל הדמים אף בדלא עייל ונפיק אזוזי, ול"ה ככסף דכל דלא עייל ונפיק אזוזי ה"ה קונה בנתינת מקצת מן הדמים, כתב הר"ן בסוגיין, ז"ל, דכי אמרינן דבמקצת דמים קנה הכל, ה"מ בנותן מקצת דמים לשם קנין, דכיון שקיבלם לשם קנין ולא עייל ונפיק אשארא, גלי אדעתי' דניח"ל דליקני בהכי, אבל הכא דמים הללו לא לשם קנין נתנו לו, שהרי בשטר הוא קונה, אלא לשם פירעון נתנו, ולפיכך אע"פ שקבלם אין כאן הוכחה דניח"ל שיקנה בהן וכו', עכ"ל.

אמנם לפ"ד הרמב"ן נ' דיל"פ בזה בע"א, דהנה בחי' הרמב"ן פירש טעם הא דבשטר לא קנה עד שיתן דמים אף דלא עייל ונפיק אזוזי, ז"ל, שמאחר שכתב לו את השטר וקנה, מעתה במה יכופנו ליתן לו מעותיו הרי כל צרכו של לוקח בידו, ולפיכך שמו חכמים דעתו של מוכר שאינו רוצה שיקנה לוקח מעתה וכו', ולפיכך לא עייל ונפיק אזוזי משום דסמכא דעתי' שלא קנה עד שיתן לו דמים, עכ"ל, ולפ"ז נ' דמה"ט הוא דלא קנה עד שיתן כל הדמים, ול"ד לקנין כסף שהוא קונה במקצת דמים, דשאני קונה בשטר, דכיון דהשטר ביד הלוקח ואין להמוכר במה לכופו ליתן לו מעותיו, לא סמכה דעתי' לאקנויי לי' עד שיתן לו כל הדמים.

יד] ואמנם לכאו' תיקשי לפ"ז, דמ"ט הוא קונה במקצת דמים, אף בשנתן לו תחילה שטר, הרי לכאו' בכה"ג כיון שהשטר ביד הלוקח, לא סמכה דעתי' דהמוכר לאקנויי לי' עד שיתן כל הדמים.

אך נ' דהטעם בזה הוא, דרק היכא דהקנין ע"י השטר, הוא דלא סמכא דעתי' דהמוכר להקנות לו בשטר זה, כיון דמכח שטר זה יזכה בקרקע ולא יהא בידו לכופו ליתן לו מעותיו, אך כל דהקנין הוא ע"י הכסף ואין דעת המוכר כלל על השטר, שפיר סמכא דעתי' לאקנויי לי' אף בשנתן מקצת דמים.

טו] ולפ"ז נ' בדעת הריטב"א, דכ"ז הוא במקום שאין כותבין את השטר, אך במקום שכותבין את השטר, כיון דלא סמכא דעתי' דהמוכר להקנות לו עד שיכתוב את השטר, תו ממילא אף אחר שכתב לו את השטר לא סמכה דעתי' לאקנויי לי' עד שיתן כל הדמים, אך כל שלא נתן אלא מקצת מן הדמים לא סמכא דעתי', דכיון שהשטר ביד הלוקח במה יכופנו ליתן לו שאר הדמים, ול"ד להא דמהני מקצת דמים לקנות אף בשיש לו שטר על המכר, דכ"ז הוא היכא שאין דעת המוכר כלל על השטר, אך במקום שכותבין את השטר דדעת המוכר היא על השטר, ממילא דלא סמכא דעתי' לאקנויי כ"ז שלא נתן כל הדמים.

ונ' להוסיף, דהריטב"א לטעמי' אזיל בזה, דהנה בפירש"י בסוגיין מבו' דהא דבמקום שכותבין את השטר לא קנה בכסף לחודי', הוא משום דלא סמכא דעתי' דהלוקח עד דנקיט שטרא, אך הריטב"א כתב דלא סמכא דעתי' דחד מינייהו עד שיכתוב את השטר, ובין מוכר בין לוקח בעי לאמלוכי כ"ז שלא נכתב השטר, עיי"ש.

ולפ"ז נ', דכל הא דס"ל להריטב"א דבמקום שכותבין את השטר לא קנה בשנתן מקצת דמים, הוא רק לטעמי' דס"ל דלא סמכא דעתי' דהמוכר להקנות עד שיכתוב את השטר, וכיון שדעת המוכר היא על השטר, ממילא דלא סמכא דעתי' לאקנויי עד שיתן את כל הדמים, אך לדעת רש"י דהמוכר סמכא דעתי' להקנות מיד, ואין דעת המוכר על השטר, מסתברא מילתא דסגי בנתינת מקצת דמים לקנות, אך אי"ז מוכרח, די"ל דמ"מ כיון שמכח דהלוקח לא סמכא דעתי', תלי הקנין בכתיבת השטר, תו לא סמכא דעתי' דהמוכר לאקנויי עד שיתן כל הדמים.

אך צ"ע בזה בד' הגרע"א ז"ל שהביא ד' הריטב"א לדינא בגל' שו"ע סימן קצ"א, ולעיל מינה הביא ד' הר"ן, דהא דלא סגי בנתינת מקצת דמים, הוא משום שלא לשם קנין נותנים לו וכו', עיי"ש, ולפ"ז לכאו' בדין דאף במקום שכותבין שטר ראי' יקנה במקצת דמים, דכל שנתן לו הדמים לשם קנין וקיבלם המוכר ולא עייל ונפיק אשארא, גלי אדעתי' דניח"ל דליקני בהכי, וצ"ע בזה.

טז] ועפי"ז זכינו לישב ד' הריטב"א בסוגיין שכתב, ז"ל, הקונה שדה א' בחזקה וכו', ובמקום שכותבין את השטר אע"פ שנתן מקצת דמים לא קנה כלל עד שיכתוב את השטר לא מדין חזקה ולא מדין כסף וכו', הלכך לא משכח"ל במקום שכותבין את השטר קונה במקצת מן הסתם, אלא או קונה הכל בדאיכתוב שטרא ולא עייל ונפיק אשאר זוזי, או לא קנה כלל בדעייל ונפיק אזוזי ואפילו בנותן כסף גמור הראוי לקנות, עכ"ל, והרי להדיא דכל דלא עייל ונפיק אזוזי ה"ה קונה במקום שכותבין את השטר אף בשלא נתן כל הדמים, וקשיא טובא, דזה דלא כמבו' בד' הריטב"א בכ"ד בסוגיין דבמקום שכותבין את השטר אינו קונה במקצת דמים אף דלא עייל ונפיק אזוזי, וכמש"נ לעיל סקי"א.

ולפמש"נ נ' לישב היטב, דהנה הריטב"א בסוגיין פירש, להא דבשטר לא קנה עד שיתן דמים, ול"ד לחזקה ומשיכה דקנה בלא דמים בדלא עייל ונפיק אזוזי, ז"ל, דכיון שהחזיק בקרקע ומשך במטלטלין והמקח ברשותו והמוכר לא עייל ונפיק אזוזי גלי אדעתי' דגמר ואקני', דחזקה ומשיכה קנין אלימתא היא במקום שאין כותבין את השטר, אבל קנין שטר קנין גרוע הוא שהמקח עדיין הוא ברשות המוכר ולא גמר ומקני עד דמטו דמי לידי' ואע"ג דלא עייל ונפיק אזוזי, עכ"ל.

ואף שנת' לעיל בדעת הריטב"א דהא דלא קנה בשטר עד שיתן דמים, הוא משום דלא סמכא דעתי' לאקנויי לי' כיון דאין בידו לכופו על מעותיו, מ"מ הרי טעם זה שייך גם בחזקה ומשיכה, כיון שהמקח ביד הלוקח ואין למוכר במה לכופו על מעותיו, והאמנם בחזקה יל"ד בזה, דאף שהמקח בידו, מ"מ תוך ג' שנים המוכר נאמן, אך עכ"פ במשיכה אין למוכר במה לכופו, וגם בחזקה יל"ע בזה דהגם דתוך ג' נאמן המוכר לומר שלא מכר, אך לכאו' אינו נאמן לומר דמכר ולא קיבל דמים, דאף דאית לי' מיגו דלא מכרתי, אך הוי זה מיגו להוציא ומיגו מממון לממון, וצ"ע בזה, וע"כ הוצרך הריטב"א לפרש דשאני חזקה ומשיכה דקני' אלימתא וכו', וצ"ע בד' הרשב"א בזה, ואכמ"ל.

ולפ"ז נ', דע"כ שפיר כתב הריטב"א דאף במקום שכותבין את השטר, אם החזיק בקרקע ולא עייל ונפיק אזוזי וכתב לו את השטר ה"ה קונה, ול"ד להא דאינו קונה במקום שכותבין את השטר בנתינת מקצת דמים מדין קנין כסף, שהרי הא דאינו קונה בנתינת מקצת דמים מדין קנין כסף, נת' לעיל סקי"ד דהוא משום דדעת המוכר היא על השטר, וע"כ לא סמכא דעתי' לאקנויי עד שיתן לו כל הדמים, וע"כ כ"ז הוא בשלא החזיק בקרקע, אך כל שהחזיק בקרקע, הרי דהגם דדעת המוכר היא על השטר, מ"מ כיון דהמקח ברשותו והמוכר לא עייל ונפיק אזוזי, גלי אדעתי' דגמר ואקני', דהגם דכיון שהשטר בידו אין בידו לכופו על הדמים, הרי בלא"ה בכל חזקה אין ביד המוכר לכופו על הדמים, ואפ"ה אמרינן דכיון שהמקח ברשותו ולא עייל ונפיק אזוזי גלי אדעתי' דגמר ואקני', וע"כ ליכא נפ"מ במה שדעתו על השטר, ודו"ק.

**ה**

יח] עוד מצינו נפ"מ בזה, דהנה במש"כ הראשונים דבמקום שכותבין את השטר ל"מ קני כנגד מעותיו, דאין השטר קונה לחצאין, הק' בקצוה"ח סימן ק"צ סק"ז, מסוגיא דכתובות דפ"ז: דמבו' דבפוחתת כתובתה ואומרת אמנה היתה בינינו, הו"ל שטרא מעליא, דאל"כ ל"ה מצי גביא, דמיגו להוציא לא אמרינן עד דאיכא שטרא, ועיי"ש שכתב לישב, דהתם מיירי משטר ראי' וע"כ מהני אפי' לחצאין, ומשא"כ בשטר קנין דאינו קונה לחצאין.

ובנתיה"מ שם סק"י הסכים לד' הקצוה"ח, וכתב עפי"ז, ז"ל, ולפי הנ"ל נראה דבמקום שהמנהג הוא שאין קונין בכסף עד שכותבין שטר ראי', מהני אפילו לחצאין, דהא הב"י בטור חילק דאם מדרכן לכתוב שטר קנין דוקא אז אין נגמר הקנין עד אחר כתיבת השטר, אבל במקום שאין מדרכן לכתוב רק שטר ראי', הקנין נגמר למפרע משעת נתינת הכסף, כיון דהשטר הוא רק שטר ראי' ולא שטר קנין, ולפי"ז נראה כיון דשטר זה אינו אלא שטר ראי' מהני לחצאין, עכ"ל.

ולפ"ז נמצא, דלדעת הסוברים דאף במקום שכותבין שטר קנין, ה"ה קונה ע"י הכסף, ולא חייל הקנין ע"י השטר, בדין דיקנה כנגד מעותיו אף במקום שכותבין את השטר.

יט] אמנם באמת אי"ז מתישב כלל, שהרי בד' הריטב"א מבו' להדיא כמש"נ לעיל סק"ג דאף במקום שכותבין את השטר ה"ה קונה ע"י הכסף, ואפ"ה כתב הריטב"א דבמקום שכותבין את השטר ל"מ קני כנגד מעותיו, גם כיון שסתם הריטב"א דבמקום שכותבין את השטר ל"מ קני כנגד מעותיו, מבו' להדיא דהוא אף במקום שכותבין שטר ראי', אף דבמקום זה ודאי אין קנינו ע"י השטר.

ועד"ז ילה"ע בד' הרמב"ן, שכתב בב"מ דע"ז: דבמקום שכותבין את השטר ל"מ קני כנגד מעותיו, הגם דבדבריו בגיטין ד"י: מבו' דגם במקום שכותבין את השטר הוי הקנין ע"י הכסף, וכמש"נ לעיל סק"ד.

כ] ואשר ע"כ נראה, למש"כ בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, אבל כ"ז שלא נתן לו כל הדמים כלל כלל לא קנה ואפילו כנגד מעותיו וכו', ומדין שטר נמי לא קנה דשטרא אכולהו זביני איכתוב ואם אין כל המקח מתקיים "עומד ליקרע הוא" והיאך יקנה מקצת, עכ"ל, ובהמשך דבריו כתב, ז"ל, ובמקום שכותבין את השטר וכו' ולעולם אינו קונה שם כנגד מעותיו וכו', ואי איכתוב שטרא ואיכתוב אכולה שדה הא לא מהני דאי אמרת יקנה כנגד מעותיו האי שטרא למקרעי' קאי, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דהא דאינו קונה כנגד מעותיו, אי"ז משום דדינא הוא בשטר דל"מ לחצאין, אלא הוא משום דכל שאין כל המקח מתקיים, עומד השטר ליקרע, וכיון דהא דבמקום שכותבין את השטר לא קנה עד שיכתוב את השטר, הוא משום דלא סמכו דעתם למקח זה עד שיהא ביד הלוקח שטר לראי' על המקח, ע"כ כל שאין כל המקח מתקיים ועומד השטר ליקרע, ולא יהא ביד הלוקח ראי' על המקח, לא סמכא דעתייהו למקח זה.

כא] וצריך להוסיף בזה, דהנה ל' הר"ן בסוגיין, בהא דאינו קונה בשטר כנגד מעותיו, הוא משום דבשטר הוא קונה וא"א לו לקנות בו מקצת השדה, שעל כל השדה נכתב ולא על חציו, וכיון שבטל כח השטר במקצתו בטל בכולו, עכ"ל, ולהדיא דדינא הוא דל"מ שטר לקנות לחצאין, וכל שבטל במקצתו בטל בכולו, וזה דלא כמש"נ מד' הריטב"א דהא דל"מ, הוא משום דלא סמכא דעתייהו כיון שהוא עומד ליקרע.

אך נ' פשוט דלא סתרי הדברים זל"ז כלל, דכל מש"נ מד' הריטב"א דהא דלא קני הוא משום דהשטר עומד ליקרע, כ"ז הוא לפרש מ"ט לא קני בכה"ג מדין כסף, דהוא משום דלא סמכא דעתייהו עד שיהא ביד הלוקח ראי' על המקח, אך ד' הר"ן קיימי לפרש מ"ט אינו קונה בכה"ג מדין שטר, וע"ז פירש הר"ן דהוא משום דכל שבטל כח השטר במקצתו בטל בכולו.[[7]](#footnote-8)

ל' הרמב"ן, אבל אם פירש שיקנה בכסף לבד או בחזקה קנה. ואם לא פירש אפי' במוכר מפני רעתה לא קנה עד שיכתוב לו את השטר, דלוקח לא סמכא דעתיה ואיהו לא מפני רעתה לקחה

מאירי קידושין ד"ח., התקדשי לי במנה ונתן לה דינר הרי זו מקדשת שמאחר שאמר לה במנה סתם ונתן לה דינר ודאי דעתו להיות עקר הקדושין בדינר והשאר תנאי עליו והרי זה כאומר הרי את מקדשת לי בדינר זה על מנת שאשלים לך מנה ולכשישלים המנה מקדשת למפרע משעת נתינת הדינר ומכל מקום נחלקו המפרשים אם היא יכולה לכופו להשלים אם לאו יש מפרשים וישלים על כרחו ר"ל שהיא כופתהו בב"ד על השלמת המנה ואינו יכול לחזור וכן היא אינה יכולה לחזור ואף פשוטה של סוגיא זו מוכחת כן שהרי במה שהקשה עליו ממה שאמרו ורצה אחד מהם לחזור חוזר משמע דהכא אין אחד מהם יכול לחזור קאמר ומה שאמרו כ"ז א' זכו בשדה זה לפלוני על מנת שתכתבו לו את השטר חוזר בין בשטר בין בשדה שנראה משם שכל שלא נתקיים התנאי יכול לחזור פירשו גדולי קדמונינו הטעם שמאחר שתלה הענין בכתיבת השטר אפילו היה במקום שאין כותבין את השטר הוא עשאו כמקום שכותבין שאין השדה קנוי' בלא שטר ונמצא שעדיין לא נעשה תחלת הקנין אבל בזו כבר נגמרו הקדושין והתנאי מאליו בא ואין יכול לחזור אלא שכופין אותו להשלים

רשב"ם ב"ב דנ"ג. ודס"ז: דבמקום שכותבין את השטר ה"ה קונה בחזקה, וכ"ה מבו' בד' התוס' יבמות דצ"ג. וכתובות דצ"ג. וקידושין דכ"ז: וב"מ די"ד., ובד' תורי"ד קידושין דכ"ז:, ובד' הרא"ש פ"ק דקידושין סימן ל"ו

ריטב"א קידושין דכ"ו. וב"מ די"ד. נקט שאינו קונה בחזקה, אך בב"ב דע"ז. נקט לעיקר שהוא קונה בחזקה.

אמרי בינה קנינים סימן כ"ב עמד על כל הדברים.

ברשב"א ב"מ דע"ז: מבו' דאם קנו מידו מהני אף בדעייל ונפיק אזוזי, ואזיל לטעמי' שכתב שם דאם החזיק ואמר לו לך חזק וקני קנה אף בדעייל ונפיק אזוזי, וה"נ הוא בקנין, דלעולם הוי זה כלך חזק וקני

או"ש זכי' ומתנה פ"ה ה"ו, ב' שטרות שזמנן ביום אחד, והן כתובין על שדה אחת, בין במכר כו':

הנה בתוספות (כתובות צ"ד ע"א ד"ה לימא) כתבו זה לשונם, ונראה לרבי דמיירי הכא במתנה או במכר במקום שכותבין השטר כו', והשטר אינו עומד אלא לראיה, התם כו"ע מודו דאמרינן שודא, דאין צריך התם שיהא ניכר מתוך החתימה איזו קנה תחילה, הואיל ואינו אלא לראיה בעלמא, ולכאורה צריך להבין, דהא מה דבנתן את הכסף אף במקום שכותבין את השטר הוא משום דלא סמכא דעתיה, ולכן אם פירש אי בכספא איקני קני בלא נתינת השטר, רק כל זמן שלא הגיע שטר לידו לא סמכא דעתיה דלוקח, וכיון דמטי שטרא לידיה הלא חל הקנין מעת נתינת הכסף למפרע, וא"כ בשטרא מאי איכפת לן אם אין השטר מוכיח מתוכו מי קודם, כיון דאינו אלא לראיה בעלמא, ולכאורה תליא בהך שכתב הכסף משנה ריש הלכות מכירה (פ"א ה"א), דיש אומרים דדוקא כי מטא שטר קנין לידיה אז דעתו לקנות בקנין היותר מועיל, ושטר יותר מועיל מכסף, לפי שהוא גם לראיה, אבל במקום שאין כותבין אלא שטר ראיה קני בכסף לאלתר, מצינן לומר דאינו מתכוין לקנות למפרע רק שיהא חל הקנין מעת נתינת השטר, אבל לפי מה שהסכימו שאף במקום שכותבין שטר ראיה גם כן לא סמכא דעתיה עד שיכתוב השטר, מסתברא דאף אם כותב לו שטר קנין ג"כ למפריע קני מעת נתינת הכסף, דמנא לך לחדש מילתא ולומר דכוונתו דוקא על שטר לקנות בו לבדו, לא בכסף המועיל, כיון דלענין סמיכות דעת סגי גם בכותבין לו שטר ראיה, ואז ודאי קני בכסף למפרע, תו גם בשטר קנין אם נתן לו קני בכסף למפרע מעת נתינת הכסף, וזה אין לומר כלל, כיון דלא סמכא דעתיה לקנות עד דמטי שטרא לידיה כן אין דעתו לקנות עד שיבוא השטר באופן שיוכיח מתוכו דלו קא זבין, ולא באופן שנוכל לומר דזבין לאחריני, דזה לא מסתברא, דאימת לא סמכא דעתיה דלוקח שלא לקנות את השדה בכסף בלא שטר, משום דמסתפי דלמא קא הדר ביה המוכר, אבל כאן דלגבי המוכר אית ליה שטרא, רק דילמא קא זבין בההוא יומא לאיש אחר, ע"ז ודאי לא חייש דלא למיקני שדה בכספא למפרע משום דילמא מפיק לוקח אחרינא שטרא מההוא יומא, ואינו מוכח מי הקודם, דמאי עדיפות יש ללוקח אחריני מלגבי דידיה, ואם נאמר דקני למפרע ודאי דההוא דיהיב כספא ברישא איהו קא קני, וכמו שטר שיש בו קנין:

איברא נוכל לומר דאף אם סגי בשטר ראיה לאסמוכי דעתא דלוקח, וכי יהיב ליה שטר הודאה לראיה בעלמא תו סמכא דעתיה וקני בכספא, אבל לא למפרע, רק מעת כתיבת השטר, והוי כמו דמפרש בעת נתינת הכסף שיקנה לו הכסף שנותן מעת כי ימטי שטרו לידיה, ואז מתחיל קנין כסף, דשעבודא דכספא קיים אף כי נתאכלו המעות, הוי א"ש, דלכן לא מתחיל הקנין רק מעת כתיבת השטר, אבל לשון הכסף משנה מורה דהקנין למפרע מעת נתינת הכסף חיילא, וכמש"ב, וגבי עו"ג המוכר שדה לישראל פירש רבינו (פ"א הי"ד) דעו"ג מדינא מקנה בכסף, רק לכן אמרו דישראל לא קני בכספא, שאין דעתו סומכת אלא על השטר [והוי כישראל במקום שכותבין השטר] ושם ודאי לא חל הקנין למפרע, דאם תאמר דחלה קנין כסף למפרע אמאי אם בא ישראל אחר והחזיק בה כדרך שמחזיקין בנכסי הגר זכה אחרון, הא כיון דמטי שטרא לידיה אח"ז תו קני למפרע עם נתינת הכסף לעו"ג, דאז העו"ג עדיין לא נסתלק עד דמטי זוזי לידיה, וצריך לקנות הישראל הראשון הנותן את הכסף, ועל כרחין דלא חל קנין כספא למפרע, ויש לחלק בין עו"ג לישראל בכמה אנפי, או דיש לומר דהלוקח לא מתכיון לקנות בכספא רק עם נתינת השטר, ובכ"ז לקנות למפריע בכסף אינו מוחה כיון דמטי שטרא לבסוף לידיה, רק אינו מתכוין, ובדעת אחרת מקנה אותו שיטת קדמאי דקונה אף אם אין מתכוין הקונה לקנות, ולכן קונה בכסף למפרע, דהמוכר מכוון להקנותו בכספא, וזה רק בישראל, אבל עו"ג לא חייש שיקנה זה הישראל, רק דלימטי כספא לידיה, וקא מסתלק תו מארעא, וא"כ לא הוי כדעת אחרת מקנה בכספא, דליקני אף באינו מתכוין לקנות, דדוקא בישראל, שכ"ז שאין קונה הלוקח לא מסתלק המוכר מהשדה, ושפיר מכוון להקנות אותו בכל מה דמצי לקנות אע"ג דהלוקח אינו מכוון לקנות, ודוק. וראיתי בריטב"א בקדושין (כ"ו ע"א ד"ה וכי תימא) שמסתפק ודעתו נוטה דאין הקנין חל למפרע יעו"ש:

והנה בקנין אם קונה במקום שכותבין את השטר בלא שטר, הנה בחזקה נזכר לעיל פרק א' ממכירה בההמ"ג הלכה כ' ובכסף משנה ריש פ"ב שם, ובקנין לא נזכר, וכפי הנראה מספר העיטור קנין וחזקה שוים, וכמו דחזקה מועיל בלא כתיבת שטר, כן קנין מועיל אף במקום שכותבין את השטר, אף בלא כתיבת שטר, עיין בעיטור מאמר שלישי אגב בהגה"ה יעו"ש, והריטב"א שכתב בקנין אינו מועיל בלא כתיבת שטר, משום דסובר בחזקה לא מועיל במקום שכותבין שטר, ובחזקה הדין פסוק (בחו"מ) בסימן קצ"ב סעיף ט"ז ברמ"א, ה"ה בקנין, ואם נאמר דקנין אינו מועיל לחודא במקום שכותבין השטר, וגם לשיטת ר"ח (ב"מ י"ג ע"א) דבכל שטרי אקנייתא בעי דלימטי שטרא לידיה, בכ"ז ברור דשם קני בקנין למפרע, דאם לאחר מכאן הרי הדר סודרא למריה, ובמאי ליקני, וא"ש מה דכתב רבינו דבשטר אקנייתא קני הראשון שקדם לו הקנין, דאף במקום שכותבין השטר לשיטת העיטור ג"כ קני למפרע, ודוק. עלה בידינו דבמקום שכותבין השטר צ"ב לבאר אם חל קנין כסף למפרע, וצ"ע

שו"ת מהר"א ששון ר"ו האריך דל"מ קנין סודר במקום שכותבין את השטר.

בד' התוס' בכתובות דצ"ד. מוכח דבמקום שכותבין את השטר אינו קונה למפרע, וכן מוכח בדבריהם ב"ב דנ"ד:, אך יש להסתפק אם היינו דקונה ע"י השטר, או דקונה ע"י הכסף משעת כתיבת השטר, וכן נקט האו"ש בדעתם.

ובאמת כן נ' ממש"כ התם דמהני שטר שכתב גוי, הגם דשטר זה ל"מ לקנות לדעתם דבגוי ל"מ שטר כלל, והרי דל"ב שיחול הקנין ע"י השטר, אלא לעולם הוא קונה ע"י הכסף, ואך דהוי זה כמו כסף לאחר ל'.

ומד' הרמב"ן שכתב דמהני כסף וחזקה אם כתב אח"כ שטר, מוכח דהוא קונה למפרע, דאל"כ היאך מהני החזקה, הרי כלתה קנינו.

מהריב"ל ח"א סימן פ"ב נטה לומר, דבקנין חשיב לעולם כפריש, דאם אין דעתו שיקנה בזה, מ"ט עשה קנין, עיי"ש, אך זה אינו מתישב בד' הראשונים שדנו בדין קנין בלא דמים, הגם דלהדיא בד' הראשונים דמהני בזה פריש.

ריטב"א ב"ב דנ"א., ולא אתמר עלה לא שנו אלא בשטר מתנה אבל בשטר מכר לא קנה עד שיתן דמים. וא"ת ויקנה בדמים, יש אומרים כגון שהיה מלוה שאינו קונה, וק"ל דא"כ כי יהיב מיהת דמים קנה בשטר והדרה קושיא דהכא לדוכתה דכי הדר כתיב לה שטר תיקנה בשטרא, לפיכך י"ל דהכי קאמר לא קנה עד שיתן דמים ובאותה שעה קונה בדמים ולא בדמים לחודייהו במקום שכותבים השטר הילכך הכא אם תמצא לומר שאין כאן דמים דלגלויי זוזי הוא דעבד אינו קונה בשטר לחודיה עד שיפרש לו כן בפירוש

תשו' הרשב"א ח"א סימן אלף נ"ד מבו' די"א דחזקה מהניא בלא מעות, וחליפין ל"מ בלא מעות, עיי"ש.

מאירי קידושין כו., ז"ל, ומ"מ רבותי פירשו שמאחר שעכשיו כל שנהגו לגמר קני' הוא קניית החליפין, אין כסף קונה עד שיקנו, שהחליפין אצלינו כמקום שנהגו לכתוב השטר אצלם, והדברים נראים, עכ"ל.

וכ"ה בשאילתות ש' קט"ו, ז"ל, ודוכתין דרגילין לאחזוקי לא קני אע"ג דיהב כספא וכתב שטרא עד דמחזיק, עכ"ל.

אך יל"פ דהשאילתות אזיל לטעמי' דס"ל שם דגם חזקה לא קניא עד שיתן דמים, ונ' לדעתו דכללא הוא דכל היכא דדרך לעשות כמה מעש"ק, לא קנה עד שיעשה את כולם, וע"כ במכר שנותנין דמים לא קנה עד שיתן דמים, וע"כ נמי לא קנה במקום שכותבין את השטר עד שיכתוב את השטר, וע"כ נמי לא קנה במקום שדרך להחזיק עד שיחזיק, אך לפ"מ דקי"ל לא כן, י"ל דהוי זה דין מסוים דבמקום שכותבין את השטר לא קנה עד שיכתוב, אך במקום שדרכם להחזיק קנה אף שלא החזיק.

ועפי"ז נראה לדעת השאילתות בדין קנין אגב, דל"ש בזה הדין דעד שיתן דמי כולם, דכל הא דבעינן שיתן דמי כולם הוא רק משום שדרך לעשות מעש"ק דכסף וע"כ אינו קונה עד שיתן דמים, וזה ל"ש במטלטלין הנקנין באגב, שאינם נקנין כלל בכסף, ומה"ט משיכה קונה במטלטלין אף בלא כסף.

ובאמת איך שיהי' הוא מסתבר כן, דכיון דאף חזקה לא קניא בלא כסף, והרי שדינא הוא בקנין קרקע שאינה נקנית בלא כסף, ובמטלטלין הרי ליכא להך דינא, וכדתנן ר"פ הזהב דמשך ולא נתן לו דמים אינו יכול לחזור בו, וע"כ גם באגב ליכא להך דינא.

מאירי קידושין דכ"ו. כתב דחליפין קונה אף במקום שכותבין את השטר, עיי"ש.

שלנ"ל ונראה לומר במוכר שדהו מפני רעתה דקני בכספא אפי' במקום שכותבין את השטר, כדאמרינן לקמן דבשטרא בלא כספא קני לה ואע"ג דבמכר בעלמא לא קני עד שיתן דמים.

ולעיל מינה כתב, ז"ל, וטעמא דמילתא דלא קנה עד שיכתוב את השטר, משום דלא סמכה דעתי' דלוקח עד שיכתוב לו מוכר שטרא, ולא גמר למיקני בכספא.

עו"כ שם דמהני פריש גם בשטר בלא דמים, וכבר כ"כ רה"ג בס' המקח

בשלנ"ל בדבריו על סוגיא דב"ק מבו' דגם אם חזקה לחודה ל"ק במקום שכותבין את השטר, אך כסף וחזקה יחד קונים, ובד' השאילתות מבו' לכאו' דאף כסף וחזקה יחד לא קנו, עיי"ש.

ז"ל שלנ"ל, וא"ת לדברי האומר דחזקה בלא כסף לא קניא, מאי איריא י' שדות בי' מדינות דלא קנה עד שיתן לו דמים, אפי' בשדה אחת לא קנה בחזקה בלא דמים, י"ל בשדה אחת במקצת דמים קני ובדלא עייל ונפיק אזוזי, אבל בי' שדות לא קנה אע"פ דסדנא דארעא חד הוא, עכ"ל, ולכאו' כונתו דבי' שדות לא קנה, אף אם נתן מקצת מדמי השדה השני', אך יש לדחוק דכונתו דלא סגי במה שנתן דמי שדה אחת, וצ"ע בזה.

נתיבות קצ"ב סק"ד וחידושים סקי"ז, דהא דבי' שדות ה"ה קונה למקצת מן השדה השני', ולא אמרינן דהחוזר ידו על התחתונה, הוא משום דהקנין מתחילתו אינו מועיל אלא לקנות את מקצת השדה.

אמנם הרשב"א בב"מ דע"ז: נ' דקשיא לי' כן, וע"ז כתב דאה"נ ה"ה קונה לכל אותה השדה שנתן עלי' מקצת מעות, ועי' גם בד' הראב"ד בכתוב שם בזה.

ועיי"ש שכתב בדעת הר"ן שחילק בדין זה, דהיכא דעייל ונפיק אזוזי כתב דיכול הלוקח לחזור מכל השדה השני', והיכא דלא עייל ונפיק ה"ה קונה כנגד מעותיו, אשר זה צ"ע, דמה טעם יש לחלק בזה, עיי"ש מש"כ בזה, ולא הבנתי הדברים, וצ"ע בזה.

1. אך צ"ע בזה בד' המאירי, ??ועמש"נ בדברינו בדין שטר ראי' אם מועיל לקנין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. שו"ר בד' מהריט"א רפ"ב דבכורות, שמבו' בדבריו שפירש דספיקא דהריטב"א הוא רק במקום שכותבין שטר קנין, דשמא אינו קונה אלא בשטר, עיי"ש, כ"ה להדיא בלשונו, וכן מבו' ממש"כ להוכיח מד' הריטב"א בגיטין דס"ל דקונה משעה ראשונה. [↑](#footnote-ref-3)
3. נ' דמש"כ הרמב"ן עד דכתבי שטרא לראי', אין כונתו דאיירי התם רק במקום שכותבין שטר ראי' שאינו מועיל לקנין, וכמו שראיתי שנשתבשו בזה, אלא היינו דלפ"מ דס"ל דאף במקום שכותבין את השטר הוי קנינו ע"י הכסף, הרי דהא דאינו קונה עד שיכתוב את השטר, אי"ז משום דאינו מתרצה לקנות עד שיכתוב שטר לקנין, וכד' הר"ן, שהרי אחר שיכתוב לו שטר ה"ה קונה ע"י הכסף, ולא יהא השטר לקנין, אלא היינו משום דלא סמכה דעתי' לקנות עד שיהא בידו שטר לראי', וז"פ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולכאו' יש להוכיח כן בדעת התוס' בב"ב שם, דלעולם הוי קנינו ע"י הכסף, ואך שאינו קונה עד שעה שיגיע השטר לידיו, וזה למש"כ התוס' שם דבגוי ל"מ כלל קנין שטר, וא"כ אי נימא דבמקום שכותבין את השטר אינו קונה כלל ע"י הכסף אלא ע"י השטר, א"כ גם אם הוה מטי שטרא לידי' ל"ה הישראל קונה, ובע"כ מזה דאף במקום שכותבין את השטר הוי קנינו ע"י הכסף, וע"כ אם הוה מטי שטרא לידי', הי' קונה ע"י הכסף, וז"ב, אך שו"ר באמרי בינה קנינים סימן כ"ב שכתב ע"ד הר"ן, דהתם נמי קני בשטר מכח דינא דמלכותא, עיי"ש, ולפ"ז אין ללמוד מד' התוס' דפליגי ע"ד הר"ן.

   שוב הראוני בעליות דר"י שם בסוף הסוגיא, שכתב דגם אם יהיב לי' הגוי שטרא לבסוף ל"מ, משום שאין הגוי יכול להקנות בשטר, עיי"ש, והרי דנקט דבמקום שכותבין את השטר הוי קנינו ע"י השטר, וע"כ באמת ל"מ זה בגוי, אך עיי"ש שכתב דאם נתן לו הגוי שטר תחילה ואח"כ נתן לו דמים, ה"ה קונה, ופירש הטעם, ז"ל, שאע"פ שאין קונין מן הגוי בשטר הרי קונה ממנו בכסף כיון שסומכת דעתו על המקח מאחר שיש שטר בידו, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכיון דבמקום שכותבין את השטר לא סמכה דעתי' עד דמטי שטרא לידי', ע"כ אינו קונה אלא ע"י השטר, אך אם נתן לו שטר תחילה, ה"ה קונה ע"י הדמים.

   שוב העירוני עוד דיש להוכיח מד' התוס' להיפך, ושדעתם דדינא דמקום שכותבין את השטר הוא רק במקום שכותבין שטר קנין, וזה ממש"כ התוס' לפרש הא דגוי מכי מטא זוזי לידי' אסתלק לי', דהוא משום דגוי לא קני בשטרא, עיי"ש, והנה הרי מש"א התם דישראל לא קני עד דמטא שטרא לידי', פירשו התוס' שם דהוא משום דהוי זה מקום שכותבין את השטר, ולפ"ז הרי דמש"ה התוס' דגוי מכי מטא זוזי וכו' משום דגוי לא קני בשטרא, היינו דמה"ט ל"ש בגוי דינא דמקום שכותבין את השטר, ואי נימא דדינא דמקום שכותבין את השטר הוא אף במקום שכותבין שטר ראי', א"כ הרי דזה שייך שפיר גם בגוי, ובע"כ מד' התוס' דדינא דמקום שכותבין את השטר הוא רק בשכותבין שטר קנין, ובמקום זה ה"ה קונה ע"י השטר, וע"כ ל"ש הך דינא בגוי. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועי' אמ"ב קנינים סימן כ"ב שהביא מתשו' פמ"א שהוכיח כן בד' הריטב"א, ממש"כ שם דאם החזיק בו הישראל הראשון קנה, והרי דעת הריטב"א דחזקה אינה קונה במקום שכותבין את השטר, ובע"כ דאיירי התם במקום שאין כותבין את השטר, והא דלא קנה הוא דאין דעתו סומכת שמתיירא שיחזור הגוי, וע"כ מהני חזקה, עכ"ד, אך באמת מזה אין להוכיח, דאף דהריטב"א בסוגיין ובב"מ די"ד. נקט דל"מ חזקה במקום שכותבין את השטר, אך שם בב"ב דע"ז נקט לעיקר דמהני חזקה במקום שכותבין את השטר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך אמנם בד' הר"ן מ' להדיא, דבשטר לא קנה במקצת דמים אף מדין כסף, ואף במקום שאין כותבין את השטר, עיי"ש, ונ' בביאורו, דהר"ן לטעמי' אזיל דבמקום שכותבין שטר קנין דעת האדם לקנות עם השטר דאלים טפי, וע"כ י"ל דאף במקום שאין כותבין את השטר דהוא קונה בכסף, מ"מ אם כבר כתב את השטר ואח"כ נתן כסף, אין דעתו לקנות בכסף אלא בשטר, וכיון שלא ניתן הכסף לשם קנין, לא סגי בנתינת מקצת דמים.

   ויל"ד עוד בזה, דכל שנתן תחילה את השטר הוי דעתו שיקנה בשטר, והכסף שנותן אח"כ אינו ניתן לשם קנין אלא לשם פירעון, וע"כ לא סגי בנתינת מקצת דמים, ולפ"ז י"ל כן גם לדעת הרמב"ן, דכל מש"כ הרמב"ן דהיכא דלא עייל ונפיק אזוזי ה"ה קונה במקצת דמים אף במקום שכותבין את השטר, הוא רק בשנתן הדמים תחילה, אך כל שכתב השטר תחילה ואח"כ נתן מקצת דמים אינו קונה, אך בד' הריטב"א בסוגיין מפורש לא כן, אלא במקום שאין כותבין את השטר, הגם שכתב תחילה את השטר ואח"כ נתן דמים, ה"ה קונה מדין כסף.

   ובעיקר ד' הר"ן צ"ע בסתירת דבריו לדבריו בב"מ דע"ז: שכתב שם כד' הרמב"ן, דכל הא דבמקום שכותבין את השטר אינו קונה במקצת מעות, הוא רק בדעייל ונפיק אזוזי דאינו קונה אלא כנגד מעותיו, אך כל דלא עייל ונפיק אזוזי, ה"ה קונה במקצת מעות אף במקום שכותבין את השטר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אמנם יש מקום לדון, דכ"ה דבכסף לא סמכא דעתייהו עד שיהא ביד הלוקח ראי' על המקח, ה"נ בשטר לא סמכא דעתייהו, ולפ"ז כל שהשטר עומד ליקרע, בדין דלא יקנה גם בקנין שטר, אך גם אי נימא הכי, מ"מ במקום שאין כותבין את השטר, שפיר הו"מ לקנות בשטר כנגד מעותיו, וכל הא דאינו קונה, הוא משום דכל שבטל כח השטר במקצתו בטל בכולו, ויתכן עוד, דבשטר ליכא לדינא דמקום שכותבין את השטר, וע"כ הוא קונה אף בשטר קנין שאינו מועיל לראי', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)