26 בדין אתי אוירא דה_ג ודה_ג ומבטל - א
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

יום ועש"ק וישב כ' כסליו תשס"ה

רשימות בסוגיא דאתי אוירא דה"ג ודה"ג ומבטל לי'

נרשמו לפו"ר ושלא בסידור ובנוסח הראוי

א] בדינא דאתי אוירא וכו', יש להסתפק, אם ה"ז מבטל אף להעומד דה"ז בטל ול"מ לגדור אף כנגדו, או דל"מ אלא לבטלו שלא יועיל לגדור כנגד הפרוץ, ויל"פ לזה בתרי אנפי, חדא דעיקר הדין דמבטל לי' האויר, אי"ז ביטול גמור, אלא רק דל"מ לגדור להאויר, ויל"פ עוד, דלעולם דינא דמבטל לי' האויר הוי ביטול גמור, ואך דכל עיקר הא דהאויר מבטל לי', היינו כאשר בא העומד לגדור להאויר, הרי שבזה אמרי' דאדרבה בכח האויר לבטל להעומד וע"כ ל"מ העומד לגדרו, אך משא"כ כאשר אין העומד בא לגדור להאויר, אין לנו לדון כלל על האויר, וע"כ לי"ב לדינא דאתי אוירא.

והנה בחי' הר"ן לקמן דט"ז כתב, דדינא דאתי אוירא וכו', הוא שהעומד בטל לגמרי וכמאן דליתי', וע"כ בעי' שיהא עומ"ר אף כנגד עומד זה, דחשיב כפרוץ, וכן עומד זה מצטרף לפרצת י'.

ובחי' הרשב"א לקמן די"ט: הוכיח דדינא דאתי אוירא אינו אלא מדרבנן, מהא דבכלאים כאף בפרוץ מרובה כנגד העומד מותר, ואיירי אף בשהפס באמצע שיש ריוח מכאן ומכאן, אלמא אע"ג דאויר דמהאי גיסא ומהאי גיסא מרובה על העומד לא מבטל לי' לעומד לענין כלאים, עכ"ד, והרי דמהני דינא דאתי אוירא אף שלא יועיל לגדור כנגדו.

ואמנם ד' הרשב"א מחודשים טפי, חדא, שהרי כתבו התוס' דאויר שמחוץ לרשות לא אמרי' בי' אתי אוירא, וכ"כ הרשב"א, וא"כ מ"ש בכלאים אתי אוירא, הרי אינו גודר אלא כנגדו, וא"כ הוי כאויר שחוץ לרשות, ועוד, דאף להצד בתוס' דאמרי' אתי אוירא גם באויר שחוץ לרשות, לכאו' נ' פשוט דהיינו רק כגון ההיא דעור האסלא דאיכא אויר א' בתוך העור, שאנו דנים עליו דמהני העומד שבצדו לבטלו, והוי מכלל שיעור האוהל, ובזה אמרי' דל"מ העומד לבטל להאויר, אלא אדרבה האויר מצטרף עם האויר שחוץ לעור האסלא ומבטל להעומד, ויל"פ דגם למש"כ הר"ן דגם העומד בטל, אך כ"ז הוא היכא שאויר א' הוא מכלל הרשות, דבזה אמרי' דכד דייני' על גדירת הרשות כולה מהני האויר לבטל להעומד ע"י שהוא מצטרף עם האויר שחוצה לו, אך היכא שב' האוירים הם מחוץ לרשות, לכאו' ל"ש כלל דינא דאתי אוירא, דאל"כ תיקשי אף בעור רחב טפח שאין בו נקב כלל דנימא אתי אוירא דה"ג ודה"ג ומבטל לי', ובע"כ דלא אמרי' אתי אוירא בכה"ג שב' האוירים הם מחוץ לרשות, וא"כ מ"ש בכלאים דינא דאתי אוירא.???

] ז"ל הרשב"א לקמן דט"ז:, אי מוקי לי' עילאי אתי אוירא דהאי גיסא ואוירא דהאי גיסא ומבטלי לי', אי מוקי לי' במצעי הוה לי' עומד מרובה על הפרוץ משני צדדין, כלומר ולא הוי עומד וכו', ואית לי למידק אשמעתין בהא נמי דמוקי לי' בי מיצעי נימא בי' אתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטלי לי' כדאמרי' באידך וכו', ובתוס' שם פירשו דזהו הא דאמרי' דהו"ל עומ"ר מב' צדדין, והיינו דל"מ משום אתי אוירא, וכנ' דעתם דקי"ל דעומ"ר מב' צדדין הוי עומד וכדמשמע מסוגיין, וכ"ה גם דעת הריטב"א, וע"כ פירשו כן, וא"נ יש לי לומר דבכה"ג לא אמרי' אתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא, משום דלבוד להקל אמרי' ולא להחמיר, והלכך כל שאתה בא לומר אתי אוירא דלמעלה מן החבל העליון דהיינו אוירא דעלמא ומבטל לי' לא אמרי' לבוד, והרי החבל העליון מפסיק בינו ובין אוירא דעלמא, וכי אמרת מ"מ אוירא דביני ביני מבטל לי', אמרי' לבוד, וזה נ"ל עיקר, אח"כ חזרתי וראיתי דאפילו להחמיר אמרי' לבוד במבוי שרצפו בלחיים וכו', עכ"ל.

והנה ד' הרשב"א צ"ב רב, דמה מהני הא דלא אמרי' לבוד להחמיר, והיינו אף בדסתר זל"ז, שהרי אם לא אמרי' לבוד יש לומר אתי אוירא משום האויר שבין החבלים, ואם אמרי' לבוד יש לומר אתי אוירא משום האויר שמחוץ לחבלים, ומ"ט לא נימא דהאויר שמעל לב' החבלים והאויר שמתחת לב' החבלים יבטל לשניהם יחד, הרי האויר מרובה מן השטח דב' החבלים יחד עם האויר שביניהם, ומה מהני הא דהחבל מפסיק בינו ובין האויר, ומבו' מד' הרשב"א דבר חדש, דלא אמרי' אתי אוירא רק באויר הסמוך לעומד ולא באויר המרוחק, ואף בגונא דאית בי' שיעור כדי לבטל להכל יחד.

ונפ"מ לדינא בזה אף לפ"מ דמסיק הרשב"א דאמרי' לבוד להחמיר, והוא בכותל נ"ה טפחים, והיו בו כ' עומד י"ב פרוץ י"א עומד י"ב פרוץ, דבכה"ג אמרי' אתי אוירא דמה"ג ומה"ג ומבטלין את העומד י"א, והוי כל ההיקף פרוץ מרובה, ואם יסתור מן העומד י"א ג' טפחים באמצעיתו וישאר ד' עומד מכל צד, נ' שלדעת הרשב"א לא נימא בכה"ג אתי אוירא, ותהא רוח זו ניתרת, והיינו משום דכה"ג כל עומד ד' הגם דמחד גיסא האויר מרובה עליו, אך מאידך גיסא האויר מועט ממנו, וכה"ג לא אמרי' אתי אוירא, והגם דמצינו לדון דב' האוירים די"ב טפחים יבטלו לב' העומדין דד' טפחים והאויר שבינהם ביחד, למדנו מד' הרשב"א דלא אמרי' הכי, דרק האויר הסמוך לעומד יכול לבטלו, וזה חידוש רב ועצום.

ויתכן לומר דהרשב"א לטעמי' אזיל בביאור עיקר דינא דאתי אוירא, שכבר הבאנו מש"כ הרשב"א בסוגיין דהא דבאויר שחוץ לרשות לא אמרי' אתי אוירא, הוא רק משום שאינו מינו, או משום דאויר שאינו עומד ליסגר אינו חשוב לבטל, אך אלמלי הנך טעמי הי' האויר מועיל לבטל אף שאינו כלל מכלל הרשות הנגדרת, ונ' מזה דדינא דאתי אוירא הוא דעומד שבין ב' אוירין בטל במיעוטו ואינו חשוב, וליכא נפ"מ אם האוירין הללו הן מכלל הרשות הנגדרת או לא, אלא רק יש לנו לדון אם האוירין הללו חשובין לבטל העומד או דלא חשיבי כ"כ לבטלו, ומה"ט גם מבו' ברשב"א לקמן די"ט: דהי' שייך דין אתי אוירא בכלאים אף שכל הנידון הוא לגדור כנגד העומד, ולפ"ז שפיר יש להבין דאין העומד בטל רק ע"י אוירין הסמוכין לו דכה"ג לית לי' חשיבות, אך כל דמפסיק מידי אינו בטל, וצ"ע עוד בזה.

] כתב המ"ב סי' שס"ב סקמ"ה, ז"ל, וי"א שאפילו העומד אינו מרובה מצד א' רק מב' הצדדים מצטרפים אהדדי ומתבטל הפרוץ לגבי', ואפילו אם העומד גופא שבשני הצדדים אינו במילואו אלא יש בכל א' ג"כ פרצה אלא שהעומד רבה עליו נחשב עי"ז כאלו כולו עומד ומתבטל הפרוץ שבאמצע, כגון שהי' שטח הרוח רוחב חמשה עשר אמה ונשאר בקצה הכותל אמה ונפרץ אמה ונשאר עומד שני אמות ואצלו פרצה גדולה של שבעה אמות ואצלו עומד שני אמות ועוד פרצה אמה ועוד פס אמה בקצה השני של הכותל נחשב זה כאלו עומד מרובה על הפרוץ, עכ"ל.

והחזו"א סי' ד' סק"ג, כתב ע"ד המ"ב, ז"ל, ולפ"ז משכח"ל כ"ד שניתר בעומד ד', פרוץ ו' פחות משהו, עומד ב' ומשהו, פרוץ ב' פחות משהו, עומד ב' ומשהו, פרוץ י"ב פחות משהו, (בחצאי אמה עסקינן וכו'), ואפי' למ"ד דמב' צדדין לא חשיב עומד, דהכא כיון דחזבינן הפרצה שבין ב' העומדין כסתום הוי עומד ו' ומשהו וחשיב פרצת ו' שמן הצד נמי כסתום, והוי עומד י"ב ומשהו מצד א', והדבר תמוה מאד וכו', תדע דאיתא בשו"ע שס"ג סעיף ל"ד עוד אפשר וכו', ובמ"ב שם ס"ק קמ"ו, ומ"מ צריך לחי, והיינו דאיתא התם, עוד אפשר לעשות תיקון אחר למבוי שהוא רחב כ' אמות, שירחיק ב' אמות מהכותל ויעשה פס רחב שלש אמות, ויעשה כן גם בצד השני וישאר פתח רחב עשר אמות, וכתב המ"ב, ומ"מ צריך לחי או קורה להתיר המבוי דלא עדיף משאר מבואות דעלמא, עכ"ל, ואמאי לישתרי בפרוץ כעומד וכו', וגם במבוי ט"ו כשבא לסתום אותן ה' אמות ל"מ אם יש פרוץ מרובה מכל שטח ה' אמות, אע"ג דאיכא עומ"ר מכל פרצה, כגון הרחיק ב' פחות משהו ועושה פס אמה ומשהו, והרחיק אמה פחות משהו ועושה פס אמה ומשהו, ובכל סוגיין בכל אוקימתות לא אשתמיט לאשמועינן כה"ג וכו', עכ"ל.

ויש להעיר עוד ע"ד המ"ב, ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב ספ"ב, ז"ל, מבוי שיש לו שני פתחים מצדו ואין באחד מהן יתר מעשר ויש באמצען פס יתר על כל אחד ואחד מן האוירין או אפילו ככל אחד ואחד מהן, אע"פ ששני האוירין לכשיצטרפו רבין עליו, נותן קורה על אחד מהן ודיו ואין צריך השני כלום, עכ"ל, ולכאו' לפ"ד המ"ב לא הי' צריך ליתן קורה כלל, שהרי כיון שהפס יתר על א' מן האוירין ה"ה מתבטל לו, ושוב בכחן לגדור גם להאויר השני, שהרי לדעת המ"ב אף מצטרף הפרוץ שנתבטל לגדור, וכ"ש הכא דל"ב לצירוף הפרוץ דודאי יהני.

ב] וסייעני ד' לישב ד' המ"ב, דהנה ילה"ע בד' המ"ב מ"ט נקט לה בגונא שנשאר בקצה הכותל אמה ונפרץ אמה ונשאר עומד ב' אמות, וכה"ג בצד השני, ולכאו' יותר בפשיטות הו"ל למנקט בגונא שנפרץ אמה בקצה הכותל ונשאר עומד ג' אמות, ומ"ט הוצרך לחלק העומד לב' עומדין.

ונ' די"ל בביאור ד' המ"ב, עפ"מ שמצינו דבר חידוש בד' הר"ן, דהנה בחי' הר"ן לקמן דט"ז:, ז"ל, ומסתברא דכל היכי דאמרי' אתי אוירא וכו', העומד נחשב כפרוץ ומצטרף להיות פרוץ מרובה על העומד, וכן נמי אם בין ב' הפרצות והעומד שבינתים הוו יותר מי', חשבינן לה להך מחיצה כנפרצה יותר מי', דמבטל לי' לגמרי משמע, אבל בעומ"ר על הפרוץ מב' רוחות דאמרי' דל"ה עומד, אפשר דל"ה דינא הכי, דאנן לא אמרי' אלא דהני עומדים לא מבטלי לי' לפרוץ, אבל דנחשבינהו פרוץ לא אמרינן, הלכך אם יש באותה מחיצה עומ"ר במקום א' מאותו הפרוץ בהכי סגי, ול"ב עומ"ר מאותו הפרוץ ומן העומדים הקטנים, עכ"ל.

וד' הר"ן צ"ב, דמהו שדן בדין עומ"ר מב' רוחות שמא אף העומד נחשב כפרוץ ובעי' שיהא העומד הגדול מרובה מן הפרוץ ומן העומדין הקטנים, וצ"ב דאף אי נימא דכל דהוי עומ"ר מב' רוחות הוי אף העומד כפרוץ, מ"מ בכה"ג כיון שהעומד הגדול מרובה על הפרוץ, הרי אדרבה ה"ה מבטל להפרצה, ותו אין בכח הפרצה לבטל להעומדין הקטנים, ומהיכ"ת נדון תחילה על העומדין הקטנים שהפרצה מבטלתן, ומכח זה נצריך שיהא העומד הגדול רבה מן הפרצות ומן העומדים הקטנים.

עוד ילה"ע בל' הר"ן, דהנה לכאו' אי נימא דבעומ"ר מב' רוחות מבטל הפרוץ להעומד, א"כ בגונא שיהא עומד ב' פרוץ ג' עומד ד', יתבטל העומד ב', כיון שהוא מועט מן הפרוץ, ולא יהני העומד ד' כיון שהוא אינו רבה על הפרוץ ועל העומד הקטן, ולכאו' הי' להר"ן להעמיד הנידון בכה"ג, אך ל' הר"ן דל"ב שיהא עומ"ר מן העומדים הקטנים, מבו' דאיירי דאיכא ב' עומדים קטנים, וכ"ה גם בלשונו לעיל מינה, ולכאו' מכוון הר"ן דאיירי בגונא שהי' עומד ב' פרוץ ג' עומד ב' פרוץ ג' עומד ז', דבכה"ג אי נימא דבעומ"ר מב' רוחות חשיב העומד כפרוץ, חשיבי ב' עומדי ב' כפרוצים, וממילא דלא סגי בהעומד ז' לגדור רוח זו, כיון דאית בה פרוץ י', וצ"ב מ"ט הוצרך הר"ן להעמיד הנידון בכה"ג שב' העומדין שבב' צדי הפרצה מועטים מן הפרצה, הרי לכאו' אם עומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, הרי שאף אם מרוח א' מרובה העומד על הפרוץ, מ"מ העומד שמרוח השנית שהוא מועט מן הפרוץ חשיב כעומ"ר מב' רוחות דל"ה עומד, וא"כ אי נימא דבעומ"ר מב' רוחות בטל העומד והוי כפרוץ, הרי שאף בכה"ג בטל העומד המועט והוי כפרוץ, וניבעי עומ"ר אף כנגד עומד זה.

] והנראה ללמוד מד' הר"ן, דבגווני דאית לן ברוח עומדים ופרצות, תחילת דבר יש לנו לדון על כל עומד עם הפרצות שבצידו, ובזה כל שהעומד רבה עליהם ה"ה מבטלן, וכל שהפרצות רבות עליו ה"ה מבטלין את העומד, וע"כ כל שהפרצות שבצדו רבות עליו, הרי שהגם דבצירוף עם שאר העומדים הוא רבה על הפרצות, מ"מ הפרצות מבטלות אותו, דכיון ?

ואשר ע"כ שפיר ס"ל להר"ן, דאי נימא דבעומ"ר מב' רוחות הוו העומד כפרוץ, הרי שבגונא דאיכא עומד ב' פרוץ ג' עומד ב' פרוץ ג' עומד ז' יהא אסור, משום דב' עומדי ב' מתבטלין מכח הפרוץ שביניהם, וחשיבי אף הן כפרוצין, ולא אמרי' דאדרבה העומד ז' יבטל להפרצת ג' שביניהם ותו לא תבטל פרצת ג' לב' עומדי ב', והטעם בזה הוא כמש"נ דתחילה דייני' על כל עומד עם הפרצות שבצדו, וכיון שפרצת ג' שבין ב' עומדי ב' בכחה לבטל ב' עומדין אלו, ותו לא יהא בכח העומד ז' לגדור, הרי שכן הוא שורת הדין לדון כן.

וניחא לפ"ז דע"כ ל"ה מצי הר"ן להעמיד הנידון בגונא דאיכא עומד ב' פרוץ ג' עומד ד', והיינו משום דכה"ג ודאי אין העומד ב' בטל כלל, שאין בכח הפרוץ ג' לבטלו, שהרי אדרבה העומד ד' שמאידך גיסא מבטל להפרוץ ג', ותו ל"מ הפרוץ ג' לבטל להעומד ב', ורק בגונא שהעומדין שמב' צידי הפרוץ מועטין הימנו, בכחו לבטלן, ותו ל"מ העומד המרובה שמרוחק ממנו לבטלו, כיון שאינו מרובה על הפרצה ועל העומדים הקטנים, וז"ב.

ויש ללמוד כן, ממש"כ בחי' הר"ן ד"י:, ז"ל, ועוד דאפי' אמרת דבפרוץ כעומד פליגי, אכתי הו"ל לרב דימי לאשמועינן אצבעיים ומחצה מכאן ואצבעיים ומחצה באמצע ואצבע מכאן, דהוי רבותא טפי דלא נימא דפרוץ מרובה על העומד דמחד גיסא מבטל לי' לההוא אצבע והו"ל פרוץ מרובה על העומד וכו', ורב דימי לא ניח"ל בהכי וכו', והאי דלא נקיט אצבעיים ומחצה מכאן ואצבעיים ומחצה באמצע ואצבע מכאן, משום דל"ה רבותא טפי, דכיון דבהא אשמועינן דפרוץ כעומד הוי עומד הרי הפרוץ שבינתיים כעומד, וא"א שיבטל לאותו אצבע שמצד אחר ויהא פרוץ מרובה על העומד וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הר"ן דכה"ג שהעומד מחד גיסא שוה לפרוץ ומאידך גיסא העומד מועט מן הפרוץ, אין מקום כלל לומר שהפרוץ יבטל לעומד המועט ומכח זה יהא זה פרוץ מרובה, אלא אדרבה העומד הגדול דמאידך גיסא מבטל להפרוץ, ותו אין כח בהפרוץ לבטל להעומד הקטן, וזה להדיא כמש"נ בד' הר"ן, דאף אם עומ"ר מב' רוחות הוי כפרוץ, מ"מ היכא שהעומד מצד א' רבה על הפרוץ ומצד ב' הוא מועט מן הפרוץ, ודאי אין העומד המועט בטל, והיינו משום דאין בכח הפרצה לבטלו דאדרבה העומד מבטל לה.

ולפמש"כ הר"ן בד"י: הרי בהכרח דמה שדן הר"ן בדט"ז: בדין עומ"ר מב' רוחות שיצטרפו העומדים לפרוץ, ולא אמרי' כמש"כ הר"ן בד"י: דאדרבה העומד הגדול מבטל להפרוץ והוי כעומד, וא"א שיבטל להעומדים הקטנים, הוא כמש"נ, דמש"כ הר"ן בד"י: דכה"ג ל"ש לדון כלל שיבטל הפרוץ לעומד, הוא רק משום דמאידך גיסא העומד שוה לפרוץ, וע"כ אדרבה העומד מבטל להפרוץ, אך משא"כ בגונא דהר"ן בדט"ז: דב' העומדים שבצדי הפרוץ מועטין ממנו, הרי דהגם דבקצה הרוח איכא עומד המרובה ממנו, לא אמרי' שעומד זה מבטל להפרצה ותו אין בכחה לבטל להעומדים הקטנים, אלא תחילה דייני' על הפרוץ עם העומדים שבצידיו, ובכחו לבטלן, ותו ל"מ העומד הגדול לגדור רוח זו דחשיב כפרוץ מרובה, וז"ב.

ולפ"ז נ' חידוש לדינא לדעת הר"ן, דהנה מבו' מד' הר"ן דכל מש"כ דל"ח כפרוץ, היינו רק בעומ"ר מב' רוחות, אך היכא דהוי פרוץ מרובה, ואין העומד מרובה אף מב' רוחות, בטל העומד וה"ה כפרוץ, ובעי' עומד כנגדו, ואמנם בפשוטו ליכא היכ"ת לזה, שהרי כיון דאיירי דאיכא עומד גדול שרבה על הפרוץ, הרי שאף העומד הקטן חשיב כעומד מרובה מב' רוחות, שיש לנו לצרפו עם העומד הגדול, ותו לא יתבטל עומד קטן זה, אך למש"נ בזה אי"ז כן, ואיכא נפ"מ רבתא, וכגון בכותל כ"ו, עומד ג' פרוץ ז' עומד ג' פרוץ ד' עומד י"ב, דכה"ג הפרוץ ז' מבטל לב' העומדין שמב' צידיו כיון שהוא רבה על שניהם, ותו הן מצטרפין לחשבון הפרוץ, וחשיב דאיכא פרוץ י"ד, ואין בכח העומד י"ב לגדור רוח זו, ולא אמרי' דנצרף ב' העומדים הקטנים עם העומד הגדול וחשיב כעומ"ר מב' רוחות שאין העומד בטל, דכ"ז הוא רק היכא דהוי העומ"ר מב' צידי הפרוץ, דכה"ג אין בכח הפרוץ לבטל להעומד, אך היכא שהפרוץ רבה על העומדים שמב' צידיו, אין לנו לצרפן להעומד הגדול שבצד, אלא תחילה יש לנו לדון על הפרוץ עם העומדים שבצידיו, וכיון שהוא רבה עליהם ה"ה מבטלן, ותו אף ה"ה מצטרפין להפרוץ, וז"ב.

] ומעתה נ' לישב היטב ד' המ"ב, דודאי בגונא דאיכא פרוץ ד' עומד ה' פרוץ ט', לא אמרי' דהעומד ה' מבטל להפרוץ ד' והוי כעומד ט', וממילא דהוי זה עומ"ר כנגד פרצת ח', דאדרבה הפרוץ ט' מבטל להעומד ה', ותו אין בכחו לבטל להפרוץ ד', והרי אדרבה מבו' בד' הר"ן, דהיכא דאיכא פרוץ מרובה על העומד בטל אף העומד ומצטרף לפרוץ, ומכ"ש שאין עומד זה מבטל לפרוץ אחר.

וכל מש"כ המ"ב דכיון שהפרוץ בטל אף הוא מצטרף לעומד, הוא רק בגונא שצייר המ"ב, שהי' שטח הרוח רוחב ט"ו אמה ונשאר בקצה הכותל אמה ונפרץ אמה ונשאר עומד שני אמות ואצלו פרצה גדולה של ז' אמות ואצלו עומד ב' אמות ועוד פרצה אמה ועוד פס אמה בקצה השני של הכותל, דבכה"ג מבטל האמה שבצד לאמה הפרוצה, כיון דליכא פרוץ מאידך גיסא שיבטל לאמה עומד, וע"כ בכחו לבטל לאמה הפרוצה, ותו אף מצטרף האמה הפרוצה לעומד, דכי היכי שנקט הר"ן דעומד שבטל מכח דהוי פרוץ מרובה מצטרף להפרוץ, ה"נ פרוץ שבטל מכח דהוי עומד מרובה מצטרף להעומד, (אך יש לחלק, דהא דעומד שבטל מצטרף להפרוץ, היינו שכיון שבטל כחו לגדור, תו הוי כדליכא עומד במקום זה, וממילא הוי כפרוץ, אך פרוץ שבטל הגם שאינו אוסר, מ"מ ל"ח עומד לגדור כנגדו), ולא אמרי' דהפרוץ ז' שבאמצע יבטל להעומד האמה שבצד ולא יהא בכחה לגדור להפרוץ אמה, אלא תחילה דייני' על העומד אמה עם הפרוץ שבצדו, וכיון שבכחו לבטלו תו אף ה"ה מצטרף להעומד.

וזה מתבאר ממה שנקט לה המ"ב בכה"ג, ולא נקט לה בגונא דאיכא בכל צד פרוץ אמה ועומד ג' אמות, והיינו משום דכה"ג באמת לא יהני, שאין בכח העומד ג' אמות לגדור להאמה הפרוצה, כיון דאדרבה הפרוץ ז' שבצדו השני מבטלו, וע"כ רק בגונא דאיכא בצדדים עומד אמה, אשר ליכא פרצה שרבה עליו בצדו, הוא דמהני עומד זה לגדור להפרוץ אמה, ותו מצטרף פרוץ זה להעומד, וז"ב בביאור ד' המ"ב.

ולפ"ז ל"ק על המ"ב מההיא דסי' שס"ג סכ"ד דבעי' לחי, ואי"ז ניתר בעומ"ר, דהתם כל כמה שאינו עושה לחי, אין בכח ב' פסי ג' לבטל להפרוצים ב' שבצדן, דאדרבה הפרוץ י' שבאמצע מבטל להפסין, וע"כ ל"מ אא"כ עשה לחי לפתח י' שבאמצע, ומה"ט גם ל"ק ממש"כ הרשב"א במבוי שיש לו ב' פתחים שאין רבין על העומד שנותן קורה על א' מהן, ולא אמרי' שהעומד גודר לפתח א', ואח"ז הוא גודר לפתח שני, דכיון שהפתחים הוו מב' צידי העומד, וב' הפתחים יחד רבים על העומד, הרי דמעיקרא אין בכחו לגדרן, ורק בגונא שהעומד רבה על הפרצות שבצדו, הוא שבכחו לבטלן, ואף מצטרפין הן להעומד, וכמש"נ.