כז - חיוב כתובה באונס
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אלו נערות

יום ועש"ק יתרו תשפ"ד

**א**

א] כתובות ל"ט ב', תניא אידך אע"פ שאמרו אונס נותן מיד, כשיוציא הוא אין לה עליו כלום וכו', מת יצא כסף קנסה בכתובתה, ריבר"י אומר יש לה כתובה מנה, במאי קמיפלגי, רבנן סברי טעמא מאי תקינו רבנן כתובה כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה והא לא מצי מפיק לה, וריבר"י סבר הא נמי מצער לה עד דאמרה היא לא בעינא לך.

וצ"ב במה שאמרו דיצא כסף קנסה בכתובתה, ומה טעם יש בזה לפטרו מכתובתה, ומה ענין הכסף שנתחייב בו בקנס על האונס שיהא במקום כתובתה.

ב] והנה הפת"ש בסימן קע"ז סק"ה נסתפק בגונא שהודה בעצמו שאנסה דפטור מן הקנס וחייב לישא אותה, וכמש"כ בתשו' רדב"ז ח"א סימן י"ט דמצות ולו תהי' לאשה אינו קנס ומתחייב בכך בהודאתו, אם כיון דלא מצי מפיק לה א"צ לכתוב כתובה, או דכיון דאמרו דהא דאין לה כתובה הוא משום דיצא כסף קנסה בכתובתה, ממילא בכה"ג דליכא קנס צריך לכתוב לה מנה, - ועיי"ש שכתב דבל' הרמב"ם בפ"א מנערה ה"ד והשו"ע שם משמע דעיקר הטעם הוא משום דלא מצי מפיק לה, ולפ"ז הדין נותן דאף בכה"ג שאינו חייב בקנס אין לה כתובה, אך הטור שם כתב בתו"ד דהא דאין לה כתובה הוא משום דיצא כסף קנסה בכתובתה, וכ"כ הריא"ז בפירקין דמת אין לה כתובה דיצא כסף קנסה בכתובתה.

ובתשו' מלבושי יו"ט אהע"ז סימן כ' ד"ה ואף שהטור הוסיף להוכיח כן ממש"כ השו"ע שם ס"ג, ז"ל, האונס את הבתולה חייב לישא אותה וכו' ואינו רשאי להוציאה לעולם אלא לרצונה לפיכך א"צ לכתוב לה כתובה, עכ"ל, והרי בזה"ז אין דנין דיני קנסות ולא נתחייב בקנסה, ואפ"ה כתב השו"ע דא"צ לכתוב לה כתובה, ובע"כ דעיקר דהא דאין לה כתובה הוא משום דלא מצי מפיק לה, ול"ב לה"ט דיצא כסף קנסה בכתובתה,[[1]](#footnote-2) - ועיי"ש שעמד בזה שהרי להדיא תניא דהא דפטור מכתובתה הוא משום דיצא כסף קנסה בכתובתה, ועיי"ש במש"כ בזה, ויתבאר בעזה"י לפנינו.

**ב**

ג] והנה בעיקר הא דתניא דפטורו הוא משום דיצא כסף קנסה בכתובתה, ומפרשינן דטעם פטורו הוא משום דלא מצי מפיק לה, צ"ב דמ"ט בעינן לב' טעמים אלו.

ובד' התוס' מבו' דהיינו דהטעם דלא מצי מפיק לה הוא דמה"ט אין לה כתובה כשמגרשה, דמה שתיקנו כתובה לגרושה הוא כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, אך הא דאין לה כתובה כשמת אף דהא דתיקנו כתובה לאלמנה הוא משום חינא, הוא משום דיצא כסף קנסה בכתובתה.

ד] ובד' התוס' הרא"ש מבו' דבעינן עוד לטעם זה, דהנה התוס' הק' דקא פסיק ותני דבכל ענין אין לה כתובה אפילו בא עלי' שלא כדרכה ובתולה גמורה היא ויש לה כתובה מה"ת ול"ה טעמא שלא תהא קלה בעיניו להוציאה,[[2]](#footnote-3) והתוס' הרא"ש כתב לישב, ז"ל, ונ"ל דלא קשה דהכא בין לר' יוסי בין לרבנן מדאוריתא אין לה כתובה דכתיב כסף ישקול כמוהר הבתולות אלמא כסף קנסה עומד במקום מוהר בתולי' ולא פליגי הכא אלא מדרבנן ורבנן סברי לא תקנו הכא כתובה דמה טעם תקנו רבנן כתובה במקום שתיקנו כגון בבעולה, עכ"ל,[[3]](#footnote-4) ועד"ז כתב המגיני שלמה.

ה] והנה לפי דבריהם הרי דאם נבא לדון בגונא דאינו חייב קנס אם הוא חייב כתובה כיון דלי"ב להא דיצא כסף קנסה בכתובתה, או דכיון דלא מצי מפיק לה אינו חייב כתובה, הרי דלפ"ד התוס' הדין נותן דאם גירשה אין לה כתובה כיון דלא מצי מפיק לה, ואם מת יש לה כתובה משום חינא כיון דלי"ב להא דיצא כסף קנסה בכתובתה,[[4]](#footnote-5) ולפ"ד התוס' הרא"ש הרי דכל שאנסה שלא כדרכה יש לה כתובה אף אם גירשה כיון דכתובתה היא מדאורייתא ולי"ב להא דיצא כסף קנסה בכתובתה.

**ג**

ו] אך הנה בפירש"י כתב, ז"ל, אע"פ שאמרו אונס נותן מיד כשיוציאנה אין לה עליו כלום ולא אמרינן אין קנסה תחת כתובתה שהרי לאבי' נותן מיד, אלא כסף קנסה הוא כתובתה, וכן אם מת יצא כסף קנסה בכתובתה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דגם הא דכשגירשה אין לה כתובה הוא משום דקנסה תחת כתובתה, ואינו במשמע דכל דבריו הם כשנבעלה שלא כדרכה, וגם דבפשוטו דעת רש"י דליכא חיוב קנס בשלא כדרכה, וכ"ה מבו' גם בל' הטור בסימן קע"ז, וצ"ע לדעתם דמ"ט בעינן גם לטעמא דיצא כסף קנסה בכתובתה וגם לטעמא דלא מצי מפיק לה.

ז] והשטמ"ק כתב לפרש בזה, ז"ל, דלעולם כתובת בתולה מדאורייתא וכו' רבנן תיקנו לאלמנה נמי כתובה דומיא דבתולה שלא תהי' אשה בלא כתובה וכעין דאורייתא תקון וכל אשה בלא כתובה בעילתה בעילת זנות, ומיהו מדאורייתא אי הוה בעי הוה מצי למיתב לה כתובתה על השלחן ולהיות כתובתה תחת ידה, ותקינו רבנן שלא יתן לה כתובתה בידה אלא יכתוב עליו כתובה בחוב ויהיו כל נכסיו אחראין לכתובתה וכו' כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, ומיהו עיקר נתינת כתובה לאו מה"ט אלא כדכתיבנא, ובהא פליגי ת"ק וריבר"י דבין למר ובין למר יצא כסף קנסה בכתובתה והו"ל כאילו פרע כתובתה בשעת נשואי', וס"ל לת"ק דסגי בהכי אפי' מדרבנן, דטעמא מאי תקינו רבנן כתובתה פי' שטר כתובה שיהא הכתובה עליו חוב ולא תהי' כתובתה על השלחן תחת ידה משום שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, פי' שאם תהי' כתובתה תחת ידה ולא יצטרך לפרוע לה מידי הרי תהא קלה בעיניו להוציאה לכך תקנו שתהא הכתובה עליו חוב, והכא אע"פ שפורע לה הכתובה קודם דהיינו כסף קנסה לא תהי' קלה בעיניו להוציאה דהא לא מצי מפיק לה, ורבי יוסי בר יהודה סבר הא נמי מצי מצער לה וכו' הילכך מלבד כסף קנסה דבעי למיתב לאבי' צריך לכתוב עליו כתובת מנה כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, עכ"ל, ועד"ז כתב המגיני שלמה.

והיינו דבעיקר חיוב כתובה תרתי איתנייהו בי', חדא הוא חיוב בפנ"ע שחייבוהו חכמים בכתובתה, ועוד הוא מה שחייבוהו שתהא כתובתה קיימת כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, וכנגד מה שחייבוהו בכתובתה מהני הא דיצא כסף קנסה בכתובתה, וכנגד מה שחייבוהו שתהא כתובתה קיימת כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה מהני הא דלא מצי מפיק לה וליכא למיחש שתהא קלה בעיניו להוציאה.

ח] ויש להוסיף דמצינו עוד עד"ז במה שאמרו ביבמות ל"ט א' בכונס את יבמתו דכתובתה על נכסי בעלה הראשון משום דאשה הקנו לו מן השמים, ואי לית לה מן הראשון תקינו לה משני כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, והרי דאלמלי ה"ט דאשה הקנו לו מן השמים הי' לה כתובה מן השני אף דיש לה מן הראשון ולא תהא קלה בעיניו להוציאה, אלא עיקר הא דאין לה כתובה מן השני הוא משום דאשה הקנו לו מן השמים וע"כ לי"ב לעיקר חיוב כתובה, ומ"מ כל דלית לה מראשון תיקנו לה משני כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, וה"נ הכא דכוותה דעיקר הא דאין לה כתובה הוא משום דיצא כסף קנסה בכתובתה, ומ"מ הי' בדין דיהא לה כתובה כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, וע"ז הוא דמהני הא דלא מצי מפיק לה וליכא למיחש שתהא קלה בעיניו להוציאה.

ט] עוד מצינו כן במש"כ הרמ"א באהע"ז סימן ס"ו ס"ג דכ"ה דבאנוסה דאסור לגרשה א"צ לכתוב כתובה, ה"נ בזה"ז שאין מגרשין בע"כ של אשה משום חדר"ג הי' אפשר להקל בכתיבת הכתובה, וכתב דלא נהגו כן, ועמש"כ הח"מ והב"ש והגר"א שם לחלק בזה, ובתשו' מוצל מאש ח"א סו"ס כ"א כתב דלפ"ז הי' בדין דאף בתחילה כשבא לכנוס יכול לכנוס בלא כתובה, - אך בד' הרמ"א משמע דל"מ ה"ט אלא דא"צ לכתוב כתובה כשנאבדה, אך מעיקרא אסור לכנוס בלא כתובה, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל דעיקר הא דאנוסה אין לה כתובה הוא משום דיצא כסף קנסה בכתובתה, ול"מ הא דלא מצי מפיק לה אלא דמה"ט לי"ב להדין שהצריכו שתהא כתובתה קיימת ודאסור לשהות עמה בלא כתובה כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, וע"כ אף בזה"ז דלא מצי מפיק לה לא הותר לכנסה בלא כתובה, ורק כשנתחייב לה כתובה אלא שנאבדה הכתובה ובאנו לחייבו לכתוב לה כתובה כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, הרי דע"ז הוא דמהני הא דלא מצי מפיק לה.[[5]](#footnote-6)

י] אך לא נתפרש בד' השטמ"ק מהו עיקר חיוב הכתובה דבעינן שלא תהא אשה בלא כתובה מלבד הא דבעינן שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, ודאף בגונא דליכא למיחש שתהא קלה בעיניו להוציאה הי' בדין שיהא לה כתובה, וכל הא דאין לה כתובה הוא משום דיצא כסף קנסה בכתובתה, וביבמה הא דאין לה כתובה הוא משום דאשה הקנו לו מן השמים,[[6]](#footnote-7) - וגם בעיקר מה שאמרו דהא אין ליבמה כתובה הוא משום דאשה הקנו לו מן השמים, צ"ב, דמה טעם יש בזה שלא יהא חייב בכתובתה, ומ"ש משאר חיובי האישות דחייב בהן אף דאשה הקנו לו מן השמים.

**ד**

יא] ונראה לפרש בזה, דהנה כתב הרמב"ם במו"נ ח"ג פמ"ט, ז"ל, ז"ל, ואפשר ללמוד ממעשה יהודה מדה חשובה ויושר משפט, וזה מאמרו תקח לה וכו' הנה שלחתי הגדי הזה, וביאור זה שבעילת קדשה קודם מתן תורה הי' כבעילת האדם אשתו אחר מתן תורה, ר"ל שהי' מעשה מותר ל"ה אדם מרחיק אותו כלל, ונתינת שכר המותנה עליו לקדשה אז, כנתינת כתובת אשה לה עתה בעת הגרושין, ר"ל שהוא דין מדיני האשה שחייב עליו לתתו וכו', ושכתובת כל אשה כדין כל שכר שכיר, ואין הפרש בין כובש שכר שכיר ומי שיכבוש חוקי אשתו, ואין הפרש בין עושק שכיר או מתעולל עליו להוציאו מבלי שכירות, או שיעשה כן עם אשתו עד שיוציאנה מבלי מוהר וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דחיוב כתובה הוי חיוב דתשלום דמי האישות ודמי לשכר שכיר, וכ"נ בד' הרמב"ן לעיל י"ב א' דמה"ט הוא דכתובת בתולה מאתים וכתובת בעולה דדמי בתולה הם מאתים ודמי בעולה הם מנה, וכ"ה בחי' רבינו קרשקש לעיל י"א ב' דכנסה בחזקת בתולה ונמצאת מוכ"ע דיש לה כתובה מנה היינו דאי"ז מק"ט שיהא בטל המקח, אלא הו"ל כאונאה דעלמא שמחזירים האונאה והמקח קיים, וה"נ הכי הוא שהוא אינו רוצה ללקחה בדמי בתולה וכו'.

והרמב"ם שם כתב עוד דטעם חיובא דמאה כסף במוצש"ר הוא משום דשם לה עלילות דברים כדי להפטר ממנה בלא תשלומין והוא נ' כסף דהוא מוהר הבתולות הקצוב בתורה, וע"כ חייבתו התורה במאה כסף וע"ד דין תשלומי כפל, עיי"ש, ונתחדש בדבריו דאף דכתובה דרבנן מ"מ מוהר הבתולות הקצוב בתורה הוא נ' כסף, - וע"פ הנ"ל נראה דהיינו דקצבה תורה דדמי האישות דבתולה הם נ' כסף, והא דמדאורייתא ליכא חיוב כתובה היינו משום דהוא רשאי לקחתה בלא תשלום, ולא נתחייב שלא לקחתה בלא לשלם על האישות, אך מ"מ כיון דהדמים הקצובין לה הם נ' כסף, ע"כ חייבה תורה את המוצש"ר בק' כסף דהוא כפל ממוהר הבתולות הקצוב בתורה.

יב] והך מילתא דחיוב כתובה הוא בדמי האישות מצינו כן עוד במש"כ בתשו' הר"א בן הרמב"ם סימן ק"ה, ז"ל, ואולם המוהר ששלמו הבעל מקדם הרי דינו דין התוספת, ומי שאינו יודע את זה אינו יודע את תכלית הכתובה ולא ענין טופסה, כי מטופס הכתובה נראה גלוי שהמוהר והמאוחר כלם הם עיקר כתובה ותוספת אלא שמקצתו משתלם מיד ומקצתו לאחר זמן, עכ"ל, וצ"ב דהיאך מצינו למימר דהמוהר הוא בכלל הכתובה, הי כל החפצא דכתובה הוא תשלומין שחייבתו תורה או מחייב את עצמו כשיגרשנה או שימות, ומה מקום יש לומר דהמוהר שנותן לה קודם הנישואין הוי בכלל הכתובה, - ובע"כ דחיוב כתובה הוא דמים שנותן בעד האישות, וע"כ אף המוהר שנותן לה קודם הנישואין, כיון דהוי תמורה על הנישואין, דודאי דאם תעכב ולא תנשא לו ה"ה צריכה להחזיר לו המוהר, הוי זה בכלל הכתובה דהיא דמי האישות, ובכה"ג שנותן לו מוהר קודם הנישואין הוי גדר הדברים דמקצת מדמי האישות נתן לה מיד ומקצתו אינו ניתן לה אלא כשימות או יגרשה.

ובמק"א נתבאר לפרש בזה משמעות ד' הרמב"ם דכל שכתב כתובה לארוסה אי"ז התחייבות בפנ"ע אלא בכה"ג יש בזה להתקנ"ח דכתובה, והיינו משום דהתקנ"ח דכתובה הוא להתחייב לה דמים בעד האישות, ואף שלא חייבוהו להתחייב דמים אלא בנישואין, מ"מ בידו להתחייב דמים משעת האירוסין, בעד מה שזוכה בה באירוסין שהיא משועבדת לו לנישואין, ומתקיים בזה דין חיוב הכתובה.

**ה**

יג] ולפ"ז נראה דזהו עיקר חיוב הכתובה, דמלבד הא דבעינן שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, עוד איכא דין בפנ"ע דאסור לכנוס אשה בלא לשלם את דמי', ובבתולה דדמי' מאתים חייב ליתן לה מאתים ובבעולה דדמי' מנה חייב ליתן לה מנה, ואך ע"ז מהני הא דיצא כסף קנסה בכתובתה והא דאשה הקנו לו מן השמים דאינו חייב בדמי', ואך דמלבד זה חייבו חכמים שיהא חוב כתובתה קיים כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, וע"ז הוא דבעינן להא דלא מצי מפיק לה ולהא דאית לה כתובה מראשון, דעי"ז לא תהא קלה בעיניו להוציאה.[[7]](#footnote-8)

יד] ובזה מתפרש עיקר הא דאין ליבמה כתובה משום דאשה הקנו לו מן השמים, דכיון דעיקר חיוב כתובה הוא כתשלום דדמי האישות, הרי דביבמה דאשה הקנו לו מן השמים מכח קנין אחיו, אינו חייב בתשלומי דמי', וע"כ לי"ב לעיקר חיוב כתובה, ואך דמ"מ כל דלית לה מראשון תיקנו לה משני כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה.

**ו**

טו] והנה בד' השטמ"ק מבו' דכל הא דאיכא חיוב כתובה בפנ"ע מלבד הא דלא תהא קלה בעיניו להוציאה, ומה"ט בעינן הכא להא דיצא כסף קנסה בכתובתה, הוא רק משום דכתובה דאורייתא, ואף דכתובה דאורייתא הוא רק בבתולה, מ"מ גם בבעולה כעין דאורייתא תקון, אך למ"ד דכתובה דרבנן הוי כל עיקר חיוב הכתובה כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, ולדידי' ל"ב הכא להא דיצא כסף קנסה בכתובתה.

ולפ"ז ניחא מש"כ הרמב"ם והשו"ע דהא דאין כתובה לאנוסה הוא משום דלא מצי מפיק לה, ולא הביאו לה"ט דיצא כסף קנסה בכתובתה, אשר נפ"מ בזה לדינא בגונא שאינו מתחייב קנס, דהוא משום דלפ"מ דקי"ל דכתובה דרבנן וכל עיקר חיוב הכתובה הוא כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה הרי דבאנוסה דלא מצי מפיק לה ליכא לעיקר חיוב הכתובה, ול"ב להא דיצא כסף קנסה בכתובתה, והברייתא שפירשה לה"ט דיצא כסף קנסה בכתובתה הוא כמ"ד דכתובה דאורייתא, וכבר כתב עד"ז המלבושי יו"ט שם, עיי"ש.

**ז**

טז] וע"פ יסוד הדברים נראה לפרש לעיקר הא דיצא כסף קנסה בכתובתה, דהנה לעיל י' א' תניא כסף ישקול כמוהר הבתולות שיהא זה כמוהר הבתולות ומוהר הבתולות כזה מכאן סמכו חכמים לכתובת אשה מה"ת, ופירש"י, ז"ל, כמוהר הבתולות האמור במאנס את הבתולה קנסו הכתוב נ' כסף "בשביל מוהר בתולי'", עכ"ל, ומבו' דחיוב נ' כסף דאונס הוא בשביל מוהר בתולי', - ועד"ז כתב בפי' הר"א בן הרמב"ם בפר' משפטים כ"ב ט"ו, ז"ל, ולא ינצל המפתה מן העונש אלא יהי' נענש על חטאו ששוקל את המוהר שחיסר לאב במעשיו שהסיר בהם את הבתולים ממנה, עכ"ל.[[8]](#footnote-9)

והנה לפ"ז נראה דהא דילפינן לחיוב כתובה מקרא דכסף ישקול כמוהר הבתולות, אי"ז ילפותא בעלמא דילפינן זמ"ז, אלא היינו דבהך קרא נלמד דמוהר הבתולות הוא נ' כסף, דמה"ט הוא דחייב האונס והמפתה נ' כסף, ומזה נלמד חיוב כתובה דאורייתא דנ' כסף.[[9]](#footnote-10)

יז] ועפי"ז נראה לדון במה שדנו התוס' לעיל י' א' ורבים מקמאי דאם ילפינן לה דכתובה דאורייתא מהך קרא, מ"ט אין כתובה גובה מן העידית ומ"ש מאונס ומפתה דגובין מן העידית, ולכאו' למש"נ בדעת רש"י והר"א בן הרמב"ם ניחא, דמהך קרא נלמד דדמי האישות הם נ' כסף, ובכל כתובה הוי חיוב דמים אלו כחיוב מו"מ ושכר שכיר והאונס והמפתה חייב בדמים אלו בתורת מזיק, וע"כ אף דאונס ומפתה דחיובו הוא בתורת מזיק משלם מן העידית, מ"מ כל כתובה דהוי החיוב כמו"מ ושכר שכיר אינו גובה מן העידית, ובד' הראשונים שעמדו בזה משמע שפירשו דהוא ילפותא בעלמא דדמי דין מוהר הבתולות לדין אונס ומפתה וע"כ שפיר יש ללמוד מזה גם דיהא דינו בעידית.

יח] ולפ"ז נראה דזהו שאמרו דיצא כסף קנסה בכתובתה, דאמנם אם חיוב כתובה הי' חיוב בעלמא שחייבתו תורה או שחייבו חכמים, ל"ה מקום שיצא ידי חיוב זה בכסף קנסה, דמה ענין זל"ז, אך כיון דחיוב כתובה הוא חיוב תשלומין דדמי האישות, וגם חיוב קנס הוא בעד דמי האישות, הרי דכל שנתחייב בקנס בעד דמי האישות, א"צ לחזור ולשלם כתובה בעד דמי האישות.

והנה אמנם ודאי דאלמלי שחייבתו תורה לקחתה לאשה והי' לוקחה מדעתו לאשה הי' חייב בכתובתה, ול"ה מהני מידי הא שכבר נתחייב בקנס, דאף דכבר שילם מעיקרא קנס בעד דמי האישות, מ"מ כשבא ולוקחה לאשה הוא מחייב בפנ"ע בדמי האישות, והו"ל כמגרש אשתו והחזירה דאלמלי הא דע"ד כתובתה הראשונה החזירה יש לה כתובה, ומה"ט הוא דכל שכבר פרע לה את כתובתה הראשונה יש לה כתובה, אך כיון שחייבתו תורה לקחתה לאשה ונתחייב בכך מכח מה שאנס אותה, הרי דעל אישות זו שנתחייב א"צ לשלם דמים, כיון שכבר נתחייב כשאנס אותה בדמי האישות.

יט] ושו"ר בהגה' הגר"א בערכין י"ד ב' שכתב בהא דתנן התם דאחד שאנס ופיתה את גדולה שבכהונה ואת הקטנה שבישראל נותן נ' סלעים, ז"ל, משום דאמרינן בכתובות דקנסה תחת כתובתה ואמרינן שם דכהנת כתובתה ד׳ מאות זוז קאמר גדולה שבכהונה, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דהא דקנסה תחת כתובתה מיוסד ע"ז דחיוב הקנס הוא כנגד הכתובה שהפסידה, וזהו דס"ד דכהנת דכתובתה ד' מאות זוז יהא קנסה ד' מאות זוז.[[10]](#footnote-11)

1. ובד' הפת"ש שלא הביא מזה העירוני די"ל דהוא משום דאף בזה"ז דאין דנים דיני קנסות, מ"מ עיקר חיוב הקנס קיים, ובפרט לדעת הסוברים דמהני תפיסה, וע"כ יש בזה להא דיצא כסף קנסה בכתובתה, דלהא דיצא כסף קנסה בכתובתה י"ל דל"ב שבפועל ישלם לה את הקנס, וסגי במה שנתחייב לה בקנס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. נתחדש בד' התוס' דבעולה שלא כדרכה יש לה כתובה מה"ת וכתובתה מאתים כ"ה דהויא בתולה לענין קנס, אך לכאו' בד' התוס' לעיל י"א ב' מוכח דכתובתה מנה, שהרי פירשו דהאיבעיא בקטן הבא על הגדולה הוא כשלא השיר בתולים, ומבו' דבגדול כה"ג הויא בעולה, והרי דהגם דלענין קנס כל שהערה בה ולא השיר בתולים הויא בתולה, מ"מ כתובתה מנה, וא"כ ה"ה בביאה שלא כדרכה, וכ"ה מבו' ממש"כ השו"ע באהע"ז סימן ס"ז ס"ד דקטן שבא על הגדולה ולא השיר בתולי' כתובתה מאתים, והרי דבגדול הבא על הגדולה ולא השיר בתולי' כתובתה מנה, אך שמא יש לדחות דאיירי דבעל בהטי' ואי נימא דביאה גמורה בהטי' חשיבא כבעולה, וצריך בדיקה בזה, עיי"ש באוצה"פ, - והאבנ"ז באהע"ז סימן רנ"ג כתב דצ"ל דד' התוס' לעיל הם לשמואל לטעמי' דס"ל דכתובה דרבנן וע"כ כשאינה בתולה גמורה לא תקנו, אך ד' התוס' הכא קיימי למ"ד דכתובה דאורייתא וע"כ דינה כמו לענין קנס דחשיבא כבתולה, ועד"ז כתב החי' הרי"מ באהע"ז סימן ס"ז סקי"א.

   ובעיקר הנידון בזה יש לציין לד' הירושלמי בפ"ק ה"ג דמבו' לכאו' דבעולה שלא כדרכה כתובתה מנה, וכ"כ המאירי לעיל י"א ב', וכ"כ היש"ש שם סימן ל"ו, ועי' עוד בזה בתשו' מהריל"ד פסקים סימן ל"ד סק"א ובס' מנחת פתים אהע"ז סימן ס"ו ובתשו' מנחת יצחק ח"ג סימן קט"ז, - ובס' אוצה"פ סימן ס"ז הביאו מהחקרי לב דכתובתה מאתים, ולמד לזה ממש"כ הרמב"ם דכל שכתובתה מאתים יש לה טענת בתולים, עיי"ש, וצ"ע דמהיכא פשיטא לי' דבעולה שלא כדרכה יש לה טענת בתולים, הרי לכאו' הא בהא תליא ואי נימא דחשיבא כבעולה, ממילא דאין לה טענת בתולים, והגם דודאי יהא לה טענת בתולים לאסרה עליו, אך גם נשואה שיש עדים שלא נסתרה אין לה טענת בתולים להפסידה כתובתה, אך ודאי דיש לה טענת בתולים לאסרה עליו. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך בד' התוס' דלא ניח"ל בזה, נראה דס"ל דכלפי חיוב כתובה דאורייתא ליכא למימר דיצא כסף קנסה בכתובתה, דמה ענין זל"ז, ורק כלפי מה שבאנו לדון דיתקנו חכמים בכה"ג כתובה לאלמנה משום חינא הוא דאמרינן דכיון דכבר נתן קנס יצא כסף קנסה בכתובתה ולא חייבוהו בכתובה, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש שהוצרך להוסיף ולפרש דילפינן לה מדכתיב כסף ישקול כמוהר הבתולות דמזה נלמד דהקנס עומד במקום הכתובה, והרי דלעיקר הא דתני בברייתא דבמת יצא כסף קנסה בכתובתה ל"ב לזה, דאי"ז אלא טעם בתקנ"ח שלא תיקנו כתובה בכה"ג לאלמנה, ולא הוצרך הרא"ש לכך אלא לפרש טעם הא דאין לה כתובת בתולה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך יש מקום לדון בזה, דהנה התוס' הק' דמ"ט הוצרכו במת להא דיצא כסף קנסה בכתובתה, הרי לא תקינו חכמים לאלמנה אלא משום גרושה והכא מכח גרושה אין לתקן לזאת דהא לא מצי לגרשה, וכתבו דכיון דשייך בה חינא כמו בשאר אלמנות אין לנו לשנותה משאר אלמנות וע"כ איצטריך להא דיצא כסף קנסה בכתובתה ולא חשו במה דאין לה כתובה, - ולפ"ז יש מקום לומר דאחר דבעלמא איכא באונס לה"ט דיצא כסף קנסה בכתובתה, הרי דמכח זה לא חילקו בין גרושה לאלמנה ולא תיקנו בכה"ג כתובה לאלמנה, ולפ"ז י"ל דגם בגונא דלא נתחייב לה קנס וליכא לה"ט דיצא כסף קנסה בכתובתה, מ"מ כבר לא תיקנו לה כתובה, - ובזה יתפרש טעמא דהרמב"ם והשו"ע שהשמיטו לה"ט דיצא כסף קנסה בכתובתה, משום דלדינא לא תלי בזה, ואף היכא דליכא לה"ט מ"מ אין לה כתובה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך יש להעיר בזה, שהרי מד' השו"ע בסימן קע"ז מבו' דאף דבזה"ז אין חייב קנס וליכא לה"ט דיצא כסף קנסה בכתובתה מ"מ אין כתובה לאנוסה משום דאין רשאי לגרשה, ולפ"ז הדין נותן דאף בזה"ז דלא מצי לגרש בע"כ משום חדר"ג ליכא לה"ט דשלא תהא קלה בעיניו להוציאה, יהא מותר לכונסה בלא כתובה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. בפשוטו יש לפרש בזה דהיינו דאע"ג דעיקר חיוב כתובה הוא כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, מ"מ לא פלוג רבנן וכל הנשים יש להן כתובה אף אם ליכא למיחש להכי, ואך דע"ז מהני הא דיצא כסף קנסה בכתובתה והא דאשה הקנו לו מן השמים דע"כ לי"ב לחיוב כתובה ככל הנשים, ואך דמ"מ אם הי' בהו במסוים להחשש דתהא קלה בעיניו להוציאה, הרי דהי' התקנ"ח במסוים גם על כה"ג דיצא כסף קנסה בכתובתה ודאשה הקנו לו מן השמים, וכל הא דלי"ב להתקנ"ח הוא משום דליכא למיחש שתהא קלה בעיניו להוציאה, אך אי"ז במשמעות ד' השטמ"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה למש"כ התוס' הרא"ש דאיירי הכא אף כשבא עלי' שלא כדרכה, תיקשי בהא דאמר ריבר"י דיש לה כתובה מנה, ולכאו' בכה"ג שבא עלי' שלא כדרכה יש לה כתובה מאתים, - אך להנ"ל י"ל למש"כ התוס' הרא"ש דריבר"י מודה לה"ט דיצא כסף קנסה בכתובתה, וכל הא דיש לה כתובה הוא כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה, וי"ל דלזה סגי בכתובה מנה אף בבתולה, - ואמנם צ"ע דלכאו' בכל מקום שנתחייב בכתובה משום שלא תהא קלה בעיניו להוציאה ג"כ הוי הדין דבתולה כתובתה מאתים ואלמנה מנה דלא חילקו חכמים בדבר, - ועי' חזו"א אהע"ז סימן ס"ה סק"ח בדין מוחלת כתובתה לבעלה שכותב לה כתובה אחרת אם כותב לה מאתים או מנה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונראה דהיינו דאף דכתובה דרבנן, הרי כתב הרמב"ם דמוהר הבתולות הקצוב בתורה הוא נ' כסף, אלא שלא חייבתו תורה ליקח אשה בדמים ורשאי לקחתה בלא דמים, וע"כ שפיר יש לחייב את האונס והמפתה בנ' כסף שהפסידו את דמי', דדמי לכל מזיק דחייב לשלם את הדמים אף שהי' ביד הניזק ליתנו לאחר בחינם, וה"נ הכא דכוותה דאף דהי' ביד האב לקדשה בחינם, מ"מ שפיר יש לחייבו ע"ז שהפסידו את מוהר בתולי'. [↑](#footnote-ref-9)
9. יש שפירשו דלעולם לא חשיב דהאונס והמפתה הפסידה נ' כסף, שהרי אף כשהיא בעולה יש לה כתובה מנה, אלא כיון שהפסידה כ"ה כסף ע"כ הוא נותן לה נ' כסף כדין תשלומי כפל, וכמו שפירש הרמב"ם בדין מוצש"ר, - אך אי"ז מתישב כלל, שהרי בקרא כתיב כמוהר הבתולות, והרי דהא דנותן לה נ' כסף אי"ז בתורת כפל דכ"ה כסף, אלא משום דמוהר הבתולות הוא נ' כסף, - והטעם דחשיב דהפסידה את כל הנ' כסף, הוא משום דמה"ת ליכא מוהר אלא לבתולה ולא לאלמנה, ונמצא דהפסידה את כל הנ' כסף. [↑](#footnote-ref-10)
10. והראוני עוד בד' הגר"א באהע"ז ס"ו כ"ג שכתב דמהא דיצא כסף קנסה בכתובתה ראי' ברורה דחיוב כתובה הוא בכסף צורי, וצ"ב, דאף אם חיוב כתובה הוא בכסף מדינה, הרי אדרבה הוי קנסה יותר מכתובתה ושפיר אמרו דיצא כסף קנסה בכתובתה, - אך ד' הגר"א מתפרשים לטעמי' דהא דיצא כסף קנסה בכתובתה הוא משום דחיוב קנס הוא כנגד הכתובה, וע"כ יש ללמוד מזה דחיוב כתובה הוא בכסף צורי, ואכתי צ"ע דבלא"ה כתובה דרבנן, ואפ"ה אמרינן דקנסה הוא כנגד הכתובה, וא"כ מנ"ל דהתקנ"ח היתה בכסף צורי,פ וי"ל. [↑](#footnote-ref-11)