הפרה - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

**פרק שור שנגח את הפרה**

דף מ"ו.

**תוס' ד"ה זו דברי סומכוס:** ד' תוס' שסומכוס פליג רק בחזקת מר"ק, ובמוחזק מודה, וע"כ הקשו דנוקמא למתני' ביש מוחזק[[1]](#footnote-1). וד' הרשב"ם [בתוס' ב"מ ק. ד"ה הא מני] שמה שמודה סומכוס למוחזק היינו דווקא כשהמוחזק ברי אבל כשהמוחזק שמא אמרינן יחלוקו[[2]](#footnote-2) ולכאו' לד' מיושב סוגיין [דבפשטות הכא נמי איירי בשמא ושמא]. ומ"מ עדיין צ"ע לדעתו קו' התוס' מהגמ' לעיל ל"ג: [לגבי בסלע לקה] דהתם איירי בברי וברי ואמרי' דסומוכוס פליג. וכן הקשה התורי"ד בשיטמ"ק והתוס' בב"מ שם. [ויל"ע בעיקר הסברות במחלו' הראשו' במה פליג סומכוס; והנה, ד' התוס' דס"ל שרק במר"ק פליג ובמוחזק מודה, לכאו' תלוי בנידון האחרו' [עי' קונה"ס כלל א'] בגדר חזקת מר"ק אם דינו כמוחזק ויל"ע בהבנה בד' הרשב"ם שחילק בין ברי לשמא ויל"ד אם ס"ל ששמא מערער הומחזקות או דבמקום ברי ל"ח ספק כעין ד' הרמב"ן דתפיסה בטענת ברי מועלת גם אחר שנולד הספק ויל"ע].

ובגוף קושית התוס' עיין ברשב"א שכ' דאף אי נימא כרבי ישמעאל מ"מ לא חשיב מוחזק כיון שהוא כאפותקי מפורש דבלא סילוק בזוזי נוטל השור.

**תוס' ד"ה דאפילו ניזק אומר ברי:** וא"ת והא מחויב שבועה וכו': במה שחשבוהו תוס' למחויב שבועה לכאורה הוא דווקא לר' חייא קמייתא בב"מ ג. דבהעדאת עדים מחייב שבועה [והכא הא איכא עדים למ"ד פ"נ קנסא] ועיין בשיטמ"ק בשם הר"ש שנראה שהסתפק בזה. אכן מדברי המהרש"א לקמן שכ' שהכא ליכא חסרון של מודה בקנס מוכח דס"ל שהמזיק מודה בהיזק וצ"ע מנליה.

**ועוד י"ל דלמ"ד פלגא ניזקא קנסא לא יהא מחויב שבועה גדולה מהודאת פיו:** בסברת התוס' עיין בגרע"א שהבין דגדר חיוב שבועה הוא כדי שיודה וא"כ במקום דאע"ג שמודה פטור ליכא חיוב שבועה. [עיי"ש מש"כ דתלוי בגדר שבועה אם הוא ממון או שבועה או לאו]. אכן בדברי המהרש"א מבואר דס"ל באופן אחר דכיון דמודה בקנס פטור גם ליכא דין משאיל"מ [אע"ג דהכא אם יודה לא יפטר] וצ"ב הסברא.[[3]](#footnote-3)

עיין מהרש"א שהקשה דהא אי איירינן הכא למ"ד פלגא נזקא קנסא א"כ נימא שמה שפטור הוא בגלל שאין עדים על נגיחת הולד וכן לסומכוס אמאי אמרינן יחלוקו הא בעינן עדים על החיוב. ועיי"ש שיישב שכיון שהעדים יודעים שנגח וכל מה שלא יודעים הוא אם חייב גם על הולד ע"כ גם אם יודה המזיק שנגח הולד לא יהיה זה מודה בקנס[[4]](#footnote-4). ועיין בפני יהושע ובגרע"א[[5]](#footnote-5) שנחלקו על קושיתו ועל תירוצו. וס"ל שלסומכוס דממון המוטל בספק חולקין א"כ כיון שעל ידי העדאת העדים שהשור נגח יש ספק לבית דין אם נגח גם הולד הוה ממון המוטל בספק ויש יחלוקו על הקנס. ובתירוץ המהרש"א דכיון שיש ספק רק על פרט במעשה ולא על עיקר המעשה ליכא חסרון של מודה בקנס עיין בגרע"א שנחלק על זה [וע"ע ברש"ש][[6]](#footnote-6) .

**ברי טוב ושמא גרוע:** ידוע חקירת האחרונים אם מה שבעינן הוא ברי טוב ואף אם השמא יהיה טוב מ"מ יוציא או שהחסרון הוא בשמא גרוע [כיון דהו"ל למידע וטוען שמא הוה חסרון בטענתו] אבל בשמא טוב לא יוציא. ועיין בנתיבות ע"ה סק"ז שכ' שהעיקר הוא שמא גרוע עיי"ש. אכן בקובץ שיעורים בבא בתרא אות תס"א ס"ל שהעיקר תלוי בברי טוב והביא ראיה מדברי התוס' שכ' לענין הבא ממדינת הים שלא מוציא כיון שהברי גרוע שיודע שלא יכולו להכחיש ומשמע דבלא זה הוה מוציא אע"ג שהשמא טוב דלא הוה להו למידע באח הבא ממדינת הים.[[7]](#footnote-7)

**תוס' ד"ה המוציא מחבירו:** משמע מהכא דאין הלכה כסומכוס: ודעת הרשב"ם בכמה דוכתי דהלכה כסומכוס עיין בתוס' ב"ב ל"ה. ובקונטרס הספיקות כלל א' בתחילתו.

**בגברא דזבין להא ולהא:** צ"ע דא"כ מה שייך לילך בתר הרוב דהא הוא גברא דזבין להא ולהא. ועיין ברא"ש מש"כ "דכיון דרובא דעלמא מסיע לרדיא מכריע דעת הקונה" וצ"ב כוונתו וע"ע ברש"ש מש"כ[[8]](#footnote-8). עיין ברשב"א בע"ב בשם הראב"ד שהקשה דהא כיון דזבין להכי ולהכי א"כ אינו מהרוב ומה שייך לילך בתר הרוב ועיי"ש שיישב דמ"מ @ ועיין ברא"ש ב"ק מ"ו שכ' "דכיון דרובא דעלמא מסיע לרדיא מכריע דעת הקונה" וצ"ב כוונתם. ואולי הכוונה כיון דהכי הוא רוב המכירות ויל"ע. [וע"ע בב"ח סימן רכ"ד שס"ל דרוב הקונים הם לרדיא אבל רוב השוורים הם לשחיטה וע"כ הוה רוב גרוע ויל"ע במה שכ' הרשב"א בשם הראב"ד עיי"ש.] **בדברי ההפלאה בכתובות ט"ו:** ידוע ד' ההפלאה בכתובות ט"ו: שייסד דהיכא דכבר דנו על ספק והוכרע עפ"י הרוב מועיל גם לממון, וכן כ' הגרע"א בליקוטים בסוגיין. והוכיחו כן מהא דאיכא לאב זכות בו"פ אע"ג דהוא עפ"י רוב וכן עיי"ש ועיי"ש בהפלאה דיישב עפי"ז כמה סוגיות. ועיין בקהילות יעקב קידושין סימן ל"ז שהאריך בזה עיי"ש. ובשערי יושר ש"ג פ"ג דפליג על דבריו. וע"ע בשערי חיים קידושין סי' ל"ז וכתובות סימן מ"ז מ"ח, מה שייסד דהיכא דלא שייך דין התורה בלא רוב אמרי' **דהדינים נאמרו כדין** רוב וכסברת הגרש"א אייגר בתשו' הגרע"א סימן ק"ז עיי"ש.

**אין הולכין בממון אחר הרוב:** צ"ע דנימא דהרוב הוא על הלוקח שכיון לרדיא וא"כ זה היה דין המוכר לתת לו רדיא והוה דין ודאי ולא שמוציאין ממון לא על פי ראיה ברורה. ועיין ברשב"ם בבא בתרא צ"ב: שכ' להיפוך דכיון שהיה לו דין לפרש ולא פירש הוה דין ודאי שיכול לתת לו לשחיטה.

דף מ"ו:

**תוד"ה ה"ג, שאם אין אותן מעות בעין –** וכן ס"ל לתוס' בהמוכר פירות ובכתובות הביאם בש"ש (ש"ד ספט"ו) והיינו דכיון דהוי מקח טעות א"כ מעות המקח בתורת גזילה או פקדון אצלו, ולכך אי ליכא אותם מעות אינו חייב מעות אחרים, אך ר"ת ס"ל דכל דנתן המעות בתורת מקח זכה במעות אלא דחייב להעמיד מקח תמורתם ואם לאו להחזיר המעות, וכל שלא העמיד הוי כב"ח, וע"ע במחנ"א (גזילה פ"ג).

**וניחזי אי גברא דזבין לרדיא וכו'** – מבו' דאף אי רובא זבני לנכסתא אי איהו זבין לרדיא הוי מקח טעות, ולכאו' היינו דהוי מוכח דדעת הקונה היתה לרדיא ובטל מקח אף באינו מכירו כיון דליכא דעת הקונה וכן הביא במאירי בשם ההשלמה, אך הרשב"ם בב"ב בי' דאיירי דהמוכר מכיר את הלוקח, וכ"כ הרא"ש שם, וכ"פ הטור סי' רלב (אך בסוגיין לא הזכיר כן הרא"ש ועי' בפלפולא חריפתא) וצ"ל דאי אין מכירו ודאי דעת הקונה דהמקח נעשה כפי הרוב, ועי' באבן האזל (מכירה יז, ג), ועי' בתוס' לעיל ריש המניח וברש"ש שם ובברכ"ש סי' כא.

**אין הולכין בממון אחר הרוב:** בגמ' בע"ב אמרינן דס"ל לשמואל דכי אזלינן בתר הרוב באיסורא אבל בממונא לא. ובגמ' ב"ק מ"ה: מוסיפה הגמ' אלא המע"ה. ומשמע שהטעם הוא מדין המע"ה[[9]](#footnote-9). וכ"כ התוס' ושאר ראשונים לעיל כ"ג: לגבי ניפול דהיכא דליכא מוחזק לכו"ע הולכים אחר הרוב. [אכן, יעויין ברש"י ב"מ כ"ד: שכ' בטעמא דרשב"א דלא אזיל באבידה בתר רוב כנענים כיון דאין הולכים בממון אחר הרוב ומשמע אף דליכא מוחזק וצ"ע].

והטעם דלא מוציאים מהמוחזק, עיין בקצות סימן ר"פ סק"ב שהביא מהתרומת הדשן [סי' שמ"ט] שכ' "אע"ג דבשאר דוכתי רובא וחזקה רובא עדיף, דשאני חזקת ממון דאית בה טעמא דהמע"ה ורובא לא מיקרי ראיה". והיינו שרוב אינו ראיה וע"כ אינו מוציא. ועיי"ש בקצות שביאר טעם אחר דמה שרוב עדיף מחזקה אמרינן דכשיש רוב השתנה הדין וממילא בטלה החזקה אבל בממון הרי עדיין נשאר מחזיק בו ועדיין החזקה נמצאת וע"כ לא אמרי' רובא עדיף. ועיי"ש בקצות שכ' נפק"מ בחזקת מר"ק דלשיטתו מועיל רוב להוציא עיי"ש[[10]](#footnote-10). ועיין בשערי יושר שער ג' פרק ג' מש"כ דכן הוא הסברא בדיני המשפט דלא מועיל רוב להוציא עיי"ש בזה[[11]](#footnote-11) [עיי"ש שביאר כן בגדר חזקה א"א פורע תו"ז אע"ג שיש מיעוט שפורעים דמ"מ הסברא לילך אחר הרוב עיי"ש. וכן לענין דברי ההפלאה דלק' דיש מקומות דהולכים אחר הרוב]. [וע"ע בפני יהושע בב"ק מ"ו: שכ' דמה דלא אזלינן בתר הרוב הוא מקרא דמי בעל דברים ייגש אליהם[[12]](#footnote-12)].

והנה בחזקת ממון יש זכות מוחזק [שהוא הנראה והידוע כבעלים בחפץ] וזכות תפוס [שהוא עצם ההחזקה המציאותית בחפץ]. ויש לדון במה שאין הולכין בממון אחר הרוב אם הוא גם נגד תפוס. ועיין בתרומת הדשן הנ"ל שכ' דרוב מהני להוציא מתפוס. ובפשוטו אין חילוק בין רובא דאיתא לרובא דליתא ותרוויהו לא מהני להוציא. אכן, דעת הרשב"ם בב"ב צ"ג. דבאיתא קמן הולכין בתר הרוב וכ"כ בתרוה"ד בשמו [ועיי"ש בגליון הש"ס שהקשה ממשמעות ד' הרשב"ם צ"ב: דגם באיתא קמן אין הולכים אחר הרוב וצ"ע]. והסברא לחלק בין איתא לליתא עיין בגרע"א שכ' דברובא דאיתא לא אמרינן סמוך מיעוט לחזקה, וע"ע בהערה.[[13]](#footnote-13)

**אין הולכין בממון אחר הרוב:** בגמ' ב"ב צ"ג: אמרינן דס"ל לשמואל דכי אזלינן בתר הרוב באיסורא אבל בממונא לא. ובגמ' בע"ב מוסיפה הגמ' אלא המע"ה. ומשמע שהטעם הוא מדין המע"ה. וכ"כ התוס' ושאר ראשונים לעיל כ"ג: לגבי ניפול דהיכא דליכא מוחזק לכו"ע הולכים אחר הרוב. [אכן, יעויין ברש"י ב"מ כ"ד: שכ' בטעמא דרשב"א דלא אזיל באבידה בתר רוב כנענים כיון דאין הולכים בממון אחר הרוב ומשמע אף דליכא מוחזק וצ"ע]. והטעם דלא מוציאים מהמוחזק, עיין בקצות סימן ר"פ סק"ב שהביא מהתרומת הדשן [סי' שמ"ט] שכ' "אע"ג דבשאר דוכתי רובא וחקה רובא עדיף, דשאני חזקת ממון דאית בה טעמא דהמע"ה ורובא לא מיקרי ראיה". והיינו שרוב אינו ראיה וע"כ אינו מוציא. ועיי"ש בקצות שביאר טעם אחר דמה שרוב עדיף מחזקה אמרינן דכשיש רוב השתנה הדין וממילא בטלה החזקה אבל בממון הרי עדיין נשאר מחזיק בו ועדיין החזקה נמצאת וע"כ לא אמרי' רובא עדיף. ועיי"ש בקצות שכ' נפק"מ בחזקת מר"ק דלשיטתו מועיל רוב להוציא עיי"ש[[14]](#footnote-14). ועיין בשערי יושר שער ג' פרק ג' מש"כ דכן הוא הסברא בדיני המשפט דלא מועיל רוב להוציא עיי"ש בזה[[15]](#footnote-15). [וע"ע בפני יהושע בב"ק מ"ו: שכ' דמה דלא אזלינן בתר הרוב הוא מקרא דמי בעל דברים ייגש אליהם[[16]](#footnote-16)].

והנה בחזקת ממון יש זכות מוחזק [שהוא הנראה והידוע כבעלים בחפץ] וזכות תפוס [שהוא עצם ההחזקה המציאותית בחפץ]. ויש לדון במה שאין הולכין בממון אחר הרוב אם הוא גם נגד תפוס. ועיין בתרומת הדשן שי"ד שכ' דרוב מהני להוציא מתפוס. ובפשוטו אין חילוק בין רובא דאיתא לרובא דליתא ותרוויהו לא מהני להוציא. אכן, דעת הרשב"ם בב"ב צ"ג. דבאיתא קמן הולכין בתר הרוב. [עיי"ש בגלהש"ס שהקשה סתירה ברשב"ם בזה].

**אבל בממונא לא אזלינן בתר רובא** - בהא דלא אזלי' בתר רוב בממון להוציא מהמוחזק אף דרובא וחזקה רובא עדיף, בקצוה"ח (רפ סק"ב) הביא ד' התרוה"ד (סי' שמט) דטעמא דמילתא משום דרוב אינו ראיה, וא"א להוציא בלא ראיה (ולכך אין ספק מוציא מידי ודאי), אך הקצוה"ח נקט וכ"כ בש"ש (ש"ד פכ"ד) דהא דרוב עדיף מחזקה משום דרוב מברר על עכשיו, וחזקה אינה מבררת אלא מה היה בעבר, אבל חזקת ממון דמוחזק הוא עתה לא מהניא רוב להוציא מהמוחזק, והגרעק"א (תשו' ח"ב סי' קמ) כ' דהוא מטעם דסמוך מיעוטא לחזקה, וידוע לב' דרוב אינו הוכחה דהא איכא מיעוט, אלא הוי דין הנהגה לנהוג ע"פ הרוב, ולכך ל"ש הנהגה אלא באיסור והיתר, אך בדיני ממונות שהספק הוא מי הוא הבעלים ל"ש להכריע ע"פ הנהגה (ויל"ד מחזקת מ"ק אי הוי כחזקה דאיסורים) אלא דבלא דהוי מוחזק אמרי' דהפשטות כמו שהרוב ואין סיבה להסתפק כלל, ורק מצב המוחזק מעורר הספק, וממילא לא מהניא רובא, ומה דל"א יחלוקו היינו מחמת דין דהמע"ה, וע"ע בשער"י (ש"ג פ"ג) דבי' לשונו דשמואל דבממון לא אזלי' בתר רובא, דל"ה רק מחמת המוחזקות אלא דבממון ל"ש לדון ע"פ רוב אלא ע"פ משפטי הממון עיי"ש. **נזקקין לתובע תחילה:** דעת רש"י שאע"ג שהנתבע טוען שמשכון ביד מלוה מ"מ אין נזקקין ועיין בתוס' מה שהקשו. וע"ע בתוס' סנהדרין ל"ה. ד"ה אשרו חמוץ מה שהקשו דהא הוה אטרוחי בי דינא בכדי עיי"ש. ודעת תוס' שהוא דווקא בחבלות וכהגמ' לקמן דאין נותנין זמן לחבלות וצ"ע מה הגדר בזה.[[17]](#footnote-17) וע"ע בתוס' סנהדרין הנ"ל בשם ריב"א מה שהביא פשט נוסף דמקבלים עדי התובע תחילה אף במקום הפסד לנתבע. ועיי"ש שהקשו דמאי שנא מזילו נכסיה דסוגיין. ועיין בנימוקי יוסף ובמרדכי שכ' פשט דכיון שמה שנשמע ראשון נכנס יותר באזני הדיינים זה זכות התובע לטעון ראשון [וצ"ע גדר זכות זו]. וע"ע ברשב"א מש"כ מהראב"ד פשט דאין תובע חייב לברר טענתו בבית דין אבל במקום דזילי נכסיה שרי וע"ע בנמוקי יוסף מש"כ מהרמ"ה.

**פשיטא מאן דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא:** לא נכתב כאן דאיכא דין חזקה בממון אלא דין דאין להוציא מתפוס בלא ראיה מהדין דמאן דכאיב ליה כאיבא. והאחרונים כתבו שהם שני דינים דאיכא דין מוחזק והוא דין כחזקה שהוא דין חיובי להחזיק את הממון תחת המחזיק ואיכא דין תפוס שהוא דין של אל תוציא בלא ראיה [וזה אינו סיבה להחזיק בממון אלא דין של לא להוציא]. אכן בתוס' בכל דוכתי חיברו בין שני הדינים ואין כאן המקום. וע"ע בשיטמ"ק שהקשה הרא"ה אמאי הוה פשיטא הא סומכוס פליג על זה וע"ש מש"כ.[[18]](#footnote-18)

**תוס' ד"ה ה"נ אי דליכא:** דעת תוס' דבמקח טעות הוה מעות הלואה [והיינו דכן הוא כוונת נתינת המעות שגם אם לא יהיה מקח המעות הלואה]. אכן הנמוקי יוסף פליג וס"ל שבמקח טעות המעות פיקדון.

**ואי דקדים תבעיה לבעל פרה וכו':** לכאורה מבואר דאי קדים תבעיה לבעל פרה משתלם ממנו חצי נזק וצ"ע הא הוה ספק ואמאי ישלם כל הנזק וכן הקשה הרבינו פרץ [עיי"ש דס"ל שבאמת לאו הכי]. אכן בראב"ד וברא"ה בשיטמ"ק מבואר דס"ל כן ובגרב"ב סימן י"ג ס"ק ג' ביאר דעתם דכיון דהוא ודאי מזיק ליכא לו טענת ספק עיי"ש מה שביאר כן בין לרבנן בין לרבי נתן וצ"ע.

**תוס' ד"ה ורביע נזק:** דעת תוס' וכן כ' רש"י [לעיל י"ג.] שהתשלומין נקבעים לפי שיעור הממון שיש לכל אחד בשור. והרבינו פרץ [לעיל י"ג.] תמה דמה הסברא בזה וס"ל שתשלומי הנזק נקבעים לפי השיעור שיש לכל אחד בנזק. ועיין ברשב"א פה שהביא מהירושלמי שחילק בזה בין תם למועד [ובחידושי הגרש"ר סימן י"ד האריך בזה].

**תוס' ד"ה גלית אדעתך:** ואפילו לרבי נתן וכו': לכאורה הביאור בתוס' דכיון שכל פטורו הוא מדין ספק בזה לא אמרינן כי ליכא דהא איכא ספק חיוב על בעל הולד. וע"ע בקצוה"ח סימן ת"י סק"ד שהביא דעת הרמ"ה שאף במקום שאין לשני מה לשלם אמרינן כי ליכא והקשה עליו מסוגיין עיי"ש מש"כ בזה. [דבגביה מגופו ליכא דין כי ליכא].

**תוס' ד"ה מידע ידעי:** מבואר בתוס' דברי וחזקת הגוף מהני להוציא ממון וכן כתבו הראשונים בכתובות י"ב: עיי"ש ברמב"ן ובדף ט"ז. [ובשיטמ"ק כאן מבואר מהרא"ה דגבי שור שלא היזיק הוה חזקת הגוף שלא היזיק וצ"ע איזה חזקת הגוף יש כאן].

דף מ"ז.

**תוס' ד"ה ליתא לפרה:** מבואר בדברי תוס' דהכא אזלינן כרבי ישמעאל [דאי כר"ע הו"ל שמינית כמבואר ברבינו פרץ]. ועיין בפני יהושע שהקשה דהא פסקינן כרבא והלכה כר"ע. עיי"ש שיישב שיש חילוק בין אבד המזיק לכחש המזיק וע"ע בחזו"א [וכן צ"ע מתוס' בתחילת הפרק שכ' דמתני' כר"ע].

**תרנגולת שהיזיקה אינו גובה מביצתה:** בראשונים נחלקו אם אינו גובה כלל או שאינו גובה אלא כשיעור מה שמשתתפת בנזק דדעת הראב"ד והרא"ה דגובה לפי חשבון אכן דעת המאירי והר"ם מסרקסטה דאינו גובה כלל.

וע"ע בהר"מ מסרקסטה חידוש דבפרה מעוברת שנגחה אף בפרה דחד וולד דחד יכול לגבות מהעובר כל החצי נזק והקשו האחרונים מהגמ' לעיל דבפרה דחד וולד דחד משלם בעל הפרה רביע ולא אמרינן שישלם חלק הולד ועיין בגרש"ר סימן י"ד סק"ח מש"כ דגדר גביה מגופו הוא כחיובא דשור [וכדברי הגר"ח בפ"ד מנזקי ממון] וע"כ אין נפק"מ במה שהשור של שני בעלים. ומה שמבואר לעיל דאין גובה מהפרה חלק הולד הןא כיון דהתם הולד קיים ויש ספק אם לגבות משא"כ באבד הפרה עיי"ש.]

**תוס' ד"ה מאי טעמא גופה היא:** בתוס' כ' דאף למ"ד עובר לאו ירך אמו מ"מ בנגיחה ורביעה אסור כיון דהיא וולדה נגחו והיא ולדה נרבעו [ויש לולד הנאה מהרביעה]. והקשו האחרונים [עיין בקבא דקשייתא קושיא כ"ג] דהא קיי"ל דשור האיצטדין אינו חייב והיינו שכשהשור אנוס אינו חייב וא"כ הכא הולד הא הוה אנוס. ועיין בהגרי"ז תמורה דף י. שביאר דאע"ג דעובר לאו ירך אמו מ"מ אינו כלל גמור ועיין בקהילות יעקב כתובות סימן י"ג [ובגרש"ר כתובות סימן י"א]מה שביארו.

**וכן אתה מוצא בקוטע יד עבדו של חבירו:** עיין ברבינו פרץ שכ' דה"ה דהומ"ל בקוטע ידו של חבירו שהשומא היא כמה היה נמכר כעבד ולא כמה יטול על ידו. וע"ע בהגרי"ז במכתבים בסוף הספר [דף פ:] שהוכיח מזה דלא אמרינן בקוטע ידו דחיובי חבלות הוא דין אחר ולא שומת ההפסד עיי"ש וכן הוא בהגר"ח סטנסיל.

דף מ"ז:

**טעמא דשלא ברשות הא ברשות לא מחייב וכו':** מבואר דבהכניס ברשות בעינן קבלת שמירה נוספת כדי להתחייב ולא אמרינן שהוא בור כיון שהכניס ברשות. והאחרונים הקשו מהא דפותקין ביבותיהן. [לעיל ו.] דאע"ג שהוא ברשות מ"מ חייב. וצריך לחלק דהתם אע"ג שהוא ברשות יש לזה שם בור אבל כאן הרשות היא רשות בעלים להכניס וזה מבטל גם את השם בור. ולעיל י"ד. כ' הנמוקי יוסף דחצר השותפין המיוחדת לשניהם לשורים ולחד לפירות חייב בעל הפירות מדין בור אע"ג שמותר לו להכניס. ודלא כסוגיין[[19]](#footnote-19) ועיין באבן האזל פרק א' מנזקי ממון הלכה ח' אות ח' מש"כ דאיכא רשות לענין ממון ויש רשות לענין ניזקין עיי"ש.

**מני רבי היא דאמר כל בסתמא קביל עליה נטירותא:** עיין בפני יהושע שדן מה המחייב לרבי בשן בכהאי גוונא. דהא מצד חצר השותפין אינו חייב דהא יש לו רשות להכניס. וכן צ"ע לרבנן מה המחייב בהיזק בקדירות הא לא הוה בור כיון שהכניס ברשות. ובפשיטות החיוב הוא מדין שומר וכ"כ הפני יוהושע. אכן זה צ"ע בהכניס קדרותיו לרבנן דלא היה קנין על שמירת השור של בעה"ב. וצ"ל דהיכא הוא מזיק אבל יש בגלל הרשות זה מה שפוטר אותו מהדין מזיק שייך להתחייב ולומר שהרשות לא תפטור אותו וצ"ע.

**שמירת קדרותיו קיבל עליו ואפילו נשברו ברוח:** עיין ברבינו פרץ שהקשה דהא עיקר היישוב הוא שבעל הפירות לא קיבל עליו שמירה כלל[[20]](#footnote-20). ועיי"ש שיישב שעיקר התירוץ של רבא הוא שהוא שומר וכיון שעליו מוטל שמירת הקדירות שלא ינזקו גם מוטל עליו לשמור שלא ינזק מהם וע"כ גם לרבנן פטור.[[21]](#footnote-21) וכ"כ בפני יהושע.

**תוס' ד"ה אימא סיפא: וי"ל דעכשיו סובר דלרבי וכו':** עיין ברשב"א דס"ל דגם בהו"א ס"ל דבנגיחת שורו חייב. [עיי"ש שדימה זה לרה"ר וחצר השותפין ומבואר שגדר החיוב ברשות הרבים בקרן הוא שיש לי זכות לילך וכחצר השותפין ולא כפותקין ביבותיהן שהרשות היא לא רשות להזיק]. ובעיקר תירוץ התוס' דפטור אע"ג שחייב מדין שור יש חיוב נראה הביאור לא שהוא מחילה אלא דהוא כמזיק ברשות שהוא כאומר לו שאע"ג שהרשות להכניס לא פוטרת משמירה מדין קרן כאן כן יפטור.

**הוה לה שלא תאכל:** יש לעיין מדין מה באנו לחייבו דבעינן פטור דהו"ל שלא תאכל. והנה לכאורה הוא כאסו"מ דלא אפקרינהו [דלרב חייב מדין ממונו ולשמואל מדין בור] ועיין בחזון איש שדן אם חיובו הוא מדין בור המתגלגל או מדין אש. אכן בסוגיית הגמ' לקמן נ"ו: מבואר דנותן סם המות הוא גרמא בניזקין ומשמע שהצד לחייבו הוא מדין אדם וצ"ע דבסוגיין משמע שבאנו לחייבו מדין ממונו ולא מדין אדם[[22]](#footnote-22).

**הוה לה שלא תאכל**, **בביאור הטעם:** בתוס' כתבו דאין הטעם כרוח שאינה מצויה אלא "כיון שבמתכוון מביא עליו דבר שמזיקו אינו ראוי שיתחייב בכך"[[23]](#footnote-23) [והיינו שאינו גדר פטור בשמירה אלא דבכהאי גוונא כלל לא חל חיוב] ועיין בחזון איש מה שביאר בזה. אכן ברא"ש כ' משמע שהפטור הוא בשמירה מצד רוח שאינה מצויה עיי"ש. [שכ' שכיון שהיא מביאה על עצמה לא הוה ליה לאסוקי אדעתא]. ועיין ברמב"ן בדינא דגרמי [בד"ה והיודע בעדות חבירו] לגבי נותן סם המות שביאר שאינו חשוב גרמי [שהוא בברי היזקא ואינו תלוי בדעת אחרים] "מפני שהיה לה שלא תאכל ולא איהו קגרים היזקא אלא מחמת דעת אחרת נעשה ואפשר היה לה שלא לאכלה והיא הביאה עליה הנזק שאכלתן ולא מצינו מזמין נזקין שיהיה חייב"].

**הערה בדין הוה לה שלא תאכל:** בתוס' נראה שהפטור כמביא על עצמו ההיזק. אכן ברא"ש הוסיף וכ' "ועל בעל החצר מוטלת שמירה זו כי הוא מצוי בחצר" עיי"ש. ונראה שבלא סברא זו היה מקום לחייב בעל הפירות וצ"ע. והנה בקבא דקשייתא קושיא כ"ד הקשה במה שמבואר בדף מ"ח. שבאשה שבאה לאפות אין הסברא דהוה לה שלא תאכל והבין שהוא מדין קבלת שמירה על השור והקשה הא לא עשתה קנין ועל פי זה מיושב דהא היא הגורמת שבעל הבית לא ישמור ומתחייבת בשמירה.

**נטירותא דנפשיה קביל עליה או נטירותא דעלמא:** עיין בתוס' שביארו מה דאמרינן לעיל דאפילו נטירותא דעלמא [ויש לעיין לתירוץ השני אם הוא ספק בכל שומר או דווקא כאן שהוא רק נתינת רשות שהחיוב שמירה שונה ועיין ברא"ה בשיטמ"ק שכ' שהוא דווקא כאן]. וע"ע ברבינו פרץ שכ' שהספק הוא כיון שיכול לתבוע נזקו מבעל השור וצ"ע מה זה פוטר את השומר. [וע"ע בתוס' ד"ה מאי לאו שנראה כן].[[24]](#footnote-24)

**תוס' ד"ה מאי לאו:** זה יתבע מבעל החצר ובעל החצר יתבע מבעל השור: צ"ע מה מחייב את בעל השור לשלם לבעל החצר הרי לא אותו היזיק. ומבואר מכאן חידוש בגדר תשלומי ניזקין שכיון ששילם הנזק לניזק הרי הוא כקנה השור ועתה הוא הניזק ושפיר תובע את בעל השור.

דף מ"ח.

**כיון דאית ליה להיאך למלוייה ולא קא מלייה כמאן דכריה דמי:** הנה נחלקו תוס' והרמב"ן באסו"מ שהניחם אחר ברה"ר אם חייב בעל האסו"מ מדין בור דדעת התוס' [כ"ט. ד"ה פליגי ובסוגיין ד"ה אע"ג] שחייב ודעת הרמב"ן [במלחמות ל"א:] דפטור. [עיין בהמשך מש"נ בביאור דעתו]. ולכאורה מבואר דדעת תוס' דבבור חייב מדין "ממונו" ולא צריכים "כריה" כדי להיחשב בעל הבור. ולכאורה צ"ע לדעת תוס' אמאי בעינן הכא לסברא דכיון דאית ליה למלויי ולא מליה הא מה שיש ברשותו תקלה זה מחייב. והעירו זה האחרונים. ובאבן האזל פרק ב' מנזקי ממון הלכה ג' ס"ל שבעינן בבור את שני הדינים א' פשיעת כריה ב' ממונו [ועפי"ז ביאר מה שבבור עשה הכתוב ברשותו דבעינן שיהיה גם ממונו] וע"כ הכא אע"ג שזה ממונו מ"מ בעינן לפשיעת כריה] ומה דהוה ליה לסלוקי ולא סלקי זה נחשב כריה. [ולכאורה הביאור דמה שהיה צריך להסיר התקלה ולא הסיר זה מה שנותן לזה דין כריה[[25]](#footnote-25)].[[26]](#footnote-26)

[ובתוס' לעיל כ"ט. הוכיחו דינם דאסו"מ שהיניחם אחר חייב הבעלים מסוגיין דאע"ג שהשור כרה מ"מ חייב בעל החצר וצ"ע א"כ דעת הרמב"ן דלא מצינו זה חופר וזה מתחייב. וליישב זה תלוי בעיקר הבנת הרמב"ן, דיש שביארו [ברכת שמואל סימן א'] כמוש"כ דס"ל שגם בבור דממונו בעינן כריה וס"ל דבור ששורו כרה נמי חשיב כריה אלא שיש מיעול דאיש בור ולא שור בור וע"כ אם חייב מדין ממונו מצטרף הכריה של השור. ויש שביארו דסברת הרמב"ן דהיכא דאיכא כורה אחר דהיינו עושה התקלה בעל הממון פטור ולפי"ז הכא הא כיון דאיש בור ולא שור בור לא חשיב כורה אחר [חזון איש ד' סק"ד].

**ובעל חצר חייב בנזקי הבור:** ברש"י כתב שאם הפקיר רשותו אכן ברש"י ד"ה הכא נראה דהפקיר גם הבור. והוא רש"י לשיטתו לעיל כ"ח: באדם שהיה לו בור ברשותו והפקיר רשותו ובורו דחייב מדין בור אכן תוס' שם פליגי וס"ל שפטור וא"כ לשיטתם צ"ל דהכא חפר השור בצידי רה"ר וע"כ חייב. ונפק"מ מדין מה מתחייב הכא אם בגלל ההפקר או מדין בור דממונו. ובעיקר דברי רש"י דס"ל שחייב צ"ע בסברתו הא לא כרה הבור וברש"י כתב כיון דאית ליה למלויי מקמי דלפקריה והיינו שמעשה ההפקר הוא חשיב הכריה כיון שעל ידי שמפקיר נעשה תקלה ברה"ר. ויסוד סברא זו שההפקר חשיב ככריה כ' הדברי משפט הובא בגרש"ר לעיל ו. והאמרי משה סימן כ"ט [עיי"ש שהאריך] והאבי עזרי בפי"ג מנזקי ממון.

**איש בור ולא שור בור:** עיין בתוס' רי"ד שביאר דהסברא שיתחייב על מעשה שורו הוא דכמו שעשאו בידיים [ועיי"ש שחידש שכל מיעוט זה הוא דווקא בחפר ברה"ר אבל בחפר בחצר חייב וכן הוא דעת הראב"ד כאן]. ומבואר דס"ל דבלא המיעוט דלא שור בור היה חייב מדין בור. וע"ע בתוס' לעיל כ"ב. כ' דגם על אש שורו פטור דג' אבות נאמרו בשור ולכאורה זה מועיל לפטור גם בבור וצ"ע [ותוס' בסוגיין כ' טעם אחר דבעינן מבעיר]. וביסוד הספק דן בספר אהלי ישועה סימן כ"ז. [ואחר המיעוט דאיש בור יש לעיין מה גדרו אם בחיוב שמירה שהוטל על נזקי ממונו לא מוטל עליו חיוב לשמור שלא יעשה בור ועיין בברכת שמואל סימן א' שביאר דגדר המיעוט הוא דלא חשיב כריה להתחייב עליו [ולשיטתו דאף בבור דממונו בעינן כריה] או שהוא גדר בחיוב בור בעינן כריה דידיה ולא כרית שורו ונפק"מ בהמשך בביאור חיוב גללים.]

**בעל השור חייב בנזקי חצר:** יש לעיין מהי ההוספה דבעל השור חייב בנזקי חצר ונראה שמה שמשלם לבעל חצר זה חלק מסיבת החיוב של בעל החצר על הבור וכן כ' הרבינו ישעיה בשיטמ"ק [ובתוס' ד"ה אע"ג לגבי אדם שחפר שכ' "ועליה דידיה רמיא למלויי והחופר משלם בנזקי הבור"]. ובמנחת חינוך מצוה נ"ג סק"ז דייק מדברי הראב"ד בסוגיין דכל זמן שלא שילם בעל השור לא מתחייב בעל החצר עיי"ש שביאר זה לשיטתו בהשגות [פ"ה מטוען] דחיוב מזיק הוא למלאות החפירות ולא חיוב ממון [וכספק הידוע של המחנ"א].

**שהרביץ גללים:** בראשונים הקשו הא הוה איש בור, וברש"י יישב דחייב מדין בור דממונו ועיין בתוס' מה שביארו[[27]](#footnote-27) וברבינו ישעיה בשיטמ"ק ביאר דחייב כמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס שהיה לו שהות לסלק. וע"ע באמרי משה ל"ו סק"ה שכ' דמחויב לשמור על ממונו שלא יהיה בור והגללים הא הוה ממונו. אכן בתוס' כ' דהוה נפילת אונס וכל מה שיתחייב הוא רק מדין ממונו [ומבואר דס"ל שממונו בלא פשיעת בור מ"מ חייב וי"ל דהדין לסלק חשיב פשיעת בור] ויש לדון אם ס"ל שהפקיר קודם שהה לו פנאי לסלק [וכן נראה דסתם גללים אפקורי מפקר] וע"כ פטור או דאע"ג שהיה לו פנאי מ"מ פטור וס"ל שמפקיר לאחר נפילת אונס פטור אף בהיה לו פנאי לסלקם. וכ"כ השיטמ"ק לעיל כ"ט. מהגליון [וכן י"ל בדעת תוס' שם]. וע"ע בתוס' הרי"ד שכתב דחשיב אדם המזיק [וכוונתו כרית אדם] כיון שבפשיעתו הוטל הבור וצ"ל דס"ל דגללים כיון שהם לאנסו לא חשיב כריה של השור.

**הזיקו בעל הבית פטור: בגדר הפטור:** עיין ברשב"א לעיל כ"ז: שהוכיח מכאן שאדם המזיק באונס חייב [והיינו שהוא סברא שלא הוה ליה לאסוקי אדעתיה] וכ"כ בביאור הגר"א סימן שע"ח. אכן, דעת הרמב"ן דאדם המזיק באונס חייב. ועיין בנמוקי יוסף שכ' משום דאידך פושע הוא [וכעין מי שבא לישן אצל הישן שההיזק מתייחס אליו]. וע"ע בראב"ד שכ' דאיהו דאזיק אנפשיה [ודימה זה להוה לה שלא תאכל] [ובברכת שמואל כ' מהגר"ח דליכא ליה שם מזיק[[28]](#footnote-28) עיין בסימן ט"ו ד"ה וכשהיצעתי מש"כ וע"ע בסימן ט"ז ד"ה ביאור הדברים] וע"ע ברמב"ם פרק ז' מנזקי ממון הלכה ז' שכ' "שהרי אומר לו למה נכנסת שלא ברשות שלא ידעתי עד ששגגתי בך"[[29]](#footnote-29)

דף מ"ח:

**שניהם ברשות או שניהם שלא ברשות היזיקו חייבין:** עיין בראב"ד שהקשה בשניהם ברשות אמאי חייב הא איכא ליה רשות [ודימה זה לשניהם רצים ברה"ר בער"ש שנתנו רשות לרוץ][[30]](#footnote-30) ועיי"ש שחידש שבהיזקו חייבים הוא דוקא במעשה היזק ולא בנתקלו זב"ז. וכעין זה בחזון איש סימן ד' סק"ג [וברמב"ם פ" מחו"מ הט"ז לא כ' דין שניהם ברשות או שלא ברשות **והיזיקו** וצ"ע למה השמיט].

**הוזקו פטורין:** יש לעיין בגדר הפטור ובחילוק בין הזיקו להוזקו והנה בשניהם ברשות י"ל שהוא כמוש"כ לעיל שלא חשיב מזיק וכ"נ בברכ"ש שם אכן בשניהם שלא ברשות לכאורה ל"ש סברא זו. ועיין ברא"ה שכ' שאיבעי ליה לעייוני שלא יוזק [ונראה שאף אם נימא שחיובו מדין אדם זה סברא שהניזק הביא על עצמו את הנזק] ועיין באמרי משה סימן כ"ט סק"ד בהג"ה שביאר דבהוזקו כל חיובו הוא מדין בור וכיון שלניזק אין תביעה שהיה לו רשות ליליך אין חיוב בור בכהאי גוונא ומחודש[[31]](#footnote-31) וע"ע בהגר"ח סטנסיל ס"ק רכ"ז מש"כ מהגרי"ז וצ"ע.

**לא אמרינן אלא דלא ידע ביה:** לכאורה בידע ביה הוא כעין שניהם ברשות וחייב בהיזקו ופטור הנכנס בהוזק בו. וכ"כ הטור בשם הרמ"ה אכן בביאור הגר"א שע"ח כ' דרש"י פליג ובהוזק חייב השלא ברשות וצ"ע הסברא. וע"ע ברמב"ם פרק ו' מחובל ומזיק שפי' דלא ידע ביה היינו שלא בכוונה עיי"ש במגיד משנה. [ויש שחילקו דבנזקי ממון החיוב הוא מדין שמירת גופו וכמוש"כ הגרי"ז בסטנסיל וע"כ יש פטור בשלא בכונה ולא נראה כן במ"מ שם].

**הבאיש בשעת נפילה:** בסמ"ע שצ"ח סק"ג ס"ל שהנפילה היתה במזיד והוה חיוב דקרן ובחזו"א כתב דלא משמע כן וחייב מדין רגל עיי"ש. ובעיקר מה שהבאיש חשיב היזק יש לעיין אמאי לא חשיב היזק שאינו ניכר ועיין ברמב"ן בדינא דגרמי [עמ' קפ"ח בהוצאת מערבא] שביאר דכיון שהשתנה טעמו וריחו הוה היזק ניכר.

**הבאיש מריחו פטור:** עיין בנמוקי יוסף שהביא דברי הרא"ה דאע"ג דהוה גרמי מ"מ הוה גרמי דבהמתו דפטור [ודימה זה לאיש בור ולא שור בור וצ"ע הסברא עיין בקהילות יעקב סימן ל"ה]. וברמב"ן בדינא דגרמי כ' לחלוק בזה וכ' דכן הוא דעת הרי"ף שהביא המשנה כצורתה ולא חילק בין הבאיש מגופו להבאיש מריחו.

**דחזא ירוקא ונפל:** דעת רש"י דמועד ליפול על בני אדם הוא כפשוטו שמועד ליפול ומ"מ לא הוה בר קטלא כיון שלא מתכוון להרוג. ולדעתו החיוב הכופר הכא הוא חיוב שן אלא דבפעם ראשונה הוה שן משונה ואחר ג' פעמים הוה אורחיה. וצ"ע לדעת רש"י אמאי הוה שן הא הירק הוא על שפת הבור ואין לה הנאה מהנפילה ואמאי הוה שן וצ"ע.

ומבואר בדעת רש"י חידוש דבכה"ג דשן משונה ככלבא דאכל אימרי לעיל ט"ו: דהוה תולדה דקרן כיון שהוא משונה מ"מ אחר ג' פעמים דהוה אורחיה חזר להיות שן. [דהא איכא הנאה להיזקה ולא הוה משונה] וכן ביאר המהר"ם שיף כאן. אכן בים של שלמה כ' בדעת רש"י [והובא במהר"ם שיף] כ' דגם אחר ג' פעמים הוה קרן מועדת וצ"ע מדברי רש"י שכ' שחיוב הכופר הוא מדין שן. וכן מהגמ' דאמרי' דאיירי בחצר הניזק [וע"כ כתוב אביו או בנו] ולדעתו הא הוה קרן וחייב ברה"ר וצ"ע.[[32]](#footnote-32)

**ודעת ר"ת** בתוס' לעיל מ"ד. דאיירי במתכוון לאכול ויודע שיהרג ע"י נפילתו והוה רגל [דחשיב מזיק דרך הילוכו] ומועד ליפול לאו דווקא מועד דס"ל דכופר ברגל משלם מפעם ראשונה. ומ"מ ס"ל דבעינן שיתכוון להרוג ע"י נפילתו דרק בכה"ג איכא חיוב כופר [ורק בזה דמי לקרן].

**ודעת הרשב"א** כאן בשם הראב"ד [וכן הוא בראב"ד לעיל מ"ד.] כד' ר"ת אלא דס"ל שמועד דווקא דס"ל שגם חיוב כופר ברגל בעי התראה ג' פעמים כעין קרן וע"כ הכא מועד דווקא.

**תוס' ד"ה דחזא ירוקא:** וצ"ל בדעתו וכו': בתוס' חידשו בדעת רש"י דשן משונה כדי להיעשות אורחיה לא בעי דיני העדאה [דבעינן נגיחת חיוב וכמוש"כ לעיל כ"ד] אלא רק שיעשה כן ג"פ וע"י כך נעשה אורחיה.[[33]](#footnote-33) אכן בים של שלמה פליג וס"ל דבעינן דיני העדאה ולשיטתו דהכא יהיה קרן מועדת.

**סוגיא דדמי ולדות**

דף מ"ט.

**תוס' ד"ה חמרתא מעברתא:** אבל כאן הוולדות לאדון דכתיב האשה וילדיה: עיין במהרש"א שהקשה למה הוסיפו תוס' הדרשא דהאשה וילדיה הא בגמ' כתוב דהוה דין דעם הדומה לחמור. וע"ע ברא"ש שנראה מדבריו שתלוי אם יש לאב יחס לבנו.[[34]](#footnote-34) וע"ע ברשב"א שיישב קושית התוס' באופן אחר [בתירוצו השני] שבאמת עבד שנפל לבוא לא התמעט מדין שור ולא אדם אלא מדין והמת יהיה לו כיון שאסור בהנאה. [וע"ע בתוס' לעיל י. וברשב"א שם]. ועיין בברכת שמואל סימן כ"ו מה שביאר בד' התוס' והרשב"א. [ונראה ביאור דבריו דבקושייתם ס"ל לתוס' שמזה ששור פטור בדמי ולדות ובשפחה חייב מוכח שלענין ניזקין אין לשפחה דין אדם. [וע"כ מה ששור פטור מדמי ולדות הוא דווקא בחבלות דאדם אבל בשפחה חשיב כבהמה לענין ניזקין]. ועל כן הקשו שגם בבור עבד שנפל יתבע האדון דמיו דהוה כבהמה. ובתירוצם חידשו דלא הוה כבהמה לענין ניזקין אלא הוא דין בתביעת דמי ולדות והיינו שדמי ולדות אינו כחיוב נזק [כיון שאינו לא חסרון איבר ולא חסרון ממון] אלא הוא חיוב מחודש שחידשה התורה דמי ולדות ובזה שור התמעט שאינו חייב בחיוב זה. אבל בשפחה מה שהאדון תובע את הולדות הוא מדין נזק רגיל של חסרון ממון ומחיוב זה לא התמעט שור.][[35]](#footnote-35) אכן הרשב"א ס"ל שבאמת לשפחה לענין ניזקין יש לה דין בהמה [דהיינו נזקי ממון ולא דין חבלות דאדם] וע"כ זה גם סיבה שלא תהיה במיעוט של שור ולא אדם].[[36]](#footnote-36)

**חמרתא מעברתא:** יש לעיין אם תביעת הולדות היא תביעה נפרדת מהשפחה [שהוא תובע את הולדות] או שהוא חלק מהתביעה של השפחה שהיום היא שוה יותר. ועיין ברמב"ם פי"א מנזקי ממון הלכה י"א הלכה ד' שכ' ששור שהמית שפחה מעוברת חייב לשלם שלשים של עבד וכולל גם את הולדות ומבואר שהוא חלק מהשפחה. [וע"ע בברכת שמואל הנ"ל מה שביאר זה לפי דברי התוס' הנ"ל ועדיין צ"ע שנימא שהם שני ניזקין].

**כיצד משלם דמי ולדות ושבח ולדות:** דעת רש"י [וכן הוא דעת הרמב"ם בפי"א מחו"מ הלכה ד' והרא"ש לעיל] שלרבנן בין שומא דדמי ולדות ובין שומא דשבח ולדות הוא כמה היתה יפה וכמה היא יפה. ולרשב"ג שמין לולדות בפ"ע [והיינו כמה שוה מעוברת עם ולד ובלא ולד].

ותוס' לעיל מ"ז. פליגי וס"ל דאין סברא לומר שישומו הולד אגב האשה כיון שאין לבעל בגוף האשה כלום[[37]](#footnote-37) ועיין בחידושי מרן רי"ז הלוי במכתבים בסוף הספר [דף פ: פ"א.] שכ' בסברת רש"י שהדין כיצד לשום בחבלות כמה היתה יפה וכמה היא יפה הוא דכן הוא הצורת שומא ולא דין של שדה אחר.

**שבח ולדות:** יש לעיין מהו נזק זה הא אין לאשה הפסד במה שאין לה השבח אלא לענין מכירה והא בחבלות אדם השומא דמכירה היא רק דין בצורת שומא ולא דין בהפסד.[[38]](#footnote-38) ועיין בברכת שמואל סימן כ"ח סק"ב שדן אם הוא כתשלום נזק או שהוא חידשו מפרשת ולדות עיי"ש שהוכיח שהוא חידוש בפרשת ולדות מהגמ' בע"ב.

**שבח ולדות לרבנן לבעל ולרשב"ג חולקין:** יש לעיין מהי זכות הבעל בשבח ולדות. ולפי הברכת שמואל שהוא חידוש מפרשת ולדות אפשר דכשם שדמי ולדות לבעל ה"ה השבח. אכן אינו מיישב לרשב"ג. וברש"י כתב דלרשב"ג חולקין כיון שמכח שניהם הם באים ומבואר דהוא מסברא וצ"ע מה הסברא בזה.

**אלא שיכנה כנגד בית הריון:** יש לעיין מה החידוש הא פשיטא שצריך ששהיזק יעשה מכוחו וצ"ע וע"ע בשיטמ"ק בשם הרא"ה שכ' שדין זה הוא גם לרבנן אף דלא ידעינן מנליה כיון שהוא ראב"י שמשנתו קב ונקי וע"ע במנחת חינוך מצוה מ"ט ס"ק ל"ט שדייק מהרמב"ם שלא הביא דין זה והביא מהשלטי גיבורים שהביא ב' דעות בזה.

**זכיא לה איהי בגוה:** יש לעיין כיצד זכתה האשה בולדות וברש"י כתב דהא ולדות נכסי בעליהן וכשמת הגר ועדיין היא מעוברת היא קודמת לכל אדם" ויש לעיין אם כוונתו שיש לה סיבה עצמית לזכות בולדות "דהא ולדות נכסי בעליהן" או שהוא גדר של זכיה מהפקר. וע"ע ברשב"א כאן ובראב"ד בהשגות [בפרק ד' מחו"מ הלכה ב'] שנראה שהוא גדר של זכיה מהגר והיינו שכיון שמת הוה הפקר והיא הקודמת לכל אדם[[39]](#footnote-39). וע"ע מש"נ לקמן בדעת הרמב"ם.

**אטו ולדות צררי נינהו: בגוף מחלוקת רבה ורב חסדא:** עיין בברכת שמואל סימן כ"ט שביאר דהנה דמי ולדות אינם כשאר חבלות [דל"ח נזק בגוף האשה] והוא דין תשלומין מחודש. ורבה ס"ל שמה שזיכתה תורה הוא זכות בולדות וע"ע שייך לומר שהוא שהיום זכות זו היא הפקר ושייך לזכות בה. אבל רב חסדא ס"ל שאינו זכות בולדות אלא אלא שביצאו הולדות התורה זיכתה לו זכות לתבוע דמי ולדות וע"כ לא שייך לומר שכשכמת זכתה בו האשה שזה מתחדש רק בתביעת הבעל. [ומ"מ שייך בזה ירושה וכמוש"כ תוס' שגם על זכות זו שייך ירושה].

**בדעת הרמב"ם:** עיין ברמב"ם פרק ד' מחובל ומזיק הלכה ב' שכ' שאם נגף אחר מיתת הבעל אף שיש לו יורשים הוה הולדות לאשה. [והיינו כרבה אלא שהאשה קודמת ליורשים] ועיין בראב"ד שם שהישיג דהא אף לרב חסדא דהאשה לא זכתה מ"מ היורשים זכו וכמוש"כ תוס'. ועוד צ"ע הברייתא שכ' שהיורשים זכו. ועיין בכסף משנה שם ובב"ח סימן תכ"ג שביארו דהרמב"ם ס"ל שמה שהיא זוכה בולדות במת הגר הוא לא זכיה מהגר אלא שיש לה סיבה לקבל דמי ולדות כיון שהם ילדיה. וע"כ היא גם קודמת ליורשים וע"ע במשנת רבי אהרן סימן ט"ו שכ' שכ"ז לרבה אבל לא רב חסדא ס"ל שהזכות היא רק לבעל וע"כ עובר ליורשים ולפי"ז מיושב הברייתא דכ' שהוה ליורשים וזה ל"ק לרב חסדא כיון שבזה מודה.

דף מ"ט:

**סוגיא דבור [ברשותו וברה"ר] מ"ט: נ.**

**תוס' ד"ה החופר בור ברה"ר:** כללא דמילתא: עיין מהרש"א מה שביאר שכוונת תוס' לבאר בחופר בור ברה"י ופתחו לרה"ר אמאי חשיב בור ברה"ר [למאן דפטר בור ברה"ר] וע"ז ביארו דבתר פתחו אזלינן וצריך לבאר הסברא בזה.[[40]](#footnote-40) וע"ע בפני יהושע נ. ד"ה ר"ע סבר מש"כ בזה.

**תוס' ד"ה ברה"י ופתחו לרה"ר:** אין נראה שר"ל שפתחו לרה"י של אדם אחר וכו': מד' התוס' נראה דבכה"ג ס"ל שחייב החופר רק אין זה הפירוש במשנה. ויש לעיין למה שהחופר יהיה חייב הרי בשעה שחפר לא היה זה בור ברה"ר וכיצד יתחייב ע"י ההפקר של בעל החצר. [וכעין זה הקשה האמרי משה סימן כ"ט סק"ח בתוס' לעיל כ"ט. ומ"ח.]. וצ"ע. [ואולי י"ל דכיון שיש על זה שם בור כלפי בעל החצר [וכד' ר"י בהמשך התוס'] יש על זה שם בור גם כלפי רה"ר דהא חיובו הוא להסיר התקלה].

**ור"י מפרש ברה"י ופתחו לרה"י אחר דהיינו שחפר בור וכו':** בתוס' הקשו על דעת ר"י דהא כיון שהחופר משלם נזקי החצר על בעל החצר למלוייה[[41]](#footnote-41). והנה כאן כלפי בעל החצר אינו בור שיתחייב למלאותו וא"כ מהו ההוה ליה למלוייה. וכן הקשה הרבינו פרץ עיי"ש שכ' שכיון שמשלם מסתלק מהחפירה וכד' הראב"ד לעיל מ"ח. שע"י התשלומין פקע מהחפר חיוב הבור וכן הוא בתוס' שאנץ פה[[42]](#footnote-42). ובעיקר קושית תוס' עיין בשיטמ"ק שהביא מד' הרא"ש דאיירי קודם שנודע לבעל החצר על החפירה ועיי"ש בשם הרבינו ישעיה שחידש דסברא של הוה ליה למלוייה היא סברא רק לחייבו כלפי אחרים אבל שלא יוזק לא [וכן הביא הרבינו פרץ] [ומבואר דס"ל שהוה ליה למלוייה אינו סילוק אחריות גמור] וצ"ב כיצד זה יתחלק [ואולי כבור ח' שבא אחר והוסיף ט' וצ"ע]. וע"ע ברבינו פרץ שכ' דאיירי בלא נתרצה בעל החצר לקבל הימנו תשלום אלא תובע ממנו למלאות החפירה ויש לעיין אם זה דין דווקא בבור שמדין בור יכול לתבוע ממנו למלאות או שהוא דין בנזקי ממון ומחודש שלא יכול לסלק חיובו בממון.

**רש"י ד"ה כ"ע לא פליגי דמחייב:** אבל רבי ישמעאל לא מודה וכו' כי אפקרנא לך רשותי לאו לאחיובי אנא בהיזקא אפקרתיה: יש לעיין מהי הסברא בזה [וע"ע ברמב"ן במלחמות לעיל כ"ח: [י"ג: מדפי הרי"ף] שהוסיף ואינהו הוה ליה לעיוני]. ועוד יש לעיין הא לדעת רש"י הפקיר רשותו ובורו חייב [והוא אף אם הפקיר רשותו ולא הפקיר בורו פטור [כדכ' לעיל כ"ח: ד"ה דאפקרינהו] וא"כ גם בזה שיאמר לאו לאחיובי אנא בהיזק אפקרתיה וצ"ע. וכן הקשה הפני יהושע עיי"ש שכ' שרש"י ס"ל שלר"י הפקיר רשותו ובור פטור אכן ברש"י לעיל כ"ח: לא נראה כן וכמוש"כ. [וצ"ל לכאורה שמה שיש לו זכות ממון בבור זה הפטור והיינו דכיון שכריה אין כאן ויש לבעל הבור זכות ממונית בבור להשתמש בו אין בכך שמה שעתה הבור הוא תקלה כדי לחייבו]. ובתוס' [נ.] כתבו הטעם דא"ל תורך ברשותי מאי בעי וכ"כ הרשב"א כאן והקשו על רש"י מחופר לאושין [עיי"ש במהר"ם שיף מה שיישב] ובתוס' הוסיפו "שלא היה לה להתקרב כ"כ שתפול לבור" ויש לעיין מהי הוספה זו וע"ע ברמב"ן במלחמות לעיל י"ג: שבתחילה כ' כדעת רש"י ואח"כ כשביאר דין חופר לאושין כ' כסברת תוס' דתורך ברשותי מאי בעי וצ"ע הא לא בסברא זו פליגי ר"י ור"ע. וצ"ל דס"ל שהכל הוא מאותו דין אם יש חיוב בבור דממונו משום תקלה וצ"ע.

**אם על הפתיחה הוא חייב על הכריה לא כ"ש:** עיין בתוס' דבמכילתא כ' דמכאן דאין עונשין ממון מן הדין. [וכן הוא בתוס' בתחילת המסכת] וכ' שהבבלי פליג וס"ל דעונשין ממון מן הדין וכ"כ בדף ד:. וברשב"א ב: פליג וס"ל שהמכילתא דיברה רק בבור שגדר החיוב בו הוא עונש [כיון שאין דרכו לילך ולהזיק ואינו שלו ועשאו הכתוב כאילו ברשותו והניזק בא לרשותו של מזיק] ובו לא ילפינן ק"ו. והאחרונים הקשו דבפשיטות לשון המכילתא משמע שבלא חיוב כריה היה פטור והקשו דמ"מ יש בכריה גם פתיחה ויתחייב מדין פתיחה. עיין במהדו"ב שהקשה כן. ועיין ביונת אלם סימן ט"ז מש"כ.

דף נ.

**ור"ע סבר בבור ברשותו נמי חייב:** יש לעיין מה ס"ל לר"ע דמחייב ומה ס"ל על הסברות דכי אפקרנא או תורך ברשותי. וצ"ל דס"ל שחידוש התורה בבור דממונו דאע"ג שיש לו זכות ממון לחפור או שיהיה לו בור מ"מ חידשה התורה שזה נמי הוה תקלה וחייב. וע"ע בתוס' לעיל כ"ח: ובתוס' ר"פ שם שכ' שלרב בור דממונו [כחופר בצידי רה"ר] אינו חייב מטעם שור [כאסו"מ] מטעם דתורך ברשותי וא"כ מבואר שמודה לסברא זו וכו' וע"כ שהוא סברא שהתחדשה בחיוב בור שזה לא פוטרו וצ"ע. וע"ש ברבינו פרץ שכ' "ולכך אין לחייב בבור ברשותו אלא משום גזיה"כ שחייב עליו מבעל הבור ישלם". וע"ע ברמב"ן במלחמות לעיל כ"ח: שביאר הסברא בהפקיר רשותו לא בורו "ומאן דמחייב אמר לך הואיל וממונו הוא חייב לסלק נזקו כשהוא מפקירו דלאו אנוס הוא"[[43]](#footnote-43) וע"ע בפני יהושע בדף מ"ט: מש"כ דעיקר הסברא היא לחייב בבור דממונו ויש חידוש בעל עסקי כריה ופתיחה עיי"ש מה שביאר לפי זה סברת ר"ע.

**במחלוקת רבי ישמעאל ורבי עקיבא בבור ברשותו:** לדעת רבה נחלקו אם חייב בהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו. ועיין לעיל כ"ח: שנחלקו רב ושמואל באסו"מ שלא הפקירן משורו למדנו או מבור. ולדעת רש"י נחלקו אם חייב בבור ברשותו. [והיינו אותו פלוגתא דסוגיין]. וע"ש בבעל המאור דס"ל נמי כדעת רש"י וביאר ד"משום דס"ל לרב בור שחייבה התורה זהו בור ברה"ר אבל ברה"י מצי אמר תורך ברשותי מאי בעי".[[44]](#footnote-44) אכן תוס' שם פליגי וס"ל שלא נחלקו במחלוקת זו וס"ל דלרב בבור ברשותו לא מתחייב מטעם שור כיון דתורך ברשותי מאי בעי. אבל סברא זו לא מועלת אלא מחיוב שור ולא מחיוב בור. ומבואר כאן מחלוקת אם הסברא דתורך ברשותי מועלת לפטור בבור וצ"ע ביסוד המחלוקת. [ועיין בברכת שמואל סימן י"ב סק"א מש"כ לבאר בד' תוס' שבשור החיוב הוא על מעשה ההיזק אבל בבור החיוב הוא על התקלה ועל זה אין פטור של תורך ברשותי ע"ש.]. וע"ע ברשב"א בסוגיין נ. שכ' שבבור ברה"י ופתחו לרה"ר הוה ליה דין של בור ברה"ר וחייב אף לרבי ישמעאל אע"ג שהבור הוא ברשותו. [כמוש"כ תוס' בדף מ"ט: כלל דמילתא] כיון שכל הפטור של בור ברשותו הוא דתורך ברשותי מאי בעי והיכא שפתח הבור ברה"ר ל"ש הסברא של תורך ברשותי.[[45]](#footnote-45) [וע"ש מש"כ דלרש"י שהסברא היא אדעתא דליחייב לא אפקרנא קשה. וצ"ע הא כל חופר לאושין קשה לדעת רש"י ומה הוסיף בקושיא זו].

**אם על הפתיחה הוא חייב על הכריה לא כ"ש:** צ"ע לרב יוסף גם מה שחייב על פתיחה הוא מדין בור ברשותו וא"כ מהו הק"ו לכריה הא החיוב הוא מדין ברשותו. [וכעין זה הקשה בקובץ ביאורים ס"ק ל"ה][[46]](#footnote-46). וכן צ"ע במה דס"ל לר"ע דהו"א שבפתיחה לא יתחייב כיון דלא עביד מעשה הרי החיוב הוא מצד בור ברשותו ומה הנפק"מ כיצד נעשה הבור. וכן הקשה בספר ים התלמוד עיי"ש במפרשי הים שיישבו שכל הדין הו"ל למלוייה ולא מלייה הוא אחר הריבוי שלא בעינן כריה. [ומבואר דס"ל שיש לזה שם מעשה כריה גם בבור ברשותו או בהפקיר רשותו ולא בורו].

וע"ע בשיטמ"ק לעיל מ"ח. בשם הר"א מגרימיישא שהקשה דלר"ע כיצד דריש איש בור ולא שור בור הרי זה שייך רק בחצר הניזק ושם תמיד יש סברא של הוה ליה למלויי וצ"ע.[[47]](#footnote-47) [ויש להקשות יותר גם בלא הוה ליה למלויי הרי בעל השור לא יתחייב כיון שלא הוא הבעלים והוה כבור שאין לו בעלים].

**כורה לא סגי ליה בכסוי:** עיין במהרש"א שהקשה דנימא דיו ומנלן לחייב בכורה יותר. ועיין בפני יהושע ובמהדו"ב שכ' דהו"א שגדר הדין הוא לסלק את מעשיו ובכריה מסתלק רק על ידי מילוי.[[48]](#footnote-48) וע"ע בקובץ ביאורים אות ל"ו שהקשה על זה מדברי תוס' לעיל כ"ה. עיי"ש.

**אעפ"י שאינו רשאי לעשות כן וכו':** עיין ברמב"ם פי"ג הלכה כ"ג שביאר האיסור לעשות חלל תחת רה"י כיון ששמא יפחת. ובסוגיין מבואר דאם נפחת חייב וצ"ע שיהיה ככיסה כראוי. וע"ע בבית יוסף סימן תי"ז שהביא תשו' הרשב"א שכהיום נהגו להוציא עיי"ש מה שביאר הטעם בזה וכ"פ הרמ"א בסימן תי"ז סק"א וע"ע בביאור הגר"א מש"כ. ויש לעיין אם יפחת אם יתחייב. [דהיינו אם הוה כרשות].

**כגון דארוח ארוחי:** עיין ברשב"א שהקשה דמשמע דאושין בלא ארוח ארוחי פטור והקשה דהא רשות לא פוטרת כנר חנוכה לרבנן ויישב דהכא לתקנת עולם שאני וע"ש שחילק מפותקין ביבותיהן דהוא תיקון העולם והמדינה ודרך לעשות כן וע"ע בביאור הגר"א סימן תי"ט סק"ב מה שביאר מתי שהוא צורך כולם שאני עיי"ש שהוא כמחילה במפורש עיי"ש.

**חפר ומסר לרבים:** עיין בטור סימן ת"י שכ' בשם הרמ"ה שבחפר לצורך עצמו ואח"כ מסר לרבים חייב עד שימלא בעפר. [וצ"ע הסברא דהא לכאורה הביאור דאחר שמסר לרבים כבר אינו אחראי על הבור כיון שהוא צורך הרבים.].

**סוגיא דבור להבלו ולחבטו [נ:]**

**אמר רב בור שחייבה עליו תורה להבלו ולא לחבטו וכו':** בסברת רב ברש"י כ' דבהבל "עבד ליה הבל לבור". ובחבטו כ' הגמ' דהוה קרקע עולם[[49]](#footnote-49) ומבואר דהמחייב לרב הוא היצירת מזיק שיש בבור וזה רק בהבל דלגבי הקרקע זה כבר היה קודם. ועיין בחזון איש ובגרנ"ט סימן קכ"ט ובקהילות יעקב סימן ד' שביארו שרק ההבל חשיב מזיק אבל החבטה כיון שנגרמת על ידי הניזק לא חשיב מזיק. [וע"ש בחזון איש שעל כן עשאו הכתוב ברשותו רק על ההבל]. וע"ע בברכת שמואל סימן י"ב שביאר שהחיוב בבור על "הכשר הניזקין" [היינו שגרם לנזק] ולא דחשיב מזיק וע"כ ס"ל לרב שרק על ההבל חייב כיון שזה מה שחידש אבל הקרקע היתה קודם. [וכ"כ שם בשם הגרי"ז].[[50]](#footnote-50) אכן ברא"ה בשיטמ"ק נראה שבאמת אין חילוק בין ההבל לחבטה שבשניהם הוא גרמא בעלמא ומ"מ כיון דאיכא קרא דדרך נפילה אמרינן שרק בזה חייבה תורה. וצ"ע לדבריו הביאור דקרקע עולם [אכן נראה שהביאור שזה הסברא לחלק בין הבל לחבט ובלא הסברא לא נימא שחילקה התורה בזה.][[51]](#footnote-51). [[52]](#footnote-52) ועיין ברבינו יהונתן בשיטמ"ק שביאר דלרב החיוב הוא כממונו וזה שייך רק בהבל ולשמואל החיוב הוא על התקלה עיי"ש.

**בקושית האחרונים כיצד חייב פותח לרב:** האחרונים הקשו בשם הגר"א גורדון דלרב אמאי פותח חייב הרי לא יצר ההבל. ועיין בחזון איש ובקה"י שכ' על פי ביאורם שסברת רב היא שרק ההבל חשיב מזיק וא"כ אין הבדל בין פותח לכורה[[53]](#footnote-53). וע"ע ברשב"א לעיל כ"ב. שהקשה כן עיי"ש שכ' שבפותח חייב ככורה [ונראה שחייבו פותח ככורה שעתה הוא כיצר ההבל]. **ובאבנו סכינו ומשאו שהניחם ברה"ר:** מודה רב דחייב אע"ג שיש בהם רק חבטה וקודם שהפקירן היינו שור וע"כ חייב גם על החבטה וכדאמרינן לקמן נ"ג. ואחר שהפקירן עיין בתוס' בסוגיין ולעיל ג. שכ' כיון שחבטה דידיה וכ"כ ברמב"ן במלחמות לעיל כ"ח: עיי"ש[[54]](#footnote-54) [עיי"ש שסיים "משא"כ בהנחה שעל עסקי הנחה הוא חייב"]. וצ"ע לביאור החזו"א והגרנ"ט הא הניזק עביד ההיזק וזה סברת קרקע עולם ועיין בגרנ"ט סימן ק"י מש"כ בזה. [דהחיוב הוא משום יצירת מזיק ברה"ר ובמניח אבן המציא מזיק שלא היה]. עיי"ש [ועיי"ש שדן אמאי לרב ל"ש למילף משור ובור לחייב על חבטה].

**להבלו ולא לחבטו:** עיין ברבינו פרץ מה שדן כיצד ההבל עביד היזק כשנשברה מפרקתו עיי"ש שביאר שעל ידי ההבל היזקה החבטה. והוא חידוש בגדר בור שגם על כזו גרמא חייבים ונראה מדבריו שהוא גדר ודאי וידוע להקשות ממהרי"ל דיסקין לרב דנימא שניזוק מהחבטה ויפטר [בשו"ת מהרי"ל דיסקין חלק תק"ע אות ט"ו בהג"ה]. וע"ע באגרות משה חו"מ ח"א סימן צ"ט מה שביאר דברי הרבינו פרץ.

**ושמואל אמר להבלו וכ"ש לחבטו:** ברש"י כ' "ואע"ג דהבלו ממילא אתי ליה וכ"ש לחבטו דאיהו עבד ליה חבטא" ולכאורה הם סברות הפוכות ועוד הא ברב כ' שהוא עביד ההבל וכאן כ' שממילא אתי ליה וצ"ע. [וכנראה הביאור דלרב החיוב על מה שהתחדש על ידי מעשיו וזה מה שהתחדש אבל לשמואל החיוב על מה שעשה את ההיזק וההבל נעשה על ידי הבור ולא ביצירתו וצ"ע]. וע"ע בברכת שמואל הנ"ל מש"כ דשמואל ס"ל ג"כ שהחיוב בבור הוא על הכשר הניזקין אלא דס"ל שנכלל במעשה הכריה עיי"ש. וע"ע באגרות משה חו"מ ח"א סימן צ"ח שכ' שמחלוקת רב ושמואל אם גדר חיוב בור הוא כממונו המזיק וע"ל כן רק על ההבל שייך למימר שהוא ממונו או שחיוב בור הוא על גרם ההיזק וזה כ"ש בחבטו. ובתוס' [ד"ה דעביד גובה] דנו אם שמואל מחייב על תקלת בור שניזק בקרקע עולם ולא בקרקע הבור. ועיין בחידושי רבי שלמה סימן ב' מש"כ דנחלקו ב' התירוצים בתוס' אם החיוב בבור הוא על התקלה [וא"כ גם בניזוק מקרקע עולם חייב] או על הנזק. [וע"כ בעינן שיוזק דווקא בבור]. וע"ע בגרנ"ט סימן קכ"ט שהאריך בזה עיי"ש.

**כגון דעביד גובה:** בתוס' כ' ב' אופנים אם נחבט בקרקע עולם או בבור וע"ע ברש"י שנראה שנחבט בקרקע עולם. וע"ע בראב"ד שכ' דעביד גובה שהיה רה"ר מדרון ועביד משופע עיי"ש. וע"ע ברמב"ם פי"ב הט"ו שכ' דעביד גובה י' טפחים ונחבטה בו וצ"ע אמאי בעינן י' טפחים לחבט וכן הקשה הסמ"ע [ת"י סק"ל.]

דף נ"ג.

**ושמואל אמר בבור בין מלפניו וכו':** עיין בתוס' לעיל נ: ד"ה בגדר הפטור לשמואל בנפל לאחריו אם הוא משום דמודה לסברת קרקע עולם [וקרקע הבור ס"ל דלא הוה קרקע עולם כיון דהוא עביד החפירה] או משום דס"ל שנפל גם מקול הכריה וע"כ הבור לא עשה כל התקלה. ועיין בתוס' בסוגיין ד"ה מה שכ' ויש לעיין בדבריהם אם הוא לתי' הראשון או לשני. ועיין בשיטמ"ק בשם הר"א מגרמיישא שכ' דהוא כתי' הב' דתקלה לבד לא מחייב [ועיי"ש שביאר דשייך גם לתירוץ א'] וע"ע במשנת רבי אהרן סימן ט"ז ס"ק י' מש"כ לבאר בדברי התוס'[[55]](#footnote-55). ועיין בחידושי רבי שלמה סימן ב' מש"כ בביאור דברי התוס' שם. וע"ע בגרנ"ט סימן קכ"ט שהאריך בזה [שגדר חיוב בור הוא יצירת מזיק עיי"ש].

וע"ע ברמב"ם פרק י"ב מנזקי ממון הלכה י"ח שחילק בנפל חוץ לבור בין נפל לפניו או לאחריו [דבנפל לאחריו הוא ספק] ובהשגות הראב"ד תמה הא הרמב"ם פסק כשמואל ולשמואל ליכא חילוק [ואף לרב בנפל לאחורי הבור פטור] עיי"ש במ"מ. ועיי"ש בלחם משנה שכ' שאף לשמואל בעינן דרך נפילה אלא דבעינן דרך נפילה קצת [וע"כ בתוך הבור הוה דרך נפילה ובחוץ לבור בעינן שיפול לפניו] וע"ע באבן האזל שם שכ' שהבבלי לא ס"ל הכי והרמב"ם כ' דהוה ספק כיון דר' ינאי בירושלמי הכי ס"ל עיי"ש.

**אמר רב חסדא מודה רב בבור ברשותו:** עיין בתוס' הרי"ד כאן שכ' שחייב גם על כלים [כיון דהחיוב הוא שור] ועיין ברמב"ן במלחמות לעיל כ"ח: שהסתפק בזה עיי"ש שכ' שבירושלמי כ' שחייב על כלים אכן כ' שיתכן דפטור כיון שאינו הולך ומזיק[[56]](#footnote-56). ועיין ברשב"א כאן שכ' שלרב חייב גם באסו"מ דאפקרינהו כיון דהוה חבטה דידיה. ומבואר דס"ל שחבטה דידיה אינו רק דין שור אלא שבקרקע עולם לא חשיב יצירת מזיק. והנה כ' לעיל נ. ביאור החזון איש דסברת רב שפוטר בקרקע עולם הוא כיון דלא חשיב מזיק דעל ידי הנפילה נוצר ההיזק ויש לעיין א"כ אמאי בבור ברשותו מחייב. ואפשר שהוא רק סברא בחיוב בור דלא חשיב מזיק ועל זה איו עשאו הכ' ברשותו אבל הא ההיזק בא על ידי ממונו וכן מוכרח מאסו"מ דאפקרינהו דחבטה דידיה]. וע"ע בחזון איש סימן ב' סקי"ד ד"ה חבטא קרקע עולם ובגרנ"ט סימן ק"י.

**אמר רב חסדא מודה רב וכו' אמר רבה וכו':** עיין ברשב"א שהביא דעת הרי"ף שפסק כרב דבחבטו פטור [ולא כן דעת הרמב"ם בפרק י"ב הלכה י"ד] ועיי"ש ברשב"א שלכאורה ראיה לרי"ף ממה שדנו בסוגיין אליבא דרב ועיי"ש שדחה שמ"מ נפק"מ בדליכא הבל כרחבו יתר על עמקו עיי"ש. וע"ע במשנת רבי אהרן סימן ט"ז שחידש דרב ורב יוסף ס"ל שאף בבור דממונו פליג רב מדלא תי' כוותיה. וע"ע בלחם משנה פי"ב מנזק"מ הי"ח שכ' ליישב דעת שמואל מהא דתני רב חנניה דגם לשמואל בעינן דרך נפילה וסובר דבבור בין לפניו בין לאחריו הוה דרך נפילה. [ובעינן דרך נפילה באחורי הבור].

**ואמאי נימא כורה גרם ליה:**[[57]](#footnote-57) עיין ברשב"א שהביא מרבינו חננאל שכ' שהכורה כרה בהיתר ומבואר דס"ל ששייך לחייבו על הכריה ולא אמרינן דהוא רק כמבעית. וע"ע בשיטמ"ק בשם הרא"ה מש"כ דאיכא דמפרשי ששניהם יתחייבו ומבואר נמי דס"ל הכי. ומ"מ לא חשיב כדוחף וצ"ל הסברא דלא הוה ודאי שיפול בבור.

**רבי נתן היא דאמר וכו':** מבואר בסוגיין דרבי נתן חידש ב' דברים: א. דבעל הבור עביד היזקא אף שהשור הוה דוחף. ב. דכי ליכא לאישתלומי מהאי משתלם מהאי. והנה בנדון הראשון נחלקו רש"י ותוס' כאן ולעיל י"ג. דרש"י [בד"ה מאי דאית לי] ס"ל דלרבנן בעל הבור לא חשיב כלל מזיק ["דבתר מעיקרא אזלי"][[58]](#footnote-58) ורבי נתן ס"ל דמ"מ הוה מזיק [כיון שהבור חשיב תקלה נמי לענין זה ששור ידחוף בו]. אכן תוס' לעיל י"ג. ובסוגיין כ' דאף לרבנן בעל הבור יש לו סיבה להתחייב אלא הוא גזיה"כ בבור שלא שיפילוהו אחרים. [ולכאורה נפק"מ באש ששור דחף לתוכה]. ועוד נחלקו בכי ליכא לאישתלומי מהאי ויתבאר בל"נ בדף הבא [14] בעז"ה.

**השמטה: בענין תחילתו בפשיעה וסופו באונס בניזקין ומיגו דפושע לענין גמלים [נ"ב:]:** בתוס' בסוגיין דנו בתחילתו בפשיעה וסופו באונס בניזקין הנה בגמ' לעיל כ"א: תלינן המחלוקת דתחילתו בפשיעה וסופו באונס דשומרים בתחילתו בפשיעה לניזקין. ויש לעיין בעיקר הסברא דתחילתו בפשיעה בניזקין אם תלוי בחקירת האחרונים אם המחייב הוא הפשיעה בשמירה או הממונו המזיק דהא הוא אינו גורם הנזק על ידי פשיעתו ומה מחייב אותו בנזק זה. [ואם נימא שהשמירה היא פטור אפשר שמובן וע"ע ברשב"א כ"ח. ויל"ע אם דבריו שם הם רק ביצירת בור או בכל המזיקים]. וע"ע באבן האזל בתחילת נזקי ממון מה שהוכיח מזה. ובתוס' בסוגיין כ' דבעינן שיהיה האונס מחמת הפשיעה. ובגרע"א בב"מ ל"ו. כ' בזה ב' דרכים אם הגדר הוא דלא חשיב אונס כיון שעל ידי שפשע הוה אונס או שהוה אונס אבל אין לו פטור אונס. ועיי"ש שהביא דעת תוס' ששומר שכר ששמר בשמירה פחותה אף שחייב בשמירה מעולה לא הוה תחילתו בפשיעה ומבואר דלא הוה גדר גורם אלא שאין לו פטור ובשמר פחותה הוה שמירה ויש לו פטור אונס. ויש לעיין בכל זה לענין ניזקין. וע"ע בחידושי רבי ראובן בבא מציעא סימן י"ט מש"כ בזה. ודעת הרי"ף דלא בעינן כלל לאונס מחמת הפשיעה אלא כיון שפשע חייב אף באונס וצ"ע בזה לניזקין [וע"ע בברכת שמואל סימן ו' שכ' שבלא שמר כלל פשיטא דאין טענת אונס ואפשר שלהרי"ף בפשע חשיב לא שמור כלל וצ"ע.].

והכא בסוגיין אמרינן דין חדש דאיכא מיגו דהוה פושע לגמלים הוה פשיעה לשורים וביארו הראשונים שזה סברא אחרת. [ועיין ברא"ה שיטמ"ק מש"כ דשאני בור שאינו אלא לנזק"] ועיין בברכת שמואל סימן ו' וביתר ביאור באבי עזרי פרק י"ב מנזקי ממון הלכה ו' שביארו שבבור הדין שמירה הוא שעל ידי השמירה אינו בור [ולא כשאר המזיקים שהדין הוא לשמור על המזיק] ועל כן כיון שהבור חשיב בור לענין הגמלים גם בבור לא נפטר עיי"ש. אכן בראב"ד בסוגיין כ' דהדין מיגו שייך גם בכל המזיקים וצ"ע לדבריו אם נימא הכי בכל המזיקים.

ומה שלא שייך בסוגיין דין דתחב"פ עיין בתוס' מש"כ בזה וע"ע ברמב"ן במלחמות מה שביאר בזה [בביאור הסברות דלא פשע לשוורים או ללילה].

וע"ע בבעל המאור שכ' לחדש שבבור לא שייך כלל הסברא דתחילתו בפשיעה וסופו באונס דכיון שפטור על כלים אין בו גם דין דתחב"פ וצ"ע הראיה מכלים.

**בדין שותפין בבור [נ"ב.]:** בסוגיין דנו על שותפין בבור כיצד מתחלקת השמירה ביניהם ומתי הראשון פטור כל זמן שהעמיד שמירה. ויש לעיין אם כל זה שייך גם על שאר מזיקים או דווקא בבור ובאבן האזל [פרק י"ב הלכה ו' נראה שהבין שהוא בכל המזיקים] ועיין בברכת שמואל סימן כ"ג מ"כ דהכא הסוגיא היא בבור שהדין הוא שאם הוא שמור ליכא בור עיי"ש מש"כ בארוכה בזה.

**בדין שלד"ע בבור [נ"א. – נ"ג]:** לעיל נ"א. אמרינן שאין שליח לכרות בור כיון דהוה שלד"ע והאיסור הוא כ' רש"י כאן דאסוק לקלקל רה"ר. ובמשנה למלך [פ"ב מרוצח הלכה ב'] הביא ראיה מד' רש"י שאין שלד"ע אף באיסור דרבנן וס"ל שאיסור זה הוה מדרבנן. [וע"ע בקובץ ביאורים אות ל"ח] וע"ע בקהילות יעקב סימן א' שהביא מהמשך חכמה שהאיסור לכרות בור ודאי הוה מדאורייתא או מדין לפני עור או לא תשים דמים.[[59]](#footnote-59)

1. ומ"מ מבואר מדברי תוס' דיש חילוק בין דין המוחזקות של חזקת מר"ק לדין המוחזקות של מוחזק. [ועיין קונטה"ס כלל א' בגדר חזקת מר"ק]. [↑](#footnote-ref-1)
2. והביאור בזה לכאורה הוא דכיון דהמוחזק ברי כלפיו לא חשיב שיש ספק ועל כן אין מוציאין ממנו. [וכעין דעת הראשונים [– הרמב"ן בכתובות כ. וסיעתו] דס"ל שתפיסה בטענת ברי מהני אף לאחר לעדת הספק. [או דס"ל שעל ידי שהוא שמא ליכא ליה חזקת ממון וע"כ החמת הדררא דממונא מוציאים]. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואולי הכוונה דדין מודה בקנס פטור היינו דחיוב קנס בעי חיוב עדים וגם מתוך אינו חיוב בעדים. וכן דעת הרמ"ה דמיגו לא מהני לחיוב קנס כיון דבעינן חיוב בעדים. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכן דעת התומים בסימן פ"ח ס"ק י"א. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכ"כ התומים בסימן פ"ח סק"ה. [↑](#footnote-ref-5)
6. וע"ע ברשב"א לעיל ל"ה: מה שהביא מהראב"ד ומה שנחלק ועיי"ש ברא"ש דס"ל כהראב"ד ואולי כוונתם כהמהרש"א כאן. [↑](#footnote-ref-6)
7. ומה שהביא ראיה דכל שמא גרוע יש לו נאמנות דמיגו שהיה טוען ברי עיין בנתיבות שם מה שיישב זאת. [↑](#footnote-ref-7)
8. [ובתוס' סנהדרין ג: כ' שרובא לרדיא הוא רוב רוב גרוע ובב"ח רכ"ד למד בדבריהם שאע"ג דרובא לרדיא הוא בקונים אבל בשוורים רוב השוורים הנקנים הם לשחיטה וע"כ הוא חסרון ברוב ובקונטרס הספיקות כלל ו' הקשה עליו וע"ע בשב שמעתתא שמעתתא ד' פרק ו' שביאר דברי התוס' שחסרון רובא לרדיא הוא כיון שהוא רוב שתלוי בדעת בני אדם ולא רוב בטבע עיי"ש. וכן הוא באבני מילואים מ"ה סק"ב.] [↑](#footnote-ref-8)
9. ויש לדון אם מה שבסוגיין לא אמרינן כן, אם משמע שגם בלא טעם זה הדין כך וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועיין בשמעתתא ו' פכ"ד שתלה ד"ז אם מועיל רוב להוציא ממר"ק, בגדר חזקת מר"ק אם הוא מדיני ממון או כאיסורים. ולכאורה יש להוכיח מד' הר"ן על הרי"ף לעיל כ"ט: בסוגיא דשכוני גוואי שכ' הטעם דרבא דאין הולכים בממון אחר הרוב והתם הוא מר"ק. [↑](#footnote-ref-10)
11. וע"ע בעילוי מייצ'יט סימן י"ט. [↑](#footnote-ref-11)
12. ודעת הפרי מגדים בגינת ורדים כלל כ"ט [ובראש יוסף חולין י"א.] דאין הולכין אחר הרוב הוה דרבנן ומחודש מאוד. ועיין בהגהות חכמת שלמה סימן רל"ב סעיף כ"ג שהקשה דהא התוס' שהקשו בחילוק ממון ונפשות הקשו בדאורייתא עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
13. ומבואר דס"ל דהטעם דל"א בתר רוב הוא מדין סמוך מיעוטא וכלשון תוס' ב"ק כ"ז:. ובאחרונים דבאיתא הוא הכרעה בדיני התורה דכך קבעה תורה ובליתא הוא נקבע לפי רוב בטבע [ומ"מ הוא דין דלא חיישינן לצד המיעוט]. ואע"ג דברובא דליתא יש יותר סברא מ"מ באיתא הא דין התורה להכריע הספק. [↑](#footnote-ref-13)
14. וע"ע בשמעתתא ד' פרק כ"ד בזה. [↑](#footnote-ref-14)
15. וע"ע בעילוי מייצ'יט סימן י"ט. [↑](#footnote-ref-15)
16. ודעת הפרי מגדים בגינת ורדים כלל כ"ט [ובראש יוסף חולין י"א.] דאין הולכין אחר הרוב הוה דרבנן ומחודש מאוד ודלא כמו שנראה מהראשונים. [↑](#footnote-ref-16)
17. [דגוף הענין דנתינת זמן ביראים למד זה מקרא דבצדק תשפוט וזה התצדקה שעושים בדין וא"כ אמאי כאן יגרע]. [↑](#footnote-ref-17)
18. וברש"י גיטין מ"ח: כ' דהמע"ה דאורייתא הוא מהפסוק של מי בעל דברים והאחרונים הקשו הא בסוגיין אמרינן שהוא מסברא דכאיב ליה כאיבא ולא בעינן לקרא וכן הקשו בפני יהושע ורש"ש שם. ובפני יהושע שם ר"ל דהיכא דהוא נגד רוב בעינן לקרא ןדלא כסברת השערי יושר בשער ג' שהדין אין הולכין בממון אחר הרוב הוא מסברא ועיי"ש בחת"ס מש"כ. [↑](#footnote-ref-18)
19. [ויש לחלק דהתם אינו גדר רשות אלא שימוש בעלים אבל הכא הוא נתינת רשות של הבעלים]. וע"ע בלשון הראב"ד ומובא בשיטמ"ק דכיון דברשות עבד איבעי ליה לנטורי נפשיה והיינו שמה שבעה"ב נתן רשות זה מונע ממנו לחייב את בעל הפירות בשמירה. אבל בפותקין ביבותיהן יש רשות גם לבני רשות הרבים לילך ולא ביטלו להם את הזכות לתבוע שמירה שלא ינזקו. ועדיין צ"ע גדר הרשות בפותקין ביבותיהן. [↑](#footnote-ref-19)
20. [ועיי"ש שהקשה עוד מה בכלל ההו"א לדמות חיוב שמירה דמכניס לחיוב שמירה דבעל חצר והיינו שפשוט שיש לו דין שומר כיו שהממון תחת ידו ברשותו וכמוש"כ הרמב"ן במלחמות בריש הפרה.] [↑](#footnote-ref-20)
21. [עיי"ש שביאר דההו"א דגמ' היא שלא הוה שומר אלא שאם הוא יגרום לו היזק יתחייב]. [↑](#footnote-ref-21)
22. ולפי"ז בסם המות שאינו שלו פשיטא דפטור או מדין מעמיד. [↑](#footnote-ref-22)
23. וכנראה הגדר שהמעשה היזק לא מתייחס לבעל הפירות וגרע מבור שגם אינו הולך ומזיק דהכא הבהמה עשתה את ההיזק. [↑](#footnote-ref-23)
24. ואולי הביאור שגדר השמירה ברשות להכניס הוא שלא יגרם לך היזק ולא שאני שומר ועל כן ביש אחר שחייב על הנזק פטור וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
25. וכן מבואר ממה שמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס קודם שהיה לו פנאי לסלק פטור כמבואר לעיל כ"ט. ולא אמרינן שמה שהיה בעלים והיה לו חובה לסלק קודם ההפקר יחייבו וע"כ שמה שפשע ולא סילק זה המחייב. [↑](#footnote-ref-25)
26. [אכן בפרק י"ג מנזקי ממון כ' בדרך אחר דהדין הו"ל לסלוקי מסלק את חיוב כורה הבור מן הבור והיינו דאם החיוב הוא רק ממונו היה נחשב שותפות בבור [ואע"ג ששור כרהו מ"מ חשיב שותפות ביצירת התקלה]. [↑](#footnote-ref-26)
27. [ואם בעינן כריה צ"ל שמה שפשע בשור שיכול להטיל גללים בחצר חבירו חשיב כריה או להגרב"ב דלעיל חשיב כריה]. [↑](#footnote-ref-27)
28. ולכאורה הכוונה כהנמוקי יוסף דכיון שהבעל הבית עושה בתוך שלו ואין לו דין לישמר שלא יזיק והוא נכנס שלא ברשות ליכא ליה כלל שם מזיק. [↑](#footnote-ref-28)
29. וכ' זה לגבי היזיק בעל הבית את שור שנכנס שלא ברשות ולגבי אדם שנכנס שלא ברשות בפרק א' מחובל ומזיק הלכה ט"ז לא כ' שום טעם. וצ"ע כאן כלפי מי אומר למה נכנסת [ויותר נכון הלשון למה נכנס]. ויש בזה אריכות לעיל ל"ב.

    ואולי יש חילוק בין הפטור לענין חבלות לפטור לענין נזקי ממונו דלגבי חבלות שהוא גדר עונש יש יותר סברא לפטור בעונש אכן ברמב"ן גופיה לא חילק בזה וצ"ע]. ועיין באבן האזל פרק א' הלכה ט"ז מהגר"א אלא דהוא ס"ל שחבלות חמור מנזקי ממונו. [↑](#footnote-ref-29)
30. ומבואר בראב"ד שגדר הדבר שפטור ברשותו הוא שיש לו יותר רשות מרה"ר. [↑](#footnote-ref-30)
31. ועיי"ש שביאר כן גם בשניהם ברשות דלא חייב מדין בור כיון שמותר לו להיות שם. [↑](#footnote-ref-31)
32. [וע"ע בחידושי רמ"ש לעיל ט"ו: בזה]. [↑](#footnote-ref-32)
33. וע"ע בתוס' לעיל כ"ד: שדנו אם בקרן שנגח ג' נגיחות שאינן של חיוב אם פ"נ קנסא כיון שאינו משונה. [↑](#footnote-ref-33)
34. [ואולי לפי"ז תוס' באו להוסיף שגם בע"ע הבא על שפחה אין דמי ולדות ושם זה מקרא דוהאשה וילדיה בקידושין ס"ח]. [↑](#footnote-ref-34)
35. ולפי זה אולי יש ליישב קושיית המהרש"א במה שכ' תוס' קרא דוהאשה כיון שזה המקור לתביעת האדון את הולדות אכן צ"ע דהא בגמ' כתוב קרא דוהאשה. וע"ע בהגר"ח הוצאת אורייתא מש"כ כעי"ז מהגרי"ז ועיי"ש מה שהביאו מהגר"מ סולבייצ'יק. [↑](#footnote-ref-35)
36. וע"ע בברכת שמואל סימן כ"ח שהביא מהגר"ח שחבלות בעבד הוה דין דחבלת אדם אע"ג שתביעת האדון היא מדין חמרתא מעברתא עיי"ש. [↑](#footnote-ref-36)
37. ונראה הביאור דס"ל שאף שיש דין לשום היד אגב הגוף הוא מ"מ עתה גדר הדבר הוא שעתה כן מסתכלים על הנזק כחסרון יד בגוף ועל כן מתי שאין לבעל בגוף האשה לא שייך להסתכל כך. [↑](#footnote-ref-37)
38. ואולי הביאור י"ל כדעת הרמב"ם דנזק דלא אפחתיה מכספיה מ"מ יש לו דין נזק וה"ה הכא זה התשלום על המעשה חבלה. [↑](#footnote-ref-38)
39. ויש לעיין אף אם הוא זכיה מהפקר הא אינו בעלות על הולדות וא"כ מה בכך שתפסה את הולדות וצ"ל שגדר הזכות הוא בגוף הולדות לתבוע עליהם דמי ולדות וע"כ שייך לזכות בזה ע"י זכיה בולדות. [↑](#footnote-ref-39)
40. ונראה לבאר דגם בבור ברשותו גדר החיוב הוא שיש לי ממון שהוא **תקלה** ולא שהממון שלי היזיק ועל כן אזלינן בתר הפתח שהוא התקלה. ועדיין צ"ב דאולי י"ל שכל הבור הוא חלק מהתקלה. [↑](#footnote-ref-40)
41. ובעיקר סברת ר"י דהו"א דבנזק יחידי היה פטור יל"ע מה היה ההו"א וצ"ל שהנזק פחות מצוי ופחות הוה מזיק. [↑](#footnote-ref-41)
42. ועיין עוד בביאור הגר"א סימן תי"ג סוס"ק ה' שד' התוס' לעיל מ"ח. שבחפרו אדם חייב בעל החצר הוא אף כהרמב"ן שבהניח אסו"מ של אחר ברה"ר פטור בעל האסו"מ שלא מצינו זה חופר וזה מתחייב מ"מ היכא שמשלם על החפירה בעל החצר הוא בעל הבור. [↑](#footnote-ref-42)
43. וצ"ע דלכאורה זה סברא רק כלפי סברת רש"י כלפי תורך ברשותי אינו סברא וצ"ע. [דהא עיקר החילוק בין רש"י לתוס' דלרש"י אע"ג שיש פה בור גמור מ"מ לא נחשב שאני עשיתי את התקלה ולתוס' חסר בשם תקלה כיון דתורך ברשותי] [↑](#footnote-ref-43)
44. וע"ע בגרא"ל מאלין סימן שביאר ביאור נוסף בדעת רש"י שס"ל לשמואל שממה שחייבה תורה בבור ברשותו מבואר שאין בזה חיוב שור אע"פ ששייך מצד הסברא לחייב. [↑](#footnote-ref-44)
45. ומבואר דס"ל שהגדר של תורך ברשותי אינו שלא מתחייבים על בור דממונו אלא רק מחמת הסברא של תורך ברשותי וזה דלא כדברי הבעל המאור שכ' דמבואר דהתורה לא דיברה על בור כזה וע"כ ל"ש למילף אסו"מ שלא הפקירן מבור. וצ"ע לדעת הבעל המאור קושית הרשב"א מבור ברה"י ופתחו לרה"ר. [↑](#footnote-ref-45)
46. עיי"ש שכ' ליישב לפי דעת הראב"ד שאדם שחפר בחצר חבירו כל זמן שלא שילם החופר חייב וזהו הביאור בפתיחה ומחודש דחשיב אית ליה בעלים שהוא הבעלים וצ"ל כיון שחייב לשלם על זה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
47. וצריך לומר כתוס' הרי"ד שם שביאר שאיש בור ולא שור בור הוא סברא לפטור את בעל החצר כיון שבעל השור משלם נזק החפירות הוה עתה הוא הבעלים על החפירה ועדיין צ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
48. ובעיקר הק"ו דאם על הפתיחה הוא חייב בתוס' מ"ט: ובתחילת המסכת הביאו את המכילתא שלמדה מכאן דאין עונשין ממון מן הדין. וכ' שהבבלי פליג וס"ל דעונשין ממון מן הדין וכ"כ בדף ד:. וברשב"א ב: פליג וס"ל שהמכילתא דיברה רק בבור שגדר החיוב בו הוא עונש [כיון שאין דרכו לילך ולהזיק ואינו שלו ועשאו הכתוב כאילו ברשותו והניזק בא לרשותו של מזיק] ובו לא ילפינן ק"ו. והאחרונים הקשו דבפשיטות לשון המכילתא משמע שבלא חיוב כריה היה פטור והקשו דמ"מ יש בכריה גם פתיחה ויתחייב מדין פתיחה. עיין במהדו"ב לעיל מ"ט: שהקשה כן. ועיין ביונת אלם סימן ט"ז מש"כ וע"ע באבי עזרי. [↑](#footnote-ref-48)
49. [וכ' רש"י ואינו שלו ובדף כ"ח: כ' שאין לה בעלים ולכאורה מה שאינה שלו זה הפוטר ולשון רש"י שם הוא לבאר הלשון קרקע עולם.] [↑](#footnote-ref-49)
50. ונראה שחלוק מהחזון איש שהחזו"א ס"ל שחייב על מה שההבל היזיק [וכמו שדימה זה בקהילות יעקב לאש הנמצאת בבור אם הוה אש או בור.]. אכן להגרב"ב לעולם אינו חייב על פעולת ההיזק אלא על מה שיצר דבר שיכול להזיק וזה שייך רק בהבל. [↑](#footnote-ref-50)
51. ובעיקר הנדון אם בור הוה גרמא או גרמי עיין ברמב"ן בדינא דגרמי ד"ה ? מש"כ עיי"ש. [↑](#footnote-ref-51)
52. וע"ע לשון הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ח: "משום דהבלא שויא איהו התם וחבטא לאו דידיה אלא גרמא בעלמא שגרם שיהיה שם חבט כשסילק משם עפר ושויה בור והחבטא לאו קרקעו היא אלא קרקע עולם". [↑](#footnote-ref-52)
53. והיינו שאין הסברא לרב היא שלא הא יצר את המזיק אלא שקרקע עולם היינו שהקרקע לא נחשבת מזיק אבל פותח הבל נקרא מזיק כיון שעל ידי הפתיחה ינזקו וכפורץ גדר לפני אש. [↑](#footnote-ref-53)
54. וע"ע ברש"י לעיל ג: לגבי כיחו וניעו שפירש שהוזק בקרקע וצ"ע לרב וכן הקשה הרש"ש שם ועיין באגרות משה חו"מ ח"א סימן צ"ח מה שכ' ליישב. [↑](#footnote-ref-54)
55. וא"כ פליגי ב' תי' התוס' אם לשמואל יש חיוב על התקלה לבדה או דס"ל דבחופר בור ליכא דין קרקע עולם. וצ"ע מה גדר החיוב בתקלה לבדה [ואולי הוא כדוחף והחבטה מתיחסת לתקלה שנחשב כאילו הביא אותו לקרקע עולם[עיין ברמב"ן במלחמות כאן שחיוב דוחף הוא רק בממונו] ולתי' התוס' דס"ל דבבור לא הוה קרקע עולם יש לעיין מה החילוק בין קרקע הבור לקרקע שחוץ לבור. וצ"ל שחשיב גורם הנזק על ידי החפירה [ואולי הגדר דחשיב כחבטה דידיה וכאסו"מ ברה"ר לרב דחשיב חבטה דידיה. [↑](#footnote-ref-55)
56. וע"ע בתוס' לעיל ג: ד"ה משורו למדנו שהקשו שיהיה פטור על הכלים עיי"ש הרי דס"ל שבבור דממונו מסברא יפטר על כלים [וע"ע תוס' לעיל כ"א. מה שחילקו אסו"מ דלא אפקרינהו מבור ברשותו] והוכיחו שחייב וע"ע ברבינו פרץ לעיל כ"ח:. [↑](#footnote-ref-56)
57. עיין ברש"י לעיל נ"ב. תרי לישני אם הכורה הוא בעל הבור אם יתחייב וצ"ע הסברא דאם הוא בעל הבור יתחייב הא כלפי הכוריה לא הוה מעשה מזיק וכלפי הבור לא הבור היזיק. [וכ"כ הר"פ שם]. ואולי י"ל דאם הוא אחר לא חשיב דוחף כיון דליכא מעשה אבל אם הוא בעל הבור הוה מזיק על ידי בורו. [↑](#footnote-ref-57)
58. ועיין בפני יהושע שביאר דהסברא היא דהוא חשיב **עיקר** המזיק [ואולי י"ל דהביאור דאזלינן בתר מי שהתחיל בנזק וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
59. [והנה לא תשים ודאי הוה רק במיתה ולפני עור לא שייך בממונו ומ"מ הוה תקלה גם לבור ובבור ו' הוה לא תשים לענין איגנדר] [↑](#footnote-ref-59)