=יג בביאור דין שול_ק לדעת ריו_נ, ובדין ה_ השרויין בחצר א_ א_ שוכר ע_י כולם
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**יג**

**בביאור דין שכירו ולקיטו לדעת רבינו יהונתן**

**ובדין ה' השרויים בחצר אחת א' שוכר ע"י כולם**

א] **עירובין** דס"ד., אלא אמר רבא ליזיל חד מינייהו ליקרב לי' ולשאול מיני' דוכתא ולינח בי' מידי דהוה לי' כשכירו ולקיטו ואמר רב יהודה אמר שמואל אפילו שכירו ואפילו לקיטו נותן עירובו ודיו.

**ופירש"י**, ז"ל, אפילו שכירו ולקיטו של גוי, אם ישראל הוא, נותן עירובו עם בני מבוי ודיו, עכ"ל.

**והנה** עמש"נ בסימן י"א דנחלקו הראשונים בטעם דין זה דשול"ק של גוי נותן עירובו ודיו, דבד' הרשב"א והריטב"א מבו' דהוא משום דשויוהו רבנן להשול"ק כבעלים, ובד' הטור מבו' דהוא משום דחשיב כשליח דהגוי, וכ"ה בתוהרא"ש ותור"פ לקמן דס"ו בפירוש קמא, ולדעת הר"י מקינון הוא משום דינא דא' מערב ע"י כולם.

**ועכ"פ** דעת כולם שוה דדינא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא משום דעירובו מהני להתיר את רשות הגוי, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בדס"ו. ד"ה נותן ובד"ע: ד"ה יורש ובדע"ב. ד"ה ומודין ובד"פ. ד"ה אתו, עייש"ה ודו"ק.

**אמנם** הנה בב"י סי' שפ"ב מצינו שיטה חדשה בזה, ז"ל, ופירש רש"י עוד אפילו שכירו ולקיטו של גוי אם ישראל הוא נותן עירובו עם בני מבוי ודיו, וכך הם דברי רבינו ורבינו ירוחם, וטעמא דמסתבר הוא דתו לא צריכא מידי, דהא קיימא לן ה' ששרויים בחצר א' אחד שוכר על ידי כולם, וה"ה נמי אחד שואל על ידי כולם דשאלה כשכירות חשיבא, עכ"ל, והובא טעם זה במ"ב שם סק"מ, ז"ל, ס"ל לדעה זו דל"ד שכירות מתיר בגוי ה"ה שאלה, וממילא שאילתו מועיל בעד כולם כמו בההיא דס"ט לענין שכירות, וע"כ די במה שנותן בעירוב עם שאר בני החצר, עכ"ל.

**ומצינו** כן בפי' ריו"נ בסוגיין, ז"ל, וכיון דהשתא דייר ישראל בחצר הגוי חשבינן לי' כאילו שכר הבית של הגוי וצריך שיערב עם חביריו הישראלים העומדים בשאר בתי החצר ודי לנו בזה, ואין אנו צריכין לשכור מן הגוי רשות חצירו, דכאילו שכר כל בתי הגוי חשבינן לי', והגוי מסולק משם, עכ"ל.

**וכן** מבו' גם בפי' ריו"נ לקמן דס"ו., ז"ל, אף שוכר וכו' ה' ישראל נמי ששרויים עם הגוי בחצר אחת, א' מהן שוכר מן הגוי בשביל כולן, וכיון שעירב עמהן סגי להו בהכי "כדאמרי' לעיל נותן עירובו ודיו", עכ"ל, והרי דדינא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא משום דינא דא' שוכר ע"י כולם, דחשיב השול"ק כשוכר מהגוי.[[1]](#footnote-2)

**וכ"נ** גם בספר העתים סי' פ"ז, ז"ל, ויש נמי מי שמחמיר וכששוכר מן הגוי שוכר ממנו מקום ובאותו מקום מניח חפץ ומיחד לו הגוי נמי מקום לאותו חפץ וגם סוגר בעדו כדי שיהי' מיוחד לו מקום ושמור והעושה כן תבא עליו ברכה ואין לך הגון מכל שכירות גוי כזה, ובדברי רבותינו לא מצינו שהזכירו בגוי אלא שכירות לבד כדאמור רבנן ובגוי עד שישכור אבל בענין עובדא דהמן בר ריסתק דלא בעא למיגר רשותי' אמר להן רבא ניזיל חד מיניהו ונשאיל מיני' דוכתא וניתיב בי' מידי דהוי לי' כשכירו ולקיטו, עכ"ל, ונ' מזה דדינא דשול"ק הוא משום דחשיב כשוכר מן הגוי, וזהו שהביא משם דמצינו בדין שכירות שהצריכו שישאל ממנו מקום ויניח שם דבר.

**ולדעתם** נמצא, דהיתר רשות הגוי אינו כלל ע"י העירוב, אלא הוא מדינא דשכירות, דהשאלה ששאל מן הגוי חשיבא כשכירות על רשות הגוי, והא דהשול"ק צריך ליתן עירובו, הוא משום חלקו בחצר.[[2]](#footnote-3)

ב] **והנה** בחזו"א סי' פ"ב סק"ח הק' על פי' הב"י, דאם מטעם שאלה אתינן עלה, מאי ראי' מייתי משכירו ולקיטו, ואי שכירו ולקיטו ג"כ מטעם שאלה אתינן עלה לכאו' דירת שכירו ולקיטו קונה אותה בשכר פעולתו.

**וי"ל** בזה, שהרי הטעם לחלק בין שאלה לשכירות, מבו' בד' הב"י דהוא משום דדוקא בשכירות חייש הגוי לכשפים, אבל בשאלה לא חייש לכשפים, ולפ"ז י"ל דזהו דמייתי ראי' משכירו ולקיטו, דאף דשכירו ולקיטו קונה את דירתו בשכר פעולתו, מ"מ אין בזה מעשה שכירות, ואין הגוי חושש בזה לכשפים, ומהא דמהני בשכירו ולקיטו יש ללמוד דבכל גוונא דזוכה ברשות הגוי מהני, ואף בגוונא דלא חייש הגוי לכשפים, וא"כ ה"נ מהני שאלה מן הגוי.

**אמנם** הנה בד' הב"י גופי' מבו' הישוב לזה בע"א, דהנה בב"י שם הביא דעת הרמב"ם דבעי' שישכיר השול"ק את רשות הגוי, ופי' הב"י בטעמו, ז"ל, ושכירות בעי ולא סגי בנתינת עירוב כמו ה' ששרויים בחצר שאחד שוכר על ידי כולם, דהתם שאני שהוא שוכר מן הגוי, אבל כשהוא נעשה שכירו של גוי "אינו שוכר ביתו ממנו", ומסתיי' שיחשב כבעה"ב להשכיר שלא מדעתו, וגם כשמשאיל לו מקום בחצרו צריך להשכיר, דלא התירו חכמים לגבי גוי אלא בשכירות דוקא דחייש גוי לכשפים, אבל בשאלה לא חייש לכשפים וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בד' הב"י בדעת הרמב"ם, דשכירו ולקיטו ל"ח כשכירות, כיון "שאינו שוכר ביתו ממנו", ולא משום דאיכא למיחש בזה לכשפים, ונ' דהיינו משום דבשול"ק לית לי' כלל זכות בבית הגוי, ומצי הגוי לסלוקי, וע"כ ל"מ מדין שכירות.

**ולפ"ז** י"ל דגם לדעת הסוברים דדינא דשול"ק הוא דרשות הגוי ניתרת מדינא דא' שוכר ע"י כולם, נמי מודו לדעת הרמב"ם דבשול"ק לית לי' כלל זכות בבית הגוי, ול"ח כשכירות, ואך דס"ל דמ"מ כיון שהגוי מניחו לדור בביתו חשיב נמי כשכירות.

**ולפ"ז** מבו' בפשיטות הא דמייתי מינה דאף שאלה מהניא, שהרי בשול"ק גרע טפי משאלה, דכלל לית לי' זכות גמורה בבית הגוי, ומ"מ כיון שהגוי מניחו לדור בביתו חשיב כשכירות, וכ"ש דיהני שאלה מן הגוי.

ג] **ובדעת** ריו"נ נ' לישב באופ"א, דהנה באמת בעיקר דעת ריו"נ דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו הוא משום התירא דשכירות, ראיתי להעיר בזה, שהרי מד' ריו"נ במתניתין נ' דל"מ אלא שכירות, ואם נתן לו הגוי במתנה ל"מ, והביאו בביאוה"ל סי' שפ"ב ס"א, וא"כ לכאו' ה"ה דשאלה לא מהניא, וא"כ היאך אפשר לפרש דין מושיל דוכתא דהוא משום דשאלה כשכירות.

**אמנם** הנה באמת בל' ריו"נ לא נזכר דהא דמהני מושיל דוכתא הוא משום השאלה ודשאלה מהניא כשכירות, וכדעת הב"י, אלא נ' בדבריו שהטעם הוא, דכיון שהוא דר בפועל ברשות הגוי, חשבינן לי' כאילו שכר הבית של הגוי.

**ולפ"ז** נ' דל"מ רק אם הניח שם מידי בפועל, דעי"ז חשיב שדר עם הגוי וחשבינן לי' כאילו שכר הבית של הגוי, אך אם לא הניח שם מידי ל"מ מה שיש לו זכות להניח, אך הב"י נקט דל"ב שיניח שם מידי בפועל, וזה א"ש לטעמי' דמהני משום דשאלה כשכירות, וע"כ א"צ שיניח שם בפועל, כ"ה דבכל שכירות מן הגוי א"צ שישתמש ברשות הגוי בפועל.

**ומאידך** עיי"ש בב"י שנקט דבעי' שיקנה הקרקע לשאלה בא' מהדרכים שנקנה בהם הקרקע, ולמש"נ י"ל דכ"ז הוא לטעמי' דהא דמהני מושיל לי' דוכתא הוא משום דשאלה כשכירות, וע"כ בעי' שיקנה הקרקע בקנין לשאלה, אך לדעת ריו"נ דהא דמהני אי"ז כלל משום דשאלה כשכירות, אלא הוא משום שכל שהישראל דר עם הגוי חשבינן לי' כשכר ביתו ממנו, י"ל דכל שהוא דר בפועל סגי בזה אף שלא זכה בזכות שאלה כלל, וצ"ע בזה.

**ולפ"ז** ניחא בפשיטות הא דמדמי לה הגמ' לדינא דשול"ק, והוא משום דבשול"ק ליכא שכירות מן הגוי, שהרי לא נתן לו הגוי שום זכות ומצי לסלוקי, ואך שבפועל הוא דר ברשות הגוי, ונתחדש בדינא דשול"ק דהיכא שהוא דר ברשות הגוי חשבי' לי' כאילו שכר רשות הגוי, וזהו דמדמי דה"נ מהני מושיל לי' דוכתא הגם דשאלה ל"מ כשכירות, דעי"ז חשבינן לי' כאילו שכר רשות הגוי, וא"ש היטב.

ד] **והנה** בקה"י סי' י"ט הקשה ע"ד ריו"נ והב"י, שהרי דינא דא' שוכר ע"י כולם בפשוטו הוא רק בא' מבני החצר, אך א' שאינו מבני החצר ל"מ שישכור מן הגוי, ואילו דינא דשול"ק בפשוטו הוא אף בשאין השול"ק מבני החצר, והאמנם רבא נקט ליזיל חדא מינייהו, אך בפשוטו אורחא דמילתא נקט, ומהני אף בשאינו מבני החצר.[[3]](#footnote-4)

**ויש** להוכיח כן דדינא דשול"ק הוא אף בשאינו מבני החצר, שהרי איבעיא דאביי בה' שכירים וה' לקיטים איירי בשאינם מבני החצר, שהרי אם הם מבני החצר ודאי צריכים הם לערב משום דירתם, ומ' להדיא דאף בכה"ג איכא להתירא דשול"ק.

**עוד** הק' החזו"א סי' פ"ב סקכ"ח, מהא דבעי אביי בהיו לו ה' שכירים וה' לקיטים מהו, והיינו דמיבע"ל דשמא כ"ה דהקילו לחשוב דירת השול"ק כדירה להקל ה"נ חשיבא כדירה להחמיר, ואם התירא דשול"ק הוא משום דהשאלה ששאל מן הגוי הויא כשכירות רשות הגוי, א"כ לא מצינו כלל שהחשיבו דירת השול"ק כדירה, ועי' להלן סק"ט מש"נ לישב בזה.

**אמנם** באמת ב' הקושיות מתישבות זב"ז, וכמש"כ החזו"א שם בקצרה, שהרי דינא דשול"ק איירי אף בשאינו מבני החצר, ובזה לא סגי בדינא דא' שוכר ע"י כולם לחוד, שהרי הך דינא דא' שוכר לכולם הוא רק בשהוא מבני החצר, וע"כ בע"כ שנתחדש בזה דשויוהו חכמים לדירת השול"ק דירה וחשיב כא' מבני החצר, ותו מהני שכירותו להתיר מדינא דא' שוכר ע"י כולם, ואשר זהו דבעי אביי בה' שול"ק אם שויוהו לדירת השול"ק כדירה אף להחמיר, וז"פ.

**אך** מד' ריו"נ באיבעיא דה' שכירים וה' לקיטים שהעתיק פירש"י, נ' טפי, דלעולם דינא דשול"ק איירי רק בשיש לו מקום פיתא ולינה בבית הגוי, דאם אין לו מקום פיתא ולינה ל"ה כלל מבני החצר, ול"מ מה ששכר מהגוי להתיר, ואך דמ"מ מדינא אינו אוסר, כיון שבטלה דירתו אצל דירתו של הגוי, וכמש"כ התוס' לעיל דע"ב. בסופרים ומלמדים, וממילא דמדינא ל"מ שכירותו להתיר, כיון דלא חשיב מבני החצר, וע"ז נתחדש דחשבינן להשול"ק כבעלים, וממילא חשיב שפיר כא' מבני החצר, כיון שיש לו מקום פיתא ולינה שם, וזהו שנסתפק אביי בה' שכירים ולקיטים אם חשבינן להו כבעלים לאסור או לא.

ה] **והנה** במ"ב שם סקמ"ב, ז"ל, נותן עירובו ודיו, לכאורה משמע דלא צריך לערוב אלא כשהוא מבני החצר וכמו שמיירי המחבר, אבל בחידושי הרשב"א משמע דאפילו אינו דר בחצר הצריכוהו חכמים ליתן חלק בעירוב משום האי בית של גוי דחשבינן לי' כאלו דר שם, עכ"ל.

**והנה** מה שהביא המ"ב מד' הרשב"א צ"ב, דודאי לדעת הרשב"א דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא משום דחשיב כבעלים על רשות הגוי, ועירובו הוא שמתיר, פשיטא דל"מ אם אינו נותן עירוב, שהרי העירוב הוא המתיר לרשות הגוי, אך למה שפירש המ"ב בסק"מ לדינא דשול"ק כפי' ריו"נ, דהוא משום דל"ד שכירות מתיר בגוי אלא ה"ה שאלה, וממילא שאילתו מועיל בעד כולם, והא דצריך ליתן חלק בעירוב הוא משום דירתו בחצר, הרי שפיר י"ל דהיכא שאינו דר בחצר א"צ ליתן חלק בעירוב.

**אך** לפי המבו' צ"ב עיקר נידון המ"ב, שהרי דינא דא' שוכר ע"י כולם הוא רק בא' מבני החצר, ולפ"ז בע"כ דהא דמהני שול"ק שאינו מבני החצר, הוא משום דחשבוהו חכמים כדר בחצר, וכנ"ל, ולפ"ז הרי ודאי בעי' שיתן חלק בעירוב, דכיון דכל התירו הוא משום דחשיב כדר בחצר, א"כ ה"ה אוסר עליהם.

**אמנם** י"ל, דהאמנם חשבוהו חכמים כדר בחצר להקל, דיהני שאלתו מהגוי בעד כולם, אך לא חשבוהו כדר בחצר להחמיר שיאסור על בני החצר, וע"כ אינו צריך ליתן חלק בעירוב.

**והאמנם** דלפ"מ דבעי אביי שמא אמרו שול"ק להחמיר, ודאי הי' צריך ליתן חלק בעירוב, אך מש"כ המ"ב דא"צ ליתן חלק בעירוב הוא לפ"מ דפשיט רב יוסף דלא אמרו שול"ק להחמיר, אשר לפ"ז שפיר י"ל דכל שאין השול"ק דר בחצר א"צ ליתן חלק בעירוב.

**אמנם** לכאו' יש להוכיח מסוגית הגמ' דאף כשאינו מבני החצר צריך הוא ליתן חלק בעירוב, והוא מהא דבעי אביי בהיו שם ה' שכירו וה' לקיטו מהו, והנה פשיטא דאיירי דהנך שול"ק אינם דרים בחצר, שהרי אם דרים הם בחצר צריכים הם ליתן חלק בעירוב משום דירתם, וא"כ מ"ט נסתפק אביי רק בה' שכירים וה' לקיטים, הרי ה"נ יש להסתפק בדליכא אלא שכירו ולקיטו אחד שאינו מבני החצר, אם צריך יתן חלק בעירוב.

**ונ'** מזה, דהיכא דליכא אלא שול"ק אחד שאינו מבני החצר, ודאי הוא צריך ליתן חלק בעירוב, דאף אם לא אמרו שול"ק להחמיר, מ"מ כיון דהא דשרינן לדירת הגוי הוא משום דחשבינן להשול"ק כדר בחצר, הרי ממילא בע"כ הוא צריך ליתן חלק בעירוב, ול"מ ע"ז הא דלא אמרו שול"ק להחמיר, כיון דהוי זה כתרתי דסתרי, דממ"נ אם חשבינן לי' כדר בחצר צריך הוא ליתן חלק בעירוב, ואם לא חשבינן לי' כדר בחצר, ל"מ שאלתו מהגוי להתיר את רשות הגוי, וע"כ לא מיבע"ל לאביי אלא בשהיו שם ה' שכירו וה' לקיטו, דבזה י"ל דא"צ כולם ליתן חלק בעירוב, משום שלא אמרו שול"ק להחמיר, וד' המ"ב צ"ע.

ו] **והנה** לפ"ד ריו"נ צ"ב לישנא דשמואל דשול"ק "נותן עירובו ודיו", וצ"ב שהרי המתיר לרשות הגוי אינו כלל ע"י העירוב, אלא מדין שאלה ושכירות, והא דצריך השול"ק ליתן עירוב, הוא משום דירתו בחצר, ולכאו' אי"ז שייך כלל לדינא דשמואל, דפשיטא שצריך ליתן עירוב משום דירתו בחצר.

**ולפמש"נ** י"ל בזה, דשמואל איירי בשול"ק שאינו מבני החצר, אשר בזה הא דשרינן לרשות הגוי, הוא רק משום דחשבינן להשול"ק כדר בחצר, ואשר זהו מש"א שמואל דצריך השול"ק ליתן עירובו.

**אך** יותר נ' בזה בדעת ריו"נ, דהנה כבר הבאנו לעיל סק"א ל' ריו"נ לקמן דס"ו., ז"ל, ה' ישראל נמי ששרויים עם הגוי בחצר אחת, א' מהן שוכר מן הגוי בשביל כולן, וכיון שעירב עמהן סגי להו בהכי "כדאמרי' לעיל נותן עירובו ודיו", עכ"ל, ונ' מל' ריו"נ, דדינא דא' שוכר ע"י כולם, הוא רק משום שאותו א' עירב עם כולם, והוו כולם כחד, וע"כ מהני שכירותו לכולם, והגם דאיירי אף היכא שתחילה שכר מן הגוי ואח"כ עירב עמהם, וכאשר כן מוכח מדינא דשול"ק לפי' ריו"נ, ודו"ק, וכן מסיק בביאוה"ל סי' שפ"ב ס"ט, ומבו' מדבריו דזהו גם דינא דשמואל דנותן עירובו ודיו, והיינו דכל התירא דשול"ק הוא רק משום שנותן עירובו, והוא מעורב עם כל בני החצר, ועי"ז מהני שאלתו מהגוי בעד כולם, ומתבאר היטב לישנא דשמואל דנותן עירובו ודיו, ודו"ק.

**ולפ"ז** פשיטא דדינא ד"נותן עירובו", הוא אף בשאינו מבני החצר, שהרי כל מה שמהני שאלתו מהגוי בעד כולם הוא רק מכח שהוא מעורב עם כולם, וא"צ להטעם שנת' לעיל דצריך ליתן חלק בעירוב משום דאל"כ הוי כתרתי דסתרי.

**ונ'** לחדש לפ"ז לדעת ריו"נ, דכל הא דא' שוכר לכולם והתירא דשול"ק, הוא רק בשאותו א' ששכר והשול"ק עירבו עם בני החצר, אך היכא שלא עירבו עמהם אלא שביטלו להם רשותן, ליכא בזה לדינא דא' שוכר ע"י כולם, שהרי לפמש"נ בדעת ריו"נ כל עיקר דינא דא' שוכר ע"י כולם הוא משום דהוא מעורב עם בני החצר והוו כולם כחד, וע"כ אם לא עירב עמהם אלא שביטל להם רשותו, ל"מ שכירותו בעד כולם.

**ומתבאר** טפי לפ"ז מש"א שמואל שנותן עירובו ודיו, ונת' לעיל דהגם דודאי צריך ליתן חלק בעירוב, מ"מ נקט שמואל לזה משום דכל מה דמהני שאלתו מהגוי להתיר הוא רק מכח שנותן עירובו, אך למש"נ עתה ניחא טפי, דשמואל דינא קמ"ל, דל"מ אא"כ נותן עירובו, אך אם לא נתן עירובו אלא ביטל לבני החצר רשותו ל"מ.

ז] **אמנם** הנה מצאתי מפורש לא כן בעבוה"ק ש"ד פ"י, ז"ל, ואין כל הישראלים צריכים לשכור, אלא אפי' שכר א' מהם די, והוא מערב עם חביריו או מבטל רשותו, עכ"ל, והרי להדיא דדינא דא' שוכר ע"י כולם הוא אף בשלא עירב עם בני החצר אלא שביטל רשותו.

**אך** הנה צ"ב ל' הרשב"א, דמאי קמ"ל דהוא מערב עם חביריו או מבטל רשותו, הרי זהו מילתא דפשיטא דצריך לערב או לבטל את רשותו, ומה הוצרך הרשב"א לכתבו.

**ועד"ז** ילה"ע בל' הרשב"א שם פ"ג, ז"ל, בני חצר או בני מבוי ששכר א' מהן מן הגוי, ה"ז מערב ומשתף עם בני החצר והמבוי, וא"צ כל א' וא' לשכור מן הגוי, עכ"ל, וגם בזה צ"ב מאי קמ"ל דהוא מערב ומשתף עם בני החצר והמבוי.

**ונ'** מזה, דגם לדעת הרשב"א כל הא דמהני הא דא' שוכר לכולם, הוא רק משום שהוא מערב עם כולם, אך אין הטעם בזה כמש"נ לעיל דע"י שעירב עם כולם הוו כולם כחד, וע"כ מהני שכירותו בעד כולם, דאם הי' זה הטעם ל"ה מהני שכירות א' בעד כולם היכא שביטל להם רשותו, וכנ"ל, אלא הטעם בזה הוא, דדינא דא' שוכר ע"י כולם לאו היינו דמהני השכירות להתיר לכולם, אלא היינו דגדר התירא דשכירות הוא דחשבינן לרשות הגוי כרשות השוכר, וע"כ כל ששכר א' מבני החצר חשבינן לרשות הגוי כרשותו, וכיון שעירב עם שאר בני החצר, ה"ז מערב אף לרשות הגוי, וה"נ היכא שביטל להם רשותו ה"ז מבטל אף לרשות הגוי, וזמש"כ הרשב"א דזה ששכר מערב עם חביריו או מבטל רשותו, דזהו מה דמתיר לרשות הגוי.

**ויש** לדמות ד"ז לביטול רשות, דאמרי' דצריך לבטל לכאו"א, ופירש"י לעיל דכ"ו: דאע"ג דהאי דבטיל לי' עירב עם חבירו, כי עירב מאתמול אדעתא דהאי חולקא לא עירב, וכתב בביאוה"ל סי' ש"פ ס"א דלפ"ז אם הי' הביטול מבעו"י דאדעתא דההיא חולקא נמי עירב, שפיר מהני הביטול שביטל לו לבדו, והיינו משום דהיתר הביטול הוא דחשבינן להרשות המבוטלת כרשות זה שביטלו לו, וע"כ מהני עירובו עם שאר בני החצר להתיר אף רשות זו, ולמש"נ בדעת הרשב"א ה"נ הוא בשכירות, דהשכירות כביטול רשות היא, וכמש"כ הרמב"ם, דהא דמהני מה ששכר א' מבני החצר, הוא משום דחשבינן לרשות הגוי כרשות דהשוכר, וע"כ מהני עירובו עם שאר בני החצר להתיר אף רשות זו.[[4]](#footnote-5)

**אמנם** לפ"ז יתחדש, דכל דינא דא' שוכר ע"י כולם הוא רק בששכרו בערב שבת, אך בששכר מן הגוי בשבת ל"מ אא"כ שכרו כולם, דאם שכר א' מהם הרי אדעתא דהאי חולקא לא עירב, ודמי לביטול רשות דהיכא שביטל בשבת לא' מבני החצר ל"מ, משום דאדעתא דהאי חולקא לא עירב.

**והאמנם** לדעת הרשב"א גופי' ליכא נפ"מ בזה, שהרי דעתו נוטה דהיכא ששכרו מן הגוי בשבת אין העירוב חוזר וניעור וצריכין הישראלים לבטל רשותן זל"ז, ובכה"ג שמבטלין רשותן שפיר יהני שכירות האחד, כיון שמבטל לחבירו גם את הרשות ששכר מן הגוי, אך לדעת הראב"ד דהיכא ששכרו בשבת חוזר העירוב וניעור, איכא נפ"מ רבתא בזה, דכה"ג שעירבו בערב שבת ובאין לשכור מן הגוי בשבת, בעינן שישכרו כולם מן הגוי, וזה חידוש רב, וצריך בדיקה בזה.

**עוד** נפ"מ רבתא בזה, הוא היכא דבא' מבתי החצר דרים כמה בנ"א, ושכר א' מהם מן הגוי, ולא נתן הוא חלק בעירוב, אלא א' משאר בני הבית נתן חלק בעירוב מדינא דה' הדרים בבית א' עירוב א' לכולם, דבפשוטו ודאי מהני, אך למש"נ בדעת הרשב"א לא יהני בכה"ג, שהרי בעי' שיערב את רשות הגוי, ולזה בעי' שיתן הוא עצמו חלק בעירוב, ול"מ מה שנתן א' מבני הבית.

**אך** לכאו' אי"ז מתישב כ"כ, שהרי בגמ' אמרי' דמה מערב ה' השרויים בחצר אחת א' מערב ע"י כולם אף שוכר וכו', והנה הרי הא דא' מערב ע"י כולם היינו אף בשלא נתן הוא חלק בעירוב אלא עירב א' מבני ביתו, וא"כ לכאו' ה"נ הא דא' שוכר ע"י כולם איירי אף בשלא נתן הוא עצמו חלק בעירוב, אך בלא"ה ל"ד ממש זל"ז, שהרי דינא דא' מערב ע"י כולם הוי רק בשכבר עירבו בני החצר יחד, וכמש"כ בשו"ת הרא"ש כלל כ"א סי' ו', וכ"ה בשו"ע סי' שע"ב ס"ג, ואילו דינא דא' שוכר ע"י כולם הוא אף בששכר קודם שעירבו יחד, וכמש"כ בביאוה"ל שפ"ב ס"ט, וכמש"נ לעיל סק"ו להוכיח מד' ריו"נ, וצ"ע בזה.

**עוד** יתחדש לפ"ז, דהיכא ששכר א' מבני החצר וביטל השוכר את רשותו, יהא אסור להוציא מבית הגוי לחצר, שהרי בסתמא לא ביטל את הבית, והוי בית הגוי רשות דילי' והחצר רשות דילהו, ואם ביטל בפירוש גם את הבית, יהא אסור לו להוציא מבית הגוי לחצר קודם חזקה, להסוברים דהמבטל אף רשות ביתו אסור להוציא מן הבית לחצר, וכן נפ"מ בזה, דהיכא שביטל בפירוש רק את רשותו ולא את רשות הגוי ל"מ.

ח] **ולפמש"נ** בד' הרשב"א, יל"פ דזהו גם מכוון ד' ריו"נ, דמש"כ בדינא דא' שוכר ע"י כולם, דכיון שעירב עמהן סגי להו בהכי, אין כונתו כמש"נ לעיל דהא דמהני שכירות א' בעד כולם הוא משום שעירב עמהם וחשיבי כחד, אלא כונתו דע"י שעירב עמהם נתערבה גם רשות הגוי.

**ולפ"ז** נ' דמש"א שמואל נותן עירובו ודיו, דינא קתני, דבעי' בדוקא שיתן הוא חלק בעירוב, ול"מ אם יתן א' מן הדרים עמו בבית חלק בעירוב, וכמש"נ לעיל סק"ז לדעת הרשב"א.

**וגם** לפ"ז פשיטא דדינא ד"נותן עירובו", הוא אף בשאינו מבני החצר, שהרי מה דמהני שאלתו מהגוי בעד כולם, הוא משום שעירובו מערב אף רשות זו, וע"כ ודאי בעינן שיערב עמהם, וא"צ להטעם שנת' לעיל סק"ה דצריך ליתן חלק בעירוב משום דאל"כ הוי כתרתי דסתרי.

**ונ'** דיש להוכיח כן ממש"א לקמן דס"ו. דמה מערב אפי' שכירו ולקיטו אף שוכר אפי' שכירו ולקיטו, ולדעת ריו"נ דהא דשול"ק נותן עירובו וניתרת רשות הגוי, הוא מדינא דאחד שוכר ע"י כולם, צ"ב דא"כ מהו שאמרו דמה מערב אפי' שול"ק, ומדמי לה דה"נ שול"ק משכיר, הרי כלל ליכא דינא דשול"ק מערב, להתיר רשות אדוניו, אלא היתר רשות אדוניו הוא מדינא דא' שוכר ע"י כולם, והא דהשול"ק מערב הוא להתיר רשות דילי'.

**ונ'** מוכח מזה כמש"נ, דלדעת ריו"נ הא דשול"ק נותן עירובו ודיו, היינו דמדינא דשכירות חשיבא רשות הגוי כרשותו, וע"כ חייל עירובו להתיר את רשות הגוי, ואשר זהו מש"א דמערב אפי' שול"ק, דהיינו שנתחדש בדין שול"ק דשול"ק חשיב כשוכר דחשיבא רשות הגוי כרשותו, וע"כ מצי לערב את רשות הגוי.

**ובזה** מתבאר מש"א התם דאף שוכר אפי' שול"ק, ופי' ריו"נ שם דשול"ק אם גוי הוא משכיר רשות אדוניו לדרים בחצר, ומכבר נתקשיתי לדעת ריו"נ דהתירא דשול"ק הוא מדינא דא' שוכר ע"י כולם, דא"כ הרי ל"ש היתר זה כלל היכא דהשול"ק הוא גוי, ולכאו' הוי זה דין אחר וכל' ריו"נ דהשול"ק משכיר רשות אדוניו, וצ"ע א"כ מה מדמי דין זה לדינא דמערב אפי' שול"ק.

**ולמש"נ** א"ש היטב, דהוי חד דינא, שהרי אף דינא דמערב אפי' שול"ק הוא דהשול"ק מערב את רשות הגוי, וזמש"א דה"נ אם השול"ק הוא גוי ה"ה משכיר רשות אדוניו.

ט] **ולפ"ז** יל"פ בע"א הא דבעי אביי בה' שכירו וה' לקיטו, אשר קשיא לפ"ד ריו"נ דלא מצינו כלל דשויוהו רבנן לדירת השול"ק דירה, עמש"נ בזה לעיל סק"ד.

**ולמש"נ** נ' לישב היטב, שהרי נת' דדינא דא' שוכר ע"י כולם הוא משום דהיתר שכירות הוא דחשבינן לרשות הגוי כרשותו של השוכר, וע"כ כל שעירב עם שאר בני החצר, חייל עירובו אף על רשות הגוי.

**ואשר** זהו דבעי אביי, דכיון דחזינן דחשבינן להשוכר כבעלים על רשות הגוי, שמא חשבינן לי' כבעלים אף להחמיר, וע"כ היכא שיש ה' שכירו וה' לקיטו ה"ה אוסרים זע"ז, ודו"ק.

**ונמצא** לפי האמור, דגדר התירא דשול"ק לדעת ריו"נ ולדעת הרשב"א קרובים הם זל"ז, דלתרוייהו גדר ההיתר הוא משום דחשבינן להשול"ק כבעלים על רשות הגוי וע"כ מצי לערב את רשות הגוי, ואך שנחלקו בטעמא דחשבינן לי' כבעלים על רשות הגוי, דלדעת ריו"נ הוי זה מכח תקנתא דשכירות בגוי, אשר מכח זה חשבי' להשול"ק ששואל רשות מן הגוי כבעלים על רשות הגוי, ולהרשב"א הוי זה קולא מסוימת בשול"ק לחשבו כבעה"ב וכדר שם.

1. והנה בחי' אבהעו"ז לקמן דס"ה: בתו"ד, נקט דדינא דא' שוכר ע"י כולם, הוא רק בששוכר בשביל כולם, עיי"ש, ולפ"ד ריו"נ והב"י מוכח לא כן, שהרי הכא בשול"ק לא שכר כלל בשביל כולם, ואפ"ה מהני מדינא דא' שוכר ע"י כולם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפשוטו איכא בזה נפ"מ רבתא לדינא, היכא שאותו א' מבני החצר דשאל מיני' דוכתא דרים עמו אחרים בביתו, ונתנו הם חלק בעירוב, ומהני זה לדידי' מדינא דה' הדרים בבית אחד עירוב א' לכולם, ויש לדון אם גם בכה"ג יהא להתירא דשול"ק, והנה לדעת כל הנך דס"ל דהתירא דשול"ק הוא משום דעירובו מהני להתיר את רשות הגוי, פשוט דבעי' שיתן הוא עצמו חלק בעירוב, ולא מהני מה שנתן א' מהדרים עמו חלק בעירוב, אך לדעת ריו"נ דהא דהשול"ק צריך ליתן חלק בעירוב הוא משום דירת עצמו בחצר, הרי דשפיר מהני גם אם נתנו האחרים הדרים עמו חלק בעירוב, וז"פ, אך עמש"נ להלן סק"ח לדון דגם לדעת ריו"נ ל"מ אא"כ נתן הוא עצמו חלק בעירוב, עיי"ש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם הנה בעצי אלמוגים סי' שפ"ב סקי"ט, ובחיי אדם כלל ע"ה סי"ב נקטו באמת, דכל הך דינא דשול"ק ישראל נותן עירובו ודיו, הוא רק היכא שהוא דר בחצר. [↑](#footnote-ref-4)
4. שו"ר בחזו"א סי' פ"ד סק"ז, שהק' מה בעי' לדינא דא' שוכר ע"י כולם, הרי עירב עמהן מבעו"י ותיהני עירוב גם לרשות המושכרת לו, ותירץ דכיון דהגוי נשאר בדירתו וראוי לאסור אלא דכיון ששכר הפקיעו חכמים דירת גוי וכמש"כ החזו"א סי' פ"ב סק"א, ס"ד דצריך שישכרו כולם, עכ"ד, אך למש"נ בד' הרשב"א באמת זהו טעמא דדינא דא' שוכר ע"י כולם, ועמש"נ עוד בזה בסימן כ' סק"ג בהערה. [↑](#footnote-ref-5)