כלל גדול 7
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול שגגות

י.טחן – פרק כלל גדול -7-

**בבאור הנידון אי העלם שבת ומלאכות מחלקין לחטאות ומצטרפי, וחלק א' בסוגיא דידיעות מחלקות**

**דף ע"א ע"א**

**בבאור הגמ' דמלתא דפשיטא להו לאביי ורבא מבעיא ליה לר' זירא**

1. **גמ' מילתא דפשיטא להו לאביי ורבא מבעיא לרבי זירא דבעי רבי זירא מרבי אסי וכו' אמר ליה חלוקין לחטאות ולא מצטרפין.** יעוין ברש''י דהמלתא דפשיטא להו הוא הא דאין חלוקין לחטאות, וצ''ב לפי''ז הא דנקטה הגמ' דבעי ליה לר' זירא הרי ר' זירא פשיטא ליה דחלוקין לחטאות רק דנסתפק אי מצטרפי, ויעוין בריטב''א חדשים דמבאר דלשיטת רש''י אפילו הא דחלוקין לחטאות מיבעיא להו לר' זירא ור' ירמיה, והא דקא בעי מהו שיצטרפו הכי קאמר חלוקים לחטאות או אינם חלוקים לחטאות ואם תמצא לומר חלוקים לחטאות מצטרפים כשהן שני חצאין או לא, ואהדר ליה דחלוקים לחטאות ולא מצטרפין, ולפירוש זה בין על חילוק החטאות בין על הצירוף קאמרינן דבתרוייהו פשיטא להו לאביי ורבא ובתרוייהו מיבעיא ליה לר' זירא.

אולם יעוי''ש דמביא מתוס' דבאמת ספיקא דר' זירא הוי רק לענין צירוף והא דאמרינן מילתא דפשיטא להו לאביי ורבא מיבעיא ליה לר' זירא היינו ענין צירוף זה דלאביי ורבא פשיטא דמצטרפין, דהא פשיטא להו לעיל שאינם חלוקים לחטאות כדברירנא לעיל, וכל שסובר דשני שיעורים שלמים אינם חלוקים לחטאות פשיטא כי כשהן שני חצאין מצטרפים, שאפי' מי שסובר שהם חלוקים לחטאות יש מהם שסובר שהם מצטרפין, ומי שאמר שאין מצטרפין לא אמר אלא מפני שסובר שהן חלוקים לחטאות.

**בבאור הנידון אי חלוקין לחטאות**

1. **מבואר בגמ' דשייך לדון את החילוק באופן ההעלמה כ''מחלק'' לענין קרבן.** ובבאור הא דהוי סיבה לחלק נראה לפי **שנתבאר דהמחייב דשגגה מתיחס לגוף ההעלמה** ומעשה העבירה רק בא להעמיד את ההעלמה א''כ איכא למימר דהיכא דאיכא שינוי באופן ההעלמה ג''כ הוי סיבה לחלק כיון דהתביעה עומדת על גוף ההעלמה. רק דיש לדון אי הוי רק בהך גוונא ד''שגגת שבת'' ו''שגגת מלאכות'' דמצינו חילוק בינייהו בגוף המחייב דשגגה, דבשגגת שבת דמחייב קרבן אחד על כל המלאכות בהא איכא יחס אחר להעלמה, לא מבעיא אי נימא דהוי מחייב אחר כמו שנקט במשנת הגרח''ש [סימן כו סק''ה] דבשגגת שבת הוי מחייב על ה''חילול שבת'' בלי יחס ל''מלאכה'', אלא גם אי נימא דהתביעה היא ביחס של העלמה למלאכות שנעשו, אולם מאחר דאיכא יחס בהעלמה לניתוק של אי ידיעת השבת בלי יחס למעשה האיסור הלכך נידון כשתי העלמות. או דגם באכילת חלב היכא דנעלם ממנו בתחילה איסור חלב ולאחמ''כ נעלם ממנו ידיעת מציאות החתיכה שנכשל באכילתה, ניתן לדון את זה כשתי העלמות למרות דגם בהעלם של ידיעת איסור חלב היחס הוא לאיסור אכילת חלב ולא הוי כמו העלם שבת דהוי ידיעה מוקדמת ביחס לזמן דהוי זמן שמחייב איסורי מלאכה.

**ויעוין בפנ''י דמדייק מהא דנקטה הגמ' את הספק רק בהאי גוונא דשגגת שבת ושגגת מלאכות דהוי רק בכה''ג.** ויעוי''ש עוד דמבאר דכונת הגמ' דהואיל דחלוקין לחטאות מצטרפי לא הוי ביחס לחיובא דשתי קרבנות, אלא ביחס להא דשגגת שבת מחייבת קרבן אחד ושגגת מלאכות מחייבת קרבן על כל מלאכה דזהו הטעם לחלוקה בינייהו ומכח זה הוי סיבה דלא יצטרפו.

**אולם יעוין באפיקי ים ח''ב כלל ה' דמביא מהירושלמי (פרק כלל גדול ה"א) דאיתא שם הך אבעיא דר"ז,** וז''ל, ואמר ר"מ אף על גב דלא אמר ר"י דא מילתא אמר דכוותה, אכל חצי זית בידיעת הקודש והעלם טומאה, וחצי זית בהעלם קודש ובידיעת הטומאה, העלם שבו והעלם שבו מהו שיצטרפו עכ''ל. ומבואר דאינו מחלק בין שגגות דגבי שבת לשגגות אחרות.

**ובאמת יעוין בראשונים בשבועות י''ח בהא דנודע לו שהיא נדה לאחר הבעילה קודם הפרישה וסבר שמותר לפרוש באבר חי דחשיב העלם אחד עם הכניסה**. ומקשים הראשונים דכיון דנודע לו שהיא נדה רק דטעה באיסור פרישה אמאי לא הוי סיבה לחלק כמו בהעלם שבת והעלם מלאכות. ומבואר להדיא בדבריהם דלא מחלקי בין שבת לעלמא ורק בישוב הקושיא יעוי''ש שתי דרכים בראשונים.

* 1. **מהלך התוס'.** יעוי''ש בתוס' וז''ל, וי"ל דרבא לטעמיה דס"ל התם דאינו חייב אלא אחת, אי נמי התם חשיב ליה ידיעה כיון שנודע לו כל מה שהיה ספק באותה שעה. ובפשטות מבואר בתוס' דמחלוקת רבא ור"ז הוא, אם ידיעה כזו שאינה ידיעת איסור מחלקת, ויעוין באפיקי ים חלק ב סימן ה דמקשה דלכאורה הוי סתירה לדבריהם בסוגיין דכתבו דבגרירה פליגי, ובעיקר דבריהם דאיכא בזה תורת ידיעה יש לעיין מהתוס' בריש פרקין דנקט בפשיטות דבעי ידיעת חטא. עוד יש לעיין דאי נימא דאיכא משמעות לגוף ידיעת ההעלם גם בלי שייכות לאיסור, א''כ מה באור פלוגתתת ר''ג ורבנן אי איכא ידיעה לחצי שיעור, ויעוין בתוס' בדף ק''ה ע''א ד''ה ר''ג דמבאר את טעמא דר''ג דאין ידיעה לח''ש דהוי מחמת דבעי ידיעת חטא ואי נימא דסגי בידיעת ההעלם מאי איכפת לן דליכא יחס בידיעתו לחטא, ובאמת יעוי''ש במצפה איתן דמבאר את סברת רבנן על פי תוס' בשבועת י''ח דהיכא דנדוע לו כל מה שהיה ספק באותה שעה חשיב ידיעה וצ''ב.

ויעוין באפיקי ים דחקר אי הא אי הא דאוכל העלם אחד מחייב חד חטאת הוי מחמת דנידון כהתעסקות אחת של אכילה [יעוי''ש דמביא מהר''ן בנדרים י''ז דהוי נפק''מ גם למתנה נזירות באכילה דחשיב אכילה אחת וחייב נזירות אחת] או דבאמת חשיב כשתי אכילות וכל אכילה הוי מחייב לחטאת רק דהוי דינא דכל זמן דליכא ידיעת חטא בייניהו מתכפר בקרבן אחד אתרוויהו. ומבאר דזהו יסוד חילוק התוס' בסוגין בין אוכל שתי זיתי חלב בהעלם אחד דלא בעי לדין גרירה לאוכל בשתי העלמות שונות, דבאוכל שתי זיתי חלב חשיב כ''אכילה אחת'', משא''כ בהעלם שבת והעלם מלאכות דהוי כ''שתי אכילות נפרדות'', ובזה בעינן להאי דינא דקרבן חד יכפר אתרוויהו, ומה דתוס' נקט לדין גרירה כונתו להך דינא דמכפר קרבן חד אתרוויהו דזה מהני מדין גרירה.

ולפי''ז מבאר דעיקר כונת תוס' בשבועות דסיבת החילוק של שגגת שבת ומלאכות לשתי מעשים לא נובע מחמת עצם השינוי בהעלמות אלא מחמת הידיעה כלפי הך מעשה שנעשה כבר דבזה הסתיים כמעשה נפרד, ולכן בעי לדין גרירה. אולם ליכא בזה שייכות לדין ידיעות מחלקות אלא הוי כהיכי תימצי לדון את השנוי בהעלמות.

**אולם נראה דאפשר לומר באופן אחר בבאור כונת תוס' בשבועות** דבאמת הא דבהעלם אחד מחייב חדא לא הוי מחמת דחשיב אכילה אחת אלא דהוי שתי אכילות רק כיון דהתביעה בשגגה הוא לא על גוף המעשה אלא בהעלם שנעמד ע''י המעשה א''כ כל כמה דהוי העלם אחד הוי מחייב חד לקרבן, רק בשביל להפקיע את היחס של העלמה כהעלמה אחת איכא שתי צורות, או מכח ידיעת הגברא על העלמו וזה רק ע''י ''ידיעת חטא'' דבזה הוי סיבה להגדיר את העדר הידיעה השניה כהעלמה בפני עצמה מצד הגברא, ואיכא חילוק מכח אופן מציאות ההעלמה ובזה גם איכא שתי צורות. האחד. מכח עצם החילוק במציאות כמו בשתי גופין או שתי תמחויין, שנית מצד אופן החילוק בהעלמה וזה מה דדנה הגמ' בסוגין, ורק בזה ס''ל לתוס' דהיכא דהחילוק מצד צורת ההעלמה בעינן דיהא סיום לכל העלמה כהעלמה בפני עצמה, ולזה סגי ידיעת הגברא בהעלמה שהיתה לו למרות דליכא בזה ''ידיעת חטא'' אולם גם לתוס' אין הכונה לדין ידיעה מחלקת דבזה ודאי בעינן לידיעת חטא.

אולם התוס' בסוגין נקט דהא הוי פשיטא לכו''ע דחשיב כ''שתי העלמות'' רק דמהני מדין גרירה כמו שנתבאר לעיל דהוי מחייב בפני עצמו מכח חלות הכפרה במקצת, רק דכיון דסיבת החילוק לא הוי מחמת גוף המציאות כמו בתמחויין וגופין, הלכך ביחס למחייב דגרירה דעומד ביחס לגוף המעשה בלי שייכות לאופן ההעלמה, לא תופש בזה החילוק בהעלמות.

* 1. **מהלך הראשונים**. יעוין ברמב''ן בשבועות שם וז''ל, ואיכא למימר התם כי קא מצטרפת ידיעה קמייתא להאי ידיעה דבנתים אשתכח דידע ידיעה גמורה, ואף על פי שבאה לו העלמה אחרת מעלמא [כונתו דמיד נעשה לו העלמה אחרת שהעלימה ממנו בפועל את האיסור] לאו העלם אחד הוא דהא מעיקרא לאו בהך העלמה עבד והעלמה אחרת היא, אבל הכא מחמת העלמה ראשונה באה לו העלמה זו שהרי הוא היה סבור מותר לבעול ומתוך שמותר לבעול היה סבור עכשיו שלא חטא שאנוס הוא הילכך העלם אחד הוא [יעוין גם בר''ן ובריטב''א דנקטו כן]. ונראה דגם לראשונים סיבת החילוק לא הוי מחמת דינא דידיעות מחלקות אלא דהוי מחמת עצם הדבר דהוי העלמה אחרת ''דמעיקרא בהך העלמה עבד והשתא עבד בהעלמה אחרת'' ורק דלא סגי בעצם שינוי העלם הידיעה אלא בעינן דכל העלמה תעמוד בפני עצמה ולא תהא מוכרחת מחברתה דהיכא דמוכרחת מחברתה חשיב ''העלמה אחת'' דהיינו שלסיום של ההעלמות כהעלמות חלוקות ס''ל לרמב''ן דתליא בגוף המציאות שכל העלמה הוי מאורע בפני עצמו דלא תלוי בחבירו. אולם הא מיהא חזינן בראשונים דסיבת החילוק בין ההעלמות לא הוי רק בשבת מחמת החילוק הדינים בין שגגת שבת לשגגת מלאכות.
  2. **ובגוף באור החילוק בין ההיא דשבועות לסוגין יעוי''ש בריטב''א עוד אופן**. וז''ל, ועוד דהתם בתר דידע להו לתרוייהו ידע דחטא בתרוייהו ליזהר בהם להבא, אבל הכא לעולם לא ידע דחטא בקמייתא דליזדהר מינה להבא עכ''ל. ונראה דגם לסברא זו סיבת החילוק הוא ''אופן ההעלמות'' רק כיון דבנדה גם לאחר שנודע לו שהיא נדה ליכא בזה סיבה להפרישו מלבא עליה סמוך לוסתה כיון דעדיין לא עומדת לפניו כנדה, הלכך לא שייך לדונו כהעלם נפרד, דהיחס להעלם כדבר נפרד הוא רק היכא דידיעת ההעלם גורמת בפרישה מהחטא, ולכן רק בהך העלם דסוגין דלאחר שנודע לו תרוייהו ידע דחטא בתרוייהו ונמצא דכל חד מנייהו גורם בפרישה מהחטא בהא דיינינן לכל העלם בפני עצמו.

**בבאור סברת רבנן דאיכא ידיעה לחצי שיעור**

1. **כבר הבאנו לעיל מהמצפה איתן דף קה דמדמי ליה לתוס' בשבועות,** דרבנן ס''ל דסגי בידע כל מה שהיה לו לידע, אולם כבר הוכחנו דאין כונת תוס' לדין ''ידיעה מחלקת'' אלא לחילוקא דהעלמות ורק ע''י הידיעה איכא סיום לכל העלמה בפני עצמה וא''כ בידיעה לחצי שיעור דליכא חילוק בהעלמות ליכא להאי סברא.

ובעיקר הבאור בדין ידיעה לחצי שיעור נראה דניתן לומר דכיון דהתם החסרון בידיעת האיסור לא נובע מחמת חסרון נתונים בגוף המעשה רק דכך דינו של מעשה בחצי שיעור א''כ איכא למימר דבזה ודאי ליכא חסרון בהעדר החטא דעיקר הענין בידיעת חטא הוא מחמת דבעינן שיעמוד לו בצורה מושלמת ''המעשה שעשה'' ומאחר דהמעשה שעשה הוי סיבה לחטא א''כ כל כמה דלא נודע לו חטאו בהאי מעשה חסר בהעמדת הנתונים המציאותיים על האי מעשה שעשה ולכן בחצי שיעור דמעיקרא הוי מעשה שלא הוי סיבה לאיסור א''כ ליכא חסרון בהעדר ידיעת האיסור כיון דליכא בזה גרעון בידיעת המעשה, ונראה דגם בההיא דשבועות למורת שנודע לו דמעשה הביאה הוי ''ביאת נדה'' אולם כיון דהידיעה שלו צריכה להתיחס למציאותה כאשה האסורה באיסור נדה הלכך כל כמה דלא עומד לו דמחייבת גם לפרוש חשיב דעדיין לא עמד לו בצורה מושלמת ידיעת החטא והפרישה הוי העלם אחד עם הביאה, ובשיטת ר''ג דבעי את עצם ידיעת החטא מבואר דבשביל להעמיד את הידיעה כמחלקת בעינן דיהא סיום להך מעשה שעשה כמעשה המחייב קרבן וכל כמה דליכא סיום להך מעשה כמעשה המחייב הוי חד העלמה.

**אלא דבעיקר סברת רבנן יעוין ברמ''ה ב''ב דף נ''ה ע''ב** וז''ל, דיש ידיעה לחצי שיעור לחלק וכיון דאיתידע לה בנתים מקמי דגמרה לה הוצאה. נעשית ראשונה כמי שנקלטה או שנשרפה דפטור, דידיעה הוא דמתיא ליה לידיה חיוב חטאת וראשונה כי אתידע ליה לאו בר חיובא הוא דחצי שיעור הוא. ואמטול הכי נעשית כמי שנקלטה או שנשרפה ותו לא חזיא לאיצטרופי בהדי בתרייתא, ולפיכך פטור עכ''ל.

**ומבואר דלא הוי מדינא דידיעות מחלקות** אלא דכיון דחיוב חטאת נובע מכח הידיעה א''כ כל כמה דנודע לו חצי שעור דלית ביה חיוב חטאת איכא בזה הפקעה על הך מעשה מלהיות חייב לקרבן כיון דאיכא בו ידיעה דהוא לא מחייב לקרבן והוי כנשרף. ויעוין בתוצאות חיים סימן י' דמבאר כן בכונת רש''י בדף ק''ה וז''ל, יש ידיעה לחצי שיעור ''כדי שלא יצטרף עמו חצי האחר''.

**בבאור נידון הגמ' אי איכא צירוף בין שתי חצאי זיתים**

1. **יש לעיין בבאור ספק הגמ'**, דלכאורה כל כמה דחלוקין לחטאות הוי שתי העלמות איך שייך יצטרפו לאכילה אחת למרות דהוי אכילה בתוך כדי אכילת פרס, דבלי זה לא שייך צירוף באכילה, מ''מ כיון דהוי שתי העלמות אמאי לא חשיב כשתי שגגות, ובאמת דיש לעיין כן גם בהא דדנה הגמ' דתמחויין מחלקין הוי רק לחומרא לחייב שתי קרבנות אולם לא הוי לקולא לענין לחלק בין שתי חצאי זיתים ולהפקיע מהם את הצירוף. וצ''ב וכי הוי ספק דלא דיינינן לקולא, ויעוין בחידושי הר''ן וז''ל, ובהא הוא דשקלי וטרי דאיכא למימר דאפילו מאי דחשיב לחלק בין שני שיעורין שלמים לא חשיב לחלק בין שני חצאי זיתים, לפי שזיתים שלמים חשובין וראויין להתחלק ומשום הכי מחלקן אפילו חילוק קטן, משא"כ שני חצאי זיתים שמתוך שכל אחד שיעור קטן אינו ענין בפני עצמו ונגרר אחר חבירו ואינו מתחלק ממנו אלא בחילוק גדול, והיינו דשקלי' וטרי' אי ר' יהושע דאמר תמחויין מחלקין לחומרא דוקא הוא דקאמר או דילמא בין לקולא בין לחומרא, ''ולאו משום דמסתפק ר' יהושע בתמחויין אי מחלקין אי לא שקלי' וטרי' בהני'', דאי מסתפק אדרבה הוה לי' למימר דבחצי שיעור מחלקין ובשיעור שלם אין מחלקין שלא להביא חולין לעזרה, אלא היינו טעמא משום ''דמילתא זוטרתי מחלקה טפי בין שיעורין שלמים'' ואינם ראויים לחלק בין חצאי שיעורין עכ''ל. ומבואר בדבריו דחצי שיעור כיון דעמידתו ביחס לאיסור הוא כ''חצי שיעור'' א''כ נמצא דאיכא בו מצד עצמותו צירוף עם החצי השני ולכן ניתן לומר דבשביל להפקיע את צירופו בעינן חילוק יותר גדול.

**בסתירת דברי רש''י בשיעור אכילת פרס אי הוי רק בין האכילות או מתחילת האכילה לסופה**

1. יעוין ברש''י ד''ה חלב וחלב, וז''ל, שני זיתים ''והפסיק ביניהם'' יותר מכדי אכילת פרס דהוו להו ''שתי אכילות''. ובד''ה שאם אכל חצי זית וחזר ואכל חצי זית, וז''ל, באותו העלם, וכגון שלא שהה ''מתחילתו של ראשון עד סוף גמר אכילת אחרון'' יותר מכדי אכילת פרס. וברש''ש הביא מהברית אברהם דמחלק בין אכילת מצוה לאכילת איסור דבמצוה עיקר מה דבעינן דלא יהא הפסק דאכילת פרס בין האכילות, רק לא נתבאר היטב מה דמישב לפי''ז את הסתירה ברש''י. ועיקר היסוד דאיכא חילוק בין מצוה לאיסור יעוין בהערות הגרי''ש דמביא כן מהגרש''ק. ובבאור הדבר נראה דבמצוה איכא ממשעות לכל חלק במצוה והשיעור הוי חשיבות בקיום המצוה דאכילה ולכן עיקר מה דבעינן דלא יהא ניתוק בינייהו אולם כל כמה דליכא ניתוק תו דיינינן ליה כחד לגבי החשיבות של האכילה משא''כ באיסור דכל המשמעות של האיסור לחיוב מתקבלת רק מכח השיעור א''כ כל כמה דליכא חיבור בין תחילת האכילה לסופה ליכא משמעות לאיסור.

**אלא דבעיקר דברי רש''י בד''ה חלב וחלב יש לעיין** דמאחר דאיירי בשתי זיתים א''כ למאי בעינן להפסק דאכילת פרס הרי כל כמה דלא הוי העלם אחד כמו בחלב ודם דהוי שמות איסור חלוקים מחייב שתים גם היכא דליכא לחילוקא דאכילת פרס. ובאפיקי ים ח''ב סימן ה' מיישב וז''ל, ואולי י"ל דרש"י ז"ל דייק בלשון המשנה דאמר אכל חלב וחלב ולא אמר אכל שני זיתי חלב. וע"כ הוכיח רש"י ז"ל. דהכונה באמרו חלב וחלב היינו דאכל ביותר מכדי אכילת פרס. דהיינו שתי אכילות. וכונת התנא להשמעינו דהעלם אחד מהני לצרף גם שתי אכילות. ויעוין במנחת אריאל דמיישב לפי''ז את הסתירה ברש''י דגם אי נימא דבשביל לצרף את תחילת האכילה לסופה בעינן דיהא שיעור אכילת פרס בכל האכילה מ''מ הכא כיון דבעינן למשויי כשתי אכילות כל כמה דבין האכילות לא יהא שיעור אכילת פרס נמצא דחלק מהזית הראשון מצטרף עם השני ולא הוי שתי אכילות נפרדות ועדיין איכא למימר דבשתי אכילות נפרדות דבכל חד איכא כזית שלם איכא שתי חיובים.

**בפלוגתת הרמב''ן ותוס' אי בפיגול ונותר איכא צירוף לקרבן**

1. **יעוין בתוס' דהא דנתרבי מקרא דכל שבקדש פסול דאיכא צירוף לפיגול ונותר לענין איסור אכילה הוי רק לענין מלקות** אבל לא לענין חיוב קרבן. וברמב''ן בסוגין פליג עליו וס''ל דגם לענין קרבן מצטרפי אהדדי. ויעוין בקה''י זבחים סימן ל''ג דמביא מהתוס' בזבחים דנסתפק בזה. ויעוי''ש דמבאר דשרש הנידון הוא אי הא דאיכא לאו כללי דכל דבקדש הוי רק סיבה לאיסור מחודש, ומאחר דבהאי איסורא ליכא כרת לא שייך בו חיוב קרבן, או דהוי סימן דאיכא שייכות בין הנך פסולי ולמרות דהוי שמות נפרדים מ''מ כולהו בני איסור אחד נינהו ואיכא צירוף בנייהו.

**דף ע"א ע"ב**

**בבאור שיטת ר' יוחנן דידיעה דלאחר מעשה מחלקת**

1. **איתמר אכל שני זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על הראשון וחזר ונודע לו על השני רבי יוחנן אמר חייב שתים וריש לקיש אמר אינו חייב אלא אחת רבי יוחנן אמר חייב על חטאתו והביא וריש לקיש אמר פטור מחטאתו ונסלח לו.** יש לעיין בבאור סברת ר' יוחנן דידיעה דלאחר מעשה מחלקת, ולכאורה תליא בבאור הא דאוכל שתי זיתים בהעלמה אחת מחייב קרבן אחד אי הוי מצד חשיב כהתעסקות אחת והוי כאכילה אחת, או דביסוד הדבר הוי שתי התעסקויות ואיכא בזה שתי סיבות חיוב לקרבן, רק דנתחדש דמצי להתכפר בקרבן אחד אתרוייהו, ויעוין באפיקי ים ח''ב סימן ה' דהאריך בחקירה זו ומביא לזה ראיות מהראשונים.

והשתא אי נימא דחשיב אכילה אחת ואיכא מחייב אחד לקרבן צ''ב מה יהני ידיעה דלאחר המעשה לחלק את גוף המעשה דכל כזית תחשב כאכילה נפרדת, אולם אי ביסוד הדבר איכא מחייב לקרבן מכח כל זית רק דנתחדש דמתכפרים בקרבן אחד בהא איכא למימר דכל כמה דנודע לו נקבע החיוב במסוים על הך חטא ולא מצי להתכפר בזה על החטא השני, ויעוי''ש באפיקי ים דמוכיח מהר''ח דביאר כן וז''ל, ר' יוחנן דריש על חטאתו והביא כיון שנודעה לו חטאתו נתחייב בה וכשיתודע לו השניה עוד מתחייב בה דאין אדם פורע חובו במה שכבר נתחייב בו. ומבואר דהידיעה משפיעה על חיוב הגברא.

**אולם נראה דיש לחקור בעיקר הא דבעינן ידיעה לחיוב קרבן** [כמבואר בדף ע''ב ע''א דחטאת בעי ידיעה בתחילה] אי הוי בעיקר המחייב דקרבן דהידיעה הוי כגמר החטא או דהוי הלכתא בחלות חיוב הגברא דבשביל דיהא מחויב בקרבן בעי לידיעתו. וכבר הוכיח בשערי יושר שער א' פרק ד' דהוי בעיקר החפצא דחטא מהא דמבואר בתוס' בקידושין כ''ז ע''ב דקודם ידיעה חשיב ''נקה האיש מעוון'' לענין השקאת סוטה ומבואר דחסר בעיקר החפצא דחטא. וז''ל, מזה אנו למדין דבשעה שהיה העלם הידיעה לא היה עליו כל חטא וכשנתודע נתחדש עליו החטא, וכן מוכח ענין זה מדין אשם תלוי שמכפר עד הידיעה וכשנודע לו שחטא חייב חטאת עכ''ל.

אולם יעוין בברכ''ש שבת סימן לו דמבאר את פלוגתת ר''ש ור' יוסי בכריתות כ''ג בשנים שאכלו שתי חתיכות שאחד מהם מחייבת חטאת אי מצו להביא חטאת אחת בתנאי או דליכא עדיין חיוב חטאת כיון דליכא ידיעה. ומבאר הברכ''ש דהא כו''ע מודו דבעי ידיעה לחיוב קרבן, רק דפליגי אי הוי דין בחפצא דחטא דבעינן ד''החטא יהא נודע'' ומכיון דאיכא ידיעת החטא מכח שניהם א''כ ביחס לחטא איכא ידיעה, אולם ר' יוסי ס''ל ד''גברא בעי ידיעה'' וכל זמן דליכא ידיעה לגברא ליכא חיוב חטאת ולכן לא יהני מה דמתוך שניהם איכא ידיעה.

ואי נימא דהידיעה נצרכת לעיקר החפצא דחטא, א''כ איכא למימר דגם אי נימא דהא דמחייב קרבן אחד הוי מחמת דחשיב ''חטא אחד'' מ''מ כל זה היכא דנודע לו אתרוייהו דבהא אמרינן דמחמת דחשיב כמעשה אחד הוי ידעה אחת על שתיהם אולם כל כמה דנודע לו במסוים על מעשה אחד קודם למעשה השני, א''כ בהא אמרינן דכיון דהידיעה מעמידה את היחס לחטא, א''כ איכא בזה תורת ''מחלק'' והוי סיבה לדון כל העלמה כהעלמה בפני עצמה.

**והבאור בהא דהידיעה מעמידה את עצם החטא** יתכן על פי היסוד דבמחייב דשגגה שונה ביסודו ממזיד דבשגגה המחייב על עצם המצב של ההעלמת האיסור בגברא ורק דהמעשה מעמיד את ההעלמה, ולפי''ז ניתן להבין דהחטא דהעלמה נקבע רק כשנודע לו החטא, דבזה איכא יחס למציאות של ההעלמה כלפיו, דכל זמן שלא נודע לו החטא לא עומד אצלו ההעלמתו כהעלמת חטא.

**בהא דמבואר דינא דידיעה מחלקת דר' יוחנן גם בין המעשים בשפחה חרופה דמחייבת במזיד דלא שייך לחילוקא דהעלמה**

1. **אלא דבעיקר גדר ידיעה מחלקת** יעוין לקמן בדף ע''ב בהא דמבואר שם בגמ' דלמאן דס''ל דאשם ודאי בעי ידיעה היכא דבעל ה' בעילות בשפחה חרופה למרות דגם במזיד מחייב קרבן אחד אכולהו מ''מ היכא דבעל בשוגג ונודע לו בין בעילה לבעילה מחייב ה' קרבנות, דכיון דאיכא יחס לידיעה דלאחר מעשה לענין חיוב קרבן ה''ה דאיכא יחס לידיעה דבין המעשים. והדברים צ''ב דמאחר דגם במזיד לא מחייב ה' קרבנות א''כ מאי איכא בהא דאיכא ידיעה על השגגה הרי גם במזיד יודע שעשה עבירה וכבר איכא סיבה לחיוב קרבן בשעת העבירה ומה מוסיף הידיעה בשגגה.

ונראה דאי יסוד חילוקא דידיעה הוי כמו שנראה בר''ח דהוי מחמת חלות החיוב דחל כבר ביחס למעשה הראשון בהא ודאי קשה מ''ש ממזיד דגם חל כבר חיובא על המעשה הראשון, אולם אי נימא כמו שנתבאר לעיל דחלוק המחייב דמזיד משוגג דבשוגג התביעה לא על עצם המעשה אלא דהמעשה היכי תימצי להעמיד את ההעלמה ולכן שייך לדון את הידיעה כמחלק בהעלמה לדונם כהעלמות נפרדות, כיון דהידיעה מעמידה את היחס להעלמה כ''חטא'' א''כ איכא למימר דגם בשפחה חרופה למרות דמחייב במזיד קרבן אחד על חמש בעילות התם הוי גזה''כ כמבואר בכריתות דף ט' דילפינן ליה מחטאתו אשר חטא להשוות מזיד כשוגג, רק דגם במזיד מבואר שם בגמ' דהיכא דהוי גופין מחולקין מחייב על כל ביאה וביאה, ומבואר דרק היכא דליכא מחלק מתכפר בקרבן אחד אתרוייהו, רק דכל היכא דהוי אותו מעשה בהא נתחדש בקרא דמה דחזר כמה פעמים על אותו מעשה לא חשיב מחלק, וא''כ ניחא היטב הא דשאני הידיעה בשגגה מהידיעה דאיכא במזיד, דבמזיד דהתביעה על עצם המעשה א''כ בהא ליכא משמעות לידיעה כ''מחלק'' משא''כ בשוגג דהתביעה על ''ההעלמה'' דגם בשפחה חרופה איכא חילוק בין התביעה דשוגג לתביעה דמזיד דבשוגג ליכא תביעה על המעשה, א''כ במחייב דההעלמה בהא איכא לחילוקא דידיעה וכל חד חשיב העלמה בפני עצמה ולא הוי כה' בעילות במזיד דהוי אותו מעשה, רק דתליא בפלוגתא אי באשם בעי ידיעה דאי לא בעי ידיעה ליכא משמעות לידיעה כקביעה בחטא דההעלמה, דעצם המצב המציאותי דנודע ונעלם ממנו וחזר ונודע ונעלם ממנו לא הוי סיבה לדונו כשתי העלמות דהוי כמו ה' בעילות דהוי אותו העלמה שחזרה על עצמה ורק אי נוכל לדון את הידיעה כמחלק וכסיום לכל העלמה כגמר חטא, בהא יש משמעות לכל העלמה כחטא נפרד, דהיחס להעלמה כחטא נפרד הוא בהעמדת ההעלמה אצל הגברא, דבזה כל העלמה עומדת בפני עצמה, אולם כל כמה דלא בעי ידיעה ודנים את ההעלמה מחמת המציאות א''כ הוי אותו העלמה.

**ובעיקר באור הילפותא בשפחה חרופה במזיד משוגג** נראה דאי נימא דגם בשוגג איכא מחיב על כל מעשה בפני עצמו רק דהוי דינא דמתכפר בקרבן אחד אכולהו ניחא היטב הילפותא למזיד דגם במזיד למרות דאיכא מחייב נפרד על כל מעשה מ''מ מתכפר בקרבן אחד אכולהו.

**מהלך רש''י והריטב''א בגדר חילוקא דידיעה לאחר מעשה**

1. **אלא דיעוין ברש''י דנראה מדבריו מהלך מחודש בגדר חילוקא דידיעה.** וז''ל, אבל שוגג ונודע לו בין ביאה לביאה למאן דבעי ידיעה בתחלה באשם ודאי חשיב הוא לחלק לאשמות ''כהבאת כפרה המחלקת לעושה מזיד'' וצריך להביא על כל אחת ואחת אליבא דר' יוחנן דאמר לעיל באוכל שני זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו בשתי ידיעות שמביא חטאת על כל אחת ואחת, ''דחשיבא ליה חילוק ידיעה כאילו הביא קרבן בין ידיעה לידיעה'' הכא נמי חשיב חילוק ידיעה כאילו הביא קרבן בין ביאה לביאה עכ''ל. ומבואר דיסוד חילוקא דידיעה נובע מחמת היחס של הידיעה כ''הבאת כפרה''. ובבאור הדבר נראה דמאחר דכל זמן דלא נודע לו חטאו אין לו על מה להתנחם ולהתחרט נמצא דמשעת הידיעה שבה מתנחם על חטאו איכא לתחילת הכפרה. וכן מבואר בריטב''א וז''ל, אם תמצא לומר שתהא ידיעה מחלקת בשפחה חרופה לא יהא אלא מטעם דידיעה חשובה ככפרה ''כיון שנודע בחטאו וניחם עליו'', שזה הוא הטעם דידיעה מחלקת בחטאות לאחר מעשה למ"ד שהיא מחלקת, ולהכי מדמינן להו אהדדי.

**בבאור פלוגתת ר' יוחנן ור''ל**

1. יש לעיין בבאור פלוגתתם ובפשטות היה נראה דפלגי בגוף היחס לידיעה כמחלקת, או כתחילת כפרה. או למהלך הר''ח אי איכא יחס להא דחל כבר חיובו לקבוע את חיוב הגברא בחיוב בפני עצמו. אולם יעוין בכס''מ פ''ו משגגות הי''א דמקשה על הרמב''ם דמביא להך דינא דאוכל שתי זיתי חלב וקצר וטחן דמתכפר בקרבן אחד גם לאחר ידיעה וכפרה למרות דפסק כר' יוחנן דאפילו ידיעה מכפרת ויעוי''ש בכס''מ וז''ל,ואף על גב דבגמרא משמע דטפי עדיף לחיובי שתים בנודע לו אחר כפרה מבנודע לו קודם כפרה דאמרינן ור"ל הא כתיב על חטאתו והביא ההיא לאחר כפרה, י"ל דההוא לר"ל אבל לר"י הוי איפכא דבנודע לו לאחר כפרה אינו חייב להביא עוד קרבן שכבר נתכפר.

**ומבואר בדבריו דאיכא תרי פלוגתות בין ר' יוחנן לר''ל.** האחד. ביחס לדין ידיעה מחלקת דבזה ר' יוחנן מחמיר דידיעה מחלקת. שנית. בדין חילוק כפרה דבזה ר' יחנן מיקל דליכא חילוק כפרה. והדברים צ''ע דלכאורה צריך להיות שייכות בין שתי המחלוקות ולמרות דבחשבון הילפותות מפסוקים כך יוצא, אולם צריך להבין בסברא את שרש פלוגתתם.

**מהלך הקה''י**

* 1. **יעוין בקה''י סימן ל''ג דמבאר דשרש פלוגתתם בגדר ידיעה** דר' יוחנן ס''ל דידיעה נצרכת לעיקר המחייב דקרבן ולכן ס''ל דהוי מחלק, ור''ל ס''ל דהוי דין בכפרה דאינו מתכפר רק במצב דאיכא ידיעה מצדו על החטא ולכן לא הוי סיבה לחלק דליכא לידיעה יחס לחיוב קרבן. ולפי''ז מבאר הקה''י דהא דדריש ר' יוחנן דבאוכל כזית ומחצה מתכפר גם על המחצה למרות דנודע לו רק על הזית הוי מחמת דהקרבן גורר את החצי זית דליכא בו חיוב קרבן מצד עצמו ולכן היכא דנודע אחד מנייהו כיון דבידיעה ליכא סיבה לחלק תו הזית השני דלא נודע חיובו נגרר בכפרת הראשון, משא''כ ר''ל דס''ל דידיעה לא הוי גורם בחלות החיוב א''כ נמצא דהזית השני מחויב בקרבן ותו לא שייך שיגרר בכפרת הראשון.

**מהלך הגרא''ל**

* 1. **יעוין בחידושי ר' אריה ליב ח''א סימן ח' דמבאר ג''כ דהוי מדינא דחצי זית רק יעוי''ש דמרחיב יותר בבאור גזה''כ דחצי זית**. וז''ל, ונראה דמפרש הרמב"ם שגם זה איכלל במאי דדריש ר"י מקרא דמחטאתו לענין כזית ומחצה, דהנה רש"י פירש הך דינא דכזית ומחצה משום דחצי זית לא חשיב, ונתכפר בהדי' דזית בלא שום ידיעה, אכן הרמב"ם כתב בה"י בזה"ל, אכל כזית ומחצה בהעלם אחת ונודע לו על כזית וחזר ואכל חצי זית בהעלמו של שני אינו חייב אלא חטאת אחת שאין חצי זית מצטרף לראשון אף על פי שהוא בהעלמו שהרי נודע לו על מקצת העלמה ראשונה עכ"ל, וכבר העיר עליו בלח"מ דהא גם באכל שני זיתי חלב נודע לו על מקצת העלמה ראשונה, ועיי"ש שפירש דכוונת הרמב"ם לפרש"י אלא שסתם דבריו. ונראה לפרש באופן אחר והוא דהרמב"ם מפרש ''דקרא זה מגלה לן דדנין אותם כחטא אחת של כזית ומחצה'', ולא כשני חטאות של כזית כזית, דמכיון שאין על החצי זית חיוב קרבן בפ"ע, דליכא קרבן על חצי זית, מצטרף להחטא של כזית להתכפר עמו הואיל ונעשו בהעלם אחד, וחשובין כחטא אחד, ומפני כך נתכפר לו החצי זית בלא שום ידיעה, דלא בעי' כלל ידיעה על כל החטא אלא כל שנודע לו מקצת החטא חשיב בכך ידיעה להתכפר כל החטא והן הן דברי הרמב"ם שהרי נודע לו על מקצת העלמה ראשונה פירוש וחשיב בכך ידיעה להתכפר כל ההעלמה, ומשו"ה הוא דאין החצי זית מצטרף לחצי זית שני, אשר לפי"ז נראה דמפרש הרמב"ם דשייך ואיכא דין זה גם בשני זיתי חלב, והוא באופן זה שלא נודע לו על השני עד אחר שנתכפר על הראשון, דבכה"ג נמי כיון שלא נודע לו אז על השני ולא חל עליו חיוב קרבן מיוחד, שפיר מצי להתכפר בקרבן שהביא על הראשון בתורת חטא אחד של שני זיתים, כיון שנעשו בהעלם אחד, והוא הוא דינא דהעלם אחד הנלמד מקרא דמחטאתו דבקרבן שהביא על מקצת ההעלמה מתכפר על כולה, ויותר דע"י דינא דהעלם אחד נעשה כחטא אחד, ולכך נמי מתכפר על השני בלא שום ידיעת חטא, דמתכפר עליו בתורת חטא אחד של שני זיתים וכמו שביארנו לענין כזית ומחצה, וא"כ סגי בידיעת מקצת החטא דלהוי ידיעה להתכפר כולה, ועי' בלח"מ שהקשה לפירוש הכס"מ, מפני מה הוצרך הגמ' לשנות דר"י מוקים לקרא דמחטאתו בכזית ומחצה, לוקמי' בנודע לו לאחר כפרה, ולמש"נ הרי חד מילתא הן והוא הוא.

**ובבאור התליה בר' יוחנן ור''ל יעוי''ש וז''ל,** האומנם דכל זה שביארנו דמקרא דמחטאתו ילפינן דמצי להתכפר על שניהם בתורת חטא אחד של שני זיתים, וממילא דנתכפר על השני אפילו בלא שום ידיעה עליו, ליתא כ"א לר"י, אבל לר"ל מכיון דקדריש לקרא דמחטאתו בנודע לו על השני קודם שנתכפר על הראשון, הרי לא נאמר בקרא זה כלל דנעשו כחטא אחד של שני זיתים, דהא אדרבה קרא מיירי כשנודעו לו שניהם ועל שניהם נתחייב בידיעות מחולקות להביא קרבן, והקרא מגלה לן דמ"מ מתכפר על שניהם בקרבן שהביא רק על אחד מהם, וא"כ הרי שוב אין לנו קרא מיותר דניליף מיני' דמצי כלל להיות מתכפר עליהם בתורת חטא אחד של שני זיתים, אלא לעולם נידונים כשתי חטאות, ומעתה הרי כל שלא נודע לו על השני בשעה שמתכפר על הראשון לא מצי השני להיות מתכפר כלל, דהא מחוסר ידיעה וחטאת בעי ידיעה, וכן בכזית ומחצה חולק ר"ל וסבר דלא נעשה לחטא אחד של כזית ומחצה, ולא מצי החצי זית להתכפר בידיעת הכזית, ואך לר"י דקרא דמחטאתו רק להכי הוא דאתא, בכזית ומחצה וכן בנודע לו לאחר כפרה, ע"כ למידים מקרא זה דע"י דינא דהעלם אחד נידונים כחטא אחד של כזית ומחצה, וממילא דמהני ידיעת מקצתו לכולו.

**מהלך האבי עזרי**

* 1. **יעוין באבי עזרי דמבאר על פי דרך הר''ח** דיסוד דינא דידיעות מחלקות הוא דמאחר דנתחייב בחטאת מכח הידיעה הראשונה אין לו להפטר בהאי חטאת כבר מחויב בה בעבירה אחרת. ומבאר האבי עזרי דלפי''ז סברת ר''ל היא דחשיב כלא נגמרה הידיעה והידיעה השניה היא המשך לידיעה הראשונה כיון דנעשו בהעלם אחד ואף שלגבי כזית הראשון חיוב החטאת נגמר מ''מ במה שנוגע לכזית השני חשיב שעוד לא נגמר הידיעה גם על הכזית הראשון וידיעה אריכתא היא, ומחדש האבי עזרי דכיון דהמחייב לקרבן הוי עבירה שזדונו כרת א''כ גם היכא דליכא עדיין ידיעה על החטא השני מ''מ כיון דסכ''ס מכח הידיעה על החטא הראשון איכא קרבן המחויב על האי חטא א''כ הוי סיבה לכפר גם על החטא השני כיון דנעשו בהעלמה אחת והוי חטא אחד עם השני, דהא דבעינן ידיעה לחיוב קרבן הוי רק להעמיד את החטאת כחטאת המחויבת כלפי החטא, שלא תהא חולין לעזרה, אולם כל כמה דאיכא סיבה להעמידה כמחויבת להאי חטא הדר דינא דמכפרת על כל חלקי החטא, ורק אליבא דר''ל דכלפי החטא השני לא נגמר הידיעה על החטא הראשון, נמצא דלגבי החטא השני חסר הכפרה על כזית הראשון. ומבואר דר''ל חדית לן דאיכא שתי התיחסויות לכזית גם את היחס העצמי וגם יחסו כחלק מההעלמה דשתי הזיתים ויחס זה נקבע רק בגמר הידיעה של תרוייהו, והלכך הכפרה דחלה בו לא עומדת ביחס להעלמה הכללית של שתיהם ולא יכולה לכפר אתרוויהו.

**בבאור דרשא דר''ל דמחטאתו ונסלח לו**

1. **יעוין בר''ח** וז''ל, ור"ל דריש מחטאתו ונסלח כל שהוא בהעלם אחד חטאת אחד הוא ומחטאתו ונסלח קרינן ביה. ומבואר דהילפותא הוא על עצם הדבר דהידיעה לא מחלקת וחשיב חטא אחד, אולם יעוין ברש''י וז''ל, אפילו לא הביא אלא על ''מקצת חטאתו'' ונסלח לו כולו עכ"ל, וצ''ב דכל כמה דאין ידיעות מחלקות א''כ הוי חיוב אחד אשניהם ועל שניהם הביא קרבנו ואמאי חשיב שהביאו על מקצת חטאתו ויעוין בחידושי ר' אריה לייב ח''א סימן ח' דמוכיח מהא דלעיל דקאמר רבא הביא קרבנו על הראשון ראשון ושני מתכפרין שלישי לא נתכפר, ולכאורה צ''ב דמאחר דקאי כמ"ד אין ידיעות מחלקות כמו שמבואר ברש''י א''כ אמאי לא דיינינן ליה כהביא מעיקרא על השני וממילא צריך להתכפר גם השלישי דהיה בהעלם אחד עם השני ומבואר דאפילו לר"ל דאין ידיעות מחלקות ושניהם מתכפרים בקרבן אחד, מ"מ כשהפריש קרבן על אחד מהם עצם הפרשת והבאת הקרבן הוי לבד על אותו חטא, ולא חלה הבאתו על שניהם, ומה שהשני מתכפר דין מיוחד הוא דמכיון שנעשו בהעלם אחד גם הוא מתכפר בקרבן שהביא על הראשון, והלכך לולא דין גרירה אין כח בשני לכפר על השלשיל ונראה דגם הריטב''א לעיל דנקט בשיטת רש''י דקצירה וטחינה הנעשו בשגגת שבת והפריש על הקצירה חשיב כהפריש על הטחינה [וגם טחינה גוררת טחינה לא הוי חידושא כיון דנעשו בהעלם אחד] הוי רק בשגגת שבת דחשיב כחטא אחד משא''כ בשתי זיתי חלב דהוי שתי מעשים רק דמתכפרים בקרבן אחד דבזה ההפרשה מתיחסת לזית הראשון וכן מבואר שם להדיא בריטב''א. ויעוי''ש דמחדש לפ''ז דבנודע על שניהם כאחד נראה דאינו כן ולא אפשר כלל להפריש קרבן על כזית אחד בלבד, דחיוב אחד הוא בין שניהם והפרשת הקרבן על כל החיוב היא ולא אפשר לחלקו, [רק יעוי''ש דמביא מהלח''מ דנקט גם בכה''ג ניתן לחלקו].

**ויסוד הך דינא דהקרבן שהובא על הראשון מכפר על השני ואף על פי שלא הובא עליו הוא נלמד מקרא ד''מחטאתו ונסלח לו'',** והיינו דלמידים מקרא זה דכיון שנעשו בהעלם אחד מצטרפין לקרבן אחד, והקרבן שהובא על מקצת חטאתו שנעשה בהעלמה זו מכפר על כולו, וא"ש הא דדרשינן מיני' דאין ידיעות מחלקות.

ועפי"ז יתבאר הא דמספקינן לומר בגמ' דר"ל סבר דהפרשות נמי אינן מחלקות, ולכאורה אינו מובן, שהרי כשהפריש קרבנו על כזית אחד ואכתי לא נודע לו אז השני בודאי היתה הפרשה זו על אותו כזית בלבד, וא"כ האיך יעלה קרבנו לכפר גם על השני שלא הופרש עליו, וכבר הרגיש בזה באור שמח, ולפי האמור א"ש, דהלא גם כשהם רק בידיעות מחולקות נמי עצם הפרשת הקרבן היא רק על אותו חטא שהפרישו עליו, ומ"מ מתכפר השני, ומשום דהוא הוא עצם דינא דמחטאתו דסבר ר"ל שהקרבן הבא לכפר על הראשון מכפר גם להשני הואיל ושתיהם נעשו בהעלם אחד, וא"כ שפיר יתכן דין זה בין בחילוק ידיעות בין בחילוק הפרשות.