27 צירוף איסורין ד - דעת הרמב_ם במתניתין ספ_ב דערלה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק וישב י"ט כסליו תשע"ד

**א**

א] ערלה פ"ב מט"ז, חתיכה של קק"ד של פגול ושל נותר שנתבשלו עם החתיכות אסור לזרים ומותר לכהנים, ר"ש מתיר לזרים ולכהנים.

ופירש הר"ש, ז"ל, חתיכה של קק"ד שאסורה לזרים ומותרת לכהנים, ושל פיגול ושל נותר ושל טמא דאסירי בין לזרים בין לכהנים, שנתבשלו עם החתיכות של חולין ויש בחולין כדי לבטל של קק"ד בפנ"ע ושל פנו"ט בפנ"ע, אסור לזרים, רבנן לטעמייהו דאמרי ב' וג' שמות מצטרפין לאסור, ר"ש מתיר לזרים, לטעמי' דאמר ב' או ג' שמות ממין אחד אין מצטרפין, עכ"ל, וכן פירשו הר"י בן מלכי צדק והרא"ש.

ב] אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, ז"ל, קק"ד אין נאכלין אלא לזכרי כהונה וכו', אבל נותר ופיגול אסור לכהנים ולישראל ודינו שישרף, אלא שאיסורו לישראל חמור יותר לפי שלא הותר להם כלל וכו', אמר אם נתבשלו אלו הג' חתיכות עם חתיכות של חולין והוצאו אחר כך, הרי שאר הבשר אסור לזרים מחמת בשר הקדשים שנתבשל עמו, ומותר לכהנים אע"פ שיש בו הנותר והפגול מפני שאין איסורו חמור לכהנים, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם פ"י ממעה"ק הי"ב והי"ג, דהחמירו חכמים דאיסור קדשים אינו בטל כלל,[[1]](#footnote-2) וזהו דס"ל לת"ק דכל שנתבשלו חתיכות קדשים עם חתיכות חולין ה"ז אסור לזרים, משום דאיסור קדשים אינו בטל, והא דה"ז מותר לכהנים, ולא אסרינן משום תערובת איסור פיגול ונותר דאסורין אף לכהנים, הוא משום דאיסור נותר ופיגול לכהנים אינו חמור, ולא החמירו בזה חכמים.

ג] ובטעמא דר"ש דמתיר לזרים ולכהנים, נראה דאין לפרש דהוא משום דפליג בעיקר הך דינא דאיסורי קדשים אינם בטלין, שהרי לקמן מי"ז תנן דבשר קד"ק ובשר קק"ל שנתבשלו עם בשר תאוה אסור לטמאים ומותר לטהורים ופירש הרמב"ם שם דלא איירי בשנתבשלו שניהם יחד, אלא אם נתבשל בשר קק"ד עם בשר תאוה, אינו נאכל אלא לטהורי כהונה, ואם נתבשל בשר קק"ל עם בשר תאוה, ה"ה נאכל אף לטהורי זרים, ואיירי אף בשיש שיעור ביטול, והא דאי"ז מותר אף לטמאים, הוא משום דאיסורי קדשים אינם בטלים כלל, ולא פליג ר"ש.

ונראה דע"כ פירש הרמב"ם, ז"ל, ור"ש אומר כשם שמותר לכהנים כך מותר לזרים, מפני שהפגול והנותר אסורים לכל וכו', עכ"ל, והיינו דאף דמודה ר"ש דאיסורי קדשים אינם בטלים, מ"מ בפיגול ונותר דהן אסורין לכל, כיון דהן בטלין לכהנים, שלא החמירו חכמים בכך, ה"ה בטלין אף לזרים.

והא דלא אסרינן לדעת ר"ש משום תערובת הבשר קדשים, צ"ל דהוא ע"ד מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"א דהערלה וכלאים מצטרפין להיתר, דאם נפלה סאה משניהם יחד למאתים סאין והיו אותן המאתים ממין הערלה בלבד, שאלמלי חלק הערלה המעורב בכלאי הכרם היינו משערין הכל בנו"ט מפני שהוא מבשא"מ והי' חלק הכלאים נו"ט במאתים סאין ונאסר הכל, אלא שמחמת הערלה המעורבת בכלאי הכרם שהיא ממין המאתים רואין את הכל כאילו הוא מין במינו ויעלה באחד ומאתים, עכ"ד, ונתחדש בזה, דכל שנפלו ב' איסורין יחד, אין דנים על כל א' בפנ"ע, אלא דנים על תרוייהו יחד, ואך דאכתי צ"ע, דמ"מ כיון דבפועל הכלאים נותנים טעם, מ"ט אינם אוסרין, ואכמ"ל, וע"כ אף הכא דכוותה כיון דדנים על כל האיסורין יחד, הרי דכיון דהנותר והפיגול דינם דהן מתבטלין בתערובת, אף חתיכות הקדשים בטלין בתערובת.

ד] והנה הרמב"ם בפ"י ממעה"ק הי"ב כתב, ז"ל, חתיכה של קד"ק או של פגול או נותר שנתבשלה עם חתיכות אחרות, אותן החתיכות אסורות לזרים ומותרות לכהנים, עכ"ל, ובכס"מ שם עמד ע"ז, דלא הו"ל לכתוב או או, דמתניתין איירי בשנתערבו ג' החתיכות יחד, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש.[[2]](#footnote-3)

ולפמש"נ ניחא, דכיון דאיסורי קדשים אינם בטלין, ע"כ אף אם נתבשל א' מהן עם החתיכות ה"ז אוסר, - והא דבמתניתין איירי בנתבשלו שלשתם יחד, היינו משום דרק בכה"ג שרי ר"ש לזרים, דכיון דהפיגול והנותר בטלין בתערובת, אף חתיכות הקדשים בטלין בתערובת, אך לפ"מ דקי"ל דאף הפיגול והנותר אינם בטלין בתערובת, ליכא נפ"מ בין נתבשלו שלשתן יחד, לנתבשל כל א' בפנ"ע, וע"כ דקדק הרמב"ם להביא להך דינא כשנתבשל כל א' בפנ"ע, ולא בנתבשלו כולן יחד, דא"כ הי' משמע דבעינן לצירוף כולם לאסור, ואין הדין כן.

ולא תיקשי, דמ"מ מ"ט לא הביא הרמב"ם להך דינא בשנתבשלו ג' החתיכות יחד, לאפוקי מדר"ש דבכה"ג ה"ה בטלין, - שהרי כל הא דלר"ש בכה"ג ה"ה בטלין, הוא משום דהפיגול והנותר בטלין בתערובת, וע"כ אף חתיכות הקדשים בטלין, אך לפ"מ דקי"ל דאף הפיגול והנותר בפנ"ע אינם בטלין בתערובת, הרי דפשיטא דאף כשנתבשלו ג' החתיכות יחד אינם בטלין, ולא הוצרך הרמב"ם להשמיענו לדבר זה, וז"ב.

**ב**

ה] והנה בחי' הגר"ח בהל' מעה"ק שם עמד ע"ד הרמב"ם, דמ"ט פירש לפלוגתא דר"ש ורבנן בכה"ג, ולא פירש דפליגי אם ב' איסורין מצטרפין יחד לאסור, וכפלוגתייהו לעיל מי"ד ומט"ו, והא גבי הדדי תניין, וכתב דהגם דיש לדייק מלישנא דמתניתין דאיירי בע"א, מדנקיט לעיל דאין בזה כדי וכו' ואין בזה כדי וכו', והכא לא נקטי הכי, אך מ"מ הרי אין בזה הכרח לפרש בע"א.

ו] ונראה לישב, דהנה בעיקר פלוגתא דר"ש ורבנן לעיל מי"ד ומט"ו בשאור של תרומה ושל כלה"כ, ובתבלין של תרומה ושל כלה"כ, דלרבנן ה"ה אסורין לזרים ומותר לכהנים, ור"ש מתיר לזרים ולכהנים, פירש הר"ש דר"ש דמתיר לזרים לטעמי' דס"ל דאין ב' שמות מצטרפין, וכ"כ הריבמ"צ והרא"ש.

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב, ז"ל, אסור לזרים, מפני ששאור של תרומה אסור להם וכן שאור של כלה"כ והרי כל החימוץ מדבר שהוא אסור להם, אבל לכהנים ה"ה כשאור של חולין ושל תרומה שנפלו לתוך עיסה לישראל שאמרנו בו אינו אסור עד שיהא בו כדי לחמץ, "ור"ש דן בשאור של תרומה ושל כלה"כ הדין שקדם והוא התרומה מעלה את הערלה וכו', ואע"פ שאינו דומה לו דמיון גמור", עכ"ל.

וצ"ב במש"כ הרמב"ם בטעמא דר"ש דהוא משום דדמי לדינא דהתרומה מעלה את הערלה, ומה ענין זל"ז, - ובחזו"א ערלה סימן ח' סק"ח נראה שפירש ד' הרמב"ם, דר"ש ס"ל דהא דתרומה מעלה את הערלה הוא אף בשנפלו בב"א, וע"כ מדמי לה להכא, ורבנן ס"ל דהתם איירי דוקא בנתבטל הראשון קודם, - ועיי"ש שתמה על ד' הרמב"ם, דהו"ל להזכיר דברי ר"ש לעיל מ"א דאין ערלה וכלאים מצטרפין, ולא להזכיר דברי חכמים דהתרומה מעלה את הערלה, שהרי מהתם לא שמעינן דאף בב"א אין מצטרפין, גם צ"ע, מ"ט הביא הרמב"ם רק להך בבא דהתרומה מעלה את הערלה, ולא הביא גם להך בבא דהערלה מעלה את התרומה, וביותר קשיא לפ"ד החזו"א, דלפי דבריו ליכא לאתויי אלא מהא דערלה מעלה את התרומה, ולא מהא דתרומה מעלה את הערלה.

ז] ונראה בביאור ד' הרמב"ם, דהנה בהא דתנן לעיל מ"ב דהתרומה מעלה את הערלה, פירש הרמב"ם בפיהמ"ש שם, ז"ל, תיקון משנה זו סאה תרומה שנפלה לחולין ונעשה הכל ק' וכו', נמצא שסאה זו נפלה לצ"ט, ואח"כ נפלו ג' קבין ערלה או כלה"כ וכו', הרי אין חצי סאה של ערלה אוסרת הכל, מפני שנפלה למאתים בצירוף התרומה שהרי הם מאה סאין, ואלמלי סאה של תרומה היה נאסר הכל מחמת הערלה או כלה"כ, לפי שהיו אז אחד בקצ"ח, עכ"ל, וכן פירש הר"ש שם.

והנה יש להסתפק בהא דהתרומה מעלה את הערלה, אם היינו רק לגבי כהנים דהתרומה הויא כחולין לגבייהו, אף לגבי זרים דהתרומה אסורה להן, אינה מעלה את הערלה, או דאף לגבי זרים דהתרומה אסורה להן, ה"ה מעלה את הערלה, והגם דהתערובת אסורה להן משום התרומה, מ"מ איסור ערלה בטל לגמרי.

ח] ובפשוטו הי' נראה דדין זה תליא בפלוגתת הראשונים בהא דתנן התם דהערלה מעלה את התרומה, דדעת הרמב"ם והר"ש שם והראב"ד בע"ז דע"ג., דהיינו כשנתבטלה הערלה מתחילה ונעשית כהיתר, ודעת הריבמ"צ והרא"ש שם והרמב"ן בע"ז דע"ג: דהוא אף כשלא נתבטלה הערלה תחילה, ומבו' בד' הרמב"ן דהטעם בזה הוא, דכיון דאין התרומה והערלה מצטרפין זע"ז דלא שוו בשיעורייהו, אף הן מבטלין זא"ז.

ובזה תליא הנידון אם תרומה מעלה את הערלה אף להתירה לזרים, דלדעת הרמב"ם ודעימי' דערלה אינה מעלה את התרומה אלא בשנתבטלה תחילה ונעשית היתר, והרי דערלה ותרומה אינם מבטלין זא"ז, הרי דה"נ אין התרומה מעלה את הערלה להתירה לזרים אלא בשנתבטלה תחילה ונעשית היתר, וכל שלא נתבטלה תחילה, אינה מעלה את הערלה אלא להתירה לכהנים, - אך לדעת הריבמ"צ ודעימי' דערלה מעלה את התרומה אף בשלא נתבטלה מתחילה, משום דאיסורין אלו מבטלין זא"ז, ה"נ התרומה מעלה את הערלה להתירה אף לזרים.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א הי"ז, התרומה מעלה את הערלה ואת כלה"כ, כיצד סאה תרומה שנפלה לצ"ט חולין ואח"כ נפל לכל חצי סאה של ערלה או של כלה"כ, "אין כאן איסור ערלה ולא איסור כלה"כ", שהרי עלה בא' ומאתים ואע"פ שמקצת המאתים תרומה, עכ"ל, ומ' מל' הרמב"ם דאיסור ערלה וכלה"כ בטלו לגמרי, ואין כאן איסור ערלה וכלה"כ, ואך דאסירי לזרים משום איסור תרומה,[[3]](#footnote-4) וצ"ב הטעם בזה, דלכאו' כ"ה דאין הערלה מעלה את התרומה, אלא בשנתבטלה תחילה ונעשית היתר, ה"נ בדין דאין התרומה מעלה את הערלה להתירה לזרים.

ט] ונראה דהטעם בזה הוא, דהגם דאיסורי ערלה ותרומה אין מבטלין זא"ז, מ"מ בגונא שנפלה חצי סאה ערלה לתוך ק' סאה שמקצתן תרומה, כיון דהערלה בטלה לגבי כהנים, שהרי לגבי כהנים הויא התרומה כחולין, ה"ה בטלה אף לגבי זרים, - דכיון דאיסור הערלה לכהנים ולזרים איסור א' הוא, ע"כ כל דאיסור זה בטל בתערובת לגבי כהנים, ה"ה בטל אף לגבי זרים.

י] ולפ"ז נראה דזהו מש"כ הרמב"ם, דר"ש מדמי דינא דשאור של תרומה ושל כלה"כ לדינא דהתרומה מעלה את הערלה, והיינו דהא דמתיר ר"ש בשאור של תרומה ושל כלה"כ אף לזרים, אי"ז משום דאין איסורי תרומה וכלה"כ מצטרפין זע"ז, אלא הוא משום דאיסור כלה"כ בטל לכהנים, דלענין כהנים א"א לאסור משום צירוף התרומה, כיון דהתרומה עצמה מותרת לכהנים, וכמש"כ הרמב"ם, וכיון דה"ה בטל לכהנים, ה"ה בטל אף לזרים, וכיון דהכלה"כ בטל לגמרי, ממילא אף התרומה בטלה לגמרי, שהרי התרומה בפנ"ע אין בה כדי לחמץ.

וזהו דמדמי לה ר"ש להא דהתרומה מעלה את הערלה, דכ"ה דהתם אמרינן דכיון שבטלה הערלה לכהנים ה"ה בטלה אף לזרים, ה"נ הכא, כיון דבטל איסור כלה"כ לכהנים ה"ה בטל אף לזרים.

יא] וכמדומה דהדבר מוכרח כן בטעמא דר"ש, שהרי לפ"מ שפירש הרמב"ם בדינא דפיגול ונותר, ס"ל לר"ש דכיון דהן בטלין לכהנים, ה"ה בטלין אף לזרים, וא"כ הרי דלדעתו ודאי דה"נ בשאור של תרומה ושל כלה"כ דכוותה, דהואיל והכלה"כ בטל לכהנים ה"ה בטל אף לזרים, וק"ו הוא, דאם בנותר דאיכא איסור בפנ"ע לזרים ואיסור זה לא נתבטל כלל, ואפ"ה ס"ל לר"ש דכיון שנתבטל הנותר לכהנים ה"ה בטל אף לזרים, כ"ש הכא דהוי חד איסורא דכלה"כ, דכל דהוא בטל לכהנים ה"ה בטל אף לזרים.

יב] ואמנם צ"ע לפ"ז בטעמא דרבנן דס"ל הכא דשאור של תרומה ושל כלה"כ מצטרפין לאסור לזרים, אף שהם בטלים לכהנים, ומ"ש מהא דהתרומה מעלה את הערלה אף לזרים, - והרמב"ם כתב ע"ז דאי"ז דומה דמיון גמור, וצ"ב.

וצ"ל דשאני בזה בהא דתרומה מעלה את הערלה, דאיירי לענין דין ביטול במאתים, ובזה הוא דאמרינן דכל שבטלה הערלה במאתים לגבי כהנים, ה"ה בטלה לגמרי, ומשא"כ בדינא דשאור ודתבלין של תרומה ושל כלה"כ, הגם דהשאור והתבלין של כלה"כ בטל לכהנים אינו בטל לזרים, - ושמא הטעם בזה, דחלוק דין מחמץ ומתבל דמכח הא דהוא מחמץ ומתבל ה"ה חשוב ואינו בטל בתערובת, וע"כ הגם דלענין כהנים אינו חשוב בתערובת וה"ה בטל, מ"מ לענין זרים דה"ה חשוב בתערובת אינו בטל, ומשא"כ בדינא דמאתים, דאין טעם בחיוב שלא תתבטל הערלה לזרים, ואך דלגבי זרים ליכא שיעור ביטול, ובזה אמרינן דכל דיש בזה שיעור ביטול לגבי כהנים, ובטלה הערלה, ה"ה בטלה לגמרי, ואכתי צ"ע בזה.

יג] ועיקר החילוק בזה בין דינא דביטול במאה ומאתים, לדינא דמחמץ ומתבל, יש ללמוד כן גם מעיקר מש"כ הרמב"ם דטעמא דר"ש הוא משום דכל דבטל לכהנים בטל אף לזרים, ולכאו' לר"ש לטעמי' לעיל מ"א דאף הערלה וכלה"כ אין מצטרפין זע"ז, וא"כ הרי לכאו' מה"ט אין שאור של תרומה ושל כלה"כ מצטרפין זע"ז, דאם ערלה וכלה"כ אין מצטרפין, כ"ש דתרומה וערלה אין מצטרפין, ומ"ט הוצרך הרמב"ם לפרש לטעמא דר"ש בע"א.

ונראה מזה בדעת הרמב"ם, דכל הא דס"ל לר"ש דערלה וכלה"כ אין מצטרפין, הוא רק לשיעורא דמאתים, וכמו שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל שם, אך בדינא דמחמץ ומתבל מודה ר"ש דב' איסורין מצטרפין, והא דתרומה וכלה"כ אין מצטרפין, הוא רק משום דלענין איסור לכהנים ל"מ לצרפן, ובטל הכלה"כ לכהנים, וכיון דהוא בטל לכהנים ה"ה בטל אף לזרים, וכמש"נ.

והנה אמנם הר"ש כתב דר"ש לטעמי' דס"ל לעיל מ"י דב' שמות אין מצטרפין, והתם הרי איירי בתבלין, והרי דגם במתבל ס"ל לר"ש דב' שמות אין מצטרפין, אך כ"ז הוא להר"ש לטעמי' דמפרש דב' שמות הם ב' איסורים, אך להרמב"ם לטעמי' דמפרש דב' שמות היינו שהן נקראין בשם א', ובזה הוא דס"ל לר"ש דב' שמות אין מצטרפין, ולא מצינו דאית לי' דב' איסורין אין מצטרפין לאיסורא דמתבל.

**ג**

יד] ולפ"ז נראה דמזה הוא שלמד הרמב"ם לפרש למתניתין דחתיכות קדשים וכו', דאין פלוגתא דר"ש ורבנן אם ב' איסורין מצטרפין, אלא פלוגתייהו היא אם איסור פיגול ונותר בטלין לזרים, ור"ש דס"ל דהן בטלין אף לזרים, ס"ל דמכח זה אף חתיכות הקדשים בטלין.

דהנה לקמן מי"ז תנן בשר קד"ק ובשר קק"ל שנתבשלו עם בשר התאוה, אסור לטמאים ומותר לטהורים, ולא פליג ר"ש, ופירשו הריבמ"צ והר"ש דמודה ר"ש בזה, משום דכולן שם קדשים עליהן, והוו כתרומה ותרו"מ וחלה דמצטרפין אף לדעת ר"ש, משום דכולן שם תרומה.

ואמנם כ"ז ניחא להריבמ"צ והר"ש לטעמייהו, דטעמא דר"ש דתרומה וכלה"כ אין מצטרפין, הוא משום דאין ב' איסורין מצטרפין, וע"כ מודה בקק"ד וקק"ל דמצטרפין משום דשם א' הן.

אך להרמב"ם לטעמי' דטעמא דר"ש דמתיר בשאור של תרומה ושל כלה"כ אף לזרים, הוא משום דבטל איסור כלה"כ לכהנים, וע"כ הוא בטל אף לזרים, הרי הי' בדין דאף בבשר קק"ד ובשר קק"ד שנתבשלו עם בשר התאוה, כיון דבשר הקק"ד בטל לכהנים, שהרי לענין כהנים אין בשר קק"ל מצטרף עמו, כיון דהוא מותר לכהנים, יהא בטל אף לזרים, ותיקשי דמ"ט לא פליג ר"ש אהך מתניתין.

ונראה דמזה הוא שלמד הרמב"ם דאיסורי קדשים אין בטלין כלל, וע"כ אף אם נתבשל בשר קק"ד בפנ"ע עם בשר התאוה, אינו בטל אף לכהנים, וע"כ לא פליג בזה ר"ש, - ולפ"ז הרי בע"כ דפלוגתא דר"ש ורבנן בחתיכות של קדשים ושל נותר ושל פיגול, אינה בדין צירוף ב' איסורין, שהרי איסורי קדשים אינם בטלין, ול"ב לצירוף ב' האיסורין, אלא הוא משום דאיסור פיגול ונותר בטלין לכהנים, כיון דלא חמיר איסורן.

טו] והאמנם דלפמש"נ נמצא, דגם לפ"מ שפירש הרמב"ם בפלוגתא דר"ש ורבנן, אזלי לטעמייהו בהא דפליגי בשאור ובתבלין של תרומה ושל כלה"כ, דרבנן לטעמייהו דאף דהשאור והתבלין של כלה"כ בטלין לכהנים, אינם בטלין לזרים, וה"נ הכא ס"ל דאף דהנותר והפיגול בטלין לכהנים אינם בטלים לזרים, ונתחדש לפ"ז, דלא רק במחמץ ומתבל ס"ל לרבנן דאף דה"ז בטל לכהנים אי"ז בטל לזרים, אלא אף בנו"ט הוא כן, (ורק בדינא דביטול במאתים מודו רבנן דכל שהוא בטל לכהנים ה"ה בטל אף לזרים), ור"ש לטעמי' דס"ל דכיון דהשאור והתבלין של כלה"כ בטל לכהנים, ה"ה בטל אף לזרים, וה"נ הכא כיון דהנותר והפיגול בטלין לכהנים ה"ה בטלין אף לזרים.

**ד**

טז] כתבו התוס' בע"ז דס"ו., ז"ל, תבלין של ב' וג' שמות אסורין ומצטרפין וכו', פירשב"ם דאסורים דקאמר ר"ל אסורה העיסה או הקדירה בנתינת טעם ומצטרפין בדבר יבש לאסור ואפי' בלא נתינת טעם וכו' לא בטיל עד שיהו בו מאתים מן השנים, וא"ת אמאי תני תרוייהו אסורים ומצטרפין ליתני מצטרפין לחוד וכו', וי"ל דאי הוה תני הכי הו"א דר"ש דפליג בסיפא בתרוייהו פליג בין להצטרף לנו"ט בקדירה בין להעלות בא' ומאתים, משו"ה תני תרוייהו לאשמועינן דר"ש לא פליג בנתינת טעם לקדירה אלא מודה דמצטרפין, כדחזינן דאע"ג דלא גזרו על תערובת דמאי אפ"ה קאמר שאני שאור ותבלין דלטעמא עבידי ולא בטלי וכו', עכ"ל, אך בתוס' הר"י מפאריש שם כתב להיפך, דתני אסורין ומצטרפין לאשמועינן דר"ש פליג אף בנתינת טעם, ולא נימא דלא פליג אלא בדבר יבש, כדחזינן דחלוקין הן לענין תערובת דמאי, עייי"ש.

וקשיא טובא ע"ד התוס', דמשנה ערוכה היא בפירקין דשאור או תבלין של תרומה ושל כלה"כ ר"ש מתיר לזרים ולכהנים, והרי דהא דס"ל לר"ש דאין ב' איסורין מצטרפין, הוא אף בנתינת טעם, ודלא כמש"כ התוס', וצע"ג, והיינו דהאמנם בהא דתנן שם מ"א דר"ש אומר דאין מצטרפין, י"ל דשאני תבלין, וכמו שהביאו התוס' ממש"א בחולין דטעמא לא בטיל, והוא דין מסוים בשאור ותבלין, אך במי"ד ומט"ו מפורש דגם בשאור ותבלין ס"ל לר"ש דאין ב' איסורין מצטרפין, - ושוב הראוני שכבר עמד בזה בדו"ח להגרע"א מכת"י, עיי"ש.

שוב שמעתי לדון בזה, דכל מש"כ התוס' דר"ש לא פליג בנתינת טעם לקדירה, הוא רק בב' מינים ושם א', אך בב' שמות ומין א' ס"ל לר"ש דאין מצטרפין כלל.

יז] ולפמש"נ בד' הרמב"ם, י"ל כן גם לדעת התוס', דהא דמתיר ר"ש לזרים ולכהנים, אי"ז משום דס"ל דב' איסורין אינם מצטרפין, שהרי מודה ר"ש דב' איסורין מצטרפין לנתינת טעם, אלא הוא משום דבטל איסור כלה"כ לכהנים, וע"כ הוא בטל אף לזרים, ומשא"כ בשאור ותבלין של ערלה ושל כלה"כ וכל כה"ג, מודה ר"ש דה"ה מצטרפין לאסור, וכמש"כ התוס', וז"ב.[[4]](#footnote-5)

**ה**

יח] אמנם בעיקר מש"נ בד' הרמב"ם דבמחמץ ומתבל מודה ר"ש דב' איסורין מצטרפין, וכל הא דמתיר ר"ש אף לזרים הוא משום דחייל הביטול לכהנים, קשיא טובא מסוגיית הגמ' בע"ז דס"ח:, דמייתינן התם להא דתניא דשאור של תרומה ושל חולין שנפלו לתוך העיסה בזה כדי להחמיץ ובזה כדי להחמיץ וחימצו, דר"ש מתיר, ופריך דלצטרף היתר ואיסור בהדי הדדי וליתסר, ומשני דר"ש לטעמי' דאמר אפי' איסור ואיסור נמי לא מיצטרפי, דתנן הערלה וכלה"כ מצטרפין ר"ש אומר אין מצטרפין, ומבו' להדיא דדינא דר"ש לעיל מ"א דב' איסורין אין מצטרפין הוא אף במחמץ, וצע"ג.

שו"ר בדו"ח להגרע"א מכת"י שם שכתב, ז"ל, דתנן הערלה וכלה"כ וכו', אף דבנתינת טעם מודה ר"ש כמש"כ תוס' לעיל, היינו משום דטכ"ע דאורייתא, ויש בזה טעם איסור, אבל הכא בהיתר ואיסור דליכא כאן טעם איסור, אף בנו"ט אין מצטרפין, עכ"ל, וי"ל עד"ז גם בדעת הרמב"ם, וצ"ע עוד בזה.

1. ואמנם צ"ע מסוגיית הגמ' ביבמות דפ"א: דמבו' דחתיכה של חטאת או פרוסה של לחם הפנים שנתערבו בחולין, כל הא דאינם בטלים, הוא רק משום דהו"ל כדבר שבמנין, עיי"ש, וכ"ה בד' הרמב"ם בפ"ו מפסוה"ק הכ"ד, ובפט"ו ממאכ"א הי"ג כתב הרמב"ם דפרוסה של לחם הפנים עולה בק"א, ותיקשי שהרי איסורי קדשים אינם בטלים כלל.

   ונראה מוכח מזה, דכל מה שהחמירו חכמים באיסורי קדשים שלא יתבטלו, הם רק בשנתנו טעם זב"ז, אך בתערובת דיבש ביבש לא החמירו חכמים, וה"ה עולים בק"א, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובתוי"ט כתב דאין מכוון הרמב"ם בפיהמ"ש דאיירי דוקא בשנתערבו יחד, אלא ה"ה אם נתערב כל א' בפנ"ע, ובסו"ד עמד ע"ז ממש"כ הרמב"ם בטעם הא דלא תני הכא דאסור לטמאים, וצ"ע, עוד צ"ע, דאם נתערב כל א' בפנ"ע, מ"ט דר"ש דמתיר אף לזרים, הרי מודה ר"ש דאיסורי קדשים אינם בטלים, וכדחזינן מהא דלא פליג ר"ש במשנה י"ז, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' נפ"מ רבתא לדינא בזה, בגונא דנפל אח"כ עוד חצי סאה דחולין, ועי"ז יש בתערובת מאה כנגד התרומה, דאי נימא דלגבי זרים לא בטל איסור הערלה, לא תצטרף הערלה עם החולין להעלות את התרומה, אך למש"נ מד' הרמב"ם דבטל איסור ערלה אף לזרים, ה"ה מצטרפת עם החולין להעלות את התרומה.

   אך צ"ע דלפ"ז מ"ט כתב הרמב"ם שם הי"ח דדינא דהערלה וכלה"כ מעלין את התרומה, הוא בכה"ג שנפלו ק' סאה של ערלה או של כלה"כ לתוך כ' אלף סאין של חולין, ואח"כ נפל לכל מאה סאה סאה של תרומה, הרי לכאו' אף בגונא שנפלו ק' סאין של ערלה או של כלה"כ לתוך י"ט אלף וט' מאות, ואח"כ נפלו ר' סאה של תרומה, ה"ה מותרין, שהרי הערלה והכלה"כ בטלין, דהתרומה מצטרפת לחולין לבטלן ולהתירן אף לזרים, ותו ה"ה מבטלין את התרומה, - ושמא מדרבנן אי"ז בטל בכה"ג, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם לפ"ז נמצא, דלפ"מ שפירשו התוס' שם דג' שמות הוא כגון ערלה וכלאים ותרומה, הרי דכל הא דלא פליג ר"ש דהן מצטרפין לאסור בנתינת טעם, הוא רק בערלה וכלאים, אך ערלה ותרומה או כלאים ותרומה אינם מצטרפין לאסור לדעת ר"ש, - ואין בזה דוחק, שהרי לא תני להדיא דר"ש אומר דג' שמות מצטרפין לנו"ט, אלא הא דלא פליג ר"ש על דינא דמצטרפין לנו"ט, הוא משום דמודה בזה דב' איסורין מצטרפין, ושפיר י"ל דבערלה ותרומה או כלאים ותרומה, ס"ל לר"ש דאינם מצטרפין לאסור, משום דאיסור ערלה או כלאים בטלין לכהנים, ומכח זה הן בטלין אף לזרים. [↑](#footnote-ref-5)