אא
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / מי שהיה נשוי - הרב יחזקאל זילבר

1. מתני' : הראשונה קודמת לשניה. ובגמ' איכא תרי לישני מה הדין בקדמה ותפסה. מבואר שיש כאן ב' דינים, עצם הקדימה כשבאו בב"א, ונדון נוסף כשקדם המאוחר וגבה. והדין הקדימה אינו משום שהראשונה קודמת בזמן הלואתה, אלא משום שהנכסים השתעבדו קודם לראשון. ומה"ט כשחל שעבודם בב"א, כגון בלוה ולוה וכתב לשניהם דאקני וקנה, מסקינן בב"ב קנז ב דאין קדימה לראשון אלא חולקין. וכן הוא גם בדין ב' שטרות היוצאים ביום אחד לקמן צד, דהשעבוד אינו חל אלא משעה שמוכח מתוכו, וע"כ שוים תרווייהו מסוף היום, עי"ש בתוס', וכן מבואר בתוס' לעיל פו. שכתבו דלמ"ד דאקני לא משתעבד לא שייך לדון דין קדימה. ולפי"ז, להסוברים דבמטלטלין איכא דין קדימה (עי' לקמן בתוס'), וכן להסוברים דבמלוה ע"פ איכא דין קדימה, ע"כ מוכח מזה דאיכא חלות שעבוד לכה"פ כלפי גביה מיניה, בין במטלטלין ובין במע"פ, ולכן שייך דין קדימה. [[1]](#footnote-1)
2. בע"ח מאוחר שקדם וגבה וכו'. הר"ן לקמן צד: הביא בשם הרמב"ן דדין זה תלוי אם שעבודא דאו'. דאם שעבודא דאו' מה שגבה לא גבה, ואם אין שעבודא מהתו' מה שגבה גבה. אך בתוס' מבואר דאפי' אי שעבודא דאו' ומצאין מלוקח מ"מ מבע"ח לא מוצאים משום נעילת דלת.
3. בקוב"ש שכו דן האם מה שגבה לא גבה, היינו דלא חל הטירפא כלל, או דהבע"ח המוקדם חוזר וטורף מהמאוחר, כמו שיכול לטרוף מלוקח. ובפשיטות מסתבר לומר שיכול בע"ח המוקדם לטרוף ממנו כמו שטורף מלוקח, דמהכי"ת לומר שלא יחול הטירפא של המאוחר כלל, ומה גרע מלוה השני מלוקח דחייל מקחו, וכן נקט בכתבי הגרי"ז ערכין שם דהוי מדין לוקח. אמנם איכא לומר דגרע מלוקח, דבשלמא לוקח יורד לקרקע מכח מקחו, ולכך לא הוי סתירה לשעבוד הראשון, דזכות השעבוד אינו קנין שיכול להגביל את הקנין. אבל בע"ח מאוחר יורד לממון מכח שעבודו, ובזה י"ל שכיון ששעבודו הוא מאוחר לא חייל כלל שעבודו, שהרי הקרקע כבר משעבד לראשון, ונמצא שאין לו כלל סיבה לרדת לקרקע, וי"ל שלא חל הטירפא שלו כלל. [[2]](#footnote-2)
4. והביא הקוב"ש ג' ראיות דלא חלה גבייתו כלל, א. מתוס' לקמן צד דאין הבע"ח המאוחר יכול לסלק את המוקדם בזוזי כמו שיכול הלוקח לסלק, הרי שלא חל הטירפא כלל. [[3]](#footnote-3) ב. מסוגית הגמ' לקמן צד בהנהו תרי שטרי, להרי"ף והר"מ דאיירי בשטרי הלואה, דהמאוחר יכול לכתוב הרשאה אף לאחר גבייתו. ג. מסוגיא דערכין דמבואר דאם משגל"ג ל"מ שנתן הד' לשניה אלא הוא שייך להערך המוקדם, אף שמלקוחות הדין הוא שאינו טורף במקום שיש סלע בני חורין.
5. תוד"ה ש"מ. 'וכי תימא אי וכו' לא היא הואיל ויכול לקדום וכו'. צ"ת דבאופן שזמן פרעונו של המאוחר קודם לו אין בידו לקדום. ולכאו' היה מקום לומר דמבואר ברמ"א קד א דאפילו כשלא הגיע זמן הפרעון, אם ע"י גבית המאוחר תתבטל גבייתו של המוקדם, [דיחול הדין דקדם וגבה], בידו לעכב שלא יגבוהו. אבל זה אינו דדין זה הוא למאי דקי"ל דמה שגבה לא גבה, ואין למאוחר כח להפסיד המוקדם, וע"כ כשזמנו קודם יכול לגבות רק עד זמנו דהמוקדם, ובתנאי דיוכל המוקדם להוציא מידו, אבל התוס' איירי להמ"ד דמה שגבה גבה. וצ"ב. וע"ע בתוס' רא"ש דהוסיף טעם בהא דליכא נעי"ד לראשון דהוא אינו חושש שילוה עוד מאחר, ומשא"כ כלפי השני שכבר היה עליו חוב הראשון. וצ"ב בזה.
6. בא"ד : 'אין לחוש הואיל והכל הקדש'. היינו דאף דעדיף להקדש לגבותו לערך הראשון ועי"כ יהא חייב גם לערך השני, מ"מ אין כח ביד ההקדש לטרוף משל עצמו. [ועי' בר"ן לקמן צד שפי' בדברי רב שרירא גאון דעיקר התי' הוא שהכל רשות אחד, ואין הוא גובה מעצמו]. וכן ביאר בקצוה"ח פג סק"א דלאו דוקא הקדש, אלא ה"ה הדיוט, והעלה מכאן דמי שיש לו ב' חובות מוקדם ומאוחר, ויש ערב רק למאוחר, דאם קדם המאוחר וגבה, ורוצה עכשיו לטרוף ולתפוס את המעות עבור החוב המוקדם, וממילא יתבטל הפרעון של החוב השני ויוכל לחזור ולגבות מן הערב את המאוחר, אמרינן דמה שגבה גבה ואינו טורף מעצמו. [[4]](#footnote-4)
7. בא"ד : 'וכעי"ז היה רגיל ר"ת לפרש', פי' דר"ת נמי מחלק בין קרקע למטלטלין, אלא דהרשב"ם והר"ח פי' דהספק אי מה שגבה גבה איירי בקרקע, אבל במטלטלין פשיטא שמה שגבה גבה, [ולפי"ז מתני' איירי בקרקעות ואי"צ להעמיד את המשנה כר"מ]. אבל לפי' ר"ת הוא בהיפוך דהספק הוא במטלטלין אבל בקרקע פשיטא שמה שגבה לא גבה. וכן ביאר במהרש"א. ושי' ר"ת בתוס' דכל הפלוגתא דבע"ח מאוחר אי מה שגבה גבה היינו דוקא במטלטלין, אבל בקרקע פשיטא שמה שגבה לא גבה, וכלשון התוס' 'לא לימא שום תנא מה שגבה גבה'. וטעמו דודאי בע"ח לא עדיף מלוקח, ולכך טורף מבע"ח מאוחר כמו שטורף מלוקח, ולכן ס"ל לר"ת דבקרקע פשיטא דמה שגבה לא גבה, אלא דבמטלטלין נחלקו, וס"ל לחד מ"ד דאף שבע"ח אינו יכול להוציא מטלטלין מלוקח, הכא שאני, דבשלמא לוקח שירד אדעתא דהני נכסים לא מוצאים ממנו, משא"כ בע"ח שגבה מוצאין ממנו.
8. הראשונים נחלקו האם יש דין קדימה במטלטלין. הר"ן כאן בע"ב כתב שאין דין קדימה, אך הקצה"ח קד סק"א ובביאור הגר"א הוכיחו בדעת התוס' דיש דין קדימה. שהרי התוס' העמידו הסוגיא דערכין במטלטלין, ושם בסוגיא מבואר דאף שמשג"ג מ"מ קדימה מיהא איכא, אלא שאם קדם וגבה גבה, ולכן אמרינן שם דמלכתחילה רמי עליה לתת לראשונה כל הה', אכן רהיטת הראשונים לעיל פו א ובסוף פירקין דאין כלל דין קדימה במטלטלין, ומפורש כן בריטב"א בסוגיין דמטלטלין לית בהו קדימה כלל, דאף למאי דקי"ל שעבודא דאורייתא מ"מ ליכא שעבוד במטלטלין. [וכ"ה מסקנת הסמ"ע ריש קד], ואעפ"כ כתבו להעמיד הסוגיא דערכין במטלטלין, ותקשי קו' הקצוה"ח.
9. נחלקו הראשנים במלוה ע"פ מוקדם ומלוה בשטר מאוחר: הטור בסי' קד הביא שיטת הרי"ף שהשטר קודם, והר"ן בסוגיין הביא שי' רב האי גאון דמלוה ע"פ מוקדם קודם למלוה בשטר מאוחר, ופירש טעמו משום דשעבודא דאורייתא וגם במיניה דידיה איכא שעבוד, אך דעת הרי"ף בתשו' הובא בר"ן שאין שעבוד כלל למלוה ע"פ. ובביאור מח' זו י"ל בב' אופנים. א. דודאי דאיכא לכו"ע שעבוד מה"ת גם למלוה ע"פ, שהרי קיי"ל ששעבודא דאורייתא ואחד מלוה ע"פ ואחד מלוה בשטר גובה מנכסים משעבדים, אלא דפליגי האם כשרבנן ביטלו במלוה ע"פ את השעבוד מלקוחות, ביטלו את השעבוד גם כלפי מיניה דידיה, וכל גביתו היא מחמת שעבוד הגוף בלבד, ונמצא שאין קדימה במלוה ע"פ שהרי אין כאן שעבוד, או דגם כשביטלו שעבוד מלקוחות, מ"מ כלפי מיניה דידיה נשאר השעבוד, וא"כ איכא דין קדימה. [וכמבואר לעיל]. ב. עוד י"ל אף אי נימא דלכו"ע לא הפקיעו את השעבוד על מיניה דידיה, מ"מ ס"ל לרי"ף שבמלוה בשטר חשיב שעבוד גדול יותר משעבוד בלא שטר, דאינו רק זכות בעלמא אלא תחילת קנין. ונמצא שהמלוה בשטר חשיב כלוקח כלפי מלוה ע"פ. וצ"ע בסברא זו. אמנם לשון הטור בסי' קד סעי' יג מורה כן, 'ורב אלפס כתב שמלוה בשטר קודמת, אע"פ שהיא מאוחרת, ששעבוד שבשטר דינו כמכר, וכשם שמלוה ע"פ אינה גובה מלקוחות מאוחרים מפני שאין לה קול, כך אינה גובה מבנ"ח שנשתעבדו לאחר מכן מפני שאין לה קול'. וע"ע במשנל"מ פ"כ ממלוה.
10. נחלקו הראשנים בגוונא ששניהם הם מלוה ע"פ האם יש דין קדימה לראשון. דעת הטושו"ע קד סי' יג דאיכא דין קדימה, וכן נקט הטור בדעת הרי"ף אבל דעת הר"ן לקמן צד: בדעת הרי"ף דבמלוה ע"פ ליכא כלל לדין קדימה ושניהם שווים. ומדברי התוס' יש ראיה שישדין קדימה במלוה ע"פ. שהרי תי' התוס' ועי"ל דבערכין מלוה ע"פ הלכך מה שגבה גבה, וקסבר מלוה הכתובה בתורה לאו ככתובה בשטר. ואפ"ה אמרינן התם דיש חילוק בין אם נתן קודם ד' לראשונה או שנתן קודם לשניה, הרי מבואר דאם נתן קודם ד' לראשונה לא יצא כיון שכל הה' משעבדים לראשונה, [כנ"ל] הרי מוכח דאיכא דין קדימה גם במלוה ע"פ. [ועי' בקצה"ח קה סק"א].
11. כתובת בנ"ד: ש"מ אחת בחיו וכו'. פרש"י דהא דאיכא חשש לאנצויי הוא משום שבני הראשונה מקבלים בתורת ירושת אב 'דהא ירתון תנן. משמע דלמ"ד יסבון תנן אין כאן כלל חשש אנצויי דשניהם נוטלין בתורת חוב. ועי' בתוס' לעיל נה. ד"ה יסבון.
12. כתב הרא"ש בסי' ב' בשם הר"ח דכל מה שלא חיישינן לאנצויי הוא רק בגוונא שגם השניה מתה, [אלא שאחת מתה בחיו ואחת לאחר מותו] ובאים בני השניה לירש את כתובתה, בכה"ג ליכא חשש אינצויי בין הבנים, דסו"ס שניהם אית להו בנכסי האב. אבל בכה"ג שהשניה עדין חייה והיא נוטלת כתובתה, בזה לכו"ע איכא חשש אינצויי, שהרי בני השניה אינם נוטלין כלום בנכסי האב שהרי האמא שלהם לקחה את הכתובה. והרא"ש נחלק בזה וכתב דגם בכה"ג ליכא לאינצויי, והביא ראיה לדבריו מדברי הגמ', שאם בזמן מיתת האב לא היה דין כב"ד לבני הראשונה, כיון שהשניה חייה, א"כ גם לאח"כ לא יהיה להם כב"ד, וכדין מועטים ונתרבו בגמ' לקמן. [[5]](#footnote-5)
13. ולפי סברת הרא"ש כתב רע"א דאיכא סברא חדשה למ"ד אחת בחיו ואחת במותו לית להו כבנ"ד, ולא מפני חשש אינצויי, אלא מפני שבחיה של השניה היה חשש אינצויי, וממילא גם כשמתה הוי כמועטין ונתרבו. וכתב שזהו הלשון של ר"ע 'כבר קפצה נחלה' .
14. כתובה נעשית מותר. הרא"ש סי' ב' כתב ששעור המותר היינו חוץ משיעור הממון שנצרך לקיום 'כל כב"ד' [כתובת הראשונה], ואי איכא בנכסים רק כשיעור כב"ד, לא אמרינן שיפרעו את הכתובה הקטנה [או את החוב], וממה שישאר יגבו את זכותם מדין כב"ד, אלא דנים לפי המצב שלפני פריעת הכתובה של השניה או לפני פריעת החוב, ובאותו הזמן לא היה כב"ד כיון דמיעקרא נחלה דאורייתא, [ואפי' שהאשה תגבה מהנכסים וכתובה נעשית מותר לחברתה], מ"מ כיון שבע"ח מכאן ולהבא הוא גובה, נמצא שבשעת מיתה לפני שפרעו את כבנ"ד אין מותר דינר יותר מכב"ד, וכבר נפלו הנכסים לפני היורשים, דהוי כמועטין ונתרבו דאיתא לקמן שאין בזה כב"ד. [[6]](#footnote-6)
15. וש"מ כב"ד לא טרפא ממשעבדי וכו'. פרש"י דעיקר הראיה של הגמ' דלא אמרינן יסבון תנן ושניהם בעלי חוב. וכו'. ומכאן הוכיח הרמב"ן כשיטת הרי"ף שמלוה ע"פ קודמת אין בה דין קדימה, והיינו דלא רק שלא טרפא ממשעבדי אלא אין לה גם דין קדימה. וכוונתו דאפי' שמוכח מהמשנה שאין דין טירפא מ"מ למה בני השניה קודמין. מוכח שאין דין קדימה. וכתב הר"ן דאין מכאן ראיה כלל משום שעיקר הנידון הוא האם ירתון או יסבון, ומהכא איכא ראיה שלא אמרינן יסבון וממילא אין כאן כלל חוב, ולכך אין גם דין קדימה. ועי' עוד בחי' הר"ן[[7]](#footnote-7).
16. בבע"ח כו"ע לא פליגי וכו'. ובטעם החילוק בין פרעון חוב לכתובה, עי' רש"י דבכתובה הם 'מקבלים ולא פורעים', [לכאו' כוונתו שלא ניכר כאן ירושה וצ"ע]. והעיר בזה רע"א הרי מתחילה בזמן שמת האב וקודם שמתה השניה היה דינה של הכתובתה כשאר חוב בעלמא, וא"כ אח"כ כשמתה ישאר הדין כמו שעת מיתה כמו נכסים מרובים ונתמעטו[[8]](#footnote-8). כן הקשו האבנ"מ סי'קיא סק"ג. ובסוף סק"ז כתב ליישב שרש"י ס"ל כשי' הר"ח דבחיי השניה בלאו הכי ליכא כתובת בנ"ד.
17. בדינר משעבדי קמפלגי. ברש"י משמע שהדינר משעבד לחוב שהאבא חייב לאחרים. ועי' ברש"ש שהנידון הוא על קרקע של אחרים שמשעבדת לאביהם, ופליגי האם נחשב כראוי או כמוחזק. דלענין בכור הוי ראוי, ולענין כתובה הוי כמוחזק כמבואר בתוס' לעיל פד.
18. מתני'. אם אמרו יתומים אנחנו מעלים וכו'. עי' בהלפאה שהק' מאי קמ"ל הא אפי' אם שומעין להם, מ"מ אין זה אלא כמועטין ונתרבו, שבשעת מיתה עדין לא העלו. ועי' בחכמת שלמה בגליון על השו"ע קיא סק"ב שעמד בזה.
19. מתני'. היו שם נכסים בראוי אינם כבמוחזק. בביאור דינא דמתני' איכא ב' ביאורים. רש"י פי' דאיירי על נכסים של אבי אביהם, שראוים ליפול כשימות, ואינם כבמוחזק היינו דאינם נחשבים 'עכשיו' להיות כאילו הם ברשותם, משמע שאיירי אפי' שלא מת אבי אבא, והיה הו"א להחשיב את נכסיו כבמוחזק ונחשב שיש כאן מותר. [ואינו שייך כלל למועטין ונתרבו, אך ברע"א נראה שהבין ברש"י כמו ביאור הרא"ש]. והרא"ש פי' שמת אבי אביהם לפני החלוקה ונתרבו הנכסים, ולא דמי למועטין ונתרבו, משום שכאן נוספו נכסים לאחר מיתה, ובזה פשיטא שאזלינן בתר שעת מיתה, וכל הספק הוא על נכסים שנשתנה מצבם אחר מיתה שהשביחו או נתיקרו, בזה הנידון כמו איזה שעה אזלינן. ולפי"ז ראוי כבמוחזק היינו דלא חשובים כמו שהיו בשעת מיתה.
20. והק' הרש"ש מדוע צריך לדין שאין ראוי כמוחזק, תפ"ל שבני כתובה הקטנה יאמרו שהם יורשים מכח אבוה דאבא כמבואר בב"ב קנט. וא"כ בירושת אביהם לא היה ולא יהיה מותר כלל. [[9]](#footnote-9)
21. תוד"ה כך מועטין ונתרבו זכו בהן יורשיו וכו'. רש"י פי' דזכו בני כתובה הקטנה. ותוס' פי' בשם רבי דזכו בני כתובה גדולה. והק' התוס' לפרש"י הרי בתקנת בנות דגם במועטין ונתרבו יד הבנים על העליונה. ותי' דבכל מקום אזלינן בתר נחלה דאו'. פי' שלא יהיה סתירה בין התקנה לדין נחלה. והעיר במהרש"א דכל דברי התוס' הוא רק במועטין ונתרבו, אבל במרובין ונתמעטו נמי איכא סתירה בין התקנה דרבנן לבין קיום נחלה מה"ת, ואפ"ה איכא כתובת ב"ד. וצ"ב. [וביותר, הלא מרובין ונתמעטו דהכא, דמי ממש למועטים ונתרבו דהתם, שבשניהם בשעת מיתה היה צריך להיות תקנ"ח נגד התורה, ואח"כ נהיה מצב שצריך לקיים את הדאורייתא, והכא פשיטא שאזלינן בתר שעת התקנה דהיינו שעת המיתה, והתם מסקינן שאזלינן בתר הדאורייתא].
22. סבר רמב"ח למימר היינו מתני וכו'. כתבו התוס' דרבא ורמב"ח נחלקו האם יכול הלוקח יכול לסלקו בזוזי, וכל הסילוק הוא רק שמעלה לו דמים אבל בלא"ה זכותו של הבע"ח לקבל שעבדו. אמנם שיטת הריטב"א שנחלקו אפי' בלא שמעלה לו דמים ורבא ס"ל דלית ליה לבע"ח זכות בקרקע, וגם בלא שמעלה לו דומים יכול לסלקו. ושורש המח' הוא האם יש לבע"ח זכות בקרקע.
23. הדין הוא ששומא הדר, דהיינו דהלוה יכול לפרוע זוזי לבע"ח אחרי שהבע"ח גבה קרקע בחובו, משום ועשית הישר והטוב. ונחלקו הראשנים האם דין זה נאמר גם כלפי הלוקח, הרא"ש כתב בשם רבינו יונה שאין בלוקח דין של שומא הדר, והכא מיירי כשעדין לא נגמר הגביה דמיירי לפני הכרזה. אבל הרמב"ם פכ"ב ממלוה הט"ז כתב שגם ללוקח יש דין שומא הדר. ומדברי התוס' כאן שכתבו שכל הדין שיכול הלוקח לסלקו הוא דוקא ע"י העלאה בדמים מוכח דלית ליה בלוקח ועשית הישר והטוב. והיינו דמן הדין אין לו כח לסלק, דהבע"ח יכול לומר בשעבודי אני רוצה, [ומשא"כ הלוה דפורע לו חובו בזוזי, וממילא בטל כח גבייתו, אבל הלוקח אין יכול לעשות פרעון בע"כ של המלוה], וכן נקט בקצה"ח סי' קט סק"א דכל הנדון בזה הוא אם יש כח סילוק מדין שומא הדרה, והיינו תקנה מחודשת מטעם ועשית הישר והטוב. וזה תלוי בפלוגתת הראשונים בסוגיין אם יש שומא הדרה בלוקח, ולהנך דסברי דלא הדרה ללוקח דיניה דרבא הוא רק משום דמעלה אותה יותר על חובו, דע"י עילויו נמצא דלבע"ח אין בה שום זכות, דזכותו היא רק כנגד חובו ולא יותר. [[10]](#footnote-10) .
24. הרא"ש כתב בשם רב האי גאון שמה שהלוקח יכול להעלות בדמים ולסלקו בזוזי הוא רק בגוונא שרוצה הלוקח לתת לו את כל דמי החוב, אבל אינו יכול להעלות את ערך הקרקע אם אינו פורע את כל החוב. וכן פסק בשו"ע קיד סעי' ו'.
25. טירפא בכמה כתבינן. עי' בתוס' דנראה שנחלקו האם הוי כשבח של הקרקע, כיון שהבע"ח הסכים לקבל את הקרקע באלף זוז. או דלא הוי כשבח שהקרקע לא השביחה אלא שהיה חביב בעיניו ליקחנה ביותר מדמיה. ורבותינו דנו שיש סברא לומר שכיון שהוא פרע לו ע"י הקרקע חוב של אלף, הרי המוכר חייב לו אלף. ועי' באבי עזרי פי"ח ממלוה שעמד בזה.
26. קטינא דאביי. הטעם שיכולים היורשים לתת כסף ולפדות את הקרקע, או משום שי להם דין שומא הדר או שמדובר שהבע"ח הסכים לפדות את הקרקע. ומ"מ יש כאן חידוש שיכול הבע"ח לחזור ולתפוס את הכסף עבור המצוה, אף שבכוונת היתומים היה לתת את הכסף עבור הקרקע. וזה חידוש שכיון שכל החיוב הוא לצידי"ש, ובחיוב לצידי"ש לא מהני תפיסה. ועי' בר"ן כאן. [[11]](#footnote-11)
27. מצוה על היתומים. הראשנים כתבו שהמצוה היא רק במטלטלין שירשו מאביהם, אבל מטלטלין שלהם אין כלל מצוה. ועי' בתוס' לעיל פו. ובר"ן כאן. אבל הרשב"א שהובא כאן בר"ן כתב שבמטלטלין שירשו מאביהם איכא מצוה וכופין ע"ז, והכא מיירי במטלטלין שלהם ובזה לא כופין.
28. ההוא גברא וכו' לל"ק של רש"י הוי מכירה של דשלב"ל, שמכרה כלפי הזמן שתמות האם ותבוא הכתובה לידו, והמכר כלל לא חל[[12]](#footnote-12), ור"ת למד מכאן שאם אמר 'שדה זו' שאירש מאבא מכור לך אין בו חסרון של דשלב"ל. [וצ"ל דסבר שהחסרון במכירה בדשלב"ל הוא חסרון בגמ"ד, ולכך שייך לומר שיש כאן גמ"ד]. וכתב ע"ז הרא"ש שזה רק בירושה דממילא, אבל שדה זה שאקחנה לא מהני. ועי' בפנ"י שהעיר הרי שנינו בקדושין סב. דמקדש את האשה לאחר שימות בעלה הוי דשלב"ל. ומ"ש משדה זו שאירש. ועי' בנתיה"מ סי' ריא סק"ב.
29. לפי ל"ק שהמכירה לא חלה וכל הנידון הוא על המעות. העיר רעק"א הרי כיון שהמכירה לא חלה יכול הלוקח לחזור בו, וא"כ אמאי לא מחזיר לו את המעות. וכתב דצ"ל שמונח כאן תנאי שאם היא תערר המעות יהיו מתנה.
30. לל"ב מיירי שמוכר שדה שייחד אביו וכו' וכל זמן שלא עמדה בדין וכו'. לפי"ז הוא בא לטרוף מהלוקח מכח מה שירש מהאמא את החוב.

1. אמנם אין זה מוסכם, די"א דאיכא דין קדימה גם בלא דין שעבוד. עי' תוס' ב"ב קנז ב דנקטו דאפילו אי דאקני לא משתעבד שייך להסתפק בלוה ולוה וקנה. ועמד ע"ז בקו"ש ב"ב תקעב. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה, כשעדין לא הגיע זמן פרעונו של המוקדם ודאי דגובה המאוחר, כמבואר בתשו' הרשב"א אלף קיא, הובא בב"י קד מחודש י, אכן מבואר ברמ"א קד א מתשו' הרשב"א דדין זה דמגבים למאוחר הוא רק כשיוכל אח"כ המוקדם להוציא מידו, יעו"ש, נמצא דכל גביה זו היא רק כשאין בה עיכוב לגביה של המוקדם, וא"כ אכתי י"ל דאף דבשעתו חלה גבייתו, מ"מ כשחזר המוקדם ובא לגבות, דיינינן דכלפי גבייתו של המוקדם לא חלה כלל גביית המאוחר, וא"צ בזה לדין טירפא. [↑](#footnote-ref-2)
3. והעירו בזה דיש לדון דלוקח יש לו זכות סילוק, משום דירד אדעתא דקרקע זו, ורק שאין כח בקניינו לסתור שעבודו של הבע"ח, ולכן בידו לסלקו בזוזי ולהעמיד הקרקע אצל עצמו, ומשא"כ בע"ח מאוחר מתחילתו לא ירד אדעתא דקרקע זו, אלא שבתורת גוביינא לחובו נטלה לעצמו, י"ל דבזה אין לו עדיפות על הראשון החפץ בה לחובו, וע"כ לא ניתן לו זכות לסלק הראשון [↑](#footnote-ref-3)
4. ולכאו' כ"ז הוא רק אם ננקוט שחלה גבייתו של המאוחר, והנדון הוא להוציא מתח"י, ובזה שייך סברא ע"כ שייכא דאין הקדש מוציא מיד הקדש דמה שייך לבטל את הפרעון אם הוא נשאר באותו הרשות. אבל אם משגל"ג היינו דלא חלה גבייתו של המאוחר כלל לכאו' ל"ש בזה הסברא דאינו טורף מעצמו. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובדעת הר"ח כתב האבנ"מ סי'קיא סק"ז בשם המהרי"ט שרק במועטים ונתרבו שבזמן המיתה היה עקירה לירושה דאו' בטל מהנכסים הללו דין כתובת בנ"ד, אבל הכא דאיכא מותר דינר, אפי' שבשעת מיתה היה חשש אינצויי, מ"מ אח"כ כשמתה השניה שוב בטל החשש וחוזר הדין דאיכא כתובת בנ"ד. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועי' באבנ"מ קיא סק"ג שהביא בשם הבית מאיר להק', דאי נימא שצריך שיהא מותר דינר יותר משיעור כב"ד, דאל"כ הוי כמועטין ונתרבו כיון שבע"ח מכאן ולהבא גובה, א"כ למה צריך לומר שכתובה או חוב נעשים מותר משום שהם 'פרעון של היורשים, וחשיב קיום הנחלה דאורייתא', תפ"ל דבע"ח מכאן ולהבא גובה, והוי כמורובין ונתמעטו, דבשעת מיתה היה מותר דינר וכבר זכו בהן יורשי הגדולה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ובדעת הרמב"ן מוכח שגם למ"ד ירתון אין זה ירושה גמורה אלא שדינו כמלוה ע"פ שאינו טורף ממשעבדים, דכלפי משעבדים הוא כמלוה ע"פ, אבל עדין ישכאן חוב, ומזההוכיח הרמב"ן שאין כאן כלל דין קדימה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ולפי"ז כתב רע"א שיש כאן טעם חדש למ"ד כתובה נעשית מותר דאין הטעם משום שגם פרעון חוב ליורשים הוי ירושה. אלא דבשעת מיתת האב השניה היתה חייה והחיוב הוא לאם, וממילא גם אח"כ הוי כמרובים ונתמעטו. והעלה שם רע"א דהיכא שנשא ראשונה ומתה ואח"כ נשא שניה וגירשה ואח"כ מתה ואח"כ מת הוא, בזה לכו"ע אין כתובה נעשית מותר משום שהשניה מתה לפני הבעל, ובשעת מיתת הבעל היה החוב כלפי היתומים. [↑](#footnote-ref-8)
9. וראיתי שציינו לזה לדברי הרמ"א בתשו' סי' ג' שהק' על הא דאמרינן בבכורות נב: אין הבכור נוטל פי שנים בראוי, ואמרינן בגמ' שם דאתא לאתויי נכסי אבוה דאבא, שאם מת אביו ואח"כ אבי אביו, אינו נוטל פי שנים במה שירש מאבי אביו, דכיון שירש דרך אביו במשמוש ואביו לא היה מוחזק בזה בחיו אין לו פי שנים. והק' הרמ"א הא בלא"ה אין לו פי שנים שיאמרו הפשוטים מכח אבוה דאבא קאתינא, והירושה היא מאבי אביהם, ובזה אינו בכור שנוטל פי שנים. וכתב ע"ז רע"א שבמקום שהם חבים לבכור, אינם יכולים לומר שיורשים מאבי אבא ישר, שהרי זכותו של הבכור לעכב עליהם שלא ירשו אלא דרך אביו, וממילא יהיה לו פי שנים. וכמו"כ הכא בני הכתובה הגדולה יכולים לעכב על בני כתובה קטנה ולומר שרצונם שירשו דוקא דרך אביהם, וממילא יהיה להם מותר דינר, ואין זכות לבני כתובה קטנה לחוב להם ולהפקיע מהן דין כב"ד. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועי' בביהגר"א קיד כא דמדייק מדברי הרא"ש בסוגיין (בסי' ד) דיש חילוק בדין סילוק בין יורש ללוקח, דהיורש מסלק בשויה של השדה והלוקח דינו לסלק דוקא בכל החוב. וכ' הגר"א דהחילוק הוא משום דשומא הדרה ליורש ולא ללוקח. ולכאו' כונתו כהקצוה"ח, דמדין שומא הדרה שייך ללמוד גם את עצם כח הסילוק, ומצד הישר והטוב, וכיון דשורש התקנה דרצו חכמים שתשאר הקרקע בידו אין עליו לשלם אלא כפי שויה, ובלוקח דל"א שומא הדרה, לא מצי לסלק אלא בכל חובו, [ומדין עילוי מהני דוקא אם מסלק כל חובו]. [↑](#footnote-ref-10)
11. "ומכאן העלה הקצוה"ח עה סק"ד דמי שחשבשהוא חייב בדיני אדם ופרע, ובאמת הוא היה חייב רק לצידי"ש, א"י לטעון דטעה ונתן רק משום דהיה סבור שהוא חייב בדיני אדם, כמו דאמרינן הכא בנותן סתמא דלמצוה קעביד אעפ"י שאינו חייב ביד"א [↑](#footnote-ref-11)
12. לפרש"י תמוה, מהו ערעור האם, הרי המכירה היא רק כלפי הזמן דלאחר שתמות. ועי בחי' מהרי"ט ובפנ"י. וצ"ל דהוי כמו מכירה ב'תנאי' שלא תערר. [↑](#footnote-ref-12)