צב ג ד
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

הקדמה

נפק"מ בדין אסורה מחמת עצמה

**נחלקו** הראשונים אי אמרינן חנ"ן בכל האיסורים, ובב"ח לכו"ע החתיכה עצמה נעשית נבילה, ונפק"מ בדין חנ"ן שאם נפלה חתיכה שבלעה כזית חלב לקדירה, דבעינן ששים לבטל כל החתיכה ולא מהני ששים כנגד הכזית חלב, ועוד נפק"מ דחשיב אסורה מחמת עצמה, שאם היתה חתיכה הראויה להתכבד אינה בטלה ברוב, דאילו חתיכה שבלעה איסור כיון שאין איסורה מחמת עצמה אף שהחתיכה עצמה ראויה להתכבד לא חשיב חתיכה הראויה להתכבד ובטלה ברוב, כיון שהאיסור מחמת הבלוע בו והבלוע אינה ראויה להתכבד, אבל חתיכת בשר שבלעה חלב חשיב חתיכה הראויה להתכבד ואינה בטלה ברוב[[1]](#footnote-1).

דין לאסור בלי רוטב

**עוד** נפק"מ בהא דחשיב אסורה מחמת עצמה שהחתיכה אוסרת בלי רוטב, שכלל הוא שאין הבלוע יוצא מחתיכה לחתיכה בלי רוטב, אבל טעם החתיכה עצמה יוצא בלי רוטב, ודעת הש"ך לקמן סי' ק"ה ס"ק יז' שה"ה בב"ח חשיב איסורה מחמת עצמו לענין זה שפליטת הבשר עצמה אוסרת גם בלי טעם חלב, אבל דעת הט"ז ועוד שלענין זה לא חשיב בב"ח איסורו מחמת עצמו, ולעולם כל שפולטת רק טעם בשר לבד אינה אוסרת האחרות, וכבר נחלקו בזה הראשונים, דעת הרשב"א שכל שפולטת טעם בשר לחוד אינה אוסרת, ודעת הרמב"ן והר"ן שפליטת הבשר עצמה אוסרת, אלא שהראשונים לא חילקו בין בב"ח לשאר איסורים, אבל דעת הש"ך שדוקא בב"ח חשיב איסורו מחמת עצמו ואוסרת שאר החתיכות בלי רוטב, משא"כ בשאר איסורים ובחזו"א סי' טז' ס"ק ד' תמהו על הש"ך מנליה לחלק בזה, שבראשונים מפורש להדיא שלא חי', ולפי הרמב"ן והר"ן גם בשאר איסורים לא אמרינן הנאסר וכו' שהנאסר עצמו נהפך לאיסור, ולפי הרשב"א גם בב"ח אמרינן אין הנאסר אוסר יותר מן האוסר.

בטעם דחשיב בב"ח איסורו מחמת עצמו

**והנה** בטעם הדבר שבב"ח אמרינן חנ"ן לענין שצריך לבטל גם טעם הבשר, כתבו התוס' חולין ק. משום שכל אחד לחוד שרי וכי אתנייהו בהדדי אסור, וביאר הט"ז לקמן ס"ק ט' שע"כ כל התערובת הוא ניהו האיסור, שהרי אין כאן שום איסור בכל אחד לחוד וע"כ תרוייהו יחד נעשו איסור ע"ש, אולם לענין מה שחשיב חתיכה הראויה להתכבד כ' הט"ז באופן אחר, עיין לקמן סי' ק"א בט"ז ס"ק ג' וז"ל לפי ששניהם נעשו גוף אחד, וראיה דהיה לוקה מן התורה אפי' לא אכל אלא כחצי זית מחלב וחצי זית מבשר ע"כ, אולם בש"ך שם ס"ק ג' כ' כמו שכ' גבי דין חנ"ן דכיון שכל אחד לחוד שרי וביחד נאסרו חזר הכל להיות איסור ע"ש, וצ"ב למה לא כ' הט"ז כמו שכ' לענין חנ"ן דכל חד באפי נפשיה שרי וע"י חיבורן נאסרו ועיין הערה[[2]](#footnote-2).

דין חנ"ן בב"ח דרבנן

**בב"ח** דרבנן כגון בשר עוף או ע"י כבישה, מבואר בט"ז לעיל סי' צ' ס"ק ד' דלא אמרינן ביה חנ"ן, ואין צריך לבטל כל החתיכה, וכן מבואר שם בביאור הגר"א ס"ק יב', ועיין פלתי כאן ס"ק ב' שכ' כן בדעת הרמב"ם, אולם בכרתי ס"ק יח' כ' לחלק שבבשר עוף בחלב לא אמרינן חנ"ן אבל אם נאסר ע"י כבישה ומליחה אמרינן חנ"ן ע"ש, אולם מדברי הגהות הגרעק"א לקמן ס"ד בדברי הרמ"א מבואר שהחמיר בבשר עוף דרבנן דאמרינן חנ"ן ע"ש.

**והנה** לענין דין חתיכה הראויה להתכבד מבואר בט"ז לקמן סי' קא' ס"ק ד' דגם בב"ח דרבנן חשיב ראויה להתכבד, וכן כ' שם הגרעק"א ודלא כמנחת יעקב ע"ש, והיינו שע"כ חשיב איסורו מחמת עצמו וצ"ע דלמה שנתבאר לעיל לכאו' יותר יש לאסור כנגד כל החתיכה מלהחשיבו חתיכה הראויה להתכבד שזה רק אם נהפך החתיכה עצמה לחתיכה דאיסורא וצ"ע.

**וביותר** ק' למה שנתבאר לכאו' צ"ע שהרי גם בבשר עוף בחלב ע"כ אין כאן חפצא דאיסורא שהרי כל חדא לחודיה שרי, ורק בצירוף שניהם נאסר, ונתבאר לעיל מה שכ' הט"ז שע"כ בב"ח חנ"ן שהרי כל אחד לחודיה שרי, וא"כ דם בבב"ח דרבנן יש את הסברא הנ"ל וצ"ע[[3]](#footnote-3).

![](data:image/png;base64...)

שו"ע

למה נקט השו"ע חזר ובשלה

**שו"ע** כשנאסרה החתיכה מחמת החלב נעשית כל החתיכה איסור ואם בשלה עם אחרות צריך ששים לבטל כולה ואם מכירה משליכה והאחרות מותרות ואם אינו מכירה הרוטב מותר וכל החתיכות אסורות אם חתיכת האיסור ראויה להתכבד ע"כ, הנה לשון השו"ע כשנאסרה החתיכה משמע דקאי על אותו החתיכה דמיירי לעיל, שנאסרה משום שחציה או כולה חוץ לרוטב, ואעפ"כ אינה חוזרת ואוסרת שאר החתיכות אלא אם בשלה עם האחרות, וזה אתי שפיר לשיטת הש"ך לעיל, אבל לפי הט"ז לעולם חוזרת ואוסרת שאר החתיכות אפי' לא חזר ובשלה עם אחרות, כיון שמקצתה ברוטב כמו שנתבאר לעיל, ןא"כ ק' למה כ' דוקא אם חזר ובשלה, ועיין מה שכ' בזה היד יהודה שהשו"ע העתיק כאן לשון הטור ע"ש.

**ועיין** ט"ז ס"ק ז' שבאמת נראה מדבריו שהשו"ע לא קאי אדלעיל דכ' דוקא בשלה, אבל בנגיעה בעלמא אינה אוסרת אפי' חם בחם דאין הבלוע יוצא בלי רוטב, והיינו לשיטתו שע"כ לא קאי אדלעיל וא"כ מה שדייק השו"ע דוקא בשלה צ"ב, שהרי לא בעינן בשלה דאפי' מקצתה ברוטב נמי אוסרת, ולכן כ' הט"ז שבא לאפוקי נגיעה חם בחם שאינה חוזרת ואוסרת שאר החתיכות, אבל לפי הש"ך ניחא טפי שהשו"ע בא לאפוקי מקצתה ברוטב שאינה אוסרת שאר החתיכות אלא א"כ בשלה עם אחרות.

עוד דרך בשו"ע

**ובאופן** אחר אפשר לומר שהשו"ע בא לאפוקי דלא נימא אפשר לסוחטו מותר, ובזה נראה שאפי' אי נימא שאפשר לסוחטו שרי, במקצתה ברוטב פשיטא דאסור דכי האי גונא ודאי אינו מוציא כל מה שבלוע בחתיכה, אבל נתבשלה הו"א שיצא כל הטעם הבלוע והותרה החתיכה, קמ"ל אפשר לסוחטו אסור ולכן נקט השו"ע דוקא בשלה עם אחרות.

**ועפ"ז** יתישב ג"כ מה שמקשים מה חי' השו"ע כאן שהרי כבר כ' לעיל שכל שנאסר מבליעת בב"ח צריך ששים לבטל כולה, ולהנ"ל ניחא שהשו"ע כ' כאן שאפי' ע"י בישול לא אמרינן אפשר לסוחטו מותר וזה לא נתבאר לעיל[[4]](#footnote-4).

צירוף החתיכות לששים

**שם** צריך ששים לבטל כולה וכו' ואם אינו מכירה הרוטב מותר וכל החתיכות אסורות אם חתיכת האיסור ראויה להתכבד ע"כ, בש"ך ס"ק ט' כ' שהרוטב מותר כשיש ששים בחתיכות וברוטב ע"ש, והיינו שאף שכל החתיכות אסורות שהרי נתערב בהם חתיכה הראויה להתכבד, אעפ"כ החתיכות מצטרפות לבטל בששים, והיינו משום שלא אמרינן חענ"ן ביבש ביבש, אלא שלכאו' יש לעיין דלקמן סי' צ"ט ס"א כ' הרמ"א שיש מחמירין שלא לצרף עצמות האיסור לבטל את האיסור בששים, ונתבאר שם שא"א לבטל איסור ע"י עצמות של איסור אע"פ שהם עצמם אין להם טעם איסור, וא"כ יש לעיין הכא שכל החתיכות אסורות אף שלא אמרינן בהו חענ"ן, מ"מ כיון שבפועל אסורים למה מצטרפים לבטל את האיסור.

חתיכת האיסור ראויה להתכבד

**בש"ך** ס"ק ט' וז"ל וכל החתיכות אסורות אם חתיכת האיסור כלומר שנאסרה מבב"ח הוה ראויה להתכבד ע"כ, בכנה"ג בהגהות על הטור דייק מזה שכל שאותו חתיכה שבלועה מבב"ח ראויה להתכבד אסורין כל החתיכות אפי' אותה שאינה ראויה להתכבד, אולם באחרונים תמהו וגם הכנה"ג עצמו בתחילה דבריו שלא יתכן לומר כן, שהרי א"כ ידוע איזה חתיכה מותרת, שהרי חתיכת האיסור היתה ראויה להתכבד עיין פמ"ג.

ביטול באינה ראויה להתכבד

**בש"ך** ואם אינה ראויה להתכבד בטלה ברוב ע"כ, כ' היד אברהם שהכוונה לרוב חתיכות, ועיין לקמן סי' ק"ט בפ"ת אי כי האי גונא בעינן גם רוב בנין החתיכות, או אפי' רוב מנין חתיכות ג"כ מתיר, ועיין יד יהודה ס"ק יג' שלפי מה שנקט הש"ך לעיל סי' סט' ס"ק נז' שחתיכה שנאסרה משום בב"ח חשיב מין בשאינו מינו בחתיכות היתר, א"כ הכא בעינן ששים כנגד החתיכות, וכן מבואר בפמ"ג שפ"ד ס"ק טז' מבואר אלא שכ' שלא בעינן ס' בחתיכות עצמן אלא כל שיש בכל התערובת ששים סגי שהרי כל מה שצריך ששים ביבש ביבש היינו משום גזירה שמא יבשלם ויתן טעם, אולם עיין מה שכ' בזה הפ"מ לקמן סי' ק"ט שפ"ד ס"ק ד' שיש המצריכים ששים בחתיכות עצמן ע"ש[[5]](#footnote-5).

![](data:image/png;base64...)

סעיף ד'

הקדמה

מקור דין חענ"ן בשאר איסורים

**חולין** ק. דרש רבה בר בר חנה חתיכה של נבלה ושל דג טמא אינה אוסרת עד שתתן טעם ברוטב ובקיפה ובחתיכות אוקי רב אמורא עליה ודרש כיון שנתן טעם בחתיכה חתיכה עצמה נעשת נבלה ואוסרת כל החתיכות כולן מפני שהן מינה ע"כ, הנה מבואר בגמ' שהטעם שהחתיכה שנאסרה אוסרת שאר החתיכות, הוא משום שהנבילה נתן בה טעם וחתיכה נעשית נבילה, אבל אם לא בלעה טעם אינה אוסרת שאר החתיכות אף שהיא עצמה אסורה גם בבלעה משהו שהרי מין במינו לא בטלה.

מח' ר"ת ור"א בביאור הגמ' הנ"ל

**ובפירוש** דברי הגמ' נחלקו הראשונים, דעת ר"ת שחתיכה שנאסרה משום בליעת איסור נעשה גוף החתיכה נבילה ואוסרת שאר החתיכות כנגד כולה, אולם כל זה דוקא כשבלעה כדי נתינת טעם, אבל בלעה משהו איסור אף שנאסרה בזה כגון במין במינו לר' יהודה לא נעשית החתיכה נבילה ואינה אוסרת השאר כנגד כולה, ולהכי בעינן דוקא נתן בה האיסור טעם, דאם נאסרה החתיכה במשהו אינה אוסרת שאר הקדירה.

**אבל** דעת רבינו אפרים דלא אמרינן חענ"ן בשאר איסורים רק בבב"ח בלבד, והכא דוקא קבלה החתיכה טעם דבלאו הכי משהו כמאן דליתא דמי ואינה אוסרת שאר החתיכות, אבל קבלה טעם מהאיסור אוסרת שאר החתיכות מחמת הטעם שקבלה, אבל לעולם אינה אוסרת אלא כנגד טעם האיסור שבלעה דלא אמרינן חענ"ן בשאר איסורים ע"ש, ולא נתבאר מה כוונת ר"א שמשהו כמאן דליתא דמי ואינה אוסרת שאר החתיכות.

בטעם שאין משהו חוזר ואוסר

**ובאמת** בעיקר דברי הגמ' צ"ב לכל הראשונים, מדוע בנאסרה במשהו אינה חוזרת ואוסרת במשהו מחמת אותו משהו שחוזר ונפלט מהחתיכה שהרי מין במינו במשהו, ולמה לא אמרינן שאותו משהו חוזר ואוסר במשהו, גם לא נתבאר דברי ר"ת מדוע בבלעה משהו לא נעשית נבילה.

**ונאמרו** בזה כמה דרכים בראשונים ובפוסקים, שיטת הרשב"א (מבואר בעיקר במשמרת הבית) שאין חתיכה פולטת משהו טעם שבלעה, ולהכי אינה חוזרת ואוסרת משום מין במינו בבלעה משהו טעם, אלא שאם היתה נעשית נבילה בבליעת משהו איסור משום מין במינו למ"ד מין במינו לא בטיל, שפיר היתה אוסרת שאר החתיכות מחמת פליטת עצמה, אולם אין חענ"ן בבלעה משהו, אלא שאכתי צ"ב מדוע בלעה כדי נתינת טעם בעינן דוקא לדין חענ"ן ולמה אינה אוסרת מחמת פליטת טעם האיסור, דהא כל שהאיסור נתן בה טעם חוזרת ופולטת מה שבלעה.

שיטת הראשונים דחשיב מין בשאינו מינו

**אולם** ברא"ש ובר"ן מבואר שמה שאין החתיכה אוסרת מחמת פליטת האיסור שבלעה, הוא משום שמאחר שכח אחר מעורב בפליטת האיסור שהרי לעולם פולטת יחד עם טעם ההיתר, חשיב מין בשאינו מינו, וממילא אתי שפיר שאף שנאסרה החתיכה מחמת מה שבלעה איסור אינה חוזרת ואוסרת, והיכא שבלעה כדי נתינת טעם אינה חוזרת ואוסרת מחמת פליטת האיסור עצמו, שמאחר שכח אחר מעורב באיסור לא חשיב מין במינו, ולהכי בעינן דוקא לדין חענ"ן שאז פליטת עצמה אוסרת ע"ש[[6]](#footnote-6), אלא שאכתי לא נתבאר מדוע אין חענ"ן בבלע משהו.

ביאור הפלתי מדוע אין חנ"ן בבלע משהו

**ועיין** בפלתי ויותר בהרחבה בחי' הגרעק"א לקמן סי' קו' ס"א ובמערכה, שבאמת יסוד דברי ר"ת בנוי על היסודות הנ"ל, דלעולם משהו איסור אינו יוצא לחוץ, ומהאי טעמא לא הוה חענ"ן, והוא ע"פ מה שיסדו התוס' לעיל צו: שלעולם אין הנאסר אוסר אלא במקום שהאיסור יכול לילך, וכיון שמשהו אינו נפלט לחוץ ממילא אין כאן פליטת האיסור, אולם כשקבלה טעם מהנבילה טעם האיסור מתפשט לחוץ, אולם מחמת זה עצמו אינה אוסרת האחרות שהרי כח אחר מעורב בו וחשיב אינו מינו, ולהכי בעינן דוקא לדין חענ"ן שפליטת החתיכה עצמה אוסרת ע"ש[[7]](#footnote-7).

שיטת רבינו אפרים

**אולם** בדעת רבינו אפרים כ' הפמ"ג שא"א לומר שבלע משהו אינה אוסרת שאר החתיכות משום שכח אחר מעורב בו והוה מין בשאינו מינו, דא"כ בלעה טעם נמי הוה כח אחר מעורב בו, [וכמו שנתבאר לעיל אליבא דר"ת דלהכי בעינן בנתן בה טעם לדין חענ"ן ואינה אוסרת משום פליטת האיסור עצמה], ולר"א אין דין חענ"ן בשאר איסורים, וע"כ צ"ל שלר"א משהו אינו יוצא כלל לחתיכה אחרת, אבל בלעה טעם אוסרת מדין מין במינו ולא חשיב מין בשאינו מינו מחמת שכח אחר מעורב בו ע"כ.

**נמצא** לפ"ז שלכו"ע משהו בלוע אינו יוצא מחתיכה, ונחלקו בבלעה טעם אי כשפולטת חשיב מין במינו או מין שבאינו מינו, אולם ברעק"א במערכה כ' שגם לדעת רבינו אפרים משהו נפלט לחוץ, רק שבמשהו חשיב מין בשאינו מינו כיון שכח אחר מעורב בו שאין לו כח לצאת בעצמו רק בצירוף כח אחר, משא"כ בלעה טעם שהיא עצמה נותנת טעם לא חשיב כח אחר מעורב בו ע"ש.

שיטת הפמ"ג בר"ת

**אולם** בפמ"ג כ' דודאי בלוע משהו יוצא מחתיכה, ומה שלא נעשה חענ"ן משום שעיקר חענ"ן גזרו רבנן אטו בב"ח, ובב"ח לא נעשית חענ"ן בלי טעם וממילא ה"ה שאר איסורים דאמרינן ביה חענ"ן אטו בב"ח בעינן דוקא נתינת טעם, ומה שאינה אוסרת האחרות בבלעה טעם מחמת טעם האיסור עצמו וכן בבלעה משהו מחמת משהו איסור היינו משום שחשיב מין בשאינו מינו כהנ"ל.

משהו כמאן דליתא

**אולם** בפלתי כ' לבאר שיטת ר"א מה שאינה אוסרת שאר החתיכות בבלעה משהו מחמת המשהו עצמה שבלעה, משום שבליעת משהו כמאן דליתא דמי, והוכיח כן מדברי התוס' שהרי כ' התוס' שהיכא שנתמעט האיסור ונבלע בחתיכה, אם בלע החתיכה כדי נ"ט צריך לשער בקדירה גם כנגד מה שנבלע בחתיכה היתר, אבל אם בלע רק משהו דהיינו פחות מכדי נתינת טעם אין צריך לשער כי אם כנגד האיסור עצמו ולא כנגד מה שבלע, וק' הרי עכ"פ אף שבלע משהו אכתי הרי אותו משהו חוזר ונבלע בתבשיל והרי הוא מצטרף עם עיקר הנבילה ולמה אין צריך ששים לבטלו, וע"כ מוכח שאותו משהו כמאן דליתא דמי.

**ועיין** הגהות הגרעק"א לקמן סי' קו' שהוכיח מזה שמשהו בלע אינו יוצא מחתיכה כשיטת הרשב"א הנ"ל, וכן כ' הפמ"ג משב"ז ס"ק טו', אבל בפלתי כ' שכמאן דליתא דמי וצ"ב[[8]](#footnote-8).

קושיית האחרונים מחנ"ן במשהו בלח

**והנה** האחרונים הק' על הביאור של הפלתי והגרעק"א שהטעם דלא הוה חענ"ן בבלע משהו משום שאין משהו יוצא וממילא אינה אוסרת השאר משום שאין הנאסר וכו', שהרי בתוס' ע"ב מבואר שם ביין נסך שנתערב ביין של היתר במשהו לא הוה חענ"ן משום דלא אמרינן חענ"ן בבלע משהו, והרי בתערובת לח לא שייך לומר שאין משהו יוצא דודאי הכל מתערב בשוה ועיין הערה[[9]](#footnote-9).

אופן אחר לבאר שיטת ר"ת

**אולם** לכאו' אפשר לבאר דברי ר"ת באופן אחר, דודאי גם משהו נפלט מחתיכה ומ"מ לא אמרינן חנ"ן בבלעה משהו איסור, דהנה כ' הראשונים שהיכא שאין באיסור כח לתת טעם כגון דם שנבלע במלח, לא אמרינן שכיון שנעשה נבילה הרי היא אוסרת עד אלף כדין דם, דלא יהא יפה כח הבן מכח האב, וכיון שדם עצמו אינו נותן טעם ביותר מששים, אף שהמלח נותן טעם יותר אינו אוסר אלא עד ששים, ויסוד הדברים שעיקר דין חנ"ן שחל בהיתר שם האיסור, וכל שבאיסור אין כח להטעים וכל כח הטעם הוא רק מכח ההיתר א"א לומר שחל בהיתר של האיסור.

**וממילא** נראה שה"ה הכא כשבלעה משהו טעם, הרי האיסור עצמו אין בו כח לתת טעם וכל מה שלא בטלה הוא משום שמינו של היתר מעמידו ומחזקו, ובזה א"א לומר שההיתר קרוי על שם האיסור, דאדרבה כל כח האיסור הוא מכח ההיתר שמעמידו ומחזקו, וממילא נהי נמי שהאיסור לא בטל כיון שמין במינו לא בטל, אבל עכ"פ א"א לומר שההיתר קרוי על שם האיסור ולהכי לא אמרינן בזה חנ"ן, אבל היכא שבלעה כדי נתינת טעם שבזה האיסור יש לו כח לעצמו, בזה אמרינן שכיון שהיתר בלוע מהאיסור חל שם האיסור על ההיתר והרי אוסר כנגד כולו.

**ולפ"ז** אתי שפיר בפשיטות מה שכ' התוס' שבזה לכו"ע אמרינן אפשר לסוחטו מותר, והיינו משום שכיון שלא נאסר ההיתר בשם האיסור רק שהיה דינו שמין במינו לא בטל, בזה ודאי כל שניתוסף בו שם אינו מינו בטל מיניה כל האיסור ואתי שפיר.

**ולפ"ז** יש לדון בחתיכה שנאסרה במשהו בחמץ בפסח האם אוסרת חתיכות אחרות, דאפשר שבזה ליכא לסברא הנ"ל ועיין בזה לקמן בפנים.

אפשר לסוחטו

האם חנ"ן ואפשר לסוחטו תלויים זה בזה

**חולין** קח. בגמ' אמר רב כיון שנתן טעם בחתיכה חתיכה עצמה נעשית נבלה ואוסרת כל החתיכות כולן מפני שהן מינה וכו' ומאי קסבר אי קסבר אפשר לסוחטו מותר חתיכה אמאי נעשית נבלה אלא קסבר אפשר לסוחטו אסור דאיתמר רב ורבי חנינא ורבי יוחנן דאמרי אפשר לסוחטו אסור שמואל ורבי שמעון בר רבי וריש לקיש דאמרי אפשר לסוחטו מותר וסבר רב אפשר לסוחטו אסור ע"כ, וברש"י שם מבואר שאם אפשר לסוחטו אסור אז אמרינן חענ"ן שההיתר עצמו נהפך לאיסור, אבל אם אפשר לסוחטו מותר לא שייך דין חענ"ן, והנה זה פשוט שכל זמן שלא נסחט חשיב הכל בב"ח שהרי זהו כל עיקר איסור בב"ח תערובת שניהם, אלא שמ"מ אם נתבשל בקדירה שיש בה ששים כנגד החלב או הבשר לבד, שוב בטלה אותו המין והבשר חזר להתירו[[10]](#footnote-10).

**ומבואר** שלפי רש"י שניהם תלויין זה בזה, דהיינו שכל הטעם שאפשר לסוחטו אסור הוא משום שההיתר נהפך לאיסור, ואם אפשר לסוחטו מותר ע"כ לא נהפך ההיתר לאיסור, אולם בר"ן מבואר שהם שני דינים, אלא שכוונת הגמ' שאם יכול לחזור להתירו לא מסתבר לומר שהחתיכה עצמה נעשית נבילה ע"ש.

והנה לפי רש"י צריך לבאר שמה שמק' הגמ' מאי קסבר אי קסבר אפשר לסוחטו מותר כוונת הגמ' לעיקר דין חנ"ן, והוה מצי למימר אי קסבר חתיכה עצמה נעשית נבילה דהיינו הך, ולפ"ז ה"ה מה שנחלקו בשאר איסורים אי אמרינן ביה חנ"ן, לרש"י אי לא אמרינן ביה חנ"ן ה"ה אפשר לסוחטו מותר.

שיטת הרשב"א

**אולם** ברשב"א בתורת הבית כ' שגם אי לא אמרינן חנ"ן בשאר איסורים, מ"מ החתיכה עצמה נשארת באיסורה ואינה חוזרת להתירה, וברשב"א מבואר שני טעמים, שבתורת הבית הארוך כ' שאין הגעלה לאוכלין וחיישינן שמא לא יצא כל הטעם, אולם בקצר כ' דודאי לא יצא כל הטעם ולהכי באיסורו עומד ע"ש, ועיין הגהות הגרעק"א לקמן סי' קו' שנקט לעיקר ששיטת הרשב"א שדין חנ"ן ודין אפשר לסוחטו דין אחד להם, ומה שאינו חוזר להתירו הוא מדין אין הגעלה לאוכלין.

**אולם** בב"ח ובש"ך ובגר"א לקמן סי' קו' מבואר שאפי' שחתיכה עצמה לא נעשית נבילה מ"מ אפשר לסוחטו אסור, והיינו שזה דין שאפשר לסוחטו אסור ולא רק שבמציאות לא נפלט כל האיסור, ולפ"ז צריך לבאר את דברי הגמ' אי קסבר אפשר לסוחטו מותר ע"כ לית ליה חנ"ן, אבל אפשר דסבירא ליה אפשר לסוחטו אסור ואכתי לית ליה חענ"ן.

טעם אפשר לסוחטו אסור

**אלא** שלא נתבאר מדוע אפשר לסוחטו אסור, ועוד צ"ב שהאחרונים שנקטו שלפי הרשב"א יש דין אפשר לסוחטו אסור, ק' מה שכ' הרשב"א שמא לא נפלט כל האיסור (הביאו בביאור הגר"א שם ס"ק ג'), והרי נתבאר שעיקר דין אפשר לסוחטו אסור שכיון שנאסר שוב אינו חוזר להתירו ומה צריך לסברא שמא לא נפלט כל האיסור, ועיין פמ"ג משב"ז ס"ק ז' וחוו"ד סי' קו', ויסוד הדברים שכיון שלא נסחט כל האיסור, ע"כ צריך לדון שהחתיכה עצמה תבטל את חלק האיסור שנשאר בחתיכה, וכיון שבתחילה נאסרה אותה חתיכה מחמת האיסור, שוב אינה יכולה לבטלה כיון שחתיכה זו אינה סותרת לאיסור זהו תוכן דבריהם.

האם אפשר לסוחטו אסור מן התורה או מדרבנן

**ויש** לדון אם הוא דאורייתא או דרבנן, ועיין פמ"ג משב"ז ס"ק ט' שכ' שבשאר איסורים אפשר לסוחטו הוא מדרבנן, אלא שסותר עצמו בס"ק יב' שכיון שאין הגעלה באוכלין הרי היא אסורה מן התורה ע"ש וצ"ע, וע"ע חוו"ד ס"ק ט' שנקט שהוא מן התורה ע"ש.

**והנה** לכאו' לכל הדעות גם אם אין הגעלה באוכלים מ"מ אין זה רק שלא יוצא כל הטעם ונשאר מעט טעם כמו שכ' הגרעק"א עצמו ריש סי' קו', רק אי נימא אפשר לסוחטו אסור מן התורה היינו שאותו משהו לא בטלה בחתיכה מן התורה מן הטעם שנתבאר לעיל, אבל אי נימא אפשר לסוחטו הוא סברא דרבנן היינו שאותו משהו בטל מן התורה ורק מדרבנן נשארה באיסורו.

![](data:image/png;base64...)

שו"ע

חנ"ן בבשר שנאסר כבר

**שו"ע** לא אמרו חתיכה עצמה נעשית נבילה אלא בב"ח אבל לא בשאר איסורים ע"כ, הטעם כ' הט"ז והש"ך דכל חד לחודיה שרי וכו', בפמ"ג שפ"ד ס"ק י' הביא מה שכ' הט"ז לעיל סי' פ"ז ס"ק ב' שבבשר טמאה שבשלה בחלב לא שייך לומר חענ"ן שהרי כל הסברא דאמרינן חנ"ן בב"ח הוא משום שכל חד לחודיה שרי ובבישולם נאסרו, אבל הכא שהבשר אסור משום בשר טמאה לא שייך סברא הנ"ל, ובנקוה"כ שם תמה עליו דמ"מ לענין בב"ח לא נאסר ושפיר שייך לדון ביה משום חענ"ן ע"ש, והק' הפמ"ג שהש"ך עצמו כ' סברא זו סי' צ"ד ס"ק ד' לענין כף שתחב לקדירה ב' פעמים, דלא שייך לומר שמה שבלע שנית נעשה חענ"ן שהרי כבר נאסר בבליעה ראשונה ע"ש, וכ' שהעיקר כמו שכ' בסי' צ"ד ע"ש, אולם בפר"ח שם ועוד חלקו על עיקר היסוד הנ"ל ונקטו דלעולם שייך בב"ח אפי' שכבר נאסר מן אחד ע"ש.

**אמנם** לכאו' אפשר ליישב שכל סברת הש"ך בסי' פ"ז הוא שכיון שלא נאסר הבשר בהמה טמאה משום בב"ח שייך ביה שפיר האי לחודיה שרי וכו', אבל כל שנאסר כבר משום בב"ח שוב אינו נאסר שנית עם החלב ולא נעשה החלב חענ"ן, משא"כ בהמה טמאה שלא היה בו שם בב"ח ועיין הערה[[11]](#footnote-11).

בדברי השו"ע שהחתיכה חזרה להתירה

**שם** ואז אפי' החתיכה עצמה חוזרת להיות מותרת ע"כ, והיינו משום שאפשר לסוחטו שרי, ולא אמרו אלא בב"ח אבל בשאר איסורים אפשר לסוחטו אסור, והפוסקים הק' שבסי' ק"ו פסק להיפך שגם בשאר איסורים אפשר לסוחטו אסור משום שא"א שתיסחט האיסור לגמרי, ועיין בש"ך שכאן הכוונה לחתיכה שנתבטלה ברוב חתיכות דאין איסורה מחמת עצמה.

יישוב הפלתי בסתירה הנ"ל

**אולם** בפלתי כ' שכוונת השו"ע שאם נתבשלה החתיכה בששים החתיכה עצמה אסורה, אבל שוב אינה אוסרת חתיכות אחרות, שהרי כבר כ' התוס' שמה שמשערינן כנגד כולה הוא משום שפולטת כל טעמה בקדירה ראשונה, וממילא אינה אוסרת קדירה אחרת אבל היא עצמה אסורה ע"ש, והנה למה שנתבאר לעיל יבואר היטב סברת הפלתי, שהיא עצמה אסורה כיון שעדיין נשאר בה משהו טעם, ואין החתיכה יכולה לבטלה כמו שנתבאר לעיל, אבל לאסור אחרות כיון שלא נשאר בה רק משהו טעם אינה יכולה לאסור אחרות, וכן מבואר בהגהות הגרעק"א לקמן סי' ק"ו הבאנו לעיל סוף ס"ג.

לאסור קדירה אחרת למ"ד חנ"ן

**והנה** הפלתי כ' כן בדעת השו"ע דלא אמרינן בכל האיסורים חענ"ן, אולם בהגהות הגרעק"א לקמן סי' קו' כ' כן גם לדידן דאית לן חנ"ן, שהרי אחרי שנתבשלה יצא כל הטעם ולא נשאר כי משהו, וכבר נתבאר שאין חתיכה נעשית נבילה משום משהו, אלא שזה תלוי בטעמים, דאם אין משהו בלוע יוצא א"כ ה"ה הכא כיון שהוא רק משוה בעלמא שוב אינו יוצא בבישול שני, וממילא אינה אוסרת דאין הנאסר חמור מן האוסר כנ"ל, ועיין מה שהאריך בזה בחזו"א סי' לד' א' ב' ע"ש.

רמ"א

חנ"ן מדאורייתא או מדרבנן

**וי"א** דאמרינן בכל האיסורים חנ"ן וכן המנהג פשוט וכו' ע"כ, כ' הט"ז והש"ך דהיינו מדרבנן, אבל בפלתי והגרעק"א דייקו מתוס' חולין ק: שהוא מן התורה, וע"ע פמ"ג שפ"ד ס"ק יב' שהביא מהכנה"ג בשם מהרי"ק שהוא מן התורה, ועיין פלתי ויד אברהם שלפי מ"ד טעם כעיקר נהפך ההיתר לאיסור עכ"פ בכזית בכדי אכילת פרס, פשיטא שחנ"ן בשאר איסורים דאורייתא ע"ש, אולם לכאו' יש לדחות ע"פ מה שכ' הפמ"ג משב"ז ס"ק ט' שאפשר לסוחטו בב"ח דאורייתא, אבל בשאר איסורים דרבנן ע"ש, וכיון שמן התורה אפשר לסוחטו לעולם לא שייך לדון דין חנ"ן מן התורה ועיין הערה[[12]](#footnote-12).

טעם איסור דבוק

**ודוקא** אם האיסור דבוק וכו' ע"כ, הנה באיסור והיתר כ' שני טעמים בדין איסור דבוק, א' כיון שדבוק בו נבלע בו יותר משאר הקדירה ולכן אין כל הקדירה מצטרף לבטל האיסור, ב' כיון שהוא דבוק בו חיישינן שמא פעם אחת הוציאוהו מהקדירה חוץ לרוטב ונעשית נבילה וחוזרת ואוסרת כנגד כולה.

**ובאמת** צ"ע שהרי מ"מ סופו להתפשט ולמה אמרינן בזה חנ"ן יותר מכל סופו להתפשט, אולם בביאור הדבר נראה דבאמת בכל טיפת חלב שנפלה על החתיכה צ"ע אף שהחלב מתפשט בכל הקדירה אבל הרי בתחילה נבלעה בחתיכה ולמה לא אמרינן חנ"ן, וכ' התוס' שכיון שסופו להתפשט לא אמרינן חנ"ן והסברא בזה צ"ע שמ"מ כבר קבלה טעם בשר, אלא ביאור הדבר שכיון שהכל מעשה אחד של בישול ודרך בישול אסרה תורה כיון שסופו של החלב להתפשט בכל הקדירה לא חשיב מעשה בישול של נתינת טעם ועיין חזו"א סי' יז', ולפ"ז אפשר לומר שגדר איסור דבוק דחשיב כבישול נפרדת בחלק זה של הקדירה כיון שנבלע בו יותר משאר הקדירה ולכן בזה לא אמרינן סברת סופו להתפשט.

מקור הדין

**ומקור** דין איסור דבוק כ' בביאור הגר"א ס"ק יט' בשם שערי דורא, שנלמד מהא דירך שנתבשל בגידו אם יש בה בנותן טעם, דבעינן דוקא בה בנותן טעם, דמאחר שהוא דבוק בו אינו נבלע כי אם בה לבדה, וכן הוא בהגה"ה פרק גיד הנשה ע"ש, וכן כ' בתוס' הרא"ש בשם תלמידי רש"י.

**ועיין** שחיטת חולין שהק' שהרי מבואר בתוס' שם דהיינו טעמא דמשערינן בירך לבדו משום שהחתיכה מקצתה ברוטב לרש"י ולר"י כולה חוץ לרוטב, אבל בלי זה שפיר היה מצטרף כל הקדירה לבטל, וא"כ איך אפשר ללמוד מזה דין איסור דבוק, אדרבה מבואר בתוס' שאפי' בדבוק משערינן כנגד כולו.

יבואר ע"פ הנו"ב

**אולם** לפי הטעם שמא נשארה לבדה חוץ לרוטב ניחא, ע"פ מה שכ' הנו"ב לבאר דהיינו טעמא דהתם אוסרת כל החתיכה אף שהוא איסור גוש וקי"ל שאינה אוסרת אלא כדי קליפה, דמאחר שהוא דבוק בבשר אוסרת כנגד כולה בצלי כמו שנתבאר לעיל, וא"כ לפ"ז באמת התם מבואר עיקר דין דבוק, שחתיכה שדבוק בה איסור אם היא חוץ לרוטב אוסרת כנגד כולה, וה"ה כל חתיכה שדבוק בה איסור,אלא שלפ"ז דוקא דבוק ממש, אבל כל שהוא גוש ואינו דבוק ממש כבר נתבאר לעיל שאינה אוסרת אלא כדי נטילה וצ"ע.

**ולפ"ז** מה שהביאו הראשונים מהא דירך שנתבשל בגידו שאוסרת כנגד כולו, הכוונה באמת שמהתם חזינן שאם הוא מחוץ לרוטב והוא דבוק אוסרת כנגד כולו, והכא שהוא בתוך הרוטב אינה אוסרת, אבל עכ"פ יש לחשוש שמא היתה פעם אחת חוץ לרוטב, אלא שלפ"ז איסור דבוק אינו אלא בדבר שהוא דבוק ממש, אבל במה שכ' הט"ז שאפשר שיבא הרוטב בכל הצדדים זה לא חשיב דבוק, שהרי כי האי גונא אינו מבליע חוץ לרוטב אלא כדי קליפה וצ"ע.

סתירה בביאור הגר"א

**ועיין** ביאור הגר"א כאן שציין להא דלעיל סי' עג' ס"ק כו', והיינו ששם מבואר שעוף שנתבשל עם הכבד צריך ששים כנגד כל הכבד, וכ' הגר"א מהטעם הנ"ל דחיישינן שמא היתה חוץ לרוטב, אלא שצ"ע שהגר"א בסי' עב' ס"ק יז' בעוף שנתבשל עם הלב צריך ששים כנגד כולה, ושם כ' הגר"א הטעם משום שממהר לבלוע והוא מהש"ך שם, וצ"ע למה שינה לכתוב טעם אחר ולא כ' משום שחיישינן שמא היתה פעם אחת חוץ לרוטב[[13]](#footnote-13).

הכרעת הט"ז

**ועיין** ט"ז ס"ק טו' ובביאור דבריו עיין פמ"ג משב"ז ס"ק יב', ויסוד דבריו שלפי הטעם שמא נשאר בלי רוטב לא בעינן דבוק אלא אפי' מונח עליו נמי, ואילו לפי הטעם שמבליע בו יותר בעינן דבוק ממש, ולפ"ז מה שיש לאסור משום חשש שמא הוציאו מהתבשיל בזה יש להקל באיסור דרבנן כיון שהוא ספיקא דרבנן, ויש לאסור דוקא דבוק ממש שבזה יש לאסור גם כשהוא בתוך הרוטב, משא"כ באיסור תורה יש לאסור גם מצד חשש שמא עמד מחוץ לרוטב ע"ש, אלא שנקט הפמ"ג שלגבי החתיכה עצמה יש לאסור גם מד החשש שהרי אין הגעלה באוכלין הוא דאורייתא ע"ש, וכבר נתבאר לעיל דלעיל כ' הפמ"ג שאפשר לסוחטו אינו אלא איסור דרבנן ע"ש.

**וכל** דבריו לכאו' דלא כמו שנתבאר לעיל שכל החשש שמא היה חוץ לרוטב זה רק בדבר דבוק ממש שנבלע בכל החתיכה אפי' בלי רוטב כמו שנתבאר לעיל מהנו"ב, אבל מה שמונח ולא דבוק אין לחשוש כי אם בכדי נטילה וצ"ע.

חתיכה שנאסרה בכדי נטילה

**עיין** לקמן סי' צו' בט"ז ס"ק ו' ש"ך ס"ק ט' שחתיכה שנאסרה כדי נטילה משום בליעה, וחזרה ונתבשלה אין צריך ששים כי אם כנגד מה שנאסרה ולא כנגד כולה, דהכא לא שייך איסור דבוק כיון שאינה אסורה מחמת עצמה ע"ש, והגרעק"א שם תמה דמ"מ נימא איסור דבוק מחמת הבליעה עצמה שבלוע בחתיכה שהיא דבוק בשאר החתיכה ונימא שכל החתיכה נ"נ מחמת אותו בלע, ושוב אוסרת כל שאר החתיכות ע"ש, ודבריו צ"ע ועיין הערה[[14]](#footnote-14), וע"ע חוו"ד סוף ס"ק ט' שנקט שבב"ח גם הש"ך מודה אפי' נאסר רק כדי נטילה חשיב איסור דבוק ע"ש, והיינו רק לש"ך לשיטתו שבב"ח חשיב איסור מחמת עצמו, אבל לט"ז שצריך גם את פליטת החלב אפשר דלא חשיב איסור דבוק.

בטעם הכרעת הרמ"א

**שם** אבל אם מקצת החתיכה ברוטב וכו' הנה הרמ"א הכריע כאן במח' רש"י ור"י, ופסק להחמיר בחתיכה עצמה שמקצתה ברוטב כשיטת רש"י, אבל שאר חתיכות לא אסר אפי' ניער בסוף, ועיין חוו"ד ס"ק ט' שביאר שהרמ"א החמיר מדין ספיקא דאורייתא לחומרא, ולכן כלפי החתיכה עצמה שאפשר לסוחטו דאורייתא אפי' בשאר איסורים פסק הרמ"א להחמיר, אבל שאר החתיכות שאינו אלא איסור דרבנן שהרי חנ"ן בשאר איסורים דרבנן לכן בזה פסק להקל, אבל בב"ח שלכו"ע חנ"ן דאורייתא בזה פסק להחמיר ע"ש.

**אולם** בהגהות הגרעק"א נקט להדיא שהרמ"א החמיר בבב"ח גם בבב"ח דרבנן, וכן בכל הפוסקים הט"ז הש"ך פמ"ג ביאור הגר"א לא הזכירו כלל ענין זה שמשום ספיקא דאורייתא החמיר בזה, ואדרבה כבר נתבאר דעת הפמ"ג שאפשר לסוחטו של שאר איסורים אינו אלא מדרבנן, רק יסוד דברי הרמ"א שכלפי החתיכה עצמה יש רק צד אחד להקל במקצתה ברוטב דהיינו שיטת ר"י, ולכן בזה החמיר הרמ"א, אבל שאר הקדירה כיון שלפי ר"א לא אמרינן חענ"ן בשאר איסורים יש לצרף שיטתו שלא לאסר כל הקדירה כיון ששים כנגד האיסור עצמו, אבל בב"ח שלכו"ע אמרינן חנ"ן ואפיק בב"ח דרבנן בזה יש להחמיר אפי' לגבי שאר הקדירה כיון שהצד להקל זה רק לשיטת ר"י.

**ועל** דרך זה כ' הגרעק"א שאם הצד להקל זה שיטת רש"י ורבינו אפרים, דהיינו אם לא היה ששים בקדירה ונפלה אחד מן החתיכות לקדירה אחרת, שהצד להקל הוא שיטת רש"י שאין האיסור עובר לשאר הקדירה במקצתה ברוטב, בצירוף שיטת רבינו אפרים שלא נעשו שאר החתיכות חנ"ן ואין צריך לשאר רק כנגד משהו איסור שנבלע בו, בזה יש להחמיר דהעיקר כשיטת ר"י ע"ש.

חנ"ן בתערובת לח

**שם** י"א דלא אמרינן חנ"ן אם נתערב איסור לח בהיתר לח, ואח"כ נתערב הכל בהיתר אחר ואין צריך רק ששים כנגד האיסור שנפל וכו' ע"כ, הנה בטעם הדבר כ' הפוסקים בשם המרדכי (חולין תרצ"ז) דדוקא בחתיכה משום חשיבות חתיכה שויה רבנן כחתיכת נבילה לאסור כנגד כולה, אבל לח שאין לה חשיבות לא חשבוה כנבילה ע"ש, ועיין בר"ן סוף פרק כ"ה שהביא שיטה זו וכ' שלכאורה סברי דבעינן דוקא דומיא דבשר בחלב ולהכי בעינן דוקא חתיכה, והק' שהרי למסקנא אמרינן שגם חלב אסרה תורה וא"כ התורה אסרה גם לח ולמה לא נימא חנ"ן בלח, ולכן נקט הר"ן דגם בלח אמרינן חנ"ן.

הטעמים בראשונים ונפק"מ

**ועיין** פמ"ג משב"ז ס"ק טו' שכ' לבאר שיטת המרדכי שעיקר דין חנ"ן בשאר איסורים הוא משום שהחתיכה עצמה אסורה, וכיון שהחתיכה עצמה אסורה כמו שכ' השו"ע לקמן סי' ק"ו ממילא כדי שלא יאמרו היאך החתיכה אסורה והקדירה מותרת להכי אסרו חכמים החתיכה כנבילה ע"ש, אבל בלח בלח שהאיסור עצמו ניתר לא שייך דין חנ"ן וע"פ זה נקט הפמ"ג שלשיטתו אין חילוק בין נתבשל לנתערב ע"ש.

**אולם** הפמ"ג נקט שהוא משום לתא דבב"ח, אבל לקמן נתבאר בסי' צח' סעיף ו' שיטה זו שהוא שיטת היראים שעיקר דין חנ"ן הוא אותו דין חנ"ן שמבואר גבי כחל ששויוהו רבנן כחתיכה דנבילה עיין שם מה שנתבאר בזה.

**אולם** בר"ן שם מבואר שאינו ענין לתערובת לח דודאי דגם בלח שייך חנ"ן כדמסקינן שחלב אסרה תורה וה"ה שאר איסורים שגזרו אטו בב"ח, ורק בתערובת לח בלח בלי בישול לא הוה חנ"ן כיון שעיקר בב"ח הוא דרך בישול אסרה תורה ע"ש, ולפ"ז לח בלח שנתבשל שפיר הוה חנ"ן וזהו מה שהביא הט"ז בשם המהרש"ל שאם נתבשל גם לח בלח נ"נ.

אפשר לסוחטו בתערובת לח

**עיין** בהגהות הגרעק"א שהביא שהרשב"א בתורת הבית ז: כ' הטעם דלא אמרינן בלח חנ"ן משום שהאיסור נבלל יפה, ולפ"ז נקט הגרעק"א שאפי' את תחילה נאסר משום חנ"ן ואח"כ נימוחה ג"כ בטלה ואין ששים לבטל כולה כיון שעכשיו הכל נבלל יפה ע"ש, ושיטה זו הביא גם הרמב"ן חולין קח: ע"ש, ולכאו' צ"ב שגם לשיטתו ק' הרי כבר נאסר החתיכה ונעשה נבילה, והאיך הותר מחמת שנימוח, ונראה ברור שדעת הגרעק"א ברשב"א כמו שנתבאר לעיל הערה 8, שכל שאפשר לסוחטו לאיסור הותר החנ"ן אף שכבר חל בו שם חנ"ן וזהו שיטת הרשב"א, אבל שיטת המרדכי שגם בלח היה שייך חנ"ן רק שלא חשיבה, ולפ"ז לח שהתערב אם כבר חל בו שם נבילה תו לא פקע מיניה[[15]](#footnote-15).

לח שנקרש

**עיין** פ"ת ס"ק ב' מה שהביא מהנו"ב שהסתפק היכא שבשעת האיסור היה לח ואח"כ קודם שנתערב בהיתר אחר נקרש האם דינו כלח או כחתיכה ע"ש, והנה לפי טעמו של הרשב"א פשיטא שלא שייך כאן דין היתר לח שהרי אין הכל מתערב בשוה ולא בטלה, אבל לפי הטעם השני אפשר לדון ביה דין לח כיון שבשעת התערובת לא היתה חתיכה.

חנ"ן בבב"ח בלח בלח

**שם** אבל לא בבשר בחלב ע"כ, בש"ך ס"ק טו' הביא לשון ספר אפי רברבי דמשמע שבב"ח יש להחמיר אפי' בלח בלח, ותמה הש"ך דבב"ח הוא מעיקר הדין שהרי דין חנ"ן הוא דאורייתא ובגמ' מבואר שאפי' חלב נעשה נבילה ע"ש, ויש להרחיב בזה הדיבור, דהנה נתבאר לעיל שיטת הרשב"א דלא אמרינן חנ"ן בלח כיון שמתערב יפה ומתבטל, והק' הרשב"א שם דא"כ מאי אמרינן חלב אמאי אסור חלב נבילה הוא, נהי שהחלב נעשה נבילה, הא אכתי החלב מתבלבל בשוה בכל היורה והמיחל שנסחט מהבשר מתבטל ביורה לגמרי, ותי' הרשב"א שבב"ח שאני שחזרו להיות כגוף אחד של איסור, משא"כ שאר איסורים שאינו אלא בלוע מאיסור ע"ש, נמצא לפ"ז שבב"ח אפי' בתערובת לח לא אמרינן אפשר לסוחטו מותר והרי הוא אסור מן התורה.

**אולם** הרמב"ן הנ"ל הביא ג"כ קושיא זו וצדד לתרץ כנ"ל, ודחה שלא מצאנו שבב"ח חמור משאר איסורים, אלא כל שאפשר לבטל טעם הבשר הותר האיסור ע"ש, ולפ"ז אפשר לומר ששיטת אפי רברבי כהרמב"ן שגם בב"ח יש להתיר בתערובת לח בלח, ורק בב"ח החמירו לאסור אפי' תערובת לח וזה דוחק[[16]](#footnote-16).

ברמב"ן חילק בין תערובת לח לתערובת לח שבשלו

**ברמב"ן** בהשמטות למסכת חולין כ' לחדש דבלח לא אמרינן חנ"ן מהטעם הנ"ל שכיון שהכל נבלל בשוה הרי הוא מתבטל בתערובת, ומה דאמרינן בגמ' חולין הנ"ל חלב נבילה הוא, היינו משום שהוא דרך בישול, שכל שנתבשל וקבלה טעם גם בתערובת לח א"א לבטלו ונשאר באיסורו ע"ש, ולפ"ז אפשר לומר שמה שכ' האפי רברבי שיש להחמיר בב"ח היינו בתערובת לח בלח שלא דרך בישול, ובאמת כי האי גונא שאינו דרך בישול אינו בב"ח דאורייתא, ומ"מ יש להחמיר בב"ח כיון שבבישולו נעשה חנ"ן דאורייתא וצ"ע.

שיטת הט"ז בחתיכה שנאסרה במשהו

**כ'** הט"ז ס"ק טז' חתיכה שנאסרה במשהו לא אמרינן חנ"ן ואינה אוסרת אחרים כנגד כולה, ולמד כן מדברי התוס' חולין ק' שכ' שחתיכה שנאסרה במשהו במין במינו לר' יהודה אינה אוסרת שאר החתיכות, וה"ה לדידן בכל דבר שאיסורו במשהו כגון חמץ בפסח ויין נסך, שאם נאסרה תחילה במשהו ואח"כ נפל לקדירה אחרת אינה אוסרת דתרי משהו לא אמרינן ע"ש, והיינו שנאמרו בזה שני ענינים א' שהיא עצמה לא נעשית נבילה לאסור כנגד כולה, ב' שאותו משהו שבלעה אינו חוזר ואוסר אחרים.

שיטת הנקוה"כ

**ובש"ך** בנקודות הכסף תמה מאד דנהי נמי שלא נעשית נבילה, אכתי הרי כל דבר שאוסר במשהו חוזר אותו משהו ואוסר אחרות, ומה שמבואר בגמ' חולין ק' שאין משהו חוזר ואוסר חתיכות אחרות, היינו כמו שמבואר בר"ן שכיון שכח אחר מעורב בו חשיב מין בשאינו מינו, אבל בחמץ בפסח שאסור במשהו בין במינו בשאינו מינו ודאי אותו משהו חוזר ואוסר אפי' שהחתיכה לא נעשית נבילה.

ביאור המחלוקת

**ובפשוטו** נקטו האחרונים (פלתי פמ"ג רעק"א) שנחלקו בעיקר הנידון שנתבאר לעיל בהקדמה, שדעת הט"ז כהרשב"א שמשהו טעם אינו יוצא כלל וממילא אינו אוסר בין במינו בין בשאינו מינו, ומשום חנ"ן אינו חוזר ואוסר דלא אמרינן חנ"ן בבלע משהו, והוא מהאי טעמא גופא כמו שנתבאר לעיל, אבל שיטת הש"ך דלא אמרינן חנ"ן בבלע משהו משום דבעינן דומיא דבב"ח, אבל לעולם משהו עצמו חוזר ונפלט, ומה שאינו אוסר משום מין במינו היינו משום שכח אחר מעורב בו ע"ש.

**אולם** לשון הט"ז לא משמע כן שכ' דתרי משהו לא אמרינן, משמע אף שחוזר ופולט משהו אינו חוזר ואוסר דתרי משהו לא אמרינן, אולם למה שנתבאר בדברי הפלתי יבואר היטב, שמשהו טעם כמאן דליתא דמי, והיינו שמאחר שאין בכחו לתת טעם ע"כ הטעם הנפלט מאותו חתיכה מתיחס להיתר ולא לאיסור שהרי האיסור עצמו אין בכחו להטעים, וממילא ה"ה בחמץ בפסח משהו כמאן דליתא דמי ואינו יכול לחזור ולאסור במשהו.

גדר איסור משהו בחמץ בפסח

**אולם** נראה שזה תלוי בעיקר מה שאסרו חכמים משהו בחמץ בפסח, עיין מה שהארכנו בסוגיא דנטל"פ שיש ראשונים שנקטו שמה שאסרו חכמים משהו בחמץ היינו שנתנו לזה גדר של נתינת טעם אפי' במשהו, ולפ"ז בשלמא במין במינו אפשר לומר שאותו משהו הבלוע בחתיכה ראשונה כמאן דליתא דמי, אבל בחמץ בפסח ע"כ האיסור שנבלע בתחילה כל עיקר מה שלא בטל אף שהוא מין בשאינו מינו הוא משום שחשיב כאילו נותן טעם, וא"כ מ"ש תערובת ראשון מתערובת שני, וע"כ צ"ל שמשהו הבלוע אינו יוצא ונפלט כלל כמו שנקטו האחרונים הנ"ל.

כלי שבלע משהו

**ע"ע** בנקודות שהביא ראיה שאפי' משהו חוזר ואוסר, שהרי כ' הטור חטה שנמצאת בקדירה והגיס בכף ואח"כ שמוה בקדירה אחרת חוזרת ואוסרת ע"ש, הרי להדיא שאפי' שבלע משהו בעלמא חוזר ואוסר שאר קדירות, ודעת הט"ז בפשוטו שחלוק בלוע בכלי לבלוע באוכל, שכל מה שנתבאר ברשב"א שמשהו בלוע אינו יוצא מחתיכה, היינו דוקא בבלוע באוכל, אבל בלוע בכלי ודאי נפיק שהרי יש הגעלה בכלי ואין הגעלה באוכלין, וכן כ' הגרעק"א לקמן סי' קו', אלא שהק' שבפלתי מבואר שגם בכלי אין משהו מתפשט וא"כ ק' לט"ז.

לח שנאסר במשהו

**מה** שכ' הט"ז שבלח בלח חוזר ואוסר במשהו כיון שהמשהו הראשון חזר ונתערב בתערובת שניה, היינו דוקא כשגם בתערובת השנייה יש דין שמשהו לא בטל, אבל היכא שבתערובת השניה יד סיבה לבטל האיסור נתבאר לעיל בארוכה מה שמבואר בדברי הוס' שכי האי גונא הותרה האיסור ע"ש, וכן כ' היד אברהם ע"ש.

האם צריך ס' כנגד החתיכה שנאסרה

**עוד** כ' הט"ז בשם הדרישה שאף שאין החתיכה חוזר ואוסר במשהו, מ"מ בעינן ששים נגד החתיכה שנאסרה, והנקודות הכסף תמה עליו מאד מה ענין ששים כנגד החתיכה שנאסרה, הא אלא אמרינן חנ"ן ואותו משהו אינו חוזר ואוסר כדין איסור משהו, וא"כ למה בעינן ששים כנגד החתיכה, ועיין חוו"ד שכ' שכל שאין ששים כנגד החתיכה שנאסרה כל מה שמרגיש מהחתיכה הרי זה כמרגיש האיסור עמו ע"ש, אלא שכל זה אי נימא שמשהו יוצא רק שאינה אוסרת, אבל אי נימא שמשהו אינו יוצא כלל צ"ע הסברא הנ"ל[[17]](#footnote-17).

תערובת יבש ביבש כשנאסרה במשהו

**כ'** הט"ז היכא שנאסר חתיכה משום משהו חמץ, ואח"כ נתערב בחתיכות אחרות תלוי בנידון אי יבש ביבש אסור בפסח, ומכח זה תמה על הלבוש, והנקודות השיב לשיטתו שכל הדין יבש ביבש בפסח הוא משום דבר שיש לו מתירין, ודין דיל"מ זה רק במין במינו, וא"כ הכא כיון שכח אחד מעורב בו חשיב כמין בשאינו מינו ע"ש, אמנם במשנ"ב סי' תמ"ז ס"ק צג' כ' בשם חק יעקב ושאר אחרונים, שגם במין בשאינו מינו החמירו ביבש ביבש, וכבר הארכנו בדין נטל"פ שזה תלוי אם הדין משהו בפסח הוא שהחשיבוהו כבריה, אבל הש"ך נקט שהוא רק מדין שחכמים החשיבו אפי' משהו כאיסור שיש בו נתינת טעם, וביבש ביבש לא שייך דין משהו הנ"ל, וע"כ אינו אלא דין דבר שיש לו מתירין, אבל הט"ז למד שהוא הלכה של בריה וא"כ גם ביבש ביבש שייך דין משהו ולכן כ' שתלוי בהנ"ל.

**אולם** במשנ"ב הנ"ל צ"ע, שהרי דין זה בביבש ביבש אין חילוק בין מינו לשאינו מינו הביא בסתמא בלי חולק, ואח"כ כ' שחתיכה שבלעה חמץ נחלקו האחרונים אם אוסרת שאר חתיכות ביבש ביבש ע"ש, ולהנ"ל כל מה שיש לדון דלא בטלה זה רק אי נימא שביבש ביבש דוקא מין במינו לא בטלה, אבל למה שכ' המשנ"ב בסתמא שאין חילוק בין מינו לאינו מינו אין לחלק בין חתיכה שאסורה מחמת עצמה לבלעה איסור וצ"ע.

![](data:image/png;base64...)

1. צ"ע מ"ש מהא דאמרינן בזבחים עג. ליטרא קציעות שדרסה ע"פ עיגול וכו' ר' יהושע אומר אפי' יש שם שלש מאות פומין לא יעלו, ומבואר בגמ' שהוא משום חשיבות דבר שיש בו מנין ע"ש, והנה ברש"י מבואר שהמנין הוא הליטרות ע"ש, אולם רש"י כת"י כ' שהפומין של הכלים נמכרים במנין, וק' דא"כ החשיבות אינו מצד הקציעות עצמן אלא מצד הפומין ולמה לא בטלה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. ונראה שהש"ך לשיטתו יליף הכל ממה שכל אחד לחוד שרי וע"י חיבורן נאסרו, והיינו משום שנקט הש"ך שהחיבור הוא הגורם לאיסור ולא שזה האיסור עצמו, שהרי שיטת הש"ך שאחרי שנאסר משום בשר בחלב פליטת הבשא עצמו אוסרת בלי שום חלב, ולהכי חתיכה שנאסרה משום בב"ח אוסרת בלי רוטב, והיינו משום שמאחר שכל אחד לחוד שרי ע"כ איסור בב"ח היינו משום שנתבשל הבשר עם החלב ולכן חל שם איסור על כל אחד, ואין זה החפצא של האיסור אלא הגורם של האיסור, וכיון שנאסר בבישול שוב אסורין כל אחד לחוד, וכן הוא בר"ן סוף פרק כל הבשר וז"ל שגזירת הכתוב כך היא שכל בשר שנתבשל בחלב נעשה איסור מחמת עצמו, ואפי' היה אפשר לסחוט חלב שבו אסור וכו' ע"ש, ולכן גם לענין לאסור בלי רוטב חשיב איסורו מחמת עצמו, וממילא פשיטא דחשיב גם חתיכה הראויה להתכבד מחמת זה, שהרי הבשר עצמו נהפך לאיסור.

   אבל שיטת הט"ז שכל שפולטת טעם בשר לחוד אינו אלא טעם היתר , והיינו ע"כ שתערובת בשר בחלב הוא עצמו האיסור ולא רק הגורם של האיסור, אלא שכל זמן שהבשר מעורב בחלב גם הבשר אסור וגם החלב אסור דאל"כ אין כאן שום חפצא דאיסורא כלל, ולכן פשיטא דאמרינן חענ"ן וכשנתערבו צריך לבטל שניהם ולא מהני לבטל האחד בלי השני, אבל אכתי לענין שיחשב חתיכה הראויה להתכבד יש מקום לומר דלא חשיב חתיכה דאיסורא כיון שהאיסור בא גם מכח החלב הבלוע בו, וכיון שאין האיסור בבשר עצמו אלא משום תערובת של הבשר וחלב יחד ולא החתיכה עצמה ובזה יש מקום לומר שלא חשיב חתיכה דאיסורא ליחשב חתיכה הראויה להתכבד, ולכן כ' הט"ז להוכיח מזה שלוקה על חצי זית בשר וחצי זית חלב, וע"כ שהבשר עצמו כשמעורב בו חלב חשיב הוא עצמו חפצא דאיסורא, דאם האיסור תערובת בשר בחלב, היה צריך לאכול כזית בשר וכזית חלב כיון שצריך בשר וחלב, וע"כ מוכח שאחרי שנתבשל וקבל טעם בשר נעשה הבשר עצמו חפצא דאיסורא וכן החלב ולכן לוקה על חצי זית מזה וחצי זית מזה, ועוד ע"כ יש חלות שם בב"ח ולהכי מצטרפים שני החצאים ולא חשיב כשני שמות אלא הכל שם אחד של בב"ח, וכיון שהבשר עצמו נאסר מחמת בליעת החלב חשיב שפיר חתיכה הראויה להתכבד.

   ועיין ש"ך סי' ק"ה ס"ק יז' שכ' להוכיח שהבשר עצמו נהפך לחפצא דאיסורא, דחזינן שבגד שיש כלאים אסור ללבוש כל הבגד אפי' חל הבגד שאין בו כלאים, כגון בגד ארוך שיש כלאים על הארץ ולובש שאר הבגד, והיינו משום שכל הבגד נהפך לחפצא דאיסורא ע"ש, אלא שיש לדון בזה טובא, ראשית התם לא הוציא את הכלאים מהבגד וכל זמן שהכלאים בבגד ודאי שאסור ללבוש כל הבגד, אבל הכא מיירי שהבשר נפרד מהחתיכה האסורה, וביותר דהתם בכלאים האיסור הלבישה ולבישת בגד חשיב לבישה על כל הבגד וגם מה שאינו עולה עליו חשיבו שלובשו בלבישת עיקר הבגד, אבל בחתיכה זה פשוט שאם נבלע חלב בכדי נטילה שמותר לאכול מהחלק שלא נבלע בו חלב, והיינו משום שהאיסור הוא אכילת בשר בחלב וזה שייך רק במקום שנתערבו הבשר והחלב, וממילא ה"ה הכא שנתערב תחילה עכשיו שאוכלו לבדו שרי, ועוד שבחתיכה של בשר ליכא חפצא של שם חתיכה אלא התערובת עצמו הוא ניהו האיסור, משא"כ בכלאים שיש חלות שם בגד והשם שעטנז חלה על כל הבגד.

   והנה גם לפי הט"ז שהתערובת בשר בחלב הוא גוף האיסור, מ"מ מודה הט"ז שסיבת האיסור הוא בגרם הבישול וכיון שנתבשל חל בו חלות שם בב"ח כדלהלן, דהנה קי"ל אפשר לסוחטו אסור, והיינו שבב"ח שנתבשלו יחד אם אח"כ בישלו לבד עד שסחט ממנו טעם החלב אכתי הבשר באיסורו עומד, ואף שנתבאר שיטת הרשב"א והפוסקים שאם נסחט טעם בשר לבד לא חשיב טעם איסור, וא"כ אם נסחט כל החלב הותר הבשר, רק שבבישלו ע"כ נשאר קצת חלב ולהכי נשאר באיסור, ואף שבתחילה בעינן שיעור טעם וכל שנתבשל בפחות משיעור שנותן בה טעם החתיכה מותרת, מ"מ כל שנאסר שוב אינו ניתר כמו שיבואר לקמן, והיינו משום שזה מתנאי האיסור שיתבשלו יחד והיינו דוקא בצורה שנותנים טעם זה בזה, ואחרי שנבשלו וחל חלות שם בב"ח שוב אפי' נסחט החלב שכבר אינו נותן טעם בבשר אכתי הבשר באיסורו עומד, אלא שעכ"פ בעינן שישאר משהו חלב כדי שיחשב בשר בחלב, שאם נסחט כל החלב אין כאן את כל החפצא דאיסורא שהוא תערובת בשר בחלב, אלא שלא בעינן שיעור נתינת טעם כי אם לתנאי האיסור שהוא הבישול. [↑](#footnote-ref-2)
3. ולכאו' נראה לומר שדוקא לעיל בכחל דמבואר שלא אמרינן ביה סברא שאין הגעלה באוכלים, דהתם החלב כנוס בתוכו ויוצא כולו בבישול, רק שחכמים החמירו לשאר כנגד כולו אפי' בבישול שנייה, וכי האי גונא כיון שאפשר לסוחטו ובישלו אמרינן שהותר האיסור, ולא אמרינן חנ"ן לאסור כנגד החלב עצמו כיון שאפשר לסוחטו ובזה באיסור דרבנן לא אמרינן שנהפך הבשר לאיסור להצריך כנגד כולו, אבל היכא שמדין אפשר לסוחטו אסור וע"כ נשאר קצת חלב בחתיכה, בזה גם בב"ח דרבנן אמרינן חנ"ן שצריך ס' כנגד כולו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. וביותר נראה לפי מה שכ' היד יהודה (סי' ס"ט אות כא') שאפי' למ"ד אפשר לסוחטו מותר, מ"מ כל זמן שלא נסחט ודאי החתיכה הוא חתיכה דאיסורא שהרי זהו כל האיסור של בב"ח, וא"כ לעיל שלא נתבשל רק שהיה מקצתה ברוטב, פשיטא שאוסרת השאר כיון שע"כ לא נסחטה האיסור וממילא אוסרת כנגד כולה, אבל הכא שנתבשלה וסחט לאיסור היה הו"א שכיון שהותר האיסור ממילא גם אינה אוסרת כנגד כולה, קמ"ל אפי' נתבשלה ג"כ משערין כנגד כולה. [↑](#footnote-ref-4)
5. **הנה** היכא שהוכר האיסור והוציאה ושוב נפלה לקדירה אחרת, יש לדון האם אוסרת שוב כנגד כולה, דהנה מה שהחתיכה אסורה אף שנתבשלה הוא מדין אפשר לסוחטה אסור, ובפשוטו היינו אף שיצא ממנה כל הטעם מ"מ החתיכה נשארה באיסורה, אבל עכ"פ עיקר הטעם כבר יצא מהחתיכה, וא"כ נפלה לקדירה אחרת אינה אוסרת כיון שכבר יצא הטעם בקדירה ראשונה, ועיין הגהות הגרעק"א לקמן ריש סי' קו' שנקט שלמ"ד שאין חנ"ן בשאר איסורים, אף שאפשר לסוחטו אסור והחתיכה עצמה אסורה, מ"מ אי נפלה לקדירה אחרת אינה אוסרת, וראיתי בבדי השלחן כאן חלק הביאורים, שרצה לדון שה"ה בהא דהכא כיון שכבר יצא טעם החלב אף שהחתיכה אסורה אם חזרה ונפלה לקדירה אחרת אינה אוסרת, ולפ"ז נקט דלא כהיד יהודה ופמ"ג הנ"ל, דבעינן ששים כנגד החתיכה שנאסרה, דהכא לא שייך חשש שמא יבשלם, שגם אם יבשלם לא יאסרו שהרי אינו נותן טעם ע"ש, ולפ"ז ה"ה בהא דהגרעק"א הנ"ל אם נתערב החתיכה שאסורה משום אפשר לסוחטו יבש ביבש לא בעינן ששים אפי' במין בשאינו מינו כיון שאין חשש שמא יבשלם ויתן טעם.

   **אמנם** נראה שכל זה אינו לפי מה שמבואר בביאור הגר"א סי' צ"ח ס"ק ח' שטעם האיסור בנפל לקדירה אחרת, משום שמה שבלעה בקדירה ראשונה ג"כ נאסר בבליעתו הנבילה, וא"כ כל היכא שהחתיכה עצמה אסורה כל מה שבלעה נעשה נבילה ואוסרת בפליטתו לקדירה אחרת, וא"כ הכא בחענ"ן שחתיכה נעשית נבילה כל זמן שלא פלטה החלב לגמרי ועדיין שם נבילה על הבשר, כל מה שבלעה חשיב טעם נבילה, ואם נתבשלה עם מין אחר י לחשוש שעכשיו יפלוט מה שבלעה ויתן טעם בחתיכות, וגם לפי הרמ"א דאזלינן בתר שמא כל מה שפולטת הוא טעם בב"ח שחשיב מין בשאינו מינו ואוסר מן התורה, וא"כ אכתי יש לחשוש שיבשל ויתן טעם.

   **אלא** שאכתי יש לדון אם כפולטת טעם ירק ולא טעם בשר האם אותו טעם ירק נעשה נבילה של בב"ח, גם יש לדון ע"פ מה שיבתאר לקמן שמשהו בלוע אינו נפלט וא"כ לעולם לא תפלוט משהו חלב שנשאר בחתיכה וכל שאינה פולטת חלב אינה אוסרת כמו שיבואר לקמן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. אלא שכל זה לדעת ר"ת, אבל לפי ר"א יש חילוק שהיכא שבלעה משהו חשיב כח אחר מעורב בו כיון שאין כח במשהו עצמו להטעים, אבל היכא שבלעה כדי נתינת טעם לא חשיב כח אחר מעורב בו כן מבואר ברא"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. כן מבואר בדברי הגרעק"א בדעת הפלתי, אולם בפלתי נראה קצת באופן אחר וכמו שיבואר לקמן, שמשהו כמאן דליתא דמי, והיינו שאף אי נימא שאותו משהו עצמו נפלט לחוץ מ"מ לא חשיב לאסור מחמת דכמאן דליתא דמי ועיין לקמן. [↑](#footnote-ref-7)
8. **ונראה** בביאור דבריו שהרי באמת צ"ב בעיקר דין מין במינו לא בטל בטעמו ולא ממשו, שהרי אין כאן אלא טעם בעלמא והרי הטעם אינו מורגש, אלא גדר הדברים שכיון שאין המין סותרו כשאוכל תערובת אין לנו לדון שמרגיש טעם ההיתר ולא האיסור כיון שהכל אותו הטעם ואין האחד נוגד לשני, אלא שכל זה בתערובת הראשונה שהחתיכה קבלה טעם מהאיסור עצמו, אבל כשאותה חתיכה חוזרת ונותנת טעם בחתיכה אחרת כיון שאין לאיסור כח לתת טעם בעצמו שהרי אינו אלא משהו בעלמא, ואף אם יתערב בחתיכה אחרת שאין ששים כנגד המעט הבלוע, אכתי לעולם אינו מתפשט מהתחיכה לאחרות כי אם בשיעור שהוא בלוע בחתיכה שהוא לעולם מעורב בששים כמותו בחתיכה שהיא בלועה בו, ונמצא שעיקר הטעם מתיחס להיתר, והטעם היוצא לאחרות מוגדר כטעם היתר ולא טעם איסור כיון שכל כח הטעם מכח ההיתר, אבל כשקבל כדי נתינת טעם א"כ יש לאיסור עצמו כח נתינת טעם, בזה ודאי יש לנו להתיחס גם לטעם האיסור כמו לטעם ההיתר, וזהו כוונת הפלתי שמשהו כמאן דליתא דמי.

   אלא שבפלתי מבואר שגם בחמץ בפסח שנאסר במשהו ג"כ יש לומר שמשהו כמאן דליתא דמי, וגם בזה יש לומר כהנ"ל, שהרי באמת מה שנבלע בחתיכה אין בו כח נתינת טעם רק שרבנן החשיבוהו שלא יבטל בחתיכת היתר יהיה מאיזה טעם שיהיה, אבל עכ"פ אותו חתיכה שחוזרת ונותנת טעם ודאי אין הטעם מתיחס כי אם להתיר בלבד וחשיב טעם הבא מן ההיתר, והפלתי ביאר ע"פ זה גם את שיטת ר"ת שכיון שאותו משהו כמאן דליתא דמי דהיינו שאין בכחו לתת טעם ממילא אין הנאסר אוסר יותר ממנו ועיין מה שכתבנו בזה לקמן בפנים.

   ולפ"ז יבואר ג"כ עיקר דברי ר"א דלהכי בבלעה משהו אינה אוסרת שאר החתיכות אפי' כשתנערב במינה, שאותו משהו שבלוע בחתיכה לא חשיב טעם איסור כלל כשנבלע באחרות. [↑](#footnote-ref-8)
9. הנה המעיין בפלתי יראה שהפלתי עצמו התייחס לחלק זה בתוס' ולא יתכן לשוויי לרבותינו האחרונים טועים שנעלם מהם דברי תוס' אלו, והנה בתוס' הק' לשיטת ר"ת דאמרינן בכל האיסורים חנ"ן למה יין נסך שנפל ליין של היתר ואח"כ נפל שם קיתון של מים רואין את ההיתר כאילו אינו ושאר מין רבים עליו ומבטלו, ולפי ר"ת הוה לן למימר דבעינן ששים כנגד כל היין, ותי' התוס' דמיירי שבלע משהו יין ולא אמרינן חענ"ן, ואף שיש מ"ד שאפשר לסוחטו אסור, הכא איכא למימר דסבירא ליה לתנא אפשר לסוחטו שרי ע"ש, ובפלתי תמה טובא על דברי התוס' דלפי מה שנראה שחילקו בין דין חנ"ן לדין אפשר לסוחטו וכשיטת הרשב"א שאפי' למ"ד אין חנ"ן בשאר איסורים מ"מ אפשר לסוחטו אסור, א"כ למה הק' לר"ת הא גם לרבינו אפרים ק' שהרי התם כבר נאסר כל היין של היתר, ומה מהני מה שנפל לתוכו קיתון של מים אכתי אפשר לסוחטו אסור והמין של היתר נשאר באיסורו.

   ותי' הפלתי שע"כ תוס' נקטו שדין חנ"ן ואפשר לסוחטו תלויין זה בזה ודלא כהרשב"א ולהכי לרבינו אפרים שאין חנ"ן בשאר איסורים ה"ה שאפשר לסוחטו מותר, ומ"מ לרבינו תם קשיא להו אפי' בבלעה משהו, דאף שאין נעשה חנ"ן היינו רק לענין שאינה אוסרת אחרות משום שאין המשהו יוצא, אבל עכ"פ כלפי הוא עצמו ודאי אין נפק"מ בין בלעה משהו לבלעה טעם דבכל אופן בעינן לבטולי כולה, ולהכי קשיא להו לתוס' למה אמרינן התם רואין את ההיתר כאילו אינו, הא צריך לבטל את כל היין של היתר כיון שנ"נ.

   הרי שלהדיא נקטו התוס' דהכא באמת אין סברא להקל משום שאין חענ"ן בבלע משהו, שהרי הכא צריך לבטל האיסור עצמו וכלפי האיסור עצמו אין סברא לחלק בין משהו לנ"ט, ואעפ"כ תי' התוס' דהכא ג"כ שייך הסברא הנ"ל גם כלפי ביטול החתיכה עצמה, ובאמת צ"ב דברי התוס' אבל עכ"פ בדברי התוס' מוכח שהכא בביטול האיסור עצמו יש סברא להקל בבלע משהו, כמו שיש סברא לענין לאסור חתיכות אחרות כלהלן, וע"ע בהגהות הנו"ב על הגמ' שמה שכ' התוס' שקסבר האי תנא אפשר לסוחטו מותר, היינו שבבלע משהו אפשר לסוחטו מותר ולא ביאר טעמו.

   ונראה בזה דהנה הרמ"א לקמן הביא י"א דלא אמרינן בתערובת לח חנ"ן, ועיין שם בפמ"ג ובחי' רעק"א, שכיון שהכל נבלל בשוה לא אמרינן חנ"ן, ובביאור הדבר נראה שבזה אפשר לסוחט מותר דדוקא בחתיכה שע"כ נשאר משהו איסור בחתיכה ולא בטלה ממילא נשארה החתיכה באיסורה, וכיון שאפשר לסוחטו אסור ממילא אמרינן ביה חנ"ן וצריך לבטל כנגד כולה, אבל כל היכא שאפשר לדון לבטל את האיסור בשורשו כגון בלח בלח בזה אדרבה אמרינן אפשר לסוחטו מותר ולא אמרינן חנ"ן, ועיין מה שהק' הפלתי על הרמ"א ריש סי' קו'.

   וטעם האומרים שגם בלח בלח אמרינן חנ"ן נראה, שלא נחלקו על עצם היסוד דודאי אם אפשר לסוחטו מותר בטלה כל דין חנ"ן (עכ"פ אחרי שנסחט האיסור) אלא דסברי שגם בלח בלח לא שייך ביטול על האיסור לבד אחרי שהתערב בתערובת היתר, שהרי כל תערובת היין ההיתר והאיסור הכל אחד, ואיך שייך לומר שמבטל רק את חלק האיסור שבתוך ההיתר, וכיון שא"א לבטלו לבדו ממילא הדר דינו כחנ"ן שצריך לבטל גם את הנאסר תחילה שהרי כל זמן שלא סחטו לאיסור נשאר דינו כחתיכה דנבילה, וגם בלאו הכי נמי כיון שלא בטלו לאיסור ע"כ התערובת כולה אסורה מחמת האיסור שבו.

   וכאן חילקו התוס' בין היכא שנתערב בו משהו לנתערב בו נ"ט, דהיכא שבתחילה נתערב בה נ"ט נמצא שיש לאיסור עצמו כח לתת טעם, וכל היכא שמורגש ההיתר מורגש גם האיסור, ובזה שייך הסברא הנ"ל שא"א לדון שחל ביטול על האיסור לבדו שהרי לעולם הוא חלק מההיתר, וממילא ע"כ צריך לבטל את כל ההיתר, משא"כ היכא שנתערב בה משהו, הרי לאותו משהו אין בכחו לצאת ולהטעים אחרים שהרי לעולם הוא מעורב ביותר מששים של היתר, ובזה ע"כ כל עיקר הטעם הוא רק מכח ההיתר, וממילא כשנפל מים בכדי ביטול האיסור, אף שעדיין יש במים טעם יין כיון שאין בו כשיעור לבטל גם את היין של היתר, אבל בזה עיקר הטעם הוא טעם היתר כיון שכל כח נתינת הטעם הוא רק מכח ההיתר, ולכן בזה שפיר בטלה האיסור שבתוך ההיתר וכיון שבטלה בטל גם דין החנ"ן של ההיתר.

   וזה מה שכתבו התוס' שכמו שלא אמרינן חנ"ן לאסור אחרים בחתיכה שבלעה משהו, והיינו משום שאין משהו בלוע יוצא, וממילא הטעם היוצא הוא טעם היתר לחוד ולא חשיב חנ"ן דלא נהפך ההיתר עצמו לאיסור, רק שכל זמן שהאיסור מצורף להיתר חשיב ההיתר כהאיסור, (ודין אפשר לסוחטו לא שייך על מה שיוצא מהתחיכה דודאי כל שעיקר האיסור לא נסחט נשאר דינו כחתיכה דנבילה שכל הטעם היוצא ממנו אסור) דכיון שלא בטלה האיסור יחד עם ההיתר דינו של ההיתר כהאיסור, אבל כשנפרד ההיתר לגמרי מהאיסור חזר להתירו, הכי נמי לענין אפשר לסוחטו בלח בלח כיון שההיתר עצמו לא נהפך לאיסור, רק שחשיב כנבילה מחמת טעם האיסור המעורב בו, כל שנפל שם קיתון של מים שיש בו כדי לבטל האיסור, וע"כ כל הטעם במים הוא רק מכח ההיתר בזה שפיר אפשר לבטל את האיסור בתוך ההיתר, וכיון שבטלה האיסור בטל דין חנ"ן.

   וממילא אתי שפיר דודאי עיקר מה שאין דין חנ"ן בבלע משהו משום שאין האיסור מתפשט לחוץ, דאם האיסור היה מתפשט לחוץ אפי' במשהו היה אוסר שכל שלא נסחט האיסור חשיב הכל כחתיכה דנבילה וצריך לבטל כנגד כולה כדין חנ"ן, והיינו טעמא שאין חנ"ן משום שאין האיסור יוצא לחוץ, וכיון שאין בכח האיסור להתפשט לחוץ ממילא גם ההיתר אינו אוסר דאין הנאסר אוסר וכו', אבל בתערובת לח בלח אפי' במקום שהאיסור עצמו מתפשט, כל שהוא משהו בעלמא לא אמרינן חנ"ן משום שכי האי גונא בלח אפשר לסוחטו לאיסור עצמו, דהיינו שאפשר לבטל את האיסור עצמו בתוך האיסור, וכל שאפשר לסוחטו בטלה דין חנ"ן, ודברי רבותינו הפלתי והגרעק"א מיושבים היטב. [↑](#footnote-ref-9)
10. ויש לעיין אי למ"ד אפשר לסוחטו מותר אם אפשר לצרף גם את הבשר לששים כדי לבטל, או דנימא ע"פ הנ"ל שכל זמן שלא נסחטה חשיב גם הבשר איסור וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. ונראה שבאמת עיקר סברת הש"ך לשיטתו שבב"ח חשיב מין בשאינו מינו עם בשר אחר, והיינו משום שבב"ח הוא שם חדש של תערובת בב"ח, וכיון שחל שם בב"ח על הבשר שוב א"א לאסור משום בב"ח כיון שהתורה צוותה שלא לבשל בשר בחלב, ובשר שיש לו שם בב"ח לא חשיב בשר, ואפשר שלכן סבירא ליה להש"ך שאפי' טעם הבשר לבד אוסרת גם בלי החלב, כיון שחל על הבשר עצמו גם בלי החלב שם בב"ח, וזה היפך סברת הגרעק"א שנקט שאם בישל בקדירה שבישל בה בשר ומכח זה נאסר אף שהיה נ"ט בר נ"ט, שוב אוסר גם לבש עמו חלב אחר דכיון שחשיב בשר לענין בב"ח ממילא גם לגבי החלב השני, ובש"ך מבואר להיפך שכיון שכבר נעשה בב"ח שוב אינו נעשה עוד בב"ח והסברות הפוכות. [↑](#footnote-ref-11)
12. והטעם בזה שבב"ח כל זמן שלא נפרדו הבשר והחלב, שניהם אסורים בעצמם ולא שייך לבטל האחד לבדו כיון ששני המינין יחד הוא החפצא של בב"ח ולכן לא שייך לבטל האחד כשהוא מעורב בשני, משא"כ בשאר איסורים עיקר האיסור הוא רק מה שבלוע, רק שהיתר שבלוע בו איסור חשיב איסור, אבל ודאי מן התורה אפשר לבטל את האיסור בתוך ההיתר וכל שנתמעט מכדי נתינת טעם חזר הנאסר לבטל את האיסור מן התורה.

    וממילא לפ"ז נראה שאף אי נימא שנהפך ההיתר מ"מ היינו מסיבת האיסור וכיון שאם יש כדי לבטל האיסור בטלה האיסור וחזרה ההיתר לכמותו, ושפיר שייך לבטל האיסור אפי' בשעה שהוא מעורב בהיתר, ממילא לא שייך לדון חנ"ן מדאורייתא אפי' אי נימא נהפך, דלעולם אפשר לסוחט מותר ונהפך הנאסר להיתר ופשוט. [↑](#footnote-ref-12)
13. **ונראה** לבאר ע"פ הנ"ל, שכבד הוא דבר גוש ואינה אלא מוציאה טעם איסור, וכל שהוא בתוך הרוטב הכל מתפשט בשוה כדחזינן בהא דגיד הנשה שמבואר בתוס' שכל שהוא בתוך הרוטב הכל מתפשט בשוה ובטלה בכל הקדירה, ולכן בזה כל האיסור רק משום חשש שמא היתה לבדה חוץ לרוטב וכיון שהוא דבוק הוא מתפשט בכל החתיכה ואוסר כולה, משא"כ לב שהדם כנוס בתוכו כיון שהוא דבוק בעוף הרי אותו הדם נבלע בחתיכה שדבוקה בה לבדה אפי' כשהיא בתוך הרוטב ותו לא בעינן לחשש שמא היתה לבדה חוץ לרוטב וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
14. אלא שבאמת דברי הגרעק"א תמוהין לכאו' שהרי באמת בכל איסור דבוק צ"ב מדוע לא חשיב כסופו להתפשט שכ' התוס' דלא נעשה חנ"ן, וע"כ צ"ל שיש חילוק בין חתיכה שדבוקה לחתיכה אחרת שכמות הבליעה שנבלע אין סופו להתפשט מיד אלא בבישול ארוך, אבל עכ"פ כבר נתבאר שטיפת חלב שנפלה על החתיכה שמקצתה ברוטב לר"י אינה אוסרת אותה חתיכה לבד ולא אמרינן דלהוו כאיסור דבוק, וע"כ צ"ל שדבר צלול מתפשט מהר ולעולם חשיב סופו להתפשט, וא"כ כ"ש טעם הבלוע בחתיכה שמתפשטת בשוה לכל הקדירה ואינה אוסרת החתיכה משום שסופה להתפשט. [↑](#footnote-ref-14)
15. מיהו למה שנתבאר לעיל לכו"ע אפשר לסוחטו מבטל את שם חנ"ן, אלא שנחלקו אם באיסור לח שנתערב בהיתר לח, ואח"כ נפל בו היתר אחר האם אפשר לבטל את חל האיסור שבתערובת, א"ד כיון שהכל תערובת אחת לא שייך להתיר רק את חלק האיסור שתבערובת כמו שנתבאר לעיל, ועיין ביאור הגר"א ס"ק כב' ששיטה זו למד מסוגיא דע"ז יין נסך שנפל לבור דחזינן שלא נעשה נבילה, ולעיל ס"ק טז' כ' שהשו"ע למד שאין דין חנ"ן בשאר איסורים ואפשר לסוחטו שרי מהא דע"ז הנ"ל, והיינו משום שהשו"ע לא חי' בין תערובת לח לתערובת יבש ע"ש, ולכאו' השו"ע למד כהנ"ל שגם בתערובת לח א"א לבטל רק את חלק האיסור וע"כ אפשר לסוחטו שרי וא"כ גם ההיתר מצטרף לבטל כל שנתמעט כח האיסור. [↑](#footnote-ref-15)
16. אלא שבאמת שיטת הרשב"א צ"ע, שהרי הרשב"א כ' להדיא שאם יוצא מיחל בשר לבד אפי' שהחתיכה נאסרה מבב"ח אינו אלא מיחל של היתר, והיינו משום שגם בב"ח לא נהפך הבשר לאיסור רק שתערובת הבשר והחלב אסורה, וא"כ ק' למה לא נימא שכשנבלל יפה אפשר לסוחטו מותר, אולם שיטת הרשב"א מבוארת שכל זמן שהבשר מעורב בחלב חשיב הכל חתיכה דאיסורא והכל חפצא אחד של איסור ולא שייך לבטל האחד בלי השני, ומה דאמרינן אפשר לסוחטו מותר היינו אם נוכל לסחוט ולבטל טעם החלב שבתוך החתיכה הותרה החתיכה, אבל כל זמן שנשאר בשר עם החלב חשיב הכל תערובת אחת של איסור שלא שייך לבטל האחד בלי השני, וכיון שלר' יהודה מין במינו לא בטל ולא בטלה החלב ממילא גם הבשר שעמו לא בטלה, כן נראה ברור שיטת הרשב"א.

    ובדעת האפי רברבי נראה שחלוק דין מין במינו לר' יהודה מנתערב כל התערובת במין אחר, והוא שמה שמבואר שכיון שחלב נבילה הוא לא בטלה ביורה, היינו שהרי לר' יהודה שמין במינו לא בטל, ויסוד הדברים ידוע שכיון שאין המין מנגדו אדרבה הוא מחזקו לכן לא מתחיל שום ביטול על החלב שנסחט מהבשר יחד עם טעם הבשר וכיון שלא בטלה החלב לא בטלה גם המוהל הנפלט יחד עם החלב, אבל נתערב במין אחר כגון שנתערב הבשר והחלב יחד במים, בזה צריך עכשיו לאסור את המים משום תערובת בשר בחלב, ולכן היכא שבכח החלב להטעים אבל טעם המוחל אינו נ"ט במים, רק שבעינן לדון שהמוהל אוסר יחד עם החלב, הא לא אמרינן דודאי טעם החלב בטל כולו במים ורק הבשר לא בטל כיון שהוא נותן טועם ומחדש בו טעם, לכן הבשר שנותן טעם ונתחדש דין טעם כעיקר לא בטל, אבל החלב שאינו נותן טעם אינו קיים כלל ובטל, לכן מה שיש להחמיר בב"ח אינו אלא חומרא בעלמא כן נראה ליישב השגת הש"ך. [↑](#footnote-ref-16)
17. ומבואר שהחוו"ד למה שמשהו טעם כמאן דליתא דמי משום שאין לו חשיבות טעם לעצמו כמו שנתבאר לעיל, ומ"מ בחתיכה עצמה ע"כ יש מאותו טעם, ולכן כל שהחתיכה נותנת טעם חשיב גם טעם המעורב בו, אבל אם בטלה החתיכה בטלה גם הטעם המעורב בה שלעצמה לא חשיבה כלל, ובהא דתוס' דהוה מין במינו כיון שאין הטעם מורגש ואינו אלא מדין מין במינו לא בטל, בזה אין לטעם שום חשיבות כיון שהוא משהו. [↑](#footnote-ref-17)