85 קביעות נסכים ושמן לעיקר הזבח, וגדר דין הבאת השמן במנחות
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' כ' שבט תשס"ד

]

[ אמנם נ' לדון בזה, עפי"מ שמצינו בכ"ד, דעיקר המנחה הוי הסלת, והשמן אינו מכלל עיקר המנחה, אלא ה"ה בא עם המנחה, וכלישנא דקרא ויקרא ב' א' סלת יהי' קרבנו ויצק עלי' שמן וגו', והיינו דקרבנו הוא הסלת בפנ"ע, ועל קרבנו איכא דין יציקת שמן.[[1]](#footnote-2)

ומצינו כן, חדא, לק' דפ"ט:, ת"ר ומנחתו שני עשרונים לימד על כבש הבא עם העומר שמנחתו כפולה, יכול כשם שמנחתו כפולה כך יינו כפול ת"ל וכו', יכול לא יהא יינו כפול שאינו נבלל עם מנחתו אבל יהא שמנו כפול שנבלל עם מנחתו, ת"ל ונסכו כל נסכיו לא יהיו אלא רביעית, מאי תלמודא אמר ר"א כתיב ונסכה וקרי' ונסכו הא כיצד נסכה דמנחה כנסכו דיין מה יין רביעית אף שמן נמי רביעית, ופירש"י דנסכה דמנחה שמן, ע"כ, ומפורש להדיא דהשמן אינו מעיקר המנחה, אלא הוי נסכה דמנחה.

ונ' כן גם מעיקר הא דאמרי' יכול לא יהא יינו כפול שאינו נבלל עם מנחתו אבל יהא שמנו כפול שנבלל עם מנחתו, והרי דכל החילוק בין היין לשמן הוא רק שהיין אינו נבלל והשמן נבלל, אך כ"ה דהיין אינו מכלל עיקר המנחה, ה"נ השמן אינו מכלל עיקר המנחה, דאי נימא דהשמן הוי מכלל המנחה, הרי זה הוי טעם לחלק שיהא אף השמן כפול, אך יש לדחות דזהו גופא מש"א דנבלל עם מנחתו, והיינו דהוי מכלל המנחה.

והראוני שם בתויו"ט פ' שתי מדות שכתב ע"ד הגמ' הנז', ז"ל, ושמעי' מהכא דשמן נמי איקרי בלשון נסך בתורה, וטעמא דהא מתנסך וניצק בסלת, וא"ש דהר"ב והרמב"ם במשנה דלעיל וכן עוד בפ' בתרא מ"ה נקטו שמני הסלת בל' ונסכיהם, וכן בנוסח התפילה ומנחתם ונסכיהם והדר אמרי' ויין כנסכו, ש"מ דונסכיהם על השמן הוא אמור וכו', ואני תמה על פה קדוש מהרש"ל שכתב בתשובותיו סי' ס"ד וז"ל מדלג אני ונסכיהם וכו', ועוד בפ' פנחס בששי לחג נאמר ונסכי', וכבר פירש"י שם וכו', ובשלמא אי אמרת דשמן נמי נקרא נסך, היינו דכתיב ונסכי' בל' רבים דהיינו שמן ויין, אלא אי אמרת שאין שמן ראוי להקרא בל' נסך מאי ונסכי' דאעולה אחת קאי וכו', עכ"ל, אך הגאון מהמבורג בספרו למכילתין דמ"ד תמה ע"ד התויו"ט, עיי"ש, וע' עוד באחיעזר ח"ד סי' ע' מאבי המחבר.

ויש להוסיף ע"ד התויו"ט, דמה"ט הוא דמצינו דאיכא דין מתנות שמן, ואף בדין בלילה בשמן לא סגי שיבלול הסלת בשמן, אלא בעי' שיהא מתן שמן לבלילה, ונ' דזה מתפרש עפ"ד התויו"ט דעיקר דין שמן הוא דהוא מתנסך וניצק בסלת, וע"כ איכא דין מתן שמן, ולא סגי בעצם הבלילה.[[2]](#footnote-3)

עוד מצינו כן בסוגיא לעיל דכ"ג. דבעי רבא קומץ שמיצה שמנו ע"ג עצים מהו חיבורי עולין כעולין דמו או לא, ופירש"י בל"א, ז"ל, מי בעיא להקטיר עצים עם קומץ או לא, חיבורי עולין שמן שמחבר לקומץ כעולין דמו, ואם אינו מקטירו הוי כקומץ חסר, או לא כעולין ולא איכפת לן, עכ"ל, ומפורש בזה דכל דין הקטרת השמן, הוי רק בתורת חיבורי עולין, אך עיקר העולין הוי הסלת, ולכאו' נ' שיש ללמוד כן גם לפי' קמא דרש"י, דפירש דמיבע"ל מי הוי חסר קומץ או לא מי אמרי' חיבורי עולין מה שהוא מחבר בשמן לקומץ שחוזר ונותן הקומץ על העצים כעולין דמו כאילו הוי השמן מובלע בקומץ וכשר או לא כעולין ופסול, עכ"ל, ומבו' בזה דכל הכשרו של השמן להקטרה הוי רק כאשר הוא מובלע בקומץ, אך כשהוא בפנ"ע אין לו תורת הקטרה, וזהו דמיבע"ל אם מכח חיבורי עולין חשיב כמובלע בקומץ, ונ' דכ"ז הוא משום דליכא דין הקטרה על השמן עצמו, אלא ה"ה קרב עם הסלת, וע"כ כל שאינו מובלע בקומץ לאו כלום הוא.

עוד נ' ללמוד כן, מדינא דמתני' לעיל די"א., דריבה שמנה פסול, ובגמ' שם די"א: אמרי' דריבה לבונתה פסולה, ותלי אם הפריש לה ב' קמצים או קומץ ומחצה, עיי"ש בפירש"י ובתוס', ואילו ריבה סלתה לא נז' במתני' דינו, ולעיל דע"ו: תניא דכל המנחות שריבה במידת עשרונן וכו' פסולות, ופירש"י בל"ק, דפסולן הוא משום דנקמץ הקומץ מן היתר ונמצא שאין לעשרון קומץ שלם והו"ל קומץ חסר, עכ"ל, אך אי לאו ה"ט ל"ה פסלי' משום הא דהויא מנחה יתירה, וצ"ב מ"ש מריבה שמנה וריבה לבונתה דפסול, דליכא קרא על ריבה שמנה, אלא היינו כמו שפירש"י במתני' די"א. דדינה לוג כדאמר וכו' מהאי קרא לוג שמן, וכן ליכא קרא על ריבה לבונתה.

והנה אמנם בפירש"י שם בל"ב פירש דפסולא הוא משום דרחמנא אמר שלשה עשרונים לפר ושנים לאיל, אם ריבה ארבע לפר או שלשה לאיל וכו' דגזה"כ הוא דאסור לשנותן ופסולות, עכ"ל, ולכאו' לפ"ז ניחא, דשפיר דמי דין סלת לדין שמן ולבונה, דפוסל בזה רבוי, אך נ' דאכתי לא ניחא, שהרי ברבוי סלת הוצרך רש"י לפרש דגזה"כ הוא בקרא דשלשה עשרונים וכו', ונ' דכונתו דמדחילק קרא בין פר לאיל ש"מ דקפיד קרא על מידתן שאסור לשנותן, אך אי לאו הכי ל"ה פסלינן, ואילו בשמן ולבונה פסלי' ברבוי הגם דלית לן קרא לזה, וגם הנה השטמ"ק לעיל דכ"ג: ובהשמטות שם כתב דהך פסולא דריבה סלתה הוי רק היכא שאינו יכול לקמוץ אלא בתערובת, עיי"ש, ואילו רבוי לבונה פוסל, הגם שאין מעורב זב"ז כלל, וחזינן מכ"ז דגם לל"ב דרש"י ל"ד דינא דריבה סלתה דפסול, לדינא דריבה שמנה ולבונתה דפסול, וצ"ב הטעם בזה, דמ"ט לא יהא ריבה סלתה פסול כדין ריבה שמנה ולבונתה דפסול.

ונ' שהטעם בזה הוא ע"פ הנ"ל, דשמן אינו מעיקר המנחה, אלא ה"ה בא עם המנחה, וע"כ כל שריבה שמנה והביא עם המנחה שמן שלא כדינו, ה"ז פוסל להמנחה, ואין הפסול מדיני השמן, משום דאיכא יתור שמן, אלא הוי הפסול מדיני המנחה, דנתן בה שמן שאין דינו לינתן בה, וה"נ לבונה שאינה מעיקר המנחה, אלא מדיני המנחה הוא שיתן עלי' לבונה,[[3]](#footnote-4) וע"כ כל שריבה לבונה והביא עם המנחה לבונה שלא כדינה, ה"ז פוסל להמנחה, ואין הפסול מדיני הלבונה, אלא מדיני המנחה, וכנ"ל לגבי שמן, אך משא"כ בריבה סלתה ל"ש לפסול משום רבוי הסלת, שהרי סלת זה שהוסיף ל"ש להסלת דהמנחה, וליכא רבוי בעיקר המנחה.

ושו"ר בספר מנח"א לעיל שם שכתב כעי"ז, וכתב דלפ"ז בשמן הבא בפנ"ע ובלבונה הבאה בפנ"ע לא יפסול רבוי שמן ורבוי לבונה, עיי"ש.

ומקור לזה נ', ממש"א לעיל די"א., דכי תימא שמן דחולין ושמן דחברתה לא פסל, מתקיף לה רב זוטרא בר טובי' אלא מעתה מנחת חוטא דפסל בה שמן היכא משכח"ל וכו', וצ"ב מה מדמי פסול נתינת שמן במנחת חוטא, לפסול ריבה שמנה, דפסול נתינת שמן במנחת חוטא דהוא משום עצם נתינת השמן במנחה, הוי אף בשמן דחולין, אך פסול ריבה שמנה דהוי על רבוי השמן, שמביא שמן יותר מדינו, שפיר י"ל דשמן דחולין לא פסל, שאין מדת המנחה יתירה, שהרי השמן דהמנחה הוי כשיעורו, והשמן שהוסיף הוי דחולין, ואינו מוסיף על מידת המנחה, ונ' ברור דמזה מוכח כמש"נ, דפסול ריבה שמנה אינו כלל משום הוספה על מידת המנחה, שהרי אין השמן כלל מכלל עיקר המנחה, ול"ש כלל לפסול מה"ט, אלא עיקר הפסול הוא משום דדינא הוא שיתן עלי' לוג שמן, ונתינת שמן שאין דינו לינתן עלי' פוסל להמנחה, וע"כ דמי שפיר לדינא דלא יתן עלי' שמן במנחת חוטא, וז"ב.[[4]](#footnote-5)

ובזה יש לישב מה שפירש"י לעיל דכ"ג: דאף אם טיבלא מבטל לשירים מ"מ ל"ח כריבה סלתה דבטילי וכמאן דליתא דמי ולא מייתר לי', והתוס' לעיל דכ"ב..ד"ה והן הקשו שפירוש זה סותר למה שפירש במשנה דבכה"ג דבטל חשיב ריבה שמנה, דכ"ה דל"ח ריבה סלתה, מה"ט גם לא יחשב כמו ריבה שמנה, ועי' מש"נ בדברינו שם בדעת רש"י, ולמש"נ נ' די"ל בדעת רש"י, דחלוק הוא בזה פסולא דריבה סלתה מפסולא דריבה שמנה, דפסולא דריבה סלתה דהוא משום דמרבה במידת המנחה, הרי דע"ז מהני מה דבטל וכמאן דליתא דמי, דלא חשיב דמידת המנחה היא יתירה, דהנותר כמאן דליתא דמי, אך משא"כ בפסולא דריבה שמנה דפסולו הוא משום נתינת שמן שלא כדינו, הרי דע"ז ל"מ מידי מה דבטל הוא וכמאן דליתא, דסו"ס איכא בזה נתינת שמן שלא כדינו, דכל הא דכמאן דליתא ל"מ רק שאינו מכלל מידת המנחה, אך מ"מ כיון שהדבר עצמו קיים, חשיב שנתן שמן שלא כדינו, ודמי לפסולא דנתינת שמן על מנחת חוטא, די"ל דל"ש דיועיל ע"ז מה דבטל וכמאן דליתא, וה"נ דכוותה, והרי בגמ' לעיל די"א. מדמי' פסולא דריבה שמנה לפסולא דנתן שמן על מנחת חוטא, וא"ש היטב דעת רש"י, אך בשטמ"ק לעיל דכ"ב. אות ב' הביא מפירש"י כת"י, שכתב לה"ט דבטל וכמאן דליתא גם לגבי ריבה שמנה, אך אי"ז כמו שהביאו התוס' משמו, עיי"ש.

עוד מצינו כן, לעיל דנ"ב., דבעי ר' יוחנן כה"ג שמת ולא מינו אחר תחתיו, לרבנן הוכפלה לבונתו וכו', או"ד מאי דגלי גלי מאי דלא גלי לא גלי, ושמן וכו' מהו, וצ"ב מנלן דקרא דהוכפל קאי על הסלת, הרי הא דקריבה כולה ילפי' לה מקרא דאותה כולה ולא חצי', או מקרא דכליל תקטר, וא"כ כי היכי דמפרשי' לקרא שהוכפל סלתו, ה"נ הוכפל שמנו, ומהיכ"ת נימא דלא קאי קרא רק על הסלת, ולא על השמן, וביותר שאף להצד דגם שמנו הוכפל, מ' מד' הגמ' דקרא דהוכפל קאי רק על הסלת, ואך דילפי' מינה דכ"ה דהוכפל סלתו הוכפל אף שמנו, ומוכח מזה דעיקר המנחה הקריבה היא הסלת, והשמן אינו אלא בא עם המנחה, וחשיב כחיבורי עולין, ואשר ע"כ קרא דאותה ודכליל תקטר לא קאי אלא על עיקר המנחה דהיינו הסלת, ובזה מיבע"ל אם ילפי' מינה דה"נ הוכפל שמנו או לא.[[5]](#footnote-6)

עוד מצינו כן במתני' לק' דק"ד:, ר"ט אומר מתנדבין שמן, אמר ר"ט מה מצינו ביין שהוא בא חובה ובא נדבה אף שמן שהוא בא חובה בא נדבה, אמר לו ר"ע, לא אם אמרת ביין שכן קרב עם חובתו בפני עצמו תאמר בשמן שאינו קרב עם חובתו בפני עצמו, ע"כ, והנה ממה שלמד ר"ט שמן מיין, מוכח דאף שמן אינו מכלל עיקר המנחה, אלא ה"ה בא עם המנחה, וע"כ שפיר מדמי ר"ט דכ"ה דיין דבא עם המנחה בא נמי בפני עצמו, אף שמן שבא עם המנחה בא נמי בפני עצמו, אך אם הי' השמן מכלל עיקר המנחה, דצורת המנחה היא סלת ושמן, ל"ה שייך למילף כלל שמן מיין, שיבא השמן בפני עצמו, שהרי שמן בפנ"ע לאו כלום הוא, דאינו אלא חלק מן המנחה, (וביותר שהרי סלת אינו בא בפני עצמו בנדבה, וכ"ה דסלת אינו בא בפני עצמו ה"נ שמן אינו בא בפני עצמו), ואף ר"ע דפליג הוא רק משום דשאני שמן שאינו קרב עם חובתו בפני עצמו, אלא הוי דינו להביאו מעורב עם המנחה ולא אשכחן דבא בכלי בפני עצמו, וכמו שפירש"י שם, אך לעולם מודה ר"ע דביסוד הדין דמי שמן ליין שאינו מכלל עיקר המנחה אלא ה"ה בא עם המנחה, וז"ב.

והראוני עוד בספרי פ' האזינו דדריש הא דכתיב ויניקהו דבש מסלע ושמן מחלמיש צור, דאלו "נסכי" שמן, והרי דקרי לשמן נסכים, וזה כמש"נ.

1. וכ"ה גם בלישנא דקרא בשאר מנחות, דבמנחת מאפה תנור כתיב, סלת - חלות מצות בלולות בשמן ורקיקי מצות משוחים בשמן, והיינו דעיקר המנחה היא סלת, וצורת עשייתה הוי חלות בלולות בשמן ורקיקים משוחים בשמן, וכן במנחת העומר כתיב אביב קלוי באש גרש כרמל תקריב וגו' ונתת עלי' שמן, ובמנחת חביתין כתיב צו ו' י"ג, עשירית האפה סלת מנחה תמיד וגו' על מחבת בשמן תעשה, ובמנחת מחבת כתיב, סלת בלולה בשמן, ובמנחת מרחשת כתיב סלת בשמן תעשה, והיינו נמי דעיקר המנחה היא הסלת, ודינא הוא שתהא בלולה בשמן ושתעשה בשמן, וכ"ה לישנא דקרא במנחת נסכים בפר' שלח ובפר' פנחס, דהויא המנחה סלת בלול בשמן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת דמעיקר דין מתנות שמן, יש ללמוד דאין השמן מעיקר המנחה, דאם הי' השמן מעיקר המנחה והיתה המנחה סלת ושמן, צ"ב גדר דין מתן שמן, דמה נפ"מ היאך יביא הסלת והשמן, וכ"ה דעל הסלת גופי' ליכא דין נתינה, (ובמנחת חוטא שאין בה שמן, ליכא דין נתינה כלל), ה"נ מ"ש דין נתינה על השמן, אלא הא דאיכא דין מתן שמן, הוא משום דעיקר המנחה היא הסלת, ואיכא דין נוסף להביא עם המנחה וליתן עלי' שמן, וע"כ איכא בזה דין מתנות. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומה"ט בעי' קרא לעיל ד"כ. לרבות לבונה שטעונה מלח, ואמרי' התם דלבונה באה חובה למנחה, ולעיל דכ"א: תניא, יכול האומר הרי עלי מנחה יביא מלח מתוך ביתו כדרך שמביא לבונה מתוך ביתו ודין הוא נאמר הבא מנחה והבא מלח ונאמר הבא מנחה והבא לבונה, מה לבונה מתוך ביתו אף מלח מתוך ביתו, או כלך לדרך זו נאמר הבא מנחה והבא מלח ונאמר הבא מנחה והבא עצים, מה עצים משל ציבור אך מלח משל ציבור וכו', ע"כ, ומבו' מזה להדיא דאין הלבונה מעיקר המנחה, אלא הויא מדיני המנחה שיביא עמה לבונה, וע"כ הי' שייך שיהא הדין דמביאין הלבונה משל ציבור, ומהא דמביא לבונה מביתו יש לנו ללמוד דה"נ מביא מלח מביתו, ול"ד לעצים שבאין משל ציבור, דודאי כל דין הבאה משל ציבור, ל"ש בעיקר חיוב המנחה, אלא בדברים שהמנחה טעונה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה נ' לבאר מש"א שם, דס"ד דהפריש לה שני לוגין הואיל והאי חזי לי' והאי חזי' לי' אימא לא ליפסיל, ודעת התוס' שם די"א: דבלבונה אין נפסל בהפריש לה שני קמצים משום דהאי חזי לי' והאי חזי לי', עיי"ש, ונ' דכ"ז הוא משום דפסולא דריבה שמנה ולבונתה, הוי פסול בהמנחה שניתן עלי' שמן ולבונה שאין דינו לינתן עלי', וע"כ י"ל דכל דהאי חזי לי' והאי חזי לי', חשיב כל לוג וכל קומץ שדינו לינתן עלי', וע"כ אי"ז פוסל, אך אם הי' הפסול משום דין השמן שריבה במידתו, ומשום דין הלבונה שריבה במידתה, צ"ב טפי הטעם לחלק כן, ועי'. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולק' דפ"ח. דעת ראב"י דאפי' מנחה של ס' עשרון אין לה אלא לוגה שנא' למנחה ולוג שמן, ונ' דגדר הדין בזה מתבאר טפי ע"פ הנ"ל, דהוא משום שאין השמן מעיקר המנחה, אלא הוי דין ליתן על המנחה לוג שמן, וע"כ ליכא נפ"מ במידת המנחה, אך משא"כ אילו הי' השמן מעיקר המנחה, דצורת המנחה היא עשרון בלול בלוג, הי' טפי מקום לומר דתליא זב"ז, וכל שריבה במידת הסלת יש לו לרבות בשמן, ורבנן דפליגי שם וס"ל דנותן לה ס' לוג, ילפי לה מקרא, ונ' דגדר הדין הוא דדין מתן שמן אינו על המנחה בכללותה, אלא על כל עשרון, וע"כ נותן לכל עשרון לוג, ומה"ט דעת הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל ספ"ק, דאף בלבונה נותן קומץ לבונה לכל עשרון, וכן נקט המנ"ח בפשיטות, והיינו דכ"ה דילפי' מקרא דכל עשרון טעון שמן ה"נ כל עשרון טעון לבונה, אך בתוספתא במכילתין מפורש דלכו"ע נותן קומץ לבונה א' לכל המנחה וכן פסק הרמב"ם בחיבורו, והיינו משום דכל רבויא דקרא הוי על השמן, דכל עשרון טעון שמן, אך נתינת לבונה אי"ז דין בכל עשרון, אלא בהמנחה בכללותה, וע"כ אף מנחה של ס' עשרון אין לה אלא קומץ לבונה א'. [↑](#footnote-ref-6)