בת תיהא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / ריחא

ע"ז סו: פלוגתת אביי ורבא ודין בת תיהא

**א. פלוגתת אביי ורבא באיסורי אכילה-**

פסחים עו: בשר שחוטה שמן שצלאו עם בשר נבילה פליגי רב ולוי אם ריחא מילתא, ותלי ליה בפלוגתא דתנאי גבי פת שנתנה על חבית יין של תרומה ומסיק התם לא אסר אלא בפת חמה וחבית פתוחה.

בגמ' ע"ז סו: פלוגתא דאביי ורבא בבת תיהא אי ריחא מילתא, וג"ז תלי התם בפלוגתא דחבית של יין ודחי דלא אסר אלא בפת חמה.

יסוד הפלוגתא אי ריחא מילתא מבואר בתוס' ובר"ן חולין (לב.) ושא"ר דטעמיהדאביי שאסר אינו משום איסוה"נ שהרי הגמ' הוכיחה מכמון של תרומה שאין בה איסור בהנאה [שאינה של כילוי].

אלא דפליגי אביי ורבא אם שימוש של ריחא הוי כאכילה או אינו אלא כשאר שימושים והנאות אבל לא חשיב כאכילה, וזה דימתה הגמ' ג"כ לענין תערובות, דלמ"ד ריחא מילתא דהוי כממשות האיסור ה"ז בכלל דין טכע"ק לאסור דחשיב שיש בו ממשות מן האיסור משא"כ למ"ד לאו מילתא הוא אינו חלק מגוף האיסור רק דהוי הנאה מהאיסור לחוד וא"י לאסור את ההיתר דלא חשיב הריח כחלק מגוף האיסור להחשב בכלל טכע"ק.

אלא שהק' הראשונים דנהי דלא חשיב כאכילה לרבא מ"מ ייאסר מתורת הנאה שהרי יי"נ אסור בהנאה, והרי מבואר ע"ז יב: דבשמים של ע"ז אסור להריח בהם [ונפסק להלכה בשו"ע קח-ז אף דבסעיף ה' פסק דבת תיהא שרי]?

וכמה אופנים בזה:

**א. שיטת הר"ן-**

בר"ן חולין (לב.) כתב וכן צידד הרמב"ן בחד אופן דעיקר ההיתר משום אינו מתכוין, ואףשמתכוין להריח מ"מ אינו מתכויןלהתכלית של הנאה, והוסיף הר"ן דאף דהוי פס"ר מ"מ באיסוה"נ שריפס"ר.

וביאור הדבר עי' בשער"י ג-כה דעיקר איסור הנאה הוא על השימוש בחפץ ושפיר יש בו היתר דשא"מ, ואף בפס"ר לא חשיב משתמש בחפץ כלל ונתבאר עוד במקו"א [וזה שלא כשיטת התוס' פסחים כה: שהעמידו הסוגיא דהנאה הבאה לו בעל כרחו דאיירי באופן שאינו פס"ר, וע"ע בתוס' שבת כט: ובר"ן].

אמנם אביי דס"ל ריחא מילתא והוי כאכילה אוסר אף דאינו מתכוין דהא קי"ל מתעסק בחלבים ועריות חייב אף בלא כוונה[[1]](#footnote-2) [והוסיף הרמב"ן דלא דמי להא דפסחים כה: דשרינן ריח הבא לו לאדם בע"כ היכא שאינו מתכוין ולא אמרינן דהוי כאכילה דהתם שמריחו מרחוק לא חשיב כאכילה רק הנאה לחוד משא"כ הכא שמריח מקרוב את הדבר לבודקו הוי כאוכלו.

ובריטב"א ור"ן כתבו דהכא בבת תיהא מריח ע"י פיו ודוקא בזה חשיב אכילה לאביי משא"כ בסוגיא פסחים איירי במריח דרך חוטמו, ודלא כפי' ר"ח דה"נ בבת תיהא מריח ע"י חוטמו].

והנה בפשוטו עיקר החילוק דמתעסק בחלבים ועריות חייב הוא משום דחלוק איסור אכילה מאיסור הנאה, דעיקר ההיתר דשא"מ בהנאה הוא משום שעיקר האיסור הוא במעשה השימוש, אבל באכילה אינו כן ועצם מה שהגוף קיבל את האכילה זהו האיסור.

ואזיל הר"ן לטעמיה פסחים כא: שנתבאר במקו"א דעתו דאיסור אכילה והנאה שני איסורים הם ודלאכהר"מדהכל חד איסורא הוא על שימוש של אכילה והנאה, ולשיטת הר"מבסה"מ שאיסור אכילה הוא ג"כ מתורת לקיחת הנאה ל"ש חילוק זה כש"כ קו"ש ח"ב כג-טז [ולפי"ז יסבור הר"משא"א להתיר פס"ר בהנאה כמו גבי אכילה[[2]](#footnote-3), וכן במה שאינו פס"ר יש היתר דשא"מ באכילה כמו בהנאה וכ"כ בכס"מ פי"ד מאכ"א].

אלא דלפי"ז צ"ע ד' הר"ן כאן, שהרי בע"ז לא כתיב אכילה כש"כ התוס' ע"ז יב: וכל איסורה הוא משום הנאה לחוד, א"כ מה לי דלאביי הוי כאוכל הא מ"מ אין איסורו אלא מתורת הנאה ושוב יהיה בו היתר דשא"מ?

ושמעתי מהגרא"ע עפי"ד הגרי"ז בשיטת הר"מ בסה"מ דיי"נ יש בו דין איסור אכילה מיוחד מקרא דישתו יין נסיכם [ואינו רק משום איסוה"נ של ע"ז דלא ידבק בידך מאומה מן החרם], ואכ"מ להאריך בזה, אבל באמת רו"ר פליגי על הר"מ ועי' ברמב"ן בסה"מ תמה עליו וכן בתוס' ע"ז יב: מבואר דבע"ז לא כתיב אכילה גם לענין יי"נ, ודוחק להעמיס שיטת הר"ן עפי"ז.

עוד הק' הטו"א ע"ד הר"ן ר"ה כח. גבי נודר מן המעיין דאסור לטבול, ולשיטת ה"ן הרי אינו מתכוין הוא ואף אם הוא פס"ר שרי[[3]](#footnote-4)?

ובשער"י שם באר בזה שאין עיקר החילוק בין איסור אכילה לאיסור הנאה, אלא עיקר החילוק בין שימוש של אכילה לשימוש של הנאה, דכל שהגוף פוגש באיסור חשיב לקיחת הנאה ושימוש מצ"ע אף בלא מעשה ואין בו היתר דשא"מ.

וכדרך זו נקט בחי' רשש"ק לנדרים גבי מלל"נ, בדעת הר"ן דע"י מלל"נ שוב אין איסור הנאה אף בהנאות נוספות על המצוה, אבל הנאת הגוף שאני דלעולם מיקרי שימוש, ואף דהתם נמי אין בו איסור אכילה רק איסור הנאה מ"מ שימוש הגוף שאני ולעולם חשיב מעשה שימוש.

אמנם כנראה האי כללא דרשש"קלאו דכו"ע הוא, עי' פסחים לג. הושיט ידו וסך בשמן של הקדש חייב, ותמהו האחרונים דהא הוי דשא"מ [ומבואר פסחים כו. שיש היתר דשא"מ באיסור מעילה], ותיקשי לדעת הר"ן דפס"ר באיסוה"נ שרי?

ובקו"ש כתבדהקדש הוי דין גזילה ולא דין איסור ול"ש בגזילה היתר דשא"מ, ועפי"ז כתב ליישב גם הקו' מנודר מן המעיין דקונמות הוו כהקדש, ועי' בקה"י פסחים-כח מה שדן על דבריו אם גם בקונמות יש לומר דחשיב כגזילה, ואכ"מ, ועי' בקה"י מש"כ ליישב בזה.

ועפי"דהשער"י א"ש היטיב הגמ' פסחים לג. מסך בשמן של הקדש שאין בו היתר דשא"מ.

אמנם כבר הק' שם רעק"א ופנ"י וש"א היאך אמרינן התם דילפינן שאין פטור מתעסק בהקדש כגון שסך בשמן של הקדש, ותיפו"ל דאף בכה"ת קי"ל מתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, ועי' בתו"ר שם שעמד בזה.

ועי' מנח"ב מש"כ לצדד דמעילה בעי פגם ולא סגי בהנאה וכלפי הפגם יש פטור מתעסק, עיי"ש.

וכתב בחזו"א פסחים לג. דהקדש אינו איסור אכילה דוקא אלא כל שימושים אסורים בו לכך ל"ש דין מתעסק בחלבים ועריות, מבואר דתלה זה בסוג האיסור ולא בסוג השימוש, ודלא כש"כ השער"י [ולפי"ד צ"ע למה לא יהיה בו היתר דשא"מ, ועיי"ש בחזו"א שכשהוא סך כבר מתכויןלהנות, וצ"ע א"כ מתעסק נמי ליכא].

ודברי החזו"א צ"ע מבת תיהא וצ"ל דאזיל כהשיטות שיש איסור אכילה ביי"נ, וצ"ע, ועצ"ע מנודר מן המעיין.

ועי' במנח"ב כבר צידד בתי' זה של החזו"א, אמנם הביא מתוס' סנהדרין סב: דאף במלאכת שבת אמרינן שאם עשה מלאכה עם הנאה חייב, אף שאין עיקר איסורו בהנאה, וכ"ש לענין איסורי הנאה שיתחייב ואין בו היתר של מתעסק אף שאינו איסור אכילה דוקא.

ובאמת התם ד' התוס' תמוהים בסברא דבמלאכת שבת אין השימוש מכלל האיסור כלל ומה לי שנהנה, ועי' בקה"י שם משכ"ב ועוד הבאנו במקו"א ד' הברכ"ש כתובות בזה ואכ"מ.

**ב. אינו עומד לריח-**

ברמב"ן כתב מהלך אחר בסוגיין, דלעולם חשיב הכא כמתכוין [ומה"ט אסר אביי אף דבסוגיא פסחים כה: מתיר הנאה הבאה לו בע"כ[[4]](#footnote-5)], ומה דרבא מתיר הוא משום שאין היין עומד לריח בכה"ג אין איסוה"נ אף אם מתכויןלהנות, ואביי ס"ל דריחא כאכילה ולא מהני מה שאינו עומד לכך.

וכעי"ז בר"ן ע"ז (לב.) ותוה"ב בית ה' סוף ש"א דכל שאינו עומד לריח ס"ל לרבא שאין בו אפי' איסור הנאה בריחו[[5]](#footnote-6).

וגם לפי תי' זה צ"ל דאף דיי"נ אין איסורו מטעם אכילה רק מטעם הנאה לחוד מ"מ שימוש של אכילה לעולם חשוב שימוש אף שאינו עומד לזה.

בתוס' ע"ז יב: צידדו ג"כ כמהלך הרמב"ן, ושם הבינו יסוד ההיתר שאינו עומד לריח היינו דהוי שלא כדר"ה [וס"ל כדעת המרדכי וכמ"פ דכל דשלאכדר"ה מותר אף לכתחילה ואין בו אפי' איסור דרבנן], ובתוס' תמהו ע"ז דהא בע"ז לא כתיב אכילה א"כ אף שלא כדרך יש לאסור.

וביד יהודה קח-כח נקט דעיקר היתר זה מטעם שלא כדר"א הוא, ובד"ה והיה צידד דאף דבעלמא שלא כדר"א אסור מדרבנן הכא שאינו נהנה מגוף הדבר אלא מריח בעלמא אין בו איסור כלל.

ודוגמא לזה פסחים כו. גבי צל בית דשאני בית דלתוכו עשוי ומותר להנות מצל שבחוץ אם א"ע להנאה זו ופי' רש"י ותוס' טעם ההיתר משום שלא כדר"א, וצ"ע דהא סו"ס אסור מדרבנן?

ועי' במל"מ פ"ה יסוה"ת דס"ל דשלאכדר"ה מותר לגמרי וכשיטת התוס' ע"ז יב: קידושין נו: וכ"ה דעת המרדכי.

אבל ביד יהודה באר עפ"י דרכו הנ"ל דכל שאינו משתמש בגוף הדבר לא גזרו שלא כדר"ה.

אמנם בראשונים שם כבר נתקשו בזה דהא אית ביה איסור דרבנן, ועיי"ש בחי' רבינו דוד דהיכא דא"א בענין אחר שרו, וע"ע בחי' הר"ן ומאירי.

אמנם צ"ע לדעת היד יהודה היאך התיר הרמב"ן בבת תיהא שהוא איסור ע"ז ואין בו היתר שלא כדרך כלל ואסור מדאורייתא.

אבל הפשוט בכוונת הרמב"ן דשאני שימוש של ריח דכל שאינו עומד לזה לא חשיב שימוש כלל, וכנראה יסוד הדבר דכיון שאינו משתמש בגוף החפץ הו"ל כמ"ש קול ומראה וריח אין בהם משום מעילה, ורק ע"י שעומד לזה חשיב שימוש בו [ומ"ממסקינן בגמ' פסחים דקטורת אית בה משום מעילה כיון שעומדת לריח].

וכנראה יל"פ כן גם בכוונת הגמ' פסחים כו. שאני בית דלתוכו עשוי, ועיי"ש בפי' ר"ח דאין קדושה בצלו, אבל בחי' רבינו דוד פי' דלא חשיב הנאה מהחפץ כיון שאינו עומד לכך והוא ממש כיסוד הנ"ל.

מיהו ברש"י ותוס' ורו"ר פי' טעם ההיתר משום שלא כדר"ה, וצ"ע לפמש"כ הכא, ויל"ע.

[בתוס' פסחים שכתבו עפי"ז לאסור לישב בצל בית ע"ז אף שלתוכו הוא עשוי דבע"ז לא כתיב אכילה והרי עיקר ההיתר משום שלא כדר"א.

ועי' במל"מ תמה למה הוצרכו לזה תיפו"ל שיש איסור דרבנן בכל שלא כדר"א, ומזה למד שיטתו דלדעת התוס' אין איסור כלל בהנאה שלא כדרך וכפי שיטתם בכ"ד.

ועי' שעה"מיסוה"ת פ"ה דבצירוף שהוא דבר שאין בו ממש לא גזרו רבנן והוא ע"ד היד יהודה.

ולפמש"כמר' דוד דטעם ההיתר בגמ' משום דהנאה שאינה מעצם הדבר וגם אינו עומד לו אין בה איסוה"נ, הרי יש להתיר גם בע"ז, ועי' בר"ן ע"ז מח: בשם הראב"ד שהתיר כיון דלתוכו עשוי, ובמל"מ תמה דהא שיטת הר"ן דשלאכדר"ה אסור מדרבנן, ולמש"כ אשה"ט ועי' יו"ד קמב-י].

ועי' ביד יהודה הביא מלשון השגות הראב"ד:"כיון שהיין עיקר הנאתו לשתיה אין הנאת ריחו כלום".

והנה ברוקח-תנד [הו"ד במנ"י לה-לח] כתב הטעם דבת תיהא שרי ואין בו איסוה"נ בזה"ל:"וכן רבא דשרא לכתחילה דבת תיהאריחא לאו מילתא ובפסחים בקטורת דעיקרו לריח ריחא מילתא, וכו' בשר נבילה שמן אע"ג דלא עביד לריחא אם מכוין לריחו ונהנה אסור".

וכתב ביד יהודה דדבריו מורים שלא התיר אלא בצירוף שני תנאים גם שאינו עומד לריח וגם שאינו מתכוין כגון בת תיהא אבל אם מתכוין אסור, וכ"ה שם מהראב"ן.

וטעם הדבר, ביד יהודה קח-כח באר דכל שאינו עומד לריח אינו אלא איסור דרבנן דהוי כמו שלא כדר"ה, ובאינו מתכוין שרי אפי' בפס"ר כדעת תרוה"ד שהובא במג"א או"ח-שיד.

ועיי"ש הביא סייעתא לזה מלשון הרמב"ן במלחמות פסחים שהתיר מטעם שא"ע לריח ואח"כ הוסיף דשלא כדר"ה הוא והיינו דעי"ז הוי דרבנן ושרי בפס"ר.

אמנם כתב דמד' הרשב"א והראב"ד מבואר טעם ההיתר לא משום שלא כדר"א אלא דכל שא"ע לריח לא חשיב הנאה, ולפי"ז יתכן להתיר גם במתכוין לריח.

אבל צידד דאף לדעתם אין להתיר אלא בכגון הא דבת תיהא שאינו מתכוין לריח רק לבודקו לחוד.

ונראה ביאור ד' הרוקח דלא סגי בטעם דאינו עומד לריח דהא מבואר בשו"ע או"ח רטז-ב גבי פרי שאינו עומד לריח שאינו מברך על הריח אבל אם נטלו להריח אחשביה כפרי העומד להריח ומברך עליו, וה"נ יהיה בו איסור הנאה, ורק בהא דבת תיהא אף שהוא נוטלו כדי להריח מ"מ אינו מעמיד אותו לריח שאינו בא להנות מריחו רק לבודקו, ושו"ר כן בבדה"ש בביאורים.

ולפי"ז יתכן שגם שא"ר שהתירו בבת תיהא משום שאינו עומד לריח היינו דוקא בצירוף שאינו מעמידו לריח אבל אם מתכוין להנות מריחו יש לאסור בכל ענין שהרי הוא מעמידו לריח כהא דהל' ברכות, וכמו שצידד ביד יהודה, ועיין לקמן לענין דינא מה שהארכנו בזה והבאנו גם מביאוה"ל בזה.

[עוה"ק בדה"ש בביאורים ממש"כ אחרונים שאם נוטל ביד שופר חשיב מעילה א"כ ה"נ הכא בבודק ע"י שנוטל ביד, ואולי התם הוא מתורת גזילה אבל באחרונים משמע שהוא איסור מעילה מצד דחשיב שימוש בכה"ג, ולא עיינתי לע"ע].

**ג. שיטת התוס' ע"ז והרמב"ן שאין הנאה בבת תיהא-**

ובתוס' ע"ז יב: הסיקו טעם ההיתר שאין כאן הנאה שהקלקול רבה על התיקון שהיין נכנס בגופו ומזיקו משא"כ לאביי דחשיב כאכילה לעולם הוי כשימוש אף שהקלקול רבה על התיקון [ואף לענין ע"ז דלא כתיב בה אכילה מ"מ אכילה חשיב שימוש אף בכה"ג].

וברמב"ן צידד יותר מזה דאין כאן הנאה כלל שהוא מצטער מחוזק היין [משא"כ אי הוי כאכילה אסור אף בלא הנאה דלעולם חשיב שימוש אף שאינו נהנה בפועל ועי' מש"כ בפסחים דאיסורי אכילה חייב גם בלא הנאה דלא כרעק"א בזה, ואכ"מ], ולפי"ד הוא היתר מיוחד לענין בת תיהא אבל לא בשאר ריחא אף שאינו עומד לריח.

ובתוס' ע"ז סו: כתבו דרבא ס"ל ריחא לאו מילתא מפני שמזיקו ונתבאר במקו"א פלוגתת מהרש"אומהר"ם אם הוא סבראגם לענין איסור אכילה או רק לענין איסור הנאה, ואכ"מ.

**ד. שיטת בעה"מוספה"י-**

בבעה"מכתב טעם ההיתר לרבא משום שאינו מתכויןלהנות רק לבדוק ע"י הריח, ואביי חשיב ליה כמתכוין שהרי רוצה לבדוק את היין.

והרמב"ן תמה דלפי"זהוא מחלוקת אחרת בגדרי כוונה ולא בדין ריחאכלל, גם מה הראיה מכמון של תרומה הרי התם ל"ש היתר דאינו מתכוין?

וכנראה צ"ל הביאור דוודאי מודה בעה"מדעיקר טעמיה דאביי משום דהוי כאכילה, ומש"כ דהוי כמתכוין היינו דלענין להחשיב אותו עושה שימוש של אכילה ג"כ בעי מעשה אלא דסגי במה שהוא מתכוין להריח אף שאינו מתכויןלהנות משא"כ לענין הנאה בעי כוונה להנותדדוקא בזה חשיב קבלת הנאה דוקא ולא סגי בכוונה להריח כדי לבדוק אותו.

אבל צ"ע לפי"ז אי לאביי הוי כאכילה למה הצריך בעה"מ כוונה כלל והא מתעסק בחלבים ועריות חייב?

ויל"פ דס"ל דיי"נ אין בו איסור אכילה רק שימוש של אכילה אי"צ כוונה לקבלת הנאה רק חשיב שמקבל את השימוש בעצם מה שמתכוין למעשה האכילה, אבל דין מתעסק בחלבים ועריות ליכא הכא כיון שאינו איסור אכילה ולכך אם אינו מתכוין אף למעשה ההרחה לא מהני.

אבל עי' במה"בלהרשב"א (טו.) הביא פי' של בעה"מ דעיקר ההיתר לרבא משום שאינו מתכוין, ועפי"ז כתב דאפשר דאף רבא מודה לדינו של רב דריחא מילתא, ודוקא בבת תיהא מתיר מטעם שאינו מתכוין משא"כ בדרב אפשר שכח האש גדול ומערב הטעמים ועכ"פ נהנה הוא באכילתו ובטעימתו ומחמת שבח טעמו אכלו.

ומשמע מזה דמש"כבעה"מ טעם שאינו מתכויןלהנות רק לבודקו אינו לענין דין איסוה"נ אלא שהוא עיקר טעמיה דרבא דלא חשיב כאכילה וריחא לאו מילתא כיון שאינו מתכויןלהנות מן הטעם וכל האכילה חשיב בצירוף מה שמתכוין לקבל את הריח, אבל בדינאדרב שהוא נהנה מן הטעם ומתכוין הרי חשיב כאכילה, ולא כש"כ שהוא רק סברא לענין הנאה, וכן נראה מהרמב"ן שהבין בדעת בעה"מ כנ"ל.

**ה. להלכה בדבר שא"ע לריח ומתכוין להריח-**

ונפק"מ מכל הנך טעמי בדבר שאינו עומד לריחא אבל הוא מתכוין להריח, והנה לדעת הר"ן חולין דעיקר ההיתר משום דשא"מ וודאי יש לאסור בכה"ג.

ועי' בש"ך קח-כזהחמיר לענין איסורי ע"ז אבל לא בשאר איסורין דכתיב בהו אכילה, ובנה דבריו עפ"י שיטת התוס' ע"ז יב: דהתירו משום שלא כדר"ה ובע"ז דלא כתיב אכילה הוצרכו לומר שאין בו הנאה, ולפי"ז בשאר ריח שיש בו הנאה אלא שא"ע לריח יהיה איסור בע"ז ומותר בשאר איסורין [וה"נ לענין בב"ח וכה"כ דלא כתיב בהו אכילה יש להחמיר].

אמנם ביד יהודה קח-כח תמה היאך למד מד' התוס' להתיר בשאר איסורין והרי משום שלא כדר"א, וכ"ז לשיטת המרדכי דשלאכדר"א מותר לכתחילה אבל אנן לא קי"ל בזה כוותיה ויש איסור דרבנן בזה, וע"כ עיקר ההיתר משום דבבת תיהא אינו נהנה אבל אם נהנה אסור.

אמנם במנ"י לה-לט ופר"ח סקכ"א כתבו להתיר אף בע"ז[[6]](#footnote-7) שלא כדעת התוס' ע"ז יב:, דהא דעת רוה"פ דעיקר ההיתר משום שא"ע לריח שרי אף במתכוין, וכ"כ בחכמ"א סב-י.

אמנם לפמש"כ לעיל אינו מוכרח די"ל דאף הראשונים שהתירו משום שא"ע לריח מודו דכל שנוטלו כדי להריח בו הרי הוא מעמיד אותו לריח ואסור ורק בבת תיהא שאינו מעמיד אותו לשימוש של ריח בנטילתו אלא רק לבודקולא משוי ליה כעומד לריח בזה, וכש"כ לעיל מד' הרוקח ואף בשא"ר יל"פ כן כש"כ לעיל מהיד יהודה ומש"כ לבאר הדברים.

ועי' בדה"ש קח-צב הביא דעת הגר"א סקכ"ח להחמיר גם בשאר איסורין כדעת כמה ראשונים דכל שמתכוין לא אכפ"ל שא"ע לריח, וצ"ע בכ"ז לדינא.

אח"כ ראיתי עוד דברים בזה, הנה דנו הפוסקים אם מותר להריח פת חמה בפסח, עי' בפר"ח תמח-א דוודאי חמץ של עכו"ם אסור בהנאה ואסור להריחו וכן מבואר באו"ה כלל לט[[7]](#footnote-8), אבל בביאוה"ל-תמג הביא מהחמד משה להתיר משום דפת אינה עומדת לריח.

ושם כתב לדון ע"ז מדברי הרמ"א או"ח רטז-יד שהביא פלוגתא ואיכא למ"ד פת חשיב עומד לריח ומברכים עליו, וציין לד' הגר"א שם.

ולכאו' בד' הביאוה"ל מבואר להתיר אף שמתכוין להריח אם אך אינו עומד לריח דלא כדעת היד יהודה ודעימיה.

אלא שיל"ע בעיקר מה שהביא מהא דאו"ח, דהנה בב"י-רצז כתב טעם הסוברים שאין לברך עליו משום דאין לו ריח אינו חשוב כ"כ.

אמנם בהגר"א כתב הטעם משום שאינו עומד לריח ולפי"ז נקט בשעה"צ שאם נטלו להריח יברך עליו [ואכ"מ].

ובהגר"א שם מבואר דדעה קמייתא מודה שאינו עומד לריח אלא דס"ל שמברך ברכת הריח גם בדבר שאינו עומד לריח אם נוטלו לברך עליו, ושלא כש"כ בביאוה"ל להוכיח מדבריו דפת עומד לריח, וצ"ע.

[ואולי בדוחק יל"פ כוונת הביאוה"ל דכשם שאם נוטלו להריח מעמיד אותו לריח וצריך לברך עליו ה"נ לענין איסוה"נ אם מריח בו ומתקרב אליו או נוטלו בידו חשיב שמעמיד אותו לריח וצריך לברך עליו, וס"ל דפלוגתא דהתם אינה מחלוקת מסויימת לענין ברכות אלא גם לענין איסוה"נ, וזה ממש כש"כ לעיל לאסור להריח דבר שא"ע לריח כיון שמתכוין לכך, ולפי"ז למדנו לדינא לאסור בזה כדעת היד יהודה, אבל דוקא אם מתקרב להריח או נוטלו בידו, ואינו נראה].

[ובביאוה"ל שם כתב לאסור מעוד טעמים:

א. לשיטת הרמ"א קח-א דחמץ שאיסורו במשהו אמרינן ביה ריחא מילתא א"כ ה"נ אסור להריח חמץ, ודבריו צ"ע שהרי גם בת תיהא שהוא יי"נ איסורו במשהו ומ"מ התיר רבא ולכמה ראשונים טעמו משום שא"ע לריח, ולא אמר הרמ"א אלא לענין תערובות שאינו מתבטל משהו שיש בריחא.

ועוד כתב לאסור בדבר הראוי לאכילה כפת שיש לחוש שמא יאכלנו וציין למש"כ בביאוה"ל או"ח-רטז לחוש לזה].

ובעיקר מש"כ הפר"ח ביו"ד להתיר להריח דבר שאינו עומד לריח, וכבר העיר הגר"ז תמג-ג מהא דמבואר באו"ה שאסור להריח פת חמה, ובאמת בפר"ח גופיה באו"ח אסר להריח פת חמה, וצ"ע, וצ"ל דס"ל פת עומד לריח, א"נ איסור משהו חמיר כש"כ ביאוה"ל, אבל כבר תמהנו על טעם זה.

**ו. בד' השעה"מ גבי עישון-**

והנה בשעה"מ פי"א מאכ"א [הו"ד בפתחי תשובה סק"ג] כתב להתיר לשאוף טבק שזילפו אותו בסתם יינם כדי לתת בו ריח, משום דדמי לבת תיהאדרבא מתיר אף באיסוה"נ [דהא סתם יינם אסור בהנאה אי לאו בהפמ"ר].

וכתב שם כמה צדדים להיתר, חדא שהרי כתב הרמב"ן בשם הראב"ד שלא אסר הרי"ףריחא לכתחילה אלא בהנאה הבאה לידי אכילה משא"כ בבת תיהא א"כ ה"נ הכא.

אמנם צ"ע שהרי הרמב"ן ג"כ מודה שאם הוא עומד לריח אסור מתורת איסוה"נ, וכמבואר להדיא בלשון הראב"ד בפנים שהביאו הרמב"ן, וכ"כ שא"ר שעיקר ההיתרמשום שאינו עומד לריח.

וגם לשיטת התוס' דקי"ל ריחא מילתא מ"מ התירו בבת תיהא משום שנכנס בגופו ומזיקו וכ"כ ע"ז יב: ה"ט גם לענין איסוה"נ שהקלקול רבה על התיקון, וצ"ב דהכא לכאו' ל"ש זה ואין כאן היזק כלל.

וכן לשיטת הר"ן חולין דעיקר ההיתר משום אינו מתכוין ה"נ הכא וודאי יש לאסור, וכבר תמה בזה בבדה"ש בביאורים קח-ה.

ובמג"א תסז-י כתב לאסור להריח טבק בפסח, ואכ"מ להאריך בדבריו, אבל עיי"ש בחיי"א קכז-ג שנתברר לו שנותנים בזה יי"נ וא"כ ראוי שלא להריח זה כל השנה, והו"ד במ"ב תסז-לג [ואף שהרבה אחרונים חלקו על דינו של המג"א ונקטו שאינו מן הדין ולכל היותר הוא חומרא לענין פסח הוא רק לענין חמץ דנפסל מאכילה קודם זמנו אבל לענין יי"נ ל"ש זה].

אמנם יל"ד משום דבשעה שנהנה מיקלא קלי איסוריה כמ"ש ע"ז סו:, וצ"ע.

דין ריחא באיסורי אכילה נתבאר במקו"א.

1. ובמקו"א הבאנו ד' הכס"מ דדוקא מתעסק חייב אבל דשא"מ פטור ובד' הר"ן מבואר לא כן. [↑](#footnote-ref-2)
2. אבל בחי' הגר"ח פ"י שבת כתב דסתימתהר"מכהר"ן דאף פס"ר שרי. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובהג' מבעל אמ"ב כתב עפ"י הגמ' פסחים לג. דהקדש עשה בו הכתוב אינו מתכויןכמתכוין וה"נ קונם הוי כהקדש.

   ובקו"ש ח"ב תמה ע"ז דהתם דוקא לענין מתעסק איירי אבל היתר דשא"מ שהוא היתר בכה"ת וודאי יש גם באיסור מעילה, והוכיח מסוגיא פסחים כו. גבי צלו של היכל דתלי ליה בדין דשא"מ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובתי' זה לא ס"ל להרמב"ן דע"י דריחא הוי כאכילה אין היתר מתעסק אף דמודה דריחא כאכילה גם לפי תי' זה כמבואר בלשונו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולשון הר"ן קצת דוחק דמשמע דאביי פליג בזה והרי בתוס' הוכיחו דעיקר סברת אביי אינו משום איסוה"נ שהרי אסר גם בכמון של תרומה אף שמותר בהנאה רק משום דהוי כאכילה, וכנראה צריך לדחוק לשון הר"ן דאף אביי מודה בזה לענין איסוה"נ רק אסר משום דהוי כאכילה, וכ"ה בשלט"ג ע"ז שם.

   ויתכן לבאר באופ"א עפ"י התוס' ב"קקטז. דנקטו שם דלעולם עיקר פלוגתת אביי ורבא היא לענין איסוה"נ אלא דס"ל להגמ' דכשםדלאבייריחא מילתא לענין איסוה"נ ה"נ אם נקלט במאכל אחר יהיה בו איסור אכילה, וצל"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובפר"ח נטה שלא להתיר בע"ז משום שיטת התוס'. [↑](#footnote-ref-7)
7. אלא שהתיר בחמץ של עכו"ם משום שאינו אסור בהנאה וכבר תמה עליו בפר"ח שם דהא קי"ל דחמץ של עכו"ם אסור בהנאה ועי' אבנ"מ תשובה-ט בזה. [↑](#footnote-ref-8)