וסת החודש
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / וסתות

אור ליום ועש"ק וישב כ"ב כסליו תשס"ו

א] בדין וסת החודש, דעת הרמב"ן בנדה דס"ד., דליכא כלל וסת לימי החודש, וכן דעת הרא"ה בבדה"ב, ואך דס"ל דאיכא וסת לפי זמן הריחוק מן המולד, ודעת ש"ר דאיכא וסת לימי החודש, וכן סתם הרמב"ן בהלכות.

והנה בטעמא דהרמב"ן דליכא וסת לימי החודש, הנה בבדה"ב הביא בשם הרמב"ן דקשיא לי' שא"א שיהיו עניני הוסתות תלויים בקידוש החודש דבי"ד וכו', והרשב"א שם כתב דשפיר נקבע הכל לפי קביעות בי"ד וכמו שדרשו מדכתיב לקל גומר עלי.

אך בחי' הרמב"ן מתבאר דקשיא לי', על עיקר הקביעות לימי החודש, דמהיכ"ת שיהא הוסת קבוע לפי ימי החודש, ואך אם היו החדשים קבועין כן, ול"ה הקביעות ע"י בי"ד, וה"נ קשיא לי' על קביעות וסת לימי השבוע, עיי"ש.

ובטעמא דש"ר הסוברים דאיכא קביעות וסת לימי החודש, הנה בפשוטו מפרשים, דס"ל דהוא דמזל יום החודש גורם לביאת האורח, ולפ"ז ל"ד כלל ענין וסת החודש לענין וסת הפלגה.

אמנם נ' לפרש בזה בע"א, דענין וסת החודש הוא, דאשה יש לה סדר קבוע לראיותי', ויש אשה שסדר ראיותי' הוא שרואה בהפלגת כו"כ ימים, ויש אשה שסדר ראיותי' הוא שרואה כל יום פלוני בחודש, דרך דוגמא יש להביא, מדרך בנ"א שנקבע להם זמן לשנתם, ומתעוררים בשעה פלונית, וה"נ קובעת אשה סדר וזמן לראיותי' ביום פלוני בחודש, ומתבאר היטב לפ"ז מה שדן החזו"א שמא ענין קביעות וסתות בג' פעמים הוא שמתרגלת ע"י שרואה כן ג"פ.

ב] ונ' כמה ראיות לזה, חדא הוא ממה שלמדו הראשונים דין וסת הפלגה בדילוג, מדין וסת החודש בדילוג, וצ"ע דמהיכ"ת לדמות וסת הפלגה לוסת החודש בזה, הרי עד כאן לא מצינו ענין דילוג אלא בוסת החודש, שמזל יום החודש גורם, ובזה נתחדש דאיכא קביעות לדילוג, דבכל חודש גורם מזל יום אחר, אך בהפלגה מהיכ"ת דאיכא קביעות לדילוג.

ונ' מזה כמש"נ, דענין וסת החודש שוה בעיקרו לענין וסת הפלגה, דהוי זה זמן וסדר לראיותי' שהם קבועין לימי החודש, וע"כ שפיר למדו הראשונים דין וסת הפלגה בדילוג מדין וסת החודש בדילוג.

ובאמת גם עיקר קביעות וסת החודש בדילוג, אינו מתישב כ"כ אי נימא דענין וסת החודש הוא דמזל יום החודש גורם, דלפ"ז וסת החודש בדילוג היינו שבכל חודש גורם מזל יום אחר לראי', וזה אינו מתישב כ"כ, אך לפמש"נ הוא מתבאר היטב, דהזמן שקבעה לראיותי' הוא שרואה כל חודש ביום אחר לפי סדר הדילוג.

עוד נ' להוכיח כן, דהנה הרא"ה בבדה"ב ש"ג כתב בשם הרמב"ן לתמוה על עיקר קביעות וסת החודש, ז"ל, שא"א שיהיו עניני הוסתות נתלין בקידוש החודש שאין השופר שתוקעין בו גורם ולא קידוש שלנו שמקדשין אותו יום גורם, וא"א לומר שלוסת כזה יתחדש דבר בגופה ותראה, עכ"ל, ואי נימא דענין וסת החודש הוא שמזל יום פלוני גורם, לכאו' ודאי דמזלות ימי החודש תליין בקביעות החודש ע"י בי"ד, ומאי קשיא לי' להרמב"ן, ואף הרשב"א במשמה"ב שם הוצרך להביא דאף בחידושי הגוף מהני קידוש בי"ד, וכמו שדרשו ז"ל בלקל גורם עלי קטנה בת ג' שנים ויום א' אין בתולי' חוזרים, נמנו בי"ד ועיברו את השנה בתולי' חוזרין, עכ"ל, והיינו דכ"ה דחזינן דאף גדלות גופה תליא בקביעות בי"ד, ה"נ זמן ראיותי' נקבע לפי קביעות בי"ד.

ומוכח מזה כמש"נ, דענין וסת החודש הוא שקבעה סדר וזמן לראיותי' שרואה ביום פלוני בחודש, ואשר זהו דקשיא לי' להרמב"ן דא"א שיהא טבע גופה לראות תלוי בקביעות החודש ע"י בי"ד.

ג] עוד נ' לסייע לזה, דהנה צ"ב דעת האו"ז ודעימי' דצריך לפרוש מן האשה עונה קודם לוסתה, וצ"ב דהניחא בוסת הפלגה הוא מתפרש דחיישי' שמא תקדים את וסתה, דהגם דהפלגת ל' גורמת לראי', מ"מ יש לחוש שתהא הראי' בעונה הקודמת, שהוא קרוב לזמן הראי', אך בוסת החודש דמזל יום החודש גורם הראי', הרי לכאו' היכא שראתה בליל ב' לחודש, אין טעם כלל לחוש ביום א' לחודש, שהרי כל גורם הראי' הוא מזל ב' לחודש, וביום א' לחודש אכתי ליכא כלל לגורם הראי', ומ"ט נחוש שתראה.

אך שמעתי לפרש בזה, דהא דצריך לפרוש עונה סמוך לוסתה, הוא משום דהיא מעותדת לראות בעונה הבאה, וכבר נתמלא המקור בדם העתיד ליצא בעונה הבאה, וע"כ יש לחוש שכבר תראה עתה, וע"כ שפיר שייך חשש זה גם בוסת החודש.

ונ' מזה כמש"נ, דענין וסת החודש הוא שקבעה לה זמן וסדר לראיותי' שרואה ביום פלוני בחודש, וע"כ שפיר יש לחוש שתקדים ותראה בעונה הקודמת, שהיא סמוכה לזמן ראיותי'.

ועד"ז נ', גם מהא דאם ראתה בא' בחודש ב' ראיות ממעין סתום וראי' אחת ממעין פתוח קבעה לה וסת, ואמרו בגמ' לעיל דל"ט: דהוא משום דאמרי' דמים יתירים הוא דאיתוספו בה, וי"מ דהיינו דראיית כ"ה היא טפילה לראיית א', דהגם דעיקר הראי' היא ביום א', מ"מ תוספת דמים דראי' זו ראתה ביום כ"ה, ואכמ"ל בזה, ואי נימא דענין וסת החודש הוא שמזל יום פלוני גורם לראי', לכאו' ל"ש כלל שתראה תוספת דמים דראי' זו קודם יום זה, שהרי אכתי ליכא לעיקר הגורם לראי', אך למש"נ דענין וסת החודש הוא שזמן וסדר ראייתה הוא ביום פלוני בחודש, שפיר שייך שתקדים ותראה תוספת דמים דראי' זו קודם יום זה.

ד] עוד יש להוכיח כן, דהנה במתניתין דס"ג: נ' דחילוק העונות לענין וסתות תלי בנץ החמה, וקודם הנה"ח חשיב עדין עונת לילה, אך בחי' הריטב"א לעיל דנ"ד. מבו' דתליא בעלות השחר, ופירשו בזה הפליתי והחוו"ד בסי' קפ"ד, דהטעם בזה הוא דהחילוק בין עונת יום לעונת לילה, הוא משום השפעת החמה, וע"כ לא תלי בעלות השחר אלא בהנה"ח.

ושמעתי להעיר, לדעת ר"ת דעד שקיעה שני' הוי יום, ומאידך מסתברא דמשעת שקיעה ראשונה הוי עונת לילה, וכמש"כ החוו"ד סי' קפ"ד סק"ה לדון כן דאחר שקיעה"ח חשיב לילה אף קודם צאת הכוכבים, וכן סתם החוו"ד שם בחידושים סקי"ב, והיינו דהגם דהוי יום בדיני התורה, מ"מ כ"ה דקודם הנץ החמה הוי עונת לילה, ה"נ אחר שקיעת החמה הוי עונת לילה, וצ"ע אם ראתה ביום א' בחודש אחר שקיעת החמה, לאימתי חוששת בחודש הבא, ובפשוטו נ' דודאי חוששת לליל ב' בחודש.

דאין לומר דחוששת ליום א' בחודש, שהרי ראתה בעונת לילה, ואין לה לחוש בעונת יום, גם אין לומר דחוששת לליל א', כיון שראתה בעונת לילה דא' בחודש, דא"כ ה"נ כל שיש לה וסת לליל א' בחודש, צריכה לחוש גם ליום א' בחודש אחר שקיעת החמה, וזה ודאי אינו.

ועד"ז נ' גם לדעת הגאונים, לדעת ר' יוסי דביהשמ"ש כהרף עין, וצ"ע אם ראתה ביום א' בחודש אחר שקיעת החמה קודם ביהשמ"ש, דהוי יום ודאי לכל דיני התורה, אך חשיב עונת לילה, ונ' דאם ראתה ביום א' אחר שקיעת החמה חוששת בחודש הבא לליל ב' בחודש.

ומאידך נ', דמי שיש לה וסת לליל ב' בחודש, חוששת אף ביום א' אחר שקיעת החמה, דכבר הוי תחילת עונת לילה דב' בחודש.

וצ"ב הגדר בזה, דמ"ט תחוש לליל ב' בחודש, הרי ל"ש לומר שמזל ב' בחודש גרם לראיותי', שהרי ראתה בא' בחודש, ומה טעם יש שתחוש לב' בחודש.

אך למש"נ א"ש היטב, דכיון דאף וסת החודש ענינו שקבעה זמן וסדר לראיותי' ביום פלוני בחודש, הרי דשפיר י"ל דכל שזמן ראיתה הוא בליל ב' בחודש, הוי זמנה מתחילת עונת לילה דב' בחודש, דאף דלכל דיני התורה אכתי הוי יום א', מ"מ כיון דהוי עונה אחת עם עונת ל ילה דב' בחודש, הוי זמן ראייתה מתחילת עונה זו.

ה] ויל"פ עוד עפי"ז, דהנה דעת הראב"ד בשער הוסתות ס"א הכ"ב, דאשה השופעת או מדלפת כמה ימים, צריכה מן הדין לחוש לכל הימים, משום דהוו כל ימי העונה כיום א' ושעה אחת, ואשכחן דאפי' ר' יוסי דמיקל בחשש הוסתות וכו' אפ"ה בשעת הוסת מיהא מודה דחיישינן, עכ"ד.

והנה הרשב"א בתוה"ב ש"ג די"ד: פירש הטעם דיש לחוש בכה"ג לכל הימים, ז"ל, לפי שאין ידוע עיקר הוסת אם בתחילתו והשאר טפלה לו, או שמא סופו או אמצעיתו עיקר ותחילה טפילה משום דמים יתירים דאיתוספו בה מקדים הוסת לבא וכו', עכ"ל.

אמנם בדעת הראב"ד נ' להוכיח דהא דס"ל דיש לחוש לכל זמן משך הראי' אי"ז מטעם זה, והוא ממש"כ הראב"ד שם ס"א ה"ה, ז"ל, והיכא דרגילה למיחזי ראיה מרובה מקודם הנה"ח עד לאחר הנה"ח ודאי, איכא מ"ד אסורה בלילה וביום, מ"ט כיון דההיא שעתא כולה שעת הוסת היא, ואפילו לר' יוסי דאמר אף ימים ושעות וסתות, מודה דשעת הוסת מיהת אסורה לשמש בכולה, הלכך לר' יהודה דאמר כל עונה שלה ומפני שעת הוסת כל העונה נאסרת, כל היום וכל הלילה אסורה שהרי וסתה בלילה וביום הוא, ואיכא מ"ד דכל כה"ג בתר תחילת הוסת אזלינן ולא מתסרא אלא בלילה, ואע"ג דכולה שעת הוסת אסורה לשמש ואפילו לר' יוסי, ה"מ לשעת הוסת בלחוד, אבל לאסור את שלפניו ואת שלאחריו לא אסרינן אלא לההיא עונה דתחלת הוסת קאי בגוה וכו', לפי שעיקר הוסת בתחלתו הוא כדאמרינן לקמן שאין האשה קובעת לה וסת בתוך ימי נדתה, אלמא כלהו ימי נדה בתר ראיה קמייתא שדינן להו, והכא נמי סוף ראיה בתר תחילתה שדינן להו, ואנא אכרענא בהא מילתא כי הא סברא בתרא וכו', עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דחוששת לכל משך הראי' הוא משום דמספק"ל שמא עיקר הוסת הוא בסופו, א"כ הי' בדין דנחוש לכל עונת היום, שהרי אם עיקר הוסת הוא ביום יש לחוש לכל עונת היום, גם תמוה דמה דימה הראב"ד להא דאין האשה קובעת וסת בתוך ימי נדתה דחזינן דכולהו ימי נדה בתר תחילת ראי' שדינן להו, וה"נ סוף ראי' בתר תחילתה שדינן לה, הרי בהכרח ל"ד זל"ז, שהרי בימי נדה אין קובעת וסת כלל, ואילו לסוף ראי' היא קובעת וסת.

ונ' ללמוד מזה, דהא דס"ל להראב"ד דיש לחוש לכל משך זמן הראי' אי"ז מטעם דמספק"ל שמא סוף הראי' עיקר, דלעולם ודאי תחילת הראי' היא עיקר, וכמו שלמד הראב"ד מהא דחזינן דכולהו ימי נדה בתר תחילת ראי' שדינן להו, וה"נ סוף ראי' בתר תחילתה שדינן לה, ואך מ"מ חיישי' לכל שעת הוסת, וע"כ יש לחוש לכל משך זמן הראי'.

והגדר בזה נ', דהגם דעיקר הוסת בתחילתו הוא, מ"מ כל שנמשכת ראי' קמייתא כמה ימים, היינו דהזמן שקבעה לראייתה הוא שתתחיל ביום פלוני ותמשך גם ביום פלוני, וע"כ חיישי' גם לזמן המשך הראי', דכיון דיום זה הוא זמן המשך ראייתה, ע"כ אף אם לא ראתה ביום הראשון, חיישי' שמא תראה ביום זה.

ואשר ע"כ שפיר כתב הראב"ד, דאין אסורה בכל עונת היום, דכיון דעיקר הוסת הוא בתחילתו, והא דחיישי' להמשך הוסת הוא משום דחיישי' לכל שעת הוסת, הרי דזה ל"מ רק לחוש לשעת הוסת עצמה, אך הך דינא דחוששין לכל עונת הוסת, הוא רק לעונת תחילת הראי' שהוא עיקר הגורם.

ויש להביא עוד ראי' לזה בדעת הראב"ד, ממש"כ הראב"ד שם ס"ב ה"י, ז"ל, אבל היכא דרגילה למיחזי ה' ימים רצופים בכל וסת ווסת, ותרי יומי קמאי מינייהו קיימי בימי זיבה לראיה הראשונה ותלת בתראי קיימי בימי נדה, הנך תלתא יומי בתראי דחזו לקביעת וסת קבעה בהו בתלתא זימני. ואפילו היכא דשפעה בהו בהנך חמשא יומי כולהו, אע"ג דאמרינן שופעת אינה אלא כראיה אחת ומתוך אחד עשר היא, אפילו הכי קבעה לה וסת, דחיישינן שמא הפסיקה בלילה מתוך השינה ולא ידעה, עכ"ל.

ומבו' בד' הראב"ד דאילו ראתה כל הימים בלא הפסק, אינה קובעת לה וסת כלל, והיינו משום דתחילת הראי' היתה בימי זיבה, וע"כ רק אם הפסיקה בינתים, ה"ה קובעת וסת, ועיי"ש בהערות שהעיר בזה, דמ"ט בעי' הפסקה זו, הרי כל יום של המשך ראיתה ראוי לקבוע וסת בפנ"ע, שהרי מספק"ל שמא עיקר הוסת הוא בסופו.

ונ' מזה כמש"נ, דהא דס"ל להראב"ד דחוששין לכל משך הוסת, אי"ז משום דמספק"ל שמא עיקר הוסת בסופו, דלעולם פשיטא לן דעיקר הוסת הוא בתחילתו, ואך שדינא הוא דחוששין לכל זמן משך הוסת, וע"כ כל שתחילת הוסת הי' בימי זיבה, חשיבא כל הראי' כראי' דימי זיבה שאין ראוי' לקבוע וסת.

והנה אי נימא דענין וסת החודש הוא דמזל יום החודש גורם, ק' להבין גדר זה, דוסתה הוא כמה ימים, דלפ"ז ענין וסת זה הוא דמזל כמה ימים גורם לראי' זו, וזה אינו מתישב מסברא, אך למש"נ דענין וסת החודש הוא דסדר וזמן ראיותי' הוא ביום פלוני, מתבאר היטב, דמי שראייתה נמשכת כמה ימים, הוי קביעות וסתה לראות בכל ימים אלו.