1 תקלז א-ז, השקאה בחוהמ
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / חול המועד, סדר ב תשפד

בסייעתא דשמיא, שיעורי חול המועד, טבת תשפ"ד, שיעור 1

**שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**בדין השקאה בחול המועד**

מתני' (ב' א') משקין בית השלחין במועד וכו' אבל לא ממי גשמים ולא ממי הקילון וכו', ובגמ', 'מאן תנא דפסידא אין הרווחה לא, ואפי' במקום פסידא מיטרח נמי לא טרחינן, ומייתי ממתני' (להלן ו' ב') ראב"י אומר מושכין את המים מאילן לאילן ובלבד שלא ישקה כל השדה כולה, ודחי 'אימור דשמעת לר"א הרווחה דלא, טירחא במקום פסידא מי שמעת ליה'.

## שיטת ראב"י

והנה, בדעת ראב"י, פי' רש"י שלפנינו (ו' ב') דבאילן איכא פסידא יתירא אי לא משקהו וחשיב כבית השלחין, אך דסגי לזה שימשוך מאילן לאילן וא"צ להשקות כל השדה, ומשו"ה לא ישקה כל השדה כולה דבזה ליכא פסידא והוי כבית הבעל דאסור להשקות להרווחה, וכ"פ התוס' (ב' א'), וכ"ה בראשונים (שם ושם) בשם הראב"ד[[1]](#footnote-1).

ובגמ' (ו' ב') דאם היתה שדה מטוננת מותר, ופי' רש"י, דהיא שדה לחה שיבשה דאז אפי' שהיא בית הבעל מותר להשקות כל השדה כולה, דמאחר שיבשה איכא פסידא יתירא אי לא משקה לה[[2]](#footnote-2).

ולפי"ד, ניחא הגמ' (הנ"ל) דמראב"י מוכח רק דהרווחה אסורה.

אולם בראשונים הביאו בשם רש"י (וכ"ה ברש"י כת"י, שם ושם) שפי' דאף אילן חשיב בית הבעל (דהוי הרווחה) ואפ"ה התירו למשוך מאילן לאילן שאין בזה טורח כלל, אך לא כל השדה דאית ביה טירחא קצת, ודייקו דס"ל לרש"י דהרווחה בלא טירחא כלל מותרת.

ובתורא"ש ובר"ן נתקשו ע"ד מל' הגמ' (הנ"ל) 'דפסידא אין הרווחה לא, ואפי' במקום פסידא מיטרח לא טרחינן', דמשמע דבהרווחה לעולם אסור ואף בלא טירחא כלל, וע"ז מייתי מראב"י שהתיר מאילן לאילן ואסר להשקות כל השדה, דש"מ דפסידא אין הרווחה לא, וא"כ משמע דמאילן לאילן חשיב פסידא ולא הרווחה, ובר"ן סיים ואי טעה ולא דקדק בענין הוה לן לאותובי עלה.

וברמב"ם (יו"ט, פ"ח ה"ג) 'ומושכין את המים מאילן לאילן ובלבד שלא ישקה את כל השדה, ואם היתה שדה לחה מותר להשקות את כולה וכו' שכל הדברים האלו אין בהן טורח יתר'.

ובמגיד משנה (פ"ח) דלרמב"ם מיירי הכל בבית השלחין דאיכא הפסד, ואפ"ה לא ישקה כל השדה כולה, דמיירי שלא זרעו בה מידי מלבד האילנות, ובמשיכת מים מאילן לאילן לחוד מספיק להן, עיי"ש, והיינו דאף שכשמשקה כל השדה איכא רווחא טפי לאילנות מ"מ הרווחה אסורה, וכ"פ במ"ב (סקכ"ז, ובשעה"צ שם).

אכן דצ"ע לפי"ז בשדה לחה שהתירו להשקות את כולה משום שאין בהן טורח יתר, והא הרווחה אסורה אף בלא טורח יתר, ועיי"ש במ"ב (סקכ"ח) 'דבשדה לחה ליכא טורח יותר ע"י ההשקאה', ומשמעות דבריו שעיקר ההיתר הוא מצד פסידא דאילנות, רק שבשדה יבשה הותר רק משיכה מאילן לאילן כיון שבהשקאת כולה איכא טירחא טפי ממשיכה מאילן לאילן, אך בשדה לחה שא"צ לטרוח בהשקאת כולה יותר ממה שטורח במשיכה מאילן לאילן, שפיר יכול אף להשקות כולה.

אך דפי' ברמב"ם צ"ב, דל' הרמב"ם משמע שהאיסור להשקות כל השדה כולה הוא מצד טירחא יתירא ובמטוננת דליכא טירחא יתירה שרי, והיינו, דאף בהשקאת כל השדה איכא פסידא, אלא שזה טירחא יתירה ולא הותרה טירחא יתירה אפי' במקום פסידא (וכקילון דמתני'), וכ"ה ל' הרמב"ם לעיל (פ"ז ה"ב) 'כל מלאכה שאם לא יעשה אותה במועד יהיה שם הפסד הרבה עושין אותה ובלבד שלא יהיה בה טורח הרבה, כיצד משקין בית השלהין במועד וכו' שאם לא ישקה בית השלהין והיא הארץ הצמאה יפסדו כל האילנות שבה', וכיוצ"ב כתב (פ"ח ה"ד) 'זרעים שלא שתו קודם המועד לא ישקם במועד לפי שצריכים מים רבים ויבוא לידי טורח יתר', והתם הוא פסידא, ואפ"ה אסור משום דחשיב טירחא יתירה (כקילון)].

ובחזו"א (או"ח, סי' קל"ד סק"ה) כבר נתקשה בזה, דל' הרמב"ם שאוסר מצד טירחא יתירה משמע דמיירי במקום פסידא (דבהרווחה אסור אף בלא טירחא יתירה), ואפ"ה טירחא יתירה אסורה, אך נתקשה מהגמ' לעיל (ב' א', וכנ"ל) דמוכח שהאיסור להשקות כל השדה הוא מטעם הרווחה, והכריח לפרש בר"מ דשדה לחה היינו שהייתה לחה ויבשה, דמהשתא איכא נמי פסידא וליכא טירחא יתירה[[3]](#footnote-3).

אכן דפי' דחוק, דא"כ הו"ל לרמב"ם לפרש דהיתר מטוננת הוא דחשיב הפסד ולא משום דליכא טורח, וצ"ע, ולכאו' משמע ברמב"ם דבכל גווני איכא פסידא בהשקאת כל השדה, ומ"מ רק במטוננת דליכא טורח יתר שרי, אך בשדה יבשה דאיכא טורח יתר אסור אף במקום פסידא.

וצ"ל לפי"ז, דסבר הרמב"ם דלדינא לא קימ"ל כהגמ' לעיל (ב' א') דראב"י אוסר מצד הרווחה ולא מצד טירחא במקום פסידא, ונקטינן דהוא מצד טירחא במקום פסידא, וכעי"ז פי' בשפ"א (ו' ב') דכוונת הגמ' שמראב"י אין הכרח לאסור טירחא במקום פסידא ואפשר להעמיד שאוסר מצד הרווחה, אך לפי מה שהוכיחו מר"י דאוסרים טירחא במקום פסידא שפיר אפשר לפרש כן אף בדעת ראב"י דאסר כל השדה מצד טירחא ולא מצד הרווחה.

ובשו"ע, בסעי' ז' הביא דבשדה לחה מותר להשקותה, והיינו ודאי כהרמב"ם שבשדה לחה ליכא טירחא, אך לרש"י דוקא ביבשה מותר, אמנם לעיל סעי' א' הביא דכשהשקה קודם הרגל מותר להשקותה במועד דבכה"ג שהתחיל להשקותה איכא פסידא אם לא ישקה, וזה כדעת רש"י דההיתר מצד פסידא, וצ"ע.

## שיטת חכמים

ובמתני' (שם) דחכמים פליגי על ראב"י וס"ל דמותר להשקות כל השדה כולה, וכעי"ז בברייתא (שם) אין משקין שדה גריד במועד וחכמים מתירין, וברש"י, דחכמים ס"ל כר"מ (לעיל ב' א') דשרי אפי' הרווחה, ומשו"ה מתירים להשקות כל השדה וכן שדה גריד, וכן פי' להלן (בגמ' שם) דלרבנן משקין שדה גריד לצורך אפלא לאשוויי חרפא, דבכה"ג חשיב הרווחה.

אך בריטב"א דייק מהירושלמי (כאן) דבאילנות מרווחין כו"ע מודו דאסור, ובצפופין כו"ע מודו דשרי, ונח' רק כשעומדין י' אילנות בבית סאה דלר"א חשיב כמפוזרין ולרבנן כצפופין, ומשמע דמודו חכמים לראב"י דהרווחה לחוד אסור, רק שנח' אי בכה"ג שעומדין י' לבית סאה סגי במשיכה מאילן לאילן או דאכתי איכא פסידא עד שישקה כל השדה כולה, ועיי"ש בריטב"א דלפי"ז בשדה גריד דהוי הרווחה מודו רבנן דמתני' דאסור.

ודעת הרז"ה (ב' ב') דחכמים דמתני' אוסרים הרווחה, אך דסגי להו בהפסד קצת, ומשו"ה התירו להשקות שדה גריד לצורך אפלא לאשוויי חרפא, דחשיב ג"כ הפסד, וכיוצ"ב התירו להשקות כל השדה משום דאיכא קצת הפסד, וה"ה בזרעים שלא שתו קודם המועד איכא ג"כ הפסד קצת.

ובתוס' (ו' ב', ד"ה שרי, לחד תי') צידדו דחכמים דמתני' שהתירו להשקות כל השדה ס"ל כר"מ דהרווחה מותר (כרש"י) אך חכמים דברייתא שהתירו שדה גריד ס"ל כראב"י דהרווחה אסור, רק דבשדה גריד חשיב פסידא דהא אפלא משוי חרפא[[4]](#footnote-4).

## היתר תרביצא

ובגמ' (שם) אמר רבינא האי תרביצא שרי לתרבוצי בחולא דמועדא, שדה גריד מ"ט דאפלא משוי לה חרפא ה"נ אפלא משוי לה חרפא, ולרש"י (הנ"ל) משמע דרבינא ס"ל כרבנן דר"מ דהרווחה מותרת, ויליף מהיתר הרווחה בשדה גריד דה"נ תרביצא מותרת[[5]](#footnote-5), וברז"ה פי' לפי"ד (הנ"ל) דרבינא ס"ל כחכמים דראב"י דס"ל להתיר בהפסד קצת, וה"נ בתרביצא איכא הפסד קצת.

ועיי"ש ברז"ה דלפי"ז יש לפסוק לדינא כרבנן דראב"י, וכ"ה בראב"ד (השגות, פ"ח ה"ג) שתמה על הרמב"ם דמנ"ל לפסוק כראב"י ולא כרבנן, ועוד שהרמב"ם (שם) פוסק כרבינא אף שפסק כראב"י, עיי"ש.

ובריטב"א פי' דכוונת הגמ' לדחות דעת רבינא, דהוא ס"ל דההיתר במטוננת משום דליכא טירחא ולפיכך שרי אף להרווחה, וא"כ ה"ה דיש להתיר תרביצא, ודחי משדה גריד שאסור להשקותה אף שאין טירחא (וכשיטתו, הנ"ל, דאף רבנן מודו בזה) כיון דליכא פסידא, וה"נ תרביצא דליכא פסידא אסורה, ושאני מטוננת דאיכא פסידא (דמיירי ביבשה, וכרש"י), עיי"ש.

אולם בתוס' פי' דרבינא לא איתותב וקימ"ל כוותיה, אך שנתקשו דהא יש לפסוק כראב"י דמשנתו קב ונקי, ובע"כ דאף רבינא מודה דהרווחה אסור, והרבצה שרי משום דחשיב פסידא קצת (כשדה גריד), וכנ"ל, ותי' עוד (בתי' א') דהרבצה שרי משום דהיא השקאה פורתא, וס"ל לרבינא דכשם שרבנן התירו השקאה גמורה להרווחה ה"נ לראב"י מותר השקאה פורתא, עיי"ש, וצ"ע הדמיון בזה.

ולכאו' צ"ל ע"פ מש"כ הרמב"ן (וכ"ה בעו"ר) 'בדבר האבד יפה כיוון הראב"ד ז"ל שאמר דשיערו בו טורח כנגד הפסד והפסד כנגד טורח', והיינו דשיעור ההפסד נקבע לפי הטירחא.

וא"כ בזה פליגי ראב"י וחכמים אי שיעור ההפסד בזה סגי כדי להתיר טירחא זו, דלרבנן התירו טורח השקאת כל השדה כדי לינצל מהפסד זה, וראב"י ס"ל דשיעור הטירחא בהשקאת כל השדה מרובה משיעור ההפסד, ורבינא יליף דמ"מ יש ללמוד מכאן היתר לתרביצא שהיא השקאה פורתא וטורחה מועט דשרי אף לראב"י.

והנה, יסוד זה תלוי בהבנת דברי הרא"ש (פ"א סי' כ"ח) בשם הראב"ד שנתקשה, מ"ש פרקמטיא שמותרת (כמבואר בירושלמי פ"ב ה"ג) מליקוט מציאות ע"מ למולחן לאחר המועד דאסור (עי' בגמ' י"א א'), ותירץ דביטול פרקמטיא חשיב פסידא ומשא"כ במציאה דהוא רק רווחא בעלמא, א"נ 'ע"כ לא שרינן משום רווחא אלא מקח וממכר שהוא דרך כל אדם לא מיקרי מלאכה וגם ליכא טרחא, אבל מליחת דגים מיקרי מלאכה ואיכא טרחא לא שרינן לה משום רווחא', וכעי"ז בנמו"י (סו"פ א') 'דמו"מ לאו מלאכה היא כלל אלא מעשה חול בעלמא הלכך התירו משום רווחא אבל מלאכה לא התירו משום רווחא אא"כ איכא פסידא', עיי"ש.

ובביה"ל (סי' תקל"ט סעי' ה', ד"ה אינו מותר) הבין בדבריהם דהותר רק דברים שאינם מלאכה, ומשו"ה אסר לעשות מלאכה לצורך מו"מ, כגון מחתך וכדו', עיי"ש, אולם בחזו"א (סוסי' קל"ה, ד"ה רא"ש) חלק ע"ד, וכתב דכוונת הרא"ש שמו"מ אינה מלאכה היינו שאי"ז מלאכת עמל ועבודה שאסרתם תורה, ואפי' מפונקים רגילין בה, ושלפי"ז מותר אף מלאכות גמורות לצורך הפרקמטיא, וכגון מחתך והוצאה, עיי"ש[[6]](#footnote-6).

והנה, לפי"ד החזו"א מבוארת שיטת התוס' (הנ"ל) דבהשקאה פורתא מותר אף לראב"י לפי שאי"ז מלאכת עמל אלא הרווחה, וכ"ה בחזו"א (בסו"ד) שנסתייע לדבריו מהא דהתירו הרבצה אפי' להרווחה משום דאין בה טירחא, עיי"ש[[7]](#footnote-7).

## באילנות רצופין בתוך בית סאה

ובעיקר המבואר בירושלמי (הנ"ל) שבאילנות רצופין בפחות מי' לבית סאה אף ראב"י מודה דמותר להשקות כל השדה כולה, כ"פ בביאה"ל (סי' תקל"ז סעי' ז') ובחזו"א (סי' קל"ד סקי"ד ד"ה ונראה) לדינא.

והנה, לפי דרכו של המ"ב ברמב"ם (וכנ"ל) שהאיסור להשקות כל השדה הוא מצד הרווחה, צ"ל דברצופין איכא נמי פסידא, ולדרך ברמב"ם דבכל השדה איכא טירחא יתירה ואסור אף במקום הפסד, צ"ל דברצופין איכא הפסד גמור דשרי לטרוח יותר בשבילו, וכנ"ל.

מיהו ברמב"ם גופיה השמיט היתר זה דרצופין בהל' חוה"מ, (והעתיקו רק לגבי שביעית), ומשמע דס"ל לאסור בכל ענין.

**סיכום הדברים:**

1. שיטת התוס' ועו"ר דלראב"י הרווחה אסורה אף בלא טירחא כלל, וכ"ה ברש"י שלפנינו, אך דעת רש"י בכת"י דהרווחה בלא טירחא כלל מותרת, ומה שאסר להשקות את כל השדה, לרוב הראשונים הוא מצד הרווחה, אך ברמב"ם משמע דהוא מצד טירחא יתירה שאסורה אף במקום פסידא, ובמ"ב לא פי' כן בדעת הרמב"ם.
2. בשיטת חכמים, י"א דס"ל כר"מ דמותר אף הרווחה, וי"א דהם ס"ל דאיכא פסידא אף בהשקאת כל השדה, וכן משמע בירושלמי שבמפוזרין רבנן מודים שאסור להשקות כל השדה, וי"א דלרבנן סגי בהפסד קצת.
3. רבינא שרי תרביצא, לרש"י מבואר דהוא ס"ל כר"מ דשרי הרווחה, וברז"ה פי' דהוא כרבנן שהתירו בהפסד קצת, ונקט מכח זה דאין הלכה כראב"י, וכ"ה דעת הראב"ד, ובריטב"א נקט דהגמ' דחתה את שיטת רבינא, וברמב"ם פסק כראב"י וכרבינא, וכ"נ בתוס' דהרבצה שרי אף לראב"י כיון שהיא מועטת, ונתבאר ע"פ שיטת הראב"ד דשיעור הטירחה שהותרה נקבע לפי שיעור ההפסד, ובחזו"א ע"פ מש"כ בדעת הרא"ש דכל שאי"ז מלאכת עמל מותר, אך בביה"ל נקט ברא"ש שמלאכות אסורות אף בפרקמטיא.
4. בירושלמי, דבאילנות רצופין בתוך בית סאה מודה ראב"י דמותר להשקות כל השדה כולה, וכ"פ בביאה"ל והחזו"א, אולם ברמב"ם השמיט דין זה.

1. ופי' הראב"ד דמתני' שהתירה להשקות בית השלחין מיירי כשיש בה ירקות דאיכא פסידא אי לא משקה כולה. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכיוצ"ב פי' לגבי זרעים, דבלא שתו קודם המועד אסור להשקותם דחשיב הרווחה לחוד, אך בשתו קודם המועד שרי דתו איכא פסידא אי לא משקה להו. [↑](#footnote-ref-2)
3. וצידד עוד דהוא ט"ס ברמב"ם, והיתר שדה מטוננת לא שייך להשקאה אלא לגבי זרעים (בהלכה ד') דאית בהו פסידא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. וקצ"ב ל' התוס' שם, 'דת"ק חשיב לה הרווחה ואסור, ורבנן סברי דאי"ז חשיב הרווחה דיש אוהב יותר אפלא ויהיו נגמרים ייותר ומבושלים בטוב'. [↑](#footnote-ref-4)
5. אכן, בחזו"א (סי' קל"ד, סק"א) הביא דרבינא מודה דהרווחה אסור, (והוכיח מלעיל ד' א' דאסר רבינא לייפותו, וש"מ דהרווחה אסור), ומה דאסרו הרבצה היינו השקאה גמורה (דזה שרי רק לרבנן ולא לראב"י), אך בהשקאה פורתא אף ראב"י שרי (ובהכי איירי רבינא שהתיר תרביצא), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולדבריו משמע דהרווחה היא סיבה להיתר, דלעשות מלאכה סתם אסור, ואי עושה להרווחה התירו כשאי"ז מלאכת טירחא, אך לדעת המ"ב כל המלאכות אסורות, [ודו"ק לפי"ד החזו"א דניחא שיטת רש"י בכת"י (וכנ"ל) שהתיר הרווחה כשאין בה טירחה כלל, והיינו דבכה"ג אי"ז מלאכת עמל]. [↑](#footnote-ref-6)
7. אלא שלא נתפרש כ"כ ההגדרה של מלאכת עמל לדעת החזו"א, ומדויק בדבריו שהוצאה גרידא אסורה (והותרה רק בפרקמטיא והרווחה שאי"ז מלאכת עמל), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)