כלים פכ_ט מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ט מ"א**

א] **נומי הסדין וכו',** הר"ש פירש דהיינו דאם נגע שרץ בנימין כאילו נגע בשרץ עצמו דחשיב כיד, ובתוי"ט כתב דנקט לה הר"ש בטומאת מגע, לפי דטומאת שרץ אף בגע"ג, וה"ה למדרס אם הוא שלשה על שלשה, אך במי"ט כתב דדוקא אם נגע שרץ בנימין נטמא הסדין, אך אם דרס זב עד הנימין לא נטמא הסדין, משום דלטומאת מדרס בעינן ראוי למשכב, ואלו הנימין אינם ראויין למשכב ואין טומאתן אלא משום יד, וכ"ה דיד אינו מכניס טומאה לכ"ח, ה"נ אינו מכניס טומאה למדרס, אך מ"מ אם דרס על הבגד, אף הנימין טמאין מדרס משום יד, עכ"ד.

ובחזו"א סימן ל"ד סק"א, כתב דיד מכניס טומאה למדרס, ול"ד להא דאין יד מכניס טומאה לכ"ח, דהתם הוא משום דלא עדיף יד מגבו, אבל לענין מדרס למה לא יכניס, ואי משום דאין היד ראוי' למדרס ואין בכך כלום דלא בעינן שישב הזב כדרך תשמישו אלא אפי' ישב על המשכב ושכב על המושב, וה"נ הסדין והנימין חד בגד הוא והוא מיוחד למשכב ואם דרס על הנימין נטמא הסדין טומאת מדרס, ועיי"ש שהוכיח כן ממתניתין דלעיל פי"ט מ"ד, ועמש"נ לעיל שם אות כ"א, דאמנם כ"ה מוכח לגיר' הרמב"ם שם, אך לגיר' הרא"ש שם מוכח דאין יד מכניס טומאת מדרס, - ואמנם בדעת הר"ש אין לומר כן, דלהדיא כתב הר"ש בטהרות פ"ז מ"ז דיד מכניס טומאה למדרס, ובעכצ"ל דהא דנקט לה הכא בטומאת מגע, הוא משום דטומאת שרץ היא אף בגע"ג וכמש"כ התוי"ט.

ב] הר"ש כתב דביותר מהשיעורים המנויים במשנתינו ל"ה חיבור לא לטומאה ולא להזאה, ומבו' מזה, דעד שיעורים אלו מהני להזות על הנימין ויטהר הבגד, ומחודש בזה דמהני להזות על יד הבגד, ואכמ"ל, וכן דקדק בחזו"נ מד' הרמב"ם שלא הביא בהל' פרה להנך דמשנתינו, בהדי הנך דלקמן מ"ב, דהוו חיבור לטומאה ולא להזאה, ועיי"ש שהק' דמנא להו הך מילתא, ומ"ט לא נימא דהא דתני בסיפא דיתר מכאן חיבור לטומאה ואין חיבור להזאה, קאי גם על הנך דמשנתינו, ועי' בסד"ט מש"כ בזה, ובחזו"א סימן ל"ד סוסק"ג כתב דמוכח כן מתוספתא שהביא הר"ש בשלהי פירקין, עיי"ש.

ג] ויש להוסיף, דכמדומה דלא מצינו להא דחיבור לטומאה ואינו חיבור להזאה, אלא בב' כלים או ב' פרקי כלים המחוברין זל"ז ואינם כלי א', דגזרו חכמים דהוו חיבור לטומאה ולא להזאה, והיינו או משום דמן הדין ל"ה חיבור אלא בשעת מלאכה, וגזרו חכמים על טומאה שלא בשעת מלאכה וכו' ועל הזאה בשעת מלאכה וכו', וכמש"א בשבת דמ"ח:, או משום דכל א' בפנ"ע מקב"ט, וע"כ גזרו שיהא חיבור לטומאה, וכמש"כ התוס' שם, אך בנימין דמתניתין, דל"ש לחלק בדינם בין שעת מלאכה לשלא בשעת מלאכה, וגם אינם מקב"ט בפנ"ע, אין לנו לומר דהוו חיבור לטומאה ולא להזאה.

והנה אמנם מצינו גם במקל שעשאו בית יד לקרדום דהוי חיבור לטומאה, וכתבו התוס' בשבת דמ"ט. דאינו חיבור להזאה, משום דמן הדין אינו חיבור כיון דאדם עשוי לזרקו לבין העצים, וגזרו חכמים שיהא חיבור לטומאה בשעת מלאכה, אך היינו רק משום שהוא משמש לקרדום בשעת מלאכה, ואח"כ דרך לזרקו, וגם מצינו בתוספתא שהביא הר"ש בשלהי פירקין בידות יתירים מכשיעור שאינו עתיד לגוד דהוו חיבור לטומאה ולא להזאה, דכיון שהוא רוצה בקיומם גזרו חכמים שיהיו חיבור לטומאה, אך בנימין אלו דאינם צורך הבגד ואינו עתיד לקיימם, מ"ט יהיו חיבור לטומאה, וכעי"ז כתב במשנ"א לקמן מ"ב.

ד] בחזו"א סימן ל"ד סק"א כתב, דשיעור הנימין השנוין כששיער התנא לדורו שיער, כי א"א ללמוד מהן, שהדבר תלוי לפי ראות עיני הדיין בצרכו ותשמישו, וכשהעתיקוהו הפוסקים אינו אלא למסבר המשנה ולמילף שרשו ששיעור הנימין מתחלף בכל בגד ובגד כפי הנאות לו ארך הנימין, ועיי"ש שעמד לפ"ז ע"ד הרמב"ם בפכ"א מכלים ה"א שהאריך בביאור אפירקסין שהוא קרוע מתחילתו וכו', וכאילו שתמונה זו מחייבת שיעור נימיו עשר, ולפי פשט ההלכה משמע דאותו האפיקורסת הי' הדרך להשאיר בו נימין עד עשר ולא תמונתו גורמת, ועיי"ש שכתב דזה בכלל כוונת השגת הראב"ד שם.

ה] **שם בר"ש תניא בתוספתא ?,** חזו"א סימן ל"ד סק"ט] פכ"ט מ"א ר"ש ואם יש בהן סכך [גי' כגר"א סבך] כל שהן, ר"ל דהנימין מסובכין זב"ז במין אריג ומשמע דלא חשיב אריג ממש אלא הסביכה מחשבתן להיות יד אף אם הן יותר משיעור, והא דהן עולין לשלשה ע"ש ולא לשלש ע"ש לא נתפרש כיון שאינו אריג וגרע מקליעה למה הן עולין לשע"ש, מיהו משמע דבעינן רוב מן הבגד ומיעוטו מן הסבך.