סימן כ בענין ביעור
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"ב תמוז ס"ז

**סימן כ**

**בענין ביעור**

א]בביאור מתניתין מאימתי שורפין בתבן וקש ובדין קדו"ש לאחר הביעור

ב]ביאור הגירסא עד אימתי נהנין ושורפין וכו'

ג]בדין אכילה על גידולי השנה החדשה ,ובראיה מדיופרא,דעת החזו"א בזה ,ומה שיש לחלק בין המיקרים ובדין אכילה על בית השלחים

ד]בדברי החזו"א באכילה על דבר שאין לו קדושת הארץ ובדברי הרמב"ן שאם שמור אסור אי אפשר לאכול על זה

ה]בדין כלה לחיה לא ע"י כילוי טיבעי אלא ע"י אסיפה

ו]בדין מאכל שאינו ראוי לחיה צדדי הספק ובדין שמור מחיה ולא מאדם וראיה לזה מדברי הר"מ

ז]ראיה לנ"ל מדברי הראשונים בשבת צ ע"א ומדברי תוס' בב"ק ודעת האחרונים בזה

ח]בדין הולכת פירות ממקום למקום בירור דעת הר"מ ורש"י והתוס' מה מעיקר הדין ומה מדין חומרי מקום

ט]התמיהות בדין חומרי מקום לענין דין הפירות ומה שיש לדון שהכל נידון מעיקר הדין וביאור דעת הירושלמי בדברי ר' יהודה

י]בזמן הביעור בפירות שיצאו לחו"ל ובדין פירות שיצאו למקום שאין כאלו פירות

י"א] בנדון החזו"א איך משתנה דין הפירות לאחר שכבר חל עליהם דין ביעור

**בדיני תערובת שביעית לענין ביעור ושאר הדינים**

י"ב]בדין כובש שלשה כבשים ביאור טעם ר"א ור"י

י"ג]ביאור טעם ר"ג וביאור סברת הראשונים שטעם כמבוער

י"ד]בדין תערובת ממשות האם גם שם שייך טעם כמבוער

ט"ו]ביאור החזו"א והמקד"ד שדינו של ר"ג רק בשניהם שביעית והתימא בזה

ט"ז] בביאור המשנה דוורד חדש פ"ז מ"ז דעת הרא"ש וסייעתו

י"ז]ביאור דעת הרמב"ם

י"ח]דעת הראבי"ה והראב"ן

י"ט]בביאור הדין שמין במינו לא בטיל והחילוק בין ביעור לאכילה דעת הר"ן וסייעתו

כ]ביאור דעת הרא"ש וסייעתו

כ"א]ביאור דעת הר"ש פ"ו והגר"א וראיה מראשונים שרבנן חולקים על ר"ש ולעניין פסק הלכה

כ"ב]בספק הגמ' נדרים לעניין גידולים ובהא דאין כאן הדין ששביעית לא בטל

**בביאור מהות הביעור דעות הראשונים בזה**

כ"ג]שיטת הראשונים שזה הפקר

כ"ד]שיטות הראשונים בעבר ולא ביער הראיות שזה אסור ודעות הראשונים האם יש היתר לאיסורו ע"י הפקר

כ"ה]בביאור המקור והטעם לדין איסור בלא ביער והאם זה נאסר בהנאה ובגדר הדין חלוקה האם זה מדין ביעור או שזה הפקעת המצווה והאם זה יועיל לתוס' לאחר שזה נאסר וראיה לזה מדברי הרי"ד בע"ז

כ"ו]ביאור דעת הרמב"ם ובדין מזון ג' סעודות האם יכול להשאיר לאחר זמן הביעור

כ"ז]האם לאחר שלא ביער איכא איסור אכילה לדעתו ובביאור האיסור

כ"ח]דעת רש"י והראב"ד

כ"ט]בדין בגד שצבעו בקליפי ערלה

ל]ביאור המשנה פ"ט מ"ט

ל"א]בראיות הרש"ס א,זבחים ע"ו ב,יומא פ"ג ג,פ"ט מ"ז ד,מהתו"כ שהן לא וגו' ה,בגמ' זבחים ק"ו ו, בראית ר"ד מפירות שביעית שיצאו ממקומם לחו"ל שיתבערו בא"י

ל"ב]האם לאחר הביעור איכא איסור הנאה או רק אכילה ראיות מהראשונים א,בקושית הרמב"ן שזה לא הוזכר בנשרפין ב,בדין דמי שביעית לאחר הביעור ג,בגמ' זבחים ק"ו

ל"ג]בדין לא ביער בשוגג

ל"ד] בדין פירות עכו"ם לאחר הביעור ובדברי הר"ש הזקן ובדברי הר"ש באהלות

ל"ה]הערה בדין קטף דמבואר בר"ש שיש לו ביעור

ל"ו]ביאור דברי הר"מ באינו לא אוכל אדם ולא בהמה שיש לו קדו"ש

**בביאור מתניתין פ"ט מ"ז מאימתי וכו' בתבן וקש**

א]מבואר במתניתין פ"ט מ"ז מאימתי נהנין ושורפין בתבן וקש של שביעית משתרד רביעה שניה כן הוא הגירסא בר"ש ובר"מ וכן הוכיח בשנות אליהו מהירושלמי וצ"ב טעמא דמילתא והנה היה אפש"ל שזה מצד שאז זה נסרח ולא ראוי לבהמה וממילא פוקע קדו"ש אמנם עיין ר"ש שהביא ירושלמי אמר ר' חנינא מכיון שנסרח מה שבשדה הותר מה שבבית וע"ש שהביא מהירושלמי עוד תני רבי אושעיא אפילו לאחר שלש שנים עד שיסרח וע"ש בר"ש שביאר שיתכן שהוא לא חולק על המשנה אלא שהוא מדבר במקום הרים שאז זה לא ממהר להתקלקל ושם השיעור לא עד שתרד רביעה שניה אלא עד שתסרח בפועל ומשמע שגם הוא מודה שאם מה שבשדה סרח הותר גם מה שבבית אלא שס"ל שהשיעור בשדה הוא יותר מאוחר וכן משמעות הריבמ"ץ ובשנות אליהו שרק נחלקו על הזמן של רביעה שניה אבל על עצם הדין שכשסרח מה שבשדה הותר מה שבבית כולם מודים אמנם ברש"ס וכן בחזו"א נקטו שבזה עצמו ר' אושעיא חולק וס"ל שרק מה שסרח מותר אבל מה שבבית שזה לא סרח הוא נשאר באיסורו

וצ"ב טעמא דמילתא למה כשזה סרח מותר מה שבבית לכל הפחות לר"ח ועיין תוס' יו"ט שביאר שכל הדין ביעור בדבר שאם זה היה נשאר בשדה היה את זה לבהמה אבל דבר שגם אם זה היה בשדה זה היה מתקלקל כה"ג אין דין ביעור וצ"ב שאם כן זה רק סברא שלא יהיה דין ביעור והרי בר"ש מבוער שאז הותר לשרוף דהיינו הפסד ועיין לשון הר"ש אבל משנתבטל מה שבשדה ממאכל חיה פקעה קדו"ש ממה שבבית וכו' וכן הוא לשון הרע"ב חזינן שזה לא רק סברא לענין ביעור ואין לומר שכיון שאין לו דין ביעור אין לו קדו"ש שהרי יש דברים שאין להם ביעור כי הם לא כלים אף פעם ובכל אופן יש להם קדו"ש

ובעיקר דינו עיין חזו"א סי"ג סק"ה וכן במשנה ראשונה שהקשו דאם כן ביטלת כל דין ביעור דהרי הדין ביעור הוא בזמן שכלה לחיה בשדה ובפשוטו מצד שמה שנשאר באדמה נובל ועיין פ"ז מ"ה אבל לעלין יש להם ביעור מפני שנושרין מאביהן ועיין בר"מ שם כי זה נובל דהינו שאז הוא זמן הביעור ועיין משנ"ר שהקשה עוד דהרי מבואר שמין הצובעין יש להם ביעור והרי זה לא מאכל בהמה ובהכרח בזמן שזה נובל אמנם זה אינו מוכרח דאולי זה ראוי למאכל חיה אבל עיקרו לא עומד לזה ולכן סיבת הקדושה כי זה מין צובעין

ועיין רא"ש שביער שהכוונה שכשמגיע רביעה שניה מה שבשדה נסרח וממילא הוא זמן הביעור ולאחר הביעור מותר גם בשימוש של הפסד ועיין חזו"א שביאר שזה גם כוונת הר"ש שאז הוא חייב לבער וע"י הביעור פוקע קדו"ש ולכן זה מותר בהפסד וע"ש שנקט שלפ"ז הוא מותר גם בסחורה והנה בפשוטו לפ"ז הוא בכל דבר אחר הביעור וצ"ב טעמא דמילתא וראיתי לבאר בשם הגרשז"א דכל יסוד האיסור פירות שביעית נאמר שדין הזכיה של הפירות הוא לאכלה ולא למטרה אחרת וכל זה בזכיה הראשונה אבל בדין זכיה של לאחר הביעור לא נאמר תנאי זה וצ"ב[[1]](#footnote-2)

אמנם ע"ש שהר"ש הרי כתב טעם וז"ל וטעמו משום דכתיב ולחיה בראוי לחיה עכ"ל ומשמע שזה סברא דווקא כאן דמה שבשדה לא ראוי לחיה וצ"ע טעמא דמילתא

ועיין חזו"א שהקשה שם עוד שלכאורא כל זה שייך לראשונים שדין הביעור הוא להפקיר אם כן יתכן שלאחר ההפקר פקע דינו אבל לדעת הר"מ והראב"ד שדין הביעור הוא לשרוף מה שייך שיחול היתר לאחר הביעור הרי דינו לשרוף ובאמת עיין ראב"ד פ"ד ה"ו וז"ל וקשה מזה שלא אמרו אלא בתבן וקש שבשדה מפני שאותו שבשדה נסרח אם הגשמים והרי הוא כמבוער עכ"ל ומבואר שלא ס"ל כלל זה שאם הותר מה שבשדה הותר גם מה שבבית וצ"ע ועיין ר"ד פסחים נ"ב ע"ב שגם ביאר כראב"ד

ובאו"ש ביאר שהכוונה כי בזמן הגשם מתחיל לגדול תבואה חדשה והתבן הישן כבר לא עומד לבהמה אלא הוא רק עומד להסקה ולכן פוקע מזה קדו"ש והנה הדבר מחודש שאפילו שזה עדין ראוי לבהמה כיון שזה לא עומד פוקע מזה קדו"ש ובפשוטו דבר שראוי ע"י הדחק לאדם אע"ג שהוא לא עומד לזה לא פוקע קדו"ש[[2]](#footnote-3) ובעיקר ביאורו לכאורא בדברי בר"ש שביאר כי זה נסרח חזינן שאין כוונתו אלא כי לא עומד לחיה כי התקלקל וכנ"ל

ולענין הלכה החזו"א סימן י"א סק"ו נקט שלאחר הביעור פקע קדו"ש אמנם בסדר השביעית נקט שלאחר שזוכים צריך לנהוג בזה קדו"ש ולמה שדייק בלשון הר"ש שזה סברא מיוחדת בדבר שלא ראוי למאכל בהמה א"כ יתכן שכה"ג כן אפשר להקל שפקע קדו"ש וצ"ע[[3]](#footnote-4)

ב] ובראשונים הביאו שהגירסא בתענית ו ע"ב עד אימתי נהנין ושורפין בתבן וקש של שביעית והר"ש דחה גירסא זו דהרי זה עומד למאכל בהמה ואם כן זה הפסד לשרוף את זה ועיין רא"ש שכתב ששני הגירסאות אמת ששם הכוונה שאם לקטו למאכל בהמה אז עד זמן הביעור שזה רביעה שניה מותר להשתמש ולהאכיל לבהמה ולאחר זמן זה אסור להשתמש ללא ביעור ואם עשה ביעור מותר גם לשרוף ועיין חזו"א או שלא גורסין שורפין או שלצדדין קתני נהנין עד רביעה שניה ושורפין מרביעה שניה אמנם עיין תוס' בתענית ובמאירי שם שהביאו הגירסא עד מתי נהנין ושורפין ומשמע שמותר גם לשרוף וצ"ע קושית הר"ש שהרי זה הפסד והנה לכאורא קשה לא רק מצד הפסד אלא שזה אין הנאתו וביעורו שווה שלכן אין בעצים קדו"ש אלא שבגמ' מבואר שבמטרה להאיר או להתחמם הוי הנאתו וביערו שווה ויתכן שכוונת הר"ש אפילו בכה"ג אלא שצ"ע אם כן למה נקט שזה הפסד הרי לר' יוסי שיש על זה קדו"ש מותר בפשוטו גם להסיק וכן הוא מפורש שם בתוס' רי"ד וא"כ גם לדידן במקום שזה הנאתו וביעורו שווה

ולכאורא מבואר כאן כמו שהארכנו סימן י"ג וסימן י"ח סק"ו שדבר שאפשר להשתמש בו לצורך אכילה יש לשימוש זה קדימה משאר שימושין ושימוש לא של אכילה חשיב הפסד ורק אם אדרבא השימוש לא של אכילה הוא ניצול יותר כה"ג מותר ולפ"ז יתכן כוונת הר"ש שלשון מהמשנה שתמיד מותר שריפה והרי באופן הרגיל אסור ובדעת הראשונים האחרים או שכוונת המשנה במקום שזה ניצול יותר לשריפה והרי מבואר בראשונים בשבת שסתם תבן וקש הוא לשריפה או שכאן שזה רק עומד למאכל בהמה וודאי ששימוש לאדם זה עדיף כמו מלוגמא וצ"ע בזה

**האם אוכלים על גידולי שנה חדשה**

ג]מבואר ריש פ"ז שדבר שבמינו מתקיים אין לו ביעור ודבר שלא מתקיים יש לו ביעור ויש לעיין בדבר שלפני שכלה לחיה מהשדה כבר גדלו פירות שנה שמינית האם חשיב כלה לחיה מהשדה דגידולי שביעית נגמרו או כל שלמעשה לא נגמר ויש לחיה לא חשיב כלה לחיה מהשדה

והנה מבואר במתניתין פ"ט מ"ד אוכלים על הטפיחים ועל הדיופרין [דהיינו אילן שמוציא פירות שני פעמים בשנה] אבל לא על הסתווניות [דהינו ענבים הנמצאים באילן בימות הסתיו] ר' יהודה מתיר כל זמן שביכרו עד שלא יכלה הקיץ ועיין בירושלמי הובא בר"ש שאפילו שהוא מקיל לענין סתווניות אבל הוא גם מחמיר לענין דיופרא והנה יסוד מחלוקתם דלר' יהודה תלוי אם בפועל יש כבר שביכרו קודם שיגמר הקיץ זה מועיל וגם אם אין הדרך שזה מבכר מותר וגם אם הדרך שזה מבכר קודם שיכלה הקיץ אבל עכשיו זה ביכר יותר מאוחר לא אוכלים על זה ורבנן ס"ל שהולכים לפי הדרך ולכן דיופרא שהדרך שמוציא פירות קודם שיכלה הקיץ אפילו אם עכשיו הוציא אחרי אוכלים על זה משא"כ סתווניות שהדרך שזה מוציא לאחר שיכלה הקיץ לא אוכלים אפילו אם זה ביכר קודם שיכלה הקיץ

ובפשוטו מבואר שלא עוזר מה שיש פירות של שנה הבאה אלא צריך דווקא פירות של שנה זו והקובע של פירות שנה זו הוא מה שהבכיר קודם שיכלה הקיץ ונחלקו האם הולכים לפי ההוה או לפי הבפועל ועיין לשון הר"מ פ"ז ה"ה וז"ל אילן שהוא עושה פירות שתי פעמים בשנה והיו לו מפירותיו הראשונות הרי זה אוכל מהן כל זמן שפירות שניות מצויות בשדה שהרי מאותו מין בשדה אבל פירות הסתיו אין אוכלין בשבילן מפני שדומים לפירות של שנה אחרת עכ"ל הרי מפורש שזהו שורש הדין שפירות שנה אחרת אין אוכלין עליהן [[4]](#footnote-5)

והנה בפירוש המילה יבכירו ביארו הר"ש והריבמ"ץ שזה חנטה ועין חזו"א סימן ט"ו סק"ג שנסתפק מהו שיכלה הקיץ האם הכוונה ר"ה או שהכוונה קודם ונפק"מ שאם הכוונה ר"ה א"כ מבואר ברבנן שעד כמה שהדרך שזה גודל קודם ר"ה אפילו שעכשיו אין על זה קדו"ש בכלל בכל אוכלין על זה אבל אם זה קודם ר"ה א"כ יתכן שכל הנידון רק אם זה חנט קודם ר"ה שיש לזה קדו"ש אבל ללא זה יתכן שוודאי שלא אוכלים על זה אפילו שהוא נחשב גידולי אותה שנה[[5]](#footnote-6)

והנה עיין שם חזו"א סט"ו סק"ג וז"ל נראה דאין אוכלין ירק של שביעית בשביל ירק שיצא לשמינית כיון דזה שיצא לא קדוש עכ"ל דהיינו שנקט כצד שזה וודאי שצריך קדו"ש כדי שיחשב שיש לחיה בשדה והנה דבריו צ"ע שא"כ כל ירק זמן הביעור שלו הוא ר"ה של שביעית או קצת אחרי כיון שכל מה שהוא מחובר אחרי ר"ה אין לו קדו"ש ועיין רש"י לענין ספיחי כרוב דאין לו ביעור דהרי הוא נשאר כל ימות החורף וצ"ע מה זה עוזר הרי אין לו קדו"ש וצע"ג

אמנם ע"ש מההוספות דבאמת כיון שזה גידולי שביעית והגיע לעונת המעשרות בשביעית אפילו שאין לזה קדו"ש חשיב שלא כלה לחיה מהשדה דהיינו כנ"ל מלשון הר"מ שצריך שדבר שהוא גידולי אותה שנה קימים ולא משנה אם יש לזה קדו"ש והקובע האם זה בדיני שביעית נחשב גידולי שנת השביעית וע"ש שה"ה אם יש במקום שעזרא לא קידש אוכלים על זה אע"ג שאין לזה קדו"ש כמו קידוש עזרא שזה מעיקר דין דאוריתא

והנה ע"ש סי"ג סק"י שהקשה על הא דמבואר במשנה שדבר שמתקיים בארץ אין לו ביעור הרי זה וודאי נגמר לאחר ב' וג' שנים ושאז יהיה דין ביעור ואין לומר שכיון שיש אז מהתבואה החדשה חשיב שלא כלה לחיה לשדה דהרי מוכח כנ"ל מהמשנה שלא עוזר מה שיש מהגידולים של השנה החדשה ולכן ביאר שהכוונה שמה שנלקט קודם ר"ה שיש לזה קדו"ש הוא וודאי נגמר קודם הדבר שנמצא באדמה שנים ושלש שנים וע"ש שדן אם יכבשו אותו ויחזיק הרבה זמן וכתב ואפשר כיון שעל הרוב אין לו ביעור לא נאמר בו ביעור כלל עכ"ד והנה לכאורא פה נקט כנ"ל לאחר חזרתו שגם דבר שאין לו קדו"ש אם זה גדל בשביעית אפשר לאכול על זה ולכן אפילו שלא לקטו את זה בשביעית ואין לזה קדו"ש אפשר לאכול על זה

והנה לכאורא הוא דוחק גדול שכל המושג לא כלה זה מצד שע"פ רוב מה שלקטו בשביעת לא קיים בזמן שכלה לחיה מהשדה ועיין לשון רש"י נדה נ"א ע"ב שביאר על עלה לוף שיש לו ביעור כיון שזה כלה בימות הגשמים[[6]](#footnote-7) ונראה שהקובע אם זה כלה בימות הגשמים א"כ יש זמן שכלה ואם לא אין זמן שכלה אפילו שוודאי שהדרך שכל דבר לאחר בישולו הוא נובל ובהכרח שאז גודל כל הזמן דברים חדשים ויש כל הזמן משא"כ דבר שמתקלקל בימות הגשמים א"כ אין בימות הגשמים וצ"ע מהמשניות הנ"ל

ועיין רמב"ם פ"ז הט"ז וז"ל עלי זתים ועלי קנים ועלי חרובין אין להם ביעור לפי שאינן נובלות וכלות עכ"ל והנה כאן לכאורא הולכים לפי חנטה וודאי שלסוף זמן הם כלים ובכל אופן אין ביעור ובהכרח כמו שביאר במקד"ד כיון שעד שזה נושר גודלים כבר עלים חדשים ועיין ר"ש פ"ז מ"ב שהביא כן מהירושלמי לענין עלים שבזה תלוי האם יש ביעור האם זה נובל או לא ובהכרח כנ"ל

ולכאורא היה אפש"ל שיש שני סוגי דברים יש דבר שלא גודל כל הזמן אלא יש לו תקופת גידול כגון פירות ותבואה וכה"ג וודאי הקובע שקיים מהגידול של אותה שנה שממנה רוצה לאכול דהיינו שביעית וכמו שביאר הר"מ ולא עוזר מה שיש מהשנה החדשה שגידול זה אבל נגמר אבל יש דבר שאין לו זמן גידול אלא הוא גודל בכל עונות השנה וכה"ג חשיב שעדיין אותו גידול קיים ורק אם הוא לא יכול לגדול בימות הגשמים כי הוא מתקלקל זה מחלק את זה לגידול נפרד או שזה עושה מצב מציאותי שכלה לחיה בשדה וזהו כוונת רש"י הנ"ל ולפ"ז דבר שמתקיים בקרקע הרבה זמן הכוונה וגם אין לו תקופת גידול מסוימת כמו הרגיל במינים אלו וא"כ עד כמה שהוא יכול להישאר בימות הגשמים אין לו ביעור ולפ"ז באמת בנות שוח[[7]](#footnote-8) אפילו שנמצאים על העץ כמה שנים עיין פ"ה אבל כיון שיש להם עונת גידול פעם בשנה אי אפשר לאכול על הפירות של שנה הבאה וכמש"כ בחזו"א סי"ב סק"ב[[8]](#footnote-9)

והנה עיין תוספתא פ"ז י"ב לגירסתינו אוכלין על הירק של בית השלחין והגר"א שם הגיה אין אוכלין על של בית השלחין ובפשוטו הכוונה שכיון שמשקים שם כל הזמן לכן יש שם ירק יותר מאוחר או שיש כל הזמן וצ"ב למה שלא יאכלו על זה ולכאורא הביאור שכיון שזה סוג דבר שיש לו צורת גידול אחר הוא לא יכול לקבוע שזמן הגידול של הירק לא נגמר אמנם לחזו"א שהקובע סוף שמיטה צ"ב סברת הגר"א

ד]הנה הבאינו מהחזו"א שאפשר לאכול על גידולי מקום שלא נוהג בו קדו"ש דהיינו אפילו אם אין בזה קדו"ש חשיב שלא כלה לחיה וכן הוכחנו דבפשוטו דבר שאין לו זמן גידול כיון שגדל מהשנה החדשה חשיב שלא כלה לחיה מהשדה ולכאורא צ"ע דהרי מבואר פ"ט מ"ד דאוכלין על המופקר אבל לא על השמור דהיינו שדבר שלא הפקירו אותו לא אוכלים על זה ומבואר בראשונים כי זה כלה לחיה דהרי לא יכולה לאכול משם וא"כ כל דבר שאין בו קדו"ש לא יוכלו לאכול עליו כי הוא שמור ודוחק לומר שמדובר שיש שדות שהם הפקר מצד עצמם וגודל שם ובפרט שיש דברים שאין דרכם לגדול ללא שזורעים אותם

ובפשוטו צ"ל שזה לא שמור מחיה ואע"פ שזה שמור מאדם אין זה חסרון אבל באמת בכל אלו אם יהיה שמור מחיה ג"כ זה יחשב שכלה לחיה מהשדה [[9]](#footnote-10)

אלא שצ"ע דעיין רמב"ן יבמות קכ"ב שהוכיח ששמור לא נאסר דר' יוסי אומר שאוכלין על השמור ולא מסתבר שזה אסור באכילה ואפשר לאכול על זה ולכאורא כל זה אם נימא דאוכלים דווקא על פירות שביעית אם כן דבר שהוא אסור מצד שביעית לא מסתבר שאוכלים על זה אבל אם נימא שגם דבר שלא קדוש בקדו"ש א"כ מה איכפת לי שזה אסור אבל למעשה יש לבהמה ואולי אפש"ל שעד כמה שיש במציאות לחיה כה"ג לא איכפת לן שזה לא שביעית ורק עד כמה שזה שמור ובפועל אין לחיה כה"ג ס"ל לרמב"ן שרק מה שיש עוד קדו"ש יעזור ולפ"ז אם יהיה מקום שלא נוהג בו שביעית והוא יהיה שמור זה לא יעזור והדברים מחודשים

והנה עיין פ"ז מ"ה שלולבי האלה אין להם ביעור ומבואר בר"ש בשם הירושלמי דזה נהיה קשה כעץ וזה לא נובל והנה לכאורא כשהוא נהיה קשה פוקע ממנו קדו"ש כמו כל עצים ובכל אופן חשיב שלא כלה לחיה מהשדה וחזינן שכל שגידולי אותה שנה קימים אפילו שאין לזה קדו"ש זה מספיק וכמו שנקט החזו"א לגבי מקומות שלא קדוש בקדו"ש

**בדין כלה לחיה ע"י איסוף הפירות**

ה]והנה יש לעיין בעיקר זמן הביעור שמבואר שזה בזמן שכלה לחיה מהשדה האם שורש הסברא שנגמר זמן הגידול דהיינו שמצד טבע העולם כל הגדל על העצים נבל וגם מה שנשר על האדמה כבר בלה אבל אם יאספו את כל הפירות קודם אפילו שכבר אין בשדה לא חשיב כלה לחיה מהשדה או שזה תלוי בפועל אם יש עדין לחיה או אין ולפ"ז גם אם זה לא כילוי טבעי אלא שלמעשה אין לחיה חשיב שהגיע זמן הביעור[[10]](#footnote-11) ועיין מקד"ד סימן נ"ט סק"ב ד"ה זמן שנקט כצד הראשון דהרי מבואר שדבר שמתקיים אין לו ביעור והרי אין זה מוכרח דהרי אם הבהמה אכלה הכל יהיה מצב שכבר אין לחיה אלא בהכרח שלא איכפת לן שאין לחיה בפועל אם מצד טבע העולם יכל עוד להישאר[[11]](#footnote-12)

ובפשוטו מוכח ממתניתין הנ"ל דמבואר שאם יש שמור זה לא עוזר ועד כמה שזה לא תלוי בבפועל א"כ עד כמה ששם יש סימן שמצד עצם הגידול הטיבעי צריך להיות שם ומה שאין במקומות האחרים כי כבר אספו הכל אמנם אין זה מוכרח דיתכן שהכוונה שיש מקום שמגדל פירות יותר מאוחר והרי אוכלים על האחרון ואם שם הוא שמור דנים כאילו אין שם גידול כלל שכה"ג וודאי לא יעזור אם היה שם עצים ועיין ריבמ"ץ שם שכתב וז"ל אבל על מקום הנשמר אין אוכלין ששם מתמתן הפרי הרבה עכ"ל ובפשוטו כוונתו שלכן זמן גמר הגידול שלו יותר מאוחר משא"כ שאר המקומות נגמר זמן הגידול שלהם קודם והוא על דרך הנ"ל ובפשוטו מבואר כמקד"ד אמנם הראשונים סתמו בזה ובפשוטו לא ביארו כריבמ"ץ

ועין רמב"ם בפיה"מ פ"ט מ"ב שהביא הדוגמא של ביעור כגון שייבש פירות אינו יכול לאכול אלא כל זמן שיש פירות לחים בעץ וכן בספרו העתיק בכזה אופן ובפשוטו הטעם שבזמנם לא היה אפשר לשמור אלא ע"י יבוש ולכן אם יש לו פירות לחים א"כ זה סמוך לזמן הלקיטה ויש עדין גם בשדה והאופן שיש לו בבית ואין בשדה זה על ידי שייבש פירות ומשמע קצת שאם יאספו את כל הפירות לא יחשב כלה לחיה אמנם אין זה מוכרח דיתכן שההוה נקט וצ"ע

אמנם עיין חזו"א סימן י"ד ס"ק א וסימן י"ג ס"ק כ"ב ד"ה וצ"ל שנקט שאם יאספו את כל התבואה אז גם בדבר המתקיים חשיב שהגיע זמן הביעור וכן הוא בתויו"ט ובמשנה ראשונה פ"ט מ"ז וכן הוא בפירוש הניר פ"ז ה"ה בביאורו על הירושלמי[[12]](#footnote-13)

אמנם גם לפ"ז לא צריך שיהיה דווקא על העץ אלא גם אם יש ממה שנבל וזה עדיין קיים זה מועיל וכמבואר בגמ' פסחים נ"ב ע"ב שאוכלין על הבין הכיפין דהינו מה שנבל ונמצא במקום שחיות יכולות לקחת וכן פ"ט מ"ד אוכלין על הטפיחין וביאר הר"ש בשם הערוך שהכוונה מה שהעופות אספו בכלי חרס הנמצאים בכותל[[13]](#footnote-14) ועיין חזו"א סימן ט"ו סק"ח שה"ה מה שהחיות החביאו במאורותיהם דכל שהוא עדיין יכול להחזיק ולא להתקלקל חשיב שיש עדיין בשדה ע"ש

ועיין עוד לקמן סק"ו ז' השיטות שדבר שלא ראוי לאכילת בהמה אין לו ביעור ושהוכחנו מזה שזה תלוי בפועל לבהמה ע"ש

**בדין דבר שלא ראוי לחיה**

ו]והנה יש לדון בדבר שלא ראוי לחיה האם יש בזה דין ביעור והנה אם נימא שזה תלוי דווקא בכילוי הטיבעי א"כ מסתבר שזה לא קשור כלל למה שיש לחיה דהרי גם אם אין לה כלל לא חשיב כלה לחיה אלא זה סימן ע"פ הרגילות שנגמר זמן הגידול אמנם אם נימא שזה תלוי בפועל שנגמר מהשדה יש לדון האם התורה קבעה בדווקא לפי שאין לחיה וא"כ עד כמה שהיא בין כה לא יכולה לאכול א"כ לא שייך הלכה זו או שהכוונה שכבר אין בשדה כלל והחיה זה רק סימן וכל שיש עוד בשדות חשיב שלא הגיע זמן הביעור ולא איכפת לן מה שאין זה מאכל חיה והנה הבאינו לעיל ס"ק ג' ד' דגם אם יש דבר שאין לו קדו"ש חשיב לא כלה לחיה אפילו שאנשים לא יכולים לקחת ובהכרח שיש מעלה מיוחדת לחיה אמנם יתכן שלאו דווקא חיה אלא ה"ה אם יהיה לאדם ולא יהיה לחיה ונפק"מ בנ"ל עוד אם ישמור מחיות דמבואר בתוס' בר"ה ט ע"ב שמותר ולא יהיה שמור מבני אדם שעד כמה שיש תנאי מיוחד שיהיה לחיה א"כ כאן זה יחשב כלה לחיה אבל אם זה רק סימן והעיקר שעדין קיים חלק מהגידול בשדה שעומד לרשות האדם או הבהמה א"כ חשיב שעדיין לא כלה מהשדה

והנה כבר הובא לעיל סק"ד דברי הרמב"ן שהוכיח ששמור לא נאסר מהא דר' יוסי ס"ל שאוכלים על זה וראיתי לדון שאולי מדובר ששמרו רק מחיות אבל לא מבני אדם שכה"ג מותר והפירות לא נאסרו ונחלקו האם חשיב כלה לחיה ולנ"ל יתכן שכה"ג ס"ל לרמב"ן שזה וודאי חשיב שלא כלה לחיה אמנם אין זו ראיה דיתכן דוודאי סתימת הדברים שמדובר שזה שמור גם מבני אדם

אמנם עיין רמב"ם פ"ז ה"ד וז"ל היו לו צימוקים של שביעית וכלו הענבים מהשדה מן הגנות והפרדסים שהן הפקר אע"פ שעדיין יש ענבים בגפנים שבתוך החצרות אינו אוכל בצימוקים מפני ענבים אלו שבחצר לפי שאינן מצויים לחיה וכו' עכ"ל והנה לא הדגיש שמדובר באדם ששמר אלא שסתמא בחצר הוא שמור וטעמו דאין דרך חיה להתקרב לחצר ורק בשדה ובמדבר היא נמצאת ומבואר שלמד שכל שהוא שמור מחיה אפילו שהוא לא שמור מאדם חשיב כלה לחיה מהשדה ולפ"ז בהכרח כצד שזהו הדין שיהיה לחיה ולא שזה רק בתור סימן וז"ב

והנה מבואר בגמ' שאיכא שלשה ארצות לביעור והטעם דגמירי שאין חיה שביהודה גדילה על של גליל והרי אנשים יכולים ללכת ולאכול ובהכרח שזה תלוי דווקא בחיה והיה מקום לדחוק שאין דרך אנשים ללכת למרחוק אמנם צ"ע שיש מקומות שקרובים אחד לשני ובכל אופן לא אוכלים על זה אמנם יתכן שבהווה זה שיעור שאין בו חשיבות כלל לאדם ורק לחיה וכה"ג נאמר הסברא שאין חיה של יהודה וכו' ודוחק

ובגמ' פסחים נ"ב ע"ב אוכלין על של בין הכיפין ואין אוכלין על שבין השיצין ועיין רש"י וז"ל דכל זמן שמצויין בכיפין אוכלין מאותם שבבית אבל אין אוכלין מן הבית על סמך אותן שבשיצין לפי שאין החיה יכולה ליטול מפני הקוצים וצ"ב הרי אדם יכול לקחת ורש"י לא ביאר שאדם גם לא יכול לקחת ויתכן שזה שיעור שוודאי אין בו חשיבות לאדם אמנם ע"ש בר"ח שכתב שכל הרואה אותם מתייאש ומשמעות דבריו שדן ביחס לבני אדם ואינו מוכרח

וראיתי עוד להוכיח דבתו"כ איכא שני פסוקים לדין ביעור אחד למאכל אדם ואחד למאכל בהמה וגירסתינו שמאכל אדם לומדים מהפסוק שמות כ"ג והשביעית תשמטנה ונטשתה וגו' וכן הוא ברש"י עה"ת שמדובר לעניין ביעור וגירסת הגר"א שלומדים מהפסוק מן השדה תאכלו את תבואתה והנה בפסוקים אלו לא הוזכר כלל שהדין ביעור תלוי בכלה לחיה מהשדה ועד כמה שיש דין דווקא כלה לחיה וזה נלמד מפסוקים אלו א"כ אין כאן יתור ללמוד שגם מאכל בהמה איכא דינא דביאור ומשמע שיסוד הדין שאין בשדה ולא דווקא לחיה וצ"ע

ז]והנה עיין שבת צ ע"א דלגירסת הרמב"ן והריטב"א והר"ן מבואר שדבר שאין לו עיקר אין לו ביעור וביארו הנ"ל שהכוונה דבר שהוא תוך האדמה ולא גודל מעל האדמה כה"ג אין לו ביעור וצ"ב טעמא דמילתא והיה מקום לומר שזה לא כלה לחיה דהרי היא לא גומרת את זה ותמיד נשאר אמנם אין זה מוכרח כלל דהרי לאחר גידולו זה מרקיב ועיין מפורש בריטב"א ובחידושי הר"ן ושיטה לר"ן וכן בריטב"א בע"ז שביארו דזה לא עומד לחיה דהרי זה תוך האדמה ומשמע כוונתם שכל דבר שלא עומד לאכילת חיה אין לו ביעור וא"כ ה"ה דבר שאין זה מאכל חיה[[14]](#footnote-15)

ומאידך עיין תוס' בב"ק שהקשו דלר' יוסי שעצים יש להם קדו"שא"כ יצטרכו לבער העצים בא"י ולא יוכלו להשתמש בהם ומבואר שיש בזה ביעור אע"ג שזה לא ראוי לאכילת חיה[[15]](#footnote-16)

ועיין משפטי ארץ פכ"ח הערה 7 שהביא חזו"א סימן י"ג ס"ק י"א ד"ה והא וסי"ד סק"א ד"ה ירושלמי וסק"ד ד"ה תוספתא נקט שאין לזה ביעור וכן הוא במרכבת המשנה אמנם הביא דהקרית ספר נקט שיש בזה ביעור ועיין משנה אחרונה פ"ט מ"ז שגם נקט שיש בזה ביעור והוכיח דבר זה ממין הצובעין שאין זה ראוי לאכילת בהמה וחיה ובכל אופן יש בזה ביעור אמנם אין ראיתו מוכרחת דיתכן שוודאי זה ראוי לחיה ובהמה אלא שאין על זה קדו"ש מחמת זה אלא מחמת עיקר יעודו שזה לצביעה

**בדין ביעור במוליך פרו"ש ממקום למקום**

ח]עיין פסחים נ ע"א מקום שנהגו לעשות מלאכה בער"פ עד חצות עושין מקום שנהגו שלא לעשות אין עושין ההולך ממקום שעושין למקום שאין עושין או ממקום שאין עושין למקום שעושין נותנים עליו חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם ואל ישנה אדם מפני המחלוקת כיוצא בו המוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו או ממקום שלא כלו למקום שכלו חייב לבער ר' יהודא אומר אומרים לו צא והבא לך אף אתה ע"כ

ועיין סוגית הגמ' דזה וודאי אם הביא פירות ממקום שכלו או שעכשיו הם נמצאים במקום שכלו חייב לבער ובביאור מחלוקתם בתחילה הגמ' מבארת כגון שהביא ממקום שעדיין לא כלה ושמע שכלו ממקומו ולרבנן לא צריך לבער ולר' יהודא צריך לבער ואביי מעמיד שנחלקו שהביא ממקום שלא כלו למקום שכלו והחזירם למקומם ולר' יהודא זה כבר התחייב בביעור ורבנן פוטרים ורב אשי חולק שכה"ג וודאי לא צריך לבער והגמ' מבארת בצורה אחרת ע"ש

והנה לפ"ז יש לדון באופן הראשון ששמע שכלה במקומו ובחזו"א כתב שכיון שלפי מהלך הגמ' רבנן ס"ל שאין צריך לבער א"כ לא צריך לבער אמנם במאירי מבואר שצריך לבער

והנה לשון המשנה הוא מדין חומרי מקום שיצא משם ושהלך לשם ובפשוטו אין זה מעיקר דין ביעור כן נקטו האחרונים וצ"ע איך הולכים מעיקר הדין האם לפי מקום הגידול או לפי המקום שזה נמצא

ועיין לשון הר"מ פ"ז הי"ב וז"ל המוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו או ממקום שלא כלו למקום שכלו חייב לבער לפי שנותנים עליו חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם עכ"ל ועין חזו"א סימן י"ג סק"ד שדייק מכאן שמעיקר הדין הולכים לקולא כמו שניהם ורק אם כלה בשניהם צריך לבער מעיקר הדין ורק מדין חומרי וכו' צריך להחמיר כשניהם וכן עיין במאירי שביאר דפשטות דברי ר' יהודא הולך על שני המקרים ולפ"ז בקושית הגמ' ולית ליה לר' יהודה נותנים עליו חומרי מקום וכו' מבואר שלא קשה לגמ' מצד עיקר הדין שלא יכול להיות כזה דבר אלא רק מצד ההלכה של חומרי וכו' וכן עיין ר"י מלוניל במתניתין וז"ל ואם הוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו וכו' אסור לו לאוכלם שנותנים עליו חומרי מקום שיצא משם .ממקום שלא כלו למקום שכלו חייב לבער וכו' ונותנין עליו חומרי מקום שהלך לשם עכ"ל הרי מפורש ששני המקרים זה מצד דינא דמתניתין ולא מעיקר הדין

והנה עיין רש"י במשנה וז"ל המוליך פירות שביעית ממקום שכלו לחיה מן השדה וחייבין בני המקום לבערן מן הבית והוליכן זה למקום שלא כלו ובני אותם מקום עדיין אוכלים הכנוסים בבית חייב לבער משום חומרי מקום שיצא משם עכ"ל ומבואר מדבריו שמעיקר הדין לא צריך ללכת כמקום הגידול ורק מדין חומרי מקום וכן מבואר מדברי רש"י בגמ' נ"ב ע"א ד"ה אלא איפוך ע"ש ועיין חזו"א שנקט שדעתו שמעיקר הדין הולכים כמו המקום שזה נמצא

והנה הגמ' שם בתחילה שואלת ולית ליה לר' יהודה שנותנים עליו וחומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם ועיין רש"י וז"ל דמשמע שיכול לומר בן מקום שלא כלו לבן מקום שכלו צא והבא לך אף אתה ממקום שהבאתי ותמצא שלא כלו שם לחיה ואכול מאותן שתביא ואותן פירות שיש לך בבית אסורים וטעמא משום דגדלו כאן ובזה המקום כלו אבל אני הבאתי את שלי ממקום היתר ואין כאן מחלוקת ולית ליה לר' יהודה דאסור משום חומרי מקום שהלך לשם ואפילו אין שם מחלוקת וכו' עכ"ל ומבואר בדברי רש"י דמעיקר הדין היה יכול עדין לאכול אפילו שכאן כלה כיון שבמקומו לא כלה ורק מצד חומרי מקום שהלך לשם אסור וזה שלא כדנקט החזו"א הנ"ל והיה מקום לדחוק שבתור שאלה הגמ' לא יכלה לשאול יותר מאשר מהדין הנ"ל אבל אליבא דאמת מעיקר הדין זה אסור אמנם יותר מסתבר שרש"י ס"ל כרמב"ם הנ"ל שמעיקר הדין צריך לבער רק אם כלו בשניהם וא"ש שבשני המקרים זה מדין חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם

והנה בתוס' שם הקשו בהלך ממקום שכלו למקום שלא כלו שהוא חייב לבער למה אין חסרון שאל ישנה אדם מפני המחלוקת שהגמ' ביארה שזה הולך על ההולך ממקום שאין עושין למקום שעושין שהוא אסור במלאכה והתנא מבאר שאין כאן משום מחלוקת כי יגידו שאין לו מלאכה ומבואר שללא זה היה מותר במלאכה כדי שלא יהיה מחלוקת וא"כ כאן נתיר לו לא לבער כדי שלא יהיה מחלוקת ועיין קובץ שיטות קמאי שהובא מר"ת שדווקא לענין מנהג זה סיבה להקל ולא פה שזה מעיקר הדין ובתוס' רא"ש ותור"פ כתבו שאם הדין ביעור כאן מדאורייתא א"ש שזה לא סיבה לעבור איסור דאורייתא אבל אם הדין ביעור כאן הוא מדרבנן שהדין שלש ארצות לכל אחת הוא מדרבנן א"כ קשה כנ"ל ועיין מהר"מ חלאוה שתירץ שאין כאן שינוי בזה שהוא מפקיר דמותר לאדם להפקיר פירות ובתוס' תירצו שאין כאן מחלוקת כי זה תלוי בפירות ולא בגוף האדם והנה מבואר מכל ראשונים הנ"ל דכאן מעיקר הדין זה תלוי במקום שיצא שדנו שיש כאן דין ביעור מדאורייתא

**ט]** והנה צ"ב עד כמה שאין מחלוקת בדבר שנוגע לפירות א"כ למה ממקום שלא כלו למקום למקום שכלו חייב לבער מצד חומרי מקום שהלך לשם הרי אין כאן מחלוקת וצ"ל שלגבי לקבוע את דיני ההנהגה יש כאן מחלוקת ורק עד כמה שהוא צריך מצד השתיכותו למקום אחר אין בזה מחלוקת ודוחק

עוד צ"ע לדעת הר"מ שדין ביעור הוא לשרוף ועד כמה שמעיקר הדין הוא לא צריך לשרוף איך מצד הדין חומרי מקום יכול לעבור איסור דאוריתא ואולי לאחר שרבנן אסרו והוא בין כה לא יכול לאכול אין כאן הפסד מדאוריתא[[16]](#footnote-17)

עוד צ"ב למה שהבאינו לעיל סק"א מהרא"ש שלאחר הביעור מותר לשרוף ויתכן שפקע קדו"ש ומותר סחורה ומשמעות הדברים שהדין ביעור כאן הוא ככל דיני ביעור ולא רק לחומרא שצריך להפקיר ואחרי זה עדין אסור בהפסד ולכאורא עד כמה שזה לא מעיקר הדין אלא מצד חומרי מקום אין סיבה שיהיה לזה דין ביעור לקולא

עוד צ"ב דעיין מהר"ם חלאווה שביאר שהנדון של המוליך פירות זה לא תלוי באדם כגון שהלך ממקום שלא כלו למקום שכלו אלא בפירות שהם הלכו ממקום למקום ובפשוטו אותו נידון גם לענין בן המקום שהביאו לו פירות ממקום אחר וצ"ב א"כ מה שייך כאן חומרי מקום שיצא מכאן ושהלך לשם שיסודו לכאורא מצד מחלוקת ואפילו אם אפשר להבין הדמיון אבל מה הגמ' שואלת ולית ליה לר' יהודה נותנים עליו חומרי וכו' שפשוט שגם כאן שייך נידון זה הרי כאן זה נידון אחר לגמרי

ולכאורא מתבאר מכל זה דהדין חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם הוא מעיקר הדין וכמו שלענין מנהגות כך הוא הדין שאדם משתייך למקום שנמצא וכן למקום שממנו יצא ה"ה כאן דין הפירות כמקום שיצאו וכמקום שהם נמצאים ולכן בשני המקרים הם חייבים ביעור מדאוריתא וא"ש שדין ביעור זה הוא גם לקולא וכן אע"ג שלא שייך כאן מחלוקת יש כאן ההלכה של חומרי מקום שזהו עיקר דינו וכן א"ש מה שפשיטא להו לתוס' שמעיקר הדין הולכים כמקום שממנו יצא שזהו דין הגמ' חומרי מקום שיצא משם שהוא דין ביעור מדאוריתא וכן א"ש שאע"ג שכאן זה נידון לענין הפירות ואין כאן שייכות כלל לדין מחלוקת שייך כאן דין חומרי מקום וכו' ולפ"ז אין שום מחלוקת בין הראשונים וצ"ע

והנה בירושלמי מבואר שלמדו את המשנה כפשוטו שר' יהודא ס"ל שאפילו אם כאן כלו אבל אם במקום שממנו הגיע לא כלה מותר דיכול לומר לו תביא לך גם אתה משם והנה לפי פשוטו חולק שהדין דרבנן של חומרי מקום שהלך לשם לא שייך לעניין הפירות שזה לא דין בבן אדם אמנם לנ"ל צ"ל דפליג בעיקר דין ביעור שזה תלוי במקום גידול הפירות וצ"ב

**י]** עיין בגמ' בע"ב מחלוקת רשב"א ורבנן בפירות שיצאו מא"י לחו"ל האם מתבערין במקומם או שיחזרו לא"י ועיין רש"י שמדובר שזה יצא קודם זמן הביעור שכתב שזה מתבער כשיגיע זמן הביעור ועין חזו"א סי"ג סק"ב שכתב שכאן הולכים לפי המקום שממנו יצא וכל נידון הגמ' שאם הוציא קודם שכלו הולכים לפי המקום שנמצא זה דווקא אם יש שם פירות א"י ולכאורא כוונתו שהקובע מה שיש לחיה פירות שביעית וצ"ע מה זה שונה שעוזר פירות מקום שלא קידשו עיין לעיל סק"ד וצ"ל שיסוד הדין שיש במקום שגדל אלא שאם במקום שנמצא יש פירות שביעית זה גם עוזר

והנה יש לדון אם הוליך ממקום שיש כאלו פירות למקום שאין כאלו פירות האם חשיב שהגיע מיד זמן הביעור או שהולכים לפי מקום הגידול וכפי הנראה מהחזו"א הנ"ל שעיקר הדין הוא לפי מקום הגידול ורק אם הגיע למקום שגם גודל כזה דבר ונגמר או שקיים זה קובע דינים וצ"ע בכ"ז

**י"א]** מבואר בגמ' שאם זה היה במקום שכלו וחזר למקומו שלא כלו זה לא צריך ביעור וצ"ע שכבר חל על זה דין ביעור ואיך זה יפקע ועיין חזו"א שזה וודאי שאם עבר זמן הביעור וזה נאסר לא יפקע דין הביעור רק מדובר כל הסוגיא ביום הביעור דהיינו שגם כשכלה באותו יום שעכשיו הדין לבער זה עדיין לא נאסר וגם לר"מ מותר עדיין לאכול ורק כה"ג שייך שיפקע והנה לתוס' שגם לאחר זמן הביעור שזה אסור באכילה אבל ע"י ההפקר זה ניתר א"כ כל האיסור הוא מכח הדין ביעור וא"כ יש מקום לדון שעד כמה שעכשיו אין דין ביעור ממילא גם אין את האיסור שמכח זה ויש מקום לדון שגם לרמב"ן שלאחר הביעור זה נאסר אבל עד כמה שזה לא גדר קנס אלא כמו שביאר החזו"א סימן י"א דכיון שלא ביער א"כ כל שימוש בפרי הוא מתיחס לאי הביעור וזה ביטול המצווה ולכן אסור א"כ יתכן שאם יפקע החיוב אין כאן איסור[[17]](#footnote-18) אמנם לדעת הרמב"ם שהוא חלות איסור שזהו דין הביעור וודאי בהכרח מדובר שעדיין זה לא נאסר וצ"ע בכ"ז

**בדין ביטול לענין ביעור ושאר דיני שביעית**

**בדין כובש שלשה כבשים**

**ביאור טעם ר"א ור"י**

**י"ב]**עיין שביעית פ"ט מ"ה הכובש שלשה כבשים בחבית אחת רבי אליעזר אומר אוכלים על הראשון רבי יהושע אומר אף על האחרון רבן גמליאל אומר כל שכלה מינו מהשדה יבער מינו מהחבית והלכה כדבריו והנה בפשוטו מסברא צ"ל כמו לפי ר"א שיש כאן דין נותן טעם כמו כל התורה כולה וכן הוא בר"ש ועוד ראשונים אמנם עיין לשון רש"י על הראשון על סמך הראשון הממהר להיות כלה מהשדה דמשעה שיכלה אחד מהן מן השדה שלשתם אסורים דכבשיהו משוי להו כחד עכ"ל דהיינו שדנים את זה כמין אחד משותף וכשאחד מהם לא קיים בשדה חשיב שמין זה כבר לא קיים והא דהוצרך לזה צ"ל שס"ל מסברא שטעם הרי הוא כמבוער ולכן צריך טעם מיוחד לחייב ביעור

ועיין ראשונים שתמהו מאי טעמא דר' יהושע ונאמרו בזה כמה ביאורים א, הר"ש ביאר אופן אחד או כי שביעית בזמן הזה דרבנן ולכן הקילו או שמעיקר הדין ס"ל כר"ש שכל הירקות יש להם שיעור אחד לביעור ורק מדרבנן כל אחד מתבער בזמנו[[18]](#footnote-19) ועיין רמב"ן עה"ת הובא בח' הר"ן וברבינו דוד על פסחים שיתכן שכל הדין ביעור הוא מדרבנן ולכן הקילו בזה

ב, עיין בראשונים שהביאו מר' ניסים גאון שנחלקו בהלכות נותן טעם דר"א ס"ל שזה שנכבש ראשון הוא נותן טעם בכולם ולכן כשהוא כלה צריך לבער את כולם משא"כ אלו שנכבשו אחרונים אינם נותנים טעם בראשון ולכן הם לא אוסרים בטעמם ובדעת ר' יהושע ביאר או שס"ל הפוך שרק האחרון נותן טעם ולכן רק הוא אוסר או שגורסים אף על האחרון והכוונה שהוא מחמיר שכולם נותנים טעם אחד בשני ולכן אם אחד מהם כלה צריך לבער את כולם

ג, דעת ר"ת דאיכא פסוק מיוחד בתו"כ שכל שאחד מהם קיים והם נמצאים יחד אין דין לכלות אף אחד וע"ש בספר הישר סימן שנ"ו הובא בקש"ק שאם יפריד אותם כה"ג אפילו שיש באחד טעם של מין שלא כלה יצטרכו לבער ועיין שנות אליהו וז"ל ויש ליתן טעם דס"ל להמתניתין דכיון שכבשו אותם ביחד הוי כמו גוף אחד ובמין אחד אף שקצת מאותו המין כלה מותר עדיין לאכול אותן שלא כלו אף כאן כיון שנעשו גוף אחד נשאר עדין שלא כלו לכך ס"ל לר' יהושע דמותר ולכאורא כוונתו כר"ת הנ"ל ועיין תוס' רי"ד ונראה גם כוונתו על דרך הנ"ל

ד,עיין פירוש הראב"ד על תו"כ פרשה ב וז"ל ור' יהושע סבר אף המין האחרון נותן טעם בראשון כלומר אדרבא כיון שהמין שכלה אחרון הוא נותן טעם במין שכלה ראשון נעשה כולו היתר שהרי אם היה המין הראשון כרישין והמין האחרון כרוב וקיבלו הכרישים טעם מן הכרוב והרי הכרוב לא כלה מינו מהשדה נמצא שהכרישים הללו לא כלה מין טעמם מן השדה כי הטעם הוא עיקר הירק וכיון שנמצא בטעמו של זה המין עדיין כיוצא בו בשדה גם זה מותר וכו' עכ"ל דהיינו שדנים את זה כמין חדש וכיון שחלק מהחפצא הזה קיים בשדה חשיב שלה הגיע זמן הביעור והנה לפ"ז גם אם יפריד אותם אבל כל שיש בו טעם של דבר שלא כלה מינו מהשדה מותר

**ביאור טעמו דר"ג**

**י"ג]**והנה ר' גמליאל ס"ל שמה שכלה צריך לבער ומה שלא כלה לא צריך לבער והראשונים תמהו הרי יש כאן טעם דשביעית וא"כ יש כאן קדו"ש ולמה שלא יהיה ביעור ועיין ר"ש שדן שאולי זה רק מצד שהדין ביעור כה"ג הוא מדרבנן כיון שכל ירק מין אחד לביעור וכנ"ל

אמנם עיין בראשונים שכתבו שהטעם הרי הוא כמבוער ומצאנו בזה שינוי לשונות בראשונים דהרמב"ן עה"ת שם כתב וז"ל ואפשר לדברי ר"ג שמצוות ביעור מן התורה אבל הטעם כיון שנבלע מתחילה הרי הוא כמבוער עכ"ל וכן עיין בר"ן פסחים נ"ב ע"א שביאר בדעת ר"י שלא שייך שיהיה פסוק לאסור טעם וז"ל ור"י ס"ל שאי אפשר שהטעם צריך ביעור שכיון שאינו בעין הרי הוא כמבוער עכ"ל ופשטות דבריהם שכיון שאין זה איסור אלא מצוות ביעור א"כ מצב שזה בתערובת הוא כאילו זה איננו והתקיים בזה עצמו דין ביעור בזה שחלק זה של הטעם הוא לא לבד אלא הוא בתערובת או דיסוד דין ביעור לא לשמור ולאצור פירות שביעית וזה לא נחשב אצירת פירות שביעית או שכוונתם ביחס לפרי שאם משאיר ממנו רק את חלק הטעם זה כאילו ביער הפרי וכעין שמצאנו שיכול להשאיר לעצמו מזון שלש סעודות

אמנם עיין לשון הרא"ש בפירושו וז"ל ור' אליעזר סבר דאצטריך קרא לאסור דלא תימא איסור דביעור לא חמיר כשאר איסורים דאף לאחר הביעור אין בו איסור חמור כמו שאפרש בסמוך [וכוונתו שלאחר שהפקיר זה מותר באכילה]והוא אמינא שיחשב כמבוער בשעה שאינו בעין עכ"ל וע"ש שזה טעמו של ר"ג מקרא וכן עיין ח' הר"ן בפסחים וז"ל ר"א סבר למיסר אתא דאי לאו קרא ה"א שאותו שכלה מן השדה בלבד הוא אסור אבל אינו אוסר אחרים בטעמו לפי שאין איסור זה דומה לשאר איסורים שהרי אף לאחר הביעור מותר ובלבד שיפקירנו וכו' ומ"ה ה"א דדוקא גוף המין שכלה צריך ביעור אבל אין טעמו שנבלע באחרים מצריך אותם ביעור וכו' עכ"ל ועד"ז בלשון תוס' בפסחים ופשטות לשונם שזה איסור יותר קל ולכן הוא לא חל על מצב של טעם[[19]](#footnote-20) ועיין לשון הראב"ד פ"ז ה"ג וז"ל ור"ג ס"ל שאין הולכין בזה אחר נותן טעם שאין כאן איסור אכילה אלא מצוות ביעור עכ"ל ומפורש כנ"ל שזה סברא שאין דין ביעור על כזה מצב וכן ביאר בקה"י סימן כ"ג[[20]](#footnote-21)

והנה מבואר בראשונים שכל זה דווקא אם התערב קודם הביעור אבל אם לאחר זמן הביעור זה וודאי אוסר ככל האיסורים שבתורה והנה הניחא לראשונים שזה נאסר ולא עוזר היום להפקיר א"כ עכשיו זה ככל האיסורים אמנם לראשונים שגם לאחר זמן הביעור שקודם ההפקר זה אסור מדאוריתא וע"י ההפקר זה ניתר א"כ צ"ב למה כאן לא נימא שזה איסור קל ואין בזה איסור טעם והניחא אם מצד שזה כמבוער אפשר לומר שזה רק לענין שלא יחול איסור ולא שיפקע האיסור וצ"ל שכיון שמתי שזה היה חלק מהפרי חל על זה דין ביעור וגם על חלק הטעם ממילא זה לא פוקע וכל הסברא שבמצב זה לא חל איסור וצ"ב[[21]](#footnote-22)

**י"ד]**והנה בגמ' מבואר ששביעית לא בטל מין במינו ובפשוטו זה מדין דבר שיש לו מתירין ועיין ר"ן נדרים נ"ח ע"א שביאר שכל זה קודם הביעור כי יכול לבער והקשה החזו"א סימן י"א סק"ג שהרי זה רק תערובת ומדין טעם זה לא בטל והרי זה כמבוער ומה שיך לומר שיש על זה דין ביטול ועוד הקשה דהגמ' אומרת לענין גידולים שזה לא מתבטל לענין ביעור והרי בתערובת זה כמבואר

אמנם לכאורא החילוק פשוט שאם יש איסור בעין שהתערב כה"ג זה לא רק טעם אלא יש כאן ממשות אלא שזה לא בטל מחמת טעמו כה"ג יש חיוב ביעור ורק מתי שכל מה שיש פה זה טעם כה"ג ס"ל לר"ג שלא צריך לבער ולפ"ז א"ש שהר"ן בנדרים איירי לא שבישלו וקיבל טעם כמו כבשים אלא שהתערב ממשות לח בלח וכן לעניין גידולים זה ממשות שגודלת, אחרי כתבי מצאתי בשעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י ד"ה ודרך אגב שתירץ כן

וראיתי בקה"י סימן כ"ג שתירץ כן אלא שהקשה שלענין נטל"פ מבואר שגם ממשות אם הטעם הוא נטל"פ זה בטל וא"כ גם כאן כיון שהטעם אין עליו דין ביעור ממילא הבעין בטל ובפשוטו אינו דומה דפה שזה טעם טוב אם בעין א"כ הדין ביעור הוא על הכל יחד וזה לא מתחלק משא"כ שם שהטעם הוא פגום

והנה נחלקו הרשב"א והר"ן האם באיסורים שאסור במשהו יש היתר של נטל"פ ובפשוטו יסוד מחלוקתם האם טעם ללא ממשות ללא דין טעם כעיקר צריך להגיע לדין ביטול או לא דהרשב"א ס"ל שיש כאן ממשות של איסור ורק שללא דין טעם זה היה מתבטל ולכן כאן שאין דין ביטול ממילא זה אסור משא"כ הר"ן ס"ל שחשיב שאין כאן כלום ולא צריך להגיע לדין ביטול ולכן גם דברים שאין בהם דין ביטול מותרים בנטל"פ והאריך בזה הגרעק"א [ועיין סוגיא דנטל"פ מה שכתבנו בזה] והנה לדעת הר"ן א"ש החילוק הנ"ל אמנם לרשב"א שתמיד צריך להגיע לביטול וחשיב שיש כאן ממשות א"כ מה החילוק אם זה כמות גדולה או כמות קטנה אמנם גם לדעת הרשב"א הרי חזינן שטעמו וממשו אסור ללא טעם כעיקר וטעמו ולא ממשו צריך ריבוי ויתכן שזה אסור רק מדרבנן וחזינן בדיני התורה שחשיב פחות בעיין ואין כאן מקומו וצ"ע

**ט"ו]**ועיין חזו"א סי"א סק"ג שנקט מכח הנ"ל ועוד קושיות שכל דברי הראשונים שטעם לא צריך ביעור זה דווקא בתערובת של שביעית בשביעית אבל בתערובת בחולין אין היתר זה אלא הוא כשאר דיני התורה שיש איסור בנותן טעם וע"ש שביאר הטעם וז"ל ור"ג לא אמר אלא בנתערבו שביעית בשביעית דאילו היה בפרי תערובת טעמים בגידולו ואחד מהן הגיע זמן הביעור היה אפשר למפטר כיון שיש מקצתו לחיה בשדה וה"נ ילפינן מקרא דנתערבו ע"י כבישה קודם זמן האיסור חשיב הטעם כמקצת מן הפרי עכ"ל וצ"ע שלא מצאנו סברא זו בראשונים אלא כולם כתבו שהטעם כמבוער ולא שחשיב שזה קיים על ידי הפרי בעצמו וצע"ג ונראה ברור שלטעם המבואר בראשונים וודאי שזה גם סברא אם נתערב בחולין ועיין לקמן סקי"ח מה שנכתוב בזה בס"ד ועיין ח' מהרי"ח פ"ט שגם כתב כחזו"א אלא שלא ביאר טעמו ועיין מקד"ד שגם כתב שכל הראשונים אם זה שניהם שביעית וביאר שלא שייך ביטול כי יש להם אותו דין ששניהם שביעית וכל זה צ"ע שאין לו זכר בדברי הראשונים

**ט"ז]** עיין מתניתין פ"ז מ"ז וורד חדש שכבשו בשמן ישן ילקט את הוורד וישן בחדש חייב בביעור חרובין חדשים שכבשן ביין ישן וישנים בחדש חייבין בביעור זה הכלל כל שהוא בנותן טעם חייב לבער מין בשאינו מינו, ומין במינו כל שהוא, שביעית אוסרת כל שהוא במינה ושלא במינה בנותן טעם

ועיין רא"ש ור"ש ורע"ב וריבמ"ץ שביארו ע"פ הירושלמי שבאמת כל אחד נותן טעם בשני אלא שאם ליקט את זה קודם זמן הביעור לא צריך לבער ואם לאחר זמן הביעור צריך לבער וורד חדש הוא לפני הביעור ולכן אם מוציאו השאר מותר ואין עליו דין ביעור ובסיפא בוורד ישן הוא של שביעית וזה לאחר הביעור ולכן הכל נאסר וצריך לבער ולענין חרובין שלשביעית בשמן שניהם מדובר לאחר הביעור ולכן צריך לבער[[22]](#footnote-23) ועיין תוס' יו"ט שהקשה הרי מפורש בדבריהם בסיפא דבנותן טעם אסור גם קודם הביעור וזה הדין ששביעית אוסרת בנותן טעם א"כ למה ברישא זה אחרת ועיין רעק"א ובתוספת חדשים ובשעה"מ שיישבו שברישא מדובר לעניין ביעור כה"ג כיון שקי"ל כר"ג שטעם הרי הוא כמבוער ולא צריך ביטול לכן זה מותר ובזה חילקו הראשונים הנ"ל שזה דווקא אם התערב קודם זמן הביעור אבל אם התערב לאחר זמן הביעור זה כן אוסר וכנ"ל סקי"ג אמנם בסיפא שכתבו ששביעית אוסרת שלא במינה בנותן טעם גם קודם הביעור זה רק לענין קדו"ש שאסור בסחורה ובהפסד וכלשון הרע"ב וכן לשון הרא"ש שמדובר לענין קדו"ש[[23]](#footnote-24)

ועיין חזו"א סי"א ס"ק א-ד שנקט כשיטתו לעיל ס"ק ט"ו שלענין תערובת חולין בשביעית אין את ההלכה של טעם הרי הוא כמבוער ולפ"ז לא יתכן לבער שקודם הביעור מותר הכוונה שאין חובת ביעור שהרי אין זה נכון לכן ביאר שהכוונה שדוגמאות אלו שבמשנה אינם נותנים טעם גמור והחמירו חכמים שלענין ביעור זה נחשב כנותן טעם ולענין קדו"ש דהיינו סחורה והפסד אין לזה קדו"ש וכתב שלפ"ז אין הבדל מתי זה נתערב אלא הכוונה שאם זה נתערב קודם הביעור שאז הנידון עדיין לעניין קדו"ש אין לזה קדו"ש משא"כ אם זה לאחר הביעור שאז הנידון לעניין הביעור זה לא בטל וזה אוסר עכ"ד

והנה הדבר דחוק מאוד בלשון הראשונים שכולם הדגישו שההבדל אם זה נשאר לאחר הביעור בשמן או לא ואין זה ההבדל כלל אלא ההבדל על מה שדנים וזה פלא ועוד שהרא"ש לא טרח לבאר כזה חידוש שאין כאן נתינת טעם גמור ורק הדגיש ההבדל מתי זה היה בפנים וכל זה עיקר חסר מן הספר ועוד מה פתאום שיחמירו לענין ביעור יותר מלענין קדו"ש הרי אדרבא לענין סוריא ועוד מקומות גזרו קדו"ש ולא ביעור [וכמו שביאר הרמב"ן עה"ת שזה דרבנן והוא נידון יותר קל או מטעם אחר] והיה אפשר לדחוק על דרכו של החזו"א שזה חומרא לענין ביעור אמנם רק לענין אם אחרי שכבר חל על זה חובת ביעור וזה נאסר זה התערב שיש כאן הנאה מעצם האיסור חמיר ולפ"ז א"ש לשונות הראשונים ועדיין צ"ע סתימת הדברים ועוד צ"ע שעיין ריבמ"ץ שביאר הדוגמא ששביעית אוסרת מין בשאינו מינו כגון וורד בשמן חרובים ביין ודוחק שנקט דוגמא שזה רק חומרא דרבנן לעניין ביעור וצ"ע בכ"ז [[24]](#footnote-25)

**ביאור דעת הר"מ והגר"א**

י"ז]והנה דעת הר"מ שהחילוק במשנה לעניין וורד דבשניהם מדובר שהוורד של שביעית והשמן לא של שביעית רק שברישא זה בשמן של שישית א"כ זה וורד חדש והוא לא נותן טעם בשמן ולכן הוא לא אוסר לא לעניין ביעור ולא לעניין קדו"ש ובסיפא זה וורד של שביעית בשמן של שמינית וכה"ג זה וורד ישן והוא נותן טעם ולכן הכל חייב בביעור ולעניין חרובים בשמן זה תמיד נותן טעם ולכן תמיד זה מחייב ביעור וכן הוא בביאור הגר"א על הירושלמי ובשנות אליהו אלא שהוסיף עוד אופן לעניין ורד שישן בחדש הכוונה ורד שישית בשמן שביעית והשמן נותן טעם בורד אבל הורד לא נותן טעם בשמן עוד ביאר שבביאור הראשון אין החילוק בין ורד חדש לישן אלא בין שמן ישן לחדש ע"ש והנה בפשוטו היה אפשר להעמיד הכל לאחר ביעור ורק כה"ג אם זה נותן טעם זה מחייב בביעור אבל אם זה קודם ביעור וודאי שזה לא יחייב בביעור וכנ"ל מהראשונים וכן הוא בהכרח כוונת הר"ש לפני שהביא הירושלמי שרצה לומר שאין טעם ולכן אין קדו"ש אבל מה שמבואר שיש טעם וזה אוסר זה רק אם זה לאחר הביעור וכפשטות לשונו בביאור הירושלמי וכנ"ל

והנה עיין לשון הר"מ פ"ז הכ"א וז"ל הכובש ורד שביעית בשמן שישית ילקט את הוורד והשמן מותר כבשו בשמן של מוצאי שביעית חייב לבער השמן שהרי הוורד יבש הוא וכבר נתחייב בביעור, הכ"ב: חרובין של שביעית שכבשן ביין שישית או ביין מוצאי שביעית חייב לבער היין שהרי טעם פירות שביעית בייו זה הכלל פירות שביעית שנתערבו בפירות אחרות מין במינו בכל שהוא ושלא במינו בנותן טעם עכ"ל

והנה סתימת לשונו בהכ"ב שמדובר קודם הביעור ובכל אופן צריך לבער ומשמע שגם על טעם יש דין ביעור ובפרט שמשמע שזה אותו דין של זה הכלל דבפשוטו הדין שזה אוסר במשהו זה רק קודם הביעור כי יכול לאוכלו וזה דשיל"מ עיין לקמן אמנם מאידך בהכ"א כתב וכבר נתחייב בביעור ומשמע שדווקא כה"ג אבל קודם הביעור אם יוציא את זה לא יהיה חייב בביעור וכפשטות הראשונים שטעם הרי הוא כמבוער והיה אפשר לדחוק את לשון הר"מ בהכ"ב שהעתיק את לשון המשנה והדין של זה הכלל בא לומר לגבי הדין של מין בשאינו מינו וכנ"ל בריבמ"ץ

עוד יתכן דעיין בשטמ"ק החדש שהובא שם פירוש רבינו נתן אב הישיבה וז"ל והחרוב של א"י הוא מתוק יותר מנופת ודרכו להיות נימוח ביין כדרך שנימוח הדבש בזולתו וכו' עכ"ל ולפ"ז א"ש לשון הר"מ שיש כאן תערובת בעין וכה"ג אין את הכלל של טעם הרי הוא כמבוער וכנ"ל סקט"ו

י"ח]אמנם עיין ראבי"ה בפסחים ח"ב ס' ת"כ הובא בילקוט ראשונים שלמד המשנה על דרך הר"מ וכתב מפורש שמדובר שנתערב קודם זמן הביעור ובכל אופן נקט שכשמגיע זמן הביעור צריך לבער וע"ש שהוכיח מזה שגם דבר שלא אסר בתחילה יכול לאסור לאחר זמן ע"ש וכן בראב"ן סימן ח הוכיח מחרובין בשמן כנ"ל שגם דבר שכשהוא נתערב הוא לא אסר אחרי זה כשמגיע זמן הביעור זה אוסר[[25]](#footnote-26) אלא שאפשר לדחוק כנ"ל מר"נ אב הישיבה שיש שם ממשות בעין אמנם הראבי"ה מדבר מפורש על וורד בשמן אלא שהוא ביאר שההבדל שורד לא נותן טעם בשמן ושמן נותן טעם בוורד ואולי נכנס ממשות בעין ודוחק

ובפשוטו מבואר מדבריהם שס"ל שגם על טעם יש דין ביעור ובהכרח ס"ל כחזו"א שכל הדין של כובש ג' מינים זה רק מצד שלשלשתם יש קדו"ש אמנם לכאורא זה דלא כרוב רבותינו הראשונים הר"ש והרא"ש והרמב"ן והר"ן והריבמ"ץ ור"ת והראב"ד וצ"ע למעשה

**בדין ביטול באיסורי שביעית**

י"ט]מבואר במשנה פ"ז מ"ז דשביעית מין במינו בכל שהוא ומין בשאינו מינו בנותן טעם ועיין נדרים נ"ח ע"א רבי שמעון אומר כל דבר שיש לו מתירין לא נתנו חכמים בו שיעור וכל דבר שאין לו מתירים נתנו בו חכמים שיעור [וביארו הראשונים שכ"ז לעניין מין במינו אבל מין בשאינו מינו הוא תמיד בנותן טעם] אמרו לו והלא שביעית אין לה מתירין ולא נתנו בה חכמים שיעור דתנן השביעית אוסרת כל שהוא במינה אמר להן אף אני לא אמרתי[[26]](#footnote-27) אלא לביעור אבל לאכילה בנותן טעם עכ"ל הגמ' וצ"ב כוונת הגמ' לחלק בין ביעור לאכילה ונאמרו בזה כמה ביאורים בראשונים ונבארם בס"ד

א,עיין ר"ן שם וז"ל אמר להם אף הם לא אמרו אלא לביעור: אף הם לא אמרו שהשביעית אוסרת בכל שהוא במינה אלא לעניין שצריך לאכול התערובת קודם הביעור דכיון שאפשר לאוכלו הוי ליה כדבר שיש לו מתירין אבל לאכילה כלומר אם נתערבו לאחר הביעור שאם יהו אוסרים בתערובתם לא שרו באכילה בין במינן בין שלא במינן בנותן טעם עכ"ל ופשטות לשונו שלענין לנהוג בזה קדו"ש דהיינו לא להפסיד ולא לעשות סחורה זה אוסר בכל שהוא דחשיב יש לו מתירים דאפשר לאכול בצורה של היתר אבל לאחר זמן הביעור שזה נאסר כבר כה"ג אין זה דבר שיש לו מתירין ולכן תמיד זה בנותן טעם והנה לא נתבאר בלשון הר"ן אם זה בזמן הביעור לגבי חיוב לבער האם זה נחשב יש לו מתירין שיכול להפקיר או שזה הפסד ולא חשיב יש לו מתירין ועיין חזו"א סק"ב שנקט שדעתו שלא צריך לבער אם זה נשאר עד זמן הביעור דזה לא חשיב יש לו מתירין מה שיפקיר ויפסיד את ממונו והנה כן משמעות תחילת דבריו אמנם סוף דבריו שנקט שאם זה נאסר לא הוי דשיל"מ משמע שכל שזה לא נאסר הוי דשיל"מ [[27]](#footnote-28)

ועיין ברמב"ן עה"ת שנקט מפורש שגם עצם ההפקר הוא עדיין דשיל"מ ורק אם זה נאסר לא הוי דשיל"מ וכן הוא מפורש ברש"י ובחידושי ר' אברהם מן ההר על נדרים

ועיין ר"מ בפיה"מ ע"ז פ"ה שביאר הטעם ששביעית לא בטל וז"ל ואמרנו בשביעית שדינו אוסרת כל שהוא במינה כמו שנתבאר פ"ז דשביעית אינו חולק על אלו העיקרים לפי שאינו אוסר באכילה אבל חייב לאוכלו בקדושת שביעית בלבד ולפיכך החמיר בשביעית בזה העניין לפי שאין שם איסור אכילה אבל הוא אוכל בזמן שביעית כמו שנתבאר וכו' עכ"ל הרי מפורש דעתו שכל שאין כאן איסור אכילה הוי דשל"מ ומשמע אפילו במקום שצריך לחלק מזון שלש סעודות וזה על דרך הרמב"ן אלא שלדעתו אין היתר של הפקר וכן הוא לשונו פט"ו ממאכלות אסורות וז"ל פירות שביעית אע"פ שאם נתערבו במינן בכל שהוא ושלא במינן נותן טעם אינן בכלל איסורי תורה שאין אותה התערובת אסורה אלא חייב לאכול כל התערובת בקדושת שביעית כמו שיתבאר במקומו עכ"ל דהיינו שרק כשהנידון לא לאסור כה"ג אין ביטול

וכן עיין ראב"ד בהשגותיו במאכ"א ובהלכות שביעית פ"ז ה"ג שדעתו שיש דין ביעור שזה דין להפקיר ודין ביעור אחד שהוא לאבד וכתב שלעניין הדין לאבד זה לא דבר שיש לו מתירין אמנם לשאר הדינים אפילו להפקיר או לחלק הוי דשיל"מ וכדי לא להשוות את הר"ן נגד כל הראשונים מסתברא שכוונתו ככל הראשונים הנ"ל וכדיוק סוף לשונו וכן הוא פשטות לשון הגמ' אבל לאכילה שרק לעניין איסור אכילה זה בטל ועיין רש"י על נדרים שגם ביאר על דרך הראשונים הנ"ל[[28]](#footnote-29)

**שיטת הרא"ש וסייעתו**

כ] עיין ר"ש וז"ל השביעית אוסרת כל שהוא במינה כגון לאחר הביעור אבל קודם הביעור אין בו קדו"ש עד שיהא בו נותן טעם עכ"ל דהיינו איפכא מהראשונים הנ"ל דלעניין לאכול הפירות בקדו"ש חשיב דבר שאין לו מתירים שהרי מפסיד אופני שימוש ורק לעניין ביעור שהדבר לא נאסר כלל ולא מפסיד שום שימוש חשיב דשיל"מ[[29]](#footnote-30) והנה החזו"א סק"ב נקט מסברא שלהפקיר זה נחשב הפסד לכן ביאר שזה דווקא אם נתערב קודם זמן הביעור ויכול לאכול קודם הביעור לכן חשיב דשיל"מ ואפילו אם לא אכל קודם הביעור זה כבר הפסד שלו שלא עשה כדין ומסברא צ"ב דמה ההבדל שימוש של סחורה שחשיב הפסד מהחיוב לאכול מיד ולא להשאיר ועיין לשון הר"ש פ"ו מ"ג וז"ל ואם נתערב לאחר הביעור כל שהוא במינה חייב לבער וכו' עכ"ל ופשטות לשונו שגם אם נתערב לאחר שהגיע זמן הביעור חייב לבער וזה עצמו הדין לבער הוא הדשיל"מ וכדעת הרמב"ן ועיין חזו"א שגם הוא נסתפק כנ"ל בדעת הר"ש

והנה כביאור הר"ש הנ"ל שלעניין קדו"ש אין זה דשיל"מ מפורש בריבמ"ץ במתניתין ובתוס' רי"ד בנדרים ובראבי"ה פסחים סימן ת"כ ובראב"ן סימן ח ובדבריהם מפורש שמדובר שהתערב קודם זמן הביעור ולא צריך לנהוג קדו"ש וכשמגיע זמן הביעור חייב לבער

ועיין רא"ש שבלשונו משמע שלאחר הביעור הכוונה שזה נתערב לאחר הביעור וכה"ג ג"כ זה דשיל"מ לעניין ביעור והנה בלשונו לא נתבאר אם התערב קודם זמן הביעור והגיע זמן הביעור האם צריך לבער אמנם מסתימת לשונו משמע שנקט שזה בטל קודם זמן הביעור לעניין סחורה והפסד ולא כתב לעניין אם יגיע זמן הביעור משמע שיצטרך לבער וככל הראשונים הנ"ל ועין רע"ב שדעתו כביאור הר"ש ולשונו כנ"ל ברא"ש[[30]](#footnote-31)

והנה בפשוטו אם אדם לא ביער הפירות נאסרים וכמבואר ברמב"ן וצ"ע שכל הראשונים האלו סתמו שלעניין לאחר הביעור זה מתבטל ואפילו אם נדחוק שכוונתם קודם שזה נאסר אבל זה עצמו צ"ע שר"ש התייחס רק לקדו"ש והדין ביעור ולא התייחס כלל לדין פירות לאחר הביעור שנאסרו וכן כל הראשונים הנ"ל לא הזכירו מה דינו והאמת יורה דרכו שדעתם כמו שביאר החזו"א סי"א סק"ו שפירות שביעית גם אם עבר עליהם הביעור ולא ביער שעכשיו הם אסורים בכל שימוש בכל אופן זה ניתר ע"י ביעור ולכן גם זה בכלל הדין ביעור שיש לו מתירים ועיין לקמן סקכ"ד וסקל"ד מה שנכתוב בזה

והנה יש לדקדק קצת בלשון הרא"ש והר"ש שנקטו לעניין קדו"ש הנפק"מ קודם הביעור והרי אותו נידון גם לאחר הביעור אם חוזר וזוכה ולא הוי להו למימר אלא שלעניין קדו"ש דהיינו הנהגת הפירות זה בטל ולא לעניין ביעור ולכאורא משמע שס"ל שלאחר הביעור אין איסור סחורה והפסד וכפשטות הר"ש והרא"ש פ"ט מ"ז עיין לעיל סק"א - ב שהארכנו בזה

והנה איכא חידושא בשיטה זו בדין דשיל"מ דהרי כאן לקדו"ש יש שלשה הלכות איסור סחורה ואיסור הפסד וחובת ביעור ואחד מההלכות זה דשיל"מ ושני הלכות זה אין לו מתירים והיה מקום לומר שכיון שזה נידון אחד לא שייך לחלק וזה בטל לגמרי אמנם מבואר לא כך אלא שמחלקים שלעניין מה שזה דשיל"מ זה לא בטל ולשאר דברים זה בטל אמנם אם ננקוט שלאחר הביעור זה מותר לגמרי א"כ אין כאן חלוקה לעניין איזה דין אלא כשהגיע זמן הביעור זה יש לו מתירים על הכל וקודם זה אין לו מתירים אלא שלהרבה ראשונים כה"ג שאין כאן תערובת חדשה לא אמרינן חוזר וניעור עיין מס' ע"ז סכ"ג שהארכנו בזה בשיטת הרא"ש ועוד שאין זה במשמעות הראשונים שכשמגיע זמן הביעור גם לעניין הפסד זה דשיל"מ שהרי נפק"מ לשלשה סעודות שמשאיר לעצמו ודו"ק וצ"ע בכ"ז[[31]](#footnote-32)

כ"א]ומצאנו בזה עוד שיטה בראשונים דהנה בסוגיא דנדרים הגמ' דנה לעניין גידולי שביעית האם לגידולין יש דין העיקר או שלא ונפק"מ אם הם רבו על עיקרו האם זה מבטלו והגמ' מביאה את הבריתא של ר"ש הנ"ל שמחלק ששביעית לא בטילה אלא לעניין ביעור ולא לאכילה וצ"ב מה עניין ברייתא זו לגידולים הרי פה מדובר לעניין תערובת פירות שביעית ולא לעניין גידולים ועיין ר"ן שם שביאר שהגמ' הבינה שמדובר בין לעניין תערובת פירות בין לעניין תערובת דרך גידול אמנם עיין ר"ש פ"ו מ"ג וכן ביארו הרא"ש והתוס' בנדרים שם שכוונת ר"ש אף אני לא אמרתי אלא לעניין ביעור הכוונה לעניין גידולים ששם זה עדיין לא עומד לאכילה והנפק"מ רק לעניין ביעור ועיין תוס' שם שנתקשו בלשון שהגמ' היתה צריכה לומר לעניין גידולים ועיין ר"ש שלפ"ז כל זה דעת ר"ש אבל רבנן שאמרו את המשנה לעניין תערובת בהכרח חולקים וס"ל שגם לעניין תערובת זה לא בטל

והנה לא נתבאר בדברי הר"ש האם לפ"ז לרבנן לגבי כל הדינים זה לא בטל או שרק לעניין ביעור וכנ"ל סק"כ אמנם בפשוטו בהכרח שלכל הדינים זה לא בטל דאל"כ מה רבנן שאלו את ר"ש שכאן גם דבר שאין לו מתירים לא בטל הרי זה אינו נכון דרק לעניין ביעור זה לא בטל כי הוא יש לו מתירים אלא בהכרח שרבנן ס"ל שגם בדבר שהוא אין לו מתירים זה לא בטל וא"כ אין שום מקור וטעם לחלק ובהכרח שלגבי הכל זה לא בטל וצ"ל שהחמירו לעניין שביעית כמו שמצאנו בעוד דברים כי היו מזלזלים בזה

ועיין גר"א שביאר כנ"ל סק"כ אמנם נקט שרבנן ששאלו חולקים על זה וס"ל שתמיד זה לא בטל ובזה ביאר הכפילות לשון סוף פ"ז זה הכלל כל שהוא בנותן טעם חייב לבער מין בשאינו מינו.ומין במינו בכ"ש השביעית אוסרת כל שהוא במינה ושלא במינה בנותן טעם ותמהו הראשונים למה חזרו לעניין שביעית הרי זה כלול בכלל וביאר הגר"א שבאו לחדש דלא כר"ש דהיינו לא רק לעניין ביעור זה לא בטל אלא גם לעניין קדו"ש אמנם לכאורא לא מצאנו לו חבר בדברי הראשונים ומפורש בר"ש שרק אם הכוונה בר"ש על גידולים רבנן בהכרח חולקים דהמשנה וודאי לא נראה שמדובר על גידולים שהרי זה המשך לדיני תערובת

אמנם מצאתי ברמב"ן על ע"ז ע"ג ע"ב ד"ה ומפורש שכתב שר' יוחנן שאומר כל איסורי תורה בין במינו ובין בשאינו מינו בנותן טעם ולא אמר שביעית מצד שס"ל כר"ש שלא אמרו שביעית לענין אכילה וכן הוא בתוס' ר"י מברינא על ע"ז שם

ועיין עוד ברמב"ן שם ד"ה ול"נ וכן בריטב"א שם שכתבו שר' יוחנן שאמר כל איסורים שבתורה בנותן טעם ולא הוציא כל הדברים שזה יש לו מתירים מצד שס"ל שגם דבר שיש לו מתירים בטל וזה כרבנן שחלקו על ר"ש וכן הוא ברמב"ן במלחמות בפסחים (ד"ז ע"ב מדפי הרי"ף) ולפ"ז בהכרח רבנן ס"ל כגר"א ששביעית לא בטל אף פעם דאין סברא לחלק ולפ"ז היה מקום לומר שקי"ל כרבנן אמנם ר"י שאמר חוץ מטבל ויין נסך ולא אמר גם שביעית בהכרח שפסק בזה כר"ש וכן הוא בתוס' רי"ד בע"ז שם

והנה לכאורא היה קבלה בידם ששביעית לא בטל ורבנן שלא ס"ל הכלל של דשיל"מ בהכרח שהוא חומרא בשביעית ור"ש שס"ל הכלל של דשיל"מ יכול לבאר שזה מצד זה ודוקא לביעור ולא לאכילה אבל לחולקים על ר"ש בהכרח שזה בהכל וצ"ע דברי הרמב"ן שביאר שר' יוחנן ס"ל שדבר שיש לו מתירין בטל וגם ס"ל ששביעית בטל כר"ש הרי לכאורא אין סברא לחלק בין ביעור לאכילה ובהכרח צ"ל שר"ש היה לו קבלה מרבותיו שזה רק לעניין ביעור והוא הסביר מצד דשיל"מ ולרבנן צ"ל טעם אחר וצ"ע

והנה ראיתי בדרך אמונה סוף פ"ז משמיטה ויובל שהביא שהחזו"א פסק הלכה ששביעית בטל בין לעניין אכילה ובין לעניין ביעור וע"ש בציון ההלכה שציין לשיטת התוס' בנדרים ולמה שנתבאר אין כזה צד דלתוס' שם שמדובר רק על גידולים א"כ רבנן חולקים וא"כ יתכן שקי"ל כרבנן שזהו סתם משנה אלא שכיון שר' יוחנן לא אמר שביעית א"כ בהכרח ס"ל כר"ש וכדהבאינו לעיל מהראשונים ולראשונים האלו בדעת ר"ש אין זה דשיל"מ כלל וא"כ רק בגידולים החמירו אמנם לכאורא קשה לפסוק נגד דעת רוב רבותינו הראשונים הרמב"ן והרמב"ם והריטב"א והרא"ש והריבמ"ץ והתוס' רי"ד והר"א מן ההר ורש"י בנדרים והר"ן שם שכולם למדו שאין כוונת ר' שמעון לגידולים ומה שהביא כן בשם החזו"א לא מצאתי

כ"ב]והנה הגמ' שם בתחילת הסוגיא דנה בצל שעקרו בשביעית ונטעו בשביעית ורבו גידוליו על עיקרו האם גידוליו היתר ומעלין את האיסור או שגידוליו איסור ולכאורא צ"ב מה הנידון אפילו אם גידוליו לא נאסרים אבל שביעית יש הלכה שמין במינו לא בטל והנה אם לעניין אחר הביעור זה בטל א"כ וודאי א"ש דבפשוטו כאן מדובר בשמינית לאחר הביעור וכן לשון הגמ' עיקרו אסור אמנם אם נימא דלאחר הביעור תמיד אפשר להפקיר וזה נהיה מותר והוא דבר שיש לו מתירין א"כ אפילו אם גידוליו היתר זה לא יכול לבטל ודוחק לומר שהנידון לעניין להתנהג בזה אם קדו"ש דלשון הגמ' אסור[[32]](#footnote-33) וכן אם ננקוט כנ"ל דרבנן חולקים ותמיד לא מועיל ביטול במין במינו א"כ אין מקום לספק הגמ' וכן לראשונים שיש הלכה לעניין גידולים שלא בטל וזה הכוונה ביעור א"כ וודאי צ"ע ועיין תוס' נ"ח ע"א ד"ה דתנן שהקשו כן ותירצו או שיש חילוק בין דבר יבש לדבר לח וצ"ב הסברא לחלק עוד כתב א"נ גידולים חשיבי טפי ומבטלי העיקר ומה שר"ש אמר שגידולים לא בטילים זה במקרה הפוך שהגידולים הם האיסור ועיין שעה"מ פט"ו ממאכ"א שדן בדבריהם ע"ש

**בגדר מהות הביעור דעות הראשונים בזה**

כ"ג]מבואר במכילתין דאיכא הלכה כלה לחיה מן השדה כלה לבהמתך מן הבית דהינו חובת ביעור ונחלקו הראשונים מהו חובת הביעור ונבאר השיטות בס"ד

עיין תוס' פסחים נ"ב ע"ב וכן בר"ש פ"ט מ"ח ובריבמ"ץ שם מ"ח וברא"ש מ"ח וכן ברמב"ן עה"ת ובחידושי הר"ן פסחים שם וברבינו דוד שם וכן ברשב"א נדרים נ"ח ע"א וכן בתוס רי"ד יומא פ"ג ע"א וכן ביראים ובסמ"ג (הובא בקש"ק שם)וכן הוא בראבי"ה וראב"ן הובא לעיל אות י"ח שנקטו שביעור הכוונה הפקר ואין הכוונה חובת כילוי ולאחר הביעור בזה נחלקו דעת ר' יהודה שרק עניים יכולים לאכול לאחר הביעור דהיינו שרק להם מותר לזכות מההפקר של הביעור ודעת ר' יוסי שגם עשירים מותר לזכות מההפקר ועיין רמב"ן שנקט שעשירים הכוונה בעל השדה ועניים אדם אחר וע"ש שדינו של ר' יהודה הוא רק מדרבנן אמנם סתימת הראשונים שהביאו הירושלמי והתו"כ דילפינן לדבר זה מקרא משמע שזה מדאוריתא

כ"ד]אמנם במקרה שלא ביער עיין רמב"ן שהביא שזה נאסר באכילה ונסתפק האם זה רק איסור דרבנן או שזה איסור דאוריתא ועיין ח' הר"ן שם ורבינו דוד שנקטו שזה רק נאסר מדרבנן[[33]](#footnote-34) והמקור לאיסור דרבנן ביאר הרמב"ן מהגמ' בנדרים שמחלקת בין אכילה לביעור וביאר הנ"ל שהכוונה לאכילה לאחר הביעור וכמבואר לעיל סקי"ט אמנם בר"ן שם כתב אבל אם עיכבן בביתו לאחר הביעור ולא הפקירן אסורים באכילה והיינו דמוכח בדוכתי טובא דפירות שביעית לאחר הביעור אסורים באכילה עכ"ל וכן מבואר ברש"י וברבינו אברהם מן ההר בנדרים שם שלמד הגמ' כרמב"ן וכר"ן עיין לעיל ומבואר מזה דאיכא איסור אם לא ביער שאין היתר לאיסורו

והנה עיקר הדבר שיש איסור בפירות שביעית לאחר הביעור מבוער בעוד הרבה מהראשונים **א,**עיין תוס' בפסחים נ"ב ע"ב שכתבו שמה שמצאנו בכמה מקומות שפירות שביעית אסורים זה לאחר הביעור וכן הוא בתוס' הרא"ש ור"פ שם **ב,**עיין תור"פ ב"ק ק"א ע"א שביאר הדין שבגד שצבעו בקליפי ערלה ידלק שמדובר לאחר הביעור במקרה שלא ביער **ג,**עיין תוס' בקידושין נ"ו ע"ב ד"ה המקדש וכן בריטב"א שם שהקשו למה המשנה לא אומרת שהמקדש בפירות שביעית לאחר הביעור אינה מקודשת **ד,**עיין גמ' יומא פ"ג שיש איסור באכילת שביעית וכתב רש"י שהכוונה לאחר הביעור ועין תורי"ד שם שתמה הרי אין איסור אחרי הביעור לכן ביאר שהכוונה אם לא ביער שאז זה אסור באכילה ה,עיין ר"ש אהלות פי"ח מ"ט על פירות של מקומות מסוימים שרבנן התירו שהכוונה לאחר הביעור

אמנם איכא ראשונים שמשמע מדבריהם שאין בזה איסור אלא עד שיפקיר אבל לאחר שיקיים את דין הביעור זה יהיה מותר **א,** עיין תוס' פסחים וז"ל ואומר ר"י הא דמשמע בכל מקום לאסור לאכול לאחר הביעור היינו כשמשהה בביתו בחזקת שלו אבל אם מפקירו ומוציאו מרשותו שיוכל כל מי שירצה הן אדם הן חיה מותר להכניסו ולאכלו לאחר הביעור עכ"ל ועיין חזו"א סי"א סק"ז שפשטות דבריהם שאין איסור אלא אם לא ביער ותמיד יש אפשרות לבער דלא הזכירו שני איסורים וביותר בתור"פ שם וז"ל והא דאמר בכל מקום דאסור לאכול פירות שביעית היינו לאוכלן בחזקת שהן שלו עכ"ל דהינו שזה כל האיסור ואם עכשיו יפקיר ולא יאכל בתור שלו זה יהיה מותר וכן משמעות התוס"ר שם

**ב,**עיין לעיל סק"כ שהבאינו דעת הרבה ראשונים שלעניין דין ביטול קודם הביעור יש ביטול דהוי דבר שאין לו מתירים ורק לענין ביעור הוי יש לו מתירים ולשונם שזה התערב לאחר הביעור ועוד שאם יש עוד איסור בעבר ולא ביער היו צריכים להזכיר מזה מה הדין בכה"ג ומשמעות הדברים שאין כזה איסור וע"ש שהארכנו בזה

**ג,**עיין רא"ש ור"ש שביארו בפ"ט מ"ט הדין של המשנה בפירות עבירה שלא ביערו וינתנו לאוכליהם דהיינו למי שיכול לאכול והכוונה לר' יהודה עניים ולר' יוסי עשירים ע"ש הרי מבואר שזה לא נאסר ועיין לקמן ס"ק כ"ח ועיין עוד ס"ק ל"ד מה שהקשינו מדברי הר"ש בביאור התוספתא וצ"ע[[34]](#footnote-35)

כ"ה]והנה צ"ב איסור זה מה מקורו הרי התורה אמרה מצווה לבער דהיינו להפקיר ומנ"ל שכל שהוא לא הפקיר יש פה איסור אכילה אמנם הדבר מבואר בלשון הראשונים שפירות שביעית הם קודש והתורה התירה השימוש בהם עד שיכלה לחיה ובזמן שכלה לחיה אין בזה ההיתר דלאכלה עד שיבער שזה כל הגבלת התורה לכלות דהיינו לבער ועד שיעשה זה אין לו היתר בשום שימוש והוא אסור בכל הנאה ולכן לא יכול לקדש אשה בזה דאין לו היתר לשום שימוש והנה לפ"ז אין שום סברא לומר שזה רק איסור אכילה ולא הנאה דהרי ללא ההיתר של לאכלה אסור גם שימוש לא של אכילה ועיין לקמן סקל"ב

והנה כל זה ניחא לדעת הראשונים הנ"ל שתמיד עוזר להפקיר אמנם לדעת הרמב"ן ושאר ראשונים הנ"ל שלאחר הביעור אסור באכילה ויתכן שזה דאוריתא צ"ע מקור איסור זה

ואולי הביאור שהתורה אמרה מצווה לכלות מן הבית אלא איכא משמעות שלפני שמקיים דין זה אין לו את ההיתר של לאכלה והבינו חז"ל שזה לא איסור מחמת שעדיין לא קיים את דינו וברגע שיפקיר זה יותר אלא שהוא חלות איסור שחל כל שעבר זמן הביעור ולא ביער והדברים מחודשים[[35]](#footnote-36)

והנה לשון הרמב"ן והר"ן ורבינו דוד שזה אסור באכילה וצ"ע למה שלא יאסר גם בהנאה ולכאורא כוונתם בדווקא שבזה באו לישב הטעם שזה לא הובא במשנה של הנשרפין אן הנקברין ואם נימא שיש כאן איסור חדש ממשמעות הפסוקים אולי הבינו חז"ל שזה רק איסור אכילה ועדיין צ"ב ועין לקמן ס"ק ל"ב

והנה מבואר בראשונים פ"ט מ"ח בשם הירושלמי והתוספתא שצורת הביעור שהוא מחלק מזון ג' סעודות ומה שנשאר צריך להפקיר וצ"ע למה מזון ג' סעודות מותר לתת ובפשוטו גם להשאיר לעצמו ובפשוטו שיסוד האיסור שלא יהיה שמירת פירות וכמות כזו קטנה לא חסר בכילוי של הפירות וגם זה נקרא כלה מן הבית והנה יש לעיין האם בעצם החלוקה גם מקיים המצוות ביעור דהיינו האם עיקר שם המצווה הוא לעשות שלא יהיה מצב של עצירת פירות וא"כ מסתבר שגם בחלוקת הפירות מקיים המצווה או שוודאי שהמצווה היא דווקא הפקר וכלשון הראשונים והחלוקה רק יוצרת מצב שאין חיוב קיום המצווה וכנ"ל והנה בפשוטו הדין לחלק הוא מתי שכבר כלה לחיה מהשדה וכלשונות הראשונים והירושלמי ולפי צד זה יוצא חידוש שגם אחרי שחל המצווה מועיל להפקיע אותה משא"כ לצד הראשון זה עצמו הקיום דין הביעור

ולכאורא יש להוכיח שזה קיום המצווה מזה שמבואר שמפקיר ולמה לא מוכר באופנים שמותר למכור אמנם אם נימא שזה קיום הביעור א"כ מכירה וודאי שזה סתירה למצווה והרי כבר חל עליו חיוב ביעור[[36]](#footnote-37)

והנה יש לדון האם גם אחרי זמן הביעור אם לא ביער יועיל לחלק ולהשאיר לעצמו מזון ג' סעודות ולכאורא כמו שביום הביעור עוזר אע"ג שכבר חל החיוב ה"ה אחרי והנה לפ"ז לכאורא קשה לומר שתוס' בקידושין כוונתם שאם לא ביער אי אפשר לקדש אשה דהרי שיעור ג' סעודות יכול להשאיר לעצמו וכן יכול לתת לה ויקים מצוות ביעור וצ"ע

ועיין גמ' ע"ז ס"ג ע"א שהגמ' דנה שאסור לתת כסף לפועלים אם יקנו בזה שביעית ועיין רש"י שזה מצד הדין שאין מוסרין דמי שביעית לע"ה ועין תורי"ד שם שהקשה הרי זה פחות ממזון ג' סעודות ולכן ביאר מדובר פירות שביעית לאחר הביעור כשלא ביערו והנה עיין לעיל שלכאורא דעתו בנדרים נ"ח ע"א שזה לא נאסר לאחר הביעור ויכול להפקיר וצ"ע א"כ מה האיסור אם קונים פחות מג' סעודות הרי לגבם בזה עצמו זה כמו לאחר הביעור ואם מצד המוכר הרי הוא בין כה לא מבער ואין כאן שום תוספת איסור ומשמע שלאחר שחל האיסור של אחר הביעור צריך דווקא לבער וצ"ע[[37]](#footnote-38)

ולכאורא יותר מסתבר שגם בדעת תוס' הוא איסור שחל כאן אם לא מבער אלא שזה ניתר ע"י הביעור ואם נימא שחלוקת ג' סעודות עוזר רק בתור הפקעת המצווה יתכן שאת האיסור שחל זה לא יכול להפקיע[[38]](#footnote-39) וכל זה מחודש ולא זכיתי להבין גדרי האיסור בזה [[39]](#footnote-40)

ועיין חזו"א סק"ז שביאר האיסור וז"ל וצ"ל דילפינן לה מסברא דכיון דלא ביער בזמן הביעור כבר ביטל המצווה ואי אפשר לקיימה וכל שאוכלה אח"כ הוי בכלל לאו הבא מכלל עשה שהותרו לאחר שיכלה מן הבית ולא בשלא כלה וכל שאוכל הוי כעובר על עשה דביעור אכילה זו עכ"ל והדברים צ"ב

ועיין לקמן סקל"ב שהבאינו דהחזו"א הוכיח שלא מועיל פדיון על דמי שביעית להפקיע את האיסור של אחרי הביעור וע"ש שלכאורא מבואר שהאיסור לא קשור לדין קדו"ש ובהכרח שזה איסור חדש ולא מצד הדין ביעור דהרי ביום הביעור וודאי עוזר פדיון כמבואר ברמב"ם פ"ז ה"ז וגם אין סיבה שלא יועיל פדיון ביום הביעור, ופשוט

**ביאור שיטת הרמב"ם**

כ"ו]עיין רמב"ם פ"ז ה"ב וז"ל כיצד הרי שהיו לו גרוגרות שביעית בתוך ביתו אוכל מהן כל זמן שהתאנים באילנות בשדה כלו התאנים מן השדה אסור לאכול מאותן שבבית אלא מבער אותן ה"ג: היו לו פירות מרובים מחלקן מזון שלש סעודות לכל אחד ואחד ואסור לאכול לאחר הביעור בין לעניים בין לעשירים ואם לא מצא אוכלים בשעת הביעור שורף באש או משליך לים המלח ומאבדן לכל דבר שמאבד עכ"ל

ועיין פיה"מ פ"ה מ"ג דמבואר שגרס במשנתינו ר' יוסי אומר בין עניים ובין עשירים **אין** אוכלין לאחר הביעור והנה מבואר דעתו שיסוד דין הביעור הוא לא הפקר אלא כילוי הדבר והנה פשטות לשון הר"מ שגם כשמגיע כבר היום שנגמר לחיה בשדה יכול לחלק מה שנשאר לו ומה שמחלק מותר לאכול אפילו שזה לאחר זמן הביעור ודוחק לומר שמה שמחלק מדובר קודם שיגיע זמן הביעור כדי שבזמן הביעור לא ישאר ועיין לקמן ה"ז וז"ל וכשם שמבערין את הפירות כך מבערים את הדמים כיצד הרי שמכר רימונים של שביעית והרי הוא אוכל בדמיהן וכלו הרימונים מן האילנות שבשדה ונשאר אצלו מן הדמים שמכר בהן חייב לבער ה"ח: כיצד עושה קונה מהן מאכלות ומחלקן מזון שלש סעודות לכל אחד ואחד או ישליכם לים המלח אם לא מצא אוכלין עכ"ל והנה מפורש בלשונו שבהגיע זמן הביעור איירי וכתב שעדיין מחלק מזון שלש סעודות ורק מה שנשאר הוא צריך לבער מן העולם וכן הוא בלשונו בפיה"מ פ"ט מ"ב שלאחר שכלה מן השדה הוא אוכל מה שיכול ומחלק מה שיכול והשאר הוא שורף ובפשוטו יכולים לאכול לא דווקא באותו יום וכן עיין ה"ו שאם התחיל בחבית הרי הוא כמבוער דהיינו שיכול להמשיך לאכול גם לאחר הביעור ועיין לקמן סקל"א בהערה ראייה לזה מדברי התוס'

והנה מתבאר לכאורא מכל זה דגם לר"מ אין הביאור בדין ביעור שיש כאן חלות איסור הנאה וזהו כל הדין לכלות אלא שיסוד הדין הוא לא הפקר כדעת שאר ראשונים אלא לכלות הדבר שלא יהיה קיים ומה נחשב שהוא מכולה או ע"י אכילה או ע"י חלוקה של כמות קטנה לכל אחד או ע"י שריפה ושאר צורות איבוד ומהדין חלוקת הפירות היה מקום לומר שיסוד הדין ביעור שזה לא יהיה שמור אצל הבני אדם אלא שזה אינו שא"כ גם יועיל להפקיר והרי לא הוזכר עיצה זו אלא וודאי שזה לא עוזר וכן עיין חזו"א סי"א סק"ז שגם אם זה אצל גוי זה נאסר לרמב"ם וכן אם זה במצב של הפקר שאף אחד לא זכה בזה ע"ש והדבר גם מבואר בר"מ עצמו בהי"ז וז"ל ועד מתי יהיה אדם רשאי ללקט עשבים לחין בשביעית עד שיבש המתוק הרי מפורש שגם אם זה הפקר יש על זה דין ביעור ובהכרח שהדין לכלות או להעמיד את זה במצב שזה עומד לכילוי ע"י שאין כאן מזון ג' סעודות או התחיל באוצר

כ"ז]והנה יש לדון בלא העמיד את זה במצב של עומד לכילוי ביום הביעור וביטל מצווה שהרי זהו חיובו האם עכשיו יכול לבער דרך חלוקה של ג' סעודות או אכילה מידית או שחל כאן איסור ופשטות לשון הר"מ בפיה"מ שלא הזכיר חלות איסור על הדבר משמע שתמיד זה דינו ועיין חזו"א סק"ז ד"ה מה שהביא דלעניין הגמ' ביומא שטבל ושביעית מאכילים אותו שביעית וביאר הר"מ שהכוונה ספיחים וקשה למה לא ביאר כשיטתו שיש איסור אכילה לאחר הביעור וזה עדיף שזה איסור דאוריתא וע"ש שכתב וז"ל ואפשר דאין אכילתו איסור לאחר הביעור אלא האיסור הוא קיומן בעולם ואם אוכלן מקיים מצוות ביעור אלא שאינו רשאי להשהותן ולשון הרמב"ם אסורים באכילה מתפרשים לקיימן לאוכלם וצ"ע עכ"ל

אמנם באמת לשון הר"מ ואסור לאכול לאחר הביעור יותר נראה שלא רק לשמור כדי לאכול וכן עיין בפיה"מ פ"ה מ"ג וז"ל ואחר הזמן ההוא אסור לאכול מה שנשתייר מהם אלא לעניים לדעת ר' יהודה ור' יוסי אומר שלאחר הביעור אינו מותר לאוכלם לא לעניים ולא לעשירים עכ"ל ופשטות הדברים שיש איסור אכילה וכן פשטות לשונו הי"ז הובא לעיל עד מתי יהיה אדם רשאי ללקט עשבים וכו' משמע שיש איסור ללקט אפילו קצת

וצ"ע איסור זה מנלן והיה מקום לדחוק שזה דין דרבנן כמו שנסתפק בזה הרמב"ן שעד כמה שלא נתקיים בזה דין הביעור שזה נאסר וכן צידד במקד"ד או כצד הרמב"ן שזה דאוריתא ועיין לעיל סקכ"ה מה שהארכנו או שזה מצד אי קיום המצווה או שיש משמעות בתורה שזה נאסר עד כמה שלא ביערו אמנם הרמב"ן שהקשה למה זה לא כתוב בנשרפין ולשיטתו ניחא נראה שהבין בדעת הר"מ על דרך הראב"ד שכל דין הביעור הוא דין איסור ודלא ככל הנ"ל וצ"ע

**ביאור שיטת רש"י והראב"ד**

כ"ח]והנה בלשון רש"י בכמה מקומות נראה שס"ל שפירות שביעית מתי שהגיע זמן הביעור הם נאסרים **א,** עיין פסחים נ"ב ע"ב ד"ה משום וז"ל וזה ביעורן שמפקירן במקום דריסת חיה ובהמה עכ"ל ובפשוטו זהו דין הביעור שזה להפסד והרמב"ן ביאר כוונתו שזה רק צורת ההפקר היא במקום חיה ובהמה אמנם עיין תוס' שהביאו בשמו פ"ה שנותנים אותם למרמס חיה ובהמה עכ"ל ומבואר שיסוד הדין ביעור זה לאיבוד **ב,** עיין נ"א ע"ב על הגמ' כל הספיחים אסורים שהכוונה לאחר הביעור דהיינו שזה אסור לאחר זמן הביעור ג,וכן עיין לשונו מנחות ה ע"ב ספיחים אסורין מן הביעור ואילך **ד,**עיין זבחים ע"ו ע"א בשטמ"ק אות י הגירסא ברש"י שצריך לאכול השמן תוך זמן הביעור **ה,**עיין יומא פ"ג ע"א שהגמ' אומרת שטבל ושביעית עדיף איסור שביעית שזה יותר קל וכתב רש"י וז"ל לאחר זמן הביעור ועיין תוס' רי"ד שם שהקשה על דבריו **ו,**עיין נדרים נ"ז ע"ב ד"ה וקא וז"ל ועיקרו אסור בהנאה שהרי גדל בשביעית וחייבין בביעור עכ"ל **ז,**עיין לשון רש"י ב"ק ק"א ע"ב אבל מותר להסיקן קודם זמן הביעור וכן שם בעוד כמה מקומות בסוגיא ע"ש **ח,**עין רש"י סוכה מ ע"ב דה שמא וז"ל והתורה אמרה לאכלה ולא לסחורה אלא להפקיר ולבער בשביעית עד שלא תכלה לחיה מן השדה עכ"ל וכן שם ד"ה מתבערין בשביעית כתב בתוך זמן הביעור

ומבואר בפשוטו מכל זה שס"ל שכשמגיע זמן שכלה לחיה מהשדה נאסרו כל הפירות וחייבים לכלותם ולשונו בנדרים שזה נאסר בהנאה וצ"ב מנ"ל שזה נאסר בהנאה הרי התורה אמרה לכלות ובפשוטו שזה ההסבר בדין התורה שזה נאסר ואיסור זה חמור שמכוחו התורה רוצה שאדם יבער וכמו איסור חמץ[[40]](#footnote-41)

ועיין ראב"ד פ"ג ה"ג שנקט דאיכא שני דיני ביעור אחד שיסודו דין הפקר וכשיטת שאר הראשונים וזה כשכלה בעיר וסביבותיה ואחד לאחר שכלה לגמרי מכל ארץ משלש ארצותיה שאז הוא איסור הנאה ככל איסורי הנאה ואין לו תיקון וכן האריך ברש"ס בהשמטות לפ"ט ובפשוטו זה אותו דין ביעור המתבאר ברש"י הנ"ל ועין מקד"ד שביאר המקור לשני דיני ביעור

**והנה יש לדון בהרבה סוגיות הש"ס לפי כל**

**השיטות הנ"ל ונבאר הדברים בס"ד**

כ"ט]עיין ב"ק ק"א ע"א בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק ועיין במאירי שביאר שהכוונה לאחר הביעור וכן הוא בשטמ"ק בשם תור"פ והנה המאירי ס"ל כרמב"ם וא"ש שצריך דווקא לשרוף אמנם צ"ע לראשונים שביעור זה הפקר א"כ למה שלא יפקיר והנה אם נימא כרמב"ן א"ש שמדובר שלא ביער וזה נאסר אמנם לראשונים שזה לא נאסר צ"ע והנה בעיקר הגמ' היה אפשר להעמיד שמדובר באיסור ספיחים או באיסור שמור ונעבד ואפילו אם נימא שזה רק אסור מדרבנן אבל כל דתקון כעין דאוריתא ולכן הגמ' מביאה מזה ראיה לדאוריתא וכמו שצ"ל גם אם נימא שהאיסור אחרי הביעור הוא דרבנן ועיין חזו"א ערלה ס"ט סקט"ו וכן בקובץ שיעורים שהעמידו שהוא צבע בשכר שאסור מצד סחורה וכר"א שאומר שעור שסכו בשמן של שביעית ידלק והחזו"א הוסיף שכאן אולי רבנן מודים אם חזותא מילתא היא אמנם ר"פ שוודאי דעתו שביעור זה הפקר וכמבואר בפסחים צ"ע למה שלא יפקיר[[41]](#footnote-42) וכן עיין ר"ש משאנץ על התו"כ פרשא א י שכתב שאם צבע אם צבע קודם זמן הביעור כשמגיע זמן הביעור צריך לשורפו או להעבירו ע"י צפון וצ"ע הרי דעתו שביעור זה הפקר דהוא גרס לעניים ולעשירים מותר ודלא כגירסת הר"מ וא"כ למה שלא יועיל להפקיר וצ"ע

ל]עיין משנה פ"ט מ"ט מי שהיו לו פירות שביעית שנפלו לו בירושה או שנתנו לו במתנה ר' אליעזר אומר ינתנו לאוכליהן וחכמים אומרים אין החוטא נשכר אלא ימכרו לאוכליהן ודמיהן יתחלקו לכל אדם והנה בביאור המשנה עיין בראשונים שהביאו מהירושלמי שר' יוחנן העמיד שמדובר בפירות היתר ור"א ס"ל כב"ש דפירות שביעית אין אוכלין אלא שלא בטובה וכאן עשה איסור שנתן לו מתנה או שהוריש [הכוונה שחילק נכסיו לפני מיתתו,חזו"א] ולכן אמרו שלא יאכל לבד אלא אם אנשים אחרים ורבנן אמרו לו שלשיטתך צריך למכור ושבי"ד יחלקו הכסף כדי שהוא לא יהנה ולא יהיה כאן הנאה לבעלים מפירות שביעית[[42]](#footnote-43)

אמנם מבואר בירושלמי שר"ל העמיד שמדובר בפירות איסור ולר"א לא קנסו ולרבנן קנסו שהוא לא יהנה מזה אלא יתנו למישהו אחר והנה הרא"ש והר"ש ביארו שמדובר בפירות לאחר הביעור ובביאור הכוונה ינתנו לאוכליהן ביאר הרא"ש למי שדרכו לאכול אחר הביעור ולכאורא הכוונה דלר' יהודא רק אם הוא עני ובירושלמי הקשו על זה והתני המוצא פירות עבירה אסור ליגע בהן והירושלמי עונה שנייה היא מציאה שנייה היא שנפלו לו בע"כ ולפ"ז הכוונה שפירות שביעית שלא ביערו אם זה סתם מציאה ורוצה לזכות מההפקר אסור לקחת אבל אם כבר נתנו לו לא קנסו לר"א ורק לרבנן כדי שהוא לא יהנה מזה שעשה איסור ולא הפקיר הוא צריך לחלק את זה והנה לפ"ז מבואר שפירות שביעית לאחר הביעור אם לא ביערו זה אסור להנות לבעלים וה"ה אם זה מציאה אסור ליגוע בזה אמנם אם נתן מתנה מותר להנות רק כדי שהנותן לא יהיה לו טוה"נ בי"ד מחלקים את זה ועיין חזו"א שתמה לרבנן למה לא צריך לבער את זה עכשיו ועיין משנה ראשונה שעצם החלוקה בצורה שכל אחד מקבל פחות ממזון שלש סעודות זה הביעור[[43]](#footnote-44)

והנה צ"ע לדעת הרמב"ן הרי זה נאסר לאחר הביעור ואם זה דאוריתא א"כ וודאי שזה אסור לכולם וגם אם מדרבנן א"כ איך יחלקו לכולם ויתכן שבאמת שר' יוחנן שלא רצה להעמיד כך ס"ל שתמיד זה אסור ומדרבנן וכך קי"ל ועפ"ז מתבאר הדיני איסור שבש"ס אמנם אם זה דאוריתא קשה וכן לשיטת הרא"ש והר"ש שהארכנו לעיל שאפילו הוא עצמו יכול לבער ומותר בשימוש וודאי קשה שכאן מבואר שיש קנס דרבנן שאסור להשתמש ויתכן לדחוק שעיקר נידון הראשונים שמצד דיני ביעור זה מותר אבל באמת מדיני קנס זה יאסר ולא דיברו על זה דלא בכל האופנים זה אוסר דאם הוא שוגג או אונס זה לא נאסר[[44]](#footnote-45) וצ"ע אמנם אם הדין איסור אחרי הביעור דאוריתא או לדעת הר"מ ורש"י שתמיד מדאוריתא צריך לבער וודאי קשה ועין חזו"א סימן ט"ו סקי"ב שדחק מאוד בביאור הירושלמי

אמנם בירושלמי הרי לא כתוב מהו האיסור ועיין שנות אליהו שביאר שהאיסור שהוא זרע בשביעית[[45]](#footnote-46) ובמלאכת שלמה ביאר שזה היה שמור או שבצר בצורה האסורה ולא מדובר כלל אחר הביעור וברש"ס ביאר שלא נתן לעניים להיכנס או שהוציא פירות לחו"ל ובאמת שכן משמע יותר הלשון פירות עבירה היא מתניתין

ל"א]עיין רש"ס שהביא כמה ראיות שזה דין איסור ויש לדון בראיותיו א,הגמ' בזבחים אומרת שאין מבשלין ירק של שביעית אם שמן של תרומה והרמב"ם ביאר כי הוא מפסיד את השביעית אם זה יטמא אמנם אמנם פשטא דסוגיא שם מוכח שזה מצד הפסד התרומה ע"ש ברש"י ותוס' וביארו הנ"ל מצד שאסור לאכול אחר הביעור וביארו תוס' אע"ג שיכול לחלק מזון שלש סעודות אבל אולי לא ימצא אנשים לחלק להם[[46]](#footnote-47) וצ"ע הרי הוא יכול להפקיר ועיין חזו"א ס' י"ד סקי"ג שתירץ שזה נפסל בהיסח הדעת אמנם יתכן שאם יושב ומשמר עד שמישהו יזכה בזה זה לא נפסל וע"ש שדן עוד אולי לא יבער בשוגג או באונס וזה יאסר אלא שזה לא ברור שכה"ג זה נאסר ואלי חוששים שבמזיד לא יבער ועיין לעיל עוד שדעת תוס' לכאורא שזה לא נאסר לאחר הביעור ולפ"ז צ"ע אמנם יתכן שהבעלים לא יהיה כאן ולא יוכלו להפקיר וכה"ג זה אסור באכילה ואיכא הפסד וצ"ע

ב,עוד הקשה מהגמ' יומא פ"ג שדנה לעניין הקל הקל שאם יש טבל ושביעית עדיף לעבור איסור שביעית וביאר רש"י לאחר הביעור מצד שזה רק עשה ולדעת הראשונים שזה רק דין להפקיר א"כ אין סיבה להתיר דהרי אפשר להפקיר והנה עין שם בתוס' רי"ד שתמה על רש"י כנ"ל וביאר או שמדובר בשמור שזה נאסר או שמדובר לאחר זמן הביעור ולא ביער ועיין חזו"א שגם לדעת הראשונים שאם עכשיו יבער זה יותר אבל יתכן שמדובר שהבעלים לא פה ואי אפשר לבער ואז זה וודאי אסור וכנ"ל סקכ"ד וברמב"ם העמיד שמדובר על איסור ספיחין ועין לעיל ס"ק כ"ו למה לא העמיד בלאחר הביעור ועיין חזו"א שיתכן עוד שמדובר שצריך לאכול בצורה של הפסד כגון דבר שדרכו לאכול חי רוצה לאכול מבושל

ג,עוד הקשה מהמשנה עד אימתי נהנין ושורפים בשמן וקש של שביעית עד הביעור ומשמע שאח"ז אסור ובפשוטו אינו קשה כמו שביאר הרא"ש שהכוונה כל זמן שלא מבער

ד,עין תו"כ פרשת בהר על הפסוק הן לא נזרע ולא נאסוף את תבואתינו אם אינם זורעים היאך אוספים אמר ר"ע מכאן סמכו על הספיחים שהם אסורים בשביעית וחכ"א אין הספיחים אסורים מן התורה אלא מד"ס א"כ למה נאמר הן לא נזרע וכו' אמרת לנו בערוהו ומה אנו אוכלין מן הביעור ואילך ומבואר שאסור לאכול מהביעור ואילך ועד כמה שאפשר להפקיר ולחזור ולזכות א"כ יש להם מה לאכול וצ"ל שהכוונה באופנים שאחרים זוכים בזה

ה,עיין גמ' זבחים ק"ו ע"ב א"ל רבינא לרב אשי לא יאמר לאו בחלב ותיתי בק"ו וכו' משביעית מה לשביעית שכן תופסת דמיה וכו' והקשה הקה"י בזבחים איזה לאו יש באכילת פירות שביעית והרי שם וודאי הנידון ללמוד איסור אכילה וע"ש שביאר שזה מצד הלאו של לא נאסוף את תבואתינו דמדובר לאחר הביעור וס"ל לגמ' שזה גדר לאו ולדעת תוס' הנ"ל צ"ל שהכוונה במקרה שלא ביער והנה לפ"ז מבואר לכאורא שיש כאן איסור אכילה ולא רק שעצם ההחזקה בתור שלו ללא ביעור זה האיסור ולא רק ביטול המצווה וזה לכאורא מקור לנתבאר לעיל סקכ"ה שיש כאן עוד איסור נפרד לאחר הביעור ויתכן שמכאן המקור ועיין רש"ש שהקשה דרש"י ביומא אומר שיש רק איסור עשה לאחר הביעור ולא לאו וצ"ע

ו,מבואר בגמ' בפסחים שפירות שביעית שיצאו מא"י לחו"ל איכא מאן דאמר שיחזרו ויתבערו במקומן ועיין רבינו דוד בפסחים שהקשה שאם דין הביעור הוא כילוי מה העניין דווקא בא"י ורק אם זה דין הפקר להעמיד לאנשים יתכן שצריך להעמיד למקום שממנו זה נלקח וצ"ע

ל"ב]בעיקר האיסור דאכילת פירות שביעית לאחר הביעור יש לדון האם זה רק אסור באכילה או גם בהנאה והנה בפשוטו שאין כאן איסור חדש אלא שכאן אין בזה ההיתר של לאכלה וכנ"ל סקכ"ה א"כ כמו שלעניין קדו"ש זה מגביל גם משימוש של הנאה שלא כדין ה"ה כאן אמנם אם נימא שזה איסור חדש מצד אי עשית הביעור ע"ש ובפרט אם ילפינן מהפסוק של לא נאסוף יתכן שזה רק איסור אכילה ולא הנאה והנה לדעת רש"י והראב"ד שזהו דין הביעור יסודו שהוא איסור שימוש וכנ"ל סקכ"ז א"כ וודאי שזה מקור לאיסור הנאה דאל"כ למה לבער וכן הרי דין הביעור הוא גם למאכל בהמה ושם זה לא נידון של אכילה אם לא דנימא שאכילת בהמה גרע ועיין רש"י נדרים נ"ז ע"ב שנקט שזה אסור בהנאה הובא לעיל

והנה עיין תוס' קידושין נ"ו ע"ב ובריטב"א שם שהקשו למה במשנה של המקדש באיסוה"נ אינה מקודשת לא כתוב שביעית לאחר הביעור ומבואר שזה אסור בהנאה דאל"כ אין סיבה שהיא אינה מקודשת

והנה הרמב"ן הקשה על דעת הרמב"ם למה לא כתוב במשנה בסוף תמורה את פירות שביעית לאחר הביעור בתור הנשרפין והנקברים דהיינו שנקט בדעת הר"מ שזה אסור בהנאה וצ"ב למה לשיטתו ניחא הרי דן שם שלאחר הביעור זה אסור מדאוריתא וקשה למה המשנה לא אמרה פירות שביעית לאחר הביעור ובפשוטו צ"ל שזה רק איסור אכילה וכן הוא לשונו שם שזה אסור באכילה וכן הוא לשון הר"ן בפסחים ורבינו דוד שם אמנם יתכן שלדעת הרמב"ן שזה איסור מצד אי קיום המצווה יתכן שכל זה אם יש לו קדו"ש אבל אם יפקע מזה קדו"ש כגון שזה לא ראוי לאכילת אדם ולבהמה כה"ג גם הדין איסור יפקע ובפרט לחזו"א שכל האיסור שהשימוש הוא כעין ביטול המצווה ולפ"ז יתכן שלכן המשנה לא אמרה את זה שזה לא איסור מוחלט ועוד שכאן וודאי שאפרן מותר אפילו שזה מהנקברין וצ"ע

והנה החזו"א סי"ד סקי"ג כתב שדמי שביעית שנאסר לאחר הביעור כי לא ביער לא מועיל לפדות ולהפקיע האיסור והראיה דמבואר שאסור לקנות בדמי שביעית תרומה והטעם דמפסידה לכשיגיע זמן הביעור ואם נימא שמועיל פדיון אין סיבה שיאסר דהרי יכול לפדות והנה יתכן שהכוונה שאי אפשר לפדות אמנם צ"ב המקור ויותר מסתבר שרק האיסור לא יפקע ומזה מוכח שזה לא קשור לקדו"ש ועיין סקי"א מה שכתבנו בזה עוד[[47]](#footnote-48)

והנה הגמ' זבחים ק"ו ע"א רוצה ללמוד איסור חלב משביעית ועיין קה"י הובא לעיל ס"ק ל"א שביאר שמדובר על אחר הביעור וע"ש שלפ"ז מבואר שאין על זה איסור הנאה דאל"כ הגמ' יכלה לפרוך ששביעית יותר חמור שיש בזה איסור הנאה כמו שהגמ' שם דנה על איסורים אחרים וע"ש שאם נימא דלדעת תוס' זה רק איסור על הבעלים מצד אי קיום המצווה א"ש שזה לא איסור הנאה ע"ש ועיין לעיל ס"ק ל"א מה שכתבנו שפשטות הסוגיא שזה איסור על כולם ועין לעיל ס"ק כ"ה ויתכן שהגמ' שם הולכת על איסור ספיחין ע"ש בעולת שלמה ובפשוטו לר"ע אין זה איסור הנאה

ועיין שעה"מ הלכות שמיטה ויובל פ"ב שהביא את קושית הרמב"ן לר"ע שספיחים אסורים מה צריך פסוק על ביעור בספיחים ותירץ השעה"מ שנפק"מ לאיסור הנאה והרמב"ן שהקשה או שהולך על הצד שזה רק דרבנן או שס"ל שגם ביעור זה רק לענין אכילה וכנ"ל

והנה אם נימא שהדין בגד שצבעו בקליפי ערלה ישרף ומצד שזה לאחר הביעור א"כ מוכח שזה אסור בהנאה ועיין לעיל ס"ק כ"ט

ועיין חזו"א בסדר השביעית ובעוד כמה דוכתי שנקט שזה אסור בהנאה וודאי שכן הוא פשטות הדברים ואין שום ראיה ברורה להקל וככל הנ"ל

**בעבר ולא ביער בשוגג**

ל"ג]ידוע נידון האחרונים האם בדין איסור פירות שביעית לאחר זמן הביעור בעבר ולא ביער זה דווקא אם היה במזיד או גם אם היה בשוגג או אונס והנה בפשוטו אם זה רק איסור דרבנן ובתור קנס שלא ביער א"כ אין לנו מקור שקנסו רק במזיד ולא בשוגג אמנם אם זה מצד דין דאוריתא לא מיבעיא לשיטת הראב"ד והרמב"ם ורש"י שזה איסור של אחר הביעור א"כ וודאי שזה נאסר אמנם גם לראשונים שזה מדין הפקר לכאורא לפי כל הביאורים לא מסתבר שזה איסור דאוריתא בתור קנס וא"כ וודאי שגם בשוגג זה כך ומדיני שביעית והנה החרידים דייק מלשון הרמב"ן שכתב אבל אם עיכבם בביתו אחר הביעור כדי לאוכלן אסורין הם באכילה לגמרי עכ"ל משמע שדווקא אם עיכב לאכילה דהינו שלא רצה לבער ולא אם נאנס ולא ביער או שעיכב עד זמן הביעור כדי להפקיר וטעה בזמן וע"ש שדן לפ"ז שגם פירות גוי לא נאסרו דהרי הוא לא מצווה לבער וכדעתו פסק בשערי צדק פי"ט ס"ה

אמנם המהרי"ט סימן כ"ג נקט שפירות הגוי נאסרים ובפשוטו וודאי שה"ה בשוגג ועיין משפטי ארץ פל"ב הערה 10 שהביא כן משו"ת גדולת מרדכי למהר"ם גאלנטי שנאסר גם בשוגג וכן נראה שנטה החזו"א סי"ד סקי"ג

ולכאורא היה מקום לצדד שיבער עכשיו ולמה שנתבאר לעיל ס"ק כ"ה דעת רוב הראשונים שכה"ג כבר אין איסור לכל הפחות מדאוריתא וכה"ג מסתבר שבשוגג לא קנסו וכמו שמבואר בר"ש לגבי אם הביא מתנה למישהו אחר אמנם אם לא מבער כגון שיש לו מזון ג' סעודות אפילו אם דעת הרמב"ן להקל יתכן שזה לשיטתו לעיל סקכ"ה בגדר הביעור אבל לתוס' שזה הגבלה בדין לאכלה וודאי מסתבר שבכל מקרה זה נאסר וצ"ע

**בדין פירות עכו"ם**

ל"ד]בעניין פירות עכו"ם שעבר עליהם זמן הביעור עיין חזו"א סי"א סק"ז שלדעת הר"מ וודאי שזה נאסר אמנם לדעת הרמב"ן זה מותר וכן הביא שם מהמהר"י קורקוס על הרמב"ם אמנם נקט החזו"א שצריך לבער והנה אם האיסור מצד קנס וודאי שאין דבר זה בעכו"ם כמו שאין איסור ספיחים אמנם אם זה מדאוריתא אם נימא שזה איסור חדש א"כ יתכן לחדש שיסוד האיסור מה שהיה דין על הפירות שהבעלים יבערו ולא ביערו ועד כמה שזה היה אצל גוי שאין עליו דין לבער אין כאן סיבה לאיסור ואין זה דומה ללא ביער באונס שנאסר ששם היה דין ביעור אמנם לכאורא יסוד הדין ביעור זה הלכה בפירות שיהיה הפקר לרשות הציבור ולא שזה רק דין על הגברא וא"כ מסתבר שלא משנה מי הבעלים אמנם אם הביאור כמו שביארנו בתוס' שזה הגבלה בהיתר שימוש וודאי שלא מסתבר לומר שזה לא נאסר ובאמת דעת המהרי"ט לאסור ומסתברא כנ"ל שאם מפקיר עכשיו ומקיים את דין הביעור אפשר לסמוך על רוב הראשונים שמתירים אמנם צריך לבער משא"כ אם נומר שפה לא חל האיסור אלא רק עכשיו צריך לבער לכאורא אם זה ג' סעודות זה כמו יום הביעור שזה מועיל ואין זה דומה לעבר זמן הביעור ואולי זה קולא מיוחדת ביום שכלה לחיה וא"כ כאן זה לא שייך וצ"ע[[48]](#footnote-49)

והנה עיין רש"ס פ"ו עמ' כ"ח שהביא מהר"ש הזקן וז"ל ואפילו בביעור לא מחייבי דאע"ג שיש בהן קדו"ש כדמוכח בדוכתי טובא איסורא וודאי הוא דלא פקע אבל ביעור כיון דהדבר תלוי בממון להפקיר ולחלק לעניים או אפילו לעשירים ולר' יוסי מצי למימר אתינא מכח גברא דלא מצינא לאשתעויי בעדי כדאשכחן בבכורות לעניין לוקח טבלים עכ"ל ועין חזו"א סימן כ"ה ס"ק כ"ה וז"ל ועיקר הדבר צ"ע דביעור לא דמי לנתינה וכו' עכ"ל ולכאורא כוונתו שביעור זה לא מצווה ממונית אלא זה דין איסור ולא זכות ממון של היהודים ועיין מכשירין פ"ב מי"א לעניין ספק פירות שביעית להחמיר וביאר הר"ש לעניין סחורה והפסד וביעור וכן הוא פשטות המשנה דלכל דיני שביעית לחומרא ורוב האחרונים נקטו דלא כר"ש הנ"ל

והנה עיין תוספתא הובא בר"ש פי"ח מאהלות שהיה שנה שביעית והלכו עובדי כוכבים לקרקיסיות שלהם והניחו שוק מלא פירות ובאו ישראל ובזזום דהיינו שמקום זה הוא לא א"י ועיין ר"ש שביאר שהנידון מצד לאחר הביעור והנה בפשוטו זה גדל בשדות העכו"ם ומבואר שאם זה היה א"י אפילו שזה של עכו"ם יש על זה דין ביעור והנה בפשוטו מבואר שזה גם היה נאסר מצד לאחר הביעור אמנם יתכן שהנידון שצריכים להפקיר ולדעת הר"ש לעיל סקכ"ה שתמיד זה הנידון ואין איסור דאוריתא גם אם לא ביער בזמן הביעור בהכרח כך אלא שע"ש שהגויים באו להתלונן שהרי זה אסור לישראל ועד כמה שכל הנידון שצריך להפקיר א"כ מה טענתם אולי הפקירו ואלי זכו יותר ממזון ג' סעודות וכה"ג שזה כבר בזמן הביעור ולא התקיים דין הביעור גרע וצ"ע ועיין חזו"א שביעית ס"ג סק"ח שיתכן שזה היה מפירות ישראל אלא שגם על זה צ"ע שאין סיבה שיאסר ובפשוטו זה היה פירות עכו"ם דישראל עד אז נהגו בזה א"י וא"כ לא מכרו לעכו"ם עוד צ"ע עד כמה שס"ל לר"ש שלא נאסר אחר הביעור אלא אפשר להפקיר א"כ לכאורא עצם זה שהעכו"ם השאירו את זה כהפקר זה עצמו מעשה ביעור ואולי הם לא רצו שיקחו וכה"ג חסר בביעור וצע"ג ועיין עניני זרעים ס"ג סק"ט מה שכתבנו בזה עוד וכן ע"ש ס"ז סק"ג

ל"ה]עיין פ"ז מ"ו דמבואר בר"ש דקטף יש לו ביעור וצ"ע אם מדובר בקטף האילנות מה שייך בזה כלה לחיה מהשדה הרי האילן תמיד קיים ויש לו שרף ואין לומר שכל דיונו לעניין שרף הפרי שהרי האם גורסים את זה במשנה וצ"ע

ל"ו] עיין פ"ז מ"ב גירסת הר"מ כל שאינו אוכל אדם ואוכל בהמה וממין הצובעים יש להם שביעית ואין להם ביעור וצ"ע א"כ למה יש לזה קדו"ש כלל ונאמרו בזה כמה ביאורים החזו"א נקט שהכוונה שזה נאכל רק ע"י הדחק וצ"ע א"כ למה אין ביעור וע"ש שמדברי הראב"ד חזינן שהבין לא כך וכן צ"ע מכל הדוגמאות במשנה א' עלי לוף וכדו' דבפשוטו זה נאכל רק ע"י הדחק ויש שביארו שכל דבר שאין לו שום שימוש והוןא לא עומד לעצים יש לו קדו"ש וזה גם לא מסתבר דמה זה עדיף מדבר שעומד לעצים ובכס"מ והמהרי"ק ביארו שהכוונה שזב ראוי לאדם או בהמה או לצביעה אלא שזה לא עומד לזה וכה"ג ס"ל לר"מ שיש לזה קדו"ש ואין לזה ביעור ויתכן הסברא כי זה בין כה לא עומד לאסיפת בני אדם והנה הראב"ד פליג שם ובפשוטו ס"ל שכה"ג אין לזה קדו"ש וכן לכל הראשונים שלא גרסו כך במשנה אין מקור לחידוש זה ועיין משנה א' דהר"ש והרא"ש והריבמ"ץ והגר"א נקטו בכוונת הירושלמי שעולשין אין קדו"ש רק אם חשב על זה לאכילה וחזינן מפורש שאע"ג שזה ראוי לאכילה אם זה לא עומד לכך אין לזה קדו"ש והרמב"ם באמת לא העתיק שזה דווקא אם היה מחשבה לאכילה ויתכן שזה לשיטתו ואינו נכון דהרי מבואר במשנה שיש לזה ביעור ועין חזו"א שצידד בכוונת הירושלמי דלא כראשונים אלא שלא צריך מחשבה והטעם כיון שזה ראוי לאכילה ועיין סימן י"ז שהארכנו בכל זה

ד שבט ס"ח

ל"ז]בעניין זמן הביעור יש מקום לדון שכל הדין ביעור הוא רק בשמינית שזהו יסוד הדין לא לשמור לאחר שביעית ועיין ר"ש רא"ש וריבמ"צ פ"ו שביארו לא נאכל וז"ל לאחר שביעית ללא ביעור ומשמע שכל דין הביעור הוא לאחר שביעית וראיתי מביאים שכן הוא הלשון ביראים והסמ"ג שכל הביעור שהוזכר זה רק בשמינית

ולכאורא יש להוכיח כן משיטת התוס' בנדה דהדין ביעור בדמים הוא תמיד בר"ה דשמינית וצ"ב מה סברא היא זו אבל לנ"ל א"ש דפה חשיב תמיד שכלה בשדה כי אין כסף בשדה ורק בשביעית עצמו אין דין ביעור אפילו מה שכלה בשדה משא"כ לאחר שביעית שמה שכלה בשדה חשיב שהגיע זמן הביעור ממילא זהו זמן הביעור אמנם אין זה מוכרח דיתכן דהוא דין דרבנן דהרי מקורם הוא מר"מ שזהו דין דרבנן

אמנם הדברים אינם אמת דהרי הראשונים הקשו על רש"י בפסחים שהדין איסור ספיחים הוא לאחר הביעור א"כ מה הגמ' במנחות דנה שלר"ע שיש איסור ספיחים לא צריך עומר בשביעית דאין לו מתיר דהרי יש איסור ספיחים ולרש"י שזה רק לאחר הביעור הרי שנת הביעור הוא בשמינית דהרי בפסח זה רק התחלת הקציר ועיין ח' הר"ן ור"ד בפסחים שתירצו שכיון שלא זורעים בשביעית ויש רק ספיחים ממילא בתחילת השביעית בחנוכה שהתחיל הגשם כבר כלה הכל ומבואר שנקטו שיש ביעור בשביעית עצמה

והיה מקום לומר דהראשונים שהקשו הם חולקים בזה עצמו וס"ל שאין ביעור בשביעית אמנם עיין ר"ש פ"ט מ"א דכתב מפורש וז"ל ועל כרחך קודם זמן הביעור דפסח של שביעית עדיין לא הוי ביעור דאינו כלה לחיה ואדרבא אז התבואה במילואה עכ"ל הרי מפורש שכל הקושיא כי זה לא נגמר ולא שיש הלכה דבשביעית אין ביעור וכן הוא מפורש באריכות בספר הישר לר"ת סימן שנ"ג דדן דממ"נ מה שגדל בתחילת שביעית זה שייך לשישית והתבואה החדשה הביעור בשמינית ע"ש ומה שהראשונים לא ביארו כרמב"ן מצד שס"ל שוודאי יש ספיחים או פירות עכו"ם או עוברי עבירה שזה גדל בשביעית ולאלו לא הגיע זמן הביעור

ולפ"ז צ"ל שמה שהראשונים נקטו בלשונם שזמן הביעור הוא בשמינית כי במציאות מה שקדוש בקדושת שביעית הוא הרי גדל בשביעית לאחר הגשם וא"כ הוא לא כלה עד השמינית אמנם צ"ע דכל הירקות שהולכים לפי לקיטה א"כ גם מה שגדל בשישית אם לקטו בשביעית יש לזה קדו"ש והרי בתחילת הגשם כלה לחיה מן השדה ומצד שיגדל בקיץ מה זה עוזר הרי זה לאחר הביעור כבר והרי בדיופרא מפורש שצריך שזה יבכר קודם שיגמר הקודם וכמו שכתבנו לעיל סק"ג מלשון הרמב"ם וכן מבואר מהאחרונים שכילוי ע"י אסיפה גם נקרא שנגמר א"כ כאן זה לא גרע ויש לחלק

ואם נימא שפירות של שישית שלקטו אותם בשביעית אע"ג שיש להם קדו"ש אבל הם לא הפקר וא"כ גם אין בהם דין ביעור א"ש אמנם עיין מעשרות סימן א סקי"ג דהבאינו דפשטות הדברים אינו כן

ועיין חזו"א סט"ו סק"ח וז"ל והנה אפשר לכאורא דזמן הביעור יהיה מוקדם בחורף של שביעית אם הוא ירק הגדל בסתיו ואינו גדל בקיץ וכבר כלה מינו עכ"ל והנה מבואר בדבריו שזה וודאי שיש ביעור בשביעית עצמו אלא שצ"ב למה התנה שאינו גדל בקיץ עד כמה שדן שזמן הביעור הוא בחורף ואולי המציאות שאם יש בקיץ זה מבכר קודם שנגמר מהקודם אמנם לכאורא מצב זה שלא ראוי לאכילה לא נחשב שיש לחיה בשדה וצ"ע

אמנם עיין בסדר השביעית שיצא ע"י הרז"ש על פי החזו"א וז"ל מיני ירקות וקטניות שאינם מתקיימים רק בעונות מסוימות זמן ביעורם בשביעית עצמה אם כלות עונת קיומם עכ"ל ולא חילק שאם גודל בקיץ זה אחרת וצ"ע

**סיכום דיני ביעור**

**מהו ביעור**

א]מבואר פ"ט דאיכא הילכתא דביעור פירות שביעית ודעת רוב הראשונים שהוא דאוריתא והרמב"ן כתב שאולי הוא דרבנן

ב]בביאור דין זה מצאנו כמה דיעות בראשונים דעת רוב הראשונים וכן קי"ל שהמצווה היא להוציא מרשותו דהיינו להעמיד למצב זכיה של הציבור(סקכ"ג) דעת רש"י שלאחר הביעור הפירות נאסרים והמצווה לכלות אותם ע"י העמדה במקום חיה ובהמה (סקכ"ח) ודעת הר"מ שהמצווה לכלות את זה מהעולם ביום הביעור בין ע"י אכילה או שריפה (סקכ"ו) ודעת הראב"ד שיש שני דיני ביעור כשכלה מהעיר יש מצוה להפקיר וכשכלה לחיה מהשדה זה נאסר לגמרי ואז יש מצוה לכלות את זה (סקכ"ח)

ג]בפשוטו ביום שכלה לחיה מן השדה שאז הוא זמן הביעור עד סוף היום מותר לבער בין ע"י אכילה או שאר צורות ולא דווקא ע"י הפקר ודבר זה הוא גם לדעת הר"מ ולדעת רש"י צ"ע ולדעת הראב"ד אין מקור לזה ומסתבר שאסור (סקכ"ה-כ"ו)

ד]מבואר בתוספתא דביום הביעור מחלק מזון שלש סעודות למי שרוצה ובפשוטו יכולים לאכול את זה גם יותר מאוחר מאותו יום דהרי שיעור זה נקבע לפי שבת גם ליום חול ובהכרח שזה כך וכן נקט החזו"א וכן הוכיח המקד"ד מתוס' בזבחים (כנ"ל וס"ק ל"א בהערה)

ה] גם אם יש לו פחות משיעור מזון שלש סעודות לו ולבני ביתו לא צריך לבער כן פשוט מסברא וכן נקט החזו"א בסדר השביעית ובעוד מקומות

ו]יסוד הדין ביעור שלא יהיה לו פירות עצורים ובשיעור ג' סעודות אין זה גדר עצירת פירות ובפשוטו בעצם החלוקה גם מקיים את דין הביעור ולא שזה צורה ליצור מצב שאין כאן חיוב ביעור ולכן משמע שאסור לו למכור באותו יום ובפשוטו גם לאחר זמן הביעור כל שזה לא נאסר יעזור לחלק מזון ג' סעודות או להשאיר אצלו ולא משמע כן וצ"ע ועיין סקל"ג (סקכ"ה-כ"ו)

ז]שיעור ג' סעודות הוא ברווח ולא בצימצום (חזו"א סי"א סק"ו)

ח]עיין משפטי ארץ סימן ל ס"ד בשם הגריש"א דדנים מזון ג' סעודות את כל הפירות של שביעית ולא כל מין ומין

ט]מהא דמבואר שקבעו שיעור ג' סעודות גם ביום חול שאין הדרך שזה יגמר באותו יום חזינן שהגדר הוא להשאיר שיעור קטן שהוא לא בגדר עצירת פירות ולפ"ז יתכן שבשמים שזה דבר שנשאר אם משאיר קצת זה מותר ויתכן שכיון שזה הדרך שנשאר גרע וצ"ע ועיין משפטי ארץ בשם הגריש"א להחמיר

י]לשון הראשונים שלא מספיק שאומר לפני שלשה אנשים שהוא מפקיר את זה אלא צריך להוציא מחוץ לביתו דווקא ולהפקיר וכן נקט החזו"א אמנם בריבמ"ץ מ"ב וכן בגר"א על הירושלמי נקטו שלא צריך להוציא ויתכן שאין כאן מחלוקת והמתירים כוונתם בצורה שאומר שמרשה להיכנס לביתו לקחת ולפ"ז בחדר מדרגות וודאי יעזור דהדרך שנכנסים אנשים לשם

י"א]בירושלמי מבואר שיכול להפקיר בפני אוהבים שיודע שלא יזכו בזה ולאחר שהפקיר יכול לחזור ולהכניס לביתו ובלשונות הראשונים לא נתבאר האם יכול גם לחזור ולזכות בזה אמנם בריבמ"ץ מבואר שיכול לחזור ולזכות בזה וכן הוא בסדר השביעית לחזו"א

י"ב]בירושלמי מבואר שמי שאין לו אוהבים יוציא לשוק [דהיינו לא רק על פתח ביתו] כשאין אנשים ויצעק שיפקיר ויחזיר לתוך ביתו ולשון הר"ש וכן ביאר הגר"א שאפילו שאף אחד לא שומע זה מועיל דזהו מעשה הפקר אמנם הריבמ"ץ מ"ה וכן התורי"ד בפסחים ביארו שיש אנשים רחוק ושומעים את ההפקר ורק לפני שהאנשים יספיקו לקחת יחזרו ויזכו בזה

י"ג]צריך להפקיר בפני שלשה בני אדם ובפשוטו הוא כדיני הפקר והטעם שצריך שלשה כדי שיהיה שנים מעידים ועוד מישהו אחר שזוכה וצ"ע האם זה רק טעם לתקנת שלשה אבל יעזור אפילו קרובים או שצריך שנים לא קרובים וראיתי מביאים משו"ת מהרי"ט ח"א ספ"ב שנקט שאפשר לפני בני ביתו ובקיצור הלכות נקט להחמיר ובשם הגריש"א שאי אפשר לפני אשתו או בני ביתו הסמוכים על שולחנו שהוא זוכה בזה חזרה וכן פשטות לשון הירושלמי שנקטו אוהביו ולא בני ביתו ועיין חזו"א (סק"ו) שגם אם מדאוריתא מספיק בפני אחד פה לא מספיק אלא צריך הוצאה יותר חשובה

י"ד]עיין חזו"א סי"א סק"ז דאם יש לו פירות מחוברים שהם במצב לא שמור בזה עצמו מתקיים דין הביעור ובפשוטו יכול לזכות בהם ועיין שם סימן ט"ו סק"ג שאם השדה שמורה אפילו שזה הפקר לא מתקיים בזה דין הביעור

ט"ו]אם נסתפק מתי זמן הביעור מקובל שלא יחזור ויזכה עד שיצא הספק אמנם מקובל שיכול לחזור ולהכניס לביתו וצ"ע אם זה לא דרגא מספיקה למה כאן זה יעזור ואולי בתור המשך המצב הקודם זה עדיף ועד כמה שמקילים כך וודאי שלאחר שיצא הספק לא צריך לחזור ולהוציא החוצה אם לא דנימא דזה מצב שלא אוסר אבל זה גם לא מצב של ביעור אמנם מהיכי תיתי לומר כך (ועיין ס' קיצור הלכות במקורות)

**מהו זמן הביעור ומה חייב בביעור**

ט"ז]מבואר במשנה שכלה לחיה מהשדה הוא זמן הביעור עוד מבואר בגמ' שיש ג' ארצות יהודה עבר הירדן והגליל וודאי שלא אוכלין באחד מצד שנשאר בשני אמנם מבואר בגמ' שבכל אחד יש גם ג' ארצות הר שפלה עמק ודעת הר"מ ורש"י שאוכלים באחד על השני ודעת רוב הראשונים לא כך ועיין תוס"ר בפסחים שנסתפק בדין שלשה ארצות לכל אחת ואחת האם זה דאוריתא והכריע בסופו שזה דאוריתא

י"ז]אוכלים גם אם נשאר לא מחובר אבל נשאר על הארץ כן מבואר בגמ' פסחים נ"ב ע"ב והחזו"א סימן ט"ו סק"ח נקט שה"ה על מה שבמאורות של החיות

י"ח]אם כלה בגלל אסיפת הפירות ולא בגלל כילוי טיבעי המקד"ד נקט שזה עדיין לא כלה אמנם רוב האחרונים נקטו לא כך וכן מוכח בפשוטו מהמשנה (סק"ה)

י"ט]דבר שהוא שמור אינו מציל שיחשב שלא כלה לחיה וברמב"ם מבואר שאפילו אם זה לא שמור מאדם אלא מחיות זה לא מציל לעניין שיחשב כלה לחיה מהשדה ואולי הרמב"ן פליג על זה וכן בפשוטו תוס' לקמן אות כ' וצ"ע (סק"ו)

כ]דבר שאינו ראוי לחיה בפשוטו לנ"ל מהרמב"ם אין לזה דין ביעור וכן הוא ברמב"ן ר"ן ריטב"א אמנם בתוס' בב"ק מבואר שיש דין ביעור והחזו"א נקט שאין דין ביעור ובפשוטו תלוי בנ"ל אות י"ט ולכאורא מעיקר הדין אפשר להקל כיון שכן הוא דעת רוב הראשונים (סק"ו-ז)

כ"א]ברמב"ן מבואר שאין לאכול על דבר שיש עליו איסור של שמור אם יש כזה איסור ומזה הוכיח שאין כזה איסור

כ"ב]החזו"א במקומות המאוחרים נקט שאפשר לאכול גם על מקום שאין לו קדו"ש ולפ"ז ה"ה על של גוי ולכאורא הכוונה שזה לא שמור כגון שבהמות נכנסות לשם ולוקחים וזה לבד עוזר ולכאורא תלוי בנ"ל אות י"ט ס"ק ד'

כ"ג]החזו"א נקט שאפשר לאכול רק על גידולי שביעית והקובע באילן זה חנטה ובתבואה זה שליש ובירקות אם הביא עונת המעשרות בשביעית וגם דבר שגודל כל הזמן לא אוכלים אלא בזמן שקימים גידולי שביעית אמנם המשמעות הפשוטה שרק דבר שלא גודל כל הזמן אלא יש לו תקופת גידול כה"ג צריך דוקא מתקופת גידול של שביעית אבל דבר שגודל כל הזמן חשיב שאין לו ביעור (סק"ג)

כ"ד]אילן שמוציא פירות פעמים בשנה אם זה רגיל לבכר קודם שיכלה הקיץ חשיב שזה אותו גידול ובפשוטו רק אם זה כבר נמצא בזמן שנגמר מהסוג השני ובכוונת ביכרו הר"ש ורא"ש וריבמ"ץ ביארו שזה חנטה והגר"א ביאר שזה התבשל ובכוונת קיץ נסתפק החזו"א האם הכוונה ר"ה או קודם (סק"ג)

כ"ד, ב]יש שרצו לומר שדין ביעור זה רק בשמינית ודיקדקו כן מהראשונים אמנם הוכחנו מהראשונים לא כך אמנם מבואר בראשונים שהדרך שזמן הביעור הוא בשמינית ועיין חזו"א שירקות שגודלים רק בסתיו ולא בקיץ זמן הביעור בחורף ומשמע שאם זה גודל בקיץ אין זמן הביעור בחורף וצ"ב הטעם הרי גידול החורף נגמר ואולי ס"ל שעד שיכלה הקיץ זה אפילו אם נגמר הראשון כל שעומד להגיע השני וצ"ע אמנם ברמב"ן מבואר לא כך [סקל"ז]

כ"ה]אם נשאר של בית השלחים גירסת הגר"א שלא אוכלים על זה וגירסתינו שאוכלים על זה ונפק"מ האם אוכלים על חממות של עכו"ם שלא שמורות טוב (סק"ג)

כ"ו]מבואר בגמ' שזמן הביעור של ענבים עד הפסח וזיתים עד העצרת ותאנים עד חנוכה ותמרים עד פורים ונוהגים לסמוך על שיעור זה אמנם עיין ר"ש ורע"ב פ"ט מ"ח שזה רק כל זמן שלא ידוע זמן אחר והנה בפשוטו עד הפסח זה תחילת פסח אמנם בריבמ"ץ מ"ב מבואר שזה לאחר פסח וצ"ע

כ"ז]מבואר במשנה שזיתים ותמרים זה אותו זמן בכל המקומות והר"ש נקט שזה לכו"ע אמנם הר"מ בפיה"מ והגר"א נקטו שזה רק לר"ש אבל רבנן חולקים אמנם בסיפרו ביאר כר"ש והוסיף חרובין ע"פ הירושלמי

כ"ח]זמן הביעור של הדמים רש"י והר"מ נקטו שזה לפי הפרי שממנו הוא קדוש ותוס' בנדה נקטו שזה בר"ה של שמינית

**בדין מוליך ממקום למקום**

כ"ט]המוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו או הפוך מבואר בגמ' שצריך לבער ולשון הרמב"ם והרי"ד והר"י מלוניל וכן צידדנו בדעת רש"י שזה מצד חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם והחזו"א נקט שהכוונה שמעיקר הדין לא צריך לבער ורק מצד הדין הנ"ל שהוא חומרא דרבנן ובתוס' מפורש שהמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער מעיקר הדין אמנם יש מקום לדון שהדין חומרי וכו' הוא מעיקר הדין ולפ"ז אין כאן מחלוקת (סק"ח-ט)

ל]אם הוליך ממקום שעדיין לא כלו ושמע שכלו במקומו דעת המאירי שלמסקנא צריך לבער והחזו"א נקט שלא צריך לבער (סק"ח)

ל"א]אם הוליך למקום שכלו וחזר והביא למקומו שלא כלו למסקנא לא צריך לבער

ל"ב] החזו"א נקט שכל זה במקרה שזה ביום הביעור אבל עדיין לא נאסר אבל אם זה נאסר וודאי לא עוזר להחזיר למקומו ועיין מה שכתבנו לדון בזה (סקי"א)

ל"ג]פירות שיצאו לחו"ל מבואר ברש"י שזמן הביעור לפי מקום הגידול ולכאורא ה"ה פירות שיצאו למקום שלא גודל כאילו פירות ויש לעיין (סק"י)

**בדין תערובת שביעית לעניין ביעור ושאר דברים**

ל"ד]קיי"ל שכובש שלשה כבשים והגיע זמן הביעור של אחד מהם זה שהגיע זמנו צריך לבער והשאר לא צריך לבער ודעת השעה"מ ורעק"א ותוס' חדשים שזה הלכה גם בתערובת של פירות שביעית בחולין והוכחנו שכן הוא דעת הר"ש רא"ש וריבמ"ץ ובפשוטו כן הוא דעת תוס' והר"ן והרמב"ן והרי"ד אמנם החזו"א והמהרי"ח נקטו שזה דווקא בתערובת שביעית בשביעית ולא בתערובת חולין בשביעית שאז הולכים לפי גדרי תערובת בשאר דיני התורה וכן מוכח בראבי"ה ובראב"ן וכן הוא פשטות לשון הרמב"ם ולכאורא העיקר כראשונים המקילים שכן הוא דעת רוב הראשונים ושכן משמע בתוספתא שהובא בר"ש שם (סקי"ג-י"ח)

ל"ה]יש לדון האם דינו של ר"ג זה גם בתערובת ממשות או רק בתערובת טעם ולראשונים לעיל שזה גם בחולין א"כ מוכרח בכמה ראיות שלא נאמר דין זה בתערובת ממשות אמנם לראשונים הנ"ל שזה רק בתערובת שביעית אין לנו מקור לחילוק זה ולחזו"א היה פשיטא שגם בכה"ג אין דין ביעור וצ"ע ולנ"ל להלכה צריך להחמיר בזה

ל"ה ב'] טעם שנאסר לאחר הביעור כה"ג לכו"ע יש עליו דין ביעור ודין ביטול כשאר דיני התורה

ל"ו]מבואר במשנה ששביעית אוסרת במינה במשהו ושלא במינה בנותן טעם ובפשוטו זה מדין דבר שיש לו מתירים ובגמ' נדרים מובא שר"ש מחלק שכ"ז לביעור אבל לאכילה בנותן טעם ובביאור החילוק מצאנו שלשה ביאורים בראשונים א,דעת הר"ש בתחילתו והרא"ש והריבמ"ץ והרי"ד והראבי"ה והראב"ן והרע"ב שלעניין קדו"ש דהיינו להפסד וסחורה זה בטל אבל לעניין החובה לבער זה לא בטל דהוי דשיל"מ כי יכול לבער והנה החזו"א נקט שזה דווקא אם התערב קודם הביעור אבל מפורש בלשונות הראשונים לא כך אלא גם אם נתערב לאחר שהגיע זמן הביעור אלא שבריבמ"ץ ראב"ן וראבי"ה מפורש שגם אם נתערב קודם זמן הביעור כשמגיע זמן הביעור חייב לבער ולשון הרא"ש שזה נתערב לאחר שהגיע זמן הביעור ויתכן שזה בדוקא לשיטתו בדין חוזר וניעור

ב,דעת הרמב"ם והר"ן והרמב"ן והמפרש על נדרים והר"א מן ההר שלעניין קדו"ש זה לא בטל ובפשוטו זה כולל גם לעניין החיוב לבער וכמבואר ברמב"ן ורק לעניין אם נאסר לאחר הביעור זה בטל

ג,דעת הר"ש במסקנתו וכן הוא ברא"ש ותוס' בנדרים שהכוונה שלעניין גידולים זה לא בטל אבל לשאר דיני התורה זה בטל

ולעניין הלכה לכאורא אין לפסוק כשיטה ג' שזה נגד רוב הראשונים ולגבי שיטה א' או ב' מסתבר שהעיקר כשיטה ב' שזה לשיטתם בדין איסור לאחר הביעור דבפשוטו כן הוא עיקר לדינא וצ"ע בזה (ס"ק י"ט-כ"א)

ל"ז]מבואר בגר"א ורמב"ן וריטב"א ועוד ראשונים שרבנן חולקים על זה אמנם מדברי ר' יוחנן מבואר שהלכה כר' שמעון

ל"ח]וורד חדש של שביעית שנתערב בשמן של שישית דעת הר"מ שזה לא אוסר כלל כי לא נותן טעם ולדעת הר"ש כי זה קודם הביעור ואין ביעור על טעם ומשמע מכל הראשונים שיש קדו"ש על טעם לעניין סחורה ורק יש סברא לעניין ביעור שלא (סקט"ז-י"ח)

**בדין עבר ולא ביער**

ל"ט]אם עבר זמן הביעור ולא ביער דעת הרמב"ן והר"ן ור"ד ומהר"מ חלאוה ור"א מן ההר וכן הוא פשטות לשון הרמב"ם שהפירות נאסרים והרמב"ן נסתפק האם זה דאוריתא או דרבנן אמנם דעת תוס' ורא"ש ור"ש ותוס' רי"ד ועוד ראשונים משמע שכל זמן שלא יבער זה אסור מדאוריתא אבל אם יבער זה חוזר ונהיה מותר אלא שיתכן שהם מודים שיש קנס דרבנן למי שלא ביער במזיד ולהלכה נקטו הפוסקים לעיקר כשיטות שזה נאסר אלא שזה רק מצד קנס ולא מעיקר דין דאוריתא (ס"ק כ"ד-כ"ו וסק"ל)

מ]יש לדון האם האיסור לאחר הביעור הוא רק באכילה או גם בהנאה אמנם זה וודאי שזה נאסר גם באכילת בהמה ועיין חזו"א שנקט שזה אסור גם בהנאה וכן עיקר שאין ראיות ברורות להקל בזה

מ"א]בעבר ולא ביער בשוגג בפשוטו אם זה מדין דאוריתא זה נאסר ואם מדרבנן מצד קנס זה לא נאסר והחזו"א בסיפרו נטה לאסור אמנם מקובל שלמעשה היקל בזה וכן מסתבר (סקל"ג)

מ"ב]פירות עכו"ם הר"ש הזקן נקט שאין בזה דין ביעור גם אם ישראל קנה את זה אמנם פשטות הר"ש מבואר לא כך והוכחנו כן מעוד ראשונים וכן נקטו האחרונים אלא שנקטו שזה לא נאסר מצד מה שהעכו"ם לא ביער וכן הכריע החזו"א וכן הוא בפשוטו למה שנקטו שהעיקר כשיטות שזה אסור רק מצד קנס (סקל"ד)

מ"ג] פירות שהיה בזמן הביעור ביד בי"ד בדין אוצר בי"ד זה לא נאסר והמקבלם לאחר זמן הביעור לא צריך לבער כן נקט החזו"א

מ"ד]החזו"א הוכיח שדמי שביעית לאחר הביעור לא עוזר לפדות להפקיע האיסור ויש לדון בראיתו וצ"ע (סקל"ב)

1. וראיתי להוכיח מדברי הרמב"ן שדן שכל דין הביעור הוא רק מדרבנן ולפ"ז וודאי שלא יפקע קדו"ש ובפשוטו בהכרח שלמד המשנה אחרת וגם אם הביעור הוא מדאוריתא לא פוקע הקדו"ש [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיין סימן כ"א סקט"ו שהוכנו שכה"ג לא פוקע קדו"ש [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיין לקמן סק"כ שדקדקנו מדברי הר"ש והרא"ש והרע"ב שתמיד לאחר הביעור פוקע קדו"ש מדין סחורה והפסד ע"ש [↑](#footnote-ref-4)
4. וראיתי במנחת שלמה סימן נ"א אות ט"ו שכתב שהכוונה שכה"ג שזה אותו שנת גידול אז אפילו אם נגמר כבר הגידול הראשון ועוד לא גדל הפירות החדשים אוכלים על זה ולפ"ז נקט שעד כמה שיש בפועל לא איכפת לן שזה גידול שנה חדשה ודלא ככל הנ"ל והנה מדברי החזו"א חזינן בפשוטו לא כך דא"כ אזדא כל ראייתו וגם וודאי שסתימת הדברים שזה כבר גדל וכן מסברא מה יעזור שאחרי זה יגדול והרי אם יעקרו העצים יתברר למפרע שכלה לחיה וצ"ע [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם כל זה לשיטת הר"מ דלענין שביעית תלוי אם חנט קודם ר"ה אבל לדעת ר"ח ועוד הרבה ראשונים שתלוי בט"ו בשבט אין כאן ראיה כלל והארכנו בזה סימן [↑](#footnote-ref-6)
6. וכן לשונו בפסחים נ"א ע"ב וכן מנחות ה ע"ב [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיין ר"ה ט"ו ע"ב בר"ח שם שכתב מפורש שבנות שוח יש להם ביעור וכן מוכח למעיין שם בתוס' בע"א ד"ה שאין ודו"ק [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיין פ"ז מ"ב דמבואר שפואה אין לה ביעור וביאר הריבמ"ץ וז"ל אע"פ שעוקרים אותה אפילו הכי מאחר שעוקרים אותה היא מוציאה עכ"ל ומבואר שלא דן כי זה נשאר בקרקע אלא כי עוקרים וצומח חדש וצ"ע הרי זה לא קדוש בקדושת שביעית ובהכרח כנ"ל שכיון שהוא גודל כל הזמן אפילו שאין לזה קדו"ש חשיב שלא כלה לחיה מן השדה [↑](#footnote-ref-9)
9. ולכאורא למה דמתבאר מתוס' ב"ק לקמן סק"ז דגם דבר שלא ראוי לחיה יש דין ביעור א"כ בהכרח יסוד הדין שנגמר לאנשים והחיה זה רק סימן א"כ מסתבר שהקובע שיש לאנשים ולא לחיות וצ"ע [↑](#footnote-ref-10)
10. ובפשוטו בזה תלוי נידון הנ"ל סק"ד [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה שיטת רש"י דאיסור ספיחין זה אחרי הביעור והקשו התוס' דהגמ' מנחות ה ע"ב דנה שעומר לר"ע שאסור ספיחין זה לא מתיר כלום והרי זמן הביעור הוא בשנה שמינית ועיין ר"ד ור"ן בפסחים שיישבו בשם הרמב"ן שבשביעית אסור לזרוע וא"כ אין גידול חדש אלא מה שנזרע קודם ר"ה וזה כבר נגמר וצ"ע דעת התוס' בכמה מקומות שהקשו כן ויתכן שכיון שמצד זמן הגידול של שביעית צריך להיות חשיב שעוד לא נגמר אם ננקוט כמקד"ד הנ"ל אמנם בפשוטו כוונתם דס"ל שכן גודל ע"י הגשם הספיחים שנפלו וזה בזמן הגידול הרגיל [↑](#footnote-ref-12)
12. וכמדומה שכן מפורש בח' רבינו דוד על פסחים שכתב שחלוק זמן הביעור של תבואה כיון שאוספים אותה מזמן הביעור של מאכל בהמה שנשאר בשדה שזה רק כשיורד גשם ומתקלקל [↑](#footnote-ref-13)
13. ולכאורא קשה מ"ש מבין השיצין שביאר רש"י שלא אוכלים על זה כי יש קוצים ואין החיות יכולות לאכול ולכאורא העופות יכולים לאכול וכן בשמור שנחלקו ר' יוסי ורבנן ןלכאורא וודאי שזה לא שמור מעופות וצ"ל שרק דבר שעומד לעופות חשיב שיש בשדה אם יש לעופות [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיין לעיל סק"ד מה שכתבנו לדון מדברי הרמב"ן [↑](#footnote-ref-15)
15. ודבריהם צ"ע שהרי זה לא כלה לחיה מן השדה וכמו שכתבו תוס' בסוכה ל"ט ע"א [↑](#footnote-ref-16)
16. ומצאתי לחזו"א סימן ט סק"ו שכבר הוכיח מכאן שאם מדרבנן אסור אין איסור של הפסד וכן הוכיח מהדין של ר"מ שיש ביעור לדמי שביעית של דבר שלא חייב בביעור ומשמע שזה כדין ביעור רגיל שצריך לשרוף [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיין לקמן סקל"ב וכ"ה מה שכתבנו להוכיח בזה

    אמנם מהדין שטעם הרי הוא כמבוער ובכל אופן אם חל דין ביעור אם זה נתן טעם בדבר אחר זה אסור משמע לא כך וצ"ע [↑](#footnote-ref-18)
18. ועיין חזו"א שתמה על זה דהרי הגמ' בפסחים מעמידה את מחלוקת ר"י ורבנן בדין של כובש ושם כתוב פירות וסתם פירות הוא לא ירקות אלא שלפעמים זה כולל גם ירקות אבל לא רק ירקות וצ"ע [↑](#footnote-ref-19)
19. אמנם צ"ע מה דנו הראשונים מצד הדין של אחר הביעור הרי הנידון האם יש מצוות ביעור או לא ויותר נראה שמצד המצוות ביעור וודאי יכלו להבין שזה רק טעם ואין על זה המצווה וכלשון הראב"ד ורק שדנו שיש הרי בפירות כבר היום דין איסור שימוש לאחר זמן הביעור ללא לבער ועל זה כתבו שזה איסור יותר קל אלא שא"כ יותר קשה למה זה רק סברא קודם שחל האיסור ועוד יש בזה כמה קשיים וצ"ע [↑](#footnote-ref-20)
20. וע"ש שנתקשה שלשון תוס' בפסחים שזה לא דומה לשאר איסורים דהרי שרי לעניים ומה טעם זה אמנם כוונתם שזה איסור יותר קל שהרי זה מותר לאחר הביעור וכוונתם שזה מותר לכל הפחות לעניים ומה שלעשירים זה אסור זה כמו שביאר החזו"א שזה מדיני הזכיה אבל אם עני זכה הוא יכול לתת לעשיר לאכול [↑](#footnote-ref-21)
21. ולכאורא לפ"ז גם אם יבשל ביום הביעור שכבר חל חובת ביעור ועדיין זה לא נאסר לא יועיל ביטול ואין זה משמעות הראשונים [↑](#footnote-ref-22)
22. ועין רא"ש שתמה על זה אם כן מה החידוש בסיפא לענין חרובין הרי כבר יודעים מהרישא שאם נתערב לאחר הביעור צריך לבער ואם באים לומר שזה נותן טעם שיגידו כמו ברישא ולכאורא הקושיא הרבה יותר קשה שהתנא באותו מקום נוקט אותו לשון אם כוונה אחרת [↑](#footnote-ref-23)
23. אמנם קצת צ"ע דהרי הרא"ש והר"ש שניהם דנו שאולי טעמו של ר"ג שכל ירק זה דבר אחד לעניין ביעור מעיקר דין דאוריתא וא"כ כאן זה לא שייך ויש דין ביעור לטעם אם לא שנדחוק שדווקא כשהכל שביעית ויש נידון מתי זמן הביעור אבל אם חלק חולין כה"ג וודאי שטעם אין עליו דין ביעור וצ"ע [↑](#footnote-ref-24)
24. והנה בפשוטו קשה שכתב הריבמ"ץ שהדוגמא של מין במינו במשהו שנתערב טיפת יין ביין קודם הביעור וכשמגיע זמן הביעור זה נאסר אע"ג שזה רק טעם אמנם אינו קשה כמו שכתבנו לעיל שכאן שזה ממשות וודאי שאין זה כמבואר [↑](#footnote-ref-25)
25. והנה כדבריהם שהדין לביעור הוא גם אם זה התערב קודם זמן הביעור מבואר גם בתוס' רי"ד בנדרים וכן בריבמ"ץ בסוגיין אלא שהם דיברו על ממשות והנה לשון הרא"ש והר"ש שזה התערב לאחר זמן הביעור והיה מקום לומר שזה הרא"ש לשיטתו שאם התערב חמץ קודם הפסח כשמגיע פסח לא אומרים חוזר וניעור והראבי"ה שאומר שאומרים חוזר וניעור באמת הוכיח מכאן אמנם יתכן לחלק שכאן כבר עכשיו יש על זה דין שהוא חייב בביעור כשיהיה כלה לחיה מהשדה ואינו מוכרח דיתכן כיון שעדיין זה לא כלה א"כ עדיין אין כאן את החיוב [↑](#footnote-ref-26)
26. עיין בר"ן שגרס אף הם לא אמרו [↑](#footnote-ref-27)
27. ועיין נוב"י תנינא סימן נ"ג שביאר שזה הר"ן לשיטתו כרי"ף שכל דבר שאפשר לאוכלו בהיתר אפילו שהצורה של האיסור אף פעם לא תותר זה דשיל"מ והראבי"ה לקמן זה לשיטתו שכה"ג זה לא דבר שיש לו מתירים אלא אם מה שנאסר יותר ולכן ביאר לעניין ביעור שזה נהיה מותר אלא שצ"ע שלדעת הר"ן כה"ג זה עדיף מכל דשיל"מ וזה אפילו במין בשינו מינו וכאן הרי זה רק במין במינו ועיין בנוב"י שהניח בקושיא ועיין בהגהות שם שהביאו מהשואל ומשיב שביאר שוודאי כאן שזה מגביל את כל צורת השימוש לא הוי דשיל"מ אלא שרבנן החשיבו דבר זה כדבר שיש לו מתירים רק לענין מין במינו ועל דרך הנ"ל ובשער המלך ביאר שכיון שצריך לאכול קודם הביעור אין פה את סברת הר"ן וזה חוזר לכלל דשיל"מ של מין במינו ולא קאמינא בהאי ענינא [↑](#footnote-ref-28)
28. והנה לא נתבאר מפורש בדברי הראשונים לעניין אם נתערב קודם זמן הביעור ולא ביער והיום יש נידון של דבר שאין לו מתירים האם זה אסור ועין חזו"א סק"ב ועיין לקמן סק"כ והנה אם זה מטעם קנס א"כ יתכן שגם כאן יש את סיבת הקנס כי היה צריך לבער ולא ביער ואינו מוכרח אמנם אם זה מעיקר הדין לכאורא זה תלוי בשאלה האם דבר שיש לו מתירים הפך לאין לו מתירים האם עכשיו זה יתבטל או לא ועיין ע"ז סימן כ"ג שהארכנו בזה בשיטות הראשונים שיש בזה מחלוקת האם אומרים חוזר וניעור במקרה שלא היה שינוי בעצם התערובת דדעת הרא"ש שלא אןמרים חוזר וניעור ודעת הר"מ שאומרים חוזר וניעור ע"ש [↑](#footnote-ref-29)
29. הנה נקטנו שיסוד החילוק מצד דין דבר שיש לו מתירים וכן הוא בחזו"א ובשער המלך ובנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ג אמנם ראיתי בנוב"י תנינא סנ"ג שנקט שזה חומרא מיחדת כי לא ביער וכל זה שייך רק אם נתערב לאחר זמן הביעור אבל למה שהבאינו מהראשונים שגם אם נתערב קודם אבל כשמגיע זמן הביעור צריך לבער בהכרח דלא כביאור הנ"ל [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיין לעיל סקי"ח בהגהה שיתכן שהרא"ש לשיטתו בדין תערובת חמץ קודם הפסח שלא אומרים חוזר וניעור חייב להעמיד שנתערב לאחר זמן הביעור וע"ש [↑](#footnote-ref-31)
31. ומצאתי בשעה"מ פט"ו ממאכלות אסורות ה"י ד"ה מהו שהקשה מדברי הרע"ב ביכורים פ"ב מ"ב שמע"ש וביכורים שנתערב בירושלים הוי דשיל"מ כי יכול לאוכלו בירושלים ממילא גם לעניין להאכיל לזרים ובהמה זה לא בטל והקשה א"כ למה כאן לא אומרים שכיון שלעניין ביעור זה לא בטל ממילא גם לעניין שאר דינים זה לא יתבטל וע"ש שכתב שבדוחק אפשר לחלק ששם הכל זה אותו שם איסור אכילה משא"כ כאן האיסור סחורה והפסד הוא שם אחר מהאיסור ביעור וצ"ע [↑](#footnote-ref-32)
32. ועיין ריש פ"ט לעניין ספיחים שהלשון אסור והר"ש ביאר לעניין קדו"ש [↑](#footnote-ref-33)
33. ועיין לקמן ס"ק ל"ג שהארכנו בזה בדעות הראשונים [↑](#footnote-ref-34)
34. עיין המשמרת השביעית שכתב לדקדק מעוד מקומות בראשונים וכמדומה שאין בכל דיוקיו דבר מוכרח שאפשר לדון על פיו [↑](#footnote-ref-35)
35. ועיין לעיל ס"ק י"ג ובהערה שם שיש משמעות בראשונים שגם קודם זמן האיסור זה אסור לעניין אחר הביעור וזה רק יתכן אם זה הגבלה בדין היתר אכילה של הפירות ועיין [↑](#footnote-ref-36)
36. והנה עין לשון ריבמ"ץ פ"ט מ"ב וז"לואחר שהיפקרן יחזור ויזכה בהן ויכניסם לביתו ויאכלם אבל למכור אסור עכ"ל ויתכן כוונתו לאחר הביעור ובא לומר שלא פקע קדו"ש ויתר נראה כוונתו שכשמגיע זמן הביעור צריך דוקא ע"י חלוקה או הפקר ולא ע"י מכירה [↑](#footnote-ref-37)
37. ועיין לקמן סק"ל דהבאינו מהמשנה אחרונה שעוזר לחלק ע"ש [↑](#footnote-ref-38)
38. ועיין לקמן אות ל שהבאינו שמבואר בגמ' שמהפסוק הן לא נאסוף את תבואתינו ילפינן איסור אכילה אחר הביעור ולפ"ז וודאי יתכן לומר שיש כאן איסור חדש וזה המקור וע"ש מה שכתבנו ועין עוד סקל"א ל"ב מה שכתבנו לדון בזה מכח הגמ' בזבחים [↑](#footnote-ref-39)
39. ועיי לעיל סקי"ג [↑](#footnote-ref-40)
40. והנה רש"י עה"ת ביאר את הפסוק בפרשת משפטים והשביעית תשמטנה ונטשתה שהכוונה לאחר הביעור ולכאורא אין כאן משמעות כילוי הדבר אלא להפקיר ועיין [↑](#footnote-ref-41)
41. והנה הא דנקט דווקא שצבע אחרי הביעור ומבואר שאם צבע קודם הביעור לא חל על זה ביעור עיין חזו"א סי"ג סק"ח מה שביאר בזה ועיין סימן י"ד בעניין הנאתו קודם לביעורו שהארכנו בזה [↑](#footnote-ref-42)
42. ןצ"ב למה צריך לחלק הכסף ולא את הפירות עצמם [↑](#footnote-ref-43)
43. ומבואר מזה שהדין חלוקה מזון ג' סעודות עוזר גם לאחר זמן הביעור ועיין לעיל ס"ק כ"ה שהארכנו בזה [↑](#footnote-ref-44)
44. אמנם זה וודאי מבואר בדבריהם שהדין איסור אחרי הביעור הוא רק מדרבנן ולפ"ז מסתבר וודאי שבאונס או אם היה אצל גוי וכדו' זה לא נאסר עיין לקמן ס"ק ל"ב ל"ג [↑](#footnote-ref-45)
45. וצ"ע אם זה ירקות א"כ זה ספיחין וזה אסור לגמרי ואולי כוונתו לא שזרע אלא השקה עץ פירות ומדין שמור וגם זה צ"ע שהרי שיטתו ששמור ונעבד אסור מדאוריתא וצ"ע [↑](#footnote-ref-46)
46. ומבואר בתוס' שמה שמחלק הם יכולים לאכול לא דווקא עד סוף היום דאל"כ עדין יש הפסד אם לא יאכלו וכמו שנקט החזו"א ועיין לעיל סקכ"ה שהארכנו בזה

    ויש שדייקו מתוס' שלא יכול להשאיר לעצמו מזון ג' סעודות ואין זה נכון דכוונת תוס' במקרה שיש לו הרבה ופשוט [↑](#footnote-ref-47)
47. אמנם עיין לעיל סקל"א בעיקר הגמ' שצריך להעמיד שהבעלים לא פה וא"כ אין שום ראיה ריתכן שאפשר לפדות אלא שאין הבעלים פה ועד שיגיע זה ירקב [↑](#footnote-ref-48)
48. ועיןמשמרת השביעית פי"ט הערה22 שהביא מהשל"ה שס"ל שפירות עכו"ם אינם נאסרים אמנם ברגע שקונה אותם הם נאסרים כדין עבר זמן הביעור ולכאורא מבואר שאין לזה את הקולא של יום הביעור שיכול לחלק או להפקיר עד סוף היום ואולי ס"ל שתמיד צריך לחלק לפני הזמן שנגמר וכדעת השערי צדק אמנם עיין לעיל ס"ק כ"ה וס"ק כ"ז שהבאינו דהחזו"א הכריע לא כך וע"ש הראיות לזה ולפ"ז יתכן שגם כאן הדין ואין להוכיח מהשל"ה וצ"ע [↑](#footnote-ref-49)