ציונים והערות 1 טומאת מת מט נ
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים מט-נד - הרב ישעיה הלברשטט

**אלול תשפ"ג מס' 1**

בעזה"י בזמן אלול נעסוק בסוגיות העיקריות דטומאת מת המתבארות במסכתא נזיר מהמשנה דף מ"ט: עד דף נ"ד, **והם דיני וגדרי טומאת מת** (וזו הזדמנות יקרה מפז לרכוש ידיעות ולברר כמה סוגיות יסודיות בסדר 'טהרות')[[1]](#footnote-2), וכלל ענינים אלו לברר דיני וגדרי טומאת מת, כטומאת בשר, נצל, רקב, עצמות, ואברים. ותנא דמתני' חדית דיש טומאות מת שאין הנזיר מגלח, (ויש לברר גדרם)[[2]](#footnote-3). ובס"ד הסוגיות העיקריות שנעסוק בהם הם, א. מהמשנה מ"ט: עד סוף דף נ., והם ענין 'בשר המת', וטומאת 'נצל', וגדרי הטומאות שאין הנזיר מגלח. ב. הסוגיא הגדולה ד'טומאת רקב' מדף נ: - נ"א:. ג. שמעתא דחרב הרי הוא כחלל (נ"ג: - נ"ד:).

# שמעתא דטומאת מת - א' (מ"ט: - נ.)

**מת שלם**

**טומאת נצל**

**גדר הדין דטומאות שאין הנזיר מגלח**

**טומאת עצמות**

**הערות בגפ"ת**

**משנה דף מ"ט: עד סוף דף נ.** (תנן כל הניצוק). בסוגיא זו יש לברר ג' נידונים עיקריים, **א.** הא דתנן על 'המת' ועל 'כזית מן המת', בקו' ותי' הגמ' בפשט המשנה, ולברר גדרי מת שמטמא אף שאין בו בשר ואברים. **ב. טומאת נצל,** לברר את גדרה, אי היא טומאה חדשה, או דבכלל טומאת בשר היא. ושייך לזה גם הנידון האם יש באדם דין 'טומאת בשר', או 'שכל שבמת מטמא'. **וכן** יש לעמול לברר לפי צדדים אלו את האיבעיא אי יש נצל לבהמה או לא. **ג.** במשנתינו תנן **דאין הנזיר מגלח על כל טומאת מת**[[3]](#footnote-4), ויש לברר ולהגדיר במה שונה הטומאות שהנזיר מגלח עליהם, מהני דאינו מגלח עליהם, ואף שהכל טומאת שבעה דמת.

# מת שלם

**דף מ"ט: כעס רבי יהודה וכו' א"ר יוסי לא נצרכה אלא למת שאין עליו כזית בשר וכו', שלא נתקשרו אבריו.** ועולה, דאף מת שאין בו 'בשר', ואבריו אינם חשובים 'אברים', אפ"ה הוא מטמא מדין **'מת שלם'**, וכמש"כ תוס' ד"ה אלא, על 'כל המת' מגלח וכו', וכמש"כ **בשיטה לחכמי איוורא** "ומכל מקום מטמא מטעם 'מת שלם'. וכ"כ **הרא"ש** בנדה כ"ז. וז"ל 'ומשני (בשמעתין) לא נצרכה אלא למת שאין עליו כזית בשר או לנפל וכו', אלמא אע"ג דלא בא לכלל אדם כיון דישנו ל'מת שלם' מטמא', יעו"ש שהאריך והעמיד **דמסוגין** יש מקור להא דמת שלם מטמא אף שאין עליו לא תורת בשר, ולא נצל, ולא שיעור עצמות, ולא אברים.[[4]](#footnote-5)

**והנה** עי' **ברמב"ם בפיה"מ** דמת שלם אין צריך לכותבו כלל, כי הוא דין פשוט[[5]](#footnote-6) (בקרא), והו"ד **במאירי**. והיינו דעצם הדבר דמת שלם מטמא הוא היותר פשוט בקרא. ונראה דלכך דין זה 'דמת שלם' שנוי ראשון במשנתינו, (והתנא קמ"ל נמי דאפי' נפל הוא בכלל 'מת' שלם[[6]](#footnote-7), [[7]](#footnote-8)). ועי' נדה דף נ"ה. דכזית בשר מוגדר 'טומאות הפורשות מן המת', דנתרבה מקרא שם לכל טומאתו לכל טומאות הפורשת ממנו, אלמא דעיקר טומאת מת היא 'מת שלם'. **ויותר מזה**, עי' **ברמב"ם** פ"ב מטו"מ ה"ב דביאר ענינו וגדרו דכזית מהמת (והוא מהספרי זוטא, כמש"כ הכס"מ שם והובא בר"ש פ"ב דאהלות מ"א), בזה"ל, אע"פ שהשיעורין כולם הלל"מ הן, אמרו חכמים, תחלת ברייתו של אדם כזית, ולפיכך שיעור טומאת בשרו כזית. והיינו דהמטמא דטו"מ הוא 'מת שלם', אלא דכזית הוא נחשב כמת שלם[[8]](#footnote-9). וכן מורה כל לשון **הרמב"ם** שם ה"א.

**עי' בירושלמי** על מתני', חד סב שאל וכו' (כקו' ר"י בשמעתין), א"ל להביא את הנפל שאין בו כזית, ומשמעות הדברים 'שאין בו' דבכל התינוק כולו לא היה כזית, כ"כ **קה"ע והקרן אורה**, (ולא כהבבלי שמיירי כשלא היה כזית בשר), וכן מבואר שם מקו' הירושלמי אהא דתני רשב"י אומר וכו'. אמנם באמת צ"ע מ"ט הוצרך לזה ולא סגי ליה לתרץ שלא היה כזית בבשר, ובזה כבר אזדא לה הקו'.

**ובקר"א** תירץ דכיון שלא קרשו אבריו, אי היה בכללותו כזית היה אפשר לטמא מדין כזית בשר. והדברים מחודשים, דמהיכ"ת דעצמות רכים ייחשבו 'בשר', יעו"ש שהוא גופיה העיר זאת. **ובשיעור בבריסק** שמעתי לבאר, דנחלקו הבבלי והירושלמי בעיקר 'כעסו' דרבי יהודה, דלבבלי כל כעסו היה דהוא מיותר, כיון דבכל מת יש גם כזית בשר, ואהא משני דאיירי בדליכא, אבל להירושלמי עיקר הקו' היא דאי בשר הפורש מהמת מטמא א"כ ק"ו **שהמת עצמו** מטמא[[9]](#footnote-10), (ולא יהני מידי ליישב דלא היה בו בשר), ומשני דקמ"ל דהאי טומאת מת שלם, היא אף כשאין בכולה כזית, (כיון דמדין מת שלם הוא). וכעי"ז כתב **הקר"א** ד"ה והיה נראה, בביאור קו' הגמ' **ועדיין** וכו'.

**הנה** מת שנשרף ושלדו קיימת מטמא מדין מת שלם אף דאין בו בשר ו'אבר', (כדאיתא בנדה כ"ז:), ונפסק **ברמב"ם** (פ"ג מטו"מ ה"ט), והק' **הר"ש** (פ"ב מאהלות מ"א) אמאי לא משני הש"ס דאיירי במת שנשרף. אמנם עי' **ברמב"ם** פ"ד מאבות הטומאות הי"ב דבכה"ג הוא מטמא רק מדרבנן, וביאר **הכס"מ** משום דהוה עפרא, (וא"כ אף דאיירי שם גבי שרץ, לכאו' ה"ה גבי מת), ולפי"ז ל"ק קו' הר"ש.

# טומאת 'נצל'

**מהו 'נצל' -** גמ' דף נ., ואיזהו נצל, בשר המת שקרש ומוהל שהרתיח, ופירשו **הראשונים** בשר שנימוח[[10]](#footnote-11) ושוב קרש (והטעם דבעי שיקרש מבואר בגמ' דהוא רק להוכחה שהוא בשר שנימוח[[11]](#footnote-12)), ועי' **ברמב"ם** (פ"ז מנזירות ה"ב, ופ"ב מטו"מ ה"א), דהגדיר זאת בזה"ל, 'נצל זה בשר המת שנמוח, ונעשה לחה סרוחה'. ועי' **בפיה"מ** שפירש, שהיא הלחה הנוזלת מן המתים משתאכל הבשר וניגר ומתחיל בו הכליון', (ורקב הוא אפר המת אשר ישאר ממנו כאשר תאבד הלחות), וכ"כ **המאירי** דניצל היא הליחה הנגרת מן המתים כאשר נעופש הבשר.

**מקור דין 'נצל' -** לא מצינו לזה קרא, אלא היא הלכה למשה מסיני, וכדאיתא בגמ' כי גמירי נצל וכו', וגמירי היינו הלמ"מ[[12]](#footnote-13), וכ"כ **בשיטמ"ק בשם רבינו עזריאל.**

**חקירה בגדר דינא ד'נצל' -** האחרונים חקרו אם בהלכתא דנצל נתחדש טומאה חדשה 'טומאת נצל', או דנתחדש דבשר אף שהגיע להיות נצל עדיין בכלל בשר הוא, ואי"ז טומאה חדשה אלא 'טומאת בשר'. **והנה** בגמ' איבעי אי יש נצל לבהמה, **והגרי"ז** הוכיח[[13]](#footnote-14) דאם טומאה חדשה היא, א"כ מהיכ"ת שינהג בבהמה, והרי שם יש טומאת 'בשר' בלבד, (ואפי' גידים אין מטמאים שם כדאיתא בחולין קי"ז:), וע"כ שנתחדש דנצל כבשר, ולכך יש לדון דגם בבהמה הוא כן, או"ד דמ"מ לא נתחדש אלא על 'דאתי מאדם' ולא על 'דאתי מבהמה'. וכן נקט הגרי"ז לקושטא דאינה טומאה חדשה, כדחזינן דשיעור נצל בכזית, א"כ נראה דהוא מדין טומאת בשר דהיא בכזית, ולא דמיא לרקב דהיא טומאה חדשה דשיעורה בתרווד, עכ"ד (וראיה זו צ"ב, ועי' לק').

**ובאמת** כן נראה מפורש בכל הראשונים דגדר הדין הוא דנצל כבשר, דכ"כ **רש"י** ד"ה ומוהל, 'נצל כבשר', וכ"כ **תוס'** ד"ה אלא 'חשיב כבשר' יעו"ש, וכן הוא להדיא **ברמב"ם** פ"ב ה"א, וכ"כ שם ששיעורו בכזית, והרי שיעור כזית פירש הרמב"ם בה"ב דהוא ענין מסוים בבשר האדם שנוצר מכזית א"כ ע"כ נצל כבשר, (ואפשר דזו כוונת הגרי"ז הנ"ל). וכ"כ להדיא **השיטמ"ק בשם ר' עזריאל**, ואף גרס כן בגמ' 'מי אמרינן כי גמירי הלכה למשה מסיני דנצל חשוב כבשר'[[14]](#footnote-15).

**ואחר** שנתבאר דודאי גדרו כבשר, א"כ יל"ע טובא מהו גוף ושורש האיבעיא אי יהא נצל בבהמה או לא. **ובצפנת פענח** פ"ז מנזירות כתב דהספק הוא בזה גופא אי נצל הוא טומאה חדשה או לא. **אבל** צ"ע מכל הראשונים הנ"ל דנקטו **בפשיטות** (לב' הצדדים כמש"כ להדיא תוס' ורבינו עזריאל) דנצל כבשר. **ויש להאריך בכל ענין זה אי נצל הוא טומאה חדשה או לא, ובביאור האיבעיא בבהמה.**

**בתוספתא** דאהלות פ"ג ה"ג איתא 'כחצי זית בשר וכחצי זית נצל מצטרפים מפני ששוו בשיעוריהם. וכן הוא **ברמב"ם** פ"ד מטו"מ ה"ג. והוכיח **הגרי"ז** מהא דנצל היא טומאה בפ"ע, דהרי בעי 'צירוף', וכל טעם הצירוף מפני ששיעורם שווה. **אמנם** כבר כתבנו דבכל הראשונים מבואר דנצל כבשר, וכמו שהוכיח הגרי"ז מהאבעיא גבי בהמה, **וא"כ צריך לטרוח ליישב ראיה זו**[[15]](#footnote-16).

**עוד אמר הגרי"ז,** דכל נידון הנ"ל הוא שייך רק אם נימא דבמת יש 'טומאת בשר', אבל באמת יש להסתפק בזה גופא, האם כזית בשר דמטמא במת הוא מדין **'טומאת בשר'**, או דאי"ז 'טומאת בשר' אלא הוא דין **ד'כל שבמת מטמא**', דהנה בנבילה תנן בחולין קי"ז: דרק 'בשר' הנבילה מטמא ולא גידין עור ועצמות, אלמא בנבילה 'טומאת בשר' היא, ויל"ע במת האם מטמא נמי מדין 'כזית טומאת בשר', (ויש דין נוסף ד'טומאת עצמות' דכתיב או בעצם), או דכל כזית מהמת מטמא, (מלבד עצמות דיש להם שיעור אחר). **והביא הגרי"ז**, הא דתנן באהלות (פ"ג מ"ג) כל שבמת טמא, חוץ מן השינים והשער והצפורן, וטעמא דמילתא מבו' בנדה (נ"ה.), דילפינן מקרא דבעינן דבר שנברא עמו ואין גזעו מחליף, יצאו השינים שלא נבראו עמו, ויצאו שער וציפורן דאף שנבראו עמו, גזעו מחליף, יעו"ש, ואמר לדון האם קמ"ל קרא בזה דבעינן דווקא 'בשר', או לאו, אלא 'כל שבמת טמא', ורק דיש תנאי דנברא עמו ואין גזעו מחליף. והביא דבחולין (קכ"ב.) איתא דעור אדם טהור (מדאורייתא), ופרש"י 'דלאו בשר הוא ולא הוה בכלל 'מת', ותוס' פירשו 'משום דעור גזעו מחליף', וביאר הגרי"ז דנחלקו בהנ"ל אם יש תנאי של שם 'בשר' או לא, דלרש"י איכא ולתוס' ליכא. ועי' **רמב"ם** פ"ג מטו"מ הי"ג, ומאידך עי' רמב"ם שם הי"א.[[16]](#footnote-17)

**ואמר** הגרי"ז, דמשמעתין מוכח דיש 'טומאת בשר', דאל"כ לא היה מקום להסתפק דיהא נצל בבהמה, וכהנ"ל. **והנה** אחר שנתבאר בדברי תוס' ודעימיה דנצל כבשר, א"כ צ"ע מש"כ הגרי"ז דלתוס' בחולין ליכא כלל 'טומאת בשר'.

**ספק נצל -** בגמ' אמרינן דבלא קרש דלמא כיחו וניעו הוא, ובפשוטו היינו דכיון דספיקא הוא **א"א לגלח** על הספק, וכמש"כ **תוס'** ד"ה היכי דמי וכ"כ **הרא"ש**. אמנם **הרמב"ם** פ"ב ה"א כתב 'אינה מטמאה שמא כיחו וניעו הוא', וצ"ע מ"ט לא יטמא מספק, וכיו"ב הוא **במאירי** 'כל שלא קרש, אין דנין עליו שהוא כבשר, אלא כיחו וניעו', משמע דאינו מטמא כלל. ועי' **משנל"מ** שם בסוף דבריו שתמה בזה.

**ועי' שפת אמת,** שפירש דהר"מ והמאירי נקטו דטפי שכיחי להיות מכיחו וניעו כיון שלא נקרש. וכתב השפ"א להסתפק אם זהו משום הראיה מדלא נקרש[[17]](#footnote-18), או משום דבסתמא נקטינן דהוא כיחו וניעו דשכיח, אא"כ יש לן הוכחה מהקרישה דהוא בשר. ונפק"מ אם לא הי' שיעור זמן דיוכל ליקרוש, האם יהי' טמא מספק, עכ"ד. **אמנם** כל דבריו צ"ע טובא דודאי פשטות הגמ' דהוא ספק שאין בו הכרעה. **ובמשנל"מ** כתב לתרץ בזה"ל, ס"ל דנצל אינו מטמא **כי אם בודאי ואין בו טומאת ספק**, עכ"ד. והנה בשלמא אי נצל היא טומאה חדשה שייך לומר כן, אבל אי נצל היא רק חידוש דהטומאת בשר ממשכת אף כשהוא נצל, א"כ מהיכ"ת לומר כן. אמנם באמת כל דבר זה צריך יגיעה רבה, דמ"ט תהא טומאה זו רק בודאי ולא בספק, ולא מצאתי שום טומאה מן הטומאות דיש בה דין זה דטמאה בודאי ולא בספק.

# גדר הדין דטומאות שאין הנזיר מגלח

**מתני' על אלו טומאות וכו'.** הנה נזיר מגלח על טומאת מת בלבד, ואף בטומאת מת גופא מבואר במתני' ובמשנה לק' נ"ד. דיש טומאות דאין הנזיר מגלח עליהם, כגון רביעית דם, וכן רובע הקב עצמות, שאף שהם מטמאים במגע ובמשא ובאהל, מ"מ נזיר שנטמא בהם (אף שנטמא ז', והימים אינם עולים), אינו סותר, ואינו מגלח, ואינו מביא קרבנות[[18]](#footnote-19), אלא אם נטמא בחצי לוג דם, או חצי קב עצמות[[19]](#footnote-20). ובגדר הדין ומקורו מצינו בזה כמה דרכים בראשונים וכדלהלן.[[20]](#footnote-21)

**א. כתב הרמב"ם** פ"ז מנזירות ה"א, וז"ל, יש טומאות מן המת שאין הנזיר מגלח עליהן וכו' ואע"פ שנטמא בהן טומאת ז', לפי שלא נאמר בו וכי יטמא לנפש אלא וכי ימות מת עליו, עד שיטמא מטומאות שהן מעצמו של מת, עכ"ל, וכ"כ **בפיה"מ ובמאירי** כאן, והיינו דאף להני חלקי מת דיש בהם חשיבות של 'מת' לגבי דמטמאים באהל, (כגון רביעית דם הנ"ל ורובע עצמות), מ"מ אינם נחשבים 'עצמו של מת', אינם עיקרו של מת, ואין הנזיר יגלח עליו, וצריך להאריך בביאור הגדר.

**ב. ברמב"ם** פ"ג מטו"מ ה"ג כתב, דהסיבה שאין הנזיר מגלח עליהם כי 'אינם טומאות של תורה'. ופשטות כוונתו דודאי הוא דאורייתא[[21]](#footnote-22), אלא דכל שאינו מפורש בתורה נחשב אינו של תורה, וכמש"כ הרמב"ם (פ"א מאישות) גבי קידושי כסף דהם מדברי סופרים[[22]](#footnote-23), ואינו מגלח משום דטומאה אחרת היא, עי' בדברי הגרי"ז בספרו הלכ' נזירות הו"ד לקמיה. **והגרי"ז בספרו** סוף הל' פסה"מ נתקשה דלכאו' יש כאן סתירה ברמב"ם מהו הטעם דאינו מגלח, אי משום דאינו עצמו של מת, או משום שאינם של תורה, ובתחילה יישב זאת, ולבסוף הניח בצ"ע, ומצוה לטרוח וליישב.

**ג. בהשגות הראב"ד** שם כתב, 'חצי קב עצמות וחצי לוג דם, **כמת שלם נינהו**, כעין שדרה וגולגולת, ומש"ה מטמאין במגע ובמשא ובאהל, ונזיר מגלח עליהם דכתיב וכי ימות **מת עליו זהו מת שלם,** עכ"ל, ולכאו' הוא נוסח אחר מהרמב"ם דכתב 'עצמו של מת', וכן מצינו הגדרה זו ברש"י נ. ד"ה ורבא אמר[[23]](#footnote-24), ועי' הערה[[24]](#footnote-25).

[**והנה** למהלך ב' ע"כ צ"ל דהמקור דאינו מגלח הוא מהלכה למשה מסיני, וכמש"כ תד"ה ועל חצי. והוא ע"פ הגמ' נ"ג. דקבלה מידם מחגי זכריה ומלאכי, וכ"כ תו' שם, אבל למהלך א' דהרמב"ם ולהראב"ד דלק' דמדרשא ילפינן לה, א"כ הקבלה מחגי היתה רק לומר דחצי קב כבר נחשב 'עצמו של מת' ו'מת שלם'].

**הגרי"ז** בספרו (עמ' 46) חקר האם חצי לוג דם וחצי קב עצמות היא **שם טומאה שונה,** והיינו שהטומאה שיש על האדם שנטמא מחצי קב אינה כטומאה שיש על הנטמא מרובע, (ואף דשניהם 'טומאת מת', מ"מ יש שוני וסוגים בטומאת מת'), ולכך נזיר מגלח רק כאשר נטמא בטומאת חצי קב, או דמצד **סוג הטומאה אחת היא,** דהרי הכל טומאת מת, ומ"מ נאמר תנאי צדדי 'במטמא' (אף דלא קיים שינוי בטומאה שחלה בנזיר), דרק על שיעור דחצי קב הנזיר מגלח.

**ועי"ש** דהסיק דהיא פלוגתת הרמב"ם ותוס', דע"פ מש"כ הרמב"ם הנ"ל דהטומאות שאין הנזיר מגלח עליהם 'אינם טומאות של תורה', וכוונתו דאינו מפורש בתורה וכנ"ל, הרי מבואר דהטומאה עצמה היא שונה, ולכך אינה כתובה, ונקראת 'טומאה שאינה של תורה', ורק דבעלמא אין נפק"מ בזה שהיא טומאה שונה וגרועה, דמ"מ בעי הזאת ג' וז', והנפק"מ היא בנזיר דאינו מגלח עליה, דכלפי זה לא נחשב כלל טומאה (ואין בזה פגיעה בנזירות)[[25]](#footnote-26), אמנם בדעת תוס' הוכיח שם דאינו אלא דין 'שיעור', יעו"ש.

# טומאת עצמות

**דיני טומאת עצמות -** במשנתינו תנן 'ועל חצי קב עצמות ועל עצם כשעורה', ולק' נ"ד. ובאהלות פ"ב מבואר דלטומאת אהל סגי ברובע הקב, (ומאידך עצם כשעורה אינו מטמא באהל). עוד תנן התם דרוב בנין (בנין קומת האדם, שוקים ירכים צלעות והשדרה, ורוב בנינו היינו שתי שוקיים וירך אחת), ורוב מנין (רמ"ח עצמות באדם, ורוב מנין העצמות היינו קכ"ה), מטמאים גם ללא שיעור רובע.

**ב' גדרים בטומאת עצמות -** בשמעתין בגמ' דף נ. פירש רבא דהא דתנן הכא 'על המת' היינו רוב בנין או רוב מנין, והיינו דגדרו הוא 'מת שלם', כ"כ **השפת אמת** כאן. ועי' **רמב"ם** פ"ב מטו"מ ה"ח 'עצמות המת שאין עליהם בשר, **אם ניכרת בהן צורת עצמות האדם הרי אלו מטמאין כמת שלם**, שאני קורא בהם 'עצם אדם', ואלו הן העצמות שהן מטמאין כמת, השדרה והגלגולת ורוב בניינו ורוב מניינו, אולם בה"ט כתב, שאר עצמות המת שאין בהן רוב מניין ולא רוב בניין ולא שדרה שלימה ולא גלגולת שלימה, אם היה בהן 'רובע הקב' הרי אלו מטמאים **כמת** במגע ובמשא ובאהל, הנה הכא לא כתב דבעי דיהא ניכרת צורת עצמות, והיינו דרובע הקב מטמא גם בטחון כמבואר בגמ' נ"ב: ובמשנה באהלות סוף פ"ב, ולכך לא כתב דהוא מוגדר כמת שלם, ורק בה"ח שניכר בהם 'אדם' ה"ה 'כמת שלם'. ויותר מזה כתב **בפיה"מ** בריש פ"ב מאהלות, דהטעם בשדרה וגולגולת וכו' לפי שבאלו נראית תמונת האדם, ועי' **ר"י קורקוס** דזה מש"כ הרמב"ם אם ניכרת וכו'[[26]](#footnote-27).

**האם רובע עצמות בעי מרוב בנין או מנין -** **בתוס'** במתני' כתבו דרובע אינו מטמא אלא כאשר הם שברים וחלקים מעצמות דרוב המנין או רוב הבנין, וזהו פשטות לשון המשנה באהלות בריש פ"ב. **אמנם הרמב"ם** ה"ט הנ"ל פליג, וס"ל דרובע הוא אפי' משאר עצמות, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ז מהלכות נזירות ה"ב, ועי' **כס"מ** (טו"מ) דבאמת הרמב"ם בפיה"מ שם פירש את המשנה לטעמיה יעו"ש[[27]](#footnote-28).

# הערות בגפ"ת (מ"ט: - נ.)

**מתני' מ"ט:, על מגען ועל משאן ועל אהילן.** בפשוטו 'על מגען' קאי אכל אטומאות דלעיל מינה, ונכלל בזה 'רקב'. וצ"ע דגבי רקב איתא דאינו מטמא במגע (תוספתא אהלות פ"ד, וגמ' חולין קכ"ה:, וברמב"ם פ"ב מטו"מ הי"א). **ושמעתי ממו"ר הגרא"י** ליישב, ע"פ מש"כ **הרמב"ם** שם ובפ"ג מנזירות ה"ה, דהטעם דאינו מטמא במגע, הוא 'לפי שא"א ליגע בכולו דהרי אינו גוף אחד', וכיו"ב כתב **רש"י בחולין** שם 'דהנוגע בצד זה לא נגע בצד זה וכל חד וחד עפריה באפיה נפשיה הוא', וא"כ מיושב לישנא דמתני' כי מצד עצמה של הטומאה שפיר היא מטמאה 'במגע', אלא דבמציאות א"א שיגע[[28]](#footnote-29). ועי' **מאירי** מש"כ בזה, ואכמ"ל בזה.

**ועל אבר וכו' שיש עליו בשר כראוי.** **פרש"י** אע"פ שאין עליהן **בשר כזית**, וכ"כ **התוס'**. **ובשיעור בבריסק** שמעתי להקשות דצ"ע מאי קמ"ל בזה, הרי בטומאת 'אבר' עסקינן, ומאי שייטיה דשיעור 'כזית בשר' ל'טומאת אבר'[[29]](#footnote-30). **והנה** באהלות פ"ב מ"ז תנן 'האברים אין להם שיעור אפילו פחות מכזית מן המת', ובפשטות כוונת התנא דאי"צ כזית באבר עצמו, וכ"כ **הרמב"ם**, אמנם רש"י ותוס' לכאו' פירשו דקאי אבשר[[30]](#footnote-31). **ובאמת** גמ' ערוכה היא בנדה מ"ג: 'והא אנן תנן האברים אין להם שיעור (אפי') פחות מכזית בשר המת', אמנם מסברא הוא צ"ע טובא, וכהנ"ל.

**ועל אבר מן המת.** עי' מעילה ט"ז: דהאברים אין להם שיעור, פרש"י דאבר כל שהוא מטמא אע"פ שאין בו כזית, הואיל והן איברין שלמין אע"פ שאין בהן כשיעור מטמאין **משום דחשיבי**, עכ"ד. ומבואר ברש"י שביסודו שוה ענין אבר לבשר, אלא **דחשיבותו משלימה את הצורך בשיעור**, וכעין שמצינו בבריה באיסורים. **אמנם מו"ר הגרא"י** אמר בזה בשם אביו **הגרי"ד** זצוק"ל, דבאמת אפ"ל שטומאת אבר אינה בתורת שיעורים כלל, אלא 'אבר שלם' מטמא, (וכמו שמת שלם מטמא לאו משום שמשלים שיעור, וכל תורת שיעור כזית הוצרך כאשר אין המת שלם), והכי מוכח בת"כ[[31]](#footnote-32) דאיכא ילפותא לאבר מן השרץ, ושוב יליף שם לאבר דחיה, ואבר דבהמה, ואי כל ענינו דאבר חשוב ומשלים שיעור, א"כ אי"צ קרא לכ"א ואחד, אלא ע"כ יש טומאה חדשה דטומאת 'אבר המת', ולכך בעי קרא דטומאה זו נתחדשה גם בשרץ, בהמה, וחיה.

**רד"ה חצי לוג דם, שתי רביעיות.** צ"ע מה קאמר בזה. **ובשיעור בבריסק** שמעתי לתרץ, דאין שיעור 'חצי לוג' אלא השיעור הוא ב' רביעיות, והיינו דרביעית הוא שיעור נפש ולכך פרש"י דאי"ז שיעור חדש של 'חצי לוג' אלא שהשיעור הוא ב' נפשות. ועי' לק' נ"ז. תוס' ד"ה עצם, דכתבו דפשטות המקרא דכתיב 'נפשות מת', היינו שיעור ב' נפשות יעו"ש, ואפ"ה מהלכה סגי בחד, וא"כ זהו דקמ"ל רש"י דבנזיר בעינן שיעור ב' נפשות, וכעי"ז הודפס **בכתבי הגרי"ז**[[32]](#footnote-33).

**תד"ה ועל השדרה, ואע"פ שאין עליה בשר.** עי' **כתבי הגרי"ז** דהק' הרי טומאת שדרה וגולגולת היא **טומאת עצמות**, כמבואר ברמב"ם פ"ב ה"ח, וא"כ מהיכ"ת דליבעי בה בשר.

**תד"ה ועל חצי קב, וליכא לפרושי וכו' דהא באהל וכו'.** צ"ע מאי ס"ד, דמהיכ"ת לומר דחצי קב יהא חלוק בדינו, והרי אינו אלא חילוק 'בשיעור' (ועי' לעיל בגדר הדין דטומאות שאין הנזיר מגלח מש"כ מהגרי"ז, ועפי"ז יש ליישב).

**לקפחני בהלכות הם באים.** פרש"י בקידושין נ"ב: להודיע שהם חריפים ואין עומד כנגדם. [אולי כוונת תלמידי ר"מ היתה להודיע כן בדווקא כנגד רבי יהודה, כדי שלא יהא בהם הכלל שנהג ברבם, (עירובין מ"ז.) דר"מ ורבי יהודה הלכה כר"י].

**דף נ. כדאמר רבי יוחנן וכו'.** עי' היטב ברש"י, והדברים מתבארים יותר **ברש"י ובתוס' בחולין** דף פ"ט:, ועי' במהלך **תוס' והרא"ש** בשמעתין.

**רבא אמר לא נצרכה אלא לרוב בניינו וכו'.** **בירושלמי** איכא מ"ד דס"ל דאין הנזיר מגלח על רוב בנינו דבעי דווקא חצי קב, וא"כ יל"ע אי ר' יוחנן דלא תריץ כוותיה, פליג או לא, ועי' היטב בסוף תד"ה רבא דנראה דנסתפקו אי ר' יוחנן פליג[[33]](#footnote-34).

**רד"ה ורבא אמר וכו'.** בא ליישב את קו' התוס', אמנם מש"כ דרוב בנין ורוב מנין ללא רובע הקב אינו מטמא באהל, הוא צ"ע ממשנה ערוכה באהלות פ"ב מ"א, (ועי' בועז ריש פ"ב מאהלות דתירץ דדעת רש"י דבעלמא בעי ר"ב ורו"מ ואי לא"ה בעי רוב הקב ובנזיר נתחדש דאו רו"ב או רו"מ כבר הנזיר מגלח ונחשב מת שלם), וכן עצם הדבר דיהא דבר שאינו מטמא כל איש להיות טמא מת ובנזיר ייטמא ויגלח והוא פלא (ועי' שי' הגרמ"ד שהאריך הרבה בדעת רש"י). וכל הראשונים כתבו כתוס'.

**רד"ה נצל וכו' כמו ויצל אלוקים.** ואפ"ה קרינן ליה 'נצל', ועי' **מאירי** דקרי ליה 'ניצל', ועי' **ריטב"א** נדה כ"ז. דקרי ליה 'ניצול'.

**רד"ה ומוהל.** מבואר דקרש קאי גם על מוהל, דהרתיחה היא היכ"ת לקרישה, וכ"כ **רבינו אברהם מן ההר**, (ולפי"ז אתי שפיר דקו' הגמ' 'היכי דמי' דעוסקת בקרישה, קאי אשניהם). אמנם עי' **תוס' והרא"ש ושיטה לחכמי איוורא** דפירשו, דהרתיחה (היינו הא גופא שמעלה רתיחות) היא סימן דהוא מוהל מהמת, וקרישה לא קאי אמוהל, ועי' **משנל"מ** פ"ב מטו"מ ה"א דהעמיד את שני המהלכים בגמ'.

**רד"ה היכי דמי, אילימא דלא ידעינן וכו', דידעינן ודאי.** בפשטות דבריו מופלאים, דאי ידעינן דאי"ז מהמת, אי"צ לאומרו, וכן הק' **המשנל"מ** שם בסוף דבריו, וצ"ע. (וכן צ"ע, דבאמת גם 'ספק' הוא כבר סיבה שלא יגלח, וכמש"כ תוס'. אמנם אהא י"ל דרש"י פירש שעיקר הבעיא היא כללית על טו"מ ולא על 'גילוח' נזיר, ולכך מספק הוא טמא, וכן גרס רש"י בד"ה כי קרש אמאי **מטמא**).

**רש"י ד"ה ואי, ליהוי טמא כי חזר וקרש.** **המשנל"מ והקר"א** הקשו דדבריו צ"ע, דהרי למסקנא כל ענין הקרש הוא רק כדי לוודא שאינו כיחו וניעו, והכא הוא ודאי מהנבילה.

**הניחא למ"ד וכו' מאי איכא למימר וכו'.** לשון הגמ' מוקשה מאוד, ועמד בזה **ר"פ** דהגרסא הנכונה 'למ"ד טומאה חמורה עד לגר **לא תיבעי לך**, דודאי אין נצל לבהמה, **כי תיבעי לך למ"ד טומאה חמורה עד לכלב מאי**.

**ואי ס"ד עד לכלב.** עי' **ר"פ** דהגרסא היותר נכונה היא ואי ס"ד יש נצל לבהמה, יעו"ש.

**כיון דאסרח הו"ל עפרא.** עי' **תוס',** ועולה דנידון הגמ' אם להוכיח מהמחהו הוא ראוי לכלב או לא, וכן האריך **רבינו עזריאל בשיטמ"ק** יעו"ש, והוא תמוה. ועי' **קר"א** דחידש דנצל שיצא מראוי לכלב מטמא אע"פ שעתה אינו ראוי, וקאמר הש"ס אימת ממחי וכו', היינו דכבר כשיצא הרי יצא משאינו ראוי, דכבר הסריחתו החמה קודם שיצא.

**בעא מיניה וכו' -** **הרמב"ם** (פ"א מאבות הטומאות הי"ג), כתב דהיא בעיא דלא איפשיטא, וכ"כ שאר ראשונים ופוסקים (מלבד המאירי דכתב דנפשטה הבעיא דאין נצל לבהמה יעו"ש מה שהוסיף בזה דברים מחודשים מאוד ועי' חי' רמ"ש), ועי' **רבינו תודרוס** (ראשונים - המאור), דלקושטא הספק הוא בגוונא 'שעומדת הנבלה איזה זמן בלא חמה, והוא ראוי לכלב'.

# נדה כ"ז.

הנה בר"מ מבואר שנימוק ב' פעמים אינו כלום, ומלשון הגמ' מ"ש נימוק ב' פעמים מנימוק פעם אחת נראה דטעמו דר"ש הוא מאותו ענין, וצ"ע דלק' מסקינן דטעמו או משום חסרון שיעור, או משום ביטול ברוב, או משום מת שנתבלבה צורתו, והניחא לר"ל דמשום שנתבלבלה שפיר פליגי אי דווקא אחר ב' פעמים או מיד אבל לר"י צ"ע, ועמדו בכעין זה בתד"ה מ"ט וה"ק כשם שנימוק כך אין כאן 'מת שלם' ולפי התרוץ השני בתוס' (ע"ב) ד"ה משום בטול, גם כל דברי ר"י הם על 'מת שלם' בלבד.

ברש"י כתב מ"ט הרי כל גופו לפנינו והו"ל כרקב ונצל, ומצינו בראשונים ובאחרונים שהקשו ברש"י ה' קו' א.מה תרוץ הגמ' דנתמעט השיעור, עוד הק' מהרש"א מה קו' הגמ' לקמיה בעמוד השתא הוא דאמרת בשלמא לתוס' קו' הגמ' דהדין של סופו כתחילתו הוא דין מסוים ברקב אבל לרש"י דגם הכא עסקינן ברקב א"כ מאי קפריך. ג.קו' הערל"נ איך הביא רש"י את רקב ונצל יחד הרי זה שיעורו בכזית וזהו שיעורו במלא תרווד. ד. צ"ע תרוץ הגמ' שנתערב לו דבר אחר הרי בנצל ליתא להלכה זו. ה.מ"ט רש"י כל גופו של מת כאן, והרי כיון דיסוד הטומאה משום נצל ורקב א"כ אי"ז ענין לזה. ועי' ברמב"ן ובתוס' דעל רש"י ק' מ"ט ר"ל מטהר בבלבול צורה ועוד הק' הרמב"ן

ולכן נראה מוכרח כמש"כ הריטב"א דגם לרש"י נידון הגמ' הוא משום מת שלם' וכדברי התוס' אלא דכין דנימוק הוצרך להביא ראיה דיש גם במצבים גרועים מזה יש טומאת מת ולכך הביא גם נצל וגם רקב אבל הכא התביעה משום מת שלם ומיושבים כל הקו' – ומתבאר היסוד של הסוגיא כל הזמן שמת שלם, וכ"כ הערל"נ – והכל נפלא מאוד דקאמסר הש"ס והשתא וכו' – יעו"ש שהכל מיושב לפי"ז – ומ"מ הסוגיא היא סוגיא דמת שלם, ועי' ברא"ש דהוכיח את הענין של מת שלם משמעתין

התורא"ש נ. מעיר שם בראש העמוד הערה עצומה מדוע כל קו' הגמ' היא לפי ר"ש והרי גם לר"מ בנימוק ב' פעמים ונדחק שם מאוד דאה"נ – והוא תמוה דהרי בגמ' קאמר דר"ש לטעמיה, ונראה דכיון דכל קו' הגמ' משום 'מת שלם' א"כ נימוק ב' פעמים אין כאן כלום כפשטות לשון הגמ' דאין כאן!

ברש"י יש חידוש, דמת משלם גבי נצל והינו בקו' הגמ' נראה ברש"י דלא בעי כזית דווקא וכן בתרוץ הגמ' דיש בזה חסרון דעתרובת והוא חידוש אדיר, ולכאו' הנ"מ הכא דאינו מדי

**בעזה"י דף מס' 2 יהא על הסוגיא הגדולה ד'טומאת רקב', דף נ: על תרווד רקב וכו' עד דף נ"א: בסופו**

1. **בסיעתא** דשמיא בסדר לימודינו נספיק עד דף נ"ב., וכדי שיצא כל אחד עם דבר ולא 'חצי דבר', ויעלו בידו הסוגיות הבסיסיות של 'טומאת מת', יש למצוא זמן נוסף ללמוד מדף נ"ב. 'השדרה והגולגולת' עד דף נ"ד כולל את המשנה שם, וכן יש ללמוד את המשנה האחרונה שבפרק, **הזמן קצר והמלאכה מרובה ואם לא עכשיו אימתי. ולפיכך תינתן אפשרות בסדר ב' ללמוד מדף נ"ב. השדרה והגולגולת וכו' להשלמת כל פרק כהן גדול.** ונצרך הוא מאוד להבנת והשלמת הסוגיות שילמדו בסדר א'.

   וכן ראוי ללמוד את פרק שני דמסכת אהלות (וכן את פ"א משנה ז' וח'), וכל מי שישקיע בזה יצא נרווח ונשכר מאוד, דדבר בעיתו מה טוב, דהרבה מהמשניות שם הם ממש יסוד והשלמה חשובה לסוגיות דפרק כהן גדול. [↑](#footnote-ref-2)
2. **יש** גם נפק"מ למעשה משמעתין לכהנים בזמנינו. א. דקי"ל דכל טומאה שאין הנזיר מגלח עליה אין הכהן 'מוזהר' עליה (מדאורייתא), וא"כ כאשר יש הפלה בבית ל"ע, אין רביעית דם אוסרת את הכהנים מלהיות בבית, ורק חצי לוג, (עי' תוס' ברכות י"ט: דלא קאי על רביעית דם אולם בירושלמי בשמעתין מפורש דקאי אכולהו, וכ"כ במנח"ח רס"ג ט"ז דלדעת רוב ראשונים אין חילוק, ואת ראיות התוס' אפשר ליישב לשיטות (נ"ג.) דגם נזיר מגלח על רביעית, וכ"כ לדינא החכמת אדם ס' קנ"ט), וכן יש לבדוק אם נתקשרו אבריו, אולם מדרבנן אסור, אך נפק"מ לספיקות המצויים בזה הרבה, וכן אי להתיר כבוד הברית כגון לצאת מהבית כשאינו לבוש. (ודע, דאם יוצא 'נפל שלם' כיון דהנזיר מגלח עליו כדאמר נ., א"כ הכהן מוזהר עליו). ב. לדעת איזה טומאות וחלקים מטמאים הכהנים **באהל**, והמכשול מצוי ב'טומאת אברים' דהרי אפי' חלק מאצבע מטמא, וכן אבר (שאינו בלוע) שהשתילו לאדם כל זמן שלא התאחה, י"א דעדיין הוא מטמא (משמרת הכהנים), וא"כ יתכן אדם שמאושפז במחלקה רגילה והאבר שלו מטמא. (וכל הנ"ל הוא נפק"מ גם לישראל, דהוזהרו שלא לטמא את הכהנים). [↑](#footnote-ref-3)
3. **אבל** טומאות אחרות מ"מ אינו מגלח, כדכתיב וכי ימות מת עליו, וכדאיתא בריש פרקין מ"ח. אבל אתה מיטמא לנגעם וזיבתם, וכן עי' רש"י חולין פ"ט: דהא דתנן הכא על המת וכו', ר"ל ולא על שאר טומאות, כגון נבלה ושרץ, דמת כתיב בפרשה, וכי ימות מת עליו. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וכ"כ** תוס' והריטב"א בנדה שם, דיש מטמא ד'מת שלם' אף שאין בו בשר ואברים, ופירשו כן לכולא שמעתא התם. [↑](#footnote-ref-5)
5. **י"ג** 'אין כונתו על כללות המת לפי שזה פשוט' (פיה"מ - הרב קוק), אמנם במאירי הגרסא 'לא ירצה בו כלל המת לפי שזה מבואר'. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכמש"כ** הרמב"ם בפ"ב מטו"מ ה"א, דילפינן לה מדכתיב 'הנוגע במת לכל נפש אדם', וכ"כ במאירי מ"ט: דעיקר חידושו דר"י הוא דנפל מטמא, שהייתי סבור לומר שעדיין אינו בכלל בריה ואעפ"כ מגלח עליה, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. **יש** להעיר בתי' הגמ' באוקימתא דנפל שלא נתקשרו אבריו וכו', דנמצא דהדין השנוי ראשון במנין הטומאות הוא גוונא רחוקה ולא שכיחא, ולכאו' היה לתנא להקדים לדין דבשר המת לפני גוונא זו. ולהנ"ל מבואר, דעיקר כוונת התנא להעמיד תחילה את הדין הפשוט בשורשו והוא דין 'מת שלם', והאי דינא דנפל הוא חידוש ופרט בדין 'מת שלם', (ובעינן לאוקימתות דהגמ', דאל"כ היה אפשר לטמאות מצד הבשר או האבר שבו), ויש להאריך בדבר. [↑](#footnote-ref-8)
8. **עי'** קר"א דלכאו' אינו מתאים עם הירושלמי דלקמיה דמשכח"ל בריה שהיא פחות מכזית (נפל), ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ולפי"ז** ניחא מאוד הלשון 'קל וחומר', דאל"כ אי"ז מידת ק"ו אלא דבכלל מאתים מנה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **דאם** הבשר קרש לחוד בלא שנרקב ונימוח תחילה, אי"ז 'נצל' אלא 'בשר יבש', דתנן בנדה נ"ד: דבשר המת מטמא לח ויבש. [↑](#footnote-ref-11)
11. **בירושלמי** איתא 'איזהו נצל וכו', והמוהל שקרש, הא עודה מחוי לא וכו', ומבואר שם להדיא דמצדד הירו' דלתורת נצל בעי דווקא 'קרש' ואל"כ לא נחשב נצל, (ופליג אבבלי דהוא רק לסימן דמבשר המת הוא). ובשיעור בבריסק שמעתי להק', דאיך יתכן דאחר שנטהר יחזור ויטמא, ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-12)
12. **רש"י** יומא ל"ב. ד"ה אמר רב חסדא גמירי. [↑](#footnote-ref-13)
13. **כן** שמעתי ממו"ר הגרא"י בשם זקינו, וכן הודפס בכתבי הגרי"ז. [↑](#footnote-ref-14)
14. **והנה** עי"ש בר"ע שכתב דלא בעי גבי שרץ 'כיון דשיעור שרץ הוי בכעדשה, ונצל דמטמא מהלכה היינו לשיעור כזית, אבל לשיעור אחר לא' עכ"ל. ואמר הגרי"ז להוכיח מהא דס"ל דהיא טומאה בפ"ע, דאי נאמר דהוא גדר דנצל כבשר, א"כ אין ההלכה מתייחסת 'לכזית', וא"כ כמו דבשר אדם ונצל בכזית כך בשר שרץ ונצל דידיה בכעדשה, וע"כ שם טומאה בפ"ע הוא דכזית נצל טמא, ולכך שרץ שבכעדשה אינו בכלל ההלכה, עכ"ד. אמנם דבר זה צ"ע טובא, דהרי להדיא קאמר ר"ע וגרס כן בגמ' דנצל חשוב כבשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. **עי'** נדה כ"ז. בתוס' ד"ה מ"ט דר"ש, דלדעתם 'נצל' היינו רק דבר שבתחילה היה 'בשר' ועתה נעשה לנצל, ואתי שפיר טפי אי נימא דבנצל נתחדש דעדיין הוא בכלל בשר, אמנם ברש"י שם מבואר דגם ולד שבשליא שמעולם לא נחת ביה שם בשר, מטמא מדין נצל, ועי"ש בריטב"א ובערוך לנר. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ולכאו'** יהא נפק"מ לגידין דמת שאינם בכלל בשר, דאם כל כזית שבמת טמא א"כ גידים נמי, ואי בעי 'בשר' א"כ גידים אינם מטמאים. (הא דנקיטנא דגידין אינן בשר, הוא לא מבעיא למ"ד אין בגידין בנו"ט דעץ בעלמא הוא, אלא אף למ"ד יש בגידין בנו"ט, דהא איתא בחולין קי"ז: דאין בגידין טומאת נבילות, ופירש שם רד"ה אבל, דשם אוכל יש בם **ושם בשר** אין בהם, וכ"כ בפיה"מ שם, ועי' חולין ע"ז: בנבלתם ולא בעור וגידין). [↑](#footnote-ref-17)
17. **ועי'** באורחות חיים (הובא כאן בקש"ק), וז"ל **ואם אינו נקרש** אינו מטמא, בידוע שלא בא מן הבשר. הרי מפורש כהנ"ל, וכן מפורש דרק משום דהיה לו פנאי לקרוש ולא קרש. [↑](#footnote-ref-18)
18. **אמנם** לוקה מלקות דנזיר שנטמא, רמב"ם פ"ה מנזירות הט"ו. [↑](#footnote-ref-19)
19. **דעת** התוס' נ"ג: דנזיר שנגע או נשא רובע הקב מגלח, וכל מה דבעי חצי קב הוא בנזיר שנטמא באהל, (והגרי"ז הלכ' נזירות עמ' 46 העמיד דהרמב"ם פליג וס"ל דטומאת 'רובע' היא סוג טומאה דאין הנזיר מגלח עליה, יעו"ש שהאריך), אמנם בדם כו"ע מודו דגם כשנגע ונשא, אינו מגלח אלא על חצי לוג, כדתנן להדיא במשנה בסוף פרקין. [↑](#footnote-ref-20)
20. **סככות** ופרעות ובית הפרס וארץ העמים מובן ופשוט דאין הנזיר מגלח, כיון דאינם אלא מדרבנן, (וכן ימי ספרו דהיינו טומאת צרעת, מובן דאינו מגלח, דבעי טו"מ), אמנם רביעית דם ורובע הקב, וכן גולל ודופק דמטמאים (במגע במשא ובאהל) מדאורייתא, ואפ"ה אין הנזיר מגלח, הוא החידוש, וצריך לבארם וכדלקמיה. וכן הא דתנן שם דכלים הנוגעים במת, נחלקו הראשונים אם ר"ל בגוונא דהנטמא לא נטמא אלא טומאת ערב, או גם בגוונא דנגע ב'חרב הרי הוא כחלל', (ובעזה"י נעסוק בסוגיא זו דחרב הרי הוא כחלל בסוף הזמן). וכן מתבאר דאבר שאין עליו בשר כראוי אף שמטמא במגע ובמשא אין הנזיר מגלח, אמנם ר"ל בדף נ"ג: פליג בזה והיא סוגיא בפ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. **והגרי"ז** בספרו (עמ' 46) הוכיח כן מדכתב הרמב"ם פ"ה הט"ו דלוקה אף על טומאה שאין הנזיר מגלח, וכ"כ החזו"א אהלות י' ח' ד"ה אהלות, יעו"ש שהאריך. [↑](#footnote-ref-22)
22. **וכ"כ** הגרי"ז בספרו בסוף הל' פסוה"מ (עמ' 98) ד"ה והנה תנן. ועי' סמ"ג (עשין רל"א) דכתב בזה"ל, אומר רבינו **משה** כי מאחר שאין הנזיר מגלח אלא על חצי קב עצמות וכו', נראין הדברים שטומאת אבר זה וטומאת רובע עצמות ורביעית דם אינו אלא **מדברי סופרים,** מאחר שאין הנזיר מגלח עליהן ואין חייבין עליהן על ביאת מקדש. [↑](#footnote-ref-23)
23. **עצם** דברי רש"י מוקשים מאוד, עי' הערות בגפ"ת. [↑](#footnote-ref-24)
24. **ברמב"ם** מצינו בכמה מקומות (פ"ב מטו"מ ה"א ג' וד') הגדרה זו ד'כמת שלם', ומדכתב הכא 'עצמו של מת' אלמא הגדרה שונה היא. וכן שמעתי ממו"ר הגרא"י שליט"א, דהגרי"ז זצוק"ל אמר להקשות אהא דמצינו ברמב"ם הגדרה זו ד'כמת שלם', וצ"ע מנין לרמב"ם הגדרה זו, והרי לא ס"ל דזהו מקור הדין בנזיר, עכ"ד. ולכאו' אפשר לומר, דהרמב"ם ס"ל **דמת שלם** היא ההגדרה **לטומאת אהל,** דרק מה דמוגדר מת שלם מטמא באהל, ולכך עצם כשעורה ואבר דאין עליו בשר אינו מוגדר כמת שלם, ולפיכך מטמא רק במגע ובמשא, משא"כ **נזיר** תלוי **בהגדרה 'דעצמו של מת'**, ולפיכך עצם כשעורה הנזיר מגלח דנחשבת עצמו של מת. אמנם עי' רמב"ם טו"מ בפ"ה ה"ח וה"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. **וכן** מדוקדק מדתנן לה יחד עם סככות ופרעות וכו', שהתם ודאי אין הנזיר מגלח משום דכלל אי"ז טומאה מדאורייתא, וכן סוף המשנה גבי ימי צרעת, דהתם ודאי הענין הוא כי היא טומאה שונה, וא"כ ה"ה רובע עצמות ורביעית דם. (וכן נראה מלשון מתני' על אלו 'טומאות' הנזיר מגלח וכו', וכוונת התנא לאפוקי מהטומאות השנויות בדף נ"ד., והיינו דיש כאן ב' שמות של טומאה, ואי"ז שיעור בעלמא, אלא חילוק בעצם הטומאה). [↑](#footnote-ref-26)
26. **אמנם** שניהם לכאו' נלמדים מאותו קרא דכתיב 'מעצם אדם', עי' לק' נ"ג:, וכ"כ בפיה"מ בפ"ב מאהלות מ"א, 'ושלשת (שדו"ג, רוב בנין, רובע), השיעורין האלה ניכר ע"י כל אחד מהן שהן עצם אדם וזה נראה בהן', וצ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-27)
27. **וכמש"נ** לעיל דברובע אי"ז בגדר כמת שלם אלא שיעור טומאה של עצמות מת. [↑](#footnote-ref-28)
28. **ילה"ק** מ"ט רובע הקב עצמות שבורים או טחונים מטמא במגע (כדאיתא נ"ב: ובכמה דוכתי), והרי אינו יכול לנגוע בכל גרגיר וכמש"כ הראשונים גבי רקב, ולכאו' היא קושיא גדולה ועצומה, ויש לטרוח ליישבה. [↑](#footnote-ref-29)
29. **ואין** לומר דבאו ליישב מ"ט צריך לטומאת אבר, דתיפו"ל משום הכזית בשר, דזה אינו, דהרי כ"כ גם על אמה"ח דאין בו טומאת בשר, וע"כ מתבאר דהיה ס"ד להצריך כזית בשר אף שהטומאה משום 'האבר', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. **וכ"מ** בתוס' מ"ט: ד"ה עדיין. [↑](#footnote-ref-31)
31. **פרשת** שמיני, פרשתא ח' פרק י' וכל אשר יפול וגו', וכן בפרשתא ד' אות ב' ו. [↑](#footnote-ref-32)
32. **והוסיפו** בזה, דיתכן נפק"מ בזה ברביעית שנשפכה ונתחלקה בבית, דכתב הראב"ד פ"ד מטו"מ הי"ג, דרביעית דם שנשפך ונחלק בבית אחד לב' שלוליות, חלוקתו מטהרתו, אע"פ שמאהיל על כולו, אבל שאר טומאות דמת אע"פ שנחלקו טמאים, והטעם מפני שרביעית דם נקרא נפש שהוא שיעור נפשו של קטן, ואינו נפש אלא א"כ הוא מחובר, עכ"ד, ומעתה אי 'חצי לוג' הוא שיעור חדש, א"כ אף דאינו מחובר, אבל אי ענינו שיעור ב' נפשות א"כ אפשר דבעי שכל רביעית תהא מחוברת דיחשב 'נפש', וכהנ"ל. [↑](#footnote-ref-33)
33. **והנה** למש"כ תוס' (ד"ה אלא) והרא"ש בשמעתין, דעיקר דברי ר"י הם על המשנה באהלות, והתם תנן להדיא רוב בנין ורוב מנין, א"כ מה"ט לא תירץ כן ר"י, ולאו משום דפליג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)