מ_מ יומא פ_ח
קטגוריות: ש_ס / יז יומא / יומא - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ל' תשרי פ"ג

דף מס' 1

**ה' ענויים דיוהכ"פ**

**ע"ג ב' - יוהכ"פ אסור וכו',** לקמן ע"ו א' וע"ו ב' ילפינן לכל ה' ענויים מקראי, ונחלקו הראשונים בזה, דהתוס' לקמן ע"ז א' כתבו בשם ר"ת דכל ענויים דיוהכ"פ ליתנהו אלא מדרבנן וקראי אסמכתא בעלמא נינהו לבד מאכילה ושתי' דאסורין מדאורייתא, וכ"ה מבו' בד' ר"ת בתשו' ספה"י סימן נ"ב אות ב', וכ"כ התוס' בנדרים פ' ב' ד"ה ורמינהו ובנדה ל"ב א' ד"ה וכשמן, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"ח והתו"י ותור"פ וההשלמה והמאורות והריטב"א והמאירי במשנתינו והרא"ש בסימן א' בשם ר"י וריב"א, וכן מסיק הר"ן בסוגיין, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והריטב"א בנדה שם ובתשו' הרשב"א ח"ד סימן רפ"ד והחינוך במצוה שי"ג והרמ"ך ורבינו מנוח בפ"א משביתת עשור ה"ה ורי"ו בנתיב ז' ח"ב והטור בסימן תרי"א.[[1]](#footnote-2)

אך השאילתות בסימן קס"ז כתב דכל הענויים הם מדאורייתא, וכ"כ הבעה"ע בריש הל' יוהכ"פ והיראים בסימן ת"כ ותר"י והמיוחס לריטב"א בברכות ט"ז ב' והיחוסי תנו"א בע' זעירא בר חמא והתניא רבתי בסימן פ', וכ"כ הר"ן בסוגיין בדעת הרמב""ם בפ"א משביתת עשור ה"ה, וכ"כ המ"מ והרמ"ך שם בדעתו,[[2]](#footnote-3) וכ"כ השעה"צ בסימן תרי"א סק"א בדעת הבה"ג בהל' יוהכ"פ, וכן הכריעו הלבוש והמג"א והפר"ח בר"ס תרי"א, והמ"ב שם סק"ג ובשעה"צ סק"ג כתב דלא הוכרעה ההלכה בזה, ולמעשה ראוי להחמיר, - והראשונים הוכיחו לנידו"ז מכ"ד, ויתבארו בעזה"י במקומם.

**בהא דמסר הכתוב שאר עינויים דיוהכ"פ לחכמים**

הר"ן בסוגיין כתב דאף לדעת הסוברים דשאר עינויים אסורין מה"ת, מ"מ כיון דלא כתיבי בהדיא בקרא אלא אתיא מרבויא קיילי טפי ומסרן הכתוב לחכמים והם הקילו בהן כפי מה שראו, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דהתירו כשאינו נעשה לתענוג.

ובביאור הך מילתא דמסרו הכתוב לחכמים, משמע בד' הב"י בסימן תק"ל דלאו היינו דמסר הכתוב לחכמים איזו רחיצה וסיכה ונעילת הסנדל ראוי' להיות אסורה ואיזו ראוי' להיות מותרת, אלא היינו דנתנה התורה כח לחכמים לאסור ולהתיר כפי דעתם, ומכח זה הוא דהתירו כשאינו נעשה לתענוג, וכאשר מצינו כן בד' החינוך במצוה שכ"ג בהא דמסר הכתוב מלאכת חוה"מ לחכמים, ונתבאר במ"מ למלאכת חוה"מ דף מס' 1,[[3]](#footnote-4) - וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הכס"מ בפ"א משביתת עשור ה"ה ובב"י בסימן תרי"א דגם בהא דהתירו שאר עינויים לקטנים ולא אסרוהו משום לא תאכילום י"ל דהוא מכח ה"ט דמסרן הכתוב לחכמים וראו שלא להחמיר על התינוקות בכך, דכיון דאכילה ושתי' דמפרשי בהדיא מותר להאכילם ולהשקותם בידים כ"ש שאר דברים שמותר לעשותם להם בידים.

**חיוב נשים בשאר עינויים**

ביומא כ"ח ב' אמרו דל"ב לקרא דהאזרח להא דנשים חייבות בעינוי, דתיפו"ל מהא דהשוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה, ול"ב קרא אלא להא דחייבות אף בתוספת יוהכ"פ, והשעה"מ בפ"א משביתת עשור ה"ה הק' לדעת הסוברים דאף שאר עינויים אסורין מה"ת, דא"כ בעינן קרא לאסור נשים בשאר עינויים אף דלי"ב אזהרה ועונש, ועמש"כ בזה המנ"ח במצוה שי"ג סק"א והסדר משנה בפ"א משביתת עשור ה"ד והיד דוד והאור גדול במשנתינו, ומש"כ בזה בס' מנח"א.

**רחיצה בשאר משקין**

**וברחיצה,** בד' היחוסי תנו"א בע' זעירא בר חמא בסו"ד מבו' דאיסור רחיצה הוא אף בשאר משקין, וכ"כ המער"ק בפ"ג משביתת עשור ה"א דאיסור רחיצה אינו רק במים אלא אף בשאר משקין דעכ"פ הנאה איכא, והרש"ש במשנתינו נסתפק בזה, ועיי"ש שהוכיח דלא נאסרה רחיצה אלא במים מהא דבעינן לאיסור סיכה, ולא אסרינן לה משום רחיצה, וכתב דיש לדחות לדעת הסוברים דסיכה אסורה אף כשאינה לתענוג ול"ד לרחיצה דשריא בכה"ג, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**רחיצת מקצת גופו**

התו"י והתוס' הרא"ש במשנתינו כתבו די"ל דאף לדעת הסוברים דרחיצה אסורה מה"ת היינו רחיצת כל גופו, אך רחיצת מקצת גופו אינה אסורה מה"ת, וה"נ סיכת מקצת גופו אינה אסורה מה"ת, וכ"כ היראים בסימן ת"כ דדוקא רחיצת רוב גופו אסורה מה"ת, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' זעירא בר חמא בתו"ד דרחיצת פניו ידיו ורגליו אינה רחיצה ואינה אסורה אלא גזירה אטו כל גופו, וכ"כ הקרי"ס בפ"ג משביתת עשור דלא נאסר מדאורייתא אלא רחיצת וסיכת כל הגוף דומיא אכילה היא הנאת כל הגוף, - אך המרומי שדה לקמן ע"ז ב' כתב בדעת ש"ר דאף רחיצת מקצת גופו אסורה מה"ת, וכן צידד השעה"צ בסימן תרי"א סק"א בדעת הר"ן.

האור גדול במשנתינו הק' דכיון דרחיצת כל גופו אסורה מה"ת, א"כ גם רחיצת מקצת גופו תהא אסורה מה"ת משום חצי שיעור, וכתב דשמא באיסור עשה לא אמרינן ח"ש, (עמש"נ בזה בדף מס' 3), או כדעת הסוברים דלא נאסר ח"ש אלא באיסורי אכילה.

אך למש"כ היחוסי תנו"א דהא דרחיצת מקצת גופו מותרת מה"ת הוא משום דאינה רחיצה, וכן למש"כ הקרי"ס דהוא משום דלא נאסרה אלא הנאת כל הגוף, לכאו' אין מקום לאסור בזה משום ח"ש, וכ"כ העמק ברכה בהל' יוהכ"פ אות א' דלא נאסר ח"ש אלא היכא דהוא מדין שיעור, אך הא דלא נאסרה אלא רחיצת כל גופו אי"ז מדין שיעור, אלא משום דאינו דומה הנאה הבאה מרחיצת כל הגוף להנאה הבאה מרחיצת מקצת הגוף, ולא אסרה תורה אלא אותה הנאה הבאה מרחיצת כל הגוף, אך ההנאה הבאה מרחיצת מקצת הגוף לא אסרה התורה כלל ואי"ז אף חצי שיעור, ועד"ז כתב הדברי יחזקאל בסימן ט"ו סקט"ז, וכ"כ השערי חיים בגיטין סימן כ"ג ענף ב' סק"ב.

**תשמיש המטה בנשים**

**ובתשמיש המטה,** בד' השעה"מ בפ"א משביתת עשור ה"ה משמע דלדעת הסוברים דתשה"מ אסור מה"ת היינו אף בנשים, וכ"כ המנ"ח במצוה שי"ג סק"א, - אך השטמ"ק בנדרים פ"א ב' כתב בשם שיטה דהא דתשה"מ הוי עינוי מדאורייתא היינו לאיש, אך לאשה אי"ז עינוי, כמו שאמרו בכתובות ס"ד ב' צא ולמד משוק של זונות מי שוכר את מי, וכ"כ החת"ס שם פ' ב' לדעת הסוברים דכל העינויים אסורין מה"ת, דלא נאסר מה"ת אלא תשה"מ דאיש, אך תשה"מ דאשה אינו אסור אלא מדרבנן, ובס' חמדת ישראל בקונט' תורה אור אות מ"א כתב דאף מדרבנן אין נשים אסורות בתשה"מ,[[4]](#footnote-5) ובס' שמועת חיים סימן ג' כתב לדקדק כן מל' הרמב"ם בפ"א משביתת עשור ה"ה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

בירושלמי בפירקין פריך דכיון דאסור ברחיצה כ"ש בתשה"מ, והב"י בסימן פ"ח פירש דהיינו דכיון דאסור ברחיצה ממילא אסור בתשה"מ משום דאין בידו לטבול ותיקן עזרא טבילה לבע"ק,[[5]](#footnote-6) ומשני דתיפתר במקום שאין טובלין או קודם שהתקין עזרא טבילה לבע"ק,[[6]](#footnote-7) - ובתשו' מוצל מאש למהר"י אלפנדרי סימן ה' הוכיח מד' הירושלמי דאיסור תשה"מ אינו אלא מדרבנן, דאם הוא מדאורייתא הרי שפיר איצטריך לאסור תשה"מ מדאורייתא, דאם משום הטבילה אי"ז אלא מדרבנן, והביאו בתוס' הגרע"א במשנתינו, - אך החיד"א בתשו' יוסף אומץ סימן נ"ה כתב די"ל דאה"נ דהו"מ לשנויי הכי, אלא דהשיב לפי שיטת המקשה,[[7]](#footnote-8) ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**רחיצה במלך ובכלה**

**והמלך והכלה ירחצו את פניהם,** התו"י כתבו להוכיח מזה דרחיצה ביוהכ"פ אינה אסורה אלא מדרבנן, וזהו שהתירו למלך ולכלה לרחוץ את פניהם, וכן הוכיחו התוס' הרא"ש והתור"פ והריטב"א והר"ן.[[8]](#footnote-9)

ובישוב דעת הסוברים דרחיצה אסורה מה"ת כתבו התו"י והתוס' הרא"ש דהוא משום דלא נאסר מה"ת אלא רחיצת כל גופו ורחיצת מקצת גופו אינה אסורה אלא מדרבנן, וע"כ התירו בזה למלך ולכלה, וכ"כ היראים בסימן ת"כ והקרי"ס בפ"ג משביתת עשור, - אך הר"ן כתב דכיון דמסרן הכתוב לחכמים התירו כל שלא נעשו לתענוג,[[9]](#footnote-10) והיינו דרחיצת מלך וכלה אינם רחיצה של תענוג, דרחיצת המלך הוא משום מלך ביפיו תחזינה עינך ורחיצת כלה הוא כדי שלא תתגנה על בעלה, וע"כ התירום חכמים, וכ"נ בד' התו"י לקמן ע"ז ב' ובד' התויוהכ"פ בסוגיין דהתירא דרחיצת מלך וכלה הוא משום דאינם רחיצה של תענוג, וכ"כ הסדר משנה בפ"ג משביתת עשור ה"א והערוה"ש בסימן תרי"ג.[[10]](#footnote-11)

החיי אדם בכלל קמ"ה סט"ו כתב דהא דהכלה רוחצת את פני' הוא בימיהם שלא היו בביהכנ"ס כל היום והתירו כדי שלא תתגנה על בעלה, אבל בזה"ז שאינו רואה אותה כל היום לא שמעתי שנוהגין להתיר, והביאו המ"ב בסימן תרי"ג סקכ"ו.

**נעילת הסנדל בחי'**

**והחי' תנעול את הסנדל,** לקמן ע"ח ב' אמרו דהוא משום צינה, והתו"י והריטב"א והר"ן הכא הוכיחו מזה דנעילת הסנדל ביוהכ"פ אינה אסורה אלא מדרבנן, וזהו שהתירו לחי' לנעול את הסנדל, דאם איסור נעילת הסנדל הוא מדאורייתא מ"ט התירו בחי', שהרי בע"כ איירי בדליכא סכנה, דאל"כ מ"ט דרבנן דאסרי.

ובישוב דעת הסוברים דנעילת הסנדל אסורה מה"ת, כתב הר"ן דכיון דשאר ענויים לא כתיבי בהדיא בקרא אלא אתיא מרבויא קיילי טפי ומסרן הכתוב לחכמים והם הקילו בהן כפי מה שראו והתירו כל שאינו נעשה לתענוג, ומשמע דהיינו דנעילת הסנדל דחי' דהוא משום הצינה דקשה לה אי"ז לשם תענוג, וע"כ התירוה חכמים.

**אם אסרו חכמים אף ברחיצה למלך וכלה**

**וחכמים אוסרין,** בפירש"י מבו' דחכמים פליגי אכולהו ואף על רחיצה למלך ולכלה, - אך התור"פ לקמן ע"ח ב' והר"ן במשנתינו כתבו בשם ר"י שנסתפק אם הא דאסרי רבנן הוא רק בנעילת הסנדל לחי', או אסרו גם ברחיצה למלך ולכלה.

והאו"ז בסימן רע"ז אות ג' הביא מירושלמי בפירקין דמסקינן דלא פליגי רבנן אלא בנעילת הסנדל לחי', וכ"נ בפי' ר"ח לקמן ע"ח ב', עיי"ש, - אך הרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ הביא מירושלמי בפירקין דמסקינן דפליגי רבנן אף ברחיצה למלך וכלה, וכ"ה בירושלמי שלפנינו, וכן הביאו התו"י לקמן ע"ח ב' והבעה"ע בהל' יוהכ"פ והאשכול בהל' יוהכ"פ והתניא רבתי בסימן פ' והמנהיג בהל' צום כיפור והריטב"א במשנתינו, וכ"כ רב פלטוי גאון בהלכות פסוקות סימן קע"ה והר"י מלוניל והשיטת ריב"ב והמאירי במשנתינו והפסקי רי"ד לקמן ע"ח ב' והסמ"ג לאוין ס"ט והראבי"ה בסימן תקכ"ח והשבה"ל בסימן שי"ד.

**הכרעת ההלכה ברחיצה למלך וכלה ונעילת הסנדל לחי'**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דר"א וחכמים, דבפי' ר"ח לקמן ע"ח ב' כתב דקי"ל כר"א דהחי' תנעול את הסנדל משום שפירשו אמוראי לקמן שם לטעמו, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות והר"ן במשנתינו בדעת הרי"ף, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"א וה"ח והראב"ן בפירקין והמאורות לקמן ע"ח ב' והשיטת ריב"ב במשנתינו והרוקח בסימן רי"ז והראבי"ה בסימן תקל"א והרא"ש בסימן ט', וכ"כ הטוש"ע בסימן תרי"ג ס"י וסימן תרי"ד ס"ג, - אך רב פלטוי גאון בהל' פסוקות סימן קע"ה כתב דקי"ל כחכמים דאסרי ברחיצה למלך וכלה ובנעילת הסנדל לחי', וכ"כ הרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ, וכתב דכן פסקו רבנן קשישי, וכ"כ הבעה"ע בהל' יוהכ"פ והפסקי רי"ד והריא"ז בפירקין ה"ב דין י"א והריטב"א במשנתינו וכתב שכן פסקו כל הגאונים, והתור"פ לקמן ע"ח ב' והר"ן במשנתינו כתבו בשם ר"י דקי"ל כרבנן, אלא שנסתפק אם פליגי רבנן גם ברחיצה למלך וכלה, [[11]](#footnote-12) - והתו"י לקמן ע"ח ב' נסתפקו בזה.

א' מרחשון פ"ג

דף מס' 2

**חצי שיעור**

**ע"ג ב' - חצי שיעור,** בפירש"י כתב דהיינו פחות מכשיעור, והתויוהכ"פ כתב דאתא לאשמועינן דלא נימא דרק ח"ש ממש דהיינו חצי זית אסור מה"ת, אבל פחות מח"ש דהיינו כ"ש מותר מה"ת, אלא כל פחות מכשיעור אסור מה"ת ואפי' כ"ש, וכ"כ האהל מועד שער או"ה דרך ח' דח"ש לאו דוקא אלא אפי' כ"ש נמי, וכ"כ הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א ה"ב דאסור מה"ת לאכול כ"ש מדבר האסור, וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבועות כ"ג ב' ד"ה דמוקי ובד' הראשונים בכ"ד.[[12]](#footnote-13)

**מכת מרדות בח"ש**

הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"ג כתב דהאוכל או השותה ח"ש מכין אותו מכת מרדות, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מחמץ ה"ז ובפי"ד ממאכ"א ה"ב, והמ"מ בהל' שביתת עשור שם כתב דהוא ק"ו מכל איסורין של דבריהם דמכין אותו מכת מרדות.

והכס"מ בהל' חמץ שם דקדק מל' הרמב"ם דאף דאכילה כ"ש מעט מן המעט שאין בה הנאה כלל אסורה מה"ת, מ"מ ליכא מכת מרדות עד יהא דבר הראוי ליהנות ממנו גרונו קצת, ועיי"ש שהק' ע"ז דמה גבול יש בין זל"ז, ועוד דמנ"ל לפלוגי בהכי, - אך התויוהכ"פ בסוגיין כתב דלמש"כ המ"מ דהא דלוקין מכת מרדות על ח"ש הוא ק"ו מאיסורין של דבריהם הדין נותן דלוקין אף בכ"ש ממש.

**חלות שבועה על ח"ש**

**ור"ל אמר אי אתה מוצא אלא במפרש ח"ש וכו',** בשבועות כ"ג ב' אמרו דהא דר' יוחנן לא מוקי לה כר"ל הוא משום דמוקים למתניתין כדברי הכל, והתוס' שם הק' דמ"ט לא אמרו דהא דלא אמר כר"ל הוא משום דס"ל דח"ש אסור מה"ת ובכ"ש נמי מושבע ועומד הוא, וכתבו בתי' קמא דכיון דליכא אלא איסור בעלמא לאו מושבע ועומד הוא,[[13]](#footnote-14) וכ"כ התוס' שם כ"ב ב' ד"ה אהתירא קמשתבע בתי' קמא, וכ"כ התו"י בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה משבועות ה"ז דשבועה חלה עליו שהרי אינו מושבע על ח"ש מהר סיני, וכ"כ הריטב"א והר"ן בשבועות שם, והר"ן שם כתב דהוא משום דאין בו לאו מפורש אלא מדרשא קאתי, וע"כ חלה שבועה עליו,[[14]](#footnote-15) - אך הבה"ג בהל' יוהכ"פ כתב דנפ"מ בהפלוגתא אם ח"ש אסור מה"ת, הוא אם שבועה חלה עליו, דלמ"ד דח"ש אסור מה"ת אין שבועה חלה עליו דהא מושבע מהר סיני, וכ"כ ההשלמה בסוגיין, והרמב"ן והרשב"א בשבועות שם, - ועמש"נ להלן עוד ביסוד הפלוגתא בזה.

בפירש"י כתב בתו"ד דהא דקאמר ר"ל דמשכח"ל בסתם ואליבא דר"ע, היינו בגונא דכשאכל לא אכל אלא ח"ש, ובהגה' אמרי ברוך יו"ד סימן רל"ח ס"ד ובאמרי בינה נדרים סימן ח' כתבו לדקדק מדבריו דכל הא דחייב קרבן שבועה הוא אם לא אכל אלא ח"ש, אך אם אכל שיעור שלם אינו חייב,[[15]](#footnote-16) וכ"כ הלימודי ה' לימוד קי"ד ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ו וסימן קנ"ד לדקדק ממש"כ הרמב"ם בפ"ה משבועות ה"ז דשבועה שלא אוכל כ"ש מנו"ט ואכל "פחות מכזית" חייב בשבועה, משום דאינו מושבע על ח"ש מהר סיני, ומשמע דרק כשאכל פחות מכזית חייב אך אם אכל כזית פטור,[[16]](#footnote-17) - אך התוס' הרא"ש בשבועות כ"ד ב' כתב דכל שנשבע שלא לאכול חצי זית חלב חייב אף אם אכל זית שלם,[[17]](#footnote-18) דיש בכלל זית חצי זית, וכ"ה מבו' בד' התוס' בחולין ק"ב ב' ד"ה שאין בו, עייש"ה,[[18]](#footnote-19) - ועמש"כ בזה הגבו"א בסוגיין.

**וכי תימא כיון דאית לי' היתר מה"ת קא חייל קרבן שבועה,** הרמב"ן והרשב"א בשבועות כ"ג ב' כתבו דמשמע דרק היכא דאית לי' היתר מה"ת מיחייב עלי' קרבן שבועה, אך כל דלי"ל היתר מה"ת לא מחייב עלי' קרבן שבועה, והוכיחו מזה דלמ"ד דח"ש אסור מה"ת לא מחייב עלי' קרבן שבועה, - והר"ן שם כתב לדחות דלרוחא דמילתא נקט לה משום דלר"ל אית לי' היתר מה"ת, אך אה"נ דכל דלי"ב עשה או ל"ת מפורש אע"פ שהוא אסור מה"ת מיחייב עלי' קרבן שבועה.

**טעם הא דלר"ל שבועה חלה על ח"ש אף דהוא מוזהר ע"ז בלא תסור**

הזהר הרקיע בשורש א' הק' דלמש"כ הרמב"ם שם דהעובר על איסור דרבנן עובר בלאו דלא תסור, דא"כ מ"ט שבועה חלה עליו, הרי הוא מושבע ע"ז מהר סיני, והמגילת אסתר שם כתב דבפירש"י הכא סוד"ה ואליבא דר"ע מבו' דבאיסור דרבנן עובר בלאו דלא תסור, ומה"ט הוא דס"ד מעיקרא דאם ח"ש אסור מדרבנן אין שבועה חלה עליו, ואפ"ה מסקינן דשבועה חלה עליו ולא חשיב כמושבע ועומד, ועיי"ש שכתב דהוא משום דלא נאמר בבירור בסיני, וע"כ לא חשיב כמושבע ועומד מהר סיני.[[19]](#footnote-20)

**והתנן וכו' והא משחק בקוביא וכו' ורבנן הוא דפסלוהו ולא קא חיילא עלי' שבועה,** בפי' רבינו אליקים מבו' דס"ד דהא דבשבועת העדות אינו חייב קרבן שבועה כשאינו ראוי להעיד הוא רק היכא דחשיב כמושבע ועומד, ומהא דאף כשאינו ראוי להעיד מדרבנן אינו חייב קרבן שבועה ש"מ דחשבינן לה כמושבע ועומד, - ומתישב בזה משה"ק בחי' הגרע"א דמאי פריך הרי י"ל דאף דכדאורייתא דמי, מ"מ לא עדיף מאיסור דאורייתא דכל דאינו מפורש בקרא שבועה חלה עליו, לדעת התוס' בשבועות ודעימייהו, והיינו משום דלפ"מ דס"ד דהא דפטור משבועת העדות הוא משום דחשיב כמושבע ועומד, בע"כ דאף דאינו מפורש בקרא חשיב כמושבע ועומד.

וי"ל עוד למש"כ בפירש"י בסוד"ה ואליבא דר"ע דהס"ד דאין שבועה חלה על איסור דרבנן הוא משום דמושבע משום לאו דלא תסור, ולפ"ז י"ל דע"כ ס"ד דחשיב כאיסור המפורש בתורה, וכמש"כ כן בתשו' מהרלב"ח סימן ק"ד ד"ה ואע"ג דאף דאם ח"ש אסור מה"ת כיון דאיסור הוא מרבויא דקרא ואין איסורו מפורש חייל עלי' שבועה, מ"מ כשהוא אסור מדרבנן דאיכא לאו דלא תסור י"ל דאין שבועה חלה עליו, והביאו הש"ך ביו"ד סימן רל"ט סק"כ,[[20]](#footnote-21) ושו"ר שכבר כתב כן בתשו' אבנ"מ סימן י"ד ד"ה ובתוס' שם, - ועמש"כ האבי עזרי בפ"ד משבועות לישב בע"א.

**אע"פ שאמרו אסור בכולן אינו ענוש כרת אלא על האוכל ושותה,** הבה"ג בהל' יוהכ"פ כתב דהוא משום דכתיב תענו את נפשותיכם וגו' וכתיב והאבדתי את הנפש ההיא מקרב עמה אעינוי דאית בי' איבוד נפש חייב כרת דהיינו אכילה ושתי' דאי לא אכיל ושתי מיית אך בשאר עינויים דלי"ב איבוד נפש אינו חייב כרת, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין והיראים בסימן ת"כ והראבי"ה בסימן תקל"א והר"ן והמאירי בנדרים פ' ב'.[[21]](#footnote-22)

**ת"ל שבתון שבות,** בפירש"י כתב דהיינו דכ"ה דשבתון האמור בשבת אסמכו בי' רבנן שאר מלאכות שלא היו במשכן ואינן מלאכה גמורה, ה"נ שבתות דגבי עינוי בא להוסיף על עינוי אכילה ושתי', והפר"ח בסימן תרי"א כתב ללמוד מדבריו דשאר עינויים אין אסורין אלא מדרבנן, דדמי לשבתון האמור בשבת שהסמיכו בו דברים האסורין משום שבות, ועיי"ש שעמד בסתירת דבריו בזה, ונתבאר בדף מס' 1, - אך השיח יצחק כתב דממה שלא כתב רש"י גם לענין יוהכ"פ דאסמכו בי' רבנן אלא כתב דבא להוסיף על עינוי אכילה ושתי' מבו' דלא מדמי להו אלא להא דשבתון בא להוסיף, אך אה"נ דאף שאר עינויים הוו מה"ת.

**טעם איסורא דחצי שיעור**

**חצי שיעור ר' יוחנן אמר אסור מה"ת וכו',** בחי' הרא"מ על הסמ"ג ל"ת ע"ו כתב דעיקר הא דח"ש אסור מה"ת הוא משום דכתיב לא יאכל ואכילה כ"ש משמע, והא דאינו חייב כרת או קרבן אלא בכזית הוא משום דאתא הלכתא ואפיקתי' ממשמעותי' אבל לאיסורא כדקאי קאי, ומה שאמרו הכא דטעמא דר' יוחנן הוא משום דחזי לאיצטרופי היינו דמה"ט לא מוקמינן להלכתא אאיסורא כ"ה דמוקמי לה אעונשין, וכ"ה גם בדבריו בל"ת ס"ט, וכ"כ בביאור מהרש"ל שם, וכ"כ התויוהכ"פ בסוגיין.

אך בד' התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין ותשו' הרשב"א ח"א סימן תל"ט מבו' להדיא דמודה ר' יוחנן דאין אכילה פחותה מכזית, ומה"ט הוא דאין לוקין על ח"ש, ונתבאר להלן, וכ"ה מוכח מדעת התוס' ודעימי' דשבועה חלה על ח"ש,[[22]](#footnote-23) וכן האריך המל"מ בפ"א מחמץ ה"ז, עיי"ש, ועי' גם בדבריו בפ"ד משבועות ה"א במש"כ לתמוה ע"ד הרא"מ.

**כיון דחזי לאיצטרופי איסורא קא אכיל,** התוס' הק' דמ"ט לא קאמר דהא דח"ש אסור מה"ת הוא מרבויא דכל חלב, כדמייתינן לקמן מברייתא, וכתבו דהוצרך ר' יוחנן לטעם זה דלא נימא דהא דמרבינן ח"ש מקרא דכל חלב הוא אסמכתא בעלמא, וע"ז הוא דקאמר לה"ט דחזי לאיצטרופי דסברא הוא מה"ט דדרשא גמורה הוא לח"ש, ועד"ז כתב התוס הרא"ש דיהיב טעמא דמסתבר למדרש קרא הכי, - אך הריטב"א כתב דמפרש ר' יוחנן טעמא דקרא, ובפי' הר"ן בשבועות כ"ב א' מבו' כמש"כ המל"מ בפ"א מחמץ ה"ז דהוצרך ר' יוחנן לפרש לטעמא דקרא, משום דהך רבויא לא כתיב אלא לגבי חלב, והו"א דגזה"כ הוא בחלב דאף ח"ש אסור וליכא למילף מינה, ורק משום דמפרשינן דטעם הא דאסר רחמנא ח"ש הוא משום דחזי לאיצטרופי, הרי דטעם זה שייך בכל האיסורין וילפינן מחלב לכל האיסורין דפחות מכשיעור אסור מה"ת משום דחזי לאיצטרופי.[[23]](#footnote-24)

בעיקר הא דא"ר יוחנן דאיסורא דח"ש הוא משום דחזי לאיצטרופי, נחלקו רבוותא בביאורו, וגם נחלקו אם היינו דאיסור ח"ש רק בגונא דחזי בפועל לאיצטרופי, ויתבאר בעזה"י בדף מס' 3.

**ר"ל אמר מותר מה"ת אכילה אמר רחמנא,** המל"מ בפ"א מחמץ ה"ז הק' למש"כ הרא"מ דאכילה כ"ש משמע דא"כ מ"ט דר"ל דח"ש מותר מה"ת משום דאכילה אמר רחמנא, הרי אכילה כ"ש משמע, ועיי"ש שכתב לדון דבהא פליגי ר' יוחנן ור"ל דר' יוחנן ס"ל דאכילה כ"ש משמע ומשו"ה ס"ל דח"ש אסור מה"ת ור"ל ס"ל דאכילה הוי בכזית ומשו"ה ס"ל דח"ש מותר מה"ת, והק' ע"ז דמנ"ל להגמ' דר"ל פליג על ר' יוחנן במשמעות אכילה, הרי י"ל דמודה ר"ל דאכילה כ"ש משמע אלא דס"ל דאתא הלכתא ואפקי' לקרא ממשמעותי' אף לאיסורא, שהרי אף ר' יוחנן הוצרך לה"ט דחזי לאיצטרופי כ"ה דלא נימא דההלכתא הוא גם לאיסורא, ולר"ל דלי"ל לה"ט דחזי לאיצטרופי ע"כ אמרינן דההלכתא אפקי' לקרא ממשמעותי' מכל וכל אף לאיסורא.

**טעם הא דאין לוקין על ח"ש**

**וחצי שיעור הואיל ואינו בעונש יכול אינו באזהרה ת"ל כל חלב,** התו"י כתב דאף דילפינן לה מקרא דכל חלב מ"מ אין לוקין ע"ז דקרא דכל חלב לא מיירי אלא באיסור בעלמא, והק' בשם ה"ר אלחנן דמ"ט לא ילפינן מכל חלב אלא איסור בעלמא, ול"ד להא דילפינן בפסחים מ"ג א' מקרא דכל מחמצת לא תאכלו דגן גמור ע"י תערובת ונוקשה בעיני' בלאו, וכתבו דיש לחלק בדרשות.

והתוס' הרא"ש כתב לישב דהתם דריש לי' מכל דדגן גמור ע"י תערובת ונוקשה בעיני' ישנן בכלל כל מחמצת לא תאכלו, ומשא"כ הכא דא"א לרבות מכל חלב חצי שיעור שיהא בכלל לא תאכלו למלקות, דאין אכילה בפחות מכזית, וע"כ לא מצי מרבה לי' אלא לאיסורא, - וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תל"ט דהא דח"ש אסור ואין לוקין עליו הוא משום דעיקר קרא אכילה כתיבא בי' דכתיב לא תאכלו ואין אכילה פחותה מכזית, ומ"מ מכיון דכתב כל ולא כתב נבילה לא תאכלו חלב ודם לא תאכלו אשמועינן קרא דאפי' ליכא שיעור אכילה לא תאכלו, ואחר שריבה מיעט מאי רבי רבי לאסור ומאי מיעט מיעט מלקות,[[24]](#footnote-25) ועיי"ש שכתב דיש לנו כיו"ב בטעמו ולא ממשו דאסור ואין לוקין עליו.

**אם יש בח"ש לאו גמור**

בד' תשו' הרשב"א משמע דמריבויא דכל ילפינן דאיכא לאו גמור אף בח"ש אלא דאין לוקין עליו, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בשבועות כ"ג ב' דודאי דאין שבועה חלה על ח"ש אף שאין בו קרבן ומלקות, שהרי אף באיסור עשה בלחוד אין שבועה חלה עליו, והרי דבח"ש איכא לאו גמור, אלא דלי"ב קרבן ומלקות, וע"כ לא גרע מאיסור עשה דאין שבועה חלה עליו,[[25]](#footnote-26) וכ"נ ממש"כ המג"א בסימן שכ"ח סק"ט והפמ"ג שם והגר"ז שם סט"ז דכמה איסורי ח"ש חמירי מאיסור סקילה, משום דהרבה לאוין חמורים מלאו אחד, ועמש"נ בזה במ"מ בעניני פיקו"נ ורפואה בשבת דף מס' 4, וכן האריך הגרי"פ לאוין כ"ט להוכיח מד' הראשונים בכ"ד.

אך בד' התו"י והתוס' הרא"ש מבו' דאין בח"ש לאו גמור אלא איסור בעלמא, וזהו שהק' ממה שאמרו בפסחים דחמץ ע"י תערובת וכו' בלאו, והרי דס"ל דבח"ש ליכא לאו,[[26]](#footnote-27) וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' בשבועות שם דאע"פ דאין איסור לאו חל על איסור עשה, מ"מ בח"ש דליכא אפי' עשה אלא איסור בעלמא לא חשיב מושבע ועומד, ומבו' דבחצי שיעור ליכא לאו גמור, ולי"ב אלא איסור בעלמא הנלמד מרבויא דקרא, ועמד ע"ז בחי' הגרע"א לקמן פ"ג א', עיי"ש.[[27]](#footnote-28)

ב' מרחשון פ"ג

דף מס' 3

**גדר איסורא חצי שיעור**

בעיקר איסורא דח"ש נחלקו הראשונים, דהרמב"ן בשבועות כ"ב א' כתב דכל שנשבע שלא יאכל ככר זה, לא חלה שבועתו אלא על כדי אכילה מן הככר ופחות מכדי אכילה היתר גמור הוא ולי"ב לאיסורא דח"ש, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, ובפשוטו מכוון דבריהם הוא דבכל איסורי תורה אף בפחות מכשיעור איכא לעיקר האיסור אלא דלי"ב לשיעורא, ומשא"כ כשנשבע שלא יאכל דכל שאכל פחות מכשיעור אי"ז כלל הדבר שאסר עליו בשבועתו והוי היתר גמור, וע"כ לי"ב לאיסורא דח"ש.

אך הרמב"ם בפ"ד משבועות ה"א כתב דמי שנשבע שלא יאכל היום כלום ואכל פחות מכזית פטור שאין אכילה פחותה מכזית וה"ה כאוכל ח"ש מנבלות וטרפות וכיו"ב, ומבו' דיש בזה לאיסורא דח"ש, וכ"כ הרא"ש בשבועות שם סימן ה', והריב"ש בסימן רפ"ז, וכן הסכים בפי' הר"ן על הרי"ף בשבועות שם, ועיי"ש שכתב לפרש הטעם בזה לפ"מ שאמרו הכא דאיסורא דח"ש הוא משום דחזי לאיצטרופי, ומה"ט אף באיסורי שבועה אע"פ שאין בכלל דבריו אלא שיעור שלם, ה"מ למלקות ולקרבן, אבל כיון דחזי לאיצטרופי ולאשלומי לכזית, איסורא מיהא איכא.

והקובץ שמועות בחולין אות מ"ה כתב דפליגי בעיקר הא דאסרינן בח"ש משום דחזי לאיצטרופי דהרמב"ן ודעימי' ס"ל דהוא הוכחה דאף ח"ש הוי דבר האסור, דאל"כ ל"ה אסור אף שיעור שלם,[[28]](#footnote-29) אך בשבועה דלא קיבל עליו אלא שלא לאכול כזית ליכא איסורא כלל בפחות מכזית, אך הרמב"ם ודעימי' ס"ל דאיסורא דח"ש הוא מכח הא דחזי לאיצטרופי, וע"כ ה"ז אסור אף בשבועה, דאף דלא קיבל עליו אלא שלא לאכול כזית, מ"מ אסור לאכול אף פחות מכזית משום דחזי לאיצטרופי.[[29]](#footnote-30)

**דין ח"ש בגונא דאי"ז ראוי בפועל להצטרף לשיעור**

נחלקו האחרונים באיסורא דח"ש אם ה"ז אסור רק בגונא דבפועל ה"ז ראוי להצטרף, או דה"ז אסור אף אם אי"ז ראוי בפועל להצטרף,[[30]](#footnote-31) וכמה נפ"מ בדבר, **א** הגבו"א בסוגיין ובשאג"א סו"ס פ"א כתב באיסור בל יראה דליכא בזה איסור ח"ש משום דלא חזי לאיצטרופי, דלא חשיב כחזי לאיצטרופי אלא היכא דכשנשלם שיעורו מצטרף ח"ש קמא לבתרא למפרע לכשיעור, אך באיסור בל יראה אפי' אם משלים אח"כ לשיעור כזית אינו עובר עליו למפרע אלא מכאן ולהבא,[[31]](#footnote-32) ועמש"כ בזה הקה"י בפסחים סימן כ"א. - **ב** הגבו"א לקמן בע"ב כתב דאם דנשבע שלא יאכל י' פירות קטנים בב"א ואכל ט' לי"ב לאיסורא דח"ש, משום דלא חזי לאיצטרופי, שהרי לא נשבע אלא שלא לאכלן בב"א והא ליכא בב"א. - **ג** הצל"ח בפסחים מ"ד א' ובתשו' נובי"ת או"ח סימן נ"ג כתב דכל שאכל ח"ש חמץ בסוף יום שביעי של פסח בענין דליכא שהות לאכול כזית לי"ב לאיסורא דח"ש, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס קנ"ד נסתפק בזה, ונסתפק כן גם באכילת ח"ש בסוף יוהכ"פ,[[32]](#footnote-33) ובתשו' אבנ"מ סימן י"ד ד"ה עוד אפשר לומר כתב דיש בזה לאיסורא דח"ש. - **ד** בתשו' הגרע"א שם כתב לדון בנשבע שלא לאכול כזית זה ואבד חצי ממנו, דשמא מותר לאכול את החצי זית שנשתייר, אף לדעת הרמב"ם ודעימי' דח"ש אסור בשבועה, משום דאין כל הכזית בעולם ולא שייך בזה חזי לאיצטרופי, אך בתשו' אבנ"מ שם צידד דיש בזה לאיסורא דח"ש. - **ה** הפמ"ג בפתיחה להל' בב"ח נסתפק באיסור בישול והנאה דבשר בחלב דשמא לי"ב לאיסורא דח"ש משום דלא חזי לאיצטרופי, דההלכתא דכדא"פ נאמרה על אכילה ולא על בישול והנאה.[[33]](#footnote-34) - **ו** הפמ"ג במש"ז ביו"ד סימן ס"ה סק"ד נסתפק לדעת רש"י בחולין ק"ג ב' דבאבמה"ח דחידוש הוא אינו חייב אלא כשאכלו בב"א ואינו מצטרף בכדא"פ, אם יש בזה לאיסורא דח"ש משום דלא חזי לאיצטרופי, והמנ"ח במצוה קס"ג ובמצוה שס"ח כתב דלי"ב לאיסורא דח"ש.

הגבו"א בסוגיין ובשאג"א סו"ס פ"א נקט דבגונא דאי"ז ראוי להצטרף אי"ז אסור אף מדרבנן, וכן משמע בל' הגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס קנ"ד, אך בתשו' נובי"ת או"ח סימן נ"ג נקט בפשיטות דאף דאי"ז אסור מדאורייתא בכה"ג, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, - ולכאו' יסוד הפלוגתא בזה הוא בהא דאסר ר"ל בח"ש מדרבנן אם הוא ג"כ מכח הא דחזי לאיצטרופי, אלא דלר' יוחנן ה"ז טעם לאסור מדאורייתא ולר"ל לא נאסר מכח זה אלא מדרבנן, וע"כ כל דלא חזי לאיצטרופי אי"ז אסור אף מדרבנן, או דהא דאסרו חכמים אי"ז מכח הא דחזי לאיצטרופי אלא הוא גזירה אטו שיעור שלם, וע"כ ה"ז אסור אף היכא דלא חזי לאיצטרופי.[[34]](#footnote-35)

בפי' ר"ח בסוגיין כתב דהא דח"ש אסור משום דחזי לאיצטרופי, היינו דכיון דחזי לאיצטרופי אכילה קרינא בי', ולכאו' היינו דכיון דחזי לאיצטרופי לכשיעור, ע"כ יש תורת אכילה אף על פחות מכשיעור, כיון דאפשר לה להיות מכלל האכילה, וע"כ הו"ל בכלל לא תאכלו, ולפ"ז הדין נותן דל"ב שבפועל יהא ראוי להצטרף.

**איסור ח"ש הוא יש עליו את שֵם האיסור עצמו או דהוי איסור בפנ"ע**

הקובץ שמועות שם נסתפק באיסור ח"ש אם יש עליו שֵם האיסור כגון חלב או טריפה וכיו"ב, או שאינו אלא איסור בפנ"ע,[[35]](#footnote-36) וכתב לתלותו בפלוגתת הראשונים בדין ח"ש בשבועה, עיי"ש, וכ"כ הצפנת פענח בפ"א מאיסו"ב ה"ח, ועייי"ש במש"כ כמה נפ"מ בנידו"ז, ובמש"כ בזה בתשו' צפנת פענח סימן מ"ח, ועמש"כ בזה האחיעזר בח"ב סימן כ"א סוסק"ג דברים מחודשים, - ולכאו' ד"ז תליא עוד בפלוגתת הראשונים, דלמשמעות ד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן תל"ט ובכ"ד דבח"ש איכא לאו גמור, ונתבאר בדף מס' 2 בסופו, ודאי דיש ע"ז לשֵם האיסור דחלב וטריפה, שהרי הוי בכלל הלאו דכל חלב לא תאכלו, אך למש"כ בפי' הר"ן בשבועות דהא דילפינן איסור ח"ש בכל האיסור מחלב הוא משום דעיקר האיסור הוא משום דחזי לאיצטרופי, משמע דהוא איסור בפנ"ע.

ולכאו' נפ"מ בזה הוא אם ח"ש דאיסור חמור חמיר טפי מח"ש דאיסור קל,[[36]](#footnote-37) ומצינו בד' הרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש ענין הסכנה שנסתפק כן במה שאמרו לקמן פ"ג א' בדין חולה דמאכילין אותו הקל הקל תחילה, אם הוא אף בפחות מכשיעור דאף דבשניהם אין בהם אלא איסור בעלמא אפ"ה כיון דבשיעורן חמורין זמ"ז לעונשין אף בפחות מכשיעור חומרו של זה יותר מחומרו של זה, או דהיינו רק כשאמדוהו לכשעור והוא צריך לו בכדי צירוף,[[37]](#footnote-38) ועמש"נ בזה במ"מ לעניני פיקו"נ ורפואה בשבת דף מס' 5.

ונפ"מ עוד בזה בהא דאין עדל"ת שיש בו כרת, אם הוא דוחה ח"ש דל"ת שיש בו כרת, או דכיון דהל"ת עצמו יש בו כרת אין עשה דוחה אף לח"ש דילי',[[38]](#footnote-39) והישועו"י בסימן ש"א סק"ג ד"ה והנה בתשובה נקט בפשיטות דעשה דוחה ח"ש דל"ת שיש בו כרת, וכ"כ בתשו' הגר"ש איגר או"ח סימן כ', וכן האריך הבאר יצחק באו"ח סימן ט', וכ"כ החלקת יואב בקונט' קבא דקשייתא בקו' צ' והקוב"ש בפסחים אות קס"ג, אך הישועות מלכו בפ"א משבת ה"א ד"ה ובהכי ניחא ובכ' הגרי"ז בנזיר ל"ז ב' נסתפקו בזה.[[39]](#footnote-40)

**בהא דאיכא איסור ח"ש ביוהכ"פ אף דבח"ש ליכא יתובי דעתא**

התויהכ"פ לעיל בסוגיין כתב דהא דקמ"ל מתניתין לאיסור ח"ש באכילה ביוהכ"פ הוא משום דס"ד דדוקא בשאר איסורין דהמאכל עצמו הוא אסור אף ח"ש אסור מה"ת, אך ביוהכ"פ דהמאכל עצמו מותר והאיסור הוא על הגברא דחייב להתענות ומשום יתובי דעתא, ס"ד דדוקא בכשיעור דאיכא יתובי דעתא אסור אבל בפחות מכשיעור דליכא יתובי דעתא לי"ב איסור כלל, - ובטעם הא דאיכא לאיסור ח"ש ביוהכ"פ, אף די"ל דכל שאוכל פחות מכשיעור לי"ב לעיקר הדבר האסור כלל, עמש"כ השפ"א לעיל בסוגיין, והצ"פ בפ"י מכלאים הכ"ז בתו"ד, והאחיעזר בח"ב סו"ס כ"א, והאפיקי ים בח"ב סימן ל"א ובהגה"ה שם.[[40]](#footnote-41)

**דין ח"ש בשאר איסורי תורה**

בתשו' חכם צבי סימן פ"ו צידד דלא נאסר ח"ש אלא באיסורי אכילה דאית לן קרא דכל חלב, אך בשאר איסורי תורה ליכא לאיסור ח"ש, דטעמא דחזי לאיצטרופי לחוד ל"מ לאסור, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבשאר איסורי תורה כגון התולש שער אחד בנזיר או בשבת או המוציא פחות מכשיעור בשבת לי"ב איסור מה"ת, וכתב דמה"ט באיסור בל יראה לא נאסר בפחות מכשיעור.[[41]](#footnote-42)

ומצאנו שנחלקו בזה הראשונים, דבד' הרמב"ן והר"ן והשיטה להר"נ בשם הרא"ה בשבת צ"ד ב' מבו' דהוצאה פחות מכשיעור אינה אסורה אלא מדרבנן, וכ"כ הריא"ז בשבת פ' כלל גדול ה"ד דין א', וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ט, שדימה הוציא פחות מכשיעור לעקר ולא הניח או הניח ולא עקר, וגם כתב שם פ"א ה"ג דכל מקום שנאמר שהעושה אותו פטור, הוי איסורו מדברי סופרים,[[42]](#footnote-43) ובס' קובץ שם כתב דהוא משום דלא נאסר ח"ש אלא באיסורי אכילה,[[43]](#footnote-44) - אך בפירש"י בשבת ע"ד א' ד"ה וכי מותר כתב דאסור לאפות בשבת פחות מכשיעור דח"ש אסור מה"ת, וכ"כ הריטב"א והמאירי והפסקי מהרי"ח שם, והראבי"ה בסימן רכ"ד והאו"ז בהל' שבת סימן נ"ט, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ריש חי"ד דכל שיעורי המלאכות, אינם אלא לחיוב חטאת ואף פחות מכשיעור אסור מדאורייתא,[[44]](#footnote-45) וכן נקטו המל"מ בפי"ח משבת ה"א, והמג"א בסימן ש"מ סק"ב, והחיי אדם בכלל י"ט ס"א ובנשמ"א שם סק"א, והמחה"ש בסימן שט"ז סקי"ז, והביאוה"ל בסימן ש"מ ס"א (ד"ה על ב' שערות) ובסימן שכ"א סי"ד (ד"ה שמא).

**ח"ש באיסור עשה**

התוס' בשבת צ"א א' סוד"ה כגון כתבו באיסור אכילת תרומה טמאה דאף פחות מכזית אסור מה"ת משום ח"ש, וכ"כ הרשב"א שם, ובחי' הגרע"א בחולין ק"כ א' כתב ללמוד מדבריהם דהא דח"ש אסור מה"ת הוא אף באיסור עשה, ועיי"ש שכתב לדון בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז וס"ל דהא דח"ש אסור מה"ת הוא רק בל"ת דע"י צירוף לכשיעור לוקה, ועמש"כ בזה הישועו"י בסימן תר"ח ובסימן תרי"ב סק"א והאמרי בינה בדיני שחיטה סימן י"ח והתורת חסד באו"ח סימן ו' סק"ד.

**ח"ש באיכות**

בכ"ד מצינו דאף דהדבר אסור מה"ת מ"מ אין לוקין עליו משום דהוי כח"ש, ופירשו האחרונים דהיינו משום דהוי כח"ש באיכות, **א** הרמב"ם בפ"ג ממאכ"א ה"ו כתב דאע"פ שחלב בהמה טמאה וביצי עוף טמא אסורין מה"ת אין לוקין עליהם וכו' והרי האוכל אותן כאוכל ח"ש שהוא אסור מה"ת ואינו לוקה, ובד' המ"מ שם מבו' דהיינו דדמי לח"ש בהא דאין לוקין על דבר הנלמד מריבוי,[[45]](#footnote-46) אך החזו"א ביו"ד סימן י"ב סוסק"ג פירש דהיינו דכל שאינו בשר גמור מיקלש קליש איסורו וכ"ה דפחות מכזית אין בו שיעור ה"נ בלית לי' איכות הראוי לי"ב שיעורא.[[46]](#footnote-47) - **ב** הרמב"ם שם פ"ז הט"ז כתב דחוטין וקרומין האסורין משום חלב או דם אף אם אסורין מה"ת בכלל כל חלב וכל דם, אין לוקין עליהן אלא מכת מרדות והוו כח"ש שהוא אסור מה"ת ואין לוקין עליו, ובד' המ"מ שם מבו' דהיינו דדמי לח"ש בהא דאין לוקין על דבר הנלמד מריבוי, אך החת"ס בביצה י"ז א' ובחולין מ"ט א' פירש דהיינו דכיון דאי"ז חלב ודם גמור הו"ל כח"ש באיכות והוי בכלל איסורא דח"ש. - **ג** הרמב"ם שם פ"ח הט"ז כתב דכל מאכל שהוא אסור בהנאה אם נהנה ולא אכל אינו לוקה, והמ"מ שם כתב דהוא משום דדרך הנאתו היא באכילה וכל שנהנה ממנו הוי כשלא כדרך הנאתו דאין לוקין עליו והוי כח"ש שאסור ואין לוקין עליו, והחת"ס בנדרים מ"ז ב' כתב דהיינו דהנאה הוה ח"ש באיכות. - **ד** הקרי"ס בפי"א מנדרים כתב דהא דכשהיפר האב או הבעל לבד אף דאכתי ה"ז אסור מה"ת מ"מ אין לוקין ע"ז, הוא משום דכשהיפר חד קליש לי' כולי' נדרא לענין מלקות וקם לי' באיסורא דאוריתא כח"ש דהוי דאורייתא. - **ה** החת"ס בביצה י"ז א' ובגיטין ח' ב' כתב די"ל דאף לדעת הסוברים דריבוי בשיעורים אסור מה"ת, מ"מ אי"ז אלא כמו ח"ש באיכות המלאכה, ובביצה שם כתב לדמותו לד' הרמב"ם בקרומי חלב. - **ו** בשיעורי הגר"ש בסנהדרין פ' א' בהערה כתב דהא דאף לדעת הסוברים דאחות זקוקתו אסורה מה"ת מ"מ לי"ב כרת, הוא משום דאי"ז אלא מקצת אישות והו"ל כח"ש באיכות.

ובכ"ד מצינו דאף דלא נתפרש הדבר בקרא לאסור, מ"מ ה"ז אסור מה"ת משום דהו"ל כח"ש, ולכאו' היינו דאף דאי"ז הדבר שאסרה תורה, מ"מ כיון דיש בזה מקצת וסרך מן האיסור הו"ל כח"ש דאסור מה"ת, **א** הרמב"ן בהשגות סהמ"צ ל"ת שנ"ג כתב די"ל דאיסור קריבה לעריות הוא מה"ת, משום דכל דמיתהני מאיסורא איסורא הוא כענין ח"ש. - **ב** הרשב"א בחולין קי"א א' ובמשמה"ב בית ג' ש"ג כתב די"א דאף דדם שבישלו אינו עובר עליו איסורא מיהא איכא מידי דהוי אח"ש. - **ג** הבית מאיר בסימן תרל"ח ס"א כתב די"ל דאף דסותר שלא ע"מ לבנות פטור מ"מ ה"ז אסור מדאורייתא כמו ח"ש. - **ד** בגל' חת"ס באו"ח סימן תקס"ז דאיסורי אכילה אסורין אף בטעימה משום דהו"ל כעין ח"ש דבליעת גרון הוי שיעור והנאת פיו הוי ח"ש.[[47]](#footnote-48)

**האופנים דמודה ר"ל דח"ש אסור**

בירושלמי תרומות פ"ו ה"א אמרו דמודה ר"ל באיסוה"נ דח"ש אסור, ובפי' הרש"ס שם כתב דהיינו משום דחצי זית הנאה היא, וכ"כ המהרא"פ שם, והגר"א שם כתב דהוא משום דגם בפחות מכשיעור הוא נהנה מעט, ומשמע דאף דגם באיסוה"נ איכא שיעור, מ"מ בזה מודה ר"ל דח"ש אסור מה"ת, דכל הא דס"ל דח"ש מותר מה"ת הוא באיסורי אכילה דפחות מכזית לאו אכילה היא כלל, וכמו שאמרו בסוגיין דהוא משום דאכילה אמר רחמנא וליכא, אך באיסוה"נ דאף בפחות מכשיעור איכא קצת הנאה, מודה ר"ל לאיסורא דח"ש.

אך הקהלת יעקב בתוספת דרבנן מערכת אות ח' סימן קל"ז ד"ה שוב מצאתי פירש לד' הירושלמי דהוא משום דבאיסוה"נ ליכא שיעור כלל, וע"כ אף כשאכל פחות מכזית אסור משום דדל מהכא מצד איסור אכילה ה"ז אסור משום הנאה.

בירושלמי שם אמרו דמודה ר"ל ביוהכ"פ, ובפי' הרש"ס שם כתב דהיינו משום דרחמנא אמר תענו את נפשותיכם ואין כאן עינוי, ועד"ז כתב הגר"א שם דהוא משום דביוהכ"פ לא כתיב בי' אכילה אלא עינוי ובפחות מכשיעור נמי מייתב דעתו כ"ש, וכ"כ המהרא"פ שם, וזה מתפרש כמש"נ לעיל דכל הא דשרי ר"ל בח"ש הוא משום דפחות מכזית לאו אכילה היא כלל, אך ביוהכ"פ דאף בפחות מכשיעור מייתב דעתו כ"ש, מודה ר"ל לאיסורא דח"ש, - אך המרומי שדה בסוגיין כתב דבאיסור אכילה דיוהכ"פ ליכא איסור ח"ש לר"ל, וכמו שאמרו כן בסוגיין, וכל הא דמודה ר"ל ביוהכ"פ הוא כשעושה כן לשם תענוג, דבכה"ג אף דאי"ז אסור משום ח"ש דאכילה, מ"מ ה"ז בכלל איסור עשה דתענו ועניתם מאכילה ושתי', אך כל שאינו עושה לשם תענוג אינו אסור אלא מדרבנן,[[48]](#footnote-49) - ועמש"כ בחי' חת"ס לעיל בסוגיין עמ' קנ"א לפרש עוד בע"א.

בירושלמי שם אמרו דמודה ר"ל בעתיד להשלים, ובד' הרש"ס והגר"א שם משמע דהיינו דכל שהוא עתיד להשלים כשיעור, מתחיל האיסור מתחילה אף בפחות מכשיעור, דאל"כ ל"ה חייב לר"ל כשאכל כזית בזאח"ז, כיון דעל חצי הזית הראשון א"א להתרותו, וכ"כ בחי' רמ"ש בשבועות כ"ג ב', ולפ"ז אם לבסוף לא אכל אלא פחות מכשיעור לי"ב איסורא אף שהי' דעתו מתחילה לאכול כשיעור, - אך בד' המהרא"פ שם משמע דהיינו דכל שהי' דעתו לאכול כשיעור מודה ר"ל לאיסורא דח"ש, משום דכל שמכוין להשלים קרינן בי' חזי לאיצטרופי ואסור, וכ"כ בפי' הגרי"פ ל"ת כ"ט ד"ה ועדיפא מינה.

**דין ח"ש כשאינו מתכוין לצירוף**

המאירי לעיל בסוגיין כתב דהא דכשנשבע שלא יאכל חצי זית חלב שבועה חלה עליו אף לר' יוחנן הוא משום דלא אמר ר' יוחנן דח"ש אסור מה"ת אלא משום דחזי לאיצטרופי וה"ז התחלת אכילת איסור, אבל כשנשבע על ח"ש הרי הוא מגלה דעתו שאינו מכוין לצירוף ואף ר' יוחנן מודה שאינו אסור מה"ת, ובשבועות כ"ה א' כתב דהוא משום דכל שאינו מכוין להתחלת אכילה אלא שמחשב להיות כל אכילת האיסור בח"ש זה אינו אסור מה"ת שאין שם אכילה עליו, וצ"ב.

ה' מרחשון פ"ג

דף מס' 4

**ע"ד א' - כוי וח"ש הואיל ואינו בעונש אינו באזהרה ת"ל כל חלב,** התויוהכ"פ הק' דהיאך מרבינן תרי מילי מרבויא דכל, וכתב דהוא משום דשקולים הם ויבואו שניהם, - ועמש"כ בזה הפליתי בבית הספק סק"ו, - ובחי' חת"ס בסוגיין עמ' קס"א כתב דהא דמרבינן כוי הוא משום דהו"ל כח"ש באיכות, וכ"כ החת"ס בחולין ע"ט ב'.[[49]](#footnote-50)

**מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא הוא,** הפר"ח בכללי ספק ספיקא סוס"א הוכיח מהכא דספיקא דאורייתא אינו אסור אלא מדרבנן, שהרי לדעת ר"ל כוי אינו אסור אלא מדרבנן, אף דהו"ל ספק בהמה, דרק לדעת ר' יוחנן אמרו לקמן דכוי ברי' בפנ"ע אך לדעת ר"ל הו"ל ספק בהמה, ואפ"ה אין איסורו אלא מדרבנן,[[50]](#footnote-51) - ועמש"כ בזה התויוהכ"פ לעיל ע"ג ב' והבכור שור והחת"ס בסוגיין והפליתי בבית הספק סק"ו ובתשו' ר"י מסלוצק סימן ל"ז ד"ה כתב הפר"ח, ואכמ"ל.

**דאי לא תימא הכי הא דא"ר אידי בר אבין וכו' איצטריך קרא לאתויי ספיקא,** התורי"ד כתב דהא דמייתי מהתם היינו משום דמיירי באיסור דם, ואם כוי הוא ספק ל"ה בעינן כלל לרבויי, שהרי בין אם הוא חי' ובין אם הוא בהמה דמו אסור, ובע"כ דס"ל דכוי ברי' בפנ"ע הוא וע"כ איצטריך קרא לרבויי, וכ"כ המהרש"א.

**יכול ישב בחמה או בצינה כדי שיצטער,** בפי' קרבן אהרן לתו"כ פר' אחרי פ"ז ה"א כתב דהיינו משום דלישנא דעינוי משמע שהוא עשיית הדברים המענים, ולא המניעה מהדברים המסירים העינוי שאז העינוי בא ממילא ואין האדם מענה עצמו, וכ"כ התויוהכ"פ בסוגיין, - ועמש"כ בזה השיח יצחק בע"א.

**מה מלאכה שוא"ת אף עינוי נפש שוא"ת,** בפירש"י כתב דהיינו דמצות עינוי היא בשוא"ת שלא לעשות דבר המבטל את העינוי, והיינו כגון אכילה ושתי' ורחיצה, ומשא"כ בעינוי דישיבה בחמה ובצינה דהוא בקום ועשה, ועד"ז כתב בפי' הראב"ד לתו"כ שם דהיינו דאין מטריחין אותו להינדד מכאן לכאן כדי שיצטער, - אך המאירי כתב דהיינו דעינוי הוא במניעת תענוג ולא בהבאת צער, וצ"ב לפ"ז בהא דפריך דאימא היכא דיתיב בשימשא וכו', ולכאו' אף דבכה"ג הוא בשוא"ת, מ"מ אי"ז מניעת תענוג אלא הבאת צער.

המרומי שדה הק' דברחיצה משכח"ל דהוא בקום ועשה דהיושב באמבטי הוא בקו"ע לצאת, ועיי"ש במש"כ בזה, - אך לכאו' י"ל דגם בכה"ג מצינו לחשבו כשוא"ת, דעיקר איסורו הוא שלא לרחוץ דהוא בשוא"ת, אלא דכל שכבר נעשה המעשה מוטל עליו לבטלו, ובזה מתישב גם משה"ק הרש"ש דמשכח"ל מלאכה שהיא בקו"ע כגון בהדביק פת לתנור דחייב לרדותו.

**ואיזה זה זה פיגול ונותר,** בפי' הר"ש לתו"כ שם כתב דאף דכבר הוזהרנו שלא לאכלם, מ"מ נפ"מ בדין עינוי דיוהכ"פ דאם אכלם בשוגג יהא חייב ב' חטאות, ועמש"כ בזה השיח יצחק והרש"ש והמהר"צ חיות.

**ת"ל תענו ועניתם את נפשותיכם ריבה וכו',** בפי' הראב"ד לתו"כ שם דהיינו מהא דלא קאמר תענו לחוד ול"ה צריך למימר תענו את נפשותיכם, וכ"כ היראים בסימן ת"כ דהכא מרבינן מדכתיב נפשותיכם, - אך התו"י והתוס' הרא"ש פירשו דילפינן לה מדכתיב תענו ועניתם.[[51]](#footnote-52)

**וכי תימא בעריות קא מישתעי קרא,** בפירש"י כתב דהיינו עינוי דתשמשי, דתשמיש נמי איקרי עינוי וחייבין עליו כרת במקום אחר כגון בעריות, ובפי' הראב"ד לתו"כ שם כתב דהא דקאמר בעריות ולא קאמר בתשמיש סתמא הוא משום דבעי לגלויי דבתשמיש נמי איכא עינוי שהוא אסור במקום אחר דומיא דמלאכה והיינו בעינוי דעריות, ועיי"ש במש"כ לפרש עוד בזה, וכ"כ בפי' הר"ש שם.

**הרי הוא אומר והאבדתי את הנפש ההיא עינוי שהוא אבידת הנפש ואיזה זה זה אכילה ושתי',** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דדריש מדכתיב לשון איבוד ולא כתיב לשון כרת, וכ"כ בפי' הראב"ד לתו"כ שם דלכך אמר והאבדתי ולא אמר ונכרתה לומר כי הוא עבר על מצות איבוד נפש וכנגד יענש באיבוד נשמה, דהוא הי' ירא מעינוי יום אחד שלא יאבד את נפשו ורצה לקיימה בעבירה אף אני אאבד את נפשו שלא תועיל לו אכילתו, וכ"כ בפי' הר"ש שם.

בפי' הראב"ד לתו"כ שם הק' דהרי הך קרא דוהאבדתי את הנפש במלאכה כתיב והיאך ילפינן מינה לעינוי שהוא באכילה ושתי', וכתב דהוא משום דמקשינן להו אהדדי וכדתניא ברישא, וכ"כ בפי' הר"ש שם.

**ונילף מאם תענה את בנותי,** הריטב"א כתב דהוא משום דההוא נמי עינוי באזהרת שמים שנכנס בו בברית אלקים שלא יענה אותם דומיא דעינוי יוהכ"פ שהוזהרנו בידי שמים.

**ונחש עפר לחמו וכו',** המהרש"א בח"א הק' דמ"ט לא פליגי אקרא דועפר תאכל כל ימי חייך, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ התויוהכ"פ.

**קלל את כנען אוכל מה שרבו אוכל,** המהרש"א בח"א כתב דהוא כמ"ד דאין הרב יכול לומר לעבד עשה עמי ואיני זנך, ועמש"כ בזה התויוהכ"פ.

**בוכה למשפחותיו על עסקי משפחותיו,** הגור ארי' בפר' ויגש מ"ו י' הק' דמ"ט היו אסורין בקרובות הרי בשעת מתן תורה נתגיירו וגר שנתגייר כקטן שנולד דמי, וכתב דהוא משום דכפה עליהן הר כגיגית והוכרחו לקבל את התורה ובכה"ג לא אמרינן דהוי כקטן שנולד,[[52]](#footnote-53) - אך המשך חכמה בפר' ואתחנן ה' כ"ז נקט בפשיטות דאחר מתן תורה היו מותרין בקרובותיהן משום דהוו כקטן שנולד, עיי"ש, ולפ"ז צ"ל דהא דבכו על עסקי משפחותיו היינו על מה שיהא אסור להן קרובות דמכאן ולהבא, וצ"ע.[[53]](#footnote-54)

**שמגיד לישראל אי בן ט' לראשון ואי בן ז' לאחרון,** התויוהכ"פ הק' דהיאך היו פוסקים ספק זה אם הוא בן ט' לראשון או בן ז' לאחרון דנפ"מ בזה לכמה ענינים חמורים ע"פ המן, הרי מסתברא מילתא דאף ע"פ נבואה אין עושין אלא ע"פ ב' עדים, וכתב די"ל דמכח ההוכחות וההלכות הי' פוסק מרע"ה אם הוא בן ז' לראשון או בן ט' לאחרון, או אם העבד הוא של ראובן או של שמעון, או אם היא סרחה עליו או הוא סרח עלי', והיו מפקפקים בדין ההוא, ולהוציא מלבם עשה להם אות ומופת של המן.

אך הנה התו"י כתבו דמה"ט לא גזרו שצריכות להמתין ג' חדשים משום הבחנה, כיון דלא הוצרכו לכך שהמן בודקן,[[54]](#footnote-55) ומבו' בדבריהם דהיו סומכין על המן לברר אם הוא בן ט' לראשון או בן ז' לאחרון, וזה כמש"כ המהר"צ חיות דכיון דאי"ז אלא בירור המציאות לא אמרינן בזה לא בשמים היא, וכן האריך הברכ"י באו"ח סימן ל"ב אות ד'.

**והיא אומרת הוא סרח עלי,** בפירש"י כתב דתובעתו כתובתה, המהרש"א כתב דהיינו דלא איירי שנתן לה גט, דא"כ היאך נמצא עומרה בבית בעלה כיון שאינה אשתו כלל, אלא שרוצה עתה לגרשה באומרו שהיא סרחה עליו ואינו רוצה ליתן לה כתובה, והיא אומרת הוא סרח עלי ואם רוצה ליתן לי גט בע"כ יתן לי כתובה.

והגבו"א הק' ע"ד רש"י דרק לדעת רשב"ג ור"מ כתובה דאורייתא,[[55]](#footnote-56) וכתב דשמא בימי משה נתקן כבר, או"ד דאף אם עדיין לא תיקנו מ"מ נהגו כן מעצמן.

**אם נמצא עומרה בבית בעלה בידוע שהיא סרחה עליו נמצא עומרה בבית אבי' בידוע שהיא סרחה עליו,** בילקוט בשלח רמז רס"א ובהעלותך רמז תשל"ה גריס דאם נמצא עומרה בבית בעלה בידוע שהוא סרח עלי' ואם נמצא עומרה בבית אבי' בידוע שהיא סרחה עליו, וכן גריס הב"ח, והבן יהוידע פירש דהיינו דאם היא סרחה עליו אינה ראוי' לקיימה וע"כ נמצא עומרה בבית אבי' ואם הוא סרח עלי' והיא ראוי' לקיימה נמצא עומרה בבית בעלה.

והמהרש"א פירש לגירסא דילן דהיינו היא סרחה עליו והוא הי' רוצה בה הרי היא אשתו ועומרה בבית בעלה, אבל אם הוא סרח עלי' הרי היא כאינה אשתו כיון שיכול לגרשה בע"כ ועומרה בבית אבי', ועד"ז מצינו במדרש שכל טוב בפר' בשלח ט"ז ל"א דהיינו דהוא אומר סרחה עלי ויצאה מביתי והיא אומרת הוא סרח עלי ויוציא'ני מביתו, וכל שנמצא העומר שלה בבית אבי' בידוע שהוא סרח עלי' והוא הוציאה, וכ"כ רבינו בחיי שם ט"ז כ"א.[[56]](#footnote-57)

הגבו"א הק' דמ"ט הוצרכו לבדוק בבית בעלה ואבי', הרי בבדיקת בית בעלה לחוד סגי דאם נמצא עומרה בבית הבעל היא סרחה ואם לא נמצא הוא סרח, וכן בבדיקת בית אבי' לחוד סגי, וכתב דאה"נ דבבדיקת אחד מהן סגי אלא דאל מי שהי' אהלו קרוב יותר לאהל משה משל השני שלח לבדוק ופעמים הי' של הבעל קרוב יותר ופעמים של האב.

**הא כיצד בינונים לאלתר מתו רשעים מצטערין והולכין עד חדש ימים,** אך בספרי בפר' בהעלותך פיסקא צ"ד אמרו דבכשרים עד חדש ימים וברשעים הבשר עודנו בין שיניהם, ובפירש"י שם י"א כ' הביא הפלוגתא בזה.

**לחם שמלאכי השרת אוכלין אותו דברי ר"ע וכו' ר' ישמעאל וכו' טעית וכי מלאכי השרת אוכלין לחם,** עמש"כ הרמב"ן בפר' בשלח ט"ז ו' ובשער הגמול בביאור הפלוגתא דר"ע ור' ישמעאל, ומש"כ בזה בחי' חת"ס בסוגיין.

**לחם שנבלע ברמ"ח אברים,** הרמב"ן בשער הגמול כתב דזכי הנפש קיום גופם בדברים הדקים והזכים מהם בדקים מן הדקים, ואנשי המן נתקיימו במן הנבלע באברים שהוא מתולדת האור העליון המתגשם ברצון בוראו ית' וזכו בדבר משעה שנתעלית נפשם במה שהשיגו בנפלאות הים, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - אך הרוח חיים באבות פ"ג מ"ג פירש דהא שהי' המן נבלע באברים הוא משום דל"ה בו פסולת, עיי"ש.

החזו"א באו"ח סימן כ"ח סק"ד נסתפק בהא דמברכין ברהמ"ז תוך שיעור עיכול אם היינו דמן הדין הי' צריך ברהמ"ז סמוך לאכילה תיכף בלי הפסק, אלא מפני שעדיין המזון בתוך מעיו אין שהי' מפסקת ועדיין שם האכילה עליו, או"ד דמן הדין אין שהי' מפסקת בברכה שלאחריו אלא שלאחר שנתעכל כבר כלתה טובתו ואינו ראוי שוב לברכה, וכתב להוכיח ממה שאמרו בברכות מ"ח ב' דמשה תיקן לישראל ברהמ"ז בשעה שירד להם מן והרי שהיו מברכין על המן ברהמ"ז אף שהי' המן משקה ומרוה את האברים בלי ענין עיכול, ובע"כ דכל הא דבעינן שלא יתעכל הוא כשהפסיק אבל כשמברך תיכף לאחר אכילה לא איכפת לן בנתעכל, והיו צריכין לברך על המן מיד לאחר האכילה, ועיי"ש שתמה לפ"ז על מש"כ המג"א בסימן רט"ז סק"א בשם הכל בו דהא דאין מברכין על הריח לאחריו הוא משום דדמי לנתעכל המזון.

אך כבר עמדו דלמש"כ הרוח חיים דהא דהי' המן נבלע באברים הוא משום דל"ה בו פסולת, הרי דאף במן הי' עיכול ושפיר היו מברכין ע"ז ברהמ"ז, ועמש"כ עוד בזה בס' שמועת חיים סימן ט', ובהערות להגריש"א לקמן ע"ו א'.

**עכשיו אני מטריח אותן ג' פרסאות,** התויוהכ"פ כתב דמשמע דאף כשהיו חונים והמשכן במקומו היו צריכים לצאת חוץ והי' הולך לאחוריו ג' מילין, וכ"ה מבו' להדיא בסוגיית הגמ' בעירובין נ"ה ב', ועיי"ש שהביא דהחזקוני בפר' כי כ"ג י"ד כתב דלא הוצרכו לכך אלא שהיו נושאים את הארון במלחמה דאין יכולים לעשות לו מחיצה כאילו הוא במקום מנחותו, אך במדבר שהי' לארון מחיצות לא הוצרכו לירד מחוץ למחנה אלא כל אחד חופר ברשותו ומכסה.

**זה יהושע שירד לו מן כנגד כל ישראל,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דכשיעור לחם אבירים שהי' לישראל הי' יורד ליהושע לבדו, והמלבי"ם בפר' בהעלותך י"א א' הק' שהרי כתיב במן דלקטו ממנו עמר לגלגלת ולא העדיף המרבה והממעיט לא החסיר, וכתב דאף דבמזון הגשמי שקיבלו מן המן להשביע הגוף היו כולם שוים בלקיטתו שלא השיגו ממנו רק עמר לגלגלת שהוא מזון שתי סעודות, מ"מ בשפע הרוחנית ומזון הנפשי שהשיגו עמו לא היו שוים בהשגתם, ויהושע שהיתה מעלת נפשו גדולה מכולם הי' משיג ממנו בשעור כנגד כולם, עיי"ש, ועמש"כ המהרש"א בח"א.

אך בפירש"י כתב דהא דירד לו מן כנגד כולם הוא כשעלה עם משה עד תחומי ההר והמתין לו שם כל מ יום ול"ה עם העם, ובשיחות מוסר מאמר נ"ט כתב לפרש דהיינו דכיון דנפרד יהושע מן הכלל לא ירד לו מן בזכות הכלל אלא בזכות עצמו, והיתה זכותו שקולה כנגד כל ישראל וכשם שירד המן לכל ישראל בזכות הכלל כולו כך ירד ליהושע בזכותו הוא, וכ"כ השפ"א, - ועמש"כ המשך חכמה בפר' בשלח ט"ז י' לפרש בע"א, ודבריו אינם מתישבים במש"כ רש"י ד"שם" הי' יורד לו מן כנגד כל ישראל.

**ואימא משה וכו',** התוס' הרא"ש הק' דמה הי' משה צריך למן, דרק יהושע הי' צריך לו כשהמתין למשה תחת ההר, ועמש"כ בזה המהרש"א בח"א והתויוהכ"פ.

**הא לא דמיא התם בארבעין יומין הכא חדא שעתא התם לכו"ע הכא לישראל לחודי' ונפיש להו טפי,** עמש"כ המהרש"א בח"א לפרש בזה, ומה שהביא מפי' הרא"ש בע"י, ועד"ז כתב בפי' רבינו אליקים.

**שתי' בכלל אכילה היא,** התויוהכ"פ הק' דהא דשתי' בכלל אכילה הוא במקום שנזכר אכילה דהוי שתי' בכלל, אך ביוהכ"פ דלא כתיב לא תאכלו אלא תענו ועניתם וה' ענויים הם מנ"ל דעינוי אחד בא לרמוז על אכילה ושתי', הרי בלשון עינוי לא מצינו דשתי' בכלל אכילה, וכתב דכיון דילפינן מגז"ש דהא דכתיב תענו ועניתם הוא עינוי אכילה הו"ל כאילו כתיב הכא תענו מאכילה ושתי' בכלל אכילה,[[57]](#footnote-58) - והשיח יצחק כתב לישב דמה שאמרו דשתי' בכלל אכילה היינו דהנאת שתי' חשיבא כהנאת אכילה, כמו שמצינו לגבי מעשר דקראה הכתוב אכילה והיינו משום דהנאתה כאכילה, וכיון דילפינן מקרא דנאסר אכילה ביוהכ"פ, הרי דיש בכלל זה שתי' דהנאתה היא כאכילה.

בחולין ק"כ א' אמרו דהא דהמחהו וגמעו אם חמץ הוא ענוש כרת אף דאכילה כתיבא בי' הוא משום דאמר קרא נפש לרבות את השותה, והתוס' שם הק' דמ"ט בעינן קרא הרי שתי' הויא בכלל אכילה כדילפינן מדכתיב ואכלת לפני וגו' מעשר דגנך תירושך, וכתבו דהתם במילי דשתי' כגון יין ושמן, והכא במידי דבר אכילה דממחי להו ושתי להו,[[58]](#footnote-59) וכ"כ הרשב"א והר"ן שם ק"כ ב' דהא דשתי' בכלל אכילה הוא בדברים שדרכן בשתי' ולא בדברים שדרכן באכילה, ובחי' הגרע"א שם פירש לדבריהם דהיינו דשתיית אוכלין שנימוחו לא חשיבא כלל כאכילה, וכתב לפ"ז דהנשבע שלא אוכל לא נאסר לשתות אוכלין שנימוחו, וכן נקט בתשו' שנות חיים להגרש"ק סימן ל"ט, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם המחה את האוכל וגמעו ביוהכ"פ אינו חייב מה"ת, שהרי כל הא דנאסרה שתי' ביוהכ"פ הוא משום דהויא בכלל אכילה, ושתיית אוכלין שנימוחו ל"ה בכלל אכילה, עיי"ש.[[59]](#footnote-60)

אך המנחת שלמה בח"א סימן כ"א סק"א דכל מש"כ התוס' דבמידי דבר אכילה דממחי להו ושתי להו ל"ה שתי' בכלל אכילה, היינו בדבר שחל עליו האיסור כשהוא אוכל ואח"כ המחהו וגמעו, דבכה"ג הוא דאמרינן דשתי' זו לא חשיבא כאכילה של אותו האוכל משום דאי"ז דרך אכילתו, אך לא גריעא זו שתי' זו מכל שתיית משקין וחשיבא כאכילה של משקה זה, וע"כ ה"ז אסור ביוהכ"פ.

**ממאי ודילמא דאכלי' ע"י אניגרון,** הגבו"א הק' דמעיקרא מאי ס"ד דר"ל דקרא בעיני' משמע ולא ע"י אניגרון, הרי יצהר דקרא דשמן הוא א"א לאוקמה אלא ע"י אניגרון, דאל"כ לא מיקרי אכילה וקרא ואכלת כתיב, וגם הא דכתיב לא תוכל לאכול בשעריך וגו' ויצהרך בע"כ דהוא ע"י אניגרון דאל"כ לאו אכילה היא, וכמו שאמרו בברכות ל"ו ב' דהשותה את השמן אינו משלם את החומש משום דלגבי חומש אכילה כתיב פרט למזיק, ורק כשאכלו ע"י אניגרון חשיב כאכילה, וכתב די"ל דס"ד דר"ל דבשלמא שמן לא משכחת ללאו דידי' לגמרי אלא ע"י תערובת, וע"כ שפיר קרי לי' אכילה כיון דלא משכח"ל אלא ע"י אכילה, אך בתירוש דחמרא הוא דמשכח"ל כששותהו בעינו הרי דאי נימא דשתי' ל"ה בכלל אכילה תיקשי דמ"ט שביק קרא עיקר דרך הנאתו שהוא ע"י שתי' ונקט לה בלשון אכילה שהוא ע"י תערובת דוקא.

**הנודר מן התירוש אסור בכל מיני מתיקה ומותר ביין,** בפירש"י כתב דהיינו דמותר ביין בן מ' יום, והתורי"ד כתב דהיינו משום דיין בתוך מ' יום ודאי דהוי בכלל תירוש, דלא יתכן לומר שהיין כשהוא תוסס לא יקרא תירוש אלא ענבים ומיני מתיקה, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט בעינן לפרושי דהא דכתיב ותירוש יקביך יפוצו היינו דבר הבא מן התירוש יקביך יפוצו, הול"ל כשיורד מן הגת ביקב, דודאי דמיקרי תירוש, ועיי"ש במש"כ לפרש באורך.

ו' מרחשון פ"ג

דף מס' 5

**סיכה כשתי'**

**ע"ו ב' - מנין לסיכה שהיא כשתי' ביוהכ"פ וכו' זכר לדבר שנא' ותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו,** התוס' פירשו דעיקר הא דסיכה כשתי' אינו אלא מדרבנן, וכמו שאמרו דהוא זכר לדבר, וכ"כ התוס' בנדה ל"ב א' ד"ה וכשמן בעצמותיו, וכ"כ הרמב"ן וש"ר שם.

והתוס' וש"ר שם כתבו לפ"ז דגם מה שאמרו שם דאסור לסוך בשמן של תרומה מדכתיב ולא יחללו לרבות את הסך אי"ז אלא אסמכתא בעלמא, דאל"כ תיקשי במה שאמרו שם ואיבע"א מדכתיב ותבא וגו', דמעיקרא מייתי ראי' מדאורייתא והדר מייתי ראי' מדברי קבלה שאינו אלא זכר לדבר, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"ח, וכ"כ התוס' בסוגיין בפי' בתרא, וכ"ה מסקנת דבריהם, - אך בפי' קמא כתבו התוס דאיסור סיכה בתרומה הוא מה"ת,[[60]](#footnote-61) והא דמייתי מעיקרא קרא והדר מייתי אסמכתא הינו דאף אם ל"ה לן קרא לאסור מדאורייתא הי' לנו לאסרו מדרבנן, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"י מתרומות ה"ב דהא דהסך שמן של תרומה משלם קרן וחומש הוא מדאורייתא, וכמש"כ המהר"י קורקוס שם, וכ"נ מסתימת ד' הר"ש והרא"ש בתרומות פ"ו מ"א, אך לדעת ש"ר דהא דסיכה אסורה בתרומה אינו אלא מדרבנן, הרי דאף הא דהסך שמן של תרומה משלם קרן וחומש אינו אלא מדרבנן, וכמש"כ התו"י בסוגיין והרמב"ן והרשב"א בנדה שם.

ואמנם גם למש"כ התוס' בתי' קמא דאיסור סיכה בתרומה הוא מה"ת, היינו רק בתרומה דכתיב בה ולא יחללו, אך בכל התורה ל"ה סיכה כשתי' אלא מדרבנן, כדתנן בשבת דהוא זכר לדבר,[[61]](#footnote-62) וכ"כ הרמב"ן בנדה שם דאף אם סיכה אסורה בתרומה מה"ת, מ"מ בכל התורה אינה אסורה אלא מדרבנן, ומה"ט הוא דאין חייבין כרת על סיכה ביוהכ"פ.

אך הנה הנה בד' כמה מקמאי מבו' דעיקר הא דסיכה כשתי' בכל התורה דילפינן לה מקרא דותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו הוא מדאורייתא, **א** הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"א כתב דהא דתרומה ניתנה לסיכה הוא משום דהסיכה כשתי' שנא' ותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו. - **ב** הרמב"ם בפ"ג ממע"ש כתב דהא דמע"ש ניתן לסיכה הוא משום דסיכה כשתי', וכ"כ הר"ש והרא"ש במע"ש פ"ב מ"א דילפינן לה מקרא דותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו. - **ג** הר"ש בספ"ק דדמאי כתב דהא דשמן של שביעית נותנין אותו לגרדי הוא משום דסיכה כשתי'.

ובחי' הגרי"ז במכתבים כתב לפרש בזה, דעיקר הא דילפינן מהך קרא דותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו דסיכה כשתי' הוא ד"ת, ואך דכ"ז הוא לענין דין החפצא, דלענין החפצא חשיב כשתי', וע"כ הוא חייב בקרן וחומש,[[62]](#footnote-63) וניחא בזה משה"ק התוס' דמעיקרא מייתינן לקרא דאורייתא והדר מייתי לקרא דותבא וגו', אבל באיסורי מאכלות וכיו"ב דדינן תלוי במעשה אכילה ועיקר הלאוין נאמרו על מעשה אכילה, בזה ודאי דאכילה לחוד וסיכה לחוד ואין בסיכה דין מעשה אכילה, וזהו ששנינו בהמשנה דשבת דלענין יוהכ"פ אין מהקרא דותבא וגו' ראי' לדבר רק זכר לדבר, דאיסורא דיוהכ"פ תלוי במעשה אכילה וזה אין ללמוד מהקרא דותבא וגו',[[63]](#footnote-64) ועמש"כ הזכרון שמואל בסימן א' בע"א קצת.

**סיכה ביוהכ"פ בשאר משקין וסיכה בשאר איסורי תורה**

נחלקו הראשונים בדין סיכה ביוהכ"פ בשאר משקין ובדין סיכה בשאר איסורי תורה, **א** הסה"ת בסימן רל"ח כתב דכיון דמדרבנן הוי סיכה כשתי' אסור לסוך בחלב לתענוג, וכ"כ המרדכי בשבת בסימן של"ט והשבה"ל בסימן קי"ז והארחות חיים בהל' שבת סשמ"א והכל בו בסימן ל"א, וכן הכריע הגר"א באו"ח סימן שכ"ו ס"י. - **ב** התוס' בסוגיין כתבו דלא אסרו בסיכה אלא באיסוה"נ,[[64]](#footnote-65) או בתרומה משום אסמכתא דולא יחללו, או ביוהכ"פ משום תענוג, אך בשאר איסורי תורה שרי, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א, וכ"נ בד' הרשב"א וש"ר בנדה שם בשם ר"ת דלא אסרו סיכה כשתי' אלא בשמן של תרומה דאסמכוה אקרא, אך בחלב או שומן חזיר או נבילה שרי לסוך, ולפי דבריהם הרי דביוהכ"פ דנאסרה סיכה כשתי' אסור לסוך אף בשומן ובחלב. - **ג** התוס' הרשב"א בפסחים כ"ד ב' כתב בשם ר"ת דל"ה סיכה בכלל שתי' אלא בשמן, כדמסמכינן לה אקרא דכשמן בעצמותיו, לפי שהוא נכנס בגוף יותר, וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ו סוף חלק כ"ז, וכ"כ הספר הבתים שערי שביתת יוהכ"פ ש"א בשם ר"ת שלא נאסר ביוהכ"פ אלא סיכת שמן, אך סיכת שומן וחלב מותרת, וכ"כ התוס' בנדה שם בשם ר"ת דדוקא סיכת שמן אסמכוה רבנן אקרא ואסירא מדרבנן אבל סיכה של שומן חזיר ושל חלב שריא, ופירשו המחזיק ברכה בסימן תרי"ד סק"א והגר"א בסימן שכ"ו ס"י בדבריהם דרק סיכה בשמן הויא כשתי', ועד"ז כתב הפסקי רי"ד בנדה שם דדוקא סיכת שמן חשובה כשתי' משום שהוא חשוב משקה וצלול ונבלע באברים, וה"נ בסיכת יין וחָלב שהן משקין ונבלעין, אך סיכת שמן וחֵלב ל"ה כשתי'. - **ד** בתשו' הרשב"א החדשות סימן ס' כתב דהא דסיכה כשתי' הוא רק בשמן שעשוי אף לסיכה אבל בשאר מילי לא, משום דאין דרך הנאתן בכך.

**סיכה שאינה של תענוג אם הויא כשתי'**

התוס' הרשב"א בפסחים כ"ד ב' כתב דהא דסיכה כשתי' היינו רק בסיכה שהיא לתענוג, אך סיכה במקום מכה דלאו ליהנות עביד ל"ה כשתי', וכ"כ התור"פ שם, ומבו' בדבריו שם דאף אם הא דסיכה כשתי' הוא מדאורייתא היינו רק כשהיא לתענוג, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בדמאי פ"א מ"ד, וכ"כ המחנ"א בפ"ח ממאכ"א הט"ז בתו"ד דאף אם סיכה כשתי' מדאורייתא היינו רק בסיכה שהיא לתענוג.

אך הנה התוס' וש"ר בנדה ל"ב א' הוכיחו דהא דסיכה כשתי' ביוהכ"פ אינה אלא מדרבנן ממה שהתירו לסוך למי שיש לו חטטין בראשו, וכ"נ בד' הסה"ת בסימן רל"ח, ונתבאר להלן, ומבו' מדבריהם דעיקר הא דסיכה כשתי' הוא אף בסיכה שאינה לתענוג,[[65]](#footnote-66) וע"כ אם הא דסיכה כשתי' הוא מדאורייתא הי' לנו לאסור אף במי שיש לו חטטין.

**סיכה שאינה של תענוג אם אסורה ביוהכ"פ**

בירושלמי בפירקין אמרו דאף סיכה שאינה של תענוג אסורה, וכ"ה גם בירושלמי במע"ש פ"ב ה"א ובשבת פ"ט ה"ד ובתענית פ"א ה"ו, והביאוהו הר"ח לקמן ע"ח א' והרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ והריטב"א לעיל ע"ג ב' והר"ן לקמן בסוגיין,[[66]](#footnote-67) וכ"כ הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ט והטוש"ע בסימן תרי"ד ס"א.

אך התוס' לעיל בסוגיין בסוד"ה דתנן כתבו דסיכה שאינה לתענוג מותרת, וכ"כ הרא"ש בדמאי פ"א מ"ד דביוהכ"פ לא אסרו אלא סיכה לתענוג, וכ"נ בד' התוס' הרשב"א ותור"פ בפסחים כ"ד ב', וכ"נ בל' היראים בסימן ת"כ, - ואמנם נחלקו בטעם ההיתר בזה, דהתוס' הרשב"א ותור"פ שם כתבו דהוא משום דסיכה שאינה של תענוג לא חשיבא כשתי', וכ"ה מבו' בד' הרא"ש שם, אך בד' התוס' מבו' דהוא משום דבכל האיסורין ל"ה סיכה כשתי', וכל הא דאסרו סיכה ביוהכ"פ הוא משום תענוג, וע"כ כל שאינה של תענוג שרי,[[67]](#footnote-68) ובד' היראים שם משמע דהוא משום דאיסור סיכה הוא משום עינוי, ורק סיכה לתענוג היא ביטול העינוי.

**טעם התירא דסיכה לחולה ובמקום חטטין**

**ואם הי' חולה או שהיו חטטין בראשו סך כדרכו ואינו חושש,** התוס' לעיל בסוגיין ד"ה דתנן הוכיחו מהכא דאיסור סיכה ביוהכ"פ אינו אלא מדרבנן, דאם הי' מדאורייתא הי' אסור אף בכה"ג, וכן הוכיחו התו"י והריטב"א בריש פירקין והתוס' וש"ר בנדה ל"ב א', והסה"ת בסימן רל"ח.[[68]](#footnote-69)

ובדעת הסוברים דאיסור סיכה ביוהכ"פ הוא מדאורייתא מצינו כמה דרכים, **א** התוס' הרשב"א בפסחים כ"ד ב' כתב דעיקר הא דסיכה כשתי' הוא בסיכה שהיא לתענוג, אך סיכה במקום מכה דלאו לתענוג עבידא ל"ה כשתי', וכ"כ המחנ"א בפ"ח ממאכ"א הט"ז דאף אם סיכה כשתי' מדאורייתא היינו בסיכה שהיא לתענוג, אך סיכה שאינה לתענוג אינה אסורה אלא מדרבנן, והתירוה במקום חולי או צער.[[69]](#footnote-70) - **ב** התו"י ותוס' הרא"ש בריש פירקין כתבו די"ל דלא נאסר מה"ת אלא סיכת כל גופו אך סיכת מקצת גופו אינה אסורה אלא מדרבנן ולא גזרו רבנן בכה"ג. - **ג** הר"ן בריש פירקין כתב דכיון דאיסור סיכה לא כתיב בהדיא בקרא אלא אתי מרבוייא קייל טפי ומסרו הכתוב לחכמים והם הקילו בו כפי מה שראו והתירו כל שאינו נעשה לתענוג. - **ד** בד' היראים בסימן ת"כ משמע דהוא משום דאיסור סיכה הוא משום עינוי, וסיכה שאינה לתענוג אינה מבטלת העינוי, וכ"כ הדברי יחזקאל בסימן ט"ו סקט"ז.

ז' מרחשון פ"ג

דף מס' 6

**איסור רחיצה ביוהכ"פ**

**ע"ז ב' - אסור לרחוץ מקצת גופו ככל גופו,** נחלקו הראשונים באיסור רחיצה ביוהכ"פ אם הוא מה"ת, או דאינו אלא מדרבנן, ונתבאר בריש פירקין.

והתו"י ותוס' הרא"ש בריש פירקין כתבו לדון דאף אם רחיצה אסורה מה"ת היינו ברחיצת כל גופו אך רחיצת מקצת גופו אינה אסורה אלא מדרבנן, וכ"כ היראים בסימן ת"כ דרק רחיצת רוב גופו אסורה מה"ת, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' זעירא בר חמא בתו"ד דרחיצת פניו ידיו ורגליו אינה רחיצה ואינה אסורה אלא גזירה אטו כל גופו, וכ"כ הקרי"ס בפ"ג משביתת עשור דלא נאסר מדאורייתא אלא רחיצת וסיכת כל הגוף דומיא אכילה היא הנאת כל הגוף, - אך המרומי שדה בסוגיין כתב בדעת ש"ר דאף רחיצת מקצת גופו אסורה מה"ת, וכן צידד השעה"צ בסימן תרי"א סק"א בדעת הר"ן.

**רחיצה בצונן**

הר"ן בסוגין הוכיח דאיסור רחיצה ביוהכ"פ הוא אף בצונן, וכ"כ היחוסי תנו"א שם להוכיח מכ"ד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"א, והטוש"ע בסימן תרי"ג ס"א.[[70]](#footnote-71)

והיראים שם כתב דאיסור רחיצה בצונן הוא מה"ת, דעיקר איסור רחיצה נלמד מדכתיב מים קרים על נפש עייפה, וכ"כ הבעה"ע בהל' יוהכ"פ ורבינו מנוח בפ"ג משביתת עשור ה"א דיש ללמוד מהתם לאסור רחיצה אף בצונן, - אך היחוסי תנו"א שם כתב דאיסור רחיצה מה"ת הוא רק בחמין, דרחיצת צונן אינה תענוג, ואמרו בירושלמי במו"ק פ"ג ה"ה דאין רחיצת צונן רחיצה, אלא שאסרו חכמים בצונן גזירה משום חמין.[[71]](#footnote-72)

בעיקר איסור רחיצה בצונן הק' הר"ן ממה שאמרו בתענית י"ג א' דכל שהוא משום תענוג בחמין אסור בצונן מותר ויוהכ"פ ודאי משום תענוג הוא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ן כתב דהתם לא איירי אלא בתענית ציבור דלאו דאורייתא ולא ביוהכ"פ, וכ"כ הבעה"ע בהל' יוהכ"פ. - **ב** היחוסי תנו"א שם הוכיח מהתם דאה"נ דאף ביוהכ"פ עיקר איסור רחיצה הוא בחמין, אלא שאסרו בצונן גזירה אטו חמין. - **ג** הב"ח בסימן תרי"ג כתב לישב למש"כ שם דאסרו ביוהכ"פ אף רחיצה שאינה של תענוג, ונתבאר להלן, וע"כ אסור אף רחיצה בצונן.

**רחיצה שאינה של תענוג**

**ואם הי' מלוכלך בטיט ובצואה רוחץ כדרכו ואינו חושש,** התוס' לעיל בסוגיין הוכיחו מזה דרחיצה ביוהכ"פ אינה אסורה אלא מדרבנן, וזהו שהתירו לרחוץ כשהוא מלוכלך, וכן הוכיחו התו"י וש"ר בריש פירקין.

ובישוב דעת הסוברים דרחיצה אסורה מה"ת כתבו התו"י והתוס' הרא"ש שם דהוא משום דלא נאסר מה"ת אלא רחיצת כל גופו ורחיצת מקצת גופו אינה אסורה אלא מדרבנן, וע"כ התירו בזה כשהוא מלוכלך, וכ"כ הקרית ספר בפ"ג משביתת עשור, - אך היראים בסימן ת"כ כתב דהוא משום דלא נאסרה רחיצה אלא כשהוא מתכוין ליהנות, וכל שהי' מלוכלך ואינו מתכוין להנאת רחיצה מותר, וכ"כ התו"י לקמן בסוגיין דכל שרוחץ בשביל טינוף אי"ז רחיצה כלל דרחיצה של עונג בעינן, וכ"כ הבעה"ע בהל' יוהכ"פ, והר"ן בריש פירקין כתב דהוא משום דמסרן הכתוב לחכמים והתירו כל שלא נעשו לתענוג,[[72]](#footnote-73) ועמש"נ להלן דנפ"מ בזה אם הותר רחיצת כל גופו מפני הטינוף.

הטור בסימן תרי"ג כתב דהא דאם היו ידיו מלוכלכות בטיט וצואה מותר לרוחצן, הוא משום שלא אסרו אלא רחיצה של תענוג, והב"ח שם כתב דל"ד של תענוג, אלא אף רחיצה שאינה של תענוג כגון להעביר הזוהמא אסור, וכמש"כ הטור בסימן תרי"ד דאסור לסוך להעביר הזוהמא ורחיצה וסיכה שוין, ולא התירו לרחוץ אלא כשהוא מלוכלך דדמי להא דמותר לסוך כשהיו לו חטטין בראשו, וכ"כ הט"ז שם סק"א והפר"ח שם סק"א,[[73]](#footnote-74) וכ"כ הגנזי חיים שם לדקדק מל' השו"ע דלא הותר לרחוץ מפני הזיעה.[[74]](#footnote-75)

אך הרבינו מנוח בפ"ג משביתת עשור ה"ט דקדק מד' הרמב"ם דרק בסיכה אסרו אף כשאינה של תענוג ואסור לסוך כדי להעביר הזוהמא, אך רחיצה שאינה של תענוג מותרת, וכ"כ הלבוש בסימן תרי"ד ס"א והמג"א שם סק"א דמותר לרחוץ כדי להעביר הזוהמא משום שאינה רחיצה של תענוג, וכ"כ הלח"מ בפ"ה מתעניות ה"י, ובטעם הא דשאני בזה רחיצה מסיכה מצינו כמה דרכים, **א** רבינו מנוח שם כתב דהוא משום דשאני רחיצה דדרך כל אדם בין עני בין עשיר לרחוץ ידיו במים כשהן מלוכלכות והכל יודעין דלא לתענוג קא מכוין, ומשא"כ בסיכה דאין דרך להעביר לכלוך זוהמת הידים ע"י סיכה זולתי איש עשיר הרך והענוג ולא מינכרא מלתא דלהעביר זוהמא קא עביד אלא משום תענוג ומש"ה אסרו חכמים בזה. - **ב** הלבוש שם כתב דהוא משום דהנאת סיכה מרובה ואפי' אין כונתו לתענוג מ"מ מתענג הוא בכך, ועד"ז כתב המג"א שם דהוא משום דסיכה הוי תענוג טפי.[[75]](#footnote-76) - **ג** התויוהכ"פ בסוגיין כתב דהא דאסרו סיכה להעביר הזוהמא הוא משום דיכול להעביר הזוהמא ע"י רחיצה והוא רוצה להעבירה ע"י סיכה הו"ל סיכה של תענוג ואסירא. - **ד** השעה"מ בפ"א משביתת עשור ה"ג בסו"ד כתב דהוא משום דסיכה הוי כשתי' כדילפינן לה מקרא דותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו וע"כ דמיא לשתי' דאסורה אף שלא בתענוג, ומשא"כ רחיצה דלא נאסרה אלא מקרא דדניאל דכתיב להתענות, לא נאסרה אלא כשהיא של תענוג, וכמש"כ התוס' לעיל בסוגיין (ד"ה מנין לסיכה) דבההיא דדניאל משמע שלא נמנע אלא מסיכה של תענוג מדכתיב להתענות.

המט"א בסימן תרי"ג ס"א כתב דכשרוחץ מחמת טינוף יכוין שאינו להנאת רחיצה רק להעביר הלכלוך, וכמש"כ הרמ"א שם ס"ב בדין נט"י שחרית שלא יכוין להנאת רחיצה רק להעביר הרוח רעה מעל הידים, וכ"כ המ"ב שם סק"א.

**בטעם הא דלא הותרה רחיצה שאינה של תענוג אלא מפני הצורך**

למש"כ התו"י ודעימי' דרחיצה שאינה של תענוג לא מיקריא רחיצה וע"כ אינה אסורה, צ"ע בהא דמיבע"ל לקמן בסוגיין אם מותר הרב לילך אצל התלמיד במים, דכיון דאי"ז רחיצה של תענוג מה מקום יש לאסור בזה, ועד"ז צ"ע גם במה שאמרו לקמן בסוגיין דלא הותר לחזור אלא כדי שלא תהא מכשילן לע"ל, וכ"ה מבו' בד' הראשונים והפוסקים בכ"ד דאף רחיצה שאינה של תענוג לא הותרה אלא במקום הצורך.

והפמ"ג באש"א בסימן תקנ"ד סקי"ג כתב לפרש בזה דאע"ג דאי"ז רחיצה של תענוג, מ"מ אם לאו דאיכא צורך מצוה לא התירו,[[76]](#footnote-77) והיינו דאף דעיקר איסור רחיצה הוא ברחיצה של תענוג, מ"מ אטו זה אסרו חכמים גם רחיצה שאינה של תענוג, ולא התירוה אלא במקום הצורך,[[77]](#footnote-78) וכ"כ ההעמ"ש בסימן קס"ח סק"ב דאף דמדינא לאו רחיצה היא מ"מ כיון דצורת רחיצה היא לא התירו אלא במקום מצוה וכיו"ב, וכ"ה מבו' בל' המג"א בסימן תרי"ג סק"ח והשעה"צ שם סקי"ט דגם רחיצה שאינה של תענוג אסורה אלא שאינה אסורה כ"כ, והיינו דעיקר איסור רחיצה הוא ברחיצה של תענוג ואטו זה אסרו גם רחיצה שאינה של תענוג, ומכח זה הוא שהתירוה במקום הצורך, עיי"ש,[[78]](#footnote-79) אך צע"ק בל' התוס' לעיל בסוגיין (סוד"ה והתנן) והיראים בסימן ת"כ דמשמע דליכא איסור כלל ברחיצה שאינה לתענוג ובכונת הנאה.[[79]](#footnote-80)

**רחיצת כל גופו מפני הטינוף**

בעיקר הפלוגתא בטעם הא דהתירו לרחוץ מפני הטינוף אף דרחיצה אסורה מה"ת, נפ"מ רבתא בזה הוא בגונא שהי' כל גופו מלוכלך בטיט ובצואה אם הותר לרחוץ כל גופו, דאם הא דהותר לרחוץ כשהי' מלוכלך בטיט ובצואה הוא משום דרחיצת מקצת גופו אינה אסורה מה"ת, הרי דרחיצת כל גופו אסורה אף בכה"ג,[[80]](#footnote-81) אך אם הא דהותר לרחוץ הוא משום דאין כונתו ליהנות ולתענוג, מותר לרחוץ אף כל גופו, וכמש"כ כן היראים שם להדיא דאף רחיצת רוב גופו מותרת.[[81]](#footnote-82)

ויש ללמוד עוד לדין זה ממש"כ הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ב דהחולה רוחץ כדרכו אע"פ שאינו מסוכן, וכ"כ הרמ"א בסימן תרי"ג ס"ט,[[82]](#footnote-83) וכתב המ"מ שם דהוא נלמד מהא דהתירו לסוך למי שיש חטטין בראשו, ומבו' דאף רחיצת כל גופו הותרה.

בד' הרשב"א והרא"ה והמכתם בביצה י"ח ב' מבו' להדיא דלא הותר לרחוץ כל גופו מפני הטינוף אלא כשכל גופו מלוכלך, עיי"ש, - אך המט"א בסימן תרי"ג ס"א כתב דאם הי' גופו מלוכלך בכמה מקומות והוא טורח לרחוץ המקומות המטונפים כל אחד בפנ"ע מותר ליכנס למים לרחוץ את כל גופו בב"א מפני הלכלוך שעליו,[[83]](#footnote-84) וכ"כ המ"ב שם סק"א.

**נט"י שחרית ביוהכ"פ**

**מדיחה אשה ידה אחת במים ונותנת פת לתינוק וכו' משום שיבתא,** בפירש"י בסוגיין ובחולין ק"ז ב' כתב דהיינו משום שרוח רעה שורה על הלחם הנלקח בידים שלא נטלן שחרית, ובפשוטו מבו' בדבריו דלא הותר ליטול ידיו שחרית ביוהכ"פ, וכ"כ בפי' רגמ"ה בחולין שם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מתפילה ה"ח דביוהכ"פ שאין שם רחיצה אינו מברך על נט"י, וכ"כ המגד"ע שם בשם רבינו פרץ, - אך התוס' כתבו בשם ר"ת דמותר ליטול ידיו שחרית ביוהכ"פ, וכ"כ ש"ר בסוגיין, וכ"כ העיטור בהל' יוהכ"פ והיראים בסימן ת"כ והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין אבילות ישנה ורבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרי"ג ס"ב.

בטעם המתירים ליטול ידיו שחרית, כתבו התוס' דהוא משום דלא גרע ממלוכלכות בטיט ובצואה דרוחץ כדרכו, ואין לך מלוכלך בטיט ובצואה יותר מזה שלא נטל ידיו שחרית שאינו רשאי ליגע לפיו וכו', והרא"ש בסימן ג' הוסיף דהוא משום דסכנה היא שא"א שלא יגע באחת מאלה, ואפי' חולה שאין בו סכנה אמר דסך כדרכו ואינו חושש וכ"ש הכא דסכנה היא והיראים שם כתב דכיון שאינו מתכוין להנאת גופו שרי לכתחילה,[[84]](#footnote-85) - ובטעמא דהרמב"ם ודעימי' דאסור ליטול ידיו שחרית ביוהכ"פ משום רוח רעה דאסור ליגע בפיו וכו', כתב המגד"ע שם דהוא משום דאין חוששין לזה ביוהכ"פ כיון שאין בו שטן והוא בטל וגם כל סיעתו בטלים,[[85]](#footnote-86) והתויוהכ"פ בסוגיין כתב דס"ל דההיא דקתני יד לעין תקצץ יחידאה הוא ולא קי"ל הכי, שהרי לא הקפידו הכא אלא אם יתן פת לתינוק בלא נט"י שחרית והרי דבלא נתינת פת לתינוק אין לחוש לסכנה שמא יסמא את עיניו.[[86]](#footnote-87)

הבעה"ע שם כתב דמותר ליטול ידיו שחרית משום דנט"י מצוה היא ונוטלין כדרכן, כמו שהתירו לרחוץ כשהי' מלוכלך בטיט או בצואה אף שלא במקום מצוה, והתירו לעבור במים להקביל פני רבו, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שם דרוחץ ידיו כדרכו לתפלה דהו"ל כחייבי טבילות שטובלין כדרכן דכל רחיצה דמצוה מותרת ונט"י לתפילה מצוה היא, ולהקביל פני רבו עובר במים להקביל פני שכינה לא כ"ש, וכ"כ הריטב"א בסוגיין והר"ן לקמן בסוגיין, - ובטעמא דהרמב"ם ודעימי דאסור ליטול ידיו אף דנט"י לתפילה מצוה היא ול"ד להא דעובר במים להקביל פני רבו, כתב הכס"מ בהל' תפילה שם דהוא משום דשאני בהולך להקביל פני רבו דא"א להקביל פניו אם לא יעבור במים כיון שהוא מעבר הנהר, ומשא"כ הכא אפשר להקביל פני שכינה כשיקנח ידיו בכל מידי דמנקי.

הרא"ש בסימן ג' כתב דיזהר שלא יטול אלא במקום שצריך כגון האצבעות ולא כל היד, וכ"כ רי"ו בנתיב ז' ח"ב דיש ליזהר שלא ליטול אלא עד סוף קשרי אצבעותיו ולא כל היד, וכ"כ השו"ע בסימן תרי"ג ס"ב, - אך המהרי"ל בהל' יוהכ"פ ס"א כתב דנוטל ידיו על הפרק, ורק בנצרך לנקביו יטול ידיו עד קשרי אצבעותיו ודיו, - ועמש"כ בזה באורך בתשו' ושב הכהן סימן ג'.

**טעם הא דהותר להולך להקביל פניו אביו וכו' לעבור במים**

**ההולך להקביל פני אביו וכו' עובר עד צוארו במים ואינו חושש,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** הר"י מלוניל כתב דהוא משום דאינו מתכוין לשום הנאה, וכ"כ המאירי דכיון דאינו מתכוין לשם הנאה ויש בו סרך מצוה שרי,[[87]](#footnote-88) וכ"כ היראים בסימן ת"כ דהוא משום דאינו מתכוין ליהנות,[[88]](#footnote-89) וכ"כ רבינו מנוח בפ"ג משביתת עשור ה"ו, וכ"כ הב"ח בסימן תרי"ג והמג"א שם סק"ח והגר"א שם ס"ו. - **ב** היחוסי תנו"א בע' זעירא בר חמא כתב דהוא משום דרחיצת צונן לא חשיבא וע"כ התירוה.[[89]](#footnote-90) - **ג** הקרי"ס בפ"ג משביתת עשור כתב דהוא משום דאי"ז רחיצה כלל,[[90]](#footnote-91) והוצרך לזה לטעמי' דלא התירו רחיצה שאינה לתענוג אלא במקצת גופו דאי"ז אלא מדרבנן, ונתבאר לעיל, וכ"נ בד' התור"פ בביצה ל' א'.[[91]](#footnote-92)

האו"ז בסו"ס רע"ז כתב דהא דמותר לעבור במים הוא אף כשיכול להקיף ולעבור דרך היבשה, משום דלמעוטי בהילוכא עדיף, וכ"כ הרמ"א בסימן תרי"ג ס"ח, - אך הט"ז שם סק"ח והמג"א שם סק"י והפר"ח כתבו דכל שבידו לעבור דרך היבשה אין לעבור במים אף שמרבה בהילוך, ועיי"ש שכתבו כמה טעמים בזה.

**אם הותר אף לשוט במים**

הבה"ג בהל' יוהכ"פ כתב דלא התירו אלא לעבור עד צוארו, אבל לשוט במים אסור,[[92]](#footnote-93) והטור בסימן תרי"ג תמה ע"ז דאם התירו לו רחיצה חמורה דאסמכוה אקרא כ"ש שיטה דקיילא.[[93]](#footnote-94)

ובדעת הבה"ג מצינו כמה דרכים, **א** הב"י שם כתב דלא התירו אלא רחיצה שאינה אסורה אלא ביוהכ"פ, אבל מעבר לשוט דאסור בכל שבתות השנה לא התירו. - **ב** הב"י שם כתב עוד דרחיצה שאסורה מאסמכתא דקרא התירו, אבל מעבר לשוט שהיא מדרבנן ואין לה סמך בתורה לא התירו דחכמים עשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה. - **ג** הדרכי משה שם כתב בשם מהר"א מפראג דיותר יש להחמיר בשיטה הואיל ויש לחוש שיבא לידי איסור דאורייתא ויעשה חבית של שייטין, ומשא"כ באיסור רחיצה. - **ד** הב"ח שם כתב דרחיצה שאני שהרי לא אסרו אלא רחיצה של תענוג וכיון שאינו מכוין כלל להנאת רחיצה כי אם לדבר מצוה אם כן אין כאן איסור כלל, וכמו שהתירו כל רחיצה שאינה של תענוג, ומשא"כ בשיטה שאסרוה משום גזירה שמא יעשה חבית של שייטין מה בכך שעובר לדבר מצוה סו"ס הגזירה במקומה עומדת, וכ"כ המג"א שם סק"ח,[[94]](#footnote-95) וכ"נ בד' הגר"א שם. - **ה** הט"ז שם סוסק"ד כתב דשאני רחיצה שיכול לעשות שם שינוי שאינו מוציא ידו מתחת חלוקו ויש בזה היכר, ומשא"כ בשיטה שאין שם שייכות היכר ויש לגזור שמא יעשה חבית של שייטין.

**בהא דלא אסרו מגזירה שמא יסחוט ומשום דשרייתו זהו כיבוסו**

\*בשבת קי"ג ב' אמרו דאסור לעבור באמת המים בשבת משום דחיישינן שישורו בגדיו במים דיבא לידי סחיטה, והתו"י בסוגיין הק' דא"כ מ"ט התירו הכא לעבור עד צוארו במים הרי יש לחוש לסחיטה, ומצינו בזה כמה דרכים, - **א** התוס' בכתובות ו' א' ד"ה האי מסוכרייתא כתבו דכיון דלדעת כן הוא עושה ליכא למיחש שמא יסחוט. - **ב** התוס' שם כתבו לישב עוד דמצוה שאני, וכ"כ התוס' בשבת קי"א א' ד"ה האי מסוכרייתא והסה"ת בסימן רמ"ד והאו"ז בהל' שבת סימן נ"ט.[[95]](#footnote-96) - **ג** התו"י כתבו דכיון דלא התירו לו אלא ע"י מלבוש כמו שאמרו שם דבלבד שלא יוציא ידו מתחת חיפת חלוקו זכור הוא, וכ"כ הרא"ש בסימן ד' והריטב"א והר"ן.[[96]](#footnote-97) - **ד** הרשב"א והריטב"א בשבת קמ"ז א' כתבו דמשום צורך זה דהקבלת פני רבו ושמירת פירות לא גזרו שמא יסחוט. - **ה** השטמ"ק בביצה י"ח א' דהכא ליכא למיחש לסחיטה לפי שאסור ליגע אצבעו ביוהכ"פ במים והלכך לא יסחטם.

\*התו"י הק' עוד דמ"ט מותר לעבור במים ולא אמרינן דשרייתו זהו כיבוסו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו בשם רבו דהוא משום דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא היכא דאיכא דם או דבר טינוף על הבגד, אך כל שהבגד שחור מחמת שנלבש בו או מחמת שנשתמשו בו או שהי' לבן לגמרי ואין בו שום טינוף אלא שצריך ללבן עדיין לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו, וכ"כ הרא"ש בסימן ד' והריטב"א והר"ן, וכ"כ התוס' בשבת קי"א א' ד"ה האי מסוכרייתא והסה"ת בסימן רמ"ד והאו"ז בהל' שבת סימן מ"ח והריטב"א בשבת מ"ח א'.[[97]](#footnote-98) - **ב** התו"י כתבו לישב עוד למש"כ בספה"י לר"ת סימן רפ"ג דבדרך לכלוך לא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו, וכ"כ הרא"ש בסימן ד' והתוס' בשבת שם. - **ג** התו"י כתבו לישב עוד למש"כ בספה"י שם דלא בכל הבגדים אמרינן דשרייתו זהו כיבוסו, ופירשו דהיינו דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא בבגדים שמתכבסין במהרה, אך בבגדים שצריך לטרוח בהם הרבה כעין שלנו ליכא איסור בשרייתן, וכ"כ הרשב"א בביצה י"ח א'. - **ד** היראים בסימן ער"ד כתב דמיירי כשהם לבושים בבגדים של עור דלא אמרינן בהו שרייתו זהו כיבוסו, וכ"כ המאורות בפי' בתרא.[[98]](#footnote-99) **ה** האו"ז בסימן ס"ג אות ג' וההגמי"י בפכ"ב משבת הי"ח כתבו בשם ריב"א דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו אלא כשהוא מתכוין לצחצוח הבגד, וכ"כ הפסקי רי"ד בביצה י"ח א' והמאירי שם ל' א', וכ"כ הגר"א בסימן ש"ב ס"ט ובסימן שי"ט סוס"י בדעת הרמב"ם, ובסימן שי"ט שם כתב לדמות ד"ז למש"כ המ"מ דבצירוף כלי כל שאינו מתכוין לכך ל"ה מלאכה כלל. - **ו** הנשמ"א בכלל כ"ב סק"ד צידד בדעת הרי"ף והרמב"ם שהוכיחו מהכא דלא קי"ל להך דינא דשרייתו זהו כיבוסו.[[99]](#footnote-100)

**רב ההולך אצל תלמיד אם מותר לעבור בנהר**

**איבע"ל הרב אצל תלמיד מאי וכו',** בפי' רבינו אליקים פירש דהיינו בגונא שהולך ללומדו תורה כגון שהתלמיד הי' חולה ואינו יכול לילך אצלו, וכ"כ הא"ר בסימן תרי"ג סק"ט,[[100]](#footnote-101) - אך הט"ז שם סק"ו כתב דכל הא דמיבע"ל הוא כשאפשר לתלמיד לילך אצלו דבכה"ג אמרינן דלמה ילך התלמיד לרב, אך כל שאפשר לתלמיד לילך מותר לרבו לילך אצלו, ונחלק על מש"כ הלבוש שם ס"ז דאף בכה"ג אסור דלא פלוג רבנן, וכ"כ הגר"ז שם סי"א להתיר בכה"ג.

הט"ז שם הוכיח דלא מיבע"ל אלא כשאפשר לתלמיד לילך אצלו, שהרי התירו אף לילך כדי לשמור פירותיו, וכ"ש דיש להתיר לילך אצל התלמיד ללמוד עמו דמצות לימוד עם אחרים מצוה גדולה היא, ועמש"כ בזה המער"ק בפ"ג משביתת עשור ה"ו.

בתוספתא במכילתין פ"ד ה"ו תניא דהי' הולך להקביל פני אביו ופני רבו ופני תלמידו עובר כדרכו בנהר במים עד צוארו ואינו חושש, והרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ כתב דמשבשתא היא, דאל"כ מ"ט לא הביאו בגמ' ללמוד ממנה להתיר אף כשהולך הרב אצל תלמיד, והבעה"ע בהל' יוהכ"פ כתב דהתוספתא היא כשהולך להקביל פני ת"ח הגדל ממנו.[[101]](#footnote-102)

הרי"ף כתב דכיון דלא איפשיטא הלכך אסור, וכ"כ הרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ דלחומרא עבדינן, וכ"כ המאורות בסוגיין והאו"ז בסימן רע"ז, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ו, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרי"ג ס"ז, - אך המאירי כתב דאע"פ שבגמ' נשאר בספק יראה שכל שמתכוין בה למצוה או לצד מוסר שמותר, וכ"כ הספר הבתים שערי שביתת יוהכ"פ ש"ד בשם יש מן הגדולים דכיון דלא איפשיטא הו"ל ספק בשל סופרים והולכים בו להקל.

והט"ז בסימן תרי"ג סק"ו תמה כן ע"ד הפוסקים שאסרו בזה, שהרי הו"ל ספק בשל דבריהם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפמ"ג שם פירש בד' הט"ז דכונתו לישב דכיון דהתלמיד יכול לעבור לרב, ע"כ לא התירו בזה מספק. - **ב** הפר"ח שם ס"ז כתב דהחמירו בזה משום דאסמכוה אקרא, וכ"כ הא"ר שם סוסק"ט, אך הפמ"ג שם כתב דהכא דאי"ז רחיצה של תענוג אי"ז אלא כאיסור דרבנן בעלמא והדין נותן דיהא ספיקו לקולא. - **ג** הפר"ח שם כתב לישב עוד דהוא משום דפשטא דברייתא הכי משמע שלא התירו אלא דוקא להקביל מי שגדול ממנו.

**אם הותרו שומרי פירות לעבור במים בהליכתן ובחזרתן**

**שומרי פירות עוברין עד צוארן במים,** הר"ן כתב דמשום הפסד ממון התירו לו כמו שהתירו משום מצוה, - אך הריטב"א כתב דאע"ג דאע"ג דבעלמא לא דחינן איסורא דרבנן משום ממונא, שאני הכא דכיון דאין איסור זה אלא משום הנאה וזה עובר דרך מלבוש ואינו מכוין ליהנות מוכחא מילתא דלאו להנאה עביד.[[102]](#footnote-103)

הרבינו מנוח בפ"ג משביתת עשור ה"ו כתב דמסתברא דדוקא כשהי' שומר אותם קודם יוהכ"פ דאיגלאי מלתא דלאו משום תענוג רחיצה עובר כיון דכו"ע ידעי שרגיל לשמור פירותיו ולעבור במים, אך אם לא שמר אותם קודם יוהכ"פ אין להתיר לו איסור רחיצה משום דבר הרשות, דחיישינן דנפיק מינה חורבא דהרואה אומר לרחיצה קא מכוין, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מהא דתני דשומרי פירות עוברין ולא תני דהרוצה לשמור פירותיו עובר, - ועמש"כ השיח יצחק.

**למיזל לא שרא להו א"ל אביי א"כ אתה מכשילן לעתיד לבא,** המאירי כתב דהיינו רק בהולך לדבר מצוה דאם לא יתירו לו לחזור נמצאת מכשילו לעתיד לבא שלא יבואו למצוה, אך שומרי פירות לא הותר להן לחזור, דבחזרה ליכא פסידא, וכ"נ בד' הסמ"ג ל"ת ס"ט ועוד מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרי"ג ס"ח, - אך האהל מועד בשער יוהכ"פ דרך ג' נתיב ה' כתב דאף שומרי פירות מותרין אף בחזירתן, והב"ח בסימן תרי"ג כתב דכ"ה משמעות ד' הסמ"ק בסימן רכ"א, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**טעם הא דהעובר בנהר אסור להוציא ידו מתחת חפת חלוקו**

**ובלבד שלא יוציא ידו מתחת חפת חלוקו,** בטעם הא דאסור להוציא ידו מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דאינו נראה כמלבוש אלא כנושא על כתיפו,[[103]](#footnote-104) וכ"כ המאורות והשיטת ריב"ב והמאירי והאו"ז בסימן רע"ז ורבינו ירוחם בנתיב ז' ח"ב, וכ"כ הארחות חיים בהל' יוהכ"פ סי"ט והכל בו בסימן ס"ט בשם הערוך, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד בפי' בתרא דהוא משום דאם יחלץ זרועותיו מבגדיו יראה שמוליך בגדיו, וכ"כ הריא"ז. - **ב** בד' הר"י מלוניל משמע דהוא כדי שיהא ניכר שאינו מתכוין לשם הנאה, ועד"ז כתב הריטב"א בשם תוס', והסמ"ק בסימן רכ"א, והאהל מועד בדרך ג' בפי' קמא, ורבינו מנוח בפ"ג משביתת עשור ה"ו, ופירש כן בד' הרמב"ם שם. - **ג** הריטב"א כתב עוד בשם תוס' דהוא כדי שיהא זכור שלא יבא לידי סחיטה כלל, וזה כמש"כ הריטב"א לעיל דהא דלא חיישינן שמא יסחוט הוא משום דלא התירו אלא דרך מלבוש, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"א ס"ד והטור בסימן תרי"ג. - **ד** הרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ כתב בשם י"מ דהוא כדי שלא יבא לשחות בנהר, והריבב"ן כתב בפי' קמא דהוא משום דנראה כאילו רוצה לשוט. - **ה** הרי"צ גאות שם כתב בשם י"מ דהוא כדי שלא יבא לטלטל חלוקו, וכ"כ הבעה"ע בהל' יוהכ"פ דהוא משום דשמא יוליך חלוקו בידו. - **ו** הארחות חיים והכל בו שם כתבו בשם י"מ דהיינו כדי שלא ישמט כנף הבגד מידו ויבא לידי סחיטה.[[104]](#footnote-105) - **ז** הפסקי רי"ד כתב בפי' קמא דהיינו שיגבי' בגדיו מידיו ויהיו ידיו תחת בגדיו ולא יוציאם בתוך המים שלא ירחצם, דגופו ורגליו התירו אבל ידיו שהוא יכול לשומרן לא התירו. - **ח** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו שלא יהו המים עמוקים כ"כ שיהא צריך להוציא ידו דרך בית צוארו להגבי' חלוקו עד בית צוארו שלא ישרה במים, ורק אם אין מגיעין עד צוארו מותר.

הספר הבתים שערי שביתת יוהכ"פ ש"ד כתב די"א שלא אסרו להוציא ידו מתחת חפת חלוקו אלא בהולך לשמור פירותיו, אבל ההולך להקביל פני רבו וכיו"ב מותר, ונחלק ע"ז וכתב דאף בהולך לדבר מצוה אסור, וכתב דכן נראה מד' הרמב"ם, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר.

ח' מרחשון פ"ג

דף מס' 7

**ע"ז ב' - מכאן שמותר לעבור עד מתנים מכאן ואילך וכו' שאני נחל דרדיפי מיא,** בפירש"י כתב דהיינו דשאני נחל היוצא מבית קה"ק שהיו מימיו רודפים, וכ"כ בפי' רבינו אליקים דקרא משתעי בנחל שיהא יוצא לעתיד מבית קה"ק וההוא שאני משום דרדיפי מיא, ומשמע דלא נאסר לעבור אלא בנחל זה היוצא מבית קה"ק, אך בשאר נחלי מים מותר לעבור אף מעל מתנים, וכ"כ הא"ר בסימן תרי"ג סק"ז, ודקדק כן מד' הרי"ף והרמב"ם וש"ר שהביאו לדין זה דעובר עד צוארו במים ולא חילקו בין עובר באמת המים לעובר בנחל, וכ"כ השיח יצחק, - אך המאירי כתב דאסרו לעבור בנחל שוטף כל שמימיו ממתניו ולמעלה, ורק באמת המים שאין מימיו שוטפין מותר לעבור אף כשהמים עד צוארו, וכ"כ הריא"ז ה"ב דין ד', וכ"כ הב"י בסימן תרי"ג ובשו"ע שם ס"ה.

הב"י שם כתב דבנחל אסור לעבור אף אם אין המים מגיעין אלא עד מתנים, וכ"כ בשו"ע שם, והט"ז שם סק"ה תמה ע"ז דבגמ' אמרו דמותר לעבור עד מתנים ורק מכאן ואילך אסור, וכתב דאפשר דלא דק לחומרא, וכ"כ המג"א שם סק"ו, והא"ר שם כתב דמש"כ עד מתנים קאי על הא דהולך עד צוארו וחשיב מלמעלה למטה, ועמש"כ בזה התויוהכ"פ בסוגיין.

**רמז לנדה שצריכה לישב עד צוארה במים ולית הלכתא כוותי',** בתשו' ספה"י לר"ת סימן מ"ח אות א' כתב דהאי ישיבה עמידה היא, וכ"ה מבו' בד' המאירי,[[105]](#footnote-106) ובד' הפסקי רי"ד משמע דגריס רמז לנדה שתבא עד צוארה במים, ועיי"ש שכתב דהא דלית הלכתא כוותי' היינו דמותרת לטבול בפישוט ידים ורגלים לארכו או לרחבו של נהר, והביאו האו"ז בהל' מקואות סימן רל"ז, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן קצ"ח סל"ז בשם יש מי שאומר, אך המאירי כתב דהיינו דטובלת כדרך גדילתה וכו', ועמש"כ הגר"א ביו"ד שם סקמ"ב וסקמ"ג.

**מנעל מאי וכו' ועברוה דרך מלבוש,** בפירש"י כתב דמיבע"ל אם חיישינן דילמא נפקי מכרעי ואתי לאתויינהו ופשיט דשרי לעברו בנעליהם, וכ"כ השיטת ריב"ב והר"ן והמאירי, וכ"כ בפי' ר"ח דהא דדרך מלבוש היינו כשהוא לבוש ברגליו, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דמיבע"ל היכא דאיכא מנעל ואינו יכול לעבור במים במנעלו היכי ליעביד, ופשיט דמותר להביאו דרך מלבוש שמכניס ידו במנעליו ועושהו כמין בתי ידים,[[106]](#footnote-107) וכ"כ הר"ח בשם י"מ דהא דדרך מלבוש היינו אפי' שלא ברגליו.

**סנדל מאי,** בפירש"י כתב דהוא משום שאינו יכול להדקו ולקשרו יפה ברגלו כמו מנעל, וע"כ ישש לחו דילמא נפיק מכרעי' ואתי לאתויי, וכ"כ הר"י מלוניל והשיטת ריב"ב והריטב"א והמאירי והר"ן והריא"ז והטוש"ע בסימן ש"א ס"ד, - אך רבינו אליקים כתב בפי' קמא דהיינו משום דל"ד למלבוש שהוא של עץ מלמטה.[[107]](#footnote-108)

**לא סבר לה מר להא דא"ר אשי סנדל לכתחילה לא,** התו"י הק' דלעיל אמרו דרבינא עבר דרך מלבוש, וכתבו דתרי רבינא הוו, א"נ דדחויי דחי לי', וכ"כ התוס' הרא"ש ותור"פ, - והמאירי כתב דרבינא חזר בו לחוש לדברי רב אשי, וכתב לפ"ז דקי"ל לאסור לעבור בסנדל לכתחילה, וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסימן ה' והריא"ז והטוש"ע בסימן ש"א ס"ד, אך הרמב"ם השמיט לדין זה, ועמש"כ בזה השיח יצחק.

**אסור לישב ע"ג טינא ביוהכ"פ וכו' ובטינא מטפחת וכו' ובטופח ע"מ להטפיח,** בפירש"י כתב דהוא משום שלחלוח הטיט הוי עונג קרוב לרחיצה, ובפי' רבינו אליקים כתב דכיון דיש בו מים כ"כ מיחזי כרחיצה, ובפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דהוי כמי שמושיט אצבעו במים.

**מותר להצטנן בפירות וכו',** הר"י מלוניל כתב דהוא משום שלא אסרה תורה תענוג דלאו רחיצה, - והיחוסי תנו"א ע' זעירא בר חמא כתב דלא התירו אלא בפירות אבל במשקין של פירות אסור להצטנן, והוכיח מזה דאסור להצטנן אף בשאר משקין שאינם מים, ועמש"נ בזה בדף מס' 1 בדין רחיצה בשאר משקין.

**מצטנן בינוקא,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו בבשר התינוק, וכ"כ המאירי, ופירש דהיינו דבשרו רך וקר, וכ"כ בפי' ריבב"ן דבשר תינוק מצונן הוא, והרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ כתב בשם ר"ה גאון דהוא משום דהתינוק הקטן גו בשרו מקבל מן האויר את החום ואת הקור ולאלתר וכשאתה ממעכו על גוף אחר יוצא חומו, - ועיי"ש שכתב בשמו די"ג מצטנן ביונקא והיינו בקיתון של חרס שינק מים ומניחו על לבו ועל כריסו ועל פניו להצטנן בו, - ועמש"כ הרש"ש.

**מלא אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דשמא ישפכו המים על בשרו, ובהגה' הגרא"מ הורויץ לקמן בסוגיין כתב דכיון דמכוין לתענוג צינון אסור בכה"ג, והיינו דל"ה לנו לאסור משום הא דישפכו המים עליו כיון דאינו מתכוין לכך ואינו פס"ר, אלא כיון דמתכוין לתענוג צינון יש לאסור אם ישפכו מים עליו, וצ"ב.

**דפחרא אידי ואידי אסיר משום דמישחל שחיל,** התו"י כתבו דאסור אף אם אין בו מים עכשיו משום דמישחל שחיל, וכ"כ הטור בסימן תרי"ג דיש אוסרין בכלי חרס אפי' רקים לפי שבולעין הרבה וכשמצטנן בהם פולטין מה שבלעו וחשיב כמו רחיצה, - אך מד' רה"ג שהביא הריצ"ג שהתיר להצטנן בקיתון של חרס שינק מים וכו' מבו' דלא אסרו הכא בכלי חרס אלא כשיש בו מים, וכ"ה מבו' בד' המאירי, וכ"כ הטור שם בתחילת דבריו דכל שהם רקים שרי, וכ"כ השו"ע שם ס"ט, והב"ח שם כתב דכן דעת כל הפוסקים.[[108]](#footnote-109)

הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ד כתב דלא ימלא אדם כ"ח מים ויצטנן בו שהמים נוזלים מדפנו, והשיטת ריב"ב בסוגיין והמאירי בחיבור התשובה ורבינו מנוח שם והספר הבתים שערי שביתת יוהכ"פ ש"ד תמהו ע"ז דלהדיא אמרו הכא דאף כשהוא חסר אסור,[[109]](#footnote-110) - והספר הבתים שם כתב דאולי מש"כ הרמב"ם מלא אינו מילוי דוקא אלא כל נתינת מים בכלי מיקרי מילוי, וכ"כ המער"ק שם, וכתב דהוא כדתנן לא ימלא אדם קערה שמן, וכ"כ המרכה"מ שם והב"ח בסימן תרי"ג ס"ט והשכנה"ג בהגה"ט שם אות ה' והפר"ח שם ס"ט, - והשכנה"ג שם כתב די"ל עוד דס"ל דלא אסר רבא משום דמישחל שחיל אלא כנגד המים אבל שלא כנגד המים מותר, וזהו שכתב הרמב"ם לא ימלא וכו' דאם אינו מלא מותר להצטנן שלא כנגד המים, אך המער"ק שם נחלק ע"ז, עיי"ש.

**כסא דכספא חסר נמי אסור משום דמזדריב,** בפירש"י כתב דהוא משום דמחליק ונשמט מידו וישפכו המים עליו,[[110]](#footnote-111) וכ"כ רבינו מנוח בפ"ג משביתת עשור ה"ד, - אך בפי' ר"ח כתב דהוא משום דכשמנענעים הכלים ניתזין מן המים שבתוכן ונופלין על בשרו של אדם המצטנן בהן, וכ"כ הרי"ף והרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ ורבינו אליקים והפסקי רי"ד והמאורות והמאירי ורי"ו בנתיב ז' ח"ב והטור בסימן תרי"ג.

וכמה נפ"מ בדבר, **א** השכנה"ג בהגה"ט סימן תרי"ג אות ה' כתב דלד' רש"י אין לאסור משום ה"ט דמזדריב אלא בכלי כסף שהוא חלק, אך בכ"ח וכיו"ב שאינו חלק ואינו נשמט מידו אין לאסור, ואך דבכ"ח אסור משום דמישחל שחיל, ועיי"ש שכתב בדעת רי"ו והטור דאף בכ"ח יש לאסור מכח ה"ט דמזדריב, והיינו משום דלטעמייהו דחיישינן שינתזו מים כשמנענע הכלי יש לאסור מכח זה בכל הכלים.[[111]](#footnote-112) - **ב** הרד"ע בפ"ג משביתת עשור ה"ד כתב דלד' הר"ח ודעימי' כל שאין בו אלא מעט בכלי גדול שרי דבכה"ג ליכא למיחש שמא יתנועע וינתז מן המים שבתוכו, אך לד' רש"י יש לאסור אף בכה"ג. - **ג** הנזירות שמשון שם ס"ט כתב דלד' הר"ח ודעימי' אם יש בו משקין העבין כגון דבש שאינם ניתזים מהר שרי,[[112]](#footnote-113) אך לד' רש"י יש לאסור אף בכה"ג.

הרי"צ גאות שם פסק לאסור בכלי כסף אפי' חסר, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והמאירי, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר' יהודה גרוגרות והשבה"ל בסימן שי"ג ורי"ו בנתיב ז' ח"ב והטוש"ע בסימן תרי"ג ס"ט, - אך התניא רבתי בסימן פ' כתב דבכ"ח חסרה מותר להצטנן בה.[[113]](#footnote-114)

הספר הבתים שערי שביתת יוהכ"פ ש"ד כתב דיש מי שאומר דאם הי' כלי מתכות סתום שאין לחוש בו שיתזו ממנו המים מותר להצטנן בו, ועיי"ש שכתב דאע"פ שדבר של טעם הוא זה טוב להחמיר.

**מטפחת הי' לו בערב יוהכ"פ ושורה אותה במים וכו' איפכא אמרת לן ואותיבנך סחיטה,** בפירש"י כתב בפי' בתרא דהיינו דאף כשעושה אותה כמין כלים נגובין עדיין יש לאסור משום סחיטה, ובטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דכמין כלים נגובין עדיין יש בו כדי לסחוט**. - ב** המחזו"ו בסימן שמ"ג כתב דהוא משום דשמא לא ניגבה יפה ויבא לידי סחיטה, וכ"כ הרמ"א בסימן תרי"ג ס"ט. - **ג** הדרכ"מ שם סק"ג פירש בד' ההגמי"י דהוא משום דחיישינן שיבא לעשות כן כשאינה נגובה ויבא לידי סחיטה.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ה כתב דלוקח אדם מטפחת מערב יוהכ"פ ושורה אותה במים ומנגבה מעט וכו' ולמחר מעבירה על פניו, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן ז', וכ"כ ההשלמה והמאורות בסוגיין והיראים בסימן ת"כ והסמ"ג לאוין ס"ט והסמ"ק בסימן רכ"א והראבי"ה בסימן תקכ"ח והאו"ז בסימן רע"ז והשבה"ל בסימן שי"ג והאהל מועד בשער יוהכ"פ דרך ג', וכ"נ בד' האשכול בהל' יוהכ"פ, וכ"כ הטור בסימן תרי"ג, - אך בפי' ר"ח נראה דקי"ל דביוהכ"פ אסור לשרות המפה בערב יוהכ"פ וכו', וכ"כ המחזו"ו בסימן שמ"ג ורבינו אליקים והראב"ן והפסקי רי"ד והריא"ז והרמ"א בסימן תרי"ג ס"ט.

ט' מרחשון פ"ג

דף מס' 8

**נעילת הסנדל**

**ע"ח ב' - מהו לצאת בסנדל של שעם ביוהכ"פ וכו',** בביאור האיבעיא מצינו כמה דרכים, **א** השאילתות בסימן קס"ח כתב דמיבע"ל אם טעמא דסנדל משום עינוגא הוא דאסר והא לא מיענג, או"ד סנדל סתמא אמר רחמנא וכל דהוא אסור. - **ב** הרמב"ן במלחמות לקמן בסוגיין כתב דמיבע"ל אם כיון שאינו מנעל מותר לצאת בו או דביוהכ"פ כל שהוא נעילה אסור, ועד"ז כתב הרשב"א בשבת ס"ה ב' דמיבע"ל אם לא אסרו אלא מנעל בלחוד, או אסרו אף כל דבר המגין כמנעל. - **ג** הר"ן כתב דתרתי מיבע"ל, חדא, אם שעם מנעל הוא או לאו מנעל הוא, ועוד, דאפי' את"ל דלאו מנעל הוא מ"מ שמא כיון דמגין הוא אסור, ופשטינן דלאו מנעל הוא וגם לא אמרינן דכיון דמגין אסור.

הרמב"ן בשבת ס"ו א' הק' דהיאך התירו לצאת בסנדל של שעם ביוהכ"פ, הרי כיון שאינו סנדל נמצא שאסור לצאת בו משום משוי, דקי"ל דעירוב והוצאה ליוהכ"פ, ודמי לקב הקיטע דלמ"ד דלאו מנעל הוא אין יוצאין בו בשבת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"י מלוניל בסוגיין כתב דמיירי במבוי המשותף ובחצר, אך לרה"ר אסור לצאת בו משום משוי, וכ"כ הריטב"א ביבמות ק"ב ב',[[114]](#footnote-115) והרמב"ן בשבת שם מסיק דמה שאמרו מהו לצאת בסנדל של שעם ביוהכ"פ ל"ד אלא לנעול בבית התירו. - **ב** הרמב"ן שם כתב דמתוך הדחק י"ל דאף דלאו מנעל הוא ל"ה מוי דלהנאתו עביד לי', דדמי לאנפיליא של בגד דלאו מנעל ויוצאין בה בשבת וביוהכ"פ, ומה שאסרו במנעל שאינו של עור הוא משום דאין דרך בנ"א לנעול אלא עור דמגין ורכיך וע"כ גזרו שמא יחלצנו וינעל מנעלים ויבא להעבירו ד"א ברה"ר, וגם בקב הקיטע גזרו שמא יחלצנו משום דכאיב לי', אך ביוהכ"פ דאין נועלין מנעלים אין לחוש שיחלצנו ומותר לצאת בו לרה"ר. - **ג** הרמב"ן כתב לדחוק עוד דלפ"מ דמסיק רבא דפלוגתא דתנאי בקב הקיטע היא משום גזירה, הרי דכל דליכא למיגזר מותר לצאת בו אף אם אין עליו תורת מנעל, והכי ס"ל להני אמוראי דנפקי במנעלים אלו ביוהכ"פ,[[115]](#footnote-116) והרשב"א שם כתב דלכו"ע מותר לצאת בשבת אף בדבר שאין עליו תורת מנעל משום דכל דבר שמגין ודרכן של בנ"א לצאת בו בחול להנאת תשמישו לאו משוי הוא, דדמי לאנפיליא של בגד דאינו מנעל ומותר לצאת בו, וטעמא דמאן דאסר בקב הקיטע משום דלאו מנעל הוא משום גזירה דילמא משתמיט, אלא דאם מנעל הוא הו"ל כמלבוש ולא גזרו במלבושים דילמא משתמיט. - **ד** הר"ן בסוגיין ובשבת שם כתב דכל הא דאסור לצאת בדבר שאין עליו תורת מנעל דהוי משוי, היינו בשבת, דכיון דמנעל מותר בו ע"כ כל דבר אין עליו תורת מנעל הו"ל משוי ואסור, אך ביוהכ"פ שהמנעל אסור ודרכן של בנ"א לצאת באותן מינים, לאו משוי הוא אלא כמנעל הוא לההוא יומא.[[116]](#footnote-117)

**מתיב רבא הקיטע וכו',** בפירש"י כתב דטעמא דר' יוסי דלאו מנעל הוא הוא משום שאינו שוה בכל, - אך בפירש"י בשבת ס"ו א' וביבמות ק"ג א' מבו' דטעמא דר' יוסי דל"ה מנעל הוא משום דאין מנעל אלא של עור, כדכתיב ואנעלך תחש, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' שם, וכן פירשו התוס' וש"ר בסוגיין ובשבת וביבמות שם,[[117]](#footnote-118) וצ"ע.

**ושוין שאסור לצאת בו ביוהכ"פ,** משמע דהיינו אף כשאין לו קב אלא ברגלו אחת ומשום דאיסור נעילת הסנדל הוא אף ברגלו אחת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ז דאסור לנעול מנעל וסנדל אפי' ברגל אחת,[[118]](#footnote-119) ורבינו מנוח שם כתב דהיינו משום דלא גרע מרחיצה וסיכה שאסורין אפי' באבר אחד מן הגוף, ולפ"ז הרי דלדעת הסוברים דאיסור רחיצה וסיכה מה"ת הוא רק ברחיצת כל הגוף אך רחיצת מקצת הגוף אינה אסורה אלא מדרבנן, ה"נ נעילת מנעל וסנדל ברגל אחת אינה אסורה אלא מדרבנן, וכן צידד הקרי"ס שם דלא ילפינן דאיקרי עינוי אלא יחף מב' רגלים כדממע סתמא דקרא והוא הולך יחף, ולא נאסר נעילת הסנדל ברגלו אחת אלא מדרבנן.

**אמר אביי התם בדאי"ב כתיתין ומשום תענוג א"ל רבא וכו' ועוד כל תענוג דלאו מנעל הוא ביוהכ"פ מי אסור,** הרשב"א בשבת ס"ה ב' כתב דאביי ס"ל דתענוג בלא מנעל אסור, דעיקר איסור מנעל הוא משום עינוי ולקרא דתענו את נפשותיכם סמיך לי', - והקובה"ע בסימן ע"ג סק"ג כתב לפרש טעם הפלוגתא דאביי ורבא דפליגי בעיקר האיסור בה' ענויים ביוהכ"פ דילפינן לה מקרא דתענו את נפשותיכם, דאביי ס"ל דגוף האיסור הוא בביטול העינוי, וע"כ ה"נ יש לאסור בקב הקיטע דאי"ב כתיתין אף אם אין תורת מנעל עליו משום דיש בזה ג"כ ביטול עינוי, אך רבא ס"ל דקרא דתענו אינו אלא הילפותא דמה נלמד לאסור ה' דברים אלו, אך איסורן הוא מצ"ע ולא משום ביטול העינוי, וע"כ אם קב הקיטע אין תורת מנעל עליו אין לאסור אף היכא דא"ב כתיתין כיון דאי"ז בכלל נעילת הסנדל.

**ואי לאו מנא הוא כתיתין משוי לי' מנא,** בכת"י ליתא, וכן ליתא ביבמות ק"ב ב', וגם בפי' רבינו אליקים ובד' הרמב"ן במלחמות משמע דל"ג לה, - והתויוהכ"פ הק' לגירסא שלפנינו, ועיי"ש במש"כ בזה ובמש"כ השיח יצחק ובהגה' הגרא"מ הורוויץ.

**ועוד כל תענוג דלאו מנעל הוא ביוהכ"פ מי אסור והא וכו' הוה כריך סודרא אכרעי' ונפיק,** השיטת ריב"ב כתב בדעת אביי דל"ד תענוג הכתיתין העומדין על הקב לכריכת הסודר הנוגע בקרקע, ובסו"ד מבו' דהיינו משום דכשכורך סודר על רגליו קושי הארץ מגיע לרגליו ומרגיש שהוא יחף.

**ועוד מדקתני סיפא אם יש לו בית קבול כתיתין טמא מכלל דרישא לאו בדאי"ל כתיתין עסקינן,** השיטת ריב"ב כתב בדעת אביי דלעולם רישא נמי בדאי"ל כתיתין עסקינן, אלא דבסיפא אי"ל נקב בית קיבול ורישא בדלי"ל בית קיבול.

**דכו"ע מנעל הוא ובשבת בהא פליגי וכו',** הראשונים הק' דאם לכו"ע מנעל הוא אף שאינו של עור, מ"ט התירו לצאת בסנדל של שעם ביוהכ"פ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאף דקב הקיטע מנעל הוא מ"מ דהיטני ודהוצא לאו מנעל נינהו, והרמב"ן במלחמות פירש דהיינו דאף דמנעל של עץ הוי מנעל, מ"מ דהיטני ודהוצא שהם מיני קש לאו מנעל הוא, וה"נ מנעל של שעם לאו מנעל הוא,[[119]](#footnote-120) ועיי"ש במש"כ לדון בזה, וכ"ה מבו' בד' המאירי והריא"ז ובד' רבינו מנוח בפ"ג משביתת עשור ה"ז. - **ב** הבעה"מ כתב דאה"נ דלדעת רבא אסור לצאת בסנדל של שעם ביוהכ"פ וקי"ל הכי משום דרבא בתרא הוא,[[120]](#footnote-121) והשיטת ריב"ב כתב דלא קי"ל כרבא אלא ככולהו אמוראי דשרי לצאת במנעל שאינו של עור, והא דאסר ר' יוסי לצאת בקב הקיטע ביוהכ"פ הוא בדאי"ב כתיתין ומשום תענוג. - **ג** הראב"ד בכתוב שם כתב דהא דמשני רבא דלכו"ע מנעל הוא היינו לטעמי' דרמב"ח דתני עלה דשוין שאסור לצאת בו ביוהכ"פ, אך רבא גופי' ס"ל דפלוגתייהו הוא אם הוי מנעל או ל"ה מנעל, כמבו' בסוגיית הגמ' בשבת ס"ו א' וביבמות ק"ג א'. - **ד** הרמב"ן במלחמות כתב דהא דמשני דלעולם מנעל הוא היינו דר' יוסי ס"ל כר"מ דמנעל הוא, אך לרבנן לאו מנעל הוא וקי"ל כוותייהו, וע"כ מותר לצאת בו ביוהכ"פ, וכ"כ התו"י ותוס' הרא"ש בתי' בתרא, וכ"כ הרשב"א בשבת שם. - ­­**ה** הבעה"ע בהל' יוהכ"פ כתב דהא דתלינן לה הכא בדינא דקב הקיטע הוא במנעל של הוצי, אך סנדל של שעם לכו"ע לאו מנעל הוא. - **ו** היחוסי תנו"א בע' ר"י בר נחמני כתב דשאני קב הקיטע דתורת מנעל עליו משום דבכל השנה כולה דרך הקטעין לצאת בו, וע"כ אסור לצאת בו ביוהכ"פ, אך מנעל של שעם דלאו מנעל קבוע הוא ולא בר קיימא הוא, אין תורת מנעל עליו. - **ז** בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן כ"ח כתב בדעת הרמב"ם דלענין יוהכ"פ לא תלי במנעל דעינוי כתיב וכל שמרגיש שהוא יחף וקושי הארץ מגיע אליו בכלל עינוי הוא, וכל שעשוי לילך בו ואינו מרגיש שהולך יחף אסור לצאת בו, ומה"ט הוא שאין יוצאין בקב הקיטע.

בשבת ס"ו א' אמרו דהא דתניא דחלצה בסנדל של עץ חליצתה כשרה הוא כר"מ דהקיטע יוצא בקב שלו, ובספה"י לר"ת סימן רמ"ח הק' דהוא דלא כדמסקינן הכא דאף לר' יוסי מנעל הוא, והתוס' הק' כן בשם ר"ת גם במה שאמרו ביבמות ק"ג א' דהא דתניא דחלצה בקב הקיטע חליצתה כשרה הוא כר"מ אך לר' יוסי חליצתה פסולה, וכתבו בשם ר"י דהא דלר' יוסי אינה חולצת בקב הקיטע אי"ז משום דאין תורת מנעל עליו, אלא היינו דכ"ה דחייש דילמא נפיל לפי שהוא רחב, ה"נ אינה חולצת בו דבעינן נעלו הראוי לו, וכ"כ הסה"ת בסימן ר"מ, והתו"י ותוס' הרא"ש כתבו דמה"ט הוא דאינה חולצת בסנדל של עץ, וכ"כ הרשב"א בשבת שם בתחילת דבריו דכיון דהוא קשה ה"ה נשמט מן הרגל ואי"ז נעלו הראוי לו, - אך הבעה"מ כתב דהוא פלוגתת אמוראי בטעמא דר' יוסי,[[121]](#footnote-122) וכ"כ הראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות,[[122]](#footnote-123) וכ"כ הגר"א בסימן תרי"ד ס"ב בדעת רש"י, ועיי"ש בדבריו שהאריך בביאור דעות הראשונים בזה.[[123]](#footnote-124)

**הכרעת ההלכה בדין יציאה במנעל שאינו של עור**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין יציאה במנעל שאינו של עור, **א** הרי"ף כתב דמותר לצאת בסנדל של שעם ובדהיטני ובדהוצי,[[124]](#footnote-125) והר"ן כתב בדעתו דכל שאינו של עור לאו מנעל הוא ויוצאין בו,[[125]](#footnote-126) וכ"כ ההשלמה והמאורות והשיטת ריב"ב והריבב"ן בסוגיין, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות והרשב"א והריטב"א והשיטה להר"נ בשבת ס"ו א' והרשב"א והריטב"א ביבמות ק"ג א' והשבה"ל בסימן שי"ד והטוש"ע בסימן תרי"ד ס"ב. - **ב** הרמב"ן במלחמות ובשבת שם והר"ן בסוגיין כתבו בדעת רש"י דמנעל של עץ אין יוצאין בו, ושאר מנעלים שאינם של עור יוצאין בהן, וכ"כ המאירי, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין י"ב,[[126]](#footnote-127) ורבינו מנוח בפ"ג משביתת עשור ה"ז, וכ"כ רי"ו בנתיב ז' ח"ב בשם י"מ, וכתב דמעולם לא ראה מי שנהג בו היתר, ועד"ז כתב הבעה"ע בהל' יוהכ"פ דיוצאין במנעל של שעם וכיו"ב ואין יוצאין במנעל של הוצי.[[127]](#footnote-128) - **ג** הבעה"מ כתב דאסור לצאת בסנדל של שעם, ולא הותר אלא לכרוך סודר על רגליו דלאו מנעל הוא.

**אם מותר לצאת בסנדל של שעם וכו' אף שלא במקום ההכרח**

השאילתות בסימן קס"ח כתב דהא דמותר לצאת בסנדל דהיטני ודהוצי או לכרוך סודר ברגליו וכו' הוא במאן דמיפנק או כייבן לי' כרעי' וכו', וכ"כ הבה"ג בהל' יוהכ"פ והרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ והאשכול בהל' יוהכ"פ והראב"ן במכילתין, והב"ח בסימן תרי"ד כתב בדעתם דאף דלאו מנעל הוא מ"מ לא הותר לצאת בהן אלא במקום הכרח,[[128]](#footnote-129) וכ"כ ההעמ"ש שם סק"ב דאף דמדינא לאו מנעל הוא מ"מ כל שיש בו צורת מנעל וסנדל אסרו חכמים אטו של עור ולא התירו אלא במקום ההכרח,[[129]](#footnote-130) - אך בד' הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ז וש"ר מבו' דמנעלים שהותרו מותר לצאת בהן בכל ענין, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרי"ד ס"ב.

בתוספתא במכילתין פ"ד ה"א תניא דיוהכ"פ אסור בנעילת הסנדל אפי' באנפליא של בגד, והרשב"א ביבמות ק"ב ב' כתב בשם הרמב"ן לא התירו באנפליא של בגד אלא טיול בתוך ביתו אך לצאת בה בחוץ אסור,[[130]](#footnote-131) וכתב דמודה דאם הולך להקביל פני רבו או מי שגדול ממנו בחכמה או שהוא איסטניס מותר לצאת בו, וכ"כ הרא"ש בסימן ז' בשם יש שרוצים לדקדק, וכ"כ הר"ן בשם איכא מ"ד,[[131]](#footnote-132) - אך הרשב"א והרא"ש שם נחלקו ע"ז וכתבו דמותר אף לצאת בו לרה"ר,[[132]](#footnote-133) וכ"כ המאירי בסוגיין וביבמות שם, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרי"ד ב'.

הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ז כתב דכורך אדם בגד על רגליו ויוצא בו שהרי קושי הארץ מגיע לרגליו ומרגיש שהוא יחף,[[133]](#footnote-134) והקרית ספר שם כתב דגם הא דמותר לילך בסנדל של שעם וכיו"ב הוא מכח ה"ט דהוא מרגיש בקושי הארץ ויחף קרינן בי' והכי הוא עינוי, - ובד' השיטת ריב"ב בסוגיין מבו' שפירש בדעתו דהוא משום דקי"ל כאביי דאף דבר שאין עליו תורת מנעל אסור לצאת בו ביוהכ"פ משום תענוג, וכל הא דמותר לכרוך בגד על רגליו ולצאת בו הוא משום דקושי הארץ מגיע לרגליו ומרגיש שהוא יחף, - ועד"ז כתב בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן כ"ח בדעת הרמב"ם דביוהכ"פ לא מנעל כתיב אלא עינוי כתיב, וכל שמרגיש שהוא יחף וקושי הארץ מגיע אליו בכלל עינוי הוא, וכל שעשוי לילך בו ואינו מרגיש שהולך יחף אסור לצאת בו,[[134]](#footnote-135) והא דמותר לצאת בסנדל של שעם הוא משום דמרגיש שהולך יחף וע"כ אין עליו תורת מנעל לענין יוהכ"פ, ועיי"ש שכתב לפ"ז לדינא דבמנעל העשוי מלבדים הקשים ואינו מרגיש שהולך יחף ועשוי כמדת מנעל שלנו וגם תחת העקב נותנים כמה חתיכות זה על זה כדי שיהי' גבוה ואינו מרגיש כלל קושי הארץ אסור לצאת בו, ועיי"ש שהוסיף דלדעת רש"י ודעימי' דאסור לצאת במנעל של עץ, והרי דל"ב דוקא מנעל של עור, ה"נ אסור לצאת במנעלים אלו,[[135]](#footnote-136) ובגל' חת"ס בסימן תרי"ד הסכים לדבריו, והמ"ב שם סק"ה כתב דמי שאפשר לו נכון להחמיר בזה.

**יציאה במנעל קרוע**

בירושלמי בפ"ק דמגילה ה"א אמרו דמותר לצאת במנעל פחות ביוהכ"פ, והאו"ז בסימן רע"ז אות ב' פירש דהיינו במנעל קרוע, והתרוה"ד בסו"ס קמ"ט כתב דהא דשרי אי"ז רק כשקרוע למטה אלא היינו אף כשקרוע למעלה, וכ"כ המהרי"ל בהל' ליל יוהכ"פ סוף אות א' דמותר לנעול מנעל הקרוע מלמעלה.

האו"ז שם נסתפק כמה יהי' קרוע ויהי' מותר לצאת בו, והפר"ח בסימן תרי"ד ס"ב כתב דמנעל הנפרם שאינו חופה רוב הרגל וסנדל הנפחת שאין מקבל רוב הרגל מותר לצאת בו, דכיון דפסלום ביבמות ק"ג א' לחליצה, אלמא לאו מנעל נינהו.

**עמידה ע"ג כרים של עור**

התרוה"ד בסימן קמ"ט כתב לדון אם מותר לעמוד ע"ג כרים וכסתות של עור ביוהכ"פ,[[136]](#footnote-137) ועיי"ש שכתב דמד' המרדכי בסימן תשכ"ו משמע לאסור בזה, דמשמע דלא התיר לעמוד ע"ג כרים וכסתות אלא משום דרכים הם, אך י"ל דמכוון דבריו הוא להתיר בכל ענין ואף בכרים של עור מותר לעמוד על גביהן, וכ"נ ממש"כ האו"ז בסימן רע"ז אות ב' דמותר לצאת במנעל קרוע, וכ"ש דמותר לעמוד ע"ג כלי עור, וכ"כ המהרי"ל בהל' ליל יוהכ"פ דאף דהכרים עשויין מעור מותר לעמוד עליהן הואיל והרגל מגולה מלמעלה, דדמי להא דמותר לנעול מנעל קרוע מלמעלה, וכ"כ בתשו' רדב"ז סימן שע"ז להתיר בזה, וכ"כ הפר"ח בסימן תרי"ד ס"ב דאין בזה בית מיחוש, - אך הב"ח בסו"ס תרי"ד כתב בשם הגהות מהרי"ש דאסור לעמוד ע"ג כרים של עור, והרמ"א שם ס"ב כתב דהמחמיר תבא עליו ברכה.

י"ב מרחשון פ"ג

דף מס' 9

**חינוך קטנים ברחיצה וסיכה**

**ע"ח ב' - תינוקות מותרין בכולן,** בפירש"י כתב דהיינו בכל הני דמתניתין אכילה שתי' ורחיצה וסיכה, והתויוהכ"פ כתב דלפ"ז בע"כ דאיירי כשלא הגיעו לחינוך, דכל שהגיעו לחינוך הרי מחנכין אותן להתענות מאכילה ושתי', ועיי"ש שכתב דמשמע לפ"ז דכל שהגיעו לחינוך מחנכין אותן גם להתענות מרחיצה וסיכה, וכ"כ המאירי, וכ"כ הבעה"ע בהל' יוהכ"פ דאף דלא גזרו בהן רבנן משום דהיינו רביתייהו מ"מ מחנכין אותן שנה או שתים, דומיא דהא דמחנכין אותן מאכילה, וכ"כ השבה"ל בסימן שי"ב דמסתבר דכשם שמחנכין אותו באכילה כך מחנכין אותו ברחיצה וסיכה כדי שיהיו רגילין במצות, וכ"כ הטור בסימן תרט"ז והרמ"א שם ס"ב, - אך הר"ן בריש פירקין כתב דמהא דפסיק ותני התינוקות מותרין ולא אשכחינן בשום דוכתא חינוך בהני כדאשכחן בתענית, משמע שעד שהגיעו לפרקן מותרין בכולן, וכ"נ מסתימת ד' השו"ע בסימן תרט"ז.

**אם איכא איסור ספי' בה' ענויים דיוהכ"פ**

**והא מותרין לכתחילה קתני,** בפירש"י כתב דהיינו דאם בא לימלך אומרים לו האכילהו ורחוץ אותו, ומבו' דהא דהתינוקות מותרין בכולן אי"ז רק דהם מותרין כשעושין כן מעצמן, אלא היינו דמותר הגדול להאכילם ולרחצם, וכ"כ בתשו' ספה"י לר"ת סימן נ"ב אות ב' והר"ן בסוגיין ובריש פירקין והמאירי בסוגיין ובחיבור התשובה משיב נפש מאמר ב' פי"א, - אך המאירי שם כתב די"מ דלא הותרו רחיצה וסיכה אלא כשעושין כן מעצמן אך אסור הגדול לרחצם ולסוכם משום איסור ספי' דילפינן מקרא דלא תאכילום להזהיר גדולים על הקטנים

ובדעת ש"ר דמותר הגדול לרחצם ולסוכם ולא אסרינן לה משום איסור ספי', מצינו כמה דרכים, **א** הר"ן בריש פירקין הוכיח מזה דשאר עינויים אינם אלא מדרבנן ובאיסור דרבנן כל שהוא לצרכו של תינוק מאכילין אותו אפי' בידים.[[137]](#footnote-138) - **ב** בד' ר"ת בספה"י שם משמע דאף דס"ל דאיכא איסור ספי' אף באיסור דרבנן, מ"מ כיון דרחיצה וסיכה הם רביתייהו דתינוק לא גזרו חכמים בזה, וכ"כ המאירי בחיבור התשובה שם דהוא משום דליכא איסור ספי' בדבר שיש בו צד תועלת בגידול התינוק.[[138]](#footnote-139) - **ד** הכס"מ בפ"א משביתת עשור ה"ה ובב"י בסימן תרי"א כתב דאף אם שאר עינויים הם מה"ת, מ"מ כיון דאינם מפורשים בכתוב ומסרן הכתוב לחכמים ראו שלא להחמיר על התינוקות בכך דכיון דאכילה ושתי' דכתיבי בקרא בהדיא מותר להאכילם ולהשקותם בידים כ"ש שאר דברים. - **ה** הכס"מ ובב"י שם כתב לישב עוד לדעת הסוברים דהא דהתינוקות מותרין בכולן הוא כשלא הגיעו לחינוך, ואיסור ספי' הוא כשהגיע לחינוך.[[139]](#footnote-140) - **ו** הביה"ל בח"א סו"ס ט"ו כתב דבאיסור עשה ליכא איסור ספי' אלא מדרבנן, ולא גזרו חכמים בזה משום דהיינו רביתי'. - **ז** הדברי יחזקאל בסימן ט"ו סקי"ח כתב בדעת רש"י דעיקר האזהרה דלא תעונה הוא במי שמצווה במצות עינוי, וכיון דקטנים ליתניהו במצות עינוי, לי"ב סרך לא תעונה, וע"כ לי"ב לאיסורא דלא תאכילום.

בד' הר"ן בריש פירקין מבו' דהא דמותר להאכיל את הקטנים ולי"ב לאיסור לא תאכילום, אף דאיסור אכילה ושתי' הוא מדאורייתא, הוא משום סכנה, והחקרי לב באו"ח סימן ק"ח כתב לפ"ז דלא הותר להאכילו אלא היכא דאיכא סכנה במניעת האכילה, אך כל דליכא סכנה אסור להאכילו מדאורייתא, וכ"כ המנ"ח במצוה שי"ג אות י"ח, וכ"כ בתשו' ספה"י לר"ת שם בדעת החולקים דאף דמותר להניק קטן משום דמסוכן הוא אצל חלב, מ"מ אסור להאכילו פת דלי"ב סכנה.

אך הדברי יחזקאל בסימן ט"ו סקי"ח הוכיח מפירש"י בסוגיין דמותר להאכיל את הקטנים ביוהכ"פ בידים אף בדליכא חשש סכנה במניעתו, וכ"כ בתשו' ספה"י שם, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בכ"ד ועוד מקמאי שדנו בטעם הא דמאכילין את הקטן ביוהכ"פ ולא חיישינן דאתי למיסרך, וכ"נ ממש"כ הרשב"א והר"ן בשבת קל"ט א' דמאכילין אותו אפי' טובא,[[140]](#footnote-141) - ובטעם הא דלי"ב לאיסור ספי' מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' ספה"י שם כתב דהוא משום דלא תאכילום להזהיר גדולים על הקטנים לא שייך אלא בדברים שאסורים ואפשר כמו שרצים דם ותרומה, אבל אכילה ושתי' ביוהכ"פ אי אפשר דאע"ג דלא סכנה היא חיישינן ולא גזור ול"ד לשרצים. - **ב** המג"א בסימן רס"ט סק"א והגר"ז בסימן תע"א ס"י כתבו דהוא משום דבאכילת היתר בזמן האסור ליכא איסור לא תאכילום כשהוא לצורך התינוק.[[141]](#footnote-142) - **ג** הדברי יחזקאל שם כתב דהוא משום דקטנים דליתניהו במצות עינוי, לי"ב סרך לא תעונה.

המג"א בסימן תרט"ז סק"ב כתב בדין קטנים שהגיעו לחינוך תענית ביוהכ"פ, דאף דמצות חינוך היא רק על האב, מ"מ גם האם אסורה ליתן לו לאכול דהוי כמאכילו נבילות בידים, ובד' השעה"צ שם סק"ט מבו' דהיינו דאף דמותר להאכיל את הקטן בידים ביוהכ"פ ולי"ב משום איסור ספי', מ"מ כל שהגיע לחינוך תענית ואסור הקטן לאכול מדרבנן, תו אי"ב לאיסור ספי', ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ועיי"ש במש"כ לחלק בין היכא דמדין חינוך הוא מתענה ומשלים להיכא דאין מחנכין אותו אלא לשעות, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**אלא הנך דלא רביתייהו גזרו בהו רבנן,** נחלקו הראשונים בביאורו, דהמאירי בסוגיין ובחיבור התשובה שם כתב דהיינו דאף דרחיצה ונעילת הסנדל מותרין אף ע"י גדול משום שהם דברים הצריכין לגידול התינוק, מ"מ בנעילת הסנדל דאין בה צורך לגידולו איכא איסור ספי' ואסור הגדול להנעילו, אך אם נעל מעצמו אין מוחין בידו, - אך בד' הראבי"ה בסימן תרל"א מבו' דהיינו דגזרו בהם חכמים אף כשנועלין מעצמן משום דחשדינן לגדולים שהנעילום בידים, וכ"כ המאירי שם בשם י"מ, וכ"נ בד' רבינו מנוח בפ"ג משביתת עשור ה"ז, ועיי"ש שהביא כן מתוספתא במכילתין פ"ד ה"א דקטנים אסורין בנעילת הסנדל מפני מראית העין.

הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ז כתב דמונעין אותן ממנעל וסנדל, ומשמע דאף אם נועלין מעצמן מוחין בידם, ויש להסתפק אם היינו דאיכא דין בפנ"ע בנעילת הסנדל דמונעין אותן, מפני מראית העין שיאמרו שהנעילו אותם בידים, או היינו משום דין חינוך,[[142]](#footnote-143) - והמ"ב בסימן תרט"ז סק"ב כתב דכל שהקטן נועל מעצמו א"צ למנעו אלא משום חינוך, ותליא בהפלוגתא בסימן שמ"ג אם רק האב צריך להפרישו או אף אחר צריך להפרישו.

י"ד מרחשון פ"ג

דף מס' 10

**ע"ח ב' - המלך והכלה ירחצו את פניהם וכו',** בטעם הא דהותרה רחיצה למלך וכלה והותרה נעילת הסנדל לחי' נתבאר בדף מס' 1, ועיי"ש במש"נ בפלוגתת הראשונים אם פליגי רבנן דמתניתין גם ברחיצה למלך וכלה, וס"ל כת"ק דברייתא דהכא דהמלך והכלה לא ירחצו את פניהם, או לא פליגי אלא בנעילת הסנדל לחי', ובמש"נ פלוגתת הראשונים בהכרעת ההלכה בזה.

**נעילת הסנדל בחולה ובאיסטניס**

הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ח דכ"ה דמותר החולה בנעילת הסנדל אע"פ שאין שם סכנה, וכ"כ השו"ע בסימן תרי"ד ס"ג, והמ"מ שם כתב דהוא נלמד מהא דהותרה נעילת הסנדל בחי' כל ל' אף שאין בה סכנה, ומהא דהותרה סיכה בחולה.

הרי"ו בנתיב ז' ח"ב כתב דמי שיש מכה ברגלו מותר בנעילת הסנדל, וכ"כ השו"ע בסימן תרי"ד ס"ג, והגר"א בסימן תרי"ד ס"ג כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא נאסרה אלא נעילת הסנדל של תענוג, וכל שיש ברגלו מכה אי"ז נעילה של תענוג אלא כמו שאמרו בשבת ס"א א' דנועל סנדל ברגל שיש בו מכה ופירש"י דהוא כדי שלא ינגף ביתידות הדרכים ויצטער, אך המ"ב שם סק"י כתב דהוא משום דהצינה קשה לו ודמי להא דחי' וחולה מותרין בנעילת הסנדל.

בירושלמי בפירקין אמרו דר' שמואל בר נחמן סליק לגבי' דריב"ל בלילי תעניתא נפיק לגבי' לבוש סוליסא, א"ל מהו כן, א"ל איסטניס אנא, והריא"ז בפירקין כתב ללמוד מהתם דאיסטניס מותר ללבוש אפי' מנעל של עור, וכ"כ הרשב"א ביבמות ק"ב ב', אך עיי"ש שכתב בשם הרמב"ן דסוליסא הוא אנפליא של בגד, ואף בזה לא הותר לצאת אלא להקביל פני רבו או במי שהוא איסטניס, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן תרי"ד ס"ב.

**נעילת הסנדל מחמת סכנת עקרב**

**אמר שמואל אם מחמת סכנת עקרב מותר,** כן גירסת רש"י וש"ר ופירשו דהיינו דבמקום שיש לחוש לעקרבים מותר כל אדם לנעול,[[143]](#footnote-144) אך הרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ כתב די"ג דקאי על חי' דלדעת רב הא דחי' תנעול את הסנדל הוא משום צינה ולשמואל הוא משום סכנת עקרב, והובאה גירסא זו בבעה"ע בהל' יוהכ"פ ובס' הבתים (שערי שביתת יוהכ"פ ש"ד), והרי"צ גאות שם תמה ע"ז דכיון דהא דשרי הוא משום סכנת עקרב מ"ש חי' מכו"ע.

השאילתות בסימן קס"ח כתב דהא דהותרה נעילת הסנדל במקום סכנת עקרב, היינו בסנדל דהיטני ודהוצי או לכרוך סודר ברגליו, וכ"כ הבה"ג בהל' יוהכ"פ, וזה לטעמייהו דאף מנעלים שהותרו לא הותרו אלא במקום ההכרח, ונתבאר בדף מס' 8, וכ"כ הרוקח בסימן רי"ז, - אך הרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ נחלק ע"ז דמחמת סכנת עקרב הותר אף מנעלים גמורים, וכ"ה משמעות פירש"י בסוגיין כמש"כ הב"י בסימן תרי"ד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור והבעה"ע בהל' יוהכ"פ והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות ורבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרי"ד ס"ג.

הב"י בסימן תרי"ד כתב בטעמא דהבה"ג דכיון דלא התירו לו לנעול אלא משום סכנת עקרב, ע"כ כל היכא דמידחי סכנת עקרב לא שרינן לי' טפי, וכיון דבכריכת מידי אכרעי' מידחי סכנת עקרב בלא נעילה ממש לא שרינן לי' אלא כריכת מידי אכרעי', וכ"כ הב"ח שם, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל היכא דלא מידחיא הסכנה בלא"ה מותר לו אף לנעול מנעל גמור, ובדעת ש"ר כתב הפר"ח שם דבמקום סכנת עקרב לא גזרו איסור נעילת הסנדל וע"כ אף אם בידו לנעול מנעלים של שעם מצי לנעול סנדל של עור.

**שיעור כותבת הגסה**

**ככותבת שאמרו כגרעינתה או בלא גרעינתה וכו',**[[144]](#footnote-145) **רב אשי לא מיבע"ל וכו' גסה תנן כל כמה דגסה,** בביאור האיבעיא ובביאור הא דפשיט רב אשי נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דמיבע"ל בהא דתנן כמוה וכגרעינתה אם היינו כמוה וכגרעינתה יחד, או היינו כמוה או כגרעינתה, וכ"כ הר"י מלוניל והתו"י והתוס' הרא"ש,[[145]](#footnote-146) ועד"ז פירשו רבינו אליקים והמאירי בסוגיין ובחיבור התשובה משיב נפש מאמר ב' פי"א בפי' קמא, - ובפי' רבינו אליקים כתב דרב אשי פשיט דגסה תנן כל כמה דגסה טפי דהיינו עם גרעינתה, אך המאירי כתב דפשיט דחייב כשאכל כשיעור הכותבת עצמה.[[146]](#footnote-147) - **ב** התוס' פירשו דמיבע"ל אם הא דתנן כמוה היינו כותבת כברייתה עם הגרעין והא דתנן כגרעינתה היינו עוד גרעין אחר, והוי השיעור בב' גרעינין וכותבת,[[147]](#footnote-148) או"ד דהא דתנן כמוה היינו בלא גרעינתה והא דתנן כגרעינתה היינו הגרעין שבאותה כותבת ותו לא, - והא דפשיט רב אשי דגסה תנן כתב הפר"ח בסימן תרי"ב דהיינו דבעינן כותבת כברייתה ועוד גרעין אחר. - **ג** התוס' כתבו לפרש עוד דמיבע"ל אם כגרעינתה דהיינו לאחר שנתמעך חללה,[[148]](#footnote-149) או בלא גרעינתה דהיינו כברייתה ממש קודם שנתמעך חללה, והבעה"ע בהל' יוהכ"פ כתב לפרש להיפך דמיבע"ל אם כגרעינתה דהיינו דמשערין כמו שעומד הגרעין בתוך התמרה שא"צ למעך החלל שבין האוכל לגרעין, או בלא גרעינתה דהיינו דכשנוטל ממנה הגרעין משערין האוכל והגרעין דצריך למעך החלל, וכ"כ המאירי בפי' בתרא, ועד"ז כתב בפי' רבינו אליקים בפי' בתרא, - והא דפשיט רב אשי דגסה תנן כתב המאירי דהיינו דא"צ למעך החלל, וכ"נ בד' הבעה"ע.

הבעה"ע שם כתב דלא קי"ל כרב אשי אלא כמו שאמרו בירושלמי דצריך למעך החלל, וכ"ה מבו' בד' הערוך שם, וכ"כ התור"פ והמאורות בסוגיין,[[149]](#footnote-150) והאשכול בהל' יוהכ"פ והיראים בסימן נ"א והרוקח בסימן רי"ז והסמ"ג לאוין ס"ט והשבה"ל בסימן שי"ב והארחות חיים בהל' יוהכ"פ ס"ו והתניא רבתי בסימן פ' והאהל מועד שער יוהכ"פ דרך ג', - אך הרי"צ גיאת בהל' יוהכ"פ כתב דשיעור אכילה ביוהכ"פ הוא ככותבת הגסה כמוה וכגרעינתה וכחללה, ולכאו' הוא משום דס"ל דקי"ל כרב אשי.

האהל מועד שם כתב לדון בהא דמשערין בככותבת הגסה אם הוא במשקל או במידה, וכתב להוכיח ממה שאמרו דצריך למעך את חללה ובע"כ דמשערין במידת ככותבת, דאם משערין במשקל ליכא נפ"מ במה שממעך חללה, והוכיח כן עוד מהא דמתקיף ר' זירא לקמן פ' ב' דבשר שמן בככותבת ולולבי גפנים בככותבת, ואם משערין במשקל מאי קשיא לי' הרי בשר שמן ככותבת ל"ה אלא שיעור פורתא.

הרמ"א בסימן תפ"ו כתב בשיעור כזית דמרור דצריך למעך חלל האויר שבין הירק ולשער שיעור הכזית בירקות עצמן ולא באויר שביניהם, והגר"א שם כתב דמקורו הוא ממה שאמרו בירושלמי בכותבת הגסה דצריך למעך חללה, ובכ' הגרי"ז במנחות נ"ד א' תמה ע"ז דמה הביא מהכא, הרי הכא הנידון הוא בשיעור ככותבת שניתן מהלמ"מ אם הוא עם החלל או בלא החלל, ופשיט דהוא בלא החלל, והיאך יש ללמוד מזה דכל דבעינן שיעור כזית בירקות משערין בלא החלל.[[150]](#footnote-151)

בד' הב"ח בסימן תרי"ב ס"א מבו' דהאוכל כותבת הגסה עצמה ביוהכ"פ חייב, והמאמ"ר שם סק"ב דכיון דאינו חייב אלא כשאכל כשיעור הכותבת והגרעין אין לחייב כשאכל כותבת עצמה, שהרי הגרעין אינו מצטרף לחיוב דאינו ראוי לאכילה, והביאוה"ל שם כתב דמשכח"ל בתמרים רכים הנאכלים עם הגרעינים, עיי"ש.

**שיעור אכילה ביוהכ"פ**

**וקים להו לרבנן דבהכי מייתבא דעתי',** בפירש"י כתב דהיינו דאע"ג דכל שיעור אכילת איסור בכזית, ה"מ היכא דכתיבא אכילה, אבל הכא אשר לא תעונה כתיב וכל כמה דלא מייתבא דעתי' עינוי הוא, וכ"ה בברייתא לקמן פ' א' דהא דשיעור יוהכ"פ הוא ככותבת הגסה ול"ד לשאר אכילות שהם בכזית, הוא משום ששינה הכתוב במשמעו מלא תעונה.

ומשמעות הברייתא לקמן שם דלעולם עיקר איסור יוהכ"פ הוא איסור אכילה, וע"כ מן הדין הי' שיהא שיעורו בכזית, אלא ששיעורו הוא בכותבת משום ששינה הכתוב במשמעו, ומזה ילפינן דלא חייבה תורה על אכילה אלא בשיעור דמייתב דעתי' בהכי, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א ביבמות מ' א' דאף דלגבי יוהכ"פ לא כתיב אכילה אלא עינוי, מ"מ כיון דמוכחינן מקרא דעינוי דאכילה איקרי עינוי ה"ה כאילו אמר תענו את נפשותיכם מאכילה, אלא ששינה הכתוב במשמעו וכדי שלא יתחייב בכזית אלא בככותבת, - והאחרונים נחלקו בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

המקנה בקידושין ע"ז ב' כתב בדעת ר"ש דס"ל דכ"ש למלקות, דהיינו רק בכל איסורי תורה שנאמר בהם לשון אכילה, אך ביוהכ"פ דכתיב בי' תענו את נפשותיכם מודה ר"ש דאינו חייב עד דאכל כשיעור דמייתבא דעתי', וכ"כ הישועו"י בסימן תרי"ב סק"א והברוך טעם בשער הכולל דין א', - אך בד' התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א לעיל ע"ד א' מבו' להדיא דאף ביוהכ"פ מחייב ר"ש מלקות בכ"ש, עיי"ש, ועמד ע"ז הצפנת פענח בפ"ב משביתת עשור ה"ג, וכ"כ הפתח הבית בסימן י"ד ענף א'.

ולכאו' יסוד הפלוגתא בזה הוא בהא דס"ל לר"ש דכ"ש למלקות, דאי נימא דהיינו דס"ל דשיעור אכילה הוא בכ"ש, וכמש"כ כן הקהלת יעקב בתוספת דרבנן מערכת ח' סימן קל"ז, הדין נותן דכ"ה דלרבנן דשיעור אכילה הוא בכזית מ"מ ביוהכ"פ ילפינן מקרא דאינו חייב אלא בכותבת, ה"ה לר"ש דשיעור אכילה הוא בכ"ש דביוהכ"פ אינו חייב אלא בככותבת, אך אי נימא דמודה ר"ש דשיעור אכילה הוא בכזית אלא דס"ל דמרבינן מקרא דאף על ח"ש חייב מלקות,[[151]](#footnote-152) הרי דאף דביוהכ"פ ילפינן מקרא דשיעורו הוא בככותבת, מ"מ חייב מלקות על ח"ש.[[152]](#footnote-153)

**אם חייב ביוהכ"פ על הנאת גרונו בלא הנאת מעיו**

בחולין ק"ג ב' פליגי ר' יוחנן ור"ל אם חייב באכילת איסור בהנאת גרונו בלא הנאת מעיו, ובתשו' חת"ס או"ח סימן קכ"ז כתב דלענין יוהכ"פ מודה ר' יוחנן דאינו חייב אלא בהנאת מעיו דתליא ביתובי דעתא, וכ"כ בתשו' כת"ס או"ח סימן קי"ז,[[153]](#footnote-154) - אך האו"ש בפ"ב משביתת עשור ה"ד ובפ"ז מתרומות ה"ד הוכיח מירושלמי רפ"ח דתרומות דאף לענין יוהכ"פ סגי בהנאת גרונו, וכ"כ האחיעזר ח"ג סימן ס"א והאפיקי ים ח"ב סימן ל"א, ועמש"כ בתשו' כת"ס שם בשם החת"ס ע"ד הירושלמי,[[154]](#footnote-155) - והמנ"ח במצוה שי"ג נסתפק בזה.

**ולא בירך אחריו,** התוס' הביאו מירושלמי דבאוכל דבר כברייתו ל"ב כזית ואף פרידה אחת של ענב או של רימון טעונה ברכה לאחרי',[[155]](#footnote-156) ועמש"כ בזה הפוסקים בסימן ר"י ס"א, והמאמ"ר בסימן תרי"ב סוסק"ב נקט דלדעת הירושלמי ה"נ חייב באוכל ביוהכ"פ פרי אחד כברייתו אף בפחות מככותבת הגסה, עיי"ש, וצ"ב בתרתי, חדא, דאם אם לענין ברכה אחרונה חייב באכילת ברי' אף כשאין בה כזית, מ"מ לענין כל האיסורים קי"ל במכות י"ז א' דהאוכל חטה אחת של טבל כברייתה אינו חייב, וה"נ אין לחייב בזה ביוהכ"פ, ועוד, דאף למ"ד דהאוכל חטה אחת של טבל כברייתה חייב, מ"מ ביוהכ"פ דלא סגי בכזית ובעינן ככותבת משום יתובי דעתא, לכאו' ה"נ לא סגי בברי', דאף דאכילת ברי' חשיבא כאכילה, מ"מ בעינן ככותבת משום יתובי דעתא.

התוס' נסתפקו בשיעור שתי' לברכה אחרונה אם הוא בכזית או במלא לוגמיו או בכביצה, אך הרמב"ם בפ"א מברכות ה"ב ובפ"ג הי"ב כתב דהוא ברביעית, והכס"מ בפ"ג שם כתב דלמדה מדאשכחן בעלמא לענין אכילת איסורין דחייב בשתיית משקין אסורין ברביעית דומיא דאוכלין בכזית,[[156]](#footnote-157) - ובד' התוס' דפשיט"ל דחייבין בברכה אחרונה אף בפחות מרביעית, נראה דהוא משום דלא ס"ל כלל להך מילתא דשיעור שתי' בעלמא הוא ברביעית, וכמש"כ כן התוס' הרא"ש בנזיר ל"ח א' דאיסור שתיית יין של ערלה או כלאי הכרם הוא בכזית, ומבו' בדבריו שם דבכל איסורי תורה הוי שיעור השתי' בכזית, ורק באיסורי נזיר הוי שיעור השתי' ברביעית וילפינן לה שכר שכר ממקדש.[[157]](#footnote-158)

**משום דהו"ל פירי ופירי ל"ב סוכה,** התוס' בסוד"ה מיני תרגימא נקטו דהכי קי"ל דפירי ל"ב סוכה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מסוכה ה"ו ורבים מקמאי, - אך הרמב"ן במלחמות בסוכה כ"ו א' כתב בדעת הרי"ף דקי"ל דפירי בעי סוכה, וכ"כ הריטב"א שם כ"ה א' בדעתו, וכ"כ הרא"ש שם סימן י"ג בשם המהר"ם מר"ב שהחמיר כן.

ט"ו מרחשון פ"ג

דף מס' 11

**שיעור כזית**

**פ' א' - ושיערו חכמים אין בית הבליעה מחזיק יותר מביצת תרנגולת,** התוס' הביאו בתו"ד למה שאמרו בכריתות י"ד א' דאין בית הבליעה מחזיק יותר מב' זיתים ולמדו מזה דכזית הוא כחצי ביצה, וכ"כ התרוה"ד בח"א סימן קל"ט וח"ב סימן כ"ו ובתשו' מהרי"ו סימן קצ"ג, וכ"כ השו"ע בסימן תפ"ו, והמג"א שם כתב דלדעה זו הוי כזית מעט פחות מחצי ביצה,[[158]](#footnote-159) - אך המג"א שם כתב לדחות הראי' מסוגיית הגמ' בכריתות, דמה שאמרו שם דאין בית הבליעה מחזיק יותר מ' זיתים, היינו שאינו מחזיק ג' זיתים, ולפ"ז י"ל דזית הוי מעט יותר משליש ביצה, וכ"ה מבו' בד' המאירי בעירובין פ' ב' דמסוגיא דכריתות נלמד דכזית הוי יותר משליש ביצה, עיי"ש.

התוס' הק' לפ"ז מסוגיית הגמ' בעירובין דמוכח דביצה הויא יותר מג' גרוגרות וגרוגרת גדולה מכזית, וכתבו ב' דרכים בזה, והתו"י כתב לישב עוד בע"א, ­­­- אך הנה בד' הרמב"ם בפ"א מעירובין ה"ט מבו' דב' סעודות שהם ו' ביצים הוו י"ח גרוגרות, וכ"ה בפי' ר"ח בעירובין שם, וכ"ה דעת רבים מקמאי שהובאו בס' שש"ת סימן י"א, ולפ"ז מבו' דגרוגרת הוא שליש ביצה, וממילא דזית שהוא פחות מגרוגרת, הוא מועט משליש ביצה, וקשיא ע"ז ממה שאמרו בכריתות דאין בית הבליעה מחזיק יותר מב' זיתים, וי"ל כמש"כ התוס' בשם ר"ת, ועמש"כ בזה המג"א בסימן תפ"ו, ובתשו' נובי"ק או"ח סימן ל"ח תמה מאד על דבריו, ומש"כ הפר"ח שם.

והגר"א שם כתב לישב דהא דו' ביצים הוו י"ח גרוגרות הוא ביצים בקליפתם, ומה שאמרו דאין בית הבליעה מחזיק יותר מביצת תרנגולת הוא ביצה בלא קליפתה, [[159]](#footnote-160) שהרי שיעור ביצה דטומאת אוכלין הוא ביצה בלא קליפתה, וכמו שאמרו בעירובין פ"ג א', והיינו דזהו השיעור שמחזיק בית הבליעה, וכמש"כ המאירי בעירובין שם, וע"ז אמרו דזית הוא חצי ביצה, והיינו בלא קליפתה.[[160]](#footnote-161)

ובתשו' נובי"ק או"ח סימן ל"ח סקי"ט כתב לישב למש"כ התו"י בכריתות שם דהא דאין בית הבליעה מחזיק יותר מב' זיתים היינו כדרך אכילה, וי"ל דהיינו דהא דבית הבליעה מחזיק כביצת תרנגולת היינו אם מאנס את עצמו לבלוע בעל כרחו לבלוע כביצה יכול לבלוע, אבל לאכול כדרכו שלא לאנס עצמו רק דרך הנאתו אינו יכול לבלוע בב"א יותר מב' זיתים, ובס' איפת צדק ענף ו' בהערה ההוכיח כן גם מד' המרדכי.

הפר"ח בסימן תפ"ו תמה ע"ד התוס' דכזית הוא כחצי ביצה, שהמוחש מכחיש אותו, שאין בזית בינוני כחצי ביצה, ועיי"ש שכתב דלמש"כ שם בדעת הרמב"ם דכזית הוי כשליש ביצה בקירוב אין המוחש מכחיש אותו כ"כ, וכבר עמד ע"ז היש"ש בחולין פ"ג סו"ס פ"ח וכתב דהוא משום דפירות של ז' מינים שנשתבחה בהן א"י היו משונים בגדלותם ממה שהם עתה, והביאו הט"ז ביו"ד סימן מ"ד סקי"ב, ונתחדש בדבריהם דאף דנתמעטו הזיתים אין משערין בזית שבזה"ז.

אך בס' שש"ת סימן ט' הוכיח שדעת הגאון שבתשוה"ג ודעת ראב"ן דמשערין בבינוני שבכל זמן, ולפ"ז משערינן בזית שבזמנינו, וכן הביא שם סימן י"א הוראת הגר"ח ז"ל מוואלאזין לשער בזית שבזמנינו, ועיי"ש שכתב עוד, דלדעת הרמב"ם ודעימי' דליכא ראי' מגמ' על שיעור הזית, למש"נ לעיל מד' התו"י בכריתות,, י"ל דודאי משערין בכזית של זמנינו, וכן משמע מסתימת ד' הרמב"ם שלא פירש מידת הזית, ומשמע דהוא משתער לפי מידת הזית בכל מקום ובכל זמן, ועיי"ש שהביא ד' החזו"א דכ"ה העיקר לדינא.

ובאמת כבר הביאו מד' כמה מקמאי דשיעור זית הוא מועט בהרבה, דכ"כ הרמב"ן בחולין ק"ח ב' דכזית מועט הוא וכולי' כדי קליפה הוא, עיי"ש, וכ"כ הרשב"א במשמה"ב בית ד' ש"א דט"ו ביצים הן הרבה מס' זיתים, ומבו' דזית הוא פחות מרביעית ביצה, וכ"כ הריטב"א בשבת ע"ו ב' דבגרוגרת יש כמה זיתים אף שדעתו (כמו שהביא בשש"ת שם) דגרוגרת הויא שליש ביצה, וכ"כ בפסקי רבותינו שבאשכנז שנד' במורי' שנה ח' גליון ב - ג דראיתי זיתים בא"י ובירושלים אפי' ו' אינם גדולים כביצה, וכ"כ בס' מצוות זמניות לתלמיד הרא"ש הל' פסח סימן ד', דשיעור כזית הוא כזית אגורי שהוא כגדול שבזיתים שבארצנו זאת, והרי דמידת הזית מועטת היא כפי זיתים גדולים שבזמנו, ואכמ"ל.

**במה שחששו שיבואו בי"ד אחר וירבו בשיעורים**

**שמא יבא בי"ד אחר וירבה בשיעורים וכו' דמיחייבי אכזית קטן וכו' דלא מחייבי עד דאיכא כזית גדול,** בפירש"י סוד"ה והתניא מבו' דהיינו דיבואו בי"ד אחר ויאמרו דאין השיעור בכזית בינוני אלא בכזית קטן או בכזית גדול, וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר' יודן,[[161]](#footnote-162) ועיי"ש שהק' שהרי משנה שלימה שנינו בכלים פי"ז מ"ו כזית שאמרו לא קטן ולא גדול אלא בינוני וזה אגורי, ולכאו' מכוון דבריו הוא כמשה"ק החזו"א בכלים סימן כ"ג סק"י דודאי אנו בטוחין בכל התורה המצוי' בידינו שאין אנו טועים בה וחלילה לנו להסתפק במה שנתפשט בכל ישראל ושומה בפי כל חכמי ישראל, (וי"ל עוד דמכוון דבריו הוא כמשה"ק בקונט' הגרי"ז בסוגיין דכיון דשיעורים הלמ"מ וכך נמסר ההלכה דשיעור כזית היאך יש ביד בי"ד לבטל), ועיי"ש שכתב לפרש ע"פ הירושלמי בפ"ק דחגיגה ה"ב ובפ"ק דפאה ה"א דההלמ"מ היא בעיקר השיעור דכזית, ולא נאמר בהלכה דמשערין בזית בינוני אלא ניתנה ההלכה דהכל לפי ראות עיני בי"ד שבאותו הזמן, ועד עכשיו משערינן בבינונית ואם יעמוד בי"ד אחר וישער בגדול או בקטן ישער,[[162]](#footnote-163) ועד"ז כתב בקונט' הגרי"ז דהא דביד בי"ד אחר להורות דהוא כזית גדול או קטן אף דשיעורים הלמ"מ הוא משום דבהלכה נאמר רק עיקר השיעור אך לא נאמר בהלכה אם הוא בינוני או גדול או קטן וע"כ יש ביד בי"ד אחר להרבות או למעט.[[163]](#footnote-164)

**טעם הא דאם אכל פחות מכשיעור ואח"כ פיחתו בי"ד את השיעור אינו חייב קרבן**

**אי נימא דמחייבי קרבן אכזית קטן והתניא וכו' לא שב מידיעתו אינו מביא קרבן על שגגתו,** בפירש"י כתב דהיינו דאף אם יבואו בי"ד אחר ויחייבו קרבן על כזית קטן, מ"מ זה שאכל קודם שנתחדשה ההלכה אינו חייב קרבן דאינו שב מידיעתו שהרי אף אם הי' יודע שהוא חלב הי' אוכל כיון דהשתא קים לן דאינו חייב אלא בזית בינוני, והמל"מ בפ"ב משגגות ה"ב עמד בזה דמ"ט לא חשיב כשב מידיעתו, הרי כשנודע לו שהשיעור הוא בכזית קטן הוא שב, ומ"ש מכל יחיד העושה בהוראת בי"ד דקי"ל דחייב וחשיב כשב מידיעתו, ואמרו בהוריות ב' א' דהורו בי"ד שחלב מותר ונתחלף לו חלב בשומן ואכלו דלר' יוחנן חייב וחשיב כשב מידיעתו כיון דאם יוודע לבי"ד יחזרו בהן וגם הוא יחזור בו.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ היחוסי תנו"א דהא דחיישינן שיבואו בי"ד אחר ויאמרו שהשיעור הוא בכזית קטן הוא משום דכך ניתנה ההלכה דהכל לפי ראות עיני בי"ד שבאותו זמן, נמצא שבשעה שאכל הי' הדין דהשיעור הוא בכזית בינוני, דכ"ה ראות עיני בי"ד שבזה"ז, וע"כ אינו שב מידיעתו, דאף אם הי' יודע שאח"כ יורו בי"ד דהשיעור הוא בכזית קטן, מ"מ בשעה זו הוי ההלכה דהשיעור הוא בכזית בינוני כפי ראות עיני בי"ד שבאותו הזמן, ול"ד ליחיד שעשה בהוראת בי"ד דאם הי' יודע שיחזרו בהן בי"ד ל"ה עושה, והוי שב מידיעתו, ועד"ז כתב החזו"א בכלים סימן כ"ג סק"י, לפ"מ שפירש שם דהנידון הוא בשיעור כזית הבינוני, עיי"ש. - **ב** המל"מ שם כתב לישב, דאף דקי"ל דיחיד העושה בהוראת בי"ד חייב, מ"מ האוכל כזית קטן בזה"ז אף שיבנה ביהמ"ק ותתחדש הלכה דעל כזית קטן נמי חייב מ"מ הוא פטור מן הקרבן, דכל הא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב היינו כשהורה בי"ד דבר אחד שלא נתפשט בישראל, אך כל שנתפשט הדבר בישראל וכל החכמים ס"ל כן, הרי דאף שיבנה ביהמ"ק ותתחדש הלכה, מ"מ מי שעשה ע"פ בי"ד פטור, וכל הא דס"ד דהוא חייב קרבן הוא בגונא שלא עשה ע"פ הוראת בי"ד אלא שנתחלף לו חלב בשומן, וע"ז הוא דפרכינן דאינו חייב קרבן משום דאינו שב מידיעתו, דגם אם הי' יודע שהוא חלב הי' אוכלו משום דס"ל דליכא שיעור לחייב, וכיון דמשום שגגה זו אין לחייבו, כיון דהוא ע"פ הוראת בי"ד שנתפשט הדבר בישראל, אף משום שגגת החלב אין לחייבו, כיון דשגגה זו אינה סיבת האכילה, דגם אם הי' יודע שהוא חלב הי' אוכלו, ול"ה שב מידיעתו, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה בטעם הא דל"ד לההיא דהוריות. - **ג** הגבו"א בהשמטות כתב דכל הא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב, הוא כשחזרו בהן בי"ד עצמן והודו שלמפרע טעו הורו, ובכה"ג חשיב כשב מידיעתו ע"י ידיעה זו שידוע לו עכשיו דהוראה קמייתא טעות היא, ומשא"כ הכא דלא חזרו בהן בי"ד עצמן אלא שבאו בי"ד אחר והורו דהחיוב הוא בכזית קטן, לא קרינן בי' שב מידיעתו למפרע בשעת אכילה, שהרי אף אם יבא אליהו בשעה שאכל ואמר שעתיד דור אחר לחייב על כזית אחר, ל"ה שב מידיעתו, דאין לו אלא בי"ד שבימיו.[[164]](#footnote-165) - **ד** הקוב"ש בקונט' דברי סופרים סימן ד' סק"ט כתב דכל הא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב הוא כשטעו בדבר משנה דאי"ז הוראה אלא טעות ולא נאמר בזה ועשית ככל אשר יורוך, אך הכא לא חיישינן שיתברר שטעו הבי"ד בדבר משנה אלא שיחלקו עליהם בי"ד אחר בשיקול הדעת, ואף דב"ד הראשון לא יחזרו בהן כלל מ"מ יהי' צריך לשמוע לדברי ב"ד האחרון דאין לך אלא שופט אשר בימיך ובזה לא בטלה הוראת הבי"ד הראשון למפרע, דבשעת אכילתו הי' הדין כהוראת בי"ד הראשון דאין לך אלא שופט שבימיך, וע"כ אינו שב מידיעתו.[[165]](#footnote-166)

ביבמות פ"ז ב' תנן דאף דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, מ"מ אם הורוה בי"ד לינשא והלכה וקלקלה חייבת שלא התירוה אלא לינשא, והגבו"א בהשמטות בסוגיין הק' דא"כ בגונא דהכא שאכל כזית חלב קטן יש לחייבו לכו"ע, שהרי הבי"ד שבזה"ז לא הורו להתיר לכתחילה כזית קטן, שהרי ח"ש אסור, ודמי להלכה וקלקלה, וכתב לישב דשאני התם שבאנו לפטרו מדינא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד, ובזה הוא דאמרינן דכל שקלקלה לא חשיבא כתולה בבי"ד משום דלא התירוה אלא לינשא, אך הכא שבאנו לפטרו משום דבשעה שאכל הי' הדין דאינו חייב אלא בכזית גדול, ואף כשבאו בי"ד אחר והורו שחיובו הוא בכזית קטן אי"ז מועיל לבטל את הוראת הבי"ד הראשון למפרע, וכמש"נ לעיל כמה דרכים בזה, ע"כ אף שלא עשה ע"פ הוראתם פטור, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

והקוב"ש בקונט' דברי סופרים סימן ד' סק"ג הק' דא"כ מ"ט לא פטרינן לי' אלא משום דאינו שב מידיעתו, הרי גם אם הי' שב מידיעתו הדין נותן לפטרו משום דבשעה שאכל עדיין לא נתחדש הדין של הבי"ד האחרון ונמצא דלא אכל אלא ח"ש,[[166]](#footnote-167) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הקה"י בסימן כ' כתב דאף דהוראת הבי"ד האחרון אינה מועלת למפרע, מ"מ לענין חיוב קרבן דהנידון הוא על עכשיו אם חייב להביא קרבן על מה שאכל אתמול דלפי הוראת הבי"ד עכשיו הו"ל שיעור שלם, שפיר יש לדון ע"פ הוראתם, ואך דמ"מ ל"ה שב מידיעתו כיון שבשעה שאכל הי' זה פחות מכשיעור, - **ב** החזו"א בכלים שם כתב קצת בע"א, דאף דאין לך אלא שופט שבימיך ולענין זה מסורה ההוראה להם לעולם ועד, מ"מ לענין חטאת כיון דאין ההוראה אלא לכשיבנה ביהמ"ק ההוראה תלוי' בבי"ד שיהיו בזמן ביהמ"ק, ומ"מ ל"ה שב מידיעתו משום דהוראת הבי"ד של עכשיו שהוא פחות מכשיעור חלה לענין זה, כיון דהוא דבר הנוגע לעכשיו לדונו שהוא איסור קל דיש בזה כמה נפ"מ. - **ג** הקוב"ש שם סק"י וסקי"א כתב דכל הא דדינא הוא לעשות כהוראת בי"ד שבימיו אף אם כלפי שמיא גליא שאין הדין כן, הוא רק כשעשה מפני הוראת בי"ד שציותה התורה לשמוע להן, אך אם נתחלף לו חלב בשומן ואכלו לא מפני שהתירו בי"ד את הדבר אלא מפני שהי' סבור שהוא שומן, הרי דאף קמי שמיא גליא שהוא אסור משום חלב עבר על איסור חלב בשוגג, דעצם הדין לא נשתנה מפני הוראתן ורק שאם עשה כדבריהן מפני שהתורה ציותה לשמוע להם אין עליו איסור כלל, וע"כ כל שאכל חלב שלפי הוראת בי"ד שבזמנו הוא פחות מכשיעור, הרי דאם ידע שהוא חלב וסמך על דברי בי"ד שבזמנו, אף אם יתברר אח"כ שהוא שיעור שלם אין עליו איסור של אכילת שיעור שלם, אך אם הי' סבור שהוא שומן ולא סמך כלל בשעת אכילתו על חכמי דורו ואח"כ נתברר לבי"ד אחר שהוא שיעור שלם ראוי שיתחייב קרבן, והא דפטור הוא משום דאינו שב מידיעתו, שהרי אם הי' יודע בשעת אכילתו שהוא חלב הי' נחשב אצלו פחות מכשיעור כיון דצריך לשמוע לחכמי דורו,[[167]](#footnote-168) ועד"ז ובע"א כתב הרש"ש בסוגיין. - **ד** הקה"י שם כתב לפרש עוד דהוראת הבי"ד האחרון אינה מבררת למפרע, אלא מחדשת הוראה עכשיו על למפרע, וע"כ אף דה"ז מועיל לחייבו קרבן, משום דעכשיו הוי ההוראה אף לגבי למפרע דסגי בכזית קטן, מ"מ חשיב כשב מידיעתו, כיון דבשעה שאכל ל"ה ההוראה קיימת והי' דינו לעשות כהוראת הבי"ד שבימיו.

ולכל דרכים אלו מתפרש גם טעם מה שאמרו דאם ירבו בי"ד שאחריו בשיעור הכזית יהא פטור מן הקרבן, אף דבשעה שאכל הי' הדין כהבי"ד הראשון דהוי שיעור שלם וחייב קרבן.

הרש"ש הביא להקשות דמ"ט א"צ להחמיר בזה"ז לאכול מצה יותר מכשיעור שמא יבואו בי"ד אחר ויגדילו את השיעור, ועיי"ש שכתב דלק"מ, דהרי אין לך אלא שופט שבימיך, וכל הא דחיישינן הכא שמא יגדילו בי"ד את השיעור הוא לענין קרבן שיביא אחר שיורו בי"ד להגדיל את השיעור,[[168]](#footnote-169) וכ"כ השפ"א, וזה מתישב לכל הדרכים שנתבארו בטעם הא דאם הגדילו בי"ד את השיעור פטור מן הקרבן.

**שיעורים של עונשין הלכה למשה מסיני,** הרש"ש הק' דמ"ט אמר "של עונשין", הרי גם שיעורין של מ"ע כאכילת מצה ופסח ושיעורין של טומאה כעצם כשעורה וכזית מן המת וכו' הוו מהלמ"מ, וכתב דשמא הוא משום דר' יוחנן לטעמ' דס"ל דח"ש אסור מה"ת, וזהו דאמר שיעורים של עונשין משום דלאיסור אין שיעור ורק לעונש מלקות או כרת איכא שיעור.

כ' מרחשון פ"ג

דף מס' 12

**שיעור מלא לוגמיו ביוהכ"פ**

**פ' א' - לא מלא לוגמיו ממש וכו',** דעת הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"א דקי"ל הכי דשיעור מלא לוגמיו הוא כדי שיסלקם לצד אחד ויראה כמלא לוגמיו, וכ"כ רבים מקמאי, וכ"כ המאירי בחיבור התשובה, - אך המאירי לעיל ע"ח ב' כתב דמסקנת סוגיין דשיעור מלא לוגמיו הוא מלא לוגמיו ממש מלא ב' הצדדין ולא קי"ל כשמואל, עיי"ש.

בפירש"י לקמן בסוגיין כתב דמלא לוגמיו הוא פחות מרביעית, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"א ורבים מקמאי, אך בתשו' רב עמרם שבתשו' הגאונים מוסאפי' סימן נ"ו כתב דשיעור שתי' לחיוב ברכה הוא ברביעית, וכתב ללמוד לזה מיוהכ"פ דתנן השותה מלא לוגמיו ביוהכ"פ, ומבו' דשיעור מלא לוגמיו ביוהכ"פ הוא רביעית,[[169]](#footnote-170) וכ"כ בסדר רב עמרם דשיעור מלא לוגמיו דקידוש הוא רביעית, וכ"כ עוד מקמאי, ונתבאר להלן, ועמש"נ בזה להלן.

הר"ן כתב דבהא דמלא לוגמיו הוי פחות מרביעית, לא נתברר כמה הוא פחות ממנו, אך התוס' בפסחים ק"ז א' ד"ה אם טעם כתבו דהוא רוב רביעית,[[170]](#footnote-171) וכ"כ התוס' הרא"ש בעירובין ע"ט ב' והאבודרהם בהל' קידוש והטור בקיצור פסקי הרא"ש בפסחים שם סימן י"ח והטוש"ע בסימן ק"צ ס"ג ובסימן רע"א סי"ג,[[171]](#footnote-172) ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן רע"א שם ד"ה והוא רובו.

**שיעור מלא לוגמיו בקידוש**

בעירובין ע"ט ב' ובפסחים ק"ז א' אמרו דהמקדש אם טעם מלא לוגמיו יצא ואם לאו לא יצא ונחלקו הראשונים בשיעורו, **א** הרי"צ גאות בהל' קידוש כתב דהיינו כמלא לוגמיו שמסלקו לצד אחר ונראה כמלא לוגמיו והוא פחות מרביעית, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן שכ"ג ורבים מקמאי, ונחלקו בזה דהרי"צ גאות שם כתב דאין שיעורו בכל אדם אלא כל אחד כמלא לוגמיו דידי', וכ"כ בספה"י לר"ת שם, והתוס' בסוגיין ובפסחים שם, והרא"ש בפסחים שם סימן י"ח, ורבינו דוד והר"ן שם,[[172]](#footnote-173) וכ"כ הפוסקים בסימן רע"א סי"ג,[[173]](#footnote-174) אך המהר"ם חלאוה שם כתב דאף דלענין יוהכ"פ משערין כל אדם בשלו, הוא משום דבהנאה תליא מילתא וכל אדם נהנה בשיעור שלו, אך לענין קידוש הוי השיעור במלא לוגמיו של אדם בינוני. - **ב** בסדר רב עמרם גאון כתב דהוא רביעית, וכ"כ הרי"צ גאות בהל' קידוש בשם רב נטרונאי גאון ורב צמח גאון,[[174]](#footnote-175) וכ"כ בסידור רש"י סימן תפ"ה, ועמש"נ להלן בדעתם. - **ג** התוס' בשבת ע"ו ב' ד"ה ויעמוד על רביעית כתבו בתי' בתרא דהיינו מלא לוגמיו ממש דהוא יותר מרביעית.[[175]](#footnote-176) - **ד** בד' התורי"ד בסוגיין מבו' דהוא מלא לוגמיו ממש, ואף מלא לוגמיו ממש הוא פחות מרביעית. - **ה** הראבי"ה בסימן תקי"ט כתב בשם אביו דמהא דנקט התם טעם מלא לוגמיו ולא נקט שתה מלא לוגמיו, כדנקט הכא שותה מלא לוגמיו, נלמד דל"ב שיכנס לבית הבליעה מלא לוגמיו, אלא שיטעם מלא לוגמיו, ובחצי רביעית או פחות יערער סביב גרונו וילך טעם היין בכל לוגמא, והא דתליא בזה הוא משום דכי שבע אינש מגרוני' שבע, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתצ"א.

בספה"י לר"ת שם כתב דהא דבכל אדם אזלינן בתר שיעורא דידי' בשיעור מלא לוגמיו בקידוש ואין שיעורו שוה בכל אדם הוא משום דשיעורא דכמלא לוגמיו הוא משום דסגי דטועם כשיעור דמייתב דעתא, וע"כ אין שיעורו שוה בכל אדם, והביאוהו התוס' בסוגיין, ועד"ז כתב הרא"ש בפ' ערבי פסחים סימן י"ח דהא דבעינן שיטעום מלא לוגמיו הוא משום דלא מיקרי שתי' של הנאה בפחות ממלא לוגמיו ואנן בעינן שיהנה האדם מכוס של ברכה, והרא"ש שם כתב דמה"ט בעינן שישתה אחד מן המסובין מלא לוגמיו ואין שתית שנים מצטרפין למלא לוגמא דלא מיקרי שתי' של הנאה בפחות ממלא לוגמיו, וכ"כ הטור בסימן רע"א.

אך הריטב"א בעירובין ע"ט ב' כתב בשם התוס' דאם טעמו בין כולם מלא לוגמיו יצאו דכולם מצטרפין למלא לוגמיו,[[176]](#footnote-177) וכתב דהרא"ה נסתפק בזה, וכ"כ התניא רבתי בסימן י"ד בשם הגאונים, וכ"נ בד' השבה"ל בסימן ע"ג בשמם, - והתו"ש בסימן רע"א סקל"ז כתב דבע"כ לדעתם דהא בעינן לטעום כמלא לוגמיו אי"ז משום דבעינן שתי' של הנאה, אלא הוא משום דחלקו חכמים כבוד לכוס של ברכה,[[177]](#footnote-178) ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם סי"ד ד"ה וי"א.

**שיעור כדי גמיעה**

**כדי גמיעה,** הריא"ז בשבת פ"ח כתב דהוא שיעור שאדם נותן בפיו בבליעה אחת,[[178]](#footnote-179) וכ"כ הרע"ב שם דהוא מה שאדם בולע בב"א, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם, - והתוס' בשבת ע"ו ב' ד"ה כדי גמיעה כתבו בשם הר"ר פורת דכדי גמיעה הוא מלא לוגמיו, ותמהו ע"ז מסוגיין דפליגי תנאי בשיעור שתי' ביוהכ"פ אם הוא כמלא לוגמיו או כדי גמיעה והרי דלאו חד שיעורא הוא, וכ"כ הרמב"ן וש"ר שם.

הרמב"ן בשבת שם כתב דאין שיעור כדי גמיעה ידוע לנו, ונחלקו הראשונים בזה, **א** התוס' שם ד"ה חלב כדי גמיעה כתבו דכדי גמיעה הוא יותר מכגרוגרת, והוכיחו כן מהא דפליגי הכא בשיעור שתי' ביוהכ"פ אם הוא ברביעית או בכדי גמיעה, ואם כדי גמיעה הוא פחות מכגרוגרת, א"כ הוו יותר מדאי חלוקין זמ"ז. - **ב** התוס' בפסחים ס"ה א' ד"ה החולב כגרוגרת נסתפקו בזה אם כדי גמיעה הוא יותר מכגרוגרת או פחות מכגרוגרת. - **ג** הרמב"ן בשבת שם כתב דהוא פחות מכגרוגרת.[[179]](#footnote-180) - **ד** התוס' תלמיד ר"י הזקן שם ע"ז ב' כתב בשם רבו דהוא כגרוגרת.

לקמן בסוגיין אמרו בשיעורא דכמלא לוגמיו דמשערינן לכל חד וחד בדידי', ולא נתפרש אם ה"נ הוא בשיעור דכדי גמיעה, ומצאנו הדברים מפורשים בד' הרמב"ן והר"ן בשבת שם דאף בשיעורא דכדי גמיעה משערינן לכל חד וחד בדידי', ועיי"ש שכתבו דלענין הוצאת שבת אי"ז כן אלא בשל עולם הן שמין בבינונית, והר"ן הוסיף לפרש דהוא משום דשאני לענין יוהכ"פ דכיון דמשום יתובי דעתא הוא לכל חד וחד לא אייתבא דעתי' אלא בדידי'.

**איכא בינייהו מלא לוגמיו דחוק,** בפירש"י כתב דלב"ה בעינן כדי שיסלקנו לצד אחד ויראה כמלא לוגמיו בריוח, ולר"א כמלא לוגמיו דחוק, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דמלא לוגמיו דחוק היינו דאפי' בצד אחד לא יהא מלא לגמרי אלא בצמצום יהא נראה כמלא.[[180]](#footnote-181)

**כמלא לוגמיו אם הוי פחות מרביעית**

**א"כ הו"ל מקולי ב"ש ומחומרי ב"ה,** בפירש"י כתב דהיינו משום דלב"ה מחייב בכדי שיסלקנו וכו' דהוי פחות מרביעית, והרי"צ גאות בהל' קידוש תמה מהכא ע"ד רב עמרם גאון ודעימי' דשיעור מלא לוגמיו הוא רביעית.

ובישוב דעת רב עמרם ודעימי' י"ל דס"ל דמלא לוגמיו דקידוש הוא מלא לוגמיו ממש, וס"ל דמלא לוגמיו ממש הוא רביעית,[[181]](#footnote-182) וכמש"כ המאירי לעיל ע"ח ב' די"ל כן, (ונתבאר להלן), וכ"כ המרומי שדה בפסחים ק"ז א' בדעתם.

**מלא לוגמיו ממש אם הוי יותר מרביעית**

בספה"י לר"ת סימן שכ"ג הוכיח מהכא דמלא לוגמיו ממש הוא יותר מרביעית, וע"כ אם שיעורו במלא לוגמיו ממש הוי מחומרי ב"ש, וכ"כ התוס' לעיל בסוגיין ד"ה הכא נמי ורבים מקמאי, - אך המאירי לעיל ע"ח ב' כתב די"ל דמלא לוגמיו ממש הוא רביעית, והא דהוי מחומרי ב"ש, הוא משום דלב"ש שיעורו ברביעית אף לאדם גדול ולב"ה לא סגי בבינונית אלא באדם בינוני אך באדם גדול אינו חייב אלא במלא לוגמיו דידי', וכ"כ המרומי שדה בפסחים שם בדעת רב עמרם ודעימי', - והתורי"ד כתב דל"ג אם כן, ופריך דאף אי נימא דמלא לוגמיו ממש הו"ל מקולי ב"ש דאף מלא לוגמיו ממש הוי פחות מרביעית, ומשמעות דבריו דהוא משום דאם עומד ראשו זקוף א"א שיתפוס רביעית כמלא לוגמיו שלא ירדו המים בגרונו, ואין מחזיק מלא לוגמיו אלא חצי רביעית משקין.

הביאוה"ל בסימן רע"א סי"ג ד"ה של רביעית כתב להוכיח דלא נתקטנו הביצים, מסוגיית הגמ' הכא דמבו' דמלא לוגמיו בב' הצדדים הוא יותר מרביעית, ואי נימא דנתקטנו הביצים ושיעור רביעית הוא כג' ביצים שלנו, א"כ כמלא לוגמיו מב' הצדדים הוא יותר מג' ביצים, וע"פ הנסיון אין מלא לוגמיו מב' הצדדים מחזיק אלא כב' ביצים שלנו,[[182]](#footnote-183) ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ל"ט סקט"ז.

**מתקיף לה ר' זירא מ"ש אכילה דכל חד וחד בככותבת ומ"ש שתי' דכל חד וחד בדידי',** הרמב"ן בשבת ע"ו כתב דאיכא למ"ד לגבי יוהכ"פ דלכל חד וחד בדידי' משערינן, ומבו' דד"ז שנוי בפלוגתא, ולכאו' הוא משום דר' זירא ס"ל דמשערין באדם בינוני,[[183]](#footnote-184) וזהו דפריך לאביי דס"ל דמשערין לכל חד בדידי' דמ"ש מאכילה דכל חד וחד בככותבת, וכ"כ התויוהכ"פ והשיח יצחק, - אך קשיא טובא דמשנה ערוכה היא בכלים פ"ז מי"א דבשיעור מלא לוגמיו דיוהכ"פ הכל לפי מה שהוא אדם, והיאך ס"ל לר' זירא דמשערין בבינוני, ועמד בזה השפ"א, וצ"ע.

**מתקיף לה ר' זירא וכל העולם כולו בככותבת ועוג מלך הבשן בככותבת,** התויוהכ"פ כתב דהא דפריך לה הכא, ולא קשיא לי' הכי על הא דתנן דשיעור החיוב ביוהכ"פ הוא בככותבת, הוא משום די"ל דמהלמ"מ הוא דשיעור החיוב ביוהכ"פ הוא בככותבת ואי"ז משום יתובי דעתא, אך לפ"מ דקאמר אביי דהחיוב ביוהכ"פ תליא ביתובי דעתא וע"כ הוא דבשתי' משערינן לכל חד בדידי', א"כ אם שיעור יתובי דעתא לכל העולם הוא בככותבת, הדין נותן דלעוג מלך הבשן בעינן יותר מככותבת, ועיי"ש שפירש כן גם בהא דמתקיף ר' זירא דבשר שמן בככותבת ולולבי גפנים בככותבת, וכ"כ השיח יצחק.

**קים להו לרבנן דבהכי מיתבא דעתי' וכו' מיהו כו"ע טובא ועוג מלך הבשן פורתא,** הר"י מלוניל בריש פירקין כתב דהיינו דככותבת מישב הדעת לעוג מלך הבשן רגע אחד ולשאר בנ"א ב' רגעים, אבל פחות מככותבת אפי' לאדם בינוני אינו מישב דעתו אפי' חצי רגע, וכ"כ המאירי לעיל ע"ח ב' ששאר בנ"א דעתם מתיישב בה זמן רב ולעוג מלך הבשן זמן מועט.[[184]](#footnote-185)

**מתקיף לה ר' זירא בשר שמן בככותבת ולולבי גפנים בככותבת,** האהל מועד בשער יוהכ"פ דרך ג' הוכיח מהכא דהא דמשערין בככותבת הגסה הוא במדה, דאי נימא דמשערין במשקל מאי קשיא לי' בהא דבשר שמן בככותבת, הרי בשר שמן ככותבת ל"ה אלא שיעור פורתא, והוכיח כן עוד ממה שאמרו בירושלמי דצריך למעך את חללה, ואם משערין במשקל ליכא נפ"מ במה שממעך את חללה.

**צירוף ביותר מכדא"פ בדברים שאין שיעורן בכזית**

**מתקיף לה רבא כזית בכדא"פ וכותבת בכדא"פ,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דשיעור הצירוף בכזית הוא בכדא"פ הדין נותן דככותבת דשיעור גדול בעי שהי' גדולה לצירוף אכילתו, וכ"כ רבינו אליקים והמאירי, - ולפ"ז הדין נותן דגם בעלמא כל הא דהצירוף הוא בכדא"פ הוא רק באכילה ששיעורה בכזית, אך כל ששיעורה ביותר מכזית או בפחות מכזית אין הצירוף בכדא"פ.[[185]](#footnote-186)

והגרי"ג אדלשטיין שליט"א בס' שלמי יוסף הק' ע"ז מדעת הסוברים דאף צירוף דשתי' הוא בכדא"פ אף דשיעור שתי' הוא ברביעית,[[186]](#footnote-187) ועיי"ש בסק"ד שכתב דלעולם כיון דכדא"פ הוא זמן סעודה, ע"כ אין אכילה מצטרפת אלא בכדא"פ וליכא נפ"מ בשיעור האכילה, והא דפריך רבא הכא דמ"ט כותבת אינו מצטרף אלא בכדא"פ, הוא משום דס"ל דהא דבעינן ביוהכ"פ ככותבת אי"ז שיעור בעצם מעשה האכילה דבעינן מעשה אכילה ככותבת, אלא דמלבד מעשה האכילה שהוא כזית בכדא"פ בעינן שיאכל עד כותבת כדי שיהא יתובי דעתא, וזהו דפריך דא"כ הדין נותן דסגי שיאכל רק כזית ממנה בכדא"פ,[[187]](#footnote-188) ועיי"ש בסקי"א במש"כ לפרש עד"ז להא דפריך רבא בהא דבטומאת גוי' הוי שיעור הצירוף בכדא"פ.

בעיקר הנידון בזמן הצירוף בדברים שאין שיעורן בכזית, נחלקו בזה האחרונים בכ"ד, והגרי"ג אדלשטיין שם הביא לדבריהם, **א** הפליתי בסימן ק"ד סק"ב כתב דבח' שרצים דאיסורן הוא בכעדשה, ה"ז מצטרף בכדא"פ, וכ"כ הערול"נ בכריתות י"ב ב' והמנ"ח במצוה קס"ב, אך המהר"ם שיק במצוה קס"ג ובתשו' או"ח סימן רנ"ד נחלק ע"ז דרק כזית מצטרף בכדא"פ, אך כעדשה אינו מצטרף אלא בפחות מכך, והוכיח כן מסוגיין. - **ב** המנ"ח במצוה שי"ג כתב בשיעור כדי שביעה לחיוב ברהמ"ז דאורייתא דבעינן דכל הכדי שביעה יהא בתוך כדא"פ, ובמצוה ת"ל נסתפק בזה.[[188]](#footnote-189) - **ג** לדעת הסוברים דחיוב נט"י הוא רק כשאוכל כביצה כתב הגר"ז בפסקי הסידור סי"ח דשיעור הצירוף הוא שיאכל כל כזית בכדא"פ,[[189]](#footnote-190) אך הכה"ח בסימן קנ"ח סק"ט הביא מס' פתחי עולם שם אות ה' דרק אם אכל כל הכביצה בכדא"פ ה"ז מצטרף. - **ד** המטה אפרים בסימן תרכ"ה סנ"ב כתב בשיעור כביצה לחיוב סוכה, דבעינן שיאכל כל הכביצה בכדא"פ,[[190]](#footnote-191) וכ"כ הביכורי יעקב בסימן תרל"ט סקי"ג. - **ה** הגליון מהרש"א ביו"ד סימן רל"ו ס"א נסתפק אי נימא דהנשבע לאכול ככר זה צריך לאכלו בכדא"פ, אם צריך לאכול את כולו בכדא"פ, או סגי במה שאוכל כל כזית וכזית ממנו בכדא"פ.[[191]](#footnote-192)

**א"ל אביי קים להו לרבנן דבהכי מיתבא דעתי' בטפי מהכי לא מיתבא דעתי',** בפירש"י כתב דהוא משום דביוהכ"פ בישוב הדעת תליא מילתא דכתיב אשר לא תעונה וכיון דאם שהה יותר מכדא"פ לא מייתבא דעתי' ע"כ הוא פטור, ולכאו' לפ"ז דינא דכדא"פ ביוהכ"פ הוא דין בפנ"ע ואינו בכלל דינא דכדא"פ בכל אכילה שבתורה.

אך הנה בפירש"י בחולין ל"ה א' ד"ה דליכא כזית בכדא"פ כתב דאין שום אכילה כשיעור מצטרפת בין כזית דכל איסורין ובין ככותבת ליוהכ"פ אם שהה וכו' יותר מכדא"פ שכך נתנה תורה שיעור לשהיית אכילה בבית המנוגע, ומבו' דדינא דכדא"פ ביוהכ"פ הוא חד דינא עם דינא דכדא"פ בכל אכילה שבתורה, דכל אכילה אינה מצטרפת אלא בכדא"פ, וכ"נ בפירש"י בפסחים מ"ד א' ד"ה ומשני, וצ"ע.

כ"א מרחשון פ"ג

דף מס' 13

**שיעור כדא"פ**

בכריתות י"ב ב' תנן וחכ"א עד שישהה מתחילה ועד סוף כדא"פ חייב, ומשמע דבעינן דמתחילת האכילה עד סופה לא ישהה יותר מכדא"פ,[[192]](#footnote-193) וכן תניא שם י"ג א' בדין טומאת גוי' דאם יש מתחילת אכילה ראשונה ועד סוף אכילה אחרונה כדא"פ מצטרפין יותר מכאן אין מצטרפין, וכ"ה בתוספתא במכילתין פ"ד ה"ד בדין אכילה ביוהכ"פ ובתרומות פ"ז ה"ג בדין זר שאכל תרומה ובפסחים פ"א ה"י בדין אכילת חמץ ובכריתות פ"ב ה"ב בדין אכילת איסור, וכ"כ בפירש"י בסוגיין ד"ה כזית בכדא"פ ובברכות ל"ז ב' ד"ה והוא שאכלן ובשבת ע"א א' ד"ה שאם אכל ובפסחים מ"ד א' ד"ה ומשני ובע"ז ס"ז א' ד"ה כל שטעמו ובזבחים ל"א ב' ד"ה ביתר מכדא"פ ובחולין ל"ה א' ד"ה דליכא כזית בכדא"פ והרמב"ם בפ"י מתרומות ה"ג, וכ"ה מבו' בדבריו בפי"ד ממאכ"א ה"ח, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרי"ב ס"ג והמג"א בסימן תע"ה סקט"ו והחק יעקב שם סקכ"ב והמ"ב שם סקמ"ב.

אמנם הנה הר"ן בסוגיין כתב דכל שלא שהה בין אכילה ראשונה לאכילה אחרונה יותר מאכילת פרס מצטרפין, והתויוהכ"פ בסוגיין כתב לדקדק מדבריו דשיעור אכילת פרס הוא במה שהפסיק בין אכילה ראשונה לאחרונה ואין בכלל זה השיעור מתחלת אכילה ראשונה, וכתב דכ"ה גם משמעות ד' התוס' בכריתות י"ב ב', - אך הנה כ"ה ל' הברייתא בפסחים קי"ד ב' בדין אכילת מצה דאכלן לחצאין יצא ובלבד שלא ישהה בין אכילה לחברתה יותר מכדא"פ, וכ"ה ל' הטוש"ע בסימן תע"ה ס"ו,[[193]](#footnote-194) והמג"א שם סקכ"ב כתב דל"ד הוא, ובס' תולדות אדם כתב בשם הגר"ז מואלאזין דמצינו עד"ז במה שאמרו י' ימים שבין ר"ה ליוהכ"פ דנכלל בזה ר"ה ויוהכ"פ עצמן, ועמש"כ ע"ז בתשו' בית אפרים או"ח סימן נ"א.[[194]](#footnote-195)

**אם משערין בפת חטין מיסב ואוכל בלפתן**

בפירש"י בחולין ל"ה א' ד"ה דליכא כזית בכדא"פ כתב בדין הצירוף דכדא"פ באכילת איסור, דככך נתנה תורה שיעור לשהיית אכילה בבית המנוגע שהקפידה תורה בשוהה בו שיעור אכילה לטמא בגדים וכו'.

ובדין שהיית כדא"פ בבית המנוגע תנן בנגעים פי"ג מ"ט דהוא כשיעור אכילת פת חטין ולא פת שעורים מיסב ואוכל בלפתן, ובתשו' בית אפרים או"ח סימן י"ג סוד"ה ומעתה נחקורה ובעוללות אפרים סו"ס י"ב נקט בפשיטות דה"נ הוא בדין שהיית כדא"פ באכילת איסור, דהוא בפת חטים ולא בפת שעורים שאז שוהה יותר וכן שהוא מיסב ואוכל וע"י לפתן שנאכל מהר, ותמה על הפוסקים שהזכירו סתם שיעור פרס ולא ביארו זה, וכ"כ הגר"ז בסדר ברכת הנהנין פ"ח ס"ב, והחזו"א בסו"ס ל"ט, והך מילתא דאין משערין כל מין ומין בכדא"פ דידי' הוא מבו' כן גם מד' החת"ס ועוד מרבוותא שנתנו שיעור זמן קצוב לכדא"פ ולא חילקו בין המינים.

אך המנ"ח במצוה שי"ג אות ה' כתב דכיון דלא נזכר דשיעור כדא"פ הוא מיסב ואוכל בלפתן, בע"כ דלא ילפינן ד"ז מבית המנוגע לדעלמא דהלמ"מ היא בבית המנוגע, וכ"נ בסתימת ד' המ"ב בסימן תרי"ח סקכ"א דאין משערין שיעור כדא"פ במיסב ואוכל בלפתן, ועיי"ש שכתב דגם אין משערין בפת חטין אלא משערין בכל מין ומין כפי שיעור אכילת פרס דידי', וכ"כ התורת חסד באו"ח סימן ל"ב, וכ"כ הג"ר ראובן דענעבורג בדבריו שנדפסו במורי' טבת תשל"ו, והמשנ"א בנגעים פ"ג מ"ט, והגנזי חיים בסימן תרי"ח ס"ז, וכן צידד בתשו' זכר יהוסף סימן רי"ג ד"ה גם יש, - ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן פ"א סק"א ובסימן ר"י סק"א.

ובעיקר הנידון בזה לכאו' יש להוכיח דאין משערין כל מין ומין בכדא"פ דידי' מדעת הראב"ד ודעימי' דאף צירוף דשתי' הוי בכדא"פ, ואי נימא דמשערין בכל מין ומין לפי אכילת פרס דידי', א"כ מה מקום יש לשער בשתי' כדי שיעור "אכילת" פרס והי' לנו לשער כפי שיעור שתיית פרס, וגם לדעת הרמב"ם דס"ל דצירוף דשתי' הוא בכדי שתיית רביעית, הרי מ"מ בדין פסול גוי' ובדין שתויי יין הוי הצירוף בכדי "אכילת" פרס, ואין משערין בכדי שתיית פרס, ובע"כ דשיעור כדא"פ הוא שיעור קצוב ואף בשתי' משערין בשיעור זה.[[195]](#footnote-196)

המג"א בסימן פ"א סק"ב כתב בדין קטן היכול לאכול כזית בכדא"פ, דמשערין בכל מאכל כשיעור כדא"פ דמאכל זה, והפמ"ג שם הניח לדין זה בצ"ע, עיי"ש, והמנ"ח והתורת חסד שם הוכיחו מד' המג"א דמשערין בכל מין ומין בכדא"פ דידי', - ולדעת הסוברים דשיעור כדא"פ הוא בפת חטין, שמא י"ל דלעולם עיקר דינא דכדא"פ הוא דזמן אכילת כל דבר הוא כשיעור כדא"פ דידי', ואך דבאיסורים נאמרה ההלכה דאין מחלקין בין המינים ומשערין בפת חטין, אך לענין דין צואת קטן דליכא להלכה זו, תליא בכדא"פ דמין זה.[[196]](#footnote-197)

**אם משערין באדם בינוני**

בסוכה מ"ב ב' תניא דקטן היכול לאכול כזית דגן מרחיקין מצואתו וכו', וא"ר חסדא והוא שיכול לאוכלו בכדא"פ, ופירש"י דהיינו דיכול לאכלו בכדא"פ לבינוני וכו' שכן הלמ"מ שאין אכילה מצטרפת לשהי' ארוכה מזו, ומבו' דשיעור כדא"פ אין משערין בכל אדם ואדם לפי שיעור אכילת פרס דילי' אלא משערין בבינוני, וכ"ה מבו' ממה שאמרו בכריתות י"ג א' דהא דתניא דהתירו לטמא מת להניק בנה ובנה טהור, הוא משום דספק אם ינק בכדא"פ, ואם משערין כדא"פ בכל אדם ואדם לפי שיעור אכילת פרס דילי' הרי סתמא דמילתא יונק התינוק רביעית בשיעור כדא"פ דידי', וכ"כ המנ"ח והתורת חסד שם והחזו"א בסו"ס ל"ט, וכ"ה מבו' מד' החת"ס ועוד מרבוותא שנתנו שיעור זמן קצוב לכדא"פ.

אך בד' החיי אדם בכלל קמ"ה ס"ל והמ"ב בסימן תרי"ח סקכ"א והגנזי חיים שם ס"ז נראה להדיא דמשערין בכל אדם ואדם כשיעור אכילת פרס דילי', והחזו"א שם תמה ע"ז.[[197]](#footnote-198)

**שיעור הצירוף במשקין**

בתוספתא במכילתין פ"ד ה"ד תניא בדין שתי' ביוהכ"פ דשתה וחזר ושתה אם יש מתחילת שתי' ראשונה עד סוף שתי' אחרונה כדי שתיית רביעית מצטרפין ואם לאו אין מצטרפין, וכ"ה בתוספתא בתרומות פ"ז ה"ג בדין זר שאכל תרומה ובפסחים פ"א ה"י בדין אכילת חמץ ובכריתות פ"ב ה"ב בדין אכילת איסור,[[198]](#footnote-199) וכ"כ הרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ והרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"ד ובפי"ד ממאכ"א ה"ט ובפ"י מתרומות ה"ג והחינוך במצוה שי"ג.

אך הראב"ד בהל' תרומות שם תמה ע"ז דבכריתות פרק אמרו לו נראה דאף לשתי' בעינן כדא"פ, וכן הק' הר"ן בסוגיין מהא דתנן התם דלענין פסול גוי' ולענין שתיית רביעית יין לדין שתויי יין הוי שיעור הצירוף בכדא"פ,[[199]](#footnote-200) וכ"כ האהל מועד שער יוהכ"פ דרך ג' דאף בשתי' הוי הצירוף בכדא"פ, וכן הכריעו הפר"ח בסימן תרי"ח ס"י והגר"א בסימן תרי"ב ס"י.[[200]](#footnote-201)

ואמנם הנה הרמב"ם גופי' כתב בפ"ח משאה"ט הי"א בדין טומאת גוי' דאם שתה מעט ושהה ושתה מעט אם יש מתחילה ועד סוף כדא"פ מצטרפין, ובע"כ דשאני שיעור הצירוף לענין טומאת גוי' משיעור הצירוף באכילת איסור, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** המ"מ בהל' שביתת עשור שם כתב די"ל שעשו חזוק בטומאת גוי' של דבריהם,[[201]](#footnote-202) וכ"כ המהר"י קורקוס בהל' תרומות שם דכיון דטומאת גוי' מדבריהם עשו בה חיזוק להצטרף בכדא"פ,[[202]](#footnote-203) אך לא נתישב בזה הא דבשתויי יין הוי הצירוף בכדא"פ, וצ"ל כמש"כ הגר"א בסימן תרי"ב ס"י דלא קי"ל הכי. ­- **ב** המהר"י קורקוס שם כתב לישב עוד דבשתי' דאיסורין דחיובו הוא על הנאת גרונו ע"כ אינו מצטרף אלא בכדי שתיית רביעית דאין הנאת שתי' נמשכת יותר מכך, ומשא"כ באכילה דנמשכת הנאתו יותר מצטרף עד כדא"פ, אך בטומאת גוי' דלא תליא באכילה ושתי' והנאה אין לחלק בין אכילה לשתי' ואף בשתי' מצטרף בכדא"פ, והביאו הכס"מ שם.[[203]](#footnote-204) - **ג** המהר"י קורקוס שם כתב לישב עוד דרק באכילת איסור דשיעורה בכזית שייך לתלות השיעור שהוא בכדי שתיית רביעית, אך בטומאת גוי' שהיא ברביעית א"א שיהא שיעורה בכדי שתיית רביעית, שהרי כל ששוהה מעט כבר הוי יותר מכדי שתיית רביעית,[[204]](#footnote-205) וע"כ תלו השיעור בכדא"פ, ועד"ז כתב רבינו מנוח בהל' שביתת עשור שם.[[205]](#footnote-206) - **ד** האו"ש בפ"ה מנזירות ה"ד בסו"ד כתב בדעת הרמב"ם דבכל מקום שנזכר שתי' בפנ"ע כמו בביאת מקדש ובנזיר הוי שיעורו רביעית בכדא"פ, וזהו דתנן בכריתות בדין שתויי יין דשיעור הצירוף הוא בכדא"פ, ורק בתרומה ובהמחה החמץ והחלב דאיסורי דידהו כתובים בלישנא דאכילה, וכן יין נסך ויוה"כ, הוי השיעור בכדי שתיית רביעית, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, ולפ"ז י"ל דבטומאת גוי' בשותה משקין טמאין דהויא הגזירה במסוים על שתי', הוי השיעור בכדא"פ.

בד' המהר"י קורקוס משמע קצת דהא דצירוף אכילה הוא בכדא"פ הוא משום דאחר אכילת פרס אין ההנאה נמשכת, וצ"ע דא"כ מאי פרכינן בסוגיין דכזית בכדא"פ וככותבת בכדא"פ, וכיון דהא דאין מצטרף ביותר מכדא"פ הוא משום דאין ההנאה נמשכת מה מקום יש לחלק בין כזית לככותבת, - ושמא י"ל דלענין יוהכ"פ דתליא ביתובי דעתא לא איכפת לן בהא דאין ההנאה נמשכת, אלא הוא שיעור צירוף בעלמא בכדא"פ,[[206]](#footnote-207) ע"ד הא דלענין טומאת גוי' הוי שיעור הצירוף בכדא"פ אף דלא תליא בהנאה, וע"ז פרכינן דכזית בכדא"פ וככותבת בכדא"פ, ועד"ז מתפרש הא דפרכינן בדין טומאת גוי' דכזית בכדא"פ וחצי פרס בכדא"פ.[[207]](#footnote-208)

**כיצד משערין כדי שתיית רביעית**

נתבאר לעיל פלוגתת רבוותא בשיעורא דכדא"פ אם משערין אותו בפת חטין דומיא דבית המנוגע או משערין כל מין ומין בכדא"פ דידי', ונתבאר להוכיח דאין משערין כל מין ומין בכדא"פ דידי', ובשיעורא דכדי שתיית רביעית לא נתפרש במה משערין אותו, ולכאו' כיון דליכא בזה לההלכתא הדין נותן דמשערין כל מין ומין בכדי שתיית רביעית דידי',[[208]](#footnote-209) אך האש"א מבוטשאטש בסימן ר"י ס"א כתב דמשערין בכדי שתיית רביעית יין.

**פסול גוי'**

**פ' ב' - חצי פרס וכו',** התוס' כתבו בשם ריב"א דהא דטומאת גוי' באוכל חצי פרס, הוא הגזירה שגזרו בי"ח דבר על האוכל אוכלין טמאין, וכ"כ בפירש"י בשבת י"ג ב' ד"ה האוכל אוכל ראשון ובפי' ר"ח שם, והערוך בע' גוי', ובפי' ר"נ גאון בעירובין פ"ג א', והרמב"ם בפ"ח בפ"ח משאה"ט הי"א, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפ"ד מטומאת אוכלין ה"ב.[[209]](#footnote-210)

והתוס' כתבו בשם הריב"א דהא דלא גזרו על כביצה שיש בהן שיעור לטמא טומאת אוכלין, הוא משום דבפחות מב' ביצים אין אדם צמא לשתות ואין לחוש שיתן משקין תרומה בפיו בשעת אכילתו, והק' ע"ז דמ"ט במשקין לא גזרו אלא ברביעית, וכתבו דלדעת ר"ת דמדאורייתא אין משקה מטמא אחרים בפחות מרביעית ניחא, והתורי"ד בשבת י"ד א' כתב דאע"פ שהאוכל מטמא משקין בכביצה ומשקה מטמא אוכל בכ"ש, מ"מ כיון דטומאת הגוי' אינה אלא מדרבנן, אע"פ שטעם הגזירה הוא שמא יבא לטומאה דאורייתא, אפ"ה לא רצו חכמים להחמיר בשיעורן כשל תורה, אלא נתנו שיעור לדבריהם יותר גדול משל תורה, ועיי"ש שכתב שמצינו עד"ז בכ"ד.

התוס' כתבו בשם ר"ת, דפסול גוי' הנזכר בכל מקום דהוא באוכל חצי פרס גזירה קדמונית היא, ולא גזרו אלא על אכילת תרומה, אבל אינו פוסל תרומה בנגיעתו, ובגזירת י"ח דבר גזרו על האוכל אוכל טמא כביצה, שיהא פוסל את התרומה במגעו, והסכימו לזה הרמב"ן וש"ר בשבת י"ג ב' והר"ש בטהרות פ"ב מ"ב, ונתפרשו ד' ר"ת בספר הישר סימנים קפ"ח ר"ה שי"ג שט"ו, עיי"ש.

והרש"ש בשבת י"ד א' הק' ע"ד ר"ת, דלפ"ז נמצא דאחר גזירה די"ח דבר נפלה גזירה דפסול גוי' בבירא, וא"כ למאי נפ"מ שנאה לנו רבי בכל מקום במשנה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בספה"י סימן קפ"ח כתב בהא דתנן בפ' כיצד משתתפין וחצי חצי' לפסול את התרומה דאותה משנה נשנית קודם הך גזירה דאוכל אוכלין טמאין, וי"ל כן גם בשאר דוכתי שנשנה במתניתין גזירת פסול גוי'.

**ב** בספה"י סימן שט"ו כתב דפסול גוי' בב' ביצים הוא לאכילת מעשר ותרומה ולא למגעם, וגבי ליכנס למקדש כיון דטעון ביאת מים ואסמכוה אקרא וכו' מתוך המשנה דומה שהאוכל אוכלין טמאין אסור ליכנס במקדש, וגם טומאת גוי' בב' ביצים אסור לתחוב לו תרו"מ לתוך פיו, ואח"כ גזרו על האוכל אוכל ראשון וכו' בכביצה לנגיעת תרומה ולאכילתה ע"י עצמו, ולא על אכילת מעשר לר"מ בפרה פי"א מ"ה דהטעון ביאת מים מד"ס מותר במעשר, דלתרומה גזרו ולא למעשר, "ושתיהן הגזירות עומדות וצריכות" בין לר"מ בין לרבנן דפליגי עלי' בהשוחט ואסרי באוכל אוכל ראשון באכילת מעשר, דלר"מ האי די"ח דבר בכביצה ואסור ליגע בתרומה ולאכול ע"י עצמו כדמוכח התם ומותר באכילת מעשר וליכנס במקדש דלתרומה גזור ביאת מים ולא אסמכוה אקרא, וגם מותר [להאכילו חבירו] (להאכיל לחבירו) תרומה, ובב' ביצים נפסל גופו לתרו"מ ואסור לתחוב לו תרו"מ ואסור ליכנס במקדש דטעון ביאת מים ואסמכוה אקרא, ולרבנן כולהו איתנהו בינייהו בר מאכילת מעשר, - ונתחדש בדבריו, דבהגזירה שגזרו על האוכל אוכל ראשון ואוכל אוכל שני, דהוא משום דזימנין דאכיל אוכלין טמאין ושדי משקין דתרומה לפומי' ומטמא להו, לא נעשה גופו שני לטומאה, וכל עיקר דינו הוא שהוא פוסל את התרומה, אך הוא מותר ליכנס למקדש,[[210]](#footnote-211) ולאכול תרומה כשמאכילו חבירו, ומשא"כ בגזירת פסול גוי' שנפסל גופו מלאכול בתרומה אף הוא אסור ליכנס למקדש והוא אסור לאכול תרומה אף כשמאכילו חבירו, וזהו הנפ"מ בגזירת פסול גוי', ולדעת ר"מ נפ"מ עוד בזה דבגזירת פסול גוי' נפסל גופו אף מלאכול מעשר ובגזירה דהאוכל אוכלין טמאין הוא מותר במעשר, וזה דבר חדש.

**ג** הרש"ש בשבת שם כתב דנפ"מ בפסול גוי' באוכל כחצי פרס פחות פחות מכביצה בכדא"פ דה"ז מצטרף לפסול את הגוי, כדתנן בכריתות י"ב ב' וכמו שאמרו בסוגיין, ובטומאת אוכל אוכלין טמאין י"ל דהוא רק כשאוכלן בב"א דבזה הוא דיש לגזור שמא יטמא משקין תרומה שבפיו,[[211]](#footnote-212) ועיי"ש שכתב עוד, דלכאו' לדעת ר"ת לא תועיל טבילה באכל חצי פרס עד שישהה בכדי עיכול או שיפסל מאכילת כלב ולא מצינו כן בשם מקום, (ומוכח לא כן מסוגיית הגמ' בכריתות י"ג א'), וכתב דצ"ל שלא רצו להחמיר בגזירתם כ"כ.

**ד** בס' זכר טוב סימן י' אות ט"ז כתב דנפ"מ בפסול גוי' בגונא שאכל יותר מכביצה וטבל ועלה והשלים לחצי פרס בתוך כדא"פ, דכלפי טומאת אוכל אוכלין טמאין שפיר הועילה טומאתו ואינו חוזר ונטמא, כיון שאחר עלייתו אכל פחות מכביצה, אך כלפי פסול גוי' לא הועילה טבילתו כלל, כיון דכשטבל עדיין לא חלה הטומאה, וכמו שאמרו כן בכריתות י"ג א'.[[212]](#footnote-213)

כ"ו מרחשון פ"ג

דף מס' 14

**אכילת אומצא ומילחא**

**פ' ב' - אכל אומצא ומילחא מצטרף ואע"ג דלאו אכילה היא כיון דאכלי אינשי מצטרף,** בפי' ר"ח כתב דהיינו דאע"ג דמלח לבדו לאו מאכל הוא, כיון דדרך בנ"א לאכול אומצא במילחא מצטרף, וכ"כ המאירי דהמלח בפנ"ע אינו ראוי לאכילה והאוכל אוכלין שאינם ראויין פטור, ואפ"ה כיון שדרך בנ"א לאכלו עם הצלי ה"ה מצטרף, וכ"כ בספר הבתים שערי יוהכ"פ ש"ב, ומבו' לפ"ז דהאוכל מלח בפנ"ע ביוהכ"פ פטור, ורק כשאוכל אומצא במילחא מצטרף המלח לאוכל.

והשיח יצחק לקמן בסוגיין עמד בזה מהא דתניא בברכות ל"ו א' דעל המלח אומר שהכל נהי' בדברו, והרי דמלח בפנ"ע ראוי לאכילה ומברכין עליו,[[213]](#footnote-214) ועיי"ש שכתב לישב דאף דאיכא הנאה באכילתו ומשו"ה מברכין עליו, מ"מ לענין יוהכ"פ ביתובי דעתא תליא מילתא וע"כ אין חייבין על אכילתו,[[214]](#footnote-215) אך אי"ז מתישב היטב בלישנא דלאו אכילה היא (ול' הר"ח דלאו מאכל הוא), ובמש"כ המאירי והבתים דאינו ראוי לאכילה.

בעיקר הך מילתא דיש לחלק בין דין אכילה ביוהכ"פ לדין אכילה לענין ברכה, יש להעיר ממה שאמרו בברכות ל"ו ב' דלמ"ד דהכס פלפלין ביוהכ"פ פטור, אף אין מברכין על הפלפלין, והרי דיש ללמוד דין אוכל לחיוב ברכה מדין אוכל לחיוב יוהכ"פ, - וכ"ה מבו' גם בד' תר"י בברכות מ' ב' שהק' דמ"ט מברכין על החומץ שהכל, הרי אינו ראוי לאכילה כמו שאמרו לקמן פ"א ב' דאם שתה חומץ ביוהכ"פ פטור, וכל דבר שאינו ראוי לאכילה אין מברכין עליו, וכתב דכיון דאם שתה ממנו הרבה חייב, לא יצא מתורת אוכל, וע"כ מברך עליו, וכ"כ הרא"ש שם סימן כ"ג, וכתב דהא דמברכין על החומץ הוא במזוג, ועיי"ש מש"כ עוד בזה,[[215]](#footnote-216) וצ"ע.

בד' רבינו מנוח בפ"ב משביתת עשור ה"ז משמע דהא דאומצא ומילחא מצטרף הוא משום דכל אכשורי אוכלא כאוכלא דמי, וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' יוהכ"פ והשבה"ל בסימן שי"ב והמאירי בחיבור התשובה משיב נפש מאמר ב' פ"י, וכ"כ הגר"ז בסימן תרי"ב ס"ב והמ"ב שם סק"ד, וצ"ב דמ"ט בעינן לזה, הרי מלח אוכל הוא, אלא דכל שאוכלו בפנ"ע פטור משום דהו"ל כאוכלין שאינם ראויין, אך כל שאוכל צלי במלח דדרך בנ"א לאכלו כן והו"ל כאוכלין ראויין, הדין נותן דיצטרף עם הבשר, ומ"ט בעינן בזה להא דאכשורי אוכלא כאוכלא דמי,[[216]](#footnote-217) ובגמ' לא אמרו לה"ט דמכשירי אוכל כאוכל אלא בציר דמשקה הוא ואפ"ה הוא מצטרף לאוכל משום דמכשירי אוכל כאוכל.

בפירש"י כתב דהא דאכל אומצא במלחא היינו שאכל אומצא ומלח שעלי', והתויוהכ"פ כתב דאתא לאפוקי דאם אכל אומצא בלא מלח ואחר אכילת האומצא אכל מעט מלח, משום שאמרו חכמים אחר אכילתך אכול מלח, אינו מצטרף, וכל הא דמצטרף הוא כשצלה הבשר עם המלח והוא על הבשר, או שמטבל הבשר במלח בשעת אכילה בכה"ג מצטרף, ועיי"ש שכתב לדקדק כן גם מד' הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"ז.[[217]](#footnote-218)

**אכילת בשר חי**

בפי' רבינו מנוח בפ"ב משביתת עשור ה"ז כתב בשם רש"י דאומצא הוא בשר חי, - אך הרמב"ם שם כתב דאכל צלי במלח מצטרף המלח לבשר, ומבו' דמפרש דאומצא הוא בשר צלי,[[218]](#footnote-219) וכ"כ המאירי בסוגיין ובחיבור התשובה משיב נפש מאמר ב' פ"י, וכ"כ בספר הבתים שערי יוהכ"פ ש"ב, והארחות חיים בהל' יוהכ"פ ס"ח והכל בו בסימן ס"ט.

והביאוה"ל בסימן תרי"ב ס"ו כתב דלפירש"י מבו' דהאוכל בשר חי ביוהכ"פ חייב, והיינו משום דיש בנ"א שאוכלין אותו, ועיי"ש שכתב דממש"כ הרמב"ם בשר צלי משמע דבשר חי ל"ה אוכל, וכתב להוכיח דלא כן ממה שאמרו בשבת קכ"ח א' דמטלטלין בשר חי משום דהוא מאכל לאדם,[[219]](#footnote-220) ועמש"כ בזה השיח יצחק בסוגיין ובתשו' בנין ציון סימן ל"ה.[[220]](#footnote-221)

**צירוף ציר שע"ג ירק**

**אמר ר"ל ציר שע"ג ירק מצטרף לככותבת וכו' מהו דתימא משקה הוא קמ"ל כל אכשורי אוכלא אוכלא הוא,** בחולין ק"כ אמרו דהא הרוטב מצטרף עם הבשר לטמא טומאת אוכלין הוא בחלב דקריש, ופרכינן עלה דמאי איריא קריש כי לא קריש נמי דאמר ר"ל ציר שע"ג ירק מצטרף לככותבת ביוהכ"פ,[[221]](#footnote-222) ומשני דהתם משום יתובי דעתא הוא בכל דהו מיתבא דעתי', הכא משום איצטרופי הוא אי קריש מצטרף אי לא קריש לא מצטרף, ופירש"י דהא דהציר מצטרף אי"ז משום דאוכלא הוא, דאף אם אינו אוכל כיון דמייתבא דעתי' מיחייב דהא לא תעונה כתיב וזה לא התענה, ומשא"כ הכא דאוכל ומשקה אין מצטרפין דהא לא שוו בשיעורייהו, ועיי"ש שכתב דאע"ג דגם ביוהכ"פ תנן דאכל ושתה אין מצטרפין, ה"מ אכל ושתה דקים להו לרבנן דלא מייתבא דעתי' בהכי, אבל ציר שע"ג ירק קים להו לרבנן דמייתבא, וכ"כ המאירי שם.

אך הפסקי רי"ד שם כתב דהגמ' משני דאיצטרופי לאוכלא אע"ג דלא קרוש מצטרף, לטמא טומאת אוכלין אי קרוש מצטרף ואי לא קרוש לא מצטרף, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ התפארת יעקב שם דלענין יוהכ"פ לא תלי אם יש עליו שם אוכל או משקה אלא אם הו"ל מעשה אכילה או מעשה שתי', דבזה תליא היתובי דעתא, ובציר שע"ג הירק כיון דהוא מכשיר את האוכל הו"ל מכלל מעשה האכילה, ומשא"כ לענין טומאה דתליא אם יש עליו שם אוכל או שם משקה ואף ציר שע"ג ירק יש עליו שם משקה.

הזרע יצחק בחולין שם הק' במש"כ בפירש"י דציר שע"ג ירק ל"ה אוכלא והא דמצטרף הוא משום דמייתבא דעתי' בהכי דהוא דלא כמו שאמרו הכא דהא דהציר מצטרף הוא משום דאכשורי אוכלא כאוכלא דמי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י בסוגיין כתבו דמה שאמרו דאכשורי אוכלא כאוכלא דמי, אע"ג דלענין שאר דברים משקה הוא כמו שאמרו בערבי פסחים דכל שטיבולו במשקה צריך נט"י ומשמע אפי' ציר ומורייס, מ"מ לענין יוהכ"פ כיון שהוא דבר אכילה אוכלא הוא, וכ"כ התוס' הרא"ש,[[222]](#footnote-223) ובד' החיי אדם בכלל נ' סי"ז מבו' שפירש לדבריהם דהוא כמש"כ רש"י בחולין דאף דאי"ז אוכל, מ"מ כיון דמייתבא דעתי' בהכי דינו כאוכל לענין יוהכ"פ,[[223]](#footnote-224) וכ"כ התויוהכ"פ והגבו"א בסוגיין והזרע יצחק והרש"ש בחולין שם. - **ב** הזרע יצחק שם כתב לישב עוד דהגמ' הכא היא לר"ל לטעמי' דס"ל לקמן בסוגיין דהא דאכילה ושתי' אין מצטרפין הוא משום דאין שיעורן שוה, ולדידי' בע"כ דהא דציר שע"ג הירק מצטרף הוא משום דאוכלא הוא, והגמ' התם היא לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דהא דאכילה ושתי' אין מצטרפין הוא משום דלא מייתבא דעתא, ולפ"ז בע"כ דהא דציר שע"ג הירק מצטרף הוא משום דמייתבא דעתי' בהכי.[[224]](#footnote-225) - **ג** המרומי שדה שם כתב דפליגי הסוגיות בזה בטעמא דר"ל, עיי"ש.[[225]](#footnote-226)

הרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ כתב דה"נ אם שרה פת פחותה מכשיעור במים והשלימה לכשיעור ואכלה חייב, וכ"כ המאירי לעיל ע"ח ב' דשרה פתו ביין דינו כדין ציר שע"ג ירק, וכ"כ המג"א בר"ס ר"י דפת השרוי במשקה או ביין דינו כציר שע"ג ירק, וכ"כ המ"ב בסימן תרי"ב סק"ד, - אך החמד משה בסימן ר"י סק"א נקט דפת השרוי במשקה ל"ד לציר שע"ג ירק ואין דין המשקה כאוכל,[[226]](#footnote-227) וצ"ע.

\*בתשו' מחנה חיים או"ח ח"ג סימן מ"ו עמד בהא דאמר ר"ל דציר שע"ג ירק מצטרף לככותבת ביוהכ"פ, דהול"ל ציר שע"ג ירק מצטרף לשיעור ביוהכ"פ, שהרי הא דיוהכ"פ שיעורו בככותבת הוא מפורש במתניתין, ומה הוצרך ר"ל להשמיענו להא דשיעורו בככותבת, ועיי"ש שכתב לחדש דלפ"מ שאמרו בחולין דציר שע"ג ירק אין דינו כאוכל והא דמצטרף הוא משום דמייתב דעתי' בהכי, ע"כ כ"ז הוא כשיש בירק כזית דיש בו שיעור אכילה, אלא דביוהכ"פ אינו חייב אלא על ככותבת משום דבעינן יתובי דעתא, ובזה מהני צירוף הציר דעי"ז איכא יתובי דעתא, אך כל שאין בירק כזית דלי"ב שיעור אכילה, הרי דאף דע"י צירוף הציר איכא יתובי דעתא, מ"מ כיון דאין על הציר תורת אוכל נמצא דלא אכל שיעור אכילה, ולא חייבה תורה אלא ביתובי דעתא דע"י אכילה,[[227]](#footnote-228) - אך עיי"ש שכתב דממש"כ הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"ז דציר שע"ג הירק מצטרף והשמיט למה שאמרו דמצטרף לככותבת, מבו' דאף אם אין בירק עצמו כזית מצטרף הציר לכשיעור,[[228]](#footnote-229) וכ"ה מבו' גם בל' ההשלמה והמאורות בסוגיין והריא"ז בפירקין והבעה"ע בהל' יוהכ"פ והטוש"ע בסימן תרי"ב ס"ב דבכל ענין מצטרף הציר לכשיעור.

**בהא דלא חשיבינן לה כאוכל מדין משקה הבא לאוכל**

הרש"ש הק' דמ"ט בעינן הכא להא דכל אכשורי אוכלא אוכלא הוא, תיפו"ל דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, וכמו שאמרו בשבת קמ"ד ב', וכתב דהתם נמי אינו אלא בבא לתקן את האוכל או בנבלע בו, וע"כ הכא דהוי הציר ע"ג הירק ל"ה כאוכל אלא משום דהוא מכשיר את האוכל, והרש"ש בחולין ק"כ א' הק' מזה עמש"כ התו"י בסוגיין דלשאר דברים אין דין הציר כאוכל, דמ"ש ממשקה הבא לאוכל דהוי כאוכל, וכבר כתב כן הר"א ן' יעיש בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ע"ו דציר שע"ג הירק וכיו"ב דינו כאוכל אף לענין טומאה, משום דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי.

אך המהרי"ט שם כתב דלי"ב לדינא דמשקה הבא לאוכל דכאוכל דמי, דכ"ז הוא כשעדיין לא ירד עליו תורת משקה ובשעת פרישתו מן האוכל בא לאוכל, ובכה"ג הוא דהוי כאוכל, אך כל שכבר הי' עליו תורת משקה אע"פ שבא לתוך האוכל לא נעקר שם משקה ממנו, וכבר כתב כן בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת קמ"ה א', וכ"כ האהעו"ז שם והמנחת ברוך בסימן פ"א ענף ב, וכ"כ החזו"א בטבו"י סימן ד' סק"כ, ולפ"ז זהו שכתבו התו"י והתוס' הרא"ש דבמטבל בציר או במורייס חשיב כמשקה, והיינו משום דכבר הי' עליו תורת משקה קודם שטיבל בו וע"כ לי"ב לדינא דמשקה הבא לאוכל.[[229]](#footnote-230)

**דין משקה המכשיר את האוכל לענין ברכה**

המג"א בר"ס ר"י כתב ללמוד מהכא דציר שע"ג ירק מצטרף לכזית לחיוב ברכה אחרונה, וה"נ בפת השרוי במשקה או ביין, והחיי אדם בכלל נ' סי"ז תמה ע"ז דכל מה שאמרו הכא דציר שע"ג ירק מצטרף הוא ביוהכ"פ דתליא ביתובי דעתא, וכמש"כ התו"י בסוגיין דלענין שאר דברים משקה הוא, והשעה"צ שם סק"ח כתב דבד' הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"ז משמע דלכל מילי חשיב ציר שע"ג הירק כאוכל.[[230]](#footnote-231)

המ"ב בסימן ר"ח סקמ"ח כתב דמנהג העולם לברך על המחי' על פת כיסנין שמעורב בתבלין הרבה כשיש בו כזית, אף שבמין דגן לבדו שנמצא בו ליכא כזית, וכתב דאולי טעמם מפני שהתבלין בא להכשיר את האוכל, וע"כ הוא מצטרף עם האוכל לשיעור, וכמש"כ המג"א בסימן ר"י, - ובתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן ע"א תמה ע"ז דאף דדבר הבא להכשיר את האוכל בטל ממנו תורת משקה וחשיב כאוכל, מ"מ לענין ברכת על המחי' דבעינן מין דגן דוקא, מהיכ"ת נימא דה"ז מצטרף, הרי אף דהוי אוכל, מ"מ אינו מין דגן.

1. ובדעת רש"י בזה דנו רבוותא, דהפר"ח בסימן תרי"א ס"א והשעה"צ שם סק"ב כתבו ללמוד מדבריו לקמן ע"ד א' ד"ה שבתון דשאר ענויים אינם אסורין אלא מדרבנן, ועמש"כ השיח יצחק לקמן שם לדחות, אך כתבו דמדבריו ביבמות ע"ד א' ד"ה שמותר לסוכו מוכח דה"ז אסור מדאורייתא, וכן הוכיח הב"ח שם, והשעה"צ שם כתב ללמוד כן גם מדבריו בשבת קי"ד ב' ד"ה אלא לאו, וכן הוכיח השיח יצחק לקמן ע"ד א' מדבריו לקמן פ"א א' ד"ה שבתון. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך רבינו מנוח שם כתב בדעתו דשאר ענויים אינם אסורין אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועד"ז מצינו בד' הרא"ש בפ' לולב הגזול סימן י"ד בדין פסולין שהכשירו בשעת הדחק, דהוא משום דכל פסולין אלו מסרן הכתוב לחכמים והם אמרו שלא בשעת הדחק אפי' בדיעבד לא יצא כדי שיזהרו ישראל במצות, אבל במקום הדחק הכשירום כיון שא"א בענין אחר מברכין עליהן, והתם ודאי דהיינו דנמסר לחכמים להכשיר ולפסול כפי דעתם, וע"כ הוא דשלא בדעת הדחק לא הכשירום כדי שיזהרו במצוות ובשעת הדחק הכשירום. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך בד' החת"ס מבו' דפשיט"ל דמדרבנן אסורות נשים בתשה"מ, וכן נקט החיד"א בתשו' יוסף אומץ סימן נ"ה, וכ"כ בתשו' בית שערים או"ח סימן רצ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. הרש"ש והשפ"א עמדו בזה, שהרי בע"ק טובלין כדרכן, וא"כ מ"ט יהא אסור בתשה"מ, - ובתשו' בית שערים או"ח סימן רצ"ב פירש לקו' הירושלמי בע"א, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. בתשו' מן השמים סימן ה' כתב להוכיח מד' הירושלמי דכשביטלו טבילה לבע"ק הוא אף לתפילה, ועיי"ש במה שהשיבו לו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שהוכיח כן שהרי בלא"ה קשיא בד' הירושלמי דמאי פריך, דאטו משום דאסור ברחיצה וא"כ לא יוכל לשמש דצריך לטבול ואסור לא ילמדנו התנא דאסור בתשה"מ מדרבנן ויכחיד תחת לשונו איסור תשה"מ שאסרו חכמים, ותו דאינו דומה הא דאסור משום דאינו יכול לטבול לאחר תשה"מ להיכא דתשה"מ מצ"ע אסור, ותו דאם עבר ושימש או בשוגג יודיע דרכיו דעבד איסורא לא לבד שאינו יכול לטבול אלא תשה"מ אסור, ותו דתקנת עזרא שיטבול היא על האיש ואיסור תשה"מ הוא גם לאשה וע"כ הוצרך ללמדינו איסור תשה"מ, ועוד דאיצטריך לאשמועינן איסור תשה"מ למי שרוצה לשמש ביום סמוך לערב דא"צ להתפלל עוד ביום, וכמשה"ק הקה"ע בפירקין, ובע"כ דהתרצן לא רצה להאריך אלא השיבו לפי שיטתו, ובזה ניחא משה"ק הרש"ש דנפ"מ לאסור אף בהעראה, וכן נפ"מ במי שהוא כבר בע"ק, וניחא גם משה"ק השפ"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. הריטב"א הוכיח כן גם ממה שהתירו לעבור במים לצורך שמירת פירות, ובתשו' הרשב"א החדשות סימן ס' הוכיח כן גם ממה שהתירו טבילה לבע"ק, אך התו"י וש"ר לא הוכיחו מזה, וגם אי"ז מתישב במש"כ התו"י דלא נאסר מדאורייתא אלא רחיצת כל גופו, (דאף דכשעובר במים אין רוחץ כל גופו, בפשוטו גם רחיצת רוב גופו אסורה מה"ת, וכמש"כ היראים, ועמש"כ בזה השפ"א), וזה כמש"כ הקרי"ס בפ"ג משביתת עשור דכשעובר במים אי"ז רחיצה כלל, וגם הא דחייבי טבילות טובלין כדרכן לאו רחיצה הוי אלא שרי' בעלמא, והיינו דלא חשיב כלל כרחיצה אלא כשנותן מים על גופו לצורך גופו. [↑](#footnote-ref-9)
9. והך מילתא דאף דרחיצה אסורה מדאורייתא, מ"מ רחיצה שאינה של תענוג מותרת, כ"כ גם התו"י לקמן ע"ז ב' והבעה"ע בהל' יוהכ"פ והיראים בסימן ת"כ, אך בדבריהם לא נתפרש דהוא משום דמסרו הכתוב לחכמים, ומשמעות הדברים דהוא משום דמסברא רחיצה שאינה של תענוג אינה בכלל רחיצה האסורה. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך בד' היראים שם מבו' להדיא דרחיצה דמלך ודכלה חשיבא כרחיצה בכונה ליהנות, וע"כ לא הותרה אלא משום דרחיצה במקצת גופו אינה אסורה אלא מדרבנן, - וי"ל דיסוד הפלוגתא בזה הוא דלדעת היראים נאסרה כל רחיצה בכונה ליהנות, ואף רחיצת המלך והכלה בכלל, אך לדעת הר"ן לא נאסרה אלא רחיצה של תענוג, ורחיצת המלך והכלה אינם רחיצה של תענוג. [↑](#footnote-ref-11)
11. האו"ז בסימן רע"ז אות ג' כתב להתיר ברחיצה למלך וכלה משום דלא פליגי בזה רבנן, ומשמע דבנעילת הסנדל לחי' דפליגי רבנן קי"ל כוותייהו. [↑](#footnote-ref-12)
12. המהר"ם חלאוה בפסחים מ"ד ב' כתב דהא דיליף ר"ע מקרא דהיתר מצטרף לאיסור הוא לאיסור ולא למלקות, והק' דלאיסור מאי נפ"מ והא קי"ל דח"ש אסור מה"ת, וכתב דנפ"מ לפחות מחצי זית וכדכתיבנא, ויש שפירשו לדבריו דלא נאסר מה"ת אלא ח"ש ופחות מח"ש אינו אסור אלא מדרבנן, אך כבר עמדו דמכוון דבריו הוא דבפחות מחצי זית ליכא לאיסורא דח"ש משום דה"ז בטל ברוב ההיתר, וזהו מש"כ המהר"ם חלאוה כדכתיבנא, והוא מש"כ שם מ"ג ב', עיי"ש, - והאבנ"ז באו"ח סימן שע"ו בהג"ה כתב בדעת הרמב"ם דפחות מח"ש אינו אסור מה"ת, וצע"ג דלהדיא כתב הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א דאסור מה"ת לאכול כ"ש מדבר האסור. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועיי"ש שעמדו בזה דמ"מ הדין נותן דפטור משום דליתא בלאו והן, וכן עמדו בזה התו"י בסוגיין, - אך הרמב"ן בשבועות שם כתב דשפיר איתי' בלאו והן, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך הריטב"א שם כתב דהא דחיילא עלי' שבועה הוא משום דאיסור חמור חל על איסור קל, וכ"כ הרמב"ן שם דזהו הטעם לדון שתחול השבועה, (אלא דהרמב"ן שם כתב דאתיא כמ"ד דאיסור חמור על איסור קל, אך הריטב"א שם כ"ב ב' דבזה כו"ע מודו), - וצ"ב דהרי הא דאין שבועה חלה לקיים את המצוה אי"ז רק משום דאאחע"א, אלא הוא דין בפנ"ע דילפינן לה שם כ"ז א' מקרא דלהרע או להיטיב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-15)
15. בחי' הגר"ש ביבמות ל"ג ב' אות ר"צ כתב בטעם הא דלא הביא הגרע"א מד' רש"י, דהוא משום די"ל בדעת רש"י דלדעת ר' יוחנן אין שבועה חלה על ח"ש, ורק לדעת ר"ל הוא דשבועה חלה על ח"ש, ובזה הוא דאמרינן דכל דאכל שיעור שלם אף לדעת ר"ל אין שבועה חלה על ח"ש, אך לדעת הסוברים דשבועה חלה על ח"ש אף לדעת ר' יוחנן שפיר י"ל דהוא אף כשאכל שיעור שלם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. בתשו' הגרע"א סימן קנ"ד נסתפק במשמעות ד' הרמב"ם דאם אכל כזית פטור אם היינו אף כשאכל תחילה חצי כזית ואח"כ השלימו לכזית, דאף דכשאכל חצי זית נתחייב משום שבועה מ"מ כשגמר לאכול פקע החיוב שבועה, או דכל הא דפטור הוא כשאכל כזית בב"א, והאמרי בינה שם כתב דאין לפטור אלא כשאכל כזית בב"א, עיי"ש, וכן צידד בהגה' אמרי ברוך שם, - אך בתשו' הגרע"א בסימן ע"ו מבו' שנקט דגם כשאכל כשיעור בזאח"ז פטור, וכ"כ הגבו"א בסוגיין והשערי ישר בש"ג פי"ח, ועיי"ש בגבו"א ובשע"י ובקה"י בסימן י"ט במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. והנה אמנם לא נתפרש להדיא בדבריו לחייב גם כשאכל כזית בב"א, אך סתימת דבריו מורה דגם בכה"ג חייב, אך מד' התוס' בחולין לכאו' אין להוכיח דאף כשאכל בב"א חייב, (אך עמש"כ הקה"י בסו"ס י"ט). [↑](#footnote-ref-18)
18. ובזה מתפרש עיקר ד' התוס' שם שהוכיחו מסוגיין דלר"ל שבועה חלה על ח"ש וצ"ע דלר"ל גופי' דח"ש מותר מה"ת, מה מקום יש לדון דלא יחול איסור על ח"ש, ועמד ע"ז הראש יוסף שם, ועמש"כ בהגה' ברוך טעם שם, ונתבאר להלן, ולהנ"ל י"ל דמכוון התוס' הוא להא דמשמע דחייב משום שבועה בכל ענין אף כשאכל שיעור שלם, ובכה"ג שאכל שיעור שלם, הרי הוי אף הח"ש הראשון מכלל האיסור, ואפ"ה חל עליו איסור שבועה, משום דאיסור חל על ח"ש. [↑](#footnote-ref-19)
19. וי"ל דהרמב"ם לטעמי' דשבועה חלה על ח"ש ולא חשיב כמושבע ועומד מהר סיני, וכתב הר"ן דהוא משום דלא נתפרש להדיא בקרא, וה"נ הוא באיסור דרבנן, דאף דהוא מוזהר ע"ז בלאו דלא תסור מ"מ כיון דלא נתפרש להדיא בקרא לא חשיב כמושבע מהר סיני. [↑](#footnote-ref-20)
20. הגוו"ר בכלל ע' כתב כן לדינא דאף דלר' יוחנן איסור חל על ח"ש משום דאין בו עשה ולאו אלא איסור בעלמא, מ"מ לר"ל דח"ש מותר מה"ת ואסור מדרבנן והוי בלאו דלא תסור ואית בי' לאו אין איסור חל עליו, - והאמרי ברוך ביו"ד סימן רל"ט תמה ע"ז מסוגיין דלר"ל חייל איסור שבועה על ח"ש, ובע"כ כמש"כ המגילת אסתר בשורש א' דכיון דלא נאמר בבירור בסיני לא חשיב כמושבע מהר סיני. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובנדרים שם פריך למ"ד דרחיצה הוי עינוי נפש, דא"כ מ"ט אין חייבין כרת על רחיצה, ומשני דהוא משום דלא ידע ענויא השתא, ופירש הרא"ש דהיינו דבעינן דבר שניכר הענוי בו ביום דהיינו מניעת אכילה ושתי' אבל מניעת רחיצה אין הענוי ניכר בו ביום, והר"ן שם הק' דמאי פריך, הרי אף דרחיצה הוי עינוי נפש, מ"מ כיון שאין בו איבוד נפש אין חייבין עליו כרת, וכתב דאתא לשנויי להני תנאי דלי"ל הך דרשא, וצ"ב דא"כ מנ"ל לדידהו דאין חייבין כרת על נעילת הסנדל, ועמש"כ התוס' והמאירי שם בע"א. [↑](#footnote-ref-22)
22. והיינו דלא מיבעיא למש"כ הר"ן דהא דשבועה חלה על ח"ש הוא משום דאין בו לאו מפורש אלא מדרשא קאתי, דבע"כ דסתם אכילה הוא בכזית, דאם סתם אכילה הוא בכ"ש ולא ילפינן מקרא דכל חלב אלא דלא נימא דההלכתא היא גם לגבי איסור, הרי אחר דילפינן לה מקרא דכל חלב אית בי' לאו מפורש, אלא אף למש"כ התוס' דהא דשבועה חלה על ח"ש הוא משום דלי"ב אלא איסורא בעלמא, לכאו' היינו משום דסתם אכילה היא בכזית, וע"כ ליכא בח"ש לאו גמור ולי"ב אלא איסורא בעלמא, אך אם סתם אכילה היא בכ"ש וההלכתא דכזית היא לגבי עונשין, הרי דאיכא בח"ש לאו גמור והדין נותן דלא יחול שבועה ע"ז. [↑](#footnote-ref-23)
23. ועד"ז כתב התויוהכ"פ בסוגיין דאלמלי ה"ט דחזי לאיצטרופי ל"ה ילפינן מחלב לשאר איסורין שבתורה דאיכא למיפרך דדמה לחלב שכן בכרת, ורק משום דטעם איסורא דח"ש הוא משום דחזי לאיצטרופי יש ללמוד מחלב לשאר איסורין. [↑](#footnote-ref-24)
24. אמנם הנה בד' המ"מ בפ"ג ממאכ"א ה"ו ובפ"ה הי"א ובפ"ז הט"ז מבו' דהא דאין לוקין על ח"ש אי"ז משום דא"א לרבותו בכלל לא תאכלו למלקות, אלא הוא משום דאין לוקין על דבר הנלמד מריבוי, וכמו שנקט ה"ר אלחנן, עיי"ש, והפר"ח ביו"ד סימן ס"ב סק"ז תמה ע"ז, ועמש"כ בזה המל"מ בפי"ג משגגות ה"ה בתו"ד. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' בשבת צ"א א' סוד"ה כגון והרשב"א שם לדון דבאיסור עשה ליכא נפ"מ בין כשיעור לפחות מכשיעור כיון דבלא"ה אין לוקין עליו, והתוס' שם כתבו דמ"מ כזית חמיר טפי כיון דהוא שיעור ללקות עליו בכל מקום, ועד"ז כתב הרשב"א שם, ואי נימא דבח"ש ליכא לאו גמור וה"נ באיסור עשה לי"ב עשה גמור, ודאי דשאני כשיעור מפחות מכשיעור. [↑](#footnote-ref-26)
26. והנה אמנם בפסחים שם מפורש דבחמץ נוקשה ובדגן גמור ע"י תערובת הוי בארבעים, אך התו"י והתוס' לא הביאו לזה ומשמע שהק' מעיקר מה שאמרו דהוא בלאו, ול"ד לח"ש דאינו בלאו ולא מרבינן לי' אלא לאיסור בעלמא. [↑](#footnote-ref-27)
27. וכ"נ ממש"כ הר"ן בשבועות שם דכיון דח"ש אין בו לאו מפורש אלא מדרשא קאתי ע"כ חלה שבועה עליו, ואם מהך דרשא נלמד דיש בו להלאו הגמור, לכאו' הוה חשבינן לי' כלאו מפורש דאין שבועה חלה עליו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-28)
28. וכ"כ בתשו' בנין שלמה או"ח סימן מ"א ד"ה ולכן לולי דבריו דר' יוחנן הוכיח דאיכא איסור בכל כ"ש, דאל"כ מ"ט הוא חייב כשאכל כזית בזאח"ז, הרי כל כ"ש בפנ"ע הוא היתר. [↑](#footnote-ref-29)
29. אך יש להעיר בזה, דגם אם עיקר איסורא דח"ש הוא משום דחזי לאיצטרופי, הרי כל הא דאסרינן מכח זה הוא רק היכא דהוא החפצא דאיסורא אלא דלי"ב שיעורא, וכדחזינן מהא דלא אסרו בחצי מלאכה בשבת מכח הא דחזי לאיצטרופי, ועד"ז מצינו עוד בכ"ד, וא"כ הדין נותן דבשבועה שלא קיבל עליו אלא שלא לאכול כזית, הרי דכל שאוכל פחות מכזית אי"ז כלל החפצא דאיסורא, וא"כ מ"ט יהא אסור מכח הא דחזי לאיצטרופי, וכבר הרגיש בזה בקובץ ביאורים בבכורות אות ג', עיי"ש, - ויש מקום לפרש בזה למש"כ הש"ך בסימן רל"ח סקי"ב דאף אם ח"ש בשבועה אסור מ"מ כל שפירש שלא אוכל כזית ליכא איסור בפחות מכזית, ובתשו' אבנ"מ סימן י"ד (ד"ה והנה נראה) תמה ע"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-30)
30. הפמ"ג במש"ז ביו"ד סימן ס"ה סק"ד נקט דאיסור ח"ש הוא רק היכא דחזי לאיצטרופי, אך נסתפק אם היינו דהואיל דאם יאכל מעט מעט כזית כדא"פ יבא לידי מלקות וכרת משו"ה אסרה התורה ח"ש שלא ישכח ויאכל מעט מעט, או היינו משום דאם נתיר לו ח"ש יאכל בב"א עם ח"ש אחר ויהי' שיעור שלם, וכן נסתפק בזה בפתיחה להל' בב"ח, (ובשפ"ד סימן ס"ב סק"ג ובפתיחה להל' פסח פ"א אות י"ח ובמש"ז או"ח סימן תמ"ב סק"ה נקט כדרך קמא), ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה הוא באבמה"ח דאינו מצטרף בכדא"פ, ובפתיחה שם דנפ"מ בזה הוא בבישול והנאה דבבב"ח. [↑](#footnote-ref-31)
31. הבית מאיר באו"ח סימן תמ"ב ס"ז תמה ע"ז דמי הגיד לו נבואה זו דאין ב' חצאי זיתים מצטרפין לבל יראה בזאח"ז ומ"ש מאיסורי שבת דה"ז מצטרף, והנה אמנם בל' הגבו"א והשאג"א משמע קצת שכונתו דאי"ז חזי לאיצטרופי כיון דאם יקנה אח"כ עוד חצי זית יהא אח"כ שיעור שלם וא"צ לצירוף דמעיקרא, אך הבית מאיר שם תמה ע"ז דשפיר בעינן לצירוף לחיוב מלקות דהרי על חצי זית קמא א"א לחייב רק בשעה שקנאו דאח"כ הוי לאו שאין בו מעשה, וכן הק' המנ"ח במצוה י"ט סק"ה, אך במצוה ח' סק"ו נסתפק בזה, - ועי' עוד ביד יהודה בסימן פ"ז סק"א ד"ה ומעתה שפירש לעיקר דברי השאג"א בע"א, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-32)
32. בכ' הגר"א גניחובסקי סימן שמ"ו הק' שהרי הא דח"ש אסור מה"ת הוא אף בזמן התוספת, לפי המבו' בד' התוס' בשבת צ"א ב' דגם באיסור עשה מיתסר ח"ש (ונתבאר להלן), וא"כ היאך נימא דאם אכל חצי זית בסוף הפסח מותר מה"ת, הרי אם יאכל חצי זית בתוספת שאחרי' אסור מה"ת, וא"כ גם בתוך הפסח יהא אסור כיון דחזי לאיצטרופי עם זמן התוספת, וכתב די"ל בדעת הגרע"א דס"ל דליכא דין תוספת על אכילת חמץ, אך לא נתישב בזה מש"כ הגרע"א כן גם בדין אכילה בסוף יוהכ"פ, וי"ל עוד דמכוון הגרע"א הוא דמ"מ לא יהא בזה דין ח"ש משום חמץ דבכרת אלא משום דין תוספת, ונפ"מ לדין הקל הקל תחילה, אך ג"ז אינו מתישב בל' הגרע"א שם שכתב דמותר לאכול ח"ש בכה"ג, עכ"ד, ולכאו' י"ל עוד בפשיטות דמכוון הנוב"י והגרע"א הוא כשאכל ח"ש בסוף זמן התוספת דלא חזי לאיצטרופי כלל. [↑](#footnote-ref-33)
33. היבין דעת בסימן פ"ז סק"א תמה ע"ז דרק באיסורי אכילה בעינן לדין הצירוף דכדא"פ כיון דבעידנא דקאכיל האי ליתא לקמא, אך בבישול בב"ח כל דבישל ח"ש ואיתי' בעיני' ואח"כ בישל עוד ח"ש ודאי חייב, ובהגה' הגרע"א ליו"ד סימן פ"ז שנד' בס' וזאת ליהודה נסתפק בזה, ועמש"כ בזה האמרי בינה בדיני בב"ח סימן ב' והנפש חי' ביו"ד סימן י"ב. [↑](#footnote-ref-34)
34. ונתחדש עוד בד' הנוב"י דר' יוחנן דס"ל דח"ש אסור מה"ת, מודה לדינא דר"ל דאסרו חכמים בח"ש, וכ"ה מבו' גם לדעת הסוברים דמדאורייתא ליכא איסור ח"ש בשאר איסורי תורה (ונתבאר להלן) ומ"מ ה"ז אסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-35)
35. בתשו' אבנ"מ סימן י"ד ד"ה ובזה יתישב כתב דאף לדעת הרמב"ם דאיכא איסור ח"ש בשבועה, מ"מ כל שנשתייר פחות מכזית הו"ל כאכלה כולה דאין נשאלין עלי', משום דאיסור חצי כזית אינו מצד הנודר, שהרי הוא לא נדר אלא על שיעור שלם, אלא דממילא רמי רחמנא עלי' איסור בכ"ש משום דחזי לאיצטרופי, ואין איסורו מחמת נדרו אלא איסור הבא ממילא ואינו בשאלה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-36)
36. ואמנם יש מקום לדון דאף אם איסור ח"ש הוא איסור בפנ"ע מ"מ כל דהאיסור עצמו חמיר טפי, גם מה שאסרה תורה ח"ש ממנו חמיר טפי, ומאידך י"ל דאף אם יש עליו לשֵם האיסור, מ"מ כיון דבח"ש ליכא עונש ליכא נפ"מ בין האיסורים. [↑](#footnote-ref-37)
37. למש"כ הר"ן דהא דילפינן ח"ש בכל האיסורים מחלב הוא משום דאיסור ח"ש הוא משום דחזי לאיצטרופי, משמע דח"ש דאיסור חמור לא חמיר טפי מח"ש דאיסור קל, דאם ח"ש דאיסור חמור חמיר טפי, אכתי ל"ה מצינו למילף ח"ש בכל האיסורים מח"ש בחלב דהוי בכרת וחמיר טפי, וי"ל. [↑](#footnote-ref-38)
38. אך י"ל דגם אם יש על ח"ש את שֵם האיסור, מ"מ עשה דוחה לאיסור זה, שהרי ח"ש דאיסור כרת קייל משיעור שלם דאיסור לאו, וכיון דעשה דוחה ל"ת כ"ש דהוא דוחה ח"ש דאיסור כרת. [↑](#footnote-ref-39)
39. ויש להוכיח דאין עשה דוחה אף ח"ש דל"ת שיש בו כרת, ממש"כ הריטב"א בפסחים מ' א' בדין מצה שנבלע בה משהו איסור שאסור לאכלה לכזית של מצוה משום דהעמידו חכמים דבריהם, עיי"ש, ואי נימא דעשה דוחה ח"ש דל"ת שיש בו כרת לא שייך בזה העמידו דבריהם, דהרי אף באיסור דאורייתא כה"ג אמרינן דעדל"ת, ואין לומר דכיון דהאיסור הוא בחמץ הבלוע והמצוה היא במצה לא אמרינן בזה עדל"ת, שהרי להדיא אמרו בזבחים צ"ז ב' דאמרינן עדל"ת בדינא דיקדש להיות כמוה בקדשים שבלעו איסור, אלמלי הא דאין עדל"ת שבמקדש, וכן דנו התוס' בעירובין ק' דנימא עדל"ת במתן ב' שנתערב במתן ד', וכמו שעמד ע"ז הטו"א, אך עמש"כ בזה הברוך טעם שער התערובת דין ב' פ"א, - ולכאו' צ"ל דהוא משום דאין עדל"ת שיש בו כרת, ונתחדש לפ"ז דגם ח"ש דל"ת שיש בו כרת אינו נדחה מפני עשה. [↑](#footnote-ref-40)
40. ואמנם בפשוטו י"ל דאף שיעור ככותבת ביוהכ"פ הוי שיעור בעלמא ככל שיעורי תורה, אלא דילפינן מקרא דהשיעור הוא כשיעור דיתובי דעתא, וע"כ שפיר יש בזה לאיסור ח"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-41)
41. ועיי"ש שכתב טעם אחר בזה, דלא נאסר ח"ש אלא כשעושה מעשה שמחשיבו לאותו ח"ש, אבל בחמץ פחות מכזית שאינו עושה מעשה מראה בו שמחשיבו אלא מניחו בביתו ואינו מבערו, לי"ב לאיסור ח"ש. [↑](#footnote-ref-42)
42. אך הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"א ד"ה על ב' שערות כתב דמודה הרמב"ם דה"ז אסור מה"ת, ומש"כ בפ"א דכל מקום שנאמר שהעושה ד"ז פטור איסורו מדברי סופרים, הוא משום דרצה לכלול בזה כל הפטורים דעכ"פ איסור דרבנן יש בהן. [↑](#footnote-ref-43)
43. אך הקרי"ס בפי"ח משבת כתב דממעטינן לה מקרא דבעשותה, - והתוצאות חיים בסימן ח' כתב דלמש"כ הרשב"ם בב"ב נ"ה ב' ד"ה במס' שבת תנן דפחות מכשיעור ל"ה מלאכת מחשבת, אין לאסור בזה משום ח"ש, ועיי"ש במכתב הגר"א לופטביר זצ"ל במש"כ להעיר ע"ז מד' הרמב"ם בפ"א ממעילה ה"ז, ומה שהשיב הגרמ"ז זצ"ל במכתבו אות ב'. [↑](#footnote-ref-44)
44. אך בנתיב י"ב חי"ד בתו"ד כתב דהכותב אות אחת אינו אלא מדרבנן, ועמד ע"ז הביאוה"ל בסימן ש"מ ס"א (ד"ה על ב' שערות), וכ"כ המחה"ש בסימן ש"מ ריש סק"ד וסק"י, אף דבשאר מלאכות כתב בסימן שט"ז דפחות מכשיעור אסור מה"ת, וצ"ל דהוא משום דמלאכת כותב שֵם המלאכה הוא בכותב ב' אותיות, וכמש"כ כן המגן אבות במלאכת האורג, וכל שכותב אות אחת הו"ל כחצי מלאכה, - והך מילתא דהכותב אות אחת לי"ב אלא משום שבות, כ"ה להדיא בתוספתא ביצה פ"ד, וכ"נ בד' הר"א כהן צדק שהביא השבה"ל בסימן רכ"ה, אך בד' המאירי בשבת ג' ב' משמע דה"ז אסור מדאורייתא משום ח"ש, וכ"כ המג"א בזית רענן בפר' אחרי, וכ"כ בפי' הח"ח לתו"כ שם פ"ז ה"ח, וכ"ה מבו' בד' התו"ש בסימן ש"מ סק"ז, וכ"כ הגר"ז שם ס"ד והמ"ב שם סקכ"ב ובביאוה"ל שם ס"א (ד"ה על ב' שערות), וכ"כ השפ"א בשבת ע"ג א', וכן הוכיח האבנ"ז באו"ח סימן קפ"ז מד' התוס', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-45)
45. ומצינו כן גם בד' המ"מ שם פ"ה הי"א בדין אבר היוצא דדמי לח"ש דכיון דנלמד מריבוי אין לוקין עליו, והפר"ח ביו"ד סימן ס"ב סק"ז נחלק ע"ז דכל הא דאין לוקין על ח"ש הוא משום דאין אכילה פחותה מכזית וכיון שריבה הכתוב ומיעט אמרינן דריבה לאיסור ומיעט ממלקות, וכמש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תל"ט, ועמש"כ בזה המל"מ בפי"ג משגגות ה"ה בתו"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-46)
46. וכ"ה מבו' בדבריו שם פ"ז הט"ז בדין קרומי חלב, ובדבריו שם פ"ה הי"א בדין אבר היוצא. [↑](#footnote-ref-47)
47. ומצינו עד"ז גם לגבי מצוות, והוא במש"כ הגר"א ביו"ד סימן ר"מ סקל"ו בדין כיבוד אב בדבר שאין לו הנאה די"ל דאף דהו"ל בכלל כיבוד אב מדאורייתא מ"מ אי"ז מועיל לדחות ל"ת, והחזו"א ביו"ד סימן קמ"ט סק"ח כתב דהיינו דהו"ל חיוב דאורייתא שהרי רצון התורה בכיבוד אב ומוראו, אלא שעיקר העשה הוא בכיבוד של מאכילו ומשקהו, וכתב לדמותו לדין ח"ש. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועיי"ש שכתב לפ"ז דלא פליג הירושלמי על מה שאמרו בסוגיין דפלוגתת ר' יוחנן ור"ל היא אף ביוהכ"פ, והיינו משום דבכה"ג שאוכל שלא לשם תענוג תליא בפלוגתת ר' יוחנן ור"ל, דלר' יוחנן ה"ז אסור משום איסור אכילה דאסורה אף שלא לשם תענוג, אך לדעת ר"ל דאי"ז אסור אלא דומיא דשאר ענויים הו"ל כשאר ענויים דאין אסורין אלא כשעושה לשם תענוג. [↑](#footnote-ref-49)
49. וי"ל עוד למשמעות לישנא דברייתא דעיקר הס"ד דלא יהא איסור בכוי ובח"ש הוא משום שאינם בעונש, וכל שאינו בעונש אינו באזהרה, וזהו דמרבינן מקרא דכל דאף שאינו בעונש ישנו באזהרה ומכח זה אסרינן בכוי ובח"ש אף שאינם בעונש. [↑](#footnote-ref-50)
50. ועיי"ש שהוסיף להוכיח כן מהא דפריך לר' יוחנן דאי ס"ד דאורייתא כוי ספיקא הוא איצטריך קרא לרבויי ספיקא, והרי דלא קשיא לי' אלא משום דקמי שמיא גליא, אך ניח"ל הא דבעינן קרא לאסור בכוי, והיינו משום דכל ספיקות מותרין מה"ת וקמ"ל קרא בחלב דספיקו אסור. [↑](#footnote-ref-51)
51. ועיי"ש שכתבו בשם ה"ר יוסף דאע"ג דמייתי כמה זימנין קרא דתענו את נפשותיכם ל"ד הוא אלא סמיך אה' ענויים האמורין בתורה, והו"מ למיפרך דאנן שיתא קא דרשינן הכא וליכא אלא ה' ענויים, אלא בלא"ה פריך לי' שפיר, ונחלקו ע"ז וכתבו דכולהו ילפינן להו מתענו קמא, - אך היראים שם כתב דאף דילפינן לה מה' ענויים האמורים בתורה, אין ללמוד מזה דה' ענויים אינם אלא מדרבנן, משום דמהני קראי ילפינן לאסור טבלים וכו' ולא מייתרי לאסור ה' ענויים, דהכא מנפשות דמייתרי ילפינן ולא מן הענויים, - ועמש"כ בזה התויוהכ"פ בסוגיין. [↑](#footnote-ref-52)
52. לכאו' י"ל דהוא משום דאף קודם מתן תורה היו ישראל, כמש"כ הרמב"ן בס"פ אמור כ"ד י', אלא דבשעת מתן תורה נכנסו לברית במילה וטבילה והרצאת דמים, והא דגר שנתגייר כקטן שנולד דמי אי"ז מכח הכניסה לברית אלא מכח דנעשה מאומה אחרת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-53)
53. אך בפי' הרא"ש עה"ת בפר' בהעלותך י"א כ"ז כתב דעמרם פרש מאשתו לאחר מתן תורה, והביא למה שאמרו הכא דבוכה למשפחותיו על עסקי משפחותיו, ועיקר מש"כ הרא"ש דעמרם הי' קיים בשעת מתן תורה, צע"ג, שהרי אמרו בב"ב קכ"א ב' דעמרם ראה את יעקב, וא"כ ל"ה מיוצאי מצרים, (שהרי שנותיו של עמרם הם קל"ז כדכתיב בפר' וארא ו' כ'), אך מצינו בחי' הר"י מיגש בב"ב שם שכתב דעמרם הי' מבאי הארץ, והרשב"א שם תמה ע"ז [↑](#footnote-ref-54)
54. הגבו"א כתב דאין לומר דל"ה צריכין להמתין ג' חדשים משום דאפשר להם להבחין ע"י המן, שהרי ל"ה בטוחים שלא יפסק להם המן בכל יום, וכמו שאמרו לקמן ע"ו א' דהי' דואג ואומר שמא לא ירד המן למחר, ועוד דהרי קרא דוהמן כזרע גד נאמר קודם שילוח המרגלים והיו ראויים ליכנס לא"י מיד ולא יהא מן, ועמש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ ע"ד רש"י. [↑](#footnote-ref-55)
55. ויש להוסיף דאמנם נחלקו הראשונים אם קי"ל כמ"ד דכתובה דאורייתא, אך בפירש"י בכתובות פ"ב א' ד"ה אלא ובסנהדרין ח' א' ד"ה ואמר מבו' בפשוטו דס"ל דקי"ל דכתובה דרבנן. [↑](#footnote-ref-56)
56. לכאו' לפ"ז הא דסרחה עליו לאו היינו שזינתה תחתיו ואסור לקיימה, אלא הוא כמש"כ בפי' רבינו אליקים דהיינו דבפשיעתה יצאה ממנו על חנם והלכה לה לבית אבי' והוא תובעה לחזור לביתו, וע"כ הוא שנמצא עומרה בבית בעלה. [↑](#footnote-ref-57)
57. והביאו דמצינו כן בד' הריטב"א ביבמות מ' א' דכיון דמוכחינן מקראי דעינוי דאכילה איקרי עינוי, ה"ה כאילו אמר תענו את נפשותיכם מאכילה, וכתב דמה"ט הוא שאמרו שם דהא דהאוכל אכילה גסה ביוהכ"פ פטור הוא משום דלאו אכילה היא. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך התוס' בנדה ל"ב א' ד"ה שתי' בכלל אכילה כתבו דהא דבעינן קרא בהמחה את החלב וגמעו דחייב הוא לאשמועינן דחלב מהותך שמי' חלב. [↑](#footnote-ref-59)
59. בס' שמועת חיים סימן י' הביא דבד' התוס' הרא"ש בחולין שם מבו' דמהך קרא דמרבינן את השותה נלמד דשתי' זו חשיבא נמי כאכילה, ולפ"ז שפיר יש לאסור בכה"ג ביוהכ"פ, וה"נ יש לאסור לשתות אוכלין שנימוחו כשנשבע שלא יאכל. [↑](#footnote-ref-60)
60. וכ"כ הריטב"א בסוגיין וביבמות ע"א א' וב"מ נ"ד ב' דסיכה דתרומה אסורה מן התורה מרבויא דקרא אף דבעלמא ל"ה סיכה כשתי' מדאורייתא, וכ"ה מבו' גם בדבריו בע"ז ט"ו א', ועיי"ש שכתב דילפינן לה מדכתיב גם לרבות את הסיכה, ובב"מ שם כתב דהכי ילפינן לה בספרי, ולא נמצא לפנינו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-61)
61. וכ"כ התויוהכ"פ בסוגיין דלמש"כ התוס' בתי' קמא דסיכה בתרומה אסורה מדאורייתא מקרא דולא תחללו, הרי דהא דתנן בשבת דמנין לסיכה שהיא כשתי' וכו' שנאמר ותבא כמים בקרבו וכשמן מעצמותיו, ולא מייתינן לקרא דולא תחללו דמשם יש ללמוד לאיסור סיכה מה"ת, הוא משום דהא דסיכה אסורה מה"ת מקרא דלא יחללו היינו דוקא לענין תרומה דכתיב בי' קרא דולא יחללו, אך לענין יוהכ"פ ל"ה סיכה כשתי' אלא מדרבנן מקרא דותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו. [↑](#footnote-ref-62)
62. נתחדש לפ"ז, דאף דבסיכת תרומה ליכא להאיסור דזרות מ"מ יש בזה לחיוב חומש, והיינו משום דחיוב חומש אינו שייך כלל להאיסור אכילה בזרות אלא לחילול דין החפצא שלא ניתנה לאכילת זר, וכיון דלענין דין החפצא חשיבא סיכה כשתי', ע"כ יש בזה לחיוב חומש, והשערי חיים בקידושין סימן מ"ט סק"ג הק' ע"ז ממה שנחלקו אביי ורבא בשבת ס"ט ב', לדעת ר' יוחנן דאם הזיד בלאו ושגג בכרת חייב חטאת, דדעת אביי דמודה בתרומה דאם הזיד בלאו שבה אינו חייב חומש אף אם שגג במיתה שבה, ודעת רבא דמיתה במקום כרת עומדת, וע"כ אם שגג במיתה חייב חומש, ואי נימא דחיוב חומש אינו כלל מכח האיסור דזרות, א"כ הדין נותן דלא יועיל כלל מה ששגג במיתה שבה, שהרי חיוב החומש אינו כלל מכח האיסור שחייבין עליו מיתה אלא מכח חילול דין החפצא שבאכילתו, וגם לדעת אביי תיקשי, שהרי גם לדעתו מבו' דכל ששגג בלאו שבה חייב חומש, אף אם ידע דתרומה לא ניתנה לזרים ואך שלא ידע דיש בזה לאו, ואם חיוב חומש אינו כלל מכח האיסור לזרים אלא הוא מכח חילול דין החפצא, מ"ט מהני הא דשגג בהלאו דיהא חשוב כשוגג לענין חיוב חומש, ועמש"נ בזה בשבת שם. [↑](#footnote-ref-63)
63. ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דהגמ' בנדה מייתי מהך קרא דותבא וגו' לענין קטנה טמאה שאסור לסוכה בשמן של תרומה, היינו דכיון דלענין החפצא סיכה חשובה כשתי' מד"ת, משו"ה חלה בה עכ"פ שם זרות וטומאה וערלות לענין דין החפצא וקיום מצותה, שניתנה לאכילה ושתי' וסיכה בתורת תרומה, ולא לזרים וערלים וטמאים, ועיי"ש במש"כ ללמוד לזה גם מד' הרמב"ם בפ"ו ובפ"ז מתרומות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-64)
64. המחנ"א בפ"ח ממאכ"א הט"ז כתב דמשמעות דבריהם דהא דסיכה אסורה באיסוה"נ, הוא משום דבאיסוה"נ אמרינן דסיכה כשתי', ועיי"ש שתמה ע"ז דהא דאסרו סיכה באיסוה"נ אי"ז משום דחשבינן לה כשתי', דא"כ ל"ה אסרינן בזה אלא מדרבנן, אלא הוא משום דהו"ל הנאה, וכמש"כ כן התוס' בנדה ל"ב א'. [↑](#footnote-ref-65)
65. וכ"כ השעה"מ בפ"א משביתת עשור ה"ג בסו"ד, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דהוצרכו לאסור סיכה ביוהכ"פ מכח הא דסיכה כשתי', דמה"ט ה"ז אסור אף כשאינה לתענוג, ועמש"נ להלן בהערה להוכיח כן מהא דהותר לסוך שמן של תרומה כשחושש בראשו או שעלו לו חטטין. [↑](#footnote-ref-66)
66. אך הסמ"ג ל"ת ס"ט הביא מירושלמי דסיכה שאינה של תענוג מותרת וכתב דשמא אינו מתיר אלא כגון לחולה ולחטטין, והביאו ההגמי"י בפ"ג משביתת עשור ה"ט. [↑](#footnote-ref-67)
67. ונפ"מ רבתא בזה הוא בדין סיכה שאינה של תענוג בתרומה, דלדעת התוס' דכל הא דהתירו סיכה שאינה של תענוג ביוהכ"פ הוא משום דעיקר איסור סיכה ביוהכ"פ הוא משום תענוג, הרי דהא דבתרומה הוי סיכה כשתי' דמסמכינן לה אקרא דלא תחללו, הוא אף בסיכה שאינה של תענוג, אך לדעת התוס' הרשב"א ודעימי' דעיקר הא דסיכה כשתי' הוא רק בסיכה של תענוג, הרי דאף בתרומה ל"ה סיכה כשתי' אלא בסיכה של תענוג. [↑](#footnote-ref-68)
68. ואמנם נחלקו בזה, דבד' הסה"ת שם מבו' דאסרו חכמים אף בסיכה שאינה של תענוג, אלא שהתירו במקום צער, וכ"כ הריטב"א שם דהא דהתירו כשהיו לו חטטין הוא משום דלרפואה קא מיכוין, - אך בד' התוס' מבו' דכל דליכא תענוג לא אסרו. [↑](#footnote-ref-69)
69. צע"ג מהא דתניא בתוספתא דתרומות ספ"ט דהחושש בראשו וכל מי שעלו לו חטטין סך את השמן, ולמש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"א דהא דתרומה ניתנה לסיכה הוא משום דסיכה כשתי', הרי בע"כ דאף סיכה שאינה של תענוג הויא כשתי', וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפי"ג ממעשר הט"ז דכל סיכה הנבלעת בגופו היא כשתי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-70)
70. אך התוס' במו"ק ט"ו ב' ד"ה לא אשארא הק' דמ"ש דבת"ב ויוהכ"פ אסור לרחוץ אפי' אצבעות כדמשמע בסוגיין, ואבל מותר לרחוץ פניו ידיו ורגליו בצונן, וכתבו בשם רשב"ם דלפ"מ דמסקינן דאבל מותר לרחוץ פניו ידיו ורגליו בצונן ה"ה ת"ב ויוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-71)
71. ועיי"ש לעיל מינה שכתב בהא דאם הי' מלוכלך בטיט וצואה רוחץ כדרכו ואינו חושש, דפשיטא דלאו בחמין קמיירי דהא אפשר בצונן, ונתחדש בדבריו דבגונא שהתירו רחיצה אסור לרחוץ בחמין אם אפשר בצונן, וי"ל דאזיל לטעמי' דעיקר איסור רחיצה הוא בחמין, אך לדעת ש"ר י"ל דליכא נפ"מ בין חמין לצונן, וכל שהותר לרחוץ מותר אף בחמין, וכ"כ השפ"א בתענית י"ג א' בתו"ד, אך אי"ז מתישב היטב בד' היחוסי תנו"א דדבריו שם קיימי קודם שכתב דעיקר איסור רחיצה ביוהכ"פ הוא בחמין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-72)
72. ואמנם נחלקו בזה בטעם התירא דמלך וכלה דהיראים כתב דהוא משום דאי"ז אלא רחיצת מקצת גופו והר"ן כתב דהוא משום דאי"ז לתענוג, ובדף מס' 1 בהערה נתבאר דיסוד הפלוגתא בזה הוא דלדעת היראים נאסרה כל רחיצה בכונה ליהנות, ואף רחיצת המלך והכלה בכלל, אך לדעת הר"ן לא נאסרה אלא רחיצה של תענוג, ורחיצת המלך והכלה אינם רחיצה של תענוג. [↑](#footnote-ref-73)
73. המאמ"ר בסימן תרי"ד סוסק"א כתב לפרש הטעם בזה דהוא משום דכל שאין ידיו מלוכלכות אלא מזוהמות מן הזיעה וכיו"ב אין שם לכלוך גמור וע"י קינוח במפה חולף והולך לו. [↑](#footnote-ref-74)
74. וכ"נ ממש"כ הרשב"א והרא"ה והמכתם בביצה י"ח ב' דהא דבטבילה ביוהכ"פ אין להתיר מכח הא דפעמים שאדם בא מן השדה מלוכלך וכו', הוא משום דלא הותר לרחוץ אלא מקום הלכלוך וכשרוחץ כל גופו לא יאמרו שרוחץ מפני הלכלוך שאין דרך להיות כל גופו מלוכלך, ואם הותר לרחוץ אף מפני הזיעה וכיו"ב, לכאו' שפיר הדבר מצוי דכל גופו מלוכלך. [↑](#footnote-ref-75)
75. והגר"ז שם ס"א כתב דהיינו דכיון דבסיכה מתענגין בה יותר מתענוג רחיצה החמירו בה יותר ואסרו אף בשאינו מתכוין לתענוג אא"כ שהסיכה אינה של תענוג כלל כגון שסך לרפואה, ומשמעות דבריו דהא דשאני סיכה להעביר הזוהמא מסיכה במקום חטטין, הוא משום דסיכה להעביר הזוהמא יש בה תענוג אלא שאינו מתכוין לתענוג, וסיכה לרפואה ל"ה כלל סיכה של תענוג, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-76)
76. וצ"ל לפ"ז דמש"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין ז' דנשים המבשלות בת"ב וצריכות לרחוץ הבשר אין חוששין משום רחיצה, והביאו המג"א בסימן תקנ"ד סקי"א, הוא משום דמשום צורך הבישול התירו רחיצה שאינה של תענוג, - אך בעיקר דינא דהריא"ז העירו ממש"כ הב"י שם סי"א לאסור להוציא בת"ב מטפחת מן המים משום שנוגע במים בשעה שמוציאה, ובסימן תרט"ז ס"א כתב לאסור לגדול לרחוץ תינוק משום שהגדול עצמו נהנה מאותה רחיצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-77)
77. וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז סימן תרי"ג סק"ו דאף להסוברים דרחיצה של תענוג אסורה מה"ת ורחיצה שאינה של תענוג אינה אסורה, מ"מ היא אסורה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-78)
78. אמנם בד' הטור שם שהק' ע"ד הבה"ג דההולך להקביל פני אביו וכו' אסור לשוט, דאם התירו לו רחיצה דחמירא דאסמכוה אקרא כ"ש שיטה דקיילא, מבו' דס"ל דאף רחיצה שאינה של תענוג יש בה לעיקר איסור רחיצה דאסמכוה אקרא אלא שהתירוה לצורך מצוה. [↑](#footnote-ref-79)
79. והעירו דבד' רבינו מנוח בפ"ג משביתת עשור ה"ו משמע דמדינא כל רחיצה שאינה של תענוג מותרת, והא דאסרינן לעבור בנהר הוא משום דהרואה אומר דלרחיצה קא מכוין, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-80)
80. השפ"א בריש פירקין כתב לדקדק כן מל' הברייתא דאסור לרחוץ מקצת גופו ככל גופו ואם הי' מלוכלך וכו' רוחץ כדרכו, ומשמע דכל מה שהתירו כשהי' מלוכלך הוא לרחוץ מקצת גופו. [↑](#footnote-ref-81)
81. המאירי בסוגיין כתב דאם הי' כל גופו מלוכלך טובל כל גופו ואינו חושש, וכ"כ המאירי בחיבור התשובה משיב נפש מאמר ב' פי"א, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א והרא"ה והמכתם בביצה י"ח ב', אך אין ללמוד מדבריהם לנידו"ד די"ל דהוא משום דס"ל דכל רחיצה אינה אסורה אלא מדרבנן, וכאשר כ"ה דעת הרשב"א והמאירי, - ואמנם בד' התורי"ד בביצה שם משמע דפליג וס"ל דלעולם לא הותר לרחוץ כל גופו, וי"ל דהוא משום דס"ל דרחיצה ביוהכ"פ אסורה מה"ת, ולא התירו לרחוץ משום טינוף אלא רחיצת מקצת גופו שאינה אסורה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-82)
82. הגר"א שם ציין למש"כ שם ס"ב, ועיי"ש שכתב להכריע לדינא לאסור רחיצה לחולה שאין בו סכנה, עיי"ש, ועמש"כ בזה הנשמ"א בכלל קמ"ה סק"א. [↑](#footnote-ref-83)
83. ועיי"ש שכתב ללמוד כן מפירש"י בביצה שם, אך הנה לפ"מ שהביא שם מש"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן י"ט בביאור ד' רש"י דביוהכ"] שהוא ימות החמה ליכא לה"ט דבא מלוכלך בטיט לכאו' אין ללמוד כן מדבריו, ושפיר י"ל דלא הותר לרחוץ כל גופו בכה"ג, כאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א ודעימי'. [↑](#footnote-ref-84)
84. ואמנם לכאו' גם לדבריו לא הותר מכח הא שאינו מתכוין ליהנות אלא מפני שיש בזה צורך, וכדחזינן מהא דלא התירו לעבור במים אלא בהולך להקביל פני אביו וכו', אך העירו די"ל דשאני בהולך להקביל פני אביו שרוח רוב גופו דכל שמתכוין ליהנות אסור מדאורייתא, ומשא"כ ברחיצת מקצת גופו דלדעת היראים עיקר איסורה אינה אלא מדרבנן, י"ל דכל שאינו מתכוין ליהנות שרי בכל גווני. [↑](#footnote-ref-85)
85. הלב ארי' בחולין ק"ז ב' הק' ע"ז שהרי דברי הרמב"ם שם קיימי גם בת"ב והתם ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-86)
86. היחוסי תנו"א בע' זעירא בר חמא כתב להתיר ליטול ידו אחת ובאותה היד ישתמש למשמש גופו. [↑](#footnote-ref-87)
87. וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין אבילות ישנה והרא"ש בתענית פ"ד סימן ל"ט והר"ן לקמן בסוגיין דההיתר בזה הוא משום דהוי רחיצה של מצוה. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועיי"ש שכתב דל"ה פס"ר משום דיש כמה בנ"א שאין נהנין מרחיצה כזו, ונתחדש בדבריו דאף היכא דאין מתכוין ליהנות, מ"מ כל דהוי פס"ר שיהנה ה"ז אסור, - אמנם מסתימת ד' ש"ר משמע דכל שאין כונתו ליהנות שרי אף אם הוא פס"ר דיהנה, והיינו משום דכל שאין כונתו לכך אי"ז רחיצה האסורה, והעירו דיש להוכיח כן ממה שאמרו דרב ושמואל דאמרי תרוייהו עובר, אף דרב גופי' ס"ל כר' יהודה דדבר שאינו מתכוין אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-89)
89. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דהותר לטבול ביוהכ"פ, דאם רחיצת צונן אסורה מדאורייתא היאך התירוה דאף אם אינו מתכוין להקר הרי הו"ל פס"ר. [↑](#footnote-ref-90)
90. לכאו' הוא משום דלא חשיב כלל כרחיצה אלא כשנותן מים על גופו לצורך גופו, ול"ב להתירא דרחיצה שלא לתענוג אלא במי שהיו ידיו מלוכלכות וכו' דהויא הרחיצה לצורך גופו, אלא שאינה לתענוג, ובזה נתבאר בדף מס' 1 בהערה לפרש לד' התוס' ועוד מקמאי שהוכיחו דרחיצה אינה אסורה אלא מדרבנן ממה שהתירו לרחוץ למי שמלוכלך בטיט ובצואה, ולא הוכיחו מהא דהתירו לעבור במים ומהא דהתירו לבע"ק לטבול, אך הריטב"א בריש פירקין הוכיח כן ממה שהתירו לעבור במים, ובתשו' הרשב"א החדשות סימן ס' הוכיח כן ממה שהתירו טבילה לבע"ק, והיינו משום דס"ל דבכה"ג לא חשיב מן הדין כלל כרחיצה, אך הנה הבעה"ע בהל' יוהכ"פ דימה נט"י שחרית להא דעובר במים להקביל פני רבו, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם והריטב"א והר"ן בסוגיין, ודימוהו גם להא דחייבי טבילות טובלין כדרכן, (ונתבאר לעיל), ומבו' שלא חילקו בזה. [↑](#footnote-ref-91)
91. הריא"ז ה"ב דין ז' כתב דהא דשרי הוא משום שאין מתכונין לרחיצה, ויש להסתפק אם היינו דאין מתכונין להנאת רחיצה וכד' הר"י מלוניל ודעימי', או היינו דאין מתכונין לרחיצה כלל וכמש"כ הקרי"ס, והריא"ז שם כתב דהנשים המבשלות בת"ב וצריכות לרחוץ הבשר אין חוששין משום רחיצה, וגם בזה י"ל דהוא משום דאין מתכונין להנאת רחיצה, וי"ל דהוא משום דאין מתכונין לרחיצה כלל. [↑](#footnote-ref-92)
92. השו"ע בסימן תרי"ג ס"ו כתב לאסור לעבור בספינה, והא"ר שם סק"ח עמד בזה דבל' הטור משמע דלא נאסר אלא לשוט, אך לעבור בספינה מותר, וכ"כ הא"ר בסימן רמ"ח סק"ד דלא אסרו אלא לשוט, אך לעבור בספינה דאין איסורו אלא משום שנראה כשט שרי. [↑](#footnote-ref-93)
93. המג"א שם סק"ח תמה ע"ד הטור שהרי הכא התירו לעבור במים כדי לשמור פירות ולשוט בספינה מוכח בגמ' דאסור אף כדי לשמור פירות, ועיי"ש במשה"ק עוד בזה. [↑](#footnote-ref-94)
94. ומבו' בדבריו דלאו היינו דהרחיצה בכה"ג מותרת מדינא ואי"ז כלל היתר שהתירו מפני הצורך, אלא היינו דכיון דלא מכוין לרחיצה ליכא איסורא כ"כ, וע"כ התירו לזה. [↑](#footnote-ref-95)
95. התו"י בסוגיין תמהו ע"ז מהא דשרינן לה גם בשומרי פירות, ואין לך דבר הרשות יותר משמירת פירות וכי משום הפסד יש לך להתיר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התור"פ בביצה ל' א' כתב דאה"נ דלא הותר בזה אלא כשמגבי' בגדיו שלא יגעו במים, וקמ"ל דלי"ב משום איסור רחיצה. - **ב** המג"א בסימן ש"א סק"ח כתב דשמירת ממונו היא ג"כ קצת מצוה, וכ"נ בד' הב"י שם ס"ו. - **ג** האבנ"ז בסימן ק"ס סק"ד כתב דמצינו בכ"ד דהתירו טפי משום הפסד ממה שהתירו לצורך מצוה, ועיי"ש שכתב בביאור קו' התו"י דשאני בשמירת פירות דאין ההפסד לפנינו ואינו אלא חשש בעלמא, ועיי"ש במש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-96)
96. אך בד' הסה"ת בסימן רמ"ד והאו"ז בהל' שבת סימן נ"ט מבו' דהכא ליכא לה"ט דכיון דלא התירו אלא ע"י מלבוש, ורק בהא דנדה מערמת וטובלת בבגדי' איכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-97)
97. בד' הרא"ש משמע דבכה"ג שרי גם אם כונתו ללבן שרי, אך בד' הסה"ת שם מבו' שלא הותר בכה"ג אלא כשאינו מתכוין ללבן, וכ"כ הריטב"א בשבת שם וכ"כ המ"ב בסימן ש"ב סקמ"ו. [↑](#footnote-ref-98)
98. אך התו"י כתבו דאין לישב כן דסתם בגדים לאו של עור נינהו, ועמש"כ הנשמ"א בכלל כ"ב סק"ד להוכיח עוד דאיירי אף בבגדים שאינם של עור. [↑](#footnote-ref-99)
99. אך האבנ"ז בסימן קנ"ט סק"ב הביא מחידושים מהרמב"ם שנד' בריש ספר מער"ק שכתב דשריית בגדים במים היא עצם הכיבוס, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-100)
100. ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק הכנה"ג בהגב"י שם אות א' במש"כ הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ו דלא הותר אלא כשהולך להקביל פני מי שגדול ממנו בחכמה, וכ"כ התרוה"ד בסימן ע"ז, דמהא דמיבע"ל ברב אצל תלמיד משמע דפשיטא לי' דבשוין מותר, דאי בשוין אסור כ"ש הרב אצל תלמיד, ואם מיבע"ל גם בשוין א"כ ליבעי בשוין וכו', - ועמש"כ בזה הפר"ח שם ס"ז. [↑](#footnote-ref-101)
101. אך רבינו מנוח בפ"ג משביתת עשור ה"ו כתב דהתוספתא קיימא בתלמיד הגון שחייב הרב לילך אצלו, וצ"ע דאטו מה שדנו בגמ' הוא רק בתלמיד שאינו הגון, דא"כ מהו שהביאו ע"ז מהא דאזל זעירי לגבי ר"ח בר אשי תלמידי'. [↑](#footnote-ref-102)
102. ואמנם לכאו' מודה הריטב"א דאף בכה"ג לא התירו אלא משום הפסד ממון, כדחזינן מהא דמיבע"ל אם הותר לרב לילך אצל תלמיד, ומהא דלא התירו לחזור אלא משום שלא תהא מכשילן לעתיד לבא, אלא דמה שהתירו בזה הוא משום דבכה"ג ליכא לעיקר האיסור, ואף דאסרו חכמים גם בזה, מ"מ התירו משום הפסד ממון. [↑](#footnote-ref-103)
103. הריטב"א כתב דלפ"ז אף ההולך חוץ לנהר אסור להוציא ידו מתחת שפת חלוקו משום משוי, והא דנקט לה בעובר בנהר הוא משום דדרכו לעשות כן בחול, ועיי"ש שכתב דאף דהתוס' נחלקו ע"ז ראוי לחוש לדברי רש"י. [↑](#footnote-ref-104)
104. הב"י בסימן תרי"ג פירש לדבריהם דהוא כמש"כ הטור שם דהוא כדי שיהא לו היכר שלא יבא לידי סחיטה, ופירש כן גם בד' רי"ו בנתיב ז' ח"ב בשם י"מ. [↑](#footnote-ref-105)
105. אך בפי' רבינו אליקים פירש דהיינו ישיבה ממש, וכתב דהיינו דכשהיא יושבת יהיו המים עמוקין כ"כ שיגיעו עד צוארה ולא שיהיו המים נמוכין ותשטח עצמה במים דהא מהכא רמזא דדרך טבילה בישיבה, - ועמש"כ בזה המרומי שדה. [↑](#footnote-ref-106)
106. נתחדש בדבריו דאף דאין דרך לבישתם בכך, מ"מ חשבינן לה כמלבוש ולי"ב משום הוצאה, ועמש"נ במ"מ לפ' במה בהמה במה אשה בדין מלבוש שאין דרכו בכך, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-107)
107. ופשוט דהיינו לטעמי' דהנידון הכא הוא אם מותר לצאת בו כשמכניס בו ידו ועושהו כמין בתי ידים, ובזה הוא אמרו דסנדל ל"ד למלבוש בכה"ג כיון שהוא של עץ מלמטה, אך ודאי דמותר לצאת בסנדל ברגלו. [↑](#footnote-ref-108)
108. אך המט"א שם סט"ו כתב לדינא דיש להחמיר בכ"ח אפי' רקים. [↑](#footnote-ref-109)
109. רד"ע שם כתב לישב דמש"כ הרמב"ם ימלא הוא כעין מלא, ונקט לה משום כלי מתכות דאסור משום דשמא ינתזו והיינו רק כשהוא כעין מלא דאם אין בו אלא מצער בכלי גדול ליכא למיחש שמא יתנועעו. [↑](#footnote-ref-110)
110. בד' האשכול בהל' יוהכ"פ משמע שהסכים לפי' זה, וכתב דהוא מלשון זחילה והשמטה שכלי כסף חלקים הם ונשמטין מידו ונשפכין על בשרו. [↑](#footnote-ref-111)
111. הרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ד כתב לאסור בכל כלי מתכות, וכ"כ הטוש"ע בסימן תרי"ג ס"ט, ורבינו מנוח שם כתב בדעתו דל"ד קאמר כסא דכספא ה"ה בשאר כלי מתכות, והא דנקט כסא דכספא הוא משום שריותא דרבה דהוה שרי כסא דכספא חסר, ועיי"ש שכתב די"מ דלא אסרו אלא בכסא דכספא לפי שהוא חלק, אבל שאר כלי מתכות שרי, - והמאמ"ר בסימן תרי"ג סק"ד כתב דמשמעות דבריו דרק בכלי מתכות יש לאסור מכח ה"ט, והוא לטעמי' שפירש לד' הרמב"ם כפירש"י, ודלא כמש"כ המ"מ שם. [↑](#footnote-ref-112)
112. ועיי"ש שכתב דגם בכ"ח שרי משום שאינם מתמצין כדתנן במכשירין פ"ג מ"ב. [↑](#footnote-ref-113)
113. ובדעת הרמב"ם בזה נחלקו האחרונים, עמש"כ הב"ח בסימן תרי"ג והשכנה"ג בהגה"ט שם אות ה'. [↑](#footnote-ref-114)
114. אך הרמב"ן כתב דאין להתיר אף בחצר דכל שהוא דרך מלבוש ה"ה כתכשיט וגזרו שלא לצאת בו אף לחצר, וד"ז תליא בפלוגתת הראשונים ביציאה בתכשיטין לחצר ולמבוי, ונתבאר במ"מ לפרק במה אשה דף מס' 12. [↑](#footnote-ref-115)
115. ועיי"ש שהק' ע"ז שהרי אביי נפיק בדהוצי, ואביי גופי' ס"ל דטעמא דמאן דאסר בקב הקיטע הוא משום דלאו מנעל הוא, וא"כ היאך נפיק בדהוצי. [↑](#footnote-ref-116)
116. הר"ן בסוגיין הוסיף דאף דקב הקיטע אסור לצאת בו אם אינו מנעל אף דקיטע דרכו לצאת בקב, היינו משום דשאר בנ"א אין דרכן בכך, ומשא"כ ביוהכ"פ דכל בנ"א דרכן במנעלים אלו וע"כ ל"ה משוי. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך התוס' ביבמות שם ד"ה באנפיליא כתבו דהא דאנפיליא של בגד לא חשיבא כמנעל הוא משום דאין רגילין לעשות כן, וכ"ה מבו' בד' התו"י בסוגיין דהא דשל עץ לא חשיב כמנעל הוא משום דאין רגילות לשותו, ועמש"כ בזה הב"ש בסימן קס"ט סקי"ג. [↑](#footnote-ref-118)
118. המ"מ שם כתב דהוא מבו' בגמ' דאפי' ברגלו אחת אסור, והמער"ק שם כתב דמכוון דבריו הוא להא דאסרו לצאת בקב הקיטע. [↑](#footnote-ref-119)
119. אך בד' הגר"א בסימן תרי"ד משמע שפירש בד' רש"י דמנעל של שעם הוי מנעל, ורק דהיטני ודהוצא לאו מנעל הוא. [↑](#footnote-ref-120)
120. ומשמעות דבריו דלפ"ז אסור לצאת בכל מיני מנעלים, ולא הותר אלא לכרוך סודר ארגלו דלאו מנעל הוא, והראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות תמהו ע"ז שהרי רבא גופי' נפיק בדיקלי. [↑](#footnote-ref-121)
121. ועיי"ש שכתב לפ"ז לדינא דלענין חליצה נקטינן לחומרא ל"ה מנעל אלא במחופה עור, אך לענין יוהכ"פ לא שרינן למיפק בסנדל של שעם לכתחילה. [↑](#footnote-ref-122)
122. הבעה"מ הק' ע"ז דרבא גופי' ביבמות שם קאמר דמדרישא ר"מ, וכתב דהא דאמר רבא הכי הוא לטעמא דהני אמוראי קמאי אך איהו לא ס"ל הכי, וכ"כ הבעה"ע בהל' יוהכ"פ, - והרמב"ן במלחמות כתב דהא דאמר רבא מרישא ר"מ לאו לאפוקי מדר' יוסי אלא לאפוקי מרבנן דס"ל דמנעל של עץ לאו מנעל הוא. [↑](#footnote-ref-123)
123. ועמש"כ בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן כ"ח לישב לקו' זו לפמש"כ שם בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-124)
124. השאילתות בסימן קס"ח והבה"ג בהל' יוהכ"פ והאשכול בהל' יוהכ"פ כתבו דמותר לצאת בדהיטני ודהוצי, אך לא נתפרש בדבריהם דמותר אף בסנדל של שעם, - והרי"צ גאות בהל' יוהכ"פ והראב"ן במכילתין והרמב"ם בפ"ג משביתת עשור ה"ז והיראים בסימן ת"כ והסמ"ג ל"ת ס"ט והסמ"ק בסימן רכ"א התירו אף בסנדל של שעם, אך לא נתפרש בדבריהם דין סנדל של עץ, והב"י בסימן תרי"ד נסתפק בדעת הרמב"ם בזה, והאחרונים נחלקו בזה. [↑](#footnote-ref-125)
125. הר"ן בשבת ס"ו א' הוכיח כן בדעתו ממש"כ ביבמות ק"ג א' דחלצה בסנדל של עץ חליצתה פסולה, והרי דסנדל של עץ לא חשיב כמנעל, וע"כ מותר לצאת בו ביוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-126)
126. ועיי"ש שכתב דלא התירו בסנדל של שעם אלא כשהוא לח, אבל אם הי' יבש ה"ה כעץ ואסור לצאת בו ביוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-127)
127. אך בדעת רש"י כתב הרמב"ן דמנעל של הוצי יוצאין בו כיון דהוא של קש ולא חשיב כשל עץ. [↑](#footnote-ref-128)
128. אך הט"ז שם סק"ב פירש בדעתם דבכל גווני לי"ב לאיסור נעילת הסנדל ומה שלא התירו אלא בהני גווני הוא משום משוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-129)
129. ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דפרכינן הכא מהא דתני ושוין שאסור לצאת בו ביוהכ"פ, ומ"ט לא משני דהיינו שלא במקום ההכרח, ועיי"ש במש"כ בזה באורך. [↑](#footnote-ref-130)
130. הרשב"א שם תמה ע"ז ממה שאמרו הכא דמותר לצאת בסנדל של שעם, ומ"ש אנפליא של בגד דאסור לצאת בה, ועד"ז הק' הרא"ש דשל בגד רך הוא ואינו מיגן טפי משל שעם ורהיטני שיצאו בהן לרה"ר, - והר"ן כתב בדעת האוסרים דלא התירו אלא כשאינם דומין למנעל בצורתן, אבל במנעל גמור אע"פ שהוא של בגד כגון אנפליא לא הותר לצאת בו, והקרבן נתנאל פירש דהיינו דאיסורו הוא משום מראית העין, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא אסרו בזה בחדרי חדרים, וכ"כ המאירי ביבמות שם דמה שאסרו לצאת באנפיליא הוא משום דצורתו כמנעל ואיכא מראית העין. [↑](#footnote-ref-131)
131. ההעמ"ש בסימן קס"ח סק"ב כתב דלדעת השאילתות ודעימי' מתפרשים ד' התוספתא משום דאף דבר שאין עליו תורת מנעל לא הותר אלא במקום ההכרח, וכתב דלפ"ז אי"ז דין מסוים באנפיליא של בגד אלא ה"ה בסנדל של שעם וכו'. [↑](#footnote-ref-132)
132. הרשב"א שם כתב דשמא ל"ג בתוספתא אנפיליא של בגד אלא אנפיליא סתם, ואף אם גרסינן אנפיליא של בגד כיון דלא נזכרה בגמ' ולא רמינן מינה ש"מ לא נשנית בביהמ"ד ולא קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-133)
133. הגר"ז בסימן תרי"ד ס"ג כתב דאיכא ב' טעמים בהתירא דמנעל של גמי, חדא דגושי הארץ מגיע לרגליו ומרגיש שהוא יחף, ועוד שלא אסרו אלא מנעל וכל שאינו של עור אינו נקרא מנעל אלא מלבוש. [↑](#footnote-ref-134)
134. הערול"נ ביבמות ק"ב ב' תמה ע"ז מהא דפריך רבא דכל תענוג דלאו מנעל הוא ביוהכ"פ מי אסור והא וכו' הוה כריך סודרא אכרעי' ונפיק, והרי דבכריכת בגד ליכא עינוי, והא דשרי הוא משום דאין ע"ז תורת מנעל, ולמש"כ השיטת ריב"ב דהרמב"ם פסק כדעת אביי, ניחא, ועמש"כ באורך בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן שט"ז בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-135)
135. ויש לסייע לזה ממש"כ הריא"ז דלא התירו בסנדל של שעם אלא כשהוא לח אבל אם הי' יבש ה"ה כעץ ואסור לצאת בו ביוהכ"פ, וזה כמש"כ שם לעיל מינה דהא דלא אסרו אלא בשל עור ושל עץ הוא משום דה"ז מיגן על רגליו, וע"כ אף של שעם אם הי' יבש והוא מיגן על רגליו אסור לצאת בו, וע"כ ה"נ יש לאסור במנעל העשוי מלבדים הקשים וכו' שהוא מיגן על רגליו. [↑](#footnote-ref-136)
136. נתחדש בדבריו דאיסור נעילת הסנדל אינו רק לילך כשהוא נעול בסנדל, כאשר כ"ה ל' הגמ' בכ"ד דאסור לצאת בו, אלא אף לעמוד כשהוא נעול בסנדל אסור, וע"כ הוא דיש מקום לאסור לעמוד ע"ג כרים של עור. [↑](#footnote-ref-137)
137. ואזיל הר"ן לטעמי' בשבת קכ"א א' וקנ"ג ב' שהסכים לד' הרשב"א דליכא איסור ספי' באיסור דרבנן, אך דעת הרמב"ם בפי"ז ממאכ"א הכ"ז והתוס' בר"ה ל"ג א' ד"ה והתניא ורבים מקמאי דאיכא איסור ספי' אף באיסור דרבנן, ואכמ"ל.

     והנה אמנם אף לדעת הרשב"א והר"ן כל הא דליכא איסור ספי' באיסור דרבנן הוא למ"ד דקטן אוכל נבילות אין בי"ד מצווין להפרישו אך למ"ד דבי"ד מצווין להפרישו איכא איסור ספי' אף באיסור דרבנן, כמו שהוכיחו הרשב"א והר"ן מסוגיית הגמ' ביבמות קי"ד א', והשעה"מ בפ"א משביתת עשור ה"ה והחקרי לב באו"ח סימן ק"ח הק' לפ"ז במש"כ הר"ן דהא דהתינוקות מותרין בכולן ולי"ב לאיסור ספי' הוא משום דליכא איסור ספי' באיסור דרבנן, דא"כ תיקשי מינה למ"ד דקטן אוכל נבילות בי"ד מצווין להפרישו דלדידי' איכא איסור ספי' אף באיסור דרבנן, ולכאו' י"ל דלדידי' מתפרש הא דהקטנים מותרין בכולן דהוא כשעושין כן מעצמן, וסוגיית הגמ' הכא דשרי אף ע"י גדולים הוא לפ"מ דקי"ל דליכא איסור ספי' באיסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-138)
138. לפ"מ שפירש המאירי שם ובסוגיין דהא דמפלגינן הכא בין רחיצה וסיכה לנעילת הסנדל הוא ע"י גדול, נתפרש כן בגמ' דהא דליכא איסור ספי' ברחיצה וסיכה הוא משום דרביתייהו נינהו וע"כ לא גזרו בהו רבנן. [↑](#footnote-ref-139)
139. הפר"ח בסימן תרי"א והמחנ"א בפי"ז ממאכ"א הכ"ז תמהו ע"ז דבסוגיית הגמ' ביבמות קי"ד א' מבו' להדיא דאיסור ספי' הוא אף בתינוק היונק, אף שלא הגיע לחינוך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-140)
140. וכ"נ ממש"כ הכס"מ בפ"א משביתת עשור ה"ה ובב"י בסימן תרי"א דאף דשאר עינויים הם מה"ת מ"מ כיון שמסרן הכתוב לחכמים ראו שלא להחמיר על התינוקות בכך דכיון דאכילה ושתי' דכתיבי בקרא בהדיא מותר להאכילם ולהשקותם בידים כ"ש שאר דברים, ואם אסור אף להאכילם ולהשקותם אלא דהותר במקום סכנה ל"ה בזה טעם שלא לאסור לרחצם ולסוכם בידים. [↑](#footnote-ref-141)
141. ולפ"ז כל הא דלי"ב לאיסור ספי' היינו כשהוא לצורך התינוק, אך כל שאינו לצרכו אי"ב לאיסור ספי', ובזה מתפרש מש"כ הפסקי רי"ד בשבת קל"ט א' וביבמות קי"ד א' דכל הא דליכא איסור ספי' בהטעמת כוס של ברכה בתוספת יוהכ"פ לקטן הוא משום דאי"ז אלא מדרבנן, ואין ללמוד מדבריו דלא הותר להשקות את הקטן ביווהכ"פ אלא במקום חשש סכנה. [↑](#footnote-ref-142)
142. ואף אי נימא בדעת הרמב"ם כדעת המאירי ודעימי' דאיכא דין חינוך גם ברחיצה ובסיכה, דלפ"ז בע"כ דהא דמונעין אותן ממנעל וסנדל הוא אף כשלא הגיעו לחינוך, הרי היינו רק בבן ט' ובן י' דכ"ה דמחנכין אותו באכילה מחנכין אותו גם ברחיצה וסיכה, אך הא דמחנכין אותו בנעילת הסנדל הוא אף קודם לכן. [↑](#footnote-ref-143)
143. השפ"א הק' דמאי קמ"ל דמותר לנעול מחמת סכנת עקרב, הרי פשיטא דפיקו"נ דוחה כל העינויים, וכתב דאפשר דקמ"ל דרשאי לילך למקומות דשכיחי עקרבים ולנעול מנעל וא"צ למנוע ולישב בביתו דוקא. [↑](#footnote-ref-144)
144. התו"י ותוס' הרא"ש גרסי דמיבע"ל נמי אם לחה או יבשה, וכתבו כמה דרכים בטעם הא דלא מיבע"ל הכי בעלמא לגבי זיתים וגרוגרות אם בלחים או ביבשים. [↑](#footnote-ref-145)
145. הר"י מלוניל הוסיף לפרש דהוא משום דגרעין הכותבת מחזיק כאוכל שעליו, וע"כ מצינו לפרש דהשיעור הוא כמוה או כגרעינתה, אך התוס' הק' דודאי דלא שוו אהדדי דא"א לצמצם, וא"כ אם היינו כמוה או כגרעינתה לימא השיעור הפחות חייב וכ"ש אי אכל שיעורא רבא, ועמש"כ התויוהכ"פ לפרש לד' רש"י בע"א, - והשיח יצחק כתב לישב דקמ"ל דבין אם יאכל כמוה ובין אם יאכל כגרעינתה יתחייב הכי קים להו לרבנן דלעולם אזלינן בתר שיעורא זוטא ובמקומות שהגרעין פחות מן האוכל אזלינן בתר הגרעין ובמקום שהאוכל פחות מן הגרעין אזלינן בתר האוכל, וזה מתישב לדעת הסוברים דשיעורים שנמסרו בפירות משערין כפי הפירות שבזה"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-146)
146. ועיי"ש שכתב דכן דעת כל הפוסקים שכתבו בסתם דהשיעור הוא ככותבת הגסה, והיינו דממש"כ הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"א דשיעור החיוב הוא ככותבת הגסה ולא כתב דהוא ככותבת וכגרעינתה מבו' דקי"ל כרב אשי דגסה תנן ומשערין בכותבת בלא הגרעין, ועמש"כ הב"ח בסימן תרי"ב ס"א לפרש לד' הרמב"ם בע"א. [↑](#footnote-ref-147)
147. בד' הערוך בע' כותבת בשם ר"נ גאון משמע שפירש כן מעיקרא דהא דתנן כמוה וכגרעינתה היינו ככותבת ועוד גרעין, ועיי"ש שהק' ע"ז דבכולי גמ' לא מדכר אלא ככותבת ביוהכ"פ ולענין שיעורי אמרינן דבש ככותבת ביוהכ"פ ולא מדכר גרעינתה, ועוד דאי לתרי שיעורי קא בעי נימא כביצה גדולה או מידי אחרינא דהוה שיעורי' ככותבת וכגרעינתה ולא נצטרך למיתלא מילתא בתרי שיעורי, לכאו' מוכח מדבריו דאף דנמסר השיעור בכותבת או כביצה אין משערין בכותבת וכביצה שבזה"ז אלא משערין בכותבת וכביצה שבזמנם, דאל"כ הרי ועמש"כ הפר"ח בסימן תרי"ב לתמוה עוד בזה. [↑](#footnote-ref-148)
148. התויוהכ"פ הק' דאי"ז במשמעות ל' שלא בגרעינתה דהיינו בלא למעך החלל, והנהר שלום בסימן תרי"ב כתב לפרש דהיינו דבגרעינתה ר"ל שהכותבת סמוך ונדבק לגרעין והיינו נתמעך החלל ושלא בגרעינתה היינו שאינו סמוך ונדבק לחלל אלא חופף עליו והיינו בלא למעך החלל. [↑](#footnote-ref-149)
149. המאורות תמה ע"ד הרי"ף והרמב"ם וההשלמה שלא פירשו לזה, ולמש"כ המאירי בדעת הרמב"ם דמשערין באוכל שבכותבת בלא הגרעין, ניחא, ועמש"כ בזה השיח יצחק ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-150)
150. ועד"ז צ"ע גם בד' הב"ח בסימן תרי"ב ס"א דמשמעות דבריו דאם שיעור כותבת הגסה הי' בלא מיעוך החלל, הרי דהאוכל כותבת הגסה שיש בה פחות מכביצה הי' חייב אף דיתמעט שיעורה ע"י מיעוט החלל, ובמש"כ השיח יצחק בסוגיין דמה שהשמיט הרמב"ם להך דינא דצריך למעך החלל הוא משום שכבר כתב בפ"ד מטו"א בשיעור כביצה לטומאת אוכלין דצריך למעך החלל, - וילה"ע עוד בד' הגר"א והשיח יצחק, דהערוך והתו"י והתוס' הרא"ש כתבו ע"פ הירושלמי דהא דתני כמוה וכגרעינתה הוא לאשמועינן דצריך למעך חללה, דאם הוה תני כותבת סתם הו"ל דהוא עם החלל, והרי דאדרבה בסתמא הוי שיעור הדבר עם החלל שבתוכו. [↑](#footnote-ref-151)
151. כאשר כ"נ ממה שדנו התו"י ודעימי' לעיל שם לפרש דהא דא"ר יוחנן דח"ש אסור מה"ת הוא כר"ש, ואפ"ה קרי לה "חצי שיעור", - ועוד, דלמש"כ לדון דר' יוחנן כר"ש, מבו' דהא דלר"ש כ"ש למלקות ילפינן לה מקרא דכל חלב, והרי דלי"ב שיעור אכילה אלא דמרבינן לה מקרא למלקות. [↑](#footnote-ref-152)
152. אך יש מקום לומר דגם אם הא דס"ל לר"ש דכ"ש למלקות הוא משום דס"ל דשיעור אכילה הוא בכ"ש מ"מ אף ביוהכ"פ חייב בכ"ש, שהרי גם בשאר איסורי תורה מודה ר"ש דאינו חייב כרת בכ"ש, כאשר כ"ה מבו' להדיא בד' התו"י ודעימי' לעיל שם, וכיון דקרא דאשר לא תעונה דילפינן מינה דשיעורא דיוהכ"פ הוא בככותבת קאי בחיוב כרת דבשאר איסורים בעי כזית, הרי דמזה נלמד דשיעור האכילה לחיוב כרת הוא בככותבת, ואין ללמוד מזה דגם לחיוב מלקות בעי ככותבת, וזה מתישב טפי אי נימא דגם ביוהכ"פ הוי עיקר האיסור איסור אכילה, אלא דילפינן מקרא דשיעורו הוא בככותבת, וע"כ שפיר י"ל דכ"ז הוא לענין כרת. [↑](#footnote-ref-153)
153. האג"ט טוחן סקס"ב כתב כן מטעם אחר, דלפ"מ דילפינן לעיל ע"ד ב' דאינו חייב אלא על עינוי שיש בו איבוד נפש, הרי דזה תליא במניעת הנאת מעיו, דבזה הוא דאיכא איבוד נפש. [↑](#footnote-ref-154)
154. האו"ש והאחיעזר שם הוכיחו עוד, ממה שאמרו בשבועות י"ג א' ובכריתות ז' א' דמשכח"ל כרת דיוהכ"פ כגון דבהדי דאכיל נהמא חנקתי' אומצא ומת, והרי דהוא חייב בהנאת גרונו לחוד, וכבר עמד ע"ז החת"ס גופי' בחולין שם ובליקוטי תשו' סימן כ"ב, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-155)
155. התוס' כתבו דהיינו רק כשאכלו עם הגרעין, והראשונים נחלקו בזה, והובאה הפלוגתא בזה בד' הב"י בסימן ר"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-156)
156. ואמנם אין הדבר ברור בד' הרמב"ם דשיעור משקין האסורין הוא ברביעית, דאמנם בפ"ד משבועות ה"ד כתב דנשבע שלא ישתה אינו חייב עד שישתה רביעית כשאר האיסורין, ובפי"א ממאכ"א ה"ג כתב באיסור סתם יינם דהוא ברביעית, ובפ"ב ממע"ש ה"ה כתב באיסור אכילת מע"ש חוץ לחומה, דבשתיית יין מע"ש הוא ברביעית, וכ"כ בפ"א מברכות ה"ב ופ"ג הי"ב בחיוב ברכה אחרונה בשתי' דהוא ברביעית, וכתב הכס"מ בפ"ג שם שלמדה מכל האיסורין דשיעור שתי' ברביעית, - אך בפ"ו ממאכ"א ה"א כתב באיסור דם דהוא בכזית, ובפ"ט ממאכ"א ה"א כתב באיסור בב"ח דאף החלב שיעורו בכזית, וכ"ה מבו' בדבריו בפי"א ממעה"ק ה"ב וה"ד באיסור אכילת עולה ואכילת קדשים קודם זריקה דשיעור משקין הוא בכזית, וכן נראה בדבריו בפ"א מחמץ ה"א דהמחה את החמץ וגמעו שיעורו בכזית, - והאחרונים האריכו בזה בדעתו, עמש"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן י"ד ובמנ"ח מצוה קמ"ח ובכ' הגרי"ז בנזיר ל"ד א' בשם הגר"ח ובאפיקי ים ח"ב סימן י"ג ובאבהא"ז פ"א מביאת מקדש ה"א ובשלמי יוסף בפירקין בשם הגרי"ג אדלשטיין שליט"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-157)
157. אך התוס' בנזיר שם כתבו דאיסור שתיית יין של ערלה או כלאי הכרם הוא ברביעית, וכ"כ התוס' בזבחים ק"ט א' סוד"ה עולה באיסור אכילת פיגול דבמשקין הוא ברביעית, וכ"כ בחי' הריטב"א עירובין ד' א' דכל איסורי משקין דעלמא הם ברביעית, ולכאו' הוא משום דס"ל דכ"ה דאין אכילה פחותה מכזית ה"נ אין שתי' פחותה מרביעית, - והך מילתא דדינא הוא דאין שתי' פחותה מרביעית מצינו כן בפי' רשב"ם בפסחים ק"ח ב' ד"ה אחד חי ובפי' הראב"ד לתו"כ שמיני פר' א' וכתב דהוא בכלל השיעורין מהלמ"מ ובמחז"ו הל' פסח סימן נ"ז ובתשו' הרשב"א ח"א סימן שס"ג ובשבה"ל ברכות סימן קנ"ח, אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קנ"ד נקט בפשיטות דליכא דינא דאין שתי' פחותה מרביעית, עיי"ש, אך מ"מ נקט שם בריש דבריו דמשקין האסורין שיעורם ברביעית, (ומבו' מתו"ד שם דהוא משום דחשיבות החפצא דמשקה הוא ברביעית). [↑](#footnote-ref-158)
158. וזה ממה שאמרו בכריתות שם דכותבת יש בה ב' זיתים, ולעיל ע"ט ב' אמרינן דכותבת הוא פחות מכביצה, אך בתשו' תשובה מאהבה ח"א סימן קכ"א והחזו"א בסימן ק' סק"ה כתבו לדחות דמה שאמרו דכותבת הוי פחות מכביצה הוא פחות מכביצה בקליפתה, ואילו הא דזית הוי כחצי ביצה, הוא כחצי ביצה בלא קליפתה, אך בתשו' נובי"ק או"ח סימן ל"ח ובדגמ"ר או"ח סימן תרי"ב נקט דכותבת הוי פחות מכביצה בלא קליפתה, ובתשו' בנין ציון החדשות סימן ל' נחלק עליו, והמשנ"ב בסימן תרי"ב סק"ב הביא ב' הדעות. [↑](#footnote-ref-159)
159. ועיקר הך מילתא דכזית הוא כחצי ביצה בלא קליפתה, כ"כ גם בתשו' נובי"ק או"ח סימן ל"ח, וכ"כ החזו"א בסימן ק' סק"ה ובקונט' השיעורים סקי"ז, ועיי"ש שתמה ע"ד המשנ"ב בסימן תפ"ו סק"א שכתב דכזית הוא כחצי ביצה בקליפתה, וגם בתשו' בנין ציון החדשות סימן ל' נראה שנקט דכזית הוא כחצי ביצה בקליפתה. [↑](#footnote-ref-160)
160. ונמצא לפי דבריו דשיעור ביצה בלא קליפתה, והיינו גם בלא האויר שבתוך הביצה, וכמש"כ החזו"א בקונט' השיעורים סקי"ז דביצה בלא קליפתה, הוא גם בלא אויר זה, הוא פחות מב' שלישי ביצה בקליפתה, - אך בס' שש"ת סימן י"א עמד ע"ז, דאי"ז מתמעט כ"כ, ובס' מידות ושיעורי תורה כתב דע"פ המדידה יתירה ביצה בקליפתה על ביצה קלופה כא' מעשר, וצ"ע, ועי' עוד בתחילת ד' הגר"א שם שכתב לדעת הרמב"ם דביצה קלופה היא כג' רבעי ביצה בקליפתה, וכ"כ השנו"א בשלהי פאה. [↑](#footnote-ref-161)
161. אך החזו"א בכלים סימן כ"ג סק"י כתב לפרש דלא חיישינן שיורו בי"ד אחר שאין השיעור בכזית בינוני, דודאי אנו בטוחין בכל התורה המצוי' בידינו שאין אנו טועים בה וחלילה לנו להסתפק במה שנתפשט בכל ישראל ושומה בפי כל חכמי ישראל, אלא היינו דהכא איירי במה ששיערו בי"ד שבעירו שזהו שיעור כזית בינוני ובזה הוא דחיישינן שמא יורו בי"ד אחר, שהרי יתכן שאין בעירו כזית הבינוני אלא גדול שבעירו הוא כבינוני וכו' וכ"ז צריך עיון ואומד, וגם האומד של החלב נגד הזית צריך אומד ואפי' כזית בינוני עצמו צריך אומד שזהו הבינוני, וכ"ז מסור לחכמים שבכל מקום ובכל זמן כדתנן בכלים פי"ז מ"ו דהכל לפי דעתו של רואה, וע"כ חיישינן שבי"ד אחר ישנו את דעתם בזה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובסו"ד הביא לד' הירושלמי דמשמע דחיישינן שאין השיעור כזית בינוני. [↑](#footnote-ref-162)
162. ומתישב בזה מה שעמד החזו"א בכלים סימן כ"ג סק"י דמ"ט לא אמרו דחיישינן שמא שיאמרו בי"ד אחר דאין השיעור בכזית אלא בכביצה או בשאר דבר, והיינו משום דכך נאמרה ההלכה דשיעורו הוא בכזית ולא חיישינן דיורו בי"ד אחר דשיעורו בכביצה, ולא חיישינן אלא שיאמרו שאין השיעור בכזית בינוני אלא בקטן או גדול דכך ניתנה ההלכה דהוא לפי ראות עיני הבי"ד שבאותו הזמן. [↑](#footnote-ref-163)
163. ועיי"ש שכתב לפרש עוד דאתיא כמ"ד לקמן בסוגיין דשיעורים שכחום וחזרו ויסדום, וכיון דשכחום וחזרו בי"ד ויסדום ע"פ מדות שהתורה נדרשת בהן, שפיר יש ביד בי"ד אחר לחלוק ע"ז ולומר לא כך היתה ההלכה אלא כך, ופירש כן בד' הירושלמי שם דזהו שאמרו דמ"ד דשיעורים הלמ"מ פליג על מ"ד דהאוכל חלב בזה"ז וכו'. [↑](#footnote-ref-164)
164. הקה"י בסימן כ' הוסיף לפרש בזה, שהרי אם היו ב' הבי"ד בזמן אחד הי' כל בי"ד מורה ובא כדעתו, וכמו שאמרו דבמקומו של ר"א היו כורתין עצים לעשות פחמין בשבת וכו', וע"כ ה"נ כשהם בזאח"ז אין הוראת הבי"ד השני חלה למפרע, ואין הולכין אחר הוראתם אלא מכאן ולהבא משום דאין לך אלא שופט שבימיך, וכ"כ החזו"א בהוריות סימן י"ד סק"ח. [↑](#footnote-ref-165)
165. החזו"א בהוריות סימן י"ד סק"א נסתפק בזה בהא דהורו בי"ד ועשו רוב הקהל על פיהן וחזרו בהן מביאין פר, אם הוא רק כשטעו בדבר משנה, אך כל שטעו בשיקול הדעת כיון דבשעה שאכלו חלה הוראתן ל"ה אכילת איסור, או דהוא אף כשטעו בשיקול הדעת, - ומבו' בדבריו דפשיט"ל דכל שלא טעו כלל אף בשיקול הדעת, אף שחזרו בהן, אין מביאין פר. [↑](#footnote-ref-166)
166. בד' החזו"א בהוריות סימן י"ד סק"ח נראה דמפרש דאה"נ דהא דמיפטר הוא משום דאכילתו היתה בהיתר שבשעת אכילה הלכה כבי"ד הראשון, ועמש"כ בזה בס' חדר הורתי מהדו"ב סימן ה' ד"ה וראיתי, ועי' עוד בדבריו במהדו"ק סימן ה' ד"ה ואיכא נפקותא שכתב דנפ"מ לדינא בזה הוא בגונא שהזיק ממון בשעת אכילתו אם מיפטר משום קלב"מ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-167)
167. ועיי"ש בסקי"ב שכתב לפקפק בזה דבכה"ג לא חשיב כאינו שב מידיעתו, שהרי ע"י ידיעתו נשתנה הדין, אך כ"ז שאינו יודע שפיר חשיב כשב מידיעתו. [↑](#footnote-ref-168)
168. ועיי"ש שהוכיח כן דאל"כ גם בזמן המקדש לא הו"ל להביא חטאת על אכילת חלב משום חשש חולין בעזרה דשמא יגדילו בי"ד שאחריו את השיעור. [↑](#footnote-ref-169)
169. והך מילתא דשיעור חיוב שתי' ביוהכ"פ הוא ברביעית, כ"ה בפי' ר"ח לקמן פ"א א' ובס' האורה לרש"י סימן צ"ה ובחי' הרא"ה בברכות י"ד א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-170)
170. התוס' שם כתבו ללמוד לזה ממה שאמרו שם ק"ח ב' בדין ד' כוסות דהוא דשתי רובא דכסא, - ובדעת הר"ן שלא הביא מזה כתב בתשו' ר"י מסלוצק סימן כ"א דאזיל לטעמי' בפסחים ק"ז א' דמה שאמרו דהוא דשתי רובא דכסא הוא דין מסוים בד' כוסות, ובכוס של קידוש דפסח צריך לשתות כמלא לוגמיו מדין קידוש ורוב כוס מדין ד' כוסות, ואין ללמוד מזה דמלא לוגמיו הוא רוב רביעית, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ט סקט"ז. [↑](#footnote-ref-171)
171. החינוך במצוה שי"ג כתב דמלא לוגמיו הוא כביצה, והמנ"ח שם תמה ע"ז, עיי"ש, ואמנם הנה הביאוה"ל בסימן רע"א סי"ג (ד"ה של רביעית) כתב בתו"ד די"ל ע"פ המדידה דשיעור כמלא לוגמיו הוא כביצה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-172)
172. הרבינו דוד שם כתב דמי שמלא לוגמיו יותר מרביעית א"צ שיטעום יותר מרביעית, שהרי הכוס עצמו אינו אלא רביעית וא"א לומר שמי שמלא לוגמיו יותר מרביעית צריך בכוס של ברכה שלו יותר מרביעית, שהרי שיעור חכמים כך הוא לכל אדם שכוס של ברכה הוא ברביעית, אלא סגי לי' ברביעית שהוא שיעור חשוב, וכ"כ הר"ן והמאירי שם, וכ"ה מבו' בל' ר"ת בספה"י שם דשיעורא דמלא לוגמיו הוא לקולא דסגי ביתובי דעתא, וכ"כ הפוסקים בסימן רע"א סי"ג. [↑](#footnote-ref-173)
173. הביאוה"ל שם ד"ה והוא רובו כתב דמשמעות הפוסקים דהקטן לפי קוטנו אף שהוא פחות מרביעית, וכ"כ הדה"ח, ועיי"ש שנתחבט בזה דשמא לא סגי בפחות מרוב רביעית, כמו שאמרו בפסחים ק"ח ב' דהוא דשתי רובא דכסא, וכ"ש לדעת הר"ן וכו', עיי"ש, - וצע"ג, דלהדיא מפורש בד' הר"ן בפסחים ק"ז א' דכל דמלא לוגמיו הוא פחות מרובא דכסא סגי בהכי, ורק בקידוש דפסח צריך לשתות רובא דכסא מדין ד' כוסות, וגם בד' התוס' ודעימייהו משמע להדיא דמה שאמרו והוא דשתי רובא דכסא הוא משום דבאדם בינוני הוי מלא לוגמיו רוב רביעית, אך בקטן דמלא לוגמיו דידי' הוא פחות מרוב רביעית סגי בהכי, וכבר עמד בזה החזו"א בסימן ל"ט סוסקט"ז. [↑](#footnote-ref-174)
174. וכ"כ בספר העתים בסימן קמ"א בשם רב עמרם ורב צמח ובסימן ק"נ בשם רב נטרונאי, ובסימן קמ"א הביא מה שתמה ע"ז הרי"צ גאות. [↑](#footnote-ref-175)
175. ועיי"ש שכתבו דמה שאמרו שם דשיעור כוס של ברכה הוא ברביעית, היינו משום דכל הא דצריך שיטעום מלא לוגמיו הוא במקדש, אך בשאר כוס של ברכה א"צ לטעום מלא לוגמיו. [↑](#footnote-ref-176)
176. יש להסתפק בגונא דאין שיעור מלא לוגמיו של המסובין שוה זל"ז אם בעינן שיהא בצירוף כולן כשיעור מלא לוגמיו של הגדול, דאל"כ א"א לצרף את שתייתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-177)
177. וכ"ה מבו' גם ממש"כ המהר"ם חלאוה דהתם הוי השיעור במלא לוגמיו של אדם בינוני ול"ד ליוהכ"פ דבהנאה תליא מילתא וכו' והרי דשיעור מלא לוגמיו בקידוש אינו משום דבעינן הנאה ויתובי דעתא, אלא הוא משום דה"ז שיעור חשוב. [↑](#footnote-ref-178)
178. ובמד' שכל טוב בפר' חיי שרה כ"ד י"ז כתב דשיעורו הוא כדי שיקלוט בפיו מן הכלי בפעם אחת, אך משמעות דבריו דהוא חד שיעורא עם מלא לוגמיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-179)
179. ועיי"ש שכתב דכיון דהוא פחות מרביעית כ"ש דהוא פחות מכגרוגרת, ולכאו' בע"כ דמכוון דבריו הוא בכגרוגרת יבש דכשהוא לח הוא יותר מרביעית, דהרי רביעית כשיקרוש עומד על כזית, וגרוגרת דהוי יותר מכזית הוי בלח יותר מרביעית, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-180)
180. המנ"ח במצוה שי"ג עמד ע"ד שסתם בזה ולא פירש דשיעור מלא לוגמיו הוא בריוח, וי"ל דהרמב"ם מפרש כפי' רבינו אליקים ולפ"ז הרי סתמא דמילתא מלא לוגמיו הוא מלא לוגמיו שאינו דחוק, דמלא לוגמיו דחוק היינו דבאמת אינו מלא לוגמיו אלא הוא נראה כמלא. [↑](#footnote-ref-181)
181. אך אכתי קשיא טובא במש"כ בתשו' רב עמרם דאף שיעור מלא לוגמיו ביוהכ"פ הוא רביעית, ונתבאר לעיל, וצע"ג דהוא דלא כמו שאמרו הכא דהוי פחות מרביעית וע"כ הו"ל מקולי ב"ש, - ושמא י"ל דס"ל כמש"כ המאירי דקי"ל דלא כשמואל ושיעור מלא לוגמיו הוא מלא לוגמיו ממש, וזהו שכתב דשיעורו הוא ברביעית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-182)
182. אך ממש"כ התורי"ד דאין מחזיק מלא לוגמיו אלא חצי רביעית משקין, נראה דנתקטנו הביצים, דלפי הביצים שבזה"ז ודאי דמלא לוגמיו מב' הצדדים מחזיק יותר מחצי רביעית משקין. [↑](#footnote-ref-183)
183. אך למש"כ המאירי לעיל ע"ח ב' די"ל דהא דמלא לוגמיו ממש הוא רביעית והא דאם מלא לוגמיו ממש ניחא הא דהוי מחומרי ב"ש, הוא משום דמחמירין דאף באדם גדול שיעורו ברביעית, מבו' דכבר מעיקרא קים לן דמשערינן לכל חד וחד בדידי', ולפ"ז לכאו' לא פליג ר' זירא ע"ז, דא"כ תיקשי לדידי' דממ"נ אם מלא לוגמיו ממש הרי באדם בינוני הוא רביעית ובמה נחלקו ב"ש וב"ה, ואם הוא כמלא לוגמיו הוי מקולי ב"ש ומחומרי ב"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-184)
184. והתויוהכ"פ הוסיף לפרש דהיינו דרוב בנ"א שהם קטני הכמות כותבת האוכל שוהה בתוך מיעיהם טובא, אבל עוג דבטנו רחבה מיד מתעכלת ושוהה פורתא, אבל לעולם אפי' לעוג מייתבא דעתי' בשעה אכילה וחיובא דאוכל דיוהכ"פ הוא על שעת אכילה, וע"כ הוא דכל אדם שאכל ככותבת אפי' עוג חייב, שהרי לא התענה ונתישבה דעתו בשעת אכילה. [↑](#footnote-ref-185)
185. בפי' ר"ח לקמן בסוגיין משמע דהטעם בזה הוא משום דדינא דכדא"פ אינו משך זמן בעלמא לצירוף אכילה, דנימא דאף היכא דהשיעור הוא ביותר מכזית אינו מצטרף אלא בכדא"פ, אלא הוא משום דבטל המיעוט במיעוטו, ובזה הוא דפרכינן דאף דבאכילה ששיעורה בכזית אמרינן דכל ששהה יותר מכדא"פ בטל המיעוט במיעוטו, מ"מ היכא דהשיעור מרובה הדין נותן שלא יתבטל אלא במשך זמן מרובה. [↑](#footnote-ref-186)
186. ועיי"ש שהק' עוד ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מנזירות ה"ה דנזיר ששרה פתו ביין והי' הרביעית יין בכדי פרס מן הפת ואכל כדי פרס שנמצא שאכל רביעית יין ה"ז לוקה, והרי דאף דשיעור חיובו הוא ברביעית מ"מ שיעור הצירוף הוא בכדא"פ, אך י"ל דהתם הוי זה שיעור בתערובת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-187)
187. אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ רש"י ודעימי' דהא דפריך רבא הוא דככותבת דשיעורו גדול בעי שהי' גדולה לצירוף אכילתו. [↑](#footnote-ref-188)
188. ועיי"ש שלא נסתפק מכח הא דשיעורו הוא יותר מכזית דיצטרף ביותר מכדא"פ, אלא נסתפק דשמא סגי במה שאוכל כזית אחד בכדא"פ דהוי ואכלת והמותר עד כדי שביעה אפי' בהפסקה, וכ"כ השעה"צ בסימן ר"י סק"י די"ל דבעינן שיאכל כזית אחד בכדא"פ והשאר אפי' מעט מעט, ודעת הפמ"ג באש"א שם סק"א דאף אם לא אכל אף בכזית בכדא"פ אלא אכל מעט מעט, מ"מ כיון דשבע חייב דושבעת קרינן בי'. [↑](#footnote-ref-189)
189. לכאו' טעם דבריו דבשיעור כביצה לנט"י א"צ כלל שיהא זה באכילה אחת, אלא דכיון דבעינן אכילה ואין אכילה פחותה מכזית, ע"כ בעינן שיאכל כל כזית בכדא"פ כדי שיהא על אכילתו תורת אכילה, ואף אם הפסיק בין כזית לחבירו זמן רב ה"ז מצטרף לכביצה לחיוב נט"י, כיון דא"צ שיהא כל הכביצה באכילה אחת, - ומצינו כן לדעת רבנאי בכריתות י"ג א' דהאוכל אוכלין טמאים כחצי פרס כל היום כולו נטמא, והוא שאכל כל כזית בכדא"פ. [↑](#footnote-ref-190)
190. באלף למטה שם סוסקפ"ז כתב ללמוד לזה מהא דגם בשיעור כותבת ביוהכ"פ אינו מצטרף אלא בכדא"פ, וצ"ב שהרי אדרבה מבו' בסוגיין דמן הדין הי' שיצטרף ביותר מכדא"פ, וכל הא דאינו מצטרף אלא בכדא"פ הוא משום דלא מייתבא דעתי' ביותר מכדא"פ, והיאך יש ללמוד מזה דאף במקום ששיעורו בכביצה אינו מצטרף אלא בכדא"פ. [↑](#footnote-ref-191)
191. לכאו' טעם ספיקו הוא אם בעינן שיאכל את כל הככר באכילה אחת, וע"כ צריך שיאכל את כולו בכדא"פ, או דא"צ שיאכלנו באכילה אחת, אלא כיון דאין אכילה פחותה מכזית ע"כ בעינן שיאכל כל כזית בכדא"פ כדי שיהא ע"ז תורת אכילה. [↑](#footnote-ref-192)
192. ויש להוסיף דדעת הרמב"ם בפיהמ"ש בכריתות שם דלר"מ דרואין אותו כאילו אוכל קליות דאם לא הפסיק כלל בין האכילות אלא אכל חלק מועט אחר חלק מועט והאריך בלעיסה ובבליעה אף כל היום ה"ז חייב הואיל ולא פסק מלאכול, וע"ז פליגי רבנן וס"ל דאף אם לא הפסיק כלל בין האכילות מ"מ כל שמתחילת האכילה עד סופה שהה יותר מכדא"פ אי"ז מצטרף. [↑](#footnote-ref-193)
193. בס' באר אברהם בשבת ע"א א' כתב לחלק בזה בין אכילת איסור לאכילת מצוה, דבאכילת איסור אין מצטרף אלא כשלא שהה מתחילת האכילה עד סופה יותר מכדא"פ, ובאכילת מצוה מצטרף כל שלא שהה בין האכילות יותר מכדא"פ, וכ"כ בס' שמן למאור או"ח סימן תע"ה ובתשו' האלף לך שלמה או"ח סימן שכ"ג, עיי"ש, ועמש"כ הרש"ש שם לתמוה ע"ז. [↑](#footnote-ref-194)
194. הבית אפרים שם עמד בל' השו"ע בסימן תרי"ח ס"ז וס"ח דמשמע דשיעורא דכדא"פ וכדי שתיית רביעית הוא בשהי' שבין האכילות והשתיות, וכתב דבע"כ דל"ד הוא, וכ"כ החזו"א בסו"ס ל"ט, ועיי"ש שעמד גם על ל' המ"ב שם סקכ"א. [↑](#footnote-ref-195)
195. אמנם הנה בד' המנ"ח שם נראה שנקט דלדעת הראב"ד דשיעור הצירוף דשתי' הוא בכדא"פ וכן בשתיית משקין טמאין דלכו"ע צירופן הווא בכדא"פ משערין כשיעור "שתיית" פרס, עיי"ש-, וצ"ע דאי"ז במשמעות הלשון, וכ"נ בל' השו"ע בסימן תרי"ב ס"י דהוא בכדי "אכילת" פרס דומיא דצירוף אכילות, וגם לא משמע כן ממש"כ הרמב"ם בספ"ח מהל' שאה"ט בתינוק היונק דאפי' תאמר שינק רביעית "אפשר" שיש מתחילה ועד סוף יותר מכדא"פ שהרי אינו יונק בב"א, ואי נימא דמשערין כדי שתיית פרס הרי היינו דבעינן שישתה חצי פרס בכדי שתיית פרס, וא"כ הרי פשיטא דאין התינוק יונק חצי פרס בכדי ששותה גדול פרס ומהו שכתב הרמב"ם רק דאפשר דאי"ז בכדא"פ, ועוד דמבו' בד' הרמב"ם דכל הא דאי"ז בכדא"פ הוא משום דאינו יונק בב"א, והרי דאם הי' יונק בב"א הי' זה בכדא"פ, ואי נימא דמשערין בכדי שתיית פרס הרי אף אם יונק בב"א אי"ז בכדי שתיית פרס. [↑](#footnote-ref-196)
196. אך אי"ז מתישב למש"כ בפירש"י דהא דכשאינו יכול לאכול כזית בכדא"פ אין מרחיקין מצואתו הוא מכח ההלמ"מ דאין אכילה מצטרפת לשהי' ארוכה מזו. [↑](#footnote-ref-197)
197. המנ"ח והחזו"א שם הוכיח דמשערין בבינוני דכל דלא תני לי' במתניתין פי"ז דכלים דבדידי' משערינן שיעורו בבינוני כמו שאמרו בעירובין מ"ח א', - אך לכאו' יש מקום לדון בזה, דודאי דבדברים דהוא שיעור בעלמא סתמא דמילתא משערין בבינוני, ומה"ט גם בשיעור כדא"פ בבית המנוגע משערין בבינוני, כדתניא בתוספתא בנגעים פ"ז ה"י, אך בשיעורא דכדא"פ י"ל דעיקרו הוא משום דכ"ה דרך אכילה, כאשר כ"נ מהא דפרכינן בסוגיין דכל ששיעורו גדול הדין נותן שיהא זמן השהי' מרובה, ובזה י"ל דסתמא דמילתא משערינן בדידי' ולא איצטריך למיתניי'. [↑](#footnote-ref-198)
198. אך גירסת הראב"ד בפ"י מתרומות ה"ג בתוספתא דפסחים דשיעור הצירוף הוא בכדא"פ, אך בתוספתא דתרומות גריס כגירסא שלפנינוו, ובהגה' הגר"א לתוספתא במכילתין ובתרומות ובפסחים שם הגי' בד' התוספתא דהצירוף הוא בכדא"פ. [↑](#footnote-ref-199)
199. וכן תניא בתוספתא מקואות פ"ח ה"ג לענין פסול גוי' דצירוף שתי' הוא בכדי שתיית רביעית, אך נוסחת אור הגנוז שם דהוא בכדא"פ. [↑](#footnote-ref-200)
200. לכאו' יש להוכיח כן גם ממש"כ מד' הרמב"ן והרשב"א בחולין צ"ח ב' דטעמו ולא ממשו היינו בטיפת יין שנפלה לתוך מים ואין בו מראה יין, ומבו' דאם הי' בו מראה יין הו"ל כטעמו וממשו דאינו בטל, אף דלא חשיב כטעמו וממשו אלא כשיש בו כזית בכדא"פ, ונתבאר במק"א דבע"כ היינו משום דס"ל דל"ב שיהא כזית בכל ג' ביצים אלא בעינן שהתערובת דיש בה כזית איסור ראוי לאכלה בכדא"פ, וע"כ בתערובת דמשקין ל"ב שיהא בתערובת רביעית בכדי ג' ביצים דהרי שתית המשקין הויא במהרה, ובכדא"פ ראוי לשתות הרבה רביעיות, ואף דבתערובת זו לא נתערב אלא מעט יין, ממ כיון דבתערובת כיו"ב ראוי לשתות רביעית מן היין בכדא"פ הו"ל כטעמו וממשו, - ולפ"ז מוכח מדבריהם דצירוף שתיית משקין הוא בכדא"פ, דאם שיעורו הוא בכדי שתיית רביעית הרי דכל שנפל מעט יין איסור למים אין ראוי להתחייב כלל על תערובת זו, ומ"ט חשבינן לה כטעמו וממשו. [↑](#footnote-ref-201)
201. הלח"מ שם הק' ע"ז דאדרבה בסוגיין אמרו דאף דבטומאת גוי' הי' ראוי להצטרף ביותר מכדא"פ מ"מ לא החמירו בזה חכמים משום דהוא מדרבנן, וא"כ היאך נימא דהחמירו חכמים בשיעור הצירוף דטומאת גוי' מפני שהוא מדרבנן, ועיי"ש במש"כ לישב. [↑](#footnote-ref-202)
202. ועיי"ש שכתבו לסייע לזה ממה שמצינו בכריתות י"ג א' דשמואל מחמיר טפי בשיעור אוכלים טמאין ומשקין טמאין משאר איסורין, וכתב דאע"ג דאיתותב התם יש לנו ללמוד שיש לחלק ביניהם לשאר איסורין, - וצ"ע דהא דאמר שמואל דאף אם שהה כל היום מצטרף, בפשוטו אי"ז משום דמחמיר טפי באוכלין טמאין, אלא משום דס"ל דסגי במה שאוכל כל כזית בכדא"פ וא"צ שתהא כל האכילה בכדא"פ, ומהיכ"ת נימא מכח זה דאף בשיעור צירוף דשתיית רביעית דבעלמא שיעורו הוא בכדי שתיית רביעית החמירו לשער בכדא"פ, - ועמש"כ בזה הלח"מ בהל' שביתת עשור שם. [↑](#footnote-ref-203)
203. ועד"ז ובע"א כתב הרדב"ז שם דבכל איסורין שבתורה דטעם איסורן לפי שנהנה הגרון, ע"כ אם שהה יותר מכדי שתיית רביעית הרי לא נהנה גרונו כשיעור רביעית יחד וע"כ אין מצטרפין ופטור, אך בפסול גוי' לא תלי בהנאת הגרון אלא בהתחבר המשקה בתוך הגוף, וכל ששהה כשיעור אכילת פרס מתחבר המשקה ופוסל את הגוי', ורק ביותר מכדא"פ ראשון ראשון מתחלק בגוף ומתבטל ואינו פוסל את הגוי'. [↑](#footnote-ref-204)
204. ועיי"ש שכתב לדחות דשפיר י"ל דהשיעור הוי כשתיית רביעית שתי' בינונית וזה אפשר ששתה אותו במהירות, וכ"כ הרדב"ז שם ובתשו' ללשונות הרמב"ם סימן קמ"ה והרא"מ בתשו' מים עמוקים סימן ט"ו והלח"מ בהל' שביתת עשור שם, - והשעה"צ בסימן ר"י סקי"א כתב דכדי שתיית רביעית הוא כדרך שתיית בנ"א שאינו שותהו בב"א אלא בב' פעמים שהוא מידת דרך ארץ, וע"כ אף כשהפסיק מעט בשתייתו אכתי הו"ל כדי שתיית רביעית, אך מד' המהר"י קורקוס ודעימי' שלא כתבו לישב כן משמע דס"ל דכדי שתיית רביעית הוא כדי שתייתו בלא הפסק, וכן נקט הנשמ"א בכלל נ' סק"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-205)
205. אך קשיא טובא ע"ז ממש"כ הרמב"ם בהל' מאכ"א שם גם בשתיית רביעית של סתם יינם דמצטרף בכדי שתיית רביעית, ולהדיא דאף בדברים ששיעורם ברביעית הוי שיעור השהי' בכדי שתיית רביעית, ועמש"כ בזה הערול"נ בכריתות י"ב ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-206)
206. ולפ"ז מתפרש הא דפרכינן לה הכא, דדמי לשאר הפירכות דפרכינן לעיל מינה דמיוסדות על הא דשיעור האיסור ביוהכ"פ תליא ביתובי דעתא. [↑](#footnote-ref-207)
207. ולפ"ז נמצא דבשאר דינים שבתורה דתליא בהנאה, אף אם הוי השיעור ביותר מכזית אי"ז מצטרף אלא בכדא"פ, - ואמנם נמצא לפ"ז דאיכא ב' דינים חלוקים בשיעורא דכדא"פ, וכאשר כ"ה מבו' למשמעות ד' המהר"י קורקוס דבאכילה שיעור כדא"פ הוא משום דאח"כ בטלה הנאתו, ובטומאת גוי' שיעורו בכדא"פ אף דליכא לה"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-208)
208. ויש להסתפק אם משערין בזה באדם בינוני או בכל אדם כדי שתיית רביעית דידי'. [↑](#footnote-ref-209)
209. בס' מי נפתוח אמנה ק"ט כתב בדעת הרמב"ם דס"ל כדעת ר"ת דב' גזירות היו דתחילה גזרו שיפסל גופו מלאכול בתרומה, ובגזירת ח"י דבר גזרו שיטמא אוכלי תרומה, ואך דס"ל דגם גזירה בתרייתא היתה רק בחצי פרס, עיי"ש, - אך בל' הרמב"ם בהקדמתו לכלים משמע דעיקר דינא דפסול גוי' הוא שנעשה שני לטומאה, ומכח זה הוא פוסל את התרומה, ומשמע דהכל חדא גזירה הוא, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"ח משאה"ט ה"י, ומה שדקדק המי נפתוח ממש"כ הרמב"ם בהקדמתו שם דאינו מטמא זולתו, לכאו' אינו מוכרח, די"ל דכיון דאינו מטמא אלא תרומה, (וגם הא דמטמא משקי חולין להיות תחילה אי"ז מעיקר הדין), קרינן לי' פסול, דומיא דשני שבחולין דקרינן לי' פסול, אף שהוא מטמא תרומה וקדשים, וגם הוא פוסל את המשקין להיות תחילה. [↑](#footnote-ref-210)
210. ואמנם בזה פירש ר"ת דהוא משום דלא אסמכוה אקרא ומשא"כ בגזירת פסול גוי' דאסמכוה אקרא, ומשמע מדבריו דבכל טומאה דרבנן שלא הסמיכוה אקרא, מותר ליכנס למקדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-211)
211. אך לדעת רש"י ודעימי' דחדא גזירה היא הרי מבו' ממתניתין דכריתות דה"ז מצטרף בכדא"פ אף דלפי טעם הגזירה ל"ה לנו לטמאותו אלא כשאכל בב"א, והיינו משום דגדר הטומאה היא "אוכל" אוכלין טמאים, וכיון דדינא הוא דצירוף דאכילה הוא בכדא"פ ע"כ אף יש בזה לטומאת אוכל אוכלין טמאים. [↑](#footnote-ref-212)
212. אך המרכה"מ בקונט' ח"י דבר ענף א' שריג י"א נקט דאחר שגזרו טומאה על האוכל אוכלין טמאים כביצה שפיר מהני טבילתו ואף אם השלים אחר עלייתו לחצי פרס אינו טמא, וכתב לפ"ז דכשגזרו על אוכל אוכלין טמאים, הוי חומרא דאתי לידי קולא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-213)
213. אמנם הנה בפירש"י בב"ב כ' א' ד"ה המלח כתב דהא דמלח אינו מקב"ט הוא משום דלאו אוכל הוא באפי נפשי', ובס' הפרדס להר"א ב"ר חיים בשער דבר שאין גידולו מן הארץ כתב דהא דמברכין על המלח, הוא משום דאע"פ שאינו ראוי לאכילה, יש אנשים שאוכלים ממנו מעט כדי שישתה יותר. [↑](#footnote-ref-214)
214. צ"ע דאם הא דאין חייבין על אכילת מלח בפנ"ע הוא משום דלי"ב יתובי דעתא, בע"כ דהא דחייב כשאכל אומצא במילחא הוא משום דבכה"ג איכא יתובי דעתא, ואי"ז ענין להא דדרך בנ"א לאכלו. [↑](#footnote-ref-215)
215. אך המאירי שם ל"ו ב' כתב דהא דמברכין על החומץ הוא משום דכל הא דהשותה חומץ פטור הוא משום דאינו משיב את הנפש, אך שפיר חשיב אוכל, ומשא"כ בפלפלין דהא דפטור על אכילתן הוא משום דאין קרויין מאכל, ועמש"כ בזה הראשל"צ שם ל"ה ב' בע"א. [↑](#footnote-ref-216)
216. ושמא י"ל בזה למש"כ השאג"א בסימן ע"ה דהא דהאוכל אוכלין שאינם ראויין ביוהכ"פ פטור אי"ז משום דהו"ל כאכילה שלא כדרך, אלא הוא משום דאין תורת אוכל עליהן והוו כעפרא בעלמא, ולפ"ז שמא אף כשאכל אומצא במילחא הי' מקום לדון דהמלח אין עליו תורת אוכל, ואף שדרך לאכלו עם הבשר מ"מ אין לחייב על אכילתו, וכל הא דחייב הוא משום דאכשורי אוכלא כאוכלא דמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-217)
217. ועיי"ש שכתב דיש לפרש עוד דבא להשמיענו דהא דאומצא ומלחא מצטרף היינו כשהמלח הוא מועט כדרך אכילת רוב בנ"א, וזהו שאמר ומלחא שעלי' דהיינו כדרך העולם שנותנים עלי' מלח בשיעור זה, אך אם הרבה במלח ביותר אינו מצטרף דבטלה דעתו אצל כל אדם. [↑](#footnote-ref-218)
218. והנה אמנם יש שכתבו דמודה הרמב"ם דאומצא הוא בשר חי, אלא שהביא להך דינא בבשר צלי, אך המאירי בחיבור התשובה כתב להדיא דאומצא במילחא היינו בשר צלי במלח שעליו. [↑](#footnote-ref-219)
219. ואמנם נחלקו רבוותא די"א דכל הא דמטלטלין בשר חי הוא בבר אווזא דרכיך, וי"א דהא דמטלטלין כל בשר חי הוא משום דראוי לכלבים, אך הרמב"ם גופי' בפכ"ו משבת הט"ז כתב דמטלטלין בשר חי בין תפל בין מליח מפני שראוי לאדם. [↑](#footnote-ref-220)
220. ועיי"ש בבנין ציון שהביא דלהדיא כתבו התוס' בפסחים כ"ד ב' ד"ה אכל חלב דאכילת בשר חי הוי שלא כדרך אכילה, ואזלי לטעמייהו בשבת קכ"ח א' דהא דמטלטלין בשר חי הוא משום דראוי לכלבים, וכ"כ השאג"א בסימן ע"ו, אך דעתו שם דאף דהוי שלא כדרך אכילה חייבין ע"ז ביוהכ"פ משום דלא כתיב בי' אכילה אלא כל הנפש אשר לא תעונה. [↑](#footnote-ref-221)
221. בפירש"י שם כתב דמייתי מהכא דכיון דבהדי אוכל מיחבר אוכל הוא, ומשמע דס"ד דהא דחשיב כאוכל אינו משום דבא להכשיר ולמתק את האוכל אלא משום דהוא מחובר לאוכל, וי"ל דהוצרך לזה משום דרוטב אינו בא להכשיר ולמתק את הבשר, אך בד' הזרע יצחק והמרומי שדה בחולין שם מבו' דרוטב חשיב כמכשיר את הבשר, וזהו שכתבו דמה"ט פסק הרמב"ם דהרוטב מצטרף לטומאה אף כשאינו קרוש, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-222)
222. בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ע"ו כתב בזה בע"א, דאף דירד עליו שם אוכל לצירוף ככותבת, מ"מ לא נעקר ממנו שם משקה, עיי"ש, ונפ"מ רבתא בזה לדינא בגונא ששתה משקין פחות ממלא לוגמיו ואכל ירק וציר שעליו פחות מככותבת, דאי נימא דדין הציר כאוכל לענין יוהכ"פ, אינו מצטרף לשאר משקין לכמלא לוגמיו, אך למש"כ המהרי"ט דלא נעקר ממנו שם משקה הדין נותן דהוא מצטרף לשאר משקין לכמלא לוגמיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-223)
223. אך לכאו' בל' התו"י והתוס' הרא"ש משמע טפי דלעולם חשבינן לה כאוכל, ואך דכ"ז הוא לענין יוהכ"פ ולא לענין שאר מילי, ושמא היינו כמש"כ התפארת יעקב דלענין שאר דברים תליא אם יש עליו שם אוכל או שם משקה ואף ציר שע"ג ירק יש עליו שם משקה, אך לענין יוהכ"פ לא תלי אלא אם הו"ל מעשה אכילה או מעשה שתי', ובציר שע"ג הירק כיון דהוא מכשיר את האוכל הו"ל מכלל מעשה האכילה. [↑](#footnote-ref-224)
224. אך אכתי צ"ע, דלפ"ז נמצא דמר"ל גופי' דאמר דציר שע"ג הירק מצטרף יש ללמוד דחשבינן לה כאוכל, וא"כ מ"ט לענין טומאה לא חשבינן לה כאוכל, ועד"ז הק' הגבו"א בסוגיין, ועמש"כ בזה האג"מ באו"ח ח"א סימן ע"ה ד"ה והנה לענין. [↑](#footnote-ref-225)
225. ועיי"ש שכתב לישב בזה למש"כ הרמב"ם בפ"ד מטומ"א ה"ד דהמרק מצטרף לטומאת אוכלין ולא התנה דהיינו רק בקרוש, והק' כן הכס"מ שם, והיינו משום דקי"ל כמו שאמרו בסוגיין דכל אכשורי אוכלא כאוכלא הוא, ועד"ז כתב הזרע יצחק שם, וכ"כ בתשו' מחנה חיים או"ח ח"ג סימן מ"ו (ד"ה וזה רמז) והאג"מ באו"ח ח"א סימן ע"ה, - ויש להוסיף דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור דהא דציר שע"ג ירק מצטרף הוא משום דמכשירי האוכל חשיבי כאוכל לכל מילי, וכמש"כ כן השעה"צ בסימן ר"י סק"ח. [↑](#footnote-ref-226)
226. ובתו"ד רמז להוכיח כן ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מנזירות ה"ה דנזיר ששרה פתו ביין אינו חייב אלא ברביעית, והרי דלא חשבינן לה כאוכל, אך למש"כ המג"א ודעימי' דפת השרוי' ביין חשיב היין כאוכל לכל מילי, צ"ל דהא דשיעורו ברביעית הוא משום דשיעורא דיין לנזיר הוא ברביעית אף כשנעשה אוכל, וע"ד מה שמצינו בכ"ד דאף כשהמחה את האיסור וגמעו שיעורו בכזית, - וצ"ל דל"ד למש"כ הרמב"ם שם ה"ב דאם אכל כזית מיין קרוש לוקה, דיין קרוש היינו שנתיבשו הנוזלים שבו ונשתייר תמצית היין, וכמש"כ בתשו' בנין ציון ח"א סימן מ"ט והקה"י בפסחים סימן מ"ג, וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' ותו"י לעיל ע"ו א' והתוס' והריטב"א בשבועות כ"ג א' דיין קרוש ממחין אותו במים ושותין אותו, וכ"ה מבו' בפי' הר"ש באהלות פי"ג מ"ה ובד' הריטב"א בשבת ע"ו ב', ואכמ"ל, וע"כ הוי שיעורו כאוכל. [↑](#footnote-ref-227)
227. וכבר עמדו בזה דהרי חזינן דחייב על שתי' כמלא לוגמיו אף דלי"ב לשיעור שתי' דעלמא דהוא ברביעית, וא"כ מהיכ"ת נימא דבאכילה מלבד הא דבעינן כמלא לוגמיו ליתובי דעתא בעינן כזית לשיעור אכילה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-228)
228. ועיי"ש שכתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דקי"ל דאף לגבי טומאה הוי דין הציר שע"ג הירק כאוכל, ונתבאר לעיל בהערה, - אך הנה בד' התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין משמע דאף דלגבי שאר דברים הוי דין הציר כמשקה, מ"מ לגבי יוהכ"פ הוי דינו כאוכל וחייב אף כשאין בירק עצמו כזית, דאם אף ביוהכ"פ אינו חייב אלא כשיש בירק עצמו כזית, א"כ מעיקרא מאי קשיא להו מהא דלענין שאר דברים משקה הוא, הרי חזינן דגם לגבי יוהכ"פ משקה הוא ואינו מצטרף לכזית. [↑](#footnote-ref-229)
229. אמנם הנה ד"ז מתישב למש"כ בפירש"י בחולין שם בפי' בתרא דהא דציר שע"ג הירק היינו שטיבל הירק בציר, אך למש"כ בפי' קמא כתב דהוא משקה היוצא מן הירק, וכ"כ בפי' רבינו אליקים בסוגיין, צ"ב דמ"ט אמרו בחולין שם דלענין טומאה דינו כמשקה ול"ה דמשקה הבא לאוכל דכאוכל דמי, - וי"ל למש"כ המאירי בשבת שם דאף דלענין שבת אמרו דמשקה הבא לאוכל כאוכל, לענין טומאה ל"ה כאוכל, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ט מטומ"א ה"ב ובפ"י ה"ה, ואכמ"ל, - ולדעת הרמב"ן וש"ר בשבת שם דקי"ל דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי אף לענין טומאה, צ"ל דציר שע"ג ירק היינו כשטיבל הירק בציר, וי"ל עוד דציר היוצא מן הירק עצמו גרע ממשקה הבא לאוכל, כאשר כ"ה מוכח בסוגיית הגמ' שם בדין המפצע בזיתים, אך טעם הדבר צ"ב, ועמד ע"ז השפ"א שם. [↑](#footnote-ref-230)
230. אך יש להעיר בד' המג"א שם שהביא למש"כ בפירש"י בחולין דהא דציר שע"ג הירק מצטרף אע"ג דמשקה הוא משום דקים להו לרבנן דמיתבא דעתי' בהכי, וכתב לפ"ז דהיינו רק בציר שע"ג הירק ולא ברוטב, ועמש"כ השעה"צ שם סק"ז וסק"ח במכוון דבריו, ואפ"ה נקט דה"ז מצטרף אף לענין חיוב ברכה אחרונה, וזה צ"ב שהרי להדיא אמרו בחולין שם דאי"ז מצטרף אלא לענין יוהכ"פ דתליא ביתובי דעתא, ועמד בזה האג"מ באו"ח ח"א סימן ע"ה ד"ה עכ"פ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-231)