כלים פכ_ד מ_י
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ד מ"י**

א] **שלשה מפצין הן,** בשבת דפ"ד. תניא, מפץ במת מנין, ודין הוא ומה פכין קטנים שטהורין בזב טמאים במת,[[1]](#footnote-2) מפץ שטמא בזב אינו דין שיהא טמא במת, ובגמ' שם אמרינן דאין לו טהרה במקוה.

ובטעם הא דשאני מפץ משאר כלים, פירש הרא"ש במשנתינו והתוס' וש"ר בשבת שם, דאיירי במפץ של שיפה וגמי שאינו בכלל כלי עץ, וזה לטעמייהו דאין כל העשוי מן הגדל בארץ כעץ, ונת' בזה לעיל פט"ו מ"א אות א', וע"כ אינו נטמא במת אלא כשהוא ראוי למדרס, וע"כ נמי אין לו טהרה במקוה.

ב] אך דעת רש"י והרי"ד שם דהא דשאני מפץ, הוא משום דהוי פשוטי כלי עץ, וע"כ אינו נטמא במת אלא כשהוא ראוי למדרס, וע"כ נמי אין לו טהרה במקוה, דכי כתיבא טבילה בפרשת שרצים ובפרשת מדין כתיב, והנך כלים דכתיבי התם ילפינן להו טבילה אבל פשוטי כלי עץ שלא נכתבו שם לענין טומאה לא ילפינן להו טבילה ולית להו טהרה במקוה דהא לא כתיבא בהו, כ"ה דאוכל ומשקה אין להם טהרה במקוה לפי שלא למדנו להם טבילה בתורה, עכ"ד.

והתוס' וש"ר תמהו ע"ז מהא דתנן לעיל ספי"ח דמטה מטהרת חבילה, והרי דפשוטי כלי עץ יש להן טהרה במקוה, וביראים סימן תכ"א כתב לישב, דשאני מטה שהיא משמשת אדם ומשמשיו, ומרבינן לה בתו"כ מדכתיב כל כלי עץ, וכיון דמרבינן לה לטומאה, מרבינן לה נמי לטהרת טבילה, שהרי מרבינן לה לכל דינים האמורים בכלי עץ דדמו לשק, עכ"ד, וכיון לזה הפנ"י בשבת שם, ובשפ"א שם כתב לישב, דאחר דילפי' מק"ו דמפץ מטמא במת, אף יש לו טהרה במקוה, עיי"ש, וכעי"ז כתב הפנ"י שם מטעם אחר, ועי' עוד במג"ש שם מש"כ לישב.

ג] והרמב"ם בפיהמ"ש הביא בשם הר"י מיגש, דהכלים העשויים מן המפץ כגון הקפיפות והסלים, יש להן טהרה במקוה, ורק המפץ עצמו אין לו טהרה במקוה, ופירש דהטעם בזה הוא, משום דהקפיפות והסלים וכיו"ב הם כלולים במה שאמר ית' כל כלי וכו', אבל המפץ הרי אינו בכלל הכלים, אלא החלנו עליו טומאה במדרס הזב ע"י ריבוי וכו', ומאחר שנתרבה לטומאה אמרנו נהי דאיתרבי לטומאה אבל לטהרה לא, דלא אשכחן בי' קרא כלל לא לטומאה ולא לטהרה, עכ"ד, וכעי"ז כתב הרמב"ם בפ"א ממקואות ה"ד, עיי"ש, ועיי"ש בהשגות הראב"ד מש"כ בזה.

והנה דעת הרמב"ם בפ"א מכלים הי"ג, דכל הכלים העשויים מן הגומא ומן הערבים וכו' בכלל כלי עץ שכל הגדל מן העץ כעץ, ולפ"ז צ"ב דמ"ט מפץ שאין לו בית קיבול אינו בכלל הכלים, ול"ד לכל פשוטי כלי עץ דהוו בכלל הכלים, ויש להן טהרה במקוה, ועמד ע"ז בחזו"א סימן כ"ג סקי"ח, עיי"ש.

ובקה"י סימן ח' כתב לפרש בזה, דהוא משום דהמפץ עשוי באריגה, ולא נחשב אריג בשם כלי, אלא באריג של בגד או שק שחוטיהן דקין ולאחר אריגה הוא שוה בלא בליטות, אבל באריג של קש ושאר מינים שהן עבים ולאחר האריגה הוא כולו בליטות עולה ויורד בו, ואין דרך לעשות כן אלא מדוחק, לאו כלי הוא, וע"כ אין לו טהרה במקוה, עכ"ד, ?ובמשנת אליהו סוכה סימן כ' סק"ד פירש דהוא משום ?.

והא דהכלים העשויין מן המפץ ויש להן בית קיבול הוו בכלל הכלים, נראה דהוא משום דינא דמתניתין לעיל פי"ז מט"ו דהעושה בית קיבול מכל מקום טמא, ופירש הרמב"ם שם דהיינו אף בשעשה מעור כ"ש או מן הנייר, ונתחדש בזה דע"י שעשה מהן בית קיבול, איכא ע"ז תורת כלי, וה"נ הוא בכלים העשויין מן המפץ, דכיון שיש להן בית קיבול, יש עליהן תורת כלי, ?וכ"כ במשנת אליהו שם.

ד] והר"ש במשנתינו כתב דטעם הא דשאני מפץ משאר כלים הוא משום דהוא של שיפה ושל גמי דאי"ז כלי עץ, וזה כד' התוס' וש"ר בשבת, אך בפי' הר"ש מכת"י נמחק תיבת עץ, ונ' מזה דחזר בו הר"ש ופירש דטעם הא דשאני משאר הכלים הוא משום דאין תורת כלי עליו, וע"ד ד' הרמב"ם, ואך דס"ל דכל הא דאין תורת כלי עליו הוא רק במפץ של שיפה וגמי ולא במפץ של עץ, וצ"ב.

ובטעם חזרתו נראה, דהנה הר"ש בשלהי מתניתין הק' ממש"א בסוכה ד"כ: דמחצלות של גמי טמאות במת וטהורות בזב, והר"ש בכת"י יישב לזה, דהתם מדרבנן משום כלי קיבול, והנה הרי בעושה כלי מדברים הגדלים בארץ שאינם בכלל כלי עץ, מבו' בד' הר"ש לעיל פ"י מ"ד דאינם מקב"ט אף מדרבנן, וע"כ הן מצילין בצ"פ, וכ"נ גם בד' הר"ש לעיל פי"ז מי"ז, וכמש"נ לעיל פ"י שם אות כ"א, וע"כ חזר בו הר"ש ופירש דאף שיפה וגמי חשיבי כעץ, שהן קשין טפי מעשבין דלא חשיבי כעץ, והא דשאני משאר הכלים, הוא משום דאין תורת כלי עליו, וע"כ כל שיש לו בית קיבול, חשבוהו חכמים ככלי.

ה] התוס' בשבת שם ובכ"ד נקטו, דאף דמפץ מטמא מדרס ומטמא ט"מ, מ"מ כיון שאין לו טהרה במקוה אינו נעשה אב הטומאה, דכללא הוא דכל שאין לו טהרה במקוה אינו נעשה אב הטומאה.[[2]](#footnote-3)

אמנם הנה בפירש"י בסוכה ד"כ. כתב, ז"ל, והתנן כל המטמא מדרס מטמא ט"מ, וה"ה לכל הטומאות וכו', והאי דנקט ט"מ משום דבאב הטומאה מיירי, והכי קאמר כל הנעשה אב הטומאה ע"י מדרס נעשה אב הטומאה כשהוא ט"מ וכו', ואפי' הוא פשוטי כלי עץ, עכ"ל, ומבו' בדבריו דפשוטי כלי עץ המיוחדין למדרס נעשין אב הטומאה, והנה הרי דעת רש"י גופי' דפשוטי כלי עץ אין להן טהרה במקוה, וצ"ע דא"כ מ"ט הן נעשין אב הטומאה, הרי כל שאין לו טהרה במקוה אינו נעשה אב הטומאה, ולמש"כ הפנ"י והשפ"א דאחר דילפי' דהן מטמאין במת, אף יש להן טהרה במקוה, ניחא.

ו] ונראה לישב, דהנה המהר"ם בשבת שם נקט בד' התוס', דמפץ אינו נעשה אב הטומאה אף בטומאת מדרס, עיי"ש, וכן מ' קצת בל' הריטב"א סוכה די"ב:.

אך הנה הרש"ש בפסחים די"ז. עמד ע"ז, דמשמעות הדברים דמפץ מטמא מדרס ונעשה אב הטומאה, ואפי' כופת שאור שייחדה לישיבה מטמאה מדרס, ומבו' בגמ' דאית בה טומאה חמורה, והרי דאף שאין לה טהרה במקוה נעשית אב הטומאה, ומכח זה כתב, דכל שיש במינו טהרה במקוה, סגי בכך שיהא נעשה אב הטומאה, וכיון בזה לד' תלמיד ר"ת ב"ק דכ"ה:.

ולכאו' מוכח מזה, דכל מש"כ התוס' דמפץ אינו נעשה אב הטומאה הוא רק בטומאת מת, דבזה ילפי' מקרא דכל שאין לו טהרה במקוה אינו נעשה אב הטומאה, וכמו שפירש"י עירובין דק"ד:, אך במדרס דליכא קרא, הרי דאף דבר שאין לו טהרה במקוה נעשה אב הטומאה במדרס, ואשר ע"כ הגם דמפץ נעשה אב הטומאה במדרס, מ"מ אינו נעשה אב הטומאה במת, כיון שאין לו טהרה במקוה, וה"נ הוא בכופת שאור שייחדה לישיבה, דמטמאה טומאה חמורה במדרס, אך אינה נעשית אב הטומאה במת, ושו"ר שכבר כתב כן בחי' חת"ס בשבת שם.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז נראה בדעת רש"י, דהגם דבקרא דטומאת מת לא כתיב אלא דבר שיש לו טהרה במקוה, מ"מ דבר הנטמא במדרס ונעשה אב הטומאה, דבמדרס נעשה אב הטומאה אף דבר שאין לו טהרה במקוה, וכנ"ל, ילפי' מהק"ו דאף נעשה אב הטומאה במת, וע"כ פשוטי כלי עץ המיוחדין למדרס דנעשין אב הטומאה במדרס, אף נעשין אב הטומאה במת, וזהו דפירש"י דכללא הוא דכל שנעשה אב הטומאה במדרס נעשה אב הטומאה במדרס, ולדעת התוס' לאו כללא הוא, דמפץ של שיפה וגמי וכופת שאור שייחדה לישיבה, נעשין אב הטומאה במדרס ואינם נעשין אב הטומאה במת.

ז] **ושל צבעין טמאה טמא מת,** הר"ש והרא"ש כתבו דהא דהיא טמאה טמא מת, אף שאינה טמאה מדרס, הוא משום דאיירי הכא במפץ של עץ, וע"כ הוא טמא במת אף כשאינו ראוי למדרס וכשאר כלי עץ, ומש"א בשבת דפ"ד: דמפץ אינו טמא במת אלא מכח שנטמא בזב, הוא במפץ של שיפה וגמי.

והנה הרא"ש כתב דיש לו בית קיבול, ומבו' לפ"ז מדבריו, דמפץ של שיפה וגמי אינו טמא אף בשיש לו בית קיבול, אך למש"כ הר"ש בכת"י דגם של שיפה וגמי שיש לו בית קיבול טמא מדרבנן, הרי דממש"כ הכא דאינו טמא אלא בשהוא של עץ, בע"כ דאיירי בשאין לו בית קיבול, והא דהוא טמא, כתב בחזו"א סימן כ"ח סק"ח דהוא משום דהוא מקבל ע"י קיפול וחשיב כמקבל, אך מ"מ כיון דאינו בצורת כלי קיבול, לא גזרו בו טומאה בשהוא של שיפה וגמי, וי"ל עוד דהוא משום דגזרו טומאה על כל פשוטי כלי עץ הרחבים וראויים להניח עליהן, וכ"נ בהמש"ד החזו"א שם, וכ"כ בסד"ט, ובשושנים לדוד כתב דטעם טומאתו הוא משום דאף שלא בשעת מלאכה מניחין עליו בתדירות הכלים למכור, והו"ל כמשמש כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה דטמא, ?אך זה תלוי במש"נ לעיל פט"ז מ"ח, שהרי מסירין אותו ממנו, ואך דהוא משמש גם שלא בשעת מלאכה, ודו"ק?.

ח] ולדעת רש"י והרי"ד דהא דמפץ אינו טמא במת אלא מכח שנטמא בזב, הוא משום דהוי פשוטי כלי עץ, נמי ניחא הא דתנן הכא דשל צבעין טמא טמא מת אף שאינו טמא מדרס, משום דהכא איירי כשיש לו בית קיבול וכמש"כ הרא"ש, או איירי בשהוא מקבל ע"י קיפול וכו', וע"כ הוא טמא טמא מת אף כשאינו ראוי למדרס.

ט] ובפשוטו כן צ"ל גם לפ"ד הרמב"ם דכל מפץ שאין לו בית קיבול אינו בכלל הכלים, דהא דמפץ של צבעים טמא ט"מ, אף שאינו טמא מדרס, איירי בשיש לו בית קיבול, דבכה"ג הוי בכלל הכלים, אך אי"ז במשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש, שנראה להדיא בדבריו דמפץ דמשנתינו אין לו טהרה במקוה, ורק כשעשה ממנו קפיפות וסלים יש להן טהרה במקוה, אך מפץ סתם אין לו טהרה במקוה, והרי דאין לו בית קיבול וע"כ אינו בכלל הכלים, ולפ"ז צ"ע דמ"ט הוא טמא ט"מ,[[4]](#footnote-5) ועד"ז צ"ע גם במש"כ הרמב"ם בפכ"ז מכלים ה"ט דהא דשל גתות טהור הוא לפי שאינו ממשמשי אדם, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי פירקין, וצ"ע דמה הוצרך לזה, תיפו"ל דמפץ אינו בכלל הכלים, ואינו נטמא ט"מ אלא כשהוא מיוחד למדרס.

ובס' דעת אליהו כתבו להעיר עוד בזה, במש"כ הר"ח בשבת דפ"ד:, ז"ל, מפץ במת מנין שהוא טמא, עיקר הדבר הזה שלא נאמר במת אלא כל בגד וכל כלי עור וכל מעשה עזים והמפץ שהוא כמין מחצלת שעשויה מן החילף ומן כיוצא בו לא נאמר בה, ואף לא נאמר מפץ בשרץ כי כן כתיב בו מכל כלי עץ או בגד או עור או שק, ומן מתני' כבר גמרינן שהמפץ טמא, דתנן שלשה מפצין הן העשוי לשכיבה טמא מדרס של צבעים טמא מת ושל גתות טהור מכלום, עכ"ל, ומבו' להדיא מדבריו, דהא דתנן הכא דשל צבעים טמא טמא מת, הוא מכח דינא דהתם דמפץ במת טמא מק"ו דפכין קטנים, וזה צ"ע דהיאך ילפי' מהק"ו לטמאות במת מפץ של צבעים שאינו טמא מדרס.

י] ונ' לישב, דהנה כתב הרמב"ם רפכ"ג מכלים, ז"ל, המפץ הוא המחצלת שאורגין אותה וכו', ואין המפץ בכלל כלים האמורין בתורה, ואעפ"כ מתטמא הוא במדרס דין תורה שהרי ריבה הכתוב כל המשכב וזה ראוי למשכב ועשוי לו, וכן מתטמא במת ובשאר טומאות מדבריהן ככל פשוטי כלי עץ, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל הא דמפץ נטמא טמא מת, הוא משום טומאת פשוטי כלי עץ מדבריהן, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"א ממקואות ה"ד דאין המפץ נטמא מדאורייתא אלא בטומאת מדרס, ובס' מי נפתוח פרפר ל"ד כתב בדעתו, דכל הא דילפי' בגמ' מק"ו דפכים קטנים, הוא להא דהמפץ טמא ט"מ, אף שאינו מכלל הכלים, אך אכתי כיון דהוא פשוטי כלי עץ אין עליו טומאה אלא מדרבנן, ככל פשוטי כלי עץ, ועמש"נ עוד בד' הרמב"ם בזה, לעיל פ"כ מ"א אותיות ט' - י"ד.

ולמדנו לפ"ז מד' הרמב"ם, דלא ילפי' מהק"ו דפכין קטנין דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, דהרי פשוטי כלים נטמאין מדרס ואינם נטמאין במת, אלא הוי הק"ו במסוים לגבי מפץ שאינו בכלל הכלים, דכ"ה דהוא נטמא מדרס ה"נ הוא נטמא ט"מ.

ולפ"ז יש מקום לומר, דאף במפץ שאינו מיוחד למדרס ואינו טמא מדרס, מ"מ ילפי' מהך ק"ו דהוא טמא ט"מ, והיינו דמהק"ו ילפינן דכ"ה דבטומאת מדרס נטמא מפץ, ואף שאינו בכלל הכלים, ה"נ בטומאת מת נטמא המפץ אף דאינו בכלל הכלים.[[5]](#footnote-6)

ויש להוסיף בזה, דהנה בד' הרמב"ן בב"ב דס"ו. והריטב"א בסוכה די"ב: מבו', דהי' מקום לומר דמהק"ו ילפי' דמפץ טמא במת אף כשאינו מיוחד למדרס, ואך דמוכח לא כן ממש"א בכ"ד דפשוטי כלי עץ אינן מקב"ט מדאורייתא, עיי"ש, ולפ"ז הרי דלדעת הרמב"ם דלא ילפינן מהק"ו לטמאות פשוטי כלי עץ, וכל הק"ו הוא לטמאות מפץ אף שאינו בכלל הכלים, שפיר י"ל דמהני הק"ו גם במפץ דאינו עומד למדרס.

י] בעיקר הא דמפץ של צבעין טמא, הק' בכס"מ פכ"ז מכלים, דמ"ש מתרבוסין ששוטחין עליו זיתים וממפץ של גתות שהם טהורים לפי שאינם ממשמשי אדם, ועמש"כ בזה במרכה"מ שם ובשושנים לדוד, ועמש"נ בזה לעיל מ"ח אות א'.

יא] **ושל גיתות טהורה מכלום,** הר"ש והרא"ש כתבו דטעם טהרתו הוא משום דהוי של שיפה וגמי, עוד כתב הרא"ש דהוא משום דאין לו בית קיבול, אך הרמב"ם בפכ"ז מכלים ה"ט כתב דטעם טהרתו הוא משום שאינו ממשמשי אדם, ובחזו"א סימן כ"ח סק"ט כתב דטעם זה לא אתפרש.?עיי"ש בסו"ד שכתב דכוונת הרמב"ם לכללא דמשמשי אדם ומשמשיו בפשוטי כלים, וצ"ע כמש"נ בכ"ד.

יב] הר"ש הק' בהך דינא דמפץ של שיפה וגמי טהור כשאינו ראוי למדרס, ממש"א בספ"ק דסוכה דמחצלות של גמי טמאות במת וטהורות בזב, ובפי' הר"ש מכת"י כתב לישב דהתם מדרבנן משום כלי קיבול, וכ"כ גם בתוס' תלמיד ר"ת ב"ק דכ"ה: בשם רבו, ובתוס' הרא"ש שבת דפ"ד., אך מד' הרא"ש במשנתינו נראה לא כן, וכמש"נ לעיל אות ו', וצ"ע, ועיקר הך דינא דאף מינים אלו מקב"ט מדרבנן, כ"ה מבו' גם בד' התוס' בשבת דס"ו. ודפ"ד. ובד' היראים מ' תכ"א, ועמש"נ לעיל אות ד' בדעת הר"ש בזה.

1. ובפירש"י שם פירש דהיינו שהן טהורין בזב אף במגע ובהיסט ואף בנגיעת שיער, וכן פירשו התוס' שם, אך הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו פירש דהיינו שהן טהורין בזב בטומאת מדרס, משום שאינם מיוחדין למדרס, וכן פירש הרמב"ן בשבת שם בשם הגאונים, ועד"ז פירשו בתורי"ד ובריטב"א שם, ובזה נתישב מה שעמד הגר"ח בספרו בפ"ח ממטמאי מו"מ, במה שלא הביא הרמב"ם לדינא דפכין קטנים טהורין בזב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם הך כללא לא נתפרש בגמ', אלא כן פירש"י בעירובין דק"ד: בטעמא דכ"ח אינו נעשה אב הטומאה, אך בשטמ"ק ב"ק דכ"ה: בשם רבינו ישעי', הביא דעת רבינו יעקב דפליג ע"ז דאף דבר שאין לו טהרה במקוה נעשה אב הטומאה, והא דכ"ח אינו נעשה אב הטומאה, ילפי' לה מדכתיב טמא הוא, ואינו נעשה אב הטומאה לטמא, והובא ילפותא זו גם בד' הרמב"ם בהקדמה לפיהמ"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש ליתן טעם לזה, אף דבאמת א"צ טעמים לזה, אי נימא דטומאת מדרס אי"ז קבלת טומאה מן הזב, אלא הוי זה טומאה עצמית דמדרס הזב, וע"כ אף דדבר שאין לו טהרה במקוה אינו נעשה אב הטומאה, היינו רק דאינו מקב"ט בחומר דאב הטומאה, אך טומאה עצמית דאב הטומאה ודאי מצי חיילא עלי', שהרי הרבה מאבות הטומאות אין להן טהרה במקוה, ועי' כן בשטמ"ק ב"ק דכ"ה: בשם מהר"י כץ, דהך כללא הוא רק בנטמא ע"י מגע, עיי"ש, וצ"ע מה הוצרך לזה, הרי לא מצינו בגמ' להך כללא, וגם מהילפותא דילפי' לדין זה, ליכא למילף על כל אבות הטומאות, שהרי כל הילפותא היא שאינו נעשה אב הטומאה בטומאת מת, וע"כ שפיר הוא אב הטומאה בטומאות אחרות, ומעיקרא מאי קשיא לי'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואין לומר, דכל הא דבעינן להק"ו מזב, הוא רק לגבי טומאה דאורייתא, אך מדרבנן טימאו כל מפץ, שהרי כל עיקר טומאת מפץ במת מק"ו פירש הרמב"ם ברפכ"ג מכלים דהוא מדרבנן, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם מדאורייתא ליכא נפ"מ בק"ו זה, שהרי הגם דנלמד מן הק"ו דאף מפץ שאינו בכלל הכלים נטמא במת, מ"מ אינו נטמא משום דהוא פשוטי כלי עץ, וכל שיש לו בית קיבול, הרי הוי בכלל הכלים, ול"ב להק"ו, וכל הנפ"מ בהק"ו זה הוא רק לטומאת פשוטי כלי עץ דרבנן, וזהו שכתב בד' הרמב"ם ברפכ"ג מכלים ובפ"א ממקואות ה"ד דמפץ אינו נטמא מדאורייתא אלא בטומאת מדרס.

   ואמנם צ"ע בזה, למש"נ לעיל פ"כ מ"א אות י"ג בדעת הרמב"ם דפשוטי כלי עץ המשמשין אדם ומשמשיו טמאין מדאורייתא, דא"כ הרי משכח"ל שיהא מפץ טמא במת מדאורייתא בגונא דהוא משמש אדם ומשמשיו, וביותר צ"ע למש"נ בדעת הרמב"ם דילפי' מהק"ו דמפץ טמא אף כשאינו מיוחד למדרס, דלפ"ז הי' בדין דאף מפץ שאינו מיוחד למדרס המשמש אדם ומשמשיו יטמא במת, ובד' הרמב"ם בפ"א ממקואות מבו' להדיא דטומאת מפץ דאורייתא היא רק כשהוא ראוי למדרס, וצ"ל דטומאת משמשי אדם וכלים לא נתחדשה אלא בכלי דומיא דשק, ולא במפץ שאינו בכלל הכלים, אך לא נתפרש לן הטעם בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)