פרק מפנין 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 18 פרק מפנין

**פרק מפנין**

**דף קכו עמוד ב**

**ביסוד איסורא דמפנין ובהא דהותר בזה צורך מצוה**

1. **מפנין אפילו ארבע וחמש קופות של תבן ושל תבואה מפני האורחים, ומפני בטול בית המדרש.** מבואר דאיכא איסורא במעשה הפינוי ובעינן בזה להיתרא דצורך מצוה. ובגדר האיסור יעוין ברש''י דהוי מחמת טירחא וכ''כ הב''י ובב''ח סק''א ד''ה ומ''ש כתב דהוי מחמת עובדין דחול. ויעוין בריטב''א דכתב לתרוויהו וז''ל, דהתירו עובדין דחול וטירחא יתירה. ובמיוחס לר''ן כתב וז''ל, דטלטול דארבע וחמש קופות הוי טירחא יתירא ומיחזי כעובדין דחול. ומשמע מדבריו דאיסורא דטירחא הוי מחמת עובדין דחול.

**ומהא דהתירה המשנה להך שבות משום מצוה חזינן דשאני משבותים דמלאכה** דליכא בהו להך היתרא רק שבות דשבות לצורך מצוה. ויעוין בפמ''ג בא''א סימן שו ס"ק טז דמחדש דליכא גם מכת מרדות על הנך שבותין דלא הוי מחמת חשש איסור מלאכה. וז''ל, והוי יודע, בשבת יש שאסרו חז"ל משום שלא יבוא לידי מלאכה דבר תורה [רמב"ם שבת ו, א], והוא נקרא שבות, אמירה לעכו"ם אטו יעשה בעצמו, וזה לא הותר אף במצוה אם לא שבות דשבות, ''אבל מה שאסרו משום ממצוא חפצך ודבר דבר'' שאין בו לתא דמלאכה, כמו שכתב הר"מ ז"ל פרק כ"ד מהלכות שבת הלכה א', התירו במצוה. ויש שאסרו משום עובדין דחול, והיינו הך עכ''ל.

**ויעוין עוד ברבינו פרחיה** וז''ל, נאמר וקראת לשבת עונג. מכאן שאדם מוזהר שלא לייגע ולהתעמל בשבת. ומבואר בדבריו דאיסור טירחא הוי מחמת ביטול עונג שבת. ויש לעיין לפי דבריו היכא דאיכא ביטול עונג שבת לדידיה כגון דצירך לפנות בשביל עצמו אי נימא דמצות עונג שבת הוי סיבה להתיר את הטירחה למרות דגם בטירחה איכא ביטול לעונג שבת או דכיון דטורח לצורך עונג שבת א''כ גם הטירחה חשיב כעונג שבת. ויעוין במ''ב של''ג סק''י וז''ל, ואם אי אפשר בענין אחר והוא צריך לשתות ממנו שרי לפורקן דמפני כבוד השבת הוא בכלל דבר מצוה.

**בגדר היתרא דאורחים**

1. **יעוין במג''א של''ג וביתר באור במחצית השקל דליכא מצוה בגוף הסעודה,** אלא רק דאיכא קיום מצות הכנסת אחרים לבעה''ב. ויעוין ברמ''א דמביא מתרומת הדשן דלא מקרי אורחים, אלא שנתארחו אצלו בביתו, או שזימן אורחים שנתארחו אצל אחרים אבל כשזימן חבירו לסעוד אצלו לא מקרי אורחים. ויעוין במ''ב סק''ט דמביא מהט''ז והתו''ש דמ"מ אם מזמין חבירו שיבוא לכבוד האורח אז גם הוא נחשב כאורח לענין דשרי לפנות בשבילו.

**בגדר המעשים האסורים משום טירחא**

1. **ובעיקר הך איסורא דטירחא נראה דהוי רק בפעולות דליכא בהם עצמם את גוף השימוש בשבת** כגון ההיא דמתניתין דמפנין דהפעולה היא באה להכשיר את הקרקע בשביל האורחים ומאחר דהוי פעולה של הכשרה ותיקון המקום ולא הוי התעסקות בגוף השימוש עצמו הלכך בהא איכא להך איסורא דממצא חפצך או ביטול עונג שבת כיון דהוי פעולה שלא שייכת לגוף שימושו של האדם בשבת, אולם היכא דבאים לסדר כסאות כגון בשמחות למרות דהוי ציבור גדול ואיכא בזה טירחא נראה דמאחר דהוי פעולה השייכת לגוף השימוש עצמו בהא ליכא להך איסורא דהוי כדרך אכילה דהיכא דמתעסק בגוף השימוש עצמו ליכא בזה לאיסורי שבת.

**רש"י ד''ה מפנין תרומה טהורה**

**בבאור הא דאיכא היתר אכילה לבהמה למרות דראוי לאדם**

1. **כלומר ומהו מפנין דבר הראוי כגון אלו תרומה טהורה דחזי לבהמת כהן**. מבואר ברש''י דמוקים למתניתין בתבואה דלא ראויה למאכל אדם. [אולם יעוין בהגהות עוז והדר דהביאו דיש שגרסו ברש''י חזיא לכהן]. וברש''ש תמה מהא דמבואר בתו' ב''מ צ' ע''א וכן ביבמות ס''ו ב' דתרומה טהורה שראויה לאכילת אדם אסור ליתן לבהמה משום הפסד תרומה ורק כרשינין דהוי מאכל בהמה מותר ליתן לה, וא''כ כיון דהתבואה ראויה למאכל אדם אמאי חזי לבהמה. ובמנחת אריאל מביא מהתפארת יעקב בסוף המשנה דכתב דלשיטת רש''י דוקא אוכל שראוי כעת לאדם בלי שום תיקון איכא בזה איסור כילוי משא''כ תבואה דבעינן להכשירה למאכל אדם. ולהנך שיטות דגם בתבואה איכא איסורא צ''ל דמיירי בתרומה הראויה לאכילת כהן.

**בבאור הא דמה דהוי ראוי לבהמה מפקיע איסור מוקצה**

1. **עוד מקשה הרש''ש, מהא דמבואר בדף קכח ע''א דבשר חי דאינו ראוי לאדם הוי מוקצה** למרות דראוי לכלבים. ובתוס' שם תלה את זה בר''י ור''ש. אולם ברשב''א והרז''ה ס''ל דגם לר''ש כיון דעומד להאכל במוצ''ש לאדם ע''י בישול לא מהני מה דיכול להאכל לכלבים. ובפמ''ג ש''ח בא''א נ''ו הוכיח מרש''י דס''ל כוותייהו. וא''כ קשה טובא מה מהני מה דראוי לבהמה [וגם לר''י קשיא דהרי לחד לישנא הגמ' מעמידה את המשנה כר''י]. ואולי ניתן לחלק בין תבואה דבעיקר עמידתה איכא לה גם עמידה לבהמות, משא''כ בשר דבעיקרו עומד לאדם ורק נבילה נותנים לכלבים. וברש''ש קנ''ו ע''ב במשנה דמחתכין את הדלועין מוכיח מהא דלא מצינו בגמ' מוכן לאדם לא הוי מוכן לבהמה אלא רק ללישנא ''לא מוכן לכלבים'' דהוי רק ביחס לכלבים שאדם לא חס עליהם, משא''כ בשאר הבהמות. ולכן דוקא בבשר דמשליכו לכלבים בהא אמרינן דהוי מוקצה דכל כמה דמצי לעמוד לאדם מקצהו מכלבים משא''כ תבואה דעומדת לבהמות.

**בהיתר הנאה בתרומה טמאה ובבאור דינא דאין מבערין תרומה ביו''ט**

1. **יעוין ברש''י וז''ל, אבל תרומה טמאה לא, דאפילו לבהמת כהן לא חזיא בשבת, דאף על גב דבחול חזיא, כדתניא בכל שעה בפסחים (לב, א) שאם רצה כהן מריצה לפני הכלב בשבת וביום טוב לא חזיא, דזו היא ביעורה מן העולם או להיסק או לבהמה, ואין מבערין תרומה טמאה וקדשים טמאין ביום טוב.** מבואר ברש''י שתי יסודות. האחד. דתרומה טמאה מותרת בהנאה ומותרת ליתנה לכלבים. שנית. דינא דאין מבערין תרומה ביו''ט למרות דאיכא בה היתר הנאה.

**ובהא דנקט רש''י דתרומה טמאה מותרת בהנאה.** יעוין בראשונים בסוגין דנקטו דמאחר דאיכא מצות שריפה א''כ אסור להנות הנאה שסותרת את קיום מצות שריפה ויעוין עוד בריב''א בדף כ''ד ע''ב בתו' ד''ה לפי, דנקט דגם היתרא דהנאה בשעת שריפה הוי היתר מחודש בשעת הנאה. ונראה דרש''י לשיטתו בדף כ''ה ע''א [יעוין בתו' ד''ה כך], דלא הוי דין שריפה אלא רק דלא יבא לידי לתקלה וה''ה שאר מיני ביעור.

ובבאור איסורא דהבערת תרומה טמאה ביו''ט יעוין בראשונים בדף כ''ד ע''ב וכן בר''י בתוס' שם דהוי גזירה אטו קדשים. ובריב''א דנקט דהוי היתר בשעת שריפה מבאר לפי''ז דחשיב הבערה לצורך גבוה כיון שההיתר הוי משולחן גבוה ולכן הוי כשריפת קדשים שאסורה דליכא בזה צורך אוכל נפש, אולם ברש''י במתניתין דס''ל דבעינן להך איסורא דהבערה גם במאכיל לבהמתו צ''ב ובריטב''א בסוגין מבאר בכונת רש''י דהוי גזירה ולא חלקו בין ביעור לביעור.

**אולם יעוין ברש''י בביצה** כז ב' וז''ל, ואפילו על ידי אכילת בהמה, דקימא לן שאין שורפין קדשים ביום טוב ולא תימא דוקא שריפה משום דהבערה שלא לצורך היא, דהא אין מדליקין בשמן שרפה ביום טוב ''הבערה לצורך היא'', דהדלקת נר ביום טוב לצורך אכילה היא ומותרת, אפילו הכי בשמן שרפה לא, והוא שמן תרומה שנטמאת דגזרת הכתוב היא שאין קדשים טמאים מתבערים ביום טוב, ''דרחמנא אחשבה להבערתן'', דכתיב באש ישרף (ויקרא ז), ''הלכך מלאכה היא'' עכ''ל. ומבואר בדבריו דלמרות דחשיב צורך יו''ט חשיב מלאכה. ובבאור דבריו יעוין בקה''י סימן כא דרש''י לשיטתו דמתוך מתיר גם שלא לצורך והלכך הוקשה לו אמאי אסור הבערת קדשים ביו''ט, ומזה מוכח דשריפת קדשים רחמנא אחשביה לעצם הכילוי כמלאכה ולא הוי מלאכת ''הבערה'' דהרי גם באכילה לכלבים איכא איסורא, אלא הוי איסור מחודש שנכלל בל''ת כל מלאכה. או כאיסור תחומים, או דהוי סוג מלאכת מכה בפטיש. ובזה ליכא להיתרא דצורך אוכל נפש.

ואולי ניתן לבאר קצת דיסוד איסורא דמלאכת שבת הוא להמעיד יחס להתעסקות כהתעסקות שמנותקת משביתה, וזה ענין הל''ט מלאכות שהוי צורות של התעסקויות שמעמידות את האדם בסתירה לשבת. ולפי''ז ניתן לומר דרחמנא אחשביה בא לומר דהכא החשיבות דאיכא בהך התעסקות לא מצריכה את התוצאה המעשית כל''ט מלאכות, אלא עצם הדבר דהתורה נתנה יחס להתעסקות בכילוי בקדשים, הוי סיבה להעמיד חשיבות בעצם להך התעסקות, ונמצא דגם באופן זה איכא בזה לחפצא ''מלאכה'' כיון דמתנתק ע''י זה מהשביתה דכל התעסקות שיש לה משמעות עצמית איכא בזה סתירה לשבת, והשתא נראה דהיתרא דורך אוכל נפש הוי רק היכא דהחפצא דמלאכה מחמת התוצאה המעשית דאיכא במלאכה בזה נאמר דהיכא דאיכא בזה צורך אוכל נפש לא הוי מלאכת עבודה, כמו שמאריך הרמב''ן בפר' אמור פכ''ג פסוק ז' דהיתרא דאו''נ מחמת דבעינן מלאכת עבודה, אולם היכא דהחשיבות נמצאת בגוף המעשה בהא לא איכפת לן התוצאה דאיכא מכח זה.

**בבאור הפלוגתא אי ההיתר הוי רק בחמש קופות**

1. **אמר רב חסדא ארבע מחמש וחמש מאוצר גדול ושמואל אמר ארבע וחמש** **כדאמרי אינשי.** מבואר דפליגי אי איכא שיעורא דה' קופות [ולהך שיטה מביא תוס' את הירושלמי דאיכא שיעורא דג' סאין יעוין שפת אמת] או דליכא בזה שיעורא. ויש לעיין בגדר הך שיעורא אי הוי שיעור בטירחא, דטירחא מרובה לא התירו, או דהוי שיעור בצורך, דמחמש קופות לכל חד לא הוי צורך גמור והלכך חיישינן בזה לטירחא. ויעוין במ''ב סק''ד דמביא מהמג''א דהיכא דהותר הטירחא לדבר מצוה הוי גם בענין שיש בו טורח יותר כגון להגביהם ולשלשלם בחלונות שבכותל או להורידם בסולמות או לטלטלם מגג לגג. ומבואר דליכא שיעור בטירחא אלא רק שיעור בצורך המותר.וכן יש להוכיח מנידון הגמ' לקמן אי כל חד מפני לנפשיה ואי נימא דהוי שיעור בטירחא מה הרי כל חד מפנה קופה אחת ומה שייך צירופא בטירחא ומוכח דהוי שיעור בצורך.

**דף קכז עמוד א**

**בבאור דינא דאין מתחילין באוצר תחילה**

1. **תנו רבנן אין מתחילין באוצר תחילה.** בפשטות נראה דהוי הך דינא דאיתא לעיל דלר''י דאית ליה מוקצה לא מצי להתחיל בשבת לפנותו דכיון שהניחו באוצר לא עומד עדיין לשימוש. **אולם יעוין ברמב''ם** פכ''ו הט''ו וז''ל, אוצר של תבואה או של כדי יין אף על פי שמותר להסתפק ממנו אסור להתחיל בו לפנותו אלא לדבר מצוה כגון שפינהו להכנסת אורחין או לקבוע בו בית המדרש וכיצד מפנין וכו' אלא נכנס ויוצא בו ועושה שביל ברגליו בכניסתו וביציאתו עכ"ל. **ויעוין בב''י דלרמב''ם הוקשה דסתמא דברייתא אזיל לר' יהודה ולכן פירש דהוי דין מחודש באיסורא דשבות.** וז''ל, והרמב"ם נזהר שלא יעלה על דעתנו דמשום מוקצה הוא דאסרינן להתחיל באוצר ולפיכך כתב אף על פי שמותר להסתפק ממנו אסור להתחיל בו לפנותו אלא לדבר מצוה כלומר דנהי דלית לן מוקצה היינו כשרוצה להסתפק ממנו אבל אם אינו רוצה להסתפק ממנו אלא להתחיל בו לבד לפנותו אסור להתחיל בו לפנות ממנו אם לא לדבר מצוה, ולפי''ז יצא דאם התחיל מבעוד יום מותר גם לדבר הרשות ובפשטות גם ה' קופות כמו בדבר מצוה וכ''נ במג''א דסתם כדברי הב''י וכתב דאם התחיל לפנותו מע''ש מחותר גם לדבר הרשות ולא נתן בזה שיעורא.

**אולם יעוין בשער הציון** סימן שלג ס"ק ה. וז''ל, עיין בט"ז שהוכיח דלא מהני אפילו בהתחיל מערב שבת כיון שהוא לרשות, והמעיין יראה דכל ראיותיו אינו אלא דד' וה' קופות אסור לפנות לרשות אפילו כשהתחיל מערב שבת, אבל בפחות מזה אין לו שום ראיה דאסור, ולשון הברייתא דאין מתחילין באוצר תחלה, משמע דוקא כשמתחיל בשבת, על כן אין להחמיר בזה, ובפרט שהרבה אחרונים [התוספות שבת והשולחן עצי שטים והחיי אדם] העתיקו דברי המגן אברהם להלכה, ומכל מקום נראה לי דבה' קפות אין להקל, דראיות הט"ז נכוחות.

**ויעוין ברמב''ן דנקט כדברי השער הציון בבאור דברי הרמב''ם.** וז''ל, ונראה מדברי הרמב"ם ז"ל הספרדי דהא דתניא אין מתחילין באוצר תחלה היינו שלא לצורך אורחים ולא מפני בטול בית המדרש אלא לצורך עצמו, דמתני' קתני ד' וה' מפני האורחין אבל שלא במקום מצוה לא שרי כולי האי ''אבל קופה אחת או שתים ודאי שרי'' שאין אדם נמנע מלטלטל קופות מפינה לפינה לצורך מקומן, ''אבל אתחולי באוצר נראה כמתקן מקום ואסור אפי' בקופה אחת'', ולא מסתברא. ומבואר ברמב''ן דהתחלת הפינוי נאסרת מצד מתקן מנא ולא מצד טירחא ולכן בהא ליכא חילוק בשיעור הקופות ורק היכא דהתחיל מע''ש דבזה כל האיסור נובע מהטירחא איכא חילוק בין דבר מצוה לדבר הרשות וגם בזה יש מקום לדון אי הוי חילוק בטירחא, או דהוי חילוק בצורך דעד ה' קופות הוי צורך המותר גם לדבר הרשות משא''כ ה' קופות.

**ויש לעיין בהא דמבואר ברמ''א סעיף ג'** דחביות של יין שהובאו על עגלה אסור להורידן בשבת אם לא לכבוד אורחים או לצורך מצוה דהוי כמפנה האוצר. אי שייך בזה טעמא דהרמב''ן דהוי כמתקן מקום.

**בהיתרא דעושה בו שביל כדי שיכנס ויצא**

1. **יעוין במגן אברהם סימן שח סק''ז וז''ל, איתא בשבת דף קכ"ז שמותר לטלטל מוקצה ברגליו דרך הילוכו, וכ"כ במלחמות שם עכ''ל.** ובבאור כונתו יעוין במחצית השקל שם דכונתו לרמב''ן במלחמות דמבאר דהא דהביא הרי''ף להך ברייתא משום סיפא דעושה בו שביל. והיינו לדידן דסבירא לן כרבי שמעון, מכל מקום בדברים המוקצים גם לרבי שמעון דאסור לטלטלן, מותר לעשות שביל ברגליו. ומבואר דאיכא בסוגין חידושא דבטלטול ברגליו חשיב טלטול בגופו. ויעוי''ש במג''א דמציין לסימן ש''ה סק''ט דכתב שם את פלוגתת הר''ן והרא''ש אי טלטול בגופו הוי כטלטול מן הצד דמותר רק לצורך דבר המותר, או דהוי היתר בפני עצמו ובזה מותר גם לצורך דבר האסור. ובנשמת אדם כלל ס''ז סק''ה תלה בפלוגתת הר''ן והרא''ש באור היתרא דסוגין, דלדעת הרא''ש דטלטול בגופו מותר גם לצורך דבר האסור לא בעינן דוקא שיהא בדרך הילוכו רק אורחא דמילתא נקט [ויעוין בהגהות מקור מים חיים דמבאר דהוי מחמת איסור טירחא דבזה כל ההיתר דרך הילוכו], אולם לדעת הר''ן דבעי דוקא לצורך דבר המותר כיון דהכא חשיב לצורך דבר האסור צ''ל דהוי דוקא בדרך הילוכו דלא מחזי כלל כטלטול. ומבואר בדבריו דדן את הטלטול בהילוך כטלטול לצורך דבר האסור למרות דהצורך שלו הוא כדי שיוכל ללכת וההילוך הוי דבר המותר, ובאמת יעוין ברעק''א בסוגין דפשיטא ליה דחשיב לצורך דבר המותר.

**ובעיקר סברתו דכל היכא דהוי בדרך הילוכו הוי חסרון גוף מעשה הטלטול יעוין גם בא''א סק''ז דמדייק כן מרש''י** וז''ל, ומה שכתב דמותר לטלטל מוקצה דרך הילוכו ברגליו, עיין רש"י שבת קכ"ז א' ד"ה ברגלו דלא הוה טלטול, היינו אף קיל מן טלטול מן הצד דרך הלוכו, וזהו שאמר "כדי" שיכנס ויצא, כאלו אמר "בכדי" ולא יותר, רק דרך הלוכו. [ונראה מלשונו שם דמפרש כן בכונת המג''א ולפי''ז הא דמביא המג''א את פלוגתת הראשונים בטלטול מגופו הוי מחמת דגם הך שינוי דהילוך נובע מאותו היתר של טלטול בגופו דהוי שינוי בגוף מעשה הטלטול ולא הוי היתר מחודש כמו שנקט החיי אדם]. רק דיש לעיין דאמאי לא פירש שסיבת ההיתר מחמת עצם המצב של הטלטול בגופו גם שלא בדרך הילוכו כמו שמצינו במג''א סימן ש''ה סק''ט דמותר לטלטל בראשו מוקצה שע''ג הבהמה. ונראה דמאחר דסיבת ההיתר נובע מהשינוי א''כ אפשר דרק היכא דמטלטלו בגופו דגוף האדם לא משמש להזזת דברים לכן חשיב שינוי משא''כ היכא דמהלך ברגליו כיון דרגלים הולכות ומצוי שיזוזו דברים מחמתם א''כ לא חשיב שינוי בהכי ולהכי הוצרך הפמ''ג לבאר דהכא ההיתר מחמת דהוי דרך הילוכו ובזה הוי גרעון בגוף הטלטול. ויעוי''ש בפמ''ג דמבאר דהחידוש של המג''א הוא דגם במוקצה מחמת גופו איכא להך היתרא וזה מה שהוכיח מהרמב''ן דנקט דגם במוקצה דטבל איכא להך היתרא ובאמת הר''ן והרז''ה דמבארים באופ''א את כונת הרי''ף לשיטתם הך היתרא דהילוך ברגליו הוי רק במוקצה דר''י דהוזכר בגמ' וגם מזה מוכח דרגליו שאני מגופו דבגופו מבואר להדיא בדף קמא ע''א דהקש שע''ג המיטה מנענו בגופו. ולפי מה שנתבאר דטלטול ברגליו שאני יש לעיין בהא דכתב במ''ב ש''ח ס''ק י''ג דמותר לדחוף מוקצה ברגליו.

**בקושית הרעק''א על הפמ''ג דתלה את היתרא דהילוך במוקצה מחמת גופו בפלוגתת הרמב''ן והרז''ה**

1. יעוין בחידושי רעק''א דתמה עליו דמאחר דהוי לצורך דבר המותר א''כ לא גרע מהיתרא דקש שע''ג המיטה וז''ל, ולענ"ד ליכא בזה פלוגתא, דודאי מותר ברגליו לילך דהוי טלטול כלאחר יד לצורך דבר מותר והוי כקש שע"ג המטה דמנענע בגופו אם משום דטלטול בגופו לאו שמי' טלטול כלל ואם מטעם דהוי כלאחר יד לצורך דבר מותר, וה"נ ברגליו דמ"ש בגופו ומ"ש ברגליו, ומה שלא תירץ הר"ן דהרי"ף הביא ברייתא זו ללמוד ממנו טלטול ברגליו בדרך הלוכו דזה כבר נשמע ממתני' דהקש שעל גבי המטה עכ''ל. ואי נימא כמו שדייקנו מהפמ''ג דהכא לא דמיא להיתרא דקש שע''ג המיטה כיון דרגליו לא דמי לגופו והוי היתר מחודש בגוף מעשה הטלטול כיון דהוי בדרך הילוכו, א''כ גם אי חשיב לצורך דבר המותר אפשר דלא מהני רק במוקצה מחמת דעתו, כיון דליכא בזה להיתרא דלאחר יד דאיכא בטלטול בגופו ויש לעיין.

**ביסוד היתרא דטלטל מן הצד וטלטול בגופו אי הוי מדין שינוי או דהוי הגדרה בגוף העשיה**

1. **ובעיקר גדר היתר דטלטול מן הצד וטלטול בגופו בפשטות נראה דהוי מהיתרא דלאחר יד** כמו שמבואר ברעק''א בהיתרא דטלטול מן הצד. וכן מבואר במיוחס לר''ן וז''ל, משום דהוה לי' טלטול מן הצד וכלאחר יד כלומר שלא כדרכו ולצורכו כגון זה התירו. ונראה דגם היתרא דטלטול בגופו המבואר ברא''ש דמותר גם לצורך דבר האסור הוי מחמת השינוי רק מאחר דבגופו השינוי בגוף מעשה הטלטול מצד הגברא, בהא התירו חז''ל בכל גוונא את מעשה הטלטול, משא''כ בטלטול מן הצד דהשינוי הוא ביחס לחפץ בזה בעינן שיהא ניתוק מוחלט מהמוקצה גם ביחס לתוצאה דהשימוש שלו יהא בדבר המותר. והא דבטלטול השינוי מתיר לגמרי נראה דמאחר דאיסורא דטלטול עומד במעשה הטלטול הלכך איכא יותר יחס לאופן העשיה.

**אולם יעוין בחזו''א מ''ז ס''ק י''ב י''ג דמבאר דיסוד היתרא דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר הוא מחמת דכל כמה דפעולתו היא ביחס להזזת השולחן רק דאגב זה איכא טלטול מוקצה בזה כל כמה דמעמיד את עשיתו ביחס לדבר המותר דיינינן את התעסקותו ביחס לדבר המותר**, ולפי''ז מבאר דהיתרא דטלטול בגופו דהתיר בזה הרא''ש גם לצורך דבר האסור לא הוי מחמת השינוי במעשה אלא דמאחר דעיקר פעולתו היא לשכב על הקש נמצא דעיקר מעשהו הוא ''מעשה שכיבה'' וליכא בזה כלל יחס ל''טלטול הקש'' ולכן בזה לא איכפת לן כונתו, כיון דההפקעה קיימת בגוף המעשה ולא הוי כטלטול מטה דאיכא יחס לטלטול במה שנמצא על המיטה ולכן תליא בדעתו. **ויעוי''ש דמוכיח כן מסוגין מהא דהתירה הגמ' בשביל רק דרך הילוכו** ונקט בזה כהפמ''ג דההיתר רק בדרך הילוכו רק בבאור הדבר יעוי''ש דמבאר לפי רכו דהתעסקותו ביציאה והכניסה וליכא יחס במעשהו לטלטול. ומכח זה חולק על המג''א בסימן ש''ה דמתיר לטלטל בראשו מוקצה שע''ג הבהמה.

**ויעוי''ש דחולק מכח זה על הפוסקים שהתירו טלטול מוקצה בדחיפת רגל** וכן הט''ז שהתיר לגרר מוקצה בסכין דחשיב ליה טלטול מן הצד דלפי דבריהם יוצא דההיתר הוא בגוף השינוי בצורת העשיה, ולפי דרך החזו''א ההיתר רק אי נוכל להגדיר מכח זה את התעסקותו בשם אחר.

1. **או דילמא מעוטי במשוי עדיף.** יעוין במיוחס לר''ן וז''ל, כלומר הכי עדיף ''היכא דניחא לי' למיעבד הכי''. ויעוין עוד בקרבן נתנאל אות צ'.
2. **ועימר רבי כל השדה כולה.** יעוין ברש''ש מה דמיישב אמאי ליכא בזה איסור מעמר. ובהא דליכא בזה איסור העברת ד''א עוין ברש''י דטלטלנ פחות פחות מד''א וברכמלית. וברעק''א שמ''ט ה' מוכיח מרש''י דברמלית מותר לטלטל פחות מד''א דלא כהשו''ע שם וברש''ש מבאר דגם אי נימא דאסור הכא חשיב שבות דשבות במקום מצוה ויעוין בבאור הלכה שם ד''ה ואפילו דבדעת רש''י מבאר דגוף הדבר דאיכא בזה צורך מצוה הוי סיבה להיתר רק דמוכיח מתוס' דגם לצורך מצוה ליכא היתרא בכרמלית ובזה דן דחשיב שבות דשבות במקום מצוה.
3. **ועימר כל השדה כולה.** יעוין באו''ש פכ''ו הט''ו דמוכיח מסוגין וכן מהרמב''ם דהיכא דאיכא רבים שמפנים מותר לפנות את כל האוצר וז''ל, וטעמו, משום דכיון דרבים מפנו מדכרי אהדדי, וכמו דאמר בסוף פרק חבית גבי הבאת אלונטית בעשרה בני אדם.
4. **ולעולם כל חד וחד מפני לנפשיה.** יעוין בב''י דלאו דוקא דבעינן שכל חד יפני לנפשיה אלא גם אחרים יכולים לפנות עבורו וכן פסק בסימן שלג ג' ובב''ח שם סק''ב וכן בבהגר''א תלו את זה בפלוגתת רש''י ותוס' בבאור הראיה מרבי יעוי''ש.
5. **ורב דימי מנהרדעא אמר יותר מהשכמת בית המדרש**. יעוין באהבת חסד ח''ג פ''א בהגה''ה שלדעת ר' דימי מי שהשכים לילך לבית המדרש ונזמנו לו אורחים יתבטל מתלמודו אא''כ הוי מצוה שאפשר לעשותה ע''י אחרים.
6. **אמר רב יהודה אמר רב גדולה הכנסת אורחין מהקבלת פני שכינה.** לכאורה קשה דאמאי לא נפטר מדין עוסק במצוה. ויעוין בחידושי ר' שלמה בכתבים ותשובות סימן ל''ז דמבאר דכיון דליכא בזה ביטול מצוה דאטו מוטל עליו כל היום לקבל פני שכינה הלכך אי לאו גדולה הכנסת אורחים לא היה מבטל קבלת פני שכינה דמה היה מרויח אבל כיון דגדולה הכנסת אורחים שפיר היה מותר לבטלה אך דלא היה מחויב בדבר כיון דהיה עוסק במצוה עכ''ל.