שיעורי שבת שלא ט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכט - שלא

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שלא

##### שיעור ט

**סכין של מילה אם שרי לטלטלו להצניעו אחר המילה, ובטעם הדבר**

א] [ס"ו – המשך] כתב המשנ"ב (ס"ק יט) "ולענין טלטול האיזמל אחר המילה עיין לעיל בסי' שי ס"ק טו ובמשנה ברורה מש"כ שם". ושם הביא דעות האחרונים בזה, דהנה סכין של מילה מוקצה הוא מחמת חסרון כיס (כמבואר בסי' שח ס"א), דאדם מקפיד שלא להשתמש בו דבר אחר, ומ"מ כתב הרמ"א ביו"ד (סי' רסו ס"ב) "ומותר לטלטל האיזמל לאחר המילה להצניעו בחצר המעורב, דהא לא הוקצה בין השמשות מאחר דהיה צריך לו באותו שבת". ובדרכי משה הביא כן מרבינו ירוחם, וכתב הט"ז (סי' שי סק"ג וביו"ד שם סק"א) שהמהרש"ל ביאר דטעם ההיתר הוא דאין מוקצה לחצי שבת, וכיון דקודם המילה לא היה מוקצה, אח"כ נמי אינו מוקצה, ולדבריו מותר לטלטל את הסכין לכל מקום שירצה שהרי אינו מוקצה כלל. אלא דהקשה עליו הט"ז, דכל מה דאמרו דאין מוקצה לחצי שבת היינו כשהיה ראוי בבין השמשות ואח"כ לא היה ראוי ושוב חזר להיות ראוי, אבל כאן הרי סכין המילה כבר מתחילה לא היה ראוי אלא למצוותו ועכשיו חוזר למוקצה שבו. וע"כ פי' דבאמת סכין המילה מוקצה הוא, אלא שהתירו למול בו דהוא צורך מצוה [דא"א לעשותו מבעוד יום], ואחר המילה התירו להצניע את הסכין דהתירו סופו משום תחילתו, שלא ימנעו מלמול בשבת, וע"כ שרי להצניע את הסכין דווקא באותו חדר שמלו בו.

והמג"א (כאן סק"ה) מסכים עם דברי הט"ז שסכין המילה מוקצה הוא, אלא שביאר שהטעם שהתירו להצניע את הסכין, הוא משום שמוקצה שנמצא בידו של אדם מותר לטלטלו ולהניחו במקום שירצה, וכשיטתו בסי' שח (סק"ז). ובא"ר כתב שאם המוהל הוא ג"כ פורע, לא יניח מידו הסכין על הארץ, דאז כבר יהיה מוקצה ולא יוכל להצניעו, אלא יתן לאחר שיאחז את הסכין וחשיב עדיין בידו, כמבואר בירושלמי. וכתב במחה"ש דדבר זה אינו מובן מסברא אמאי חשיב כאילו עדיין בידו [וכתב שלא היה בידו הירושלמי], ועי' בתהל"ד (סק"ז) שקיים דברי הא"ר, והביא דאיתא בירושלמי בסוכה (פ"ג הי"א) גבי טלטול לולב בשבת, שכ"ז שהלולב בידו שרי לטלטלו אף אחר קיום מצוותו, ואמרו שם דאם עולה לתורה יביאנו לאחר ולא יניחנו מידו, דאז יאסר לטלטלו אח"כ.

ב] אמנם דעת הגר"א (ביו"ד שם) להחמיר דמיד אחר המילה צריך לשומטו מידו, ופליג על המג"א שהיתר זה שמוקצה שבידו מותר להניח במקום שירצה, הוא דוקא בכלים שמלאכתן לאיסור דהותר בטלטול לצורך מקומו, וכל שבידו חשיב עדיין צורך מקומו ושרי, משא"כ בסכין של מילה דהוא חסרון כיס ואסור בטלטול אף לצורך מקומו, לא שייך כאן ההיתר ד'עודה בידו', וכדמוכח בשבת (לה:) דנתנו שיעור לחזן הכנסת שהיה תוקע בשופר בער"ש כדי להזכיר על השבת, ותיקנו שיתקע קצת קודם שנכנס שבת, כדי שיהא לו שהות להצניעו, ומבואר דאח"כ הוא מוקצה, ואם איתא לדברי המג"א הרי כל שהוא בידו יכול להצניעו, ואמאי צריך לתקן שיקדים את התקיעה.

ג] והנה בדינו של המג"א להתיר לטלטל בעודו בידו, לא קיי"ל כן, וכמ"ש המשנ"ב (סי' שח ס"ק יג) שלא התירו טלטול כ"ז שהוא בידו אלא בכלי שמלאכתו לאיסור. ומ"מ נוהגים לטלטל את סכין המילה, ואפשר דהוא כמ"ש הט"ז דהתירו סופן משום תחילתן. אמנם החזו"א (סי' מג סק"ז) כתב לבאר, שהטעם שמותר לטלטל את הסכין הוא משום דכל שנצרך לסכין לצורך מילה באותה שבת א"כ הוי כלי, ואינו מוקצה כלל, וביאר כן בדעת רבינו ירוחם והרמ"א, וא"כ לדידיה ודאי אפשר לטלטלו אח"כ להצניעו.

[ואם נפלה הסכין מידו על הארץ, נראה ג"כ שיש להתיר לטלטלו למקום המוצנע דהוא סכנה, וכמ"ש הרמ"א לעיל סי' שח (ס"ו) וכן בשו"ע שם (סי"ח)].

ד] והנה בספר כורת הברית כתב דמה דנוהגים העולם שהמוהל מוסר את סכין המילה לאבי הבן קודם המילה ומחזק את שליחותו של המוהל, אין לעשות כן בשבת דהוא טלטול שלא לצורך, אמנם לדעת החזו"א ודאי שרי, וכן מטו בשם הגריש"א זצ"ל דשפיר למיעבד הכי.

**שחיקת הכמון כשנודע קודם המילה ובנודע אחר המילה**

ה] [ס"ז] **לא היה לו כמון שחוק מערב שבת לא ישחקנו, אלא לועס בשיניו, אם לא ערב מאתמול יין ושמן ליתן עליה, לא יערבם היום אלא יתן כל אחד לבדו.** משנה היא בשבת (קלג.). ובראשונים נחלקו בביאור דין זה, דדעת הרמב"ן דמתני' משמע דאף בנודע לו קודם המילה דאין לו כמון, לא ישחוק את הכמון קודם המילה, אלא ימולו את התינוק ואח"כ ישחקו לו כמון דהוא פיקו"נ, אלא דלכתחילה אמרו שיעשה בשינוי. וכשיטתו דאף חולה שיש בו סכנה יש דין שכשאפשר יעשו בשינוי, ובאמת כשא"א שרי אפי' כדרכו דהוא פקו"נ. ואע"פ דמכשירי מילה שאפשר לעשותן מער"ש אין דוחין את השבת [וממילא דוחין את המילה], מ"מ כאן עושה את המילה שהיא דוחה שבת ואח"כ משום פיקו"נ ישחוק את הכמון. אכן דעת הרשב"א אינה כן, אלא במקום שיודע שיצטרך לחלל שבת מחמת המילה והיה יכול לעשותו מער"ש, דוחין את המילה, ומה שמבואר במשנה שישחוק את הכמון [ועיין בתהל"ד (סק"י) דהוכיח דוודאי הוא מלאכת טוחן, אלא דהוא שבות דשינוי, ולא התרנו שבות דמכשירי מילה בשבת], תי' הרשב"א בתרי אנפי. א. דאיירי דרק לאחר המילה נודע לו דאין כמון שחוק, וע"כ שוחק משום פקו"נ, אלא דמ"מ לכתחילה יעשה בשינוי, וכדעת הרמב"ן דאף בפיקו"נ אם אפשר יעשה בשינוי, אבל אם קודם המילה יודע שאין לו כמון ידחו את המילה. ב. לעולם מתני' אף בנודע לו קודם המילה, ומ"מ כיון שהותרה שבות דרפואה דנתינת אספלנית, התירו כל השבותין לצורך רפואה ועל כן שרי לשחוק את הכמון בשינוי, ולפ"ז אם נודע רק לאחר המילה אפשר דשרי לשחוק לכתחילה גם בלא שינוי משום פקו"נ.

ו] ועולה דאם קודם המילה יודע שאין לו כמון, לתי' הרשב"א הראשון ידחו את המילה, ולתירוצו השני ישחוק בשינוי, ולתי' הרמב"ן אין דוחין את המילה, אלא ימול, ולכתחילה ישחוק בשינוי, ואם א"א עושה בלא שינוי. ובמשנ"ב (ס"ק כד) הכריע דלא כרמב"ן, ואם אינו יכול לשחוק אלא כדרכו ידחו את המילה, וכמ"ש בשעה"צ (ס"ק טז) דכן הוא דעת רוב הפוסקים.

ויל"ד אם נתיר לו לשחוק בשינוי כשיודע קודם המילה שאין לו כמון, וכתירוצו השני של הרשב"א. והנה המשנ"ב (שם) כתב שאם נודע לו אחר המילה לכתחילה ישחוק בשינוי, וכתב בשעה"צ (ס"ק יח) דכן דעת רוב הראשונים דביארו דמתני' איירי אחר המילה, ואעפ"כ מבואר שצריך לשחוק בפיו. אלא דהביא דדעת הב"ח וכן צידד הגר"א ביו"ד שם, דמתני' איירי קודם המילה, ואחר המילה שוחק כדרכו, ע"כ הניח בצ"ע למעשה. וזוהי דעת הרשב"א בתי' הב', דלדבריו ליכא ראיה דצריך שינוי לאחר המילה וכמו שנתבאר ואפש"ל דשוחק כדרכו, וכן דייק הגר"א מלשון השו"ע שם "מלו את הקטן בשבת ואחר כך נתפזרו הסמנים עושים לו בשבת מפני שסכנה היא לו", ולא הזכיר דצריך לעשות בשינוי, וכן הוא לשון הרמב"ם (פ"ב ממילה ה"ח), וכן פי' התהל"ד (סק"י) דכן הוא דעת השו"ע והרמב"ם. ולפ"ז נראה דקודם המילה ודאי דשרי לשחוק בשינוי, דבהכרח דמתני' הוא קודם המילה וכמ"ש הרשב"א. ובאמת מסתימת לשון המשנ"ב כאן נראה דמתיר לשחוק בשינוי קודם המילה, ומה דהניח בשעה"צ בצ"ע הוא להתיר אחר המילה בלא שינוי [דהוא חשש דאורייתא, שהרי לדעות שצריך לכתחילה לעשות בשינוי כל שאפשר לו לעשות בשינוי, אם עבר ועשה כדרכו ה"ז איסור תורה], אבל להתיר קודם המילה בשינוי נראה דדעתו להקל.

**עשיית החלוק אם הוא משום רפואה, או לצורך המילה והנ"מ בזה**

ז] [ס"ח] **אין עושין לה חלוק אלא כורך עליה סמרטוט, ואם אין לו כורך על אצבעו דרך מלבוש לשנות מדרך הוצאה בחול ומביא דרך חצר אחרת אפילו לא נשתתפו יחד.** וכתב המשנ"ב (ס"ק כח) "כעין כיס דחוק שעושים ומכסים ראש הגיד עד העטרה וקושר שם שלא יחזור העור לכסות הגיד" וכפי' רש"י (שבת קלג.), וא"כ אינו משום רפואה, והתירו להוציא מחצר אחרת ע"י שינוי, דהוי שבות דשבות, וה"ה בכרמלית כמ"ש המ"ב (סק"ל) בשם הא"ר, אבל דרך רה"ר אסור אפילו בשינוי דלא התירו במקום מצוה אלא שבות דשבות. ובבה"ל (ד"ה חלוק) הביא פי' הרשב"א דהוא משום סכנה, וכתב דנפק"מ דשרי לאחר המילה להביאו דרך רשות הרבים כשאין לו עצה אחרת. והנה לעיל ביארנו דאף המשנ"ב ס"ל כדעת הרשב"א בתירוצו הב', דמידי דרפואה התירו שבות גם קודם המילה, וא"כ קשה אמאי לא הזכיר המשנ"ב דנפק"מ גם קודם המילה להתירו בשינוי, וצ"ע.

**דשייך שישתנו הטבעים**

י] [ס"ט] **בזמן חכמי הגמ' אם לא היו רוחצים את הולד וכו' היה מסוכן וכו' והאידנא לא נהגו ברחיצה כלל וכו'.** ומבואר כאן דשייך דישתנו הטבעים, ומה שמפורש בגמ' דבזמנם היה סכנה, אפשר דהיום אינו מסוכן ולא ידחה שבת. וכבר הבאנו בזה לעיל (סי' שכח שיעור ג') לענין מש"כ בפמ"ג שם (א"א סק"ב) לגבי צפידנ"א דהוא סכנה אף שהרופאים אומרים לא כך, ומה שדנו בזה האחרונים עיי"ש.

**מילה שלא בזמנה ביו"ט שני אם שרי**

יא] [ס"י] **אדם שלא מל מעולם לא ימול בשבת אבל אם מל כבר פעם אחת מותר למול בשבת אפי' אם הוא אבי הבן.** כתב המ"ב (ס"ק לז) ולענין יו"ט, אם הוא יו"ט שני של גליות בודאי יש להקל וכו'. והיינו לעניין החומרא שלא ימול בתחילה. ולענין מילה שלא בזמנה אם שרי ביו"ט שני נחלקו הראשונים, דהרמב"ם בפי' המשניות (שבת פי"ט מ"ה) גבי הא דאיתא במתני' 'שני ימים טובים של ראש השנה נימול לשנים עשר', כתב דדוקא ר"ה דהוא קדושה אחת, אבל בשאר יו"ט של גליות אינו כן אלא נימול אף שלא בזמנה, דהוא רק מספיקא. אמנם דעת הרא"ש בתשובה (כלל כו סי' ז) דאין חילוק וגם ביו"ט שני אין מלין מילה שלא בזמנה, וכן דעת רוב הפוסקים, וכן פסק בשו"ע (יו"ד סי' רסו ס"ח). ודעת הש"ך (שם סק"ח) לפסוק כהרמב"ם דדוחה יו"ט שני, וכתב בנודע ביהודה (או"ח מהדו"ק סי' ל) דהמיקל למול כהרמב"ם וכש"ך אין מוחין בידו.

**נולד בבין השמשות אם נמול ביו"ט שני**

יב] ותינוק שנולד בין השמשות אם דוחה יו"ט שני, מבואר בשו"ע שם דאינו דוחה, אמנם האריך בזה הנוב"י (שם) להקשות על השו"ע, וכתב שיש להקל בזה ולמולו, דהא יו"ט שני הוא ספק וא"כ הוי ס"ס, וכמו שמבואר לעניין ספק מוכן שפסק השו"ע (סי' תצז ס"ד) דספק מוכן ביו"ט שני שרי דהוי ס"ס. ואף החת"ס (יו"ד סי' רנ) ס"ל להקל בזה, אמנם מטעם אחר דאתי ספק קיום מצות עשה דאורייתא, ודחי ספק קל דרבנן, ובפרט עתה שיו"ט שני אינו אלא מנהג. וכן נראה דעת הפוסקים להקל בזה, דאפשר למולו ביו"ט שני, ודלא כהשו"ע שם [וכ"ז ביו"ט שני של גלויות אבל יום שני של ר"ה ודאי אסור דהוא קדושה אחת].

**אם יכול ליתן לאחר למצוץ בשבת.**

יג] כתב המשנ"ב (סס"ק לו) דבחכמת אדם (כלל קמ"ט) כתב דעכ"פ לא יכבד שלשה בנ"א, אלא הפורע יהיה המוצץ. אבל בישועות יעקב דחה זה וכתב דהמציצה יכול להיות באחר, דהוא ענין בפני עצמו, וכבר הבאנו בזה [שיעור ז] דדעת האבנ"ז להחמיר בזה, ולכתחילה ראוי לחוש לזה.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**