ג - בדעת הרמב_ם באיסור מלאכה בחוה_מ
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**סימן ג**

**בדעת הרמב"ם באיסור מלאכה בחוה"מ**

**א**

א] **כתב** הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"א, ז"ל, חוה"מ אע"פ שלא נאמר בו שבתון, הואיל ונקרא מקרא קדש והרי הוא זמן חגיגה במקדש אסור בעשיית מלאכה, כדי שלא יהי' כשאר ימי החול שאין בהן קדושה כלל, והעושה בו מלאכה האסורה מכין אותו מכת מרדות מפני שאיסורו מדברי סופרים, ולא כל מלאכת עבודה אסורה בו כיו"ט, שסוף הענין בדברים שנאסרו בו כדי שלא יהי' כיום חול לכל דבר, לפיכך יש מלאכות אסורות בו ויש מלאכות מותרות בו, עכ"ל.

**ובהשגות** ההשלמה שם פירש בד' הרמב"ם דעיקר איסור מלאכה בחוה"מ אינו אלא מדרבנן, וכ"כ הרמ"ך וההגמי"י והמ"מ שם והרמב"ן והר"ן בע"ז כ"ב א' והריטב"א בריש מו"ק והחינוך במצוה שכ"ג והארחות חים בהל' חוה"מ ס"א.

ב] **אך** הנה הרמב"ם בפיהמ"ש בריש מו"ק כתב, ז"ל, בא בקבלה שחוה"מ אסור בעשית מלאכה וכו', וכן נתבאר בקבלה הגדרת מלאכות שמותר לעשותן במועד והגדרת מלאכות שאסור לעשותן, עכ"ל, והקר"א שם כתב ללמוד מדבריו דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא מהלמ"מ, דלשון קבלה בד' הרמב"ם הם דברים המקובלים למשה מסיני,[[1]](#footnote-1) ועיי"ש שכתב דמש"כ הרמב"ם בהלכותיו דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא מד"ס, הוא לטעמי' דדברים שאינם מפורשים בתורה קרי להו דברי סופרים,[[2]](#footnote-2) וכן דנו בזה הדברי אמת בקונט' דברי סופרים (קח.) והברכ"י בסימן תק"ל, עיי"ש.

**וכן** הוכיחו האחרונים ממש"כ הרמב"ם בפ"א מחגיגה ה"י, ז"ל, מותר להקריב בחוה"מ נדרים ונדבות שנא' אלה תעשו לד' במועדיכם וכו', עכ"ל, והרי דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת, ובעינן קרא להתיר הקרבת נדרים ונדבות במועד.[[3]](#footnote-3)

**ב**

ג] **ולכאו'** יש להוכיח כד' הקר"א, דהנה במו"ק י"א ב' אמרו דלא מיבעיא בימי אבלו דאיסור מלאכה מדרבנן וכו' אלא אפי' במועד דאיסור מלאכה מדאורייתא וכו', ובפירש"י שם פירש דהיינו דאיסור מלאכת חוה"מ הוא מה"ת וכדילפינן לה בחגיגה י"ח א' מקרא, וכן הוכיחו מהתם עוד מקמאי דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת.

**אך** התוס' בחגיגה י"ח א' ד"ה חוש"מ כתבו דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, ומה שאמרו במו"ק דאיסור מלאכה במועד הוא מדאורייתא וחמיר מאיסור מלאכה באבל דהוא מדרבנן, היינו כעין דאורייתא לפי שיש לו סמך מקרא דאורייתא, ומשא"כ באבל דליכא אסמכתא אלא מדברי קבלה, וכ"כ התוס' בע"ז כ"ב א' ועוד מקמאי.

**ובביאור** דבריהם נראה, למש"כ הריטב"א בר"ה ט"ז א' דענין אסמכתא אינו כדרך סימן שנתנו חכמים, שזו דעת מינות היא, אלא היינו דהעיר הקב"ה שראוי לעשות כן, אלא שלא קבעו חובה ומסר חיוב הדבר לקבעו לחכמים אם ירצו, - וכיון דנלמד מקרא דראוי לעשות כן ונמסר הדבר לחכמים לקבעו אם ירצו, ע"כ הוי כעין דאורייתא.[[4]](#footnote-4)

ד] **אמנם** הנה הרמב"ם בהקדמתו לפיהמ"ש כתב, ז"ל, אלא הסמיכום לפסוק זה כעין סימן כדי שישמרום ויזכרום, ואי"ז מענין הפסוק, וזהו ענין אמרם קרא אסמכתא בעלמא בכל מקום שנזכר, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם במו"נ ח"ג סוף פמ"ג, והכוזרי בסוף מאמר ג', ולפ"ז לכאו' ליכא חומר כלל באיסור דרבנן דמסמכינן לי' אקרא מאיסור דרבנן דלא מסמכינן לי' אקרא.

**ולפ"ז** הרי דלדעת הרמב"ם אין לפרש דמה שאמרו דאיסור מלאכת חוה"מ הוא דאורייתא וחמיר מאיסור מלאכת אבל, היינו דמסמכינן לי' אקרא והוי כעין דאורייתא, שהרי לדעתו איסור דרבנן דמסמכינן לי' אקרא ל"ה כלל כעין דאורייתא ולא חמיר משאר איסורים דרבנן, ובע"כ כמש"כ הקר"א בדעתו דאיסור מלאכת חוה"מ הוא מהלמ"מ.[[5]](#footnote-5)

ה] **ויש** להוסיף עוד בזה, דהנה בחגיגה י"ח א' א"ר יוחנן לר"ל דאין לפרש לקרא דחג האסיף בחוה"מ, דמלאכה בחוה"מ מי שרי, ובתוס' רבינו אלחנן בע"ז כ"ב א' הוכיח מהתם דחוה"מ אסור במלאכה מה"ת, דאם אינו אסור אלא מדרבנן שפיר מיתוקם קרא בחוה"מ,[[6]](#footnote-6) ועיי"ש שהוכיח כן עוד ממה שאמרו התם מכלל דתרוייהו ס"ל חוה"מ אסור בעשיית מלאכה, ואי נימא דאיסור המלאכה אינו אלא מדרבנן, מהו שהוצרכו ללמוד לאיסור המלאכה מהא דר' יוחנן ור"ל, הרי פשיטא דכמה משניות שלימות יש דחוה"מ אסור במלאכה, וכן הוכיחו עוד מקמאי.

**אך** הנה התוס' בחגיגה שם כתבו דמה שאמרו דמלאכה בחוה"מ מי שרי, דאף דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, היינו כיון דאקרא סמכינן לי' למיתסר, לא מסתבר לי' לאוקמא קרא דשרי בהדיא בהכי, וכ"כ הרא"ש בריש מו"ק, וג"ז מתפרש עפי"ד הריטב"א דענין אסמכתא הוא דהעיר הקב"ה שראוי לעשות כן אלא שלא קבעו חובה ומסר חיוב הדבר לקבעו לחכמים אם ירצו, וע"כ הוא דכל דאיכא אסמכתא מקרא לאסור, לא מסתבר לאוקמי לקרא דשרי בהכי.[[7]](#footnote-7)

**ובזה** מתישב גם מה שאמרו דמכלל דתרוייהו ס"ל דחוה"מ אסור בעשיית מלאכה, דכיון דהא דקאמרי דאין להעמיד לקרא בחוה"מ הוא משום דמסמכינן אקרא לאסור מלאכת חוה"מ וכו', הרי דע"ז הוא שאמרו דמכלל דתרוייהו ס"ל דחוה"מ אסור בעשיית מלאכה מאסמכתא דאורייתא.

**ואמנם** כ"ז ניחא לפ"ד הריטב"א בביאור ענין אסמכתא, אך לדעת הרמב"ם דאסמכתא אינו אלא לסימן, הרי דאי נימא דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, תיקשי דמ"ט לא מצינו להעמיד לקרא דחג האסיף בחוה"מ, הרי מה"ת הוא מותר בעשיית מלאכה,[[8]](#footnote-8) וגם תיקשי דמהו שאמרו דמכלל דתרוייהו ס"ל דחוה"מ אסור בעשיית מלאכה, אף דמשניות שלימות יש דחוה"מ אסור במלאכה, ובע"כ לדעתו דמלאכת חוה"מ אסורה מהלמ"מ.

ו] **ועד"ז** הוא גם בהא דא"ר יונתן בחגיגה שם דא"צ ללמוד לאיסור מלאכת חוה"מ מקרא דק"ו הוא וכו', והתוס' שם כתבו דאי"ז ק"ו גמור שהרי אין האיסור אלא מדרבנן אלא גילוי מילתא בעלמא הוא, וכ"כ הרא"ש בריש מו"ק דהק"ו אינו אלא אסמכתא בעלמא לחזק דברי חכמים שאסרו מלאכת חוה"מ.

**וג"ז** מתישב רק למש"נ לעיל בדעתם דס"ל דענין אסמכתא הוא דהעיר הקב"ה שראוי לעשות כן, אלא שלא קבעו חובה ומסר חיוב הדבר לקבעו לחכמים אם ירצו, ועד"ז י"ל בהא דילפינן לה מק"ו דהוא גילוי מילתא בעלמא כסמך למה שאסרו חכמים, אך לדעת הרמב"ם דענין אסמכתא הוא שהסמיכום לפסוק זה כעין סימן, ל"ש כן כלל בק"ו, ומהא דא"ר יונתן דא"צ ללמוד לאיסור מלאכת חוה"מ מקרא דק"ו הוא, בע"כ דהא דילפינן לה מקרא הוא דרשא גמורה.

ז] **אמנם** למש"כ הראשונים בדעת הרמב"ם דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, הדק"ל ממה שאמרו במו"ק דבמועד איסור מלאכה דאורייתא ומסוגיית הגמ' בחגיגה דמבו' דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת.

**ג**

ח] **וכבר** עמד ע"ז המ"מ בהל' יו"ט שם, ז"ל, ובאמת שהסוגיא שבפרק אין דורשין מורה שהוא מן התורה. וכן בראש מי שהפך אמר רב שישא דימי אבלו דרבנן וחוה"מ דאורייתא ובמקומות אחרים, ואפשר שדעת רבינו שיש לו עיקר בדאורייתא מקרבן מוסף ומצות שמחה, עכ"ל, וצ"ב.

**ולכאו'** ביאור דבריו הוא למש"כ הרמב"ם שם דעיקר איסור מלאכה בחוה"מ הוא משום שנקרא מקרא קדש וע"כ הוא אסור במלאכה כדי שלא יהי' כשאר ימי החול שאין בהן קדושה כלל, - וכיון דיסוד איסור המלאכה הוא משום שנאמר בו מקרא קדש, ועיקר תורת מקרא קדש הוא דינא דאורייתא, דמה"ט יש בו קרבן מוסף ומצות שמחה, ע"כ חשיב דעיקר איסור המלאכה הוא מדאורייתא, וזהו שאמרו במו"ק דחוה"מ דאורייתא.

**אך** צ"ב היאך נתישב בזה סוגיית הגמ' בחגיגה שאמרו דאסיפה בחוה"מ מי שרי, דאף אמנם דעיקר איסור המלאכה בחוה"מ הוא מכח הא דיש ע"ז מדאורייתא תורת מקרא קדש, מ"מ כיון דאיסור המלאכה אינו אלא מדרבנן הרי שפיר י"ל דהא דכתיב חג האסיף היינו חג שיש בו אסיפה וקאי על חוה"מ דמותר מה"ת במלאכה, וגם צ"ע מהא דא"ר יונתן דא"צ ללמוד לאיסור מלאכת חוה"מ מקרא דק"ו הוא, אשר מוכח מזה דאיסור מלאכת חוה"מ הוא מה"ת, וכנ"ל.

ט] **ובספר** סדר משנה להגר"ו מבאסקוויץ בפ"א משביתת עשור ה"א אות ב' כתב לפרש, דכיון דעיקר איסור המלאכה הוא משום שנאמר בחוה"מ מקרא קדש ובעינן שלא יהא כימות החול, הרי דעיקר איסור המלאכה הוא מדאורייתא, ואך דלקיום דין מקרא קדש דאורייתא סגי במה שפורש ממלאכה אחת, וכבר אינו כשאר ימות החול, ומדרבנן הוא שנאסרו מקצת המלאכות, עיי"ש שהאריך בזה.

**ולפ"ז** מתישב קצת הא דפריך דאסיפה בחוה"מ מי שרי, דאף דמדאורייתא מותר לאסוף בחוה"מ, מ"מ חוה"מ אינו יום המיוחד למלאכה, וכל שמייחדו למלאכה כימות החול ה"ז אסור מה"ת, א"א לחשוב לחג הסוכות כחג שיש בו אסיפה, כיון דימי חוה"מ אינם ימי מלאכה, ואכתי צ"ע.

1. ויש להעיר לפ"ז במש"כ הרמב"ם דנתבאר בקבלה הגדרת מלאכות שמותר לעשותן במועד והגדרת מלאכות שאסור לעשותן, ומבו' דנלמד מהלמ"מ אלו מלאכות מותרות במועד ואלו מלאכות אסורות במועד, וזה דלא כמו שאמרו בחגיגה י"ח א' דלא מסרן הכתוב אלא לחכמים, - וי"ל כמש"כ הקרבן אהרן בפר' אמור והשיח יצחק בחגיגה שם בדעת רש"י דמה שאמרו דלא מסרה הכתוב אלא לחכמים, היינו לקבוע איזו מלאכה חשיבא כדבר האבד ומותרת. [↑](#footnote-ref-1)
2. והא דלוקין ע"ז מכת מרדות, הוא משום דגם איסורים האסורין מה"ת שלא נתפרשו בתורה ואין לוקין עליהן, מכין אותו מכת מרדות, וכמש"כ כן הרמב"ם בפ"ג ממאכ"א ה"ו בדין חלב בהמה טמאה וביצי עוף טמא. [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה אמנם מקור ד' הרמב"ם הוא מברייתא בתמורה י"ד ב', ואמנם לדעת הסוברים דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, יש לפרש להברייתא שם בע"א, וכמש"כ השטמ"ק בתמורה שם, או כמש"כ הרא"ה בביצה י"ט ב', אך בד' הרמב"ם מבו' שפירש להברייתא כפשוטה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובזה מתפרש גם מש"כ התוס' בחגיגה שם בסו"ד והתוס' הרא"ש שם דהא דאיכא לפנ"ע במלאכה דחוה"מ הוא משום דאסמכתא פשוטה היא והצדוקים מודים בה, וכ"כ הריטב"א בריש מו"ק דכיון דאיכא סמך דקראי דאורייתא חיישינן בה משום לפנ"ע, והרי דאף דס"ל דליכא לפנ"ע באיסור דרבנן, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל, מ"מ כיון דמסמכינן לה אקרא, הו"ל כאיסור דאורייתא ויש בזה לאיסור לפנ"ע, אך מבו' בדבריהם דהיינו רק משום דהוי אסמכתא פשוטה והצדוקים מודים בה, (והריטב"א לא כתב כן), וצ"ב. [↑](#footnote-ref-4)
5. והנה התוס' בע"ז כ"ב א' סוד"ה תיפו"ל כתבו לישב עוד למה שאמרו דחוה"מ איסור דאורייתא, דהיינו דחוה"מ יש לו עיקר מה"ת דגזרינן אטו יו"ט, - אך ג"ז אינו מתישב בד' הרמב"ם, דמבו' להדיא בדבריו דאיסור מלאכה בחוה"מ אינו גזירה אטו יו"ט, אלא הוא משום שנקרא מקרא קדש וכדי שלא יהי' כשאר ימי החול, וע"כ הוא שלא נאסרו בו כל המלאכות, דסגי באותם המלאכות שנאסרו כדי שלא יהי' כיום חול לכל דבר. [↑](#footnote-ref-5)
6. אך התורי"ד במו"ק שם כתב דאה"נ דר' יוחנן ור"ל ס"ל דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת, אך לא קי"ל כוותייהו ואין מלאכת חוה"מ אסורה אלא מדרבנן, ובזה ניחא גם מה שאמרו דמכלל דתרוייהו ס"ל דחוה"מ אסור בעשיית מלאכה, (אף דכמה משניות שלימות יש דחוה"מ אסור במלאכה), דאינהו ס"ל דחוה"מ אסור בעשיית מלאכה מה"ת, - ובתוס' הר"ש משאנץ בע"ז שם כתב לישב דעיקר דיוקא הוא משום יו"ט דאסור, דאי אמרת חג שאתה אוסף בו משמע בחג אתה אוסף, וע"כ צ"ל דהיינו חג הבא בזמן אסיפה. [↑](#footnote-ref-6)
7. וזהו מש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ד בביאור ד' התוס', דאף דיש כח ביד חכמים לאסור המפורש בתורה להתיר, מ"מ היכי דאסמכוה חז"ל להאיסור אקרא, לא שייך להסמיך הקרא על מה דמפורש בקרא להתיר. [↑](#footnote-ref-7)
8. ואמנם בזה י"ל כמש"כ התורי"ד דר' יוחנן ור"ל ס"ל דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת, אלא דלא קי"ל כוותייהו, - וי"ל עוד כמש"כ הראשל"צ בחגיגה י"ז ב' בדעת הרמב"ם דהא דפריך דמי שרי, היינו דאם נתפרש בקרא להתיר ל"ה כח ביד חכמים לאסור, וכ"כ המנ"ח במצוה שכ"ג, אך בזה לא נתישב הא דקאמר מכלל דתרוייהו ס"ל דחוה"מ אסור בעשיית מלאכה, אף דמשניות שלימות יש דחוה"מ אסור בעשיית מלאכה. [↑](#footnote-ref-8)