98 רשימות בכמה ענינים
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

מוצש"ק נשא אור לי' סיון תשס"ד

א]

א] ט:, בעי רבי אבין הפריש אשם להתכפר בו והומם והוסיף עליו חומש וחיללו על חבירו ונתכפר באשם אחר וניתק זה לעולה מהו שיוסיף עליו חומש, אמר אביי מאי קא מיבע"ל, אי ב' גופין וקדושה אחת קא מיבע"ל, תיבעי לי' בלא הומם, אי ב' קדושות וגוף א' קא מיבע"ל, תיבעי לי' בלא הומם וכו'.

ובשטמ"ק שם אות י"א, ז"ל, תיבעי לי' בלא הומם, גליון תימה כיון שלא חיללו מעולם וגוף א' הוא למה לא יוסיף חומש, וכ"ת דמה שניתק מאשם חשיב כהקדש שני, א"כ מאי קאמר בסמוך את"ל ב' גופים וקדושה א' לא דכבר הוסיף חומש בהך קדושה אבל ב' גופים וב' קדושות חשיב לראשון, אלמא דב' קדושות חשבינן להקדש ראשון, וי"ל דודאי ב' קדושות לבד או ב' גופין לבד חשיב להקדש שני, אבל איתניהו לתרוייהו חשיב להקדש ראשון, עכ"ל,

אמנם הנה בפירש"י בד"ה אי ב' קדושות, ז"ל, אלא אבד והפריש אחרת ונתכפר בו ונמצא הראשון וניתק לעולה מהו מי אמרינן הקדש שני הוא שהרי נתכפר באחר וזה טפל לו ואם הומם ובא לחללו לא יוסיף עליו חומש.

ומבו' בד' רש"י, דהא דכה"ג שנתכפר באשם אחר וניתק זה לעולה חשיב הקדש שני, אין הטעם משום דניתק מאשם לעולה, אלא הוא משום שנתכפר באחר וזה טפל לו, וזה דלא כד' הגליון דהא דחשיב הקדש שני הוא משום שניתק לעולה.

ולדעת רש"י מעיקרא ל"ק קו' הגליון, דכלל לא אמרינן דב' קדושות הוי טעם לחשבו כהקדש שני, דאדרבה הא דהוי ב' קדושות הוי טעם לחשבו כהקדש ראשון, ודמה"ט איבעיא להו דבב' גופין וב' קדושות הוי כהקדש ראשון, אלא הא דאיבע"ל אי חשיב כהקדש שני הוא מכח שנתכפר באשם אחר וזה טפל לו.

ונ' עוד לפ"ז, דגם חלוקין הן רש"י והגליון בביאור הצד בגמ' דכה"ג לא חשיב כהקדש שני, דהנה לד' הגליון נ' שהוא משום דהא דניתק לעולה אי"ז טעם לחשבו כהקדש שני אלא חשיב זה חד הקדש עם ההקדש דמעיקרא, אך הנה בפירש"י ד"י. ד"ה או דילמא, ז"ל, כיון דב' קדושות נינהו הו"ל הקדש ראשון לענין זה ומוסיף חומש, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא פשיטא דא"א לנו לחושבו כההקדש הראשון דמעיקרא, כיון שנתכפר באחר וזה טפל לו, אלא הצד לחשבו כהקדש ראשון, הוא מושם דהוי קדושה אחרת דעולה, ובקדושה זו אינו טפל, וע"כ הוי כהקדש ראשון.

ונ' דלרש"י לטעמי' הוא מוכרח לפרש כן, ואאל"פ דהצד דחשיב הקדש ראשון הוא משום דלא חשבי' לי' טפל להאשם שנתכפר בו, וע"כ חשיב כההקדש הראשון דמעיקרא, ובהקדם דהנה נ' נפ"מ לדינא בין פירש"י לפי' הגליון, בהפריש עולה לחובתו ואבדה ונתכפר באחר, ויש להסתפק אם עולה זו חשיבא כהקדש שני, ופשוט דתליא בפלוגתת רש"י והגליון, דלדעת רש"י יש לנו לחושבה כהקדש שני, כיון שנתכפר בעולה אחרת ועולה זו טפילה לה, אך לדעת הגליון כל מה דבאשם חשבי' לי' כהקדש שני הוא משום שניתק מאשם לעולה, אך משא"כ בכה"ג אף שנתכפר בעולה אחרת, אך הרי אכתי הוא קרב לעולה, וע"כ ודאי לא חשיב ב' קדושות.

ויש להוסיף, שלדעת רש"י בכה"ג דעולה, אי"ז תלוי באיבעיא דגמ', וכה"ג ודאי חשיב כהקדש שני שאינו מוסיף חומש, שהרי כל הא דאיבעיא לן שמא ל"ח זה כהקדש שני, פירש"י דהוא משום דב' קדושות נינהו, והקדושת עולה הו"ל הקדש ראשון, אך משא"כ בכה"ג דעולה שנתכפרו בעלי' באחר, דאכתי קדושת עולה עלי', הרי ודאי דחשיבא כהקדש שני, כיון שה"ז טפל להעולה שנתכפר בה, אך אולי יש מקום לומר דמה שניתק מחובה לנדבה נמי חושבו כקדושה אחרת, וע"כ ה"ז תלי באיבעיא דגמ' אם כה"ג חשיב כהקדש ראשון, אך אי"ז נראה.

והעירוני דנפ"מ עוד בזה, לדעת רש"י בכ"ד דדין ניתוק באשם שנתכפרו בעליו הוי דאורייתא, וקודם ניתוק הוי אכתי אשם גמור, ולפ"ז י"ל דאשם שנתכפרו בעליו באחר ונפל בו מום קודם שניתק לרעי', הרי דכה"ג לא איבעיא לן ופשיטא שאין מוסיף עליו חומש, וכל האיבעיא הויא רק היכא שניתק לעולה, וכלישנא דגמ', דכה"ג י"ל דחשיב כהקדש ראשון כיון דבקדושה זו דעולה הוי הקדש ראשון, אך יל"ד דכיון דאף קודם ניתוק אם שחטו להדיא לשם עולה ה"ה כשר לעולה, וכמבו' כן בפירש"י ריש מנחות, הרי י"ל דכבר חשיב דאי"ב קדושת עולה, וצ"ע בזה.

ונ' לפ"ז, דע"כ לפירש"י לטעמי' בע"כ לפרש צד האיבעיא דבכה"ג דהפריש אשם ואבד והפריש אחר ונתכפר בו חשיב הקדש ראשון, דהוא משום דהוי עליו קדושה אחרת דעולה, וקדושה זו הויא כהקדש ראשון, דאין לפרש כלל דהצד דחשיב כהקדש ראשון הוא משום דלא חשבי' כלל להאשם הראשון כטפל להאשם השני, דא"כ הרי אף אף לא הי' ניתק אשם זה לעולה נמי הי' האיבעיא אם חשיב כהקדש שני או כהקדש ראשון, וזה אינו מתישב בד' הגמ' דמפורש דכל האיבעיא היא בשניתק לעולה ובגוף א' וב' קדושות, וע"כ בע"כ לפרש דאילו לא הי' ניתק לעולה ודאי הי' חשוב כהקדש שני, וכמש"נ דמה"ט הפריש עולה ואבדה ונתכפר באחרת, ודאי חשובה העולה הראשונה כהקדש שני, וכל האיבעיא היא משום שניתק זה לעולה, והוי קדושה אחרת, אך משא"כ לדעת הגליון אין לדקדק כן כלל, שהרי לדעתו אדרבה כל הצד דהוי כהקדש שני הוא משום שניתק לעולה ודהוי ב' קדושות, וכ"ז ברור בעזה"י.

ויש להוסיף עוד בזה, דהנה נוס' הגמ' שלפנינו בתמורה שם בהך איבעיא היא, **"**ואת"ל הדין גוף אחד, כיון דבאותה קדושה קאים מוסיף חומש, אלא נתכפר באחר, וניתק זה לעולה מהו, כי מוסיף חומש באותו הגוף באותה קדושה, אבל בקדושה אחרת לא, או דילמא כיון דאותו הגוף הוא מוסיף חומש, תיקו**"**.

והנה בשטמ"ק אות ג' ובהגה' הגר"א אות א', כתבו דצ"ל בד' הגמ' כדלהלן, ואת"ל הדין גוף אחר כיון דבאותה קדושה קאים "אין" מוסיף חומש, אלא נתכפר באחר וניתק זה לעולה מהו, כי "אין" מוסיף חומש באותו הגוף באותה קדושה, אבל בקדושה אחרת לא, או דילמא כיון דאותו הגוף הוא "אינו" מוסיף חומש, ע"כ, והיינו שהרי עיקר האיבעיא היא דאף את"ל דבגונא שחיללו על אחר אינו מוסיף על השני חומש, י"ל דהיינו משום דחד קדושה הוא, אך בגונא שניתק זה לעולה דב' קדושות הוא י"ל דחשיב כהקדש ראשון ומוסיף חומש, או"ד דמ"מ כיון דגוף א' הוא חשיב כהקדש שני ואינו מוסיף עליו חומש.

ואמנם פשוט דכ"ז הוא לדרכו של רש"י, דמפרש דזהו עיקר האיבעיא דגמ' אם מהני מה דהוי עלי' קדושה אחרינא לחשבו כהקדש ראשון, או דל"מ זה לחשבו כהקדש ראשון, אלא כיון דגוף א' הוא ועיקרו הוי טפל להאשם השני, חשיב כהקדש שני, אך לדרכו של הגליון דמפרש דעיקר האיבעיא דגמ' הויא אם מכח מה שניתק לעולה חשבי' לי' כהקדש שני, או דכיון דהוי חד גופא חשיב כהקדש ראשון, הרי דלפ"ז ודאי צ"ל כנוס' הגמ' שלפנינו, דאיבעיא להו את"ל דהדין גוף אחר כיון דבאותה קדושה קאים מוסיף חומש, וחשיב כהקדש ראשון, אלא נתכפר באחר וניתק זה לעולה מהו, כי מוסיף חומש באותו הגוף באותה קדושה, אבל בקדושה אחרת לא, והיינו די"ל דכיון דניתק לקדושה אחרת חשיב כהקדש שני ואין מוסיף עליו חומש, או"ד כיון דאותו הגוף הוא מוסיף חומש, והיינו דהגם דניתק לקדושה אחרת, מ"מ כיון דהוי גוף א' חשיב כהקדש ראשון ומוסיף עליו חומש, וז"ב.

ונ' עוד לפ"ז, דגם באיבעיא קמא בהומם וחיללו על אחר, דאיבעיא להו אם מוסיף עליו חומש או לא, נמי חלוקין רש"י והגליון בפי' האיבעיא, וכמו שיתבאר בס"ד.

דהנה הרי לפי גיר' דילן אשר נת' שכ"ה גירסת הגליון, גרסי' את"ל הדין גוף אחר כיון דבאותה קדושה קאי מוסיף חומש, ואילו לפי גיר' השטמ"ק והגר"א אשר נת' שכ"ה גירסת רש"י, גרסי' הדין גוף אחר כיון דבאותה קדושה קאי "אין מוסיף חומש, ומבו' בזה דלגיר' הגליון הטעם לומר דבגוף אחר מוסיף חומש הוא משום דבאותה קדושה קאי, ואילו לגירסת רש"י הטעם לומר דבגוף אחר אין מוסיף חומש הוא משום דבאותה קדושה קאי, וזה צריך פירוש.

ונ' מזה שנחלקו רש"י והגליון בפירוש איבעיא קמא, דהנה בפירש"י ד"ה אי ב' גופין מבו' דטעם איבעיא קמא היא, דלעולם כיון שחיללו על אחר הי' בדין לחשבו כהקדש שני, כיון שקדושתו הויא מכח הקדושה שהיתה על הגוף הראשון, והצד לחשבו כהקדש ראשון הוא משום דגוף אחר הוא, וכמו שפירש"י, ז"ל, או דילמא כיון דב' גופין נינהו מוסיף בה חומש, וכי אמר ר' יהושע הקדש שני אינו מוסיף ביה חומש כגון מתפיס בעל מום לבדק הבית וחיללו בבעל מום אחר, דהאי לא מחדש בה מידי, אבל הכא דמתפיס תם בבעל מום דהאי חזי למזבח הקדש שני קרינן ביה, דההוא קמא לא חזי אלא לדמי והאי חזי למזבח וקדושה חדשה היא, עכ"ל, ומפורש בדבריו דהטעם לומר דכה"ג מוסיף חומש, הוא משו דגוף אחר הוא, ובגוף זה ה"ז הקדש ראשון, וזהו גם מה שפירש"י דל"ד דכל הקדש שני שאינו מוסיף עליו חומש, דהתם דחילל בע"מ בבע"מ אחר, כיון דהגוף השני אינו מוסיף כלום על הגוף הראשון, ל"מ מה דהוי גוף אחר לחשבו כהקדש ראשון, ומשא"כ הכא דהגוף השני מוסיף על הגוף הראשון, שפיר י"ל דכיון דבגוף זה הוי זה הקדש ראשון, ע"כ חשיב כהקדש ראשון להוסיף עליו חומש.

אמנם לדעת הגליון נ' דמפרש להיפך, דעיקר האיבעיא היא אם כה"ג שחיללו על אחר כיון שנשתנה לגוף אחר חשיב כהקדש שני שאין מוסיף עליו חומש, או דכיון דחדא קדושה הוא חשיב כהקדש ראשון ומוסיף עליו חומש, וכלומר דהצד דמוסיף עליו חומש, לאו היינו כפירש"י דהגם דכלפי עיקר ההקדש ודאי הוי כהקדש שני, מ"מ כיון דבגוף זה הוי הקדש ראשון אי"ב דין חומש, אלא הצד דמוסיף עליו חומש הוא משום דשמא יש לחשבו כלפי עיקר ההקדש כהקדש ראשון, כיון דקאים באותה קדושה דההקדש הראשון.

וזהו מה שנחלקו בגירסת הגמ', דלרש"י גרסי' בגמ' את"ל הדין גוף אחר כיון דבאותה קדושה קאי אין מוסיף חומש, ולהגליון גרסי' כיון דבאותה קדושה קאי מוסיף חומש, והיינו משום דלדעת רש"י צד הספק דאינו מוסיף חומש הוא, דהגם דגוף אחר הוא ובגוף זה הוי הקדש ראשון, מ"מ כיון דהוי זה חד קדושה עם הגוף הראשון, ע"כ יש לנו לחשבו כהקדש שני, ומאידך צד הספק דמוסיף חומש, אינו כלל משום דחדא קדושה היא, אלא הוא משום דגוף אחר הוא ובגוף זה הוי זה הקדש ראשון, ואילו לדעת הגליון הוא להיפך, דהצד דמוסיף חומש הוא, דהגם דהוי זה גוף אחר, מ"מ כיון דחדא קדושה היא י"ל דחשיב כהקדש ראשון, ומאידך צד הספק דאין מוסיף חומש, אינו כלל משום דחדא קדושה היא, אלא הוא משום דגוף אחר הוא, ומכח זה יש לנו לחשבו כהקדש שני, וז"ב בדעתם.

ונ' דבזה גם תלוי ב' הגירסאות באיבעיא קמא, דהנה נוסחת הגמ' שלפנינו היא, **"**וחיללו על אחר מהו שיוסיף עליו חומש, מי אמרינן באשם קמא הוא דמוסיף, אבל בגוף אחר אע"ג דקאים באותה קדושה [אין] מוסיף חומש, או דילמא כל אותה קדושה אינו מוסיף חומש**"**, והשטמ"ק והגר"א הגיהו דצ"ל מי אמרינן באשם קמא הוא ד"אין" מוסיף חומש, אבל בגוף אחר אע"ג דקאים באותה קדושה מוסיף חומש, ותיבת "אין" מוסיף חומש נמחק, ונ' דג"ז הוי כדעת רש"י, שלדעתו עיקר האיבעיא היא, שמא אע"ג דכלפי עיקר ההקדש ה"Zז כהקדש שני, מ"מ כיון דגוף אחר הוא ובגוף זה הוי זה הקדש ראשון, ע"כ מוסיף עליו חומש, או"ד כיון דסו"ס הוי חדא קדושה, חשיב כהקדש שני ואין מוסיף עליו חומש.

אך לדעת הגליון נראה דצ"ל כהגירסא שלפנינו, דמי אמרינן באשם קמא הוא דמוסיף, אבל בגוף אחר אע"ג דקאי באותה קדושה אין מוסיף חומש, והיינו דזהו צד האיבעיא דאין מוסיף חומש, כיון דהוי גוף אחר ע"כ חשיב הקדש שני, או"ד כל אותה קדושה מוסיף חומש, ותיבת "אינו" מוסיף חומש שלפנינו נמחק, והיינו דהצד דמוסיף חומש הוא משום דהוי חד קדושה וע"כ חשיב הקדש ראשון , ול"מ מה דהוי גוף אחר לחשבו כהקדש שני.

ולפ"ז צ"ע לדעת הגליון, דמה איבעיא לי' אם כה"ג שהומם וחיללו על אחר חשיב כהקדש שני או כהקדש ראשון, הרי זהו כל עיקר דינא דריב"ל דהקדש שני אינו מוסיף חומש, דהיינו בשחילל ההקדש על אחר, ?????

ונמצא לפמש"נ, שנחלקו רש"י והגליון בביאור ב' האיבעיות בגמ', וכלל הדברים הוא, שלדעת רש"י בין בנתכפר באחר וניתק זה לעולה, ובין בהומם אשם וחיללו על אחר, הרי דהא פשיטא דאם באנו לדון כלפי עיקר ההקדש, יש לנו לחשבו כהקדש שני, דבגונא שנתכפר באחר חשיב כהקדש שני משום שה"ז טפל להאשם שנתכפר בו, ובגונא שהומם וחיללו על אחר חשיב כהקדש שני משום שקדושתו היא חילול מקדושת האשם הראשון, והצד לחשבן כהקדש ראשון, הוא משום דהגם דכלפי עיקר ההקדש הוו כהקדש שני, מ"מ י"ל דאינהו הוו כדבר אחר, וכלפי זה הוו הקדש ראשון, והיינו דבגונא שנתכפר באחר, י"ל דחשיב הקדש ראשון משום שניתק לעולה, ובקדושת עולה הוי הוא ראשון, ובגונא שהומם וחיללו על אחר י"ל דחשיב הקדש ראשון משום דבגוף זה הוי הוא ראשון, אך לדעת הגליון בין בנתכפר באחר וניתק זה לעולה ובין בהומם וחיללו על אחר, הוי עיקר האיבעיא אם כלפי עיקר ההקדש חשבי' לי' כהקדש שני, בגונא שנתכפר באחר הוא משום שניתק לעולה וע"כ יש לחשבו כהקדש שני, ובגונא דהומם וחיללו על אחר הוא משום שנתחלל על גוף אחר, או דאף כלפי עיקר ההקדש חשבי' לי' כהקדש ראשון, וליכא כלל צד לומר דאף דכלפי עיקר ההקדש חשיב כהקדש שני, מ"מ נדון לו כדבר אחר אשר כלפי זה הוי הקדש ראשון, וכמש"נ באורך בזה, ונת' דחילופי הגירסאות בסוגיין תליין בפלוגתא זו, וכ"ז ברור בס"ד.

והנה בסוגיא דלעיל איבעיא להו כעין איבעיא דהכא לגבי דינא דאין ממירין וחוזרין וממירין, וז"ל הגמ' שם בלישנא בתרא, הומם וחללו על אחר מהו שיחזור וימיר, מי אמרינן באשם ראשון הוא דאין חוזר וממיר, אבל בגוף אחד אע"ג דקדיש אותה קדושה חוזר וממיר, או דלמא כל באותה קדושה אין חוזר וממיר, ואם תימצא לומר הדין גוף אחד, כיון דבאותה קדושה קאים אין חוזר וממיר, אלא נתכפר באשם אחר וניתק זה ראשון לעולה מהו שיחזיר וימיר בו, מי אמרינן כי אין ממיר וחוזר וממיר הני מילי אותו הגוף באותה קדושה, אבל אותו הגוף בקדושה אחרת חוזר וממיר, או דלמא אף על קדושה אחרת כיון דאותו הגוף הוא אין חוזר וממיר, ע"כ, ????

] שם יא:, בעי מיניה מרבא הקדיש חד אבר מהו בגיזה, תפשוט לך מהא דתניא לא תגוז בכור צאנך, אבל אתה גוזז בשלך ושל אחרים, התם לא נחתא ליה קדושה כלל, הכא נחתא ליה קדושה, לישנא אחרינא התם אין בידו להקדישו הכא בידו להקדישו.

ובחי' הגרז"ס בסוגיין כתב להעיר בזה, דללישנא בתרא כל הא די"ל דיאסר בגיזה הוא רק בהי' כל הבהמה שלו, ולא בבהמה של ב' שותפין שאין בידו להקדישו, וצ"ע על הרמב"ם שלא כתב חילוק בדין זה בין הי' כולה שלו או הי' לו שותף, עכ"ד.

ונ' בדעת הרמב"ם, דמפרש דמש"א דהתם אין בידו להקדישו אין המכוון בזה כפירש"י דהוא משום שיש לגוי שותפות בו ואי"ז שלו, וע"כ אי"ז בידו להקדיש, אלא היינו דכל הא דבהקדיש אבר י"ל שיהא אסור בגיזה הוא רק היכא דשייך שתחול קדושה זו על כל הבהמה, אך משא"כ היכא דל"ש שתחול קדושה זו על כל הבהמה אין אסור בגיזה, וע"כ בשותפות גוי בבכור, כיון דל"ש כלל להקדיש שאר הבהמה בקדושת בכורה, דקדושת בכורה אינה באה בנדבה, ע"כ לי"ב איסור גיזה, ומשא"כ בהקדיש חד אבר דבידו להקדיש שאר הבהמה בקדושה זו, שפיר י"ל דאי"ב איסור גיזה, וע"כ אף היכא דהוי בהמה של ב' שותפין ואינו בעלים להקדיש שאר הבהמה, נמי י"ל דאית בה איסור גיזה, כיון דשייך שתתקדש שאר הבהמה בקדושה זו דהאבר, ול"ד לבכור דא"א שתתקדש שאר הבהמה בקדושת בכורה, וא"ש היטב.

וביותר ניחא למה שמבו' מד' הרמב"ם דמפרש דאיבעיא דגמ' הוא אם אסורה כל הבהמה בגיזה, ופירשו האחרונים דהטעם לאסור כל הבהמה בגיזה, הוא משום דינא דילפי' מקרא דיהי' קודש, דלדעת כמה מן הראשונים נלמד מזה דחייל על כל הבהמה דינא דתימכר לצרכי עולות, ואי"ז אך משום דא"א לפדות הרגל, וע"כ בע"כ עליו למכרה לצרכי עולות, אלא חייל על כל הבהמה דין שתימכר לצרכי עולות,[[1]](#footnote-2) וע"כ שפיר יש מקום לאסור כל הבהמה בגיזה, ולפ"ז הרי דל"ש כלל כל עיקר הך דינא בבכור, דל"ש כלל שיחול על כל הבהמה דינא דתימכר לצרכי בכור, שהרי אין בכור בא בנדבה, וע"כ בשותפות גוי בבכור ליכא איסור גיזה, אך לכאו' אי נימא דהצד לאסור בגיזה הוא משום דחייל עלי' דינא דתימכר לצרכי עולות, לכאו' ל"ש כן היכא דשאר הבהמה הויא דאחר, דכה"ג לא חייל מכח הקדישו דין על כל הבהמה דתימכר לצרכי עולות, וא"כ הדק"ל דהו"ל להרמב"ם להשמיענו דכה"ג שריא הבהמה בגיזה, וצ"ע בזה.

ובדעת רש"י דלא פירש כן, דלכאו' אינו מובן ד' רש"י, דמה נפ"מ אם החלק השני הוי בידו או ל"ה בידו, הרי כלל ל"ש שיחול אח"כ קדושת בכורה על החלק השני שלא נתקדש מרחם, נ' דמפרש דאף דללישנא בתרא דגמ' צ"ל בע"כ דאף בשותפות גוי חיילא קדושת הגוף דבכורה, שהרי במקדיש חד אבר חיילא עליו קדושת הגוף וכדילפי' לעיל מקרא דיהי' קודש שאינו יוצא לחולין, ואם בשותפות גוי ל"ח כלל קדושת הגוף, הרי ל"ד כלל לחד אבר, וכאשר משני הכי בלישנא קמא,[[2]](#footnote-3) ומדהוצרך לישנא בתרא לשנויי בע"א, ש"מ דס"ל דאף בשותפות גוי חיילא עליו קדושת הגוף, אך מ"מ עיקר החילוק בין שותפות גוי למקדיש חד אבר, הוא בעיקר חלות הקדושה, דבשותפות גוי ל"מ חייל עלי' מכחו קדושת הקרבה ובמקדיש חד אבר חיילא עלי' מכחו קדושת הקרבה, וזה ע"ד מה שפירשו התוס' להא דדחי בלישנא קמא, (ולדעתם יל"ע אם יל"פ דזהו מכוון לישנא בתרא, שהרי אדרבה זהו הא דמשני בלישנא קמא, אך לדעת רש"י שפיר יל"פ דזהו הא דמשני בלישנא בתרא), והטעם הוא משום דבשותפות גוי אין בידו להקדישו ובמקדיש חד אבר בידו להקדישו.

ולפ"ז נ', דע"כ ס"ל לרש"י דהגם דל"ש שתחול אח"כ קדושת בכורה על החצי השני, מ"מ לא סגי בזה, כיון דהכא הוי הנידון על הקדושה דחיילא מעיקרא אם מכח ההקדש דחצי' חיילא עלי' קדושת הקרבה או לא, ובזה אמרינן דחלוק הוא היכא שבכחו להקדיש כולה, דבכה"ג אף שמקדיש אבר א' מ"מ מצי חייל מכחו ע"ז קדושת הקרבה, ומשא"כ היכא דאין בידו להקדיש כולה, ל"מ בעלותו על החצי דילי' להחיל עלי' קדושת הקרבה, אך אילו הי' בידו להקדיש כולה, שפיר הי' חל ע"ז קדושת הקרבה, הגם דקדושת בכורה אינה באה בנדבה, דמ"מ כיון שהוא בעלים על כולה להקדישה, אף מצי חייל מכח בעלותו קדושת הקרבה על חצי'.

] שם יג., ואין תרומה אחר תרומה, מתני' מני ר"ע היא, דתנן השותפין שתרמו זא"ז וכו' ר"ע אומר אין תרומת שניהם תרומה, ופירש"י ואפי' של ראשון וכו', והתוס' הקשו דא"כ אי"ז כמו ולא תמורה אחר תמורה דהתם הראשון תמורה והשני אינו תמורה.

והנה בפירש"י לעיל יב. במתני' פירש להא דתנן דאין תרומה אחר תרומה, ז"ל, שאם תרם וחזר ותרם אין השני תרומה, עכ"ל, והחק נתן בסוגיין עמד בזה דלכאו' אי"ז כפירושו בסוגיין שפירש דאף התרומה הראשונה לא חיילא, וכן עמד בזה בחי' הגרז"ס בסוגיין, והחק נתן כתב להגי' בד' רש"י במתני', ויש להעיר עוד דלישנא דרש"י במתני' אין נ' כלל דאיירי בשותפין שתרמו זא"ז, אלא נ' דאיירי באדם א' שתרם וחזר ותרם.

ולכאו' נ' פשוט בדעת רש"י, דמפרש דמתני' לא איירי בדוקא בשותפין שתרמו זא"ז, אלא מתני' מתפרשת אף באדם א' שתרם וחזר ותרם שאין תרומתו השני' תרומה, והא דתלינן לה בגמ' בפלוגתא דתנאי בשותפין שתרמו, היינו משום דמשמעות מתני' היא דלעולם אין תרומה אחר תרומה, ולר"א ולחכמים דברייתא הרי משכח"ל תרומה אחר תרומה בשותפין, וע"כ בע"כ דמתני' ר"ע היא דלדידי' לא משכח"ל תרומה אחר תרומה בשותפין, דכל שתרם א' וחזר חבירו ותרם ל"ח כלל תרומת שניהם.

ולפ"ז ניחא הא דפירש"י במתני' דאין השני תרומה, שהרי מתני' איירי באדם א' שתרם וחזר ותרם, דבזה שפיר חיילא התרומה הראשונה, ורק התרומה השני' אינה תרומה, ומיושב היטב קו' התוס', דשפיר הוי דומיא דאין תמורה אחר תמורה, ובאמת לא איירי מתני' כלל בשותפין שתרמו, שבזה ל"ח אף תרומת הראשון, ואך מכוון הגמ' הוא דלר"ע לא משכחת גוונא דחיילא אף תרומה שני', ושו"מ בס' טל תורה להגר"מ אריק שכבר כתב כן בישוב ד' רש"י.

אך מד' התוס' מבו' שפירשו לסוגיין, דכל עיקר דינא דמתני' דאין תרומה אחר תרומה איירי בשותפין שתרמו זא"ז, וע"כ שפיר הקשו ע"ד רש"י דאי"ז דומיא דאין תמורה אחר תמורה.

והנה התוס' בסוגיין הק' מהא דתנן בפ"ג דתרומות בשותפין שתרמו דלר"ע תרומת שניהם תרומה, ותירצו דהתם איירי בשלא נתנו רשות זל"ז לתרום הלכך כל חד אדעתא דנפשי' תרם חלקו לפיכך תרומת שניהם תרומה מקצת, עכ"ד, ונ' פשוט דזה אינו מיישב רק לטעמייהו דכל עיקר דינא דמתני' הוא בשותפין שתרמו, וע"כ שפיר יל"פ דמתני' איירי בשנתנו רשות זל"ז לתרום, ול"ד למתני' דתרומות דאיירי בשלא נתנו רשות זל"ז לתרום, אך לפ"מ שפירש"י דמתני' כלל לא איירי בשותפין, וכל עיקר מה דמוקמי' לה כר"ע, הוא משום דסתימת מתני' מ' דלעולם ל"ש שיהא תרומה אחר תרומה, וע"כ בהכרח דאף בשותפין לא משכח"ל שיהא תרומת שניהם תרומה, א"כ הרי אין לישב כלל כד' התוס', דאם אף לר"ע משכחת גוונא דתרומת שניהם תרומה, א"כ הרי לא אתיא מתני' אף כדידי', כיון דאיכא גוונא דיש תרומה אחר תרומה.

ואמנם באמת הרי בלא"ה לדעת רש"י אין לישב כלל כד' התוס', שהרי כל עיקר תי' התוס' מיוסד ע"ז דמודה ר"ע דמיעוטא דאתם ולא שותפין הוא לתרום על חלק חבירו אך על חלקו מצי לתרום, וע"כ היכא שלא נתנו רשות זל"ז מודה ר"ע דתרומת שניהם תרומה, אך לדעת רש"י דמפרש דבגונא דברייתא ס"ל לר"ע דאף תרומת הראשון אינה תרומה כלל, הרי בע"כ דס"ל לר"ע דמיעוטא דאתם ולא שותפין הוא אף דל"מ לתרום על חלקו, וא"כ ל"ש כלל עיקר ד' התוס', וביותר שכיון שלדעת רש"י בגוונא דברייתא ל"ח אף תרומת הראשון, א"כ אין לומר כלל דהיכא דלא נתנו רשות זל"ז חיילא תרומת שניהם, דכלפי הנידון אם חלה תרומת הראשון הרי ודאי לא עדיף היכא שלא נתנו רשות זל"ז מהיכא שנתנו רשות זל"ז, ואם אף כשנתנו רשות זל"ז ל"ח תרומת הראשון כ"ש שלא נתנו רשות זל"ז.

ובעכצ"ל לדעת רש"י, כמש"כ בהגה' הגר"א בסוגיין דמתני' דתרומות איירי בחד גוונא רק שנתחלפו התנאים, והביא שכ"כ הר"ש שם בתרומות, ובזה מיושב קו' התוס', עכ"ד.

] שם יג., הציבור והשותפין אין עושין תמורה, יש להסתפק אם הא דאין עושין תמורה הוי דין בקרבן ציבור וקרבן שותפין שאין בו דין תמורה, או הוי זה דין בהבעלים דרק בעלים גמור עושה תמורה אך בעלות דציבור ודשותפין ל"מ לענין תמורה, וע' דב"א ח"א סי' י"ד ענף ב', שדן לתלות ספק זה בפלוגתת רבנן ור"ש מהיכן ילפי' דאין הציבור והשותפין עושין תמורה, עיי"ש באורך.

ובפשוטו יש להוכיח מסוגיא דלעיל י. דאמרי' דאם מקדיש עושה תמורה מצינו ציבור ושותפין עושין תמורה כגון דשוו שליח לאקדושי, והרי דהגם דהקרבן קרבן ציבור ושותפין הוא, מ"מ כיון דהמקדיש הבעלים הוא יחיד ה"ה עושה תמורה.

וכן מוכח ג"כ מד' התוס' לעיל ב. שכתבו דילפי' סמיכה מתמורה דאף אין שותפין סומכין, וכ"כ השטמ"ק ריש ערכין בשם הרא"ש, וכ"ה בשטמ"ק שם מרש"י כת"י, והרי כבר הוכיחו התוס' במנחות דצ"ד. דלא ילפי' סמיכה ותמורה זמ"ז רק לגבי דין קרבנו, וא"כ ממש"כ התוס' דילפי' זמ"ז לענין שותפין, מבו' דהא דשותפין אין ממירין הוא משום דל"מ בעלות זו לתמורה ול"ח קרבנו, וע"כ שפיר ילפי' מינה לסמיכה.

אך העירוני בזה, למש"כ התוס' לק' דכ"ו. דממירין בחצי בהמה, ולדעתם לכאו' בהמה של ב' שותפין והקדיש חצי' יכול להמיר בה, ואח"כ כשיקדיש חבירו חלקו הוי קרבן שותפין ואין עושה תמורה, וכמש"כ כן להדיא התוס' בקידושין ד"ז. דכה"ג אין עושה תמורה דשותפין אין ממירין, ואי נימא דכל הא דאין שותפין ממירין הוא משום דל"ח כבעלים לענין תמורה, צ"ב, דמה נגרע בבעלותו במה שהקדיש חבירו לחלקו, וצ"ע בזה.

עוד צ"ע בזה מסוגיית הגמ' לקמן ד"כ., דפריך שם מ"ט לא פליג רבי דהמפריש נקבה לאשמו עושה תמורה, כ"ה דס"ל במפריש נקבה לפסחו שעושה תמורה משום דמותר פסח קרב שלמים, וה"נ הרי מותר אשם קרב עולה, ומשני דרבי סבר לה כרבנן דאמרי מותרות לנדבת ציבור אזלי, ואין תמורה בציבור, והנה בפירש"י שם נ' דמפרש כפשוטו, דלעולם לדעת רבי המפריש נקבה לאשמו חייל עלי' קדוה"ג כיון דמותרה קרב עולה, ואך דכיון דמותרות לנדבת ציבור אזלי ואין תמורה בציבור, ע"כ לי"ב דין תמורה, כיון דכל הקדוה"ג שחלה עלי' הוא משום דין עולה שעלי', ודין עולה זה לי"ב תמורה דאין הציבור ממירין, וצ"ב עוד בזה, והנה אי נימא דהא דאין הציבור ממירין הויא הלכה בהבעלות דהציבור דל"מ בעלות זו לתמורה, הרי ל"ש לדון משו"ז כלל התם, שהרי התם הוי איהו בעלים יחיד, ומה לי דהדין הקרבה שבזה הוי מכח קרבן ציבור, ולכאו' מוכח מהתם דהא דאין הציבור ממירין הוי הלכה בקרבן ציבור דלי"ב דין תמורה, וכן מוכח גם לפי' התוס' שם שפירשו דמכוון הגמ' דמפריש נקבה לאשם ל"ח עלי' כלל קדוה"ג מכח מה שמותרה קרב לעולה, כיון שאין דינם שוה, דאשם עושה תמורה ומותר אשם אין עושה תמורה, וג"ז מורה דהא דקרבן ציבור אין עושה תמורה, הוי זה מדיני הקרבן ציבור דלי"ב דין תמורה.

ואולי י"ל, דהגם דשורש הדין דאין הציבור ממירין הוי דין בהבעלות דציבור דל"מ לתמורה, מ"מ כיון דלא משכח"ל דין תמורה בקרבן ציבור, תו אמרי' דאף דינא הוא בקרבן ציבור דלי"ב כלל דין תמורה, וצ"ע בזה.

והנה יש עוד להעיר בזה, דהנה במתני' לעיל ז: אמר ריב"נ דהא דאין הכהנים ממירין בחטאת ואשם הוא משום שאין זוכין בהן בחייהן, והרי שאם היו זוכין בהן בחייהן היו ממירין, וצ"ע שהרי כל כהני הבית אב זוכין בזה, וא"כ הוו כשותפין שאין ממירין.

והנה אי נימא דהא דאין השותפין ממירין היינו דקרבן שותפין לי"ב דין תמורה, ניחא, דכיון דהקרבן קרבן יחיד הוא, ע"כ אף דהכהנים שותפין הן בבשר, מ"מ כולן ממירין בו, ול"ד למש"א לעיל ד"י. דאם מקדיש עושה תמורה מצינו ציבור ושותפין עושין תמורה, אשר חזינן מזה דשם קרבן ציבור ושותפין נקבע לפי הבעלים לתמורה, דהתם הפירוש הוא, דאם מקדיש עושה תמורה, הרי שכשמיעטה תורה קרבן ציבור ושותפין, היינו קרבן דמקדיש ציבור ושותפין, אך משא"כ בזכיית הכהנים בחטאת ואשם דלית להו בעלות כלל בעיקר הקרבן, ודאי דשם קרבן שותפין נקבע לפי הבעלים המתכפר, ולא לפי הכהנים הזוכין בו, אך אי נימא דהא דאין השותפין ממירין הוי דין בבעלות השותפין דל"ח כבעלים לענין תמורה, הדק"ל דא"כ הרי מה"ט ל"ה מצו הכהנים להמיר, כיון דליכא בעלות מסוימת לא' מהן, אלא כל הבית אב זוכין בקרבן, וכבר עמדו בזה השפ"א במתני' שם והדבר אברהם ח"א סי' י"ד ענף ב', ועיי"ש מש"כ בזה.

ועיי"ש בשפ"א ודב"א שכתבו דמהך מתני' מקור לדעת הרמב"ם, דשותפין אף דל"מ תמורתן מ"מ הוו בלאו דלא ימיר, וע"ז הוא שדנו ר"ע וריב"נ מ"ט אין הכהנים ממירין בחטאת ואשם ולי"ב אף איסור תמורה, אך לסתימת ד' ש"ר דפליגי ע"ד הרמב"ם וס"ל דאף לי"ב איסור תמורה הדק"ל.

ויש לדחוק בזה בכמה גווני, חדא הוא מש"כ הדב"א שם בשם ח"א, דכיון דכה"ג נוטל חלק בראש ויכול ליטול לעצמו בלא חלוקה, ע"כ אילו הי' כה"ג זוכה מחיים הי' ממיר, וכתב ע"ז דזה דחוק בל' המשנה, וי"ל עוד, דאיירי בחטאת ואשם של כהן שנתנן לכהן אחר להקריב, לדעת הרמב"ם דהכהן המקריב זוכה בבשרה, שו"ר כן בהגה' לשפ"א, וי"ל עוד, דאיירי בשכל הבית אב טמאים חוץ מכהן א', וע"כ זוכה הוא בכל הקרבנות, אך כ"ז דחוק מאד בלישנא דמתני', וצ"ע בזה.

ויש להעיר עוד במש"כ התוס' ביומא דנ"א. דהגם דפסח קרבן שותפין ואינו עושה תמורה, מ"מ אם משכו בעלים את ידיהם ולא נשאר עליו אלא א', עושה תמורה, ולכאו' זה ניחא טפי אם הא שקרבן שותפין אינו עושה תמורה הוי דין בבעלות דשותפין, אך אם הא דאינו עושה תמורה הוי מדיני הקרבן, לכאו' י"ל דכיון דמתחילתו ל"ח על הקרבן דין תמורה, תו ל"מ חייל עליו דין תמורה, וילה"ע עוד מד' הירושלמי, שלכאו' מבו' שם דאין ממירין בפסח אף קודם שנמנו עליו רבים, כיון שדינו שימנו עליו אחרים, וע' חזו"א תמורה סי' ל"ה סוסקי"ב שדן ג"כ בזה, וע' בס' משמר הלוי שהאריך הרבה בזה, ולכאו' זה ניחא רק אם הוי זה דין בקרבן שותפין שאינו עושה תמורה, וע"ז י"ל דאף דהוי השתא דיחיד, מ"מ כיון שדין הקרבן להיות דשותפין חשיב כבר קרבן שותפין ואין עושה תמורה, אך אם דינא דאין עושה תמורה הוי דין בבעלות דשותפין, לכאו' אין טעם לומר דכה"ג לא יעשה תמורה.

וע' עוד מש"נ באורך בענין זה בדברינו לעיל ד"ב. בענין יורש, שנת' שם לדון דפליגי רש"י ותוס' בגדר הדין דאין השותפין ממירין, ונת' שם עוד בביאור סוגיא דזבחים ד"ו. דבפשוטו יש ללמוד משם דדינא דאין השותפין ממירין הוי דין בקרבן שותפין דלי"ב דין תמורה, ונת' שם לפרש הסוגיא בזבחים בע"א, ונת' בזה פלוגתת רש"י ותוס' בביאור מסקנת הסוגיא שם, עיי"ש בכ"ז.

] שם יד., קרבנות היחיד נוהגות בין בזכרים בין בנקבות, וכללא הוא והרי עולה דקרבן יחיד וכו' האיכא עולת העוף וכו', והרי חטאת דקרבן יחיד היא ונקבה אתיא זכר לא אתיא וכו'.

ובשטמ"ק בהשמטות אות ו', ז"ל, עוד גליון לא משני הא איכא חטאת העוף, דהכי פריך והרי כשציוה דין חטאת ליחיד בנקבה ובאותו שמביא חטאת בשוגג אין א' מהן עוף לאותה שציוה להביא כשבה ושעירה, ולעיל ניחא הא איכא עולת העוף, שלאותו שציוה להביא עולה בנדבה, ציוה נמי להביא עולת העוף אם ירצה, דליכא עולת בהמה חובה כי אם ביולדת ומצורע, והם מביאים עוף בדלות, עכ"ל.

ודבריו צ"ב, דהרי אשכחנא כמה עולות חובה שאינם באין עוף, והיינו חדא עולת נזיר שבאה בהמה, ועוד הוא אילו של כה"ג דקרבן יחיד הוא וקרב בהמה, ועוד מצינו עולת ראי', דבפשוטו אינה באה מן העוף, אמנם בזה דעת הרמב"ם ריש הל' חגיגה שה"ז בא מן העוף, ועיי"ש במפרשים שתמהו עליו מגמ' ערוכה, וצ"ע בזה.

1. ובמק"א נת' לישב לפ"ז משה"ק התוס' בזבחים די"ב. ובחולין דס"ט:, בהא דרגלה של זו עולה, דמ"ט ל"ה זה דחוי, ולדעת הנך ראשונים א"ש היטב, דכיון דדין הבהמה הוא לימכר לצרכי עולות, ע"כ ל"ה כלל דחוי', דהגם דהרגל לא חזיא להקרבה, אך הרי זהו דין הבהמה שתהא כולה עולה ועליו להקדיש כולה, והרי כשיקדיש כולה תהי' ראוי' להקרבה, וע"כ ל"ה זה דחוי, ול"ד להפריש חצי' דכלל לא חייל דין על הבהמה להקדיש כולה, וע"כ כיון שאין קדושה אלא חצי' הויא הבהמה דחוי'. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בהא דדחי בלישנא קמא דהתם לא נחתא לי' קדושה, פירש"י ז"ל, ואפי' לחלקו של ישראל דשותפות גוי פוטרת מן הבכורה, הכא נחתא לי' קדושה לההוא אבר, עכ"ל.

   והתוס' פירשו ד' רש"י דאתיא כרבנן דשותפות גוי פוטרת מן הבכורה, וזה צ"ע רב כמו שתמה השטמ"ק אות ל"ז, שהרי בבכורות ד"ט: אמרינן דלמ"ד דשותפות גוי פטורה מן הבכורה לא איצטריך כלל קרא להתיר בגיזה, וכל עיקר הא דבעי' לדרשא דלא תגוז בכור צאנך אבל אתה גוזז בשלך ושל אחרים הוא למ"ד דשותפות גוי אינה פוטרת מן הבכורה.

   וע"כ צל"פ בדעת רש"י דס"ל דגם לר' יהודה דשותפות גוי אינה פוטרת מן הבכורה, מ"מ לי"ב קדושה כלל, ולי"ב אלא דין נתינה לכהן, ודלא כמו שנקטו התוס' והשטמ"ק הכא דאי"ב קדושה, ורק לי"ב קדושה ליקרב, והשטמ"ק כתב דאינו נאכל בלא מום, וזה כמו שנקט מרן הגרי"ז בספרו הל' בכורות, ויעו"ש שהביא בשם אחיו הגר"מ שהוכיח מזה דדין נתינה לכהן בבכור ל"ש לקדושת בכורה, וזהו שפירש"י דהא דהכא שרי בגיזה הוא משום דאף לר"י דשותפות גוי אינה פוטרת מן הבכורה, מ"מ לי"ב כלל קדושה, וע"כ הוא דשרי בגיזה, ומשא"כ בהקדיש חד אבר דחיילא עלי' קדושת הגוף שפיר י"ל דאסור בגיזה. [↑](#footnote-ref-3)