28. בדין תוך כדי דיבור בספירת העומר
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### ליל כ"ז אייר פ"ב שבת קודש פ' במדבר – שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב

# בדין תוך כדי דיבור לגבי כונה במצוות וטעות בספירה ובתפילה

### צדדי הספק האם מועיל חזרה תוך כדי דיבור מכונה לצאת המצוה

א]מבואר בשו"ע סימן תפ"ט ס"ד שאם חברו שואלו איזה יום היום יאמר לו אתמול היה כך וכך כיון שאם יאמר לו איזה יום היום יתכן שהוא יצא בזה ידי חובתו ולא יוכל להמשיך ולספור אם ברכה וביאר המ"ב שהכונה שיש שיטות שמצות אינם צריכות כונה עוד הביא המ"ב שיטות שאפילו שבדאוריתא מצות צריכות כונה אבל בדרבנן אינם צריכות כונה אמנם אם יכוין מפורש לא לצאת בזה ודאי יכול לחזור ולספור אם ברכה ולכן כתב המ"ב שאם אמר לו ימים ללא שבועות זה מראה שאין כונתו לצאת ויכול לחזור ולספור בברכה והנה מבואר בגמ' נדרים פ"ז ובב"ב קכ"ט שבכל התורה כולה תוך כדי דיבור כדיבור דמי ולכן יכול לחזור בו מכל עשיה שעשה תוך כדי דיבור ולפ"ז יש לדון האם יועיל שתוך כדי דיבור יחשוב שלא רוצה לצאת ידי חובתו שהרי תוך כדי דיבור כדיבור וא"כ הוי כמכוין בשעת קיום המצוה שזה לא יהיה לשם מצוה

ובאמת יש לדון באחד ששמע הבדלה וכיון לצאת ורוצה תוך כדי דיבור לחזור בו ולא לצאת האם זה יועיל או אחד שאכל כזית מצה ותוך כדי דיבור רוצה לחזור בו מהכונה למצוה או אחד שלקח אתרוג ותוך כדי דיבור רואה אתרוג יותר מהודר האם יכול לחזור בו מהכונה לצאת המצוה וכן יש לדון במי ששמע ברכו בתור התחלת מעריב שזה כאמצע הפרק האם תוך כדי דיבור יכול לחזור בו והנה יש לדון מסברא שלא שיך בזה חזרה של תוך כדי דיבור שהרי רק על חלות שאדם פועל שיך לומר שהוא יכול לבטל את מה שהוא פעל תוך כדי דיבור אבל אחד שחילל שבת לא יכול לבטל המעשה או אחד ששחט בהמה לא יכול לחזור בו מהשחיטה וא"כ כל שעשה מצוה ועשה את המעשה הנצרך אפילו שזה דבר שנעשה בדיבור לא שייך לחזור בו שתמיד יכול לחזור לא ממציאות הדיבור שיחשב שלא דיבר אלא מהחלת הדיבור וכמו בעדות שמעמיד עדות לבי"ד יכול לחזור בו ממה שהעיד דהינו שלא יהיה כאן קבלה בבי"ד וכן בקנינים שהוא עשה כאן איזה חלות קנין ותוך כדי דיבור יכול עדין לבטל את ההחלה של הקנין שרוצה להחיל אבל כאן אין כאן שום חלות אלא כל שהיה מציאות של ספירה אם כונה ממילא יצא ולכן אפילו שצריך כונה לקיום המצוה אבל הכונה עצמה זה גם בגדר מציאות של כונה שנצרך ולא שייך על זה חזרה וגם אם מצאנו חזרה מדיבור שלא מחיל חלות אבל זה רק דיבור שיסודו הוא העמדה של מכאן ולהבא שכלפי זה שיך לדון שאדם לא גמר בדעתו ויכול לחזור בו וזה כמו החלת חלות אבל כל שזה סתם מעשה דיבור או מעשה מצוה לא שייך בזה חזרה

ויסוד לסברא זו דעיין קצוה"ח סימן כ"ח סק"ח וכן הוא בחת"ס יור"ד סי"א ובאו"ש פ"ד מנחלות דכל מה דמועיל חזרה בשבועה תוך כדי דיבור זה רק בשבועה דלהבא שכיון שמחיל כאן חלות שבועה יכול לחזור בו ממה שחל על ידי דיבורו אבל שבועה דלשעבר שאין כאן שום חלות אלא זה מציאות בעלמא דדיבור זה אסור לאומרו לא שייך בזה חזרה

### בהא דשייך חזרה במגדף והחילוק בין זה לשבועה ולמצות

ב] אמנם הנה מבואר בגמ' נדרים פ"ז. שבכל התורה כולה תוך כדי דיבור כדיבור דמי חוץ ממקדש ומגרש ועובד ע"ז ומגדף ועיין ר"ן שביאר שהכונה שתמיד אדם לא גומר בדעתו על שיעבור תוך כדי דיבור אבל דברים אלו שהם חמורים הוא גומר בדעתו לגמרי ומבואר בגמ' שללא סברא זו מגדף יכל לחזור בו תוך כדי דיבור והנה עובד ע"ז הרשב"ם בב"ב ביאר שהוא ייחד בהמה לע"ז ובזה א"ש שהוא פועל כאן דבר ולכן יכול לחזור בו אמנם תוס' בב"ב ביארו שהכונה שהוא מקבלו באלוה וצ"ב מה שיך בזה חזרה הרי יש איסור בעצם הפעולה לקבלו באלוה וברמ"ה ובפסקי הרי"ד בב"ב ביארו שע"ז הכונה שהוא משתחוה לע"ז וצ"ב מה שייך שיחזור בו הרי במציאות הוא השתחוה [והראשונים שלא ביארו כן יתכן מצד שנקטו שגם עובד מיראה חשיב עובד ע"ז] עוד מבואר בגמ' שגם במגדף עוזר לחזור בו ועיין שטמ"ק בב"ב שהקשה מה שייך חזרה ממגדף הרי זה כמו אחד שחילל שבת שלא יכול לחזור בו תוך כדי דיבור ועיין ק"ש בב"ב שכתב לבאר שכיון שאם יגיד המילים ללא שבאמת הוא בא לקלל הרי זה לא נחשב קללה וכן אם יקבלו באלוה ללא שבאמת זה כונתו אין בזה איסור וכל האיסור זה דיבור שבא לבטות את מחשבתו ממילא בזה יכול לחזור בו וכן משתחוה אם יכופף קומתו לא בתור השתחואה וכל האיסור מה שזה מעשה התבטלות לע"ז ממילא יכול לחזור בו ולפ"ז לכאורא גם שבועה דלשעבר זה סיבה שיוכל לחזור בו שכיון שהמילים לבד ללא הכונה שבדבר אין זה מעשה שבועה ועיין מנח"ח רפ"ח ו' שדן ששבועה דלשעבר לא יכול לחזור בו והוכיח מהגמ' של מגדף שיכול לחזור בו ולפ"ז גם בכונה למצוה יש מקום לדון שיוכל לחזור בו מהכונה שכיון שהמצוה ללא כונה אין לה משמעות ממילא יכול לחזור בו מהכוונה

אמנם עיין או"ש שם שכתב שבמקלל יסוד האיסור זה הפריקת עול שבזה ולכאורא כונתו שיסוד האיסור הוא לא סתם מעשה הקללה אלא מה שהוא מגלה במעשיו הזלזול בהקב"ה ומעמיד את עצמו כמזלזל בהקב"ה וממילא כל דבר של מחשבה אין כאן גמר ההחלטה של הבן אדם אלא אחרי כדי דיבור דהינו שבאמת את הביטוי של הזלזול בהקב"ה שזהו יסוד האיסור הוא עדין לא גמר בדעתו ולכן גם מכזה דבר יכול לחזור בו אבל שבועה שזה מציאות של דיבור של איסור אפילו שצריך את מחשבתו שזה יעשה בתור דיבור ואם זה לא יעשה בתור שבועה אין בזה איסור אבל כל שזה נעשה בתור שבועה יש כאן מציאות של איסור ולא שיך בזה דין חזרה ועיין קרן אורה שנסתפק האם במקלל אביו ואמו יכול לחזור בו תוך כדי דיבור כמו מגדף ולכאורא יסוד הספק האם זה כמו מגדף שיסוד האיסור מה שמעמיד את עצמו במצב של זלזול בכבוד אביו וממילא זה דבר שיכול לחזור בו או שזה איסור על מעשה הקללה וממילא אפילו שמעשה יבש ללא שכונו לקלל אין בזה איסור אבל לא שייך חזרה מכזה דבר וכמו בשבועה

אמנם לכאורא גם אם נימא שבשבועה לשעבר עוזר לחזור בו תוך כדי דיבור זה מצד שיסוד שבועה זה ביטוי של האדם ובזה יש מושג שאדם לא גומר בדעתו בזה עד כדי דיבור אבל מעשה מצוה של דיבור או מעשה זה מעשה בעלמא ואפילו אם יש תנאי שיהיה כונה בתור להגדיר את המעשה או בתור שצריך תנאי נוסף אבל אין זה אלא הלכה שיהיה כזה מחשבה ויתכן שלא שיך חזרה מכזה דבר ועיין או"ש פ"ד מיבום שנקט שבחליצה לא מועיל חזרה תוך כדי דיבור אפילו שצריך כונה מצד שהכונה זה רק כונת מעשה ולא שייך בזה חזרה ולכאורא הכונה לנ"ל ועדין צ"ב

### האם שייך כונה לאחר המעשה שיחשב בשעת המעשה

ג] והנה במה שכתבנו בתחילה לדון שלמ"ד מצות אינם צריכות כונה אבל כיון שאם מכוין לא לצאת לא יוצא ידי חובתו א"כ יכוין עכשיו שלא לצאת הנה כאן הרי המצוה היתה נחשבת מצוה גם ללא כונתו אמנם היה מקום לדון שהכונה שהדבר מצד עצמו מתפרש כמצוה וממילא שיך לדון שהוא יכול לחזור בו אמנם ביארנו לעיל שיש סברא לומר שלא שייך לחזור מדין כונה אמנם בעיקר הדין כונה למ"ד אצ"כ יש שביארו שזה סברא חיצונית שאדם לא יכול לקים מצוה בע"כ דהינו שיש כאן דבר חיצוני שאדם פועל שלא יקים המצוה ובזה יש לדון שכיון שתוך כדי דיבור חושב שלא יצא המצוה ממילא זה יועיל דהינו שכאן יש נידון אחר שאדם תוך כדי דיבור זה נחשב כאילו כיון באותו זמן דהינו שכל עשיה של בן אדם הוא יכול לגלות דעתו בתור מה עשה ומה יפעל מזה דהינו שאין הנידון לחזור בו ממה שחשב אלא הנידון להחיל כאן סיבה לביטול הדבר אמנם בפשוטו כל שמצאנו שתוך כדי דיבור אדם יכול לחזור בו ממה שעשה אבל לא שיכול תוך כדי דיבור לעשות דבר שיחשב שזה כבר נעשה קודם ולא מצאנו בשום מקום שאדם יכול לכוין לקים המצוה תוך כדי דיבור מעשית המצוה [וראיתי מביאים דבהליכות שלמה תפילה פ"ז י"ג דבר הלכה אות כ"ג הסתפק שיועיל והגריש"א חגיגה י"ט. נקט שלא יועיל] ועיין תבואות שור סימן ד' שכתב שאדם ששחט בהמה יכול תוך כדי דיבור לחשוב שזה נעשה לשם ע"ז ויחשב שיש כאן שחיטה לע"ז והבהמה נאסרת ועיין יבין דעת שם סק"ב שכתב שודאי שזה לא יעזור שכל מה שמצאנו שאדם יכול לחזור ממה שעשה תוך כדי דיבור אבל אדם לא יכול לפעול דבר וזה יחשב שעשה את זה לפני זה בתוך כדי דיבור ועיין שו"ע סימן ר"ו שאם בירך על פרי ונפל מידו לא יכול לקחת פרי אחר וצ"ב למה לא נימא שתוך כדי דיבור ישנה המחשבה על הפרי שזה יהיה על משהו אחר אמנם הביאור כנ"ל שתוך כדי דיבור לא יכול להפוך את הברכה על מה שבזמן הברכה לא חשב וכן לרש"י ברכות י"ב. בפתח אדעתא דחמרא שהגמ' דנה שזה לא יועיל ולא אמרינן שהרי תוך כדי דיבור שינה דעתו

והנה מבואר בגמ' בנדרים פ"ז. שאם אדם קרע על מת והוא עדין היה חי ומת תוך כדי דיבור זה עוזר וכן אם קרע על מת מסוים וחשב שזה בנו והתברר שזה אביו אם זה היה תוך כדי דיבור זה עוזר ולכאורא מבואר שתוך כדי דיבור זה נחשב אותו שיעור זמן וכאילו הקריעה היתה לאחר הפטירה וכן יכול להחשב כאילו קרע על מי שלא התכוין לקרוע עליו וע"ש ביבין דעת שביאר ששם הוא קרע בתור הצער שבדבר ויש כאן את עיקר העשיה וכן קרע על מת זה רק חשב שזה מישהו אחר ובזה יכול לבטל מה שחשב וממילא נשאר שזה מועיל אבל לא ליצור דבר חדש ע"ש ובחלקת יואב אבן העזר סימן ח' ובחידושי הגרמ"ש סנהדרין ס"ה כתב שודאי שגמ' זה הוא קולא בדרבנן ולא שייך לדון כך בכל מקום [ועיין אמרי בינה בתשובות סוף הספר שדן האם בבירך על רעם בטעות ושמע אחר תוך כדי דיבור האם זה עוזר ודימה לסוגין וכן בספר שלמי תודה על חנוכה דן על ברכת הרואה בבירך וראה לאחר כ"ד ודימה לסוגיא זו ולכאורא שם שהברכה מחמת הראיה וזה לא הלכה של אותו זמן ושמעתי לדון לגבי בועל ארמית קנאים פוגעים בו שזה בזמן העבירה אם זה מצד עונש שיעזור תוך כדי דיבור וכן ראיתי מבאים מהרדב"ז וכן נקט לגבי מקלל בקסוא שקנאים פוגעים בו שצריך שיגמור הקללה ותוך כדי דיבור אפשר להורגו ועיין יבמות ל"ג לגבי בעל מום וטומאה שחשיב שחל יחד]

### בדין חזרה כדי דיבור שמצאנו בברכה ותפילה כשאמר שלא כדין

ד] והנה עיין מ"ב שכתב שאם אדם אמר היום ששה ימים ותוך כדי דיבור חוזר בו ואומר שזה חמשה ימים לא צריך לחזור ולומר היום עוד הפעם ולכאורא לנ"ל שאין מושג חזרה אלא בדבר שבא לפעול אבל על מציאות של אמירה לא שיך דין חזרה א"כ כיון שאמר היום חמשה ימים והתיבה היום יוחסה לחמשה מה שייך לשנותה לששה ימים ובאמת מצאנו שנחלקו בזה הראשונים עיין ברכות י"ב. באחד שלקח כוס שכר בידו ובירך בורא פרי הגפן ותוך כדי דיבור רוצה לשנות לשהכל דהרשב"א כתב שמסברא לא יכול לשנות דהינו שכיון שכבר יחס את הברוך אתה וכו' לשהכל נקבע שזה שהכל אמנם לגירסת הגאונים שם מבואר שהגמ' מסתפקת בזה ולהלכה אפשר לשנות ועיין שו"ע סימן תקפ"ב שאם אמר האל הקדוש בעשרת ימי תשובה יכול תוך כדי דיבור לתקן ולומר המלך הקדוש ומקורו מתשובת הרשב"א סימן ל"ה שכתב שלרש"י באמת זה לא מועיל ורק לגירסת הגאונים זה מועיל והנה היה מקום לומר ששם גם אם מועיל אין הכונה שמבטל את מה שאמר הגפן כחלק מהברכה אלא חוזר בו ממה שסים הברכה ומחליט להוסיף על הסיום את השהכל וזה כמו שמראש בירך הגפן ושהכל שיוצא את השהכל דמה שהוסיף עוד תיבות זה לא חיסרון דהינו שהחלטה זו לסיים את הברכה זה באמת כמו חלות ומזה באמת יכול לחזור בו תוך כדי דיבור ועד כמה שמוסיף על הסיום עוד חלק ממילא יוצא ידי חובתו אמנם בפשוטו אינו כן שאם יחליט תוך כדי דיבור שהוא משנה אבל עדין לא שינה רק לאחר כדי דיבור זה לא יעזור ולכאורא הביאור שכל מה שעוזר בתור שחוזר בו ומעמיד סיום אחר לברכה ולכן כל שלא מעמיד סיום אחר זה לא מועיל [אם לא דנימא שלא יכול לחזור ממה שסים רק על ידי שמעמיד תיבות אחרות] ולכאורא מבואר כאן ששיך חזרה מדיבור גם בדבר שלא בא לפעול דבר

אמנם נראה שבאמת כאן זה דין חזרה שונה דאדם שאומר את המילים ברוך וכו' לפני שהמשיך יש כאן דיבור שמחכה להשלמה ובזה שאמר משהו מסוים אנחנו דנים שתוך כדי דיבור אין הדבר מוחלט שזה כך אלא יכול לשנות את התיבות לסיום אחר ולפ"ז באמת אין כאן חזרה מהתיבות הקודמות אלא יש כאן שינוי למה ליחס את תיבות הפתיחה וגם בשבועה כה"ג אם אדם נשבע שאתמול היה יום שישי יכול תוך כדי דיבור לתקן חמישי אפילו שזה דבר לשעבר ומבואר בשו"ע סימן תפ"ז שגם לרשב"א שלא מועיל לתקן אבל אם התקיל מילולי ובטעות אמר הגפן ורצה לומר שהכל מועיל לתקן והנה אם לא תיקן תוך כדי דיבור וודאי שלא שיך לתקן שיש כאן מציאות של סיום וזה נחשב ברכה ואם היה צריך לברכה הזו זה היה מועיל וצ"ב א"כ למה כאן יכול לתקן אמנם הביאור כנ"ל שגם אם נסבור שעד כמה שכבר העמיד סיום לברכה לא יכול לשנות אבל כל שזה איתקיל מילולי בזה ודאי יכול לשנות ודו"ק בזה וזה גם הביאור לגבי ספירת העומר שכשאמר היום זה תיבה שעליה מעמיד דבר ויכול לחזור בו ולהעמיד על תיבה זו תוכן אחר וחזרה זו מועילה ולכאורא לרשב"א באמת זה לא יועיל וצ"ב שהמ"ב נקט פשוט שיכול לחזור בו אפילו דשם רק מספק פוסקים דלא כרשב"א ועיין לקמן

והנה עיין חיי אדם הובא בבה"ל קי"ז ס"ג שכתב שמי שאמר ותן טל מטר לברכה בימות החמה שלכתחילה צריך לחזור לראש הברכה אבל בדיעבד אם תוך כדי דיבור תיקן לותן ברכה זה מועיל וציין לרשב"א שיכול לחזור בו מהמלך הקדוש ולכאורא לנ"ל אין זה דומה כלל דברשב"א החזרה שזה לא יהיה סיום הברכה דהינו שלמילים ברוך אתה מעמיד מילים אחרות וכנ"ל אבל לא ששיך לדון כאילו לא אמר אבל כאן מה שמעמיד עוד מילים לברכה מה שייך לדון שמבטל את האמירה הקודמת הרי זה מציאות שאמר ומשמע ששיך לבטל אמירה שאמר שחוזר בו ולא רוצה אותה וממילא כאן ביטל את בקשתו ואין כאן כחלק מברך עלינו בקשה לא טובה וצ"ע והנה יש לדון באמר משיב הרוח בימות החמה האם גם שם יכול לתקן מיד למוריד הטל וראיתי מביאים דבאשי ישראל פכ"ג הערה ק"ח שהביא מהגריש"א שדימה את זה לחיי אדם הנ"ל שמועיל לתקן תוך כדי דיבור אמנם בשבט הלוי ח"ו סט"ז ובהליכות שלמה ח"א פ"ח סי"ג כתבו שבזה לא שיך חזרה דרק בבקשה שיך לחזור שלא מבקש אבל בשבח לא שייך לחזור דהרי השבח נכון וצ"ב הרי חוזר במה שאומרו כחלק מהתפילה

### בדין מי שספר כהוגן וקלקל תוך כדי דיבור

ה] והנה ידוע לדון בספר כהוגן ומישהו תיקן אותו וחזר בו תוך כדי דיבור ואחרי זה התברר שהספירה הראשונה היא הנכונה האם בזה שחזר ביטל הספירה הראשונה או שלא שייך חזרה מדבר טוב וכיון שבפועל אמר בתחילה ספירה טובה יצא ידי חובתו ויש בזה נפק"מ גם בטעה ואמר איזה יום היום שהדין שאחרי זה סופר ללא ברכה שאם יתקן מיד ליום אחר ממילא לא יצא ידי חובתו ויוכל לחזור ולספור בברכה והנה למה שנתבאר לעיל שבדבר שלשעבר לא יכול לחזור בו ממילא יתכן שכאן לא שייך חזרה כלל וודאי הספירה הקודמת קיימת וזה כמו שבועה דלמפרע אמנם עדין יש להעמיד הנידון במקרה שאמר היום ששה ימים ותיקן לחמשה שכאן יכול לתקן ההמשך של היום ובזה יש לדון האם התבטל האמירה של חמשה ימים ולכאורא מסברא יש מקום גדול לומר לנ"ל שדבר שלמפרע אי אפשר לתקן וכל התיקון הוא רק שההמשך של התיבה היום יהיה משהו אחר יתכן שלא שיך לעקור שזה לא יהיה מה שאמר קודם שהרי כבר אמרו אלא יכול רק לתקן שרוצה להשתמש לאמירה אחרת אמנם כיון שלא שייך שפתיחה של ברכה ישמש לשני ברכות כמבואר בכל הראשונים בברכות י"ב. א"כ בהכרח מה שמיחס לזה סיום אחר זה מבטל הסיום הקודם [ויש בזה נפק"מ כגון מי שמוציא אחרים ידי חובתן ובטעות בירך שהכל על יין ותיקן להגפן שלא שהם ישמעו האם הם יצאו את הברכה ויש להאריך בסוגיא דברכות]

ועיין מ"ב סימן מ"ו סק"כ שהביא מהמג"א שאם אמר ברכת מלביש ערומים ולאחר הסיום תיקן לפוקח עורים יצא ידי ברכת מלביש ערומים ומבואר לכאורא שלא שייך חזרה שמקלקלת והביאור כנ"ל שנשאר הסיום הראשון וכיון שלא שייך שברוך אתה ה' יתיחס לשני דברים ממילא עד כמה שהראשון יכול להיות קיים הוא קיים והנה המ"ב המשיך שאם בתחילה רצה לומר פוקח עורים ובטעות אמר מלביש ערומים ותיקן לפוקח עורים בזה תיקונו מועיל ולנ"ל צ"ב החילוק הרי גם כה"ג הרי אם לא היה מתקן אפילו שזה נתקל דיבור אבל יש לזה תורת ברכה וא"כ מה שייך לתקן ומשמע שבאמת עד כמה שמיחס ההתחלה למשהו אחר זה מפקיע היחס מהדבר הראשון רק במקום שהראשון הוא הנכון והשני הלא נכון זה סברא שהדיבור נשאר כמו שאמר ולא מיחסים את ההתחלה למה שחזר בו אבל במקום שאיתקל מילולי שאדרבא מראש עיקר אמירתו היתה לצורך התיבה שתיקן בזה ודאי יכול לתקן אמנם כל זה מחודש [ובעיקר דינו של המג"א שלא שיך לתקן לברכה אחרת אם הברכה הראשונה קימת צ"ע דבראשונים ברכות י"ב לביאור הרא"ש והראב"ד מבואר שאם בירך כהוגן שהכל ותיקן להגפן זה מקלקל הברכה חזינן שהברכה יכולה לחול רק לפי סופה ולגבי לתקן יש צד שלא מועיל ולצד זה לכאורא אם אמר שני סיומים לא יצא כלל ולרמב"ן לתקן אפשר ולקלקל זה ספק ועיין דעת תורה למהרש"ם סימן קי"ד בהגהה שם מנכד המחבר]

אמנם בעיקר הנידון הנ"ל בדין חזרה בספירת העומר יש מקום לומר שספירת העומר אין יסודו רק דין אמירה של היום אלא זה כעין החלת חלות שאדם מעמיד מצדו שהיום זה יום מסוים בעומר דהינו שבספירתו מעמיד את כל היום כיום מסוים ולכן מבואר במ"ב שאם לא מבין לא יוצא שזה לא סתם דין דיבור ולכן יש שדנו [עיין שערי יושר ש"א פ"ה בד"ה אמנם ובדבר אברהם ח"א סל"ד] שלא מועיל ספירה על תנאי [ובדבריהם מבואר שאפילו שסופר ספירה אחת ויודע שהיא לא נכונה לא חשיב ספירה] ולפ"ז יתכן שזה כמו דבר שלהבא שמועיל בו חזרה תוך כדי דיבור וא"ש המ"ב שיכול לחזור בו מהתיבה היום ולומר חמשה גם לרשב"א וכן לפ"ז וודאי שגם בתחילה אמר כהוגן אם תיקן שלא כהוגן יצא ידי חובתו ולפ"ז באמר בטעות ללא ברכה איזה יום היום אם יתקן ליום אחר לא יצא ידי חובתו [והנה אפילו שיודע שזה לא ספירה נכונה ויתכן שלא יוצא בזה ידי ספירה אבל ודאי שזה מחסר בדיבור של הספירה] אמנם יש לדון שזה גורם ברכה שאינה צריכה אמנם בפשוטו כיון שאם מבטל זה מעמיד שלא עשה עדין את המצוה וודאי שזה לא בכלל גורם ברכה שאינה צריכה וכמו בנשאל על ההפרשה בהפריש ללא ברכה והארכנו בזה בדין נתבטלה הסיבה של הברכה וצ"ע בכל זה

[בעיקר הנידון הנ"ל בספירת העומר ראיתי מביאים דבדרך אמונה פ"ט משמיטה הסתפק האם באומר משמט יכול לחזור תוך כדי דיבור או בהקדש של בכור שזה כבר קודש מאיליו וכן משיטת קרקע אם נימא שאפילו שזה הפקר אבל יש מצוה להשמיט מעצמו האם שיך חזרת תוך כדי דיבור שכיון שהגדר כאילו הוא פועל ממילא הוא יכול לחזור בו

עוד ראיתי לדון שודאי שמי שעשה מלאכה קודם הבדלה לא יועיל שתוך כדיד דיבור יאמר ברוך המבדיל

# בדין תוך כדי דיבור לגבי כונה במצוות וטעות בספירה ובתפילה

### צדדי הספק האם מועיל חזרה תוך כדי דיבור מכונה לצאת המצוה

א] מבואר בשו"ע סימן תפ"ט ס"ד שאם חברו שואלו איזה יום יאמר לו אתמול היה כך וכך כיון שאם יאמר לו איזה יום היום יתכן שהוא יצא ידי חובתו ולא יוכל לחזור ולספור אם ברכה וביאר המ"ב הכונה מצד שיש הרבה ראשונים שמצות אינם צריכות כונה וכן יש דיעות שאפילו אם בדאוריתא צריכות כוונה אבל בדרבנן אינם צריכות כוונה אמנם אם מכוין שלא לצאת לכו"ע לא יצא ואפילו בדרבנן ולכן גם כאן אם יכןוין שלא לצאת לכו"ע הוא לא יצא ולכן כתב מה"ב שאם אמר רק ימים ללא שבועות זה מראה שאין כוונתו לצאת ויכול לחזור ולספור בברכה והנה מבואר בגמ' נדרים פ"ז. ובב"ב קכ"ט: שבכל התורה כולה תוך כדי דיבור כדיבור דמי ולכן יכול לחזור בו מכל עשיה שעשה תוך כדי דיבור ולפ"ז יש לדון שגם כאן אם תוך כדי דיבור יחשוב שלא רוצה לצאת ידי חובתו שהרי תוך כדי דיבור כדיבור שהרי הוי כמכוין בשעת המצוה שלא יהיה לשם מצוה

ובאמת יש לדון באחד ששמע הבדלה וכיון לצאת ורוצה תוך כדי דיבור לחזור בו ולכוין שלא לצאת וכן אחד שאכל כזית מצה ורוצה לחזור בו ולכוין שלא לצאת וכן לגבי אתרוג אם אדם לקח אתרוג ותוך כדי דיבור רואה אתרוג יותר מהודר ורוצה לכוין שלא לצאת [ואולי יש לחלק בין דבר שיסודו הוא דיבור כמו הבדלה וספירת העומר או נטילת אתרוג שזה מעשה] וכן יש לדון לגבי ברכו אם אדם ענה ברכו וחשיב תחילת הפרק שאסור להפסיק ותוך כדי דיבור רוצה לחזור בו האם יכול לחזור בו והנה יש לדון מסברא שלא שייך כאן חזרה תוך כדי דיבור דהרי רק על חלות אדם יכול לחזור בו שזה לא יחיל החלות הנצרך או בעדות שיש דין שהדבר יתקבל בבית דין ועד תוך כדי דיבור יכול לחזור בו מעדותו וממילא אין כאן הקבלת עדות וכן בקנינים שעל ידי מעשהו חל קנין ממילא יכול לחזור בו שלא יחול קנין אבל אם אדם שחט בהמה הרי לא יעזור בו שיחזור תוך כדי דיבור שהרי היה כאן המציאות של השחיטה וכן אם אדם חילל שבת לא יעזור שיחזור בו תוך כדי דיבור שהרי יש כאן מציאות של שחיטה וא"כ גם לגבי כונת מצוה יש לדון שאין כאן שום חלות אלא מציאות של מעשה מצוה ואחד מפרטי המצוה זה הכונה מצוה וכיון שעשה את מעשה המצוה ואת כונתה מצוה שזה אחד מפרטי המצוה ממילא יש כאן מציאות של מצוה ולא יכול לחזור בו וממילא אם ספר וכיון למצוה כיון שהתקים המצוה לא שייך שיחזור בו וכן אם שמע הבדלה וכיון לצאת ההבדלה לא שייך שיחזור בו

ויסוד לסברא זו דעין קצוה"ח סימן כ"ח סק"ח וכן הוא בחת"ס יור"ד סי"א ובאו"ש פ"ד מנחלות דכל מה דמועיל חזרה בשבועה תוך כדי דיבור זה רק בשבועה מכאן ולהבא דיסודה דחל כאן חלות איסור בזה יכול חזור בו אבל שבועה דלשעבר שיש כאן רק מציאות של דיבור ויש איסור לומר דיבור של שבועה שלא נכון בזה לא שייך חזרה תוך כדי דיבור דהרי במציאות אמר את הדיבור

### בהא דשייך חזרה במגדף והחילוק בין זה לשבועה ומצוות

ב] אמנם הנה מבואר בגמ' בנדרים פ"ז. דבכל התורה כולה תוך כדי דיבור כדיבור חוץ ממקדש ומגרש ועובד ע"ז ומגדף ועיין ר"ן שביאר שהכוונה שתמיד אדם לא גומר בדעתו עד שיעבור תוך כדי דיבור אבל דברים אלו שהם חמורים הוא גומר בדעתו לגמרי ומבואר בגמ' שללא סברא זו גם בדברים אלו היה מועיל חזרה והנה עובד ע"ז ביאר הרשב"א שהכוונה שהוא יחד בהמה לע"ז ובזה א"ש שהוא פועל כאן דבר ולכן יכול לחזור בו אמנם תוס' בב"ב ביארו שהכוונה שהוא מקבלו באלוה וצ"ב מה שייך לחזור בו הרי היה כאן מציאות של קבלה שזה המעשה איסור וברמ"ה ופסקי רי"ד ביארו שהכונה שהוא השתחוה לע"ז וחוזר בו וצ"ב כנ"ל מה שייך חזרה הרי יש כאן מציאות של מעשה עבודה של עבודה זרה [והראשונים שלא ביארו כן יתכן שלמדו שגם עובד מיראה הוי ע"ז]עוד מבואר בגמ' שגם מגדף היה שייך חזרה ורק מצד חומר הדבר לא שייך חזרה ועיין שטמ"ק בנדרים שהקשה מה שייך בזה חזרה הרי היה כאן מציאות של גידוף וזה כמו אחד שחילל שבת וחוזר בו

אמנם עיין או"ש שכתב לחלק שרק בדבר שדינו הוא ביחס למכאן ולהבא בזה שייך חזרה אבל לא דבר שהוא לשעבר ולכן כתב שמגדף יסודו הוא לא מעשה הגידוף אלא זה הפריקת עול שבדבר דהינו שמונח שהוא מעמיד עצמו כמזזל בהקב"ה ובזה שייך חזרה וכן במקבלו באלוה או בעובד ע"ז אין יסוד האיסור המעשה היבש אלא מה שיש כאן העמדה של קבלה של הע"ז עליו ובזה שייך חזרה אבל שבועה שיסוד הדין זה הדיבור של השבועה בזה לא שייך חזרה ועיין קרן אורה שהסתפק האם במקלל אביו ואמו יכול לחזור בו תוך כדי דיבור כמו מגדף דמבואר בגמ' שללא שזה חמור היה יכול לחזור בו ולכאורא שורש הספק בגדר האיסור האם זה כמו מגדף שזה צורה להעמיד את הזלזול מצדו או שכאן האיסור הוא מעשה הקללה וממילא בזה לא שייך חזרה תוך כדי דיבור

ועיין ק"ש בב"ב שכתב שכיון שאם יגיד המילים ללא הכונה לא יהיה לזה שם גידוף וכל מה שעשיה זו יש בה איסור זה בצירוף כונתו ממילא יכול לחזור בו דרק עשיה שגם ללא דעת חשיב עשיה בזה לא שייך לחזור בו אבל כל עשיה שצריך דעת ממילא יכול לחזור בו מדעתו בדבר וממילא המעשה מצד עצמו אין בו סיבת איסור ולכן כיון שגידוף ללא כונה לגדף אין בזה איסור וכיפוף לפני בהמה ללא כונת השתחואה זה לא מעשה עבודה וכן דיבור של קבלה באלוה ללא כונת קבלה אין זה איסור וכן האיסור מצד שזה נעשה אם כונה מילא יכול לחזור בו מדבר זה ולפ"ז לכאורא גם שבועה דלשעבר כיון שאם היה אומר את המילים ללא כונה לא היה לזה שם שבועה וכל השם שבועה זה במה שהדבר נעשה אם כונה לדיבור של שבועה ממילא יכול לחזור בו תוך כדי דיבור מכונתו וזה נהפך למעשה יבש שמצד זה אין בזה איסור ובזה הוא חלוק מחילול שבת או שחיטה שלא שייך לחזור בו דהכל זה מציאות של מעשה ועיין מנח"ח רפ"ח ו' שדן שלגבי שבועה דלשעבר לא שייך חזרה והוכיח מהגמ' של מגדף שיכול לחזור בו ולפ"ז לכאורא גם בכונה למצות כיון שעשית המצוה לבד ללא כונה אין לזה שם מעשה מצוה ממילא יכול לחזור בו מהכונה וזה נשאר מעשה בעלמא שזה לא מועיל למצוה

אמנם לכאורא גם אם נימא שכל שצריך את דעתו ממילא יכול לחזור בו אבל עדין יתכן שיש חילוק גדול בין מקום שצריך הדעת בתור עוד דבר נפרד לבין שהדעת רק צריך להגדיר את העשיה ולכן יתכן שרק במגדף שהחלק של הדעת אין זה רק להגדיר שזה מעשה גידוף ולא רק דיבור בלבד אלא שיסוד הגידוף זה מחשבת לבו לגדף וכן בע"ז ובקבלה באלוה זה העמדה שלו כעובד ע"ז וממילא חלק המחשבה זה כחלק מהאיסור אבל במקום שהמחשבה זה רק כהיכי תימצי להגדיר מה עשה בזה יתכן שודאי שלא שייך חזרה ויסוד לדבר דעיין או"ש פ"ד מיבום שכתב שלא שייך חזרה מחליצה תוך כדי דיבור שחליצה זה לא חלות שאדם פועל אלא המעשה הוא הפועל והמחשבה רק נצרך שזה יחשב כמעשה חליצה וממילא לא שיך בזה חזרה ולפ"ז גם בשבועה בפשוטו מה שצריך דעתו כדי שהדיבור יחשב כמעשה שבועה אבל אין הכונה שהמחשבה כאן זה חלק הנצרך לאיסור וממילא בזה ודאי לא מועיל חזרה והנה בשבת הרי משאצל,ג פטור עליה ואם יצוד דגים לא על מנת להשתמש בהם אלא תם לעשות מעשה צידה לא עבר איסור ובפשוטו לא יעזור שיחזור בו תוך כדי דיבור והסברא כנ"ל שאין המחשב הכחלק מהאיסור אלא זה רק להגדיר העשיה וכן לגבי בורר לאחר זמן שאסור לא יעזור שיחשוב תוך כדי דיבור שזה לאלתר כיון שכל המחשבה נצרכת להגדיר המעשה וכל שעשה המעשה בתור לאחר זמן שזה לא מעשה אכילה לא יעזור שעכשיו יחזור בו

והנה בעיקר דין מצות צריכות כוונה יש לבאר בשני אופנים יש שביארו שזה הלכה שחוץ מהמעשה מצוה יש עוד הלכה של כונה למצוה דהינו שזה לא בתור להגדיר העשיה אלא שיש תנאי נוסף במעשה שהוא יעשה לשם מצוה דהינו בתור עבודת ה' אמנם בפשוטו אינו כן אלא זה הלכה שללא כונה אין לזה שם מעשה מצוה ורק על ידי כונה זה מקבל שם מעשה מצוה וכדחזינן ברמב"ן ואו"ז שדימו לנידון האם שחיטה וטבילה בעינן כונה דשם אין זה עוד תנאי שהרי העיקר שם זה התיקון שבדבר ובמואר שהנידון האם יש לזה שם טבילה או שחיטה וכן לשון הגמ' שהחיסרון של כונה במצוה שזה כמתעסק שזה חסרון בהגדרת המעשה והנה לנ"ל רק אם נימא שזה עוד דין נפרד יש לדון שביחס לזה מועיל חזרה תוך כדי דיבור אבל עד כמה שזה כונה להגדיר את המעשה בזה לכאורא ודאי לא שייך חזרה שכל שעשה המעשה אם הכונה זה מגדיר שזה המציאות של המעשה שעשה ולא שייך בזה חזרה

והנה יש לדון עוד שגם אם בשבועה שלשעבר מועיל חזרה דיסוד הדין שבועה זה לאמר דיבר שמבטא מה דעתו וכיון שיסוד הדבר זה גילוי דעתו בדיבור ממילא שייך בזה חזרה וכן הוא במגדף ושאר הדוגמאות הנ"ל אבל לגבי מצוה וודאי שהמצוה זה מעשה המצוה שזה הדיבור או המעשה שעשה וגם אם צריך כונה כיון שזה לא עיקר הדבר יתכן מאוד שלא שייך בזה חזרה

### האם שייך כונה לאחר המעשה שיחשב שזה היה בשעת המעשה

ג] והנה נתבאר לעיל למ"ד שמצות צריכות כונה וצריך כאן כונה חיובית ורק משום הא יש את קיום המצוה האם יכול לחזור בו מכונה זו והנה למ"ד מצות אינם צריכות כונה ובכל אופן מבואר בראשונים שאם מכוין מפורש שלא רוצה לצאת לא יוצא ומצאנו בזה שני ביאורים דבר"ן מבואר שזה אותו חיסרון של המ"ד צריכות כונה רק דס"ל שהמעשה מצד עצמו חשיב מעשה מצוה ורק על ידי כונה שזה יהיה משהו אחר זה מפקיע ממנו שם מעשה מצוה אמנם האחרונים דיקו מלשון הרא"ש שיש כאן חיסרון אחר שאי אפשר להכריח אדם לקים מצוה בע"כ דהינו שבאמת זה לא מחסר בשם מעשה מצוה רק שבע"כ אדם לא יכול לצאת בעשיתו את חיובו ובזה ביארו שגם למד אצ"כ לא מועיל לכוין לא לצאת כדי לא לעבור בבל תוסיף משא"כ למ"ד צ"כ שאין לזה שם מעשה מצוה ללא כונה אין בזה בל תוסיף והנה לכאורא גם אם נימא שמועיל חזרה תוך כדי דיבור זה רק שייך למ"ד צריכות כונה שהיה צריך את הכונה הקודמת וממילא שייך לדון שיחזור בו אבל למ"ד שאינם צריכות כונה ורק כונה הפוכה מבטלת את קיום המצוה בזה לכאורא לא שייך לחזור בו דהרי גם ללא המחשבה הקודמת הוא יצא

אמנם יש לדון שכיון שזה תוך כדי דיבור יכול לחשוב עכשיו שלא רוצה לצאת דהינו שכמו שאם היה חושב בשעת מעשה זה היה עוזר ממילא גם מה שחשב עכשיו שזה תוך כדי דיבור זה עוזר אמנם מסברא אין כזה מושג שתוך כדי דיבור יכול להחיל חלות שזה יחשב שזה כבר נעשה קודם דכל מה שמצאנו שזה אותו שיעור זמן שיכול לחזור בו ממה שעשה אבל לא שיכול להוסיף דבר שזה יחשב שזה כבר נעשה קודם וכמו שאם עשה מצוה ללא כונה לא יועיל שתוך כדי דיבור יכוין שזה לשם מצוה ואם כתב ס"ת שלא לשמה לא יועיל שתוך כדי דיבור יכוין לשמה והנה עיין תבואות שור סימן ד' שכתב שאדם ששחט בהמה יכול תוך כדי דיבור לחשוב שעושה לשם ע"ז וזה יחשב שחיטה לע"ז אמנם עיין יבין דעת סק"ב שחלק עליו שכתב שודאי שזה לא יעזור שכל מה שמצאנו שאדם יכול לחזור בו תוך כדי דיבור אבל אדם לא יכול לפעול דבר וזה יחשב שזה נעשה כבר בשיעור תוך כדי דיבור קודם ועיין שו"ע סימן ר"ו שאם אדם בירך על פרי ונפל מידו לא יכול לקחת פרי אחר במקומו וצ"ב למה שלא יחזור בו תוך כדי דיבור ויעביר את כונת ברכתו על פרי אחר אלא בהכרח כנ"ל שלא שייך להחיל תוך כדי דיבור שזה יחשב שזה כבר היה קודם אמנם יש מקום לחלק דבכונה מעשה שיסוד הדין שהמעשה יעשה בתור זה וזה לא סתם עוד דין כונה בזה כל שבשעת עשית המעשה לא היה כונה זה לא יעזור ולכן גם זה לא יכול לההפך כשחיטה לע"ז אבל ביחס לדין כונה שלא לצאת אם נימא שזה חלות דין נפרד שאדם לא יכול לצאת בע"כ בזה יתכן שכל שזה תוך כדי דיבור שזה שיעור אותו זמן יכול לחשוב שלא רוצה לצאת וממילא הוא לא יצא אמנם גם זה מחודש שמסברא תוך כדי דיבור זה רק שיעור זמן שיכול לחזור בו ממה שעשה אבל כל שזה לא חזרה דהינו שיש כאן דבר שלא יכול לחזור בו בזה לא מצאנו כלל מושג של תוך כדי דיבור

והנה מבואר בגמ' בנדרים פ"ז. שאם אדם קרע על מת והוא עדין היה חי ותוך כדי דיבור הוא מת וכן אם קרע על מת מסוים וחשב שזה בנו והתברר שזה אביו אם זה היה תוך כדי דיבור זה עוזר וכן מבואר בגמ' שאם הפר לאשתו ותוך כדי דיבור התברר שזה בתו מועיל ההפרה ולכאורא מבואר שתוך כדי דיבור זה נחשב כאותו זמן וכל דבר שהיה מועיל אם היה חושב באותו זמן מועיל גם תוך כדי דיבור ועיין רשב"ם בב"ב שכתב וז"ל כל שני דברים שאדם מוציא מפיו זה אחר זה בתוך כדי דיבור חשיב כאילו אמר שני דבריו ביחס וכן הוא בלשון הרמ"ה שם ועיקר הדבר שתוך כדי דיבור זה נחשב אותו זמן עיין שערי יושר ש"ה פכ"ב שהביא מהתו"י יבמות ל"ג לגבי איסור חל על איסור דנחתכה ידו זה טומאה ובעל מום חל בבת אחת וכתב הריטב"א שזה תוך כדי דיבור וכן עיין תו"י כתובות ל: לגבי קלבד"מ שתוך כדי דיבור זה נחשב אותו שיעור זמן אמנם כל זה בתור שיש כאן עוד דבר שנעשה באותו זמן אמנם בגמ' בנדרים חזינן יותר שזה גם עוזר שהמעשה הקודם יחשב כעשוי לפי המחשבה של אחרי זה

ולכאורא לפ"ז כל מחשבה שאם היה חושב בזמן העשיה הראשונה זה לא היה מועיל גם אם חושב תוך כדי דיבור זה כאילו חשב בשעת עשיה וממילא גם כאן אם תוך כדי דיבור מכוין שזה לא יהיה מעשה מצוה זה מועיל ולפ"ז גם אם יכוין תוך כדי דיבור שזה לשם מצוה זה יועיל ולא משמע כן ועיין יבין דעת סימן ג' שכתב שרק בקריעה שזה על מת זה או קריעה של צער והנידון רק ליחס לדבר מסוים זה יעזור אבל בשוחט שלא לשם ע"ז ורוצה ליחס לע"ז ודאי שזה לא יועיל וצ"ל שגם בנדרים שעשה על דעת נדר מסוים רק מיחס את זה לאדם אחר אבל לא במקום שרוצה להעמיד הגדרה חדשה לגמרי ובחידושי הגרמ"ש סנהדרין ס"ה ובחלקת יואב סימן ל' כתבו שודאי שזה קולא דרבנן לגבי קריעה ולא שייך כן לדון בכל מקום ולגבי הפרת נדרים בח' הגרמ"ש כתב שהמצב של אחרי זה הוא סיבה להפרה וצ"ע ובחלקת יואב הביא הריטב"א שמדובר שאמר בפיו שמעונין בזה וחשיב דיבור אמנם סתימת הרמב"ם שלא צריך לפרש בפיו וכן הוא בש"ך סימן רל"ד ו והנה עדין עיקר דבריהם שבדברים אלו הרי הנידון זה כונת מעשה מה העשיה ובזה גם אם זה שיעור אותו זמן אבל המעשה לא נעשה אם כונה זו ולכן ודאי שלא יעוזר לכוין תוך כדי דיבור אבל יתכן שלקלקל אפשר תוך כדי דיבור שכיון שזה שיעור אותו זמן ממילא זה יכול להחשיב שהיה כאן כונה שלא לצאת אם נימא שיש בזה חסרון וכנ"ל וצ"ע בזה

ועיין אמרי בינה בתשובות בסוף הספק שדן האם בבריך על רעם וזה היה טעות אבל תוך כדי דיבור שמע רעם אחר האם זה מועיל ודימה לסוגין וכן בספר שלמי תודה כתב שאם בריך ברכת הרואה בחנוכה ורק אחרי זה ראה הנר ודימה לסוגיא דמדרים שמועילך תוך כדי דיבור שזה כשיעור אותו זמן אמנם לכאורא בדוגמאות אלו צריך שהברכה תהיה מחמת הראיה או מחמת שמיעת הרעם וכל שלזה לא היה מחמת זה אין כאן את תוכן הברכה וצ"ע

### בדין חזרה תוך כדי דיבור שמצאנו בברכה ותפילה כשאמר שלא כדין

]והנה עיין מ"ב שכתב שאם אדם אמר היום ששה ימים ותוך כדי דיבור חזר בו ואמר היום חמשה ימים לא צריך לחזור ולומר היום עוד הפעם ולכאורא לנ"ל שאין מושג חזרה תוך כדי דיבור אלא בדבר שבא לפעול אבל על מציאות של אמירה לא שייך חזרה א"כ כיון שאמר היום חמשה ימים והתיבה היום יוחסה לחמשה מה שייך לשנותה לחמשה ימים ובאמת מצאנו שנחלקו הראשונים לגבי תוך כדי דיבור שנוגע לחזרה מברכה דעיין ברכות י"ב באחד שלקח שכר וטעה ובירך בורא פרי הגפן ותיקן לשהכל דדעת הרשב"א שכיון שכבר גמר הברכה לא יכול לתקן אמנם לגירסת הגאונים שם מבואר שהגמ' הסתפקה והכריע שיכול לתקן דהינו שלדעת הרשב,א כיון שהוא יחס את זה כבר לסיום מסוים לא יכול לשנות וליחסו לדבר אחר אמנם לדעת שאר ראשונים הגמ' דנה האם יכול ולהלכה קי"ל שיכול ועיין שו"ע סימן תקפ"ב שאם אמר האל הקדוש ורוצה לתקן להמלך הקדוש שיכול בתוך כדי דיבור ומקורו מהרשב"א בתשובות סימן ל"ה שכתב שלגירסת רש"י זה לא מועיל ורק לגירסת הגאונים הנ"ל זה מועיל וכן קי"ל להלכה והנה היה מקום לומר דשם רק חוזר בו ממה שסים את הברכה וזה כמו חלות אמנם משמע שאם בדעתו יחליט לתקן ולא יתקן עד אחרי כדי דיבור זה לא יעזור חזינן שהחזרה בזה שמעמיד סיום אחר ולכאורא מבואר ששיך לחזור בו גם ממציאות של דיבר ולא רק מדיבור שבא להחיל חלות או שבא לבטא דבר מכאן ולהבא

אמנם נראה שכאן זה דין חזרה שונה שאדם שאמר את המילים ברוך לפני שהמשיך יש כאן דיבור שמחכה להשלמה ובזה שאמר משהו מסוים אנו דנים שתוך כדי דיבור אין הדבר מוחלט שזה כך ויכול להעמיד לזה סיום אחר ולפ"ז באמת אין כאן חזרה מהתיבות הקודמות אלא יש כאן שינוי למה להעמיד את התיבות הקודמות וגם בשבועה כה"ג אם אדם נשבע שאתמול היה יום שישי ותוך כדי דיבור מתקן יום חמישי יתכן שודאי שזה יחשב שבועה שהיום יום חמישי רק שיש כאן גם שבועה שהיום יום חמישי וכן אצלינו הכונה שהפתיחה של הברכה יש לה שני סיומים וממילא יכול לצאת בסיום השני והרשב"א נקט שזה עצמו שיש כאן סיום שהוא ודאי הסיום ממילא זה עצמו סיבה שלא שייך להעמיד לזה סיום אחר והראשונים חלקו ששיך להעמיד לזה סיום אחר והנה עיין סימן תפ"ז שאם רצה לומר נוסח מסוים ואיתקיל מילולי ואמר הגפן בזה ודאי יכול לתקן ולומר שהכל והנה אם לא תיקן תוך כדי דיבור הרי ודאי זה היה נחשב ברכת הגפן ואם היה אומר את זה בטעות על יין ודאי היה יוצא וכן בבשמי ומאויר האש או מתיר אסורים וזוקף כפופים מפורש שגם דיבור של איתקיל מילולי זה מועיל ובכל אופן יכול לחזור בו וצ"ב החילוק ובהכרח הביאור כנ"ל שכל שזה דיבור של טעות בזה ודאי חשיב שההתחלה מחכה לסיום טוב ועד כמה שיעמיד את מה שרצה לומר בתחילה הפתיחה מתיחסת לחלק זה וזה גם הביאור לגבי ספירת העומר שכיון שתוך כדי דיבור משנה שהסיום יהיה משהו אחר בזה לא צריך להגיע לשחוזר בו ממה שאמר בתחילה שהרי אי אפשר לחזור ממציאות של דיבור רק שיכול להעמיד סיום אחר

והנה יש לדון במקרה שהיה לו שכר ואמר שהכל ותיקן להגפן ודעת המג"א שודאי יצא ידי חובתו ודעת הראב"ד והבעל המאור שוודאי לא יצא ודעת הרמב"ן שזה הספק של הגמ' והנה לכאורא לנ"ל שמעמיד סיום אחר אין סיבה שלא יצא בסיום הראשון אמנם יתכן שזה עצמו שהעמיד סיום אחר זה מחסר בסיום שאמר בתחילה וזה נחשב שסיום הברכה הוא אם דבר לא נכון והנה לנ"ל דעת המג"א שלשנות כדי לתקן זה ספק דהינו האם יכול להעמיד עוד סיום אבל הסיום הראשון ודאי קים ולכן כל שיש לו תוקף ברכה זה ודאי מועיל ולדעת הרמב"ן ודאי יכול להעמיד עוד סיום ובזה הסיום האחרון ודאי יכול להחשב ברכה אבל הסיום הראשון יש בו חסרון ויתכן שזה לא מועיל אמנם אם גם הוא יכול להחשב סיום ממילא כיון שזה הברכה שלפניו זה הסיום שיחשב כאן ולדעת הראב"ד והבעל המאור זה ודאי דיש כאן עוד סיום וזה ודאי שזה עיקר הסיום ויש צד שזה מועיל ויש צד שעצם זה שיש כאן עוד סיום לברכה זה מחסר בשם של הברכה ולכן זה לא מועיל והנה בלשון הרמב"ן מבואר שההתחלה זה כתוספת שבח ומשמע כנ"ל שאין כאן גדר של חזרה ממה שאמר אלא העמדה של סיום אחר וממילא ההתחלה זה סתם תוספת שבת אמנם עיין רשב"ץ שכתב שזה כחזרה תוך כדי דיבור ומשמע שבאמת בכל אמירה גם שהיא רק מציאות יכול לחזור בו וכן הוא לשון הפרישה והב"ח סימן נ"ט וצ"ע

והנה עיין חיי אדם הבוא בבה,ל סיימן קי"ז ס"ג שכתב שמי שאמר ותן טל ומטר לברכה בימות החמה שלכתחילה צריך לחזור לראש הברכה אבל בדיעבד אם תוך כדי דיבור תיקן לותן ברכה זה מעויל וציין לרשב,א שמועיל במהלך הקדוש וכתב שכל הצד דשם לא יועיל כי כבר סים הברכה אבל כאן הוא עדין לא סיים [וצ"ע שאם יכול לחזור בו כשלא סיים גם כשסים יכול לחזור בו מהסיום וצ"ע] אמנם לנ"ל אין זה דומה כלל דרק בסוגין שהנידון למה ליחס הפתיחה אבל כאן שהחיסרוןמ מה שיש בברכה בקשה על גשם בזה יתכן שלא יכול לבטל הבקשה וודאי שזה יעכב אמנם מהחיי אדם משמע שנקט ששיך לבטל דיבור שאמר דהינו שבדין חזרה של תוך כדי דיבור נתחדש שכל דיבור של אדם יכול לבטלו והנה יש לדון באמר משיב הרוח בימות החמה ורוצה לתקן למוריד הטל האם זה מועיל וראיתי מביאים דבאישי ישראל פכ"ג הערה ק"ח שהביא מהגריש,א שדימה לחיי אדם הנ"ל שמועיל לתקן תוך כדי דיבור אמנם בשבת הלוי ח"ו סט"ז ובהליכות שלמה ח"א פ"ח סי"ג כתב שבזה לא יכול לחזור בו דהרי השבח הוא נכון ורק בבקשה יכול לחזור שלא לבקש וצ"ע שגם בשבח לא חייב לחזור שזה לא נכון אלא שחוזר בו מאמירת השבח [והנה לפ"ז מי שאמר שמע ישראל יכול להגיד שאני חוזר בי מאמירתי ויתכן שלא שייך לחזור רק בדיבור ולא במחשבה אמנם אם חשב לצאת בזה יתצכן שיכול ודאי לחזור בו אמנם יתכן שכאן יש דין חדש שדיבור מבטל דיבור אבל שחשב לצאת וחוזר בו זה נידון אחר של לבטל חלות וזה בדבר שלמפרע ודאי אי אפשר וצ"ע

### בדין מי שספר כהוגן וקלקל תוך כדי דיבור

והנה ידוע לדון בספר כהוגן ומישהו תיקן אותו וחזר בו תוך כדי דיבור ואחרי זה התברר שהספירה הראשונה ההיא הנכונה האם בזה שחזר ביטל הספירה הראשונה או שלא שייך לחזור מדבר שהוא בסדר וכיון שבפועל אמר בתחילה כדינו ממילא זה מועיל ויש בזה נפק,מ שגם בטעה ואמר לחברו איזה יום היום שאם תוך כדי דין יתקן שזה יום אחר ממילא לא יצא ידי חובתו ויוכל לחזור ולספור בברכה והנה למה שנתבאר לעיל שבדבר שלמפרע לא יכול לחזור בו גם כאן לא יוכל לחזור בו ודאי שיצא הספירה הקודמת אמנם עדין יש להעמיד הנידון הנ,ל במקרה שאמר היום ששה ימים ותקן לחמשה ובאמת היה כמו ההתחלה שכאן הרי יכול להעמיד סיום אחר להתחלה אמנם לנ,ל מסתבר שודאי יוצא הדבר הראשון ורק אם נדון כמו בברכות שזה עצמו שיש עוד סיום זה מגרע ויתכן שזה אותו נידון של ברכה וכנ"ל שיש דיעות שהסוף זה העיקר ויש דיעות שאם ההתחלה טוב יוצא בהתחלה אמנם יש מקום לדון שברכה יש צורה איך זה צריך להיות אבל כאן כל שיש מעשה ספירה זה מועיל

אמנם בעיקר הנידון הנ,ל בדין חזרה בספירת העומר יש מקום לומר שספירת העומר אין יסודו דין אמירה של היום אלא זה כעין החלת חלות שאדם מעמיד מצידו שהיום זה יום זה דהינו שזה לא סתם דין אמירה וממילא דהינו שבספירתו מעמיד את היום שספור שהיום זה יום זה ולכן מבואר במ"ב שאם לא מבין מה שאומר לא יוצא אפילו בלשון הקודש שיש לזה שם דיבור ולכן יש שדנו שלא מועיל ספירה על תנאי ולפ"ז יתכן שזה כמו דבר שלהבא שמועיל חזרה תוך כדי דיבור וא"ש המ"ב שיכול לחזור בו ולומר יום אחר גם לרב,א שבברכות לא יכול לחזור בו ולפ"ז ודאי שגם אם בתחילה אמר כהוגן ואחרי זה קלקל ודאי דהוי קלקול שכיון שכאן זה סוג דבר שיך בו חזרה ואין זה כמו ברכה שזה דבר שלמפרע ולפ"ז באמר בטעות לחברו איזה יום היום יכול לתקן ולומר יום אחר וממילא יוכל לספור בברכה אלא שיש לדון שזה גורם ברכה שאינה צריכה ולא מסבר שכיון שיש חובת מצוה אם ברכה ממילא אדרבא מחובתו שזה לא יהיה קיום מצוה וכמו בנשאל על ההפרשה וצ"ע

### רשימות

בענין תוך כדי דיבור ראיתי לדון האם מועיל לקרוע תוך כדי דיבור עוד מצינו לחזו"א חו"מ סוף י"ט שלגבי קלבדר"מ לא עוזר תוך כדי דיבור עוד ראיתי חזו"א לגבי כלאיים שאם צריך במפולת יד לא עוזר תוך כדי דיבור עוד ראיתי מציינים לרדב"ז שנקט שבועל ארמית אפשר להורגו תוך כדי דיבור וכן לגבי מקלל בקסוה שאפשר תוך כדי דיבור דאל,כ הרי תמיד צריך לחכות שיגמור לקלל

יש לדון שאם הקנה דבר שלא שלו וזכה בזה תוך כדי דיבור שלא יעזור כי זה תוצאה אחד מהשני והעירוני לבית הלוי סמ"ב לגבי דבר שאינו ברשותו בסוגיא דמסותא שאם הקדיש ותוך כדי דיבור זה נהיה ברשותו זה מועיל אמנם בדשלב"ל אין חסרון בהקדש ויתכן שרק לכן זה מועיל ועיין נדרים ל"ה לגבי בידו לזכות בזה