כל השיעורים מאוחדים על סימן שא - הוצאה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שא - הוצאה

**שיעורי הלכה**

##### **או"ח סימן שא**

**[סעיף א] אין לרוץ בשבת אא"כ הוא לדבר מצוה כגון לבהכ"נ או כיוצא בו.** **הגה: ואסור לפסוע יותר מאמה בפסיעה אחת, אם אפשר לו בפחות.**

### האיסור לרוץ ולפסוע פסיעה גסה בשבת

וטעם האיסור שלא לרוץ מבואר במשנ"ב (ס"ק א) שלא יהא הלוכך בשבת כהלוכך בחול, שדרך האדם למהר ולרץ אחר עסקו. ונראה שזה הטעם גם בדברי הרמ"א שאסור ללכת פסיעה גסה משום שנראה כממהר ללכת לעסקיו והוי כעובדין דחול.

### איסור פסיעה גסה בחול

עוד כתב במשנ"ב שם שהאיסור שלא לפסוע פסיעה גסה הוא אף בחול, כמבואר בגמרא (תענית י, ב) דפסיעה גסה נוטלת אחד מחמש מאות ממאור עיניו של אדם [ובגדר פסיעה גסה, כתב המשנ"ב (ס"ק ג) שהשיעור באדם בינוני הוא כשפוסע יותר מחצי אמה בין רגל לרגל, ואדם הגדול ביותר הוא לפי גדלו].

והטעם שלא נעשה האדם סומא לחלוטין אם הולך פסיעה גסה חמש מאות פעמים, מבואר בתוס' בתענית (שם ד"ה פסיעה) שרק בפעם הראשונה שפוסע ניטל ממאור עיניו, אך אחר שכבר פסע הורגל גופו בכך ואין זה מזיק לו, ועוד כתב שם שיתכן שכל פסיעה נוטלת פחות מקודמתה, משום שכל ההתחלות קשות [דאין לומר בפשטות שהוא כעשורייתא דרבי, דהיינו שכל פסיעה גסה נוטלת אחד מחמש מאות ממה שנשאר, משום שלא מסתבר שהפסיעה השניה תזיק פחות מהפסיעה הראשונה, אם לא מטעם דכל ההתחלות קשות וכנ"ל].

אך צ"ע דכיון שיש איסור ללכת פסיעה גסה אף בחול, א"כ מה התחדש בשבת שאסרו לפסוע פסיעה גסה, וכבר הקשה כן במהרש"א בשבת (קיג, א והו"ד במחצה"ש כאן ס"ק א), ותירץ שבחול האיסור הוא משום סכנה, ואינו איסור גמור, אך בשבת יש בזה איסור גמור משום עובדין דחול, ובמחצית השקל (שם) כתב עוד שיש נפק"מ בסומא, דמותר לו לפסוע פסיעה גסה בחול, שהרי כבר ניטל מאור עיניו, אך בשבת אסור משום עובדין דחול. וע"ע בפמ"ג (א"א ס"ק א) שכתב שיש נפק"מ דמה שניטל בחול חוזר ע"י קידוש והבדלה, אך את האיסור שפסע פסיעה גסה בשבת אינו מתקן ע"ש. [ולפי המבואר בתוס' דלעיל שרק הפסיעה הראשונה נוטלת ממאור עיני האדם, י"ל דהנפק"מ שאף אם כבר פסע אסור לו להמשיך ולפסוע בשבת, ואף שכבר לא ניטל עי"ז ממאור עיניו].

ועדיין יל"ע קצת דכיון שאין לפסוע פסיעה גסה בחול, מדוע יש בזה משום עובדין דחול, הרי אף בחול אין אדם הולך כך, וצ"ל דפסיעה גסה הוא דרך של הליכה מהירה כאדם הממהר לעסקיו, ולכן יש בזה משום עובדין דחול.

ובעיקר דברי המהרש"א משמע שאין איסור גמור שלא לפסוע פסיעה גסה בחול, אלא רק נוטל מאור עיניו. ובאמת לשון המג"א (ס"ק א) שאף בחול אסור משום שאסור לפסוע פסיעה גסה, אמנם לשון המשנ"ב שאין לפסוע פסיעה גסה, ומשמע שאינו איסור גמור, וכמש"כ המהרש"א.

ולמעשה מנהג העולם להקל ולפסוע פסיעה גסה, וכתב במנחת שבת (סימן צ ס"ק ג) שאפשר שהם סומכים על כך שהרמב"ם (פרק כד משבת הלכה ד) לא הביא בהלכותיו את הדין שאסור לפסוע פסיעה גסה, אלא כתב 'אסור לרוץ ולדלג בשבת' ומשמע שהאיסור הוא רק בקפיצה. וכן דקדק בשו"ע הרב (קונטרס אחרון ס"ק א). ומכל מקום עולה דאסור לקפוץ יותר מהרגילות בשבת ואפילו בביתו.

### לרוץ לדבר מצוה

מבואר בשו"ע שלדבר מצוה, כגון לרוץ לביץ הכנסת או כיוצא בו שרי. ויש לדון מהו נחשב כצורך מצוה לעניין זה, וכגון אם רוצה לרוץ בשביל סעודת השבת, אם מותר משום שזה צורך מצוה, וראה בשיעורים על סימן שז (שיעור ח) דנתבאר שם שאסור לקרוא באגרת אלא אם כן יש צורך, ומשמע שההיתר הוא רק לסעודת מצוה שבשבת, אך לא היקל דכל סעודת שבת תחשב כסעודת מצוה. ואמנם לגבי אמירה לעכו"ם מצינו במשנ"ב לקמן (סימן שכה ס"ק ס) דסעודת שבת חשיב כצורך מצוה גמורה ע"ש וצ"ע.

### לרוץ מפני הגשמים

באחרונים דנו אם מותר לרוץ לביתו באופן שיורד גשם, ובמנחת שבת (סימן צ אות ג) כתב שיש להקל בזה, דכמו שהיקל הרמ"א שמותר לרוץ באופן שמתענג מכך, הוא הדין שמותר לרוץ כדי שלא יהיה לו צער. וכן מצינו בשו"ע הרב שכמו שהתירו לרוץ בשביל להתענג ה"ה שהתירו לרוץ בכדי להימנע מצער. ובשבט הלוי (חלק א סימן נח) כתב סברא נוספת להתיר דהיכא שיורד גשם ניכר הדבר שאינו רץ למלאכתו, ואין בזה משום עובדין דחול.

**[סעיף ב] בחורים המתענגים בקפיצתם ומרוצתם, מותר. וכן לראות כל דבר שמתענגים בו** **(וכן מותר לטייל).**

### לרוץ כדי לראות דבר שמתענג בו

ובביאור ההיתר לבחורים המתענגים מכך נחלקו האחרונים, דעת הט"ז (ס"ק א) שלא התירו לרוץ, אלא שמתענגים בעצם הקפיצה או הריצה, אך אם רץ וכל ההנאה הוא רק בתוצאה של ריצתו שמתענג בכך שהגיע למקום מסויים אין בזה היתר, אמנם הב"ח (סעיף ג) כתב שיש להקל אף בזה. והנה השו"ע כתב שמותר לרוץ כדי לראות כל דבר שמתענגים בו, ולפי הב"ח פירושו כפשוטו דאף שאינו מתענג בריצתו שרי, כיון שלבסוף מגיע לדבר שמתענג בו. אך לפי הט"ז ביאור דברי השו"ע שמותר לראות כל מיני דברים היינו אף דברים חיצוניים, והחידוש בזה דהו"א שבשבת צריך שתהיה מנוחתו שלמה ולא יתעסק בעניינים חיצוניים וקמ"ל דשרי לקרוא בהם אם עושה כן להנאה. ובמשנ"ב (ס"ק ו) סתם כדעת הב"ח דמותר לרוץ כדי לראות דבר שמתענג בו, ואף שאינו מתענג מהריצה בעצמה.

### לרוץ כדי שיהיה תאב לאכול

וכתב השעה"צ (ס"ק ט) שאם רץ כדי שאחר כך יהיה תאב לאכול, משמע מהמג"א דשרי, כיון שכתוצאה מהריצה שלו יהיה לו תענוג, אך כתב שלפי פירוש הט"ז יש להחמיר, כיון שאינו נהנה בעצם ריצתו אלא רק מכך שאחר כך יהיה תאב לאכול. אמנם סיים שם שיתכן שבזה יש להחמיר יותר כי הפעולה של הריצה היא כדבר של רפואה, ואסור משום גזירת שחיקת סממנים. וזה חידוש גדול בדיני רפואה בשבת, שאסור לעשות פעולה כדי שיהיה לו חשק לאכול, דחשיב כדבר של רפואה.

### ההיתר לטייל בשבת

כתב הרמ"א וכן מותר לטייל. וכתב המשנ"ב (ס"ק ז) שמותר לטייל אפילו אם כוונתו להתעמל ולהתחמם משום רפואה, כיון שלא מוכחא מילתא שעושה כן לרפואה, וסיים שיש מחמירים אפילו שלא לטייל אם כוונתו להתעמל. ובשעה"צ (ס"ק ט) הביא דכן דעת האליה רבה בשם הלבוש, וע"ש בא"ר שהביא ראיה מהתוספתא, אך השעה"צ דחה ראייתו, וציין דכן משמע מדברי הרמב"ם (שבת פרק כא הלכה כח). וכוונתו שמבואר שם שאסור ליגע את עצמו כדי שיזיע בשבת מפני שהיא רפואה, ומשמע שאם רוצה להזיע מההליכה אסור. אך אם הולך סתם שלא בשביל להזיע אין איסור, ואף אם מזיע ממילא.

**[סעיף ג] היה הולך והגיע לאמת המים יכול לדלגו ולקפוץ עליה אפילו אם היא רחבה שאינו יכול להניח רגלו ראשונה קודם שיעקור שנייה, ומוטב שידלג ממה שיקיפנה מפני שמרבה בהלוך, ואסור לעבור בה, שלא יבא לידי סחיטה.**

### לקצר את דרכו בשבת

ומבואר דאף שמדינא אסור לקפוץ בשבת, התירו לו לקפוץ כדי שימעט בטירחא ולא יצטרך להקיף. ומתבאר שאם יש לאדם שני דרכים בשבת אז הוא חייב ללכת מהדרך הקצרה, שהרי משום כך התירו לו לקפוץ שלא יצטרך להקיף, ובפשטות נראה שאפילו שהקפיצה פחות נוחה לו עדיף לקפוץ ולא להרבות בהליכה והוא חידוש גדול לדינא. אמנם נראה שאם הוא נהנה מהדרך הארוכה ודאי שרי.

**[סעיף ד] היה הולך לדבר מצוה כגון להקביל פני רבו או פני מי שגדול ממנו בחכמה, יכול לעבור בה ובלבד שיעשה שינוי כגון שלא יוציא ידו מתחת שפת חלוקו, כדי שיזכור ולא יבא לידי סחיטה** **(וע"ל סי' תרי"ג סעיף ה' ובס"ח בהג"ה).**

### ההיתר לעבור את הנהר להקביל פני רבו

וטעם ההיתר להקביל פני רבו משום שיש בכך מצוה. ובביאור הלכה (ד"ה להקביל) הביא דדעת המגן אברהם שכל החיוב להקביל פני רבו הוא דווקא ברגל, אך בשבת אין חיוב לראות פני רבו [ומ"מ מותר לעבור בנהר בשביל להקביל פני רבו אף בשבת, דיש עדיין קצת מצוה בזה], אך הביאור הלכה דחה את דבריו והביא את דברי הריטב"א בראש השנה (טז, ב) שהכל תלוי בקרבתו אל הרב, ואם הוא באותה העיר חייב לראותו בכל יום.

[ובעיקר מש"כ הביאור הלכה בשם המגן אברהם שיש ברגל משום מצוות הקבלת פני רבו, ומשמעות דבריו שאף בזמנינו יש מצוה להקביל פני רבו ברגל, וכ"כ הערוך לנר בסוכה (כז, ב) ועוד אחרונים, אך ידועה שיטת הנודע ביהודה (תניינא אורח חיים סימן צד) שבזמן הזה שבית המקדש נחרב, ואין קבלת שכינה ברגל, הוא הדין שאין דין הקבלת פני רבו.]

### אם עדיף לעקוף או לעבור במים

ברמ"א כאן ציין לדבריו לקמן בהלכות יום הכיפורים (סימן תריג סעיף ח), וביאר המשנ"ב (ס"ק יב) דהיינו ששם מבואר שאפילו אם יכול לעקוף את הנהר בדרך אחרת מותר לו לעבור בתוך המים, כיון שהוא עובר לצורך מצוה. והנה בב"ח שם תמה על דבר הרמ"א דכיון שיכול לעבור מסביב לא התירו לו לעבור במים, ובפמ"ג כאן (א"א ס"ק ו) ציין לכך שדעת האחרונים לקמן (שם) שעדיף להקיף מלעבור במים. ובתהילה לדוד כאן (ס"ק ג) כתב שיש לחלק דרק שם כתבו האחרונים שעדיך להקיף מלעבור בנהר, כיון שביום הכיפורים יש איסור חמור של רחיצה, אך כאן לעניין לעבור בנהר בשבת שהחשש הוא שמא יסחוט יש להקל לכו"ע לעבור בנהר. אכן המשנ"ב לא סבר את החילוק הזה, והביא גם כאן דדעת האחרונים שטוב יותר להקיף מלעבור במים.

### הטעם שאין לחוש משום טלטול

נתבאר בשו"ע שאין חשש שיבוא לסחוט אם עושה שינוי, ולכן אין איסור בכך שהוא עובר בנהר. אך עדיין צ"ע איך התירו לו לעבור בנהר הרי כשהוא יוצא מהנהר ובגדיו רטובים נמצא שהוא מטלטל את המים הספוגים בבגדיו ד' אמות בכרמלית.

והנה כתב השו"ע לקמן (סימן שכו סעיף ז) 'הרוחץ בנהר צריך שינגב גופו יפה כשעולה מהנהר, מפני שלא ישארו המים עליו ויטלטלם ד' אמות בכרמלית, לפי שהעולה מן הרחיצה יש בו ריבוי מים על גופו, אבל ההולך ברשות הרבים ומטר סוחף על ראשו ועל לבושו לא הקפידו בו', וביאר שם המשנ"ב (ס"ק כג) דטעם ההיתר ללכת כשמטר סוחף על ראשו הוא מפני שהמים מועטים ואין בזה שיעור הוצאה, וציין שם גם לדברי הט"ז (ס"ק ב) שכיון שאין בידו להימנע מכך, שהרי הולך בכרמלית ולפתע יורד מטר על ראשו, לכן לא אסרו בזה. ובשו"ע הגר"ז בסימן זה (סעיף א) כתב שהתירו אף לכתחילה לצאת לגשם, וצ"ל שהטעם הוא שבכהאי גוונא לא אסרו רבנן משום טלטול, ולפי זה י"ל דהכא התירו חכמים לעבור בנהר לצורך מצוה ולא חששו לזה.

# [סעיף ז] כל היוצא בדבר שאינו תכשיט ואינו דרך מלבוש והוציאו כדרך שרגילין להוציא אותו דבר חייב.

## הקדמה לדיני הוצאה

בביאור הלכה (ד"ה כל היוצא) הקדים הקדמה קצרה לכללי הוצאה שבסימן זה, והוא שכל דבר שאינו תכשיט או מלבוש יש איסור דאורייתא לצאת עמו, ואם יצא חייב כרת, ובשוגג חייב חטאת, ואם הוציא אותה כלאחר יד פטור אבל אסור [ואם היה 'מתעסק', היינו שלא ידע כלל שהוא מוציא פטור אף מקרבן].

אלא שמצינו כמה דברים שאף שיש עליהם דין מלבוש או תכשיט, ומדאורייתא מותר לטלטלם, גזרו חכמים שלא לטלטלם. **א]** אסרו לצאת בתכשיט משום שיש לחוש שתשלוף את התכשיט להראות לחברותיה ותוליך אותו ד' אמות ברשות הרבים. **ב]** אסרו לצאת עם מלבוש שהוא רפוי, מחשש שמא יפול ותטלטלהו ד' אמות. **ג]** אסרו ללכת עם מנעל אחד משום שיש לחוש שיצחקו ממנו, ויסיר את המנעל, ויטלטלנו ד' אמות. **ד]** אסרו לאשה ללכת עם דברים שיש בהם משום חציצה בטבילה, דחיישינן דלמא מיתרמי ליה טבילת מצוה, ותצטרך להסירה מעליה, ותבוא לטלטל ברשות הרבים. ויבוארו בעז"ה כפי הסדר.

# [המשך סעיף ז] וכל תכשיט שהוא רפוי שאפשר לו בקל ליפול, אסור לצאת בו ואם יצא, פטור. ואשה לא תצא בתכשיטים שדרכה לשלפם (פי' להסירם מעליה) ולהראותם.

כל פרטי דין יציאת אשה בתכשיטים מבואר באריכות לקמן (סימן שג).

## האיסור רק ברשות הרבים או גם בכרמלית וחצר מעורבת

בשו"ע לקמן (סימן שג סעיף יח) הובאו ג' דעות באיסור זה די"א שאסרו לצאת לחצר שאינה מעורבת, אך לצאת לחצר מעורבת או בתוך ביתה מותר, וי"א שכל שאסרו לצאת בו לרשות הרבים אפילו להתקשט בו בביתה אסור, חוץ מכבול ופאה נכרית שהתירו [כדי שלא תתגנה על בעלה], וי"א שכל האיסור הוא רק ברשות הרבים, אך בחצר אפילו שאינה מעורבת לא אסרו. ומבואר שם במשנ"ב (ס"ק סב) שלצאת לכרמלית לכו"ע יש לאסור, משום דגריע טפי מחצר שאינו מעורבת.

## לצאת עם תכשיטים בזמנינו

ובשו"ע שם מסיק דהאידנא נהגו הנשים לצאת בתכשיטים, וביאר טעם ההיתר שהקילו בזה כדעה אחרונה שאין איסור בחצר שאינה מעורבת, ואף שבכרמלית יש איסור, כיון שבזמנינו אין רה"ר כלל, יש להקל דכרמלית תחשב כמו חצר שאינה מעורבת שלא גזרו עליה, שהרי אין חשש שתוציא לרה"ר. וברמ"א שם הוסיף סברא להקל דעכשיו שכיחי תכשיטים ויוצאים בהם אף בחול, ואין לחוש שתשלוף את התכשיט להראות לחברותיה כמו בימיהם שלא היו רגילים לצאת בתכשיטים אלא בשבת.

ומש"כ השו"ע להקל מחמת שאין בזמנינו רשות הרבים כלל, כבר כתב הביאור הלכה שם (ד"ה והשתא) דמצינו שהשו"ע בסימן שמה (סעיף ז) סתם לדינא דאף בזמן הזה יש רשות הרבים. ועוד תמה הביאור הלכה דא"כ מדוע בזמנינו לא תוקעין בשופר כיון שאין חשש כלל שיוליכנו ברשות הרבים, שהרי אין לנו רשות הרבים. ובאמת קשה לסמוך על היתר זה בזמנינו, שהרי כיום יש ערים גדולות שיש בהם שישים ריבוא, ונראה שהדרך לאותה העיר נחשבת לרשות הרבים.

ומכל מקום נהגו בזמנינו להקל בזה, וכנראה סמכו על מש"כ הרמ"א שאין לחוש כל כך שתראה לחבירתה, וכן מטו משמיה דהחזו"א (ארחות רבינו חלק א עמוד קלז) דכיון שכתב השו"ע שכך נהגו הנשים, ודאי שכך נפסק לדינא.

## דבר שהדרך לשולפו ולהראותו

אכן נראה שאם היא יודעת בעצמה שדרכה לשלוף את התכשיט אסור לצאת בו, וכן באיש אם יש דבר מסויים שיודע בעצמו שדרכו לשלוף אותו, אסור לצאת עמו לרשות הרבים. וראיה לדבר דהנה מצינו לקמן (סעיף ט) שהובא בשו"ע ב' דעות אי חיישינן דלמא שליף ומחוי גם לגבי האיש, די"א שאין לחלק, וי"א שבאיש אין לחוש כיון שאין דרכו להראות את התכשיטים שלו לאחרים, אלא שבביאור הלכה בסעיף יא (ד"ה בזה) כתב דאף לאיש אסור לצאת עם שעון משום שהדרך של האיש לשלוף אותו. ומבואר דאף בדבר שאין מקור לאסור בגמרא, מכל מקום אם הדרך לשלוף אותו יש איסור דרבנן שלא לצאת איתו לרשות הרבים.

וכמו כן כתבו הפוסקים (עי' חוט שני פרק פח ס"ק ו) שאדם שרגיל להוריד את המשקפיים שלו מפני הגשם, או מסיבה אחרת, אסור לו לצאת עם המשקפיים שלו כי יש חשש שיוריד אותם ברשות הרבים. ודבר זה תלוי בכל אחד לפי הרגלו [ואף שלגבי אשה מבואר שאסרו לצאת בדברים האסורים אף באופן שאין חשש שתוליכם ברשות הרבים (עיין משנ"ב לקמן סימן שג ס"ק ב שאף לבתולה אסור לצאת עם דבר שיש בו משום חציצה לטבילה, ואף שלא שייך שיזדמן לה טבילה, משום דלא פלוג בנשים), נראה שזהו רק בדברים שהם עיקר הגזירה המבוארת בגמרא, אך שאר הדברים יש לאסור רק במה שיש עליו חשש אצל אותו האדם].

**[המשך סעיף ז] לא יצא איש לא בסייף ולא בקשת ולא בתריס** (פי' מגן) **ולא באלה ולא ברומח ולא בכלים שאינם תכשיט, ואם יצא חייב חטאת, ולא בשריון ולא בקסדא** (פי' כובע של ברזל) **ולא במגפיים** (פי' אנפלאות של ברזל)**, ואם יצא פטור שהם דרך מלבוש.**

## האיסור לצאת בכלי מלחמה

מבואר בשו"ע שיש חילוק בין סייף וקשת וכו' שהם כלי מלחמה והיוצא עמהם חייב חטאת, דאינו תכשיט ואינו מלבוש. אך שריון וקסדא וכו' הם נחשבים במלבוש, ומכל מקום אסור מדרבנן ללבוש אותם. וטעם האיסור כתב המשנ"ב (ס"ק כה) שאיסורו הוא משום מראית העין, שיחשדוהו הרואים שרוצה להלחם בהם בשבת. ומקור דבריו מרש"י (שבת סד, ב ד"ה כל שאסרו) שביאר כוונת הגמרא שנאסר לצאת עם בגדים המיוחדים למלחמה, משום דיש בזה מראית העין שיחשדוהו באיסור. וע"ש במרדכי (רמז שנב) שביאר דהיינו שנראה שיוצא למלחמה.

## ללבוש בגדי מלחמה בביתו

והנה לפי טעם זה שיש לחוש למראית העין לכאורה יש לחוש כן אפילו אם הוא לובש את בגדי המלחמה בביתו, ואף שלשון השו"ע שלא יצא בקסדא וכו', משמע שהוא איסור רק ביציאה לרשות הרבים, צ"ל דהכא אין האיסור ביציאה אלא כבר בלבישה. ועיין בפמ"ג (א"א ס"ק יא) שכתב שאם האיסור לצאת למלחמה הוא רק מדרבנן אין לאסור משום מראית העין בחצר שאינה מעורבת, כמו בסימן שה סעיף יא, אך מסיק שם שכיון שהוא איסור דאורייתא יש להחמיר אף ברשות היחיד. וכן נראה מלשון המשנ"ב דאף בחדרי חדרים אסור ללבוש את בגדי המלחמה, ונראה כוונתו שיש איסור ללבוש את בגדי המלחמה אף בביתו. אכן בתהילה לדוד (ס"ק ד) כתב שאין לאסור ללבוש אותם אלא רק ברשות הרבים שיש שם איסור הוצאה, אך בחצר שאינה מעורבת אין איסור. ולפי זה יתכן לדחוק דכוונת הפרי מגדים והמשנ"ב שיש איסור אף בחדרי חדרים היינו שמשום מראית העין יש איסור ללכת ברה"ר אפילו בצינעא שאף אחד לא רואה, אך באמת אם לובש בביתו אין את הגזירה כלל. וצ"ע.

# [המשך סעיף ז] ולא יצא בתפילין, מפני שצריך להסירם כשיכנס לבית הכסא.

## אם טלטול תפילין הוא דרך מלבוש

וביאר המשנ"ב (ס"ק כז) דאף ששבת לאו זמן תפילין הם, אין איסור ללבשם, משום שהם בדרך מלבוש, וכל האיסור הוא מחמת שיש לחוש שמא יוליכם ד' אמות ברשות הרבים.

ולפי סברא זו היה נראה דאף אם לובש תפילין פסולות ויוצא עמהם לרשות הרבים פטור, משום שהוא דרך מלבוש. וכן צידד התהילה לדוד בשם הטורי אבן (ראש השנה כח, א) שהוכיח שהלובש תפילין פסולות אינו עובר משום טלטול.

אמנם בתהיל"ד שם הביא בשם שו"ת באר יצחק (אורח חיים סימן טז) דהלובש תפילין פסולות, ואפילו אם הם ספק פסולות, יש בזה משום משאוי, משום שאינו נחשב כדרך מלבוש, וכעין זה מבואר בפמ"ג לקמן (א"א ס"ק נג) שהלובש תפילין של רבינו תם ברשות הרבים הרי הוא עובר בספק מלאכה דאורייתא.

## דרך מלבוש בלבישת ציצית

וכעין זה מצינו פלוגתא באחרונים לגבי לבישת ציצית ברשות הרבים, דבשו"ע לעיל (סימן י סעיף ז) כתב שציצית שחציה פתוחה וחציה סתומה מטילים בה ציצית לחומרא, אך אין יוצאין בה בשבת, וביאר המשנ"ב (ס"ק כז) דשמא הוא פטור והציצית הוא כמשוי. וע"ש שאסר אפילו לצאת לכרמלית, כי אין עושין ספק דרבנן לכתחילה. אמנם החזו"א (סימן ג ס"ק כח) תמה על דברי השו"ע שהרי הציציות הם מתכסיסי הבגד, ומדוע שיהיה בטלטולם משום משאוי. ומסיק שם שאפילו בציצית פסולה, או ציצית שהטילו בבגד שאין בו שיעור טלית אין איסור לצאת בו לרה"ר, דהוי כתכשיטי הבגד.

ואולי פלוגתא זו תליא בפלוגתא הנ"ל דאי נימא שהציצית אף כשהיא פסולה, היא חלק מתכשיטי הבגד, א"כ י"ל שגם תפילין אף שהם פסולות הרי הם כמלבוש, אך למ"ד שאסור לצאת אם תפילין פסולות י"ל דה"ה שאסור לצאת עם ציצית פסולה דהוי כמשאוי. ויש לחלק ואכמ"ל.

ולמעשה נהגו להקל ולצאת עם טלית אף לרשות הרבים. אך צ"ע מדוע לא חששו שיבואו להסיר אותם בבית הכסא, וכמו שמצינו לגבי תפילין [ואף שאין איסור מדינא ללבוש טלית בבית הכסא, מכל מקום כיון שנהגו להוריד אותה יש לחוש שמא יוליכה ברשות הרבים], וצ"ע.

# [המשך סעיף ז] ולא יצא במנעל אחד אם אין לו מכה ברגלו, דלמא מחייכי עליה ואתי לאתויי, אבל אם יש לו מכה ברגלו יצא באותו שאין בו מכה.

## החשש דלמא מחייכו עליה בזמנינו

וכן אסור לצאת עם כל לבוש שיש לחוש שמחייכו עליה ותטלטל אותו ברשות הרבים, וכמו שמבואר בסימן שג (סעיף יג) שאסור לצאת במנעל קרוע דלמא מחייכי ואתי לאתויי.

והנה במשנ"ב לקמן (ס"ק סא) הביא בשם הט"ז שכל החשש שישלוף נעלו הוא דווקא בזמן הגמרא שיש לחוש שמא יוריד את אותה הנעל וילך יחף, אמנם בזמנינו שאם ילך יחף בלא נעליים מחייכו עליו אין לחוש שיוליך אץ הנעל ד' אמות ברה"ר. אך הביא שהתוספת שבת פקפק בזה, ולדעתו כיון שיש מיעוט שיוצאים יחפים בלא נעליים, ואצלם שייכת הגזירה, א"כ ראוי לאסור לכל אדם משום דלא פלוג רבנן. אכן נראה שבשאר מלבושים עדיין שייך דין זה שיש לחוש שמא מחייכו עליו, וכגון לצאת עם כובע קרוע, דיש לאסור משום דחיישינן דמחייכו עליו, ויבוא לטלטל אותו ברשות הרבים.

## לצאת בנעל אחת כשיש מכה ברגלו

בשו"ע מבואר שאם יש לו מכה ברגלו מותר לצאת רק באותה הרגל שאין לו בה מכה. ובאמת יש בזה מחלוקת בגמרא באיזה נעל מותר לצאת, דדעת ר' חייא בר רב שאם יוצא באותה רגל שאין לו בה מכה שרי, כי בזה אין לחוש שיחייכו עליו, כי יודעים שהוא לובש את נעליו לתענוג, וברגל עם המכה אינו לובש כי אינו יכול. ודעת רב הונא להיפך, שרק אם הוא יוצא בנעלו על הרגל שאין לו בה מכה אין לחוש שיחייכו עליו, משום שאומרים שאינו נועל אלא את הרגל שיש לו בה מכה, כדי שלא ינזק במכתו מהדרכים, ומבואר בריטב"א שם שלדעת רב הונא אסור לצאת כשיש לו מנעל רק ברגל הבריאה משום שכשיוצא רק ברגל שאין לו בה מכה, הרי רואים שאינו חושש לקוצים ואבנים, ולכן ברגל שיש לו מכה אינו לובש מנעל, וכל הטעם שלובש מנעל הוא רק לתענוג וחשיב כמשאוי.

ובביאור הלכה (ד"ה באותו) הביא שנחלקו האחרונים כמאן קיימא לן להלכה, ומסיק שאפילו מי שיש לו מכה ברגליו נכון להחמיר שלא לצאת במנעל אחד, אלא שבזמנינו שאין רשות הרבים דאורייתא, כתב שיש להקל ולסמוך על מה שפסק השו"ע שמותר לצאת עם מנעל רק ברגל שיש לו בה מכה.

ובאופן שיש לו גבס ברגליו ודאי יש להקל לצאת עם נעל רק ברגלו הבריאה, משום שהגבס נחשב כמנעל בפני עצמו, וגם ניכר הדבר שמשום מכתו הוא לובש רק נעל אחת, וכ"כ בחוט שני (פרק פח ס"ק ג). ולפי דברי הריטב"א דלעיל יש להקל מסברא, דכיון שיש גבס אין צריך למנעל כלל, שהרי הגבס מגן על הרגל מהקוצים והאבנים, וא"כ פשוט שהמנעל ברגל השניה נחשב כמלבוש.

## עוד דברים שאסרו חז"ל לצאת עמהם לרה"ר

א] כתב הרמ"א לקמן (סעיף טז) שיש מקילין לצאת עם פנטני"ש [דהיינו נעלי בית], ואף שיש לחוש שמא ישלף, כיון שהוא מחופה עור ומהודק קצת שרי, והביא שיש מחמירים בזה. ולדינא נראה שנעלי בית שעשויים מבד ודאי אסור, וכן נעלי בית הנקראים 'קרוקס' שאינם מהודקים אסור לצאת עמהם שיש לחוש שיפול מהרגל, ואם קושר אותם בחוט וכדו' שרי. [ולכן ביום הכיפורים שאסור בנעילת הסנדל צריך להחמיר ולא לצאת עם נעלי בית לרשות הרבים אלא אם כן יש שם עירוב כשר].

ב] בשו"ע לקמן (סימן שג סעיף א) מבואר שאסור לאשה לצאת בחוטי צמר וחוטי פשתן מפני שצריכה להסירם וחיישינן שמא תוליכם ד' אמות ברשות הרבים ע"ש. ויש שדנו דלפי זה אסור לצאת בעדשות מגע לרשות הרבים, שהרי הם חוצצים בטבילה. והנה אם המספר של העדשות גבוה, באופן שאינה יכולה לראות בלא העדשות, ודאי יש להקל משום דדמי למלבוש שמותר לצאת עמו ואף שהוא חוצץ מטבילה, משום שודאי תלבש אותו מיד, וכמו שנתבאר במשנ"ב לקמן (שם ס"ק ג), והכא נמי ודאי תלבש את העדשות מיד.

ג] בשו"ע לקמן (שם סעיף יג) מבואר שאסור לאשה לצאת במנעל חדש משום שיש לחוש שהנעל אינה במידתה, ושמא תוריד את הנעל ותוליכהו ברשות הרבים, ובאיש לא החמירו בזה. והביאו בשם הגרש"ז (שולחן שלמה שם ס"ק ה) שאם האשה מדדה את הנעליים בחנות מהני, ומותר לה לצאת לאחר מכן לרשות הרבים. אך יותר נראה דלא סגי בזה, שהרי גם בתקופת הגמרא מסתבר שמדדו את הנעל, רק שיש לחוש שמא לאחר הליכה מועטת ילחצו לה הנעליים ותבוא להסירם, ואין להתיר לצאת בשבת אלא אם כן כבר הלכה איתם הליכה של ממש.

**[סעיף ח] לא יצא במחט התחובה לו בבגדו בין נקובה בין שאינה נקובה. ואם יצא בנקובה חייב, ובשאינה נקובה, פטור. וי"א בהפך.**

## יציאה במחט נקובה ושאינה נקובה

במשנה בשבת (סב, א) תנן לא תצא אשה במחט הנקובה, ולא בטבעת שיש עליה חותם, ואם יצתה חייבת חטאת, ובגמרא שם אמר עולא וחילופיהן באיש, ופרש"י שם דעולא אטבעת קאי, וכוונתו שדין טבעת אצל איש הוא להיפך מאשה, שאם יש על הטבעת חותם אם יצא פטור, ואם אין עליו חותם חייב חטאת. אמנם הרי"ף שם פירש שכוונת עולא היא גם על מחט, שאשה שיצאה במחט נקובה חייבת חטאת, ובאינה נקובה אם מעמדת קישוריה שרי, ואם לאו פטור אבל אסור [עיין לקמן סימן שג סעיף ט], ובאיש הדין להיפך שבטבעת נקובה פטור, ובטבעת שאינה נקובה חייב חטאת. ובביאור הלכה (ד"ה לא יצא) הביא דעה שלישית בזה, דבין במחט נקובה ובין במחט שאינה נקובה פטור והשמיטו המחבר ע"ש.

והנה פסק השו"ע לקמן (סעיף יב) לא יצא החיט במחט התחובה לו בבגדו, ואם יצא פטור, והיא דעת ר' מאיר בשבת (יא, ב) דכיון שהחייט יוצא במחט נקובה רק כדי להכריז אומנתו שידעו שהוא חייט, חשיב הוצאה שלא כדרך ופטור [וע"ש במשנ"ב (ס"ק מז) שיש חולקין בדין זה ואכמ"ל]. ובמג"א שם (ס"ק יט) נתקשה שלדעה הראשונה בשו"ע כאן הרי אם יוצא במחט נקובה חייב, ומדוע החייט פטור בנקובה, וביאר המג"א דדינא דרבי מאיר שחייט היוצא עם מחט פטור מיירי במקום שהדרך לתחוב בחול לפרקים, ומה שכתוב שאומן פטור היינו במקום שרק אומן שרוצה להראות שהוא אמן יוצא בה.

ובחמד משה (ס"ק ח) תירץ קושיית המג"א באופן אחר שאף לדעה הראשונה שכל אדם שיוצא במחט נקובה חייב חטאת, מכל מקום החייט פטור, דכיון שאינו מוציא את המחט עבור שימושו אינו נחשב שמוציא כדרך הוצאה ולכן פטור.

ולעניין דינא מסיק המשנ"ב (ס"ק לג) שהכל לפי הזמן, ואם הדרך לצאת במחט חייב ואם אין הדרך כך בחול, פטור דכיון שלא רגילים לצאת כך הוי שלא כדרך הוצאה. ועוד כתב שם שבמקומות שאין רגילות לצאת במחט, אף אם רגיל בכך פטור משום דבטלה דעתו. אכן נראה שאם נהגו כן במדינה שלימה לא שייך לומר דבטלה דעתו, וחשיב כדרך הוצאה.

## מחט המחברת את המלבושים

כתב בביאור הלכה (ד"ה וכשאינה) שאם יוצא איש במחט נקובה כשהוא צריך לה כדי לחבר את המלבושים, דיש לעיין אם מותר לצאת כן, דלגבי אשה מבואר בשו"ע לקמן (סימן שג סעיף ט) שמותר לה לצאת במחט שאינה נקובה שמעמדת קישוריה, כיון שהוא לצורך הלבישה, אך מאידך י"ל שכל ההיתר הוא רק באשה שאם יוצאת עם מחט שאינה נקובה פטור, אך לגבי איש שי"א שחייב חטאת, אין להקל במחט שאינה נקובה אפילו אם מעמדת את הקשרים, וע"ש שנשאר בצ"ע.

אמנם נראה שבוודאי מותר לצאת עם סיכת בטחון המחברת את המלבושים, שכל האיסור הוא דווקא במחט שאינו נעשה כחלק מן הבגד, אך סיכת בטחון שנעשה כדי לחבר את חלקי הבגד הרי זה כחלק מן הבגד ומותר לטלטלו. [וע"ע לקמן סעיף יב לעניין מחט של אומן].

**[סעיף ט] לא יצא בטבעת שאין עליה חותם, ואם יצא חייב. ואם יש עליה חותם לרש"י פטור, ולר"ת ולהרמב"ם מותר דאינו תכשיט אלא לאיש. אבל דבר שהוא תכשיט לאיש ולאשה אסור גם לאיש.**

## יציאה בטבעת שאין בה חותם

מבואר שנחלקו הראשונים האם יש חשש באיש שיבוא להראות את הטבעת שיש לו חותם לחבירו, או שחשש זה הוא רק באשה, אמנם דבר שהוא תכשיט גם לאיש וגם לאשה אסור אף לאיש לצאת איתו משום דלא פלוג בין איש לאשה. וברמ"א ציין לשו"ע לקמן (סימן שג סעיף יח) שהמנהג להקל ולצאת עם טבעת שאין עליה חותם בשבת. ובמשנ"ב מסיק שבעל נפש יחמיר שלא לצאת עם טבעת, ואף שלגבי נשים הקילו, מ"מ אצל האיש כתב שבעל נפש יחמיר, ובשעה"צ (ס"ק לג) הביא את דעת הרמב"ם שאע"פ שמדינא איש מותר לצאת בטבעת, לא נהגו כך.

ויש נפק"מ בנידון זה באופן שרוצה להביא לאשתו את הטבעת ע"י שלובשה בעצמו [דמשום לא ילבש אין לאסור כמבואר בגמרא], שהיום האנשים הרגילים אינם לובשים טבעת, ולכאורה לא חשיב כתכשיט, ואף שיש מיעוט שהולכים עם טבעת צ"ע אם אפשר לסמוך על מיעוט שכזה, ויתכן שהדבר תלוי לפי אותו מקום שהוא נמצא בו, ואם באותו מקום הרגילות שאף איש יוצא בטבעת יש להקל שיצא בטבעת עבור אשתו, אבל בעל נפש יחמיר על עצמו. ולהוציא עבור אשתו טבעת עם יהלום נראה שאין להקל, שהרי בכזו טבעת ודאי אין רגילות שהאיש יוצא.

**[סעיף יא] דבר העשוי לתכשיט ולהשתמש בו כגון מפתחות נאות של כסף כמין תכשיט, אסור, שהרואה אומר שלצורך תשמיש מוציא, ויש מתירים אם הוא של כסף.**

## דבר העשוי לתכשיט ולשימוש

וביאור כוונת השו"ע דדבר המשמש גם כתכשיט וגם עומד לשימוש, אם מוציאו לתשמיש חייב חטאת, ואם מוציא להתקשט אסור משום שנראה שמוציא להשתמש בו, וכשעשוי מכסף יש אומרים דשרי. והיינו שאף שמוציא עבור שתי התכליות, שהרי מוציא את המפתח גם לנוי וגם כדי לפתוח את הדלת שרי, ויש אוסרים משום מראית העין.

[ועיין אגרות משה (חלק ה סימן יח) שהעיר מאי שנא ממי שבא להציל מן הדליקה שהתירו לו לצאת בי"ח בגדים, ואף שכוונתו להוציא למשאוי, ותירץ דבגד הוי מלבוש גמור ושרי, אך כאן שיש שני תכליות לחפץ, כל שמוציא את הבגד לתשמיש חייב דהוי כמשאוי.]

## יציאה במפתח שבחגורה

והנה ברמ"א הביא שמפתח אפילו אם הוא קבוע בחגורה אסור ויש שכתבו שנוהגין להקל בזה. וביאר המשנ"ב (ס"ק מה) שכל מה שהיקל הרמ"א היינו דווקא באופן שעל ידי המפתח נסגרת החגורה, שאז מתבטל המפתח לגבי החגורה, אך אם תולה את המפתח באמצע החגורה הוי משאוי גמור ואסור לצאת בו.

וביאור דעת המחמירים שלא לטלטל מפתח המשמש כאבזם הסוגר את החגורה הוא משום שהמפתח אינו מתבטל לבגד, שהרי כל מה שהסיר את האבזם הרגיל, ושם במקומו מפתח הוא בשביל שיוכל לטלטלו, והמפתח אינו נעשה כחלק מן הבגד, אך דעת המקילין דכיון שלמעשה משמש המפתח כחלק מן החגורה הרי הוא מתבטל אל החגורה. ומנהג העולם בחו"ל להקל כדברי הרמ"א, ועושים את המפתח כאבזם של החגורה.

[ויש שהעירו שמלשון הבית יוסף משמע שאם המפתח משמש כאבזם לכו"ע שרי, וכל הנידון הוא כשמצמידים את המפתח בקצה החגורה והוא משמש כתכשיט, ומחלוקתם היא האם יש להקל שיחשב כתכשיט, אכן עיין בבית יוסף בשם המרדכי שהביא את דעת האוסרים, ומפורש שם שאסרו אף כשמוליכים את החגורה בשבת כדי לפתוח ולסגור בה, והיינו שדעת האוסרים הוא גם באופן שנעשה לפתוח ולסגור, וכן מבואר בב"ח ובמג"א כאן (ס"ק יח) שעושה את האבזם כעין זעקי"ל, שהוא קרס או אבזם לחגור בו].

## לצאת עם שעון או ממחטה שסוגרים את שרוול החולצה

וסברא זו שלפעמים דבר האסור בטלטול שחיברו אל הבגד, אינו מתבטל אל הבגד אף על פי שהוא משמשו, ואסור לטלטלו, כבר מצינו בהליכות והנהגות ממרן החזו"א (פרק יד) שאסר לצאת עם שעון אף אם פתחו את הכפתור של שרוול החולצה, והשעון סגר את השרוול, כי השעון חשוב ולא מתבטל, והיינו שאף שהשעון חשוב משמש לסגירת השרוול, אסור לטלטלו דמחמת חשיבותו אינו נעשה כחלק מן הבגד והוי משאוי.

ויש שנהגו לעשות כך ולסגור את שרוול החולצה עם ממחטה, ובזה יל"ע האם הממחטה דומה למפתח, שכתב הרמ"א שיש להקל לצאת בו מפני שהוא מתבטל לחגורה, או שממחטה שאני ומשום חשיבותה אינה מתבטלת וחשיב כמשאוי וצ"ע.

**[סעיף יב] לא יצא החייט במחט התחובה לו בבגדו, ולא נגר בקיסם שבאזנו, ולא סורק במשיחה שבצוארו, ואם יצא, פטור.**

דעת השו"ע כדעת ר' מאיר (שבת יא, ב) דאומן יוצא במחט פטור אבל אסור, אמנם בביאור הגר"א הכריע דקיימא לן כרבי יהודה שאף אומן שהוציא רק כדי להכריז אומנתו חייב. וכן נראה הכרעת המשנ"ב (ס"ק מז).

### לצאת עם תוויות וסיכות

ודנו הפוסקים לגבי תויות וסיכות שעליהם סמלים או סימנים שונים שמשייכים את הלובש לקבוצה מסויימת, שיש לאסור לצאת איתם, דכיון דקיי"ל כרבי יהודה שאם יוצא להכריז על אומנותו חייב, הכא נמי יהיה חייב חטאת אם יוצא עם אותם סמלים.

והנה ברמ"א לקמן (סימן דש סעיף א) מבואר שמותר לעבד לצאת עם חותם כדי שידעו שהוא עבד באופן שאין חשש שישבר או דאתי לאתויי ע"ש, ומוכח שאם יוצא בדבר המכריז על השתייכותו חשיב מלבוש ושרי, וצ"ע מ"ש מהא דאסרו לאומן לצאת עם מחט אף שבזה מודיע על השתייכותו [וכבר עמד בזה במנחת יצחק חלק ג סימן כו ע"ש]. ונראה לחלק שההיתר בעבד הוא משום שלעולם הוא יוצא עם החותם שלו וחשיב כמלבוש, אך אומן אינו יוצא עם המחט אלא בשעה שרוצה שידעו באומנותו, ולכן חשיב כמשאוי. וכן מבואר בלשון המשנ"ב (ס"ק מז) שהטעם שאם יצא החייט פטור הוא משום שאין דרך הוצאה בכך, דאפילו אומן דווקא כשהוא רוצה להכריז על עצמו שהוא אומן אז מוציא בכך, ובאמת אם היה כן דרכו תמיד היה מותר לצאת בו דדמי לחותם של עבד.

ולפי זה יש להתיר לצאת בסמל המעיד על תפקידו וכדו', באופן שהדבר קבוע בבגדו, דכיון שהדרך לצאת כך תמיד הרי זה נטפל לו וחשיב כמו בגד.

**[סעיף יא] הגה: ומ"מ אסור לצאת בתיק של בתי עינים שקורין ברילי"ן אף על פי שהתיק הוא של כסף, דהבתי עינים בעצמם הם משוי.**

## לצאת עם משקפיים

ומבאר המשנ"ב (ס"ק מד) דלא אמרינן שנעשה הבתי עיניים טפל לגבי התיק, כי הבתי עיניים הוא העיקר. עוד כתב שם דכל זה מיירי לעניין נשיאת התיק של הבית עיניים, אך לשאת את הבתי עיניים גופא על חטמו במקום שאין עירוב בוודאי אסור, דלמא יפלו מעליו ואתי לאתויי ד' אמות ברשות הרבים, ולפי זה אסור לצאת עם משקפיים במקום שאין עירוב.

אלא שכתבו הפוסקים (עי' חוט שני פרק פח ס"ק ו בשם החזו"א, וכן בארחות רבינו חלק א עמוד קלד) שכל האיסור הוא רק במשקפיים שלהם שלא היו מהודקים, ולכן יש לחוש שיפלו, ויבוא להוליכם ד' אמות ברה"ר, אך במשקפיים שלנו שהם מהודקים היטב אין איסור, דאין לחוש שיפלו.

אמנם בחוט שני (שם) הביא מהחזו"א שהחמיר שלא לצאת כלל במשקפיים, משום שיש לחוש שמא המשקפיים אינם נחשבות למלבוש והוי כמשאוי. וכתב שם שהטעם להקל בזה דחשיב כמו מלבוש, הוא משום דדמי למבואר בשו"ע לקמן (סעיף יז) לגבי מי שאינו יכול ללכת בשבת ללא מקל, דמותר לו לילך עם מקל בשבת אף ברשות הרבים, דכיון שזה צורך גופו חשיב כמלבוש, וא"כ ה"ה שיש להקל במשקפיים דכיון שיש לו צורך הגוף לראות במשקפיים דמי למי שאינו יכול לצאת בלא מקל. וע"ש שמסיק שברשות הרבים יש להחמיר, ובכרמלית יש להקל, אמנם מנהג העולם להקל בזה אף ברשות הרבים.

ונראה שיש סברא נוספת להקל בזה דדמי למשנ"ת בסמוך (סעיף יג) שמותר לאשה נדה לצאת עם סינר העשוי כעין מלבוש, אבל אם קושרתו כדי שלא יכאב לה הדם ולא תצטער מותר לצאת בו. ומבואר שם במשנ"ב (ס"ק נא) דכיון שכוונתה כדי למנוע צער, דרך מלבוש הוא. ולפי זה יש להקל לצאת עם משקפיים כדי שלא יהיה לו צערא דגופא וחשיב כמלבוש.

[אלא שיש להעיר שאם באמת בכל אופן שיש לו צערא דגופא חשיב מלבוש ומותר לצאת בו, מדוע לגבי חיגר היוצא במקל מבואר בשו"ע (לקמן סעיף יז) שאם אפשר לו לילך בלא המקל אסור לצאת איתו לרה"ר, ומשמע שאף שצריך את המקל שלו, ויש לו צער ללכת בלא המקל לא התירו לו לצאת עם אותו המקל, וצ"ל דאף שיש לו צערא דגופא יש להקל רק בדבר שטפל לגוף, אך המקל פחות טפל לגוף].

## משקפי קריאה ומשקפי שמש

אמנם היוצא עם משקפי קריאה הרי הוא חייב חטאת, כיון שאינו עוזר לו כלל בדרך, ומיועד לשימוש רק בזמן הקריאה, והוי משאוי גמור.

ולצאת עם משקפי שמש לכאורה נראה בסברא שיש להקל משום דדמי למשקפיים דכיון שלובשו מפני צערא דגופא, וכדי להגן שלא ינזקו עיניו שרי. אך יש לדון דכיון שכל ההיתר הוא דווקא בזמן שהוא צריך את המשקפיים היינו כשהוא תחת השמש, אך בזמן שעובר במקום שיש צל, הרי אינו צריך את המשקפיים כדי להגן על עיניו, וא"כ יש לחוש שבאותו הזמן נחשבים המשקפיים כמשאוי. ובחוט שני (פרק פח ס"ק ו) החמיר שלא לצאת עם משקפי שמש משום שיש לחוש שיבוא להסיר אותם במקום שיש צל ויטלטלם ד' אמות ברה"ר.

## לצאת עם שעון

בביאור הלכה (ד"ה בזה) האריך שאסור לצאת עם המורה שעות בתוך הכיס, כי לא שייך שם תכשיט בדבר הטמון בכיסו, והוסיף שאפילו אם ירצה לתלותה בשלשלת על צווארו ושיהיה מגולה לעין כל גם כן אסור שהרי עיקרו נעשה כדי להשתמש בו.

ולצאת עם שעון יד, נחלקו הפוסקים דדעת האגרות משה (חלק א סימן קיא) שיש להקל לצאת בו, ולא דמי למה שהחמיר הביאור הלכה במורה שעות משום שנעשה לתשמיש, משום שאם מלבישו על היד חשיב ממש מלבוש, ודימה זאת למה שהתירו לצאת בטבעת שיש בה חותם במקום שנהגו כך, כמבואר בשו"ע לעיל (סעיף ט), דכיון שהוא לבוש בשעון שרי [וע"ש שצידד שיש להחמיר בזה לכתחילה שלא יבואו לדמות]. אך בחוט שני (שם ס"ק ב) כתב ששעון אינו נחשב כמלבוש כיון שאינו כשאר מלבושים המשמשים את הגוף, אלא משתמשים בו כדי שיוכל להסתכל בו כשרוצה לדעת את השעה.

ושעון יד העשוי מזהב נראה שיש להקל, כיון שהוא תכשיט גמור, והיינו דווקא באופן שאף אם השעון לא יעבוד היא תלבש אותו לנוי, וחשיב כתכשיט גמור.

**[סעיף יג] לא יצא הזב בכיס שעושה להצילו מזיבתו שלא יטנף בה, וכן אשה נדה שקושרת בגד לפניה שלא תתלכלך בדם נדותה אסורה לצאת בו אם לא יהא סינר עשוי כעין מלבוש. אבל אם קושרתו כדי שלא יכאב לה הדם ולא תצטער, מותר לצאת בו.**

## נדה יוצאת בסינר שלה

מבואר בשו"ע שהתירו לנדה לצאת בסינר כדי שלא תצטער, ובמשנ"ב (ס"ק נא) ביאר דכיון שעל ידי זה היא ניצלת מטינוף, חשיב דרך מלבוש כשאר מלבושים שעשויים להגנת הגוף ומותר. ועל פי זה היקל הגרנ"ק (חוט שני שם ס"ק ח) למי שאינו שולט בנקביו וצריך לצאת עם 'טיטול' דשרי לצאת בו משום דהוי כמלבוש, ויש צערא דגופא אם לא ילבש את זה. וכן יש להקל לצאת עם תחבושת המניחים כנגד דם הוסת, כיון שיש צער דגופא, [ואף כשעברו הימים הראשונים שאין דמה מרובה כתב הגרנ"ק (חוט שני שם) שאם התחבושת נדבקת אל הבגד יש להקל לצאת בה, כיון שהיא נעשית כחלק מן הבגד].

## מניעת צער בדבר שאינו מלבוש

אכן נראה שכל ההיתר לצאת עם דבר שיש בו צער הגוף היינו דווקא באופן שלובש את אותו הדבר ומטלטלו דרך מלבוש, אך לצאת עם דבר שאינו מלבוש כדי להימנע מצערא דגופא אין להתיר. ולכן נראה שאין להתיר לצאת עם 'קטטר' [שהיא שקית האוגרת את המי רגליים] אף באופן שיש לו צערא דגופא, דכיון שהוא כלי גמור לא מצינו שיש להקל בזה משום צערא דגופא.

[ובשבט הלוי (חלק ט סימן סה) כתב שיש להקל בזה משום דהוי הוצאה שלא כדרך, וכן בצירוף דהוי כרמלית שאיסורו רק מדרבנן, ובמקום כבוד הבריות יש להקל. ומה שכתב שחשיב שלא כדרך הוצאה צ"ע דנראה שנחשב הוצאה כדרך שהרי מי שנצרך לכך הרי הוא תמיד יוצא בזה.] ולצאת עם מוך דחוק נראה שאסור, ובכלל טוב שתשב במקומה באותו זמן.

**[סעיף יד] דבר שהוא דרך מלבוש, אפילו אם אינו לובשו אלא משום אצולי טינוף, מותר לצאת בו בשבת. הגה: ולכן מותר ללבוש בגד מפני הגשמים או כובע על ראשו, אבל אסור לאשה ליתן בגד על צעיפה מפני הגשמים דאין זה דרך מלבוש.**

## לצאת עם כיסוי ניילון לכובע

וללכת עם כיסוי ניילון לכובע הביאו בשם החזו"א לאסור (דינים והנהגות פרק יד אות יג), לפי שאין הכיסוי נחשב כדרך מלבוש, שהרי לובש את הניילון רק כדי להגן על הכובע. אכן באופן שמניח את הניילון כדי למנוע את המים מלחדור מכובעו לראשו, הרי הוא לובשו כדי למנוע צער הגוף ושרי. אך עדיין יל"ע בזה דכל ההיתר הוא דווקא באותו זמן שיורד עליו גשם, אך אם יפסקו הגשמים, הרי באותו הזמן יהיה אסור לטלטל את הכיסוי שעל כובעו, כיון שאינו צריך לו למנוע מצער. וצ"ע.

**[סעיף טו] אין הקיטע יוצא בקב שלו דהיינו שעושה כמין דפוס של רגל וחוקק בו מעט לשום ראש שוקו בתוכו ואינו עושה זה להלך בו שעל כל פנים צריך הוא למקלו אלא כוונתו כדי שלא יראה חסר רגל אלא נכה רגל, כיון דאינו צורך הילוכו, אסור.**

### האיסור לקיטע לצאת בקב שלו

ובביאור האיסור שלא יצא קיטע בקב שלו נחלקו הראשונים דדעת רש"י (שבת סו, ב) דאף שהקב נחשב כמו מנעל, מכל מקום מנעל שאינו של עור אין עליו שם מנעל, וכן דעת הרשב"א (שם) שמנעל של עץ אינו נחשב מנעל, ומכל מקום כתב הרשב"א שמותר לצאת במנעל העשוי מעץ, דכיון שדרכו לצאת כך אינו נחשב כמשאוי, ולדעתו הטעם שאסור לקטע לצאת בקב שלו הוא משום דחיישינן שמא יפול ויבוא לאתויי ד' אמות ברשות הרבים. אמנם דעת התוס' בשבת (סה, ב ד"ה הקיטע) דאף מנעל של עץ חשיב מנעל, וכל האיסור לצאת בו הוא רק משום החשש דלמא משתליף.

והנה בשו"ע בסעיף טו כתב שלא יצא בקטע בקב שלו כיון דאינו צורך הילוכו, ומשמע שאם היה צריך לזה בהליכתו שרי לצאת בו, וביאר התהילה לדוד (ס"ק ט) דהשו"ע פסק כדעת הרשב"א שאף שמנעל של עץ לא נחשב כמנעל, מכל מקום כל דבר שמגין על הרגל ושדרכו בכך לא נחשב כמשאוי.

ובשו"ע הרב (סעיף יב) ביאר דאף שלדעת השו"ע מנעל של עץ אינו נחשב כמנעל כלל, כל שנסמך עליו כל גופו מותר לצאת בו.

אך יש שביארו דדעת השו"ע כדעת התוס' דמנעל של עץ חשיב מנעל, והטעם שאסור לקיטע לצאת בקב שלו הוא משום שיש חשש דלמא משתליף ואתי לאתויי ד' אמות ברשות הרבים. וכן מבואר במשנ"ב (ס"ק נט) דאף מנעל שאין בו עור כלל מקרי מנעל. [וע"ע בשעה"צ (ס"ק נט) שהביא שיש מי שרוצה לומר דהוי משוי].

## דין מנעל לגבי נעילת הסנדל ביוהכ"פ

והנה איתא בשו"ע לקמן (סימן תריד סעיף ב) לגבי איסור נעילת הסנדל ביום הכיפורים דאסור לנעול סנדל או מנעל של עור, אפילו קב הקיטע וכיוצא בו, אפילו של עץ ומחופה עור, ומשמע שמותר לנעול ביום הכיפורים מנעל של עץ שאינו מחופה עור, ועל כרחך דקיי"ל שמנעל של עץ אינו נחשב כמנעל, ובמשנ"ב הביא בשם ביאור הגר"א שחילק בין יום הכיפורים לשבת, וע"ש שביאר כדברי הרשב"א דלעיל דאף שמנעל של עץ אינו נחשב כמנעל, מכל מקום מותר לצאת בו כיון שהרגילות ללכת בו לצרכי גופו, וכמ"ש התהילה לדוד (הנ"ל).

ובביאור הגר"א מסיק לדינא שמנעל של עץ אינו נחשב כמנעל כלל, וכמו שמוכח מזה שמותר ללכת בו ביום הכיפורים, ולפי זה אף אם ירצה הקטע להסתייע בהליכתו על ידי הקב שלו, אסור לצאת בו. ע"ש באורך.

ולסיכום עולה ג' דעות דלדעת הרשב"א וכן פירשו בביאור הגר"א ובתהיל"ד את דברי השו"ע מנעל אינו משאוי כי דרכו של אדם ללכת עם זה, והאיסור לצאת במנעל של עץ הוא רק משום דאתי לאתויי. ולשו"ע הרב ג"כ אינו נחשב כמנעל, וההיתר לצאת עם מנעל של עץ הוא משום דכל גופו נסמך עליו. ולהגר"א מנעל של עץ אינו נחשב כמנעל והרי זה כמשאוי.

### לצאת נעליים שאינם עשויים מעור

ולעניין הלכה צ"ע הכרעת המשנ"ב שאף שבתחילה פירש דברי השו"ע שהאיסור הוא משום דאתי לאתויי, אך אח"כ הביא את דברי הגר"א, ולדעת הגר"א דמנעל של עץ אינו נחשב כמנעל, הוא הדין שכל מנעל שאינו של עור אסור לצאת עמו בשבת, ואם כן אף שאר נעליים שאינם עשויים מעור אסור לצאת בהם.

ובאמת בזמנינו מצוי שיש הרבה סוגי נעליים שאינם עשויים מעור, ולכאורה לפי דברי הגר"א אסור לצאת בהם לרה"ר כיון שאינם נחשבים כמנעל וזה חידוש גדול לדינא. אמנם המנהג להקל ובפרט שהרבה אחרונים הכריעו להלכה כדעת הרשב"א דאף אם אינו נחשב מנעל כיון שהדרך לצאת בו שרי.

**[סעיף טז] קטע בשתי רגליו ומהלך על שוקיו ועל ארכבותיו ועושה סמוכות של עור לשוקיו, יוצא בהם בשבת. הגה: וכן מותר לצאת במנעל של עץ שהרגל נכנס בו וליכא למיחש שיפול. וכן בפנטני"ש דמשתלפי במהרה וממילא. ויש מחמירים ואוסרים.**

### נעל המחופה בעור

וטעם המתירים לצאת במנעל המחופה בעור הוא על פי המבואר בגמרא ביבמות (קג, ב) דלכו"ע יכול לחלוץ במנעל המחופה עור, ולכאורה היינו משום דכשיש חיפוי עור יש עליו שם מנעל, וכך פירש בביאור הגר"א על פי דבריו דלעיל שהנידון הוא אם יש עליו שם מנעל, דטעם ההיתר הוא כיון שהמנעל מחופה בעור יש עליו שם מנעל ולכן מותר לצאת בו.

אמנם במשנ"ב (ס"ק ס) ביאר טעם ההיתר דכיון שהוא מחופה הרי הוא מהודק קצת ואין לחוש דלמא משתליף, וכן מבואר להדיא ברשב"א בשבת שם (סה, ב) דכיון שהוא מתהדק היטב עם רצועותיו אין לחוש שמא יפול ויטלטל אותו ד' אמות ברשות הרבים.

### לצאת עם נעלי בית בזמנינו

ובטעם המחמירים שלא לצאת בפנטני"ש כתב המשנ"ב שם דחיישינן דלמא משתמיט מרגלו מפני שאינו מהודק ואתי לאתויי. ומבואר שאין האיסור משום דהוי משאוי, אלא משום שיש חשש שיפול. ובביאור הגר"א כתב שלפי דעתו דלעיל טעם האיסור לצאת בנעלי בית הוא משום דלא חשיב מנעל, אך אם מחופה בעור י"א דנחשב כמנעל.

ולהלכה למעשה לצאת עם נעלי בית הנה לדעת הגר"א ודאי אסור כיון שאינו עשוי מעור, וכל שאינו עשוי מעור אין עליו שם מנעל, ולדעת המשנ"ב יש לאסור מחשש שישתלף ויבוא לטלטלו ד' אמות ברה"ר, ולפי זה באותם סוגי נעלי בית שמהודקים קצת יש לדון להקל בזה דהא אינו משתליף בקלות כל כך, ובחוט שני (פרק פח ס"ק י) החמיר בזה.

והנה במשנ"ב (שם) הביא דדעת הט"ז לקמן (ס"ק כז) שהאידנא אין לחוש שלא לצאת עם נעלי בית, שהרי כל החשש הוא דלמא אתי לאתויי, ובזמנינו שאין הדרך ללכת בלא מנעלים אפילו מעט, אין לחוש שיצא בלא נעלי בית. אמנם התוספת שבת שם (ס"ק לה) חלק על דבריו וכתב דכיון שיש מעט אנשים בזמנינו שהולכים בלא נעליים, עדיין שייך הגזירה שמא ישלוף את נעלו ויוליכו ד' אמות ברה"ר. ובזמנינו צ"ע אם נחשב מה שיש מיעוט פחותים שכאלו שהולכים בלא נעליים וצ"ע. [וביוהכ"פ שיש הרבה שהולכים בלא נעליים כלל אולי יש להחמיר טפי שלא לצאת עם נעלי בית כיון שיש המחמירים ביום הכיפורים ואינם יוצאים במנעלים כלל, ויש לחוש טפי שיוליך את הנעל ד' אמות ברה"ר וצ"ע לדינא].

### אם עבר ויצא אין צריך להסיר

כתב המשנ"ב (ס"ק סא) שאם שכח ויצא בהם אין צריך להסירם, אלא מהלך בהם עד שיגיע לביתו, והוא מהמג"א (ס"ק כה) בשם שבולי הלקט, ועיין שעה"צ (ס"ק סד) דטעם ההיתר הוא משום כבוד הבריות.

והנה מקור האיסור לצאת בפנטני"ש דלמא משתליף, כתב המג"א שהוא מגמרא בפסחים (נא, א) דתניא שאין יוצאין בקורדקיסון בבירי, ומעשה בבניו של ר"ג שיצאו בקורדקיסון בבירי ולעזה עליהם המדינה, ושמטום ונתנו אותם לעבדים ע"ש. [ויש להעיר דאדרבה משם משמע שאין בזה איסור גמור מדינא, וכל האיסור הוא תלוי במנהג המקומות]. ומשם יש לעיין על מה שכתב המג"א בשם שבלי הלקט שאם כבר לבש מותר להמשיך וללכת בו, שהרי שם הם החמירו ונתנו את נעליהם לעבדים, וכבר עמד בזה במחצית השקל כאן [ואולי בניו של ר"ג שאני שעליהם להחמיר יותר, או די"ל שעשו כן רק מחמת שלעזו עליהם].

[**המשך הרמ"א שם] ולא יצא אדם בשבת כמו שהוא יוצא בחול בלתי דבר אחר שיזכור על ידו שהוא שבת ולא יבא לחללו.**

### ללבוש בגד מיוחד לשבת

מקור דברי הרמ"א הוא מהכל בו (סי' לא, והובא בדרכי משה כאן סעיף יח) וז"ל נהגו בכל ישראל שלא לצאת בשבת בלתי מנעלים או דבר שעל ידו יזכור שהוא שבת ולא יבא לחללו. וזה כוונת הרמ"א כאן שאין לצאת כשהוא יחף, ואמנם כתב הרמ"א דהינו דווקא במקום שאין הדרך לילך יחף, אך כבר ציין המשנ"ב (ס"ק סב) דבדרכי משה שם משמע שאפילו אם רגילים לצאת יחף צריך שילבש מנעל כדי שיהיה לו זכרון שהיום הוא שבת. ויוצא חידוש לדינא שצריך ללכת עם בגד מיוחד לשבת, כדי שיזכור שהיום הוא שבת. ובזמנינו יש שנהגו ללכת עם עניבה, ואפשר לסמוך שזה בגד מיוחד לשבת. אך מי שאינו לובש עניבה, או שיש לו עניבה גם בימות החול יש לדון איך מקיימים דין זה [א.ה. אכן גם לדברי הרמ"א מוכח שכתב דבריו רק למי שהולך יחף בימות החול, אך מי שאינו הולך יחף בימות החול לא מבואר איך מקיים דין זה, ושמא י"ל דהעניין הוא ללכת בבגד הנראה 'חשוב', ואם הולך בבגד חשוב אף בחול שפיר דמי, אך אם הולך עם בגד שאינו 'חשוב' חייב ללבוש בגד חשוב שיזכר שהיום שבת ועי'].

ובמג"א (ס"ק כו) ציין לדברי הרמ"א לעיל סימן ב (סעיף ו), דמדת צניעות שלא לילך יחף כלל. ולכאורה צ"ע שבפשטות כאן מיירי באופן שלובש גרביים, ולא שייך האיסור משום צניעות, וגם מבואר שם במשנ"ב (ס"ק א) שכל האיסור ללכת יחף היינו במקום שאין רגילים ללכת כך, אך באופן שהדרך בכך לא שייך איסור משום צניעות וצ"ע.

**[סעיף טו] אין הקיטע יוצא בקב שלו דהיינו שעושה כמין דפוס של רגל וחוקק בו מעט לשום ראש שוקו בתוכו ואינו עושה זה להלך בו שעל כל פנים צריך הוא למקלו אלא כוונתו כדי שלא יראה חסר רגל אלא נכה רגל, כיון דאינו צורך הילוכו, אסור.**

### האיסור לקיטע לצאת בקב שלו

ובביאור האיסור שלא יצא קיטע בקב שלו נחלקו הראשונים דדעת רש"י (שבת סו, ב) דאף שהקב נחשב כמו מנעל, מכל מקום מנעל שאינו של עור אין עליו שם מנעל, וכן דעת הרשב"א (שם) שמנעל של עץ אינו נחשב מנעל, ומכל מקום כתב הרשב"א שמותר לצאת במנעל העשוי מעץ, דכיון שדרכו לצאת כך אינו נחשב כמשאוי, ולדעתו הטעם שאסור לקטע לצאת בקב שלו הוא משום דחיישינן שמא יפול ויבוא לאתויי ד' אמות ברשות הרבים. אמנם דעת התוס' בשבת (סה, ב ד"ה הקיטע) דאף מנעל של עץ חשיב מנעל, וכל האיסור לצאת בו הוא רק משום החשש דלמא משתליף.

והנה בשו"ע בסעיף טו כתב שלא יצא בקטע בקב שלו כיון דאינו צורך הילוכו, ומשמע שאם היה צריך לזה בהליכתו שרי לצאת בו, וביאר התהילה לדוד (ס"ק ט) דהשו"ע פסק כדעת הרשב"א שאף שמנעל של עץ לא נחשב כמנעל, מכל מקום כל דבר שמגין על הרגל ושדרכו בכך לא נחשב כמשאוי.

ובשו"ע הרב (סעיף יב) ביאר דאף שלדעת השו"ע מנעל של עץ אינו נחשב כמנעל כלל, כל שנסמך עליו כל גופו מותר לצאת בו.

אך יש שביארו דדעת השו"ע כדעת התוס' דמנעל של עץ חשיב מנעל, והטעם שאסור לקיטע לצאת בקב שלו הוא משום שיש חשש דלמא משתליף ואתי לאתויי ד' אמות ברשות הרבים. וכן מבואר במשנ"ב (ס"ק נט) דאף מנעל שאין בו עור כלל מקרי מנעל. [וע"ע בשעה"צ (ס"ק נט) שהביא שיש מי שרוצה לומר דהוי משוי].

## דין מנעל לגבי נעילת הסנדל ביוהכ"פ

והנה איתא בשו"ע לקמן (סימן תריד סעיף ב) לגבי איסור נעילת הסנדל ביום הכיפורים דאסור לנעול סנדל או מנעל של עור, אפילו קב הקיטע וכיוצא בו, אפילו של עץ ומחופה עור, ומשמע שמותר לנעול ביום הכיפורים מנעל של עץ שאינו מחופה עור, ועל כרחך דקיי"ל שמנעל של עץ אינו נחשב כמנעל, ובמשנ"ב הביא בשם ביאור הגר"א שחילק בין יום הכיפורים לשבת, וע"ש שביאר כדברי הרשב"א דלעיל דאף שמנעל של עץ אינו נחשב כמנעל, מכל מקום מותר לצאת בו כיון שהרגילות ללכת בו לצרכי גופו, וכמ"ש התהילה לדוד (הנ"ל).

ובביאור הגר"א מסיק לדינא שמנעל של עץ אינו נחשב כמנעל כלל, וכמו שמוכח מזה שמותר ללכת בו ביום הכיפורים, ולפי זה אף אם ירצה הקטע להסתייע בהליכתו על ידי הקב שלו, אסור לצאת בו. ע"ש באורך.

ולסיכום עולה ג' דעות דלדעת הרשב"א וכן פירשו בביאור הגר"א ובתהיל"ד את דברי השו"ע מנעל אינו משאוי כי דרכו של אדם ללכת עם זה, והאיסור לצאת במנעל של עץ הוא רק משום דאתי לאתויי. ולשו"ע הרב ג"כ אינו נחשב כמנעל, וההיתר לצאת עם מנעל של עץ הוא משום דכל גופו נסמך עליו. ולהגר"א מנעל של עץ אינו נחשב כמנעל והרי זה כמשאוי.

### לצאת נעליים שאינם עשויים מעור

ולעניין הלכה צ"ע הכרעת המשנ"ב שאף שבתחילה פירש דברי השו"ע שהאיסור הוא משום דאתי לאתויי, אך אח"כ הביא את דברי הגר"א, ולדעת הגר"א דמנעל של עץ אינו נחשב כמנעל, הוא הדין שכל מנעל שאינו של עור אסור לצאת עמו בשבת, ואם כן אף שאר נעליים שאינם עשויים מעור אסור לצאת בהם.

ובאמת בזמנינו מצוי שיש הרבה סוגי נעליים שאינם עשויים מעור, ולכאורה לפי דברי הגר"א אסור לצאת בהם לרה"ר כיון שאינם נחשבים כמנעל וזה חידוש גדול לדינא. אמנם המנהג להקל ובפרט שהרבה אחרונים הכריעו להלכה כדעת הרשב"א דאף אם אינו נחשב מנעל כיון שהדרך לצאת בו שרי.

**[סעיף טז] קטע בשתי רגליו ומהלך על שוקיו ועל ארכבותיו ועושה סמוכות של עור לשוקיו, יוצא בהם בשבת. הגה: וכן מותר לצאת במנעל של עץ שהרגל נכנס בו וליכא למיחש שיפול. וכן בפנטני"ש דמשתלפי במהרה וממילא. ויש מחמירים ואוסרים.**

### נעל המחופה בעור

וטעם המתירים לצאת במנעל המחופה בעור הוא על פי המבואר בגמרא ביבמות (קג, ב) דלכו"ע יכול לחלוץ במנעל המחופה עור, ולכאורה היינו משום דכשיש חיפוי עור יש עליו שם מנעל, וכך פירש בביאור הגר"א על פי דבריו דלעיל שהנידון הוא אם יש עליו שם מנעל, דטעם ההיתר הוא כיון שהמנעל מחופה בעור יש עליו שם מנעל ולכן מותר לצאת בו.

אמנם במשנ"ב (ס"ק ס) ביאר טעם ההיתר דכיון שהוא מחופה הרי הוא מהודק קצת ואין לחוש דלמא משתליף, וכן מבואר להדיא ברשב"א בשבת שם (סה, ב) דכיון שהוא מתהדק היטב עם רצועותיו אין לחוש שמא יפול ויטלטל אותו ד' אמות ברשות הרבים.

### לצאת עם נעלי בית בזמנינו

ובטעם המחמירים שלא לצאת בפנטני"ש כתב המשנ"ב שם דחיישינן דלמא משתמיט מרגלו מפני שאינו מהודק ואתי לאתויי. ומבואר שאין האיסור משום דהוי משאוי, אלא משום שיש חשש שיפול. ובביאור הגר"א כתב שלפי דעתו דלעיל טעם האיסור לצאת בנעלי בית הוא משום דלא חשיב מנעל, אך אם מחופה בעור י"א דנחשב כמנעל.

ולהלכה למעשה לצאת עם נעלי בית הנה לדעת הגר"א ודאי אסור כיון שאינו עשוי מעור, וכל שאינו עשוי מעור אין עליו שם מנעל, ולדעת המשנ"ב יש לאסור מחשש שישתלף ויבוא לטלטלו ד' אמות ברה"ר, ולפי זה באותם סוגי נעלי בית שמהודקים קצת יש לדון להקל בזה דהא אינו משתליף בקלות כל כך, ובחוט שני (פרק פח ס"ק י) החמיר בזה.

והנה במשנ"ב (שם) הביא דדעת הט"ז לקמן (ס"ק כז) שהאידנא אין לחוש שלא לצאת עם נעלי בית, שהרי כל החשש הוא דלמא אתי לאתויי, ובזמנינו שאין הדרך ללכת בלא מנעלים אפילו מעט, אין לחוש שיצא בלא נעלי בית. אמנם התוספת שבת שם (ס"ק לה) חלק על דבריו וכתב דכיון שיש מעט אנשים בזמנינו שהולכים בלא נעליים, עדיין שייך הגזירה שמא ישלוף את נעלו ויוליכו ד' אמות ברה"ר. ובזמנינו צ"ע אם נחשב מה שיש מיעוט פחותים שכאלו שהולכים בלא נעליים וצ"ע. [וביוהכ"פ שיש הרבה שהולכים בלא נעליים כלל אולי יש להחמיר טפי שלא לצאת עם נעלי בית כיון שיש המחמירים ביום הכיפורים ואינם יוצאים במנעלים כלל, ויש לחוש טפי שיוליך את הנעל ד' אמות ברה"ר וצ"ע לדינא].

### אם עבר ויצא אין צריך להסיר

כתב המשנ"ב (ס"ק סא) שאם שכח ויצא בהם אין צריך להסירם, אלא מהלך בהם עד שיגיע לביתו, והוא מהמג"א (ס"ק כה) בשם שבולי הלקט, ועיין שעה"צ (ס"ק סד) דטעם ההיתר הוא משום כבוד הבריות.

והנה מקור האיסור לצאת בפנטני"ש דלמא משתליף, כתב המג"א שהוא מגמרא בפסחים (נא, א) דתניא שאין יוצאין בקורדקיסון בבירי, ומעשה בבניו של ר"ג שיצאו בקורדקיסון בבירי ולעזה עליהם המדינה, ושמטום ונתנו אותם לעבדים ע"ש. [ויש להעיר דאדרבה משם משמע שאין בזה איסור גמור מדינא, וכל האיסור הוא תלוי במנהג המקומות]. ומשם יש לעיין על מה שכתב המג"א בשם שבלי הלקט שאם כבר לבש מותר להמשיך וללכת בו, שהרי שם הם החמירו ונתנו את נעליהם לעבדים, וכבר עמד בזה במחצית השקל כאן [ואולי בניו של ר"ג שאני שעליהם להחמיר יותר, או די"ל שעשו כן רק מחמת שלעזו עליהם].

[**המשך הרמ"א שם] ולא יצא אדם בשבת כמו שהוא יוצא בחול בלתי דבר אחר שיזכור על ידו שהוא שבת ולא יבא לחללו.**

### ללבוש בגד מיוחד לשבת

מקור דברי הרמ"א הוא מהכל בו (סי' לא, והובא בדרכי משה כאן סעיף יח) וז"ל נהגו בכל ישראל שלא לצאת בשבת בלתי מנעלים או דבר שעל ידו יזכור שהוא שבת ולא יבא לחללו. וזה כוונת הרמ"א כאן שאין לצאת כשהוא יחף, ואמנם כתב הרמ"א דהינו דווקא במקום שאין הדרך לילך יחף, אך כבר ציין המשנ"ב (ס"ק סב) דבדרכי משה שם משמע שאפילו אם רגילים לצאת יחף צריך שילבש מנעל כדי שיהיה לו זכרון שהיום הוא שבת. ויוצא חידוש לדינא שצריך ללכת עם בגד מיוחד לשבת, כדי שיזכור שהיום הוא שבת. ובזמנינו יש שנהגו ללכת עם עניבה, ואפשר לסמוך שזה בגד מיוחד לשבת. אך מי שאינו לובש עניבה, או שיש לו עניבה גם בימות החול יש לדון איך מקיימים דין זה [א.ה. אכן גם לדברי הרמ"א מוכח שכתב דבריו רק למי שהולך יחף בימות החול, אך מי שאינו הולך יחף בימות החול לא מבואר איך מקיים דין זה, ושמא י"ל דהעניין הוא ללכת בבגד הנראה 'חשוב', ואם הולך בבגד חשוב אף בחול שפיר דמי, אך אם הולך עם בגד שאינו 'חשוב' חייב ללבוש בגד חשוב שיזכר שהיום שבת ועי'].

ובמג"א (ס"ק כו) ציין לדברי הרמ"א לעיל סימן ב (סעיף ו), דמדת צניעות שלא לילך יחף כלל. ולכאורה צ"ע שבפשטות כאן מיירי באופן שלובש גרביים, ולא שייך האיסור משום צניעות, וגם מבואר שם במשנ"ב (ס"ק א) שכל האיסור ללכת יחף היינו במקום שאין רגילים ללכת כך, אך באופן שהדרך בכך לא שייך איסור משום צניעות וצ"ע.

**[סעיף כה] אין יוצאין בקמיע שאינו מומחה, ואם הוא מומחה יוצאין בו. לא שנא אתמחי גברא ולא קמיע כגון שכתב לחש אחד בשלש אגרות ורפאו שלשתם שלשה בני אדם שאיתמחי גברא לאותו לחש בכל פעם שיכתבנו אבל לא לשאר לחשים, וגם אין הקמיע מומחה אם יכתבנו אחר, לא שנא אתמחי קמיע ולא גברא כגון שכתב לחש אחד באגרת אחת וריפא בו ג' פעמים שאותה אגרת מומחה לכל אדם, וכ"ש אי איתמחי גברא וקמיע כגון שכתב לחש אחד בג' אגרות וכל אחת הועילה לג' אנשים או לאדם אחד שלשה פעמים, איתמחי גברא ללחש זה בכל אגרת שיכתבנו ואתמחו אגרות הללו לכל אדם. הגה: ודוקא שבאו ב' המחאות ביחד, אבל אם איתמחי גברא תחלה ואח"כ עשה קמיע וריפא ג"פ לא תלינן בהמחאת הקמיע רק בהמחאת הגברא שכבר אתחזק (הג"א וכן משמע מתוס' מהביאור שכתב ב"י). אבל אם כתב ג' קמיעים לאדם אחד ורפאו ג' פעמים, לא איתמחי לא גברא ולא קמיע.**

## ביאור מח' רש"י ותוס' מהו קמיע מומחה

דין זה נלמד מהמבואר בגמרא בשבת (סא, א) איזהו קמיע מומחה כל שריפא, ושנה, ושלש. והתניא איזהו קמיע מומחה כל שריפא שלושה בני אדם כאחד, לא קשיא הא למחויי גברא הא למחויי קמיעא.

ובביאור סוגיא זו מתי אמרינן שאיתמחי גברא ומתי איתמחי קמיעא נחלקו הראשונים וקיצור הדברים דלדעת רש"י איתמחי גברא היינו באופן שריפא ג' מחלות ע"י ג' סוגי לחשים, שעל ידי זה נחשב הגברא כמומחה לכל המחלות בעולם, וכל קמיע שיכתוב מכאן ולהבא יחשב כקמיע מומחה. ולדעת התוס' איתמחי גברא היינו שכתב את אותו לחש ג' פעמים והלחש ריפא ג' בני אדם שעל ידי זה נעשה אותו האדם כמומחה לאותו הלחש, ואם יכתוב את אותו לחש יהיה מותר לצאת בו אפילו אם עדיין לא ניסו כתב זו על אף אדם.

ובדין איתמחי קמיעא גם כן נחלקו הראשונים דלדעת רש"י אם איתמחי הקמיע היינו שאותו הלחש ריפא ג' בני אדם הרי איתמחי אותו לחש ואף אם אחר יכתבנו יהיה מותר לצאת בו כיון שאיתמחי אותו סוג לחש, ולדעת התוס' היינו דווקא שכתב קמיע אחד, ואותו הקמיע ריפא ג' בני אדם דאז אמרינן שאיתמחי הקמיע ומותר לצאת בו.

## ביאור גדר איתמחי גברא לפירוש רש"י

והנה בתוס' שם תמהו על פירושו של רש"י שכתב שאיתמחי גברא היינו שכיון שריפא ג' מחלות על ידי קמיע נעשה מומחה לכל המחלות, דאיך אפשר להופכו למומחה לכל המחלות, הרי הוא ריפא רק ג' מחלות.

וברבינו יהונתן (כז, ב מדפי הרי"ף) ביאר דבאמת עיקר הטעם שמותר לצאת בקמיע של מומחה, הוא משום שעשאו איש בקי שתפלתו נשמעת לפני השם וכיון שריפא ג' מחלות של ג' בני אדם ניכר לכל שבזכותו הגיעה הרפואה ולכן כל קמיע שינסה לכתוב בכוונה שלימה יש חזקה שהיא תועיל לו, ולכן מותר לצאת בה בשבת. ובריטב"א שם תירץ דיסוד ההיתר לצאת עם קמיע הוא משום שבעצם הקמיע נחשב כמלבוש, אלא שצריך שתהיה דעת בני אדם שסבורים שהוא ראוי לרפאות בהם, ורק אז נחשב הקמיע כמלבוש, ודעת בני אדם כי כל רופא שריפא שלשה חלאים משונים שקמיעותיו טובות ומועילות, ולכן כיון שריפא ג' מחלות אף שאין סיבה אמיתית שיצליח לרפאות מחלות נוספות, מכל מקום דעת הבני אדם להחשיב את הקמיע, ולכן חשיב מלבוש.

ולעניין הלכה השו"ע פסק להחמיר כדעת התוס' דאין לצאת עם קמיע אלא אם כן אותו הקמיע כבר איתמחי ג' פעמים, או שאותו אדם איתמחי לכתוב קמיעות לאותו סוג מחלה, באותו הלחש, ובלאו הכי אסור לצאת בו. אמנם בביאור הלכה (ד"ה כגון) כתב שבעת הצורך יש להקל כשיטת רש"י שאם איתמחי לג' מחלות שונות, מותר לצאת עם הקמיעות שלו לכל סוגי המחלות.

## לכתוב קמיע בשבת

בברכי יוסף (ס"ק ו) הביא מעשה שהיה בשבת על נער מר נפש ששתה סם המוות בשבת, והיה שם אדם המומחה בקמיעות, וכתב לו קמיע והצליח הדבר שהוא הקיא את הסם המוות והבריא, וכתב לדון האם באמת יש להתיר לכתוב את אותו הקמיע בשבת. והביא שם שנחלקו בזה האחרונים האם שרי לעשות רפואה סגולית בשבת [וע"ש שצידד דבדיעבד אחר שנתן לו את הסם והתברר שזה גרם לו להתרפאות א"צ כפרה גם לדעת הרמב"ם, דהוי כמו נתכוין לעלות דגים והעלה לבסוף תינוק דפטור].

אלא שיש לעיין דכיון שמצינו כאן שהתירו לצאת בקמיע מומחה בשבת, מדוע שלא יתירו לכתוב את הקמיע בשבת הרי יש בדבר צורך פיקוח נפש. ובאגרות משה (אורח חיים חלק ה סימן יח) ביאר שכל ההיתר לצאת עם קמיע מומחה הוא רק משום שמדאורייתא אין איסור בזה כלל, כיון שהוא לובשו כעין תכשיט [וכעין מה שנתבאר לעיל מדברי הריטב"א], ורק צריך שיהיה מומחה כדי שיחשב כתכשיט אך לכתוב קמיע בשבת אין להקל כלל, כיון שדבר זה אינו נחשב כרפואה גמורה. ויש להוסיף עוד על פי מה שנתבאר לעיל בדברי הרבינו יהונתן שכל מה שמועיל הקמיע הוא בצירוף תפילותיו, ולא מחמת הקמיע עצמו מתרפא, וא"כ ודאי שאין להקל בזה.

## 'רפואה סגולית' בשבת

ויש בדבר זה נפק"מ האם מותר לחלל שבת כדי להתרפאות ב'רפואה סגולית' בשבת, דלפי המתבאר שאין להקל לעשות מלאכה אלא ברפואה גמורה הרי שאין להקל לעשות מלאכה כדי להתרפאות ברפואה סגולית.

ובגדר 'רפואה סגולית' מצינו ברמב"ם בפירוש המשניות (מסכת יומא פרק ג משנה א) וז"ל 'כי אין עוברין על המצוות אלא בדברים המרפאים בטבע, והוא דבר אמתי הוציאו הדעת והנסיון הקרוב לאמת, אבל להתרפאות בדברים שהם מרפאים בסגולתן אסור כי כחם חלוש אינו מצד הדעת ונסיונו רחוק', ומתבאר דדעת הרמב"ם שכל רפואה שאי אפשר להבין בשכל אינו נחשב כרפואה, ואסור לעשות איסורים כדי להתרפאות בכזו רפואה. וכמו כן נראה שאין להתיר לשלוח בשבת מברק לאדם גדול שיתפלל על חולה, ואף שבוודאי שתפילת צדיק עוזרת אין להקל כיון שאין זה רפואה בדרכי הטבע [וכ"כ במנחת יצחק (חלק י סימן לא אות טז)].

וא"כ יוצא שמסקנת הפוסקים שאין להתיר לעשות מלאכה דאורייתא כדי לעשות רפואה סגולית. ובאמת קצת צ"ע מדוע לא התירו לרפאות רפואה סגולית אפילו היכא שמוכח שדבר זה מרפא הרבה בני אדם, ונראה שלא התירה התורה אלא רק רפואה שיש לה הסבר בדרכי הטבע, וכלשון הרמב"ם הנ"ל.

## דין קמיע בכרמלית וברה"ר בזמנינו

במשנ"ב (ס"ק פז) ציין למש"כ לקמן בסימן שח (ס"ק קכט) ששם כתב שהאיסור לצאת ברשות הרבים בקמיע שאינו מומחה הוא רק איסור דרבנן, ומדאורייתא יש להקל כיון שהוא דרך מלבוש. ומבואר שם דלכן אין איסור לצאת לכרמלית בקמיע שאינו מומחה כיון שלא גזרו שלא לצאת אלא ברשות הרבים דאורייתא.

ולפי זה צ"ע שיוצא שכל הדינים שבסעיף זה לא נאמרו אלא ברשות הרבים גמורה מדאורייתא, וכיון שמצינו בכמה מקומות במשנ"ב דס"ל שבזמנינו אין לנו רשות הרבים דאורייתא [ראה משנ"ב לקמן סימן שג ס"ק יח, שח ס"ק קנד, וכ"מ לעיל סימן רסו ס"ק ב, והטעם משום שלא עוברים שם ס' ריבוא וע"ע סימן שמה ס"ק כג דמסיק במשנ"ב שבעל נפש יחמיר על עצמו], ואם כן בימינו יהיה מותר לצאת עם קמיע אף שאינו מומחה, וצ"ע שסתמו בזה הפוסקים.

**[סעיף כז] יוצאין בביצת החרגול ובשן של שועל ובמסמר הצלוב בין בחול בין בשבת, ואין בו משום דרכי האמורי. וכן בכל דבר שהוא משום רפואה. אבל אם עושה מעשה ואין ניכר בו שהוא משום רפואה, אסור משום דרכי האמורי. אבל כל לחש מותר, ולא אסרו אלא באותם שבדקן ואינם מועילים. ויש מי שחשש בכל קמיע שאינו מומחה משום דרכי האמורי.**

## איסור דרכי האמורי ברפואות שונות

והיינו שנחלקו השיטות בשו"ע האם מותר לעשות דבר של רפואה שלא מבינים איך הוא פועל, דלדעת השו"ע אין בזה משום דרכי האמורי, בעושה מעשה רק בידוע שאינו מועיל, ובלחש אסור רק בידוע שאינו מועיל, ויש מי שחשש שאסור לעשותו בתחילה משום דרכי האמורי.

ובזמנינו מצויים כל מיני רפואות אלטרנטיביות, ויש לדון אם מותר להתרפאות ברפואות אלו, או שיש לחוש משום דרכי האמורי. ושמענו בשם הגריש"א שלדעתו כל דבר רפואה שמקורה בעובדי אלילים יש לחוש שלא להתרפאות בו משום דרכי האמורי, אלא אם כן הדבר נכיר ומוכח שמביא רפואה.

**[סעיף כח] מי שיש לו מכה בפיסת רגלו וקושר עליה מטבע להגין שלא ינגף ברגלו, וגם הוא מרפא, מותר לצאת בו.**

וכבר נתבאר לעיל (סעיף כב ובשיעורים שם) דלדעת הגר"א מותר לצאת אף בדבר שאינו מרפא, אם הוא מועיל להצילו מנזק.

## פלטות ליישור שיניים ושיניים תותבות

והנה בחוט שני (פרק פח ס"ק יט) דן האם מותר לצאת עם פלטה שעושים ליישור השיניים ודן שם שאולי לא התירו לצאת בהם אף שיש בהם רפואה כיון שתועלת הרפואה מהם הוא רק לטווח ארוך, אך אם משאיר אותם בפיו לזמן מרובה כתב שם שיש להתיר לצאת בהם כיון שהפלטה מתבטלת לשיניים. ומה שמניחים מגן לשיניים שגורם שלא יחזרו להתעקם לפי המבואר בדברי הגר"א דינו כמו הברזלים של היישור שיניים כיון שלהציל מנזק דינו כמו לרפאות. אמנם לצאת בשיניים תותבות שמשתמש בהם רק בזמן האוכל נראה דודאי אין להתיר לצאת בהם, שהרי הוא רק מטלטלם למקום האוכל והוי משאוי גמור.

**[סעיף כט] היוצא בטלית מקופלת על כתפיו, דהיינו שלאחר שנתנה על ראשו מגביה שוליה על כתפיו, חייב חטאת.**

## לצאת בסודר או מגבת על כתפו

והנה בשו"ע לקמן (סעיף לד) מבואר שמותר לאדם לצאת בסודר על כתפו, דכך הוא דרך מלבוש ומדוע כאן אסר לצאת עם הטלית על כתפו. וביאר המשנ"ב (שם ס"ק קכז) שסודר שהוא כעין צעיף היה המנהג לפעמים ללבוש אותו על כתפו, ולכן כשיוצא כך שרי דהוא דרך מלבוש, אך טלית של מצוה אין הדרך להניחה כך, והרי הוא מניחה כך רק כדי לטלטלו ממקום למקום, ולכן נחשב כמשאוי. עוד מצינו במשנ"ב (סוף ס"ק קלג) שדן שם איך מותר להוציא מטפחת בשבת, ומסיק שם שיש להתיר לצאת עם מטפחת על כתפו, וכמו שנתבאר דכל סודר שרי להניח על כתפו ורק בטלית של מצוה אסור כיון שאין הדרך ללבוש כן.

ולפי זה דנו האחרונים האם יש להתיר לצאת עם מגבת המונחת על כתפו משום דדרך מלבוש בכך, ויש אחרונים שנקטו שיש לחלק בזה שאם מניחו בדרך למקוה שרי, כיון שהמגבת יבשה ודמי לסודר שמותר להניחו על כתפו, אך בחזור שהמגבת רטובה אין הדרך לצאת כך ואסור. אמנם בארחות רבינו (חלק א עמוד קלו) הביא שהסטייפלער היה נוהג לצאת עם המגבת על כתפו, ואף בחול נהג לעשות כן לחוש לדעת החיי אדם (כלל נו סעיף יא) שסובר שאם יוצא כך רק בשבת אינו נחשב כדרך מלבוש ע"ש. [וע"ע לקמן שיעור י על סעיף לד]

עוד הובא שם מעשה מהחזו"א שיצא לטייל בשבת עם בחור אחד וראה החזו"א שאותו בחור הניח מטפחת סביב צווארו, ואמר לו החזו"א שעדיף שיפתח את כפתור חולצתו ועל זה יקשור את הממחטה כדי שלא תפתח החולצה, ומשמע דלא ניחא ליה בהיתר זה שמניחו על כתפו. ואולי הוא משום שאין הדרך לצאת כן בחול וצ"ע.

**[סעיף ל] מותר לצאת ברשות הרבים בטלית סביב הצואר. הגה: אף על פי שמניח צד ימין על כתפו של שמאל, דדרך ללבשו כך ולא הוי אלא להתנאות ושרי.**

## יציאה בטלית מקופלת

הנה בסעיף ל מבואר שמותר לצאת בטלית מקופלת, אך בסעיף כט מבואר בשו"ע שהיוצא בטלית מקופלת על כתפיו חייב חטאת, וביאר המשנ"ב (ס"ק קטו) שבסעיף ל מיירי במקומות שרגילין לצאת כך ולכן שרי, ובסעיף כט מיירי שאין הרגילות לצאת כך וחשיב משאוי. ובביאור הגר"א תירץ שבסעיף ל מותר כיון שהטלית מכסה גם חלק מגופו, ובסעיף כט מיירי באופן שהטלית מכסה רק את הצוואר שלו,

## לצאת עם טלית מצויצת כשאינו מקיים מצוות ציצית

בביאור הלכה (ד"ה בטלית) הביא מהפמ"ג שהקשה דאף אם מותר לצאת עם הבגד, משום שכך הוא הדרך ללבוש אותה, הרי הציציות עצמם נחשבים כמשאוי, מכיון שבגד זה אינו כסות הגוף ואינו חייב בציצית. ותירץ הביאור הלכה שאותן ציציות הם מנוי הבגד, וכמו שמותר לצאת עם ציצית בלילה אף שלילה לאו זמן ציצית הוא, משום שהציצית הוא מנוי הבגד.

אך הוסיף והקשה מהמבואר לקמן (סעיף לח) שהיוצא בציצית שאינה מצויצת כהלכתה חייב, דכיון שהחוטים חשובים אצלו ודעתו עליהם נחשבים כמשאוי. וכתב דשאני התם דדעתו להשלים, ולכן לא בטלים החוטים אצל הבגד. ומשמע מדבריו שאם אין דעתו להשלים נעשו החוטים כחלק מנוי הבגד, ורק בדעתו להשלים נחשבים החוטים כמשאוי. ודבריו צ"ע שהרי מצינו בשו"ע לעיל (סימן י סעיף ז) דבגד שחציו סתום וחציו פתוח שמטילין בו ציצית מספק אסור לצאת בו בשבת דשמא הוא פטור מציצית, ולפי המבואר בביאור הלכה צ"ע מדוע אסור לצאת בו הרי אין דעתו להשלימו וא"כ לכאורה נעשה הציצית חלק מנוי הבגד.

וצ"ל דמה שמבואר שחוטי הציצית הם נוי הבגד, היינו דכיון שעל ידם אפשר ללבוש את הטלית גם כשהוא מעוטף בה בכל גופו חשיב הדבר כנוי הבגד, ולכן אף שבאותו זמן אינן מקיים חיובו מותר לצאת בטלית זו, אך טלית שיש ספק אם היא חייבת בציצית, אז יש ספק האם הטלית צריכה ציצית כדי שתהיה ראויה ללבישה, ולכן יש ספק רם הציציות נחשבות כחלק מנוי הבגד.

ובשו"ת מנחת יצחק (חלק ד סימן ז) תירץ שהציצית נחשבת כנוי הבגד רק כשנראית לאנשים כחלק מן הבגד, וכמו שפשוט הדבר שאם יצא אדם בבגד ד' כנפות עגולות שהציציות אינם נחשבים כנוי הבגד משום שלא יחשב בעיני האנשים שהציצית היא חלק מן הבגד. ולכן כשיוצא בטלית על צווארו או בטלית בלילה הרי הציצית נראית כדבר שיוצא בו ידי חובה ושרי, אך בטלית שיש ספק אם היא חיייבת בציצית אולי יש לדמותה לטלית שאינה חייבת בציצית אך ללובש יש ספק אם היא חייבת, שהדבר ברור שאין בזה נוי לבגד, וי"ל דהוא הדין שאם יש ספק מה דינה של טלית זו, כיון שבגד זה אינו מחוייב בוודאות בציצית אין בזה משום נוי לבגד.

אכן החזו"א (אורח חיים סימן ג ס"ק כח) חלק על דברי השו"ע מכח קושיות אלו וס"ל לדינא דכל שיש צורך בחוטי הציצית בבגד נחשב הדבר כחלק מתכסיסי הבגד וכנוי הבגד ומותר לצאת בו. ולכן אם יש ספק אם אותה הטלית חייבת בציצית מותר לצאת בה, וכן נמי א"ש שיכול לצאת עם טלית בלילה או אם טלית הכרוכה על צווארו, כיון שחוטי הציצת נטפלים לבגד ממש והרי הם כמו שאר תכסיסי הבגד.

## טלית קטן שאין בה שיעור

ושאלה זו מצויה למעשה גם בטלית קטן של ילדים שפעמים שאין בהם שיעור טלית כדינה, ולדעת המשנ"ב כיון שאינו יוצא ידי חובה בציציות שבטלית זו הרי הם נחשבות כמשאוי, וכן מבואר להדיא במשנ"ב לעיל (סימן יג ס"ק ב) דטלית שאין בה שיעור אסור לצאת בה אפילו לכרמלית. אמנם לדעת החזו"א מותר לצאת בו כיון שחוטי הציצית נחשבים כחלק מתכסיסי הבגד, שהרי הוא רוצה לצאת בהם, וכן מבואר להדיא בדברי החזו"א (שם ד"ה ונראה), ותמה שם על דברי המשנ"ב שכתב שאסור לצאת בזה.

ולדעת החזו"א צ"ל דמה שנתבאר שאין להתיר לצאת בבגד שאין לו ד' כנפות או שנפסלו אחת מציציותיו היינו משום שבזה הציציות בוודאי אינם נחשבות כחלק מתכסיסי הבגד, כיון שלא שייך לדון שהוא לובש את הציציות כחלק מהמצוה, אך במקום שהוא רוצה בדווקא את אותם הציציות משום קיום המצוה שבהם נחשבים הם כנוי הבגד.

## טלטול טלית ע"י אשה

ולענין טלטול טלית על ידי אשה מצינו במשנ"ב לקמן (ס"ק קנח) שהביא שהמגן אברהם כתב שאשה שיצאה בטלית מצויצת בשבת חייבת חטאת, דכיון שאין אשה רגילה לילך בטלית כזו הוי משוי לגבה. והביא המשנ"ב שם שהאחרונים חלקו עליו בזה. והביא שם דגם בשעה"מ (פרק יט משבת) כתב דשרי כיון שהאשה מקיימת מצוה בתפילין, רק שאינה מצווה בכך, וכמו כל מצוות עשה שהזמן גרמא.

ושייך דין זה כגון ששכח טליתו בביתו ואשתו רוצה ללבוש את הטלית ולהביאה תחת בגדיה שנחלקו האחרונים אם מותר לה להביא את הבגד [ומשום לא ילבש אין לחוש כמבואר בגמרא (שבת סב, א) שאשה יכולה ללבוש תפילין ולצאת בה בשבת ואכמ"ל].

**[סעיף לא] היוצא מעוטף בטליתו וקיפלה מכאן ומכאן בידו או על כתפו, אם נתכוין לקבץ כנפיו כדי שלא יקרעו או כדי שלא יתלכלכו, אסור. ואם קבצם להתנאות בה כמנהג אנשי המקום במלבושן, מותר. וה"מ בטליתות שלהם שהיו יריעה אחת מרובעת, אבל מלבושים דידן כשהוא לבוש בהם ומוציא ידיו מתוכה מותר לתפוס קצתם בידו ולהגביה כדי שלא יתלכלכו שוליו בטיט או כדי שלא יעכבוהו ללכת.**

## לצאת עם טלית המקופלת על כתפו

הנה מבואר בשו"ע שאם מקפל את קצה הטלית יש בדבר איסור משום שאין לו צורך באותו חלק של הבגד המקופל, וחשיב כמו משאוי. אמנם במשנ"ב (ס"ק קיז) הביא מהמהרי"ל דאין להחמיר בזה רק כשמגביה הרבה, אך אם מגביה קצת שרי, כיון שזה נחשב כדרך לבישה. [ויש לעיין ממה שכתב השו"ע לעיל בסיף כט שאם מתעטף בטלית ומתכסה בה אף על פי שמתקצר מלמטה אין איסור בדבר, ומבואר להדיא שאף אם מקפל חלק מן הטלית, אין בזה משום משאוי כיון שהדרך ללכת כך, וא"כ צ"ל שכל האיסור כאן הוא רק היכא שאין הדרך לקפל כך וצ"ע].

ונראה לכאורה שנחלקו השו"ע והמהרי"ל האם מותר לטלטל חלק בבגד כשאין לו צורך באותו החלק, רק שהוא עשוי כחלק מהבגד. ובאגרות משה (חלק ה סימן יח) חידש שאין לצאת עם שרוולים מקופלים כיון שאין תועלת באורך השרוול, ואותו חלק המקופל נחשב כמשאוי. ודבריו צ"ע דכיון שהשרוול הוא חלק מן הבגד לא שייך להחשיבו כמשוי, ודמי למה שנתבאר לעיל ברמ"א (סעיף כג) שמותר לצאת עם אותם עגולים ירוקין שגזרה המלכות, דכיון שהוא תפור לבגד נחשב כחלק מן הבגד, וכמו שנתבאר שם גם על לולאות התפורות בבגד דמותר לצאת בהם כיון שהם חלק מן הבגד. וכן כתב בחוט שני (פרק פח ס"ק טז) שמותר לצאת עם שרוולים מקופלים כיון שהם חלק מן הבגד. וביותר צ"ע שהרי המהרי"ל הכריע שאפילו את שולי הבגד מותר לקפל מעט, וא"כ ודאי דיוכל לקפל את השרוולים של החולצה.

**[סעיף לב] היוצא במעות הצרורים לו בסדינו, חייב. הגה: אבל בבית מותר אם צריך לו, ואפילו אינן צרורים רק שהם מנוקבים.**

וטעם הדבר שהתירו לטלטל את המעות בתוך ביתו אף שלכאורה יש בהם משום איסור מוקצה נחלקו הפוסקים, דדעת המג"א דכיון שיש חשש שיגנבו התירו משום טלטול מן הצד אפילו לצורך דבר האסור. אמנם הגר"א למד שכאן המעות לא אסורות משום מוקצה כיון שמדובר כאן במטבעות מנוקבים, והם נחשבים כחלק מנוי הבגד.

**[סעיף לג] אסור לצאת בשבת במעות או בכסף וזהב התפורים בבגדו.** **הגה: ויש מתירים במקום פסידא שירא שיגזלנו ממנו אם יניחם בבית וילך מהם. וכן נוהגין להקל אם צריך לצאת, אבל אם יוכל להיות יושב בבית ולא לצאת, לא יצא. במקום שא"צ לו ויוכל להניחם בבית, יש להחמיר.**

## לצאת עם מעות בכיס אם נחשב שינוי

ובביאור דברי הרמ"א כתב המשנ"ב (ס"ק קכג) דאף שיש איסור לצאת עם המעות התפורים בבגדו, אך מכל מקום ליכא חיובא כיון שאינו מוציאם כדרך הוצאה, ואיסורו הוא רק מדרבנן, והתירו חכמים איסור זה במקום שאדם בהול על ממונו ויש לחוש שיעבור על איסור דאורייתא. ובערוך השולחן (סעיף צט) הקשה דברמב"ם (פרק יב הלכה יג) מבואר שהמוציא בכיס שתפור בבגדו ופיו למטה פטור, ומשמע שהמוציא בכיס רגיל שכיסו למעלה חייב חטאת, דכך היא דרך הוצאה, ולכן כתב (בסעיף ק) דכוונת הרמ"א להתיר דווקא באופן שתופר את המעות בעצמם לבגד, או שמחברם ע"י נייר שאין על זה שם כיס, שבכך נחשב שמוציא שלא כדרך הוצאה, אך אם מוציא בכיס התפור בבגד אין להתיר אף במקום פסידא.

כתב המשנ"ב (ס"ק קכג) שאם לא תפר את המעות מבעוד יום, יוכל להציאן בשבת על ידי שינוי אחר, דהיינו שיניח את המעות בין בגדו לבשר, ע"ש. ומקור דבריו מהט"ז (ס"ק כג). ובערוך השולחן (סעיף קא) כתב שיש לחוש בזה לחיוב חטאת כיון שעל כרחך הוא נושא את המעות בכיס, ונראה שהכריח דמיירי שנוטלו בכיס שאם לא כן יפול לו הכסף. אך באמת נראה דכוונת הט"ז שהמעות אינם נופלות כי הם קשורות ע"י החגורה.

## ביאור ההיתר של 'אדם בהול על ממונו'

ובעיקר דינא דהרמ"א שבמקום פסידא התירו להוציא כשאינו כדרך הוצאה, הנה מקור הדין שהתירו מלאכה דרבנן באופן שהאדם בהול על ממונו הוא ממתני' בשבת (קנג, א) דמי שהחשיך בדרך נותן כיסו לנכרי, ומבואר בגמרא שה"ה דשרי להוליך את הכיס פחות פחות מד' אמות, משום דאדם בהול על ממונו וחיישינן שאם לא יתירו לו איסור דרבנן יבוא לעבור על איסור דאורייתא. וכן מבואר בשו"ע לקמן (סימן שלד סעיף א) שבבית שיש שם דליקה התירו להציל מזון ג' סעודות משום דאדם בהול על ממונו.

ובדברי הרמ"א כאן נתבאר שאף במקום שיש לחוש שיגזלו לו את הכסף התירו לו לעשות מלאכה דרבנן משום דאדם בהול על ממונו. אמנם לקמן (שם סעיף ב) הביא השו"ע ב' שיטות אם התירו לטלטל מעות או שאר דברים המוקצים כדי להציל מן האנסים הבאים לגוזלם, וע"ש במשנ"ב (ס"ק ו) דדעת האוסרים ס"ל שדווקא במי שהחשיך בדרך הוא שהתירו משום שיש לחוש שיעשה איסורא רבה, אבל באנסים אין לחוש שיוציאנה בפני האנסים ע"ש. ולכאורה כאן מבואר מדברי הרמ"א כשיטה א' בשו"ע שאף באופן שחוששים לגזלנים יש להתיר.

## אם יש להתיר אף בכל מקום פסידא

במשנ"ב (ס"ק ז) מבואר דכל ההיתר הוא רק במקום שבהול הרבה, אך אם ירדו גשמים על סחורתו ודאי שלא התירו לטלטל מוקצה משום שאינו בהול על ממונו כל כך. ולכן נראה שכל החשש שהאדם בהול שלא להניח את הכסף בביתו היינו דווקא באופן שהגנבים מצויים, אך אם יכול לשמור על הכסף בביתו ודאי אין להקל בזה. ולפי זה אפשר

שבזמנינו שלא מצוי כ"כ גנבים אין להתיר להוציא את המעות אפילו כשמוציאם שלא בדרך הוצאה, וצ"ע.

[ויש שהוכיחו מהמשנ"ב לעיל (סימן רעט ס"ק א) שהתיר לטלטל נר שכבה בשבת אם ירא שיכוהו או שאר הפסד ממון, ומשמע שהתירו לטלטל מוקצה מחמת הפסד ממון, אף שאינו בהול כל כך, אך נראה שאין ראיה משם כלל דטעם ההיתר שם הוא משום מימרא דרב (שבת מה, ב) דכדאי הוא רבי שמעון לסמוך עליו בשעת הדחק, והיינו שבשעת הדחק סמכו על רבי שמעון שלדעתו אין כלל איסור מוקצה בנר שכבה, ולכן התירו במקום הפסד.

עוד הוכיחו מהמשנ"ב לקמן (סימן שח ס"ק ס) שביאר את דברי השו"ע שם שהתיר לטלטל סנדל שנפסקה רצועתו החיצונית בכרמלית, אף שבטל מהסנדל תורת כלי, וביאר המשנ"ב דהטעם הוא כדי שלא יאבד, ולכאורה מבואר שהתירו לטלטל בכרמלית אפילו שאינו בהול כ"כ על ממונו רק משום חשש פסידא. אכן בדברי הפמ"ג שם (א"א ס"ק ל) מבואר דהטעם שהתירו לטלטל את הסנדל בכרמלית ואסרו לטלטלו בחצר הוא משום דבחצר מקצה מדעתו, ובכרמלית אין מקצה עד שבא לביתו, והוכיח כדבריו שאי אפשר לפרש שטעם ההיתר הוא משום הפסד ממון, דלא שרינן טלטול משום הפסד ממון ע"ש.]

**[סעיף לד] יוצא אדם בסודר המקופל על כתפיו אעפ"י שאין נימא כרוכה לו על אצבעו. ואם אין הסודר חופה ראשו ורובו אסור לצאת בו אא"כ קשר שני ראשיו למטה מכתפיו זה עם זה.**

## לצאת בסודר המונח על כתפו

מבואר דשרי לצאת בסודר המונח על כתפו, אמנם לעיל בשו"ע (סעיף לא) איתר שהיוצא בטלית מקופלת על כתפו חייב חטאת, וביאר המשנ"ב (ס"ק קכז) שסודר שהוא כעין צעיף היה המנהג לפעמים ללבוש אותו על כתפו, ולכן כשיוצא כך שרי דהוא דרך מלבוש, אך טלית של מצוה אין הדרך להניחה כך, והרי הוא מניחה כך רק כדי לטלטלו ממקום למקום, ולכן נחשב כמשאוי. וכבר הבאנו לעיל בשיעורים (שיעור ח על סעיף לא) מהארחות רבינו (חלק א עמוד קלו) שהסטייפלער היה נוהג לצאת בשבת עם מגבת על כתפו, והוסיף שם דאף בחול נהג לעשות כן לחוש לדעת החיי אדם (כלל נו סעיף יא) שסובר שאם יוצא כך רק בשבת אינו נחשב כדרך מלבוש ע"ש. אמנם סברתו צ"ע דמה מהני מה שהוא עושה כן בחול, הרי לכאורה הדבר תלוי אם מנהג העיר לצאת כך, ואם כולם לא נוהגים כך הרי מוכח שהוא לובש את המגבת רק לצורך הטלטול בשבת, ולדעת החיי אדם יש לחוש דאינו דרך מלבוש וצ"ע.

ולמעשה נראה שבימות החורף שהרגילות לצאת עם סודר על כתפו, כי זה שומר עליו מהקור, יש להקל גם לצאת עם מגבת על כתפו דכיון שזה מציל אותו מהקור חשיב כמלבוש, אך בקיץ שניכר הדבר שאינו מניח את המגבת אלא בשביל להביאה למקוה יתכן שאין להקל.

## לצאת בחליפה המונחת על כתפיו

ולצאת בחליפה המונחת על כתפיו באופן שאינו מכניס את ידיו לשרוולים, הנה ידוע שכך נהג החזו"א ללכת, וכמו שהובא בארחות רבינו (שם). אך יש שפקפקו שאסור לצאת כך משום שיש לחוש בזה דלמא יפול ואתי לאתויי.

ונראה ליישב את המנהג דהנה מבואר בשו"ע לקמן (סעיף מא) שיש מי שאוסר לצאת בכובע העשוי להגן מפני החמה, דחיישינן שיפול ע"י הרוח ואתי לאתויי ד' אמות ברשות הרבים, וביאר המשנ"ב שם (ס"ק קנג) שהחשש הוא באותו כובע שמנהגן היה לשאתו מעל כובע קטן, אך בסתם כובע המונח על ראשו של אדם אין לחוש שיוליכנו ד' אמות, משום דבודאי לא ילך בגילוי הראש. ושמענו שמועה בשם הגר"ח גריינמן שכיון שהיום הרגילות היא ללכת עם כובע מעל הכיפה שבראשו, אין לחוש שילך רק עם כיפה ויוליך את הכיפה ד"א ברה"ר, כשהדרך של אותם אנשים לילך ברשות הרבים רק עם כובע. ואולי זה הביאור בכך שהחזו"א לא חשש לצאת בחליפה המונחת על כתפו דלמא אתי לאתויי, דכיון שמקפיד שלא ללכת אפילו מעט בלא החליפה על כתפו אין לחוש שיוליכנה ד' אמות בלא שילבשנה.

[אמנם אם אינו מקפיד כ"כ לצאת רק עם כובע על ראשו ודאי שאסור לצאת בכובע, כשיש לו כיפה כי יש לחוש שיוליכנו ד' אמות ברה"ר. ויש שמקילין בזה כי סומכים על העירוב, אמנם אין להקל רק בעירוב שהוא כשר לכתחילה מדינא, והוא מחמיר לחוש לכל הדעות י"ל שכלפי גזירה זו דדלמא אתי לאתויי יכול לסמוך על העירוב ואכמ"ל.]

**[סעיף לו] מותר לצאת בשבת בשני מלבושים זה ע"ג זה בין לצרכו בין לצורך חבירו בין שהם שני חלוקים בין שהם שני סרבלים (פי' סרבל כסות העליון) בין שהם שתי חגורות זו ע"ג זו, ואפי' אין מלבוש מפסיק ביניהם.** **הגה: ויש אוסרים שתי חגורות זה על זה אא"כ מלבוש מפסיק ביניהם, וכן ראוי לנהוג.**

## לצאת עם שני חגורות

וביאר המשנ"ב (ס"ק קלג) טעם האוסרים לצאת בב' חגורות דמה הנאה יש בחגורה השניה, ואין דרך לחגור כך והוי משאוי. אמנם באופן שהדרך לצאת עם ב' חגורות, כגון שיש חגורה תחת בגד אחד וחגורה נוספת לנוי מעל הבגד שרי וכן מבואר במשנ"ב (ס"ק קלד).

עוד כתב המשנ"ב (ס"ק קלה) ולגבי שלא"ף-מאנטי"ל (חלוק שינה) שיש בו חגורה התפורה לבגד יכול להתיר את החגורה התפורה לבגד ולקשור את השלא"ף-מאנטי"ל בחגורה אחרת על גבי החלוק. ומבואר במשנ"ב דאף שיכול להשתמש בחגורה התפורה לבגד, אם רוצה יכול שלא לקשור את אותה החגורה, ובכל אופן תחשב החגורה השניה כמלבוש.

וכעין זה הובא בספר ארחות רבינו (שם) שהיה מעשה מהחזו"א שיצא לטייל בשבת עם בחור אחד, וראה החזו"א שאותו בחור הניח מטפחת סביב צווארו, ואמר לו החזו"א שעדיף שיפתח את כפתור חולצתו ועל זה יקשור את הממחטה כדי שלא תפתח החולצה, ומבואר שאף כשיש לו כפתור לסגור חולצתו מותר לצאת עם ממחטה שתסגור את שרוולו.

וכמו כן נראה דשרי לצאת עם חולצה שנסגרת ע"י חפתים, אף כשיש אפשרות לסורה ע"י כפתור [אמנם אם החפתים אינם סוגרים את החולצה נראה שאסור לצאת בו, אמנם באופן שהחפתים מחזיקים את החולצה בצורתה אז הם חלק מן הבגד ומתבטלים אליו].

**[סעיף לז] מותר לצאת בשבת בבתי ידים הנקראים גואנטי"ש. ויש מי שמחמיר להצריך שיתפרם מע"ש בבתי ידים של מלבושיו או שיקשרם בהם בקשר של קיימא יפה, וראוי לחוש לדבריו.**

## לצאת בכפפות כשהם קשורות לבגד

וביאר המשנ"ב (ס"ק קלח) שמעיקרא דדינא מותר לצאת בבתי ידים כיון שהם מלבוש גמור שלובשם מחמת הקור, אלא שיש מי דלפעמים צריך למשמש בידיו להסיר כינה או פרעוש העוקצתו, וחיישינן שכשיוריד את הבתי ידים לצורך כך ישכח ויוליכנו ד' אמות הרשות הרבים.

ומה שהתבאר בשו"ע שאם קושר את הכפפות לבגד אין איסור בזה, תמה הט"ז דמה בכך שקושרה לבגד, הרי הבית יד הוא דבר חשוב ואינו מתבטל לבגד ואיך שרי לטלטלה [אמנם כשתופרים את הכפפות נראה שלא קשיא ליה, ובאמת לפי מה שהתבאר לעיל (שיעור ז על סעיף כז) דלדעת הגר"א כל דבר התפור לבגד נחשב כחלק מן הבגד ומותר לטלטלו, וא"כ גם הכפפות אם הם תפורים לבגד מותר לטלטלם, אך לדעת המג"א שם שלא התיר לצאת בדבר התפור לבגד, אלא רק כשהוא דבר שאינו חשוב א"כ אין להקל גם אם תופר את הכפפות וצ"ע]. ובביאור הלכה (ד"ה שיתפרם) ביאר דכיון שכל האיסור הוא רק משום שמא יטלטל את הכפפות ד' אמות ברה"ר, לכן באופן שהכפפות קשורות שאף אם יוליכם הרי זה מוציא שלא כדרך הוצאה, לא גזרו שלא יצא בהם.

## כשתופר את הכפפות זו לזו

במשנ"ב (ס"ק קלט) הביא מש"כ הט"ז שאותם כפפות הנקראות ארבי"ל שתוחב בו שתי ידיו מותר לצאת בהם לכו"ע, דליכא למיחש שמא יסירנה מידו דאף אם יעשה כך הרי הוא לבוש בידו השניה ולא מקרי משוי, ובאליה רבה (ס"ק סה) חלק עליו דאדרבה בזה יש לחוש טפי משום שעשויה ליפול בקלות וטפי שייך למיגזר דלמא אתי לאתויי, ועוד הקשה הא"ר שבשתי כפפות לא שייך כלל שכפפה אחת תתבטל לחבירתה, ובודאי דחשיב טלטול גמור אם יוצא כשהוא לבוש רק בידו האחת.

[ואולי יש לבאר דדעת הט"ז שהכפפות אינם בטלות לבגד כיון שהם חשובות, אך ס"ל שבגד של בתי ידיים הוא שם בגד בפני עצמו, ולכאורה אפשר לצאת עם חלק מן הבגד אף בלא החלק השני של הבגד, וכמו לצאת במכנסיים כשלא מכניס שרוול אחד, ורק בכפפות שוודאי אינו נחשב כבגד אחד הנידון הוא רק אם הכפפות מתבטלות לבגד וס"ל שמחמת חשיבותם הם לא מתבטלות. אכן יש לחלק קצת דאף אי נימא שמותר לצאת עם מכנסיים עם שרוול אחד הכא שמשתמש בכפפה אחת הרי הכפפה השניה נחשבת משאוי כיון שאינו משתמש בחלק ניכר מן הבגד].ונראה שהיום המנהג שאין יוצאים בכפפות לרשות הרבים כלל.

**[סעיף לח] היוצא בשבת בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה, חייב מפני שאותם החוטים חשובים הם אצלו ודעתו עליהם עד שישלים ויעשהו ציצית. ואם היא מצוייצת כהלכתה, אף על פי שאין בה תכלת, מותר לצאת בשבת.**

## מקור האיסור לצאת בטלית שאינה מצויצת

מקור דין זה הוא מהגמרא בשבת (קלט, ב) דאמר רב אבין בר רב הונא אמר רב חמא בר גוריא מתעטף אדם בכילה ובכסכסיה ויוצא לרשות הרבים בשבת ואינו חושש, והקשתה הגמ' מאי שנא מדרב הונא, דאמר רב הונא אמר רב היוצא בטלית שאינה מצויצת כהילכתה בשבת חייב חטאת, ומתרצת הגמ' דציצית לגבי טלית חשיבי, ולא בטלי, הני לא חשיבי ובטלי.

ובביאור החילוק בגמרא נחלקו הראשונים דרש"י שם פירש שהחשיבות של ציצית היא משום התכלת שבה, ומשום כך לא בטלה הציצית לבגד, אך בתוס' שם מבואר שהחשיבות של ציצית היא משום שדעתו להשלים את הכנף הרביעית ולכן אינו מתבטל אל הבגד.

והנה זה לשון הרמב"ם (פרק יט הלכה כ) *'מותר להתעטף בטלית שיש בשפתותיה מלל אף על פי שהן חוטין ארוכין ואף על פי שאינן נוי הטלית מפני שהן בטלים לגבי הטלית ואינו מקפיד עליהן בין היו בין לא היו, לפיכך היוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב מפני שאותן החוטין חשובין הן אצלו ודעתו עליהן עד שישלים חסרונן ויעשו ציצית, אבל טלית המצוייצת כהלכתה מותר לצאת בה בין ביום בין בלילה, שאין הציצית הגמורה משאוי אלא הרי היא מנויי הבגד ומטכסיסיו כמו האימרא וכיוצא בה, ואילו היו חוטי הציצית שהיא מצוייצת כהלכתה משאוי היה חייב היוצא בה אפילו ביום השבת שאין מצות עשה שאין בה כרת דוחה שבת'*.

## ביאור המשנ"ב והחיי אדם

ויש שביארו דכוונת הרמב"ם שכיון שדעתו עליהם להשלים הציציות אינם מתבטלים אל הבגד, והיינו שזה סיבה בפני עצמה שכל דבר שדעתו להשלים אינו מתבטל אל הבגד, ואף שהציציות עצמם אינם חשובים ומצד עצמם מתבטלים אל הבגד, מכל מקום כיון שדעתו להשלים את הציציות האחרות זה נותן לזה חשיבות ולכן אסור לצאת בטלית שאינה גמורה. וכן דעת המשנ"ב והחיי אדם וכמו שיבואר בסמוך.

והנה איתא בשו"ע בסמוך (סעיף לט) 'כילה (פי' יריעה כעין אהל) שיש בה רצועות שמותחין אותה בהם, מותר להתעטף בה ולצאת לרשות הרבים ואין הרצועות חשובות כמשאוי שמבוטלות אגבה, הילכך מותר לצאת ברצועות התלויות באבנט אף על פי שאין המנעלים קשורים בהם, דלא חשיבי ובטלי אגב האבנט. אבל אם הם של משי, חשיבי ולא בטלי ואסור אם אין המנעלים קשורים בהם. וה"ה לכל דבר שנפסק מן הבגד וראשו אחד מחובר, כגון לולאות, ואינו חשוב, מותר לצאת בו, ואם חשוב הוא אסור לצאת בו'.

ובמשנ"ב שם (ס"ק קנ) הביא את דברי החיי אדם (כלל נו) שכתב דלפי מה שהתבאר בשו"ע בסעיף לח לגבי ציצית דכל שדעתו להשלים הוא דבר חשוב שאינו בטל לגבי הבגד, צריך לומר שמה שהתיר השו"ע לצאת באותם רצועות התלויות באבנט הוא דווקא באופן שאין דעתו לתקנם, אך אם דעתו לתקן את אותם רצועות הרי הם חשובים ואינם בטלים לגבי הבגד והוי משאוי.

עוד כתב שם דלפי זה צריך אדם להיזהר כשנפסק לו רצועה מרצועות בגדיו שקושר בו שתי הצדדים ומצד אחד נשאר הרצועה, וכן זוג קרסים שנפסק קרס אחד, אפילו אם אותו החוט או המשיחה אינו חשוב כלל, אסור לצאת באותו הבגד כיון שדעתו להשלימו, ואם כן הוא דבר חשוב שאינו בטל לבגד וחשיב כמשאוי. ומבואר מכל זה דס"ל למשנ"ב כמו שביארנו לעיל דכוונת הרמב"ם שכל דבר שדעתו להשלימו לא בטל, היינו שכל דבר שעומד להשלים זה בעצמו הסיבה להחשיב אותו ולכן הוא לא מתבטל.

וכן ידוע משמיה דהחזו"א (מובא בארחות שבת חלק ג פרק כח הערה רפג) שהורה על פי זה שאסור לצאת עם בגד שהלולאה של הכפתור נקרעה, דאף שאין בלולאה זו שום חשיבות, היא אינה בטלה לגבי הבגד כיון שדעתו להשלימה ולכן נחשב כמשאוי.

## ביאור התהילה לדוד

אמנם התהילה לדוד (ס"ק לב) הקשה על שיטה זו שהרי מקור דברי השו"ע בסעיף לט הוא ממש"כ המרדכי (ס"פ חבית) ושם מבואר להדיא דדין זה שמותר לצאת בלולאות שנקרעו הוא אפילו בלולאות שבדעתו לתקנם, ואפילו הכי כיון שהם אינם חשובים הרי הם מתבטלים לגבי בגד. ועוד הקשה שמסעיף זה עצמו יש להוכיח כן שהרי מבואר שברצועות של משי יש איסור, ורק ברצועות רגילות שרי, ועל כרחך טעם האיסור ברצועות של משי הוא משום שדעתו לתקנן, וא"כ יש לדקדק שברצועות רגילות שרי אפילו כשבדעתו לתקן.

ולפי דבריו כתב התהילה לדוד לבאר את דברי הרמב"ם דבאמת ס"ל לרמב"ם שחוטי הציצית הם חשובים ואינם מתבטלים לגבי בגד, אלא שסיבת חשיבותם היא בכך שהוא מקיים על ידם מצוות ציצית, אך בטלית שאינה מצוייצת שהוא אינו מקיים על ידי החוטים מצוות ציצית, כתב הרמב"ם שחשיבותם היא בכך שדעתו להשלים ובכך יקיים על ידם מצוה.

ועלה בידינו שנחלקו האחרונים בדינים אלו, דלדעת המשנ"ב החוט של הציצית אינו חשוב מצד עצמו, וכל החשיבות שלו הוא בכך שדעתו להשלים את כל הציצית, ולכן ס"ל שכל דבר שדעתו להשלימו אינו מתבטל לבגד, אך לדעת התהילה לדוד חוטי הציצית חשובים מצד עצמן משום שמקיים בהם מצוות ציצית, ורק באופן שאינו מקיים ע"י החוטים מצוות ציצית ודעתו להשלים הרי זה נחשב כמשאוי, ואם אין דעתו להשלים מתבטל החוט אל הבגד, כיון שאין לו חשיבות שעומד לקיים מצוות ציצית על ידו.

## לצאת עם כפתור 'רזרבה' או רוכסן מיותר

ויש כמה נפק"מ בנידון זה, דהנה דנו האחרונים אם מותר לצאת בשבת עם חולצות, שמצויות היום שנתפר להם בקצות הבגד כמה כפתורים נוספים [רזרבה], דלדעת המשנ"ב צריך להחמיר שלא לצאת בהם, דכיון שכפתורים אלו נועדו להשלים בבגד עצמו, הרי הם חשובים ואינם בטלים לגבי בגד, אך לפי התהילה לדוד לכאורה נראה שאין איסור בזה שהרי כפתורים אלו מצד עצמם אין להם חשיבות ובטלים הם לגבי הבגד.

עוד דנו האחרונים לגבי מעילים שיש להם ביטנה העשויה מפרוה ואפשר להפרידו מהבגד, ולשוב ולחברו בחורף ע"י רוכסן, ויש לדון אם יש איסור לצאת אם המעיל בזמן שהחלק של הפרוה אינו מחובר למעיל, משום שלכאורה הרוכסן הוא משאוי, וכתב המנחת יצחק (חלק ג סימן סא) שלפי דברי החיי אדם יש בזה משום משאוי, כיון שדעתו להשלים את הרוכסן ולחבר על ידו את הביטנה. אכן לדברי התהילה לדוד אין לחוש בזה כיון שרוכסן זה אינו חשוב ובטל הוא לגבי הבגד.

## לצאת עם כיס של חליפה שעדיין תפור

עוד יש מפקפקים דלדעת המשנ"ב והחיי אדם יהיה אסור לצאת עם כיס של חליפה וכדו' כשהוא עדיין תפור, דכיון שדעתו להשלימו ולפותחו במשך הזמן הרי יש לו חשיבות ואינו בטל לבגד. אכן בזה נראה דלכו"ע שרי לצאת כך, שהרי כך היא צורת הבגד, ורק יש מניעה צדדית שאינו יכול להשתמש באותו הכיס.

**[סעיף מ] כובע שהוא מתפשט להלן מראשו טפח, אסור להניחו בראשו אפילו בבית, משום אהל.**

## ביאור האיסור לצאת בכובע

מקור סעיף זה והסעיף שלאחריו הוא מגמרא בעירובין (קב, ב) דאמר רב שישא בריה דרב אידי דמותר לצאת בכובע בשבת, ומאידך מבואר בברייתא שאסור לצאת בו, ומחלקת הגמרא הא דמיהדק הא דלא מיהדק. ובביאור תירוץ הגמרא נחלקו הראשונים, דדעת רש"י שם שלמסקנא הטעם לאסור לצאת עם כובע הוא משום שיש לחוש שמא יפול הכובע ואתי לאתויי ד' אמות ברה"ר, ולכן יש חילוק דהיכא שהכובע מהודק לראשו אין לחוש שיפול הכובע ומותר לצאת בו, והיכא שהכובע אינו מהודק יש לחוש שמא יפול ואתי לאתויי.

ובתוס' שם הביאו את פירוש הר"ח שהאיסור לצאת בכובע הוא משום עשיית אהל, וכשהוא מיהדק היינו שהטפח היוצא מן הכובע חזק ואינו נכפף, יש איסור ללובשו משום אהל, וכשהוא אינו מיהדק אלא נכפף בקלות אינו נראה כאהל ומותר לצאת בו. וכן פירש הרמב"ם (פרק כב מהלכות שבת הלכה לא). והשו"ע פסק לדינא את ב' הפירושים דבסעיף זה פסק את פירוש הר"ח והרמב"ם שיש בכובע משום איסור אהל, ובסעיף מא פסק את פירוש רש"י בסוגיא שיש לחוש בכובע דלמא אתי לאתויי, דס"ל שכל המחלוקת היא רק בביאור הסוגיא.

## אהל המוחזק ע"י אדם

כתב המשנ"ב (ס"ק קנב) דאף שאין איסור אהל בלא דפנות, מכל מקום יש איסור דרבנן לצאת עם כובע לראשו כיון שהשפה נעשית לצל כדי להגן מן השמש.

אך יל"ע ממה שכתבו האחרונים (בתהילה לדוד לקמן סימן שטו ס"ק ז, וכן מבואר בחזו"א סימן נב ס"ק ב) שאהל המוחזק על ידי האדם לא חשיב אהל כלל, וע"ש בחזו"א שכתב שבזה יש ליישב מנהג העולם שפורסים את הטלית בשמחת תורה בזמן קריאת התורה של 'חתן בראשית', דכיון שמעמידו ע"י אדם לא הוי אהל כלל. ולפי"ז יל"ע מה האיסור ללכת עם כובע שהשוליים שלו רחבות הרי האוהל הוא על ידי האדם. וצ"ל דשאני התם שכל האהל נעשה על ידי אחיזת האדם, אך כאן האהל קיים כבר מצד עצמו וכשמניחו על ראשו הרי הוא עושה אהל כדי להגן עליו מן השמש, ולכן יש בזה איסור משום אהל.

## לצאת בכובע המצוי בזמנינו

ובימינו מצויים כובעים שיש ברוחבם טפח [ולפי שיעור החזו"א יש להקל כל שאין בו 9.6 ס"מ], ומנהג העולם להקל בזה, ובאמת בספר ארחות שבת (חלק א פרק ט הערה סח) הביאו מהגרי"ש אלישיב שהטעם להקל בזה הוא משום שהיום הכובע אינו עשוי בשביל הצל, אלא לובשים אותו כי כך צורת הכובע הרגילה. וע"ש שכתבו שלפי זה אסור לצאת ב'כובע שמש' העשוי עם מצחיה, אם יש בה טפח, כיון שבזה ודאי כל תכליתו נעשה לצל וכדי להגן מן השמש.

**[סעיף מא] לצאת בשבת בכובע שבראשו העשוי להגין מפני החמה, יש מי שאוסר משום דחיישינן שיגביהנו הרוח מראשו ואתי לאתויי ד"א ברשות הרבים אא"כ הוא מהודק בראשו או שהוא עמוק שראשו נכנס לתוכו ואין הרוח יכול להפרידו מראשו או שהוא קשור ברצועה תחת גרונו, דבהכי ליכא למיחש למידי.**

## לצאת בכובע כשיש כיפה בראשו

סעיף זה הוא פירוש הסוגיא לרש"י שהאיסור לצאת בכובע הוא משום דחיישינן דלמא אתי לאתויי וכמו שנתבאר לעיל.

והמנהג בימינו לצאת עם כובע אף שיש לו כיפה על ראשו, ויל"ע על מה סומכין המקילין. [ואולי סומכים על משמעות כמה מן האחרונים שלדעת הרמב"ם שהאיסור בכובע הוא משום אהל אין לאסור משום החשש דדלמא אתי לאתויי. אך עיין באליה רבה (ס"ק עא) שצידד דהלכתא כרש"י].

עוד יש לומר שכיון שבימינו הרגילות לצאת תמיד בכובע נוסף על ראשו, ואדם שהוא חשוב מקפיד שלא לילך אפילו מעט בלא שיש כובע על ראשו, א"כ אין לחוש שמא יוליכו ד' אמות ברה"ר, כיון שמיד אם יפול לו, יחזור וילבשנו. אך לכאורה היתר זה שייך רק באופן שמקפידים מאוד שלא לילך אפילו מעט בלא כובע.

ובספר ארחות שבת (חלק א פרק ט הערה עא) הביאו מהגריש"א דטעם מנהג העולם שמקילין בה הוא משום שלענין זה הם סומכין על העירוב. אך באמת דבר זה שייך רק במקום שיש עירוב טוב, אך במקום שיש שאלה על היקף המחיצות של העירוב ודאי צריך להחמיר שלא לצאת בכיפה ועליה הכובע.

## כשיש ספק על ה'עירוב חצרות'

ובמקום שידוע דהיקף המחיצות נעשה כהלכתו, אלא שיש ספק לגבי כשרותו של העירוב חצירות שעשו במקום, דבזה נראה שיש לסמוך ולהקל יותר, דהנה נחלקו הראשונים האם יש איסור טלטול ד' אמות בחצר שאינה מעורבת, והביאם הביאור הלכה (ריש סימן שעב) דדעת האבן העוזר שעשאוהו כרשות הרבים ואסור לטלטל שם ד' אמות, וברש"י (שבת קל, ב ד"ה מותר) מבואר שמותר לטלטל בחצר שאינה מעורבת עצמה. ובביאור הלכה שם לא הכריע בפלוגתא זו, אך בחזו"א (סימן קד ס"ק כב) נוטה להקל. ואולי משום כך יש להקל במקום שיש היקף מחיצות, והנידון הוא רק אם אותה חצר מעורבת, שבזה יש לסמוך לצאת עם כובע שתחתיו יש כיפה כיון שבלאו הכי לא ברור אם יש איסור לטלטל ד' אמות במקום זה. [ולילך בביהכנ"ס עם כיפה שתחת הכובע ודאי שרי דבית הכנסת חשיב כחצר מעורבת וכמבואר בחזו"א (סימן צ ס"ק כז שבתוך ביהכנ"ס מותר לטלטל ממקום למקום, ואכמ"ל].

## מהו שיעור ההידוק של כובע

ועוד יש שסומכים להקל שבזמנינו ישנם כובעים שאינם נופלים ברוח מצויה, ובהם אין לחוש שיפלו ויבוא לטלטלם ד' אמות ברה"ר. אך יש לדון מהו שיעור ההידוק שבו אין לחוש שמא יפול הכובע, ומסתבר שבזמן שמנשבות רוחות חזקות שיכולות להפיל את הכובע שלו, ודאי אסור לצאת באותו זמן, דיש לחוש שמא יטלטלו ד' אמות ברה"ר, אך בזמן שהרוחות לא מנשבות מסתבר שאין צריך לחוש לרוחות שאינם מצויות, ונראה שגדר רוח מצויה לענין זה הוא כפי הרוח המצויה באותו זמן שבו רוצה לצאת. וכעין זה כתב הגרנ"ק (חוט שני פרק פח ס"ק יח).

**[סעיף מב] המוצא תפילין בשבת בבזיון, במקום שאין משתמרין, אם יש סכנה שגזרו שלא להניח תפילין, מכסן והולך לו. ואם אין סכנה, אם יש בהם רצועות שבכך ניכר שהם תפילין ולא קמיעות והן קשורות שיכול ללבשן, מכניסן זוג זוג דרך לבישה עד שיכניסן כולם. ואם היו רבים, שלא יספיק ללבשן ולהכניסן זוג זוג, יחשיך עליהם עד הלילה ויביאם. ואם ירא להחשיך מפני לסטים, מוליכם פחות פחות מד' אמות, או נותנם לחבירו וחבירו לחבירו עד שמגיע לחצר החיצונה.**

## תפילין שאינן קשורות

ובמשנ"ב (ס"ק קנו) הביא מהמג"א בסימן יא (ס"ק א) שכתב דבזמנינו לא עושים כלל קמיעות של תפילין, ולכן גם אם מוצא תפילין שאין להם רצועות אין לחוש לקמיע וצריך לשמרן ולהחשיך עליהם. עוד כתב שם (ס"ק קנז) שאם התפילין אינם קשורות חייב להישאר שם ולהחשיך עליהם כדי לשמור שלא יתבזו התפילין, ולכשתחשך יכניסם לעיר. [ועיין בשעה"צ (ס"ק קצו) וכשהתפילין אינם קשורות אסור לקושרם, משום שצריך לעשות בתפילין קשר גמור ולא סגי בקשר עניבה, ואם הקשר אינו כשר לתפילין אסור לצאת בו, דאז הוא לא נחשב כתכשיט].

## ההיתר ללבוש את התפילין

ובעיקר ההיתר ללבוש את התפילין יש חידוש שהרי נפסק בשו"ע (סימן לא) שאסור להניח תפילין בשבת משום שיש בזה משום זלזול לאות שלהם, וע"ש במשנ"ב (ס"ק ה) שיש איסור להניחם בפרהסיא אפילו אם הוא אינו מקיים מצוה על ידם ואפילו שהוא מכוין להדיא שלא לקיים מצוה בהנחתם [אמנם כמניחם בצינעא נחלקו האחרונים ע"ש].

ולפני הרבה שנים היתה מלחמה שיצאו החיילים לחזית בעצם יום השבת, והיתה שאלה האם מותר לחיילים לצאת עם תפילין בראשם כדי שיוכלו לקיים מצות תפילין ולהניחם אחר השבת, וכמו שהתירו כאן ללבוש תפילין בראשו כדי שלא יתבזו התפילין, יש מקום להתיר ללבוש תפילין בשבת כדי שיוכל לקיים מצוות תפילין אחר השבת. [ויש שרצו לאסור שלא לצאת בתפילין משום שמוציא את התפילין ממקום שביתתם, אך ידוע שמנהג העולם להקל במלבוש שטפל לאדם, שמותר להוציאם אפילו מחוץ למקום שביתתם, שהרי הנוסע לבית החולים בשבת אינו פושט את בגדיו, וצ"ע בסוגיא ואין כאן מקומו].

## יציאת אשה בטלית או תפילין

כתב המשנ"ב (ס"ק קנח) בשם המג"א (ס"ק נד) דאשה המוצאת תפילין אסורה להכניסה בשבת אפילו דרך מלבוש, דכיון שאינה רגילה להניחם בחול הוי משוי לגבה. והביא שם שהשער המלך (פרק יט משבת) הביא בזה מחלוקת ראשונים [וע"ש בשעה"מ שנטה שיש להקל בזה].

עוד מבואר במג"א שם שאשה היוצאת בטלית מצויצת חייבת חטאת, ועל זה תמה בשעה"מ שם דכל מה שלדעת הראב"ד יש איסור לאשה לצאת עם תפילין הוא משום דחיישינן שאין לה גוף נקי, אך לצאת עם טלית שהיא דרך מלבוש, נראה ברור דשרי כיון שהוא דרך מלבוש.

וכתב האליה רבה (ס"ק עה) דאף לדעת המג"א כל האיסור הוא לצאת בטלית גדול שלובשים רק לשם מצוה, אך טלית קטן הוי בגד גמור ומותר לאיש לצאת בזה לכו"ע. [וסברתו צ"ב שהרי גם טלית קטן לובשים רק בשביל לקיים את המצוה, וא"כ לכאורה הטלית קטן אינו בגד גמור וכמו הטלית גדול]. ובתוספת שבת (ס"ק עז) תמה על דברי הא"ר שהאיסור לאשה לצאת בטלית היא מחמת טלטול חוטי הציצית, וא"כ אין לחלק כלל בין טלית קטן לטלית גדול. ועיין בפמ"ג (על המג"א שם) שדחה דברי התו"ש שאין איסור בטלטול חוטי הציצית כיון שהם בטילים לגבי הבגד, ועל כרחך האיסור הוא בטלטול הטלית עצמה.

**[סעיף מג] המוצא ס"ת בשדה, אם אינו שעת סכנה יושב ומשמרו ומחשיך עליו (לשון הרמב"ם ובסכנה מניחו והולך לו). ואם היו גשמים יורדים, מתעטף בעור וחוזר ומכסה אותו ונכנס בו.**

## הטעם שהתירו לצאת מתעטף בספר תורה

ולא נתבאר בפוסקים להדיא מה הטעם שהתירו לצאת בספר תורה, ולכאורה היה נראה דההיתר הוא משום דאין דרך לצאת כך והוי הוצאה שלא כדרך שאיסורו הוא רק מדרבנן, והתירו לעשות כן כדי למנוע ביזיון הספר תורה. אכן בירושלמי (עירובין ריש פרק עשירי) מבואר שההיתר הוא משום שכך הוא דרך מלבוש, דמבואר שם שכל ההיתר לצאת בספר תורה הוא דווקא בספר תורה העשוי מעור רך, אך בספר תורה העשוי מעור קשה חשיב כמשאוי ואסור לצאת בו, ומבואר דלא התירו לצאת כשמוציא שלא כדרך אפילו כדי למנוע ביזיון של ספר תורה, ולכן אם הוא עור קשה אסור לצאת בו.

[סעיף מה] מי שנשרו כליו במים, הולך בהם ואינו חושש שמא יבא לידי סחיטה. ולא ישטחם לנגבם, מפני מראית העין, שלא יחשדוהו שכבסן בשבת. ואפילו בחדרי חדרים, שאין שם רואים אסור. ולא אסרו אלא לשטחן בשבת, אבל אם שטח מע"ש כלים המכובסים, אינו חייב לסלקן בשבת.

## ביאור ההיתר לצאת עם כליו שנשרו במים

ובלבוש מבואר שהטעם שהתירו ללכת עם בגד שנשר במים ולא חששו שמא יסחוט אותו, הוא משום שאין אדם סוחט את כליו כשהן עליו. אמנם בתוספת שבת (ס"ק פא) הקשה עליו מדברי הרמ"א בסמוך (לקמן סעיף מו) שכתב שאסור לילך בשבת במקום שיוכל להחליק וליפול במים, דחיישינן שיבוא לידי סחיטה, הרי מבואר שאפילו בבגדים שהוא לבוש בהם שייך לחוש שמא יבוא לסוחטם, ולכן כתב לפרש כפירוש התוס' יום טוב (על מתני' שבת פרק כב משנה ד) דטעם ההיתר ללכת בבגד כשהוא כבר לבוש בו הוא משום כבוד הבריות, דאין זה מכבוד הבריות שיצטרך לשנות את מלבושו, וכן מדוקדק בלשון המשנ"ב (ס"ק קסב) 'שלא אסרו על האדם הבגדים שלובש אותן', ומשמע שאף שיש לחוש שמא יסחוט מכל מקום לא אסרו את הבגדים שהוא כבר לבוש בהם.

וכן יש לדקדק מהמשך דברי המשנ"ב (שם) שכתב שמסתבר דהיינו דווקא אם אין לו בגדים אחרים, אך אם יש לו בגדים אחרים לא התירו לילך בבגדים הרטובים, והיינו גם כן כטעם התוס' יום טוב הנ"ל דכל ההיתר הוא משום כבוד הבריות, ולכן באופן שיש לו בגדים אחרים לא שייך בזה ההיתר של כבוד הבריות שהרי יכול ללבוש בגד אחר.

## גדר ההיתר של 'כבוד הבריות'

והנה מדברי המשנ"ב מבואר שאם אין לו בגדים אחרים מותר לו אף לכתחילה ללבוש את הבגד הרטוב משום כבוד הבריות.

ויל"ע בהיתר זה דבשלמא אם נשרו כליו בעודו ברשות הרבים מובן הטעם שהתירו לו להמשיך ללכת בהם משום שיש בזה משום כבוד הבריות שיצטרך להסירם ברשות הרבים, אך אם הוא נמצא בביתו מהיכי תיתי שכדי שהוא יוכל לצאת יתירו לו איסור דרבנן משום כבוד הבריות.

ובאמת כבר מצינו כעין זה במשנ"ב בהלכות ציצית (לעיל סימן יג ס"ק יב) שהתירו למי שבא בשבת לבית הכנסת ורצה ללבוש טליתו ומצא שהציציות שלו נפסלו, ומתבייש לישב ברבים בלא טלית, דהתירו לו ללבוש את הטלית מפני כבוד הבריות, וגם שם מבואר שהתירו לו מלכתחילה ללבוש את הטלית, משום כבוד הבריות ולא אמרינן לו שילך לביתו להתפלל.

אך מאידך מצינו במשנ"ב לקמן (סימן שב ס"ק ו) שהיקל לנער את בגדיו מן האבק ע"י אינו יהודי, משום דיש בזה משום כבוד הבריות ע"ש, ובשש"כ (פרק טו הערה עה) הביא בשם הגרש"ז שאם יכול ללכת ממקום שאין הרבים מצויין שם לא התירו לו לנער את בגדו. ומשמע שאין להקל משום כבוד הבריות אלא רק במקום שהוא מוכרח לכך, אך אם יכול להימנע מללכת למקום שבו יש לחוש לכבוד הבריות לא התירו לו לנער את האבק.

ולכאורה ה"ה לענייננו שאין להתיר לצאת בבגד שנשר במים אלא רק אם הוא מוכרח ללכת בו, אך אם יכול להימנע מלילך למקום שרבים מצויין שם אין להתיר. ולמעשה נראה דכל ההיתר הוא רק אם רוצה ללכת לבית הכנסת או לשאר דבר מצוה, אך אם רוצה לצאת מביתו לדבר הרשות כגון שיוצא סתם לטייל, אסור לו לצאת עם בגד שנשר במים ועדיין צ"ע.

## ללכת עם גרביים רטובות

ואף שהתירו לילך בבגדים שנשרו במים, אך עדיין יש לדון באופן שנרטבו הגרביים שעל רגליו ששם החשש הוא לא רק שיבוא לסחיטה, אלא הוא פסיק רישא שסוחט את המים שבגרביים, ומכל מקום כתב המנחת שבת (סימן פ ס"ק קלא) שיש להקל ללכת בהם, וטעמו דאף שבסחיטת בגד יש לחוש משום איסור דש, ומשום איסור מלבן, מכל מקום בגרביים הרטובות יש להקל, כיון שבאופן שהמים הולכים לאיבוד אין איסור דש מן התורה, וגם אין בזה משום איסור מלבן דאורייתא משום שעושה זאת כלאחר יד [וגם יש לדון בסברא שלא שייך בזה איסור מלבן כיון שהוא דרך לכלוך ועי'], וכיון שכל איסורו הוא רק מדרבנן לכן יש להקל לצאת בגרביים הרטובות משום כבוד הבריות, וכמו שהתירו ללכת עם בגדים שנשרו במים, דבחשש דרבנן הקילו משום כבוד הבריות.

ובאמת נראה שיש סברא נוספת להקל בזה, דכל דבר שאי אפשר ליזהר בזה לא גזרו בזה רבנן, וכמו שמצינו בשו"ע לקמן (סימן שכ סעיף יג) שדורס אדם שלג ברגליו ואינו חושש, ומבואר בט"ז שם (ס"ק י) דכיון שהוא דבר שאי אפשר ליזהר בזה לא גזרו רבנן [וע"ש במשנ"ב (ס"ק לט) שהביא דהתו"ש והגר"א ביארו שההיתר הוא בצירוף הסברא דהוי דבר שאינו מתכוין], וכן מבואר בסעיף שאח"כ שהמהר"ם מרוטנבורג מתיר להטיל מי רגליים בשלג, והיינו נמי כנ"ל כיון שאי אפשר ליזהר בזה וכמבואר שם במשנ"ב (ס"ק מ).

ובדומה לזה דנו לגבי נעליים שיש בתחתיתם אותיות וצורות שונות, וכשהוא הולך על החול הוא מטביע את אותם ציורים באדמה, וביארו הפוסקים דטעם ההיתר ללכת עם אותם הנעליים הוא משום שכשאי אפשר בעניין אחר לא אסרו רבנן.

ובספר ארחות רבינו (חלק א עמוד קלה) הביא שהיה מעשה עם הסטייפלער שנרטבה הגרב שברגלו ביום הכיפורים, ונזהר שלא לדרוך על הרגל עם הגרב הרטובה מחשש סחיטה, וכתב שם שהדבר עלה לו במאמץ רב ע"ש. ולכאורה לפי המבואר יש להקל ללכת עם הגרב הרטובה אם אין לו גרב אחרת, ושם נראה שהחמיר על עצמו בזה אף שמדינא שרי. אכן באופן שיש לו גרב אחרת ללבוש אסור ללכת עם הגרב הרטובה, דאין בזה את ההיתר של כבוד הבריות.

## נפל סמרטוט לתוך הכיור

יש לדון באופן שנפל סמרטוט רטוב לתוך הכיור דלכאורה אסור בכה"ג לפתוח את ברז המים, דכיון שכששופך מים על הסמרטוט הרי יש בזה משום שרייתו זהו כיבוסו [אמנם אם יניח לכלוך בכיור אפשר שיש להקל לפתוח את המים לדעת הרבה פוסקים דס"ל שאין איסור של שרייתו זהו כיבוסו בדרך לכלוך, עיין לקמן (סימן שב סעיף ט)], אך מאידך יש גם איסור להוציאו בידיו משום שיש לחוש שמא יסחוט.

ונראה שמותר להוציאו ע"י כלי כגון יעה וכדומה, דנראה שבאופן זה אין לחוש שמא יסחוט, דכל מה שיש לחוש הוא רק כשמחזיקו ביד ואינו צריך פעולה נוספת לסחיטה, אך אם מוציאו ע"י כלי מסתבר שאין לחוש שמא יבוא להחזיקו בידיו ולסחוט.

ומשום חשש מוקצה בטלטול הסמרטוט נראה דיש להקל דהתירו לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור מקומו, ומסתבר דהכא חשיב כטלטול לצורך מקומו [אף שאינו צריך את מקום הסמרטוט עצמו, אלא רק רוצה שלא יהיה כאן הסמרטוט], וכשמוציאו ע"י כלי כגון יעה ודאי שרי כיון דהוי טלטול מן הצד.

## חשש מוקצה בבגדים רטובים

הנה בעצם דברי המשנ"ב מבואר שאם אין לו בגדים אחרים מותר לו ללבוש את אותם בגדים שנשרו במים משום כבוד הבריות וכנ"ל. ויש לדון שאף שאין לחוש שמא יסחוט, הרי לכאורה יש לאסור לטלטל בגד שהיה רטוב בבין השמשות משום שהוא מוקצה, וכמו שמבואר במשנ"ב לקמן סימן שח (ס"ק סג) שבגדים שהיו רטובים בבין השמשות אסור לטלטלם כל השבת משום שמוקצים הם מחשש שמא יבוא לסחיטה, ומיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא. [ואולי י"ל דהכא מיירי שאינו רטוב כל כך ואין בזה טופח ע"מ להטפיח, אך אם יש טופח ע"מ להטפיח באמת אסור משום מוקצה. ויל"ע קצת אם בבגד שאין בו טופח ע"מ להתפיח שייך הגזירה דשמא יסחוט].

אמנם לעיל בשיעורים על סימן שח התבאר דיש לצדד שאין איסור מוקצה בבגדים רטובים דהנה לכאורה קשה על דברי המשנ"ב הנ"ל מדוע בבגדים הרטובים בבין השמשות אמרינן מיגו דאיתקצאי, הא כיון שבודאי יתייבשו הוי כגמרו בידי אדם דאינו מקצה דעתו מיניה כמו שנתבאר במשנ"ב (סימן שי ס"ק יט). ותירצו האחרונים (מנחת יצחק ח"א סימן פא, ושבט הלוי ח"א סימן סב) דמה שכתב המשנ"ב לאסור בגד רטוב היינו באופן שאין ודאות שהבגד יתייבש בשבת, ולכך חשיב כגמרו בידי שמים דאמרינן מיגו דאיתקצאי, ובאמת אם ידוע שבגד זה יתייבש בשבת עצמה, שרי בטלטול דלא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי. ולדעתם באמת יש איסור מוקצה בזמן שהבגד רטוב.

אך ע"ש שמדברי המשנ"ב כאן יש לדקדק שאין איסור מוקצה לטלטל בגד רטוב, דהא לא מצינו שהתירו לטלטל מוקצה משום כבוד הבריות, ואפ"ה כתב המשנ"ב שמותר ללבוש בגד רטוב הכיא שאין לו בגד אחר, ועוד התבאר שם שנראה דאין לאסור לטלטל בגד רטוב משום מוקצה דאף שיש לחוש שמא יסחוט, הרי קיי"ל (שבת קמו, א) דבעשרה בני אדם מותר, וכן פסק המגן אברהם (סימן שא ס"ק נח) [ודעת הא"ר (ס"ק פ) דה"ה דשרי אפילו בשניים], וכיון שיכול להשתמש בו בשבת ע"י עשרה, אין לאוסרו משום מוקצה. ומסקינן שם דנראה שאין איסור מוקצה בבגד רטוב, ולכן אחר שנתייבש יש מקום להקל ולטלטלו, דלא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי. וכן צידד הגרש"ז (שש"כ פט"ו הערה ס).

## לתלות בגדי תינוקות ומעיל גשם

כתב המשנ"ב (ס"ק קסד) דאף שאסרו לשטוח בגדיו בחמה מפני מראית העין שיחשדוהו שכיבסם בשבת, מכל מקום מותר לשטוח בגדים המלפפים בהם תינוקות [היינו חיתולי בד], דכיון שיש עליהם צואת הקטן ניכר הדבר שלא כבסן וליכא חשדא. ועל פי זה נראה דה"ה שמותר לתלות מעיל גשם לייבוש כיון שהדבר ניכר שתולה מחמת שיורד גשם בחוץ, ולא מחמת שכיבס אותם בשבת.

אך צ"ע דמצינו במשנ"ב לקמן (ס"ק קסו) שהמשנ"ב החמיר שלא לשטוח אלונטית בחמה [היינו מגבת שנועדה להסתפג בה] וצ"ע מאי שנא מבגדי תינוקות שמותר לשטוח בחמה כיון שניכר הדבר שלא כיבסן, והכא נמי הרי ניכר שהוא שוטח את המגבת מחמת שנסתפג בה, ולא מחמת שכיבסה בשבת, ואולי י"ל שבסתמא מי שמתנגב במגבת אינו תולה אותה ליבוש בחמה, ואין מייבשים אותה בחמה אלא רק לאחר הכביסה, ולכן יש בזה משום מראית העין. ועדיין צ"ע.

**[סעיף מו] בגדים השרוים במים, אסור לנגבם סמוך לאש.**

## האיסור להניח בגדים כנגד האש

ובמשנ"ב (ס"ק קסט) ביאר שהאיסור להניחו כנגד האש הוא משום מבשל ומשום מלבן [ומבואר במשנ"ב שהאיסור הוא רק במקום שהיד סולדת בו, ומשמע במשנ"ב שאף על איסור מלבן הוא אינו עובר אם אין היד סולדת בו, וכן כתב המג"א להדיא (ס"ק נז), וקצ"ע מדוע ליבון תלוי בכך שיהיה במקום שהיד סולדת בו, ועיין מחצה"ש כאן דאינו מתלבן במקום שאין היד סולדת בו]. ואם עומד עם בגדיו סמוך לאש כדי להתחמם, ולא לנגב עצמו הסתפק בשעה"צ (ס"ק רי) אם יש לאסור משום דהוי פסיק רישא דמבשל.

אך יל"ע מדוע יש בזה משום איסור בישול, הרי המים שבבגדו מתבשלים, והוא אינו צריך שהם יתבשלו אלא רק צריך שהבגד יהיה יבש, וא"כ הוי מלאכה שאינה צריכה לגופה. ואף שהדרך להגיע לייבוש המלא של הבגד הוא על ידי בישול המים, הרי זה דומה לי שפותח מעטפה וצריך את מה שיש לו בתוכה, דמבואר לקמן (סימן שמ סעיף יד בביאור הלכה ד"ה ולא נתכוין) דחשיב מלאכה שא"צ לגופה, כיון שאין הנאתו באה מגוף המלאכה.

ובאמת מקור דין זה הוא מהמרדכי בשבת (פרק כ רמז תלד) שלמד כך מהסוגיא בשבת (עד, ב) דאמר מר רב אחא בר רב עוירא האי מאן דשדא סיכתא לאתונא [שהשליך יתד לח לתנור לייבשו. רש"י] חייב משום מבשל, ומבואר שם דמרפא רפי והדר קמיט, דהיינו שבתחילה נעשה היתד רך ע"י החום, ולאחר מכן הוא מתקשה. והנה רש"י שם פירש שחיוב מבשל הוא משום הריכוך שנעשה בתחילה שכל שמרכך דבר קשה חייב משום מבשל, וכן ביארו שם הרבה ראשונים, אך בספר היראים (סימן רעד) פירש שהאיסור מבשל הוא משום הבישול של מי הלחלוחית של העץ, וכן נראה שנקט המרדכי, ומזה הוציא דין זה שאם מניח בגדים לפני האש חייב משום מבשל.

ולפי זה צריך לומר דהחיוב משום מבשל הוא משום שהוא צריך את התאיידות המים, והבד והמים נחשבים כדבר אחד, ויש לבגד צורך בבישול המים, ומשום כך חשיב מלאכה הצריכה לגופה [ועיין באמרי בינה (דיני יום טוב סימן א) שהביא את סוגיית הגמרא דשדא סיכתא לאתינא, וביאר דהטעם דלא אמרינן שהיא מלאכה שאצל"ג משום שצריך את הבישול כדי שיתייבש, והביא דכן מבואר בחידושי הר"ן (בשבת שם)].

והמשנ"ב מזהיר למעשה שלא להניח על ההסקה בגדים שנרטבו, כי אם היד סולדת בהם אז יש בזה איסור מדאורייתא.

**[המשך סעיף מו] ואסור לטלטלם שמא יבא לידי סחיטה, והוא שמקפיד על מימיו.**

## האופן שבו יש לחוש שמא יסחוט

ומבואר במשנ"ב (ס"ק קעא) דהאיסור הוא דווקא אם נשרה במים מרובים, אך במים מועטים לא חיישינן שיבוא לידי סחיטה.

וכן מצינו במשנ"ב לקמן (סימן שיט ס"ק ס) דאיתא שם בשו"ע שמותר לשתות מים שיש בהם תולעים על ידי מפה ואין בזה משום משום בורר, וביאר המשנ"ב דהא דאינו אסור משום שמא יסחוט, כיון שאינו נשרה במים רק דבר מועט. אך כתב המשנ"ב שם דיש ליזהר שלא ישתה דרך בית יד מהכותונת שלו, משום שבזה אפילו במעט יש לחוש שמא יסחוט כיון שמצטער בלבישתו. ולפי זה נראה דכמו כן בכל אופן שנרטב חלק ניכר וחשוב בבגד, אסור לטלטלו משום שיש לחוש שמא יבוא לסוחטו.

**[סעיף מח] מסתפג אדם באלונטית (פי' בגד שמסתפגין בו לאחר שרוחצין) ומביאה בידו, ולא חיישינן שמא יבא לסחוט. ולא ימסור לבלנים שהם חשודים על הסחיטה.**

## טעם ההיתר להסתפג באלונטית

ובמשנ"ב (ס"ק קעה) הביא שנחלקו האחרונים בטעם ההיתר להסתפג באלונטית, דעת המג"א (ס"ק נח) מביא מהר"ן דכיון שאי אפשר בלא סיפוג דאדם צריך להסתפג בכל יום, לא החמירו בזה חכמים, ולכן כל מה שהקילו הוא רק קודם שבא לביתו אך לאחר שבא לביתו אסור לסוחטו. [והוסיף המג"א דאף שבימינו אין הדרך להסתפג בכל יום, מכל מקום שרי להסתפג באלונטית כיון שלא גזרו על זה חז"ל שמא יסחוט. והביא דכעין זה יש מצינו לעיל (בסוף סימן יג) דהתירו לו לילך עם טלית פסולה בכרמלית משום כבוד הבריות, ואף שבזמנינו אין זה הבגד היחיד שלהם שרי כיון שחז"ל הקילו ואינו חוזר לאיסור]. אך הוסיף המג"א דמכל מקום בזמן הזה טוב להסתפג בבגד שאינו מקפיד על מימיו, וכתב הגר"א דסתם אלונטית אינו מקפיד על מימיו.

אמנם האליה רבה הביא בשם ספר התרומה שההיתר להסתפג באלונטית הוא משום דחשיב כמסתפג במים מועטים שלא גזרו בזה שמא יבוא לסחוט. ובמשנ"ב הביא שיש נפק"מ בין הדעות האם מותר להמשיך ולטלטלו אחר שבא לביתו, דלדעת המג"א צריך להניחו מיד, כיון שההיתר הוא רק משום שהקילו משום שאי אפשר בלא להסתפג בכל יום, אך משהגיע לביתו חייב להניחו מיד, אך לדעת הא"ר והגר"א מותר להמשיך ולטלטלו כיון שלא נחשב כמים מרובים.

## טלטול ע"י שנים או עשרה בני אדם

במשנה בשבת (קמז, ב) מבואר דאף שאסור להסתפג במקום שיש לחוש שמא יסחוט, מותר לעשרה בני אדם להסתפג באטלונית אחת, דאין לחוש שמא יבואו לידי סחיטה, והטעם מבואר בגמרא שם דרבים מדכרי אהדדי. וכתב המג"א כאן (ס"ק נח) דאף דלא קיי"ל להא מתניתין, מכל מקום אף לדידן עשרה בני אדם מותרים לשאת בגדים רטובים משום דמדכרי אהדדי.

ובאליה רבה (ס"ק פ) כתב דגם בשני בני אדם שרי, וכמו שמצינו לעיל (סימן רעה סעיף ב) לגבי האיסור לקרוא לאור הנר דעל ידי שניים שרי, משום דמדכרי אהדדי. אמנם התהילה לדוד (ס"ק מה) כתב דאפשר דהכא ההיתר הוא ע"י עשרה דווקא שהרי מבואר במג"א לעיל (סימם ערה ס"ק ה) שלא התירו ע"י שניים רק לצורך מצוה, וא"כ איך מותר כאן לכתחילה, וע"כ דהכא התירו רק בעשרה, ושם שההיתר הוא אפילו בשניים הוא היתר רק במקום מצוה. אך לדעת הט"ז (שם ס"ק ג) שהתירו לקרוא לאור הנר ע"י שניים אף לכתחילה, אפשר דגם כאן יש להתיר אפילו ע"י שניים.

ובספר ישועות יעקב ביאר דהטעם שכאן התירו להסתפג אפילו ע"י שניים משום שהסיפוג נחשב כצורך גדול, והוא צורך מצוה, ולכן כאן אף לדעת המג"א אין לאסור ע"י שניים. ויתכן שאפילו ע"י יהיה אחד משמרו יש להתיר כמו לעיל (שם סעיף א) שמותר לקרוא לאור הנר אם אחר משמרו, וכ"כ השש"כ (פרק טו הערה נה).

**[סעיף מט] מותר לרחוץ ידיו בנהר בשבת, ובלבד שלא יוציאם עם המים שעליהם חוץ לנהר ד' אמות.**

## לנגב ידיו קודם שהולך ד' אמות

וסעיף זה הוזכר גם לקמן (סימן שכו סעיף ז) שהרוחץ בנהר צריך שינגב גופו יפה כשעולה מהנהר, כיון שיש עליו ריבוי מים ואסור לטלטלם ד' אמות בכרמלית. ובמשנ"ב שם (ס"ק כב) הביא מהפמ"ג דהוא הדין בנהר גופא כשעולה ממקום עמוק וחצי גופו מחוץ למים, צריך ליזהר שלא לילך כך ד' אמות, כי הנהר הוא כרמלית [וע"ש במשנ"ב שכתב שלכן לא יכנס לנהר יותר מד' אמות סמוך לשפתו. ואולי יש להקל גם ע"י שילבש את המגבת על ראשו כדרך מלבוש].

ואמנם בסעיף זה התחדש שאפילו אם מכניס ידיו לנהר יש איסור ללכת במים שעל ידיו, ואף שמים אלו אינם מרובים. אמנם לקמן בשו"ע (שם) מבואר שמותר ללכת ברשות הרבים ומטר סוחף על ראשו, ובמשנ"ב שם (ס"ק כג) ביאר שהתירו בזה כיון שהם מים מועטים, ובאמת יל"ע מדוע כשמכניס מים לנהר נחשב למים מרובים יותר מהמים שיורדים ע"י הגשם. אך לפי מה שהביא המשנ"ב שם שטעם ההיתר לצאת כשמטר סוחף על ראשו הוא משום שבזה התירו חכמים כי אי אפשר להימנע מכך, א"כ מובן שאם מכניס ידו למים אסור ללכת ד' אמות כשהם רטובות.