י (א) - בהא דאין הבעל נאמן להפסידה כתובתה מעיקר הדין, לדעת התוס_ ולדעת הרמב_ן
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ב' כ' טבת תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"י., איתמר א"ר נחמן אמר שמואל משום רשב"א, חכמים תקנו להם לבנות ישראל לבתולה מאתים ולאלמנה מנה והם האמינוהו שאם אמר פ"פ מצאתי נאמן, א"כ מה הועילו חכמים בתקנתם, אמר רבא חזקה אין אדם טורח בסעודה ומפסידה.

ובחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, וקשיא לי דכיון דאוקימנא להא בדלא טענה איהי א"נ בברי וברי, פשיטא דאיהו מהימן ואפילו ס"ל נמי כתובת אשה מה"ת, שהרי לא כתב לה אלא ע"מ לכונסה וימצאנה בתולה, וכיון שכן עלי' להביא ראי' שנתקיים התנאי, אטו מאן דמפיק שטרא בתנאי לא אמרינן לי' קיים תנאך ושטרך וחות לדינא, ומה טעם אמרו הם האמינוהו דאלמא אי דאורייתא לא מהימן וכו', ואיכא למימר כי אצטריכי להאי טעמא ה"מ בברי וברי כגון דאמרה בתולה שלימה נבעלתי, דמדינא איהי מהימנא דלדידי' איכא למימר שמא הטה או לא קים לי' שפיר ועוד דאיכא גבה מגו דאי בעיא אמרה מוכת עץ אני תחתיך דלא מצי מכחיש לה הילכך איהי מהימנא מדינא אלא שהם האמינוהו, וי"ל דהכא כיון דרוב נשים בתולות נשאות ואיכא נמי חזקה דגופה הולכין אחר רוב ואחר חזקה, והכי איתא בירושלמי פ"ב, אלא דרבנן הימנוהו הואיל וקאמר ברי לי, עכ"ל.

ב] והנה במש"כ הרמב"ן בדרך קמא דהטעם דמדינא אינו נאמן הוא משום דלדידי' איכא למימר שמא הטה או לא קים לי' שפיר, צ"ע דא"כ מאי מהני הא דהאמינוהו משום דחזקה אין אדם טורח בסעודה ומפסידה, הרי עדיין יש לחוש שמא הטה או לא קים לי' שפיר.

ובמל"מ פי"א מאישות ה"ח קיג. ד"ה ודע כתב בתו"ד, ז"ל, דע"כ ל"ק רב נחמן טעמא דחזקה, אלא בטוען פ"פ דטענה גרועה היא דאפשר דאינו בקי ועל צד הספק קא טעין, ומש"ה איצטריך לטעמא דחזקה, כלומר דאי לאו דקים לי' ל"ה טוען להפסיד סעודתו, עכ"ל, וי"ל כן גם בד' הרמב"ן.

ג] ובמש"כ הרמב"ן עוד דהטעם דמדינא אינו נאמן, הוא משום דאית לה מיגו דמצי אמרה מוכ"ע אני תחתיך, הק' הרא"ה דהא מיגו במקום חזקה הוא ובב"ב הוה בעיא דלא איפשיטא, ועיי"ש שכתב די"ל דאין כל החזקות שוות ואין אומרין בהן זו דומה לזו.

אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ן גופי' שכתב לעיל מינה דהא דאינה נאמנת במיגו דמשארסתני נאנסתי, הוא משום דחזקה אא"ט בסעודה ומפסידה, וע"כ לא אמרינן מיגו לאפוקי ממונא מיני', ובחי' הרשב"א פירשה, דאף להצד דאמרינן מיגו במקום חזקה, מ"מ לאפוקי ממונא לכו"ע ל"מ מיגו במקום חזקה, וא"כ הדק"ל דמ"ט בלא הא דהם האמינוהו הי' נאמן במיגו, אף דהוי מיגו במקום חזקה, ומיגו במקום חזקה ל"מ להוציא ממון.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ד] ובד' התוס' לא נתפרש טעם הא דאינו נאמן מדינא, וכמדומה דכל הדרכים שכתב הרמב"ן אינם מתישבים לדעת התוס'.

דהנה מש"כ הרמב"ן דהא דאינו נאמן מדינא הוא משום דדילמא הטה או לא קים לי' שפיר, אי"ז מתישב בד' התוס' שכתבו בד"ה נאמן דהטעם דס"ד דלא יהא נאמן להפסידה כתובתה אע"ג דקים לי' בפ"פ, הוא משום דנימא במזיד משקר להפסידה כתובתה, וכ"כ התוס' בד"ה א"ר נחמן, דטעמא דרב אשי דאין הבעל נאמן בטענת בתולים, הוא משום דחיישינן שמא משקר, והרי דהא דאינו נאמן הוא משום דחיישינן דמשקר, ולא משום דחיישינן דהטה או לא קים לי'.

וגם מש"כ הרמב"ן דהוא משום דאית לה מיגו דמוכ"ע אני תחתיך, אי"ז במשמעות ד' התוס' שהק' מדנפשייהו דמ"ט אינה נאמנת במיגו דמוכ"ע אני תחתיך, ואין נראה דזהו הטעם דבעינן להא דהאמינוהו.[[2]](#footnote-3)

וגם מש"כ הרמב"ן דהוא משום דאיכא רוב וחזקה, הנה מד' התוס' לעיל בסוגיין שכתבו דאף אם מספק"ל אם הוא בקי בפ"פ ה"ה מפסדת כתובתה מספק, מבו' בפשוטו דס"ל דרוב וחזקה ל"מ להוציא ממון, דהרי מספק"ל אם פתחה פתוח, (דשמא אינו בקי ובאמת אין פתחה פתוח), וע"ז הרי איכא רוב וחזקה דאין פתחה פתוח, ואפ"ה ה"ה מפסדת כתובתה.

וצ"ע לדעת התוס', דמ"ט באמת אינה נאמנת מדינא, אלא משום דהאמינוהו מכח החזקה דאין אדם טורח בסעודה ומפסידה.

**ג**

ה] ונראה בדעת התוס', דהנה התוס' לקמן דל"ו. כתבו, ז"ל, החרשת והשוטה כו' אין להן טענת בתולים, פי' בקונט' דאי הוה פקחת לטעון הוה טענה משאירסתני נאנסתי, וקשה לר"י דהיכי טענינן לה הכי מספק לאפוקי ממונא כיון דאיהי לא טענה, דחזקת גופה איתרעי דהוי שור שחוט לפניך, אבל חזקת ממון לא איתרע, עכ"ל, ובתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם, ז"ל, דאי משום דאוקמה אחזקה, הרי חזקה איתרע לה שהרי שור שחוט לפניך, ובגל' הרא"ש הוסיף, פי' שהרי לא מצא לה בתולים, אבל חזקת ממון לא איתרע, והול"ל אוקי ממונא בחזקת מרי', עכ"ל, וכ"כ בתוס' הרא"ש שם.

ונ' מד' התוס', דהא דחזקה אינה מועלת להוציא ממון משום דאוקי ממונא בחזקת מרי', הוא רק בחזקה דאיתרע, וכגון היכא דלא מצא לה בתולים, ומספק"ל אם נאנסה קודם שנתארסה או אחר שנתארסה, אך היכא דהחזקה לא איתרע כלל, ה"ה מועלת להוציא ממון.

ו] והנה ממש"כ התוס' דהא דהחזקה איתרע הוא משום דשור שחוט לפניך, נראה דרק היכא דיש ספק לפנינו והוי שור שחוט לפניך, הוא דל"מ החזקה להוציא ממון, אך היכא דאין ספק לפנינו, הרי דאף אם הבע"ד טוען כנגד החזקה, מ"מ כיון דאף אחר טענתו לא חשיב כשור שחוט לפניך, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' לקמן דט"ז., והיינו משום דאף אחר טענתו אי"ז ספק לפנינו, והרי ל"מ תפיסה בכה"ג אף לדעת הרמב"ם דמהני תפיסה בספיקות, והיינו משום דאין ספק לפנינו, שפיר מהניא החזקה להוציא ממון.

ולפ"ז נראה לדעת התוס', דמה"ט הוא דמדינא אין הבעל נאמן לומר פ"פ מצאתי להפסידה כתובתה, ול"ד לכל תנאי דאמרינן לי' קיים שטרך וחות לדינא, והיינו משום דהכא הרי הויא בחזקת בתולה, וכיון דאינו נאמן לומר דמצא פ"פ, הרי ליכא ריעותא כלל בחזקתה, וחזקה דלא איתרע כלל מהניא להוציא ממון.[[3]](#footnote-4)

ובזה מתפרש משה"ק התוס' בד"ה אבל בגליל, ז"ל, וא"ת מנא לי', דילמא ביהודה נאמנת לומר שבא עלי' באירוסין ולא בגליל אבל כשטוענת בתולה הייתי בגליל נמי מהימנא, עכ"ל, וצ"ע דמ"ש דבגליל ה"ה נאמנת לומר בתולה הייתי, ואינה נאמנת לומר שבא עלי' באירוסין, ואי נימא בדעת התוס' דהא דאינו נאמן מדינא הוא משום דאיכא רוב וחזקה, ניחא, דרק כשאומרת בתולה הייתי מסייע לה רוב וחזקה, אך כשאומרת שבא עלי' באירוסין, ואנן מספק"ל שמא בא עלי' אחר, אין מסייע לה הרוב וחזקה כלל, - ולמש"נ ניחא, דכל שטוענת בתולה הייתי, ונמצא דליכא ריעותא כלל בחזקת בתולה, אין הבעל נאמן, ומשא"כ כשמודה שהיתה בעולה, וטוענת שבא עלי' באירוסין, כיון דשור שחוט לפניך, וביותר, דכלפי הספק אם בא עלי' הארוס או אחר ליכא חזקת הגוף כלל, נאמן הבעל בטענתו.

ומצאתי עיקר הדברים במל"מ פי"א מאישות ה"ח קט: ד"ה אשר ע"כ, ז"ל, דע"כ לא קאמר ר"י דלא אזלינן בתר חזקה דגופא אלא באומרת משארסתני נאנסתי או באומרת מוכ"ע אני דאיתרע קצת חזקה דגופא, שהרי עכ"פ ל"ה זו בחזקת בתולה כשנשאת, ובחזקה גרועה כזו הוא דקאמר חזקת ממון עדיף, אבל היכא דאיכא למימר בתולה היתה ומעולם לא איתרע גופה אף ר"י מודה דחזקה אלימתא כזו עדיפא מחזקת ממון, ולעד"נ דחילוק זו שכתבנו בענין החזקות אליבא דר"י הוא חילוק נכון עד מאד, דבשלמא היכא דעכ"פ השור נשחט ואין אנו יודעים באיזה זמן נשחט או באיזה אופן נשחט אמרינן כיון שעכ"פ נשחט עלי' להביא ראי' באיזה זמן נשחט או באיזה אופן נשחט, אבל היכא דאיכא למימר דמעולם לא נשחט פשיטא שעליו להביא ראי' שנשחט, עכ"ל.

ז] והנה במל"מ שם כתב לפי דבריו, דמה"ט לענין קנס אפילו ר"י מודה דיש להן לחרשת ושוטה קנס, ואף שטוען האונס והמפתה שהיתה בעולה, משום דחזקת גופה לא איתרע כלל.

אמנם הנה בחי' הרמב"ן לקמן דל"ו. כתב, ז"ל, ואי נמי טעין לא מהימן לאפסודה קנס דמשקר דא"כ מה הועילה התורה בתקנתה, ועוד בטלת תורת קנס קטנה שהרי אינה יודעת לטעון ואבי' לא ידע בה, אלא לעולם לא מהימן, עכ"ל, והרי דס"ל להרמב"ן דמדינא הי' לנו להאמינו לומר דבעולה היא להפסידה קנס, ורק משום דא"כ מה הועילה התורה בתקנתה ודבטלת תורת קנס קטנה, הוא דאמרינן דאינו נאמן, והרי דס"ל דאף חזקה דלא איתרע כלל ל"מ להוציא ממון, - ואזיל הרמב"ן לטעמי' בסוגיין, דס"ל דמן הדין הי' להאמין את הבעל לומר שמצא פ"פ, אף דלא איתרע כלל חזקת בתולה דילה.[[4]](#footnote-5)

**ד**

ח] והנה אמנם גם לדעת הרמב"ן ודעימי' דס"ל דמן הדין הי' לנו להאמינו, וס"ל דאף חזקה דלא איתרע מהניא להוציא ממון, פשוט דכ"ז הוא משום דטוען הבעל בברי דמצא פ"פ, אך כל שאינו טוען בברי שמצא פ"פ, ל"מ לטעון דשמא בעולה היא ותפסיד כתובתה.

והטעם בזה נתבאר בד' הש"ש ש"ב פ"ט, דהנה הש"ש שם פ"ד כתב דיסוד דינא דכאן נמצא כאן הי', אי"ז משום דחזקת הגוף מהני להוציא ממון, אלא הוא משום דליכא ריעותא כלל, וכל דליכא ריעותא ואין מקום להסתפק ודאי לא נחתינן לספיקא, וכגון טבח שלקח בהמה ונאבדה ותובע המוכר הדמים ודאי לא מצי לוקח טעין אימר טריפה היתה והי' מקחי מקח טעות ואין הולכין בממון אחר הרוב, דכיון דליכא מקום ריעותא לספק ודאי לא נחתינן לספיקא, ובפ"ט כתב, דכ"ז הוא כשטוען שמא, אבל בטוען ברי, זה גופא הוי ספיקא דאימר טוען אמת כדבריו, וע"כ אי"ז מועיל להוציא ממון, עכ"ד.[[5]](#footnote-6)

ואשר ע"כ ודאי דכל דאין הבעל טוען בברי שבעולה היא, ל"מ טעין דשמא בעולה היא ותפסיד כתובתה, משום דליכא ריעותא כלל ולא נחתינן לספיקא, ורק היכא דטוען בברי דבעולה היא, הרי דזה גופא הוי ספיקא דאימר טוען אמת כדבריו, וע"כ מן הדין הי' לנו להפסידה כתובתה.[[6]](#footnote-7)

ט] ובדעת התוס' דפליגי ע"ד הרמב"ן נראה, דאף דהיכא דטוען הבעל בברי דבעולה היא זה גופא הוי ספיקא, הרי מ"מ ל"מ זה לאשוויי ספק לפנינו דיהא זה ריעותא בהחזקה, דהרי ודאי דבספק שמכח טענותיהן ל"מ תפיסה, משום דלא חשיב זה כספק לפנינו, וכיון דחזקת הגוף לא איתרעי, ה"ה מועלת להוציא ממון.

י] ויש מקום לומר דהתוס' והרמב"ן לטעמייהו אזלי, והוא לפמש"נ בסימן ט' (א) ענף ד', דפליגי התוס' והרמב"ן בדינא דהמע"ה, דדעת התוס' דאף אם אין ראי' להוציא, מ"מ כל דאין לנו לחוש לצד הפטור ה"ז מועיל להוציא ממון, אך דעת הרמב"ן, דלהוצאת ממון לא סגי במה דא"צ לחוש לצד הפטור, אלא דינא הוא דהמוציא מחבירו עליו הראי', וכל דליכא ראי' לחייבו אין מוציאין ממון.

ולפ"ז י"ל, דזהו יסוד פלוגתת התוס' והרמב"ן אם חזקה דלא איתרע כלל מהניא להוציא ממון, דהתוס' לטעמייהו דכל דא"צ לחוש לצד הפטור ה"ז מועיל להוציא ממון, וע"כ ס"ל דבחזקה דלא איתרע כלל, כיון דאין ספק לפנינו, ואין לנו לחוש לצד הפטור, ה"ז מועיל להוציא ממון, אך הרמב"ן לטעמי' דס"ל דאין מוציאין ממון אלא בראי' ולא סגי במה דא"צ לחוש לצד הפטור, וע"כ ל"מ חזקה דלא איתרע להוציא ממון, אך דאין ספק לפנינו.

ומ"מ כשאינו טוען ברי, ומהיכ"ת לומר שבעולה היא, לא מצינו למימר דאין מוציאין ממון אלא בראי', דכל הא דבעינן ראי' להוציא ממון, הוא רק כשיש צד פטור, דהגם דאין לחוש לו, מ"מ דינא הוא דאין מוציאין ממון אלא בראי', אך כל דליכא צד פטור כלל, ליכא למיתי עלה מדינא דאין מוציאין ממון אלא בראי', וז"פ.

**ה**

יא] ובזה יל"פ מש"כ הרמב"ן דמדינא איהי מהימנא משום דלדידי' איכא למימר שמא הטה או לא קים לי' שפיר ועוד דאיכא גבה מגו, ויסוד הדברים ראיתי בכ' הגרא"א, - דהוי זה במסוים כלפי הא דמהניא טענתו לעורר ריעותא דבעולה היא, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דהיא טוענת דהיתה בתולה, וטענתה עדיפא מטענתו משום דלדידי' איכא למימר שמא הטה או לא קים לי', ועוד דאית לה מיגו, ע"כ אין לנו לחוש לטענתו ואינה מעוררת ריעותא, והדר דינא דלא נחתינן לספיקא, וע"כ מדינא ל"ה מהניא טענתו לפטרו מכתובתה, ונמצא דמש"כ הרמב"ן דשמא הטה וכו' ועוד דאיכא גבה מיגו, אי"ז ב' דרכים חלוקים, אלא חדא ועוד קאמר, דמתרי טעמי יש להאמינה טפי, חדא משום דשמא הטה או לא קים לי', ועוד דאית לה מיגו.

ולפ"ז ניחא מש"א דהם האמינוהו משום דחזקה אא"ט בסעודה ומפסידה, אשר צ"ע, דאם מדינא אינו נאמן משום דשמא הטה או לא קים לי', א"כ מאי מהני הא דחזקה אא"ט בסעודה ומפסידה, הרי עדיין יש לחוש דשמא הטה או לא קים לי', ולהנ"ל ניחא, דכיון דכל ה"ט דשמא הטה או לא קים לי', הוא רק דמה"ט טענתה עדיפא, ואין טענתו מועלת לעורר ריעותא, הרי דכ"ז הוא רק אם אינו נאמן בטענתו, ובאנו לדון שתועיל טענתו לעורר ריעותא, וע"ז אמרינן דטענתה עדיפא, וממילא אין טענתו מועלת לעורר ריעותא, אך כל שהוא נאמן בטענתו, ול"מ טענתה כנגד טענתו, ל"מ מידי מה דטענתה עדיפא, ועדיין הוא נאמן בטענתו.

ועד"ז מתפרש גם מש"כ הרמב"ן דמדינא איהי מהימנא משום מיגו, אף דהוי מיגו במקום חזקה, ומיגו במקום חזקה ל"מ להוציא ממון, - והיינו משום דדוקא אחר שהאמינוהו בטענתו, ובאנו להאמינה בטענת מיגו כנגד טענתו, הרי דכיון דהוי המיגו נגד חזקה, אינה נאמנת, אך אם אינו נאמן בטענתו, ובאנו לדון שתועיל טענתו לעורר ריעותא, הרי דכיון דטענה דידה עדיפא משום המיגו, אין טענתו מועלת לעורר ריעותא.

יב] ושוב נתבוננתי, דבאמת איך שיהי' הביאור בד' הרמב"ן, ניחא קו' אלו, דכל מש"א דהיא מהימנא משום דלדידי' איכא למימר דשמא הטה או לא קים לי' שפיר, הוא רק משום דאינו נאמן בטענתו, ולא עדיפא טענתו מטענתה, ובזה אמרינן דאדרבה טענתה עדיפא, משום דלדידי' איכא למימר דשמא הטה או לא קים לי' שפיר או משום דאית לה מיגו, אך אחר שהאמינוהו בטענתו, וטענתו עדיפא מטענתה, דהיא אינה נאמנת בטענתה, ל"מ מידי מה דאיכא למימר דשמא הטה או לא קים לי' או דאית לה מיגו להעדיף את טענתה, ואך דמצינו לדון דאף דהוא נאמן בטענתו, תהא גם היא נאמנת בטענתה משום מיגו, וע"ז כתב הרמב"ן דמיגו במקום חזקה ל"מ להוציא ממון, וז"פ.

**ו**

יג] בחי' הר"י מיגש בשלהי פירקין הובא בשטמ"ק שם כתב, ז"ל, והיכא דאיהי קאמרה ברי לי ואית לי ואיהו קאמר ברי לי ולית לך איכא לפלוגי בהדא, דאי טענה דקא טעין בעל בשעת בעילה ראשונה היא איהו מהימן, משום דחזקה אא"ט בסעודה ומפסידה וכו', ואי האי טענה דקא טעין לאחר בעילה ראשונה היא דליכא למימר חזקה, א"נ כגון מי שטען על אשתו שזינתה תחתיו ברצון וקא בעי להפסידה כתובתה, הא ודאי כיון דנקיטה לה כתובתה בידה לאו כל כמיני' דקא מפסיד לה ניהלה בלא עדים ובלא ראי' וכו', האופן הראשון היכא דטען הבעל בשעת בעילה ראשונה פ"פ מצאתי וכו' הו"ל ברי וברי ואיהו מהימן, ואע"ג דאיהי נקיטא כתובה דילי' בידה והי' מן הדין שתהי' היא נאמנת וכו', אפ"ה כיון שבשעת בעילה ראשונה טען טענה זו וקי"ל חזקה אא"ט בסעודה ומפסידה, משו"ה נאמן הבעל וכו', והאופן השלישי היכא דטען הבעל לאחר כמה ימים שבשעת בעילה ראשונה מצא פ"פ וכו', איהי מהימנא, דכי הימנוהו רבנן בברי וברי היכא דטען לאלתר בשעת בעילה ראשונה דאיכא למימר חזקה אא"ט בסעודה ומפסידה, אבל היכא דטען לאחר כמה ימים דליכא למימר חזקה, לא מהימן, דכיון ששטר כתובה יוצא מתחת ידה לאו כל כמיני' דמפסיד לה כתובתה וכו', ואפי' אין שטר כתובתה נמי יוצא מתחת ידה הא אמרינן כל מעשה בי"ד אף על גב דלא נקט שטרא כמאן דנקיט שטרא בידי' דמי, וא"ת תינח עיקר תוספת דלאו מעשה ב"ד מאי איכא למימר, תוספת נמי דקי"ל לא נתנה כתובה לגבות מחיים כל כמה דאיתא תותי' כמאן דנקיטא שטרא בידה דמי דהא ליכא למימר מגו, עכ"ל.

ומבו' בד' הר"י מיגש, דהא דמדינא אין הבעל נאמן בטענתו, הוא משום דנקיטא כתובתה בידה, ובתחילת דבריו הי' נראה דדינא הוא דל"מ טענה כנגד שטר, וי"ל דהוא משום דמכח השטר הו"ל כמוחזק בחוב, וכמש"כ בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ק', וי"ל דהוא משום דמזכותי השטר דל"מ לטעון טענתו כנגדו, אך בסו"ד נראה דל"ב לשטר, אלא כ"ה דלא יהא לו מיגו דפרעתי, וע"כ אף בתוספת כתובה דאי"ז מעשה בי"ד, מ"מ כיון דלא נתנה לגבות מחיים ולית לי' מיגו, אינו נאמן, וכ"נ בדבריו שם בהאופן השני, עיי"ש, ולפ"ז נראה, דהא דבלא מיגו אינו נאמן, הוא משום דכל דיש חיוב ברור לפנינו, אין טענתו מועלת לעורר ריעותא על החיוב, וזה שלא כד' הש"ש דגם במקום דיש חיוב ברור לפנינו בלא ריעותא, מועלת טענת ברי דהבע"ד לעורר ריעותא וספק על החיוב, וד' הש"ש הם כדעת הרמב"ן.

יד] ומד' הרמב"ן יש ללמוד דמודה ליסוד ד' הר"י מיגש, וזה ממש"כ ז"ל, וה"מ בטוען מיד פ"פ מצאתי אבל לא בטוען אחר זמן ולא באומר לאשתו שזינתה שבודאי אינו נאמן, אלא ככל הטוען לחבירו פרעתיך ויש לו שטר שגובה ולא כל הימנו, וכן בשאר כל הטענות הגורמות להפסידה כתובתה וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דהא דאין הבעל נאמן לומר על אשתו שזינתה, הוא ככל הטוען לחבירו פרעתיך ויש לו שטר שגובה ולא כל הימנו, וכנראה היינו, דהא דאין הלוה נאמן בטענת פירעון במקום שטר, הוא משום כח השטר, או משום דיש חיוב ברור לפנינו ול"מ טענתו לעורר ריעותא, ואמנם כ"ז הוא משום דשטרך בידי מאי בעי, דבלא זה הי' נאמן בטענת פירעון, משום דהחוב עומד לפירעון, וע"כ ה"נ אין הבעל נאמן לומר על אשתו שזינתה, משום דנקיטא כתובה בידה, ואינו נאמן בטענתו.[[7]](#footnote-8)

ומשה"ק הרמב"ן דמ"ט אין הבעל נאמן מדינא בטענת פ"פ מצאתי, ולא ס"ל כד' הר"י מיגש דהוא משום דנקיטא כתובה בידה, הוא כמש"כ הרמב"ן דלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה וימצאנה בתולה, ודמי למי שמוציא שטר בתנאי דאמרינן לי' קיים תנאך וחות לדינא, והיינו דדוקא היכא דהשטר ברור לפנינו, ובא לטעון טענה הפוטרתו, אינו נאמן, אך הכא דעיקר השטר הי' על תנאי, ולפי טענת הבעל אין כאן שטר כלל, ה"ה נאמן מדינא.

והדברים מפורשים כן בד' רבינו קרשקש, ז"ל, אמאי לא מהימן וכו' שהרי ברי וברי הוא והמע"ה, "ואע"פ דאית לה שטר כתובה" ודאי לא כתב לה אלא ע"מ לכנסה וימצאנה בתולה, וכיון שכן עלי' להביא ראי' שנתקיים התנאי וכדאמרינן בעלמא קיים שטרך וחות לדינא, עכ"ל, ולהדיא בדבריו, דכל מה שהוצרכנו לה"ט דלא כתב לה אלא ע"מ לכנסה וימצאנה בתולה וכו', הוא רק כ"ה דלא נימא דאינו נאמן משום דאית לה שטר כתובה, וזה כמש"נ.

טו] ויש להוסיף בביאור ד' הרמב"ן, דהנה בפשוטו מבו' בדבריו, דהא דאינו נאמן בטוען פ"פ לאחר זמן הוא משום דהוי כטוען לחבירו פרעתיך ויש לו שטר שגובה ולא כל הימנו, וזה צ"ב בתרתי, חדא, דהרי בדבריו לעיל מינה מבו' דאי"ז טעם שלא להאמינו בטענת פ"פ, כיון דלפי טענתו לא נתקיים התנאי ולא הי' שטר מעולם, ועוד, דמה הוצרך לה"ט, הרי בלא"ה אינו נאמן בטענה זו משום דאיכא רוב וחזקה כנגדה, וכמש"כ הרמב"ן לעיל.

ועד"ז צ"ע בד' הרשב"א, ז"ל, והא דאמרי' שהוא נאמן להפסידה כתובתה, ה"מ בטוען מיד לאלתר וכו', אבל לאח"ז הוה לי' כמוציא לעז על אשתו שזינתה שאינו נאמן להפסידה כתובתה ככל טוען לחברו פרעתיך שאינו נאמן כששטר חוב בידו וגובה שטרו, ומהא דאמרינן נמי אין אדם טורח בסעודה ומפסידה, משמע דאי לא טרח בסעודה שאינו נאמן דהא ליכא חזקה, וחזקה דגופה עדיפא מחזקת ממון ואפילו בבריא ובריא דהולכין אחר הרוב דבתולות נשאות וחזקה דגופה, עכ"ל, וצ"ע דמתחילה כתב דהא דאינו נאמן לאחר זמן דליכא להחזקה, הוא משום דהו"ל כטוען לחבירו פרעתיך שאינו נאמן כששט"ח בידו, ואח"כ כתב דכשלא טרח בסעודה דליכא להחזקה אינו נאמן משום דאיכא רוב וחזקה, וכאשר כ"ה מבו' גם בדבריו לעיל מינה, דהא דמדינא אינו נאמן הוא משום דאיכא רוב וחזקה.

ונראה פשוט, דמעולם לא נתכוונו הרמב"ן והרשב"א דהא דאינו נאמן בטענת פ"פ לאחר זמן הוא משום דהוי כטוען פרעתי במקום שטר, דלעולם הא דאינו נאמן הוא משום דאיכא רוב וחזקה, וכמש"כ לעיל מינה, - ומש"כ לה"ט דהוי כטענת פרעתי נגד שטר, הוא להא דאינו נאמן כשאומר לאשתו שזינתה אחר הנישואין, דבזה ליכא רוב וחזקה, והא דאינו נאמן הוא משום דהוי כטענת פרעתי במקום שטר, - ומכוון דבריהם הוא דכיון דלאחר זמן ליכא להחזקה, ע"כ אינו נאמן בטענת פ"פ, משום דהוי כנגד רוב וחזקה, ואינו נאמן כשטוען על אשתו שזינתה, דהוי כטענת פירעון במקום שטר.

ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ן ז"ל, אבל לא בטוען אחר זמן, ולא באומר לאשתו שזינתה "שבודאי" אינו נאמן, אלא ככל הטוען לחבירו פרעתיך ויש לו שטר שגובה ולא כל הימנו, עכ"ל, ונראה דמש"כ דבודאי אינו נאמן, קאי על אומר לאשתו שזינתה, והיינו משום דבטוען פ"פ מצאתי לאחר זמן, הי' מקום להאמינו, אף דליכא להחזקה דאא"ט בסעודה ומפסידה, משום דלפי טענתו ל"ה שטר מעולם, והא דאינו נאמן הוא רק לפמש"כ הרמב"ן לעיל מינה להוכיח דמדינא אינו נאמן, אך כשאומר על אשתו שזינתה, ודאי דכיון דליכא להחזקה, אינו נאמן, כיון דהוי כטענת פרעתי במקום שטר, וז"ב בביאור ד' הרמב"ן, ולא הוצרכתי להאריך בזה אלא משום שראיתי רבים משתבשים בזה.

**ז**

טז] כתבו התוס' בד"ה א"ר נחמן, ז"ל, ועוד אור"י דלא קיימא לן כר"נ דאשכחנא רב אשי דהוא בתראה דפליג עלי' וכו', אלמא דחייש לשמא משקר ולא אמרינן חזקה אא"ט בסעודה ומפסידה, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש.

ומבו' בדבריהם, דטעמא דרב אשי דס"ל דאין הבעל נאמן בטענת בתולים, הוא משום דס"ל דכתובה דאורייתא, וזהו שהביאו מזה דקי"ל דכתובה דאורייתא, - וכ"ה בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן קכ"ג, ובתשובתו שבשו"ת בעלי התוס' סימן ס"ג,[[8]](#footnote-9) ועי' הפלאה שצידד לפרש לד' התוס' דכונתם, דכיון דבלא"ה לא קי"ל כר"נ, י"ל דגם לא קי"ל כוותי' בהא דס"ל דכתובה דרבנן, אך בד' מהר"ם מר"ב מבו' להדיא דטעמא דרב אשי הוא משום דכתובה דאורייתא, עיי"ש.

וצ"ע דמהיכא פשיטא להו כן, הרי כיון דחזינן דלמ"ד דכתובה דאורייתא אינו נאמן בטענתו, והרי דמדינא אין לנו להאמינו משום החזקה אא"ט בסעודה ומפסידה, ואך דלדעת ר"נ כיון דכתובה דרבנן אמרינן דהם האמינוהו, הרי שפיר י"ל דרב אשי פליג על הא דהם האמינוהו, וס"ל דאף דאין הבעל נאמן אף דכתובה דרבנן.

יז] עוד צ"ע בזה בד' הרא"ש בסימן י"ח, ז"ל, וחזינן לגאון דקאמר ה"מ לענין מנה ומאתים אבל לענין תוספת לא מהימן, ומימרא וטעמא דמסתבר הוא דלא תקינו רבנן אלא מנה ומאתים אבל תוספת איהו כתב אנפשי' הילכך לא מהימן, איני כחולק על דברי גאון אבל מתוך הסברא נראה דמהימן גם לענין תוספת, דדבר ידוע דלשם חיבת חופה וביאה הוסיף לה, וכ"ה דאמרינן לענין מנה ומאתים חזקה אא"ט בסעודה ומפסידה וכו' גם לענין תוספת שאינו מוסיף לה אלא בשעת חופה היאך נאמן שבשעת חופה כתב לה ולמחר בבוקר נתחרט ומגרשה, אלא ודאי טענתו אמת ולהכי מגרשה ואדעתא דהכי לא הוסיף לה, עכ"ל, וכ"כ המרדכי בסימן קל"ה בשם רשב"ם, והובא בהג"א שם, ז"ל, ומה דתקינו רבנן אמרי' חזקה, מה דיהיב לא כ"ש, עכ"ל.

והט"ז בסימן ס"ח סק"ד תמה ע"ד הרא"ש, דלהדיא אמרו בגמ' דכל הא דנאמן הוא משום דחכמים תיקנו להם לבנות ישראל וכו' והם האמינוהו, וא"כ ודאי דבתוספת כתובה דאינה מתקנ"ח, אינו נאמן, וכ"כ הכס"מ בפי"א מאישות ה"ח, וד' הרשב"ם והרא"ש צע"ג, ועי' בהפלאה מש"כ בזה, ואכתי צ"ע בסתימת ד' הרא"ש.

וי"ל בזה, דבאמת הרי אף דכתובה דרבנן, מ"מ כל שכתב לה ה"ה חייב בכך מדאורייתא, והא דה"ה נאמן, הוא משום דהחיוב שמתחייב מדעתו הוא כפי דיני כתובה שתיקנו חכמים, ולפ"ז י"ל דאף התוספת שהוסיף מדעתו, לא נתחייב בזה אלא כדיני כתובה, שהרי תנאי כתובה ככתובה, וע"כ ה"ה נאמן.

יח] ואולי י"ל עוד בזה, למש"כ המל"מ בפי"א מאישות ה"ח קט: ד"ה ומ"מ איכא לעיוני, ז"ל, ומפשטא דההיא סוגיא דפ"פ שכתבנו נראה, דדוקא משום דכתובה דרבנן סמכו על החזקה והאמינוהו, אבל למ"ד כתובה דאורייתא אינו נאמן אף דאיכא חזקה וכו', וכ"כ רבותינו בעלי התוס' דלמ"ד כתובה דאורייתא ליתא להא דשמואל וכו', וטעמא דמילתא משום דאל"כ מה הועילה התורה בתקנתה, וכמ"ש הרמב"ן גבי קנס, ולא היו סומכין על החזקה דאין אדם טורח לבטל תקנת תורה, אבל כיון שהוא מדבריהם סמכו על החזקה ולא חששו לומר מה הועילו חכמים בתקנתם, עכ"ל.

ומבו' בד' המל"מ, דלעולם מדינא יש להאמין את הבעל בטענתו משום דחזקה אא"ט בסעודה ומפסידה, וכל הא דלמ"ד דכתובה דאורייתא אינו נאמן, הוא משום דא"כ מה הועילה התורה בתקנתה, ואין סומכין על החזקה דאא"ט לבטל תקנת תורה, - ונמצא לפ"ז, דמש"א דחכמים האמינוהו, אי"ז נאמנות מחודשת מתקנ"ח, אלא היינו דאף דאם כתובה דאורייתא ל"ה נאמן משום דמה הועילה תורה בתקנתה, אך כיון דכתובה דרבנן לא חששו חכמים לזה, והדר דינא דה"ה נאמן מעיקר הדין מכח החזקה דאא"ט בסעודה ומפסידה.

יט] ולפ"ז ניחא ד' רשב"ם והרא"ש, דבתוספת כתובה שכתב לה מדעתו ה"ה נאמן, דאף דלמ"ד דכתובה דאורייתא אינו נאמן, היינו משום דא"כ מה הועילה התורה בתקנתה, אך בתוספת כתובה שכתב לה מדעתו, שפיר הוא נאמן, וזהו שכתב הרשב"ם דק"ו הוא, דאם בעיקר כתובה שתיקנו לה חכמים ה"ה נאמן מכח החזקה, אף דהי' מקום לומר בזה דא"כ מה הועילו בתקנתם, ומ"מ לא ביטלו חכמים לנאמנות החזקה, כ"ש דבתוספת כתובה ה"ה נאמן מכח החזקה.

כ] ולפ"ז ניחא גם מה שנקטו התוס' ודעימייהו דרב אשי דאית לי' דאין הבעל נאמן בטענת בתולים, הוא משום דס"ל דכתובה דאורייתא, דאם הוה ס"ל דכתובה דרבנן ודאי הי' הבעל נאמן, דהרי מדינא הבעל נאמן בטענתו מכח החזקה, ול"ב לנאמנות מחודשת מתקנ"ח, וע"כ בע"כ דס"ל דכתובה דאורייתא, וע"כ הוא דאינו נאמן משום דמה הועילה התורה בתקנתה, דאם הוה ס"ל דכתובה דרבנן וליכא לה"ט, ודאי דיש לנו להאמינו, ולא ניח"ל למימר דרב אשי ס"ל דאמרינן נמי דמה הועילו חכמים בתקנתם.[[9]](#footnote-10)

כא] ועפי"ז יש מקום לישב מש"כ התוס' בסוד"ה לא, ז"ל, לכך נראה דהוי מגו במקום חזקה דאא"ט בסעודה ומפסידה, אע"ג דבעיא היא בפ"ק דב"ב אי אמרינן מגו במקום חזקה או לא, שמא חזקה דהכא עדיפא, עכ"ל, והק' הפנ"י דהיאך מצינו למימר דחזקה דהכא עדיפא, הרי חזינן דחזקה אאפתו"ז מועלת להוציא ממון, וחזקה דהכא אינה מועלת למ"ד דכתובה דאורייתא, ויש מקום לדון, דהא דחזקה אאפתו"ז מועלת להוציא ממון, הוא רק משום דאיכא חזקת חיוב, או דהוא משום דטענת הפירעון הויא טענת גרועה, ואכמ"ל.

ולפמש"נ מד' המל"מ י"ל, דלעולם חזקה דהכא עדיפא, והא דלמ"ד דכתובה דאורייתא אינו נאמן, הוא משום דא"כ מה הועילה התורה בתקנתה, - אך יש לפקפק בזה, דאם החזקה דהכא מהניא אף להוציא ממון, דומיא דחזקה אין אדם פורע תו"ז, לכאו' ל"ה לנו לומר ע"ז דמה הועילה התורה בתקנתה, וצ"ע בזה.

1. וי"ל בזה, דאף דמדינא אין חזקה זו דאא"ט בסעודה ומפסידה חזקה גמורה, וע"כ היא נאמנת במיגו במקום חזקה זו, מ"מ אחר שהאמינוהו חכמים וסמכו על חזקה זו, ל"מ מיגו במקום חזקה זו להוציא ממון.

   ובזה יל"פ טעם הא דהשמיט הרשב"א לתי' זה דהיא נאמנת במיגו, והיינו משום דהרשב"א לטעמי' לעיל בסוגיין דמיגו להוציא לא אמרינן, ל"מ להאמינה במיגו, דהו"ל מיגו להוציא, - ורק להרמב"ן לטעמי' דמיגו להוציא אמרינן, ואך מיגו במקום חזקה ל"מ להוציא, הרי דבזה י"ל דבלא הא דהאמינוהו חכמים לא חשיבא החזקה כחזקה גמורה, ולא חשיב כמיגו במקום חזקה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובכ' הגרא"א כתב להוכיח עוד בזה, ממשה"ק התוס' בד"ה אבל, דהו"ל לאתויי מרישא דקתני בתולה אלמנה מן האירוסין כו' ויש להן טענת בתולין, וע"כ לענין כתובה איירי וכו', - ואי נימא כד' הרמב"ן דהא דמדינא אינו נאמן, הוא רק במדברת דמדינא איהי מהימנא וכו', הרי ל"מ לאתויי ממתניתין דהתם, דיש להעמיד להך מתניתין בשותקת, ואין ללמוד מהתם דה"ה נאמן להפסידה כתובתה אף במדברת, ובע"כ דהתוס' לא ס"ל כד' הרמב"ן אלו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובזה מתפרש מש"כ התוס' בד"ה נאמן ובד"ה א"ר נחמן, דהטעם שלא להאמינו הוא משום דשמא משקר, והיינו דלעולם ליכא ראי' כנגד טענתו, ומ"מ כיון דשמא משקר, אין טענתו מועלת לאשוויי ריעותא בחזקה, וכיון דלא איתרע החזקה ה"ה מועלת להוציא ממון, - אך באמת קרוב הדבר, דמש"כ התוס' דהטעם הוא משום דשמא משקר, עיקר כונתם הוא לאפוקי דאין הטעם משום דשמא לא קים לי' וטועה הוא, אלא הוא משום דשמא משקר, ושפיר י"ל דהוא משום דאיכא ראי' כנגד טענתו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומד' הרמב"ן שם יש ללמוד, דהא דס"ל הכא דמדינא הוא נאמן, ל"ב בזה להחזקה אין אדם טורח וכו', וכמו שיש שפירשו כן, דקו' הרמב"ן היא רק על מש"א דהם האמינוהו, ולא על מש"א דנאמנותו היא מכח החזקה אא"ט וכו', ואכמ"ל, דהתם הרי ליכא להך חזקה כלל, ואפ"ה ס"ל דמדינא הי' לנו להאמינו.

   ויש להוסיף, דלמש"כ הרמב"ן בסוגיין בתי' בתרא דהא דאינו נאמן מדינא הוא משום דאיכא רוב וחזקה, הרי לכאו' מה"ט גם אינו נאמן להפסידה קנס, וכ"כ המל"מ שם ד"ה ועוד י"ל, וכנראה דד' הרמב"ן לקמן שם קיימי לפמש"כ בסוגיין דהא דמדינא אינו נאמן, הוא בברי וברי דמדינא איהי מהימנא וכו', וע"כ התם דהיא טוענת שמא, הי' לנו להאמינו, - ועי' עוד בחי' הריטב"א לקמן שם במש"כ בדין זה, ועיי"ש במל"מ שתמה על דבריו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומצינו כעי"ז בד' הגרע"א בתשו' ח"ג סימן ל"א, שכתב דאף למ"ד דברי ושמא לאו ברי עדיף, מ"מ לדעת הרמב"ם דמהני תפיסה בספיקות, אם תפס הטוען ברי אין מוציאין מידו, וכ"ז היכא דיש ספק לפנינו, או בברי טוב ושמא גרוע דה"ז מועיל לעורר ספק, אך היכא דאין ספק לפנינו והוי ברי גרוע ושמא טוב, ל"מ תפיסה, וכתב עוד עד"ז, דאף להצד דברי ושמא ברי עדיף אף בברי גרוע ושמא טוב, היינו רק היכא דיש ספק לפנינו, אך היכא דאין ספק לפנינו, ל"מ ברי גרוע להוציא ממון, כיון דאינו מועיל לעורר ספק, ועפי"ז יישב משה"ק שם דאם ברי גרוע ושמא טוב ברי עדיף, יוציא כל א' מן היתומים בטענת ברי, להצד דטענינן ליתומים לא חשיב כטענת ברי, עכ"ד, - ונלמד מדבריו יסוד הדברים, דטענת ברי דבע"ד מהניא לעורר ספק.

   ואמנם באמת אי"ז ענין לנידו"ד, דהרי כל הא דטענת ברי מהניא לעורר ספק, הוא רק בברי ושמא, אך בברי וברי ל"מ זה לעורר ספק, שהרי בזה לכו"ע ל"מ תפיסה, ואילו הכא חזינן דטענת ברי מהניא לעורר ריעותא, אף בברי וברי, - ועוד, שהרי בד' הרמב"ן לקמן דל"ו. מבו' דאף בחרשת וקטנה דל"ה לה למידע, מהניא הטענת בתולים לעורר ספק, אף דהו"ל ברי גרוע.

   והביאור בזה הוא, דד' הגרע"א קיימי, לענין לעורר ספק גמור לפנינו, ולזה ל"מ אלא ברי טוב ושמא גרוע, ואף בזה אין הדבר מוסכם דמהני תפיסה בכה"ג, ונת' במק"א, אך הכא ל"ב לעורר ספק גמור לפנינו, אלא סגי בטענתו, דמכח זה יש לנו לדון גם על צד זה, וכל דליכא ראי' המועלת להוציא ממון כנגד צד זה, אמרינן דהמע"ה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם בד' הרמב"ן במלחמות לקמן דל"ו. נראה, דהא דבדליכא ריעותא כלל ה"ז מועיל להוציא ממון, הוא מכח החזקת הגוף, עייש"ה, וכן נראה גם בד' הרמב"ן לעיל בסוגיין שכתב דכל דלא איתרע חזקתה ודאי נאמנת ככל שאר אלמנות שאינו יכול לומר שמא זינו.

   אך גם לפ"ז נראה, דהוא ע"ד ד' הש"ש, דכל דאיכא חזקת הגוף מעליא דלי"ב ריעותא כלל, לא נחתינן לספיקא כלל, - וע"כ כ"ז הוא כשהבע"ד טוען שמא, אך כל דהבע"ד טוען ברי דזה גופא הוי ספיקא דאימר טוען אמת כדבריו, ל"מ החזקת הגוף להוציא ממון, וכמבו' כן בד' הרמב"ן בחי' לקמן שם, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם בתשו' מהר"ם מר"ב בשו"ת בעלי התוס' סימן ס"ג נראה, דכל הא דאין הבעל נאמן לומר על אשתו שזינתה להפסידה, הוא משום דא"כ מה הועילו חכמים בתקנתם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובדבריו שם מ', דל"ב להא דחזקה אא"ט בסעודה ומפסידה, אלא כ"ה דלא נימא דמה הועילו חכמים בתקנתם, וכמו שדנו כן החת"ס והגר"ש איגר בסוגיין, אך בד' ש"ר מבו' לא כן, ועיקר הנאמנות היא מכח החזקה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וי"ל דהתוס' לטעמייהו אזלי, שנת' לעיל בדעתם דהא דבלא החזקה ל"ה הבעל נאמן מדינא, הוא משום דליכא ריעותא בהחזקת בתולה, וחזקה בלא ריעותא מועלת להוציא ממון, ולפ"ז י"ל, דע"כ ודאי דכל דחזקה אא"ט בסעודה ומפסידה, אף אם ל"ה חזקה גמורה, מ"מ ודאי דמהניא לעורר ספק, וממילא ודאי דמדינא יש לנו להאמינו, ובע"כ דמש"א דלמ"ד דכתובה דאורייתא אינו נאמן, הוא משום דא"כ מה הועילה התורה בתקנתה. [↑](#footnote-ref-10)