9איסור דבוק
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

חנ"נ באיסור דבוק ובלח בלח

איסור דבוק

הדרכי משה (ריש סימן צב) מביא את דברי האו"ה (כח, ג), שבאיסור דבוק נאסרת החתיכה – אף שיש בקדרה ששים כנגד האיסור, וכן הוא ברמ"א בס"ד.

מקור האי דינא הוא בשערי דורא (כה,א. וכן הוא במרדכי אות תש). "אם הכבד דבוק בעוף ונתבשל, אם הכבד שלם אסור כל העוף דאין בשום עוף ס' כנגד כבד שלו ונעשה כל העוף חתיכה דאיסורא וצריך ס' מן הרוטב ובשר של היתר לבטל כל העוף" (הובא בשו"ע סימן עג ס"ו).

מביא הש"ד ראיה לדבריו - מדין ירך שנתבשל בה גיד הנשה, שנתקשו הראשונים (תוס' צו: ועוד) אמאי אין הרוטב מצטרף לבטל. מתרץ הש"ד שהוא משום שהגיד דבוק לירך, וע"כ - שאיסור דבוק שאני. וכן מביא ראיה מטיפת חלב – שבעינן ששים בחתיכה, ולא מצרפים כל מה שיש בקדרה לשיעור ביטול. וצ"ל בכוונתו, שס"ל כשיטת רש"י – שמקצתה ברוטב, וס"ל לש"ד דהוי כבישול גמור – וכל הקדרה נאסרת אף בלי כיסוי וניעור [דלא כשיטת הרשב"א שהוא כצלי או "דין אמצעי" – שרק מתפשט בחתיכה ולא מחתיכה לחתיכה, כמו שהארכנו בשיעור לעיל בענין התפשטות החלב בכל החתיכה].וע"כ שהאיסור מתפשט קודם בחתיכה - ואוסרתה משום איסור דבוק, ורק אח"כ מתפשט בשאר הקדרה [כשיטת הט"ז סימן צב סק"ב שביארנו בשיעור הנ"ל].

והנה, נחלקו הפוסקים בביאור דין איסור דבוק, אם הוא משום חשש שמא החתיכה עם האיסור יצאו חוץ לרוטב [כמבואר באו"ה הנ"ל, ובתו"ח כלל לח אות ב. הובא בט"ז סימן צב סקי"ב, ובגר"א אות יט ובסימן עג סקכ"ו, וכן הוא בהגהות ש"ד שם אות ג בשם מהר"י טרושין], או משום שההיתר שדבוק לאיסור ממהר לבלוע לפני שאר הקדרה - אף שכולם ברוטב [והיא שיטת הש"ך בסימן עב סקי"ח וסימן עג סוף סקכ"ד].

ונראה, שבדברי הש"ד הנ"ל מוכח שפירש כטעם הש"ך – שממהר לבלוע [כמבואר להדיא בהגהה שם בש"ד. אלא שלשון ההגהה שבפנינו מגומגם, וביד יהודה סוף סימן עג גורס "שדמי למקצתה בתוך הרוטב", ולפ"ז הלשון מתוקן]. שהרי בטיפת חלב, לא מסתבר לחשוש שמא מרגע הנפילה עד שהתפשטה – יצאה החתיכה מהרוטב [כמפורש בסמ"ק סימן רה, שמיקל – משום שאין מחזיקין ריעותא בכה"ג]. וע"כ שטעמו – שהטיפה נחשבת כדבוקה בחתיכה, ומשום כך ממהרת להיבלע בחתיכה לפני שמתפשטת בשאר הקדרה.

בהגהות ש"ד (שם אות ב) מסתפק באופן שמילאו עוף בביצים צלויים "צ"ע אם יש להתירו אם נמצא הכבד בתוכו אפילו אם ליכא ששים". והיינו שמסתפק אם גם הביצים מצטרפות לששים (הובא ברמ"א סימן עג ס"ו), ולא ביאר מהו ספיקו.

והנה, היד יהודה (סימן עג סקי"ד) מביא את דברי הש"ד (סימן כח) והמרדכי (שם), שאם יש פשטידא בתוך העוף שנמצא בו הכבד – אין הפשטידא מצטרפת לשיעור ששים. והוא "מודעה רבא" [כלשון היד יהודה] – שטעם איסור דבוק הוא משום שממהר לבלוע, שהרי לטעם שמא יצא חוץ לרוטב – לא שייך לחשוש כאן שמא יצא העוף עם הכבד בלא הפשטידא. וכן דייק הפמ"ג שם בשפ"ד סקכ"ב, אלא שהבטיח ליישב ראיה זו לטעם השני – בסימן צב, "ולא שמר הבטחתו" כעדות היד יהודה.

וא"כ, לא ברירא מהו ספיקו של הגהות הש"ד – בדין מילוי ביצים, ומאי שנא מהפשטידא – שפשיטא להו לש"ד שאינה מצטרפת. אא"כ נימא שפליג על הש"ד – ומסתפק בשני המקרים, והיא גופא ספיקו אם הטעם הוא משום חשש שמא יצאו חוץ לרוטב – שאזי פשיטא שגם מילוי הביצים וגם הפשטידא מצטרפים לשיעור ביטול, או שהטעם הוא משום שממהר לבלוע – ואזי יש מקום לומר שרק הכבד נחשב כדבוק ולא המילוי, וכדאיתא בהגהות ש"ד בסוגריים (סימן כה אות ד) "ואפשר לומר עוד שאינו מיקרי דבוק אלא א"כ הוא דבוק בטבע כגון לב או כבד". וכן נקט היד יהודה שם בסוף דבריו – דבעינן דבוק בטבע.

ונראה שיש לדחות את ה"מודעה רבא" של היד יהודה מדברי הש"ד, והוא ע"פ דברי הפמ"ג (משב"ז סימן צב סקי"ב) בביאור דברי הט"ז שם, שהחשש שמא יצא חוץ לרוטב – לא עדיף מספיקא בעלמא, ורק מדאורייתא חיישינן לה, משא"כ הטעם שממהר לבלוע – שייך אף באיסור דרבנן. וא"כ, הן אמת שבדברי הש"ד הנ"ל הסובר שאין הפשטידא מצטרפת – מוכח שאיסור דבוק הוא משום שממהר לבלוע. אולם יתכן שגם הטעם השני אמת, וחיישינן נמי שמא יצאו חוץ לרוטב [אלא שבציור זה לא שייך חשש זה וכנ"ל]. ונ"מ בין הטעמים, באיסור דרבנן או בציור זה שקיים רק הטעם שממהר לבלוע.

דבוק בטבע

הבאנו מדברי הגהות ש"ד שהסתפק דאולי בעינן דוקא דבוק בטבע וכן הוא בפמ"ג (סימן עג שפ"ד סקכ"ד) שהוי "דבוק בתולדה" וכן הוא בחוו"ד בסימן צב סק"ח, ולפ"ז טיפת חלב לא שייך לאיסור דבוק. והיינו, שהש"ד שהביא ראיה מטיפת חלב, יובן רק לשיטת רש"י שמקצתה בתוך הרוטב, וס"ל שאוסרת את כל הקדרה כדין בישול וכנ"ל. אולם לדידן שאין כל הקדרה נאסרת [כדין צלי או דין אמצעי כנ"ל], וכן לשיטת ר"י שכולה חוץ לרוטב ואין כאן בישול כלל, דין טיפת חלב לא שייך כלל לנידון של איסור דבוק. אלא שעדיין יש ראיה לאיסור דבוק מדין ירך וכנ"ל, ולפ"ז שפיר בעינן דבוק בתולדה, ואולי אף ר"י יודה לזה. אמנם התוס' גופא – לא ס"ל כלל איסור דבוק, ומשו"ה ביארו את דין ירך באופן אחר וכנ"ל, וכמפורש במרדכי אות תרצט.

אמנם, בהגהות ש"ד (כה אות ג') דן ב"תולע הנמצא בשרביט" – שייחשב לאיסור דבוק. ובמבוא שערים שם (אות פ) באמת שואל "וא"ת הלא התולע מהלך בתוך השרביט ואינו דבוק בו ממש כדרך הכבד שהיא דבוקה בעוף". מתרץ המבוא שערים "וי"ל דמ"מ חשוב ליה דבוק כיון שהשרביט סתום מכל צד ואין התולע יכול לצאת לחוץ". ונראה כוונתו, על דרך הט"ז בסימן צב סקי"ב – שכל "שאפשר לרוטב לבוא בכל הצדדים" לא נחשב כאיסור דבוק. וא"כ כאן שהשרביט סתום מכל צד – אין רוטב יכול להיכנס ואין רוטב בין התולע לשרביט, משום כך נחשב כדבוק. אלא שלכאורה אכתי לא הוי דבוק בטבע ובתולדה, ודלא כשיטות הנ"ל.

להלכה

מסקנת היד יהודה (סוף סימן עג), דלא קיי"ל כטעם האיסור והיתר – שביאר שחיישינן שמא יצא חוץ לרוטב, ולדידן הטעם הוא שממהר לבלוע [כשיטת הש"ך]. ואף בטעם זה מפקפק היד יהודה, שהרי לדידן אין ראיה מטיפת חלב וכנ"ל. ולכן ס"ל שחיישינן רק באיסור דבוק בטבע ובתולדה – שכן מוכח מירך, וכדמשמע בדברי הרמ"א בסוף סימן עג – שאין הפשטידא נחשבת כדבוק וכנ"ל. וכן הוא בפמ"ג ובחוו"ד שהזכירו דבוק בתולדה. אמנם - דין תולע בשרביט לא ברירא, שלא הובא בפוסקים ולא ביארו היד יהודה.

חנ"נ בלח בלח

שיטת המרדכי (אות תרצז) והראב"ד (הובא בתורת הבית ב"ד ש"א ז:, ובר"ן מד: בדפי הרי"ף), דאף אי אמרינן חנ"נ בשאר איסורים – הנ"מ בחתיכה שבלעה איסור, אולם בתערובת לח בלח לא שייך חנ"נ. ובזה תירצו את קושית התוס' על שיטת ר"ת (ק.) מהסוגיא בע"ז, דמוכח שם - שבתערובת יין ביין לא אמרינן חנ"נ.

הב"י בסימן צב מביא את דבריהם, ונראה שהבין שהם שיטה אחת ממש. אולם רעק"א (על הט"ז סקט"ו) מדייק שנחלקו המרדכי והראב"ד בטעם הדבר, ונ"מ רבתי ביניהם כדיבואר.

המרדכי מבאר חילוק זה - משום חשיבות "היינו דוקא עצמה מטעם חשיבות החתיכה ואיסור ניכר ומובדל היא נעשית נבלה ונאסרה לבדה כי איך יצטרף שום דבר אליה לבטל האיסור הבלוע בה ולפיכך אוסרת כולו וצריך כדי לבטל כל החתיכה..., אבל דבר לח... דאין האיסור ניכר ונבדל ואין כאן חשיבות איסור – מתערב היתר שני עם הראשון ולא שייך כלל למימר חנ"נ" (הובא בט"ז סקט"ו).

אולם הראב"ד ביאר באופן שונה – שחתיכה שאני "דכיון שנתן טעם ואין ממש איסור זה יוצא ומתערב בחתיכות האחרות אלא בזו הרי היא כנבלה עצמה אבל בלח... אע"פ שהראשון נאסר מחמת מיעוטו כיון שנפל שם היתר ונתרבה בטל האיסור שהרי נתערב האיסור לגמרי בהיתר שנפל שם לבסוף...". והוא מעין סברת הר"ן (מג: בדפי הרי"ף) שיתכן לסבור אפשר לסוחטו מותר – ואעפ"כ יחול חנ"נ, שכיון שאין הגעלה באוכלין א"כ לא ידעינן כמה איסור נשאר בחתיכה – והיא נשארת באיסורה. סובר הראב"ד שאף למסקנא שאפשר לסוחטו אסור – הביאור כנ"ל. והיינו, שכל שחתיכה אסורה [משום שאין הגעלה באוכלין], גזרו אף על הרוטב היוצא ממנה שתאסור בנתינת טעם. ולכן התוס' שם לא תירצו כהראב"ד, דכיון שס"ל שיש הגעלה באוכלין (כמבואר בדבריהם קח. ד"ה "אפשר") - ממילא לא שייך ביאור זה.

טוען רעק"א, שיהא נ"מ בין הטעמים – באופן שנבלע איסור בחתיכה ושוב נתרסקה החתיכה ונימוחה ונהפכה ללח. לשיטת המרדכי, חל חנ"נ – ושוב לא יפקע אף שנהפך ללח. משא"כ לראב"ד, מעולם לא נאסר ממש, אלא שנתן טעם בחתיכה יותר מאשר בשאר הקדרה, וברגע שנהפך ללח והתפשט בכל התערובת – שוב אין סיבה לאיסור.

והיינו, שלמרדכי האיסור אסר את ההיתר – כל שהיה זמן שהיה חשוב, וממילא שוב אינו פוקע. משא"כ לראב"ד, לעולם אין האיסור אוסר את ההיתר, אלא שבחתיכה לא שייך ביטול, וכל ששוב נהפך ללח – יחול ביטול.

היד יהודה (סקכ"ד) מצייר נ"מ הפוכה, שחֵלב התערב בשומן במצב של לח בלח ושוב נקרש ונהיה גוש, שלראב"ד פשיטא שלא שייך כאן חנ"נ – כיון שבזמן התערובת היה לח בלח וחל ביטול. משא"כ למרדכי, יתכן שאחר שנקרש ונהיה חשוב – יחול עתה חנ"נ [אלא שנסתפק דאולי כיון שיכול בקלות ליהפך שוב ללח - אין בו כלל חשיבות].

היד יהודה מציין לתשובת הנוב"י (תניינא יו"ד מט-נ) שדן במעשה הדומה לנידון הנ"ל (הובא בפתחי תשובה כאן סק"ב), שבשלו היתר עם איסור לח בלח – ולא היה שיעור ביטול, ונקרש, ושוב בישלוהו עם עוד היתר – שיש בצירופו שיעור ביטול , והספק אם חל חנ"נ – במצב הביניים שהיה קרוש. להנ"ל, שייך ספק זה רק להבנת המרדכי. טוען הנוב"י, שחנ"נ הוא חידוש ואין לך בו אלא חידושו, וכל שלא חל חנ"נ בשעת התערובת – שוב לא יחול [והוא נידון מצוי בהכשרים, שרק בבישול השני יש שיעור ביטול].

משא"כ לשיטת הראב"ד - אין מקום כלל להסתפק, שהרי עתה בזמן הבישול השני יש כאן תערובת שווה – וחל ביטול.

להלכה

הרמ"א (ס"ד) העתיק קולא זו [בהפסד גדול], אולם לא ביאר אם כוונתו כהבנת המרדכי או כהבנת הראב"ד. אמנם הט"ז (סקט"ו) והש"ך (סקי"ד) העתיקו רק את טעם המרדכי. וטעמם ע"פ הנ"ל, שהרי שיטת המחבר בסימן צב (ס"ג) שיש הגעלה באוכלין, וא"כ טעם הראב"ד לא שייך וכנ"ל, וע"כ כטעם המרדכי. ונ"מ בין הטעמים כנ"ל.

שיטת המהרש"ל

הט"ז (סקט"ו) מביא את שיטת המהרש"ל (יש"ש פ"ז סימן ס), לחלק בלח גופא – בין צונן לחם. ולהבנת הפמ"ג (שם) הוא ע"פ שיטת הר"ן – שחנ"נ בשאר איסורים הוא אטו בב"ח, וא"כ בעינן דווקא דרך בישול כדי שיחול חנ"נ, משא"כ בצונן שאינו דרך בישול – לא שייך לגזור אטו בב"ח.

אולם הצבי לצדיק ביאר חילוק זה באופן אחר. דבתערובת לח בצונן "לא קיבל המים טעם היין רק כששותין המים נבלל יין עמו אבל אם היה אפשר להפרידו לא היה במים טעם יין, אבל אם נתבשל בו קיבלו המים בעצם טעם יין". והיינו שרק בדרך בישול נכנס טעם האיסור בהיתר – ושייך לומר חנ"נ, משא"כ בצונן – הוא תערובת בעלמא. והוא דומיא דסברת הר"ן (מד.), שיבש ביבש אין חנ"נ – כיון שאינם בולעים אחד מהשני. וכבר נמצאת סברא זו [לענין לח] בב"י בשם האגור, שבלח לא שייך חנ"נ "שאין האיסור נבלע בהיתר אלא מעורב בו", ומשמע שסבר כן אף בדרך בישול [משא"כ למהרש"ל הוא סברא רק בצונן].

פלוגתת הראשונים בנידון זה

היד יהודה (סקכ"ד) מביא, שנידון זה אי לח בלח בבישול בולעים זה מזה – היא פלוגתת הראשונים בסוגיא ד"בי דוגי" (קיב.). שיטת התוס' והרא"ש שנבלעים אחד בשני, ושיטת הרמב"ן והרשב"א שאינם בולעים. וא"כ שיטת האגור - כשיטת הרמב"ן והרשב"א.

ועיין רמ"א בסימן פז ס"ו, שדן אם מותר לערב מים שהדיחו בהם כלי בשר עם מים שהדיחו בהם כלי חלב – כדי ליתנם לפני בהמתו, ומסיים הרמ"א "והמיקל לא הפסיד". ותמהו האחרונים שהוא לכאורה בב"ח דאורייתא. מבאר היד יהודה (פז סקט"ו) ששיטה זו ס"ל כדעת הרמב"ן והרשב"א הנ"ל – שלח בלח אינם בולעים אחד מהשני [אף בבישול] אלא שמתערבים זב"ז, וממילא אין כאן בב"ח דאורייתא – ושפיר מותר בהנאה.

להלכה

היד יהודה נוקט שקיי"ל כשיטת התוס' והרא"ש – שאף לח בלח בולעים זמ"ז. אולם הני מילי בדרך בישול, משא"כ בצונן – קיי"ל כשיטת המהרש"ל ע"פ הבנת הצבי לצדיק שאינם בולעים זה מזה – כמבואר בר"ן לענין יבש ביבש וכנ"ל.

עפ"ז, ביאר היד יהודה (סקכ"ה) את שיטת האפי רברבי (הובא בש"ך סקט"ו), בדין חנ"נ בלח בלח וז"ל "מיהו בבשר בחלב יש להחמיר אף בלח", ותמה הש"ך שבבשר בחלב כו"ע מודו שלח בלח הוי דאורייתא, כדמוכח בסוגיא (קח:) - שהגמ' שאלה "חלב נבלה הוא" והיינו החלב שנבלע בבשר וקיבל מטעם הבשר – והיינו לח בלח (עיין פמ"ג).

מיישב היד יהודה ע"פ הנ"ל, שכוונת האפי רברבי רק לצונן. וכמו שנתבאר – שבצונן אף התוס' והרא"ש מודו שאין בולעים זה מזה. וא"כ, אף שוודאי אסור באכילה מדרבנן – ככל תערובת בשר וחלב, אולם אין כאן איסור דאורייתא כלל. ויתכן שאף חנ"נ דרבנן לא יחול כאן, וכדין כבוש בבב"ח – שלא מצינו להדיא שגזרו בו חז"ל חנ"נ. [ועיין פמ"ג שרוצה להעמיד את דברי האפי רברבי בכבוש]. והיא כוונת האפי רברבי, שחנ"נ בלח בלח אף בבשר בחלב – אינו אלא חומרא.