עונה בינונית
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / וסתות

כסליו טבת תשס"ו

**הערות בדיני עונה בינונית**

**א', דעות הראשונים אם חיישי' לעונה בינונית. ב', בד' הש"ך דעונה בינונית הוא יום החודש. ג', יש לה וסת קבוע קצר מעונ"ב ועבר הוסת ולא ראתה אם חוששת לעונ"ב. ד', ראי' באמצע ימי העונה, אם מפסקת מנין ימי העונה. ה', יש לה וסת קבוע לפיהוק הפשוט או מורכב אם חוששת לעונ"ב**

**א'**

א] נדה דט"ו., אמר ר"ל משום ר"י נשיאה והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה, ופירש"י ל' יום לראי', אבל לאחר ל' בעיא בדיקה הואיל וסתם נשים חזיין לסוף עונה, עכ"ל, וכן פירשו בחי' הרמב"ן ובהלכותיו, ובחי' הרשב"א ובתוה"ב, ובפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז.

אמנם הנה בחי' הרמב"ן כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם, דמפרשי דהא דאמר ר"ל תוך ימי עונתה אתא לאפוקי יום עונה עצמו דלא, שלא תעלה על דעתך שבבא מן הדרך לא חששו אף לעונת הוסת, או שיתלו להקל לומר שמא עקרתו, וכן פירשו בדעתם, המ"מ פ"ד מאיסו"ב ה"ט, והר"ן בסוגיין ובפי' הרי"ף פ"ב דשבועות, וכן מ' גם מל' הראב"ד בבעה"נ שער הספירה והבדיקה סימן ג' הי"א, עיי"ש בהגהות.

ובפשוטו לדעת הרי"ף והרמב"ם והראב"ד דמפרשי למימרא דר"ל בע"א, ליכא כלל מקור לחששא דעונה בינונית, וא"צ לחוש לזה כלל, וכ"כ החכם צבי סי' קי"ד, ובזה דחה ראיות הש"ך סי' קפ"ט סק"ל מלשונות הרמב"ם והראב"ד שלא הזכירו עונה בינונית, דס"ל דעונה בינונית הוא יום החודש, וכ"כ הפליתי סי' קפ"ד סקי"ג, והגר"ז בקו"א ר"ס קפ"ט.

ומצינו להדיא כן בד' הרא"ה במשמה"ב ש"ב, דס"ל דליכא כלל חשש דעונ"ב, ומפרש למימרא דר"ל על עונת וסתה, עיי"ש, וכ"נ גם מד' הריטב"א בסוגיין דלא ס"ל כלל לחשש עונה בינונית, עייש"ה, ונת' עוד בדעתו בדברינו בדין וסת תרוה"ד סקי"ב ואילך.

אמנם הנה בסד"ט סי' קפ"ט סקי"ב ובפרד"ר שם שפ"ח ל' דנו לומר, דאף להרי"ף והרמב"ם והראב"ד אית להו חששא דעונה בינונית, דכיון דזהו זמן ראי' דרוב נשים פשיטא דצריך לחוש לזה, ומה שהוצרכו הראשונים ללמוד דין זה מסוגיין הוא רק להא שדינו כוסת קבוע שאם עבר ולא בדקה אסורה, אך עיקר החשש לא מסוגיין נלמד, עכ"ד, אך אין מ' כן מד' הרשב"א שמת' בדבריו דגם את עיקר דין הפרישה בעונ"ב למד מסוגיין, עיי"ש.

אך באמת לדעת רוב הפוסקים שחלקו ע"ד הש"ך וס"ל דעונה בינונית אי"ז יום החודש, הרי ודאי דמהא שלא הזכירו הרמב"ם והראב"ד בדבריהם כלל לדין עונה בינונית, מוכח דכלל לא ס"ל לחשש זה.

אמנם לדעת הש"ך דהוי יום החודש, שפיר י"ל דס"ל לדין עונה בינונית, אך לפי דבריו הרי ליכא נפ"מ במה שנאמר דמודו לדין זה, וכמש"נ לקמן ענף ב' דלדעת הש"ך ליכא נפ"מ כלל בין דין יום החודש לדין עונה בינונית, ואף שנתחדש דחוששת לעונה בינונית כוסת קבוע ואם עבר היום ולא בדקה אסורה, אך הרי לדעת הרמב"ם אף בוסת קבוע אם עבר ולא בדקה מותרת, ועונ"ב לא חמיר מיני', וגם לדעת הראב"ד, הרי כתבו הסד"ט והפרד"ר דדינא דעבר עונ"ב ולא בדקה אסורה, ודאי אין לחדש כן בלא מקור מסוגיין.

ב] והנה אף בד' רש"י ודעימי' דמפרשים למימרא דר"ל דאם עבר עונה בינונית אסורה, לא נתפרש דאיכא דין פרישה בעונה בינונית, ורק הרשב"א בסוגיין כתב כן, ז"ל, ושמעינן מהא דאשה שאין לה וסת בעלה מוזהר עליה ביום עונה דאפי' בבא מן הדרך אנו חוששין כר"ל ולא אשכחן מאן דפליג עליה, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב ש"ג, וכ"ה בטושו"ע ר"ס קפ"ט.

אמנם הגר"ז בקו"א ר"ס קפ"ט כתב בדעת רש"י והרמב"ן דלא ס"ל כלל דין עונ"ב לפרוש מבעלה אלא לבדיקה ותביעה אחר העונה או ביום העונה.

ועיי"ש שהוכיח כן בד' הרמב"ן, מדבריו פ"ה ה"ב ואילך דמשמע בהדיא דאשה שאין לה וסת מותרת מיום העונה ואילך בבדיקה, ולא חילק שביום העונה עצמו אסורה.

ובזה כתב הגר"ז לישב מה שלא הזכיר הרמב"ן שם ה"כ ואילך שחוששת אף לעונה בינונית, והש"ך הוכיח מזה דעונ"ב הוא יום החודש, אך אי נימא דלהרמב"ן ליכא כלל דין פרישה בעונ"ב ניחא.

וכן נ' גם מד' הרמב"ן שם ה"ט והי"ח ואילך, דאשה שיש לה וסת אסורה לשמש בכל עונת הוסת, ומ' להדיא דאשה שאין לה וסת מותרת לשמש לעולם.

ועמש"נ עוד לקמן ענף ג' סק"ב דאי נימא בדעת הרמב"ן כפשטות דבריו דחוששין לעונה בינונית שאחר הוסת, א"כ מוכח מד' הרמב"ן בפ"ו ה"ב ושם ה"ד דליכא חובת פרישה בעונ"ב, ושם סק"ט נת' גם להוכיח כן מברייתא לקמן דס"ד., עיי"ש.

ועיי"ש שהוכיח כן גם בדעת רש"י, לפ"מ שפירשו הרמב"ן והר"ן בדעתו דאף אם יש לה וסת קבוע מרוחק מן הוסת חוששת לעונ"ב, אשר לפ"ז קשיא טובא מהא דתניא לקמן דס"ד., היתה למודה להיות רואה יום ט"ו וכו', שינתה ליום י"ח הותרו כולן ואין אסור אלא מי"ח ואילך, וקשיא דמ"ט הותרו כולן, הרי י"ז או י"ח הוו יום עונ"ב, אמנם יש לדחוק דאיירי בשראתה ראיות אחרות, אי נימא דהן מפסיקות מנין הימים דעונ"ב, עמש"נ בזה להלן ענף ג', ובע"כ דליכא דין פרישה בעונה בינונית.

ובדעת הרשב"א דס"ל דאיכא דין פרישה בעונ"ב, ומ' דפירש כן גם בדעת רש"י, ועיי"ש בהגר"ז שדחק בזה, וקשיא דא"כ היאך יתישב ברייתא דלקמן, אך באמת להרשב"א לטעמי' ניחא, שהרי פירש בחידושיו בסוגיין בדעת רש"י דרק אם וסתה קצר מן העונ"ב ועבר הוסת ולא ראתה הוא דחוששת לעונ"ב, ולפ"ז ל"ק כלל מהך ברייתא.

ויש להוסיף עוד, דלכאו' אכתי קשיא מהא דתניא לקמן שם, דהיתה למודה להיות יום כ' וכו' יום כ' וראתה הותר יום ל', ותיקשי דמ"ט הותר יום ל', הרי צריכה לחוש לו מדין עונ"ב, אמנם באמת אין להוכיח משם רק לדעת הרמב"ן דפירשה בוסת הפלגה, אך לפ"מ דמשמע בפירש"י שם דאיירי בוסת החודש, וכן פי' הראב"ד והביאו הרמב"ן שם, אין להביא משם.

ג] ובזה נ' לבאר מה שפירש"י בסוגיין דלאחר ל' בעיא בדיקה הואיל וסתם נשים חזיין לסוף עונה, עכ"ל, והש"ך בסי' קפ"ט סק"ל כתב ללמוד מד' רש"י דאף ביום ל' גופי' שרי, והרי דיום החשש דעונה בינונית הוא יום ל"א, דכיון דימי העונה הם ל' יום, ע"כ א"צ לחוש אלא ליום ל' מסוף יום הא' שראתה בו דהיינו יום ל"א מתחילת ראייתה, עכ"ד.

והחכם צבי סי' קי"ד תמה ע"ז, שהרי ממש"כ רש"י דאחר ל' בעיא בדיקה, מוכח דאי בדקה עצמה לאחר ל' תכף ומיד דהיינו ליל ל"א שריא, ואי ס"ד דצריכה היא לחוש לליל ל"א או ליום ל"א האיך אתה מתירה בבדיקה הרי עדיין לא עבר וסתה, ומה תועיל בדיקה זו שקודם הוסת, עכ"ד.

אמנם למש"כ הגר"ז בדעת רש"י דליכא דין פרישה ביום העונ"ב, אלא היא צריכה בדיקה, ניחא דע"כ שפיר היא מותרת ביום ל"א בבדיקה, וז"ב.

ד] ונ' עוד, דבזה מתבאר עיקר מש"כ רש"י דא"צ בדיקה אלא לאחר ל' יום, והש"ך למד מזה דיום העונ"ב הוא יום ל"א, וע' גם בד' הגר"ז בקו"א ר"ס קפ"ט שדקדק כן מל' התוס' לעיל די"ב: ד"ה לא, דביום ל' שריא לי' בלא בדיקה, והרי דיום העונ"ב הוא יום ל"א.

אך לפמש"נ נ' די"ל דלעולם יום ראיית סתם נשים הוא ביום ל', ואך דכיון דס"ל לרש"י דליכא דין פרישה ביום העונ"ב, וכל עיקר דין עונ"ב הוא דיש לנו לחוש שמא ראתה בו וע"כ צריכה בדיקה, ע"כ י"ל דא"צ בדיקה רק בסוף יום העונ"ב, דכיון שעבר כל היום יש לנו לחוש שראתה ולהצריכה בדיקה, אך קודם שעבר היום, אכתי אין לנו להצריכה בדיקה, שהרי אף אם היא מרוב נשים שרואות לסוף העונה, מ"מ יתכן שתראה בהמשך היום, וע"כ אינה צריכה בדיקה, ודו"ק.

ה] ובעיקר מש"כ הגר"ז דלדעת הרמב"ן איכא דין בדיקה בעונ"ב, הנה באמת יש מקום לדון בזה, דבד' הרמב"ן לא הוזכר כלל דאיכא חובת בדיקה בעונ"ב, ולא הזכיר הרמב"ן לדינא דעונ"ב אלא לגבי באין מן הדרך.

ויל"פ לפ"ז, דכל עיקר דינא דעונ"ב הוא, דהגם דהבאין מן הדרך נשיהם להן בחזקת טהרה, וא"צ לחוש שראתה, מ"מ כל שעבר יום העונה שהוא יום העלול לראי', יש להם לחוש שראתה, וכ"ז הוא בבא מן הדרך שאין יודע אם ראתה אשתו, וע"כ צריך הוא לחוש שמא ראתה בעונה בינונית, אך אין לנו לחייבה מכח זה בבדיקה, דכל שלא הרגישה ביום העונה אין לנו לחוש שראתה, שהרי לא הוחזקה לראות ביום זה, ואין לנו להצריכה בדיקה.

והנה אמנם הרמב"ן בפ"ב הי"ב כתב בדין חרשת, ז"ל, לא הוקבע לה וסת חוששת מל' יום לל' יום ובודקת ע"י פקחות שכך עונת ראיה לרוב הנשים כמו שיתבאר, עכ"ל, ולכאו' חזינן דאיכא דין בדיקה בעונ"ב.

אך באמת י"ל, דלעולם ליכא דין בדיקה בעונ"ב, ורק בחרשת שא"א לנו לסמוך על דברי', ע"כ דמיא לבא מן הדרך, דכי היכי דהבא מן הדרך שאינו יודע אם ראתה אשתו יש לו לחוש שמא ראתה בעונ"ב, ה"נ מי שאשתו חרשת שא"א לסמוך על דברי' וע"כ אינו יודע אם ראתה, יש לו לחוש שמא ראתה בעונ"ב, וע"כ היא צריכה בדיקה ביום העונ"ב, וז"פ.

אמנם הנה בל' רש"י מפורש דלאחר ל' "בעיא בדיקה", והרי להדיא דאיכא חובת בדיקה בעונ"ב, אך בכל ד' הרמב"ן לא הוזכר להך מילתא, ושפיר י"ל שדעתו דליכא כלל חובת בדיקה בעונ"ב.

וגם בדעת רש"י י"ל, דכל חובת הבדיקה בעונ"ב, הוא רק בבא מן הדרך, וכמו שאמרו בסוגיין דבזה י"ל דאיהי לא רמיא אנפשה, וע"כ יש לחוש שמא ראתה ובעיא בדיקה, אך כל שהבעל בעיר דרמיא אנפשה, הרי דכיון שלא הרגישה אין לחוש כלל שמא ראתה, וא"צ בדיקה, וצ"ע בזה.

**ב'**

א] הש"ך סי' קפ"ט סק"ל, האריך להוכיח דיום עונה בינונית, אי"ז לא יום ל' ולא יום לא", אלא הוא יום החודש, בין מלא ובין חסר.

והנה בפשוטו הי' נ', דלדעת הש"ך חשש עונה בינונית וחשש וסת החודש חד מילתא הוא, וכ"ה להדיא בל' הש"ך שם סקל"ג, "דוסת החודש היינו עונה בינונית".

אמנם הנה הפליתי שם סקט"ו כתב דאף לדעת הש"ך יש הבדל רב בין עונ"ב לבין יום החודש, דאם ראתה בר"ח וחזרה וראתה בכ' בו, אם אתה אומר עונ"ב אין כאן חשש עונ"ב בחודש שלאחריו כי עונ"ב וכו' הוא הבדל בין ראי' לראי' וכו', משא"כ לוסת חודש שצריכה לחוש בהגיע ר"ח אף דהיא ראתה זה י' ימים שעברו, ועוד אם יש לו וסת קבוע להפלגה וכו' ושוב ראתה בר"ח, אם אתה אומר משום עונ"ב כי אמרינן עונ"ב באין לו וסת אבל זו שיש לה אינה חוששת, וא"כ א"צ לחוש לר"ח הבא, משא"כ וסת חודש עכ"פ צריכה לחוש בהגיע ר"ח השני וכו', ואולם ההיפוך ג"כ בראתה בר"ח בקפיצות והגיע ר"ח ולא קפצה, א"צ לחוש לר"ח משום וסת החודש הואיל היותו מורכב עם קפיצות והא לא קפצה, משא"כ עונ"ב מ"מ צריכה לחוש כדין אשה שאין לה וסת כלל כמבו' לעיל סי' קפ"ד בסופו וכו', ועוד נראה לומר דהא דאמרי' בסעיף זה דאם קבעה וסת ליום אינה חוששת ללילה וכו', הוא בענין וסת דזה תליא בלמודה לראות וכו', אבל עונ"ב דאמרי' דרך נשים לראות מל' לל' ז"א תליא ביום או בלילה, רק אפי' אם רגילה לראות ביום כשיגיע יומו של ל' כל הלילה ויום אסור דהא דלא משום וסת אייתינן עלי' וכו', ובפרט החילוק שכתבתי יש, דמחמת וסת החודש כ"ז שלא נקבע א"צ בדיקה, משא"כ בעונ"ב וכו', עכ"ל, וכעין כ"ז כתבו בסד"ט סקי"ב ובעצי לבונה סי"ג, ואך דבמש"כ הפליתי דחשש עונ"ב הוי בכל היום, פליג ע"ז הסד"ט שם סקל"א, וע' גם בפרד"ר שפ"ח סק"ל דפליג ע"ז, אך הגר"ז שם סק"א הסכים לד' הפליתי.

ב] אמנם כבר עמד הסד"ט שם, דקשיא לפ"ז עמש"כ הש"ך דמה"ט לא הזכירו הפוסקים דצריכה לחוש לעונ"ב, משום דכבר כתבו דצריכה לחוש לוסת החודש והיא היא, וזה אינו מתישב לפי הנ"ל, דאכתי איכא נפקותא רבתי בינייהו.

ומאידך תיקשי גם במש"כ הש"ך דמה"ט כתב הרשב"א בכ"ד דחוששת לעונ"ב ולא הזכיר יום החודש, וכן הטושו"ע בסי' קצ"ו לא הזכירו יום החודש, משום דעונ"ב הוא יום החודש, ולפי הנ"ל הרי איכא נפ"מ רבתא בזה, שהרי משום חששא דיום החודש צריכה לחוש אף אם הפסיקה בראי' אחרת באמצע, וגם צריכה לחוש אף אם יש לה וסת קבוע.

וביותר נ' להוכיח שמכוון הש"ך דחשש עונ"ב וחשש יום החודש חדא מילתא הם, שהרי הש"ך בתו"ד הוכיח דעונ"ב הוא יום החודש, ז"ל, ותו קשיא טובא לדעת הב"י והפרישה והב"ח דס"ל דכל אשה צריכה לחוש ליום החודש וגם לעונה בינונית, א"כ היכי אמרינן דצריכה לחוש לעונה בינונית משום דסתם וסת הוא מל' לל', והרי היא צריכה לחוש ליום החדש שראתה בו והוא יום שאח"כ, אע"פ שלא ראתה אלא פעם אחת, וע"כ הוא משום דסתם נשים דרכן כך לראות באותו יום החדש, ואם כן קשיאן סתמי אהדדי ואיך מתפיס החבל בשתי ראשים שתאמר דמן הסתם צריכה לחוש ליום החדש שמסתמא תראה לאותו יום, ותאמר שמן הסתם צריכה לחוש לעונה בינונית וזהו דבר שאין לו שחר כלל, עכ"ל.

והשתא אי נימא דגם לדעת הש"ך דעונ"ב הוא יום החודש, מ"מ הא דחיישי' לעונ"ב אי"ז משום דיום החודש גורם, אלא משום דהפלגת חודש מן הראי' גורמת, וע"כ איכא כמה נפ"מ בין חשש עונ"ב לחשש יום החודש, א"כ תיקשי גם לדידי' דהיאך נתפוס החבל בב' ראשים, שמן הסתם צריכה לחוש שמסתמא יום החודש גורם, וגם צריכה לחוש דהפלגת חודש מן הראי' גורמת.

עוד יש להוכיח דאי"ז ב' חששות אחרים, דא"כ הי' בדין דאשה שראתה ד' פעמים בט"ו לחודש, לא נתלה וסתה בגרמת יום החודש, אלא נתלה וסתה בהפלגת חודש, שהרי רוב נשים חזיין בהפלגת חודש, וא"כ ודאי יש לנו לתלות הוסת בזה, ולא לתלות בוסת החודש, והרי בל' הרמב"ן לקמן דס"ד. והרשב"א בתוה"ב מבו' (וכמו שדקדק הסד"ט קפ"ט סק"ד) דאם מצינו לתלות בוסת הדילוג דהפלגה ובוסת הדילוג דחודש תלינן בוסת הדילוג דהפלגה, והיינו בפשוטו משום דהוא שכיח טפי, וא"כ ה"נ בדין דנתלה וסתה בהפלגת חודש דכ"ה דרך רוב נשים, (ועכ"פ מכלל ספיקא לא נפקא), וא"כ אם בחודש שאח"כ שינתה וראתה בכ' בו, מ"ט היא חוששת לט"ו שאחריו כוסת קבוע ולכ' כוסת שאינו קבוע, הרי אדרבה הי' בדין דלא תחוש כלל לט"ו, כיון שלא הי' וסתה כלל ליום ט"ו, אלא הי' וסתה להפלגת חודש, אלא תחוש לכ' כדין וסת קבוע, שהרי יש לה וסת קבוע להפלגת חודש, וכבר עמדו בזה.

ג] ואשר ע"כ נ' טפי בדעת הש"ך, דלעולם עונה בינונית ווסת החודש חדא מילתא הוא, ואך שבדין עונ"ב נתחדש דכיון דכ"ה דרך רוב נשים, ע"כ חמור דינו כדין וסת קבוע, וזה הוא שהוצרכו הראשונים ללמוד לדין עונ"ב מסוגיין, והא דבוסת החודש אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, היינו בגונא שיש לה וסת קבוע, ושינתה פעם א' ליום אחר, דבכה"ג ליכא למיתי עלה משום הא דכ"ה דרך רוב נשים, שהרי יש לה וסת קבוע ואין לנו לחוש שתראה כרוב נשים, ואך כיון ששינתה פעם א' לראות ביום זה, חיישי' שתשוב לראות בו, אך אי"ז אלא מחששא דוסת שאינו קבוע, ולי"ב להחומרא דעונ"ב דחמירא כוסת קבוע.

ומש"כ הפליתי דנפ"מ ביניהם, אם ראתה בר"ח וחזרה וראתה בכ' בו, דמשום עונ"ב א"צ לחוש לר"ח אייר, ומשום וסת החודש צריכה לחוש לר"ח אייר, הנה אם נפרש דמכוון הש"ך דעונה בינונית הוי חדא מילתא עם וסת החודש, הרי ודאי דגם משום עונ"ב צריכה לחוש לר"ח אייר, וכמש"כ כן הפרד"ר ע"ד הש"ך שם, ובלא"ה יש לדון הרבה בזה, וכמש"נ להלן ענף ד' להוכיח מד' הש"ך, דאין ראי' באמצע מפסקת במנין ימי העונה, עיי"ש.

ומש"כ הפליתי דנפ"מ ביניהם ביש לה וסת קבוע ושינתה פעם א' דא"צ לחוש לעונ"ב כיון שיש לה וסת קבוע, אך חוששת ליום החודש, הנה לפמש"נ לעיל ד"ז מתישב אף אם חד מילתא הם, שהרי דינא דעונ"ב הוא דחשש יום החודש חמיר כוסת קבוע משום שכן הוא דרך רוב נשים, וע"כ בגונא דיש לה וסת קבוע ושינתה פעם א', הגם שחוששת ליום החודש דראי' זו, מ"מ לי"ל לחומרא דעונ"ב, דכיון שיש לה וסת קבוע אין לנו לחוש שתראה כרוב נשים, וע"כ לי"ב לחומרא דעונ"ב.[[1]](#footnote-2)

ומש"כ עוד דנפ"מ אם ראתה בר"ח בקפיצות והגיע ר"ח ולא קפצה, דא"צ לחוש לר"ח משום וסת החודש הואיל היותו מורכב עם קפיצות והא לא קפצה, אך צריכה לחוש לעונ"ב כדין אשה שאין לה וסת כלל, הנה לכאו' לד' הש"ך צ"ל דכה"ג אף אינה חוששת לעונ"ב בלא קפיצה, וכמש"נ בזה להלן סק"ד.

ומה שהביא הפליתי מסו"ס קפ"ד דצריכה לחוש לעונ"ב, צריך לדחוק דאה"נ מראיית וסתה שראתה בהפלגת כ"ה בקפיצה, א"צ לחוש ליום העונ"ב, והא דחוששת לעונה בינונית היינו אם ראתה ראי' אחרת בלא קפיצה, דלראי' זו צריכה לחוש לעונ"ב, אך זה דוחק גדול בסתימת הדברים, וצ"ע בזה.

ובאמת בכה"ג דסו"ס קפ"ד שהוא מד' הרשב"א בתוה"ב סוף ש"ג דאיירי התם בוסת הפלגה המורכב עם קפיצה, ק' טפי, דלכאו' כה"ג בדין דאף אם תקפוץ ביום העונ"ב לא תהא צריכה לחוש לזה, שהרי הראי' שראתה בקפיצה לא היתה כלל בגרמת יום החודש, אלא משום גרמת יום ההפלגה, וא"כ מ"ט תחוש שתראה ביום זה בחודש הבא.

ובמש"כ הפליתי דנפ"מ בדין עונה בינונית, דחשש וסת החודש הוי לאותה עונה שראתה, אך חשש עונ"ב הוי לכל היום, הנה פשוט דאי נימא בדעת הש"ך דחשש עונ"ב הוי חד מילתא עם חשש וסת החודש, ודאי דאף חשש עונ"ב הוי רק באותו עונה.

ד] והנה הש"ך בסי' קפ"ט סקמ"ח כתב, דאם קפצה בט"ו בניסן וראתה, וקפצה בט"ו באייר צריכה לחוש לאותו יום שהוא וסת החודש ע"י קפיצה וכו', אבל אם לא תקפוץ אח"כ לאותו וסת, א"צ לחוש, דמה שראתה מתחילה הי' ע"י קפיצה, עכ"ל, והחוו"ד שם סקכ"ב תמה ע"ז, שהרי דעת הש"ך דוסת החודש הוא מטעם עונה בינונית, וא"כ מ"ט לא תחוש ליום החודש בלא קפיצה, הרי כיון שעבר עלי' חודש שלם בלא ראיות ודאי שצריכה לחוש מטעם דוכי לעולם לא תראה, ועיי"ש שכתב לישב, דהש"ך מיירי ביש לה וסת קבוע או שראתה בינתים, דאז ליכא חשש ליום החודש מטעם עונה בינונית, אלא מטעם גרמת יום החודש, ובזה כתב שפיר דא"צ לחוש, אבל במקום דהחשש הוא מטעם עונ"ב כגון שאין לה וסת וגם לא ראתה בינתים ודאי צריכה לחוש, עכ"ל.

אמנם למש"נ בדעת הש"ך דוסת החודש ועונ"ב הוו חד מילתא ממש, ונת' לפ"ז דודאי צריכה לחוש לעונ"ב אף אם ראתה באמצע, וגם נת' להלן ענף ד' להוכיח מד' הש"ך, דאף אם עונ"ב אי"ז יום החודש, מ"מ אין ראי' באמצע מפסקת מנין ימי העונה, הרי אין לישב דאיירי בכה"ג שראתה בינתים, שהרי אף בכה"ג צריכה לחוש לעונ"ב, אך י"ל דאיירי בשיש לה וסת קבוע, דכה"ג ליכא למימר דאטו לעולם לא תראה, וע"כ בכה"ג אין חוששת ליום החודש בלא קפיצה.

אך באמת לפמש"נ נ', דודאי לדעת הש"ך דעונ"ב הוא יום החודש, אין חוששת אף לעונ"ב בלא קפיצה, וכמש"נ כן לעיל סק"ג, ומש"כ החוו"ד דודאי צריכה לחוש משום דאטו לעולם לא תראה, הנה לד' הש"ך נ' דודאי אין חשש עונ"ב מיוסד על הא דאטו לעולם לא תראה, אלא הוא וסת החודש ממש, וכמש"נ, וגם בלא ד' הש"ך הללו, עמש"נ להלן סוף ענף ד' בדעת הש"ך דאין חשש עונ"ב מיוסד על הא דאטו לעולם לא תראה, ועיי"ש שהוכחנו כן מד' הראשונים, ולפ"ז שפיר י"ל דכל שראתה ע"י קפיצה, אף א"צ לחוש לעונ"ב בלא קפיצה.

ה] ובעיקר ד' הפליתי דחשש עונ"ב הוא לכל יום ל', משום "דלא משום וסת אייתינן עלי'", הנה ראיתי מפרשים בדבריו, דחשש עונ"ב אינו כלל מענין חשש וסתות, שוסת הפלגה הוא דהפלגת כו"כ ימים גורמת הראי', ווסת החודש הוא שיום החודש גורם הראי', ואילו חשש עונ"ב הוא שכ"ה דרך הנשים שמתמלאות ונופצות המותרות בתום העונה, וע"כ אי"ז תלוי כלל בעונת הראי' הקודמת.

אך נ' שאי"ז נכון כלל, דאם עונ"ב הוא ענין אחר, ואי"ז מענין וסתות, א"כ הי' בדין שאם קבעה לה וסת להפלגת ל' לא יהא זה וסת הפלגה, אלא יהא הוסת לעונה בינונית, ויהא נפ"מ בזה ואכ"מ, וזה לא שמענו, וגם עיקר הדבר אינו מובן, דאם טבע הנשים הוא שמסלקות המותרות מגופן כל ל' יום, הרי ה"נ יתכן שיקבעו להן זמן אחר לסילוק המותרות, וא"כ מ"ט יהא חלוק דין וסת הפלגה מדין עונ"ב.

ואשר ע"כ פשוט דמכוון הפליתי דעונ"ב אי"ז משום וסת, היינו דאין החשש מכח הא דחזינן בראי' זו שראתה ביום זה שתשוב ותראה כן גם בראי' הבאה, שהרי ראי' זו כלל לא ראתה ביום ל' ולא בהפלגת חודש, אלא חיישי' שמכאן ואילך תראה בהפלגת ל' ולדעת הש"ך בהפלגת חודש, וע"כ הגם שראי' זו ראתה בעונת לילה או בעונת יום, מ"מ החשש שתראה עתה בהפלגת ל' או בהפלגת חודש, הוי בכל יום הל', וכאשר כ"ה פשטות הדברים שהראי' הראשונה שממנה מונים ההפלגה א"צ שתהי' באותה עונה.

**ג'**

א] נדה דט"ו., כל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן וכו', אמר ר"ל משום ר"י נשיאה והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה וכו', אמר רב הונא ל"ש אלא שלא הגיע שעת וסתה אבל הגיע שעת וסתה אסורה קסבר וסתות דאורייתא, רבה בר בר חנה אמר אפילו הגיע שעת וסתה נמי מותרת קסבר וסתות דרבנן.

ובחי' הרמב"ן שם, ז"ל, אלא דרב הונא אמתני' קאי ולדידי' יש לה וסת חושש לוסתה ולא לעונה, אין לה וסת חושש לעונה, ולרבב"ח אפילו יש לה וסת אינו חושש לוסתה כדאמרן, ומיהו חושש לעונה אחר הוסת כלומר שאם עבר עליה עת וסתה כיון שאין אנו חוששין לוסת נחוש לעונה, אבל ודאי הגיעו ימי עונה ולא הגיע עת הוסת אינה אסורה, דאפי' למ"ד וסתות דרבנן מסולקת דמים היא אפילו מעונות עד הוסת, תדע שהרי אמרו דיה שעתה בוסתות ולא אמרו כן בעונות, נמצא עכשיו לדברינו כל אשה שאין לה וסת בעלה חושש לימי עונתה ושיש לה וסת חושש לימי עונה שאחר הוסת ואפילו בבא מן הדרך, עכ"ל, וכעי"ז כתב בחי' הר"ן שם, ובפי' על הרי"ף פ"ב דשבועות.

ובפשוטו מבו' דעת הרמב"ן והר"ן, דכל שיש לה וסת קבוע ועבר הוסת ולא ראתה, חוששת היא לעונה בינונית, ורק בשיש לה וסת קבוע ליותר מל' יום, הוא דאינה חוששת לעונ"ב.

אמנם דעת הרשב"א בחי' שם, דאף אם יש לה וסת להפלגה קצרה מעונה בינונית, ועבר הוסת ולא ראתה, אינה חוששת לעונ"ב, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בתוה"ב סוף ש"ג, עיי"ש, ובדעת רש"י פי' הרשב"א בחידושיו דכה"ג חוששת לעונ"ב, אך היכא שוסתה הוא ליותר מל' יום אינה חוששת לעונ"ב, אך הרמב"ן והר"ן פירשו בדעת רש"י דאף כה"ג היא חוששת לעונ"ב.

ולענין הלכה בזה, הנה בד' מהרש"ל בביאורו על הטור סי'' קפ"ט, הובא בט"ז שם סקל"א, מבו' דאף בשיש לה וסת קבוע להפלגה קצרה מעונ"ב ועבר הוסת ולא ראתה, אינה חוששת לעונ"ב, וכן מבו' מד' הט"ז שם סק"א, אך באמת לדעת הט"ז גופי' שם סקי"ז דראי' שבאמצע אין מפסקת מנין ימי ההפלגה, יש לדחות דהט"ז בסק"א איירי בשראתה ביום הוסת, ורק כה"ג הוא דאינה חוששת לעונ"ב, ודו"ק, וכ"כ הסד"ט שם סק"א וסקי"ב.

אך הבית מאיר ר"ס קפ"ט תמה ע"ד הט"ז מד' הרמב"ן שמפורש בדבריו דכה"ג חוששין לעונ"ב, וכן תמה החוו"ד שם סק"כ ע"ד מהרש"ל, אך לפלא שלא הביאו ד' הרשב"א המפורשים כד' המהרש"ל והט"ז, ועיי"ש בחוו"ד שפירש ד' הט"ז שם סק"ה שדעתו שאם עבר הוסת הקבוע חוששת לעונ"ב, עיי"ש, ובלחם שם סק"ג ושמלה סק"ב הביא דדעת הרמב"ן דכה"ג חוששת לעונ"ב ודעת הרשב"א דכה"ג אינה חוששת.

ב] אמנם צ"ע בד' הרמב"ן בהלכותיו רפ"ה, ז"ל, הבאין מן הדרך נשיהן להן בחזקת טהרה והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה וכו', בד"א באשה שאין לה וסת וכו'.

ומסתימת ד' הרמב"ן נ' להדיא, דאף אם יש לה וסת קצר מעונ"ב, אינה חוששת לעונ"ב, וכבר עמד בזה הגר"ז בסי' קפ"ט קו"א סק"א, ועיי"ש מש"כ בזה, ואכמ"ל.

עוד העירו בזה ממש"כ הרמב"ן שם פ"ו ה"ב, ז"ל, כשחוזרת לראות ביום וסתה לכ', אע"פ שחזר הוסת למקומו יש שהורה שצריכה לחוש ליום ל' ממנו, ויש שהורה שאינה חוששת כלום משעה שחזר הוסת הקבוע למקומו נעקר שאינו קבוע, ולזה דעתי נוטה וכו', עכ"ל, ואי נימא דאף אשה שיש לה וסת חוששת לעונ"ב שאחר הוסת, א"כ מ"ט לא תחוש ליום ל' מדין עונ"ב, אך אי נימא בדעת הרמב"ן דיום עונ"ב הוא יום ל"א, ניחא, וע' פרד"ר סי' קפ"ט בשפ"ח סוסק"ל שעמד בזה, ובע"כ שדעתו דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונ"ב שאחר הוסת.

וכ"נ גם בדבריו שם ה"ד, ז"ל, הפסיקה ולא ראתה משעבר עליה יום כ' ובדקה ולא ראתה שוב אינה חוששת לעולם, עכ"ל, ומ' דאינה חוששת אף לעונ"ב.

וצ"ע דזה סותר לד' הרמב"ן בחידושיו, דאף אשה שיש לה וסת חוששת לעונ"ב שאחר הוסת.

אך למש"כ הגר"ז בסי' קפ"ט סק"א בדעת הרמב"ן דליכא חובת פרישה ביום עונ"ב, וליכא אלא חובת בדיקה, וכאשר כ"נ מכל ד' הרמב"ן, ויתכן עוד דאף ליכא חובת בדיקה, ורק הבא מן הדרך צריך לחוש שמא ראתה, וה"נ הוא בחרשת שכתב הרמב"ן בפ"ב שביום ל' צריך לבדקה, משום דלא סמכינן עלה, ונת' בזה לעיל ענף א', ניחא דע"כ אין חוששין ליום ל'.

ג] והנה בחי' הרמב"ן שם הביא ד' הראב"ד, ז"ל, והראב"ד ז"ל כתב דהא דרבה פליגא אדר' יוחנן, דלר' יוחנן אע"ג דוסתות דרבנן בעינן חשוב ימים לטבילה ואפילו לבא מן הדרך שאין הוסת יוצא מחזקת טומאה עד שתבדוק כדלקמן, ופסק הלכה כרבי יוחנן, וזו דרך טובה להחמיר לענין מעשה, ונמצא חושש לוסת "וחושש לעונות כשאין לה וסת אבל לחוש לשניהם כאחת אין לנו", עכ"ל, וכ"ה בחי' הר"ן בסוגיין, ובפי' הר"ן לרי"ף פ"ב דשבועות.

ונ' להדיא בד' הרמב"ן והר"ן, דלדעת הראב"ד דכל שיש לה וסת חוששת לוסתה, אינה חוששת לעונ"ב, ואף לא לעונ"ב שאחר הוסת.

והיינו דכל מש"כ הרמב"ן דחוששת לעונ"ב שאחר הוסת, הוא רק לפ"מ דס"ל דאינה חוששת לוסתה, אך לדעת הראב"ד דחוששת לוסתה, אינה חוששת לעונ"ב.

וכ"נ להדיא בל' הרמב"ן לעיל מינה שכתב, ומיהו חושש לעונה אחר הוסת כלומר שאם עבר עליה עת וסתה "כיון שאין אנו חוששין לוסת" נחוש לעונה, עכ"ל, ונ' להדיא דכל הא דס"ל דחושש לעונה שאחר הוסת, הוא רק משום דס"ל שאין חוששין לוסת.

וכ"נ להדיא בל' הר"ן בפי' הרי"ף שם שכתב, ז"ל, ורב הונא וכו' קאי אאשה שיש לה וסת שחושש לה לוסתה "ולא לעונתה כלל" וכו', ומיהו כתב הרמב"ן ז"ל "לרבה בר בר חנה" דחוששת לעונה שאחר הוסת וכו', עכ"ל, ונ' להדיא, דרק לדעת רבב"ח דס"ל דאין חוששת לוסת, הוא דחוששת לעונה שאחר הוסת, אך לדעת רב הונא דחוששת לוסת, אין חוששת לעונה כלל ואף לא לעונה שאחר הוסת.

ד] ובפשוטו צ"ל הטעם בזה, דהא דס"ל להרמב"ן דחוששת לעונה שאחר הוסת, הוא רק לדעת רבב"ח דס"ל דוסתות דרבנן, וס"ל דאף מדרבנן ליכא חזקה גמורה שיבא האורח בזמנו, ומה"ט הויא בחזקת טהרה לבעלה, וכמו שפירש הרמב"ן לעיל מינה, ואשר ע"כ לדידי' צריכה לחוש לעונה שאחר הוסת, דומיא דאשה שאין לה וסת שחוששת לעונ"ב, ומשא"כ לרב הונא דס"ל דוסתות דאורייתא והויא חזקה גמורה שיבא האורח בזמנו, ליכא למיחש כלל לעונ"ב, שהרי יצאה לגמרי מכלל שאר נשים שרואות מל' לל', ומה"ט גם לדעת הראב"ד דלר' יוחנן אף דוסתות דרבנן מ"מ אינה בחזקת טהרה לבעלה, משום דמדרבנן איכא חזקה גמורה שיבא האורח בזמנו, ע"כ אינה חוששת אף לעונ"ב שאחר הוסת.

ולפ"ז מיושב הא שבהלכותיו השמיט הרמב"ן לדין זה, ונ' להדיא מדבריו שאין חוששת אף לעונה שאחר הוסת, משום דבהלכותיו הרי פסק כדעת הראב"ד דאם הגיע שעת הוסת ה"ה בחזקת טומאה אצלו, ומשום דמדרבנן איכא חזקה גמורה שיבא האורח בזמנו, וע"כ שפיר פסק הרמב"ן דכל שיש לה וסת אין חוששת לעונה כלל.

ה] אמנם אי"ז מתישב מכמה טעמים, חדא דבפשוטו מה שפסק הרמב"ן בהלכותיו דאם הגיע שעת הוסת ה"ה בחזקת טומאה אצלו וכד' הראב"ד, הוא מכח מה שכתב בחידושיו ע"ד הראב"ד דזו דרך טובה להחמיר לענין מעשה, ולפ"ז הרי דכל מה שפסק כד' הראב"ד הוא רק להחמיר, אך כד דייני' אם יש לחוש לעונ"ב שאחר הוסת, דבזה ד' הראב"ד הם להקל, הי' לנו לחוש לכך.

ובאמת דילה"ע עד"ז בל' הרמב"ן בחידושיו, שכתב ע"ד הראב"ד, דזו דרך טובה להחמיר, ומשמעות הדברים דכל הנפ"מ בד' הראב"ד אינה אלא להחמיר, ולכאו' אי"ז מתישב עם המבו' בד' הרמב"ן דלד' הראב"ד א"צ לחוש לעונ"ב שאחר הוסת, אשר לפ"ז נמצא דאיכא נפ"מ בד' הראב"ד אף להקל, ועי' בית מאיר ר"ס קפ"ט שכנראה כונתו להוכיח מזה דלעולם אף לד' הראב"ד צריכה לחוש לעונ"ב שאחר הוסת, ומש"כ הרמב"ן דלחוש לשניהם כאחד אין לנו, כונתו דא"צ לחוש לעונ"ב שקודם הוסת, ושלא כד' רש"י, עיי"ש.

עוד צ"ע בזה, דהנה בהא דס"ל להרמב"ן דחוששת לעונ"ב שאחר הוסת, פי' הר"ן שם, ז"ל, לרבב"ח דחוששת לעונה שאחר הוסת, "שא"א לומר שלא תראה לעולם", עכ"ל, וכטעם זה נ' גם בד' הרמב"ן בחידושיו, שכתב בתו"ד, ז"ל, ולא החמירו בעונה יותר מן הוסת מפני שהיא חמורה אלא מפני שא"א לנו לומר שאשה זו לא תראה לעולם לפיכך תולין בעונות וחוששין להן וכו', עכ"ל.

ולכאו' כיון דהא דס"ל להרמב"ן דחוששין לעונה שאחר הוסת הוא משום דא"א לומר שלא תראה לעולם, א"כ בדין דניחוש לזה גם למ"ד דוסתות דאורייתא, וגם לדעת הראב"ד דלר' יוחנן הויא חזקת הוסת חזקה גמורה, דמ"מ כיון דא"א שלא תראה לעולם בע"כ עלינו לחוש לעונ"ב, וי"ל, דלמ"ד דחזקת הוסת הויא חזקה גמורה, אין מקום כלל לחשש עונ"ב, וע"כ הגם דא"א שלא תראה לעולם, מ"מ אין טעם לחשוש לעונ"ב, וכ"ה דאם עברה עונתה אינה חוששת לכלום אף דא"א שלא תראה לעולם, ה"נ אם חזקת הוסת הויא חזקה גמורה אינה חוששת לעונה, הגם דא"א שלא תראה לעולם.

עוד יש להעיר בזה, במש"כ הרמב"ן דהא דחוששין לעונה שאחר הוסת הוא משום דא"א שלעולם לא תראה, וצ"ב דא"כ מ"ט אינה חוששת לוסת שאחר העונה, והרי גם בזה שייך ה"ט דא"א שלעולם לא תראה, ובדין דבכה"ג נחוש לוסת.

ו] עוד ראיתי להעיר בזה, דהנה בחי' הרמב"ן כתב ע"ד רש"י דאף אשה שיש לה וסת חוששת לעונה, ז"ל, אינו מחוור, שכיון שלא הגיע עת וסתה היאך נחוש לעונה והלא כל שיש לה וסת קבוע דמיה מסולקין ממנה עד זמן וסתה וכו', אבל ודאי הגיעו ימי עונה ולא הגיע עת הוסת אינה אסורה דאפי' למ"ד וסתות דרבנן מסולקת דמים היא אפילו מעונות עד הוסת וכו', עכ"ל.

וצ"ב דכיון דס"ל דאינה חוששת לעונה שקודם וסתה משום דהיא מסולקת דמים עד הוסת, ה"נ מה"ט גופא לא נחוש לעונה שאחר וסתה משום דהיא מסולקת דמים.

ובפשוטו צ"ל בזה, דס"ל להרמב"ן דכל הא דאשה שיש לה וסת הויא מסולקת דמים, הוא רק קודם זמן הוסת, וכל' הרמב"ן דדמי' מסולקין ממנה "עד זמן וסתה" וכו', מסולקת דמים היא אפי' מעונות "עד הוסת", ומשום דאמרי' שאורח בזמנו בא ולא תראה קודם וסתה, אך כל שעבר הוסת ולא ראתה כבר אינה מסולקת דמים, שהרי א"א לומר שלעולם לא תראה, וע"כ שפיר היא חוששת לעונה שאחר הוסת.

אך קשיא ע"ז ממש"כ הר"ן בפי' הרי"ף שם בהמש"ד בביאור דעת הרי"ף והרמב"ם דעבר וסתה ולא בדקה מותרת, ז"ל, אבל כל שעבר הוסת למה תהא צריכה לבדוק, והרי כל אשה שיש לה וסת שלא בשעת וסתה מסולקת דמים היא, דמשו"ה אמרו די' שעתה, ולמה נחוש שיהא דמים מצויים בה שלא בשעת הוסת מפני שלא בדקה בשעת הוסת, עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ן דבר חדש, דהא דלדידן עבר הוסת ולא בדקה אסורה עד שתבדוק, וכל שבדקה אח"כ ומצאה טהורה ה"ה מותרת, אין הטעם בזה משום שהבדיקה מבררת שלא ראתה בשעת הוסת, דודאי אין הבדיקה מבררת למפרע כלל, שהרי כותלי בית הרחם לא מוקמי דם, אלא צריכה היא לבדוק לברר שעתה אינה רואה דם, ויל"פ הטעם כמו שנראה בד' הרמב"ן לקמן דט"ז. דהא דעבר הוסת אסורה עד שתבדוק, הוי זה קנסא משום שלא בדקה בשעת הוסת כדינה, ובס' קנה בושם ראיתי שפירש עוד בזה, דהוא משום דכל שעבר וסתה כבר איתרע חזקת טהרה דידה, וע"כ צריכה היא לבדוק להחזיק עצמה בטהרה, ואשר זהו שכתב הר"ן בדעת הרי"ף והרמב"ם דס"ל דאין טעם להצריכה לבדוק לברר שאינה רואה דם עכשיו, כיון שמסולקת דמים היא.

ונפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז שפיר מהניא בדיקה אחר הוסת אף אם רחצה או"מ בינתים, שהרי כלל ל"ב שהבדיקה תברר שלא ראתה ביום הוסת, וז"פ.

ומבו' בד' הר"ן, דאשה שיש לה וסת, ה"ה מסולקת דמים אף אחר הוסת, ולפ"ז הדר קשיא, דמ"ט חילק לעיל מינה, דאשה שיש לה וסת א"צ לחוש לעונ"ב שקודם הוסת, משום שהיא מסולקת דמים, ומ"מ היא צריכה לחוש לעונ"ב שאחר הוסת, ובדוחק י"ל דכל מש"כ שאשה שיש לה וסת היא מסולקת דמים אף אחר הוסת, הוא רק בדעת הרי"ף והרמב"ם, אך איהו גופי' לא ס"ל הכי, אך אי"ז במשמע.

אמנם י"ל בזה, שהרי הר"ן פירש שהטעם שצריכה לחוש לעונ"ב שאחר הוסת הוא משום דא"א שלעולם לא תראה, ויל"פ דהיינו, שהגם דאשה שיש לה וסת היא מסולקת שלא בשעת וסתה, מ"מ כל שעבר וסתה יש לה לחוש לעונה, כיון דא"א שלעולם לא תראה, ומשא"כ כד דייני' לחוש לעונה שקודם הוסת, דבזה ליכא לה"ט דא"א שלעולם לא תראה, שהרי עתידה היא לראות בשעת וסתה, אין לנו לחוש לעונתה כיון שהיא מסולקת דמים שלא בשעת וסתה.

ז] והדרך המחוורת בזה בד' הרמב"ן, היא כמו שפירשו רבים, דהא דס"ל דלרבב"ח דאינה חוששת לוסת חוששת לעונה, אין הטעם בזה משום דלדידי' חזקת הוסת לא אלימא כ"כ, וע"כ חיישי' לעונ"ב, אלא טעם אחר יש בזה.

והטעם בזה נלמד מל' הר"ן בתו"ד שם, ז"ל, וה"ה שלפעמים תולה להקל שראתה בשעת וסתה ולא בעונה שאחר הוסת, כגון שזמן וסתה רחוק דאפשר שטבלה לאחר מכאן וזמן עונתה קרוב עד שא"א שטבלה בינתים וכו', "דמאי דתלי רבב"ח בעונה שאחר הוסת" היינו לקולא, וכל היכא דאיכא קולא לתלות בוסת תולין, עכ"ל.

ולמדנו מד' הר"ן, דהא דס"ל לרבב"ח דאין חוששין לוסתה, הוא משום דס"ל דמצי' לתלות שתראה בעונה שאחר הוסת, ורק מה"ט הוא דאין חוששין לוסתה.

ולפ"ז הרי דמה"ט לדידי' חוששין לעונה שאחר הוסת, שהרי כל הא דלא חיישי' לוסת הוא רק משום דמצי' לתלות שתראה בעונה שאחר הוסת, וע"כ יש לנו לחוש לעונה שאחר הוסת.

ואמנם לכאו' אי"ז מתישב, שהרי הר"ן פירש טעם אחר בהא דחוששין לעונה שאחר הוסת, דהוא משום דא"א שלעולם לא תראה.

אך נ' בביאורו, דע"ז גופא אתיא ה"ט דא"א דלעולם לא תראה, והיינו דהי' מקום לפרש דטעמא דרבב"ח דאין חוששין לוסתה, הוא משום דחזקת הוסת אינה חזקה גמורה כ"כ, וע"כ הוא דאין חוששין לוסתה, אך מ"מ גם אין חוששין לעונתה, כיון שיש לה וסת והיא מסולקת דמים שלא בשעת וסתה, וע"ז הוא שפירש הרמב"ן, דאין לומר כן דס"ל לרבב"ח דמה"ט הוא דאין חוששין לוסתה, שהרי א"א שלעולם לא תראה, וא"כ ודאי הי' לנו לחוש לוסת, דודאי יש לנו לקבוע זמן לראייתה.

ומה"ט פירש הרמב"ן, דהא דס"ל לרבב"ח דאין חוששין לוסתה, הגם דא"א דלעולם לא תראה, הוא משום דמצי' לתלות שתראה בעונה שאחר הוסת, ואשר מה"ט כל שעבר אף עונתה, שפיר יש לנו לחוש שראתה.

ונמצא לפ"ז, דהא דחוששין לעונה שאחר הוסת, לאו היינו דחוששין להעונה בפנ"ע, דודאי כ"ה דאין חוששין לוסת בפנ"ע, כ"ש שאין לנו לחוש לעונה בפנ"ע, וכמש"כ הרמב"ן דלא חמיר העונה מוסת, אלא היינו דחוששין להוסת והעונה יחד,

וזה מדויק בל' הרמב"ן שכתב ע"ד הראב"ד דנמצא חושש לווסת וחושש לעונות כשאין לה וסת, "אבל לחוש לשניהם כאחד אין לנו", עכ"ל, ומ' דלדעת הרמב"ן גופי' איכא גווני דחיישי' לשניהם, וצ"ב שהרי לדעת הרמב"ן כלל לא חיישי' לוסת ואין חוששין אלא לעונה, אך לפמש"נ מבו' היטב, דהא דס"ל להרמב"ן דחוששין לעונה שאחר הוסת, לאו היינו דחיישי' לעונה בפנ"ע, אלא היינו שחוששין להוסת והעונה יחד, וכמש"נ.

ולפ"ז נ', דודאי ה"נ בעונה שקודם הוסת, ועבר עונתה ווסתה מודה רבב"ח דחוששין לוסתה,, דכיון דכל הא דס"ל לרבב"ח דאין חוששין לוסת, הוא משום דתולין בעונה, הרי דהיכא דעבר עונתה ווסתה ממ"נ יש לחוש.

ומדויק כן בל' הרמב"ן שכתב, ז"ל, אבל ודאי הגיעו ימי עונה "ולא הגיע ימי הוסת" אינה אסורה, עכ"ל, והרי להדיא דאם הגיעו גם ימי הוסת ה"ה אסורה.

והא דאמר רבב"ח בסתמא דאפי' הגיע שעת וסתה נמי מותרת, ולא חילק דאם הגיע שעת וסתה אחר עונתה אסורה, צ"ל דהוא משום דר"ל קאמר דהוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה, וע"ז קאמר ר' הונא דאם הגיע שעת וסתה אסורה אפי' לא הגיעו עדין ימי עונתה, ורבב"ח אמר דאפי' הגיע שעת וסתה מותרת, אך לא איירי כלל על היכא שהגיעו גם ימי עונתה, שהרי אם עונתה הויא אחר וסתה, ודאי היא אסורה אחר שעבר וסתה ועונתה וכמש"כ הרמב"ן, והרי דרבב"ח איירי בשעדין לא הגיעו ימי עונתה.

ח] ולפ"ז פשוט, דכל שבדקה בעונת וסתה ולא ראתה א"צ לחוש לעונ"ב, דבכה"ג הרי לא הקלנו מכח דתלינן בעונתה, וממילא הדר דינא דאין לחוש לעונה כיון שהיא מסולקת דמים שלא בשעת וסתה.

ולפ"ז זמש"כ הרמב"ן דלדעת הראב"ד לחוש לשניהם אין לנו, והיינו משום דלדעת הראב"ד לא משכח"ל גוונא דחיישי' לתרוייהו, שהרי כל הא דלדעת הרמב"ן חיישי' לעונה שאחר הוסת, הוא משום דחוששין להוסת והעונה יחד, וע"כ לדעת הראב"ד דחוששין לוסת לחוד, לא משכח"ל כלל לדין זה, דממ"נ אם יצא לדרך קודם יום וסתה ובא מן הדרך אחר שעברו ימי וסתה ועונתה, יש לו לחוש גם משום יום הוסת לחוד, ואם יצא לדרך אחר יום וסתה שבדקה ומצאה טהורה, ובא מן הדרך אחר ימי עונתה, ודאי א"צ לחוש לעונתה, וכמש"נ.

ולפ"ז נמצא דלפ"מ דחשש הרמב"ן בהלכותיו לדעת הראב"ד, דאף אם עבר יום וסתה לחוד אסורה, לא משכח"ל כלל להך דינא דחוששת לעונה שאחר הוסת, וכמש"נ, וע"כ לא הביא הרמב"ן לדין זה.

ט] והנה לקמן דס"ד. תניא, דהיתה למודה להיות רואה יום כ' ושינתה ליום ל' זה וזה אסורין וכו', הגיע וכו' והגיע וכו' הותר יום ל' ונאסר יום כ'.

וכבר הק' בפרד"ר מהך ברייתא ע"ד הרמב"ן והר"ן דחוששת לעונ"ב שאחר יום הוסת, דא"כ מ"ט הותר יום ל', ומ"ט לא תחוש לו מדין עונ"ב, והנה אמנם בפירש"י שם ד"ה ונאסר נ' להדיא דמיירי בוסת החודש, וכמו שדקדק בחי' הר"א שם, וכן פי' הראב"ד, אך הרמב"ן גופי' בחידושיו שם פירשה בוסת הפלגה, ועיי"ש שהוכיח מזה דעונ"ב הוא יום ל"א, עיי"ש.

ובפשוטו י"ל עוד בזה כמש"כ הגר"ז בסי' קפ"ט קו"א סק"א בדעת הרמב"ן, דליכא כלל חובת פרישה בעונ"ב, וליכא אלא חובת בדיקה, ונת' בזה לעיל ענף א', ועמש"נ עוד בזה לעיל סוסק"ב, וע"כ שפיר הותר יום ל'.

אך לפמש"נ בדעת הרמב"ן, דלעולם אין חוששין לעונ"ב שאחר הוסת בפנ"ע, ורק היכא שעבר וסתה ועונתה חוששין לשניהם, א"ש בפשוטו, דע"כ ודאי דכל שיש לה וסת קבוע ליום כ', ליכא חובת פרישה ביום ל', שהרי אין חוששין ליום זה בפנ"ע.

י] ולפי כ"ז נ', דלדינא אשה שיש לה וסת להפלגה קצרה מעונ"ב ועבר הוסת ולא ראתה, א"צ לחוש לעונ"ב, וכמש"כ המהרש"ל והט"ז, שהרי כ"ה מפורש בד' הרשב"א, וגם בדעת הרמב"ן והר"ן הדבר נוטה שמודים לזה וכנ"ל.

וביותר נ', דהרי לפמש"כ הגר"ז נמצא דכל עיקר הדין דאיכא חובת פרישה בעונ"ב, הוא רק דעת הרשב"א, והארכנו בזה בענף א', וכיון דהרשב"א גופי' ס"ל דכלל לא חיישי' לעונ"ב בשיש לה וסת אף אם הוא קצר מן העונה, אין לנו לחוש לזה.

**ד'**

א] כתב הרמ"א סי' קפ"ט סי"ג, ראתה בא' בניסן ובכ' בו, חוששת לא' באייר מפני ר"ח ניסן, ובט"ז שם סקי"ז, ז"ל, פשוט שגם כאן חוששת גם ליום א' דר"ח אייר שהוא יום ל' מן הראי' דר"ח ניסן כסתם עונה בינונית לשאין לה וסת קבוע וכו', ומו"ח זל כתב כאן וכו' ש"מ שאינה חוששת ליום א' דר"ח וכו', ולא ידעתי למה יסתור ד' עצמו, עכ"ל.

ובגליון הגרע"א שם כתב, ז"ל, לא זכיתי להבין, דהכא דראתה בכ' בניסן פשיטא דא"צ לחוש ביום א' דר"ח אייר לעונה בינונית, ותמיד מחשבין עונ"ב מראי' אחרונה, ודברי הב"ח נכונים, עכ"ל, וכ"כ הסד"ט סקי"ג, והחוו"ד סקי"ג, וכתבו דהב"ח לטעמי' דס"ל דבראתה בר"ח אייר א"צ לחוש לט' בו משום הפלגת כ', כיון שראיית ר"ח אייר מפסקת, וה"נ היא מפסקת לגבי חשש עונה בינונית.

ובפשוטו נ', דהט"ז אזיל לטעמי' שם סקי"ח, דס"ל כדעת הרמ"א שם, דאף בראתה בר"ח אייר חוששת לט' באייר משום הפלגת כ', ואין הראי' שראתה בר"ח אייר מפסקת, וה"נ בעונה בינונית אין הראי' שראתה בכ' בניסן מפסקת, וע"כ צריכה לחוש לאדר"ח אייר משום עונה בינונית.

אמנם הנה החוו"ד שם כתב, דאף לדעת הט"ז דדבוסת הפלגה אף אם הפסיקה באמצע בראי' אחרת מונים מראי' קמייתא, מ"מ בעונה בינונית דהטעם הוא כמש"כ הר"ן דוכי לעולם לא תראה, ודאי דהחשבון מהראי' הסמוכה, עכ"ד, וע' גם בעצי לבונה שם.

ב] והנה אמנם כדעת הט"ז בזה, נ' שהוא גם דעת הש"ך, וזה ממש"כ הש"ך שם סק"ל להוכיח דעונ"ב הוא יום החודש, ממש"כ הרמב"ן דהאשה שראתה בר"ח ניסן חוששת לר"ח אייר, ומשמע דמשום ר"ח אייר הוא דחוששת, מטעם וסת החודש, הא בלא"ה חוששת משום עונ"ב, לפ"מ שהוכיח דעונ"ב הוא יום ל"א, והחוו"ד שם סקי"ב כתב דלק"מ, דהא הם איירי שראתה בר"ח ניסן ובכ' בו, דאז נתבטל בר"ח אייר החשש דעונ"ב דהוא מטעם דלעולם לא תראה דהא כבר ראתה בכ' ניסן, עכ"ד.

אך מד' הש"ך שהוכיח מזה, נ' דס"ל דאף שראתה בכ' ניסן יש לה לחוש לר"ח אייר משום עונ"ב, ואין ראי' שבאמצע מפסקת מנין ימי העונה, ואזיל הש"ך לטעמי' בנקוה"כ על ט"ז סקי"ח, שדעתו לגבי וסת הפלגה דראי' באמצע אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה, ואך דאם יש לה וסת שאינו קבוע להפלגה, ה"ה נעקר בראי' שרואה בהפלגה קצרה, אך כל שיש לה וסת קבוע להפלגה, וראתה בהפלגה קצרה, צריכה לחוש לוסתה, ואין הראי' שבאמצע מפסקת, עייש"ה, וס"ל דה"נ הוא לענין עונ"ב, שאין הראי' שבאמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, ודלא כמו שחילק החוו"ד ביניהם.

ולהאמור צ"ע מש"כ הפליתי שם סקט"ו, דאף לדעת הש"ך דעונ"ב הוא יום החודש, מ"מ נפ"מ בדין וסת החודש, היכא שראתה בינתים, דמשום עונ"ב א"צ לחוש, דעונ"ב הוא הבדל בין ראי' לראי', וע"כ זו שראתה באמצע א"צ לחוש לעונ"ב מהראי' הקודמת, ומשום וסת החודש צריכה לחוש בכה"ג, עכ"ד, וכ"כ בסד"ט סקי"ב, ובעצי לבונה סי"ג.

אמנם כבר העיר הסד"ט שם, דאי"ז מתישב בד' הש"ך גופי', שכתב שלא הזכירו הפוסקים לב' החששות דוסת החודש ודעונ"ב, דהיא היא, והרי איכא ביניהם נפ"מ זו, ועיי"ש שכתב עוד נפ"מ ביניהם..

ובפרד"ר ע"ד הש"ך שם כתב, דלדעת הש"ך גופי' דעונ"ב הוא יום החודש, ודאי דאף אם ראתה באמצע, צריכה לחוש ליום החודש דהראי' הקודמת משום עונ"ב, עיי"ש.

אך לפמש"נ יש ללמוד מד' הש"ך, דאם אם עונ"ב אינו יום החודש, אלא הוא הפלגת ל"א, מ"מ אין ראי' שבאמצע מפסקת מנין ימי העונה, ומכ"ש דלפ"מ דמסיק הש"ך דעונ"ב הוא יום החודש, דאין ראי' שבאמצע מבטלת חשש עונ"ב מהראי' הקודמת, וז"ב, ועמש"נ עוד בזה לעיל ענף ב'.

ג] ונ' להוכיח כן גם מד' הש"ך סו"ס קפ"ד, ז"ל, ועוד מדכתב הרשב"א בת"ה ומביאו ב"י, וכן אם וסת הקפיצות מובלע בתוך ימי העונה ולא קפצה ולא ראתה הרי זה חוששת ליום העונה, עכ"ל, משמע להדיא אם קפצה וראתה אין חוששת ליום העונה כיון דכבר ראתה, וכן כתב הב"ח להדיא בסימן קפ"ט סל"ה, והוא פשוט, ואם כן כשיש לה וסת לוסתות הגוף ולימים נמי כיון דיש לה וסת ודאי ראתה, אמאי תיחוש לעונה בינונית, עכ"ל.

ומכוון ראיית הש"ך הוא, דמד' הרשב"א חזינן דאף בוסת הקפיצות המורכב כל שקפצה ביום זה וראתה, אין חוששת לעונה בינונית, והרי דאף וסת הקפיצות המורכב מהני שלא נחוש לעונ"ב, ואך דאם הוסת מרוחק מעונ"ב, צריכה היא לחוש ליום עונ"ב, משום שבידה לא לקפוץ ולא לראות, וע"כ חיישי' שיבא האורח מעצמו בעונ"ב, וכמו שפירש הרשב"א בתוה"ב, אך משא"כ אם קפצה וראתה דראתה כפי וסתה, א"צ לחוש לעונ"ב, ומזה למד הש"ך דה"נ וסת הגוף המורכב מהני שלא נחוש לעונ"ב, ובזה א"צ לחוש לעונ"ב אף אם הוסת מרוחק מעונ"ב, כיון דאמרי' שביום הוסת תפהק ותראה, ול"ד לוסת הקפיצות המורכב המרוחק מעונ"ב דחוששת לעונ"ב, וכנ"ל.

והנה אי נימא דראי' באמצע מפסקת מנין ימי העונה, א"כ הרי בכה"ג שקפצה וראתה באמצע, ל"ב למיתי עלה מדינא דכל שיש לה וסת אין חוששת לעונה בינונית, אלא אף בלא"ה א"צ לחוש לעונ"ב מן הראי' הראשונה, כיון שהראי' שראתה באמצע מפסקת, וא"כ מה הוכיח הש"ך מד' הרשב"א דאף וסת הקפיצות המורכב מהני שלא לחוש לעונ"ב, ובע"כ מד' הש"ך דראי' שבאמצע אינה מפסקת מנין ימי העונה, וע"כ כל הא דאם קפצה וראתה אינה חוששת ליום העונ"ב, הוא רק משום דראתה ביום וסתה, ומהני וסת הקפיצות המורכב שלא לחוש לעונ"ב.

ד] ובאמת נ' דיש ללמוד כן מד' הרשב"א, דהא דאם קפצה וראתה אינה חוששת, אי"ז משום דראי' באמצע מפסקת מנין ימי העונה,, דהנה ז"ל הרשב"א בתוה"ב סוף ש"ג, וכן אם וסת הקפיצות מובלע בתוך ימי עונתה "ולא קפצה ולא ראתה", ה"ז חוששת ליום העונה, עכ"ל, ומשמע דרק אילו קפצה וראתה הוא דאינה חוששת ליום העונה, אך אם ראתה בלא קפיצה חוששת ליום העונה, והרי להדיא דראי' באמצע אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה, ורק משום שראתה בוסתה הוא דאינה חוששת ליום העונה, וז"ב.

והנה אמנם בד' הרשב"א הי' מקום לפרש, דהא דאם קפצה וראתה אינה חוששת לעונ"ב, אי"ז משום דכה"ג מהני מה שיש לה וסת הקפיצות המורכב שלא לחוש לעונ"ב, אלא הוא משום דכל הא דראי' באמצע אינה מפסקת מנין ימי העונה, הוא משום דאמרי' שמא תוספת דמים בעלמא הוא, וע"כ אם ראתה באמצע ראיית וסתה, מפסקת ראי' זו את מנין ימי העונה, אך מד' הש"ך מבו' דאף ראיית וסתה אינה מפסקת מנין ימי העונה, וע"כ פירש ד' הרשב"א דהא דאם קפצה וראתה אינה חוששת ליום העונה, הוא משום דכה"ג שראתה בוסתה, מהני מה שיש לה וסת הקפיצות המורכב, שלא תחוש לעונ"ב.

ה] ובאמת כבר עמדו דיש ללמוד כד' הט"ז והש"ך דראי' באמצע אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה, מד' הרשב"א בחידושיו, ומדבריו שם יש ללמוד כד' הש"ך דאף ראיית וסתה אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה, דהנה ז"ל הרשב"א בסוגיין, ומפרשים ראיתי משמו של רש"י ז"ל וכו', אפי' במי שיש לה וסת קאי ולומר שאילו לא ראתה בשעת וסתה חוששת היא לעונה ונמצא שהוא חושש לוסתה ולעונה שלאחר וסתה, והוא שלא ראתה בשעת וסתה וכו', ומ"מ ברואה בשעת וסתה, בין בוסת מרוחק בין בוסת מקורב אינו חושש לעונה כלל "כיון דקביע לה זמן", עכ"ל, והרי להדיא, דאף אם ראתה בשעת וסתה המקורב, כל הא דאינו חושש לעונה, הוא רק משום דקביע לה זמן, והוי חד דינא עם הא דבוסת מרוחק אינו חושש לעונה, משום שעתידה היא לראות ביום וסתה, וה"נ בוסת מקורב אם ראתה בו אינו חושש לעונה, אך אי ראתה ביום דלא קביע לה, ה"ה חושש לעונה מן הראי' הקודמת, וז"ב.

ומד' הרשב"א אלו מ' כד' הש"ך דאף ראיית וסתה אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה, שהרי נ' בד' הרשב"א דאף בראתה ביום וסתה, כל הא דאינו חושש לעונה הוא רק דומיא דוסת מרוחק שאינו חושש לעונה, משום שהרואה בוסתה אינה חוששת לעונה, אך לעולם אין הראי' מפסקת מנין ימי העונה, וכ"ה מדויק מל' הרשב"א דברואה בשעת וסתה בוסת מקורב אינו חושש "לעונה", ומ' דאין הראי' מפסקת מנין ימי העונה, והוי זה יום העונה, ואך שאינו חושש ליום זה.

ו] ולכאו' נ' דהרשב"א אזיל לטעמי' בזה??

אמנם לפ"ז מחודש דאף ראיית וסת קבוע אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה, וזה דלא כפי שמבו' להדיא בבעה"נ סימן ג' הכ"א במהדורות הקודמות ובהלכות הרמב"ן פ"ו ה"ב, דכשחוזרת ליום וסתה פשיטא דא"צ לחוש להפלגת כ"ה או ל' מן הראי' הקודמת, אלא חוששת לההפלגה מראי' זו, ואך דהרמב"ן פליג שמשעה שחזר הוסת הקבוע למקומו נעקר שאינו קבוע, ומבו' מזה דעכ"פ ראיית וסת קבוע מפסקת מנין ימי ההפלגה, וצ"ע בזה.

ז] אמנם אכתי צ"ב ד' הרשב"א, וכמש"כ החוו"ד דבעונה בינונית לכו"ע אם ראתה באמצע א"צ לחוש ליום העונ"ב מהראי' הקודמת, כיון דעיקר חשש עונ"ב הוא משום דאטו לעולם לא תראה, ודאי דהחשבון הוא מהראי' הסמוכה.

אמנם הנה באמת לא מצינו בכל ד' הרשב"א שהזכיר כלל להא דחשש עונ"ב הוא משום דאטו לעולם לא תראה, ונ' שדעתו דחשש עונ"ב הוא משום דכ"ה דרך ראיית רוב נשים לראות בהפלגת ל', וע"כ כל שאין לה וסת קבוע חיישינן שתראה כדרך רוב נשים, וכ"ה ל' הרשב"א בתוה"ב ש"ג דט"ו. דחוששת ליום ל' לראייתה לפי שהוא עונ"ב לרוב הנשים ולפיכך חשוששין שמא יבא אוחר בזמן ברגיל לבא לרובן של נשים, עכ"ל.

ומה"ט דעת הרשב"א דאם יש לה וסת קבוע בתוך ימי העונה, ועבר הוסת ולא ראתה, אין חוששת לעונ"ב, והאחרונים נקטו דהרמב"ן והר"ן פליגי ע"ז, ועמש"נ לדון בזה לעיל ענף ג', והיינו משום דכל שלא ראתה בשעת הוסת יש לחוש לעונ"ב דאטו לעולם לא תראה, אך הרשב"א דס"ל דאף בכה"ג אין חוששין לעונ"ב, הוא משום דס"ל דהא דחיישי' לעונ"ב אי"ז כלל משום הא דאטו לעולם לא תראה, אלא הוא משום דכ"ה דרך ראיית רוב נשים, וע"כ כל שיש לה וסת אחר, א"צ לחוש שמא תשנה וסתה לראות בהפלגת ל' יום.

ואשר ע"כ שפיר ס"ל להרשב"א דאף אם ראתה באמצע חוששת היא ליום העונה מהראי' הקודמת, הגם דל"ש בזה הא דאטו לעולם לא תראה.

ח] וגם בדעת הרמב"ן והר"ן שהזכירו להא דאטו לעולם לא תראה, אשר נקטו האחרונים דכונתם דע"ז מיוסד עיקר החשש דעו"ב, יל"ע בזה.

דהנה בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב בתו"ד, ז"ל, אבל ודאי הגיעו ימי עונה ולא הגיע עת הוסת אינה אסורה, דאפי' למ"ד וסתות דרבנן מסולקת דמים היא אפילו מעונות עד הוסת, עכ"ל, וכ"כ הר"ן בסוגיין ובפי' הרי"ף פ"ב דשבועות.

והנה אי נימא דעיקר החשש דעונ"ב הוא משום דאטו לעולם לא תראה, הרי פשוט דאם יש לה וסת מרוחק מן העונ"ב א"צ לחוש לעונ"ב, משום דל"ש בזה הא דאטו לעולם לא תראה, שהרי היא עתידה לראות ביום וסתה.

וממה שהוצרכו הרמב"ן והר"ן להא דהיא מסולקת דמים שלא בשעת וסתה, ורק מה"ט הוא דאינה חוששת לעונ"ב, נ' דיש ללמוד דחשש עונ"ב אינו מיוסד על הא דאטו לעולם לא תראה, אלא הא דחיישי' לעונ"ב הוא משום דהוא זמן ראי' לרוב נשים.

ומש"כ הרמב"ן והר"ן לטעמא דאטו לעולם לא תראה, הנה יעו"ש בדבריהם שכתבו כן רק על הא דחוששת לעונה שאחר הוסת, וע"ז הוא שכתבו, דהא דחיישי' לעונה אי"ז משום דחמירא מן הוסת, אלא משום דא"א שלעולם לא תראה, וע"כ א"א שלא לחוש לא לוסת ולא לעונה, ועמש"נ עוד בביאור דבריהם בדברינו לעיל ענף ג' סק"ז, אך עיקר החשש דעונה בינונית אינו מיוסד על הא דא"א שלעולם לא תראה, וכמש"נ.

**ה'**

א] בחוו"ד סי' קפ"ד סקט"ו כתב, דבוסת הגוף המורכב, היכא שהי' לה כמה ר"ח שלא פיהקה ולא ראתה, רק שכן אירע לה ג"פ בר"ח שלא כסדרן שפיהקה וראתה, ופיהקה כמה פעמים שלא בר"ח ולא ראתה, דאז ל"ה וסת קבוע רק לענין זה שאינה צריכה לחוש רק לפיהוק של ר"ח, אבל לר"ח לחוד ודאי א"צ לחוש שמא תפהק בר"ח ותראה, דהא אלו הג' ר"ח הי' שלא כסדרן, וג לפיהוק גרידא א"צ לחוש דהא פיהקה כמה פעמים שלא בר"ח ולא ראתה וכו', ומשו"ה צריכה לחוש לעונה בינונית, דהא אין לה שום וסת קבוע על יום הראי', עכ"ד.

אמנם בד' הראב"ד בבעה"נ לגבי וסת הקפיצות, מבו' דכה"ג דר"ח א' לא קפצה ולא ראתה, לא קבעה לה וסת המורכב לר"ח ולקפיצות, ולכאו' ה"נ הוא בוסת הגוף המורכב, דאם ר"ח א' לא פיהקה ולא ראתה, לא קבעה לה וסת.

אך העירו דיש לחלק בזה, דבקפיצות לדעת הראב"ד דליכא קביעות וסת לקפיצות לחוד, הרי בע"כ דבוסת הקפיצות המורכב היינו שעיקר וסתה הוא לר"ח בצירוף הקפיצה, וע"כ כל שאין הר"ח רצופין לא קבעה לה וסת, אך משא"כ בפיהוק דאיכא קביעות וסת לפיהוק לחודי', הרי דגם בפיהוק המורכב, היכא שהיו כמה ר"ח שלא פיהקה ולא ראתה, י"ל דעיקר וסתה הוא לפיהוק, ואך דאין חוששת אלא לפיהוק דר"ח, וכל' החוו"ד, וע"כ לי"ב חיסרון דרצופין, כיון שאין עיקר הקביעות כלל לר"ח, וכ"ה מדויק בד' הראב"ד גופי', ואכמ"ל, אך החוו"ד גופי' נקט, דגם בוסת הקפיצות המורכב קובעת וסת בכה"ג שהיו ר"ח שלא קפצה ולא ראתה, וזה ודאי שלא כד' הראב"ד.

וצ"ב דמ"ט כה"ג צריכה לחוש לעונה בינונית, דהגם דאין לה וסת שתראה בר"ח, שהרי כמה ר"ח שלא פיהקה ולא ראתה, מ"מ הרי קבעה וסת דראיותי' הם רק בר"ח כשמפהקת, וא"כ מ"ט תחוש לעונ"ב, אם לא חל יום העונ"ב בר"ח, הרי ביום העונ"ב היא מסולקת דמים, שהרי וסתה קבוע לראות בר"ח כשמפהקת.

והנה אמנם הי' מקום לדון, דוסת הגוף כלל לא חשיב כוסת קבוע שלא לחוש לעונ"ב, כיון דהפיהוק אינו אלא גרם מן הראי', וע"כ נמצא דאין לה וסת קבוע לראי', וע"כ אין היא מסולקת דמים בשאר הימים.

אך לכאו' אי"ז מתישב עם ד' החוו"ד בסימן קפ"ט סקל"ב שכתב בדעת הש"ך, דאם יש לה וסת קבוע לפיהוק, אינה חוששת לעונ"ב, והחוו"ד שם פליג ע"ז מטעם דיש לחוש שמא תפהק בשעת תשמיש, אך מבו' דביסוד הדין מודה דוסת הגוף ג"כ חשיב כוסת קבוע, ומכח זה א"צ לחוש לעונ"ב, אלא משום דחיישי' שתפהק בשעת תשמיש,

ומה"ט כתב החוו"ד שם חידושים סק"ב, דאשה שיש לה וסת הגוף קבוע המובלע בסוף הפיהוק מותרת לעונ"ב, עכ"ד, והיינו משום דכה"ג אף אם תפהק בשעת תשמיש אינה אסורה עד סוף הפיהוק, וכ"כ גם הגר"ז בסו"ס קפ"ד סקמ"ה.

ב] ואחר העיון נ' בביאור ד' החוו"ד, דס"ל דכיון דבוסת הגוף אין הפיהוק גורם את הראי', אלא להיפך הפיהוק הוי מכח הראי', הרי שהדין חלוק, דאם בכל יום רואה היא בפיהוק, בדין דלא תחוש לעונ"ב, שהרי אינה רואה אלא בפיהוק, וה"ה מסולקת דמים לגבי ראי' שלא בפיהוק, אך משא"כ בגונא שאין היא רואה רק בפיהוק בר"ח, הרי דאם לא ראתה בכל ר"ח ואין וסתה קבוע לר"ח, לא חשיבא כלל מסולקת בשאר ימות החודש, דמה שאינה רואה אלא בר"ח לא משוי לה למסולקת, כיון שאינה רואה בכל ר"ח, שהרי דין פשוט הוא, שאם ראתה ג"פ בר"ח בסירוג שאינו שוה, דלא קבעה לה וסת לר"ח, אף אינה מסולקת בשאר ימות החודש, ולא אמרי' דמ"מ קבעה לה וסת שאינה רואה בשאר ימות החודש, ומה שקבעה לה וסת לפיהוק דר"ח לא משוי לה למסולקת בשאר ימות החודש.

והיינו דהאמנם אם הפיהוק הי' גורם הראי', היתה חשובה מסולקת בשאר ימות החודש, כיון שקבעה לה לראות בהרכבה דפיהוק ודיום ר"ח, אך כיון שהפיהוק אינו אלא מכח הראי', הרי נמצא דאין לה וסת קבוע כלל לסדר ראיותי', שהרי אינה רואה בכל ר"ח וממילא אין לה וסת לר"ח, ואך דקבעה וסת לחוש לפיהוק דר"ח, וזה לא משוי לה מסולקת דמים בשאר ימות החודש, דכיון שאין לה גורם קבוע לראיותי' ל"ה מסולקת, וז"ב.

ג] ולפ"ז נלמד, דלפ"מ שדנו להוכיח מכ"ד, דהגם שהפיהוק עצמו אינו גורם הראי', מ"מ הוי הפיהוק ראי' על גורם הראי', אשר נמצא לפ"ז, דהיכא שקבעה וסת לפיהוק המורכב, היינו דע"י ב' גורמים אלו היא רואה, לכאו' בדין דכה"ג לא תחוש לעונ"ב.

אך שוב נתבוננתי די"ל, דגם לפ"ז יש לה לחוש לעונ"ב, דכיון דאין וסתה אלא לראות ע"י ב' גורמים, ע"כ לא חשיבא מסולקת בשאר ימות החודש, דא"א לומר דכל ראיותי' יהיו רק ע"י צירוף ב' הגורמים, דמהיכ"ת דיזדמנו ב' הגורמים יחד, שהרי אין לה קביעות לפהק בר"ח, וא"כ אטו אם לא יזדמנו שניהם יחד לא תראה לעולם, וע"כ היא חוששת לעונ"ב, וצ"ע עוד בזה.

1. והנה בש"ך שם סקל"ג עמד עמש"כ הרמ"א דראתה בט"ו בניסן חוששת לט"ו באייר, והיינו לוסת החודש, דמשמע דא"צ לחוש לי"ד באייר משום עונ"ב, ומזה ראי' למש"כ בסק"ל דוסת החודש היינו עונה בינונית, עכ"ד.

   ובשמלה שם סקכ"ח הק' ע"ד הש"ך, דממ"נ היאך איירי הרמ"א, דאם איירי שהי' לה וסת קבוע ליום אחר, א"כ אין ראי' כלל ממה שלא הזכיר חשש עונ"ב, שהרי כיון שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לעונ"ב, ואם איירי שאין לה וסת קבוע כלל, א"כ מ"ט לא הזכיר שצריכה לחוש לט"ו מדין עונ"ב, ונפ"מ דהוי זה כוסת קבוע שאם עבר ולא בדקה אסורה.

   אמנם לפמש"נ דעת הש"ך דוסת החודש ועונה בינונית חדא מילתא נינהו, והיינו דבאשה שאין לה וסת חמיר וסת החודש דילה כוסת קבוע, ניחא בפשוטו, דבאמת מש"כ לחוש לט"ו באייר משום וסת החודש, יהא דינו כדין וסת קבוע, משום חומרא דעונ"ב, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)