בענין חפירת כוכין וקברות במועד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב מאיר ויליג / בענין חפירת בורות במועד

בענין חפירת כוכין וקברות במועד

סוגיא בדף ח:

איתא במתני' במו"ק דף ח: "אין חופרין כוכין וקברות במועד, אבל מחנכין את הכוכין במועד. ועושין נברכת במועד, וארון עם המת בחצר. רבי יהודה אוסר, אלא אם כן יש עמו נסרים."

ותמהו הראשונים דאיתא בגמ' בשבת דף קלט: "אמר רבא מת ביום טוב ראשון יתעסקו בו עממין. ביום טוב שני, יתעסקו בו ישראל, ואפילו ביום טוב שני של ראש השנה." ומבואר דאפי' ביום טוב שני שהוא חמור יותר מחול המועד מותר לעשות מלאכה גמורה כדי לקבור המת. ואיך יתכן דבחול המועד הקל אסור לחפור קבר למת?

וכתב הרי"ף כאן אמתני' "אין חופרין כוכין וקברות במועד. פי', להקבר בהן אחר המועד."

וכתב הרמב"ן בשבת דף קלט: דהרי"ף מתרץ הקושיא הנ"ל, דודאי אם יש מת לפנינו מותר אפי' לחפור קבר עבורו ביו"ט, וכ"ש בחוה"מ. ומתני' שאסר חפירה, היינו משום דמיירי באופן שאין מת לפנינו, אלא חופרין קברים בשביל המתים שימותו.

ותמה הרז"ה על הרי"ף כאן "וכי היכן מצינו שהותרה מלאכה במועד משום צורך שלאחר המועד דאיצטריכינן למיתני אין חופרין כוכין וקברות במועד לקבור בהן אחר המועד."

ועי' ברשב"א בשבת דף קלט: שהביא דעת הרי"ף הנ"ל וכתב ד"הקשה עליו הראב"ד ז"ל אם כן למה התירו להרחיב ולהאריך במועד כיון שאין בו צורך המועד."[[1]](#footnote-1)

ועי' ברמב"ן בשבת דף קלט: שכתב לתרץ דכאן חפירת כוכין וקברות הם צרכי רבים, והרי מבואר במו"ק דף ה. דמותר לעשות מעשה הדיוט לצורך רבים אפי' אם אינו לצורך המועד.

וכ"כ הרא"ש בפ"ק דמו"ק.

ביאור המחלוקת רמב"ן וראב"ד הנ"ל

צ"ב למה הראב"ד לא ס"ל שאפשר להתיר חינוך קברות מטעם צרכי רבים שהתירו אפי' שלא לצורך המועד?

וי"ל דס"ל להראב"ד דאין ההיתר דצרכי רבים אא"כ אותו תיקון ומלאכה משמש לרבים. אבל חפירת קבר שכל קבר וקבר משמש רק יחיד, א"כ כל מלאכה צורך יחיד הוא.

ועי' ברמב"ם [פ"ז מיו"ט הי"ב] שכתב "כותבין גיטין וקידושי נשים ושוברין ומתנות, שכל אלו כצרכי רבים הן."

והשיג עליו הראב"ד שם בזה"ל "א"א לא כי אלא כדבר האבד הם."

ועי' בשו"ת הריב"ש בסי' ש"צ שהביא דעת הרמב"ם וביאר הדברים בזה"ל "כל דבר המזדמן תדיר, אף על פי שבכל פעם ופעם הוא דבר פרטי, נראה דצרכי רבים נינהו מדתנן בריש מועד קטן ועושין כל צרכי הרבים. ואמרו עליה בירושלמי אלו הן צרכי הרבים דיני ממונות, ודיני נפשות, ודיני מכות, וכולי. והטעם מפני צורך הרבים הוא להעמיד המשפט, ונהוג בדברים הללו. וכן מה ששנינו ואלו כותבין במועד גטין, ושוברין, דייתיקי, ומתנות וכו'. וכתב הרמב"ם ז"ל שהטעם מפני שכל אלו צרכי רבים הם. הרי נראה שהדברים המזדמנין תדיר, ויש בהן תקון המדינה, אף על פי שבכל פעם ופעם, הם פרטיים, צרכי רבים מקרו."

וי"ל דזהו דעת הרמב"ן ורא"ש הנ"ל.

וי"ל דהראב"ד שחולק על הרמב"ם הנ"ל לשיטתו דס"ל דכיון שכל מתנה ושובר הוא לצורך יחיד, אע"פ שהרבה אנשים צריכים שטרי מתנה וכדו', אינו חשוב צורך רבים.

אמנם אין ראיה לזה, שהרי יתכן דחפירת קבר אינו דבר תדיר שמוגדר כצורך רבים, שהרי לא נפטרים אנשים בכל מקום כל הזמן באופן שחפירת קבר מוגדר כצורך רבים.

ואפי' הרמב"ן בשבת שם הסתפק קצת בזה, וצידד דאפי' אם אינו כצורך רבים, אלא כצורך יחיד, אפ"ה אולי אפשר להתיר מדין צורך מצוה.

עוד תירוצים לקושית הראשונים הנ"ל

הבאנו לעיל דעת הרז"ה וראב"ד שכתבו דמתני' כאן מיירי במת שכבר מת, ואפ"ה אסרו לחפור קבר עבורו.

ותמה הרמב"ן במלחמת כאן, דאם לצורך המועד "ודאי אפילו חפירה ובנין כדרכו שרי, שאין לך לצורך המועד ודבר האבד יותר מזה שהוא צורך למתים והחיים, גדול כבוד הבריות שדוחה אפלו לא תעשה שבתורה."

וכתב הראב"ד הנ"ל [הובא דבריו ברא"ש כאן וברמב"ן בשבת שם] לתרץ שהטעם שלא התירו בחול המועד לחפור קבר הוא משום דאפשר בנברכת, דהיינו קבר כעין שלנו, ולכן לא התירו חפירת כוכין וכדו'.

ובזה מיושב ג"כ קושית רש"י מהסוגיא בשבת שם, דרק מלאכות כמו עשיית תכריכין שאי אפשר בלאו הכי התירו, משא"כ חפירת קבר אפשר בנברכת, וכיון שאינו צורך המת עכשיו, לא התירוהו.

ותמהו ע"ז הרמב"ן ורא"ש דודאי זהו בזיון המת להעבירו אח"כ מהנברכת לקבר אחר לאחר המועד, ובודאי מותר לחפור קבר כדי למנוע מהמת בזיון זה.

ועי' בתוס' כאן בד"ה אין, שהביאו צד לפרש דהאיסור לחפור קבר בסוגין הוא משום דמסתמא אפשר למצוא קבר שכבר חפור, שהרי היה דרכם לחפור קברות מחיים.

אבל גלימא ואסר שהתירו לעשות בשבת דף קלט:, היינו במקום שאין למצוא גלימא וכדו' שעשויין כבר מערב יו"ט.

ועי' ברז"ה כאן שמשמע דס"ל שהאיסור לחפור קבר בסוגיין הוא כמו האיסור לעשות ארון למת שלא לפני המת. והיינו משום דמיחזי כבונה ארון שלא לצורך המת, אלא שיהיה מזומן לו לאחר המועד.[[2]](#footnote-2)

וממילא כתב הרז"ה שאם המת עמו בבית הקברות יכול לחפור קבר.

דעת רש"י בסוגין

ועי' ברש"י בכת"י כאן שכתב לתרץ וז"ל "אין חופרין במועד לצורך מתים שדרכן לחפור כוכין וקברות לזמנן לצורך מתים שימותו דטירחא יתירא הוא.

והא דאמרי' בעלמא דאפילו ביו"ט שני יתעסקו בו ישראל, הני מילי כגון טלטול ושאר דברים שאין בו טורח כגון לכבס ולגזוז שער, אבל חפירה לא."

ועי' ברא"ש כאן שהביא דברי רש"י ותמה עליו דכיון שפי' רש"י כדעת הרי"ף דמיירי כאן באופן שאין לנו מת לפנינו, אין שום קושיא מהגמ' בשבת הנ"ל, וכמו שבאמת תירץ הרמב"ן הנ"ל, ולמה צריך לחלק ג"כ בין חפירה שיש בו טירחא לשאר מלאכות?

ופי' הרא"ש שם בדעת רש"י דס"ל דמיירי נמי התם באופן שאין שהות לקבור המת ביו"ט, ואפ"ה כתוב דמותר לעשות כל צרכי הקבורה. וממילא הקשה רש"י למה התם התירו כל צרכי הקבורה אפי' שלא לצורך היום, ואילו בחוה"מ אסרו.

ותי' רש"י דיש הבדל בין מלאכה שיש בו טירחא ומלאכה שאין בו טירחא כ"כ.

ומשמע דס"ל דודאי רש"י מודה דאם יש מת לפנינו מותר אפי' לחפור קבר עבורו.

אלא דס"ל לרש"י דגם כדי לקבור המת לאחר המועד התירו מלאכה גמורה, רק לא טירחא יתירא.

מנסרן בצנעא בתוך ביתו

מבואר בברייתא בדף ח: שאסרו לנסר נסרים בפרהסיא, אבל בתוך ביתו התירו.

והקשו התוס' שם דאיתא בגמ' בכמה מקומות דרב אמר שכל דבר שאסרו חכמים מפני מראית העין, אפי' בתוך ביתו אסור?

ותי' הרבה ראשונים דלא אמרי' דין זה לאסור אפי' בצנעא, אלא במקום שנראה שעושה איסור דאורייתא, וא"כ עכ"פ לדעת הראשונים שמלאכה בחול המועד אסורה מדרבנן, לא שייך דבר זה.

1. וצ"ע למה הרז"ה לא הקשה כקושית הראב"ד הנ"ל שהוא קושיא יותר חזקה לכאורה?

   ויתכן דס"ל דלחנך קבר אינו אלא לאחר מיתה, שהרי צריך לתקן הקבר בדיוק בשביל המת. וגם הרי"ף מודה דמיירי לאחר מיתה.

   ולכן רק הקשה למה צריכים לאסור חפירת קבר שלא לצורך המועד.

   וכן משמע בתוס' בדף ח: ד"ה אין, דגם לדעת הרי"ף חינוך הקבר מיירי דוקא לאחר מיתה, ע"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויתכן דחשש זה לא שייך אלא בחפירת קבר ועשיית ארון שהיה דרכם לעשות הרבה לפני שמתו, משא"כ גלימא וכדו' לא עשו אלא לאחר מיתה, ולכן אין חשש מראית העין. [↑](#footnote-ref-2)