קעג א-ד_1
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות רבית - הרב יהושע ננקנסקי

**קעג ס"א**

**ס"א**

★אלא במעלהו מעט וכו'.

עי' חו"ד [קסב-א, יא] דאם בניסן הוזל מאד ובשעת התשלום המחיר שקצץ הוא גבוה מאד, בכ"ז שרי, דאזלינן בתר **שעת הפסיקה** ואז לא היה ניכר.

וע"ע בחו"ד [ג] דמועט ומרובה אזלינן בתר זמן הפרעון, דהיינו בשעת הפסיקה משערים כמה יהיה שווה אז, וכפי זה יקצוץ, למרות שזה הרבה ביחס למחיר של שעת הפסיקה.

ויל"ע בזה אמאי שרי ולא הוי כמפרש, הרי ביחס לפסיקה ניכר.

וע"ע בגר"א [ד] דמשמע כחוו"ד דמציין על דברי הרמ"א שמועט את הרמב"ן שהתיר לפי רוב שנים.

★הגדרת מועט

לחו"ד [ג] הוא שתות ולמד זה מהונאה שעד אז זה מוגדר מחיר ושתות לא יכול להחשב בתור מחיר, וא"כ בחפץ ששווה חמץ וקצץ בשש דיש בזה הונאה ה"נ נאסר הכא.

וברלב"ח [צוין בש"ך וברעק"א] וז"ל: "כגון חפץ הנמכר בחמש לכל ומוכרו לשנה בשש שאין זה דומה לאגר נטר כי גם עתה **יכול למצוא בנ"א שצריך לו שיתן לו שש**".

ומפורש להדיא שחמש בשש מוגדר מועט והטעם היות שימצא בנ"א שישלם לו ולא מצד הונאה.

ויל"ע לחוו"ד שלמד מהונאה נראה דס"ל דבהונאה עד שתות נחשב מחיר החפץ ובשתות לא ולכן למד לקציצה, וזה שפיר אם פחות משתות שרי, אבל אם נסבור שיש איסור דאו' על פחות משתות א"כ איך שייך להשוות אחד לשני [וברא"ש פרק הזהב סי' כ הסתפק האם יש איסור דאו' בפחות משתות].

★יל"ע בדבר שהדרך לשלם רק באשראי ואין רגילות אף פעם לשלם במזומן וכשקוצצים מחיר אצל כל אדם זה מתפרש רק לאשראי, א"כ י"ל שהאשראי זה המחיר האמיתי והמזומן נידון רק כהוזלה, ושרי, ואין כן תוספת עבור הזמן.

ולא קשור למחל' אחרונים המחנ"א והחכמ"א למל"מ והרעק"א, דשם יש דס"ל למרות שהמחיר גבוה אחרי שאצלו יש מחיר זול אולי זה המחיר וממילא האשראי הוא ריבית, משא"כ הכא אין מחיר במזומן והאשראי תמיד חשיב כמחיר, וא"כ י"ל דשרי.

**ס"ב**

★יל"ע בטעם הדבר אי חשיב כחפץ שיש לו שני שערים דהיינו שער י' כמו דנמכר בשוק, ויש לו עוד שער י"ב במקרה שהקונה יוזם את העיסקה, ושפיר הלשון "ירצה למוכרם בשוק", "ואם תבע את הלוקח", ומש"ה מותר דיש לחפץ שני מחירים.

או דנידון דמחירו האמיתי הוא הי"ב והעשרה זה הוזלה ולכן מותר מחיר גבוה דזה המחיר, ולא הציע בעיסקה זו שני מחירים, ולהכי שרי.

**ס"ג**

★הטעם שמותר בעשרה היות וחל החוב בי"ב, וא"כ העשרה הם דבר חדש כמו כל מלווה שאומר ללווה תפרע מוקדם והוזיל את החוב דשרי דאין כאן שום הלוואה, ה"נ הכא.

וע"ע בב"י ובב"ח מה החידוש בדבר זה.

**ס"ד**

**להבנת האיסור של קבלת אחריות יש ללמוד סד. "אמר אביי שרי ליה לאיניש למימר ליה ליה לחבריה הילך ארבעה זוזי אחביתא דחמרא וכו', רש"י ותוס' שם.**

**וע"ע בריטב"א [שם].**

**וע"ע בטושו"ע [קסח יח] מה שמביא מהתרוה"ד מחלו' ראשונים האם שרי לקיחת אחריות על מכירת שט"ח שיש לו על גוי.**

★מקור הדין הוא בירושלמי "תני לוקח אדם שטרותיו של חברו ומילוותו של חברו בפחות ואינו חושש משום ריבית".

והיה הו"א לחושבו לריבית דהקונה נתן מאה עבור חוב של מאה ועשרים [וזה כעין הלוואה] וכשמגיע זמן הפרעון וגובה את החוב ששייך למלווה, הרי הוא כאילו נפרע מהמלווה [המוכר] סך מאה ועשרים, ויש כאן ריבית קמ"ל.

והטעם:

1. היות והחוב **קנוי לקונה** [המוכר מסולק מן החוב] אין כאן הלוואה כלל שתמורת המאה שנתן **קיבל את החוב**, וכשגובה מאה ועשרים גובה את חובו.

וע"ע בשו"ת הרשב"א [ח"ה קנד] שהצריך **קנין** במעמד שלושתם.

וע"ע בשו"ת הרשב"א [ח"ג רסה] דבעינן שכל האחריות על הקונה דאחרת יתבטל המקח.

וע"ע הגהות אשר"י [ע"ס כא] דבעינן **שיקנה את השטר** בכתיבה ומסירה.

וע"ע בגר"א [קסח סב] דכל שלא עשו קנין כדין יש כאן איסור ריבית דאו'.

1. במחנ"א [לג] שגם אם לא חל קנין אין כאן איסור ריבית.

ותלה זאת בתירוצי תוס' [סד. ד"ה "מה"] והטעם עי"ש היות ויש סיכון שהקונה לא יצליח לגבות את החוב א"כ ההוזלה שמקבל הקונה אינה עבור הזמן אלא עבור הסיכון, וממילא אין כאן אגר נטר.

1. בחו"ד [יא] שגם אם לא חל הקנין [שלא עשו קנין מועיל] בכ"ז היות ועשו כעין מכירה והקונה רוצה בקיום הדבר, ואינו רוצה להיות מחוסר אמנה, הרי זה בגדרי מכירה ולא גזרו בזה איסור ריבית.

ועי"ש שהקשה א"כ אמאי נאסר פסיקה באין לו ולא יצא השער, ותירץ דפסיקה יש לו **חוב** להעמיד את המקח, ודמי טפי להלוואה, עי"ש.

וע"ע בחו"ד [קסט-לח, קעג-ד, יא, קעג-ו].

★**צורת הקנין**

בהג"א [על הרא"ש כא] שדיני הקניינים כמו במכירת שטרות [עי' טושו"ע חו"מ סו] דמלוה בשטר בכתיבה ומסירה, מלוה בע"פ במעמד שלושתם.

ובגוי שאין קנין מעמד שלושתם א"א למכור ולכן כתב דאין תקנה אלא שימחל המוכר את החוב של הגוי ולא יודיע לגוי וכשהגוי יפרע את חובו [שחושב שחייב ושרי לגבות כמו דהותר הפקעת הלוואתו] יתננו המוכר ללוקח ולא יזכה לעצמו ואין כאן איסור ריבית דהקונה ששילם מאה קיבל מאה עשרים לא מהמוכר אלא מהגוי [המוכר רק פקיד], והובא כעי"ז בשו"ע [קסח-יח].

ע"ע בש"ך [קסח-סב, סו].

ובב"י [בבד"ה קסח-יח] מביא שמסתימת דברי הרמב"ם [פ"ה-ד] משמע דמהני בלא כתיבה ומסירה או מעמד שלושתם.

עי' חכמ"א שמוכר שט"ח שאין בו את שם המלוה [שט"ח למכ"ז] מהני מסירה גרידא, וע"ע בחו"מ [סו].

ע"ע מהר"ם שיק [יור"ד קסא] שהקשה לסוברים דמכירת שטרות ל"מ דאו' רק דרבנן בדאו' אין כאן מכירה למה אין כאן איסור ריבית.

וע"ע בקצוה"ח [סו-ג] דאמאי הוצרכו הפוסקים הנ"ל לקניינים גמורים ולא סגי במעות, דמהני למי שפרע, ומוכיח מזה דנותן מעות על שט"ח אין מי שפרע ולא דמי למטלטלין דהתם מדאו' קונה ולכן מדרבנן יש מי שפרע, משא"כ שטרות דמדאו' לא קונה במעות לכן גם מדרבנן אין מי שפרע.

★ובלבד שלא יהיה אחריות השטר על הלוקח.

והא דנאסר על המלווה לקחת אחריות עי' תשובות הרמב"ן, הובא בספר התרומות [שער מו ח"ד יג] שלמד מסוגיית חביתא [סד.] דנאסר שהמוכר יקבל ע"ע אחריות דאחר הוי קרוב לשכר ורחוק להפסד, ה"נ אם הקונה בטוח בכספו תמיד הוי כהלוואה ואסור.

ובגמ' [שם] מבואר דאם הלוקח קבל ע"ע יוקרא וזולא המוכר יכול לקחת אחריות אונסין, אבל הכא לא שייך דהרי מכר חוב מעות ובמעות לא שייך יוקרא וזולא [דהזול והיוקר הוא רק בחפצים ולא בכסף] לכן אין אפשרות שהמוכר יקבל ע"ע אחריות.

ולפי"ז אם מכר לו שט"ח על פירות [דשייך בהם יוקר וזול] לכאו' מותר למוכר לקבל אחריות.

ובריטב"א [סד] מביא חולקים ומתירים קבלת אחריות, ולמדו את הגמ' באו"א.

והטעם דשרי דקבלת אחריות אינה מגדירה את העיסקה להלוואה אלא המכירה נשארת מכירה בתוספת בעלמא שהמוכר מתחייב.

וכעי"ז בר"ן מתיר לקחת אחריות על מכירת שט"ח של גוי עי' ב"י [קסח-יח ד"ה "וכתב בתה"ד"].

★אבל אחריות שבאה מחמת המוכר וכו'.

לכאו' ל"ד מחמת המוכר אלא העיקר שלא יקבל ע"ע אחריות אי תשלום מצד הלווה, דאז הוה כהלוואה, אבל אם יקבל ע"ע אחריות אחרת כגון גזירת מלך שא"א לגבות מותר, עי' ב"י בשם תשובות הרשב"א.

וע"ע בחו"ד [ה] מה שביאר בזה.

וע"ע בחכמ"א.

★כגון שנמצא פרוע

עי' חו"מ [סו-לד] דאחריות על פרוע או טרפו בע"ח מוקדם אפי' לא קבל בפירוש הוא חייב ע"ז, רק יש חילוק דפרוע חיובו מחמת מקח טעות, וטרפו בע"ח מוקדם הוא מדין אחריות, עי"ש נפק"מ.

וע"ע בחו"ד.

★ואם עבר וקיבל עליו וכו'.

עי' גידו"ת [ח"ד יג].

★**עצות ללוות מאה ולהחזיר מאה ועשרים**

1. סמ"ע [קונטרס בעניני ריבית יח] שמעון מעוניין ללוות מלוי מאה ולהחזיר לו מאה ועשרים, ואסור. ששמעון יבקש מראובן חברו שיכתוב לו שטר התחייבות על סמך מאה ועשרים לפרוע בעוד שנה, אח"כ שמעון בא ללוי ומוכר לו את השט"ח [שיש לו מראובן על 120] במאה, דהיינו לוי נתן 100 ובסוף השנה לוי גובה מראובן 120, ואז ראובן יגבה משמעון 120.

ומוסיף עוד ששמעון יכול לקנות את השט"ח שיש ללוי [על ראובן] קרוב לסוף השנה ב119, נמצא ששמעון קיבל מלוי 100 ובסוף השנה נותן לו 119 [דזה מתפרש ששמעון קונה מלוי כדי לחסוך לעצמו את ה-1 הנוסף שלא יצטרך לשלם לראובן 120 לכן קונה מוקדם וחוסך 1].

וכעי"ז בחו"ד [ד] ששמעון יבקש מראובן חברו תן לי שטר התחייבות על סך 120 לעוד שנה, ושמעון יתן ג"כ לראובן התחייבות כנגד על 120 לעוד שנה, ושמעון מוכר את השט"ח [שיש לו מראובן] ללוי תמורת 100, נמצא לוי נתן 100 וקיבל 120 מראובן, וראובן יגבה 120 משמעון בגלל השט"ח.

1. המהר"ם שיק [קנז], שהמלוה והלוה יתחייבו זל"ז 120 לעוד שנה, אח"כ המלווה יתן 100 דינרים ללווה ויקנה את השט"ח [שהוא התחייב ללווה] ונמצא שנתן בתחילת השנה מאה [בתור קניה] ובסוף השנה יגבה 120 בגלל ההתחייבות שקיבל מתחילה [אותו רעיון רק בלי אדם נוסף].

ובמנח"ש [כט] למד מזה שהחו"ד הצריך אדם אחר דס"ל דבלי זה אם זה רק בין מלו הללוה נאסר מצד הערמת ריבית.

וע"ע בחכמ"א [קמג-ח] דאסר למכור שט"ח של עצמו בפחות, דהיינו שיתחייב לחברו בשטר ע"מ 120 לזמן פלוני ויקנה את זה ב100, דהוה ריבית קצוצה למרות שהזכירו לשון מכירה.

★אבל אם הוא אומר מלטני מן האומנות מותר

עי' ט"ז, וע"ע ט"ז [לב].

וע"ע חו"ד [קסב-ה].