שיעורי שבת יב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור יב

**חולה שאי"ב סכנה שהותר ברפואה אי שרי להניח משחה בשבת [בלי למרוח]**

א] [סעיף כ"א] **שורה** **אדם קילורין מע"ש ונותן על גב העין בשבת שאינו נראה אלא כרוחץ וכו'.** הקשו הראשונים דבשבת (יח.) איתא דדוקא מער"ש שרי ליתנו ע"ג העין, אבל לא בשבת, וכן נפסק לעיל (סי' רנב ס"ה). ותי' הרא"ש (שבת פ"א סי' לג) דשם הוא קילור עבה וע"כ אסור ליתנו בשבת דגזרו שמא ימרח, והכא בקילור צלול וליכא למיחש למירוח, וכן כתב כאן במ"ב (ס"ק סח). ומבואר דבדברים ששייך בהם מירוח אסרו חז"ל גם כשלא ממרח, משום חששא דשמא ימרח. וכן מצינו (סי' שיד סי"א) דגזרו שלא ליתן שמן עב בנקב החבית שמא ימרח, [עיי"ש במ"ב ס"ק מו]. ויש להקשות על מה שפסק החזו"א (סי' נב ס"ק טז) דמותר להשליך משחה על גופו בלא למרוח, ואמאי לא נאסור ונגזור שמא ימרח. ובשבט הלוי (ח"ד סל"ג) חילק דרק ברטיה גזרו שמא ימרח ולא על גוף האדם, וטעם הדבר דכל שמניחו דרך שינוי שאינו מניחו מרוח ומשנה בכוונה, א"כ אין לחשוש שיבא לידי מירוח. מיהו נראה ליישב באופן אחר, דהא מיירי בחולה שאב"ס דבבריא בלא"ה אסור משום רפואה בשבת, וא"כ כמו שהתירו לחולה שאי"ב סכנה להתרפאות בשבת ולא חששו משום שחיקת סממנים ה"ה דלא גזרו בחולה שמא ימרח.

**בדין סיכת שמן על גלדי המכה**

ב] [סעיף כ"ב] **מעבירין גלדי המכה וסכין אותה בשמן אבל לא בחֵלב מפני שהוא נימוח ואפילו בגמר מכה דליכא צערא אלא תענוג בעלמא** [כן הגיה המ"ב, ע"פ הב"ח הט"ז והמג"א] **אבל אין נותנין עליה שמן וחמין מעורבים יחד ולא על גבי מוך ליתנו עליה אבל נותן הוא חוץ למכה ושותת ויורד לתוכה.** אמנם כתב המשנ"ב (סק"ע) דבזמנינו שאין רגילים הבריאים לסוך בשמן ,א"כ אף שמן לבד אסור שמוכח שהוא לרפואה. ובגמר מכה כתב המ"ב דשרי אף בזמנינו בשמן, דאע"פ שמוכח שהוא לרפואה, בגמר מכה הוי לתענוג בעלמא ושרי, וכן מבואר לקמן (סעיף כז) "מכה שנתרפאה נותנין עליה רטיה שאינו אלא כמשמרה" ומבואר בגמר מכה לא גזרו משום שחיקת סממנים. אכן מסתימת לשון השו"ע לכאו' משמע דבשמן וחמין מעורבין יחד שאסור משום שניכר שהוא לרפואה יש לאסור אף בגמר מכה, אמנם התהל"ד (ס"ק לד) כתב דבגמר מכה פשוט דשרי כדמוכח לקמן סכ"ז ומה שכתב השו"ע לאסור בשמן וחמין מעורבין יחד היינו דווקא על מכה ממש.

**איסור מירוח כשמורח משחה בשבת**

ג] והאיסור לסוך בחֵלב מפני שהוא נימוח היינו שאסור להמיס דבר גוש בשבת מדרבנן, כמו שאסור להמיס את השלג והקרח, וע"כ אסור ליתן את החלב כיון שהוא מממיסו. והקשה המהרש"ם [דע"ת סי' שכח סכ"ו, והובא ג"כ במנח"ש בהשמטות לסי' צב ס"ז] אמאי לא אסור לסוך בחלב משום הוא ממרח את החלב על המכה דהוא איסור דאורייתא. ותי' ע"פ מה שכתב המג"א (סי' שטז סקכ"ד) גבי דריסת רוק על הקרקע שאסור משום חששא דאשווי גומות ומחמת זה שרי ע"ג ריצפה והק' אמאי אינו אסור משום מירוח, ותי' דממרח לא שייך אלא כשכוונתו שיתמרח דבר על גבי חבירו, אבל ברוק רוצה שיבלע בקרקע, ואינו בכלל ממרח. וכתב המהרש"ם דה"ה הכא בחלב שהוא רוצה להבליעו בתוך המכה, א"כ אין בזה איסור משום ממרח ועל כן לא אסור אלא מדין המסת דבר גוש. וכ"כ המנחת יצחק (ח"ז סי' כ) דמעיקר הדין נראה להתיר למרוח משחה על גופו, משום דעיקר כוונתו להבליעו בתוך גופו, מיהו מסיק שם לאיסור כיון דעדיין נשאר קצת על גופו, דמועיל הוא ג"כ לרפאותו, ומה שנשאר על גופו ולא נבלע רוצה הוא להחליקו ועובר ע"ז משום ממרח.

ד] והנה במכה שנתרפאה מבואר לקמן (סעיף כז) דהתירו לתת רטיה שאינה אלא כמשצרה וצ"ב אמאי לא אסור משום חשש מירוח, וכתב המג"א (ס"ק לא) דכיון שנתרפאה המכה אינו בהול כ"כ ועל כן אין לחשוש שיבא לידי שחיקת סממנים ולמירוח. אמנם הקשה בתהל"ד (ס"ק מה) דאפי' בבריאים דאינו בהול כלל מצינו דגזרו שמא ימרח, וכמ"ש המג"א (סי' תקיד סק"ו) דאסור להדביק נר שעוה ביו"ט גזירה שמא ימרח, וע"כ כתב לבאר שהטעם דשרי ליתן רטיה ע"ג מכה שנתרפאה הוא משום שאינו צריך למרח בגמר מכה ולכן לא חיישי' שמא ימרח וכמ"ש הב"י שם וכתב שכן צריך לדחוק גם בלשון המג"א דעיקר ההיתר כמ"ש בב"י.

**אסור ליתן מים ע"ג תחבושת, ואם מהני בזה שינוי**

ה] **ולא ע"ג מוך ליתנו עליה.** היינו שאסור לתת חמין על המוך בשבת, שמא יסחוט כמבואר במשנ"ב (ס"ק עה), ובכלל איסור זה להשים מים על תחבושת דאסור משום חשש סחיטה. ובמ"ש השו"ע "אבל נותן הוא חוץ למכה ושותת ויורד לתוכה" יש לדון אם דוקא כשאין מוך ע"ג המכה שרי דאין לחשוש משום סחיטה או דאף כשיש מוך בכה"ג שנותן את החמין חוץ למכה שרי גם כשנתן מוך ע"ג המכה, ומלשון השו"ע משמע דמותר ג"כ ע"ג מוך, ואע"פ דעדיין שייך חשש סחיטה צ"ל דהוא משום שינוי דעושה כן מחוץ למכה, וכמו דמהני שינוי לגזירת שחיקת סממנים ה"ה דמועיל לחשש סחיטה.

**להניח בגד ישן על מכתו כשאינו מתכוון לרפואה אלא לשמירת המקום**

ו] [סעיף כ"ג] **נותנין ספוג וחתיכות בגדים יבשים וחדשים שאינן לרפואה אלא כדי שלא יסרטו הבגדים את המכה אבל לא ישנים שהם מרפאים, והני מילי ישנים שלא ניתנו מעולם על המכה אבל אם היו כבר על המכה אפילו ישנים שרי דשוב אינם מרפאים.** ובמנחת יצחק (ח"א סי' עט) דן לאסור נתינת חיתול ישן על מכה, דהרי מבואר דבגד ישן מרפא. אמנם לקמן (סעיף לז) הביא הביאור הלכה [ד"ה אבל וכו'] מחלוקת ראשונים באדם שיש לו מיחוש ושותה משקה המרפא אבל לא לצורך רפואתו אלא לצמאו אם שרי משום דאינו מתכוון לרפואה, או דאף כה"ג גזרו, ובמנחת יצחק שם נוטה להחמיר והיקל רק לצורך קטן שדינו כחולה שאין בו סכנה (כמבואר לעיל סי"ז ברמ"א), אמנם משמעות דברי הבה"ל שם נראה דנוקט לעיקר כמקילים, וא"כ אם רוצה להניח חיתול ישן על מכה כדי לשמור על המקום, ולא בסגולת הרפוי שבה מותר [וכ"כ בשש"כ סי' לה הערה נא בשם הגרשז"א].

**רטיה שהונחה מע"ש אם גזרו משום ש"ס**

ז] [סעיף כ"ה] **רטיה שנפלה מעל גבי המכה על גבי קרקע לא יחזירנה נפלה ע"ג כלי יחזירנה וכו'.** ומבואר במשנ"ב שאין החשש משום שחיקת סממנים כיון שהיה ע"ג מכה כבר מער"ש אלא דחוששים שמא ימרח על גבה להחליק הגומות שיש בה וכן מבואר בגמ' (עירובין קב:) דהחשש הוא שמא ימרח.

והנה בסי' שג (סעיף טו) איתא דשרי לאשה לצאת לרה"ר בפלפל ובגרגיר מלח שתתן לתוך פיה, ובלבד שלא תתנם לכתחילה בשבת ואם נפל לא תחזיר. ובמג"א שם (ס"ק יא) הבין לתת לכתחילה בשבת הוא משום שחיקת סממנים ומחמת זה אם נפל לא תחזיר דדוקא אם היה כבר בפיה שרי אבל אסור להחזיר שהרי עושה היא רפואה בשבת והביא המג"א (שם) להקשות מאי שנא מרטיה דהיכא שהיה מער"ש ע"ג המכה אף אם נפל יכולה להחזיר, משום דהיכא שהיה כבר מער"ש לא גזרו משום שחיקת סממנים וא"כ ה"נ בפלפל ובגרגיר מלח היה לנו להתיר להחזיר, וכתב המג"א לבאר שהאיסור להחזיר את הפלפל לתוך פיה אינו משום שחיקת סממנים אלא משום דמיחזי כמכוונת להוצאה [וכמו שכתבו התוס' בעירובין שם ד"ה מחזירין לשיטת רש"י]. ומבואר מכל זה דכל שהיה מער"ש ע"ג מכה אין חוששים משום שחיקת סממנים ושרי להחזיר אם נפל אלא דכאן אסור משום ממרח ובסי' שג אסור משום דמיחזי להוצאה.

אמנם התהל"ד (סק"מ) הקשה מהא דאיתא בסי' שא (סעיף כב) דיוצאין בקליפת שום ובצל ואם נפל לא יחזיר, ושם הא ליכא משום ממרח וגם לא שייך לבאר שאסור משום דמיחזי להוצאה דהא מכתו מוכחת עליו, וא"כ מבואר דגזרינן משום שחיקת סממנים אף שהיה ע"ג מכה כבר מער"ש וכן ביאר המשנ"ב שם (סי' שא סקע"ו) שהטעם דבשום ובצל שנפלו לא יחזיר משום דאסור לעשות רפואה בשבת, ואף שכבר היה בתחילה מע"ש. ע"כ כתב התהל"ד לחדש שיש חילוק בין אם נטל הרטיה בידים לבין אם נפלה מעצמה דהיכא שנטל בידים כשמחזירה אי"ז נתינה כבתחילה ועל כן אין בזה איסור משום שחיקת סממנים, אבל כשנפל מעצמו אי מחזיר חשיב כנתינה לכתחילה ויש בזה משום גזירת שחיקת סממנים [ודומה למבואר גבי טלית (סי' ח סעיף טו) דאם נפלה מעצמה צריך לברך, ואם נטלה ע"מ להחזירה אין צריך לברך]. ולפי"ז כל שנפלה הרטיה מעצמה אף במקום שאין חשש שמא ימרח אסור להחזירה משום גזירת שחיקת סממנים אבל אם הסירה בידים אם אין חשש שמא ימרח שרי להחזירה.

אמנם דעת המשנ"ב כאן (ס"ק פב) דאדרבה אם נטלה בידים אפי' ע"מ להחזיר חמיר יותר, אמנם לדינא היקל המשנ"ב שאם הסירה ע"מ להחזירה שרי להחזירה. ומהמבואר עולה דאי הניח רפואה מער"ש ונפלה מעצמה לדעת המשנ"ב שרי להחזירה אבל לתהל"ד אסור וכמבואר במ"ב לעיל סימן ש"א, ודווקא כשנטלה מעצמו ע"מ להחזירה שרי.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**