שיעור יז קסח י
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור יז**

**~ סימן קסח סעיף י ~**

## [סעיף י] חביצ"א, דהיינו פירורי לחם שנדבקים יחד על ידי מרק, אם נתבשל, אם יש בהם כזית אף על פי שאין בו תואר לחם, מברך המוציא ובהמ"ז, ואם אין בהם כזית, אף על פי שנראה שיש בו תואר לחם, אינו מברך אלא בורא מיני מזונות וברכה אחת מעין שלש, ואם אינו מבושל, אלא שהוא מחובר ע"י דבש או מרק, אם יש בפרוסות כזית מברך עליו המוציא, אפילו אין לו תואר לחם, ואם אין בהם כזית, אם יש בהם תואר לחם, דהיינו שהוא ניכר וידוע שהוא לחם, מברך עליו המוציא וברכת המזון, ואם אין בהם תואר לחם, מברך בורא מיני מזונות וברכה אחת מעין שלש, ואם אינו לא מבושל ולא מחובר, אלא מפורר דק דק, אף על פי שאין בו כזית ולא תואר לחם, מברך עליו המוציא ובה"מ.

### גדר הבישול בחתיכות הפת

מבואר בשו"ע שאם מבשל פירורי פת, אם יש בהם כזית אז הבישול אינו מבטל מהם שם פת ומברך המוציא וברכת המזון ואם אין שם כזית הבישול מבטל מהם שם פת. וכתב המשנ"ב (ס"ק נב) דבישול החתיכות היינו שנותן הלחם בכלי ראשון כשעומד על האש או עכ"פ כשהיד סולדת בו, אבל אם נתן את הפירורים בכלי שני לא חשיב בישול.

והנה אף שבכלי ראשון חשיב כבישול לא נתבאר להדיא במשנ"ב מהו שיעור משך זמן הבישול של אותם חתיכות, ובחזו"א (סימן כו ס"ק ט) כתב שצריך שיתבשלו הפירורים בישול גמור או כמאכל בן דורסאי, ולפי זה אף בכלי ראשון צריך שישארו המים בחום שהיד סולדת בהם כדי שיעור זמן שיתבשל כמאכל בן דורסאי. אמנם הגדר בזה צ"ב שהרי פירורי הפת ראויים לאכילה אף בלא בישול כלל [שהרי הם אפויים], ומתי הוא שיעור 'גמר בישולו', וצ"ל שגדר בישולו הוא שנתבשל עד שנעשה 'תבשיל' ולא פת, וגדר מאכל בן דורסאי היינו שנעשה שליש או חצי מבישול זה.

עוד מבואר במשנ"ב שאם הניח פירורין בקערה ועירה עליהם מים רותחים מכלי ראשון יש ספק באחרונים אם יש לו דין בישול או לא, וממילא הספק הוא האם מברך עליהם המוציא או מזונות. ולכאורה צ"ע שהרי גם לפי הצד שעירוי מכלי ראשון מבשל, הוא מבשל רק כדי קליפה כמבואר בפרי מגדים (משבצו"ז יו"ד סוף סימן צה), וכ"כ המשנ"ב לגבי בישול בשבת (סימן שיח ס"ק עד) שהסכמת האחרונים שבישול אינו מבשל אלא כדי קליפה, וא"כ צ"ע ספיקו של המשנ"ב שהרי ממילא העירוי אינו מבשל אלא רק כדי קליפה, ושאר החתיכות נשארות ממש פת גמורה, ולכאורה הוא יצטרך לברך המוציא מחמת הפת שבפנים שלא נתבשלה כלל. ויש להוסיף ולהקשות בזה שהרי מבואר בש"ך ביורה דעה (סימן צה ס"ק יח) שרק מקום העירוי מתבשל כדי קליפה, וא"כ ה"נ אין הבישול אלא על החלק שעליו נופל הקילוח של העירוי, ושאר החלקים שבפת נשארו כמו פת גמורה ויש לברך עליהם המוציא וברכת המזון. וצ"ע.

### דין הברכה בספק פת

ומסקנת המשנ"ב שמספק יאכל את אותם חתיכות פת שעירה עליהם מים חמים מכלי ראשון רק בתוך הסעודה. והנה לעיל בסעיף ז מצינו שבכל ספק פת הבאה בכיסנין צריך לברך 'מזונות' וכמבואר בשיעורים שם, אך כאן מספק כתב המשנ"ב שלא יברך מזונות אלא יאכל אותו רק בתוך הסעודה, וטעם החילוק נראה דבספק פהב"כ דלעיל מיירי בדבר שאינו נאכל לשובע, ולכן אף אם יאכל אותו בתוך הסעודה לא נפיק מספיקא כיון שעל הצד שזה נחשב כפת הבאה בכיסנין, צריך לברך עליו בתוך הסעודה 'מזונות', אך כאן שפת זו ודאי נאכלת לשובע ואין לברך עליה בתוך הסעודה, לכן יש להחמיר ולאוכלה רק בתוך הסעודה.

### אם אחר הבישול יש בו כזית

הנה מבואר בשו"ע שבאופן שבישל את הפת אם יש בה כזית מברך עליה המוציא לחם מן הארץ, ואם אין בה כזית מברך בורא מיני מזונות. וכתב המשנ"ב (ס"ק נד) שאפילו אם אחר הבישול הדביק את חתיכות הפת עד שיהיה בהם כזית לא מועיל ההדבקה, ומברך עליהם בורא מיני מזונות. וכ"כ המג"א (ס"ק כד) דאע"פ שנדבקו אם אין בחתיכות מעיקרא כזית מברך עליהם מזונות.

ויש לדון מה הטעם שאם הדביקו לא מהני שיחשב כפת, האם הוא משום שההדבקה אינה טובה, ולכן דנים את הדבר כחתיכות של פחות מכזית [ובט"ז (ס"ק יב) משמע שהבין ברמב"ם שהוא משום שע"י בישול אינו נדבק טוב ע"ש], או דכיון שהתבשל כבר כשהוא פחות מכזית אז הבישול הפקיע ממנו את ה'שם פת'.

[ובעצם דבר זה תלוי בחקירה אחרת בעיקר דינא דאם בישל כזית דלא נפיק מזה שם פת, האם הוא משום שבישול אינו מפקיע שם פת מחתיכה גדולה של כזית, או דהבישול ממעט את השם פת, אך אם הוא כזית יש לו חשיבות וזה סיבה לברך עליו המוציא, ולפי הצד השני דהבישול ממעט שם פת ורק אם הוא כזית מברך המוציא מחמת החשיבות צ"ל דמה שאם חזר והדביקו ביחד דאינו מברך עליהם המוציא הוא משום שאינו מדבקו בחוזק].

והנה הביאור הלכה (ד"ה אם יש) הסתפק באופן שבישל כזית פת, ואחר הבישול הוא חילק את הפת לשניים האם מברך עליו המוציא או מזונות. ולכאורה חקירה זו תלויה בספק הנ"ל דאם מה שצריך כזית הוא משום שהבישול מפקיע את ה'שם פת' וכשיש כזית לא נפקע שם הפת, הכא הרי לא נפקע ה'שם פת' בבישולו, ואף אם חילקו אחר הבישול יש לברך עליו המוציא, אך אם הביאור הוא שע"י הבישול ממעט מצורת הפת, אלא שאם יש כזית הרי הוא דבר חשוב לברך עליו המוציא, הכא הרי כבר התמעט ה'שם פת' בבישולו, ואחר כך כשחילק את הפת אזדא ליה חשיבותא דכזית, ומעתה צריך לברך על הפת 'מזונות'.

ובחזו"א (אורח חיים סימן כו ס"ק ה) שכתב שלחם שהתבשל בקדירה אפילו אם היה בו כזית ופתתה, הרי הוא בטל ומברך עליו 'מזונות'. ומוכח דהחזו"א ס"ל שכשהפת מתבשלת נפקע ממנה שם פת, ורק כשיש בה שיעור חשוב של כזית מברך עליו המוציא, אך אם פותת לחתיכות שוב חוזר הדין דכיון שהפת התבשלה אין לה תואר לחם ומברך עליה 'מזונות'. וע"ש שנסתפק אם פתת אותו סמוך לסעודה לחתיכות הפחותות מכזית אם מברך עליהם המוציא או מזונות.

### דין הברכה על 'קנייעדלאך'

כתב המג"א (ס"ק כח) שאם פירר את הלחם לפירורים קטנים ואח"כ חזר והדביקם ביחד ואפאן הוי פת גמורה ומברך עליה המוציא לחם מן הארץ, והביא ראיה מהגמרא (ברכות לז, ב) שאם ליקט מכולם [ע"ש ברש"י דהיינו מה' מיני מנחות, ובתוס' פירשו דהיינו מה' מיני דגן] פירורים פחותים מכזית וצרפן לכזית מברך עליהם המוציא לחם מן הארץ ויוצא בזה ידי חובתו בפסח, והקשתה הגמרא איך הוא יוצא ידי חובתו בכך הרי הפירורים פחות מכזית ואין עליהם שם פת, ותירצה הגמרא דמיירי בכשערסן דהיינו שחזר והדביק את החתיכות לכזית ואפאן ולכן מברך עליהם המוציא לחם מן הארץ. ומכאן הוכיח המג"א שאם הוא מדביק את החתיכות חשיב כפת שיש בה שיעור כזית ומברכים עליה המוציא, משום דפירורים שנתבשלו מברך עליהם מזונות הוא רק משום שאין להם כזית וכשמדבקם ביחד הוי כפת שבישלה שיש בה כזית שמברך עליה המוציא. ובסוף דבריו הביא המג"א שגם הרש"ך כתב שאם דיבק את החתיכות ע"י שמן וביצים מברך עליהם בורא מיני מזונות וסיים בצ"ע.

ובאליה רבה (ס"ק כב) הקשה שהרי בשו"ע מבואר להדיא שאם נדבקו החתיכות ע"י בישול ועכשיו יש בהם שיעור כזית, אינו מברך עליהם אלא בורא מיני מזונות כיון שאין לו תוריתא דנהמא, ומוכח דלא אמרינן שע"י ההדבקה נחשב כדבר שיש בו כזית.

ובאבן העוזר כאן כתב לתרץ (ורמז לזה האליה רבה שם) שבאמת אם חיבר פירורים על ידי בישול לא אמרינן שנעשה כפת גדולה שיש בה כזית, משום שדיבוק ע"י בישול לא חשיב חיבור כ"כ חזק כדי שיחשב כלחם שלם, ומה דמבואר בגמרא שאם הדביק את החתיכות ביחד דהוי פת, מיירי כשדבקן על ידי אפיה, דאז הוי חיבור חזק ונחשב כפת לחם, [ובמחצית השקל כאן תירץ כעין זה דבשו"ע מיירי שהדיבוק נעשה רק ע"י הבישול ובכה"ג בטל התוריתא דנהמא קודם הבישול, אך המג"א מיירי באופן שדיבקו בידיים קודם הבישול דבכהאי גוונא מצטרף לכזית ע"י הדבקתו].

עוד כתב באבן העוזר לבאר באופן אחר שפת שנתבשלה אמרינן שבטל ממנה שם פת אם אין בה כזית, ובזה אף אם יחזור ויחבר אותם ביחד לא יחשב כלחם שלם, כיון שבטל מפירורין אלו שם פת, אך בגמרא מיירי שפתתן וחזר וצירף את הפירורין בלא שבישלם ומעולם לא פקע מהם שם פת, ולכן כשחזר ודבקן ועכשיו יש שם יותר מכזית מברך עליהם המוציא לחם מן הארץ.

[וביאור זה לכאורה תלוי בספיקו של הביאור הלכה (שהובא לעיל) באם בישל פת ואחר כך פורר אותה לחתיכות אם מברך עליו המוציא או מזונות (וכבר נתבאר לעיל שספק זה תלוי מה הטעם שפת שנתבשלה ויש בה כזית דמברך עליה המוציא, אם הוא משום שכשיש כזית אז הבישול אינו מפקיע את השם פת, או דבאמת בישול מפקיע שם פת אף בכזית, אלא שכשיש כזית הוא דבר חשוב, ואף שהתמעט ה'שם פת' ממנו מכל מקום מחמת חשיבותו מברך המוציא), ומדברי האבן העוזר מתבאר שאם חוזר ומחבר אותם אחר הבישול דאינו מברך עליהם כי אם מזונות, ומוכח שדווקא ב'כזית' הבישול אינו מפקיע שם פת, אך כאן שבזמן הבישול החתיכות היו קטנות כבר פקע מהם שם פת.]

ובחכמת אדם (סימן נד ס"ק ד) ג"כ פסק שאם פירר חתיכות לחם לשיעור של פחות מכזית, ואחר כך חזר ודבקן דמברך עליהם בורא מיני מזונות, ומה שהוכיח המג"א מהגמרא שאם הדביק את הפירורים דמברך עליהם המוציא ביאר שם באריכות דהגמרא שם אתיא כמ"ד שאין צריך תוריתא דנהמא, וס"ל שאין מברכים 'המוציא' על חתיכות פת הפחותות מכזית מחמת קוטנם ולא משום שצריך תוריתא דנהמא, ולכן ס"ל שכשערסן וחברן יחד שנעשה חתיכה גדולה חזר הדין דמברך עליו 'המוציא' וע"ש שהאריך דכן מוכרח בסוגיא שם, אך לדידן דקיימא לן שהטעם שפת הפחותה מכזית שנתבשלה אין מברך עליה המוציא הוא משום שאין לה תוריתא דנהמא, אם כן לא מועיל אף אם מצרפו ביחד, דכיון שאזיל מיניה תוריתא דנהמא מברך עליו מזונות. וכן הכריע המשנ"ב (ס"ק נט) שעל חתיכות הפת שחזר ובשלן [כגון 'קניידעלך'] מברך 'מזונות'.

ועולה דמצינו ג' פירושים במה שנתבאר בגמרא שאם פירר את הפת וחזר ואפאה דמברך עליה המוציא ואילו בשו"ע כאן כתב דמה שדיבק ע"י מרק מברך 'מזונות' : **א'** האבן העוזר בפי' הראשון כתב שדיבוק ע"י אפיה מדביק חזק ובכה"ג מיירי בגמ', ודיבוק ע"י בישול אינו מדביק כ"כ. **ב'** שבגמרא מיירי כשפתתן בלא בישול ולכן לא פקע מהם ה'שם פת' [ורק צריך שיהיה שם שעור כזית לדעת רב יוסף], ובשו"ע מיירי שהתבשל כשהוא פחות מכזית ובזה הפסיד תואר לחם. **ג'** דעת הנשמת אדם דבגמ' אתיא כמאן דלא מצריך תוריתא דנהמא, ורק מחמת קוטנם אינו מברך המוציא, אך הכא אתיא כמ"ד דבעינן תוריתא דנהמא, וממילא בטל תוריתא דנהמא ותו לא חוזר אף אם צרף את הפירורים ביחד.

### פירורי פת שחזר ואפאן

כתב המשנ"ב (שם) שאם אפאן [היינו את אותם חתיכות פת הפחותות מכזית] נכון שלא יאכלם כי אם בתוך הסעודה אלא א"כ הוא ג"כ נילוש ברוב שומן או דבש דאז מברך עליהם במ"מ. ובאמת דבר זה תלוי במחלוקת האחרונים הנ"ל דלפי הפירוש הראשון באבן העוזר, כל מה דאמרינן שאינו מברך המוציא היינו אם בישל כיון שלא נדבק כל כך, אך אם נאפה הוא נדבק היטב ונעשה כפת שלימה של כזית וצריך לברך עליה המוציא, אך לפי פירושו של הנשמת אדם דכיון שמדבק את החתיכות ע"י השומן ובכל חתיכה היה פחות מכזית, פקע שם פת מיניה ומברך עליה מזונות, אז גם אם יחזור ויאפה אותו ביחד לא יחול על זה דם פת כי אין אפיה אחר שכבר נאפה ונפקע ממנו התואר לחם.

### האיסור לאכול פת בערב פסח

כתב הרמ"א (סימן תעא סעיף ב) מצה שנאפתה כתיקונה ואחר כך נתפוררה ונילושה ביין ושמן, אינה נקראת מצה עשירה ואסורה לאוכלה בערב פסח. ובמשנ"ב (שם ס"ק כ) כתב שכל זה בשלא נתבשלו החתיכות של המצה, אך אם נתבשלו מותר לאוכלו קודם שעה עשירית דזה ודאי לא מקרי מצה. וזה דומה למה שכתב כאן שאם מדבק חתיכות הפת ע"י בישול דלא הוי כפת שלימה של כזית.

והנה במשנ"ב (שם ס"ק יט) כתב שאסור לאכול את אותם הפירורים בין שנאפית ובין שלא נאפית, ולכאורה מבואר במשנ"ב שעל אותם פירורים קודם שנאפו יש תוריתא דנהמא, ולכן ס"ל שאסור לאכול אותם כיון שיש עליהם תוריתא דנהמא, וכן מבואר להדיא בשעה"צ שם (ס"ק יז). ובהמשך דברי המשנ"ב (ס"ק כ) מבואר שאין לצאת ידי חובה בפת זו שנעשתה מפירורי מצה, וציין לדבריו במשנ"ב כאן (ס"ק נט) שגם אם אפה פת זו שנעשתה מפירורי לחם יש ספק אם יש עליו תואר לחם.

ודברי המשנ"ב לכאורה סותרים את עצמם שהרי כאן מבואר שאותם פירורי פת פקע מהם תואר לחם, וכל הספק הוא אם חזר ואפאן האם אמרינן שחוזר עליהם שם פת או דכיון שכבר נאפו פעם אחת שוב לא חל על זה שם פת, אך לפי מה שכתב המשנ"ב שם שיש איסור לאכול את אותם פירורים אף קודם שנאפו צ"ע, שהרי נשאר עליהם תואר פת, וא"כ אף אחר אפייתו יש עליו שם פת דהא מעולם לא נפקע ממנו ה'שם פת'.

ובאמת יותר נראה דדעת המשנ"ב שאחר האפיה יש ספק אם יש לו דין פת מחמת האפיה, אך לפני האפיה אם עשה מהפירורים עיסה כדי לאפותה אין עליו תואר לחם כלל, ואין איסור לאכול את אותם הפירורים קודם האפיה.

### עוגות העשויות מקמח מצה

ועולה מזה לדינא דאותם העוגות העשויות מקמח מצה אסור לאוכלם בערב פסח דיש לחוש שכשחזר ואפאן חזר עליהם שם פת, והוי כאוכל מצה בערב פסח, אך לאכול את הבצק קודם האכילה נראה שיש להקל כיון שאין על עיסה זו שם פת.

עוד נראה דכיון שכל אותם עוגות שנעשו מקמח מצה יש ספק אם יש עליהם תואר פת לכן נראה דאף אם יקבע סעודתו עליהם לא יברך עליהם המוציא כיון שיש ספק אם יש עליהם שם פת.

**הדינים העולים:**

1. פת שבישלה אם יש בה כזית מברך המוציא ואם אין בה כזית מברך מזונות.
2. אם בישל את הפת בכלי שהוא על האש, או אפילו בכלי ראשון חשיב בישול, ובכלי שני אינו מתבשל, ועירוי מכלי ראשון הוא ספק.
3. לכאורה צריך שיבשל בישול זה לכה"פ כמאכל בן דורסאי והיינו חצי בישולו שיהפוך אותו ממאפה לתבשיל.
4. הטעם שאם יש אחר הבישול כזית פת דמברך המוציא י"א שבישול אינו מפקיע מחתיכה דכזית שם פת, וי"א שאף שהופקע שם פת כיון שיש כמות גדולה יש חשיבות ומברך המוציא.
5. דעת המג"א שיש לחוש שצריך לברך על קניידעלך המוציא, אך האחרונים פסקו שברכתו מזונות.
6. אסור לאכול בערב פסח עוגה שנעשתה מפירורי מצה, אבל לאוכלה לפני האפיה נראה להקל כיון שאין עליו תואר לחם.
7. פת שעשאה מפירורי מצה יש ספק אם יש עליו דין פת, ואף אם קבע י"א שאינו מברך המוציא.