35אם שרי למלווה לגור בחצר הלווה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

אם שרי למלווה לגור בחצר הלווה

משנה "המלוה את חבירו לא ידור בחצרו חנם ולא ישכור הימנו בפחות".

למד רש"י (ד"ה "קמ"ל") מהסיפא "מכאן דאסור להלוות על הבית ולדור בו אפילו בנכייתא", ודלא כדין כרם (סז.) שמותר להלוות עליו בנכייתא. מבאר רש"י את החילוק בין בית לכרם, שבכרם הרווח הוא ספק – דשמא לא יהיו פירות, משא"כ בבית שהרווח הוא ודאי – אסור [לפחות מדרבנן].

ר"ת חולק על חילוק זה, משום שאף בבית הרווח אינו ודאי "או נופל או נשרף או שלא יצטרך לו". ולכן ס"ל שאין חילוק בין בית לכרם, ובתרוויהו, אם "הלווהו עליו" והיינו שהוא משכון – מותר, ואם אינו משכון אסור - ובהכי איירי מתניתין דידן.

יישוב קושית רעק"א

מקשה רעק"א (גליון הש"ס) על שני הדוגמאות של התוס' – שיפול או שישרף, דאף אם יפול הבית או ישרף – אין כלל הפסד למלווה, שהרי אינו חייב שכירות על זמן זה [לקמן לח. – "שכר חמור ומתה חייב להעמיד לו חמור אחר"], וא"כ לא יהא נכייתא על זמן זה וליכא פסידא.

בספר תפארת ירושלים (על המשניות) מיישב קושיא זו, שאין כוונת תוס' שיפול או ישרף באופן שאינו ראוי כלל לדירה. אלא כוונתם, שע"י השריפה והנפילה, ירד ערך שכירות הדירה – לסכום פחות מאשר סכום הנכייתא [שאף הוא היה שכירות בזול], ובכה"ג חייב לשלם לו שכרו משלם - כמפורש באותה משנה "השוכר את החמור והבריקה אומר לו הרי שלך לפניך".

עוד בשיטת ר"ת

התוס' בדף ע: מביאים את שיטת ר"ת, ודנים התוס' בדינא דמתניתין – שאוסרת באופן שאינו משכון, אם הוא רבית דאורייתא או רבית דרבנן. נוקטים התוס', שלשיטת ר"ת שאינו מחלק בין בית לשדה – האיסור אינו אלא מדרבנן, משא"כ לרש"י המחלק ביניהם – איסורו מדאורייתא, ולא ביארו התוס' היאך תליא זה בזה. [אא"כ נימא שהתוס' מודים לרש"י שכל שאין הרווח ודאי אינו מדאורייתא, וא"כ לר"ת כן הדין אף בבית, אולם בתוס' בדף סד: אין רמז שמודו ליה, ועיין תוס' בכורות טז:].

ונראה לומר בכוונתם, דיש לחקור באיזה אופן איירי מתניתין – עם קציצה או בלי קציצה. דברש"י בסוגיין ד"ה "אבל" איתא – שלל"ב המשנה איירי בקציצה [וכן הוא בריטב"א סד: שיש לו צד אחד שהמשנה איירי בר"ק, והוא משום דיוק התוס' בדף ע: שסתם לשון "מפני שהוא רבית" – היינו ר"ק, וע"כ שאוקמיה למתניתין ב"הלויני"]. אולם לתוס' לכאורה לא יתכן לפרש כן – דא"כ היה נחשב ש"הלוהו על ביתו", שלתוס' הוא היתר גמור בנכייתא כנ"ל. וע"כ שאיירי בלא קציצה, ושוב לא יתכן שיהא דאורייתא, וא"כ ממ"נ – אין איסור המשנה מדאורייתא לשיטת ר"ת. משא"כ ברש"י להדיא שהוא דאורייתא, ופליג על יסוד ר"ת – שבמשכון אינו דאורייתא.

ויש להעיר על דברי רעק"א בריש פירקין (דף ס' ד"ה "מה שהקשה") - שדן אם המשנה הוא ר"ק או א"ר, ומסיק שע"כ אינו דאורייתא - שהרי המשנה לא איירי בהלויני. ודבריו צ"ע מתרי אנפין, ראשית שדבריו לכאורה נסתרים מדברי רש"י מפורשים – שהמשנה איירי בהלויני [לל"ב] כנ"ל וכן הוא לצד אחר בריטב"א. ובר מן דין, שעצם הנידון של רעק"א - הוא נידון מפורש בדברי התוס' כנ"ל, ולא פשיטא להו להתוס' כפשיטותיה של רעק"א - שהמשנה איירי בהלויני, וצ"ע.

שיטת המאירי

גם עצם הנידון של רעק"א שם, הוא נידון מפורש בראשונים. דרעק"א דן שם בקושית המהר"ם שי"ף (ריש פירקין), שלהדיא בסוגיא בריש פירקין שליכא אופן של נשך בלא תרבית ושל תרבית בלא נשך, והקשה המהר"ם שי"ף, שבהלוהו שידור בחצירו והוא גברא דעביד למיגר ובית דלא קיימא לאגרא – הוא לכאורה תרבית בלא נשך, ובאופן הפוך שהוא גברא דלא עביד למיגר וחצר דקיימא לאגרא – הוא לכאורה נשך בלא תרבית.

אומר רעק"א, שע"כ מתניתין הוא רק דרבנן וכנ"ל. ובסוף דבריו כותב רעק"א, שבחצר שקיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר – ודאי נחשב כנשך ותרבית, שהרי חזינן שאופן זה אסור מדאורייתא (רמ"א ס"ב). וביאר רעק"א בטעם הדבר, שכיון שנכנס לדור בחצר שקיימא לאגרא – תמורת ההלוואה, נחשב עתה לגברא שעביד למיגר, וממילא יש כאן אף תרבית.

וכיון רעק"א לדברי המאירי בסוגיין, שדן בפלוגתת הרמב"ן והרמב"ם – אי שייך רבית דאורייתא בחצר שלא קיימא לאגרא, וס"ל למאירי שוודאי הוי דאורייתא [כשיטת הרמב"ם] - שהרי גברא זה ממונו התרבה. שואל המאירי - שא"כ מצינו תרבית בלא נשך, ומתרץ "כיון שאמר בחצרי ומכח הלוואתך הרי זה עתה עומדת לשכר", והם ממש דברי רעק"א, אלא שהמאירי איירי בחצר ואילו רעק"א איירי גם בגברא.

שיטת הרא"ש בדעת הרמב"ן

הבאנו את קושית המאירי על שיטת הרמב"ן, המקשה - שוודאי יש כאן רבית, שהרי נחשב שממון המלוה התרבה – שהרי הוא גברא דעביד למיגר וחסך דמי שכירות, ושיטת המאירי שאף נשך יש כאן וכנ"ל. אולם הרא"ש (סימן יז) ביאר בשיטת הרמב"ן שאין כאן לא רבית ולא נשך, דאף שנכנס לדור בחצרו והוא גברא דעביד למיגר, אולם בדיעבד ודאי שאינו צריך לשלם עבור דירה זו [בדיני חו"מ] - שהרי אין החצר קיימא לאגרא. ובתורה מפורש שכל איסור תרבית הוא רק אם צריך להחזיר למלווה "דרחמנא אמר אל תקח מאתו נשך ותרבית ואם לקחת אהדר ליה דניחי בהדך, וזה שלא לקח מה יחזיר". ואע"פ שיש כאן תרבית במציאות, כל שאין חיוב חזרה - אינו נחשב שקיבל תרבית זו מהמלווה, וממילא לא חל על זה איסור תרבית (עיין פלפולתא חריפתא).

חידוש החוו"ד

החוו"ד (סימן קעב סק"ב) והפנ"י בסוגיין, מדייקים שרש"י כתב את דבריו הנ"ל [שאסור להלוות על בית במשכנתא] רק במסקנת הסוגיא ולא בפירושו למשנה, אף שרש"י כותב להדיא שדייק מעצם המשנה "לא ישכור ממנו בפחות" [אמנם הרשב"א בחידושיו הביא את דברי רש"י על המשנה, ונראה שלא נחית לדיוק האחרונים הנ"ל].

מתרץ החוו"ד ע"פ דברי ר"ת בסוגיין, שאף בית שקיימא לאגרא, כל שנתנו בתורת משכון, אין בו הפסד ללוה - "דבלאו הכי לא יוכל להשכירו לאחרים שזה החזיק בו במשכון" וממילא מותר להלוות עליו בנכייתא. אמנם בשדה, התוס' פליגי על ר"ת - דסו"ס הפירות שגדלים שם שייכים ללווה. ואף שרש"י לא ס"ל כר"ת, טוען החוו"ד שמודה רש"י לעצם סברת ר"ת - ומשום כך לא יהא בבית רבית דאורייתא, אלא שלר"ת הוא מותר לכתחלה ואילו לרש"י עדיין אסור מדרבנן.

והשתא מבאר החוו"ד, שבמשנה גופא אפשר לפרש שקאי על חצר שקיימא לאגרא ובאופן שאינן משכון [כגון שהלוהו ואח"כ דר בה, או שקצץ שידור שם רק חלק מזמן ההלוואה] - שבכה"ג יש בו הפסד ללווה, ומשום כך אסור להשכירו בפחות, אולם אין משם ראיה לאסור משכנתא בנכייתא על בית - שלהנ"ל אין בו הפסד כלל ללווה. משא"כ למסקנת הסוגיא שהמשנה איירי אף בלא קיימא לאגרא - שאין בו הפסד ללווה, ואעפ"כ אסור להשכירו בפחות - יש לרש"י ראיה לאסור משכנתא בנכייתא אף שאין בו הפסד ללווה.

דברי החוו"ד צ"ב, שהרי לדבריו מודה רש"י ליסוד ר"ת - שבית במשכנתא אין בו איסור דאורייתא מכיון שאין בו הפסד ללווה. אולם דבר זה קשה מדברי התוס'. שהרי התוס' מקשים על ר"ת מהסוגיא בערכין - ששם כמעט מפורש שבתי ערי חומה הוה ריבית דאורייתא, ואין לך משכון גדול מזה. ולהדיא בתוס', שלרש"י ניחא - ואתי הסוגיא בערכין בפשוטה שהוא רבית דאורייתא. ואילו לדברי החוו"ד - אף על רש"י קשה משם, וצ"ע.

עוד קושי בשיטת החוו"ד

בספר קרית מלך רב מביא את דברי רש"י (סב: ד"ה "בדינינו") - המבאר שמשכנתא בלא נכייתא בשדה הוא רק אבק רבית "כיון דזימנין שאין עושין פירות שהכרמים לוקין", ולא ביאר רש"י את דין בית. אמנם לפשטות שיטתו של רש"י אתי שפיר – שבאמת בית הוי דאורייתא, וכל קושית הגמ' שם היא משדה. אולם לביאור החוו"ד - שאף בית במשכנתא לא הוי דאורייתא לשיטת רש"י, א"כ חסר בדברי רש"י שם - אמאי בית לא הוי דאורייתא, דביאורו שם אתי שפיר רק בכרם - שיש בו פירות, והיה צריך להוסיף ולבאר - שבית אינו דאורייתא משום סברת התוס' שבין כה וכה אינו יכול להשכירו.

טובת הנאה

הרא"ש שם (סימן יז) מבאר בנידון של חצר שלא קיימא לאגרא [שאין בו נשך או תרבית כנ"ל] "הרי זה דומה לכהן שהלוה מעות לישראל ע"מ שיתן לו תרומות ומעשרות למ"ד טובת הנאה אינה ממון".

היד אברהם (על ס"ב) תמה על דברי הרא"ש הנ"ל, דמשמע שלמ"ד טובת הנאה הוי ממון - באמת יהא אסור אף חצר שלא קיימא לאגרא. וא"כ לשיטת הרמ"א בסוף סימן קס - שנראה שסובר שטובת הנאה ממון [והאריך שם להוכיח שכן היא שיטת כמה ראשונים וכמה פוסקים] - נצטרך להחמיר בחצר שלא קיימא לאגרא, אולם להדיא בשו"ע שם לקולא.

דברי היד אברהם אינם נראים, שוודאי אין כוונת הרא"ש - שנידון זה תליא בנידון של טובת הנאה ממון או לאו ממון. אלא כוונתו, שכאן כיון שלאו מידי חסריה, כו"ע מודו - שהוי כטובת הנאה למ"ד אינה ממון, אולם לא תליא כלל בפלוגתא שם.

ביאור הירושלמי

הראשונים בסוגיין מביאים את דברי הירושלמי (ב"מ פ"ה ה"א, הובא בגר"א בסימן קסו על ס"ג אות ט) שמפורש שם שמקזזים את דמי השכירות מסכום ההלוואה. והביאו מכאן ראיה לשיטת רבינו אפרים, הסובר שכל זמן שהוא עדיין דר בבית - מקזזים את השכירות מסכום ההלוואה, ודלא כשיטת הרי"ף הסובר שאין מקזזים כלל.

דוחה הרמב"ן [באופן השני] שאין קושיא על הרי"ף, שהרי יש מחלוקת - אי "אפוקי בלא זוזי אפוקי מיניה הוא" או לא (סז.), וא"כ הירושלמי יסבור כשיטה שלא הוי אפוקי - ומשום כך מקזזים, ואילו הרי"ף יסבור כמ"ד שנחשב כאפוקי - ומשום כך פסק שאין מקזזים [הובא בגר"א שם].

באופן הראשון - דוחה הרמב"ן קושיא זו באופן אחר. שהנידון בירושלמי אינו נידון דרבית, וכל הנידון שם הוא - אם חייב לו שכירות בדיני חו"מ, או שכוונתו בלשון "דור בחצרי" – היינו בחנם, ואין הנידון אם לקזז או לא לקזז בדיני אבק רבית.

הריטב"א מוסיף על דבריו, דאף אם נימא שבעלמא "דור בחצרי" כוונתו בחנם, אולם כאן שהלווה לו - אמרינן שמסתמא כוונתו בשכר, ונימוקו "שאני הכא דאי עביד בחנם איכא איסורא דרבית ומסתמא לא עביד איסורא ודעתו שידור בה בשכר, וכן נראה בירושלמי...", והוא מעין הסברא המוזכרת ברא"ש (סימן יז) ש"אחזוקי אינשי ברשיעי לא מחזיקנן".

היסוד הנ"ל בדברי הבית מאיר

בשיעור הקודם, הבאנו את כל החשבון הנ"ל - בשם הבית מאיר בשיטת הרמ"א. דברמ"א (סוף ס"א) איתא שבחצר שקיימא לאגרא [ואמר לו דור בחצרי] הוי אבק רבית, ותמה הט"ז שבתלמידי הרשב"א [הובאו בב"י] להדיא שבכה"ג חייב שכירות מדיני חו"מ - וא"כ ודאי יוצאה בדיינים, ותיקן כן בלשון הרמ"א. ומשום כך דחה הט"ז את דברי הרמ"א בחו"מ (שסג ס"ו) - שסתם "דור בחצרי" הוי בחנם.

דוחה הבית מאיר, שאין דברי הרמ"א בחו"מ סותרין את דברי תלמידי הרשב"א. וכיון לדברי הריטב"א הנ"ל, שאף אם בעלמא נסבור שכוונתו בחנם [כדברי הרמ"א בחו"מ], אולם בנידון דידן שנתן לו הלוואה - ודאי כוונתו בשכר, כיון ש"אחזוקי אינשי ברשיעי לא מחזיקנן" [וכן הוא בדברי הב"י].

עוד יש להעיר שדברי הרמ"א בסימן דידן, הם הם דברי הרי"ף לביאור הרמב"ן - הכותב להדיא שבחצר שקיימא לאגרא הוי אבק רבית ואינו יוצאה בדיינים. וע"כ אין כוונתו באופן של הלויני – שהרי אזי יוצאה בדיינים, וכן אין כוונתו שהוא שלא מדעתו - דא"כ ודאי צריך להעלות לו שכר כמפורש ברמב"ן שם, וע"כ שכוונתו לאופן שנכנס מדעתו בסתם. וא"כ דברי הרמ"א מקורם בשיטת הרי"ף ע"פ הרמב"ן, וא"כ תלונות הט"ז אינם על הרמ"א אלא על הרי"ף והרמב"ן.

וצ"ל שהט"ז יפרש את דברי הרי"ף והרמב"ן - שסיכם אתו להדיא שידור בחנם, ומשום כך רק תמה על הרמ"א ולא על הראשונים, אולם נראה שפשטות דברי הראשונים כדברי הרמ"א. ועיין נקה"כ שדחה את דברי הט"ז וכתב "לא ידענא מי הכריחו לזה" ולא ביאר כוונתו, ואולי כוונתו להנ"ל - שהרמ"א לא חידש כלום ודבריו הם הם דברי הרמב"ן.

ביאור הרא"ש בדברי הירושלמי

הרא"ש (סימן יז) מביא את הראיה הנ"ל מהירושלמי, ודוחה כביאורו השני של הרמב"ן - שהירושלמי סובר כמ"ד שאפוקי בלא זוזי לא נחשב כאפוקי מיניה, אולם לא הביא את ביאורו הראשון של הרמב"ן - שהנידון כאן הוא בדיני חו"מ. ונראה שהשמיט זאת, משום שס"ל שסתם "דור בחצרי" היינו בחנם וכדברי הרמ"א בחו"מ, וא"כ פליגי הרמב"ן והרא"ש - אי "דור בחצרי" סתם הוי בשכר או בחנם. ולפי דברי הריטב"א [והבית מאיר], יתכן שכו"ע מודו - שבחו"מ הכוונה בחינם, ורק נחלקו באופן שהלווהו - שאזי לרמב"ן כוונתו בשכר ואילו הרא"ש יסבור שאף בכה"ג כוונתו בחנם.

ונ"מ בפלוגתא זו גם בדיני ירושה – באופן שהמלווה מת. דאם חיובו משום דיני חו"מ [כשיטת הרמב"ן] – לא פוקע חיוב זה אף מהיורשים. משא"כ אם נימא שחיובו הוא רק משום הלכות רבית - ורק שמשום כך ס"ל לירושלמי שמקזזים [כשיטת הרא"ש], א"כ אין חיוב זה עובר ליורשים [אף אם היה זה רבית קצוצה].