75 קנאים פוגעין בו
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ועש"ק פנחס כ' תמוז תשע"ג

א] בדינא דקנאים פוגעין בו כתב הר"ן בתו"ד דהוא משום נקמה, ולכאו' לפ"ז אי"ז טעם לחשבו כחייבי מיתות לדינא דיהרג ואל יעבור, והוא מדוקדק כן, דהרמב"ן במלחמות בס"פ בן סורר כתב דכל דקנאים פוגעין בו חשיב כחייבי מיתות, וכ"כ הראב"ד שם בכתוב שם והריטב"א בפסחים דכ"ה., אך הר"ן בס"פ בן סורר לא כתב אלא דהו"ל כחייבי כריתות משום הכרת, ולא הזכיר הר"ן כלל להמיתה דקנאים פוגעין בו, ואזיל לטעמי' דס"ל דהא דקנאים פוגעין בו הוא משום נקמה, ואי"ז בתורת עונש, וע"כ ל"מ זה לחשבו כחייבי מיתות, אך בפי' הר"ן שלהי יומא כתב כד' הרמב"ן.

והנה אמנם גם לדעת הר"ן דהו"ל משום נקמה, הרי אמרו בגמ' דאם לא פגעו בו קנאים הוי עונשו בכרת, ומבו' דאם פגעו בו קנאים, אינו נכרת מהעוה"ב, והיינו משום שקיבל את עונשו במיתת הקנאים, והרי דהא דפוגעין בו הקנאים הו"ל בתורת עונש, וכ"ה מבו' ממש"א בדפ"ב: דכל הא דקנאים פוגעין בו הוא רק משום דה"ה מחויב מיתה.

ובע"כ צל"פ בזה, דהאמנם הא דקנאים פוגעין בו הוא משום נקמה, אך כל הא שהורגין אותו משום נקמה, הוא רק משום שכבר הוא מחויב כרת, ודינו למות, וע"כ אף דאין עליו דין מיתה בידי אדם, מ"מ מהלמ"מ שממיתין אותו משום נקמה, וע"כ ודאי דמתקיים בזה דין עונשו וה"ה נפטר מן הכרת.

ב] הראב"ד בהשגות כתב דאם לא התרו בו אינם משובחים, ובביאור הגר"א כתב דמקורו של הראב"ד הוא מהא דמתרין ברודף, והנה הא דמתרין ברודף הוא כדי להצילו בע"א, וכמש"כ הרמ"ה לעיל דע"ב:, ולפ"ז מבו' דגם הא דמתרין בבועל ארמית הוא כדי להצילו, וכ"נ גם ממש"כ הראב"ד דאינם משובחין, ואם לחיובא דקנאים פוגעין בו בעינן התראה, א"כ הרי כל שלא התרו בו נמצא שהרגוהו שלא כדין, ואי"ז רק חיסרון שבח, ובע"כ דאי"ז אלא דין לכתחילה להתרות בו כדי להציל.

ומבו' לפ"ז, דדינא דקנאים פוגעין בו הוא כדי להצילו מן העבירה, וע"כ מתרין בו כדי להצילו בע"א, ונתחדש לפ"ז, דכל שאומר שרוצה לפרוש, כבר א"א להרגו, דאם אפשר להרגו אף כשרוצה לפרוש, א"כ מה יועיל התראה, ודו"ק.

והנה אמנם הראב"ד גופי' בכתוב שם כתב דמכח דינא דקנאים פוגעין בו הו"ל כחייבי מיתות לדינא דיהרג ואל יעבור, ולכאו' אם הוי זה דין הצלה בעלמא, מ"ט חשיב זה כחייבי מיתות מכח זה, ועוצ"ע ממש"א בסוגיין דכל הא דקנאים פוגעין בו הוא רק משום דאית בי' כרת.

ומוכרח מזה, דכל הא דממיתין הוא כדי להצילו, הו"ל דין עונש, וכעין מש"כ האחרונים ברודף, דעונשין אותו להרגו כדי למנוע העבירה, וע"כ הוצרכו בגמ' להא דאיכא בזה כרת, וע"כ שפיר י"ל דחשיב כחייבי מיתות לדינא דיהרג ואל יעבור, ואכתי צ"ע.

ג] דעת הרמב"ן בתורת האדם ובמלחמות בס"פ בן סורר והר"ן שם, דהא דקנאים פוגעין בו, היינו רק בישראל הבא על הנכרית, אך בגוי הבא על בת ישראל אין קנאים פוגעין בה, וכ"כ הר"ן בשלהי יומא, וכן צידד בשו"ת בית יוסף דיני גיטין סימן י"ד, ועי' נובי"ת אהע"ז סימן ק"נ בזה, - אך הראב"ד בכתוב שם נקט דגם בגוי הבא על בת ישראל קנאים פוגעין בו, וכ"ה מבו' בד' התוס' ביבמות דט"ז: שכתבו דבגוי הבא על בת ישראל ביאת היתר היא בצינעא, וכ"ה בהגמ"ר יבמות סימן ק"ח.

ד] פשטות הסוגיא בע"ז דכל איסורא דאורייתא בבא על הנכרית, הוא רק בפרהסיא, אך בצינעא לי"ב איסורא כלל, וכ"כ התוס' בימות דט"ז: והתו"י שם דע"ו:, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בקידושין דכ"א:, והריטב"א שם דל"ט:.

אך הר"ן בסוגיין נסתפק שמא אף בצינעא איכא כרת, ומכווון הסוגיא בע"ז הוא בטעם הא שגזרו מלקות בבא על הנכרית, עיי"ש, ויתכן דגם לפ"מ שדן הר"ן דלי"ב כרת, מ"מ אית בה איסורא דאורייתא, ואך דע"ז הוה ניח"ל שהוצרכו לגזור ע"ז עונש, ולא קשיא לי' מעיקרא אלא אי נימא דיש בזה כרת, דמה הוצרכו לגזור בזה עונש, עייש"ה.

והנה הריטב"א שם כתב דהא דבבא על הנכרית יהרג ואל יעבור, היינו רק בפרהסיא, אך בצינעא יעבור ואל יהרג, ואזיל לטעמי' דבצינעא לי"ב איסורא כלל, אך הרמב"ן במלחמות בס"פ בן סורר כתב דאף בצינעא יהרג ואל יעבור, - ובטעמא דמילתא י"ל בתרי גווני, די"ל דאף בצינעא אית בי' כרת, וכמו שדן בזה הר"ן בסוגיין, וי"ל עוד כמש"כ הנימו"י שם דאף בצינעא הו"ל כאביזרייהו, וע"כ אף אם אי"ז אסור אלא מדרבנן, הו"ל ככל אביזרייהו דרבנן שהוכיחו האחרונים מההיא דימות ואל תספר עמו מאחורי הגדר, דיהרג ואל יעבור, שו"ר בנובי"ת אהע"ז סימן ק"נ שעמד ע"ד הנימו"י, עיי"ש מש"כ בזה.

ה] בקוה"ע סימן ל"ו סק"ו הק' דמאי בעינן קרא דאין קידושין תופסין בנכרית, תיפו"ל דהויא מחייבי כריתות, והביא בשם הגר"ח שתירץ דאף דאית בה כרת, מ"מ ל"ה בכלל הקישא דר' יונה, והקובה"ע כתב לישב עוד דבצינעא לי"ב כרת, והגר"ח שהוצרך ליישב בע"א, כנראה הוא לפ"ד הר"ן די"ל דגם בצינעא איכא כרת.

ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד ההגמ"ר דפטר מיבום בנופלת לפי מומר, משום דהו"ל כחייבי כריתות, שהרי לי"ב להקישא דר' יונה, והביא לישב דערוה גופה ל"צ קרא, עיי"ש, ובאמת כ"ה להדיא בתרוה"ד סימן רי"ט דכל מש"כ ההגמ"ר דליכא דין יבום הוא משום דערוה גופה ל"צ קרא דאין עדל"ת שיש בו כרת, אך התרוה"ד לא אתי עלה משום דליכא ע"ז להקישא דר' יונה, אלא משום דדמי לנדה דהאיסור אינו עומד על היבם יותר מעל כל ישראל.

והנה מעיקר ד' ההגמ"ר נראה דס"ל דגם בצינעא אית בה כרת וכמו שדן הר"ן, דלדעת ש"ר דבצינעא לי"ב כרת, ובפשוטו לי"ב איסור כלל, א"כ מ"ט לא יהא בה דין יבום, - אך שמא י"ל דלפטורא דערוה מיבום כל שיש עלי' שם ערוה ה"ה פטורה, ואף אם בצינעא לי"ב כרת, מ"מ כיון דיש עלי' שם ערוה דמכח זה יש עלי' כרת בפרהסיא, ה"ה פטורה מן היבום, אך לפ"ז לא א"ש מש"כ התרוה"ד דמכוון ד' ההגמ"ר הוא משום דערוה גופה ל"ב קרא, שהרי כל הא דערוה גופה ל"ב קרא הוא משום דאין עדל"ת שיש בו כרת, ואם בצינעא ליכא כרת, ל"ש בזה דינא דאין עדל"ת שיש בו כרת.

ויש להוסיף, דלכאו' אי נימא דליכא כרת ואיסור רק בפרהסיא, לכאו' הי' לנו לומר דל"ה ערוה כלל, ואיסורא וחיובא הוא משום חילול השם, וא"כ ל"ה זה טעם לפטרה מן היבום, אך בד' התוס' ביבמות דט"ז: מ' דגם לענין ממזרות יש מקום לחלק בין צינעא לפרהסיא, עיי"ש, ויש לדחות, עיי"ש.

שו"ר שכבר עמדו ע"ד ההגמ"ר בשו"ת מהרי"ל החדשות סימן ר"ז ובתרוה"ד סימן רכ"ג, והאבנ"מ בסימן ז' סקי"ג כתב לישב דס"ל דאף בצינעא הו"ל ביאת איסור, אך מה שנראה בד' האבנ"מ שם לחלק, דבגוי בישראלית אינו אסור מה"ת אלא בפרהסיא, ובישראל בנכרית אסור מה"ת אף בצינעא, צע"ג, דלדעת התוס' דאף בגוי הבא על בת ישראל קנאים פוגעין בו, הרי אי נימא דבישראל הבא על הנכרית ה"ז אסור אף בצינעא, ה"נ בגוי הבא על ישראלית, ומהיכ"ת נחלק ביניהם.

ו] בד' החינוך מ' תכ"ז מבו', דאף דאיסורא דלא תתחתן בם הוא רק בדרך חתנות, מ"מ כל שבא עלי' בפרהסיא הו"ל בכלל איסורא דלא תתחתן בם, ואם לא פגעו בו קנאים מלקין אותו בי"ד, וכן מ' גם בד' הרמב"ם בסהמ"צ שהביא לדינא דקנאים פוגעין בו בלאו דלא תתחתן בם, וצ"ע, - שו"ר מש"כ בזה הגרי"פ במנין העונשין בפתיחה, עיי"ש.

ז] בס' פנים יפות בפר' בלק, נקט דמותר לכהן להרוג את הבועל ארמית, דמצות הריגתו דוחה לאיסור טומאת כהן, אך בעלי התוס' שם עמדו בזה היאך הותר פנחס ליטמא, ונ' דס"ל דאי"ז דוחה לאיסור טומאה, ועיי"ש שכתב די"ל דמ"מ כיון שהי' זה פיקו"נ, אלא שהותר לפנחס למסור עצמו, ואי"ז אלא רשות, אי"ז דוחה לאיסור טומאת כהן, עכ"ד, והדברים מחודשים מאד, דבפשוטו אף דהוא רשאי לעבור, מ"מ כל שאינו עובר, ה"ז דוחה להאיסור, - ועי' רש"י יבמות דס"ה: דבמל בשבת במקום פיקו"נ, עובר על חילול שבת, ועי' עונג יו"ט בזה, אך התם היינו משום דנדחית מצות המילה לגמרי ואסור לו למול, ומשא"כ הכא, וגם באמת משמעות ד' רש"י שם דהיינו רק משום דהו"ל כמילה שלא בזמנה דאינה דוחה שבת, עייש"ה, וצ"ע בזה.