רבית ח_א
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ז' שבט פ"ב

דף מס' 1

## חלות מקח ע"י משיכת הכסף או המטלטלין

**ב"מ מ"ד א' - הזהב קונה את הכסף והכסף אינו קונה את הזהב,** לקמן מ"ה ב' אמרו דהיינו דהזהב מחייב את הכסף, ובפירש"י הכא כתב דהיינו דהלוקח דינרי זהב טבועים בדינרי כסף ונתן לו דינרי זהב נתחייב בכך ליתן לו דינרי הכסף ואינו יכול לחזור בו, אך אם נתן לו דינרי הכסף תחילה לא קנה ויכולין שניהם לחזור, והיינו משום דהכסף הוי טיבעא והזהב הוי פירא, וע"כ אם נתן לו דינרי זהב קנה דמשיכת המטלטלין קונה, ומשא"כ כשנתן את דינרי הכסף מעות אינם קונות, - ומשמעות הדברים דמשיכת הכסף אינה מועלת אף לחייב את הזהב, וכ"ה להדיא בד' התוס' לקמן מ"ה ב' ד"ה מאי לאו, וכ"נ בד' הריטב"א הכא, וכ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א בע"ז ס"ג ב', עיי"ש, וכ"כ המחנ"א בהל' דשלב"ל סימן ג', והקצוה"ח בסימן ר"ג סק"ד.

ובחי' הגר"ש היימן סימן ו' עמד בזה, דכ"ה דהזהב מחייב את הכסף, והיינו משום דדינא הוא דכל שקנה את החפץ חייב לשלם בעד החפץ מה שפסק, מ"ט אין הכסף מחייב את הזהב, דאף דמעות אינם קונות, ואין הזהב קנוי ע"י משיכת הכסף, מ"מ מ"ט לא יתחייב לשלם זהב בעד הכסף שקנה, וכן עמד בזה החזו"א בחו"מ ליקוטים סימן ט' סק"ד.

ובד' הריטב"א משמע דהיינו משום דהזהב הוא הדבר הנקנה והכסף הוא הקונה והדמים, ומשיכת הדבר הנקנה מחייבת את תשלומיו, ומשיכת הדבר הקונה אינה מחייבת, וכ"ה מבו' בדבריו בע"ז שם, והיינו דבכל מקח יש לנו לדון מהו הדבר הנקנה שעליו נעשה המקח, ומהו הדבר הקונה שהוא תשלום על המקח, ובזה דינא הוא דלעולם הפירא הוא הדבר שעליו נעשה המקח, והטיבעא הוא התשלום על המקח, ומשיכת המקח מחייבת בתשלום דמיו, ואילו משיכת הדמים אינה מחייבת את המקח,[[1]](#footnote-2) - והגרש"ש בקונט' השעבוד סימן א' ובב"ק סימן ל"ג כתב קצת בע"א, דהמקח חייל ע"י משיכת המקח עצמו ועי"ז חיילי כל תנאי המקח, אך במשיכת הדמים לא חייל המקח, וע"כ הוא דהזהב מחייב את הכסף ואין הכסף מחייב את הזהב,[[2]](#footnote-3) וכ"ה מבו' בחי' הגרנ"ט בסימן ק"ס, וכ"נ ממש"כ בפירש"י (בד"ה קונה את הכסף) דמשיכת הפירות הויא "קיום הדבר".

החזו"א שם כתב דיש לפרש למשנתינו, דלעולם כ"ה דזהב מחייב את הכסף ה"נ כסף מצי לחייב את הזהב, והא דתנן דהכסף אינו קונה את הזהב, היינו משום דתנא איירי שקונה זהב מיוחד, ואמר שאם משך בעל הכסף את הזהב נתקיים המקח, אבל אם משך בעל הזהב את הכסף בתורת כסף שיקנה בעל הכסף את הזהב לא קנה בעל הכסף וכו', וכ"ת למאי נפ"מ לדעת איזה פירי ואיזה מטבע, י"ל דנפ"מ לחילול מעשר, ועיי"ש שכתב שהוא דוחק, וכ"כ לפרש בחי' הגר"ש היימן שם.[[3]](#footnote-4)

אך כבר עמד הגר"ש שם דבד' התוס' לקמן מבו' להדיא דהא דהכסף אינו קונה את הזהב היינו דאינו מחייב, - ויש להוסיף דכ"ה מבו' בד' הראשונים בסוגיין דדינא הוא דטיבעא אינו מחייב את הפירא, וזהו שנחלקו בדין נחושת אם חשיב כטיבעא לגבי זהב או כפירא, ונחלקו עם רה"ג אם זהב לגבי פירות חשיב כטיבעא, וכתבו דמעות שוות אין קונות זא"ז בתורת דמים, וכ"ה להדיא בד' הטוש"ע בסימן ר"ג, - והוא מפורש כן בד' התוספתא בריש פירקין דכללו של דבר כל שנקנה קונה, טלית קונה דינר זהב וכו', והרמב"ן במלחמות בריש פירקין פירשה, דכל שהוא נקנה ואינו נעשה דמים באחר כגון המטלטלין שהם נקנין, קונה במשיכתו הדמים, ולא הדמים שהם הקונים קונין אותו במשיכתן, וזה כלל לכל מטבע שבעולם, שכל מטבע הוא קונה מטלטלין, ומבו' להדיא דדינא הוא דדבר הנקנה קונה, ואין דבר הקונה קונה.[[4]](#footnote-5)

החזו"א שם ובתשו' סימן רפ"א מסיק דהא דהזהב קונה את הכסף והכסף אינו קונה את הזהב, לאו היינו דהזהב מחייבו ליתן מטבעות כסף והכסף אינו מחייבו ליתן מטבעות זהב, אלא היינו דהזהב מחייב ליתן את ערך הכסף שפסק, ואם פסק כ"ה דינרים ועכשיו אינו שוה הזהב רק כ' דינרים, חייב ליתן לו כ"ה שפסק, אבל הכסף אינו קונה את הזהב, שאם נתן לו כ"ה דינרים ע"מ ליתן לו בעד חובו דינר זהב, אינו חייב לשלם לו זהב רק כשיווי כ"ה דינר כסף, ואם הוקר הזהב נותן לו פחות, שאין כאן מכירה רק חוב שנתחייב לשלם חובו בזהב.[[5]](#footnote-6)

אך בד' הריטב"א בע"ז ס"ג ב' מפורש דמשיכת המעות אינה מועלת כלל לחייב את המטלטלין, ומה"ט הוא דל"מ להתחייב לה טלה באתננה, כיון דהטלה הוא הנקנה ובעי משיכה ואין הביאה אלא כדמים, ומשיכת המטלטלין מועלת לחייבו ליתן מטבע מסוים, וזהו שאמרו התם דכיון דמייחד שעבודי' עלי' מיתסר, כיון דהפירות הם הנקנין, וע"כ הן קונין ומחייבין את המטבע, ויתבאר עוד בעזה"י לקמן מ"ה ב'.

## דין טיבעא ופירא לענין קנין כסף

בחי' הגר"ח בהל' מע"ש כתב דמבו' בר"פ הזהב דדין קנין כסף תלוי אם חשוב כספא או פירי, ומשום דהכל לפי הנישום אם הוא בתורת כסף או בתורת פירי, - ולכאו' מכוון דבריו, דאף דמשנתינו לא קיימא כלל בדיני קנין כסף, מ"מ ממשנתינו נלמד דכד איכא טיבעא ופירי חזינן להפירי כדבר הנקנה ולהטיבעא כדבר הקונה, דמה"ט הוא דהזהב מחייב את הכסף והכסף אינו מחייב את הזהב, וכנ"ל, וע"כ ודאי דאין הפירא קונה את הטיבעא בקנין כסף,[[6]](#footnote-7) דדינא דקנין כסף הוא שנקנה המקח בנתינת הדמים, אך אין הדמים נקנין בנתינת המקח מדין קנין כסף.[[7]](#footnote-8)

הגרע"א לקמן בע"ב ע"ד התוד"ה נעשה נקט בפשיטות דאין כסף קונה כסף אחר דוגמתו בקנין כסף, וכ"כ הגרע"א לעיל ל"ג ב' ד"ה ובזה נלע"ד, ובתשו' מהדו"ק סימן קל"ב, וכ"ה להדיא בתשו' ר"י שהביא האו"ז בסימן ק"פ דאין מעות קונות מעות אחרים כיו"ב,[[8]](#footnote-9) - וזה מתפרש ע"פ הנ"ל דדין קנין כסף הוא שנקנה המקח בנתינת הדמים, ובב' מטבעות שוות לא חזינן לחד מינייהו כדמי חבירו, וע"כ לי"ב לדין קנין כסף.

אך הקרני ראם ע"ד המהרש"א לקמן מ"ו א' נקט דמעות קונות מעות דוגמתן בקנין כסף,[[9]](#footnote-10) וכ"כ החזו"א בתשו' סימן רפ"א דאף מטלטלין קונין מטבע בקנין כסף, וזה לטעמי' שלא נתפרש במשנתינו כלל דהמטלטלין לעולם הם דבר הנקנה והמעות לעולם הם דבר הקונה.

## בטעם הא דאין הכסף קונה את הזהב מדין קנין מעות

בפירש"י כתב דהא דהכסף אינו קונה את הזהב הוא משום דמעות אינם קונות, ואף למ"ד דמעות קונות מה"ת, מ"מ מדרבנן אינם קונות, - והפנ"י הק' דהרי הא דמעות אינם קונות מדרבנן, הוא מגזירה שיאמר לו נשרפו חיטיך בעלי', והכא ליכא לה"ט, שהרי זהב אין לו שמירה אלא בקרקע, ועיי"ש שכתב לדון דהוא משום דלא פלוג רבנן, והק' ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן בפירקין דמבו' דבמקום דאין לחוש שיאמר נשרפו חטיך בעלי' לא ביטלו לקנין מעות, וכ"כ הנתיה"מ בסימן ר"ד סק"א, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קל"ד, ועמש"כ הגרע"א שם בטעם הא דל"ד להני גווני דלא ביטלו לקנין מעות, ועמש"כ עוד בזה הנתיה"מ בסימן קצ"ח סק"ה, והתרוה"כ בסימן ר"ג ס"ד.

בתשו' חזו"א סימן רפ"א הק' דכ"ה דמהני קנין סודר לקבוע חוב, ואף דאין מטבע נקנה בחליפין מ"מ מצי לקבוע חוב ע"י חליפין, מ"ט ל"מ לקנות את התחייבות הזהב בקנין כסף,[[10]](#footnote-11) ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הגרש"ש בקונט' השעבוד סימן א',[[11]](#footnote-12) ואכמ"ל.

ח' שבט פ"ב

דף מס' 2

**מ"ד א' - מעות הרעות וכו',** התור"פ כתב דכולה מתניתין לא זו אף זו, דלא מיבעיא נחושת דהוי פירא, אלא אף מעות הרעות היוצאות ע"י הדחק הוו פירא, ולא מיבעיא מעות הרעות דפשיטא דלאו מטבע נינהו, אלא אפי' אסימון דאינו מחוסר כ"א צורה וס"ד דהוי פירא קמ"ל דהוי פירא, וכ"ה מבו' בד' התוס',[[12]](#footnote-13) - אך הרא"ש בסו"ס א' כתב דסידרא דמתני' אחרון אחרון גריעא וחשיב פירא טפי מן הראשון, דנחושת גרע מזהב, ומעות הרעות גריעי מנחושת, ואסימון גרע ממעות הרעות שנסדקו.[[13]](#footnote-14)

**אסימון קונה את המטבע,** נחלקו הראשונים מהו דחשיב כאסימון, **א** בפירש"י במשנתינו ובכ"ד כתב דהוא כסף שאין עליו צורה, וכ"כ הערוך בע' אסימון, והריבמ"צ והרמב"ם והר"ש והרא"ש במע"ש פ"א מ"ב, והשו"ע בסימן של"א סקל"ח. - **ב** בספה"י לר"ת סימן תקפ"ח כתב דיש לו צורה, אלא דאין לו אותה צורה דהויא מטבע לשאת ולתת במקומו, והתוס' (בסוד"ה הזהב) כתבו דלדעתו הוא יוצא בהוצאה בדוחק, אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דאינו יוצא כלל, וכ"כ הר"ש במע"ש שם בשמו דהוא מטבע שנפסל ויש לו צורה, וכ"כ המהר"ם חלאוה בפסחים ל"ה ב'. - **ג** הרמב"ן וש"ר כתבו בשם י"מ דהוא מטבע שיש עליו צורה, אלא שנשברה או נסדקה צורתו, ושוב אינה חשובה ואינה יוצאה למו"מ אלא בשווי כסף שבו, אך אין המלך ובני המדינה מקפידין בהוצאתו במדינה שהרי הוא ממטבע שלהם ואינו פסול אלא שנשברה או נסדקה צורתו.

**מטלטלין קונין את המטבע,** הר"ן הק' דכיון דכבר אשמועינן דאף הזהב קונה את הכסף, כ"ש דמטלטלין קונין מטבע דכסף, וכתב דהא דקונין את המטבע היינו כל מטבע ואף של זהב ונחושת, וקמ"ל דאע"ג דזהב ונחושת לגבי כסף הוו כפירות, מ"מ לגבי מטלטלין הוו ככסף,[[14]](#footnote-15) וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרמב"ן בחי' ובמלחמות לקמן בע"ב, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש דהא דקתני מטבע קאי אכל הני דלעיל ואשמועינן דאע"ג דחשיבא פירא לגבי טיבעא אחרינא, מ"מ לגבי מטלטלין חשיבי טיבעא,[[15]](#footnote-16) וכ"כ הרא"ש בסימן א' בתו"ד, ועד"ז כתבו התוס' בסוד"ה הנחושת דקמ"ל דקונין אפי' מטבע כמו מעות הרעות ואסימון, דאף דמיקרי פירי לגבי כספא, מ"מ לגבי מטלטלין מיקרי טיבעא, - אך השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דאתא לפרושי טעמא דכולה מתניתין, דהוא משום דהמטלטלין קונין את המטבע והמטבע אינו קונה את המטלטלין, והרמב"ן במלחמות כתב דאין לפרש כן, עיי"ש.

**כל המטלטלין קונין זא"ז,** בפירש"י כתב דהיינו אף בתורת דמים, בכמה תתן לי את שלך בכך וכך וזה חוזר ואומר לו בכמה תתן לי שלך בכך וכך ונתרצו ומשך אחד נתקיימו הדברים, ובגל' הגרע"א בחו"מ סימן קצ"ה ס"ב כתב דלאו היינו דבכה"ג כשמשך אחד קנה חבירו את המטלטלין שכנגד, אלא היינו דנתחייב חבירו ליתן את המטלטלין שכנגד,[[16]](#footnote-17) והיינו דדמי להא דהזהב קונה את הכסף דבעד הזהב נתחייב לו כסף, - אך בחי' הגרע"א בסוגיין פירש לד' רש"י דהיינו דבכה"ג קונה את המטלטלין שכנגד בקנין כסף משום דהוא מילתא דלא שכיחא ובכה"ג מעות קונות.[[17]](#footnote-18)

\*הפסקי רי"ד נחלק ע"ד רש"י דלא שייך תורת דמים במטלטלין, אלא כל היכי דעבדי בין ששמין אותן בין מחליפין אותן בין שמחליפין בלא שומא, חליפין הן, ולא אשכחן תורת דמים במטלטלין כלל אלא תורת חליפין, ולמ"ד דפירי לא עבדי חליפין אפי' בתורת דמים לא קנו אלו את אלו, - ולכאו' אזיל לטעמי' לקמן מ"ה ב' דס"ל דאין בידם לקבוע בדבריהם אם הוא חליפין או דמים, אלא הייחוד מוכיח אם הוא חליפין או דמים, וכל שייחד את הכסף, אי"ז מועיל בתורת דמים, אלא בתורת דמים, ואין מטבע נעשה ונקנה בחליפין, וע"כ הכא שייחד מטלטלין אלו כנגד אלו, לעולם תורת חליפין עליהן.[[18]](#footnote-19)

## טעם הא דנחושת חשיבא כפירא לגבי כסף

**סד"א הני פריטי באתרא דסגיי אינהו חריפי טפי וכו' קמ"ל כיון דאיכא דוכתא דלא סגי בי' פירא הוי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בד' התוס' במתניתין ד"ה הנחושת מבו' דהיינו דאיכא אתרא דלא מסגי כלל, וע"כ הוא דחשבינן לה כפירא, וכ"כ הריא"ז בפירקין, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בשם ה"ר שלמי' דכיון דל"ה טיבעא בכל מקום, ע"כ אף במקום דסגי חשבינן לי' כפירא. - **ב** התוס' הרא"ש כתב דנחושת בכל מקום שוים לכסף בחריפות ויש מקום דחריפי טפי, וזהו דס"ד דהוי טיבעא בכל מקום משום דחריפות עדיף לי' מחשיבות, וקמ"ל דהוי פירא, ולכאו' הוא משום דאיכא דוכתי דלא סגי בי' טפי מכסף, וע"כ אזלינן בתר החשיבות. - **ג** הריטב"א במתניתין כתב דהא דקמ"ל דפירא הוי הוא משום דאע"ג דלזקנותי' דרבי כל דחריף טפי הוי טיבעא ונחושת חריף טפי דמסגי בכל דוכתא, אפ"ה כספא הוי עיקר טיבעא, דלא משמשי בפריטי אלא בדברים דקים דלא אפשר בכספא, דכל דאפשר בכספא לא משמשי אלא בכספא.

הרי"ו בנתיב י' ח"ג כתב דיש מן הגדולים שכתבו דמעות שלנו שמעורב בהם כסף ונחושת ושמין בהם מו"מ, הוו טיבעא אף לגבי כסף, ואין קונין את הכסף וכסף קונה אותם, וכ"כ הרמ"א בסימן ר"ג ס"ה, - והגר"א שם סקכ"ד הביא מקור לזה מהא דס"ד דאף נחושת הוי טיבעא לגבי כסף משום דחריפי טפי, וכל הא דקמ"ל דפירא הוי הוא משום דאיכא דוכתא דלא סגי בי', אך מעות שלנו דסגיין בכל דוכתי וחריפי טפי הוו טיבעא לגבי כסף, אך לדעת הריטב"א, הרי דאם אף במעות שלנו אין משתמשין בהן אלא בדברים דא"א בכסף, הדין נותן דחשיבי כפירא לגבי כסף.

## זהב ונחושת הי מינייהו חשיב כטיבעא

נחלקו הראשונים בדין זהב ונחושת, דהרא"ש בסימן א' כתב בשם תוס' דנחושת הוי טיבעא לגבי זהב, והוכיחו כן מהא דס"ד דנחושת הוי כספא לגבי כסף, ואע"ג דדחינן לה, מ"מ נשאר לו חשיבות טיבעא לגבי זהב, וכ"כ הרשב"א במתניתין, והמ"מ בפ"ו ממכירה ה"ד, וכ"כ הריא"ז בקונ' הראיות בשם הר"ש, - אך הרא"ש כתב דנחושת הוי פירא לגבי זהב, דאף דהועיל לכסף חשיבותו לבטל חשיבות הזהב ולחשוב הזהב כפירא, שאני כסף דגם הוא חשיב וגם חריף טפי דסגי בכל דוכתא, אבל נחשת דלא חשיב, אע"ג דסגי בכל אתרא, ל"מ לי' חריפותי' לבטל חשיבות הזהב, וכ"כ הרמב"ן בתו"ד, וכ"כ הריא"ז בפירקין, והר"ן והנימו"י במתניתין.[[19]](#footnote-20)

התרוה"ד בפסקים סימן נ"ד כתב דלמש"כ הרא"ש דהא דכסף חשיב כטיבעא לגבי זהב אע"ג דחריף טפי הוא בצירוף הא דגם כסף חשיב, ונחושת דלא חשיב ל"ה כטיבעא לגבי זהב אע"ג דחריף טפי, הרי דמטבעות כסף שבזה"ז דרובא דרובא דנחושת ומעט כסף בהן, חשיבא כפירא לגבי זהב, וע"כ מותר בזה"ז להלוות מטבע זהב במטבע זהב, וכ"כ הש"ך ביו"ד סימן קס"ב סק"ד, וצ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ הרמ"א דמטבעות שבזה"ז דמעורב בהם כסף ונחושת חשיבי כטיבעא אף לגבי כסף.[[20]](#footnote-21)

## אין יוקר וזול במטבע

**אי אמרת בשלמא טיבעא הוה שפיר וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאם הוי טיבעא אין היוקר והזול תלוי בהן אלא הזול תלוי במעות, דמעות הכסף הם שהוזלו להנתן הרבה בדינר, וזה מטבע הלוה ומטבע יקבל, אך אם פירא הוי הו"ל כסאה בסאה שהיוקר והזול תלוי בפירות, - ונתחדש בזה, דאם זהב הוי טיבעא לגבי כסף, אמרינן דלא הוקר הזהב, אלא המעות הם שהוזלו, אך אם זהב הוי פירא לגבי כסף אמרינן דהמעות לא הוזלו, אלא הזהב הוא שהוקר, - וכ"ה מבו' לקמן בסוגיין דפריך דאי אמרת בשלמא טיבעא הוי משער תנא במידי דקיץ אלא אם אמרת פירא הוי משער תנא במידי דאוקיר וזיל, ופירש"י דאם זהב הוי טיבעא אין היוקר והזול תלוי בו, ואף בשעה שאינו נמכר ביותר מכ' דינרי כסף דמיו לעולם קצובין, שהוא המטבע והכסף הוי פירא לגבי' והמעות הם שהוקרו.

והחזו"א בסימן ע"ד סק"ה כתב דהיינו דאף אם ידוע שסיבת היוקר היא במטבע שהושפע שפע של כסף, זהו כחו של מטבע שאמרה תורה, דיוקרא וזולא מתייחס אל הפרי לעולם ולא אל המטבע, וכ"כ החזו"א שם סוסק"ח דאף אם סיבת היוקר היא מחמת סגולת הכסף שהוקר, כן הוא הדין לחשוב לעולם היוקרא וזולא בפירות, ומטבע כדקאי קאי, וכ"כ שם סימן ע"ב סק"ו וסוסק"ט, עיי"ש,[[21]](#footnote-22) - ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דלעולם הטיבעא הוא דמי הפירא ואין הפירא דמי הטיבעא, וע"כ אין משערין את שווי הטיבעא כפי הפירא, אלא משערין את שווי הפירא כפי הטיבעא, ומה"ט הוא דהמטבע העיקרית לא שייך בה יוקר וזול כלל, כיון דאין שוי' כפי מה שיכולין לקנות בה, אלא שוי' היא בעצמה, וע"כ לא איכפת לן שעכשיו יכולים לקנות בה יותר פירות או פחות פירות, ומשא"כ בפירות ששוים הוא כפי הטיבעא, ע"כ כל שהוקרו או הוזלו כלפי הטיבעא, הוי היוקר והוזל בהן.

## הלואת דינר זהב בדינר זהב

**אלא אי אמרת פירא הוי הו"ל סאה בסאה ואסור,** הרשב"א הק' דאף דזהב הוי פירא לענין כסף, מ"מ לגבי פירות ושאר מטלטלין הו"ל כטיבעא, וכמש"כ הר"ח והרי"ף, ויתבאר בעזה"י במקומו, וא"כ מ"ט יש בזה לאיסורא דסאה בסאה, ומ"ש ממה שאמרו לקמן בסוגיין דאף אם כסף הוי פירא לגבי זהב, מ"מ מותר ללוות דינר כסף בדינר כסף משום דלגבי נפשי' הוי טיבעא, וכתב דהכא סמיך על הא דמסקינן לקמן, דלענין הלואה כיון דלענין מו"מ שויוה רבנן כפירא, לגבי הלואה נמי שויוה רבנן כפירא, ולא הותר ללוות אלא דבר דהוי טיבעא גמור לכל מילי, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה לגבי נפשי', ועמש"נ בזה בדף מס' 3, - ומש"נ שם בטעם הא דמן הדין הי' מותר ללוות דינר זהב בדינר זהב, אף דיש בו יוקר וזול, ולא נאסר אלא משום דשויוה רבנן כפירא.

**רב דינרי הו"ל וכו' נעשה כאומר הלויני עד שיבא בני,** התוס' עמדו דא"כ מאי מיבע"ל, הרי להדיא תנן לקמן ע"ה א' דאומר לו הלויני עד שיבא בני וכו', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמיבע"ל דשמא הלכה כהלל דאסר, וא"ל ר' חייא זיל וכו' דלית הלכתא כהלל, וכ"כ הרשב"א. - **ב** הריטב"א כתב בשם הרא"ה דמיירי כשקבע לו זמן, וס"ד דלא התירו התם אלא כשלא קבע לו זמן, כדתנן הלויני עד שיבא בני, אך כל שקבע לו זמן אסור אע"פ שיש לו, וא"ל ר' חייא דאף אם קבע זמן מותר כשיש לו. - **ג** הריטב"א מסיק דלעולם לא הותר הלואת סאה בסאה כשקבע לו זמן אף שיש לו, ורב לוה סתם ולא קבע זמן, ומיבע"ל אם כיון דסתם הלואה ל' יום חשיב כקובע זמן, או דכיון שדעתו לפרוע בתוך ל' יום וגם יש בנ"א שפורעים בתוך ל' יום, לא חשיב כקובע זמן אלא כאומר עד שיבא בני, וא"ל ר' חייא דכיון שיש לו ולוה סתם נעשה כאומר עד שיבא בני. - **ד** הר"ן כתב דמיבע"ל שמא לא הותר אלא כשאומר להדיא עד שיבא בני, וא"ל ר' חייא דכיון דיש לו נעשה כאומר עד שיבא בני.

הרשב"א הק' דכיון שנסתפק רב אם הלכה כהלל דאסר, היאך לוה מעיקרא, וכתב די"ל דמעיקרא הוה פשיטא לי' דהלכתא כת"ק, ולבסוף נסתפק בזה, - והריטב"א לקמן בסוגיין כתב בשם הרא"ה בשם רבותיו שהוכיחו מזה דאיסורא דסאה בסאה הוא ללוות ולפרוע סאה בסאה, אך בהלואה עצמה ליכא איסורא, ודלא כמשמעות ד' רש"י דמשעת הלואה איכא איסורא כיון דאפשר דיוקירו ואתי לידי אבק רבית, וכ"כ הרמב"ן בשבת קמ"ח ב', עיי"ש, - והריטב"א לקמן שם כתב לחלק, דכל שהתנה בפירוש שיפרע סאה ואפי' יוקירו, אסורה ההלואה עצמה, אך כל שלוה סתם, ליכא איסור בההלואה, אלא שאם הוקירו הפירות אסור ליתן לו אלא כפי מה שהי' שוה בשעה שלוה, וכ"כ הט"ז בסימן קס"ב סק"ג, - ויתבאר בעזה"י במקומו.

**איסר אחד מכ"ד בדינר של כסף למאי נפ"מ למו"מ,** התוס' כתבו דהינו שאם מכר לו חפץ בכ"ד איסרין כשהיו כ"ד בדינר ואח"כ זול והי' ל"ב בדינר אינו יכול לפטור עצמו בכ"ד איסרין ולומר דהדינר הוא שנתייקר ואיסרין עמדו במקומן, אלא יתן לו דינר כסף או ל"ב איסרין, - ובטעם הא דתלינן את היוקר והזול באיסרין, י"ל דאף למש"כ בפירש"י בריש קידושין דאיסר הוא של כסף, מ"מ תלינן הזול באיסרין שהן המעות הקטנים, וזה כמש"כ המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ג ללמוד מסוגיית הגמ' לקמן ס' ב', דתלינן הזול במעות הקטנים, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסו"ס ע"ד דאיסרין הוו פירא לגבי דינרי כסף, משום דדינרי כסף הם המטבע החשוב.[[22]](#footnote-23)

## המוכר לחבירו בעד מטבע והוזל המטבע אם צריך להוסיף לו

בתשו' מהרשד"ם חו"מ סו"ס ע"ה כתב ללמוד מד' התוס', דהפוסק עם חבירו על מטבע והוזל המטבע, צריך ליתן לו יותר, וע"כ הוא דאם הוזלו האיסרין צריך ליתן לו דינר כסף או ל"ב איסרין,[[23]](#footnote-24) ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמש"כ התוס' בב"ק צ"ז א' ד"ה המלוה את חבירו דאף שהוזל המטבע א"צ להוסיף לו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

אך המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ה כתב לדינא עפי"ד התוס' בב"ק דאף שהוזל המטבע א"צ להוסיף לו, וכ"כ האבנ"מ בסימן קי"ד סק"א דכ"ה הלכה מרווחת בישראל דא"צ לשלם לו אלא אותו מטבע שפסק אע"ג שהוזלו אח"כ, ובביאור מש"כ התוס' הכא דכל שהוזלו האיסרין אין יכול לפטור עצמו בכ"ד איסרין, מצינו כמה דרכים, **א** המחנ"א שם כתב דהכא איירי במוכר חפץ בכ"ד איסרין, דסתמא כל המוכר בכ"ד איסרין הוא כאומר בדינר אני מוכר לך, כיון דכ"ד איסרין הוי דינר, וע"כ צריך ליתן לו דינר.[[24]](#footnote-25) - **ב** המחנ"א שם בסו"ד כתב דכל הא דהפוסק על מטבע והוזל המטבע א"צ להוסיף לו, הוא רק כשמכר לו לזמן בהקפה, והמעות נעשו עליו מלוה, אבל במוכר שלא בהקפה אלא עד שיבא בני וכו' לא מצי ליתן לו מטבע שהוזל, דא"כ נמצא זה נתאנה, ועמש"כ ע"ז בתשו' בית אפרים חו"מ סימן ד' (ד"ה אך מ"ש לחלק). - **ג** החוו"ד בסימן קס"ה סק"א כתב בתו"ד דאפשר דהכא איירי כשהתנה עמו ליתן לו מטבע היוצא כשער של עכשיו, ובכה"ג אם הוי היוקר והוזל באיסרין צריך להשלים כפי תנאו. - **ד** האבנ"מ שם כתב דהכא איירי כשהעיכוב הי' מן הלוקח שלא סילק כראוי ודחהו בלך ושוב, ולכך משלם כשעת היוקר,[[25]](#footnote-26) וכמש"כ כן היש"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ה** החזו"א בסו"ס ע"ד כתב דכיון דגזל ונזקין וחוב נקבעין על המטבע החשוב טפי בין המטבעות, ע"כ אף כשמוכר בהקפה נקבע החוב על המטבע החשוב, ואף אם הזכירו בשעת חשבונם איסרין, היינו משום חשבון הדקים שבדינר, וכשאומרים איסר הכונה חלק אחד מכ"ד בדינר, אך החוב נקבע על המטבע שהוא דינר, וע"כ כל שנשתנה השער ונותנין ל"ב איסרין בדינר, חשבינן הזולא על האיסרין, ועד"ז כתב החדרי דעה בסימן קס"ה בסו"ד, - ועמש"כ עוד באורך בזה בתשו' בית אפרים חו"מ סימן ד'.

## שיעור פדיון הבן

**אי אמרת בשלמא טיבעא הוי משער תנא במידי דקייץ,** בפירש"י כתב דהיינו דלעולם הוי שיעור פדיון הבן ד' חומשי דינר זהב, בין אם נמכר דינר זהב בכ' דינרי כסף, ובין אם נמכר בל' דינרי כסף,[[26]](#footnote-27) והתוס' הרא"ש הק', שהרי התורה אמרה חמשת שקלי כסף, ומ"ט לא נשער בכסף אלא בזהב, וכתב דהוא משום דמסתמא כשקצב המקום שיעור פדיון הבן תלה הקצבה במטבע החשוב דהוא דינר זהב, וקבלה בידם דבימי משה הי' נמכר דינר זהב בכ"ה דינר כסף, ומה שכתוב בתורה ה' שקלים כסף, הוא משום דקרא נקט מילתא דפסיקא, ולא רצה לכתוב ד' חומשי דינר זהב, אך מ"מ חמשת שקלים כסף הוי כאילו נכתב ד' חומשי דינר זהב, וכ"כ התור"פ, - והריטב"א הוסיף לפרש דהא דמפרשינן דהשיעור תלוי בזהב, הוא משום דלא שיער הכתוב אלא במידי דקייץ ולא יקיר וזיל שיהא השיעור שוה בכל זמן, דאי אמרת בכספא שיער כיון דכספא פירא ויקיר וזיל ל"ה שיעור פדיון הבן קצוב בכל זמן.[[27]](#footnote-28)

בס' המקח שער מ"א כתב דטיבעא היא המטבע הידועה והעוברת בפרהסיא בגלוי באותו עת באותו מקום, ובאותו מטבע שמין כל שומא שבעולם, וכן אם הזיק אדם שום היזק לחברו, שמין את ההיזק במטבע זה העובר באותה שעה, והחזו"א בסימן ע"ב סק"ב כתב דהוא משום דקבעה תורה את התשלומין ע"פ ערך המטבע היוצא במדינה, ועיי"ש שהק' דא"כ נתמכין דיני התורה בזה על הסכם מקרי, שהרי אין ענין המטבעות טבעי אלא הסכם, ואם יסכימו שלא לעשות מטבעות אין לנו הלכה בתורה במנהג התשלומין, ועיי"ש מש"כ בזה.

בס' המקח שם כתב דתורת מטבע הוא כשציוה להעבירה המלך של אותו המקום, או שהסכימו אנשי המדינה להעביר אותה בכל דבר, וכתב דאין אנו הולכים אחר הסכמת בני המדינה, אלא היכא שאין עליהם מלך שיתקן תיקוני העיר, אבל אם יש עליהם מלך שמתקן להם תקוני העיר, אין אנו רואים הסכמת בני המדינה אלא הסכמת המלך לבדו, - והחזו"א בסימן ע"ב סוסק"ב כתב דענין מטבע הוא כל דבר שהסכימו עליו בני המדינה למכור ולקנות בו ולהעריך בו את כל השוק כמו שנוהגין המדינות.

החזו"א בסימן ע"ב סק"ו כתב דבחיוב גזילה ושאר חיובים שבתורה נקבע החיוב לפי המטבע העיקרית, ואם כספא טיבעא נקבע החיוב בכסף, ואם בשעה שגזל היו דמיו דינר כסף ואח"כ הוזל הדינר או הוקר, נותן לו כסף או שו"כ בשווי דינר כסף, ואם דהבא טיבעא נקבע החיוב בכסף, ואם בשעה שגזל הי' דינר כסף אחד מכ"ה בדינר זהב ואח"כ הוזל או הוקר, נותן לו כסף או שו"כ בשווי אחד מכ"ה בדינר זהב, - ועיי"ש שכתב ללמוד לזה ממה שאמרו הכא דאם כספא טיבעא משתער דין פדיון הבן בכסף, ואם דהבא טיבעא משתער דין פדיון הבן בזהב, ומזה יש ללמוד לכל תשלומין שבתורה דמשערין במה שהוא יותר טיבעא.

## שיעור חיוב פדיון הבן בזה"ז

הפסקי רי"ד בסוגיין כתב דבמקומות אלו שכל המו"מ הוא בטריים של זהב, והמטבע של כסף הוא שמתייקר ומזדלזל, הוו הטריים טיבעא והמטבע הוי פירא, וכ"כ הריא"ז,[[28]](#footnote-29) ויש להסתפק היאך משערין שיעור פדיון הבן במקומות אלו, אם משערין בכסף כיון דבזמן שניתנה תורה הי' כסף טיבעא, או משערין בזהב דעכשיו הוי טיבעא.

ובתשו' אג"מ יו"ד ח"א סימן קפ"ט כתב דבמדינתם דזהב הוי טיבעא וכסף הוי פירא, משתער תשלומי פדיון הבן בזהב, דא"א שיהא חיוב התשלומין בדבר שאינו קצוב שיש בו יוקר וזול, ועיי"ש שכתב לדון כמה זהב צריך ליתן בעד פדיון הבן, דאין לומר שצריך ליתן ד' חומשין דדינר זהב כמו שהי' שווי ה' סלעים בשעה שניתנה תורה, שהרי בשעה זו הי' כסף טיבעא, וע"כ אין לנו לחשוב לפי השווי בזהב בשעה ההיא, שלא הי' מקח קצוב, ואפשר שאח"כ נתייקר או הוזל, וכתב דצריך לחשב כפי שווי ה' סלעים בזהב בשעה שנתחלף הטיבעא מכסף לזהב, עיי"ש,[[29]](#footnote-30) - ולפ"ז נמצא דבזה"ז דאין לנו מטבעות כסף וזהב, אין שומת תשלומי פדיון הבן כפי שווי נסכא דה' סלעים, דהוא אלף תתק"כ שעורות כסף צרוף, אלא כפי מטבעות שבזה"ז.

אך החזו"א בסימן קפ"ב סק"א וסק"ב כתב דבזה"ז הוי שומת תשלומי פדיון הבן בנסכא דה' סלעים, עיי"ש, וכ"ה המנהג, והיינו דכיון דבשעה שניתנה תורה הי' כסף טיבעא, קבעה תורה לחיוב פדיון הבן בכסף, וע"כ אף בזה"ז דכסף ל"ה טיבעא, אכתי הוי חיוב פדיון הבן בה' סלעים, ואף דבזה"ז הו"ל דבר שאינו קצוב שיש בו יוקר וזול, לא איכפת לן.[[30]](#footnote-31)

הרשב"א הק' דאי נימא דדהבא טיבעא וכספא פירא, מ"ט משער בי' תנא כדתניא פרוטה שאמרו אחד מח' באיסר האיטלקי, וכתב דהוא משום דבנחושת לגבי כסף הוי נחושת פירא וכסף הוי טיבעא, ונפ"מ דאם עומד הכסף בשיעורו לגבי הזהב ולגבי הנחושת הוזל, תולין את היוקר והזול בנחושת, ומשערין פרוטת קידושין בכסף זה, - וצ"ב, דמ"ט הוצרך להא דנחושת לגבי כסף הוי פירא, הרי כיון דכל השיעורים משתערין בזהב, דהוי טיבעא לגבי כסף ולגבי נחושת, ע"כ בכה"ג שעומד הכסף בשיעורו לגבי הזהב ולגבי הנחושת הוזל ונמצא דהוזל הנחושת לגבי הזהב, יש לנו לתלות את היוקר והזול בנחושת, וכמש"כ כן התוס' (בד"ה אחד משמונה) דכולהו משער בדינר זהב.

י' שבט פ"ב

דף מס' 3

## חילול סלעים של מע"ש על דינרין

\***מ"ד ב' - מחלוקת בסלעים על דינרין וכו' וטיבעא אפירא לא מחללינן,** בפירש"י כתב דהוא משום דכתיב וצרת הכסף, והיינו דמזה נלמד דאין מחללין אלא על דבר שיש עליו תורת כסף, ולפ"ז מדאורייתא הוא דאין מחללין סלעים על דינרי זהב,[[31]](#footnote-32) וכ"כ רש"י בשלהי סוגיין ד"ה ואין מחללין דהא דטיבעא אפירא לא מחללינן הוא איסור דאורייתא ולא מיתפשי בקדושת מעשר, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א לקמן שם בתו"ד דהא דפריך דמחללין ואין מחללין מיבע"ל, הוא גם על לישנא קמא דהוא משום דטיבעא אפירא לא מחללינן, - אך הריטב"א כתב בשם מורו, דמדאורייתא לא נאסר לחלל אלא על פירות שיש בהן טורח להוליכן בדרך, כדכתיב כי לא תוכל שאתו כי ירחק ממך המקום, אלא דמדרבנן גזרו בכל מידי דמיקרי פירי אטו פירא ממש דיקירי, ובשלהי סוגיין כתב לפ"ז, דהא דפריך דמחללין ואין מחללין מיבע"ל, לא קאי על לישנא קמא, אלא על הלשון הב'.

**דב"ש סברי כספא טיבעא ודהבא פירא וכו' וב"ה סברי כספא פירא ודהבא טיבעא,** בד' התוס' ד"ה אלא לב"ש מבו' דהיינו דפליגי בפלוגתא דילדותו דרבי וזקנותו דרבי, דב"ש ס"ל דזקנותו דרבי דדהבא לגבי כספא הוי פירא, וב"ה ס"ל כילדותו דרבי דדהבא לגבי כספא הוי טיבעא, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א,[[32]](#footnote-33) - אך הבעה"מ כתב דבמו"מ לכו"ע הוי דהבא פירא וכספא טיבעא, כזקנותו של רבי, וטעמא דב"ה דמחללין סלעים על דינרים, הוא משום דלענין מעשר הכסף כסף ריבה דאפי' זהב הוי טיבעא, וכיון דכסף וזהב הוו טיבעא, ע"כ אם בא לחלל זע"ז אזלינן בתר חשיבותא, ומשום חשיבותא דמעשר, והו"ל כספא פירא ודהבא טיבעא ומחללינן פירא אטיבעא, והרמב"ן במלחמות והרשב"א תמהו ע"ז, עיי"ש, ועד"ז כתב הראב"ד בכתוב שם.[[33]](#footnote-34)

## חילול פירות מע"ש על דינרין

**אף בפירות על דינרין מחלוקת,** בטעם הא דלב"ש אין מחללין אף פירות על דינרין, מצינו כמה דרכים, **א** הר"ן בפי' קמא כתב דס"ל לב"ש דדהבא הוי פירא אף לגבי פירא,[[34]](#footnote-35) וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות. - **ב** הרמב"ן כתב דמודו ב"ש דדהבא הוי טיבעא לגבי פירא, דומיא דכסף לב"ה, דאף דלגבי דהבא הוי פירא, מ"מ לגבי פירא הוי טיבעא, ואך דכיון דא"א שלא נחלל עוד הזהב הזה בכסף שאין אדם מוציא ליקח צרכיו בכסף, ולגבי כסף הוי הזהב פירא, לא מחללינן בי', דרחמנא אמר וצרת הכסף ונתת הכסף, מידי דלא מיתזל ולא מיפסיד בי' מעשר, וע"כ חשבינן לי' כפירא לגבי נפשי', מפני ששמין אותו בכסף ואזלינן בי' בתר בסוף, ומשא"כ בכסף לב"ה, דאף דלגבי דהבא הוי פירא, מ"מ כיון דלגבי פירא הוי טיבעא מחללין פירות עליו, דאין שמין אותו בזהב מפני חורפי', דא"צ לפרטו בזהב לעולם.[[35]](#footnote-36) - **ג** הריטב"א כתב דאף דלענין מו"מ הוי דהבא טיבעא לגבי פירא, מ"מ לענין חילול מחמרינן לחשבו כפירא.[[36]](#footnote-37)

להך לישנא דאף בפירות על דינרין מחלוקת, נחלקו הראשונים בטעמא דב"ה, - דבד' התוס' בד"ה אלא לב"ש מבו' דגם להך לישנא טעמא דב"ה הוא משום דס"ל כילדותו של רבי דדהבא לגבי כספא הוי טיבעא,[[37]](#footnote-38) וכ"כ הריטב"א בשם י"א, וכ"נ בד' ש"ר, - אך הריטב"א כתב בשם מקצת מרבותינו הצרפתים והסכים לדבריהם, דלהך לישנא דלב"ש שאני דין חילול מדין מו"מ, דאף דלענין מו"מ דהבא לגבי פירא הוי טיבעא, מ"מ לענין חילול מחמרינן דהוי כפירא, ה"נ לב"ה שאני דין חילול מדין מו"מ, דאף דלענין מו"מ דהבא לגבי כספא הוי פירא, מ"מ לגבי חילול הקילו, דכיון דאף לענין מו"מ הוי דהבא לגבי פירא טיבעא, הקילו לענין חילול שיהא טיבעא אף לגבי כספא, כדי שיהא קל להוליכו לירושלים.

\*לקמן בסוגיין מפרשינן באידך לישנא דלכו"ע מדינא מחללין סלעים על דינרין, וטעמא דב"ש הוא מגזירה שמא ישהה עליותיו, ונחלקו בזה הראשונים, דהרשב"א צידד דאתיא כילדותו דרבי דדהבא לגבי כספא טיבעא הוי, אך לזקנותו דרבי דדהבא לגבי כספא פירא הוי, אין מחללין סלעים על דינרין, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן א'.

אך בד' הרי"ף מבו' דאף דקי"ל כזקנותו דרבי דדהבא לגבי כספא פירא הוי, מחללין סלעים על דינרין, והראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות ובחידושיו פירשו דהיינו דמרבינן לה מקרא דהכסף כסף ריבה ואפי' כסף שני, ומזה ילפינן דמחללין סלעים על דינרין.[[38]](#footnote-39)

## הלואת דינר זהב בדינר זהב

**כיון דלענין מו"מ שויוהו רבנן כי פירא דאמרינן איהו ניהו דאוקי וזיל לגבי הלואה נמי פירא הוי,** [[39]](#footnote-40)בפי' ר"ח כתב דהיינו דאף דלגבי פירא הוי כטיבעא, מ"מ משום חומרא דרבית עשאוהו כפירא ואסר, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בסו"ד דהוא חומרא יתירא לענין רבית, ומבו' דמן הדין ל"ה לנו לאסור בזה, אלא הוא חומרא שהחמירו לענין רבית, וכ"כ הר"י מיגש והרמב"ן והריטב"א והר"ן בתו"ד דמה שאסרו בזה הוא משום חומרא דרבית, והרמב"ן במלחמות כתב בתו"ד שאסרוהו משום דמיחזי כרבית,[[40]](#footnote-41) - אך בתשו' ר"ה גאון בתשוה"ג הרכבי סימן ע"ח פירש דמדינא יש בזה לאיסור סאה בסאה, וכתב ללמוד מזה דזהב הוי כפירא אף לגבי נפשי', וכ"נ בד' הבעה"מ בסוגיין דכיון דהוי כפירא לענין מו"מ יש בזה לאיסור סאה בסאה מדינא, וכ"נ בד' השטמ"ק בשם הראב"ד, ובד' הפסקי רי"ד, ובד' הרא"ש בסימן א'.[[41]](#footnote-42)

בעיקר מש"כ הר"ח ודעימי' דמן הדין הי' לנו להתיר לוות דינר זהב בדינר זהב משום דלגבי נפשי' ולגבי פירות הוי כטיבעא, ולא אסרו בזה אלא משום חומרא דרבית צ"ב, דהרי מ"מ כיון דלגבי כסף הוי פירא הרי דכל שנתיקר לגבי כסף תלוי היוקר והזול בו, וכמש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין, וא"כ יש לאסור בזה משום סאה בסאה, ומה מהני הא דלגבי נפשי' ולגבי פירות הוי כטיבעא.

והחזו"א בסימן קפ"ב סק"א ובחו"מ סימן ט"ז סק"ט הוכיח מזה דאף דזהב לגבי כסף הוי פירא, מ"מ כיון דלגבי נפשי' הוי טיבעא, הרי דלגבי נפשי' דיינינן שאין בו יוקר וזול,[[42]](#footnote-43) ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם גזל דינר זהב או הזיקו משלם כשעת העמדה בדין, דזה מיקרי לגבי נפשי', דאי נימא דדינו לשלם כשעת הגזילה, ודאי דאם לוה והוקר חשיב כסאה בסאה.

אמנם הנה בתשו' הרא"ש כלל צ"ז סימן ז' כתב בדין השולח יד בדינרי זהב ובשעת הוצאה מן העולם היו שוות מ' זהובים ועתה שוות ל' זהובים, דאינו נפטר במה שיתן לו דינרי זהב כמו שהפקיר אצלו, אלא חייב לשלם דמים כפי מה ששוים בשעת שליחות יד, דכל מידי דשייך בי' יוקרא וזולא וכו' כל הגזלנים משלמין כשעת הגזילה, ודמי להיכא שגזל ומעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוז דמשלם לפי דמים, והרי דכיון דדינרי זהב לגבי כסף הוו כפירא, אינו נפטר במה שיתן לו דינרי זהב כמו שהפקיד אצלו, אלא חייב לשלם דמיהם כפי שהיו שוין בשעת הגזילה, - וביותר קשיא מסוגיית הגמ' לקמן ס' ב' דמבו' דאם לוה פרוטות והוקרו יש בזה משום רבית, אם בתר בסוף אזלינן, והרי דאף לגבי נפשי' דנים דיש בו יוקר וזול.[[43]](#footnote-44)

ולכאו' בע"כ מזה דאף דבדינר זהב מן הדין יש בו יוקר וזול, מ"מ כיון דלגבי נפשי' הוי כטיבעא, ל"ה לנו לאסור בזה משום הלואת סאה בסאה, דלא אסרו הלואת סאה בסאה במטבע, אף אם יש בו יוקר וזול, וכ"נ בד' המחנ"א בהל' רבית סו"ס כ"ג, עיי"ש.

## הלואת דינר כסף בדינר כסף

התוס' בד"ה לגבי' נפשי' ובד"ה ושאני הלואה כתבו דכ"ה דלמ"ד דזהב לגבי כסף הוי פירא אסור ללוות דינר זהב בדינר זהב משום דשויוה רבנן כפירא, ה"נ אסור ללוות דינר כסף בדינר כסף, למ"ד דכסף לגבי זהב הוי פירא, משום דלא הותר ללוות אלא דבר דהוי טיבעא גמור לכל מילי, וכ"כ הבעה"מ, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן א' שעמד דמ"ט לא פירשו למימרא דר' יוחנן בדינר כסף, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד שם, ובד' הריא"ז בפ' איזהו נשך ה"י דין ד'.

אך דעת ש"ר דלכו"ע מותר ללוות דינר כסף בדינר כסף, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א לעיל בסוגיין כתב דאף אם דינר כסף לגבי זהב חשיב כפירא, מ"מ כיון דלגבי נחושת הו"ל כטיבעא מותר ללוותו, ולא נאסר אלא ללוות דינר זהב בדינר זהב למ"ד דזהב לגבי כסף הוי כפירא, משום דלענין מו"מ לגבי כל המטבעות הו"ל כפירא, וכ"נ בד' הריטב"א. - **ב** הר"ן כתב דלא אסרו ללוות דינר זהב בדינר זהב אלא משום שסופו של דינר להחליפו במטבע כסף ויהא פירא לגבי', ומשא"כ בכסף, דאף אם לגבי זהב הוי כפירא, מ"מ כיון דלגבי נפשי' הוי טיבעא מותר ללוות דינר בדינר, כיון שאינו עומד להחליפו בזהב, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בחי' ובמלחמות.[[44]](#footnote-45) - **ג** התוס' הרא"ש כתב דהוא משום דעיקר מו"מ הוא בכסף ואין היוקר וזול ניכר בו ואינו נראה כרבית. - **ד** המאירי כתב דהוא משום דהכסף הכתוב עשאו מטבע שהרי ציוה לפדות בו הקדש ומע"ש, והוא שהוזכר לענין הלואה ובאיסור רבית וכדכתיב אם כסף תלוה את עמי, ול"ה בו צד להפקיע שם הלואה ממנו, ועד"ז כתבו השטמ"ק בשם הראב"ד וההשלמה, וצ"ב. - **ה** לדעת ר"ה גאון דזהב הוי פירא אף לגבי נפשי', הרי דמה"ט הוא דאסור ללוות דינר זהב בדינר זהב, ומשא"כ בדינר כסף דהוי טיבעא לגבי נפשי', וכ"כ המאירי לדעתו.

## הלואת מעות נחושת במעות נחושת

נחלקו הראשונים בדין הלואת מעות נחושת במעות נחושת, דלדעת התוס' ודעימייהו דלמ"ד דכסף לגבי זהב הוי פירא, אסור להלוות דינר כסף בדינר כסף, ודאי דאסור ללוות מעות נחושת במעות נחושת, כיון דלגבי כסף הוו כפירא, וכ"כ בפי' הרי"צ גאות בסוגיין, וכ"כ הב"י בסימן קס"ב ס"א, וכ"נ בד' השו"ע בסימן ק"ס סכ"א, וכמש"כ הגר"א שם סקנ"ג, וכ"כ הגידו"ת בשעת מ"ו ח"ה אות ו', והגר"ז בהל' רבית סל"ג, והחוו"ד בסימן קס"ב סק"ג.[[45]](#footnote-46)

אך לדעת ש"ר דס"ל דלכו"ע מותר ללוות דינר כסף בדינר כסף, אף דחשיב כפירא לגבי זהב, מצאנו שנחלקו אם מותר ללוות מעות נחושת במעות נחושת, דהר"ן כתב דלא הותר אלא ללוות דינר כסף בדינר כסף, אך מטבעות אחרות אסור,[[46]](#footnote-47) - אך הרמב"ן במלחמות כתב דלא עלה ע"ד אדם דאסור ללוות מעות במעות, וכ"כ הרשב"א לעיל בסוגיין, וכ"כ בתשו' רדב"ז ח"א סימן ת"ע,[[47]](#footnote-48) ובטעם הא דשרי מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן שם כתב דהוא משום דלגבי נפשי' מהני לי' חורפי', ובהמש"ד כתב דלא אסרו אלא בדינר זהב דצריך הוא לפרטו בכסף, ומשא"כ בדינר כסף ובמעות נחושת דמהני לי' חורפי' לגבי נפשי' דא"צ לפדותו בזהב, אין שמין אותו לגבי רבית אלא לגבי נפשי', - **ב** הרשב"א כתב דלא אסרו אלא בדינר זהב משום דלגבי מו"מ הוי כפירא לגבי כל המטבעות, ומשא"כ בדינר נחושת דאף דלגבי כסף הוי כפירא, מ"מ לגבי זהב הוי כטיבעא, וע"כ אף לענין הלואה חשבינן לי' כטיבעא, וזה לטעמי' דנחושת לגבי זהב הוי כטיבעא, וכ"כ הרדב"ז שם. - **ג** למש"כ התוס' הרא"ש דלכו"ע מותר ללוות דינר כסף בדינר כסף משום דעיקר מו"מ הוא בכסף ואין היוקר וזול ניכר בו ולא מיחזי כרבית, י"ל דמה"ט מותר ללוות מעות נחושת במעות נחושת. - **ד** המאירי כתב דכיון דבמקום דהפרוטות יוצאות, יוצאות הרבה על נקל, לענין הלואה מטבע הם. - **ה** הרדב"ז שם כתב דאף לדעת הסוברים דנחושת לגבי זהב הוי פירא, היינו לענין מו"מ שאנו באים להעריך מטבע אחד כנגד מטבע אחר, ובזה אזלינן בתר חשיבותא, אך לגבי הלואה שאין אתה מעריכו עם אחר אלא לנפשי', בטל חשיבותא מיני' ואין לנו לילך אלא אחר חריפותו, וע"כ אף דזהב דלא חריף הוי כפירא לגבי נפשי', מ"מ נחושת דחריף הוי כטיבעא לגבי נפשי'.[[48]](#footnote-49)

## הלואת מטבע של מדינה אחרת

הרי"ף כתב דהא דדינרי זהב או כסף חשיבי כטיבעא לגבי פירי, הוא רק כשהם יוצאים במקום זה וקונים ומוכרין בהן, אך כל שאין יוצאין במקום זה, אלא צריך להביאן אל השולחני או להוליכן למקום אחר שהן יוצאין בו, ל"ה טיבעא כלל, אלא חשיב כפירא לכל מילי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממכירה ה"ו, והמאירי בריש פירקין, ובתשו' הרשב"א החדשות סימן ע"ו, וכ"כ היראים בסימן קי"ח דמטבע כסף שבמקום ההלואה אין טבעו מועיל לו כלל, אע"פ שבמקום אחר מועיל לו טבעו, אחר מקום הלואה אזלינן והו"ל פירא.

אך הריטב"א בריש פירקין כתב דמטבע של מדינה זו והוא מתחלף במלכות אחרת, כיון דלא קפדי עלי' ובאתרי' הוי טיבעא גמור, אך באידך נמי טיבעא חשיב ואפי' לגבי הלואה ואין בו משום רבית, ועיי"ש שכתב דכן דעת קצת רבותינו, אך יש חוששין בדבר זה, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א לעיל בסוגיין דאף מטבע של מלכות אחרת שאינו יוצא אלא בין הסוחרים יש לו דין מטבע ומותר להלוותו.[[49]](#footnote-50)

המאירי שם כתב דיש מי שאומר, דהא דמטבע של מדינה אחרת חשיב כפירא לכלי מילי, היינו כשאין השולחנים קונים אותם אלא כשיעור הכסף שבהן ואין צורתם מועלת כלל, אך מטבע היוצא במדינות שאין רחוקות כ"כ או שהסוחרים מצויים לילך שם, הואיל וכל כיו"ב קונין אותם יותר מחשבון כסף שבהן, הוו מטבע אצל הפירות, אלא שהם פרי אצל מטבע היוצא ואסור להלוותן, וכתב דהדברים נראים, אף דבל' הרי"ף והרמב"ם לא משמע כן, - ולפי דבריו הרי דה"נ הוא בזה"ז במטבע של מדינה אחרת, דיש עליו תורת מטבע לגבי פירות, שהרי בזה"ז כל שווי המטבע הוא משום צורתו, ואף במדינה אחרת יש בו שווי משום צורתו.

## הכרעת ההלכה אם זהב לגבי כסף חשיב כפירא או כטיבעא

בד' הבה"ג במכילתין מבו' דקי"ל כזקנותי' דרבי דזהב לגבי כסף הוי פירא, וכ"כ בפי' ר"ח בשלהי סוגיין, וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסימן א' וש"ר בסוגיין, וכ"כ ר"ה גאון בספר המקח שער מ"א, והרמב"ם בפ"ו ממכירה ה"ג, והטוש"ע בחו"מ סימן ר"ג ס"ד, - אך הבעה"ע במאמר קנין יא: צידד דקי"ל כילדותי' דרבי דזהב לגבי כסף הוי טיבעא, וכן צידד הרשב"א בסוגיין, וכ"כ התרוה"ד בפסקים סימן נ"ד בשם התוס', - והתוס' בד"ה ושאני הלואה נסתפקו בזה.

## זהב ונחושת אם חשיבי לגבי פירות ולגבי נפשייהו כטיבעא

בפי' ר"ח בשלהי סוגיין כתב בתחילת דבריו דאף דקי"ל דהזהב קונה את הכסף דזהב פירא הוי, היינו רק לגבי כסף, אבל לכל מילי כגון לענין מו"מ בכלים ובפירות ולענין מתנה טיבעא הוי,[[50]](#footnote-51) ואינו נקנה בחליפין וגם אינו נעשה חליפין, - אך כתב דליתנייהו להני כללי אלא אמר גאון דהלכה דהבא פירא הוי ומיקני אפי' בחליפין, והוא מש"כ ר"ה גאון בס' המקח שער מ"א,[[51]](#footnote-52) וכ"ה בתשובתו שנד' בתשוה"ג הרכבי סימן ע"ח, ועיי"ש שכתב דאף דבילדותו דרבי ס"ל דאף דכסף לגבי זהב הוי פירא, מ"מ לגבי נחושת ולגבי כל המטלטלין הוי טיבעא, מ"מ בהא דס"ל בזקנותו דזהב הוי פירא, לא מצינו דלגבי פירות הוי טיבעא,[[52]](#footnote-53) והרי"ף וש"ר האריכו לתמוה ע"ז, עיי"ש, [[53]](#footnote-54) ועמש"כ הרשב"א בישוב דבריו, ועמש"כ בתשו' ר"ה גאון שם לפרש לדבריו, ובדבריו שם נתישבו כמה ממשה"ק עליו, ואכמ"ל.

בד' ר"ה גאון שם מבו' דה"נ פרוטות נחושת חשיבי כפירא ומיקנו בחליפין, דרק מטבע כסף הוא דחשיב כטיבעא, עיי"ש, אך הראשונים בסוגיין נקטו דאף אם זהב חשיב כפירא גם לענין מטלטלין, מ"מ פרוטות נחושת ודאי דחשיבי כטיבעא לענין מטלטלין.

י"א שבט פ"ב

דף מס' 4

**מ"ה ב' - תנן הזהב קונה את הכסף מאי לאו בחליפין וש"מ מטבע נעשה חליפין,** הרמב"ן במלחמות לעיל בע"א הק' מהכא על מש"כ ר"ה גאון דזהב הוי כפירא לכל מילי ונקנה בחליפין, דא"כ היאך מייתינן מהא דהזהב קונה את הכסף דמטבע נעשה חליפין, - ועמש"נ בדף מס' 3 בהערה די"ל בדעת ר"ה גאון דאף דזהב דינו כפירא לכל דבר ולי"ב לדינא דאין מטבע נקנה בחליפין, מ"מ כיון דדעתי' אצורתא, יש בו להך דינא דמטבע אינו נעשה חליפין.

**לא בדמים,** בפירש"י בד"ה מטבע נעשה חליפין מבו' דהיינו דהדבר תלוי בדעתו, דכל שבא ליתן מטבע בעד דבר אחר בתורת דמים כדרך מו"מ הוי דמים, וכל שבא להחליף מטבע בדבר אחר שלא בתורת מו"מ אלא בתורת חליפין הוי חליפין, - אך הפסקי רי"ד כתב דאין הדבר תלוי בדעתו, אלא כל שייחד לו את הכסף דומיא דמטלטלין ששניהם מיוחדין הוי חליפין, וכל שלא ייחד את הכסף אלא אמר לו תמכור לי דינר זהב בכו"כ דינרי כסף, ל"ה חליפין, וכיון שמשך ממנו דינרי זהב נתחייב ליתן לו דינרי כסף, דומיא דמו"מ שאינו מייחד לו את הכסף, ועפי"ז נחלקו רש"י והרי"ד בריש פירקין בהא דתנן דכל המטלטלין קונין זא"ז, ונתבאר בדף מס' 2.

**מכר לו כ"ה דינרין של כסף בדינר של זהב אע"פ שמשך את הכסף לא קנה וכו',** משמעות לישנא דברייתא דאף שבאו למכור את הכסף בעד זהב ומשך את הכסף לא נתחייב בתשלומי הזהב, וצ"ע מזה על מש"כ החזו"א בחו"מ ליקוטים סימן ט' סק"ד ובחי' הגר"ש היימן סימן ו' דיש לפרש דהא דתנן דהזהב קונה את הכסף והכסף אינו קונה את הזהב, הוא כשבא לקנות זהב מיוחד, דבכה"ג מתקיים המקח ע"י משיכת הזהב, ואינו מתקיים ע"י משיכת הכסף, אך לעולם כ"ה דהזהב מחייב את הכסף, ה"נ הכסף מחייב את הזהב, ונתבאר בדף מס' 1, דלפ"ז הרי דהכא שבא למכור דינרי כסף בעד זהב, הי' בדין דכל שמשך את הכסף נתחייב בתשלומי הזהב, - ובע"כ מהכא דלעולם ל"מ משיכת הכסף לחייב את הזהב, וכאשר כ"נ גם בד' התוס' בסוגיין, והיינו משום דלעולם חשיב הכסף כדבר הקונה והזהב כדבר הנקנה, ומשיכת הדבר הקונה אינה מועלת לחייב את הדבר הנקנה, ורק משיכת הדבר הנקנה מועלת לחייב את תשלומיו.

**אי א"ל מארנקי חדשה וכו' לא מצי יהיב לי' מארנקי ישנה וכו' דא"ל לישנן קא בעינא להו,** הרמב"ן כתבו דקמ"ל דהאי טענה דלישנן בעינא להו טענה היא, וע"כ אע"פ שאין החדשים שוין יותר יכול לעכב עליו, וכ"כ הר"ן, ומבו' דאלמלי ה"ט דלישנן בעינן להו ל"ה חייב ליתן לו מארנקי חדשה אף שהתנה עמו, - אך עיי"ש שכתב בשם ר"ח שהוסיף ואמר שהישנים טובים יותר, ול"ג כן בגמ', וכתב דהוא משום דאלת"ה פשיטא, ומבו' לפ"ז דכל הא דבעינן לה"ט דלישנן קא בעינא להו, הוא משום דהחדשים טובים יותר, אך אלמלי כן הי' מועיל תנאו אף דאין החדשים שוין יותר.[[54]](#footnote-55)

## התחייבות מין מסוים בעד מקח או בשכירות פועל

הר"ן כתב ללמוד מהכא דהמושך חפץ מחבירו לקנותו והתנה עמו ליתן לו כור חטים חדשים, חייב ליתן לו כמו שפסק, וכ"כ הנימו"י,[[55]](#footnote-56) - והמחנ"א בהל' דשלב"ל סימן ג' הביא להקשות ממש"כ הרשב"א בע"ז ס"ג א' דהשוכר את הפועל ופסק עמו כור חטים זה, יכול אחד מהן לחזור בו, שהרי כור חטים שפסק עמו לא קני לי' דהא מחסר משיכה ויהיב לי' מידי אחרינא, וצידד דאף אם פסק עמו חטים סתם אינו חייב ליתן לו חטים אלא נותן לו שכרו במעות, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, וקשיא דא"כ מ"ט כשמשך חפץ מחבירו מצי להתנות עמו ליתן לו כור חטים, ומש"כ משכירות פועל דל"מ להתנות עמו שיתן לו חטים.

והמחנ"א שם כתב לישב, דהא דבשכירות פועל ל"מ להתנות עמו שיתן לו חטים, הוא משום דשכירות פועלים אינה אלא כנתינת דמים, וע"כ הו"ל כנתינת כסף דאינה מחייבת את הזהב, ומשא"כ כשמשך פירות דה"ז מחייב את תמורתם, דהזהב מחייב את הכסף, ה"ז מחייב ליתן כל מה שהתנה בין כסף ובין שו"כ, וכ"כ הקצוה"ח בסימן ר"ג סק"ד, - ומצאנו הדברים מפורשים כן בד' הריטב"א בע"ז ס"ג ב', שכתב במה שאמרו שם דהיכא דמייחד שעבודי' דדינר חייל עלי' איסורא, דמ"ש ממה שאמרו שם לעיל מינה דכל שלא משכה את הטלה בשכרה לא חייל עלי' איסור אתנן משום דמיחסר משיכה, וכתב דשאני התם דהטלה הוא הנקנה ובעי משיכה ואין הביאה אלא כדמים,[[56]](#footnote-57) ומשא"כ הכא דהפירות הם הנקנין והם קונין ומחייבין את המטבע, כדתנן הכא דהמטלטלין מחייבין את המטבע.

\*בעיקר מש"כ הריטב"א דשכירות פועל חשיבא לעולם כדמים, וע"כ אינה מועלת לחייב מין מסוים, צ"ע דא"כ מ"ט שכירות פועל נקנית בכסף, עכ"פ לדין תורה דמעות קונות, הרי הפעולה אינה דבר הנקנה אלא דבר הקונה, - אך נתפרשו הדברים בד' הריטב"א בע"ז ע"א א', דכל הא דבשכירות פועלים חשבינן להפעולה כדמים היינו כשנותן לו מטלטלין בעד שכירותו, דומיא דאתנן, אך כל שנותן לו כסף בשכרו, אין המעות נקנות אלא קונות,[[57]](#footnote-58) וכתב שם לפ"ז דאם נתן לפועל מעות בשכרו, הוו המעות דבר הקונה, ונקנה הפועל בקנין כסף, אך אם נתן לו מטלטלין בשכרו לא נקנה הפועל, כיון דהמטלטלין אינם דבר הקונה אלא דבר הנקנה.[[58]](#footnote-59)

בחי' הגרנ"ט סימן ק"ס כתב לפרש טעם הא דבשכירות פועל אינו מתחייב ליתן לו מין מסוים, דהוא משום דהא דהזהב מחייב את הכסף היינו משום דדין מקח הוא דע"י משיכת המקח נתקיימו כל תנאי המקח, אך בשכירות פועל דלא קנה ממנו כלום, אלא דהפעולה שנפעלת ע"י הפועל מחייבתו בתשלום, אינה מחייבת את מה שפסק עמו, ועד"ז כתב הגרש"ש בקונט' השעבוד סימן א', - והי' מקום לפרש דזהו מש"כ הריטב"א דשכירות פועל אינה אלא כדמים, דכיון דאינו קונה ממנו כלום, אלא שהוא מתחייב בעד הפעולה, אי"ז אלא כדמים, אך אי"ז מתישב עם מש"כ הריטב"א לחלק בין היכא שנותן מטלטלין בשכרו להיכא שנותן לו מעות בשכרו.

בעיקר מש"כ האחרונים לדון אם מצי להתחייב כור חטין, והביאו מד' הר"ן והנימו"י בסוגיין דמהני, הק' דו"ז הגר"י אדלשטיין זצ"ל שהרי מצינו כן בדין חוכר דחייב ליתן חטים בשכר הקרקע, ואיכא גווני דחייב ליקח חטים מן השוק, ולא הוצרכו הר"ן והנימו"י ללמוד מהכא אלא דמצי להתחייב בחטים חדשים,[[59]](#footnote-60) וביותר קשיא במש"כ החוו"ד בסימן קס"א סק"א לפקפק לדינא בד' הר"ן והנימו"י דלא חייל החיוב ליתן חטים, עיי"ש, וכן דן בזה החזו"א בליקוטים סימן ט' סק"ד ובתשו' סימן ר"פ סק"א, וצ"ע.

החזו"א בליקוטים סימן ט' סק"ד וסק"ה ובתשו' סימן ר"פ סק"א כתב דא"א להתחייב בעד החפץ כור חטים בין יוקרו ובין יוזלו, דרק כשמתחייב כסף נקבע שיעור החיוב כפי ערך הכסף, ומש"כ הר"ן והנימו"י דחייב ליתן כור חטין, היינו דמהני תנאו שחייב לפרוע את חובו בחטים, אך אין חיובו אלא כפי דמיהן בשעה שפסק, עיי"ש, - וגם בזה צ"ע מהא דחוכר חייב ליתן כפי מידת החטים שפסק עמו, אף אם הוקרו או הוזלו.

## התחייבות דדבר מסוים

בד' הריטב"א בע"ז מבו' דמשיכת המטלטלין מהני אף לחייב מטבע מסוים, וע"כ הוא דכל דמייחד שעבודי' חייל עלי' איסורא,[[60]](#footnote-61) וכ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י לעיל מ"ד א' דהמטלטלין קונים זא"ז בתורת דמים, וכתב בגל' הגרע"א בסימן קצ"ה דהיינו דמשיכת אחד מהניא לחייב את חבירו, והרי דמשיכת מטלטלין מהניא לחייב מטלטלין מסוימים, וכ"כ הנתיה"מ בסימן ר"ג סק"ו, - אך הקצוה"ח שם סק"ב כתב דאף דמהני משיכת המטלטלין לחייב מין מסוים, מ"מ ל"מ לחייב דבר מסוים, עיי"ש, וצ"ל לפ"ז דמש"כ רש"י דהמטלטלין קונין זא"ז בתורת דמים, היינו בתורת קנין כסף, דבכה"ג מעות קונות, משום דהוי מילתא דלא שכיחא, וכמש"כ כן בחי' הגרע"א שם.

י"ד שבט פ"ב

דף מס' 5

## המלוה מעות סתם ונפסלו

**ב"ק צ"ז א' - המלוה את חבירו על המטבע ונפסלה רב אמר נותן לו מטבע היוצא באותה שעה,** בפירש"י כתב דאם הלוהו מעות משלם לו מה שהלוהו אף שאינו יוצא כלל באותה שעה, וכ"כ התוס' וההשלמה והרשב"א והרא"ש בסימן י"א, ובתשו' ופסקים לר"י הזקן סימן קכ"ח, והטור בחו"מ סימן ע"ד, והרמ"א שם ס"ז, - אך המ"מ בפ"ד ממלוה הי"א והי"ב כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דאף בהלואה סתמא אינו נותן לו אלא מטבע היוצא באותה שעה, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז בסוגיין, וכ"נ בד' הראב"ד,[[61]](#footnote-62) וכ"כ המאירי בשם חכמי הדורות שלפנינו, וכ"ה מבו' בד' הראב"ן במכילתין, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו חלק ח' אות א' בשם המורים האחרים ובכללם הראב"ד, וכ"נ בד' השו"ע בסימן ע"ד ס"ז, וכמש"כ הסמ"ע שם סקט"ו.

בתשו' מהרשד"ם חו"מ סימן ע"ה האריך דהמלוה מעות לחבירו והוזלו, צריך להוסיף לו כנגד הפחת, וכתב ללמוד כן מד' התוס' בב"מ מ"ד ב' ד"ה למקח וממכר, ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמש"כ התוס' והרא"ש בסוגיין דבהלואה סתמא לכו"ע נותן לו מטבע שנפסל אף דהוי כהוזל, ועמש"נ בזה בדף מס' 8, - אך האחרונים כתבו לפרש לד' התוס' בב"מ בכ"ד, ונתבאר בדף מס' 2.

התוס' כתבו דהא דכשהלוהו מעות משלם לו מה שהלוהו, ול"ד לגזילה דכל שאין המטבע שגזל בעין ל"מ ליתן לו מטבע שנפסל, הוא משום דשאני הלואה מגזילה, דבגזילה דכל דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא משלם כדמעיקרא, ה"נ כשנפסל המטבע דהוי כהוזל משלם כדמעיקרא, אך בהלואה דכשהוזל משלם כזולא דהשתא, כמו שמצינו בהלואת חטים דאם הוזלו נותן חטים, ה"נ מצי ליתן מטבע שנפסל דהוי כהוזל, - והיינו דבהלואה חיובו הוא להשיב את מה שלוה, וכל שלוה חטים הוי עיקר חיובו להשיב חטים, וע"כ אף הוזלו נותן חטים, ול"ד לגזילה דחיובו הוא חיוב תשלומין בעד הגזילה, וחיובי תשלומין שבתורה הם לפי דמים, וע"כ דינו הוא דמשלם כשעת הגזילה, ולא סגי במה שנותן לו את מידת הדבר שגזל.[[62]](#footnote-63)

התוס' והרשב"א הוכיחו דבהלואה כשהוזל משלם כדמעיקרא, מהא דבסאה בסאה אם הוזלו נותן חטים, ומבו' בדבריהם דהא דאם הוזלו נותן חטים, אי"ז משום איסור רבית, אלא הוא משום דעיקר דין ההלואה הוא כן, וכ"כ הפסקי רי"ד בב"מ מ"ה א', ובתשו' הריב"ש סימן שצ"ו, עיי"ש.

התוס' כתבו דאף דמצי הלוה לשלם מטבע שנפסל, מ"מ פשיטא דל"מ לשלם תרומה טמאה תחת תרומה טהורה וחמץ שעבר עליו הפסח תחת חמץ המותר, והיינו משום דמטבע שנפסל דמי להוזל והנהו ל"ד להוזל, - והיש"ש בסימן י"ג כתב דהיינו דמטבע שנפסל דומה לדבר שהוזל, שהרי יכול להוציא במישן, ומשא"כ בתרומה שנטמאת ויין והחמיץ שנתקלקלו לגמרי, ועד"ז ובע"א כתב הקוב"ש באות קל"א.

אך האבנ"ז בסימן קע"ו סק"ז וקפ"ג סק"ז כתב לפרש דהיינו משום דבהלואה חל החיוב על כל המין שמחויב להחזיר לו מין שהלוהו, וע"כ כשהלוהו מטבע והוזל, הרי כל המין הוזל, וחוב שלו הוזל, וה"נ הוא כשנפסל המטבע, דכיון דהחיוב עליו לשלם מין מטבע שלוה, וכל מין מטבע זה נפסל, ע"כ של מלוה נפסל, ומשא"כ בתרומה ונטמאת דרק תרומה זו נטמאת ולא נתקלקל חוב שלו, לא מצי לפטור עצמו בתרומה טמאה, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ע"ד סק"ב דבלוה תרומה טהורה, הרי לא אירע דבר בתרומה טהורה שלוה, וע"כ ל"מ ליתן לו תרומה טמאה אחרת, דנגיעת השרץ בתרומה זו אינו מאורע בתרומה הכללית, ומשא"כ במטבע שנפסל, שאותו מטבע אילו הי' ביד המלוה ג"כ הי' נפסל בהכרח,[[63]](#footnote-64) - וי"ל עוד דשאני בתרומה טמאה ובחמץ שעבר עליו הפסח, דהגריעותא היא בגופן דנטמאת התרומה ונאסר החמץ, וע"כ הו"ל כמין אחר, ול"מ להחזיר תרומה טמאה תחת תרומה טהורה וחמץ אסור תחת חמץ מותר, ומשא"כ במטבע שנפסל דליכא גירעון בגופו דהוא אותו מטבע אלא שנפחתו דמיו כשנפסל, וע"כ חשיב כהוזל.[[64]](#footnote-65)

הרא"ש בסו"ס י"א כתב דהא דבהלואה סתם נותן לו מטבע שנפסל, הוא אף כשאינו יוצא בשום מקום, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א בדעת התוס', וכ"כ הרמ"א בחו"מ סימן ע"ד ס"ז דנותן לו מטבע שהלוהו בכל ענין, והיינו אף שאין לו דרך לאותה מדינה שיוצא בה, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"א בדעת התוס', - אך התלמיד הרשב"א צידד דכל שנפסל המטבע ואינו יוצא בשום מקום נותן לו ממטבע היוצא בשעת פירעון, וכל הא דחשבינן למטבע שנפסל כהוזל, הוא רק כשנפסל במלכות זו ועדיין יוצא במלכות אחרת, וכתב דלפ"ז לדעת שמואל ליכא נפ"מ בין מלוה על המטבע למלוה סתם, ורק לדעת רב הוא דשאני זמ"ז, דבמלוה סתם יכול לפרוע במטבע היוצא במקום אחר, ובמלוה על המטבע צריך ליתן לו ממטבע היוצא, וכ"כ הנתיה"מ בסימן רצ"ב סקי"א גם בדעת התוס'.[[65]](#footnote-66)

היש"ש בסימן י"ג כתב דאף דבהלואה סתמא יכול ליתן לו מטבע שנפסל, מ"מ כל שהלוה לו לזמן ידוע ובאותו הזמן עדיין לא נפסל, ובא זה ותובעו, וזה דוחה בלך ושוב, עד שנפסל, אינו משלם לו אלא מטבע היוצא באותה שעה, והביאו הב"ח בחו"מ סימן ע"ד סק"ט, - אך הש"ך שם סקכ"ז נחלק ע"ז, וכ"כ התומים שם סקי"ב דאי"ז אלא גרמא בעלמא, ואינו חייב ע"ז, - ועמש"כ בזה השער משפט שם סק"ה, והאבנ"מ בסימן קי"ד סק"א, והחזו"א בב"ק סימן י"ז סקכ"ח.

## מלוה מטבע בזה"ז ונפסל

החזו"א בסימן ע"ד סק"ה ד"ה ענין המטבעות כתב דאף דהמלוה מעות סתם ונפסלו משלם לו מה שהלוהו, מ"מ במטבעות שבזה"ז שאין להם שווי בחמרם כלום רק שהם כשטר על אוצר הממשלה ובזה הם מקיימים ערכם וכשנפסלו אין שוין כלום, אף אם לו הסתם ונפסלו ואינם מטבע כלל חייב ליתן לו מטבע היוצא, דלא חשיב כהוזל, כיון דלא הי' לו רק צורה והצורה נאבדה כולה,[[66]](#footnote-67) והקוב"ש באות קל"א כתב כן מטעם אחר, עיי"ש, ?וכבר כתב דין זה המהר"ם בנעט בתשו' הר המור ר"ס ל"ז, עיי"ש?.

## מהו דהוי בכלל מלוה על המטבע דל"מ ליתן מטבע שנפסל

לדעת רש"י ודעימי' דכל שהלוהו מעות משלם לו מה שהלוהו אף שאינו יוצא כלל באותה שעה, נחלקו הראשונים בביאור גוונא דמלוה על המטבע דבכה"ג אינו נותן לו אלא מטבע היוצא, ואף לשמואל אינו נותן לו מטבע שנפסל אלא משום דיכול להוליכו למישן, **א** בפירש"י כתב דהיינו כשהלוה לו שום פרקמטיא על המטבע שקצץ לו מעות, דכיון שקיבל עליו ליתן לו מטבע, ל"מ ליתן מטבע שאינו יוצא דלאו מטבע הוא, אך התוס' והרשב"א נחלקו ע"ז, דכיון דזקף עליו במלוה, הו"ל כהלוהו מעות דמחזיר לו מה שהלוהו אף שאינו יוצא באותה שעה.[[67]](#footnote-68) - **ב** התוס' כתבו לפרש דהיינו שהתנה עמו ע"מ שישלם לו מעות, וסתמא דמילתא לכך פירש שאם יפסל יתן לו מטבע היוצא, דאותו שנפסל אין שם מטבע עליו, וכ"כ האו"ז בסימן שצ"ז בשם הר"ש, וכ"כ הרשב"א והרא"ש בסימן י"א, והטור בסימן ע"ד, והרמ"א שם ס"ז, והש"ך שם סקכ"ו. - **ג** הר"ש שם כתב בשם ר"י די"ל דאיירי כשהלוהו סאה חטין ואמר לו או תחזיר לי סאה או כו"כ במעות, דכיון שלא זקף עליו במלוה גמורה, שיכול לפרוע לו חטין אם ירצה, צריך ליתן לו מטבע היוצא באותה שעה, וכ"כ התוס' בשמו.

התוס' כתבו בדעת רש"י, דגם כשהלוה מעות וקצב לו שישלם לו מעות, משלם מטבע היוצא באותה שעה, כיון דמעות שנפסלו לאו מטבע נינהו, ומש"כ בפירש"י דהלוה לו פרקמטיא, הוא משום דכשמלוה מעות אין רגיל להזכיר דבר, ומשא"כ כשמוכר פרקמטיא דאף אם אמר סתם כו"כ מעות תתן, צריך לשלם מטבע היוצא, וכ"כ הרשב"א, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דדוקא כשהלוהו פרקמטיא הוא דנותן לו מטבע היוצא, דמצי אמר המלוה דאם היתה פרקמטיא שלי עכשיו בידי הייתי יכול למוכרה במטבע היום שהוא זמן פירעון, אך כשהלוהו מעות מצי אמר לי' דכמו"כ הי' נפסל בידך המטבע אם לא הלויתני כמו שנפסל בידי והרי שלך לפניך, וכ"כ המאירי בשם חכמי הצרפתים, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו חלק ח' אות א' בדעת רש"י, ועד"ז כתב הר"מ מסרקסטה בשטמ"ק לקמן בסוגיין בשם יש מן החכמים.

## טעם הא דאם התנה ליתן מטבע נתחייב ליתן מטבע היוצא, וטעם הא דלי"ב משום רבית

המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ו הק' ע"ד התוס' ודעימייהו, דאם בהלואה סתמא נותן לו מטבע שנפסל, מ"ט כשהתנה עמו ליתן לו מטבע צריך ליתן לו מטבע היוצא, ובמה נתחייב בכך, הרי משיכת מעות אינה מועלת לחייב, - אך החזו"א בסימן ע"ד סק"א כתב לפרש דהיינו משום דכ"ה דבהלואה חטים בידם לקבוע את ההלואה על חטים שיהא חוב הפירעון סאה חטים בין יוקרו בין יוזלו, בגונא דיש לו דאין בזה משום רבית, ובידם לעשותם דמים ושתהא ההלואה על דמים קצובים כשער של עכשיו, ה"נ בהלואת מעות, בידם לקבוע דההלואה היא על המטבעות עצמן, דומיא דהלואת חטים בחטים, ובכה"ג אף אם נפסל המטבע נותנם לו, דומיא דהלואת סאה בסאה שמחזיר לו הסאה אף שהוזלה,[[68]](#footnote-69) ובידם לעשותם דמים ושתהא ההלואה על ערך המעות, ובכה"ג ל"מ ליתן לו מטבע שנפסל, דאין תורת מטבע עליו ונתמעט ערכו, ובזה הוא דאמרינן דאף דבסתמא הויא ההלואה על המטבע עצמו, מ"מ כל שהתנה עמו ליתן לו מטבע הויא ההלואה על ערך המעות, ועד"ז כתב האבנ"ז בסימן קפ"ג סק"ח.[[69]](#footnote-70)

הגידו"ת בשער מ"ו חלק ח' אות א' הק' דמ"ט מותר להתנות שיתן לו מטבע, ומ"ש מהלואת סאה בסאה דאסור להתנות דאם יוזלו יתן דמיהם, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ג ד"ה ולכאורה י"ל כתב לישב, דכל שהתנה עמו שיתן לו מטבע, הו"ל כקצץ ועשאו דמים, וכיון שעיקר שעבודו הוא ליתן לו מטבע היוצא לי"ב משום רבית, ולכאו' הוא כמש"כ החזו"א דכל שהתנה עמו ליתן מטבע, הו"ל כהלואת חטים שעשאן דמים, שנותן את דמיהם, וע"כ לי"ב משום רבית.

## המלוה על המטבע ופיחת המלך את המטבע

החוו"ד בסימן קס"ה סק"א כתב דכל הא דכשהלוה על המטבע ונפסל ל"מ ליתן לו את המטבע שהלוהו, היינו כשנפסל המטבע הראשון לגמרי שאז אין שם מטבע עליו כלל והוא התנה לתת מטבע, אבל אם רק פיחתו המלך מכמות שהיתה כגון שהי' הדינר זהב כ"ה דינרים והעמידו המלך על כ', ודאי דאין משלם לו רק המטבע שהלוה לו, כיון דעדין שם מטבע עליו אלא שהוזל, ודמי להלואת סאה בסאה והוזל שאינו נותן לו רק סאה שהלוהו אף שהוזל, וכ"כ בנתיה"מ בסימן ע"ד סק"ה, וכ"ה מבו' בתשו' חת"ס חו"מ סימן ס"ד וסימן ע"ד, עיי"ש.[[70]](#footnote-71)

אך החזו"א בסימן ע"ד סק"ח כתב דאם פיחת המלך את המטבע, הוי כמו שפסל את דינר הראשון ועשה דינר חדש ופיחתו, דמה לי אם עשה דינר חדש ומה לי פיחתו את זה, דכיון שהפחת הוא ע"פ צוואת המלך הוי כשינה צורתו, וע"כ אם הלוה על המטבע צריך להוסיף את החלק שפסלתו מלכות, וכ"ה מבו' בתשו' מהרש"ך ח"א סימן ס"ב, עיי"ש, וכ"ה בתשו' מהר"ם בנעט שבתשו' חת"ס חו"מ סימן ע"ה, (והאריך בזה בתשו' הר המור ר"ס ל"ז).

ולכאו' ד' החזו"א הם לטעמי' דהא דכשהלוהו על המטבע ונפסל צריך ליתן לו מטבע היוצא, הוא משום דבכה"ג הויא ההלואה על ערך המעות, וע"כ ה"נ כשפיחת המלך את המטבע, כיון דחשבינן לה כפסל את דינר הראשון ועשה דינר חדש ופיחתו הו"ל כמו שהוזל המטבע, וע"כ אין הלוה נפטר בנתינת מטבע זה, אלא צריך להוסיף את החלק שפסלתו מלכות, ול"ד לשאר גווני שהוזל המטבע, דמחזיר לו את המטבע שלוה, משום דדינא הוא דאין יוקר וזול במטבע, - אך בד' החוו"ד מבו' דס"ל דכל הא דכשהלוהו על המטבע ונפסל צריך ליתן לו מטבע היוצא, אי"ז משום דהוי כהלואת חטים שקצב דמים, אלא הוא משום דהתנה עמו ליתן "מטבע", ומטבע שאינו יוצא לאו מטבע הוא, וכמש"כ רש"י ותוס', אך כל שפיחת המלך את המטבע דעדיין יש עליו שם מטבע, הרי דאף דכשפיחתו המלך הו"ל כמו שהוזל, מ"מ הו"ל כהלואת חטים דאף אם הוזלו נותן חטים,[[71]](#footnote-72) ומה"ט אף שכתבו דהתוס' דגם כשנפסל כל המטבע הו"ל כהוזל, ואפ"ה ל"מ לפרוע בזה, מ"מ כשנפחת המטבע מצי לפרוע בזה, דכל הא דכשנפסל ל"מ לפרוע הוא משום דהתנה עמו ליתן לו מטבע ומטבע שנפסל אין שם מטבע עליו, ומתישב בזה הוכחת המהר"ם בנעט שם, עיי"ש.

בתשו' חת"ס חו"מ סימן ס"ד כתב בתו"ד דיכול לפרוע ממטבע שנפחת שויו, אף כשהתנה עמו ליתן מטבע, הוא משום דלא גרע מהיכא דאית לי' אורחא למישן דמחזיר לו מטבע זה, ולכאו' מכוון דבריו דהרי אף היכא דאית לי' אורחא למישן דיש עליו שם מטבע, מ"מ כיון שאינו יוצא כאן דמיו נפחתים, וכל אדם מתרצה ליתנו כאן בדמים פחותין, ואפ"ה יכול ליתנו לו, וה"ה שיכול ליתן לו מטבע שהפחית המלך ערכו.[[72]](#footnote-73)

ולפ"ד החזו"א דכשמלוה על המטבע הו"ל כמלוה על ערך המעות, תיקשי דמ"ט יכול לומר לו לך והוציאו במישן, אף דהו"ל כמטבע שהוזל,[[73]](#footnote-74) וגם תיקשי דמ"ש מהיכא שפיחת המלך את המעות שכתב החזו"א דצריך להוסיף את החלק שפיחת, ואין לומר דכיון דכשהוא יוצא במישן חשיב כמטבע, אין תולין היוקר והזול במטבע, ולא חשיב כלל כמטבע שהוזל, שהרי כיון שאין מטבע זה יוצא כאן, חשיב כפירא כלפי המטבע היוצא, ותולין היוקר והזול בו, - וצ"ל למש"כ החזו"א בסימן קפ"ב סק"א דאף בדינר זהב לגבי נפשי' אמרינן דהוא טיבעא ואין בו יוקר וזול, ונתבאר בדף מס' 3, וע"כ כל דיש למטבע אורחא למישן ויש עליו תורת מטבע, לא חשבינן לי' כהוזל,[[74]](#footnote-75) דלא נתחייב ליתן לו את ערך המעות שלוה כפי ערך המטבע העיקרי, אלא כפי ערך מעות אלו עצמן, וכיון דלגבי נפשייהו הוו טיבעא וערכם קיים, שפיר מצי ליתנם לו,[[75]](#footnote-76) ול"ד להיכא שהופחתו ע"פ המלך דחשבינן לה כפסל את הדינר הראשון ועשה דינר חדש ופיחתו, ובכה"ג הו"ל כמו שהוזל המטבע, וע"כ אינו נפטר בנתינת מטבע זה.

ט"ו שבט פ"ב

דף מס' 6

## פירעון במטבע שנפסל למ"ד דהוי כנסדק

**ב"ק צ"ז א' -** התוס' כתבו דרב ושמואל ס"ל כרב הונא דמטבע שנפסל ל"ה כנסדק, דלרב יהודה דמטבע שנפסל הוי כנסדק, אף בהלואה סתמא לא מצי למיפטר נפשי' במטבע שנפסל, וכ"כ הרא"ש בסימן י', והוכיח מזה דקי"ל דמטבע שנפסל ל"ה כנסדק, וכ"כ האו"ז בסימן שצ"ד בשם ר"י, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל, - אך הרמב"ם בפ"ד ממלוה הי"ב פסק כשמואל דהמלוה את חבירו על המטבע ונפסל נותן לו ממטבע שהלוהו ואומר לו לך והוציאו במקום פלוני, אף דבפ"ג מגזילה ה"ד פסק כרב יהודה דמטבע שנפסל הוי כנסדק, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ג לאוין קצ"ג ועשין ע"ג, והיש"ש בסימן י"ג כתב לישב, למשמעות דבריהם דאיירי במטבע שנפסל במדינה זו ויוצא במדינה אחרת, דלכו"ע ל"ה כנסדק, וע"כ הוא נפטר בנתינת מטבע זה.[[76]](#footnote-77)

\*היש"ש הק' ע"ד הרמב"ם והסמ"ג, שהרי הגמ' מוקי מילתא דשמואל במלכויות מקפידות זע"ז, והרי דמיירי בפסול מלכות, וזה לטעמי' בסימן י"ב דהא דשאני פסלתו מלכות מפסלתו מדינה, הוא דפסלתו מלכות אינו יוצא במלכות זו כלל, ופסלתו מדינה יוצא במדינה אחרת באותה המלכות, וכ"ה מבו' בד' הפלפולא חריפתא בסימן י"א, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד לעיל בע"א, עיי"ש, - אך בד' הריא"ז בפירקין ה"ג דין ה' משמע דפסלתו מלכות דלרב יהודה חשיב כנסדק, הוא כשאינו יוצא כלל אף במדינה אחרת, וכ"כ הפנ"י, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט כתבו התוס' דרב ושמואל ס"ל כרב הונא, הרי הכא איירי במטבע היוצא במדינה אחרת, ולכו"ע ל"ה כנסדק, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ החזו"א בב"ק סימן י"ז סוסקכ"ג וסוסקכ"ה, ואכמ"ל.

## פירעון במטבע שנפסל כשמעות ההלואה קיימים

הראב"ן במכילתין כתב דהא דהמלוה על המטבע ונפסל נותן לו מטבע היוצא, הוא כשאין מעות ההלואה קיימים, דכל דמעות ההלואה קיימים לא גרע מגזילה דאומר לו הרש"ל,[[77]](#footnote-78) והביאו המרדכי בסימן ק"י, - אך בד' התוס' והרשב"א מבו' דאף כשמעות ההלואה קיימים נותן לו מטבע היוצא, משום דמלוה להוצאה ניתנה, ואף כשהמעות קיימים הוו כמו שאינם קיימים, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ הסמ"ג לאוין קצ"א בשם תשו' רש"י, והביאו ההגמי"י בפ"ד ממלוה הי"ב, - ועמש"כ בזה הש"ך בחו"מ סימן ע"ד סקכ"ד, והדברי משפט שם סק"ב, ובתשו' בית אפרים חו"מ סימן ד' ד"ה והנה במ"ש הראב"ן, והחזו"א בב"ק סימן י"ז סקכ"ו.

ובתשו' רש"י שם כתב דהא דנותן לו מטבע היוצא אף כשהמעות בעין, ול"ד לגזל מטבע ונפסל דאומר לו הרש"ל ואינו משלם לו מטבע חדש, הוא משום דבגזילה שבתורת גזלנות הי' אצלו, כיון שמחזיר אותו מטבע עצמו שגזל פטור ומשא"כ במלוה דלהוצאה ניתנה ומחזיר לו מעות אחרים, ע"כ אף אם מחזיר לו אותן מעות עצמן אי"ז פירעון עד שישלם ממטבע חדש, וכ"כ הפסקי רי"ד, - והיש"ש בסימן י"ג כתב דא"צ לה"ט, שהרי כל הא דבהלואה נותן לו מטבע היוצא, הוא כשהתנה עמו שישלם לו מעות, ומטבע זו שנפסלה אינו קרוי' מטבע כלל, אך בגזילה לא גרע מהלואה סתם, דמשלם לו מה שהלוהו.[[78]](#footnote-79)

\*הראב"ן שם כתב דאם גזל מטבע והוציאו לא עדיף מהלואה ונותן מטבע היוצא, והק' ע"ז שהרי כל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה, וכתב דכיון דהחדשים והישנים שוין במשקלן כשעת הגזילה הוא, וזה להיפך ממש"כ התוס' דכשאין הגזילה בעין נותן מטבע היוצא מכח הא דכל הגזלנים משלמין כשעת הגזילה, וצ"ב, - ועמש"כ בזה בתשו' בית אפרים חו"מ סימן ד' ד"ה ותבנא לדינא.

**אמר רב נותן לו מטבע היוצא,**[[79]](#footnote-80)הראב"ד כתב דלרב דאינו נותן לו מטבע שנפסל, היינו אף אם פסלתו מדינה זו ויוצא במדינה אחרת, דמטבע היוצא סתם קאמר, ועמש"כ החזו"א בב"ק סימן י"ז סקכ"ג להוכיח כן, - אך הבעה"מ לקמן בסוגיין כתב די"ל דכל הא דלרב נותן לו מטבע היוצא הוא רק כשמלכויות מקפידות זע"ז, וכ"כ הפסקי רי"ד, ונתבאר להלן, וכ"כ הר"י מלוניל והבעה"ת בשער מ"ו ח"ח אות א'.

**ושמואל אמר יכול לומר לו לך הוציאו במישן,** הראב"ד כתב דהיינו אף במטבע שפסלתו מלכות, משום דבמישן יוצא כל מטבע, - והפסקי רי"ד כתב דאם הי' מטבע שאינו יוצא אלא במלכות זו ונפסל ועכשיו אינו יוצא בשום מקום, מודה שמואל דנותן לו מטבע היוצא באותה שעה, שהמטבע הראשון כבר בטל ולאו מטבע מיקרי אלא אסימון הוא, וזה מטבע הלוה לו ולא אסימון, ועיי"ש שכתב דל"ד לגזלן דגזל מטבע ונפסל אומר לו הרש"ל אף כשאינו יוצא בשום מקום, דשאני בגזלן דכל היכא דקאי ברשותא דמרי' קאי, וכ"כ השטמ"ק לקמן בסוגיין בשם הרמ"ה.

האו"ז בסימן שצ"ז הביא מתשו' רש"י שפסק כדעת רב דנותן לו מטבע היוצא באותה שעה, וכ"כ הראב"ד בשלהי סוגיין בתחילת דבריו, - אך האו"ז בסימן שצ"ט כתב בשם רב שר שלום ורב יצחק גאון וכל הגאונים שפסקו כשמואל וכדאוקמה רב נחמן, וכ"כ בפי' ר"ח וש"ר בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממלוה הי"ב, והטוש"ע בסימן ע"ד ס"ז, והב"י שם כתב דכן פסקו כל הפוסקים, ומשום דהלכתא כשמואל בדיני, ועמש"כ הגידו"ת בשער מ"ו חלק ח' אות א' בטעמא דרש"י דקי"ל כרב.

**מסתברא מילתי' דשמואל דאית לי' אורחא למיזל למישן אבל לי"ל אורחא לא,** בטעם הא דל"מ ליתנו לו אלא כשיש לו דרך למישן מצינו כמה דרכים, **א** הראב"ד כתב דהוא משום דאומדן דעתא דמטבע הראוי לו קאמר לי'. - **ב** הרשב"א כתב דהוא משום דכל שאינו ראוי לו באותו מקום ואין לו דרך לאותו מקום שהוא יוצא בו, אין טבעו חשוב לקרות לו מטבע.[[80]](#footnote-81) - **ג** בפי' הר"י מלוניל כתב דכשיש לו דרך מזומן לילך למישן בשיירות ודרכו לילך לשם תדיר, כופין על מידת סדום,[[81]](#footnote-82) וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו חלק ח' אות א',[[82]](#footnote-83) וכ"כ הרשב"ש בתיקון סופרים שער כ"ו, דהוא משום דמאי פסידה אית לי' זה נהנה וזה אינו חסר הוא ומהיות טוב אל תקרא רע קרינן בי' ואל תמנע טוב מבעליו.

בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה ומשני דלא בחשי מבו' דלא חשיב כאית לי' אורחא למיזל למישן, אלא כשהוא צריך לילך לשם, וכ"כ השטמ"ק שם בשם הרמ"ה דאית לי' אורחא היינו דיש להמלוה זה אורחא למיזל למישן, אך כל דלי"ל לדידי' אורחא למישן, אע"ג דשכיחי שיירתא, לא מצי א"ל הא אורחא קמך זיל ואפקי' התם, דא"כ הרי שהי' נושה בחבירו מנה יוציא מנה על מנה וילך למישן.

## חילול מע"ש על מעות שאינם יוצאות

**אין מחללין על המעות שאינם יוצאות,** בפירש"י כתב דהוא משום דלא קרינן בי' כסף צורה, וכ"כ הראב"ד דהתורה הקפידה על הצורה מפני שבשביל הצורה הוא יוצא, וכל שאינו יוצא לא חשיב ככסף צורה, ועד"ז כתב הרשב"א דלא חשיב ככסף צורה אלא כשיש עליו חשיבות מחמת צורתו, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דמע"ש מ"ב כתב דילפינן לה מדכתיב ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך, דבעינן שיהא כסף שאפשר להוציאו בכל מאכל שירצה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"י.

**הא של אחרונים דומיא דראשונים מחללים,** הראב"ד כתב דהיינו דלר' נחמן כל דלית לי' אורחא למישן צורה דידי' לא חשיבא לי', וזהו דפרכינן מהא דמחללין בשל אחרונים שנפסלו במלכות זו ויוצאין במלכות אחרת אע"ג דלי"ל אורחא להתם, והרי דאף בכה"ג חשיב לי' כסף צורה היוצאת.[[83]](#footnote-84)

## דין מטבע היוצא במקום אחר כשאין מלכויות מקפידות זע"ז

**הבמ"ע כשאין מלכויות מקפידות זע"ז,** בפירש"י בד"ה ומשני דלא בחשי מבו' דהיינו משום דיכול ליתנם כאן לבני מישן הבאים לכאן,[[84]](#footnote-85) וכ"כ השטמ"ק בשם הרמ"ה,[[85]](#footnote-86) וכ"כ הפסקי רי"ד דכל שאין מלכויות מקפידות זע"ז ומניחין לסחור במלכותן בני מלכויות אחרות במטבע שלהן, הו"ל מטבע חשוב אע"פ שאין לו דרך לשם, שהרי יכול להוציאו במקומו, שיבואו סוחרים ממלכות אחרת וישא ויתן עמהן בזה המטבע ויקנה מהן פרקמטיא, או יחליפו מטבע שקיבלו בזה המלכות במטבע זה, שיותר הוא נוח להם להוליך מטבע היוצא במלכותם מלהוליך מטבע זה שאינו יוצא, וכ"כ הריא"ז, - אך הבעה"מ כתב דהוא משום דכל שאין מלכויות מקפידות זע"ז כ"ז שירצה יוכל להוליכם שם, ואע"פ שעכשיו אין לו דרך לשם,[[86]](#footnote-87) - ועמש"כ בזה הראב"ד, וצ"ב.

השטמ"ק בשם הרמ"ה כתב לדינא, דהא דיכול לפרוע במטבע שנפסל, הוא או כשיש לו דרך למישן, או כשאין מלכויות מקפידות זע"ז, וכ"כ הריא"ז, והרא"ש בסימן י"א, והטור בסימן ע"ד, - אך הרי"ף והרמב"ם בפ"ד ממלוה הי"ב והשו"ע בסימן ע"ד ס"ז השמיטו לזה, ולא חילקו בין היכא דמדינות מקפידות זע"ז להיכא דאין מקפידות, ועמש"כ בזה היש"ש בסימן י"ג, והגידו"ת בשער מ"ו חלק ח' אות א'.

הבעה"מ הק' דלדעת רב דנותן לו מטבע היוצא, תיקשי מהא דמחללין על מעות של אחרונים דומיא דראשונים, אף שאין יוצאין במקום זה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב דרב תנא ופליג, וכ"כ הרשב"א בפי' קמא. - **ב** הבעה"מ כתב עוד די"ל דכל הא דלרב נותן לו מטבע היוצא הוא כשמלכויות מקפידות זע"ז, אך כשאין מקפידות זע"ז מודה רב דיכול ליתן לו מטבע זה, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד. - **ג** הראב"ד כתב דטעמא דרב הוא משום דהלוהו מטבע היוצא באותו מדינה, וע"כ צריך לפרעו מטבע היוצא באותה מדינה, אף דגם מטבע שאינו יוצא באותה מדינה יש עליו תורת כסף צורה, והביאו הרשב"א, והוסיף לפרש דהיינו דכיון שהתנה במטבע סתם, סתמא דמילתא למטבע היוצא לו באותו מקום קאמר, ומשום תנאו הוא דנותן לו מטבע היוצא באותה שעה.[[87]](#footnote-88)

**היכי מצי ממטי לי',** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דמלכויות מקפידות זע"ז, ל"מ להוליך המטבע למישן, דכשיבדקוהו בני מדינה זו וימצאו בידו מעות אלו יפסידוהו, - והיש"ש בסימן י"ג כתב דאם אין הסכנה אלא שמפסידין ממנו המעות, יכול לומר לו הלוה תקח מעות אלו ממני ואם ימצאו אצליך ויפסידו, הרי הנזק שלי, ואני אשלם לך ממטבע אחרת היוצאת, אך אם יש סכנה אחרת וקפידא רבה מן המלכות, לאו כל כמיני' לאדחויי ולומר אני ערב לך בעד כל ההיזק, דמי יודע עד היכא יגיע חמת המלך, והש"ך בסימן ע"ד סקכ"ג הביא לסוף דבריו, - והחזו"א בב"ק סימן י"ז סוסקכ"ז תמה ע"ז, דלפ"מ דמדמינן לה בסוגיין לדין חילול מע"ש, מבו' דהא דכשמלכויות מקפידות זע"ז ל"מ, הוא משום דבכה"ג אין שם מטבע עליו, וא"כ הרי אף אם מקבל הלוה עליו את ההפסד, מ"מ כיון דקבעה התורה כל תשלומין במטבע והוא חייב לו מטבע היוצא, ל"מ לפרוע במטבע זה דאין תורת מטבע עליו.[[88]](#footnote-89)

ט"ז שבט פ"ב

דף מס' 7

## המלוה על המטבע והוסיפו עליו

**ב"ק צ"ז ב' - המלוה על המטבע והוסיפו עליו,**[[89]](#footnote-90)בפירש"י כתב דמיבע"ל אליבא דרב דנותן לו מטבע היוצא, אם היינו אף כשהוסיפו עליו,[[90]](#footnote-91) - אך הראב"ד כתב בדעת הרי"ף דאתיא אף כשמואל וכשנפסל בכל מקום או כשאין לו דרך למישן, דבכה"ג לכו"ע נותן לו מטבע היוצא, וכ"כ הרשב"א והרא"ש בסימן י"ב.[[91]](#footnote-92)

הגידו"ת בשער מ"ו חלק ח' אות ב' כתב דיש להעמיד האיבעיא אף לדעת שמואל, דאף דס"ל דיכול לומר לו לך הוציאם במישן, היינו לענין שאין המלוה יכול לעכב ולומר אינו רוצה אלא את המטבע החדש היוצא כאן, אך אם רצה הלוה ליתן לו מן המטבע החדש הרשות בידו, ולי"ב משום רבית, כיון שאין בזה שום תוספת למלוה, וזהו דמיבע"ל כשהוסיפו עליו ורוצה הלוה ליתן מהמטבע החדש, אם יש בזה משום רבית, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא פירש"י כן, - אך היש"ש בסימן ט"ו כתב דאין לפרש כן, דבכה"ג דיכול לפרוע לו במעות הראשונות, ודאי דהו"ל רבית כשפורע במטבע שהוסיפו עליו.

בעיקר מש"כ הגידו"ת דאף לדעת שמואל רשאי הלוה לפרוע מהמטבע החדש ולי"ב משום רבית, כיון שאין בזה שום תוספת למלוה, לכאו' יש מקום לדון בזה, שהרי המטבע שנפסל היוצא במישן נפחתו דמיו כאן, והו"ל כמטבע שהוזל, וכמש"נ בדף מס' 5, וכיון דדינו הוא דנותן לו מטבע זה, ע"כ אם נותן לו מן המטבע היוצא שדמיו יתירים, הו"ל כרבית,[[92]](#footnote-93) - וכ"נ ממש"כ החזו"א בסימן ע"ד סוסק"ב דבגונא דהוזל המטבע הראשון וק"כ מן המטבעות הראשונים הם כק' מן המטבע היוצא, הרי דאם לוה ק"כ מעות ואין ללוה מן המטבע הפסול, מסלקו בק' מטבע היוצא, כיון דמדמינן לי' לסאה בסאה, והתם אם אין לו חטים נותן לו דמיהן כשער של עכשיו, ועיי"ש שכתב דאף אם כלה בכל המדינה מטבע הפסול שיימינן בכמה הי' שוה אילו נמצא ונותן לו שויו, ולפ"ז הדין נותן דאם יתן לו ק"כ מטבע היוצא הו"ל רבית.[[93]](#footnote-94)

\*בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן שנ"ח כתב דאם כתוב בשטר שיש לו עליו כך וכך ליטראות טובים יוצאים בהוצאה נראה שצריך ליתן מטבע היוצא, והביאו המרדכי בסימן קי"ב, וכ"כ הרמ"א בחו"מ סימן ע"ד ס"ז, ובד' הגר"א שם סקכ"ב מבו' שפירש דהיינו דבכה"ג צריך ליתן לו מטבע היוצא אף כשיש לו דרך למישן,[[94]](#footnote-95) ומבו' דאף דמעיקר דין ההלואה מהני ליתן מטבע שנפסל, מ"מ כל שהתנה עמו ליתן לו מטבע היוצא לי"ב משום רבית, וזה כד' הגידו"ת, - אך י"ל דהיינו רק משום דמעיקרא קבע את דמי ההלואה במטבע היוצא, אך כל שקבע את דמי ההלואה במטבע, דאף אם נפסל המטבע יכול לומר לו לך הוציאו במישן, הרי דאם יפרע לו מן המטבע היוצא, דדמיו יתירים על דמי המטבע שנפסל, הו"ל רבית.

\***נותן לו מטבע היוצא באותה שעה,** השטמ"ק כתב בשם הר"מ מסרקסטה, דהא דאין מנכין לו, הוא רק כשהלוה פירות על המטבע, ובכה"ג הוא דאמרינן דאף דבמטבע החדש יש יותר נסכא מן המטבע הישן, נותן לו מן המטבע החדש, דיכול המלוה לומר דאלמלי שהלוהו עדיין היו הפירות בידו והי' מוכרם עכשיו במטבע החדש, כפי מה שנמכרו במטבע הישן, שהרי לא הוזלו הפירות מחמת טיבעא, וה"נ כשפחתו מן המטבע אין מוסיפין לו, דיכול הלוה לומר דאם היו הפירות ביד המלוה הי' מוכרם במטבע החדש כפי מה שנמכרו במטבע הישן, שהרי לא הוקרו הפירות מחמת טיבעא, אך כל שהלוהו מעות בעד מעות והוחלף המטבע והוסיפו עליו או שפחתו ממנו, אין לו אלא ממטבע שהלוהו, דאם הוסיפו עליו יכול הלוה לומר דאלמלי שהלוהו היו המעות הישנים בידו שהם פחותים מן המטבע החדש, ואם פחתו ממנו יכול המלוה לומר דאלמלי שהלוהו היו המעות הישנים בידו שהם יתירים על המטבע החדש, וכ"נ בד' הבעה"ע בסוף הל' מלוה ע"פ בדעת רש"י, - אך בד' ש"ר משמע דליכא נפ"מ בזה.

\*בתשו' הר"י מיגש סימן קצ"ה והביאו השטמ"ק בסוגיין נשאל במי שלוה י' משקלי זהב, ואח"כ הוסיפו על המשקלות, אם פורעו במשקלות שהלוה לו בהם שהם המשקלות הקטנים, או צריך לפרעו במשקלות הגדולים, ומבו' בתו"ד דהיו המשקלות משמשין לישא וליתן בהן כעין מטבעות, וכתב דאין ספק שלא יפרע לו אלא באותו המשקל בעצמו שנתן לו וכמשקל אותה המשקולת בעצמה שהלוה לו בה, ול"ד לדינא דסוגיין דהוא בהלואת מטבע שהוא דינר גוף אחד שלם טבוע מפותח בחותם המלך, שהוא יוצא בין האנשים שלם כמו שיצאה טבעה באותה שנה, שא"א לפחות ממנו, ולא להיות בו סדק כ"ש ולא פגם ולא חיסרון מהמשקל הידוע שצריך להיות בו, ובכה"ג הוא שאמרו דנותן לו מטבע היוצא באותה שעה, לפי שהדינרים הראשונים הקטנים במשקל כבר נתבטלו מלשאת ולתת בהם מכל וכל, ואין נקרא עליהם שם מטבע, אלא הם חשובים כנסכא, והוא הלוה לו דבר שהי' נראה עליו שם אותו מטבע, ובכה"ג גם א"צ לחשב לו התוספת, לפי שלא הלוה לו משקל ידוע כדי שנחשוב לו מה שנוסף מן המשקל, אלא הלוה לו דבר שנקרא עליו שם אותו המטבע יהי' בו מה שיהי',[[95]](#footnote-96) ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש עוד בזה.[[96]](#footnote-97)

אך הנה הרי"ף בסוגיין כתב דה"ה במקום שנו"נ בכספים של משקל ופוחתו מן הכסף שבהן או שהוסיפו עליו הכל ענין אחד הוא, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב, והטור בסימן קס"ה, ולמש"כ הפרישה שם סק"ב לפרש בזה, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"ז, לכאו' הוא שלא כד' הר"י מיגש,[[97]](#footnote-98) וצ"ע.

**והא קא זיילין פירי,** בפירש"י כתב דכיון דזיילי פירי לגבי מטבע זו, נמצא שמשתכר זה בתוספת ואינה דומה לראשונים והוי רבית,[[98]](#footnote-99) והמחנ"א בהל' רבית סימן כ"ג והגר"א בסימן קס"ה סק"ג כתבו לדקדק מדבריו דכל האיסור בזה הוא משום שהוסיפו עליו ואינו דומה לראשונים, אך אם לא הוסיפו עליו אלא שהוא דומה בדומה, אע"ג דזיילי פירי לגבי המעות החדשים, לי"ב משום רבית, וכ"כ הראב"ן בפירקין דדינא דרב במלוה על המטבע ונפסל דנותן לו מטבע היוצא באותה שעה, איירי כששוים הישנים והחדשים במשקלם, ובכה"ג הוא נותן לו מטבע היוצא, אע"ג דזיילי פירי בחדשים, כיון דהא דזיילי אי"ז מחמת שהם טובים מן הישנים, אלא משום חריפותן, וע"כ אין בכך כלום,[[99]](#footnote-100) והביאו המרדכי בסימן ק"י, וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ה.

אך בתשו' רבינו יואל שהביא הראבי"ה בסימן אלף ל"ח משמע דכל הא דבמלוה על המטבע ונפסל נותן לו מטבע היוצא, הוא כשהמעות הישנות חשובות במו"מ כמו החדשות ולענין פירי נמי שוין, אך כל דזיילי פירי בחדשים, מנכה לו התוספת,[[100]](#footnote-101) וכ"כ בתשו' מהרשד"ם יו"ד סימן רכ"ד דאף דמשמעות ד' רש"י דלא נאסר אלא בדאיכא תוספת במשקל המטבע, מ"מ בע"כ דל"ד הוא, דזיל בתר טעמא דכיון דזיילי פירי הוי רבית, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 8.

המהרשד"ם שם כתב להוכיח דאף היכא דליכא תוספת במשקל, מ"מ כל דזיילי פירי הוי רבית, דהרי קי"ל דאסור ללוות סאה בסאה ואם לוה סאה בסאה והוקרו נותן דמיהם, והרי דאע"פ שסאה קיבל וסאה פורע, מ"מ אם הוקרו אינו נותן אלא כפי הדמים שהיו שוים בשעת ההלואה, וה"נ כשהלוה מטבעות והוקרו, דלא יתן אלא כפי הדמים שהיו שוים בשעת ההלואה,[[101]](#footnote-102) - והגידו"ת בשער מ"ו חלק ח' סוף אות א' הק' כן על מש"כ הראב"ן דבכה"ג דשוים במשקלם נותן לו מטבע היוצא אע"ג דזיילי פירי בחדשים, כיון דמשום חריפותא זיילי ולא משום תוספת, שהרי המלוה חטים והוקרו, אע"ג דהוקרו מחמת עצמן, אסור ליתן לו חטים, וצריך ליתן לו מעות, וכן הק' המחנ"א שם.[[102]](#footnote-103)

והמחנ"א שם כתב לישב, דהוא משום דכל דלא נשתנה המטבע, אף שהוזלו הפירות, אי"ז משום שהוקרו המטבעות, אלא דמשום חריפותא דמטבע אוזולי מוזלי פירי בהו, וע"כ לא חשיב כלל שהוקר המטבע, - וכתב לישב עוד, דבכל מטבע אין היוקר והזול תלוי בו, ואף שהוזלו הפירות, אי"ז משום שהוקרו המטבעות אלא מחמת תרעא הוי שהוזלו הפירות, ורק כשהוסיפו על המטבע הוא דיש לחוש ולומר דהוא מחמת שהוסיפו עליו, - ועד"ז כתב החזו"א בסימן ע"ד סק"ה דכיון דדינא הוא דהיוקר והזול מתייחס את הפרי לעולם ולא אל המטבע, ע"כ אף אם נפסל המטבע וקם מטבע חדש, כל שלא נשתנה משקלו ה"ז כמו המטבע הראשון בין שהוקרו פירי ובין שהוזלו, כיון שאין שינוי המטבע ראוי לגרום שינוי במחיר הפירות, אם הוזלו או הוקרו הפירות הוי כהוקרו והוזלו בזמן שהמטבע קיים ולא נשתנה.

בתשו' רבינו יואל שם כתב בשם רב צמח, דאף דהמלוה על המטבע ונפסל נותן לו ממטבע היוצא, מ"מ אם עמדו אותם מעות שנפסלו ביוקר, נותן לו במעות שלקח ממנו, שיכול המלוה לומר ללוה אלמלי היו מעותי אצלי ולא הלויתים לך הייתי מוציאם באותו היוקר, וע"כ פורע לו באותן המעות שלקח ממנו,[[103]](#footnote-104) ורבינו יואל כתב ע"ז דלא איירי כשהוקירו ממש, אלא דכיון שהמעות החדשים קלים יותר מן הישנים ע"כ נותנים פירות יותר בישנים, אך אם היו המעות החדשים שוים במשקל להישנים, והוקירו הישנים שנותנין פירות יותר בישנים ממה שהיו נותנים בשעת הלואה מן הפירות, ה"ז אסור מדרבנן,[[104]](#footnote-105) וכמו שאמרו הכא דאם שבח לענין פירי אסור, והביאוהו האו"ז בסימן ת', וההג"א בסימן י"ב.

והמחנ"א בהל' רבית סימן כ"ד כתב דיש להתיר אף בכה"ג שהחדשים שוים במשקל להישנים והוקירו הישנים, משום דדינרי כסף יש להם שער קצוב, וכל כה"ג אף בסאה בסאה שרי,[[105]](#footnote-106) דקי"ל דיצא השער פוסקין,[[106]](#footnote-107) ולכאו' לפ"ז מתישב בע"א הא דשרי לפרוע מהמטבע היוצא כשלא הוסיפו עליו אף אם זיילי פירי.

י"ז שבט פ"ב

דף מס' 8

## המלוה על המטבע והוסיפו עליו והוזלו הפירות מחמת טיבעא

**ב"ק צ"ז ב' - אי מחמת טיבעא זיל מנכינן לי',** המאירי כתב דכן הדין בנתוסף ערך המטבע או פחת אע"פ שלא נתוסף במשקל דפוחתין ומוסיפין, וכ"כ בתשו' מהרשד"ם חו"מ סימן ע"ה דכ"ה דאם הוזלו הפירות מחמת תוספת המשקל והוקרו מחמת שפחתו מן המשקל דפוחתין ומוסיפין לו, ה"נ אם הוזלו או הוקרו הפירות מחמת גזירת ומאמר המלך, פוחתין ומוסיפין,[[107]](#footnote-108) ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דבהלואת מטבע משלם כזולא דהשתא, דדמי להלוהו חטים דאם הוזלו נותן חטים.[[108]](#footnote-109)

ובדעת התוס' דבהלואת מטבע משלם כזולא דהשתא תיקשי דמ"ש ממה שאמרו הכא דאי מחמת טיבעא זיל מנכינן לי', וי"ל בזה בכמה גווני, **א** משמעות ד' רש"י דהא דמנכינן לי' הוא משום איסור רבית, ונתבאר בדף מס' 7 בהערה, ולפ"ז לעולם מדיני הלואה צריך ליתן לו מטבע זו אף שהוקרה, אלא דכיון שהוקרה יש בזה משום רבית, וזה ע"ד הא דבמלוה סאה בסאה והוקרו נותן דמיהם.[[109]](#footnote-110) - **ב** דשאני הכא דהלוה על המטבע, ובכה"ג הו"ל כמלוה על ערך המעות, וכמש"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"א, וע"כ בכה"ג כל דהוקר המטבע או הוזל פוחתין ומוסיפין.[[110]](#footnote-111) - **ג** דהכא שהוסיפו או פחתו ממשקל המטבע, הרי דכל דמכח זה הוזלו הפירות או הוקרו, חשבינן לי' כמטבע אחר, וע"כ פוחתין ומוסיפין לו,[[111]](#footnote-112) וכ"כ החדרי דעה בסימן קס"ה דכל דזיילי פירי הוי כעשו מב' מטבעות מטבע אחד, עיי"ש.

בפי' הר"י מלוניל כתב דאם הוזלו הפירות מחמת טיבעא, מנכינן לי' שאינו נותן לו מזה המטבע אלא כפי שהיו נותנין בתחילה פירות, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו חלק ח' אות ב', וכ"כ הראב"ן בפירקין דמנכין לו מן החדשים לפי שבחן, ונתחדש בדבריהם דאינו מנכה לו בכה"ג את כל תוספת המשקל, אלא מנכה לו את מה שנתייקר המטבע, וכ"נ בד' הריא"ז, וכ"כ בתשו' גוו"ר חו"מ כלל ד' סימן א' בשם ס' מעשה חייא סימן י"ז, וכ"כ בתשו' פרח שושן חו"מ כלל ד' סימן א' ד"ה ומחלוקתם והביא כן מד' המהרי"ט בתשו' ח"א סימן י'.

אך הגוו"ר שם נחלק ע"ז וכתב דבכה"ג מגלגלין עליו את כל תוספת המשקל, ואף אם הוסיפו על המטבע חומש והוזלו הפירות בשיעור חצי חומש, פוחתין לו חומש, ומאידך אף אם הוזלו הפירות ביותר מחומש, אין פוחתין לו אלא חומש, וכן משמע קצת בתשו' גאוני מזרח ומערב סו"ס י"ג, ובשטמ"ק בשם הר"מ מסרקסטה.[[112]](#footnote-113)

## שיעור התוספת בנסכא דאינו מנכה לו

**והא איכא שבח נסכא,** החזו"א בסימן ע"ד סק"ג הק' דהרי לעולם ערך הנסכא פחות מערך המטבע, דאל"כ היו הצורפין מתיכין המטבע לכלי כסף, וא"כ ליכא שבח נסכא, ועיי"ש מש"כ בזה.

**עד י' בתמניא,**[[113]](#footnote-114)הראב"ד תמה דמנא להו האי שיעורא,[[114]](#footnote-115) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראב"ד כתב דאפשר דהוא משום דאף בין המטבעות יש שחסרים חומש, וכיון דיש בין המטבעות תוספת חומש והן יוצאין בשוה, ע"כ אף אם הוסיפו עליהן חומש בנסכא שרי, והרשב"א כתב בשמו דהוא משום דאפשר דאותם ח' שהלוהו שוין לענין נסכא כאותם י' שנוטל, ועד"ז כתב הראב"ן בפירקין, והביאו בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סו"ס אלף ל"ח. - **ב** הראב"ד כתב עוד דהוא משום דאם יתיך את המטבעות ויחזירן למטבע הראשון, יפחת חומש באכילת האש ובשכר עשיית המטבע, וע"כ הוא דתוספת נסכא חומש לאו רבית היא, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב,[[115]](#footnote-116) ועמש"כ ע"ז הדרישה בסימן קס"ה סק"ב והט"ז שם סק"א והחזו"א בסימן ע"ד סק"ג,[[116]](#footnote-117) ועד"ז כתב בפי' הר"י מלוניל. - **ג** הרשב"א כתב דכיון דלא זילי פירי ולענין פירי לא משתרשי לי', ליכא משום רבית בתוספת הנסכא, משום דבתוספת נסכא עד חומשא כו"ע מחלי, וכ"נ בד' הבעה"ת בשער מ"ו חלק ח' אות ב', וכ"כ בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן י"ז, ועד"ז כתב המרדכי בסימן ק"י דהוא משום דעד שיעור הזה אין קפידא ודעת הלוה בכך אם ישתנה המטבע, והפרישה בסימן קס"ה סק"א כתב דהיינו דמסתמא מחלי ע"ז, (אך החזו"א בסימן ע"ד סוסק"ג פירש לדבריו בע"א). - **ד** השטמ"ק כתב בשם הרמ"ה דהוא משום דקים להו לרבנן דהוזל הנסכא, ושווי נסכא במשקל י' הוא כמטבע במשקל ח', וכיון שראינו שלא הוזלו הפירות מחמת התוספת, שמעינן מינה דהנסכא הוא דהוזל, ואף אם ל"ה נפסל המטבע הראשון והי' מחזירו לו, הי' יכול לקנות ממנו נסכא במשקל י'. - **ה** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דאין אדם ממעך צורת המטבע כדי להרויח תוספת חומש דנסכא, דהריוח דטיבעא הוא יותר מהריוח דנסכא. - ועמש"כ בטעמים אלו בתשו' גוו"ר חו"מ כלל ד' סימן א'.

הרי"ף כתב דכל שהוסיפו עליו יותר מחומש אף שלא הוזלו הפירות, אינו נותן לו מהמטבע היוצא אלא כהשיעור שיש לו מן המטבע הראשון, ומבו' דכל שהוסיפו יותר מחומש מנכין את כל התוספת, וכ"כ בפי' ר"ח בסוגיין, והרמב"ם בפ"ד ממלוה הי"א, - והר"ח כתב לדמותו למה שאמרו בב"ב ק"ד ב' דלא את המותר בלבד הוא מחזיר לו אלא את כל הרבעים, והביאוהו הראב"ן בפירקין, והראבי"ה בסימן אלף ל"ח, בתשו' רבינו יואל, וכ"כ הרשב"א בסוגיין,[[117]](#footnote-118) - אך הריא"ז בפירקין ה"ג דין כ"ב כתב דאינו פוחת לו אלא מה שהי' משקלם יותר מחומש.

החדרי דעה בסימן קס"ה הק' דמ"ט היכא דאיכא שבח נסכא מנכה לו את כל תוספת המשקל, הרי כיון דלא זיילי פירי נמצא דהמלוה מפסיד, ועיי"ש שכתב דהוא משום דבכה"ג דלא זיילי פירי אף שהוסיפו עליו, בע"כ דהכסף הוא שהוזל, וע"כ מן הדין הוא מפסיד, וצ"ע,[[118]](#footnote-119) - אך לכאו' זהו שכתב בפירש"י דהא דמנכה לו הוא משום דהוי רבית, והרא"ש בסימן י"ב כתב דהוא משום דמיחזי כרבית, והיינו דאף דהמלוה מפסיד במה שמנכה לו מן המטבעות, מ"מ א"א שיפרע לו כמו שהלוהו, כיון דשבח לענין נסכא ומיחזי כרבית, וע"כ הוא מנכה לו, ודמי למלוה סאה בסאה והוקרה דמנכה לו, אף דהמלוה מפסיד.

## המלוה על המטבע ופחתו ממנו

הרי"ף כתב דה"ה למלוה את חבירו על המטבע ופחתו ממנו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממלוה הי"א, והרא"ש בסימן י"א, והבעה"ת בשער מ"ו חלק ח' אות ג', ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן ל"ד, והטוש"ע בסימן קס"ה.

אך הראב"ד בסוגיין כתב דלענין פחת אין לחוש לשיעור זה, דכיון דדינא הוא דנותן לו מטבע היוצא, אפי' פחת כמה נותנו לו ופטור,[[119]](#footnote-120) ולא הקפידו בתוספת יותר מחומש, אלא משום איסור רבית, אך בפחת אין בו הפרש,[[120]](#footnote-121) וכן צידד הבעה"ע בסוף הל' מלוה ע"פ, - והרא"ש שם הסכים לד' הרי"ף, ומשום דה"נ יש לנו לחוש להפסד המלוה, ועד"ז כתב הבעה"ת שם דסברא רחוקה היא מאד, שזה ישתכר וזה יפסיד הקרן שלו שהלוהו, ואם הלוהו מנה שיחזיר לו שוה נ' בכסף, - ועמש"כ החדרי דעה בסימן קס"ה לפרש טעם הפלוגתא בזה.

בד' השטמ"ק בסוגיין בשם הרמ"ה והר"מ מסרקסטה מבו' דהא דכשפחתו ממנו צריך להוסיף, הוא בין כשפחת יותר מחומש, ובין כשהוקרו הפירות מחמת הפחת, וכ"כ הר"י מלוניל והרשב"א בסוגיין, והבעה"ת שם,[[121]](#footnote-122) וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א שם, ובתשו' הרא"ש כלל ק"ג ס"א, ובתשו' הריב"ש סימן קצ"ז, וכ"נ בד' הרמב"ם שם, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד דדברי הרי"ף קיימי כשפחתו יותר מחומש, - אך בד' הפסקי רי"ד משמע דרק אם הוקרו הפירות מחמת הפחת מנכה לו, אך כל שלא הוקרו הפירות מחמת הפחת, אף אם פיחת יותר מחומש אינו מנכה לו,[[122]](#footnote-123) וכ"כ החוו"ד בסימן קס"ה סק"ד.

בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן י"ז כתב דלדעת הסוברים דהא דבהוסיף עד חומש אינו מנכה לו, הוא משום פחת ההתכה, הרי דשיעור זה הוא כשהוסיפו עליו, אך כשפחתו ממנו אין מקום לשיעור זה, ולכאו' מכוון דבריו דהדין נותן דאף אם פחתו פחות מחומש צריך להוסיף עליו, (דמה דפחת ההתכה הוא חומש, אדרבה הוא טעם דהוי הגירעון יותר), ועיי"ש שתמה ע"ד הרא"ש שפירש דטעם הא דבתוספת עד חומש אינו מנכה לו הוא משום פחת ההתכה, והשוה דין מטבע שפחתו ממנו לדין מטבע שהוסיפו עליו, וצ"ע.

\*השטמ"ק כתב בשם הרמ"ה מסרקסטה דכל שנפחת מן המטבע פחות מן החומש, אף דאם פורעו במטבע החדש אינו יכול לתבעו יותר ממנין המטבעות שהלוהו, מ"מ אם ידוע דיש ללוה מן המטבעות הראשונות דשוו טפי, יכול המלוה לומר לו שיפרע לו את המעות הכתובות בשטר, או שיביא לו מהמטבע החדש כפי המשקל שהי' במטבעות הראשונות, וצ"ב.[[123]](#footnote-124)

\*הריא"ז בפירקין ה"ג דין כ"ב כתב דהמעות שלנו שהן נמשכין אחר הזהב לעולם, ופעמים שהמעות הנפסלים הם כמו ג' מאות בטרין של זהב וכו' יש לנו לילך בהם לעולם אחר הזהב, ואם הי' חייב לו ג' מאות מן המעות הנפסלות, נותן לו מן המעות היוצאות שוה טרין אחד, שהרי הג' מאות שנתחייב לו כך הי' שויים, - ולכאו' אזיל לטעמי' בפ' הזהב ה"א דין ה' ובפ' איזהו נשך ה"י דין ד' דבמקומות אלו עיקר המטבע הוא הטריים של זהב, ואם לוה דינר כסף בדינר כסף הו"ל כהלואת סאה בסאה דאם הוקרו נותן דמיהם, וע"כ הוא דכשהלוה מעות ונפסלו, והמעות החדשות הוקרו כנגד הזהב, אינו נותן לו אלא כפי דמי המעות הישנים.

י"ח שבט פ"ב

דף מס' 9

## טעם הא דמדינא חיילא קציצת הרבית

**ב"מ ס' ב' - המלוה סלע בה' דינרים**, בגדר חיוב רבית, דאלמלי איסורא דרבית חיילא הקציצה וחייב לשלם לו את הרבית, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בקידושין ו' ב' דחייל חיוב הרבית, כתב בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רכ"ג דהוא שכירות מעותיו, וכתב לפ"ז דכל יום ויום מרויח לפי חשבון, דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, וכ"כ בתשו' אמרי בינה סימן ב' סוסק"ב, וכ"כ הברכ"ש בקידושין סימן ד' סק"ד בשם האחרונים, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד דבכל יום ויום הוא מתחייב ברבית של אותו היום,[[124]](#footnote-125) והיינו משום דהוי כשכירות מעותיו, וכמש"כ בחי' הגר"ש בסימן כ"ז סקכ"א וסקכ"ב.

ובתשו' חת"ס ח"ו סימן כ"ו ד"ה ומה שמקשים כתב לדון כן, ותמה ע"ז, דל"ד למשכיר כליו דנוטל שכרם דהתם הכלי חוזר בעין לבעליו, אבל הכא מלוה להוצאה ניתנה והני זוזי אזלי לעלמא ומשלם לו אחרים תחתיהן, ומ"ט הוא חייב, ועיי"ש שכתב דאה"נ לא חייל חיוב רבית מדינא, אלא במלוה בשטר, ומדינא דחייב אני לך מנה בשטר, וכן הק' בחי' הגר"ש בסימן כ"ז סק"כ.

ובדעת הרשב"א צ"ל דכיון דיש להמלוה זכות לקבל מן הלוה את ממונו, וכלישנא ד"מנה לי בידך", (וזהו שקראוהו רבותינו "ממוני גבך"), הרי דמה שהלוה מעכב את ממונו של המלוה ואינו פורעו לו, חשיב כשכירות מעותיו,[[125]](#footnote-126) וע"ז הוא מתחייב בתשלומי הרבית, ועד"ז כתב בחי' הגר"ש קידושין סימן ז' סק"ג, ובשיעורי הגר"ש מכות ג' א' (אות קנ"ד).[[126]](#footnote-127)

הברכ"ש שם כתב בשם הגר"ח דא"צ בחיוב רבית לדין שכירות מעותיו, דבלא"ה ג"כ הוא מתחייב, משום דאם התנה עם חבירו לשלם לו בעד סלע ב' סלעים, נעשה כן גוף החיוב, ועיי"ש שכתב לפרש דהיינו דכ"ה דאם משך מטלטלין נתחייב ע"י גמר המקח בתשלומי דמי החפץ, ה"נ ע"י ההלואה נתחייב בהדמים שקצצו בעד ההלואה.

ובד' הרשב"א ודעימי' שהוצרכו בזה לדין שכירות מעותיו, ולא ניח"ל לפרש דע"י ההלואה נתחייב בהדמים שקצצו בעד ההלואה,[[127]](#footnote-128) י"ל דבכמה גווני, **א** דהרי אין הכסף מחייב את הזהב, וה"נ אין הכסף מחייב את הכסף, כמש"כ הראשונים בר"פ הזהב דאין דינר זהב קונה דינר זהב, וע"כ אין נתינת הכסף מחייבת בהדמים שקצץ בעדו. - **ב** דהוא משום דבהלואה אינו מקנה לו את הממון לגמרי, אלא הוא נותן לו להשתמש במעותיו ועליו להחזירם לו,[[128]](#footnote-129) וכדמדמינן לה בקידושין מ"ז ב' לשאלה, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א שם ד"לא יהיב לי' גופא אלא תשמיש המעות", ופירש דזהו טעמא דמ"ד דלא זכה בה הלוה קודם שהוציא מקצת,[[129]](#footnote-130) ולפ"ז לכאו' לא שייכא בזה כלל קציצה דמקח.[[130]](#footnote-131) - **ג** בחי' הגר"ש בסימן כ"ז סק"כ כתב די"ל דדוקא בחפץ יכול לקבלו ביותר מדמיו, ומשא"כ בכסף דשויו קצוץ.

## רבית דרך מקח

**המרבה בפירות וכו',** בפירש"י כתב דהוי רבית דרבנן דהוא דרך מו"מ, וזהו שאמרו בגמ' דשביק לרבית דאורייתא וקא מפרש רבית דרבנן, ובטעם הא דבדרך מקח ל"ה רבית דאורייתא, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בגמ' כתב דהוא משום דדאורייתא דרך הלואה משמע כדכתיב מרבה הונו בנשך ותרבית, ועמש"כ המהר"ם והמהר"ם שיף והפנ"י לפרש לדבריו היאך ילפינן לה מהך קרא.[[131]](#footnote-132) - **ב** התור"פ כתב דילפינן לה מדכתיב את כספך לא תתן לו בנשך ובמרבית לא תתן אכלך, ודומיא דהא דקאמר את כספך לא תתן לו בנשך דר"ל דרך הלואה, ה"נ הא דקאמר במרבית לא תתן אכלך ר"ל דרך הלואה. **ג** הריטב"א כתב דכיון דכתיב את כספך לא תתן לו בנשך, משמע שלא אסרה תורה אלא כל שיש בו נשך ברור משעת נתינה, וכדכתיב נמי לא תשימון עליו נשך, וצ"ע מכמה גווני דיש בו נשך ברור, ואפ"ה ל"ה רבית דאורייתא משום דהוי בדרך מקח, ונתבאר בדף מס' 19.

הפנ"י כתב בהא דתנן דאיזהו נשך המלוה סלע בה' דינרים, דהא דלא נקט ב' דינרים או סלעים בג', דומיא דסאתים בג', הוא לאשמועינן דלא נימא דבכה"ג אי"ז דרך הלואה אלא דרך מו"מ כיון שאינו נותן לו מאותה מטבע עצמה,[[132]](#footnote-133) וקמ"ל דכיון דתרוייהו הוי טיבעא הו"ל הלואה ואסור מדאורייתא, ועיי"ש שכתב דבמטבע של זהב על של כסף, לעולם שרי מדאורייתא ואינו אסור אלא מדרבנן, כיון דזהב לגבי כסף הוי כפירא, והו"ל כדרך מו"מ, והביאו בתוס' הגרע"א, ועמש"כ בזה הבית מאיר בסימן קע"ג לש"ך סקי"ד, - ובעיקר הך מילתא אימתי חשבינן לה כדרך הלואה ואימתי חשבינן לה כדרך מקח, עמש"כ החוו"ד בסימן קס"א סק"א, ונתבאר בדף מס' 19.

**אי דאוזפי' ק' בק"כ, מעיקרא קיימי ק' בדנקא ולבסוף קיימי ק"כ בדנקא וכו',** בפירש"י כתב דהיינו שהלוהו ק' פרוטות ובשעת הלואה היו דמיהם מעה כסף שהוא שתות דינר,[[133]](#footnote-134) אך התוס' כתבו בשם ריב"ן דהלוהו ק' מעות והיו דמיהם שתות מנה שהוא ד' סלעים וד' מעות, ופירשו עוד דהלוהו ק' איסרים בשתות דינר זהב שהוא ד' דינרי כסף ומעה.

הרמב"ן כתב דהא דכשעמדו ק"כ בדנקא חשבינן דהוזל מה שהלוהו, וכשעמדו ק' בחומשא חשבינן דהוקר מה שהלוהו, הוא משום דהפרוטות הוו פירא והכסף הוי טיבעא, וע"כ הפרוטות הם שהוזלו והוקרו, וזה ניחא למש"כ בפירש"י דאיירי כשהלוהו פרוטות, - וגם למש"כ התוס' דהלוהו ק' איסרים, י"ל דאיסרים הם של נחושת,[[134]](#footnote-135) והוו פירא לגבי מעות כסף, וע"כ הם שהוזלו והוקרו, וי"ל עוד כמש"כ השטמ"ק בשם הריצב"ש דאיסר אינו מטבע של כסף לבד אלא כסף סיגים, וע"כ חשיב כפירא,[[135]](#footnote-136) - אך למש"כ הריב"ן דהלוהו ק' מעות, צ"ע דמ"ש תלינן בהו את היוקר והזול.[[136]](#footnote-137)

והמחנ"א בהל' רבית סו"ס כ"ג כתב דהוא משום דתלינן את היוקר והזול במטבעות הקטנים, וכ"נ בד' החזו"א בסו"ס ע"ד דהאיסרים הוו פירא והדינרים טיבעא, ולמש"כ בסימן קפ"ב סק"ט דאיסר הוא של כסף, בע"כ דהוא משום דמטבע קטן חשיב כפירא לגבי מטבע גדול.

השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דדנקא הוא שתות הכור, עיי"ש, והרמב"ן והרשב"א תמהו ע"ז, דכל שהלוהו ק' פרוטות בק"כ אע"פ שהוזלו לענין פירות ואזלת בתר בסוף, איכא נשך ותרבית, ומאידך כל שהלוהו ק' בק' אע"פ שהוקרו לענין פירות ואזלת בתר בסוף ליכא נשך ותרבית, כיון דאמרינן דהפרי הוא דהוקר והוזל ולא המטבע.[[137]](#footnote-138)

**נשך איכא דקא נכית לי' דקא שקיל מיני' מידי דלא יהיב ותרבית ליכא דלית לי' רווחא וכו',** הרמב"ן כתב דקס"ד שבנשך אזלינן בתר מעיקרא שמשעה שהלוהו נשכו וחיסרו ממון, ותרבית ליכא דלשון תרבית הוא שמרבה בממונא, וזה לא נתרבה בממונא דהלוהו דנקא ונטל ממנו דנקא, וכ"כ הר"ן, וכ"נ בד' הריטב"א.

אך בפי' רבינו ברוך משמע דהיינו דס"ד דבנשך דהוא במה שהפסיד את חבירו, הרי דכל שהלוהו ק' ונטל ק"כ דהוא יותר ממה שנתן לו, חשיב כמפסיד את חבירו, אך תרבית דהוא במה שנתרבה ממונו, הרי דכיון דשווי הק"כ שנוטל הוא כמו הק' שהלוהו, לא חשיב דנתרבה ממונו, וכ"נ קצת בפירש"י בד"ה אי בתר מעיקרא וד"ה לא נשך איכא.[[138]](#footnote-139)

## בתר מעיקרא או בתר בסוף

**אי בתר מעיקרא אזלת וכו' ואי בתר בסוף אזלת וכו',** בד' הרמב"ן מבו' דהנידון אם בתר מעיקרא או בתר בסוף, הוא בהשעה הקובעת לענין רבית, אם הוא שעת ההלואה שנתחייב לפרוע לו הרבית, או דהוא שעת התשלומין, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א והר"ן.

אך בפירש"י בד"ה אי בתר מעיקרא ובד"ה לא נשך איכא משמע דהנידון אם בתר מעיקרא או בתר בסוף, הוא לגבי שומת הפרוטות, אם שמין אותן כדמעיקרא דיכול ליקח ק' פרוטות במעה, או שמין אותן כדהשתא דיכול ליקח ק"כ פרוטות במעה, וכ"נ בפי' רבינו ברוך.[[139]](#footnote-140)

בפשוטו אי נימא דבתר מעיקרא אזלינן, והשעה הקובעת היא שעת ההלואה, הרי דמכח זה חשבינן להתשלומין כתשלומי רבית, כיון דבשעת ההלואה נקבע דתוספת זו היא רבית, וכ"כ בחי' רמ"ש לקמן ס"א ב'.

אך הפליתי בסימן ק"ס סכ"א כתב דבכה"ג דאסרו משום דבתר מעיקרא אזלינן, אינו עובר על לאו דלא תקח מאתו נשך ותרבית, כיון דלא מחסר מיני' מידי, ואין האיסור בזה אלא משום לאו דלא תשימון, דבתר שומא מעיקרא אזלינן, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבכה"ג אין ללמוד איסור רבית בגזל, כיון דבשעת התשלומין לא מחסר מיני' מידי, וכן נקט הבית מאיר שם דאין ללמוד מגזל ואונאה, אלא כשבשעת לקיחתו מחסר לחבירו, ומשא"כ הכא דבשעת לקיחתו אינו מחסר לחבירו, אלא דה"ז אסור משום דבתר מעיקרא אזלינן.

והשער דעה שם סק"ז נקט דבכה"ג לא חשבינן להתשלומין כתשלומי רבית, ומ"מ כיון דבשעת ההלואה הו"ל רבית, אסור ליטלו ממנו, - ועיי"ש שצידד מסברא לפ"ז דבכה"ג אין הרבית יוצאה בדיינים, דעיקר מצות השבת רבית הוא משום דחסרי' ממונא, ובכה"ג הרי לא חסרי' ממונא דלבסוף ליכא לא נשך ולא תרבית, אלא דה"ז אסור משום דאזלינן בתר מעיקרא, אך עיי"ש שהביא מד' הנימו"י דאף כה"ג יוצא בדיינים, והוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן ס"ב א', - ועפי"ז כתב בסימן קנ"ט סק"א דכל שהלוה ברבית ואח"כ המיר הלוה, כיון דההלואה היתה באיסור אזלינן בתר מעיקרא ואסור ליקח הרבית ממנו, דמה לי אם לבסוף ל"ה רבית כלל, ומה לי אם לבסוף המיר הלוה ומותר ליקח רבית ממנו.

כ"א שבט פ"ב

דף מס' 10

## חיוב הלואה אם הוא לפי מדה או לפי דמים

**ס' ב' -** לביאור סוגיין יש להקדים למה שדנו רבוותא בעיקר חיוב הלואה אם הוא לפי מדה או לפי דמים, דהנה לקמן ע"ה א' תניא דהמלוה כור חטים והוזלו נותן לו חטים והוקרו נותן דמיהם, ובתשו' הריב"ש סימן שצ"ו כתב דהיינו דכל שלא קצץ דמים יש לו לשלם חטים כמו שהלוהו, וע"כ הוא דכשהוזלו נותן חטים, והא דכשהוקרו נותן דמיהם, הוא משום רבית, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ה דין י', - וכ"ה מבו' בד' כמה מקמאי דגם בהלואת סאה חטים סתמא הוא מתחייב להחזיר סאה חטים אף אם הוקרו, אלא דכל שאין לו ולא יצא השער ה"ז אסור משום רבית,[[140]](#footnote-141) וכ"נ בד' הפסקי רי"ד לעיל מ"ה א'.[[141]](#footnote-142)

אך השואל בתשו' הריב"ש שם נסתפק דהא דאם הוקרו נותן דמיהם הוא מעיקר דין ההלואה, וכ"ה מבו' בד' המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ב בשם המהרי"ט ביו"ד סימן מ', עייש"ה, וכ"נ בד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ה (אות א') בשם ר"י גאון והבעה"ע, (ונתבאר בדף מס' 28 בהערה), - והריב"ש שם תמה טובא ע"ז דאם מעיקר דין ההלואה כשהוקרו נותן דמיהן, מ"ט כשהוזלו נותן חטים, ומ"ט ילקה זה בחסר וביתר, - והאבנ"ז בסימן קע"ו סק"ו כתב לפרש דהיינו דאף דההלואה היתה על חטים, ואינו חייב לו אלא חטים, וע"כ אם הוזלו נותן חטים, מ"מ כיון דבשעת ההלואה הי' יכול לפטור עצמו בדמים משום דמה לי הן מה לי דמיהן שבדמים יוכל לקנות חטים, ע"כ גם אח"כ אינו חייב רק דמים הללו, וצ"ב.[[142]](#footnote-143)

בטעם הא דעיקר דין ההלואה הוא דמשלם לו סאה, ול"ד לגזילה דהגוזל סאה והוזלה משלם כשעת הגזילה, משמע בד' התוס' בב"ק צ"ז ב' והתור"פ שם דהוא מעיקר דין הלואה, וכ"ה מבו' להדיא בד' המאירי לקמן ע"ד ב', (וזהו שכתב דהא דאם קצץ דמים נותן דמים, הוא משום דהו"ל כמכר), וכ"נ גם בד' הריטב"א בשבת קמ"ח א', עיי"ש,[[143]](#footnote-144) והיינו דבהלואה חיובו הוא להשיב את מה שלוה, וכל שלוה חטים הוי עיקר חיובו להשיב חטים, וע"כ אף הוזלו נותן חטים, ול"ד לגזילה דחיובו הוא חיוב תשלומין בעד הגזילה, וחיובי תשלומין שבתורה הם לפי דמים, וע"כ דינו הוא דמשלם כשעת הגזילה, ולא סגי במה שנותן לו את מידת הדבר שגזל, וכ"כ האבי עזרי בפ"י ממלוה, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 5.

אך הקוב"ש באות כ"א כתב לפרש דהוא משום דבכל חיובי התורה שהתורה הטילה עליו את החיוב הוי חיובו לפי דמים, ומשא"כ בהלואה דחיובו הוא מפני שהוא חייב את עצמו, הוי החיוב כפי פסיקתו, ולפ"ז הא דהוי חיובו להשיב חטים, הוא משום דסתמא דמילתא הוי דעתם כן, (וכ"נ בתו"ד המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ז).

ובד' החזו"א בב"ק סימן ח' סקט"ו ד"ה ובמחנ"א נראה שנקט דעיקר חיוב הלואה הוא לשלם דמים ככל חיובי תשלומין שבתורה, עיי"ש, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"ג וסק"ה, ועיי"ש שכתב דהא דכשהלוהו חטים והוזלו נותן חטים, אף דמעיקר דין ההלואה הוא לשלם דמים, הוא משום דביד האדם להשתעבד בעד ההלואה גם בחטים, וה"ז מועיל מדין חליפין,[[144]](#footnote-145) ואף דפירות לא עבדי חליפין, מ"מ חליפין דשוה בשוה מהני אף בפירות,[[145]](#footnote-146) וגם לפ"ז נמצא דהא דנותן חטים, הוא משום דסתמא דמילתא הוי דעתם כן.

## בגדר הא דאם הלוה חטים וקצץ דמים נותן דמיהם

לקמן ע"ד ב' תניא דאומר אדם לחבירו הלויני כור חטים וקוצץ לו דמים, ובכה"ג אם הוזלו נותן לו את דמיהן, ולמשמעות ד' התוס' בב"ק ודעימייהו דמעיקר דין הלואה הוא דהלואת חטים מחייבת להחזיר חטים, צ"ב מה מהני הא דקצץ לו דמים שיהא חייב ליתן את דמיהם, - והמאירי שם כתב דהיינו משום דהו"ל כמכר, - אך בפירש"י שם ד"ה וקוצץ לו דמים כתב דהוא משום דהו"ל כמו אוזפי' זוזי, והיינו דאף דבסתמא חשבינן להלואת חטים כהלואת גוף החטים, וחיוב השבת ההלואה הוא להחזיר את גוף החטים, מ"מ בידם להעמיד את ההלואה על ערך החטים, ובכה"ג הוי חיוב השבת ההלואה להחזיר את ערך החטים, וכ"כ האבנ"ז בסימן קפ"ג סק"ח, וכ"נ בד' הבית אפרים ביו"ד סימן מ"ג ד"ה ולכאורה י"ל ובד' החזו"א בסימן ע"ד סק"א.

## דין הלוהו מטבע והוזל

התוס' בב"ק שם כתבו דכ"ה דכשהלוה חטים והוזלו נותן חטים, ה"נ כשהלוה מטבע והוזל נותן את המטבע שהלוהו, ומה"ט הוא דבהלואה סתמא נותן לו מטבע שנפסל, אף דחשיב כהוזל.

אך בתשו' מהרשד"ם חו"מ סימן ע"ה כתב דכל שהוזל המטבע צריך להוסיף לו, ובטעם הא דל"ד להלוהו חטים דאם הוזלו נותן חטים, כתב בתשו' בית אפרים חו"מ סימן ד' ד"ה אך כ"ז דהוא משום דבהלואת מטבע אומדן דעת הוא שלא נתרצו אא"כ יעמוד המטבע בשויו, ומה שלא התנה כן בפירוש אין בכך כלום, דאונסא דלא שכיח לא רמיא עלי' לאתנויי', וכמש"כ המהרשד"ם שם,[[146]](#footnote-147) וכ"נ בתשו' גוו"ר חו"מ כלל ד' סימן א' ד"ה ויש לדקדק דבהלואת מטבע הוי בסתמא כהלואת חטים שקצץ דמים, - וי"ל עוד, דאף דעיקר חיוב הלואה הוא להשיב את המידה שהלוהו, וע"כ הוא דבהלואת חטים הוי עיקר חיובו להשיב חטים אף כשהוזלו, מ"מ בהלואת מטבע, כיון דעיקר תשמישו הוא במה שיוצא בהוצאה, הרי דכל שהוזל וא"א לקנות בו כ"כ, חשיב כמו שנתמעטה מידתו, וע"כ הוא צריך להוסיף לו, ועד"ז כתב בחי' הגרנ"ט סימן קס"ד ד"ה אכן יש לדחות.

## בהא דתלי דין רבית בהלואת מטבע והוקר או הוזל אם אזלינן בתר מעיקרא או בתר בסוף

בחי' הגרנ"ט סימן קס"ד הק', דאם דין הלואת מטבע הוא כדין הלואת חטים, ואם הוקר נותן מדינא את המטבע שהלוהו, למש"כ הריב"ש ודעימי' דבהלואת חטים והוקרו מעיקר דין ההלואה נותן חטים, מ"ט אמרו בסוגיין דאם הלוהו ק' בק' מעיקרא קיימי ק' בדנקא ולבסוף קיימי ק' בחומשא אם בתר בסוף אזלינן הרי נשך והרי תרבית, וכיון דמעיקר דין ההלואה הוא שחייב להחזיר לו ק' אף שהוקרו, מ"ט הו"ל רבית, והיינו שהרי מה שנותן לו ק' השוים חומשא, אי"ז בשכר המתנת המעות, אלא הוא משום דכ"ה עיקר חיוב ההלואה, ואי"ז רבית כלל,[[147]](#footnote-148) ובד' המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ב משמע שעמד בזה, והוכיח מהכא דמעיקר דין ההלואה אם הלוהו סאה והוקרה נותן דמי' וא"צ ליתן סאה, וע"כ הוא דכשנותן ק' כשהוקרו אם בתר בסוף אזלינן הו"ל רבית, (וכל הא דקי"ל דשרי מדאורייתא הוא משום דבתר מעיקרא אזלינן), עיי"ש.

ועד"ז צ"ע במה שאמרו דאם הלוהו ק' בק"כ מעיקרא קיימי ק' בדנקא ולבסוף קיימי ק"כ בדנקא דאם בתר בסוף אזלינן לא נשך איכא ולא תרבית איכא, וכיון דמעיקר דין ההלואה אינו חייב להחזיר לו אלא ק' אף שהוזלו, נמצא דמה שמוסיף לו כ' הוא בשכר המתנת מעותיו, ומ"ט לי"ב משום רבית.[[148]](#footnote-149)

והבית אפרים בחו"מ סימן ד' סוד"ה ובאמת כתב דהא דאם הלוהו ק' בק"כ והוזלו אם בתר בסוף אזלינן לי"ב משום רבית, דאף דמדין ההלואה הוא שישלם ק', דומיא דהלואת חטים דאם הוזלו נותן חטים, מ"מ "אם באנו לשער על נשך ותרבית" משערין שווי הפרוטות שהם פירי בדינר זהב שהוא טבעא, ואי לבתר בסוף אזלית ליכא נשך ותרבית, אלא אנן קי"ל דבתר מעיקרא אזלינן והוי כהלוהו סאתים חטים בג' והוזלו ג' ועמדו בדמי שתים דאפ"ה אסור, - ולכאו' מכוון דבריו, דהחפצא דרבית לא תלי במה שמוסיף על עיקר חיוב ההלואה, אלא אף אם מוסיף על עיקר חיוב ההלואה, כל שלא נתרבה ממונו של המלוה ולא נתמעט ממונו של הלוה לי"ב משום רבית, והקובע אם נתרבה ממונו של המלוה ונתמעט ממונו של הלוה הוא לפי דמים, וע"כ אף דעיקר ההלואה היא לפי מדה, וע"כ דינא הוא דישלם כזולא דהשתא, מ"מ כשבאנו לשער לענין נשך ותרבית אזלינן בתר השווי, והשווי נקבע לפי הטיבעא, וע"כ הוא דכל שהלוהו ק' בק"כ והוזלו, דאף דמשום עיקר דין ההלואה א"צ להחזיר אלא ק', והוא מוסיף לו כ' בשכר המתנת מעותיו, מ"מ אם בתר בסוף אזלינן ובשעת הפירעון לא הוסיף לו על שווי מה שהלוהו, לי"ב משום רבית, - ולפ"ז ה"נ הוא להיפך, דאף אם משיב את עיקר ההלואה, כל דחשיב שנתרבה ממונו של המלוה ונתמעט ממונו של הלוה, יש בזה משום רבית,[[149]](#footnote-150) וע"כ אם הלוה ק' בק' והוקרו, אף דמשום עיקר דין ההלואה צריך להחזיר לו ק', מ"מ אם בתר בסוף אזלינן ובשעה זו נתרבה ממונו של המלוה ונתמעט ממונו של הלוה הו"ל רבית.[[150]](#footnote-151)

האבנ"ז בסימן קע"ו סק"א הק' במה שאסרו בהלואת סאה בסאה והוקרו, דאם מעיקר דין ההלואה דחטים חייב להחזיר לו חטים אף שהוקרו, וכמש"כ הריב"ש ודעימי', מ"ט יש בזה משום רבית מדרבנן, הרי אי"ז אגר נטר, אלא מדינא מחויב מה שהלוהו,[[151]](#footnote-152) וכן הק' הקוב"ש בב"ק אות ק"ל, ועיי"ש במש"כ לישב, -  אך למשמעות סוגיין דשפיר שייך איסור רבית אף בדבר המחויב בו מחמת עיקר דין ההלואה, ניחא, ועיי"ש באבנ"ז בסק"י שכתב עד"ז בע"א, וצ"ב.

המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ה הק' למש"כ המהרשד"ם דאם הוזל המטבע צריך להוסיף לו, דא"כ מ"ט אמרו הכא דאם הלוהו ק' בק"כ מעיקרא קיימי ק' בדנקא ולבסוף קיימי ק"כ בדנקא אם בתר מעיקרא אזלת הרי נשך והרי תרבית, הרי מדינא כיון שהוזלו חייב לשלם לו ק"כ, ומ"ט חשיב כרבית, ואף שהתנה באיסור מה בכך, סו"ס דנקא יהיב ושוה דנקא שקיל, ובע"כ דמדינא סגי במה שמשלם לו ק' ואינו חייב לשלם דנקא, וע"כ מה שנותן לו כ' הוי רבית.

ויש שהקשו דתיקשי לדידי' דמ"ט בלוה ק' בק' והוקרו אם בתר בסוף אזלינן יש בזה משום רבית, אף דהוא חייב בכך מעיקר דין ההלואה,[[152]](#footnote-153) - אך פשוט דעיקר קו' המחנ"א היא, שהרי אם ל"ה קוצץ עמו לשלם ק"כ הי' צריך לשלם ק"כ ול"ה בזה משום רבית, שהרי לא דנו בגמ' לאסור אלא משום דבתר מעיקרא אזלינן, אך כל שלא קצץ עמו מעיקרא לשלם ק"כ ודאי דשרי, דדמי להלואת חטים כשקצץ דמים דאם הוזלו נותן דמיהם ולי"ב משום רבית, וע"כ אין מקום לאסור מכח מה שקצץ.

והאו"ש בפ"ד ממלוה הי"ב כתב לישב ד' המהרשד"ם, דכשהלוה ק' פרוטות והתנה לשלם ק"כ פרוטות, הוי כמו שהתנה להדיא לשלם בפרוטות, ובכה"ג אף אם הוזלו הפרוטות אינו נותן לו אלא כמנין הפרוטות שהלוהו, ומה שמוסיף לו כ' פרוטות הוא מכח קציצת הרבית, וע"כ יש בזה משום רבית, - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' המהרשד"ם שם דמפורש בדבריו דאף בשפירש בשטר שיפרע גרושיש והוזלו צריך להוסיף, והרי דאף כשפירש להדיא לפרוע מטבע זה, מ"מ כשהוזל צריך להוסיף.

ולכאו' בעכצ"ל לדעת המהרשד"ם, דהגמ' הכא קיימא בגונא שהתנה להדיא שישלמו במטבע זה אף אם יוקר או יוזל, ובכה"ג שפיר אמרינן דכשהלוהו ק' בק"כ והוזלו אם בתר מעיקרא אזלינן הוי רבית,[[153]](#footnote-154) - והעירו להוסיף בזה, שהרי בד' המהרשד"ם שם מבו' דהא דלא אמרינן דהו"ל לאתנויי, הוא משום דאונסא דלא שכיח לא רמי עלי' לאתנויי, ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא בגונא דהמהרשד"ם שפחת המלך את המטבע וכל כיו"ב, אך הכא שהוזלו הפרוטות הוי מילתא דשכיחא טפי והו"ל לאתנויי, וכיון שלא התנה הוי עיקר דין ההלואה לשלם במטבע זה אף אם יוקר או יוזל, ודמי להלואת חטים דמשלם חטים.

## טעם הא דכשהלוה ק' בק' והוקרו אם בתר בסוף אזלינן הוי רבית אף דאי"ז רבית ודאית

בפירש"י לקמן ס"ב ב' ד"ה ובדיננו אין מחזירין כתב דהא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, הוא משום דזימנין שאין עושים פירות שהכרמים לוקין, והאבי עזרי בפ"י ממלוה הק', דא"כ מ"ט כשהלוהו ק' בק' והוקרו אם בתר בסוף אזלינן הוי רבית, הרי בשעת ההלואה ל"ה ודאי שיוקרו, ואי"ז רבית קצוצה, ועיי"ש מש"כ בזה.

ואמנם הנה בעיקר הא דכל דאי"ז רבית ודאית ל"ה רבית קצוצה, יש להסתפק אם הוא דין בפנ"ע דליכא איסור אלא ברבית ודאית, או דהוא משום דכל דאין הרבית ודאית אי"ז חשוב כקציצה, - ולכאו' לב' הצדדים ניחא דהכא אין להתיר מכח זה, דאם הוא דין בפנ"ע דליכא איסור אלא ברבית ודאית, לכאו' כ"ז הוא משום דבתר מעיקרא אזלינן ובעינן שיהא ע"ז תורת רבית בשעת ההלואה, אך אם בתר בסוף אזלינן וסגי במה שיש ע"ז תורת רבית בשעת הפירעון, לא איכפת לן במה דבשעת ההלואה אי"ז רבית ודאית,[[154]](#footnote-155) - ואם הוא משום דאי"ז חשוב כקציצה, הרי דכ"ז הוא במשכנתא בלא נכייתא דלא נתחייב בודאי בתשלומי פירות, אך הכא דהלוהו ק' ונתחייב להחזיר ק' בודאי, אף דאי"ז ברור דתשלומי ק' הם רבית, ליכא גריעותא בקציצה, וכל שהוקרו בשעת תשלומין ובתר בסוף אזלינן, הו"ל רבית קצוצה.

## טעם הא דהלואת סאה בסאה אינה אסורה אלא מדרבנן

הרמב"ן וש"ר כתבו דהא דהלואת סאה בסאה אינה אסורה אלא מדרבנן, אף כשהוקרה הסאה בשעת פירעון, הוא משום דקי"ל דבתר מעיקרא אזלינן, ועפי"ז הוכיחו דקי"ל דבתר מעיקרא אזלינן, ונתבאר להלן.

אך בתשו' הרא"ש כלל ק"ח סט"ו כתב דהא דסאה בסאה ל"ה רבית אלא מדרבנן, הוא משום דחטים הלוהו וחטים כמותם מחזיר לו, - וי"ל בדעתו דכל מה שאמרו בסוגיין דבהלואת ק' וק' והוקרו לא שרי מדאורייתא אלא משום דבתר בסוף אזלינן, הוא רק בהלואת מטבע, וכמש"כ הגרנ"ט, - וי"ל עוד דלעולם עיקר הא דהוי רבית דרבנן הוא משום דבתר מעיקרא אזלינן, ואך דכ"ז הוא משום דחטים הלוהו וחטים כמותם מחזיר לו, דאל"כ הי' בזה רבית דאורייתא אף דאזלינן בתר מעיקרא.[[155]](#footnote-156)

## הלואת סאה ע"מ לפרוע במקום היוקר או בשעת היוקר

לקמן ע"ג א' תניא דהמוליך פירות ממקום למקום מצאו חברו וא"ל תנם לי ואני אעלה לך פירות שיש לי באותו מקום אם יש לו פירות באותו מקום מותר וכו', ופירש"י דהיינו שאמר לו שיעלה פירות באותו מקום שהוא מקום היוקר.

והמחנ"א בהל' רבית סימן כ"ב הק' דכיון דכל הא דהלואת סאה בסאה מותרת מה"ת הוא משום דבתר מעיקרא אזלינן, ל"ה לנו להתיר בכה"ג דכבר מעיקרא הי' שוה יותר במקום פלוני,[[156]](#footnote-157) וכתב לישב דאף בכה"ג לא מקרי דקצץ רבית מעיקרא, דכיון דאפשר שביני וביני יוזלו הפירות באותו מקום וישוו כמו שנתן לו, הוי ספק, וכל ספק ל"ה רבית מה"ת.

ויש שהקשו דמ"ט שרי מכח הא דאפשר דביני וביני יוזלו הפירות, ומ"ש דהלוהו סאה בסאתים דהוי רבית קצוצה, אף דאפשר דביני וביני יוזלו הפירות וישוו ב' סאים כהסאה שנתן לו, - אך פשוט דלק"מ, דכשהלוהו סאה בסאתים לכאו' הוי רבית קצוצה, אף אם בשעת ההלואה הי' ידוע דבשעת הפירעון יוזלו הפירות, דאל"כ הי' בדין דגם אם ל"ה ידוע כן בשעת ההלואה ואח"כ הוזלו הפירות, לא יהא בזה רבית דאורייתא, והיינו משום דמ"מ בשעת ההלואה הוו דמי סאתים יתירים מדמי סאה, וכיון שנתחייב בשעת ההלואה ליתן סאתים הו"ל רבית גמורה, וע"כ אין מקום כלל להתיר משום הספק דשמא יוזלו הפירות, כיון דאף אם הי' ידוע שיוזלו הו"ל רבית גמורה, - ומשא"כ כשמתנה עמו לפרוע סאה שבמקום פלוני, דעיקר מה שנתחייב אינו יותר ממה שהלוהו, שהרי הלוהו סאה ונתחייב סאה, אלא דמ"מ באנו לחשבו כרבית משום דדמי הסאה שבאותו מקום יתירים על דמי' במקום ההלואה, וחשבינן לה כמו שנתחייב לפרוע דמים יתירים על ההלואה, הרי ודאי דאם הי' ידוע שבשעת הפירעון יוזלו הפירות שבאותו מקום, ל"ה רבית, וה"נ כשאין הדבר ידוע הו"ל ספק רבית, וכל כה"ג אי"ז רבית מה"ת.[[157]](#footnote-158)

הסמ"ק בסו"ס ר"ס כתב דאף דמותר ללוות סאה כשיש לו, מ"מ אם מתנה שלא יפרע עד שעת היוקר אסור, כמו סאה בסאתים, והביאוהו הארחות חיים בהל' רבית ס"ז והכל בו בסימן פ"ד, ומשמע דהוי רבית קצוצה דומיא דסאה בסאתים, והיינו משום דכל הא דבהלואת סאה בסאה כשהוקרה ל"ה רבית, הוא משום דבתר מעיקרא אזלינן, אך בכה"ג שהתנה עמו שיפרע בשעת היוקר, ונתחייב לפרוע לו סאה שדמי' מרובים, הוי רבית קצוצה.

אך בד' הרמ"א בסימן קס"ב ס"ג והש"ך שם סקי"א מבו' דאף כשמתנה שלא יפרע עד שעת היוקר מ"מ כל דיש לו שרי, ומשמע שפירשו כן גם בד' הסמ"ק, וצ"ע, וצ"ל בדעתם דגם בכה"ג יש להתיר מכח הא דבתר מעיקרא אזלינן,[[158]](#footnote-159) וצ"ע.

## הלוה סאה בסאה והוזלה אם מותר ליתן כפי דמי' בשעת ההלואה

הריטב"א לקמן ע"ה א' כתב דהא דתניא דבהלואת כור חטים והוזלו נותן לו חטים, היינו דאינו רשאי ליטול דמים כשעת הלואה, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ז בשם המהרי"ט, וכן האריך בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ג.

אך הפסקי רי"ד לעיל מ"ה א' כתב דאם הלוהו סאה בסאה והוזלה כדין תורה דיינינן לי' ונותן לו סאה "ואין לו עליו אלא תרעומת", ומבו' דהוא רשאי לפרוע לו כפי דמי' בשעת הלואה, ומשמע דראוי לו לעשות כן, וע"כ יש לחבירו עליו תרעומת, וכן צידד המחנ"א שם.[[159]](#footnote-160)

\*הבית אפרים שם בסו"ד כתב דבכה"ג שהתנה עמו שאם יוזלו החטים יתן לו את דמיהם, הו"ל רבית קצוצה, וצ"ב, שהרי מבו' בסוגיין דכל הא דכשהלוהו ק' בק"כ והוזלו הוי רבית הוא משום דבתר מעיקרא אזלינן, אך אם בתר בסוף אזלינן ל"ה רבית, כיון דבשעת הפירעון לא נתרבה ממונו, ואף דתשלומי הכ' הוא בתורת רבית, וא"כ בכה"ג שקצץ עמו דיתן את דמי החטים אם יוזלו, מ"ט הוי רבית, הרי בתנאי זה גם בשעת ההלואה לא נתרבה ממונו.[[160]](#footnote-161)

ושמא ס"ל כמשמעות פירש"י דהא דבתר מעיקרא אזלינן היינו דשומת הפרוטות היא כפי שויים בשעת ההלואה, וה"נ בהלואת חטים הוי שומתם כשעת ההלואה, וכל שהתנה עמו שאם יוזלו יתן לו את דמיהם, הו"ל רבית קצוצה, דכיון דעיקר החיוב דהלואה זו הוא חטים, ע"כ כל שהלוה לו סאה חטים ופורע לו דמי סאה ומחצה, שמין את הסאה שפרע לו כדמי' בשעת ההלואה, ומה שמוסיף ע"ז הו"ל רבית קצוצה.[[161]](#footnote-162)

## טעם הא דאם הלוהו סאה בסאה ומחצה והוזלו בשעת פירעון הו"ל רבית

\*הרמב"ן בפר' כי תצא כ"ג כ' כתב דהא דכתיב בקרא נשך כסף נשך אכל, הוא ללמד שאם הלוה סאה חטים בסאה וחצי יהי' נשך גמור, אפי' לא יהי' שוה סאה וחצי בעת הפירעון כדמי סאה שהלוהו, משום דהוי נשך אכל, וצ"ע שהרי בסוגיין מבו' דהא דהוי רבית בכה"ג הוא משום דבתר מעיקרא אזלינן.

וצ"ל דבעינן לתרוייהו, דאם הי' עיקר תורת רבית במה דהוי נשך כסף, ל"ה מהני הא דבתר מעיקרא אזלינן לחשבו כרבית,[[162]](#footnote-163) ורק משום דעיקר תורת רבית הוא במה דהוי נשך אוכל, הרי דאף דאם לא נתרבה ממונו עי"ז לי"ב משום רבית, מ"מ מהני לזה הא דאזלינן בתר מעיקרא, דהי' בזה ריבוי ממונו.

## הכרעת ההלכה אם אזלינן בתר מעיקרא או בתר בסוף

השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דקי"ל דבתר מעיקרא אזלינן, וכתב דהוא כדכתיב לא תתן לו בנשך, וכתיב לא תשימון עליו נשך, וכ"כ הרמב"ן והפסקי רי"ד והריא"ז והריטב"א ותלמיד הרשב"א והמאירי והר"ן והנימו"י, והשו"ע בסימן ק"ס סכ"א.

אך המרדכי בסימן שי"ב כתב דכל שהלוהו ק' בק' כ' מעיקרא קיימי ק' בדנקא ולבסוף קיימי ק"כ בדנקא, מספק"ל אם בתר או מעיקרא אזלינן או בתר בסוף ולא איפשיטא, ומספק אסור ליקח ממנו ק"כ אף דהק' שהלוהו שוין כמו ק"כ אלו, וכ"כ ההג"א בסימן א'.[[163]](#footnote-164)

הרמב"ן וש"ר הוכיחו דקי"ל דבתר מעיקרא אזלינן, מהא דקי"ל דאיסור סאה בסאה אינו אלא מדרבנן, והנימו"י הוסיף להוכיח מסתימת מתניתין דכל שהלוה ב' סאין בג' הוי רבית דאורייתא, ומה דהוא בכל ענין, אף כשהוזלו החטים בשעת פירעון.

ובדעת המרדכי וההג"א כתב בחי' הגרנ"ט בסימן קס"ד דכל הא דמיבע"ל דבתר בסוף אזלינן הוא בהלואת מטבע דעיקרה הוא לפ"מ שהוא יוצא בהוצאה, וכל שהוקר המטבע יכול לפטור עצמו כפי הזול וכל שנותן לו כפי היוקר נמצא דנותן לו יותר ממה שהלוהו, אך בהלואת חטים דעיקרה הוא לפי המידה, הרי דאף שהוקרו החטים, לא חשיב דנותן לו יותר ממה שהלוהו, ועיי"ש שעמד בזה מסוגיית הגמ' לעיל מ"ד ב' דמבו' דאף בהלואת מטבע במטבע שהוקר ליכא איסור אלא מדרבנן, (וכמו שהוכיח בהגה' הגר"א בסוגיין ובביאורו בסימן ק"ס סקנ"ג).[[164]](#footnote-165)

\*הריטב"א הוכיח דקי"ל בתר מעיקרא אזלינן מהא דסאה בסאה שרי מדאורייתא וכו' ורבנן אסרוה בפירי דיקירי וזיילי, ובטיבעא שרי לאוזופי מנה במנה ואפי' מדרבנן, וכשהלוה סאה בסאתים אע"פ שלבסוף אין שוין אלא כסאה דמעיקרא הוי רבית קצוצה, וכן במנה במנה ועשרים, - ומבו' מדבריו דאם הוה אזלינן בתר בסוף הי' אסור להלוות מנה במנה, ומאידך אם הלוה מנה במנה ועשרים והוזלו ל"ה רבית, וצ"ע שהרי אין במנה יוקר וזול, וכמש"כ הריטב"א דמה"ט לי"ב לאיסור סאה בסאה דרבנן, דלא אסרו אלא בפירי דיקירי וזיילי, וא"כ מה מקום יש לאסור בזה, ומאידך מה מקום הי' להתיר כשהלוה מנה בק"כ והוזלו, - וצ"ל דדבריו קיימי במנה של נחושת, וכמש"כ הר"ש במע"ש פ"ב מ"ו דלישנא דמנה הוא גם בק' מעות נחושת, דאף דלגבי נפשי' אין בו יוקר וזול, וע"כ לי"ב לאיסור סאה בסאה,[[165]](#footnote-166) מ"מ לגבי כסף יש בו יוקר וזול, ולענין רבית משערין בעיקר הטיבעא שהוא כסף, וע"כ אם בתר בסוף אזלינן הי' אסור להלוות מנה במנה, ואם הלוה מנה בק"כ והוזלו ל"ה רבית.

## נשך בלא תרבית ותרבית בלא נשך

**אלא אמר רבא אי אתה מוצא לא נשך בלא תרבית ולא תרבית בלא נשך,** הרא"ש בסימן י"ז כתב בדין הלויני ודור בחצירי, דאם לא קיימא החצר לאגרא ולא חסרי' ממונא, אף אם הוא גברא דעביד למיגר דנהנה ונתרבה ממונו, מ"מ נשך אין כאן, דהא לא שקיל מיני' מידי ולא חסרי' ממונא, והביא למה שאמרו הכא דאין תרבית בלא נשך, והמהר"ם שיף בסוגיין הק' דא"כ שפיר משכח"ל תרבית בלא נשך, בכה"ג דחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר,[[166]](#footnote-167) והק' עוד, דה"נ משכח"ל נשך בלא תרבית בחצר דקיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר, ובחי' הגרע"א בסוגיין תמה ע"ז, ואכמ"ל, וכן הק' הלח"מ בפ"ו ממלוה ה"א, - והעונג יו"ט בסימן קל"ה הק', דאי נימא דאיסוה"נ חשיבי ממון לגבי חולה שיש בו סכנה, א"כ שפיר משכח"ל נשך בלא תרבית כשנתן לו איסוה"נ והלוה הוי חולה שיש בו סכנה, וכן משכח"ל תרבית בלא נשך כשהמלוה חולה שיש בו סכנה.

כ"ב שבט פ"ב

דף מס' 11

## רבית בקרקע

**ס"א א' - מנין לרבות כל דבר ת"ל נשך כל דבר אשר ישך,** התוס' צידדו דהא דכתיב כסף ואוכל הוא למדרש כלל ופרט כלל, וממעטינן מינה קרקע, והוכיחו כן מסוגיית הגמ' בכתובות מ"ו א', וכן צידדו התוס' בכתובות שם, וכ"כ הרשב"א והרא"ש והר"ן והנימו"י בסוגיין והריטב"א והר"ן בכתובות שם, וההגמי"י בפ"ד ממלוה ה"א, והטור בסימן קס"א, והריב"ש בסימן קמ"ז.

אך הרשב"א בסוגיין כתב דיש מקום לפרש לסוגיית הגמ' שם בע"א, ואיכא רבית אף בקרקע, אך כתב דהעיקר הוא כדרך קמא, וכ"כ הריטב"א בשם הרא"ה בשם רבותיו, והא דמיבע"ל התם בשכרו בקרקע, הוא מסברא דשמא בעינן כדרך סתם שכירות שהוא במטלטלין, וכ"כ השטמ"ק לעיל בסוגיין בשם הרמ"ה, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דמיבע"ל התם בשכרו בקרקע, וכ"כ רי"ו בנתיב ח' ח"א בשם הרשב"א, וכ"כ הש"ך בסימן קס"א סק"א והגר"א שם סק"א בדעת השו"ע שם, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"א אות א' דמד' הבעה"ת ועוד מקמאי משמע דדעתם לאסור בזה והכי קי"ל.

התוס' כתבו דרבית קרקע בקרקע אפשר דשרי מה"ת, והאבנ"ז בסימן קס"ב סק"א דקדק מדבריהם דמשמע דמדרבנן פשיטא דאסור, וכ"כ הריטב"א בכתובות שם דאף דמדאורייתא אין רבית בקרקע, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, דרבנן בכל מילי גזור, והר"ן שם כתב דאסור מדרבנן משום דלא גרע מרבית דברים,[[167]](#footnote-168) והביאו הדרכ"מ בסימן קס"א סק"א, וכ"כ הב"י שם דאף לדעת הרא"ש דאין רבית בקרקע אפשר דמדרבנן אסור, וכ"כ המל"מ בפ"ד ממלוה ה"א דלכו"ע ה"ז אסור מדרבנן.

אך הב"ח בסימן קס"א כתב דמד' הרא"ש והנימו"י והטור מבו' דמותר אף מדרבנן, והשער דעה שם סק"א כתב להוכיח כן גם מד' הריב"ש בסימן קמ"ז, וכ"ה מוכח גם מד' הר"ן בסוגיין, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן קס"ב סק"א, ועיי"ש שכתב דל"ד לרבית דברים, דהתם דההלואה היא מעות אף רבית דברים אסור, ודעת הריב"ש שם דה"ז אסור מדאורייתא כדילפינן מקרא דנשך כל דבר דאפי' דיבור אסור, ומשא"כ בהלואת קרקע.[[168]](#footnote-169)

התוס' הק' ממה שאמרו בערכין ל"א א' בבתי ערי חומה דרבית גמורה היא והתורה התירתה, והרי דאיכא רבית אף בקרקע, וכתבו דהתם הלוה מעות על הקרקע, אך רבית קרקע בקרקע אפשר דשרי מה"ת, וכ"כ הר"ן בסוגיין והריב"ש בסימן קמ"ז דהלוהו כסף ונתן רבית קרקע אסור, והוכיחו כן מסוגיית הגמ' לקמן ס"ה ב' דאסור הלוקח לאכול פירות משום רבית, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן א', והטור בסימן קס"א.[[169]](#footnote-170)

אך הריטב"א בכתובות שם כתב דהא דבבתי ערי חומה הוי רבית הוא משום דזוזי דזביני חשיבי כהלואה ופירי דאכיל הוי שכר מעותיו, וכ"כ הר"ן שם, והמל"מ בפ"ד ממלוה ה"א כתב בתחילה לפרש דהיינו דבבתי ערי חומה ל"ה קרקע ממש, דפירי דאכיל הוא שכר מעותיו, אך אם הו"ל קרקע ל"ה בזה משום רבית אף דההלואה היא במעות,[[170]](#footnote-171) וכ"ה מבו' בד' הגרע"א בסוגיין שפירש כן בד' הר"ן, וכ"כ החקרי לב ביו"ד ח"ב סימן י"ד ד"ה והנה מדברי בשם ס' כהונת עולם, וכ"כ הרש"ש בכתובות שם דהתשמיש בבית חשיב כעין פירות ולא מיקרי קרקע, וכ"כ האבנ"ז בסימן קס"ב סק"ג, ועיי"ש בסק"ב במש"כ לפרש טעם הא דחשבינן לה כמטלטלין,[[171]](#footnote-172) ועמש"כ בזה הקה"י בסימן מ"ו סק"ה, אך המל"מ שם מסיק דכיון שכתב הר"ן כן בשם התוס' בע"כ דדבריו ל"ד, ומכוון דבריו הוא כד' התוס'.

האבנ"ז שם הוכיח מד' הר"ן בכתובות דהתירא דרבית קרקע הוא אף בהלואת מטלטלין, וזה ממש"כ הר"ן שם דה"ז אסור מדרבנן דלא גרע מרבית דברים, ואם לא הותר רבית קרקע אלא בהלואת קרקע, אין ללמוד לאסור בזה ממה שנאסר רבית דברים, דהוא בהלואת מעות,[[172]](#footnote-173) - אך בד' הגר"א בסימן קס"א סק"א מבו' דמש"כ הר"ן לאסור משום רבית דברים מתישב גם לדעת התוס', וזה תליא בטעמא דהתוס' דלא הותר רבית קרקע אלא בהלואת קרקע, ונתבאר להלן.

הגידו"ת בשער מ"ו ח"א אות א' כתב דאף למש"כ התוס' והר"ן דלא הותרה רבית קרקע אלא בהלואת קרקע, היינו דלא סגי במה שהרבית היא קרקע ובעינן דגם ההלואה תהא קרקע, אך ודאי דלא סגי במה שההלואה היא קרקע, וכל שהרבית היא מטלטלין ה"ז אסור אף בהלואת קרקע, ודקדק כן מל' התוס' דקרקע בקרקע אפשר דשרי מה"ת, והביאו המל"מ בפ"ד ממלוה ה"א.

בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו דלא נתמעט רבית קרקע אלא כשגם ההלואה היא בקרקע, הק' בחי' מהריט"ץ בסוגיין דהרי הכלל ופרט כלל קאי לגבי הרבית, ומ"ט לא נתמעט אלא כשגם ההלואה היא בקרקע, וכן הק' הבית מאיר בסימן קס"א ס"א,[[173]](#footnote-174) - והרש"ש בכתובות שם הק' עוד, דאם לא נתמעט רבית קרקע אלא בהלואת קרקע, היאך מצינו למילף מינה לפטור במוצש"ר כששכר העדים בקרקע, הרי אף ברבית לא נתמעט כשהרבית עצמה היא בקרקע, וה"נ הוא בשכירות העדים דדמי להרבית עצמה.

והגר"נ זצ"ל יישב לד' התוס', דלעולם מיעוטא דרבית קרקע אינו בההלואה אלא בהרבית, דע"ז קאי הכלל ופרט וכלל, והא דאסרינן בהלואת מטלטלין ורבית קרקע, הוא משום דאיסור רבית אינו בנטילת הרבית מצ"ע, אלא במה דעי"ז נתרבה ממונו דיש לו את הקרן והרבית יחד דזהו דהוי יותר ממה שהלוהו,[[174]](#footnote-175) וע"כ כל דההלואה היא במטלטלין והרבית היא בקרקע לא חשיב כרבית דקרקע, כיון דבכה"ג מה שנתחייב יותר ממה שהלוהו אינו קרקע בלחוד, אלא הוא מטלטלין וקרקע יחד, ולא נתמעט אלא רבית קרקע לבד,[[175]](#footnote-176) ולפ"ז יש מקום לישב מש"כ הגר"א דגם לדעת התוס' אסור רבית קרקע מדרבנן דלא גרע מרבית דברים, ואכמ"ל.

המל"מ בפ"ו ממלוה ה"א הק' עוד ע"ד התוס' הרי בהא דממעטינן פמשו"פ היינו אף בהלואה דיותר משו"פ, דמ"מ כיון דהרבית פמשו"פ שרי, ודלא כמש"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"א (אות א'), ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ונתבאר בדף מס' 12, ומ"ט בהא דממעטינן קרא לא ממעטינן אלא כשגם ההלואה היא בקרקע, וכן הק' הגרע"א בסוגיין, והבית מאיר בסימן קס"א ס"א, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המל"מ שם כתב דהוא משום דל"ב קרא למעט כשההלואה עצמה היא פמשו"פ דאי"ז בכלל אם כסף תלוה, ובע"כ דאתי למעוטי כשהרבית היא פמשו"פ, ועד"ז ובע"א כתב החקרי לב ביו"ד ח"ב סימן ט"ו (ד"ה ומעיקר). - **ב** לד' הגר"נ זצ"ל דאף מיעוטא דרבית קרקע הוא בהרבית, והא דאסרינן בהלואת מטלטלין ורבית קרקע הוא משום דלא חשיב כרבית קרקע, ונתבאר לעיל, הרי דבהא דנתמעט פמשו"פ, אף דההלואה יותר משו"פ, מ"מ כיון דמה שנוטל יותר ממה שהלוהו הוא משו"פ, לי"ב משום רבית. - **ג** בס' משאת המלך סימן תס"ג כתב לישב דהא דנתמעט הלואת קרקע בקרקע, היינו דבעינן דהן הדבר המחייב הרבית והן הרבית עצמה לא יהיו קרקע, וה"נ הוא בפמשו"פ דבעינן דהן הדבר המחייב הרבית והן הרבית עצמה לא יהיו בפמשו"פ, וע"כ כ"ה דבקרקע נתמעט כשההשתמשות היא בקרקע והתשלומין הם בקרקע, ה"נ בפמשו"פ נתמעט כשההשתמשות היא בפמשו"פ והתשלום הוא בפמשו"פ, וע"כ לא תלי בסכום ההלואה אלא בסכום ההשתמשות אם הוא שו"פ, וע"כ הוא דממעטינן כשקצץ רבית פמשו"פ ונקבע סכום ההשתמשות לפחות מפרוטה, דאף דההלואה היא יותר מפרוטה, הרי אין משלם הרבית אלא בעד ההשתמשות והיא פחותה משו"פ, ועמש"כ ע"ז הגר"י הוטנר בס' הזכרון סימן נ' ונ"א.

הרי"ו בנתיב ח' ח"א כתב דלכו"ע אם נתחייב לו רבית ופרע לו קרקע או עבדים או שטרות יש בזה משום רבית, ובפשוטו מכוון דבריו דכל דנתחייב לו מעות ברבית, אף אם בשעת הפירעון פרע לו בעד המעות עשו"ק, יש בזה משום רבית, דמיעוטא דרבית קרקע הוא רק כשעיקר חוב הרבית הוא בקרקע,[[176]](#footnote-177) - אך בד' הב"י בסימן קס"א מבו' שפירש דמכוון דבריו הוא כמש"כ התוס' דרבית קרקע בהלואת מטלטלין אסורה.

## גוונא דהלואה בקרקעות ועבדים ושטרות

התוס' בכתובות מ"ו א' כתבו בהא דאין רבית בקרקע, דהיינו כגון לוה שדה שאם שטפה נהר יפרע לו שדה וחצי, וכתבו דמשכח"ל עוד במלוה י' גפנים טעונות פגין או בוסר בי"א, וכ"כ הרא"ש בסימן א', והחוו"ד בסימן קס"א סק"א עמד בזה, דממה שלא כתבו דהלוה לו שדה להוציאה בשדה ומחצה, בע"כ דס"ל דבכה"ג לי"ב משום רבית, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וא"כ מ"ט כשנתחייב בשדה ומחצה כשישטפנה נהר, יש בזה משום רבית, ועיי"ש במש"כ בזה, וזה תליא בגדר דרך הלואה ודרך מקח לענין רבית, ונתבאר בדף מס' 19.

בתשו' רדב"ז ח"ב סימן תשצ"ז כתב בשם הרמ"ה דלא משכח"ל הלואה בקרקע, דאם אמר הילך ד' אמות ע"מ שתתן לי ה', אי"ז רבית אלא חליפין ומותר, והביאו השטמ"ק לעיל בסוגיין, - אך הרדב"ז שם כתב והביאו השטמ"ק שם, דאם אמר לו בלשון הלואה הלויני ה' אמות ואתן לך ו' יש לחוש לדברי האוסרים, בין אם החזיר לו הה' אמות שלו ואמה אחרת בין אם החזיר לו ו' אמות ממקום אחר, אך אם אמר לו הילך ה' אמות מקרקעי ע"מ שתתן לי ו' מקרקעך, אין כאן בית מיחוש דחליפין נינהו ומותר, אע"ג דשוין הו' יותר מהה', - ועמש"כ בזה החוו"ד שם, ובגל' הגרע"א שם ס"א, ונתבאר בדף מס' 19.

הריטב"א והר"ן בכתובות מ"ו א' כתבו דמהכלל ופרט נתמעט גם דאין רבית בעבדים ושטרות, - אך הרא"ש בסימן א' כתב דאין למעט עבדים, דלא שייך רבית אלא בהלואה דבר שניתן להוצאה ולפרוע אחר במקומן, אבל בעבדים לא שייך רבית, אלא שכירות מיקרי,[[177]](#footnote-178) - והב"י בסימן קס"א ס"א תמה ע"ז דשפיר משכח"ל הלואה בעבדים כשנותן לו עבד אחד כדי שיתן לו לאח"ז ב' עבדים אחרים, - ועמש"כ בזה הב"ח שם, והט"ז שם סק"א, ומש"כ החוו"ד שם סק"א באורך והמקומ"ח שם, ונתבאר בדף מס' 19.

הרא"ש שם כתב דגם בשטרות ל"ש רבית דלי"ב הלואה, והב"י שם תמה ע"ז דשפיר משכח"ל הלואה בשטרות כשנותן לו שט"ח מק' זוז כדי שיתן לו לאח"ז שט"ח ממאתים, ועמש"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין, ומש"כ הב"ח שם, והט"ז שם סק"א, והחוו"ד שם סוסק"א.

כ"ג שבט פ"ב

דף מס' 12

## רבית בפמשו"פ

**ס"א א' -** נחלקו הראשונים בדין רבית בפמשו"פ, **א** התוס' בסוגיין ובכתובות מ"ו א' כתבו דאין רבית בפמשו"פ, והוכיחו כן מסוגיית הגמ' בכתובות שם, וכ"כ הרא"ש בסימן א', והריטב"א והר"ן בכתובות שם, ובד' הר"ן שם מבו' דלי"ב איסור מדאורייתא כלל, אלא דה"ז אסור מדרבנן דלא גרע מרבית דברים, וכ"כ הגר"א בסימן קס"א סק"ג גם בדעת התוס', וכ"ה מבו' גם בד' הב"י שם. - **ב** הטור בסימן קס"א כתב בשם הרמ"ה דאף פמשו"פ אסור מה"ת, אך אין יוצא בדיינים אלא שו"פ. - **ג** הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"א כתב דכל הלואה בתוספת כ"ש הרי זו רבית של תורה ויוצאה בדיינין, והגידו"ת בשער מ"ו ח"א אות א' כתב בדעתו דאף רבית דפמשו"פ אסורה מה"ת ויוצאה בדיינים, וכ"כ המל"מ שם בדעתו, אך הלח"מ שם נסתפק בזה בדעת הרמב"ם, והחקרי לב ביו"ד ח"ב סימן ט"ו (ד"ה באופן) כתב דד' הרמב"ם קיימי בשו"פ, וכ"נ בד' הריטב"א בסוגיין, ובד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ב אות י"א.

התוס' והרא"ש בסוגיין כתבו דהא דאין רבית בפמשו"פ, דילפינן לה מכלל ופרט דבעינן גופו ממון, ומזה נתמעט פחות משו"פ דאינו ממון, והריטב"א כתב בשמם דנשך כסף נשך אוכל חד למעוטי קרקע וחד למעוטי פמשו"פ, - אך בד' התוס' וש"ר בכתובות שם משמע כמש"כ החקרי לב ביו"ד ח"ב סימן י"ד (ד"ה אכן ראיתי) ובר"ס ט"ו דהא דאין רבית בפמשו"פ, אי"ז נלמד מהכלל ופרט, אלא הוא ככל הדינים שנאמרו בתורה בממון כגזל ואונאה והשבת אבידה דאינם אלא בשו"פ.[[178]](#footnote-179)

בטעמא דהתוס' בסוגיין דס"ל דלא נתמעט פמשו"פ אלא מכלל ופרט, ול"ד לכל הדינים שנאמרו בתורה בממון דאינם אלא בשו"פ, מצינו כמה דרכים, **א** הפנ"י כתב דהוא משום דרבית לא תליא בממונא דהא אפי' בלוה אסרה רחמנא, וא"כ ס"ד דהוא אפי' בפמשו"פ,[[179]](#footnote-180) ועד"ז כתב בשיעורי הגרא"ו סו"ס ג'.[[180]](#footnote-181) - **ב** החקרי לב ביו"ד ח"ב סימן ט"ו ד"ה ומיהו וד"ה ומעיקר כתב דבעינן למעט מכלל ופרט, דמכח זה לי"ב אף לאיסורא דח"ש, עמש"נ בזה להלן, וכ"כ האבנ"ז בסימן קס"א, וכ"נ בד' הפרישה בסימן קס"א סק"א. - **ג** המל"מ בפ"ו ממלוה ה"א כתב בדעת הרמב"ם דמדכתיב כל דבר אשר ישך מרבינן אף פמשו"פ, ונתבאר להלן, ולפ"ז י"ל בדעת התוס' דמה"ט בעינן למעטו מכלל ופרט, דאל"כ הוה מרבינן לה מדכתיב כל דבר.

בדעת הרמב"ם דאף בכ"ש הו"ל רבית של תורה ויוצאה בדיינים, ומשמע דיש בזה להאיסור הגמור דרבית, ואי"ז משום ח"ש, וע"כ ה"ז יוצא בדיינים, כתב המל"מ שם דמדכתיב כל דבר אשר ישך מרבינן אף פמשו"פ,[[181]](#footnote-182) ומה"ט ה"ז יוצא בדיינים, דכיון דהוזהר בפירוש אף על פמשו"פ, כי כתיב וחי אחיך, קאי גם על פמשו"פ,[[182]](#footnote-183) - וי"ל עוד כמש"כ הפנ"י דרבית של תורה לא תליא בממונא, דה"ז אסור אף בלוה, וע"כ ה"ז אסור אף בפמשו"פ, ואף דין השבת רבית דעיקרו הוא מצוה, נוהג אף בפמשו"פ.[[183]](#footnote-184)

בדעת הרמ"ה דאף פמשו"פ אסור מה"ת, כתב הגר"א בסימן קס"א סק"ג דס"ל דלא ממעטינן לה מכלל ופרט, ואף דבעינן שו"פ דומיא דגזילה, מ"מ אף פמשו"פ אסור מה"ת משום דח"ש אסור מה"ת, דדמי לגזל דאסור בכ"ש, - ומבו' בדבריו דלדעת התוס' בסוגיין דממעטינן פמשו"פ מכלל ופרט, אין מקום לאסור בפמשו"פ משום ח"ש, כיון דפמשו"פ אינו החפצא דאיסורא כלל, וע"כ בע"כ דהרמ"ה ס"ל דלא ממעטינן לה מכלל ופרט, וכ"כ החקרי לב ביו"ד ח"ב סימן ט"ו ד"ה ומיהו וד"ה אך,[[184]](#footnote-185) והאבנ"ז בסימן קס"א, - אך המל"מ שם כתב בדעת הרמ"ה, דאף דממעטינן פמשו"פ מכלל ופרט, מ"מ ה"ז אסור מה"ת משום ח"ש,[[185]](#footnote-186) - והפרישה בסימן קס"א סק"א נסתפק בזה בדעתו, עיי"ש.

בטעם מש"כ הרמ"ה דפמשו"פ אינו יוצא בדיינים, כתב הלבוש בסימן קס"א ס"א דהוא משום דאין בי"ד נזקקין לפמשו"פ, - אך הש"ך שם סק"ג כתב דאף אם רצו הדיינים להזדקק לישב בדין אין מוציאין אותו, וכ"כ הגר"א שם סק"ג דהוא משום דפמשו"פ לא ניתן להשבון, כמו שאמרו בב"ק ק"ה א', וכ"ה מבו' בד' המל"מ בפ"ו ממלוה ה"א.

ובדעת הרמב"ם דפמשו"פ יוצא בדיינים, ולא אמרינן דאין בי"ד נזקקין לפמשו"פ, כתב הגידו"ת בשער מ"ו ח"א סוף אות א' דכל הא דאין בי"ד נזקקין לפמשו"פ הוא כשבי"ד יורדין על הנכסים, אף ברבית דההוצאה בדיינים היא לכופו לקיים מצות וחי אחיך עמך, ליכא להך דינא.

החוו"ד בסימן קס"א סק"ב עמד במש"כ הש"ך דאף אם רצו בי"ד להזדקק לפמשו"פ אין מוציאין אותו, וגם אף אם התחילו אין גומרין, דכיון דס"ל דלא דרשינן להכלל ופרט, וכמש"כ בסק"א דיש רבית בקרקע, א"כ אף פמשו"פ אסור מדאורייתא, ומ"ש מגזל,[[186]](#footnote-187) - וכתב דהוא משום דשאני בגזל דנחתינן לנכסי', וע"כ מוציאין אף בפמשו"פ, ומשא"כ ברבית דאין יורדין לנכסיו אלא שמכין אותו, הרי דפמשו"פ הוי כח"ש דאין מכין ועונשין ע"ז,[[187]](#footnote-188) וכתב דלפ"ז אף אם הי' הרבית פרוטה והחזיר פמשו"פ, דלגבי גזל לא קיים מצות השבה וכופין אותו, מ"מ ברבית אין כופין אותו, דאין עונשין בח"ש.

הגידו"ת שם דקדק מד' הטור דלא נחלק הרמ"ה אלא בדין פמשו"פ, אך מודה דאין רבית בקרקע, ועיי"ש שתמה ע"ז, דאם ס"ל דילפינן להכלל ופרט, יש למעט אף פמשו"פ, ואם לא ילפינן לה, מ"ט אין רבית בקרקע,[[188]](#footnote-189) וכתב דשמא נחלק הרמ"ה גם בקרקע, ומש"כ דאפי' פמשו"פ אסור, היינו דלא מיבעיא בקרקע שהוא ממון גמור, אלא אף בפמשו"פ, ומצינו בזה כמה דרכים, - **א** הדרישה בסימן קס"א סק"א כתב די"ל דאף דילפינן מכלל ופרט למעט פמשו"פ, מ"מ ה"ז אסור מה"ת משום ח"ש, וכ"כ המל"מ בפ"ו ממלוה ה"א. - **ב** הב"ח שם כתב דאף דממעטינן קרקע מכלל ופרט, אין למעט מזה פמשו"פ, דחשיב כגופו ממון, ובהגהה שבדרישה שם כתב דהוא משום דפמשו"פ הוי כעין הפרט דנשך אוכל, וזה כמש"כ החקרי לב, ונתבאר לעיל בהערה, וכ"כ הגר"א שם סק"ג דמהכלל ופרט לא נתמעט אלא קרקע. - **ג** השטמ"ק לעיל בסוגיין כתב בשם הרמ"ה דמן הדין יש רבית בקרקע, אלא דלא משכח"ל.

## רבית בפמשו"פ כשההלואה היא שו"פ

הגידו"ת בשער מ"ו ח"א אות א' כתב דכ"ה דבהא דממעטינן רבית קרקע היינו רק כשאף ההלואה היא בקרקע, ה"נ הא דממעטינן רבית בפמשו"פ הוא כשההלואה עצמה היא פמשו"פ,[[189]](#footnote-190) ועיי"ש שכתב דאף בכה"ג נחלק הרמ"ה דה"ז אסור מה"ת,[[190]](#footnote-191) וכ"כ בחי' המהריל"ד בסוגיין שנד' בקובץ ישורון מ"ד, - אך המל"מ בפ"ו ממלוה ה"א והגרע"א בסוגיין כתבו דבפמשו"פ נתמעט כשהרבית היא פמשו"פ אף דההלואה היא שו"פ, ול"ד להא דממעטינן קרקע דהוא רק בהלואת קרקע, וכן צידד החקרי לב ביו"ד ח"ב סימן ט"ו ד"ה ומעיקר, - ועמש"נ בדף מס' 11 כמה דרכים בטעם הא דשאני זמ"ז.

המל"מ בפ"ו ממלוה ה"א הוכיח דנתמעט רבית בפמשו"פ אף בהלואה דשו"פ, ממש"כ התוס' בכתובות שם להוכיח דליכא איסור רבית בפמשו"פ, מהא דפריך בסוגיין דלמה לי דכתיב רחמנא לאו בגזל לאו ברבית וכו', ואם יש רבית בפמשו"פ הרי איצטריך לאו ברבית לפמשו"פ, ואי נימא דכשהלוה פרוטה בפרוטה ומחצה הוי רבית, אכתי תיקשי דהיאך ילפינן לה מגזל ואונאה, הרי מה שמחסר ממון חבירו הוא רק חצי פרוטה, ובע"כ דאף בכה"ג לי"ב משום רבית, וכן הוכיח הגרע"א בסוגיין, - אך החקרי לב ביו"ד ח"ב ר"ס ט"ו ד"ה וראיתי כתב לדחות דהתוס' התם לטעמייהו דהא דאין רבית בפמשו"פ לא ילפינן לה מכלל ופרט, אלא הוא ככל איסורי ממון שהם בשו"פ, וע"כ ודאי דבעינן שתהא הרבית עצמה שו"פ, אך לדעת התוס' בסוגיין דהא דאין רבית בפמשו"פ ילפינן לה מכלל ופרט, י"ל דהיינו רק כשההלואה והרבית ל"ה שו"פ, דומיא דמיעוטא דקרקע דהוא רק בהלואת קרקע בקרקע.[[191]](#footnote-192)

כ"ד שבט פ"ב

דף מס' 13

## בהא דמדמינן רבית לגזל

**ס"א א' - למה לי דכתב רחמנא לאו ברבית לאו בגזל וכו',** מבו' דס"ד דאיסור רבית הוא משום לתא דגזילה, והיינו משום דחשיב כלקיחת ממון חבירו שלא כדין,[[192]](#footnote-193) ובד' הראשונים בכ"ד מצינו דאף דלא מצינו למילף רבית מגזילה משום דמדעתו, מ"מ אחר שנכתב איסור רבית, הוי איסורו משום לתא דגזילה, וכאשר כ"נ ממה שאמרו דמצינו למילף לאיסור גזל בהצד השוה מרבית ואונאה.

ומצינו בזה כמה נפ"מ, **א** התוס' לקמן ע' ב' ד"ה תשיך נסתפקו דב"נ מוזהרין על הרבית כמו שמוזהרין על הגזל, וילפינן לה מדכתיב מכל עץ הגן ולא גזל ולא רבית, וכ"כ התוס' הרא"ש שם דהוא משום דדמי קצת לגזל כדאמרינן הכא. - **ב** הרמב"ן במלחמות לקמן ס"ד ב' כתב דל"ש איסור רבית בדר בחצר דלא קיימא לאגרא, שהרי אף אם דר שם בגזילה אינו מעלה לו שכר, וה"נ לי"ב משום רבית, דהא דרבית יוצא הוא מדין גזילה דחשיב גזל מדאסרי' רחמנא, ובכה"ג ליכא גזל ודין ממון. - **ג** היראים במצוה קנ"ו צידד לאסור רבית במומר לתיאבון, משום דרבית הוי כעין גזל כדאמרינן הכא, וע"כ י"ל דכשריבתה תורה לכל אבידת אחיך לרבות את המומר, והזהירה תורה על ממון המומר, רבית נמי כיו"ב, דהא ממון חברך מומר הוא דהזהירה תורה שלא לקחתו. - **ד** הרמב"ם בפ"י מעדות ה"ד כתב דיש רשעים שפסולין לעדות משום דלוקחין ממון שאינו שלהם בחמס, ומשמעות דבריו שם דמה"ט הוא דהמלוה ברבית פסול לעדות, וכ"כ בדעתו בתשו' מהרי"ק סימן קכ"ו, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א בר"ה כ"ב א' דהמלוה ברבית חשיב כלאו דחמס, אלא דלא משמע לאינשי דחשיב כלאו דחמס. - **ה** הגר"א בחו"מ סימן ש"ע סק"ז הוכיח מהא דמותר להלוות לנכרי ברבית, אף דרבית היא כמו גזל, כמו שאמרו הכא, דלא נאסר גזל נכרי כשנותן הנכרי מדעתו, וכתב דמה"ט במשחק בקוביא עם הנכרי אין בו משום גזל. - **ו** הגר"א בסימן קס"א סק"י כתב דהא דאבק רבית שגבה המלוה בע"כ של הלוה יוצא בדיינים, הוא משום דרבית דמי לגזל כמו שאמרו הכא, וכל הא דלא ילפינן רבית מגזל, הוא משום דהוא מדעתו, אך בכה"ג דגבה בע"כ הו"ל כגזל.

אך האו"ז בסו"ס קס"ו הביא מסוגיין דאיסור רבית אינו משום שמחסרו ממון, שהרי ברצון הוא נותן לו זוז ומוחל לו כדי להרויח ד', ואפ"ה אסור,[[193]](#footnote-194) וכתב לפ"ז דאף אם מוחל לו הרבית ונותן לו בתורת מתנה אסור, - וכ"כ בתשו' מהרי"ט יו"ד סימן מ' דאין ברבית משום גזל, ומה"ט מותר להלוות ברבית לנכרי.[[194]](#footnote-195)

בעיקר הא דפריך דנילף איסור רבית מאיסור גזל, צ"ב, דכיון דמן הדין מהני קציצת הרבית לחייב, ונתבאר בדף מס' 9, הרי בלא קרא דאסרה תורה רבית, מ"ט יש בזה משום גזל, והרי חזינן דרבית דרך מקח ורבית ושאר גווני דלי"ב משום איסור רבית, אינם אסורין משום גזל.[[195]](#footnote-196)

ובפשוטו צ"ל דמכוון הגמ' דאחר שנתפרש בתורה עיקר איסור רבית, ומזה נלמד דרבית הוי לקיחת ממון חבירו שלא כדין, ל"ה בעינן ללאו על נטילת רבית, דיש ללמדו מגזילה,[[196]](#footnote-197) וכ"נ ממש"כ הרמב"ן במלחמות לקמן ס"ד ב' דרבית חשיב גזל "מדאסרי' רחמנא", וכ"כ הב"ח בסימן ט' דכיון דקאמר רחמנא את כספך לא תתן לו בנשך וכו' אי עבר ונתן גזל הוא ובעי למיהדר,[[197]](#footnote-198) ועד"ז כתב החת"ס בחי' סוגיות בסוגיין, דאחר שנכתב בקרא איסורא דלוה יש ללמוד מזה דהו"ל נטילת ממון שלא כדין, והוי בכלל גזילה, ועמש"כ בזה באורך בס' ארח משפט סימן י'.[[198]](#footnote-199)

## איסור רבית בלוה

**דאי כתב רחמנא לאו ברבית משום דחידוש הוא דאפי' בלוה אסרה רחמנא,** הריטב"א כתב דהיינו דמזה חזינן דאיסור רבית אינו מחמת שהוא מחסרו ממון, דא"כ היאך אסרי' על הלוה, אלא גזה"כ הוא, ועד"ז כתב האו"ז בסו"ס קס"ו דכיון שאסרה תורה על הלוה אע"ג שנותן מדעתו וניח"ל בהכי, ש"מ דחידוש הוא שחידשה תורה ברבית ולא מטעמא דממונא חסרי'.

ואמנם למש"כ הראשונים בכ"ד דאיסור רבית הוי משום לתא דגזילה, ונתבאר לעיל, צ"ב גדר איסורו של הלוה, וכבר עמד ע"ז הרמב"ן בפר' כי תצא כ"ג כ', ועיי"ש שכתב דאף דבכל דיני ממונות אם רצה הוא ליזוק בנכסיו רשאי, מ"מ ברבית מפני רגילות החטא הזהיר בו גם הלוה, וכ"כ הטור בסימן ק"ס, ולפ"ז הוי איסור הלוה משום איסורו של מלוה, וכ"כ הרמב"ן לקמן ע"א ב' דהא דכתיב לא תשיך לאחיך, משום אזהרתי' דמלוה קא מזהר לי' ללוה, דלא כתיב לא תלוה, אלא לא תשיך, וכ"ה מבו' ממש"כ השאילתות בריש סימן מ"ג דהא דכתיב לא תשיך לאחיך היינו לא תכתיי' איסורא לחברך, ועמש"כ בזה ההעמ"ש שם סק"א, וכ"כ השטמ"ק בריש פירקין בשם שיטה דאיסור לוה הוא משום שמעביר למלוה וכעין לפני עור.

ומצינו כמה נפ"מ בדבר, **א** הרמב"ן לקמן שם כתב דמומר שמותר להלוותו ברבית אף הוא מותר ללוות, והביאו הבעה"ת בשער מ"ו סוף ח"א, וכ"כ הריטב"א לקמן שם,[[199]](#footnote-200) והרא"ש בסימן נ"ב. - **ב** התוס' לקמן ע' א' ד"ה מעות של יתומים כתבו בדין הלואת יתומים קטנים די"ל דאין הלוה מוזהר אלא כשגם המלוה מוזהר, וכ"כ הריטב"א שם. - **ג** הגידו"ת בשער מ"ו ריש ח"ב כתב דהא דאין הלוה לוקה אף דלאו דידי' לא ניתן להשבון, הוא משום דעיקר איסורא דלוה הוא כדי שלא יגרום למלוה לישוך, וע"כ כיון דמלוה עצמו אינו לוקה מטעם ההשבון, גם הלוה אינו לוקה. - **ד** בתשו' מהרי"ק סימן קכ"ו כתב דהא דלוה ברבית פסול לעדות וחשיב עד חמס, אע"פ שאינו לוקח ממון שאינו שלו, הוא משום דעבירת לקיחת הממון דמלוה ע"י הלוה נעשית וא"א מבלעדו, ובחי' הגר"ש סנהדרין סימן י"ב סק"ד כתב דהיינו משום דאיסור הלוה הוא משום דמסייע ומשתתף בנטילת רבית של המלוה.[[200]](#footnote-201)

**לא לכתוב רחמנא לאו ברבית ותיתי מהנך,** הריטב"א כתב דהיינו דלא לכתוב רחמנא לאו על המלוה, שהוא מחסר ממון חבירו, אך הלאו דלוה ודאי חידוש הוא ואיצטריך.

**מה להנך שכן שלא מדעת תאמר ברבית דמדעתי',** בפירש"י כתב דתאמר ברבית שמדעתו נותנו לו, ומשמע דלא קאי על שעת קציצת הרבית, אלא על השעה שנוטל את הרבית דהוא מדעתו, וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"ה להדיא בד' הגר"א בסימן קס"א סק"י,[[201]](#footnote-202) - אך בתשו' מהרי"ט יו"ד סימן מ' ד"ה ונראה בעיני פירש דקאי על שעת קציצת הרבית, דכיון דנתחייב לו ברבית מדעתו, לי"ב משום גזילה, עיי"ש, - ועמש"כ בחי' הגר"ש סימן כ"ז סק"ו.

הריטב"א כתב להוכיח מהכא דל"מ מחילה ברבית קודם פירעון, דאם מהני מחילה, אין לך רבית שאינו נמחל, כמו שאמרו הכא דידע ומחיל, והביא פלוגתת רבוותא אם מהני מחילה אחר הפירעון לפטרו מחיוב השבת רבית, וגם בדין זה דמחילה קודם פירעון נחלקו רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**לא לכתוב רחמנא לאו בגזל ותיתי מהנך,** התוס' הק' דאיצטריך לאו דגזל לעבדים דלא אתי מרבית ואונאה דאין אונאה לעבדים,[[202]](#footnote-203) - ובשיעורי הגר"ח בסוגיין כתב לישב, דהרי הא דנתמעטו עבדים מאונאה, הוא גם כשנתאנה הלוקח, ובכה"ג הרי הוי הגזילה בהמעות, ואם הא דאין אונאה לעבדים הוא משום דגזילת עבדים ע"י אונאה מותרת, הי' בדין דהיכא דנתנאנה הלוקח יהא אונאה, שהרי לא שאני גזילה זו מגזילה דשאר אונאת מטלטלין, ובע"כ דהא דנתמעטו עבדים מאונאה, היינו דנתמעטו מעיקר דין אונאה, דמכירת עבדים לי"ב דין אונאה, וכה"ג לא מיקרי ממון של אחרים כלל, ואינו בכלל הגזילה דאונאה, אך באיסור הגזילה הנלמד מאונאה, ליכא נפ"מ בין עבדים לשאר מילי, ואף דלא מצאנו להגזילה דאונאה בעבדים, מ"מ מהיכ"ת נחלק בזה, ועד"ז כתב החזו"א בב"ק סימן ט"ז סוסקי"ט, ועיי"ש שהוסיף שהרי באונאת מטלטלין ששילם הלוקח בעבד, איכא דין אונאה, והרי דנאסרה גזילת אונאה אף בעבדים.

בד' התוס' מבו' דבקרקעות אינו עובר בלאו דלא תגזול, משום דא"א להזיזם ממקומם ולי"ב גזילה,[[203]](#footnote-204) אך בד' הריטב"א משמע דאף בקרקע איכא להלאו דלא תגזול, ולא נתמעטה אלא מחיובי גזילה, וזהו שכתב דאיצטריך למיכתב אונאה להלכותי' למעט קרקע, וכ"ה מבו' בד' הספרי בפר' שופטים פיסקא קפ"ח והביאו בפירש"י שם י"ט י"ד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מגניבה הי"א, והמל"מ בפ"ד ממלוה ה"א תמה ע"ד התוס' מד' הספרי.

המל"מ בפ"ד ממלוה ה"א הק' לדעת התוס' ודעימייהו דאין רבית בקרקע, דא"כ מאי פריך דלמה לי לאו בגזל ובאונאה, הרי איצטריך לקרקע, לדעת הסוברים דאיכא לאו דאונאה ולאו דגזילה בקרקע, וכתב דהוא משום דאף בקרקע איכא רבית כשהלוהו מעות, ושפיר מצינו למילף מינה לגזל ואונאה בקרקע.[[204]](#footnote-205)

## גונב ע"מ למיקט

**לא תגנובו ע"מ למיקט,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** השאילתות בסימן ד' כתב דהיינו שרואה שאינו נזהר בממונו וגונב ממנו ומחזיר לו כדי שלא יפשע בממונו, ועיי"ש שכתב דילפינן מקרא דאף דעושה כן להנאת הנגזל, מ"מ כיון דעד שמחזיר לו יש לו צער אסור, ועד"ז כתב רבינו יונה בשע"ת שער ג' אות פ"ה, והביאו הסמ"ק בסימן רס"ב. - **ב** הריטב"א כתב בפי' קמא דהיינו שגונב כדי לצער לחבירו ודעתו להחזירו לו, וכ"כ תלמיד הרשב"א, והשטמ"ק בשם י"מ, וכ"כ הערוך בע' קט, והרמב"ם בסהמ"צ ל"ת רמ"ד, והריא"ז בפ' הגוזל בתרא סוף ה"ד, והחינוך במצוה רכ"ד, והטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן ג', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מגניבה ה"ב, ועמש"כ הקצוה"ח בסימן שמ"ח סק"א. - **ג** התור"פ כתב בשם ר"ת דהיינו כשדעתו לעכב הגניבה בידו, אלא שעושה כן ע"מ למיקט, ולא לצורך הנאתו, אך כל שדעתו להחזיר הגניבה לבעלים, לי"ב איסורא,[[205]](#footnote-206) דאי נימא דאף בכה"ג אסור, לא מצינו ידינו ורגלינו, וכ"כ השטמ"ק דמעשים בכל יום שעושים כן,[[206]](#footnote-207) וכ"כ הריטב"א בשמו.[[207]](#footnote-208)

\*בקידושין ס"ט א' אמרו בממזר דמנסיב לי' עצה וא"ל זיל גנוב ואזדבן בעבד עברי, והתורי"ד שם כתב דאין איסור בדבר כיון שבדעתו לשלם ומתכוין להכשיר זרעו, והעונג יו"ט בסימן מ"ח כתב דאף דגם גונב ע"מ למיקט אסור, היינו רק כשכונתו להקניט את חבירו, ומשא"כ בכה"ג דאין כונתו להקניטו אלא להכשיר זרעו,[[208]](#footnote-209) - אך התוס' הרא"ש שם כתב דהא דא"ל זיל גנוב, היינו דאפשר שימצא אדם שימחול לו העוון, ומבו' דבלא"ה יש בזה לאיסור גניבה, אף שאין כונתו להקניטו.[[209]](#footnote-210)

בד' הרמב"ם בפ"א מגניבה ה"ב משמע דגניבה ע"מ למיקט אינה אסורה אלא מדרבנן, כדי שלא ירגיל עצמו בכך,[[210]](#footnote-211) והלח"מ שם ה"א תמה ע"ז מסוגיין דאמרינן דלהכי איצטריך לאו דלא תגנובו, ועיי"ש מש"כ בזה.

הקצוה"ח בסימן שמ"ח סק"א נסתפק בגונב ע"מ למיקט אם הו"ל דין גנב ממש להתחייב באונסין, או דכיון דבדעתו להשיבו ואינו עושה אלא ע"מ לצערו לשעה, אף דאיסורא עביד, מ"מ אין בו דין גנב להתחייב באונסין, ועיי"ש שכתב דלמש"כ הריטב"א לעיל מ"א א' דהגוזל ע"מ לשלם אינו חייב באונסין, כ"ש דגנב ע"מ למיקט אינו חייב באונסין, ועמש"כ בזה בחי' הגר"ש סימן כ"ה, ואכמ"ל.

\* בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דגזילה ע"מ למיקט אסורה,[[211]](#footnote-212) וכן משמע בד' הב"י בסימן שנ"ט ס"ב דילפינן בזה גזילה מגניבה, וכ"נ בד' הלבוש שם ס"ב, והפרישה שם סק"ג, והש"ך שם סק"ג.

אך בחי' המהר"ל כתב דלא נאסר ע"מ למיקט אלא בגניבה, אדעושה כן בסתם, וע"כ נקרא עכ"פ גנב דלא ידע מי גנב לו ואפשר שיחזיק, ומשא"כ בגזילה דיודע הנגזל לתבוע גזילה שלו וגם הוא דעתו להחזיר, אין כאן גזילה כלל, - ובד' המנ"ח במצוה רכ"ד סק"ד מבו' דלא נאסרה אלא גניבה ע"מ למיקט, משום דאיסור גניבה אינו מדין ממון לבד, אלא אסרה תורה המידה הגרועה הזאת בלבד, ומשא"כ בגזילה דעיקר האיסור הוא משום ממון חבירו, עיי"ש, - ועמש"כ בזה בחי' המהריל"ד בסוגיין.

\*הרמ"ה בב"ב ט"ז א' כתב דאיסור גניבה ע"מ לשלם תשלומי כפל הוא רק בישראל, אך בב"נ שרי, עיי"ש, וכ"כ המנ"ח במצוה רכ"ד סק"ב דלא נאסר גניבה ע"מ למיקט בב"נ, - אך בד' המאירי שם מבו' דה"ז אסור אף בב"נ, עיי"ש.

**לעבור עליו משעת עשי',** בפירש"י כתב דהיינו משעת הטמנה ואפי' לא שקל בהן, וכ"כ הריטב"א, - אך בד' הרמב"ם בפ"ז מגניבה שהשמיט לדין זה, ועמד ע"ז המנ"ח במצוה רנ"ח,[[212]](#footnote-213) י"ל דס"ל דלא אתי לאסור משעת עשיית המשקל, דזה נאסר משום לא יהי' לך וגו', אלא הוא לעבור עליו משעת השקילה אף קודם שמכרו לו ונטל הדמים,[[213]](#footnote-214) וזה ע"ד מש"כ התוס' הרא"ש באיסורא דלא ירתיח, דעובר עליו משעת הרתחה.

**ומה משורה שהיא אחד מל"ג בלוג,** התוס' הרא"ש כתב דאיירי כשהוא שו"פ דאל"כ לי"ב איסורא,[[214]](#footnote-215) וכ"כ הסמ"ג ל"ת קנ"ב, וכ"נ בד' התוס' בב"ב פ"ט ב' ד"ה ובמשורה שלא ירתיח, - אך החינוך במצוה רנ"ח כתב דלמדנו מכאן דהקפידה תורה על המידות בכ"ש, ול"ד לשאר גזילות שלא הקפידה אלא בשו"פ,[[215]](#footnote-216) והמנ"ח שם הק' ע"ז דא"כ מאי פריך לעיל דהיינו גזל מעליא, הרי נפ"מ לאסור אף בפמשו"פ,[[216]](#footnote-217) והק' עוד דא"כ מ"ט לוקין על לאו דמשקלות בפמשו"פ דבכה"ג לא ניתן לתשלומין, (ועמש"כ בזה האבהא"ז בפ"ז מגניבה ה"א).

כ"ה שבט פ"ב

דף מס' 14

## אם חייל חוב הרבית

המל"מ בפ"ח ממלוה ה"א כתב בתו"ד דרבית חוב הוא שנתחייב הלוה, וחייב הוא לשלם, אלא שהתורה גזרה שאף שנתחייב שלא יתן, ואף דצריך להחזיר הרבית כדי לקיים גזירת התורה, לא בשביל זה נאמר שהלוה ל"ה חייב, אלא אף שחייב נצטוה שלא יקח, - וכ"כ בתשו' מהרי"ט יו"ד סימן מ' ד"ה ונראה בעיני דכיון דנתחייב ברבית מדעתו מההיא שעתא קם לי' ברשותא דמלוה, ואין מוציא מידי חובו אלא איסור הרבית דלא מצי למיגבי מיני' דבי"ד לא מזדקיק לי' דלא שבקינן דנספי איסורא, ואין חיובו נפקע.

והאבנ"מ בסימן כ"ח סקכ"ב כתב להוכיח כן ממש"כ הריטב"א בקידושין ו' ב' בהא דפריך התם דאילימא דאזקפה דאמר לה ארבע בחמשה הא רבית מעליא הוא, היינו רק דמ"ט קרי לה הערמת רבית, וכמש"כ בפירש"י שם,[[217]](#footnote-218) אך לא קשיא לי' מ"ט היא מקודשת, וכתב לפ"ז דאם כבר פרעה את הרבית וחזר וקידשה בו מקודשת, דמעות דרבית שפרעם לוה למלוה קנינהו לגמרי וממון גמור הם לו אלא שיש עליו חובה להחזירו, והרי דאלמלי הא דהמקדש במלוה אינה מקודשת, היתה מקודשת כשקידשה ברבית אף קודם שגבה, שהרי הגמ' שם איירי בכה"ג, ולא פריך אלא דאמאי קרי לה הערמת רבית, וכ"ה להדיא בד' המאירי שם דאין פקפוק בקידושין מפני הרבית,[[218]](#footnote-219) - וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן כ"ח ס"י דמשמע בסוגיית הגמ' בקידושין דאף אם לא לקח הרבית וקידש בהנאת מחילת הרבית מקודשת,[[219]](#footnote-220) - ועמש"כ בזה האבנ"ז באהע"ז סימן ת"ד ס"ק ד' ה', והשערי ישר בש"ה פ"ג, והקובץ שמועות באות כ"ד,[[220]](#footnote-221) ובחי' הגר"ש סימן כ"ז ובקידושין סימן ו'.

אך המהרי"ט שם נסתפק בזה, דאף דמדינא חיילא קציצת הרבית, מ"מ כיון דאיסורא דרבית רביעא עילוי' כאריא, ואין המלוה רשאי ליהנות ממנו מן הדין, זכה הלוה במה שבידו מדין הפקר, - והחזו"א בסימן ע' סק"א כתב דודאי דאין הרבית חשיב חוב, דרחמנא אפקרי' ואין הלוה חייב כלום, ואין חוב דבר בעין שיקנה המלוה, אלא אם הלוה חייב לו קונה שעבוד חוב, אבל אם התורה פטרתו ללוה אין כאן חוב,[[221]](#footnote-222) ועיי"ש במש"כ לפרש לד' הריטב"א בע"א, וכ"כ האבהא"ז בפ"ו ממלוה ה"ב ד"ה איברא שהמל"מ דחוב אינו דבר בפנ"ע, אלא מה שמחוייב ע"פ דין התורה לשלם, וכיון שע"פ ד"ת אסור ליתן רבית, א"א שיהי' חייב ברבית, - וכ"נ בד' המחנ"א בפ"ד ממלוה ה"ג, ובד' הקהלת יעקב בסימן כ"ח ס"י, ועיי"ש בקה"י במש"כ לפרש לד' רש"י בקידושין.

המקנה באהע"ז סימן כ"ח ס"ט כתב בתו"ד בדעת רש"י, דאף דמדינא חיילא קציצת הרבית, מ"מ לדעת רבא דאי עביד ל"מ הרי דמכח זה לא חיילא הקציצה, והשערי ישר בש"ה פ"ג הק' כן ע"ד הריטב"א דרבית הוא חוב גמור, דמ"ט לא בטלה הקציצה משום דאי עביד ל"מ, וכן הק' בכ' הגרי"ז בתמורה ו' א', - ועיי"ש שכתב לישב בתרי אנפי, חדא, דכיון דילפינן מקרא דלברי' לא אזהר רחמנא וא"צ הבנים להשיב את הרבית, הרי דמזה נלמד דחייל חוב הרבית וכל שגבה המלוה את דמי הרבית קנאם בקנין גמור,[[222]](#footnote-223) דאל"כ ל"ה מקום לפטור את הבנים, כיון דהו"ל הממון גזל בידו, - ועוד, דמעיקר הא דאסרה תורה ליקח את הרבית, נלמד דחיילא הקציצה בדיני ממון, דאם לא חיילא הקציצה, ל"ה איסור בגביית הרבית, דהו"ל כרבית מאוחרת.[[223]](#footnote-224)

\*בערכין כ"ב א' אמרו בבע"ח שקיבל עליו לדון בדיני ישראל, דרבית נמי לא לשקול, והשערי חיים בקידושין סימן י"ד סק"ב הק' מזה ע"ד הסוברים דברבית איכא חוב גמור אלא דאסור לגבותו, דא"כ מ"ט אם קיבל עליו לדון בדיני ישראל אין לו ליטול את הרבית, הרי לא קיבל עליו אלא לדון בדיני ממונות כישראל, אבל לא בדיני או"ה, וא"כ מ"ט לא יטול את הרבית, ועיי"ש במש"כ לישב.[[224]](#footnote-225)

## גדר דינא דרבית קצוצה יוצאה בדיינים

**ס"א ב' - רבית קצוצה יוצאה בדיינים,** בגדר הא דרבית קצוצה יוצאה בדיינים נחלקו הראשונים, דהרמב"ן בסהמ"צ בשכחת העשין מצוה י"ז כתב דהוא ע"ד מצות השבת גזילה, דכמו שמנענו שלא לגזול ואם גזלנו ציוה אותנו להשיב את הגזילה, ה"נ מנענו שלא נקח רבית מישראל, ואם לקחנו אותו צוה אותו להשיבו לנותן, וכ"כ הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ל"ז, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לקמן ס"ד ב' דהא דרבית יוצא הוא מדין גזילה, דחשיב גזל מדאסרי' רחמנא, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בקונט' הראיות לקמן ס"ב א' דהא דרבית יוצאה בדיינים הוא משום דחשיב דממון חבירו בידו וצריך לעשות השבת ממון.[[225]](#footnote-226)

אך הריטב"א לעיל בע"א כתב דתביעת רבית ל"ה כשאר תביעות בגזל ואונאה וכיו"ב דאית לי' על חברי' שעבוד ממון, אלא חיוב הוא שחייב הכתוב להחזיר איסור שבלע, והוא חיוב לשמים, ומה"ט ל"מ בזה מחילת חבירו, וכ"כ הריטב"א לקמן ס"ב א' דאחר שגבה רבית לא מתקן לאוי' בחזרה, אלא שהכתוב רוצה שיקיא מה שאכל, והיינו דאין מצות ההשבה כדי לתקן ההפסד שהפסיד לחבירו, אלא הוא כדי שלא יהנה הוא מן האיסור, וכ"ה מבו' גם בדבריו בקידושין ו' ב' דמה"ט שאני לאו דרבית דלא מתקן בחזרה מלאו דגזל דמתקן בחזרה, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 18.

הרמב"ן בסהמ"צ שם מנה למצות השבת רבית במנין המצוות, ובטעמא דהרמב"ם שלא מנאה, כתב המגילת אסתר שם דהוא משום דהיא נכללת בכלל מצות השבת גזילה.

אך באמת בד' הרמב"ם לא מצינו כלל דהשבת רבית הוא מצוה, ומה שאמרו לקמן ס"ב א' דפטור ממלקות משום דיש בו קום עשה, פירש הרמב"ם דאי"ז משום דהי לאו הניתק לעשה אלא הוא משום דהוי לאו הניתן לתשלומין, ויתבאר בעזה"י במקומו, וי"ל לדעתו דמקרא דוחי אחיך עמך לא ילפינן מצוה להשיב, אלא הוא דין בדיני הממון שחייב להשיב את הרבית, - וי"ל עוד דחיוב ההשבה היינו דכ"ה שנאסר ליקח רבית מן הלוה, ה"נ אחר שלקח אסור לקיים הרבית בידו, דכ"ז שמקיים הרבית בידו נמשך איסור לקיחת הרבית, וכ"נ מד' הגאונים שהביא הרמב"ם בפ"ד ממלוה הי"ג, ויתבאר בעזה"י במקומו.

## אם יורדים בי"ד לנכסיו

הרשב"א כתב דהא דרבית קצוצה יוצאה בדיינים לאו היינו שיורדים בי"ד לנכסיו, אלא היינו שהוא מצוה להחזיר מדכתיב וחי אחיך עמך,[[226]](#footnote-227) ובמ"ע כופין אותו ומכין אותו עד שתצא נפשו, וכ"כ הר"ן והנימו"י, והנימו"י כתב לדקדק כן מלישנא דיוצאה בדיינים, וכ"כ הריב"ש בסימן ש"ה, והשו"ע בסימן קס"א ס"ה.

אך החינוך במצוה שמ"ג כתב בשם קצת מפרשים דבהשבת רבית יורדין בי"ד לנכסיו כדרך שיורדין לנכסים בגזילו או בהזיקו, וכתב דדעת קצת מרבותינו דאין יורדין לנכסיו אלא מוציאין אותה ממנו בדרך כפי', וכ"כ המחנ"א בפ"ד ממלוה ה"ג לדקדק מל' הרמב"ם שם, וכ"נ למש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין דאיכא שעבוד נכסים בהשבת רבית, וכ"כ השטמ"ק בשם תוס' שאנץ.

המחנ"א בהל' רבית סימן א' כתב דלמש"כ הרי"ף והרמב"ם והרא"ש לגבי מצות נתינת צדקה דאם אינו רוצה ליתן בי"ד יורדים לנכסיו, והרי דאף דבצדקה ליכא שעבוד נכסים, מ"מ כל שאין רוצה לקיים המצוה יורדין בי"ד לנכסיו משום דעד שאתה כופה אותה בגופו נכוף אותו בממונו, ה"נ הוא בהשבת רבית, דמכח הא דכופין על המצוות, אף יורדין לנכסיו, - וקשיא לפ"ז בד' הר"ן בסוגיין שכתב דאין בי"ד יורדין לנכסיו, ובכתובות צ"א ב' כתב דלמ"ד דפריעת בע"ח מצוה, כל שהוא בפנינו ואינו רוצה ליתן יורדין לנכסיו דעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו,[[227]](#footnote-228) וכן הק' הקצוה"ח בסימן ל"ט סוסק"א ע"ד השו"ע.[[228]](#footnote-229)

אך הנה הלבוש בסימן קס"א ס"ה כתב דכל מש"כ השו"ע דאין יורדין לנכסיו היינו כשאינו בפנינו, דאין מתקיים בזה העשה דוחי אחיך עמך, כיון שאין כאן הוא בעצמו לכופו לקיים העשה, אך כל שהוא בפנינו יורדין לנכסיו מדין כפי', ולפ"ז ניחא.

## אם קנה המלוה את הרבית שגבה

מד' הרשב"א ודעימי' דאין בי"ד יורדין לנכסיו, מבו' דאף דגביית הרבית היא באיסור, מ"מ קנה המלוה את הרבית שגבה, אלא שמצוה עליו להחזיר, וע"כ אין בי"ד יורדין לנכסיו, וכ"כ הריטב"א לקמן ס"ה א' בשם הרמב"ן דממון של רבית ממון גמור הוא וקנה את מה שגבה, אלא שחייבתו תורה לשלם, וע"כ אם קידש בו את האשה מקודשת, ואם אסר נכסיו סתם אף זה בכלל, וכ"כ הריטב"א בקידושין ו' ב', דהא דרבית קצוצה יוצאה בדיינים היינו דאף שקנה את הרבית לגמרי וממון גמור הוא לו, מ"מ הוא מחויב להחזירו ובי"ד מוציאין ממנו, - אך המחנ"א בהל' רבית סימן ב' האריך דלא קנה המלוה את הרבית שגבה, עיי"ש.

הריטב"א בקידושין ו' ב' הוכיח דקנה המלוה את הרבית מהא דאם הניח להם אביהם מעות של רבית אין חייבין להחזיר, ואם לא קנה המלוה את הרבית, הי' בדין שיהיו היתומים חייבין להחזיר דהו"ל כגזילה שהניח להם אביהם, וכן הוכיחו הר"ן בסוגיין, והריב"ש בסימן ש"ה, אך הרשב"א לא הוכיח כן אלא מהא דאף בדבר המסוים אין חייבין להחזיר אלא מפני כבוד אביהן, וצ"ב.

ובדעת הסוברים דבהשבת בי"ד יורדין בי"ד לנכסיו, י"ל דמודו להך מילתא דקנה המלוה את הרבית שגבה, וכמו שהוכיחו הראשונים מהא דאין היורשים צריכין להחזיר, אלא דס"ל דכיון דמצות השבת רבית אינה מצוה לשמים, אלא היא מצוה דממונא לחבירו, יש בזה שעבוד נכסים, וכ"כ בחי' הגר"ש סימן כ"ז סקי"א.

המחנ"א בהל' רבית סימן ב' האריך דלא קנה המלוה את הרבית שגבה, ועיי"ש שכתב דהא דפטורים היורשים מלהחזיר הוא מגזה"כ, כדילפינן לה מקרא דוחי אחיך עמך לדידי' אזהר רחמנא לברי' לא אזהר, - והאמרי בינה בתשו' סימן ג' סק"ב והשערי ישר בש"ה פ"ג תמהו טובא ע"ז, דכיון דאביהם לא קנה את הרבית והוי כגזל לגביו, במה יקנו בניו אחריו, וכן הק' בחי' הגר"ש בסימן כ"ז סק"י, ועיי"ש שכתב דצ"ל בד' המחנ"א דגם ברבית לא בטלה סיבת ההקנאה מצד דיני הממון, אלא דחיוב חזרת הרבית מפקיע קנינו, אבל מ"מ סיבת הקנין לא בטלה, וכשמת דבטלה מצות חזרת רבית ממילא זוכים היורשים מכח סיבת הקנין הקודמת, ונמצא דיורשים את סיבת הקנין.

## אם הא דרבית קצוצה יוצאה בדיינים הוא מכח הא דאי עביד ל"מ

בתמורה ו' א' א"ר אשי דדין רבית קצוצה אם יוצאה בדיינים תליא בפלוגתא דאביי ורבא אם אי עביד מהני, ודחינן לה דהכא בקראי קמיפלגי.

והמחנ"א בהל' רבית סימן ב' ובפ"ד ממלוה ה"ג נקט דמ"מ לפ"מ דקי"ל דרבית קצוצה יוצאה בדיינים, ולא ילפינן מקרא דאינה יוצאה, הרי דהא דיוצאה הוא משום דאי עביד ל"מ, וכ"נ בד' הב"ח בחו"מ סימן ט' סק"ב, וכ"כ המקנה בקידושין ו' ב', - והמחנ"א והמקנה שם כתבו לפ"ז דלפ"מ דקי"ל דהא דרבית קצוצה יוצאה בדיינים הוא משום דאי עביד ל"מ, לא קנה המלוה את מעות הרבית שגבה, ועיי"ש במחנ"א במש"כ להוכיח כן עוד מסוגיית הגמ' בתמורה שם.

ובדעת הרשב"א ודעימי' דקונה המלוה את הרבית שגבה, ולא אמרינן דאי עביד ל"מ, כתב הגרע"א בסוגיין דהוא משום דמהא דילפינן מקרא דאין הבנים מוזהרין בהשבת הרבית, מוכח דברבית לא אמרינן דאי עביד ל"מ, ומיד כשקיבל הרבית קנאה, אלא דמ"ע עליו להחזיר הרבית,[[229]](#footnote-230) וכ"כ השער משפט בסימן ט' סק"א והשערי ישר בש"ה פ"ג,[[230]](#footnote-231) ועד"ז כתב החוו"ד בסימן קס"א סוסק"ה.[[231]](#footnote-232)

כ"ט שבט פ"ב

דף מס' 15

## ספק השבת רבית

הש"ך בסימן קע"ז סקס"ח הביא פלוגתת רבוותא בגונא דמספק"ל אם הוי רבית קצוצה או אבק רבית אם מוציאין מידו, דבתשו' מהרשד"ם יו"ד סימן ס"ב כתב דהוי ספק איסורא ולחומרא, אך בתשו' מהר"א ששון סימן קס"ב כתב דהוי ספק ממונא ולקולא, וכ"נ מד' שאר אחרונים, וכן הכריע הש"ך שם, וכתב לדמותו להא דבספק מתנו"כ ובספק בכור אמרינן המע"ה, אע"ג דהוי מ"ע שבתורה.

והשערי ישר בש"ה פכ"ה עמד בזה, דהרי חיוב השבת רבית אינו דין ממון, אלא מצוה בעלמא, וא"כ מ"ט ספיקו לקולא,[[232]](#footnote-233) ועיי"ש שכתב דכיון דעיקר איסור רבית הוא משום לתא דגזילה, דלענין איסור חשבתו התורה כגזילה, ע"כ ספיקו לקולא, דכיון דספק ממון אחרים מותר משום דין המע"ה וליכא איסור גזל, ממילא אין כאן כסף של אחרים וליכא איסור רבית, וכ"נ בד' הנתיה"מ בכללי תפיסה סוסק"ב.

אך הנה הש"ך בתקפו כהן סימן קכ"ז כתב דהא דספיקו לקולא אע"ג דהוי מילתא דאיסורא, הוא משום דאם נחייבנו הו"ל הפסד ממון, ע"כ אמרינן בזה המע"ה, - ולכאו' מכוון דבריו, דאף דודאי דבספק אם נשבע ליתן ממון לחבירו, לא נימא המע"ה, אף דאם נחייבנו הו"ל הפסד ממון, היינו משום דהתם אי"ז מצוה דממונא כלל, ומשא"כ הכא דמצות השבת רבית היא ליתן ממון לחבירו, אמרינן בי' המע"ה.[[233]](#footnote-234)

## תפיסה בהשבת רבית

בד' הרא"ש בסימן ה' והרשב"א לקמן ס"ח א' מבו' דברבית קצוצה דיוצאה בדיינים, אם תפס הלוה מן המלוה אין מוציאין מידו, ועמד ע"ז המל"מ בפי"א ממלוה ה"ז, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סימן ד' דאם תפס הלוה מעות מן המלוה בעד מעות הרבית שנטל ממנו זכה בהן זכי' גמורה.

אך בתשו' ראנ"ח סו"ס קי"ג צידד דלמש"כ הרשב"א ודעימי' דליכא שעבוד נכסים בהשבת רבית, אלא דבי"ד כופין אותו משום מצות וחי אחיך עמך, י"ל דאף אם יש ביד הלוה מממונו של המלוה, אינו יכול לומר שאינו חייב לו כלום, מפני שהוא חייב להחזיר לו משום מצות וחי אחיך עמך,[[234]](#footnote-235) וכן צידד הגרע"א בכו"ח סימן ו' דכשתפס הלוה לא זכה, אלא דאין בי"ד מוציאין ממנו כיון דאדרבה הם כופין את המלוה להחזיר, אך מ"מ יש ביד המלוה ליקח ממנו תפיסתו ולומר שרוצה לשלם לו במעות אחרות, ונפ"מ דאם מת המלוה, יכולין היורשים לתבוע ממנו את מה שתפס, כיון דהם אינם מצווים בהשבת רבית, וכ"כ בס' ישועות ישראל סימן כ"ח סק"ג, והאמרי בינה בתשו' סימן ג' סק"ד, והאבנ"ז בסימן קס"ה, והשערי ישר בש"ה פ"ג ד"ה ובס' מחנה אפרים, וכן האריך בחי' הגר"ש בסימן כ"ז סק"ג - ה', ובב"ק סימן ט"ו סק"ג - ה'.[[235]](#footnote-236)

## חיוב שבועה על תביעת השבת רבית

בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ק"ט מבו' דכל שכל שתובע הלוה את המלוה שישיב לו רבית והמלוה מודה במקצת, הוא חייב בשבועת מודה במקצת, וכ"כ הריטב"א לעיל ו' א' דאיכא חיוב שבועת היסת על תביעת השבת רבית, אלא דפליגי אמוראי אם פטור משום דהו"ל חשוד, וכ"כ השו"ע בסימן קע"ז סי"א.

והקצוה"ח בסימן פ"ז סק"ל כתב להוכיח מזה דאיכא חיוב שבועה אף כשהוא מצוה בעלמא ולי"ב תביעת ממון, ונחלק עפי"ז על מש"כ הש"ך שם סקפ"א דהא דאם אמר שנתן לו חבירו כפו והלה כופר פטור מן השבועה, הוא משום דאי"ז חיוב ממון, וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן שד"מ, וכן עמד בזה הגרע"א בכו"ח סימן ו', - אך החזו"א בחו"מ סימן י' סק"כ כתב דאף דבהשבת רבית ליכא שעבוד נכסים, מ"מ כיון דהמצוה להחזיר היא לטובת הלוה, כדכתיב וחי אחיך, ומה שכופין אותו בי"ד להחזיר, חשיב זכות ממון לשכגדו, וחשיב בע"ד לתבוע ולמחול, ומשא"כ בתקיעת כף, דזה שתקע כפו רמי חיובא אכתפי' בינו לבין יוצרו, ואין המקבל בע"ד כלל, ולכאו' היינו דאף דליכא תביעת ממון, אלא מצוה בעלמא, וע"כ לי"ב שעבוד נכסים, מ"מ הוי מצוה לחבירו, והוי חבירו בע"ד ע"ז, וע"כ יש בזה חיוב שבועה,[[236]](#footnote-237) וכ"כ בחי' הגר"ש סימן כ"ו ד"ה וזה פשוט ובגיטין סימן ט"ו סק"ג, ובב"ק סימן ט"ו סק"ד, והשערי ישר בש"ה פ"ב (ד"ה אמנם בהא) כתב קצת בע"א, עיי"ש.

## השבת רבית בלא תביעה

הפרישה בחו"מ סימן ט' סק"ב ובסמ"ע שם סק"ג נקט דחיוב השבת רבית הוא אף בלא שיתבענו הלוה, וכ"כ הכנה"ג בהגה"ט סימן קס"א אות י"ט, והקצוה"ח בסימן ט' סק"א.[[237]](#footnote-238)

אך הט"ז בסימן קס"א סק"ג ובחו"מ סימן ט' ס"א כתב ללמוד ממש"כ בפירש"י הכא דברבית קצוצה כופין אותו בי"ד להחזיר אם תבעו בחייו, דאין רבית קצוצה יוצאה בדיינים אלא כשתבעו המלוה,[[238]](#footnote-239) - ובביאור דין זה מצינו כמה דרכים, **א** הקצוה"ח בסימן ט' סק"א ובמשובב שם כתב דהיינו דלא חיילא עיקר המצוה דהשבת רבית אלא כשתבעו הלוה,[[239]](#footnote-240) וכ"נ ממש"כ הט"ז שם דליכא שעבודא דר"נ כ"ז שלא תבעו, וצ"ב. - **ב** האורים בסימן ט' סק"ב כתב דהוא משום דכ"ז שלא תבעו הו"ל כמחילה, וכ"כ הנתיה"מ שם סק"ב, והשער משפט שם סק"א, וכ"נ בד' הב"ח שם ס"ב, ובד' הבית מאיר בסימן קס"א על הט"ז סק"ג, ועד"ז כתב התפארת למשה שם.[[240]](#footnote-241) - **ג** בחי' הגר"ש סימן כ"ו כתב דהיינו דאין בי"ד כופין אותו אלא כשתבעו המלוה, והיינו משום דאף בחוב גמור הוי הדין כפי' דבי"ד רק בתביעת הבע"ד, דמעולם לא שמענו דבי"ד יחפשו אחרי בע"ח לכפותו, והיינו משום דדין כפיית בי"ד בדיני ממונות הוא רק ע"פ תביעת הבע"ד, ואף דפריעת בע"ח מצוה, מ"מ כיון דמצוה זו היא בתולדה מדיני הממון, ע"כ כפיית בי"ד על מצוה זו היא ג"כ ע"פ תביעת הבע"ד.[[241]](#footnote-242) - **ד** בחי' הגר"ש שם כתב לפרש עוד, דכ"ה דמהני מחילה על מצות השבת רבית, לדעת הרמב"ם ודעימי', ה"נ כשאינו מוחל לגמרי, אלא שאינו תובעו, ולא איכפ"ל עתה אם אינו משלם, אין עליו חיוב בפועל להחזיר, ודמי להלואה דאם לא איכפ"ל למלוה במה שאין הלוה משלם עכשיו, אין הלוה חייב לשלם, אף שלא מחל לו.[[242]](#footnote-243)

## שעבודא דר"נ בהשבת רבית

הט"ז בסימן קס"א סק"ג ובחו"מ סימן ט' ס"א כתב דמי שלוה מעות מחבירו ואין לו לפרוע רק מה שלקח אחד כבר ממנו רבית קצוצה, והמלוה בא לגבות רבית זו מדין שעבודא דר"נ, דל"מ לגבות, וכ"כ עוד מרבוותא, - אך הכנה"ג בהגה"ט סימן קס"א אות י"ט כתב דיש בזה דין שעבודא דר"נ, וכ"כ בתשו' פנים מאירות ח"ב סו"ס ע"ד.

ובדעת הסוברים דלי"ב לדין שעבודא דר"נ, מצינו כמה טעמים, **א** הט"ז שם כתב דהוא משום דבלא תביעה א"צ מקבל הרבית להחזיר,[[243]](#footnote-244) וזה תליא בטעם הא דא"צ להחזיר בלא תביעה, עמש"נ לעיל. - **ב** הט"ז שם כתב עוד, דהוא משום דכל חיוב השבת רבית הוא משום וחי אחיך עמך, והכא ליכא לה"ט, שהרי כשנוציא הרבית לא יבא לחיותו של הלוה, והכנה"ג והפנים מאירות שם תמהו ע"ז, אך השער משפט בסימן ט' סוסק"א והנחל יצחק שם ס"א ענף ב' כתבו דהיינו דדמי לצדקה והענקה דלי"ב שעבודא דר"נ, כמש"כ הש"ך בחו"מ סימן פ"ו סק"ג, וכ"כ הקצוה"ח בסימן ט' סק"א מדעתו, וכן הסכים האבנ"ז בסימן קס"ט סק"ג. - **ג** הגרע"א בכו"ח סו"ס ו' כתב דכיון דאין לו שעבוד על המלוה רק קיום העשה לי"ב שעבודא דר"נ, ומשמע שפירש כן בד' הט"ז, ועד"ז כתב הנחל יצחק בסימן ט' ס"א ענף ב' למש"כ התומים בסימן פ"ו סק"ג דליכא שעבודא דר"נ בהענקה משום דלי"ב שעבוד נכסים, וה"נ הוא בהשבת רבית דלי"ב שעבוד נכסים.[[244]](#footnote-245)

## מכירת חוב השבת רבית במעמד שלשתן

בגל' הגרע"א חו"מ סימן קכ"ו ס"א ובכו"ח סימן ו' נסתפק בלוה שאמר למלוה רבית קצוצה שיש לי בידך תנהו לפלוני, אם מהני בזה מעמד שלשתן, די"ל דכיון דאין עליו שום שעבוד, רק קיום מצוה, דמה"ט אין הב"ד יורדין לנכסיו, לא מיקרי ממונו ולא שייך בזה מעמד שלשתן.

**ס"א ב' - א"ר יצחק מ"ט דר' יוחנן וכו',** הפנ"י כתב דהא דבלא קרא הו"א דרבית יוצאה בדיינים, הוא משום דאיסור רבית הוא משום גזל, וע"כ הדין נותן דאף אם נטל את הרבית יוצאה בדיינים, ועיי"ש שהק' לפ"ז במה שאמרו לקמן דמ"ט דר"א, ומ"ט לא מפרשינן דמסברא הוא דס"ל דרבית יוצאה בדיינים, כיון דלא דריש להני קראי דר' יוחנן, וכתב לישב לפמש"כ הנימו"י דמלישנא דיוצאה בדיינים משמע דאין יורדין לנכסיו, וזהו דפריך דמ"ט דר"א, דאין לומר דהוא משום דחשיב לי' גזל, דא"כ מ"ט נקט לישנא דיוצאה בדיינים, הול"ל חייב להחזיר, דהוה משמע שיורדין לנכסיו, ובע"כ דלא חשיב לי' גזל, ואפ"ה קאמר דיוצאה בדיינים, - ועמש"כ בחי' הגרע"א לפרש בכמה אנפי.

## טעם הא דאין היורשים צריכין להחזיר רבית

**הניח להם אביהם מעות של רבית וכו',** בטעם הא דאין היורשים צריכין להחזיר אף דרבית קצוצה יוצאה בדיינים, פליגי אמוראי בב"ק קי"ב א', דדעת רמב"ח דהוא משום דרשות יורש כרשות לוקח, ודעת רבא דהוא משום דאמר קרא אל תקח מאתו נשך ותרבית אהדר לי' כי היכי דנחי בהדך, לדידי' קא מזהר לי' רחמנא לברי' לא מזהר לי' רחמנא.

ובביאור דעת רמב"ח דכל הא דאין היורשים צריכין להחזיר הוא משום דרשות יורש כרשות לוקח, מבו' בד' התוס' שם דהוא משום דס"ל דאין המלוה זוכה ברבית, והו"ל כגזילה, וע"כ כל הא דאין היורשים צריכין להחזיר הוא משום דקנינהו בשינוי רשות,[[245]](#footnote-246) וכ"ה בפירש"י שם צ"ד ב' ד"ה אין חייבין להחזיר דדין השבת רבית הוא מדכתיב והשיב את הגזילה אשר גזל, וע"כ הוא דהיורשים א"צ להחזיר דקנינהו בשינוי רשות.[[246]](#footnote-247)

המחנ"א בהל' רבית סימן ב' כתב דמהא דס"ל לרמב"ח דמן הדין היו היורשים צריכין להחזיר, וכל הא דא"צ להחזיר הוא משום דקנינהו בש"ר, מוכח דאין המלוה קונה את הרבית שגבה, ודלא כמש"כ הריטב"א ודעימי' דהמלוה קונה את הרבית שגבה, ונתבאר בדף מס' 14.

והשעה"מ בפ"ה מאישות הט"ו כתב לישב לד' הריטב"א ודעימי', דכל הא דס"ל דקונה המלוה את הרבית שגבה, הוא לדעת רבא דהא דפטורין היורשים הוא משום דלברי' לא אזהר רחמנא, ובע"כ שקנה המלוה את הרבית, וכמו שהוכיח הריטב"א בקידושין ו' ב', והיינו משום דאל"כ ל"ה מהני הא דלברי' לא אזהר רחמנא, כיון דאי"ז שלו,[[247]](#footnote-248) אך רמב"ח דפליג וס"ל דהא דפטורין היורשים הוא משום דרשות יורש כרשות לוקח, הוא משום דס"ל דאין המלוה זוכה ברבית והוי זה כגזילה, וע"כ היו היורשים חייבין להחזיר, אלמלי הא דרשות יורש כרשות לוקח, וכ"כ הגרע"א לעיל בסוגיין בתו"ד, והנתיה"מ בסימן ר"ח סק"א, וכ"כ בחו"ש הגרב"ד סימן ס"ט וסימן ע' בשם הגר"ח, וכ"ה מבו' בד' המל"מ בפ"ד ממלוה ה"ג.

התוס' בב"ק שם הק' דמה מייתי מינה רמב"ח דרשות יורש כרשות לוקח דמי, הרי אף אם לאו כרשות לוקח דמי פטורין היורשים, דכיון דמדעת נתן לו ליתיניהו גבי' בתורת גזילה אלא בתורת הלואה, וע"כ אין חייבין להחזיר, דמלוה ע"פ אינו גובה מן היורשים,[[248]](#footnote-249) וכתבו דאף שנתנם לו מדעת, מ"מ איתנייהו גבי' בתורת גזילה, דהוי כנתינה בטעות, דלא נתן לשם מתנה אלא בתורת רבית, ומיקרי גזילה בעיני' כיון שהמעות בעין.[[249]](#footnote-250)

ובחי' הגר"ש קידושין סימן ו' סק"ב הק' דאם הו"ל נתינה בטעות ולא זכה האב בהמעות כלל, א"כ מ"ט דרבא דאין היורשים חייבין להחזיר, משום דלברי' לא אזהר רחמנא, הרי אי"ז של אביהם כלל,[[250]](#footnote-251) ובד' הנתיה"מ בסימן ר"ח סק"א בתו"ד משמע דמקרא דלברי' לא אזהר רחמנא ילפינן דרחמנא אקני לי' הרבית שנתן מדעתו אף דהו"ל בטעות, וצ"ב, וכתב לפרש דהא דהו"ל נתינה בטעות, הוא משום דס"ל לרמב"ח דליכא חוב רבית על הלוה, וע"כ הוא דהו"ל כנתינה בטעות, כיון דלא נתן בתורת מתנה אלא בתורת חוב רבית, וכיון דליכא חוב ליכא פירעון, אך לדעת רבא ילפינן מהא דלברי' לא אזהר רחמנא דאיכא חוב ברבית, אלא שאסרה תורה לגבותו, וע"כ שפיר זכה המלוה במעות לפירעון חובו ול"ה נתינה בטעות כלל, ועמש"כ בזה בחי' הגרנ"ט בקידושין סו"ס צ"ח.

בהא דיליף רבא דלברי' לא אזהר רחמנא מדכתיב אל תקח מאתו נשך ותרבית וכו' לדידי' אזהר רחמנא לברי' לא אזהר רחמנא, הק' הרשב"א דא"כ גם בגזילה נימא הכי, דהא דכתיב והשיב את הגזילה אשר גזל, לדידי' אזהר רחמנא לברי' לא אזהר רחמנא,[[251]](#footnote-252) וכתב דאסיפא דקרא סמיך דכתיב וחי אחיך עמך, דמיני' דרשינן בסוגיין דאהדר לי' כ"ה דניחי בהדך, וכיון דמדעתי' יהיב, לא אזהר רחמנא אלא להאי דשקלי' דניחי בהדי', אבל לברי' דלא שקלי' מיני', לא אזהר טפי מכל חד מישראל דליתן לי' כ"ה דניחי בהדי', - ועד"ז כתב התורי"ד שם דברבית לא אזהר רחמנא לאהדורי אלא לדידי' דעבד איסורא, אך לברי' לא, דכיון דמדעתי' יהיב לי' לוה לא ממי למיתבע לברי', אבל בגזילה דבע"כ שקיל מיני', ברי' נמי חייב לאהדורי דכרעא דאבוה הוא, ומש"כ דהא דהיורש חייב להחזיר בגזילה הוא משום דכרעא דאבוה הוא, מבו' בדבריו שם צ"ד ב' דהיינו דמה"ט הוא דרשות יורש לאו כרשות לוקח דמי, ואכמ"ל.

## אם חייבין היורשים להחזיר כשהניח האב אחריות נכסים

התוס' לעיל בסוגיין כתבו דהא דאין היורשים חייבין להחזיר הוא אף כשהניח להם אביהן אחריות נכסים, אף דמלוה ע"פ גובה מן היורשים, והרשב"א שם הוכיח מזה דליכא שעבוד נכסים בהשבת רבית, וע"כ אף כשהלוה קיים אין בי"ד יורדין לנכסיו, וכ"כ הר"ן והנימו"י שם, והריטב"א לעיל ס"א א', והריב"ש בסימן ש"ה.

אך התוס' הרא"ש לעיל בסוגיין נקט דאיכא שעבוד נכסים ברבית, ועיי"ש שכתב דמ"מ אפשר דהא דפטורין היורשים הוא אף כשהניח להם אביהם אחריות נכסים, דפקע שעבוד הקרקע מן היורשים באותו רבית, הואיל ופטרינהו רחמנא, וכ"כ השטמ"ק שם בשם תוס' שאנץ, וכ"כ המל"מ בפ"ד ממלוה ה"ג בסו"ד בדעת החינוך, דאף דאיכא שעבוד נכסים ברבית, מ"מ כל שמת פטורין היורשים מגזה"כ אף כשהניח להם אביהם אחריות נכסים, - ובחי' הגר"ש ב"ב סימן י"א סק"ז כתב לפרש בזה דהיינו דאף דס"ל דחיוב השבת רבית הוי חוב ממון וע"כ נכסיו משועבדים, מ"מ שאני חוב זה מכל חוב ממון, ועיקרו הוא מכח המצוה דוחי אחיך עמך, וכיון דכשמת פקעה המצוה, ממילא פקע גם החוב ממון ופקע השעבוד,[[252]](#footnote-253) ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

המל"מ בפ"ד ממלוה ה"ג בסו"ד צידד דמש"כ הרשב"א ודעימי' דברבית ליכא שעבוד נכסים, הוא גם לדעת רמב"ח, ואף לדידי' פטורין היורשים אף כשהניח להם אביהם אחריות נכסים,[[253]](#footnote-254) וכ"נ להדיא בד' הרשב"א ודעימי',[[254]](#footnote-255) - אך צ"ע, דהרי עיקר הא דליכא שעבוד נכסים ברבית, הוא משום דקנה המלוה את הרבית ודין השבת רבית הוא מצוה דעלמא, ולפ"ז הדין נותן דכ"ז הוא לדעת רבא, אך לדעת רמב"ח דלא קנה המלוה את הרבית והו"ל כגזילה, וכמבו' בד' המל"מ שם לעיל מינה, וכ"כ עוד מרבוותא, ונתבאר לעיל, הדין נותן דיהא שעבוד נכסים ברבית דומיא דגזילה, - ושמא י"ל, דאף דלא קנה המלוה את הרבית, מ"מ כיון שנטל את הרבית מדעת הלוה, לי"ב לחובת השבה דגזילה, ואין עליו אלא מצוה בעלמא להשיב, וע"כ לי"ב שעבוד נכסים, וצ"ע.

**אם חייבין היורשים להחזיר כשעמד אביהם בדין**

השער דעה בסימן קס"א סק"ד כתב דכל שעמד הלוה בדין עם המלוה הו"ל כשאר חוב, ואם מת המלוה אח"כ חייבין היורשים להחזיר, וכתב לדמותו להא דתנן בכתובות מ"א ב' בדין בושת ופגם דאם עמדה בדין קודם שמת האב הרי הן של אב, והרי דאף שאין אדם מוריש זכות בתו לבנו, מ"מ כל שעמדה בדין הרי הן של יורשים דכשאר חוב של אביהן הוא והבנים יורשים זכותו, וה"נ הכא דכוותה, והניח בצ"ע לדינא, - והאמרי בינה בתשו' סימן ג' סק"ד תמה טובא ע"ז, דלהדיא מבו' בד' הראשונים דאף אחר העמדה בדין אין גובין מן היורשים, עיי"ש, וכ"כ בתשו' חלקת יואב יו"ד סימן כ"ד ד"ה ופלא ראיתי, וכ"כ השערי ישר בש"ה ספ"ד דכיון דהא דלא נחתינן לנכסי' הוא משום דהוא מצוה בעלמא, מה יועיל העמדה בדין בזה, כיון דהמצוה עליו גם קודם העמדה בדין, ול"ד לקנס דחייל החיוב ע"י העמדה בדין.

## דין יורשים שגבו רבית

השטמ"ק בב"ק שם כתב בשם הרמ"ה, דאם גבו היורשים רבית שהי' לאביהם אצל הלוה מדעת הלוה, אין חייבין להחזיר, שהרי קרא דאל תקח קאי בשעת לקיחה, וע"ז אמרו דלברי' לא אזהר רחמנא באל תקח, וכ"ה מבו' בתשו' מהרי"ט יו"ד סימן מ' ד"ה ונראה בעיני דאין על היורשים איסור גביית רבית, עיי"ש.

אך למש"כ הרשב"א בב"ק שם דעיקר מה שאמרו דלברי' לא אזהר רחמנא הוא מקרא דוחי אחיך עמך, דלא הזהיר אלא למי שנטל הרבית, וכ"ה מבו' גם בדבריו בתשו' ח"ב סימן קי"ח דהא דלברי' לא אזהר הוא משום דמי שלא לקח אינו בחזרה, י"ל דאף היורשים מוזהרין שלא לגבות את הרבית, וכ"כ האמרי בינה בתשו' סימן ב' (ד"ה אולם כנראה) ובתשו' חלקת יואב יו"ד סימן כ"ד (ד"ה ודע שראיתי) בדעתו, ולפ"ז אם גבו היורשים רבית חייבין להחזיר, דכל הא דלא נצטוו היורשים להחזיר, הוא רק כשנטל האב את הרבית, דלא הזהיר הכתוב להחזיר אלא למי שנטל הרבית, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"י מיגש בב"ב קכ"ד ב' דאם גבו היורשים רבית קצוצה חייבין להחזיר, - וכ"כ האבנ"מ בסימן כ"ח סקכ"ב בתו"ד דאף היורשים אינם יכולים לתבוע את הרבית דכתיב לא תקח מאתו נשך ובזה הוזהר אף הבן, - וכ"כ האבנ"ז בסימן קנ"ב סק"ג בדעת תשו' הר"ן סימן כ"ט, וכ"כ השערי ישר בש"ה פ"ד בדעתו.

בחי' הגר"ש סימן כ"ז סק"ט עמד במש"כ הרמ"ה דאם גבו את הרבית מדעת הלוה אין חייבין להחזיר, ומשמע דאם גבו בע"כ של הלוה חייבין להחזיר, ולכאו' כיון דאין היורשים מוזהרין בלאו דאל תקח, תועיל גבייתם אף כשגבו בע"כ, והוכיח מזה דדעת הרמ"ה דליכא חוב ברבית, וע"כ אף דאין היורשים מוזהרין בלאו דלא תקח, מ"מ אם גבו בע"כ של הלוה הו"ל גזילה,[[255]](#footnote-256) ועיי"ש שנסתפק דכל שגבו בע"כ של הלוה עוברים היורשים בלאו דאל תקח, וכ"כ בחי' הגר"ש בקידושין סימן ו' סק"א,[[256]](#footnote-257) עיי"ש, אך האבנ"ז בסימן קס"ו סק"ג הוכיח מד' הרמ"ה אלו דחוב רבית חשיב חוב גמור, וע"כ הוא דאין היורש עובר בלא תקח, כיון דהוא לא עשה החוב אלא אביו, וצ"ב, (ועיי"ש בסקי"ג במש"כ בטעם מש"כ הרמ"ה דרק אם גבו מדעתו אין חייבין להחזיר).

## השבת רבית לבני הלוה

בד' הרמב"ן במלחמות ועוד מקמאי לקמן ס"ח ב' בההיא דרב עיליש מבו' להדיא דכל שגבה רבית ומת הלוה מחזיר המלוה את הרבית לבני הלוה, עיי"ש, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל בסוגיין, וכ"כ בתשו' רדב"ז סימן אלף כ"ט, וכן צידד המהרי"ט אלגאזי בקדושת יו"ט ר"ס ס',[[257]](#footnote-258) וכ"כ החוו"ד בסימן קס"א סק"ד, והחדרי דעה בסימן קע"ז סכ"ד.

אך הדגמ"ר בסימן קס"א סק"ה ובנובי"ת יו"ד סימן ע"ו צידד דא"צ להחזיר ליורשים, דעיקר חזרת רבית הוא משום וחי אחיך עמך אהדר לי' כ"ה דניחי, וכיון שמת הלוה לא יבא לחיותו, - והשערי ישר בש"ה פ"ב ד"ה ומעתה כתב דכיון דבהשבת רבית ליכא זכות ממון להלוה, ליכא בזה דין ירושה, - ועמש"כ בזה האמרי בינה בתשו' סימן ב' סק"ב, והדרכ"ת בסימן קס"א סקנ"ט.

ב' אדר א' פ"ב

דף מס' 16

## חיוב לצי"ש ברבית לר' יוחנן

התוס' בסוגיין כתבו בשם ריב"א דאף למ"ד דרבית קצוצה אינה יוצאת בדיינים, מ"מ חייב לצי"ש, ופירש כן בהא דלמורא ניתן ולא להשבון, וכ"כ הנימו"י, והריב"ש בסימן שצ"ב, - אך התוס' כתבו דאינו חייב אף לצי"ש, וכ"כ התוס' בב"ק צ"ד ב' ד"ה אי עשה תשובה, והרשב"א והריטב"א בסוגיין, - והרמב"ן והר"ן נסתפקו בזה.

הרמב"ן בתחילת דבריו הוכיח דאינו חייב אף לצי"ש ממה שאמרו בסוגיין דלמ"ד דאינה יוצאה בדיינים לוקין על רבית ול"ה לאו הניתק לעשה, ובסו"ד כתב דאף אם חייב לצי"ש, מ"מ מאחר שאין בי"ד כופין אותו להחזיר ואין מחייבין אותו כלל אי"ז לאו הניתק לעשה, - והר"ן כתב דהוא משום דהא דחייב לצי"ש, אי"ז משום עשה דוחי אחיך עמך, דא"כ היתה יוצאת בדיינים, וע"כ אי"ז לאו הניתק לעשה.

## אבק רבית דאין יוצא בדיינים

בהא דאבק רבית אינו יוצא בדיינים, כתב הרא"ש בסימן ה' דהוא משום דהם אמרו והם אמרו, דאסרו חכמים אבק רבית וגם אמרו שאם לקחו הרי הוא שלו ולא מפקינן מיני', ומבו' דשאני עיקר דינא דרבית דרבנן מרבית דאורייתא, ואף דרבית דאורייתא יוצאה בדיינים, מ"מ ברבית דרבנן ליכא לדין יציאה בדיינים, וכ"ה מבו' ממה שדנו הראשונים בסוגיין לדמות הא דאבק רבית אינה יוצאה בדיינים להא דלר' יוחנן רבית קצוצה אינה יוצאה בדיינים, - אך בתשו' רדב"ז סימן תקי"ז כתב דהא דאבק רבית אינה יוצאה בדיינים הוא משום דהו"ל כגזל דרבנן דאין יוצא בדיינים, וכ"כ הגר"א בחו"מ סימן פ"ז סקל"ג, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סימן ט"ו בתו"ד די"ל כן, ולפ"ז לא שאני ביסוד הדין דין רבית דרבנן מדין רבית דאורייתא.[[258]](#footnote-259)

בחי' הגרע"א לעיל ס"א א' כתב לדון לדעת התוס' דרבית קרקע בקרקע מותרת מה"ת, ואינה אסורה אלא מדרבנן, דמ"מ מוציאין בדיינים, ול"ד לאבק רבית דאין מוציאין, דהיינו היכא דבעצמותו אין בו רבית גמור כגון בדרך מקח וכיו"ב, אל היכא דהוי רבית מעליא כרבית קרקע, אלא דהתורה התירה, הרי דכיון דתיקנו חכמים דיש רבית גם בקרקע, כעין דאורייתא תקון, והו"ל כרבית מטלטלין שיוצאת בדיינים, וכתב לדמותו לדעת הרמב"ם שהביא הב"י בסימן קס"ט דרבית האסורה מכח הא דיש שליחות לנכרי לחומרא יוצאת בדיינים, והיינו דכיון דמדרבנן יש שליחות לנכרי יש לו כל חומרי דשליח ישראל, - אך עיי"ש דמסיק דלא כן, וכתב דכן משמע בד' הפוסקים בסימן קס"א, והיינו משום דלא מיבעיא לדעת ש"ר שנחלקו על הרמב"ם דרבית האסורה משום דיש שליחות לנכרי לחומרא אינה יוצאת בדיינים, אלא אף לדעת הרמב"ם י"ל דדוקא בהא דיש שליחות לנכרי לחומרא, דאי"ז דין מסוים ברבית, אלא הוא בכל מילי דיש שליחות לנכרי לחומרא, וע"כ לא מיקרי רבית דרבנן, דמכח הכלל דיש שליחות לנכרי לחומרא, ממילא נעשה בו רבית גמור, ומשא"כ ברבית קרקע דהחמירו חכמים לענין רבית שיהא רבית אף בקרקע, הו"ל ככל רבית דרבנן דאין יוצאת בדיינים.

## חיוב לצי"ש באבק רבית

נחלקו הראשונים בדין אבק רבית דאינו יוצא בדיינים, אם הוא חייב לצי"ש, דבתשו' הר"י מיגש סימן רי"א משמע דחייב לצי"ש, והביאו השטמ"ק לקמן ס"ד ב', וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ב, ועמש"נ בזה במ"מ רבית ב' דף מס' 2, וכ"כ המאירי והנימו"י בסוגיין, והריב"ש בסימן שצ"ב, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן ה', וכ"כ הב"י בסימן קס"א ס"ב בדעת הרשב"א בתשו' ח"ה סימן קפ"ז,[[259]](#footnote-260) וכ"כ השו"ע שם.[[260]](#footnote-261)

אך הרמב"ן לקמן ס"ד ב' כתב דאבק רבית אינו חוזר כלל אף בבא לצי"ש,[[261]](#footnote-262) וכ"כ תלמיד הרשב"א שם, והרשב"א בב"ק ע"ה א',[[262]](#footnote-263) והריטב"א בסוגיין, והר"ן והנימו"י לקמן ס"ז א'.[[263]](#footnote-264)

הר"ן והנימו"י בסוגיין כתבו דדין אבק רבית אם חייב לצי"ש, תליא בדין רבית קצוצה לר' יוחנן, דאם ברבית קצוצה לר' יוחנן אינו מחזיר אף לצי"ש, ה"נ הוא באבק רבית לדידן, ואם ברבית קצוצה לר' יוחנן מחזיר לצי"ש, ה"נ הוא באבק רבית לדידן, וכ"כ הריב"ש שם.

אך מד' הרשב"א שכתב דליכא נפ"מ בהפלוגתא אם ברבית קצוצה לר' יוחנן מחזיר לצי"ש, מבו' דאף אם ברבית קצוצה חייב לצי"ש, מ"מ באבק רבית לדידן אינו חייב לצי"ש, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן דבאבק רבית ודאי דא"צ להחזיר לצי"ש, אף דברבית קצוצה נסתפק בסוגיין דאף לר' יוחנן חייב לצי"ש,[[264]](#footnote-265) - והריא"ז בקונט' הראיות כתב די"ל להיפך, דאף דלמ"ד דרבית קצוצה אינה יוצאה בדיינים אינו חייב אף לצי"ש, היינו משום דלדידי' אין לחבירו בידו עליו כלום ולא אסרתו תורה מפני שמעכב ממון חבירו, שהרי אף הלוה מוזהר בדבר, והו"ל כשאר העבירות, וע"כ ליב השבת ממון, אך למ"ד דרבית קצוצה יוצאה בדיינים דממון חבירו בידו, הרי דאף ברבית דרבנן כיון שנטל ממון חבירו שלא כדין וממון חבירו הוא בידו, אע"ג שלא החמירו שתצא בדיינים, מ"מ אם בא לעשות תשובה צריך להשיב ממון חבירו, אלא דכיון שאמרו חכמים שאין מקבלין ממנו א"צ להחזיר.

הריטב"א כתב דאף דבאבק רבית א"צ להחזיר כלל, מ"מ בדבר המסוים חייב להחזיר בבא לצי"ש אם עשה תשובה, דכ"ה דברבית קצוצה למ"ד שאינה יוצאה בדינים אפי' בידי שמים, מ"מ חייב הוא ובניו להחזיר בדבר מסוים כשעשה תשובה, כדפריך לקמן בסוגיין דאם עשה תשובה מאי בעי גבי', ה"נ באבק רבית דרבנן, וכתב די"ל דבאבק רבית דרבנן לא החמירו כ"כ, אך צידד לדינא דלא כן.

אך הנה התוס' בב"ק צ"ד ב' ד"ה אי עשה תשובה נקטו דלמ"ד דרבית קצוצה אינה יוצאה בדיינים אין חייב אף לצי"ש ואף בדבר המסוים, והא דפריך דמאי בעי גבי' היינו דאם לא חשש למוכרה וכו' אין חייבין הבנים משום כבוד אביהם, וכ"כ הר"ן בסוגיין, ולפ"ז ה"נ באבק רבית א"צ להחזיר אף בדבר מסוים, וכמש"כ כן המל"מ בפ"ד ממלוה ה"ו.

בתשו' הרשב"א ח"ה סימן קפ"ז כתב דברבית מאוחרת אינו חייב לצי"ש, והב"י בסימן קס"א ס"ב פירש דהיינו דאף דבאבק רבית חייב לצי"ש, מ"מ ברבית מאוחרת דקיילא מיני', כמש"כ הרשב"א שם בתו"ד, אינו חייב לצי"ש, וכ"כ הרמ"א שם, - והך מילתא דרבית מאוחרת קיילא מאבק רבית, כתב הב"י שם דכ"ה גם בד' הרשב"א בח"א סימן תתקל"ח וח"ה סימן קנ"ט, וכ"ה גם בד' הרשב"א והריטב"א לקמן ס"ד ב', ומצינו כן גם בד' הרשב"א בח"א סימן תרנ"א ובח"ב סימן ב' ובח"ג סו"ס רכ"ז, ובדבריו שם מבו' דהיינו דלא חשיב כאבק רבית, אלא היכא דאיכא אגר נטר, וברבית מאוחרת ליכא אגר נטר כלל, עיי"ש, וכ"ה בדבריו לקמן ס"ו א', אך בד' כמה מקמאי משמע דכל רבית מאוחרת הויא בכלל אבק רבית, ויתבאר בעזה"י במקומו.

## תפיסה באבק רבית

הרמב"ן לקמן ס"ז א' כתב בשם הראב"ד, דאף דאבק רבית אינו יוצא בדיינים, מ"מ אם תפס הלוה אין מוציאין מידו, וכ"כ החינוך בסוף מצוה שמ"ג, - אך הרמב"ן שם כתב דל"מ תפיסת המלוה, וכ"כ הרשב"א לקמן ס"ח א', והרא"ש בסימן ה', והר"ן והנימו"י לקמן ס"ז ב', והריב"ש בסימן ש"ה ושצ"ב, והטוש"ע בסימן קס"א ס"ג, - והרא"ש שם הוסיף לפרש דהוא משום דהם אמרו והם אמרו, דחכמים אסרו אבק רבית וגם אמרו שאם לקחו ה"ה שלו ולא מפקינן מיני', וא"כ מה מועיל תפיסת הלוה אח"כ, אין כאן ממון המוטל בספק, אלא אחר שבא לידו ה"ה כשאר ממונו.

בטעמא דהראב"ד והחינוך דמהני תפיסה באבק רבית, כתבו המל"מ בפכ"א ממלוה ה"א ד"ה והנה כל מה והמחנ"א בהל' רבית סימן ט"ו דהוא משום דס"ל דבאבק רבית חייב לצי"ש, וס"ל דבכל מקום דחייב לצי"ש מהני תפיסה, וכמש"כ בפירש"י לקמן צ"א א' (ד"ה רבא אמר), וכ"ה מבו' בד' הר"ן והנימו"י לקמן ס"ז ב' שכתבו דלפ"מ שהוכיחו דאף אם תפיס מפקינן מיני', בע"כ דאינו חייב לצי"ש, ועמד ע"ז בגל' הגרע"א לש"ך סימן כ"ח סק"ב.

ובדעת הסוברים דאף דחייב לצי"ש ל"מ תפיסה, י"ל בכמה גווני, **א** דפליגי ע"ד רש"י וס"ל דאף במקום דחייב לצי"ש ל"מ תפיסה, וכ"נ בד' הריב"ש בסימן שצ"ב, והביאו בגל' הגרע"א שם. - **ב** למש"כ היש"ש בפ' הכונס סימן ו' דמש"כ רש"י דמהני תפיסה היינו רק בההיא דקלב"מ, דחייב הוא, רק דלא קטלינן לי' בתרי קטלא, אך בכל דבר שאינו חייב מן הדין אלא לצי"ש, ל"מ תפיסה, והביאו הש"ך בחו"מ סימן כ"ח סק"ב.[[265]](#footnote-266) - **ג** המחנ"א שם בסו"ד כתב דרק כשחייב מה"ת לצי"ש מהני תפיסה, אך במידי דרבנן דקיל אין חיובו אלים כ"כ. - **ד** למש"כ הגרע"א בכו"ח סימן ו' דאף ברבית קצוצה לא זכה הלוה כשתפס, כ"ה דאין בי"ד יורדין לנכסיו, אלא דאין בי"ד מוציאין מידו, כיון דאדרבה הם כופין את המלוה להחזיר, ונתבאר בדף מס' 15, הרי דבאבק רבית ודאי דל"מ תפיסה כלל.

## אבק רבית שגבה המלוה בע"כ

הרמב"ן וש"ר לקמן ס"ז א' כתבו דאף דאבק רבית אינו יוצא בדיינים, מ"מ כל שמחה בו הלוה שלא יאכל ואכל המלוה שלא ברצונו, הו"ל גזילה ומוציאין מידו, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תשל"ו, וח"ה סימן קס"ה, וח"ז סימן שט"ז, ובתשו' הרא"ש כלל ק"ח סט"ו, ובתשו' הריב"ש סימן ש"ה, וכ"כ השו"ע בסימן קס"א ס"ד, - והגר"א שם סק"י כתב דהיינו משום דדמי לרבית קצוצה לר' יוחנן, דודאי דאם מיחה יוצאה בדיינים, דהא דשאני רבית מגזל הוא משום דידע ומחיל ומדעתי', כמו שאמרו לעיל ס"א א', ומשא"כ בכה"ג דודאי גזל הוא,[[266]](#footnote-267) כמו שאמרו לעיל שם דלמה לי וכו'.

בתשו' מהרי"ט יו"ד סימן מ' הק' דכיון דאף ברבית גמורה איכא חוב, אלא שאסור לפרוע חוב זה, א"כ מ"ט אם גבה אבק רבית בע"כ של הלוה הו"ל גזל,[[267]](#footnote-268) וכתב דהוא משום דאע"פ שנתחייב ליתן הרבית, מ"מ צריך לגבותו, ונכסי בחזקת לוה קיימי, ול"מ תפיסת הלוה כשאין לו רשות לתפסן, וכתב לפרש עוד, דאף דמן הדין חייל חוב הרבית, מ"מ כיון דאיסורא דרבית רביעא עילוי' ואינו רשאי ליהנות ממנו מן הדין, זכה הלוה במה שבידו מדין הפקר, וכתב לדמותו להא דתנן בנדרים פ"ג ב' דקונם כהנים ולויים נהנים לי יטלו על כרחו, וכתב הרשב"א דה"נ כשאסר נכסיו על עצמו בקונם כל הקודם בהן זכה, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דבספק אבק רבית, כיון דמותר המלוה ליקח דהו"ל ספיקא דרבנן, מגבין בי"ד מן הלוה בע"כ, דלא מצי הלוה לומר קים לי דהוי אבק רבית, דאף אם הוי זה אבק רבית, לא פקע עיקר החוב, אלא דאם ידוע לנו אבק רבית דאין בי"ד מזדקקין לגבות, אף ל"מ תפיסתו.

השו"ע בסימן קס"א ס"ד כתב דה"נ אם טעה דיין ישראל והכריחו לשלם אבק רבית ה"ז יוצא בדיינים, והש"ך שם סק"ו כתב דה"נ אם פסקו לו לשלם מחמת שלא הי' לו ראי' ואח"כ בירר בראי' שרבית הוא, - אך בגל' הגרע"א שם הביא מתשו' מהרח"ש ח"ג סימן י"ט דמבו' דכל שלא טעו הבי"ד בדין, לא מיקרי גבו בע"כ.[[268]](#footnote-269)

ל' שבט פ"ב

דף מס' 17

## מחילה ברבית

נחלקו הראשונים בדין מחילה ברבית, וג' דעות בדבר, **א** הרמב"ם בפ"ד ממלוה הי"ג כתב בשם מקצת הגאונים דל"מ מחילת הלוה בין כשמחל על הרבית שלקח ממנו ובין כשמחל על הרבית שעתיד ליקח, וכן הסכים הראב"ד שם, וכ"כ הסמ"ג לאוין קצ"א, והריטב"א לעיל ס"א א'. - **ב** הרא"ש בסו"ס ב' כתב דמחילה אחר שלקח הרבית מועלת לפטרו מחיוב השבת הרבית, אך מחילה בשעת לקיחת הרבית ל"מ, וכ"כ המ"מ בהל' מלוה שם בדעת הרמב"ם, וכ"כ הריטב"א לעיל ס"א א' והמהרי"ק בסימן י"ז והב"י בסימן ק"ס ס"ה בדעתו. - **ג** הראב"ד בהל' מלוה שם פירש בדעת הרמב"ם דאף מחילה בשעת לקיחת הרבית מהניא, וכ"כ הסמ"ג שם והאו"ז בסימן קס"ו בדעתו, ובד' הראב"ד משמע שפירש בדעתו דאף ה"ז מועיל להתיר את ההלואה ברבית.

## מחילה קודם הפירעון

בטעם הסוברים דל"מ מחילה קודם פירעון, מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ש שם כתב דהוא משום דסתם רבית שנותנים הסוחרים וכו' נותנים אותו במתנה בלב שלם כדי שימצאו תמיד ללוות, ולכאו' היינו דבאיסור לקיחת רבית נתחדש בקרא דה"ז אסור אף כשמוחל הלוה, (שהרי סתם רבית נותן הלוה במתנה, ואפ"ה אסור).[[269]](#footnote-270) - **ב** הריטב"א כתב דהוא משום דחשבה רחמנא כמחילה באונס.[[270]](#footnote-271) - **ג** האו"ז שם כתב דהוא משום דאזהרת לוה לאו משום דחסרי' ממונא, וע"כ אין מקום שתועיל המחילה, וכ"כ הברכ"ש בסימן מ"ח סק"א בדעת הגאונים, ובחו"ש הגרב"ד סימן ס"ט וסימן ע' כתב בדעתם דהו"ל איסור אקרקפתא דגברא כמו איסור נבילה.[[271]](#footnote-272)

בדעת הסוברים דמהני מחילה קודם הפירעון, אף דכל רבית הוא מדעתו ואסור, יש לפרש בתרי גווני, חדא, דהא דמהני המחילה הוא כשהוא מתרצה ליתן לו הרבית אף בלא שנתחייב לו מתחילה, ול"ד לכל רבית, דהוא נותן לו מדעתו מכח מה שנתחייב לו, - וי"ל עוד, דלא אסרה תורה ברבית, אלא כשאין הלוה מתרצה לכך אלא משום דא"א לו בענין אחר, דאין המלוה מתרצה להלוות בלא שיתן לו רבית, אך כל דמוחל הלוה ומתרצה מדעתו ליתן רבית, לי"ב איסור רבית.

האו"ז בסימן קס"ז הוכיח דל"מ מחילה ברבית, מהא דתנן לקמן ע"ה ב' דלוה ממנו והחזיר לו מעותיו והי' משלח לו ואמר בשביל מעותיו שהיו בטלים אצלו זו היא רבית מאוחרת, והתם הרי מתנה בעלמא הוא דיהיב לי', ואפ"ה אסור.[[272]](#footnote-273)

לקמן ע"ה א' א"ר יהודה אמר שמואל דת"ח מותרים להלוות זמ"ז דידעי דרבית אסורה ומתנה דיהבי אהדדי, והאו"ז בסימן קס"ז כתב דאין ללמוד מזה דכל שנותן הלוה את הרבית בתורת מתנה מותר, דשאני ת"ח דלא מכווני כלל לשם רבית אפי' מתחילה, אבל היכא שהלוהו ע"מ ליתן לו רבית ואח"כ אומר אני נותן לך מתנה אסור, ובמי שאינו ת"ח, אף אם התנה מעיקרא ליתן בתורת מתנה אסור, דלא גמר בלבו לשם מתנה אלא לשכר מעותיו שהיו בטלים אצלו, ונתבאר בענין זה באורך במ"מ רבית ב' דף מס' 5.

## מחילה על חיוב השבת רבית

בד' הגאונים שהביא הרמב"ם שם מבו' שלמדו להא דל"מ מחילה על השבת רבית, מהא דל"מ מחילה קודם פירעון, ובדעת הסוברים דמהני מחילה על השבת רבית, אף דל"מ מחילה קודם פירעון, מצינו ב' דרכים, דהרא"ש כתב דהוא משום דהא דל"מ מחילה בשעת לקיחת הרבית, הוא משום דסתם רבית וכו' נותנים אותו במתנה בלב שלם וכו', אך בהשבת רבית מהני מחילה לפטרו כמו הגזל, ולכאו' היינו דבאיסור לקיחת רבית נתחדש בקרא דל"מ מחילה, אך בהשבת רבית דלא מצינו מקור בקרא דל"מ מחילה, הדר דינא דהוי כאיסור גזל דמהני מחילה,[[273]](#footnote-274) - אך הריטב"א שם כתב דהוא משום דהא דל"מ מחילה קודם פירעון הוא משום דחשבה רחמנא כמחילה באונס, אך מחילה אחר שגבאו המלוה דהויא מחילה מדעת שלמה שמחל לו תביעת ממון שהי' לו, שפיר מהניא.

בדעת הגאונים שלמדו מהא דל"מ מחילה קודם הפירעון, דה"נ ל"מ מחילה על השבת רבית, כתב הברכ"ש בסימן מ"ח סק"א דס"ל דהא דל"מ מחילה קודם הפירעון, הוא משום דאיסור רבית אינו כלל משום גזילה, אלא אף דהו"ל מתנה, מ"מ אסרה התורה מתנה זו, וע"כ בע"כ דגם חיוב ההשבה אינו ע"ד השבת גזילה, אלא הוא חיובא דידי' להשיב הרבית, ואי"ז משום ממונו של הלוה שתחת ידו, וע"כ לא שייך בזה מחילה, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם והרא"ש שכתבו דמהני המחילה דומיא דגזל, הוא משום דס"ל דאיסור רבית הוא משום גזילה, וה"נ חיוב ההשבה הוא ע"ד השבת גזילה דממונו של לוה הוא, וע"כ שפיר מהניא מחילת הלוה, וכ"כ האמרי בינה דיינים סימן ט"ז דטעם הגאונים דל"מ המחילה, הוא משום דאי"ז חיוב לחבירו אלא חיוב לשמים, וכמש"כ הריטב"א.

אך בחי' הגר"ש היימן סימן ז' פירש בד' הגאונים דס"ל דכ"ה דגזה"כ הוא דל"מ מחילה קודם הפירעון, ה"נ ל"מ מחילה אחר הפירעון,[[274]](#footnote-275) וכ"נ בד' האבנ"ז בסימן קמ"ו סק"ד, - ולכאו' הוא משום דס"ל דדין השבת רבית אינו חיוב בפנ"ע, אלא היינו דכ"ה שנאסר ליקח רבית מן הלוה, ה"נ אחר שלקח אסור לקיים הרבית בידו, דכ"ז שמקיים הרבית בידו נמשך איסור לקיחת הרבית, וע"כ ס"ל דאין מקום לחלק ביניהם, וכיון דל"מ מחילה על עיקר לקיחת הרבית, ה"נ ל"מ מחילה על חיוב השבת הרבית.

הריטב"א כתב דל"מ מחילה אף אחר הפירעון, משום דתביעת רבית ל"ה כשאר תביעות כגזל ואונאה דאית לי' על חברי' שעבוד ממון, אלא חיוב הוא שחייב הכתוב להחזיר איסור שבלע, וליכא בזה דין ממון לחבירו, אלא לשמים הוא חייב, וע"כ ל"מ מחילת חבירו, - ובדעת הסוברים דמהני מחילה אחר הפירעון, י"ל כמש"כ הרמב"ן בכ"ד דדין השבת רבית הוא ע"ד דין השבת גזל, והיינו דאף דזכה המלוה ברבית, מ"מ כיון דבפרשת רבית נתחדש דחשבינן לה לגזילה, ע"כ יש בזה גם להשבת גזילה, וע"כ שפיר מהני ע"ז מחילה, - וי"ל עוד, דאף אם אי"ז מדין השבת גזילה, אלא מצוה בעלמא, מ"מ הו"ל מצוה לחבירו, ושפיר מהני ע"ז מחילה, וכ"כ החזו"א בחו"מ סימן י' סק"כ, ועד"ז כתב הברכ"ש בסו"ס מ"ח, ובחו"ש הגרב"ד סימן ס"ט וסימן ע'.[[275]](#footnote-276)

האבנ"ז בסימן קמ"ו סק"ג ד' כתב דלמש"כ הריטב"א דהא דל"מ מחילה על השבת רבית הוא משום דהו"ל מצוה בעלמא, הרי דאף דל"מ מחילה להפקיע החיוב, מ"מ כ"ז שאין הלוה רוצה בהשבה, אין מצוה להשיב לו, דדמי למצות ולו תהי' לאשה דאי אמרה לא בעינא ליתי' לעשה כלל,[[276]](#footnote-277) ול"ד להא דל"מ מחילה על עיקר הרבית, דהיינו משום דהו"ל כמחילה באונס, - אך למש"כ הגאונים דהא דל"מ מחילה על השבת רבית, הוא משום דכל רבית מחילה היא והתורה לא מחלה ואסרה מחילה זו, הרי דאיכא מצות השבה אף כשהלוה אינו רוצה, ולא תלי כלל בדעת הלוה.

בחי' הגר"ש היימן סימן ז' כתב דלמש"כ הגאונים דהא דל"מ מחילה על השבת רבית, הוא דומיא דהא דל"מ מחילה מעיקרא, הדין נותן דכל הא דל"מ המחילה הוא כשמוחל לו בעד אגר נטר, אך אם ימחול לו מטעם אחר, ואף בלא ההלואה הי' מוחל לו, שפיר מהני, כ"ה דבשעת לקיחת הרבית אם נותן לו משום מתנה בעלמא לי"ב איסור רבית, אך למש"כ הריטב"א דהא דל"מ המחילה הוא משום דהוי החיוב לשמים, ל"מ אף אם ימחול לו מטעם אחר.

הרמב"ם שם הוכיח דמהני מחילה על השבת רבית, ממה שאמרו בב"ק צ"ד ב' דהגזלנין ומלוי ברבית שהחזירו אין מקבלין מהן, והרי דמהניא מחילה, והגר"א בסימן ק"ס סק"ז פירש דהיינו דמה שאמרו דאין מקבלין מהן, היינו דימחול הלוה, והרי דמהני מחילה.

ובישוב דעת הגאונים ודעימייהו דל"מ מחילה על השבת רבית, מצינו כמה דרכים, **א** הסמ"ג שם כתב דהתם הפקיעו בי"ד ממון הלוה משום תקנת השבים,[[277]](#footnote-278) וזה ניחא לדעת הסוברים דלעולם דין השבת רבית הוא משום ממונו של לוה שתחת ידו, אלא דגזה"כ הוא דל"מ המחילה, וע"כ כל שהפקיעו בי"ד ממון הלוה ליכא דין השבה. - **ב** האבנ"ז בסימן קמ"ו סק"ג כתב לפמש"כ שם לדעת הריטב"א דאף דל"מ מחילה לפטור מחיוב ההשבה, מ"מ כ"ז שהלוה אינו רוצה בהשבה אין מצוה להשיב לו, ונתבאר לעיל, וזהו שתיקנו חכמים דאין מקבלין מהן, דעי"ז ליתא להמצוה. - **ג** האבנ"ז שם סק"א כתב די"ל דהוא משום דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשוא"ת.[[278]](#footnote-279)

הב"י בסימן ק"ס ס"ה השוה דעת הרמב"ם דמהני מחילה על השבת רבית לדעת הרא"ש, - אך המחנ"א בהל' רבית סימן י' כתב דפליגי, דהרמב"ם כתב דהא דמהני המחילה הוא כשאומרים למלוה להחזיר לו וידע הלוה שדבר איסור עשה ויש לו ליטול ממנו, דכיון דידע הלוה שהוא איסור, הרי דכל שמוחל לו הו"ל בתורת מתנה, וע"כ הוא דמהני,[[279]](#footnote-280) אך לדעת הרא"ש מהני מחילה אחר שלקח הרבית אע"פ שלא ידעו דהו"ל איסור וגם המלוה לא אמר להחזיר,[[280]](#footnote-281) ועיי"ש שכתב דהוא לטעמי' דס"ל דבכל רבית איכא מחילה, אלא שהתורה אסרתו, ואחר שלקח הרבית דליכא אלא מצות השבה מהני מחילה זו, - ועמש"כ בזה הברכ"ש בסימן מ"ח סק"ג - ו', ובחו"ש הגרב"ד שם.

## מחילה על השבת שוחד

\*הקצוה"ח בסימן ט' סוסק"א כתב דדין מחילה על השבת שוחד תליא בפלוגתת הגאונים והרמב"ם, דלדעת הרמב"ם מהניא המחילה, ולדעת הגאונים דל"מ מחילה ברבית משום דכל רבית מדעת הוא והתורה אסרה, א"כ ה"ה בשוחד ל"מ מחילת הנותן,[[281]](#footnote-282) - אך האמרי בינה דיינים סימן ט"ז כתב דלמש"כ הריטב"א דהא דל"מ מחילה בהשבת רבית הוא משום דהו"ל חיוב לשמים, הרי דבשוחד דהא דחייב להחזיר הוא משום גזל, דאי עביד ל"מ, ודאי דמהני מחילתו.

א' אדר א' פ"ב

דף מס' 18

## דין ההשבה כשנתן לו חפץ ברבית

**ס"ה א' - ארבעה מפקינן מיני',** הרמב"ן כתב דמה שאמרו דמפקינן מיני' ארבעה, לאו היינו דדינו הוא להחזיר את החטים עצמן, אלא היינו דמוציאין ממנו ארבעה או זוז אחד אם ירצה אחד מהם, שהמקח קיים, והוכיח כן ממה שאמרו לקמן בסוגיין דגלימא לא מפקינן מיני', ואף רבא לא פליג אלא משום דלא לימרו וכו', וכ"כ הרשב"א והרא"ש בסימן ה', וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין,

ובטעם הא דאין מוציאין ממנו את החטין ואת הגלימא עצמן, כתב הריטב"א שם דהוא משום דממון של רבית ממון גמור הוא וקני לי' מאי דשקיל לי', כאשר כ"ה מוכח מהא דאין היורשים חייבין להחזיר, אלא דרחמנא רמא עלי' לשלם, וע"כ קנאו אלא שהוא חוב עליו לשלמו, - אך המחנ"א בהל' רבית סימן ב' כתב דלעולם אין המלוה זוכה ברבית, אלא דהכא מיירי כשמכר לו גלימא בעד הרבית, וע"כ דל מהכא זוזי דרבית מ"מ המכר קיים כל שמשך המלוה, מאחר שהמוכר רוצה למכור,[[282]](#footnote-283) וכ"נ בל' הרמב"ן והרשב"א שכתבו דהא דאין מחזיר לו החטים עצמן הוא משום דהמקח קיים, ולא אמרינן דכיון שנעשה המקח באיסור ה"ז בטל.

הריטב"א כתב בשם הרמב"ן דאין מוציאין ממנו אלא דמי חמשה וכפי דמיהם "של עכשיו" בין שהוזלו בין שהוקרו, ומשמעות דבריו דהוא כפי דמיהם בשעת ההשבה, אף אם הוזלו או הוקרו מדמיהם בשעה שנטל, - אך המל"מ בפ"ח ממלוה הט"ו כתב דהוי כגזילה דמשלם כשעת הגזילה, וכ"כ החוו"ד בסימן קס"א סוסק"י דאף כשקצץ עמו חפץ ברבית ונתנו לו, ואח"כ הוזל החפץ קודם שהחזיר, לא סגי בהשבת החפץ, אלא בהשבת הדמים כשעת הנתינה, דכיון דקנה המלוה את הרבית קנין גמור, דמי לגזל דצריך להשיב כשעת הגזילה כשקנאה ביאוש קודם ההשבה, ובד' המחנ"א בהל' רבית סו"ס י"ד משמע שפירש כן גם בד' הריטב"א דמש"כ כפי דמיהם של עכשיו, היינו של שעת הלקיחה, עיי"ש.[[283]](#footnote-284)

למש"כ הריטב"א דהא דאין מוציאין ממנו את החפץ עצמו הוא משום דקנה המלוה את הרבית, כתב השעה"מ בפ"ה מאישות הט"ו דאף כשהתנה ליתן לו חפץ ברבית ונתן לו, א"צ להחזיר את החפץ עצמו,[[284]](#footnote-285) והביאו בגל' הגרע"א למל"מ פ"ח ממלוה הט"ו, וכ"כ האבנ"מ בסימן כ"ח סקכ"ב, והחוו"ד בסימן קס"א סק"י.

אך המל"מ שם כתב דבכה"ג צריך להחזיר את החפץ, וכל הא דהכא א"צ להחזיר את החפץ הוא משום שקצץ עמו בדמים ואח"כ נתן לו חפץ בעד הדמים, דבכה"ג אמרינן דהמקח קיים ויחזיר הדמים, אך כשלא קצץ עמו דמים, צריך להחזיר החפץ בעצמו שהרי הלוקח לא קנאו והמוכר לא מכרו, - והשעה"מ שם תמה ע"ז דהוא דלא כמש"כ המל"מ גופי' שם פ"ד ה"ג וה"ד דקנה המלוה את הרבית, וליכא אלא מצות השבה, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפ"ח ה"א.

והאבנ"ז בסימן קע"ב סק"ג כתב בדעת המל"מ, דאף דקנה המלוה את גוף הרבית, מ"מ מכח מצות ההשבה חייב להחזיר את גוף החפץ,[[285]](#footnote-286) ומש"כ המל"מ דהלוקח לא קנאו והמוכר לא מכרו, היינו דלא נתן את החפץ כמקח בעד דמי הרבית, אלא נתן את החפץ עצמו ברבית, ובכה"ג חייב לקיים השבה בגוף החפץ, ועד"ז כתב בחי' הגר"ש קידושין סימן ו' סק"ג דהוא משום דמצות השבת רבית היא להחזיר את גוף ה"חפצא דרביתא", וע"כ כל שקצץ החפץ עצמו ברבית, הוי החפץ עצמו החפצא דרביתא, והוא חייב להחזירו, - והחזו"א בסימן ע' סק"ב כתב כן מטעם אחר, דאע"ג דקנה המלוה את החפץ, מ"מ מדין עשה דהשבת רבית צריך להחזיר החפץ עצמו, שהרי גם הנאה זו שיש לו החפץ שחפץ בו יותר מבדמיו בא לידו באיסור רבית,[[286]](#footnote-287) ומשא"כ כשקצץ דמים ואח"כ נתן לו חפץ בדמיו דהנאת החפץ לא באה לו באגר נטר.

\*המל"מ בפ"ח ממלוה ה"א נסתפק בדין מי שתבע מחבירו דינר והודה לו ונתן לו חפץ בשביל הדינר ואח"כ נתברר שטעה בחשבונו ותובע החפץ, והלוקח טוען שאף שטעה בחשבונו מ"מ המקח קיים ויתן לו דינר, וכתב דלכאו' נראה דהדין עם הלוקח, ודמי למה שאמרו הכא דהמקח קיים אע"פ שהמוכר ל"ה חייב ללוקח, אך כתב דל"ד להכא, דשאני מוכר חפץ בשביל רבית שזה הרבית חוב הוא שנתחייב הלוה וחייב הוא לשלם, אלא שהתורה גזרה שאף שנתחייב שלא יתן, וע"כ אם מכר בדמי הרבית המכר קיים, שהרי מכר בשביל מה שנתחייב, שהרי הלוה הי' חייב למלוה את הרבית, אלא שנצטוה שלא יקח, ומשא"כ כשטעה בחשבונו ונתברר שלא הי' חייב לו, הרי דכיון שלא מכר אלא בשביל החוב, כל שנתבטלה הסיבה נתבטל המסובב, ואין כאן מקח כלל, שהרי הכל הי' בטעות.[[287]](#footnote-288)

אך המחנ"א בהל' רבית סימן ב' כתב לדמות לדינא דסוגיין דה"נ הוא במוכר חפץ לחבירו בד' זוז שהי' סבור שהוא חייב לו, ונמצא שלא הי' חייב לו כלום, המכר קיים וצריך ליתן לו דמיו, שהרי בתורת מקח בא לידו ולא בתורת גזל, וזה לטעמי' דס"ל דברבית ליכא חוב כלל, ואפ"ה חייל המקח, וע"כ יש ללמוד מזה דה"נ כשמכר לו חפץ בעד חוב שהי' סבור שהוא חייב לו, שהמקח קיים.

## טעם הא דצריך להחזיר לו חמשה

**רבא אמר חמשה מפקינן מיני' דמעיקרא בתורת רביתא אתאי לידי',** בטעם הפלוגתא בזה כתב בפי' הר"י מלוניל דטעמא דאביי הוא משום דרק אותן ד' מדות הוו רבית קצוצה, אך אותה מדה חמישית שנתן לו אוזולי הוא דאוזיל גבי', ולא נתן לו אותה מדה חמישית בשביל רבית,[[288]](#footnote-289) וטעמא דרבא הוא משום דכולהו בתורת רביתא אתו לידי', שלא הי' נותן לו אותה מדה חמישית אם ל"ה חייב לו הארבעה,[[289]](#footnote-290) ועמש"נ להלן בד' הרמב"ם והרמב"ן.

בד' התור"פ לקמן בסוגיין מבו' דמכח ה"ט דבתורת רביתא אתאי לידי' צריך להחזיר את החטים עצמן, וכ"כ הריטב"א שם בשם תוס', וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות,[[290]](#footnote-291) - ומבו' בדבריהם דאף דאם נתן לו חפץ בדמי הרבית א"צ להחזיר את החפץ עצמו, מ"מ הכא דשוין החטים יותר מדמי הרבית, צריך להחזיר את החטים עצמן, וצ"ב.[[291]](#footnote-292)

ומקור דבריהם דצריך להחזיר את החטים עצמן, לכאו' הוא משום דס"ל דאם ל"ה דין ההשבה אלא על הדמים, הי' סגי במה שמשיב דינר, שהרי נתן לו את החטים בעד דינר, ובע"כ דדין ההשבה הוא על החטים עצמן, וכיון שבאו כל החטים לידו בתורת רבית צריך להחזיר את כולם.

אך הרמב"ן כתב דאף דא"צ להחזיר את גוף החטין אלא את הדמים, מ"מ הוא צריך להחזיר דמי ה' גריוי, דאל"כ הא מתהני ברביתא והוא צריך לעשות השבה מעלייתא, וכ"כ הרשב"א דצריך להחזיר כל החמשה כדי שלא יהנה מן האיסור, ועמש"כ בזה החוו"ד בסימן קס"א סק"ט, ובחי' הגר"ש בקידושין סימן ו' סוסק"ה, - ושם סק"ו כתב לדקדק מד' הרמב"ם בפ"ח ממלוה הט"ו דהא דצריך להחזיר לו חמשה, הוא מדרבנן בעלמא, דכיון דיש שינוי בהשויות תיקנו שיחזיר את שווי כל מה שלקח בתורת רבית.

האבנ"ז בסו"ס קע"ו הק', דלמש"כ המל"מ דאם פסק עמו חפץ ברבית חייב להשיב החפץ, והא דהכא רשאי להחזיר הדמים הוא משום דלא פסק עמו ליתן חטים, והו"ל כמוכר חטים בעד הרבית, דא"כ מ"ט הוא חייב להחזיר זוז ורביע, הרי הרבית עצמה היא זוז, ובחי' הגר"ש בקידושין סימן ו' סק"ה הוסיף לפרש דהיינו, דהניחא אי נימא דלעולם חיוב השבת רבית הוא בדמים בעלמא, י"ל דטעמא דרבא הוא משום דנתן לו את הה' גריוי בעד הרבית, ואי"ז מתנה ותוספת בעלמא, אלא כולם הוו בתורת גוביינא של חוב הרבית, וע"כ חשיבי כולהו כרבית וחייב להחזירם, והא דא"צ להחזיר את גוף החטים, הוא משום דלעולם בהשבת רבית א"צ להחזיר את גוף החפצא דרביתא, וליכא אלא חיוב דמים בעלמא, אך למש"כ המל"מ דבהשבת רבית צריך להחזיר את גוף החפצא דרביתא, והא דהכא א"צ להחזיר את החטים עצמן, הוא משום דמה שהגבהו חטים בעד הרבית הו"ל כמקח בפנ"ע, ולא באו החטים לידו בתורת רבית, דא"כ מ"ט צריך להחזיר דמי ה' גריוי, הרי הרבית ל"ה אלא הזוז שקצצו ביניהם ולא החטים עצמן, דמה"ט הוא דא"צ להחזיר את החטים עצמן, - ועיי"ש שכתב לישב למש"כ הרמב"ן דהא דצריך להחזיר חמשה הוא משום דלא ליתהני ברביתא, או למשמעות ד' הרמב"ם דהא דצריך להחזיר חמשה הוא מדרבנן בעלמא, ונתבאר לעיל, ועמש"כ האבנ"ז שם לישב בע"א.

הנימו"י כתב דמה שאמרו דחמשה מפקינן מיני' היינו דמוציאין ממנו הפירות עצמן אם שניהם מסכימין בו, או אם האחד רוצה יתן שוה החמשה במעות, ומבו' דכל שהלוה רוצה בקיום המקח, ל"מ המלוה להחזיר לו את הפירות עצמן, אלא צריך להחזיר לו זוז ורביע.[[292]](#footnote-293)

אך בל' הטוש"ע בסימן קס"א ס"ח משמע דהברירה היא ביד המלוה, דאם ירצה יחזיר לו את החטים עצמן, ואם ירצה יחזיר לו דינר ורביע, - והמל"מ בפ"ח ממלוה ה"א פירש בטעמם, דהוא משום דהמלוה לא ירד למקח זה אלא בעד דינר, וכיון דאם בא לקיים המקח צריך ליתן דינר ורביע, ע"כ הברירה בידו להחזיר את החטים עצמן, ועמש"כ בהגה' הגרא"ז על הרמב"ן לפרש הטעם בזה בע"א.

בעיקר מש"כ הנימו"י דאם הלוה רוצה בקיום המקח ל"מ המלוה להחזיר את החטים עצמן, צ"ע, דאף דקנה המלוה את החטים וחייב להחזיר לו זוז ורביע, מ"ט ל"מ להשיב את החטין שהן שוין כן, ועד"ז צ"ע במש"כ הרמב"ן והרשב"א לדעת אביי, דאם ירצה אחד מהן בקיום המקח אינו מחזיר אלא זוז, ומ"ט ל"מ המלוה להחזיר את החטין שהן שוין זוז, - ובחי' מהרא"ל בסימן קע"ה סקי"ד ד"ה ומ"ש בנימוקי יוסף כתב דאיירי כשהוזלו החטין, עיי"ש.[[293]](#footnote-294)

## דין השבה דגלימא

**גלימא מפקינן מיני' וכו' דלא לימרו גלימא דמכסי וקאי גלימא דרביתא הוא,** בד' הרמב"ן והרשב"א משמע דאי"ז דין מסוים בבגד שהוא לובש, אלא ה"ה בכל דבר המסוים, וכ"כ תלמיד הרשב"א, וכ"נ בד' רי"ו בנתיב ח' ח"א בשם ר"ה גאון, ובד' הטור בסימן קס"א, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממלוה הט"ו והשו"ע בסימן קס"א ס"ט דאף אם נתן לו כלי צריך להחזיר לו.

הגידו"ת בשער מ"ו ח"ב אות י"ב עמד במש"כ הראשונים להוכיח מהכא דמקח שנעשה באיסור קיים, וע"כ א"צ להחזיר את החפץ עצמו אלא בדבר המסוים, שהרי י"ל דלעולם אף בדבר שאינו מסוים אם רוצה לבטל המקח ה"ז בטל מפני שנעשה באיסור, והכא קמ"ל דאפי' שניהם מתרצים במקח ואין אחד מהם חפץ לבטלו, אפ"ה מפקינן גלימא מיני' מטעמא דלא לימרו וכו', וכתב די"ל שהוכיחו לזה מד' אביי, עיי"ש.

והמל"מ בפ"ח ממלוה ה"א כתב לישב, דכל הא דגלימא מפקינן כי היכי דלא לימרו וכו', היינו כשהוא רוצה לזכות מכח הפסיקה הראשונה, דבכה"ג הוא דאמרינן דאע"ג שמחזיר לו מעות הרבית, אפ"ה איכא לזות שפתים בקנין הגלימא כיון שמחמת הרבית בא לו קנין זה, אך אי נימא דהמקח בטל אלא שהלוה נתרצה בקיומו, תו ליכא לזות שפתיים, שה"ז כמוכרה לו בשביל המעות שקיבל ממנו,[[294]](#footnote-295) דאטו לפי שפעם אחת בא לידו באיסור לא יוכל לחזור ולקחתה, וכ"כ החוו"ד בחידושים סימן קס"א סקי"ג דאם נתרצה הלוה ליקח הדינר רשאי.

הגידו"ת שם נקט דה"ט דלא לימרו וכו', הוא אף כשמחל לו הלוה על השבת רבית, לדעת הרמב"ם ודעימי' דמהני מחילתו, משום דלאו כו"ע ידעי במחילה זו, ועיי"ש שנתחבט כיצד יעשה המלוה בכה"ג, ועמש"כ בזה הכנה"ג בהגה"ט סימן קס"א אות מ"ג, אך המל"מ בפ"ח ממלוה הט"ו כתב דכל שמחל לו הלוה על השבת הרבית והוי קנינו בהיתר, לי"ב לזות שפתיים.

**דין ההשבה כשנתחייב לו י"ב זוז ברבית והשכיר לו בית הנשכר בי' בעד י"ב**

**כי מפקינן מיני' תריסר מפקינן מיני' וכו' משום דא"ל סברת וקבלת,** הגידו"ת בשער מ"ו סוף ח"ב פירש הטעם בזה, דכיון דמעיקרא לא התנו לתת שכירות זו לפירעון הרבית, אלא שאח"כ בשעת הפרעון נתפשרו בכך, ע"כ חשבינן לי' כאלו הלוה נתן למלוה במעות י"ב זוז ואח"כ שכר המלוה ממנו הבית באותם המעות, וע"כ מוציאין ממנו י"ב זוז, כיון דהו"ל כמו שנתן הלוה למלוה י"ב זוז שבהם שכר ממנו את הבית.[[295]](#footnote-296)

בתשו' הרשב"א ח"א סימן תק"צ כתב דאם התנה עמו מתחילה שיתן לו י"ב זוז ברבית ועל תנאי שחצרי שאינה נשכרת אלא בי' שתשכור אותה בי"ב, אין מוציאין ממנו אלא י', כיון דבעיקר התנאי ל"ה יכול לקבל אלא דמי שכירות הבית שאינה נשכרת אלא בי', והב"י בסימן קס"א ס"י כתב דנראה מד' הרשב"א דספוקי מספקא לי' בזה, וכ"כ הש"ך שם סקט"ז דהרשב"א נסתפק בזה, - ובתשו' מהר"א ששון סימן קס"ג פירש הטעם בזה, דהוא משום דבכה"ג חשיב דמעולם לא נתחייב לו י"ב זוז ברבית, ולא נתחייב לו אלא י', - אך המל"מ בפ"ח ממלוה הט"ו בסו"ד פירש דהוא משום דבכה"ג י"ל שהמלוה לא נתרצה לשכירות זו אלא בי', ועיי"ש שכתב לפ"ז דה"נ אם נתחייב י"ב ואח"כ לא רצה לשלם הי"ב אלא בתנאי שישכור חצרו שאינה שוה י"ב בי"ב, כיון שלא הי' יכול להוציא ממנו בע"כ, י"ל שלא נתרצה לשכירות זו אלא בי'.

הטוש"ע בסימן קס"א ס"י הביאו לדין זה כששכר ממנו חפץ, - והמחנ"א בהל' רבית סימן י"ד כתב לדון בזה, דרק בשכירות קרקע דשוה כל כסף ואין בה אונאה, י"ל דסבר וקיבל אותו בי"ב, אך בשכירות מטלטלין כל שיש בו שיעור אונאה, אע"ג דידע בי' מעיקרא דאינו שוה כ"כ וליכא טענת אונאה, מ"מ המלוה לא נטל ממנו אלא כפי דמיו, ומחל לו על השאר,[[296]](#footnote-297) ועיי"ש שכתב די"ל דטעמא דהטור הוא משום דהו"ל כאומר לדידי שוה לי, ואזיל לטעמי' בסימן ש"ה דס"ל דמהני לדידי שוה לי אף בדבר שאינו שוה לכל אדם.

הפרישה בסימן קס"א סקט"ז כתב דממש"כ הטור לדין זה בשכירות, משמע דרק בשכירות שכבר נשתמש בו וא"א להחזירו, הוא דצריך להחזיר י"ב, אך אם קנה ממנו חפץ בדמים אלו, סגי במה שמחזיר את החפץ, ואע"פ שמקח שנעשה באיסור המקח קיים, היינו דוקא כשרוצה המלוה בקיום המקח, אך בכה"ג שרוצה המלוה להחזירו, אין מוציאין מידו יותר ממה שקיבל,[[297]](#footnote-298) - אך הט"ז שם סק"ו כתב דה"ה כשקנה חפץ בדמים אלו צריך להחזיר את הדמים, עיי"ש, - ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ח ממלוה הט"ו.

הגידו"ת שם כתב דהא דכשנתן לו חפץ שוה ג' בעד ד' צריך להחזיר לו ד', היינו בחפץ סתם, אך בכלי מסוים או כסות ששוה ג' ונתן לו בד' של רבית שהי' חייב לו, אין מוציאין ממנו את הכלי עצמו ועוד דינר אחד נוסף עליו, דמסתיי' ללוה דלשקול מאי דיהיב לי' ותו לא,[[298]](#footnote-299) והביאוהו הכנה"ג בהגה"ט סימן קס"א אות מ"ה, והמל"מ בפ"ח ממלוה הט"ו, - וצ"ב, שהרי הא דבכלי מסוים מוציאין אותו מידו, לכאו' אי"ז אלא מדרבנן, משום לזות שפתיים, והיאך ה"ז מועיל לפטרו מחיוב השבת ד' דינרים שהוא חייב בכך מדינא.[[299]](#footnote-300)

## מלקות ברבית

**ס"ב א' - פוטרין את המלוה ואת הערב מפני שיש בהן קום עשה וכו' דאמרינן להו קומו אהדורו,** בפירש"י כתב דהיינו משום דהוי לאו הניתק לעשה, וכ"כ התוס' וש"ר, - אך הרמב"ם בפ"ד ממלוה ה"ג כתב דהוא משום דהוי לאו הניתן לתשלומין,[[300]](#footnote-301) וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ב אות א', והסמ"ג לאוין קצ"א, והוא כלל בפנ"ע, ואי"ז משום לאו הניתק לעשה, כאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ח מסנהדרין ה"ב, ובפ"א מגזילה ה"א, ובפיהמ"ש במכות רפ"ג.[[301]](#footnote-302)

בד' הרמב"ן לקמן בסוגיין משמע דפשיטא לי' דאף אם המלוה אינו לוקה משום דהוי ניתק לעשה, מ"מ הלוה לוקה, דהלאו דהלוה אינו ניתק לעשה, וכ"כ הגר"א בפ"ד ממלוה ה"ג דהלוה לוקה משום דהלאו דידי' לא ניתן להשבון, - אך הרמב"ם שם כתב דאף הלוה אינו לוקה, והגידו"ת בשער מ"ו ריש ח"ב כתב דאף דאיסור הלוה לא ניתן להשבון, מ"מ כיון דעיקר איסורא דלוה הוא כדי שלא יגרום למלוה לישוך, ונתבאר בדף מס' 13, ע"כ כיון דמלוה עצמו אינו לוקה מטעם ההשבון, גם הלוה אינו לוקה, וזה מתפרש לטעמי' דהא דאין המלוה לוקה, אי"ז משום דהו"ל לאו הניתק לעשה, אלא הוא משום דלאו שניתן לתשלומין דינו הוא שאין לוקין עליו, וע"כ אף הלוה אינו לוקה.[[302]](#footnote-303)

**לא מאי קום עשה לקרוע שטרא,** בפירש"י כתב דאם גבה לדברי הכל אינו מתוקן בחזרה מן המלקות דאין כאן ניתק לעשה, והתוס' פירשו לדבריו דהיינו משום דרבית קצוצה אינה יוצאה בדיינים, וכ"כ הרמב"ן בתחילת דבריו, ועיי"ש שתמהו ע"ז.

אך הרמב"ן בסו"ד כתב דאף דרבית קצוצה יוצאה בדיינים אי"ז לאו הניתק לעשה, משום שעל נתינת הרבית הקפידה תורה אע"פ שהחזיר, ומלוה חייב כמו שחייב לוה, דלאו משום ממון הוא דחייבי' רחמנא, אלא מפני שזה מעשה איסור בין החזיר בין לא החזיר, ומה שהזקיקתו תורה להחזיר מצוה באפי נפשה היא ולא לתקוני לאוי', ועד"ז כתב הר"ן, ועמש"כ הרשב"א ע"ז, - והריטב"א כתב דהא דלא מתקן לאוי בחזרה, הוא משום שהכתוב רוצה שיקיא מה שיאכל, וכ"כ הריטב"א בקידושין ו' ב' דהא דלא מתקן לאוי' בחזרה הוא משום דמעות דרבית שפרעם לוה למלוה קנינהו לגמרי וממון גמור הם לו אלא שיש עליו חובה להחזירו וזה כמש"כ הריטב"א לעיל ס"א א' דחיוב השבת רבית, אינו משום חיסרון חבירו, אלא שחייבו הכתוב להחזיר איסור שבלע, וע"כ אין לו עליו שעבוד ממון.[[303]](#footnote-304)

התוס' כתבו לפרש דאף דלכו"ע רבית קצוצה יוצאה בדיינים ואין לוקין על לאו אל תקח, דהו"ל לאו הניתק לעשה, מ"מ פליגי בלאו דלא תשימון אם לוקין עליו קודם גביית הרבית, ומבו' מדבריהם כמש"כ המהרש"א דכל שגבה הרבית לכו"ע לוקין משום לא תשימון, ואי"ז לאו הניתק לעשה, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א, - אך הרמב"ם בפ"ד ממלוה ה"ג כתב דהמלוה אינו לוקה אף משום לא תשימון, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ב (אות א'), והסמ"ג לאוין קצ"א, והחינוך במצוה ס"ח, והלח"מ שם תמה ע"ז מסוגיין, דמבו' דלוקין משום לא תשימון, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה הפנ"י בסוגיין.

בטעמא דהרמב"ם ודעימי' דאין לוקין על לאו דלא תשימון, כתב הקרית מלך רב בהל' מלוה שם דהוא משום דאף הלאו דלא תשימון ניתק לעשה,[[304]](#footnote-305) - אך למשמעות ד' הרמב"ם דהא דאין לוקין על לאוין דרבית הוא משום דהוי לאו הניתן לתשלומין, ולא משום דהו"ל לאו הניתק לעשה, צ"ל דגם הלאו דלא תשימון חשיב כלאו הניתן לתשלומין, כיון דעיקר האיסור דלא תשימון הוא משום גביית הרבית שיהא מכח השימה, וכיון דאיסור הרבית עצמו לא ניתן למלקות אלא לתשלומין, אף איסורא דלא תשימון לא ניתן למלקות.

החינוך במצוה ס"ח כתב דאף העדים והסופר אינם לוקין, שאפי' המלוה אינו במלקות שהרי ניתן להשבון, ואינו בדין דהני דאתו מחמתי' יתחייבו במלקות,[[305]](#footnote-306) וכ"כ המל"מ בפ"ד ממלוה בדעת הרמב"ם, שלא מנה בפי"ט מסנהדרין ללאו זה במנין הלוקין, וכ"כ הפנ"י בסוגיין בדעתו.

## אם יש לפטור ברבית ממלקות משום דאין לוקה ומשלם

בחי' הגרע"א בסוגיין ולעיל ס"א א' וס"א ב' כתב דלמ"ד דרבית קצוצה יוצאת בדיינים, הדין נותן דאין לוקין על לאו דרבית, משום דאין לוקה ומשלם, ולעיל ס"א א' כתב דבגזילה לא מיפטר אלא משום לאו הניתק לעשה, משום דהשבת הגזילה כשהיא בעין לא חשיב כתשלומין, אך ברבית שקנה המלוה את הרבית וצריך להשיב הדמים, הו"ל תשלומין ואין לוקה ומשלם, עיי"ש.

אך בד' הרמב"ן וש"ר בסוגיין שדנו דלוקין על לאו דרבית, אף דיוצאת בדיינים, מבו' דלי"ב משום דאין לוקה ומשלם,[[306]](#footnote-307) ובטעמא דמילתא י"ל בכמה אופנים, **א** למש"כ הרשב"א ודעימי' דהשבת רבית הויא מצוה בעלמא ואין בי"ד יורדין לנכסיו, י"ל דלא חשיב כרשעה המסורה לבי"ד, ולי"ב משום כדי רשעתו.[[307]](#footnote-308) - **ב** למש"כ הריטב"א דהשבת רבית הוי חיוב לשמים, י"ל דלא חשיב כלל כחיוב תשלומין, ולי"ב להא דאין לוקה ומשלם. - **ג** למש"נ בדף מס' 14 ומס' 17 די"ל בדעת הרמב"ם והגאונים דדין השבת רבית אינו חיוב בפנ"ע, אלא היינו משום דכ"ז שמקיים הרבית בידו נמשך איסור לקיחת הרבית, י"ל דל"ש בזה הא דאין לוקה ומשלם, כיון דאי"ז חוב דחייל בשעת לקיחת הרבית.[[308]](#footnote-309)

ה' אדר א' פ"ב

דף מס' 19

## היתר רבית בדרך מקח

בריש פירקין אמרו דרבית דרך מקח אינה אסורה אלא מדרבנן, וכ"ה מבו' בכ"ד בפירקין, ובטעמא דמילתא כתבו בפירש"י ובתור"פ שם דילפינן לה מקרא, ונתבאר בדף מס' 9, - אך הריטב"א שם כתב דכיון דכתיב את כספך לא תתן לו בנשך, משמע שלא אסרה תורה אלא כל שיש בו נשך ברור משעת נתינה, וכדכתיב נמי לא תשימון עליו נשך.

למש"כ הריטב"א דהא דבדרך מקח ל"ה רבית מדאורייתא הוא משום דליכא נשך ברור משעת נתינה, צ"ב דא"כ מ"ט פסיקה בהוזלה וטרשא ל"ה רבית דאורייתא, אף דיש בזה נשך ברור בשעת נתינה.[[309]](#footnote-310)

ובד' הריטב"א לקמן ס"ג ב' משמע דהא דליכא איסור דאורייתא בפסיקה בהוזלה, הוא משום דאמרינן דאוזולי הוא דמוזיל גבי', וכ"כ הריטב"א שם ולקמן ס"ה א' בטעם התירא דפסיקה בהוזלה כשיש לו, והיינו דמדאורייתא לא חזינן לה כלל כמוסיף על ההלואה, אלא חזינן לה כדמי המקח שמכר לו בהוזלה, וע"כ לי"ב משום רבית, וצ"ל לפ"ז דהא דבפסיקה בשויו הוצרך הריטב"א לה"ט דליכא נשך ברור משעת נתינה, הוא משום דכל שנתייקר אחר הפסיקה, ודאי דנתינת יוקר זה הויא אגר נטר, דלא מצינו למימר דכ"ה דמי המקח, שהרי גם אם לא יתייקר המקח יתנו לו בדמים הללו, ומה שהוא נותנו לו בדמים הללו אף אם נתייקר, הוי זה אגר נטר.

ובזה מתפרש מש"כ הריטב"א לקמן ס"ה א' בתו"ד דכל שמכר פירות ביותר מדמיהן "משום אגר נטר לי" הו"ל רבית קצוצה, וכ"כ המאירי לקמן שם דכל שפירש שמוכר בהמתנה ביותר מדמי' משום שכר המעות הו"ל רבית קצוצה, והיינו משום דכל הא דטרשא ל"ה רבית קצוצה, הוא משום דחזינן לה כדמי המקח, אך כל שפירש להדיא שמוכר ביותר מדמיהן משום אגר נטר, ולא נתחייב בדמים אלו בתורת דמי המקח, אלא בתורת אגר נטר, הו"ל רבית קצוצה.

בגדר הא דליכא איסור רבית דאורייתא בדרך מקח לפירש"י ודעימי' דילפינן לה מקרא נחלקו רבוותא, **א** בתשו' הרי"צ בן לב שבתשו' מבי"ט ח"א סימן קט"ז כתב דהוא גזה"כ דלא אסרה תורה אלא בדרך הלואה, עיי"ש.[[310]](#footnote-311) - **ב** המבי"ט שם כתב בתו"ד דהוא משום שלפעמים אדם קונה במעות בעין ביותר משוויו לפי שצריך לו. - **ג** החוו"ד בסימן קס"א סק"א האריך דהוא משום דאיסור רבית דאוריייתא הוא רק בהלואה שנתחייב להחזיר לו מה שהלוהו ועוד יותר משום רבית, וניכר הרבית לעין כל שנוטל יותר ממה שהלוהו, ומשא"כ במכירה דנתחייב ליתן לו מין אחר, ואין ניכר הרבית לעין כל, ועיי"ש במש"כ כמה מילי לפ"ז, ונתבאר להלן.

**הלואה ברבית כשהרבית היא דרך מקח**

התורי"ד לקמן ס"ד ב' ובפסקיו לקמן ס"ט ב' כתב דמדאורייתא רשאי אדם להלוות לחבירו ע"מ שימכור לו מקחו ביוקר או שיקנה ממנו בפחות וכו', והיינו משום דהו"ל כרבית דרך מקח דאינה אסורה מדאורייתא, וכ"כ בתשו' מבי"ט שם, למש"כ שם דהיתר רבית דרך מקח מדאורייתא הוא משום דפעמים אדם קונה במעות בעין ביותר משויו, - אך הרי"צ בן לב שם כתב דהו"ל רבית קצוצה, כיון דעיקר הממון ניתן בהלואה, ואף דתשלומי הרבית הם ע"י מקח, אי"ז טעם להתיר, וזה למש"כ שם דהא דליכא רבית בדרך מקח הוא מגזה"כ,[[311]](#footnote-312) - והש"ך בסימן קע"ג סק"ו הביא הפלוגתא בזה, - ועמש"נ בזה במ"מ רבית ב' דף מס' 1.

## אם איכא איסור רבית דאורייתא במקח כשהרבית עומדת בפנ"ע

האו"ז בסימן קפ"א כתב בדין שכירות דכל שהגיע זמן תשלום השכירות ואמר לו שימתין שכירות עד זמן פלוני ע"מ שיתן כו"כ אסור, ומבו' בדבריו דהיינו משום דמדרבנן יש רבית בשכירות, וזהו שהוצרך להוכיח דאסרו חכמים רבית אף בדרך שכירות, ונתחדש בזה דהא דמדאוריתא ליכא רבית בדרך מכר ושכירות, הוא אף בכה"ג שכבר נתחייב לו דמים בעד המכר והשכירות והוא מרויח לו הזמן, דמ"מ כיון דעיקר החוב הוא דרך מקח ושכירות לי"ב איסור רבית מדאורייתא.[[312]](#footnote-313)

הב"י בסימן קע"ו ס"ו כתב בשם תלמידי הרשב"א דאם השכיר לו חצירו מעכשיו במנה והחזיק בה, ואח"כ אמר לו שאם ימתין לפירעון חדש בחדש יתן לו בשכירות סלע בחדש, רבית גמור הוא,[[313]](#footnote-314) - והב"י שם נסתפק אם אי"ז רבית קצוצה כיון דאי"ז דרך הלואה אלא דרך מקח, ומש"כ דרבית גמור הוא היינו דלא נימא דאי"ז אלא הערמת רבית, או דכיון שהחזיק כבר בחצר וזכה במנה, ע"כ כל שנותן יותר בשביל ההמתנה חשבינן כאילו נתן לו המנה וחזר ונטלו ממנו, והו"ל רבית קצוצה.

והט"ז שם סק"ח כתב דלא נסתפק הב"י אלא כשעדיין לא נשלם זמן השכירות, דבכה"ג מצינו לחשבו כמוסיף על דמי השכירות, אך כל שנשלם זמן השכירות ונותן לו דבר בהמתנת המעות הוי רבית קצוצה, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית ס"ד וסי"ח והחוו"ד בסימן קס"ו סק"ד, - אך הש"ך בנקוה"כ שם כתב דאף בכה"ג שנשלם זמן השכירות י"ל דל"ה רבית קצוצה, כיון דלא בא ע"י הלואה.

הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ו כתב דמכר לו את השדה ונתן לו מקצת דמים ואמר לו שיקנה כשיביא שאר המעות, הרי המוכר אוכל פירות, ואם אכל הלוקח מוציאין ממנו, ואם אמר לו המוכר קנה מעכשיו ושאר המעות הרי הן חוב אצלך, הרי הלוקח אוכל פירות ואם אכל המוכר מוציאין ממנו, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ב אות ט' דבכה"ג שאכל פירות כשאין דינו לאכול הו"ל רבית קצוצה ומוציאין מידו.

והגידו"ת שם הק' דמ"ט הוי רבית קצוצה, הרי הו"ל כרבית דרך מקח דאינה אסורה אלא מדרבנן, וכתב דהוא משום דל"ד למוכר שוה ק' בק"כ דכיון דבשעת המכר פוסק כן הוי מרבה על המכר עצמו, שגוף הדבר הנמכר מתייקר בשביל ההמתנה בפעם אחת, ואין המוכר משתכר בדבר זולת עצמות המכר, ומשא"כ בכה"ג דאינו מוסיף על המקח עצמו שכבר פסק בכו"כ, אלא אוכל הפירות שהוא דבר זולת עצמות המכר, ובכה"ג הוי רבית דהלואה שהוא מתרצה והולך מעט מעט כשיעור זמן המתנת המעות,[[314]](#footnote-315) ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ונתבאר במ"מ רבית ב' דף מס' 9.

גדרי הלואה ומקח

## אם תורת הלואה ומקח תליא בלשון הלואה ולשון מקח

הריב"ש בסימן ש"ה כתב בתו"ד דבגונא שנותן לו מעות ומתחיייב ליתן לו דבר קצוב לשנה וכו' ה"ז הלואה גמורה אף אם שינו הלשון להיותו בלשון מכירה, דאין הלשון גורם, דא"כ ביטלת תורת רבית, שילוה ק' בק"כ בלשון מכירה.

הט"ז בסימן קס"ב סק"א כתב דאף דאסור ללוות סאה בסאה, מ"מ בדרך מקח שמוכר לו סאה וישלם לו בזמן קצוב סאה אחרת תחתי' מותר, כיון דבדרך מקח ליכא איסור רבית מה"ת, ובכה"ג דהוא קרוב לשכר ולהפסד ליכא איסור אף מדרבנן, וכ"כ הכנה"ג שם בהגה"ט את ו', ועמש"נ בזה בדף מס' 30 בסופו, - והשער דעה שם סק"א בתו"ד עמד בזה, דכיון דאין דרך מכירה למכור דבר ליתן לו לזמן קצוב מאותו המין עצמו, הו"ל כהלואה, דאין הלשון גורם, וכמש"כ הריב"ש,[[315]](#footnote-316) וכן הק' הכהונת עולם שם ד"ה והנה הט"ז, ועד"ז ובע"א כתב הבינת אדם בסימן ז', עיי"ש, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסו"ס קע"ה.

והחוו"ד בסימן קס"א סק"א כתב ופירש כן בד' הט"ז שם סק"א דאף אין הלשון גורם, מ"מ כל שאמר לו מכור סאה זו ואתן לך ב' סאין לי"ב איסור מדאורייתא, והיינו משום דאי"ז חילוק לשון בעלמא, אלא הו"ל חילוק בדינו, דכשאומר הלוה לי סאה בסאתים מחויב לשלם כעין שהלוהו כשיש לו, דעיקר חיוב הלואה הוא לשלם כעין שהלוהו,[[316]](#footnote-317) אך כשאומר מכור סאה חטין זו ואתן לך ב' סאין, אף אם יש לו חטין בשעת הפירעון, א"צ לשלם לו רק שויים, עמש"נ בדף מס' 4 פלוגתת רבוותא בזה, וע"כ ליכא איסור רבית דאורייתא אלא כשאומר לו לשון הלואה דחייב להחזיר לו הסאה חטין דוקא בעד קרנו ועוד סאה יותר משום רבית, דניכר הרבית לעין כל שנוטל יותר ממה שהלוהו, ומשא"כ כשאומר בלשון מכירה דא"צ לשלם לו רק שויין, ואין ניכר משלם לו יותר ממה שהלוהו.

הטור בסימן קס"א כתב דכל דבר אסור ללוות בתוספת בין כסף בכסף בין אוכל באוכל בין אוכל בכסף בין כסף באוכל, והחוו"ד שם סק"א כתב דמש"כ בין אוכל בכסף בין כסף באוכל, היינו כשמלוה כסף לשלם כסף וליתן אוכל ברבית, או מלוה אוכל באוכל וליתן כסף ברבית, אך כל שמלוה אוכל לשלם כסף הו"ל מכירה גמורה, אף שאמר לשון הלואה, וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"א, עיי"ש, - ועיי"ש שכתב דה"נ אם אמר הלוה לי סאה חטין להוציאו ואשלם לך כו"כ מעות לזמן פלוני אף דהוא יותר משויין לי"ב איסור מדאורייתא, דהו"ל כרבית דרך מכר, ולא מיקרי הלואה רק כשנתחייב לשלם לו כעין שהלוהו ולהוסיף ע"ז, דניכר הרבית לעין כל שנוטל יותר ממה שהלוהו, וה"נ כשהלוהו סאה חטין בסאתים דוחן שרי מדאורייתא.

אך המקומ"ח שם כתב דכל שאמר בלשון הלואה איכא איסור רבית מדאורייתא אף בב' מינים, ועיי"ש שהוכיח כן מל' הטור שם, וכ"כ הפנ"י בגיטין ל' א' דהמלוה מעות ע"מ שיפרע לו בפירות בפחות משער הזול, הו"ל רבית קצוצה, וכ"כ החוו"ד שם בדעת הרדב"ז, ונתבאר להלן.

הרמב"ן לעיל מ"ו א' כתב בדין שולחני שנותן מעות ע"מ שיחזיר לו בעה"ב פרוטטות שאין עליהן צורה, דכל דיש לו שרי, משום דהו"ל כאומר "הלויני" דינר עד שיבא בני וכו' ואתן לך בו מפירות שיש לי יפה דינר וטריסית דשרי, ומבו' בדבריו דהא דשרי בכה"ג שנותן לו פירא, הוא אף כשאומר בלשון הלואה.

אך הש"ך בסימן קע"ג סקט"ז כתב דלא הותר אלא בסתמא, אך אם אמר בפירוש הלוה לי שהוא דרך הלואה, אפי' פירות בפירות של ב' מינים אסור, והוא מבו' כן ממש"כ השטמ"ק לקמן ע"ה א' בשם הראב"ד דאסור להלוות סאה שעורים בסאה דוחן אע"פ שהם בשער אחד, (אע"פ שיש לו הדוחן), אף דקי"ל דמותר לפסוק על הפירות כשנותן לו פירות דהו"ל כמו שנותן לו דמים, ונתבאר בדף מס' 35, עיי"ש, - והחוו"ד בסימן קס"א סק"א כתב דאף דמדאורייתא ליכא נפ"מ בין לשון מקח ללשון הלואה, מ"מ מדרבנן אסרו בלשון הלואה, ומשום דאף בלשון מכירה אסור לפסוק על הפירות אלא כשיש לו ומשום שקנאם למי שפרע, וכשאומר בלשון הלואה דאין כאן קנין אסור, אך האבנ"ז בסו"ס קע"ה פירש בד' הראב"ד דאף בב' מינים כשאומר לשון הלואה הוי כהלואה מדאורייתא.

## הלואה בקרקעות ועבדים

נחלקו הראשונים היאך משכח"ל הלואה בקרקעות ועבדים דשייך בה איסור רבית אם יש בהן איסור רבית, דבתשו' רדב"ז ח"ב סימן תשצ"ז כתב בשם הרמ"ה דלא משכח"ל הלואה בקרקע, דאם אמר הילך ד' אמות ע"מ שתתן לי ה', אי"ז רבית אלא חליפין ומותר, והביאו השטמ"ק בריש פירקין, והרא"ש בסימן א' כתב דמשכח"ל רבית בקרקע בהלוהו י' גפנים טעונות בי"א, אך בעבדים ל"ש רבית, דאין רבית אלא בהלואה דבר שניתן להוצאה ולפרוע אחר במקומן, אבל בעבדים לא שייך רבית אלא שכירות מיקרי,[[317]](#footnote-318) ובקרקעות משכח"ל בהלוהו י' גפנים טעונות בי"א.[[318]](#footnote-319)

והב"י בסימן קס"א ס"א תמה דמ"ט לא משכח"ל הלואה בעבדים שנותן לו עבד אחד כדי שיתן לו אחר זמן ב' אחרים, ועד"ז קשיא גם במש"כ הרא"ש דבקרקעות משכח"ל בהלוהו י' גפנים טעונות בי"א ומ"ט הוצרך לזה ולא פירש דהוא כשהלוהו קרקע בקרקע ומחצה, וקשיא כן גם במש"כ הרמ"ה דלא משכח"ל כלל הלואה בקרקע.

והחוו"ד שם סק"א כתב דהוא משום דלא חשיב כהלואה אלא כשמחזיר לו כעין שהלוהו בתוספת, והיינו רק בכגון מלוה מעות או מלוה חטין שכל מינו ושומתו ידוע, אך במינים שאין שוה כלל ואין שומתן ידוע כגון קרקע בקרקע ועבד בעבד שאין מינן שוה לעולם ואין שומתן ידוע וא"א ללוות זב"ז בלא שומא, הו"ל כב' מינים ול"ה כעין שהלוהו ודמי למכירה ומותר, וע"כ לא משכח"ל הלואה בעבדים, וגם בקרקע לא משכח"ל אלא כשהלוהו י' גפנים טעונות בי"א.

אך המקומ"ח שם כתב ופירש כן בד' הט"ז שם סק"א, דהוא משום לא חשיב כהלואה אלא בדבר שהדרך להוציאו, אך כשלוה עבד ע"מ לשלם לאחר זמן ב' עבדים, כיון דהדרך להחזירו בעין אין נופל בזה לשון הלואה אף כשאומר שלא יחזיר בעין, אלא הו"ל כמכירה, וה"נ בקרקע לא משכח"ל הלואה אלא כשמלוה י' גפנים טעונות בי"א דכיון דהדרך לכלותם הו"ל כהלואה, - ולכאו' הטעם בזה דעיקר הלואה הוא שאלה דלא הדרא בעינא, והיינו רק בדבר המתכלה בשימושו, אך בעבדים שאין מתכלין בשימושם ל"ש הלואה כלל,[[319]](#footnote-320) ואף כשהתנה שלא יחזיר את העבד בעין, אי"ז כהלואה אלא כמכירה.[[320]](#footnote-321)

במש"כ המקומ"ח דל"ש הלואה בדבר שאין הדרך להוציאו, צ"ב, דאף דל"ש הלואה על העבד לשימושו, מ"מ מ"ט ל"ש הלואה על העבד לדמיו, דכל שמלוה את העבד ע"מ למכרו וליטול דמיו, שפיר שייכא בזה הלואה, ­- ושמא י"ל דבכה"ג לא חשבינן לה כהלואת עבדים, אלא כהלואת ממון, ולא נתמעט מדין רבית, ושמא זהו מש"כ הב"ח שם דכל דנותן לו עבד אחד שיהא שלו כדי שיתן לו אח"ז ב' אחרים הו"ל דמי העבד כאילו זקפן עליו במלוה והלואה היא ורבית גמור הוא, וניחא משה"ק ע"ז הט"ז שם סק"א, וצ"ע.

התוס' בכתובות מ"ו א' ד"ה אתיא שימה כתבו דמשכח"ל עוד הלואה בקרקע כגון שלוה שדה שאם שטפה נהר יפרע לו שדה וחצי,[[321]](#footnote-322) - והחוו"ד בסימן קס"א סק"א תמה דממה שלא כתבו בפשיטות דמשכח"ל כשהלוהו שדה להוציאה בשדה וחצי, מבו' דבכה"ג ליכא רבית, וא"כ מ"ט אם נתחייב בשדה וחצי כשישטפנה נהר חשיב כהלואה ויש בזה רבית, ועיי"ש במש"כ בזה, - ולמש"כ המקומ"ח ניחא, דכשהלוהו שדה להוציאה בשדה וחצי אי"ז הלואה אלא מכירה, ורק כשלא הלוה להוציאה אלא שהתנה שאם שטפה נהר יפרע לו שדה וחצי, הרי דכל ששטפה נהר הו"ל כשאלה דלא הדרא בעינא, וחשיב כהלואה.

הרדב"ז שם כתב דמשכח"ל רבית בקרקע כשאמר בלשון הלואה הלויני ה' אמות ואתן לך ו', ובכה"ג יש לחוש לדעת האוסרים בין אם החזיר לו הה' אמות שלו ואמה אחרת ובין אם החזיר לו ו' אמות ממקום אחר, אך אם אמר לו הילך ה' אמות מקרקעי ע"מ שתתן לי ו' מקרקעך, אין כאן בית מיחוש דחליפין נינהו ומותר, אע"ג דשוין הו' יותר מהה', והביאו השטמ"ק בריש פירקין, - ובגל' הגרע"א בסימן קס"א ס"א פירש לדבריו דהיינו דכשאומר הילך ה' אמות מקרקעי ע"מ שתתן לי ו' מקרקעך, כיון דאין רשאי ליתן לו אלא קרקע אחרת הו"ל כחליפין, ומשא"כ כשאמר הלויני ה' אמות ואתן לך ו', כיון דרשאי ליתן מקרקע שלו, אי"ז כחליפין, ומאידך כיון דרשאי ליתן לו קרקע אחרת אי"ז כשכירות, - אך החוו"ד שם סק"א פירש לדבריו דהיינו דדין רבית תליא בלשון, דאם אמר לשון הלואה יש בזה לאיסור רבית, ואם אמר לשון חליפין אין בזה איסור רבית, ועיי"ש שצידד לדעתו דה"נ אם אמר הלוה לי חפץ פלוני להוציאו ואשלם לך מעות לזמן פלוני והוא יותר משויו דה"ז אסור מדאורייתא, דגזה"כ הוא דהאיסור תלוי בלשון.

## הלואת מטבע ע"מ לפרוע במטבע אחר

**מ"ו א'** - **תן לי בדינר מעות ואני אעלה לך יפה דינר וטריסית ממעות שיש לי בביתי וכו' נעשה כאומר הלויני עד שיבא בני,**בפירש"י כתב דאף אם התנה עמו בתורת דמים אין כאן רבית דאגר נטר לי', שאפי' בתורת הלואה אם יש לו בביתו מותר לתת עודף, דהו"ל הלויני עד שיבא בני, והריטב"א כתב בדעתו, דאף כשמלוה מעות במעות או חטין בחטין מותר לתת עודף כשיש לו אם לא קבע לו זמן שאין העודף אגר נטר לי' דהלואה, אלא שכר הנאה שאין ללוה לטרוח לחזר אחר בנו ואחר מפתח ומעות שיש לו בביתו, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ה אות י' בדעתו,[[322]](#footnote-323) וכ"כ הב"י בסימן קע"ג ס"ו בשם תלמידי הרשב"א די"מ דכיון שיש לו בתוך ביתו מותר, אחר שאינו קוצץ לו זמן, שהמוצא את חבירו בשוק ואמר לו תן לי ק' זוז שאני צריך להן ואח"כ בא עמי לבית ואתן לך ר' זוז שיש לי שם מותרף דלאו אגר נטר הואף שהרי אינו קוצץ לו זמן כלל, אלא שכר הנאה שאין לו לטרוח עד ביתו.

אך התוס' וש"ר נקטו בפשיטות דאסור להלוות סאה בסאתים אף כשאומר הלויני עד שיבא בני,[[323]](#footnote-324) וכתבו דהא דהכא שרי הוא משום דהו"ל דרך מו"מ, ובטעם הא דהכא הוי כדרך מו"מ כתב הרמב"ן דאיירי כשהשולחני נותן לו מעות טבועין והוא נותן לו פרוטטות, וכיון שאין עליהן צורה פירא הוי והו"ל כפוסק על הפירות, אך אם הי' גם דינרו של בעה"ב טבוע, הו"ל רבית קצוצה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א ותלמיד הרשב"א והר"ן והנימו"י, ומשמעות דבריהם דאף אם נותן לו מטבע ממין אחד ומתחייב לו מטבע ממין אחר, הו"ל רבית קצוצה, וכ"ה מבו' להדיא בד' הריב"ש בסימן ש"ח, שהביא הט"ז בסימן קע"ג סק"ל, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש בסוגיין ובד' הטור בסימן קע"ג ובקיצור פסקי הרא"ש סימן ד', וכ"כ הב"ח בסימן קע"ג ס"ה והש"ך שם סקי"ד גם בדעת התוס' והרא"ש,[[324]](#footnote-325) וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סכ"ט.

אך הרשב"א והר"ן כתבו בשם הראב"ד דאף אם נותן הבעה"ב מטבע שרי משום דהו"ל דרך מו"מ, ומה שאמרו לעיל דהו"ל הלואה, לאו הלואה ממש, אלא מכר כעין הלואה, וכ"כ הבעה"ת שם בשמו, והוסיף לפרש בשם בעל הלכות דהוא משום שהשולחני נותן לו מעות והוא מחזיר לו פרוטות שוה דינר וטריסית, וכיון דהוו ב' מינים דזה נחושת וזה כסף ל"ה דרך הלואה אלא דרך מו"מ הוא, וכ"כ הפרישה בסימן קע"ג סק"ז והט"ז שם סק"ט והבית מאיר שם גם בדעת התוס' והרא"ש.[[325]](#footnote-326)

בדעת בעל הלכות ודעימי' דכל דהוי ב' מינים ל"ה דרך הלואה אלא דרך מו"מ, בפשוטו היינו משום דבדיני חו"מ ל"ה חלות דהלואה אלא במין אחד, אך בב' מינים הוי חלות דמו"מ, כדתנן בריש פירקין דהזהב קונה את הכסף, וכיון דהוי חלות דמו"מ לי"ב משום רבית דאורייתא,[[326]](#footnote-327) וכ"כ הפנ"י לקמן ס' ב' דבמטבע של זהב על של כסף לעולם שרי מדאורייתא, משום דחד לגבי חברי' פירא הוי לגבי' והו"ל דרך מו"מ, והביאו בתוס' הגרע"א שם, וכ"כ הבית מאיר בסימן קע"ג לש"ך סקי"ד,[[327]](#footnote-328) והאבנ"ז בסימן ר"ט סק"א.

אך בד' הרמב"ן ודעימי' נתחדש, דאף דכשנותן לו מטבע ממין אחד ונתחייב לו מטבע ממין אחר, הוי בדיני חו"מ כמו"מ, מ"מ כיון דהעסק שביניהם הוא כעסק דהלואה, ע"כ לענין איסור רבית חשבינן לה כהלואה, ויש בזה לאיסור רבית דאורייתא,[[328]](#footnote-329) וכל הא דחשיב כמו"מ הוא רק כשנותן לו מטבע שאין עליו צורה דהוא פירא גמור.[[329]](#footnote-330)

בטעמא דהרמב"ן ודעימי' דאף בב' מיני מטבעות הו"ל לענין איסור רבית כהלואה, כתב הבית מאיר בסימן קס"ב ס"א בתו"ד דהוא משום דלהוצאה קיימי תרוייהו בשוה, והיינו דכיון דב' המטבעות משמשין תשמיש אחד ממש, חשיבי כמין אחד לענין רבית, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דל"ד לב' מיני פירות דכיון דאיכא דניח"ל בהכי וכו' פשיטא דלמו"מ דמי.

ובחי' תלמיד הרשב"א כתב דאף דמטבע במטבע אסור ליתן לו עודף אע"פ שיש לו ואף בדרך מו"מ, היינו רק כשב' המטבעות הן חריפין ויוצאין באותו מקום, ואף כשהם מב' מינים, אך אם יש לבעה"ב מטבע של מלכות אחרת שאינו חריף בהוצאה באותו מקום, אלא דרך למכרו לשולחני, כמו הנהוג במטבע של מלכות אחרת, מותר לומר לו תן לי דינר ואני אעלה לך מהם יפה דינר וחצי, דאף דלענין הלואה דינם כמטבע, וכמש"כ תלמיד הרשב"א לעיל מ"ד ב' דמותר ללוות מטבע של מלכות אחרת, ולי"ב לאיסור סאה בסאה, מ"מ מאחר שדרך למוכרן והוא עושה דרך מו"מ שאין כאן דרך לרבית של תורה מותר.[[330]](#footnote-331)

במש"כ הראשונים בשם הראב"ד דהכא הוי דרך מו"מ, כתב הבית מאיר בסימן קס"ב ס"א בתו"ד דהוא משום דהוי ב' מינים, וזה כמש"כ הבעה"ת בשם בעל הלכות דזה כסף וזה נחושת, - אך בדבריו בסימן קע"ג לש"ך סקי"ד מבו' דמש"כ הראב"ד דהוי דרך מו"מ, היינו משום דכשנותן לו השלחני מעות הו"ל כדרך מו"מ ולא כדרך הלואה, וכ"כ האבנ"ז בסימן ר"ט סק"ד, וכ"כ הפנ"י לקמן ס' ב' מדעתו,[[331]](#footnote-332) - ומצינו כן בד' תלמיד הרשב"א בסוגיין בשם אחרים דאע"פ דבדרך הלואה אסור אף כשיש לו, מ"מ בדרך מו"מ אפי' במטבע מותר כגון שאומר לו תן לי ה' דינרים ואני מוכר לך בהן ו' דינרים מאותן שיש לי בביתי, שמאחר שיש לו והוא עושה דרך מו"מ מותר.[[332]](#footnote-333)

בד' הרמב"ן מבו' דהא דשרי בכה"ג שנותן לו פירא הוא אף כשאומר בלשון הלואה, אך הש"ך בסימן קע"ג סקט"ז כתב דכל שאמר בלשון הלואה אפי' פירות בפירות של ב' מינים אסור, ונתבאר לעיל.

ז' אדר א' פ"ב

דף מס' 20

## חלות פסיקה בחו"מ

**ס"ב ב'** **- לקח הימנו חטים בדינר זהב הכור,** הריטב"א לקמן בסוגיין ד"ה אמר רב כתב דהפוסק על הפירות וחוזר בו אינו מקבל מי שפרע, דליכא מי שפרע אלא בלוקח דבר מסוים שהוא בעין,[[333]](#footnote-334) ולקמן ע"ד ב' ד"ה ההוא גברא כתב לפרש דמה שאמרו התם דאיכא מי שפרע, הוא בנדוניא שהיתה בידו של מוכר, אך בלא"ה אינו מקבל מי שפרע, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א לעיל מ"ט א' בשם יש מי שכתב, והסכים לדבריו, - ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דאין אדם מקנה דבר שאינו ברשותו, וע"כ אף אינו קונה למי שפרע.[[334]](#footnote-335)

אך הרמב"ן לעיל מ"ח ב' והרשב"א לעיל מ"ח א' פירשו לסוגיית הגמ' לקמן ע"ד ב' דאיירי כשלא היתה הנדוניא בידו של מוכר, ואפ"ה יש בזה מי שפרע,[[335]](#footnote-336) וכ"כ בתשו' הר"י מיגש שהביא השטמ"ק לעיל מ"ז ב', וכ"כ התוס' בסוגיין ד"ה אע"פ שאין לזה, והפסקי רי"ד לקמן ס"ג ב', וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב ממכירה ה"ג, דהפוסק על שער שבשוק ול"ה אותו המין שפסק עליו ברשות המוכר, חייב המוכר לקנות וליתן ללוקח מה שפסק, ואם חזר בו מקבל מי שפרע, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, והביא כן מירושלמי.[[336]](#footnote-337)

ובטעם הא דיש בזה מי שפרע, אף דהוי כדבר שאינו ברשותו, מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' הר"י מיגש שם הוכיח מזה דאיכא מי שפרע אף בגונא שלא קנה דבר תורה, כ"ה דלדעת ר"ל דמעות אינם קונות איכא מי שפרע, וע"כ אף דהו"ל דבר שאינו ברשותו ולא חייל הקנין כלל, מ"מ יש בזה מי שפרע, וכ"כ הרמב"ן לעיל שם, וכ"כ הכס"מ בהל' מכירה שם בתי' בתרא, דאף דדבר שאינו ברשותו אינו נקנה בקנין, מ"מ כל שנתן דמים ה"ז מועיל לענין מי שפרע, וכ"כ הב"י בבדה"ב בחו"מ סימן ר"ט, וכ"כ הש"ך שם סקי"ג,[[337]](#footnote-338) וכתב לפ"ז דאיכא מי שפרע אף כשפסק על דבר שאינו מצוי, וכן צידד הנתיה"מ שם סק"ט.

**ב** הרשב"א שם הכריע דלפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דד"ת מעות קונות ליכא מי שפרע אלא כשקנה דבר תורה, וכתב בהא דבפסיקה דנדוניא איכא מי שפרע, דשמא י"ל דהוא בדבר המצוי כל ימות השנה ופוסקים עליו שאע"פ שאין לזה יש לזה וה"ז כמי שיש לו,[[338]](#footnote-339) וכ"כ המאירי לקמן ע"ב ב', וכ"כ הכס"מ בהל' מכירה שם בתי' קמא, וכ"כ הב"י בסימן רי"א ס"ה, וכ"כ הסמ"ע בסימן ר"ט סקכ"ג דכיון דהוא מצוי בשוק קנה למי שפרע, וכ"כ הקצוה"ח שם סק"ט,[[339]](#footnote-340) וכ"נ בד' החוו"ד בסימן קע"ג סקי"א, וכן האריך בתשו' פרי יצחק ח"א סימן נ' וח"ב סימן מ"ו.

**ג** בתשו' הרשב"א ח"ג סימן ס"ה כתב דאף דאין אדם מקנה דשלב"ל, מ"מ אם מחייב עצמו ליתן דשלב"ל, וע"כ הוא דמהני בפוסק על שער שבשוק אע"פ שאין לו, והיינו דבפסיקה אינו מקנה לו את הפירות שיקנה אח"כ, אלא הוא מתחייב להעמיד לו פירות, והתחייבות מהניא אף בדשלב"ל, וע"כ אף במעות הוא קונה למי שפרע,[[340]](#footnote-341) וכ"כ המחנ"א בהל' דשלב"ל סו"ס ג' ובהל' קנין מעות סימן י"ד בד' הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן רכ"ה, וכ"כ האו"ש בהל' מכירה שם בדעת הרמב"ם, וכ"כ בתשו' חלקת יואב חו"מ סימן כ"א, והחזו"א בסימן ע"ב סק"ג ד"ה ומהא שכתבו.

## אם איכא מי שפרע במקום שאינו קונה מה"ת

\*בעיקר הך מילתא אם לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דד"ת מעות קונות ליכא מי שפרע רק כשקנה ד"ת, נחלקו הראשונים, דהרמב"ן והרשב"א לעיל שם הוכיחו מד' הרי"ף דליכא מי שפרע אלא כשקנה ד"ת, וכתבו להוכיח כן מל' הגמ' לעיל מ"ז ב', ומד' הירושלמי בפ"ק דקידושין, וכ"כ הריטב"א לעיל מ"ח א' והר"ן לעיל מ"ט א', וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ז ממכירה ה"ד וה"ה, ובד' השו"ע בחו"מ סימן ר"ד ס"ה וס"י, - אך בתשו' הר"י מיגש שם כתב דאיכא מי שפרע אלא כשלא קנה ד"ת, וכ"נ בד' הש"ך בחו"מ סימן ס"ו סק"ה, וכן האריך בתשו' פרי יצחק ח"א סימן נ' וח"ב סימן מ"ו,[[341]](#footnote-342) - ועמש"כ בזה הקצוה"ח בסימן ס"ו סק"ג ובסימן ר"ד סק"ב.[[342]](#footnote-343)

## אם חייב המוכר לקנות כדי לקיים המקח

בתשו' הר"י מיגש שם כתב דכל הא דאיכא מי שפרע כשפסק עמו על דבר שאינו ברשותו, היינו רק כשקנה אח"כ אותו הדבר ובא לרשותו, דבידו להשלים דברו אם ירצה, ובכה"ג הוא חייב במי שפרע, דכיון שקנה הדבר ובא לרשותו חל עליו מדרך האמונה וצידוק הדיבור להשלים דיבורו וליתן הדבר ההוא להקונה, אך כל שלא קנה הדבר ההוא ולא בא לרשותו, אינו במי שפרע, דכ"ז שלא בא הדבר לרשותו א"א לו לעמוד בדיבורו ולמסרו לקונה, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם ודעימי' דהוא חייב לקנות וליתן ללוקח ואם חזר בו מקבל מי שפרע, ועמש"כ בזה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קל"ד, ועמש"נ להלן בטעמא דהרמב"ם דחייב המוכר לקנות.

לקמן ס"ו ב' אמרו במוכר פירות דקל לחבירו דעד שלא באו לעולם יכול לחזור בו, אף למ"ד דאדם מקנה דשלב"ל, ומשמע דמותר לחזור בו ולא קאי במי שפרע, וכ"כ האמרי בינה בדיני הלואה סו"ס נ"א,[[343]](#footnote-344) ועד"ז צידד החי' הרי"מ לקמן ס"ה ב' בקנין לאחר ל', דכל שחוזר בו בתוך ל' לא קאי במי שפרע, וכ"כ בשיעורי הגר"ח לקמן ס"ג ב'.[[344]](#footnote-345)

והאמרי בינה שם כתב דלפ"ז צ"ל דמש"כ הראשונים בפוסק על פירות שבשוק דאם חוזר בו ואינו קונה ונותן לו קאי במי שפרע, איירי כשאמר מעכשיו דאינו יכול לחזור בו, וכ"כ הגרש"ש במערכת הקנינים ר"ס ו', וכ"נ בשיעורי הגר"ח שם, וצ"ע.

## מקח בדבר שאינו ברשותו

בעיקר מה שנחלקו הראשונים במקנה לחבירו דבר שאינו ברשותו אם חייב לקנות וליתן לו, נחלקו בזה הראשונים עוד במה שאמרו בב"ב ס"ט ב' כשאמר לו ארעא ודיקלי, אם לית לי' זבין לי' תרי דיקלי, והרי"ף שם כתב די"א דהיינו דכל שמכר לחבירו דבר המצוי לקנותו אע"פ שאין לו ד"ז ברשותו חייב לקנות וליתן לו, ונחלק ע"ז דהו"ל דשלב"ל ולא קנה,[[345]](#footnote-346) וכן הסכימו הרמ"ה והרשב"א והר"ן שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ד ממכירה הי"ג.[[346]](#footnote-347)

והמאירי שם כתב דלפ"מ שמצא ברוב הלכות הרי"ף נראה שחזר בו וס"ל דכל המוכר לחברו דבר המצוי לקנות אע"פ שאין מאותו דבר בידו, חייב ליקח ולמכור לו, ומה"ט הוא דפוסקין על שער שבשוק, והסכים לדבריו, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד והריא"ז שם, וכ"כ הראב"ד בהל' מכירה שם בשם הרי"ף, והסכים לדבריו.

והריטב"א בב"ב שם כתב לפרש דאיירי כשנתחייב לו בקנין שיתן לו ארעא ודיקלי בכך וכך הן משלו הן משל אחרים, וכיון שהוא דבר מצוי למכור, יכול להתחייב לו בזה כאילו נתחייב לו מנה או בעסק דעלמא ואע"פ שאינו ברשותו, והיינו דאף דאין בידו להקנותו, מ"מ בידו להתחייב ע"ז.

ובתשו' הר"י מיגש שהביא השטמ"ק לעיל מ"ז ב' כתב בשם ר"נ גאון דכל שמכר לחברו סחורה שאינה מצוי' אצלו אך היא מצוי' בשוק, חייב לקנות אותה לו ויוכל להכריח אותו על כך,[[347]](#footnote-348) והר"י מיגש שם תמה ע"ז, - וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן ס"ג ב' דהפוסק עם חבירו על הפירות אף אם אין לו חייב לקנות וליתן לו, דלא אמרו דאין אדם מקנה דשלב"ל, אלא כשהקנה לו תבואה מסוימת העתידה ליגדל, אך אם מכר לו כו"כ כורין תבואה, אע"פ שאין לו, כיון שסתם התנה לו חייב לקנות וליתן לו, ואם קנה ממנו בסודר חייב לקנות וליתן לו, ואם קיבל ממנו מעות בלבד חוזר בו ומקבל עליו מי שפרע.

\*הראב"ד בפ"ט ממכירה ה"ב הוכיח דגזבר שנתן מעות על פירות יכול לחזור בו, אף דהקדש קונה בכסף, משום שלא יהא כח הדיוט חמור מכח הקדש, מהא דתניא דמי שקיבל לספק סלתות מג' ועמדו מד' מספק מד' שיד הקדש על העליונה, והר"ן בקידושין כ"ט א' תמה ע"ז, דהתם כיון שלא היו הסלתות בעין לא קנה הקדש קנין גמור, וע"כ אם רצה לחזור חוזר, אך כל שנתן הגזבר דמים על פירות ידועים והוזלו אינו חוזר בו, - אך מד' הראב"ד שהביא מזה מבו' דס"ל דבפסיקה בקנין המועיל חייל קנין גמור, וכאשר כ"נ בדבריו בפכ"ד ממכירה הי"ג, ואפ"ה יכול הגזבר לחזור בו אף שנתן המעות, והר"ן שתמה ע"ז הוא לטעמי' בב"ב ס"ט ב' דס"ל דלא חייל הקנין בכה"ג.

## טעם הסוברים דחייב לקנות כדי לקיים המקח

בדעת הסוברים דכל שהדבר מצוי לקנותו חייב לקנות וליתן לו, צ"ב, דאף אם אי"ז כדשלב"ל, ואם קנאו חייל המקח, מ"מ הרי כ"ז שלא קנאו לא חייל המקח, ומ"ט הוא חייב לקנות, ועד"ז צ"ע במש"כ הרמב"ם דאם אינו קונה ונותן לו מקבל עליו מי שפרע,[[348]](#footnote-349) ועמש"כ בזה הגרש"ש בקונט' השעבוד סו"ס א', - וי"ל עוד, דהוא משום דחייב המוכר בהעמדת המקח, וכיון שכשיבא הדבר לרשותו יתקיים המקח, לקנין גמור או למי שפרע ה"ה מחויב לקנותו.

וי"ל עוד, למש"כ הריטב"א בב"ב שם דאף כשמתחייב לקנות לו, דה"ז מועיל מדין התחייבות, ל"מ אלא כשהוא דבר המצוי, דאל"כ אין בידו להתחייב ע"ז, וכ"כ הנתיה"מ בסימן ס' סק"י דא"א להתחייב על דבר שאינו בידו לגמרי,[[349]](#footnote-350) - ולפ"ז י"ל דגם מש"כ הרי"ף בשם איכא מ"ד והר"י מיגש בשם ר"נ גאון והרי"ד והריא"ז ודעימייהו, דכיון שהוא מצוי לקנותו חייב לקנות וליתן לו, הוא מדין התחייבות, ואפ"ה אי"ז מועיל אלא בדבר המצוי לקנותו, וצ"ע.

## טעם הא דאין מעות קונות קנין גמור בדבר שאינו ברשותו

הנתיה"מ בסימן ר"ט סק"ט הוכיח דבפוסק על הפירות אינו קונה קנין גמור, ול"מ אלא למי שפרע, דאל"כ תיקשי לדעת הסוברים דלא ביטלו חכמים לקנין מעות במקום דאין לחוש שיאמר נשרפו חטיך, דא"כ בפוסק על הפירות דאין לחוש שיאמר נשרפו חטיך, מ"ט אין מעות קונות, - וכבר עמד בזה המאירי לקמן ע"ב ב' וכתב דהוא משום דלא חילקו חכמים בתקנתם, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קל"ד דלא חילקו בדבריהם דבכל ענין מעות אינם קונות, זולת במה דמצינו להדיא, עיי"ש, ועוד שאם אין לו היום יהא לו למחר.[[350]](#footnote-351)

## חלות הפסיקה בחו"מ כשיש לו

בד' הריטב"א בפירקין בכ"ד מבו' דאף דס"ל דבפוסק על הפירות אינו מקבל עליו מי שפרע, היינו רק כשאין לו, אך כל שיש לו הוא מקבל עליו מי שפרע,[[351]](#footnote-352) וכ"כ המחנ"א בהל' דשלב"ל סימן ג', וכ"כ הגרע"א בסוגיין דכל שיש לו חל הקנין מדאורייתא, וכ"ה מבו' בד' הפרישה בחו"מ סימן ר"ח סק"א, - אך הנתיה"מ בסימן ר"ט סק"ט כתב דאף בפוסק על הפירות כשיש לו, לא קנה קנין גמור, כיון דיכול לאכלם וליתן אחרים כמש"כ התוס' לקמן ס"ד ב' (בד"ה האי קרוב לשכר), ואין לו קנין גמור בגוף הפירות, וכ"כ הנתיה"מ בסימן ר"ח סק"ג, ותמה ע"ד הפרישה.[[352]](#footnote-353)

## טעם איסור פסיקה אף אם לא קנה למי שפרע

הריטב"א לקמן ס"ג ב' ד"ה אי לקבולי עלי' וס"ה ב' ד"ה משכן לו בית כתב דאף דבפוסק על הפירות כשאין לו בידו לחזור בו ולא קנה למי שפרע, מ"מ כל שהוקרו הפירות יש בזה משום רבית, דכל שאומר ועושה בדבר שיש בו משום רבית או אבק רבית אסור, - והקובץ שמועות באות כ"ד הק', דאף אם באומר ועושה ליכא משום רבית, י"ל דה"ז אסור משום רבית מאוחרת, וי"ל בפשיטות דאזיל הריטב"א לטעמי' לקמן ס"ד ב' דרבית מאוחרת לא חשיב כאבק רבית, וכ"כ הרשב"א בכ"ד, ונתבאר בדף מס' 16, וע"כ כל הא דבפוסק על הפירות והוקרו הוי אבק רבית, הוא משום דכל שאומר ועושה יש בו משום רבית.

## התירי פסיקה אם הם מכח שקנה למי שפרע

בפירש"י לקמן ס"ג א' ד"ה יש לו כתב דהא דפוסקין על הפירות כשיש לו הוא משום דזכה בהן מעכשיו ואע"ג דלא משך וכו' הואיל ואם בא לחזור קאי עלייהו במי שפרע, - והמחנ"א בהל' דשלב"ל סימן ג' כתב דיש שלמדו מדבריו דהיתר פסיקה ביש לו הוא רק משום שקנה למי שפרע, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דכל מה שהוצרך רש"י לה"ט הוא רק בפוסק בחוב, אך בפוסק על המעות ל"ב לה"ט, אלא הא דשרי הוא משום דא"ל שקיל טיבותך ושדיא אחיזרי, כמו שאמרו לקמן ס"ג ב', וכ"כ הפנ"י בסוגיין.

לדעת הסוברים דאין מלוה קונה למי שפרע, לכאו' בע"כ דהא דפוסקים על הפירות כשיש לו אף בפוסק בחוב, הוא משום דעכ"פ כל שיש לו שרי אף אם לא קנה למי שפרע, וכ"כ הראב"ד בפ"ז ממכירה ה"ד, והרמב"ן לעיל מ"ח ב', והרשב"א בקידושין מ"ז א', והרמב"ן שם פירש טעם ההיתר בזה, דכיון שרצו להעמיד מקחן, מקח הוא ואינה הלואה גרידא אע"פ שיכולין לחזור בהן, - אך בפי' הרא"ש מלוניל כתב דאף דלא קנה למי שפרע מ"מ יש בו משום מחוסר אמנה, דכיון דיש לו את הפירות סמכא דעתי', וע"כ לי"ב משום רבית,[[353]](#footnote-354) וכ"כ המאירי.

למש"כ הריטב"א דהפוסק על הפירות כשיצא השער אינו מקבל עליו מי שפרע, מבו' דהיתר פסיקה כשיצא השער הוא אף כשלא קנה את הפירות אף למי שפרע, וכן נקט הכס"מ בפכ"ב ממכירה ה"ג, ותמה לפ"ז על מש"כ המ"מ שם ללמוד מסוגיין דהפוסק על הפירות כשיצא השער קנה למי שפרע.

אך התוס' בסוגיין בד"ה אע"פ שאין לזה כתבו דהא דפוסקין על הפירות כשיצא השער, הוא משום דאם הי' בא מוכר לחזור הוה קאי במי שפרע, וכ"כ חשיב כמו שנתיקרו ברשות לוקח, וכ"כ השטמ"ק לקמן ס"ג ב' בשם שיטה, וכ"נ בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רכ"ה, שהוכיח דמהני פסיקה לחייב בנכרי, מהא דתניא דיצא השער פוסקין, וכ"נ בד' המאירי בב"ב ס"ט ב' והמ"מ בפכ"ד ממכירה הי"ג בשם הרי"ף שהוכיח דבדבר המצוי לקנות חייב המוכר לקנות, מהא דפוסקין על שער שבשוק, וכ"כ התוי"ט בפירקין בדעת המ"מ בפכ"ב ממכירה ה"ג.[[354]](#footnote-355)

## ביאור מש"כ התוס' דהיתר פסיקה ביצא השער הוא משום שקנה למי שפרע

בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו דהא דפוסקין על הפירות כשיצא השער הוא מכח הא דקאי במי שפרע וע"כ חשיבי דנתייקרו ברשות לוקח, צ"ב, שהרי אין למוכר פירות כלל, והיאך מצינו לדון שכבר קנה הלוקח את הפירות ונתייקרו ברשותו, - ובד' השער דעה בסימן קע"ה סק"א מבו' דהיינו דעיקר ההיתר הוא משום דאע"פ שאין לזה יש לזה, וחשיב כמו שיש לו פירות, אלא דהא דמהני כשיש לו פירות, הוא משום שקנאם למי שפרע ונתייקרו ברשותו, אך אי"ז מתישב למש"כ החוו"ד בסימן קס"ג סק"ב דמש"כ התוס' דקנה למי שפרע הוא טעם בפנ"ע להתיר, אף בלא הא דחשיב כיש לו.[[355]](#footnote-356)

הפנ"י הק' במש"כ התוס' דטעם היתר פסיקה כשיצא השער הוא משום דקנה למי שפרע ונתייקרו ברשות לוקח, שהרי לקמן ס"ג ב' מפרשינן דטעם ההיתר הוא משום דמאי אהנית לי וכו',[[356]](#footnote-357) והאחרונים כתבו לישב בכמה אנפי, ויתבאר בעזה"י במקומו.

החוו"ד בסימן קס"ג סק"ב כתב דמש"כ התוס' דקני למי שפרע, הוא טעם בפנ"ע דכל שקנה למי שפרע חשיב דנתייקר ברשות לוקח ולי"ב איסורא, ומה שהוצרכו לקמן בסוגיין לטעמי אחריני, הוא בגונא דלא קנה למי שפרע, עיי"ש.

אך הנה לדעת הש"ך ודעימי' דאף היכא דלא יצא השער קנה למי שפרע ונתבאר לעיל, הרי דמהא דלא הותר לפסוק על הפירות כשלא יצא השער, בע"כ דהא דקנה למי שפרע בפנ"ע ל"מ להתיר, - וכ"ה מוכח גם ממש"כ הפרישה בחו"מ סימן ר"ח סק"א, במש"כ הטור שם דאם פסק על הפירות קודם שיצא השער ונתקיים בקנין המקח קיים, דאיירי כשיש לו פירות אלא שהן מחוסרין ג' מלאכות, דאל"כ הרי אין אדם מקנה דשלב"ל, ולפ"ז נמצא דכשמקנה פירות המחוסרין ג' מלאכות במעות קנה למי שפרע, ואפ"ה יש בזה לאיסור פסיקה, ובע"כ דהא דל"מ הא דקנה למי שפרע אלא בצירוף התירי פסיקה, והחוו"ד אזיל לטעמי' בנתיה"מ בסימן ר"ח סק"ג שנחלק ע"ד הפרישה, עיי"ש.

הנתיה"מ במהדו"ק בסימן ס"ו סק"ד כתב דכל מש"כ התוס' דהיתר פסיקה הוא משום שקנה למי שפרע, היינו רק היכא דקני מדאורייתא במעות, דבכה"ג חשיב כמו שנתייקר ברשותו, אך כל דלא קני מדאורייתא כלל, אלא דקאי במי שפרע משום דברים דאיכא בהדייהו מעות, אי"ז מועיל להתיר, - והקצוה"ח במשובב שם תמה ע"ז, דהרי משנה ערוכה היא לקמן ע"ב ב' דפוסקין על הפירות כשיצא השער, ואם כל הא דשרי פסיקה כשיצא השער הוא משום דקני מדאורייתא במעות, תיקשי מינה לר"ל ודעימי' דס"ל דאין מעות קונות ד"ת, דלדידהו כל דין מי שפרע הוא משום דברים דאיכא בהדייהו מעות.[[357]](#footnote-358)

ט' אדר א' פ"ב

דף מס' 21

**ס"ב ב'** **- יצא השער פוסקים אע"פ שאין לזה יש לזה,** בפירש"י כתב דקאי על המוכר, דאע"פ שאין לו למוכר יש לזה לאיש אחר ויכול לקנותו עכשיו בדמים שקיבל, וכ"כ בפירש"י בריש פירקין, - והמהר"ם לקמן ס"ג ב' כתב דלדעת רבה ורב יוסף התם קאי על הלוקח, דהי' הלוקח יכול למצוא לקנות במעותיו, דאע"פ שאין לזה יש לזה, ואין המוכר הפוסק עמו עושה לו שום טובה, ולא מיחזי כלל כרבית, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**מתניתין בבא לחוב בדמיהם עסקינן,** בפירש"י פירש דפסיקת החטים היא בהיתר, שנתן לו מעות ופסק על החטים, והא דתנן במתניתין אסור קאי על פסיקת היין, והתוס' הק' דפסיקת היין הרי הויא בעד חוב החטין, ומאי משני דבבא לחוב בדמיהן עסקינן, הרי גם מעיקרא ידעינן דאיירי בכה"ג, אלא דס"ד דמותר לפסוק בעד חוב, ועמש"כ בזה הריטב"א והר"ן.

התוס' פירשו דהא דתנן במתניתין אסור קאי גם על פסיקת החטין, משום דאין לו חטין, וע"ז פריך דכי אין לו מאי הוי, ומשני דאיירי בפוסק בעד חוב, והק' ע"ז דא"כ מ"ט תני גבי יין אין לו, הרי גם אם הי' לו יין אסור ליתן שוה ל' דינר, שהרי אף חטין הי' אסור ליתן בל' דינר כיון שלא היו לו חטין בפסיקה הראשונה, וכתבו דנקט יין לו לאשמועינן דאף ברישא אין לו חטין ואסור, ועמש"כ הפנ"י בביאור דבריהם.

והפנ"י כתב די"ל דהא דקתני ויין אין לו, היינו דמה"ט אסור ליתן יין אף אם רוצה ליקח היין בעד כ"ה דינר, כפי הדמים שנתן בעד החטין, וכ"כ הגרע"א,[[358]](#footnote-359) - והשער דעה בסימן קס"ג סק"ד כתב בדעת התוס', דבכה"ג ל"מ פסיקת היין כלל, שהרי עיקר מה שהתירו לפסוק על הפירות כשבא בהלואתו ויש לו, הוא משום דאם יחזור בו קאי במי שפרע, וכמש"כ בפירש"י לקמן ס"ג א' (ד"ה יש לו), ובכה"ג שפסק בעד חוב החטין, כיון דהפסיקה באיסור שהוסיף יין בעד הרבית של החטין, כל דבריו בטלים ולא קאי עלייהו במי שפרע, כמש"כ הראשונים לקמן ס"ה א', והשו"ע בסו"ס קע"ה ובחו"מ סימן ר"ח, וע"כ לי"ב להתירא דפסיקה.

## פסיקה בחוב

**כדתניא וכו' אסור דלאו כאיסרו הבא לידו,** בטעם הא דאסור לפסוק בחוב, כתב בפירש"י דהוא משום דכל הא דשרי לפסוק הוא כשקיבל מעות ויכול לקנות הפירות בדמים שקיבל, אך כל שלא קיבל מעות ואין יכול לקנות הפירות, אין המעות אצלו אלא בהלואה בעלמא.[[359]](#footnote-360)

והשטמ"ק כתב בשם הריב"ש שהק', דא"כ מ"ט דהך ברייתא דאסור לפסוק בחוב אף כשיש לו, הרי התם ליכא לה"ט, שהרי יש לו ואינו צריך לקנות, - וכתב לפרש בתרי גווני, חדא, דהוא משום דכל שהי' נושה בו מתחילה מיחזי כרבית כשיקח פירות בפחות משויים אף שיש לו, ומשא"כ כשבא באיסרו בידו דהוי דרך מו"מ, - ועוד, דהוא משום דכל הא דפוסקין על הפירות כשיש לו הוא משום דקנה למי שפרע, וס"ל דבהלואה לא קנה למי שפרע, וע"כ ה"ז אסור אף ביש לו.[[360]](#footnote-361)

**הרי שהי' נושה בחבירו וכו' ועמד על גורנו וכו',** התוס' הק' דהרי מעות קונות הכא אפי' מדרבנן דמילתא דלא שכיחא היא,[[361]](#footnote-362) - ובהגה' הגר"א ציין לד' התוס' לעיל ט"ז א' ד"ה האי ומ"ו ב' ד"ה יש דס"ל דמלוה ל"מ לקנין כסף, ומשמעות דבריו דהתוס' הכא פליגי וס"ל דאף מלוה מהני לקנין כסף, וזהו שהק' דיש בזה לקנין מעות, וכ"נ בדבריו בחו"מ סימן ר"ד סקי"ג.

אך הפנ"י כתב דמכוון התוס' הוא בגונא שאמר בהנאת מחילת מלוה, וכ"כ הגרע"א, ובביאור מה שנקטו התוס' דאיירי כשאמר בהנאת מחילת מלוה, מצינו כמה דרכים, **א** הפנ"י כתב דדבריהם קיימי על ברייתא דר' אושעיא דאם יש לו מותר, והיינו משום דקאי במי שפרע, כמש"כ בפירש"י שם, ובע"כ דאיירי כשאמר בהנאת מחילת מלוה, דמלוה אינו קונה למי שפרע, וע"ז הוא שהקשו דא"כ מ"ט אם אין לו אסור, הרי בכה"ג קנה אף מדרבנן, ובחי' הגרע"א כתב דצ"ל לפ"ז דכל שיצא השער כיון דמינו מצוי בשוק לא חשיב כדשלב"ל, וכדעת הסמ"ע בסימן ר"ט סקכ"ג, דאל"כ הרי י"ל דמה"ט הוא דאסור כשאין לו כיון דאינו קונה מדאורייתא, ודוקא כשיש לו שרי, כיון דקני להו מדאורייתא, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. - **ב** בתוס' הגרע"א משמע דמפרש דהיינו דכיון דברייתא דר' אושעיא בע"כ איירי כשאמר בהנאת מחילת מלוה, דאל"כ ל"ה קאי במי שפרע, ה"נ ברייתא קמייתא דאסרה אף כשיש לו איירי אף כשאמר בהנאת מחילת מלוה, דאל"כ מ"ט אמרו בגמ' דפליגא על ברייתא דר' אושעיא, וע"ז הוא שהקשו דמ"ט אסור אף כשיש לו, הרי בכה"ג קנה אף מדרבנן. - **ג** בחי' הגרע"א כתב דד' התוס' קיימי על ברייתא קמייתא דאף אם יש לו אסור, ומשמע דאין תקנה לזה, וע"ז הקשו דהרי איכא לזה תקנה בפשיטות כשפוסק עמו בהנאת מחילת מלוה דהוי קנין גמור והיוקר שלו מן הדין, ולי"ב משום רבית.

התוס' כתבו לישב דהכא מיירי שלא פטרו עד שיתן לו החטין, והבית מאיר בסוגיין ובסימן קע"ה ס"א כתב דהיינו דלא איירי כשמכר לו חטין בעינייהו בעד מחילת החוב, דנימא דקנה להחטים בקנין גמור והוו באחריות הקונה, אלא איירי בפוסק עליו חטין שאינם בעין ולא פטר הלוה עד שיתן לו חטים, ולא קנה בכה"ג קנין גמור, ולכאו' הוא כמסקנת התוס' לקמן ס"ד ב' (ד"ה האי קרוב לשכר) דבפוסק על חטין כשיש לו יכול המוכר ליתן לו חטין אחרים ולאכול את אלו, ול"מ יש לו אלא לענין היתר פסיקה בלבד, - אך הפנ"י והגרע"א פירשו לדבריהם בע"א, עיי"ש.

המהרש"א הק' דלמש"כ התוס' דכל הא דאסור הוא כשלא פטרו מן החוב, א"כ מאי פריך אמתניתין דמאי איריא אין לו אפי' יש לו נמי, הרי י"ל דבמתניתין מיירי שפטרו מן החוב, וע"כ הוא דשרי כשיש לו,[[362]](#footnote-363) וכתב דהיינו משום דאם מיירי כשפטרו מן החוב הי' לנו להתיר אף כשאין לו, כיון דאע"פ שאין לזה יש לזה, - והקצוה"ח בסימן ר"ט סק"ט הק' ע"ז, דהרי כל הא דשרי כשפטרו מן החוב, הוא משום דבכה"ג קנה קנין גמור, וכל שאין לו הרי א"א שיקנה קנין גמור, דהו"ל דבר שאינו ברשותו, וכתב דדעת המהרש"א הוא כדעת הסוברים דכל דמצוי בשוק חשיב כדבר שברשותו וחייל הקנין, ואע"ג דבבא לחוב בדמיהן לא אמרינן אע"פ שאין לזה יש לזה, היינו כשאינו קונה קנין גמור דיש בו משום רבית, אך כל שקונה קנין גמור, הרי דכל שמצוי בשוק לקנותו הו"ל כדבר שברשותו אע"פ שלא נתן לו מעות.

בעיקר מש"כ המהרש"א דכל שפטרו מן החוב שרי אף כשאין לו, משום דקנה קנין גמור, וכ"ה מבו' גם לפ"ד הפנ"י, העירו דלכאו' הוא דלא כמש"כ הרמב"ן והרשב"א לקמן ס"ה א' והרא"ש בסימן י"ט בשם ר"ה גאון דהפוסק על הפירות עד שלא יצא השער ונתקיים המקח בקנין, אף דהמקח קיים ואין יכול לחזור בו, מ"מ יש בזה משום רבית, וכ"כ הטוש"ע בחו"מ סימן ר"ח.[[363]](#footnote-364)

אמנם הנה הפסקי רי"ד לעיל ט"ו א' כתב דכל שפסק קודם שיצא השער וקנו מידו שרי, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות שם ובפסקיו בפירקין ה"ט דין א',[[364]](#footnote-365) ודבריהם מיוסדים על מה שאמרו לעיל ט"ו א' דלא אסרו סאה בסאה אף כשקנו מידו, אלא משום דהוא הלואה, אך בזביני שרי בכה"ג, וע"כ הוא דבפסיקה דהיא בדרך מקח שרי כשקנו מידו,[[365]](#footnote-366) וטעם ההיתר בזה, אי"ז משום דכל שקנו מידו לא חזינן לה כהלואה כלל, (דזה לא שייך בההיא דהתם, עיי"ש), אלא היינו משום דבכה"ג שכבר נתחייב לו ביוקר קודם המתנת המעות, ל"ה כרבית, וכמש"כ בפירש"י שם.

י"ב אדר א' פ"ב

דף מס' 22

## איסור הערמת רבית

**ס"ב ב'** **- יש דברים שהן מותרין ואסורין מפני הערמת רבית וכו',** הרמב"ם בפ"ה ממלוה הט"ו כתב דאם עבר ועשה כן מוציא ממנו מנה בדין, שאפי' אבק רבית אין כאן, וכ"כ הרשב"א דלא נאסר אלא לעשות כן לכתחילה מפני שנראה כהערמת רבית, אך אם עבר ועשה מוציא ממנו אפי' מעות דאי"ז בכלל אבק רבית,[[366]](#footnote-367) וכ"כ המאירי, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות ט"ו, והשו"ע בסימן קס"ג ס"ג.

אך הרמב"ן כתב דהו"ל כאבק רבית ואין בי"ד גובין אותו, והוכיח כן מהא דמוקים אביי למשנתינו בכה"ג וקרי לי' תרבית דהיינו רבית דדבריהם, והרי דהוי אבק רבית, וכ"כ הריטב"א והרא"ש בסימן ח',[[367]](#footnote-368) וכ"כ הרמ"א שם.

בטעמא דהרמב"ן ודעימי' דהו"ל כאבק רבית, מבו' בתשו' הריב"ש סימן של"ה דמודו דהכא הוי עיקר האיסור משום הערמת רבית, ול"ד לכל אבק רבית דאין איסורו משום הערמה, אלא דאע"פ דמשום הערמה הוא דאסור, דינו הוא כאבק רבית,[[368]](#footnote-369) וכ"ה מבו' להדיא בתו"ד הרמב"ן, דהכא ל"ד לכל רבית דרבנן, ועיקר איסורו הוא משום הערמה, עיי"ש, - ועמש"כ בזה הכנה"ג בהגה"ט סימן קס"ב אות י"א.

השער דעה בסימן קס"ג סק"ז כתב דאף לדעת הרמב"ן ודעימי' דהו"ל כאבק רבית, מ"מ אם גבה אינו חייב לצי"ש, דקייל טפי מרבית מאוחרת דאין חייב לצי"ש, וכמש"כ הרמ"א בסימן קס"א ס"ב, וכן אם הוציא ממנו בדייני נכרים או ע"י דיין ישראל שטעה וגבה ממנו שלא כדין אין מוציאין מידו, דאף דבשאר אבק רבית מוציאין מידו, מ"מ הערמת רבית קייל טפי דהוי כגזל מדבריהם מפני דרכי שלום דלכו"ע מוציאין מידו.

והאבנ"ז בסימן ק"פ סק"ח תמה ע"ז, דלמש"כ הרמב"ן ללמוד מאוקימתא דאביי דהוי בכלל תרבית דרבנן, הדין נותן דהוי ככל אבק רבית, וחייב לצי"ש, ואם הוציא ממנו בע"כ מוציאין מידו,[[369]](#footnote-370) וכ"כ החדרי דעה בסימן קס"ג ס"ג, - וכ"ה להדיא בד' הכנה"ג בהגה"ט שם אות י"ב דלדעת הראב"ד דמהני תפיסת הלוה באבק רבית, ה"נ הכא מהני,

**אמר לו הלויני מנה וכו',** הרא"ש בסימן ח' כתב דלא נאסר אלא כשאמר לו בתחילה הלויני מנה, אך אם אמר לו הלויני חטים ולקחן הימנו בפחות מותר, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ג ס"ג,[[370]](#footnote-371) - והגר"א שם סקי"א כתב להוכיח כן מהא דמפרש אביי למשנתינו כגון דאמר הלויני ל' דינרים, ולא קאמר בקיצור הלויני חטים בל' דינרים, דבשלמא בברייתא י"ל דהא דאיירי בכה"ג דאמר לו הלויני מנה הוא לרבותא דאף בכה"ג הוא מותר מדינא, אך מהא דמפרש אביי הכי למתניתין ש"מ דרק בכה"ג אסור.

**נתן לו חטין במנה,** הב"ח בסימן קס"ג ס"ב כתב דבעינן שימשוך החטין לרשותו או שיקנה אותם בקנין אחר, דאל"כ הו"ל כרבית בכל ענין, אף אם אמר לו תחילה הלויני חטין, וגם לבסוף פרע לו במעות, דכיון שלא קנה החטין, ה"ז נראה כרבית, וכ"כ הש"ך שם סק"ו, ובסו"ד הב"ח שם משמע דכל שקנה החטין למי שפרע, סגי בכך להתיר, עיי"ש,[[371]](#footnote-372) - ולכאו' הטעם בזה הוא משום דכל שלא משך את החטין, אכתי ליכא הלואה כלל, ואין ההלואה אלא כשנתן לו כ"ד סלע, וכל שהתנה עמו לפרוע מנה, הו"ל רבית,[[372]](#footnote-373) ואף אם התנה עמו לפרוע פירות בשווי מנה, הו"ל כפסיקה בהוזלה דאסורה.

## האיסור לחזור ולמכור לו בפחות כשהתנה כן מתחילה

**וחזר ולקחן ממנו בכ"ד סלע מותר וכו',** הרמב"ן כתב דהיינו רק כשלא התנו מתחילה ליתן לו בפחות, שאם ע"ד כן משך מתחילה, שיחזור וימכרם לו בכ"ד סלע, ה"ז כמין רבית גמורה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והנימו"י והמ"מ בפ"ה ממלוה הט"ו, וכ"כ בתשו' הר"א בן הרמב"ם סימן ס"ו, - אך בד' הפסקי רי"ד לקמן ס"ד ב' ובפסקיו לקמן ס"ט ב' מבו' דהכא כיון שהלוהו ע"ד כן שיחזור וימכרם לו בפחות, הו"ל כמו שהתנה עמו, ועיי"ש שכתב להוכיח מזה דמדאורייתא מותר להלוות לו ע"ד שימכור לו בפחות, כיון שלא הטילו השכר על ההלואה אלא על המכר ואינו אסור אלא מדרבנן.[[373]](#footnote-374)

הב"ח בסימן קס"ג ס"ג כתב דמד' הרמב"ן ודעימי' משמע דבכה"ג שהתנה עמו אי"ז רבית גמורה, אלא הו"ל כמין רבית גמורה, וכ"כ הש"ך שם סקי"א, וכ"ה להדיא בד' תלמיד הרשב"א דהו"ל אבק רבית גמורה,[[374]](#footnote-375) - אך הריטב"א כתב דבכה"ג הו"ל רבית קצוצה,[[375]](#footnote-376) וכ"נ בתשו' הר"ן סימן כ"ט, והכנה"ג בהגב"י סימן קס"ג אות י' כתב כן גם בדעת הרמב"ן, וכן נקטו המקומ"ח והחדרי דעה שם, עיי"ש.

## אם יש לאסור לחזור ולמכור לו בפחות משום רבית מאוחרת

הריא"ז בקונט' הראיות כתב דאף דלא התנה עמו שיחזור וימכרם לו בכ"ד סלעים, מ"מ יש לאסור בזה משום רבית מאוחרת, שהרי לאדם אחר ל"ה מוכרן בפחות מכדי דמיהם, אלא לזה בעבור החוב שהוא חייב לו, וכיון דאף להקדים לו שלום אסור, כ"ש למכור לו בפחות, ודמי להא דתנן לקמן ס"ד ב' דלא ישכור ממנו בפחות,[[376]](#footnote-377) ועיי"ש שכתב דלפ"ז יש לאסור אף כשפסקו לפרוע את דמי החטין בפירות.

אך לדעת ש"ר דקי"ל כאוקימתא דאביי דכל שפסקו לפרוע את דמי החטין בפירות שרי לחזור ולמכרם לו בכ"ד סלעים, ונתבאר להלן, ולא אסרו בזה משום רבית מאוחרת, כתב החוו"ד בסימן קס"ג סק"ו דהוא משום דלא אסרו רבית מאוחרת כשאינו מפרש להדיא דהוא בשכר מעותיו אלא בחוב של הלואה, וכמש"כ הרמ"א בסימן ק"ס ס"ד, וע"כ הכא דהוא חוב של מכר שרי,[[377]](#footnote-378) ונתחדש בדבריו דמה שהתירו בדרך מקח, הוא אף בנתינת רבית העומדת בפנ"ע, (ולא רק כשמוסיף בשעת הפירעון), ויתבאר בעזה"י במקומו, - וי"ל עוד, למש"כ בפירש"י דמה שחזר ומכרם לו בכ"ד סלעים הוא משום שהי' דחוק למעות ול"ה יכול להמתין ליום השוק, וכ"כ תלמיד הרשב"א בסוגיין והלבוש בסימן קס"ג ס"ג, וע"כ אי"ז רבית מאוחרת כלל, שהרי גם אם הי' מוכרן לאחר הי' מוכרן בכ"ד סלעים,[[378]](#footnote-379) וכ"כ המנחת שלמה בח"א סימן כ"ט סוד"ה הן אמנם.

## אם אסור לחזור ולמכור לו בפחות אף בשעה אחרת

**ואסור לעשות כן מפני הערמת רבית,** הט"ז בסימן קס"ג סק"ז כתב דכל האיסור בזה הוא כשעושה כן בשעה אחת, אך אם לאחר שעה שלקח החטין במאה חזר ומכרן לו בצ', היתר גמור הוא, - והש"ך בנקוה"כ שם נחלק ע"ז דאף בכה"ג ה"ז אסור, והבית מאיר שם הוכיח כן ממש"כ הרמב"ן בסוגיין דכל שהוזלו אחר שלקחם ממנו בל' ועמדו בדינר זהב מותר לחזור ולמכרם לו בדינר זהב, וכ"כ הב"י שם בשם תלמידי הרשב"א, וכן רמז הרמ"א שם, וודאי א"א שיוזלו בשעה אחת, והרי דאף בשעה אחרת אסור להוזיל במכירתם, וכן הוכיח האבנ"ז בסימן ק"פ סק"י.

בקונט' הסמ"ע הארוך אות ט"ו כתב דה"נ יש לאסור כשאמר לו הלויני מנה, וא"ל אין לי מעות להלוות לך אלא לקנות הסחורה שבידך, וקנה ממנו שוה ק' בצ', וחזר ומכרו לו בק' בהמתנה, דדמי לגוונא דהכא דיש בזה משום הערמת רבית.

## אם האיסור בזה הוא אף כשפורע לו בפירות

**אי אית לי' חמרא וכו' פירא הוא דקא שקיל מיני' ולית לן בה,** בפירש"י כתב דכיון דזוזי יהיב לי' מעיקרא ופירי שקיל מיני' ל"ד לרבית, ורק כשנוטל ממנו מעות אסור, כיון דנתן לו דינר ונוטל ממנו ל' דינרין, והרמב"ן כתב דאף דדחינן לאוקימתא דאביי, מ"מ לא נדחה דינו של אביי דכל שנותן לו פירות מותר, דכיון דל"ה רבית ואין האיסור בזה אלא משום הערמה אזלינן לקולא, ואף דגם כשנותן לו פירות יש לחוש להערמה, לא גזרו בזה חכמים, ואין לנו לחלוק ע"ד אביי בלא ראי', וכ"כ הרשב"א והמאירי והמ"מ בפ"ה ממלוה הט"ו והטוש"ע בסימן קס"ג ס"ג, וכ"כ הב"י שם בשם תלמידי הרשב"א.

אך בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דמסתימת ד' הרמב"ם בפ"ה ממלוה שלא חילק בכך, יש ללמוד דאף אם נותן לו פירות אסור, משום דמה לי דמיהן ומה לי הן, כמו שאמרו לקמן בסוגיין דלדעת רב ינאי אמרינן מה לי דמיהן מה לי הן, ואביי דס"ל דמותר ליתן פירות, הוא משום דס"ל כרב דלא אמרינן מה לי הן מה לי דמיהן, וה"נ לא אמרינן מה לי דמיהן מה לי הן, וכ"כ בפי' הרא"ש מלוניל בשם איכא מ"ד, והסכים לדבריו, וכ"כ המאירי בשם יש חולקין,[[379]](#footnote-380) - ועד"ז כתב הריא"ז בקונט' הראיות דכיון דלא מיתוקם שנויא דאביי, לא סמכינן ע"ז, ואסור אף ליתן לו פירות, עיי"ש.[[380]](#footnote-381)

בד' הרמב"ן וש"ר מבו' דאף דמעיקרא לא התנה עמו לפרוע בפירות, מ"מ כל שפורע לו בפירות שרי, וכ"כ הב"י בסימן קס"ג ס"ג בדעת הטור שם - ועיי"ש שנסתפק בגונא דהתנה עמו ליתן לו פירות אם מותר ליתן לו מעות, וכתב דתליא בפלוגתת ר"ת ורשב"ם שהביא התוס' לקמן בסוגיין ד"ה דא"ר ינאי, וכ"כ הש"ך שם סק"ח, ועמש"כ החוו"ד שם סק"ה

הרא"ש בסו"ס ח' כתב דמאחר שעבר על דברי חכמים ועשה שלא כהוגן, עשו לו שלא כהוגן ואין בי"ד נזקקין לגבות לו חובו, והטור בסימן קס"ג פירש לדבריו דהיינו דאף דאם רוצה לפרוע לו חטין מותר, מ"מ אין כופין אותו לפרוע חטין כדי להוציא מידו, וכ"כ הש"ך שם סק"י,[[381]](#footnote-382) - וצ"ב, דכיון דמותר לפרוע חטין, מ"מ אינו מחויב בכך מכח מה שנתחייב לו מנה, ומ"ט אין כופין אותו ע"ז,[[382]](#footnote-383) ומש"כ הרא"ש דעשו עמו שלא כהוגן, צ"ב, דאם מדינא הוא חייב לפרוע כך, מהיכ"ת דיעשו עמו שלא כהוגן ויפטרוהו, - והאבנ"ז בסימן ק"פ סק"ג כתב לפרש דהיינו דביד הלוה לפרוע צ' זוז כמו שפסק עמו לפרוע במעות ועי"ז יהא אסור להוסיף ולפרוע לו את הי' הנותרים אף בפירות.

לדעת הרמב"ם ודעימי' דאף דה"ז אסור משום אבק רבית מ"מ אם עבר ועשה מוציאין ממנו מנה בדין, כתבו הרשב"א והנימו"י דהיינו דמוציאין ממנו אפי' מעות אם אין לו פירות, ומשמע דכל שיש לו פירות אין מוציאין ממנו מעות, כיון דכשנותן פירות לי"ב משום הערמת רבית, וכשנותן מעות יש בזה משום הערמת רבית.[[383]](#footnote-384)

אך מסתימת ד' הרמב"ם והשו"ע שם לא משמע כן,[[384]](#footnote-385) וכ"נ בד' תלמיד הרשב"א, ושמא הוא משום דהאיסור משום הערמת רבית הוא בשעה שפסק עמו מתחילה מנה בעד החטין וחזר ולקח ממנו בכ"ד סלעים, וליכא תוספת איסור בגביית המעות, ורק אם פסק עמו מעיקרא ליתן פירות שרי, אך כל שפסק עמו ליתן מעות ליכא נפ"מ אם יפרע לו מעות או פירות, וע"כ מותר לגבות ממנו מעות אף כשיש לו פירות, וכ"כ האבנ"ז בסימן ק"פ סק"ב בדעת הלבוש.[[385]](#footnote-386)

## טעם האיסור כשקונה ממנו את החטים ביותר מדמיהם

**והא בדינר זהב וכן השער קתני,** בפירש"י כתב דהיינו דאם בשעה שנתן לו החטין הי' השער בדינר זהב וזה העלם עליו בל' דינר, הרי מעיקרא אוקמינהו ברבית בשביל המתנתו ואסור, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א,[[386]](#footnote-387) וכ"כ הב"י בסימן קס"ג ס"ג בשם תלמידי הרשב"א.

ובטעם הא דאסרינן בזה, ול"ד להא דמותר למכור סחורה בהמתנה ביותר מדמי' כמו שאמרו לקמן ס"ה א', מצינו כמה דרכים, **א** הט"ז שם סק"ו כתב דהוא משום דאמר לו תחילה הלויני, ועמש"כ בזה החוו"ד שם סק"ז והמקומ"ח שם. - **ב** האבנ"ז בסימן ק"פ סק"ט כתב דהכא שהי' השער דינר זהב אסור למכור בהמתנה ביותר מן השער דהו"ל כמפרש, וכמש"כ התוס' לקמן ס"ג ב' (ד"ה ואמר לי') וש"ר והטוש"ע בסימן קע"ג ס"א.[[387]](#footnote-388) - **ג** בתשו' חת"ס יו"ד סימן קל"ז כתב דהוא כמש"כ הריטב"א לקמן ס"ה א' דלא הותר למכור סחורה בהמתנה ביותר מדמי' אלא כשמוכר לחנוני וכו', אך אלו שנוהגים ליקח טרשות למכרן לאלתר בפחות אסור, והביאו הב"י בבדה"ב בסימן קע"ג ס"א.

דף מס' 22 ב'

## פסיקה בחוב כשיש לו פירות

**ס"ג א'** **- כולם אם יש לו מותר וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאף דבא ליקח בחובו ואינו נותן מעות, מ"מ כל שיש לו מותר, משום דזכה בהן הלוקח מעכשיו אף דלא משך והוי היוקר ברשותו ול"ה רבית הואיל ואם בא לחזור קאי עלייהו במי שפרע,[[388]](#footnote-389) וכ"כ הרשב"א והנימו"י וההג"א בסימן ז', וכ"כ הט"ז בסימן קס"ג סק"ג והש"ך שם סק"ג, - אך הראב"ד בפ"ז ממכירה ה"ה כתב דאף דלא קני הכא למי שפרע, דמלוה אינה קונה כלל, מ"מ לי"ב איסור רבית, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א די"ל דאף דלא קנה כלל, מ"מ לענין איסור רבית קנה אף במלוה כיון דיש לו, וכ"כ הרמב"ן לעיל מ"ח ב' והרשב"א בקידושין מ"ז א', ובטעם ההיתר בזה כתב הרמב"ן שם דכיון שרצו להעמיד מקחן, מקח הוא ואינה הלואה גרידא אע"פ שיכולין לחזור בהן, אך התוי"ט כתב דהוא משום דלענין רבית דרבנן עשו שאינה זוכה כזוכה, וכ"כ החוו"ד בסימן קס"ג סק"ב,[[389]](#footnote-390) - ובפי' הרא"ש מלוניל כתב דהא דשרי אף דלא קנה למי שפרע, הוא משום דיש בו משום מחוסר אמנה, וכ"כ המאירי, וכן האריך השער דעה בסימן קס"ג סק"ב.[[390]](#footnote-391)

בחי' המיוחסים להריטב"א עמד בד' רש"י דמ"ט קנה למי שפרע, הרי מלוה אינה קונה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דאף דמלוה אינה קונה בקנין כסף, מ"מ ה"ז קונה למי שפרע, דהו"ל דברים דאיכא בהדייהו מעות, וכ"כ הגרע"א בכו"ח בתו"ד. - **ב** השטמ"ק לקמן בע"ב כתב בשם שיטה דדעת רש"י היא כדעת הרמב"ם דמלוה קונה בקנין כסף, וכ"כ התוי"ט ובהגה' הגר"א. - **ג** הפנ"י לעיל בסוגיין כתב דאיירי כשאמר בהנאת מחילת מלוה, ובכה"ג קנה למי שפרע, וכ"כ בתוס' הגרע"א די"ל כן, וכתב דכן צ"ל בד' התוס', וכן הוכיח השער דעה בסימן קס"ג סוסק"ב מד' המ"מ, ועיי"ש לעיל מינה שכתב דסתימת הפוסקים לא משמע דאיירי רק בכה"ג, וכ"כ החוו"ד שם סק"ב.

## פסיקה בהוזלה בחוב כשיש לו פירות

בפירש"י בד"ה ע"ג פירות כתב דהא דמעמידין מלוה ע"ג פירות כשיש לו, הוא לפסוק עליהן פירות כשער של עכשיו, וזה כלישנא דברייתא דצא ועשאן עלי כשער של עכשיו, והגר"א בסימן קס"ג סק"ג צידד בדעתו דלא הותר אלא כשיצא השער, אך כל שלא יצא השער אסור להעמיד מלוה ע"ג פירות אף דיש לו.[[391]](#footnote-392)

אך הרמב"ן כתב דהא דמותר להעמיד מלוה ע"ג פירות כשיש לו הוא אף כשלא יצא השער, והא דתניא כשער של עכשיו הוא לאשמועינן שאע"פ שיצא השער אם אין לו אסור, וכ"כ הרשב"א והנימו"י, והנימו"י כתב לפרש כן גם בד' רש"י, ועיי"ש שהוסיפו לפרש דהוא משום דכיון דיש לו אוזולי אוזיל גבי'.

בחי' תלמיד הרשב"א כתב בהא דהותר לפסוק כשיש לו, דאף כשהיו בשוק ג' סאין בסלע יכול לפסוק עמו שיתן לו ד' סאין בסלע, ומבו' דהתירא דפסיקה בהוזלה כשיש לו הוא אף כשפוסק בחובו, - וכ"נ ממה שעמדו הרמב"ן ודעימי' בהא דתניא כשער של עכשיו, אף דשרי גם כשלא יצא השער, ואי נימא דאסור לפסוק עמו בהוזלה, הרי י"ל דזהו דתני כשער של עכשיו, דקמ"ל דאסור להוזיל לו, אך מאידך ממש"כ הרמב"ן ודעימי' רק להא דמותר אף כשלא יצא השער, ולא כתבו רבותא טפי דכשיצא השער מותר גם להוזיל לו, משמע קצת דלא הותר להוזיל.[[392]](#footnote-393)

והפנ"י כתב כן בדעת הרשב"א והנימו"י שפירשו דטעם ההיתר הוא משום דאוזולי אוזיל גבי', והרי דמותר אף להוזיל, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ה אות ח' ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס נ"ב והשער דעה בסימן קס"ג סק"ג ובסימן קס"ו סק"א בדעתם.[[393]](#footnote-394)

אך בדעת רש"י שכתב דהא דשרי הוא משום דקנה למי שפרע וכו' כתב הפנ"י דמשמע דלא הותר לפסוק אלא לפי השער אבל להוזיל אסור,[[394]](#footnote-395) וכ"כ הגרע"א בכו"ח.[[395]](#footnote-396)

ובטעם האיסור בזה כתב הפנ"י דכיון דהלוהו תחילה אסור להוזיל לו דהוי כרבית מאוחרת, - והגרע"א כתב די"ל עוד דהוא משום דלא התירו פסיקה בהוזלה, אלא כשקנה מדאורייתא, וכמש"כ בתשו' הריב"ש סימן ש"ו, אך בפוסק בחוב דל"ה קנין כלל אלא למי שפרע,[[396]](#footnote-397) לא הותר אלא לפסוק כפי השער, דכיון דהוי ברשותו קצת הוי היוקר ברשותו, אך להוזיל אסור, והיינו דהתירא דפסיקה בהוזלה ביש לו, הוא משום דחשבינן דליכא כלל המתנת המעות, (וכמש"כ הרמב"ן במלחמות לקמן ס"ה א' ועוד מקמאי, ונתבאר בדף מס' 32), והיינו רק כשקנה מדאורייתא, וכבר ראוי הוא ליתן דמים בעד המקח וליכא המתנה כלל, אך כל שלא קנה מדאורייתא חשיב דאיכא המתנת מעות, ומ"מ כיון שקנה מדרבנן למי שפרע, ה"ז מועיל שיהא היוקר ברשותו ואי"ז רבית.[[397]](#footnote-398)

הפנ"י תמה ע"ד המתירים להוזיל לו, דמ"ש מהא דתנן לקמן ס"ד ב' דלא ישכור הימנו בפחות, ועיי"ש במש"כ בזה, ובחי' רמ"ש כתב דהכא אין ההוזלה בעד ההלואה הראשונה, אלא בעד המתנת הפסיקה, ועמש"כ בזה השער דעה בסימן קס"ו סק"א באורך, ובתו"ד כתב די"ל דמש"כ הרשב"א והנימו"י דאוזולי מוזיל גבי', היינו דלא נימא דכיון שלא יצא השער הוי כמזלזל קצת בשווי המקח דא"א לצמצם שויו, ובזה כתבו דאוזולי מוזיל גבי', דכיון דלא יצא השער דרך המוכרים כך הוא, ואף שמוזיל קצת לאו רבית הוא דכיון שלא יצא השער לא מיחזי כרבית כ"כ.[[398]](#footnote-399)

## פסיקה בחוב כשאין לו פירות

**אין לו אסור,**[[399]](#footnote-400)בטעם הא דבבא בחובו אסור לפסוק כשאין לו אף שיצא השער, כתב בפירש"י דהוא משום דכל הא דשרי לפסוק כשיצא השער הוא כשנותן לו מעות דיכול זה לקנות במעות שקיבל, אך כל שבא ליקח בחובו אין בידו במה יקנה ודמי לרבית, וכ"כ הרשב"א והנימו"י.

וההג"א בסימן ז' כתב דכל הא דאסור לפסוק בבא בחובו, היינו כשאין למוכר מעות מזומנין, אך כל שיש לו מעות מזומנין פוסקין דמה לי דמיהן מה לי הן, וכ"כ ההגמ"ר בסימן תל"ג והאגודה בסימן ע"ח, וכ"כ בהגה' דרישה בסימן קס"ג בשם מהר"ל מלובלין, וכן צידדו הגידו"ת בשער מ"ו ח"ה ח"ה אות ח' והט"ז סימן קס"ג סק"ד והפנ"י לעיל בסוגיין, וכ"כ בתשו' חת"ס חו"מ סימן ק"ע ד"ה ומ"מ נ"ל, והאבנ"ז בסו"ס רי"ד,[[400]](#footnote-401) - אך הב"י שם ס"א כתב דמל' רש"י והרמב"ם משמע דכל שאין לו חטים אע"פ שיש לו מעות כיון שזה לא נתנם לו עכשיו אסור, וכ"נ מד' רי"ו והטור,[[401]](#footnote-402) וכ"כ הד"מ הארוך והפרישה סק"ב והב"ח והש"ך סק"א והגר"א סק"א, וכן האריך האבנ"ז בסימן קע"ח.[[402]](#footnote-403)

בחי' הרא"ש מלוניל כתב דהא דאסור לפסוק בחובו כשאין לו, הוא משום דלי"ב אפי' משום מחוסר אמנה דלא סמכה דעתי' כיון שאין לו פירות, ומבו' דאם הי' בו משום מחוסר אמנה הי' זה מועיל שיהא היוקר ברשותו, והי' מותר לפסוק אף כשאין לו, - אך למש"כ בפירש"י ודעימי' דהא דאסור לפסוק כשאין לו, הוא משום דליכא בזה לה"ט דאע"פ שאין לזה יש לזה, לכאו' ה"ז אסור אף בגונא דיש בו משום מחוסר אמנה.

החוו"ד בסימן קס"ג סוסק"ג כתב דאף לדעת האוסרים לפסוק בחוב אף כשיש לו מעות, מ"מ כל שקנה בהנאת מחילת מלוה בשער גדול דקני למי שפרע, מהני כשיש לו מעות, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, - וזה לטעמי' שם סק"ב דכל שקנה למי שפרע הוי זה טעם בפנ"ע להתיר, דכל שקנה למי שפרע חשיב דנתייקר ברשות לוקח ולי"ב איסורא, אך כבר נתבאר בדף מס' 20 בסופו דמד' הפרישה והש"ך מוכח דלא כן, ולפי דבריהם אין להתיר בכה"ג.[[403]](#footnote-404)

## פסיקת פירות בעד חוב פירות כשנתן מתחילה מעות

**ומאי לקח לקח בהלואתו,** בפירש"י כתב דל"ג לה, דהרי האיסור במשנתינו הוא בפסיקת היין דפסיקה זו בחובו, אך פסיקת החטים מותרת דאיירי באיסרו בא לידו, ולא איירי בלקח בהלואתו, וכ"כ הריטב"א, - והתוס' לעיל בסוגיין כתבו דגרסינן לה, ומשום דהא דתנן במתניתין אסור קאי גם על פסיקת החטין, והא דתנן ויין אין לו, ה"ה דגם חטין אין לו, וזהו דמוקמינן לה בלקח את החטין בהלואתו, ומה"ט הוא דפסיקת החטין אסורה כשאין לו.

בס' המקח לר"ה גאון שער מ"ד כתב דכל הא דאסרו הכא לפסוק על היין כשאין לו, הוא כשבפסיקה שפסק מתחילה על חטין לא נתן לו מעות, אך כל שנתן לו תחילה מעות על החטין, מותר לחזור ולפסוק על פירות אחרים בדמי החטין אף שאין לו, ובסו"ד פירש כן למה שאמרו הכא דמאי לקח לקח בהלואתו, דלא אסרו במשנתינו לפסוק על היין כשאין לו, אלא כשהפסיקה שפסק על החטין היתה בהלואתו, אך אם נתן מעות על החטין, מותר לחזור ולפסוק על היין, והביאוהו הרמב"ן וש"ר בסוגיין, וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ה ס"ו.

ובד' הרמב"ן מבו' דלדעת רש"י אסור לפסוק על היין כשאין לו אף בכה"ג שפסק מתחילה על מעות, ופירש דהוא משום דעכשיו מלוה הוא ולא קנה חטים כדי שנאמר שנעמיד אותם על היין,[[404]](#footnote-405) וכ"נ בד' הגר"א בסימן קע"ה סק"י, - אך המחנ"א בהל' רבית סכ"ח נקט דאף לדעת רש"י שרי בכה"ג, והא דבמשנתינו לא התירו לפסוק על היין, הוא משום דכשאמר הרי חטיך עשויות עלי בל' דינרים הו"ל כזקיפה במלוה, וכמש"כ הב"י בסימן קס"ג ס"ב והרמ"א בסימן קע"ה ס"ו, עיי"ש, וכ"כ הפליתי בסימן קס"ג.

הרמב"ן כתב דהא דשרי לחזור ולפסוק על פירות אחרים בדמי החטין כשנתן מתחילה מעות, הוא כשבשעת הפסיקה היו לו חטין, ומשום דבכה"ג שיש לו חטים קנו לו מעותיו את החטים וכשחוזר ופוסק על היין הו"ל כמעמיד חטיו עכשיו על היין, כיון דהוא דרך מו"מ ולא גזרו בו חכמים בכה"ג, וכ"כ הרשב"א, והוסיף לפרש דהוא משום דכל שיש לו חטים קנו לו מעותיו ד"ת, וכ"ה מבו' בתשו' הרדב"ז סו"ס תקכ"ה, והיינו דכיון שקנה את החטים ועכשיו הוא מעמידם לו, הו"ל כמו שפוסק במעות דשרי.[[405]](#footnote-406)

אך השער דעה בסימן קס"ג סק"ה כתב דמסתימת ד' ר"ה גאון והר"ן והנימו"י מבו' דכל שנתן מעות תחילה על החטין מותר לחזור ולפסוק על פירות אחרות בדמיהן, אף כשלא הי' לו חטין כלל, וכ"ה מבו' מסתימת ד' הב"י והרמ"א, ועיי"ש שתמה ע"ז דבכה"ג מ"ט שרי, הרי אף שפסק תחילה במעות, מ"מ עכשיו הויא הפסיקה בחוב, ולי"ב לה"ט דאע"פ שאין לזה יש לזה,[[406]](#footnote-407) ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

## פסיקת פירות בעד חוב פירות כשזקף את החוב במלוה

הרמב"ן כתב דכל הא דשרי כשנתן לו מתחילה מעות, הוא כשלא זקף את חוב החטין במלוה, אך כל שזקפן במלוה אסור להעמידן ע"ג פירות כשאין לו, ופירש כן בהא דמוקמינן מעיקרא בבא לחוב בדמיהן, וכ"כ הר"ן והנימו"י דבכה"ג אע"פ שמתחילה בא באיסרו, מ"מ כיון דזקפן מלוה איפסוק לי' איסר דמעיקרא.

והב"י בסימן קס"ג ס"ב כתב לדקדק מל' הר"ן והנימו"י דלא הותר לחזור ולהעמיד את החטין על היין, אלא כשאומר לו כך סאה חטין שאתה חייב לי תתן לי בעדם כך חביות יין, אבל אם אמר לו כך סאין חטים שיש לי בידך עולים כך מעות ותתן לי בעדם כך חביות יין הו"ל כזקיפה במלוה ואסור, ועיי"ש שהביא מש"כ רי"ו בנתיב ח' ח"ב להתיר בזה, (וכתב דכל שזקף במלוה מודה רי"ו דאסור, (דכיון דמשום דמכח הלואה קא אתי אסרינן מה לי הלוהו מעיקרא מה לי זקפו עליו במלוה), וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ה ס"ו, - והפנ"י בסוגיין תמה ע"ז, שהרי להדיא תנן במתניתין דא"ל הרי חטיך עשויות עלי בל' דינר והרי לך אצלי בהן יין ויין אין לו, וע"ז מפרשינן דהא דאסור הוא משום דלקח מתחילה בהלואתו, והרי דכל שלקח מתחילה במעות מותר לחזור ולפסוק עליהן יין, אף שאמר הרי חטיך עשויות עלי בל' דינרים ולא חשבינן לה כזקיפה במלוה, וכן הוכיח המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ח,[[407]](#footnote-408) - והחוו"ד בסימן קע"ה סק"ב כתב לישב דזקיפה במלוה תליא במלוה, וע"כ רק כשאומר המלוה דכך הם דמי החטין וכו' חשיב כזקיפה, ומשא"כ במתניתין שהלוה אומר הרי חטיך עשויות עלי בל' דינרין לא חשיב זקיפה, שאין ביד הלוה לזקוף במלוה.[[408]](#footnote-409)

## פסק בחוב על חטים ואיתנהו בעינייהו אם מותר לפסוק עליהן יין

בד' הרמב"ן ודעימי' מבו' דאף בכה"ג שיש למוכר חטים, לא הותר לחזור ולפסוק עליהן יין, אלא כשפסק מתחילה במעות, אך כל שפסק מתחילה בחובו אסור,[[409]](#footnote-410) - וזה דלא כמש"כ הפנ"י לקמן בסוגיין בתו"ד דכל דאיתנהו להחטין בעינייהו בשעה שפוסק על היין שרי אף כשפסק מתחילה בחובו, דלא מיקרי כלל בא בהלואתו, כיון דמתחילה פסק על החטין בהיתר דיש לו וגם עכשיו איתניהו בעינייהו א"כ אין כאן שום הלואה והו"ל כבא באיסרו על היין, ומה לי איסרו או החטים שהם בעין, - ועמש"כ בזה השער דעה בסימן קס"ג סק"ה ד"ה ומעתה.

## עשיית אמנה בדמים

**ואין עושין אמנה בדמים,** בפירש"י כתב דהיינו דאין פוסקין על הפירות כדי לקבל דמים כשיוקירו, דכיון דזוזי יהיב וזוזי שקיל מיחזי כרבית,[[410]](#footnote-411) ומשמע דלמ"ד דעושין אמנה בדמים שרי אף כשפסק עמו מתחילה ע"מ לקבל דמים,[[411]](#footnote-412) וכ"ה מבו' בד' הפרישה בסימן קע"ה סקי"ט בדרך בתרא, ובד' החוו"ד בסימן קס"ב סוסק"ה, עיי"ש.

אך המהר"ש אבוהב בס' הזכרונות בהל' רבית ד"ה יש מקומות כתב דלא התירו אלא כשפוסק על הפירות ונתיקרו אח"כ בשעת פירעון, אבל לפסוק מעיקרא על הפירות בתנאי שבשעת הפירעון יתן לו דמיהן אסור לכו"ע,[[412]](#footnote-413) והביאו הכנה"ג בהגה"ט סימן קע"ה אות י"ז, וכ"כ הפרישה שם בדרך קמא דלא התירו הכא ליתן לו פירות אחרים, אלא משום דמתחילה כשפסק הי' דעתו ליתן לו אותן פירות שפסק עליהן, אך אם התנה מתחילה ליתן לו פירות אחרים אסור, עיי"ש.

**ור' ינאי אמר מה לי הן מה לי דמיהן,** התוס' לקמן בע"ב ד"ה ופוסקין פירשו דטעם ההיתר בזה הוא משום דגם כשנותן לו חטים חשיב כנותן לו דמים משום דמן החטים יכול למצוא דמים, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ז'.

בפירש"י כתב דלר' ינאי מותר ליתן דמים כשיוקירו, משום דמה לי מקבל החטין עצמן ומה לי דמיהן, וכ"כ השטמ"ק בשם ר"ח והתוס' והרמב"ן וש"ר, וכ"כ בס' המקח לר"ה גאון שער מ"ד ובספה"י לר"ת סימן תק"פ, והבעה"ת בשער מ"ו ח"ה אות ד', והסמ"ג לאוין קצ"ג, וההגמ"ר בסימן תל"ג, והריב"ש בסימן של"ה, - אך התוס' כתבו בשם רשב"ם דלא הותר אלא ליתן יין אבל מעות אסור, וכ"כ הרא"ש בסימן ז' דכל שנותן מעות אסור דמיחזי כרבית, - והשו"ע בסימן קע"ה ס"ו הביא לב' הדעות, ועמש"כ בזה השער דעה שם סק"ב.

בספה"י שם הוכיח דלר' ינאי מותר אף ליתן דמים מסוגיית הגמ' בב"ק ק"ג א', וכן הוכיחו התוס' וש"ר, ועמש"כ הרא"ש שם לישב, ומש"כ האו"ז בב"ק סימן תי"ט.

בד' הריטב"א מבו' דהא דכשפסק על הפירות והוקרו מותר ליתן לו את דמיהן, הוא אף כשלא היו לו פירות בשעת הפסיקה, אלא דיצא השער והויא הפסיקה בהיתר, וכ"ה מבו' בפירש"י בב"ק ק"ג א' ד"ה אמנה הואי, וכ"נ מסתימת הפוסקים, - אך התוס' בב"ק שם כתבו לדון בזה דלא התיר ר' ינאי ליתן דמים אלא כשהיו לו פירות בשעת הפסיקה, אך כל שלא היו לו פירות, לא הותר ליתן לו מעות, וכ"כ האו"ז בב"ק סימן תי"ז בשם ר"י.[[413]](#footnote-414)

**א"ר הונא אמר רב כשמשך,** בפירש"י כתב דהיינו דמשך הימנו החטים מתחילה דדמי החטין דידי' קא מקבל דברשותי' אייקר דמשעה שמשך כלתה לה תורת הלואה וקיבל חובו, והריטב"א כתב דה"ה דאם משך עכשיו בשעת היוקר שרי, כיון דהוו הפירות שלו לגמרי, וכשנוטל פירות אחרים תמורתם הוי חליפין גמורים.[[414]](#footnote-415)

התוס' כתבו דמשיכה דהכא ל"ה אלא לענין היתר פיסוק ולא לענין לקנות ממש,[[415]](#footnote-416) והבכור שור לקמן ס"ה ב' כתב לפרש דהיינו דלא נתכוין לקנות כלל, ול"מ המשיכה אלא לבטל המראית העין, דכיון דמשך לא מיחזי כמלוה מעות ברבית, ומה"ט הוא דסגי אף ביחוד מקום,[[416]](#footnote-417) - אך בד' הרמב"ן משמע דהמשיכה מועלת לקנות ממש, וזהו שהק' דא"כ הו"ל כבא באיסרו, ומ"ט לא הותר אלא כשיש לו, וכ"נ בד' הריטב"א, וזהו דפשיט"ל דל"ב שימשוך מתחילה, ואף אם משך בשעת היוקר שרי.

**בשיחד לו קרן זוית,** הריטב"א כתב דאף דהא דמשיכה מהניא להתיר הוא אף כשמשך אחר שנתיקר, מ"מ הא דיחוד קרן זוית מהני הוא רק כשיחד קרן זוית קודם שנתיקר.[[417]](#footnote-418)

השער דעה בסימן קע"ה ריש סק"ב כתב דאף לדעת רשב"ם ודעימי' דכל שנתיקרו הפירות לא הותר ליתן מעות, מ"מ כל שיחד לו קרן זוית שרי, - אך המקומ"ח שם פקפק בזה דלא מצינו דמהני יחוד קרן זוית אלא ליתן פירות, דאף לרב דלא אמרינן מה לי הן מה לי דמיהן, מ"מ כל שיחד לו קרן זוית שרי ליתן פירות, אך לענין ליתן מעות ל"מ יחוד קרן זוית, לדעה זו דל"מ הא דמה לי הן מה לי דמיהן להתיר ליתן מעות.[[418]](#footnote-419)

י"ג אדר א' פ"ב

דף מס' 23

## טעם היתר פסיקה ביצא השער

**ס"ג ב'** **- מה לי דמיהן ומה לי הן נמי אמרינן ופוסקין על שער שבשוק ואע"פ שאין לו,** בפירש"י כתב דהא דמה לי דמיהן ומה לי הן, היינו דכ"ה דאם היו הפירות בידו הי' מותר לפסוק עליהן, ה"נ כשהמעות בידו מותר לפסוק על הפירות, כיון דיכול ליקח במעות אלו פירות, וכן פירשו התוס' והרא"ש בסימן ז'.

ובפירש"י כתב דאף דמתניתין היא לקמן ע"ב ב' דיצא השער פוסקין, קמ"ל רבא דלא נימא דלא שרי לפסוק אלא באכלבאי וארבי, והרמב"ן והרשב"א פירשו דהיינו דלא נימא דטעם הא דפוסקין כשיצא השער הוא משום דמסתמא לא יתייקרו עד שיפרע זה מה שלקח הלה ממנו,[[419]](#footnote-420) והיינו רק באכלבאי וארבי דמשך תרעייהו, אלא הא דפוסקים הוא משום דכל שיצא השער הוי כמו שיש לו פירות, וע"כ פוסקין אף על שער שבשוק.[[420]](#footnote-421)

ובביאור הס"ד דטעם התירא דפסיקה כשיצא השער, הוא משום דמסתמא לא יתייקרו, צ"ב, דאף דמעיקרא א"צ לחוש שיתייקרו, מ"מ כל שנתייקרו היאך מותר ליטול היוקר, הרי הו"ל עכ"פ כרבית מאוחרת, - ובפשוטו צ"ל דהוא משום דהו"ל כרבית מאוחרת דרך מקח דמותרת, כמש"כ הרמ"א בסימן ק"ס ס"ד, וי"ל עוד, דכיון דהויא הפסיקה בהיתר, ומה שנותן לו אח"כ את הפירות הוא מכח מה שנתחייב לו מעיקרא, ולא משום המתנת המעות, לי"ב משום רבית מאוחרת, וכמש"כ עד"ז הגרש"ש בקונט' השעבוד סימן א' (ד"ה אמנם כל מה).

התוס' והרא"ש כתבו לפרש דקמ"ל רבא דלא נימא דלא שרי לפסוק אלא בשער כדורמוס, כדעת ר' יוחנן לקמן ע"ב ב', אלא שרי לפסוק אפי' על שוק של עיירות, וע"ז מייתי מהא דאמרינן מה לי הן מה לי דמיהן, אף דאין מזדמן כ"כ לבעל חטין למכור אפי' בשוק של אכלבאי וארבי וכ"ש דפוסקין על שוק של עיירות דמזדמן טפי לבעל המעות לקנות חטין אף בשוק של עיירות, וכ"נ בספה"י לר"ת סימן תק"פ.

ולפי דבריהם בפשוטו לא נתחדש הכא טעם אחר בהתירא דפסיקה, אלא היינו דאף דידעינן דטעם היתר פסיקה הוא משום דבידו לקנות פירות במעות שנתן לו, מ"מ ס"ד דהיינו רק בשער כדורמוס, וע"ז הוא דמייתינן מהא דאמרינן דמה לי הן מה לי דמיהן, אף דאינו מזדמן כ"כ לבעל חטין למכור, וכ"ש די"ל מה לי דמיהן מה לי הן אף בשוק של עיירות.

אך הנה הרא"ש בסימן ס' פירש דטעמא דר' יוחנן דאין פוסקין על שער שבעיירות, הוא משום דהיתר פסיקה הוא משום דא"ל מאי אהנית לי וכו', ובשער של עיירות ליכא לה"ט כיון דלפי שעה השער משתנה, ולפ"ז משמע דזהו גופא הא דקמ"ל רבא הכא, דטעם היתר פסיקה אינו משום דמאי אהנית לי וכו', אלא משום דמה לי דמיהן מה לי הן, וטעם זה הוא אף בשער של עיירות,[[421]](#footnote-422) - והחוו"ד בסימן קס"ג סק"ב פירש דמעיקרא ס"ד דטעם התירא דפסיקה הוא משום דקני למי שפרע, וכמש"כ התוס' לעיל ס"ב ב' (ד"ה אע"פ שאין לזה), ולפ"ז אין להתיר אלא בשער כדורמוס, דבכה"ג קנה למי שפרע, וקמ"ל רבא דטעם התירא דפסיקה הוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן, וע"כ שרי אף בשוק של עיירות.[[422]](#footnote-423)

הרמב"ן והריטב"א כתבו לפרש דהא דמה לי דמיהן מה לי הן היינו, דכ"ה דיצא השער פוסקין כשנותן לו מעות שיכול ליקח בהן פירות, ה"נ מצי לפסוק כשנותן לו פירות, דהוי כמו שנותן לו דמים,[[423]](#footnote-424) וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בשם הראב"ד, - והב"י בסימן קע"ה ס"א כתב דאף לדעת רש"י ודעימי' שלא פירשו כן, מודו להך דינא דמצי לפסוק אף כשנותן לו פירות, דסברא הוא דשרי אף בכה"ג, - אך השער דעה שם סק"ג הוכיח מד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ה אות ה' דפליג ע"ז, עיי"ש.

התוס' לעיל ס"ב ב' ד"ה אע"פ שאין לזה כתבו בהא דיצא השער פוסקין, דאע"ג דלא משך חטין אי"ז רבית, כיון שאם הי' בא מוכר לחזור הוה קאי במי שפרע ולכך חשיבי כנתיקרו ברשות לוקח, והשער דעה בסימן קע"ה סק"א ד"ה אמנם רש"י כתב דהוא חד טעמא עם מה שאמרו הכא דהוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן, והיינו דעיקר ההיתר הוא דחשיב כמו שיש לו חטין משום דמה לי דמיהן מה לי הן, וכיון דיש לו חטין וקנאם למי שפרע, ע"כ לי"ב משום רבית, דברשותו נתייקרו.

אך החוו"ד בסימן קס"ג סק"ב האריך לפי דבריו דד' התוס' קיימי רק לס"ד דגמ', דס"ד דטעם התירא דפסיקה הוא משום דקנה למי שפרע, וע"כ לא התירו בבא בהלואתו, דמלוה אינה קונה למי שפרע, (ואף אם מלוה קונה למי שפרע, מ"מ כיון דאין לו מעות ואין לו במה יקנה, הו"ל כדבר שאינו ברשותו ואינו קונה למי שפרע), וקמ"ל רבא דטעם התירא דפסיקה הוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן והוי כיש לו, ועשו שאינו זוכה כזוכה, אף אם לא קנה למי שפרע, וע"כ הוא דמהני אף בשער של עיירות, אף דבכה"ג לא קנה למי שפרע.[[424]](#footnote-425)

**איתיבי' וכו' כולם אם יש לו מותר אם אין לו אסור,** התו"ח הק' דמ"ט לא פריך הכי אעיקר הא דתנן דיצא השער פוסקין, דא"כ מ"ט תניא דאם אין לו אסור, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה המהר"ם שיף, - ועמש"כ בזה באורך החוו"ד בסימן קס"ג סק"ב, והאבנ"ז בסימן קע"ט ובסימן קפ"א.

בעיקר הא דפריך דמ"ט אם אין לו אסור, צ"ב, דכיון דעיקר טעם ההיתר הוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן, הרי ל"ש ה"ט אלא כשנותן לו מעות, ומשא"כ כשפוסק בחובו,[[425]](#footnote-426) וכמש"כ בפירש"י לעיל ס"ב ב' (ד"ה מתניתין בבא לחוב), - ובחי' המיוחסים להריטב"א כתב דפריך דמ"ט אסרו כשאין למוכר פירות, אף שיש לו מעות דיכול לקנות בהן חטין, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ה אות ח', והפלפו"ח בסימן ז'.[[426]](#footnote-427)

למש"כ הרמב"ן ודעימי' דעיקר הא דקמ"ל רבא הוא דמותר לפסוק אף כשנותן לו פירות, צ"ב דמאי פריך עלה מהא דתניא דאם אין לו אסור, והרמב"ן כתב לפרש דהוא מהא דכשאין לו אסור אע"פ שכבר נתחייב ליתן לו חטין, והרי דאסור לפסוק פירות בפירות, ובחי' המיוחסים להריטב"א בשם הראב"ד הוסיף לפרש דהיינו דהתם איירי אף כשיש לו את החטין בשעה שפוסק על היין, ואפ"ה אסרו כשאין לו יין, אף דיש לו את החטין שיכול למכרן וליקח בהן יין.[[427]](#footnote-428)

**מ"ט אמרו רבנן פוסקין על שער שבשוק וכו' דאמר לי' וכו' מאי אהנית לי וכו',** בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן ע"ב ב' עמד בזה, דאף דלהלוקח ליכא ריוח משום דמאי אהנית לי וכו', מ"מ להמוכר איכא הפסד, ומ"ט שרי, ודמי למה שאמרו לקמן ס"ה א' דמאי חזית דאזלת בתר דידך זיל בתר דידהו, ועיי"ש מש"כ בזה, ונתבאר להלן, ומש"כ בזה הבית מאיר בר"ס קע"ה, והשער דעה שם ריש סק"א,[[428]](#footnote-429) והאבנ"ז בסימן קע"ו סקט"ו וסקי"ז וסימן ר"ו סק"ז, ומד' הרמב"ן במלחמות לקמן ס"ה א' מבו' לישב בזה בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו.

בעיקר מה שאמרו דטעם היתר פסיקה הוא משום דמאי אהנית לי, צ"ב, דבמתניתין לקמן ע"ב ב' תנן דטעם היתר פסיקה הוא משום דאע"פ שאין לזה יש לזה, ובפירש"י לעיל ס"ב ב' כתב דהוא משום דיכול המוכר לקנותו בדמים שקיבל, והרי דטעם ההיתר הוא משום דהוי כמו שיש לו פירות, ולא משום דמאי אהנית לי, ועוד צ"ע, דהרי לעיל בסוגיין מפרשינן לדעת רש"י ודעימי' דטעם היתר פסיקה הוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן, ולא משום דמאי אהנית לי.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' המהר"ם מבו' דפליגי אמוראי בטעם היתר פסיקה, דלדעת רבא הוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן, ולדעת רבה ורב יוסף הוא משום דמאי אהנית לי, ועיי"ש שכתב דלדעת רבה ורב יוסף מתפרש הא דקתני דאע"פ שאין לזה יש לזה, דקאי על הלוקח, דיכול למצוא לקנות במעותיו שאע"פ שאין לזה יש לזה, וע"כ אמרינן דמאי אהנית לי, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד לקמן ע"ב ב' ובד' החי' המיוחסים להריטב"א והנימו"י שם שפירשו כן. - **ב** בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן ע"ב ב' כתב בשם רבו דבעינן לתרי טעמי, דהא דליכא רבית משום הלוקח, הוא משום דמאי אהנית לי, והא דליכא רבית משום המוכר, הוא משום דהוי כמו שיש לו כיון דיכול ללוות,[[429]](#footnote-430) וכ"כ הב"י בסימן קע"ה ס"א דטעם היתר פסיקה הוא משום דא"ל שקילא טיבותך וכו' והלכך חשבינן כאילו המוכר קנה מיד התבואה בדמי הלוקח וזכה בה הלוקח וכשנתייקרה ברשותו נתייקרה, ומבו' דבעינן לב' הטעמים,[[430]](#footnote-431) ועמש"כ בזה הכהונת עולם שם, ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"ח לקמן בסוגיין. - **ג** השער דעה בסימן קע"ה סק"א האריך דאיכא תרי טעמי בהיתר פסיקה, גם משום דאע"פ שאין לזה יש לזה והוי כיש לו, וגם משום דמאי אהנית לי, וכ"ה מבו' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ב ד"ה ולזה י"ל.[[431]](#footnote-432)

למש"כ השער דעה והגרכע"א דאיכא ב' טעמים בהיתר פסיקה, צ"ב, דמ"ט בעינן לתרוייהו, ומצינו בזה כמה נפ"מ, **א** משמעות ד' הרא"ש בסימן ס' דבשער של עיירות ליכא לה"ט דמאי אהנית לי, וכל הא דשרי לפסוק על שער של עיירות הוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן, וכמש"כ הרא"ש בסימן ז'. - **ב** השער דעה שם בד"ה ומעתה כתב דנפ"מ בטעמא דמה לי דמיהן מה לי הן, דמה"ט מותר לפסוק אף ביותר משיעור מעותיו, אף דבכה"ג ליכא לה"ט דמאי אהנית לי, דכיון דמה לי דמיהן מה לי הן וחשיב כמו שיש לו וקני להו למי שפרע, אי"ז הלואה כלל, אלא קנין גמור, ולא שייך שם רבית על המותר,[[432]](#footnote-433) והסכים לזה בחי' רמ"ש שם, והשער דעה שם כתב דהוא דלא כמשמעות ד' הטושו"ע שם דלא הותר לפסוק אלא כשיעור מעותיו, (ובחי' רמ"ש שם כתב לדקדק גם מל' הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"א).[[433]](#footnote-434) - **ג** השער דעה בסימן קס"ג סק"ו כתב דנפ"מ בטעמא דמאי אהנית לי, דמה"ט שרי אף בגונא דלא קנה למי שפרע, עיי"ש. - **ד** בתשו' הגרע"א שם כתב דנפ"מ בטעמא דמאי אהנית לי, הוא בקובע לו זמן שלא יצטרך לקבלו מקודם, דבכה"ג אין להתיר אלא משום דמאי אהנית לי, עיי"ש.

התוס' לעיל ס"ב ב' ד"ה אע"פ שאין לזה כתבו דהא דפוסקין כשיצא השער, הוא משום דקנה למי שפרע, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, וכמש"נ בדף מס' 20, והפנ"י שם הק' דמ"ט הוצרכו לה"ט, הרי הכא מפרשינן דטעם ההיתר הוא משום דמאי אהנית לי וכו', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** לדעת הסוברים דל"מ ה"ט דמאי אהנית אלא בצירוף הא דמה לי דמיהן מה לי דהן, ונתבאר לעיל, הרי דע"ז הוא שכתבו התוס' דקנה למי שפרע, דהא דמה לי דמיהן מה לי הן, הוא משום דחשיב כמו שיש לו וקנה למי שפרע, וכמש"כ השער דעה בסימן קע"ה סק"א, ונתבאר לעיל. - **ב** הפנ"י לעיל שם כתב דהוא משום דודאי מתהני טובא לענין זולא, שהרי אם יקנה פירות מן השוק בקנין גמור ויוזלו אח"כ יפסיד משלו, ועכשיו שפסק על השער שלא משך הפירות הו"ל קרוב לשכר ורחוק להפסד שאם נתייקרו נתייקרו לו ואם יוזלו יכול לחזור בו, וע"ז כתבו התוס' דקאי במי שפרע, וע"כ מסתמא לא יחזור בו,[[434]](#footnote-435) וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ התוס' דהא דבעינן לה"ט דקאי במי שפרע הוא דמכח זה חשבינן לה כנתיקרו ברשות לוקח. - **ג** השער דעה בסימן קע"ה סק"א ד"ה אמנם רש"י כתב דד' התוס' הם כדעת רבא דהיתר פסיקה אינו משום דמאי אהנית לי, אלא משום דמה לי דמיהן מה לי הן, ולדעתו הוי עיקר ההיתר משום דחשיב כמו שיש לו חטים וקנאם למי שפרע וברשותו נתייקרו.[[435]](#footnote-436) - **ד** בתשו' מהריט"ץ סימן קס"ו כתב בתו"ד בדעת הרמב"ם דכיון שאמרו דבהלואה אסור וכל הא דשרי הוא בזביני, הרי דכ"ז הוא משום דקנה למי שפרע, דאל"כ הו"ל כהלואה, וכ"כ בתשו' בית שלמה חו"מ סימן פ"ה, וג"ז אינו מתישב במש"כ התוס' דהא דשרי הוא משום דקנה למי שפרע ונתייקרו ברשות לוקח. - **ה** הגרש"ש בקונט' השעבוד סימן א' ד"ה ולפי הנתבאר כתב דאלמלי הא דקנה למי שפרע, ל"ה לנו להתיר מכח הא דמאי אהנית לי, דכיון דלא נתחייב בהפסיקה כלל, ויכול להחזיר לו הדמים שנתן לו, הרי דכל שנותן לו החטים שהוקרו הו"ל כרבית מאוחרת, וכל הא דשרי הוא משום דקנה למי שפרע, וכשנותן החטים שהוקרו לי"ב משום רבית מאוחרת, כיון דחייב בכך משום הפסיקה שהיתה בהיתר, ועד"ז כתב הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות ס"ב בדעת המ"מ.

**אלא מעתה מותר ללוות סאה בסאה וכו',** השער דעה בסימן קע"ה סק"א ד"ה וראיתי לב"י הק' דאי נימא דה"ט דמאי אהנית לי אינו מועיל אלא בצירוף הא דמה לי דמיהן מה לי הן, א"כ מאי פריך דיהא מותר ללוות סאה בסאה, הרי התם ליכא לה"ט דמה לי הן מה לי דמיהן, וכן הק' הכהונת עולם שם, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע.

**והא בעי למיתב זוזי לספסירא,** בפירש"י כתב דפריך אטעמא דמאי אהנית לי, הרי אהני לי' דבעי למיתב זוזי לספסירא, ונמצא נמצא זוזי בהקדמת המעות.

אך השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דפריך על עיקר דינא דמתניתין דפוסקין על שער שבשוק, דכיון דאם הי' קונה בשוק ע"י ספסר הי' קונה והי' צריך ליתן לו זוז, הו"ל כרבית, וכ"כ המאירי, וכ"נ ממש"כ הריטב"א דהאיסור הכא הוא במה שהוא משתכר הזוז הזה, וזהו שכתב ללמוד מהכא לאסור כשהמלוה מרויח בסיבתו של לוה, ונתבאר להלן.

ובדעת רש"י דלא פריך אלא לטעמא דמאי אהנית לי, בפשוטו הוא משום דס"ל דמה שהרויח דא"צ ליתן זוזי לספסירא, אי"ז חשוב כרבית, אלא דה"ז מועיל דלא נימא מאי אהנית לי, והדר דינא דיש בזה לעיקר איסור פסיקה.[[436]](#footnote-437)

הריטב"א כתב ללמוד מהכא דכל שהמלוה מרויח בסיבתו של לוה במעותיו, אע"פ שאינו מחסרו כלום, מ"מ כיון שעל ידו הוא בא לו אסור, וע"כ הוא דכל שמשתכר הזוז שהי' צריך ליתן לספסירא אסור, אף דהמוכר אינו נחסר כלום,[[437]](#footnote-438) ועיי"ש שכתב לפ"ז דהאומר לחבירו הריני מלוה לך מנה ודבר עלי לשלטון והמלוה הזה משתכר בדיבור זה, אסור ורבית קצוצה הוא אם הוא דבר שנוטלין עליו שכר, ועמש"כ בזה המחנ"א בהל' רבית סימן ט', וזה לטעמי' דהא דפריך דבעי למיתב זוזי לספסירא, היינו דמה שהוא משתכר זוז זה הו"ל כרבית, אך לפירש"י דאי"ז מועיל אלא דלא נימא מאי אהנית לי, והדר דינא דיש בזה לאיסור פסיקה, אין ללמוד מהכא לאסור כשהמלוה מרויח בסיבתו של לוה.

הרא"ש בסימן ט' כתב ללמוד מהכא שאין ללוקח להשתכר כלום בקני' זו, וכתב לפ"ז דמנכה לו החסרונות שהיתה התבואה חסירה אם היתה בביתו משעת פסיקה ועד שעת פירעון לפי הזמן ולפי המידה, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ה ס"ה, אך השטמ"ק נחלק ע"ז, עיי"ש, - ולכאו' כ"ז הוא לדעת רש"י דעיקר הא דפריך דבעי למיתב זוזי לספסירא היינו דליכא למימר דמאי אהנית לי,[[438]](#footnote-439) והדר דינא דיש בזה לעיקר איסור פסיקה, אך לדעת הראב"ד והריטב"א דפריך דיש לאסור משום שמשתכר הזוז שהי' צריך ליתן לספסירא, אין להצריך לנכות את החסרונות, דאף שאם היו חטין ברשותו היו נחסרים, מ"מ לא חשיב כלל כמקבל יותר ממה שהלוהו, (והו"ל ככל הלואת סאה בסאה דאין מקום לאסור מכח מה שמרויח המלוה את החסרונות).[[439]](#footnote-440)

למש"נ בדעת הרא"ש דהא דפריך דבעי למיתב זוזי לספסירא היינו דליכא למימר דמאי אהנית לי, הרי דממה שפסק כן הרא"ש יש ללמוד דקי"ל דכל עיקר היתר פסיקה הוא משום דמאי אהנית לי, וכל דאהני לי', ליכא לעיקר היתר פסיקה, וזה דלא כמשמעות ד' הרא"ש בסימן ס' ובסימן ז' דבשער של עיירות ליכא לה"ט דמאי אהנית לי, והא דקי"ל דפוסקין אף על שער של עיירות, הוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן, (ונתבאר לעיל), וגם הוא דלא כמשמעות ד' התוס' הרא"ש בריש פירקין דאיכא תרי טעמי להיתר פסיקה, וצ"ע.

**זוזי דאינש אינהו עבדי לי' ספסירותי',** בפירש"י כתב דהיינו דהחמרים הולכין אצל בעלי המעות להוליך לו תבואה, והטור בסימן קע"ה ובקיצור פסקי הרא"ש סימן ט' כתב דכל שהמנהג ליתן מעות לסרסור צריך שיתנם הוא, וכ"כ השו"ע שם ס"ה, והפרישה שם שם סקי"ז כתב בדעתו, דהא דא"ר אשי דא"צ ליתן דמי הספסר, הוא לפי מנהג מקומו ושעתו שהחמרים מוליכין לבית הלוקח בלא סרסור, אך כל שהמנהג שהלוקח נותן דמי הסרסור, צריך לנכות דמי הסרסור, - אך השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דטעמא דרב אשי הוא משום דהרבה בנ"א קונים בשוק בלא ספסר ומי שיש לו מעות ימצא פירות שלא ע"י ספסר, וכ"כ המאירי, ומשמע דרב אשי פליג לדינא וס"ל דאף שדרך ליתן מעות לספסר, מ"מ כל שבידו למצוא פירות שלא ע"י ספסר, א"צ לנכות לו דמי הספסר, וצ"ע.

ט"ז אדר א' פ"ב

דף מס' 24

**פסיקה על הגדיש**

**ע"ב ב'** **- הי' הוא תחילה לקוצרים פוסק עמו על הגדיש וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דפוסק עמו וכו' לתת לו מאותו גדיש, וכ"כ הפסקי רי"ד, והגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות נ"ז כתב לדקדק מדבריו דלא הותר אלא כשפוסק עמו ליתן לו מאותו גדיש, אך לא הותר לפסוק ליתן לו מגדיש אחר, כיון שאינו בידו,[[440]](#footnote-441) - אך התוס' לעיל ס"ד ב' ד"ה האי קרוב כתבו דבפוסק על הגדיש יכול המוכר לתת לו חטים אחרים, ואלו שיש לו מסתברא דיכול לאוכלם, ול"מ יש לו אלא לענין היתר פסיקה בלבד,[[441]](#footnote-442) ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ע"ו סק"ג, - והמאירי לעיל ס"ד א' כתב בשם י"מ דכל שהוא מטעם יש לו לא הותר אלא כשהוא באחריות הלוקח, אך המאירי שם נחלק ע"ז.

\*החינוך במצוה שמ"ג כתב בדין פסיקה ביש לו, די"א דצריך שיהא לו מאותו המין ממש, שאם פוסק על חטים חדשות לא סגי במה דיש לו חטים ישנות, וי"א שאין חילוק בין חדש לישן דכל שיש לו מאותו המין מותר.[[442]](#footnote-443)

בפירש"י כתב דפוסק עמו באיזה שער שירצה, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאירי, והטור בסימן קע"ה דקדק מדבריו דשרי אף כשמוזיל לו הוזלה גמורה, וכ"כ התוס' במנחות צ' א' (ד"ה מארבע), וכ"נ בד' ר"ה גאון במשפטי הלואות (ד"ה והאופן השלישי), ודלא כמש"כ התוס' לעיל ס"ג ב' ד"ה מהו דתימא דלא הותר לפסוק על הגדיש אף שהוא מחוסר מלאכות, אלא בשער הלקוטות, אבל לפסוק שוה ה' בד' לא, ונתבאר בדף מס' 33.

**פסיקה על שער של עיירות**

**אין פוסקין על שער שבשוק וכו' בשוק שלא עיריות דלא קביע תרעייהו,** הרמב"ן והרשב"א לעיל ס"ג ב' כתבו דהוא משום דהתירא דיצא השער הוא משום דאע"פ שאין לזה יש לזה ויכול לקנות הפירות בשוק וחשיב כמו שיש לו, ובשער של עיירות דאינו מושך כלל ליכא למימר הכי, דשמא עד שילך ויבא יתייקר השער והוי כמי שאין לו, שאין אדם טורח ליקח מיד, - אך הרא"ש בסימן ס' כתב דהוא משום דהיתר פסיקה כשיצא השער הוא משום דא"ל מאי אהנית לי הא חיטי בהיני וכו', והיינו רק בשער של כרכים שהשער שלהם נמשך וקיים זמן מרובה, אבל בשער של עיירות לפי שעה השער משתנה.

הרי"ף הביא למימרא דר' יוחנן דאין פוסקין על שער שבשוק, ומשמע דקי"ל הכי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ד, והריטב"א והמאירי ותלמיד הרשב"א בסוגיין, והריא"ז בפירקין ה"ט דין ד', ורי"ו בנתיב ח' ח"ב, וכ"כ השו"ע בסימן קע"ה ס"א.

אך התוס' לעיל ס"ג ב' ד"ה ופוסקין פירשו דלרבא פוסקין אף על שער של עיירות, וכ"כ הרא"ש בסימן ז', וכ"כ הסמ"ג לאוין קצ"א, וכתב דקי"ל כרבא,[[443]](#footnote-444) וכ"כ בספה"י לר"ת סימן תר"ט דקי"ל דפוסקין על שער שבשוק, וכתב כן בשם ר"ח, וכ"כ ההג"א בסימן ס', וההגמ"ר בסימן תל"ט, וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ה ס"א.[[444]](#footnote-445)

למש"כ הרא"ש דטעמא דר' יוחנן דאין פוסקין על שער שבשוק, הוא משום דל"ש בזה ה"ט דמאי אהנית לי, בפשוטו הא דלרבא פוסקין על שער שבשוק הוא משום דלדידי' טעם היתר פסיקה אינו משום דמאי אהנית לי, אלא הוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן, וה"ט שייך אף בשער שבשוק, וכבר נתבאר בדף מס' 23 להעיר ע"ז מד' הרא"ש בסימן ט' דמבו' דקי"ל דטעם היתר פסיקה הוא משום דמאי אהנית לי, - אך בד' החכמ"א בכלל קמ"א ס"א מבו' דהא דקי"ל דפוסקין על שער של עיירות הוא משום דאמרינן בזה מאי אהנית לי.[[445]](#footnote-446)

הריטב"א כתב בשם הרא"ה שאמר בשם אחד מן הגדולים, דלא חשיב בזה"ז יצא השער, אלא כשהסיעו בני העיר על קיצותן שלא למכור אלא כפי השער ההוא, אבל כל שאין שם קיצותא של אגרדמים והרשות ביד כל אדם למכור כמו שירצה, אע"פ שכלן מוכרין בשער אחד אין פוסקין עליו, ועיי"ש שכתב דאי"ז נראה בסוגיין, אלא כל שהשער קבוע ומשוך פוסקין עליו.

**פסיקה בחדשות וישנות**

**היו חדשות מד' וישנות מג' אין פוסקין עד שיצא השער לחדש ולישן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאין פוסקין על חדשות מד', כיון דהא דחדשות מד' הוא משום דלא יבשו עדיין כל הצורך, והפוסק על החדשות לא יקבלם אלא לאחר זמן שנתייבשו כל צרכם, וע"כ אין פוסק עליהן לקבל ד' סאין בסלע עד שיצא השער בד' לחדש ולישן, והריב"ש בסימן ש"ו כתב דהוא משום דכל שפוסק על החדשות בד' סאין בסלע, הו"ל כפסיקה בהוזלה, (כיון שיתנם כשיתייבשו והישנות הם בג' סאין בסלע), והוכיח מזה דלא הותרה פסיקה בהוזלה כשיצא השער, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והריטב"א והמאירי והחי' המיוחסים להריטב"א ותלמיד הרשב"א בסוגיין, והבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ס', והטור בסימן קע"ה, ולדעתם כל הא דאין פוסקין הוא על החדשות מד', אך על הישנות פוסקין מג', (וכמש"כ המאירי), וכן פוסקין על החדשות אם פוסק מג', (וכמש"כ תלמיד הרשב"א). - **ב** המ"מ בפ"ט ממלוה ה"ד כתב בדעת הרמב"ם שם, דאין פוסקין אף על הישנות,[[446]](#footnote-447) והיינו משום דכל שיש חילוק בין חדש לישן אינו שער קבוע שעתידין הן להיות שוין או באחד משערים אלו או פחות מאחד מהם או יותר, והו"ל כשער של עיירות שאין פוסקין עליו מפני שאינו קבוע,[[447]](#footnote-448) והב"י בסימן קע"ה ס"ב הכריע כן לדינא,[[448]](#footnote-449) וכ"כ הט"ז שם סק"ב, והש"ך שם סק"ד. - **ג** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דהיינו דאין פוסקין על הישנות מד' בשביל שער החדשות עד שיצא השער מד' לישנות, אך פוסקין על החדשות מד' ועל הישנות מג'. - **ד** בתשו' הרי"ף שהביא השטמ"ק בסוגיין משמע דמפרש דאיירי כשלא יצא השער אלא לחדשות מד', אלא שהמנהג היו כשהיו נמכרות החדשות ד' בסך ידוע היו נמכרות הישנות הרביע פחות משיעור המדה בחדשות, וקמ"ל דאין סומכין על שער זה לפסוק על הישנות, ואין פוסקין על הישנות עד שיצא השער שלהן.

בחי' המיוחסים להריטב"א הק' לפירש"י דמ"ט אין פוסקין על החדשות מד', הרי ביד הלוקח לקנות עכשיו חדשות ד' סאין בסלע, ולכאו' מכוון דבריו דיש בזה לטעמא דמאי אהנית לי,[[449]](#footnote-450) וכתב די"ל דהוא משום דאם יקנה עכשיו מן החדשות, יחסרו כשיתיבשו לאחר זמן, וכל שמקבל עליו המוכר ליתן ד' סאין בסלע, מיחזי כרבית, וכ"נ בד' הריטב"א, א"נ משום דשער של חדשות לא מיקרי שער, כיון שאינו נמשך אלא מעט, דעד חדש אחד הם יבשים כל צרכם.[[450]](#footnote-451)

**פסיקה ללקוטות ולבעה"ב**

**היו לקוטות מד' ולכל אדם מג' אין פוסקין עד שיצא השער ללוקט ולמוכר,** בפירש"י כתב דהיינו דאין פוסקין עם בעה"ב מד' עד שיצא השער ללוקט ולמוכר, ומבו' דמותר לפסוק עם בעה"ב בג', כפי השער של עכשיו, וכן מותר לפסוק עם לקוטות כשער של הלקוטות, וכמו שאמרו לקמן דפוסקין ללקוטות כשער הלקוטות, - והט"ז בסימן קע"ה סק"ג כתב דאף למש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם בהא דחדשות וישנות דאין פוסקין אף על הישנות משום דל"ה שער קבוע כלל, מודה הכא שיש לכל אחד שער קבוע, ול"ד לחדשות וישנות ששניהם מין אחד ועתידין להשוות, ומשא"כ הכא דהוו כב' מינים, דתבואת הלקוט הוא תבואה מעורבת שיפון עם חטים, וחשיבא כמין אחד משל בעה"ב, ולעולם לא יהיו שוין, וע"כ יש לכל אחד שער קבוע לעולם, וע"כ פוסק עם כל אחד לפי השער שלו, וכ"כ הט"ז שם סק"ד דודאי דשרי לפסוק עם בעה"ב בג', וכ"כ הש"ך שם סק"ו.

**מ"ש לוקט דאי לית לי' יזיף מלקוט חברי' וכו',** מבו' דטעם היתר הפסיקה הוא משום דיכול ללוות מחבירו, ומה"ט הוא דאין פוסקין ללקוטות אלא משום דיכול ללוות מלקוט חברי', ומה"ט אין פוסקין עם בעה"ב כיון דזילא בי' מילתא למיזף מלקוט, וצ"ב דמ"ש מכל פסיקה ביצא השער דמותרת משום דאם אין לזה יש לזה ויכול לקנות בדמים שקיבל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דשער הלקוטות אינו חשוב שער לפסוק עליו וע"כ לא הותר אלא משום דיכול ללוות, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דכיון דלא חשיב שער לפסוק עליו לא הותר אלא משום דיכול לקנות מלקוט חברי' וגם יכול ללוות.[[451]](#footnote-452) - **ב** הרשב"א כתב דאף דלעיל מפרשינן דטעם התירא דפסיקה הוא משום דהא חיטי בהיני וכו',[[452]](#footnote-453) בעינן גם לה"ט דיכול ללוות מחבירו, דאלמלי הא דיכול ללוות מחבירו, ל"ה לנו להתיר מכח ה"ט דהא חיטי בהיני וכו', משום דמי שנותן מעות על פירות, אנן סהדי דאי"ז ע"ד לקנות בהיני ובשילי מיד וליתנם לו,[[453]](#footnote-454) ומה שאמרו דהא חיטי בהיני וכו', היינו דכיון דאיכא חיטי בהיני ובשילי ויצא השער רבים מלוין לחבריהם, וע"כ אמרינן דשמא יקנה עכשיו במעות שנתן לו, ואם לא ילוה מחבירו,[[454]](#footnote-455) אך כל דליכא לה"ט דיכול ללוות מחבירו אסור,[[455]](#footnote-456) ועיי"ש שנסתפק דהאיבע"א פליג ע"ז וס"ל דסגי במה שיכול לקנות. **- ג** בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דהכא אין להתיר מכח הא דיכול לקנות, דהלקוטות אינם מוכרים אלא מיעוטם לפי שלאכילה לקטוהו, א"נ שהלקוטות בוררין החיטים למוכרם בדמים יקרים לבעה"ב ואינו מוצא לקנות בדמים שנתן לו.

לפי' התוס' והרשב"א לא מצינו דמהני ה"ט דיכול ללוות מחבירו בפנ"ע להתיר פסיקה, ואי"ז מועיל אלא בצירוף הא דיכול לקנות, - אך לפי' החי' המיוחסים להריטב"א מבו' דאף כשאינו יכול לקנות מחבירו, מ"מ יש להתיר מכח הא דיכול ללוות,[[456]](#footnote-457) וכן נקט השער דעה בסימן קע"ה סוסק"א לעיקר, ועיי"ש שכתב לפ"ז להתיר לפסוק כשיצא השער אף כשלא נתן לו הלוקח כל המעות, דאף דאינו יכול לקנות בכה"ג במעות שקיבל, מ"מ יכול ללוות, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 25.

השטמ"ק הק' בשם הראב"ד במה שאמרו לא הותר לפסוק אלא משום דיכול ללוות מלקוט חברי', ומה"ט הוא דאסור לפסוק עם בעה"ב משום דזילא בי' מילתא ללוות מלקוט, שהרי לעיל ס"ג ב' אמרו דטעם היתר פסיקה ביצא השער הוא משום דמאי אהנית לי, וא"כ גם הכא יש להתיר משום שאם היו המעות ביד הלוקח הי' קונה מן הלקוט, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' המיוחס להריטב"א משמע שכתב לישב דהוא משום דא"א לקנות מן הלקוטות, וכנ"ל. - **ב** המיוחס להריטב"א שם כתב בשם רבו דהוא משום דה"ט דמאי אהנית לי הוא דמה"ט ליכא רבית משום הלוקח, אך הא דליכא רבית משום המוכר, הוא משום דיכול ללוות, וכ"כ השער דעה בסימן קע"ה סק"א להוכיח מהכא דאין להתיר משום האי טעמא דמאי אהנית וכו' בפנ"ע. - **ג** השער דעה שם כתב די"ל דהוא משום דכ"ה דבעה"ב זילא בי' מילתא ללוות מלקוט, ה"ה דזילא בי' מילתא לקנות מן הלקוט, דכיון דלקוטות הם עניים שלוקטין לקשו"פ, זילא להו להבעה"ב אף לקנות מהן, אך הוכיח מד' הרשב"א דלא כן ולא זילא בי' מילתא לקנות מן הלקוט.

**בעה"ב זילא בי' מילתא למיזף מלקוט, ואיבע"א מאן דיהיב זוזי לבעה"ב אפירי שפירי יהיב,** בד' הרשב"א משמע שנסתפק אם שנויא בתרא פליג על שנויא קמא, משום דס"ל דל"ב כלל להא דבידו ללוות, ודאי נימא דשנויא בתרא פליג, הרי דלפ"ז כל שנתן לבעה"ב בפירוש לפירי דלא שפירי פוסקין אף לבעה"ב משער הלקוטות, וכ"כ רי"ו בנתיב ח' ח"ב דפוסק בפירוש לבעה"ב על פירות של לקוטות כשער הלקוטות, והב"י בסימן קע"ה ס"ד כתב דהוא משום דס"ל דקי"ל כטעמא בתרא דטעם האיסור הוא משום דמאן דיהיב וכו', ולפ"ז כל שפסק עמו על פירות הלקוטות דינו של בעה"ב כדין הלקוטות, וכתב די"ל דגם לטעמא קמא דבעה"ב זילא בי' מילתא, י"ל דכל שפוסק עמו על פירות הלקוטות חזר להיות כלקוט, ותו לא זילא בי' מילתא.

אך הטור בסימן קע"ה כתב דאינו יכול לפסוק עם בעה"ב מד' בסלע אפי' בתבואת לקוט, והט"ז שם סק"ד כתב דדין זה תליא בפלוגתת תרי שינויי, דלשינויא קמא אסור לפסוק עמו אף בתבואת לקוט, כיון דזילא בי' מילתא למיזף מלקוט, ולשנויא בתרא שרי, דכל הא דאסור הוא רק משום בסתמא הויא הפסיקה על פירי שפירי, וד' הטור הם כשינויא קמא לחומרא, - אך הדרישה שם סק"א כתב בתו"ד בדעת הטור, דאף דקי"ל כשינויא בתרא שהביאוהו הרי"ף והרא"ש, מ"מ אסור לפסוק עם בעה"ב מד' אף בתבואת לקוט, משום מראית העין דמאן דחזי דפוסק עם בעה"ב יסבור שפוסק עמו כדרך פסיקת בעה"ב דהיינו אפירי שפירי, או משום דהשוו חכמים מידותיהן דכיון שסתם פסיקה עם בעה"ב אסור אסרו כולם, וכ"ה מבו' בד' הש"ך שם סק"ו.

י"ט אדר א' פ"ב

דף מס' 25

**ע"ב ב'** **- אין לוין על שער שבשוק וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בפי' קמא כתב דהיינו ללוות מעות בדרך הלואה ע"מ שאם לא אשלם לך מעות עד זמן פלוני אתן לך פירות כשער של עכשיו, דמעיקרא ס"ל דאסור, משום דאף דמותר לפסוק בדרך מו"מ, מ"מ בדרך הלואה אסור, ומסקינן דאף דהוא בדרך הלואה, מ"מ שרי, משום דהא חיטי בהיני הא חיטי בשילי אי בעי זבני ופרעי לי'. - **ב** בפירש"י כתב לפרש בשם הבה"ג דהיינו דאין לוין סאה בסאה על שער שבשוק, דנימא דהואיל וחיטי בהיני וחיטי בשילי הו"ל כהלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח. - **ג** הריטב"א כתב בשם הרא"ה דאיירי כשלוה סאה ועושה אותה דמים כשער שבשוק ובעד דמים אלו פוסק עמו על סאה, והא דאסור, ול"ד לפוסק על הפירות כשיצא השער דשרי אף כשפוסק בפירות דמה לי דמיהן ומה לי הן, הוא משום דהוא פוסק ממין על מינו ועושה כדרך הלואה, ולא מיחזי כמו"מ.

**הלואת מעות על שער שבשוק**

**כיון דשמעי' וכו' אמר איהו נמי לוין,** לפירש"י בפי' קמא דאיירי כשלוה מעות בדרך הלואה ע"מ שאם לא אשלם לך מעות עד זמן פלוני אתן לך פירות כשער של עכשיו, מסקינן דשרי, משום דהא חיטי בהיני הא חיטי בשילי אי בעי זבני ופרעי לי', - והתו"ח הק' ממה שאמרו לעיל ס"ג ב' דהא דאסור ללוות סאה בסאה, ול"ד לפסיקה על השער דמותרת משום דמאי אהנית לי, הוא משום דהתם הלואה והכא זביני, והרי דאין פוסקין אלא בדרך מו"מ אך בדרך הלואה אסור,[[457]](#footnote-458) וכתב די"ל דאינו אסור אלא בהלואה גמורה כמו סאה בסאה דלוה חיטין ופורע חיטין, אבל לוה מעות ופורע חיטין כיון דאיכא צד מכר שרי, וכ"ה להדיא בד' המאירי דטעם הא דשרי הוא משום דהו"ל כמכר.[[458]](#footnote-459)

הבעה"ע באות כיס לט: הסכים לפירש"י דאיירי הכא כשלוה מעות ע"מ לפרוע חטין כשער השוק, וכ"נ בד' ההשלמה והחי' המיוחסים להריטב"א והמאירי שהסכימו לדינא לפירש"י דשרי בכה"ג, וכ"כ האו"ז בסימן רכ"ב דיש לסמוך על קבלת רש"י דשרי בכה"ג, - אך הב"י בסימן קס"ג ס"ב כתב דלפ"מ שפירשו ש"ר לדינא דהכא בע"א, אסור ללוות ע"מ שאם לא ישלם לזמן פלוני יתן לו פירות כשער של עכשיו, כיון דמחמת הלואה קא אתי,[[459]](#footnote-460) וכ"כ הט"ז שם סק"ה, והש"ך שם סק"ד.

ממה שאמרו דאין לוין על שער שבשוק, משמע דאף לפ"מ דס"ל מעיקרא לאסור בזה, לא נאסר אלא ללוות על שער שבשוק, אך כל שיש לו שרי אף בהלואה,[[460]](#footnote-461) וכ"נ להדיא בד' המאירי והחי' המיוחסים להריטב"א, - וצ"ע, דלמש"כ בפירש"י לעיל ס"ג א' דהתירא דיש לו הוא משום דקני למי שפרע, לכאו' אין להתיר בכה"ג דנתן המעות בהלואה, אלא דהתנה דאם לא יפרענו במעות יהא פירעון ההלואה בפירות, דבכה"ג הרי לא קנה את הפירות כלל, - וגם אי נימא דהתירא דיש לו הוא אף בלא דקנה למי שפרע, ומש"כ רש"י דהוא משום דקנה למי שפרע היינו רק בבא בהלואתו, מ"מ גם עיקר הא דביש לו חשבינן לה כמו שקנה הלוקח את הפירות וברשותו אייקר ל"ש בכה"ג שנתן המעות בהלואה, דמ"ט נימא דקנה את הפירות,[[461]](#footnote-462) ועד"ז צ"ב גם בטעם הא דמסקינן דלוין על שער שבשוק, אף דעיקר התירא דיצא השער הוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן, והו"ל כיש לו.

ואמנם הנה בחי' המיוחסים להריטב"א משמע קצת דהו"ל כמתנה עמו שאם לא יפרע את ההלואה, הוא פוסק עמו עכשיו פירות בעד המעות כשער של עכשיו,[[462]](#footnote-463) וכ"נ קצת בד' הרמב"ן לעיל ס"ו א', וכ"נ בד' המאירי שכתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דהו"ל כמכר, - ולפ"ז ניחא, דכל שלא פרע את ההלואה, איגלאי מילתא דהו"ל כפוסק עמו במעות, וקנה את הפירות למי שפרע.[[463]](#footnote-464)

הריטב"א נחלק על פי' זה, דבכה"ג הו"ל כעין קנס, ואע"פ שלא יצא השער מותר, ואפי' במעות ממש יוכל לומר אם לא פרעתיך המנה הזה עד יום פלוני אפרע לך מאתים, וכן הק' התפארת למשה בסימן קס"ג ע"ד הב"י שאסר בזה, - ועיי"ש שכתב דודאי יכול לקבל חיטים כפי השער שיהיו בזמן שקבע לפרוע מעות, אבל אם המתין לו יותר ונתייקרו אח"כ, הרי דמה שנתייקר אחר זמן הפירעון הוי רבית בשער ההמתנה מזמן פירעון ואילך,[[464]](#footnote-465) והיינו דמה שמתייקרין הפירות אחר זמן הפירעון הו"ל כרבית המתרבה דאסורה אף בדרך קנס, כמש"כ השו"ע בסימן קע"ז סט"ז, וכ"כ החוו"ד שם סק"ד,[[465]](#footnote-466) ועמש"כ בזה השער דעה שם סק"ו.

הט"ז שם כתב דלא נאסר אלא בכה"ג דבבירור יש כאן הלואה תחילה, אבל אם אומר הריני נותן לך מעות על פירות שתתן לי כל השנה כשער של עכשיו, אלא שאם תרצה יש בידך ליתן לי מעותי עד זמן פלוני שרי, כיון שזכר בשעת נתינת המעות גם הפסיקה על הפירות, אלא שעושה לו טובה באם ירצה לחזור ממקח שיוכל לחזור.

והשער דעה שם ריש סק"ו הק' ע"ז, דלמש"כ התוס' לעיל ס"ב ב' ד"ה אע"פ דהא דפוסקין כשיצא השער הוא משום דקנה למי שפרע, הרי דבכה"ג שהתנה שיהא ביד המוכר לחזור בו עד זמן פלוני, הרי דאף דהוא בדרך מו"מ ויצא השער, מ"מ יש לאסור, שהרי לא קנה אותם הלוקח כלל כיון שהמוכר יכול לחזור בו ואינו במי שפרע,[[466]](#footnote-467) - ועיי"ש שכתב לישב לפי דבריו בסימן קע"ה סק"א דיש להתיר פסיקה כשיצא השער אף כשלא קנה למי שפרע משום דמאי אהנית לי וכו', ונתבאר בדף מס' 23, - וכתב דלפ"ז אין להתיר בזה אלא כשיצא השער, דאיכא לה"ט דמאי אהנית לי וכו', אך כל שלא יצא השער אלא שיש לו, אסור לפסוק כה"ג, כיון שביד המוכר לחזור בו ולא קאי במי שפרע, והתירא דיש לו הוא רק משום דקנה למי שפרע.

**הלואת סאה בסאה על שער שבשוק**

לפי' הבה"ג ודעימי' דאיירי בהלואת סאה בסאה על שער שבשוק, נחלקו הראשונים בטעם הא דמסקינן דשרי, ובטעם ההיתר בזה נחלקו הראשונים, דהתוס' כתבו דאיירי כשיש לו מעות דיכול לקנות בשוק, וכ"כ הרמב"ן בשם הראב"ד, והועתקו ד' הראב"ד בחי' המיוחסים להריטב"א ובשטמ"ק לקמן ע"ה א',[[467]](#footnote-468) וכ"כ הריטב"א, - אך הרמב"ן כתב דמד' הגאונים שהתירו בסתם נראה דשרי אף כשאין לו מעות, משום דיכול ליקח באשראי,[[468]](#footnote-469) וכ"כ הרשב"א והר"ן והרא"ש בסימן ס"א, והרשב"א והרא"ש כתבו דיש להתיר גם משום דיכול ללוות פירות מחבירו, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ב ס"ג.

לפי' קמא דרש"י, לא נתפרש דשרי ללוות סאה בסאה על שער שבשוק, והבעה"ע באות כיס כתב לדינא לאסור בזה, וכ"כ האו"ז בסימן רל"ה לדקדק מד' רש"י לקמן ע"ה א'.

**גדר ההיתר ללוות על שער שבשוק**

בגדר ההיתר להלוות סאה בסאה על שער שבשוק, כתבו הרמב"ן וש"ר דהוא משום דהו"ל כהלויני עד שיבא בני, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל ק"ח סט"ו, - אך בתשו' הרשב"א החדשות סימן ע"ה כתב דהוא משום דכל שיצא השער בשוק כשער אכלבי ותרבי דמשיך תרעי' אין חוששין שמא ישתנה השער בינתים,[[469]](#footnote-470) ואפי' אם ישתנה שמא תוך הזמן יקנה הלוה דהא חיטי בהיני וחיטי בשילי ויקדחו באכלבי' עד שיגיע זמן לפרוע,[[470]](#footnote-471) ונפ"מ בזה הוא אם שרי ללוות על שער שבשוק אף כשקבע לו זמן שאין בידו לפרוע בתוך הזמן, וכמש"כ הרא"ש והרשב"א שם, ויתבאר בעזה"י במקומו.

בתשו' הרא"ש שם מבו', דהתירא דהלואת סאה בסאה על שער שבשוק, אינו חד דינא עם התירא דהלואת סאה בסאה כשיש לו, דהתירא דיש לו הוא משום שהסאה שיש לו נחלטת תחת הסאה שהלוה, והוקרה ברשותו, אך התירא דהלואה על שער שבשוק אי"ז משום שנחלט למלוה, שהרי אין לו סאה שתחלט למלוה, אלא הוא משום דבידו לפרוע בכל עת ודמי כעד שיבא בני ועד שאמצא מפתח,[[471]](#footnote-472) וכפי הנראה היינו דמה"ט לא חשבינן להלואת הסאה כהלואה שיש בה המתנה, כיון שבידו לפרוע לו מיד, עיי"ש, ועיי"ש שכתב לפ"ז לחלק ביניהם בגונא שקבע זמן ואין בידו לפרוע בתוך הזמן, דהתירא דיצא השער לא שייך בכה"ג, אך התירא דיש לו הוא אף בכה"ג, ויתבאר בעזה"י במקומו, - והשער דעה בסימן קס"ב סק"ג כתב לסייע לזה מלישנא דגמ' דאי בעי זבני ופרעי לי', והרי דאין ההיתר משום דחשיב כמו שיש לו סאה והיא נחלטת למלוה והוקרה ברשותו, אלא משום דבידו לפרוע מיד, ועיי"ש במש"כ בזה.

**בטעם הא דלא הותר כשלא יצא השער מכח הא דבידו לקנות**

התוס' הק' דמ"ט לא שרי אלא כשיצא השער, ולא סגי במה שימצא פירות לקנות, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דהא דבפסיקה בעינן יצא השער, הוא כדי לידע כמה פירות ראויין ליקח במעותיו באותם שעה שנותנם לו,[[472]](#footnote-473) אך בדינא דהכא דההיתר הוא משום דיש לו מעות שיכול לקנות בהן בשוק, הרי דאף אם לא יצא השער, יש בידו ליקח מן השוק כפי מה שנמכרים שם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו די"ג אין לוין על פירות שבשוק, ובד' המהרש"א מבו' דהיינו דלפ"ז באמת הא דמסקינן דשרי הוא אף כשלא יצא השער, כיון שיש בידו לקנות במעות שיש לו,[[473]](#footnote-474) ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דשרי הכא הוא אף כשאין לו מעות, בע"כ דלא הותר אלא כשיצא השער, דאל"כ הרי לעולם יש להתיר הלואת סאה בסאה. - **ב** הריטב"א כתב דכיון דדרך הלואה הוא ולא התירו חכמים אלא כשיש לו, אין פירות שבשוק חשובין כאילו יש לו להתיר ללוות עליהן, אלא כשהשער קבוע שכל אדם מוצא פירות בשוק כ"ז שירצה, אך כל שאין שער קבוע אין הפירות מצויין לכל אדם ליקח, וכ"נ בתשו' הרא"ש כלל ק"ח סט"ו דע"י שהשער ידוע מצויין חטין תמיד לקנות. - **ג** למש"כ בתשו' הרשב"א החדשות דעיקר הא דשרי ללוות על שער שבשוק הוא משום דאין חוששין שמא ישתנה השער בינתים, ואפי' אם ישתנה שמא תוך הזמן יקנה הלוה וכו', הרי דמה"ט אין להתיר רק כשיצא השער, דכל שלא יצא השער יש לנו לחוש שיתייקר עד שעת הפירעון, וגם אין לתלות שמא יקנה תוך הזמן חטים כפי שויין בשעת ההלואה, שהרי כיון שלא יצא השער יתכן שלא ימצא כלל חטים כפי שויין בשעת ההלואה.

**הלואה על שער של עיירות**

בד' הב"י בסימן קס"ב ס"ג מבו' דלדעת הסוברים דהא דפוסקין כשיצא השער הוא אף בשער של עיירות, ה"נ הא דלוין על שער שבשוק, הוא אף בשער של עיירות, וכ"כ הרמ"א שם.[[474]](#footnote-475)

אך השער דעה שם סק"ד כתב דלמש"כ התוס' לעיל ס"ג ב' והרא"ש בסימן ז' דהא דפוסקין על שער של עיירות הוא משום דיותר יזדמן לבעל המעות לקנות חטים אפי' בשער של עיירות וכו', הרי דכ"ז הוא כשבא לקנות חטים בעד מעות, אך הכא שאין לו מעות, ולא חשיב כיש לו אלא משום דבידו לקנות באשראי, י"ל דבשער של עיירות כיון דאין השער קבוע כולי האי אינו מצוי לקנות באשראי.[[475]](#footnote-476)

**טעם הא דהותר ללוות על שער שבשוק ול"ד לפסיקה כשבא בהלואתו דאסורה**

הבעה"ע באות כיס הק' ע"ד הבה"ג ודעימי' דמותר ללוות סאה בסאה על שער שבשוק, ממה שאמרו לעיל ס"ג ב' דאף דפוסקין על שער שבשוק משום דמה לי דמיהן מה לי הן, מ"מ כל שאין לו אסור, משום דהלואה היא, והרי דבהלואה כשאין לו ל"מ שער שבשוק.

והרמב"ן בסוגיין כתב לישב, דלא אסרו אלא כשהלוהו מעות מתחילה דמיחזי כרבית, ומשא"כ בהלואת סאה בסאה דרבנן, התירו להלוות על שער שבשוק כ"ה שהתירו להלוות עד שיבא בני, וכ"כ הרשב"א והרא"ש, - ובד' הדרישה בסימן קס"ג סק"א משמע דהיינו דבהלואת סאה בסאה שמחזיר לו סאה כמו שהלוהו, אינו נראה כ"כ כרבית, וע"כ הקילו בזה דשרי ללוות על שער שבשוק, ומשא"כ בפסיקה דהי' חייב לו מתחילה מעות ואח"כ נותן לו חטים, דמיחזי טפי כרבית, - אך השער דעה בסימן קס"ב סק"ג הק' שהרי בכ"ד מחמרינן יותר בהלואת סאה בסאה מבדרך מקח, ומ"ט הכא מקילינן בסאה בסאה טפי מהיכא שנותן לו מין אחר דהוי כדרך מקח, וכתב דהא דמחמרינן טפי בבא בהלואתו, הוא משום דמתחילה בא בהלואתו והו"ל כדרך הלואה, וגם הוא מין אחר שהלוהו מעות ומקבל פירות, ומשא"כ בהלואת סאה בסאה, דאף דהוא בדרך הלואה, מ"מ כיון דלוה סאה ופורע סאה לא מיחזי כ"כ כרבית, וכ"ה מבו' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ב ד"ה ולכאו' ראי'.[[476]](#footnote-477)

בחי' המיוחסים להריטב"א ובשטמ"ק לקמן ע"ה א' כתבו בשם הראב"ד דטעם הא דשרי בסאה בסאה מכח ה"ט דמה לי הן ומה לי דמיהן, ול"ד לבא בהלואתו דאסור, הוא משום דהכא איכא טעמא אחרינא להתירא דא"ל חיטי קדחו באלכבאי,[[477]](#footnote-478) וכ"כ הרא"ש בשמו, ומשמעות דבריו דד' הראב"ד אלו שייכי לעיקר הא דס"ל דלא הותר אלא כשיש לו דמים שיכול לקנות בהן,[[478]](#footnote-479) וצ"ב.[[479]](#footnote-480)

**אם יש להתיר בפסיקה כשבא באיסרו ויצא השער מכח הא דיכול לקנות פירות באשראי**

השער דעה בסימן קס"ב סק"ג וסק"ד ובסימן קס"ג סק"ה ובסימן קע"ה סוסק"א כתב דלפ"ד הרמב"ן וש"ר הכא, הרי דהא דמותר לפסוק על הפירות כשיצא השער, הוא גם משום דיכול לקנות פירות באשראי, דכל הא דלא הותר לפסוק בבא בהלואתו מכח ה"ט, הוא משום דמתחילה בא בהלואה גמורה, אך כשבא באיסרו שפיר יש להתיר מכח ה"ט, וכן נקט בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ב ד"ה ולכאורה י"ל.

אך למש"כ הדרישה דלא הותר מכח הא דיכול לקנות פירות באשראי אלא בסאה בסאה שמחזיר לו סאה כמו שהלוהו, הרי דבפסיקה על הפירות אין להתיר מכח ה"ט, - וכ"ה להדיא בד' הרשב"א לעיל בסוגיין דלא הותר לפסוק על הפירות אלא משום דבידו לקנות במעות שקיבל ואם לא ילוה מחבירו, אך אלמלי ה"ט דבידו לקנות במעות שקיבל הי' אסור לפסוק, אף שבידו לקנות באשראי או ללוות.[[480]](#footnote-481)

בעיקר מש"כ השער דעה והגרע"א דהא דפוסקין על הפירות כשיצא השער הוא גם מכח הא דיכול לקנות פירות באשראי, קשיא טובא מכ"ד, **א** השער דעה בסימן קס"ב סק"ד הק' ע"ז ממה שאמרו לעיל ס"ג ב' דהא דפוסקין על הפירות כשיצא השער הוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן, ומ"ט בעינן לזה, הרי בכה"ג שלא הלוהו מעות מתחילה יש להתיר מכח הא שיכול לקנות באשראי.[[481]](#footnote-482) - **ב** השער דעה בסימן קס"ג שם הק' עוד עד"ז ממש"כ הרמב"ן וש"ר לעיל ס"ג ב' דהא דמותר לפסוק פירות על פירות אחרות הוא משום דמה לי דמיהן ומה לי הן, וכל שנותן לו פירות הוי כמו שנותן לו מעות, ומ"ט בעינן לזה, הרי בכה"ג שלא הלוהו מעות מתחילה יש להתיר מכח הא דיכול לקנות באשראי. - **ג** בתשו' הגרע"א שם הק' במה שאמרו לעיל ס"ג ב' דטעם הא דשרי לפסוק כשיצא השער, הוא משום דמאי אהנית לי, ומ"ט בעינן לזה, הרי בכה"ג שלא הלוהו מעות מתחילה, יש להתיר, מכח הא דבידו לקנות באשראי.[[482]](#footnote-483) - **ד** השער דעה בסימן קס"ב סק"ג הק' דמ"ט אסור לפסוק בהוזלה כשיצא השער ואין לו, הרי חשיב כיש לו מכח הא דבידו לקנות באשראי.[[483]](#footnote-484) - **ה** בד' השו"ע בסימן קע"ה ס"א מבו' דלא הותר לפסוק על הפירות כשיצא השער אלא כשיעור מעותיו, והיינו משום דכל שפוסק יותר משיעור מעותיו אין בידו לקנותם במעות שקיבל, והשער דעה שם סוסק"א הק' דיש להתיר בזה מכח הא דבידו לקנות באשראי.

כ' אדר א' פ"ב

דף מס' 26

**פסיקה בדבר המחוסר מלאכות**

**ע"ד א'** **- אמר רב מחוסר ב' פוסק ג' אינו פוסק,** בפירש"י כתב דמחוסר ג' מלאכות חשיב כאין לו, ובחי' המיוחסים להריטב"א כתב דהוא משום דבמחוסר ג' מלאכות שכיח תיוהא והוי כמו שאין לו, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה.

הריא"ז בקונט' הראיות כתב דלרב ליכא נפ"מ בין בידי אדם לבידי שמים, וכל שאינו מחוסר אלא ב' מלאכות אף בידי שמים פוסק, והוכיח כן מהא דפריך לקמן לשמואל דמחוסר מידרא דבידי שמים, והרי דלרב ניחא, וכ"כ הפסקי רי"ד בתו"ד, וכ"כ הטור בסימן קע"ה ובקיצור פסקי הרא"ש סימן ע"ג, וכ"נ מד' ש"ר, - אך בחי' תלמיד הרשב"א כתב דמחוסר ב' מלאכות בידי אדם פוסק מחוסר ג' אינו פוסק ובידי שמים אפילו מחוסר כ"ש אינו פוסק, ולכאו' הוא משום דס"ל דלא פליגי רב ושמואל אלא בהא דאמר רב דמחוסר ג' בידי אדם אינו פוסק, אך בהא דאמר שמואל דבידי שמים אפי' אחת אינו פוסק לא מצינו שנחלק ע"ז רב.

בתשו' מהר"ם אלשיך סימן קל"ו כתב השואל דאם הקנה לו בקנין דבר המחוסר ג' מלאכות לא חייל הקנין, דאין אדם מקנה דשלב"ל, וכ"כ בתשו' מהר"ם גלאנטי סימן נ"א, - אך המהר"ם אלשיך שם נחלק ע"ז, דאף דבר המחוסר ג' מלאכות חשיב כדבר שבא לעולם, אלא דלא חשיב כיש לו להיתר פסיקה,[[484]](#footnote-485) וכ"ה מבו' בד' הפרישה בחו"מ סימן ר"ח סק"א, עיי"ש.וכן הוכיח המלבושי יו"ט בקונט' חובת קרקע סו"ס י"ד מפירש"י לעיל ע"ג א', עיי"ש.

החוו"ד בסימן קע"ה סק"א כתב דכל הא דמחוסר ג' מלאכות אינו פוסק, הוא בפוסק על הפירות להתחייב עצמו ליתן אפי' מן השוק, וכיון דאותן פירות שיש לו ל"ד לפירות שבשוק בחיסרון ג' מלאכות חשיבי כאין לו ואסור לפסוק, אבל בקונה דבר ידוע בחיסרון ג' מלאכות באופן שהמוכר מחוייב לעשות אותן הג' מלאכות, ל"ה כדשלב"ל, עכ"ד,[[485]](#footnote-486) ונתחדש בדבריו דכל שקונה דבר ידוע המחוסר ג' מלאכות, לי"ב לאיסור פסיקה, וכ"כ החוו"ד בסימן קע"ג סקי"ב,[[486]](#footnote-487) וכל הא דבמחוסר ג' מלאכות אינו פוסק, הוא כשפוסק להתחייב ליתן אפי' מן השוק, - אך למשמעות ד' רש"י לעיל ע"ב ב' דבפוסק על הגדיש איירי כשפוסק עמו לתת לו מאותו גדיש, ונתבאר בדף מס' 24, בע"כ דהא דבמחוסר ג' מלאכות אינו פוסק הוא אף כשקונה דבר ידוע המחוסר ג' מלאכות.

**ושמואל אמר בידי אדם אפי' מאה פוסק,**[[487]](#footnote-488)התוס' הרא"ש הק' דא"כ מ"ט קתני במתניתין על הגדיש ועל העביט ועל המעטן, הרי יכול לפסוק אף על הקמה ועל הענבים ועל הזיתים, דאינם מחוסרין אלא מלאכת אדם, וכתב דאה"נ אלא דלא פסיקא לי' דהוה צריך למיתני ובלבד שלא יהיו צריכין עוד לקרקע, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד דלשמואל משו"ה קתני גדיש ועבט ומעטן ולא קתני קמה וכרם וזיתים באילן, דאכתי מיחסרי בידי שמים, אבל אם נגמרו כל צרכן היינו גדיש ועבט ומעטן.

**בידי שמים אפי' אחת אינו פוסק,** בפירש"י כתב דהוא משום דמי יימר דאתיא ויהא בידו להשלים, וע"כ חשיב כאין לו, והפסקי רי"ד הק' מהא דאמר רבא לעיל ס"ד א' בהאי מאן דיהיב זוזי לגינאה ואמר לי' יהיבנא לך בני גרמידא אע"ג דליתניהו שרי, אף דהוא מחוסר מלאכה בידי שמים, וכתב די"ל דכרב ס"ל, א"נ דאתיא אפי' כשמואל, ועד כאן לא אמר שמואל דבידי שמים מעכב, אלא היכא דמחוסר מלאכה גם בידי אדם שאינם יכולים לתקנה, אבל אם אינה חסירה מלאכה בידי אדם אלא בידי שמים בלבד דומיא דקרי, דכיון שגדלו מיד תולשם ואינם חסירים כלום, כיון דממילא קא רבו שפיר דמי,[[488]](#footnote-489) והריא"ז בקונט' הראיות נחלק ע"ז, דהתם מלבד מה שהוא מחוסר מלאכת הגדילה בידי שמים, הוא מחוסר גם מלאכת הקליעה בידי אדם, שהרי אף להעלות יין מן הבור חשבינן לה לקמן בסוגיין כאחד מן המלאכות, - והחוו"ד בסימן קע"ג סקי"ב כתב לישב בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**על העביט,** בפירש"י כתב דכולהו לאותיבנהו לרב ולשמואל נקיט להו ואזיל, ועמש"כ בזה המהרש"ל והמהרש"א והתו"ח והמהר"ם שיף.

**והא מחוסר מכמר וכו' כדתני ר' חייא על הכומר של זיתים,** התוס' כתבו דאף לשמואל אינו פוסק אלא על הכומר של זיתים, דכימור הזיתים חשיב בידי שמים, - אך בד' הפסקי רי"ד והתוס' הרא"ש שכתבו דלשמואל פוסק עמו על זיתים שבאילן שנגמרו כל צרכן, מבו' דכימור הזיתים חשיב כבידי אדם, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א דשמואל לא ס"ל להא דתני ר' חייא על הכומר של זתים.

**באתרא דההוא דזבין הוא דנגיד,** הנימו"י לעיל בסוגיין כתב דהיינו דאף בדבר המחוסר ג' או ד' מלאכות, מ"מ כל שמנהג המקום שהלוקח עושה המלאכות אחרות, ואין על המוכר לעשות בדבר הנמכר יותר מב' מלאכות חשיב כדבר שהוא בידו.

**אין פוסקין על הביצים של יוצר עד שיעשו,** התוס' הרא"ש הק' דלשמואל מ"ט בעינן שיעשו, ולא סגי במה שיש לו את העפר בביתו, ואין לומר דחשיב מחוסר בידי שמים מה שצריך ליבש, שהרי יכול ליבשם באויר העולם, וכתב בשם הריב"ן דהואיל ואין לו אלא עפר, לא קרינן בי' יש לו, ודמי לזבל בימות הגשמים לדברי חכמים, דהואיל ואינו נישוף כמאן דלית לי' דמי,[[489]](#footnote-490) ועמש"כ בזה בחי' המיוחסים להריטב"א.

בד' התוס' מבו' דאיירי כשפוסק על הקדירות, ובזה הוא דקאמר דאינו פוסק על הקדירות עד שיהא לו ביצים, - אך בד' הריטב"א מבו' דאיירי ביוצר הקונה ביצים מאחר ופוסק עליהן,[[490]](#footnote-491) וכ"כ בתשו' הריב"ש בסימן ער"ד דיש לפרש דלא איירי כשפוסק ומוכר לו קדירות על סמך הביצים שיש לו דומיא דמתניתין, אלא איירי ביוצר הקונה ביצים מאחר ופוסק עליהן, וכמשמעות לישנא דאין פוסקין על הביצים עד שיעשו, (דדמי למה שאמרו דאין פוסקין על הפירות עד שיצא השער, דלאו היינו דאין פוסקין על סמך הפירות, אלא היינו שאין מוכרין פירות בפסיקה).[[491]](#footnote-492)

**א"ר יוסי בד"א בעפר לבן,** בפירש"י כתב דהוא משום שאינו מצוי, והריטב"א הק' דמ"מ כיון שיש לו עפר לבן יפסוק עליו עד שלא נעשה ביצים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דכשהיו מכניסין אותו אין מכניסין אותו אלא מגובל ועשוי ביצים, ובחי' מהריט"ץ כתב דהיינו דאה"נ דסגי במה דיש עפר, אלא דאורחא דמילתא נקט דל"ה מכניסין אותו אלא כשהוא מגובל ועשוי ביצים, ועמש"כ בחי' המיוחסים להריטב"א לעיל בסוגיין (ד"ה ולשמואל) והמהר"ם שיף. - **ב** בד' התוס' מבו' דלא סגי במה שיש לו עפר, דהו"ל מחוסר ג' מלאכות ואינו פוסק, וזה לפ"מ שפירשו דאיירי כשפוסק על הקדירות, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד, ולדעת שמואל דבידי אדם אפי' מאה פוסק, י"ל כמש"כ התוס' הרא"ש דכל שאין לו אלא עפר לא קרינן בי' יש לו. - **ג** הריטב"א כתב דכיון דדמיו יקרים אין הלוקח סומך ע"ז עד שיראנו ביצים, דמימר אמר שמא ימכרנו ביצים בדמים יקרים. - **ד** בתשו' הריב"ש סימן ער"ד כתב דהוא משום דעיולי עפרא לאו כלום הוא, דלא מוכחא מלתא דלביצים מעייל לי', ול"ד לסיד משראוי לשקעו, דהתם כבר הוסק הכבשן והאבנים לפניו מוכנות לשקעם בתוכו.

**אמימר יהיב זוזי מכי מעיילי עפרא וכו' ובאתרי' דאמימר עשיק עפרא אי דמעיילי עפרא סמכה דעתי' וכו',** בפירש"י כתב דהיינו משהכניס המוכר וצבר העפר בביתו, ובתשו' הריב"ש סימן ער"ד הק' השואל, דהרי הו"ל מחוסר ג' מלאכות והיאך פוסק,[[492]](#footnote-493) וכתב די"ל דאמימר ס"ל כשמואל, והוכיח דלא כן מד' הרי"ף, ועיי"ש שכתב לישב בכמה אנפי, **א** דלפ"מ דמסיק ל"ה אמימר פוסק בסך קצוב בענין שיהא בו חשש רבית, אלא הי' פוסק לשער שיצא בשעה שיקבל הכלים, והא דלא יהיב זוזי אלא מכי מעיילי עפרא, הוא משום דאי לא עייל עפרא לא סמכה דעתי' ויכול המוכר לחזור בו ואינו מקבל מי שפרע, ומכי מעייל עפרא סמכה דעתייהו והחוזר בו מקבל מי שפרע,[[493]](#footnote-494) ועיי"ש שכתב דכ"ה משמעות פירש"י שפירש דהא דבעינן מעייל עפרא הוא כדי שיקבל החוזר מי שפרע, וכ"כ המהר"ם, ועד"ז כתבו הריא"ז בקונט' הראיות ובפסקיו ה"ט דין י"א ובחי' המיוחסים להריטב"א דכל הא דבעינן מעייל עפרא הוא כדי שיקבל החוזר מי שפרע, אך גם בלא"ה ל"ה איסור פסיקה, להריא"ז משום דהיו ביצים מצויין לרוב בנ"א, ולהמיוחס להריטב"א משום דאיירי כשיצא השער. - **ב** דעיקר הא דהותר לפסוק, הוא משום דמצויין ביצים ביד אחרים, ודמי לזבל שפוסק עליו בכל ימות השנה, ואתיא כר' יוסי דבעפר שחור המצוי בידי אחרים מותר לפסוק, ומה שהצריך עיולי עפרא, אף דבעפר שחור לר' יוסי ל"ב עיולי עפר, הוא משום דבמקומו של אמימר הי' העפר יקר ול"ה מצוי כמו בשאר מקומות, וע"כ ל"ה פוסק בלא עיולי עפרא, ומ"מ סגי בעיולי עפרא, ול"ד לעפר לבן דמודה ר' יוסי דאין פוסקין, משום דאף במקומו של אמימר הי' מצוי עפר שחור יותר מן הלבן, אלא שהי' נמכר ביוקר ול"ה נמצא כמו בשאר מקומות, וכיון שהוא נמצא לאחרים וגם הוא הכניס עפר פוסק דסמכה דעתייהו, וע"כ שרי אף לרב, דעיקר הא דפוסק הוא על סמך האחרים שיש להם ביצים עשויים, אלא שמפני היוקר צריך שיהא למוכר ג"כ עפר, דבלא"ה לא סמכה דעתי'. - **ג** דאמימר הי' פוסק עם המוכר ליתן לו ביצים משהכניס אותו המוכר עפר, ואי"ז מחוסר ג' מלאכות.[[494]](#footnote-495)

**התירי פסיקה כשלא קנה למי שפרע**

בד' הריא"ז והחי' המיוחסים להריטב"א מבו' להדיא דהיתר פסיקה כשיצא השער הוא אף כשלא קנה למי שפרע, וזהו שפירשו דלא הוצרך להא דמעייל עפרא כדי שיקבל החוזר מי שפרע, אך גם בלא"ה ל"ה בזה לאיסור פסיקה, וכ"נ בד' הריב"ש,[[495]](#footnote-496) וזהו שהוכיח ממש"כ בפירש"י דהא דבעינן מעייל עפרא הוא לגבי מי שפרע, דאין הנידון לגבי איסור פסיקה, - אך לדעת הסוברים דלא הותר פסיקה כשיצא השער אלא כשקנה למי שפרע, י"ל דלעולם נידון סוגיין הוא לגבי איסור פסיקה, ועיקר ההיתר הוא משום דיצא השער, או משום דהביצים מצויין, ואך דלא הותרה הפסיקה אלא היכא דסמכה דעתי' וקאי החוזר במי שפרע.

כ"א אדר א' פ"ב

דף מס' 27

**פסיקה על הביצים**

**ע"ד א'** **- אבל בעפר שחור וכו' פוסקין ואע"פ שאין לזה יש לזה,** נחלקו הראשונים בטעם הא דפוסקין, **א** התוס' בפי' קמא כתבו דמדנקט האי לישנא משמע שיש שער שבשוק לביצים, וכ"כ התוס' הרא"ש, וכ"כ הפסקי רי"ד דלא הותר אלא כשיצא השער. - **ב** התוס' כתבו לפרש עוד דאף דלא יצא השער לביצים, חשיב כיש לו, לפי שדרך יוצרים דיזפי הרבה מהדדי שיש הרבה מהם, וכ"כ השטמ"ק בשם הראב"ד דכיון דמצוי הרבה אין מקפידין זע"ז מלהלוות עפר זל"ז, וע"כ חשיב כיש לו, ול"ד לפירות ושאר מילי דבעינן יש לו או שיצא השער לפי שמקפידין זע"ז בהלואתם.[[496]](#footnote-497) - **ג** הריא"ז בקונט' הראיות ובפסקיו ה"ט דין י' כתב דשרי אף כשאין להם שער קבוע, משום שמצויים אותם הכלים ביד רוב בנ"א ויש מוכרים רבים, וכמי שיצא השער דמי, ולכאו' מכוון הדברים דהא דכשלא יצא השער לא חשיב כיש לו, הוא משום דאינו מצוי כ"כ לקנות, אך כל שהוא מצוי הרבה לקנות שרי אף כשלא יצא השער.[[497]](#footnote-498)

מעיקר הא דבעפר שחור פוסקין מכח הא דאע"פ שאין לזה יש לזה, אף דגם ביד אחר ליכא אלא דבר המחוסר מלאכה, נתחדש דהא דפוסק על דבר המחוסר מלאכה, אי"ז רק כשיש לו ממש, אלא אף כשאין לו אלא דמדינא דיצא השער חשיב כיש לו, הו"ל כיש לו דבר המחוסר מלאכה דפוסק.[[498]](#footnote-499)

התוס' כתבו לפי' קמא דאיירי כשיש שער לביצים, דקמ"ל דאע"פ שאין שער לקדירות שבשוק כיון שיש שער לביצים חשיב כאילו יש לו ביצים לפסוק לקדירות כשער מוכרי קדירות בזול, שהביצים לענין קדירות כעין לקוטות למוכרי תבואה, - ובביאור דבריהם נחלקו האחרונים, דהמהר"ם כתב דהיינו דכ"ה דאם יש לו ביצים יכול לפסוק כיון דאי"ז מחוסר אלא ב' מלאכות, ה"נ כשיצא השער לביצים יכול לפסוק כיון דחשיב כיש לו, ומש"כ התוס' דהביצים לענין קדירות כעין לקוטות למוכרי תבואה, היינו דכ"ה דמצינו בתבואה דאף קודם שיצא השער הגמור יש שער של לקוטות, ה"נ בקדירות אף קודם שיצא השער של קדירות יש שער של ביצים,[[499]](#footnote-500) ועד"ז כתב המהרש"ל, - אך המהרש"א כתב לפרש לדבריהם, עפמש"כ התוס' לעיל ס"ג ב' ד"ה מהו דתימא דבדבר המחוסר מלאכה לא מצי לפסוק בפחות משער הלקוטות, וע"כ לא מצי לפסוק על הקדירות שהם מחוסרות מלאכה, אלא כשער הביצים ולא בפחות ממנו, וכ"נ ממש"כ התוס' הרא"ש ד"שער הביצים הוא שער הזול לקדרות" כמו שער הלקוטות לגבי תבואה,[[500]](#footnote-501) - ועמש"כ בזה המהר"ם שיף.

\*בד' המהרש"א מבו' דאף דהיתר הפסיקה הכא הוא מכח הא דאע"פ שאין לזה יש לזה, מ"מ מצי להוזיל לו מדמי הקדירות, אלא דכיון דה"ז מחוסר מלאכה לא מצי לפסוק בפחות משער הביצים, וזה מתישב לדעת הסוברים דהא דביצא השער אסור לפסוק בהוזלה, הוא משום דל"מ לקנות בדמים אלו, וכמש"כ התוס' הרא"ש והתוס' שאנץ בריש פירקין, וע"כ הכא שרי להוזיל לו, כיון דפוסק עמו כשער הביצים ויכול לקנות בדמים אלו את הביצים, אך לדעת הסוברים דהא דביצא השער אסור לפסוק בהוזלה, הוא משום דהתירא דיצא השער ל"מ כלל להתיר פסיקה בהוזלה, ויתבאר בעזה"י במקומו, הדין נותן דהכא דעיקר ההיתר הוא משום דיצא השער לביצים, אסור להוזיל מדמי הקדירות.[[501]](#footnote-502)

אך יש להעיר במש"כ המהרש"א דלדעת רש"י דבפוסק על הגדיש מצי לפסוק בכל שער שירצה, ה"נ הכא מצי לפסוק בפחות משער הביצים, וזה צע"ג, ועמד ע"ז בביאור למהר"ם שיף, כיון דעיקר היתר הפסיקה הכא הוא משום דיצא השער לביצים, הו"ל ככל פסיקה ביצא השער דלא מצי לפסוק בפחות מן השער.[[502]](#footnote-503)

**פסיקה על הזבל**

**ופוסק עמו על הזבל כל ימות השנה,** בלישנא דמתניתין משמע דהא דפוסק על הזבל הוא אף כשלא יצא השער, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והנימו"י לקמן ע"ה א' בשם ר"ה גאון דהוא משום דאע"פ שאין לזה יש לזה, וכ"כ הרשב"א לעיל מ"ח א' והריב"ש בסימן ער"ד דהוא משום דהזבל מצוי הרבה, ואע"פ שאין לזה יש לזה, וי"ל דהיינו דכיון דהוא מצוי הרבה, יכול ללוות מחבירו, (וע"ד מש"כ התוס' בדין עפר שחור).

**ימות הגשמים איכא בינייהו,** בפירש"י כתב דטעמא דרבנן בתראי דלא הותר לפסוק אלא בימות החמה, הוא משום דבימות החמה הכל יש להן זבל שכבר נרקב ונישוף בימות הגשמים ונעשה זבל, ואע"פ שאין לו יש לאחרים, אבל בימות הגשמים לא, - ובטעמא דת"ק דהותר לפסוק אף בימות החמה משמע בד' התוס' הרא"ש הכא ולעיל בסוגיין דס"ל דסגי במה שמצוי זבל שעדיין לא נישוף,[[503]](#footnote-504) וי"ל דזהו מש"כ הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"א והמאירי לעיל ע"ב ב' דהא דפוסק עליו כל ימות השנה הוא לפי שהוא מצוי תמיד.

בדעת ר' יוסי דאין פוסקין על הזבל אף בימות החמה עד שיהא לו זבל באשפה, כתב התוס' הרא"ש דהיינו דאף אם יש לו זבל בימות החמה, מ"מ כל שאינו מכונס עדיין באשפה אסור, דאע"פ שאינו חסר אלא ציבור באשפה, מ"מ אם היו מתירין בימות החמה אע"פ שאינו מכונס באשפה, היו באים לטעות ולהתיר אפי' בימות הגשמים.[[504]](#footnote-505)

הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"א פסק כדעת ת"ק דפוסק על הזבל כל ימות השנה, וכ"כ תלמיד הרשב"א בסוגיין והמאירי לעיל ע"ב ב', - אך הרא"ש בסימן ס' כתב בשם הרמ"ה דהלכתא כרבנן בתראי דפוסק עליו בימות החמה, והסכים לדבריו,[[505]](#footnote-506) וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ט דין י"ב, והטור בסימן קע"ה.

**פסיקה כשער הגבוה**

**ופוסק עמו כשער הגבוה,** הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ה כתב ונשמט בדפוסים דהיינו דאם הוקר נותן לו כפי השער שהי' בשעת הפסיקה, ואם הוזל נותן לו כשער הזול, וכ"כ הר"י מלוניל והריטב"א והמאירי לעיל ע"ב ב', וכ"ה מבו' בד' התור"פ והפסקי רי"ד לעיל ע"ג ב', ובד' הריא"ז ה"ט דין כ"ד, וההגמ"ר בסימן תל"ג וההג"א בסימן ט"ו, וכ"כ המהרש"א לעיל ס"ד ב', והט"ז בסימן קע"ה סק"ט, והתפאל"מ והגרע"א בסימן קע"ג, ע"ד הש"ך שם סקכ"ד, והבית מאיר בסימן קע"ה לש"ך סקי"א, וכן הוכיח השער דעה בסימן קע"ג סק"י מד' הראשונים בכ"ד.[[506]](#footnote-507)

אך בס' משפטי הלואות לר"ה גאון בחלק השני האופן השני כתב דהא דפוסק עמו על שער הגבוה היינו דבכה"ג מותר לפסוק אף אם לא יצא השער, והיינו כשאינו פוסק עמו כלום אלא מתנה עמו שיטול ממנו הפירות על שער שעת הפירעון, והיינו משום דאם יתייקרו יתן לו כפי היוקר, וע"כ לי"ב משום רבית כלל,[[507]](#footnote-508) וכ"ה גם בדבריו בס' המקח שער מ"ג.

בחי' המיוחסים להריטב"א שנד' בשלהי פירקין משמע דלא הותר לפסוק על שער הגבוה, אלא כשיש לו, אך כל שאין לו אלא שיצא השער, אסור לפסוק על שער הגבוה, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן ע"ג ב' (ריש ד"ה א"ל רבא מברניש), ולכאו' הטעם בזה הוא משום דלפי הצד שיוזלו הפירות הו"ל כפסיקה בהוזלה דאסורה כשיצא השער, - אך בפירש"י כתב דהא דפוסק עמו על שער הגבוה אכולה מתניתין קאי, והריטב"א לעיל ע"ב ב' כתב דהיינו דאיירי בין כשיש לו ובין בפוסק על שער שבשוק.[[508]](#footnote-509)

ובטעם הא דמותר לפסוק על שער שבשוק כשער הגבוה ול"ה כפסיקה בהוזלה דאסורה, מבו' בד' הפרישה בסימן קע"ה סקכ"ב דהוא משום דאם היו מעותיו בידו הי' יכול ליקח עכשיו תבואה בזול, וע"כ ל"ד לסאה בסאה והוזלה שאינו יכול להתנות שיתן לו אח"כ כשעת הזול, ולכאו' מכוון דבריו דלא חשבינן לה כפסיקה בהוזלה, כיון דגם אם היו מעותיו בידו כשהוזלו הפירות הי' נותן לו כשער הזול, ואי"ז משום הקדמת המעות, - אך הנה הר"י מלוניל והמאירי לעיל ע"ב ב' כתבו בהא דפוסק עמו כשער הגבוה דאם הוזל נותנו בשער הזול שבאותו הזמן, דהיינו משום דמאחר שהתנה עמו כן הרי המעות פיקדון ביד המוכר, ונתחדש בדבריהם דכשמתנה עמו כשער הגבוה, הרי דכל הא דחיילא הפסיקה בשעתה, הוא רק אם לא הוזל, אך כל שהוזל, הוי המעות פיקדון ביד המוכר, ולא חייל המקח אלא אחר שהוזל, ולפ"ז אין לאסור בזה משום פסיקה בהוזלה, ועד"ז כתב בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ב ד"ה ולענ"ד דהא דמותר לפסוק כשער הגבוה, היינו משום דאם יוזל אח"כ יהא כאילו מוכר לו אז בשעת הלקיחה, ורק אם נתייקר הו"ל כנקנה לו בשעת הפסיקה ושלו נתייקר.[[509]](#footnote-510)

לעיל ע"ב ב' תנן דר' יהודה אומר אע"פ שלא פסק עמו בשער הגבוה יכול לומר תן לי כזה או תן לי את מעותי, ופירש"י דהיינו דכשהוזל יכול לחזור בו ואפי' מי שפרע ליכא הואיל ולא נתן מעותיו ע"מ לקבל עכשיו אלא לאחר זמן ובתוך כך נשתנה השער, וסתם דעתי' דאינש אתרעא זולא פסיק, ועד"ז כתבו התוס' בסוגיין (בד"ה יכול), ומבו' דל"מ הא דדעתי' דאינש אתרעא זולא שיהא המוכר מחויב ליתן את המקח כשער הזול, ול"מ אלא דהלוקח יכול לחזור בו ואינו מקבל מי שפרע,[[510]](#footnote-511) - אך השטמ"ק בסוגיין כתב בשם הראב"ד דמכח הא דדדעתי' דאינש אתרעא זולא, חייב המוכר ליתנו לו בשער הזול, ואם חוזר בו מקבל מי שפרע, וכ"נ מד' התוס' בגיטין ל' א' ד"ה הא קמ"ל, עייש"ה, ועיי"ש בחי' הגרע"א.

התוס' כתבו בהא דא"ר יהודה דיכול לומר לו תן לי כזה, דאי"ז מעמיד מלוה ע"ג פירות, כיון דבתורת מקח נתן לו מעות תחילה, ובד' התוס' הרא"ש מבו' דהיינו דהא דאומר תן לי כזה, היינו דבשעה שהוזל פוסק עמו שיתן לו כזה, אף אם יתייקר אח"כ, ובזה הוא דקשיא להו דהניחא אם יש לו פירות בשעה זו, ניחא דאין בזה איסור פסיקה, דמעמידין מלוה ע"ג פירות כשיש לו, אך כל שאין לו פירות הו"ל כמעמיד מלוה על הפירות דאסור כשאין לו, וע"ז כתבו דאע"ג דעכשיו הוו המעות מלוה כיון שאינו רוצה לקיים המקח הראשון, מ"מ כיון דבתורת מקח נתנם לו מתחילה שרי.

התוס' בגיטין שם כתבו דכל הא דיכול לומר לו תן לי כזה וכו', הוא כשאומר כן בשעת הזול, אך אם שתק עד שהוקר השער אינו נותן לו כשער הזול, והחוו"ד בסימן קע"ה סק"ד כתב ללמוד מדבריהם דאף כשפסק עמו כשער הגבוה אינו נותן לו כשער הזול רק כשאומר כן בשעה שהוזלו, ולא כשאומר כן כשהוקרו אחר שהוזלו, - והמקומ"ח שם כתב דאין ללמוד כן מד' התוס', דדבריהם קיימי לר' יהודה דס"ל אף אם לא התנה כשער הגבוה יכול לומר לו תן לי כזה וכו', והך דינא הוא רק כשאומר כן בשעת הזול, אבל כל שפסק עמו כשער הגבוה והתנה בפירוש ליתן כשער הזול, י"ל דצריך ליתן כשער הזול אף אם הוקרו אח"כ.[[511]](#footnote-512)

כ"ב אדר א' פ"ב

דף מס' 28

**ע"ד ב'** **- ההוא גברא דיהיב זוזי לנדוניא דבי חמוה וכו',** בפירש"י כתב דעשאו חמיו שליח לפסוק ופסק עם מוכרי הנדוניא וכו', וכן פירשו ש"ר, - אך בפי' ר"ח שהביא השטמ"ק כתב דהחתן שלח את חמיו לקנות לו נדוניא וקנאה עכשיו ביוקר וכשבא ליתנה לחתן הוזלה, וכ"כ הרמב"ן בדעת הרי"ף.

הריטב"א כתב דאיירי כשהיתה הנדוניא בידו של מוכר אלא שלא משך הלוקח, ואזיל לטעמי' בכ"ד בפירקין דס"ל דהפוסק על השער שבשוק כשאין לו לא קאי במי שפרע, ונתבאר בדף מס' 20, ובע"כ דמה שאמרו הכא דקאי במי שפרע הוא משום דהיתה הנדוניא ביד המוכר,[[512]](#footnote-513) - אך הרמב"ן לעיל מ"ח ב' והרשב"א לעיל מ"ח א' הוכיחו מהכא דאיכא מי שפרע אף כשפסק על דבר שאינו ברשותו, עיי"ש,[[513]](#footnote-514) והרשב"א שם כתב דשמא הוא משום דנדוניא דבר מצוי הוא כל ימות השנה ופוסקין עליו שאע"פ שאין לזה יש לזה, ונתבאר בדף מס' 20.

**דילמא ר"ש היא דאמר מעות קונות,** המשכנות יעקב בחו"מ סימן נ"ד ד"ה ולענ"ד נראה הוכיח מהכא דכל שיצא השער חשיב כדבר שבא לעולם, וכדעת הסמ"ע בסימן ר"ט סקכ"ג ודעימי', וע"כ הוא דלדעת ר"ש אין הלוקח יכול לחזור בו, בלא שפסק עמו כשער הגבוה, - לדעת הסוברים דאף כשיצא השער חשיב כדשלב"ל, ואינו קונה אלא למי שפרע, וכדעת הש"ך שם סקי"ג ודעימי', צ"ל דלפ"מ דבעי לאוקמה למתניתין כר"ש, איירי הא דפוסק עמו בשער הגבוה כשפוסק כשיש לו, ובכה"ג חייל הקנין.[[514]](#footnote-515)

**אבל לרבנן שקיל כי השתא דדעתי' דאינש אתרעא זילא,** בפירש"י כתב דהיינו משום דלא נתן המעות ע"מ לקבל עכשיו אלא לאחר זמן, ובכה"ג דעתי' אתרעא זילא, ומבו' מדבריו דכל שנתן המעות ע"מ לקבל מיד ונשתהה ובתוך כך נשתנה השער, לא אמרינן דדעתי' אתרעא זילא, וכן הוכיח הריטב"א מסוגיית הגמ' לעיל מ"ט א' דכל שנתן המעות ע"מ לקבל מיד ונשתנה השער ודאי דאיכא מי שפרע, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל שם.

**אימור דאמר ר"ש בחד תרעא בתרי תרעי מי אמר וכו',** בפירש"י כתב דהיינו משום דדעתי' אתרעא זילא, ועפי"ז כתב דהיינו רק כשפסק ע"מ לקבל לאחר זמן ונשתנה השער, אך כל שפסק ע"מ לקבל מיד ונשתהה ובתוך נשתנה השער, ל"מ הלוקח לחזור בו, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל מ"ט א', - אך התוס' לעיל מ"ז ב' ד"ה אי אמרת כתבו דבכל גוונא שהוזל השער יכול הלוקח לחזור בו, וכ"כ הבעה"מ לעיל מ"ט א', ובד' התוס' שם מבו' דהיינו משום התקנ"ח דמעות אינם קונות, דבמקום זולא יכול אף הלוקח לחזור בו, וכ"כ הרמב"ן במלחמות שם לדעת הבעה"מ.[[515]](#footnote-516)

**ותיפו"ל דשליח שויי' וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דהשליח לא קאי במי שפרע, דמה בידו לעשות שהמשלח חוזר בו, והמשלח לא קאי במי שפרע דמצי אמר הי' לך לפסוק כשער הגבוה ולתקוני שדרתיך ולא לעוותי, והראשונים נחלקו בדין זה, ואכמ"ל.

**הלואת חטים בקציצת דמים**

**אומר אדם לחבירו הלויני כור חטים וקוצץ לו דמים,** בפירש"י כתב דהוא משום דהו"ל כמו אוזפי' זוזי, והיינו דאף דבסתמא חשבינן להלואת חטים כהלואת גוף החטים וחיוב השבת ההלואה היא להחזיר את גוף החטים, וכמש"נ בדף מס' 10 מד' קמאי, מ"מ בידם להעמיד את ההלואה על ערך החטים, ובכה"ג הוי חיוב השבת ההלואה להחזיר את ערך החטים, וכ"כ האבנ"ז בסימן קפ"ג סק"ח, וכ"נ בד' הבית אפרים ביו"ד סימן מ"ג (ד"ה ולכאורה י"ל), ובד' החזו"א בסימן ע"ד סק"א, וכ"כ ממש"כ הריטב"א בסוגיין דהא דקוצץ דמים הוא כשער שבשוק, וכ"נ בד' השטמ"ק בשם הראב"ד, והיינו משום דאם קוצץ דמים יותר מן השער, הו"ל כהלואה ברבית.

אך המאירי כתב דהא דקוצץ דמים היינו משום דהו"ל כמכר, וכן משמע בד' הריטב"א בשבת קמ"ח ב', והיינו דאף דהלואת חטים מחייבת להחזיר את גוף החטים, מ"מ כל שקצץ דמים אי"ז הלואה כלל, אלא הוא כמכירת חטים בהמתנת המעות, וכ"כ הב"ח בקו"א בסימן קס"ב,[[516]](#footnote-517) ומשמע שפירש כן גם בד' רש"י, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאיירי אף כשקצץ יותר מדמי החטים, ועמש"כ ע"ז בתשו' בית אפרים שם (ד"ה ומעתה נבא).

המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ז כתב דכל שקצץ דמים ושיתן בעדם כ"כ חטים כמו שיהי' השער בשעת פירעון, צריך ליתן לו חטים בשווי הדמים שקצץ אף אם הוזלו, ואע"פ שלקח ממנו סאה ועכשיו שהוזלו החטים מחזיר לו סאה וחצי לי"ב איסורא, והביא כן מתשו' מהרי"ט יו"ד סימן י', וכתב דיש מי שאסר בזה ואין דבריו נכונים, וכ"ה מבו' בד' החוו"ד בסימן קס"ה סוסק"א, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"ו.

**טעם הא דבהלואת חטים והוקרו נותן דמיהם**

**אם לא קצץ הוזלו נוטל חטיו הוקרו נותן דמיהם,** הפסקי רי"ד לעיל מ"ה א' כתב דמדאורייתא אף אם הוקרה ה"ז משלם לו חטים,[[517]](#footnote-518) אלא רבנן הוא דאסרו משום רבית, אך כל שהוזלו אינו משלם לו אלא החטים שהלוהו כדין התורה, דביוקרא אפקוה רבנן מדין תורה ואסרוהו, אבל בזולא כדין תורה דיינינן לי', וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ה דין י', ובתשו' הריב"ש סימן שצ"ו, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"י ממלוה ה"א ובד' המיוחס להריטב"א בשם הראב"ד בסוגיין דלוה חטים סתמא ויצא השער מחזיר לו חטים אף כשהוקרו,[[518]](#footnote-519) - אך השואל בתשו' הריב"ש שם נסתפק דהא דאם הוקרו נותן דמיהם הוא מעיקר דין ההלואה,[[519]](#footnote-520) וכ"ה מבו' בד' המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ב בשם המהרי"ט ביו"ד סימן מ', עייש"ה, והריב"ש שם תמה טובא ע"ז דאם מעיקר דין ההלואה כשהוקרו נותן דמיהן, מ"ט כשהוזלו נותן חטים, ומ"ט ילקה זה בחסר וביתר.[[520]](#footnote-521)

**הלוה חטים והוזלו אם רשאי ליתן דמיהן**

הריטב"א כתב דהא דהוזלו נוטל חטים, היינו דאינו רשאי ליטול דמים כשעת הלואה, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ז בשם המהרי"ט, וכן האריך בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ג, - אך הפסקי רי"ד לעיל מ"ה א' כתב דאם הלוהו סאה בסאה והוזלה כדין תורה דיינינן לי' ונותן לו סאה "ואין לו עליו אלא תרעומת", ומבו' דהוא רשאי לפרוע לו כפי דמי' בשעת הלואה, ומשמע דראוי לו לעשות כן, וע"כ יש לחבירו עליו תרעומת, וכן צידד המחנ"א שם.[[521]](#footnote-522)

**טעם הא דהלואת סאה בסאה אינה אסורה מדאורייתא**

**לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטים וכו',** לעיל ס"ב א' אמרו דאיסור הלואת סאה בסאה אינו אלא מדרבנן, וע"כ אינה יוצאה בדיינים, וכ"ה מבו' ממה שהתירו הלואת סאה בסאה כשיש לו, - ובטעם הא דאי"ז רבית דאורייתא, כתבו הרמב"ן וש"ר בריש פירקין דהוא משום דבתר מעיקרא אזלינן, - אך בתשו' הרא"ש כלל ק"ח סט"ו כתב דהוא משום דחטים הלוהו וחטים מחזיר לו, ועמש"נ בזה בדף מס' 10.[[522]](#footnote-523)

**טעם הא דאסרו חכמים בהלואת סאה בסאה**

החזו"א בסימן ע"ב סק"ד כתב דמה שאסרו חכמים בהלואת סאה בסאה, הוא משום דאילו גזלו סאה חטים אינו חייב להשיב סאה חטים אלא דמיו בשעת הגזילה, ונמצא דכשלוה ממנו סאה חטים לא לקח ממנו אלא שוי', ואם סאה חטים בדינר הוי כלוה ממנו דינר, וע"כ אם הוקרו חטים ועמדה סאה בב' דינרים אם ישיב לו סאה הוי רבית, דמשיב יותר ממה שהלוהו, וכ"ה מבו' בדבריו בב"ק סימן ח' סקט"ו (ד"ה והמחנ"א), וזה לטעמי' שם סק"ג וסק"ה דעיקר דין ההלואה הוא לשלם דמים ככל חיובי תשלומין שבתורה, וע"כ כל שמשיב יותר מדמי הדבר שהלוהו הו"ל רבית, אך אם הי' דין ההלואה לשלם את המדה שלוה ממנו, ל"ה מקום לאסור בהלואת סאה בסאה, כיון שאינו מחזיר יותר ממה שהלוהו, וכן עמדו ע"ז האבנ"ז בסימן קע"ו סק"א, והקוב"ש בב"ק אות ק"ל, עיי"ש.

אך כבר נתבאר בדף מס' 10 דמשמעות ד' התוס' ותור"פ בב"ק צ"ז א' דמעיקר דין ההלואה הוא להחזיר את מה שלוה, וכ"ה מבו' מד' עוד מרבוותא, ועיי"ש שנתבאר דלפ"ז צ"ל דהא דיש בזה לאיסור רבית, הוא משום דכל שנתרבה ממונו איכא איסור רבית אף בדבר המחויב בו מחמת עיקר ההלואה, וכמבו' בסוגיית הגמ' בריש פירקין.

הלבוש בסימן קס"ב ס"א וס"ב כתב דאיסור סאה בסאה מדרבנן הוא משום דאע"ג דליכא תרבית איכא נשך, וצ"ב דכל שדנים את תוספת היוקר כרבית, מ"ט חשיב כנשך ולא חשיב כתרבית, והרי בריש פירקין ס"ד איפכא, דבהלוהו ק' בק' והוקרו חשיב כתרבית בלא נשך, - ובד' החכמת אדם בכלל קל"ד ס"א מבו' דבסאה בסאה והוקרו חשבינן דנתרבה ממונו של המלוה.

**הלואת מטבע במטבע**

בסוגיית הגמ' לעיל מ"ד ב' ומ"ה א' מבו' דלמ"ד דזהב הוי פירא לגבי כסף אסור להלוות דינר זהב בדינר זהב, ונחלקו הראשונים אם ה"נ למ"ד דכסף הוי פירא לגבי זהב אסור להלוות דינר כסף בדינר כסף, - עוד נחלקו הראשונים אם אסור להלוות מעות נחושת במעות נחושת, משום דנחושת הויא פירא לגבי כסף, - ונתבאר בזה באורך בדף מס' 3.

התרוה"ד בח"ב סימן נ"ד נשאל במה שרגילין העולם ללוות זהב בזהב, אע"ג דהגאונים פסקו דזהב הוא כפירא, ויש בזה לאיסור סאב בסאה, ועיי"ש שכתב להתיר בזה מכמה טעמים,[[523]](#footnote-524) והביאו הרמ"א בסימן קס"ב ס"א, ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ב והש"ך שם סק"ד, ובגל' הגרע"א שם.

**איסורא דסאה בסאה אם הוא בשעת ההלואה או אינו אלא בשעת הפירעון**

נחלקו הראשונים בעיקר האיסור דסאה בסאה אם איכא איסורא בשעת הלואה, וג' דעות בדבר, **א** בד' התוס' מבו' דאף כשאומר הלויני כור חטים בסתמא, ולא אמר כור חטים בכור חטים איכא איסורא בשעת הלואה, משום דחיישינן שמא יתייקרו, וכ"ה מבו' בפירש"י לעיל מ"ד ב' ד"ה ואסור, ובד' הרשב"א לעיל שם, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"י ממלוה ה"ב, והטוש"ע בסימן קס"ב ס"א,[[524]](#footnote-525) וכ"כ החכמ"א בכלל קל"ד ס"א, - **ב** הרמב"ן בשבת קמ"ח ב' כתב דאף בהלואת סאה בסאה ליכא איסורא בשעת הלואה, אלא דאם הוקרו נותן דמיהן, וכ"כ הר"ן שם, וכ"כ הריטב"א לעיל מ"ד ב' בשם הרא"ה, והרמב"ן והרשב"א בשבת שם כתבו דמ"מ הלואת ככר אסורה, ונתבאר בדף מס' 30. - **ג** הריטב"א בשבת שם כתב דבהלואת סאה סתמא ליכא איסורא, כיון דאם יוקרו לא יפרע אלא דמיהן, אך כל שמלוה סאה בסאה איכא איסורא בשעת הלואה, וכ"כ הריטב"א לעיל מ"ד ב', ובתשו' סימן קל"ה,[[525]](#footnote-526) וכ"נ בד' התוס' הרא"ש לעיל שם,[[526]](#footnote-527) וכ"כ בתשו' מהר"א ששון סימן קס"ב בדעתו, וכ"כ בתוס' הגרע"א בשבת שם בדעת הרמב"ן,[[527]](#footnote-528) וכ"כ הט"ז בסימן קס"ב סק"ג.

בדעת התוס' ודעימייהו דאף כשאומר הלויני כור חטים בסתמא איכא איסורא בשעת הלואה, כתב האבנ"ז בסימן קע"ב סקכ"ב דהוא משום דמדיני הממון הוא חייב ליתן כור חטים אף כשהוקרו, וע"כ חשיב כפסיקה באיסור, ובדעת הריטב"א ודעימי' שהתירו בזה, צ"ל דהוא משום דבסתמא מפרשינן דדעתם דאם יוקרו יתן דמיהם

הרמב"ן בשבת שם כתב דהא דליכא איסור בהלואת סאה בסאה הוא משום דליכא למימר בה משעת הלואה עביד לי' שומא, ולכאו' מכוון דבריו דעיקר איסורא דלא תשימון, הוא משום דכבר בשעת ההלואה הוי זה תשלומי רבית, אך בסאה בסאה דבשעת ההלואה ליכא רבית כלל בחוב הסאה, דכ"ז שלא נתייקרה הסאה הרי דשווי חוב סאה הוא כשווי הסאה שהלוה לו, לא חשבינן לה כשימת רבית.[[528]](#footnote-529)

כ"ג אדר א' פ"ב

דף מס' 29

**ע"ה א'** **- לא יאמר אדם הלויני וכו' ואני אתן לך לגורן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בד' התוס' מבו' דאיירי כשאין לו, וע"כ יש בזה לאיסורא דסאה בסאה, והא דנקט ואני אתן לך לגורן רבותא נקט דאסור אף כשאומר שיתן לו לגורן דאינו מצוי להתייקר בזמן זה, והרא"ש בסימן ע"ה כתב דאורחא דמילתא נקט שאז מצויין לו חטים לפרוע. - **ב** הפסקי רי"ד כתב דאיירי כשיש לו, ואפ"ה ה"ז אסור כיון שקבע לו זמן, ולא הותר סאה בסאה כשיש לו אלא כשלא קבע זמן, ונתבאר להלן, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות ובפסקיו ה"י דין ג' והריטב"א, וכ"כ המ"מ בפ"י ממלוה ה"ב והמגד"ע שם לדעת הרמב"ם. - **ג** השטמ"ק כתב בשם שיטה די"ל דאיירי כשיש לו, ואפ"ה כיון שאמר ואני אתן לך גורן, הרי הוא כאומר לו מפירות חדשים שיבואו אתן לך, ובכה"ג ל"מ הא דיש לו, שהרי חיובו הוא ליתן מן החדשים.

**הלואת סאה בסאה כשיש לו**

**אבל אומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח,** בפירש"י כתב דהיינו משום דלא גזרו חכמים לאיסור הלואת סאה בסאה היכא דיש לו,[[529]](#footnote-530) - וביסוד ההיתר בזה מצינו ב' דרכים, דבפירש"י לעיל מ"ד ב' ד"ה דינרי הוו לי' כתב דהוא משום דהחטים שבידו נקנין למלוה וברשותו הוקרו, וכ"נ בדבריו לעיל ע"ג א' (ד"ה יש לו), וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין, והנימו"י לעיל שם, - אך בפירש"י לעיל מ"ו א' ד"ה רב אשי מבו' דמה שהתירו בהלויני עד שיבא בני הוא משום דאי"ז רבית דאגר נטר לי',[[530]](#footnote-531) והריטב"א שם כתב בדעתו דהיינו משום דאין העודף אגר נטר לי' דהלואה, אלא שכר הנאה שאין ללוה לטרוח לחזר אחר בנו ואחר מפתח,[[531]](#footnote-532) וע"כ שרי אף בהלואה גמורה,[[532]](#footnote-533) - ובתשו' הרא"ש כלל ק"ח סט"ו מבו' דיש להתיר הלואת סאה בסאה כשיש לו, גם משום שהסאה שיש לו נחלטת תחת הסאה שהלוה, והוקרה ברשותו, וגם משום דבידו לפרוע בכל עת, עיי"ש,[[533]](#footnote-534) ועמש"נ בזה בדף מס' 25.[[534]](#footnote-535)

\*בתשו' הרשב"א החדשות סימן ע"ה מבו' דכל שהלוהו חטים והתנה עמו לפרעו במעות כדמי החטים בשעת הפירעון מהני הא דיש לו סאה אחת להתיר, אף דאין בידו לפרוע בסאה זו, והביאו הב"י בסימן קס"ב ס"ב, - וזה מתישב לדעת הסוברים דהא דשרי הלואת סאה בסאה כשיש לו הוא משום דהחטים שבידו נקנו למלוה וברשותו הוקרו, ונתחדש דמצינו למימר הכי גם כשאין בידו לפרוע בחטים, אך אם הא דשרי הוא משום דבידו לפרוע בכל עת, אין להתיר בכה"ג שאין בידו לפרוע בחטים אלו.[[535]](#footnote-536)

הפסקי רי"ד כתב דהא דתני הלויני עד שיבא בני וכו', הוא משום דלא הותר סאה בסאה כשיש לו אלא כשלא קבע זמן, וזהו דתני הלויני עד שיבא בני וכו' דהוא לאלתר, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות והריטב"א, - אך לדעת הסוברים דהותר סאה בסאה אף כשקבע זמן, ונתבאר להלן, כתב הריטב"א בשם הרא"ה דהא דתני עד שיבא בני וכו' הוא לאשמועינן דאע"פ שהוא מחוסר ביאת בנו או מציאת מפתח ואין בידו ליתנו עכשיו, מ"מ חשיב כיש לו ממש ללוות עליו, וכ"נ בד' השאילתות בסימן מ"ג ותלמיד הרשב"א בסוגיין והטוש"ע בסימן קס"ב ס"ב, ועד"ז כתב הב"י שם.

ובטעם הא דשרי אע"פ שהוא מחוסר ביאת בנו וכו' ואין בידו ליתנו עכשיו, בפשוטו י"ל דהוא משום דא"צ כלל שיהא בידו ליתנו אלא כל שיש ברשותו חטים חשיב כיש לו להתיר הלואת סאה בסאה, דאף שאין בידו ליתנם כעת, מ"מ שפיר מצינו לחשוב שחטים אלו שהן ברשותו נחלטו למלוה וברשותו הוקרו, - אך הנה ההגמ"ר בסימן תל"ט כתב דכל שאין לו אלא במקום אחר לא הותר ללוות עליהן אלא אם יש למלוה דרך לשם, והביאו הרמ"א בסימן קס"ב ס"ב, ועד"ז מבו' בד' הפסקי רי"ד לעיל ע"ג א', ונתבאר בדף מס' 31, ומבו' דלא חשיב כיש לו אלא כשבידו ליתנו, דרק בכה"ג מצי לחשוב שהסאה שבידו נחלטת למלוה, והא דשרי כשמחוסר ביאת בנו או מציאת מפתח, הוא משום דגם בכה"ג חשיב דבידו ליתנו, אך כל שהוא במקום אחר ואין לו דרך לשם דאין בידו ליתנו, לא חשיב כיש לו, אמנם הנה הריטב"א במשנתינו כתב דכל שיש לו פקדון ביד אחרים אלא שאינם בעיר הפירות או הנפקדין חשיב כיש לו, ומשמע דהוא אף כשאין לו דרך לשם, וי"ל דהוא משום דפליג ביסוד הדברים וס"ל דא"צ כלל שיהא בידו ליתנו אלא כל שיש ברשותו חטים חשיב כיש לו.[[536]](#footnote-537)

**התירא דיש לו ודיצא השער כשקבע זמן**

נחלקו הראשונים בדין הלואת סאה בסאה כשיש לו או כשיצא השער כשקבע עמו זמן, **א** הרמב"ם בפ"י ממלוה ה"א וה"ב כתב דהא דהותר ללוות סאה בסאה כשיש לו או כשיצא השער, הוא רק כשלא קבע עמו זמן, אך כל שקבע עמו זמן אסור, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין ולעיל ע"ב ב', והריא"ז בקונט' הראיות בסוגיין ובפסקיו ה"י דין ג', והריטב"א בסוגיין ולעיל מ"ד ב'. - **ב** הראב"ד בהשגות שם ה"א כתב דמותר ללוות כשיש לו או כשיצא השער אף לזמן קצוב, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתשו' החדשות סימן ע"ה, והריטב"א בסוגיין ולעיל מ"ד ב' בשם הרא"ה. - **ג** בתשו' הרא"ש כלל ק"ח סט"ו כתב דאם קבע לו זמן שאין יכול לפרעו בתוך הזמן, אסור ללוות סאה בסאה אף כשיצא השער, דהתירא דיצא השער הוא משום דבידו לקנות בכל עת שירצה ויפרע לו והו"ל כעד שיבא בני, וע"כ כל שאינו יכול לפרוע לו עד הזמן אסור, אך כל שיש לו שרי ללוות אף בכה"ג, דטעם ההיתר דיש לו הוא משום דסאה שיש לו נחלטת למלוה תחת כל סאה שהלוה לו, וה"ט שייך אף כשקבע לו זמן, וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ב ס"ג והש"ך שם סקי"א,[[537]](#footnote-538) והגר"ז בהל' רבית סל"א, ועמש"כ בזה השער דעה בסימן קס"ב סק"ג.

בטעמא דהרמב"ם ודעימי' דכל שקבע זמן אסור, מצינו כמה דרכים, **א** הפסקי רי"ד בסוגיין כתב דהוא משום דכל שקבע לו זמן אין פורעו עד אותו הזמן ואין לומר דאותם שבביתו קיימי ברשותי' דמלוה, וכ"נ בד' הריא"ז בפסקיו. - **ב** בד' הרשב"א בסוגיין מבו' דהוא משום דעיקר ההיתר ללוות כשיצא השער הוא משום דאין חוששין שישתנה השער, וכל שאין בידו לפרוע עד זמן קבוע חוששין שמא ישתנה השער, וכ"ה מבו' בדבריו בתשו' החדשות שם,[[538]](#footnote-539) אך לא נתפרש בזה מה שאסרו ללוות בקביעות זמן כשיש לו.[[539]](#footnote-540) - **ג** מד' תשו' הרא"ש שם מבו' די"ל דהוא משום דעיקר הא דשרי להלוות בכה"ג הוא משום דבידו לפרוע מיד ולא חשיב כאגר נטר, אך כל שאין בידו לפרוע עד זמן קבוע, הו"ל אגר נטר ואסור. - **ד** המ"מ בפ"י ממלוה ה"ב כתב דהוא משום שכל שזה קובע זמן למה שהוא מתייקר ומוזיל, נראה שדעתו שלאותו זמן יתייקר, וחזקה שלא יפרענו הלוה תוך זמנו וע"כ ה"ז אסור.[[540]](#footnote-541)

הרשב"א בסוגיין ובתשו' החדשות שם פירש בטעם האוסרים, דהיינו משום דס"ל דבכל קביעות זמן אין ביד הלוה לפרוע בתוך הזמן,[[541]](#footnote-542) אך אם הי' בידו לפרוע בתוך הזמן ל"ה מקום לאסור, וכן משמע קצת בל' הרמב"ם שם ה"א, - אך בתשו' הרא"ש שם נקט בדעתם דרשאי הלוה לפרוע בתוך הזמן, ואפ"ה ה"ז אסור, וכ"כ המ"מ שם, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לעיל מ"ד ב'.

הריטב"א לעיל מ"ד ב' פירש במה שנסתפק רב התם בהלואת דינרי זהב, דהוא משום שלוה סתם ולא קבע זמן וגם לא אמר עד שיבא בני וקי"ל דסתם הלואה ל' יום, ומיהו דעתו של רב לפרוע ואפי' תוך ל' יום וגם יש בנ"א שפורעים תוך ל' יום אע"ג דמיעוטא נינהו, ומשו"ה מספק"ל אם חשוב כקובע זמן או כאומר עד שיבא בני, וא"ל ר' חייא דכיון שיש לו ולוה סתם נעשה כאומר לו בפירוש עד שיבא בני, וכ"ה מבו' מד' הרמב"ם דלא אסרו אלא כשקבע זמן, אך הלואה סתם מותרת אף דסתם הלואה ל' יום.[[542]](#footnote-543)

**פסיקה ביש לו כשקבע זמן**

הריטב"א בסוגיין כתב דלא אסרו בקביעות זמן אלא בתורת הלואה, אבל בתורת זביני מותר לפסוק אפי' בקביעות זמן כשיש לו או כשיצא השער,[[543]](#footnote-544) וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד סנ"ו בשם איכא מ"ד, וכן דקדק הגידו"ת שם מד' הרמב"ם בפ"ט ממלוה, - אך הבעה"ת שם כתב בדעת הרמב"ם דכ"ה דלא הותר ללוות סאה בסאה כשיצא השער כשקבע זמן, ה"נ לא הותר לפסוק כשיצא השער אם קבע זמן,[[544]](#footnote-545) וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א לעיל ע"ב ב' בשם אחד מגדולי המורים.

בטעם הא דשאני דין פסיקה דשרי אף כשקבע זמן מדין סאה בסאה שאסור, י"ל בכמה אנפי,[[545]](#footnote-546) **א** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ב ד"ה ולזה י"ל כתב דהוא משום דהיתר פסיקה הוא משום דמאי אהנית לי, וזה שייך אף כשקבע זמן, אך לא נתפרש בזה טעם הסוברים דבסאה בסאה אסרינן כשקבע זמן אף כשיש לו ובפסיקה כה"ג שרי. - **ב** למש"כ הרשב"א בטעם איסורא דקביעות זמן דהוא משום דהתירא דיצא השער הוא משום דאין חוששין שישתנה השער, הרי דבהיתר פסיקה כשיצא השער דהוא משום דאע"פ שאין לזה יש לזה וחשיב כיש לו, יש להתיר אף כשקבע זמן, אך גם בזה לא נתפרש טעם הסוברים דבסאה בסאה אסרינן כשקבע זמן אף כשיש לו ובפסיקה כה"ג שרי. - **ג** י"ל דהוא משום דבסאה בסאה דהאיסור הוא משום הלואת הסאה, הרי דכל הא דשרי כשיש לו, הוא משום דחשבינן דהסאה שבידו נחלטה למלוה ואין כאן הלואה כלל, וזה ל"ש כשקבע לו זמן, אך בפסיקה דעיקר האיסור הוא משום המתנת המעות, הרי דכל שיש לו וחשיב דכבר זכה בפירות, ליכא המתנת מעות כלל, ולא אסרו בפסיקה כלל משום המתנת הפירות, ואכמ"ל. - **ד** י"ל עוד, דהוא משום דבסאה בסאה שהוא בדרך הלואה לא התירו כשיש לו, אלא משום דהו"ל כהלויני עד שיבא בני, דמצינו לחשוב דאין כאן המתנה כלל ואין היוקר משום אגר נטר, וכל שקבע לו זמן ליכא לה"ט, ומשא"כ בפסיקה דרך מקח שרי כשיש לו משום דברשותי' אייקר, אף בלא הא דהו"ל כהלויני עד שיבא בני.

התור"פ והריטב"א לעיל ע"ג ב' כתבו, דכל הא דשרי לפסוק כשיש לו אף כשקבע זמן, היינו כשקביעות הזמן היא לטובת המוכר, ואם רצה יכול ליתן בתוך הזמן, דבכה"ג נגמר המכר מיד בשעת נתינת המעות, וכי אייקר ברשותי' דלוקח אייקר, אך כל שהתנה הלוקח עם המוכר שלא יוכל ליתן לו בתוך הזמן אסור, משום דבכה"ג אין המכר נגמר עד הזמן, והמעות הוו הלואה ביד המוכר, וכי אייקר ברשותי' אייקר, וכשהגיע הזמן הוא מוזיל אצלו משום שכר הקדמת המעות, ומ"מ כל שקיבל עליו הלוקח יוקרא וזולא שרי, משום דהוי קרוב לשכר ולהפסד, עיי"ש, ונתבאר בדף מס' 39 ו40.

**התירא דיש לו ודיצא השער כשאינם יודעים מכך**

הרמב"ם בפ"י ממלוה ה"ב כתב דאם ל"ה לו מאותו המין כלום ולא נקבע שער השוק עדיין או שלא ידעו שער השוק ה"ז אסור ללוות סאה בסאה, - והב"י בסימן קס"ב ס"ג כתב דהוא משום דכל דלאחד מהן אין השער ידוע, נמצא שמתכוין להלוות או ללוות ע"מ לקבל או לפרוע חטים בזמן היוקר, וכיון שנתכוין אחד מהם לשם רבית אסור, - ועיי"ש שצידד דל"ב שידעו בכמה יצא השער, אלא סגי שידעו שיצא השער, דידוע שבידו לקנות ולהחזירם לו ואין כאן כוונת רבית כלל ומותר.

בד' הב"י שם מבו' דכל שלא ידעו מכך אסור לפרוע את היוקר, וזהו שהוכיח מתשו' הרא"ש דפליג ע"ז, וכ"ה מבו' בד' הב"ח שם ס"ב וס"ה, וכ"כ הט"ז שם סק"ג, והחוו"ד בחידושים שם סק"ה, וכ"נ בד' הש"ך בנקוה"כ שם ע"ד הט"ז סק"ח בסו"ד, - אך הש"ך שם סק"ט כתב דאע"ג דלכתחילה אין להלוות עד שידע שיצא השער, מ"מ אם לוה ויצא השער אע"ג דלא ידע מ"מ הרי לא עשה כאן איסור בהלואה זו וחייב לשלם לו, וכ"כ הש"ך שם סק"ז בדין יש לו, ובד' הגר"א שם סקי"ג משמע שהסכים לדבריו.

הב"ח שם ס"ב נקט דלדעת הרמב"ם גם התירא דיש לו הוא רק כשידעו שניהם שיש לו, - אך הט"ז שם סק"ג כתב דאף דלכתחילה צריך שידעו שניהם שיש היתר, מ"מ אם לוה ולא ידע שיש לו שרי, דאף שלא ידע הקנו לו חכמים את החטים שביד הלוה, ול"ד ליצא השער דבעינן שידעו שניהם, דהתם לא שייך לומר שנקנו למלוה שהרי של אחרים הם, וע"כ לא הותר אלא כשידעו שיש שער בשוק, וכ"כ החוו"ד בחידושים שם סק"ה.[[546]](#footnote-547)

**התירא דיש לו בדבר המחוסר מלאכה**

המאירי כתב דמותר להלוות ככר למי שיש לו קמח, כיון דאין הקמח מחוסר אלא ב' מלאכות, ואף סאה בסאה אינו אלא איסור חכמים, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, ומבו' דדמי דין סאה בסאה לדין פסיקה, וכל דיש לו דבר המחוסר ב' מלאכות מותר להלוות.

אך השער דעה בסימן קס"ב סק"ב דכל שהוא מחוסר מלאכה לא חשיב כיש לו, וע"ד שכתבו התוס' לעיל ס"ג ב' ד"ה מהו דתימא דכל שהוא מחוסר מלאכה לא חשיב כיש לו להתיר הוזלה גמורה,[[547]](#footnote-548) והתוס' שם כתבו דיותר יש להתיר בהוזלה בדרך מקח כשיש לו, מהלואת סאה בסאה כשיש לו, וכיון דבדבר המחוסר מלאכה אסור להוזיל, כ"ש דיש לאסור בהלואת סאה בסאה.[[548]](#footnote-549)

ובדעת הר"י מלוניל והמאירי שהתירו בזה, י"ל דאזלי לטעמייהו לעיל ע"ב ב' דס"ל בפוסק על הגדיש דמותר לפסוק בכל שער שירצה, ומבו' דאף דהוא מחוסר מלאכה שרי אף בהוזלה גמורה, וכמו שדקדק כן הטור בסימן קע"ה מפירש"י שם, וזה כמש"כ המאירי שם דאף שלא נגמרה מלאכתו פוסקין עליו כאילו נגמרה מלאכתו לגמרי, וס"ל דליכא נפ"מ בין דבר שנגמרה מלאכתו לגמרי לדבר המחוסר מלאכה, וע"כ ס"ל דאף לענין סאה בסאה מהני דבר המחוסר מלאכה.

לעיל מ"ד ב' אמרו דרב לוה דינרים מבתו של ר' חייא והוקרו הדינרים, ובא לפני ר' חייא וחייבו לשלם, ומפרשינן התם דהוא משום דהיו לו לרב דינרים ונעשה כאומר לה הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח, והתוס' שם הק' דא"כ מאי מיבע"ל לרב, הרי מתניתין היא דשרי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דמיבע"ל דשמא הלכה כהלל דאסר, וכ"כ הרשב"א שם. - **ב** הריטב"א שם כתב בשם הרא"ה דמיירי כשקבע לו זמן, וס"ד דלא התירו התם אלא כשלא קבע לו זמן, כדתנן הלויני עד שיבא בני, אך כל שקבע לו זמן אסור אע"פ שיש לו. - **ג** הריטב"א שם כתב דרב לוה סתם ולא קבע זמן, ומיבע"ל אם כיון דסתם הלואה ל' יום חשיב כקובע זמן, או דכיון שדעתו לפרוע בתוך ל' וגם יש בנ"א שפורעים בתוך ל', לא חשיב כקובע זמן. - **ד** הר"ן כתב דמיבע"ל שמא לא הותר אלא כשאומר להדיא עד שיבא בני. - **ה** הט"ז בסימן קס"ב סק"ג כתב דבתו של ר' חייא לא ידעה שהיו לרב דינרים, וזהו דמיבע"ל לרב דשמא כיון דלא ידעה אסור לה ליקח את היוקר, וא"ל ר' חייא דאע"ג שלא ידעה, מ"מ הקנו לה חכמים הדינרים שברשותו של רב. - **ו** בחי' הגרע"א לעיל שם כתב די"ל דמיבע"ל לרב דשמא דוקא בסאה בסאה מותר ביש לו, דבזה מצינו לומר דקנה המלוה את הסאה שביד הלוה, דאם הי' רוצה להקנות לו בדרך מקח הי' קונה מדין חליפין או בתורת דמים, ומשא"כ בדינרים דאין בידו להקנות עי"ז, דאין מטבע נעשה חליפין, וגם בתורת דמים אין מטבע קונה מטבע כמותו, י"ל דל"מ יש לו.

**והלל אוסר,** התוס' לעיל ס"ג ב' ד"ה מהו דתימא כתבו דמודה הלל בפסיקה על הפירות דשרי כשיש לו, ואף בפסיקה בהוזלה, משום דדרך מו"מ שרי טפי אף בהוזלה, מדרך הלואה אפי' סאה בסאה.

**הלואת סאה בסאה כשיש לו מקצת**

**אפי' יש לו סאה לוה עלי' כמה כורין,** בפירש"י כתב דהוא משום דכל אחת ואחת אמרינן שתהא תחתי', שהרי אינה קנוי' למלוה וביד הלוה לאוכלה ולמכרה, ונמצאת אותה שלוה נזקפת על פירות שבשוק וזו פנוי' ללוות עלי', והתוס' כתבו בשם ריב"ן רק כשמלוה בזאח"ז, או אף כשנותן לו בב"א ואומר קני בזאח"ז, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ובתשו' סימן קל"ה בשם הרא"ה והסכים לדבריו, וכ"כ ההג"א בסימן ס"ה, - אך התוס' כתבו דשרי אף בב"א ממש, משום דאותה טיפה יכולה להיות כנגד כל טיפה וטיפה, וכ"כ האו"ז בסימן רל"ה בשם ר"י, וכ"כ הרא"ש בסימן ס"ה, והטור בסימן קס"ב, והש"ך שם סק"ו.[[549]](#footnote-550)

**פסיקה כשיש לו מקצת**

הרמב"ם בפ"י ממלוה ה"ו כתב בדין פסיקה בבא בהלואתו, דאם יש לו חטים כשיעור מעותיו מותר, והרמב"ן לעיל ס"ב ב' דקדק מדבריו דלא הותר אלא כשיש לו כדי פסק שלו, ולא אמרינן בזה דאם יש לו טיפה אחת פוסק עלי' כמה טיפין, וכ"כ הרשב"א והנימו"י לעיל ס"ג א', וכ"כ הטושו"ע בסימן קס"ג ס"א, והחוו"ד שם סק"א כתב דשלא במעמד אחד יכול לפסוק עלי' כמה פעמים, דכ"ה דיכול לפסוק על סאה אחת לכמה בנ"א בזאח"ז, ה"נ יכול לפסוק לאדם אחד כמה פעמים שלא במעמד אחד. - אך בפי' הר"י מלוניל בסוגיין מבו' דשרי אף כשיש לו מעט, ופירש דמה שאמרו טיפת יין אין לו ואם יש לו לוה עלי' כמה טיפין, קאי על מתניתין דריש פירקין, וכ"כ הר"ן לעיל נ"ז ב' בשם י"מ, וכ"כ רי"ו בנתיב ח' ח"ב בשם י"א, וכתב דכן נראה עיקר וכן הסכים הרא"ש.

הטור בסימן קע"ה כתב בדין פסיקה בבא באיסרו שיכול לפסוק עד כדי החטים שיש לו, וכ"כ השו"ע שם ס"ד, והמ"מ בפ"ט ממלוה ה"א כתב כן גם בדעת הרמב"ם, - אך הב"י שם דקדק מד' הרמב"ם בהל' מלוה שם דסגי במה שיש לו מקצת, ולכאו' מכוון דבריו דאף דבבא בהלואתו לא התיר הרמב"ם אלא כשיש לו חטים כשיעור מעותיו, (וכמש"כ כן הב"י בסימן קס"ג ס"א), מ"מ בבא באיסרו סגי במה שיש לו מקצת,[[550]](#footnote-551) וכ"כ החינוך במצוה שמ"ג.

הרמ"א בסימן קע"ג ס"ו כתב בדינא דלעיל מ"ו א' דנותן לו השולחני דינר טבוע ופורע לו יפה דינר וטריסית דכל דיש לו שרי, דסגי במה דיש לו מקצת, דומיא דהלואת סאה בסאה, ודלא כמש"כ השו"ע שם דבעינן שיהא לו כל דמי הדינר, והאחרונים תמהו ע"ז דהרי אף בפסיקה בשויו לא הותר אלא כשיש לו כדי כל הפסיקה, וכמש"כ הטוש"ע בסימן קס"ג ס"א ובסימן קע"ה ס"ד, והרמ"א שם לא השיג ע"ז, ונתבאר בזה בדף מס' 35.

בטעם הא דלא התירו בפסיקה אלא כשיש לו כנגד כל מה שפסק, מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א לעיל ס"ג א' דהוא משום דבלוה כל שיש לו טיפה ולוה עלי' כמה טיפין רואין כאילו לוה טיפה כנגד טיפה שיש לו, ואח"כ כלוה ב' טיפות כנגד ב', וכן לעולם, ומשא"כ במוכר, וכ"כ הנימו"י שם, והחוו"ד בסימן קס"ג סק"א הק' ע"ז, דממש"כ דאחר שלוה טיפה הו"ל כלוה ב' טיפות כנגד ב', מבו' דאף הטיפה שכבר לוה עלי' מצטרפת ללוות עלי' פעם אחרת, (וכמש"כ בפירש"י בסוגיין), וא"כ מ"ט בפסיקה לא אמרינן הכי, הרי אף בפסיקה יכול לאכול את החטים שיש לו, ול"מ הא דיש לו אלא לענין היתר פסיקה. - **ב** בקונט' מהסמ"ע אות י"ט כתב דדוקא בהלואת סאה בסאה דחוזר ונותן ממין שהלוהו לו וכשיעור סאה שהלוהו הוא שהתירו, ומשא"כ בפסיקה שנותן לו מין אחר דדמי טפי לרבית, וכ"ה בדרישה בסימן קע"ג סק"ה.[[551]](#footnote-552) - **ג** החוו"ד כתב דדוקא בהלואת סאה בסאה שאינו מקנה לו מדעתו, שהרי מקבלה בהלואה, אלא שחכמים חשבוהו כאילו היא נחלטת למלוה לומר שברשותו נתייקר, ע"כ יכול ללוות עלי' כמה פעמים, משא"כ כשמקנה לו בלשון קנין חשבינן לה כאילו יצאה מרשותו ע"י קנין, ואינו יכול לפסוק עלי' ולמוכרה במעמד אחד כמה פעמים.[[552]](#footnote-553)

כ"ו אדר א' פ"ב

דף מס' 30

**הלוהו סאה האם לוה עלי' סאה אחרת**

**ע"ה א'** **-** הב"י בסימן קס"ב ס"ב כתב בשם תלמידי הרשב"א דאף דאם יש לו סאה לוה עלי', מ"מ אם הלוהו סאה אינו לוה עלי', משום דסאה זו להוציאה לוה אותה, - והב"י תמה ע"ז, דאע"ג דלהוצאה לוה אותה למה לא ילוה עלי', שהרי כל חטים שביד האדם להוצאה עומדים ואפ"ה לוה עליהם, וכ"כ השו"ע שם ס"ב דאם אין לו כלום מאותו המין, יתן לו המלוה מעט מאותו המין או ילוהו לו ואח"כ ילוה לו כמה סאין, - אך הב"ח שם ס"ב הסכים לד' תלמידי הרשב"א, וסייע לדבריהם מד' הרשב"א והסמ"ק והכל בו, וכ"כ הט"ז שם סק"ד, והש"ך שם סק"ח, ועיי"ש בט"ז במש"כ לפרש הטעם בזה.

הט"ז בסימן קס"ג סק"ב והגר"א בסימן קס"ב סק"ח כתבו להוכיח להתיר בזה, ממש"כ הרשב"א והנימו"י לעיל ס"ג א' דהא דיש לו טיפה אחת לוה עלי' כמה טיפין, הוא משום דרואין כאילו לוה טיפה כנגד טיפה שיש לו ואח"כ כלוה ב' טיפות כנגד ב', והרי דחשיב כיש לו גם מכח הטיפה שהלוה לו, וע"כ הוי כלוה ב' טיפות כנגד ב', - ועמש"כ הט"ז בסימן קס"ב סק"ד לדחות, וצ"ב.

השטמ"ק בסוגיין כתב בשם שיטה דמש"כ רש"י דהא דכשיש לו סאה לוה עלי' כמה סאין דהוא משום דכל חדא וחדא אמרינן זו תהא תחתי' שהרי אינה קנוי' למלוה וכו', ולא פירש דהוא משום דיכול ללוות את הסאה השני' על סמך הסאה שלוה עכשיו וכו', שהרי טעם ההיתר בזה הוא משום דחשבינן לה כבזאח"ז, הוא משום דודאי לא לוה על סמך הסאה שלוה עכשיו, שהרי לוה שתיהן בב"א, ועוד, דכיון שהסאה שלוה היא בעין בידו, ליכא למימר בזה נעשה כאומר עד שילויני בני, והיינו דכל הא דמצינו לומר שלוה על סמך הסאה שבידו, הוא רק כשאין הסאה בידו ממש, דאין בידו לפרוע ממנה עכשיו, ואף אי נימא דהא דכשיש לו סאה לוה עלי' הוא אף כשהיא בעין, אפשר דהוא משום דלא פלוג בין בעין ללא בעין אלא היכא דמוכחא מילתא, - ולמש"כ תלמידי הרשב"א דלא הותר ללוות על סמך סאה שלוה משום דמלוה להוצאה ניתנה, מתישבים ד' רש"י בע"א.[[553]](#footnote-554)

**הקנאת המלוה סאה ללוה בלא דעתו**

בתשו' הרא"ש כלל ק"ח ס"ז כתב דכל שאין סאה ללוה, לא מצי המלוה לזכות לו סאה ע"י אחר, כיון שהוא חובתו, דיותר חפץ הלוה שלא יהא לו, כדי שאם יוקיר לא יפרע לו אלא כשעת ההלואה, וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ב ס"ה דלא מצי המלוה להקנות ע"י אחר שלא מדעת הלוה.

והט"ז שם סק"ח הק' דמ"ש מפרוזבול דכל שאין לו קרקע מזכה לו ע"י אחר אפי' שלא בפניו דהקילו בו משום שהוא מדרבנן, וה"נ יש להתיר הכא כיון דאיסור סאה בסאה אינו אלא מדרבנן, וכן הק' הגר"א שם סקט"ז, - ועמש"כ בזה הש"ך בנקוה"כ שם, והחוו"ד שם סק"י.

**נאמנות הלוה לומר דיש לו סאה**

ההגמ"ר בסימן תל"ב כתב בדין פסיקה ביש לו, דאם אומר המוכר יש לי פירות נאמן וא"צ להביא ראי', והב"י בסימן קס"ב ס"ב כתב דה"נ הוא בהלואת סאה דנאמן הלוה לומר שיש לו סאה וא"צ ראי', וכ"כ הרמ"א שם,[[554]](#footnote-555) וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ג ס"א בדין פסיקה.

ובטעם הא דנאמן כתב הלבוש שם דהוא משום דמוקמינן לי' אחזקת כשרות, ושמא מכוון דבריו דכיון דהוי בחזקת כשרות יש בזה לנאמנות ע"א באיסורין, - אך הגר"א שם סקי"א כתב דהוא משום דלא שביק התירא ואכיל איסורא, כיון דיכול ליקח מעט במתנה או בהלואה, וכ"כ הגר"א בסימן קס"ג סק"ה.[[555]](#footnote-556)

**דין הכחשה דהמלוה והלוה אם היתה סאה ללוה**

\*בתשו' הרא"ש סימן ק"ח ס"ז כתב השואל דכל שטוען המלוה שהי' ללוה סאה בשעת ההלואה נאמן, דלא שביק התירא ואכיל איסורא, עיי"ש, - והרא"ש נחלק ע"ז דל"ד לפרוזבול דנאמן המלוה לומר פרוזבול הי' לי ואבד משום דלא שביק התירא ואכיל איסורא, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה, והביאו הש"ך בסימן קס"ט סק"ס, ומש"כ הט"ז בסימן קס"ב סק"ז, והחוו"ד סק"ח, ואכמ"ל.

**ניכוי חסרונות בהלואת סאה בסאה**

היד אברהם בסימן קס"ב ס"ג כתב דהמלוה סאה בסאה על שער שבשוק צריך לנכות לו חסרונות, דדמי לפסיקה ביצא השער שכתבו הרא"ש בסימן ט' והטוש"ע בסימן קע"ה ס"ט דמנכה את החסרונות, וכ"נ למש"כ השטמ"ק בסוגיין והרא"ש בסימן ס"א בשם הראב"ד דהא דלוין על שער שבשוק הוא בצירוף הא דחיטי הוא דקדחי באכלבאי.

אך בד' ש"ר לעיל ע"ב ב' מבו' בפשוטו דהא דהותר ללוות על שער שבשוק אינו בצירוף ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, ולפ"ז הדין נותן דא"צ לנכות חסרונות, וכן הוכיח בקונט' מהגרד"ל סימן ל' אות ד' מד' הריטב"א בע"ז ס"ב ב' דהותר להלוות פירות שביעית על שער שבשוק,[[556]](#footnote-557) ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**הלואת סאה סאה בסאה כשהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד**

בתשו' ריב"ש סימן י"ט כתב בדין המוכר חטים לחבירו והתנה עמו להיות ידו על העליונה לגבות ממנו בזמן הידוע החטה עצמה בעין או הערך שלה לפי השער של עכשיו, דה"ז אסור, דאף דנימא דתנאו הוא דאם יבא לגבות חטים תתבטל המכירה ויהא זה כהלואה סאה בסאה, דהיא מותרת כשיש לו או כשיצא השער, ומן הדין הוא גובה חטים אף שהוקרו, מ"מ ה"ז אסור משום דלא הותרה הלואת סאה בסאה כשיש לו או כשיצא השער אלא כשהוא קרוב לשכר ולהפסד, שכמו שאם יוקרו החטים יהי' שכר למלוה כן כשיוזלו יהי' לו הפסד, אך בכה"ג שאם יוקרו יטול חטים ואם יוזלו יטול דמיהם כשעת היוקר דהוי קרוב לשכר ולא להפסד, ה"ז אסור,[[557]](#footnote-558) וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ב ס"ב, - ועמש"כ בזה החוו"ד שם סק"ה, ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ג, ועיי"ש שכתבו דאיכא גוונא דהו"ל רבית קצוצה, ואכמ"ל.

**הלואת ככר**

**וכן הי' הלל אומר לא תלוה אשה ככר וכו',** בטעמא דחכמים דשרו בהלואת ככר, כתב בפי' הר"י מלוניל כתב דאיירי כשיצא השער או כשיש לו, ועיי"ש שכתב דאף אם יש לו קמח או סולת שרי, כיון דאין מחוסר אלא ב' מלאכות, (ועמש"נ בזה בדף מס' 29), וכ"כ הב"י בסימן קס"ב ס"ג בדעת הרי"ף והרמב"ם דלא הותר אלא כשיצא השער או שיש לו, ולא התירו חכמים בהלואת ככר יותר מבהלואת סאה,[[558]](#footnote-559) וכ"נ בד' האו"ז בסימן רל"ה ורל"ו שפירש כן בד' הרי"ף, והביאו ההג"א בסימן ע"ה.

אך דעת רש"י וש"ר בסוגיין דהתירו חכמים בהלואת ככר אף כשאין לו ולא יצא השער, וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ב ס"א, ובטעם הא דשאני הלואת ככר, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום שלא החמירו לדקדק באיסור סאה בסאה כ"כ,[[559]](#footnote-560) וכ"כ התוס' בד"ה וכדברי הלל בפי' בתרא, וכ"כ התור"פ בפי' קמא דאף אם מקפיד לא דקדקו חכמים לאסור בדבר מועט.[[560]](#footnote-561) - **ב** התוס' שם כתבו בפי' קמא דהוא משום דמחלי על דבר מועט ונותנין שלא בתורת רבית, ועד"ז כתב הר"ן דהוא משום שאין דרכן של בנ"א להקפיד בדבר מועט כזה, ופירש כן גם בד' רש"י,[[561]](#footnote-562) וכ"כ השטמ"ק בשם הראב"ד בפי' בתרא והריטב"א, וכ"כ המ"ב בסימן ת"נ סק"ב.[[562]](#footnote-563) - **ג** הרמב"ן והרשב"א כתבו בשם ר"ה גאון דהוא משום דבככר דדבר מועט הוא ל"ב שער שבשוק שאע"פ שאין לזה יש לזה, מידי דהוה אזבל בימות החמה, וכ"כ הבעה"מ בפי' בתרא והמאירי בפי' הב', ועד"ז כתב השטמ"ק בשם הראב"ד בפי' קמא דהוא משום דמילתא זוטרתי היא ושכיח לאוזופי חד מחברי'. - **ד** התור"פ כתב בפי' בתרא דהוא משום דלא אסרו אלא בסאה בסאה דרגילות הוא להשתנות בתוך כך, ומשא"כ בככרות דאין רגילות שישתנה השער שלהם בתוך כך.

בתשו' רש"י סימן ק"ח כתב דאשה שלותה ככר של חמץ מחברתה לפני הפסח צריכה לפורעה לאחר הפסח, ולי"ב משום איסור חמץ שעבר עליו הפסח, וכ"כ כמה מקמאי, והטוש"ע באו"ח סימן ת"נ ס"א.

אך הריא"ז בפסחים פ"ה ה"ג דין ג' ובע"ז פ"ה ה"א דין ט' כתב לאסור בזה משום איסור רבית, שהרי הוא כלוה סאה בסאה הואיל וקובע לו זמן שאינו יכול לשלם לו אלא אחר הפסח, ולכאו' מכוון דבריו דמה"ט אסור אף אם יש לו, וכדעתו במכילתין דכל שקבע זמן אסור אף אם יש לו, והביאוהו הדרכ"מ באו"ח שם סק"א, והכנה"ג בהגה"ט שם אות א', והמג"א שם סק"א.

ובהגה' דרכ"מ שם כתב להתיר בזה לפ"מ דקי"ל דבהלואת ככר ליכא משום איסור סאה בסאה, וכ"כ הפר"ח שם ס"א, והחק יעקב שם סק"א, והפמ"ג באש"א שם סק"א, והמחה"ש שם, - אך החמד משה שם סק"א צידד דלא הותר הלואת ככר אלא בשאר ימות השנה, אך בין קודם פסח לאחר הפסח לפעמים יש חילוק גדול שבער"פ החמץ בזול הרבה יותר מאחר הפסח, ובכה"ג אסור, - והשעה"צ שם סק"ד כתב דמיירי כשלוה דבר מועט ובכה"ג שרי אף כשנתייקר הרבה.

למש"כ רה"ג ודעימי' דהא דהותרה הלואת ככר הוא משום דאע"פ שאין לזה יש לזה ודמי לזבל, צ"ע, דא"כ מ"ט לא הותרה אלא הלואת דבר מועט, הרי גם כשמלוה ככרות רבים יש להתיר, דדמי להיכא דיש לו סאה דלוה עלי' כמה כורין, ולכאו' יש ללמוד מזה, דאף דכשיש לו מעט שרי, מ"מ כל שאין לו מעט אלא שבידו לקנות מעט, אי"ז מועיל להתיר ללוות עלי' יותר ממה שבידו לקנות, - אך בד' התוס' לעיל ע"ב ב' ד"ה אין לוין והרא"ש בסו"ס ס"א מבו' דגם בהא דלוין על שער שבשוק סגי במה שיש לו מעט, וצ"ע.[[563]](#footnote-564)

בד' הרמב"ן במלחמות ובחידושיו משמע להדיא דהלל דאסר בהלואת ככר, היינו אף כשיש לו, - אך הריטב"א כתב דמסתברא שלא החמיר הלל בהלואת ככר אלא כשאין לו.[[564]](#footnote-565)

**הלואת דבר המצוי שלא יצא השער**

ממש"כ רה"ג ודעימי' להתיר בהלואת ככר אף כשלא יצא השער משום דהוא דבר המצוי, לכאו' יש ללמוד דליכא איסור סאה בסאה בדבר המצוי לקנותו אף שלא יצא השער,[[565]](#footnote-566) כאשר כ"ה בזה"ז ברוב הדברים, וכ"כ השער דעה בסימן קע"ג סוסק"ח בדין פסיקה, דל"ב יצא השער אלא בדבר שיש לו שער, דכ"ז שלא יצא השער אינו מצוי לקנות שהכל ממתינים על השער,[[566]](#footnote-567) משא"כ בדבר שאין לו שער כלל תמיד הוא מצוי לקנות וחשיב כיצא השער דפוסקין.[[567]](#footnote-568)

אמנם הנה מבו' בד' רה"ג ודעימי' דלא שרי בכה"ג אלא בדבר מועט, והרי דלא התירו בכה"ג מכח הא דיכול לקנות, אלא מכח דיכול ללוות, וכמש"כ כן הראב"ד,[[568]](#footnote-569) ולפ"ז אין להתיר אלא בכה"ג דהוא דבר מועט ומצוי ללוותו, - ומד' ש"ר שלא התירו בהלואת ככרות מכח ה"ט, אף דודאי דככרות הוי דבר המצוי לקנותו, מבו' דלא הותר ללוות אף דבר המצוי אלא כשיצא השער, - וכ"ה מבו' ממה שנחלקו הראשונים אם מותר להלוות פרוטות נחושת, ונתבאר בדף מס' 3, וממש"כ הפוסקים בסימן קס"ב ס"א בדין הלואת זהובים, אף דהוי דבר המצוי לקנותו.[[569]](#footnote-570)

**אבל חכ"א לוין סתם ופורעין סתם,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דקאי על ככרות דלוין ככרות סתם בלא קציצת דמים, וכ"כ הבעה"מ, והריטב"א בשם הרא"ה. - **ב** הרי"ף כתב דהיינו דלוין על שער שבשוק, והרמב"ן במלחמות ובחידושיו כתב בדעתו ובדעת הגאונים דלא קאי על הלואת ככרות, אלא על הלואת סאה בסאה דמותרת על שער שבשוק, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, והרשב"א כתב לפי' זה דהא דלוין סתם, היינו בלא קציצת דמים, וכ"כ הרשב"א בתשו' החדשות סימן ע"ה, ונחלק ע"ד הרמב"ם בפ"י ממלוה ה"ב שפירש דלוין סתם היינו בלא קביעות זמן. - **ג** הרמב"ן במלחמות כתב בשם בעל הלכות ראשונות דלוין סתם ופורעין סתם סאה בסאה שלא על שער שבשוק, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ה אות א' בשמו, ופירש דהיינו דלא נאסר אלא כשפירש הלוה שיחזיר לו סאה, אך אם לא פירש אם יחזיר לו סאה או דמי' שרי, וכ"כ הבעה"ע באות כיס, והביאו הבעה"ת שם.[[570]](#footnote-571) - **ד** במשפטי הלואות לר"ה גאון ד"ה והאופן הג' כתב דהיינו דכל שלוה סתם בלא קביעות זמן שרי אף שלא יצא השער ואין לו.[[571]](#footnote-572)

**שבת קמ"ח ב' - בשבת הוא דאסיר אבל בחול שפיר דמי לימא מתניתין דלא כהלל וכו',[[572]](#footnote-573)** בפירש"י כתב דקאי אהא דבשבת אסור לומר הלויני, והרי דבחול שרי ולא חיישינן לרבית אע"ג דבלשון הלואה קאמר לי', ומבו' דכל שאומר בלשון שאלה לי"ב משום רבית, וכן הוכיחו הרמב"ן וש"ר מהא דלא פרכינן משבת גופה דשרינן להשאיל ככרות, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דבשאלה שאינה לזמן מרובה אין חוששין שמא יוקרו החטים "הרבה" ונמצא רבית בככרות, אך בלשון הלואה שהוא לזמן מרובה חוששין שמא יוקרו החטים הרבה ונמצא רבית אפי' בככרות, ומבו' מדבריו דמודה הלל דבככר דהוא דבר מועט אין לאסור אלא משום דחיישינן שמא יוקרו החטים הרבה, ומה"ט לא אסרו בזמן מועט דליכא למיחש שיתייקרו החטים הרבה. - **ב** הרשב"א כתב דהוא משום דבשאלה שיכול לתבוע כשירצה לא חייש הלל שמא יוקרו החטים, וכ"כ הריטב"א והר"ן, ומבו' בדבריו דאי"ז במסוים בככרות שהם דבר מועט, אלא ה"נ הוא בכדי יין ושמן. - **ג** התורי"ד כתב דהוא משום דבשאלה שהיא לזמן מועט לא יהא אלא סאה בסאה דשרי כשאומר הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח,[[573]](#footnote-574) וצע"ג שהרי הלל גופי' אסר במשנתינו אף כשאומר הלויני עד שיבא בני או שאמצא מפתח.[[574]](#footnote-575) - **ד** הנימו"י כתב דלדעת הסוברים דאף שאלה היא לל' יום צ"ל דהא דבל' שאלה שרי, הוא משום דהא דהלל חומרא בעלמא היא, שהרי רבנן פליגי עלי' ושרו, ולא אסר אלא כשאמר בלשון הלואה, ופירש כן בד' רש"י.[[575]](#footnote-576)

לדעת הרשב"א ודעימי' נתחדש דלא נאסרה הלואת סאה בסאה כשיש ביד המלוה לתבעו מיד, אך בד' הפוסקים לא מצינו שהתירו בזה, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סל"ב דאסור ללוותו אפי' לשעה קלה שמא יתייקר מיד, - ושמא י"ל דאין מכוון הרשב"א ודעימי' להתיר בזה לדינא, אלא דהגמ' לא פריך מינה משום די"ל דבשאלה שיכול לתבוע כשירצה שרי, אך לפ"מ דמשני הגמ' בע"א אין מקור להתיר בזה.[[576]](#footnote-577)

הרמב"ן הק' דאף בהלואת סאה בסאה לא נאסרה ההלואה עצמה, ולא נאסר אלא לפרוע סאה כשהוקרה, ונתבאר פלוגתת רבוותא בזה בדף מס' 28 בסופו, וכתב דבככר אסר הלל ההלואה עצמה, ודקדק כן מלישנא דמתניתין בב"מ ע"ה א' דלא תלוה ככר לחברתה שמא יוקרו חטים, ומשמע דהאיסור הוא בשעת ההלואה, לפי שאין הנשים מקפידות ביוקר הככרות, וע"כ אסורה להלוותן גזירה שמא יוקרו ולא תרצה לשום שלא תראה כצרת עין, א"נ שלא תדע ביוקר החטים, - והרשב"א כתב דכיון דסתם ככרות של בעה"ב אינן עשויין במדה ידועה ואין להן קצב אחד לכל, והם אינם מקפידין זע"ז להשיב לחמן במשקל, ע"כ חייש הלל שמא יוקרו החטים, וכיון דלא קייץ דמיהם אינם יודעין כמה הי' שוה ובאין לידי רבית בסופן,[[577]](#footnote-578) וכ"כ הר"ן.

**הא באתרא דקייץ דמי',** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דקייץ דמייהו דככרות לא אתי לידי רבית שאם יוקירו יתן דמיהן, והרשב"א הוסיף לפרש דהיינו דלמש"כ הרמב"ן דהא דאסרו ללוות ככר הוא משום גזירה שמא יוקרו ולא תרצה לשום שלא תראה כצרת עין, הרי דכל דקייץ דמייהו אם יוקרו החטים תעשה עצמה כאילו אין לה ככר ותתן לה דמיו שהם קצובין וידועין בשעת ההלואה, והריטב"א כתב בע"א, עיי"ש, ולפי דבריו דהא דאסרו ללוות ככר הוא משום דסתם ככרות של בעה"ב אינן עשויין במדה ידועה וכו' וע"כ חיישינן שמא יתייקרו וכיון דלא קייץ דמיהם אינן יודעין כמה הי' שוה ובאין לידי רבית, הרי דמה"ט דכל דקייץ דמייהו שרי, דאינן באין לידי רבית, שכבר ידוע להן דמיו ואם יוקרו תתן לה דמיו, - והריטב"א כתב די"מ דהא דשרי בדקץ דמייהו, היינו היכא דיצא השער, דבכה"ג ליכא משום רבית,[[578]](#footnote-579) וכתב דאין הלשון משמע כן.

התוי"ט כתב דמה שהעמידו להנידון אם אתיא מתניתין כהלל בהלואת ככרות, ולא העמידו לזה בהלואת כדי יין ושמן,[[579]](#footnote-580) הוא משום דדברי הלל בככרות נשנו, - ובתוס' הגרע"א תמה ע"ז, עיי"ש, וכתב לישב בע"א, דלמש"כ הרמב"ן והרשב"א אין לאסור רק בככרות דמתוך שהוא דבר מועט חוששין שאע"פ שהוקרו תתן לה הככר, או משום דאין הככרות של בעה"ב עשויין במדה ידועה וכו', אך בכדי יין שרי ללוות, ואם יוקרו יתן דמיהן.[[580]](#footnote-581)

**סאה בסאה בדרך מקח**

הט"ז בסימן קס"ב סק"א כתב דאף דאסור להלוות סאה בסאה מ"מ בדרך מקח מותר, דהיינו אם מוכר לו סאה וישלם לו בזמן קצוב סאה אחרת תחתי', דהו"ל קרוב לשכר ולהפסד דאף בהלואה לי"ב איסור אלא מדרבנן, וממילא בדרך מקח מותר לגמרי,[[581]](#footnote-582) והאחרונים דנו בזה מכמה טעמים, **א** החוו"ד שם סק"א הק' דהיאך איירי, דאם יצא השער הרי אף בדרך הלואה מותר, ואם לא יצא השער, הרי אף כשנותן מעות אסור לפסוק על חטין,[[582]](#footnote-583) וכן הק' השער דעה שם, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ ע"ז החזו"א בסימן ע"ב סק"ה. - **ב** השער דעה שם סק"א בתו"ד עמד בזה, דכיון דאין דרך מכירה למכור דבר ליתן לו לזמן קצוב מאותו המין עצמו, הו"ל כהלואה, דאין הלשון גורם, וכמש"כ הריב"ש בסימן ש"ה, וכן הק' הכהונת עולם שם ד"ה והנה הט"ז, ועד"ז כתב הבינת אדם בסימן ז', עיי"ש, ועמש"נ בזה בדף מס' 19. - **ג** האבנ"ז בסימן קע"ה סק"א הק', דהרי אסרו חכמים לפסוק על הפירות אף דאפשר שיוזלו, והרי דלא התירו בדרך מקח מכח הא דהוא קרוב להפסד דזולא, ועיי"ש מש"כ בזה.

השער דעה שם כתב להתיר בזה מטעם אחר, משום דעיקר מה שאסרו בהלואת סאה בסאה אף דמאי אהנית לי וכו', אמרו לעיל ס"ג ב' דהוא משום דבהלואה לא התירו מכח ה"ט, אך כל דהוא בדרך מקח יש להתיר בזה משום ה"ט דמאי אהנית לי,[[583]](#footnote-584) וכ"כ הכריתי שם, ועיי"ש שכתב דד' הט"ז דלא התיר מכח ה"ט, קיימי כשקבע עמו זמן שאין יכול לפרוע בתוך הזמן.

החוו"ד שם כתב להתיר בזה משום דהוי כמוכר סחורה בהמתנה דכל שאין מעלהו הרבה שרי, וכתב לפ"ז להתיר גם במוכר סאה חטין ופוסק בדמיו על סאה שעורים, ועמש"כ בזה החדרי דעה שם והחזו"א בסימן ע"ב סק"ה, ונתבאר בדף מס' 45.

כ"ח אדר א' פ"ב

דף מס' 31

**הלואת סאה בסאה באריסין**

**ע"ד ב'** **- מלוה אדם את אריסיו חטים בחטים לזרע אבל לא לאכול,** בפירש"י בגמ' פירש דהא דשרי להלוות חטים בחטים לזרע, הוא משום דאי"ז הלואה אלא הו"ל כיורד לתוך השדה ע"מ שיטול פחות משאר אריסין כשיעור הזרע, ולכאו' היינו משום דכשנותן לו בעה"ב קרקע עם הזרע, חשיב כנותן לו קרקע מעליא טפי, וכנגד זה הוא פוחת בשכרו, ולא חזינן לה כלל כהלואה, - ובזה מתפרש טעם הא דלא הותר כשמלוה לאכול, דבכה"ג ל"מ מה דנימא דירד לתוך השדה ע"מ שיטול פחות משאר אריסין כשיעור הזרע, דהרי מה שנתרצה ליטול פחות משאר אריסין כשיעור הזרע, הוי כפירעון הלואתו, ויש בזה לאיסורא דסאה בסאה, ורק כשהלוהו לזרע, דחשיב דנתן לו קרקע מעליא טפי, הוא דמצינו למימר דאי"ז הלואה כלל, אלא הוא פוחת בשכרו כנגד מה שנתן לו קרקע מעליא טפי.[[584]](#footnote-585)

המאירי כתב בשם הראב"ד דכל הא דשרי הוא רק כשלא זקפן עליו במלוה אלא שבעה"ב נוטלה מן הגורן, אבל אם זקפן עליו במלוה וקבע לו זמן לגורן אם הוקרו אסור כדין סאה בסאה, וכן משמע בד' הט"ז בסימן קס"ב ריש סק"ו, - אך השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דמסיק דאף בכה"ג שרי, דמ"מ אייקורי בארעא הוא, והחוו"ד בסימן קס"ב סק"ז כתב דהיינו משום דאף חוכר מקבל על עצמו סך קצוב אפי' אין פירות בשדה, וה"נ יכול לחכור ולומר דיתן לו דבר קצוב והמותר יקבל מהשדה שליש או רביע, וא"כ ה"נ אמרינן דהוי כמו שהתנה עמו תנאי זה, שיקבל סאה חטים ועוד שליש מפירות השדה.[[585]](#footnote-586)

\*המנחת שלמה בח"א סימן כ"ח ד"ה אך נלענ"ד הוכיח מהכא דאיכא איסור רבית, אף בהלואה כה"ג דאין שעבוד הגוף על הלוה, שהרי הכא כשהתנה עמו שיפחות לו בשכרו, ולא זקף עליו במלוה, אין האריס חייב להחזיר לו את הסאה אלא מתבואת אותה השדה, ואפ"ה לא התירו אלא משום דאי"ז כלל כהלואה אלא כפוחת בשכרו, אך בלא"ה הי' בזה לאיסור רבית, כיון דלא שכיח כלל תיוהא כזו שלא יוכל המלוה לקבל את הסאה שהלוה.

**באתרא דתנא ברא מרי ארעא יהיב ביזרא וכו' אי ירד דלא מצי מסלק לי' אסור,** בפירש"י כתב דהיינו דלא הותר בכה"ג אלא אם פסק עמו בתחילתו קודם שירד שיתן את הזרע, אך אם מתחילה לא פסק עמו כן ואח"כ נתרצה בכך, אין ירידתו עכשיו לתוכה דנימא לבציר מהכי נחית והלואה היא גבי' ואסור, וכ"כ השטמ"ק בשם הראב"ד, וכ"נ בד' המאירי, והב"י שם כתב דהיינו דלא נאסר אלא אם לא פסק עמו שיתן את הזרע אלא אחר שירד, אך כל שפסק עמו קודם שירד שיתן את הזרע, הו"ל כמקום שהאריס נותן את הזרע דיכול בעה"ב לחזור בו כ"ז שלא נתן את הזרע, וע"כ אף אם ירד לתוכה קודם שהלוה לו, שרי, - אך בד' הפסקי רי"ד והריא"ז משמע דאף אם פסק עמו שיתן את הזרע קודם שירד, מ"מ כל שירד לתוכה זכה בשדה, ואם בא אח"כ להלוות לו חטים בחטים הו"ל הלואה ואסור, וכ"כ הפרישה בסימן קס"ב בדעת הטור שם, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ה (אות ט') בדעתו,[[586]](#footnote-587) וכ"כ הב"י שם בשם תלמיד הרשב"א, והוסיפו לפרש דהיינו דכיון דנהגו שבעה"ב נותן את הזרע, הרי דאף דשינה והתנה עמו שיתן הזרע, מ"מ בדרכי הקני' הנהוגה לא שינה, וכל שירד לקרקע קנה בחזקתו ולא מצי מסלק לי', וע"כ הו"ל הלואה ואסור.

**הלואת סאה בסאה ע"מ לפרוע מפירות שבמקום אחר**

**ע"ג א'** **- המוליך פירות ממקום למקום וכו' תנם לי ואני אעלה לך פירות שיש לי באותו מקום וכו',** בפירש"י כתב דאיירי כשאמר לו שיעלה לו פירות שיש לו במקום היוקר, והא דשרי כשיש לו הוא משום דהלואת סאה בסאה אי"ז רבית קצוצה אלא אבק רבית דרבנן, והמחנ"א בהל' רבית סימן כ"ב הק' דכיון דכל הא דהלואת סאה בסאה מותרת מה"ת הוא משום דבתר מעיקרא אזלינן, וכמש"כ הרמב"ן וש"ר בריש פירקין, ל"ה לנו להתיר בכה"ג דכבר מעיקרא הי' שוה יותר במקום פלוני, ועיי"ש במש"כ בזה, ונתבאר בזה בדף מס' 10, עיי"ש, - ולדעת הסוברים דהכא לא חזינן לה כהלואה אלא כחליפין, ונתבאר להלן, ניחא.

**אם יש לו פירות באותו מקום מותר,** בפירש"י כתב דהוא משום דמהשתא אוקמינהו ברשותי', ואע"ג דלא משך, לא גזרו על סאה בסאה היכא דיש לו, ומשמע קצת מדבריו דהוא מדינא דיש לו, וככל הלואת סאה בסאה דמותרת היכא דיש לו,[[587]](#footnote-588) וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א,[[588]](#footnote-589) וכ"ה להדיא במשפטי הלואות לר"ה גאון סוד"ה וכן רשאי, וכ"נ בד' הֻאו"ז בסימן רכ"ד שכתב דה"נ יש להתיר כשיצא השער, (ודימהו להא דלוין על שער שבשוק), וכ"ה מבו' בד' ההגמ"ר בסימן תל"ט, וזהו שהוכיח מהכא דהתירא דיש לו הוא גם כשיש לו פירות במקום אחר ודרכו של מלוה לילך לשם.

אך הפסקי רי"ד כתב דהכא ליכא להתירא דיש לו, כיון דאין הפירות מצויין לו, ול"ד להלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח, והא דשרי הוא משום דדמי לחליפין והרי הן קנויין לו בכל מקום שהן,[[589]](#footnote-590) וכ"נ בד' המאירי, וכן משמע בד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ל"ט שכתב דהא דשרי הוא משום דאוזולי קמוזיל גבי', וכן משמע בד' הרמב"ם בפ"ט ממלוה שהביא לדין זה בכלל דיני פסיקה, ועמש"כ בזה הכנה"ג בהגב"י סימן קס"ב (סוף אות י"ד).

ונפ"מ רבתא בזה הוא במש"כ המאירי דהא דשרי כשיש לו, היינו כשיש לו כמו שהוא אומר, ומבו' דבעינן שיהא לו ככל מה שנתחייב לו, ולא סגי במה שיש לו מקצת, וזה לטעמי' דההיתר הכא הוא משום דהו"ל כחליפין, וכ"נ בתשו' מהר"ם אלשקר סימן נ' דמה"ט בעינן הכא שיש לו כל מה שנתחייב לו, עיי"ש, אך לדעת הסוברים דהוא מדינא דיש לו, דמי לכל הלואת סאה בסאה כשיש לו דסגי במה שיש לו מקצת, וכאשר כ"ה להדיא בד' ר"ה גאון שם, אמנם הנה הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד (אות ל"ט) צידד גם לדעת רש"י לאסור בזה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וצ"ב.

האו"ז בסימן רכ"ד כתב דכל שיצא השער שרי אף כשאין לו, כיון דלוין על שער שבשוק, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו סוף ח"ג, עיי"ש,[[590]](#footnote-591) - אך בח"ד שם צידד לאסור בזה, דליכא למימר דמהשתא אוקמינהו ברשותי', אלא כשיש לו באותו מקום, אך כל שאין לו שם, כיון שהתנה עמו ליתן פירות שבמקום אחר ואינו במקום שהוא שם, ליכא למימר בזה דהוי כמו עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח, וצ"ב,[[591]](#footnote-592) - ובתשו' מהר"ם אלשקר סימן נ' כתב לאסור בזה, משום דהפירות שוין יותר במקום הפירעון, ומה יועיל בזה יציאת השער, ודמי לפסיקה בהוזלה דלא הותרה אלא כשיש לו,[[592]](#footnote-593) - ולמש"כ בתשו' הרשב"א החדשות בטעם התירא דיצא השער, ונתבאר בדף מס' 25, אין מקום כלל להתיר הכא כשיצא השער במקום פלוני.

**ואם אין לו אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דבשכר המתנתו נותן לו במקום היוקר, ומשמע קצת דלא אסרו אלא כשמקום פלוני הוא מקום היוקר, וכ"כ המאירי, - ועיי"ש שכתב די"מ דאסור אף אם לא היו שם ביוקר, דהו"ל כהלואת סאה בסאה דכל שאין לו אסור, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו סוף ח"ג, ועיי"ש שפירש כן גם בד' רש"י דל"ד נקט הכי.[[593]](#footnote-594)

בגל' עצי לבונה בסימן קע"ג סי"ז כתב דלא הותר אלא כשיש פירות שם, ולא סגי במה שיש לו פירות במקום אחר, כמשמעות לישנא דברייתא דאם יש לו פירות "באותו מקום" מותר, משום דצריך הוצאה וטירחא להוליכה לשם,[[594]](#footnote-595) - והגר"א בסימן קס"ב סק"י כתב ללמוד מזה כמש"כ ההגמ"ר דל"מ הא דיש לו במקום אחר, אלא כשיש לו דרך לשם, וע"כ הוא דלא הותר אלא כשיש לו פירות במקום פלוני.

ל' אדר א' פ"ב

דף מס' 32

**ס"ג ב'** **- האי מאן דיהיב זוזי אתרעא חריפא צריך לאתחזויי אבי דרי וכו' לקבולי עלי' מי שפרע,** השטמ"ק כתב בשם שיטה דמהא מייתינן לה הכא בכלל דיני רבית, יש ללמוד דלא הותר לפסוק על הפירות כשיצא השער או כשיש לו, אלא כשקנה למי שפרע, וכתב דיש לדחות דהא דנקט לה הכא אי"ז משום דין רבית, אלא הוא אגב דנקט רבה ורב יוסף תרוייהו, - והתור"פ כתב דלהיתר פסיקה על הגדיש ל"ב לאתחזויי לבי דרי, מדלא תנן לה לקמן, ומבו' מדבריו דאף דבכה"ג לא קנה למי שפרע, מ"מ יש בזה להיתר פסיקה, וכ"ה מבו' ממש"כ הריטב"א דהפוסק על הפירות כשיצא השער ואין לו לא קנה למי שפרע,[[595]](#footnote-596) ואפ"ה יש בזה להיתר פסיקה.

החוו"ד בסימן קס"ג סק"ב הוכיח דקי"ל דהיתר פסיקה הוא אף כשלא קנה למי שפרע, ממה שלא הביאו הפוסקים לענין רבית להך דינא דצריך לאתחזויי אבי דרי, דאל"כ לא קנה למי שפרע, ובע"כ דאף אם לא קנה למי שפרע, לי"ב משום רבית, וכן הוכיח בגל' יד אברהם בסימן קע"ה,[[596]](#footnote-597) ולפ"ז מוכח דגם היתר פסיקה בהוזלה ביש לו, הוא אף כשלא קנה למי שפרע, וזה דלא כמשמעות הריב"ש בסימן ש"ו, (ונתבאר להלן), וצ"ע.

בביאור הא דנקט להך דינא בדיהיב זוזא אתרעא חריפא, כתב בפירש"י דהוא משום דאין פוסקין אלא למי שיש לו גורן דאילו שער הברור פוסקין אף למי שאין לו, והאו"ז בסימן קע"א פירש לדבריו דהיינו דכל שיצא השער קנה למי שפרע אף בלא דמתחזי לבי דרי,[[597]](#footnote-598) - ועיי"ש שתמה ע"ז דכיון דהא דלא קנה למי שפרע הוא משום דלא סמכה דעתי' משום דלתרי תלתא יהיב, אפי' בשער הברור נמי לא סמכה דעתי' ולא קנה למי שפרע, והנה אמנם בד' המאירי מבו' דהיינו דרק משום דלא יצא השער הוא דלא סמכה דעתי' דהמוכר דחושב שמצא יפה הימנה באותה שעה וקנאה, אך בד' רש"י מבו' דאי"ז מכח ה"ט, אלא הוא משום דכל שיצא השער פוסקין אף למי שאין לו, - וי"ל בדעת רש"י דכל הא דלא סמכה דעתי' הוא רק כשפוסק קודם שיצא השער, דלא הותרה הפסיקה בכה"ג אלא כשיש לו, ועיקר הפסיקה היא שיתן לו מחטים אלו שיש לו, כמש"כ בפירש"י לקמן ע"ב ב', ובכה"ג לא סמכה דעתי', אך כשיצא השער דפוסקים אף שאין לו, ואין הפסיקה כלל ליתן מחטים שיש לו, שפיר סמכה דעתי', ועד"ז כתבו התו"ח, ובחי' אנשי שם על הנימו"י.

האו"ז בסימן קע"ב כתב דהר"ח והרי"ף ל"ג תרעא חריפא אלא תרעא סתמא, וכתב דהכי מסתברא דלא גרסינן לה, ומבו' בדבריו דלפ"ז אף בפסיקה כשיצא השער ליכא מי שפרע אלא אי מתחזי אבי דרי, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב ממכירה ה"ד דמי שפסק על שער שבשוק שיתן ד' סאין בסלע אם היו שבלים ה"ז קנה למי שפרע,[[598]](#footnote-599) והוא שיראה לו בגורן וכו',[[599]](#footnote-600) והמ"מ שם כתב לפרש לדבריו גם להגירסא דתרעא חריפא, עיי"ש, - ובתשו' ושב הכהן סימן צ"ח כתב דמהכא הוא שלמד הרמב"ם שם ה"ג דהפוסק על שער שבשוק ואין אותו המין ברשות מוכר מקבל עליו מי שפרע.

המאירי כתב דכל דלא איתחזי בבי דרי אם רצה אחד מהם לחזור חוזר ולי"ב מי שפרע, ומבו' דאף הלוקח יכול לחזור בכה"ג, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל, - אך בחי' תלמיד הרשב"א כתב דהלוקח מקבל מי שפרע אם בא לחזור אף אם לא איתחזי אבי דרי, והיינו דהא דהמוכר אינו מקבל מי שפרע הוא משום דלא סמכה דעתי', אך הלוקח דסמכה דעתי' מקבל מי שפרע.

**כללא דרביתא כל אגר נטר לי' אסור,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכל שמוזיל גבי' משום שכר המתנה שמקדים לו המעות אסור, וכ"כ המאירי והריא"ז, והריטב"א הוסיף לפרש דהא דנקט "כל" אגר נטר, הוא לאשמועינן דלא רק אגר נטר דהלואה שהרויח לו עלי' זמן אסור, אלא אפי' אוזולי במכר משום הרוחת זמן אסור.[[600]](#footnote-601) - **ב** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דקמ"ל דאף דמותר לפסוק על שער שבשוק או כשיש לו, מ"מ אם הזכיר לו שכר השימור אסור, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א.[[601]](#footnote-602) - **ג** החינוך במצוה שמ"ג כתב דדרך כלל אמרו כל אגר נטר לי' אסור מה"ת, ומבו' דמפרש דקאי על רבית דאורייתא, דכל שהוא בשכר המתנת מעותיו הוי רבית דאורייתא, וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן קס"א והרמ"א שם ס"א דקאי גם על רבית דאורייתא.[[602]](#footnote-603)

**טעם הא דפסיקה בהוזלה אינה אסורה מה"ת**

**וקא אזלי ד' ד' וא"ל יהיבנא לך ה' ה',** מהא דשרינן לה בדאיתניהו גבי', מבו' בפשוטו דלא נאסרה פסיקה בהוזלה אלא מדרבנן, והיינו משום דהו"ל בדרך מקח, ואיסור רבית מה"ת הוא רק בדרך הלואה, וכמו שאמרו בריש פירקין.

אמנם הנה הריטב"א שם כתב דהא דבדרך מקח ל"ה רבית מדאורייתא, הוא מדכתיב את כספך לא תתן לו בנשך, דמשמע שלא אסרה תורה אלא כל שיש בו נשך ברור משעת נתינה, וכדכתיב נמי לא תשימון עליו נשך, וקשיא טובא דזה אינו טעם אלא בהא דאין פסיקה בשויו אסורה מדאורייתא, אף דשמא יתייקר, אך מ"ט פסיקה בהוזלה אינה אסורה דאורייתא, אף דיש בזה נשך ברור משעת נתינה,[[603]](#footnote-604) וה"נ קשיא מהא דטרשא דהוא מכירת סחורה בהמתנה ביותר מדמי' ל"ה רבית דאורייתא.

ובד' הריטב"א לעיל בסוגיין משמע דהא דליכא איסור דאורייתא בפסיקה בהוזלה, הוא משום דאמרינן דאוזולי הוא דמוזיל גבי', וכ"כ הריטב"א בסוגיין ולקמן ס"ה א' בטעם התירא דפסיקה בהוזלה כשיש לו, והיינו דמדאורייתא לא חזינן לה כלל כמוסיף על ההלואה, אלא חזינן לה כדמי המקח שמכר לו בהוזלה, וע"כ לי"ב משום רבית,[[604]](#footnote-605) וצ"ל לפ"ז דהא דבפסיקה בשויו הוצרך הריטב"א לה"ט דליכא נשך ברור משעת נתינה, הוא משום דכל שנתייקר אחר הפסיקה, ודאי דנתינת יוקר זה הויא אגר נטר, דלא מצינו למימר דכ"ה דמי המקח, שהרי גם אם לא יתייקר המקח יתנו לו בדמים הללו, ומה שהוא נותנו לו בדמים הללו אף אם נתייקר, הוי זה אגר נטר.

**פסיקה בהוזלה כשלא קבע זמן**

בפירש"י כתב דאמר יהיבנא לך ה' ה' לזמן פלוני, וכ"כ התוס', והפנ"י כתב ללמוד מדבריהם דכל שלא קבע זמן אלא חייב עצמו ליתן מיד, לי"ב איסור רבית כלל, כיון דזבינא מעליא הוא ול"ד לאגר נטר כלל, כיון שיכול הלוקח לתבעו מיד שיתן לו, - אך הנה בקונט' הסמ"ע באות י"ב ואות י"ט מבו' דהא דהותרה פסיקה בהוזלה כשיש לו, הוא כשיכול הלוקח לתבעו שיתן לו מיד, ונתבאר להלן, ולפ"ז בע"כ דכל שאין לו אסור אף בכה"ג שיכול הלוקח לתבעו מיד.

**טעם התירא דפסיקה בהוזלה כשיש לו**

**איתנהו גבי' שרי,** בטעם הא דשרי כתב הריב"ש בסימן ש"ו דהוא משום דמעות קונות מה"ת ואם חוזר בו מקבל מי שפרע, וה"ז לענין רבית כאלו קנאם קנין גמור מעתה, כיון דאין איסור רבית במכירת פירות אלא מדרבנן, והלכך אין כאן הקדמה, ומבו' בדבריו דלא הותר אלא משום דקנה מה"ת ואף מדרבנן קנה למי שפרע, וכ"כ הלבוש בסימן קע"ג ס"ז דהוא משום דלענין זה אוקמוה אדאורייתא לקנות בלא משיכה, ואין כאן הקדמה, וכ"כ הגרע"א לעיל בע"א,[[605]](#footnote-606) ועיי"ש שכתב לפ"ז דבפוסק בחובו לא הותר להוזיל אף דיש לו, כיון דמלוה אינה קונה מה"ת, (ואף דה"ז קונה מדרבנן למי שפרע),[[606]](#footnote-607) - אך הריטב"א לעיל מ"ו א' כתב דהא דשרי פסיקה בהוזלה אע"פ שלא משך ולא קנה, הוא משום דדרך מו"מ הוא וכל דיש לו עשו שאינו זוכה כזוכה.

בד' הריב"ש מבו' דעיקר ההיתר דפסיקה בהוזלה ביש לו, הוא משום דחשבינן דליכא כלל המתנת מעות, וע"כ הוא דמותר להוזיל, כיון דליכא הלואה כלל,[[607]](#footnote-608) וכ"כ המאירי בסוגיין דאם היו בידו הרי מזכהו פירות אלו מעכשו ואין כאן המתנה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לקמן ס"ה א' דכל דיש לו נעשה כמי שקנו לו מעותיו אותן פירות בעצמם ואין כאן מלוה והמתנה.

אך בד' הריטב"א בסוגיין ולקמן ס"ה א' משמע דעיקר הא דשרי הוא משום דבכה"ג דיש לו אמרינן דאוזולי הוא דמוזיל גבי', והיינו דכל הא דאסרו חכמים בפסיקה בהוזלה, אף דמדאורייתא שרי משום דאוזולי מוזיל גבי', הוא כשאין לו ולא נגמר המקח עכשיו, אך כל שיש לו ונגמר המקח עכשיו, חזינן לה כמקח בהוזלה, ולא חזינן לההוזלה כלל כרבית, - וכ"נ ממש"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין י' דהא דשרי הוא משום שהרבה פעמים אדם מזלזל הפרקמטיא שלו בעבור שהוא דחוק למעות, ואין בזה משום אגר נטר, הואיל וישנן תחת ידו, ומשא"כ כשאין לו אסור, שאינו מזלזל לו אלא משום מפני הקדמת המעות וה"ה אגר נטר, והרי דעיקר ההיתר הוא משום דלא חזינן לההוזלה שהיא משום אגר נטר, אלא חזינן לה כמקח בהוזלה.[[608]](#footnote-609)

בקונט' הסמ"ע אות י"ט כתב דהיתר פסיקה בהוזלה כשיש לו, דהוא משום דמכר לו סתם "ואילו רצה הנותן הי' לוקחו מיד" שהרי יש לזה עתה בביתו, וכ"כ שם באות י"ב דבעינן שהמוכר הסחורה ל"ה מוחה ביד הקונה מליקח הסחורה מיד אם הי' רוצה, ולכאו' מבו' מדבריו דעיקר הא דהותרה פסיקה בהוזלה כשיש לו, הוא משום דביד הלוקח ליקח מיד, ואין ההוזלה בשכר המתנת המעות,[[609]](#footnote-610) וזהו דמדמינן לה להלויני עד שיבא בני, דעיקר ההיתר בזה הוא כמש"כ בפירש"י לעיל מ"ו א' דאי"ז רבית דאגר נטר לי', ופירש הריטב"א דהיינו דהו"ל שכר הנאה שאין ללוה לטרוח אחר בנו ואחר מפתח, ועמש"נ בדף מס' 33 במשמעות ד' הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ו דלא הותרה פסיקה בהוזלה בקובע זמן, ובמש"נ בדף מס' 38 בהערה בד' הרמב"ן לקמן ע"ג א' בדין הנהו דשבשי שיבשי, ובמש"נ במ"מ רבית ב' דף מס' 8 בד' הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ח.

**היתר פסיקה בהוזלה ביש לו, אם הוא אף כשאינו נותן לו מאותם פירות**

הפסקי רי"ד כתב במה שאמרו דאיתנהו גבי' שרי, דלאו היינו שהיו החלות עשויות בביתו, שא"כ הי' מוכרן ד' ד', אלא כגון שהי' פסולת הדבש בביתו שממנה הי' רוצה להוציא אלו החלות של שעוה שמכר לו, ועיי"ש שכתב דמי להא דתנן לקמן ע"ב ב' דהי' הוא תחילה לקוצרים פוסק עמו על הגדיש.

ולכאו' מבו' מדבריו דלא הותרה פסיקה בהוזלה ביש לו אלא כשפוסק ליתן ממה שבידו,[[610]](#footnote-611) ומשום דבכה"ג מצינו לחשוב דנקנה לו מה שבידו וליכא המתנת מעות כלל, אך כל שבידו ליתן לו ממקום אחר, ל"מ הא דיש לו להתיר להוזיל, וכ"ה מבו' ממש"כ הרי"ד לדמותו להא דפוסק עמו על הגדיש, ובדבריו לקמן ע"ב ב' מבו' דהא דפוסק עמו על הגדיש היינו לתת לו מאותו גדיש, (וכמש"כ בפירש"י שם),[[611]](#footnote-612) - וכ"כ ההגמ"ר בסימן תל"ג דדוקא דיהיב להו הנהו קיראי דאיתנהו בשעת פיסוק, אבל אי זבין להנהו דהו"ל בשעת פיסוק לאיניש אחרינא ולהאי גברא יהיב אחרינא אסור,[[612]](#footnote-613) ועמדו ע"ז בחי' ר"ה מקראקא בסימן קע"ג, והכהונת עולם שם, והחזו"א בסימן ע"ו סק"א (סוד"ה וכשפוסקין), וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ט בתו"ד.

המאירי לקמן בסוגיא דקרי כתב דפסיקה בהוזלה שהותרה כשיש לו הוא אע"פ שלא זכה אותם לו מעכשו להעמידן באחריות הלוקח, אך כתב די"מ דכל שהותר מטעם יש לו היינו רק כשהם באחריות הלוקח.

**אם הותרה פסיקה בהוזלה אף במפרש**

הפסקי רי"ד לקמן ס"ה א' כתב בתו"ד דכל הא דשרי פסיקה בהוזלה כשיש לו הוא בסתמא, אך אם פירש דאם תתן לי מיד תן לי ד' ואם אמתינך תן לי ה', אסור, והטור בסימן קע"ג כתב די"א דשרי אף במפרש,[[613]](#footnote-614) אך הסכים לד' הרי"ד לאסור בזה, וכ"כ הרמ"א שם ס"ז, ועמש"כ בזה הט"ז שם סקי"א.

ולכאו' ד"ז תליא בטעם הא דשרי פסיקה בהוזלה כשיש לו, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דשרי הוא משום דאין כאן הלואה והמתנה, הדין נותן דשרי אף במפרש, כיון דאין כאן הלואה והמתנת מעות כלל, - אך למשמעות ד' הריטב"א והריא"ז דהא דשרי הוא משום דחזינן לה כמקח בהוזלה, ולא חזינן לההוזלה שהיא משום אגר נטר, הרי דכל שפירש להדיא דהוא מוזיל מכח האגר נטר אסור.[[614]](#footnote-615)

**טעם הא דלא הותרה פסיקה בהוזלה כשיצא השער**

**ליתניהו גבי' אסור,** התוס' פירשו דאיירי כשיצא השער, וע"כ מותר לפסוק בשויו, ומבו' לפ"ז דאף דכל שיצא השער פוסקין, מ"מ לא הותר בכה"ג לפסוק בהוזלה, והתוס' הרא"ש בריש פירקין דקדק כן מהא דתנן דלקח הימנו חטים בדינר זהב הכור וכן השער, והרי דלא הותר לפסוק אלא כפי השער.

ובטעם הא דלא הותרה פסיקה בהוזלה כשיצא השער, ול"ד להיכא דיש לו דשרי אף להוזיל, כתב התוס' הרא"ש שם דהוא משום דהיתר פסיקה ביצא השער משום דמאי אהנית לי וכו' ומשום דמה לי הן מה לי דמיהן, והני טעמי לא שייכי אלא בפוסק לפי השער, וכ"כ השטמ"ק שם בשם תוס' שאנץ, ומבו' מדבריהם דביסוד הדין מהני התירא דיצא השער להתיר אף פסיקה בהוזלה, אלא דכשמוזיל ואין בידו לקנות בדמים הללו, ליכא להמעליותא דיצא השער,[[615]](#footnote-616) וכ"ה מבו' בד' המהרש"א לקמן ע"ד א' ונתבאר בדף מס' 27.

אך האבנ"ז בסימן רי"ד סק"ט כתב דלמש"כ התוס' דבפוסק על דבר המחוסר מלאכה לא הותר להוזיל, כיון דל"ה יש לו גמור, ה"נ הוא ביצא השער, דכיון דל"ה יש לו גמור לא הותר להוזיל,[[616]](#footnote-617) וכ"נ ממש"כ הריב"ש בסימן ש"ו דהא דאסור להוזיל הוא משום דבודאי מפני הקדמת המעות מוזיל גבי', ומשמע דגם אם הי' בזה לטעמי ההיתר דיצא השער, ל"ה שרי להוזיל,[[617]](#footnote-618) וכ"נ בד' הפרישה בסימן קס"ג סק"ג, וכ"כ השער דעה בסימן קס"ב סק"ג בתו"ד, עיי"ש, ולכאו' הטעם בזה דכל הא דכשיש לו שרי להוזיל הוא משום דחשיב דליכא המתנת מעות כלל, אך כל שאין לו אלא יצא השער, אי"ז מועיל לחשוב דליכא המתנת מעות, והא דהותר לפסוק בכה"ג, הוא משום דהוי היוקר ברשותו, אך כל שמוזיל לו אסור.[[618]](#footnote-619)

בתשו' מהר"ם אלשקר סימן נ' כתב דאף כשיצא השער לא הותר לפסוק ליתן לו במקום היוקר, דהו"ל כפסיקה בהוזלה דאסורה כשיצא השער, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ב ד"ה ולענ"ד, - ולכאו' כ"ז הוא אי נימא דיצא השער ל"ה כיש לו גמור להתיר פסיקה בהוזלה, אך אי נימא דכל הא דלא הותר פסיקה בהוזלה ביצא השער הוא משום דלי"ב לטעמי ההיתר דיצא השער, שפיר יש להתיר בכה"ג, דאף שפוסק עמו ליתן במקום היוקר, שפיר יש בזה לטעמי ההיתר דיצא השער.

השער דעה בסימן קס"ב סק"ג בתו"ד הק' למש"כ התוס' בסוגיין דפסיקה בהוזלה דהוי בדרך מקח קייל מסאה בסאה, וע"כ אף לדעת הלל דאסר סאה בסאה ביש לו, מ"מ בפסיקה בהוזלה שרי, דא"כ מ"ט אסרו פסיקה בהוזלה ביצא השער, ול"ד לסאה בסאה דלוין על שער שבשוק,[[619]](#footnote-620) - וכתב דצ"ל דכל הא דפסיקה בהוזלה קייל מסאה בסאה הוא רק כשיש לו, אך כל שאין לו אף שיצא השער, מיחזי יותר רבית שוה ה' בד', כיון שאינו מקבל אלא ד' והוא יצטרך ליתן ה' למי שיקנה ממנו, וזה כמש"נ לעיל די"ל דהא דלא הותרה פסיקה בהוזלה כשיצא השער, אי"ז רק משום דלא שייכי בזה טעמי ההיתר דיצא השער, אלא הוא משום דיצא השער לא חשיב כיש לו גמור להתיר פסיקה בהוזלה.

ג' אדר ב' פ"ב

דף מס' 33

**ס"ג ב'** **- פשיטא,** בד' המהר"ם שיף מבו' דכל הא דפרכינן דהוא פשיטא, היינו במה שאסרו להוזיל בליתנהו גבי', אך הא דשרי להוזיל כשיש לו אי"ז מילתא דפשיטא, וכ"כ בחי' רמ"ש בסוגיין, וכ"נ בד' הט"ז בסימן קע"ג ריש סקי"ב, - אך החוו"ד שם סק"ט בתו"ד נקט דפרכינן גם על הא דאיתנהו שרי דג"ז הוא מילתא דפשיטא.

**אשראי במתא אם חשיב כיש לו**

**לא צריכא דאית לי' אשראי במתא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאף המוכר הזה נתן מעות ופסק עם אחרים על שעוה, וכ"כ הנימו"י, וכ"כ המאירי בשם י"מ. - **ב** הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ו כתב דהיינו דהיו לו חטים חוב אצל אחרים, וכ"כ הר"י מלוניל ותלמיד הרשב"א, והטוש"ע בסימן קע"ג ס"ז, ועמש"כ בזה בחי' מהרא"ל בסימן קס"ב סק"ו, ונתבאר להלן. - **ג** המאירי כתב דהיינו שהי' לו חנוני בעיר שמקיפו מה שהוא רוצה ואפשר לו ליטלם ממנו.

**כיון דמחסרי גוביינא כמאן דליתנהו דמי,** הריטב"א כתב בשם הרא"ה דכיון דנקט טעמא דמחוסר גוביינא, אפי' קיימום לו בשבועה ואפי' יש בידו משכון אסור.

בעיקר הא דל"מ בדאית לי' אשראי במתא, משמע בתשו' מהר"ם אלשקר סימן נ' דהוא משום דבעינן שיהיו לו פירות שלו, אף שאינם מזומנין לו, ול"מ מידי הא דאחרים חייבין לו, כיון דעדיין אין הפירות שלו, וכ"נ בד' תלמיד הרשב"א, עיי"ש,[[620]](#footnote-621) - אך הנה ההגמ"ר בסימן תל"ט כתב לדמות לזה דה"נ כשיש לו פירות במקום אחר ואין דרכו של מלוה לילך לשם ל"מ, ומבו' מדבריו דהא דל"מ אי"ז משום דאין הפירות שלו, אלא הוא משום דהם מחוסרין גוביינא ואי"ז מזומן לו.[[621]](#footnote-622)

## פסיקה בהוזלה ביש לו כשקבע זמן

הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ו דהא דל"מ במחוסר גוביינא, הוא משום דה"ז כאילו קובע לו זמן והוזיל לו מפני שמקיפו, והמחנ"א בהל' רבית סימן כ"ט כתב ללמוד מדבריו דלא הותרה פסיקה בהוזלה כשיש לו כשקבע זמן, וכתב די"ל דאף לדעת הסוברים דבסאה בסאה שרי כשיש לו אף כשקבע זמן, מ"מ בפסיקה בהוזלה אסור, דאנן סהדי דבשביל המתנה משום דלי"ל מזומן השתא אוזלי מוזיל גבי', וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות נ"ו, וכ"כ הלח"מ והמרכה"מ בפ"ט ממלוה ה"ח בדעת הרמב"ם שם, ונתבאר במ"מ רבית ב' דף מס' 8, - אך בשער מ"ו ח"ג אות ל' (ד"ה ואפשר) כתב לפרש לד' הרמב"ם בע"א, עיי"ש, וכ"ה מוכח למש"כ הריטב"א לקמן ע"ה א' בדעת הרמב"ם דהתירא דפסיקה בהוזלה כשיש לו הוא אף כשקבע זמן, ועמש"נ בזה בדף מס' 32 בד' הסמ"ע, ומש"נ בדף מס' 38 בהערה בד' הרמב"ן לקמן ע"ג א' בדין הנהו דשבשי שיבשי.

בחי' מהרא"ל בסימן קס"ב סק"ו כתב בדעת רש"י דכל הא דל"מ, הוא רק כשפסק עם אחרים על שעוה, ובכה"ג הוא דלא חשיב כיש לו כיון דמעות אינם קונות ויכול המוכר לחזור בו, אך כל שיש לו חוב אצל אחרים חשיב כיש לו, דלא גרע מיצא השער דשרי משום דיכול לקנות, וכל שיכול לגבות החוב לא גרע מיכול לקנות, - ועיי"ש שכתב לדון דאף דלא גרע מיצא השער, מ"מ אי"ז מועיל להתיר פסיקה בהוזלה, דדמי ליצא השער דאסור להוזיל,[[622]](#footnote-623) אך הק' על מש"כ כן הרמ"א שם בדין סאה בסאה דל"מ כשיש אחרים שחייבין לו, ומה גרע מהא דלוין על שער שבשוק, ועיי"ש במש"כ בזה.

**פיקדון אם חשיב כיש לו**

הריטב"א לקמן ע"ה א' כתב בדין הלואת סאה בסאה, דכל דיש לו פיקדון ביד אחרים חשיב כיש לו ודמי לעד שיבא בני, וכ"כ הב"י בסימן קס"ב ס"ב דרק כשאחרים חייבין לו בתורת חוב לא חשיב כיש לו, אך בפיקדון חשיב כיש לו, משום דכל היכא דאיתא ברשותא דמרא איתא, וכ"כ הרמ"א שם, והגידו"ת בשער מ"ו ח"ה אות ב'.

והגידו"ת שם כתב דכל הא דפיקדון חשיב כיש לו, הוא כשלא כפר בו הנפקד, אך כל שכפר בו לא חשיב כיש לו, שהרי בכה"ג לא קאי ברשותא דמרא, אלא חשיב כדבר שאינו ברשותו, והכנה"ג בהגב"י סימן קס"ב אות ט"ו צידד דאף אם לא כפר בו, מ"מ כל שבידו לכפור הו"ל כמלוה.

**פסיקה בשויו והלואת סאה בסאה בדאית לי' אשראי במתא**

התו"ח כתב דהא דנקט להך דינא בפסיקה בהוזלה, ולא נקט לה בפסיקה בשויו כשלא יצא השער, הוא משום דכל הא דאסרו אף דאית לי' אשראי במתא, הוא בפסיקה בהוזלה, דכיון דאכתי מחסרי גוביינא אי מוזיל גבי' כולי האי מיחזי כאגר נטר, אך בפסיקה בשויו כשלא יצא השער סגי במה דאית לי' אשראי במתא אע"ג דליתנהו גבי', וכתב לדמותו למש"כ התוס' דכל דיש לו דבר המחוסר מלאכה, אף דמותר לפסוק עליו בשויו, אסור לפסוק בהוזלה, (ונתבאר להלן), והיינו דכל דהוא מחוסר גוביינא דמי למחוסר מלאכה, וכ"כ בשיעורי הגר"ח בסוגיין בדעת התוס', ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.[[623]](#footnote-624)

אך הנה המאירי לקמן ע"ב ב' כתב דכל שאנו צריכים ליש לו, דוקא שיש לו, הא אם היו לו חטים חוב אצל אחרים ונטל מעות עד שיגבה את שלו ויתן לו אסור, הואיל ומחוסרים גבי' הרי הם כמי שאין לו, ומבו' דאף בפסיקה בשויו לא סגי במה דאית לי' אשראי במתא, וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרשב"א בסוגיין, וכ"נ להדיא בד' ר"ה גאון במשפטי הלואות,[[624]](#footnote-625) וכן משמע בתשו' מהר"ם אלשקר סימן ל"ד וסימן נ', וכן צידד המהר"ם שיף בסוגיין, ועיי"ש שכתב דהא דנקט להך דינא בפסיקה בהוזלה, הוא לרבותא דכל דאיתנהו גבי' שרי אף להוזיל, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן קע"ג סקי"א בתו"ד ובד' החוו"ד שם סוסקי"ב,[[625]](#footnote-626) וכן משמע בד' הש"ך שם סקי"ז.

בד' ההגמ"ר בסימן תל"ט מבו' דאף בהלואת סאה בסאה שהותרה כשיש לו, לא סגי במה דאית אשראי במתא, וכ"כ הב"י והרמ"א בסימן קס"ב ס"ב,[[626]](#footnote-627) - ובגל' הגרע"א שם כתב דאף למש"כ התו"ח דכה"ג חשיב כיש לו לפסיקה בשויו, מ"מ י"ל דלענין סאה בסאה לא חשיב כיש לו, ועיי"ש שהוסיף דלמש"כ התוס' דדרך מו"מ שרי טפי אף בהוזלה מדרך הלואה אפי' סאה בסאה, וכיון דאשראי במתא לא חשיב כיש לו לענין פסיקה בהוזלה, כ"ש דלא חשיב כיש לו לענין סאה בסאה.[[627]](#footnote-628)

**יש לו בעיר אחרת**

בפירש"י כתב דאיתנהו היינו דהם בידו אבל אינם בעיר, ובתשו' פני משה ח"א סימן ע"ד בתשו' מהר"א רוזאניס וסימן ע"ה כתבו ללמוד מדבריו דכל שיש לו בעיר אחרת חשיב כיש לו,[[628]](#footnote-629) אף אם אין ללוקח דרך לשם,[[629]](#footnote-630) ודלא כמש"כ ההגמ"ר בסימן תל"ט דל"מ אלא אם דרכו של מלוה לילך שם, ועמש"כ בזה הכנה"ג בהגב"י בסימן קס"ב אות י"ד באורך.

והפליתי בסימן קס"ב ס"ב כתב דמד' הרמ"א שלא הביא לד' ההגמ"ר אלא בדין סאה בסאה, מבו' דס"ל דבפסיקה בהוזלה דהוא בדרך מו"מ מהני אף כשיש לו פירות בעיר אחרת שאין ללוקח דרך לשם,[[630]](#footnote-631) וכ"נ בד' הגר"ז בהל' רבית סכ"ג וסוף סעיף ל', והכנה"ג שם כתב לדון כן גם בדעת ההגמ"ר גופי', וכתב דלפ"ז אין דבריו סותרים לד' רש"י.[[631]](#footnote-632)

**פסיקה בהוזלה כשיש לו דבר המחוסר מלאכה**

התוס' הק' בהא דמדמינן לה להלויני עד שיבא בני, דטפי הו"ל לאתויי להא דפוסק על הגדיש דדמי טפי דהוי מו"מ, וכתבו דבפוסק על הגדיש לא שרינן אלא לפסוק עמו בשער לקוטות, אבל לפסוק שוה ו' בה' לא,[[632]](#footnote-633) כיון דאכתי לית לי' שעדיין צריך תיקון ואי מוזיל גבי' כולי האי מחזי כאגר נטר, וכל הא דשרי הכא להוזיל הוא כשיש לו מזומן בעין אלא שמחוסר ביאת בנו או הבאת מפתח, וכ"כ השטמ"ק לעיל מ"ו בשם תוס' שאנץ, והרא"ש בסימן ס', ופירש דהוא משום דבדבר המחוסר מלאכה חשיב קצת כיש לו וקצת כאין לו,[[633]](#footnote-634) וכ"כ הש"ך בסימן קע"ה סק"ז לדינא.

אך למש"כ הפסקי רי"ד לפרש לסוגיין בפסיקה על דבר המחוסר מלאכה, מבו' דגם כשיש לו דבר המחוסר מלאכה מותר אף להוזיל, וכן דקדק הטור בסימן קע"ה ממש"כ בפירש"י לקמן ע"ב ב' ד"ה פוסק עמו בדין פוסק על הגדיש דפוסק עמו באיזה שער שירצה, וכ"נ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאירי שם, וכ"נ בד' ר"ה במשפטי הלואות ד"ה והאופן השלישי, וכ"כ התוס' במנחות צ' א' ד"ה מארבע.

בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו דאף דכשיש לו דבר המחוסר מלאכה לא הותר הוזלה גמורה, מ"מ הותר לפסוק עמו כשער הלקוטות, אף דג"ז הו"ל כהוזלה כ"ד, צ"ב דמנ"ל הך מילתא, הרי י"ל דלא הותר בכה"ג אלא פסיקה בשויו.

אמנם הנה בד' התוס' שאנץ לעיל מ"ו א' מבו' להדיא דבדבר המחוסר מלאכה לא הותר לפסוק אלא כשער הלקוטות, אך כל דליכא שער כלל אסור לפסוק, וכתב לפ"ז דכל אותם המנויים במתניתין לקמן ע"ב ב' יש בהם ענינים דהוו כעין שער הלקוטות, וכ"ה להדיא בד' הגר"א בסימן קע"ה סק"ה, עיי"ש, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש לקמן ע"ד א' ובד' המהרש"א שם, ונתבאר בדף מס' 27 בהערה,[[634]](#footnote-635) ולכאו' הוא משום דכל דליכא שער כלל, הו"ל כפסיקה בהוזלה דאסורה,[[635]](#footnote-636) והיינו משום דכל שאין שער כלל, ראוי לקבוע את דמי המקח לפי הדמים שיהיו בשעת קיום המקח, וכל שפוסק עמו בפחות מכך הו"ל כפסיקה בהוזלה,[[636]](#footnote-637) ולפ"ז ניחא דזהו שהוצרכו התוס' לפרש דבמחוסר מלאכה הותר לפסוק כשער הלקוטות.

אך הנה בד' הש"ך בסימן קע"ה סק"ז מבו' להדיא דאף לדעת התוס' מותר לפסוק בדבר המחוסר מלאכה אף כשלא יצא השער כלל, וע"כ נקט דד' השו"ע שם מתישבים אף כד' התוס', (ודלא כמש"כ הגר"א שם), וכ"נ בד' הפוסקים שלא הזכירו לד"ז דלדעת התוס' לא הותר לפסוק בדבר המחוסר מלאכה כשלא יצא השער כלל, וצ"ע.

ד' אדר ב' פ"ב

דף מס' 34

**טעם איסור פסיקה בהוזלה אף שלא פירש**

**ס"ג ב'** **-** התוס' הק' בעיקר איסורא דפסיקה בהוזלה, דמ"ש מדינא דטרשא דמותר למכור סחורה בהמתנה ביותר מדמי' כשלא פירש אם מעכשיו בפחות,[[637]](#footnote-638) והרמב"ן במלחמות והפסקי רי"ד לקמן ס"ה א' והראב"ן בתשו' סימן ה' הוכיחו מזה דלא הותר טרשא בכה"ג, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהכא כיון דאזלי ד' בזוזא הוי כאילו פירש אם מעכשיו בפחות ואם לזמן פלוני ביותר,[[638]](#footnote-639) ולא התירו בטרשא אלא בדבר שאין שומתו ידוע, אך בפירות שיצא השער אסור לעשות מהן טרשא, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן תקע"ט, והאו"ז בסימן קע"ב, והרא"ש בסימן כ"ב, והריטב"א לקמן ס"ה א', וכ"ה מבו' בד' הטוש"ע בסימן קע"ג ס"א, וכ"כ הרמ"א שם ס"ז. - **ב** בספה"י שם כתב די"ל דהא דאסרינן הכא הוא רק במפרש,[[639]](#footnote-640) והביאו הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ל'.[[640]](#footnote-641) - **ג** בספה"י שם בסוף דבריו כתב דלא התירו בטרשא אלא בהקדמת חפץ אע"פ שמוסיף על דמיו, משום תקנת השוק ששניהם רוצין בהקפה, וכיון דהוא רבית דרבנן הקילו בו בכה"ג, אך בקניית חפץ בהמתנת מעות לא התירו אלא כשיש לו. - **ד** הריטב"א לקמן ס"ה א' כתב בשם הרא"ה, דהכא כיון דהמוכר נוטל דמים ואינו נותן כלום ללוקח ואין הפירות ברשותו אלא שפוסק ליתן לו, לא מיחזי מכירה ברורה, וכשנותן לו בהוזלה פירות יתירים על מה שנמכר בשוק מיחזי כאגר נטר, ומשא"כ בטרשא שהמוכר נותן סחורתו ללוקח לא מיחזי כאגר נטר, אלא שמוכר סחורתו לזמן, והרבה מוכרים אפי' בשוים ונותנים זמן. - **ה** בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין כתב דשאני בפסיקה בהוזלה דכשנותן מעות אינו מקנה הסחורה שאינה בעין, ומשא"כ בטרשא דכשנותן הסחורה נתחייב הלה במעות, והיינו דהכא דמי טפי למלוה, והתם ל"ה כמלוה אלא כמקח, וכ"כ בחי' מהרא"ל סימן קע"ג סוסקי"ז.

**פסיקה בהוזלה בדבר שאין שומתו ידועה**

הב"י בסימן קע"ג ס"ז כתב דמשמע מד' התוס' דלא נאסרה פסיקה בהוזלה אלא בדבר ששומתו ידועה, אך בדבר שאין שומתו ידועה אע"פ שאין לו מותר להקדים לו מעות כדי לקנות ממנו בזול, וכ"כ הרמ"א שם, והט"ז שם סקי"ב תמה טובא ע"ז דהרי אף לפסוק בשויו אסור בכה"ג שלא יצא השער משום דחיישינן שמא יתייקר, וכ"ש דיש לאסור בפסיקה בהוזלה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הש"ך בנקוה"כ שם כתב לישב למש"כ שם סקי"ז דלא התירו בדבר שאין שומתו ידועה אלא כשיצא השער, אך כשלא יצא השער אסור למכור אפי' בשויים שמא יתייקר, ועמש"נ בזה להלן. - **ב** הבאר הגולה שם אות י"ח כתב דלא התירו בדבר שאין שומתו ידועה, רק בכגון פרה וטלית דאין שומתם ידועה לא בשעה שמקבל המעות ולא בשער שמחזירם, וכ"כ התפארת למשה והברכ"י והבית מאיר שם,[[641]](#footnote-642) והשער דעה שם סק"ח, והחכמת אדם בכלל קל"ט ס"ח ובבינת אדם ס"ח, והאבנ"ז בסימן ר"י סק"ד.[[642]](#footnote-643) - **ג** החוו"ד שם סוסקי"א כתב דלא אסרו בפסיקה על הפירות, אלא משום דהחוב על הגוף להעמידו ודמיא להלואה, אך במוכר דבר ידוע ואינו מקבל חוב על עצמו, אף שלא נתקיים בשום קנין ונתייקר אח"כ מותר לקיים המכירה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וי"ל דבכה"ג קיימי ד' הב"י והרמ"א שאינו פוסק ומקבל על עצמו להיות הדבר חוב עליו, רק שמוכר לו דבר ידוע כשיגיע לידו, ואם לא יגיע לידו יחזיר הדמים, דבכה"ג שרי כשאין שומתו ידועה,[[643]](#footnote-644) אך כששומתו ידועה אסור אף בכה"ג, שהרי אף בטרשא דהיא מכירה גמורה אסור בשומתו ידועה. - **ד** בשיעורי הגר"ח בסוגיין כתב בדעת התוס', דכיון דאיירי הכא בדאית לי' אשראי במתא, הרי דבכה"ג ליכא לאיסור פסיקה בשויו, ולא אסרו אלא משום ההוזלה, ובכה"ג הוא דהותר כשאין שומתו ידועה.[[644]](#footnote-645)

במש"כ הש"ך דמה שהותר לפסוק בהוזלה בדבר שאין שומתו ידועה הוא כשיצא השער, הק' התפאל"מ שם דאם יצא השער הרי שומתו ידועה והו"ל כמפרש, - והחוו"ד שם סקי"א כתב לפרש דהיינו דאיירי בבהמות וסחורות כיו"ב, דאף שיצא השער, צריכין לראות אם הם כפי אותן שבשער וא"א להודיע השער בלא שיראה הדבר, ובכה"ג הוא דהתירו, משום דאין הרבית ידוע לכל העולם.

ובגל' הגרע"א ע"ד הש"ך שם תמה ע"ד הש"ך ממש"כ השו"ע שם ס"א דכל שיש לו שער ידוע או ששומתו ידועה הוי כמפרש, והרי דכל שיש לו שער ידוע אסור אף שאין שומתו ידועה, וכן הק' השער דעה שם סק"ח, - ולמש"כ החוו"ד ניחא, דד' השו"ע בס"א קיימי בדברים דכל שיש להם שער ידוע ידוע אף שומתם כמו דגן וחטים, אך דברים דאף כשיש להם שער ידוע אין שומתם ידועה כפרה וכיו"ב, ל"ה כמפרש.[[645]](#footnote-646)

הבית מאיר שם הק' ע"ד הש"ך דהא דמותר לפסוק בהוזלה כשאין שומתו ידועה, ולי"ב לעיקר איסור פסיקה, הוא כשיצא השער, שהרי כל הא דהותר פסיקה כשיצא השער היינו בשויו אך בהוזלה אסור, משום דלי"ב לה"ט דמאי אהנית לי, והיינו דמה מהני בזה הא דיצא השער, הרי כיון שפוסק עמו בהוזלה וא"א לו לקנות בדמים אלו לי"ב לה"ט דמאי אהנית לי, וכן הק' האבנ"ז בסימן ר"י סק"א.[[646]](#footnote-647)

**טעם מה שאסרו בפסיקה בשויו ול"ד לטרשא דשרי**

הרמב"ן במלחמות ובחידושיו לקמן ס"ה א' הק' ע"ד קו' התוס' מעיקר איסור פסיקה דאסרו אף כשפסק בשוים והוקר השער, וה"נ יש לאסור במכירת סחורה בהמתנה ביותר מדמי'.

אך בד' התוס' מבו' דלא קשיא להו אלא מהא דאסר ר"נ בפסיקה בהוזלה, ולא מעיקר איסור פסיקה שנתפרש במתניתין, ועמד בזה הט"ז בסימן קע"ג סקי"ב,[[647]](#footnote-648) ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** הט"ז שם כתב לישב, דבכל פסיקה אין להתיר כמו שהתירו בטרשא, דכיון שזה קיבל זהב אחד להעמיד לו פרה לזמן פלוני ובהגיע זמן ההוא יתייקר ויצטרך ליתן ב' זהובים, ה"ז נשך גמור, שאנו רואים שמשלם בעד זהב אחד שנים, ול"ד לטרשא דאין אנו רואין שמשלם יותר מעות ממה שקיבל, דאע"פ שבשעת מקח קנה ביוקר, מ"מ אין אנו רואין בלוקח זה שמשלם יותר, ואפשר לומר שהפרה היתה שוה כך, שהרי אין שומתה מפורסם וידוע, ומשא"כ במוכר זה שמוזיל ליתן פרה ומקבל בעדה פחות ממה שיצטרך להוציא בשביל להעמיד לו פרה וזה רבית הנראה לעינים.[[648]](#footnote-649) - **ב** הנקוה"כ שם כתב דלמש"כ שם סקי"ז דאיירי הכא בדבר שיצא השער אלא שאין שומתו ידועה ניחא, והחוו"ד שם סקי"א פירש לדבריו דהיינו די"ל דהא דאין פוסקין קודם שיצא השער, הוא משום דהוי כדבר שאינו ברשותו וליכא שום קנין, וע"כ ל"ד לטרשא דקנין גמור הוא, וע"כ לא הק' התוס' אלא ממה שאסרו הכא לפסוק בהוזלה אף כשיצא השער דהוי כדבר שברשותו והוי קנין,[[649]](#footnote-650) ועד"ז כתבו הפנ"י בסוגיין והבית מאיר שם, אלא שלא פירשו כן בד' הש"ך. - **ג** החוו"ד שם כתב לפי דבריו, דעיקר איסור פסיקה הוא משום דהחוב על הגוף להעמידו ודמיא להלואה, ול"ד לטרשא דהוא מכירה גמורה, ולא הק' התוס' אלא ממה שאסרו הכא בהוזלה, אף כשאינו פוסק ומקבל הדבר להיות חוב עליו. - **ד** החזו"א בסימן ע"ב סק"ה בתו"ד כתב בדין טרשא, דבמוכר סחורה במקח קצוב לשלם לזמן פלוני ואין העילוי ניכר, אין ניכר שום ריוח בשביל המתנה, אלא זה שווי הסחורה, אך אם התנה שישלם לו לזמן פלוני כשער של זמן פירעון, ניכר שיש כאן שכר המתנה, שכל לוקחין ודאי לא יתרצו להוסיף על מחירם אם יתייקר אחר שלשים יום, וזה שמתרצה הוא בעד המתנת מעות, עיי"ש, וי"ל דה"נ הוא בפסיקה, דאין להתיר מכח ה"ט דאי"ז ניכר, אלא לאיסורא דפסיקה בהוזלה, דכל שפוסק בהוזלה ואין ההוזלה ניכרת, אין ניכר שמוזיל משום הקדמת המעות אלא זה שווי הסחורה, אך באיסור פסיקה בשויו דהוא שמא יתייקר, הרי שפיר ניכר דהוא מתרצה בעד המתנת המעות, שהרי כל מוכר לא יתרצה למכור בזול אף אם יתייקר לאחר ל', ומוכר זה שמתרצה הוא בעד המתנת המעות.[[650]](#footnote-651)

ו' אדר ב' פ"ב

דף מס' 35

**טעם ההיתר ליתן יפה דינר וטריסית כשיש לו בביתו**

**מ"ו א'** **- רב אשי אמר לעולם בפרוטטות כיון דאית לי' נעשה כאומר הלויני עד שיבא בני,** בפירש"י כתב דאף אם התנה עמו בתורת דמים אין כאן רבית דאגר נטר לי', שאפי' בתורת הלואה אם יש לו בביתו מותר לתת עודף, דהו"ל הלויני עד שיבא בני, והריטב"א כתב בדעתו, דאף כשמלוה מעות במעות או חטין בחטין מותר לתת עודף כשיש לו אם לא קבע לו זמן, משום דאין העודף אגר נטר לי' דהלואה, אלא שכר הנאה שאין ללוה לטרוח לחזר אחר בנו ואחר מפתח ומעות שיש לו בביתו, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ה אות י' בדעתו.[[651]](#footnote-652)

אך התוס' וש"ר נקטו בפשיטות דאסור להלוות סאה בסאתים אף כשאומר הלויני עד שיבא בני,[[652]](#footnote-653) והא דהכא שרי הוא משום דהו"ל דרך מו"מ, ונחלקו אם הוא רק כשמתחייב לו פרוטטות, אך כל שנתחייב לו מעות טבועות אף שהם מין אחר דמטבע, הו"ל כהלואה, או דגם בב' מיני מטבעות הו"ל כמו"מ ושרי, ונתבאר בזה באורך בדף מס' 19.

בתשו' הרי"ף סימן רמ"ד כתב דמי שאמר לחבירו הלויני ב' זהובים ולא היו אצלו זהובים, ואמר לו אלוה אותך מעות וקנה בהן זהובים ואכתוב עליך בשטר זהובים, אם נתן לו כמה ששוים הזהובים באותה שעה ולא חסרו כלום מותר לעשות כן, ואין הפרש בשער השוק בין מעות בדינרין בין דינרין במעות בין סאה במעות בין מעות בסאה בין סאה בסאה הכל על שער השוק מותר, לפי שמי שנתן לחבירו דמי פרקמטיא והיתה אותה פרקמטיא מצוי' בשוק לקנותה באותן דמים כמו שנתן לו אותה פרקמטיא דמי, והובא בתשו' מהר"ם אלשקר סימן ל"ד, ובכנה"ג בהגה"ט סימן קס"ב אות כ"ח, ומבו' מדבריו דאף דנותן לו מטבע ונתחייב לו מטבע, חשיב כפסיקה ושרי כשיש לו, - ויש להסתפק אם הוא כדעת הבה"ג ודעימי' דאף כשמתחייב לו הבעה"ב מעות טבועות הו"ל כמו"מ משום דהם ב' מיני מטבע,[[653]](#footnote-654) או דגם לדעת הרמב"ן ודעימי' דכה"ג חשיב כהלואה, כ"ז הוא לגבי דין רבית דאורייתא, אך בפסיקה בשויו לא אסרו חכמים בכה"ג דהו"ל כדרך מו"מ.

**הא דשרי הכא כשיש לו אם הוא חד דינא עם דין פסיקה בהוזלה ביש לו**

לדעת התוס' ודעימייהו דאיירי הכא בדרך מו"מ ובכה"ג הוא דשרי, בפשוטו הוא חד דינא עם דינא דלקמן ס"ג ב' דפסיקה בהוזלה מותרת כשיש לו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן שכתב דהא דשרי בכה"ג הוא כדאמרינן בפ' איזהו נשך, והוא דינא דלקמן ס"ג ב', וכ"נ להדיא בד' התוס' הרא"ש, עיי"ש שהק' דמ"ט לא מייתי למתניתין דלקמן ע"ב ב' דפוסק על הגדיש, ומשמע דכיון דיש לו יכול להוזיל, (וכתב דלא הותר התם אלא לפסוק כשער הלקוטות), והרי דדינא דהכא הוא חד דינא עם הא דמותר להוזיל בפסיקה כשיש לו,[[654]](#footnote-655) וכ"כ הבינת אדם בסימן ה', ופירש דמה"ט השמיטו הרי"ף והרמב"ם לדין זה, דכבר הביאו להיתר פסיקה ביש לו, וכ"נ בד' הגר"א בסימן קע"ג סקט"ז, עיי"ש.

אמנם הנה הטוש"ע בסימן קע"ג ס"ו הביאו לדינא דהכא ובס"ז הביאו לדינא דפסיקה בהוזלה כשיש לו, ומשמע דאי"ז חד דינא, וכ"כ החוו"ד שם סק"ט דהכא הוא דין בפנ"ע, ועיי"ש שהוכיח כן דאל"כ מאי קמ"ל דשרי, והרי לקמן שם פרכינן בגמ' אהא דאיתנהו שרי דהוא פשיטא,[[655]](#footnote-656) ועוד דא"כ מ"ט נקט בברייתא דהיו חמריו תובעין אותו בשוק, הרי אף לזמן מרובה מותר לפסוק כשיש לו,[[656]](#footnote-657) - ועיי"ש שכתב דדינא דפסיקה בהוזלה דשרי כשיש לו הוא אף כשפוסק לזמן, ובכה"ג לא הותר אלא כשיש לו הכל, אך הכא שאינו קוצב זמן ואומר בא לביתי ואתן לך שרי אף כשיש לו מעט, שהרי לדעת כמה מקמאי שרי כה"ג אף סאה בסאתים, משום דאי"ז אגר נטר דהלואה, ואף לדעת ש"ר דרבית דאורייתא לא הותרה בכה"ג, מ"מ לא גרע מסאה בסאה דסגי דיש לו מעט.[[657]](#footnote-658)

ובחי' רמ"ש לקמן שם כתב לפרש בזה בע"א דדינא דהתם הוא כשמוכר לו ה' חלות בזוז, דאף שפוסק עמו על זמן מרובה, אפ"ה שרי, משום דחייל המקח עכשיו על ה' חלות בזול, אך הכא איירי שאומר דיתן לו פרוטות שיהיו בשווי דינר וטריסית בזמן הפירעון, ובכה"ג לא הותר כשפוסק עמו לזמן מרובה, ורק כשאינו קוצב זמן ואומר בא לביתי ואתן לך שרי, והך מילתא דלא הותר פסיקה בהוזלה בכה"ג כשנותן דינר ואומר שיתן לו סחורה בשווי דינר וטרסית בשעת פירעון, דן בזה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ב (ד"ה גם יש), ומשום דלא הותרה פסיקה בהוזלה אלא כשאחריות הזול הוא על הלוקח, אך בגונא דגם אחריות הזול על המוכר דכל מה שיוזל יהי' פסידא דמוכר, י"ל דאסור משום דל"ה כלל כמכירה,[[658]](#footnote-659) אך הביא מד' המהרי"ט שהתיר בזה.[[659]](#footnote-660)

הטור בסימן קע"ג הביא לדינא דסוגיין ואח"כ כתב דכשם שאסור למכור ביוקר בשביל המתנת המעות כך אסור ליקח בזול בשביל המתנת המעות, והביא לדינא דפסיקה בהוזלה, ומבו' מדבריו דבגוונא דסוגיין לא חשיב כלוקח בזול, שהרי אכתי לא הביא להא דאסור ליקח בזול בשביל המתנת המעות, אלא חשיב כמוכר ביוקר, וכ"ה להדיא בדבריו שם דדינא דסוגיין הוא בשולחני "שמוכר דינר טבוע" במעות שאינן טבועות "ומוכר הדינר ביותר משויו" בשביל שממתין למעות וכו', וכ"כ הטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן ד', - וצ"ל דאף דבדיני חו"מ כה"ג שנותן לו השולחני דינר טבוע ומתחייב לו בעה"ב מעות שאינן טבועות, הוו המעות הדבר הנקנה והדינר הוא הדמים, וא"כ אי"ז מכירת דינר ביוקר, אלא הוא קניית מעות בזול, מ"מ כיון דהעסק שנעשה ביניהם אינו מכירת מעות שאינם טבועות, אלא הוא קניית דינר טבוע, דהבעה"ב צריך לדינר כדי לפרוע לפועליו והוא בא לקנותו מן השולחני, ע"כ לגבי דיני רבית חזינן לה כמוכר את הדינר ביוקר.[[660]](#footnote-661)

**אם הותר כה"ג אף בלשון הלואה**

השטמ"ק לקמן ע"ה א' כתב בשם הראב"ד, דאסור להלוות סאה שעורים בסאה דוחן אע"פ שהם בשער אחד ואע"פ שיש לו הדוחן,[[661]](#footnote-662) והביאוהו הבעה"ת בשער מ"ו ח"ה, והטור בסו"ס קס"ב, והרמ"א שם ס"ה, - והגידו"ת שם הק' ממש"כ הראשונים לקמן ס"ג ב' דמצי לפסוק כשנותן לו פירות, דהוי כמו שנותן לו דמים, ויש להוסיף, דהראב"ד גופי' כתב כן לקמן שם, וכמש"כ החי' המיוחסים להריטב"א והמאירי שם בשמו, - אך הט"ז שם סק"ט כתב דכל הא דאסור הוא רק כשאומר בלשון הלואה, אך בלשון מו"מ שרי, וכ"כ הש"ך בסימן קע"ג סקט"ז, והגר"ז בהל' רבית ס"ל.

הש"ך שם כתב לפ"ז, דכל מה שהתירו בסוגיין ליתן דינר בעד מעות יפה דינר וטריסית, הוא רק בסתמא אבל אם אמר בפירוש הלוה לי שהיא דרך הלואה אסור, שהרי בכה"ג אסור אף בחטים ודוחן, - אך הרמב"ן בסוגיין כתב דהא דשרי הוא משום דהו"ל כאומר "הלויני" דינר עד שיבא בני וכו' ואתן לך בו מפירות שיש לי יפה דינר וטריסית דשרי, ומבו' דפליג ע"ד הראב"ד וס"ל דהותר בכה"ג אף בלשון הלואה.

**אם הותר כה"ג רק בשולחני או אף בשאר בנ"א**

הטור בסימן קע"ג כתב בשם הרמ"ה דכל הא דשרי כה"ג הוא בשולחני דדרכו בכך, אך באדם אחר אסור עד שיאמר לו בפירוש דרך מו"מ, - והב"י שם כתב לפרש דהיינו דבשולחני שדרכו בכך, חשיב כאילו דינר שלו שוה כ"כ פרוטות, ומשא"כ באדם אחר אסור שיאמר לו תן לי בדינר מעות, ולא הותר אלא כשאומר לו מכור לי בדינר מעות, - אך האבנ"ז בסימן ר"ט סק"ח כתב דהוא משום דבשולחני שדרכו להחליף מטבעות, חשיב ב' מיני מטבע ב' מינים ודרך מו"מ, אך בשאר בנ"א כיון דאידי ואידי מטבע חד מינא חשיב וחזינן לה כהלואה.[[662]](#footnote-663)

הב"י שם כתב דמד' התוס' והרא"ש משמע דלא ס"ל כהרמ"ה שהרי לא תלו ההיתר בשולחני אלא משום דהוי דרך מו"מ, וזה לטעמי' דלדעת הרמ"ה אין עיקר ההיתר משום דהוי דרך מו"מ, אלא משום דחשיב כמו שדינר שלו שוה כ"כ פרוטות, אך הש"ך שם סקי"ב כתב דהתוס' והרא"ש לא נחלקו ע"ד הרמ"ה, וי"ל דס"ל בטעמא דהרמ"ה ע"ד ד' האבנ"ז, ולפ"ז גם לדעתו הוי עיקר ההיתר משום דהוי דרך מו"מ, והכי קי"ל.

**אם צריך שיהא בידו כל המעות**

הטור בסימן קע"ג כתב בשם הרא"ש דצריך שיהיו ביד הלוקח כל דמי הדינר, וכ"כ השו"ע שם ס"ו, - אך הרמ"א שם ובדרכ"מ שם כתב דסגי במה שיש לו מקצת, כאשר כ"ה הגירסא בקצת ספרי הטור, שהרי התוס' והרא"ש כתבו לדמות ד"ז להלואת סאה בסאה, והתם א"צ שיהא לו כל הסאה, - והאחרונים תמהו ע"ז, דהרי אף בפסיקה בשויו לא הותר אלא כשיש לו כדי כל הפסיקה, וכמש"כ הטוש"ע בסימן קס"ג ס"א ובסימן קע"ה ס"ד, והרמ"א שם לא השיג ע"ז,[[663]](#footnote-664) - והגר"א שם סקט"ז הוסיף דבפסיקה בהוזלה ודאי דלא סגי במה שיש לו מעט,[[664]](#footnote-665) וכמשמעות לישנא דגמ' לקמן ס"ג ב' איתנהו שרי, דמשמע דשרי רק בדאיתנהו לכולהו.[[665]](#footnote-666)

**אם סגי במה שיש בידו מעות כשיעור דינר**

בתשו' מהר"י הלוי סימן ד' כתב דאף דבעינן שיהיו כל המעות בידו, מ"מ סגי במה שיש בידו מעות כשיעור דינר, ול"ב שיהא בידו מעות אף כנגד הטריסית, והיינו משום דכל שיש בידו מעות כנגד הדינר וקנה אותם במקח, אין כאן הלואה כלל, וליכא אגר נטר,[[666]](#footnote-667) והסכים לזה השער דעה בסימן קע"ג סק"ז.[[667]](#footnote-668)

אך האבנ"ז בסימן רי"ד סק"ו כתב דממש"כ הטוש"ע דצריך שיהא בידו כל דמי הדינר, מבו' דצריך שיהא בידו מעות כשיעור דינר וטריסית, דהם הוו דמי הדינר,[[668]](#footnote-669) ועיי"ש שכתב דהוא משום דהשולחני נותן לו את הדינר בעד דינר וטריסית, וכל שאין לו מעות בשיעור דינר וטריסית, נמצא שדמי הטריסית הם בהלואה אצלו,[[669]](#footnote-670) - וי"ל עוד, לדעת הסוברים דל"מ הא דיש לו לחשוב שאין כאן הלואה כלל, אלא משום דבכה"ג דיש לו ונגמר המקח חזינן לה כמקח בהוזלה ולא חזינן לה כרבית, ונתבאר בדף מס' 32, וכיון דהו"ל כהלואה, ע"כ אסור ליתן את המעות היתירים, אלא כשיש לו, דבכה"ג אין נתינת מעות אלו כרבית, אלא מעיקרא קנה אותם השולחני בהוזלה.[[670]](#footnote-671)

בתשו' מהר"י הלוי שם כתב דאף אם אין לבעה"ב מעות אלא כנגד חצי דינר, יכול להתנות עם השולחני שמקנה לו אותן מעות בעד חצי דינר פחות טריסית, ובכה"ג שרי, דהדינר שנותן לו השולחני, יש ממנו חצי דינר וטריסית בהלואה בחינם, וחצי דינר פחות טריסית נתן לו בעד המעות שבביתו,[[671]](#footnote-672) וכ"כ התפאל"מ בסימן קע"ג לש"ך סקט"ו ופירש כן בד' הרמ"א שם, והביאו בגל' הגרע"א שם.

והשער דעה שם סק"ז תמה ע"ז, שהרי המלוה את חבירו לא ישכור הימנו בפחות, כדתנן לקמן ס"ד ב', ומשמע דהוא אף כשמוזיל לו מעט, וא"כ מ"ט מותר למכור לו בהוזלה, הרי הו"ל בשכר ההלואה, - ובחי' הגרע"א לקמן ס"ד ב' כתב לישב, דלא נאסר להשכיר לו בפחות, אלא בהלואה, אך הכא דגם המותר שנותן לו בהלואה הוא בדרך מו"מ, שרי.[[672]](#footnote-673)

**הלוה או פרע מעות ונמצא בהן יותר**

**ס"ג ב'** - **האי מאן דאוזיף פשיטי מחברי' ואשכח בי' טופיינא וכו' ואם לאו מתנה בעלמא הוא,**[[673]](#footnote-674) הרמב"ם בפ"ד ממלוה ה"י הביא לדין זה גם בגונא שהחזיר הלוה חובו ומצא המלוה יותר, והמ"מ שם כתב דלגירסא דילן י"ל דלא הותר אלא כשהלוה מוצא יותר, אבל כשהמלוה מוצא יותר יש לתלות שהלוה נתן יותר משום רבית ואסור, אך כתב לדון בזה, די"ל דאף בכה"ג שרי ואין תולין ברבית מאוחרת, שלא יהא הלוה מאכיל איסור למלוה, ואחזוקי אינשי ברשיעי וכ"ש לנזקו לא מחזקינן.

הטושו"ע בסימן ק"ס כתבו דאף כשהלוה נותן לו יותר מדעתו בשעת הפרעון שלא התנה עמו, ואינו אומר שנותן לו יותר בשביל רבית אסור, והפרישה שם סק"ו הק' דא"כ מ"ט שרי הכא בדאשכח בי' טופיינא, והטור בחו"מ סימן רל"ב כתב דהוא אף כשנותן לו בתורת פירעון, הרי אף אם מתנה בעלמא הוא, מ"מ ה"ז אסור, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הב"ח שם סק"ג, והט"ז שם סק"ב, והש"ך שם סק"ב, והחוו"ד שם סק"ב, ונתבאר בזה באורך במ"מ רבית ב' דף מס' 4.

הרא"ש בסו"ס י"ב כתב דכל הא דא"צ להחזיר הוא כשאינו תובעו, אך אם בא ואמר שטעה במנין חייב להחזיר, וכ"כ השטמ"ק בשם הרמ"ך וכתב דא"צ לישב ע"ז, כיון דמודה הלוה שקיבל יותר והמאירי והחי' המיוחסים להריטב"א,[[674]](#footnote-675) וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות בסוגיין ובפסקיו בפ' הגוזל ומאכיל ה"ח דין ו',[[675]](#footnote-676) והבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ג', ורי"ו בנתיב ט' סוף ח"ג, והבעה"ת כתב דהוא משום דברי ושמא ברי עדיף, - אך ההגמ"ר בסימן תל"ג כתב דאף שבא הנותן לאחר מכאן לשאול המעות ממנו, א"צ ליתן לו כלום, וכתב כן בשם תוס'.

**פסיקה על דלועין קטנים ליתנם כשיגדילו**

**וקא אזלי י' קרי בני זרתא וא"ל יהיבנא לך בני גרמידא,** משמע דכל הנידון לאסור הוא משום שהוזיל לו, אך כל שפוסק בשויו שרי, אף דאין לו קרי בני גרמידא, ובטעמא דמילתא י"ל בכמה אנפי, **א** דאיירי דיצא השער, ולי"ב לאיסור פסיקה בשויו.[[676]](#footnote-677) - **ב** החוו"ד בסימן קע"ג סקי"א כתב דאיסור פסיקה בשויו הוא רק בפוסק על הפירות דהחיוב על גופו להעמידו ודמי להלואה, אך במוכר דבר ידוע ואינו מקבל חוב על עצמו אף שלא נתקיים בשום קנין ונתייקר אח"כ מותר לקיים המכירה, עיי"ש, וכ"כ החוו"ד שם סק"ד וסקי"ג ובסימן קס"ט סקל"ח ובסימן קע"ב סקי"ב. - **ג** י"ל דכל הא דס"ל להך לישנא דאף דממילא קא רבו לא חשיב כיש לו, הוא רק לענין פסיקה בהוזלה, אך לענין פסיקה בשויו חשיב כיש לו,[[677]](#footnote-678) וע"ד שכתבו התוס' לעיל בסוגיין דדבר המחוסר מלאכה לא חשיב כיש לו לענין פסיקה בהוזלה.

**איתנהו שרי,** בפירש"י כתב דבעינן שיהא לו בגנו גדולות בני אמה, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ט ממלוה שפירש כן לסוגיין, אך הריטב"א כתב בשם הרא"ה דסגי דיש ברשותו בני זרתא, שהרי יש בידו למכרם לאחרים עכשיו בדמים אלו, דהרי נמכרין עכשיו י' בני זרתא בזוז, ומה שהוא מוסיף לו אי"ז אגר נטר, אלא מתנה הוא שרוצה ליתן לו ולהוזיל.[[678]](#footnote-679)

ובחי' רמ"ש בסימן קע"ה ס"א כתב בטעמא דהרא"ה דהוא כמש"כ המהר"י הלוי דכל דיש לו כנגד מעותיו שרי להוסיף לו, ונתבאר לעיל, וע"כ סגי במה שיש לו בני זרתא,[[679]](#footnote-680) ועיי"ש שכתב דמד' רש"י דס"ל דלא הותר אלא כשיש לו בני גרמידא, מבו' שלא כד' המהר"י הלוי, ובעינן שיהא לו כל מה שפסק, ולא סגי במה דיש לו כנגד מעותיו, ועיי"ש במש"כ לדון בזה.

בחי' חת"ס החדש בסוגיין הק', דלמשמעות ד' הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"י דאיירי כשהוא פוסק עמו על דלועין אלו דעכשיו הם בני זרתא, ונתבאר להלן, מה מהני הא דיש לו אחרים בני גרמידא, הרי אינו יכול ליתנם לו, וכתב דצ"ל דהא דשרי כשיש לו אחרים בני גרמידא הוא כשלא פסק עמו על דלועין אלו, עיי"ש.

**איכא דאמרי אמר רבא כיון דממילא קא רבו שפיר דמי וכו' הכא מיני' קא רבו וכו',** בטעם ההיתר בזה נחלקו הראשונים, דהרשב"א בב"ב פ"ז א' כתב דכיון דמנפשייהו קא רבו כעד שיבא בני או עד שאמצא מפתח דמו, וכ"כ הריטב"א שם, והיינו דהוי כפסיקה בהוזלה דכל דיש לו שרי, וכ"כ הרא"ש מלוניל והמאירי ותלמיד הרשב"א והנימו"י בסוגיין, והמאירי לקמן ע"ג א', וכ"נ בד' הרשב"א לקמן ע"ג א', והפסקי רי"ד והריא"ז בקונט' הראיות לקמן ע"ד א', והטור בסימן קע"ג.

אך הרי"ף כתב דהא דשרי הוא משום דמיני' קא רבו דאי שקלת לי' להאי קרי לא אתי אחרינא, וכד שביק לי' התם לית לי' ללוה פסידא בגוי', והלכך שפיר דמי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"י דהוא משום שהוא מניחן והם גדלים מאליהן, ואילו קצצן עתה כשהן קטנים ל"ה באים אחרים תחתיהן וכן כל כיו"ב מדבר שאין בו הפסד ולא חסרון על המוכר, והמחנ"א בהל' רבית סימן כ"ט פירש דהיינו דמשנתן הדמים על הקטנים קנאם קנין גמור דכל המחובר לקרקע נקנה בכסף, וכי הגדילו ברשותי' הגדילו,[[680]](#footnote-681) ועיי"ש שכתב דכ"ה משמעות ד' רש"י שפירש דהוא משום דהקטנות כבר היו בשעת מכר ומדידי' הוא דקא משבח ואזיל,[[681]](#footnote-682) אך בד' החכמ"א בכלל קל"ט סט"ו משמע דאי"ז משום דבאמת הוי עיקר המקח על הדלועין הקטנים, אלא היינו דהקילו חכמים לדון כמו שהקנה לו מעכשיו הדלועין הקטנים והשאיל לו קרקעו עד שיגדלו.[[682]](#footnote-683)

המאירי כתב דמד' הרמב"ם מבו' דלא התירו הכא אלא כשמייחד לו י' קישואים אלו, אך כל שאינו מייחדם לו אסור,[[683]](#footnote-684) ועד"ז כתב הב"י בסימן קע"ג ס"ח דבד' הרמב"ם נראה דל"מ אלא כשנותן לו הני קרי שהיו לו בשעת פיסוק,[[684]](#footnote-685) ועיי"ש שפירש כן גם בד' ההגמ"ר בסימן תל"ג, וכ"כ הט"ז שם סקי"ג והש"ך שם סק"כ, ומד' הב"י והט"ז והש"ך מבו' דהיינו דוקא הכא, אך בכל פסיקה בהוזלה ביש לו א"צ ליתן לו אותם שהיו לו בשעת פיסוק,[[685]](#footnote-686) וזה מתפרש כד' המחנ"א.

מסתימת ד' הטוש"ע בסימן קע"ג ס"ח משמע דשרי אף כשמוזיל לו יותר מדמי הדלועין שבידו, דמשמעות דבריהם דאיירי אף כשהדלועין שבידו עכשיו הוו בני יותר מזרת, ואך שאינם בני אמה, ובכה"ג הרי פוסק עמו בפחות משויו, ואפ"ה שרי.

אך בד' הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"י משמע להדיא דלא התירו מכח הא דמיני' קא רבו אלא כשנותן את דמי הדלועין הקטנים ואינו מוזיל יותר מדמיהן, וכ"ה להדיא בד' המ"מ שם, ועמד ע"ד הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ"ג, ועיי"ש שהק' דמ"ש מכל פסיקה ביש לו דמותר להוזיל יותר מן השער, ועיי"ש מש"כ בזה.[[686]](#footnote-687)

המחנ"א שם הק' למש"כ התוס' לעיל ס"ג ב' דלא הותרה פסיקה בהוזלה בדבר המחוסר מלאכה, דא"כ מ"ט הכא הותר להוזיל לו, אף שאין לו אלא קטנים והו"ל כדבר המחוסר מלאכה, והוכיח מזה כדעת הרמב"ם ודעימי' דעיקר הא דשרי הוא משום דקנה מעכשיו וברשותו הגדילו, ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד הטור שפירש דטעם ההיתר הוא משום דחשיב כיש לו, אף דדעתו היא כדעת התוס' דבדבר המחוסר מלאכה אסור להוזיל, וצ"ע.

הפסקי רי"ד לקמן ע"ד א' הק' בהא דשרי רבא אף בני זרתא משום דממילא קא רבו, שהרי הוא מחוסר מלאכה בידי שמים, ולדעת שמואל אף במחוסר מלאכה אחת בידי שמים אינו פוסק, וכתב דרבא ס"ל כרב דמחוסר ב' מלאכות פוסק אף כשהם בידי שמים, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות שם.[[687]](#footnote-688)

אך החוו"ד בסימן קע"ג סקי"ב כתב לישב, דכל הא דבמחוסר מלאכה אינו פוסק, הוא כשמקבל על עצמו ליתן פירות בלא חיסרון מלאכה, ומשא"כ הכא דמיירי שמוכר פירות אלו עצמן וברשותו קא רבו, - ועד"ז כתב החוו"ד בסימן קע"ה סק"א דכל הא דבמחוסר ג' מלאכות אינו פוסק, הוא כשמחייב עצמו ליתן אפי' מן השוק, וכיון דהפירות שיש לו לא דמו לפירות שבשוק בחיסרון ג' מלאכות חשיב כאין לו ואסור לפסוק, ומשא"כ בקונה דבר ידוע בחיסרון ג' מלאכות באופן שהמוכר מחוייב לעשות אותן הג' מלאכות, ל"ה כדשלב"ל.[[688]](#footnote-689)

התוס' בסוד"ה מה שעזי כתבו דהא דאסר רבא לל"ק בדליתנהו, הוא אף לדעת שמואל דשרי בפרדיסא, דבקרי לא שייך תיוהא, - אך ההגמ"ר בסימן תל"ג כתב דאיירי כשהתנה ליתן לו בני גרמידי טובות,[[689]](#footnote-690) וע"כ הוא דאסור.

הרי"ף פסק כלישנא בתרא דכיון דממילא קא רבו שפיר דמי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"י וש"ר, - אך ההגמ"ר בסימן תל"ג כתב בשם ראבי"ה שפסק כלישנא קמא דאפי' מידי דממילא קא רבו אם אין לו אסור ליקח יותר מפני המתנתו.

ז' אדר ב' פ"ב

דף מס' 36

**מה שעזי חולבות**

**ס"ד א'** **- מה שעזי חולבות מכור לך וכו' מותר,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דמכר לו מה שעזי חולבות אם מעט אם רב, וקיבל עליו הפסד ושכר, וע"כ אף אם ימצא יותר משוה הדמים אי"ז אגר נטר, שהרי גם אם הי' פחות מן הדמים הי' נוטל, וכ"כ התוס' והמאירי, ובד' הריטב"א מבו' דהיינו משום דינא דקרוב לשכר ולהפסד, וכ"כ השטמ"ק בשם הרמ"ך, והטושו"ע בסימן קע"ג ס"ט, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א לקמן ע"ב ב'.[[690]](#footnote-691) - **ב** בד' הרמב"ן בגיטין ל' א' מבו' דהוא משום דאם נפסד החלב אינו משלם לו כלל, הו"ל כמקח, ולא חשיב כלל כהלואה, וכ"נ בד' הרמב"ן לקמן ס"ז א'. - **ג** בתשו' הרשב"א ח"ב סימן ע"ב כתב דהוא משום דהוא מוזיל במה שיש לו ואין כאן משום אגר נטר,[[691]](#footnote-692) והיינו דכיון דהוא הולך לחלוב עכשיו וכבר קיים החלב בעולם, הוי כפסיקה בהוזלה ביש לו דמותרת, ומשא"כ כשאומר מה שעזי חולבות כו"כ מכור לך, דאפשר שאין עכשיו כו"כ חלב, וצריך ליתן לו מהחלב שיהא למחר, הו"ל פסיקה בהוזלה באין לו דאסורה,[[692]](#footnote-693) וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בשם י"מ, וכ"נ בד' ההגמ"ר בסימן תל"ג,[[693]](#footnote-694) וכ"כ בחי' רמ"ש בדעת הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ג שכתב לדין זה אחר שכתב להא דפוסק על הגדיש כשאינו מחוסר מלאכות. - **ד** הפסקי רי"ד לקמן ע"ג א' כתב דהוא משום דלא קנאם בזול כ"כ, שהדבר ידוע באומדן הדעת כמה פירות עתידין להיות שם ולפי אומדן הדעת קנה, וע"כ מותר אע"פ שמצאן יותר, שהרי אם נמצאו פחות מקבל עליו "ולא מפני שהוא דחוק למעות עשה המוכר", ומשמע דהוא משום דלא אוזיל גבי' כלל משום המתנת המעות אלא מכר לו בדמים כפי אומדן הדעת,[[694]](#footnote-695) וכ"נ בד' הריא"ז ה"א דין י"ב.[[695]](#footnote-696) - **ה** בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין כתב בפי' קמא, דאיירי כשיצא השער לחלב ופסק עמו כפי השער שבשוק.

\*הרמב"ם בפכ"א ממכירה ה"ב כתב דהאומר ערימה זו של חטים אני מוכר לך בכך וכך וכו', אע"פ שאין מדת הערימה ידועה וכו' ה"ז ממכרו קיים אע"פ שנמצא חסר או יתר על האומד שהי' בדעתם, ויש להם הונאה לפי השער שבשוק, והב"י בחו"מ סימן ר"ט ס"א הק' מהא דתניא הכא דמה שעיזי חולבות מכור לך וכו' מותר, ומשמע דקנה אפי' אם הוא יותר על דמיו, אף דאינו דבר המסוים, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הדרכ"מ והבאה"ג שם,[[696]](#footnote-697) - והנתיה"מ שם סק"א כתב לישב, שהרי הכא הוא מוזיל בשביל הקדמת המעות, וע"כ ל"ש בזה אונאה,[[697]](#footnote-698) דדמי לפוסק על הפירות כשיש לו דאף אם מוכר שוה י"ב בי' מותר אף שיש בו כדי אונאה, דידוע דבשביל הקדמת מעות הוא, והא דלי"ב לאיסור רבית, הוא משום דרבית כה"ג שיש לפעמים גם פסידא למלוה והוא דרך מו"מ התירו חכמים.[[698]](#footnote-699)

\*השטמ"ק כתב בשם הרמ"ך דהא דתני דמותר, לאו למימרא דחייל הקנין, דהו"ל דשלב"ל ולא קנה, אלא דרשאי המוכר לקיים את המקח ולי"ב משום רבית, ועיי"ש שכתב דאם רוצה אחד מהם לחזור בו אינו מקבל מי שפרע, וכ"כ המאירי, ועמש"כ בזה החוו"ד בסימן קס"ט סקל"ח.

אך למש"כ הריב"ש דהתירא דהוזלה ביש לו הוא משום דד"ת מעות קונות, הרי דממה שדנו להתיר במה שעזי חולבות משום דחשיב כיש לו, בע"כ דלא חשיב כדשלב"ל,[[699]](#footnote-700) ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרמ"ך בתחילת דבריו כתב דל"ה כדשלב"ל משום שהחלב כנוס בדדי', אע"פ שאינו נגמר כולו עד הערב, והו"ל כמוכר פירות דקל שהביאו שליש, ועד"ז כתב בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן ס"ו ב' ד"ה ומודינא. - **ב** המאירי כתב דמשכח"ל כשמכר עז לחלבה. - **ג** הרי"ו בנתיב י"ז ח"א כתב דמה שעזי חולבות ומה שרחלי גוזזות ומה שכוורתי רודה ל"ה כדשלב"ל אפי' אין להם גיזה או דבש או חלב ויגדל אח"כ, ובחי' הגרע"א לקמן ע"ב ב' פירש דהוא משום דעבידי דאתו בודאי.

**טעם הא דאסר רב בפרדיסא ול"ד למה שעזי חולבות**

התוס' הק' בהא דאסר רב לקמן ע"ג א' בפרדיסא, ומ"ש ממה שעזי חולבות דשרי, ומצינו בזה כמה דרכים, ותליא ביסוד ההיתר דמה שעזי חולבות, **א** התוס' כתבו דהכא אין מוזיל לו אלא מעט, שאין רגילות לזלזל בשביל המתנת יום או יומים הרבה, וע"כ הוי קרוב להפסד כמו לשכר דשכיח הוא שלא יהא שווי החלב כדמים שנתן, ומשא"כ בפרדיסא דמוזיל גבי' טובא, לא חשיב כקרוב להפסד, דלא שכיח שיהא הפסד כ"כ שלא יהא שווי היין כדמים שנתן.[[700]](#footnote-701) - **ב** התוס' כתבו לישב עוד דהא דאסר רב בפרדיסא הוא כשאמר לו כך וכך הינין מכור לך, אבל אם מכר לו הן רב הן מעט מה שיגדל מודה רב דשרי, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דכל הא דלא התיר רב משום חשש תיוהא, הוא רק כשמכר לו כך וכך הינין, וס"ל דלא סגי להתיר מכח חשש התיוהא דיהא היין רע, ומשא"כ הכא דהוא קרוב טפי להפסד שלא יהא חלב כ"כ, מודה רב דשרי. - **ג** הרמב"ן לקמן שם כתב דהתם איירי כשאמר לו מה שפרדיסי עושה מכור לך מסאה בדינר, אלא שקיבל עליו הלוקח לשכור פועלים ולבצור, וגם לקבל את היין אף אם יהא בו קלקול, וע"כ הוא דאסור, משום דקצץ עמו סאה בדינר, וזה מתפרש להרמב"ן לטעמי' דהתירא דמה שעזי חולבות הוא משום דגם אם לא יהא חלב כלל לא יחזיר לו מעותיו ול"ה כהלואה, אך בפרדיסא שפסק עמו סאה בדינר, ואם לא יהא כלום יחזיר לו מעותיו, הרי דאף דיתכן שיהא תיוהא ולא יהיו שוין כדמים שנתן, מ"מ כיון שלעולם לא יפטר מן הקרן,[[701]](#footnote-702) הו"ל כהלואה ואסור.[[702]](#footnote-703) - **ד** הרמב"ן לקמן שם כתב בדעת רש"י והערוך דהתם איירי כשפוסק על הפירות שהם בוסר דקא מיתחזי מהשתא רווחא דפירי, וכיון דליכא אלא חשש קלקול מיחזי כאגר נטר, אך כל שפוסק קודם שצמחו שרי, והיינו דשאני היכא שפוסק קודם שצמחו דאיכא צד הפסד גמור, דשמא לא יצמחו כלל ובכה"ג מודה רב דשרי, ומשא"כ כשהם בוסר דמיתחזי מהשתא רווחא דפירי וליכא אלא חשש קלקול דבזה ס"ל לרב דמיחזי כאגר נטר ולא שרינן מכח צד הקלקול, וע"כ ה"נ שרי במה שעזי חולבות דאיכא צד הפסד גמור דשמא לא יהא כלל חלב כדמים שנתן. - **ה** בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין כתב בשם י"מ דהא דשרי הכא הוא משום דהו"ל כיש לו, ומשא"כ בפרדיסא שעדיין לא צמחו הפירות, וכ"כ ההגמ"ר בסימן תל"ג, וכ"נ בד' הריטב"א בפי' בתרא. - **ז** הפסקי רי"ד לקמן שם כתב דהתם איירי כשפסק עמו כפי דמי הבוסר עכשיו, והדבר ידוע שעתידים להתגדל ולהתבשל ולשוות יותר והוזיל מפני הקדמת המעות, ומשא"כ הכא דלא הוזיל מפני הקדמת המעות אלא מכר לו בדמים כפי אומדן הדעת, וכ"כ הריא"ז ה"א דין י"ב וי"ג. - **ז** בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין כתב בפי' קמא דלא הותר במה שעזי חולבות רק כשפוסק עמו כפי השער, ומשא"כ בפרדיסא שלא פסק עמו כפי השער.

**טעם הא דלא התירו בפסיקה משום דהוי קרוב לשכר ולהפסד**

בחי' הגרע"א לקמן ע"ב ב' הק' בעיקר איסור פסיקה כשלא יצא השער, שהרי מקבל עליו זולא, והוי קרוב לשכר ולהפסד,[[703]](#footnote-704) ומ"ש מהא דשרי במה שעזי חולבות ומהא דשרי לקמן בסוגיין בחביתא משום דקרוב לשכר ולהפסד,[[704]](#footnote-705) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן כתב דהוא משום דסתם פוסק עד שלא יצא השער בזול גדול פוסק עמו ולא שכיח שישוו פחות ממה שפסק עמו,[[705]](#footnote-706) וע"כ אסור אף לדעת שמואל דשרי בפרדיסא. - **ב** הגרע"א שם כתב לישב למש"כ התוס' לקמן ע' א' ד"ה דקא מקבלי דלא הותר קרוב לשכר ולהפסד אלא במכירה, ולפ"ז י"ל דבפסיקה דלא יצא השער דלא נתפס הקנין והוו מעות הלואה, לא הותר קרוב לשכר ולהפסד,[[706]](#footnote-707) וכתב דלפ"ז צ"ל דבמה שעזי חולבות לא חשיב כדשלב"ל כיון דעבידי דאתי בודאי.[[707]](#footnote-708) - **ג** בחי' רמ"ש בסוגיין כתב דלא התירו בקרוב לשכר ולהפסד, אלא הכא שמוכר לו החלב של עזים אלו דדמי טפי למקח, ומשא"כ בפסיקה דאינו פוסק עמו על פירות מסוימים, אלא מתחייב ליתן לו מאיזה מקום שיהי', ופירש כן בד' החוו"ד בסימן קע"ג סקי"א, עיי"ש.

**מה שעזי חולבות כך וכך מכור לך וכו' אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דהוזיל לו בשכר הקדמת המעות, ומבו' דלא איירי בפסיקה בשויו, אלא בפסיקה בהוזלה, ולכאו' הוא משום דאיירי כשיצא השער, וע"כ לי"ב לאיסור פסיקה בשויו,[[708]](#footnote-709) - אך בד' התורי"ד משמע דמפרש דאיירי כשפוסק לו בשויו, ואפ"ה אסור משום דלא יצא השער, וכ"כ המאירי דכל שלא יצא השער אסור אף כשפוסק בשויו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ג, והבעה"ת בשער מ"ו ח"ג (אות ל"א).[[709]](#footnote-710)

המהר"ם שיף כתב להוכיח מהכא דלא הותרה פסיקה כשיש לו מעט, וע"כ הוא דאסור לפסוק על החלב, אף דיש לו מעט,[[710]](#footnote-711) וקשיא מזה ע"ד הר"י מלוניל לקמן ע"ה א' והרי"ו בנתיב ח' ח"ב דשרי לפסוק כשיש לו מעט, - וי"ל דשאני הכא דהוא פסיקה בהוזלה ובזה הוא דל"מ כשיש לו מעט, אך פסיקה בשויו שריא אף כשיש לו מעט,[[711]](#footnote-712) וכאשר כ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן קע"ג סקט"ז דיש לחלק בזה, - וי"ל עוד, דהכא פוסק עמו ליתן לו מהחלב של עזיו, ול"מ ליתן לו חלב אחר, ובכה"ג לא סגי במה שיש לו מעט.

י' אדר ב' פ"ב

דף מס' 37

**פרדיסא**

**ע"ג א'** **- פרדיסא רב אסר ושמואל שרי,** בפירש"י כתב דאיירי כשקונה יין מן הכרם בדמים פחותים כל פירות שנה זו בכך וכך, ומה"ט שרי שמואל משום דפעמים שיש קלקול בכרם ומפסיד הכל וכיון דמקבל עליו כל ספיקי הפסד לא מיחזי כאגר נטר לי', וכ"כ הערוך בע' פרדס, והתוס' לעיל ס"ד א' ד"ה מה שעזי חולבות בפי' קמא, וכ"כ הרשב"א בסוגיין בשם הראב"ד, והריטב"א בסוגיין ולעיל ס"ד א'.[[712]](#footnote-713)

אך התוס' שם כתבו בפי' בתרא דאיירי כשאמר לו כך וכך הינין מכור לך, והא דשרי שמואל הוא משום דפעמים שהיין יהא רע ולא ישוה הדמים שנתן, ועד"ז כתב הרמב"ן דאיירי כשאמר לו מה שפרדסי עושה מכור לך מסאה בדינר,[[713]](#footnote-714) וכ"כ בתשו' הרשב"א החדשות סימן ע"א.

בתוספתא פ"ו ה"ג תניא דאומר אדם לחבירו הילך מאתים זוז על מה ששדך עושה, ובלבד שלא יאמרו לו מד' בסלע מסאתים בסלע, והרמב"ן הק' מזה על פירש"י דהא דאסר רב הוא אף כשקנה מה שיצא מן הפרדס הן רב והן מעט, וכתב דצ"ל דהא דשרי התם הוא כשפסקו קודם שצמחו, אך הכא כשהם בוסר דקא מיתחזי מהשתא רווחא דפירי, הרי דכיון דליכא אלא חשש קלקול מיחזי כאגר נטר לי.[[714]](#footnote-715)

בפירש"י משמע דלא קנה את הענבים עצמם, אלא את היין, אך בד' ש"ר מבו' דקנה את הענבים עצמם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"ה, והטוש"ע בסימן קע"ג ס"י, ועמש"כ בזה המאירי, - והמלבושי יו"ט בקונט' חובת קרקע סו"ס י"ד הק' דא"כ מ"ט לא נאסר אלא כשהוא בוסר או סמדר, הרי אף אם קרוב לביכור ה"ז אסור לרב לטעמי' דמחוסר ג' מלאכות אינו פוסק, וכתב דהוא משום דאיירי הכא כשהקנה לו את היין שמאותו הפרדס, וכל דהוי קרוב לביכור הו"ל דבר שבא לעולם וקנה קנין גמור ושרי, וכמש"כ בתשו' מהר"ם אלשיך סימן קל"ו דאף מחוסר ג' מלאכות חשיב כדבר שבא לעולם, ונתבאר בדף מס' 26, ולא אסרו במחוסר ג' מלאכות אלא כשלא הקנה לו כלום אלא בפסיקה בעלמא,[[715]](#footnote-716) וכ"כ האבנ"ז בסימן רי"א סק"ב בדעת התוס'.

**טעם הא דל"ד פרדיסא למשכנתא דסורא דשרי**

התוס' לעיל ס"ד א' ד"ה מה שעזי חולבות הק' דמ"ש ממשכנתא דסורא דשרי לכו"ע, והרשב"א בסוגיין הוסיף להק' בשם הראב"ד דמ"ש ממשכנתא דנכייתא דקי"ל דשרי, וכן הק' הריטב"א, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דשאני משכנתא דסורא שקונה קרקע מעכשיו במעות ושטר לפירותי' אי לא יפדנה הלוה, ומשא"כ בפרדיסא דאינו זוכה בשום דבר, והוו המעות בהלואה אצלו עד הבצירה, ועד"ז כתב הרשב"א בסוגיין בשם הראב"ד דהתם המלוה עובד אותה והוא כלוקח את הקרקע לשנה או כאריס, ומשא"כ הכא דהמוכר עובד אותו ולא מכר אלא את הפירות. - **ב** התוס' כתבו עוד דבמשכנתא דסורא קנוי לו קרקע לכל דבר אף לשטוח בה פירות ולהעמיד שם בהמותיו וכל תשמיש שירצה, ומשא"כ בפרדיסא שאינו מוכר אלא יין בלבד, וכ"כ התור"פ בסוגיין.[[716]](#footnote-717) - **ג** למש"כ התוס' שם בפי' בתרא דאיירי כשאמר לו כך וכך הינין מכור לך, ל"ד כלל למשכנתא דסורא, וכמש"כ הפנ"י שם. - **ד** בד' הריטב"א משמע דלמש"כ הרא"ה דאיירי כשקיבל עליו המוכר שאם יאבדו פירות הקרקע לגמרי יחזיר לו מעותיו, וע"כ יש ע"ז תורת הלואה, ניחא דל"ד למשכנתא בנכייתא דשריא, משום דבמשכנתא בנכייתא מנכה לו אף אם לא יהא פירות. - **ה** הלבוש בסימן קע"ג סוס"י כתב דשאני הכא שצריך עוד המוכר לעבוד ולטרוח בה הרבה בעבודת הכרם ועושה כן לטובת הלוקח ומיחזי טפי כרבית, וכ"ה מבו' בד' המחנ"א בהל' רבית סימן ל"ג ובהל' דשלב"ל סימן ב' בדעת המ"מ, ובהל' רבית שם פירש כן גם בד' הראב"ד.

הכס"מ בפ"ח ממלוה ה"ה כתב להתיר בפרדיסא כשמקנה לו אילנות הפרדס לפירותיהן של אותה שנה ומחזיק בהן לקנותם מיד, וכ"כ בגל' יד אברהם בסימן קע"ג ס"י לפ"ד התוס',[[717]](#footnote-718) - אך בד' המחנ"א בהל' דשלב"ל סימן ב' מבו' דלדעת המ"מ בפ"ט ממלוה ה"י אף בכה"ג מיחזי כרבית משום דהמוכר צריך לעבוד בזה, ובסו"ד שם מבו' דלתי' הב' דתוס' יש לאסור אף בכה"ג, משום דאינו קונה את השדה לשטוח בה פירות ולשאר מילי, ומיחזי כאגר נטר, וכ"ה מבו' גם בדבריו בהל' רבית סו"ס ל', - ועמש"כ בזה החוו"ד בסימן קע"ג סקט"ו.

**טעם הא דל"ד פרדיסא לקרי דשרי משום דמיני' קא רבו**

הרי"ף לא הביא לדינא דפרדיסא, והרי"ו בנתיב ח' ח"ב כתב בדעתו דהוא משום דלפ"מ דקי"ל בקרי דשרי משום דמיני' קא רבו, לא קי"ל כרב דאסר בפרדיסא, וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל ס"ד א' די"ל דהא דשרי רבא בקרי דמיני' קא רבו הוא דלא כרב.[[718]](#footnote-719)

אך הנה דעת ש"ר דקי"ל כרב דאסר בפרדיסא אף דקי"ל בקרי דשרי משום דמיני' קא רבו, ובטעם הא דשאני זמ"ז, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' לעיל ס"ד א' סוד"ה מה שעזי חולבות כתבו דהא דאסר רב הוא כשלא יצא עדיין הפרי כלל.[[719]](#footnote-720) - **ב** בד' הרמב"ן והרשב"א בסוגיין מבו' דלא התירו בקרי אלא משום שהן ראויין עתה ללקיטה, ומשא"כ הכא דאכתי ליכא פירות גמורים הראויין ללקיטה,[[720]](#footnote-721) וכ"כ רי"ו בנתיב ח' ח"ב בדעת הרמב"ם, והמאירי הוסיף לפרש דהיינו שהדלועין ראויים לאכילה מעתה ואין שם חידוש אלא תוספת הבא מאליו, וע"כ הו"ל כעד שיבא בני, ומשא"כ בבוסר וסמדר דאין ראוי למה שהפרי המבושל ראוי כלל,[[721]](#footnote-722) ובחי' המיוחסים להריטב"א כתב לחלק עד"ז מטעם אחר, דבקרי אע"פ שהם קטנים ראויים הם באותה שעה ולא מיחזי כאגר נטר לי, (כיון דיש רוב בנ"א שקונים אותם כמו שהם קונים בני גרמידא), ומשא"כ בבוסר שאין אדם קונה אותן הפירות עד גמר בישולן ועד שעת גמר מלאכתן, והכל יודעין שאין דרך לקנותם עד גמר בישולן ומיחזי כאגר נטר לי, ובחי' תלמיד הרשב"א כתב לחלק דשאני בקרי דאע"פ שהם קטנים דלועין הם כבר ושמם עליהם, ומשא"כ בבוסר דאינו קרוי ענבים ואינו ראוי ליקרא ענבים עד שיבשלו.[[722]](#footnote-723) - **ג** בד' הנימו"י משמע דלפירש"י הכא ניחא, ולא קשיא לי' אלא לפי' הרמב"ם, ושמא הוא משום דבפירש"י כתב דקונה את היין, וע"כ ל"ד לקרי דכבר יש בידו דלועין קטנים וכיון דממילא קא רבו חשיב כיש לו, ומשא"כ הכא דעדיין אין בידו יין כלל, דהסמדר והבוסר אין ראויין לעשות מהן יין, וכ"כ המלבושי יו"ט בקונט' חובת קרקע סו"ס י"ד, ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד התוס' לעיל דמבו' בדבריהם דאיירי הכא כשמכר לו יין, ואפ"ה קשיא להו דמ"ש מקרי דשרי.[[723]](#footnote-724) - **ד** הנימו"י בסוגיין כתב לדעת הרמב"ם דהיינו משום דהתם הדלועים הקטנים ראויים ללקיטה וכך הי' מוכרם ואם הלוקח מניחם שם לגדל מה איכפ"ל למוכר הלא אינו מפסיד בזה כלום, וכל כיו"ב שאין בו הפסד ולא חיסרון על המוכר שרי, ומשא"כ הכא דלא נגמרו הפירות ללקיטה ומפסיד בו המוכר טובא ממה ששוה בזמן הבציר, ועד"ז כתב המ"מ בפ"ט ממלוה ה"י דשאני הכא דאין דרך ליקח פירות פרדס קודם שיגמרו, ול"ד לקרי דדרך ליקח אותם בקטנן וכשהוא קונה אותם עכשיו כך הם נמכרין בשוק וזהו שויין, ומה שמניחן ליגדל מאליהן הן גדלים,[[724]](#footnote-725) וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ג ס"י. - **ה** המ"מ שם כתב עוד, דהוא משום דבפרדס יש עבודה והרי המוכר חסר בכך,[[725]](#footnote-726) ול"ד לקרי דאין הפסד וחיסרון על המוכר, וכמש"כ הרמב"ם שם.[[726]](#footnote-727)

בד' הב"י בסימן קע"ג ס"י משמע דעיקר משה"ק התוס' בהא דאסר רב בפרדיסא דמ"ש מקרי דשרי משום דמיני' קא רבו, הוא רק לפי' בתרא, אך לפי' קמא דבפרדיסא איירי כשמכר לו הן רב והן מעט והא דאסר הוא משום דאוזיל גבי' טובא, ל"ק מהא דשרי בקרי משום דמיני' קא רבו, וזהו שכתב דמד' רש"י והרמב"ם והרא"ש שהעמידו לההיא דפרדיסא כשיש שם פירות שלא נגמרו, בע"כ דס"ל כתי' קמא דהתוס', והיינו משום דלתי' בתרא בע"כ דאיירי כשלא יצא עדיין הפרי כלל, דאל"כ שרי משום דממילא קא רבו, וכ"נ להדיא בד' התוס' הרא"ש לעיל שם, וכ"כ הלבוש שם דבפרדיסא דמה שהוא מוכר עכשיו בעד י' יהא שוה בעת הבציר כ' וניכר התוספת ומיחזי כאגר נטר אסור אף דממילא קא רבו, ומשא"כ בקרי שאין חילוק גדול בדמים בין בני זרת לבני אמה, ועד"ז כתבו הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"ה,[[727]](#footnote-728) והב"ח שם, ועמש"כ בחי' חת"ס החדש בסוגיין בע"א, - אך המחנ"א בהגהתו לב"י כתב דגם לתי' קמא דהתוס' יש להתיר כשיצא הפרי, והביא כן מד' ההג"א בסימן י"ג, וכ"כ המהר"ם שיף לעיל שם דמש"כ התוס' דצ"ל דבפרדיסא איירי כשלא יצא עדיין הפרי כלל, הוא גם לפי' קמא דהתוס', וכ"ה מבו' גם בד' המהרש"א שם דנקט דבההיא דקרי דמי לפרדיסא דמוזיל גבי' טובא, עיי"ש.

בתשו' הרשב"א החדשות סימן ע"א מבו' דלפי' הרמב"ן דאיירי הכא כשאמר לו סאה בדינר, ניחא דל"ד להא דשרינן בקרי, וצ"ב דהרי בקרי שרי אף שפוסק עמו ליתן בני גרמידא, ואין לומר דאף שפוסק עמו ליתנם לו כשיגדלו, מ"מ אם לא יגדלו לבסוף יתנם לו כפי שהם עכשיו, ומשא"כ כשפוסק עמו סאה בדינר אסור, שהרי להדיא אמרו לעיל ס"ד א' דכל הא דמה שעזי חולבות כך וכך אסור, הוא משום דלאו מיני' קא רבו, והרי דכל דמיני' קא רבו שרי אף כשפוסק בכך וכך.[[728]](#footnote-729)

**טעם הא דמודה רב בתורי**

**ומודה רב בתורי דנפיש פסדייהו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו במקום שבוצרין כרמים בשוורים וכו' ומתקלקלין רגלי השוורים בקלחי שרשים שבקרקע והפסדן רב, וכ"כ הרשב"א והריטב"א,[[729]](#footnote-730) והרשב"א פירש דטעם ההיתר בזה הוא משום דיצא הזול כנגד ההפסד, ועד"ז כתב הריטב"א דמפני הפסד זה נמכרין הפירות בזול, וכ"כ המאירי דאין הזול בשביל ההקדמה, אלא בשביל הפסד השוורים, ועד"ז כתב תלמיד הרשב"א. - **ב** התוס' הביאו מפי' ר"ח דהיינו כשמוכר עגלים קטנים ולדות עדרו שיולדו בשנה זו, והא דמודה רב דשרי הוא משום דרגילות הרבה שמפילות, והוי הקלקול יותר מתיוהא של פרדס.[[730]](#footnote-731) - **ג** הרמב"ן כתב בשם ר"ח דהיינו דמותר ליקח עגל מן הבקר בדינר זהב אע"פ דכשיטלנו אח"כ שוה טפי, משום דנפיש פסידא דאפשר שימות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"ה, ופירש דהוא משום דהכחש והמיתה דבר מצוי תמיד, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז,[[731]](#footnote-732) והטוש"ע בסימן קע"ג ס"ח.

הרמב"ן הק' על פי' ר"ח דמ"ט הוצרכו להא דנפיש פסדייהו, ואם קיבל עליו המוכר אחריות אסור, הרי בלא"ה יש להתיר משום דיש לו וממילא קא רבי, כ"ה דשרינן בקרי, וכתב די"ל דלאו ממילא קא רבי אלא במזונותיו של מוכר ובטרחו ועמלו וטרחו והוצאתו נפישי,[[732]](#footnote-733) ועד"ז כתב בחי' תלמיד הרשב"א דלא התירו אלא בדלועין שהן רבין מאליהן, ומשא"כ בעגל שהוא צריך טורח ומזון.

הרמב"ן הק' על פי' ר"ח דמה מקום יש לאסור בזה, הרי הוא מכור לו מעכשיו,[[733]](#footnote-734) והחוו"ד בסימן קע"ג סקט"ו הוכיח מהכא דאף כשקנה הלוקח קנין גמור, מ"מ כל שהמוכר חסר בו במה שמשהה אצלו ה"ז אסור, וכתב דהוא דלא כמש"כ ההג"א בסימן י"ג.[[734]](#footnote-735)

**הא דליכא משום רבית במלוה מעות את הכהן וכו'**

בגיטין ל' א' תניא דהמלוה מעות את הכהן ואת הלוי ואת העני להיות מפריש עליהן מחלקן וכו' ופוסק עמהן כשער הזול ואין בו משום רבית, ובגמ' שם מפרשינן דהא דלי"ב משום רבית, הוא כיון דכי לית לי' לא יהיב לי', וע"כ כי אית לי' נמי אין בו משום רבית, - והתוס' שם כתבו דאף דבפרדיסא אסר רב, אף דיש בו חשש תיוהא, מ"מ הכא התירו משום תקנת כהן, - אך הרמב"ן שם כתב דהא דשרי התם הוא משום דכשנשתדפו שדותיו מפסיד הכל ולא משלם לי' לא קרן ולא רבית וע"כ הו"ל זביני ושרי, ודמי למה שעזי חולבות דשרי, ועמש"נ בזה בדף מס' 36, וכ"כ הריטב"א והר"ן והנימו"י שם,[[735]](#footnote-736) ולפ"ז ניחא דל"ד להא דאסר רב בפרדיסא, דהתם הקרן קיים, וכמש"כ הרמב"ן והריטב"א בסוגיין, ונתבאר בדף מס' 36.

י"א אדר ב' פ"ב

דף מס' 38

**הנהו דשבשי שיבשא**

**ע"ג א'** **- א"ל שמואל להנהו דשבשי שיבשא הפוכו בארעא וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דאיירי בבעה"ב המלוים תבואה לאריסים לזרע ומשלמין להן לגורן תבואה חדשה, ויש בזה משום סאה בסאה, ולא הותר אלא ע"י שיסייעו בחריש ובקציר מעט, והתור"פ הוסיף לפרש דמיירי כשמלוה לאריס לאחר שירד בקרקע דלא מצי לסלקו, דאל"כ א"צ לסייע בחריש ובקציר, וכדתנן לקמן ע"ד ב' דמלוה אדם את אריסיו חטים בחטים לזרע, והא דשרי ע"י שמחזיק בעה"ב בשדה, דעי"ז הקנה לו האריס בקרקע שיעור זרע שהלוה לו יותר על חכירותו, וכ"כ הריטב"א.[[736]](#footnote-737) - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ח דהיינו שנותנין מעות לבעל הזמורות בכך וכך המשוי והם שוים יותר בשעה שזומר הכרמים, והותר ע"י שהפכו בקרקע, ועד"ז כתבו הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"ו, והטוש"ע בסימן קע"ג סי"א. - **ג** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דהיינו דבעלי הכרמים היו נותנים הזמורות לזומרים ולעודרים, והם מוכרים אותם לאחרים קודם הזימור בהוזלה, וע"ז מהני הא שיהפכו בקרקע, שגם הלקוחות יהיו שותפים בעבודת הכרמים, ומה שמוזילים להם העודרים, אי"ז משלהם, אלא משל בעלי הכרמים, כיון דגם הם הוו כעודרים וכשומרים שלהם. - **ד** הפסקי רי"ד כתב דאיירי בפועלים הזומרין את הכרם ומשכירם בעל הכרם לזמור את כרמו בכך וכך, וכיון שהשלימו לזמור דין הוא ליקח שכירותם, ופעמים שמאחר בעל הכרם שכירותם ונותן להן מן הזמורות במתנה יותר על שכירותם, ומיחזי כהלואה ברבית, וע"כ אמר להם שיהפכו בקרקע שיהא נראה שעדיין קנוי' להם הקרקע לשכירות ולא נשלם שכירותם, ומה שמאחר לפרוע להם ל"ה כהלואה דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, והריא"ז בקונט' הראיות כתב ע"ז דאי"ז מתישב בלישנא דגמ'.

**הקדמת מעות על זמורות**

לדעת הר"ח ודעימי' דאיירי בהקדמת מעות על זמורות, כתבו התוס' דאיירי כשנותנים מעות בכך וכך המשוי, וכ"כ הרמב"ן והר"ן והנימו"י והאו"ז בסימן רכ"ז, והיינו משום דאל"כ הו"ל כאומר מה שעזי חולבות מכור לך דשרי, - אך בד' הטור בסימן קע"ג משמע להדיא דאיירי כשמוכר להם כל הזמורות, דומיא דפרדיסא, ואפ"ה ה"ז אסור, והב"ח שם כתב דהיינו משום דאיכא ריוח טובא, ול"ד למה שעזי חולבות דאין דרך לזלזל כ"כ בשביל המתנת יום או יומים.[[737]](#footnote-738)

**בטעם הא דלא התירו להקדים מעות על זמורות משום דמיני' קא רבו**

בטעם הא דלא התירו בזה משום דמיני' קא רבו, כ"ה דשרינן בקרי, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן והר"ן והנימו"י כתבו בשם ר"ח דאיירי בדליתניהו לזמורות כלל. - **ב** בד' הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"ו מבו' דאיירי כשהזמורות קיימים ואפ"ה אסור, והרמב"ן כתב בדעתו דהא דאסור אף דמיני' קא רבו, הוא משום דאין ידוע איזו זמורה תיבש ותזמר ואיזו תשאר,[[738]](#footnote-739) וכ"כ הר"ן והנימו"י. - **ג** הרמב"ן כתב לפרש עוד בדעת הרמב"ם דבשאר פירות רשאי הלוקח לקחתם מעכשיו, ומשא"כ בזמורות שאין בעל השדה רוצה שיקח אותם אלא בזמנם, אין נקנין לו מעכשיו עד שיהפוך בהן.[[739]](#footnote-740) - **ד** הריטב"א כתב דהוא משום דהשבח הוא גדול והענפים החדשים שמתחדשים לא היו בעולם, ומיחזי כרבית. - **ה** המאירי כתב דהוא משום דא"א לזמרם עכשיו,[[740]](#footnote-741) וזה ע"ד מש"כ המאירי לעיל בסוגיין בטעם הא דאסרו בפרדיסא. - **ו** הפרישה בסימן קע"ג סק"כ כתב דהוא משום דאין דרך למכור הזמורות עד שיגדלו, וכ"כ הט"ז שם סקט"ז, וזה כמש"כ הרמ"א שם ס"י בטעם הא דאסרו בפרדיסא, דהוא משום דאין דרך למכור הפרדס כך.

**בהא דמהני היפוך בקרקע להתיר להקדים מעות על זמורות**

בטעם הא דשרי ע"י שמהפכין בקרקע, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב לדעת הר"ח דהוא משום דמיחזי כקונה אילן לפירותיו וע"כ שרי אף שאמר לו מכך וכך. - **ב** בד' הרמב"ן מבו' דלדעת הרמב"ם דאיירי כשהזמורות קיימין, והא דאסרו בכה"ג אף דיש לו הוא משום דאין ידוע איזו זמורה תשאר או משום דאין בעל השדה רוצה שיקח אותם אלא בזמנם, וע"כ לא קני להו מעכשיו, הרי דע"ז מהני הא דמהפך בקרקע, דעי"ז קני להו מעכשיו. - **ג** הרמב"ן כתב דהיו קונים הם את הזמורות כד ליתנהו ע"מ שיהיו הם עצמם מזמרים אותם בזמנם, וע"ז מהני הא דמהפכי בארעא לעדר וכו' כדי שיהיו אריסים בכך מתחילה ובסוף, דנמצא דנוטלין את הזמורות בתורת אריסות, ועד"ז כתב הריא"ז בפסקיו ובקונט' הראיות. - **ד** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד די"מ דע"י שהופכין בקרקע וכו' והוא תועלת לגפנים, מיחזי כמו שיש להן שותפות בקרקע, ולא מיחזי ההוזלה כרבית. - **ה** הריטב"א כתב דלמש"כ דעיקר מה שאסרו בזה הוא משום דהשבח הוא גדול והענפים החדשים שמתחדשים לא היו בעולם ומיחזי כרבית, הרי דע"ז מהני שמהפכין היפוך כ"ד, דעי"ז לא מיחזי כרבית, וכתב לפ"ז דא"צ חזקה גמורה.[[741]](#footnote-742) - **ו** למשמעות ד' הטור דאיירי כשמוכר להם כל הזמורות בין רב בין מעט הרי דמה"ט הוא דשרי כשקנו ע"י שהפכו בקרקע, דליכא הלואה כלל, ועמש"נ בזה להלן.

הרמב"ן כתב דאף למש"כ בדעת הר"ח דכל שמהפך בקרקע שרי משום דמיחזי כקונה אילן לפירותיו, מ"מ בשדה כה"ג אסור, ויש שכתבו דהוא דלא כמש"כ הכס"מ בפ"ח ממלוה ה"ה להתיר בפרדיסא ע"י שיקנה אילנות הפרדס לפירותיהן של אותה שנה ויחזיק בהם לקנותם מיד,[[742]](#footnote-743) - אך הדבר פשוט דאינו ענין זל"ז, דד' הרמב"ן קיימי כשאומר לו בכך וכך, ובכה"ג אין להתיר מן הדין כשמחזיק בקרקע, דאכתי הו"ל כהלואה, שהרי המקח שביניהם הוא על הפירות שיצאו לבסוף, וכאשר כ"ה להדיא בל' הרמב"ן,[[743]](#footnote-744) אך ד' הכס"מ קיימי כשקונה כל פירות הפרדס הן רב הן מעט, ובכה"ג שפיר יש להתיר כשהחזיק בהן לקנותם מיד דליכא הלואה כלל.

הטור בסימן קע"ג לא הביא להך דינא דכל שהפכו בהן שרי, והב"י שם כתב בדעתו דהוא משום דמילתא דפשיטא הוא, ושמואל נמי לא אתא לאשמועינן דע"י היפוך שרי, אלא דבעי היפוך, - ולכאו' הוא מתישב להטור לטעמי' דאיירי כשמוכר להם כל הזמורות, ובכה"ג הוא דפשיטא דכל שעשו קנין בקרקע שרי דליכא הלואה כלל, וכמש"כ הכס"מ בדין פרדיסא,[[744]](#footnote-745) אך לדעת ש"ר דאיירי כשאמרו בכך וכך המשוי, אי"ז מילתא דפשיטא להתיר כשעשו קנין בקרקע, שהרי מן הדין אכתי חשיב כהלואה בכה"ג, והרי הרמב"ן תמה ע"ז דמ"ט התירו בכה"ג, וכי מותר לעשות כן בשדה, וכתב דאף דאסור לעשות כן בשדה, מ"מ מותר לעשות כן בפירות אילן דמיחזי כקונה אילן לפירותיו, (והרמב"ן גופי' פירש דלא הותר אלא משום דעי"ז נוטלין את הזמורות בתורת אריסות).

הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"ו כתב דצריך להפך בזמורות כשהן מחוברין שנמצא כקונה אילן לזמורותיו, והב"י בסימן קע"ג צידד דה"נ מהני כשהחזיק בקרקע כדי לזכות בזמורות, אע"פ שלא היפך בזמורות, אך הביא למש"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ל"ו שם ר"ח דהפיכו בארעא היינו לעבוד תחת עיקרי הגפנים וכו' שמגלין עיקריהן וחותכין העשבים והקוצים שיונקים עיקר שורש הגפן ובזה תועלת לגפנים והלכך זכה בהכי ולא מחזי ברבית כי מוזלי גבייהו.

י"ג אדר ב' פ"ב

דף מס' 39

**מכירת יין בקבלת אחריות**

**ס"ד א'** **- א"ל רב שרביא לאביי האי קרוב לשכר ורחוק להפסד הוא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכל שאינו מקבל עליו אחריות המקח אי"ז מקח והו"ל כהלואה, וקירוב השכר הו"ל רבית, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והרא"ש בסימן ט"ו והטוש"ע בסימן קע"ג סי"ג, ועמש"נ להלן בדעת התוס'. - **ב** התור"פ לקמן ע"ג ב' כתב דאיירי הכא כשמתנה הלוקח עם המוכר שלא יתחייב לקבלו עד שעת היוקר, וזהו דפריך דקרוב לשכר ורחוק להפסד, ול"ד לפסיקה ביש לו דשריא, משום דנגמר המקח בשעת נתינת המעות דאם רצה המוכר ליתן לו בתוך הזמן הרשות בידו וחייב הלוקח לקבלם והיוקר הוי ברשות הלוקח, ומשא"כ הכא דלא נגמר המקח עד שעת היוקר ונתייקר ברשות המוכר, ונמצא שמוזיל גבי' בשעת היוקר בשביל הקדמת המעות, וכ"כ הריטב"א שם. - **ג** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דאיירי כשהקדים לו מעות על היין, וקיבל עליו המוכר אחריות דחימוץ אף אחר שתבא החבית ליד הלוקח ואף שיהא היין בקנקנים דלוקח דאי"ז מק"ט, וזהו דפריך דקרוב לשכר ורחוק להפסד, והיינו דמשום הקדמת המעות מקבל עליו המוכר אחריות החימוץ, ומה שאמרו קרוב לשכר ורחוק להפסד לישנא בעלמא נקט, והמכוון בזה הוא דהו"ל עסק אסור, ועד"ז כתב הריטב"א בשם הרא"ה, ועיי"ש שהוסיף לפרש דהא דפרכינן דהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד היינו דאין דרך מו"מ לקבל עליו אחריות גדולה כזו, וכיון שאין דרך מו"מ בכך ה"ז כעין הלואה ובשכר הקדמת המעות הוא שמקבל עליו אחריות גדולה כזו. - **ד** הראב"ד כתב לפרש עוד, דהא דאי תקפה ברשותך, היינו כשהיין בקנקנים דמוכר דבכה"ג הו"ל מק"ט, והוו המעות כהלואה, וכשנותן לו לבסוף חבית יין דשויא טפי ממאי דשקיל מיני' והיינו כשנתיקר היין הוי רבית. - **ה** ההשלמה כתב בשם הרב אב"ד דאיירי כשנתן לחנוני מעות על היין ואמר לו שימכור להחבית בחנותו ויחלקו בריוח, ואם תוקר או תוזל תהא ברשות בעל המעות, ואם תחמיץ תהא ברשות החנוני ויחזיר לו מעותיו, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ"ד.[[745]](#footnote-746)

התוס' הק' דתיקשי לי' מתניתין דיצא השער פוסקין אף דאין הלוקח מפסיד כלום בתקיפה, ונתבאר להלן, ולכאו' מבו' מדבריהם שלא פירשו כפירש"י דמה שאסרו בזה הוא משום דכל שאין מקבל עליו הלוקח אחריות המקח הו"ל כהלואה, דזה ל"ש כלל בפסיקה ביצא השער דמן הדין הוי האחריות על המוכר, ואי"ז מבטל מזה תורת מקח,[[746]](#footnote-747) - ונראה מדבריהם דס"ל דלעולם יש ע"ז תורת מקח, ואך דמ"מ כיון דאין הלוקח מפסיד כלום בתקיפה, והו"ל עסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד ה"ז אסור, וע"כ שפיר הי' מקום לאסור בזה גם בפסיקה ביצא השער,[[747]](#footnote-748) ועמש"נ עוד בזה להלן.[[748]](#footnote-749)

לדעת רש"י ודעימי' דפריך דכיון שאין מקבל עליו הלוקח אחריות המקח הו"ל כהלואה, כתב בפי' הרא"ש מלוניל בסו"ד דהיינו דמה"ט אסור ליטול את היוקר, דאף דהותר לפסוק על הפירות כשיש לו, משום דהוי היוקר ברשותו, מ"מ כל שלא קיבל עליו הלוקח אחריות המקח אי"ז כמקח על חבית זו, ול"ה היוקר ברשותו, ואסור ליטול את היוקר, וכ"כ המאירי והחי' המיוחסים להריטב"א, והך מילתא דהאיסור הוא בקבלת היוקר, כ"ה משמעות ד' רש"י, וכ"כ הרמב"ן והרא"ש.

אך לד' התוס' דיש ע"ז תורת מקח, ואפ"ה ה"ז אסור משום דהו"ל עסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד, לכאו' הוי האיסור גם בקבלת האחריות, דמשום הקדמת מעותיו הוא מתרצה לעסק זה דהריוח הוא ללוקח וההפסד הוא לדידי', וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש לקמן ע"ג ב' דקבלת האחריות הויא מכלל האיסור,[[749]](#footnote-750) וכ"נ גם ממש"כ התוס' בסוגיין דבחימוץ דשכיח טפי ל"מ הא דמקבל עליו זולא, ויתבאר בעזה"י במקומו.

לקמן ע' א' תניא דקרוב לשכר ורחוק להפסד רשע, והיינו דאף דהותר ליתן עיסקא דמחצה מלוה ומחצה פיקדון, מ"מ כל שנוטל הנותן מחצה בשכר ואינו נוטל כלל בהפסד, הו"ל כהלואה גמורה, ואסור ליטול חלק בשכר, ובפירש"י בסוגיין פירש דזהו גם הא דפריך הכא דהו"ל קרוב לשכר ורחוק להפסד, דכיון דאין מקבל עליו הלוקח אחריות תקיפה הו"ל כהלואה, וקירוב השכר הוי רבית.

ובדעת הראב"ד ודעימי' שפירשו לסוגיין בע"א, לכאו' הוא משום דכל הא דאסרו בקרוב לשכר ורחוק להפסד, הוא בעיסקא שהיא בדרך הלואה, וכל דאין נוטל הנותן כלל בהפסד לא חזינן לה כפיקדון אלא כהלואה, ומשא"כ הכא דאף כשאין הלוקח מקבל עליו אחריות אכתי הו"ל כמקח, וכמש"כ כן הריטב"א בסוגיין דבכה"ג מכר גמור הוא, וכל אחריות שמקבל עליו אינו אלא כמקבל אחריות על פיקדון של חבירו, ומתנה הוא דבעי למיתב לי'.[[750]](#footnote-751)

במה שאסרו הכא אלמלי שקיבל עליו הלוקח זולא מכח הא דהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד, נסתפקו התוס' אם איירי אף כשמשך, ואפ"ה כל שמקבל עליו המוכר אחריות תקיפה הו"ל כהלואה, ואף דביד הלוקח להתנות דאם יוקיר יהא המקח קיים מעכשיו וליכא הלואה כלל, ואם תקפא או זילא יהא המקח בטל ויחזיר לו המעות, ל"מ תנאי זה, וחזינן לה כהלואה גמורה, והחזו"א בסימן ע"ו סק"ג כתב דהיינו מפני שסוף דבריהם במחשבתם תחילה, ואע"ג דיש כאן ממ"נ מ"מ אסרו חכמים, או דאיירי כשלא משך, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דטעם האיסור בכה"ג, הוא משום דהוו המעות בהלואה אצלו דמעות אינם קונות אלא לענין מי שפרע וקריבות השכר רבית הוא,[[751]](#footnote-752) - והטוש"ע בסימן קע"ג סי"ג כתבו לאסור אף כשמשך.

**בהא דלא התירו בזה משום מק"ט**

התוס' הק' דאף אם לא התנה יכול לחזור בו אם תקפה דהוי מק"ט, ומצינו בזה כמה דרכים, ויתבאר בעזה"י במקומו, והט"ז בסימן קע"ג סקי"ח כתב דלא קשיא להו על גוף דינא דסוגיין, אלא קשיא להו לישנא דגמ' דמשמע דכל שלא התנה אינו יכול לחזור בו, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדעת הטור, - וצ"ע דלהדיא כתבו התוס' דאם הוי מק"ט אין לאסור משום קרוב לשכר ורחוק להפסד, וזהו שהקשו דאף למ"ד דמזלי דלוקח גרם מ"מ כל שהתנה עמו הדר דינא דהוי מק"ט, ומאי פריך דהוי קרוב לשכר ורחוק להפסד, וכ"כ התוס' בב"ב צ"ז ב' ד"ה ואם ידוע דכיון דכשתקפה הוי מק"ט לא שייך בזה רבית כלל, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן קע"ג סי"ג.

התוס' הק' דאף למ"ד דמזלא דגברא גרים, מ"מ כל שהתנה עמו וליכא למימר דמזלי' דלוקח גרים הוי מק"ט, וא"כ מאי פריך דהוי קרוב לשכר ורחוק להפסד, - ולכאו' לדעת רש"י ודעימי' דהא דפריך דהוי קרוב לשכר ורחוק להפסד הוא משום דכל שלא קיבל עליו הלוקח אחריות אי"ז חשוב כמקח ואין היוקר ברשותו, ל"מ מידי הא דאחר שהתנה עמו תו הו"ל מק"ט, דמ"מ כיון שלא קיבל עליו הלוקח אחריות אף אם יהא החימוץ מכחו, אי"ז חשוב כמקח, - אך התוס' לטעמייהו אזלי דהאיסור הכא הוא משום דהעסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד הוי רבית, וע"כ כל דכשיחמיץ יהא זה מק"ט, ולא יחזיר לו מעותיו משום קבלת אחריות אלא משום מק"ט, לי"ב איסורא.

**טעם הא דשרי מכח הא דמקבל עליו זולא**

**כיון דמקבל עלי' זולא קרוב לזה ולזה הוא,** כן גירסת רש"י, וכן גירסת רה"ג בס' המקח שער מ"ב, והאו"ז בסימן ר"ד בשם ר"י, ובד' הרמב"ן מבו' בביאור גירסא זו, דאף דחשבינן לה כהלואה, מ"מ אין לאסור משום קירוב השכר, כיון דמקבל עלי' זולא והוא קרוב גם להפסד,[[752]](#footnote-753) והיינו דאף דהו"ל כהלואה ולי"ב להתירא דפסיקה ביש לו, מ"מ יש בזה היתר בפנ"ע דקרוב לשכר ולהפסד,[[753]](#footnote-754) וכ"כ הרשב"א, - וכ"כ התור"פ והריטב"א לקמן ע"ג ב' לפי דרכם דאף דלא נגמר המקח עד שעת היוקר ונתייקר ברשות המוכר, ונמצא שמוזיל גבי' בשעת היוקר בשביל הקדמת המעות, ול"ד לכל פסיקה ביש לו דשריא משום דהוי היוקר ברשותו, מ"מ כיון דמקבל עליו גם זולא שרי, - וכ"ה מבו' בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן רנ"ז וד"ב סימן קכ"א ובמרדכי סימן שט"ז דנלמד מהכא היתר ליטול רבית כשהוא קרוב לשכר ולהפסד, עיי"ש, - ועד"ז כתב הראב"ד לפי דרכו, דכיון דמקבל עליו זולא שהי' יכול לפסוק כשער הגבוה ולא פסק כן אלא קיבל עליו זולא, הרי דבמקום הזולא קיבל עליו המוכר אחריות החימוץ, ועד"ז כתב הריטב"א דכיון דמקבל עלי' זולא אין כאן גוזמא ושפיר הו"ל כדרך מו"מ, דכיון דלוקח מחייב כזולא מעכשיו, מיחייב לי' מוכר בחימוץ דלעולם, ומסתמא יזהר המוכר ליתן לו יין שידע שלא יחמיץ.[[754]](#footnote-755)

אך גירסת הבה"ג בהל' רבית דכיון דמקבל עלי' יוקרא וזולא קרוב לזה ולזה הוא, וכן גירסת הרי"ף והרא"ש, וכן גירסת התוס' בסוגיין (סוד"ה אי תקפה) ולקמן ע' א' (סוד"ה דקא מקבלי), והרמב"ן כתב דכן גירסת הספרים, וכתב דלגירסא זו הוי טעם ההיתר, משום דמהני הא דיוקרא וזולא על הלוקח לחשבו כמקח, ואינו נוטל שכר המתנת המעות,[[755]](#footnote-756) וכ"כ הרא"ש מלוניל והמאירי ותלמיד הרשב"א והחי' המיוחסים להריטב"א דטעם ההיתר הוא משום דמקבל עליו יוקרא וזולא והו"ל כמקח, והדר דינא דיש בזה להתירא דיש לו.

**בהא דבעיסקא לא התירו אף כשמקבל עליו הנותן זולא**

התוס' לקמן ע' א' ד"ה דקא מקבלי כתבו דבעיסקא לא התירו היכא דקרוב לשכר ורחוק להפסד אף דמקבל עליו הנותן זולא, ול"ד להא דשרינן הכא מכח הא דקיבל זולא, משום דמכר גמור הוא, וכ"כ האו"ז בסימן ר"ד בשם ר"י, וכ"כ השבה"ל בהל' רבית סימן מ"ה בתשו' ה"ר אביגדור כהן צדק.

ובד' הגרע"א לקמן ע"ב ב' מבו' שפירש בדבריהם דהיינו דמה שהתירו הכא מכח הא דהוא קרוב גם להפסד דזולא, היינו רק במכר, אך בהלואה גמורה לא התירו קבלת רבית מכח הא דהוא קרוב גם להפסד דזולא, וכ"נ בד' השבה"ל שם.[[756]](#footnote-757)

אך אי נימא דהא דשרי כשמקבל עליו יוקרא וזולא הוא דמכח זה חזינן לה כמקח גמור, וכאשר כ"נ לגירסת התוס' שם דמקבל עליו יוקרא וזולא, וכמש"כ כן הרמב"ן, מתפרשים ד' התוס' בע"א דכיון דמכר גמור הוא, אינו יוצא מתורת מכר, אלא כשכל האחריות על המוכר, אך כל שאחריות זולא על הלוקח, אכתי חזינן לה כמקח, ומשא"כ בעיסקא דכל דאחריות ההפסד הוא על המקבל לא חזינן לה כפיקדון אלא כהלואה,[[757]](#footnote-758) וכ"ה להדיא בד' האו"ז שם.

**טעם היתר פסיקה אף דאין הלוקח מפסיד בתקיפה**

התוס' הק' בהא דפריך דהו"ל קרוב לשכר ורחוק להפסד דתיקשי לי' מעיקר היתר פסיקה ביצא השער ובפוסק על הגדיש, אף דאין הלוקח מפסיד בתקיפה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהתם כיון דאין הפירות מבוררין ללוקח אין ניכר שיהא קרוב לשכר ורחוק להפסד,[[758]](#footnote-759) וכ"ה גם בפוסק על הגדיש, כיון דיכול ליתן לו חטים אחרים, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד.[[759]](#footnote-760) - **ב** הרמב"ן והרשב"א והנימו"י כתבו דהכא איירי כשפסק עמו על חבית מסוימת והתנה עמו דאם תקפה ברשותך ותחזיר לי מעותי, וכיון דאם תקפה יתבטל המקח לגמרי, הו"ל כהלואה,[[760]](#footnote-761) ול"ד לפסיקה על הפירות דאף אם יפסדו פירות אלו המקח קיים ונותן לו פירות אחרים,[[761]](#footnote-762) וכ"כ הריא"ז ה"ט דין כ"ו ופירש כן גם בד' הרי"ד.[[762]](#footnote-763) - **ג** התור"פ והריטב"א לקמן ע"ג ב' כתבו דהכא איירי כשאין יכול המוכר ליתן לו בתוך הזמן ולא נגמר המקח, ונתבאר לעיל.

במש"כ הרמב"ן ודעימי' דהכא איירי כשהתנה עמו דאם תקפה ברשותך ותחזיר לי מעותי וע"כ הו"ל כהלואה, מבו' בד' הריא"ז דהיינו דמה"ט לא חזינן לה כמקח כלל, דכיון דאינו חייב ליתן לו יין אחר וכל אחריותו עליו כאילו לא מכר לו כלום, - אך בהגה' אמרי ברוך לחוו"ד סימן קע"ג סקי"ח פירש בד' הנימו"י, דכל הא דחשבינן לה כהלואה הוא רק אם תקפה, אך אם לא תקפה אי"ז כהלואה, ואפ"ה ה"ז אסור, משום דבעד צד הלואה זו נתחייב לו דאם לא תקפה יתן לו היוקר, והו"ל כמו שאומר לחבירו הליויני ובשכר הלואה אני נותן לך בספק זכות שיש לי בדבר מה,[[763]](#footnote-764) וכ"נ בד' החוו"ד שם, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ו סק"ד ד"ה ובנ"י.

ונפ"מ בין הדרכים הוא בטעם הא דשרינן משום דקיבל עליו הלוקח זולא, דהרמב"ן כתב דלהגירסא דכיון דמקבל עליו יוקרא וזולא, היינו משום דכל דמקבל עליו לוקח יוקרא וזולא זביני נינהו ולאו הלואה, ונתבאר לעיל, וזה ניחא למש"כ הריא"ז דמה שאסרו מכח הא דאם תקפה יתבטל המקח לגמרי, היינו דמה"ט לא חזינן לה כלל כמקח ואף אם לא תקפה, וע"ז הוא דמשני דכיון דמקבל עליו לוקח יוקרא וזולא חזינן לה כמקח, - אך אי נימא דאין המקח בטל אלא אם תקפה, והא דאסרינן בזה הוא משום דבעד צד הלואה זו נתחייב לו את היוקר, בע"כ דהא דשרינן משום דקיבל עליו הלוקח זולא, אי"ז משום דמכח זה חזינן לה כמקח, שהרי בלא"ה כל צד ההלואה הוא על צד שתחמיץ החבית ויתבטל המקח, ומה שקיבל עליו זולא אינו טעם כלל דנימא דגם אם תקפה הו"ל כמקח, אלא היינו דמה"ט מתפרש הא דמקבל הלוקח יוקרא, דאי"ז בעד צד ההלואה, אלא הוא כנגד מה שקיבל עליו את הזולא, וזה כמש"כ הרמב"ן להגירסא דכיון דמקבל עליו זולא, דהא דשרי הוא משום דהוא קרוב גם להפסד.

בד' התוס' מבו' דאלמלי ה"ט דאין הפירות מבוררין וכו', הי' לנו לאסור אף בפסיקה ביצא השער, כיון דאין הלוקח מפסיד כלום בתקיפה, - אך בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דבפסיקה ביצא השער אין מקום לאסור כלל משום קרוב לשכר ולהפסד, דרק בהיתר פסיקה ביש לו דהוא משום דחשבינן לה כמו שקנאו, הוא דיש לאסור מכח הא דקיבל עליו אחריות ואי"ז מקח, וכ"כ בפי' הרא"ש מלוניל, וכ"נ בד' הרמב"ן והרשב"א.

ולמש"נ לעיל לטעמייהו אזלי, דהרמב"ן ודעימי' לטעמייהו דהא דאסרינן ברחוק להפסד הוא משום דלא קיבל עליו הלוקח אחריות אי"ז מקח, הרי דכ"ז הוא בפסיקה ביש לו, דכל דאין האחריות על הלוקח א"א לחשבו כמו שקנאו, אך בפסיקה ביצא השער ליכא לה"ט,[[764]](#footnote-765) אך התוס' ס"ל דהא דאסרין ברחוק להפסד אי"ז משום דקבלת האחריות מבטלת לתורת מקח, אלא הוא משום דהעסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד אסור, וע"כ יש לאסור מכח זה גם בפסיקה ביצא השער, דכיון דאין הלוקח מפסיד כלום בתקיפה, הו"ל עסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד.

**היתר פסיקה כשער הגבוה אף דכל ההפסד על המוכר**

המהרש"א הק' במשה"ק התוס' מהיתר פסיקה דהו"ל קרוב לשכר ולהפסד, דתיקשי להו טפי, דאף לאביי דשרי משום דקיבל עליו זולא, מ"מ מ"ט הותר פסיקה כשער הגבוה, אף דכל האחריות על המוכר, וכמשה"ק כן ההגמ"ר וההג"א, (וכן הק' גם התור"פ לקמן ע"ג ב', והחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין).

ומבו' בד' המהרש"א דלתי' התוס' ניחא גם הא דהותר לפסוק כשער הגבוה, ובחי' הגרע"א תמה ע"ז, דמש"כ התוס' לישב דכיון דאין מבוררים ללוקח אין ניכר שיהי' קרוב לשכר ורחוק להפסד, אי"ז מתישב אלא לענין הפסד אונסים כשריפה וכיו"ב דהלוקח אינו מקבל הפסד דאין ניכר שחטים שלו נשרפו שהרי אינם מבוררים לו, אך בהפסד דזולא דכל החטים הוזלו ליכא לה"ט, וא"כ מ"ט לא אסרינן מכח הא דקרוב לשכר דיוקרא ורחוק להפסד דזולא,[[765]](#footnote-766) וכן הק' הפנ"י, ועיי"ש מש"כ בזה, - אמנם הנה בד' הט"ז בסימן קע"ה סק"ט מבו' דה"ט דאין הפירות מבוררין הוא טעם גם להא דאין קבלת זולא אוסרת, עיי"ש, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סל"ד, והאבנ"ז בסימן קפ"א סוסק"ד, והחזו"א בסימן ע"ו ריש סק"א, עיי"ש.

ויש מקום לדון עוד בזה בדעת המהרש"א, דכל מה שמצינו דקבלת אחריות מהניא לחשוב את המקח כהלואה, הוא רק כשמקבל עליו אחריות הפסד, דקבלת אחריות זו סותרת לתורת מקח, דאם מקח הוא הדין נותן דיהא ההפסד ללוקח, אך קבלת זולא אינה סותרת לתורת מקח, דאף אם הוא מקח מ"מ בידם לקבוע דדמי המקח יהיו כשער הגבוה, וע"כ לפ"מ שתירצו התוס' דכל דאין הפירות מבוררין אין קבלת אחריות תקיפה מועלת לחשוב את המקח כהלואה, שפיר יש להתיר אף כשקיבל עליו הלוקח זולא, דקבלת זולא אינה מועלת כלל לחשוב את המקח כהלואה,[[766]](#footnote-767) ורק לפ"מ שנקטו התוס' בקושייתם דאף בכה"ג מהני קבלת אחריות תקיפה לחשוב את המקח כהלואה, אלא דשרי משום דמקבל עליו זולא וקרוב לזה ולזה, הוא שהק' המהרש"א מהא דשרי לפסוק כשער הגבוה אף שאין מקבל עליו זולא.

הב"ח בקו"א בסימן קע"ג כתב דלא הותרה פסיקה ביש לו כשכל האחריות דחימוץ ודזולא על המוכר, דהו"ל קרוב לשכר ורחוק להפסד, וכ"כ הש"ך שם סקכ"ד, והשער דעה שם סק"י פירש לדעתו דהא דפוסק על שער הגבוה, היינו דפוסק כפי שיהא בשעת קבלת הפירות, בין אם יוזלו ובין אם יוקרו, והחזו"א בסימן ע"ו סק"ז כתב לפרש בע"א, - אך זה דלא כמש"כ רבים מקמאי דהא דפוסק כשער הגבוה היינו דאם הוקר נותן לו כפי השער שהי' בשעת הפסיקה, ואם הוזל נותן לו כשער הזול, ונתבאר בדף מס' 27.

י"ח אדר ב' פ"ב

דף מס' 40

**פסיקה על יין כשמקבל עליו המוכר אחריות**

**ע"ג ב' - דקא אכלי רביתא דיהבי זוזי אחמרא בתשרי ומבחרי לה בטבת,** בפירש"י כתב דטעם האיסור הכא הוא משום דמשום שהקדימו מעות בתשרי קיבל עליו המוכר אחריות, ומבו' דהאיסור הוא בקבלת האחריות דהויא בעד המתנת המעות, וכ"כ הפסקי רי"ד בתו"ד דהוא משום שבשביל הקדמת מעותיו קיבל עליו המוכר דבר זה, וכתב עוד דהוי רבית משום דאילו הוה יהיב לי' מכי אזמין חברי' והוה מחמיץ הוה מחמיץ להו והשתא מחמיץ למוכר, וכ"כ התור"פ בתו"ד דמקבל אחריות בשביל הקדמת המעות, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, ועיי"ש במש"כ בשם הראב"ד, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ"ה דמשום שבשביל שהקדים לו מעותיו מניחו לבדקו וליטול היפה, וכ"כ הטור בסימן קע"ג.

אך הריטב"א כתב בתו"ד דהאיסור הוא משום דכי אייקר ברשותי' אייקר ואשתכח דמוזיל גבי' בטבת משום שכר הקדמת מעות, ומבו' דהאיסור הוא משום קבלת היוקר,[[767]](#footnote-768) דכיון שלא נגמר המקח עד טבת הוי היוקר ברשות המוכר, וכ"כ המאירי, וכ"נ בפי' ר"ח שהביא האו"ז בסימן רכ"ט, עיי"ש, וכ"כ הריא"ז ה"ט דין כ"ד.

**אם נידון האיסור בסוגיין הוא כנידון האיסור לעיל ס"ד ב'**

בד' התוס' לעיל ס"ד א' ד"ה אי תקפה והתוס' הרא"ש בסוגיין מבו' דנידון האיסור בסוגיין הוא ע"ד מה שדנו לעיל שם לאסור מכירת חבית יין כשמקבל עליו המוכר אחריות תקיפה משום דהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד, - אך בפירש"י מבו' דל"ד זל"ז, דבסוגיין פירש דטעם האיסור הוא משום קבלת האחריות, ולעיל שם פירש דהאיסור הוא משום קבלת היוקר דהוא קירוב השכר, וכ"כ התור"פ, וכ"ה מבו' בד' הנימו"י בסוגיין ולעיל שם.

התור"פ הק' לפי דרכו, דמ"ט הכא אסרו משום קבלת האחריות ולא אסרו משום קבלת היוקר,[[768]](#footnote-769) ולעיל אסרו משום קבלת היוקר ולא אסרו משום קבלת האחריות,[[769]](#footnote-770) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התור"פ כתב דהכא אין לאסור משום חשש יוקרא, דאין רגילות שיתייקר בין תשרי לטבת בזמן מועט כזה, והתם אין לאסור משום חשש חימוץ, דאם יחמיץ היין לא יתן לו יין אחר, דהא דקאמר אם תקפה ברשותך, היינו דלא יהא המכר חל, ומשא"כ הכא דאם יחמיץ היין צריך ליתן לו יין אחר, והיינו דהתם דאם יחמיץ היין לא יתן לו יין אחר, אי"ז קבלת אחריות, אלא הו"ל כמקח על תנאי, ואין לאסור מכח זה.[[770]](#footnote-771) - **ב** הפסקי רי"ד כתב בתו"ד דהתם קנה ממנו חבית מסומנת ואם לא קיבל עליו אחריות חימוץ או זולא הוו המעות הלואה בידו ושכר מעותיו הוא נוטל, ומשא"כ הכא דלא הקנה לו יין מסוים ואף שקיבל עליו אחריות המקח קיים, דאף אם יהא כל היין חומץ חייב לקנות מן השוק וליתן לו, והיין שלו נתייקר,[[771]](#footnote-772) ולפ"ז מתפרש הא דהתם אסרו משום קבלת היוקר והכא לא אסרו מכח זה, דהתם כיון שקנה חבית מסוימת, ע"כ כל שאין הלוקח מקבל עליו אחריות המכר, ואם יחמיץ היין יחזיר לו מעותיו, לא חזינן לה כלל כמקח, וכדינא דקרוב לשכר ורחוק להפסד בעיסקא דכל דהוו המעות באחריות המקבל לא חזינן לה כפיקדון אלא כהלואה, ויש לאסור משום קבלת היוקר, אך הכא דלא פסקו על חבית ידועה, הרי דאף דאין הלוקח מקבל עליו אחריות חזינן לה כמקח, שהרי גם אם יחמיצו חלק מן החביות מתחייב המוכר ליתן חבית אחרת, (וכמש"כ רש"י דהיו נוטלין יין טוב בטבת), ואכתי המקח קיים,[[772]](#footnote-773) וע"כ אין לאסור משום קבלת היוקר, דכיון דהו"ל כמקח, הוי היוקר ברשותו,[[773]](#footnote-774) אלא דיש לאסור משום קבלת האחריות דהוי בעד המתנת המעות.[[774]](#footnote-775) - **ג** בד' החכמת אדם בכלל קמ"א סי"א וסי"ב מבו' דבאמת יש לאסור גם משום קבלת האחריות וגם משום קבלת היוקר, ובסוגיא דלעיל דנו משום קבלת היוקר וע"ז אמרו דכיון דמקבל זולא הוי קרוב לשכר ולהפסד, ובסוגיין דנו משום קבלת האחריות וע"ז אמרו דשרי משום דמעיקרא דאחלא לא קיהיב ומעיקרא דחלא חלא.[[775]](#footnote-776)

\*במש"כ התור"פ דהכא לא אסרו משום יוקרא דאין רגילות שיתייקר בזמן מועט, צ"ע דלא מצינו דלא אסרו בפסיקה לכמה חדשים משום חשש יוקר, - וצ"ל דמה שדנו לעיל לאסור משום היוקר, אי"ז משום דאין ע"ז תורת מקח ואין היוקר ברשותו, כמש"כ הרא"ש מלוניל ודעימי', (ונתבאר בדף מס' 39), אלא אף דהוי היוקר ברשותו, מ"מ כיון דהוי עסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד אסור, וכמש"נ שם בדעת התוס', וע"ז מהני הא דאין רגילות שיתייקר, ולא חשיב כעסק דקרוב לשכר, וצ"ע.

בפירש"י כתב דהא דקבלת האחריות אסורה משום רבית, היינו דמשום שהקדימו מעות בתשרי "ועדיין לא יצא השער" קיבל עליו המוכר אחריות, - והמהר"ם שיף כתב דהא דלא אסרו בזה אלא כשעדיין לא יצא השער, היינו משום דאם יצא השער שיש הרבה לוקחין שקונין כשער של עכשיו, אי"ז רבית, רק טובה הוא דעשו לרבנן דאין כאן הנאת הלואה, משא"כ כשלא יצא השער דלא נמצאו קונים והללו מקדימין המעות מיחזי כרבית,[[776]](#footnote-777) ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - אך בתשו' צ"צ האחרון יו"ד סימן פ"ד סק"א כתב דהוא משום דכשיצא השער ל"ה הפסיקה כלל על היין שיש לו, והיינו דביצא השער דהוי עיקר הפסיקה להעמיד לו יין, אין מקום כלל לאסור משום קבלת אחריות, דאי"ז כלל קבלת אחריות, אלא דמכח חיובו להעמיד לו יין אין יכול ליתן לו את מה שהחמיץ, ורק כשלא יצא השער דהויא הפסיקה על היין שיש לו, הרי דמן הדין הי' דיפסיד הלוקח בחימוץ, וכל שמקבל עליו המוכר אחריות הוי כרבית.

**טעם הא דמותר לפסוק על פירות אף דהאחריות על המוכר**

בפירש"י הק' דמ"ש מהא דשרי לפסוק כשיש לו חטים, אף דאם ירקבו החטים הוי האחריות על המוכר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום שהיין רגיל להחמיץ ושמא שלו החמיץ, וזה מתפרש למש"כ רש"י הכא דהאיסור הוא משום דקבלת האחריות הויא בעד המתנת המעות, וע"כ כ"ז הוא ביין הרגיל להחמיץ, אך בפסיקה על חטים שאין רגילין להתקלקל, לא תלינן להאחריות בהמתנת המעות.[[777]](#footnote-778) - **ב** התוס' לעיל ס"ד ב' סוד"ה האי קרוב לשכר כתבו דהכא היו סומכין על יין של בע"ב ולא היו יכולין לקנות מן השוק אחר וליתן להם, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא שאסרו מכח קבלת האחריות דה"ז ניכר דהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד, ומשא"כ בכל פסיקה שאינו פוסק עמו על פירות מבוררין, דאף בפסיקה ביש לו יכול ליתן לו חטים אחרים, אינו ניכר שיהא קרוב לשכר ורחוק להפסד, וכמש"כ התוס' שם. - **ג** התור"פ כתב דהתם אם רצה המוכר ליתן בתוך הזמן הרשות בידו והלוקח חייב לקבלם, ונגמר המקח מיד בשעת נתינת המעות ונגמר המקח מיד ואין המעות בהלואה אצלו, ומשא"כ הכא איירי כשהתנו הלקוחות עם המוכרים שלא יוכלו ליתן להם יין עד טבת, וע"כ לא נגמר המקח עד טבת והוו המעות בהלואה אצלו, ומקבל עליו אחריות בשביל הקדמת המעות, וכ"כ הריטב"א.[[778]](#footnote-779) - **ד** הפסקי רי"ד כתב לחלק כן מטעם אחר, דהכא דאין ביד המוכר ליתנם לו קודם הזמן אף כשהם בידו, ועד זמן זה יכולים הפירות ליפסד, הרי דקבלת אחריות זו הוי בשביל הקדמת מעותיו, ומשא"כ בכל פסיקה דמשעה שהכין המוכר הפירות יכול ליתנם ללוקח, וכל אונס הנולד עליהם יהי' על הלוקח שקיבלם, וליכא פסידא כלל להמוכר, דמשעה שיהא לו ליתן ללוקח יתנם לו ויהא ההפסד על הלוקח.[[779]](#footnote-780)

\*בעיקר משה"ק רש"י הכא דמ"ש מפוסק על הגדיש דשרי, יש להעיר דלעיל ס"ד ב' לא כן במה שאסרו התם כשמקבל עליו המוכר אחריות משום דהוי קרוב לשכר ורחוק להפסד, - וי"ל למש"נ לעיל בדעתו דהתם איירי כשפסק עמו על חבית ידועה וכל שקיבל עליו המוכר אחריות החימוץ אי"ז כמקח אלא כהלואה, ויש לאסור משום קבלת היוקר, וע"ז ל"ק כלל מהא דשרי לפסוק כשיש לו חטים, כיון דאינו פוסק על חטים ידועים ואף אם יתקלקלו מקצתם יתן לו אחרים, חזינן לה כמקח, ואין לאסור משום קבלת היוקר, וכמש"כ כן הרמב"ן ודעימי' שם, ונתבאר בדף מס' 39, ורק הכא שלא פסק עמו על חבית מסוימת ובאנו לאסור משום קבלת האחריות, הוא דקשיא לי' דמ"ש מפוסק על הגדיש.

\*הנימו"י בסוגיין העתיק לד' רש"י דהא דשרי בפסיקה על הגדיש הוא משום דלא שכיח קלקול, והמחנ"א בהל' רבית סימן כ"ט הק' דדבריו סותרים למש"כ לעיל ס"ד ב' דלא אסרו התם בקבלת אחריות אלא כשנתן על חבית מסוימת, אך כל שהמקח קיים לעולם שרי אף דהאחריות על המוכר.[[780]](#footnote-781)

ולמש"נ לעיל בדעתו הוא מתישב היטב, דנידון האיסור לעיל שם הוא משום דכל שלא קיבל עליו הלוקח אחריות אי"ז כמקח אלא כהלואה, ובכה"ג הוי האיסור משום קבלת היוקר, ובזה כתב הנימו"י דהיינו רק כשנתן על חבית מסוימת, דכיון דאם תקפה יתבטל המקח לגמרי, הו"ל כהלואה, ומשא"כ כשהמקח קיים לעולם, דאף דאינו באחריות הלוקח הו"ל כמקח, ואין לאסור משום קבלת היוקר, ואך דאדרבה כיון דבכה"ג קיים המקח לעולם, הרי דקבלת האחריות דהמוכר עצמה הו"ל כרבית, וע"ז מהני הא דאין חטים רגילים להתקלקל דלא תלינן לקבלת האחריות בהמתנת המעות.[[781]](#footnote-782)

במש"כ בפירש"י דל"ד להא דמותר לפסוק כשיש לו חטים, דשאני ביין שהוא רגיל להחמיץ ושמא שלו החמיץ, הק' הריטב"א ממתניתין דריש פירקין דלא אסרו אלא משום דיין אין לו,[[782]](#footnote-783) - ולמש"כ המהר"ם שיף בדעת רש"י דלא נאסרה קבלת אחריות כשיצא השער, ונתבאר לעיל, ניחא, דהתם דאיירי דיצא השער, שפיר מותר לפסוק על היין.

**בהא דשרי מכח הא דמעיקרא דחלא חלא**

**א"ל איהו נמי אחמרא קא יהבי אחלא לא קא יהבי מעיקרא דחמרא חמרא דחלא חלא,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** לפירש"י ודעימי' דנידון האיסור בסוגיין הוא משום דקבלת האחריות הוי כרבית, הרי דזהו דמשני דכיון דלא נתנו הדמים על חומץ ומעיקרא דחלא חלא, הרי דכל שהחמיץ לבסוף נמצא דמעיקרא לא לקחו ממנו יין זה, ואי"ז קבלת אחריות, וע"כ לי"ב משום רבית, וכ"נ בד' רש"י ובד' הפסקי רי"ד. - **ב** בד' הריא"ז ה"ט דין כ"ד וכ"ה מבו' דהיינו דעיקר נידון האיסור בסוגיין הוא משום דכל שמקבל עליו המוכר אחריות אי"ז חשוב כמקח, וע"ז משני דכיון דנתן מעותיו על היין ולא על חומץ, נמצא דמעיקרא ל"ה המקח על החבית שהחמיצה, ולי"ב קבלת אחריות המבטלת תורת מקח, ונתבאר לעיל בהערה. - **ג** הריטב"א כתב לפי דרכו דכל מה שדנו לאסור הוא משום שקבע זמן שאין יכול ליתן בתוך הזמן, וע"ז אמרינן דאף שהתנו כן אילו נתנו להם יין טוב שאין ראוי להחמיץ עד טבת הי' להם לקבלו תוך זמן, ומה שאין מקבלין אותו זמנו הוא משום דנתנו מעות על יין ולא על חומץ, ולא נודע דהוא יין עד טבת, ואף אם יקבלו היין קודם טבת והי' חומץ בטבת הי' להם להחזירו, וע"כ ניח"ל טפי למוכרים וללקוחות שלא יקבלו עד טבת.

\*בס' המקח לר"ה גאון שער מ"ג כתב דמי שהלוה על סחורה על הדרך המותר, יש לו לבחור באותה שעה שנוטל ממנו היפה שבה, ואע"פ שיפסיד המוכר במה שישתייר אצלו, והביא כן מסוגיין, - וצ"ב, דהכא לא התירו אלא משום דאחלא לא יהבי ומעיקרא דחלא חלא, אך בשאר סחורה דליכא לה"ט מ"ט שרי.

**טעם הא דלא התירו הכא מכח הא דקיבל עליו הלוקח יוקרא וזולא**

התוס' לעיל ס"ד א' סוד"ה אי תקפה הק' דמ"ט הוצרך לה"ט דמעיקרא דחלא חלא, הרי אף אם קיבל עליו המוכר אחריות שרי משום דקיבל עליו הלוקח יוקרא וזולא, וכמו שאמרו לעיל שם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דהתם לא איירי בחימוץ אלא בקלקול בעלמא, ובזה מהני הא דקיבל עליו יוקרא וזולא, אך בקלקול של חימוץ דשכיח אע"ג דמקבל עלי' יוקרא וזולא הוי רחוק להפסד והוי דומה לרבית, אלמלי הא דמעיקרא דחלא חלא, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין, והוסיף לפרש דהיינו דכיון דאחריות החומץ שכיח טפי, ע"כ הו"ל כרבית, דבשביל הקדמת מעותיו מקבל עליו אחריות זו.[[783]](#footnote-784) - **ב** הפסקי רי"ד כתב דהכא היו פוסקין כשער הגבוה ולא קיבלו עליהן זולא, וע"כ לא הותר אלא משום דמעיקרא דחלא חלא, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ט דין כ"ד, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין ולעיל שם. - **ג** ההשלמה לעיל ס"ד א' הוכיח מהכא כפי' הרב אב"ד דהתם איירי בעיסקא ובזה מהני הא דקיבל עליו יוקרא וזולא, אך בפסיקה לא התירו מכח זה, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ"ד,[[784]](#footnote-785) ועיי"ש בגידו"ת במש"כ לפרש בזה. - **ד** הב"י בסימן קע"ג סי"ג כתב דהתם שהתנה להדיא דאי תקפה ברשותך, מהני הא דקרוב לזה ולזה להתיר, ומשא"כ הכא דלא התנה מעיקרא, הרי דאם מניחו אח"כ ליטול יין טוב מיחזי כאגר נטר.[[785]](#footnote-786) - **ה** למש"נ בדעת רש"י דבסוגיין הוי נידון האיסור משום קבלת האחריות דהויא בעד המתנת המעות, והתם הוי נידון האיסור משום דמכח קבלת האחריות אי"ז כמקח ואין היוקר ברשותו, י"ל דרק התם מהני הא דקיבל עליו זולא,[[786]](#footnote-787) וכ"נ בד' התור"פ דכל הא דשרי התם משום דקרוב לזה ולזה, הוא משום דהתם לא חששו לתקיפה, משום דאם יחמיץ היין לא יתן לו יין אחר, אך אם הוה חיישינן לתקיפה, ל"ה מהני בזה הא דקיבל עליו זולא.

**טעם הא דלא התירו בההיא דחביתא דחמרא מכח הא דמעיקרא דחלא חלא**

התוס' לעיל ס"ד א' ד"ה אי תקפה ברשותי הק' במה שדנו התם לאסור בחביתא דחמרא דקיבל עליו המוכר אחריות תקיפה, ולא התירו אלא משום דקיבל עליו הלוקח יוקרא וזולא, דמ"ש ממה שהתירו הכא מכח הא דמעיקרא דחלא חלא ואחלא לא יהבי דמי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דתקפה דהתם לאו היינו שהחמיץ אלא קלקול בעלמא כמו יין הנמכר בחנות,[[787]](#footnote-788) וקלקול זה ל"ה ראוי להתקלקל מתשרי, ול"ה מק"ט. - **ב** התוס' בב"ב צ"ז ב' ד"ה ואם ידוע כתבו דהכא איירי אף ביין דידוע שהוא ראוי להתקיים וקיבל עליו המוכר אם החמיץ מחמת חום או מחמת טלטול או מחמת דשני בברזא, אף דאי"ז מק"ט. - **ג** הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ"ד כתב דכל מה שאמרו הכא דמעיקרא דחלא חלא הוא רק כשנמצא חומץ בטבת, דבטבת הוא דמבחר נפשי', אך כל שנמצא חומץ אחר טבת אפשר דמעיקרא חמרא והשתא חלא, וכ"כ הרשב"א בב"ב צ"ח א' וההגמ"ר בסימן תל"ג וההג"א בסימן ט"ו, וכ"כ הב"י בסימן קע"ג סי"ג בשם תלמידי הרשב"א, וכתב כן גם בדעת הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"י, ולפ"ז ניחא דע"כ לא התירו התם משום ה"ט, וכ"ה מבו' בד' הארחות חיים בהל' רבית ס"ו והכל בו בסימן פ"ד.[[788]](#footnote-789) - **ד** השטמ"ק לעיל שם כתב בשם הראב"ד דהתם איירי בקנקנים דלוקח דבכה"ג ל"ה זה מק"ט, וכ"כ הרא"ש מלוניל והתוס' הרא"ש והריטב"א שם, והריטב"א כתב עוד דאיירי כשהשהה את היין טובא דבכה"ג אי"ז מק"ט. - **ה** ?בד' הריטב"א בסוגיין בסו"ד משמע דאף אם הי' התם לה"ט דמעיקרא דחלא חלא, ל"ה שרינן מכח זה, דדוקא הכא דטעם האיסור משום קבלת האחריות, מהני הא דמעיקרא חלא חלא דאי"ז כקבלת אחריות, אך התם דהאיסור הוא משום קבלת היוקר, ל"מ מידי הא דמעיקרא דחלא חלא?.[[789]](#footnote-790) - **ו** הפסקי רי"ד כתב דהתם קנה ממנו חבית מסומנת, ואם לא קיבל עליו אחריות חימוץ ולא זולא, הוו המעות בהלואה אצלו והוא נוטל שכר מעותיו,[[790]](#footnote-791) ומשא"כ הכא שלא מכר לו חבית מסומנת אלא כך וכך חביות בדינר זהב, ואף אם הוו כל החביות חומץ חייב לקנות מן השוק וליתן לו, וכיון דהמכר קיים אין כאן הלואה, ואף אם נתייקר היין הוי היוקר ברשותו, וע"כ שרי, והדרישה בסימן קע"ג סק"ח כתב לחלק כן מטעם אחר, דהתם כשקנה חבית מסויימת לא מצי למימר דאחלא לא יהיב דמי, שהרי נתן הדמים על חבית זו, עיי"ש, ועד"ז כתב המחנ"א בהל' אונאה סימן י"א.

הפסקי רי"ד כתב דבכה"ג דלא קנה ממנו חבית מסויימת, אף אם נמצא כל היין חומץ חייב לקנות מן השוק וליתן לו, וע"כ הוא דהמקח קיים ואי"ז הלואה ואם נתייקר היין שלו נתייקר, וכתב דהיינו אף אם לא יצא השער ויש לו יין, ואע"ג דסמך על היין שיש לו, ה"מ לגבי רבית שלא יהא מה שמוזיל לו כשכר הקדמת מעותיו, אך לענין דין מו"מ חייב ליתן לו אף מן השוק, - אך בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דאם הי' הכל חומץ ל"ה קונים להם מבחוץ, דא"כ הו"ל אין לו ואסור, וכ"נ בד' הרא"ש מלוניל, ולכאו' הוא משום דעיקר הא דשרי הכא הוא משום דאחלא לא קיהיב ומעיקרא דחלא חלא, וע"כ לא חשיב כלל כיש לו להתיר את הפסיקה, שהרי בשעה שפסק עמו ל"ה לו כלל יין שאינו עתיד להחמיץ, ועל יין העתיד להחמיץ לא היתה הפסיקה כלל, וצ"ב בטעמא דהרי"ד דפליג ע"ז.

כ' אדר ב' פ"ב

דף מס' 41

**אין מרבין על המכר**

**ס"ה א' - ואין מרבין על המכר וכו' אם מעכשיו וכו' באלף זוז אם לגורן בי"ב מנה אסור,** המאירי כתב דטעם האיסור בזה הוא משום דהמכר ע"ד עכשיו הוא נערך, הואיל ומן הסתם דינו ליפרע מעכשיו, ונמצא שאין הערך אלא באלף, וכשאומר לו אם לגורן באלף ומאתים נראה שלשכר מעות הוא מכוין.

הרמב"ן במלחמות כתב בתו"ד דהאיסור בזה הוא אף כששווי השדה הוא י"ב מנה, וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רמ"ה, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן קע"ג ס"ג, עיי"ש, וכ"כ המל"מ בפ"ח ממלוה ה"א דאף אם הי' שוה ק"כ מ"מ כל שאמר לו אם מעכשיו במנה ואם לאחר זמן בק"כ אסור ליקח ק"כ, דכיון דפירש הו"ל אותו התוספת רבית,[[791]](#footnote-792) וכ"כ התפאל"מ בסימן קע"ג ס"ג, והוסיף לפרש דהיינו דכיון דאם הי' משלם עכשיו ל"ה משלם אלא י' נמצא דבשביל המתנת המעות נותן לו י"ב, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סי"ח, ובתשו' מהר"ם שיק יו"ד סימן קס"ג, ובתשו' אמרי בינה סימן ב' סק"ג.

אך המחנ"א בהל' רבית סימן ל"א כתב לדקדק מד' הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"א דכל דהוא שוה י"ב מותר לומר אם מעכשיו בי' ואם לאחר זמן בי"ב דאי"ז אגר נטר, כיון דשויו הוא י"ב, אלא דכשמשלם לו עכשיו הוא מוזיל לו, וכ"כ החכמ"א בכלל קל"ט ס"ה, וכ"ה מבו' בד' הלבוש בסימן קע"ג ס"ב.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכל שהרבה על המכר הו"ל אבק רבית ואינו יוצא בדיינים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"א דה"ז אבק רבית, משום דהו"ל כמו שנוטל ב' מנה בשביל שנתן לו אלף זוז להשתמש בהן עד זמן פלוני, - והמאירי כתב דכל הא דאי"ז אלא אבק רבית הוא כשלא פירש שעושה כן לשכר המעות, אך אם פירש כן הו"ל רבית קצוצה, וכ"כ הריטב"א לעיל בד"ה ומצינו בתשובה שהמוכר לחברו פירות ביותר מדמיהן "משום אגר נטר לי" הוי באיסור רבית קצוצה,[[792]](#footnote-793) ועמש"נ בזה להלן.

**ביטול המקח מכח שהוסיף על דמיו**

נחלקו הראשונים בדין המרבה על המכר, אם ה"ז מועיל לבטל את המקח, **א** הרמב"ם בהל' מלוה שם כתב דכל שאמר לו אם לזמן פלוני בק"כ דהוי אבק רבית, כשיתבענו בדין אינו חייב ליתן אלא מה שהי' שוה בשעת המכר, או יחזיר ממכרו מידו אם הי' קיים, והמל"מ שם כתב דהיינו דביד המוכר לבטל את המקח, כיון שמכר ע"ד היוקר, ויכול לומר ללוקח שיחזיר לו את המקח, אך הלוקח ל"מ לבטל את המקח, כיון שירד ע"ד היוקר, ויתן בע"כ כשעת ההיתר, דמקח שנעשה באיסור אינו בטל.[[793]](#footnote-794) - **ב** בתשו' הר"י מיגש סימן קכ"ח שהביא השטמ"ק בסוגיין כתב דכל שאותה תוספת היא יותר משתות יש ביד המוכר לבטל את המקח, שיכול לומר אני מכרתי לך אותה בשעת השער, אך אם התוספת היא שתות או פחות משתות, כמו שאין המקח בטל אם בא לו מטענת אונאה, כך אין המקח בטל אם בא לו מצד רבית, אלא יתקיים המקח ויפרע לו דמים עד כדי שוויו.[[794]](#footnote-795) - **ג** הריטב"א לעיל בסוגיין כתב בשם ר"ה גאון שהמוכר לחבירו פירות ביותר מדמיהן משום אגר נטר וקנה אותם באחד מדרכי ההקנאות, ובא אחד מהם לחזור בו, המקח קיים, ומה שיש בו יותר מדמיו מחזיר כדין רבית, ועד"ז כתבו ש"ר שם בשמו, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ג ס"ח ובחו"מ סימן ר"ח, וכ"כ הב"י בחו"מ שם בשם תלמידי הרשב"א, עיי"ש, והסמ"ע שם סק"ו וסק"ז כתב דהיינו דאף דאין הלוקח נותן לו אלא כדמיו, מ"מ אין המוכר יכול לחזור בו, דכיון דהי' השער ידוע כשקנה אלא שהוסיף הלוקח עליו, אמרינן דדל ההוספה מפסיקתן וישאר המקח מאליו כמו שהי' אז בשער שבשוק.[[795]](#footnote-796)

במש"כ הרמב"ם דאינו חייב ליתן אלא מה שהי' שוה בשעת המכר, כתב המל"מ שם דלא בא למעט אם הי' שוה ק"כ ואמר לו אם מעכשיו בק' ואם לאחר זמן בק"כ שיהא מותר לשלם ק"כ, דזה אינו דכיון דפירש הו"ל אותו התוספת רבית, עמש"נ בזה לעיל, אלא בא למעט דאם ל"ה שוה אלא צ' אע"פ שאמר עם מעכשיו במנה וכו', מ"מ כיון שאינו שוה אלא צ' אינו חייב ליתן יותר, וזה להרמב"ם לטעמי' דלא קי"ל כטרשא דר"נ,[[796]](#footnote-797) - ובגל' הגרע"א לש"ך סימן קע"ג סק"ד הק' ע"ז שהרי הרמב"ם כתב לדין זה בקרקע, ובזה הרי גם לדעתו מותר למכור ביותר אם לא פירש דאם מעכשיו וכו', כמש"כ המ"מ שם, וא"כ מ"ט א"צ ליתן לו ק'.

**מרבין על השכר**

**שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף,** התוס' כתבו דאף למ"ד דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, מ"מ אינה משתלמת אלא לבסוף, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, ומשמעות דבריהם דהפלוגתא אם ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף או אינה אלא לבסוף הוא אף בשכירות קרקע, וכן דקדק האבנ"מ בסימן כ"ח סקמ"ו מדבריהם בקידושין מ"ח א' (סוד"ה דכו"ע ישנה לשכירות), וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שכ"ח ובתשו' המיוחסות סימן רכ"ג והמאירי בב"ב קכ"ד א', וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בע"ז ט"ו א',[[797]](#footnote-798) - אך הקונט' הספיקות בכלל ז' סק"ה כתב דלא נחלקו אלא בשכירות פועל, אך בשכירות קרקע ומטלטלין מיד שנגמר השכירות וקנה השוכר להדבר ההוא נתחייב בכל השכירות, דשכירות ליומא ממכר הוא, ומה לי אם קנה לחלוטין או קנה לשנה, ומשא"כ בפועל שיכול לחזור בו אפי' בחצי היום, וע"כ לא נתחייב בעה"ב בשכרו מיד.

**והאי כיון דלא מטא זמני' למיגבא לאו אגר נטר לי' משוה הוא דהכי שויא,** בפירש"י כתב דהיינו דאי"ז שכר המתנת מעות, שהרי לא נתחייב לו לשלם שכירות עד סוף החדש, ועד"ז מצינו לקמן ע"ג א' בהנהו דמנטרי באגי, דכיון דאין שכירות משתלמת אלא לבסוף אוזולי קא מוזלי גבייכו, ופירש"י דהיינו דאין כאן המתנה ואם מוסיפים בשכרם אי"ז אגר נטר אלא אוזולי מוזלי לגבייכו, - ובחי' המיוחסים להריטב"א הק' דמ"ט הוצרכו הכא להא דמשוה הוא דשויא הכי, הרי אף אם אי"ז שוה כך, מ"מ כיון דאין שכירות משתלמת אלא לבסוף ליכא המתנת מעות כלל, וכההיא דהנהו דמנטרי באגי,[[798]](#footnote-799) - והמחנ"א בהל' רבית סימן ל"א כתב ללמוד מזה דכל דשומתו ידועה בי' אסור לומר אם של חדש בחודש סלע לחדש, דהו"ל כמו שהשכיר לו בי', ומה שנותן לו אח"כ סלע בכל חדש אינו אלא בשכר ההמתנה.[[799]](#footnote-800)

**והאי דקאמר לי' אם מעכשיו וכו' בי' סלעים לשנה אוזולי הוא דקא מוזיל גבי',** הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות ל' (ד"ה והן אמת) הק' דכיון דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, הרי דכל שמשלם לו מתחילה חשיב כהקדמת מעות, וא"כ מ"ט מותר לומר לו אם מעכשיו בי', אף שהוא מוזיל לו בשביל הקדמת המעות, ועיי"ש שכתב די"ל דהוא משום דהו"ל כפסיקה בהוזלה ביש לו דשריא, אך כתב דהוא דלא כמש"כ הרי"ד דלא הותרה פסיקה בהוזלה ביש לו במפרש.

וכבר עמד בזה הר"י מיגש בב"ב פ"ו ב', וכתב דהוא משום דאע"ג דקי"ל שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, ה"מ היכא דלא בעי שוכר למיתן לי' מתחילה, הוא דלא מחייבינן לי' לשלומי אלא לבסוף, אבל היכא דיהיב לי' מדעתי' מתחילה מ"מ שכירות מיקריא ולא הלואה ואין כאן אגר נטר לי', וכ"כ המאירי שם דכל שהוא רוצה ליתן לו חל עלי' שם שכירות מעכשיו, - והקוה"ע בסימן נ"ג סק"ט כתב לפרש בזה דהיינו דאף דכשמשלם על ההשתמשות אין השכירות משתלמת אלא לבסוף, מ"מ מצי לשלם בעד קנין השכירות ובכה"ג הו"ל כלוקח מקח דמיד כשזכה במקחו נתחייב לשלם, וע"כ כשמקדים לו שכרו אין כאן הלואה אלא תשלומי קנינו, וכ"כ הקה"י בסימן מ"ו סק"ג.[[800]](#footnote-801)

אך בל' הר"י מיגש והמאירי משמע טפי דהיינו דכיון שכבר זכה בזכותי השכירות, הרי דאע"ג דאינו חייב לשלם ע"ז אלא לבסוף, מ"מ בידו להקדים ולפרוע את תשלומי השכירות, ולא חזינן לה כהלואה, אלא כהקדמת תשלומי השכירות,[[801]](#footnote-802) ול"ד לפסיקה בהוזלה, דכיון דעדיין לא חל המקח, חזינן להתשלומין שמשלם כהלואה, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סימן ל"א דכיון שזכה מעכשיו בזכות השכירות, אין כאן הלואה כדי שנאסור משום אגר נטר, ול"ד לפסיקה בהוזלה דאסורה דכיון שלא נגמר המקח עדיין הוי אגר נטר, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סט"ו וסט"ז דהוא משום דחשיב כמקדים לפרוע את חובו, ורבית אינה אלא שכר המתנת חוב, אבל שכר הקדמת פריעת חוב מותר להשתכר.

הריא"ז בקונט' הראיות הוכיח מהכא דאם הי' חבירו חייב י"ב סלעים עד שנה, יכול לומר תן לי היום י' סלעים, ולי"ב איסורא, וה"נ מותר לומר לאחר תן לי י' דינרים היום מהחוב שחייב לי חבירי עד שנה, דליכא נפ"מ בין במוכר הלואתו ללוה עצמו למוכר הלואתו לאחר, וכ"כ בתשו' הרמב"ן סימן מ"ג שהביא הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד (אות י"ג) ללמוד מהכא דמותר ליקח מלוה של חבירו בפחות,[[802]](#footnote-803) - וזה מתפרש כמש"נ בד' הר"י מיגש דהא דשרי לומר אם מעכשיו בי', היינו משום דלא חזינן לה כהלואה אלא כהקדמת תשלומי השכירות, וע"כ יש ללמוד מזה דמותר להשתכר בשכר הקדמת פריעת חוב, דאי נימא דהא דשרי לומר אם מעכשיו בי', הוא משום דבכה"ג הוא משלם בעד הקנין וזמן התשלום הוא עכשיו, הרי נמצא דאי"ז כלל הקדמת פריעת חוב, ואין ללמוד מהכא דמותר להשתכר בשכר הקדמת פריעת חוב.[[803]](#footnote-804)

הרמב"ן כתב ללמוד מהכא דהמוכר שדהו לגורן בי"ב מנה והחזיק, רשאי לומר לו תן לי מיד באלף זוז, שהרי אין מכר זה משתלם אלא לבסוף,[[804]](#footnote-805) והביא כן מתוספתא דהלוקח מכר מחברו ע"מ ליתן מכאן ועד י"ב חדש רשאי שיאמר תן לי בפחות מיד ואינו חושש, וכ"כ הרשב"א והנימו"י.

ובד' המרדכי בסימן שי"ז בשם הראבי"ה מבו' דהרבותא בזה הוא דלא נימא דמה שמקדים לו את הדמים חשיב כמו שמלוה לו עד זמן הפירעון ע"מ שימחל לו מקצת מן החוב, והביאו הב"י בסימן קע"ג ס"ג, וכ"כ הב"ח שם ס"ד בדרך קמא, וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן קע"ג שכתב דהטעם להתיר בזה הוא משום דהוי כמוכר חובו בפחות.

אך מד' הרמב"ן שכתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דמכר זה אינו משתלם אלא לבסוף, והרשב"א הוסיף דמשוה הוא דהוה שוי ואוזולי הוא דאוזיל עכשיו גבי', משמע דס"ד דכל שאומר כן, תו אם לא יתרצה הלוקח בכך יהא אסור לגבות ממנו לגורן י"ב מנה, דהו"ל כרבית, וזהו דקמ"ל דכיון דמעיקרא קבעו זמן הפירעון לגורן, אין עיקר דין המכר להשתלם אלא לבסוף ולי"ב משום רבית,[[805]](#footnote-806) וכ"כ הב"ח שם בדרך בתרא.

מד' הרמב"ן ודעימי' מבו' דהא דשרי בשכירות לומר אם מעכשיו בי' הוא אף קודם שהחזיק בה השוכר, ורק במכר כה"ג לא הותר אלא אם החזיק בה, וכ"ה מבו' מסתימת ד' הרמב"ם והטוש"ע, - אך השטמ"ק כתב בשם הרמ"ך דלא הותר לומר אם מעכשיו בי', רק כשהחזיק במה ששכר ע"מ ליתן י"ב דינר לחדש שכבר נתחייב בהן ואח"כ מחל לו ב' דינרים, דהו"ל כמוכר חובו בפחות,[[806]](#footnote-807) והיינו דעיקר הא דשרי לומר אם מעכשיו בי', ולא אסרינן משום דהוא מוזיל לו בשביל שמקדים מעותיו, הוא משום דכבר נתחייב לשלם י"ב, והו"ל כמוכר חובו בפחות, וע"כ כ"ז הוא כשכבר נתחייב לשלם י"ב,[[807]](#footnote-808) אך כ"ז שלא החזיק דעדיין לא נתחייב לשלם י"ב, אסור לומר אם מעכשיו בי', דהוא מוזיל לו בשביל הקדמת מעותיו.[[808]](#footnote-809)

**אם איכא איסור רבית דאורייתא במוסיף על דמי השכירות והמקח אחר הזמן**

האו"ז בסימן קפ"א כתב ללמוד מהכא דיש רבית בשכירות, דלא התירו אלא משום דאין שכירות משתלמת אלא לבסוף, אך אם היתה משתלמת מעכשיו הי' אסור כמו במכר, וכתב לפ"ז דכל שהגיע זמן תשלום השכירות ואמר לו שימתין שכירות עד זמן פלוני ע"מ שיתן כו"כ אסור, ונתחדש בדבריו דהא דמדאוריתא ליכא רבית בדרך מכר ושכירות, הוא אף בכה"ג שכבר נתחייב לו דמים בעד המכר והשכירות והוא מרויח לו הזמן, דמ"מ כיון דעיקר החוב הוא דרך מקח ושכירות לי"ב איסור רבית מדאורייתא, וזהו שהוצרך להוכיח דאסרו חכמים רבית אף בדרך שכירות, - אך למש"כ הריטב"א והמאירי במרבה על המכר, דכל שפירש שעושה כן לשכר המתנת המעות הוי רבית קצוצה, כ"ש דבכה"ג שמרויח לו זמן ע"מ שיתן כו"כ דהוי רבית קצוצה.

והב"י בסימן קע"ו ס"ו נסתפק בזה במש"כ תלמידי הרשב"א דאם השכיר לו חצירו מעכשיו במנה והחזיק בה, ואח"כ אמר לו שאם ימתין לפירעון חדש בחדש יתן לו בשכירות סלע בחדש, רבית גמור הוא,[[809]](#footnote-810) אם אי"ז רבית קצוצה, כיון דאי"ז דרך הלואה אלא דרך מקח, ומש"כ דרבית גמור הוא היינו דלא נימא דאי"ז אלא הערמת רבית, או דכיון שהחזיק כבר בחצר וזכה במנה, ע"כ כל שנותן יותר בשביל ההמתנה חשבינן כאילו נתן לו המנה וחזר ונטלו ממנו, והו"ל רבית קצוצה, - והט"ז שם סק"ח כתב דלא נסתפק הב"י אלא כשעדיין לא נשלם זמן השכירות, אך כל שנשלם זמן השכירות ונותן לו דבר בהמתנת המעות הוי רבית קצוצה, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית ס"ד וסי"ח והחוו"ד בסימן קס"ו סק"ד,[[810]](#footnote-811) - אך הש"ך בנקוה"כ שם כתב דאף בכה"ג שנשלם זמן השכירות י"ל דל"ה רבית קצוצה, כיון דלא בא ע"י הלואה.

דף מס' 41 ב'

**הוזלה בשכירות פועל**

**ב"ב פ"ז א' - ולגורן יפה סלע** משמע דאיירי אף כשעכשיו הוי שכרו ליום דינר, דמ"מ כיון דשכר פעולתו בגורן הוא סלע ה"ז אסור, וכ"נ להדיא בפירשב"ם בד"ה אבל אם שכרו, דרק בימות הגורן הוי שכרו דינר, וכ"נ בד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"ג שהביא לדין זה כששכרו בימי החורף בדינר לעשות עמו בימי הקיץ, ושכרו "בימי הקיץ" הוא סלע לכל יום, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ו ס"ח.

אמנם הנה הרמב"ם בפ"ז ממלוה הי"ב הביא לדינא דהכא כששכרו בימי החורף לעשות עמו בימי הקור בדינר בכל יום, והרי שכרו שוה "בימי החורף" סלע בכל יום, ומשמע דלא אסרו אלא משום דגם בימי החורף הוי שכרו סלע בכל יום, אך אם בימי החורף הוי שכרו דינר בכל יום, אף דבימי הקור הוי שכרו סלע שרי,[[811]](#footnote-812) - ולכאו' הוא משום דבכה"ג לא חשיב כפסיקה בהוזלה אלא כפסיקה בשויו דמותרת כשיצא השער, וי"ל דה"ז מותר אף כשלא יצא השער, משום דהוי כיש לו, ונתבאר להלן,[[812]](#footnote-813) - אך בדעת הבעה"ת ודעימי' י"ל דאף דבימי החורף הוי שכרו דינר לכל היום, מ"מ חשבינן לה כפסיקה בהוזלה, משום דשכר המלאכה בימי הקיץ הוי גם עכשיו סלע, דדמי מלאכה בימי הקיץ מרובים מדמי מלאכה בימי החורף.

**ואי ס"ד וכו' מדינר ליום ולגורן יפה סלע מותר אמאי והא אגר נטר לי הוא,** בפי' רשב"ם כתב דהיינו דס"ד דהא דשרי כששכרו מהיום, הוא משום דכל פעולת המאה ימים כיום אחד ארוך דמיין ול"ה אגר נטר לי שהרי התחיל מיד במלאכה והוי כמו שהתחיל במלאכת ימי הגורן, וזהו דפריך דאי נימא דכשאומר דינר ליום הוי כל יום ויום שכירות בפנ"ע ויכול לחזור בו, הו"ל כאגר נטר לענין ימות הגורן, שהרי נתן לו שכר ימות הגורן בניסן, ולא חיילא שכירות זו עד שיגיע ימות הגורן.[[813]](#footnote-814)

אך בד' רבינו יונה והרשב"א והריטב"א לקמן בסוגיין מבו' דאף אם הוי כל יום שכירות בפנ"ע אינו יכול לחזור בו,[[814]](#footnote-815) אלא מכח דינא דפועל יכול לחזור בו, (דמכח זה יכול לחזור בו אף אם הוו כל הימים שכירות אחת), ובביאור הא דפרכינן דאגר נטר לי מבו' בד' רבינו יונה דהיינו דס"ד דהא דשרי כששכרו מהיום ואי"ז אגר נטר הוא משום דכשהתחיל במלאכה וכבר באה הפעולה לידו מצי להקדים את שכרו, וזהו דפריך דאי נימא דכשאומר דינר ליום הוי כל יום ויום שכירות בפנ"ע, ועדיין לא התחיל במלאכת ימי הגורן, מ"ט אי"ז אגר נטר, וכ"נ בד' הר"י מיגש.

**זלזולי בשכירות מי אסיר וכו' רישא דלא קעביד בהדי' מהשתא מיחזי כי אגר נטר לי,** בטעם הא דמדינא שרי לזלזל בשכירות והא דמ"מ כשאינו עושה מלאכה מעכשיו מיחזי כאגר נטר, מצינו כמה דרכים, **א** בפי' רשב"ם כתב דהא דמדינא שרי לזלזל בשכירות משום דל"ד להלואה ולמו"מ דכשמוזיל לו מכדי שויו הוא בשביל הקדמת המעות, ונמצא שנותן לו יותר מכדי הדמים שקיבל והוי רבית, ומשא"כ בשכר פועל דדרך פועל להשכיר עצמו בכ"ש כשאין לו מה יאכל, ומה שמקבל מבעה"ב ריוח הוא אצלו, ואי"ז אגר נטר, - ומ"מ החמירו דכל שאינו עושה עמו מלאכה עד שיבא הגורן וכבר נתן המעות מקודם מיחזי כרבית.

**ב** רבינו יונה כתב דהוא משום דהמעות שמקדים ל"ה הלואה כלל, אלא הוא מקדים לו שכר, שהרי מעכשיו הוא נשכר לו לעשות עמו בגורן, והו"ל כלוקח חפץ הנמצא ביד חבירו, דאע"פ שמתנה עמו שלא יתן לו החפץ עד חדש, מותר להקדים לו המעות ולהוזיל לו, דכיון שמכר לו החפץ מעכשיו מכר גמור אין המעות בהלואה אצלו, והרשב"א והריטב"א כתבו לדמותו למה שהתירו פסיקה בהוזלה כשיש לו, אף כשהוא מחוסר ביאת בנו ומציאת מפתח, ואף בדלועין דמנפשייהו קא רבו,[[815]](#footnote-816) - והא דאסרו כשאינו עושה מלאכה מעכשיו, הוא משום דיכול הפועל לחזור בו, וע"כ כל שלא התחיל במלאכה מעכשיו מיחזי לאינשי כהלואה.

**ג** הרמ"ה כתב דלא אסרו חכמים להוזיל משום הקדמת מעות, אלא במו"מ דיש בו אונאה ובידו לחזור ולתבוע את אונאתו, וכל שמוחל לו על האונאה הו"ל אגר נטר,[[816]](#footnote-817) ומשא"כ בשכירות פועל דאין בה אונאה, אף כשמקדים מעות ומוזיל לו ליכא אגר נטר, - והא דאסרו כשאינו עושה מלאכה מעכשיו, הוא משום דכל שיכול לעשות עמו מיום זה ואינו עושה, מיחזי דמוזיל לו משום זמן זה שהוא ממתין לו, ואע"ג דזלזולי בשכירות שרי, מ"מ כיון שאם התנה עמו דאם מעכשיו אני עושה עמך אתה נותן לי מסלע ליום ואם לגורן מדינר ליום אסור, עמש"נ בזה להלן, ה"נ היכא דמוכח דמוזיל לו משום אגר נטר אסרו חכמים משום חומרא דרבית.

בהגהת נקוה"כ בסימן קע"ו לט"ז סק"ז הק' במש"כ הרשב"ם דהא דזלזולי בשכירות מותר הוא משום דדרך פועל לשכור עצמו בכ"ש וכו', דמ"ט לא פירש דהוא משום דדמי לשכירות קרקע דשרי להוזיל ולומר אם מעכשיו ה"ה לך בי' סלעים כדתנן בב"מ ס"ה א', - ובדעת הרשב"ם י"ל דהא דבשכירות קרקע מותר להוזיל הוא משום דחלה השכירות מעכשיו,[[817]](#footnote-818) אך בשכירות פועל ששכרו לאחר זמן ולא חיילא השכירות מעכשיו, לא הותר להוזיל אלא משום דדרך פועל לשכור עצמו בכ"ש.

בד' הש"ך בנקוה"כ שם מבו' דלפ"מ שאמרו דכל דלא עביד בהדי' מהשתא מיחזי כאגר נטר, הרי דאף אם שכרו שכירות אחת מהיום, מ"מ כל שלא התחיל בפועל במלאכה מיחזי כאגר נטר, וכן פירש המחנ"א בהל' רבית סוסל"א בד' הרשב"א,[[818]](#footnote-819) - ועיי"ש שתמה ע"ז דכל ששכרו מהיום וכבר זכה בשכירות ל"ה הדמים מלוה, ולא אסרו אלא כשלא שכרו מהיום דהוי הדמים מלוה.[[819]](#footnote-820)

**הקדמת שכר לפועל במפרש דאם מעכשיו בפחות ואם לאחר זמן ביותר**

**סיפא דקא עביד בהדי' מהשתא לא מיחזי כאגר נטר לי,** לא נתפרש אם מכח ה"ט שרי אף במפרש אם מעכשיו בפחות ואם לאחר זמן ביותר, או דכל שפירש כן אסור.

ולכאו' הדבר תלוי בפלוגתת הראשונים, דהרי עיקר מה שהתירו בכה"ג הוא משום דזלזולי בשכירות שרי, ולמש"כ הרשב"ם דעיקר הא דמדינא לי"ב משום רבית הוא משום דדרך פועל להשכיר עצמו בכ"ש וכו', ולא חזינן לה כלל כהוזלה משום אגר נטר, מסתברא מילתא דכל שפירש אם מעכשיו בפחות ואם לאחר זמן ביותר, חזינן למה שפירש אם מעכשיו בפחות כהוזלה משום אגר נטר וה"ז אסור, - וכן למש"כ הרמ"ה דהא דמדינא לי"ב משום רבית הוא משום דאין אונאה בשכירות פועל, הרי דכ"ז הוא כשלא פירש, אך כל שפירש ה"ז אסור מדינא, דדמי למכירת קרקע דתנן בב"מ ס"ה א' דאסור לומר אם מעכשיו וכו' ואם לגורן וכו', וכמש"כ הרמ"ה דאף דאין אונאה לקרקעות מ"מ כל שפירש כן אסור, - ולמש"כ הרשב"א והריטב"א דהא דמדינא לי"ב משום רבית הוא משום דהו"ל כיש לו, תליא בפלוגתת רבוותא אם הותרה פסיקה בהוזלה ביש לו אף במפרש, ונתבאר בדף מס' 32, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סו"ס ל"א, עיי"ש.[[820]](#footnote-821)

המ"מ בפ"ז ממלוה ה"י כתב דהשוכר את הפועל ואמר לו השכיר אם מעכשיו אתה נותן לי יהא השכר י' סלעים ואם תתן חדש בחדש יהי' סלע בחדש ה"ז מותר, דדמי לשכירות קרקע דשרי בכה"ג כדתנן בב"מ ס"ה א', וכ"כ השו"ע בסימן קע"ו ס"ו, ומבו' דהותר להוזיל לו אף במפרש, - וי"ל דהיינו רק בגונא דהוי שכירות אחת לכל השנה, דבכה"ג ל"ב להא דזלזולי בשכירות שרי, אלא יש להתיר משום דכבר חלה השכירות מעכשיו, ובכה"ג דמי לשכירות קרקע דמותר לומר אם מעכשיו וכו', אך בגונא דכל חדש היא שכירות בפנ"ע דלא הותר אלא משום דזלזולי בשכירות שרי, י"ל דהיינו רק בסתמא, אך במפרש אסור, וכנ"ל.[[821]](#footnote-822)

**הוזלה בשכירות קרקע כשאינו נכנס מיד לתוך הבית**

התוס' כתבו דכ"ה דאסרו להוזיל בשכירות פועל כשמקדים השכר קודם שמתחיל במלאכתו, ה"נ הוא בשכירות קרקע, דלא הותר לומר אם מעכשיו וכו' בי' סלעים רק כשנכנס מיד לתוך הבית, אך כל שאינו נכנס מיד לתוך הבית אסור להקדים מעות ולהוזיל, דמיחזי כאגר נטר, וכ"כ ההגמי"י בפ"ז ממלוה ה"ח.[[822]](#footnote-823)

אך רבינו יונה כתב דלא אסרו כן אלא לגבי פועל, דכיון שהוא יכול לחזור בו, ע"כ כל שאינו עושה עמו מיחזי כאגר נטר, אך בשכירות קרקע דאינו יכול לחזור בו, מותר להוזיל כשמקדים לו מעות, אף אם שכרו לדור שם לאחר חדש או ב' חדשים, וכ"כ הרשב"א והנימו"י והמ"מ בפ"ז ממלוה הי"ב,[[823]](#footnote-824) וכ"ה מבו' בד' הריטב"א,[[824]](#footnote-825) וכ"כ הש"ך בנקוה"כ בסימן קע"ו ס"ו בדעת הרמב"ם והטוש"ע, והכריע כן לדינא, וכ"כ הלבוש שם ס"ח, והשער דעה שם סק"ב, והגר"ז בהל' רבית סט"ז, אך הט"ז שם סק"ז והחוו"ד בחידושים שם סק"ח הביאו לב' הדעות.

בד' רבינו יונה מבו' דמה שאסרו התוס' להוזיל בשכירות פועל כשאינו נכנס מיד לבית, היינו כששכרו לדור בו לסוף חדש או ב' חדשים, - אך בד' הש"ך בנקוה"כ בסימן קע"ו לט"ז סק"ז מבו' דהיינו אף כששכרו מעכשיו ויכול לעשות בו מעתה מה שירצה, דמ"מ כיון שלא נכנס לבית הוי כאגר נטר,[[825]](#footnote-826) ועיי"ש שכתב דהעיקר הוא כהרשב"א דבכה"ג שרי, כיון דמיד נקנה לו גוף החצר, ומה לי שלא דר בו, הרי יכול לעשות בו מעתה מה שירצה.[[826]](#footnote-827)

בחי' הגרע"א בב"מ ע"ב ב' כתב לדון דגם לדעת המתירים להוזיל בשכירות קרקע אף כשאינו נכנס מיד לבית, היינו רק משום דבידו ליתנו מעכשיו,[[827]](#footnote-828) אך כל שהוא מושכר לאחרים ואין המשכיר יכול לקיים הקנין עכשיו, אסור להוזיל.

בעיקר מש"כ רבינו יונה ודעימי' דהמשכיר בית לאחר ל' אינו יכול לחזור בו, בפשוטו הוא משום דזכה השוכר מעכשיו בזכות הדיורים של לאחר ל', ול"ד למכירה לאחר ל' דאין הלוקח זוכה במקח אלא לאחר ל', וע"כ יכול המוכר לחזור בו בתוך הזמן, - אך הנה הראבי"ה בסימן אלף כ"ג כתב דהמשכיר בית לאחר ל' והחזיק בו השוכר לא קנה כשלא אמר המחזיק מעכשיו משום דכלתה קנינו, והביאוהו המרדכי בקידושין בסימן תקכ"ז והסמ"ע בסימן שט"ו סק"ב, ומבו' דשכירות דלאחר ל' דמיא למכירה לאחר ל', ולא חיילא השכירות עד שהגיע הזמן,[[828]](#footnote-829) וכ"נ גם בפי' רשב"ם לקמן ק"ה א' (ד"ה אי מהתם) דכל שהתנה שתהא השכירות מדינא לחדש, יכול לחזור בו אחר חדש או ב' חדשים,[[829]](#footnote-830) וצ"ע.[[830]](#footnote-831)

**הוזלה בשכירות מטלטלין**

הגר"ז בהל' רבית סט"ז כתב דאף דמותר להוזיל בשכירות קרקע ומטלטלין, ושרי אף אם מתחיל להשתמש לאחר זמן, היינו רק כשעשה קנין גמור שהשכירות נקנית בו שאין אחד מהם יכול לחזור בו, כגון בית בחזקה ובהמה וכלים במשיכה, ומשמע דלא התירו אלא כשזכה בשכירות בקנין גמור, אך כל שהקדים לו מעות ולא זכה בשכירות המטלטלין אלא למי שפרע,[[831]](#footnote-832) לא הותר להוזיל,[[832]](#footnote-833) ואמנם י"ל דלא אסר בכה"ג אלא כשלא התחיל להשתמש מיד, דבכה"ג אין ההיתר אלא משום דזלזולי בשכירות שרי, ובזה הוא דס"ל דהיינו רק כשקנה קנין גמור, אך כל שהתחיל להשתמש מיד י"ל דשרי אף כשלא קנה קנין גמור, וצ"ע בזה.

**טעם הא דאסור להוזיל בשכירות ול"ד לפסיקה בהוזלה ביש לו דמותרת**

השער דעה בסימן קע"ו סק"ב הק' במה שאסרו להוזיל בשכירות כשאינו מתחיל לעבוד מיד, דמ"ש ממה שהתירו פסיקה בהוזלה ביש לו, ועיי"ש שכתב דלדעת רבינו יונה ודעימי' דלא אסרו להוזיל אלא בשכירות פועל דיכול לחזור בו, ניחא דל"ד לפסיקה בהוזלה ביש לו דאינו יכול לחזור בו דקאי במי שפרע, וכמש"כ הריב"ש בסימן ש"ו,[[833]](#footnote-834) והחוו"ד בסימן קס"ב סקי"א כתב דבשכירות פועל לא התירו קודם שהתחיל במלאכה מדין יש לו, משום דלא שייך קנין בפועל קודם התחלת מלאכה, או משום דשכירות פועל לא חשיב כלל כיש לו, ולכאו' הוא משום דאין התשלום על הקנין בגופו, אלא על מה שעושה לו מלאכה.[[834]](#footnote-835)

אך לדעת התוס' דגם בשכירות קרקע לא התירו להוזיל כשאינו נכנס מיד לבית, הק' השער דעה שם דמ"ש מפסיקה בהוזלה כשיש לו דמותרת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השער דעה שם כתב דצ"ל דלא התירו פסיקה בהוזלה כשיש לו אלא במטלטלין דאי"ז מידי דפרהסיא, ומשא"כ בשכירות קרקע ופועל דהוא מידי דפרהסיא, ובזה אסרו כשאינו מחזיק בהן מיד.[[835]](#footnote-836) - **ב** בד' הגרע"א בב"מ ע"ב ב' משמע דהוא משום דלא התירו פסיקה בהוזלה כשיש לו, אלא משום דיש בידו ליתן עכשיו, ומשא"כ בשכירות דאין בידו ליתן לו עכשיו את השכירות שהשכיר לו לאחר זמן, כיון דהשכירות היא על הדירה של מחר, ושכירות זו אין בידו ליתן עכשיו. - **ג** למש"כ בקונט' הסמ"ע אות י"ב וי"ט דלא הותרה פסיקה בהוזלה ביש לו אלא כשביד הלוקח ליקח מיד, ונתבאר בדף מס' 32, לכאו' ל"ש כן כלל הכא ששכר בית לאחר זמן, ואין בידו לתבעו מיד.[[836]](#footnote-837) - **ד** י"ל דהוא משום דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, וע"כ אף דמותר לשלם בתחילתה בזול ולי"ב משום רבית, מ"מ כל שמשלם קודם שנכנס לבית מיחזי כרבית, ול"ד לכל פסיקה בהוזלה ביש לו, דכיון דחשבינן כמו שחל המקח, הוי זה הזמן הראוי לתשלומין.

**דין פסיקה בשויו בשכירות**

בעיקר מה שאסרו כשאין הפועל מתחיל במלאכה מיד, משום דמיחזי כאגר נטר, ול"ה כפסיקה ביש לו דמותרת, לא נתפרש אם היינו רק בפסיקה בהוזלה, דאף אם שכרו עכשיו הוא דינר ליום, מ"מ כיון דכבר עכשיו הוי שכרו בימי הגורן סלע ליום, הו"ל כפסיקה בהוזלה, וכמש"נ לעיל, אך פסיקה בשויו מותרת אף כשלא התחיל במלאכה, דחשיב כיש לו להתיר פסיקה בשויו, או דגם פסיקה בשויו אסורה בכה"ג, דכ"ה שהחמירו דלא חשיב כיש לו להיתר פסיקה בהוזלה, ה"נ לא חשיב כיש לו להיתר פסיקה בשויו,[[837]](#footnote-838) - ובד' הראב"ד שהביא הבעה"ת בשער מ"ו ח"ה אות ז' מבו' דשכירות פועל חשיבא כיש לו לענין סאה בסאה, אף שאינו מתחיל מעכשיו במלאכה, ולכאו' לפ"ז ה"נ דחשיבא כיש לו לענין פסיקה בשויו,[[838]](#footnote-839) וצ"ע.

**טעם הא דאסור להוזיל בשכירות אף דאין לו אונאה**

החוו"ד בסימן קע"ו סק"ז הק' למש"כ הש"ך בסימן קע"ג סק"ב דבדבר שאין לו אונאה מותר למכור בהמתנה ביוקר, וה"נ יש להתיר להקדים מעות ולהוזיל (למש"כ התוס' בב"מ ס"ג ב' לדמות פסיקה בהוזלה לטרשא), דמ"ט אסור להוזיל בשכירות פועל ולדעת התוס' אף בשכירות קרקע אף דאין בו אונאה,[[839]](#footnote-840) ועיי"ש במש"כ לישב, ובמש"כ בהגה' אמרי ברוך שם ונתבאר בדף מס' 43, - אך המקומ"ח שם כתב דלא התירו למכור בהמתנה ביוקר בדבר שאין בו אונאה, אלא כשאין שומתו סןלידועה, אך כל ששומתו ידועה אסור.

כ"ד אדר ב' פ"ב

דף מס' 42

**טרשא דר"נ לדעת רש"י ודעימי'**

**ס"ה א' - א"ר נחמן טרשא שרי וכו' התם קץ לי' הכא לא קץ לי',** בפירש"י כתב דהיינו דהא דטרשא שרי היינו דמותר למכור סחורה בהמתנה ביותר מדמי' כשאינו מפרש אם מעכשיו ה"ה לך בפחות, אך כל שקץ לי' אם מעכשיו ה"ה לך בפחות ופירש להדיא דשכר המתנה הוא נוטל, ה"ז אסור, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן תקע"ט, והתוס' לעיל ס"ג ב' ד"ה ואמר לי', והבעה"מ והרא"ש מלוניל והרשב"א והריטב"א והנימו"י בסוגיין, והרא"ש בסימן כ"ב, והיראים בסו"ס קי"ח, והסמ"ג לאוין קצ"א, ובתשו' הרשב"א החדשות סימן פ"ד, והטוש"ע בסימן קע"ג ס"א.

בטעם מה שהתירו כשלא קץ לי' ולא פירש להדיא דהוא שכר המתנה, כתב בספה"י לר"ת שם דהוא משום דהקילו ברבית דרבנן בכה"ג דלא קץ וליכא שער קבוע משום תקנת השוק דשניהם רוצין בהקפה,[[840]](#footnote-841) ועד"ז כתבו הרשב"א והנימו"י דכיון דבדרך מו"מ ליכא איסור דאורייתא הקילו בו בכה"ג כדי שלא תינעל דלת בפני לוקחין ומוכרין.

ובתשו' הרשב"א החדשות סימן פ"ד הוסיף דמה שהתירו בכה"ג הוא משום דלא נתפרש העילוי ואיכא למימר דלדידי' שוה לי', דכיון דבדרך מו"מ ליכא רבית אלא דרבנן, לא אסרו כשלא נתבאר לך הרבית, ועד"ז כתב בחי' הגרע"א לעיל ס"ד ב' דכיון דהוא דרך מו"מ ואי"ז הלואה כלל, אלא שאסרו חכמים משום דמיחזי כרבית, לא אסרו אלא היכא דמוכח שעושה כן בשביל המתנת המעות, אך כל שאינו מוכח, אף דיודע בעצמו שעושה כן בשביל המתנת המעות, מ"מ לי"ב איסורא, דכיון דאינו ניכר שום מילתא יתירתא לא מיחזי כרבית.

**טרשא בדבר ששומתו ידועה**

בד' הבעה"מ משמע דהא דשרי כשלא פירש אם מעכשיו בפחות, הוא בכל גוונא, ואף כשיצא השער ושומתו ידועה,[[841]](#footnote-842) וכן נקטו הרמב"ן והפסקי רי"ד והראב"ן בתשו' סימן ה' בדעת רש"י, ועפי"ז הק' מהא דאסר ר"נ פסיקה בהוזלה, - אך התוס' לעיל ס"ג ב' כתבו דלא התיר ר"נ אלא בדבר שאין שומתו ידועה כגון פרה או טלית, אך בפירות שיצא השער אסור, משום דהו"ל כמפרש אם מעכשיו בפחות, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה והלכתא כרב חמא, וכ"כ בספה"י שם דכל שיש לו שער ידוע דמי לקץ, וכ"כ האו"ז בסימן קע"ב וקפ"ג, והרשב"א והרא"ש והמאירי והנימו"י בסוגיין,[[842]](#footnote-843) ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן ר"כ ובתשו' החדשות שם, והטוש"ע בסימן קע"ג ס"א, - והיראים והסמ"ג שם כתבו לחלק בזה, דחפץ שדמיו ידועים שאינו שוה אלא ה' דינרים, אסור למכרו בהמתנת מעות בי' דינרים, אך מותר למכרו בהמתנת מעות בו' דינרים, כיון שפעמים הי' נמכר בו' לאדם הצריך, אע"פ שברור הדבר שאם הי' נותן לו מעות מיד הי' נותן לו בה.

לדעת התוס' ודעימייהו דכל שיצא השער אסור למכרו בהמתנה ביותר מן השער, כתב בתשו' הרשב"א בח"ג שם דהיינו רק בשער דרכו לימשך זמן ארוך, אך כל שהשער משתנה תדיר אי"ז כשער קצוב, והביאו החוו"ד בסימן קע"ג סק"ג, - אך השער דעה שם סק"א נקט דלדעת הסוברים דפוסקין על שער של עיירות אף דלפי שעה השער משתנה, חשיב כדבר שיש לו שער דאסור למכרו בהמתנה ביותר מן השער, ועיי"ש שנסתפק לדעת הסוברים דאין פוסקין על שער של עיירות, אם לא חשיב כשער אף לענין מכירה ביוקר בהמתנה, דכיון דהשער אינו קבוע לא מיחזי כרבית כ"כ, או"ד דלענין זה אף בשער של עיירות מיחזי כרבית, כיון שמוכר לו ביוקר משער של עכשיו, - ועמש"כ בזה הגר"ז בהל' רבית סכ"א.

הטוש"ע שם כתבו דלא התירו טרשא אלא בכגון טלית שאין לו שער ידוע ואין שומתו ידועה, - ובתשו' אבקת רוכל סימן ה' כתב דהיינו דתרתי בעינן, שלא יהי' לו שער קצוב כגון פירות דשער שלהם קצוב ע"י פלהדרי המלך, וגם שלא תהא שומתו ידועה כגון פלפל או שעוה שאע"פ שאין להם שער קצוב בפירוש שומתו ידועה בין הסוחרים, - אך הגר"ז בהל' רבית סכ"א כתב דשער ידוע היינו כגון תבואה לאחר שיצא השער, ושומתו ידועה הוא אף בדבר שאין לו שער בשוק אלא ששומתו ידועה לכל כגון פלפל או שעוה שכל הפלפלין והשעוה שוין והכל קונים אותם תדיר ויודעים שומתם.

בד' הש"ך בסימן קע"ג סקי"ז מבו' דלא אסרו טרשא בדבר שאין שומתו ידועה, אף שיצא השער, והתפאל"מ שם הק' דאם יצא השער הרי שומתו ידועה והו"ל כמפרש, והחוו"ד שם סקי"א כתב לפרש דהיינו דאיירי בבהמות וסחורות כיו"ב, דאף שיצא השער, צריכין לראות אם הם כפי אותן שבשער וא"א להודיע השער בלא שיראה הדבר, ובכה"ג הוא דהתירו, משום דאין הרבית ידוע לכל העולם, ובזה מתישב משה"ק בגל' הגרע"א ע"ד הש"ך ממש"כ השו"ע שם ס"א דכל שיש לו שער ידועה או ששומתו ידועה ה"ה כמפרש, והרי דכל שיש לו שער ידוע אסור אף שאין שומתו ידועה, וכן הק' השער דעה שם סק"ח, ונתבאר בדף מס' 34.

בעיקר דעת רש"י ודעימי' דמותר למכור סחורה בהמתנה ביותר מדמי' כשלא פירש אם מעכשיו בפחות הק' הראשונים מכ"ד, **א** התוס' לעיל ס"ג ב' ד"ה ואמר לי' הק' מהא דאסר ר"נ גופי' פסיקה בהוזלה,[[843]](#footnote-844) ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר בדף מס' 34. - **ב** הרמב"ן במלחמות ובחי' בסוגיין הק' מעיקר איסור פסיקה דאף אם פסק עמו בשווייהן והוקר השער אסור, והרי דחשבינן לה כאגר נטר אף שלא פירש, אך בד' התוס' וש"ר מבו' דלא קשיא להו אלא מהא דאסר ר"נ פסיקה בהוזלה ולא מעיקר איסור פסיקה שנתפרש במתניתין, ועמש"נ בזה בדף מס' 34. - **ג** הרמב"ן הק' עוד מהא דתניא לקמן ע"ב ב' הי' מוליך חבילה ממקום למקום מצאו חבירו ואמר לו תנה לי ואני אעלה לך כדרך שמעלין באותו מקום ברשות לוקח אסור, אף שלא פסק אם מעכשיו בפחות, והריטב"א כתב לישב דהתם כיון שהסחורה כאן והוא אומר הריני מעלה לך כדרך שמעלין במקום פלוני, הו"ל כמפרש אם מעכשיו בכך ואם לזמן פלוני בכך,[[844]](#footnote-845) והשטמ"ק כתב לישב בשם הריב"ש דהתם איירי כשיצא השער, והו"ל כמפרש אם מעכשיו בפחות.[[845]](#footnote-846) - **ד** הרשב"א והנימו"י הק' ממה שאמרו בירושלמי דאסור למכור כיתנא עכשיו בשער של פורים, אע"פ שלא אמר אם מעכשיו בפחות,[[846]](#footnote-847) וכתבו דהוא משום דהתם יצא השער לכיתנא, והו"ל כמפרש, וכ"כ השטמ"ק בשם הריב"ש.

**טרשא בדבר שאין דרכו להתייקר**

הרמב"ן בחי' כתב דאף לדעת רש"י לא התירו לומר לזמן פלוני בכך וכך, אלא כששער אותו זמן הוא ביוקר, והתנאי שהוא מתנה עמו הוא השער של אותו זמן ברוב השנים, וע"כ לא מיחזי כאגר נטר לי',[[847]](#footnote-848) והא דפריך מהא דתנן אם לגורן בי"ב מנה אסור, הוא משום דבגורן יקרא ושויא י"ב מנה ברוב השנים, ואפ"ה אסור, ועיי"ש שכתב לפ"ז לתמוה על מה שנהגו ליתן פירות בכפלים וכפלי כפלים מכדי דמיהן לזמן, והביאו הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ל', - ולכאו' הטעם בזה הוא דבכה"ג דשער אותו זמן הוא ביוקר, לא חזינן שנוטל את היוקר באגר נטר, אלא הא דנוטל ממנו את היוקר הוא משום משום דבשעה שיפרע לו סתמא דמילתא יהא שווי המקח כן, והיינו דמן הדין הי' שלא יתן לו את המקח עד שעה זו שנותן לו את הדמים, ואף שעושה טובה עמו ומקדים לו את המקח, אינו מוזיל לו מן הדמים.[[848]](#footnote-849)

בגל' הגרע"א בסימן קע"ג ס"א הביא לד' הרמב"ן לדינא, - אך בחי' מהרא"ל שם סק"א כתב דמד' רש"י והבעה"מ נראה דשרי אף כשאין שער אותו זמן ביוקר, וכ"נ מסתימת ד' ש"ר, וכ"נ ממש"כ התוס' לעיל ס"ג ב' ועוד מקמאי דכל שאין שומתו ידועה מותר להוזיל, ומשמע דאיירי אף בגונא דאין עומד שיוזל השער ואפ"ה שרי.[[849]](#footnote-850)

**טרשא במעלהו הרבה**

הטור שם כתב דאף כשאינו מפרש ואין שומתו ידועה לא הותר אלא במעלהו מעט, אך אם מעלהו הרבה עד שניכר לכל שבשביל המתנת המעות הוא מעלהו הו"ל כמפרש, וכ"כ השו"ע שם בשם יש מי שאומר,[[850]](#footnote-851) ובתשו' מהרלב"ח סימן ע' כתב דהוא כמש"כ היראים והסמ"ג דחפץ שדמיו ידועים בה' לא הותר למכרו אלא בו', כיון שפעמים הי' נמכר בו' לאדם הצריך, וכ"כ הכנה"ג בהגה"ט שם אות י"ב ובהגב"י אות ב'.[[851]](#footnote-852)

והמהרלב"ח שם כתב לפ"ז דלא הותר אלא כשמוכר שוה ה' בו', אך כל שמוסיף יותר מחומש אסור, והביאו הכנה"ג בהגה"ט שם, ובגל' הגרע"א שם, והשער דעה שם סק"ד, והחוו"ד שם סק"ג ובחידושים סק"ד כתב דפחות משיעור אונאה לא מיקרי מעלהו הרבה (ועמש"כ ע"ז המקומ"ח שם), ובסימן קס"ב סק"א כתב דשוה י' בי"ב לא חשיב כמעלהו הרבה, - אך בקונט' הסמ"ע סוף אות י"ט ובאות ל' כתב דלא תלי בחומש, אלא תלי בהשיעור שלפעמים כשבאין שרים או פריצים לעיר קונין אותו במעט יותר.[[852]](#footnote-853)

**טרשא במי שקונה ע"מ לחזור ולמכור מיד בזול**

הריטב"א כתב בשם הרא"ה דלא התיר ר"נ אלא במי שמוכר לחנוני או לתגרים למכור ולהרויח בדבר והם מוכרים מעט מעט ומרויחים על הרוב, ולא עוד אלא שעל הרוב הם פורעים ממעות הסחורה עצמה שמקבלין כשמוכרים אותה, אבל אלו שנוהגין ליקח טרשות ביוקר למוכרן לאלתר בפחות לכו"ע אסור, והביאו הב"י בבדה"ב בסימן קע"ג ס"א, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קל"ז כתב דהכי קי"ל,[[853]](#footnote-854) - ועיי"ש בד"ה אך מ"מ שכתב לפרש דעיקר האיסור בזה הוא בכה"ג שלוקח ע"מ לחזור ולמכור מיד בזול כדי להמציא לו מעות, דבכה"ג הו"ל כרבית.[[854]](#footnote-855)

**דין מפרש קודם גמר המקח**

הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות כ"ט כתב בשם חכמי לוניל שיכול לומר לחבירו קרקע זו אני מוכר לך ואם תפרעני מעכשו הרי הוא לך במנה ואם תאחר על שנה מלפורעני תן לי ר' דינרין, ול"ה כאגר נטר, שהרי כשאומר לו אם תתן לי מעכשיו אתנהו לך במאה דינרים, עדיין לא החזיק בו הלוקח ויכול המוכר לחזור ולומר לא אתננו לך כי אם בר', ולא אסרו במפרש אלא כשמכרו לגמרי והחזיק בו הלוקח עכשיו כדי שיתן בו אלף דינרים, וכיון דהחזיק בו ואין המוכר יכול לחזור בו ולומר לו תן לי מעכשו י"ב מנה, הרי דמה שמייקר את דמיו הוא בשביל המתנת המעות,[[855]](#footnote-856) אך בכה"ג שעדיין לא החזיק בו יכול לומר שלא ימכרנה אלא בר' דינרים דה"ז שוה לו כך, ומה שאומר שאם יתן לו מעכשיו יתננה לו בק', אוזולי הוא דקא מוזיל גבי', והבעה"ת הניח לדבריהם בצ"ע.[[856]](#footnote-857)

והחוו"ד בסימן קע"ג סק"ב צידד דאף דלא קי"ל להך דינא, מ"מ לא אסרו רק בכה"ג דבשעה שמושך הרשות בידו ליתן מיד י', דכיון שאומר לו כך ניכר הרבית, אך כל שבא לקנות וסבר המוכר שהוא במזומן ואמר בעשרה, ואמר הלוקח בהקפה אני רוצה לקנות, יכול המוכר לומר אני חוזר בי ואפי' אם תתן מיד אין רצוני רק בי"ב, כיון שבשעת גמר המקח אין לו שום ברירה ליתן י' אפי' מיד.

**טרשא דר"נ לדעת הרמב"ן ודעימי'**

הרמב"ן כתב בשם ר"ח והר"י אלברגלוני לפרש לדין טרשא דר"נ דהיינו דמותר ליתן הפירות במרחשון ולהתנות לפרוע הדמים באייר כשער של אייר שהוא ביוקר, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד, והראב"ן בתשו' סימן ה', - וכתבו דזהו דמשני דהתם קץ לי' הכא לא קץ לי', דלא הותר אלא כשלא קצץ עמו דמים יתירים, אלא שיתן כשער של זמן הפירעון, אך במתניתין שקצץ דאם לגורן י"ב מנה אסור.

בטעם התירא דטרשא דר"נ כשקצץ שיתן כשער של זמן הפירעון, כתב הרמב"ן במלחמות דהוא משום דשמא לא יתייקר,[[857]](#footnote-858) וכ"כ הפסקי רי"ד והראב"ן שם, - אך הר"י מלוניל כתב דהוא ע"ד הא דשרי רב פפא בטרשא דילי', דהוא משום דאין המוכר נהנה בכך דאי בעי ממתין למכור יינו עד ניסן, ולא ס"ל לאסור מכח הא דהלוקח מפסיד בזה שאם היו לו מעות הי' קונה בשעת מרחשון שהוא בזול, ועד"ז כתב הרמב"ן במלחמות בשם אחרים דהוא משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי.[[858]](#footnote-859)

למש"כ הרמב"ן דהתירא דטרשא דר"נ הוא משום דשמא לא יתייקר, צ"ע דא"כ תיקשי גם לדידי' מעיקר איסור פסיקה דאף אם פסק עמו בשווייהן והוקר השער אסור, אף דבשעת הפסיקה ל"ה עתיד בודאי להתייקר,[[859]](#footnote-860) - וצ"ל דשאני בטרשא דעיקר האיסור הוא בקציצה עצמה, וכל דהקציצה עצמה אינה אסורה משום דשמא לא יתייקר והוי רבית שאינה ניכרת, לא אסרו אח"כ ליתן את הדמים שקצץ עמו, שהרי כשהוא פורע עכשיו דמים אלו אי"ז כלל אגר נטר אלא חיובו הוא שפורע שהרי נתחייב לו בחיוב גמור לפרוע דמים אלו, ומשא"כ בפסיקה על הפירות, דעיקר האיסור הוא במה שנותן אח"כ את הפירות שנתייקרו,[[860]](#footnote-861) כיון דלא נתחייב לו בחיוב גמור ליתן מעות אלו, דמעות אינם קונות אלא למי שפרע, וע"כ ל"מ מידי הא דעכשיו אין הרבית ניכרת, דמ"מ כיון דכשיתן לו את הפירות הוי רבית ניכרת ה"ז אסור.[[861]](#footnote-862)

בד' הרמב"ן מבו' דלמש"כ לפרש דלא התיר ר"נ אלא כשמתנה לפרוע באייר כשער של אייר, אך כל שקוצב דמים אסור, ניחא מה שאסרו במוליך חבילה ממקום למקום וכו', - ולכאו' הטעם בזה, דלמש"כ הרמב"ן דטעם התירא דר"נ הוא משום דשמא לא יתייקר, ל"ש כן במוליך חבילה דמתנה עמו לפרוע כשווי החבילה במקום שהיא נמכרת עכשיו ביוקר, ולמש"כ אחרים דטעם התירא דר"נ הוא משום דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, ל"ש כן בההיא דמוליך חבילה, וכמש"כ כן הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד סוף אות ל' דהתם ליכא לה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, שהרי לא ימצא מן החבילה כאן דמים ששוה לשם.[[862]](#footnote-863)

**דין טרשא דר"נ לדעת הרמב"ן ודעימי' כשאמר אם מעכשיו בפחות**

הרמב"ן בחידושיו כתב דהא דשרי ר"נ כשהתנה לפרוע באייר כשער של אייר, הוא אף כשאמר אם מעכשיו אתה נותן לי כשער של עכשיו,[[863]](#footnote-864) וכ"כ הרמב"ן במלחמות בדעת הרי"ף, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ל', - אך בשם אחרים כתב דלא התיר ר"נ אלא כשלא אמר אם מעכשיו.[[864]](#footnote-865)

ומבו' בדבריו דד"ז תליא בעיקר טעם התירא דטרשא, דאם הוא משום דשמא לא יתייקר, יש להתיר אף כשאמר אם מעכשיו אתה נותן לי כשער של עכשיו, אך אם הוא משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי, אין להתיר בכה"ג שאמר אם מעכשיו אתה נותן לי כשער של עכשיו,[[865]](#footnote-866) - ולכאו' היינו דכל הא דשרי משום דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, היינו דאי"ז כלל אגר נטר, אלא הו"ל הדמים הראויים לו, שהרי בידו להמתין לזמן פלוני ולמכור החטים, אך כל שמתרצה שיתן לו עכשיו כשער של עכשיו, ואין דעתו להמתין לזמן פלוני ולמכור החטים, נמצא דמה שמוסיף כשנותן לו לאחר זמן הוא משום המתנת המעות, דאף דאם ל"ה מוכר כלל והי' משאיר החטים בידו הי' מוכרן בזמן פלוני בדמים אלו, אך אחר שמכרן עכשיו, הרי דכיון דאם הי' פורע לו הלוקח מיד הי' משלם דמים מועטין והוא פורע לו לאחר זמן דמים מרובין, נמצא שנתרבה ממון המלוה מכח המתנת המעות שלא פרעו הלוקח מיד.[[866]](#footnote-867)

כ"ה אדר ב' פ"ב

דף מס' 43

**הכרעת ההלכה בדין טרשא דר"נ**

**ס"ה א' - א"ר פפא טרשא דידי שרי וכו',** בפירש"י כתב דהי' מוכר בזמן הזול בתשרי כשער של ניסן וממתין לו עד ניסן, והרמב"ן כתב בדעתו דלא איירי כשאמר אם מעכשיו כשער של עכשיו, ואפ"ה קי"ל לאסור בזה, וכמו שאמרו לקמן ס"ח א' דלית הלכתא כטרשא פפונאי, וכ"ש דלא קי"ל כטרשא כר"נ, וכ"כ הרמב"ן שם ובמלחמות בדעת הרי"ף ודעימי' דכיון דלא קי"ל כטרשא דר"פ, כ"ש דלא קי"ל כטרשא דר"נ, וכ"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריא"ז, וכן הכריע הגר"א בסימן קע"ג סק"ב דלא קי"ל כטרשא דר"נ.

אך בספה"י לר"ת סימן תקע"ט כתב דקי"ל כטרשא דר"נ, וכאשר כ"נ ממה שאמרו דלית הלכתא כטרשא פפונאי, ומשמע דהלכתא כטרשא דר"נ, וכ"כ התוס' בשלהי סוגיין והבעה"מ והרשב"א והרא"ש בסימן כ"ב והשטמ"ק בשם הריב"ש, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ג ס"א לדינא דדבר שאין שומתו ידועה ולא יצא השער מותר למכור בהמתנה ביותר מדמיו, - ובישוב מה שאסרו בטרשא דר"פ, מצינו כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב דאיירי כשאמר אם מעכשיו בפחות, וכ"כ התוס' והרא"ש בפי' קמא. - **ב** התוס' והרא"ש בפי' בתרא כתבו דאיירי כשיצא השער דהוי כמפרש, וכ"כ הרשב"א והשטמ"ק בשם הריב"ש. - **ג** הריטב"א כתב די"א דשכרא דר"פ בשום מקום ל"ה שוה עכשיו בדמים שהוא מוכרה, ומשא"כ בשאר סחורות דאע"פ שהן בזול בכאן, הרי הן ביוקר בכמה מקומות ואפשר להוליכן לשם ולא יתקלקלו.[[867]](#footnote-868)

הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"א כתב דאסור להרבות על המכר, כיצד המוכר לחבירו קרקע או מטלטלין ואמר לו אם מעכשיו תתן לי הדמים ה"ה שלך בק' ואם עד זמן פלוני ה"ה שלך בק"כ ה"ז אבק רבית וכו' וכן אם מכר לו מטלטלין עד זמן פלוני בק' והיו שוין בשוק למי שקונה במעותיו מיד צ' ה"ז אסור, ונחלקו הראשונים בדעתו, **א** האו"ז בסימן קפ"ג כתב בדעתו דקי"ל כטרשא דר"נ, וע"כ לא אסר אלא כשמפרש דאם מעכשיו ה"ה שלך בק', או במטלטלין שיצא השער בשוק בצ', וכ"כ ההגמ"ר בסימן תל"ג בדעתו.[[868]](#footnote-869) - **ב** בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רמ"ה כתב בדעתו דקי"ל כטרשא דר"נ, ואף דס"ל דלא התיר ר"נ אלא כשאינו פוסק דמים קצובים, אלא שיפרענו בגורן כשער של אותו הזמן, דכיון דלא קץ לא בתחילה ולא בסוף שרי, אך כל שפסק עמו דמים קצובים אסור. - **ג** המ"מ בהל' מלוה שם כתב בדעתו דלא קי"ל כטרשא דר"נ, וכ"כ הב"י בסימן קע"ג ס"א בדעתו.[[869]](#footnote-870)

**אם שרי לומר שיתן באייר כשער של אייר כשלא אמר אם מעכשיו בפחות**

הרמב"ן בחידושיו כתב דאף לדעת הרי"ף דלא קי"ל כטרשא דר"נ, כ"ז הוא כשאמר אם מעכשיו כשער של עכשיו, אך אם א"ל סתם באייר תתן לי כשער של אייר מותר, משום דא"ל חיטי הוא דקדחו באכלבאי והכא זביני הוא ושרי, והא דכשאומר אם מעכשיו כשער של עכשיו אסור, הוא משום דבכה"ג ליכא לה"ט דחיטי הוא דקדחי באלכבאי, וכמש"נ לעיל, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד סוף אות ל' לדינא דזהו טרשא המותרת לכל הסברות.

אך הרמב"ן שם כתב בדעת רש"י דטרשא דר"פ איירי בכה"ג שהי' אומר סתם לניסן כשער של ניסן שהוא ביוקר לשכר, ואפ"ה לא קי"ל כוותי' ואסור, ובסו"ד הביא מירושלמי לאסור בזה, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות בסו"ד שהביא לדינא דהירושלמי,[[870]](#footnote-871) וכ"כ הרשב"א והנימו"י ע"פ הירושלמי לאסור כשאמר סתם כשער של זמן פלוני כשהוא זמן היוקר.[[871]](#footnote-872)

בדעת הסוברים דאף כשאמר סתם לניסן כשער של ניסן אסור, ולא שרינן לה מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחו באכלבאי, אף שאמרו לעיל ס"ג ב' דכל מה שאסרו בסאה בסאה הוא משום דהוא הלואה, אך בזביני שרי, י"ל ע"ד מש"כ השער דעה בסימן קע"ה סק"א דלא התירו מכח ה"ט דמאי אהנית וכו' אלא בפסיקה דליכא אלא חשש שמא יתייקר ולא מיחזי כרבית כולי האי, ומשא"כ הכא שנותן לו יותר מהשער של עכשיו מחמת המתנת המעות ומיחזי טפי כרבית.[[872]](#footnote-873)

וי"ל עוד, דעיקר ה"ט דמאי אהנית לי היינו דלא חשבינן שנתרבה ממונו מכח המתנת המעות, שהרי גם במעות שהיו ראויים לו אתמול הי' בידו לקנות לחטים אלו, ולא נתרבה ממונו מכח המתנת המעות, וה"נ הוא בהא דפרכינן בסאה בסאה דנימא מאי אהנית, והיינו דסאה זו שנותן לו עכשיו אינו יותר מן הסאה שהיתה לו ולא נתרבה ממונו מכח ההמתנה, ומשא"כ הכא שמכר לו בתשרי ופורע לו הלוקח בניסן כשער של ניסן, הרי אחר שמכר בתשרי, תו נתרבה ממונו מכח המתנת המעות, שהרי בעד מכירה זו שמכר בתשרי ל"ה בידו לקבל כשער של ניסן, ואף שהי' בידו לקיימה עד ניסן ולמכרה כשער של ניסן, מ"מ כיון שלא קיימה בידו אלא מכרה בתשרי, תו אין בידו לקבל לדמים אלו,[[873]](#footnote-874) וע"כ ה"ז אסור.[[874]](#footnote-875)

הרמב"ן הביא להא דתניא בתוספתא ספ"ד א"ל הלויני כור אחד של חטים ואני נותן לך כשער שאתה מוכר בו מותר, והוכיח מזה דכל שמוכר סתם לאייר כשער של אייר ולא אמר אם מעכשיו כשער של עכשיו שרי, משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי וכו', וכן הוכיח הבעה"ת שם, - אך כתב די"ל דהתוספתא איירי כשאינו קוצץ לו זמן שהוא שעת היוקר ברוב השנים, אלא אומר סתם כשער שאתה מוכר בו, ובכה"ג שרי משום דאי"ז רבית, דשמא ימכור עכשיו קודם היוקר ודרך מקח הוא, ובסו"ד כתב ע"פ הירושלמי דגרסינן בתוספתא אסור.

הנימו"י כתב דמה שאסרו בירושלמי למכור פשתן כשער של פורים, היינו משום דיצא השער לפשתן עכשיו הו"ל כקציצה, ובפורים ג"כ דמיו קצובין ליוקר, וע"כ הו"ל כקצץ בתחילה ובסוף דאסור, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א דהאיסור בזה הוא משום זמן פלוני הוי זמן היוקר, וכ"נ גם בד' הרמב"ן שלא אסרו אלא משום שהוא שעת היוקר ברוב השנים, ומבו' לפ"ז דמותר למכור פירות ולהתנות שישלם כשער של שעת הפירעון אם ליכא זמן מסוים שהוא שעת היוקר, ולא חזינן לה כאגר נטר,[[875]](#footnote-876) וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סכ"ב דהאיסור בזה הוא משום דדרכו להתייקר, וכ"כ הכהונת עולם בסימן קס"ב ד"ה בתשו' הרשב"א דכל שאין הזמן ידוע ליוקר שרי, ועיי"ש שנחלק ע"ד הגידו"ת שלא כתב כן, וגם בד' שאר הפוסקים לא מצינו שחילקו בזה, ומשמעות סתימת הדברים דאסור לפסוק עמו כשער של זמן פלוני בשפירש אם מעכשיו וכו', אף כשאי"ז זמן היוקר, וכ"ה מבו' בד' החוו"ד בסימן קס"ב סק"א, וצ"ע.

מד' הרמב"ן וש"ר מבו' דלדעת הסוברים דמותר למכור סחורה בהמתנה ביותר מדמי' כשלא פירש אם מעכשיו בפחות, כ"ש דשרי כשאומר שיתן בניסן כפי השער של ניסן.

אך למש"כ הריטב"א דמה שאסרו במעלה חבילה וכו' הוא משום דכל שהסחורה כאן והוא אומר הריני מעלה לך כדרך שמעלין במקום פלוני, הו"ל כמפרש אם מעכשיו בכך ואם לזמן פלוני בכך, ונתבאר לעיל בהערה דהיינו דלא התירו אלא כשמוכר לו בדמים יתירים דמצינו לדון דזהו שווי החפץ כאן, ומשא"כ כשאומר הריני מעלה לך כדרך שמעלין במקום פלוני דה"ז מתפרש דאי"ז שווי החפץ כאן אלא נותן לו שווי החפץ במקום אחר, (דמהיכ"ת יקבע שווי החפץ כאן ע"פ שויו במקום אחר הן רב והן מעט), לכאו' ליכא להתירא דטרשא דר"נ כשאומר שיתן כפי השער של ניסן,[[876]](#footnote-877) דבכה"ג אי"ז שווי החפץ עכשיו, אלא נותן לו שווי החפץ בניסן,[[877]](#footnote-878) - וכ"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"ה דלא התירו אלא במוכר סחורה במקח קצוב לשלם לזמן פלוני ואין העילוי ניכר, דבכה"ג אין ניכר שום ריוח בשביל המתנה אלא זהו שווי הסחורה, אך כל שהתנה שישלם לו לזמן פלוני כשער של זמן פרעון, ניכר הדבר שיש כאן שכר המתנה, שכל לוקחין ודאי לא יתרצו להוסיף על מחירם אם יתיקר אחר שלשים יום, וזה שמתרצה הוא בעד המתנת מעות וכו'.[[878]](#footnote-879)

במש"כ הבעה"ת דבכה"ג שאומר סתם באייר כשער של אייר שרי לכו"ע, הק' הגידו"ת שם שהרי לדעת רש"י שהביא הבעה"ת לעיל מינה איירי ההיא דטרשא דר"פ כשאמר סתם תפרעני לניסן כשער של ניסן, ואפ"ה קי"ל דלא כר"פ, והיינו משום דיצא השער, וע"כ לי"ב להתירא דטרשא דר"נ, וכמש"כ כן הרשב"א והנימו"י.

ועיי"ש שכתב לישב בתרי גווני, חדא, דמש"כ הבעה"ת להתיר בזה לכו"ע, היינו כשלא יצא השער,[[879]](#footnote-880) אך כל שיצא השער ה"ז אסור לדעת רש"י ודעימי',[[880]](#footnote-881) - ועוד, דמש"כ לעיל מינה דטרשא דר"פ לדעת רש"י הוא כשאמר סתם לניסן תפרעני כשער של ניסן, אי"ז כשאמר סתם כמו שישוה בניסן הן רב והן מעט, אלא כשקצץ בהדיא בדמים הרגילים בניסן,[[881]](#footnote-882) ומש"כ דאמר "סתם", היינו שלא אמר אם מעכשיו בפחות.

הלבוש בסימן קע"ג סוס"א הביא לדינא למש"כ הבעה"ת דכל שאמר סתם שישלם לו בזמן פלוני כמו שיהא השער באותו הזמן, שרי אע"ג שיצא השער, וכ"כ הש"ך שם סק"ג,[[882]](#footnote-883) - ובגל' הגרע"א שם עמד בזה, דלא משמע כן ממש"כ התוס' די"ל דטרשא דר"פ איירי כשיצא השער, וכ"כ הרשב"א והנימו"י, והרי דאף דאמר סתם כשער של ניסן, מ"מ כל שיצא השער עכשיו אסור,[[883]](#footnote-884) ויש להוסיף, דכ"ה להדיא בד' הרשב"א והנימו"י דכל שיצא השער אסור אף אם אומר סתם כשער של ניסן והוא שעת היוקר אסור, (ועמד ע"ז המקומ"ח שם), וכ"ה גם מסקנת ד' הרמב"ן, וכנ"ל.

ובעיקר מש"כ הלבוש והש"ך בסתמא להתיר בזה, יש להעיר, דלמש"כ הבעה"ת דטעם ההיתר בזה הוא משום דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, אין להיתר אלא בדבר המתקיים דבידו לשמרו עד זמן פלוני, אך בדבר המתקלקל דליכא לה"ט יש לאסור אף בכה"ג, ובדבר שיש בו חסרונות יש לנכות החסרונות, וצ"ע.[[884]](#footnote-885)

הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד סוף אות ל' תמה ע"ד הלבוש, דכיון דקי"ל דכל שיצא השער הוי כמפרש, הרי דכ"ה דבמפרש אם מעכשיו כשער של עכשיו ואם לאייר כשער של אייר אסור, ה"נ יש לאסור כשיצא השער אף כשאמר בסתמא אם לאייר כשער של אייר, דחשבינן לי' כאילו אמר בהדיא אם מעכשיו כשער של עכשיו, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסו"ס ר"ו.

וי"ל עוד בזה, דהא דיצא השער הוי כמפרש, לאו היינו דהוי כמפרש דאם מעכשיו כשער של עכשיו, שהרי איירי אף בגונא דבאמת אינו מתרצה למכור עכשיו כלל כשער של עכשיו, וכאשר כ"ה בההיא דירושלמי שלא נתרצה למכור הפשתן אלא בפורים, אלא היינו דכיון דידוע שזהו שווי הפירות עכשיו, הו"ל כמפרש דמה דמוכר לו בהמתנה ביותר מכך, הוא בשכר המתנת המעות, דכל הא דשרי בטרשא דר"נ הוא משום דאין הדבר ניכר שהוא בשכר המתנת המעות, די"ל דזהו דמיו, אך כל שיצא השער ניכר הדבר דמה שמוכר לזמן פלוני ביוקר הוא בשכר המתנת המעות, - אך בהא דשרי כשאמר בסתם שישלם כאייר בשער של אייר משום דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, הרי דאף דאם פירש להדיא דאם מעכשיו כשער של עכשיו אסור, משום דבכה"ג ליכא לעיקר ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, כיון שנתרצה שיתן לו עכשיו כשער של עכשיו ואין דעתו להמתין לזמן פלוני ולמכור החטים, מ"מ אין לאסור מכח הא דיצא השער, דאף דשומתו ידועה, מ"מ כיון שלא נתרצה להדיא למכור עכשיו בשער של עכשיו, איכא לה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי,[[885]](#footnote-886) והאבנ"ז דלא ניח"ל לישב כן, הוא לטעמי' שם סק"ו דהא דלא התירו במפרש מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, אי"ז משום דבמפרש ל"ש עיקר ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, אלא הוא משום דאיסורא דמפרש חמיר טפי ולא התירו בזה מכח ה"ט.

החוו"ד בסימן קע"ג סוסק"א כתב להוכיח שלא כד' הש"ך וכל שיצא השער אסור אף כשאומר סתם באייר תתן לי כשער של אייר, ממש"כ הרמ"א שם סי"ד דאם אמר לו תשלם לי כל חבית כמו שיהי' השער בעת שתקח כל חבית שרי אע"ג דעכשיו אינו שוה כ"כ, ומשמע דאם אמר בשעה שתשלם אסור, וכן הוכיח הגר"ז בציונים לסעיף כ"ב.

אך האבנ"ז בסימן ר"ז סק"ד כתב דלק"מ, דהתם כיון דמתנה בעת שתשלם, ואם ישלם עכשיו ישלם כשער של עכשיו, הו"ל כמפרש אם מעכשיו בפחות,[[886]](#footnote-887) וצע"ג ד' החוו"ד והגר"ז שנטו מזה.[[887]](#footnote-888)

**טרשא בקרקע**

הרמב"ן כתב לפי פירושו, דכל שקוצב עמו דמים קצובים יותר משער של עכשיו אסור לכו"ע, אף כשלא אמר אם מעכשיו בפחות, - והק' ע"ז מהא דתנן במתניתין אם מעכשיו וכו' אם לגורן וכו', ומשמע דלא אסרו אלא משום דאמר אם מעכשיו וכו', וכתב דקרקע שאני שאם לא אמר כן אין לו דמים ידועים ולא מיחזי כאגר נטר לי', אך כתב די"מ דאיידי דתנא רישא אם מעכשיו תנא סיפא אם מעכשיו, ולדעתם אף בקרקע אסרו אף כשלא פירש אם מעכשיו, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות כ"ט ואות ל' דכיון דאין אונאה לקרקעות ואין קצבה לדמיהן, לי"ב משום אגר נטר לי' אלא כשפירש אם מעכשיו בפחות, והביא כן מתשו' הרי"ף, וכ"כ המ"מ בפ"ח ממלוה ה"א בדעת הרמב"ם, וכתב דהוא משום דאין אונאה לקרקעות, וגם משום דבקרקע אין לומר שיהא כיו"ב נמכר בשוק ויהא הרבית ניכר בו, וכ"כ הש"ך בסימן קע"ג סק"ב.

הרמ"ה בב"ב פ"ז א' כתב דעיקר מה שאסרו בפסיקה בהוזלה או בטרשא הוא במו"מ דשייך בו אונאה, ויכול לחזור ולתבוע את אונאתו, וכל שהוא מוחל לו על אונאתו איכא שכר הקדמת מעות,[[888]](#footnote-889) אך בדבר דנתמעט מאונאה ולא מצי לתבוע את אונאתו, לא נאסר להוזיל, ופירש כן במה שאמרו התם דזלזולי בשכירות שרי, ונתבאר בדף מס' 41 ב', - ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשלא פירש אם מעכשיו וכו', אך כל שהתנה להדיא אם מעכשיו וכו' אסור, והוכיח כן מהא דתנן הכא דכשאומר אם מעכשיו וכו' בי' סלעים ואם לגורן בי"ב מנה אסור, אף דקרקע אין לה אונאה, - ולפי דבריו נמצא לדינא כמש"כ הרמב"ן ודעימי' דלא אסרו במתניתין אלא משום שפירש אם מעכשיו וכו' בי' סלעים, אך כל שלא פירש להדיא ליכא איסורא במכירת קרקע בהמתנה ביותר מדמי', והיינו משום דעיקר האיסור במכירה במתנה ביותר מדמי', הוא במה שמוחל על אונאתו בשכר המתנת המעות, וזה ל"ש בקרקע שאין בה אונאה.

הכריתי בסימן קע"ג עמד במש"כ הש"ך להתיר טרשא בקרקע כשלא פירש אם מעכשיו בפחות, שהרי אנן קי"ל להתיר בכה"ג אף במטלטלין, וכתב דנפ"מ בזה הוא דבקרקע שרי אף כשמעלהו הרבה, וכ"כ החוו"ד בחידושים שם סק"ד, והגר"ז בהל' רבית סכ"א,[[889]](#footnote-890) - ובד' הגר"ז והחוו"ד שם משמע דנפ"מ עוד בזה, דמה"ט מותר למכור קרקע בהמתנה ביותר מדמי' אף כששומתה ידועה, וכ"ה להדיא בד' החוו"ד בסימן קע"ו סק"ז והאמרי ברוך שם, אך המקומ"ח בסימן קע"ו ס"ח נחלק ע"ז דאיסורא דדבר ששומתו ידועה הוא אף בדבר שאין בו אונאה, (ונתבאר בדף מס' 41).[[890]](#footnote-891)

החוו"ד בסימן קע"ו סק"ז נקט דכ"ה דהתירו טרשא בקרקע משום דלי"ב אונאה, ה"נ יש להתיר טרשא בשאר דברים שאין בהן אונאה, - אך בהגה' אמרי ברוך שם כתב דלא התירו אלא בקרקע שדרך למכרה ביוקר, וע"כ אף כשמוסיף על' דמי' אין הרבית ניכרת, אך שאר דברים שאין דרך למכרם ביוקר, אף שנתמעטו מאונאה מגזה"כ, לא התירו להוסיף על דמיהן,[[891]](#footnote-892) וכן צידד השער דעה בסימן קע"ג סק"ב דאין להתיר מכח הא דאין אונאה לקרקעות, דאף דאין להן אונאה מגזה"כ מ"מ לענין רבית ה"ז מיחזי כרבית דניכר שבשביל המתנת המעות נותן לו יותר משויו, אלא משום דפעמים שאדם קונה קרקע ביותר מדמי שויו, עיי"ש, וכ"כ המקומ"ח שם.

\*בעיקר מש"כ הש"ך לדינא להתיר בזה, יש להעיר, דבד' הרמב"ן בחידושיו מבו' דלדעת רש"י לא הותר אף בקרקע לומר אם לזמן פלוני ביוקר כשלא פירש אם מעכשיו בפחות, אלא כששער אותו זמן הוא ביוקר, והא דבמתניתין לא אסרו אלא משום שאמר אם מעכשיו וכו', הוא משום דבגורן יקרא ושויא י"ב מנה ברוב השנים, וכ"כ הבעה"ת שם אות ל', - ונראה מזה דכל מש"כ הרמב"ן לחלק בין קרקע למטלטלין, הוא רק לדידי' דטרשא אסורה אף כשלא אמר מעכשיו, ולפ"ז בע"כ צ"ל דקרקע שאני, וע"כ לא אסרו במתניתין אלא כשאמר אם מעכשיו וכו', אך לדעת הסוברים דקי"ל דטרשא דר"נ שריא אף בדמים קצובים משום דלא אמר אם מעכשיו בפחות, אין מקור לחלק בין קרקע למטלטלין, ובגונא דאסור טרשא במטלטלין ה"ז אסור אף בקרקע,[[892]](#footnote-893) - ולפ"ז הרי דלפ"מ דקי"ל להתיר בטרשא דר"נ, הרי לכאו' בהאופנים שנאסרה טרשא במטלטלין אין לנו להתיר בקרקע, דכל מה שחילקו הרי"ף והרמב"ם והרמב"ן בין קרקע למטלטלין, הוא לטעמייהו דלטרשא אסורה אף בשלא פירש אם מעכשיו וכו', דלפ"ז בע"כ דקרקע שאני, וצ"ע.

**טרשא בפחות משיעור אונאה**

למש"כ הרמ"ה דעיקר איסור מכירה בהמתנה ביותר מדמי' כשלא פירש הוא מכח דין חזרת אונאה, דכל שמוחל לו על האונאה איכא שכר המתנת מעות, לכאו' הדין נותן דלא נאסרה מכירה בהמתנה ביותר מדמי' כשלא פירש אם מעכשיו בפחות אלא בשיעור אונאה, אך בפחות משתות דלי"ב לדין חזרת אונאה לי"ב איסורא, - אך הנה בתשו' הר"י מיגש סימן קכ"ח שהביא השטמ"ק בסוגיין כתב דאין הפרש לענין רבית במכירה בהמתנה בין שתות לפחות משתות ואף אם הויא התוספת פחות משתות ה"ה אסור, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"א כתב דסחורה שדמי' הם צ' אסור למכרה בהמתנה בק'.[[893]](#footnote-894)

**טרשא ביותר משיעור אונאה**

השטמ"ק כתב בשם הרמ"ך דאף לדעת הסוברים דטרשא שרי אף במטלטלין כשלא פירש אם מעכשיו בפחות, מ"מ לא משכח"ל רווחא למוכר אלא פחות משתות למקח שהוא מחילה, וקמ"ל דלא עבר בזה משום אל תונו,[[894]](#footnote-895) אך שנתאנה בשתות קנה ומנכה לו שיעור אונאתו, והביאו הבית מאיר בסימן קע"ג ס"א, וכתב דנפ"מ עוד כשעבר שיעור כדי שיראה, דאין יכול לתבוע אונאתו אף בשתות.

אך מסתימת ד' הפוסקים משמע דדין טרשא הוא אף כשהוסיף על דמיו שתות או יותר משתות,[[895]](#footnote-896) וכ"כ החוו"ד בסימן קע"ג סק"א, וכתב דהוא משום דשמין גם את שווי האגר נטר,[[896]](#footnote-897) וכ"כ הנתיה"מ בסימן ר"ט סוסק"א בטעם הא דליכא אונאה בפסיקה בהוזלה, דהוא משום דידוע דה"ז בשביל הקדמת המעות, - ועיי"ש שכתב דגם אם יש שיעור אונאה אחר שומת החפץ והאגר נטר לי"ב לדין אונאה, משום דצריך לשום גם החוב כמה הוא שוה כפי מה שהוא, כמו אם הוא גברא אלמא או שאין לו נכסים, והוי האונאה בשומת החוב שאין בו דין אונאה.[[897]](#footnote-898)

כ"ו אדר ב' פ"ב

דף מס' 44

**טרשא דרב פפא**

**ס"ה א' - מ"ט שכראי לא פסיד זוזי לא צריכנא אנא הוא דקא עבידנא מילתא לגבי לוקח,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** הר"י מלוניל כתב דהיינו דאין המוכר נהנה כלל בהמתנת המעות, כיון שבידו להמתין עד ניסן ולמכרו בשער של ניסן, ואף אם הי' הלוקח מתרצה ליתן לו מעות מיד ל"ה מוכרו לו אלא כשער של ניסן, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז,[[898]](#footnote-899) ולכאו' הוא ע"ד מה שאמרו לעיל ס"ג דהא דפוסקין על שער שבשוק הוא משום דמאי אהנית לי וכו', וה"נ הכא דכוותה כיון דשכראי לא פסיד וכו', לא הועיל הלוקח למוכר במה שנותן לו כשער של ניסן, כיון שהי' ביד המוכר להמתין עד ניסן ולמכרה, וכ"נ ממש"כ הרא"ש בסו"ס כ"ב דטעם התירא דר"פ הוא משום דלא מיתהני מידי. - **ב** בד' הרמב"ן בסוגיין מבו' דאין להתיר מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, אלא כשלא פירש אם מעכשיו בפחות, והיינו משום דכל שאמר אם מעכשיו בפחות, נמצא שנתרבה ממונו מכח המתנת המעות, ולפ"ז בע"כ דהא דשרי ר"פ אף כשפירש אם מעכשיו בפחות, כאשר כ"ה לדעת הרמב"ן בחידושיו, אי"ז מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, אלא הוא משום דאינו נוטל היוקר בעד המתנת המעות אלא משום דשכראי לא פסיד וכו', ואף היום ראוי לו למכור את השכר כשער היוקר, ומה שהוא מתרצה ליטול עכשיו כשער של עכשיו טובה הוא שעושה עם הלוקח,[[899]](#footnote-900) והיינו דה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי הוא דלא חשבינן כלל שנתרבה ממונו מכח המתנת המעות, שהרי גם בלא המתנת המעות הי' בידו לקנות בהיני ושילי והיו לו עתה פירות אלו, אך הכא שאמר אם מעכשיו בפחות ליכא לה"ט, דכיון שהי' מתרצה ליטול עכשיו כשער של עכשיו, נמצא שנתרבה ממונו מכח מה שאין הלוקח פורע לו עכשיו, ואפ"ה שרי משום דאינו נוטל את היוקר משום המתנת המעות. - **ג** בד' הרשב"א והנימו"י משמע קצת דהא דשרי ר"פ הוא חד דינא עם הא דשרי ר"נ כשלא קצץ אם מעכשיו בפחות, ומה שאמר ר"פ דהוא משום דשכראי לא פסיד וכו', היינו משום דיצא השער בתשרי בזול, והו"ל כקציצה, וע"ז הוא שאמר ר"פ דכיון דשכראי לא פסיד וזוזי לא צריכנא ושכרי' מתייקר באכלבי', ע"כ אף דיצא השער אי"ז כקציצה.[[900]](#footnote-901)

**אם שרי ר"פ אף כשאמר דאם מעכשיו כשער של עכשיו**

בפירש"י ועוד מקמאי מבו' דאיירי הכא כשמכר להם שכר בתשרי ע"מ לפרוע בניסן כשער של ניסן, ולא אמר דאם יפרע עכשיו יפרע כשער של עכשיו, והרשב"א כתב בתו"ד דלא התיר ר"פ אלא בכה"ג, אך אם אמר דאם יפרע עכשיו יפרע כשער של עכשיו אסור, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל,[[901]](#footnote-902) - ולפ"ז מתפרש טעם ההיתר בזה, דהוא משום דגם אם הי' משלם לו הלוקח עכשיו ל"ה נותן לו אלא בדמים אלו, והיינו דמכח זה נמצא שלא הרויח בהמתנת המעות, או משום דאין נוטל את היוקר בעד המתנת המעות, ומה שאמרו דאנא הוא דקא עבידנא מילתא גבי לוקח, כתבו הר"י מלוניל והרשב"א דהיינו דמה שהוא נותן את השכר מעכשיו ללוקח, אף שאין השכר נפסד, וגם אין הלוקח נותן לו את הדמים אלא בניסן, מילתא הוא דקא עביד בהדי'.

אך הנה התוס' בשלהי סוגיין דנו לפרש דאיירי כשאמר ללוקח שאם יפרע עכשיו יפרע כשער של עכשיו, וכ"כ הבעה"מ, ועיי"ש שכתב דהא דשרי, אף דבכה"ג נמצא דמה שנוטל ממנו בניסן כשער של ניסן הוא משום המתנת המעות, דאם הי' פורע לו בתשרי הי' נותן לו כשער של תשרי, הוא משום דמה שאומר לו אם מעכשיו אתה נותן לי ה"ה לך כשער הזול, טובה היא שהוא עושה עמו משום דשכראי לא פסיד, וכ"כ בחי' הרמב"ן בתחילת דבריו, - והיינו דגם בכה"ג מצינו למימר שאינו מרויח בהמתנת המעות, כיון שבידו להמתין ולמכור בניסן, וגם מצינו למימר דאינו נוטל את הדמים היתירים בעד המתנת המעות, אלא הא דנוטל בניסן כשער של ניסן הוא משום דשכראי לא פסיד וכו' ואין ראוי למכרו אלא בדמים הללו, ומה שהוא מתרצה ליטול ממנו עכשיו כדמים של עכשיו, הוא כהוזלה שמוזיל לו.[[902]](#footnote-903)

בהא דא"ר פפא דטעם ההיתר הוא משום דזוזי לא צריכנא ופירש"י דהוא משום שהי' עשיר ואינו דחוק למכור כשער של עכשיו, כתב המהר"ם שיף דהיינו דאל"כ הרי דאף שהי' בידו להצניע ולא פסיד, מ"מ אילו הי' נותן לו מזומנים הי' מוכר לו בזול כשער של עכשיו, ובשביל שאינו נותן לו מעות עכשיו מוכר לו ביוקר, ולזה אמר דאף אם הי' נותן לו מעות מיד ל"ה נותן לו בזול יותר, כיון דזוזי לא צריכנא, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד,[[903]](#footnote-904) - ועיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דאיירי הא דר"פ כשאמר אם עכשיו כשער של עכשיו, צ"ל דהא דאמר דזוזי לא צריכנא היינו דאלמלי ה"ט הרי דהא שהי' מתרצה ליטול עכשיו כשער של עכשיו הוא משום דהוא צריך למעות, ונמצא דמה שנוטל בניסן כשער של ניסן הוא משום המתנת המעות, ורק משום דזוזי לא צריכנא, הרי דראוי לו ליטול כשער של ניסן, ומה שהוא מתרצה ליטול עכשיו כשער של עכשיו טובה הוא שעושה ללוקח.

**אם שרי ר"פ אף כשפסק עמו דמים קצובים**

הרמב"ן במלחמות כתב דלא התיר ר"פ אלא כשאמר לניסן כשער של ניסן, אך כל שפסק עמו דמים קצובים, אף שהדרך הוא שיתייקר לזמן פלוני אסור, והיינו משום דרק בכה"ג שאמר כשער של ניסן הוא דאיכא לה"ט דשכראי לא פסיד וכו', - אך בדעת בעה"מ כתב דאיירי הא דר"פ כשפסק עמו דמים קצובים, כפי הדרך שיהא השער בניסן, ואפ"ה שרי,[[904]](#footnote-905) וכ"כ השטמ"ק בשם הריב"ש, וכ"כ בתשו' הרשב"א החדשות סימן פ"ד, וכ"נ בד' הרשב"א בסוגיין דשרי ר"פ אף כשפסק עמו דמים קצובים,[[905]](#footnote-906) ולמש"נ לעיל בטעם התירא דר"פ לדעת הרשב"א והנימו"י ודאי דיש להתיר גם כשפסק עמו דמים קצובים.

**בטעם הא דלא התירו במתניתין כשאומר אם לגורן י"ב מנה אף דקרקע אינה נפסדת**

הרמב"ן במלחמות הק' בהא דשרי ר"פ מכח ה"ט דשכראי לא פסיד וכו', מהא דתנן דמכר לו את שדהו ואמר לו אם מעכשיו וכו' ואם לגורן בי"ב מנה אסור, אף דקרקע אינה נפסדת, ומתניתין לכל אדם נשנית ואף לעשיר דא"צ לזוזי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' הרמב"ן מבו' דהוא משום דלא שרי ר"פ אלא כשנוטל בניסן כשער של ניסן, דבכה"ג איכא לה"ט דשכראי לא פסיד וכו', אך במתניתין דפסק דמים קצובים, אף דדרך השדה להתייקר לגורן, אסור. - **ב** הרשב"א כתב דלא התיר ר"פ אלא כשלא אמר אם מעכשיו בכך וכך, דבכה"ג שרי משום דאינו נוטל דמים בעד המתנת המעות, דגם אם הי' משלם לו עכשיו הי' נוטל כשער של ניסן, אך במתניתין דאמר אם מעכשיו בכך וכך אסור, דכיון שמתרצה ליטול עכשיו אלף זוז, הרי דמה שנוטל לגורן י"ב מנה הוא בשכר המתנת המעות. - **ג** בחי' מהרא"ל סימן קע"ג סק"א כתב בדעת הבעה"מ דהא דאמר אם לגורן בי"ב מנה, אי"ז משום דבגורן יקרא ארעתא, כמש"כ הרמב"ן, אלא הוא משום דבשעת הגורן ימכור מתבואתו ויהא לו דמים, כמש"כ בפירש"י, וכיון דאי"ז עתיד להתייקר בגורן לי"ב מנה, ע"כ ליכא בזה להתירא דרב פפא.

**במה שאסרו בטרשא דר"פ משום דזיל בתר דידהו**

**א"ל רב שישא ברי' דרב אידי לרב פפא מאי חזי מר דאזלת בתר דידך זיל בתר דידהו וכו',** בטעמא דרב שישא מצינו כמה דרכים, ותליא בפלוגתת קמאי בטעם התירא דר"פ, **א** הר"י מלוניל כתב דהיינו דאף דהוא אינו מרויח כלל בהמתנת המעות, מ"מ הלוקח מפסיד בהמתנת המעות, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וזה לטעמייהו דטעם התירא דר"פ הוא משום דאינו נהנה בהמתנת המעות, וע"ז הוא דפליג רב שישא דאף דהוא אינו נהנה מ"מ הלוקח נפסד, וכ"נ ממש"כ הרי"ף והרא"ש בסימן כ"ב דהוא משום דהלוקח חסר טובא, וכ"כ החכמ"א בכלל קל"ט ס"א דהיינו משום דאע"ג דאין המוכר מתרבה מ"מ הלוקח נחסר. - **ב** הרשב"א כתב דהיינו דאף דהוא לא קצץ לומר אם מעכשיו כשער של עכשיו, מ"מ לגבי הלוקח הו"ל כקציצה דאם מעכשיו כשער של עכשיו, שהרי אם הי' לו מעות הי' נוטל כשער של עכשיו, דהא איכא שכרא בהיני ובשילי, וזה לטעמי' דטעמא דר"פ הוא משום דכל דשכראי לא פסיד ל"ה כקציצה דאם מעכשיו כשער של עכשיו. - **ג** למש"נ לעיל לדעת הרמב"ן דטעמא דר"פ הוא משום דאינו נוטל להיוקר בעד המתנת המעות, אלא משום דראוי לו למכור בדמים אלו, הרי דע"ז הוא דפרכינן דזיל בתר דידהו, דהלוקח נותן לו יוקר זה בעד המתנת המעות.

**טעם הא דהתירו פסיקה כשיצא השער משום דמאי אהנית לי ולא אמרינן דזיל בתר מוכר**

בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן ע"ב ב' הק' במה שאמרו לעיל ס"ג ב' דהא דפוסקין על שער שבשוק הוא משום דמאי אהנית לי, ומ"ש ממה שאמרו הכא דמאי חזית וכו' זיל בתר דידהו, וה"נ נימא התם דאף דהלוקח אינו נוטל רבית דמאי אהנית לי, זיל בתר מוכר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ הרשב"א דמה שאמרו דזיל בתר דידהו, היינו משום דלגבי הלוקח הו"ל כקציצה דאם מעכשיו כשער של עכשיו, לכאו' כ"ז הוא הכא, דכל שקצץ דאם מעכשיו כשער של עכשיו אסור, ובזה הוא דאמרינן דלגבי הלוקח הו"ל כקציצה, אך בפסיקה כשיצא השער דשרי אף כשקוצץ דאם יתן המעות למחר יטול כשער של מחר, ליכא לעיקר ה"ט דזיל בתר לוקח. - **ב** למש"נ בד' הרמב"ן דהא דשרי ר"פ אי"ז משום דאינו נהנה כלל ולא נתרבה ממונו בהמתנת המעות, אלא אף שנתרבה ממונו מ"מ שרי משום דאינו נוטל להיוקר משום האגר נטר, הרי דע"ז הוא דפרכינן דזיל בתר דידהו דהלוקח נותן לו יוקר זה בעד האגר נטר, אך בהא דמאי אהנית לי דחשבינן שלא נתרבה ממונו כלל מכח המתנת המעות, ליכא למיפרך דזיל בתר דידהו, דמ"מ כיון שלא נתרבה ממון הלוקח כלל ליכא איסורא, דלא אסרו ברבית דרך מקח בנשך בלא תרבית.[[906]](#footnote-907) - **ג** המיוחס להריטב"א שם כתב בשם רבו דהא דהתם ליכא רבית לגבי המוכר, הוא משום דהוי כמו שיש לו כיון דיכול ללוות, ולא הוצרכו לה"ט דמאי אהנית לי, אלא לפרש טעם הא דליכא רבית משום הלוקח, ועד"ז כתב הבית מאיר בסימן קע"ה ס"א. - **ד** השער דעה בסימן קע"ה סק"א כתב דדוקא הכא אסרו מכח ה"ט דזיל בתר דידהו, דכיון שנותן לו יותר מהשער של עכשיו מחמת המתנת המעות מחזי טפי כרבית, ומשא"כ בפסיקה על הפירות שאין כאן אלא חשש שמא יתייקר ולא מחזי כרבית כולי האי, לא אסרו מכח ה"ט. - **ה** האבנ"ז בסימן קע"ו סקט"ו כתב דהתם י"ל מאי אהנית גם לגבי המוכר, שהרי ביד המוכר לקנות חטים עכשיו ולהשהותם לשעת היוקר, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דפרכינן הכא דזיל בתר דידהו.

כ"ז אדר ב' פ"ב

דף מס' 45

**מכירת פירות בהמתנה כפי הדמים שהם נמכרין כשבא הלוקח לקנותן**

הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"ד כתב דאם היו לו פירות שאם ירצה למכרן בשוק וליקח דמיהן מיד מוכרן בי' ואם תבע אותן הלוקח לקנותן ויתן המעות מיד יקנה אותן בי"ב, ה"ז מותר למכרן בי"ב עד י"ב חדש, שאפי' הביא זה מעותיו עתה בי"ב הי' קונה אותן,[[907]](#footnote-908) וכ"כ השו"ע בסימן קע"ג ס"ב, - ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן רמ"ה כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום שהפירות עצמן עכשיו שוים י"ב וכן יקנם כל מי שבא לקנותם, אלא שהמוכר בשוק בפחות אוזולי הוא קמוזיל מפני שצריך למעות, ול"ד לטרשא דאסירא, דהוא כשהם נמכרים בשוק בצ' ומי שבא לקנות אינו נותן בהן יותר, ובכה"ג אסור למכרן בהמתנה בק'.

הלבוש בסימן קע"ג ס"ב כתב דהא דשרי בכה"ג למכרן בהמתנה בי"ב, הוא אף כשאומר ללוקח שאם יתן לו מעות עכשיו יתן י' ואם לאחר זמן יתן י"ב, כיון דגם אם הי' בא לוקח לביתו עכשיו הי' לוקחה בעד י"ב, ע"כ אי"ז אגר נטר, וכ"ה מבו' בד' החכמ"א בכלל קל"ט ס"ה, - אך דעת רבים מרבוותא דהא דנאסר לומר אם מעכשיו בק' ואם לאחר זמן בק"כ, הוא אף בדבר ששויו הוא ק"כ, דמ"מ כיון שפירש הוי אותו התוספת רבית, ונתבאר בדף מס' 41, ולפ"ז כ"ש דיש לאסור בנידו"ד, וכ"נ להדיא בתשו' הרשב"א שם דלא הותר בכה"ג אלא כשלא פירש, עיי"ש.

**מכירת מעילים בהמתנה ביוקר**

הראב"ן בתשו' סימן ה' כתב דאף למש"כ שם דטרשא אסורה, מ"מ בסחורה שאין דמי' קצובין לתתה לכל אדם בשער אחד כגון מעילים והדומה להן שאין נמכרין לפי שער אלא לפי שיעלו חן בעיני הלוקחין, ואמר אחד תנם לי בכך דמים עד זמן פלוני, אפי' העלה בדמיהן לפי ראות עינים מותר, כל שלא אמר אם מעכשיו בכך ואם לאחר זמן בכך, מפני שפעמים שדמים שזה יתן לו אחר זמן, הי' לוקח עכשיו אם יבא אדם הצריך לו, שהרי אין קצבה לדמי', והצריך לה פעמים שנותן כפלים בדמי', - וההגמ"ר בסימן תל"ג כתב להתיר בזה משום דקצבתם במזל אם יבא שר לעיר ויחמוד אותם יעלה בדמיהם יותר משוים, וכתב דהיינו כשרוב פעמים היו באים שרים לעיר, דאל"כ מיחזי כאגר נטר, וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ג ס"א.

בתשו' אבקת רוכל סימן ה' ד"ה ועוד כתוב נסתפק במש"כ ההגמ"ר להתיר במכירת מעילים הוא כדעת הסוברים דטרשא דר"נ שרי, ובזה הוא דקמ"ל דאף דכל שמעלהו הרבה אוסר, מ"מ אם מצוי שיבואו שרים ויקנו בהרבה יותר משויים, יכול להעלות אפי' דבר מרובה,[[908]](#footnote-909) אך לדעת הסוברים דטרשא דר"נ אסור אין להתיר בזה, - או דהוא כדעת הסוברים דטרשא דר"נ אסור, ואפ"ה שרי במעילים כיון דאם יבא שר לעיר ויחמוד אותם יעלה בדמיהם יותר משויים, ודמי לדינא דהרמב"ם בפירות שאם ירצה למכרם בשוק מוכרן בי' ואם תבע הלוקח לקנותם יתן י"ב,[[909]](#footnote-910) וכ"ה מבו' בד' הלבוש בסימן קע"ג ס"ב דחד דינא הוא.

**מכירת סאה חטים בהמתנה בעד סאה שעורים**

החוו"ד בסימן קס"ב סק"א כתב דמותר למכור סאה חטים ולפסוק בדמיהן סאה שעורים כל שברוב הפעמים דמיהן שוין, אף דאין לו שעורים וגם לא יצא השער, והיינו משום דמותר למכור בהמתנה ביוקר כל שאינו מעלהו הרבה, וכל שבשעת המקח אינו מעלהו הרבה שרי אף אם אח"כ הוזל המקח הרבה וניכר שמעלהו הרבה, דמ"מ כיון דבשעת הפסיקה ל"ה ניכר שמעלהו הרבה שרי, והיינו משום דבשעת פסיקה אינו ניכר שלוקח סך בזה בשביל ההמתנה ואמרינן דגם אם הי' לוקחו במזומן ל"ה מוכרו לו ג"כ רק בעד סך זה, וע"כ ה"נ מותר למכור סאה חטים ולפסוק בדמיהן על שעורים, דלא חשבינן לה כקונה שעורים קודם שיצא השער, אלא חשבינן לה כמוכר חטים בהמתנה לזמן פלוני בעד השעורים דמותר, דאין לחוש שמא יתייקרו השעורים, שהרי מותר למכור חטים בהמתנה ביוקר, וגם אין לחוש שמא יתייקרו הרבה והוי כמעלהו הרבה, דכל דבשעת פסיקה אינו ניכר שמעלהו הרבה מותר.[[910]](#footnote-911)

והחזו"א בסימן ע"ב סוסק"ה כתב לאסור בזה, משום דמעיקר הדין חיוב תשלום דמי המקח הוא בכסף, ומה שמתנה על השעורים הוא פסיקה בפנ"ע שחלה ע"י חליפי שוה בשוה, ונמצא דמכירת החטים היא בעד דמיהם, ובדמים אלו פוסק על השעורים, והו"ל ככל פסיקה דלא הותרה אלא כשיצא השער או שיש לו, - וזה לטעמי' בכ"ד דא"א להתחייב בעד חפץ כור חטים בין יוקרו בין יוזלו, ונתבאר בדף מס' 4, אך למשמעות ד' הראשונים בכ"ד דמכירת חפץ מהניא לחייב מין אחר בתמורתו, ונתבאר שם להוכיח כן מהא דחוכר חייב ליתן כפי מידת החטים שפסק עמו אף אם הוקרו או הוזלו, שפיר י"ל דבכה"ג לא חשיב כפסיקה, אלא חשיב כמכירה בהמתנה, דכל דבשעת המכירה אינו מעלה הרבה שרי.

החזו"א שם כתב לתמוה עוד ע"ד החוו"ד, דלא הותר מכירה בהמתנה ביותר מדמיו, אלא כשמוכר בדמים קצובים דאין ניכר שום ריוח בשביל ההמתנה אלא זהו שווי הסחורה, אך אם יתנה שישלם לו לזמן פלוני כשער של זמן פרעון, כבר ניכר שיש כאן שכר המתנה, שכל לוקחין ודאי לא יתרצו להוסיף על מחירם אם יתיקר אחר ל' יום, וזה שמתרצה הוא בעד המתנת מעות, וע"כ ה"נ יש לאסור כשמוכר חטים לשלם שעורים לזמן פלוני, - וצ"ע דלהדיא מבו' בד' הרמב"ן וש"ר בסוגיין דהתירא דטרשא הוא אף כשקוצץ שישלם כשער של אייר, ואדרבה דעת הרמב"ן ודעימי' דבכה"ג קייל טפי.[[911]](#footnote-912)

**אם הותר טרשא כשיש לו מעות**

הרמב"ן במלחמות בתו"ד כתב דאף דהותרה פסיקה בהוזלה כשיש לו פירות, משום דנעשה כמי שקנו לו מעותיו אותם פירות בעצמם ואין כאן מלוה והמתנה, מ"מ איסורא דמכירת פירות בהמתנה הוא אף כשיש לו מעות, והאבנ"ז בסימן ר"ה כתב דכ"ה סתימת הפוסקים, והוכיח כן מסוגיית הגמ' לעיל מ"ו א', ועיי"ש במש"כ לדחות, ועיי"ש בסק"ד שעמד בזה דמ"ט באמת שאני דין טרשא מדין פסיקה בהוזלה,[[912]](#footnote-913) ועיי"ש מש"כ בזה,[[913]](#footnote-914) ובד' הרמב"ן משמע דהוא משום דבטרשא איכא המתנה טפי מבפסיקה, וזהו שהוכיח מזה דיש לאסור בטרשא טפי מבפסיקה בהוזלה.

אמנם הנה במרדכי החדש בר"פ הזהב הביא מס' החכמה דיש שלמדו מסוגיית הגמ' לעיל מ"ו א' דאדם (שאין) [שיש] לו מעות מותר ליקח מחבירו מידה של תבואה עד זמן בי"ב זקוקין אע"פ שאינו שוה עתה כ"א י' זקוקין,[[914]](#footnote-915) וכתב ע"ז דאין ללמוד כן מהתם, דהתם מיירי כשאינו פוסק עמו שום זמן,[[915]](#footnote-916) ודלא כמשמעות פירש"י שם דפוסק זמן.[[916]](#footnote-917)

**מכירת פירות כפי השער שיהא בזמן שיקח את הפירות**

בס' המקח לר"ה גאון שער מ"ב כתב לפרש לדין טרשא דהוא כשאמר הלוקח למוכר הריני לוקח ממך כך וכך מדה של חטים ותחילה תחילה שאטול ממך אשלם הדמים כשער שישוה בשעה שאקבל, דאינו פוסק הדמים בשעת התנאי, אלא שאם אטול אותו בין ב' פעמים או ג' אשלם על כל חלק וחלק כשעת השואתו, ה"ז מותר,[[917]](#footnote-918) והביאו ההגמ"ר בסימן תל"ד, וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ג סי"ד.

הגר"ז בהל' רבית סכ"ב פירש לדין זה דאיירי כשקנה את החטים עכשיו, ואפ"ה שרי להתנות שישלם על כל חלק וחלק כפי השער שיהא בשעה שיטלנו, משום דחיוב התשלומין על המקח אינו בשעת חלות המקח, אלא בשעה שהמוכר נותן לו את המקח, ולי"ב המתנת מעות כלל,[[918]](#footnote-919) וכ"כ האבנ"ז בסימן רי"ג סק"ג.

האבנ"ז שם סק"ד כתב דהא דשרי בכה"ג הוא אף כשאומר שאם יפרע עכשיו ישלם כשער של עכשיו, ואם יפרע בשעה שיתן לו החטים ישלם כשער שיהא בשעה זו, ועיי"ש שכתב דכל הא דשרי בכה"ג הוא רק כשאינו פוסק עמו דמים קצובים, אך כל שאומר אם עכשיו בי', ואם בשעה שאתן לך החטים בי"ב אסור, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם האיסור בזה, והיינו דמדינא הי' לנו להתיר בזה, משום דעיקר זמן הפירעון הוא בשעה שנותן לו החטים, וליכא המתנת מעות כלל, ודמי להא דבשכירות מותר לומר אם מעכשיו בי' ואם של חדש בחדש סלע לחודש.

**טעם הא דאסור המלוה לשכור מן הלוה בפחות ול"ד לטרשא דשרי**

לעיל ס"ד ב' תנן דהמלוה את חבירו לא ישכור ממנו בפחות, והשער דעה בסימן קס"ג סק"ב הק' דמ"ש מהא דשרינן בטרשא דר"נ, משום דאין שומתו ידועה, ומאי נפ"מ בין מוכר ביוקר או כשמוזיל בשביל ההלואה, וכתב דצ"ל דהתם כיון שמתחילה לוה ממנו מעות חמיר טפי ממכירה בהמתנה שהוא דרך מקח, ואף דגם התם אי"ז אלא אבק רבית כיון שלא הלוהו ע"מ שישכור ממנו בפחות, מ"מ בדרך הלואה חמיר טפי, - ועד"ז כתב הגרע"א לעיל שם, והוסיף לפרש דהיינו דבדרך מקח לא אסרו חכמים רק היכא דמוכח דעושה כן בשביל הקדמת מעות, אבל היכא דאינו מוכח אף דידע בנפשו שעושה כן בשביל הקדמת מעות, מ"מ ליכא איסור, כיון דלעולם אין כאן הלואה והאיסור רק דמחזי כרבית, משו"ה אם אינו ניכר כלל שום מלתא יתירתא אינו איסור, אבל בשאר אבק רבית כגון רבית שלא בשעת הלואה דתקנ"ח שאסרו שלא יתן רבית אף בלא קציצה, בזה אף שאינו ניכר מ"מ אם ידע בנפשו שעושה כן בשביל הלואה אסור, דהאיסור לא מטעם מיחזי, רק האיסור בעצמו שלא יתן רבית בשביל הלואה.[[919]](#footnote-920)

1. והא דאין בידם לקבוע שיעשה המקח על הטיבעא ויהא הפירא תשלום על הטיבעא, כתב בחי' הגרש"ש קידושין סימן ה' שהוא משום דבטלה דעתם, ובשערי ישר ש"ו פט"ז כתב בתו"ד דאין אדם יכול לשנות את המציאות לעשות את הכסף לסחורה והסחורה לכסף, וע"כ אף לר' יוחנן דמעות קונות, אם יקבל הלוקח את המטלטלים ויאמר אני מוכר לך בעד זה את הכסף שבביתו לא אמר כלום, - אך ממש"כ הראשונים דמטבע אינו מחייב מטבע אחר דוגמתו נראה דדינא הוא, דבטיבעא א"א לראות דבר אחר כדמיו, דהוא דמי עצמו, וע"כ גם א"א לנו לחשבו כדבר הנקנה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיקר הך מילתא דכל דחייל עיקר המקח, חיילי ממילא כל פרטי המקח, יש ללמוד כן מהא דהמוכר שדה לחבירו מתחייב באחריות, והטור בחו"מ סימן רמ"ג כתב בשם רבינו יונה דהוא אף בשנתן לו מתנה והחזיק בזה, והגרע"א בכו"ח סימן ז' הק' דהיאך חיילא האחריות בכה"ג, ועד"ז הק' הגרע"א בכו"ח תנינא נטעי כר"ש סימן ט"ז אות ב', דלדעת ר"ל היאך מתחייב המוכר באחריות שבח היתר על ההוצאה, עיי"ש באורך, ובע"כ דכל שנתקיים עיקר המקח, ממילא חיילי כל פרטי המקח, וצ"ל דאף בנמצאת שדה גזולה הוא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ע היאך הוא מתישב בהא דתניא לקמן מ"ה ב' דמכר לו כ"ה דינרין של כסף בדינר של זהב אע"פ שמשך את הכסף לא קנה וכו', ומכר לו דינר זהב בכ"ה דינרים של כסף כיון שמשך את הזהב נקנה כסף בכל מקום שהוא, ונתבאר בזה בדף מס' 4. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה משמעות לישנא דגמ' דמפרשינן דבילדותי' סבר וכו' "וקני לי' פירא לטיבעא", ומשמע להדיא דעיקר הא דנתחייב בכה"ג הוא משום דפירא קני לטיבעא, ומשיכת פירות מהניא לחייב את הכסף, - וכ"נ גם ממה שאמרו דהא דהנחושת קונה את הכסף הוא משום דאע"ג דלגבי דהבא פירא הוי לגבי נחושת טיבעא הוי, - וכ"נ ממה שאמרו לקמן מ"ה ב' דדהבא פירא וכספא טיבעא וטיבעא פירא לא קני. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומבו' בדבריו דלפ"ז אין מטלטלין קונים אלו את אלו בתורת דמים להעמיד חובו כשיעור מטלטלין אלו, דרק במתחייב לשלם לו טיבעא הוא דה"ז מועיל לחייבו בשיעור זה, - וצ"ע דבפירש"י במשנתינו פירש דהא דמטלטלין קונים זא"ז היינו אף בתורת דמים, והרי דשאני מטלטלין דקונים זא"ז בתורת דמים, מכסף שאינו קונה את הזהב אף בתורת דמים, - וכ"ה מבו' בד' הראשונים בסוגיין דדין זהב אם מחייב את המטלטלין תליא אם חשיב כטיבעא, או חשיב כפירא, והרי דמעות אין מחייבין את המטלטלין, ומטלטלין מחייבין זא"ז, ואין לומר דהא דהמטלטלין מחייבין את המטלטלין הוא משום חליפי שוה בשוה, שהרי מבו' בד' הראשונים דאף שתמהו ע"ד ר"ה גאון דודאי דזהב הוי כמטבע שאינו נעשה ואינו נקנה בחליפין, אכתי י"ל דחשבינן לי' כפירא והוא מחייב את המטלטלין, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרא"ש בסימן א' דדינר זהב אינו קונה דינר זהב משום דלגבי נפשי' הוי טיבעא, וכ"כ הרמב"ן ועוד מקמאי לקמן בסוגיין, והרי דמעות אין מחייבין תמורתן ומטלטלין מחייבין תמורתן. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך בד' התומים בסימן ק"א סוסק"ה מבו' דס"ל דמדאורייתא דמעות קונות, אם ייחד הלוקח מעות ומשך את הפירות, נקנין המעות למוכר, וכ"ה מבו' בתו"ד הפנ"י לקמן מ"ה ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומה"ט כתב הגר"ח שם דבקנין הקדש ומע"ש שפיר מועיל פירא לקנות את הטיבעא, משום דאין שורש הדין דטיבעא אינו נקנה בקנין כסף, אלא שורש הדין הוא דטיבעא לא חשיב כדבר הנקנה, ובהקדש ומע"ש לעולם חשיבי ההקדש והמע"ש כדבר הנקנה, וכמש"כ הגר"ח שם. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומשמעות דבריו שם דמה"ט הוא דאין חוב מעות נקנה בקנין כסף, מלבד הא דאין המעות בעין ול"מ לקנותם, - וצ"ל כן לדעת רש"י בכתובות נ"ה ב' ד"ה מתנת שכ"מ דהא דאין חוב נקנה בחליפין הוא משום דאין מטבע נקנה בחליפין, והרי דמצי חייל קנין על חוב, ותיקשי דא"כ מ"ט אינו נקנה בכסף, ואין לומר דאה"נ מדאוריתא הוא נקנה בכסף, ואף שביטלו חכמים לקנין כסף, דא"כ מ"ט אמרו בב"ב קמ"ח א' דהלואה ליתא בבריא, הרי מצי להקנותה בקנין כסף בדמי מקח או במכור לי באלו וכיו"ב, ובע"כ דכ"ה דס"ל לרש"י דחוב מעות חשיב כמטבע שאינו נקנה בחליפין, ה"נ חשיב כמטבע שאינו נקנה בכסף, ואה"נ דחוב חטים נקנה בכסף, (והרי לדעתו הוא נקנה אף בחליפין, כאשר כ"ה מבו' בתשו' ר"י שם דטעמא דרש"י דאין מטבע נקנה בחליפין ל"ש אלא בחוב מעות). [↑](#footnote-ref-9)
9. וכ"נ קצת בד' הטוש"ע בסימן ר"ג ס"ז ור"ד ס"א דמטבע קונה מטבע דוגמתו למי שפרע, ולדעת רוב קמאי דליכא מי שפרע אלא במקום דמעות קונות מדאורייתא, בע"כ דמטבע קונה מטבע דוגמתו בקנין כסף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. וזה כמו שמצינו בד' הראשונים בכ"ד דהתחייבות נקנית בקנין כסף, וכמש"כ הריטב"א בכ"ד דהא דקני בהיא הנאה הוא מדין קנין כסף, וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן ס"ה דפסיקה הו"ל התחייבות, ובע"כ דה"ז חל ע"י קנין כסף, וכ"כ המאירי לקמן ע"ב ב', וכ"ה מבו' בד' הר"ן בכתובות ר"פ הנושא, וכ"כ הבית מאיר באהע"ז סימן כ"ט סק"ב, והגרע"א בכו"ח תנינא נטעי כר"ש סימן ט"ז אות ב', והנחל יצחק בסימן מ' ענף ח', אך החי' הרי"מ בסוגיין כתב דא"א להתחייב ע"י קנין כסף, וכן שמעתי בשם הגרא"מ שך זצ"ל דרק ע"י קנין סודר מצי ליצור חיוב. [↑](#footnote-ref-11)
11. ושו"ר בנחל יצחק בסימן ע"ד סק"ג שכתב דאה"נ דאם הי' אומר בל' התחייבות, שפיר הי' מועיל הכסף לקנות להתחייבות זו, ורק כשלא אמר בל' התחייבות הוא דאין הכסף קונה את הזהב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובד' התוס' הרא"ש מבו' דכולה מתניתין לא זו אף זו קתני, והק' בהא דתנן דאסימון קונה את המטבע וכו', דלפ"מ שפירש ר"ת דאסימון היינו מעות שאין יוצאות בהוצאה תיקשי דכיון דתנא דמעות הרעות חשיבי פירא אע"ג דנפקי ע"י הדחק, כ"ש אסימון דאינו יוצא כלל, וכתב בשם המהר"ם דמטבע דתני לגבי אסימון היינו אפי' מעות הרעות, וקמ"ל דמעות הרעות חשיבי כמטבע לגבי אסימון, וכ"כ השטמ"ק בשם הראב"ד. [↑](#footnote-ref-13)
13. ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דלדעת התוס' ותור"פ אסימון חשיב כטיבעא לגבי מעות הרעות, ומעות הרעות של כסף חשיבי כטיבעא לגבי נחושת, ונחושת חשיב כטיבעא לגבי כסף, ולדעת הרא"ש הוא להיפך. [↑](#footnote-ref-14)
14. והנה אמנם הא דמטלטלין קונין את המטבע, הוא אף אם הוה חשבינן לי' כפירא, שהרי כל המטלטלין קונין זא"ז, אלא מכוון הדברים הוא דהא דהמטבע אינו קונה את המטלטלין הוא משום דלגבי מטלטלין חשבינן לי' כטיבעא, וכ"כ המהרש"ל והפנ"י בביאור ד' התוס'. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועיי"ש שהק' לפ"ז על פירש"י דמעות הרעות הם מעות שנפסלו, דהרי מעות שנפסלו קונין את המטלטלין, כמבו' לקמן מ"ו ב', והכא תנן דהמטבע אינו קונה את המטלטלין, וקאי על כל הני דלעיל, - ובדעת רש"י צ"ל דהא דתנן דהמטבע אינו קונה את המטלטלין, לא קאי על כל הני דלעיל, אלא קאי על מטבע של זהב או נחושת דחשיבי כמטבע, ולא קאי על מעות הרעות דלא חשיבי כלל כמטבע, וכ"כ הגר"א בסימן ר"ג סקל"ד בדעת הרמב"ם, וי"ל עוד בדעתם דס"ל כמש"כ הראב"ד דאתא לפרושי טעמא דכולה מתניתין, ולא אתא כלל לאשמועינן דכל מטבע אינו קונה את המטלטלין. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולפ"ז מבו' מד' רש"י דכל שמשך את המקח ה"ז מועיל לחייב כנגדו מטלטלין מסוימים, ונחלקו בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י לקמן מ"ה ב'. [↑](#footnote-ref-17)
17. ולכאו' ממש"כ רש"י דכשמשך אחד "נתקיימו הדברים", משמע טפי דלא קנה חבירו את המטלטלין שכנגד, אלא דנתקיימו הדברים ונתחייב חבירו ליתן לו את המטלטלין שכנגד, וכמש"כ רש"י לעיל מינה בהא דהזהב קונה את הכסף דמשיכת הפירות הוי "קיום דבר", והיינו דה"ז מועיל לחייב את הכסף. [↑](#footnote-ref-18)
18. וזהו שכתב הרי"ד דהמורה הלך אחר סברתו, והיינו דרש"י אזיל לטעמי' לקמן מ"ה ב' ד"ה מטבע נעשה חליפין דבידו לקבוע אם הוי חליפין או דמים, וכל שבא להחליף מטבע בדבר אחר שלא בתורת מו"מ אלא בתורת חליפין הוי חליפין, וכל שבא ליתנו בתורת דמים כדרך מו"מ הוי דמים, וה"נ הוא במטלטלין, דכל שבא ליתנם בתורת דמים כדרך מו"מ הוי דמים. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך בד' הריא"ז והנימו"י מבו' דאי"ז משום דזהב חשוב הרבה מנחושת, אלא היינו דכ"ה דנחושת לגבי כסף חשיב פירא משום דאיכא דוכתא דלא סגי, ה"נ לגבי זהב חשיב כפירא, כיון דזהב חשוב בכל מקום, ונחושת איכא דוכתא דלא סגי. [↑](#footnote-ref-20)
20. ואמנם הנה בד' הרמב"ן בתו"ד מבו' דהי' מקום לומר דכסף חשיב כטיבעא לגבי זהב כיון דכסף חשיב ג"כ, וגם חריף טפי, ונחושת חשיב כטיבעא לגבי כסף, כיון דנחושת חריף וכסף לא עדיף מיני' כולי האי, ואפ"ה זהב חשיב כטיבעא לגבי נחושת, דאף דנחושת חריף, מ"מ כיון דזהב עדיף כמה כפלי כפלים הו"ל כטיבעא, ולפ"ז י"ל עד"ז גם בדין מטבעות שבזה"ז, דאף דחשיבי כטיבעא לגבי כסף, מ"מ לא חשיבי כטיבעא לגבי זהב, - אך יש להעיר בכה"ג כשנשתנה ערך המטבעות במה תולין את היוקר והזול, וגם באיזה מן המטבעות משערים חיובי נזיקין ושאר חיובי ממון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך הפתח הבית בר"ס כ"ו ד"ה בדין הראשון כתב דכל הא דאמרינן דהיוקר והזול תלוי בפירות הוא בסתמא, אך כל שידוע שסיבת היוקר והזול הוא מחמת הטיבעא אמרינן דהטיבעא הוא שהוקר והוזל, ועיי"ש במש"כ לדון לפ"ז לדינא, וכ"כ הפתח הבית שם בהמש"ד ד"ה עוד רגע אדבר, וכ"כ הגוו"ר בחו"מ כלל ד' סימן א' ד"ה גם מעובדא דמה שאמרו בסוגיין דהפירא הוא דאוקיר וזול, היינו בסתמא דתלינן שהיוקר או הזול הי' בשביל הפירות ולא בדינרין דטיבעא לאו אורחי' להוקיר וליזול, אך אם ניכר שהשינוי הוא בטיבעא, יש בו יוקר וזול, וצ"ב דא"כ מ"ט תלוי היוקר והזול בזהב כנגד כסף בהפלוגתא אם דהבא פירא או טיבעא, ויתבאר עוד בזה בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-22)
22. וי"ל עוד, שהרי בעיקר מש"כ התוס' דנותן לו דינר כסף, כתב המהרש"א דאף דהך תנא משער לכולהו בדינר זהב, וגם דינר כסף עביד דהוקר והוזל, הכא איירי בדינר כסף המשוער כבר בדינר של זהב שהוא חלק כ"ה ממנו, ובו משערים האיסרים אם הוזלו, - ולפ"ז י"ל דהא דאמרינן דהאיסרין הוזלו, אי"ז משום דתלינן הזול במעות הקטנים, אלא הוא משום דאיסרין לגבי זהב הוו פירא, וע"כ משערין אותן בזהב, וכיון דכבר שיערו דינר כסף באחד מכ"ה בדינר זהב, ע"כ שוב משערין איסרין בדינר כסף. [↑](#footnote-ref-23)
23. ומשמעות דבריו שם לעיל מינה דה"נ הוא בהלואה דאם לוה איסרין והוזלו צריך להוסיף לו, - וצ"ב דבהלואה הרי אף אם לוה סאה חטין והוזלו נותן לו חטין כדתניא לקמן ע"ה א', והיינו משום דבהלואה לעולם חיובו הוא להחזיר לו את מה שהלוהו, וע"כ אף שהוזלו האיסרין מחזיר לו איסרים כמו שלוה ממנו, ומשא"כ במו"מ דחיובו לשלם את דמי המקח, ע"כ כל שהוזלו האיסרים צריך להוסיף לו, כדי ליתן לו את דמי המקח. [↑](#footnote-ref-24)
24. צ"ע דא"כ מ"ט כתבו התוס' דהא דצריך ליתן לו דינר הוא משום דל"מ למימר דהדינר הוא דאייקר ואיסרין עמדו במקומן, הרי כל שפסק עמו על המטבע לא איכפת לן כלל אם הוקר או הוזל, והא דצריך ליתן לו דינר הוא משום דחשבינן לה כמו שפסק עמו דינר, ולא תלי כלל אם הדינר נתייקר או שהאיסרין הוזלו, ובד' המחנ"א שם בסו"ד נראה שעמד בזה, עיי"ש, וכן פירש לדבריו הבית אפרים בחו"מ סימן ד' (ד"ה וראיתי בספר). [↑](#footnote-ref-25)
25. וי"ל דזהו מש"כ התור"פ דאם מכר לו חפץ בכ"ד איסרין וכו' "והמתין עד שהוקרו" דלא יאמר אתן כ"ד איסרין אלא יתן לו דינר, גם יל"פ לדבריו כמש"כ המחנ"א דאיירי כשמכר שלא בהקפה, והמתין מלפרוע לו עד שהוקרו, ובכה"ג לא מצי ליתן לו מטבע שהוזל. [↑](#footnote-ref-26)
26. הריטב"א כתב בשם רש"י דהיינו דכשנותן לו האב דינר זהב מחזיר לו הכהן ה' דינרי כסף, והוא בין בזמן שאין הדינר נמכר אלא בכ' דינרי כסף ובין בזמן שהדינר נמכר בל' דינרי כסף, דלעולם יחזיר לו הכהן ה' דינרים, כיון שהזהב תמיד דמיו קצובין והוא המטבע והכסף הוי פירא לגבי והוא שהוזל, - וצ"ב, דאף דהזהב תמיד דמיו קצובין וע"כ לעולם הוי חיוב פדיון הבן בד' חומשי דינר זהב, מ"מ מ"ט לעולם הוא מחזיר לו ה' דינרים, הרי הדין נותן דכשאין הדינר נמכר אלא בכ' דינרי כסף, לא יחזיר לו אלא ד' דינרים, שהם חומש דינר זהב, וכשהדינר נמכר בל' דינרי כסף יחזיר לו ו' דינרים, שהם חומש דינר זהב, וכ"ה גירסת המהרש"ל בפירש"י. [↑](#footnote-ref-27)
27. מבו' מדבריו, דכיון דכסף לגבי זהב הוי כפירא, ע"כ אף כשאנו דנים לגבי הכסף עצמו, יש בו יוקר וזול, ולכאו' הוא דלא כמש"כ החזו"א בחו"מ סימן ט"ז סק"ט דכיון דלגבי נפשי' הוי טיבעא, הרי דלגבי נפשי' דיינינן שאין בו יוקר וזול, ונתבאר בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-28)
28. ובפי' הרי"צ גאות בסוגיין כתב בשם רב אהרן הכהן, דמקומות שמנהגן לישא וליתן בזהב, הו"ל דהבא טיבעא וכספא פירא, וכתב בשם רב שרירא דנחלק ע"ז, דא"כ נימא דבמקום שנהגו למכור בחטים הו"ל חטים טיבעא, אלא לעולם ליכא טיבעא אלא מן כספא, ולא איכפת לן במאי דטביע במטבע מלכות, ולא במאי דחריף וסגי, ולא במנהגא דאתרוותא, ובס' המקח בסוף שער מ"א מבו' לכאו' דבמקום שנהגו למכור בחטים ובפירות יש עליהן תורת מטבע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
29. ועד"ז כתב החזו"א בסימן ע"ד סק"ה בדין מלוה על המטבע והוסיפו או פחתו על המטבע והוזלו או הוקרו הפירות דמוסיף או מנכה, דחשבינן הבדל יוקרא וזולא בשעה שנשתנה המטבע ולא בשעת הלואה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-30)
30. החזו"א שם סק"א כתב דהי' מקום לשער חיובי גזילה ע"פ שווי משקל כסף צרוף ויתחייב לשלם משקל זה בין שיוזל החפץ נגד הכסף ובין שיוקר, וכדין פדיון הבן שהוקבע לדורות, אך אין המנהג כן, - וצ"ב דמה מקום הי' לשער חיובי גזילה ע"פ שווי משקל כסף צרוף, הרי נסכא הוי פירי ואיהו הוא דזל ואוקיר, שהרי הדבר פשוט דנסכא דינו כפירי וקונה את המטלטלין, (וכ"ה מבו' בד' הראשונים בפירקין ובד' הרמב"ם בפ"ו ממכירה ה"ב דדינו כפירי לכל דבר), וא"כ א"א לשער בו את חיובי התשלומין שבתורה, שהרי הוא דבר המתייקר ומוזל ואינו ערך קבוע, וא"א להעריך גזילה אלא בערך קבוע שאינו מתייקר ומוזל, דמה"ט הוא דכל החיובים משתערין בדמים, ועוד, דכיון דאין רואין אותו כטיבעא לגבי שאר דברים, מ"ט נעריך בו את שאר הדברים, - ושמא מכוון דבריו הוא דהי' מקום לומר דדמי לפדיון הבן, דכיון דבשעה שניתנה תורה הי' הכסף טיבעא ונקבע חיוב פדיון הבן בכסף, ע"כ אף דבזה"ז אינו טיבעא, מ"מ הוי שומת החיוב בנסכא דכסף, וה"נ הי' מקום לדון בחיובי גזילה. [↑](#footnote-ref-31)
31. המאירי כתב דמותר לחלל מעות על פירות הראויין לאכלן בירושלים, וכל הא דטיבעא אפירא לא מחללינן הוא רק בדברים שאינם ראויים לאכילה, כחילול כסף על דינרי זהב, - והתוס' בסוכה מ' ב' ד"ה על חיין כתבו דכל שמחלל ע"מ להעלותו ולאוכלו בירושלים מחללין טיבעא על פירא, וכתבו דפלוגתא היא בירושלמי ויש מי שאוסר אפי' ע"מ להעלותו. [↑](#footnote-ref-32)
32. הרא"ש בסימן א' כתב דלפ"מ ששנה רבי בזקנותו דדהבא לגבי כספא הוי פירא, לא נחלקו ב"ש וב"ה בדבר זה, ולפ"מ ששנה בילדותו נשנית מחלוקת זו, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות, - והרשב"א והר"ן כתבו דלפ"מ ששנה רבי בזקנותו, מפכינן דב"ש וב"ה, דב"ש אומרים דיעשה אדם סלעיו דינרי זהב, וב"ה אוסרין, וכ"נ בד' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-33)
33. אך בזה נחלק ע"ד הבעה"מ, דאין טעמא דב"ה משום חשיבותא, דודאי דאם בא לחלל דינרים על סלעים עדיף טפי, דתנן דב"ה מתירין ולא תנן דב"ה מחייבין. [↑](#footnote-ref-34)
34. בחי' הגרע"א הק' דמנ"ל דפליגי ב"ש וס"ל דאף לגבי נפשי' הו"ל כפירא, הרי י"ל דס"ל דאף דלגבי נפשי' הו"ל כטיבעא, מ"מ לגבי כסף הו"ל כפירא, וכ"ה דכסף לב"ה הוי טיבעא לגבי נפשי' ופירא לגבי זהב, וע"כ אין מחללין סלעים על דינרי זהב, וכתב די"ל דהך מ"ד ס"ל דלענין חילול לא תלי כלל אם הוי כטיבעא לגבי הדבר שמחללים עליו, אלא כל דלגבי נפשי' הו"ל כטיבעא מחללין עליו, דדינא דחילול מע"ש הוא לחלל על מטבע, ותלי אם יש עליו תורת מטבע לגבי נפשי', ומהא דס"ל לב"ש דאין מחללין סלעים על דינרי זהב בע"כ דס"ל דזהב ל"ה טיבעא כלל, וע"כ אין מחללין אף פירות על דינרים, ועיי"ש שכתב דמד' התוס' (בד"ה אלא לב"ש) מוכח דלא כן, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-35)
35. והרמב"ן פירש כן למה שאמרו התם דלמ"ד דלב"ש אין מחללין פירות על דינרים, הא דמודו ב"ש דמחללין פירות על הפרוטות, הוא משום דפריטי באתרא דסגיין חריפי, והיינו דכיון דחריפי א"צ לפרטו בכסף, וע"כ שפיר מחללין פירות עליהן, דלגבי הפירות הרי הוו כטיבעא, וכל הא דאין מחללין פירות על דינרים הוא משום דא"א שלא נחלל עוד הזהב הזה בכסף וכו', ומשא"כ בפרוטות דליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-36)
36. ובהמשך דבריו מבו', דכל הא דמחמרינן לחשבו כפירא, הוא רק לגבי פירא, אך לגבי נפשי' הוי כטיבעא, ומה שאמרו דאם ר' יוחנן ס"ל דאין מחללין פירות על דינרים, ניחא הא דא"ר יוחנן דאסור ללוות דינר בדינר, היינו משום דלענין רבית מסקינן חד דרגא, דכיון דלענין חילול החמירו לחשבו כפירא לגבי פירא, הרי דמשום חומרא דרבית מסקינן לי' חד דרגא דהוי פירא אף לגבי נפשי'. [↑](#footnote-ref-37)
37. בחי' הגרע"א הק' דא"כ נמצא דמשנתינו דהזהב קונה את הכסף והמטבע אינו קונה את המטלטלין דמשמע דהיינו כל מטבע וכמש"כ הרא"ש, היא דלא כמאן, דלב"ה זהב הוי טיבעא אף לגבי כסף, ולב"ש זהב הוי פירא אף לגבי מטלטלין. [↑](#footnote-ref-38)
38. אך הרשב"א הק' ע"ז, דב"ש הרי לית להו דכסף הכסף ריבה, ועוד, דאף לב"ה לא מצינן דמרבינן כספים מכסף הכסף ריבה, אלא מרבו מינה כסף שני. [↑](#footnote-ref-39)
39. המאירי כתב דדעתו נוטה דמותר ללוות דינר זהב בדינר זהב במקום שיוצאין שם, מאחר שלענין עצמו מיהא נקרא מטבע, - וצ"ל דמפרש דהא דאסר רב ללוות דינר בדינר, הוא למ"ד דאף לגבי נפשי' הו"ל כפירא, אך לפ"מ דקי"ל דלגבי נפשי' הו"ל כטיבעא מותר ללוות דינר בדינר. [↑](#footnote-ref-40)
40. והר"י מיגש הוסיף לפרש דהוא כדי שלא יבואו להלוות סאה בסאה, כיון שרואים דלענין מו"מ הוי כפירא, הרי דאם בהלואה דשייכא למו"מ יהא מותר ללוות דינר בדינר, יבואו לידי מכשול ללוות סאה בסאה. [↑](#footnote-ref-41)
41. עיי"ש שכתב דמטבעות אין קונין זא"ז, דחד לגבי דחברי' טיבעא הוי ולא קני טיבעא לטיבעא, ואע"ג דלענין הלואה חשיב דהבא לגבי דהבא פירא ואסור ללוות דינר בדינר, שאני התם כיון שהיוקר והזול תלוי בו ולא בדינר כסף הוי כמו סאה בסאה, ומשמע דלענין הלואה מדינא חשיב כסאה בסאה, דאם אף לגבי הלואה חשיב מדינא כטיבעא, אלא שהחמירו לחשבו כפירא, שפיר ניחא הא דמטבעות אין קונין זא"ז, וי"ל. [↑](#footnote-ref-42)
42. והיינו דל"ד לפירא דכל שויו היא כפי הטיבעא, וע"כ יש בו יוקר וזול, ומשא"כ במטבע דעיקר שויו הוא מחמת עצמו, וע"כ אף כשהוקר או הוזל כלפי המטבע העיקרי, מ"מ לגבי נפשי' אין בו יוקרא וזולא. [↑](#footnote-ref-43)
43. אמנם י"ל, דאף דמטבע לגבי נפשי' אין בו יוקר וזול, מ"מ חיובי גזילה ונזיקין משתערין לפי המטבע הגמור, וכ"ה דאם גזל והזיק פירות משתער חיובו בכסף שהוא המטבע הגמור, ול"מ לשער בזהב, וכמש"כ החזו"א בחו"מ סימן ט"ז סק"ז, ה"נ כשגזל או הזיק דינר זהב, אף דלגבי נפשי' הוי טיבעא ולי"ב יוקר וזול, מ"מ חיוב הדמים נקבע לפי שווי כסף שהוא המטבע הגמור, ולפ"ז י"ל דגם לענין רבית תלי בעיקר הטיבעא, וע"כ אם לוה פרוטות והוקרו הי' בזה משום רבית אם בתר בסוף אזלינן, - ולפ"ז י"ל דלעולם הא דמדינא ליכא איסור סאה בסאה בהלואת דינר זהב, הוא משום דלגבי נפשי' לי"ב יוקרא וזולא, וכ"נ להדיא בד' הריטב"א לקמן ס' ב', דמה"ט הוא דבהלואת מנה נחושת ליכא לאיסור סאה בסאה, ונתבאר בדף מס' 10 בהערה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-44)
44. אך המחנ"א בהל' רבית סו"ס כ"ג פירש בד' הרמב"ן, דאף אם הדינרי כסף הם דאוקרי וזיילי, אפ"ה כיון דחריפי נינהו שם מטבע יש להם ולא גזרו בהו רבנן. [↑](#footnote-ref-45)
45. והחוו"ד שם כתב דהמנהג להתיר בזה, וכתב דאפשר דהוא משום דחשבינן להמטבעות לדידן כיצא השער. [↑](#footnote-ref-46)
46. וצ"ל בדעתו, דאף דמותר ללוות דינר כסף בדינר כסף אף למ"ד דכספא לגבי דהבא פירא הוי, משום דאינו עומד להחליפו בזהב, מ"מ אסור ללוות מטבע נחושת במטבע נחושת משום דהוי פירא לגבי כסף, וכנראה הוא משום דנחושת עומד טפי להחליפו בכסף, וזה דלא כמש"כ הרמב"ן במלחמות להתיר אף במטבע נחושת מכח ה"ט. [↑](#footnote-ref-47)
47. הטור בסימן קס"ב כתב דמותר ללוות דינר כסף בדינר כסף וכן כל שאר מטבע, והב"י שם כתב דמש"כ להתיר בכל שאר מטבע, היינו בשאר מטבעות כסף, כגון סלע ומעה ופונדיון, אך מטבע נחושת אסור ללוות אחד באחד, והפרישה שם סק"ד עמד בזה דאי"ז במשמעות סתימת ל' הטור, וכתב דאפשר דבזמן הטור נעשו מעות נחושת חריפין והו"ל דין שאר מטבע, - אך אחר שזכינו לד' הרמב"ן ודעימי' דמותר ללוות מעות נחושת במעות נחושת, י"ל כן גם בדעת הטור. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועיי"ש שכתב עוד, דלדעת ר"ה גאון דזהב הוי פירא אף לגבי מטלטלין, ע"כ הוי כפירא גם לגבי הלואה, אך מעות נחושת דהוו טיבעא לגבי מטלטלין, לא שויוהו רבנן כפירא לגבי הלואה, ומותר להלוות מעות נחושת במעות נחושת, - אך לפי המבו' בד' ר"ה גאון לפנינו בס' המקח ובתשו' דאף פרוטות נחושת חשיבי כפירא אף לגבי מטלטלין, ונתבאר להלן, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-49)
49. ואמנם בד' תלמיד הרשב"א י"ל דהיינו רק משום דהוא יוצא בין הסוחרים, וע"כ חשבינן לי' כטיבעא, אך בד' הריטב"א מבו' דאף אם אינו יוצא כלל במדינה זו, אלא שהוא מתחלף, (והיינו דהשולחני מחליפו), חשיב כטיבעא. [↑](#footnote-ref-50)
50. משמעות דבריו שם דלפ"ז מתישב הא דאמר רבא לעיל בסוגיין דהאי תנא סבר דהבא טיבעא הוי, עם הא דקי"ל דהזהב קונה את הכסף, וצ"ב, דבפשוטו הא דאמר רבא דהאי תנא סבר דהבא טיבעא הוי היינו דהוי טיבעא אף לגבי כסף, וכילדותו דרבי, וע"כ ל"ה כדבר שיש בו יוקר וזול, ואף אי נימא דכיון דדהבא הוי טיבעא לגבי נפשי', אין בו יוקר וזול, מ"מ תיקשי דמ"ט משער תנא לשיעור פדיון הבן בזהב, אף דבקרא כתיב חמשת סלעים, (ורק אם זהב הוי טיבעא וכסף הוי טיבעא, הוא די"ל דנקבע שיעור פדיון הבן בזהב, וכמש"כ הראשונים, וכ"כ הרי"ף והרא"ש דהך ברייתא דרבא היא כילדותו דרבי ולא קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-51)
51. התוס' בד"ה ושאני הלואה כתבו דשמא מש"כ ר"ה גאון דזהב הוי כפירא, הוא משום דבימיו ל"ה יוצא כלל, אך בימי האמוראים שהי' יוצא בהוצאה הו"ל כטיבעא, ודבריהם קיימי ע"ד ר"ה גאון שהביא הר"ח, אך בד' ר"ה גאון שלפנינו בס' המקח ובתשו' מפורש דמדינא הוי זהב כפירא לכל דבר. [↑](#footnote-ref-52)
52. עמש"כ הרשב"א לפרש בזה, ויש מקום לפרש עוד בזה כמש"כ בחי' הגרע"א בסוגיין די"ל דדוקא בכסף דהא דחשיב כפירא לענין זהב הוא משום דאינו חשוב כ"כ, בזה הוא די"ל דהחשיבות תלוי' כנגד הדבר שכנגדו, וע"כ אף דלגבי זהב דאינו חשוב כנגדו הוי כפירא, מ"מ לגבי פירא דהוא חשוב כנגדם הוי כטיבעא, אך בזהב דהא דהוי פירא הוא משום דאינו חריף, אין לחלק בין לגבי כסף ובין לגבי נפשי', אך צ"ע אם הוא מתישב במש"כ ר"ה גאון שם דגם פרוטות נחושת חשיבי כפירא לכל מילי. [↑](#footnote-ref-53)
53. הרמב"ן במלחמות תמה ע"ז, דאף אי נימא דזהב הוי כפירא לכל מילי, מ"מ מ"ט הוא נקנה בחליפין, הרי מ"מ מטבע הוי ודעתי' אצורתא, וכן הק' הבעה"ע במאמר קנין (יא:), וכתב בשם רבינו ברוך דאין לחוש לד' ר"ה גאון דמטבע זהב נקנה בחליפין, ועוד הק' מסוגיית הגמ' לקמן בע"ב דמבו' דזהב אינו נעשה חליפין, וכן הק' הרשב"א בסוגיין, - ובס' עמק השער על ספר המקח שער י"ג כתב לישב היטב, דבד' ר"ה גאון שם מבו' דהא דאין מטבע נקנה בחליפין אי"ז משום דדעתי' אצורתא, אלא הוא משום דהוא דמים לכל סחורה, והיינו דאין דבר נקנה בחליפין אלא אם מצינו לחשבו כדבר הנקנה, ומטבע לעולם חשיב כדמים והוא הדבר הקונה, ואשר ע"כ הוא דזהב דהוי כפירא לכל מילי, נקנה בחליפין, אך הא דאין מטבע נעשה חליפין דהוא משום דדעתי' אצורתא, ודאי דהוא אף בזהב, דאף דתורת פירא עליו, מ"מ כיון דדעתי' אצורתא אינו נעשה חליפין, ובשיעורי הגר"ח בסוגיין כתב מטעם אחר דאף לדעת ר"ה גאון אין זהב נעשה חליפין, עיי"ש, - אמנם הנה בתשו' ר"ה גאון שם בתחילת דבריו משמע קצת דמטבע זהב נעשה חליפין, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-54)
54. ואמנם לב' הדרכים יש ללמוד מהכא דל"מ לחייב בתנאו מעות מסוימים, דא"כ כ"ש דיכול לחייב בתנאו מארנקי חדשה, אף אלמלי הא דלישנן קא בעינא להו, ועמש"כ בזה הנתיה"מ בסימן ר"ג סק"ו, ולדעת הפסקי רי"ד ודאי דל"מ לחייב מעות מסוימים, דבכה"ג הו"ל כחליפין, ואין מטבע נקנה בחליפין, - אך י"ל דשאני הכא שלא התנה הלוקח להדיא שיתן לו מארנקי חדשה, אלא המוכר הוא שאמר שיתן לו מארנקי חדשה, ובכה"ג א"צ ליתן לו מארנקי חדשה אלא משום דיש בזה קפידא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-55)
55. וכ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י לעיל מ"ד א' דהמטלטלין קונים זא"ז בתורת דמים, וכתב בגל' הגרע"א בסימן קצ"ה דהיינו דמשיכת אחד מהניא לחייב את חבירו, והרי דמשיכת המטלטלין מהני לחייבו ליתן מטלטלין מסוימים, ומבו' לפ"ז דמהני משיכת המטלטלין אף לחייב דבר מסוים, (ולא רק לחייב מין מסוים), ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-56)
56. והך מילתא דבשכירות פועל בעד טלה לעולם הוי הטלה הדבר הנקנה ושכירות הפועל הוי כמעות, נראה כן גם ממש"כ הרשב"א בע"ז ס"ג א' שהק' בהא דפריך התם דאי לא א"ל קני לך מעכשיו היכי מציא מקרבה, שהרי משיכה קונה אף בלא נתינת דמים, והריטב"א שם הוסיף, דאף דעדיין לא בא עלי' אין הבעילה אלא דמים וכל שמשך ופסק דמים קנה ואין המעות אלא כחוב אצל הלוקח, והמאירי שם נחלק ע"ז דאדרבה האתנן הוא הדמים והוא נקנה בביאה ואין הביאה נקנית בו, וכ"כ בחי' חת"ס שם דאף דהקונה חפץ ופסק דמיו מכיון שמשך החפץ קנאו והדמים עליו חוב, מ"מ אם לקח המוכר דמי המקח קודם שמשך הלוקח החפץ לא נקנה לו הכסף וכו', והכא הביאה היא החפץ שרצה לקנות והטלה הוא דמים, עיי"ש, - אך בד' הרשב"א והריטב"א מבו' דלעולם חשבינן דהטלה הוא הדבר הנקנה והביאה היא הדמים, וכמש"כ הריטב"א דאין הבעילה אלא דמים, וע"כ ס"ל דמן הדין שתקנה את הטלה במשיכתו אף קודם הביאה. [↑](#footnote-ref-57)
57. ולכאו' הוא ע"ד הא דזהב חשיב כדבר הקונה כנגד מטלטלין וכדבר הנקנה כנגד כסף, וה"נ הוא בשכירות פועל דחשיב כדבר הקונה כנגד מטלטלין, וכדבר הנקנה כנגד כסף. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך צ"ע בזה ממש"כ הרשב"א בע"ז ס"ג א' לדון דממה שאמרו בפועל דאם א"ל טול מה שהבאת בשכרך אין שומעין לו, נלמד דה"נ אם פסק עמו חטים חייב ליתן לו, וכתב לדחות דהתם שאני משום דסתם שכירות במעות ואדעתא דהכי נחת וכו', והביאו הריטב"א שם, ואי נימא דכל הא דמלאכת פועל חשיבא כדבר הקונה, הוא רק כנגד חפץ, אך כנגד מעות חשיבא כדבר הנקנה, א"כ הרי אין ללמוד מהא דמהניא שכירות פועל לחייב מעות, דה"נ מהניא לחייב חטים, שהרי הא דמהניא לחייב מעות הוא מדינא דהזהב קונה את הכסף, אך לחייב חטים ל"מ, דהכסף אינו קונה את הזהב, ולכאו' בעכצ"ל בד' הרשב"א, דהא דשכירות פועל אינה מועלת לחייב מין מסוים, אי"ז משום דשכירות פועל חשיבא לעולם כדבר הנקנה ולא כדבר הקונה, אלא הוא משום דלא קנה ממנו כלום, וכמש"כ הגרנ"ט והגרש"ש, (ונתבאר להלן), וע"כ אף אינה מועלת לחייב מעות אלא משום דסתם שכירות במעות וכו', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. שו"ר במשובב בסימן ס' סק"י בסו"ד שהוכיח מההיא דחוכר דמהני התחייבות בדשלב"ל, ומשמע דמפרש דהוא התחייבות בפנ"ע ותליא בדין התחייבות בדשלב"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-60)
60. וכ"ה להדיא בד' הריטב"א שם לעיל מינה, דאף אם לא הקדים לו דינר, אלא שייחד לו דינר בפירוש איתסורי מיתסיר. [↑](#footnote-ref-61)
61. ובביאור הא דקאמר הכא המלוה "על המטבע" מצינו כמה דרכים, **א** המ"מ שם כתב דהיינו משום דכל המלוה וכו' על המטבע היוצא הוא מלוה, דהוא מתכוין לחשיבות הצורה. - **ב** הפסקי רי"ד כתב דסתמא דמילתא כשמלוה הוא ע"ד אותו המטבע דלא אסיק אדעתי' שיפסל, ונקט על המטבע לבאר טעמא דשמואל, דמפני זה הוא נפטר במעות הראשונות, מפני שעל סמך אותן המעות הלוהו. - **ג** בד' הראב"ד משמע דבא למעט היכא שהעמיד הלואתו על כסף כמו שכותבין עתה בשטרי הלואות וכו'. [↑](#footnote-ref-62)
62. והתור"פ הוסיף לפרש דהא דשאני בזה הלואה מגזילה, הוא משום דבגזילה כיון שמתכוין לקנות, לכך כשאין הגזילה בעין בעי לשלומי כשעת הגזילה, ובהלואה לא שייך ה"ט, - וי"ל דקשיא לי' דגם חיוב גזילה עיקרו הוא להחזיר את מה שגזל, וכמש"כ השטמ"ק לקמן ק"ד ב' בשם הרא"ש דדמי להלואה שצריך להחזיר מה שלוה, וכתב דמה"ט ל"ה כמלוה הכתובה בתורה, ומ"ט ל"ה כהלואה דחיובו הוא לפי מידה, וע"ז הוא שכתב דשאני בהלואה שלא נתכוין לקנות אלא נתכוין להחזיר לבעלים, והוי חיובו להחזיר את הדבר עצמו שלקח, וע"כ הוי חיובו לפי מדה, ומשא"כ בגזילה שנתכוין לקנות לעצמו ולא להחזיר לבעלים, הוי זה לקיחה גמורה לעצמו, והוא צריך לשלם לבעלים בעד הלקיחה, וע"כ הוי חיובו לפי דמים, דדמי למכירה דחייב הלוקח לשלם כדמי המקח בשעת המקח, ולא סגי במה שיתן לו כמדת המקח, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל צ"ד ס"ז דהא דבגזילה חייב לשלם דמים כשעת הגזילה, הוא משום דהוי כאילו קנאו בדמים בשעת הגזילה. [↑](#footnote-ref-63)
63. פשוט דלא תלי במה שבפועל הי' קורה כן אם הי' נשאר ביד המלוה, שהרי הלוה חמץ ל"מ להחזיר חמץ שעבר עליו הפסח, אף דאם הי' חמצו של המלוה קיים הי' עובר עליו הפסח, ואף בגונא שלא הי' בידו למכרו לנכרי, אלא היינו דבהלואה חשבינן דיש להמלוה ביד הלוה את מה שהלוהו, וע"כ הוא דבמטבע ונפסל חשבינן דהמטבע שיש להמלוה ביד הלוה נפסל, ומשא"כ בהלואת חמץ, דהחמץ שיש להמלוה ביד הלוה לא עבר עליו הפסח ולא נאסר. [↑](#footnote-ref-64)
64. ונפ"מ בזה הוא בדין לוה לולב קודם סוכות, ובא להחזיר לולב אחר סוכות דלא שוה מידי, דלמש"כ היש"ש והקוב"ש לכאו' דמי ללוה תרומה טהורה דל"מ להחזיר תרומה טמאה, אך למש"כ האבנ"ז והחזו"א שפיר מצי להחזיר, כיון דכל מין הלולבים אין להם דמים אחר סוכות, ואף דלא שוה מידי יכול להחזירו, שהרי מבו' בד' התוס' דכל הא דלא מצי להחזיר חמץ שעבר עליו הפסח הוא משום דל"ה כהוזל, אך אם הוה חשבינן לי' כהוזל הי' בידו להחזירו, אף דלא שוה מידי. [↑](#footnote-ref-65)
65. ולדעת הסוברים דקי"ל דפסלתו מלכות הוי כנסדק, ודאי דאף בהלואה סתמא ונפסל המטבע ואינו יוצא כלל צריך ליתן לו מטבע היוצא, כיון דהו"ל כנסדק, וכמש"כ התוס' דאף בהלואה סתמא אין יכול ליתן מטבע שנפסל, אלא למ"ד דלא חשיב כנסדק, ונתבאר להלן, - וכן למש"כ היש"ש דהא דבהלואה סתמא נותן לו ממטבע שנפסל, ול"ד להא דלא מצי ליתן תרומה טמאה, הוא משום דמטבע שנפסל יוצא במישן, הדין נותן דכל שאינו יוצא כלל ל"מ ליתנו. [↑](#footnote-ref-66)
66. וי"ל דהטעם בזה הוא למש"כ התוס' דכל הא דבהלואה סתם נותן לו מטבע שנפסל, הוא כמ"ד דמטבע שנפסל לא חשיב כנסדק, דלמ"ד דחשיב כנסדק אינו יכול ליתן לו מטבע שנפסל, וכ"כ הרא"ש בסימן י', ולפ"ז י"ל דבמטבעות שבזה"ז דכל שנפסלו אין שוין כלום, מודו כו"ע דכל שנפסלו הוי כמטבע שנסדק, וע"כ אינו נפטר בנתינת מטבעות אלו. [↑](#footnote-ref-67)
67. והסמ"ג לאוין קצ"א כתב דרש"י פירש בתשובה בסוף ימיו דמלוה על המטבע הוא כגון שהלוהו מעות ע"מ שישלם לו מעות ולא שאר סחורה, וה"ה למוכר לחבירו לזמן ע"מ שישלם לו מטבע, והביאו ההגמי"י בפ"ד ממלוה הי"ב, - והמרדכי בסימן ק"י והיש"ש בסימן י"ג כתבו דחזר בו רש"י והודה לד' התוס' דאף כשמכר לו פרקמטיא בעד מעות הוי כהלואה סתמא דנותן לו מטבע זה אף שנפסל, וכל הא דל"מ ליתן לו מטבע שנפסל הוא רק כשהתנה עמו ע"מ שישלם לו מטבע. [↑](#footnote-ref-68)
68. צ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ החזו"א בסימן ע"ג סק"ג וסק"ה דמן הדין הלואת חטים מחייבת דמים, שאין חיוב בתורה אלא בכסף, והא דמצינו שמתחייב להשיב לו חטים, הוי זה התחייבות נוספת שחלה ע"י חליפי שוה בשוה, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז במטבע שאינו נעשה חליפין ל"ש שיחול חיוב להשיב את המטבעות עצמן. [↑](#footnote-ref-69)
69. וי"ל עוד, דהא דאין הכסף מחייב את הזהב, היינו כשבא לחייב דבר אחר, אך בהלואת מטבע שהתנה שיחזיר לו מטבע, אינו מחייב דבר אחר, שהרי הלוה לו מטבע, אלא היינו דאף דבסתמא כשמחזיר לו מטבע זה חשיב כהשבת מה שהלוהו אף אם אין תורת מטבע עליו, מ"מ מצי להתנות שיחזיר לו מטבע זה כצורתו דיש עליו תורת מטבע, וזה ע"ד דנימא דאף דבהלואת סאה חטים גדולות י"ל דיכול להשיב לו סאה חטים קטנות, (אם ליכא קפידא בין זל"ז), מ"מ מסתברא מילתא דיכול להתנות עמו שיחזיר לו חטים גדולות כמו שהלוהו, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-70)
70. והנתיה"מ והחת"ס שם הוכיחו כן מתשו' הרא"ש בכלל ק"ג ס"א, וכ"ה גם בתשו' הרא"ש כלל ע"א ס"ח וכלל צ"ב ס"ב, עיי"ש, וכן רמז לזה החוו"ד שם בסו"ד. [↑](#footnote-ref-71)
71. ולפ"ז פשוט דאף לפ"ד החוו"ד אם הזיק או גזל שוה דינר, והפחית המלך את ערכו, אינו נפטר בנתינת דינר, דכיון דחיובו הוא בדמים, ודאי דכל שנפחת ערך הדינר צריך להוסיף לו דמים, שהרי אין חיובו "מטבע דינר", אלא חיובו הוא בערך כשווי דינר, וע"כ כל שהוזל הדינר צריך להוסיף לו, ול"ד להלואה דעיקר חיובו הוא להחזיר את המטבע שלוה ממנו, דהו"ל כלוה חטים שחייב להחזיר חטים, וע"כ אף אם נפחתו דמיו אינו חייב אלא להחזירו, דדמי להלואת חטים דאף אם הוזלו נותן חטים, - וזה דלא כמש"כ בס' נתיבות שלום סימן קס"ה אות כ"ג. [↑](#footnote-ref-72)
72. והנה אמנם הנחל יצחק בסימן ע"ד סק"ג ענף ד' ד"ה אך באמת כתב די"ל דכל דאית לי' אורחא למישן ושם הוא יוצא בדמיו, לא חשיב כלל כהוזל, וכ"נ בתשו' מהרשד"ם חו"מ סימן ע"ה, עיי"ש, אך שם ענף ו' כתב דודאי דאין לו אלא מקומו ושעתו, ול"מ הא דאית לי' אורחא למישן אלא דיש עליו שם מטבע, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"ב סוד"ה הנידון דהא דיכול לומר לו לך והוציאו במישן הוא אף כשהמטבע הנפסל בזול, ולדעת רב ל"מ לפרוע בו אף בתורת שו"כ, - וכ"ה להדיא בד' השטמ"ק לקמן בסוגיין בשם הרמ"ה, דכל שאין מלכויות מקפידות זא"ז יכול ליתנו לו אף דלית לי' אורחא למישן, משום דהמטבע הנפסל יוצא בכאן "אפילו בפחות", והרי דאינו יוצא כאן אלא בפחות, מ"מ יכול ליתנו לו. [↑](#footnote-ref-73)
73. והאבנ"ז בסימן קפ"ג סק"ח כתב לפרש דהא דכשמלוה על המטבע צריך ליתן לו מטבע היוצא, הוא משום דהו"ל כהלואת חטים שעשאו דמים, ושם סק"ט הוכיח דלא כן מהא דיכול לומר לו לך והוציאו במישן אף דאינו שוה כ"כ. [↑](#footnote-ref-74)
74. אך צ"ע, שהרי בפשוטו מטבע שנפסל אין עליו תורת טיבעא כלל אף לגבי פירא, וכמבו' בד' הראשונים בפ' הזהב, וא"כ הדין נותן שיש בו יוקר וזול. [↑](#footnote-ref-75)
75. ובזה מתפרש מש"כ החזו"א בב"ק סימן י"ז סקכ"ו ד"ה רב ושמואל דלדעת שמואל אף אם גזל מטבע והוציאו ובא לשלם מטבע אחר, נותן לו מין מטבע שגזל אף שנפסל ואינו יוצא אלא במישן, והרי דאף דכל הגזלנים משלמין כשעת הגזילה, מ"מ יכול לשלם במטבע שנפסל ויוצא במישן, ולא חשיב כמטבע שהוזל. [↑](#footnote-ref-76)
76. אמנם הנה בד' התוס' משמע דכל מש"כ דרב ושמואל ס"ל דמטבע שנפסל ל"ה כנסדק, הוא רק מכח מש"כ דבהלואה סתמא יכול ליתן לו מטבע שנפסל, אך עיקר הא דאמר שמואל דיכול לומר לו לך הוציאו במישן, מתישב גם למ"ד דמטבע שנפסל הוי כנסדק, והיינו משום דכל דיוצא המטבע במישן ואית לי' אורחא להתם, ל"ה כנסדק, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ד סוסק"א, ולפ"ז מתישבים ד' הרמב"ם בפשיטות. [↑](#footnote-ref-77)
77. לכאו' מבו' בדבריו דהא דבמלוה על המטבע נותן לו מטבע היוצא, אי"ז משום שהתנה עמו ליתן מטבע, אלא אף בהלואה סתמא הוא כן, וזהו דס"ל דכ"ז הוא כשהוציא את המעות, אך כל שהם בעין הו"ל כגזלן דאומר לו הרש"ל, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-78)
78. החזו"א בב"ק סימן י"ז סוסקכ"ו תמה ע"ז, דהרי הא דבהלואה סתם נותן לו מטבע שנפסל, הוא משום דחשיב כהלוה לו חטים סאה בסאה, אך בגזילה שקבעה תורה את חיוב התשלומין במטבע, הו"ל כמלוה ע"מ לשלם מטבע, ומה"ט הוא דכשאין הגזילה בעין נותן לו מטבע היוצא באותה שעה, וכל הא דאומר לו הרש"ל הוא רק משום דהגזילה בעין, ובהלואה אף כשהיא בעין אינו אומר לו הרש"ל משום דמלוה להוצאה ניתנה, - ובדעת היש"ש נראה דס"ל דהא דכשהתנה עמו לשלם מטבע, אינו נותן לו מטבע שנפסל, אי"ז משום דבכה"ג הוי חיובו בערך המעות, אלא הוא משום שהתנה עמו ליתן "מטבע" ומטבע שאינו יוצא לאו מטבע הוא, וכמש"נ בדף מס' 5 בדעת החוו"ד, וע"כ אף דבגזילה הוי חיובו בתשלומי ערך הגזילה, מ"מ אי"ז ענין להלואה כשהתנה עמו דאין נותן לו מטבע שאינו יוצא משום תנאו. [↑](#footnote-ref-79)
79. הראב"ד כתב דהיינו אף אם הוא שוה יותר, וצ"ל דהא דנותן לו מטבע זה אף דשוה יותר ולי"ב משום רבית, הוא כסוגיית הגמ' לקמן במלוה על המטבע והוסיפו עליו, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך יתכן דמכוון דבריו הוא דעכשיו שנפסל המטבע וא"א אלא להוציאו במישן, שוה המטבע החדש יותר מן המטבע שנפסל, וכ"נ בד' הר"י מלוניל. [↑](#footnote-ref-80)
80. הקוב"ש באות קל"ב הק', דמאי נ"מ אי אית לי' לדידי' אורחא למיזל להתם, והיאך תלוי שם מטבע בדידי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-81)
81. צ"ב, דלמש"כ הר"י מלוניל לעיל מינה דטעמא דרב דנותן לו מטבע היוצא, הוא משום דמלכיות מקפידות זו על זו שמא ימצאו בידו זה המטבע ויסתכן, היאך נימא דלדעת שמואל יש בזה משום כופין על מידת סדום, - ועוד צ"ע, דאם הא דשאני כשיש לו דרך לשם הוא משום דכופין על מידת סדום, הרי לענין מע"ש אין מקום לחלק כלל אם יש לו דרך לשם, ולקמן בסוגיין אמרו דגם לגבי מע"ש י"ל דתליא אם סופו למיסק להתם, והק' כן האבנ"ז בסימן קפ"ג, ועיי"ש במשה"ק עוד בזה. [↑](#footnote-ref-82)
82. אך עיי"ש שכתב דהא דאם לי"ל אורחא למישן נותן לו מטבע היוצא, הוא משום דאומדן דעתא הוא דמטבע הראוי לו קאמר דיהיב לי', וזה כמש"כ הראב"ד, וצ"ב דמזכי שטרא לבי תרי. [↑](#footnote-ref-83)
83. צ"ב, דהראב"ד גופי' לעיל פירש דטעם הא דבעינן דאית לי' אורחא למיזל למישן, הוא משום דאומדן דעתא דמטבע הראוי לו קאמר לי', ודלא כמש"כ הרשב"א דהוא משום דכל דאין לו דרך לשם אין טבעו חשוב ליקרות לו מטבע, וא"כ מה פרכינן עלה מהא דמחללין ע"ז מע"ש, - וצ"ל דאף דאמדינן לדעתי' דמטבע הראוי לו קאמר לי', מ"מ כל הא דכשאין לו דרך למישן לא חשיב כמטבע הראוי לו, הוא משום דחשבינן דאינו מטבע היוצא לו, וכמש"כ הראב"ד לעיל, וזהו דפרכינן מהא דחשבינן לי' ככסף צורה, והרי דאף במקום זה חשבינן לי' ככסף צורה היוצאת, וא"כ הדין נותן דחשיב כמטבע הראוי לו. [↑](#footnote-ref-84)
84. היש"ש בסימן י"ג כתב לפ"ז דהיינו רק כשהסוחרים והמוכרים של מלכות אחרת מצויים כאן, וע"כ כל שאין המלכות מקפדת יכול ליתנו, אך כל שאין סוחרים ומוכרים ממקומות אחרים מצויים כאן, אף אם אין המלכות מקפדת, מ"מ כל שאין לו דרך לשם, צריך לשלם לו מטבע חדשה, והביאו הש"ך בסימן ע"ד סקכ"ה, - ועמש"כ בזה החזו"א בב"ק סימן י"ז סקכ"ז. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך בד' הרמ"ה לקמן בסוגיין מבו' דל"מ הא דיכול להוציאם כאן, אלא בצירוף הא דיכול להוליכם למישן אפי' ע"י הדחק, ואף דלי"ל אורחא להתם, ובכה"ג יכול לומר לו לך והוציאם במישן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-86)
86. והראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז, דבמעות מעשר מה יועיל לו אם כ"ז שירצה יוכל להוליכם, ומה יעשה בהם שם, ואיך יוציא מעשר מחוץ לירושלים. [↑](#footnote-ref-87)
87. ואזיל לטעמי' דס"ל דהמלוה על המטבע הוא רק כשהתנה עמו שישלם לו מטבע, וע"כ י"ל דבכלל תנאו הוא שיתן לו מטבע היוצא, - אך להראב"ד לטעמי' דאף בהלואה סתם נותן לו מטבע היוצא, אין לפרש כן, אלא הוא משום דצריך לפרוע מטבע כדוגמת המטבע שהלוהו, וכיון דהלוהו מטבע היוצא באותה מדינה, צריך לפרעו מטבע היוצא באותה מדינה, אף דגם מטבע שאינו יוצא באותה מדינה יש עליו תורת מטבע. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועיי"ש שכתב דכל שאין לו כסף ובא לשלם במטבע הפסול בשויו כמו בתשלומי סובין, יש מקום לחלק כן, - אך צידד דגם בכה"ג אינו חייב לקבל את הפסול אפי' בזול, דכיון שיודע שהוא עלול להפסד, הרי אין כאן עכשיו תשלום, ויכול לתבוע שאר מטלטלין. [↑](#footnote-ref-89)
89. המ"מ בפ"ד ממלוה הי"א כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דאף בהלואה סתם צריך ליתן לו מן המטבע שהוסיפו, וזה לטעמי' שם הי"ב דדינא דהמלוה על המטבע דנותן לו מטבע היוצא הוא אף בהלואה סתם, - אך לדעת רש"י וש"ר דאיירי רק במכר פרקמטיא וקצץ עמו מעות או בהלוהו מעות והתנה ע"מ שישלם לו מעות, פשוט דה"נ דינא דהכא דצריך ליתן מן המטבע שהוסיפו הוא רק בכה"ג, וכ"כ הש"ך בסימן קס"ה סק"א. [↑](#footnote-ref-90)
90. הרשב"א כתב דאין לפרש כן, דהא קי"ל כשמואל בדיני והיכי בעי אליבא דרב דלא כהלכתא, - והיש"ש בסימן ט"ו כתב בדעת רש"י דאזיל לטעמי' דס"ל דקי"ל כרב, ונתבאר בדף מס' 6, וע"כ שפיר בעי אליבי', וכ"נ בד' האו"ז בסו"ס שצ"ט, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו חלק ח' אות א' דמהכא הוא מקורו של רש"י דקי"ל כרב, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד דלפ"מ שפירש מעיקרא דהאיבעיא היא אליבא דרב, קי"ל כוותי'. [↑](#footnote-ref-91)
91. ובטעמא דרש"י שהעמיד האיבעיא אליבא דרב, ולא ניח"ל לפרש דאיירי בהני גווני, כתב הפנ"י דהוא משום דנקט האיבעיא סתמא, ומשמע דהיינו כגוונא דלעיל ממש, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו חלק ח' אות א' דא"כ הו"ל לפרושי בהדיא ולימא הוסיפו על המטבע ומלכויות מקפידות לגמרי או אין לו דרך למישן מהו, ומדסתם משמע דלאו בשום חד מהני גווני מיירי אלא בסתם. [↑](#footnote-ref-92)
92. ואין לומר דדבריו קיימי בגונא דלא נפחתו דמי המטבע שנפסל מדמי המטבע היוצא, וזהו מש"כ דאין בזה שום תוספת למלוה, שהרי בגונא דהכא דהוסיפו עליו, לכאו' ודאי דדמי המטבע שנפסל פחותים מדמי המטבע היוצא, ואפ"ה נקט דרשאי ליתן לו המטבע היוצא, אלמלי הא דזיילי פירי וכו'. [↑](#footnote-ref-93)
93. אך שמא י"ל, דכיון דהמטבע החדש חשיב כמטבע אחד עם המטבע הישן, ע"כ דין פירעון ההלואה הוא שבידו לפרעו בין במטבע הישן ובין במטבע החדש, וע"כ אף דיכול לסלקו במטבע הישן שהוזל, ואף במטבע החדש בדמי המטבע הישן, מ"מ כל שפורע לו במטבע החדש ל"ה רבית. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך בד' המהר"ם מר"ב לא נתפרש כן להדיא, וי"ל דמכוון דבריו הוא דאף דבהלואה סתם נותן לו אף מטבע שאינו יוצא כלל, מ"מ כשכתוב בשטר וכו' צריך ליתן לו מטבע היוצא אף שלא התנה כן להדיא, [↑](#footnote-ref-95)
95. לכאו' יסוד דבריו הוא, דהא דכשהלוה על המטבע והוסיפו עליו נותן לו מטבע היוצא, אף דיש בו תוספת, הוא משום דלא חשיב כלל כמוסיף על מה שהלוהו, דלא הלוהו משקל כו"כ כסף, אלא הלוהו "מטבע", וע"כ הוא נותן לו את המטבע שבא במקום המטבע הראשון, וחשיב דמחזיר לו את מה שהלוהו, - וע"כ בהלוהו משקלות והוסיפו עליהן אף שהן משמשין לישא וליתן בהן ולא זיילי פירי, מ"מ כיון דנושאין ונותנין בהן לפי המשקל, הרי דכל שהוסיפו על משקלו, חשיב כמוסיף על מה שהלוהו. [↑](#footnote-ref-96)
96. ועיי"ש שכתב דבגונא דאיכא תוספת ביופי הזהב, דהזהב שבתחילתה הי' בו הרביע סיגים ועכשיו יש בו שמינית, הרי דאם הלוה לחבירו מהזהב הראשון הגרוע, צריך הלוה לפרוע לו מהזהב היוצא באותה שעה הטוב, כיון דהזהב הראשון הגרוע כבר נתבטל מלשאת ולתת בו, והמלוה יכול לומר אני הלויתיך זהב עובר באותה העת, וה"נ תחזיר לי מה שיוצא עכשיו מהזהב הטוב, וא"צ לחשוב ההפרש שבין ב' מיני הזהב מיופי הזהב, - ולכאו' הטעם בזה, משום דבכה"ג דמי למלוה על המטבע והוסיפו עליו, דעיקר ההלואה היא "מטבע", וע"כ הוא נותן לו את המטבע שבא במקום המטבע הראשון וחשיב דמחזיר לו את מה שהלוהו, וה"נ כשהלוהו משקלות, דעיקר ההלואה היא "משקל" המשמש למו"מ, ע"כ הוא נותן לו את המשקל שבא במקומו, וחשיב דמחזיר לו את מה שהלוהו, אף דיש בו תוספת באיכות הזהב. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך הב"ח שם, והט"ז שם סק"ג, ובתשו' גוו"ר חו"מ כלל ד' סימן א', ובתשו' פרח שושן חו"מ סימן ד', פירשו לד' הרי"ף באנפי אחריני, עיי"ש, ולפ"ז אי"ז ענין לד' הר"י מיגש. [↑](#footnote-ref-98)
98. בפשוטו מבו' בדבריו דמדיני חו"מ הוא צריך לשלם לו את המטבע היוצא אף דזיילי פירי, אלא דיש בזה משום רבית, וגם בהא דפריך דהא קא שבח לענין נסכא פירש דהיינו דהוי רבית, וכ"כ הראב"ד, וכתב לפ"ז דכ"ז הוא לענין שבח, אך לענין פחת לעולם הוא נותן לו את המטבע היוצא, ודלא כמש"כ הרי"ף וש"ר, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך בתשו' מהרי"ט אהע"ז סימן ב' כתב דלא פירש"י כן אלא משום דדקדוק ל' הגמ' משמע דפריך משום רבית, דקאמר והא קשבח לענין נסכא והא קא זיילי פירי, ולא פריך דהא קמפסיד לי' לענין פירי והא קמפסיד לענין נסכא, אך לעולם גם משום דיני חו"מ א"צ לשלם בכה"ג, והא דלא פריך אלא משום רבית, הוא משום דנכלל בזה גם גוונא שפירש כן להדיא דהו"ל מחילה, ובכה"ג ליכא למיפרך אלא משום רבית. [↑](#footnote-ref-99)
99. החזו"א בסימן ע"ד סק"ה פירש דהוא משום דיוקרא וזולא מתיחס אל הפרי לעולם ולא אל המטבע, וע"כ אף בכה"ג שהחליפו המטבע, כל שלא נשתנה משקלו ה"ז כמו מטבע ראשון בין שהוקרו פירי בין שהוזלו, כיון שאין שינוי המטבע ראוי לגרום שינוי במחיר הפירי, אם הוזלו או הוקרו פירי הוי כהוקרו והוזלו בזמן שהמטבע קיים ולא נשתנה. [↑](#footnote-ref-100)
100. והמאירי בסוגיין כתב דכן הדין בניתוסף ערך המטבע אע"פ שלא נתוסף במשקל, - אך י"ל דדבריו קיימי כשנתוסף ערכו בגזירת המלך, וכמש"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"ח דבכה"ג שאני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-101)
101. למש"נ בדף מס' 3 די"ל דלא גזרו כלל לאיסור סאה בסאה במטבע ואף אם יש בו יוקר וזול, ומה"ט לא אסרו הלואת דינר זהב בדינר זהב אלא משום דלענין מו"מ שויוהו רבנן כפירא, ולדעת רבים מקמאי לא אסרו הלואת דינר נחושת בדינר נחושת, י"ל דמה"ט אף אם זיילי פירי וחשבינן בכה"ג שהוזל המטבע, לי"ב לאיסור סאה בסאה. [↑](#footnote-ref-102)
102. ועיי"ש שהוסיף, דבב"מ ס' ב' אמרו דאם הלוה מאה במאה ומעיקרא קיימי מאה בשתות ולבסוף קיימי מאה בחומשא אם בתר בסוף אזלינן יש בזה משום רבית, ואע"ג דלא קי"ל, היינו דאי"ז רבית דאורייתא, אך מדרבנן ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-103)
103. המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ד כתב, דהא דחייב בכה"ג לשלם לו כדמעיקרא, אע"ג דהתנה לשלם במטבע והמעות הראשונות נפסלו ואין תורת מטבע עליהן, הוא משום דע"כ לא התנה לשלם במטבע אלא להנאתו, אבל השתא דאיגלאי מילתא דהראשונים שוים יותר, לא התנה שיתן לו מטבע, וזה ניחא אי נימא דהוא תנאי בעלמא שיפרע לו מטבע, אך אם היינו דבכה"ג הויא ההלואה על ערך המעות, וכמש"כ החזו"א, (ונתבאר בדף מס' 5), לא א"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-104)
104. צ"ל דאף דאין יוקר וזול במטבע, מ"מ הכא שנפסל המטבע, יש בו יוקר וזול, דהמטבע החדש הוא דחשיב כטיבעא, וע"כ כל שהוקר לענין פירות, אסור לפרוע בו משום רבית. [↑](#footnote-ref-105)
105. ועד"ז כתב החוו"ד בסימן קס"ה סק"א דהמלוה מטבע והוקר המטבע ע"י שהעלהו המלך להמטבע, מחויב לשלם לו המטבע שלוה אף שהוקר מחמת שהעלהו המלך, ובכה"ג יש יוקר במטבע, דאין במטבע משום הלואת סאה בסאה, משום דהו"ל כיצא השער דשרי ללוות סאה בסאה. [↑](#footnote-ref-106)
106. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דמותר ללוות דינר כסף בדינר כסף, ואם נימא דכל שהוקיר הדינר יש בו משום רבית, הי' לנו לאסור ללוות דינר כסף בדינר כסף דשמא יוקירו הדינרים, כמו שאסור ללוות סאה בסאה, - וצ"ב, דבדינר כסף דהוי טיבעא הרי אין בו יוקר וזול, וע"כ הוא דלי"ב לאיסורא דסאה בסאה, וכאשר כ"ה להדיא בב"מ מ"ה א' דהא דמותר ללוות דינר כסף בדינר כסף הוא משום דהוי טיבעא, - ואדרבה מבו' בסוגיית הגמ' שם דאלמלי הא דהו"ל טיבעא, הי' אסור ללוות דינר כסף בדינר כסף, ודעת התוס' שם ודעימייהו למ"ד דכסף לגבי זהב הוי פירא, אסור ללוות דינר כסף בדינר כסף, ונתבאר בדף מס' 3, ולא שרינן לה משום דהוי כיצא השער, ושמא עיקר מש"כ המחנ"א דהוי כיצא השער, הוא משום דהוא טיבעא, וע"כ לעולם חשיב כדבר ששערו קצוב, אך אלמלי דהוי טיבעא ל"ה חשיב כיצא השער, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-107)
107. ומבו' בדבריו דהא דבמלוה על המטבע ונפסל יכול לומר לו לך הוציאו במישן, הוא משום דבמישן יכול להוציאו בדמיו, וע"כ לא חשיב כמטבע שהוזל, - וצ"ע, דאף דבמישן הוא יוצא בדמיו, מ"מ כיון דהכא אינו יוצא בדמיו, הרי לענין השווי קי"ל דאין לו מקומו ושעתו, ומ"ט לא חשיב כמטבע שהוזל. [↑](#footnote-ref-108)
108. ובטעמא דהמהרשד"ם דאם הוזל המטבע צריך להוסיף לו, ול"ד להלוהו חטים דאם הוזלו נותן חטים, כתב בתשו' בית אפרים חו"מ סימן ד' ד"ה אך כ"ז דהוא משום דבהלואת מטבע אומדן דעת הוא שלא נתרצו אא"כ יעמוד המטבע בשויו, ומה שלא התנה כן בפירוש אין בכך כלום, דאונסא דלא שכיח לא רמיא עלי' לאתנויי', וכמש"כ המהרשד"ם שם, וע"כ ל"ד לחטים דאף אם נימא דג"כ איכא לאומדנא זו, מ"מ אינו אומדנא דמוכח כ"כ והו"ל לאתנויי, כיון דיוקרא וזולא שכיחי טובא בחטים, וכל שלא התנה הוי כאילו גילה דעתו שאין רצונו רק בחטים כמות שהן. [↑](#footnote-ref-109)
109. וכ"נ ממש"כ הראב"ן בפירקין דהא דמנכינן לי' הוא משום דבתר בסוף אזלינן והוי רבית, והיינו דהו"ל כהלואת סאה בסאה דאם הוקרו נותן דמיהם משום דאזלינן בתר בסוף. [↑](#footnote-ref-110)
110. אך אי"ז מתישב למש"נ בדף מס' 5 בד' החוו"ד דאף כשמלוה על המטבע הוי ההלואה על המטבע עצמו, והא דנותן לו מטבע היוצא, הוא משום שהתנה עמו ליתן מטבע ומטבע שאינו יוצא לאו מטבע הוא. [↑](#footnote-ref-111)
111. ועד"ז י"ל גם לדעת הסוברים דהא דפריך דהא זיילי פירי הוא אף כשהחדשים והישנים שוים במשקלם, ונתבאר בדף מס' 7, דמ"מ כל שהוזלו או הוקרו הפירות מחמת שינוי המטבע, חשבינן לה כמטבע אחר, ומשא"כ כשלא נשתנה המטבע, דאף אם הוזלו או הוקרו הפירות מחמת גזירת המלך, וחשיב דהוקר והוזל המטבע, מ"מ כיון דהוי אותו מטבע, הו"ל כהלואת חטים דנותן חטים, ואף אם הוקר המטבע לי"ב לאיסור סאה בסאה, כיון דהו"ל כיצא השער, וכמש"כ המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ד. [↑](#footnote-ref-112)
112. וי"ל דנידו"ז תליא במש"נ לעיל, דאם הא דכשהוזלו הפירות פוחתין לו, הוא משום דהו"ל כמטבע שהוקר, וכיון שהלוה על המטבע פוחתין לו כשהוקר המטבע, הדין נותן דאין פוחתין אלא כפי השיעור שהוזלו הפירות, דבשיעור זה הוא שנתייקר המטבע, אך אם הא דכשהוזלו הפירות פוחתין לו הוא משום דחשבינן לי' כמטבע אחר, י"ל דפוחתין כפי השיעור שהוסיפו עליו, ולמש"כ הראב"ן דהא דפוחתין לו הוא משום דבתר בסוף אזלינן והוי רבית, ודאי דאין פוחתין אלא כשיעור שהוזלו הפירות, - אמנם י"ל, דגם אם הא דפוחתין לו הוא משום דחשבינן לי' כמטבע אחר, מ"מ כשמשערין את המטבע החדש כנגד המטבע הישן, ה"ז משתער כפי ההפרש שביניהם לענין פירות. [↑](#footnote-ref-113)
113. התוס' כתבו בשם ר"ח דמלמטה למעלה חשיב, ואם הוסיפו עליו חומש שרי, וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסימן י"ב, והרמב"ם בפ"ד ממלוה הי"א, והטוש"ע בסימן קס"ה, - אך בפירש"י כתב דאם יש בח' של מטבע שני' י' מן הראשונה נותן לו ח', ועמש"כ בזה המהרש"א, וצ"ב, ומש"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"ז. [↑](#footnote-ref-114)
114. הבעה"ע בסוף הל' מלוה ע"פ כתב דהא דאמר עד י' בתמניא, הוא שהמוכר ירויח בפרקמטיא שלו חומש, דהמשתכר אל ישתכר יותר מחומש, - ולכאו' דבריו מתפרשים למש"כ שם דדינא דהכא הוא רק במוכר פרקמטיא על המטבע, ונתבאר להלן, ובזה הוא דאמרינן דכל שלא רווח חומש מצי לחשוב דזהו דמי הפרקמטיא וירויח בכך חומש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-115)
115. ועיי"ש שהוסיף לפרש דהוא משום דדינא הוא לשלם לו מטבע היוצא באותה שעה, אלא שבאנו לאסור מחמת התוספת דשבח לענין נסכא, ובזה הוא דאמרינן דכל שאין בו אלא חומש יותר אין כאן שבח לענין נסכא. [↑](#footnote-ref-116)
116. ובד' הראב"ד שכתב דאי מתיך להו "ומהדר להו לטיבעא קמא" מפחית חומשא באכילת האש "ובשכר עשיית המטבע", מפורש כד' הט"ז. [↑](#footnote-ref-117)
117. ולכאו' זה מתפרש לדעת הסוברים דהא דעד חומש אינו מנכה לו הוא משום מחילה, אשר כ"ה דעת הרשב"א גופי', וכל דיש יותר מחומש לא מחלי כלל, אך לשאר הטעמים לכאו' אין לדמות להתם, ועמד בכעי"ז החזו"א בסימן ע"ד סק"ד (ד"ה איתא), - ובזה מתישב משה"ק בתשו' פרח שושן חו"מ כלל ד' סימן א' ע"ד הריא"ז דאינו מנכה אלא את היותר מחומש, דמ"ש מהתם דמנכה את כולו. [↑](#footnote-ref-118)
118. והיינו שהרי חזינן דאם לא הוסיף חומש נותן לו מן המטבע היוצא, והרי דחשבינן דהמטבע החדש הוא חליפי המטבע הישן, וא"כ אף דהנסכא דכסף הוזל, מ"מ הדין נותן דעיקר חיובו הוא ליתן לו את המטבע החדש, והדק"ל דמ"ט מנכה לו את כל תוספת המשקל. [↑](#footnote-ref-119)
119. ועיי"ש שכתב דהוא משום דקי"ל כרב דנותן לו מטבע היוצא, ומבו' מדבריו דלשמואל דהוי עיקר חיובו ליתן את המטבע שהלוהו, הרי דאם בא לפרוע במטבע היוצא צריך להוסיף את פחת הנסכא, וצ"ב, דבגונא דלא הוקירו הפירות, והוי דמי המטבע היוצא כדמי המטבע הישן, מ"ט כשבא לפרוע במטבע היוצא צריך להוסיף את פחת הנסכא, הרי לא גרע מפירעון בשו"כ. [↑](#footnote-ref-120)
120. בדבריו לא נתפרש להדיא דפליג ע"ד הרי"ף גם בגונא דהוקרו הפירות מחמת הפחת, ויש מקום לדון דבכה"ג מודה דצריך להוסיף, וכמש"נ להלן ובהערה בדעת הרי"ד, וכ"נ בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן רפ"ז שנקט כן בדעתו, וכ"כ החדרי דעה בסימן קס"ה באורך, עיי"ש, וכ"נ בד' החזו"א בסימן ע"ד סוסק"ד, - אך בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ע"ד וח"ב יו"ד סימן מ"ד ואהע"ז סימן ב' נקט דלדעת הראב"ד אף כשהוקרו הפירות מחמת הפחת א"צ להוסיף, ועיי"ש שכתב דמ"מ כל דפחת יותר מחומש וגם הוקרו הפירות מחמת הפחת צריך להוסיף, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ובתשו' באהע"ז שם כתב דמד' הבעה"ת בשם הראב"ד לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-121)
121. והר"י מלוניל והבעה"ת שם כתבו דבכה"ג שהוקרו הפירות מוסיף עליו עד שישלים לשער הראשון שהי' יוצא באותו הזמן שמכרו לו, ומבו' דא"צ להשלים כל הפחת, אלא כפי מה שהוקרו הפירות, וזה לטעמייהו דכשהוזלו הפירות אינו מנכה כל תוספת המשקל, אלא מנכין את מה שנתייקר המטבע, (ונתבאר לעיל), - אך בד' הרמ"ה מסרקסטה משמע דצריך להשלים את כל הפחת, ואזיל לטעמי' דמשמעות דבריו דכשהוזלו הפירות מנכה כל תוספת המשקל, (ונתבאר לעיל), וכ"נ בד' הריב"ש בסימן קצ"ז. [↑](#footnote-ref-122)
122. וזה מתפרש למש"כ הרי"ד דהא דאם הוסיף יותר מחומש מנכה לו משום דרווח לענין נסכא, היינו משום דמיחזי כרבית, וי"ל דהיינו דלעולם כיון דלא זיילי פירי מחמת טיבעא, חשיב כאותו המטבע, אלא דמ"מ כיון שיש לו ריוח לענין נסכא מיחזי כרבית, וע"כ כ"ז הוא כשהוסיפו עליו יותר מחומש, אך כל שפחת יותר מחומש, אינו מוסיף לו, ומשא"כ בהא דמנכה לו בדזיילי פירי, י"ל דהוא משום דעי"ז לא חשיב כאותו המטבע, או דמכח זה חשיב דנתייקר המטבע עצמו, וע"כ ה"נ היכא דנתייקרו הפירות מוסיף לו, ועד"ז כתבו החוו"ד שם והחדרי דעה שם, ועיי"ש בחוו"ד במש"כ עוד טעם אחר בזה, ומש"כ ע"ז החזו"א בסימן ע"ד סוסק"ד, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-123)
123. והיינו דאם חיובו הוא ליתן לו את המטבע הראשון, וע"כ כשבא לפרוע מן המטבע החדש צריך ליתן כפי המשקל שהי' במטבע הראשון, מ"ט כשאין לו מן המטבע הראשון א"צ ליתן כפי המשקל, ומאי נפ"מ בעיקר דמי ההלואה אם יש לו מן המטבע הראשון. [↑](#footnote-ref-124)
124. ועפי"ז חילקו בדין הלואה דנכרי ונתגייר בין הרבית שעלתה קודם שנתגייר לרבית שעלתה אחר שנתגייר, וחילקו בדין ירושת הבכור בין רבית שנתחייב בה הלוה בחיי האב דהוי כמלוה, לרבית שנתחייב לאחר מותו דהוי כשבח, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-125)
125. ודודי הגר"ר זצ"ל הביא מש"כ המל"מ פט"ו טוען הי"א ד"ה והואיל מתשו' ראנ"ח ח"ב סי' מ"ז, דבמלוה בשטר דמספק"ל אם זמן הפירעון הוא לסוף ו' חדשים או לסוף ג' שנים, אין הלוה מוחזק, דכיון שהממון ודאי חוזר למלוה בסוף ג"ש חשיב איהו כמוחזק, וכמש"כ התוס' בב"ב ס"א ב' בספק בשאלת חפץ, והרי דדנים את החוב כממון שהוא ודאי של המלוה, אלא שיש ללוה זכות להשתמש בו, והספק הוא לכמה זמן הוי זכותו, וע"כ לא אמרינן דאדרבה הלוה מוחזק לגמרי, כיון דספק הוא אם נתחייב בפירעון בזמן זה, - והביא עוד מש"כ הסמ"ע בסימן ע"ג סק"ח, דאם מת הלוה בתוך הזמן, אין המלוה יכול לגבות החוב מיד, דדמי להניח להם אביהם פרה שאולה דמשתמשים בה כל ימי שאלתה, וכ"כ הגר"א שם סק"י, והרי דהא דא"צ הלוה לפרוע בתוך הזמן, הוא משום דיש לו זכות השתמשות בממונו של המלוה, וע"ד זכות שאלה, ואם ל"ה היורשים זוכין בזכות זו, היו צריכין לפרוע החוב מיד, כיון דעיקר החוב קיים גם בתוך הזמן, אלא שיש להלוה זכות להשתמש בממונו של המלוה, וע"כ א"צ לפרוע בתוך הזמן, ורק משום דהיורשים זוכין בזכות ההשתמשות, הוא דא"צ לפרוע החוב בתוך הזמן. [↑](#footnote-ref-126)
126. ויש מקום לפרש לזה קצת בע"א, דדין שכירות המעות היינו, דאף אם יהא ביד המלוה לסיים את ממונו שביד הלוה, מ"מ אין בידו לגבותו, דהמעות מושכרים ללוה לזמן זה, ומכח זה הוא דאין הלוה חייב לפרוע את החוב קודם זמן הפירעון. [↑](#footnote-ref-127)
127. בד' הרשב"א י"ל דאף אם מצי חייל חיוב רבית מדין קציצה וכעין מקח, מ"מ כיון דהסכם הרבית שביניהם הוא בעד שכירות המעות, ע"כ חייל חיוב הרבית כחיוב שכירות. [↑](#footnote-ref-128)
128. ומה"ט הוא דהוי עיקר חיובו להחזיר את המין שלוה, ול"ד לגזילה דחיובו הוא חיוב תשלומין בעד הגזילה, וכמש"נ בדף מס' 5. [↑](#footnote-ref-129)
129. וזהו שכתב בפי' רשב"ם בב"ב קכ"ד ב' ד"ה אבל לא ברבית דבמעות מלוה נוטל המלוה מעות שהלוהו, - והיינו דאינו נוטל מעות "בעד" מה שהלוהו, אלא מחזיר לו הלוה את מה שהלוהו. [↑](#footnote-ref-130)
130. ובד' הגר"ח י"ל דאזיל לטעמי' בפ"ה ממלוה שכתב דכל שנותן ממון לראובן שיתחייב להחזירו לשמעון, חשיב שמעון כמלוה מדינא דעבד כנעני, ולכאו' אם כל חיובא דהלואה הוא משום שלא ניתנו לו המעות בנתינה גמורה והוא צריך להחזירם, ל"מ בזה דין עבד כנעני שיהא חייב להחזירם לאחר, דלא מצינו לדין עבד כנעני, אלא כשנותן ממון בעד שחרור או בעד קידושין, דה"ז מועיל לחבירו, אך בהלואה דלא ניתנו המעות לראובן בנתינה גמורה, והוא תובע את שלו, היאך יקנה שמעון את המעות, ובע"כ שפירש לחיובא דהלואה בע"א, וע"כ שפיר נקט דחייל חיוב הרבית מדין קציצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-131)
131. אך התור"פ והריטב"א כתבו בשמו דילפינן לה מדכתיב "מלוה" הונו בנשך ותרבית, - ועיי"ש שתמהו ע"ז דבספרים מדוייקים כתיב "מרבה" הונו בנשך ותרבית. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועיי"ש שהוסיף דהוא משום דזימנין מייקרי סלעים או זיילי דינרין וקאי ה' בסלע, - וזה כמש"כ הריטב"א דהא דרבית דרך מקח אינה אסורה מדאורייתא הוא משום דאי"ז נשך ברור. [↑](#footnote-ref-133)
133. התוס' הק' ע"ז דהיאך הוזלו הפרוטות כ"כ, דבשער בינוני אין כ"א ל"ב פרוטות במעה, - והרמב"ן כתב לישב דלא הקפידה ההלכה בכאן, שאין עכשיו עיקר דיננו בחשבון הפרוטות והדינרין. [↑](#footnote-ref-134)
134. וכדתניא בתוספתא פ"ג ה"ז, והביאוה הרי"ף והרא"ש בר"פ הזהב, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממכירה ה"ה, והטוש"ע בחו"מ סימן ר"ג ס"ה, וזה דלא כמש"כ בפירש"י בריש קידושין דאיסר הוא של כסף, ועמש"כ החזו"א בסימן קפ"ב סק"ט. [↑](#footnote-ref-135)
135. והריב"ש שם כתב דמה"ט הו"ל כפירא לגבי זהב, וזהו דמשערינן לי' בשתות דינר זהב, - אך לכאו' יש מקום לפרש דלא משערינן לי' בשתות דינר זהב, אלא בד' דינרי כסף ומעה, וכמש"כ התוס' דזהו שיעור שתות דינר זהב, וכלפי דינרי כסף הו"ל האיסר כפירא, וכ"ה מבו' בד' המחנ"א בהל' רבית סו"ס כ"ג. [↑](#footnote-ref-136)
136. והפתח הבית בסימן כ"ו ענף א' ד"ה עוד רגע אדבר, הוכיח מהכא דאף אם חשיב כטיבעא, מ"מ כל שרואין שהיוקר והזול הוא מכחו, אמרינן דהמטבע הוא שהוקר והוזל, עיי"ש, ונתבאר בזה בדף מס' 2, ועיי"ש במש"כ לפ"ז לדון בד' הראב"ד שפירש דדנקא הוא שתות הכור. [↑](#footnote-ref-137)
137. ובד' המאירי מבו' שפירש דד' הראב"ד קיימי כשלוה מעות ע"מ ליקח בהן פירות ולקח בהן פירות, ובכה"ג חשבינן לה כהלואת פירות, עיי"ש, וצ"ב, וגם אכתי צ"ב, מ"ט אמרו דאם בתר בסוף אזלינן ליכא נשך כסף, הרי בהכסף ליכא יוקר וזול. [↑](#footnote-ref-138)
138. והשטמ"ק כתב בשם הראב"ד שפירש לפי דבריו, דנשך הוא בכסף ותרבית הוא באוכל, ומה"ט הוא דנשך איכא ותרבית ליכא, דאיכא נשך כסף שהוסיף לו כ' איסרין, וליכא תרבית אוכל דשתות כור יזיף ושתות כור שקיל. [↑](#footnote-ref-139)
139. והיינו דאם שמין את הפרוטות כדמעיקרא, כיון שבהשבת הפרוטות הוא משיב לו את הפרוטות שהלוהו, וע"כ יש לשום אותם כפי שוים בשעת ההלואה, הרי דמה שהוסיף לו כ' פרוטות הוי רבית, ואם שמין אותן כדהשתא, לי"ב משום רבית, אך האג"מ יו"ד ח"א סימן ע"ו פירש לד' רש"י בע"א. [↑](#footnote-ref-140)
140. כ"ה מבו' בד' המיוחס להריטב"א לקמן ע"ה א' בשם הראב"ד, ובד' הרמב"ן בשבת קמ"ח ב', והריטב"א לעיל מ"ד ב', ובתשו' הרא"ש כלל ק"ח ס"א, ובד' הש"ך בסימן קס"ב סק"ז. [↑](#footnote-ref-141)
141. עיי"ש שכתב דבהלואת סאה בסאה מדאוריתא אפי' הוקרה ה"ז משלם לו סאה, אלא רבנן הוא דאסרי משום רבית, אבל כשהוזלה אינו משלם לו אלא הסאה שהלוהו כדין התורה, דביוקרא אפקוה רבנן מדין תורה ואסרוהו, אבל בזולא כדין תורה דיינינן לי' ואין לו עליו אלא תרעומת, וממש"כ דיש לו עליו תרעומת, משמע דאיירי בסתמא, שאם פירשו להדיא שישלם לו סאה, לכאו' אין לו עליו תרעומת, ואפ"ה הוי עיקר החיוב לשלם לו סאה בין כשהוקרה בין כשהוזלה, אלא דכל שהוקרה ה"ז אסור משום רבית. [↑](#footnote-ref-142)
142. וי"ל עוד בזה למשמעות ד' המחנ"א בהל' נז"מ סימן א', דאף שנסתפק בדין תשלומי נזיקין דמשלם לפי מדה, היינו דאם הוזל א"צ לשלם כשויו כפי דמיו בשעת ההיזק, וסגי דישלם לפי מדה, דסגי בהכי ליחשב כתשלום על ההיזק, כיון שמשיב לו כלי כמותו או דמיו, אך אם הוקר סגי דישלם לו כפי דמיו בשעת ההיזק, וא"צ לשלם לו לפי מדה, וי"ל דה"נ בהלואת חטים דכוותה. [↑](#footnote-ref-143)
143. וכ"ה מבו' גם ממש"כ בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ג ד"ה ומעתה נבא דאם הלוה חטים והתנה שהברירה בידו ליקח חטים או מעות, הוי עיקר החוב בחטים, ומה שהתנה עמו שבידו ליקח מעות, הו"ל כמתנה באיסור רבית, והרי דמעיקר דין ההלואה חייב להחזיר חטים, ורק כשקצץ דמים הו"ל כהלואת דמים, אך כל שהתנה שהברירה בידו ליקח חטים או מעות, דל"מ תנאו לחשבו כהלואת חטים, (כיון שבידו ליקח גם חטים), חיילא ההלואה כעיקר דינה, דהוא להחזיר חטים, וכ"ה מבו' בד' החוו"ד בסימן קס"א סק"א דעיקר חיוב ההלואה דחטים הוא להחזיר חטים כעין שהלוהו. [↑](#footnote-ref-144)
144. ואמנם תיקשי לפ"ז במה שאמרו לעיל מ"ד ב' ומ"ה א' דגם בהלואת מטבע החשוב כפירא לגבי המטבע העיקרי, הוי עיקר החיוב להשיב מטבע זה אף כשהוקר, ואי"ז אסור אלא מדרבנן משום איסור סאה בסאה, והרי מטבע אינו עושה חליפין ואף חליפי שוה בשוה, - וי"ל להחזו"א לטעמי' בסימן קפ"ב סק"א דאם גזל דינר זהב או הזיקו משלם כשעת העמדה בדין, דאף בדינר זהב לגבי נפשי' אמרינן דהוא טיבעא ואין בו יוקר וזול, וע"כ ה"נ בהלואת דינר זהב הוא חייב מדינא להשיב דינר זהב אף כשהוקר. [↑](#footnote-ref-145)
145. אך לדעת הסוברים דלא שאני דין חליפי שוה בשוה משאר חליפין ופירי לא עבדי חליפין שוה בשוה, בע"כ דהא דבהלואת חטים מחזיר חטים, הוא מעיקר דין ההלואה, ול"ב בזה להקנאה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-146)
146. ועיי"ש שכתב דל"ד לחטים דאף אם נימא דג"כ איכא לאומדנא זו, מ"מ אינו אומדנא דמוכח כ"כ והו"ל לאתנויי, כיון דיוקרא וזולא שכיחי טובא בחטים, וכל שלא התנה הוי כאילו גילה דעתו שאין רצונו רק בחטים כמות שהן. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך אי נימא דעיקר דין ההלואה הוא לפי דמים, והא דבהלואת חטים נותן מדינא חטים, הוא משום אומדן דעתם, יש מקום לומר דאף שבידם להעמיד כן לחיוב ההלואה, מ"מ כיון דרק משום תנאם הוא כן, יש בזה משום רבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-148)
148. האבי עזרי בפ"י ממלוה כתב לישב, דנידון הגמ' אם בתר מעיקרא או בתר בסוף, הוא בעיקר חיוב הלואה, אם הוא לפי המדה שלוה, או הוא כפי השווי, וזהו שאמרו דכשלוה ק' בק' והוקרו אם בתר בסוף אזלינן הוי רבית, דאם בתר בסוף אזלינן ואין חיובו אלא כפי השווי, הרי דכל שמשלם לו ק' שהוקרו, הו"ל רבית, - אך בד' הרמב"ן וש"ר בסוגיין מבו' להדיא דנידון הגמ' אינו בעיקר חיוב הלואה, אלא הוא באיסור רבית אם אזלינן בתר מעיקרא או בתר בסוף, וגם בפירש"י (בד"ה אי בתר מעיקרא ובד"ה לא נשך איכא) משמע דאי"ז נידון בהל' הלואה, וגם עיקר דרך זו אינה מתישבת היטב בלישנא דבתר מעיקרא ובתר בסוף, וגם לא נתפרש לפ"ז הס"ד דגמ' לחלק בין איסור נשך לאיסור תרבית. [↑](#footnote-ref-149)
149. ולפ"ז לכאו' צ"ל דמה שאמרו לקמן ס"ג ב' דכללא דרביתא כל אגר נטר לי' אסור, הוא לפרש רבית האסורה מדרבנן, וכמש"כ כן השטמ"ק שם בשם הראב"ד, - אך בד' החינוך במצוה שמ"ג מבו' דקאי על עיקר איסור רבית דאורייתא דכל אגר נטר אסור מה"ת, וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רכ"ז, - ושמא י"ל דאף הכא חשיב כאגר נטר, דמה שמתרצה הלוה ללוות ק' בק' אף דאפשר שיוקרו, הוא משום המתנת המעות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-150)
150. ולד' הראב"ד שפירש דדנקא הוא שתות הכור, מבו' דגם כשהלוה ק' איסרים בק' איסרים והוזלו הפירות, אם אזלינן בתר בסוף יש בזה משום רבית, אף דמעיקר דין ההלואה ודאי דא"צ להחזיר אלא ק' איסרים, שהרי מבו' בדבריו דאיירי בגונא דהיוקר הוא מחמת הפירות, וגם אין בזה תוספת לפי דמים, דבכל חיובי תשלומין שבתורה ודאי דאזלינן לפי דמים דשעת החיוב, אף אם הוזלו הפירות אח"כ, ומ"מ כיון דהתועלת באיסרים הוא במה שיכול לקנות בהן פירות, חשיב כרבית, ומה"ט כשהלוה ק' בק"כ והוקרו הפירות אם בתר בסוף אזלינן אין בזה משום רבית, אף דמעיקר דין ההלואה ל"ה לו לשלם אלא ק', וגם יש בזה תוספת לפי דמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-151)
151. וכ"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"ד דטעם איסור סאה בסאה, הוא משום דאילו גזלו סאה חטים אינו חייב להשיב סאה חטים אלא דמיו בשעת הגזילה, ונמצא דכשלוה ממנו סאה חטים לא לקח ממנו אלא שוי', ואם סאה חטים בדינר הוי כלוה ממנו דינר, וע"כ אם הוקרו חטים ועמדה סאה בב' דינרים אם ישיב לו סאה הוי רבית, דמשיב יותר ממה שהלוהו, וכ"נ בדבריו בב"ק סימן ח' סקט"ו ד"ה והמחנ"א. [↑](#footnote-ref-152)
152. וי"ל למש"נ לעיל בהערה בדעתו די"ל דבהלואת חטים מדינא אם הוקרו נותן דמיהם ואם הוזלו נותן חטים, דסגי או בהשבת המדה או בהשבת הדמים, וה"נ הוא בהלואת מטבע דכוותה, - וע"כ הוא דאם הלוה ק' בק' והוקרו אם בתר בסוף אזלינן יש בזה משום רבית, כיון דמעיקר דין ההלואה סגי בהשבת הדמים, ומאידך אם הלוה ק' בק"כ והוזלו אם בתר מעיקרא אזלינן יש בזה משום רבית, כיון דמעיקר דין ההלואה סגי בהשבת המדה. [↑](#footnote-ref-153)
153. ויש להוסיף, דלכאו' בע"כ דהגמ' הכא איירי כשתנאם הוא לשלם במטבע זה אף אם יוקר או יוזל, שהרי משמעות הגמ' דבהלוה ק' בק' והוקרו מצד הקציצה צריך לשלם לו ק', אלא דאם בתר בסוף אזלינן יש בזה משום רבית, ובע"כ דתנאם הוא לשלם במטבע זה, - ולכאו' מוכח כן עוד, דאל"כ נמצא דבהלוהו ק' בק"כ והוזלו, הרי משום קציצת הרבית צריך ליתן לו קמ"ד, דבשעה שהתנה עמו על ק"כ היו שויו דנקא וחומש, וע"כ עכשיו שהוזלו יש לו ליתן קמ"ד דהוי דנקא וחומש, ובגמ' משמע דמשום קציצת הרבית א"צ ליתן אלא ק"כ, אך בזה י"ל כמש"כ האבי עזרי בפ"י ממלוה (סוד"ה ונראה), דאף אם לענין חיוב הלואה אזלינן בתר השווי, מ"מ לענין קציצת הרבית א"צ ליתן לו אלא כמו שקצץ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-154)
154. וכ"נ בד' הריטב"א לעיל בסוגיין בד"ה והא דאמרינן, עיי"ש, - וכ"נ גם בדבריו במתניתין דהלואת סאה בסאה ל"ה רבית מדאורייתא גם משום דל"ה רבית ודאית, אף דבסוגיין כתב דכל הא דל"ה רבית דאורייתא הוא משום דבתר מעיקרא אזלינן. [↑](#footnote-ref-155)
155. והיינו משום דאלמלי הא דחטים הלוהו וכו', הו"ל כמו שהלוהו סאה והתנה עמו שישלם לו כפי דמי סאה בשעת הפירעון, דאם הוקרו דמיהם הו"ל רבית דאורייתא, אלמלי הא דהו"ל כדרך מקח, כיון דלפי הצד שיוקרו דמיהם נמצא דמעיקרא פסק עמו לשלם יותר ממה שהלוהו, ורק משום דחטים הלוהו וחטים כמותם מחזיר לו, הוא דאמרינן דבתר מעיקרא אזלינן ואי"ז רבית. [↑](#footnote-ref-156)
156. ואמנם למש"כ בפירש"י בסוגיין דהא דבתר מעיקרא אזלינן הוא דשומת הפרוטות הוא כפי שויים בשעת ההלואה, והיינו משום דהוא מחזיר לו את הפרוטות שהלוהו, וע"כ יש לשום אותם כפי שויים בשעת ההלואה, יש מקום לדון דאף כשהלוהו ע"מ לפרוע פירות במקום פלוני, אם בתר מעיקרא אזלינן יש לשום את הפירות כפי שויים במקום ההלואה, כיון דבמה שנותן לו פירות במקום פלוני, הוי כמחזיר לו את הפירות שהלוהו במקום ההלואה. [↑](#footnote-ref-157)
157. ויש להוסיף דאף אי נימא דגם בהלואת סאה בסאתים אם ידוע מעיקרא דיוזלו הסאתים לי"ב משום רבית, הרי מ"מ כל שלא הי' הדבר עומד לכך מעיקרא, הרי אף כשהוזלו לבסוף הו"ל רבית, וכמבו' בסוגיין, וא"כ אין מקום להתיר מכח הספק שמא יוזלו, כיון דאף אם יוזלו הוי רבית גמורה, - ומשא"כ בהלואת סאה ע"מ לפרוע במקום פלוני, דפשוט דאם הוזל לבסוף מותר לפרוע במקום פלוני ול"ה רבית כלל, ע"כ שפיר יש להתיר מכח הספק שמא יוזל. [↑](#footnote-ref-158)
158. והיינו דדינא דבתר מעיקרא אזלינן לאו היינו דכל דבשעת ההלואה ל"ה עומד שיהא התשלומין רבית ואח"כ הוא שנתחדש דהוי רבית שרי, אלא היינו דלא נאסר אלא אם בשעת ההלואה הוי שווי חיובו יותר מדמי ההלואה, ובכה"ג שהתנה עמו לפרוע סאה בשעת היוקר, כיון דחיובו הוא לפרוע סאה, הרי בשעת ההלואה אין שווי חיובו יותר מדמי ההלואה, עכ"פ בדברים המתקיימים, שבידו לקנות עכשיו ולשמרו לשעת היוקר, דבכה"ג דמי סאה דשעת היוקר אינם יתירים על דמי סאה, - ושמא י"ל דגם הסמ"ק ודעימי' דס"ל דהוי רבית גמורה, הוא רק כשהתנה להדיא לפרוע בשעת היוקר, אך בהלואה סתמא, אף אם ידוע הדבר שהוא עתיד להתייקר ל"ה כמו סאה בסאתים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-159)
159. בתשו' הריב"ש סימן י"ט כתב דאם התנה מעיקרא שיתן לו סאה ואם תוזל יתן דמי', ה"ז אסור, משום דהו"ל קרוב לשכר ורחוק להפסד, והביאו הרמ"א בסימן קס"ב ס"ב, אך לא נתפרש בדבריו לאסור אלא כשהתנה כן מעיקרא, אך כל שלא התנה כן י"ל דשרי, וכמש"כ המחנ"א שם דשרי משום דאינו נותן לו משום אגר נטר, ובכה"ג לי"ב משום רבית מאוחרת. [↑](#footnote-ref-160)
160. ובזה מתפרש טעמא דהרי"ד דכשהוזלה הסאה רשאי ליתן דמי' ולי"ב משום רבית, כיון דאינו נותן לו יותר מהדמים שהלוהו, ובדעת הריטב"א והמהרי"ט שאסרו בזה, י"ל דהוא מדרבנן משום דמיחזי כרבית, ובד' המחנ"א שם מבו' דמודה דשייך לאסור בזה, וכל הא דשרי הוא משום דאינו נותן לו משום אגר נטר אלא מתכוין להחזיר לו מה שלקח ממנו שלא יפסיד המלוה. [↑](#footnote-ref-161)
161. ויש לדון עוד בדעתו, דס"ל דעיקר הנידון אם בתר מעיקרא או בתר בסוף, הוא בהך מילתא גופא, אם תורת רבית תליא בדמעיקרא, דאם ה"ז עומד כתוספת על ההלואה הו"ל רבית ואם אי"ז עומד כתוספת על ההלואה אי"ז רבית, או תליא בדבסוף, דאם נתרבה ממונו בשעת הפירעון הוי רבית, ואם לא נתרבה ממונו ל"ה רבית, וע"כ לפ"מ דקי"ל דבתר מעיקרא אזלינן יש לאסור בכה"ג שהתנה שאם יוזלו יתן דמים, כיון דתשלומי הדמים הם בתורת תוספת על ההלואה, שהרי ההלואה היתה בתורת חטים, וכ"ה מבו' בד' החדרי דעה בסימן קנ"ט בסו"ד, - ואי נימא הכי יתישב משה"ק המחנ"א מהא דמותר לפסוק שיתן חטים שבמקום היוקר, - ויתישב גם מש"כ בתשו' הרא"ש דהא דסאה בסאה שרי מדאורייתא הוא משום דחטים הלוהו וחטים כמותם מחזיר לו. [↑](#footnote-ref-162)
162. והיינו משום דהו"ל כמו שהלוהו סאה חטים וקצץ דמים, דאם קצץ דמיהם כפי שיהיו דמי סאה ומחצה בשעת הפירעון, הרי דאם בשעת הפירעון הוו דמי סאה ומחצה כדמי סאה בשעת ההלואה, נתברר דל"ה בזה רבית כלל, וה"נ הוא בהלואה סאה בסאה ומחצה, דאם כל תורת הרבית הוא במה דהוי נשך כסף, הרי דכל דבשעת הפירעון הוו דמי סאה ומחצה כדמי סאה בשעת ההלואה, נתברר דל"ה בזה רבית כלל. [↑](#footnote-ref-163)
163. ובתשו' רבינו יואל שהביא הראבי"ה בסימן אלף ל"ח, משמע דס"ל דקי"ל לאסור כשהלוה ק' בק' והוקרו, דבתר בסוף אזלינן, עיי"ש, וכ"נ בד' הראב"ן בפ' הגוזל עצים דקי"ל דאזלינן בין בתר בסוף ובין בתר מעיקרא, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-164)
164. וי"ל עוד בזה, שהרי המרדכי וההג"א לא כתבו אלא דמיבע"ל בגונא דהלוה ק' בק"כ והוזלו דשמא בתר בסוף אזלינן, וי"ל דבאידך גוונא דהלוה ק' בק' והוקרו ודאי דקי"ל דאזלינן נמי בתר מעיקרא, וע"כ הוא דסאה בסאה אינו אסור אלא מדרבנן, אלא דאכתי מיבע"ל בהלוה ק' בק"כ והוזלו דשמא אזלינן גם בתר בסוף ושרי, ולכאו' יש להוכיח כן ממה שנקטו המרדכי וההג"א רק להך גוונא דהלוה ק' בק"כ והוזלו ולא נקטו לאידך גוונא דהלוה ק' בק' והוקרו, אך באמת אין להוכיח מזה, די"ל דהוא משום דבאידך גוונא ליכא נפ"מ לדינא בזה, דאף אם בתר מעיקרא אזלינן מ"מ ה"ז אסור מדרבנן משום איסור סאה בסאה, ושו"ר שכ"כ בחי' צ"צ בסוגיין, - ועמש"כ האבי עזרי בפ"י ממלוה בע"א. [↑](#footnote-ref-165)
165. מבו' לפ"ז מדבריו דהא דמותר להלוות מעות נחושת ולי"ב לאיסור סאה בסאה, הוא משום דבטיבעא לגבי נפשי' ליכא יוקרא וזולא, וכמש"כ החזו"א בסימן קפ"ב סק"א, ונתבאר בדף מס' 3. [↑](#footnote-ref-166)
166. בחי' הגרע"א בסוגיין כתב דכבר נזהר בזה הפלפו"ח ע"ד הרא"ש שם, ועיי"ש שפירש בד' הרא"ש דמכוון דבריו הוא להוכיח ממה שאמרו הכא דאין תרבית בלא נשך, דבע"כ דפשיט"ל להגמ' דבכה"ג דחצר דלא קיימא לאגרא ליכא איסורא, והיינו משום דבכה"ג שלא נלקחה הרבית מן הלוה לא שייך איסור רבית, דבקרא כתיב אל תקח ואם לקחת תחזיר, ובכה"ג שלא לקח ממנו כלום מה יחזיר, וכל מה שדנו דמשכח"ל תרבית בלא נשך, הוא דומיא דק' בק' והוקרו, דהתרבית דהמלוה נלקחה מן הלוה, עיי"ש, ובזה ניחא גם קו' העונג יו"ט. [↑](#footnote-ref-167)
167. בביאור ה"ט דלא גרע מרבית דברים, יש לפרש בכמה גווני, **א** בד' השער דעה בסימן קס"א סק"א מבו' דהיינו דאף רבית דברים אי"ז דבר המטלטל, ואפ"ה ה"ז אסור מדרבנן, וה"נ הוא ברבית קרקע. - **ב** י"ל דבכל רבית דקרקע יש להמלוה הנאה כרבית דברים, וע"כ יש לאסור בזה מדין רבית דברים. - **ג** י"ל עוד, דעיקר הא דנתמעט רבית קרקע, הוא משום דבעינן רבית דממון, וממון דקרקע לא נאסר ליטלו ברבית, אך כיון דאף רבית דברים אסורה אף דאי"ז ממון כלל, כ"ש דרבית קרקע אסורה. [↑](#footnote-ref-168)
168. ולפ"ז נמצא דכל הא דרבית דברים אסורה הוא בהלואת מטלטלין, אך בהלואת קרקע שרי, והיינו דכיון דהותרה הלואת קרקע ברבית קרקע, משום דאי"ז דבר המטלטל, כ"ש דיש להתיר ברבית דברים, וע"כ הוא די"ל דהלואת קרקע בקרקע מותרת אף מדרבנן. [↑](#footnote-ref-169)
169. וכ"ה מוכח גם ממש"כ הרא"ש בסימן א' דעבדים ושטרות ליכא למעוטי דלא שייך רבית אלא בהלואה, ובעבדים ושטרות לא שייכא הלואה, ונתבאר להלן, ואם נתמעט רבית קרקע אף בהלואת מטלטלין, הרי שפיר איכא למעוטי עבדים ושטרות בהלואת מטלטלין, - אך אכתי צ"ע שהרי איכא למעוטי עבדים ושטרות בהלואת קרקע, כגון שהלוה לו י' גפנים טעונות ע"מ לפרוע י' גפנים ועבד או שטר, ולכאו' מוכח מזה דלא נתמעט אלא הלואת קרקע ברבית קרקע, אך הלואת קרקע ברבית עבדים ושטרות אסורה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-170)
170. וכ"נ ממש"כ הריטב"א והר"ן שם דהנותן קרקע ברבית מלוה אין בו משום רבית וכו', ומשמע דבכל הלואה ליכא איסור כשנותן קרקע ברבית, ועמד ע"ז המל"מ שם, וכ"ה מבו' ממש"כ הריטב"א שם בסו"ד דכי אמרינן השתא בנותן קרקע בשכר מעותיו, כ"ה הגירסא בדפוסים, (אך השטמ"ק העתיק לדבריו וכן אמרינן השתא בנותן קרקע בשכר מעותיו, ולגיר' זו משמע להיפך, והרגיש בזה החקרי לב ביו"ד ח"ב סימן י"ד ד"ה והנה מדברי). [↑](#footnote-ref-171)
171. החקרי לב ביו"ד ח"ב סימן י"ד ד"ה אמת דאם כתב לפרש לזה בע"א, דכיון דהתם ל"ה רבית אלא כשהחזיר לו מעותיו, חשיב דתשלומי הרבית הם כשהחזיר לו מעותיו ואינו נוטל ממנו שכר הדיורין, והו"ל רבית דמטלטלין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-172)
172. ובפשוטו יש לפרש לזה למה שנקט הר"ן בסוגיין דרבית קרקע מותרת אף מדרבנן, וכמש"נ לעיל, ול"ה כרבית דברים דאסור, ודלא כדבריו בכתובות, והיינו משום דלפ"מ דס"ל הכא דלא הותרה רבית קרקע אלא בהלואת קרקע, אין ללמוד לאסור בזה מרבית דברים, - אך באמת אי"ז מתישב, דא"כ מהו שהוכיח הר"ן מההיא דלקמן דלא הותרה רבית קרקע אלא בהלואת קרקע, הרי אדרבה אי נימא דהותרה רבית קרקע אף בהלואת מטלטלין, יש לאסור בזה מדרבנן, דלא גרע מרבית דברים, ושפיר אסרו בזה לקמן. [↑](#footnote-ref-173)
173. והשער דעה שם סק"א כתב לישב, דהוא משום דרבית דברים אסורה מדאורייתא וכדילפינן לה מכל דבר דאפי' דיבור אסור אף דאי"ז דבר המטלטל, ובע"כ לפרושי דהא דממעט קרא רבית קרקע הוא רק בהלואת קרקע, ועד"ז כתב החקרי לב ביו"ד ח"ב סימן י"ד ד"ה והנה מדברי, ובזה ניחא הא דל"ד למיעוטא דפמשו"פ דממעטינן אף כשההלואה היא שו"פ. [↑](#footnote-ref-174)
174. והך מילתא דעיקר איסורא דרבית הוא במה שנוטל יותר ממה שהלוהו, ולא במה שנוטל דמים בעד שכירות המעות, מוכח כן ממה שאמרו בריש פירקין דבלוה ק' וק' והוקרו אם בתר בסוף אזלינן הו"ל רבית, אף דמה שנוטל את הק' שהוקרו אי"ז בשכירות המעות, אלא הוא עיקר חיוב ההלואה, ונתבאר בדף מס' 10. [↑](#footnote-ref-175)
175. ובזה מתפרש הא דלא נתמעט אלא הלואת קרקע ורבית קרקע, דאי"ז תרי מילי, אלא חד מילתא הוא, דלא חשיב כרבית קרקע אלא בהלואת קרקע ורבית קרקע, - אך בד' המל"מ שם מבו' דהא דנתמעט הלואת קרקע ורבית קרקע הוא תרי מילי, ועיי"ש שכתב דאם הוה ילפינן מינה לאונאה, ל"ה משום אונאה כשהחליף קרקע בקרקע, (ואך דבלא"ה אין אונאה בחליפין). [↑](#footnote-ref-176)
176. וכ"נ בד' הריב"ש בסימן קמ"ז דאף אם בגונא דידי' ל"ה משום רבית, מ"מ כיון שנתחייב לו מתחילה בחצר וקרן וברבית ואח"כ פרע לו הרבית בהרשאה ה"ז אסור משום רבית. [↑](#footnote-ref-177)
177. י"ל דהריטב"א והר"ן מודו דלא שייך הלואה בעבדים ושטרות, אלא דאזלי לטעמייהו שנתמעט רבית קרקע אף בהלואת מטלטלין, ונתבאר לעיל, וה"נ נתמעט רבית דעבדים ושטרות בהלואת מטלטלין, והרא"ש שכתב דלא משכח"ל הוא לטעמי' שלא נתמעט אלא רבית קרקע בהלואת קרקע, ובעבדים ושטרות לא משכח"ל הלואה. [↑](#footnote-ref-178)
178. והחקרי לב שם כתב בדעתם דא"א למעט פמשו"פ מהכלל ופרט וכלל, דהרי כתיב נשך אוכל וסתם אוכל הוא גם בפמשו"פ, וכ"כ בהגהה שבפרישה סימן קס"א סק"א, ועיי"ש בסימן י"ד במש"כ בישוב ד' התוס' בסוגיין. [↑](#footnote-ref-179)
179. אך למשמעות סוגיית הגמ' לקמן דאיסור רבית הוא משום לתא דגזילה, ונתבאר בדף מס' 13, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-180)
180. האבנ"ז בסימן קס"א סק"ב כתב די"ל לדעת הסוברים דהא דאין גזילה בפמשו"פ הוא משום מחילה, וע"כ ברבית דדעת כמה מקמאי דל"מ מחילה, הי' לנו לאסור אף בפמשו"פ, ועיי"ש בהמש"ד במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-181)
181. ועיי"ש שכתב לדמותו למש"כ התוס' לעיל כ"ז א' ד"ה פרט דהא דבעינן קרא למעט אבידה שאין בה שו"פ, הוא משום דס"ד דחייב מדכתיב כל אבידת אחיך. [↑](#footnote-ref-182)
182. ועיי"ש שכתב די"ל עוד דהא דה"ז יוצא בדיינים, הוא משום דעיקר דגזילה פמשו"פ לא ניתנה להשבון הוא משום מחילה, וע"כ ברבית דל"מ מחילה, אף פמשו"פ יוצא בדיינים. [↑](#footnote-ref-183)
183. ועד"ז כתב הגידו"ת בשער מ"ו ח"א סוף אות א' דטעם הא דרבית פמשו"פ יוצא בדיינים ולי"ב משום הא דאין בי"ד נזקקין לפמשו"פ, הוא משום דעיקר ההוצאה בדיינים לאו למיחת אנכסי הוא אלא לכופו לקיים מצות וחי אחיך עמך, וכיון שהכפי' היא על קיום המצוה כך הוא בכ"ש כמו בממון רב. [↑](#footnote-ref-184)
184. והחקרי לב שם כתב לפ"ז, דלדעת התוס' בכתובות דלא ממעטינן לה מכלל ופרט וכלל, אלא משום דהוי ככל דינים שבממון דאינם אלא בשו"פ, הרי דאף פמשו"פ אסור מדין ח"ש, וכדעת הרמ"ה, - וצ"ע לפ"ז בד' הר"ן בכתובות שם דמשמעות דבריו כד' התוס' דהא דאין רבית בפמשו"פ אי"ז נלמד מכלל ופרט וכלל, ואפ"ה מבו' בדבריו דאי"ז אסור אלא מדרבנן, - אך הפליתי בסימן קס"א כתב דל"ש איסור ח"ש ברבית פמשו"פ, משום דלא חזי לאיצטרופי, וכ"כ המקור מים חיים שם. [↑](#footnote-ref-185)
185. ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל גם בדעת התוס' דאף דאין רבית בפמשו"פ, מ"מ ה"ז אסור מה"ת משום ח"ש, ותמה על מש"כ הב"י בסימן קס"א דהרמ"ה חולק על ר"י. [↑](#footnote-ref-186)
186. צ"ב, שהרי בגזל ליכא דין השבה כלל בפמשו"פ, ואי"ז משום דאין בי"ד נזקקין לפמשו"פ. [↑](#footnote-ref-187)
187. והחקרי לב ביו"ד ח"ב סימן ט"ו ד"ה ומעיקר כתב דהוא משום דאין ח"ש בעשה, וע"כ אינה מצווה בהשבת פמשו"פ מכח העשה דוחי אחיך עמך, וע"כ אין יוצאה בדיינים. [↑](#footnote-ref-188)
188. ועיי"ש שהק' עוד, דאם מודה הרמ"ה דאין רבית בקרקע, ומקורו הוא מסוגיית הגמ' בכתובות, הרי מהתם יש ללמוד גם דאין רבית בפמשו"פ, - והגר"א בסימן קס"א סק"ג כתב לישב, דמהתם אין להוכיח דאין רבית בפמשו"פ, דאף אם יש רבית בפמשו"פ, מ"מ קרא דכתיב וחי אחיך לא מיירי אלא בשו"פ דניתן להשבון. [↑](#footnote-ref-189)
189. משמעות דבריו דהיינו דשההלואה היא פמשו"פ, וגם הרבית היא פמשו"פ, - אך בחי' הגרע"א בסוגיין משמע שנסתפק לפ"ז דשמא כל שההלואה והרבית יחד הוו שו"פ אסור, ולא נתמעט אלא כגון שהלוה חצי פרוטה בג' רבעי פרוטה, וכן נסתפק בזה בחי' המהריל"ד בסוגיין. [↑](#footnote-ref-190)
190. ועיי"ש שכתב עוד לפ"ז במש"כ הרמב"ם דכל הלואה בתוספת כ"ש ה"ז רבית של תורה, דלא נחלק ע"ד התוס', דדבריו קיימי כשההלואה עצמה היא שו"פ. [↑](#footnote-ref-191)
191. ועיי"ש שכתב די"ל דמה"ט לא הוכיחו התוס' והרא"ש בסוגיין דאין רבית בפמשו"פ, מהא דפריך דלמה לי לאו בגזל ולאו ברבית, משום דלדעתם לא נתמעט רבית בפמשו"פ אלא כשההלואה עצמה היא בפמשו"פ, - ושם סוד"ה ומיהו כתב דאין להקשות לדעתם דמאי פריך דלמה לי לאו בגזל לאו ברבית, דאף דמהכלל ופרט וכלל לא נתמעט אלא כשההלואה עצמה היא בפמשו"פ, מ"מ אף כשההלואה היא שו"פ והרבית היא פמשו"פ לי"ב לאו גמור, ואי"ז אסור אלא משום ח"ש, וא"כ דמי שפיר לגזילה. [↑](#footnote-ref-192)
192. ועמש"כ השערי ישר בשער ה' ספכ"ה בביאור הא דיש ברבית משום גזילה אף דהוא מדעתו, ובביאור הא דכשגבה המלוה את הרבית זכה בה, אף דהו"ל כגזילה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-193)
193. אך שמא מכוון האו"ז רק באיסורו של הלוה דאינו משום חיסור הממון, וכמש"כ "דאזהרת לוה" לאו משום דחסרי' ממונא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-194)
194. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דבספק אבק רבית מוציאין מיד הלוה ול"מ תפיסתו, כיון דחיובו ברור ומדעתו נתחייב, וכמו שאמרו הכא דאיצטריך למכתב רבית משום דמדעתי' יהיב, ואין מוציא מידי חובו אלא איסור הרבית דלא מצי למגבי מיני', וע"כ הוא דאין בי"ד מזדקקין לו משום דאין מניחין אותו לעשות איסור, וע"כ היכא דספק הוא מזדקקין בי"ד להוציא מיד הלוה, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם הא דכשתפס המלוה אבק רבית בע"כ של הלוה גזל הוא בידו, אף שנתחייב הלוה ליתן הרבית, ונתבאר בדף מס' 16 בסופו. [↑](#footnote-ref-195)
195. ושמא זהו מש"כ התוס' הרא"ש דפשיט"ל דרבית מתרוייהו לא ילפינן דמדעתי' קא יהיב לי', אלא אגב אחריני נקט רבית, והיינו דהא דפרכינן מה להנך שכן שלא מדעת תאמר ברבית דמדעתי', אי"ז פירכא בעלמא, אלא היינו דכיון דרבית מדעתי', ודאי דמדינא אי"ז בכלל גזילה. [↑](#footnote-ref-196)
196. בחי' רמ"ש הק' דלדעת הסוברים דמה שאמרו בבתי ערי חומה דרבית גמורה היא והתורה התירתו, היינו דהוי רבית קצוצה, א"כ מאי פריך דלא לכתוב רחמנא לאו ברבית, הרי הוה ילפינן מבתי ערי חומה דשרי, ועיי"ש מש"כ בזה, - ולהנ"ל י"ל, דגדר הא דהתורה התירתו, היינו דלא חשבתו כלל כגזל, והרי ודאי דבדיני הממון יש לו זכות לדור בבית, ואם יעכב המוכר בידו מלדור בבית, הוי המוכר גזלן, אך בשאר רבית דחשיבא כגזל, יש ללמוד מגזל דאסור, - אך ממש"כ הגר"א דמהא דהותר להלוות לנכרי ברבית נלמד דלא נאסר גזל נכרי כשנותן לו מדעתו, ולא אמרינן דבנכרי שלא נאסרה רבית אי"ז בכלל גזל, מבו' דאחר שנאסר רבית, הוי כל רבית בכלל גזל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-197)
197. ועד"ז כתב בכ' הגר"ח בסוגיין במה שאמרו דיש באונאה משום גזילה, דהיינו בדברים שיש בהן אונאה, אך בדברים שנתמעטו מדין אונאה, לא מיקרי ממון של אחרים כלל, ואין בזה משום גזילה. [↑](#footnote-ref-198)
198. ועיי"ש שהוסיף, שהרי ודאי דמקרא דגזל ליכא למילף לאיסורא דאת כספך לא תתן בנשך לאסור בשעת קציצה, וכן א"א לאסור שימת רבית מקרא דלא תשימון עליו נשך, ובע"כ דקו' הגמ' הוא רק על הלאו דאל תקח מאתו ונשך ותרבית, אך לאו דאת כספך לא תתן ולא תשימון אצטריך למכתב, וא"כ זהו דפריך דלאחר דגמרינן מקרא דכספך לא תתן ולא תשימון דממון דרבית הוא ממון שלא כדין, א"כ למאי אצטריך לאסור לקיחת רבית. [↑](#footnote-ref-199)
199. ומש"כ הריטב"א הכא דמאיסור הלוה נלמד דאיסור רבית הוא מגזה"כ, צ"ל דהיינו אלמלי דכתיב איסור גזילה, אך אחר דכתיב איסור גזילה מפרשינן דאף איסור רבית הוא משום לתא דגזילה, ואיסור הלוה הוא משום איסורו של מלוה, - וכ"נ מהא דפרכינן הכא דמ"ט לא ילפינן אונאה מרבית וגזל, והרי דאף דרבית חידוש הוא דאפי' בלוה אסרה רחמנא, מ"מ אחר שנאסר גם גזל, מפרשינן דאף איסור רבית הוא משום לתא דגזילה, ומצינו ללמוד מזה לאונאה, - אך בד' האו"ז שם מבו' דלא הדרינן בן מהא דאיסור הלוה אינו משום חיסור ממון, וצ"ע לפ"ז היאך מצינו למילף מגזל ורבית לאונאה, (ואי נימא דד' האו"ז קיימי רק על איסורא דלוה, ניחא). [↑](#footnote-ref-200)
200. ובזה מתפרש דעת כמה מקמאי דאיסור אבק רבית הוא רק על המלוה, ויתבאר בעזה"י במקומו, והיינו דכיון דעיקר איסור רבית הוא על המלוה, אלא שנאסר הלוה משום לתא דמלוה, הרי דכ"ז הוא ברבית דאורייתא, אך באבק רבית לא אסרו חכמים אלא על המלוה, ולא אסרו אטו זה גם על הלוה. [↑](#footnote-ref-201)
201. אך בדבריו בחו"מ סימן ש"ע סק"ז מבו' לכאו' דקאי על שעת קציצת הרבית, עיי"ש, ועמש"כ בס' ארח משפט סו"ס י' לישב לסתירת דבריו. [↑](#footnote-ref-202)
202. מבואר בדבריהם דקרקעות ועבדים נתמעטו מהלאו דאונאה, וזה דלא כמש"כ הרמב"ן בפר' בהר כ"ה י"ב ורבינו יונה בב"ב ע"ז ב' דלא נתמעטו אלא מחזרת אונאה, ועמד ע"ז המל"מ בפ"ד ממלוה ה"א, - ועיי"ש שהק' לדעת התוס' דמאי פריך דלמה לי לאו ברבית, הרי איצטריך לאסור ברבית קרקע בהלואת מטלטלין, דלא מצינו למילף מאונאה ומגזילה. [↑](#footnote-ref-203)
203. והפנ"י כתב דזהו שכתבו התוס' דהא דקרקע אינה נגזלת אינו מן המקרא, אף דבב"ק קט"ז ב' ילפינן לה מכלל ופרט וכלל, ועמש"כ בזה המהרש"א, והיינו דהא דממעטינן לה מקרא היינו לענין חיוב השבה ושאר דיני גזילה, אך הא דלי"ב לאו דגזילה אינו מן המקרא אלא משום שא"א לזוזה ממקומה, - ואמנם צ"ב, דכיון דמסברא ל"ש גזילה בקרקע, מ"ט בעינן למילף מקרא דלי"ב לחיוב גזילה, וצ"ל כמש"כ הגר"ח בפ"ט מגזילה, דאף דל"ש בקרקע מעשה גזילה, מ"מ אם הי' בה דינא דנגזלת והי' חל בה קנין גזילה, עי"ז הוא דהיינו מוצאין בה מעשה גזילה ע"י קנין גזילה שבה, אך לפ"מ דקי"ל דקרקע אינה נגזלת ולא חל בה קנין גזילה, א"כ ממילא דאין כאן מעשה גזילה כלל, ועיי"ש שכתב לפרש בזה מש"כ הראב"ד שם דאף דל"מ יאוש בקרקע, מ"מ מהני יאוש בעבדים, והיינו משום דאף דבקרקע ליכא מעשה גזילה ואבידה, מ"מ בעבדים יש בהן מעשה גזילה ואבידה, (דע"ז ל"ש למילף עבדים מקרקעות), וזה ע"ד מש"כ התוס' דבעבדים איכא לאו דלא תגזול ול"ד לקרקע, וכ"כ החזו"א בב"ק סימן ט"ז סוסקי"ט. [↑](#footnote-ref-204)
204. ועיי"ש שכתב דלא תיקשי דאכתי איצטריך להיכא דהחליף קרקע בקרקע שיש בו אונאה, דלא אתי מרבית, דברבית דקרקע בקרקע ליכא איסורא, שהרי אין אונאה לחליפין. [↑](#footnote-ref-205)
205. צ"ל דל"ד לגונב ע"מ לשלם תשלומי כפל דאסור, דהתם הוא כשאין דעתו להחזיר הגניבה עצמה, אלא לשלם עלי' תשלומי כפל, אך כל שדעתו להחזיר הגניבה עצמה לאחר שעה, אי"ז בכלל גניבה, וצ"ע, ובס' הלכה למשה בפ"א מגניבה ה"ב כתב בע"א. [↑](#footnote-ref-206)
206. וצ"ב, דאף אם לי"ב משום גניבה, מ"מ היאך הותר לצער חבירו, והוי בכלל לא תונו, וגם עובר משום ואהבת לרעך כמוך, וכיון דהעושים כן עושים שלא כדין, היאך נלמד מזה דלי"ב משום גזילה. [↑](#footnote-ref-207)
207. וצ"ל דל"ד לשואל שלא מדעת דהוי גזלן, אף שדעתו להחזיר לבעלים, דשאני שואל שלא מדעת שלוקח החפץ לעצמו להשתמש בו, וע"כ הו"ל בכלל גזילה, ומשא"כ בכה"ג שאינו לוקח החפץ לעצמו כלל, - ומאידך לדעת הסוברים דאף כשדעתו להחזיר לבעלים הוי בכלל גונב ע"מ למיקט, לא תיקשי ממ"ד דשואל שלא מדעת ל"ה גזלן, אף אי נימא דגונב ע"מ למיקט חייב באונסין, דשאני גונב ע"מ למיקט דגונב את החפץ עצמו מן הבעלים, אלא שדעתו להחזירו, ומשא"כ בשואל שלא מדעת דאינו גוזל מן הבעלים את החפץ עצמו אלא שמשתמש בו, ולא מיבעיא בגוונא שאם יתבעו הבעלים את החפץ ישיבנו להם, ואינו מעכב כלל את החפץ מן הבעלים, אך גם בגוונא שמעכב את החפץ מן הבעלים להשתמש בו, מ"מ כל שיודעים הבעלים שלא לקח החפץ אלא להשתמש ויחזירנו אח"כ, ל"ד לגונב ע"מ למיקט, שאין ידוע לבעלים והוי זה לקיחה גמורה מן הבעלים. [↑](#footnote-ref-208)
208. ועיי"ש שכתב דהיינו כשהי' דעתו להחזיר הגניבה בעין אחר שימכר בע"ע, והיינו דאם אין דעתו להחזיר הגניבה בעין, הדין נותן דלא עדיף מגונב ע"מ לשלם תשלומי כפל דאסור, אך בד' התורי"ד משמע דאיירי כשדעתו לשלם בעד הגניבה ולא להחזירה בעין, ואפ"ה שרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-209)
209. וכ"נ ממש"כ השאילתות ורבינו יונה דאיסורא דגונב ע"מ למיקט הוא אף כשעושה כן להנאת הנגזל, - אך שמא שאני התם שעושה כן כדי שיצטער ועי"ז יזהר בשמירת כליו, כמש"כ רבינו יונה שם, ומשא"כ היכא שאין כונתו כלל שיצטער, אך בל' השאילתות משמע דהאיסור הוא משום שהוא מצטער, אף שאינו עושה לשם כן. [↑](#footnote-ref-210)
210. אך הגר"ז בקו"א בהל' גזילה סק"ב צידד בדעת הרמב"ם דה"ז אסור מדאורייתא, ומש"כ דהוא כדי שלא ירגיל עצמו בכך, הוא לפרש טעמא דקרא, (והעירו דמצינו עד"ז בד' הרמב"ם בפ"ז מדעות ה"ח שפירש טעם איסור נטירה דהוא שמא יבא לנקום), וכ"נ בד' הלבוש בחו"מ סימן שמ"ח ס"א. [↑](#footnote-ref-211)
211. וכ"נ ממש"כ הרמ"ה בב"ב ט"ז א' דגזילה ע"מ לשלם אסורה, וכ"נ בד' המאירי שם. [↑](#footnote-ref-212)
212. והנה אמנם כתב הרמב"ם שם ה"ג, דכל מי שמשהה בביתו או בחנותו מדה חסרה או משקל חסר עובר בל"ת שנא' לא יהי' לך בכיסך וכו', והמ"מ שם הראה מקורו בסוגיין דאמרינן לעבור עליו בשעת עשי', אך המנ"ח שם תמה ע"ז, דהרי מה שאמרו בסוגיין לעבור עליו משעת עשי', הוא משום הלאו דלא תעשו עול וגו', ואילו מש"כ הרמב"ם דמי שמשהה בביתו עובר בל"ת, הוא משום הלאו דלא יהי' לך בכיסך. [↑](#footnote-ref-213)
213. וזהו מש"כ הרמב"ם שם ה"א דהשוקל לחברו או המודד וכו' ה"ז עובר בל"ת, ומשמע דעובר משעת השקילה והמדידה. [↑](#footnote-ref-214)
214. ועיי"ש שהק' דא"כ תיפו"ל מלא תגזול, ועוד מאי ק"ו, דכיון דאיכא שו"פ מה לי מדה קטנה מה לי מדה גדולה, וכתב דאתא קרא לחיובי משעת הרתחה אע"פ שעדיין לא נתן לו, וכ"כ הסמ"ג שם והתוס' בב"ב שם, - והמנ"ח במצוה רנ"ח כתב דס"ד דכיון דהוא דרך מו"מ ובמדה ובמשקל אין מקפידין על מדה קטנה ביותר אף שהוא שו"פ. [↑](#footnote-ref-215)
215. וכ"כ הטוש"ע בסימן רל"א ס"ו דאסור אפי' היא קטנה מאד שאין ברתיחה שו"פ, אך המנ"ח שם כתב דמכוון דבריהם הוא משום איסור ח"ש, וצ"ע, שהרי מקור דבריהם דאפי' היא קטנה מאד וכו' הוא מהכא, והרי דעיקר הלאו קאי ע"ז. [↑](#footnote-ref-216)
216. והמנ"ח בסו"ד הק' עוד דמ"ט לא משני דאיצטריך קרא לאסור אף בנכרי, למש"כ הרמב"ם בפ"ז מגניבה ה"ח והחינוך שם, דאיסור מדות ומשקלות הוא אף בנכרי. [↑](#footnote-ref-217)
217. וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שם דלא פריך אלא על לישנא דהערמת רבית, וכמש"כ הקה"י שם סימן ט' סק"ה. [↑](#footnote-ref-218)
218. המחנ"א בהל' רבית סימן ב' תמה ע"ז, דכל שעדין לא באו מעות הרבית לידו, אין סברא שיוכל לקדש בהם את האשה, דכיון דרבית קצוצה יוצאה בדיינים לאו מידי קא יהיב לה, וצ"ב, דאם מכוון דבריו הוא דלא חייל חוב הרבית, מה ענין ד"ז להא דרבית קצוצה יוצאה בדיינים, - ובפ"ד ממלוה ה"ג משמע שתמה ע"ד מתרי טעמי, חדא, דלא חייל כלל חוב הרבית, ועוד, דאף באבק רבית אינה מקודשת, דכיון דאינו יכול להוציא בדין מידה, לאו מידי קא יהיב לה, וכתב לדמותו למה שאמרו בב"ק ע' ב' בהא דאתנן תורה אפי' בא על אמו. [↑](#footnote-ref-219)
219. אך האבנ"מ שם כתב דאף דלמ"ד דהמקדש במלוה מקודשת אף אם קידשה ברבית מקודשת, מ"מ לפ"מ דאינה מקודשת אלא כשקידש בהנאת מחילת מלוה, הרי דכל שקידש בהנאת מחילת הרבית אינה מקודשת, כיון דהוא חייב למחול ולא מיקרי הנאה. [↑](#footnote-ref-220)
220. והקוב"ש שם כתב דנפ"מ בזה, הוא במי שלוה ברבית ונשתמד, דלמ"ד דמומר שרי להלותו ברבית, יתחייב הלוה לשלם מה שהתחייב בשעת קציצה, אע"פ שהי' אז ישראל כשר, דמ"מ גוף הקציצה לא נתבטלה אלא שהי' אסור ליקח הרבית, ועכשיו שנשתמד שרי. [↑](#footnote-ref-221)
221. ועיי"ש שכתב לדמותו להא דהמקדש במלוה לאחר שביעית ודאי אינה מקודשת, והיינו דכ"ה דהתם לא אמרינן דהחוב עצמו קיים והו"ל איסור בעלמא לגבותו, אלא כיון שאסרתו תורה בטל עיקר החוב, ה"נ הוא בחוב דרבית. [↑](#footnote-ref-222)
222. אך המקנה שם כתב בדעת רש"י, דמהך קרא אין ללמוד אלא דכשגבה את הרבית קנאה, אך אכתי אמרינן דלא חיילא קציצת הרבית משום דאי עביד ל"מ. [↑](#footnote-ref-223)
223. אך דרך זו אינה מתישבת בד' הריטב"א גופי' דס"ל לקמן ס"ה ב' דאף היכא שיכול הלוה לחזור בו, מ"מ כל שאומר ועושה בענין רבית אסור, והו"ל רבית קצוצה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-224)
224. ושמא יש מקום לומר, דהנה התוס' לקמן ע' ב' ד"ה תשיך נסתפקו דב"נ מוזהרין על הרבית כמו שמוזהרין על הגזל, ולדעת ש"ר דאין ב"נ מוזהרין על הרבית אף שהן מוזהרין על הגזל י"ל דאי"ז משום דגזילה זו שאינה גזילה גמורה לא נאסרה לב"נ, אלא הוא משום דכל הא דחשבינן לרבית כגזילה הוא בדיני ישראל, אך בדיני ב"נ לא חשבינן לה כלל כגזילה, וכ"נ מהא דנכרי שנתגייר מותר לגבות רבית שעלתה בעודו נכרי, אף דעכשיו שנתגייר הוא מוזהר על הגזילה דרבית, ולפ"ז י"ל דע"כ כל שקיבל עליו לדון בדיני ישראל, הרי דכיון דבדיני ישראל חשבינן להרבית כגזילה, אינו רשאי לגבות את הרבית, אך זה מחודש דיועיל הא דקיבל עליו לדון בדיני ישראל, דמה"ט יהא עליו איסור גזילה. [↑](#footnote-ref-225)
225. ובדבריו שם משמע דבזה הוא דפליגי אמוראי אם רבית קצוצה יוצאה בדיינים, ומ"ד דאינה יוצאה בדיינים ס"ל דעיקר איסור רבית אינו משום שמעכב ממון חבירו, שהרי גם הלוה מוזהר בדבר, וה"ז כשאר העבירות, אך למ"ד דרבית קצוצה יוצאה בדיינים הוי עיקר איסור רבית משום שמעכב ממון חבירו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-226)
226. וכ"כ הריטב"א לעיל בע"א דתביעת רבית ל"ה כשאר תביעות בגזל ואונאה וכיו"ב דאית לי' על חברי' שעבוד ממון, אלא חיוב הוא שחייב הכתוב להחזיר איסור שבלע, וחיובא דרמא עלי' רחמנא הוא וכענין חוב למ"ד פריעת בע"ח מצוה ושעבודא לאו דאורייתא, אלא דהתם איכא דין ממון לחבירו, והכא לשמים הוא חייב, ועיי"ש שכתב דמה"ט ל"מ מחילה ברבית, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-227)
227. האבנ"ז בסימן קס"ה סק"א וקס"ז סק"א כתב דל"ש הכא הא דעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו, משום דאפי' ירדו בי"ד לנכסיו ויתנו ללוה לא יקנה הלוה, כיון שאין על המלוה חוב ממון, וכ"כ השערי ישר בש"ה פ"ב, עיי"ש, ועד"ז כתב האמרי בינה בתשו' סימן ג' סק"ד. [↑](#footnote-ref-228)
228. הקצוה"ח בסימן ר"צ סק"א כתב דזהו טעם הדעות שהביא החינוך דבהשבת רבית יורדין בי"ד לנכסיו, והיינו דאף דליכא שעבוד נכסים, מ"מ יורדין לנכסיו מדין כפי', - אך צ"ע היאך זה מתישב במש"כ החינוך דהא דיורדין לנכסיו הוא כדרך שיורדין לנכסים בגזילו או בהזיקו, ועמד ע"ז בחי' הגר"ש סימן כ"ז סק"י. [↑](#footnote-ref-229)
229. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דאבק רבית אינו יוצא בדיינים, ואם רבית קצוצה יוצאה בדיינים מכח הא דאי עביד ל"מ, הדין נותן דגם אבק רבית תהא יוצאה בדיינים, וזה לפ"מ שנקט דגם באיסור דרבנן אמרינן דאי עביד ל"מ, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל, - אך בתשו' ברית אברהם אהע"ז סימן קכ"א סקי"ב כתב דהא דאבק רבית אינו יוצא בדיינים, ולא אמרינן דאי עביד ל"מ, הוא משום דהם אמרו והם אמרו. [↑](#footnote-ref-230)
230. השערי ישר שם כתב די"ל עוד, דגם לפ"מ שאמר רב אשי בתמורה דהא דרבית קצוצה יוצאה בדיינים הוא משום דאי עביד ל"מ, מ"מ קנה המלוה את הרבית, דבע"כ דקציצת הרבית חלה, דאל"כ ל"ה אסור מה"ת לגבות את הרבית דהו"ל כרבית מאוחרת, וה"נ גביית הרבית חלה, אלא דמכח הא דאי עביד ל"מ הוא חייב בהשבת הרבית, וע"ד שמצינו בד' התוס' בתמורה ה' א' (ד"ה מיתיבי אונס) דבאונס שגירש, אף דילפינן מקרא דחיילי הגירושין, מ"מ מכח הא דאי עביד ל"מ הוא חייב להחזירה. [↑](#footnote-ref-231)
231. ועיי"ש שכתב לפ"ז במה שנסתפק בגונא שנתן רבית קצוצה והמיר הלוה אח"כ, אם כיון דבמומר ליכא להעשה דוחי אחיך עמך, א"צ להחזיר לו הרבית, או"ד דכיון דבשעה שגבה הרבית ל"מ גבייתו, הו"ל ממונו של הלוה, דאי עביד ל"מ, ואף שנעשה מומר אסור להחזיק ממון מומר לעצמו, וכתב דמקרא דוחי אחיך עמך נלמד דאין חייב להחזיר אלא משום העשה, וע"כ אין הבנים חייבין להחזיר, וע"כ נמי כל שהמיר הלוה א"צ להחזיר. [↑](#footnote-ref-232)
232. ויש להוסיף, דבד' המהרשד"ם שם מבו' דלא פליג בהך מילתא דבספק דהשבת רבית אמרינן דהמע"ה, וכל הא דס"ל דהוי ספק איסורא ולחומרא, הוא בגונא דעיקר הספק הוא בהאיסור, אם ה"ז רבית קצוצה, ובכה"ג הוי ספיקא דאיסורא דאורייתא ולחומרא, אך בגונא דאין הספק על האיסור אלא הספק הוא אם נטל ממנו רבית, משמע דמודה המהרשד"ם דאמרינן המע"ה, ועמד ע"ז בתשו' חת"ס יו"ד סימן רמ"א. [↑](#footnote-ref-233)
233. ובזה מתפרש מש"כ הש"ך בסימן קע"ז שם דכל שרוב הפוסקים מסכימים דהוי רבית קצוצה, הוי ספק איסור דאורייתא דאזלינן בתר רובא, ובחי' מהרא"ל שם סקנ"ו תמה ע"ז, דמ"ש משאר ספק ממון דמצי למימר קים לי כמיעוט פוסקים, ולהנ"ל ניחא, דהרי הא דמצי למימר קים לי כמיעוט פוסקים הוא משום דאין הולכין בממון אחר הרוב, וכמש"כ הש"ך בתקפו כהן סימן קכ"ג, וכל הא דאין הולכין בממון אחר הרוב הוא רק משום דאוקי ממונא בחזקת מרי', אך בהשבת רבית דאינו חיוב ממון, ליכא למימר אוקי ממונא בחזקת מרי' ואזלינן בתר רוב, ומשא"כ בהא דבספק ממון אזלינן לקולא, משום דלא מפקינן ממונא מספיקא, הרי דאף דבהשבת רבית אי"ז חיוב ממון, מ"מ כיון דהוי המצוה ליתן ממון לחבירו, הוי ספיקו לקולא, ובזה מתישב משה"ק בחי' מהרא"ל שם, דמ"ש איסור רבית מאיסור גזל, והרי בגמ' לעיל מדמינן להו, ואדרבה מצינו ברבית קולא טפי מבגזל דאין היורש צריך להחזיר, ולהנ"ל הרי אדרבה כיון דברבית אין היורש צריך להחזיר, משום דאי"ז חיוב ממון, ע"כ אזלינן בזה בתר הרוב. [↑](#footnote-ref-234)
234. והמל"מ עמד כן ע"ד הרשב"א, דמ"ט מהני תפיסה ברבית קצוצה אף דלי"ב שעבוד נכסים ואין בי"ד יורדין לנכסיו, ומ"ש מהא דל"מ תפיסת מטלטלין מן היורשים, אף דדעת הרשב"א דכופין את היורשים לפרוע אף מן המטלטלין, ועמש"כ בזה בחי' הגרע"א לקמן ע"ב ב'. [↑](#footnote-ref-235)
235. והאבנ"ז שם עמד לפ"ז במש"כ הש"ך בסימן קס"א סק"ד דבספק אם הוי אבק רבית או רבית קצוצה אין מוציאין מהלוה אם תפס, ולהנ"ל הדין נותן דלא יועיל בזה תפיסת הלוה, שהרי אף אם רבית קצוצה הוא כיון שלא חזר המלוה והקנה לו הוא ממון גמור של מלוה, והו"ל ודאי גזל ביד הלוה, ואף שאם הי' ידוע שהוא רבית קצוצה ל"ה הבי"ד מוציאין מיד הלוה לסייע ידי עוברי עבירה, ואדרבה היו כופין את המלוה להקנות ללוה, מ"מ כיון שספק הוא ואין מחייבין את המלוה ליתן ללוה, הדין נותן דמוציאין מן הלוה, דודאי גזל הוא אצלו, וכן הק' בחי' הגר"ש שם סוסק"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-236)
236. ונתחדש לפ"ז, דמש"כ הריטב"א דתביעת רבית הוא חיוב לשמים, לאו היינו דאינו חיוב לחבירו אלא מצוה לשמים, אלא אף דהוי מצוה לחבירו, מ"מ כיון דאין המצוה מכח דין ממון ל"מ בזה מחילה, ולפ"ז אף דל"מ בזה מחילה להפקיע את החיוב, מ"מ כ"ז שהוא מוחל לו א"צ המלוה להחזיר, (והאבנ"ז בסימן קמ"ו סק"ג כתב כן מטעם אחר קצת), - והך מילתא דהוי המצוה לחבירו, כ"נ גם ממש"כ הריטב"א במכות ג' א' ד"ה אמר רבא דהמודה שנטל מחבירו חייב על פיו, ומשמעות דבריו דהוא מדין הודאת בע"ד, והרי דהוי זה מצוה לחבירו, וע"כ שייך בזה דין הודאת בע"ד. [↑](#footnote-ref-237)
237. ובהגה' ברוך טעם על הקצוה"ח שם כתב דלמש"כ הריטב"א דמצות השבת רבית הוא חיוב לשמים, ולא תלי כלל בדעת הלוה, ודאי דא"צ לתביעת הלוה. [↑](#footnote-ref-238)
238. והכנה"ג שם כתב לדחות, דעיקר דברי רש"י הם לאשמועינן דאין היורשים חייבין להחזיר, ומה שנקט תבעו אורחא דמילתא נקט דאין דרך להחזיר בלא תביעה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-239)
239. וזהו שכתב בקצוה"ח שם דכופין את הלוה לתבוע, כדי שיהא לו במה לשלם חובו, וכתב דקודם שתבע את חובו לא חייל שעבודא דר"נ כיון דעדיין אינו חייב, וכתב עוד דאף אם ל"מ מחילה ברבית, מ"מ אינו חייב בלא תביעה, וכתב במשובב שם דאם משיב קודם שתבעו הוי מתנה בעלמא. [↑](#footnote-ref-240)
240. והשער משפט שם הק' דא"כ מ"ט אם תבעו לאחר זמן חייב להחזיר, הרי אמרינן דמה שלא תבעו הוא משום דמחל לו, וכתב דצ"ל דאף דכ"ז שאינו תובעו אמרינן דמסתמא מחל לו, כיון שמתחילה נתן לו מרצונו ועכשיו אינו תובעו, מ"מ כשתבעו אח"כ נאמן לומר שלא מחל לו קודם לכן, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומש"כ בזה האמרי בינה דיינים ר"ס ט"ז, - והנחל יצחק שם ס"א ענף ב' כתב דאי"ז מחילה גמורה, אלא הו"ל כהרוחת הזמן, ועיי"ש שכתב דלפ"ז אי"ז טעם שלא יהא בזה שעבודא דר"נ. [↑](#footnote-ref-241)
241. ועיי"ש שכתב דמה שהוצרך רש"י להשמיענו לזה הכא, הוא משום דס"ד דבהשבת רבית כופין אותו גם בלא תביעת הבע"ד, משום דאי"ז חיוב ממון אלא מצוה בעלמא, וס"ד דדין הכפי' בזה אינו כדין כפיית בי"ד בדיני ממונות, וזהו דקמ"ל דאין כופין אותו אלא כשתובעו הלוה, דאע"ג דהשבת רבית היא מצוה בעלמא, מ"מ הו"ל מצוה דממונא, והיא משום זכות הלוה, וע"כ דין הכפי' בזה הוא רק ע"פ תביעת הבע"ד, וככל כפי' דחיובי ממון. [↑](#footnote-ref-242)
242. ועיי"ש שכתב דלדרך זו, הרי דאם יודע המלוה דהלוה רוצה שיחזיר לו ורק בפועל אינו תובעו, חייב להחזיר. [↑](#footnote-ref-243)
243. הכנה"ג בהגה"ט סימן קס"א אות י"ט תמה ע"ז, דאף אם ליכא חיוב השבת רבית בלא תביעה, מ"מ הדין נותן דכופין את הלוה שיתבע את השבת הרבית כדי לפרוע את חובו, וכ"כ הקצוה"ח בסימן ט' סק"א. [↑](#footnote-ref-244)
244. ובהגה' ברוך טעם על הקצוה"ח בסימן ט' סק"א כתב דלמש"כ הריטב"א דמצות השבת רבית הוא חיוב לשמים, ודאי דלא שייך בזה כלל שעבודא דר"נ. [↑](#footnote-ref-245)
245. ואף דש"ר בלא יאוש לא קני, כתב הפסקי רי"ד דכיון דלוה מדעתי' יהיב, לא גרע מגזילה לאחר יאוש, ולכאו' מכוון דבריו, דכיון שנתן הלוה מדעתו הי' בדין שיזכה בזה המלוה, וכל הא דאינו זוכה הוא מכח דין ההשבה דרבית, וע"ז הוא דמהני ש"ר דאתא בהתירא ליד היורשים ואין עליהן דין השבה, וע"כ הם קונים את הרבית מכח הא שנתן מדעתו, אך היש"ש שם סימן ב' כתב דאיירי לאחר יאוש, דסתם רבית בעלים מייאש מיני'. [↑](#footnote-ref-246)
246. אך בחי' הגר"ש קידושין סימן ו' סק"ג כתב די"ל דמודה רמב"ח דקנה המלוה את הרבית שגבה, אלא דכיון דדין השבת רבית הוא להחזיר את החפצא דרביתא שבידו, עיי"ש שהאריך בזה, הרי דאם רשות יורש לאו כרשות לוקח, והיינו דרשות היורש היא היא רשות האב וכולא חדא רשותא היא דהיורש עומד במקום אביו וכאילו הי' האב קיים, א"כ הוי כאילו המעות עדיין ברשות האב, וממילא יתחייב היורש להחזירם מטעם מצות חזרת רבית, דאין המצוה רק על המלוה שלקחו, אלא כיון דהמצוה היא שיוחזר החפצא דרביתא, ממילא מוטלת מצוה זו על כל מי שנמצא החפצא דרביתא אצלו, וכיון דבא לרשות היורש בתורת רבית, שהרי זהו רשות האב עצמו שקיבלו בתורת רבית, ויש אצלו חפצא דרביתא, חייב להחזיר, וזהו דמייתי רמב"ח מינה דרשות יורש כרשות לוקח דמי, ואינו עוד רשות האב אלא רשות אחרת היא, ולהכי אין חייבין להחזיר דלרשות זו לא בא בתורת רבית ולא חשיב כחפצא דרביתא אצל היורשים. [↑](#footnote-ref-247)
247. אך המחנ"א שם כתב דאף לדעת רבא לא קנה המלוה את הרבית שגבה, והא דאין היורשים צריכין להחזיר הוא מגזה"כ, ועמש"נ בזה בדף מס' 14. [↑](#footnote-ref-248)
248. בחי' הגרע"א לעיל בסוגיין תמה ע"ז, דהרי קי"ל דמלוה ע"פ גובה מן היורשים, ועדיפא מינה הו"ל דמעות אלו הם מטלטלין ואין משתעבדין, וכ"כ בתור"פ הנדמ"ח שם. [↑](#footnote-ref-249)
249. משמעות דבריהם, דגם אם ל"ה הנתינה בטעות הי' דין השבת רבית, אלא דהו"ל מלוה ע"פ שאינו גובה מן היורשים, ויש ללמוד מזה, דגם לדעת רמב"ח דרבית הויא גזילה בידו, לאו היינו דכל עיקר דין השבת רבית הוא מכח הא דהו"ל גזילה בידו, דלעולם מודה רמב"ח דאיכא מצוה דהשבת רבית מקרא דוחי אחיך עמך, ואך דכל שהרבית בעין בלא"ה הוא חייב להשיב כיון שאי"ז שלו, אך כל שאין הרבית בעין, אינו חייב אלא מכח המצוה דוחי אחיך עמך, דלי"ב לחיוב גזילה, כיון דהוי מדעתי'. [↑](#footnote-ref-250)
250. בחי' ר' דוד דוב בב"ק שם כתב דאין מכוון התוס' דהו"ל טעות, דאין בזה טעות כלל שהרי יודע שאסור ליתן רבית ואפ"ה הקנה לו, אלא היינו דכיון שהקנה לו רק בעד הרבית ובעד הרבית לא קנה, ע"כ אף דלא הי' שום טעות וידע שלא קנה לשם רבית, גרע מטעות, דהרי מ"מ לא הקנה לשם דבר אחר, ולפ"ז ניחא הא דלרבא אין היורשים צריכין להחזיר. [↑](#footnote-ref-251)
251. צ"ב, דבגזילה דלא זכה הגזלן בממון כלל, מה מקום יש לפטור את היורשים, ול"ד לרבית דזכה המלוה ברבית, אלא שיש עליו מצות השבה, ובזה ילפינן מקרא דלדידי' אזהר רחמנא לברי' לא אזהר, - וי"ל למש"כ השעה"מ ודעימי' דעיקר הא דזכה המלוה ברבית נלמד מהא דממעטינן דאין היורשים צריכין להחזיר, וזהו שהק' הרשב"א דא"כ גם בגזילה נילף מקרא דאין היורשים צריכין להחזיר, ונילף מינה דזכה הגזלן בגזילה, ואין עליו אלא מצות השבה. [↑](#footnote-ref-252)
252. וי"ל עד"ז בע"א, למש"כ התוס' הרא"ש בכתובות פ"ו א' בדעת רב פפא דפריעת בע"ח מצוה, דמודה דשעבודא דאורייתא, והא דאין גובין מיתומים קטנים דלאו בני מעבד מצוה נינהו, הוא משום דכשנפלו הנכסים לפני היתומים והם לאו בני מעבד מצוה, אין יורדין אף לנכסים, דנכסי דאינש אינון ערבין בי', וכיון דלוה לא נתחייב לא נתחייב אף הערב, - וה"נ הוא בהשבת רבית, דכיון דכל השעבוד נכסים הוא למצות ההשבה, הרי דכל שנפלו הנכסים לפני היתומים והם אינם מצווים בהשבת רבית, אין יורדין לנכסים. [↑](#footnote-ref-253)
253. וזה למש"כ שם בדעתם דהא דליכא שעבוד נכסים ברבית, לא ילפינן לה מהך קרא דלברי' לא אזהר רחמנא, אלא מסברא קים לן דליכא שעבוד נכסים, ול"ב להך קרא אלא לפטור את היורשים אף כשהרבית קיימת, וע"כ אף לרמב"ח דלא דריש להך קרא, מ"מ ליכא שעבוד נכסים ברבית. [↑](#footnote-ref-254)
254. שהרי מש"כ הרשב"א ודעימי' להוכיח מהא דפטורין היורשים אף כשהניח להם אביהם אחריות נכסים, אף דלא נתפרש בגמ' להדיא דפטורין אף בכה"ג, הוא משום דכ"ה משמעות סתימת הברייתא דהן פטורין בכל ענין, ולפ"ז הרי בע"כ דגם לדעת רמב"ח פטורין היורשים אף כשהניח להם אביהם אחריות נכסים, דאם לרמב"ח הן חייבין בכה"ג, מנ"ל דלדעת רבא הן פטורין. [↑](#footnote-ref-255)
255. וכ"כ בתשו' מהרי"ט יו"ד סימן מ' ד"ה ונראה בעיני דכיון דאיסור רבית רביעא עלי' ואין המלוה רשאי ליהנות ממנו מן הדין, זכה הלוה במה שבידו מדין הפקר, וע"כ הוא דאף כשמת המלוה ונפלו הנכסים לפני בניו דליכא איסורא גבייהו, מ"מ מההיא שעתא קמייתא הופקר חוב זה וזכה בו הלוה. [↑](#footnote-ref-256)
256. ועיי"ש שעמד עוד במש"כ הרמ"ה דאם גבו הרבית אין חייבין להחזיר, ומ"ט לא כתב דמותרין לגבות הרבית לכתחילה, וכתב די"ל למ"ד לקמן בסוגיין דאין עובר המלוה בלאו דלא תשימון אא"כ בא לבסוף לידי גוביינא, וע"כ אסורין היורשים לגבות הרבית, דעי"ז מכשילין את אביהם למפרע באיסור שימה, דלגבי איסור לא תשימון, לא איכפת לן אם נטילת הרבית הויא באיסור, דעיקר האיסרו הוא בהשימה עצמה, אלא דבעינן שימה שבאה לידי גוביינא דאל"כ לאו מידי עביד, אך כל שבאה לבסוף לידי גוביינא עבר באיסור שימה אע"ג דאין איסור על היורשים בנטילתו, וכבר כתבו כן האמרי בינה בתשו' סימן ב' ד"ה אולם כנראה, והאבנ"ז בסימן קס"ו סק"ג, - והמהרי"ט אלגאזי בקדושת יו"ט סימן ס' ד"ה עוד יש לחקור כתב דאסורין היורשים לגבות לכתחילה משום דהן מכשילין את הלוה באיסור לא תשיך. [↑](#footnote-ref-257)
257. ועיי"ש שכתב דאף די"ל דלא הקפיד הכתוב אלא על חיותו של הלוה, מ"מ כיון דרבית אתיא מבינייהו דגזל ואונאה, חייב להשיב אף לבני הלוה, ואף שאמרו לעיל דרבית לא אתיא מבינייהו, היינו רק לעיקר איסור רבית, אך לחיוב השבה אתיא רבית מבינייהו, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-258)
258. אך קשיא טובא, שהרי אף דבגזל דרבנן לא נחתינן לנכסי', מ"מ משמתינן לי' וכו', ובאבק רבית ודאי דלא משמתינן לי', ובע"כ דבאבק רבית ליכא לעיקר דין יציאה בדיינים, וכבר כתב כן הרדב"ז גופי' בסימן תק"ג דאף דבגזל דרבנן משמתינן לי', מ"מ ברבית דרבנן לא משמתינן לי' כיון דיהיב לי' מדעתי', ומה"ט אף למ"ד דגזל דרבנן יוצא בדיינים, מ"מ רבית דרבנן אין יוצא בדיינים, ובסו"ס רנ"ט כתב דמה"ט אף דבגזל דרבנן חייב לצי"ש, מ"מ ברבית דרבנן דיהיב לי' מדעתי' אינו חייב אף לצי"ש.

     שוב העירו די"ל למש"כ הש"ך בתקפו כהן סימן ל' לדקדק מד' קמאי דבכל גזל דרבנן לא משמתינן לי', ורק בחיוב שבועה משמתינן לי' דאל"כ לא הועילו חכמים בתקנתם, אך עיי"ש שהביא מרבינו ירוחם דבכל גזל משתמינן לי', וכ"כ הר"י מלוניל והריא"ז בקונט' הראיות בשבועות מ"א א', וכ"נ בד' הרמב"ן והר"ן בכתובות פ"ח א'. [↑](#footnote-ref-259)
259. אך הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות י"ח פירש בד' הרשב"א שם דאף באבק רבית אינו חייב לצי"ש, והמל"מ בפ"ד ממלוה ה"ו תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-260)
260. ולמש"כ הרדב"ז והגר"א דהא דאבק רבית אינו יוצא בדיינים הוא משום דהו"ל כגזל דרבנן, ודאי דחייב לצי"ש, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סימן ט"ו בתו"ד, - וממה שנחלקו הראשונים בזה, ואף הסוברים דחייב לצי"ש דנו לדמותו לרבית קצוצה למ"ד דאינה יוצאה בדיינים, מבו' דהא דאבק רבית אינו יוצא בדיינים אינו משום דהוי כגזל דרבנן, אלא הוא דין בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-261)
261. הב"י בסימן קס"א ס"ב והגר"א שם כתבו בדעתו דחייב לצי"ש, והגר"א כתב כן ע"פ דבריו במלחמות לקמן שם, - אך אחר שזכינו לד' הרמב"ן שם מפורש בדבריו דאבק רבית אינו חוזר אף לצי"ש, ורק בגונא שדר בחצר חבירו בסתם שלא לדעת חבירו, הוא דחייב לצי"ש, עיי"ש, וכן הביא הב"י שם מתלמידי הרשב"א שכתבו כן בשמו. [↑](#footnote-ref-262)
262. אך הב"י בסימן קס"ו הביא מד' הרשב"א אלו דבאבק רבית חייב לצי"ש, ותמה ע"ז הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות י"ח דבד' הרשב"א מפורש דאין חייב לצי"ש, וכ"כ הגר"א בסימן קס"א ס"ב בשם הרשב"א, ובתשו' מהר"א ששון סימן רכ"ו כתב ע"ד הב"י, דבע"כ יש חיסרון לשון בדבריו, והביאו המל"מ בפ"ד ממלוה ה"ו. [↑](#footnote-ref-263)
263. וכבר עמדו הרדב"ז בסימן רנ"ט והדרכ"מ בסימן קס"א סק"ב והמל"מ בפ"ד ממלוה ה"ו והמחנ"א בהל' רבית סימן ט"ו בסתירת ד' הנימו"י בזה, והמל"מ שם עמד גם בסתירת ד' הרשב"א בזה. [↑](#footnote-ref-264)
264. ובטעם הא דלא תלי זב"ז, י"ל דהוא משום דבאבק רבית דרבנן הקילו, וי"ל עוד דהוא משום דהא דברבית קצוצה לר' יוחנן חייב לצי"ש ילפינן לה מקרא דלמורא ניתן, אך באבק רבית ליכא לה"ט, - אך בד' הנימו"י מבו' דאף דהא דברבית קצוצה לר' יוחנן חייב לצי"ש הוא מקרא דלמורא ניתן, מ"מ מדמינן לה דה"נ באבק רבית חייב לצי"ש, וי"ל דהוא משום דכ"ה דלישנא דר' יוחנן דאין יוצאה בדיינים מתפרש דרק בדיינים הוא דאינה יוצאה אך חייב לצי"ש, ה"נ מתפרש לישנא דר"א דאבק רבית אין יוצא בדיינים, וי"ל עוד, דמה שהביאו מקרא דלמורא ניתן, הוא להוכיח דחייב לצי"ש, אך לא ילפינן לה מהך קרא, (שהרי גם להני אמוראי דילפי להא דאין יוצאה בדיינים מקראי אחריני חייב לצי"ש), וע"כ ה"נ הוא באבק רבית לדידן. [↑](#footnote-ref-265)
265. ומצינו בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן תע"ו שכתב השואל בשם האו"ז בשם רש"י דבכל חייב לצי"ש אי תפיס לא מפקינן מיני', והמהר"ם מר"ב לא קיבל לדבריו דלא נמצא כן בד' רש"י, והשואל כתב דהוא נמצא בד' רש"י בפ' הפועלים, - ומבו' דדעת האו"ז דלרש"י מהני תפיסה בכל חיוב לצי"ש, אך בד' המהר"ם מר"ב שלא קיבל הדברים בדעת רש"י, י"ל דהוא משום דס"ל דד' רש"י שם הם רק בקלב"מ, וכמש"כ היש"ש. [↑](#footnote-ref-266)
266. מבו' מדבריו דמה שאמרו דשאני רבית דמדעתי', קאי על שעת נטילת הרבית, ועמש"נ בזה בדף מס' 13. [↑](#footnote-ref-267)
267. השערי ישר בש"ה ספ"ג כתב לישב, דאף דברבית דאורייתא איכא חוב, מ"מ באבק רבית שאסרו חכמים, אף דמה"ת חייב הלוה לשלם, בע"כ דהוא משום דיש כח ביד חכמים לעשות הפקר בי"ד, וממילא נפקע החוב, עיי"ש, וכ"כ האבנ"ז בסימן קס"ו ס"ק י' - י"ב, - והשערי ישר שם כתב לפ"ז דברבית קצוצה שפיר מהני תפיסת המלוה, ותמה על מש"כ הש"ך בסימן קס"א סק"ח דל"מ, ועמש"כ בזה האבנ"ז שם. [↑](#footnote-ref-268)
268. ויש לפרש הטעם בזה למש"כ המהרי"ט דהא דל"מ גבי' בע"כ באבק רבית, אף דעיקר החוב קיים, הוא משום דכל שאין לו רשות לתפסן ל"מ תפיסתו, ולפ"ז י"ל דכל שלא טעו הבי"ד בדין והי' דינם להגבותו, שפיר מהני הגבי'. [↑](#footnote-ref-269)
269. המחנ"א בהל' רבית סו"ס י' עמד בזה, דהוא דלא כמש"כ הרא"ש לעיל מינה דמה שאמרו בגמ' דברבית ידע ומחיל, היינו דס"ד דהוי מחילה, וקמ"ל דל"ה מחילה, - אך הברכ"ש בסימן מ"ח סק"ד ובחו"ש הגרב"ד סימן ס"ט וסימן ע' פירש דמש"כ הרא"ש דסתם סוחרים וכו', אי"ז גזה"כ בעלמא דל"מ המחילה, אלא היינו דגילתה תורה דמחילה זו הויא כמחילה בטעות ול"מ, ובחי' הגר"ש היימן סימן ז' כתב דאי"ז במשמעות ל' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-270)
270. יש שהקשו, דאם כל רבית חשיב כמחילה באונס, א"כ מ"ט בכל רבית המותרת כרבית דרך מקח או רבית קרקע וכיו"ב לא אמרינן דיש בזה להגזילה דרבית, משום דהו"ל כאונס, - אך פשוט דלק"מ, דכל הא דהו"ל כאונס, הוא אחר דקציצת הרבית הו"ל כגזילה, דאי"ז התשלום הראוי בעד שכירות המעות, אלא שבאנו לדון דכיון דה"ז מדעתו הוא מוחל על גזילה זו, ובזה הוא דאמרינן דהו"ל כמחילה באונס, אך ברבית המותרת דהויא תשלום הראוי בעד מעותיו, ולי"ב גזילה כלל, אין מקום לדון משום אונס. [↑](#footnote-ref-271)
271. אך לכאו' בל' הגאונים שהתורה לא מחלה ואסרה מחילה זו, משמע טפי, דלעולם איסור רבית הוא משום הפסד ממון חבירו וע"ד גזילה, וכאשר כ"נ ממה שאמרו לעיל ס"א א' דמצינו ללמוד גזל מרבית ואונאה, אלא דנתחדש בקרא דאסרה תורה הפסד ממון זה אף כשמחל ע"ז חבירו, ואכתי חשבינן לה כמפסיד ממון חבירו, דהתורה לא מחלה. [↑](#footnote-ref-272)
272. משמעות דבריו שהוכיח מזה דל"מ מחילה ברבית כלל, ויש בזה לאיסור רבית דאורייתא, והיינו דאם הי' מועיל מחילה ברבית, ל"ה אסרינן מדרבנן ברבית מאוחרת, - אך יש מקום לדון בזה, דאף דעיקר איסור רבית הוא משום לתא דגזילה, מ"מ איסור רבית מאוחרת שנותן הלוה מדעתו אחר הפירעון בלא תביעת המלוה, אין בזה משום לתא דגזילה, ובע"כ דהוא איסור בפנ"ע שאסרו חכמים אטו רבית, וע"כ אף אם מהני מחילה על עיקר איסור רבית, משום דכל שמחל לו לי"ב משום גזילה, מ"מ אסרו ברבית מאוחרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-273)
273. המחנ"א בהל' רבית סו"ס י' עמד בזה, דאכתי ל"ד לגזל, דכיון דמעיקרא מהני המחילה השתא נמי מהני, ומשא"כ ברבית דכיון דמחילה דמעיקרא ל"מ, השתא נמי ל"מ, ולמש"כ הברכ"ש בסימן מ"ח סק"ג ואילך ובחו"ש הגרב"ד סימן ס"ט וסימן ע' בביאור ד' הרא"ש, ניחא. [↑](#footnote-ref-274)
274. ובזה מתפרש גם מה שלמדו הראב"ד ודעימי' מד' הרמב"ם דס"ל דמהני מחילה על עיקר לקיחת הרבית, אף דבדבריו לא נתפרש אלא דמהני מחילה על חיוב השבת הרבית, והיינו משום דס"ל דאם ל"מ מחילה על עיקר לקיחת הרבית אין מקום שתועיל מחילה על השבת הרבית, דחד דינא הוא. [↑](#footnote-ref-275)
275. ובסימן ס"ט כתב לדמותו למצות ולו תהי' לאשה דמהני מחילתה, וכמו שאמרו בכתובות מ' א' דאי אמרה לא בעינא ליתא לעשה, - אך יש להעיר דבד' הירושלמי בכתובות פ"ג ה"ו מבו' דאם אמרה אי אפשי וחזרה בה חייב לכנסה, ועמדו ע"ז המנ"ח במצוה תקנ"ג והאו"ש בפ"א מנערה ה"ג, והרי דל"מ מחילה להפקיע לעיקר החיוב, אלא דכ"ז שאינה רוצה ליתא להמצוה. [↑](#footnote-ref-276)
276. משמעות דבריו דהיינו, דאף דהוי המצוה לשמים, מ"מ החפצא דהמצוה הוא להשיב הרבית לחיותו דהלוה, וע"כ כל שאינו רוצה ליכא להמצוה, ועד"ז הוא במצות ולו תהי' לאשה דהחפצא דהמצוה היא משום תקנתא דידה, - אך יש לפרש עוד, אי נימא דמש"כ הריטב"א דהוא חיוב לשמים, היינו רק דאי"ז דין ממון, אך הו"ל מצוה לחבירו, וכאשר כ"נ ממש"כ הריטב"א לעיל ו' א' דאיכא חיוב שבועה על תביעת השבת רבית, וממש"כ הריטב"א במכות ג' א' דכל שהודה שנטל רבית חייב על פיו, ונתבאר בדף מס' 15, וע"כ אף דל"מ מחילה להפקיע לדין זה, מ"מ כל שאינו רוצה ליכא להמצוה, ועד"ז הוא בהמצוה דולו תהי' לאשה, דהוי המצוה להאשה, וע"כ כל שאינה רוצה ליכא להמצוה. [↑](#footnote-ref-277)
277. הגר"א בסימן ק"ס סק"ז הק' ע"ז ממה שאמרו בב"ק שם דהא דמחזירין אע"פ שאין מקבלין מהן הוא לצי"ש, והרי דיוצא ידי שמים במה שמחזיר לו ואינו מקבל, ובע"כ דהוא מכח מחילת הלוה. [↑](#footnote-ref-278)
278. ועיי"ש שכתב דאף דאם ישיב יתקן האיסור דרבית למפרע שהוא ל"ת בידים, מ"מ יש כח ביד חכמים לעקור בכה"ג, וכמו שמצינו בשבת ד' א' בהדביק פת בתנור דלא התירו לרדותה קודם שיבא לידי איסור סקילה, ואף דעי"ז עבר איסור למפרע במעשה, מ"מ כיון דעכשיו הוא שוא"ת יש כח ביד חכמים לעקור. [↑](#footnote-ref-279)
279. ועיי"ש שכתב לפ"ז די"ל דלדעת הרמב"ם יועיל אף מחילה קודם פירעון, כשלא רצה הלוה לקחת מפני שידע האיסור וא"ל הלוה אני נותנו לך במתנה, דל"ד לכל רבית דאין הלוה נותן במתנה אלא בשכר מעותיו, ואף אם נותן במתנה גמורה, מ"מ אי"ז אלא כדי שימצא ללוות, ונמצא דמשום שכר מעותיו הוא נותן, ומשא"כ כשלא רצה המלוה ליקח משום דידע דהוא איסור, וגם הלוה ידע דהוא איסור ליתן רבית בשכר מעותיו, הרי דכל שאומר שנותנו במתנה, ה"ז גמר בדעתו ליתן לו משום מתנה משום שעשה עמו חסד, ואי"ז בשכר מעותיו. [↑](#footnote-ref-280)
280. צ"ב דהרי הא דמהני מחילת הלוה לדעת הרא"ש, הוא כשמחל על חיוב השבת הרבית, דכל דלא מחל על חיוב השבת הרבית, ל"מ מה שמחל מעיקרא לפטור את המלוה מהשבה, שהרי בכל רבית איכא מחילה, ואפ"ה חייב המלוה בהשבה, וכל שאינם יודעים דהו"ל איסור וגם המלוה לא אמר להחזיר, הרי ליכא מחילה כלל על חיוב ההשבה, שהרי אין הלוה יודע כלל דאיכא חיוב השבה. [↑](#footnote-ref-281)
281. צ"ב, דכל הא דברבית ל"מ מחילת הלוה, הוא משום חיובא דהשבת רבית, ול"מ מחילה ע"ז, כ"ה דל"מ מחילה על עיקר הרבית, אך בשוחד דבפשוטו ליכא חיוב בפנ"ע להחזיר השוחד, והא דצריך להחזיר הוא משום דאי עביד ל"מ, וכמש"כ הב"ח בחו"מ סימן ט', הרי אי"ז אלא כגזילה בעלמא, והדין נותן שתועיל מחילתו. [↑](#footnote-ref-282)
282. יש שפירשו דמכוון דבריו הוא להעמיד להגמ' הכא בגונא שלא נתן לו הגלימא בפירעון דמי הרבית, אלא בא למכור לו גלימא בעד דמי הרבית, וע"כ הוא דאף דאין קונה המלוה את הרבית, מ"מ מקח הגלימא קיים, - אך פשוט דאי"ז מכוון דבריו, שהרי לא נזכר בגמ' דאיירי באוקימתא זו, אלא היינו דלעולם פירעון בשו"כ הו"ל כמכירה בעד מעותיו, וכמש"כ הריטב"א בב"ב קכ"ד ב' דכשפורע הלוה בקרקע אינו אלא כמוכר לו עתה קרקע במעותיו, וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן קנ"ו דכשנותן לכהן בעד הה' סלעים דבר הראוי לטלטלו בשבת, ה"ז מו"מ גמור, שהרי הוא חייב ליתן לו ה' סלעים, ונותן לו אותו דבר בה' סלעים, וכ"ה להדיא בד' המל"מ בפ"ח ממלוה ה"א, וכמש"נ להלן, וכ"נ גם בדבריו שם הט"ו, וכ"ה גם בל' רש"י וש"ר בסוגיין דקרו לה מקח, וכ"ה בל' הריא"ז בפירקין דבא הלוה ליתן לו ד' זוזים של רבית "ומכר לו" בהם ה' סאין של חטין וכו' אע"פ "שמכרן לו" וכו', וכן וכו' ה"ז מחזיר לו הבגד וכו' אע"פ "שמכרו לו" בשויו. [↑](#footnote-ref-283)
283. ואי נימא דמכוון ד' הריטב"א הוא דמוציאין ממנו כפי דמיהן של שעת ההשבה, צ"ל דהוא משום דעיקר דין ההשבה הוא מכח חפץ הרבית שברשותו, אלא דכיון שקנאו א"צ להחזיר את החפץ עצמו, ויכול להחזיר את דמיו, וע"כ צריך להחזיר כפי דמיו בשעת ההשבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-284)
284. אך המחנ"א שם כתב לפי דבריו, דכל שהתנה ליתן לו חפץ ברבית ונתן לו, צריך להחזיר את החפץ עצמו, שהרי כשנתן לו את החפץ אי"ז משום מקח אלא בתורת רבית, וגזל הוא בידו, שהרי כל הא דהכא א"צ להחזיר את החפץ עצמו, הוא משום דמה שנותן החפץ בעד הדמים הו"ל כמקח ואין המקח בטל. [↑](#footnote-ref-285)
285. ועיי"ש שכתב דל"ד לגזל אחר יאוש דכיון שקנה את הגזילה, אינו חייב להשיבה, דבגזילה דיש עליו חיוב ממון, הרי דכל מצות ההשבה הוא להשיב את מה שמחויב, וע"כ כל שנתיאש וקנה הגזלן לגוף החפץ אינו חייב להחזירו, ומשא"כ ברבית דאין עליו חוב ממון כלל, ואפ"ה מצוה עליו להשיב, ה"נ הוא חייב להשיב גוף החפץ אף שהוא שלו, שהרי מצות השבה דרבית הוא להחזיר את מה שהוא שלו. [↑](#footnote-ref-286)
286. ועיי"ש שכתב לפ"ז דכ"ז הוא בחפץ, אך אם נתן לו מעות א"צ להחזיר אותן מעות דוקא שאין הנאתו באותן מעות יותר מאחריני, - אך האבנ"ז שם סק"ב והגר"ש שם סק"ד כתבו דאף במעות צריך להחזיר מעות אלו, והוכיחו כן מתשו' הרשב"א, וזה לטעמייהו דדין השבה הוא להשיב את גוף הרבית שנטל. [↑](#footnote-ref-287)
287. מבו' בדבריו דכל פירעון שו"כ בעד חובו הו"ל כמקח, וזהו שהי' מקום לדון דאף דנתברר דל"ה חייב לו, מ"מ המקח קיים וזכה בחפץ שנתן לו בעד החוב, וכל הא דהמקח בטל בכה"ג, הוא משום דהו"ל כמק"ט. [↑](#footnote-ref-288)
288. וכ"ה בל' הגמ' בתמורה ו' ב' דטעמא דאביי הוא משום דהאי זוזא במתנה הוא דיהיב לי', וכ"ה גירסת כמה מקמאי גם בסוגיין. [↑](#footnote-ref-289)
289. למש"נ לעיל מד' כמה מרבוותא דכשנותן לו חפץ בעד הרבית הו"ל כמכירה, י"ל דטעמא דאביי דא"צ להחזיר אלא זוז הוא משום דהמקח דהחטים הי' בעד זוז, אלא שהוזיל ומכר לו החטים בעד זוז, ונמצא שלא נטל ברבית אלא זוז, ובטעמא דרבא י"ל דזה עצמו שנתן לו חטים שוין זוז ורביע בעד זוז הו"ל בכלל הרבית, (וכמש"נ להלן בהערה מד' הריא"ז), - ולדרך זו נמצא דאם הי' נוטל ברבית זוז ורביע, אף לאביי הי' הכל יוצא בדיינים, וכמש"כ האבנ"ז בסו"ס קע"ו, דאף שלא קצץ עמו אלא זוז, מ"מ כל מה שנתן לו בתורת רבית יוצא בדיינים, משום דהי מינייהו מפקת, עיי"ש, אך בפשוטו בכה"ג שנתן לו זוז ורביע, אף לדעת רבא אין יוצא בדיינים אלא זוז, וכמש"כ כן בהגה' הגרא"ז על הרמב"ן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-290)
290. אך בד' הרא"ש בסימן י"ט משמע שדקדק ממה שאמרו דיהיב לי' חמשא דאינו מחזיר אלא את הדמים, והגידו"ת בשער מ"ו ח"ב אות י"ב תמה ע"ז, מנלן דשוי חמשא קאמר, דילמא חמשא ממש מפקינן, - והמל"מ בפ"ח ממלוה ה"א כתב לישב, דעיקר מכוון הרא"ש הוא להוכיח דמקח שנעשה באיסור קיים, דאי נימא דמקח שנעשה באיסור בטל, מ"ט הוצרך רבא להא דברבית אתא לידי', בלא"ה פשיטא דה' מפקינן, דאע"ג דמעיקרא אוזיל גבי', כיון שהמקח בטל, חייב המלוה ללוה ה' מדות של חטים שלקח ממנו בלא שום קנין. [↑](#footnote-ref-291)
291. בד' הריא"ז משמע דהטעם בזה הוא, דהא דכשנתן לו חפץ בדמי הרבית א"צ להחזיר את החפץ עצמו, הוא משום דליכא תוספת ברבית במכירת החפץ, וע"כ אין דין ההשבה אלא על הדמים שנתחייב לו ברבית, אך כל ששוין החטים יותר מדמי הרבית, דבמכירת החטים שהוזיל לו איכא תוספת בהרבית, חייל דין ההשבה על החטים עצמן, אך צ"ע, דאם אתינן עלה מכח הא דאיכא תוספת ברבית במה שהוזיל לו במכירת החטים, הרי רבית זו הויא כרבית מאוחרת, ואינה יוצאה בדיינים. [↑](#footnote-ref-292)
292. כ"כ הרשב"א דצריך להחזיר זוז ורביע, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"א ס"ח, אך הרמב"ן כתב דצריך להחזיר זוז וחומש, ובחי' הגר"ש בקידושין סימן ו' סק"ה כתב דבע"כ דט"ס הוא, דאף דהוא חישב לו כל גריוא בחומש, הרי אנן אזלינן לפי הערך שבשוק, דאל"כ ל"ה צריך להוסיף כלל, וא"כ הו"ל זוז ורביע. [↑](#footnote-ref-293)
293. ועיי"ש שכתב דאף כשנתן לו רבית מעות, יכול המלוה לסלקו במטלטלין, דומיא דנזיקין דקי"ל דכל מילי מיטב, וכ"ש הכא שנתן לו בעד הרבית חטים, דיכול המלוה לסלקו בחטים אלו. [↑](#footnote-ref-294)
294. לפ"ז הי' מקום לומר, דכל הא דמהני ריצוי הלוה לקבל את דמי', הוא רק אם הי' הדין דמקח שנעשה באיסור בטל, ונמצא דלא זכה המלוה בגלימא כלל מכח הרבית, אלא לפ"מ שהוכיחו הראשונים דמקח שנעשה באיסור קיים, וזכה המלוה בגלימא בעד הרבית, לא יועיל הא שנתרצה הלוה ליקח את דמי', - אך בד' המל"מ שם הט"ו מבו' דשפיר מהני מה שנתרצה הלוה ליקח את דמי', אף שכבר זכה המלוה מעיקרא בגלימא בעד הרבית, משום דהוי כחוזר ומוכרה לו בהיתר. [↑](#footnote-ref-295)
295. אך ממה שנסתפק הרשב"א דאף כשהתנה עמו מתחילה כן מוציאין ממנו י"ב, ונתבאר להלן, משמע דאי"ז מכח ה"ט, אלא היינו דכיון שקצצו דמי השכירות י"ב, חשיב כמו שקיבל ממנו י"ב. [↑](#footnote-ref-296)
296. נתחדש בדבריו דאף בגונא דידע מן האונאה ולי"ב דין אונאה, מ"מ חלוק בזה דין קרקע מדין מטלטלין, דקרקע שנתמעטה מאונאה, מצי לשום אותה ביותר מדמי', אך מטלטלין שיש בהן דין אונאה, ל"מ לשום אותן ביותר מדמיהן, ול"מ אלא מדין מחילה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-297)
297. המחנ"א בהל' רבית סו"ס י"ד כתב דלדעת הסוברים דלא קנה המלוה את הרבית, והוי הכלי גזל בידו, ודאי דסגי בחזרת הכלי, - ולא נתפרש לן, שהרי בכה"ג שנתן לו כלי בעד הרבית לכו"ע קנה המלוה את הכלי כמבו' לעיל בסוגיין, והמחנ"א בסימן ב' כתב דהוא משום דהו"ל כמקח בפנ"ע, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-298)
298. ועיי"ש שכתב דאומרים ללוה או טול מעות או כלי כמו שנתת לו, ומבו' בדבריו דביד הלוה לומר שרוצה ליטול מעות ולא יחזיר לו את הכלי. [↑](#footnote-ref-299)
299. ולכאו' יש ללמוד מדבריו, דגם דינא דהכא דמוציאין ממנו י"ב אינו אלא מדרבנן דמיחזי כמו שקיבל ממנו י"ב, אך מעיקר דין ההשבה סגי בהשבת י', כיון דאין שווי שכירות זו אלא י', וע"כ כיון דבדבר מסוים תיקנו חכמים שמוציאין אותו מידו, לא חייבוהו גם להוסיף ע"ז דמים. [↑](#footnote-ref-300)
300. ואזיל הרמב"ם לטעמי' שלא מצינו בדבריו דאיכא מ"ע בהשבת רבית, ונתבאר בדף מס' 14, וע"כ לא חשיב כלאו הניתק לעשה. [↑](#footnote-ref-301)
301. וכ"ה מבו' בד' המהרש"א לעיל ס"א א' דמש"כ הרמב"ם דאין לוקין על לאוין דרבית משום שניתנו להשבון, אי"ז משום לאו הניתק לעשה, וכ"כ השעה"מ בפ"א מחו"מ ה"ג ד"ה הדרן, והביא כן מס' גופי הלכות, - וכ"ה מוכח, דאם הא דאין לוקין ע"ז הוא משום דהוי לאו הניתק לעשה, הרי הי' בדין דכל שלא השיב ולא קיים העשה ילקה, שהרי הרמב"ם בפי"ח מסנהדרין ה"ב פסק כמ"ד דקיימו ולא קיימו, ואמנם בזה י"ל דהוא משום דלעולם בידו להשיב את הדמים וע"כ אינו לוקה, וזה ניחא רק אי נימא דחייב להשיב אף ליורשי הלוה, (ונתבאר בדף מס' 15 בסופו), ונימא דאף כשמחל הלוה על הרבית חשיב כהשבה ונתקיים העשה, אך אכתי תיקשי דמ"ט אין הלוה לוקה, ואף אי נימא דגם איסורו של הלוה חשיב כניתק לעשה, דקיום העשה ע"י המלוה מהני לנתק גם לאיסורא דלוה, מ"מ הי' בדין דאם מת המלוה דכבר ל"ש לקיים את העשה, יהא הלוה לוקה. [↑](#footnote-ref-302)
302. והיינו משום דלדעת ש"ר דהא דאין המלוה לוקה הוא משום דהו"ל לאו הניתק לעשה, וכל הא דאינו לוקה הוא רק כשקיים העשה או כשלא ביטל העשה, אי"ז טעם שלא ילקה הלוה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-303)
303. אך בד' הרמב"ן נראה דאי"ז מכח ה"ט, שהרי דעת הרמב"ן בכ"ד דמצות השבת רבית היא ע"ד השבת גזילה, ונתבאר בדף מס' 14, אלא הוא משום דאסרה תורה מעשה נטילת הרבית אף כשאין בו חסרון ממון, כמו שאסרה תורה ללוה, וע"כ אין השבת הרבית מתקנת את הלאו, וכ"ה להדיא בל' הר"ן דהוא משום דלאו דרבית לאו משום חסרון הלוה "בלחוד" הוא. [↑](#footnote-ref-304)
304. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוצרך רש"י לפרש בהא דמפרשינן דמאי קום עשה לקרוע שטרא, דהיינו דאם גבה לכו"ע לא מתקן לאוי' בחזרה, והיינו משום דס"ל דאם כשגבה מתקן לאוי' בחזרה, ה"נ ל"ה לוקין על הלאו דלא תשימון. [↑](#footnote-ref-305)
305. וזה מתישב לטעמייהו דהא דאין המלוה לוקה הוא משום דהוי לאו הניתן להשבון דלא ניתן למלקות, וע"כ אמרינן דלא ניתן למלקות גם להערב ולעדים, אך אם הא דאינו לוקה הוא משום דהוי לאו הניתק לעשה, אי"ז טעם שלא ילקו הסופר והעדים. [↑](#footnote-ref-306)
306. וכ"ה מבו' ממש"כ המהרש"א בדעת התוס' דכל שבא לידי גיבוי לוקין משום לא תשימון לכו"ע, והגרע"א בסוגיין כתב לפי דבריו דהדין נותן דכל שבא לידי גיבוי לא ילקה אף משום לא תשימון, דכיון דא"א לחיוב תשלומין בלא הקציצה, אין לוקה ומשלם, וכדינא דעקירה צורך הנחה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-307)
307. וכמו שאמרו במכות י"ג ב' דבכרת ומלקות ליכא משום כדי רשעתו דאי"ז רשעה המסורה לבי"ד, ובתשו' הרשב"א ח"ה סימן י"ח כתב דברודף אין לפטור משום כדי רשעתו, משום דאי"ז רשעה המסורה לבי"ד, ועמש"כ האחיעזר בח"א סימן י"ח סק"ג. [↑](#footnote-ref-308)
308. ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא בגונא שנתחייב מיתה בשעה שגבה את הרבית, אם מיפטר מהשבת הרבית משום קלב"מ, דאם הא דלא אמרינן ברבית דאין לוקה ומשלם הוא משום דאי"ז רשעה המסורה לבי"ד, הרי דכל שנתחייב מיתה פטור מן התשלומין, דפטור קלב"מ דולא יהי' אסון הוא גם ברשעה שאינה מסורה לבי"ד, וכמש"כ בתשו' הרשב"א שם, - אך אם הא דלא אמרינן ברבית דאין לוקה ומשלם הוא משום דהוי מצוה לשמים, או משום דאי"ז חוב דחייל בשעת לקיחת הרבית, הרי דאף אם נתחייב מיתה בשעה שגבה את הרבית לא יפטר מהשבתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-309)
309. ואמנם הנה הראב"ן בפירקין כתב דהא דפסיקה בהוזלה ל"ה רבית קצוצה, הוא רק כשקונה דבר שפעמים פוחת, אך אם הוא ברור שאינו פוחת כגון קונה זקוק של כסף בי' אוקיות בהמתנת המעות ושער הזקוק הוא ליטרא, הוי רבית קצוצה ויוצאה בדיינין, ולדעתו נמצא דאה"נ דלא הותרה פסיקה בהוזלה אלא משום דלא חשיב כנשך ברור בשעת נתינה, כיון דפעמים פוחת השער, אך לא נתישב בזה הא דטרשא ל"ה רבית דאורייתא, דאף דיתכן דיתייקר המקח אח"כ, אי"ז מועיל לחשבו כנשך שאינו ברור, דכיון שקנה עכשיו את המקח הוי חיובו כפי שווי המקח עכשיו. [↑](#footnote-ref-310)
310. וי"ל דאי"ז גזה"כ בעלמא דבדרך מקח לי"ב איסור רבית, אלא היינו דבהלואה דחיובו להחזיר את מה שנטל, הרי דכל שמחזיר יותר ממה שנטל הו"ל רבית, ומשא"כ במו"מ דחיובו הוא לשלם בעד מה שנטל, הרי דגם כשמשלם יותר מדמי מה שנטל אי"ז רבית, אלא כמוכר ביוקר. [↑](#footnote-ref-311)
311. יש שכתבו דלמש"כ החוו"ד דהיתר רבית בדרך מקח הוא משום דאין הרבית ניכרת, יש להתיר אף בכה"ג שהתנה עמו שיקח ממנו מקח ביוקר, משום דאין הרבית ניכרת, דשמא כך הוא דמי החפץ, - אך לכאו' כל מה שהתירו משום דאין הרבית ניכרת, הוא כמש"כ החוו"ד בתו"ד דאינו ניכר דהוא מוסיף לו על ההלואה עצמה, אך בכה"ג דמלבד פירעון ההלואה נתחייב ליקח מקח ביוקר, הרי הדבר ניכר דהוא מוסיף לו על פירעון ההלואה, ואף דאינו ניכר דיש בזה ריוח ממון, הו"ל רבית גמורה, - וכ"ה מוכח ממש"כ החוו"ד שם בטעם הא דכשאמר לכשתמכור לא תמכור אלא לי בדמים הללו הו"ל רבית קצוצה, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-312)
312. אך למש"כ הריטב"א והמאירי במרבה על המכר, דכל שפירש שעושה כן לשכר המתנת המעות הוי רבית קצוצה, לכאו' כ"ש דבכה"ג שמרויח לו זמן ע"מ שיתן כו"כ דהוי רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-313)
313. עמש"נ בדף מס' 42 בסופו בהערה, דלכאו' מד' חכמי לוניל שהביא הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות כ"ט מבו' דס"ל דהא דמרבין על השכר הוא אף בכה"ג שהשכיר לו חצירו מעכשיו במנה והחזיק בה ואח"כ אמר לו שאם ימתין יתן לו סלע לחדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-314)
314. ולכאו' הוא ע"ד מש"כ הריטב"א והמאירי במרבה על המכר דכל שפירש שעושה כן לשכר המתנת המעות הוי רבית קצוצה, וה"נ הוא בכה"ג, דכיון דאכילת הפירות ל"ה בכלל דמי המקח, אלא הוא דבר בפנ"ע המתרבה בהמתנת המעות, הוי רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-315)
315. ומש"כ שם לדון דשמא יש לחלק בזה בין רבית דאורייתא לרבית דרבנן, לכאו' אינו מתישב בד' הט"ז שכתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דבדרך מקח ליכא איסור רבית מה"ת, והרי דאף אלמלי הא דהוא קרוב לשכר ולהפסד ל"ה בזה איסור רבית אלא מדרבנן משום דהוא דרך מקח. [↑](#footnote-ref-316)
316. וזה מתישב לטעמי' בנתיה"מ סימן ק"ז סק"ד דהא דבהלואה חייב לשלם את המין שהלוהו הוא מדאורייתא, אך למש"כ הקצוה"ח בסימן ק"א סק"ה דאי"ז אלא מדרבנן, ונחלקו בזה הראשונים, ואכמ"ל, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-317)
317. הריטב"א והר"ן בכתובות מ"ו א' כתבו דמהכלל ופרט נתמעט גם דאין רבית בעבדים ושטרות, ובדף מס' 11 בסופו בהערה נתבאר די"ל דמודו למש"כ הרא"ש דלא משכח"ל הלואה בעבדים ושטרות, אלא דאזלי לטעמייהו דנתמעט רבית קרקע אף בהלואת מטלטלין, וכמש"נ שם בדעתם, וה"נ נתמעט רבית דעבדים ושטרות בהלואת מטלטלין, והרא"ש שכתב דלא משכח"ל הוא לטעמי' שלא נתמעט אלא רבית קרקע בהלואת קרקע, ובעבדים ושטרות לא משכח"ל הלואה. [↑](#footnote-ref-318)
318. בדעת הרמ"ה שכתב דלא משכח"ל הלואה בקרקע, אף דלכאו' שפיר משכח"ל בהלוהו י' גפנים טעונות בי"א, צ"ל דס"ל דבכה"ג כיון דהוי ההלואה ע"מ לבצור את הענבים ולאכלם, הו"ל כהלואת מטלטלין, וכ"כ הב"ח בסימן קס"א ס"א בדעת הרשב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-319)
319. ולכאו' זהו מש"כ בחי' המיוחסים להריטב"א לעיל ס"א א' דלא שייך הלואה בקרקע שחוזר בעין דלאו להוצאה ניתנה וגבי עבדים חד טעמא. [↑](#footnote-ref-320)
320. ואמנם בעיקר מש"כ הראשונים דכיון דלא משכח"ל הלואה בעבדים לי"ב איסור רבית דאורייתא, יל"ע אם הוא מתישב עם מש"כ הרמב"ם ודעימי' דבמכירת קרקע בהמתנה ע"מ שיאכל המוכר פירות הוי רבית קצוצה, ונתבאר לעיל דהוא משום דאין אכילת הפירות מכלל דמי המקח, אלא הוא תשלום בפנ"ע בעד ההמתנה, וא"כ בכה"ג משכח"ל רבית דאורייתא בעבדים, כגון שמכר לו עבד פלוני בעד עבד אחר והתנה שישלם לו עבד נוסף בעד המתנת המעות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-321)
321. הב"ח בסימן קס"א ס"א כתב דלפ"ז ה"נ משכח"ל הלואה בעבדים בכה"ג שהתנה שאם יאבד העבד יתן לו ב' עבדים, והרא"ש שכתב דלא משכח"ל הלואה בעבדים, הוא לטעמי' דגם בקרקע כתב דלא משכח"ל אלא בהלוהו י' גפנים טעונות. [↑](#footnote-ref-322)
322. יש להעיר בזה, שהרי בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה ואם לאו וד"ה ואי אמרת מבו' להדיא דאף לפ"מ דס"ד מעיקרא דאיירי הכא במטבעות הו"ל דרך מו"מ, והיינו משום דהשלחני נותן לו מעות והוא מתחייב לו דינר בעד המעות, ומה שאמרו דהו"ל הלואה, היינו דכיון דאי"ז קנוי לו דינו כהלואה ואף שהוא דרך מו"מ ה"ז אסור מדרבנן, ולפ"ז מסתברא מילתא דגם מש"כ רש"י הכא דאף בהלואה אם יש לו בביתו מותר לתת עודף, הוא בהלואה כה"ג דהו"ל דרך מו"מ. [↑](#footnote-ref-323)
323. השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דיש בבני הדור שלמד מהכא דמותר להלוות ברבית אם יש לו מעות בתוך ביתו, וכ"כ הבעה"ת שם בשם חכמי הדור, וכתב דהוא טעות דלא מצינו היתר זה אלא בסאה בסאה, אך לא ראינו לעולם שהתיר ללוות ברבית במקום שיש לו בתוך ביתו, - ובחי' תלמיד הרשב"א כתב דיש מגדולי המפרשים שהוכיח מהכא שמותר ללוות סאה בסאתים כשיש לו, אבל במטבע כיו"ב אסור אע"פ שיש לו מאותו מטבע, וצ"ב, ושמא הוא משום דבסאה בסאתים מצינו לחשבו כמו"מ שמוכר לו סאה חטים בעד סאתים חטים אחרים, אך במטבע שעיקרו הוא משום ערכו, א"א לחשבו כמו"מ. [↑](#footnote-ref-324)
324. וזה מתישב לפ"מ דגריס הב"ח שם בד' הרא"ש ופרוטטות, ושלא כהגירסא שלפנינו ופרוטות, וכ"כ בהגה' הב"ח על הרא"ש, דלהגירסא שלפנינו מבו' להדיא בד' הרא"ש דכל שהשלחני נותן לו מטבע והוא נותן לו מטבע ממין אחר הו"ל כדרך מו"מ, ויש לסייע לגירסת הב"ח, דמלבד דבד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש מבו' שפירש כן בד' הרא"ש, גם להגירסא שלפנינו אין מתישב מש"כ הרא"ש דהשולחני נותן לו מטבע והוא נותן לו פרוטות, שהרי גם פרוטות מטבע נינהו, (והול"ל דהשולחני נותן לו מעות והוא נותן לו פרוטות). [↑](#footnote-ref-325)
325. הטור בסימן קע"ג כתב בשם הרמ"ה דכל הא דשרי כה"ג הוא בשולחני דדרכו בכך, אך באדם אחר אסור עד שיאמר לו בפירוש דרך מו"מ, ועמש"כ הב"י שם לפרש בזה, אך האבנ"ז בסימן ר"ט סק"ח כתב דהוא משום דבשולחני שדרכו להחליף מטבעות, חשיב ב' מיני מטבע ב' מינים ודרך מו"מ, אך בשאר בנ"א כיון דאידי ואידי מטבע חד מינא חשיב וחזינן לה כהלואה, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 35. [↑](#footnote-ref-326)
326. וי"ל כמש"נ לעיל בהערה דאי"ז גזה"כ בעלמא דבדרך מקח לי"ב איסור רבית, אלא הוא משום דאיסור רבית הוא רק בהלואה שחיובו להחזיר את מה שנטל, ולא במקח דחיובו הוא לשלם בעד מה שנטל, דבכה"ג אף כשמשלם יותר מדמי מה שנטל אי"ז רבית אלא כמוכר ביוקר. [↑](#footnote-ref-327)
327. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא משום שאינם מין אחד אלא זה כסף וזה נחושת, אך כל ששניהם כסף כגון שנותן לו סלע טבוע כדי שיחזיר דינרים טבועים הו"ל רבית דאורייתא, וכדתנן לקמן ס' ב' המלוה סלע בה' דינרים, - אך הפנ"י לקמן שם כתב דהיינו רק בדרך הלואה, אך בדרך מו"מ שרי למכור סלע בה' דינרים, עיי"ש, וכ"נ בד' הבית מאיר שם בדעת הראב"ד. [↑](#footnote-ref-328)
328. וגדולה מזו מצינו בד' הריטב"א לקמן ס"ג א' בדין מכר ע"מ להחזיר שהתנו שיהא המכר קיים עד אותה שעה ויחזור הלוקח וימכרנה למוכר באותן דמים, דלרבנן הו"ל רבית גמור, דכיון דאין דרך לוקח קרקע לעשות כן, ירדה תורה לסוף דעתם דלהלואה גמורה נעשה, וזהו שאמרו הכתוב את כספך לא תתן לו בנשך ולא אמר לא תלוה בנשך, לרבות מכר כיו"ב שיהא דינו כמלוה, והרי דאף דבדין חו"מ הו"ל מכר גמור ולי"ב הלואה כלל, מ"מ כיון דירדה תורה לסוף דעתם דלהלואה גמורה נעשה חשיב כהלואה לאיסור רבית, אך דעת ש"ר דאיסורא דמכר ע"מ להחזיר הוא רק כשבטל המכר למפרע, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ועד"ז מצינו בד' החוו"ד בסימן קס"ו סק"ה דכל שאומר אתן לך מנה במתנה ע"מ שתתן לי לזמן פלוני מאתים, הוי רבית קצוצה, וכ"כ השער דעה בסימן ק"ס סוסק"ב דאם המלוה נותן למעות במתנה ע"מ שיחזיר יותר הוי רבית קצוצה דאין הלשון גורם, והיינו דאף דבחו"מ ה"ז חל כמתנה על תנאי, מ"מ כיון דהעסק שביניהם הו"ל כעסק דהלואה, חשיב כהלואה לאיסור רבית. [↑](#footnote-ref-329)
329. וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סכ"ט דבמקדים מעות על מעות אחרות, אע"פ שהם ב' מינים שונים כגון כסף וזהב ודרך מו"מ הוא, כיון שנותן לו עכשיו מעות היוצאות והוא מחזיר לו מעות היוצאות, ה"ז דומה להלואה, ויש לה דין הלואה ממש לאסור בה הרבית מה"ת. [↑](#footnote-ref-330)
330. ונפ"מ רבתא לדינא בזה"ז הוא בקניית דולרים בשקלים, דאף אם הדולר חשיב כמטבע, מ"מ כיון שדרך למוכרו והוא עושה בדרך מו"מ שרי. [↑](#footnote-ref-331)
331. ומבו' בדבריו שם דהיינו דכיון דיש לו בביתו יפה דינר וטריסית, הרי דאף דאי"ז נקנה לשולחני דאין מטבע נעשה חליפין, מ"מ הו"ל כמו"מ שמחליף המעות בדינר וטריסית, וכ"כ האבנ"ז שם בדעת הראב"ד דכיון שאמר שיעלה לו מה שיש לו בביתו הוי כדרך מו"מ כיון שמתנה על מה שיש לו. [↑](#footnote-ref-332)
332. במש"כ דהוא עושה דרך מו"מ יש להסתפק אם סגי לזה במה דאומר לשון מכירה, או דהוא רק משום דיש לו בביתו ו' דינרים, וע"כ מצי לחשבו כמכירה. [↑](#footnote-ref-333)
333. וכ"כ הריטב"א לקמן ס"ג ב' ד"ה אי לקבולי עלי', וס"ה א' ד"ה ומצינו בתשובה, וס"ה ב' ד"ה משכן לו בית, - אך בדבריו לקמן ע"ב ב' ד"ה והא דקתני ופוסק עמו לא משמע כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-334)
334. ואזיל הריטב"א לטעמי' לעיל מ"ח א' דליכא מי שפרע אלא כשקונה ד"ת. [↑](#footnote-ref-335)
335. בחי' תלמיד הרשב"א לקמן ס"ה א' כתב ללמוד כן ממש"כ בתשו' ר"ה גאון שהביאו הרמב"ן והרשב"א שם דהפוסק על הפירות כשלא יצא השער יכול לחזור בו ואינו מקבל עליו מי שפרע מאחר שנעשה באיסור, והרי דאם נעשה המקח בהיתר מקבל עליו מי שפרע אע"פ שלא היו לו פירות באותה שעה, שהרי לא פסק אלא על שער שבשוק, ולפ"ז מבו' דאף כשלא יצא השער קאי במי שפרע, וכמש"כ הש"ך בסימן ר"ט סקי"ג, - אמנם הנה בד' ר"ה גאון שם מבו' דכל שקנו מידו קנה קנין גמור, והפרישה בחו"מ סימן ר"ח סק"א כתב דהא דקנה קנין גמור אף שלא יצא השער, הוא בהתחייבות, או דאיירי כשיש לו אלא שהוא מחוסר ג' מלאכות, ועמש"כ ע"ז הנתיה"מ שם סק"ג, ולפ"ז הרי דה"נ מתפרשים דבריו בדין מי שפרע, ואין ללמוד מדבריו דאיכא מי שפרע אף בדבר שאינו ברשותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-336)
336. הפנ"י בסוגיין כתב דמכוון דבריו הוא למה שאמרו בירושלמי בפירקין אמר לו תן לי חיטי שאני מוכרן, במה קנה, רב נחמן בר יעקב סבר מימר חייב להעמיד לחבירו. [↑](#footnote-ref-337)
337. אך בדבריו ביו"ד סימן קע"ג סקי"ב מבו' דכל שיצא השער מצי להקנותו בקנין גמור, וכל הא דאינו קונה אלא למי שפרע הוא משום דמעות אינם קונות, והחוו"ד בסימן קע"ה סק"ד עמד בסתירת דבריו. [↑](#footnote-ref-338)
338. בפשוטו הטעם בזה, דכיון שהוא מצוי לקנותו הו"ל כדבר שבידו דל"ה כדשלב"ל, וכ"כ השערי ישר בש"ו פי"ז בתו"ד, - אך צ"ע דזה ניחא אם לבסוף קנה את מה שהי' בידו לקנותו עכשיו, אך כל שקנה לבסוף פירות שלא הי' בידו לקנותם עכשיו, או שלא היו כלל בעולם, היאך חייל ע"ז הקנין. [↑](#footnote-ref-339)
339. ומד' הרשב"א מוכח דבכה"ג דהוא דבר המצוי, אם הקנה לו בקנין גמור קנה, וע"כ אף כשקנה בכסף קנה למי שפרע, וכ"ה מבו' בד' המאירי ובד' הכס"מ שם, וכ"כ הקצוה"ח שם וכתב כן בדעת הסמ"ע, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קל"ד (ד"ה אמנם יש) בדעתו, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן רי"א ס"ה, אך במשובב בסימן ס' כתב דאין המנהג כן למעשה, אלא אף בדבר המצוי בשוק אינו יכול למכור דשלב"ל, וכמש"כ התרוה"ד בסימן ש"כ, - והכס"מ שם כתב לפ"ז דמש"כ הרמב"ם שם ה"ח דמי שהקנה מטלטלין אגב קרקע שאם אינם ברשות מוכר אינם קנויים, היינו דוקא מטלטלין שאין כיוצא בהם נמכר בשוק, וצע"ג, שהרי הרמב"ם שם כתב גם כשהקנה לו דינרים באגב, אף דדינרים הוו דבר המצוי, ועמש"כ האו"ש שם טעם אחר בהא דל"מ להקנות דבר שאינו ברשותו באגב, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-340)
340. בתשו' מהריט"ץ סו"ס קס"ו כתב דאין לפרש דבפסיקה איירי כשנתחייב ליתן לו, דא"כ מ"ט קנה רק למי שפרע ולא קנה קנין גמור, - אך המחנ"א בהל' דשלב"ל סו"ס ג' כתב דהוא מכח מה שתיקנו חכמים שלא יקנו מעות אלא למי שפרע, והיינו דגם בהתחייבות ביטלו חכמים לקנין מעות, וכ"כ החזו"א בליקוטים סימן ט"ו סק"ב ד"ה ובגמ', ותמה מזה ע"ד הסוברים דשכירות מטלטלין נקנה בכסף, אך בד' המחנ"א גופי' בהל' קנין מעות סימן י"ד מבו' דלא ביטלו חכמים לקנין מעות בהתחייבות, (ועמד ע"ז האמרי בינה הלואה סימן נ"א), וכ"כ הגרש"ש בקונט' השעבוד סימן א', וכ"כ כמה מרבוותא, והבאנו לדבריהם בדף מס' 1 בסופו בהערה. [↑](#footnote-ref-341)
341. ובח"א שם כתב דמש"כ הרמב"ם והשו"ע דליכא מי שפרע במשכון, וגם במלוה ליכא מי שפרע אלא אם חשיב כמעות לקנות, אי"ז משום דליכא מי שפרע אלא במקום שקנה ד"ת, אלא משום דכ"ה דאי"ז נתינת מעות לקנין ה"נ לא חשיב כדברים דאיכא בהדייהו מעות. [↑](#footnote-ref-342)
342. הקצוה"ח בסימן ר"ט סק"ט הוכיח דליכא מי שפרע אלא כשקנה ד"ת, ממש"כ הרמב"ם בפכ"ב ממכירה ה"ב במוכר דשלב"ל דאף כשבאו לעולם יכול לחזור בו וא"צ לקבל מי שפרע, ולדעת ר"ל דכל דברים דאיכא בהדייהו מעות קאי במי שפרע, ודאי דאף בדשלב"ל איכא מי שפרע, ומש"כ הרמב"ם דליכא מי שפרע בע"כ דהוא משום דלפ"מ דקי"ל כר' יוחנן ליכא מי שפרע אלא כשקונה ד"ת, - אך בתשו' פרי יצחק בח"ב שם כתב דהא דליכא מי שפרע בדשלב"ל הוא משום דלא סמכה דעתי', כמו שאמרו לעיל ט"ז א', ובח"א שם כתב בע"א, ועי' עוד בדבריו בח"ב שם שכתב בדעת השו"ע דאיכא מי שפרע אף בדשלב"ל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-343)
343. ובד' הגרש"ש במערכת הקנינים ר"ס ו' נראה דס"ל דאף דלדעת ר' יוחנן לא קאי במי שפרע, כיון דלדידי' ליכא מי שפרע רק כשקונה מד"ת, מ"מ לדעת ר"ל דבדברים דאיכא בהדייהו מעות קאי במי שפרע, יש מקום לומר דאף בכה"ג קאי במי שפרע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-344)
344. ועיי"ש שכתב דכ"ה מבו' בקידושין ר"פ האומר דמותר לחזור בו בתוך ל', וצ"ב, דהתם איירי בקידושין, ולא מצינו דבחזרה בקידושין איכא מי שפרע, ואף במכירת קרקעות נחלקו הראשונים אם איכא מי שפרע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-345)
345. ועיי"ש שכתב דמה שאמרו דזבין לי' תרי דיקלי, לאו היינו שהוא חייב לקנותו, אלא דאם קונה לא מצי חבירו לבטל את המקח, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ד ממכירה הי"ג, והרשב"א שם תמה ע"ז, ועמש"כ הריטב"א והר"ן שם בשם הרא"ה לפרש לד' הרי"ף, וכ"כ הרמ"ה שם, וכתב לפרש כפי' רשב"ם שם דמה שאמרו דזבין לי' תרי דיקלי היינו שלא יהא מחוסר אמנה. [↑](#footnote-ref-346)
346. הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד סוף אות ס"ב כתב דהא דיכול לחזור בו, ול"ד למש"כ הרמב"ם שם פכ"ב ה"ג דהפוסק על שער שבשוק חייב לקנות וליתן ללוקח מה שפסק ואם חזר בו מקבל מי שפרע, הוא משום דהתם שיצא השער הו"ל כדבר שברשותו, הדרישה בחו"מ סימן ר"ט סק"ו, והט"ז בסימן רט"ז ס"ה, ועד"ז בתשו' תשב"ץ חוט המשולש טור ב' סימן י"ג, ועמש"כ בזה הפרי יצחק בח"ב סימן מ"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-347)
347. אך בד' הבעה"ע באות מכירת קרקעות סז. משמע כמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קל"ד דמש"כ ר"נ גאון דחייב לקנות לו, הוא רק כשלא ידע הלוקח שאינו ברשותו של המוכר, וכ"כ הרשב"א והר"ן בב"ב שם והמ"מ בפכ"ד ממכירה הי"ג בשמו.

     והר"ש בתרומות פ"ו מ"ג כתב ללמוד כן מד' הירושלמי שם דכל שלא ידע הלוקח צריך המוכר לקנות וליתן לו, והק' ע"ז מסוגיית הגמ' בב"מ ט"ז א', וכתב דשמא יש לחלק בין קרקע למטלטלין, ובתשו' הגרע"א שם כתב כן גם בדעת הבעה"ע, וכתב דלפ"ז אין להוכיח מד' הרי"ף ודעימי' בדין ארעא ודיקלי דפליגי ע"ד הבעה"ע, וצע"ג, שהרי ד' הבעה"ע קיימי על ארעא ודיקלי, אך הרשב"א בב"ב שם כתב דשאני התם דאי"ז בידו לקנותה מן הגזלן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-348)
348. אך לדעת הסוברים דאיכא מי שפרע אף כשאינו קונה ד"ת, י"ל דמה"ט הוא דחייב לקנות וליתן לו, כיון דג"ז הוא בכלל תנאו, - וי"ל עוד, דגם לדעת הסוברים דליכא מי שפרע אלא כשהוא קונה ד"ת, מ"מ בכה"ג דכשיקנה הפירות ויעמידם לו יחול הקנין ד"ת, שפיר איכא מי שפרע גם על מה שנתחייב לקנות ולהעמיד המקח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-349)
349. ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א בב"ב שם דגם למש"כ הבעה"ע דכל שלא ידע הלוקח שאינו ברשותו חייב לקנות וליתן לו, היינו רק בדבר שבידו, והיינו משום דכל שאינו בידו ל"מ להתחייב ע"ז. [↑](#footnote-ref-350)
350. לכאו' מכוון דבריו דכשיבואו הפירות לרשותו ויהא בדעתו להעמידם ללוקח, יחול הקנין, ושפיר יש לחוש שיאמר לו נשרפו חטיך בעלי'. [↑](#footnote-ref-351)
351. כ"ה בדבריו לקמן ס"ג ב' ד"ה אי לקבולי עלי', וס"ה א' ד"ה ומצינו בתשובה, וס"ה ב' ד"ה משכן לו בית, - אך בדבריו לקמן ס"ג א' ד"ה אמר רב משמע דליכא מי שפרע אלא כשלוקח ממנו דבר מסוים, אך בפוסק על הפירות שיש לו, דיכול ליתן לו פירות אחרים, ליכא מי שפרע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-352)
352. ובדעת החולקים י"ל, דאף דיכול לאכול הפירות וליתן אחרים, מ"מ כיון שבידו ליתן לו פירות אלו, שפיר חייל המקח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-353)
353. ומבו' מדבריו דמה"ט הוא דלא הותר לפסוק בבא בהלואתו אלא כשיש לו, משום דכל שאין לו לא סמכה דעתי' ולי"ב אף משום מחוסרי אמנה, ונתחדש בדבריו דאם הי' קונה למי שפרע או למחוסר אמנה, הי' שרי לפסוק כשיצא השער אף בבא בהלואתו. [↑](#footnote-ref-354)
354. ויש ללמוד לנידו"ז עוד מד' הראשונים בכ"ד, ונתבאר בסוף דף מס' 26, ובתחילת דף מס' 32, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-355)
355. ולדעתו צ"ל דמש"כ התוס' דברשותו נתייקרו, לאו היינו דחשבינן דכבר קנה הלוקח את הפירות עצמן, שהרי אין למוכר פירות כלל, אלא היינו דכבר קנה הלוקח זכות לקבלת פירות, וזכות זו נתייקרה ברשותו, וע"כ הוא דשרי, והא דמהני מה דזכות זו נתייקרה, ול"ה כסאה בסאה דאסור, י"ל דהוא משום דלא אסרו סאה בסאה בדרך מקח, וכמש"כ הט"ז בסימן קס"ב סק"א. [↑](#footnote-ref-356)
356. ועיי"ש בסו"ד שכתב לישב דאלמלי הא דקנה למי שפרע, ל"ה מצינו למימר דמאי אהנית לי, כיון דמתהני טובא לענין זולא, וע"כ הוצרכו התוס' להא דקנה למי שפרע ומסתמא לא יחזור בו, - וצ"ב היאך הוא מתישב במש"כ התוס' דהא דבעינן לה"ט דקאי במי שפרע הוא דמכח זה חשבינן לה כנתיקרו ברשות לוקח. [↑](#footnote-ref-357)
357. אך למש"כ החוו"ד בסימן קס"ג סק"ב דפסיקה כשיצא השער שריא אף בגונא דלא קנה למי שפרע, ומש"כ התוס' דכל הא דשרי הוא משום דקנה למי שפרע, הוא לס"ד דגמ', ניחא. [↑](#footnote-ref-358)
358. ועיי"ש שכתב לדון עוד, דאם הי' לו יין, היתה חלה פסיקת היין בעד כל הל' דינרין והיוקר הוא שלו, אלא דהי' צריך להוסיף בעד היין ה' דינרין מחמת איסור רבית דהחטין, - דאף דנמצא דלמפרע ל"ה לו מעות אצלו רק דינר זהב, מ"מ הו"ל כפוסק בעד ל' דינרים ונתן המעות בחזקת ל' דינרים ונמצא חסר ה' דינרים דנקנה המקח כולו, אלא דצריך להשלים הדמים. [↑](#footnote-ref-359)
359. התוס' הק' דלפירש"י דהא דתנן אסור קאי על פסיקת היין, מאי פריך דכי אין לו יין מאי הוי, וכי לא ידע דאסור לפסוק יין מחמת חוב ולא נתן לו אז שום דמים, והמהרש"א כתב דפסיקא להו דאסור לפסוק מחמת חוב, כיון דכל הא דשרי הוא משום דאע"פ שאין לזה יש לזה ויכול לקנות ממנו עכשיו בדמים שקיבל, ולא שייך למימר הכי בפוסק עמו בחוב שיש לו עליו, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, - והמהר"ם שיף הק' ע"ז, דאם מסברא פשיטא לן דאסור לפסוק בחוב, א"כ מ"ט הוצרך רבה להביא כן מברייתא, וגם בסוגיית הגמ' לקמן ס"ג ב' מבו' דרב פפא ור"ה ברי' דר' יהושע לא ס"ל לחלק בזה, ועיי"ש שכתב לפרש לד' התוס' בע"א. [↑](#footnote-ref-360)
360. ומשמעות דבריו דפלוגתת תנאי אם מותר לפסוק על הפירות בחובו כשיש לו, היא בדיני מי שפרע, דברייתא דהכא ס"ל דמלוה אינה קונה למי שפרע, וע"כ אסור לפסוק, וברייתא דר' אושעיא ס"ל דקנה למי שפרע, וע"כ מותר לפסוק, אך הך מילתא דלא הותר לפסוק אף כשיש לו אלא כשקנה למי שפרע, הוא לכו"ע, וכמו שפירש"י לקמן בסוגיין דטעם הא דמותר לפסוק על הפירות בחובו כשיש לו, הוא משום דקנה למי שפרע. [↑](#footnote-ref-361)
361. וכתבו לדמותו למה שאמרו לעיל מ"ו ב' בהחליף דמי שור בפרה דמעות קונות משום דהוי מילתא דלא שכיחא, - ובתוס' הגרע"א תמה ע"ז, דהא דהתם מיקרי לא שכיח, הוא משום דבא החוב מחמת מכר, ולא שכיח לקניות בו, אך בחוב דעלמא לא עדיף מממון בעין ולא מצינו דמיקרי לא שכיח, וכמש"כ כן הרמב"ם בפ"ה ממכירה ה"ד, והשו"ע בסימן קצ"ט ס"ב, וכן תמה הבית מאיר בסוגיין ובסימן קע"ה ס"א, ועיי"ש שכתב לפרש דקו' התוס' קיימא על שנויא דרבה, דכיון דפסק עמו על היין בחוב הבא בעד חטים, הו"ל מילתא דלא שכיחא, (והיינו רק לפירש"י דפסיקת החטין היתה בהיתר), וכ"ה בד' הקצוה"ח בסימן ר"ט סוסק"ט דמש"כ התוס' דהוי מילתא דלא שכיחא הוא בחוב הבא מחמת מכר.

     אך הגר"א בחו"מ סימן ר"ד סקי"ד כתב דאף דהרמב"ם מחלק בין דמי מכר לדמי הלואה, מ"מ דעת ש"ר דליכא נפ"מ ביניהם, ובכל גוונא שמכר בהנאת מחילת מלוה קנה, ובסו"ד הביא לד' התוס' הכא. [↑](#footnote-ref-362)
362. למש"כ הבית מאיר בביאור תי' התוס' דהא משום דבפוסק על החטין אינו נפטר עד שיתן לו חטין, כיון דיכול לאכלם וליתן אחרים, י"ל דזהו דפריך אמתניתין דאין לפרש דאיירי כשפטרו מן החוב, שהרי בסתם פסיקה כשיש לו יכול לאכול את החטין וליתן אחרים, וא"כ ודאי דלא פטרו ולא נגמר הקנין עד שיתן לו. [↑](#footnote-ref-363)
363. אך י"ל דכל מש"כ המהרש"א להתיר בזה, הוא רק כשיצא השער, אלא דכיון דבא בהלואתו אסור, ובזה הוא דאמרינן דכל שקנה קנין גמור שרי, אך כל שלא יצא השער ה"ז אסור אף אם קנה קנין גמור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-364)
364. והריא"ז שם כתב דפסיקה בהוזלה דהוא אגר נטר להדיא אסורה אף שקנו מידו, דכל אגר נטר אסור משום רבית וכל רבית אסור אפי' בקנין, ולא התירו בזביני אלא בפסיקה בשויו דאין כאן אגר נטר לי אלא דחיישינן שמא יתייקר, ובכה"ג הוא דשרי בזביני ע"י קנין כיון דאין כאן אגר נטר להדיא. [↑](#footnote-ref-365)
365. בדעת ש"ר שאסרו בזה, לכאו' הוא כמש"כ הריטב"א לעיל שם דמה שאמרו דהתם הלואה הכא זביני, היינו דבהלואה הוי אבק רבית לגמרי, ומשא"כ בזביני דליכא אבק רבית כלל אלא דחיישינן דמיחזי כרבית, וע"כ הוא דכל שקנו מידו שרי דתו לא מיחזי כרבית, וע"כ כ"ז הוא התם, אך בפסיקה על הפירות דהוי אבק רבית, דמי להלואה דאסורה אף כשקנו מידו, ויש להעיר לדעת הרי"ד והריא"ז שהתירו בזה, דא"כ ה"נ הי' לנו להתיר לפסוק על הפירות כשיש לו קרקע, שהרי אמרו לעיל שם דכל הא דאסור להלוות סאה בסאה כשיש לו קרקע, הוא משום דהלואה היא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-366)
366. בתשו' הרשב"א ח"א סימן תרנ"א וח"ב סימן ב' ומיוחסות סימן רכ"א כתב דהאיסור הכא הוא משום דכל שהוא נוטל יותר ממה שהלוה ה"ז אסור, וכתב לדמותו לרבית מאוחרת, עיי"ש, - ולפ"ז הדין נותן דאף אם עבר ועשה אינו מוציא ממנו, אף דהוי כרבית מאוחרת וקייל מאבק רבית, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א שם ללמוד לאסור ברבית דרך קנס, ומבו' בדבריו שם דאף דאי"ז אסור אלא משום שבאה לו הנאה מכח הלואתו, מ"מ אין גובין מידו, ורק אם כבר גבה אין מוציאין מידו, ואף אין מנכין, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-367)
367. הרא"ש הוסיף דמאחר שעבר על דברי חכמים ועשה שלא כהוגן עשו לו שלא כהוגן ואין בי"ד נזקקין לגבות לו חובו, והפלפו"ח שם כתב דבא לישב להא דקתני דאסור לעשות כן מפני הערמת רבית, ואפ"ה דינו כמו אבק רבית דאין מוציאין מלוה למלוה, וע"ז הוא שכתב דמאחר שעבר על דברי חכמים ועשה שלא כהוגן עשו לו שלא כהוגן ואין נזקקין לגבות חובו, - וצ"ב, דלפ"ז נמצא דלעולם לי"ב משום אבק רבית וליכא איסור בגביית החוב, אלא דאין נזקקין לגבות חובו, ואי"ז מתישב במה שהוכיח הרא"ש דחשיב כאבק רבית, וכ"כ הטור בקיצור פסקי הרא"ש דאבק רבית הוא ואינו יוצאה מלוה למלוה, - ובד' הטור בסימן קס"ג מבו' דמש"כ הרא"ש דעשו לו שלא כהוגן וכו', היינו דמה"ט אף אין גובין חטין, וכמו שהביא הפלפו"ח שם, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-368)
368. ובזה מתישב משה"ק הרשב"א ע"ד הרמב"ן, דמלישנא דאסור לעשות כן מפני הערמת רבית, משמע דאי"ז רבית דרבנן, דברבית דרבנן לא מצינו דנקטו להך לישנא, ועוד דמ"ש דנקט הך גוונא דרבית דרבנן, וכ"נ גם מהא דתני דיש דברים המותרים, ולא תני הכי בשום דוכתא באבק רבית דרבנן, ועוד, דאם הו"ל בכלל אבק רבית, הול"ל דאסורים מפני הערמת רבית, ומאי אסור לעשות כן דקתני. [↑](#footnote-ref-369)
369. ועיי"ש שתמה על מש"כ השער דעה שם ללמוד כן מתשו' הרשב"א, דהרשב"א לטעמי' אזיל דס"ל כדעת הרמב"ם דל"ה בכלל אבק רבית. [↑](#footnote-ref-370)
370. ובקונט' הסמ"ע הארוך אות י"ד כתב דיש ללמוד היתר מזה מה שנוהגין התגרין לומר הלויני לינדו"ש או כיו"ב ואחזיר לך כה"ג לאחר ל' יום, וחוזר ומוכרו לו בזול, ולסוף ל' יום מחזיר ונותן לינדו"ש אחר או דמי שויו, דדמי להא דשרינן הכא כשאמר הלויני חטים. [↑](#footnote-ref-371)
371. אך בתחילת דבריו משמע דלא שרי אלא כשקנה קנין גמור, וכ"נ בד' הש"ך שם, ועמש"כ בזה בתשו' אג"מ יו"ד ח"ג לסימן קס"ג הערה מ"ד. [↑](#footnote-ref-372)
372. ואמנם לפ"ז הדין נותן דבכה"ג שלא משך את החטין הו"ל רבית קצוצה, ואי"ז במשמעות ל' הב"ח והש"ך שכתבו דנראה כרבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-373)
373. וצ"ב, דא"כ מ"ט תני דהוא דבר המותר ואסור לעשות כן מפני הערמת רבית, הרי הו"ל ככל אבק רבית, כדתנן לקמן שם דלא ישכור ממנו בפחות, וביותר קשיא, דא"כ מ"ט דאביי דס"ל דכל שפורע לו פירות מותר, ושמא אה"נ הא דאסור לחזור וליקח ממנו בפחות הוא אף כשפורע לו פירות, ואך דמה שנאסר לחזור אח"כ ולפרוע לו את המנה שנתחייב לו, הוא רק כשפורע במעות. [↑](#footnote-ref-374)
374. וטעם הא דאי"ז רבית קצוצה, אף דדעת רוב קמאי דכשמתנה עמו בשעת ההלואה שימכור לו בפחות הוי רבית קצוצה, ודלא כמש"כ הפסקי רי"ד לקמן ס"ד ב', (ויתבאר בעזה"י במקומו), י"ל בתרי גווני, חדא, דהוא משום דהו"ל כרבית דרך מקח, דאף דמה שהתנה עמו שיחזור וימכור לו החטין בכ"ד סלע הו"ל רבית, הרי הו"ל רבית דרך מקח, שהרי עיקר ההלואה היא במה שמכר לו חטין בהמתנה, ועוד, משום דמה שחוזר ומוכר לו החטין בכ"ד סלעים, אי"ז רבית מדינא כלל, כיון דהוא דחוק למעות ואינו יכול להמתין ליום השוק, וכמש"כ בפירש"י, וגם לאחר הי' מוכרם בכ"ד סלעים, אך בד' הב"ח והש"ך שלא הזכירו להא דהוא דחוק למעות ואינו יכול להמתין ליום השוק, משמע כטעמא קמא. [↑](#footnote-ref-375)
375. לכאו' אזיל לטעמי' לקמן ס"ג א' דכל שמוכר לו קרקע ע"מ שיחזור וימכרנה לו, ירדה תורה לסוף דעתם דלהלואה גמורה נעשה, וכל שאוכל הפירות הו"ל רבית קצוצה, וה"נ הכא דכוותה כיון שמכר לו החטין ע"מ שיחזור וימכרם לו בפחות, לא חזינן לה כמכירה כלל, וחשיב כמו שנתחייב לו מתחילה מנה בעד הלואת כ"ד סלעים, וע"כ הו"ל רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-376)
376. ואזיל לטעמי' לקמן שם דהא דלא ישכור ממנו בפחות הוא אף לאחר שהלוהו, דהו"ל כרבית מאוחרת, וכן דעת ש"ר, אך דעת הפסקי רי"ד שם דלא נאסר לשכור עמו בפחות לאחר שהלוהו, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ואמנם דהרי"ד שם נקט דהכא הו"ל כמו שהתנה עמו כן בשעת ההלואה, עיי"ש, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-377)
377. והנה אמנם ל' הרמב"ן הוא דאיירי הכא כשלוה פירות בל' דינרים, אך להחוו"ד לטעמי' בסימן קס"א סק"א אף כה"ג הו"ל כדרך מקח, כיון שפירעון ההלואה הוא במין אחר, - ואמנם בדעת הריא"ז שאסר בזה, י"ל דס"ל דכה"ג שהלוה חטין במנה לא חשיב כדרך מקח, ודעתו דאיירי הכא כשהלוה חטין במנה, כאשר כ"ה משמעות דבריו בקונט' הראיות ובפסקיו, ועמד ע"ז הכנה"ג בהגה"ט סימן קס"ג (אות ו' ואות ח') בשם מהר"ש חקאן, עיי"ש, וכ"נ ממש"כ בפסקיו דכל הא דאי"ז רבית מה"ת הוא משום דרשאי אדם למכור פירותיו בפחות, וי"ל עוד בדעתו, דס"ל דאיסור רבית מאוחרת הוא אף בדרך מקח, עכ"פ בכה"ג דנתינת הרבית עומדת בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-378)
378. וי"ל דמה"ט הוא שהוצרך רש"י לפרשה בכה"ג דהוא דחוק למעות ואינו יכול להמתין, דאל"כ הי' לנו לאסור בזה מדינא משום רבית מאוחרת, ול"ה בעינן בזה לאיסור הערמת רבית, אך בד' הפוסקים שלא הביאו לד' רש"י אלו, משמע דס"ל דאורחא דמילתא קתני, וגם בלא"ה שרי. [↑](#footnote-ref-379)
379. ובדעת הרמב"ן ודעימי' דשרי, כתב הב"י שם בשם תלמידי הרשב"א דהוא משום דלא אמרינן מה לי הן מה לי דמיהן אלא לקולא, אבל לחומרא לא אמרינן. [↑](#footnote-ref-380)
380. וכ"כ האבנ"ז בסימן ק"פ סק"ב בדעת הרמב"ם, דכ"ה דלא קי"ל כאוקימתא דאביי בהא דהוי זה רבית דרבנן, ואי"ז אלא הערמת רבית, ה"נ לא קיי"ל כוותי' בהא דשרי לפרוע פירות, ועמש"כ בזה המקומ"ח בסימן קס"ג ס"ג. [↑](#footnote-ref-381)
381. התפארת למשה שם כתב דהיינו רק כשהתנה עמו לפרוע במעות, אך כל שהתנה מתחילה לפרוע בחטים, כופין אותו לפרוע חטים לקיים תנאו, אף לדעת הסוברים דגם בכה"ג אסור לפרעו במעות, והניח זה בצ"ע לדינא, וצ"ע דמה מקום יש לדון דאף בכה"ג אין כופין אותו לפרוע חטים, הרי לא עביד איסורא כלל, ומ"ט לא יפרע לו חטים כמו שהתנה עמו. [↑](#footnote-ref-382)
382. ושמא הטעם בזה, משום דעיקר מה שנתחייב לו בעד מקח החטין הוא מנה, אלא דיכול ליתן פירות בעד המנה, וכיון דחיוב המנה הוי כאבק רבית ואין מוציאין מידו, אינו חייב ליתן פירות בעד המנה, אך אי נימא דבאבק רבית איכא חוב גמור, וכל הא דאין גובין ממנו הוא משום דאין כופין אותו לעשות איסור, לא א"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-383)
383. ונתחדש לפ"ז דאף דלא נשלם איסורא דהערמת רבית רק כשגובה ממנו מעות, ואם יגבה ממנו פירות לא עביד איסורא כלל, מ"מ כל שאין לו פירות גובין ממנו מעות, דלא החמירו חכמים להפסיד ממונו של מלוה מכח איסור הערמת רבית, וכ"כ האבנ"ז בסימן ק"פ סק"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-384)
384. ובד' הרמב"ם י"ל דאזיל לטעמי' דלא התיר כלל ליתן פירות, אך בד' השו"ע משמע דאף דמותר ליתן פירות מ"מ מוציאין ממנו מעות. [↑](#footnote-ref-385)
385. אך שם סק"ג כתב בדעת השו"ע דאף כשפסק עמו ליתן מעות, אסור לכתחילה לגבות מעות, כיון דאפשר בהיתר לגבות פירות, ומ"מ אם אין לו פירות גובין ממנו מעות, דאין מפסידין ממונו של המלוה משום הערמת רבית, - ועיי"ש בסק"ו וסק"ח שכתב שנחלקו הרמב"ן והרשב"א אם אין האיסור אלא כשנוטל ממנו מעות, דעי"ז הוא דמיחזי כרבית, או דהאיסור הוא כשחזר ולקח ממנו חטין בעד כ"ד סלעים, דזהו הרבית שגבה ממנו, - ובד' הריא"ז בקונט' הראיות משמע דיש בזה ב' איסורים, דכשחזר ומכר לו החטין בכ"ד סלעים, הו"ל כרבית מאוחרת, דמשום שהוא חייב לו מכר לו בפחות, וכשמשלם לו מנה הו"ל כהערמת רבית שנתן לו כ"ד סלעים ומחזיר לו מנה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-386)
386. הרמב"ן כתב דאין להעמידה כשהוזלו הפירות אחר שלקחם ממנו בל' ועמדו בדינר זהב, דבכה"ג ודאי דשרי ולי"ב שום הערמה ואיסור, וכ"כ הב"י בסימן קס"ג ס"ג בשם תלמידי הרשב"א, וכ"כ הרמ"א שם דכל האיסור הוא כשעדיין הם שוין מאה. [↑](#footnote-ref-387)
387. אך המקומ"ח בסימן קס"ג ס"ג האריך, דאף דלדינא יש לאסור בכה"ג משום דכל דיש לו שער ידוע הו"ל כמפרש, מ"מ לא מטעם זה הוא שאסרו תלמידי הרשב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-388)
388. המחנ"א בהל' דשלב"ל סימן ג' כתב דיש שלמדו מדבריו דהיתר פסיקה ביש לו הוא רק משום שקנה למי שפרע, ונחלק ע"ז דלא הוצרך רש"י לה"ט אלא בפוסק בחוב, וכ"כ הפנ"י בסוגיין, ונתבאר בדף מס' 20. [↑](#footnote-ref-389)
389. ועיי"ש שתמה ע"ד הט"ז והש"ך שכתבו דהא דשרי הוא משום דקנה למי שפרע, שהרי הרמ"א בחו"מ סימן ר"ד ס"י פסק דמלוה אינה קונה למי שפרע, ואין לומר דאיירי הכא בהנאת מחילת מלוה, דאי"ז במשמעות סתימת הפוסקים, ואמנם התפאל"מ שם כתב דהא דשרי הוא משום דהוי כאומר בהנאת מחילת מלוה דקנה למי שפרע, ומשמע דאף אם לא אמר כן להדיא, מ"מ כיון דבלא"ה יש בזה איסור רבית מתפרשים דבריו כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-390)
390. ועיי"ש שכתב דצ"ל כן גם במש"כ הנימו"י דהוא משום דקאי במי שפרע, אך דבפ' הזהב כתב דמלוה אינה קונה למי שפרע, ובע"כ דמש"כ מי שפרע ל"ד הוא וסגי במה דהוי מחוסר אמנה, ובזה מתישב גם מש"כ הט"ז והש"ך שם דהא דשרי הוא משום דקנה למי שפרע, אף דקי"ל דמלוה אינה קונה למי שפרע. [↑](#footnote-ref-391)
391. והיינו דאף דגם בברייתא תני כשער של עכשיו, י"ל כמש"כ הרמב"ן ודעימי' דהוא משום סיפא דאין לו אסור אף שיצא השער, אך בד' רש"י משמע דגם הא דמעמידין מלוה ע"ג פירות כשיש לו הוא רק כשער של עכשיו, וכמש"כ כן בביאור למהר"ם שיף בסוגיין. [↑](#footnote-ref-392)
392. וכ"נ ממש"כ הנימו"י דמש"כ רש"י כשער של עכשיו ל"ד כשער שיצא בשוק, ומשמע דלא הותר לפסוק אלא כשער של עכשיו ולא להוזיל, ואף דא"צ דוקא כשער שיצא בשוק ושרי אף כשלא יצא השער, מ"מ הוזלה אסורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-393)
393. אך הגידו"ת שם כתב די"ל דלא התירו להוזיל אלא כשלא יצא השער דאין ההוזלה ניכרת, אך כל שיצא השער אסור להוזיל, ופירש כן בד' הבעה"ת שם. [↑](#footnote-ref-394)
394. צ"ע דהרשב"א והנימו"י גופייהו הביאו לפירש"י דהא דשרי הוא משום דכי מוקיר ברשותי' מוקיר הואיל ואם בא לחזור בו קאי עלי' במי שפרע, ואפ"ה כתבו דטעם ההיתר הוא משום דאוזולי מוזיל גבי', וגם הט"ז בסימן קס"ג סק"ג צירף לב' הטעמים יחד. [↑](#footnote-ref-395)
395. בד' הפנ"י מבו' שדקדק כן ממש"כ רש"י דהא דשרי הוא משום דקנה למי שפרע, ואם מותר אף להוזיל א"צ לה"ט, והשער דעה בסימן קס"ג סק"ב תמה ע"ז דגם הא דשרי להוזיל הוא משום דקנה למי שפרע, וכמש"כ הריב"ש בסימן ש"ו, - אך בד' הגרע"א מבו' שדקדק כן ממש"כ רש"י דטעם ההיתר הוא משום דכי מוקרי ברשותי' מוקרי, ואם מותר אף להוזיל א"צ לה"ט דהוי היוקר ברשותו, דאף אם אין היוקר ברשותו והוא מוזיל לו שרי. [↑](#footnote-ref-396)
396. וזה כדעת הסוברים דמלוה אינה קונה בקנין כסף, ומ"מ כיון דהוי דברים דאיכא בהדייהו מעות קאי במי שפרע. [↑](#footnote-ref-397)
397. וי"ל עוד בזה למשמעות ד' רש"י לקמן ע"ב ב' דהיתר פסיקה ביש לו הוא כשפוסק עמו ליתן לו מאותו גדיש דמעכשיו הוא קנו לו וליכא המתנת מעות, אך כל שאינו פוסק עמו ליתן מן הפירות שבידו, חשיב דאיכא המתנת מעות ואסור להוזיל לו, ול"מ בכה"ג הא דיש לו אלא להתיר לפסוק בשויו, ומשום דהוי היוקר ברשותו, וכ"ה מבו' בד' הכהונת עולם בסימן קע"ג ד"ה ב"י בדין שפירש כן בד' רש"י. [↑](#footnote-ref-398)
398. ועד"ז כתב בגל' יד אברהם בסימן קס"ג דלא התירו אלא לפסוק כשער הזול שדרך לפסוק בזה השער כגון שער הלקוטות, ואין ניכר שמוזיל בשביל ההלואה, - והחזו"א בסימן ע"ו סוסק"ב כתב דמש"כ הרשב"א והנימו"י דאוזולי מוזיל גבי', היינו דאף שאין כאן שער הנמשך ועתיד להתייקר, מ"מ לי"ב איסורא, כיון דאי"ז הוזלה ניכרת, אך הוזלה ניכרת אסורה. [↑](#footnote-ref-399)
399. בד' ר"ה גאון בס' המקח שער מ"ד משמע להדיא דכל הא דאין לו אסור, הוא רק בפסיקת היין והשמן, דלא הותרה החלפת פירות בפירות כשאין לו, אך פסיקת החטין מותרת אף כשאין לו, עיי"ש, ומתישב היטב בזה משה"ק הרשב"א בסוגיין על פי' ר"ה גאון דהאיסור במשנתינו בפסיקת היין הוא כשלקח את החטין בהלואתו, דא"כ בע"כ דאיירי כשיש לו חטין, ומ"ט לא תני לה, וזה דלא כמש"כ רש"י וש"ר דאף פסיקת החטין אסורה כשאין לו, וכ"כ הרמב"ם בפ"י ממלוה ה"ו והטוש"ע בסימן קס"ג. [↑](#footnote-ref-400)
400. ואמנם האבנ"ז גופי' בסימן קע"ח האריך דלדינא אין מקום להתיר בזה, אך דבריו שם קיימי בגונא שבא לפסוק בחובו, דבהלואה החמירו דל"מ הא דיש לו מעות, אך דבריו בסו"ס רי"ד קיימי בגונא דנותן מקצת מעות ופוסק על שער שבשוק, ובכה"ג הוא דס"ל דיש להתיר כשיש לו מעות. [↑](#footnote-ref-401)
401. הרא"ש בסימן ז' כתב בתו"ד בהא דתניא הכא דאין לו אסור, דהיינו דאין לו לא מעות ולא חטין, ומבו' דכל שיש לו מעות שרי אף שאין לו חטין, והב"י שם צידד דהוא הגהה ואינו מלשון הרא"ש, ובהגה' הגר"א על הרא"ש כתב דהוא מד' ההג"א, ועמש"כ בזה הפלפו"ח והתפארת שמואל והמהר"ם שיף והגר"א בסימן קס"ג סק"א. [↑](#footnote-ref-402)
402. ועיי"ש שכתב דאף ההג"א לא התיר אלא בגונא שנתן תחילה מעות בעד חטין ובא להעמיד חוב החטין על יין, ובכה"ג הוא דשרי כשיש לו מעות, אך כל שבא לפסוק בחוב מעות, מודה ההג"א דאסור, משום דבהלואה החמירו, וכתב לפ"ז דלפ"מ דקי"ל כדעת ר"ה גאון דכל שנתן תחילה מעות על חטין מותר לחזור ולפסוק על יין אף כשאין לו, אין קיום לדין זה. [↑](#footnote-ref-403)
403. וגם בעיקר מש"כ החוו"ד דהא דביצא השער קנה למי שפרע הוא רק בשער כדורמוס ורק כשיש לו מעות שיכול לקנות בהן, נתבאר בדף מס' 23 בהערה להעיר דבד' הפוסקים בחו"מ סימן ר"ט לא מצינו שחילקו בזה. [↑](#footnote-ref-404)
404. והיינו דאף דאיירי כשיש לו חטין בשעה שפסק, מ"מ כיון דלא קנה אותם קנין גמור, לא חשבינן לה כבא באיסרו. [↑](#footnote-ref-405)
405. והרשב"א כתב בשם הראב"ד דכל שאין למוכר את אותן החטין אסור לפסוק על היין, ופירש כן למה שאמרו דבא לחוב בדמיהן, ולכאו' הוא ע"ד דעת ר"ה גאון דכל שנתן מתחילה מעות על החטין מותר לחזור ולפסוק בדמיהן על היין, וע"ז הוא שכתב דהיינו רק כשפסק על החטין כשיש לו ועדיין יש לו את אותם החטין, דבכה"ג חשבינן לחטין אלו כחטין של הלוקח ויכול לחזור ולפסוק בהן על היין, דהו"ל כבא באיסרו, אך אם אם אין אותן החטין קיימין ביד המלוה, הו"ל כבא בחובו ואסור לחזור ולפסוק על היין. [↑](#footnote-ref-406)
406. בל' הר"ן והנימו"י משמע דטעם ההיתר בזה הוא משום דבכה"ג חשבינן להפסיקה השני' כמו שהיא נעשית במעות שנתן מתחילה, וזהו שכתבו דכל שזקף במלוה איפסוק לי' איסור דמעיקרא, וזהו שכתב הנימו"י דהו"ל כמו שבא באיסרו על היין, - אך הפנ"י כתב דאין לפרש כן, שהרי האיסר שנתן מתחילה ניתן להוצאה ובשעה שפוסק על היין הו"ל כמלוה, ועוד דאף אי נימא דכיון דמילתא דרבנן הוא חזינן להאי איסר כמו שהוא בעין, אפ"ה אסור לפסוק על יין שנותן לו יותר מדמי האיסר כיון דאין לו יין, וא"כ במשנתינו שנתן לו דינר זהב על החטים, היאך יהא מותר לפסוק עכשיו על יין שוה ל' דינר, - ועיי"ש במש"כ לפרש לד' הנימו"י בע"א, ועד"ז כתב הפליתי בסימן קס"ג, ובמש"כ ע"ז השער דעה שם. [↑](#footnote-ref-407)
407. ומבו' בדבריו דלדעת הב"י צ"ל, דזהו עצמו הוא טעם האיסור במשנתינו לפסוק על היין כשאין לו אף שבא תחילה באיסרו, דהוא משום דאמר הרי חטיך עשויות עלי בל' דינרים והו"ל כזקיפה במלוה, אך כתב דאי"ז מתישב בהא דמוקמינן לה בגמ' בלקח בהלואתו, והרי דאם לקח מתחילה את החטין במעות, שרי לחזור ולפסוק על היין, אף שאמר הרי חטיך עשויות עלי בל' דינרים ולא חשבינן לה כזקיפה במלוה. [↑](#footnote-ref-408)
408. אך ממש"כ הב"י בסימן קס"ג ללמוד מד' רי"ו דפליג ע"ז וס"ל דאף ששם את החטים בדמים ל"ה כזקיפה במלוה, אף דד' רי"ו שם קיימי כשהמוכר שם אותם בדמים, מבו' דלא ס"ל לחלק בין היכא שהלוקח שם בדמים להיכא שהמוכר שם בדמים, וכ"ה להדיא בד' הט"ז בסימן קס"ג סק"ה דאף כשהמוכר שם אותם בדמים אסור, - ועמש"כ השער דעה בסימן קס"ג סוסק"ה לדון לישב לד' הב"י והרמ"א בע"א, ובסו"ד דחה לזה, והניח לדבריהם בצ"ע. [↑](#footnote-ref-409)
409. הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דכל שיש למוכר חטין ורצה ליתנם לו ואמר לו אם תרצה קבל חטין שלך או אם תרצה עשה עליהן יין כשער של עכשיו, הו"ל כנותן מעות ממש, ומותר לפסוק על היין אף שאין לו, - וי"ל דהרמב"ן ודעימי' מודו לזה, ולא אסרו אלא כשאין המוכר רוצה ליתן לו עכשיו חטין. [↑](#footnote-ref-410)
410. הריטב"א כתב דמש"כ דזוזי יהיב וזוזי שקיל ל"ד הוא, דאף אם נותן לו פירות אחרים השוים יותר מן המעות שנתן אסור, וכאשר כ"ה מוכח בסוגיין. [↑](#footnote-ref-411)
411. וכ"נ ממש"כ המרדכי בסימן ש"כ דמותר לתת מעות באמנה כשער שיצא בשוק ע"מ לקבל הן פירות הן מעות וכו', - אך י"ל דלא התיר אלא כשהתנה שיתן לו פירות או מעות, אך אם התנה שיתן לו מעות אסור. [↑](#footnote-ref-412)
412. ועיי"ש שכתב לדקדק כן ממש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה ר' יהודה היא דהכא לא פסק עמו ע"מ לשלם דמים אלא פירות, ולכאו' יש מקום לדחות, דאף דלדעת שמואל דהא דשרי הוא משום צד אחד ברבית, לא הותר אלא בכה"ג שלא פסק עמו ע"מ לשלם דמים, מ"מ לדעת ר' ינאי דשרי משום דמה לי הן מה לי דמיהן שרי בכל ענין. [↑](#footnote-ref-413)
413. והתוס' והאו"ז שם כתבו להוכיח כן מהא דתניא הכא דכולן יש לו מותר אין לו אסור, והרי דלא הותר אלא כשיש לו, וצ"ב דהרי הא דאסרו כשאין לו, הוא משום דבכה"ג עיקר הפסיקה אסורה כיון שאינו בא באיסרו, אך כל שבא באיסרו דהוי הפסיקה בהיתר ומותר ליתן לו את הפירות, מהיכ"ת נימא דאסור ליתן לו מעות, וכנראה זהו מה שדחו התוס' שם, אך האו"ז בסימן תי"ח דחה בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-414)
414. אך למש"כ התוס' דמשיכה דהכא ל"ה אלא לענין היתר פיסוק ולא לקנות ממש, יש מקום לומר דל"מ אלא כשמשך מתחילה, דבכה"ג אמרינן דכלתה לה תורת הלואה וקיבל חובו וברשותו אייקר, אך מה שמושך בסוף ל"מ מידי, כיון דלא קנה את החטין במשיכתו, ואי"ז חליפין גמורים, ודמי ליחוד קרן זוית שכתב הריטב"א דל"מ אלא כשייחד מתחילה. [↑](#footnote-ref-415)
415. המהר"ם כתב דהוצרכו לזה לפרש למש"כ לעיל מינה דלי"ב משום סאה בסאה, וע"ז הוא שכתבו הוא משום דלא קנה הלוקח את החטים לגמרי, דאם הי' קונה אותם לגמרי, הרי דאח"כ כשאכלן המוכר הו"ל כמו שלוה את החטים מהלוקח, ודמי לסאה בסאה דאסור, והתוס' הרא"ש כתב דהא דל"ד לסאה בסאה דאסור, הוא משום דכשנותן לו את הסאה בשעת היוקר, אינו נותנו לו בתורת פירעון הלואה, אלא בתורת מכר. [↑](#footnote-ref-416)
416. ועיי"ש שנחלק לפ"ז על מש"כ בתשו' צ"צ הקדמון סימן כ' ללמוד מד' התוס' דאיכא קנין לחצאין המועיל לענין לענין הפקעת האיסור ולא לקנות ממש. [↑](#footnote-ref-417)
417. והיינו משום דמשיכה הויא קנין גמור, וע"כ אף אם משך אחר שנתיקר שרי, כיון שכבר קנה את הפירות, וכשנותן לו מעות תמורתם הוי חליפין גמורים, אך יחוד קרן זוית דאי"ז קנין, ל"מ אלא כשיחד קודם היוקר, דה"ז מועיל לחשוב את היוקר ברשותו, אך כל שיחד אחר שנתייקר ל"מ מידי. [↑](#footnote-ref-418)
418. ולפ"ז י"ל דגם משיכה אינה מועלת להתיר ליתן מעות, למש"כ התוס' דהמשיכה אינה קנין גמור ואינה מועלת אלא לענין היתר פיסוק. [↑](#footnote-ref-419)
419. צ"ע היאך הומ"ל דהא דפוסקין כשיצא השער הוא משום דלא חיישינן שיתייקר, הרי להדיא תנן לקמן ע"ב ב' דהא דפוסקין כשיצא השער הוא משום דאע"פ שאין לזה יש לזה, והיינו משום דיכול לקנותו בדמים שקיבל, וכמש"כ בפירש"י לעיל ס"ב ב', ועמש"כ בזה בס' ארח משפט סימן כ"ט. [↑](#footnote-ref-420)
420. ועיי"ש שכתבו דמ"מ אין פוסקין על שוק של עיירות, כיון דלא קביע כלל, וליכא למימר אי בעי זבין, דאדאזיל ואתי איחלף לי' תרעא, שאין אדם טורח ליקח מיד. [↑](#footnote-ref-421)
421. השער דעה בסימן קע"ה סק"א ד"ה שוב מצאתי כתב לפרש לעיקר סוגיית הגמ' עד"ז בע"א, דס"ד דטעם התירא דפסיקה הוא משום דמאי אהנית לי, ולפ"ז אין להתיר אלא כשנתן כל המעות, וזהו דקמ"ל רבא דהוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן והוי כיש לו, וע"כ מותר לפסוק אף כשאינו נותן לו כל המעות, דכיון דמה שכנגד המעות קונה מיד, ל"ה שם הלואה עליו ול"ה רבית כלל, (ועמש"נ בזה להלן בהערה), - והאבנ"ז בסימן קע"ח סק"א כתב בדעת ההג"א בסימן ז' דמפרש דס"ד דטעם התירא דפסיקה הוא משום דמאי אהנית לי, ולפ"ז אין להתיר אלא כשנתן לו הלוקח מעות, וקמ"ל רבא דהא דשרי הוא משום דמה לי דמיהן וכו', ולפ"ז יש להתיר כשיש למוכר מעות שיכול לקנות בהן פירות, אף שלא נתן לו הלוקח מעות. [↑](#footnote-ref-422)
422. אך יש להעיר לב' הדרכים, דא"כ מהו שנתחבטו התוס' והרא"ש היכי שמעינן מר' ינאי דפוסק על שוק של עיירות ול"ב כדורמוס, הרי י"ל דכל שבאנו להתיר מכח דמה לי דמיהן מה לי הן פשיטא דסגי בשוק של עיירות, וכל הא דס"ל לר' יוחנן דבעינן כדורמוס, הוא משום דס"ל דטעם התירא דפסיקה הוא משום דמאי אהנית לי וכו', או משום דקני למי שפרע, והני טעמי לא שייכי אלא בשער כדורמוס. [↑](#footnote-ref-423)
423. האבנ"ז בסימן קע"ט סק"ט הק' דמאי קמ"ל הרי בכל סוגיית הגמ' לעיל הוה פשיטא לן שיכול לפסוק בהלואת חטים, כמש"כ הרמב"ן וש"ר בשם ר"ה גאון, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-424)
424. אך בעיקר יסוד דבריו דכל הא דכשיצא השער קנה למי שפרע, הוא רק בשער כדורמוס, ורק כשנותן לו מעות שיש בידו לקנות בהן, יש להעיר, דבד' הפוסקים בחו"מ סימן ר"ט לא מצינו שחילקו בזה. [↑](#footnote-ref-425)
425. בפירש"י שעל הרי"ף מבו' דזהו הא דמשני דהתם הלואה הכא זביני, דאי"ז משום דהלואה חמירא טפי, וע"ד הא דמשני לקמן בסוגיין בטעם הא דאסור ללוות סאה בסאה ולא אמרינן דמאי אהנית וכו', אלא היינו משום דלא שרי רק כשנתן לו דמים שיכול לקנות בהן, וזה מתישב טפי לגירסת הרי"ף התם שלקח בהלואתו הכא בזוזי זבין. [↑](#footnote-ref-426)
426. והגידו"ת והפלפו"ח הק' לפ"ז ע"ד הסוברים דכל שיש למוכר מעות מותר לפסוק עמו אף בבא בהלואתו, שהרי להדיא אמרו הכא דכל הא דשרי הוא בזביני אך בהלואה אסור, ועמש"כ הגידו"ת שם, ומש"כ האבנ"ז בסימן קע"ח. [↑](#footnote-ref-427)
427. הריטב"א כתב בע"א דס"ד דהא דקתני במתניתין דאם אין לו אסור היינו אף בבא באיסרו לידו, וע"ז משני דהתם דוקא משום דהוי הלואה שלא בא באיסרו לידו, וזה כמש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין לפרש להא דפרכינן דכי אין לו יין מאי הוי, דהיינו דס"ד דאיירי מתניתין אף כשיש חטין ללוה ורוצה לפרעם, דהו"ל כמו שנתן לו המלוה חטין, וע"ז משני דלא איירי בכה"ג, וה"נ מתפרש הא דפרכינן הכא. [↑](#footnote-ref-428)
428. ועיי"ש שכתב לדון דרבה ורב יוסף סברי כדעת רב פפא דשרי לקמן ס"ה א' בכה"ג, אך לפ"מ דדחינן לה משום דמאי חזית דאזלת בתר דידך וכו', אין להתיר בפסיקה מכח ה"ט דמאי אהנית לי, - אך כתב דזה נסתר מד' כמה מקמאי שהביאו לדינא לה"ט דמאי אהנית לי. [↑](#footnote-ref-429)
429. בחי' רמ"ש בסוגיין הק' דמ"ט לא סגי בטעמא דאע"פ שיש לזה אין לזה בפנ"ע, דעי"ז הוי כיש לו דשרי, ועיי"ש במש"כ בזה בכמה אנפי, ומש"כ בזה הפרי יצחק בח"ב סו"ס מ"ו, ומש"כ החזון יחזקאל בפ"ו ה"א. [↑](#footnote-ref-430)
430. הבית מאיר והמקור מים חיים שם כתבו לפרש לדבריו כד' החי' המיוחסים להריטב"א, - אך לכאו' אי"ז מתישב היטב בלשונו, ומשמע טפי מדבריו דהיינו דמכח ה"ט דמאי אהנית לי, הקילו חכמים לדון כמו שקנה המוכר תבואה וכו', (והיינו דגדר ההיתר הוא דהוי כיש לו, וטעם הא שסמכו ע"ז הוא משום דמאי אהנית), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-431)
431. ועיקר הך מילתא דטעמא דמאי אהנית וטעמא דמה לי דמיהן מה לי הן הם ב' טעמים חלוקין, כ"נ להדיא בד' התוס' הרא"ש בריש פירקין, דלרבה ורב יוסף טעם היתר פסיקה הוא משום דמאי אהנית לי, ולרבא הוא משום דמה לי הן מה לי דמיהן, וכ"נ בד' השטמ"ק שם בשם תוס' שאנץ, ובד' הריב"ש בסימן ש"ו, - אך לא נתפרש בדבריהם אם היינו דפליגי בטעם ההיתר, וכמש"כ המהר"ם, או היינו דבאמת איכא ב' טעמים בהיתר פסיקה, וכמש"כ השער דעה והגרע"א. [↑](#footnote-ref-432)
432. ואמנם לכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בטעם היתר פסיקה ביש לו, דבד' הרמב"ן במלחמות לקמן ס"ה א' משמע דהוא משום דלא חשיב כלל כהלואה, ולפ"ז שפיר יש להתיר אף כשנתן מקצת מן המעות, - אך בפירש"י לעיל בע"א ד"ה יש לו כתב דהוא משום דברשותו הוקרו, ומשמע דחשבינן לה כהלואה, ואך דלא חזינן להיוקר כרבית כיון דברשותו הוקרו, ולפ"ז אין להתיר כשנתן מקצת מן המעות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-433)
433. ובדעת השו"ע י"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דליכא ב' טעמים בהיתר פסיקה, ולא הותר אלא משום דמאי אהנית לי, וע"כ לא הותר לפסוק אלא כנגד מעותיו, וי"ל עוד, דגם לה"ט דמה לי דמיהן מה לי הן, לא הותר לפסוק אלא כנגד מעותיו, וכמש"נ לעיל בהערה לדעת רש"י, ועמש"כ עוד בזה האבנ"ז בסימן רי"ד. [↑](#footnote-ref-434)
434. ועיי"ש שרמז להעיר, דאי"ז מתישב בהא דתנן לקמן ע"ב ב' דפוסק עמו כשער הגבוה, והרי דהותר לפסוק כשיצא השער, אף היכא דהזולא הוא על המוכר. [↑](#footnote-ref-435)
435. אך בד' השטמ"ק לקמן בסוגיין בשם שיטה מבו' להדיא דגם לדעת רבה ורב יוסף לא הותר לפסוק כשיצא השער אלא משום דקנה למי שפרע. [↑](#footnote-ref-436)
436. אמנם הנה לפ"ז אין הרבית במה שמשתכר את הזוזי דספסירא, אלא במה שמשתכר את היוקר, ונפ"מ דאין האיסור אלא אם נתייקר לבסוף, ואי"ז במשמעות ל' רש"י שכתב דמשתכר "זוזי" בהקדמת המעות, ומשמע דקאי על זוזי דספסירא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-437)
437. אך השטמ"ק כתב בתו"ד די"ל דלא אסרו הכא אלא משום דמפסיד המוכר, דאפשר להזדמן אדם שיבקש לו פירותיו בלא ספסירא ויתן לו יותר מדמי שוויין תחת דמי הספסירא שאינו נותן, - והפרישה בסימן קע"ה סוסקי"ז צידד דמה שאסרו הכא, הוא משום דהמוכר מפסיד, שהרי אין לו תבואה משלו וצריך לקנותו אח"כ מן השוק ואז יצטרך ליתן סרסרות. [↑](#footnote-ref-438)
438. וכ"נ מד' הרא"ש שהביא בריש סימן זה להא דרבה ורב יוסף דטעם היתר פסיקה הוא משום דמאי אהנית, אף דהרי"ף השמיטו, ומשמע דע"ז הוא דפריך דהא בעי למיתב זוזי לספסירא. [↑](#footnote-ref-439)
439. ועוד, שהרי גם אם ל"ה מקדים את המעות, אלא הי' נותן את המעות בזמן שמקבל את הפירות, ל"ה מפסיד את החסרונות, ונמצא דריוח החסרונות אינו כלל מכח ההלואה, וזה למש"נ במק"א דהא דחשבינן לפסיקה כהלואה, אינו מכח מה שממתין עם הפירות, (שהרי מעיקרא לא נתחייב ליתן לו פירות אלא לזמן פלוני), אלא מכח מה שמקדים את המעות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-440)
440. וי"ל דבהתירא דפסיקה בשויו ביש לו, מודה רש"י דשרי אף כשנותן לו פירות אחרים, דבשאר דוכתי שהוזכר היתר פסיקה ביש לו לא הזכיר רש"י שפוסק עמו ליתן לו ממה שיש לו, ומה שהצריך הכא ליתן לו מאותו גדיש, הוא משום דההיתר לפסוק עמו בכל שירצה ואף בהוזלה, הוא רק כשפוסק עמו ליתן לו מאותו גדיש, דבזה י"ל דמעכשיו הוא קנוי לו ממש, וליכא המתנת מעות כלל, ומשא"כ בשאינו פוסק עמו ליתן לו מן הפירות שבידו, דלא נשלם קנינו עד שיביא לו הפירות, חשיב דאיכא בזה המתנת מעות, וע"כ אסור להוזיל לו, ול"מ בכה"ג הא דיש לו אלא להתיר לפסוק בשויו, דאף אם יתייקר ל"ה זה רבית, משום דברשותי' אייקר, וכמש"כ בפירש"י לעיל ס"ג א' ד"ה יש לו, - ובדף מס' 22 ב' בהערה נתבאר לישב בזה מש"כ בפירש"י לעיל שם לה"ט דברשותי' אייקר, אף דבפסיקה ביש לו מותר אף להוזיל. [↑](#footnote-ref-441)
441. אך בהמש"ד הגידו"ת שם משמע דכונתו לדקדק מד' רש"י דלא הותר אלא אם יש לו באותו גדיש כל מה שפסק עמו, ולא סגי במה שיש לו מקצת, עיי"ש, וצ"ע, ושמא מכוון דבריו הוא, דגם הא דלא סגי במה שיש לו מקצת, הוא משום דכל התירא דפוסק על הגדיש הוא רק בשנותן לו מאותו גדיש, וע"כ ל"ש להתיר בשאין לו אלא מקצת. [↑](#footnote-ref-442)
442. צ"ב דמ"ט יועיל מה שיש לו מאותו המין, אחר דלא נעשה המקח אלא על חדשות, ול"מ ליתן לו ישנות, - ושמא י"ל דאיירי בגונא דביד המוכר ליתן לו ישנות, דעדיפי מחדשות, ובזה הוא שנחלקו אם מ"מ כיון שעיקר המקח הי' ע"ד ליתן חדשות ל"מ הא דיש לו ישנות, או דכיון שיכול ליתן אף ישנות סגי במה דיש לו ישנות, אך אי"ז במשמעות ד' החינוך דמשמע דטעם הסוברים דסגי בהכי הוא משום דחשיבי כמין אחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-443)
443. הב"י בסימן קע"ה ס"א כתב בדעת הטור דקי"ל דפוסקין על שער של עיירות, דאף דהרא"ש בסימן ס' הביא למימרא דר' יוחנן סתם, ומשמע לכאו' דהכי ס"ל, מ"מ מדנחית לפרושי מימרא דרבא כפי' התוס', משמע להטור דהכי ס"ל, - וצ"ב דא"כ מ"ט הביא הרא"ש למימרא דר' יוחנן כיון דלא קיל הכי, ועמש"כ בזה השער דעה בסימן קס"ב סק"ד, ונחלק עפי"ז ע"ד הרמ"א והש"ך שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-444)
444. והגר"א שם כתב דלפירש"י ולפי' הרמב"ן והרשב"א לעיל ס"ג ב' דלא בא רבא להשמיענו דפוסקין על שער של עיירות, ולא פליג בזה על ר' יוחנן, ודאי דקי"ל כר' יוחנן דאין פוסקין ע"ז. [↑](#footnote-ref-445)
445. ושמא מכוון דבריו דהא דלרבא פוסקין על שער שבשוק הוא משום דס"ל דגם בזה שייך טעמא דמאי אהנית לי, - אך צ"ע, דהרי רבא מייתי לה מהא דר' ינאי, ופירש הרא"ש בסימן ז' דהיינו דמזה נלמד דאף בשער שבשוק אמרינן דמן הדמים שנתן הלוקח למוכר יכול הוא לקנות חטים, וכיון דעיקר הא דלר' יוחנן אין פוסקין על שער שבשוק הוא משום דלא שייך בזה טעמא דמאי אהנית, הרי דאם פליג עלי' רבא בהך מילתא גופא דס"ל דשייך בזה הא דמאי אהנית, אי"ז ענין לההיא דר' ינאי, ובאמת צ"ע במה שהוצרך הרא"ש לפרש דטעמא דר' יוחנן הוא משום דבשער של עיירות ליכא לה"ט דמאי אהנית, שהרי בד' רבא מבו' דאלמלי ההיא דר' ינאי י"ל דבשער של עיירות ליכא לה"ט דאע"פ שאין לזה יש לזה, ומ"ט לא נימא דזה עצמו טעמא דר' יוחנן. [↑](#footnote-ref-446)
446. ועיי"ש שכתב דרש"י גריס אין פוסקין על החדשות, וזהו שפירש דכל הא דאין פוסקין הוא על החדשות, אך לגירסת הרמב"ם ודעימי' דגרסינן אין פוסקין סתם, היינו דאין פוסקין אף על ישנות, והב"י בסימן קע"ה ס"א כתב לפ"ז דכ"ה גם דעת הרי"ף והרא"ש והטור, - אך יש להעיר דבד' הפסקי רי"ד והמאירי משמע דגרסי כגירסא דילן, ואפ"ה פירשו כפירש"י דהא דאין פוסקין הוא על החדשות, וכ"ה להדיא בד' הבעה"ת שם, ולפ"ז י"ל כן גם בדעת הרמב"ם, וכן האריך הדרישה בסימן קע"ה סק"א, והוכיח כן מד' הטור שם. [↑](#footnote-ref-447)
447. ועד"ז כתב בחי' המיוחסים להריטב"א בשם הרשב"ד, דאין פוסקין אף לישנות, דלא מיקרי שער אף לישנות, דמפני החדשות הוו הישנות בזול, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-448)
448. ועיי"ש שכתב דכ"כ תלמידי הרשב"א והבעה"ת, - והגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות ס' תמה ע"ז דהבעה"ת שם כתב להדיא כפירש"י, וכתב דשמא נוסחא אחרת נזדמנה להב"י בד' הבעה"ת. [↑](#footnote-ref-449)
449. אך למש"כ הריב"ש דטעם האיסור בזה, הוא משום דכל שפוסק ליתנם כשיתייבשו, ופוסק ד' סאין בסלע, הו"ל כפסיקה בהוזלה, כיון דעכשיו השער דישנות הוא ג' סאין בסלע, י"ל דאין להתיר בזה מכח הא דביד הלוקח לקנות עכשיו חדשות ד' סאין בסלע ומאי אהנית לי, דלא מצינו דמהני ה"ט דמאי אהנית לי להתיר פסיקה בהוזלה, ועמש"נ בזה בדף מס' 32. [↑](#footnote-ref-450)
450. ולטעמא בתרא הרי דאף אם פוסק על החדשות ליתנם בעודם חדשות, ה"ז אסור, משום דהו"ל כלא יצא השער, ואי"ז מתישב במש"כ בפירש"י דטעם האיסור הוא משום דלא יקבלם הימנו עד לאחר שיתייבשו. [↑](#footnote-ref-451)
451. ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט אסר ר' יוחנן לפסוק על שער של עיירות משום דאינו שער מעליא, ולא התיר מכח הא דיכול לקנות וללוות, וכתב דהוא משום דאין דרכו של בעה"ב ללוות אף מבעה"ב חבירו. [↑](#footnote-ref-452)
452. הרשב"א לא הק' ממה שאמרו לעיל ס"ג ב' דהיתר פסיקה הוא משום דמה לי דמיהן מה לי הן, דאזיל לטעמי' שהביא שם לפי' הרמב"ן עיקר דלא קאי על על טעם היתר פסיקה, אלא על הא דשרי לפסוק אף כשאינו נותן לו מעות אלא פירות, וכ"כ הגר"א בסימן קע"ה סק"ג דכן פירש הרשב"א. [↑](#footnote-ref-453)
453. מבו' בדבריו דמה שאמרו לעיל דהא חיטי בהיני וכו', היינו דמה"ט יש ביד המוכר לקנות במעות שקיבל, וכ"ה מבו' גם בהמש"ד, וצ"ע דלעיל שם אמרו לה"ט דהא חיטי בהיני, דמה"ט יכול הלוקח לקנות במעותיו ומאי אהנית לי, והרשב"א לקמן בסוגיין הביא כן מהתם, - וצ"ל דמכח הא דיכול הלוקח לקנות במעותיו ומאי אהנית לי וכו', ע"כ יש לו תביעה על המוכר שיקנה במעות שקיבל, ובזה מתישב מה שאמרו דטעם ההיתר הוא משום דמאי אהנית לי, עם הא דתנן דהוא משום דאע"פ שאין לזה יש לזה. [↑](#footnote-ref-454)
454. ולכאו' זהו מש"כ בחי' תלמיד הרשב"א במשנתינו דהא דכשיצא השער פוסקין הוא משום דזה המוכר יכול לקנותן עכשיו בשוק באותן מעות שמקבל, ועוד שמאחר שיצא השער אע"פ שאין לזה יש לזה ומצויין בני אדם להלוות חטים ויכול ללוות מחבירו ונמצא כאילו יש לו חטים וכו', ואי"ז ב' טעמים נפרדים, אלא הוא כמש"כ הרשב"א דהא דחשבינן לה כיש לו הוא רק מכח הא דיכול לקנות וגם יכול ללוות. [↑](#footnote-ref-455)
455. השער דעה בסימן קע"ה סק"א פירש גם לד' התוס' כד' הרשב"א דבכל פסיקה לא הותר אלא בצירוף הא דיכול ללוות, ועיי"ש במשה"ק ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל ס"ג ב' לפי' התוס' שם, - אך לכאו' משמעות ד' התוס' דכל הא דבעינן לה"ט דיכול ללוות הוא רק משום דאי"ז שער מעליא, וכאשר כ"ה להדיא בד' התוס' הרא"ש, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-456)
456. ומצינו בד' התוס' והראב"ד לקמן ע"ד א' דבדבר המצוי הרבה יש להתיר אף כשלא יצא השער ואין בידו לקנות מכח הא דבידו ללוות, אך י"ל דהיינו רק בדבר המצוי הרבה, אך כל שאינו מצוי הרבה לא התירו אף כשיצא השער אלא מכח הא דבידו לקנות, ונתבאר בדף מס' 27. [↑](#footnote-ref-457)
457. ואי נימא דהכא הו"ל כמתנה עמו שאם לא יפרע את ההלואה הוא פוסק עמו עכשיו פירות בעד המעות, וכמשמעות ד' החי' המיוחסים להריטב"א והמאירי, (ונתבאר להלן), ניחא, שהרי כל שלא פרע לו את המעות איגלאי מילתא דאי"ז הלואה אלא מקח. [↑](#footnote-ref-458)
458. הבעה"ע באות כיס נחלק ע"ד הבה"ג ודעימי' וכתב דאסור להלוות סאה בסאה על שער בשוק, והא דשרינן הכא הוא כפירש"י דמלוה מעות ע"מ שאם לא יפרע לזמן פלוני יתן לו פירות כשער של עכשיו, והגידו"ת בשער מ"ו ח"ה אות א' תמה ע"ז, דאם כשההלואה היא פירות אסור ליקח פירות כשער של עכשיו משום דאפשר שיתייקרו הפירות, כ"ש דיש לאסור כשהלוה מעות, והיאך אפשר שתהא הלואת פירות חמורה מהלואת מעות, - ולמש"כ המאירי ניחא, דטעם הא דשרינן בהלואת מעות, הוא משום דכשנותן לו פירות אי"ז כהלואה אלא כמקח, ול"ד להלואת פירות דהוי הלואה גמורה. [↑](#footnote-ref-459)
459. והנה אמנם בד' החי' המיוחסים להריטב"א והמאירי משמע דאיירי כשמתנה עמו שאם לא יפרע את ההלואה הוא פוסק עמו עכשיו פירות בעד המעות, ונתבאר להלן, - ומסתברא מילתא דבכה"ג מודה הב"י דשרי, כיון דכל שלא פרע איגלאי מילתא דהו"ל כפוסק עמו במעות, וכל שלא נתפרש בגמ' לאסור בזה, מהיכ"ת נימא דה"ז אסור מכח הא דעיקר נתינת המעות היתה בדרך הלואה, ומש"כ לאסור בזה, הוא כשלא חלה הפסיקה עכשיו, ובכה"ג הוא דס"ל דלדעת ש"ר יש לאסור. [↑](#footnote-ref-460)
460. והגר"ז בהל' רבית סכ"ז כתב דאף למש"כ הב"י לאסור בזה, מ"מ כל שיש ללוה כל הסחורה עכשיו שרי. [↑](#footnote-ref-461)
461. אך למש"כ השער דעה בסימן קס"ג סק"ו ונתבאר להלן הי' מקום לפרש דאדרבה לכו"ע אין לוין כשיש לו, כיון דלא קנה למי שפרע, ודוקא על שער שבשוק מסקינן דלוין, דאף דלא קנה למי שפרע מ"מ שרי משום דמאי אהנית לי, וכ"כ הפנ"י בתו"ד דהכא איכא לה"ט דמאי אהנית לי, - אך אי"ז מתישב במה שאמרו דהא דשרי הוא משום דהא חיטי בהיני הא חיטי בשילי אי בעי זבני ופרעי, והא דהא דשרי הוא משום דביד הלוה לקנות חיטין, ולא משום דביד המלוה לקנות. [↑](#footnote-ref-462)
462. ולפ"ז צ"ל דטעמא דמאן דאסר, אף דכשלא פרעו איגלאי מילתא דהו"ל פסיקה גמורה על הפירות, הוא משום דעיקר נתינת המעות היתה בדרך הלואה, ובכה"ג חמיר טפי, ומצינו עד"ז במה שאסרו לעיל ס"ה ב' במשכן לו בית וכו' וא"ל לכשתרצה למכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו, ולי"ב להתירא דפסיקה בהוזלה ביש לו, ונתבאר במ"מ רבית ב' דף מס' 10 די"ל דהוא משום דעיקר נתינת המעות היתה בדרך הלואה. [↑](#footnote-ref-463)
463. אך מד' הריטב"א שהק' דהו"ל כרבית דרך קנס, וכן הק' האחרונים בסימן קס"ג, מבו' דלא איירי בכה"ג שהתנה עמו שאם לא יפרענו הוא פוסק עמו על המעות פירות כשער של עכשיו, דבכה"ג אי"ז ענין לרבית דרך קנס, - וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן קס"ג סק"ה דהכא לא חיילא הפסיקה אלא כשהגיע זמן הפירעון ולא פרעו, והו"ל כפסיקה בחוב, - וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סכ"ז דזמן הקנין שקונה ממנו הסחורה אינו עכשיו בשעת מתל מעות אלא לאחר זמן כשלא יפרענו מעותיו, - וכ"נ בד' הרמב"ן לקמן ס"ו א' שכתב לדמות לזה גוונא שאמר שאם לא יפרענו יגבה מהאי חמרא. [↑](#footnote-ref-464)
464. וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הט"ז שם סק"ה דטעם האיסור בזה הוא משום דעד אותו זמן הו"ל שם הלואה עליו, ומאימתי מתחיל הפסיקה על הפירות באותו זמן, ובאותו זמן אינו נותן לו מעות, - והרי דהאיסור בזה הוא משום היוקר שאחר זמן הפירעון, ובזה הי' מקום לדון להתיר משום דבזמן הפירעון הו"ל כפוסק עמו על הפירות, והא דאסור הוא משום דבאותו זמן אינו נותן לו מעות והוי כפסיקה בחובו דאסורה. [↑](#footnote-ref-465)
465. אך צ"ע, דבד' רש"י לא משמע כלל דאיירי בכה"ג, אלא כשאומר שאם לא יפרע לו עד זמן פלוני יתן לו מיד פירות, וכ"נ מהא דמייתינן עלה מהני בי רב דיזפי בתשרי ופרעי בטבת. [↑](#footnote-ref-466)
466. לכאו' י"ל, דאף דהמוכר יכול לחזור בו ולא קאי במי שפרע, מ"מ הלוקח אינו יכול לחזור בו וקאי במי שפרע, וסגי בהכי להתיר, - עוד יש לדון בזה, די"ל דבכה"ג הו"ל כפסיקה על תנאי שלא יחזיר לו המעות עד זמן פלוני, וכל שלא החזיר את המעות עד זמן פלוני, נתברר שקנה את הפירות למי שפרע. [↑](#footnote-ref-467)
467. ועיי"ש לעיל מינה שכתבו בשם הראב"ד דהא דשרי הוא משום דיכול ללוות, ומשמעות הדברים דחזר בו הראב"ד בזה, וזהו שכתב עוד נראה לי וכו'. [↑](#footnote-ref-468)
468. הרמב"ן הוסיף דהוא משום דמעות מצויין הן אצל בנ"א יותר מן הפירות, ואע"פ שאין לזה יש לזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-469)
469. משמעות דבריו דלא הותר ללוות על שער שבשוק אלא בשער דאכלבי וארבי דלא חיישינן שישתנה השער, וכ"נ להדיא בדבריו שם סו"ס ע"ו, וזה כמש"כ הרשב"א לעיל ס"ג ב' דרק בשער דאלכבי וארבי לא חיישינן שישתנה השער, - אך לכאו' אי"ז מתישב בסתימת הגמ' דלוין על שער שבשוק, ולא אמרו דהוא רק בשער דאכלבי וארבי, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן קס"ב שנקט בפשיטות דשרי ללוות אף בשער כדורמוס, אף שהביא לד' הרשב"א בסו"ס ע"ו, ובע"כ שנקט דל"ד הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-470)
470. והיינו דעיקר איסורא דסאה בסאה הוא משום דבשעת הפירעון צריך הלוה צריך לקנות חטים בדמים יתירים על דמי החטים בשעת ההלואה והוי כרבית, וע"כ ביצא השער דמלבד דשמא לא ישתנה השער בינתים, גם אם ישתנה הרי יתכן דתוך הזמן יקנה הלוה חטים בשוין בשעת ההלואה, וכשיגיע הזמן יפרע בהן, ליכא לאיסורא דהלואת סאה בסאה [↑](#footnote-ref-471)
471. אך לכאו' כ"ז הוא לטעמי' דהותר ללוות סאה בסאה כשיצא השער אף כשאין לו מעות, אך לדעת הראב"ד דלא הותר אלא כשיש לו מעות שיכול לקנות בהן, הרי היינו דמה"ט הו"ל כמו שיש לו, והסאה שיש לו נחלטת תחת הסאה שהלוה, - ובזה מתפרש מש"כ הרא"ש בסו"ס ס"א דלדעת הראב"ד אם יש לו מעות כנגד סאה אחת לוה עלי' כמה סאין, כמו שאמרו לקמן ע"ה א' יש לו סאה לוה עלי' כמה כורין, והרי דאף דהא דלוה על סאה אחת כמה סאין, הוא משום דכל סאה שהוא לוה כאלו זו הסאה שיש לו נחלטת תחתי' למלוה, וכמש"כ בתשו' הרא"ש שם, מ"מ יש להתיר בזה גם ביצא השער, והיינו משום דלהראב"ד דהתירא דיצא השער הוא כשיש לו מעות לקנות בהן, חשיב כמו שיש לו, דהסאה שיש לו נחלטת תחת הסאה שלוה, וע"כ סגי במה שיש לו מעות כנגד סאה אחת. [↑](#footnote-ref-472)
472. משמעות דבריו דכל עיקר הא דבעינן יצא השער, הוא משום דאל"כ אין ידוע כמה פירות ראויין ליקח במעותיו וחשיב כהוזלה, ומשא"כ בסאה בסאה דודאי דנוטל מה שנתן לו, וצ"ע, - אך בד' התוס' יש לפרש בע"א, דבפסיקה דבעינן שיהא בידו לקנות במעות שנתן לו, בעינן שיצא השער דאל"כ אין בידו לקנות במעות אלו, אך בסאה בסאה דשרי מכח הא דבידו לקנות במעות שיש לו, הרי דאף אם לא יצא השער יש בידו לקנות. [↑](#footnote-ref-473)
473. וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ה אות א' בדעת ר"י גאון שהביא הבעה"ת שם שכתב דלא נאסר הלואת סאה בסאה אלא בדליכא בשוק לא חטים ולא תרעא, ומשמע דבחד מינייהו סגי, ולא נתפרש בדבריו דמ"ט שרי כשיש שער בשוק אף שאין חטים, (ושמא הוא כמש"כ בתשו' הרשב"א דיש להתיר בהלואה על שער שבשוק גם משום דלא חיישינן שישתנה השער). [↑](#footnote-ref-474)
474. ועמש"נ לעיל בהערה במשמעות ד' הרשב"א דלא הותר ללוות אלא בשער דאכלבי וארבי, - ובשה"ג החדש במרדכי מהד' מ"י סימן קס"א כתב דדוקא שער אכלבאי דקביעי ולא שער של עיירות, ולא נתפרש להדיא בדבריו אם שרי אף בשער כדורמוס. [↑](#footnote-ref-475)
475. הכנה"ג בהגה"ט שם אות ח' דקדק מתשו' הרא"ש דאין לוין על שער שבשוק בשער של עיירות, ותמה ע"ז דהוא דלא כמש"כ הב"י בדעת הרא"ש דקי"ל דפוסקין על שער של עיירות, ולמש"כ השער דעה ניחא. [↑](#footnote-ref-476)
476. ויש לפרש עוד בזה, למש"נ לעיל מד' תשו' הרא"ש דהא דשרי ללוות על שער שבשוק, הוא משום דהו"ל כהלויני עד שיבא בני, ולא חשבינן לה כהלואה שיש בה המתנה, ול"ד להא דשרי ללוות כשיש לו דהוא משום סאה שיש לו נחלטת למלוה תחת הסאה שלוה וברשותי' אייקר, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא שאסרו בבא בהלואתו דהיתה הלואה גמורה מעיקרא, דלא התירו אלא בגונא דלא חזינן לה כהלואה שיש בה המתנה כלל. [↑](#footnote-ref-477)
477. ועמש"כ הדבר אברהם בח"ג סימן כ"ב אות ה' לפרש צירוף ב' הטעמים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-478)
478. וכ"נ גם בד' הראב"ד שהביאו המיוחס לריטב"א והשטמ"ק לעיל ע"ה א', דבתחילת דבריו פירש דהא דלוין על שער שבשוק הוא משום דיכול ללוות, ואח"כ חזר בו ופירש דאיירי כשיש לו מעות, ומשמע דרק לפ"ז הוא דקשיא לי' דמ"ש מפסיקה דלא אמרינן מה לי הן מה לי דמיהן, והוצרך לפרש דהוא משום דהכא איכא טעמא אחרינא להתירא. [↑](#footnote-ref-479)
479. וי"ל למש"נ לעיל ובהערה דלדעת הרא"ש גופי' התירא דהלואה על השער הוא משום דהו"ל כהלויני עד שיבא בני ולא חשבינן לה כהלואה שיש בה המתנה, ולדעת הראב"ד הוא משום דהוי כיש לו דהסאה נחלטת למלוה תחת הסאה שלוה וברשותי' אייקר, - ולפ"ז י"ל דע"כ מש"כ הרא"ש ליישב דבבא בהלואתו גרע משום דהלוהו מעות מתחילה, הוא רק לטעמי' דההיתר הוא משום דאי"ז הלואה שיש בה המתנה כלל, וע"כ ל"ד לבא בהלואתו דהיתה הלואה גמורה מעיקרא, אך לדעת הראב"ד דההיתר הוא משום דהסאה נחלטת למלוה תחת הסאה שלוה וברשותי' אייקר אין לחלק בזה, - ומאידך מש"כ הראב"ד דהא דשרי הוא בצירוף הא דחיטי קדחו באלכבאי, הוא לטעמי' דההיתר הוא משום דהסאה נחלטת למלוה תחת הסאה שלוה וברשותי' אייקר ומה"ט אין היוקר חשוב כרבית, וד"ז מצטרף להא דחיטי קדחי באכלבאי דג"ז הוא טעם דאין היוקר חשוב כרבית, אך להרא"ש לטעמי' דההיתר הוא משום דאי"ז הלואה שיש בה המתנה כלל, אי"ז מענינא כלל דההיתר שמכח הא דחיטי קדחו באכלבאי, ואין מצטרפין זל"ז. [↑](#footnote-ref-480)
480. אך כבר נתבאר בדף מס' 24 דלמש"כ בחי' המיוחסים להריטב"א לעיל בסוגיין יש להתיר לפסוק על הפירות כשיצא השער מכח הא דיכול ללוות פירות מחבירו, וכאשר כ"ה להדיא בחי' תלמיד הרשב"א במשנתינו. [↑](#footnote-ref-481)
481. ועיי"ש שכתב לישב למש"כ שם דבשער של עיירות לא התירו מכח הא דיכול לקנות באשראי, - אך אי"ז מתישב רק לדעת התוס' והרא"ש שם דקמ"ל רבא דשרי אף בשער של עיירות, אך למש"כ הרמב"ן והרשב"א דקמ"ל דשרי אף בשער כדורמוס לא א"ש, - וגם אי"ז מתישב למש"כ הרמ"א שם דהא דלוין על שער שבשוק הוא אף בשער של עיירות. [↑](#footnote-ref-482)
482. וכתב די"ל לפ"מ דקי"ל דהא דשרי ללוות כשיצא השער הוא רק כשלא קבע לו זמן שלא יצטרך לקבל מקודם, וזהו שהוצרכו בפסיקה על השער לטעמא דמאי אהנית לי, דמה"ט שרי אף כשקובע זמן, ואמנם זה תליא בהפלוגתא שהביא הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד (אות נ"ו) לדעת הרמב"ם דלא הותרה הלואה סאה בסאה כשיש לו כשקבע זמן, אם הא דהותר לפסוק על הפירות כשיצא השער הוא אף כשקבע זמן, - אך אכתי קשיא מהא דקי"ל דצריך לנכות החסרונות משום דאל"כ ליכא למימר מאי אהנית, ותיקשי דכל שלא קבע לו זמן הרי יש להתיר משום דיכול לקנות פירות באשראי, ובכה"ג מ"ט צריך לנכות החסרונות. [↑](#footnote-ref-483)
483. ועיי"ש שכתב דצ"ל דהיכא דאין לו אף שיצא השער, מ"מ מיחזי יותר רבית שוה ה' בד' כיון שאינו מקבל אלא ד' והוא יצטרך ליתן ה' למי שיקנה ממנו, והאבנ"ז בסימן קפ"א סק"א הק' ע"ז ממ"ד דאסור להלוות סאה בסאה אף כשיש לו, ופסיקה בהוזלה מותרת כשיש לו, וכבר הרגיש בזה השע"ד שם, ועיי"ש במש"כ בזה, אך לא נתישב בזה ד' התוס' הרא"ש בריש פירקין שכתב דהא דלא הותר להוזיל כשיצא השער, הוא משום דל"ש בזה הטעמים דמאי אהנית לי ודמה לי הן מה לי דמיהן, והרי דאם הי' בזה לטעמים אלו הי' מותר, וא"כ מ"ט לא שרינן לה מכח הא דבידו לקנות באשראי. [↑](#footnote-ref-484)
484. וצ"ל לפ"ז דמש"כ הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ב והמאירי בסוגיין דהא דאינו פוסק ע"ז הוא משום דהוי כמו דשלב"ל, היינו לענין היתר פסיקה. [↑](#footnote-ref-485)
485. ועיי"ש שהביא כן מתשו' מהר"ם אלשיך סימן קל"ו, - אך לכאו' יש לפרש בד' המהר"ם אלשיך שם דהיינו רק כשהקנה לו בסודר וכיון דחשיב כדבר שבא לעולם וקנה קנין גמור לי"ב משום רבית, אך כל שלא קנה קנין גמור י"ל דיש בזה לאיסור פסיקה. [↑](#footnote-ref-486)
486. לכאו' להחוו"ד לטעמי' יש טעם אחר בזה, הוא למש"כ בסימן קס"ג סק"ב דכל שקנה למי שפרע חשיב דנתייקר ברשותו ולי"ב לאיסור פסיקה, ונתבאר בדף מס' 20 בסופו, ולפ"ז הרי דכל שקונה דבר ידוע בחיסרון ג' מלאכות, דקנה למי שפרע, כיון דחשיב כדבר שבא לעולם, לי"ב לאיסור פסיקה, וכל הא דבמחוסר ג' מלאכות אינו פוסק, הוא כשפוסק להתחייב ליתן אפי' מן השוק, דבכה"ג לא קנה למי שפרע, וכמש"כ הנתיה"מ בסימן ר"ח סק"ג, - אך הפרישה בחו"מ סימן ר"ח סק"א כתב במש"כ הטור שם דאם פסק על הפירות קודם שיצא השער ונתקיים בקנין המקח קיים, דאיירי כשיש לו פירות אלא שהן מחוסרין ג' מלאכות, דאל"כ הרי אין אדם מקנה דשלב"ל, ומבו' בדבריו דכשפוסק על פירות המחוסרין ג' מלאכות במעות קנה למי שפרע, ואפ"ה יש בזה לאיסור פסיקה, והנתיה"מ שם סק"ג נחלק ע"ז, דכל שלא פסק על פירות אלו, לא קנה למי שפרע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-487)
487. בפירש"י בד"ה והאיכא כתב דהא דמחוסר מידרא חשיב כמחוסר מלאכה בידי שמים, הוא משום דצריך רוח שאינה מצוי', ומשמע דכל דסגי ברוח מצוי', חשיב כדבר שבידו, ולא חשיב כמחוסר מלאכה בידי שמים, ועמש"כ בזה המהר"ם שיף. [↑](#footnote-ref-488)
488. לכאו' מכוון דבריו הוא, דהא דלשמואל בידי שמים אינו פוסק, אינו משום המלאכה שהוא מחוסר בידי שמים, דבזה ליכא גריעותא כיון דהוא ממילא, אלא הוא משום המלאכה שהוא מחוסר בידי אדם, דאי"ז נעשה ממילא, אלא דכל שהוא בידו לעשות מלאכה זו, חשיב כיש לו ויכול לפסוק, אך כל שהוא מחוסר מלאכה בידי שמים, ואי"ז בידו לעשות מלאכה זו שהוא מחוסר לעשותה, לא חשיב כיש לו. [↑](#footnote-ref-489)
489. העירו לפ"ז במש"כ בכמה מספרי הזמן בדין פסיקה על סת"מ דכל שיש לו קלף בביתו חשיב כיש לו, ודנו אם חשיב כל אות חשיבא כמלאכה לעצמה וחשיב כמחוסר כמה מלאכות, ולכאו' הדין נותן דכה"ג לא עדיף מעפר דלא חשיב כיש לו לגבי ביצים וקדירות. [↑](#footnote-ref-490)
490. וזהו שהק' דכשיש לו עפר לבן יפסוק עליו עד שלא נעשה ביצים, ואם הפסיקה היא על הקדירות, הרי הו"ל מחוסר ג' מלאכות, - וזהו גם מש"כ לישב דאין הלוקח סומך ע"ז עד שיראנו ביצים דשמא ימכרנו ביצים בדמים יקרים, והרי דהפסיקה היא על הביצים. [↑](#footnote-ref-491)
491. ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז לטעם פלוגתא דר"מ ור' יוסי, דלר"מ אין פוסקין ליתן ביצים אע"פ שיש לו עפר אא"כ יש לו ביצים עשויים, דאע"פ שאינו מחוסר אלא מלאכה אחת או ב', אפ"ה אין העפר הוכחה כלל שיהי' לביצים, ור' יוסי מודה לי' בעפר לבן, דכיון שאינו מצוי, אם לא יעשה ממנו ביצים אין לו עפר מצד אחר כי לא ימצא, אך בעפר שחור שהוא מצוי הרבה פוסק אף שאין לו, שהרי ימצא ממנו הרבה, ואע"פ שאין לזה יש לזה, וכיון שהוא מצוי אף אם לא יעשה מזה ביצים ימצא לעולם, כיון שיש עפר שחור ביד אחרים. [↑](#footnote-ref-492)
492. האו"ז בסימן רל"ב דקי"ל כר' יוסי דאמימר עבד עובדא כוותי', וכגון דיש לזה ביצים דמלפפן ומייבשן ואינו מחוסר ג', ולא סגי במה דיש לו עפר, שהרי מחוסר ג' אינו פוסק, ומשמע דמפרש בהא דאמימר דאיירי כשהי' לו ביצים, וצ"ע היאך הוא מתישב במה שאמרו דיהיב זוזי מכי מעיילי עפרא, וכמו שפירש האו"ז לעיל מינה דהיינו משהכניס המוכר וצבר עפר שחור בביתו. [↑](#footnote-ref-493)
493. ועיי"ש שכתב דאף דבכה"ג מקבל המוכר מי שפרע, מ"מ אסור לפסוק לסך קצוב, דכיון דמחוסר ג' מלאכות הו"ל כאין לו, ויש בזה לאיסור פסיקה, - ומבו' בדבריו דאיסור פסיקה כשלא יצא השער ואין לו, הוא אף כשקנה למי שפרע, ודלא כמש"כ החוו"ד בסימן קס"ג סק"ב דכל שקנה למי שפרע ליכא לאיסור פסיקה. [↑](#footnote-ref-494)
494. ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דסגי במה דמעייל עפרא, ול"ד לעפר לבן דמודה ר' יוסי דאין פוסקין עד שיעשו, וכתב לדון דשמא פליג ר' יוסי אף בעפר לבן דפוסק אף קודם שיעשו ביצים, אך כתב דאי"ז במשמעות לישנא דגמ'. [↑](#footnote-ref-495)
495. ואמנם הנה בתשו' הריב"ש סימן ש"ו כתב דהיתר פסיקה כשיש לו הוא משום דקנה למי שפרע, אך דבריו שם קיימי בהיתר פסיקה בהוזלה, וי"ל דרק בזה הוא שהוצרך להא דקנה למי שפרע, דהיתר פסיקה בהוזלה ביש לו הוא משום דחשבינן דליכא כלל המתנת מעות, וכמש"כ הריב"ש שם דאין כאן הקדמה, והיינו רק כשקנה למי שפרע, אך היתר פסיקה בשויו הוא אף כשלא קנה למי שפרע. [↑](#footnote-ref-496)
496. ויש להסתפק אם היינו דבדבר המצוי הרבה דמקפידין זע"ז בהלואתם, אף כשיצא השער אין להתיר אלא מכח הא דיכול לקנות, או דכל הא דמקפידין זע"ז בהלואתם הוא כשלא יצא השער, אך כל שיצא השער יש להתיר גם מכח הא דיכול ללוות, ועמש"נ בזה בדף מס' 24 אם יש להתיר מכח הא דיכול ללוות. [↑](#footnote-ref-497)
497. ועד"ז כתב השער דעה בסימן קע"ג סוסק"ח דכל הא דבעינן יצא השער הוא בדבר שיש לו שער, דכ"ז שלא יצא השער אינו מצוי לקנות שהכל ממתינים על השער, אך בדבר שאין לו שער כלל תמיד הוא מצוי לקנות וחשיב כיצא השער דפוסקין, - אך לכאו' אי"ז מתישב במה שנחלקו הראשונים אם מותר להלוות פרוטות נחושת, אף דלכאו' פרוטות הוא דבר המצוי מאד לקנותו, ואפ"ה אם חשיב כסאה בסאה אסור, אף דקי"ל דלוין על שער שבשוק, ועמש"נ בזה בדף מס' 30. [↑](#footnote-ref-498)
498. והעירו דלפ"מ שאמרו לעיל ס"ג ב' דטעם התירא דפסיקה כשיצא השער הוא משום דמאי אהנית לי, תיקשי דמ"ט מצי לפסוק כשיצא השער על דבר המחוסר מלאכה, הרי לכאו' בזה ליכא לה"ט דמאי אהנית לי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-499)
499. ומש"כ התוס' דיכול לפסוק לקדירות כשער מוכרי קדירות בזול, הוא כמש"כ התוס' לעיל ס"ג ב' ד"ה מהו דתימא דבפוסק על דבר המחוסר מלאכה לא הותר לפסוק בהוזלה, וע"כ ה"נ הכא לא הותר לפסוק אלא כשער מוכרי קדירות בזול, אך הוזלה גמורה אסורה. [↑](#footnote-ref-500)
500. וממה שהוצרך התוס' הרא"ש שם לפרש דאע"פ שלא יצא השער לקדירות מ"מ שער הביצים הוא שער הזול לקדירות, מבו' לכאו' דלא הותר לפסוק בדבר המחוסר מלאכה, אלא כשיצא השער דלקוטות וכיו"ב, אך כל שלא יצא השער כלל, הו"ל כפסיקה בהוזלה דאסירא במחוסר מלאכה, וכאשר כ"נ בד' הרשב"א והנימו"י לעיל ס"ג א' דבפוסק כשלא יצא השער חשבינן לה דאוזולי מוזיל גבי', וכ"נ בד' התוס' לעיל ס"ג ב', וכ"ה להדיא בד' השטמ"ק לעיל מ"ו א' בשם תוס' שאנץ, ובד' הגר"א בסימן קע"ה סק"ה, ועמש"כ בזה בביאור למהר"ם שיף בסוגיין, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 33, - אך צ"ע לפ"ז לתי' בתרא דהתוס' דאף כשלא יצא השער לביצים חשיב כיש לו, ותיקשי דמ"מ כיון שלא יצא השער הו"ל כפסיקה בהוזלה דאסורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-501)
501. ואף דמותר לפסוק עמו כשער הביצים, משום דזה לא חשיב כפסיקה בהוזלה, וכמש"כ המהרש"א דמה"ט שרי אף דהוא מחוסר מלאכה, מ"מ הוזלה גמורה אסורה אף אלמלי הא דהוא מחוסר מלאכה. [↑](#footnote-ref-502)
502. ולחומר הקו' שמא יש לדחוק דאין מכוון המהרש"א כמשמעות דבריו דלדעת רש"י מצי לפסוק בפחות משער הביצים, אלא מכוון דבריו הוא דמה שהוצרכו התוס' לפרש דשער הביצים הוי כשער דלקוטות לענין תבואה, הוא רק לטעמייהו, אך לדעת רש"י אף אם הוה חשבינן לה כהוזלה גמורה לענין קדירות, הי' מותר לפסוק כשער הביצים. [↑](#footnote-ref-503)
503. ועיי"ש שכתב בדעת רבנן דאף אם יש לו זבל, כיון שאינו נישוף כמאן דלית לי' דמי, וכתב לדמות לזה הא דאין פוסקין על הביצים עד שיעשו, ולא סגי במה שיש לו עפר, אף לדעת שמואל דבידי אדם אפי' מאה פוסק. [↑](#footnote-ref-504)
504. בירושלמי אמרו דר' יוסי ור"א בן עזרי' אמרו דבר אחר, והא בהא דתנן בשביעית פ"ג מ"ג דהי' לו דבר מועט מוסיף עליו והולך, ראב"ע אוסר, ובירושלמי בשביעית שם ובפ"ק דמו"ק מפרשינן דטעמא דראב"ע הוא משום דשמא לא ימצא זבל, ומבו' לפ"ז דטעמא דר' יוסי הכא הוא משום דחיישינן שמא לא ימצא זבל. [↑](#footnote-ref-505)
505. ועיי"ש שכתב דהוא משום דהלכה כמכריעין, ועוד דבעינן שיהיו מצויין קצת מידי דהוה אפוסק על הגדיש בשער הלקוטות, ולא נתפרש לן מכוון דבריו במש"כ לדמותו לפסיקה בשער הלקוטות. [↑](#footnote-ref-506)
506. אך בד' הב"ח בקו"א שם והש"ך שם סקכ"ד מבו' דלא הותר לפסוק כשאחריות יוקרא וזולא על המוכר, משום דהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד, והשער דעה שם סק"י פירש לדעתו דהא דפוסק על שער הגבוה, היינו דפוסק כפי שיהא בשעת קבלת הפירות, בין אם יוזלו ובין אם יוקרו, ועיי"ש שתמה ע"ז דא"כ מ"ט בעינן שיצא השער, הרי אף אם לא יצא השער מותר לפסוק כה"ג, דלי"ב חשש רבית כלל, וכן הק' הבית מאיר בסימן קע"ה לש"ך סקי"א, והחזו"א בסימן ע"ו סק"ז כתב בדעת הש"ך דהא דפוסק על שער הגבוה היינו שפוסק כשעת של יום פלוני שרגיל להיות בזול, אבל מקבל שער ההוא אף אם יהי' ביוקר, - ובדעת ש"ר דמותר לפסוק כשאחריות יוקרא וזולא על המוכר, ולא אסרינן בזה משום דקרוב לשכר ורחוק להפסד, עמש"נ בדף מס' 39. [↑](#footnote-ref-507)
507. ומבו' בדבריו דהא דאיצטריך לאשמועינן דשרי, הוא משום דס"ד דיש בזה משום רבית כיון דאם יוזלו הפירות נותן לו הפירות בזול, והא דשרי, הוא משום דאין ההוזלה כלל משום הקדמת המעות, שהרי אם הי' נותן לו הדמים בשעה שנותן לו הפירות, הי' נותן לו כשער הזול שבאותה שעה. [↑](#footnote-ref-508)
508. מבו' לפ"ז דאף כשאין לו אלא שיצא השער קנה למי שפרע, וע"כ הוא צריך לפסוק כשער הגבוה כדי שלא יהא במי שפרע, וצ"ע דהוא דלא כמש"כ הריטב"א בכ"ד בפירקין דהפוסק על שער שבשוק כשאין לו וחוזר בו לא קאי במי שפרע, ונתבאר בדף מס' 20. [↑](#footnote-ref-509)
509. החוו"ד בסימן קע"ג סקי"ח כתב בתו"ד דהא דמותר לפסוק כשער הגבוה, הוא משום דהו"ל כקונה אותו מיד כשער הזול שיוזל אח"כ דמותר לקנות שוה מנה בפרוטה, ומה לי שמתנה שאם יתייקר יתן יותר, - וצ"ב, דטעם זה אינו מתישב בהא דהותר לפסוק כשער הגבוה אף כשאין לו אלא שיצא השער, דביצא השער הרי לא הותרה פסיקה בהוזלה. [↑](#footnote-ref-510)
510. ונמצא לפ"ז דחלוק הוא הא דפוסק עמו כשער הגבוה מדינא דר' יהודה דאע"פ שלא פסק וכו', דאם פסק כשער הגבוה והוזל חייב המוכר ליתן לו כפי שער הוזל, ואם חוזר בו מקבל מי שפרע, וכמבו' בסוגיין, אך דינא דר' יהודה דאע"פ שלא פסק וכו', היינו רק דיכול הלוקח לחזור בו ואינו מקבל עליו מי שפרע, אך אין המוכר מחויב ליתן לו כשער הזול. [↑](#footnote-ref-511)
511. ואי נימא בדעת התוס' כדעת רש"י דכל עיקר דינא דר' יהודה הוא דמצי הדר בי' אם אין המוכר נותן לו כשער הזול ואינו מקבל עליו מי שפרע, ודאי אין ללמוד מדבריהם לדידן, דרק לדעת ר' יהודה דלא חיילא הפסיקה כשער הזול, ואך דיכול לחזור בו משום דמעיקרא ל"ה דעתו לקבל בשער היוקר, הרי דמה"ט ודאי דאם בשעת העמדת המקח חזר ונתייקר אינו יכול לחזור בו, אך כל שפסק עמו כשער הגבוה, שפיר י"ל דכל שהוזל כבר חיילא הפסיקה כפי שער הזול, ואף אם חזר אח"כ והוקר צריך המוכר ליתן לו כשער הזול, - ומד' החוו"ד שלמד כן מד' התוס', נראה כמש"נ לעיל בדעתם, דגם בדינא דר' יהודה חיילא הפסיקה כשער הזול, ואם אין המוכר מתרצה ליתן לו כשער הזול מקבל עליו מי שפרע, ואפ"ה כתבו התוס' דאם הוזל וחזר והוקר א"צ המוכר ליתן לו כשער הזול, וה"נ הוא לדידן כשפסק עמו כשער הגבוה, דא"צ ליתן לו כשער הזול בשהוזל וחזר והוקר, - אך לכאו' אכתי יש מקום לחלק, דרק בדינא דר' יהודה שלא פסק עמו להדיא כשער הגבוה, ואך דאמרינן דדעתי' דאינש אתרעא זילא, י"ל דכ"ז הוא רק בדהוי זה השער בשעת קיום המקח, ומשא"כ היכא שהוזל וחזר והוקר, אין דעתו אתרעא זילא שהי' בינתיים, ומשא"כ היכא שהתנה להדיא כשער הגבוה, י"ל שבכלל תנאי זה הוא דיתן לו כשער הזול שבין שעת הפסיקה לשעת העמדת המקח. [↑](#footnote-ref-512)
512. אך קשיא טובא ע"ז ממש"כ הריטב"א לעיל ע"ב ב' דהא דפוסק עמו על שער הגבוה איירי בין כשיש לו ובין בפוסק על שער שבשוק, שצריך להתנות בפירוש שיתן לו בשער הזול, ואם לא פסק כן אין לו ליתן לו אלא כשער דהשתא ואם חזר בו לוקח קאי באבל אמרו, והרי דאף בפוסק על שער שבשוק קאי במי שפרע. [↑](#footnote-ref-513)
513. הרמב"ן שם הוכיח כן לפ"מ שפירש בסוגיין לדעת הרי"ף דאיירי כשנתן לחמיו מעות ליקח לו תכשיטין וקנאם ולבסוף זל נדוניא וקאי החתן במי שפרע, ובכה"ג הרי בשעה שנתן החתן מעות לחמיו ל"ה לו נדוניא, שהרי לקחה מאחר, ואפ"ה קאי החתן במי שפרע, ובד' הרשב"א שם משמע ג"כ כן, אך זה שלא כדבריו בסוגיין שלא פירש כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-514)
514. ולדעת הריטב"א דכל שפוסק על שער שבשוק כשאין לו לא קאי אף במי שפרע, הרי בע"כ דמתניתין דפוסק עמו כשער הגבוה איירי כשיש לו, אך זה דלא כמש"כ הריטב"א לעיל ע"ב ב', וכמש"נ לעיל להעיר בזה. [↑](#footnote-ref-515)
515. אך לדעת רש"י ודעימי' הרי דהא דיכול הלוקח לחזור בו בכה"ג, אי"ז משום התקנ"ח דמעות אינם קונות, אלא משום דאדעתא דהכי לא יהיב, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן במלחמות שם, דלא תקון רבנן מידי ללוקח דליהדר בי', אלא דכיון דדעתי' אתרעא זילא יכול לחזור בו, - ולא נתפרש לן, דא"כ מ"ט קאי במי שפרע, הרי דעת הרמב"ן ודעימי' דליכא מי שפרע אלא היכא דקנה מדינא, וא"כ הרי דבכה"ג דמדינא יכול לחזור בו משום דדעתי' אתרעא זילא, מ"ט קאי במי שפרע, וקשיא כן גם לדעת הסוברים דאף היכא דלא קני מדינא קאי במי שפרע, דלכאו' כיון דמהני הא דדעתי' אתרעא זילא, דמכח זה בטל המקח ובידו לחזור בו, והיינו משום דהוי כהתנה, א"כ מ"ט יש בזה מי שפרע, (ואטו מי שהתנה בהדיא שיהא בידו לחזור בו, קאי במי שפרע). [↑](#footnote-ref-516)
516. ועיי"ש שכתב דהא דלי"ב משום איסור טרשא הוא משום דלא קבע זמן, או משום דאין שומתו ידועה, [↑](#footnote-ref-517)
517. ומשמעות דבריו שם דאיירי אף כשלא פירש להדיא דישלם לו סאה אלא בסתמא, וזהו שכתב שם דאם הוזלו אין לו עליו אלא תרעומת, ואם פירש להדיא שישלם לו סאה, לכאו' אין לו עליו תרעומת. [↑](#footnote-ref-518)
518. וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בשבת קמ"ח ב' דאף בהלואה סתמא הי' נותן לו החטים שלוה אף אם הוקרו אלמלי איסור רבית, וכ"ה מבו' בד הריטב"א לעיל מ"ד ב', ובתשו' הרא"ש כלל ק"ח ס"א, ובד' הש"ך בסימן קס"ב סק"ז. [↑](#footnote-ref-519)
519. וכ"נ ממש"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ה אות א' בשם ר"י גאון דהא דלוין סתם ופורעין סתם היינו דכל שלא פירש מה יחזיר לו אם סאה אם דמי' שרי, ולא נאסר אלא כשאמר סאה אני מחזיר לך, וכ"ה מבו' בד' הבעה"ע באות כיס (והביאו הבעה"ת שם), ולכאו' היינו משום דכל שלא פירש מה יחזיר לו והוקרה הסאה רשאי להחזיר לו דמי'. [↑](#footnote-ref-520)
520. האבנ"ז בסימן קע"ו סק"ו כתב לפרש דהיינו דאף דההלואה היתה על חטים, ואינו חייב לו אלא חטים, וע"כ אם הוזלו נותן חטים, מ"מ כיון דבשעת ההלואה הי' יכול לפטור עצמו בדמים משום דמה לי הן מה לי דמיהן שבדמים יוכל לקנות חטים, ע"כ גם אח"כ אינו חייב רק דמים הללו, וצ"ב, - ובדף מס' 10 נתבאר לפרש עוד בזה, למשמעות ד' המחנ"א בהל' נז"מ סימן א', דאף שנסתפק בדין תשלומי נזיקין דמשלם לפי מדה, היינו דאם הוזל א"צ לשלם כשויו כפי דמיו בשעת ההיזק, וסגי דישלם לפי מדה, דסגי בהכי ליחשב כתשלום על ההיזק, כיון שמשיב לו כלי כמותו או דמיו, אך אם הוקר סגי דישלם לו כפי דמיו בשעת ההיזק, וא"צ לשלם לו לפי מדה, וי"ל דה"נ בהלואת חטים דכוותה. [↑](#footnote-ref-521)
521. ובתשו' הריב"ש סימן י"ט כתב דאם התנה מעיקרא שיתן לו סאה ואם תוזל יתן דמי', ה"ז אסור, משום דהו"ל קרוב לשכר ורחוק להפסד, והביאו הרמ"א בסימן קס"ב ס"ב, אך לא נתפרש בדבריו לאסור אלא כשהתנה כן מעיקרא, אך כל שלא התנה כן י"ל דשרי, וכמש"כ המחנ"א שם דשרי משום דאינו נותן לו משום אגר נטר, ובכה"ג לי"ב משום רבית מאוחרת. [↑](#footnote-ref-522)
522. ובד' הט"ז בסימן קס"ב סק"א מבו' דמדאורייתא ליכא איסור בהלואת סאה בסאה, גם משום דהוי קרוב לשכר ולהפסד, עיי"ש, ועמש"כ המאירי והחי' המיוחסים להריטב"א לעיל ס"ג ב' בטעם הא דאסרו חכמים בסאה בסאה, אף דהוא קרוב לשכר ולהפסד. [↑](#footnote-ref-523)
523. ולמש"כ שם בטעמא בתרא דזהב חשיב כטיבעא לגבי מטבעות כסף שבזה"ז שעיקרם מנחושת, צ"ע דא"כ יהא אסור ללוות מטבעות כסף כיון דחשיבי כפירא, - וי"ל למש"נ בדף מס' 3 פלוגתת קמאי אם מותר ללוות דינר כסף בדינר כסף למ"ד דכסף חשיב כפירא לגבי זהב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-524)
524. וזה ממש"כ הרמב"ם שם דשאר הפירות לא ילוה אותן עד שיעשה אותן דמים, והרי דכל שלא עשאן דמים אסור להלוותן, וכ"כ הטוש"ע שם דאסור ללוות סאה בסאה וכו' אם לא שיעשנו דמים, והרי דלא הותר להלוות אלא כשעשאן דמים, וזהו שכתבו הטוש"ע שם שיעשנו דמים שאם יתייקרו שיתן לו דמים, אף דהנפ"מ בעשיית דמים הוא דאם הוזלו נותן לו דמיהם, ועמד ע"ז בהגה' יד אברהם שם. [↑](#footnote-ref-525)
525. ובתשו' שם כתב דליכא איסורא אלא כשמתנה להדיא שיפרע סאה ואפי' יוקירו, אך כל שלוה סאה בסאה ולא פירש להדיא דיתן סאה אפי' יוקירו שרי, דאין דעתם לפרוע סאה אלא אם לא תתייקר, אך בדבריו בשבת מבו' דכל הלואת סאה בסאה אסורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-526)
526. ובתשו' הרא"ש כלל ק"ח סוס"ז מבו' דעכ"פ בהלואת סאה סתמא ליכא איסור בשעת ההלואה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-527)
527. ועיי"ש שכתב כן עפי"ד הרשב"א בשם הרמב"ן, אך אחר שזכינו לד' הרמב"ן מבו' להדיא בדבריו דאף הלואת סאה בסאה מותרת, ואמנם העירו דיש מקום לומר, דאמנם מבו' בד' הרמב"ן דבהלואת סאה בסאה ליכא איסור משום ההלואה עצמה, אך מ"מ אחר שכתב הרמב"ן דבככר אסר הלל להלוות משום דחיישינן שמא יתייקר ותפרע, ה"נ יש לאסור מכח זה גם בהלואת סאה כשפירש דמלוה סאה בסאה. [↑](#footnote-ref-528)
528. ולפ"ז מודה הרמב"ן דאף ברבית דרבנן איכא לאיסורא דלא תשימון, וכמש"כ כן המל"מ בפ"ד ממלוה ה"ב, ורק בסאה בסאה ליכא איסור בההלואה, כיון דבשעת ההלואה לי"ב שימת רבית, - ובזה מתפרש הא דבפסיקה על הפירות איכא איסור בפסיקה עצמה, כמשמעות לישנא דמתניתין לעיל ע"ב ב', והיינו משום דבפסיקה חשיב דאיכא שימת רבית בשעת ההלואה, דאם יתייקר לבסוף, נמצא דמעיקרא נתחייב ליתן לו יותר מהדמים שהלוהו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-529)
529. בחי' תלמיד הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דיש מגדולי המורים שפירשו דלא הותרה הלואת סאה בסאה כשיש לו, אלא בקציצת דמים, אך בלא קציצת דמים לא התירו אלא בהלואת ככרות, - ולא נתפרש לן, דאם קצץ דמים, מ"ט בעינן שיהא לו, ולא שרי בלא"ה, וביותר קשיא, שהרי להדיא אמרו לעיל מ"ד ב' בהלואת דינרים דאף אם חשיבי כפירא מ"מ כל דיש לו שרי, אף שלא קצץ דמים. [↑](#footnote-ref-530)
530. וכ"נ בל' רש"י לעיל ס"ג ב' ד"ה איתנהו דהא דשרי פסיקה בהוזלה כשיש לו, ומדמינן לה לדינא דהכא, הוא משום דאינו מוזיל משום אגר נטר, אלא משום דהוא דחוק למעות וא"א לו להמתין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-531)
531. ושמא י"ל בישוב סתירת ד' רש"י, דלעולם עיקר התירא דהלואת סאה בסאה כשיש לו הוא משום דהסאה שבידו נחלטת למלוה, שהרי איירי אף כשאינו מתרצה לפרוע את הסאה שבידו, והוי הרבית משום ההמתנה, אלא דהכא שהסאה שבידו מחוסרת ביאת בנו או מציאת מפתח, י"ל דאינה נחלטת למלוה רק כשיבא בנו וימצא המפתח, דאין הסאה נחלטת למלוה אלא כשיש בידו בפועל להביאה לו, והא דשרי להלוות אף דשמא תתייקר הסאה עד שיבא בנו ושימצא מפתח, דעדיין לא הוחלטה הסאה למלוה, הוא משום דיוקר זה שתתיקר הסאה עד שיבא בנו ושימצא מפתח, אינו בעד ההמתנה, אלא משום ההנאה שא"צ לטרוח עתה לחזר אחר בנו ואחר המפתח, ונמצא דהתירא דהלואת סאה בסאה עד שיבא בני ועד שאמצא מפתח, הוא מיוסד על ב' טעמים, דהא דלא אסרינן משום חשש היוקר שעד שעת הפירעון, הוא משום שכשיבא בנו וימצא מפתח חשבינן שנחלטה הסאה שבידו למלוה וברשותו אייקר, והא דלא אסרינן משום חשש היוקר שעד השעה שיבא בנו ושימצא מפתח, הוא משום דיוקר זה אינו נותנו בעד המתנת מעותיו אלא בשכר הנאה שא"צ לטרוח. [↑](#footnote-ref-532)
532. ואמנם גם לדרך זו ודאי דדינא דמתניתין הוא רק בהלואת סאה בסאה, והיינו דאף אם עיקר התירא דהלויני עד שיבא בני הוא גם בהלואת סאה בסאתים, מ"מ הכא דאין דעתו לכך, אי"ז מועיל להתיר אלא בסאה בסאה, שהקילו לחשבו כהלויני עד שיבא בני, דליכא אגר נטר. [↑](#footnote-ref-533)
533. ומבו' בדבריו שם דכל שקבע זמן ואין בידו לפרוע בתוך הזמן, אין להתיר אלא משום דהסאה שיש לו נחלטת תחת הסאה שהלוה, ונתבאר להלן, ומשמע עוד בדבריו דגם הא דכשיש לו סאה אחת לוה עלי' כמה סאין, הוא רק משום הך דינא דהסאה שבידו נחלטת ללוה, ומכח זה שרי ללוות כמה סאין, דכל סאה שהוא לוה כאילו זו הסאה שיש לו נחלטת תחתי' למלוה, אך אין להתיר בזה מכח הא דאי"ז רבית דאגר נטר, כיון שאין בידו לפרוע את כל הלואתו. [↑](#footnote-ref-534)
534. ובתשו' פני משה ח"א סימן ע"ה קפג: כתב דפליגי רבוותא בטעם ההיתר דיש לו, אם הוא משום דנקנה למלוה, או משום דחשיב כמו שפרע ממש את הסאה למלוה וליכא הלואה כלל, וכתב דבזה תליא הפלוגתא אם סגי במה שיש לו בעיר אחרת שאין למלוה דרך שם, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-535)
535. שו"ר בס' כהונת עולם סימן קס"ב ד"ה בתשו' הרשב"א שפירש דד' הרשב"א קיימי כשלא התנה עם הלוה שיפרע דוקא מעות, אלא בידו לפרוע חטים או דמיהן, ועיי"ש שכתב דהוא משום דאל"כ אי"ז כהלואת סאה בסאה, אלא כדין טרשא, ולפ"ז ניחא הא דשרי כשיש לו סאה, כיון שבידו לפרוע בסאה זו, אך בעיקר דבריו צ"ע דאי"ז במשמעות ל' הרשב"א שם דאיירי בכה"ג, (ומשה"ק דמ"ט ל"ה כטרשא, לכאו' י"ל דהוא משום דעיקר החוב הוא חוב דסאה, וכהלואת סאה בסאה, אלא שהתנה עמו שיפרע את הסאה בדמים). [↑](#footnote-ref-536)
536. ושו"ר בתשו' פני משה ח"א סימן ע"ד בתשו' מהר"א רוזאניס שהאריך דלא קי"ל כד' ההגמ"ר, וכ"כ הפני משה שם סימן ע"ה, וכתב שם בתו"ד קפג: דנידו"ז תליא בטעם התירא דיש לו, דאם הוא משום דנחלטה למלוה סאה זו, סגי במה דיש לו בעיר אחרת, דאף בכה"ג מצינו למימר דנחלטה לו סאה זו, אך אם הוא משום דביד הלוה ליתן הסאה מיד למלוה, אלא דמשום אבידת המפתח אינו נותנו לו מיד, ל"מ כשיש לו בעיר אחרת ואין בידו ליתנו לו. [↑](#footnote-ref-537)
537. והנה אמנם מקור ד' הרמ"א שם הוא גם ממש"כ הסמ"ק בסו"ס ר"ס דאף דמותר ללוות סאה כשיש לו, מ"מ אם מתנה שלא יפרע עד שעת היוקר אסור, כמו סאה בסאתים, והביאוהו הארחות חיים בהל' רבית ס"ז והכל בו בסימן פ"ד, ובדבריהם משמע דהוי רבית קצוצה דומיא דסאה בסאתים, והיינו משום דכל הא דבהלואת סאה בסאה כשהוקרה ל"ה רבית, הוא משום דבתר מעיקרא אזלינן, אך בכה"ג שהתנה עמו שיפרע בשעת היוקר, ונתחייב לפרוע לו סאה שדמי' מרובים, הוי רבית קצוצה, - אך מד' הרמ"א והש"ך משמע שפירשו דמש"כ הסמ"ק דהתנה שלא יפרע עד שעת היוקר אורחא דמילתא נקט, אך בכל קביעות זמן אסור, וכ"נ בד' הב"י שם שהשוה ד' הסמ"ק לד' הרא"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-538)
538. ועיי"ש שנחלק ע"ז דאף כשקבע זמן כיון שיצא השער אין אנו חוששין שמא ישתנה השער בינתים, ואפי' אם ישתנה, שמא תוך הזמן יקנה הלוה ויקדחו באכילבי' עד שיגיע זמן לפרוע. [↑](#footnote-ref-539)
539. ואכן הרשב"א לא הביא לד' האוסרים בקביעות זמן אלא בהתירא דיצא השער, ועיי"ש שכתב שלמדו לזה ממה שאמרו דלוין סתם ופורעין סתם, ומזה אין מקור לאסור אלא ביצא השער, וזהו שכתב בתשו' שם דאף לדעת האוסרים בלוה על שער שבשוק בקובע זמן הכא שרי דהא יש לו, אך האחרונים נחלקו בביאור דבריו אלו, עמש"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ה (אות א), והמל"מ בפ"י ממלוה ה"ה. [↑](#footnote-ref-540)
540. בתשו' הרדב"ז סימן אלף רנ"ז כתב לפ"ז דכ"ז הוא בדבר שדרכו להתייקר ולהעלות הרבה, דאפשר דלכך קבע לו זמן כדי להרויח, אך בדבר שאין דרכו להתייקר, אנן סהדי שלא בעבור ספק זה היתרון המועט קבע לו זמן ארוך, אלא הוא לתועלת הלוה שלא ידחוק אותו עד שיגיע זמנו, ובכה"ג שרי. [↑](#footnote-ref-541)
541. ועיי"ש שנחלק ע"ז דקביעות זמן הפירעון היא לתועלת הלוה, שאין המלוה יכול לכופו תוך הזמן, אך אילו בא הלוה לפרוע בינתיים פורע דלא אמרו אלא דאין אדם עשוי לפרוע תוך זמנו, אך לא אמרו דאין אדם רשאי לפרוע תוך זמנו. [↑](#footnote-ref-542)
542. ואמנם בד' הריטב"א משמע דלא התירו התם בהלואה סתם, אלא משום דהי' דעתו של רב לפרעו אף בתוך ל' יום, אך אלמלי כן הוה חשבינן לה כהלואה בקביעות זמן האסורה אף כשיש לו, אך מסתימת ד' הרמב"ם לא משמע כן, וצ"ע, ועמש"כ התפארת למשה בסימן קס"ב בטעם הא דהלואה סתמא לא חשיבא כקביעות זמן, אף דסתם הלואה ל' יום, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-543)
543. ואמנם בגונא שקבעו זמן שאין ביד המוכר ליתן בתוך הזמן, כתב הריטב"א לעיל ע"ג ב' דאסור אף שיש לו, ולא התירו כה"ג אלא במכירת יין משום דמעיקרא דחלא חלא, ונתבאר בדף מס' 39 ו40, אך כל שקיבל עליו הלוקח יוקרא וזולא, י"ל דשרי, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל ס"ד ב' בדין חביתא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-544)
544. אך בדבריו לא נתפרש לאסור בזה, אלא בפסיקה ביצא השער, וי"ל דפסיקה ביש לו מותרת אף כשקבע לו זמן, ול"ד להלואת סאה בסאה בקביעות זמן דאסורה אף כשיש לו, וזה למש"כ המ"מ דעיקר האיסור כשקבע זמן הוא משום דדעתו על היוקר, ובפסיקה ביש לו דשריא אף כשמוזיל להדיא, אין מקום לאסור בקביעות זמן, - ולפ"ז י"ל טעם אחר בדעת המתירים אף פסיקה ביצא השער בקביעות זמן, דס"ל דהא דאסור להוזיל כשיצא השער, הוא משום דלא שייכי בזה טעמי ההיתר דיצא השער, וכמש"כ התוס' הרא"ש ותוס' שאנץ בריש פירקין, אך כל דשייכי טעמי ההיתר דיצא השער שרי אף להוזיל, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ הוא דמותר לפסוק בקביעות זמן, אף דדעתו על היוקר. [↑](#footnote-ref-545)
545. בפשוטו י"ל עוד, דהוא משום דהחמירו באיסור סאה בסאה טפי מבאיסור פסיקה, וכמו שאמרו לעיל ס"ג ב' דהתם הלואה והכא זביני, ויש להוסיף, שהרי חזינן דהלל אסר בסאה בסאה אף כשיש לו אף דבפסיקה מודה דשרי, (וכמש"כ התוס' לעיל ס"ג ב'), וע"כ י"ל דאף לדידן דגם בסאה בסאה שרי, מ"מ לא התירו בזה אלא כשלא קבע זמן, - ולא תיקשי דמנ"ל לקמאי לחלק בזה, שהרי הא דאסרו בסאה בסאה כשקבע זמן, הוא נלמד כן ממשנתינו, ומהא דלא תני הכי בהתירא דפסיקה כשיש לו, נלמד דפסיקה מותרת אף כשקבע זמן. [↑](#footnote-ref-546)
546. החוו"ד בסימן קס"ג סוסק"א כתב לפ"ז דבפסיקה כשיש לו ל"מ בלא דעת הפוסק, דדוקא בסאה בסאה מהני בלא דעתו, משום דחכמים הקנו לו, ומשא"כ בפסיקה דמכירה היא ובעינן דעת הקונה, - אך הבינת אדם בסימן ה' ד"ה ומה שאין כתב לדמות דין פסיקה ביש לו לדין הלואת סאה בסאה ביש לו, וכ"כ הפתחי תשובה בסימן קע"ג סק"ז. [↑](#footnote-ref-547)
547. אך בד' המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ט סוד"ה במאי דקי"ל מבו' דאף דבפסיקה בהוזלה ל"מ כשיש לו דבר המחוסר מלאכה, מ"מ בסאה בסאה שרי בכה"ג, עיי"ש, ומשמעות דבריו דדמי להא דבסאה בסאה סגי במה שיש לו מקצת, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-548)
548. ולכאו' הוא מוכח כן, שהרי לעיל שם אמרו דהא דמותר לפסוק בהוזלה כשיש לו נלמד מהא דמותר להלוות סאה בסאה בהלויני עד שיבא בני, ואם התירא דהלויני עד שיבא בני הוא אף בדבר המחוסר מלאכה, ופסיקה בהוזלה לא הותרה בכה"ג, הרי בע"כ דל"ד זל"ז, והיאך מייתינן מהכא להתיר בפסיקה בהוזלה כשיש לו ממש, ושמא יש לדחות דלא הביאו מהכא אלא להא דאף בדבר שאינו בידו ממש אלא מחוסר ביאת בנו חשיב כיש לו. [↑](#footnote-ref-549)
549. והגר"א שם סק"ז כתב לדמותו להא דלגבי פרוזבול סגי בקרקע כ"ש, ולכאו' מכוון דבריו הוא לפמש"כ בפירש"י בגיטין ל"ז א' דהא דכותבין פרוזבול על קרקע כ"ש הוא משום דראוי לגבות בו כל החוב כקטינא דאביי. [↑](#footnote-ref-550)
550. אך צ"ע לפ"ז במש"כ הב"י שם דהוא דלא כמש"כ הנימו"י בשם הרמב"ן והרשב"א, והרי ד' הנימו"י קיימי בבא בהלואתו, ובזה מודה הרמב"ם דבעינן שיהא לו כנגד כל מה שפסק. [↑](#footnote-ref-551)
551. ואזיל לטעמי' בסימן קס"ג סק"א דס"ל דלענין ללוות על שער שבשוק קייל דין הלואת סאה בסאה שמחזיר לו סאה כמו שהלוהו ואינו נראה כ"כ כרבית, מדין פסיקה דהי' חייב לו מתחילה מעות ואח"כ נותן לו חטים דמיחזי טפי כרבית, ונתבאר בדף מס' 25, וה"נ הכא דכוותה קייל דין הלואת סאה בסאה מדין פסיקה, אך השער דעה בסימן קס"ב סק"ג כתב דאין לפרש כן, דבכה"ג מחמרינן טפי בהלואת סאה בסאה מבדרך מקח. [↑](#footnote-ref-552)
552. לכאו' אין מכוון דבריו לפרש כן בד' הרשב"א, דא"כ מ"ט הוצרך הרשב"א לפרש דאח"כ הוי כלוה ב' טיפות כנגד ב', הרי אף אם חוזר ולוה רק כנגד הטיפה הראשונה שרי, ובע"כ מד' הרשב"א דכל הא דשרי הכא הוא משום דחוזר ולוה גם כנגד הטיפה הנוספת, ומשא"כ בפסיקה דליכא פירות נוספים בפסיקה השני', וכן נקט המהר"ם שיף בסוגיין, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלמש"כ בפירש"י דחוזר ולוה כנגד הסאה הראשונה, יש להתיר אף בפסיקה כשיש לו מקצת, - אך הנה הטור בסימן קס"ב פירש טעם הא דיש לו סאה אחת לוה עלי' כמה כורין כפירש"י, ואפ"ה כתב בסימן קס"ג ובסימן קע"ה דבפסיקה לא סגי במה שיש לו מקצת, ובדעתו צ"ל כמש"כ הסמ"ע או כמש"כ החוו"ד. [↑](#footnote-ref-553)
553. אך החוו"ד בסימן קס"ב סק"ד פירש בטעמא דתלמידי הרשב"א דהוא כמש"כ השטמ"ק דבכה"ג ליכא למימר נעשה כאומר עד שילויני בני, וצ"ל לפ"ז דמש"כ תלמידי הרשב"א דהוא משום דלוה סאה זו להוציאה, הוא דמה"ט מוכחא מילתא דלא לוה על סמך סאה זו. [↑](#footnote-ref-554)
554. והבית מאיר שם כתב דאם בשעת הפירעון חוזר בו הלוה ואומר ששיקר כדי שילוהו ובאמת ל"ה לו ואינו רוצה לפרוע את היוקר, דאף אם לו מיגו נאמן, דכיון שנותן אמתלא להודאתו שהיתה כדי שילוה לו, לי"ב משום הודאת בע"ד, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-555)
555. ועיי"ש שכתב לפ"ז דבפסיקה ביש לו דלא הותר אלא כשיש לו כשיעור מעותיו ליכא לה"ט, ואינו נאמן, ומש"כ ההגמ"ר בשם ר"ח דנאמן אף בפסיקה, צ"ל דס"ל דגם בפסיקה סגי כשיש לו מעט. [↑](#footnote-ref-556)
556. אך היד אברהם שם כתב דכל הא דצריך לנכות חסרונות הוא כשקבע זמן, אך כל שלא קבע זמן א"צ לנכות חסרונות, וי"ל דד' הריטב"א בע"ז שם הם בכה"ג, - ובלא"ה י"ל למש"נ בדף מס' 23 בדעת הריטב"א דאף בפסיקה על השער א"צ לנכות חסרונות. [↑](#footnote-ref-557)
557. ועיי"ש שכתב לדמותו למה שאמרו לעיל ס"ד א' בדין חביתא דכל שהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד אסור, וצ"ב דהתם הוא משום דע"י שמקבל עליו אחריות אי"ז מכר אלא הלואה, אך הכא ליכא לה"ט, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן קפ"א סק"ו. [↑](#footnote-ref-558)
558. אך הרמב"ן במלחמות ובחידושיו נקט דמודה הרי"ף דהלואת ככר מותרת אף כשאין לו ולא יצא השער, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-559)
559. וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, אך כתב דהיינו דוקא על שער שבשוק או כשיש לו, וצ"ע דאם איירי בכה"ג הרי אי"ז היתר מסוים בככר שהוא דבר מועט, ושמא ט"ס נפלה בדבריו והוא ב' דרכים בטעם ההיתר. [↑](#footnote-ref-560)
560. והמאירי כתב בפי' קמא דהוא משום דהככרות דבר מועט הוא ואין הלואתם מצוי' אלא ליום או יומים וע"כ אין לחוש בהם לשנוי שער. [↑](#footnote-ref-561)
561. וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סל"ג דכיון דאין דרך בנ"א להקפיד על יוקרו וזולו, לא החמירו חכמים לדקדק באיסור רבית מדבריהם כ"כ. [↑](#footnote-ref-562)
562. ובד' הראב"ד משמע דהיינו רק בשכנים דלא קפדי אהדדי בכך, אך ? [↑](#footnote-ref-563)
563. וי"ל למש"נ בדף מס' 29 בהערה דבתשו' הרא"ש כלל ק"ח סט"ו משמע דכל הא דכשיש לו סאה אחת לוה עלי' כמה סאין, הוא רק כשיש לו ממש דהסאה שבידו נחלטת ללוה, דכל סאה שהוא לוה כאילו זו הסאה שיש לו נחלטת תחתי' למלוה, אך כל שאין לו ובאנו להתיר מכח דיצא השער דהו"ל כהלויני עד שיבא בני והו"ל כהלואה שאין בה המתנה, אין להתיר אלא כפי מה שיש בידו לפרוע, וע"כ הוא דבהלואת ככרות דעיקר ההיתר הוא משום דה"ז דבר מצוי ובידו ללוות, וכמש"כ הראב"ד, אין להתיר אלא כפי מה שיש בידו ללוות, ומש"כ התוס' והרא"ש דבהא דלוין על שער שבשוק סגי במה שיש לו מעט, היינו משום דלדעת הסוברים דהתירא דיצא השער הוא כשיש לו מעות לקנות בהן, חשיב כמו שיש לו, (משום דמה לי הן מה לי דמיהן), והסאה שיש לו נחלטת תחת הסאה שלוה, וע"כ סגי במה שיש לו מעות כנגד סאה אחת, (ומשא"כ לדעת ש"ר דשרי אף כשאין לו מעות, לא הותר אלא משום דאי בעי יזיף ופרע והו"ל כהלואה שאין בה המתנה, ומכח זה אין להתיר ללוות אלא כפי מה שיש בידו לפרוע), וכמש"נ כן בדף מס' 25 בהערה. [↑](#footnote-ref-564)
564. ולכאו' דבריו מתפרשים למשמעות דבריו בד"ה א"ר יהודה דהא דאסר הלל בהלואת ככרות הוא משום דהי' מחמיר מאד באיסורא דהלואת סאה בסאה, והוא לטעמי' ברישא שאסר בהלואת סאה בסאה כשיש לו, והיינו שהרי בפסיקה מודה הלל דשרי כשיש לו, וכמש"כ התוס' לעיל ס"ג ב', אלא דבאיסורא דסאה בסאה החמיר הלל דלא התירו אף כשיש לו, וכיון דלא פליג הלל על עיקר טעם ההיתר, אלא דס"ל דהחמירו חכמים לאסור אף בהני גווני, ע"כ י"ל דכל דאיכא תרתי למעליותא דהוא הלואת דבר מועט ויש לו, מודה הלל דשרי. [↑](#footnote-ref-565)
565. וכ"ה למש"כ הריטב"א לעיל ע"ב ב' דהא דאין לוין סאה בסאה אלא כשיצא השער, הוא משום דכל שאין שער קבוע אין הפירות מצויין לכל אדם ליקח, ולפ"ז הדין נותן דכל שהפירות מצוין לכל אדם ליקח, שרי אף כשאין שער קבוע, - ואך דלדעתו לא הותר בכה"ג אלא כשיש לו מעות לקנות בהן, ולפ"ז י"ל דהא דאין לוין פרוטות נחושת וכו' הוא כשאין לו מעות לקנות בהן, (ובלא"ה צ"ל כן למש"כ התוס' לעיל ע"ב ב' די"ג דמותר ללוות סאה בסאה כשיש לו מעות אף כשלא יצא השער). [↑](#footnote-ref-566)
566. והך מילתא דכל שלא יצא השער אינו מצוי לקנותו, הוא מבו' כן בד' הריטב"א לעיל ע"ב ב', וכמש"נ לעיל בהערה, והוא מבו' כן גם מדעת הסוברים דכל דיצא השער לא חשיב כדשלב"ל, והרי דע"י שיצא השער הוא מצוי לקנותו. [↑](#footnote-ref-567)
567. ובדף מס' 27 נתבאר לסייע לזה מד' הריא"ז בטעם הא דפוסקין בעפר שחור, ועיי"ש בהערה שנתבאר דלמש"כ הרמב"ן והרשב"א לעיל ס"ג ב' דהא דבעינן יצא השער, הוא כדי שיהא בידו לקנות במעות שקיבל, לכאו' אין להתיר בדבר שאין לו שער אף שהוא מצוי לקנות, [↑](#footnote-ref-568)
568. וי"ל דהיינו משום דכל הא דשרי ללוות סאה בסאה על שער שבשוק, הוא משום דיכול לקנות באשראי בשער זה, בלא להוסיף את היוקר, וכל שלא יצא השער, יש לחוש שלא יהא בידו לקנות בשער זה. [↑](#footnote-ref-569)
569. וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א החדשות סימן ע"ו דלא הותר אלא בדבר שיש לו שער קבוע וארוך, והביאו הב"י בסימן קס"ב, - ואך דלמש"כ הרשב"א שם סימן ע"ה בטעם התירא דהלואת סאה בסאה על שער שבשוק, דהוא בצירוף הא דאין חוששין שמא ישתנה השער בינתים, ודאי דאין להתיר אלא בדבר שיש לו שער קבוע וארוך. [↑](#footnote-ref-570)
570. ובד' הבעה"ע שם מבו' דהיינו משום דכל שלא התנה עמו, ובידו לפרוע את דמי', רשאי לפרוע אף חטים משום דלא קפיד, ועיי"ש שכתב דאי קפיד בפירעון אסור, וזהו שאמרו פורעין סתם, אך לד' ש"ר לא נתפרש מהו דתני פורעין סתם, (ושמא אגב דתני לוין סתם תני פורעין סתם), ועמש"כ בזה האבהא"ז בפ"י ממלוה ה"א. [↑](#footnote-ref-571)
571. ולדעתו לא נאסרה הלואת סאה בסאה אלא בקביעות זמן, ובע"כ לפ"ז דהא דשרי כשיש לו או שיצא השער הוא אף בקביעות זמן. [↑](#footnote-ref-572)
572. השטמ"ק בב"מ ע"ה א' כתב בשם הראב"ד שהוכיח מהכא דהא דשרו רבנן בהלואת ככר הוא אף כשאין לו, שהרי הכא פשטא דמילתא איירי בדלית לה, ואפ"ה מבו' דלרבנן שרי, - והרמב"ן במלחמות והרשב"א שם הוסיפו דהכא איירי כשלא יצא השער, וכדמוקמינן לה בדלא קייץ דמי, ואפ"ה שרי לרבנן. [↑](#footnote-ref-573)
573. לכאו' מכוון דבריו דאיירי כשיש לו, וע"כ הוא דשרי בלא קביעות זמן, ומשא"כ בהלואה שהיא לל' יום, ה"ז אסור אף כשיש לו, וכמש"כ כן הרי"ד בב"מ ע"ב ב' וע"ה א' דכל שקבע זמן לא הותרה הלואת סאה בסאה אף שיש לו, - אך יש להעיר דלא מצינו שאסרו אלא כשקבע זמן להדיא, ומשמע דהלואה סתם שריא, אף דסתם הלואה ל' יום, וכמש"כ כן הריטב"א בב"מ מ"ד ב', (ואך דבדבריו משמע דהיינו רק כשדעתו לפרוע בתוך הזמן), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-574)
574. ואמנם י"ל כמש"כ הריטב"א בב"מ ע"ה א' דבהלואת ככרות מודה הלל דשרי כשיש לו, - אך לא נתישבו בזה ד' התורי"ד שכתב דהא דשרי הוא משום דאף סאה בסאה מותרת בכה"ג. [↑](#footnote-ref-575)
575. וכן נקט החדרי דעה בסימן קס"ב ס"א, וכתב עפי"ז לדינא דלא אסרו בהלואת סאה בסאה אלא כשהזכיר בפירוש לשון הלואה, - אך הדברים צ"ע, דמלבד דלדעת ש"ר מה שהתירו כשאומר בל' שאלה הוא מטעם אחר, הרי גם לד' הנימו"י לא הותר בכה"ג אלא בהלואת ככר, דחומרא בעלמא היא, אך הלואת סאה בסאה אסורה אף כשלא הזכיר בפירוש לשון הלואה. [↑](#footnote-ref-576)
576. ולכאו' מוכח כן מהא דתנן בב"מ ע"ה א' דאומר הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח, ופירשו הראשונים דהוא משום דחשיב כיש לו, והרי דכל שאין לו אסור אף שלא קבע זמן ובידו לתבוע מיד, - אך הנה לפ"ז הרי דמהא דאסר הלל אף כשאמר הלויני עד שיבא בני מבו' דלדידי' הלואת סאה בסאה אסורה אף כשבידו לתבוע מיד, ותיקשי מינה על מש"כ הרשב"א ודעימי' די"ל דמודה הלל דבל' שאלה דיכול לתבוע מיד לא חיישינן שמא יוקרו החטים, ובעכצ"ל דהתם גרע משום דהוא מחוסר ביאת בנו ומציאת מפתח ואינו יכול לתבעו קודם שיבא בנו ושימצא מפתח. [↑](#footnote-ref-577)
577. והריטב"א הוסיף דכל שלא הוקרו חטים שרי, אף אם פורעת ככר שהוא גדול מן הראשון, דעין יפה בעלמא הוא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-578)
578. לכאו' מכוון דבריהם הוא משום דכל שיצא השער לי"ב לאיסור סאה בסאה, וכמו שאמרו בב"מ ע"ב דלוין על שער שבשוק, - ואף דהלל גופי' ס"ל בב"מ ע"ה א' דאסור ללוות סאה בסאה אף כשיש לו, וה"נ אסור כשיצא השער, כאשר כ"ה להדיא בד' הראשונים בב"מ שם, צ"ל דאזיל הריטב"א לטעמי' בב"מ שם דלא החמיר הלל לאסור בהלואת ככר, אלא כשאין לו, ונתבאר לעיל, וה"נ שרי בהלואת ככר כשיצא השער. [↑](#footnote-ref-579)
579. ויש להוסיף, שהרי הראשונים בב"מ ע"ה א' כתבו כמה טעמים בהא דשרו רבנן בהלואת ככר, ונתבאר לעיל, ולכאו' בכדי יין וכדי שמן ליכא להני טעמי, ויש לאסור אף לדעת רבנן, וכ"ה מבו' בתו"ד תוס' הגרע"א בפירקין, ואמנם י"ל דלדעת רבנן שרי אף בכדי יין משום דיש לו, וכמש"כ כן הגרע"א שם, אך מ"מ לא הוצרכנו להא דאסר הלל אף בככרות. [↑](#footnote-ref-580)
580. אמנם הנה הרשב"א בד"ה בשבת הוא דאסור כתב להדיא דהו"מ למיפרך אהא דתנן דשואל מחבירו כדי יין וכדי שמן דלימא מתניתין דלא כהלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-581)
581. החדרי דעה שם כתב להתיר בזה מטעם אחר, משום דלא אסרו בסאה בסאה אלא כשמזכיר לשון הלואה, וכתב דלפ"ז שרי אף כשלא אמר לשון מכירה, אלא שלא הזכיר לשון הלואה, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בשבת קמ"ח ב', וכבר נתבאר לעיל בהערה לתמוה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-582)
582. לכאו' י"ל דד' הט"ז קיימי בגוונא דיצא השער, אלא שקבע עמו זמן שאינו יכול לפרוע בתוך הזמן, דבכה"ג לא הותר ללוות סאה בסאה, וכמש"כ הרמ"א שם ס"ג, ומ"מ כיון דהוא דרך מקח שרי, והכריתי שם כתב מטעם אחר דד' הט"ז קיימי כשקבע זמן. [↑](#footnote-ref-583)
583. לכאו' יש מקום לדון בזה, דאף שהי' בידו שלא למכור והיו החטים קיימין בידו, מ"מ אחר שמוכר את החטים וכבר אין לו זכות בחטים עצמן אלא בתמורתם, תו מה שנוטל את היוקר הו"ל כרבית, ולי"ב לה"ט דמאי אהנית לי, דאחר שמכר את החטים כבר אין בידו לקבל את היוקר, ועד"ז נתבאר בדף מס' 43 בדעת הסוברים דהמוכר מקח בהמתנה לניסן כשער של ניסן אסור, ולא אמרינן בזה דמאי אהנית וכו'. [↑](#footnote-ref-584)
584. משמעות הדברים דלא התירו כה"ג אלא בסאה בסאה, אך סאה בסאתים אסור, וי"ל דהוא משום דלא סמכו ע"ז דאי"ז כהלואה, אלא לגבי איסורא דסאה בסאה דרבנן, ולא לגבי איסורא דסאה בסאתים, - אך י"ל עוד, דהוא משום דכנגד מה שנתן לו קרקע מעליא עם סאה זרע אין ראוי לפחות לו משכרו אלא סאה, וכל שפוחת לו סאתים, חזינן לה כהלואה. [↑](#footnote-ref-585)
585. ובטעמא דהראב"ד מתחילה שאסר בזה, י"ל דהוא משום דבכה"ג שזקפו עליו במלוה, מיחזי דאי"ז מכלל תנאי האריסות, אלא הו"ל כהלואה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-586)
586. אך הב"י שם פירש דד' הטור הם כדעת רש"י, ועיי"ש בפרישה ובט"ז סק"ו במש"כ לפרש ל' הטור לפ"ז, ומש"כ בגל' הגרע"א שם, ועיי"ש במש"כ הגרע"א לפרש למש"כ הטור דשרי כשהלוהו מיד כשירד לתוך השדה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-587)
587. והנה אמנם עיקר התירא דיש לו בהלואת סאה בסאה פירש"י לעיל מ"ד ב' ד"ה דינרי הוו לי' דהוא משום שאלו שבידו נקנין למלוה וברשותו הוקרו, והיינו דחשבינן דהיוקר הוא ברשות המלוה, וע"כ לא חזינן לה כרבית, אך הכא ליכא לה"ט, שהרי הפירות שיש לו הם במקום היוקר, ומעיקרא קיבל בעד ההלואה פירות שבמקום היוקר, - וצ"ל דכיון דמהשתא אוקמינהו ברשותי', נמצא דמה שמקבל את היוקר אינו בהמתנת המעות, שהרי זכה ביוקר מעיקרא, וע"כ לי"ב משום רבית. [↑](#footnote-ref-588)
588. אך עיי"ש שפירש דהיינו כשמקום פלוני אינו מקום היוקר, ומשמעות דבריו דרק בכה"ג שרי מכח הא דיש לו, דמהשתא אוקמינהו ברשותי' ונתייקרו ברשותו, אך כל שמקום פלוני הוא מקום היוקר דליכא לה"ט, אסור, וזה כמש"נ בהערה לעיל להעיר בד' רש"י. [↑](#footnote-ref-589)
589. המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ב כתב כן לדעת הסוברים דפירות בפירות נקנין בחליפי שוה בשוה, דלפ"ז הא דשרי הכא הוא משום דמהשתמא זכה בהם המוכר באותם פירות, ומבו' בדבריו דלדעת הסוברים דאף חליפין דשוה בשוה ל"מ בפירות, הו"ל כהלואה ואסור, וכמו שמצינו עד"ז בסוגיית הגמ' לעיל מ"ו א', - אך בד' הרי"ד משמע דאף דלא נקנו לו הפירות בחליפין, דלא ס"ל דחליפין שוה בשוה שאני, מ"מ כיון דדמי לחליפין שרי, והיינו דכיון דמתנה עמו על פירות מסוימים שיש לו במקום פלוני, לא חזינן לה כדרך הלואה, אלא כדרך חליפין, ולא אסרו סאה בסאה בכה"ג, וזה כמש"כ הט"ז בסימן קס"ב סק"א דלא אסרו סאה בסאה בדרך מקח. [↑](#footnote-ref-590)
590. והעירו דבתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ב ד"ה אף דלכאורה כתב דכל שהתנה שיתן לו במקום פלוני, וא"צ לקבלם במקום אחר, חשיב כקביעות זמן דלא הותר בזה הלואת סאה בסאה ביצא השער, עיי"ש, ולפ"ז ה"נ הכא דכוותה לא הותר אלא כשיש לו, דקי"ל דשרי אף כשקבע זמן, - ולדעת הרמב"ם דאף התירא דיש לו ל"מ כשקבע זמן, י"ל דאזיל לטעמי' דמשמעות דבריו דהוי כחליפין, וע"כ שרי אף דהו"ל כקביעות זמן. [↑](#footnote-ref-591)
591. שמא דבריו מתפרשים למשמעות ד' תשו' הרא"ש בכלל ק"ח סט"ו דהא דלוין על שער שבשוק, אי"ז משום דחשיב כיש לו, אלא משום דהו"ל דאי בעי יזיף ופרע והו"ל כהלואה שאין בה המתנה, וזה לא שייך בכה"ג שהתנה עמו ליתן פירות שבמקום אחר שאינו נמצא שם. [↑](#footnote-ref-592)
592. לכאו' דבריו מתפרשים למשמעות דבריו שם דלא חזינן לה כהלואה אלא כמו"מ, וכפוסק על החטים שבמקום פלוני ומשלם עליהן בחטים שנותן לו, וע"כ הו"ל כפסיקה בהוזלה שלא הותרה אלא כשיש לו, ומעיקר דבריו יש ללמוד דהא דלא הותרה פסיקה בהוזלה כשיצא השער, הוא משום דיצא השער לא חשיב כיש לו גמור להתיר הוזלה, (ואי"ז משום דכשמוזיל לא שייכי טעמי ההיתר דיצא השער), ונתבאר בדף מס' 32. [↑](#footnote-ref-593)
593. ולמשמעות ד' רש"י דלא חזינן לה כחליפין, אלא כהלואת סאה בסאה, הדין נותן דיהא אסור אף כשאי"ז מקום היוקר, ובע"כ דמש"כ רש"י הכי ל"ד הוא, - אך י"ל דהוא משום דס"ל דאיסור סאה בסאה הוא רק בשעת פירעון, וע"כ הכא דתני דאסור לעשות כן, ולא תני דהיינו אם נתייקר לבסוף, בע"כ דאיירי כשהתנה עמו לפרוע לו פירות שבמקום היוקר. [↑](#footnote-ref-594)
594. ולדעת הסוברים דעיקר ההיתר הכא הוא משום דלא חזינן לה כהלואה אלא הו"ל כחליפין כיון שמתנה עמו על פירות מסוימים שיש לו, הרי דמה"ט הוא דאם אין לו פירות במקום פלוני כפי שהתנה עמו, הו"ל כהלואה ואסור, דלפי דבריהם דהו"ל כחליפין, הרי דרק מה"ט הוא דשרי, אך כל דהו"ל הלואה, ל"מ בזה התירא דיש לו, כיון שהתנה עמו לפרוע במקום פלוני שהוא מקום היוקר. [↑](#footnote-ref-595)
595. ועיי"ש שכתב דאף דכל שאין לו לא קנה למי שפרע, מ"מ כל שלא יצא השער ה"ז אסור משום רבית כשהוקרו הפירות, אע"פ שהי' יכול לחזור בו מתנאו, והיינו משום דכל שאומר ועושה בדבר שיש בו רבית או אבק רבית אסור. [↑](#footnote-ref-596)
596. אך הט"ז בסימן קס"ג סק"ג והש"ך שם סק"ג הביאו למש"כ בפירש"י לעיל בע"א דהיתר פסיקה בבא בהלואתו ויש לו הוא משום דקנה למי שפרע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-597)
597. אך יש מקום לפרש לדבריו בע"א, דס"ל דליכא מי שפרע אלא כשיש לו, וזהו שנקט לה בדיהיב זוזא אתרעא חריפא, דבכה"ג בע"כ דיש לו, דאל"כ הי' אסור לפסוק עמו, ומשא"כ בפוסק על השער דמשכח"ל אף כשאין לו ובכה"ג לא קאי במי שפרע, ואמנם תיקשי, דאם ליכא מי שפרע כשאין לו, מ"ט הותר לפסוק, הרי דעת רש"י לעיל בע"א דהיתר פסיקה הוא רק כשקנה למי שפרע, (וי"ל למש"כ המחנ"א בהל' דשלב"ל סימן ג' דד' רש"י התם הם רק בבא בהלואתו, וי"ל עוד דביצא השער דהוי ההיתר משום דמאי אהנית לי, שרי אף כשלא קנה למי שפרע), - ויש שפירשו לד' רש"י, שפירש לדינא דהכא לענין רבית, דצריך לאתחזויי לבי דרי משום דאל"כ לא קנה למי שפרע ולי"ב להיתר פסיקה, וכ"ז הוא כשלא יצא השער דהוי ההיתר משום דיש לו, והתירא דיש לו הוא משום שקנה למי שפרע, וכמש"כ רש"י לעיל בע"א, אך כל שיצא השער דהותר אף כשאין לו, בע"כ דהוא אף כשלא קנה למי שפרע, לדעת הסוברים דכל שאין לו לא קנה למי שפרע, וע"כ שרי אף אם לא מיתחזי לבי דרי. [↑](#footnote-ref-598)
598. צ"ב דמ"ט לא קנה למי שפרע אלא כשהיו שבלים, ומ"ש ממש"כ הרמב"ם שם ה"ג דהפוסק על שער שבשוק ול"ה אותו המין שפסק עליו ברשות מוכר קנה למי שפרע. [↑](#footnote-ref-599)
599. הפרי יצחק בח"ב סימן מ"ו ד"ה והנה הראשונים כתב בדעת הרמב"ם דכל הא דלא קנה למי שפרע אלא בדסמכה דעתי', הוא רק בכה"ג שפסק על שער שבשוק ואין לו, דאינו קונה מה"ת, והא דקאי במי שפרע הוא משום דברים דאיכא בהדייהו מעות, ובכה"ג הוא דכל דלא סמכה דעתי' לא קנה למי שפרע, אך בגונא דקנה מה"ת, קאי במי שפרע אף אם לא סמכה דעתי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-600)
600. וצ"ע דמאי קמ"ל, הרי משנתינו היא דאין פוסקין על הפירות עד שיצא השער, והוא משום דחיישינן שיוקרו הפירות והוא נותנם לו בזול משום המתנת המעות, והרי דנאסר להוזיל במקח משום הרוחת זמן, - וצ"ל למש"נ להלן מד' הריטב"א דהא דפסיקה בהוזלה מותרת מדאורייתא הוא משום דחזינן לה כדמי המקח, אך באיסור פסיקה משום החשש שיתייקר ליכא לה"ט, והא דשרי מדאורייתא דאי"ז נשך ברור משעת נתינה, וזהו דקמ"ל דאסרו חכמים אף להוזיל במקח משום הרוחת הזמן, דלא שמעינן לה מהא דאסרו בפסיקה בשויו משום החשש שיתייקר, דהתם לא חזינן לה כדמי המקח. [↑](#footnote-ref-601)
601. בד' המאירי משמע דהיינו רק בפסיקה על שער שבשוק, או בהלואת סאה בסאה כשיש לו, אך בפסיקה כשיש לו מותר להזכיר שכר ההמתנה, וכ"נ בד' המיוחס להריטב"א, עיי"ש, וי"ל דהיינו משום דהיתר פסיקה כשיש לו, הוא משום דחשיב דליכא המתנה כלל, ומה"ט מותר אף להוזיל, וע"כ שרי אף אם מזכיר בשכר ההמתנה, שהרי ליכא המתנה כלל, ומשא"כ בהתירא דיצא השער די"ל דחשיב דאיכא המתנה, והא דשרי הוא משום דהוי היוקר ברשותו, וכמש"נ להלן די"ל דמה"ט הוא דאסור להוזיל, ע"כ אסור להזכיר דהוא בשכר ההמתנה, וה"נ הוא בהתירא דסאה בסאה כשיש לו, דודאי דאיכא הלואה והמתנה, אלא דברשותו אייקר. [↑](#footnote-ref-602)
602. וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א לקמן ס"ו א' ובתשו' ח"ג סימן רכ"ז דקאי הכא גם על רבית דאורייתא, דליכא משום רבית אלא אם יש בזה אגר נטר, ועיי"ש במש"כ לפ"ז לדינא, ועמש"נ בדף מס' 10 ובהערה שם בטעם הא דבהלואת ק' בק' והוקרו הי' משום רבית אם אזלינן בתר בסוף, אף דהוא חייב ליתן לו ק' מעיקר חיוב ההלואה, ואי"ז בשכר המתנת המעות. [↑](#footnote-ref-603)
603. ואמנם הנה הראב"ן בפירקין כתב דהא דפסיקה בהוזלה ל"ה רבית קצוצה, הוא רק כשקונה דבר שפעמים פוחת, אך אם הוא ברור שאינו פוחת כגון קונה זקוק של כסף בי' אוקיות בהמתנת המעות ושער הזקוק הוא ליטרא, הוי רבית קצוצה ויוצאה בדיינין, ולדעתו נמצא דאה"נ דלא הותרה פסיקה בהוזלה אלא משום דלא חשיב כנשך ברור בשעת נתינה, כיון דפעמים פוחת השער. [↑](#footnote-ref-604)
604. ובזה מתפרש מש"כ הריטב"א לקמן ס"ה א' בתו"ד דכל שמכר פירות ביותר מדמיהן "משום אגר נטר לי" הו"ל רבית קצוצה, והיינו משום דכל הא דטרשא ל"ה רבית קצוצה, הוא משום דחזינן לה כדמי המקח, אך כל שפירש להדיא שמוכר ביותר מדמיהן משום אגר נטר, ולא נתחייב בדמים אלו בתורת דמי המקח, אלא בתורת אגר נטר, הו"ל רבית קצוצה, וכ"כ המאירי לקמן שם דכל שפירש שמוכר בהמתנה ביותר מדמי' משום שכר המעות, הו"ל רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-605)
605. וכ"ה מבו' בד' הגרע"א לעיל מ"ו א' ד"ה גם י"ל שכתב דמצינו בפירקין דלענין רבית תולים בקנין דאורייתא, דכל דמדאורייתא קני אף דמדרבנן לא קני ל"ה רבית, ולכאו' מכוון דבריו הוא לדינא דהכא. [↑](#footnote-ref-606)
606. ונפ"מ עוד בזה, דלדעת ר"ל דמעות אינם קונות מה"ת, לא הותרה כלל פסיקה בהוזלה אף ביש לו. [↑](#footnote-ref-607)
607. והיינו דבהיתר פסיקה בשויו י"ל דהוא משום דהוי היוקר ברשותו, וכמש"כ בפירש"י לעיל בע"א, וזה אינו טעם להתיר פסיקה בהוזלה, והא דשרי הוא משום דחשיב דליכא הלואה והמתנת מעות כלל. [↑](#footnote-ref-608)
608. וכ"נ ממש"כ ר"ה גאון בס' המקח שער מ"ג דטעם הא דשרי להוזיל כשיש לו, הוא משום שאילו רצה לתתם לו מיד יש ספק בידו והוא מזלזל ונותן וכו' דאי בעי יהיב לי' לאלתר, ומשמע דטעם ההיתר הוא משום דבידו ליתנם לו מיד, ונמצא דמה שמוזיל לו אי"ז בעד המתנת המעות, אלא אוזולי הוא דמוזיל גבי'. [↑](#footnote-ref-609)
609. וכ"נ ממש"כ בפירש"י דאיתניהו גבי' דשרי היינו דהם בידו אבל אינם בעיר או אבד המפתח והוא דחוק למעות, וממה שהוצרך לפרש כן דהוא דחוק למעות, משמע דעיקר הא דשרי הוא משום דהוא מתרצה ליתן לו הפירות עכשיו, והא דמוזיל לו אי"ז בשכר המתנת מעותיו, אלא משום שהוא דחוק למעות והוא מתרצה למכור בזול, כדי שלא יהא צריך לטרוח עכשיו ולהביא פירותיו מעיר אחרת או לחזר אחר המפתח, ואמנם במש"כ הסמ"ע דאם רצה הנותן הי' לוקחו מיד, לכאו' הוא דלא כמש"כ בפירש"י דא"ל יהיבנא לך לזמן פלוני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-610)
610. והיינו דאי נימא דשרי אף כשיכול ליתן לו ממקום אחר, הרי שפיר י"ל שהיו החלות עשויות בביתו, והא דהוזיל לו הוא משום דלא רצה לתתם לו, אלא ליתן לו חלות אחרות לזמן מרובה, ומהני הא דיש לו חלות אלו בביתו, דמכח זה שרי לפסוק עמו ולהוזיל לו, - ואין לומר דס"ל כמש"כ בקונט' הסמ"ע דלא הותר להוזיל אלא כשיכול הלוקח לתבעו שיתן לו מיד, ונתבאר לעיל, שהרי למש"כ דהי' מחוסר מלאכה, לכאו' ל"ה ביד הלוקח לתבעו שיתן לו מיד. [↑](#footnote-ref-611)
611. ובדף מס' 24 נתבאר כן בד' רש"י שם, דמש"כ דפוסק עמו ליתן לו מאותו גדיש, היינו משום פסיקה בהוזלה, דלא הותרה אלא כשפוסק עמו ליתן לו מאותו גדיש דמעכשיו הוא קנוי לו ממש וליכא המתנת מעות כלל, אך כל שאינו פוסק עמו ליתן לו מן הפירות שבידו, דלא נשלם קנינו עד שיביא לו הפירות, חשיב דאיכא בזה המתנת מעות, וע"כ אסור להוזיל לו, ול"מ בכה"ג הא דיש לו אלא להתיר לפסוק בשויו, דאף אם יתייקר ל"ה זה רבית, משום דברשותי' אייקר, וכמש"כ בפירש"י לעיל בע"א ד"ה יש לו, - ובדף מס' 22 ב' בהערה נתבאר לישב בזה משה"ק הפנ"י והגרע"א ע"ד רש"י לעיל שם דמ"ט הוצרך לה"ט דברשותי' אייקר הרי מותר אף להוזיל, ולהנ"ל ניחא דלא הותר להוזיל אלא כשפוסק עמו ליתן פירות אלו שיש לו, אך כל שבידו ליתן פירות אחרים, ל"מ הא דיש לו, אלא דעי"ז הוא קונה למי שפרע וחשיב דברשותי' אייקר, וכ"כ הכהונת עולם בסימן קע"ג ד"ה ב"י בדין. [↑](#footnote-ref-612)
612. ואמנם הנה הב"י בסימן קע"ג ס"ח והט"ז שם סקי"ג והש"ך שם סק"כ הביאו לד' ההגמ"ר בדין קרי, - אך בד' ההגמ"ר שלפנינו באו הדברים בדין קיראי, ולפי הגירסא בהגמ"ר שם "ובלא אשראי נמי", מוכח דקאי על קיראי. [↑](#footnote-ref-613)
613. ובד' ר"ת בספה"י בסימן תקע"ט והביאו הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד (אות ל') מבו' דכל דיש לו שרי אף כשמפרש אם מעכשיו ד', עיי"ש, ונתבאר בדף מס' 34 בהערה. [↑](#footnote-ref-614)
614. ולמש"נ לעיל בהערה בדעת הריטב"א והמאירי דכל שמפרש להדיא דהוא משום אגר נטר, הו"ל רבית דאורייתא, ודאי דה"ז אסור אף ביש לו, דל"מ הא דיש לו אלא להתיר רבית דרבנן. [↑](#footnote-ref-615)
615. ועד"ז כתב בפי' הרא"ש מלוניל לעיל בסוגיין, דמה שהתירו פסיקה ביצא השער, היינו משום דלאו הנאה מידי קעביד ולאו אגר נטר לי הוא, דמאי אהנית לי וכו', וע"כ אסור להוזיל. [↑](#footnote-ref-616)
616. ועיי"ש שהוכיח כן למש"כ ההג"א בסימן ז' דהותרה פסיקה ביצא השער אף בבא בהלואתו כשיש למוכר מעות, משום דיכול לקנות במעות שבידו, וא"כ מ"ט לא הותרה פסיקה בהוזלה בכה"ג. [↑](#footnote-ref-617)
617. וכ"נ ממש"כ הריב"ש שם להוכיח דפסיקה בהוזלה אסורה אף כשיצא השער, מהא דבהיו חדשות מד' וישנות מג' אין פוסקין על החדשות בד', והיינו משום דאף שיצא השער לא הותר להוזיל, והרי התם שפיר שייכי טעמי ההיתר דיצא השער, שהרי יכול לקנות עתה חטים חדשות בדמים שקיבל וליישנם, ואפ"ה ה"ז אסור, ואמנם הנה בד' הריטב"א לקמן ע"ב ב' מבו' דטעם האיסור בזה הוא משום דהחדשות יתחסרו לאחר זמן, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א שם, אך אי"ז במשמעות ד' הריב"ש שכתב ד"גדולה מזו" אמרו וכו', ואי נימא הכי אי"ז גדולה מזו. [↑](#footnote-ref-618)
618. ולמש"כ הריב"ש דעיקר ההיתר דפסיקה בהוזלה הוא משום דמעות קונות מה"ת וכו', י"ל דמה"ט הוא דביצא השער לא הותר להוזיל, וזה לדעת הסוברים דכל שאין לו חשיב כדשלב"ל אף שיצא השער ולי"ב לקנין מעות. [↑](#footnote-ref-619)
619. והיינו דבעיקר הא דנאסרה פסיקה בהוזלה כשיצא השער, י"ל דהוא משום דליכא בזה לטעמי ההיתר דיצא השער, וכמש"כ התוס' הרא"ש ותוס' שאנץ בריש פירקין, אך קשיא דמ"ש מהא דלוין על שער שבשוק משום דבידו ללוות פירות אלו, ומה"ט הי' לנו להתיר פסיקה בהוזלה על שער שבשוק. [↑](#footnote-ref-620)
620. וכ"נ ממש"כ הב"י והגידו"ת דהא דשאני פיקדון מהלואה הוא משום דפיקדון כל היכא דאיתא ברשותא דמרא איתא, ונתבאר להלן, והרי דהא דל"מ בהלואה אי"ז משום דאינו מצוי בידו דהוא מחוסר גוביינא, אלא הוא משום שאינו חשוב ברשותו, וצ"ע היאך הוא מתישב עם מה שהביא הב"י שם מההגמ"ר שכתב דכ"ה דל"מ כשיש לו אשראי במתא, ה"נ ל"מ כשיש לו בעיר אחרת שאין דרך למלוה שם, והרי דהא דל"מ כשיש לו אשראי במתא הוא משום דאינו מזומן לו, - אך ממה שצידד הכנה"ג דכל שבידו לכפור בפיקדון הו"ל כמלוה, ונתבאר להלן אף דחשיב כדבר שברשותו, מבו' דהא דל"מ בהלואה הוא משום דאינו מצוי בידו. [↑](#footnote-ref-621)
621. ולכאו' לפ"ז כל הא דל"מ הא דאית לי' אשראי במתא, הוא משום דהוא מחוסר גוביינא וביד הלוה לעכב ולא ליתן לו, אך כל שבידו לגבותו, כגון שאין הלוה בעיר ויש למלוה מפתח לביתו שיכול לגבות את חובו בלא דעתו, שפיר חשיב כיש לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-622)
622. וזה ניחא אי נימא דהא דביצא השער אסור להוזיל, אי"ז משום דלי"ב לטעמי ההיתר דיצא השער, אלא הוא משום דל"ה יש לו גמור, עמש"נ בדף מס' 32. [↑](#footnote-ref-623)
623. ולמשמעות ד' הרמב"ם דהא דל"מ אשראי במתא, הוא משום דהוי כקובע זמן, הרי דאי נימא דבפסיקה בשויו כשיש לו שרי אף כשקובע זמן, יש להתיר אף בדאית לי' אשראי במתא. [↑](#footnote-ref-624)
624. וי"ל דאזלי ר"ה גאון והמאירי לטעמייהו דס"ל דכל שיש לו דבר המחוסר מלאכה מותר אף להוזיל, ונתבאר להלן, ולפ"ז לא מצינו דיש לחלק בדין יש לו בין פסיקה בשויו לפסיקה בהוזלה, וע"כ כ"ה דאף דאית לי' אשראי במתא לא חשיב כיש לו לענין פסיקה בהוזלה, ה"נ לא חשיב כיש לו לענין פסיקה בשויו, והרי התו"ח ייסד לדבריו ע"ד התוס' דדבר המחוסר מלאכה לא חשיב כיש לו להתיר הוזלה. [↑](#footnote-ref-625)
625. עיי"ש שעמדו דמ"ט נקט ר' נחמן להך דינא בפסיקה בהוזלה, הרי אף פסיקה בשויו אסורה משום חשש יוקר, וכ"ש דהוזלה אסורה, ואי נימא דכשיש לו אשראי במתא לא נאסרה פסיקה בשויו, הרי לק"מ, דזהו דקמ"ל ר' נחמן, דאף דפסיקה בשויו מותרת בכה"ג, מ"מ אסור להוזיל. [↑](#footnote-ref-626)
626. ומבו' בדבריו דיש לדקדק כן מלישנא דגמ' דאמרינן מהו דתימא כיון דאית לי' אשראי במתא כעד שיבא בני או עד שאמצא מפתח דמי קמ"ל וכו', והרי דעיקר הא דמהני יש לו בפסיקה בהוזלה נלמד מהא דשרי בהלואת סאה בסאה בכה"ג, וכיון שאמרו דאשראי במתא ל"ה כעד שיבא בני וכו', הרי דאף בהלואת סאה בסאה ל"מ. [↑](#footnote-ref-627)
627. ויש להוסיף מש"כ השער דעה בסימן קס"ב סק"ב דכל שהוא מחוסר מלאכה לא חשיב כיש לו לענין הלואת סאה בסאה, וע"ד מש"כ התוס' בסוגיין דכה"ג לא חשיב כיש לו להתיר הוזלה גמורה, ונתבאר בדף מס' 29, וע"כ ה"נ בדאית לי' אשראי במתא והוא מחוסר גוביינא, לא חשיב כיש לו לענין הלואת סאה בסאה. [↑](#footnote-ref-628)
628. המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ט כתב דלמש"כ התוס' דלא הותר להוזיל אלא כשיש לו דבר המזומן בעין, ול"מ כשיש לו דבר המחוסר מלאכה, ה"נ ל"מ כשיש לו בעיר אחרת, כיון דאינו מזומן לו, ועיי"ש שכתב דמש"כ רש"י דמהני אף כשיש לו בעיר אחרת, הוא לטעמי' דס"ל דאף כשיש לו דבר המחוסר מלאכה מותר להוזיל. [↑](#footnote-ref-629)
629. אך הגירסא בכת"י שהובא במהד' עוז והדר "אינו" בעיר, ולפ"ז איירי כשהם בביתו אלא שעכשיו אינו בעיר, ולפ"ז אין ללמוד מדבריו דמהני כשיש לו בעיר אחרת אף שאין לו דרך לשם. [↑](#footnote-ref-630)
630. ולמש"כ התו"ח בסוגיין, הרי אף דנימא דגם בפסיקה בהוזלה ל"מ בכה"ג, מ"מ בפסיקה בשויו שפיר מהני הא דיש לו בעיר אחרת אף דאין דרכו של הלוקח לילך שם, כ"ה דמהני כשיש לו אשראי במתא. [↑](#footnote-ref-631)
631. אך בתשו' מהר"א רוזאניס שם קפא. כתב דאין לומר כן בדעת ההגמ"ר, שהרי כתב דלא עדיף מאית לי' אשראי במתא, וע"כ כ"ה דאשראי במתא ל"מ אף בדרך מקח, ה"נ כשיש לו בעיר אחרת שאין למלוה דרך לשם ל"מ אף בדרך מקח, אך הכנה"ג שם (ד"ה ואני תמה) דחה לזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-632)
632. הטור בסימן קע"ה כתב בשם ר"י דבכה"ג אינו יכול לפסוק שוה ה' בד', והפרישה שם סקי"א כתב דמה שנקט כן ולא נקט שוה ו' בה' כמש"כ התוס' הוא משום דס"ל דלא נאסר אלא בשוה ה' בד' דהוא יותר משתות, דיוצא מכלל מחילה אפי' אחר שיעור הראותו לתגר, ולאפוקי שוה ו' בה'. [↑](#footnote-ref-633)
633. לכאו' הטעם בזה, דכל הא דהותר פסיקה בהוזלה כשיש לו, הוא משום דאין כאן המתנה כלל, וכמש"כ הריב"ש ודעימי', ונתבאר בדף מס' 32, וכ"ז הוא רק בדבר המזומן בעין, אך בדבר המחוסר מלאכה, א"א לחשוב דאין כאן המתנה, וכל הא דשרי הוא בפסיקה בשויו, דכיון דיש לו הוי היוקר ברשותו, והא דשרי אף להוזיל כשער הלקוטות, י"ל דהיינו דלא נאסר להוזיל כשער הלקוטות דאי"ז הוזלה גמורה, אלא כשאין לו כלל, דלא חזינן לה כלל כמו"מ אלא כהלואה, (וכמש"כ כן בחי' הגרע"א לקמן ע"ב ב'), אך כל שיש לו דבר המחוסר מלאכה וחזינן לה כמו"מ, לא נאסרה הוזלה זו. [↑](#footnote-ref-634)
634. ועיי"ש שנתבאר להעיר ע"ז ממש"כ התוס' לקמן שם בתי' בתרא דהא דשרי לפסוק על הביצים בעפר שחור, הוא משום דאף שלא יצא השער חשיב כיש לו, כיון שדרך ללוות, ותיקשי דמ"מ כיון שלא יצא השער הו"ל כפסיקה בהוזלה דאסורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-635)
635. ובזה מתפרש עיקר משה"ק התוס' דמ"ט לא מייתי למתניתין דפוסק על הגדיש דאיירי במו"מ, וצ"ב, דהרי הגמ' מייתי דאם בדרך הלואה התירו בשויו, ה"נ בדרך מו"מ התירו אף בהוזלה, וע"כ ל"ה מצי לאתויי למתניתין דפוסק על הגדיש בדרך מו"מ, דהתם לא מצינו דשרי אף בהוזלה, ואין לומר דבדרך מו"מ פשיטא להגמ' דאין לחלק בין פסיקה בשויו לפסיקה בהוזלה, (כיון דגם פסיקה בהוזלה אינה אסורה אלא מדרבנן), שהרי לתי' התוס' חזינן דחלוקין הם זמ"ז, ובמחוסר מלאכה לא הותר אלא פסיקה בשויו, ולהנ"ל ניחא, דמכוון התוס' הוא דמהא דשרי לפסוק על הגדיש אף שלא יצא השער, יש ללמוד דבדרך מו"מ שרי אף להוזיל. [↑](#footnote-ref-636)
636. וכ"נ בד' הרשב"א והנימו"י לעיל בע"א שכתבו דבפוסק כשלא יצא השער חשבינן לה דאוזולי מוזיל גבי', אף דבהמשך דבריהם כתבו דהא דשרי הוא משום דכי מוקרי ברשותי' מוקרי. [↑](#footnote-ref-637)
637. בד' הרמב"ן במלחמות לקמן ס"ה א' מבו' דהאופן דמפרש הוא כשאומר דאם מעכשיו ד', וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן ס"ה א', והבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ל', אך הטור בסימן קע"ג כתב דהאופן דמפרש הוא כשאומר אם אקדים לך המעות לא אתן לך אלא י', ואם לכשתתן לי החפץ אתן לך י"ב, וי"ל דד"ז תליא ביסוד האיסור דפסיקה בהוזלה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-638)
638. הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות ל' הק' דא"כ מאי פרכינן בגמ' פשיטא, הרי טובא אשמועינן דאע"ג דבטרשא אם לא פירש אם מעכשו מותר הכא אסור אפילו כשלא פירש, משום דבשיצא השער ה"ל כפירש, וגם בהא דאמר דאיתניהו שרי אשמועינן דאע"ג דאמר לזמן פלוני והו"ל דהוי כאגר נטר, מ"מ שרי. [↑](#footnote-ref-639)
639. הפסקי רי"ד לקמן ס"ה א' כתב דאין לישב כן, דכל שפירש אם מעכשיו ד' אסור פסיקה בהוזלה אף כשיש לו, והביאו הטור בסימן קע"ג, (ונתבאר בדף מס' 32), - אך מד' ר"ת מבו' דכל שיש לו שרי לפסוק עמו בהוזלה אף כשמפרש אם מעכשיו ד', ועמד ע"ז הגר"א בסימן קע"ג סקי"ט. [↑](#footnote-ref-640)
640. ועיי"ש שכתב דאע"ג דלא קאמר הכא אלא שאמר יהיבנא לך ה', ולא קאמר אם מעכשו ד' ואם לזמן פלוני ה', אפ"ה מסתברא דבקיץ מיירי, אלא שאחז לו לשונו בדרך קצרה. [↑](#footnote-ref-641)
641. ומבו' בדבריהם דהיינו דכל הא דנאסר פסיקה בשויו שמא יתייקר, הוא רק משום דבשעה שיתן לו את הפירות יהא שער הפירות ידוע, ויהא ניכר שהוזיל לו, אך במין סחורה דלעולם אין לה שער, הרי דבשעה שיתן לו את הסחורה לא יהא ניכר שהוזיל לו, וע"כ לי"ב איסורא, וכ"כ השער דעה והבינת אדם והאבנ"ז שם, ועמש"כ השער דעה להתיר בזה עוד מטעם אחר, וכ"כ בחי' רמ"ש שם, (שנד' בחי' רמ"ש בשלהי פירקין), אך הבאה"ג שם הוסיף דהוא משום שיכול ליתן לו איזה פרה ואיזה טלית שירצה שיהיו פחותין כשווי הדמים, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-642)
642. הבית מאיר שם הוסיף לפרש דהא דהתירו טרשא בפירות כשלא יצא השער, אף דיש לחוש שבשעה שיפרע לו הדמים יצא השער, הוא משום דלא איכפת לן כלל במה שאח"כ יצא השער בזול, שהרי כבר קנה את המקח מעיקרא כשמשכו כשעדיין לא יצא השער ונתחייב בדמים אלו, ואף שאח"כ יצא השער בזול, הרי ברשות לוקח הוזל, וכ"כ האבנ"ז שם סק"ג, ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ הי' לנו לאסור למכור בהקפה אף בשויו, שמא יוזל אח"כ, - אך הבינת אדם שם בתו"ד כתב דלא הותר טרשא בפירות אף כשלא יצא השער, כיון דיהא להם שער לאחר זמן, וצע"ג, שהרי להדיא כתבו התוס' דלא נאסר לעשות טרשא בפירות אלא כשיצא השער. [↑](#footnote-ref-643)
643. ועיי"ש שכתב לפרש כן גם בד' התוס', ועיי"ש במש"כ במקור ד' התוס' דהגמ' הכא איירי בכה"ג שאינו פוסק ומקבל על עצמו להיות הדבר חוב עליו. [↑](#footnote-ref-644)
644. אך ד' הב"י והרמ"א לא נתישבו בזה, שהרי כתבו בסתמא דבדבר שאין שומתו ידועה מותר לפסוק, והיינו אף בדלית לי' אשראי במתא. [↑](#footnote-ref-645)
645. ומש"כ השו"ע שם ס"א לאסור בין כשיש לו שער ידוע ובין כששומתו ידועה, נתפרשו הדברים בדבריו בתשו' אבקת רוכל סימן ה' דהיינו בין בפירות שיש להם שער קצוב ע"י פלהדרי המלך, ובין בפלפל או שעוה דאע"פ שאין להם שער קצוב שומתו ידועה בין הסוחרים, והגר"ז בהל' רבית סכ"א פירש קצת בע"א, ואין מקור מדבריו לאסור בדבר שיצא השער ואין שומתו ידועה. [↑](#footnote-ref-646)
646. ולכאו' צ"ל בדעת הש"ך, דהא דביצא השער אסור לפסוק בהוזלה, אי"ז משום דלי"ב לטעמי ההיתר דיצא השער, די"ל דיש להתיר בזה משום דבידו לקנות באשראי או ללוות, וי"ל עוד, למש"כ החוו"ד דכל שקנה למי שפרע לי"ב לאיסור פסיקה, אלא הוא משום איסור פסיקה בהוזלה, דלא הותרה פסיקה בהוזלה אלא כשיש לו ממש, ולא סגי במה שיצא השער, וע"כ כל שאין שומתו ידועה דלי"ב לאיסור פסיקה בהוזלה, שפיר מהני הא דיצא השער להתיר לאיסור פסיקה בשויו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-647)
647. ועיי"ש שכתב דבתי' התוס' נתישבה גם קו' זו, והחוו"ד שם סקי"ב כתב דהיינו דכיון דלא התירו טרשא בפירות שיצא השער, משום דהו"ל כמפרש, ה"נ אסרו בפסיקה בשויו שמא יצא שער הפירות ביוקר, והו"ל כמפרש, - אך המקומ"ח שם הק' ע"ז, דאם ס"ל להט"ז לחלק כן, א"כ מאי קשיא לי' ע"ד הרמ"א, הרי י"ל כמש"כ הבאה"ג דבדבר שלעולם לא יצא השער ליכא לאיסור פסיקה. [↑](#footnote-ref-648)
648. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכל מש"כ התוס' להתיר פסיקה בהוזלה בדבר שאין שומתו ידועה, היינו בגונא דליכא לאיסור פסיקה, כגון שכבר הגיע הזמן שחייב עצמו לתת לו ה' חלות ובשעה זו הוזל גם השער, ולי"ב לאיסור פסיקה, ואפ"ה ה"ז אסור משום דבשעת עשיית המקח הי' רבית דמוכח, וד"ז לא נאסר אלא בדבר ששומתו ידועה, והפנ"י בסוגיין כתב דסתימת ל' הגמ' לא משמע דאיירי בכה"ג, - ובעיקר מש"כ הט"ז דאף כשחזר והוזל אסור לקיים המקח, משום דבשעת עשיית המקח הי' רבית דמוכח, תמהו ע"ז החוו"ד שם סקי"א, והשער דעה בסימן קע"ב סוסק"ה, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-649)
649. וזה מתישב לד' הש"ך שם סקי"ב דכל שיצא השער הוי כדבר שברשותו, וכל הא דאינו קונה אלא למי שפרע הוא משום דמעות אינם קונות, אך למש"כ הש"ך בחו"מ סימן ר"ט סקי"ג דאף כשיצא השער הוי כדבר שאינו ברשותו, ואפ"ה כשנתן דמים ה"ז מועיל לענין מי שפרע, ואף כשלא יצא השער, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-650)
650. וי"ל עוד עד"ז, למש"נ בדף מס' 32 בד' הריטב"א בריש פירקין, דאף דפסיקה בהוזלה ל"ה רבית דאורייתא, מ"מ בפסיקה בשויו כל הא דל"ה רבית דאורייתא הוא משום דאי"ז נשך ברור משעת נתינה, והיינו משום דהתירא דפסיקה בהוזלה מדאורייתא הוא משום דאמרינן דאוזולי הוא דמוזיל גבי', אך בפסיקה בשויו שנתייקר אחר הפסיקה, הוי נתינת יוקר זה כאגר נטר, - ולפ"ז י"ל דע"כ לא הק' התוס' מאיסור פסיקה בשויו, אלא מאיסור פסיקה בהוזלה, דיש להתיר בזה משום דאוזולי מוזיל גבי', דומיא דהא דשרינן בטרשא. [↑](#footnote-ref-651)
651. בדף מס' 19 נתבאר להעיר בזה, שהרי בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה ואם לאו וד"ה ואי אמרת מבו' להדיא דאף לפ"מ דס"ד מעיקרא דאיירי הכא במטבעות הו"ל דרך מו"מ, והיינו משום דהשלחני נותן לו מעות והוא מתחייב לו דינר בעד המעות, ומה שאמרו דהו"ל הלואה, היינו דכיון דאי"ז קנוי לו דינו כהלואה ואף שהוא דרך מו"מ ה"ז אסור מדרבנן, ולפ"ז מסתברא מילתא דגם מש"כ רש"י הכא דאף בהלואה אם יש לו בביתו מותר לתת עודף, הוא בהלואה כה"ג דהו"ל דרך מו"מ, - ויש להעיר עוד, שהרי בגמ' מדמינן לה להא דתנן לקמן ע"ה א' דאומר לו הלויני עד שיבא בני, ובפירש"י לקמן שם ד"ה אבל אומר לו מבו' להדיא דאי"ז מועיל להתיר אלא ברבית דרבנן, אך י"ל דהתם היינו משום דאין דעתו להחזיר לו הסאה מיד כשיבא בנו, ונמצא דיש כאן המתנת מעות, אלא דהתירו ברבית דרבנן כה"ג דמיחזי כמו דליכא המתנת מעות, וי"ל עוד למש"נ בדף מס' 29 בהערה בישוב מש"כ רש"י בסוגיין דהתירא דעד שיבא בני הוא משום דאי"ז אגר נטר עם מש"כ לעיל מ"ד ב' דהוא משום דהחטים שבידו נקנו למלוה וברשותו הוקרו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-652)
652. העירו לדון אם הוא משום דס"ל דגם בכה"ג חשיב כאגר נטר, שהרי צריך דינר עכשיו ואין בידו לפרוע אלא כשיבא לביתו, אך כל דא"צ לההמתנה כלל, לי"ב משום רבית, או דאף אם א"צ לההמתנה כלל, מ"מ כל שבפועל הו"ל הלואה ברבית ה"ז אסור, ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא בפורט צ"ק ונותן לו שכר בעד הפריטה וא"צ כלל להמתנת המעות. [↑](#footnote-ref-653)
653. והיינו משום דלדעת הרמב"ן ודעימי' דהו"ל כהלואה, אין להתיר בכה"ג, דדמי למש"כ השטמ"ק לקמן ע"ה א' בשם הראב"ד שלא ילוה אדם לחברו סאה שעורים בסאה דוחן אע"פ שהם בשער אחד ואע"פ שיש לו הדוחן, וכ"כ הטור בסו"ס קס"ב והרמ"א שם ס"ה. [↑](#footnote-ref-654)
654. וזהו שסיים הרא"ש דכשיש לו בעין אלא שמחוסר ביאת בנו או הבאת מפתח מותר דרך מו"מ אפי' שוה ה' בד', והוא כמש"כ התוס' הרא"ש לקמן ס"ג ב' בדינא דפסיקה בהוזלה. [↑](#footnote-ref-655)
655. בחי' רמ"ש לקמן שם תמה ע"ז, דהא דפריך הגמ' שם פשיטא הוא אהא דליתנהו אסור, ולא אהא דאיתנהו שרי, וכ"כ המהר"ם שיף שם, וכ"נ בד' הט"ז בסימן קע"ג סקי"ב. [↑](#footnote-ref-656)
656. למש"כ בקונט' הסמ"ע אות י"ב ואות י"ט דהא דהותרה פסיקה בהוזלה כשיש לו, הוא כשיכול הלוקח לתבעו שיתן לו מיד, ונתבאר בדף מס' 32, ניחא, דזהו שנקט דהיו חמריו ופועליו וכו', דלא הותר לפסוק בהוזלה לזמן מרובה, וכיון שביד חבירו לתבעו מיד, לא הי' הוא מתרצה להוזיל אלא משום דהיו חמריו ופועליו תובעין אותו. [↑](#footnote-ref-657)
657. צ"ב ועמד ע"ז החדרי דעה שם, שהרי הטעם להתיר בכה"ג, הוא משום דפורע לו מיד כשיבא לביתו ואי"ז אגר נטר דהלואה, וזה לא שייך אלא כשיש לו בביתו הכל, אך אם אין לו אלא מקצת ואין בידו לפרוע הכל, הרי הו"ל אגר נטר דהלואה, ומ"ט שרי. [↑](#footnote-ref-658)
658. ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דשרי הכא, הוא משום דמה שאמר לו שיתן יפה דינר וטרסית, היינו מה ששוה עכשיו דינר וטרסית, ואם יוזלו הפרוטות יהא פסידא דמקבל, וזה דלא כמש"כ הגרמ"ש דהכא אמר שיתן יפה דינר וטריסית בשעת הפירעון, והא דשרי הוא משום דליכא המתנה כלל. [↑](#footnote-ref-659)
659. ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא בדין קניית תלושי קני' שוה ק' בצ', אם יש להתיר מכח הא דיש לחנות את הסחורה, או דכיון דפוסק עמהם שיתנו לו סחורה בשווי ק' אסור, אך בלא"ה יש לדון דאין להתיר בזה משום יש לו, דמלבד די"ל דלא שייך התירא דיש לו כשאינו פוסק עמו על דבר מסוים, גם פעמים שאין למוכר עכשיו את הסחורה שיקנה ממנו לבסוף, וגם י"ל דכה"ג חשיב כמפרש דאסור, שהרי מפורש על כל סחורה את מחירה, - אך יש להתיר בזה מטעמים אחרים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-660)
660. לכאו' לפ"ז נמצא דדינא דסוגיין אינו ענין כלל לדין פסיקה בהוזלה דלקמן ס"ג ב', דהתם הוא כשקונה חלות בזול, וכל דיש לו שרי, אך הכא דחשיב דמוכר את הדינר ביוקר, ל"מ הא דיש להלוקח מעות, דדמי לכל טרשא דאסורה אף אם יש ללוקח מעות, ונתבאר בדף מס' 45, וכל הא דשרי הוא כשאינו קוצב זמן, דאין נתינת היוקר בעד המתנת המעות, - אך צ"ע לפ"ז דד' הטור הם שלא כד' אביו בתוס' הרא"ש בסוגיין שפירש לדינא דסוגיין דהוא משום היתר פסיקה ביש לו, וגם צ"ע דבד' הטור שם ובקיצור פסקי הרא"ש משמע להדיא דכל דיש לו מעות שרי, אף כשנותן לו התוספת בעד המתנת המעות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-661)
661. בטעם הא דל"מ בזה התירא דיש לו, ול"ד לסאה בסאה, כתב הלבוש בסימן קס"ב ס"ה דהוא משום שהדוחן לא נקנה לו במקום החטים שאינו מינו, ועל החטים שיצא עליו השער בשוק ל"ה דעתו להלוות עליו, וע"כ הו"ל כהלואת סאה בסאה בלא חטים בביתו ובלא שער שבשוק, - אך הפרישה שם סקכ"א כתב דהוא משום דבסאה בסאה אינו דרך רבית, כיון שאינו נותן לו אלא מה שלוה ממנו, ומשא"כ בלוה חטים ומחזיר לו דוחן דכשנתייקר הדוחן הו"ל טפי דרך רבית, וכ"כ האבנ"ז בסימן קע"ז סק"ד. [↑](#footnote-ref-662)
662. ועיי"ש שכתב לפ"ז לדינא, דכ"ז הוא בב' מיני מטבע דחשיב לגבי שאר בנ"א כדרך הלואה, אך במעות שאינם טבועות חשיב מכר לכל העולם, ואף דהטור כתב כן בשם הרמ"ה גם במעות שאינם טבועות, אזיל לטעמי' בחו"מ סימן ר"ג דאף אסימון שהוא מטבע שאין עליו צורה חשיב מטבע לגבי שאר מטלטלין, ולא קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-663)
663. החוו"ד שם סק"ט כתב לישב דהכא שאינו קוצב זמן ואומר בא לביתי ואתן לך, שרי אף כשיש לו מעט, שהרי לדעת כמה מקמאי שרי כה"ג אף סאה בסאתים, משום דאי"ז אגר נטר דהלואה, ואף לדעת ש"ר דרבית דאורייתא לא הותרה בכה"ג, מ"מ לא גרע מסאה בסאה דסגי דיש לו מעט, - וכבר נתבאר לעיל בהערה להעיר בזה, שהרי הטעם להתיר בכה"ג, הוא משום דפורע לו מיד כשיבא לביתו ואי"ז אגר נטר דהלואה, וזה לא שייך כשאין לו אלא מקצת ואין בידו לפרוע הכל, דהו"ל אגר נטר דהלואה. [↑](#footnote-ref-664)
664. כ"נ בד' הגר"א שם דהוא במסוים בפסיקה בהוזלה דבזה ודאי ל"מ יש לו מעט, וכ"נ מהא דפשיט"ל הכא דל"מ יש לו מעט ובדין פסיקה בשויו הביא בסימן קס"ג סק"ב פלוגתת רבוותא בזה. [↑](#footnote-ref-665)
665. ובישוב ד' הרמ"א י"ל למש"נ לעיל דמשמעות ד' הטור דהכא לא חזינן לה כפוסק בעד מעות בזול, אלא כמוכר דינר ביוקר, וי"ל דע"כ סגי בכה"ג כשיש לו מקצת, ול"ד לפסיקה, וזה למש"כ החוו"ד בסימן קס"ג סק"א דהא דבפסיקה לא סגי במה דיש לו מקצת, הוא משום דהוא מקנה לו מדעתו, וחשיב כמו שיצאה מרשותו, ונתבאר בדף מס' 29, וכ"ז הוא בפסיקה, אך הכא דל"ה כפסיקה, ליכא לה"ט, ודמי להלואת סאה בסאה דסגי במה דיש לו מקצת. [↑](#footnote-ref-666)
666. ועיי"ש שכתב לדקדק כן ממש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין בסוד"ה מותר, דמשמשך וכו' נקנה לו "הדינר" שבביתו וכו', ומשמע שא"צ שיהי' לבעה"ב רק הדינר ולא הטריסית, - ויש להעיר, דד' רש"י שם קיימי לפ"מ דס"ד דהא דשרי הוא משום דמטבע נעשה חליפין, ונמצא דקנה בקנין גמור את הדינר שבביתו, וע"כ ודאי דסגי במה שיש לו דינר, דכיון שקנאו בקנין גמור ליכא הלואה כלל, אך לפ"מ דמסקינן דהא דשרי הוא משום דבדרך מו"מ שרי כשיש לו, י"ל דבעינן שיהא לו גם את המעות שכנגד הטריסית. [↑](#footnote-ref-667)
667. ועד"ז כתב השער דעה בסימן קע"ה סק"א בדין פסיקה במעות ביצא השער, דמותר לפסוק אף ביותר משיעור מעותיו, דכיון דמה לי דמיהן מה לי הן, חשיב כמו שיש לו וקנה למי שפרע, וליכא הלואה כלל, ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמשמעות ד' הטוש"ע שם ס"א דלא הותר לפסוק אלא כשיעור מעותיו, ונתבאר בדף מס' 23. [↑](#footnote-ref-668)
668. וכ"כ הכהונת עולם בסימן קע"ג ד"ה ב"י בדין דבד' הפוסקים מבו' דבפסיקה בהוזלה שפוסק ליתן ו' בדמי ה', בעינן שיהא לו את כל הו', ולא סגי במה שיש לו ה', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-669)
669. ועיי"ש בסק"ז שכתב דבדעת מהר"י הלוי י"ל דהא דשרי בכה"ג, הוא משום דמפרשינן דהשולחני מלוה לו טריסית בחינם, ומוכר לו דינר פחות טריסית בעד דינר, וע"כ סגי במה דיש לו דינר, - וצ"ב, דא"כ מ"ט בעינן שיהא לו דינר בביתו, הרי אף אם יש לו חצי דינר, מצינו לפרש דמוכר לו חצי דינר פחות טריסית בעד חצי דינר, והחצי דינר וטריסית הנותרים הוא נותן לו בהלואה, וכמש"כ המהר"י הלוי שם דאם יפרש כן שרי, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-670)
670. והעירו עוד בזה, דלפ"מ דקי"ל בסימן קע"ג ס"ז לאסור פסיקה בהוזלה כשיש לו במפרש, הדין נותן דכל שאין לו מעות כנגד הטריסית אסור, דכיון דהמקח דהדינר לא חייל על המעות שכנגד הטריסית, חזינן לנתינת מעות אלו כרבית, והו"ל כמפרש שמוסיף לו דאסור. [↑](#footnote-ref-671)
671. ועיי"ש שכתב דצריך שלא יוזיל עמו הרבה בענין שיהא ניכר שהוא מוזיל לו כ"כ בשביל ההלואה שמלוה לו את המותר. [↑](#footnote-ref-672)
672. ועיי"ש שכתב דמשמעות ד' התפאל"מ הוא דאיירי כשיצא השער, דבכה"ג חזינן לה כמו"מ ולא חזינן לה כהלואה, אך כל שלא יצא השער הוי הלואה גמורה, וכ"כ בחי' הגרע"א לקמן ע"ב ב' די"ל דכל דלא יצא השער ולא נתפס הקנין, הו"ל כהלואה, ולא חשיב כדרך מו"מ. [↑](#footnote-ref-673)
673. התוס' בב"ב ע"ח ב' ד"ה אבל הק' דלמ"ד דמקדש אחותו המעות פיקדון, מ"ט הכא אין תולין המעות בפיקדון, וכתבו דהוא משום דליכא למיתלי בפיקדון, שהרי אינו יודע שיחזור וימנה אותם, וגם אם יודע שיחזור וימנה אותם, מסתמא כיון דלא הודיעו שהן יתירות אין דעתו לתבעו. [↑](#footnote-ref-674)
674. ועיי"ש שתמה בזה, דאם נותן המעות הוא בעיר, מ"ט אינו שואל את פיו מה הי' דעתו, דשמא טעה, והיאך יעכב ממון חבירו בזה הספק, כיון דהוא יכול לידע. [↑](#footnote-ref-675)
675. ובקונט' הראיות כתב ללמוד מזה, דהמלוה לחבירו ואינו תובע לו הלואתו, י"ל דודאי למתנה נתכוין, דכיון דהכא דיש לתלות בתלות, מ"מ אמרינן דלמתנה נתכוין הואיל והוא בכדי שאין הדעת טועה, כ"ש בהלואה שהדבר ידוע שהוא נותן מדעתו ויכול לתבוע הלואתו ואינו תובע לו, דאמרינן דנתכוין למתנה ואין הלוה חייב לפורעו מאליו, וכ"כ בפסקיו שם, והש"ך בחו"מ סימן רל"ב סק"ב הניח לדין זה בצ"ע. [↑](#footnote-ref-676)
676. אך העירו בזה, דלמש"כ הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"י דאיירי הכא כשפסק עמו ליתן לו את הקרי שבידו, בפשוטו לי"ב להתירא דיצא השער, דהיינו משום דאע"פ שאין לזה יש לזה, והיינו רק כשיש בידו להביא לו את מה שיקנה בשוק, וכמש"כ כן בתשו' מהרש"ם ח"ה סימן נ"א אות א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-677)
677. אך בד' המאירי לקמן בסוגיין מבו' דבמה שעזי חולבות כו"כ לא הותר לפסוק אלא כשיצא השער, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ג, ומבו' דאף דממילא קא רבו, דלל"ק דגמ' דמי דין מה שעזי חולבות לדין קרי, מ"מ לא חשיב כיש לו אף לענין פסיקה בשויו. [↑](#footnote-ref-678)
678. וכתב דה"נ יש להתיר במי שאומר לחבירו תן לי כ' דינרים ואתן לך כוריים לזמן פלוני ויש בידו כור שהוא נמכר עכשיו בכ', דאי"ז אגר נטר אלא מתנה בעלמא הוא רוצה ליתן לו, שהרי שעבד עצמו ליתן לו אותו כור עצמו שיש לו בביתו, שהוא נמכר בכ', ולהוסיף עליו כור שני, - ונתחדש בזה, דאף דהלוקח אינו מתרצה להקדים את המעות אלא משום התוספת, מ"מ כיון שהמוכר אינו נותן לו את התוספת בעד הקדמת המעות לי"ב משום אגר נטר, וכן מצינו בתשו' מבי"ט ח"א סימן נ"א דכל שהלוה הי' נותן לו לשם מתנה גם בלא ההלואה, אף שהמלוה ל"ה מלוה לו אלמלי שיתן לו את המתנה, אי"ז רבית דאורייתא, ועד"ז מצינו במש"כ הריטב"א לעיל מ"ו א' בדעת רש"י דכל שנותן הלוה את התוספת בשכר הנאה שא"צ לטרוח, לי"ב משום רבית, אף דהמוכר אינו מתרצה להלוות לו אלא משום התוספת. [↑](#footnote-ref-679)
679. צ"ע, דבד' הרא"ה מבו' דטעם ההיתר בזה הוא משום שבידו למכרם לאחרים בדמים הללו, ומה שמוסיף לו הוא מתנה בעלמא, ואין להתיר מכח זה רק בגונא שנתחייב ליתן לו את קרי אלו שבידו, דאם יש בידו ליתן לו אחרים ולהניח את אלו לעצמו, ליכא לה"ט כלל, שהרי דעתו למכור לו אחרים שאינם בידו ואין בידו למכרם לאחרים, והוא מוזיל לו בשביל הקדמת המעות, (וכ"ה בל' הריטב"א דהא דשרי הוא כשמשעבד עצמו ליתן לו "אותו כור עצמו שיש לו בביתו" ולהוסיף וכו'), ולא בכל פסיקה ביש לו, וגם בגונא דהוא מחוסר ביאת בנו או מציאת מפתח לכאו' ליכא לה"ט, וי"ל דבכל גוונא דלא יצא השער ליכא לה"ט, דמאן יימר שיהא בידו למכרו, - ובזה מתישב משה"ק הכהונת עולם בסימן קע"ג סוד"ה ב"י בדין ע"ד הריטב"א דמ"ט לא כתב לדין זה בההיא דקיראי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-680)
680. צ"ע מהא דפרכינן מההיא דמה שעזי חולבות וכו', ומשני דהא דאסור הוא משום דלאו מיני' קא רבו, אף דמטלטלין אין נקנין בכסף, - ועוד צ"ע, דאם קנה את הקרי מהשתא ומכח זה הוי התוספת שלו, הרי ליכא המתנת מעות כלל, וא"כ מ"ט הוצרכנו להא דאין המוכר חסר, ולמש"כ החכמ"א דבאמת לא קנה את הקרי מהשתא, אלא שהקילו חכמים לדון כן, י"ל דהיינו רק במקום דליכא פסידא והי' המוכר מתרצה להשאיל לו קרקעו עד שיגדלו, אך כל דאיכא פסידא א"א לדון כן, ואמנם המחנ"א אזיל לטעמי' שם סימן ל' ובהל' דשלב"ל סימן ב' דאף במקנה פירות דקל קנין גמור, מ"מ כל שהמוכר צריך לעבוד בהן מיחזי כאגר נטר, ונתבאר בדף מס' 37, וה"נ הכא דכוותה, אך אכתי צ"ע טעמא דלישנא קמא דיש בזה משום רבית, וי"ל.

     ואמנם לכאו' בל' הרי"ף והרמב"ם משמע טפי דעיקר הא דשרי הוא משום הא דאין בזה הפסד וחיסרון על המוכר, וי"ל דהיינו דאף דבאמת המכירה היא על קרי בני גרמידא, וכלפי זה הו"ל כפסיקה בהוזלה, מ"מ כיון דהי' המוכר מתרצה למכור בדמים אלו בני זרתא ולהניחם ברשותו, כיון דאין בזה הפסד וחיסרון, לא חזינן לההוזלה דהיא בעד המתנת המעות, שהרי הי' מתרצה לעשות כן גם בלא המתנת המעות, וע"כ לי"ב איסורא, - ועמש"כ האבנ"ז בסימן קפ"א סק"כ. [↑](#footnote-ref-681)
681. אך בד' הב"י בסימן קע"ג ס"ט משמע שפירש למש"כ רש"י דמדידי' משבח ואזיל דקאי על המוכר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-682)
682. צ"ע דטעם זה דברשותו גדלו, לא שייך כלל במה שעזי חולבות וכו', וא"כ מ"ט הוצרכו לפרש דהאיסור בזה הוא משום דיש להמוכר הפסד וחיסרון. [↑](#footnote-ref-683)
683. ועיי"ש לעיל מינה שכתב דשרי אע"פ שלא זכה אותם לו מעכשו להעמידן באחריות הלוקח, והביא די"א דלא הותר אלא כשהם באחריות הלוקח, ולדעתם בכל מקום שהותר מטעם יש לו היינו רק כשהם באחריות הלוקח. [↑](#footnote-ref-684)
684. אך בדבריו משמע דא"צ שייחדם לו, ורק דל"מ שיתן לו אחרים שלא היו בידו, וכאשר כ"נ גם בד' ההגמ"ר, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ"ג. [↑](#footnote-ref-685)
685. אך בד' ההגמ"ר שלפנינו מבו' דגם בקיראי לא הותר אלא כשנותן לו מאותם שהיו לו, ועמדו ע"ז בהגה' ר"ה מקראקא על הב"י שם, והכהונת עולם שם ד"ה ב"י בדין. [↑](#footnote-ref-686)
686. לכאו' י"ל בפשיטות, דלמש"כ הרמב"ם דהא דשרי הוא משום דאין הפסד וחיסרון על המוכר, ע"כ אין להתיר כשמוזיל מדמיהם עכשיו, ולפ"ז נמצא דלדעת ש"ר דהא דשרי הוא משום דחשיב כיש לו, שפיר שרי אף כשמוזיל מדמיהם עכשיו. [↑](#footnote-ref-687)
687. הרי"ד שם כתב לישב עוד דכל הא דלשמואל מחוסר מלאכה בידי שמים אינו פוסק, הוא רק כשהוא מחוסר מלאכה גם בידי אדם, והריא"ז שם דחה לזה, דגם הכא הוא מחוסר מלאכה גם בידי אדם, עיי"ש, ונתבאר בדף מס' 26. [↑](#footnote-ref-688)
688. לכאו' דבריו מתפרשים ע"ד ד' המחנ"א דהא דשרי הכא אי"ז מדין פסיקה ביש לו, אלא הוא משום דקונה את הקרי הקטנים וברשותו קא רבו, - ואך דבדבריו נראה דאי"ז משום דקנה אותם בקנין גמור, דמחובר לקרקע נקנה בכסף, אלא אף בלא"ה שרי, דלא חזינן כלל כהלואה, אלא חזינן לה כמקח שקונה את הקרי הקטנים וברשותו קא רבו, אף אם לא קנאם קנין גמור. [↑](#footnote-ref-689)
689. העירו דלכאו' הוא דלא כמש"כ ההגמ"ר לעיל מינה דלא הותר בפסיקה בהוזלה או עכ"פ בקרי אלא כשנותן לו מאותן שבידו, וא"כ היאך נימא דאם לא יהיו טובות צריך ליתן אחרות, - וי"ל דהתנאי שהתנה עמו ליתן בני גרמידי טובות, לאו היינו דאם לא יהיו טובות יתן לו אחרות, אלא היינו דיחזיר לו מעותיו, וה"ז מועיל דליכא חשש תיוהא. [↑](#footnote-ref-690)
690. לכאו' הוא משום דלא איירי בגוונא שנותן דמים כפי שווי המצב המסופק, שהי' נותן לו בדמים אלו, גם אם לא הי' נותן הדמים עד אחר שיחלוב, (או עכ"פ שאפשר שהי' נותן בדמים הללו, דתו י"ל דלא חשיב כדבר ששומתו ידועה ושרי להוזיל), דכה"ג פשיטא דשרי, וא"צ להתירא דקרוב לשכר ולהפסד, אלא איירי אף בשמוזיל גבי' יותר משווי המצב המסופק, ואיירי אף בגוונא שידוע דיש גיזות ודבש בשווי קרוב לדמים שנתן, ומ"מ כיון שיתכן שיהא דמיהם מעט פחות מן הדמים שנתן שרי, הגם דבכה"ג ודאי דהוזיל גבי' טפי משווי המצב המסופק, ובזה לא שרי אלא משום דינא דקרוב לשכר ולהפסד. [↑](#footnote-ref-691)
691. אך התורי"ד כתב דלא הותר הכא משום יש לו, דלא אמר לו מה שעזי חולבות היום מכור לך, אלא מה שעזי חולבות מהיום ועד חדש אחד, דאין כל החלב בעולם, ועד"ז כתב בחי' הגרע"א לקמן ע"ב ב' דאיירי כשאמר לו מה שעזי חולבות למחר, וע"כ לא הותר משום יש לו, והשטמ"ק בסוגיין בשם הרמ"ך כתב דאף כשאומר מה שעזי חולבות היום עדיין אין כל החלב בעולם, ועיי"ש במש"כ לדון אם חייל הקנין, או דהו"ל כדשלב"ל ולא קנה, ועמש"כ בזה המאירי בסוגיין, ובחי' המיוחסים להריטב"א לקמן ס"ו ב' (ד"ה ומודינא), והגרע"א לקמן שם. [↑](#footnote-ref-692)
692. בחי' הגרע"א לקמן ע"ב ב' כתב בשם תשו' הרשב"א שם להיפך, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-693)
693. אך בתחילת דבריו כתב דהוא משום דאימור לא ישוה החלב כשיעור הדמים שנתן, ועמש"כ בזה החי' אנשי שם שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-694)
694. והתורי"ד ובפסקיו בסוגיין כתב דהוא משום דקנה ממנו במזל בין רב בין מעט, וזה מתפרש כדבריו לקמן, דמה"ט הוא דלא חשבינן דמזלזל עמו משום המתנת מעותיו, דהגם דיתכן שיהא יותר ממה שאמד, הרי כמו"כ יתכן שיהא פחות ממה שאמד, - אך הרי"ד סיים דהוא משום דיש לו ענבים בכרמו ואדם רשאי לזלזל בפירותיו היכא דיש לו, וצ"ע היאך מתישבים ב' הטעמים זע"ז. [↑](#footnote-ref-695)
695. אך לכאו' לאו היינו דלא הותר אלא אם באמת לא הוזיל מפני הקדמת המעות, אלא היינו דכיון דמצינו לתלות שכך הי' האומד ולא הוזיל כלל משום המתנת המעות, ע"כ אף אם באמת הוזיל משום המתנת המעות, שרי. [↑](#footnote-ref-696)
696. ובמש"כ הב"י דשמא דינא דהרמב"ם הוא רק בדבר שיש לו שער קבוע, אך בחלב וגיזה שאין להם שער ידוע אלא כל אחד קונה כמו שחפץ לי"ב אונאה, יש להעיר ממש"כ הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ג כתב בדין מה שעיזי חולבות כו"כ דשרי כשפוסק עמו שער שבשוק, והרי דיש לחלב שער ידוע בשוק, ועוד, דאם אין לו שער קבוע, מ"ט אסור להוזיל לו, הרי לא נאסרה פסיקה בהוזלה בדבר שאין שומתו ידועה. [↑](#footnote-ref-697)
697. צ"ע דהוא דלא כמש"כ התוס' דאין דרך לזלזל בשביל המתנת יום או יומים הרבה ואינו מוזיל לו בשביל המתנת המעות אלא מעט. [↑](#footnote-ref-698)
698. ונתחדש בזה, דאף דכל הא דהמקח קיים ולי"ב אונאה, הוא משום דתלינן לההוזלה שהיא מפני הקדמת המעות, מ"מ לא אסרו בזה משום רבית, ועמש"נ בזה בדף מס' 43 בסופו בהערה בד' הרמ"ך. [↑](#footnote-ref-699)
699. וכ"ה מבו' בד' הב"י ודעימי' בחו"מ סימן ר"ט שפירשו כן דחייל הכא הקנין, וזהו שהק' דמ"ט לי"ב אונאה, אך הב"ח שם ס"א כתב דהא דתני דמותר היינו דלי"ב משום רבית, אך לעולם יש בזה משום אונאה, וכ"כ הנתיה"מ שם סק"א. [↑](#footnote-ref-700)
700. כן פירשו המהר"ם והמהר"ם שיף לדבריהם, וכ"כ התור"פ והריטב"א, - אך בד' הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"ה משמע שפירש לדבריהם דהיינו דהכא כיון דאין רגילות לזלזל בשביל המתנת יום או יומים, ע"כ תלינן לההוזלה שהיא בעד צד ההפסד ולא בעד האגר נטר, ומשא"כ בפרדיסא דאיכא המתנת מעות זמן רב, תלינן לההוזלה שהיא בעד האגר נטר ולא בעד צד ההפסד, וכן משמע קצת בד' המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ט בתו"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-701)
701. והיינו דאף דאף אם יהיו שוין הפירות פחות מן הדמים, לא חשיב שנפטר בכך מחלק מן הקרן, שהרי נתן לו כל הדמים בעד פירות אלו, וממילא חשיב דאינו נפטר מן הקרן. [↑](#footnote-ref-702)
702. ועד"ז כתב הריטב"א דההיא דפרדיסא מיירי כשהתנה עמו שאם לא יהיו פירות כלל יחזיר לו מעותיו, ומשא"כ הכא שאפי' אם אין שם חלב כלל פטור, והיינו דהכא שאפי' אם אין שם חלב כלל פטור, לא חשיב כלל כהלואה, ומשא"כ התם דהתנה עמו שאם לא יהיו שם פירות כלל יחזיר לו מעותיו והו"ל כהלואה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן ע"ג א' דטעם מש"כ דלא אסר רב אלא כשהתנה שאם יאבדו פירות הקרקע לגמרי יחזיר לו מעותיו, הוא משום דאל"כ אין ע"ז תורת הלואה. [↑](#footnote-ref-703)
703. הט"ז בסימן קס"ב סק"א כתב להתיר לסאה בסאה בדרך מקח, משום דהוי קרוב לשכר ולהפסד דאף בדרך הלואה לי"ב איסורא אלא מדרבנן ובדרך מקח שרי, - וצ"ב דמ"ש מפסיקה על הפירות שאסורה, ולא התירו משום דהוי קרוב לשכר ולהפסד ובדרך מקח, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן קע"ה סק"א, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-704)
704. ואמנם הנה בההיא דחביתא י"ל דאי"ז היתר בפנ"ע דקרוב לשכר ולהפסד, אלא היינו דהתם דיש לו, הרי דכל עיקר הא דיש בזה משום רבית הוא משום דקרוב לשכר ורחוק להפסד, אך כל דקרוב לשכר ולהפסד ליכא לעיקר הרבית, ויתבאר בעזה"י במקומו, ומשא"כ בפסיקה דכל שנתייקר יש בזה משום רבית ל"מ הא דהוי קרוב לשכר ולהפסד להתיר, אך אכתי קשיא מהא דבמה שעזי חולבות שרינן מכח הא דקרוב לשכר ולהפסד, וקו' זו היא לדעת רש"י ודעימי' דההיתר במה שעזי חולבות הוא משום דקרוב לשכר ולהפסד, אך לשאר הדרכים בהתירא דמה שעזי חולבות, ניחא, (אך אכתי קשיא לדעת שמואל דשרי בפרדיסא, מכח צד ההפסד, ועמד בזה בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן ע"ג א'). [↑](#footnote-ref-705)
705. לפ"ז נמצא דבפוסק על הפירות כשיצא השער, כשאינו פוסק כשער הגבוה, יש להתיר גם משום דקרוב לשכר ולהפסד, ולא מצינו כן, ואף דד' המיוחס להריטב"א הם לדעת שמואל, אך לדעת רב אין להתיר מכח זה, מ"מ תיקשי לדעת שמואל ממתניתין לקמן ע"ב ב' ומברייתא דלעיל ס"ב ב' דהא דיצא השער פוסקין הוא משום דאע"פ שאין לזה יש לזה, וקשיא כן גם ע"ד הגרע"א דכל הא דלא התירו בפסיקה משום קרוב לשכר ולהפסד, הוא משום דכל שלא יצא השער לא חייל המקח כלל והו"ל כהלואה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-706)
706. אך אי"ז מתישב לדעת הש"ך ודעימי' דאף כשלא יצא השער חייל הקנין למי שפרע, ונתבאר בדף מס' 20. [↑](#footnote-ref-707)
707. צ"ע היאך הוא מתישב במש"כ התוס' וש"ר לדון להתיר בפרדיסא משום קרוב לשכר ולהפסד, אף שכתבו התוס' בסו"ד דבפרדיסא לא יצא הפרי כלל, והו"ל דשלב"ל. [↑](#footnote-ref-708)
708. האבנ"ז בסימן רי"א סק"ד עמד בזה דמ"ט ליכא הכא לאיסור פסיקה בשויו, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע דלהדיא מבו' בד' הרמב"ם דהוא משום דיצא השער. [↑](#footnote-ref-709)
709. ויש להעיר בזה, דבפשוטו כשאומר לו מה שעזי חולבות כו"כ מכור לך, אין בידו להביא לו חלב מן השוק, ואפ"ה שרי לפסוק בשויו כשיצא השער, ועמש"נ בדף מס' 35 בהערה לדון בזה אם מהני יצא השער כשאין בידו להביא מן השוק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-710)
710. ולא הוכיח מהא דבקרי לא סגי לל"ק במה דיש לו בני זרתא, והיינו משום די"ל דכיון שפסק עמו על בני גרמידא, אין מתקיים הפסיקה כלל בבני זרתא. [↑](#footnote-ref-711)
711. ואמנם תיקשי לפ"ז על מש"כ הב"י בסימן קע"ה בדעת הרמב"ם דבפסיקה בבא באיסרו סגי כשיש לו מקצת, שהרי בד' הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ג מבו' דהכא לא הותר אלא כשפוסק על שער שבשוק. [↑](#footnote-ref-712)
712. ואך דדעת הריטב"א בשם הרא"ה דאיירי כשהתנה עמו דאם לא יהיו פירות כלל יחזיר לו מעותיו, ומה"ט הוא דאסר רב, דחשיב כהלואה, ומשא"כ במה שעזי חולבות דאף אם אין שם חלב כלל פטור, ולא חשיב כהלואה. [↑](#footnote-ref-713)
713. ועיי"ש שכתב דהיינו כשמקבל עליו זה לשכור פועלים ולבצור, ובד' הר"ן מבו' דהיינו דהלוקח קיבל על עצמו לשכור פועלים ולבצור, וכ"כ בתשו' הרשב"א החדשות סימן ע"א, ומבו' בדבריו דרק מכח ה"ט שרי שמואל, דאל"כ הו"ל כמה שעזי חולבות כך וכך מכור לך דאסור. [↑](#footnote-ref-714)
714. ומבו' בדבריו דבזה נתישב גם דלא תיקשי לרב מהא דשרינן כשאומר מה שעזי חולבות מכור לך וכו', - אך לדעת התוס' ועוד מקמאי שכתבו לישב לקו' זו בע"א, ונתבאר בדף מס' 36, מבו' דלא ס"ל לחלק כן, ותיקשי לדידהו מדינא דהתוספתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-715)
715. והנה אמנם משמעות פירש"י לעיל ע"ב ב' ד"ה פוסק עמו דאיירי התם כשפוסק ליתן לו מאותו גדיש, ואפ"ה אסרו כשהוא מחוסר ג' מלאכות, וצ"ל דהוא משום דהתם אם יתקלקל לבסוף יחזיר לו מעותיו, וע"כ לא חזינן לה כמקח גמור מעכשיו, ומשא"כ הכא דהמקח קיים גם אם יתקלקל לבסוף, וע"כ חזינן לה כמקח גמור מעכשיו. [↑](#footnote-ref-716)
716. לכאו' מבו' מדבריהם דהא דאסר רב בפרדיסא הוא אף כשקנה עכשיו גוף לפירות, דמ"מ כיון שלא קנה לכל דבר מיחזי כהלואה, - אך בד' הריטב"א בסוגיין משמע דהיינו דכיון דלא קנה לכל דבר אלא בשביל היין, מתפרש דאין המכירה על הקרקע לפירות אלא על היין, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש לעיל שם. [↑](#footnote-ref-717)
717. ואמנם כ"ז הוא כשמקנה לו את פירות הפרדס הן רב והן מעט, אך כל שאומר כך וכך הינין מכור לך, ל"מ הא שהקנה לו גוף לפירות, ואכתי חזינן לה כהלואה, ונתבאר בזה בדף מס' 38, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-718)
718. משמעות דבריו דהיינו דרבא ס"ל כשמואל דשרי בפרדיסא, וצ"ב, שהרי הא דשרי שמואל הכא הוא משום דאיכא תיוהא, ובכה"ג שרי אף בלא הא דמיני' קא רבו, (כמש"כ הרא"ש שם דהא דאסרו במה שעזי חולבות כך וכך הוא משום דליכא תיוהא), ואי"ז כדעת רבא דשרי משום דמיני' קא רבו, ושרי אף בדליכא תיוהא, כאשר כ"ה מבו' ממה שאמרו לעיל שם דהא דאסרינן במה שעזי חולבות כך וכך הוא משום דלאו מיני' קא רבו, והרי דכל דמיני' קא רבו שרי אף בדליכא תיוהא, (שהרי בעזי חולבות ליכא תיוהא וכמש"כ הרא"ש שם). [↑](#footnote-ref-719)
719. הב"י בסימן כתב דהוא דלא כמש"כ בפירש"י הכא דלוקחין אחר שהן בוסר או סמדר, וכ"כ הרא"ש בסימן ס"ד, והרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"ה, וכ"כ בהגה' הגר"א לעיל שם דד' התוס' הם דלא כפירש"י והרא"ש וש"פ. [↑](#footnote-ref-720)
720. הרשב"א כתב דכל היכא דאיתנהו לפירות גמורין ראויין ללקיטה כההיא דכוורת ועזים שרי דהא יש לו וכל שיש לו שרי, ומה שהביא מההיא דכוורת ועזים, נראה דלאו היינו דהא דשרי במה שעזי חולבות ומה שכוורתי רודה הוא משום דיש לו, וכמש"כ הרשב"א כן בתשו' ח"ב סימן ע"ב, שהרי הרשב"א הכא נקט בקושייתו דאיירי בשפסק אף על חלב שעדין אינו בעולם, (דאל"כ מעיקרא לק"מ), ואין במשמעות דבריו דבתירוצו חזר בו והעמידה כשלא פסק אלא על חלב שכבר הוא בעולם, אלא בא לפרש טעם הא דשרי בקרי משום דמיני' קא רבו, וע"ז כתב דהוא משום דהתם כבר יש פירות גמורים ראויין ללקיטה דומיא דכוורת ועזים, והיינו דמה דמדמי בגמ' ההיא דקרי לכוורת ועזים, מבו' דגם בקרי איירי כשיש פירות גמורים ראויים ללקיטה דומיא דכוורת ועזים. [↑](#footnote-ref-721)
721. והיינו דהא דבקרי חשיב כיש לו, הוא משום שכבר עכשיו הן ראויין ואין מחוסרין אלא תוספת, וע"כ מצינו לחשוב שבכלל הקרי שבידו נכלל קרי בני גרמידא, ומשא"כ הכא שאין הבוסר והסמדר ראוי כלל למה שהפרי המבושל ראוי, הרי דהגם דמיני' קא רבו, מ"מ לא מצינו לחשוב דכבר עתה יש בידו פירות הראויין ללקיטה. [↑](#footnote-ref-722)
722. ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל שהן ראויין ליקרא ענבים פוסק עליהן כל שקיבל עליו הלוקח כל לקות שיהי' בהן, - וצ"ב, דכיון דהא דשרי הוא משום דדמי לקרי דמיני' קא רבו, מ"ט לא הותר אלא כשקיבל עליו עליו הלוקח כל לקות שיהי' בהן, ושמא ס"ל דאף בקרי לא הותר אלא בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-723)
723. ובדעת התוס' י"ל, דכיון שכבר יצא הפרי, אף דלגבי יין חשיב כדשלב"ל, מ"מ כיון דמיני' קא רבו חשיב כיש לו ושרי, ואף דהוא מחוסר כמה מלאכות, מ"מ כיון שפסק עמו ליתן פירות אלו שרי, וכמש"כ האבנ"ז בסימן רי"א סק"ב. [↑](#footnote-ref-724)
724. לכאו' מכוון דבריו הוא, דכל הא דבקרי חשבינן דאין בזה הפסד וחיסרון על המוכר, כמש"כ הרמב"ם שם, הוא רק משום שדרך למכרם עכשיו בדמים אלו, וע"כ אף שמתרצה להניחן בקרקע עד שיגדלו, לא חשבינן לה כהוזלה, כיון שאינו נחסר בכך יותר מאם הי' מוכרן ונותנן לו עכשיו, אך בפרדיסא שאין דרך למכרו עכשיו בדמים אלו, ואין מוכרין אותו רק אחר שיגדל, הרי נפסד המוכר במה שהוא מוכר לפי דמיהן עכשיו, דאלמלי המתנת המעות ל"ה מוכרן עכשיו לאחר, אלא הי' ממתין עד שיגדלו ומוכרן בדמיהן, וע"כ הו"ל פסיקה בהוזלה דאסירא. [↑](#footnote-ref-725)
725. החוו"ד בסימן קע"ג סקי"ד כתב לפ"ז, דכל שקונה פירות פרדס שהוא יעבוד בעצמו שרי, כיון שאין המוכר חסר בכך, אך לכאו' לדעת ש"ר אין להתיר בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-726)
726. לכאו' ב' דרכים אלו שכתב המ"מ, הוא לדעת הרמב"ם דהתירא דקרי הוא משום דאין הפסד וחיסרון על המוכר ולא חשיב כהוזלה, וע"כ הוא דבפרדסיסא שהמוכר חסר בכך אסור, אך לדעת ש"ר דהתירא דקרי הוא משום דחשבינן לה כיש לו כיון דמיני' קא רבו, אין לחלק כן, שהרי מבו' בדבריהם דלא אסרו במה שעזי חולבות, אלא משום דלאו מיני' קא רבו ולא חשיב כיש לו, אך אם הוה חשבינן לה כיש לו הוה שרינן אף דיש הפסד וחיסרון על המוכר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-727)
727. הגידו"ת שם עמד בזה דודאי דיש חילוק גדול בין דמי דלועים בני זרתא לבני גרמידא, וכתב דצ"ל דהא דקאמר ליתניהו לא איירי שהם בני עכשיו בני זרתא, אלא איירי כשהם חסרים מעט מאמה, ואין רגילות לזלזל בשביל כך, וע"כ הוא דשרי. [↑](#footnote-ref-728)
728. ושמא מכוון ד' הרשב"א, דלפי' הרמב"ן י"ל דאיירי כשלא יצאו הפירות כלל, וע"כ ל"ד לההיא דקרי שרי, ומשא"כ לפירש"י דבע"כ לפרשה כשכבר יצאו הפירות, דאל"כ ודאי דשרי, וכמו שהביא הרמב"ן מתוספתא, - אך אי"ז מתישב, שהרי הרשב"א שם כתב לאסור ליקח בציר עכשיו בסך ידוע, ומשמע להדיא דאיירי אף כשהפירות קיימין. [↑](#footnote-ref-729)
729. והרשב"א הק' לפי' הראב"ד דהא דאסר רב בפרדיסא ול"ד למשכנתא בנכייתא דשריא, דהוא משום דהכא המוכר עובד בשדה, ולא מכר אלא הפירות, והא דשרי בתורי הוא כשעובד בה בשוורים של לוקח, דא"כ הו"ל לפרושי ומודה רב בתורי של לוקח. [↑](#footnote-ref-730)
730. הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"ה תמה ע"ז דאי"ז מתישב למש"כ התוס' לעיל ס"ד א' ד"ה מה שעזי חולבות בפי' בתרא לפרש דהא דאסר רב בפרדיסא הוא כשאמר כך וכך הינין מכור לך, ובכה"ג מ"ט שרי בעגלים, הרי אע"ג דמפילות ההפסד הוא של מוכר ולא של לוקח, ואם איירי כשאמר לו בסתם מה שיולדו בין רב ובין מעט, א"כ מאי איריא משום דנפיש פסידייהו, הרי אף בפרדס שרי בכה"ג, - ויש להוסיף, דאין לומר דאה"נ דד' התוס' הכא מתישבים רק לפי' קמא דהתוס' לעיל, שהרי ממש"כ התוס' בשם ר"ח בהא דשבשי שיבשי, נראה דאזלי כתי' בתרא דהתוס' לעיל, וכמש"נ בדף מס' 38 בהערה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-731)
731. הפסקי רי"ד כתב דמכח הא דנפיש פסידייהו ניח"ל לבעל העגלים למכרם קטנים אע"ג דלא מצטריך לזוזי, - וזה לטעמי' דהא דשרי במה שעזי חולבות הוא משום דאין ההוזלה מפני הקדמת המעות, אלא לפי אומדן הדעת, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-732)
732. למש"כ הרי"ף והרמב"ם דהא דשרי בקרי הוא משום דאין הפסד וחיסרון על המוכר, מתפרש בפשיטות הא דאסרינן בעגל דיש על המוכר טירחא והוצאה אסור, - אך לדעת ש"ר דהא דשרי בקרי הוא משום דחשיב כיש לו, צ"ל דמה שאסרו בעגל, הוא משום דכל הא דחשבינן לה כיש לו, הוא רק משום דממילא קא רבו בלא טירחא והוצאה מרובה, אך בעגל שאינו מתגדל אלא ע"י טירחא והוצאה מרובה, לא חשיב כיש לו. [↑](#footnote-ref-733)
733. בהג' הגרא"ז עמד בזה, דכיון שהמוכר צריך ליתן מזונות, בע"כ דהתחייב בשביל המעות, או דאין המכירה אלא אחר שיגדל, וע"כ הוא דאסור. [↑](#footnote-ref-734)
734. לכאו' י"ל דכל הא דאסרו הכא, הוא משום דאינו קונה את העגל אלא למי שפרע, דמעות אינם קונות, אך כל שקונה קנין גמור שרי. [↑](#footnote-ref-735)
735. בד' הרמב"ן לא נתפרש להתיר מכח זה אלא במקח, וכ"כ בתשו' רדב"ז סימן תצ"ז דכיון דדרך מו"מ לי"ב איסור תורה אף שמוכר ביוקר מפני המתנת המעות, ע"כ לא אסרו בגונא דאפשר דמפסיד הקרן דהו"ל כגזירה לגזירה, אך בדרך הלואה יש לאסור מדרבנן אף בכה"ג דאפשר דמפסיד הקרן, - אך הריטב"א שם כתב ללמוד מזה להתיר בהלואות שעושין, משום דאילו מפסידין תיפסד הדבר לבעל הפיקדון וכזביני הוא, ומשמע דשרי אף בדרך הלואה, דכיון דאין הקרן קיים חשבינן לה כזביני, וכ"ה להדיא בד' הנימו"י שם בשם הרא"ה שהנותן מנה לחברו בק"כ שילך להרויח בהם ואם אבדו אבדו כולן למלוה, כיון דאין קרן קיים אין בו משום רבית, וכ"כ הכפתור ופרח בפרק מ"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-736)
736. ומתישב בדבריהם משה"ק הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"ו על פירש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-737)
737. לכאו' פלוגתא זו תליא בפלוגתת רבוותא בטעם הא דפרדיסא ל"ד להא דמה שעזי חולבות, ונתבאר בדף מס' 36, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-738)
738. הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"ו הק' ע"ז דאע"ג דאינו יודע איזו תשאר, הרי אינו נותן המעות אלא לאותן שתזמר, וכבר היא קיימת בשעת נתינת המעות, - ולמש"כ המאירי לעיל ס"ד א' בדעת הרמב"ם דלא התירו בקרי אלא כשמייחד דלועין אלו, ניחא. [↑](#footnote-ref-739)
739. לכאו' הוא כמש"כ בקונט' הסמ"ע אות י"ב ואות י"ט דלא הותרה פסיקה בהוזלה ביש לו אלא כשיכול הלוקח ליקח מיד, ונתבאר בדף מס' 32, וע"כ כיון דהכא אינו רשאי ליקח את הזמורות אלא בזמנם לי"ב להתירא דיש לו, - אך עמש"נ בדף מס' 33 פלוגתת רבוותא בדעת הרמב"ם אם הותרה פסיקה בהוזלה כשקבע לו זמן, ולדעת הסוברים דהותר אף כשקבע זמן, י"ל דשאני הכא דעדיין אין לו, אלא שבאנו להתיר משום דממילא קא רבו, ובכה"ג הוא דלא הותר אלא כשיכול הלוקח ליקח מיד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-740)
740. ועד"ז כתב הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"ו דכיון דכשקונה אותם עדיין הם לחים, ועיקר הנאתם ותשמישם שהיא השריפה אינה באה אלא אחר היבשות, נמצא שעקר הוייתם היא בהיותם יבשים, וקודם לכן מיקרו ליתנהו, דדמי לפירות דקודם גמר בישולם מיקרי ליתנהו, משום דאין דרך הנאתם בעודם סמדר אע"ג שכבר יצאו. [↑](#footnote-ref-741)
741. ולדעת ש"ר י"ל דלא התירו אלא ע"י חזקה גמורה, וכ"נ בד' תלמיד הרשב"א, וכ"נ להדיא בד' הב"י בסימן קע"ג סי"א, עיי"ש, וכ"ה מוכח ממש"כ שם בדעת הטור דמילתא דפשיטא הוא דמהני היפוך, ואם אי"ז קנין גמור מ"ט הו"ל מילתא דפשיטא, - והנה אמנם בל' הרמב"ן משמע דאי"ז קנין גמור, אלא דמיחזי כקונה אילן לפירותיו, וכ"נ בד' הר"ן והנימו"י דהוא משום דמיחזי כמאן דקני גופא דארעא, אך י"ל דמכוון דבריהם הוא דאף דעשה קנין גמור, מ"מ באמת לא קנה האילן לפירות, שהרי אמר לו בכך וכך, ואם לא יהיו פירות לא ישלם לו, אלא דמיחזי כקונה. [↑](#footnote-ref-742)
742. ואמנם י"ל דכשקונה פירות הפרדס, דמי לקונה זמורות דשרי ע"י שנראה כקונה אילן לפירותיו, - ויש מקום לדון עוד, דכל מש"כ הרמב"ן לאסור בזה, הוא רק כשלא קנה קנין גמור, אלא דמיחזי כקונה אילן לפירותיו, אך כל שקנה קנין גמור שרי. [↑](#footnote-ref-743)
743. ומה"ט נקט הרמב"ן מסברא לאסור בזה אף בקונה אילן לפירותיו, וע"כ פירש בסו"ד דהא דשרי ע"י היפוך בקרקע הוא משום דעי"ז נוטלין את הזמורות בתורת אריסות, וגם לדעת הרמב"ם כתב דהוא משום דאיירי בדאיתנהו, ומשמע דכל דליתנהו לא הותר אף ע"י היפוך, וכ"ה להדיא בד' תלמיד הרשב"א, אך בד' הנימו"י משמע דגם לדעת הרמב"ם מהני היפוך להתיר אף בדליתנהו, - ועיי"ש שכתב דלדעת הר"ח נלמד להתיר במוכר פירות דקל לחבירו קודם שיבאו לעולם, ובא הלוקח ועשה שום עבודה בקרקע, ומבו' דלדעת ש"ר יש לאסור בזה, והיינו משום דאין מוכר לו דקל לפירותיו, אלא מוכר פירות בכך וכך. [↑](#footnote-ref-744)
744. אמנם הנה החוו"ד שם סקט"ו דבפרדיסא ל"מ להפוך בהן להיות כקונה אילן לפירותיו, משום דאי"ז מועיל בדבר שהמוכר חסר בו במה שמשהה אצלו, ועמש"נ בדין זה בדף מס' 37, - ולכאו' אי"ז מתישב בד' הטור שלא הוצרך כלל להשמיענו דמהני היפוך, ואם בפרדיסא ל"מ היפוך, ודאי דיש להשמיענו דבזמורות מהני היפוך, - וכ"כ בגל' יד אברהם שם ס"י דמהא דבזמורות מהני היפוך, נלמד דה"נ בפרדיסא שרי כשהקנה לו האילנות לפירותיהן. [↑](#footnote-ref-745)
745. הגידו"ת שם הק' דמשמעות לישנא דאביי הוא דכל היוקר הוי ברשות בעל המעות, ולפי' זה הרי מחצה מן הריוח הוא לחנוני, וכתב דצ"ל דהיינו דאם תוקר החבית בכללה ממה ששוה עתה למכרה כולה ביחד, יהא יוקר זה ברשות בעל המעות, אך הריוח הבא מחמת המכירה מעט מעט חולקין אותו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-746)
746. והפסקי רי"ד כתב לישב כן גם בהא דשרי פסיקה ביש לו, אף דאין הלוקח מקבל עליו אחריות, דהיינו משום דלא ייחד לו המוכר את היין, וע"כ אם החמיץ הוא למוכר, ורק הכא שייחד לו החבית הי' מן הדין שתחמיץ ללוקח, ונתבאר להלן, וזה ע"ד הנ"ל, דרק הכא שייחד לו החבית ומן הדין הי' שתחמיץ ללוקח, הוא דאמרינן דאם לא קיבל עליו הלוקח אחריות ה"ז מבטל מזה תורת מקח. [↑](#footnote-ref-747)
747. וכ"נ בל' התוס' שלא הקשו דבכל פסיקה אין הלוקח מקבל עליו אחריות, אלא הק' דאין הלוקח מפסיד כלום בתקיפה, והיינו משום דאין האיסור במה שאין הלוקח מקבל עליו אחריות ול"ה כמקח, אלא האיסור הוא משום דאין הלוקח מפסיד כלום בתקיפה, והוי עסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד. [↑](#footnote-ref-748)
748. אמנם הנה התוס' כתבו לחד פירושא דאסרו אף כשמשך דכיון דאחריות ההפסד על המקבל ל"מ אפי' בתנאי להחשיבם פיקדון, והרי דהא דאסרו הוא משום דמכח קבלת האחריות חשבינן לה כהלואה, ול"מ תנאו לחשבו כמקח, ולפ"ז לכאו' הוי האיסור משום דאין היוקר ברשותו, ולא משום דהוי עסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד, - אך י"ל דכל מש"כ התוס' דמכח קבלת האחריות חשבינן לה כהלואה, היינו דאף כשמשך מן הדין אין בזה הלואה והמתנת מעות כלל, כיון שכבר קנה במעותיו, מ"מ מכח קבלת האחריות חשבינן לה כהלואה, אך אכתי חשיב כמקח לענין דיש בזה להתירי פסיקה, והא דה"ז אסור הוא משום דאף היכא דאיכא להתירי פסיקה לא הותר עסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד, - וצ"ל לפ"ז, דהא דבפסיקה ביש לו מותר אף להוזיל, אי"ז משום דליכא המתנת מעות כלל, אלא הוא משום דאמרינן דאוזולי הוא דמוזיל גבי', וע"כ אי"ז מועיל להתיר עשיית עסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד. [↑](#footnote-ref-749)
749. וכ"נ בד' הרא"ש מלוניל בתחילת דבריו שפירש דנידון האיסור הוא משום קבלת אחריות, וזהו שכתב דאביי קמ"ל דאף דמדינא אין המוכר חייב באחריות החומץ מ"מ כל שהתנה בהדיא מחייב ומותר, ולא אמרינן דמשום הקדמת המעות מקבל ומחזי כאגר נטר. [↑](#footnote-ref-750)
750. וגם לדעת רש"י ודעימי' דמה שאסרו הכא בקרוב לשכר ורחוק להפסד הוא ע"ד דינא דהתם, דכיון דאין הלוקח מקבל עליו אחריות הו"ל כהלואה, מ"מ ל"ד ממש לדינא דעיסקא, וכמש"כ התוס' לקמן ע' א', ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-751)
751. וכ"כ הפנ"י בסוגיין ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ב ד"ה ולענ"ד דלתי' בתרא דהתוס' כל שמשך שרי, וזה דלא כמש"כ החזו"א בסימן ע"ו סק"ג דגם למש"כ התוס' דאיירי כשלא משך, מ"מ יש לאסור גם כשמשך, (ועיי"ש במש"כ לפרש להמו"מ בד' התוס'), ועמש"כ הפנ"י לפרש הטעם בזה, - וי"ל עוד למש"נ לעיל בדעת התוס' ותוס' הרא"ש דעיקר מה שאסרו הכא מכח הא דקרוב לשכר ורחוק להפסד, הוא משום דעסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד הו"ל כרבית, ולפ"ז לא נתפרש דמהניא קבלת האחריות דמכח זה לא חשבינן לה כמקח, וע"כ אין לאסור אלא היכא דלא משך דהו"ל כהלואה כיון דמעות אינם קונות, ואף שהתירו חכמים פסיקה ביש לו, אכתי הו"ל כהלואה, וכל דקרוב לשכר ורחוק להפסד אסור, ומשא"כ כשמשך, דעל צד קיום המקח ליכא הלואה והמתנת מעות כלל, ואין מקום לאסור. [↑](#footnote-ref-752)
752. וכ"נ ממש"כ התוס' דבקלקול של חימוץ דשכיח טפי אין להתיר מכח הא דקיבל עליו זולא, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ואך דלדעתם אין מקור מהכא דאיכא היתר בפנ"ע דקרוב לשכר ולהפסד, אלא היינו דכיון דכל עיקר מה שבאו לאסור הכא הוא משום דעסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד הוי כרבית, הרי דכל דהוי קרוב לזה ולזה ליכא לעיקר האוסר, ומתישב בזה קו' הגרע"א לקמן ע"ב ב' דמ"ט לא התירו בכל פסיקה מכח הא דהוא קרוב לשכר ולהפסד. [↑](#footnote-ref-753)
753. וכ"ה מבו' להדיא בד' הגרע"א לקמן ע"ב ב', דנתחדש הכא היתר בפנ"ע דקרוב לשכר ולהפסד, דאף דמן הדין כיון שלא קיבל עליו הלוקח אחריות תקיפה אין היוקר ברשותו, ולי"ב להתירא דפסיקה ביש לו, מ"מ כיון דהוי קרוב לשכר ולהפסד שרי, וזהו שהק' דמ"ט לא התירו מכח זה בכל פסיקה. [↑](#footnote-ref-754)
754. והיינו דכל הא דחזינן לקבלת האחריות כרבית, הוא רק משום דאי"ז דרך מו"מ, אך כל דקיבל עליו הלוקח זולא והו"ל כדרך מו"מ שיקבל עליו המוכר אחריות, לא חזינן לה כלל כרבית, - וזהו גם מש"כ הרמב"ן לפי' זה דהא דמסקינן דשרי הוא משום דאוזולי במו"מ הוא ושרי, והיינו דלא חזינן לקבלת האחריות כרבית, אלא חזינן לה כהוזלה במו"מ דמותרת, וזה ע"ד מש"כ הריטב"א בכ"ד דהא דהותרה פסיקה בהוזלה ביש לו הוא משום דאמרינן דאוזולי הוא דמוזיל גבי', - ובד' הריטב"א מבו' דהא דשרי בכה"ג הוא גם כשאין לו אלא שיצא השער, ומבו' דהא דשרינן מכח הא דאוזולי במו"מ הוא, הוא גם בפסיקה כשיצא השער, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-755)
755. והיינו דאם טעם ההיתר הוא משום דהוא קרוב גם להפסד, הרי דעיקר ההיתר הוא מכח הא דמקבל עלי' זולא, ומה שמקבל עליו יוקרא אינו טעם כלל להיתר, (ואדרבה הוא טעם לאסור), אך אם טעם ההיתר הוא משום דהו"ל כמקח, הוי ההיתר מכח הא דמקבל עלי' יוקרא וזולא, דמכח זה חזינן לה כמקח, - ואמנם בד' המהר"ם מר"ב מבו' דאף דגריס כיון דמקבל עלי' יוקרא וזולא וכו', פירש דטעם ההיתר הוא דהותר ליטול רבית כשהוא קרוב לשכר ולהפסד, וכ"נ גם בד' התוס' וכמש"נ לעיל בהערה, וכן נקט הגרע"א לקמן ע"ב ב' בדעתם, - ומאידך בד' האו"ז בשם ר"י מבו' דאף דגריס כיון דקביל עלי' זולא, פירש דטעם ההיתר הוא משום דעי"ז הו"ל כמכר ואי"ז הלואה. [↑](#footnote-ref-756)
756. ובדבריו שם מבו' דלאו היינו דבעיסקא כיון שמחזיר לו המעות שנתן חשבינן לה טפי כהלואה, אלא היינו דכיון דבעיסקא איכא פלגא הלואה, ע"כ משום פלגא דהלואה לא הותר ליתן את חלק הפיקדון קרוב לשכר ורחוק להפסד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-757)
757. ובד' הגרע"א שלא פירש כן, נראה דהוא משום דמשמעות ד' התוס' בסוגיין דמה שהתירו כשמקבל עליו זולא, אי"ז משום דעי"ז הו"ל כמקח, אלא הוא היתר בפנ"ע דקרוב לשכר ולהפסד, וכאשר כ"ה מבו' בד' הגרע"א שם שפירש כן, (והק' מכח זה דמ"ט לא התירו בכל פסיקה מכח הא דקרוב לשכר ולהפסד), ולפ"ז בע"כ דמש"כ התוס' לחלק בין מכר להלואה, היינו דבמכר התירו לרבית זו מכח הא דהוא קרוב גם להפסד דזולא ובהלואה לא התירו מכח זה. [↑](#footnote-ref-758)
758. ההגמ"ר בסימן תל"ג כתב דהתם כיון שאין לו מזומן כמו שיש לו למכור אין נראה שיש לו להיות באחריות לוקח כדין, הלכך לא חשיב אגר נטר, וכ"כ ההג"א בסימן ט"ו, ובד' החוו"ד בסימן קע"ג סקי"ח והחזו"א בסימן ע"ו סק"ה מבו' שפירשו לדבריהם כד' התוס', - אך לכאו' יש מקום לפרש לדבריהם בע"א, דבההיא דפוסק על הגדיש, כיון דאין לו פירות המזומנים ליתנם, אלא פירות המחוסרים מלאכה, אין מן הדין שיהיו באחריות הלוקח, וע"כ לא חשיב כאגר נטר, ואה"נ דכל שיש לו פירות גמורים המזומנים ליתנם, אין להתיר כשפוסק כשער הגבוה ואין מקבל עליו זולא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-759)
759. ואך דבד' התוס' משמע קצת דמן הדין גם בכה"ג הו"ל כקרוב לשכר ורחוק להפסד, אלא דלא אסרו בזה חכמים כיון דאין ניכר שיהא קרוב לשכר ורחוק להפסד, וזה מתפרש היטב למש"נ בדעתם דנידון האיסור אינו משום דמכח קבלת האחריות אין ע"ז תורת מקח ואסור ליטול את היוקר, אלא הוא משום דהעסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד אסור, וע"ז מהני הא דאינו ניכר שהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד, - אך בד' הפסקי רי"ד מבו' דהיינו דבפסיקה שלא ייחד המוכר ללוקח את פירותיו, מן הדין שיהא הקלקול למוכר, וע"כ אי"ז מבטל מזה תורת מקח, ומשא"כ הכא שייחד לו החבית, מן הדין הי' שתחמיץ ללוקח, וכל שמקבל עליו המוכר אחריות החימוץ, ה"ז מבטל מזה תורת מקח, ובד' החוו"ד בסימן קע"ג סקי"ח משמע שפירש כן גם בד' התוס', ועמש"כ בחי' הגרע"א. [↑](#footnote-ref-760)
760. הרמב"ן והרשב"א פירשו בד' רש"י דלא איירי כשפסק עמו על חבית מסוימת, אלא איירי כשפסק עמו על חבית כשיש לו, וגם בזה אמרו דכיון דאם תקפה אינו מקבל עליו הו"ל כהלואה, ותמהו ע"ז מכל פסיקה ביש לו דג"כ הוי באחריות המוכר ואפ"ה שרי. [↑](#footnote-ref-761)
761. בד' התוס' דלא כתבו לישב כן, י"ל למש"נ בדעתם דעיקר האיסור הוא משום דהעסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד אסור, ואי"ז כלל משום דמכח קבלת האחריות אין ע"ז תורת מקח, וע"כ אין מקום לחלק אם כשתקפה יתבטל המקח לגמרי או יתן לו פירות אחרים, דמ"מ יש לאסור בזה משום דאין הלוקח מפסיד כלום בתקיפה והוי עסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד. [↑](#footnote-ref-762)
762. ולפ"ז כל נידון סוגיין הוא בגונא דאם תקפה בטל המקח, אך בגונא דאם תקפה יתן לו חבית אחרת אין מקום לאסור, - אך בחי' תלמיד הרשב"א העמיד לסוגיין גם בגונא שאמר לו דאם תחמיץ בתוך זמן זה אתן לך חבית אחרת במקומה, וזה כדעת התוס' ודעימייהו. [↑](#footnote-ref-763)
763. ועיי"ש שכתב דטעמא דהתוס' שלא פירשו כן, הוא משום דהכא הרי להצד דתקפה והו"ל הלואה, לא זכה הלוקח במידי וליכא רבית, וכל הא דזכה הלוקח ביוקר הוא רק להצד דיהא המקח קיים ולא יהא הלואה כלל, ולא נאסר משום רבית אלא היכא דמשכח"ל שיהיו שניהם קיימים יחד ההלואה והרבית. [↑](#footnote-ref-764)
764. ואף למש"כ התוס' לעיל ס"ב ב' דהיתר פסיקה ביצא השער הוא משום דחשיב כיש לו וקנאם למי שפרע ונתיקרו ברשות לוקח, מ"מ לכאו' ל"מ הא דאי"ז באחריות הלוקח דמכח זה א"א לחשבו כמו שנגמר המקח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-765)
765. החוו"ד בסימן קע"ג סקי"ח כתב דלמש"כ הנימו"י דלא אסרו בקרוב לשכר ולהפסד אלא כשיש צד ביטול מקח, הרי דמה"ט מותר לפסוק כשער הגבוה, כיון דלי"ב צד ביטול מקח, - ובחי' רמ"ש לעיל ס"ג ב' תמה ע"ז, דאכתי תיקשי מהא דתנן לקמן ע"ב ב' דר' יהודה אומר אע"פ שלא פסק עמו בשער הגבוה יכול לומר תן לי כזה או תן לי מעותי, והרי דאף שאומר דאם יוזלו הוא ברשותך והו"ל בחד צד הלואה, מ"מ שרי, אך זה תליא בפלוגתת רבוותא בביאור ד' ר' יהודה אם ל"מ הא דדעתי' דאינש אתרעא זילא רק דכשהוזל יכול הלוקח לחזור בו, או דמכח זה חייב המוכר ליתנו לו בשער הזול ואם חוזר בו מקבל מי שפרע, ונתבאר בדף מס' 27. [↑](#footnote-ref-766)
766. ואמנם זה ניחא רק אי נימא דעיקר האיסור בסוגיין הוא דמשום קבלת האחריות אין ע"ז תורת מקח, אך למש"נ בדעת התוס' דעיקר האיסור הוא דעסק דקרוב לשכר ורחוק להפסד הוי כרבית, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-767)
767. אך יש להעיר ממש"כ הריטב"א שם עוד, דאילו זבני חמרא בתשרי אולי הי' מחמיץ, ומשמע דהאיסור הוא בקבלת האחריות, - וצ"ל דלעולם הוי עיקר האיסור בקבלת היוקר, וכ"נ ממה שהוצרך בהמש"ד לפרש דהא דשרי מכח הא דמעיקרא דחלא חלא, הוא דמה"ט לא חשבינן לה כקביעות זמן, ולא ניח"ל לפרש דהוא משום דאי"ז חשוב כקבלת אחריות ולי"ב משום רבית, משמע דס"ל דהאיסור הוא בקבלת היוקר, ומש"כ דאילו זבני חמרא בתשרי שמא הי' מחמיץ, היינו דמה"ט חזינן דלא נגמר המקח בתשרי, שהרי אם הי' המקח נגמר בתשרי שמא הי' מחמיץ, וכיון דמבחרי בטבת, בע"כ דלא נגמר המקח אלא בטבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-768)
768. צ"ע, דהרי י"ל דהא דלא אסרו הכא משום קבלת היוקר הוא כדמסקינן לעיל שם דכיון דמקבל עלי' זולא קרוב לזה ולזה הוא, - ושמא ס"ל דאם היו מקבלין עליהן זולא, גם ל"ה אסרינן משום קבלת האחריות, דהו"ל קרוב לשכר ולהפסד, ובע"כ דאיירי הכא כשפסקו כשער הגבוה, וכמש"כ הפסקי רי"ד והמיוחס להריטב"א, ונתבאר להלן, וזהו שהק' דא"כ מ"ט לא אסרו משום קבלת היוקר, אך אי"ז מתישב עם מש"נ להלן בהערה בדעתו דכל שבאנו לאסור משום קבלת האחריות ל"מ הא דקיבל עלי' זולא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-769)
769. לא נתפרש בדבריו דמנ"ל דהתם לא אסרו אלא משום קבלת היוקר ולא משום קבלת האחריות, ושמא הוא מכח הא דמשני התם דכיון דקיבל עלי' זולא קרוב לזה ולזה הוא, וס"ל דכל הא דמהני קבלת זולא, הוא רק כשבאנו לאסור משום קבלת היוקר, אך כל שבאנו לאסור משום קבלת האחריות, ל"מ מידי הא דקיבל עליו זולא, - ועוד יש להעיר, דהרי י"ל דהא דלא אסרו התם משום קבלת האחריות הוא כדמסקינן בסוגיין דמעיקרא דחלא חלא וכו', אך בזה י"ל בפשיטות, דאזיל התור"פ לטעמי' שפירש לעיל שם דתקפה לאו היינו חימוץ אלא שאר קלקול, וע"ז ליכא לה"ט דמעיקרא דחלא חלא. [↑](#footnote-ref-770)
770. הריטב"א כתב עד"ז בשם התוס', וצ"ב דאי"ז מתישב עם מש"כ בתו"ד דגם בסוגיין הוי האיסור משום קבלת היוקר, ועמש"כ החזו"א בסימן ע"ו סוסק"ג לפרש לדבריו בע"א, ובדבריו נתפרש מש"כ הריטב"א בפי' קמא דהא דלא חששו התם לתקפה, הוא משום דכל דמקבל לוקח יוקרא במידי דשכיחי יוקרא ליכא למיחש לתקפה משום רבית דלית כאן מלוה ממש, ומש"כ הריטב"א יוקרא ל"ד הוא ומכוון דבריו הוא ליוקרא וזולא, דהתם דקיבל עליו לוקח זולא והוא שכיח, לא אסרו אף אלמלי הא דמעיקרא דחלא חלא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-771)
771. וכ"ה מבו' בל' הטור בסימן קע"ג דהכא לא פסק על יין מסוים והוי נידון האיסור משום קבלת האחריות דהיא בעד הקדמת המעות, והתם פסק על יין מסוים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-772)
772. ובזה מתפרש מש"כ רש"י התם דכל שאינו מקבל עליו האחריות ל"ה מכר ומעות הלואה הן אצלו, והכא לא כתב לה"ט, והיינו משום דבאמת הכא שלא פסקו עמו על חבית ידועה ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-773)
773. וזה מתישב היטב בד' הרי"ד דנתבאר לעיל דמשמעות דבריו דלא דנו הכא לאסור משום קבלת היוקר, דכיון דהמקח קיים הרי דהיין שלו נתייקר, אלא הוי האיסור משום קבלת האחריות, - אך הנה הריא"ז ה"ט דין כ"ד וכ"ה כתב כד' הרי"ד אף שפירש דהאיסור הוא משום קבלת היוקר, וצ"ל דהיינו דכל הא דאמרינן דאף שקיבל עליו אחריות המקח קיים, הוא רק משום דמעיקרא דחלא חלא ומעיקרא אין המקח על החבית שהחמיצה, אך אלמלי ה"ט דמעיקרא דחלא חלא, אף הכא הוה מהני קבלת האחריות דהלוקח לבטל את המקח ואין היוקר ברשותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-774)
774. ומה שלא אסרו בההיא דלעיל משום קבלת האחריות, י"ל דהוא משום דרק הכא דהמקח קיים בכל גווני, הרי דמה שמקבל עליו המוכר אחריות הו"ל כרבית, ומשא"כ התם דקבלת האחריות הוא משום דל"ה זה מקח גמור ומעות הלואה הן אצלו, הרי דמן הדין הויא האחריות על המוכר ואי"ז רבית כלל. [↑](#footnote-ref-775)
775. אך זה שלא כד' התוס' וש"ר שכתבו דבההיא דלעיל ליכא לה"ט דאחלא לא יהיב דמי ומעיקרא דחלא חלא, ונתבאר להלן, וצ"ע במה שנטה החכמ"א מדבריהם. [↑](#footnote-ref-776)
776. י"ל, דמקור ד' רש"י להך מילתא דכל שיצא השער בידו למכרו בקל, הוא משום דאל"כ ל"ה לנו כלל לאסור, דמהיכ"ת נימא דקבלת האחריות היא משום האגר נטר, הרי י"ל דהוא משום דאין הלוקח מתרצה ליקח אלא בתנאי זה, וכיון דהמוכר רוצה למכור, ע"כ הוא מתרצה למכור בתנאי זה, ובע"כ מזה דכל שיצא השער יכול בקל למכרו לאחר, וע"כ הוא דכל שנתרצה למכור לו בתנאי זה ולא המתין עד שיצא השער שיהא בידו למכרו בקל לאחר, הוא משום הקדמת המעות, - וע"כ כ"ז הוא כשעכשיו עדיין לא יצא השער, אך אם כבר יצא השער ואפ"ה הוא מתרצה למכור לזה בתנאי זה, אין לנו לתלות דהוא משום הקדמת המעות, דממ"נ אם הוא סבור שיכול למכרו לאחר בקל, א"כ מ"ט מכר לזה בתנאי זה ולא מכרו לאחר בלא תנאי זה, ואם נתרצה למכרו לו בתנאי זה משום שסבור שאין יכול למכרו לאחר בקל, א"כ נמצא שלא קיבל עליו האחריות מכח המתנת המעות, אלא משום שהוא רוצה למכור והלה אינו מתרצה ליקח אלא בתנאי זה. [↑](#footnote-ref-777)
777. והיינו דאם הי' האיסור משום דכל שאינו מקבל עליו אחריות המקח אי"ז מקח והמעות הוו בהלואה אצלו, הי' לנו לאסור אף בחטים שאין רגילין להתקלקל, דמ"מ כיון דאינו מקבל עליו אחריות אי"ז מקח. [↑](#footnote-ref-778)
778. אלא דבדבריו מבו' דהאיסור הוא משום קבלת היוקר, ודלא כמש"כ התור"פ דהאיסור הוא משום קבלת האחריות, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-779)
779. וזה מתפרש היטב למשמעות דבריו דהאיסור הוא משום קבלת האחריות, ונתבאר לעיל, וכל הא דקבלת האחריות הוי כרבית, אף דמן הדין הוא שתהא האחריות על המוכר, הוא משום דהא גופא שנתרצה המוכר למקח זה אשר האחריות היא עליו, ולא המתין עד שיהיו מוכנים שיהא בידו למכרן לאחר שיקבלן מיד ולא תהא האחריות עליו, הוא משום המתנת המעות, - וע"כ כ"ז הוא רק משום שקבע הלוקח זמן שאינו יכול ליתן לו קודם אותו הזמן, אך אם ביד המוכר ליתן לו המקח מיד כשיהיו הפירות מוכנים, נמצא שלא קיבל עליו כלום בעד המתנת המעות, שהרי ל"ה בידו למכרן לאחר עד שיהיו מוכנים, וממילא היתה עליו האחריות עד זמן זה. [↑](#footnote-ref-780)
780. וי"ל דדבריו בסוגיין הם העתקת ד' רש"י ואיהו לא ס"ל כן, וכמש"כ כן בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן רכ"ב סק"ט והנחל"ד בב"ק ז' א' דכן דרך הנימו"י. [↑](#footnote-ref-781)
781. ובזה מתישב היטב גם משה"ק הנימו"י לעיל שם מכל פסיקה על הפירות, ולא כתב לישב כדבריו הכא דשאני יין דרגיל להחמיץ, והיינו דזה אינו טעם אלא כשבאנו לאסור משום קבלת האחריות עצמה דהיא הויא כרבית, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז הוא ביין, דכיון דרגיל להחמיץ ל"ה מקבל עליו אחריות אלא בעד המתנת המעות, ומשא"כ בחטים דאין רגילין להתקלקל לא תלינן לקבלת האחריות בהמתנת המעות, - אך התם שבאנו לאסור משום דכל שלא קיבל עליו הלוקח אחריות אין ע"ז תורת מקח ואין היוקר ברשותו, אין מקום לחלק בין יין הרגיל להחמיץ לחטים שאין רגילין להתקלקל, דמ"מ כל שלא קיבל עליו הלוקח אחריות אין ע"ז תורת מקח ואין היוקר ברשותו. [↑](#footnote-ref-782)
782. ועיי"ש שהק' עוד דסתמא תנן דפוסק על הפירות ואפי' יין בכלל, וכן תנן שפוסקין על העביט של ענבים, וכן הק' התור"פ והפסקי רי"ד, ועמש"כ בחי' מהרא"ל סימן קע"ג סוסקכ"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-783)
783. מבו' בדבריהם דמה שהתירו כשמקבל עליו הלוקח יוקרא וזולא, אי"ז משום דע"י דמקבל עליו יוקרא וזולא חזינן לה כמקח, אף שקיבל עליו המוכר אחריות, דא"כ מה לי דחימוץ שכיח טפי, דאכתי כיון שקיבל עליו הלוקח יוקרא וזולא חזינן לה כמקח, - ובע"כ דמה שהתירו כשמקבל עליו הלוקח יוקרא וזולא, היינו דעי"ז הו"ל קרוב לשכר ולהפסד, וה"ז מועיל להתיר לאיסור רבית, ובזה י"ל דהכא ל"מ הא דמקבל עליו זולא לחשבו כקרוב לשכר ולהפסד, כיון דחימוץ שכיח טפי ואכתי הוי קרוב טפי לשכר. [↑](#footnote-ref-784)
784. הב"י בסימן קע"ג סי"ג כתב דהוא להיפך ממש"כ התוס' לקמן ע' א' ד"ה דקא מקבלי וההגמ"ר בסימן תל"ג דלא התירו קרוב לשכר ורחוק להפסד אלא בדרך מקח ולא בעיסקא. [↑](#footnote-ref-785)
785. הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ"ה תמה ע"ז דאם כשהתנה עמו חשיב קרוב לזה ולזה להתיר, כ"ש כשלא התנה הי' לנו להתיר, דלעולם לענין רבית מחמרינן טפי כשהתנה עמו מכשלא התנה, - והדרישה שם סק"ח תמה עוד טובא בזה, ועיי"ש שכתב לפרש לד' הב"י בע"א דלא נתכוין כלל לכך. [↑](#footnote-ref-786)
786. והיינו דלא מיבעיא אי נימא דהא דשרי התם הוא משום דמכח קבלת הזולא חזינן לה כמכר גמור, דאי"ז טעם להתיר הכא, דבלא"ה הוי מקח גמור, ואפ"ה באנו לאסור משום קבלת האחריות, אלא אף אי נימא דהא דשרי התם הוא משום דאף דאי"ז מקח גמור מ"מ כיון דהוא קרוב לשכר ולהפסד שרי, י"ל דכל הא דמהני קבלת הזולא הוא כנגד היוקרא, אך אי"ז מועיל לעמוד כנגד אחריות החימוץ.

     וי"ל עוד, דהכא דמקבל הלוקח גם את היוקרא, הרי דאף דאין לאסור מכח זה, וכמש"נ לעיל, מ"מ לא מצינו להתיר לקבלת האחריות מכח הא דמקבל עליו הלוקח זולא, דנימא דהוי כקרוב לשכר ולהפסד, שהרי כנגד מה שמקבל זולא הוא מקבל גם יוקרא, וא"כ מה שמקבל עליו המוכר אחריות הו"ל קרוב לשכר ורחוק להפסד, וי"ל עוד, דא"א להתיר הכא כלל משום קבלת זולא, דכ"ה שלא אסרו הכא משום קבלת היוקר משום דהוי היוקר ברשותו, ה"נ אין להתיר מכח קבלת הזול, דהוי הזול ברשותו, - אך יש לפקפק בזה, דכיון דבידו לפסוק עמו כשער הגבוה והי' היוקר ברשותו והזול על המוכר, שפיר י"ל דמה שמקבל עליו הלוקח זולא מהני כנגד קבלת האחריות שמקבל עליו המוכר, וכמש"כ עד"ז הראב"ד לעיל ס"ד א'. [↑](#footnote-ref-787)
787. אך בפירש"י שם כתב דתקפה היינו חימוץ, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"י, והרא"ש בסימן ט"ו, והטוש"ע בסימן קע"ג סי"ג. [↑](#footnote-ref-788)
788. אך התוס' לעיל שם כתבו דאין לחלק כן, דבב"ב צ"ח א' לא מפלגינן בין קודם טבת לאחר טבת, והרשב"א בב"ב שם עמד בזה, ועיי"ש במש"כ לישב. [↑](#footnote-ref-789)
789. וזהו שהק' הריטב"א דהתם אמאי לא חששו לתקיפה דהתם ליכא טעמא דאמרינן הכא דבטבת מבחר נפשי', והרי דאם הי' התם לה"ט דבטבת מבחר נפשי', הרי הגם דמה"ט לא חששו לתקיפה, מ"מ שפיר חששו ליוקרא? צ"ע אם הוא מתישב עם מש"נ לעיל בד' הריטב"א?. [↑](#footnote-ref-790)
790. צ"ב דמ"ט אמרינן התם דכל שלא קיבל עליו הלוקח אחריות החימוץ אי"ז מקח כלל, הרי כיון דמעיקרא דחלא חלא ולא נתן דמים על יין העומד להחמיץ, נמצא דהמקח תלוי ועומד אם הוא יין מעליא או יין העומד להחמיץ, ומ"ט נימא מכח זה דאי"ז מקח כלל. [↑](#footnote-ref-791)
791. לכאו' הטעם בזה הוא משום דמדינא המקח מחייב את תשלומי דמיו מיד, וע"כ כל שמפרש אם מעכשיו בי' ואם לאחר זמן בי"ב, לעולם חשבינן לה דדמי המקח הם י', והב' הנוספים הם בעד המתנת המעות, ובתשו' אמרי יושר ח"א סו"ס ק"נ בהג"ה כתב להתיר בגונא דהמנהג הוא שמשלמים בהקפה, ואף בסתמא שלא פירשו א"צ לשלם אלא לאחר זמן, דבכה"ג מותר לומר אם מעכשיו בי' ואם לאחר זמן בי"ב, והיינו משום דבכה"ג חשבינן דדמי המקח הם י"ב, וכשמשלם מעכשיו בי' אוזולי הוא דמוזיל גבי', עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-792)
792. וזה מתפרש להריטב"א לטעמי' בריש פירקין דליכא דין בפנ"ע דאיסור רבית הוא רק בדרך הלואה, וכל הא דבדרך מקח אי"ז רבית דאורייתא הוא משום דאי"ז נשך ברור בשעת נתינה, ולפ"ז בע"כ דהא דבמכירה בהמתנה ביוקר אי"ז רבית דאורייתא הוא משום דלא חזינן לה כלל כמוסיף על דמיו אלא חזינן לה כדמי המקח שמכר לו ביוקר, וכמשמעות ד' הריטב"א בכ"ד בטעם התירא דפסיקה בהוזלה מדאורייתא, דהוא שום דחזינן לה כדמי המקח שמכר לו בהוזלה, וע"כ כל שפירש להדיא שמוכר ביותר מדמיהן משום אגר נטר, ולא נתחייב בדמים אלו בתורת דמי המקח, אלא בתורת אגר נטר, הו"ל רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-793)
793. ועיי"ש שכתב עוד דיש ביד המוכר לתבוע שיתן לו ק' מיד, שלא קבע לו זמן אלא ע"ד ליטול ק"כ, וכיון שאינו נותן לו אלא ק' חייב לפרעו מיד, וכתב לפ"ז דבכה"ג שתובע המוכר שיתן לו ק' מיד, יש ביד הלוקח לבטל המקח, כיון שאין המוכר ממתין לזמן שקבע, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סימן ל"ז ד"ה ואל תשיבני, והוכיח כן מד' הראשונים, - אך השטמ"ק בסוגיין כתב בשם הרמ"ך שצידד דאין יכול לכוף את הלוקח לפרוע עד הזמן שפרע מתחילה, והמחנ"א שם ד"ה איברא כתב דאין ספיקו של הרמ"ך כדאי לדחות ודאם של כל הראשונים, ולכאו' י"ל דהרמ"ך לא פליג ע"ד ש"ר, אלא הוא משום דמש"כ הרמ"ך דאינו נותן לו את היוקר, אי"ז משום רבית אלא משום דין חזרת אונאה, וע"כ אי"ז מועיל לבטל את ההלואה, (והו"ל ככל אונאה שתות דאף דמחזיר אונאה, אין המוכר יכול לבטל את המקח, וכמש"כ לפרש בחי' הגר"ח בפט"ו ממכירה ד"ה והנראה לומר). [↑](#footnote-ref-794)
794. י"ל דמכוון דבריו הוא דביותר משתות כיון שהתנה עמו שיתן לו י"ג ואינו נותן לו אלא י', הו"ל כמו שנתאנה המוכר יותר משתות, וע"כ בטל המקח, ומשא"כ בשתות או בפחות משתות אף דחשבינן שנתאנה המוכר כן, אי"ז מבטל את המקח, ובשתות ליכא לדין חזרת אונאה, כיון דהו"ל רבית ואסור ליתן לו את התוספת. [↑](#footnote-ref-795)
795. בגל' הגרע"א לש"ך סימן קע"ג סק"ד כתב די"ל דמש"כ תלמידי הרשב"א דאין המוכר יכול לבטל את המקח, היינו כשאמר אם מעכשיו בק' וגילה דעתו למכור בסך ההוא, אך אם לא אמר אם מעכשיו בק', אלא דה"ז אסור משום דיצא השער, מ"מ י"ל דיכול המוכר לחזור בו, כיון שלא נתרצה כלל למכור בעד ק', אך כתב דמד' הסמ"ע מבו' דס"ל דגם בכה"ג אינו יכול לחזור בו. [↑](#footnote-ref-796)
796. ובגל' הגרע"א שם כתב דנפ"מ בזה גם לפ"מ דקי"ל כטרשא דר"נ, והוא בגונא דשומתו ידוע בצ', דבכה"ג אינו חייב ליתן לו יותר מצ'. [↑](#footnote-ref-797)
797. וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכתובות ס"ט א' ובב"ב ס"ז א' וקכ"ג ב', וזהו שכתבו דבמת המשכיר כבר נתחייב השוכר בשכירות בעד הזמן שדר בחיי האב, ועדיין לא נתחייב בשכירות בעד הזמן דאחר מיתה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-798)
798. המאירי כתב דהא דשרי הוא משום דכיון דשכירות אין דינה ליפרע אלא לבסוף, אחר סופו הוא נערך, וכל שאומר לו אם של חדש בחדש סלע לחדש, כך הוא הדין וכך הוא הערך, אלא שמנכה לו כדי שיקדים, ומשמע דמה שאמרו דמשוה הוא דשויא הכי, היינו אף כששווי השכירות בשוק הוא י', דמ"מ כיון דדין השכירות הוא ליפרע לבסוף, ע"כ הוי שומת דמי השכירות כפי מה שקבעו לשלם לבסוף, וכ"כ הקה"י בסימן מ"ו סק"א, - אך גם לדבריו צ"ב, דמ"ט בעינן להא דשומת דמי השכירות היא י"ב, הרי אף אם שומת דמי השכירות היא י', ומה שאומר אם של חדש בחדש סלע לחדש הוא משום ההמתנה, מ"מ כיון דאין שכירות משתלמת אלא לבסוף ליכא המתנת מעות כלל. [↑](#footnote-ref-799)
799. וזה מתפרש לפ"מ שהוכיח המחנ"א שם מד' הב"י בשם תלמידי הרשב"א דהגם דשכירות קרקע אינה משתלמת אלא לבסוף, מ"מ כל שהחזיק ע"ד ליתן מיד, מחייבתו השכירות ליתן מיד כיון שהחזיק בקרקע, וע"כ אילו הי' עיקר השווי י' סלעים, והרבה עליו שאם ישלם כל חודש ישלם י"ב סלעים, הוי זה אגר נטר, דכה"ג ה"ז מתפרש דעיקר חיובו הוא לשלם מיד, ונותן לו ב' בעד ההמתנה, ומשמע דאף אם יפרשו להדיא שעיקר החיוב הוא לשלם לבסוף י"ב, ואך שאם ישלם השתא י' אוזולי הוא דמוזיל גבי', ה"ז אסור מדרבנן, דמיחזי כרבית, - ועיי"ש במחנ"א שנסתפק דהיינו רק כשלא ביררו דבריהם עכשיו ואכתי יש ביד השוכר לשלם לו י' מיד, דבכה"ג נמצא דמה שנותן לו אח"כ יותר הוי בשכר ההמתנה, אך כל שביררו דבריהם קודם שהחזיק והסכימו ביניהם שיתן לו סלע בכל חדש, נמצא דמעיקרא לא נגמר השכירות אלא בי"ב, ובכה"ג לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-800)
800. לכאו' לפ"ז הדין נותן דאם הוסיף להתנות דאם ישלם באמצע השכירות ישלם י"א, יהא אסור, דממ"נ, אם מה שמשלם י"א הוא בעד ההשתמשות נמצא דהוא מוזיל בשביל הקדמת המעות, ואם מה שמשלם י"א הוא בעד הקנין נמצא דהוא מוסיף בשביל המתנת המעות, - אך י"ל דבכה"ג מצינו למימר דמחצה מן התשלום הוא בעד ההשתמשות שכבר נשתמש, ומחצה הוא בעד הקנין על הזמן העתיד, וע"כ לי"ב אגר נטר כלל. [↑](#footnote-ref-801)
801. והרי אף דאין שכירות משתלמת אלא לבסוף, מ"מ כל שהחזיק ע"מ לשלם מיד מחייבתו השכירות ליתן מיד, וכמו שהוכיח המחנ"א בהל' רבית סימן ל"א מד' הב"י בשם תלמידי הרשב"א, וע"כ אף כשלא נתחייב בכך, מ"מ כל שמשלם מתחילה חזינן לה כתשלומי השכירות. [↑](#footnote-ref-802)
802. וכ"כ המאירי ותלמיד הרשב"א והחי' המיוחסים להריטב"א והנימו"י בסוגיין לדמות דינא דהכא להא דמותר ליקח הלואתו של חבירו בפחות, ואף הלוה רשאי ליקח בפחות, וכ"כ הגר"א בסימן קע"ג סק"י. [↑](#footnote-ref-803)
803. וכ"נ ממש"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות כ"ז דיש דרך שמשתכר עם חבירו בהקדמת מעותיו ואין בו משום רבית כלל, והביא לדינא דהכא, ומבו' דהכא חשיב דמשתכר בהקדמת מעותיו, ואפ"ה לי"ב איסורא.

     ובעיקר ד' הבעה"ת הק' הגידו"ת שם דמשנתינו לא באה להשמיענו להיתר השוכר לשלם מעכשיו י', אלא להיתר המשכיר ליטול י"ב לגורן, דזהו דנאסר במכר והותר בשכירות, אך לכאו' מכוון הבעה"ת דמלבד הא דקמ"ל מתניתין דמותר המשכיר ליטול לגורן י"ב משום דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, גם קמ"ל דמותר השוכר לשם מעכשיו י', אף דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף ונמצא שהוא מוזיל לו בשביל הקדמת המעות. [↑](#footnote-ref-804)
804. וכ"כ הרשב"א והנימו"י והמרדכי דכל הא דשרי הוא כשכבר החזיק הלוקח ונגמר המקח, והב"י בסימן קע"ג ס"ג כתב דלאו היינו דכל שלא החזיק הלוקח ונגמר המקח אסור לקבל ממנו עכשיו בפחות, והיינו דהרי אדרבה כל שלא החזיק הלוקח ונגמר המקח פשיטא טפי דמותר לקבל ממנו עכשיו בפחות, אלא היינו דבכה"ג אסור לקבל ממנו לאחר זמן כמו שפסק, דהו"ל כמפרש אם מעכשיו בי' ואם לגורן בי"ב דאסור. [↑](#footnote-ref-805)
805. ולפ"ז אין להוכיח מדבריהם דטעם הא דמותר לומר אם מעכשיו בי' הוא משום דמותר להשתכר בשכר הקדמת הפירעון, ודלא כמש"כ הקוה"ע דהוא משום דהוא משלם בעד הקנין וזמן התשלום הוא עכשיו, שהרי לא באו כלל ללמוד מהכא דמותר לשלם עכשיו אלף זוז. [↑](#footnote-ref-806)
806. ועיי"ש שנסתפק אם ה"נ הוא כשלא החזיק בו אלא שהקנהו לו בחליפין, וצ"ב דמאי נפ"מ אם החזיק בבית או שהקנהו לו בחליפין, לפ"מ דס"ל דשכירות נקנית בחליפין. [↑](#footnote-ref-807)
807. צ"ב, דהרי אף כשהחזיק בה עדיין לא נתחייב לשלם י"ב, שהרי ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף או אינה אלא לבסוף, וכמש"נ לעיל מד' הראשונים דגם בשכירות קרקע הוא כן, ומ"ט הוי כמוכר חובו בפחות, - ואמנם הנה בד' הריטב"א בכ"ד מבו' דחיוב דמי השכירות הוא בעד קנין השכירות, והא דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף או אינה אלא לבסוף, הוא משום דאינו מתחייב על הקנין אלא כשהמשכיר מעמיד לו את הדיורים, אך מ"מ אחר שנשלם העמדת הדיורים הוי חיובו על קנין השכירות, ולפ"ז י"ל דע"כ מצינו לחשבו כמוכר חובו בפחות, וגם לדעת ש"ר דמבו' בדבריהם דפליגי ע"ז וס"ל דחיוב דמי השכירות הוא בעד הדיורים עצמן, מ"מ י"ל דכיון דמשעת הקנין נתחייב השוכר ליקח את הדיורים ולשלם בעדם, (וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף כ"ח וח"ב סימן שכ"ח, דהמשכיר בית ומת גובין מנכסי האב, ועי' קוב"ש ב"ב אות שפ"ב ושפ"ג), סגי בהכי לחשבו כמוכר חובו בפחות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-808)
808. אך צ"ע, דבכה"ג שכבר החזיק ונתחייב לו י"ב, הרי אף במכר מותר לומר לו אם מעכשיו בי', וכמו שהביאו הראשונים מתוספתא, ומאי מפלגינן במתניתין בין מכר לשכירות. [↑](#footnote-ref-809)
809. עמש"נ בדף מס' 42 בסופו בהערה, דלכאו' מד' חכמי לוניל שהביא הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות כ"ט מבו' דס"ל דהא דמרבין על השכר הוא אף בכה"ג שהשכיר לו חצירו מעכשיו במנה והחזיק בה ואח"כ אמר לו שאם ימתין יתן לו סלע לחדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-810)
810. והחוו"ד שם כתב דהוא משום דהרוחת הזמן חשיב כנתינה עכשיו, והו"ל כנתינה חדשה בתורת הלואה, - וי"ל עוד דהוא משום דכל הא דלי"ב משום רבית קצוצה הוא משום דמצינו לחשבו כמוסיף על דמי השכירות, אך כל שכבר נשלם זמן השכירות, אי"ז תוספת על דמי השכירות אלא הו"ל שכר המתנת מעותיו. [↑](#footnote-ref-811)
811. אך הרד"ע שם כתב להגי' בדבריו כד' הבעה"ת והטוש"ע, ועד"ז הביאו בשנו"ס שם מספר המוגה, וכ"ה בצרור הכסף הארוך דרך ה' שער ו'. [↑](#footnote-ref-812)
812. וי"ל דבע"כ דה"ז מותר אף כשלא יצא השער, דאי נימא דמה שהחמירו דלא חשיב כיש לו הוא אף לאסור בפסיקה בשויו, ל"ה לנו להתיר אף כשיצא השער, דלא שייכי בזה כלל טעמי ההיתר דיצא השער, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-813)
813. המחנ"א בהל' שכירות פועלים ריש ס"א הוכיח מד' הרשב"ם דפועל שהקדים לו בעה"ב שכרו אינו יכול לחזור בו, אלא אם מחזיר השכר וכדין גירעון כסף, דאל"כ הרי אף אם הוי שכירות אחת לכל הימים יכול לחזור בו, ועמש"כ בזה בחי' רמ"ש בב"מ ע"ו ב' אות ב', - ולכאו' י"ל עוד, דאף דפועל יכול לחזור בו משום דלי בני ישראל עבדים, מ"מ כ"ז שלא חזר בו הוא מושכר לבעלים, וכמש"כ רבינו יונה בסוגיין, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בב"מ י' א', ומכוון הרשב"ם הוא דאם יכול לחזור בו משום דהוי כל יום שכירות בפנ"ע ועדיין לא חלה השכירות, הו"ל כאגר נטר, ועד"ז כתב בתשו' מהרש"ם ח"ה סימן ג' (ד"ה אבל באמת). [↑](#footnote-ref-814)
814. לכאו' פלוגתא זו תליא במש"נ להלן פלוגתת רבוותא במשכיר בית לאחר ל' אם יכול לחזור בו בתוך ל', ולפ"ז אזיל הרשב"ם לטעמי' לקמן ק"ה א' דמשמעות דבריו דיכול לחזור בו בתוך ל', ונתבאר להלן, - וי"ל עוד בדעת הרשב"ם, דאין שכירות פועל נקנית אלא ע"י שהתחיל במלאכה, וע"כ הוא דאם הוי כל יום שכירות בפנ"ע, יכול לחזור בו משכירות ימות הגורן, כיון דעדיין לא התחיל במלאכת שכירות זו. [↑](#footnote-ref-815)
815. צ"ע דלמש"כ הריטב"א בב"מ ע"ג ב' דהתירא דפסיקה ביש לו, הוא רק כשקביעות הזמן היא לטובת המוכר, אך כל שקביעות הזמן היא לטובת הלוקח ול"מ המוכר ליתן לו בתוך הזמן, לא נגמר המקח עד שהגיע הזמן והוו המעות הלואה אצל המוכר, מ"ט איכא הכא להתירא דיש לו, הרי כיון דשכרו בעה"ב לימות הגורן, לא נגמר השכירות עד שיגיע הזמן, - וצ"ל דהכא עדיף טפי כיון דכבר חייל קנין השכירות, ואין הפועל יכול לחזור בו אלא מדינא דפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום, וע"כ שפיר יש בזה להתירא דיש לו. [↑](#footnote-ref-816)
816. נתחדש בדבריו דעיקר מה שאסרו פסיקה בהוזלה, הוא רק משום דמן הדין הוא יכול לתבוע אונאתו, וכל הא דמוחל על אונאתו הוא בשכר המתנת המעות, אך כל שאינו יכול לתבוע אונאתו אף בלא הקדמת המעות, לי"ב איסורא, ועמש"נ בזה בדף מס' 43 בסופו. [↑](#footnote-ref-817)
817. והיינו שהרי אף לס"ד דזלזולי בשכירות אסור, מ"מ כל דהוי שכירות אחת לק' יום והתחיל במלאכתו מותר להוזיל, וע"כ ה"נ מותר להוזיל בשכירות קרקע. [↑](#footnote-ref-818)
818. צ"ע דלא מצינו שאסרו אלא כשאין השכירות מהיום, דבכה"ג מיחזי כאגר נטר, ומהיכ"ת נימא דאף אם הוי השכירות מהיום מ"מ כל שבפועל לא התחיל במלאכה מיחזי כאגר נטר. [↑](#footnote-ref-819)
819. לכאו' דבריו אתיין כד' רשב"ם דלדעתו איכא ב' טעמים חלוקים ביסודם להיתר הקדמת מעות בשכירות פועל, חדא, משום דכבר חלה השכירות מעכשיו ולא חזינן לה כהלואה כלל, ועוד, דזלזולי בשכירות שרי משום דדרך פועל להשכיר עצמו בכ"ש, וכל הא דאסרו בדלא עביד בהדי' מהשתא, הוא דבכה"ג לא התירו מכח הא דדרך פועל להשכיר עצמו בכ"ש, אך כל שחלה השכירות מעכשיו דבכה"ג יש להתיר משום דליכא הלואה כלל, הרי דמכח זה שרי אף בדלא עביד בהדי' מהשתא. [↑](#footnote-ref-820)
820. אך בד' רבינו יונה משמע דהכא עדיף מיש לו, משום דקנה לגמרי את הפועל, והו"ל כלוקח חפץ בקנין גמור ומתנה שלא יתננו לו עד לאחר זמן, דמותר להקדים המעות ולהוזיל לו דאי"ז הלואה כלל, - ולפ"ז י"ל דאף לדעת האוסרים פסיקה בהוזלה ביש לו במפרש, מ"מ הכא עדיף טפי ושרי. [↑](#footnote-ref-821)
821. ואמנם בד' המחנ"א שם משמע דאף בגונא דהוי שכירות אחת לא הותר להוזיל במפרש, דדוקא בשכירות קרקע התירו אף במפרש, משום דזכה בקרקע זכי' גמורה ואין כאן הלואה כדי שנאסור משום אגר נטר, ומשא"כ בשכירות פועל דיכול לחזור בו, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-822)
822. לדעת רשב"ם לכאו' יש לאסור בזה מטעם אחר, שהרי כל הא דבשכירות פועל שרי מדינא להוזיל אף כשאינו מתחיל מיד, הוא משום דדרך פועל להשכיר עצמו בכ"ש, אך בשכירות בתים דבפשוטו ליכא לה"ט, כמו שהוכיח רבינו יונה מהא דאיכא אונאה בשכירות כלים ובהמה, אסור להוזיל כשאינו נכנס לבית מיד, אך יש מקום לומר דמה שאסרו בשכירות פועל כשאינו מתחיל מיד, הוא משום דאין שכירות פועל נקנית אלא בתחילת מלאכה, וכ"ז שלא התחיל במלאכה לא חיילא השכירות, ומשא"כ בשכירות בתים. [↑](#footnote-ref-823)
823. הנימו"י בתחילת דבריו כתב טעם אחר בזה, דכיון דמדינא שרי אלא שאסרו חכמים משום דמיחזי כאגר נטר, נראה לחכמים דדמי רבית ונשך טפי כשיהי' משום דוחק חבירו שראוי לרחם עליו ולסייעו, ומשא"כ בשכירות קרקע דא"א לומר שיהי' משום דוחק, כיון שיש לו קרקעות, אלא שמא ירויח עם המעות טפי מהשתא מאם ירבה לו בשכירות הקרקע לאותו זמן, - אך מסיק שם דאי"ז הטעם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-824)
824. ועיי"ש שכתב בשם הרא"ה דאף בשכירות פועל לא אסרו להוזיל כשמקדים לו מעות, אלא בגונא שיכול לחזור בו, אך אם שעבד עצמו בקנין לפעולה ההיא בענין שלא יוכל לחזור בו, הו"ל כמוכר כלי לגמרי ופסק שלא ליתנו לו עד ל' יום דמותר להוזיל לו. [↑](#footnote-ref-825)
825. ואמנם אי נימא דמה שאסרו בשכירות פועל הוא רק כששכרו לעשות עמו לגורן, אך כל ששכרו מהיום בקנין שרי אף אם לא התחיל בפועל במלאכה, ונתבאר לעיל בהערה, הרי ה"נ מש"כ התוס' לאסור בשכירות בתים הוא כששכרו לדור בו לסוף חדש או חדשים, אך כל ששכרו מהיום וקנו מידו שרי אף אם לא נכנס בפועל לדור בבית, דמה שלא נכנס בפועל לדור בבית, אינו טעם כלל שיהא נראה כאגר נטר. [↑](#footnote-ref-826)
826. מבו' בדבריו דאף לדעת הרשב"א לא הותר בשכירות בתים אלא כששכרו לדור בו מהיום, - וצע"ג דהרי מש"כ הרשב"א להתיר בשכירות בתים, הוא בגונא דאסרו בשכירות פועל דהוא כששכרו לימות הגורן, ואף בכה"ג שרי בשכירות בתים, וכאשר כ"ה להדיא בד' רבינו יונה. [↑](#footnote-ref-827)
827. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דל"ד למה שעזי חולבות דאסור אלמלי הא דהוי קרוב לשכר ולהפסד אף אם לא חשיב החלב כדשלב"ל, דשאני התם דאינו יכול ליתן החלב מעכשיו, ומשא"כ בבית שאינו חסר כלום ובידו ליתנו לו מעכשיו, - וצ"ב דמ"ט הוצרך לזה, הרי בלא"ה שאני במה שעזי חולבות דאף אם לא חשיב החלב כדשלב"ל, מ"מ לא חייל המקח אלא כשבא החלב לעולם, ואף אם אמר מעכשיו ואינו יכול לחזור בו, מ"מ לא זכה הלוקח במקח אלא כשבא החלב לעולם, ומשא"כ בשכירות בתים דחייל הקנין מעכשיו, וכבר זכה עכשיו בזכות הדיורים של לאחר ל'. [↑](#footnote-ref-828)
828. המחנ"א בהל' שכירות פועלים ס"א הק' ע"ד התוס' שלמדו דין שכירות בית מדין שכירות פועל, הרי שאני בשכירות פועל דיכול לחזור בו והוו המעות אצלו בהלואה, ומשא"כ בשכירות בית דה"ז קנוי מעכשיו, ועיי"ש שהוכיח מזה דדעת התוס' דאף בשכירות פועל כשהקדים לו שכרו אין הפועל יכול לחזור בו כ"ז שאינו מחזיר הדמים, (ורק כשמחזיר הדמים יכול לחזור בו וע"ד דין גירעון כסף), ועי' עוד בדבריו שם סימן ג', - ולכאו' י"ל עוד דדעת התוס' דהמשכיר בית לאחר ל' לא חיילא השכירות אלא לאחר ל' ויכול המשכיר לחזור בו בתוך הזמן, וע"כ דמי שפיר לשכירות פועל, אך ילה"ע דלפ"ז הדין נותן דכל שאמר מעכשיו דאינו יכול לחזור בו, מותר להקדים מעות ולהוזיל, (והתוס' לא חילקו בזה), וי"ל. [↑](#footnote-ref-829)
829. ומשמע דהוא אף שהיתה עיקר השכירות לשנה וגם נתן לו מעות, דמ"מ כיון שהתנה שתהא השכירות מדינר לחדש, וכל חדש הוא שכירות בפנ"ע, אכתי לא חיילא שכירות שאר החדשים ויכול המשכיר לחזור בו. [↑](#footnote-ref-830)
830. ובעיקר נידו"ז בשכירות לאחר ל' אם זוכה השוכר מיד בזכות הדיורין של אחר ל', הנה החזו"א באהע"ז סימן ע"א סוסקכ"ב וסוסקכ"ט נקט בפשיטות דנקנה לשוכר מעכשיו שנים ההם, עיי"ש, ועיי"ש בסוסקכ"ט שכתב דל"ד למכירה לאחר ל', וכן משמע ממש"כ הגרע"א בב"מ ע"ב ב' דכבר נקנה הבית לזכות דירתו לזמן שקבע, - אך הנה הנתיה"מ בסימן שי"ב סק"א כתב דהמשכיר בית לאחר ל' מן הדין יכולין לחזור בהן בתוך הזמן, ואך דסתמא דמילתא הו"ל כאומר מעכשיו ואין יכולין לחזור בהן, ומבו' דשכירות לאחר ל' דמי למכירה לאחר ל', ועוד מצינו שנחלקו האחרונים במשכיר לאחר ל' בית שמושכר עכשיו לאחר אם חשיב כדשלב"ל, עמש"כ בתשו' מהרשד"ם סימן רע"ז ורפ"ח, והנתיה"מ בסימן רי"ב סק"ה, והפת"ש בסימן שט"ו סק"א, והגרש"ש במערכת הקנינים סימן י"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-831)
831. לדעת הסוברים דשכירות מטלטלין אינה נקנית בכסף, עי' בשו"ע חו"מ סימן קצ"ח ס"ו ובשער משפט שם סק"ג ובפת"ש שם סק"ח. [↑](#footnote-ref-832)
832. ולמש"כ הרמ"ה דעיקר הא דזלוזלי בשכירות שרי הוא משום דאין אונאה לשכירות פועל, הרי לכאו' כ"ז הוא בשכירות פועל או בשכירות קרקע, אך בשכירות מטלטלין דיש להן אונאה, לא הותר כלל להוזיל, - אך י"ל דכל מה שהוצרכו לה"ט דזלזולי בשכירות שרי, הוא בשכירות פועל דיכול לחזור בו, אך בשכירות מטלטלין שקנה השוכר בקנין גמור ואין המשכיר יכול לחזור בו ל"ב לה"ט. [↑](#footnote-ref-833)
833. אך אי"ז מתישב לדעת הסוברים דהותרה פסיקה בהוזלה כשיש לו אף כשלא קנה למי שפרע, ונתבאר בדף מס' 32, - ושמא י"ל דאף אם לא קנה למי שפרע, מ"מ בה במידה שהקילו חכמים דכל שיש לו נגמר המקח, אין יכול לחזור בו, ומשא"כ בפועל דאף אם חייל הקנין יכול הפועל לחזור בו. [↑](#footnote-ref-834)
834. אך ב' הטעמים אינם מתישבים בד' רבינו יונה ודעימי' שכתבו דנקנה הפועל אף קודם שהתחיל במלאכה, וכל הא דחוזר בו הוא משום דפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום, וגם כתבו הרשב"א והריטב"א דמדינא יש בזה להתירא דיש לו. [↑](#footnote-ref-835)
835. ועיי"ש שכתב לפ"ז דבשכירות מטלטלין דאי"ז מידי דפרהסיא מודו התוס' דמותר להוזיל לו אף כשאינו מחזיק בהן מיד. [↑](#footnote-ref-836)
836. אך מד' הרשב"א והריטב"א שכתבו דהא דזלזולי בשכירות שרי הוא משום דהוי כפסיקה ביש לו דמותרת, מבו' לכאו' דהותרה פסיקה בהוזלה ביש לו אף כשקבע זמן שאין יכול המוכר ליתן לו בתוך הזמן, וי"ל. [↑](#footnote-ref-837)
837. וממה שאסרו הכא רק משום דלגורן יפה סלע, אין ללמוד דלא אסרו אלא בהוזלה, די"ל דהוא משום דאם לא הוזיל לו, יש בזה להתירא דפסיקה בשויו כשיצא השער, אך יש לפקפק בזה, דלכאו' לא שייכי בזה טעמי ההיתר דיצא השער, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-838)
838. אך למש"כ החוו"ד בסימן קס"ב סקי"א ע"ד הראב"ד, עיי"ש, י"ל דאף דלענין הלואת סאה בסאה חשיב כיש לו, מ"מ לענין פסיקה לא חשיב כיש לו, משום דלא שייך קנין בפועל קודם תחילת מלאכה וחשיב כהלואה. [↑](#footnote-ref-839)
839. והיינו דכל מש"כ הראשונים דכל שאינו מתחיל לעבוד מיד וכל שאינו נכנס לבית מיחזי כרבית, הוא רק משום דחשבינן לה כהוזלה, אלא שבאנו להתיר משום דכבר זכה בשכירות הפועל והבית וליכא הקדמת מעות, ובזה הוא דאמרינן דכל שאינו מתחיל וכו' מיחזי דעדיין לא חייל השכירות ויש בזה הקדמת מעות, - אך כיון דהוי דבר שאין לו אונאה, הרי מצינו לדון דזהו שווי השכירות וליכא הוזלה כלל, ויש להתיר מכח זה אף כשאין לו כלל, וממילא דאין מקום לאסור מכח הא דלא התחיל לעבוד מיד ולא נכנס לבית. [↑](#footnote-ref-840)
840. ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה"ט לא התירו אלא בהקדמת חפץ בהמתנת מעות, אך בהקדמת מעות על קניית חפץ דליכא לה"ט לא התירו אלא כשיש לו, אך התוס' לעיל ס"ג ב' וש"ר לא חילקו בזה, ועמדו בהא דאסר רב נחמן פסיקה בהוזלה, דמ"ש מטרשא דשרי, ונתבאר בדף מס' 34. [↑](#footnote-ref-841)
841. וזהו שכתב בסתמא דכל שלא אמר אם מעכשיו וכו' שרי, וזהו שפירש לטרשא דר"פ דהוא כשאמר לו אם מעכשיו וכו', וכ"כ בחי' מהרא"ל בסימן קע"ג סוסק"א והאבנ"ז בסימן ר"ו סק"א בדעתו. [↑](#footnote-ref-842)
842. ואמנם בד' המאירי משמע שפירש בד' רש"י דכל שלא פירש שרי אף כשיצא השער, אלא שהסכים לד' החולקים עליו דלא התירו אלא כשלא יצא השער. [↑](#footnote-ref-843)
843. והרמב"ן במלחמות הוסיף דאסרו בזה אף בפוסק לגורן שדרך השער להיות בזול, ולכאו' הוצרך לזה דלא נימא כמש"כ בחידושיו דאף לדעת רש"י לא התיר ר"נ בטרשא אלא כששער אותו זמן הוא ביוקר, ונתבאר להלן, וע"כ הוא דפסיקה בהוזלה אסורה דהתם ליכא לה"ט, וע"ז הוא שהק' מהא דאסרינן בפסיקה בהוזלה אף כשפוסק לזמן שדרך השער להיות בזול, אך לכאו' כל האיסור בפסיקה בהוזלה בפוסק לגורן שדרך השער להיות בזול, הוא רק כשלא הוזל לבסוף, אך כל שהוזל לבסוף, שפיר מותר לקיים את המקח, כיון שאינו נותן לו יותר מן הדמים שהקדים לו. [↑](#footnote-ref-844)
844. לכאו' מכוון דבריו, דכל הא דשרינן בטרשא דר"נ, הוא רק משום דכל שלא פירש אם מעכשיו וכו' מצינו לדון דזהו שווי החפץ, אך כל שלא קצץ דמים, אלא כדרך שמעלין במקום פלוני, ה"ז מתפרש דאי"ז שווי החפץ כאן, אלא נותן לו שווי החפץ במקום אחר, דמהיכ"ת יקבע שווי החפץ כאן ע"פ שויו במקום אחר הן רב והן מעט, וכיון דהוי זה יותר משויו כאן ה"ז אסור, ועמש"נ להלן די"ל לפ"ז דכל שאומר שיפרע לזמן פלוני כשער שיהא באותו הזמן אסור. [↑](#footnote-ref-845)
845. אך הרמב"ן במלחמות כתב דחבילה הוא דבר שאין השער שלו קבוע, ואפ"ה אסרו. [↑](#footnote-ref-846)
846. הרמב"ן במלחמות כתב להוכיח מזה דלא קי"ל כרב נחמן דשרי בטרשא, והיינו משום דגם לדידי' דלא התיר ר"נ בטרשא אלא כשלא קצץ דמים יתירים אלא התנה לפרעו כשער של אייר, הרי גם בההיא דהירושלמי הוא כן דהתנה לפרוע כשער של פורים, ואפ"ה ה"ז אסור, ובחידושיו כתב לדון להוכיח כן מהברייתא דמייתינן בירושלמי שם, וכתב דכיון שלא הקשו בגמ' מן הברייתא הזו לרב נחמן דשרי בטרשא, ליכא למיסמך עלה, ולא מותבינן אנן מברייתא דלא מותבי מינה בגמ' כלל. [↑](#footnote-ref-847)
847. אך במלחמות כתב בתו"ד דלדעת רש"י שרי אף כשאינו מתייקר אלא במיעוט השנים, כיון דאפשר שמתייקר ושוה כן, וזה דלא כמש"כ בחידושיו דלא הותר אלא כשמתייקר ברוב השנים, אך גם לדבריו במלחמות לא הותר אלא כשמתייקר במיעוט השנים דאפשר שמתייקר ושוה כן, אך כל שידוע שאינו עתיד להתייקר אסור. [↑](#footnote-ref-848)
848. והי' מקום לפרש דמכוון ד' הרמב"ן הוא דבכה"ג דהוא עתיד להתייקר הוי ההיתר בצירוף הא דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, - אך להלן בהערה נתבאר להוכיח דלא כן ממשה"ק הרמב"ן ע"ד רש"י מעיקר איסור פסיקה ומההיא דמוליך חבילה ממקום למקום, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-849)
849. וכ"נ למש"כ בתשו' הרשב"א החדשות סימן פ"ד דטעם הא דהתירו טרשא בדבר שאין שומתו ידועה, הוא משום דאיכא למימר דלדידי' שוה לי', ולא נתבאר לך הרבית, ולפ"ז אין טעם להצריך שיהא דרכו להוסיף כך, והרמב"ן שאסר בזה הוא לטעמי' שפירש לדעת רש"י דהתירא דטרשא הוא אף בדבר ששומתו ידועה, וס"ל דטעם ההיתר בזה הוא משום דאינו נוטל את היוקר משום אגר נטר אלא משום דכן עומד להיות השער בשעת פירעון. [↑](#footnote-ref-850)
850. החכמ"א בכלל קל"ט ס"ג כתב דאין חולק בזה, אלא כיון שלא נמצא ד"ז אלא בד' הטור כתבו השו"ע בשם יש מי שאומר, וכ"נ ממש"כ הב"י שם ע"ד הטור דהיא סברת רבינו ונכונה היא, - אך בתשו' ר"ח כהן סימן כ"ח נקט דדעה קמייתא פליגא ע"ז, וכתב דלפי כללי השו"ע כ"ה העיקר לדינא, וכ"כ האבנ"ז בסימן ר"י סק"ד. [↑](#footnote-ref-851)
851. אך הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות ל' כתב לדמות דינא דהטור למה שאסרו הרמב"ן ליתן פירות בכפלים וכלפי כפלים מכדי דמיהן לזמן, וכ"נ בד' הב"ח בסימן קע"ג ס"ב והש"ך שם סק"ה והגר"א שם סק"ד, - וצ"ב דמש"כ הטור לאסור במעלהו הרבה הוא משום דהו"ל כמפרש והגר"א שם כתב דדמי להיכא דשומתו ידועה, אך מש"כ הרמב"ן לאסור בכה"ג אי"ז משום דהו"ל כמפרש, שהרי דעתו דלדעת רש"י שרי אף כששומתו ידועה, אלא הוא דין בפנ"ע, וכמש"נ לעיל בטעמו, - ונפ"מ בזה, דלדעת הרמב"ן כל שאין הדרך שיתייקר השער אסור אף כשמעלהו מעט, וכל שדרך שיתייקר השער שרי אף כשמעלהו הרבה, ולדעת הטור כל שמעלהו מעט שרי אף שאין הדרך שיתייקר השער, וכל שמעלהו הרבה אסור אף כשהדרך שיתייקר השער, והחוו"ד שם סק"ג ובחידושים סק"ד כתב להתיר בין היכא שאין מעלהו הרבה, ובין כשדרך השער להתייקר כן אף שמעלהו הרבה, וכ"ה מבו' בד' הגר"א שם סק"ה, (וזה דלא כמו שנקט בגל' הגרע"א שם לאסור כשאין דרך השער להתייקר אף במעלהו מעט), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-852)
852. ובסוסקי"ט שם כתב לפ"ז דלא הותר פסיקה בהוזלה כשאין לו בדבר שאין שומתו ידועה, אלא בדבר מועט כגון שמקדים ונותן לו על אבן שעוה ו' זהובים אף שיהי' שוה לאחר זמן ו' זהובים ורביעית, ומשום דלפעמים אינו שוה יותר מו' זהובים, אך לא למכור בזול כ"כ עד שבודאי לא יהי' כ"כ בזול, - וצ"ע דבד' התוס' וש"ר משמע דמה שאסרו פסיקה בהוזלה בדאזלי ד' ד' בזוזא וא"ל יהבינא לך ה' בזוזא, הוא רק משום דיצא השער, אך כל שלא יצא השער שרי, אף דהוא מוזיל הרבה, ובחי' מהרא"ל סימן קע"ג סק"ה הוכיח מזה דאף כשמוזיל חומש לא מיקרי מעלהו הרבה. [↑](#footnote-ref-853)
853. אך מד' הט"ז בסימן קס"ג סק"ו שעמד בדינא דהתם דמ"ט לא התירו כשנותן לו חטים במנה ואינם שוים אלא צ', וכן עמדו בזה החוו"ד שם סק"ז והמקומ"ח שם והאבנ"ז בסימן ק"פ סק"ט, משמע דס"ל דלא קי"ל לדינא דהריטב"א, ועמש"כ ע"ז החת"ס שם (בסוד"ה והנה דברי). [↑](#footnote-ref-854)
854. אך הבינת אדם בס"ח תמה ע"ז דאף שכונת הלוקח למכרו לאלתר בפחות, מה איסור יש בזה, הרי בכל טרשא דעתו משום המתנת מעות, ואפ"ה מותר כיון שאינו מפרש שנותן לו משום שכר המתנה, וכתב דאפשר שלא אסר אלא כשהלוקח אומר כן להמוכר ומגלה לו סודו שהוא צריך למעות ולפיכך לוקח ממנו סחורכה זו וימכור תיכף מפני שצריך לדמים. [↑](#footnote-ref-855)
855. לפי דבריהם בע"כ דהא דשרי להרבות על השכר, הוא אף בגונא דהחזיק בו השוכר כדי ליתן מעכשיו י' סלעים, ואפ"ה מותר להרבות ולומר שיתן סלע לחדש, וזה דלא כמש"כ הב"י בסימן קע"ו ס"ו בשם תלמידי הרשב"א דבכה"ג הוי רבית גמור, ונתבאר בדף מס' 41 בסופו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-856)
856. וכן יש ללמוד לאסור בזה ממש"כ הטור בסימן קע"ג דלא הותרה פסיקה בהוזלה כשיש לו במפרש אם אקדים לך המעות לא אתן לך אלא י' ואם לכשתתן לי החפץ אתן לך י"ב, ובכה"ג הרי דכשנותן את המעות עכשיו כבר אין ב' האפשרויות קיימות, ואפ"ה ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-857)
857. והרמב"ן שם ובחידושיו בסו"ד כתב דזהו לישנא דטרשא דהוא רבית חרש שאינו נשמע, מפני שלא פסק ואמר לגורן בכך וכך, אלא אמר באותו השער ואימר שמא לא יוקר השער. [↑](#footnote-ref-858)
858. האבנ"ז בסימן ר"ו סק"ו וסק"ט כתב בשם הרמב"ן דטעם התירא דטרשא דר"נ הוא משום דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, וצ"ע, שלא כתב הרמב"ן כן אלא בשם אחרים, אך דעת הרמב"ן גופי' דהוא משום דשמא לא יתייקר. [↑](#footnote-ref-859)
859. ואין לומר דמאיזה טעם חמיר דינא דהקדמת מעות על מכירה, מדין מכירה בהמתנת מעות, דהרי הרמב"ן הק' ע"ד רש"י דהתירא דטרשא הוא אף כשקוצץ דמים יתירים מעיקר איסור פסיקה, והרי דס"ל דאין לחלק ביניהם, והרמב"ן בתו"ד כתב דמכירת מקח בהמתנה חמירא מהקדמת מעות על מקח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-860)
860. ואמנם אחר דאם נתייקרו הפירות אסור ליתנם, תו אסרו מכח זה אף את הפסיקה עצמה, כאשר כ"ה משמעות לישנא דמתניתין לקמן ע"ב ב' דאיכא איסור בפסיקה עצמה, והיינו משום דחיישינן שמא יתן לו את הפירות אף שנתייקרו, ואך דכ"ז הוא משום דכשנתייקרו הפירות אסור ליתנם, וכנ"ל, ומכח זה אסרו אף את הפסיקה עצמה. [↑](#footnote-ref-861)
861. ול"ד למש"כ הרמב"ן לעיל ס"ג ב' דס"ד דטעם היתר פסיקה כשיצא השער, הוא משום דמסתמא לא יתיקרו עד שיפרע זה מה שלקח הלה ממנו, ומכח זה שרי אח"כ ליתן את הפירות אף שנתייקרו, והרי דכל שהפסיקה עצמה מותרת משום דלא חיישינן שיתייקר לא נאסר אח"כ ליתן את מה שפסק, ונתבאר בדף מס' 23, - דשאני התם דכיון שלא אסרו לפסוק משום שלא חששו שיתייקר, לא נאסר לקיים אח"כ את הפסיקה, ומשא"כ הכא דכיון דאחר שיתייקרו הפירות יהא אסור ליתנם משום דהוי רבית ניכרת, תו אף הפסיקה עצמה אסורה, שהרי הכא הוא עומד להתייקר, אלא דאם הי' עיקר האיסור במעשה הפסיקה, הי' בזה להתירא דרבית שאינה ניכרת, אך כיון דעיקר האיסור הוא במה שנותן לו את הפירות וזה הוי רבית ניכרת, תו אף הפסיקה אסורה. [↑](#footnote-ref-862)
862. מבו' לפ"ז, דמש"כ הרמב"ן בחי' דלדעת רש"י לא התירו אלא כששער אותו זמן הוא ביוקר, והתנאי שהוא מתנה עמו הוא השער של אותו זמן ברוב השנים, וע"כ לא מיחזי כאגר נטר לי', לאו היינו דאין ההיתר אלא משום דבכה"ג י"ל דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, דא"כ מהו שהק' ע"ד רש"י מההיא דחבילה, הרי התם ליכא לה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, (דמה"ט לא הק' הרמב"ן גופי' מהתם על פי' האחרים, וכן לא הק' מינה על מש"כ בחידושיו בתחילת דבריו דכל שאומר סתם לאייר כשער של אייר שרי לכו"ע), אלא הוא משום דבכה"ג אין דעת המוכר בקציצת היוקר משום אגר נטר, אלא משום דבידו לקבל דמים אלו בשעת הפירעון, וה"ט שייך גם בההיא דמוליך חבילה, - וכ"ה מבו' גם ממשה"ק הרמב"ן ע"ד רש"י מעיקר איסור פסיקה, אף דהתם ליכא לה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, (כיון דלא יצא השער), ובע"כ דהא דשרי הכא הוא משום דאין דעת המוכר בקציצת היוקר משום אגר נטר לי אלא משום דבידו לקבל דמים אלו בשעת הפירעון, וטעם זה שייך גם בפסיקה, דאין דעת הלוקח משום אגר נטר לי, אלא משום דבידו לקנות עכשיו בדמים אלו. [↑](#footnote-ref-863)
863. והוכיח כן מהא דפרכינן לרב נחמן ממתניתין ומשני דהתם קץ לי' אם לגורן בי"ב מנה, והרי דהא דשרי רב נחמן הוא אף כשאמר אם מעכשיו בפחות דומיא דמתניתין. [↑](#footnote-ref-864)
864. ופירשו דזהו בכלל הא דמשני דהתם קץ לי', והיינו דבמתניתין קצץ אם לגורן בי"ב מנה, וגם קצץ אם מעכשיו בי' מנה, ולא שרי ר"נ אלא כשלא קצץ כלל. [↑](#footnote-ref-865)
865. וזהו שכתב הרמב"ן בחידושיו בתחילת דבריו והבעה"ת שם לדינא דכל שאמר לו סתם תתן באייר כשער של אייר מותר משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי, ונתבאר בדף מס' 43, והיינו דאף דלא קי"ל לדין טרשא דר"נ, ולא שרינן מכח הא דשמא לא יתייקר, כ"ז הוא כשאמר לו אם מעכשיו כשער של עכשיו דלי"ב לה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, אך כל כל שאמר לו סתם תתן באייר כשער של אייר יש להתיר מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי. [↑](#footnote-ref-866)
866. אך האבנ"ז בסימן ר"ו סוסק"ו פירש בד' הרמב"ן דהא כשהתנה אם מעכשיו כשער הזול של עכשיו, לא שרינן מכח הא דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, הוא משום דבכה"ג שהתנה כן, הו"ל איסור חמור כמו סאה בסאה, דל"מ בזה טעמא דחיטי הוא דקדחי באכלבאי. [↑](#footnote-ref-867)
867. אך לפ"ז אין להתיר בטרשא אלא במיני סחורה שהן ביוקר במקום אחר ואפשר להוליכן לשם. [↑](#footnote-ref-868)
868. האבנ"ז בסימן ר"ו סק"ד הוכיח דלא כן ממש"כ הרמב"ם שם ה"ב הלוקח מחבירו חפץ "בשויו" ע"מ שיתן לו מכאן ועד י"ב חדש, ומשמע דלא הותר למכור בהמתנה אלא כשמוכר בשויו, וכמש"כ כן המ"מ שם דמש"כ הרמב"ם בשויו הוא לטעמי' דאסור למכור מטלטלין בהמתנה ביותר מדמיהן. [↑](#footnote-ref-869)
869. ולכאו' יש להוכיח כן, דלמש"כ האו"ז והרשב"א בדעתו דקי"ל כטרשא דר"נ, אלא דלא התיר ר"נ אלא כשלא יצא השער או דלא התיר אלא כשאינו פוסק דמים קצובים, מ"ט לא הביא הרמב"ם להדיא לדין זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-870)
870. אך האבנ"ז בסימן ר"ו סק"ט כתב בשם הרמב"ן להתיר בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-871)
871. והנה אמנם דעתם דהא דקי"ל לאסור בזה הוא משום דיצא השער והו"ל כמפרש אם מעכשיו בפחות, - אך לכאו' ל"מ הא דיצא השער הוי כמפרש, אלא דמה"ט לי"ב להתירא דטרשא דר"נ, אך אם הוה שרינן מכח הא דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, ל"ה מהני הא דיצא השער, דאכתי יש בזה לה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, והיינו בכגון ההיא דירושלמי שלא נתרצה למכור עכשיו בשער של עכשיו, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-872)
872. אך יש להעיר בזה, שהרי בפשוטו היתר פסיקה כשיצא השער הוא אף כשקבע לו זמן שאינו יכול ליתן לו בתוך הזמן, ואף כשזמן זה שקבע לו הוא שעת היוקר, ובכה"ג דמי לגוונא דהכא. [↑](#footnote-ref-873)
873. והיינו שהרי ההמתנה הכא אינה על המקח, אלא על המעות שהי' ראוי ליטול בתשרי, ובהמתנה זו נתרבה ממונו, שאם הי' נוטל את המעות בתשרי ל"ה לו ליטול אלא כשער של תשרי, ומכח ההמתנה הוא נוטל כשער של ניסן. [↑](#footnote-ref-874)
874. וי"ל עוד עד"ז, למשמעות ד' התוס' לעיל ס"ב א' ד"ה אינהו בתורת פיקדון דיסוד ההיתר דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, הוא דחשבינן לה כמו שהוא בפיקדון בידו, ולפ"ז י"ל דבטרשא דכבר מכר לו את החפץ ואין חיובו אלא מעות לא שייך ה"ט כלל. [↑](#footnote-ref-875)
875. בד' הנימו"י מבו' דהוא חד דינא עם הא דשרי ר"נ כשלא קצץ, דכיון דלא אסרו בטרשא אלא כשקצץ בתחילה ובסוף, ע"כ אין לאסור כשאומר כשער של זמן פלוני אלא כשהוא שעת היוקר וחשיב כקצץ, ומשמעות דבריו דלא אסרו אלא כשהוא שעת היוקר בודאי, דבכה"ג חשיב כקצץ לבסוף, (ולא סגי במה שהוא שעת היוקר ברוב שנים), ובד' הרמ"א בסימן קע"ג סי"ד מוכח דלא כן, עייש"ה, - אך בד' הרמב"ן מבו' דאף דס"ל דלדעת רש"י לא קי"ל כטרשא דר"נ, מ"מ בכה"ג דאי"ז שעת היוקר ברוב שנים יש להתיר, ויש להסתפק אם הוא משום דלא אסרו אלא כשקצץ לבסוף, וכל שהוא שעת היוקר ברוב שנים חשיב כקצץ, או דהוא היתר בפנ"ע דכל שאינו שעת היוקר ברוב שנים, לא חזינן לה כמוסיף על הדמים משום ההמתנה. [↑](#footnote-ref-876)
876. והעירו דכ"נ קצת בד' המרדכי בסימן שי"ט שכתב דפסק ר"י דטרשא דר"נ שריא כגון למכור סחורה בהמתנה יותר מדמי' ובלבד שלא יפרש אם מעכשיו וכו' אבל טרשא דר"פ אסורה, דאסור למכור סחורה בזמן הזול שבתשרי כשער של ניסן ולהמתין לו עד ניסן, ומשמע דאיירי בחד גוונא, ולמכור בדמים קצובים לזמן פלוני מותר, ולמכור כשער של אותו הזמן אסור. [↑](#footnote-ref-877)
877. ובזה מתפרש משמעות ד' הריטב"א שפירש לטרשא דר"פ דאיירי כשפסק עם הלוקח דמים קצובים, והיינו משום דאם לא פסק עמו דמים קצובים אלא כשער של ניסן, ליכא בזה להתירא דטרשא דר"נ, ואמנם י"ל דטעם התירא דר"פ דשכראי לא פסיד וכו' שייך גם בכה"ג, אך הריטב"א לטעמי' שדקדק מלישנא דר"פ דטרשא דידי ודאי שרי, דעדיפא טרשא דידי' מטרשא דר"נ, ובע"כ דאיירי כשפסק עמו דמים קצובים, דבכה"ג איכא גם להתירא דטרשא דר"נ. [↑](#footnote-ref-878)
878. אך מש"כ החזו"א כן לדינא צ"ע, שהרי בד' הרמב"ן וש"ר מבו' להדיא דיש להתיר בזה, וכן נקטו הפוסקים בסימן קע"ג. [↑](#footnote-ref-879)
879. וצ"ל לפ"ז דמש"כ הבעה"ת דטעם ההיתר בכה"ג הוא דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, הוא לדעת האוסרים בטרשא דר"נ, אך לדעת רש"י ודעימי' א"צ לזה, אלא כיון דלא יצא השער שרי משום שלא קצץ אם מעכשיו בפחות, ולדעתם שרי אף כשקצץ דמים לזמן פלוני. [↑](#footnote-ref-880)
880. והנה אמנם הבעה"ת בתחילת דבריו לא חילק בזה בין יצא השער ללא יצא השער, וע"כ כתב לדעת רש"י דכיון דלא קי"ל כר"פ ודאי דלא קי"ל כר"נ, אך צ"ל דאחר שהביא הבעה"ת לד' ר"ת בספה"י שחילק כן, שוב י"ל כן גם בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-881)
881. וכ"כ השטמ"ק בסוגיין בשם הריב"ש דמש"כ רש"י שהי' מוכר ר"פ בזמן הזול כשער של ניסן, היינו בסך קצוב הרגיל להיות בניסן. [↑](#footnote-ref-882)
882. הש"ך הביא כן ממש"כ הבעה"ת בתחילת דבריו בשם ר"ח, וצ"ב, דמש"כ הבעה"ת כן בשם ר"ח, הוא לטעמי', דלפי פירושו כיון דההיא דר"נ איירי כשאמר מעכשיו, משמע דאם לא אמר מעכשיו ל"ב לדינא דר"נ, אלא שרי לכו"ע משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי, אך לדעת רש"י ודעימי' אין מקור להתיר בזה, ואמנם לפי דבריהם יש להתיר בכה"ג משום דקי"ל לדין טרשא דר"נ דמותר להוסיף על הדמים כשלא פירש אם מעכשיו בפחות, אך משום זה אין להתיר כשיצא השער דהוי כמפרש, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א והנימו"י לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-883)
883. לכאו' יש מקום לדחות, די"ל דלדעת התוס' לא איירי טרשא דר"פ כשאמר כשער של ניסן, אלא איירי כשקצץ דמים כפי"מ שהוא עתיד להתייקר בניסן, וכמו שפירש כן הרמב"ן במלחמות לדעת בעה"מ, וכ"כ השטמ"ק בשם הריב"ש גם בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-884)
884. אמנם הנה הגר"ז בהל' רבית סכ"ב כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דאינו קוצץ עמו שיפרע לו יותר משער של עכשיו ואפשר שלא יתייקר כלל, וכ"נ קצת בד' הלבוש שם, ולפ"ז ניחא דיש להתיר אף בדבר שאינו מתקיים, - אך זה דלא כמש"כ הבעה"ת דטעם ההיתר בזה הוא משום דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-885)
885. ואמנם לפ"ז יש להעיר במש"כ הבעה"ת דבכה"ג שאומר לו הרי פירות הללו מכורות לך בדמים שישוו באייר בין רב בין מעט שרי לכו"ע, משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי וזביני הוא, דאם לכו"ע יש להתיר מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, מ"ט לדעת רש"י ודעימי' ה"ז אסור כשיצא השער, וכמש"כ הגידו"ת שם בדרך קמא, ונתבאר לעיל, ובע"כ מד' רש"י ודעימי' דלא התירו מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, אלא דכל שלא יצא השער שרי משום דמותר להוסיף על הדמים כשלא פירש אם מעכשיו בפחות, ולמש"כ הגידו"ת בדרך בתרא דד' רש"י קיימי כשקצץ בהדיא בדמים הרגילים בניסן, ניחא, - ושמא יש לדחוק דאין מכוון הבעה"ת דלכו"ע יש להתיר גם מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, אלא מכוון דבריו הוא דבכה"ג לכו"ע שרי, דלדעת רש"י ודיעמי' שרי משום דמותר להוסיף על הדמים כשלא פירש אם מעכשיו בפחות ולא יצא השער, ולדעת ר"ח ודעימי' שרי משום דא"ל חיטי הוא דקדחי באכלבאי, וכמו שדקדק הבעה"ת בתחילת דבריו מד' ר"ח להתיר בכה"ג מכח ה"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-886)
886. בס' נתיבות שלום סימן קע"ג ס"א אות ז' כתב דבד' הבעה"ת משמע שהתיר אף כשלא קבע זמן מסוים לפירעון, וכמו שהביא מתוספתא דאם אמר כשער שאתה מוכרו מותר, והיינו אף שלא קבע זמן מסוים אלא בכל זמן שיפרענו ישלם לו כשער שהחטים נמכרות ואפ"ה שרי, - אך הדבר ברור דאין מקום כלל להתיר בזה, דהו"ל כמפרש אם מעכשיו בפחות, והתוספתא לא איירי כלל כשאמר שיתן לו כשער שהחטים נמכרות בשעת הפירעון, אלא איירי כשאמר כשער "שאתה מוכרו", והיינו שער של הזמן שהי' עתיד מוכר זה למכור לאחרים, כאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ן בחידושיו, (וזהו שכתב לישב התוספתא לדעת רש"י דאי"ז רבית שמא ימכור עכשיו קודם היוקר), וע"כ הוא דשרי. [↑](#footnote-ref-887)
887. בתשו' מנחת יצחק ח"ז סימן ס"ה ד"ה אכן שוב נקט דאף לפ"ד האבנ"ז אין לאסור אלא בדבר שיש לו שער ידוע ולא בדבר שאין לו שער ידוע, עיי"ש, - וצ"ב, שהרי טעם האיסור בזה הוא משום דהו"ל ממש כמפרש, וא"כ ודאי דיש לאסור גם בדבר שאין לו שער ידוע, דהו"ל כמפרש אם מעכשיו כשער של עכשיו ואם בזמן פלוני כשער של זמן פלוני, - וגם מש"כ המנחת יצחק שם בהמש"ד לפקפק לדינא בעיקר ד' האבנ"ז, צ"ב, דלכאו' ד' האבנ"ז מוכרחים ואין מקום לנטות מהם, - וצ"ע לפ"ז גם במש"כ בתשו' שבט הלוי ח"ח סימן קצ"א עפי"ד הש"ך להתיר בכה"ג שקובע התשלום כפי שיהי' בשעת הפירעון, ולמש"כ האבנ"ז הרי דבכה"ג אין מקום להתיר, (וכאשר כ"ה מוכח מד' הרמ"א בסימן קע"ג סי"ד לאסור בזה), ואמנם אם ליכא שעה מסויימת שהיא שעת היוקר, שפיר יש מקום להתיר בזה, וכמש"נ לעיל מד' הרמב"ן והנימו"י. [↑](#footnote-ref-888)
888. ודבריו מתפרשים למש"נ במק"א דאף כשיודעים המוכר והלוקח דהוא יותר או פחות מדמיו, יש בזה לדין אונאה ובעינן בזה לדין מחילת אונאה, ולא אמרינן דכל שלא הטעו זא"ז לא חשיב כאונאה כלל, וכאשר כ"ה מבו' בד' קמאי בכ"ד, וגדולה מזו כתב הרמ"א בסימן רכ"ז ס"ז דאם הי' יודע הלוקח בשעה שלקחו שנתאנה ושתק, ומיד אחר הלקיחה קודם שיראה לתגר או לקרובו תובע אונאתו, לא אמרינן דמחל הואיל וידע, וע"כ כיון דמן הדין יש לו זכות תביעת אונאה והוא מוחל ע"ז, הו"ל אגר נטר. [↑](#footnote-ref-889)
889. אך בד' הגר"א שם סק"ה מבו' דאף בקרקע לא הותר למכור בהמתנה ביותר מדמי' כשמעלהו הרבה, וזהו שכתב דהא דבמשנתינו לא אסרו אלא משום דקץ, הוא משום דבניסן יקרי ארעתא, - ושמא הוא כמש"נ להלן לדון דלדינא לא קי"ל כד' הרמב"ן דקרקע שאני. [↑](#footnote-ref-890)
890. ויש להעיר בזה בד' החוו"ד שכתב בסימן קע"ג סק"ג במה שאסרו במעלהו הרבה, דבפחות משיעור אונאה לא מיקרי מעלהו הרבה, כמש"כ הש"ך להתיר בקרקעות כיון שאין בו אונאה, והמקומ"ח שם תמה על הדמיון, עיי"ש, ולפ"מ שדימה פחות משיעור אונאה לקרקעות, הרי דאי נימא דבקרקעות שרי למכור בהמתנה ביוקר אף בדבר ששומתו ידועה, מ"ט אסור למכור בהמתנה מטלטלין ששומתן ידועה כשמוסיף על דמיהן פחות משתות. [↑](#footnote-ref-891)
891. ועיי"ש שכתב דבעכצ"ל כן, דאל"כ מה בכך דגזה"כ שאין בו אונאה, מ"מ כיון דשומתו ידועה הרי הרבית נראה וניכר, וכן הק' השער דעה בסימן קע"ג סק"ב, - ולמש"כ הרמ"ה דעיקר איסורא דמכירה בהמתנה ביוקר, הוא מכח דין חזרת אונאה, שמוחל על אונאתו מכח המתנת המעות, ניחא, דע"כ הוא דבדברים שנתמעטו מאונאה ליכא לעיקר האיסור, וכמש"כ הרמ"ה שם, - וי"ל עוד, דהוא משום דבדבר שאין בו אונאה, יכול לקבוע שומתו בדמים מרובין, ולא חזינן לה כ"יותר מדמיו", וכל הא דל"מ לשום את המקח בדמים מרובין, ומכח זה חזינן לה כ"יותר מדמיו", ויש בזה לאיסור רבית, הוא מכח פרשת אונאה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-892)
892. ויש להוסיף, שהרי חזינן בד' הרמב"ן דמסברא ל"ה ברירא לי' הך מילתא דקרקע שאני, והביא די"מ דאיידי דתנא רישא וכו', וע"כ לדעת רש"י דליכא הכרח לחלק ביניהם, י"ל דדמי קרקע למטלטלין, כאשר כ"ה משמעות הגמ' דדמי דין טרשא בקרקע למטלטלין, וכל הא דלא אסרו במתניתין אלא בקץ לי', הוא מכח דינא דטרשא דר"נ. [↑](#footnote-ref-893)
893. אך יש מקום לומר דגם למש"כ הרמ"ה דעיקר האיסור במכירה בהמתנה הוא משום דין חזרת אונאה, מ"מ הוי האיסור גם בפחות משתות, דהא דליכא דין חזרת אונאה בפחות משתות הוא משום מחילה, וכל דאיכא המתנת מעות אמרינן דמחילה זו היא בעד ההמתנת מעות, וע"כ ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-894)
894. נתחדש בדבריו דאם היתה טרשא אסורה, ל"ה האיסור בכה"ג משום רבית אלא משום אונאה, והיינו דכיון שקצצו כן את דמי המקח, הרי דהמקח מחייב דמים אלו, ואין בזה משום רבית, אלא דכיון דהוא יותר מדמי המקח יש בזה לאיסור אונאה, וע"ז הוא דמהני התירא דטרשא דבכה"ג שממתין לו את המעות הוא רשאי להוסיף על דמי המקח, וממילא דלי"ב לאיסור אונאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-895)
895. י"ל דהוא משום דאיירי כשיודע הלוקח שהוא יותר מדמיו ומחל על האונאה, אך זה תליא בפלוגתת הפוסקים בחו"מ סימן רכ"ז ס"ז בגונא דידע הלוקח שנתאנה אם יכול לתבוע אונאתו. [↑](#footnote-ref-896)
896. ובדעת הרמ"ך דס"ל דיש בזה לדין אונאה, י"ל דהוא משום דעיקר התירא דטרשא הוא משום דלא חזינן כאגר נטר אלא דכך הוא דמי החפץ, וממילא דיש בזה לדין אונאה, דאי נימא דליכא אונאה משום דמוסיף בדמיו בעד האגר נטר, הו"ל רבית, אך צ"ע דמ"ש מפחות משתות דמהני בזה התירא דטרשא דלא יהא בזה לאיסור לא תונו, וכמש"נ לעיל בהערה, - ואמנם לפ"ז מסתברא מילתא דמש"כ הרמ"ך דאם נתאנה בשתות קנה ומנכה לו שיעור אונאתו מדמי מקחו, הוא רק קודם ששילם הלוקח את הדמים, כאשר כ"ה בל' הרמ"ך, אך אחר ששילם הלוקח את הדמים לי"ב לדין חזרת אונאה, והיינו משום דמצינו לדון דהוו הדמים בעד האגר נטר, והוי א"ר שאינו יוצא בדיינים, וי"ל דמה"ט לא כתב הרמ"ך דמשכח"ל גם אחר כדי שיראה, דס"ל דכל הא דאחר כדי שיראה ל"מ לתבוע אונאתו, הוא רק כשכבר נתן המעות, (ונחלקו בזה הפוסקים בחו"מ סימן רכ"ז ס"ג). [↑](#footnote-ref-897)
897. ולא תיקשי ע"ז ממש"כ הרמ"ה דעיקר האיסור דמכירה בהמתנה ביוקר הוא משום דין חזרת אונאה, והרי דיש בזה לדין אונאה, דהיינו משום דס"ל דלא הותר מכירה בהמתנה ביותר מן הדמים, אלא שבאנו לדון דכ"ה דמי המקח עצמו, וע"ז הוא דאמרינן דבתורת דמי המקח הו"ל אונאה, ואם מוחל על אונאתו בעד המתנת המעות הו"ל רבית. [↑](#footnote-ref-898)
898. ועיי"ש שכתבו דבטרשא דר"נ אין להתיר מכח ה"ט, שהרי הי' משתכר בהמתנת המעות דשמא הי' השכר שלו נפסד אם הי' שומרו עד ניסן, והר"י מלוניל הוסיף דבההיא דר"נ איירי במוכר עני הצריך למעות, ואילו הי' הלוקח נותן לו מעות עכשיו הי' נוטל ממנו המוכר כשער הזול, והא דהוא מייקר לו כשער היוקר הוא משום המתנת המעות, והר"י מלוניל פירש דר"נ גופי' שרי אף בטרשא דידי' מכח ה"ט דבידו להמתין עד שער היוקר. [↑](#footnote-ref-899)
899. וכ"ה מוכח גם ממה שפירש הרמב"ן לדעת בעה"מ, דהתירא דר"פ הוא אף בגוונא שאינו מתייקר כן אלא במיעוט השנים, עיי"ש, ובכה"ג ודאי דאין מקום לדון כלל להתיר משום ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, - ובע"כ דהא דשרי ר"פ הוא משום דאינו נוטל היוקר בעד האגר נטר, וע"כ אף אם לא יהיו דמי השכר כן בניסן אלא במיעוט השנים, מ"מ יש בידו לומר דמה"ט הוא דאינו מתרצה למכור עתה אלא בדמים אלו, כיון שבידו להניחו עד ניסן ושמא יהא שוה דמים אלו, ונמצא דמה שהוא נוטל היוקר אי"ז בעד האגר נטר. [↑](#footnote-ref-900)
900. וזה מתפרש אי נימא דהא דכשיצא השער הו"ל כמפרש, הוא משום דסתמא דמילתא אם הי' הלוקח נותן לו דמים עכשיו הי' מתרצה ליטול כשער של עכשיו, וע"כ הוא דבההיא דר"פ דשכראי לא פסיד וכו', אף דיצא השער אמרינן דל"ה מתרצה ליטול עכשיו כשער של עכשיו ול"ה כמפרש, והדר דינא דיש בזה להתירא דטרשא דר"נ. [↑](#footnote-ref-901)
901. ובפשוטו הטעם בזה למש"כ הר"י מלוניל דעיקר הא דשרי ר"פ הוא משום דאין המוכר נהנה בהמתנת המעות, וכל שהוא מתרצה ליטול עכשיו כשער של עכשיו, נמצא דהוא נהנה בהמתנת המעות, וזה כמש"כ הרמב"ן דכל שאומר אם מעכשיו כשער של עכשיו, אין מקום להתיר מכח ה"ט דחיטי הוא דקדחי באכלבאי, ונתבאר בדף מס' 43, - ובדעת הרשב"א יל"פ בזה בע"א, וזה למש"נ לעיל דמשמעות דבריו דעיקר הא דשרי ר"פ הוא כדינא דר"נ דטרשא שרי כשלא קצץ אם מעכשיו בפחות, ול"מ הא דשכראי לא פסיד וכו', אלא דמה"ט שרי אף כשיצא השער ול"ה כמפרש, הרי ודאי דכל שאמר אם מעכשיו בפחות ליכא לעיקר התירא דר"פ. [↑](#footnote-ref-902)
902. האבנ"ז בסימן ר"ו סק"ה כתב בדעת ש"ר שפירשו לההיא דר"פ כשלא אמר אם מעכשיו בפחות, דהוא משום דכל שאמר אם מעכשיו בפחות ליכא לעיקר טעם ההיתר, דכיון שהי' מתרצה ליטול עכשיו בפחות, נמצא דמה שהוא נוטל בניסן כשער של ניסן הוא משום המתנת המעות, ולא ניח"ל לפרש דהא דאמר דקא עבידנא מילתא בהדי לוקח היינו במה שהוא מוכרו מעכשיו בפחות, דמ"מ כיון דאם הי' נותן לו עכשיו הי' מוכר לו בפחות, נמצא דמה שנוטל בניסן כשער של ניסן הוא אגר נטר. [↑](#footnote-ref-903)
903. הרשב"א בתו"ד כתב דר"פ לא קץ למימר לי' אם מעכשיו בכך וכך, דזוזי לא צריך, ובפשוטו נראה בדבריו דעיקר הא דא"ר פפא דזוזי לא צריכנא הוא לפרש דלא אמר אם מעכשיו בכך וכך, ואה"נ דגם אם הי' צריך לזוזי הי' שרי בכה"ג שלא אמר אם מעכשיו בכך וכך, וכ"נ ממש"כ שם דבמתניתין לא אסרו אף דקרקע לא פסיד אלא משום דאם מעכשיו בכך וכך, ומשמע דאם ל"ה אומר אם מעכשיו בכך וכך הי' לנו להתיר אף כשהוא צריך לזוזי, - אך לכאו' אי"ז מתישב, דכיון דלא א"ר פפא אם מעכשיו בכך וכך, מ"ט הוצרך להא דזוזי לא צריכנא, ואטו הוצרך ר"פ להוכיח דלא אמר אם מעכשיו בכך וכך, - וע"כ נראה דמכוון ד' הרשב"א, דאם הי' צריך לזוזי, הרי הי' מתרצה ליטול עכשיו כשער של עכשיו, והו"ל כאומר אם מעכשיו בכך וכך, וזה ע"ד מש"כ הרשב"א דלגבי הלוקח כל שיצא השער הרי היא כקציצה וכו'. [↑](#footnote-ref-904)
904. ובתו"ד נקט דלדעת הבעה"מ יש להתיר כשפסק עמו דמים קצובים אף כשאינו מתייקר אלא במיעוט השנים, ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-905)
905. וזה ממשה"ק על ר"פ מהא דאסרינן במתניתין כשאומר אם לגורן בי"ב מנה אף דקרקע אינה נפסדת, והרי דשרי ר"פ אף כשפסק דמים קצובים, דאל"כ הרי ל"ק כלל ממתניתין שפסק עמו דמים קצובים, וכמש"כ כן הרמב"ן במלחמות. [↑](#footnote-ref-906)
906. וכ"ה להדיא בד' הלבוש בסימן קע"ג ס"א דהא דאסרינן בטרשא דר"פ, הוא משום דלגבי הלוקחים איכא נשך ותרבית, והרי דלגבי הלוקח חשיב דאיכא ג"כ תרבית, - אך לדעת הר"י מלוניל ודעימי' הרי הא דאסרינן בזה הוא משום דאף שלא נתרבה ממונו של המוכר מכח המתנת המעות מ"מ נתמעט ממונו של הלוקח מכח המתנת המעות, וכמש"כ החכמ"א, והו"ל כתרבית בלא נשך. [↑](#footnote-ref-907)
907. הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד דין ל"ד כתב דקמ"ל דאף בגונא שרצה המוכר למכור והלך אצל הלוקח, מותר למכרו בהמתנה בי"ב, אף דבכה"ג אם הי' נותן הלוקח המעות מיד ל"ה נותן אלא י', דמ"מ כיון שאם הי' הלוקח בא לקנות הי' נותן י"ב, לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-908)
908. ובד' החוו"ד בסימן קע"ג סק"ג מבו' דקמ"ל, דאף דמעילים הוו דבר שיש לו שער ידוע, מ"מ כיון דהוא רגיל להשתנות כשבאים שרים לעיר, לא חשיב כמפרש, וכ"כ המקומ"ח שם דמהני הא דרגיל להשתנות כשבאים שרים לעיר דעי"ז לא חשיב כשער קבוע, וכתב לישב בזה למשה"ק הגר"א שם סק"ה דכיון דשומתו ידועה הוי כמו קץ, ואף שרגילות וכו' מ"מ הוא קרוב לשכר ורחוק להפסד. [↑](#footnote-ref-909)
909. ועיי"ש שכתב לדון אם התיר ההגמ"ר אף כשנותן הלוקח כפי הדמים שהי' מעלה השר, או דלא הותר אלא כשנשאר ללוקח ריוח הרבה, וכתב דתליא בב' דרכים אלו, וצ"ב, - והגר"א בסימן קע"ג סק"ה פירש לעיקר ההיתר בזה בע"א, דהוא משום דאם יבא השר הי' כופל יותר ממה שנתן והוי קרוב לשכר ולהפסד וכמו כל סחורה שהוא במזל, וע"כ הוא דשרי, ומה שהצריך שברוב פעמים היו באים השרים לעיר, הוא משום דאף דמדינא מותר בלא"ה מ"מ מיחזי כאגר נטר. [↑](#footnote-ref-910)
910. ולפי דבריו יש להתיר במוכר דבר ששומתו ידועה בדולרים ופוסק שישלם לו בדולרים, דאף דאסור למכור חפץ שיצא השער בהמתנה ולפסוק שישלם עמו כשער של זמן הפירעון, וכמש"נ בדף מס' 43 דזה אסור לכו"ע, משום דאם ישלם עכשיו ישלם כשער של עכשיו והו"ל כמפרש אם מעכשיו בפחות, וה"נ הי' לנו לאסור בכה"ג, משום דהוי כקוצץ עמו שאם יפרע עכשיו ישלם כפי שער הדולר של עכשיו, ואם יפרע לאחר זמן ישלם כשער של אותו הזמן, מ"מ שרי משום דהוי כמוכר חטים בעד שעורים דשרי, ובלא"ה יש מקום להתיר בזה למש"נ בדף מס' 43 דבד' הנימו"י מבו' דלא נאסר למכור בהמתנה לפורים כשער של פורים אלא משום דבפורים דמיו קצובין ליוקר, וע"כ הו"ל כקוצץ בתחילה ובסוף, אך בלא"ה שרי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-911)
911. ובדף מס' 43 נתבאר דלדעת הריטב"א מסתברא מילתא כמש"כ החזו"א דבכה"ג ליכא להתירא דטרשא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-912)
912. קו' זו היא לדעת הסוברים דהתירא דפסיקה בהוזלה כשיש לו הוא אף כשקבעו זמן שאין הלוקח יכול לתבעו בתוך הזמן, אך לדעת הסוברים דלא הותרה פסיקה בהוזלה כשיש לו אלא כשיכול הלוקח לתבוע בתוך הזמן, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 32, והיינו משום דל"מ התירא דיש לו לחשוב דליכא כלל הלואה ולהתיר ההוזלה, וע"כ לא הותר אלא כשיכול הלוקח לתבעו מיד דלא חשבינן לההוזלה שהיא בעד המתנת המעות, הרי דאף אם הוה מהני התירא דיש לו בטרשא, מ"מ כיון שקבע זמן לפירעון שאין יכול המוכר לתבעו בתוך הזמן, אסור למכרו ביוקר, - אך בד' הרמב"ן מבו' להדיא דביסוד הדין חמיר דין טרשא מדין פסיקה בהוזלה, ואף דפסיקה בהוזלה הותרה כשיש לו פירות, מ"מ טרשא לא הותרה אף כשיש לו מעות. [↑](#footnote-ref-913)
913. בפשוטו הי' מקום לפרש בזה, דהוא משום דבפסיקה כל הא דחשבינן דאיכא הקדמת מעות בהלואה, הוא משום דעדיין לא זכה במקח ולא ניתנו המעות כפירעון על המקח אלא הו"ל כהלואה, אך אם הוה חשבינן להמעות כתשלום על המקח ליכא בזה הלואה כלל, וע"ז הוא דמהני הא דיש לו וחשיב כמו שקנה את המקח וממילא דליכא הלואה כלל, ומשא"כ בטרשא דהאיסור הוא משום המתנת דמי המקח, ל"מ מידי הא דנחשוב שקנה את המעות שביד הלוקח, דמ"מ כיון שלא קנאם קנין גמור עדיין ההלואה קיימת, והא דבסאה בסאה שרי כשיש לו, הוא משום דחשיב דברשותו אייקר, וזה לא שייך הכא כלל, וי"ל עוד דשאני בפסיקה בהוזלה דשרי כשיש לו משום דקנה את הפירות למי שפרע, ומשא"כ בטרשא דליכא לה"ט, - אך אי"ז מתישב בד' התוס' לעיל מ"ו א' וס"ג ב' דמבו' דהי' מקום לדון דיועיל התירא דיש לו גם בהלואת סאה בסאתים, וכל הא דל"מ הוא משום דדרך הלואה חמיר טפי, והרי דאלמלי הא דדרך הלואה חמיר טפי, הי' בזה להתירא דיש לו, ומכח זה הוה חשבינן דליכא הלואה כלל. [↑](#footnote-ref-914)
914. ודבריהם מתפרשים למש"נ בדף מס' 35 מד' הטור דבההיא דהתם לא חשיב כלוקח בזול, אלא חשיב כמוכר ביוקר, ונתבאר שם דאף דבדיני חו"מ חשיב בכה"ג כלוקח בזול, מ"מ כיון דהעסק שביניהם אינו מכירת מעות שאינם טבועות, אלא קניית דינר טבוע, ע"כ לגבי דיני רבית חזינןלה כמוכר את הדינר ביוקר, וממה שאמרו שם דכל דיש לו שרי, יש ללמוד דמותר למכור בהמתנה כשיש לו מעות. [↑](#footnote-ref-915)
915. לכאו' הוא משום דהתם שאינו פוסק עמו זמן, יש בזה להתירא דהלויני עד שיבא בני, דאין היוקר בשכר המתנת המעות, אך כל שפוסק עמו זמן והוי היוקר בשכר המתנת המעות, ל"מ הא דיש לו, - וי"ל עוד דהוא משום דכל שלא קבע זמן מצינו לחשוב דכבר הוחלט לו ולי"ב המתנה כלל, ומשא"כ כשקבע זמן דודאי דאיכא המתנה. [↑](#footnote-ref-916)
916. בד' התוס' לעיל שם ד"ה נעשה כאומר משמע קצת דכל החלפה דב' מיני מטבעות שרי כשאומר עד שיבא בני, ומשמע דהוא אף כשנותן לו השלחני מטבע שהוא פירא ומתחייב לו מטבע שהיא טיבעא, ובכה"ג דמי לטרשא, ואפ"ה שרי כשאומר עד שיבא בני, - אך גם בדבריהם י"ל כמש"כ בס' החכמה דלא התירו אלא כשלא קבע זמן ואומר הלויני עד שיבא בני. [↑](#footnote-ref-917)
917. בד' ר"ה גאון שלפנינו שם לא נתברר אם מכוון דבריו הוא לפרש כן לטרשא דר"נ, או מכוון דבריו לפרש כן לטרשא דרב חמא, אך בספה"י לר"ת סימן תקע"ט כתב בשמו שפירש כן לטרשא דר"נ, וס"ל דקי"ל כטרשא דר"נ, וכ"כ ההגמ"ר בסימן תל"ד, וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' בשלהי סוגיין ועוד מקמאי בשמו שפירש להא דטרשא דר"נ בע"א וס"ל דקי"ל הכי, - וצ"ב לפ"ז בהא דפרכינן עלה ממתניתין ומשני דהתם קץ לי', ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן רי"ג סק"ג וסק"ד.

     ובספה"י שם כתב דלדעת ר"ה גאון לא איירי הא דטרשא כלל בהקדמת מקח, אלא איירי בהקדמת מעות, והק' ע"ז דמתניתין איירי בהקדמת חפץ, ומה פרכינן מינה לטרשא דאיירי בהקדמת מעות, וכ"ה בשטמ"ק בסוגיין בשם תוס' שאנץ, וצ"ב, - ובד' הגר"א בהגהתו בסוגיין ובסימן קע"ג סק"ל מבו' דפי' ר"ה גאון שהביא הרמ"א שם הוא כפי' הגאונים שהביא הרמב"ן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-918)
918. הך מילתא דחיוב התשלומין הוא רק בשעה שהמוכר נותן לו את המקח, לכאו' הוא מבו' כן להדיא בד' רבינו יונה בב"ב פ"ז א' שכתב דהלוקח חפץ הנמצא ביד חבירו, אע"פ שמתנה עמו שלא יתן לו החפץ עד חדש וכו' מותר להקדים לו המעות ולאוזולי גבי', עיי"ש, ומבו' בדבריו שם דאיירי אף כשקנה את החפץ בקנין גמור, והרי דמן הדין אינו חייב בתשלומין עד שיתן לו את החפץ, וזהו שהוצרך להשמיענו דמותר להקדים לו המעות. [↑](#footnote-ref-919)
919. אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הריטב"א בריש פירקין דגם בדרך מקח שייכא רבית דאורייתא, ונתבאר בדף מס' 41 בדעתו דהא דטרשא אי"ז רבית דאורייתא, הוא משום דלא חזינן לה כלל כמוסיף על דמיו אלא חזינן לה כדמי המקח שמכר לו ביוקר, וא"כ הדר קשיא דמ"ט לא התירו לשכור הימנו בפחות כ"ה דהתירו בטרשא, - ונראה די"ל דהא דטרשא ל"ה רבית דאורייתא משום דה"ז מתפרש כדמי המקח, לאו היינו דמה"ט חשבינן דלי"ל ריוח כלל, דודאי כיון שהוא מוסיף על דמיו, אית לי' ריוח, דמכירה ביוקר הוי ריוח ממון, ואך דמ"מ לי"ב איסור רבית, דכל עיקר איסור רבית הוא רק בשמתחייב להוסיף לו על ההלואה עצמה, אך כל שמתחייב להחזיר לו ההלואה עצמה באופן היותר טוב, אי"ז רבית כלל, - וע"כ הוא דאסרו לשכור הימנו בפחות, דעיקר ההיתר דטרשא הוא משום דה"ז מתפרש כדמי המקח ואינו נותן לו דבר מלבד פירעון ההלואה, ואף דיש לו בזה ריוח ממון מ"מ לי"ב איסורא, ומשא"כ כששוכר הימנו בפחות דמלבד פירעון ההלואה הוא משכיר לו בזול, לי"ב לעיקר ההיתר דטרשא, דאף דה"ז מתפרש כדמי השכירות, מ"מ כיון דיש לו ריוח באופן שכירות זה, הו"ל רבית. [↑](#footnote-ref-920)