קכה, ד
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / יש נוחלין

**א"ל נהרדעי לטעמייהו דאמר רבה וכו'**. מדברי הרשב"ם נראה שבתחילת הגמ' שאמרו דלרבנן נוטל במלוה פ"ש היינו משום דמלוה כמאן דגביא דמיא, וביאר הרשב"ם בד"ה אבל דהטעם הוא משום שהשטר נחשב כמשכון וכגבוי ומוחזק, ומבואר דכל מה דמדו רבנן הוא רק במלוה בשטר ולא במלוה ע"פ, [ולרשב"א זה הטעם שאינו גובה רבית משום שאין על הרבית שטר]. אבל למסקנא דטעמא דרבנן הוא משום שגבו מעות או קרקע [למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה] א"כ אין נפק"מ אי מיירי במלוה בשטר או מלוה ע"פ, אלא הכל תלוי בגביה, ומימת הגביה הוא מוחזק. ודבר זה הוא פלא גדול הרי עד הגביה החוב נחשב ראוי, וא"כ ירש הפשוט חצי מן החוב, וכנגדו ירש הבכור חצי מן החוב, וא"כ לאחר שחלקו בחוב נמצא שכל אחד גובה את החוב של עצמו, ואייך שוב בשעת הגביה יפקע כוחו של הפשוט, ויטול הבכור פ"ש בגביה. ודבר זה הוא גם פלא בגמ' בב"ק הרי אם אין הבעל יורש בראוי נמצא שבשעת מיתה הבעל לא ירש את נזקי האשה אלא אחד מן היורשים, א"כ אייך שוב הכל תלוי בשעת גביה האם גבו קרקע או מעות, וצ"ל בזה עפ"י היסוד שנתבאר לעיל שדין החלוקה ודין הירושה הוא רק מכח השם יורש שיש לכל אחד בתפוסת הבית, והיינו שכל מה שהוא גובה בנכסים הוא מחמת שהוא הנציג של האב לענין ממון זה, וא"כ לאחר הגביה נתברר שיש כאן יורש חדש, ששמו בכור או בעל, שהרי בנכסים הללו האב היה מוחזק, וא"כ שם היורש של הבכור הוא בפ"ש, וכן יש שם יורש לבעל, ולכך הוא מקבל פ"ש. והן הן הדברים שנתחדשו בסוגיא דירושת עובר.

ועוד נראה דכל החילוק בין גבו מעות או גבו קרקע, [למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה] הוא רק אליבא דרבנן, דמלוה הוי ראוי, ובזה פליגי דאם גבו מעות או גבו קרקע זה נחשב מוחזק בזה, אבל אליבא דרבי דאית ליה דמלוה כלל לא הוי ראוי, אלא שבח דממילא, א"כ אין נפק"מ כלל מה הוא גובה.

אך עדין יל"ע הרי הרשב"ם כתב לעיל דכל דברי רבי דהאב נחשב מוחזק בחוב הוא אך ורק במלוה בשטר, אבל במלוה ע"פ הוי ראוי, אבל אם גבו מעות או קרקע [לרבה או לר"נ] הרי הוא מוחזק מחמת הגביה של הקרקע או של המעות, וא"כ אפילו במלוה ע"פ הוא מחוזק. וצ"ע.

**גבו קרקע יש לו.** פי' רשב"ם דכיון שיש שעבוד על הקרקע הוי הוא כמשכון, והיינו דהשעבוד גדרו שיש לו זכות ממון בקרקע חבירו, ולא רק זכות גביה בעלמא. וביארו הראשנים דכ"ז הוא דוקא למ"ד שעבודא דאורייתא, אבל למ"ד שעבודא לאו דאורייתא אף שיש שעבוד מדרבנן לא חשוב מוחזק. וז"ל רבינו יונה 'מפורש טעם הדבר בסוף גט פשוט דגבו קרקע יש לו, משום דשעבודא דאורייתא, והרי קרקע זה כמי שנקנה למלוה מחמת שעבודו'. וכוונתו שבגמ' לקמן קעה: הביאו ראיה מדברי רבה דסובר שעבודא דאורייתא, מבואר להדיא שאם שעבודא לאו דאורייתא אף שיש שעבוד דרבנן מ"מ לא הוי כאילו יש לו ממון בגוף הנכסים וכעין משכון. ועי' ברמ"ה לקמן קעה: אות קמד שכתב 'דאי לאו דאורייתא ולא זכי ביה בע"ח אלא מעידנא דגבייה, הו"ל ראוי ואין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק, ונהי דתקינו ליה רבנן שעבודא לב"ח שלא תנעול דלת בני לוין, אבל לזכויי ליה לבכור מאי דלא זאכי ליה רחמנא לא תקינו דהא ל"ש ביה האי תקנתא'. וכיון לזה בקוב"ש כאן אות שפו וכתב דחלוק מיסודו דין שעבוד דאורייתא משעבוד דרבנן, דשעבוד דאורייתא הוא קנין מסוים בנכסים, משא"כ למ"ד שעבודא לאו דאורייתא יש לו רק אפשרות גביה מכח הפקר בי"ד הפקר, וזכות זו היא רק בשעת גביה, ולכך הוי ראוי. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות סג.

**גבו מעות יש לו.** פי' הרשב"ם דמעות הלווהו ומעות שקיל, וכתב בזה הרשב"א 'ואני מוסיף טעם לדבריהם, דרב נחמן סבר כיון דיהיב זוזין ודעתו סמוכה עליהן, ועיקר פרעון במעות, וכל שיש לו מעות אי אפשר לסלקו בקרקע, ואפי' תולה מעותיו באחר וכו', דאלמא כשם שנתן מעות כך דעת שניהם להושיב לו מעות וכו'. והיינו דכיון שעיקר זכותו של המלוה הוא שהלוה יפרע לו מעות, [והקרקע הוא רק בגדר שעבוד וערבות על החוב], בזה אמרינן שאם הוא פורע לו מעות זה נחשב שפורע מה שקבל ממנו. אבל אם הוא פורע קרקע הרי הוא פורע את השעבוד. ולכן לענין מוחזק נחשב יותר מוחזק במעות מאשר הקרקע. וגם הריטב"א אחר שהביא דברי הרשב"ם כתב 'פירוש לפירושו דכיון דמלוה זוזי ממש אוזיף דעתו במעות ועל דעת כן יורדים שתיהם, ומפני כן כופין את הלוה לפרוע במעות וכו'.

והתוס' הק' דא"כ בנזקין דלא יהיב זוזי אף בגבו מעות יהא כגבו קרקע, ובגמ' בב"ק מבואר שהוא נחשב מוחזק בזה.

[וראיתי שכתבו בזה שגם התשלום בנזקין הוא למלאות ולהשלים את הנזק שעשה, וע"י שמשלם דמי החפץ הוא מחזיר לו את החפץ עצמו, ולכן חשוב מוחזק במעות].

**ביאור הקו' לרבה. קו' ראשונה.**

**א"ל אביי לרבה וכו',** לדידך קשיא מ"ש מעות דלא וכו'. והדבר תמוה הרי נתבאר לעיל דעיקר סברת רבה הוא משום שעבודא דאוריתא ויש לו קנין שעבוד בקרקע, א"כ מה קו' אביי מ"ש מעות וכו', הרי במעות ליכא שעבוד.

ומצינו בזה כמה דרכים, ברשב"ם כאן ד"ה לאו הא קרקע כתב 'דאי הוה בעי לוה הוה מסלק ליה בזוזי', והיינו דאפילו אם שע"ד מ"מ כיון שאין לו זכות גמורה בקרקע, דהא אי בעי הוה מסלק ליה בזוזי, וא"כ זה סימן שאינו מוחזק גמור בקרקע, והוי ראוי. וכן כתב ברבינו יונה 'לא הוה מסתבר ליה לאביי לחלק בין קרקע למעות, ואפילו ס"ל שע"ד, דמדאורייתא אין לנו לחשוב את קרקע הלוה למוחזק למלוה.

ועוד כתב ברבינו יונה 'גם נראה לנו, דס"ל לאביי שעבודא לאו דאורייתא, והלכך אין לחלק ביניהם', ועיקר הקו' היא דרבה עצמו ס"ל לקמן קעה: דשעבודא לאו דאוריתא. [והוסיף ר"י חידוש נפלא, דלכאו' קשה למה אביי לא הק' מדברי רבה עצמו שסובר ששעל"ד כמבואר בסוף ג"פ, ותי' ר"י דס"ד דאביי דאע"ג דאית ליה לרבה שעל"ד, ס"ל שהקרקע מוחזקת, כיון דבע"ח למפרע הוא גובה, וא"כ הרי הקרקע מוחזקת, ולכך הק' רק מ"ש מעות וכו', פי' דכיון ששעל"ד אין לחשבו כמוחזק, ואפילו אם בע"ח למפרע הוא גובה. ודבר זה צריך לבארו, מה אכפת לי שאין שעבוד סו"ס למפרע הוא גובה, וכך מבואר גם בתוס' גיטין נ. דאביי סובר שעבודא לאי דאוייתא ואפ"ה סובר למפרע הוא גובה. וכבר תמה בזה בפנ"י שם ועי' בסמוך[[1]](#footnote-1)].

ולפי"ז מבואר היטב הא דמשני 'טעמא דבני מערבא קאמרינן ולן לא סבירא לן', והיינו דעיקר תי' הגמ' היא דרבה עצמו סבר שעל"ד, ולכך אין חילוק בין גבו קרקע לגבו מעות, אבל בני מערבא ס"ל דשעבודא דאורייתא, ולכך בגבו קרקע יש לו. [וגם לדרך זו יש להק' דאפילו אם שעל"ד, אבל אכתי איכא שעבוד מדרבנן, וא"כ זה הטעם שבגבו קרקע יש לו, וצ"ל כנ"ל].

והיה מקום לומר באופ"א, דאדרבא דאביי ידע שסברת רבה הוא משום שיש שעבוד, אלא שאם יש שעבוד בקרקע יש גם שעבוד במעות, והיינו משום דבמיניה דידיה יש שעבוד גם במטלטלין, וא"כ בשניהם יש שעבוד. והדברים מפורסמים שבתשו' המיוחסות לרשב"א סי' סא כתב לגבי דין קדימה 'אלא שאני סבור דאילו באו שניהם בב"א לגבות מטלטלין דלוה, נותני לראשון ואין בע"ח מאוחר במקום מוקדם כלום, משום דקיי"ל שעבודא דאורייתא, ואפילו במטלטלי אית דין קדימהכל שהם ביד הלוה, ולא אמרו שאין להם קדימה אלא לגבי לקוחות, או שגבאן בע"ח מאחר'.

**קו' השניה לרבה.**

**ועוד הא מר הוא דאמרת וכו'.** הדברים צ"ב רב, מה הדמין בכלל, דהתם גבי סבתא שפיר מיקרי ראוי לגבי בעל, משום שהיא יכולה למכור, שהרי לא מיירי בחוב שיש שעבוד על הנכסים, אבל הכא הרי יש שעבוד של המלוה על הנכסים. ומצינו בזה כמה דרכים.

א. בחי' הר"ן כתב שגם קו' זו היא לרבה לשיטתו דשעל"ד, וז"ל הר"ן 'אלא ודאי ה"פ דלטעמיה דרבה מקשינן דס"ל שעבודא ל"ד כדאיתא בסוף מכילתין, ולדידיה כל היכא דזבין לוה, מלוה מדאורייתא לא מצי טריף ופקע ליה שעבודא דמלוה מההיא ארעא לגמרי, הלכך דמי למאי דאמרינן גבי ההוא סבתא וכו'. ונמצא לפי"ז ששני הקו' הם חד קושיא, דרבה לשיטתו דס"ל דשעבודא לאו דאורייתא. אלא שהקו' השניה בא להוסיף דאפילו אם נפרש ששעבודא לאו דאו', מ"מ סו"ס איכא סברא דבמיניה דידיה יש שעבוד, וא"כ נחשיב את הקרקע כמוחזק אצל המלוה, וע"ז הק' מההיא סבתא דכיון שהלוה יכול למכור חשיב שאינו מוחזק אצל המלוה.

ועולה מדבריו דאותו הטענה שיש לגבי ההיא סבתא 'דאי קדמה וכו' אותו הטענה יש גם כאן דאי זבין לוה.

והוסיף ע"ז הר"ן דאפילו שלא דמי לסבתא, משום דהכא אפילו אי ליכא שעבוד מה"ת מ"מ מדרבנן יש שעבוד הוא יכול לטרוף מלקוחות, ולכך יחשב מוחזק, אבל בההיא סבתא הרי ע"י המכירה פקע כלל זכותו בקרקע, וכתב הר"ן 'לאו קושיא דמשום שעבודא דרבנן לרבה לא מיקרי מוחזק', והביא לזה ראיה מהגמ' לקמן קעה: שהביאו ראיה מדברי רבה שגבו קרקע יש לו ששעבודא דאורייתא, ולכאו' קשה מה הראיה הרי יש שעבוד דרבנן, 'אלמא דאי לאו דאורייתא כיון דאי קדים וזבין מדאורייתא זבינה זביני, ולא מצי טריף, ראוי הוי, דשעבוד דרבנן לא משוי מוחזק'.

ב. ברבינו יונה פירש באופ"א, דקו' הגמ' היא דבשניהם יש צד הפקעה בנכסים, פי' דקו' הראשונה של אביי היתה הרי רבה ס"ל דשל"ד, וא"כ אין כאן קרקע שיש למלוה זכות בה. ועוד הק' שלא תאמר שאף שאין כאן שעבוד, מ"מ כיון שנכסים הללו יביאו לבסוף לידי המלוה וא"כ נחשיבם כאילו הם מוחזקים כבר ביד המלוה, וע"ז אמרו שכיון שיכול לסלקו בזוזי ולא יבא ליד המלוה, נמצא שאינו מוחזק בזה. וא"כ הדמין הוא שבשניהם יש אפשרות להפקיע את הנכסים, דכמו שמצינו בההיא סבתא שכיון שאי זבני הוי זביני ולא מיקרי מוחזק אלא ראוי, כמו כן הצד שיש להפקיע את השעבוד ע"י שיכול לסלקו בזוזי זה עושה שלא יהא נחשב כמוחזק. וז"ל רבינו יונה' דכיון שהיה שם צד הפקעה בנכסים, דאי קדמה וכו', אע"ג דהשתא מיהת לא זבינת הו"ל ראוי לגביה ברתא, ה"נ לענין גבו קרקע זו לאו מוחזקת היא, כיון שהיה בם צד הפקעה, שהרי היה לוה ראשי לסלקו במעות, וכו'. ה"ה דצד הפקעה דגבית קרקע משוי ליה לקרקע ראוי אצל מלוה, ואע"ג דמדמי לא מצי מסתלק לה, שהרי אין עיקר הקרקע קנוי לו כלל שהרי שעבודא לאו דאורייתא'.

ובדעת הרשב"ם לא נתברר, דכתב בד"ה ועוד וכו' 'כן אלו נכסי הלוה אע"פ שראוים הן לגבות המלוה חובו מהן, כין שלא הגיעו לידי מלוה מחיים, ראוין הן, דהא אי הוה בעי לוה זבין להון, ומסלק ליה למלוה בזוזי או בקרקע אחרת וכו', הרי שכתב כאן ב' טעמים חדא שיכול למכור וזה כפי' הר"ן, ועוד כתב שיכול לסלקו בזוזי וא"כ יש כאן אפשרות של הפקעת הנכסים, וזה סיבה שלא יחשב מוחזק.

**ביאור הק' לר"נ. הקו' הראשונה**

לרב נחמן קשיא מ"ש קרקע וכו', לפירוש הרשב"ם לעיל דדברי ר"נ הם מסברא דמעות הלווהו ומעות שקיל, ע"ז הק' אביי דלא מסתבר לחלק בזה ולומר דמעות עדיף. אבל לפירוש התוס' לעיל דטעמא דר"נ משום שעומד לפרוע במעות, ולפי"ז צ"ב קושית הגמ' דודאי חלוק מעות מקרקע.

**הקו' השניה לר"נ.**

ועוד הא אמר רב נחמן יתומים שגבו וכו'. הרשב"ם העמיד קו' הגמ' על יסוד הדין דאין 'בע"ח גובה בראוי', ולכך פירש דקו' הגמ' היא דכיון דסובר רב נחמן דיתומים שגבו קרקע בחובת אביהם בע"ח חוזר וגובה מהם, ע"כ דהקרקע חשובה מוחזקת אצל אביהם, וממילא גובה בע"ח, וא"כ ה"ה הכא אם דנים אותה כקרקע של אביהם ע"כ מוחזקת היא ומדוע אין בכור נוטל בה פי שנים. והוכיח הרשב"ם דבר זה שהרי אם אינה מוחזקת איך בע"ח גובה הלא משנה ערוכה שאין אשה נוטלת בראוי וה"ה בע"ח, ומטלטלי דיתמי לא משתעבדי.

ורע"א העיר בזה דדין זה האם בע"ח גובה בראוי הוא מח' רשב"ם ותוס' לקמן קנט. וא"כ לשיטת תוס' שבע"ח גובה בראוי צ"ב איך יפרשו קו' הגמ'. דאפשר לומר דלעולם הוי ראוי ושפיר בע"ח גובה מהם, [ולא הוי כמו שקנו היתומים קרקע לאחר מיתה], אבל בכור אינו נוטל פ"ש.

ובאמת ברבינו יונה העמיד הקו' על דינו של אביי 'דבע"ח למפרע הוא גובה'. וז"ל 'ואביי לטעמא דאית ליה בע"ח למפרע הוא גובה, ואסתייע עליה התם מהא דאמר ר"נ וכו', משום דאמרינן בע"ח למפרע הוא גובה, ואיגלאי מילתא דקרקע שגבו בחובת אביהם קנויה היתה לאביהם מתחילה עד שלא גבאוה, והיינו דקא מקשי אביי דר"נ אדר"נ, דכיון דאית ליה גבי בע"ח דקרקע קנויה ומוחזקת היא משעת הלואה, מ"ט לא חשיב מוחזק גבי בכור' והיינו דעיקר קו' הגמ' היא מהא דס"ל לאביי דדינו של ר"נ הוא משום דבע"ח למפרע הוא גובה. והוסיף בזה ר"י 'וקשיא לן טובא, מאי קא מדמי אביי דין בכור לדין בע"ח, דהא איכא למימר דאע"ג דכי גבו קרקע בחובת אביהם איגלאי מילתא למפרע שהיתה קנויה לאביהן משעת הלואה, ולפיכך בע"ח חוזר וגובה מהו, מ"מ הויא ליה קרקע זו ראוי אצל אביהן, כיון שהיה שם צד הפקעה דהוה מצי מסלק ליה בזוזי, ולפיכך לא שקל בכור פ"ש, כיון דאינו נוטל בראוי.

**ויש כאן ב' הערות בשיטת הרשב"ם.**

**א.** מה הוסיף הרשב"ם בסוף דבריו 'ומטלטלי דיתמי לא משתעבדי' מה ענין זה לזה, חדא הא מיירי הכא בגבו קרקע ולא מטלטלי, ועוד הרי אפי' היו משתעבדים מ"מ זה רק בנכסי האב, אבל כאן אין זה נכסי אביהם שהרי לא היה מוחזק בזה.

וכבר עמדו בזה רבותינו, עיין בקו"ש אות שפט ובשי' הגרש"ר. ועי' בקוב"ש שביאר שאם מטלטלי דיתמי היו משתעבדים לבע"ח, א"כ החוב עצמו שהיו חייבים לאב היה משתעבד לבע"ח והיו יכולים לגבות החוב, ורק בגלל שמטלטלי דיתמי לא משתעבדי, א"כ ע"כ צ"ל שהטעם שבע"ח חוזר וגובה הוא משום שהאב נחשב מוחזק בזה וזה משום שגבו קרקע,

אמנם בדברי רבנו גרשום נתגלה לנו טעמו דהרשב"ם, דרבנו גרשום ביאר דאין היתומים יכולים לומר אנן מטלטלי שבק אביהן גבן דהיינו שטר, אלא כיון דגבו קרקע כמאן דמוחזקת להן מאביהן היא, ונראה כוונתו דלכך הוי החוב כקרקע ולא כמטלטלין. ולפי"ז מבואר דבאמת היה שייך גביה על הנכסים האלו, הואיל והגיעו מכח חוב אביהם, אלא החוב הוא מטלטלין וממילא אינו יכול לגבותו, אלא דאם קרקע חשובה מוחזקת היה נחשב החוב לקרקע ולא ומטלטלי, שהרי היה שעבוד על הקרקע, והשתא דאין קרקע מוחזקת, הוי ליה ראוי, ואין בע"ח נוטל בראוי כבמוחזק.

ב. בדברי הרשב"ם עולה חידוש גדול, הרי לא ידעינן השתא שהבע"ח גובה מדין שעבודא דר"נ, וגם לא מדין למפרע הוא גובה. אלא כיון שגבו קרקע בחובת אביהם ע"כ שהאב נחשב מוחזק בקרקע דאל"כ אין בע"ח נוטל בראוי. וכיון שהאב נחשב מוחזק בזה יכול הבע"ח לחזור ולגבות מן החוב אחר הגביה, משום דע"י שגבו קרקע הרי הוא כנכסי אבוהון, ודבר זה הוא פלא גדול הרי מעולם לא השתעבד קרקע זה לבע"ח, וא"כ איזה זכות יש לו בקרקע, הרי זה כמו נכסי האב שלא חל עליהם שעבוד. [ואפי' כתב דאקני, מ"מ כיון שלא הגיע לידו מחייו ליכא שעבוד]. ולכאו' מכאן יש ראיה דברא כרעיה דאבוה נחשב גם מחויב בשעבוד הגוף של האב לפרוע חוב אביו במה שקבל מאביו, ולכן אף שאין החפץ משועבד אם היה נחשב קרקע של אביהם הם חייבים לפרוע, אפי' שאין בזה שעבוד ממש. שהרי הכא לא נשתעבדה קרקע זו בחיי אבוהן, וצ"ע בכל זה.

ועי' ברמב"ן לקמן שתמה למה צריל לדין דאין בע"ח גובה בראוי, 'האיך יגבה מן הראוי והאיך ישתעבדו לו לבע"ח שאף למכור לא היה יכול, ואין לך ראוי שישתעבד לבע"ח מן הדין'.

**לטעמיה דבני מערבא וליה לא סבירא ליה.** לפי' רשב"ם הכוונה דשי' רבה ור"נ דאינו גובה בכל גוונא, וזהו לכאורה התשובה על השאלה מ"ש מעות וכו'. ומה שאמר גבו קרקע אין לו וכו', היינו דבשיטת בני מערבא ע"כ צריך לחלק ולומר דבשלמא בקרקע אינו מוחזק בה מכח סברא דההוא סבתא דאי קדים וכו', אבל במעות יש לו משום דמעות שקיל או כסברת התוס' משום דבזה עומד לפרוע, ולכך שאני מההיא סבתא.

ולשיטת ר"נ הטעם שבע"ח חוזר וגובה הוא משום שעבודא דר"נ. וכמבואר בסוגיא בפסחים. וזה פלא כמו שהק' התוס' שעיקר התי' חסר מן הספר.

ולשי' רבה ביאר הרשב"ם בסוף הדברים שחלוק שעבוד מההוא סבתא, דבההיא סבתא ליכא כלל שעבוד לכך היא יכולה למכור, והנכסים נחשבים ראוי, אבל הכא כיון דאשתעביד לו מחייו חשוב מוחזק, ולכך סובר דקרקע עדיף ממעות, והטעם דמעות לא משום דלא אשתעבדו.

**תוד"ה לטעמיהו.**

א. ולפירושו הא דפסיק לעיל ר"נ כרבי, היינו דוקא בשבח ולא במלוה, כוונת התוס' דכיון דבין בגבו קרקע ובין בגבו מעות לא הוי האב מוחזק, א"כ איך פסק ר"נ לעיל מותר לעשות כדברי רבי וכו', הרי האב לא מוחזק בפרעון. וע"ז תי' דדברי ר"נ הם רק על שבח דממילא ולא על מלוה, וכסברת הגמ' לעיל השתא שבחא וכו' מלוה מבעיא, מבואר שיש יותר סברא לומר ששבח דממילא הוי יותר בחזקת האב מפרעון חוב.

רע"א תמה על דבריהם, 'ולא ידעתי מאי קושיא' הרי ר"נ לא אמר דבריו אלא אליבא דרבנן דאינו נוטל פ"ש במלוה בין בגבו מעות ובין בגבו קרקע, אבל לעולם י"ל שהוא עצמו סובר כרבי דאין לחלק בין מלוה לשבח. והניח בצע"ג. וכן מבואר להדיא ברשב"ם [בתוך הדברים] שכתב 'ואתא ר"נ למימר לדידי לא שנא גב קרקע לא שנא גבו מעות אין לו, דק"ו הוא כדאמרן לעיל שבחא דממילא אמר רבנן דלא שקיל מלוה מיבעי', הרי שר"נ למד מלוה לרבנן מק"ו משבח, ואף שהוא עצמו פסק כרבי לעיל, אלא ע"כ שהרשב"ם קאי הכא בשיטת רבנן דס"ל דגם בשבח אינו גובה, ולכך איכא ק"ו, אבל לרבי אין לחלק בזה.

ועוד הק' רע"א על דברי הגמ' מה הק' על ר"נ מהא דאמר יתומים שגבו קרקע וכו', הא י"ל דר"נ קאי לשיטתו דפסק הלכה כרבי שבכור נוטל פ"ש, והיינו משום שהגובינא חשובה שהאב מוחזק בו, ולכך כשם שבכור נוטל בזה כך גם בע"ח נוטל בזה ולא הוי ראוי. והכא מיירי בשיטת רבנן ולכך בגבו קרקע אין לו.

ועי' ברש"ש שכתב לחדש שיש סברא לומר שאפילו שבכור נוטל פ"ש במלוה ולא הוי הגובינא ראוי, אפ"ה גבי בע"ח שיב ראוי, והסברא בזה הוא דהדין שאין בע"ח גובה מראוי אינו מפסוק, אלא הוא סברא דהנכסים שבאים לאחר מיתה לא חשובים כנכסי האב, לגבי דין גובינא שיחול בהם שעבוד.

ב. ור"ת מפרש וכו', החידוש בדברי ר"ת שכל הטעם שרבה אמר גבי סבתא דאי קדמה וכו', זה רק אליבא דנפשיה שאין הבדל בין גבו קרקע לגבו מעות, אבל לבני מערבא לא זה הטעם בההיא סבתא, ולכך ליכא לאקשויי מסברא זו. והוסיף ר"ת שהתם גבי ההיא סבתא ליכא שעבוד כלל על הנכסים, ולכך אע"ג דהוי קרקע אין הבעל מוחזק בהם והוי ראוי, אבל הכא אפילו בגוונא שאין אחריות בשטר, ואם מכר הלוה מכירותו מכירה, אפ"ה כל עוד שהוא לא מכר הקרקע משעבדת לו בחובו. עכת"ד. והדברים צרכים הסבר הרי אם אין אחריות אין כאן שעבוד, ולמה הוא נחשב מוחזק, ובפשיטות צ"ל שגם במקום שאין שעבוד, מ"מ כלפי המיניה יש שעבוד, ולא צריך להגיע לזה לדין שעבודא דאורייתא, רק שהוא יכול למכור את הקרקע, כך ביאר בקוב"ש אות שפח. [[2]](#footnote-2)

ויש כאן חידוש גדול, שר"ת נקט רק אליבא דבני מערבא שסוברים שיש שעבוד, לכך כל עוד שהוא גובה ממיניה יש שעבוד על הקרקע, מבואר דלמ"ד שעל"ד גם במיניה ליכא שעבוד.

אבל המעיין ברשב"ם סוד"ה לטעמייהו יראה שכתב דהא דחשיב המלוה מוחזק בחוב הוא רק בגלל דאי זבן לא הוי זביני ויכול לטרוף מלקוחות, משא"כ בההיא סבתא, מבואר שבשביל להחשיב אותו מוחזק בקרקע לא מספיק שעבוד במיניה.

ג. והא דקאמר רבה וכו' לאו אליבא דבני מערבא וכו' אלא טעמא דנפשיה קאמר, דלדידיה אפי' מלוה הוי ראוי משום 'דאי זבין הוי זביני'. יש כאן קושי גדול, למה תוס' צרכים לפרש שסברת רבה היא משום דאי בעי וכו', למה לא אמרו שכיון שס"ל דשעל"ד כמבואר בסוף ג"פ לכך לא הוי מוחזק.

וביאר בזה המהרש"א דלפירוש רשב"ם שרבה [אליבא דבני מערבא] מחלק בין ההיא סבתא למלוה שבמלוה הוא יכול לטרוף מלקוחות, לכאו' קשה הרי אביי ידע חילוק זה ולא היה נח"ל לחלק ביניהם א"כ מה תי' רבה. אבל לפירוש ר"ת א"ש שגם אביי מודה דמלוה שאני, משום שהוא משעבד בחובו, וכל הקו' היתה לסברת רבה שאמר גבי סבתא 'דאי קדים וכו' א"כ ה"ה מלוה נמי, וע"ז תי' רבה דטעמא דנפשיה פי' דלדבריו אין ה"נ גם מלוה הוי ראוי, אבל בני מערבא סברו שיש חילוק בין ההיא סבתא דלא הוחזק בו הבעל מעולם לבין מלוה. ועי' ברע"א.

ד. ועי"ל דלרבה אפי' אי זבין ל"ה זביני וכו'. כוונתם דאפשר לומר דרבה סובר דמלוה הוי ראוי אפילו באופן שיש שעבוד בשט"ח ויכול המלוה להוציא מן הלקוחות, ולא כמו שכתבו בתי' קמא שרק בשטר שאין בו אחריות, ומשום הסברא 'דאי זבין הוי זביני' הוי ראוי, אלא לעולם הוא ראוי.

ורק לגבי ההיא סבתא הוצרך להאי טעמא, משום דכל האומר אחריך כאומר מעכשיו והוי כאילו הוא מוחזק, ולכך הוצרך לומר דאי זבנא כדי להוציא מיד המוחזקות . [[3]](#footnote-3)

ומש"כ התוס' דלרבה 'אפי' אי זבין ל"ה זביני וכו' עי' בתומים סי' לט סק"ב שתמה בזה הרי רבה סובר שעל"ד וא"כ ודאי הוי זביני זביני. וצ"ע.

ה. ורב נחמן סבר בין גבו מעות ובין גבו קרקע יש לו, 'כמו שהביא אביי מההוא דיתומים וכו', מבואר דסברת ר"נ הוא משום דבע"ח למפרע הוא גובה כמבואר בפסחים, וסברא זו שייך גם במעות, וחשוב מוחזק מטעם זה. ובקו"ש אות שפח הק' הא במטלטלין מודה אביי דאינו גובה למפרע כמבואר בפסחים. שהרי מבואר שם בדברי ר"נ שדוקא בגבו 'קרקע' בחובת אביהם בע"ח גובה מהם, ולא בגבו 'מטלטלין', ואם סברת ר"נ הוא משום דלמפרע הוא גובה מה ההבדל, וע"כ דל"א למפרע הוא גובה במטלטלין. ועי' מהרש"א שם

ורבותינו האחרונים דחו ראיה זו, דאפילו אם נימא דאמרינן למפרע הוא גובה, והו"ל כאילו האב גבה את המטלטלין, אפ"ה אין הבע"ח גובה מהם, שהרי מטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבע"ח, וזה פלא גדול. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות סא.

ומאידך יש להביא משם ראיה דגם במטלטלין אמרינן למפרע הוא גובה. שהרי רצו לתלות הך דינא שישראל שהלוה לנכרי על חמצו האם עובר עליו אחר הפסח, דאם למפרע הוא גובה הרי הוא של הישראל ועובר עליו אחר הפסח. מבואר להדיא שגם במטלטלין אמרינן למפרע הוא גובה. ועמד בזה הרמב"ן שם במלחמות

ובשיעורי הגרש"ר סוף אות סא כתב דאפשר לומר שאין כוונת התוס' משום הטעם של למפרע הוא גובה, אלא דכיון שיש שעבוד, מחמת השעבוד לחוד הוא חשוב מוחזק, לענין זה שבע"ח חוזר וגובה. ודבר זה מוכח גם ברשב"ם, שהרי הרשב"ם העמיד כל קו' הגמ' על ר"נ מהא דאין בע"ח גובה בראוי, וא"כ ה"נ אמאי אמר ר"נ שבע"ח חוזר וגובה מהם, הרי הוא ראוי, מבואר שאם בע"ח היה גובה בראוי הכא נמי היה גובה, והיינו דע"י השעבוד נעשה מוחזק. ולפי"ז צ"ל דבגבו מעות הטעם דאין בע"ח חוזר וגובה משום דהוי מטלטלי ומטלטלי לא משתעבדי כנ"ל.

עיקרי הסוגיא

**סוגיא דידן איירי בדין ירושת בעל בראוי, אלא שמעשה דסבתא הוא מעשה של אחריך לפלוני, ובתוך הדברים נתברר כאן חידושים גדולים בדין אחריך, סוגיא דאחריך היא לקמן קלו: ולא כאן. ונביא בקצרה את עיקר מח' הראשנים בזה.**

1. שיטת הרשב"ם והרמב"ן במלחמות הוא ששורש המח' האם הבעל נוטל בנכסי הבת תלוי האם כל האומר אחריך כאומר מעכשיו דמי. דאם הוא כאומר מעכשיו הרי הבת זכתה בגוף מחיים, ולכך הבעל יורש דלא הוי ראוי. ושלחו מתם סברו דלאו כאומר מעכשיו דמי, וממילא הוי ראוי, והביא רבה הוכחה דאחריך לאו כאומר מעכשיו דמי.
2. אבל דעת הבעה"מ והתוס' לעיל בע"א [והרשב"א וער"י] דאע"פ שסוברים השלחו מתם דאחריך כמעכשיו דמי אפ"ה הוי ראוי, כיון דאי זבנא זבינא זביני. וזה חידוש גדול כמו שהק' הרמב"ן במלחמות דאם אחריך הוא כמעכשיו איך מהני המכירה של הראשון.
3. ברשב"ם מבואר בדעת ר"ה דכאומר מעכשיו היינו שהבת זכתה בגוף כבר מחיים. ולכך היתה מוחזקת והבעל יורש גם הגוף וגם הפירות, וצריך לבאר הרי כל מה שהבת מוחזקת זה רק בגוף, אבל הפירות באו רק לאחר מיתת הסבתא ויך זכה בהם הבעל, הרי הפירות הם ראוי.
4. לדעת הרשב"ם דהשלחו מתם סברו דאחריך לאו כאומר מעכשיו דמי, למה אמרו שרק בעל לא יורש אבל בנה שפיר יורשה, איך הוא יזכה בזה, הרי אפילו אם היתה הבת בחיים אם היא לא זכתה כלום בשעת נתינת המתנה, איך אח"כ היא חוזרת וזוכה אחרי הסבתא, ועי' קוב"ש אות שצב.

שיטת הרשב"ם. [והרמב"ן במלחמות]

א. נכסי לסבתא וכו' אמר ר"ה לירתי ואפי' לירת ירתאי ורב ענן וכו'. בתחילה היה נראה שנחלקו האם כשאמר ובתרא לירתאי נתכון גם לשאר יורשים הבאים מכח הבת, או שלא נתכוון רק לבת עצמה ולא לשאר יורשים הבאים אחריה. ונפק"מ האם בגוונא שהבת מתה ירשו בעלה או בנה. ובאו בני מערבא ואמרו פשרה דאין ה"נ לכו"ע גם בנה יורש שהרי הוא בכלל ירתאי, ורק בעל אינו יורש משום דהוי ראוי ואין בעל יורש בראוי. והק' בגמ' על ר"ה מכלל דר"ה וכו', ואמרו דטעמא דר"ה משום כל האומר אחריך כאומר מעכשיו דמי, ופרשב"ם דחשיב שהבת זכתה מחיים בגוף ופירות לאחר מיתה וכו'. אמר רבה מסתברא וכו' זביני זביני ופרשב"ם דרבה בא להביא ראיה דכל האומר אחריך לאו כאומר מעכשיו דמי ולא זכתה הבת מחיים בגוף, וכשיטת רשב"ג בגמ' לקמן קלז.

דתניא נכסי לך ואחריך לפלוני וירד הראשון ומכר ואכל, השני מוציא מיד הלקוחות דברי רבי, רשב"ג אומר אין לשני אלא מה ששיר הראשון, וביארו שם בגמ' דלרבי אין הראשון יכול למכור משום שיש לו רק קנין פירות, אבל גוף הנכסים כבר קנוים לשני, ולכך הוא מוציא מיד הלקוחות, אבל לרשב"ג מבואר שם בגמ' ש'אחריך שאני' פירוש שיש לראשון גם גוף וגם פירות, ואחריך היינו מה שיישתיר מן הראשון יהא לפלוני, ולא נשאר לשני מה לקחת. וזה מה שהביא רבה ראיה מזה שהסבתא יכולה למכור את הנכסים מוכח דלאו כאומר מעכשיו, ואין לבת קנין בגוף בחיי הסבתא, וממילא הוי הנכסים ראוי, ואין הבעל יורש בראוי.

ומכח זה כתב הרי"ף 'ודייקינן מינה, טעמא דאמר אחריך [לחוד] הוא דהוי ראוי, הא אמר [להדיא] מעכשיו, מוחזק הוי וירית ליה בעל', היינו דכל מה דאמרינן דהוי הנכסים ראוי, הוא משום דכל האומר אחריך לאו כאומר מעכשיו, שהרי אי זבנא זביני זביני, אבל אם הוא יפרש להדיא 'מעכשיו' שוב לא הוי ראוי, שהרי זכתה הבת בגוף מחיים, ולא הוי ראוי אלא מוחזק אצל הבת, והבעל יורש.

ב. ביסוד דין כל האומר אחריך כאומר מעכשיו דמי פרשב"ם דהוי כמו שאומר מיד אני נותן את גוף הקרקע לבתי אלא שזקנתי תאכל פירות בחייה, ואח"כ תקח בתי או הבא מכוחה את הנכסים. ונמצא שהבת קיבלה מחיים רק את הגוף מחיים, ואת הפירות מקבלת רק לאחר מיתה, וא"כ למה לא אמרינן שלגבי הפירות שלא זכתה בהם הבת, כיון שמתה הבת בחיי סבתא הוי כמו נכסי לך ואחריך לפלוני ומת שני בחיי ראשון, דדינא הוא שנשארים הנכסים אצל הראשון, וא"כ שהפירות ישארו אצל הראשון, ולמה הבעל יורש גם את הגוף וגם את הפירות.

ועכצ"ל דמוכח מדברי הרשב"ם כדעת רע"א ביסוד הדין דגוף מהיום ופירות לאחר מיתה. דהנה בתשו' רע"א תנינא סי' פח אות ב' הביא דברי הבית מאיר בדין גוף מהיום ופירות לאחר מיתה, דהיינו מהיום ולאחר מיתה, דלכאו' האיך קונה הפירות מן הבריא לאחר מיתתו. וביאר הבית מאיר דאפשר שהקנין נגמר במה ששיר עד יום מותו בשעה הסמוכה למיתתו בעוד שכח בידו להקנות, בשעה זו קונה השיור עפ"י השטר שבידו, שלא שייר לנפשו אלא עד שעה זו ששוב א"צ, ויקנה המקבל. ומדבריו עולה שיש כאן שני מעשי קנין נפרדים, האחד על הגוף, ויש עוד מעשה קנין על מה ששיר לעצמו דהיינו הפירות, וקנין זה נעשה ע"י השטר סמוך למיתתו. אולם רע"א עצמו כתב שכל מה ששיר לעצמו הוא רק את הקרקע לפירות שיגדלו כל ימי חייו עד מותו, אבל לאחר מותו הרי הוא בכלל הקנין שקנה מעכשיו, וממילא הוי של המקבל בלי קנין, שהרי מתחילה הקנה החפץ באופן גמור, והוי כמו משכיר בית לחברו שבתום ימי השכירות אי"צ למעשה קנין לקנות החפץ שהשכיר, דכיון שרק משכיר לזמן בתום הזמן חוזר ממילא למצבו הראשון.

ומדברי הרשב"ם מבואר כדברי רע"א, דאם כל האומר אחריך כאומר מעכשיו היינו שקונה הגוף היום ופירות לאחר מיתה, ואם מתה בת בחיי סבתא ואח"כ מתה הסבתא, בעל יורש גם את הגוף וגם את הפירות, ואם כדברי הבית מאיר דהוי הקנאה על הפירות סמוך למיתה, א"כ מעולם לא זכתה הבת בפירות והאיך יזכה בו הבעל, הרי הוא ראוי. אבל לדברי רע"א ניחא דמעיקרא הוי הקנאה גמורה על הגוף והפירות יחד, ורק משייר לסבתא הפירות עד מיתת הסבתא, ולכך חשיב שהבת זכתה מחיים לגמרי, ושפיר הבעל יכול לירש גם הגוף וגם הפירות.

ג. שלחו מתם הלכתא כרב ענן אבל לא מטעמיה וכו', פרשב"ם דהשלחו מתם ס"ל דכל האומר אחריך לאו כאומר מעכשיו, ולכך הוי ראוי ואין הבעל יורש, ואפ"ה אילו הו"ל ברא לברתיה ודאי ירית' ויל"ע דאם לאו כאומר מעכשיו נמצא שמעולם לא זכתה הבת מחיים בגוף הנכסים, ואינה יכולה לקבל מתנה בקבר, וא"כ איך היא מורישה את הנכסים לבנה, הרי לא קיבלה את הנכסים מתנה מחיים. ועמדו בקו' זו הראשנים.

ועי' בקוב"ש אות שצב דלפי השלחו מתם אין הירתי ירתי זוכים מכח ירושה [מהבת], אלא הוא מתרת הקנאה ישירה של הנותן, וכמו שהוא נותן לבת, הוא נותן מתנה לבן הבת, והא דלא אמרו שהוא נותן מתנה גם לבעל ? היינו משום שגדר ההקנאה הוא רק למי שהוא בכלל הדין ירושה וכל מי שהוא בכלל 'ירתאי' הוא נותן לו מתנה, ולמי שיש שם ירושה בממון הוא נותן לו מתנה, ולכך בן הבת שיש לו דין ירושה מהבת [בקבר] הוא נותן לו מתנה, אבל לבעל כיון שאין הבעל נוטל בראוי, ולא ראוי ליטול מאשתו בקבר, הוא לא בכלל ירתאי.

ומ"מ קו' זו יש לשאול בכל אחריך אפילו אם השני בחיים, שאם כל האומר אחריך לאו כאומר מעכשיו דמי ולא זכה השני כלל, א"כ איך אחר שימות הראשון יזכה השני, ובשלמא כשהבעלים חי אולי שייך לומר שהוא חוזר ומקבלו וחוזר ומקנה, וכן נמי אי מיירי במתנת שכ"מ שאין צריך קנין ניחא, אבל במתנת בריא איך יזכה שני אחר מיתת הראשון. ואין לומר שנתן לראשון רק לזמן, דא"כ נמצא שכבר זכה השני על הזמן שאח"כ. והרי אחריך לאו כמעכשיו דמי.

ובאמת בנתיה"מ סי' רמח סק"ד כתב דלא מהני בבריא כשאומר אחריך לפלוני אם לא אמר מעכשיו, מלבד כשמקנה קרקע בשטר והשטר קיים בשעת מיתת הראשון, אבל בשאר קנינים שאין הקנין קיים בשעת מיתת הראשון בטל הקנין. וכן בעינן שיהא המקנה קיים בשעת מיתת הראשון, דאם מת קודם מתבטל הקנין דליתא למקנה בעולם. הרי שנקט שבעינן מעשה קנין גמור כלפי השני, ובמה שאומר אחריך אין בו קנין לשני, אלא שהקנין נעשה לאחר מיתת הראשון.

ועי' בחזו"א חו"מ לקוטים סי' יג אות יז כתב דהוא תקנ"ח [כמתנת שכיב מרע, והביא כן מתשו' הרא"ש כלל פד. אמנם הראיה היא מדברי השואל]. ועי' עוד בחי' הגרש"ש ובמערכת הקנינים שכתב עוד לפרש דשייך ענין הקנאה על דבר שהוא שלו אף שכשיחול המכר כבר לא יהיה ברשותו, כיון שהטעם שבשעת חלות המכר אין הדבר ברשותו משום שהקנה לאחר והקנאה זו מכוחו של המוכר לשני, והדברים מחודשים עיי"ש

שיטת הבעה"מ והתוס'.

א. שיטת הבעה"מ וסייעתו שגם למסקנת הסוגיא אחריך כמעכשיו דמי, ואין חולק על ר"ה בזה, ואפ"ה הביא רבה ראיה מרשב"ג שלמרות שאחריך כמעכשיו מהני המכירה של הראשון להפקיע את הזכות של השני, וממילא כיון שיש לסבתא כח להפקיע את הזכות של הבת הוי הנכסים ראוי ואין הבעל נוטל בראוי. [וכ"ה בתוס' בע"א כתב 'ועי"ל דלרבה אפי' אי זבין לא הוי זבינא הוי ראוי וגבי סבתא דוקא צריך להאי טעמא משום דסבר רבה כל האומר אחריך כאומר מעכשיו דמי, והוי כאילו הוא מוחזק מעיקרא, אלא משום דאי קדמה סבתא וכו' הוי ראוי'],

והדבר צריך הסבר דאם הוי כאומר מעכשיו א"כ הוי כאילו הבת זכתה בגוף הקרקע מיד למה מהני המכירה. וכבר עמד בזה הרמב"ן במלחמות 'אמר הכותב ותמה על עצמך מ"ט אין לשני אלא מה ששייר הראשון, הואיל ואמר מעכשיו יקנה. והוסיף הרמב"ן להק' ממתני', 'ואם יש בלשון אחריך [שרק] מה ששייר הראשון יקנה מעכשיו, א"כ משנותינו [גבי כותב נכסיו לבנו, שנותן לו הגוף היום ופירות לאחר מיתה] דמכר האב מכורין עד שימות, למה אין במשמע שאם משייר כלום יקנה מעכשיו וכו'.

ועי' בבעה"מ עצמו שהק' כן וא"ת מה שאמר הכא וכו', 'תשובתך משום דאמרינן בההוא שמעתא אחריך שאני וכו' ואפילו אמר ליה מעכשיו, אפשר שימכרנו ויאכל ראשון ואין לשני כלום, שכיון שאמר לראשון נכסי לך גוף ופירות הקנה לו, כשם שהיו קנוייה לנותן, ואע"ג דא"ל אחריך, מעכשיו לפלוני, אין לשני אלא מה ששיר ראשון, והרי הוא כמי שאמר לו כשתרד בנכסים שישיר לך הראשון קנם היום'.

וביאר הגרש"ש זצ"ל במערכת הקנינים סי' ז' שכוונתו שיש אומדנא בדעת הנותן שהוא נותן לשני מעכשיו בתנאי שהוא ירד בנכסים, שאם לאחר מיתה הוא יהיה לו נכסים לירד הרי הוא מקנה לו אותם מהיום, אבל אם לא יהיה לו נכסים לירד אין הוא מקנה לו אותם מעכשיו, כך שמה שאומר לו מעכשיו הוא רק בתנאי שיתקיים בו ירידה בנכסים גם בלי מעכשיו, דלצד שאין לו נכסים בלי הדין מעכשיו אין הוא נותן לו מעכשיו, וזה הכוונה אחריך שאני, שהראשון יש לו גם גוף וגם פירות, ולכך הוא יכול למכור אותם, ואפילו שהוא יאמר להדיא מעכשיו, מ"מ כוונתו שרק אם יהיה כאן נכסים לקבל מן הראשון, בזה דינו לקבלם למפרע.

ב. אלא שהק' ע"ז הגרש"ש זצ"ל מהא דאמרינן לקמן קלז. דרש רב נחמן בר רב חסדא אתרוג זה נתון לך במתנה ואחריך לפלוני נטלו ראשון ויצא בו באנו למח' רבי ורשב"ג, פי' דלרבי לא יצא ראשון שהרי אין לו גוף, ובשביל לצאת יד"ח באתרוג בעינן שיהא לכם לגמרי גם גוף, ולרשב"ג יצא שהרי הוא שלו גם גוף, שהרי הוא יכול למכור אותו, עכת"ד הגמ'. והק' הגרש"ש דאם נפרש לדעת הבעה"מ שאחרי שהראשון נותן לשני איגלאי מילתא שהוא שלו מהיום הראשון, א"כ נמצא שלא יצא בו הראשון, שהרי נתקיים התנאי שהשני קיבל נכסים, ואחרי שהוא קיבל הרי הוא למפרע.

ומכח קו' זו יצא הגרש"ש ליסד יסוד גדול שכשם שגוף החפץ מתחלק לשימושים שונים, כך הוא מתחלק לזמנים שונים, פי' בכל קרקע יש כמה שימושים כגון זריעה חפירת בורות, שטיחת פירות וכדו', וכל שימוש ושימוש הוא זכות בפנ"ע. כך גם הזמן של השימוש בחפץ מתחלק לזמנים שונים. ומחדש הגרש"ש שלא רק שמחלקים את הזכות בפירות של הזמנים, אלא גם גוף החפץ יכול להתחלק לזמנים שונים, וזה הפשט באחריך שנותן לראובן את הגוף והפירות של הזמן שעד שימות, ולשמעון הוא נותן את הזמן שאחרי ראובן. ובמקום שהוא אומר מעכשיו הרי הוא מזכה כבר עכשיו לשמעון את הזמן של אח"כ, ונמצא שזכה השני כבר עכשיו בזמן של מחר, וכבר עכשיו הוא בעלים על הזמן של מחר, נמצא שאם הראשון אכל את הכל או שמכר את הנכסים כלל לא הגיע הזמן של מחר, ולכך השני לא קנה, וזה שורש המח' רבי ורשב"ג דלרבי כיון שהוא מכר לו כבר היום את הזמן של המחר, נמצא שהזכות של הראשון הוא זכות לזמן מוגבל, ולכך הוא לא יכול למכור, אבל לרשב"ג המחר הוא רק מה שמשתייר מן השימוש של הראשון, וכיון שיש לראשון זכות להשתמש בו, הרי הוא מוכר אותו או אוכל אותו וזה זה השימוש שלו, נמצא שלעולם לא נגמר השימוש של הראשון.

ולכך לרבי הוא לא יכול לצאת בו יד"ח כיון שיש לו רק זמן מוגבל, אבל לרשב"ג הוא שלו, ואפילו אחרי שהוא יתן אותו לשני, מ"מ בזמן שזה היה אצל הראשון הרי הוא של הראשון, ואין לשני מהיום אלא את הזמן שהוא קיבל אח"כ.

רשב"ם ד"ה ורב ענן. ומבואר דאח נחשב ירתאי. ומשום דאינו יורש היורש, ומשמע דירושת האח אינה מכח משמוש האב, ואכ"מ.

1. ובזה מיושב מה שהק' האחרונים על קו' אביי לרבה, הרי אביי עצמו ס"ל דבסע"ח למפרע הוא גובה, וכיון שקרקע זו למפרע הוא גובה להכי חשיב מוחזק, אבל במעות [ושאר מטלטלין לא אמרינן למפרע הוא גובה, [כמבואר ברמב"ן שם] ולהכי חשיב ראוי. ומזה נראה דהדין למפרע לא עביד מוחזק אם שעבודא לאו דאורייתא. והכל תלוי האם שעבודא דאורייתא. וכמו שכתב ברבינו יונה, אבל צריך הסבר בזה. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות סב. [↑](#footnote-ref-1)
2. וצריך להוסיף בזה דאפ"ה בגבו מעות אין לו, משום דהוי ראוי, ולא אמרינן שהוא גובה מטלטלין שמשעבדים לו, והיינו משום דאפילו במיניה יש חילוק בין קרקע למטלטלין, דעל קרקעות סומך טפי שאין יכול להחביאם, משא"כ במטלטלין ליכא שעבוד כלל אפילו במיניה. ועי'. [↑](#footnote-ref-2)
3. וזה הוא שיטת שאפילו אם אחריך הוא כמעכשיו הוי ראוי משום סברא דאי זבנא, אבל הרשב"ם בע"ב ד"ה מסתברא כתב דרבה סובר שאחריך לאו כמעשיו דמי. ויתבאר לקמן בעהי"ת. [↑](#footnote-ref-3)