_5 דחוי ג
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' כ"ו אייר תשס"ב

בדין דיחוי - סימן ג'

בדין דיחוי בדמים

זבחים די"ב. דא"ר יוחנן בהמה של ב' שותפין וכו', ש"מ תלת וכו', ויש דחוי בדמים, והנה בפי' הא דיש דחוי בדמים נחלקו רבותינו הראשונים, ונבאר בעז"ה שי' הראשונים בזה והמסתעף מדבריהם.

א] יעו"ש בפירש"י שפי' הא דיש דחוי בדמים, יש תורת דחוי בקדו"ד אע"פ שאינה קדושת הגוף, כגון הכא שהקדיש חצי' ולא קדשה אלא לדמי' וכו', ולא אמרי' לא אלימא קדושת דמים ליפסל משום דחוי, וכן פירש"י בשאר דוכתי דמייתי' למימרא דר"י, וכן הביאו תוס' שם מתשו' רש"י.

והנה עי' בחי' מרן הגרי"ז במכתבים, שכתב דהא דקרי' לי' קדו"ד היינו משום שלי"ב דין הקרבה ואינה קדושה ליקרב וקרינן לזה קדו"ד, אך ודאי דהוי קדוה"ג שאינה נפדית אלא במום וכאשר כן מפורש בתוס' גיטין דמ"ג:, אך יש לדחות דאף לתוס' ל"ב רעיי' רק אחר שחזר ולקחה, אך בתשו' אחיעזר ח"ג נקט דהוי קדו"ד גמורה, ודייק כן מל' רש"י בקידושין ד"ז שנפדית שלא במום, (ועי' תורת גיטין ע"ד התוס' בגיטין שם שכתב ג"כ דמרש"י בקידושין מ' קצת שתפדה שלא במום, וכתב דטעמא דתוס' דבעיא רעיי' הוא משום דין מיגו דנחתא,[[1]](#footnote-2) והיינו דהוה פשיט"ל דעיקר הקדישו ודאי לא עביד קדוה"ג כיון דלא חזיא לגופי', וע' עוד באבנ"מ סי' ל"א סקכ"ב, מש"כ ע"ד התוס'), אך הגרי"ז שם כתב דלא מצא מפורש כן בדברי רש"י, וכבר הביא מרן הגרי"ז שם דבחי' הרשב"א בקידושין שם מבו' להדיא דהוי זה קדו"ד גמורה, וכ"ה גם בחי' הרמב"ן שם, שכתבו דמשכח"ל דחוי מעיקרא דל"ה דחוי בדמים בחצי' עולה וחצי' שלמים דהוי קדוה"ג מדעושה תמורה, ולהדיא דהכא ל"ה קדוה"ג כלל, ועי' להלן סק"ב בי' דבריהם.[[2]](#footnote-3)

והנה אי נפרש דמש"א יש דחוי בדמים היינו קדוה"ג ואך דלי"ב דין הקרבה, הרי יש להסתפק בדין קדו"ד גמורה אם אי"ב דין דחוי, ועי' בחי' הגרי"ז שם דנקט שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בהא דאמרי' בכריתות דכ"ח מטמא מקדש עשיר שהפריש קן לכבשתו והעני כיון שנדחה ידחה, נחלקו הראשונים, דדעת רש"י שם דמעיקרא לא חייל על הקן קדוה"ג כלל וה"ה נפדה הגם שאין לעופות פדיון, והא דלא אמרי' בזה מיגו דנחתא, מבו' בשטמ"ק בהשמטות שם דהוא משום דאי יחול מיגו דנחתא תו לא יהי' זה ראוי כלל דאין לעופות פדיון, וע"כ לא חייל בזה מינו דנחתא, אך דעת הרא"ש שהובא בשטמ"ק בהשמטות שם דאיכא על הקן קדוה"ג ולי"ל פדיון, אך אח"כ הביא בשטמ"ק שם מתוס' הרא"ש דפירש דלא חייל בי' קדוה"ג ואי"ל פדיון, וכן הביא מתוס' כת"י, וכן פירש הגרי"ז שם בדברי תוס' תמורה דכ"ו:, ועי' להלן שזה תמוה ממש"כ תוס' שם בסוה"ד, וכתב הגרי"ז, שלדעת רש"י ודאי מבו' להדיא דאף בקדו"ד גמורה אי' דין דחוי, אך לדעת תוס' והרא"ש מהיכ"ת לומר דגם בקדו"ד יש דין דחוי, אחר שלא מצי' כן בגמ' רק בקדוה"ג, עכ"ד.

והנה כבר הוכיחו מדברי הרמב"ם בפ"י מהל' שגגות הי"ג דס"ל בההיא דעשיר דהפריש קן דל"ה אלא קדו"ד גמורה, ומוכרח לפ"ז בדעתו דגם בקדו"ד גמורה אי' דין דחוי, וע' עוד בחזו"א בכורות סי' י"ח סקי"ח שהוכיח דבקדו"ד גמורה ליכא דין דחוי, ויבו' להלן בזה.

ואמנם צ"ע רב בזה, דלכאו' מסוגיא דכריתות שם מוכח להדיא דאף בקדו"ד איכא דין דחוי, דהרי מותבינן התם ארב אושעיא מהא דאמר ר"ש במפריש נקבה לפסחו וילדה דהוא עצמו יקרב פסח, וש"מ דבעלי חיים אין נדחין, והנה הרי ר"ש ס"ל דלא אמרי' מיגו דנחתא במידי דלא חזי, וא"כ הרי אין קדושת האם הדחוי' אלא קדו"ד, וא"נ דבקדו"ד לכו"ע ליכא דין דחוי, הרי שלדעת ר"ש דלי"ל מיגו דנחתא ל"ש דין דחוי לכו"ע, ומה מותבי' מזה ע"ד רב אושעיא דס"ל דין דחוי והרי רב אושעיא איירי בקדוה"ג ובזה ס"ל דאי' דין דחוי, אך בההיא דר"ש דהויא קדו"ד ודאי ליכא דין דחוי, ולכאו' מבו' מזה להדיא דאי אי' דין דחוי בקדוה"ג שאין בה דין הקרבה ה"נ איכא דין דחוי בקדו"ד ושפיר מייתי' מדברי ר"ש דמוכח דאין בע"ח נדחין.

אמנם יל"ד בזה, דהנה יעו"ש בשטמ"ק בהשמטות אות ד', שהביא קו' הר"ר אלחנן דכיון דלר"ש לא נחתא קדוה"ג על האם א"כ מ"ט קאמר על הולד יקרב שלמים הרי הוי חולין, ולכאו' כונתו להקשות דליכא על הולד אלא קדו"ד וכולדות קדשים שקדם מומן להקישן, ולשונו דהוי חולין צ"ע, עי' בזה במקד"ד בקונטרס סי' א' סק"ב, ועמש"כ לבאר בזה בקונט' זכרון יחזקאל עמ' קי"ג, ועיי"ש גם מה שדן בישוב קו' זו, והביא דתי' ר"י דאיירי בהקדיש מעוברת, ועוד תי' מהר"ם דר"ש לדבריהם דרבנן קאמר להו, עיי"ש באורך. והנה לתי' מהר"ם א"ש היטב דע"כ שפיר מייתי' מזה דאין בע"ח נדחין אף אי נימא דבקדו"ד ל"ש כלל דין דחוי, כיון דלדבריהם דרבנן קאמר דאינהו ס"ל דהוי קדוה"ג ואפ"ה אמר דהולד עצמו יקרב ולי"ב דין דחוי, אך לתי' ר"י נ' דהקו' במקומה עומדת, דהגם דאיירי בהקדיש מעוברת דקדושת הולד הויא מכח עצמו, וקדושת הולד הויא קדוה"ג, אך מ"מ הרי דין הדחוי שעל הולד הוי מכח שאמו דחוי' וקדושת אמו הרי הויא קדו"ד בעלמא, וכמפורש כן בדברי השטמ"ק שם דדהא דנדחה הולד הוא משום דדחוי האם חל אף על הולד, ומפורש שם בדברי השטמ"ק דמה"ט חשיב דחוי בקדו"ד הגם דהולד קדוש קדוה"ג, ואי נימא דבקדו"ד ליכא דין דחוי נ' דאף בזה ל"ש דין דחוי, ומהא דמייתי' מינה דאין בע"ח נדחין מוכח דאף בקדו"ד גמורה אי' דין דחוי, ובעיקר דברי ר"י דאף בהקדיש מעוברת דהוי הקדש על הולד בפנ"ע מ"מ אי' דין דחוי על הולד, צ"ע בזה, ועי' בזה באבי עזרי תמורה פ"ד ה"ז.

ועי' בתוס' תמורה דכ"ו: שפירשו, ובשטמ"ק כריתות שם בהשמטות הביא כן מתוהרא"ש ותוס' כ"י, בהא דמותבי' אדרב אושעיא מר"ש, אשר ק' דאדמותיב מר"ש ליסייעי' מרבנן, וכתבו תוס' דס"ד דפלוג' דר"ש ורבנן הויא לטעמיי' דפליגי אם אמרי' מיגו דנחתא, ור"ש לטעמי' דלי"ל מיגו דנחתא ע"כ ס"ל דליכא בזה דין דחוי, ושפיר מותבי' מינה אדרב אושעיא כיון דאף רבנן דפליגי אר"ש הוא משום דס"ל מיגו דנחתא והוי קדוה"ג וע"כ אי"ב דין דחוי, עיי"ש בדבריהם, ומבו' להדיא דלא ס"ל כדברי מהר"ם דר"ש לדבריהם דרבנן קאמר, וממילא דיש להוכיח מזה דאף בקדו"ד גמורה אי' דין דחוי, ובאמת שלדבריהם אין אנו צריכים לראי' זו, דהרי מבו' להדיא בדבריהם דאף בההיא דר"א ליכא קדוה"ג כלל, דמה"ט הרי מותבי' לי' מדר"ש כיון דאף רבנן לא פליגי רק בדנחתא עלי' קדוה"ג, והרי להדיא דאף בקדו"ד איכא דין דחוי, ותמוהין דברי הגרי"ז שפי' דברי תוס' שם דבההיא דמטמא מקדש חייל קדוה"ג דהרי להדיא בסוף דבריהם דלא חייל קדוה"ג.

והנה עי' בחזו"א שם שהוכיח כן דבקדו"ד גמורה ליכא דין דחוי, מהא דתניא בבכורות דט"ו בנולד אחר פדיון דולדותיהן חולין ומתפיסן לכל זבח שירצה, ולא אמרי' מכח קדושה דחוי' קאתא, וצ"ע מזה על המבו' בדברי כל הנך ראשונים דאף בקדו"ד איכא דין דחוי, ולכאו' צ"ל בזה, דל"מ דין דחוי רק לדחות קדושה זו, אך כל שמקדישן אח"כ קדושה אחרת שפיר דמי ול"מ ע"ז דין דחוי, ועמש"נ בפרט זה בסי' א' סק"ב, ובהערה שם.

וי"ל עוד לפמש"נ שם דאף אי נימא דמכח דין דחוי אף ה"ז נדחה מליקרב בקדושה אחרת, היינו רק מכח דין דחוי דחייל על הבהמה, אך מכח דין דחוי דחייל על הקדושה ודאי אי"ז מדחה רק קדושה זו, ולפ"ז י"ל דהא דהולד נדחה מכח דחוי דאמו, היינו רק בהדין דחוי שעל הקדושה, דאף קדושת הולד הויא דחוי' כיון שבא מכח קדושה דחוי' דהאם, אך דין דחוי שחייל על הבהמה ליכא כלל על הולד דאיהו הרי לא נדחה כלל, ואשר ע"כ לא נדחה הולד מליקרב בקדושה אחרת.

ואמנם הנה עיי"ש שנת' דמדברי רש"י בבכורות נ' דמהני דין דחוי דמשו"ז אינו קרב אף בקדושה אחרת, ואיירי' התם בולד, ומבו' לפ"ז שאף בולד מהני דין דחוי דהאם אף להא דלא יקרב בקדושה אחרת, ולפ"ז תיקשי דלדעתדש"י מ"ט תניא דולדותיהן א"צ פדיון ומתפיסן לכל זבח שירצה, הרי דעת רש"י בכריתות דאף בקדו"ד אי' דין דחוי.

ונ' די"ל בזה לפמש"נ בסי' ב' סק"ד דאף דבקדו"ד אי' דין דחוי מ"מ היינו רק דין דחוי שעל הקדושה, דכיון דלא הי' דין הקרבה מכח קדושה זו ה"ה נדחית, אך דין דחוי שעל הבהמה ליכא כלל בגוונא דליכא אלא קדו"ד דהרי הבהמה לא נדחית כלל, שהרי לא הי' לה כלל ליקרב כיון דליכא עלי' קדוה"ג, וה"ז כהא דכאשר היא חולין אי"ז דחוי כיון שאין לה כלל ליקרב, ושו"ר כן במשנת ר"א בכורות דט"ו:, ולפ"ז הרי א"ש היטב דע"כ בקדשים שקדם מומן להקדשן דלי"ב אלא קדו"ד, ול"ח בהו דחוי על הבהמה, ע"כ שפיר ולדותיהן קרבין כשמקדישן לזבח אחר, ומשא"כ בדברי רש"י שם דאיירי בקדם הקדשן למומן ואיכא עלייהו קדוה"ג, הרי שחייל בזה דין דחוי על הבהמה, וע"כ אין ולדותיהן קרבין אף במקדישן לזבח אחר.

ב] והנה הק' הראשונים דאי הא דיש דחוי בדמים היינו דיש דחוי אף בדבר שקדושתו קדו"ד, א"כ דחוי מעיקרא ודחוי בדמים הכל אחד דכל דחוי מעיקרא הוי קדושת דמים, ונבאר בעז"ה הדרכים שמצי' בזה בדברי הראשונים.

א', כתבו תוס' בסוגיין דמשכח"ל בקיבל דם בכלי שיש בו מים דראשון ראשון דחוי וחזר ונהפך למראה דם, ועי' תוס' טוך קידושין ד"ז שדן בזה דאי אויר כלי מקדש הוי נראה ונדחה, ואי אין אויר כלי מקדש עד שיגיע לשולי הכלי והוי כמו אויר שאין סופו לנוח, א"כ לא חזר ונראה דלא הי' כלל הנחה כתקנה, והיינו משום דנח ע"ג המים ול"ח הנחה בכלי, ועי' גם בתוס' הרא"ש שם שהק' כן דהוי כנשפך כיון שנפל מעיקרא על המים, ול"ה הנחה כתיקנה, אך דעת התוס' דחשיב שפיר הנחה כתקנה, וצ"ע בזה, והנה עי' בשפ"א שהק' עוד דחשיב כנשפך כיון שמתחילה כשקיבל ל"ה בו מראית דם ולא הויא קבלת דם וכן הק' הגרי"ז, וצ"ל בדעת התוס' דחשיב דאיכא מתחי' קבלה מעליא והגם דבשעת הקבלה נתבטל הדם מ"מ חיילא הקבלה על הדם, ומכח זה אח"כ כשיש בו מראית דם מהני ע"ז הקבלה דמעיקרא, וזה תליא בהנידון בדבר שנתבטל ברוב ואח"כ הוכר, אם מהני לי' כל מילי דחיילי עלי' בשעה שהי' בטל, ועי' מש"נ עוד בבי' דברי התוס', ובבי' דברי תוס' טוך הנ"ל, בדברינו בענין אויר כלי ס"ק א' וב', עוד הק' השפ"א דהרי בידו לתקנו ולהוסיף דם, והרי כתבו תוס' להל' דהיכא דבידו לתקנו ל"ה דחוי מעיקרא דחוי, וצ"ע בזה.

ב', כתבו תוס' בקידושין ד"ז ובתמורה דכ"ו דמשכח"ל בהמיר דתו ואח"כ הפריש קרבן, דהוי דחוי מעיקרא והוי קדוה"ג,[[3]](#footnote-4) ותוס' בסוגיין שלא כתבו כן, פשוט דאזלי לטעמייהו דס"ל דבהפריש אחר שהמיר ל"ה דחוי כלל, כיון שבידו לתקנו ובכה"ג ל"ה דחוי מעיקרא דחוי, אך ש"ר ס"ל דאף בדחוי מעיקרא שבידו לתקנו הוי דחוי, ועמש"נ בדעתם בסי' א', ועי' עוד בחי' הר"ן בסנהדרין דמ"ז דדעתו דבהפריש קרבן אחר שהמיר כלל ל"ח הקדושה משום דינא דמעם הארץ פרט למומר, וניחא לדבריו הא דלא נקט לה ר"י בהפריש אחר שהמיר, אך בדברי תוס' בכל הנך דוכתי מבו' דפליגי ע"ז וס"ל דחיילא הקדושה אף דהפריש בעודו מומר.

ג', כתבו הרמב"ן והרשב"א בקידושין שם, דמשכח"ל באמר בהמה זו חצי' עולה וחצי' שלמים, דאמרי' בתמורה דכ"ו דקדושה ואינה קרבה ועושה תמורה ותמורתה כיוצ"ב, והתם מעיקרא חייל עלי' קדוה"ג דאילו הויא קדו"ד ל"ה עושה תמורה, ומה דבעינן בזה לדין דחוי הוא דאלמלי דין דחוי ל"ה תמורתה דחוי', וכמבו' בתמורה דכ"ו. דהא דתמורתה דחוי' הוא משום דאתיא מכח קדושה דחוי', ועי' תוס' שם, ובדעת תוס' שלא תי' כן, פשוט דהוא משום דס"ל דאף זה חשיב דחוי בדמים, דאף דהוי קדוה"ג מ"מ כיון דלי"ב דין הקרבה חשיב דחוי בדמים, וי"ל טפי דתוס' לטעמיי' דס"ל בגיטין דמ"ג דאף בבהמה של ב' שותפין חייל קדוה"ג, ואפ"ה חשבי' לי' דחוי בדמים, וע"כ חצי' עולה וחצי' שלמים דמי לבהמה של ב' שותפין דהוי קדוה"ג דלי"ב דין הקרבה, וחשיב דחוי בדמים.

וי"ל עוד דאף אי הכא הוי קדו"ד גמורה, אך הרי במפריש נקבה לפסחו ודאי הוי קדוה"ג, וכמבו' במתני' בפסחים דצ"ז: דכעיא רעיי', ובתמורה ד"כ. תניא דעושה תמורה, וגם ע"ז אמרי' בגמ' פסחים שם דש"מ דיש דחוי בדמים, וע"כ דאף בקדוה"ג דלי"ב דין הקרבה חשבי' לה דחוי בדמים, וכמו שהוכיח כן בחי' מרן הגרי"ז, וא"כ אף חצי' עולה וחצי' שלמים לא עדיף מיני', וודאי דחשיב דחוי בדמים, ואדרבה צ"ע רב דברי הרמב"ן והרשב"א, דהרי נקבה לפסחו ודאי הוי קדוה"ג מדבעיא רעיי' ומדעושה תמורה, ומהו שאמרו בזה יש דחוי בדמים, וגם אי נפרש מש"א שם יש דחוי בדמים באופ"א, תיקשי מ"ט הוצרכו הראשונים להביא ההיכ"ת בחצי' עולה וחצי' שלמים, ולא הביאו הא דמפריש נקבה לפסחו דאיירו בה, וגם דלהדיא בדברי הראשונים דמתפרש הא דיש דחוי לדמים בההיא דמפריש נקבה לפסחו בחד גוונא עם דחוי בדמים דבמימרא דר"י, דיעו"ש שהק' מאי קמ"ל ר"י הרי שמעי' להנך תלת ממתני' דפסחים, והרי להדיא דאף הא דיש דחוי בדמים שמעי' מינה, וקשיא טובא מ"ש מפריש נקבה לפסחו דחשיב דחוי בדמים, מחצי' עולה וחצי' שלמים דל"ה דחוי בדמים, והרי אף מפריש נקבה לפסחו הוי קדוה"ג דבעיא רעיי' ועושה תמורה, וצע"ג.

ואולי י"ל בזה, דהנה עיי"ש בחי' הרמב"ן שהביא דאחרים פירשו הא דיש דחוי בדמים במפריש נקבה לפסחו, דהיינו מדקתני ירעה עד שיסתאב דלמה לי' מומא כיון דלא חזי היינו מומי', ולא נתפרש לן מה מהני ע"ז הא דיש דחוי, ועי' בזה לק' סק"ז, ועי' בחי' רבינו דוד בפסחים שם שהק' על פי' זה דהרי בתמורה די"ט: אמר רב דטעמא דבעיא מום הוא משום מיגו דנחתא והויא קדוה"ג וע"כ א"א לה לימכר אלא במום, ולכאו' צ"ל בישוב דעתם דרב לטעמי' דלא ס"ל לדין דחוי הוצרך לפרש הטעם משום מיגו דנחתא, אך לדידן דס"ל דין דחוי יל"פ דהטעם דבעיא מום משום דין דחוי, אך אכתי תיקשי ממש"א בתמורה שם אהא דתנן התם ר"ש אומר תימכר שלא במום, א"ל רחב"א לר' יוחנן נימא מיגו דנחתא וכו', והרי דאף לר"י דס"ל דין דחוי, הוי הטעם במה דבעיא רעיי' משום מיגו דנחתא, ונ' שבהכרח צ"ל בזה דכל מה דאמרי' בתמורה דאיכא מיגו דנחתא הוי רק למאן דלי"ל דחוי, דכיון דל"ה הקדושה קדושה דחוי' חייל מכחה קדוה"ג, אך למאן דאי"ל דחוי והויא הקדושה קדושה דחוי' ל"מ חייל מכחה מיגו דנחתא, והוי רק קדו"ד בעלמא, והא דבעיא מום ע"כ היינו משום דין דחוי, ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר פרכי' דלר"ש נימא מיגו דנחתא, דלר"ש לטעמי' דלי"ל דחוי שפיר מצי חייל בזה מיגו דנחתא, כן נ' ברור בישוב שי' זו שנקרה שהסכים לזה הרמב"ן.

ולפ"ז נ' דלמתני' דפסחים דס"ל דין דחוי, ומכח זה ל"מ חייל קדוה"ג מדין מיגו דנחתא וכנ"ל, הרי ממילא דאין עושה תמורה כיון דהוי קדו"ד, ואך דבעיא מום מכח דין דחוי או מטעם אחר, ול"ה כחצי' עולה וחצי' שלמים דהתם הרי חיילא ע"ז מעיקרא קדוה"ג ול"ב לדין מיגו דנחתא, כיון דהבהמה הרי חזיא הן לעולה והן לשלמים, וע"כ הגם דהוי קדושה דחוי' חייל ע"ז קדוה"ג ועושה תמורה, וזהו שכתבו הראשונים דהתם "מעיקרא" חיילא עלי' קדוה"ג, וכונתם דא"צ בזה לדין מיגו דנחתא.

ואם כנים דברינו מיושבים היטב דברי הראשונים, דע"כ בנקבה לפסחו שפיר אמרי' ע"ז יש דחוי בדמים כיון דהוי רק קדו"ד ואין עושה תמורה, ולא משכח"ל דחוי מעיקרא דהוי קדוה"ג רק בחצי' עולה וחצי' שלמים דהתם חייל קדוה"ג הגם דהוי קדושה דחוי' וכדחזי' דעושה תמורה, ומשא"כ נקבה לפסחו ל"ה כלל קדוה"ג ואין עושה תמורה, וברייתא דתמורה ד"כ. דנקבה לפסחו עושה תמורה, צ"ל דלא ס"ל לדין דחוי וע"כ שפיר אי' בזה דין מיגו דנחתא ועושה תמורה, והרי גם לפי' ר"ח דיש דחוי בדמים היינו דנדחין הדמים מליקרב, ע"כ צ"ל דמתני' דתמורה די"ט: דנקבה לאשמו יביא בדמי' אשם, וברייתא דכריתות דכ"ח. דנקבה לפסחו יביא בדמי' פסח, לא ס"ל דין דחוי, עי' חי' רבינו דוד שם, אמנם הדברים מחודשים טובא, וגם ילה"ע דבדברי הרמב"ן נ' דנקבה לפסחו עושה תמורה, שהרי הביא י"מ דקדו"ד מדחה תמורתה, ולא קשיא לי' רק מר' אושעיא בכריתות דל"ש התם תמורה, אך מנקבה לפסחו לא קשיא לי', והרי דס"ל דעושה תמורה, וי"ל, וצ"ע בזה.

עוד שמעתי ליישב דברי הראשונים, די"ל דבנקבה לפסחו ודאי אי' קדושת הגוף, ואפ"ה חשיב דחוי בדמים כיון דלי"ב קדושת הקרבה כלל, דנקבה לא חזיא כלל לפסח, אך משא"כ בהקדיש חצי' הרי שאם אך חיילא בי' קדוה"ג ממילא דאף אי"ב קדושת הקרבה, כיון דבהמה זו הרי חזיא לקרבן, ול"ד לנקבה לפסחו דלא חזיא כלל, ומקור לזה י"ל אי נימא דלא אמרי' מיגו דנחתא רק בבהמה שלמה, (עי' לעיל הע' א'), ואפ"ה חזי' דברגלה של זו עולה, ובהקדיש חצי' דעת הרבה מהראשונים דחייל קדוה"ג, והרי דחייל בזה קדוה"ג מכח הקדשו אף בלא דין מיגו דנחתא, (אך בתור"ג גיטין דמ"ג: פשיט"ל דבהקדיש חצי' בעי' לדין מיגו דנחתא, עי' לעיל סק"א), ואילו בנקבה לפסחו לא חייל קדוה"ג רק משום דין מיגו דנחתא, וכדאמרי' בתמורה די"ט:, (אך עי' במקד"ד קונט' סי' א', שפי' הטעם דבחצי' עולה כיון שאמר עולה הקדישה קדוה"ג, ומשא"כ בנקבה לאשמו שלא אמר אשם אלא לאשם, לא הקדישה אלא קדו"ד, וע"כ בעי' בזה למיגו דנחתא), ובע"כ דנקבה לפסחו גרע דלא חזיא למילתי' וכדאמרי' בתמורה שם, ומשא"כ רגל וחצי בהמה חשיבי דחזיין למילתי', וע"כ מהא דקרי' לה דחוי בדמים בהכרח דל"ה רק קדו"ד, ואשר זמש"כ הראשונים דבחצי' עולה וחצי' שלמים דהוי קדוה"ג ל"ה דחוי בדמים, דכיון דהוי קדוה"ג הרי ממילא דאי"ב דין הקרבה, וע"כ ל"ה דחוי בדמים, ול"ד לנקבה לפסחו דאף דהויא קדוה"ג ובעיא מום ועושה תמורה, מ"מ חשיב דחוי בדמים, כיון דלא חזיא למילתי' ולי"ב קדושת הקרבה, וצ"ע בזה.

ד', עי' חי' הראב"ד קידושין שם, וכ"ה במאירי שם בשם גדולי המפרשים, דמשכח"ל במצורע שהפריש קרבנותיו בתוך ימי ספרו ואבדו תו"ז והפריש אחרים תחתיהן והקריבן ואח"כ נמצאו הראשונים דהנך קדושי מעיקרא קדוה"ג וכיון דאידחו להו לא חזרו ומיתחזו לגופיהו אלא לדמיהן, ע"כ, וצ"ב דבכה"ג הרי ל"ה זה דחוי מעיקרא אלא נראה ונדחה דהא בתחילת הקדשן לא היו דחויין, ונ' בביאורו, דהרי הקדישן בימי ספורו ואכתי ל"ה חזיין ליקרב, וע"כ הגם דזה גופא לא עביד דחוי, וכמש"פ תוס' בסוגיין ולהל' דנ"ט. הטעמים בזה, מ"מ כל שנדחו אח"כ קודם שהגיע זמנן חשיב זה דחוי מעיקרא, דנראה ונדחה היינו רק היכא דכבר חייל עלי' דין הקרבה ונדחה, אך כל דאכתי לא חייל עלי' דין הקרבה, הגם דהוי הדחוי אחר דחיילא הקדושה, חשיב דחוי מעיקרא, וז"ב בדעתו. ועי' עוד בסי' ד' סק"א שנת' כן גם מדברי תוס' הרא"ש ותו"י ביומא דס"ד., ועיי"ש עוד בהע' ב' שמצי' כעין דברי הראב"ד בתוס' הרא"ש ותו"י יומא ד"נ:, דפסח שאבד קודם חצות ונמצא אחר שחיטת פסח אחר, חשיב דחוי מעיקרא, וזה ממש כדברי הראב"ד.

ה', ע' חי' הריטב"א בקידושין שם שכתב דמשכח"ל דחוי מעיקרא בלא דחוי דמים בבכורים שבצרן ושיגרן ביד שליח, ומבו' בדבריו דהוי התם מדין דחוי דעלמא, ואכמ"ל בזה, ובאשרה שנטעה מתחי' לע"ז שאע"ג שחזר גוי וביטלה נדחה לולבו למצוה, ועד"ז כתב גם הרמב"ן שם, דמצי' לענין מצוות דמספק"ל בדחוי מעיקרא והתם ל"ש דחוי דמים, ויש להעיר דלכאו' אי"ז מיישב עיקר הקו', דהרי בהנך גווני ל"ה זה דחוי בבע"ח, ואנן הרי איירי' על דחוי דבע"ח, וי"ל, ועמש"נ בזה בסי' ב' סק"ו, דיל"פ דאי אין בע"ח נדחין אף בהנך גווני ל"ש דין דחוי, וזה תליא בטעם הא דאין בע"ח נדחין, עמש"נ בזה.

ו', להמבו' ברש"י לק' דנ"ט. ד"ה דחויין מעיקרא, דלמ"ד דחוי מעיקרא הוי דחוי, הרי שאם הפריש קרבנות אחר שנפגם המזבח הוי דחוי, וכן נ' גם דעת הרמב"ם ספ"ג מפסוהמ"ק, ודלא כדעת תוס' בכ"ד, וע' עוד בזה בסי' א' סק"א, משכח"ל דחוי מעיקרא בקדוה"ג בהפריש קרבן אחר שנפגם המזבח, בהוי דחוי מעיקרא וודאי דקדוש קדוה"ג גמורה, וז"פ.

ג] עוד הק' הראשונים דכל דחוי בדמים הו"ל דחוי מעיקרא, ונבאר בעז"ה הדרכים שמצי' בזה בדברי הראשונים.

א', כתבו תוס' קידושין שם, דמשכח"ל במפריש נקבה לפסחו וילדה זכר, דהוי קדו"ד דאין פסח באה נקבה, ול"ה דחוי מעיקרא שהרי הולד ראוי להקריב, וצ"ב מ"ט ל"ה זה דחוי מעיקרא הרי הולד לא נראה מעולם, ומהו שכתבו התוס' דל"ה דחוי מעיקרא שהרי הולד ראוי להקריב, ושמעתי לבאר דברי תוס', דס"ל דדחוי מעיקרא היינו רק בגוונא שאין הבהמה ראוי' מתחילה ליקרב, וע"כ גרע דחוי זה, אך בנקבה לפסחו וילדה זכר דהולד מצ"ע הרי ראוי ליקרב פסח, ומה שנדחה מפסח הוי מכח אמו, הרי דזה ל"ח דחוי מעיקרא, כיון שהולד מצ"ע הי' ראוי ליקרב ונדחה מזה, והוי זה כנראה ונדחה.

אך אכתי צ"ב רב, דהרי נדון הדחוי על הולד הוי משום שבא מכח קדושה דחוי', דהרי הוא עצמו לא נדחה מעולם ודייני' כשנולד שיחול עליו דחוי, וזה הוי בע"כ מכח אמו, ולכאו' יש לנו לדון על דחוי דאמו אם הוי דחוי מעיקרא, ומה מהני מה שהוא ל"ח דחוי מעיקרא, הרי הנדון שידחה אינו כלל מכח מה שנדחה מתחילה, דנימא דדחויו ל"ה דחוי מעיקרא, אלא דייני' על עיקר חלות הדחוי עליו, וזה תליא לכאו' בדחוי דאמו, ועי' בזה בקונט' זכרון יחזקאל עמ' קכ"א.

והנה מבו' מדברי תוס' דהא דאין הולד קרב הוי מדין דחוי, וכן מבו' בתוס' זבחים די"ב ותמורה דכ"ו, וכ"ה בדברי הראשונים בשטמ"ק כריתות דכ"ח, אך עמש"נ בסי' ב' סק"ה מש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם דהא דאין הולד קרב ל"ה כלל מדין דחוי, עיי"ש, ועי' גם בהגה' הגרא"ז לרמב"ן, בטעם הא שלא כתב הרמב"ן אופן זה, ונת' בזה בסי' ב' שם.

ב', כתבו רמב"ן ורשב"א בקידושין שם, דמשכח"ל בהפריש דמים לחטאת ונשתמד וחזר בו דאמרי' הואיל הואיל ונדחו אותן דמים ידחו ולא יקרבו לעולם ומתחילתן לא היו דחויין, ובדעת תוס' שלא כתבו כן, והרי ההיכ"ת דדחוי מעיקרא דהוי קדוה"ג כתבו תוס' במומר, והי' להו להביא דין דחוי בדמים ג"כ במומר, י"ל בתרי אנפי, או דנימא עפי"ד תוס' סנהדרין דמ"ז. דבמומר שהפריש ליכא דחוי על הדמים, והתם איירי תוס' בהפריש קרבן והמיר שאין הדמים נדחין, אך ודאי ה"ה בהפריש דמים והמיר, דהטעם בזה שוה דהוא משום דלא חייל דחוי רק על חפצא זו דלא חזיא ליקרב, אך בדמים שקונה בהמה אחרת הרי בהמה זו לא נדחתה מעולם, ועמש"נ בפלוג' זו בסי' א' סק"ב, או דנימא דדעת התוס' כמש"כ החזו"א והגרי"ז דבקדו"ד גמורה ליכא כלל דין דחוי, ונת' בזה לעיל סק"א, וע"כ במפריש מעות והמיר ליכא כלל דין דחוי, וז"פ, עוי"ל דלא ניח"ל לתוס' להעמיד כן, משום דכה"ג אי"ז דחוי בבע"ח, ועי' בזה בסי' ב' סק"ו.

והנה בחי' הרמב"ן שם כתב דמשכח"ל נמי במפריש חטאתו ונסתאב והמיר וחזר בו שנדחה, והיינו שנדחין אף הדמים וכמש"פ בהגה' הגרא"ז, אך הרשב"א כתב רק לההיכ"ת דהפריש מעות, וצ"ב.

והנה יש לדקדק בדברי הרמב"ן דמ"ט הוצרך להעמיד בנסתאב, ונ"פ דס"ל דאי הפריש חטאתו והמיר, ל"ח זה כלל דחוי בדמים, דהרי חייל הדחוי על קדושה זו דהויא קדוה"ג ומכח זה הוא דנדחין אף הדמים, וזה הוי דחוי בקדוה"ג, וע"כ העמידה בשנסתאב, ואין לפרש דבנסתאב חשיב דחוי בדמים כיון דלי"ב דין הקרבה, דהרי לדעת הרמב"ן כל דהוי קדוה"ג הגם דלי"ב דין הקרבה ל"ח דחוי בדמים, וכדלעי' סק"ב, ונ' דהיינו דכיון דנסתאב ובלא"ה לא חזיא ליקרב, הרי ל"ש דיחול דחוי על הקדוה"ג ודמכח זה ידחו אף הדמים, דהרי בלא"ה ליכא דין הקרבה מכח הקדוה"ג ול"ש ע"ז חלות דחוי כלל, וכל מה דחייל בזה דין דחוי הוא על הדין דקדושה זו דדינה לימכר, וע"ז הוא דחייל הדחוי, וזה הרי הוי דחוי על קדושת דמים.

ונ' די"ל לפ"ז, דהרשב"א דלא העמידה בכה"ג הוא משום דפליג וס"ל דאף בכה"ג ל"ח דחוי בדמים כיון שהבהמה קדושה קדוה"ג, ואף דבלא"ה לא חזיא ליקרב, מ"מ חייל נמי דין דחוי על הקדוה"ג, ומכח זה אף נדחין הדמים, ול"ה זה דחוי בדמים, ודו"ק.

ד] בתוס' בסוגיין הביאו פי' ר"ח דדחוי בדמים היינו שאף הדמים נדחין, דאין מביא בהדמים הקרבן שהי' בדעתו להקריב, וה"נ במפריש נקבה לפסחו מה"ט אין מביא מהדמים פסח אלא שלמים, ותוס' פליגי ע"ז דמה דמביא שלמים היינו אחר הפסח, אך קודם הפסח אה"נ דמביא בדמיו שלמים, ועי' רמב"ן וריטב"א קידושין שם שכתבו דאף בבהמה של ב' שותפין אינה קריבה כל עיקר קאמר, ואף הדמים אינן קרבין.

אך בפי' ר"ח שלפנינו בפסחים שם, גריס במתני' דהתם דבנקבה לפסחו יפלו דמיו לנדבה, ומפרש דמהא דאין הדמים קרבין לשלמים אלא לנדבה, ש"מ דיש דחוי אף כלפי הדמים, וכן הביא משמו בחי' הרמב"ן בקידושין שם, וזה דלא כמו שהביאו תוס' משמו דהדמים קרבין לשלמים והראי' דיש דחוי בדמים הוא מהא דאינן קרבין לפסח, ולפיר"ח שלפנינו י"ל דמה דלא קרבי לפסח הוא משום דאיירי מתני' אחר הפסח, וכמש"כ תוס' בזה, ואי"ז כלל מדין דחוי, ורק מה שאין קרב שלמים הוי מדין דחוי.

והנה צ"ב לפי פיר"ח שלפנינו מ"ט אין הדמים קרבין לשלמים וקרבין לנדבה, ולכאו' ממ"נ אי מהני דין הדחוי אף לדחותו מדין הקרבה אחר היאך הם קרבין לנדבה, ואי ל"מ דין הדחוי לדחותו מדין הקרבה אחר מ"ט אין קרבין שלמים.

ולכאו' הי' נ' שהטעם בזה דדין הקרבה דשלמים ל"ח דין הקרבה אחר, וזה לפ"מ שכתבו האחרונים דדינא דמותר פסח קרב שלמים היינו דבהפסח עצמו פתיך דין הקרבה דשלמים, וע"כ מהני הדחוי אף לדחותו מליקרב שלמים, ומשא"כ על דין הקרבה דנדבה דהוי דין הקרבה מחודש ל"מ הדחוי, ועי' בסי' א' הע' ג' שהבאנו דברי מרן הגרי"ז דאשם דחייל עלי' דין דחוי אי"ז דוחה דין הקרבת מותר אשם לנדבה, וה"נ הכא ל"מ דין הדחוי לדחותו מהקרבה דנדבה, ולדבריו בהכרח צ"ל כן דמותר הפסח דהוי שלמים שאני, וכנ"ל.

אך עי' בחי' רבינו דוד פסחים שם, שמבו' בדבריו לפרש הטעם באופ"א, דעיי"ש שכתב בהא דתנן במתני' שם דצ"ו: דנמצא קודם שחיטה יביא בדמיו שלמים, אשר לכאו' תיקשי מ"ט התם מביא בדמים שלמים, ובמפריש נקבה יפלו הדמים לנדבה, דהיינו משום דמעיקרא היתה ראוי' לפסח, וע"כ מכח הדחוי נפסלין דמי' מפסח ויביא בהן שלמים, ומשא"כ במפריש נקבה לפסחו דמעיקרא לא חזיא, הרי מעיקרא אין הקדשו לפסח כלום דלא חזו לפסח, אלא שדינה הוא שתיקרב שלמים, אלא שמפני שקרא עלי' שם פסח הוי דחוי מעיקרו שמתחילתה אינה ראוי' למה שקרא עלי', וע"כ נדחין הדמים אף משלמים, ואינן קרבין אלא לקיץ המזבח, עכ"ד, והרי נתפרש לנו בדבריו טעם הא דהדמים נדחין משלמים ואין נדחין מהקרבה לקיץ המזבח, דהוא משום דעיקר ההקדש מתחילתו הי' לשלמים וע"כ הוא דנדחין הדמים משלמים, אך עדין צ"ב הגדר בזה, וצ"ע.

והנה עוד צ"ע לדעת הר"ח, דאי ל"מ הדחוי רק על דין הקרבה זה, וע"כ יביא בדמיו שלמים לדעת התוס', או יפלו לנדבה לפיר"ח שלפנינו, א"כ מ"ט לא יקרב הוא עצמו לשלמים או לנדבה, בזכר בו ב' שנים דחזי לקיץ המזבח, ואמנם דלשי' זו דאין קרבין אלא לנדבה, אשר היינו משום דחייל עלי' דין רעיי' ומכח זה אזיל לנדבה, ועי' תורי"ד בפסחים שם שהק' שלא מצי' מותר שבא לנדבה רק בבא משום חטא ומשום אשמה, ובדעת ר"ח צ"ל דכל שדינו לרעיי' אזיל לנדבה, ואך דבעלמא ל"ח קדושת רעיי' רק במותר חטאת ואשם, אך הכא שנדחה משלמים ע"כ חייל עלי' קדושת רעיי' ואזיל לנדבה, ועי' עוד במקד"ד סי' י"ט שהוכיח דאף בשאר מותרות מצי' הך דינא דאזלי לנדבה, י"ל דע"כ מכח הדין רעיי' אין הוא עצמו קרב לנדבה אלא דמיו, אך אי"ז מתישב לדעת הסוברים דאף בכל הרועים מדאורי' חזיין אינהו גופייהו לנדבה, ואך דמשום גזירה אטו לפני כפרה אין קרבין, והכא הרי ל"ש הגזירה וא"כ יקרב הוא עצמו לנדבה, ותיקשי כן על הרמב"ם דפי' במתני' דיפלו דמי' לנדבה, ואיהו ס"ל דמדאורי' כל הרועין קרבין בעצמן לנדבה, וכן תיקשי על דעת רבינו דוד הנז', שכתב דבמתני' דפסחים דצ"ו: לא חייל דחוי על הקרבת שלמים, דא"כ מ"ט אין היא עצמה קריבה שלמים, ועמש"נ ליישב בזה בסי' א' סק"ג.

והנה עוד ק' ע"ד הר"ח ממתני' דפסחים דצ"ו: בפסח שנמצא קודם שחיטת הפסח דירעה עד שיסתאב וימכר ויביא בדמיו שלמים, והרי דאף דהפסח נדחה מ"מ אין הדמים נדחין משלמים, וכבר הבאנו לעיל מש"כ בזה בחי' רבינו דוד בפסחים.

ונ' די"ל עוד בזה, דהרי בעיקר דברי הר"ח דאף הדמים נדחין, כבר נת' בסי' א' ס"ק ב' וג' דהוא משום דדין הדחוי חייל אף על הקדושה והויא קדושה דחוי' וע"כ אף הדמים נדחין, ואשר ע"כ י"ל דדוקא בכגון מפריש נקבה לפסחו או בהמה שהקדיש חצי' דחפצא זו אינה ראוי' להקרבה חשיב קדושה דחוי', אך בפסח שנמצא ונתכפר באחר י"ל דליבא דחוי כלל על הקדושה, דהרי בהמה זו ראוי' בעיקרה להקרבת פסח, ואין הקדושה דחוי' כלל, וכל הדחוי שבזה הוא רק על הבהמה גופה שנדחתה מהקרבתה, אך על הקדושה לא חייל דחוי כלל, וע"כ הדמים אינם נדחין וה"ה קרבין לשלמים.

ועי' בסי' ב' הע' ד' שנת' עוד בזה, עפימש"נ שם בדעת הרמב"ם דדין דחוי בהקדושה הוי רק בדחוי מעיקרא, ולפ"ז מיושב בפשיטות דע"כ בפסח שנמצא ונתכפר באחר שאי"ז דחוי מעיקרא לא חייל כלל דחוי על הקדושה, וע"כ אין הדמים נדחין, דהרי כל הא דהדמים נדחין הוי רק מכח הדחוי דחייל על הקדושה, וזה הוי רק בדחוי מעיקרא ולא בנראה ונדחה]

והנה בחי' הרמב"ן בקידושין שם הק' ע"ד הר"ח, מהא דאמרי' בכריתות דכ"ח: במטמא מקדש עשיר שהריש קן לכבשתו והעני הואיל ונדחה ידחה, ואמרי' עלה דש"מ יש דחוי בדמים, והתם הרי ליכא למשמע מינה שידחו אף הדמים, וע"כ מתפרש התם יש דחוי בדמים כפירש"י, ועי' בחי' הריטב"א שם שהק' עוד, דשם בתמורה אמרי' דכי אמר רב אושעיא כרבנן, ורבנן גופיהו הרי אמרי דתמכר ויביא בדמי' פסח, וא"כ הרי אי"ז כרב אושעיא דס"ל יש דחוי בדמים.

ונ' בדעת הר"ח דאה"נ התם מתפרש הא דיש דחוי בדמים דבקדו"ד דש דין דחוי, ומה דהכא פי' לה באופ"א, הוא משום דבהקדיש חצי' ס"ל דהוי זה קדוה"ג, וכן במפריש נקבה לפסחו הרי הוי זה קדוה"ג, וע"כ אין לפרש הא דיש דחוי בדמים דהיינו בקדושת דמים, דהרי אי"ז כלל קדו"ד, וע"כ לפרש דהיינו שאף הדמים נדחין, אך בכריתות דהוי קדו"ד גמורה, וכדעת רוב הראשונים שם, וכמש"נ לעיל סק"א, שפיר יל"פ דהיינו דיש דחוי בקדושת דמים, ומיושב גם קו' הריטב"א דאה"נ ברייתא דהתם ס"ל דדין דחוי אינו דוחה הדמים מליקרב, ופליג אמתני' דפסחים, וכמש"כ כן בחי' רבינו דוד בפסחים דהך ברייתא פליגא אמתני' דפסחים וכדלהלן.

עוד צ"ע לדברי הר"ח, מהא דתנן בתמורה די"ח: דהמפריש נקבה לאשם תרעה עד שתסתאב ותימכר ויביא בדמי' אשם, ולא אמרי' שאף הדמים נדחין, וכן תניא התם בדי"ט. המפריש נקבה לפסחו שירעה עד שיסתאב ותמכר ויביא בדמי' פסח, ומזה הק' תוס' בסוגיין, ובנשתיירה אחר הפסח יביא בדמי' שלמים, ולא אמרי' שאף הדמים נדחין, וע' בחי' רבינו דוד בפסחים שם שכתב בתו"ד דאה"נ ברייתא דיביא בדמי' פסח פליגא ולית לה דחוי, וצ"ב שהרי ????, וה"נ צ"ל דמתני' דנקבה לאשמו נמי פליגא וס"ל דאין דחוי בדמים, וצ"ע בזה.

ה] בפירש"י בסוגיין הביא לישנא אחרינא, דהא דיש דחוי בדמים היינו דיש דחוי בשביל הדמים שלא פרע לקנות חצי' של חבירו שלא היתה קנוי' לו כשהקדישה שעדין לא קנה חצי' משל חבירו, והרמב"ן בקידושין שם כתב ע"ז שאינו כלום שאין לך דחוי גדול מזה שאם רצה חבירו לא ימכרנה לו לעולם בשום ממון שבעולם, ועוד הק' ע"ז מהא דאמרי' בפסחים יש דחוי בדמים גבי מפריש נקבה לפסחו ול"ש בהו האי פירושא, עכ"ד, אמנם כדברי הלישנא אחרינא, מבו' גם בתוס' בסוגיין דחשיב זה בידו, וכמש"כ דזהו חידושא דר"י דהוי דחוי אע"ג דבידו לתקן וליקח חצי השני, הגם שאם רצה חבירו לא ימכור לו, ושפיר אמרי' ע"ז דש"מ דיש דחוי בדמים ולא חשבי' לי' כבידו, ומשה"ק הרמב"ן מסוגיא דפסחים, י"ל דהתם מתפרש הא דיש דחוי בדמים כפי' ר"ח שאף הדמים נדחין, אך הכא לא ניח"ל לפרושי כן כיון שלא נז' כלל בדברי ר' יוחנן שהדמים נדחין, וכמשה"ק כן הריטב"א בפסחים, וע"כ הכא מפרשי' להא דיש דחוי בדמים כדרך זו.

ו] התוס' בסוגיין הביאו פי' הר"ר חיים, דהא דיש דחוי בדמים היינו דקדו"ד מדחה תמורתה מליקרבולא אמרי דלא אלימא קדו"ד להתפיס התמורה לדחותה מקדושתה ולעשותה כיוצ"ב, ועי' בחי' מרן הגרי"ז במכתבים שכתב, דמבו' מדבריו דהא דהתמורה נדחית הוא משום דחייל עלי' דין הדחוי דהבהמה, וע"כ ס"ד דקדו"ד לא אלימא להתפיס דין דחוי על התמורה, ועיי"ש שכתב שאי"ז דעת הרמב"ם.

ובתוס' הק' על פי' זה, דהרי אמרי' להא דש"מ יש דחוי בדמים, אההיא דמפריש נקבה לפסחו, דלא איירי בה מדין תמורתה, וכן אמרי' לה אההיא דמטמא מקדש דל"ש כלל דין תמורה דאין תמורה בעופות, ועי' בחי' הרמב"ן בקידושין, דלא קשיא לי' מנקבה לפסחו רק ממטמא מקדש דאין תמורה בעופות, וכנר' היינו משום דבנקבה לפסחו יל"פ דקים להו שתמורתה כיוצ"ב, אך במטמא מקדש ל"ש לומר כן דאין תמורה בעופות, ונ' לפ"ז, די"ל פי' הרר"ח, ע"ד שנת' לעיל סק"ד בישוב פי' ר"ח, דהתם בתמורה דהוי קדו"ד גמורה, ניח"ל לפרושי דזהו גופא הש"מ דיש דין דחוי בקדו"ד, אך הכא דהוי קדוה"ג פשיטא דאי"ב דין דחוי, וע"כ דהש"מ הוא דה"ז מדחה תמורתה, וע' בריטב"א בקידושין דאה"נ, אין מתפרש הא דיש דחוי בדמים בחד גוונא, ועי'ש בריטב"א שכתב עוד, דגם במטמא מקדש י"ל דקים להו דדינה כאידך שתמורתה כיוצ"ב, והדברים תמוהין טובא, דהרי אין תמורה בעופות, ואולי י"ל עפי"ד הרא"ש בקינים פ"ב, דר' יהודה ס"ל דיש תמורה בעופות, אך גם דברי הרא"ש תמוהים, דלא מצינו דפליג ר' יהודה בזה וס"ל דיש תמורה בעופות, וצע"ג.

ז] בחי' הרמב"ן בקידושין, הביא די"מ במה שאמרו במפריש נקבה לפסחו ש"מ יש דחוי בדמים, דהיינו מדקתני ירעה עד שיסתאב, דלמה לי' מומא כיון דלא חזי היינו מומי', ועי' בחי' רבינו דוד בפסחים שם שהק' ע"ז, דהרי בתמורה די"ט: אמרי' דטעמא דבעיא רעיי' הוא משום דין מיגו דנחתא, ועמש"נ בישוב שי' זו, לעיל סק"ב אות ג'.

והנה עיקר פי' זה צ"ב רב, דאם הי' מן הדין דלא תיבעי מום, דכיון דלא חזיא למילתי' היינו מומי', מה מהני ע"ז הא דיש דחוי בדמים, ועי' חי' ר"ד שם, שפי' יש דחוי בדמים לשי' זו הוא, שאף מלעשותו דמים הוא נדחה, ונ' דצל"פ בזה, דבלא דין דחוי הי' דין קדושתה דהוא לימכר ולהביא בדמי' שלמים, וע"כ ל"ה בעי' בזה מום, דהא דבקדו"ד ל"ב מום הוא משום שקדושתו הוי לימכר, וה"נ הכא הויא קדושתה לימכר, וע"ז מהני דין דחוי, דמכח זה חייל דחוי על דין קדושתה לימכר, וע"כ אינה נפדית בלא מום, ומה דמהני מה שיפול בה מום, הוא משום שעל דמי' לא חייל דחוי כלל, ורק קדושתה לימכר נדחתה, וע"כ בלא מום א"א לפדותה, אך כל שנפל בה מום דמצי לפדותה על דמים, הרי שעל הדמים ליכא דחוי כלל, ועדין צ"ב בזה.

1. ומבו' דעתו דאף בחצי בהמה שייך דין מיגו דנחתא, ועמש"נ בתמורה די"א דלכאו' יש לדון להוכיח משם דעל אבר א' לא אמרי' מיגו דנחתא, ועי' בכתבי הגרי"ז שם, (אך י"ל דחצי בהמה עדיף ע"ד שחילקו תוס' תמורה דכ"ו לענין הדין דאין ממירין באברים). [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אי נימא דהוי קדו"ד גמורה, צ"ע מ"ש מרגלה של זו עולה דהוי קדוה"ג, וכדמוכח מהא שאין יכול לפדותה, ומוכרה רק למי שאמר הרי עלי עולה כמו שאמצאנה, ובאחיעזר שם כתב דדוקא ברגלה של זו עולה הוי קדוה"ג כיון שבידו להקדיש כולה, ומסברא צ"ע בזה, ומצאתי בתלמיד הרשב"א קידושין ד"ז. דנקט שם דהוי קדו"ד גמורה, וכתב דהא דרגלה של זו עולה הויא קדו"ד היינו רק משום דאמר עולה בפירוש, אבל אם הקדישה סתם כי הכא דהקדיש חצי', קדו"ד קרי' לי', עכ"ד.

   וי"ל עוד בזה, דאף ברגלה של זו עולה הוי קדו"ד וכמו שכתב באבהא"ז פט"ו ממעה"ק בד' הרמב"ם, (ועיי"ש מה שבי' מ"ט אין יכול למכרה רק למי שאמר הרי עלי עולה כמו שאמצאנה, אשר מזה מוכח לכאו' דהוי קדוה"ג), וכן מוכח גם מד' רבינו גרשום בערכין ד"ה. שכתב דדמי אותו אבר הוו קדושין, (וכן מ' גם מל' הרמב"ם פט"ו ממעה"ק, ודלא כפירש"י שם שאין לו ליטול כלל דמים בעד הרגל), ואי הוי קדוה"ג הרי אין לזה פדיון, אך מרן הגרי"ז בי' בד' רבינו גרשום, עפ"ד אחיו הגר"מ דאיכא הלכה בקדשים שתופסין דמיהן, וע"כ דמי הרגל קדושין, ואף דבעלמא המוכר עולתו ושלמיו לא עשה ולא כלום, היינו רק משום שלא חיילא המכירה על הכפרה, (וע"כ הי' דעת הגר"ח דלריה"ג דיכול למכור קדשים קלים ע"כ דמוכר גם הכפרה, ודלא כהקצוה"ח סי' ת"ו, וכבר נחלקו בזה תור"פ ב"ק דס"ו: עם תוס' הרשב"א פסחים דפ"ט) אך הכא כיון שכל הבהמה הוי דהלוקח ממילא הוי לו כל הכפרה, וע"כ שפיר חיילא המכירה אף על הרגל, וה"ז תופס דמיו, (ויש לציין בזה לד' המאירי בקידושין שם, דמפורש בדבריו דברגלה של זו עולה שמוכרה לאחר, הוו המוכר והלוקח שותפין בכפרה, ודלא כמו שנקט הגרי"ז).

   ובעיקר מה שנקטו האחרונים דמהא דאין יכול לפדות הרגל ש"מ דהוי קדוה"ג, י"ל דלעולם הוי קדו"ד, ומה דאין יכול לפדותה, נ' ע"פ ל' הגמ' בתמורה די"ט:, דנ' להדיא דבע"ח תמימין אין נפדין אף בשאין קדושתן אלא קדו"ד, ורק היכא דהוי בהן מום או דלא חזו למילתי' דהיינו מומא הוא דנפדין, (וכמדומה שראיתי שכתב כן במשנת ר"א קדשים), וע"כ ברגלה של זו עולה דחזיא למילתא דראוי להקדישה כולה ל"ח זה מום, וע"כ ל"מ לפדות הקדושה הגם דהויא קדו"ד, וצריך בדיקה ביסוד זה.

   ועי' עוד במאירי קידושין ד"ז דמבו' בדבריו ג' שי' בזה, **הא'** דהוי האבר קדוה"ג ומ"מ חיילא ע"ז מכירה ודמיו קדושים, (וזה כד' הגרי"ז), **הב'** דהאבר הוי רק קדו"ד וקדושת האבר מתחללת על דמיו, (וזה כד' האבהא"ז), **והג'** דלא חיילא כלל מכירה על האבר כיון דהוי קדוה"ג, וזה כד' רש"י בכ"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. והטעם דהוי קדוה"ג, כתבו תוס' הרא"ש ותוס' טוך בקידושין שם דהיינו משום שחייב הוא חטאת אלא שאין יכול להקריבו עד שיעשה תשובה, והיינו משום דאין ריעותא בקרבן עצמו ורק מכח הבעלים א"א להקריבו, וזה נ' גם בכוונת תוס' תמורה דכ"ו: עיי"ש, ובתוס' הרא"ש שם כתב עוד, דהוא משום דאינו עומד לדמים שהרי עוף אין לו פדי', וע"כ כתב דאיירי רק במטמא מקדש שהפריש קן והמיר, דכיון דהוי עוף דלי"ל פדיון ל"ח דחוי בדמים, ואזיל לטעמי' בכריתות דכ"ח. דס"ל דמטמא מקדש עשיר שהפריש קן חיילא ע"ז קדוה"ג ולית לי' פדיון, דס"ל דגם בעוף אמרי' מיגו דנחתא, הגם דאילו נחתא לי' קדוה"ג לא יהא לו פדיון, ול"ז להבין דבריו, ובתוס' חכמי אנגלי' קידושין שם כתב הטעם דהוי קדוה"ג משום דיכול לעשות תשובה**,** [↑](#footnote-ref-4)