ד - ביסוד דין צרת ערוה, ובדין כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / פ_ק דיבמות -שיעורים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**סימן ד**

**ביסוד דין צרת ערוה**

**ובדין כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, ודין חייבי לאוין ועשה**

## טעם הא דצרת ערוה פטורה מן החליצה

א] **יבמות ג' א',** ומאי איריא דתני מן החליצה ומן היבום ליתני מן היבום לחודי', אי תנא מן היבום הו"א מיחלץ חלצה יבומי לא מייבמה, קמ"ל כל העולה ליבום עולה לחליצה וכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, ופירש"י, ז"ל, קמ"ל מתניתין הואיל ופטרה הבת מזיקת יבום פטורה מן החליצה, דכל העולה לזיקת יבום עולה לזיקת חליצה וכל שאין עולה לזיקת יבום פטורה מן החליצה וכו', עכ"ל.

**ומשמעות** דברי רש"י, דהא דצרת ערוה פטורה מן החליצה, אי"ז משום דיש בה כרת, אלא הוא משום דפטרתה הערוה מן היבום, וכל שפטורה מן היבום פטורה מן החליצה.

ב] **אך** הנה התוס' לקמן ח' ב' ד"ה כל היכא כתבו, ז"ל, ועוד תימה דהשתא ליכא בצרת ערוה כרת וא"כ תיבעי חליצה כמו חייבי עשה דמרבינן להו מיבמתו בפרק שני וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריהם דכל הא דצרת ערוה פטורה מן החליצה ול"ד לחייבי עשה דטעונין חליצה, הוא משום דיש בצרת ערוה כרת, וע"כ הו"ל כחייבי כריתות דאמרינן בהו כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה.

**וכ"נ** ממש"כ הריטב"א לקמן כ' א' בהא דתנן כל שאיסורה איסור ערוה לא חולצת ולא מתייבמת, דיש בכלל זה צרת ערוה דאף היא ערוה היא ויש בה כרת, ומשמע דהא דצרת ערוה פטורה מן החליצה הוא משום דיש בה כרת, דהרי זהו עיקר כללא דמתניתין דאיסור כרת פוטר מן החליצה, וכ"נ להדיא בד' הנימו"י שם.[[1]](#footnote-1)

**וצ"ב** בטעם הפלוגתא בזה אם עיקר פטורא דצרת ערוה מועיל אף לפטרה מן החליצה, או דאינה פטורה אלא מן החליצה אלא מכח הא דיש בה כרת.

## טעם הא דאילונית פטורה מן החליצה

ג] **והנה** כתבו התוס' לקמן ח' א' ד"ה תרי איסורי, ז"ל, ול"ד איילונית לחייבי עשה דילפינן בפרק שני לחליצה, דאיילונית מיעטה הכתוב בהדיא דל"ה בכלל היתר אשת אח, עכ"ל, ובפשוטו מבו' בד' התוס' דעיקר פטורא דאילונית אינו אלא מיבום, והא דפטורה אף מן החליצה הוא משום דמיעטה קרא בהדיא דל"ה בכלל היתר אשת אח והערוה דאשת אח פוטרתה מן החליצה.[[2]](#footnote-2)

ד] **אמנם** הנה מד' רש"י יש להוכיח דפליג ע"ז, דהנה התוס' לקמן שם כתבו דטעמא דמ"ד דצרת אילונית מותרת הוא משום דהו"ל כצרת ערוה שלא במקום מצוה, - אך בפירש"י לקמן י"ב ב' ד"ה הלכתא צרת אילונית משמע דבהא דצרת אילונית מותרת ל"ב להא דהו"ל כצרת ערוה שלא במקום מצוה, ורק בהא דצרת בתו אילונית מותרת הוצרך לה"ט דהו"ל כצרת ערוה שלא במקום מצוה, והיינו דהא דצרת אילונית מותרת הוא משום דהאשת אח דאילונית לא חשיב כערוה לפטור צרה, דהו"ל כאשת אח דממילא, וכ"ה להדיא בפי' ריב"ן שם דהא דצרת אילונית מותרת הוא משום דלא חשיבא כצרת ערוה כלל, עיי"ש.[[3]](#footnote-3)

**ולפ"ז** הרי דלדעת רש"י אין לפרש דהא דאילונית פטורה מן החליצה הוא משום הערוה דאשת אח, דא"כ הרי בע"כ דהאשת אח דאילונית הוי ערוה הסותרת להיבום, וא"כ הי' בדין שיפטור צרה, ובע"כ דהא דאילונית פטורה מן החליצה הוא מכח עיקר פטורא דאילונית דפוטר אף מחליצה.[[4]](#footnote-4)

**וצ"ב** בטעם הפלוגתא בזה אם עיקר פטורא דאילונית מועיל אף לפטרה מן החליצה, או דאינה פטורה אלא מן החליצה אלא מכח הערוה דאשת אח.[[5]](#footnote-5)

## בהא דצרת ערוה פטורה מן החליצה מכח הערוה דאשת אח ול"ד לחייבי לאוין ועשה

ה] **והנה** האחרונים נחלקו בדין חייבי לאוין ועשה דמה"ת אין עולין ליבום דאין עשה דוחה ל"ת ועשה אם לא הותר בהן כלל איסור אשת אח.

**והחזו"א** בסימן קל"ד לדף ח' ב' כתב להוכיח מד' התוס' דלי"ב איסור אשת אח, וזה ממש"כ התוס' דהא דצרת ערוה פטורה מן החליצה הוא משום הכרת דאשת אח, ואי נימא דבחייבי לאוין ועשה לא הותר איסור אשת אח ואפ"ה בעו חליצה דלא ממעטינן מחליצה אלא היכא דאיכא עלי' איסור כרת מקודם מלבד איסור אשת אח דהמת, א"כ מ"ט צרת ערוה פטורה מן החליצה, הרי איסור צרת ערוה אינו אלא משום אשת אח דהמת, ובע"כ דבחייבי לאוין ועשה הותר איסור אשת אח וע"כ הוא דבעו חליצה.

ו] **אמנם** הנה התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין כתב להדיא דבחייבי עשה איכא כרת דאשת אח משום דהוו כאשת אח שלא במקום מצוה, ובע"כ דאף דלא הותר בהן איסור אשת אח מ"מ אי"ז מועיל לפטור מן החליצה, והתוס' הרא"ש גופי' לקמן ח' ב' כתב כד' התוס' דהא דצרת ערוה פטורה מן החליצה הוא משום שיש בה כרת, וצ"ב דמ"ש הערוה דאשת אח דחייבי עשה דאין מועלת לפטור מן החליצה מהערוה דאשת אח דצרת ערוה דמועלת לפטור מן החליצה.[[6]](#footnote-6)

## במשה"ק התוס' הרא"ש דמ"ט האשת אח דחייבי עשה אין פוטר צרה אף דחזינן דאינו מועיל לפטור מן החליצה

ז] **והנה** התוס' הרא"ש לקמן שם הק' דחייבי עשה נמי יפטרו צרתן, דכיון דאינה מתייבמת הו"ל כאשת אח שלא במקום מצוה ואית בה כרת, וכתב דכיון דבעו חליצה ל"ד לאחות אשה דאינה זקוקה כלל, וצ"ב, דהרי הא הוה ניח"ל הא דבעו חליצה ואין האשת אח פוטרן מן החליצה, ובע"כ דהיינו משום דהאשת אח דידהו אינו סותר ליבום אלא הו"ל אשת אח דממילא, וע"כ אינו פוטר מן החליצה, וא"כ מאי קשיא לי' שיפטור צרה, הרי לכאו' כ"ה דאין בכח האשת אח לפטור מן החליצה, משום דאינו סותר ליבום, ה"נ אין בכחו לפטור צרה.

## בדעת רש"י אם איכא איסור אשת אח בחייבי לאוין ועשה

ח] **ובעיקר** הנידון בזה אם בחייבי לאוין ועשה איכא איסור אשת אח, כתבו האחרונים להוכיח בדעת רש"י דלי"ב לאיסור אשת אח, דהנה בפירש"י לקמן כ' ב' ד"ה ואם בעלו קנו וד"ה פוטרת משמע להדיא דהא דבחייבי לאוין ועשה אם בעלו לא קנו, לאו היינו דלא קנה כלל וא"צ ממנו גט, אלא היינו דלא סגי לה בגט ובעיא חליצה, עיי"ש, וכ"כ הר"א מן ההר לקמן שם, וכתב דמה"ט קרינן בהו לקחת, כיון דיש בהן צד קיחה בדיעבד, ובע"כ דהותר בהן איסור אשת אח, דאם יש בהן לאיסור אשת אח ודאי דלא קנה כלל.[[7]](#footnote-7)

ט] **אך** יש לתמוה ע"ז, דהנה בפירש"י לקמן כ"ד א' ד"ה ואי למ"ד כתב דאיכא לדינא דנאסרה ביבמה שנאסרה משום ביטול מצות יבמין, ואף לאחר שחלץ לשני', מ"מ עומדת יבמה זו באיסור אשת אח, כיון שלא נראית ליבום מתחילה, ומבו' לפ"ז דביבמה האסורה מדרבנן משום ביטול מצות יבמין, יש בה מדרבנן לאיסור אשת אח, ולפ"ז הרי הדין נותן דכ"ש בחייבי לאוין ועשה דאסורין ליבום מדאורייתא, דיש בהן לאיסור אשת אח, שהרי איסור ביטול מצות יבמין אינו איסור דערוה וגם אינו איסור מסוים על היבום, (שהרי נאסר מכח זה בכל אחות יבמתו, ואין האיסור במסוים ביבום), ואפ"ה כיון דהיבמה אסורה עליו מכח זה לא הותר בה מדרבנן איסור אשת אח, וה"נ בחייבי לאוין ועשה דכוותה, וזה דלא כמשמעות דבריו דבחייבי לאוין ועשה אם בעל קנה ובעיא גט, ובע"כ דהותר בהן איסור אשת אח.

## יסוד דינא דצרת ערוה אם הוא דין פטור או דין איסור

י] **והנה** בביאור פלוגתת רש"י ותוס' בטעם הא דצרת ערוה פטורה מן החליצה, בפשוטו הי' נראה לפרש בזה דתליא ביסוד דינא דצרת ערוה, דהנה בפירש"י בסוגיין כתב, ז"ל, כיון דבמקום מצות יבום הוא דאסירא צרת הבת וכדמפרש במתניתין דמשפטרה הכתוב מזיקת ייבום קיימא לי' באשת אח שיש לו בנים וכו', משו"ה תני פוטרות וכו' פוטרות לא משתמע איסורא משום צרתה של בת אלא הבת פוטרתה מייבום ואיסורא שכיב עלה ממילא דהויא באיסור אשת אח שיש לה בנים, ומשום אשת אח הוא דמיתסר שלא במקום מצוה דליכא איסור אשת אח עלה שריא, ובפירש"י לקמן בסוגיין כתב בהא דאין צרה אלא מאח, ז"ל, הואיל ופטרה הכתוב מזיקתו ה"ה עליו באיסור אשת אח שיש לה בנים שהיא בכרת וכו', אבל בעלמא לא רמיא איסור אשת אח עלה ושריא לי', עכ"ל, ומבו' בכל דבריו דעיקר דין צרה הוא דין פטור דהערוה פוטרת צרתה ומכח זה הוא דקאי עלי' באיסור אשת אח, ולדעתו זהו עיקר הא דתניא בברייתא לקמן דאין צרה אלא מאח, דאתי לפרושי לטעם הא דנתמעטו ו' עריות, דהוא משום דלא שייך עיקר האיסור דצרת ערוה אלא מאח, וכמש"כ הראשונים שם.

**אמנם** הנה בדעת התוס' כתב הגר"נ זצ"ל דס"ל דעיקר דין צרת ערוה הוא דין איסור דהערוה אוסרת את צרתה, והוכיח כן מדבריהם בכ"ד, ואכמ"ל, ועיי"ש שכתב דמש"כ התוס' בסוגיין דאיסור הצרה הוא משום אשת אח, היינו דזהו עיקר דין האיסור דצרה דהערוה אוסרת את האשת אח דהצרה שיהא אסור ליבום.

יא] **והך** מילתא דעיקר דין צרת ערוה הוא דין איסור כבר הוכיחו כן ממש"כ הריטב"א לקמן י"א א' בדין צרת מחזיר גרושתו דטומאה דכתיב בה די' לאסרה בביאה שני' ולעשות צרתה כמותה שלא תתייבם, ועד"ז כתב הריטב"א שם בשם הרא"ה גם בדין צרת סוטה דהא דצרת סוטה אסורה היינו להתייבם, אבל צריכה חליצה ואפי' היא עצמה דחייבי לאוין בעלמא היא, וטומאה דכתיב בה היינו לעשות צרתה כמותה לאוסרה בביאה שני' מדאורייתא כחייבי לאוין.

**והנה** אי נימא דכל עיקר דינא דצרת ערוה הוא דין פטור, ומכח פטורה קיימא עלי' באיסור אשת אח, הרי דאי נימא דמחזיר גרושתו וסוטה אין פוטרות צרותיהן מן היבום, ואף הן עצמן מתיבמות, מה מקום יש לאסור את הצרות בביאה שני' דמכח זה הן אסורות אף בביאה ראשונה גזירה אטו ביאה שני', ובע"כ מד' הרא"ה והריטב"א דעיקר דינא דצרת ערוה הוא דין איסור דהערוה אוסרת את הצרה ומשויא לה דכוותה, ובכל ערוה האסורה עליו באיסור כרת, אף צרתה אסורה באיסור כרת, ובמחזיר גרושתו ובסוטה דהיא עצמה אינה אסורה אלא באיסור לאו, אף צרתה אינה אסורה אלא באיסור לאו.

**עוד** הוכיחו כן ממש"כ המאירי לקמן כ"א א', ז"ל, אמר המאירי איסורי עריות וכו' אותם שבכרת לבד הם ח' וכו', ו' אשת אחיו שלא במקום מצוה בין מן האב בין מן האם, ז' צרת ערוה שבמקום מצוה וכו', עכ"ל, וממה שמנה המאירי להערוה דצרת ערוה כערוה בפנ"ע, ואינה בכלל הערוה דאשת אח שלא במקום מצוה, מבו' דדין צרת ערוה הוא דין איסור דהערוה אוסרת צרתה, והיא ערוה בפנ"ע.

## י"ל דבזה תליא הפלוגתא בטעם הא דצרת ערוה פטורה מן החליצה

יב] **ולפ"ז** י"ל דזהו יסוד הפלוגתא בטעם הא דצרת ערוה פטורה מן החליצה ול"ד לחייבי עשה דבעו חליצה, דרש"י לטעמי' דעיקר דינא דצרת ערוה הוא דין פטור דהערוה פוטרת את צרתה, ע"כ מכח זה היא פטורה אף מן החליצה, וכמש"כ רש"י דכל שאינה עולה לזיקת יבום פטורה מן החליצה, ול"ד לחייבי לאוין ועשה דאינם פטורין מן היבום, אלא דאיסור חייבי לאוין ועשה אוסרן להתייבם דאין עשה דוחה ל"ת ועשה וע"כ בעו חליצה, וזה כמש"כ התורי"ד לקמן מ"ד א', עיי"ש.

**אך** התוס' והריטב"א לטעמייהו דעיקר דינא דצרת ערוה הוא דין איסור דהערוה אוסרת את צרתה ומשויא לה דכוותה, ונמצא דהא דהצרה אינה מתייבמת הוא משום איסורה ודמיא לחייבי לאוין ועשה דאינם מתייבמין מכח איסורן, וע"כ כל הא דצרת ערוה פטורה מן החליצה ול"ד לחייבי לאוין ועשה הוא משום דיש בה כרת והו"ל כחייבי כריתות דאין עולין אף לחליצה.[[8]](#footnote-8)

## י"ל דמה"ט ל"ד איסור אשת אח דצרת ערוה המועיל לפטור מן החליצה לאיסור אשת אח דחייבי עשה דאינו פוטר מן החליצה

יג] **ובזה** מתפרש גם טעם הא דהאשת אח דצרת ערוה מועיל לפטור מן החליצה, ול"ד להאשת אח דחייבי לאוין ועשה דאינו מועיל לפטור מן החליצה, והיינו משום דבחייבי עשה דלא קיימי באיסור אשת אח אלא מכח הא דלא רמיין ליבום, הו"ל האשת אח דידהו אשת אח דממילא, ואינו מועיל לפטור מן החליצה, - ומשא"כ בצרת ערוה דעיקר דינה הוא דהערוה אוסרת את האשת אח דהצרה שלא יהא ניתר ליבום, הרי דהאשת אח דהצרה הוא אשת אח הסותר לדין היבום, וע"כ הוא מועיל לפטור מן החליצה.

## ביאור משה"ק התוס' הרא"ש דהאשת אח דחייבי עשה יפטור צרה אף דחזינן דאינו פוטר מן החליצה משום דאינו סותר ליבום

יד] **ובחי'** הגר"נ לקמן בסוגיין אות ל"ב כתב לפרש עפי"ז למשה"ק התוס' הרא"ש דחייבי עשה יפטרו צרותיהן, דאף דחזינן דהאשת אח דידהו חשיב כאשת אח דממילא וע"כ לא מיפטרי מחליצה, מ"מ הי' בדין דיאסרו צרותיהן, משום דדין צרה הוא דין איסור דהערוה אוסרת צרתה, ובזה ליכא נפ"מ אם יש בערוה דין להפקיע יבום, ולא תליא אלא אם ערוה היא ואסירא, וכל דערוה היא ואסירא אף צרתה אסורה.

## בד' התוס' הרא"ש מבו' דדין צרת ערוה הוא דין פטור

טו] **אך** הנה בעיקר מש"כ הגר"נ כן בדעת התוס' הרא"ש דיסוד דינא דצרת ערוה הוא דין איסור, צ"ע ממש"כ התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין, ז"ל, שאין צרה אלא מאח, לפרושי קאתי דלא תימא הואיל ובמקום מצוה אוסרת צרתה שלא במקום מצוה לא כ"ש, הלכך קאמר אין צרה אלא מאח, כלומר אין הערוה אוסרת הצרה אלא פוטרתה מן החליצה ומן היבום וכשנשואה לאחיו ממילא קיימא עלי' באיסור אשת אח וכשנשואה לאחר אין הערוה אוסרתה, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דיסוד דינא דצרת ערוה אינו דין איסור, דאין הערוה אוסרת כלל את הצרה, אלא יסוד דינו הוא דין פטור דהערוה פוטרת את הצרה מן החליצה ומן היבום ומכח זה הוא דקיימא עלי' באיסור אשת אח.

## בד' התוס' משמע דדין צרת ערוה הוא דין פטור

טז] **וגם** במש"כ הגר"נ כן בדעת התוס' דיסוד דינא דצרת ערוה הוא דין איסור, הנה אי"ז במשמעות ד' התוס' התוס' בסוגיין בד"ה כיון דבמקום מצוה, דמשמעות דבריהם דעיקר דינא דצרת ערוה הוא דין פטור ו"ממילא" הוא דקאי באיסור אשת אח, ואי נימא דדין צרה הוא דין איסור הרי דהא דקאי באיסור אשת אח אי"ז דינא דממילא, אלא זהו עיקר דינא דצרת ערוה.

**ויש** לסייע לזה ממה שהוצרכו התוס' בסוגיין בד"ה מאי איריא לפרש דהא דהא דפריך דמאי איריא דתני פוטרות ליתני אוסרות, היינו כמו שפירש"י דהוא משום דלישנא דפוטרות משמע דאי בעי מייבם, וע"כ הו"ל למיתני אוסרות, ואי נימא דיסוד דינא דצרת ערוה הוא דין איסור דהערוה אוסרת את צרתה ומשויא לה לערוה דכוותה, הרי מתפרש בפשיטות דזהו דפריך דליתני אוסרות, כיון דזהו יסוד הדין דהערוה אוסרת את צרתה, וממה שהוצרכו התוס' לפרש להא דפריך דליתני אוסרות בע"א, משמע דיסוד דינא דצרת ערוה הוא דין פטור דהערוה פוטרת את צרתה, וע"כ שפיר תני פוטרות, ולא פריך דהו"ל למיתני אוסרות אלא כדי דלא נימא דאי בעי מייבם.

יז] **ואי** נימא כן בדעת התוס' ותוס' הרא"ש דיסוד דינא דצרת ערוה הוא דין פטור, הדר צ"ב טעם הא דפליגי ע"ד רש"י וס"ל דעיקר פטורא דצרת ערוה אינו פוטר מן החליצה ולא מיפטרא מחליצה אלא מכח הערוה דאשת אח, וגם צ"ע דמ"ש הערוה דאשת אח דצרת ערוה דפוטר מן החליצה מהערוה דאשת אח דחייבי לאוין ועשה דאינו פוטר מן החליצה, וגם צ"ע במשה"ק התוס' הרא"ש דחייבי עשה יפטרו צרה, ולכאו' כ"ה דהאשת אח דחייבי עשה אינו פוטר מן החליצה ה"נ אינו פוטר צרה.

## סתירת ד' הריטב"א והמאירי ביסוד דינא דצרת ערוה

יח] **ובמש"נ** לעיל להוכיח מד' הריטב"א והמאירי דיסוד דינא דצרת ערוה הוא דין איסור, צ"ע שסתרו דבריהם בזה.

**דהנה** הריטב"א לקמן בסוגיין כתב, ז"ל, ומיהו להכי קתני בסוף דבריו שאין צרה אלא מאח, לתת טעם לאלו כדי שנלמוד מהם לט"ו שלא במקום מצוה, דאי לא למה לי' למיתני שאין צרה אלא מאח כיון דקאי להתירא, אלא ודאי כדאמרן, וכדפיר"י [פירש"י] ז"ל, עכ"ל, ולכאו' דבריו מתפרשים כמש"כ בפירש"י לקמן שם דמה שאמרו דאין צרה אלא מאח, טעמא קאמר דאיסורא דצרה הוא משום דפטרה הכתוב מזיקתו וע"כ קיימא עלי' באיסור אשת אח שיש לו בנים, אבל בעלמא לא רמי' איסור אשת אח עלה ושריא ליה, ולפ"ז מבו' מדבריו דיסוד דינא דצרת ערוה הוא דין פטור דהערוה פוטרת את צרתה ומכח זה הוא דעומדת עליו באיסור אשת אח.[[9]](#footnote-9)

**וכ"ה** להדיא בד' המאירי לקמן שם, ז"ל, וזה שחזר ואמר שאין צרה אלא מאח ל"ה צריך, שהרי אמר בהן שא"א לינשא לאחין, אלא לומר שאין הערוה נותנת איסור לצרה אלא שמפקעת זיקה מכל אותו בית וממילא צרה באיסור אשת אח עומדת, עכ"ל, וכ"ה מבו' בדבריו בסוגיין, ז"ל, אילו שנה אוסרות הי' במשמע שהערוה סבה לאיסור הצרה והיינו אוסרין צרת ערוה בכל מקום, אבל עכשו ששנה פוטרות לימד שאין הערוה אוסרת אלא פוטרת והאיסור בא מאליו בהפקע החיוב, וזהו שאמרו כיון דבמקום מצוה הוא דאסירא הא שלא במקום מצוה שריא תנא פוטרות, עכ"ל.

**וצ"ע** בסתירת דברי הריטב"א והמאירי, דבדבריהם בסוגיין מבו' דעיקר דינא דצרת ערוה הוא דין פטור דהערוה פוטרת את צרתה ומפקעת זיקה מכל הבית ומכח זה הוא דקיימא עלי' באיסור אשת אח, ובדבריהם לקמן מבו' דיסוד דינא דצרת ערוה הוא דין איסור דהערוה אוסרת את צרתה ומשויא לה לערוה דכוותה, וזהו שכתב הריטב"א דאף היכא דאין הערוה אלא חייבי לאוין ואינה פוטרת את צרתה, מ"מ היא אוסרת את צרתה באיסור לאו, וזהו שמנה המאירי לצרת ערוה כערוה בפנ"ע.

## דעת רש"י דבחייבי לאוין ועשה איכא זיקת יבום וע"כ בעו חליצה

יט] **ותחילה** נבאר טעם פלוגתת רש"י ותוס' בהא דצרת ערוה ואילונית פטורין מן החליצה, ונראה דרש"י ותוס' לטעמייהו אזלי בזה, דהנה בפירש"י לקמן י' ב' פירש במה שאמרו שם דחייבי לאוין בני חליצה ויבום נינהו, ז"ל, כלומר זקוקה היא להתייבם ואין איסור לאו פוטרת מן החליצה, דהא מאחות אשה ילפינן שהיא ערוה וחייבין על זדונה כרת, עכ"ל.

**ובס'** משנת ר"א סימן ט' סק"א כתב לפרש לדבריו דהיינו דאף דהתם אינה מתיבמת מדאורייתא, מ"מ זקוקה היא ליבום, אלא דבפועל א"א לה להתיבם מחמת האיסור, וע"כ היא חולצת, וה"נ הוא בחייבי לאוין ועשה דהא דבעו חליצה הוא משום דיש בהן זיקת יבום, אלא דא"א להן להתיבם מחמת האיסור, וע"כ בעו חליצה, ובזה הוא דשאני חייבי לאוין ועשה מחייבי כריתות, דבחייבי לאוין ועשה איכא זיקת יבום, וע"כ אף דהן אסורין ליבום מ"מ בעו חליצה, ומשא"כ בחייבי כריתות דלי"ב זיקת יבום ע"כ הן פטורות מן החליצה.

**והך** מילתא דבחייבי לאוין ועשה איכא זיקת יבום, אלא דהן אסורין להתייבם, הוא מוכרח כן למש"נ לעיל סק"ח דמשמעות ד' רש"י לקמן כ' ב' דאם בעל חייבי לאוין ועשה קנה בתורת יבום, אלא דלא סגי לי' בגט ובעיא גם חליצה, והרי דיש בהן לעיקר זיקת היבום, ומה"ט הוא דאם בעל קנה.

## בדעת רש"י דהיכא דאיכא זיקת יבום אלא דא"א להתיבם בעי חליצה, והיכא דליכא זיקת יבום כלל ל"ב חליצה

כ] **ויש** להוסיף, דעיקר הך מילתא דדינא דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה הוא רק היכא דליכא זיקת יבום כלל אך היכא דאיכא זיקת יבום אלא דהן אסורין להתיבם ליכא להך דינא, הוא מבו' כן בפירש"י בסוגיין.

**דהנה** בגמ' בסוגיין פריך דמאי איריא דתנא פוטרות ליתני אוסרות, ומשני דאי תנא אוסרות הו"א אסור לייבם אבל מיחלץ חלצה קמ"ל, ופריך עוד דמאי איריא דתני מן החליצה ומן הייבום ליתני מן הייבום לחודי', ומשני דאי תנא מן היבום הו"א מיחלץ חלצה יבומי לא מייבמה, קמ"ל כל העולה ליבום עולה לחליצה וכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה.

**והנה** בביאור מה שאמרו מעיקרא דאי תנא אוסרות הו"א אסור לייבם אבל מיחלץ חלצה כתב בפירש"י, ז"ל, והו"א מיחלץ חלצי על כרחו "שאין אשת אח מאב בלא בנים נפטרת בלא חליצה", עכ"ל, אך בביאור מה שאמרו דאי תני מן היבום הו"א מיחלץ חלצה יבומי לא מייבמה, כתב בפירש"י, ז"ל, הו"א מיחלץ חלצה "שלא להפקיע מצות יבום" אבל יבומי לא משום גזה"כ דלצרור, קמ"ל מתניתין הואיל ופטרה הבת מזיקת יבום פטורה מן החליצה, דכל העולה לזיקת יבום עולה לזיקת חליצה וכל שאין עולה לזיקת יבום פטורה מן החליצה עכ"ל.

**וכבר** עמדו לפרש בזה דהיינו דאי תנא אוסרות ס"ד דאינה פטורה כלל מן היבום וזקוקה היא ליבום, אלא דא"א ליבמה מכח האיסור, וע"כ הוה בעיא חליצה משום דאין אשת אח מאב בלא בנים נפטרת בלא חליצה, דאף אם א"א ליבמה, מ"מ היא צריכה חליצה להפקיע את הזיקה ולהתירה לשוק, וזהו דתני פוטרות דהצרה פטורה מן היבום ולי"ב זיקת יבום כלל, וכיון דלי"ב זיקת יבום כלל ע"כ א"צ חליצה להתירה לשוק, שהרי אינה זקוקה כלל, - וע"ז אמרו דמ"מ אם הוה תני פוטרות מן היבום הו"א מיחלץ חלצה שלא להפקיע מצות יבום, דאף דאין בה זיקת יבום הו"א דתהא זקוקה לחליצה שלא להפקיע מצות יבום, דגם בחליצה איכא קיום דמצות יבום,[[10]](#footnote-10) וקמ"ל דכל שאינו עולה לזיקת יבום פטורה מן החליצה, דכיון דהצרה פטורה מן היבום ולי"ב זיקת יבום כלל אף אינה עולה לחליצה, וליכא זיקה בפנ"ע לחליצה.

**ומשמע** להדיא לפ"ז בד' רש"י דעיקר דינא דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה הוא כשהיא פטורה מן היבום ולי"ב זיקת יבום, וכמש"כ דכל שאינו עולה לזיקת יבום פטורה מן החליצה, אך אם הי' בצרה זיקת יבום אלא שהיתה אסורה להתיבם, היתה עולה לחליצה, - וזה כמש"נ בדעתו דהא דחייבי לאוין ועשה עולין לחליצה הוא משום דיש בהן זיקת יבום, וע"כ אף דהן אסורין להתיבם, מ"מ בעו חליצה, משום דאין אשת אח בלא בנים נפטרת בלא חליצה.[[11]](#footnote-11)

## דעת התוס' דבחייבי לאוין ועשה ליכא זיקת יבום כלל ולי"ב אלא זיקת חליצה

כא] **אך** הנה בד' התוס' נראה דס"ל דבחייבי לאוין ועשה ליכא זיקת יבום כלל, ולי"ב אלא זיקת חליצה, דהנה התוס' לקמן ח' ב' ד"ה כל היכא הק' דלדעת רבי חייבי עשה נמי ליתסרי לצרה, וכתבו דכיון דנתרבו לחליצה ואית בהו זיקה קצת הוו בכלל ולקחה, והתוס' הרא"ש שם הוסיף לפרש דהוא משום דחליצה נמי זיקת יבמין היא.

**והנה** לדעת רש"י דחייבי עשה יש בהן זיקת יבום לכאו' ודאי דהוו בכלל ולקחה, וממשה"ק התוס' דלרבי אף חייבי עשה ל"ה בכלל ולקחה, משמע דס"ל דבחייבי עשה ליכא זיקת יבום כלל וזהו דקשיא להו דא"כ לא קרינן בהו ולקחה, - וזהו שכתבו דמ"מ אית בהו "זיקה קצת", ומשמע להדיא דלי"ב זיקת יבום אלא זיקת חליצה ואי"ז זיקה גמורה, ואך דמ"מ הו"ל בכלל ולקחה, משום דחליצה נמי זיקת יבמין היא.[[12]](#footnote-12)

כב] **וכ"נ** להדיא ממש"כ התוס' לקמן מ"ד א' ד"ה אלמא, עיי"ש שהק' דהיאך הומ"ל דכל דאיכא ב' יבמות ליכא מצות יבום, והא דאיצטריך לאסור צרת ערוה הוא משום דס"ד דערוה אבראי קיימא ותתייבם צרתה, דא"כ היאך משכח"ל צרת צרה שהרי צרת ערוה אינה יכולה לינשא לאחיו השני דאסורה לו מדאורייתא דלגבי דידי' ערוה לאו אבראי קיימא, וכתבו דמשכח"ל כגון שהערוה היא מחייבי לאוין ועשה דלאו בת יבום היא וצרתה שריא, והתוס' הרא"ש שם הוסיף דחייבי עשה אבראי קיימא כיון דאסירא לי' מדאורייתא, - ונראה מזה דחייבי עשה לי"ב זיקת יבום כלל, וע"כ חשבינן להו דאבראי קיימי, דאם יש בהן זיקת יבום אלא דא"א להן להתייבם מכח האיסור, לכאו' לאו אבראי קיימי, כיון דהן זקוקות ליבום, והוי בכלל המיעוט דכל דאיכא ב' יבמות ליבום ליכא מצות יבום.[[13]](#footnote-13)

## טעם פלוגתת רש"י ותוס' בטעם פטורא דצרת ערוה ודאילונית מחליצה

כג] **ולפ"ז** נראה דבזה הוא שנחלקו רש"י ותוס' בטעם הא דצרת ערוה ואילונית פטורות מן החליצה, דרש"י לטעמי' דכל הא דנתרבו חייבי לאוין ועשה לחליצה הוא משום דאית בהו זיקת יבום, הרי דבצרת ערוה דכיון דהערוה עצמה פטורה מן היבום אף היא פוטרת צרתה מן היבום, לא בעיא חליצה, וכמש"כ בפירש"י בסוגיין דכל שאינה עולה לזיקת יבום פטורה מן החליצה, וה"נ הוא באילונית דפטורה מן היבום, דל"ב חליצה.

**אך** התוס' לטעמייהו אזלי דאף בחייבי לאוין ועשה ליכא זיקת יבום, ואפ"ה רבינהו קרא לחליצה, הרי דה"נ הי' לנו לומר בצרת ערוה ובאילונית דפטורות מן היבום ולי"ב זיקת יבום מ"מ ליבעי חליצה, וכל הא דפטורין מן החליצה הוא משום דהערוה דאשת אח פוטרתן מן החליצה.

## י"ל דבזה תליא הפלוגתא אם בחייבי לאוין ועשה איכא איסור אשת אח

כד] **והנה** נתבאר לעיל סק"ח מש"כ האחרונים להוכיח מד' רש"י דס"ל דבחייבי לאוין ועשה ליכא לאיסור אשת אח, ומה"ט הוא דאם בעל קנה וצריכה גט, ודלא כמש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין דיש בהן לאיסור אשת אח, - ולמש"נ נראה דלטעמייהו אזלי, דרש"י לטעמי' דחייבי לאוין ועשה אית בהו זיקת יבום, אלא דהן אסורין להתיבם, ע"כ יש בהן להיתר אשת אח, אך התוס' הרא"ש לטעמי' דחייבי לאוין ועשה לי"ב זיקת יבום כלל, ע"כ לי"ב להיתר אשת אח, דהיתר אשת אח הוא מכח זיקת היבום.

**אך** כבר נתבאר לעיל סק"ט להוכיח מד' רש"י דבחייבי לאוין ועשה איכא לאיסור אשת אח, דאף ביבמה האסורה משום ביטול מצות יבמין איכא לאיסור אשת אח וכ"ש בחייבי לאוין ועשה, וצ"ע דא"כ מ"ט אם בעל קנה וצריכה גט, הרי היא אסורה עליו באיסור אשת אח דלא תפסי בי' קידושין.

## ביאור דעת רש"י דאף דבחייבי לאוין ועשה איכא איסור אשת אח, מ"מ אם בעל קנה וצריכה גט

כה] **ונראה** לישב, דכל שבאנו לדון במקום שהופקע היבום איכא איכא לאיסור אשת אח, הרי דכלל הדברים הוא דכלפי מה שהופקע היבום איכא לאיסור אשת אח, וכלפי מה שלא הופקע היבום ועדיין היא בפרשת יבום ליכא לאיסור אשת אח, וכ"ה מבו' בד' הברכ"ש בסו"ס ב', עיי"ש, והיינו משום דדינא דאשת אח הוא דאשת אח שאין לו בנים רחמנא שריי', וע"כ בה במידה דהיא בפרשת יבום הויא כאשת אח שיש לו בנים דרחמנא שריי', ובה במידה דאינה בפרשת יבום הויא כאשת אח שאין לו בנים דאסור.

**ולפ"ז** נראה דמה"ט הוא דבחייבי לאוין ועשה אם בא עליהן עובר באיסור אשת אח, ואפ"ה ה"ז מועיל לקנותה וצריכה גט, והיינו משום דהיתר האשת אח הוא בה במידה דאיכא דין יבום, ולגבי היתר הביאה, כיון דהיא אסורה משום חייבי לאוין ועשה ולי"ב היתר ביאה, אף לא הותר איסור האשת אח, אך לגבי לקנותה כיון דלגבי זה אין החייבי לאוין ועשה מעכב והויא בכלל פרשת יבום, אף הותר לענין זה איסור אשת אח.

## ביאור ד' התוס' הרא"ש דאף דהאשת אח דחייבי עשה אינו פוטר מחליצה מ"מ הי' לו לפטור צרה

כו] **ועד"ז** נראה במשה"ק התוס' הרא"ש דחייבי עשה יפטרו צרתן אף דניח"ל הא דבעו חליצה ואין האשת אח פוטרן מן החליצה, - והיינו משום דלגבי יבום שהופקעו חייבי עשה מן היבום יש בהן לאיסור אשת אח, וע"כ הי' בדין שיפטרו צרותיהן מן היבום כיון דלגבי יבום יש בהן לאיסור אשת אח, דדינא דצרת ערוה הוא דכל שהיא פוטרת את עצמה היא פוטרת את צרתה, וכיון דלגבי יבום לא הותר האשת אח דילה והוא פוטר את עצמה מן היבום, אף היא פוטרת את צרתה מן היבום, והא דאין האשת אח פוטרן מן החליצה הוא משום דלגבי חליצה דלא הופקעו ממנה ואכתי הוו בכלל פרשת יבום, אכתי קיים בהן היתר אשת אח.[[14]](#footnote-14)

## טעם הא דאשת אח דצרת ערוה פוטר מן החליצה ול"ד לאשת אח דחייבי לאוין ועשה דאינו פוטר מן החליצה

כז] **ולפ"ז** נראה בדעת התוס' דמה"ט הוא דשאני דין צרת ערוה דהערוה דאשת אח דילה פוטר מן החליצה מדין חייבי לאוין ועשה דאף דיש בהן לאיסור אשת אח מ"מ אינו פוטר מן החליצה, דבחייבי לאוין ועשה דלא נפטרו אלא מן היבום, הרי דלענין חליצה אכתי הוו בפרשת יבום וקיים בהן היתר האשת אח, וע"כ אינו פוטר מן החליצה, ומשא"כ בצרת ערוה דעיקר דינה הוא דהערוה פוטרת את הצרה ומשויא לה דכוותה, הרי דכיון דהערוה עצמה פטורה לגמרי מן היבום ואינה בכלל היתר אשת אח, ה"נ הצרה אינה בכלל היתר אשת אח, וע"כ מהני האשת אח לפטרה מן החליצה.[[15]](#footnote-15)

## ביאור דעת הרא"ה והריטב"א דצרת סוטה וצרת מחזיר גרושתו אינם אסורות אלא בביאה שני'

כח] **והנה** לעיל נתבאר דממש"כ הריטב"א דצרת מחזיר גרושתו אינה אסורה אלא בביאה שני', וכ"כ הרא"ה בדין צרת סוטה, מוכח דדין צרת ערוה הוא דין איסור דהערוה אוסרת את הצרה ומשויא לה דכוותה, וע"כ הוא דבמחזיר גרושתו ובסוטה דהיא עצמה אינה אסורה אלא באיסור לאו, אף צרתה אינה אסורה אלא באיסור לאו.

**אך** למש"נ נראה די"ל דלעולם מודו הרא"ה והריטב"א למש"כ ש"ר דעיקר דין צרת ערוה הוא דין פטור, וכאשר כ"נ בד' הריטב"א בסוגיין וכמש"נ לעיל, והיינו דבה במידה שנפטרה הערוה והופקעה מן היבום אף צרתה כמותה, וע"כ הוא דבכל עריות הפטורות מן היבום, אף צרותיהן פטורות מן היבום, אך במחזיר גרושתו ובסוטה דהערוה עצמה היא חייבי לאוין, הרי אף היא עצמה אינה פטורה מן היבום, אלא דמ"מ כיון שהיא אסורה באיסור חייבי לאוין ולי"ב היתר בביאה שני', אף היתר האשת אח דילה אינו מועיל להתירה בביאה שני' והוא אסור באיסור לאו,[[16]](#footnote-16) דבה במידה שהופקעה מכלל יבום מכח דין ערוה, אף לי"ב להיתר יבום, וע"כ אף צרתה כמותה ולי"ב להיתר אשת אח ליבום בביאה שני' והוא אסור באיסור לאו.[[17]](#footnote-17)

**ובאמת** דהתם הוא פשוט טפי, שהרי גם איסור המחזיר גרושתו עצמה אינו איסור חייבי לאוין דמחזיר גרושתו, אלא היינו דלא הותר האשת אח דילה לאיסור לאו משום הק"ו דבמותר לה נאסרה באסור לה לא כ"ש, וכמש"נ לעיל בהערה, וא"כ שפיר י"ל דצרתה כמותה, וכ"ה כיון שהיא עצמה הופקעה מהיתר אשת אח לאיסור לאו, אף צרתה כמותה ולא הותר האשת אח דהצרה לגמרי והוא אסור באיסור לאו, וע"כ היא אסורה בביאה שני', וגם בסוטה י"ל כן, דגם היא עצמה אינה אסורה באיסור חייבי לאוין דסוטה, אלא דלא הותר האשת אח דילה לאיסור לאו וצרתה כמותה, ואכמ"ל.

## במה שמנה המאירי לצרת ערוה כערוה בפנ"ע

כט] **ובישוב** דברי המאירי שמנה לצרת ערוה כערוה בפנ"ע, אף דעיקר דינא דצרת ערוה הוא דין פטור, כתב בכת"י הגר"נ זצ"ל דהמאירי לטעמי' אזיל, דס"ל לקמן כ' ב' דאף דחייבי לאוין ועשה פטורין מה"ת אף מן החליצה, מ"מ אם בעל קנה בתורת קידושין, ונתחדש בדבריו דאף דאין בהן זיקה כלל, מ"מ כיון דמצ"ע הי' בהן דין יבום אלא דמכח האיסור פקע מינייהו דין יבום וחליצה, הוו בכלל אשת אח שאין לו בנים במקום מצוה דמותרת, - וע"כ ה"נ הי' בדין בצרת ערוה, דכיון דאינה פטורה מצ"ע אלא דהערוה פוטרתה, הו"ל כאשת אח שאין לו בנים במקום מצוה דמותרת, אלא דילפינן מקרא דלא תקח לצרור דהאשת אח דצרת ערוה אסור אף במקום מצוה, וע"כ היא נמנית כערוה בפנ"ע, דכל אשת אח אינה אסורה אלא שלא במקום מצוה, ואשת אח דצרת ערוה אסור אף במקום מצוה.

**אך** אכתי אי"ז מתישב היטב עם מש"כ המאירי בסוגיין דאיסורא דצרת ערוה "בא מאליו" בהפקע החיוב והערוה מפקעת זיקה מכל אותו בית "וממילא" צרה באיסור אשת אח עומדת, והרי דאיסורא דצרת ערוה הוא איסור דממילא בהפקע החיוב, וצ"ע.[[18]](#footnote-18)

1. אך יש להעיר בזה ממשה"ק הריטב"א והנימו"י לקמן בסוגיין בהא דפריך אזהרה שמענו עונש מנין דהיכן מצינו שיש עליהן עונש דקתני עונש מנין, וכתבו דתנא קים לי' במילתי' ואורחא הוא בהכי, ואם כל הא דצרת ערוה פטורה מן החליצה הוא משום דיש בה כרת, הרי דמהא דתני לעיל מינה דצרת ערוה פטורה מן החליצה נלמד דחייבין עלי' כרת.

   וצ"ל בזה, דהרי הריטב"א והנימו"י פירשו דהא דפריך דעונש מנין קאי גם על הערוה, והיינו דאף דבערוה איכא כרת, מ"מ ס"ד דבמקום יבום הותר בה האיסור כרת ולי"ב אלא אזהרת לאו, ואפ"ה היא פטורה מן החליצה משום דעיקר איסורה יש בו כרת, וה"נ בצרת ערוה דכוותה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-1)
2. ואמנם הנה כמדומה דהאמת יורה דרכו דלא באו התוס' כלל לפרש טעם הא דאילונית פטורה מן החליצה, דאי"ז ענין לדבריהם שם, אלא באו לפרש טעם הא דפוטרת צרתה לרב אסי מכח הא דקיימא באיסור אשת אח ול"ד לחייבי עשה דאין פוטרין צרותיהן אף דקיימי באיסור אשת אח, וע"ז כתבו דהוא משום דחייבי עשה רבינהו קרא לחליצה והאשת אח דידהו ל"ד לאחות אשה, ומשא"כ באילונית דנתמעטה לגמרי ול"ה כלל בכלל היתר אשת אח, ומצינו עד"ז בתוס' ר"א מטוך לקמן י"ב א', ז"ל, וא"ת לרב אסי כל חייבי עשה תיאסר צרתה כמו איילונית, וי"ל משום דחייבי עשה איתרבו בפ"ב לחליצה מיבמתו ול"ד לאחות אשה דאינה זקוקה כלל, אבל איילונית לאו חייבי עשה היא אלא באיסורה קיימא כאשת אח שיש לה בנים ולא הותרה מעולם, עכ"ל, - אך לכאו' גם לפ"ז משמע מדבריהם דהא דליכא באילונית חליצה ול"ה כחייבי עשה הוא משום דלא הותר בה כלל איסור אשת אח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן צ"א ב' ד"ה והלכה וד"ה הלכו דאף דאזיל התם דצרת בתו אילונית אסורה, מ"מ צרת אילונית מותרת, עיי"ש, ובחי' הגרע"א שם תמה ע"ז, - אך לכאו' אזיל רש"י לטעמי' דס"ל דהא דצרת אילונית מותרת אי"ז משום דהו"ל צרת ערוה שלא במקום מצוה, אלא הוא משום דהאשת אח דאילונית לא חשיב כערוה לפטור צרה, וע"כ אף דצרת בתו אילונית אסורה וחשבינן לה כצרת ערוה במקום מצוה, מ"מ צרת אילונית מותרת. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויש להוכיח כן עוד, דהנה בפירש"י לקמן י"ב ב' משמע דהא דצרת בתו אילונית חשיבא כצרת ערוה שלא במקום מצוה, אי"ז משום דאינה בת יבום בשום מקום, וכמש"כ התוס' לקמן ח' א', אלא הוא משום דבלא ערוה נמי לא חזיא ליבומי, דפטורא דצרת ערוה הוא רק כשהערוה פוטרת את עצמה, דה"נ היא פוטרת את צרתה, אך בצרת בתו אילונית דהערוה אינה פוטרת את עצמה דבלא ערוה נמי לא חזיא ליבומי, אינה פוטרת את צרתה, - ואי נימא דכל הא דאילונית פטורה מן החליצה הוא מכח הא דקיימא באיסור אשת אח, לכאו' בדין דתחשב כצרת ערוה במקום מצוה, שהרי בלא איסור ערוה הוא חזיא שהיתה צריכה חליצה, ואף דמ"מ בלא איסור בתו נמי ל"ה חזיא משום איסור אשת אח, מ"מ מסתבר שאין בכך כדי להחשיבה כשלא במקום מצוה, דרק אם לא חזיא משום אילונית הוא דחשיבא כשלא במקום מצוה, ואכמ"ל, ובע"כ מד' רש"י דמשום פטורא דאילונית היא פטורה אף מן החליצה וע"כ חשיבא כשלא במקום מצוה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובפשוטו י"ל דרש"י ס"ל דמיעוטא דאשר תלד אינו מיעוט במסוים מיבום, אלא הוא מיעוט מכל הפרשה, ונתמעטה אילונית אף מחליצה, ול"ב בזה לדינא דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, והתוס' ס"ל דמיעוטא דאשר תלד הוא רק מיבום דכתיב בהאי קרא. [↑](#footnote-ref-5)
6. וי"ל דשאני צרת ערוה דעיקר דינה הוא דין פטור דהערוה פוטרתה מן היבום, וכיון דהיא פטורה מן היבום אינה בכלל עיקר היתר אשת אח והוי האשת אח דילה ערוה ליבום, ומשא"כ בחייבי לאוין ועשה דלא נפטרו מן היבום, אלא דמכח האיסור לי"ב דין יבום, ל"ה האשת אח דידהו ערוה ליבום. [↑](#footnote-ref-6)
7. והגר"נ זצ"ל דקדק כן ממש"כ בפירש"י לקמן ע"ט ב' ד"ה כחייבי כריתות, ז"ל, דא"ר עקיבא בהחולץ יש ממזר מחייבי לאוין וכו' והיכי קאמר ר"ע סריס חולץ את אשת אחיו הא לא רמיא קמי' ואבראי קיימא כחייבי כריתות "וקאי עלה באיסור אשת אח", עכ"ל, ומשמע דרק לר"ע דחייבי לאוין כחייבי כריתות ואבראי קיימא, קאי עלה באיסור אשת אח, אך לדידן אף בחייבי עשה דאין עשה דוחה עשה, מ"מ לא קאי באיסור אשת אח. [↑](#footnote-ref-7)
8. ואמנם הנה באמת ממש"כ התוס' דאף הא דאילונית פטורה מן החליצה הוא משום דיש בה איסור אשת אח, מבו' דהא דנתרבו חייבי לאוין ועשה לחליצה, אי"ז מכח הא דאינם פטורין מן היבום, אלא אף אם הם פטורין מן היבום מ"מ נתרבו לחליצה, וע"כ אף באילונית הי' לנו לרבותה לחליצה, אף דהיא פטורה מן היבום, וכל הא דלי"ב דין חליצה הוא משום דקיימא באיסור אשת אח, ולפ"ז הרי דגם אם צרת ערוה הוא דין פטור, מ"מ הי' לנו לרבותה לחליצה. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכ"נ גם ממש"כ הריטב"א בסוגיין במה שאמרו דאי תנא מן היבום הו"א מחלץ חלצן, ז"ל, פי' צרות ערוה מיהא, דמביאה הוא דדחו לי' עריות מדכתב לצרור לגלות ערותה, עכ"ל, וממה שהוצרך לפרש דהס"ד דאין הערוה דוחה את צרתה אלא מן היבום הוא מדכתיב לגלות ערותה, משמע דעיקר דינא דצרת ערוה הוא דין פטור, וע"כ הי' מקום לומר דהערוה פוטרתה אף מן החליצה, ורק משום דכתיב לגלות ערותה משמע דאינה פוטרתה אלא מן היבום, - דאי נימא דיסוד דינא דצרת ערוה הוא דין איסור, הרי ודאי דעיקר דינה אינו אלא לענין יבום, דבזה שייך דין איסור, וכל הא דמיפטרא מן החליצה הוא בתולדה מזה שהיא אסורה להתיבם. [↑](#footnote-ref-9)
10. וכבר הוכיחו כן דמלבד הא דחליצה הויא מתיר לשוק, כאשר כ"ה מבו' מהא דפריך בקידושין י"ד א' דתהא אשת איש יוצאת בחליצה בק"ו מיבמה, גם מתקיים בחליצה מצות יבמין, וכדחזינן בהא דאיכא לאיסור ביטול מצות יבמין אף ביבמה שאינה עולה אלא לחליצה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
11. וזהו שכתב רש"י דכל היכא דאמרינן חולצת ולא מתיבמת משום ספיקא הוא, והק' הגרע"א דהרי גם חייבי לאוין ועשה חולצות ולא מתיבמות, אך להנ"ל דברי רש"י קיימא על צרת ערוה דלי"ב זיקת יבום, וע"ז הוא שכתב דכל היכא דאמרינן בצרה דחולצת ולא מתיבמת, אף דבצרה ליכא זיקת יבום, משום ספיקא הוא, אך מהא דחייבי לאוין ועשה לא קשיא לי' כלל, כיון דיש בהן זיקת יבום אלא דא"א להן להתיבם. [↑](#footnote-ref-11)
12. והך מילתא דבחייבי לאוין ועשה ליכא זיקת יבום כלל, ואין עיקר זיקתן אלא לחליצה, נראה כן ממש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם דאף דכל דאינה ראוי' להתיבם הו"ל חליצתה חליצה פסולה וצריכה חיזור, מ"מ בחייבי לאוין ועשה ובמחזיר גרושתו דמדאורייתא לי"ב אלא דין חליצה ל"ה חליצתה חליצה פסולה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
13. ולפ"ז הרי דלדעת רש"י הדרא קו' התוס' לדוכתא דהיאך הומ"ל דכל דאיכא תרתי ליכא מצות יבום הרי א"כ לא משכח"ל צרת צרה, ונראה דלרש"י לטעמי' י"ל קו' זו בתרי אנפי, חדא הוא למש"כ בהגה' הגר"א לקמן בסוגיין בדעתו דל"ג בברייתא צרת צרתה מנין ת"ל לצרור, ולדעת רב אשי ליכא קרא כלל לאיסור צרת צרה, ואף לדעת רב יהודה לקמן י"ג א' כתב הריטב"א שם דקרא אסמכתא בעלמא הוא, וע"כ שפיר י"ל דאה"נ אם כל דאיכא תרתי ליכא מצות יבום ל"ה משכח"ל לאיסור צרת צרה, והתוס' שהק' כן הוא לטעמייהו דגרסי בברייתא דילפינן לאיסור צרת צרה מקרא, - ועוד י"ל, למשמעות דברי רש"י לקמן צ"א ב' דקי"ל דצרת אילונית מותרת וצרת בתו אילונית אסורה, וזה כמשמעות הגמ' לקמן בסוגיין דאף שאמרו דצרת אילונית מותרת מ"מ צרת בתו אילונית אסורה וכמש"כ בחי' הגר"נ שם, ולפ"ז שפיר משכח"ל דין צרת צרה כשהיתה הערוה אילונית, והתוס' שלא תירצו כן הוא לטעמייהו דטעמא דצרת אילונית מותרת הוא משום דהויא צרת ערוה שלא במקום מצוה, ולפ"ז הרי דלמ"ד דצרת אילונית מותרת אף צרת בתו אילונית מותרת, וע"כ א"א להעמידה כשהערוה אילונית, דא"כ אין צרתה אסורה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ואמנם יש לפרש לזה בתרי גווני, די"ל דהיינו דהא דערוה פוטרת מן החליצה הוא דין נוסף שנאמר בערוה, וכמו דאיכא בערוה דין בפנ"ע דלא תפסי בה קידושין ה"נ אית בה דין בפנ"ע דפוטרת מחליצה, וע"כ אף דבחייבי עשה דלי"ב דין יבום לא הותר עיקר האיסור אשת אח, מ"מ כיון דיש בה דין חליצה שפיר חייל ההיתר על הך דינא דערוה פוטרת מחליצה, - אך י"ל בע"א, דלעולם כיון דאין בה דין יבום ליכא בפועל כלל להיתר יבום, ומ"מ כיון דהערוה דאשת אח אינה ערוה הסותרת ליבום, אינה פוטרת מן החליצה, ואך דבה במידה שהופקעה מדין יבום, גם לי"ב להך דינא והוי האשת אח דילה ערוה ליבום, וע"כ הי' לה לפטור צרה, אך במידה שהיא בכלל פרשת יבום, אך אם בפועל לא הותר בה האשת אח, מ"מ אין האשת אח דילה ערוה ליבום, וע"כ אינו פוטר מן החליצה. [↑](#footnote-ref-14)
15. ואמנם נתחדש בזה, דאף דעיקר הא דהערוה פוטרת צרתה הוא מן היבום, וכל הא דפטורה מחליצה הוא מכח הערוה דאשת אח, מ"מ היא מועלת להפקיע את צרתה מכלל היתר אשת אח לגמרי, - והיינו משום דהא דאין הערוה פוטרת צרתה אלא מן היבום הוא משום דקרא דצרת ערוה קאי על היבום, אך כיון דקרא דצרת ערוה קאי גם על היתר היבום, הרי דמהך קרא נלמד דלענין היתר היבום הויא הצרת ערוה כערוה ולי"ב להיתר יבום כלל. [↑](#footnote-ref-15)
16. והך מילתא די"ל דאף דלא הותר האשת אח ליבום מ"מ אינו אסור אלא באיסור לאו, הוא נלמד כן מעיקר מש"כ הריטב"א בדין מחזיר גרושתו דהיא עצמה אסורה על היבם באיסור לאו, והנה הרי איסורה על היבם הוא משום הק"ו דבמותר לה נאסרה באסור לה לא כ"ש, ובפשוטו עיקר הק"ו הוא דכיון דבמותר לה נאסרה כ"ש דבאסור לה ליכא היתר לאיסור אשת אח, ומ"מ אינה אסורה עליו אלא באיסור לאו, אף דבאשת אח איכא כרת, - והיינו משום דאין הק"ו מועיל להפקיע את היתר האשת אח, אלא במידה שהיא אסורה במותר לה, דע"ז איכא להק"ו, וכיון דבמותר לה אינה אסורה אלא באיסור לאו, אף לא פקע ממנה היתר אשת אח אלא לאיסור לאו, אך אכתי קיים בה היתר אשת אח לענין כרת. [↑](#footnote-ref-16)
17. ולפ"ז יש לפרש בע"א לדעת רש"י דאף דבחייבי לאוין ועשה איכא איסור אשת אח, מ"מ אם בעל קנה וצריכה גט, די"ל דכל הא דיש בהן איסור אשת אח, מ"מ לי"ב כרת, דכל הא דהופקע מהן היתר האשת אח, הוא במידה שנאסרו מכח הלאו ועשה, וכיון דבאיסור זה ליכא כרת, אכתי קיים בהן היתר אשת אח לענין כרת, וע"כ הוא דאם בעל קנה וצריכה גט. [↑](#footnote-ref-17)
18. ושמא י"ל דודאי דעיקר הא דאסרה תורה צרת ערוה הוא משום דפקע החיוב, ואך דמ"מ היא נמנית כערוה בפנ"ע משום דמן הדין אף דפקע החיוב אכתי חשיבא כבמקום מצוה ולי"ב לאיסור אשת אח, ובצרת ערוה נלמד מקרא דאף דחשיבא במקום מצוה, מ"מ כיון דפקע החיוב אית בה לאיסור אשת אח. [↑](#footnote-ref-18)