בכורות 7
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / הלוקח בהמה

**דף כב עמוד א**

**בבאור הא דלא אמרינן סלק את מינו בנתערב בקדירה עם מים**

1. **יעוין בתוס'** **ד''ה אבל לקדירה,** דמקשה מהא דבתערובת מין באינו מינו, ואיכא ביטול מהאינו מינו דהיתר על מינו דאיסור, ונצטרף לתערובת מינו דהיתרא בהדי מינו דאיסורא [ולר''י מין במינו לא בטל ומצד התערובת של המין במינו איכא סיבה לאיסור] דלא דיינינן לה בהדי מינו דאיסור להפקיע את הביטול דאינו מינו. ומבואר דהמינו דאיסור ומינו דהיתר נדונים בפני עצמם ולא דיינינן ליה כמעורבים, וא''כ ה''ה הכא מה שייך לדון דע''י דמצאו מים דהיתרא נתעוררו מביטולם הרי בכה''ג לא נדונים כחלק מהתערובת.

**ויעוין בתוס' כ''ב ע''ב סד''ה יתיב** וז''ל, ובההיא דציר דקיימינן דלא קאמר אמרינן סלק את מינו כמו שאינו ושאינו מינו רבה עליו ומבטלו י"ל דההוא אמורא לית ליה עכ''ל. ומבואר דס''ל דגם הכא שייך לדינא דסלק רק דעיקר דינא דסלק שנוי בפלוגתא, וכן מבואר בתוס' ע''ז נ''ו ע''ב ד''ה אבל, בחד תירוצא דאיכא בזה פלוגתא [יעוי''ש במהרש''א].

**אולם בתוס' דף כ''ב ע''א [וכן בחולין ק' ע''ב] מיישב** וז''ל, דהתם אין מינו נאסר אלא מכח האיסור שנתערב ואי אפשר להבדילו ובכ"מ שישנו היתר הוא לפיכך שייך לומר סלק אבל היכא דמינו עצמו מטמא מחמת מגע מים הטמאים אין שייך לומר בו סלק עכ''ל. ובפשוטו כוונתו דדינא דסלק לא הוי ביחס של המינו דהיתרא והמינו דאיסורא אי חשיבי כמעורבים, אלא גם אי נימא דחשיב כמעורבים כיון דמול האיסור איכא רוב דהיתרא תו לא איכפת לן בתערובת של המינו דהיתרא בהדי מינו דאיסורא כיון דגם לר''י דמין במינו לא בטיל המינו דהיתרא עומד בהיתרו רק אסור מספק, נמצא דמול האיסור איכא רובא מהאינו מינו דהיתרא והוי סיבה לביטול. וא''כ הכא לא שייך למימר כן כיון דהמינו דהיתרא נטמא מהמקצת מים טמאים נמצא דנצטרפו בהדי המיעוט ותו איכא רוב טומאה.

**ודברי התוס' צע''ט דהרי הנידון בסלק הוא בעיקר המחייב דביטול אי איכא סיבה לדון את המינו בתוך התערובת** וא''כ מה מהני הא דאי נדון את אותו בתוך התערובת יהא גם הוא טמא הרי על זה גופא אנו דנים דנימא סלק את הנוספים והמים הטמאים בביטולם עומדים וממילא ליכא סיבה לטומאה במים שנוספו.

**ויעוין בקה''י סימן כ''ב דמוכיח מתוס' דגם אי אמרינן סלק והמים הטמאים בביטולם עומדים מ''מ מטמאי לשאר המים** ובבאור הדבר יעוי''ש דמדמי לטומאת משא דכיון דממ''נ נגעו אלו באלו וכל נגיעה במשהו מים טמאים מתטמאין נמצא דליכא בזה צד תליה בטהרה ודמי למשא דממ''נ טמא וליכא צד תליה בטהרה, וא''כ כיון דלענין ביטול המיעוט מים בציר לגבי חשיבות המים כמקבלי טומאה כו''ע מודו דמהני הא דאיכא רוב מים לעורר בהם את החשיבות המים כמקבלי טומאה דהא ודאי הוי כטומאה עוררת טומאה א''כ נמצא דאיכא ודאי טומאה ולכן לא שייך בזה סלק.

**ודבריו צ''ב דלפי דבריו יוצא דהא דדנה הגמ' אי מהני בזה הצטרפות המים מחמת דטהרה לא עוררת טומאה** עיקר כונת הגמ' ליסוד דטומאה כמאן דאיתא ואיכא טומאת משא, ובגמ' נראה דשרש הנידון הוא אי ''טהרה עוררת טומאה'' ורק מתילד מזה הנפק''מ לטומאת משא ודהדין טהרה עוררת טומאה בעינן לדינא דחוזר וניעור ולא דממילא מטמא את המים. ולפי דרך הקה''י הסיבה דטהרה עוררת טומאה מחמת דטומאה כמאן דאיתא והכל טמא וממילא לא הוי טהרה עוררת טומאה.

**וביותר קשה לשיטת רש''י בדף כ''ג** דגם מאן דס''ל דטהרה לא עוררת טומאה מודה דמטמא במשא ולפי דרך הקה''י צע''ט דהרי זהו הנושא בטהרה עוררת טומאה אי טומאה כמאן דאיתא ומטמא במשא ומוכח מרש''י מוכח דלא שייך בזה את היסוד דטומאת משא דאל''כ במאי פליגי אי טהרה עוררת טומאה הרי כל כמה דהוי כמשא א''כ הוי טומאה עוררת טומאה א''כ עדיין צ''ב דברי התוס'.

**ובבאור הא דלא שייך לדון רק מחמת טומאת משא** נראה דגם אי טומאה כמאן דאיתא כל כמה דעומד כחלק מהתערובת ואיכא בו סיבה לביטול לא יהני הא דממ''נ איכא בזה טומאה כיון דדין ביטול הוי סיבה לדון דנהפך האיסור להיתר ורק ע''י דהוכר האיסור מכח טומאת המים אמרינן דחו''נ, ורק במשא כיון דהטומאה לא נובעת מהמגב תערובת א''כ בטומאת משא כיון דליכא לו שום יחס לתערובת אלא לטומאה הנשאת עליו בהא עצם הדבר דהיחס שלו הוא באופן ישיר לטמאה הוי סיבה להפקיע את היחס של הביטול מהטומאה אולם במים שנוספו לתערובת כיון דסכ''ס בעי את המגע מהמים הטמאים הלכך בעינן להפקיע את היחס של הביטול בתערובת ולכן בעינן לדינא דחו''נ וא''כ כל כמה דאמרינן סלק הדר דינא דלא נוכל לדון בזה חו''נ.

**בבאור דין סלק והמסתעף לבאור התוס'**

1. **ונראה דיסוד דינא דסלק הוי בעיקר היחס של המינו הנוסף כחלק מהתערובת** דאי דיינינן ליה כחלק מהתערובת למרות דהוי היתר מצד עצמו כיון דסכ''ס נאסר הוי סיבה לגרע את כח הרוב [והלא חזינן בתוס' בדף כ''ב ע''ב ובע''ז דאיכא מאן דפליג על דינא דסלק ואוסרים את התערובת], ולפי''ז נראה דהקביעה של המין הנוסף בתערובת נדונית כפי היחס של המין הנוסף בתערובת לולי דין ביטול, ובהא אמרינן דבתוספת של מין במינו כיון דגם אי לא היה דין ביטול מהאינו מינו דהיתרא על המינו דאיסורא והיה נוסף המינו דהיתרא, כיון דמצד עצמו היה נשאר בהיתרו ורק דהיה נאסר מחמת תערובת האיסור הלכך הוי סיבה לדונו כנפרד בתערובת לענין הדין ביטול, וכל כמה דאיכא סיבת ביטול מכח האינו מינו הדר דינא דנתבטל המינו דאיסורא ולא יהני הא דאיכא גם מינו דהיתרא דנאסר מחמתו להפקיע להיתרא דרוב, משא''כ הכא דאי לא נדון לדין ביטול נמצא דכל המים טמאים הלכך בהא דיינינן למים שנוספו בהדי המים הקיימים ולכן הוי סיבה לעורר את הטומאה, ורק דדנה הגמ' אי טהרה עוררת טומאה דהיינו אי איכא סיבה לחוזר וניעור היכא דמה שנוסף ליכא בו מצד עצמו סיבה לאיסור רק ע''י דיעורר את המיעוט יהא טמא בעצמו ויתבאר אי''ה בהמשך שרש הנידון בזה.

**ובעיקר היסוד דדינא דסלק הוי בעיקר היחס של המינו הנוסף בתערובת נראה להוכיח כן מהא דמצינו את יסוד הרשב''א** [מובא בשו''ע יו''ד צ''ח סעיף ב' בסופו] דגם לדידן דמין במינו בטל איכא בזה נפק''מ היכא דנתערב מינו דאיסור בשתי חתיכות דמינו דהיתר, וגם באינו מינו דהיתר, דנמצא דמצד ההתערבות במינו איכא סיבה לביטול ומצד האינו מינו איכא סיבה לאיסור, וברשב''א נקט דגם בזה אמרינן סלק את האינו מינו כמי שאינו והמינו רבה עליו ומבטלו, ובמהרש''ל [מובא בש''ך סק''ח] תמה דהכא שאני כיון דאיכא לטעמא דאיסור באינו מינו. ודבריו צ''ב דהרי גם בתערובת מינו דאיסור באינו מינו דהיתרא ונוסף מינו דהיתרא לר' יהודה דמין במינו לא בטל אמאי לא דיינינן לטעם האיסור הנוסף בחתיכת ההיתר דנכנס לתערובת ותו ליכא כנגד טעם האיסור ששים באינו מינו. ויעוין בפמ''ג שער התערובת ח''ג פרק ד' דתמה בזה ומיישב דלא דיינינן להך טעמא דאיסור כיון דאין שום מקום באינו מינו שיהא נרגש טעם האיסור בלא שיהא עמו רוב היתר והלכך ליכא בזה סיבה לאיסור. וז''ל, מכל מקום טעם הנרגש ברוטב רוב מהיתר הוא. וא''כ גם הכא ליכא סיבה לאסור מכח הטעם וכן תמה ביד יהודה צ''ח סק''י, רק דא''כ קשה אמאי הוצרך הרשב''א לטעמא ד''סלק'' הרי הכא ליכא סיבה לאסור את גוף החתיכה כמו במין במינו לר''י דלא בטל וכל הנידון ביחס לטעם ואי ליכא סיבה לאסור את הטעם א''כ מאי שיאטיה לסלק וכן תמה החזו''א יו''ד סימן כו ס''ק ב'.

**ויעוין ביד יהודה שם דמוכיח דטעם כעיקר הוי גם היכא דאיכא תערובת של טעם היתר** דכיון דאינו דומה טעם חתיכה אחת לטעם שלש חתיכות ואיכא בזה יותר טעם בשר א''כ נמצא דהאיסור לא עומד כטעם בפני עצמו המעורב ברוב היתר אלא מחזק את כל הטעם הנמצא בתערובת, ולכן לולי דינא דסלק איכא בזה סיבה לאיסור מכח הטעם, רק דע''י דינא דסלק דנים את התערובת דאינו מינו כדבר נפרד מהתערובת והלכך ראשית כל דנים את הביטול דמין במינו והלכך תו לא שייך לדון דאיכא הכא טעמא דאיסורא כיון דכבר נתבטל במינו דהיתר. ובבאור דעת המהרש''ל יעו''ש דמבאר דס''ל דטעם כעיקר הוי סיבה לאסור גם את ההיתר וא''כ הוי כיסוד התוס' בטומאה כיון דגם המים נטמאו תו לא אמרינן סלק וא''כ ה''ה הכא כיון דגם ההיתר נאסר תו לא אמרינן סלק.

**רק יעוי''ש ביד יהודה דהוי רק בגוונא דהרשב''א דמעיקרא התערובת היתה במינו ואינו מינו,** ומכיון דמעיקרא נאסר הכל תו לא שייך לסלקו מהתערובת אולם אי קודם נתערב במינו וכבר נתבטל תו לא דיינינן לעורר את איסורא דטעם מכח התערובת האינו מינו ויעוי'''ש דנקט דבזה הוי כהיתר מעורר איסור ונראה דלפי מה שנתבאר דדיינינן את מצב התערובת לולי הביטול א''כ גם הכא כל כמה דליכא ביטול הכל נאסר והוי כמו בסוגין שנוספו מים אח''כ ודיינינן ליה כטמאים.

**בבאור טענת אביי וכי טומאה שבהן להיכן הלכה**

1. **יעוין בגמ' דאביי טען לר' דימי** וכי טומאה שבהם להיכן הלכה ור' דימי הוכיח לו דהיכא דנוסף טומאה חוזר וניעור הטומאה ודחי ליה אביי דעד כאן מצינו שטומאה עוררת טומאה אולם עדיין ליכא ראיה דטהרה עוררת טומאה. ומבואר בגמ' דאיכא שתי נידונים. בסוגין. האחד. טומאה עוררת טומאה דר' דימי הבין דאביי ס''ל דגם בכה''ג לא חוזר וניעור ולזה הביא ראיה דחוזר וניעור. שנית. אי טהרה עוררת טומאה.

**בדינא דטומאה עוררת טומאה**

1. **בפשטות מבואר בזה דדבר המתבטל ברוב לא אמרינן דפקע האיסור אלא דחוזר וניעור האיסור כל כמה דאיכא רוב טומאה בצירוף המיעוט** ובאמת מצינו בראשונים דפליגי אי אמרינן חוזר וניעור באיסורין יעוין בתוס' ד''ה יתיב, דמביא בזה את פלוגתת ר''ת ורבו של תוס' [ר''י] דלדעת ר''ת לא אמרינן חוזר וניעור אלא רק באופן דליכא הפסק בין המיעוט למה שנוסף עליו, ולדעת ר''י גם בלי הפסק אמרינן חוזר וניעור רק יעוין בתוס' דדן אי רק היכא דאיכא רוב איסור או גם בפחות מס' דהוי רק נתינת טעם, ויעוין בפר''ח צ''ט ס"ק כא דמביא את ג' שיטות הראשונים היסודיות בדינא דחוזר וניעור, שיטת הראב''ד [מובא בראשונים ע''ז דף ע''ג] כשיטת ר''ת דלעולם אמרינן דקמא קמא בטיל גם היכא דאיכא נתינת טעם מהאיסור. והרמב''ן ס''ל דדוקא בטפי משיעור ששים אמרינן שנהפך להיתר ושוב אינו חוזר וניעור למרות דבכלאים בעינן מאתים וכעת חסר ממאתים, אבל בבציר מששים חוזר ונעור ונאסר הכל [ויעוין ביד יהודה צ''ט ס''ק כ''ה עמוד סז ד''ה ומיהו, דפשטות הפוסקים דמאן דס''ל דבשיעור ס' חוזר וניעור כ''ש לגבי רוב ולא אמרינן דהוי רק בטעם דע''י הטעם הוכר האיסור מחמת טעמו רק יעוין בש''ך צ''ט כ''א דנקט דרק היכא דאיכא טעמא חו''נ]. והרא"ש בפרק גיד הנשה סימן ל''ז מחמיר מכולהו וסבירא ליה דלעולם אמרינן חוזר ונעור ואפילו בטפי מששים.

**ויעוי''ש בפרי חדש** דפשיטא ליה דהיכא דאיכא רוב איסור לית מאן דפליג בזה וס''ל דחשיב כהוכר האיסור והוכיח כן מהא דתנן בפרק ה' דתרומות (מ"ז) סאה תרומה שנפלה למאה הגביהה ונפלה אחרת הגביהה ונפלה אחרת הרי זה מותר עד שתרבה תרומה על החולין, ובתוספתא שם (פ"ו ה"ח) סאה ערלה שנפלה במאתים ידע בה ואח"כ נפלה אחרת הרי זו מותרת עד שירבה אסור על המותר, אלמא דכי ריבה האיסור על ההיתר חוזר וניעור לכו"ע.

**אולם יעוין ביד יהודה צ''ט ס''ק כ''ה [עמוד סט בהוצאה החדשה] ד''ה מיהו, דמוכיח מתוס' בסוגין ובב''ק דלדעת ר''ת גם היכא דאיכא רוב איסור לא אמרינן חוזר וניעור בשאר איסורים, וכן מוכיח השערי יושר ש''ג פ''י מכל הראשונים ביבמות דף פ''ב ע''ב** בהא דמביא שם הש"ס להוכיח דבדרבנן בעינן ריבויא מהא דנתן סאה ונטל סאה כשר במקוה שהיו בה מ' סאה, ואמר רב אסי אמר רבי יוחנן עד רובו אלמא דגם בדרבנן בעינן ריבויא, והראשונים שם תמהו דפסולא דמי פירות הוי דאוריתא ומאי שיאטיה לדרבנן ומיישבים דמדאוריתא קמא קמא בטיל. ומבואר דגם היכא דאיכא רובא אמרינן קמא קמא בטיל. ויעוי''ש מה דמיישב את הראיה מתרומות וערלה דהוי חומרא דרבנן בהנך איסורי כמו שמחלק תוס' משאר מקומות הש''ס דאמרינן חו''נ.

**ומבואר בזה פלוגתא יסודית אי איסור שנתבטל פקע איסורו ולא חוזר וניעור בכל גווני גם איכא רובא,** או דאמרינן חו''נ ברובא, או בנותן טעם אפילו פחות מרובא, או אפילו ביותר מס' בגוונא דצריך מאה או מאתים. **וא''כ בסוגין דמבואר דאינו חו''נ לכה''פ ברובא חזינן דאמרינן חו''נ באיסורים** ובתוס' בסוגין נקט דהוי פלוגתא ובסוגין ס''ל דאמרינן חו''נ. אולם בתוס' ב''ק ק' מיישב דטומאה שאני ולמרות דבעלמא טומאה קילא מאיסור הכא מחמרינן, ולפי''ז הנידון בסוגין הוי רק בטומאה, ויש לדון אי הוי מחמת איסור טומאה או מחמת המחייב דטומאה, דכיון דטומאה לא הוי כאיסור דקיים בחפץ אלא הוי ביחס לגברא דנטמא מהחפץ והלכך איכא יותר סיבה לדון את צד הטומאה למרות דנתבטלה כיון דאיכא יחס בינו לטומאה ויש לעיין.

**ובשיטת הראשונים דגם בעלמא אמרינן חו''נ לכאורה ליכא נידון מסוים בטומאה יותר משאר איסורין** וצ''ע דא''כ אמאי לא הוכיח ר' דימי מהמשנה בתרומות דאמרינן חו''נ וממילא טומאה כמאן דאיתא.

**ויעוין בפלתי סימן צ''ט ס''ק י''ב דהוכיח מכח קושיא זו דדינא דחוזר וניעור הוי דין דרבנן** וז''**ל,** דאי הוי דאורייתא, א"כ אין חילוק בין איסור לטומאה א"כ הא דפריך בבכורות לרב דימי מהך דנבלה בשחוטה, ויתר קושיות אי איתא דחוזר וניעור ליטמא במשא. קשה מה פריך מרב דימי דס"ל חוזר וניעור לפרוך ממשנה (תרומות הנ"ל) דבאיכא רוב אמרינן חוזר וניעור ומה ענין הך קושיא לרב דימי אלא ודאי דכיון דהוא מדרבנן אין לדמות גזירות להדדי, ויש לומר באיסור גזרו בטומאה לא גזרו, והוצרך להקשות מרב דימי דאמר כן בטומאה.

**ויעוין ביד יהודה צ''ט ס''ק כ''ה עמוד ע' ד''ה מעתה, דדחה ראיתו** וז''ל, דאף אי לגבי איסור חו''נ מדאוריתא מ''מ לגבי טומאה שפיר י''ל דאינו חוזר וניעור דשאני טומאה דהוא דבר אשר ראוי להסיר ממנו גבי אדם וכלים ע''י טבילה והזאה ע''כ הוי אמינא אף גבי נבילה דטומאתו מגופן ואינו יוצא ממנו בזה מ''מ אחר שיצא ממנו ע''י ביטול ברוב דבזה אמרה התורה אחרי רבים להטות תו אחר שיצא ממנו עי''ז הוי כמו טבילה והזאה דשאר דבר ואינו חוזר עליו, על כן הגם שהאיסור שבו חוזר וניעור אבל הטומאה שפרח ממנו שוב אינו חוזר וניעור עוד.

ויעוין גם בחזו''א סימן כא סק'ג וז''ל, למה שסבר ר' ירמיה דעתו דאביי ''דביטול הוי כהשקה'' ואפי הוסיף מים טמאים אינה חוזרת וניעורה עכ''ל. ומבואר דר' ירמה הבין דאיכא סברא למידן ליה כהשקה וכביטול הטומאה.

**ועדין צ''ב דמ''ש טומאה מאיסור דמכח הביטול איכא סיבה לדון את הטומאה כמי שאינה,** ויעוין בשערי יושר שער ג פרק ח' דגם מחלק בין טומאה לאיסור רק דמבאר על פי יסודו דחלוק טומאה מאיסור, דטומאה היא מציאות הנפרדת מהחתיכה וסיבת הדין מכח המציאות דטומאה ולכן בהא שייך למימר דכל כמה דדיינינן דין ביטול על החתיכה א''כ הוי סיבה לדון דפקע הטומאה ממנה. וז''ל, דהנה פשטות ענין הטומאה כפי לשון הש"ס והמשניות משמע שהוא ענין נפרד שהוא נמצא בתוך הדבר הנטמא והמטמא, כמו לשון הש"ס טומאה בוקעת, ועולה ויורדת נכנסת ויוצאת, שבעה לה טומאה, והרבה כיוצא בזה, מה דלא מצינו לשון זה לענין איסור או פסול, דשם משתמש הש"ס בלשון "חלות" כמו אין חל על איסור איסור, ומהאי טעמא יש לדון דשאני דין ביטול לענין טומאה מביטול כל האיסורים, דבכל האיסורים חלות הדין הוא בעצם הדבר, איסור הנבילה הוא משום דלא היו בה היתר שחיטה, ותמיד נמצא בה הסיבה האוסרתה, וכל האיסורים כיוצא בזה כחלב ודם ושאר איסורים, ומשו"ה אף שנתבטל ברוב אם נתחדש אח"כ ענין זה שניתוסף עוד איסור, והופקע כח המתיר של ביטול ברוב חזר לכמו שהיה בתחילה, שהרי גם עכשיו יש בו הסיבה האוסרו, אבל מים טמאים או אפילו חתיכה של נבילה היה מקום לומר דאם הופקעה דין מציאות הטומאה על ידי דין תורה של אחרי רבים להטות, שוב ליכא טומאה עוד בדבר הזה, וכשניתוסף אח"כ עוד ממינו ליכא סיבה לחדש בזה שנית את הטומאה עכ''ל.

**בדינא דחוזר וניעור אי הוי מדרבנן**

1. **יעוין בפלתי סימן צט ס"ק יב וז''ל, אבל ברור דדבר תורה אפילו רובא נמי, דכיון דכבר נתבטל חזר איסור להיות היתר, רק מדרבנן החמירו לאסור כשיהיה הרוב איסור.** ומבואר בדבריו דפשיטא ליה דכל כמה דאיכא ביטול פקע האיסור למרות דסיבת ההפקעה נובעת מחמת דין ביטול וכעת ליכא את סיבת הביטול מ''מ כל כמה דנקבע דינו כמותר לא דיינינן כבר לסיבת הביטול. ובאמת בראשונים ביבמות דף פ''ב דהזכרנו לעיל מוכח דס''ל דמדאוריתא גם היכא דאיכא רובא לא אמרינן חו''נ ורק מדרבנן אמרינן חו''נ [יעוין לקמן בדינא דמחצה על מחמצה מה דהובא עוד בזה] אלא דסברת הפלתי דלא שייך חו''נ כל כמה דאיכא ביטול צ''ע מהרא''ש בחולין פ''ז סימן ל''ז דהוא מרא דשמתעתתא דבדין ביטול נהפך האיסור להיתר ומתיר מכח זה לאכול את כל החתיכות למרות דאיכא ודאי איסור כיון דבכל חתיכה מצד עצמה איכא סיבה להיתר, והלכך הותרה כבר ואפ''ה מבאר דהיכא דנתרבה התערובת הוי כהוכר האיסור וחזר האיסור. וז''ל, והטעם הנכון שבו משום דאף כי נתבטל האיסור ברוב היתר והותר לאכילה אם אחר כך הוכר האיסור מתוך ההיתר פשיטא שאסור לאוכלו. וכאשר נתערב בו שוב איסור הכיר מין את מינו וניעור מביטולו וניתוסף עליו עכ''ל. ומבואר דלמרות דנקבע דין החתיכה כמותרת ולכן מותר לאכול לכולהו מ''מ הוי כהוכר האיסור.

**והא דהוכר האיסור משתנה הדין יעוין בפר''ח צ''ט דמביא כן מהירושלמי ערלה פ''ב ה''ג** וז"ל, שאור של תרומה שנפל לתוך העיסה והגביהו ואח"כ נתחמצה העיסה זו מותרת ודכוותה תאנה של תרומה שנפלה לתוך ק' הוגבהה אחת מהן ואח"כ הוכרה התרומה תהא מותרת (פירוש בתמיה) תמן לא הוכר האיסור. ברם הכא הוכר האיסור עכ"ל. **והבאור בזה יעוין בשערי יושר** ש''ג פ''י וז''ל, והטעם בזה כיון דעיקר ההיתר הוא מפני התערובות לא שייך זה ההיתר רק כל זמן שלא נפסק ענין זה של תערובות, אבל אם הוכר ופסק ענין התערובות לגמרי לא מהני היתר של ביטול ברוב, וכל זמן שלא נחשב כהוכר לא פסק כח ההיתר, וכלל זה הוא לכל השיטות, רק איפליגו אם ע"י הוספת איסור חשוב כהוכר או לא עכ''ל.

**ומבואר דלמרות דההיתר חל בגוף החתיכה** מ''מ כיון דליכא הפקעה על עצם מציאות האיסור רק דמכח מציאותה כמעורבת בהיתר חל דין ביטול, הלכך למרות דלא בעינן שנוכל להעמיד בה כל רגע ורגע את היחס של מיעוט בתוך הרוב כיון דחל בה היתר, הא מיהא בעינן דתשאר מציאותה כחלק מתערובת דהיתר כיון דחלות ההיתר חל בה רק כלפי הך מצב שאין לה יחס עצמי אלא כחלק מהתערובת וגם אי אכל את רוב החתיכות ונשאר חתיכה אחת עדיין חשיבא כחלק מהתערובת שהיתה בו כיון דבהיותה בתערובת לא נסתיימה.

**ורק דעדיין איכא חידוש בהא דחוזר וניעור כיון דליכא היכר על גוף האיסור מצד עצמו** ועדיין עומד כמעורב רק דאי נדון את חיבורו לאיסור הנוסף תו איכא לו היכר מכח מציאותו כרוב בתערובת, ובהא בעינן לחידושא ד''חוזר וניעור'' דהאיסור מתעורר מביטולו. והיסוד בזה הוא דגם במצבו כמבוטל ליכא הפקעה על עצם תביעת האיסור על קיומו כאיסור, רק כיון דנתערב בהיתר הוי כהפקעה על התביעה של האיסור, כיון דליכא לו עמידה עצמית כאיסור, אולם כל כמה שכעת איכא הפקעה על מצב זה הדר דינא דהאיסור תובע את קיומו כאיסור ולכן הדר דינא דהוי כהוכר האיסור.

**וזה מה דמדמה הרא''ש ל''ויקץ כישן הפיגול''**, וכונתו דגם התם כל כמה דליכא עדין למחשבת חצי זית פיגול הנוספת אלא איכא רק למחשבת חצי זית פיגול חצי זית פסול דדיינינן ליה כמחשבת פסול בכל הזית א''כ איקבע כעת למחשבת פיגול דין ''מחשבת פסול'' ולכן בלי שנדון את מחשבת הפיגול כ''ישן'' דהיינו דהחסרון בדינה כ''מחשבת פיגול'' לא הוי בעצם קיומה אלא רק מחמת מצב חיצוני כ''שינה'' לא היה שייך שיתעורר מחדש דינה כ''מחשבת פיגול'' ונמצא דיסוד דינא דחוזר וניעור הוא היחס למצב של הביטול כהפקעה חיצונית כשינה.

**ונראה ברא''ש דהוי נידון כללי ביחס לחלות דין שמסיבה חיצונית לא עומד במצבו הדיני,** ולכן מביא ראיה גם מדינא דמחשבת פיגול להך דינא. **ולפי''ז ניתן לבאר ג''כ דליכא ראיה מאיסור לטומאה,** דאפשר דטומאה כל כמה דבטלה ועומדת כטהורה תו לא דינינן ליה כמניעה חיצונית דבאיסור והיתר ניתן יותר להתיחס להיתר כניהוג היתר בחתיכה משא''כ בטומאה דאפשר דכל כמה דנעשית כטהורה תו ליכא יחס לטומאה, ויעוי''ש ברא''ש דמביא ראיה גם לאיסור וגם לטומאה ולאחר שמביא ראיה לטומאה כתב דה''ה לאיסור. ונראה מדבריו דמאיסור ליכא ראיה לטומאה.

**ונראה דזהו גם הבאור בק''ו של הרא''ש מחו''נ להתיר ללאסור** דאי אמרינו חו''נ להיתרא כ''ש לאיסורא דבהך סברא דהוכר האיסור ודאי דליכא בזה אלימות להיתר יותר מלאיסור אלא רק לענין היחס של הביטול כמניעה חיצונית, דבהא איכא ק''ו כיון דביטול דהיתר באיסור אלים יותר מאיסור בהיתר כיון דהיתר לא הוי דין חיובי אלא העדר איסור וא''כ כל כמה דעומד כאיסור איכא למימר דליכא שום יחס להיתר ואי אמרינן דגם בהך ביטול ההיתר עומד כ''ישן'' א''כ ק''ו לביטול איסור בהיתר דחשיב רק ''כישן''.

**בדין מחצה על מחצה אי אמרינן חו''נ**

1. **יעוין בפלתי סימן צט ס"ק יב וז''ל, והראייה דהוא רק גזירת חכמים דאם תאמר דהוי דבר תורה א"כ מאי איריא רבו התרומה אפילו מחצה על מחצה נמי איכא איסור דאורייתא עכ''ל**. ומבואר בדבריו דאי הוי דאוריתא ליכא חילוק בין רוב למחצה. ויעוין בתו''י יבמות דף פ''ב ע''ב דפליג על תוס' שם בהוכחת הגמ' דבדרבנן בעינן רוב בשביל להכשיר מהא דבמי פירות שנפלו למקוה בעינן שיהא רוב מהכשרים, ובתוס' הקשה דמי פירות דאוריתא ומאי שיאטיה לדרבנן, ומיישב דמדאוריתא קמא קמא בטיל וכן ישבו הראשונים שם דמדאוריתא אפילו כל היום כולו כשר. ומבואר דאפילו היכא דאיכא רובא מדאוריתא ליכא איסורא. ומבואר להדיא דסבירא להו דחו''נ דרבנן וגם במחצה על מחצה חו''נ ולכן בעי ריבויא דהיתרא, אולם יעוין בתו''י דתמה על תוס' דמאחר דלא ס''ל קמא קמא בטיל א''כ עדיין הוי דאוריתא. ומבואר בדבריו תרתי. האחד. דס''ל דהא דלא אמרינן קק''ב הוי מדאוריתא. שנית. דגם במחצה על מחצה חו''נ בדאוריתא.

**אלא דבעיקר שיטת תוס' יעוין ביד דיהודה שם עמוד ע' ד''ה ונחזי, דתמה מהא דהוכיח בתוס' בסוגין וכן ביבמות פ''ב שם ד''ה אמר, מדינא דבצל שרבו גידוליו על עיקרו דמותר דאמרינן חו''נ לקולא,** ואי נימא דמדאוריתא לא אמרינן חו''נ אמאי מותר. ומוכח דמדאוריתא חו''נ. **ובאמת יעוי''ש בישרש יעקב וכן במהדו''ב למהרש''א דמחלקים בין רוב למע''מ** והיכא דאיכא רובא דאיסורא גם תוס' מודה לתו''י דהוי דאוריתא, וכונת תוס' דכלפי מחצה קק''ב מדאוריתא ובזה הוי רק איסור דרבנן ומהא דבעי רובא דהיתרא הוכיחה הגמ' דבדרבנן בעי ריבויא.

**אולם בראשונים שם מבואר להדיא דאפילו כל היום כולו קק''ב מדאוריתא**. ומבואר דלא אמרינן חו''נ בדאוריתא **אא''כ נימא דהא דמבואר ברמב''ן בע''ז דהיכא דאיכא טעמא חו''נ בהא הוי מדאוריתא דהיכרא דטעם אלימא** ויעוין בש''ך צ''ט ס''ק כ''א דנקט דהך דינא דחו''נ הוי רק בהכרת טעם. ומבואר בדבריו דהכרת טעם אלימתא ,וכן נקט הפמ''ג באשל אברהם סימן תנב ס"ק ו וז''ל, עיין ש"ך יורה דעה סימן צ"ט אות כ"א וקכ"א אות כ', משמע באינו מינו מן התורה חוזר וניעור, דחיך אוכל יטעם [איוב יב, יא] ולא בטיל כל דמינכר עכ''ל.

**ובעיקר הנידון אי חו''נ מדאוריתא יעוין בפר''ח** יורה דעה סימן צט ס"ק כא וז''ל, ואדרבא משמע לי דאף מן התורה חוזר ונעור לאסור הכל ואף במין במינו וכדמוכח מן הירושלמי דתרומות [פ"ה הלכה ב], דגרסינן התם זאת אומרת דבר שהוא בטל דבר תורה מעורר את מינו ליאסר. **ויעוין עוד בחזו''א** יו''ד כ''ח ס''ק י''ח וז''ל, ונראה דהא דחוזר ונעור ברוב או בנו''ט אינו חומרא מדרבנן אלא כך הוא מעיקר הדין.

ובבאור הצד דרק ברוב אמרינן חו''נ יעוין בשערי יושר פ''י דמבאר על פי הרא''ש דדינא דחו''נ נובע מחמת דחשיב כהוכר האיסור וא''כ ניחא דרק ברוב חשיב כהוכר האיסור.

**אולם יעוין ביש''ש** חולין פרק ז סימן נז וז''ל, ונראה היכא דאמרינן חוזר וניעור, אין חילוק בין שנתרבה האיסור עד שלא יהא בהיתר יותר מן האיסור, דלא דווקא בעינן שנתרבה האיסור על ההיתר, כמ"ש הרא"ש (שם), דודאי לאו דווקא הוא, דמחצה על מחצה נמי אסור מדאורייתא, כמו רוב של איסור. ומבואר בדבריו דעצם הדבר שמעד בתערובת כצד שווה להיתר הוי סיבה להפקעי להיתרא דביטול דגםהיכא כצד איסור הוי חשיבה כירא להפקיע את הביטול.

**ויעוין עוד בגרי''ז דף כ''ג דמוכיח מרש''י ד"ה גזירה דסגי בפלגא ופלגא** לענין חוזר וניעור.

**בבאור שיטת אביי דטהרה לא עוררת טומאה**

1. **בפשטות נראה דכיון דכל הסיבה לדינא דחו''נ מחמת היחס של צד האיסור כהוכר בתערובת דבזה מתעורר ותובע את קיומו**, א''כ בשביל לעוררו בעינן שההיכר יעמוד בגוף התערובת ע''י ריבוי האיסור, אולם היכא דהתערובת מצד עצמה הוי רובא טהורה ליכא בזה היכר לטומאה.

**אולם יעוין ברש''ש** דמקשה מגוף הברייתא דמבואר דלא תאכל נקודים וכו' דמבואר דלמרות דנתבטלה הטומאה מ''מ אי יאכל אותה עם חולין המוכשרים לקבל טומאה תחזור הסאה תרומה הטמאה ותטמאם, ומבואר דטהרה עוררת טומאה, והרי הוכחת ר' דימי היתה רק מהך גזירה דשמא יביא קב ועוד טמא ובזה דחי אביי דמצינו רק טומאה עוררת טומאה, ועדיין צ''ב מגוף הברייתא. **עוד מקשה הרש''ש מרפ''ק דמקואות** משנה א' ב' ג' דמבואר התם דטיפה טמאה שנתבטלה מקוה אסור להעלותה באופן שמכשיר בזה את שאר המים לקבלת טואמה כיון דבזה חוזר הטיפה הטמאה ומטמאת. ומבואר דטהרה עוררת טומאה. ומוכיח הרש''ש דהיכא דהמבטל עצמו וניעור בהא לית מאן דפליג דאמרינן חו''נ וז''ל, וכי טומאה שבטלה חזרה ונעור ר"ל כמו הכא שהמבטלה שהוא הציר עדיין עומד בטהרתו. ולכן לא דמי להא דריש מקואות בג' משניות הראשונים דהטפה חוזרת ונעורה מביטולה. דהתם מבטלה גופיה חוזר ומיטמא ממנה. וכן ר"ד לא הקשה לו מה"ט מהמשנה גופה דתאכל נקודים וכו'.

**ויסוד הדברים מבואר בשטמ''ק** כ''ג ע''א יעוי''ש דמקשה דאמאי לא הוכיח מגוף הברייתא דטומאה כמאן דאיתא דמי וז''ל, ותרץ ר''י דמזה לא היה יכול להוכיח דטומאה כמאן דאיתא דמי דשאני התם דדין הוא כיון דהמתבטל עצמו יש לו כח לטמא כולו שלא יועיל מה שטהר כבר ע''י ביטול ואע''ג דטומאה חשיבא כמאן דליתא דמיא [הוי רק] בעוד המבטל קיים וראוי עדיין לבטל הטומאה לטהרה.

**ומבואר בשטמ''ק דהיכא דהיכא דהחו''נ עומד במבטל עצמו אלימא יותר מטומאה עוררת טומאה וגם אי טומאה לא עוררת טומאה בכה''ג חו''נ**, ולכן ליכא מזה ראיה דטומאה כמאן דאיתא דמי. ונראה באור דבריו דכל הנידון אי אמרינן הוי מחמת דכל כמה דחל הדין על החתיכה דמותרת תו ליכא שנויים בדין החתיכה גם אי עכשיו נשתנה מציאותה בתערובת כיון דסכ''ס לא הוכר האיסור א''כ עדיין עומדת כחלק מהתערובת ואיכא בה עדיין את דין ההיתר ולכן לא מתעורר האיסור מביטולו, אולם היכא דאיכא שינוי במבטל עצמו ''בהא לא בעינן לעוררו מביטולו'' אלא הוי הגבלה בעיקר הביטול, דכל סיבת הביטול הוי רק למצב דאיכא מבטל כנגדו אולם למצב שיפקע המבטל מעיקרא לא חל בו דין ביטול למצב זה ולכן ליכא מזה ראיה ליחס של הטומאה במצבה כמבוטלת.

**ולכאורה יש להוכיח מהשטמ''ק דהצד דלא אמרינן חו''נ גם בטומאה עוררת טומאה לא הוי כמו שהבאנו מהאחרונים לעיל** דהוי נידון מסוים בטומאה לדון אותה כאיננה מכח הביטול כלשון החזו''א דהוי כהשקה דבזה לא שייך דיהא חילוקים בין המבטל עצמו למה שנוסף מבחוץ כיון דליכא לטומאה ובאמת יעוין בחזו''א סימן כא סק''ג דכתב דלפי מה דסבר ר' ירמיה דהוי כהשקה הוי מצי לאקשויי מגוף הברייתא.

**אולם עדיין מוכרח יסוד זה מעיקר שיטת אביי דטהרה לא עוררת טומאה** ויעוין בחזו''א בליקוטים על הכורות לדף כ''ב ע''א דמביא מהמשנה אחרונה דהקשה כן על אביי, ומישב החזו''א כחילוק הרש''ש דהיכא דהשינוי במבטל כו''ע מודו דחו''נ. **רק יעוי''ש דמדמי ליה לטומאה עוררת טומאה**. וז''ל, אבל הכא בהדיח דאפשר להטיפה ליטמא מבטלים את המטמא והוי כטומאה עוררת טומאה. ונראה דכונתו דעיקר הסברא בטומאה עוררת טומאה דכל כמה דבתערובת שלפנינו ליכא ניגוד בין הטהרה לטומאה כיון דאיכא רוב טומאה לכן חו''נ הטומאה, וא''כ גם בגוונא דהוי טהרה כיון דאפשר לטיפה לטמאות את מה שמבטל אותה א''כ נמצא דגם בכה''ג ליכא ניגוד בין טומאה לטהרה, ורק היכא דהמבטל קיים רק באים לדון דאיכא רוב טומאה מכח התחדשות טומאה במה שנכנס לתערובת בהא דיינינן את התערובת מצד עצמה.

**ויעוין בראב"ן בשו''ת (בתחילת הספר) סימן ח' דגם נראה בדבריו דגם הא דמטמא את המבטל שלו נובע מכח האי דינא דטומאה עוררת טומאה** דיעוי''ש דמבאר דעולא בא לבאר את הטעם שלא יאכל נקודים דהוקשה לו אמאי ליכא ביטול על הטומאה ומבאר דהוי מחמת האפשרות דטומאה עוררת טומאה דמזה מוכח דכמאן דאיתא דמי. וז''ל, ואמר עולא [בכורות כ"ג] מה טעם יאכל נקודים נימא כי היכי דבטלה מהתרומה והויא תרומה ליאכל חולין לזרים תיבטל נמי מטומאה, גזירה שמא יביא ממקום אחר קב חולין טמא וכו', וכיון דבהכי מצי אתו לידי טומאה אמרינן כמאן דאיתא לטומאה דמיא הילכך לא יכשירם במים דאי מכשר להו מטמאה מחמת תרומה טמאה שנתערב בהן דאע"ג דהתרומה בטילה הטומאה לא בטלה לפיכך תאכל נקודים. אלמא הטומאה מתעורר כשתמצא מקום והויא כדאיתא בגוה עכ''ל.

**יסוד שו''ת הרי''ד בדין ביטול ובאורו בהא דבהך דינא דמקואות**

1. **יעוין בשו''ת הרי''ד סימן א' דמיסד דבתערובת לח בלח לא שייך ביטול כיון דהאיסור מעורב בכל חלק מהתערובת ורק דמהני בזה ביטול בס' במין באינו מינו דאיכא ביטול טעם ובמין במינו בעי מאה** [ויש לעיין בשיעור מאה] אולם בטומאה מאחר דמעורבת בכל חלק בתערובת א''כ הוי סיבה לטמאות ולכן לא שייך בה כלל בטול. וז''ל, וטעמא דמילתא דכל דבר יבש כגון דבכל חד וחד איכא למימר אין זה האיסור אלא ההתר הוא זה מן התורה בטל חד בתרי ורשאי לאכול כל חד וחד ומדרבנן בטל במאה, אבל היכא דיהיב טעמא היאך תוכל לומר זו היא חתיכה דהתירא שטעם האיסור נפשט בכל החתיכות והילכך כל כמה דיהיב טעמא לא בטיל, ותערובת המשקין כך דומה לבישול האוכלין דכי היכי דבישול האוכלין מערב טעם זה בזה הם הכי נמי עירוב המשקין מערב ומבלבל זה בזה ואינך יכול לשתות משקין דהתירא שלא יהא מעורב בהן ממשקין דאיסורא והילכך אם היו מין במינו אינן בטילין אלא במאה והוא דלא יהיב טעמא, ואם היו מין בשאינו מינו בטלין היכא דלא יהיב טעמא ואף על גב דליכא מאה ומשקין טמאין נמי כיון דכל טיפה וטיפה מהן חשובה לטמאת כמה משקין כדכתבית לעיל היאך נוכל לבטלם והרי מתערבין הטמאין עם הטהורין שאינך יכולים ליקח מן הטהורין שלא תהא טיפה של טמאין בהן, וכל זמן שהן מעורבין בגבי אין כח למשקין טמאים לטמאים אבל כיון שנתלשו בפי השותה או בכלי הממלא שנעשו עלולין לקבל טומאת הטמאים אתיא ההיא טיפה ומטמאה להו עכ''ל.

**ומבואר בדבריו דיסוד היתרא דביטול נובע מחמת התליה ברוב היתר** והוי כעין דינא דהלך אחר הרוב רק דסיבת התליה ברוב לא נובעת מחמת רובא דאיתא או ליתא דהוי מחמת רוב צדדים או רוב מקרים אלא הוי מחמת עצם מציאותו כמיעוט בתוך רוב ולכן ליכא בזה לחסרון דקבוע.

**ויש לעיין לפי דבריו בשרש הנידון בסוגין אי טהרה עוררת טומאה** כיון דהכא איירי בתערובת לח בלח ולפי מה שהוכיח מהך דינא דמקואות לא שייך בזה ביטול.

**ובעיקר יסודו דדינא דביטול ברוב הוי דין תליה ברוב היתר** כ''נ בלשון רש''י בד''ה ואי אמרת וז''ל, נהי דהאי אפר במגע לא מטמא דכיון דרובו טהור אמרינן באפר מקלה נגע שהוא הרוב.

**ולכאורה מבואר כן בחוות דעת ביאורים סימן קי ס"ק ג יעוי''ש דנקט דלא בעינן שיהא צירוף בגוף התערובת המבוטלת**. וז''ל, דהא גבי ביטול חד בתרי הוא אפילו הספק הוא בין אחד מונח בבית ובין אחד המונח בעלייה ובין אחד המונח בסוף העולם, ומה הפרש יש בין מונח בשני בתים או בשתי חנויות. ומבואר דהמצב שיוצר את התליה הוא ההסתפקות על התערובת בכללותה.

**ומצינו בדין ביטול במאה ומאתים את התוספתא תרומות פ''ו מי''א דת''ק מחלק בין שתי עירות לעירה אחת** **ויעוין בשערי יושר ש''ג פ''ו דמביא מהרשב''א בתורת הבית וכן מהפוסקים דמדמו ליה לדין ביטול דאיסורין**. ומבואר דבעינן צירוף דהרי בשתי עיירות לא מצטרפי וז''ל, ונראה לפי מה שכתבנו לעיל דעיקר דין ביטול ילפינן מדיינים שדין של המועטים מתבטל נגד דין המרובים, שהוא הצטרפות חלות הדין על עצם הדבר שפסקו עליו הדין, ושם מתקבץ בגוף הדבר הנידון כל פסקי הדין של כל הדיינים וכל אחד פועל כפי חלקו, ואמרה תורה שבהתקבץ בגוף אחד דינים המתנגדים זה את זה, אף שכולם הם יכולים לחול כגון בענין שהדין תלוי בשיקול הדעת, שיתבטל המיעוט ע"י הרוב, מזה למדו חז"ל שגם בתערובות שהם בקובץ במקום אחד והמיעוט מנגד להרוב לענין הנהגה שיתבטל המיעוט ע"י הרוב, ומטעם זה אי אפשר למילף רק דומיא דהתם שתהיה התערובות מקובצת במקום אחד, דבתערובות יבש ביבש אי אפשר שיהיו המעורבים גוף אחד ממש, דכל אחד מופרד מחבירו רק הקיבוץ במקום אחד עושה אותו להתחשב כגוף אחד וכיון שהמיעוט גורם דין לאסור כולם, אז דין המרובה מבטל ומהפך את דין המיעוט, אבל אם לא יהיו מקובצים בבית אחד אף שכולם נכנסים בספק אין המיעוט מתבטל ברוב.

**ויעוין עוד בראשונים ב''מ ו' ע''ב בדינא דקפץ אחד מן מהמנויים דתמהו הראשונים אמאי ליכא ביטול ברוב ומיישבים דבעינן עשירי ודאי,** ולכאורה החסרון ב''ודאי'' הוי ביחס להכרעת רוב ומאי שיאטיה לביטול דנהפך האיסור להיתר. ובפשטות נראה דהוי דין תליה אולם יעוין בגרש''ש ב''מ סימן ז' מה דמאריך בבאור הצירוף בין הלך אחר הרוב לדין ביטול ברוב.

1. **באורים בתוס' ד''ה יתיב**
   1. **ומיהו קשה לרבי יוחנן דאפי' בטומאה דחולין דקילא כ"ש דאיסור יש לו לעורר איסור**. בהא דנקט תוס' דאיכא קולא וחומרא בהך דינא דחו''נ לכאורה מבואר דהוי דרבנן אולם כבר הבאנו לעיל את הוכחת האחרונים מהא דגם לענין להתיר דן תוס' חו''נ ומבואר דמהני מדאוריתא. וצ''ל דלשיטת ר''ת דרק בלי הפסק חו''נ א''כ הא דאמרינן גם בדאוריתא הוי רק בכה''ג דהוי בלי הפסק רק דתוס' הוכיח מסוגין דבטומאה אמרינן גם בהפסק ומסוגין ליכא ראיה לדאוריתא ולכן הקשה בדרך ק''ו מטומאה לאיסור דגם אי נדחה דהוי דרבנן איכא ק''ו ובאמת בתוס' ב''ק ק ע''ב מיישב דלהך דינא דחו''נ טומאה חמירא ונתבאר לעיל.
   2. **ובפרק הערל (יבמות דף פב:) נמי אמרינן דנתן סאה ונטל סאה כשר עד רובו אבל יתר ממנו לא ולא אמרינן ראשון ראשון בטל.** יעוין בתוס' ב''ק שם דמיישב דבמי פירות החמירו טפי. ובמהרש''א שם מבאר דהכונה דכיון דפסולים מדאוריתא לכן החמירו בהו משא''כ סתם יינם דהוי דרבנן, אולם יעוין ביד יהודה סימן צ''ט ס''ק כב עמוד ע' ד''ה וברור, מה דתמה עליו ומבאר דכונת תוס' דהשלמת שיעורא דמקוה שאני כיון דבעינן לחדש במים כח הכשר ומוכיח מתוס' בסוגין בהמשך דבריו דתמה על ביטולא דמי פירות, אולם כבר הבאנו בדף מספר 5 את האו''ש דמבאר דקושית תוס' אזלא רק לשיטת ר''י דלא אמרינן קק''ב אולם אי אמרינן קק''ב בהא דיינינן את הביטול על עצמות הדבר. **ואולי לכן תוס' בסוגין לא ישב להך תירוצא.**

**בסברת תוס' דתרומה שאני ובאור פלוגתת רש''י ותוס' בסוגין והרא''ש בחולין בדין הרמה דתרומה**

* 1. **ומיהו אין משם ראיה כל כך דהתם משום דסאה ראשון נהי דלא אסר מ"מ לא נתבטל דצריך להרים.** נראה דכונת תוס' למה דהוכיח לקמן בסד''ה תעלה ותאכל, מהא דאיכא בהרמה דין הרמה בין לרבנן ובין לר''א רק דפליגי אי הוי לפי חשבון או דכל הסאה הוי תרומה [דהיא סאה שעלתה] דמוכח מזה דגדר הך איסור אכילה דנתנו רבנן קודם ההרמה הוי מחמת דאיכא בזה הגבלה בדין ביטול כל זמן שלא הרים את הסאה אולם יעוין ברא''ש חולין ל''ז וז''ל, וליכא למימר דטעמא דרבנן גבי תרומה משום דבעו הרמה הילכך לא נתבטלה הראשונה אבל בשאר איסורין דלא בעו הרמה נתבטלה הראשונה ותו לא מצטרף לבהדי שניה לאסור, הא ליתא דהרמה אינה אלא מפני גזל השבט אבל אינה אוסרת המדומע הלכך אין חלוק בין מדומע לשאר איסורים עכ''ל.ובפשטות משמע מדבריו כמו שמבואר ברש''י בסוגין דדין הרמה לא מחייב בדוקא להפריש את הסאה מהתערובת וסגי בנתינת דמים וא''כ נמצא דהוי דין נתינה לכהן רק דיעוין בקה''י סימן כא דתמה על מה דנראה בלשונו דליכא כלל איסורא מכח הדין הרמהדהרי מבואר בשבת קמ''ב דחשיב מתקן.

**ויעוין בתרומת הדשן סימן נד מה דמבאר את דברי הגמ' בשבת גם אליבא דרש''י דהוי איסור אכילה חיצוני.** וז''ל, והא דפרש"י בפ' הלוקח בהמה דאי יהיב דמי לכהן שפיר דמי, צריכין לומר דמ"מ כל כמה דלא מפריש מיניה או דלא יהיב דמי לכהן אסור לאכול מן המדומע משום דחשו רבנן להפסד כהן דלמא מישתלי ישראל ולא יהיב ליה מידי דממון שאין לו תובעין הוא ''והא נמי דכתב האשירי דאין אוסר את המדומע רוצה לומר נמי כרש"י'' דאי בעי יהיב דמי וכיון דמצי לפטר בדמי וא"צ להרים מקרי שפיר ''אינו אוסר'', אף על גב דאסור לאכול מן המדומע עד דיהיב דמי מ"מ דמי לשאר איסורין הואיל וכל התערובת תהא מותר כמו בשאר איסורין עכ''ל. רק דבעיקר דברי רש''י יעוין בקה''י דתמה דאמאי חל חלות תרומה במה שהפריש ויעוי''ש דמחדש דהוי תקנה מחודשת דההרמה עצמה הוי סיבה שמה שהורם הוי תרומה לפי שמחזי כתרומה או מחמת שבפועל היא מתרת את התערובת ולכן מחזי כמפריש תרומה, ורק דכל כמה שמשלם דמים ואין כאן הרמה ליכא סיבה לאסור את התערובת.

**ובעיקר דברי רש''י** נראה דניתן לומר דגם אי נימא דהוי איסורא דתרומה והוי הגבלה בדין ביטול מ''מ נראה דיסוד הך דינא הוא לא הפקעה דרבנן על הדין ביטול בשביל לקיים את הדין ממון השבט אלא דמאחר דשרש חיובא דתרומה נובע מכח ממון השבט א''כ למרות דאיכא דין ביטול על התרומה מ''מ עדין מדרבנן איכא לתביעה ממונית דממון השבט בהך תרומה ורק מאחר דעל גוף התרומה איכא סיבה לביטול הלכך בכה''ג התביעה דממון השבט הוי ביחס לתביעת דמים של התרומה רק דלא הוי תביעת דמים גרידא אלא כתביעת חפץ או דמיו ולכן כל כמה דלא נותן דמים התביעה עומדת על החפץ והוי סיבה לאיסור.

**אלא דבעיקר הבאור ברא''ש יעוי''ש היטב** דבתחילת דבריו כתב דהא דלרבנן חו''נ הוי מחמת דליכא הרמה ומבואר דההרמה פועלת בגוף חלות התרומה ולכן חו''נ לרבנן ודלא כמו שכתב בסוף דבריו דהדין הרמה הוי רק מחמת גזל השבט **וכן תמה בשערי יושר ש''ג פי''א,** ומוכיח מזה השערי יושר דבדין דימוע נתחדש דתרומה אוסרת את כל התערובת ''בשם מדומע'' וזה הסיבה דליכא ביטול בפחות ממאה דכל כמה דאיכא דין דימוע ליכא מבטל ומתבטל דהוי חפצא אחת דאיסורא של ''מדומע'' ובהרמה חל היתר על הך דין דימוע דלאחר שהורמה גם אי תכנס לתערובת פחות ממאה לא תאסור בדין דימוע ולפי''ז נמצא דהא דבעי מאה לא הוי הגבלה בדין ביטול על החפצא דתרומה דתרומה לא שונה מכל האיסורים וגם בה ראוי דיהא דין ביטול ברוב, ורק דכל זמן דליכא מאה עדיין איכא בה חלות דימוע ולכן ליכא דין ביטול, ולפי''ז יוצא דשיעורא דמאה בא לבטל את החלות דין דימוע, אולם עדיין מכח הדין הרמה [שיסודו מחמת גזל השבט] איכא סיבה לגרע את הדין ביטול ולדון את החפצא דתרומה בתערובת.

**והשתא ניחא היטב דברי הרא''ש דהא דכתב הרא''ש דהדין הרמה לא אוסר את המדומע [דהוי רק גזל השבט] כונתו לדין מדומע דחל מכח התרומה** ולא לגוף החפצא דתרומה,דלגזל השבט סגי רק לדון דליכא ביטול על החפצא דתרומה, והא דנקט דהא דלרבנן חו''נ הוי מחמת דליכא הרמה אין כונתו דכל כמה דליכא הרמה לא פקע התרומה ולכן חו''נ דכיון דפקע דין דימוע בעינן חו''נ לדין דימוע, רק דמאחר דאי איכא הרמה איכא בזה היתר והפקעה על עיקר האיסור לכן הוזקק לומר דליכא הרמה. **ולפי''ז מוכח ברא''ש דהא דדיינינן לדין חו''נ בתרומה היכא דחזר לפחות ממאה הוי מחמת הדין דימוע דאיכא בזה** ומחדש לפי''ז השערי יושר דבערלה דבטילה במאתים ליכא חו''נ אי יחזור להיות פחות ממאתים כיון דהתם ליכא דין דימוע ורק בדין דימוע חשיב כהוכר האיסור.

* 1. **ומיהו אין משם קושיא לפי מה שרגיל ר"ת לחלק בין היתר דגדל בלא הפסק להיכא דאיכא הפסק.** יעוין בשעורי הגר''ש ב''ב אות לח דמביא מחידושי הרמב"ן ב''ב דהביא כן בשם ס' הישר לר"ת בזה''ל, דשאני התם כיון שסופו לבא והוא הולך וגדל מאיליו אינו בטל. וכתב על זה הגר''ש וז''ל, והנה זה פשוט דאין כונתו לומר דכל כה"ג שסופו לבא והוא הולך וגדל מאיליו ליכא כלל דין ביטול, דא"כ הי' צריך להיות הדין דאף קודם שהוסיף א' ממאתים יהי' אסור כיון דאינו בטל, וזה ודאי אינו, דהא קיי"ל דבעינן הוסיף א' ממאתים ואם אכל קודם לכן הזרעים או הגפן אינו עובר שום איסור, אלא נראה בביאור דבריו, דאע"ג דבשעתו הוא בטל מ"מ בכה"ג דהביטול הוא מעיקרא כשהולך וגדל איכא דינא דחוזר וניעור, ומשא"כ היכא דהיה הפסק בין נפרצה ראשונה לשני' דאז לא אמרינן דחוזר וניעור. והוא סברא בכללי חוזר וניעור.

**רק יעוין בגרי''ז** דתמה על הוכחת תוס' מדם קדשים דלא אמרינן חו''נ דהרי מבואר שם בגמ' דכיסוי ליכא להאי דינא כיון דאין דיחוי אצל מצוות וא''כ מבואר להדיא דלא הוי מחמת קמא קמא בטיל אלא מחמת דיחוי בקדשים כמו שדחה תוס' בהמשך דבריו ומיישב הגרי''ז וז''ל, ונראה דביאור הדברים דהשתא התוס' סבירא להו דלא אמרינן חוזר וניעור, ורק משום דכל שלא בהפסק אינו בטל כלל, וא"כ גם דיחוי לא הוי מאחר שלא בטל כלל, ומשא"כ לתירוצו דכן אמרינן חוזר וניעור ונמצא דבטל א"כ שוב הוי כאן חיסרון משום דיחוי עכ''ל. ומבואר בגרי''ז דהוי סברא בעיקר דין ביטול ולא בהלכות חוזר וניעור.

ומבואר לפי''ז דגם לפי מאי דדחי תוס' דאיירי בהפסק לא הוי מדינא דקק''ב אלא מדין דיחוי רק דאי ליכא הפסק לא שייך גם דיחוי רק דעדיין צ''ע דאמאי ליכא בזה דין ביטול **וא''כ יהני גם לגבי כיסוי ויעוין בקוב''ש אות ד' דתמה בזה.**

* 1. **או שמא בדבר זה הקילו ביין נסך יותר מבשאר איסורין דבשאר איסורין חוזר וניעור כשרבה האיסור כל כך שאין בהיתר ששים.** יש לעיין דאי חו''נ דאוריתא כמו שמוכח מראית תוס' מגידולי היתר מעלין את האיסור א''כ מה שייך שיהא בזה קולות. והיה ניתן לומר דכל סברת תוס' הוי רק לגבי פחות מס' דבזה איכא רוב היתר ורק דליכא טעמא ובזה אפשר דהחו''נ הוי רק דרבנן ולפי''ז יצא דחו''נ מכח טעמא קילא טפי מחו''נ היכא דאיכא רובא דאיסורא ובש''ך צ''ט ס''ק כ''א נקט איפכא דרק בטעמא איכא חו''נ.אולם נראה דהא דדן תוס' לגבי י''נ אי חו''נ בריבוי טעם הוי רק במין במינו דליכא נתינת טעם מדאוריתא והוי רק דרבנן דיעוי''ש במשנה דמחלקת בין מין במינו דאסור במשהו לאינו מינו דאסור בנותן טעם וכל דברי הגמ' שם אזלא על תערובת מין במינו דבזה איכא חילוק בין איסורא לגו היתרא להיתרא לגו איסורא יעוי''ש היטב וא''כ יוצא דכל מה דשייך למידן לשיעורא דס' במין במינו הוי רק דרבנן אטו אינו מינו ולפי''ז ניתן לומר דביי''נ כיון דברוב המקרים לא שוו אינו מינו למינו הלכך הוי סיבה דבזה ליכא דינא דס' ותליא רק ברוב ולפי''ז הקולא די''נ הוי בעיקר דינא דס' ולא בהלכות חו''נ וכן מבאר ביד יהודה צ''ט ס''ק כ''ה [עמוד סז בד''ה חוץ מזה] וז''ל, די''ל בי''נ כיון כיון דלא השוו בזה מינו לאינו מינו דהא במינו יהכא דנפל לגו איסורא הוא במשהו או היכא דנפיש עמודיה טפי דנפל מחביות ע''כ י''ל דהיכא דבטל אינו חוזר וניעור עד רובא אך עם כל זה לא ניחא להו בזה כיון דמ''מ יש שם שיעור ס' היכא דנפל מחביות לר' דימי או מצרצור לר' יצחק עכ''ל.
  2. **ושמא אפי' בנפסק לא אמרינן ראשון ראשון בטל כמו בחתיכת בשר שבולעת טעם נבילה וכו'.** יש לעיין בבארו כונת תוס' דהרי אזיל כעת בשיטת ר''י דגם בהפסק אמרינן חו''נ ולכאורה נראה דכונתו להוכיח דגם היתר לגו איסורא אמרינן חו''נ גם בנפסק דמגידולי היתר מעלין את האיסור ליכא ראיה לנפסק ולפי''ז מבואר בתוס' כמו שהוכחנו לעיל מהרא''ש בחולין דחו''נ דהיתר מחודש יותר מחו''נ דאיסור דיעוי''ש דכתב דיליף ק''ו מהיתר לאיסור ויעוין לעיל מה דנתבאר בזה.
  3. **וא"ת כיון דלבסוף נמי איכא ששים של היתר לכך בטל היין נסך מאי איריא משום ראשון בטל כיון שגם לבסוף יש ששים י"ל דדוקא נקט מחבית לבור דלא נפיש עמודיה כולי האי ואף על גב דנפיש טפי מצרצור אבל היכא דנפיש עמודיה טובא לא בטל אפי' יש ששים בהיתר ולהכי קאמר ראשון ראשון בטל שאם נפל בבת אחת אינו בטל אף על פי שיש ששים יין מן ההיתר.** מבואר בתוס' דחומרא דיי''נ במשהו לא הוי רק בנפיל לאיסורא אלא גם בהיתרא לגו איסורא היכא דנפיש עמודיה הוי סיבה איכא בזה לחומרא דיי''נ במשהו. ובראשונים דנקטו דסיבת ההיתר בנפל לגו היתרא מחמת קק''ב מבארים דנפיש עמודיה הוי סיבה להפקיע את קמא קמא בטיל אולם תוס' דס''ל דליכא קק''ב ואיירי בגוונא דאיכא ס' דהיתר א''כ בהכרח דהוי יסוד באיסור משהו. וצ''ב גדר הדבר, דמאחר דחומרא דמשהו דיי''נ לא הוי בעיקר דין ביטול דהרי בגוונא דאיסורא לגו היתרא, היכא דלא נפיש עמודיה גם לדעת תוס' ליכא להך חומרא א''כ מבואר דלא הוי הפקעה על דין ביטול וא''כ צ''ב מאי איכא בנפיש עמודיה, דבשלמא לשאר הראשונים דס''ל קק''ב ונפיש עמודיה הוי הגבלה בהיתרא דקק''ב א''כ כל מה דמצינו לחומרא דמשהו הוי בנפל לגו איסורא ובזה מבארים הראשונים דע''י דנמצא במקומו איכא לו חשיבות לאסור גם במשהו, ובר''ן מדמי ליה למקוה דכל היכא דאיכא מ' סאה לא איכפת לן מה דנחסר אח''כ דגם התם הבאור הוא דכל כמה דאיכא כבר במקומו להכשר המקוה תו לא איכפת לן מה דלאחמ''כ ליכא כבר לשיעורא. אולם בתוס' חזינן דגם בהיתרא לגו איסורא איכא להאי חומרא וצ''ב מאי איכא בנפיש עמודיה

**ונראה דיש לעיין בלשון הגמ' דראשון ראשון בטל דהרי לדעת תו' דאזיל על חומרא דמשהו נמצא דהאי לישנא דקק''ב בא לבאר אמאי ליכא בזה לחומרא דמשהו**. ונראה מוכח מזה דגדר חומרא דמשהו לדעת תוס' הוא לדון את ההיתר כמתבטל באיסור, ונמצא דלפי''ז המעלה בנפל לגו איסורא הוי בחשיבות האיסור מול ההיתר דבמצב זה הוי סיבה לדון להיתר כבטל לאיסור גם היכא דאיכא שיעור ביטול בהיתר, ולפי''ז ניחא דגם בנפיש עמודיה הוי סיבה שבמצב זה למרות דההיתר במקומו והאיסור בא להיתר מ''מ כל היכא דנפיש עמודיה איכא גם סיבה להחשיבו ולבטל ע''י כך את ההיתר. ולפי''ז ניחא לישנא דראשון בטל דהא דבלא נפיש עמודיה ליכא לחומרא דמשהו הוי מחמת דבכה''ג האיסור מתבטל בהיתר ולכן מאבד את חשיבותו מול ההיתר.

ז. **ושמא דוקא יין נסך אבל טבל אינו בטל בשום עניין במינו או שמא יין נסך בטל ומינה שמעינן דכ"ש [''טבל'' עיין בשטמ''ק ובצ''ק] ולרבותא נקטיה.** מבואר בתוס' דנסתפק אי הך קולא באיסור משהו דבלא נפשי עמודיה ליכא לאיסור משהו הוי גם בטל דאסור במשהו ובראישת בכורים תמה דבטבל מאחר דהיסבה דאסור במשהו מחמת דינא דדשיל''מ א''כ מה שייך בזה האי חילוקא דבשלמא ביי''נ דהוי מחמת חמורת האיסור בהא שייך טעמא דהר''ן דע''י דהוי במקומו חמיר איסורא. ונראה על פי מה נשתבאר בתסו' דך חומרא דיי'נ במשהו לא הוי בעיקר האיסור דהוי איסור חמור לדיכא לו דין ביטול אלא דהוי סיבה שההיתר יתבטל באיסור וכל כמה דלא נפשי עמודיה אמרינן קמא קמא בטיל וליכא חשיבות לאיסור א''כ אפשר דגם הך דינא דישל''מ לא הוי דין חיצוני דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר דהא פשיטא דרבנן לא באו לשלול את היתרא דביטול ברוב וחששו לחפצא דאיסורא למרות הביטול, דאי התורה לא חששה לחפצא דאיסורא אמאי רבנן חששו, וביותר קשה דא''כ היכא דמונח לפניו חתיכה דהיתרא וחתיכה דנתבטלה ברוב וכי יהא מוטל עליו לאכול את החתיכה המותרת, דעד שתאכלנו באיסור תאכל בהיתר, וזו מבואר להדיא בפוסקים דלא מחויב בזה, ובהכרח דהך דינא דישל''מ קיים בגוף הסיבה לדון את הביטול וצ''ב.

**ונראה דהא דחשיב ד''אוכלנו באיסור'' נובע מחמת דלמרות דביחס לחפץ איכא דין ביטול, אולם מאחר דביחס לגברא עומד צד האיסור** וצד ההיתר הלכך בזה שייך להך תביעה דעד דתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר דכיון דמצי לאכול בהיתר כל כמה דעומד לפניו צד האיסור מחויב להתרחק מצד האיסור. [והא דהוצרך הר''ן בנדרים לבאר דמכח האפשרות היתר חשיב מין במינו נראה דס''ל לר''ן דכיון דסכ''ס דין ביטול הוי ביחס לחפץ א''כ כל כמה שלא ניתן להעמיד גם בחפץ יחס לצד האיסור לא ניתן לתובעו על קיום צד האיסור ולזה הוצרך לבאר דמכח הא דאיכא צד היתר חשיב כמין במינו והוי גרעון בדין ביטול ביחס לגברא].

**וא''כ בהא איכא למימר דכל כמה דבשביל לדון את צד האיסור ביחס לגברא איכא יחס לאופן עמידתו בתערובת** דהיכא דהוי במקומו איכא יותר סיבה לדונו כקיים והיכא דנפל להיתרא היכא דלא נפיש עמודיה שייך לדונו כקק''ב וע''י כך לא להתבע מכח צד האיסור ויש לעיין בזה.

* 1. **ומי פירות במקום שמעלין בנתן סאה ונטל סאה עד רובו אין לתמוה למה בטלין מי פירות ונחשבין כמים וכו'**. יעוין [בדף הקודם] מה דהובא מהאו''ש מאכ''א פט''ו ה''י אמאי תוס' הקשה קושיא רק על ר''י דלר''ת דאמרינן קק'ב בטיל גדר דין ביטול על איכות הדבר עצמו ולכן לא קשיא ליה איך המי פירות מקבלים דין מי מקוה.

**ובעיקר קושית תוס' ממי פירות חזינן דקשיא ליה על ביטול בעצמות הדבר** וצ''ע אמאי לא תמה ממשניות מפורשות בכלאים פרק ט' משנה א' בצמר רחלים וגמלים שטרפן זב''ז דהדין הוא דבצמר גמלים ליכא איסור כלאים דאי הרוב מן הגמלים מותר ואם רוב מן הרחלים אסור ויעוי''ש ברע''ב ר''ש ורא''ש דהוי מדין ביטול וכן מצינו עוד בכלים פי''א משנה ד' בדין ברזל הבא משיירי כלים [דגזרו שמא בא מכלי שנטמא באב הטומאה וכעת חוזר לטומאתו] שנתערב עם ברזל הבא מדבר שאינו כלי וממילא הכלי שנעשה ממנו הוי כלי טהור דתליא ברוב הברזל וחזינן מהנך תרי משניות דאיכא דין ביטול על גוף המציאות.

**אולם יעוין בנוב''י יו''ד קפ''ו דנקט דהיתר בהיתר לא בטיל ולא הוי מדין ביטול אלא דכך היחס לעשית החוט** דהטוויה של החוט חשיב שנעשית בסוג דאיכא בו לרוב הצמר ולכן לא חשיב כלאים, וכן מבאר החזו''א יו''ד קפ''א ט', אולם בפשטות נראה בראשונים דהוי מדין ביטול וכן הוכיח הנוב''י שם מהסמ''ג, וכן מבואר ברעק''א קמא לח. וא''כ צ''ב גדר הדבר.

**ויעוין בשערי יושר** שער ג פרק כב וז''ל, דאף דבברזל טמא וטהור מוכח דגם בניכרים כל אחת בחלקי הכלי ג"כ אזלינן בתר הרוב, אבל בע"כ גם שם מטעם ביטול הוא, דלולא זאת כיון דכל הכלי וצורתה הוא ע"י חלקים כל חלק וחלק גורם דין על שם הכלי, ואי לאו מטעם ביטול היה גם המיעוט גורם דין על הכלי, ובע"כ מטעם ביטול הוא דזהו הכלל דכל היכא דשניהם מתנגדים זו לזו אז שייך דין דאחרי רבים להטות, והראיה לזה מהא דצמר רחלים עם פשתים שנתערבו וטוה מהם חוטים או עשה בגד הוי כולו כלאים אף שיהיו רובו צמר ומיעוטו פשתן, ולא אמרינן כיון שרובו צמר יהיו שם החוטים על שם הצמר לחוד, ובע"כ הטעם כיון שצמר ופשתים מתאחדים יחד לחדש דין כלאים אינם חשובים כמנגדים זו לזו לומר אחרי רבים להטות, ורק צמר רחלים בטל בצמר גמלים משום שמנגדים זו לזו ומבטלים זו את זו.

1. **תוס' ד''ה ובלבד שלא יהא במקום אחד כביצה**
   1. **ודומה כמטמא תרומה בידים שהתרומה טמאה טהרה ע"י בטולה ומיהו מהאי טעמא לחודיה לא הוי מיתסר וכו'.** מבואר בתו' דגדר הגזירה היא לדונו כמטמא תרומה וע''י כך נתנו יחס לתרומה הטמאה כקיימת בתערובת ובזה מיושב קושית הגרי''ז וז''ל, והנה צ"ע מ"ש דלא יאכלם בטומאה מאחר דממ"נ דאם תרומה היא ג"כ טמאה היתה, וחולין הלא אין דבר שיאכלם בטומאה.
2. **פנימי - -- - ------אבל הכא סבור הוא דשם טומאה פקע לגמרי מאחר דשרינן לאכילה לזרים הכל לרבנן או הק' לר"א אף על פי שהתרומה מעורבת בהם.** יש לעיין בבאור כונת תוס' דשרינן הכל לרבנן דנראה דגם הסאה שהורמה מותרת, וצ''ב דהרי מבואר בתוס' דחל בה קדושת תרומה. ויעוין בשערי יושר ש''ג פי''א דמביא מהרעק''א בהא דמבואר במשנה בתרומות פ''ה מ''ה דלרבנן שיעור התרומה הנמצא בסאה הוי כפי חשבון וממילא היכא דנפלה לחולין אינה מדמעת אלא לפי חשבון דלדעת הר'ש והרא''ש שם אין לה כח דימוע לאסור אחרים מאחר דאיכא בה מאה חולין ונקט הרעק''א דלפי''ז ליכא בה כלל איסור תרומה וא''כ ניחא הא דנראה בתו' דמותר לזרים רק יעוי''ש בשערי יושר דתמה עליו וז''ל, דהגרע"א בתוס' לא ביאר ענין זה כהוגן דהבין דלהר"ש החולין שבסאה המורמת מצטרפין, וא"כ מותר לאכול את הסאה עצמה לזרים וזה אינו כמבואר בירושלמי, וע"ז כתבו בתוס' בכורות הנ"ל דפשיטא דקדושת תרומה יש בה, וכן כתב הר"ש להדיא, והגרע"א ז"ל הביא שיטת הר"ש שהיא כשיטת הרא"ש עכ''ל. ויעוי'''ש דמכריח מזה את יסודו דהא דתרומה לא בטילה ברוב ובעי מאה הוי רק מחמת חלות הדין דימוע דאוסרת מכח זה את כל התערובת דמחמת זה ליכא מבטל ומתבטל וא''כ מאחר דאיכא בכל חלק מהתרומה איכא מאה בטל מזה כח הדימוע ורק דליכא בזה ביטול על עצמות התרומה מכח הדין הרמה ובעי דיהא רוב חדש כדי לבטלו ובזה לא מהני החולין להצטרף כחלק מהרוב יעוי''ש היטב.