58 הערות בפ_ כיצד מעברין
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין פ_ד - פ_ה

אור ליום ג' ג' ניסן תשס"ה

א] יש להסתפק בשיש ב' בתים סמוכין זל"ז בתוך ע' אמה ושירים, אם מודדין לכל א' מפתח ביתו או שמודדין לשניהם מהבית החיצון, ושורש הספק הוא, אם הך דינא דבעיר מודדין מן הבית האחרון הוי זה דין מסוים בעיר שכולה כד' אמות וע"כ מודדין מקצה העיר, אך בב' בתים שאין עליהן תורת עיר דלא חשיב עיר אלא אם איכא ג' חצירות של ב' בתים, וכמבו' בפשוטו לעיל דנ"ה:, וכמש"כ כן בגל' הגרע"א סי' שצ"ח ס"ז לגבי דין נתינת קרפף לעיר, וכ"ה בחזו"א סי' ק"י סקי"ט ושם סקכ"ב, אך בבית מאיר בגליון לרמ"א סי' שצ"ח ס"ז, ז"ל, ויש א"כ להסתפק מה גדול יש לסכום בתים להקרא עיר, דאטו נימא דב' בתים יקרא עיר, וע' סוף סעיף י', (שהובא דינא דאם יש שם ג' חצירות של ב' בתים הוקבעו) וצ"ע, עכ"ל, והרי דלא פסיקא לי' לדמות לדינא דלעיל דנ"ה:, מודדין לכל א' מפתח ביתו, או דאי"ז דין מסוים בעיר, אלא אף בתים המצורפין זל"ז חשיבי כד' אמות לענין מדידת תחומין.

ויש לדון בזה מטעם אחר, די"ל דכל דין הצירוף בתוך ע' אמה ושירים, לא נאמר אלא בעיר, ולא בין ב' בתים, וכל מה דמצרפין בתים בתוך ע' אמה ושירים, הוא רק היכא שעי"ז יצטרפו להיות עיר.

והנה התוס' בדנ"ז. ד"ה ר"ה כתבו, ז"ל, ונראה דאפי' בית ובית בלא עיר נותנין להן קרפף א' לשניהן וכו', עכ"ל, ומשמעות דבריהם דאף בדליכא אלא ב' בתים נותנין קרפף א' לשניהן ומודדין להן מן החיצון, וכן פי' בדבריהם הגאו"י שם, וכ"נ להדיא בל' התוס' בסוכה ד"ג:, עיי"ש, וע' גם בנובי"ת או"ח סי' נ"ב שפירש כן בד' התוס' בסוכה:, ואך שמבו' מדבריו שהטעם שמצטרפין הוא משום דדייני' להו כעיר לגבי נתינת קרפף, ולפ"ז י"ל דמה"ט אף חשיבי כד' אמות דלגבי זה חשיבי כעיר, וצ"ע בזה.

וכ"ה מפורש להדיא בחי' הרשב"א בדנ"ז., ז"ל, וא"ת לחייא בר רב מאי שנא עיר דאפילו שני בתים שהם תוך שבעים אמה ושירים מודדין מן החיצון דהא עיר אע"פ שאין לה חומה מודדין לה מן החיצון ואע"פ שלא הגיעו בית בבית כההיא דלעיל דאהלי מדבר, עכ"ל, והרי להדיא דאף בדליכא אלא ב' בתים מודדין מן החיצון.

אמנם בדעת רש"י נ' לדון דפליג בזה, דהנה לעיל דנ"ה: אמר ר"ה דיושבי צריפין מודדין להן מפתח בתיהן, ופירש"י, ז"ל, צריפין וכו' ואינו קבע, הלכך אפילו יש הרבה במקום אחד כשיעור מהלך מאה אמה "אין חשובין עיר" להיות כארבע אמות, וכל אחד מודד מפתח ביתו אלפים לכל רוח, אם בא לצאת, עכ"ל, ומ' מזה דרק עיר הוא דהויא כד' אמות, אך בלא דהוו עיר הגם שסמוכין זל"ז בתוך ע' אמה ושירים לא חשיבי כד' אמות, וכן מ' גם בל' רש"י שבת דק"נ: ד"ה שאם יש בורגנין, ז"ל, מע' אמה לע' אמה הולך אפילו בשבת שהכל חשוב כעיר אחת וכל העיר כארבע אמות וכו', עכ"ל, ומ' ג"כ דרק משום דהוי כעיר אחת הוא דהוו כד' אמות, אך אי"ז מוכרח כלל, דהאמת קאמר דהוי הכל עיר אחת, וי"ל דאה"נ אף בלא דהי' ע"ז תורת עיר ג"כ הי' חשוב הכל כאחד, גם י"ל דבורגנין אין מתעברין אלא לעיר, (עמש"נ בזה ב???), וע"כ הוצרך רש"י להא דהוו כעיר אחת.

- הוספה, ז' מנ"א תשס"ח -, כן נ' גם מל' רש"י בדס"א. ד"ה לאו משום, ז"ל, לאו משום דבני גדר וכו' כשאר עיירות וכו', ואילו בני חמתן וכו' "לפיכך ל"ה עיר ומודדין לכל א' מפתח ביתו וכו', עכ"ל. – ע"כ הוספה.

וכ"נ להדיא בל' השו"ע סי' שצ"ח ס"י, ז"ל, יושבי צריפים וכו' "אין להם דין עיר", ולפיכך אין מודדין להם אלפים אמה אלא מפתח בתיהם, ואם יש שם ג' חצרות של ב' בתים קבועים של אבן או של נסרים, אלו עושים את כולם קבע "ויש להם דין עיר" ומרבעים אותה ונותנין לה אלפים אמה לכל רוח כשאר העיירות, ותיבות אלו "כשאר העיירות" הם מל' הרמב"ם פכ"ח מהל' שבת, וכ"ה בל' הביאוה"ל שם ד"ה ולפיכך, וע' גם בל' הטור שכתב שאם יש ביניהם שלשה חצרות וכו' הוקבעו כולם ליחשב כעיר.

וע' גם בגאו"י בדנ"ז: דפליג ע"ד התוס', וכתב דלבית ליכא עיבור, ול"ד לעיר שאין לה חומה דהתם שם עיר לה, עכ"ד, והיינו דצירוף בתוך ע' אמה ושירים הוא מדין עיבור, וליכא דין עיבור בבתים, ואך דכשיש בתים בשיעור עיר הסמוכין זל"ז בתוך ע' אמה ושירים חשיבי עיר, וע"כ הוא דמצטרפין זל"ז, אך כשאין בהן שיעור עיר, ואתינן עלה מדין עיבור, הרי שאין עיבור אלא לעיר ולא לבית.

וע' עוד בגאו"י שם, שהק' ע"ד התוס' ודעימייהו דאף בב' בתים מודדין מן החיצון, מהא דתנן כיצד מעברין את הערים ותנן עיבורה של עיר, מאי איריא עיר אפי' בית נמי, וכתב לישב דנפ"מ למוציא את המידה כנגדן, דעיר מוציאין כנגדה ומרבעין אותה, בית אפי' גדול הרבה ובתוך ע' אמה ושירים בית קטן הימנו אין מוציאין את המידה כנגד הקטן לרבעו כנגד הגדול, עכ"ד, ולמדנו מדבריו דבר חדש, דכל דין ריבוע הוי דין מסוים בעיר, אך בבתים ליכא דין ריבוע, וזה דלא כמו שנקט החזו"א סי' ק"י סקכ"א דדין ריבוע הוא בכל מקום שביתה, ועמש"נ בפרט זה ב???.

ב] ולכאו' נ' לפ"ז, דפליגי בביאור דינא דיושבי צריפין מודדין להן מפתח בתיהן, דלדעת תוס' והרשב"א דאף ב' בתים המצורפין מודדין לשניהם מן החיצון, הרי בע"כ דהא דיושבי צריפין מודדין להן מפתח בתיהן, הוא משום דאינם מצטרפין כלל זל"ז כיון שאינם קבועין, אך לדעת רש"י ודעימי' נ', דלעולם אף בתים שאינם קבועין מצטרפין זל"ז, אך מ"מ מודדין לכל א' מפתח ביתו, משום שאין עליהן תורת עיר, והיינו דכ"ה דדינא הוא דלא חשיב עיר אלא בדאית בה ג' חצרות של ב' בתים, ה"נ ל"ח עיר אלא בשהבתים שבה קבועין, אך צריפין שאין קבועין ל"מ לאשוויי עיר, וע"כ מודדין לכל א' מפתח ביתו.

והנה בגמ' שם אמרו דאם יש שם ג' חצירות של ב' בתים הוקבעו, ולא נתפרש בגמ' הטעם לזה.

והנה בחזו"א סי' ק"י סקכ"ב פירש בזה, ז"ל, ונראה דהא דר"א דג' חצירות קובעין היינו מדין בורגנין דעושין עיבור לעיר, וכיון דיש שיעור עיר הני מתעברין עמהן וכו', עכ"ל, והיינו דאף שצריפין אין דירתן קבועה, מ"מ סגי בזה ליעשות עיבור לעיר, וע"כ כל דאיכא שיעור עיר ואית בה דין עיבור, אף הני מתעברין עמה.

אך מד' הרא"ש נ' להוכיח שאי"ז הטעם, דהנה הרא"ש בפירקין סי' ג' הביא הא דגרסינן בירושלמי מהו ליתן עיבור לעיבור וכו', ר' חייא אמר איתפלגין ר' חייא רבה ובר קפרא, חד אמר הדין דתימא בעיר גדולה אבל בעיר קטנה לא, שלא תהא תוספת יתירה על העיקר, וחד אמר בין בעיר גדולה בין בעיר קטנה דין אלפים, וכתב ע"ז הרא"ש, ז"ל, ומיהו בגמ' דידן קאמר הוו אזלין מברניש לבי כנישתא דדניאל תלתא פרסי, וכדי שלא יחלוק גמ' דידן אירושלמי איכא למימר דברניש עיר גדולה היתה מהלך שלשה פרסי, וטפי נראה דגמרא דידן סבירא כרשב"י דהלכה כדברי המיקל בעירובין, עכ"ל, והנה אי נימא דדינא דיושבי צריפין שאם הי' שם ג' חצירות של ב' בתים הוקבעו הוא מדין עיבור לעיר, א"כ מהכא מוכח דגמ' דידן פליג על הירושלמי, שהרי סתמא משמע דהך דינא הוא אף אם מקום הצריפין הוא יותר מגודל הג' חצירות של ב' בתים, והרי שנותנין עיבור לעיר אף בשהוא גדול יותר מן העיר.

ואשר ע"כ נ', דטעמא דהך דינא דאם יש שם ג' חצירות של ב' בתים הוקבעו, הוא כלישנא דגמ' "הוקבעו", ול' הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"ו, אם יש שם ג' חצרות של ב' בתים קבועים וכו', בתים וחצרות אלו עושין את כולן קבע, עכ"ל, והיינו דע"י הנך בתים חזינן אף להצריפין כבתי קבע, ויל"פ דהוא משום דהנך בתים וחצירות חשיבי עיר, ובעיר אף בתים שמצ"ע אינן קבועין, חשיבי טפי, וה"ה כבתים קבועין.

אך לפמש"נ בדעת רש"י, נ' דיל"פ בזה בע"א, דלעולם ל"מ הנך בתים וחצירות לאשוויי להצריפין כקבועין, והא דמהני הנך בתים וחצירות הוא משום דאף בתים שאינן קבועין מצטרפין זל"ז, ואך דמ"מ מודדין להן מפתח בתיהן משום שאין עליהן תורת עיר, וע"כ אף שמצורפין זל"ז מ"מ לא חשיבי כד' אמות, ואשר ע"כ כל דאיכא ג' חצירות של ב' בתים דחשיבי בהכי עיר, הוו אף הצריפין מכלל העיר, שהרי אף בלא"ה היו מצורפין ואך דלא סגי בהו לתורת עיר, אך כל דאיכא עיר שפיר מצו למיהוי מכלל העיר, (וה"ז דומה לבית בלא חצר, דאף אי נימא דאינו מצטרף לאשוויי עיר, מ"מ ודאי דכל דאיכא עיר הוי הוא מכלל העיר, וה"נ דכוותה), וזמש"א דהוקבעו, ופירש"י דבהכי חשיבי עיר וקובעת את כולן, והיינו דכיון דחשיבא עיר, הוו אף הצריפין מכלל העיר, וכמש"נ.

ג] ונ' נפ"מ לדינא בזה, בגונא שיש שם ג' חצירות של ב' בתים, אך אינם סמוכין זל"ז בתוך ע' אמה ושירים, אך יש ביניהם צריפין המובלעין להן בתוך ע' אמה ושירים, ויל"ע אם בכה"ג מצטרפין כולן יחד, או מודדין לכל א' מפתח ביתו.

והנה למש"כ החזו"א דהא דמהני ג' חצירות של ב' בתים, הוא משום דחשיבי עיר ונותנין עיבור לעיר, הרי פשיטא דבכה"ג שאין הנך בתים וחצירות סמוכין זל"ז בתוך ע' אמה ושירים דמודדין לכל א' מפתח ביתו, שהרי בכה"ג אינם מצטרפין זל"ז וליכא עלייהו תורת עיר, שהרי הצריפין ל"מ להצטרף כלל להיות מכלל העיר, ואינם אלא עיבור לעיר, וע"כ פשיטא דבגונא דבעי' ע"י הצריפין לצרף הבתים והחצירות זל"ז, דל"מ זה מידי.

אך לפמש"נ עפי"ד הרשב"א דהא דמהני ג' חצירות של ב' בתים הוא משום דבעיר חשיבי אף הנך צריפין כקבועין, יש להסתפק אם אף מועילין הצריפין לצרף הבתים והחצירות זל"ז לאשוויי עיר, כיון דע"י דיהא עליהן תורת עיר יהיו חשובין הצריפין כקבע, וע"כ ממילא הן מועילין לצרף, או דכיון דבלא דחשיבי הבתים והחצירות כעיר הוו הצריפין עראי ואין מצטרפין, אף אינם מועילין לצרף הבתים זל"ז, הגם שאם יצרפו הבתים זל"ז, תו יהיו חשיבי קבע ויהא בכחן לצרף, והכי מסתברא טפי.

ולמש"נ בדעת רש"י דהא דמהני ג' חצירות של ב' בתים, הוא משום דאף צריפין מצטרפין זל"ז, ואך דלא חשיבי עיר, ולזה מהני ג' חצירות של ב' בתים דעי"ז אית להו תורת עיר, נ' דודאי אף בכה"ג שאין הבתים והחצירות סמוכין זל"ז בתוך ע' אמה ושירים, נמי יצטרפו ע"י הצריפין ויהיו כולן כעיר אחת, שהרי אף הצריפין מצטרפין זל"ז, ואך דלא סגי בהו לאשוויי עיר, ולזה מהני הג' חצירות של ב' בתים שהן מצורפין זל"ז ע"י הצריפין לאשוויי עיר, וכ"ה דאי נימא דבית בלא חצר ל"מ לאשוויי עיר, דפשיטא דמ"מ אם יהא בין הבתים והחצירות יותר מע' אמה, ויהא ביניהם בית בלא חצר בתוך ע' אמה ושירים, דודאי הוא מועיל לצרפן ויהא עליהם תורת עיר, וה"נ הכא דכוותה.

ועוד נפ"מ בזה, דלמש"כ החזו"א דבדאיכא ג' חצירות של ב' בתים הוו הצריפין עיבור לעיר, הרי יהא הדין שאין נותנין קרפף מן הצריפין אלא מן בתי העיר, וכמש"כ הראב"ד שאין נותנין עיבור לעיבור, וכן יהא הדין שאם כלתה מידתו בין הבתים לצריפין חשיב ככלתה מידתו בסוף העיר, וכמש"כ הראב"ד דעיבור העיר הוי כעיר לקולא ולא לחומרא, אך למש"נ עפי"ד הראשונים הרי כל דאיכא ג' חצירות של ב' בתים הוו הצריפין מכלל עיקר העיר, ויהבינן קרפף מן הצריפין ול"ח כעיבור לעיבור, ואם כלתה מידתו בין הבתים להצריפין חשיב ככלתה מידתו באמצע העיר, וז"פ.

ד] והנה כתב הרמ"א באו"ח סי' שצ"ח ס"י, דכל הא דיושבי צריפין מודדין להן מפתח בתיהן היינו אם אין להם כמין היקף מחיצה י' או חריץ י' סביב בתיהם, ופי' השעה"צ שם סקכ"ז שהטעם הוא משום דלא גריעי מבית א' שהוקף מחיצה סביב לה דמודדין האלפים מחוץ למחיצה.

ועיי"ש בשעה"צ שכתב דמסתבר דבזה אין נותנין לה ע' אמה ושירים אף למ"ד דנותנין לעיר א' בעלמא, דלא חשיבא עיר, עכ"ל.

ונ' דכל מקום הנידון בזה, הוא אי נימא דהא דיושבי צריפין מודדין להן מפתח בתיהן הוא משום שאינם מצטרפין זל"ז, אשר לפ"ז הי' מקום לומר דהיכא שהוקפו מחיצה ומצטרפין זל"ז אף יהא דינם כעיר ליתן לה קרפף, אך אי נימא דהא דיושבי צריפין מודדין להן מפתח בתיהן הוא משום דאף שמצטרפין הן זל"ז מ"מ לא חשיבי כעיר וע"כ לא הוו כד' אמות, הרי פשיטא דל"מ מידי מה שיש להן היקף מחיצה סביב לחשבן כעיר, כ"ה דהיכא דליכא ג' חצירות של ב' בתים דלא חשיב כעיר אין מקום שיועיל היקף מחיצה לחשבן כעיר, וז"פ.

ונ' עוד, דמד' השעה"צ הללו יש ללמוד שדעתו דמהני היקף מחיצה לצרף בתים זל"ז לעיר, אף אם יש ביניהם יותר מע' אמה ושירים, וכ"ה שכתבו התוס' דבעיר שיש לה חומה מצטרפין הבתים זל"ז ליחשב עיר אפי' בשיש ביניהם יותר מע' אמה ושירים, ה"נ הוא בשמוקפין מחיצה, דאי נימא דהיקף מחיצה ל"מ כלל לצרף לעיר, דל"מ אלא לאשוויי להמקום המוקף רה"י וע"כ הוי כד' אמות, אך אי"ז מועיל כלום לגבי צירוף עיר, א"כ לא הי' מקום כלל לדון שיועיל היקף המחיצה בצריפין לחשבן כעיר, שהרי היקף מחיצה ל"מ מידי לענין צירוף לעיר, וז"ב ומוכרח.

ובמק"א נת' דבטעמא דמילתא דמהני היקף מחיצה לצרף בתים זל"ז אף אם יש ביניהם יותר מע' אמה ושירים, יל"פ בתרי גווני, דיש שפירשו דהוא משום דכל מקום שהוקף לדירה מתעבר עם העיר, אך טפי נראה דהוא משום דכ"ה שאם אין בין הבתים ע' אמה ושירים מצטרפין הן זל"ז, כ"ש דהיכא שהן ברשות אחת וחשיבי כמקום א' וכד' אמות דודאי מצטרפין הן זל"ז, ומד' השעה"צ הללו מוכח כהאופן השני, דאי נימא שהטעם הוא משום דמקום שהוקף לדירה מתעבר עם העיר, הרי ל"ה מועיל זה לאשוויי עיר, וכמו שהוכיח החזו"א מד' התוס' בדנ"ז. וש"ר דאף אם חצר מתעברת עם העיר, מ"מ ל"מ לצרף בתים יחד לאשווינהו עיר.

עוד ילה"ע בד' השעה"צ, דמשמעות דבריו דאילו הי' דינם כעיר היו נותנין להן קרפף מחוץ למחיצה, ונ' מזה שדעתו דעיר המוקפת מחיצות הוי כל המקום שבתוך המחיצות בכלל העיר, ונותנין קרפף חוצה לו, ובמק"א נת' לדון, דאף אם מקום המוקף מחיצות אינו מתעבר עם העיר, מ"מ היכא שחלק ממקום זה נתעבר עם העיר, הוי כל המקום בכלל העיר, דבכה"ג ל"ב שיהא דין עיבור על מקום המוקף מחיצות, אלא היינו דכיון שכולו הוי מקום א' ומקצתו הוא בכלל העיר הוי כולו בכלל העיר, ומקור לסברא זו מצינו בביאוה"ל סי' שצ"ח ס"ו ד"ה שיש לענין מערה שיש בנין על פי', עיי"ש בלשונו, וזה דלא כמו שנוטה דעת החזו"א בסי' ק"י סק"כ דרק בעיר המוקפת חומה נותנין קרפף חוץ לחומה, אך במוקפת מחיצה במסיפס לא.

?? במש"כ בספר קרית אריאל פרק ב' הערה ה' דאף בב' בתים שאין עליהם תורת עיר מודדין מן החיצון, ודקדק כן גם מד' החזו"א, יש להעיר שמפורש הוא בד' החזו"א לא כן, והוא במש"כ בסי' ק"י סק"ז בתו"ד, ז"ל, והוא מוכח דאם היא מוקפת הו"ל רה"י, ולמה לן תנאי עיר ו' בתים ולא צריפין וכו', עכ"ל, והרי להדיא דאם אינה מוקפת בעי' ו' בתים כדי למנות מקצה העיר, אך י"ל שכונת החזו"א??

אור ליום ד' ד' ניסן תשס"ה

דנ"ט. תוד"ה אפי' עבד אפי' שפחה, הנה לתירוצם הראשון מבו' דאין ע"א נאמן בתחומין, ולא נתפרש הטעם בזה, דמ"ש מכל איסורי תורה דע"א נאמן היכא דלא אתחזק איסורא, וע' בתוס' הגרע"א כתובות ספ"ב שתמה כן ע"ד התוס'.

ומצאתי בדברי אמת בשו"ת סי' א' ד"ה עכשיו אבא לבאר, שפי' טעם התוס' דלענין לחלל את השבת אף בתחומין שאינו אלא איסור לאו בעי' ב' עדים, ועיי"ש בהמש"ד מה שהאריך בזה, וסייע לזה מד' הירושלמי, עיי"ש, וצ"ע שהרי מתני' דילן אתיא כמ"ד תחומין דרבנן, וא"כ מהיכ"ת יהא דינם חמור יותר משאר איסורי תורה, וצ"ע בזה.

שם תוד"ה ותחומין דרבנן, משמע אי הוה דאורייתא לא מהימני, ואע"ג דמעשה בכל יום שמאמינין לנשים בשחיטה וניקור ולתרום חלה, היינו משום דהוי בידה קודם שנעשית השחיטה הוי בידה לשחוט, אבל תחומין לא הוי כלל בידה, ולהכי נאמן קטן טפי בבדיקת חמץ מבתחומין שאינו נאמן בקוטנו לומר ע"כ היינו מהלכין משום דבדיקת חמץ בידו, והא דקאמר גבי בדיקת חמץ בנשים ועבדים דהימנוהו רבנן בדרבנן, משמע דאי הוי דאורייתא לא הימנום אע"ג דבידו, היינו משום דבדיקת חמץ צריך דקדוק וטורח גדול לפיכך יש לחוש לעצלות הנשים טפי ממקום אחר, וכן משמע בירושלמי וכו', עכ"ל, וכ"כ התורא"ש בסוגיין ובפסחים ד"ד:.

והנה פשוט שכל ד' התוס' קיימי לתירוצם השני לעיל בד"ה אפילו, דלתי' קמא דבתחומין לא סגי בע"א ובעי' ב' עדים, הרי ניחא שפיר דמה"ט אם היו תחומין דאורייתא ל"ה אשה מצטרפת לעד כשר, אלא הוה בעי' ב' עדים כשרים, ואין מקור מסוגיין לומר דאין אשה נאמנת באיסור דאורייתא אם אי"ז בידה, וז"פ.

והנה מבו' דעת התוס', דאין אשה נאמנת באיסורים אלא היכא דהוי בידה, אך היכא שאי"ז בידה אינה נאמנת ואף דלא אתחזק איסורא, ול"ה כעד כשר שנאמן אף היכא שאי"ז בידו, עכ"פ בדלא איתחזק איסורא.

ונ' דעתם, דשאני הא דע"א נאמן היכא דהוי בידו, דהוא משום דחשיב כבעליו, וכמש"כ הרא"ש בפ' הניזקין, וע"כ בזה אף אשה נאמנת, דבנאמנות דבעלים אין לחלק בין איש לאשה, ומשא"כ היכא דאי"ז בידו דהא דע"א נאמן הוא משום נאמנות דעדות, אין להאמין אשה שאינה בתורת עדות.

וצ"ל לדעת התוס', וכן מבו' בדעתם בשו"ת מהר"י ווייל סו"ס כ"ה, וכ"כ הדברי אמת בשו"ת סי' א', דהא דנדה נאמנת אף שאי"ז בידה, דהגם שבידה לטבול, מ"מ אי"ז בידה שיעברו ז' נקיים, ושלא תראה עוד דם, הוי זה גזה"כ בנדה שנאמנת, ואי"ז מהדין הכללי דע"א נאמן באיסורים,[[1]](#footnote-2) וכאשר כן הביאו בחי' הרשב"א והריטב"א כתובות דע"ב. די"מ דאין אשה נאמנת בכל איסורין, אלא באיסור נדה, ועיי"ש בדבריהם שדייקו כן מסוגיא דהתם, ומבו' דעתם דאף היכא דהוי בידה אינה נאמנת, וזה דלא כדעת התוס' בסוגיין.

ובספר דברי אמת שו"ת סי' א', הביא מספר סדר אליהו למהר"א אלפנדרי שדייק מד' רש"י דס"ל דאין אשה נאמנת כלל באיסורין, והוא ממה שפירש"י בפסחים ד"ד. במש"א שם אהא דתניא דהכל נאמנין בבדיקת חמץ אפי' נשים אפי' עבדים ואפי' קטנים, מ"ט מהימני, ופירש"י, ז"ל, מ"ט נאמנין הא לאו בני אסהודי נינהו, עכ"ל, ואהא דמשני הימנוהו רבנן בדרבנן פירש"י, ז"ל, הימנוהו רבנן בחיובא דליתא אלא מדרבנן,דהם הצריכו והם התירו לסמוך באמירתן של אלו,וכח בידיהם להאמינם במידי דלאו דאורייתא, עכ"ל, ומ' מזה דבאיסורא דאורייתא כלל ל"ה בני אסהודי, ואף היכא דהוי זה בידם, וכדעת הי"מ שהביאו הראשונים בכתובות, עכ"ד, אך יש מקום לדחות, דמש"כ רש"י דלאו בני אסהודי נינהו קאי על קטנים, וס"ל לרש"י דעיקר קו' הגמ' היא על קטנים, או אף על עבדים שהם אינם בני עדות כלל, וע' בחי' הריטב"א שם שפירש כן, דכל הא שהוצרכו להימנוהו רבנן בדרבנן הוא רק בעבדים וקטנים, ובחי' רבינו דוד שם פירש דהוצרכו לזה רק בקטנים, וצ"ע בזה.

ויש להסתפק, אם הא דאין נשים נאמנות הוי מדאורייתא, או דמדאורייתא נשים נאמנות בכל ענין, ורק מדרבנן החמירו שלא להאמינם, ובאיסורין דרבנן אוקמוה אדינא דאורייתא, ואי נימא דמדאורייתא נאמנות י"ל משה"ק הדברי אמת שם על דעת הסוברים דאין אשה נאמנת באיסורים וזה ק' גם על דעת הראב"ד והרי"ד דלהלן, מסוגיא דר"פ האשה רבה, דמדמי שם הא דבעדות מיתה ע"א נאמן, להא דבחתיכה ספק חלב ספק שומן ע"א נאמן, ולא דחי אלא דהכא איתחזק איסורא והוי דבר שבערוה, ואף שגם אשה נאמנת, אך אי נימא דמודו התוס' והי"מ דמדאורייתא אשה נאמנת בכל איסורים ניחא, די"ל דזה הוה פשיטא להגמ' דאם דין עדות אשה הוא ככל עדות איסורין, ע"כ אף אשה נאמנת דהקילו בעדות אשה ולא החמירו בה שלא תהא אשה נאמנת.

אמנם התוס' ריש גיטין ד"ב: וביבמות דפ"ח. כתבו דהא דע"א נאמן באיסורים ילפי' לה מנדה, והרי שדעתם דהא דנדה נאמנת הוא משום הדין הכללי דע"א נאמן באיסורים, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, ולפ"ז בע"כ שלדעתם אשה נאמנת באיסורים אף אם אי"ז בידה, וז"ב, וצ"ע סתירת ד' תוס' הרא"ש, וראיתי שכבר עמד בזה הדברי אמת שם, והוכיח שכ"ה גם דעת הרמב"ם פ"ה מעדות ה"ג, ודלא כמש"כ בדעתו המחנ"א בהגה' הרמב"ם פי"ח מאיסו"ב, וכ"ה דעת הרמב"ן בחולין ד"י. והרשב"א שם ובתוה"ב בית א' ש"א והרא"ה בבדה"ב שם והרא"ש בפ' כל פסוהמ"ק והר"ן בריש חולין, עיי"ש.

ולדעת ש"ר דאשה נאמנת בכל איסורים אף היכא שאי"ז בידו, הדרא קו' התוס' לדוכתא דמ"ט בעי' הכא לטעמא דתחומין דרבנן, וע' בחי' הרמב"ן חולין ד"י: שכתב ב' דרכים בזה, ז"ל, וי"ל התם לפי שאין מודדין אלא מומחה והוא צריך בקיאות וחכמה בקדור וברבוע ובהבלעה כמו שפירשו חכמים, אלו היו תחומין תורה היו חוששין להם שמא מדדו וטעו או ראו מי שאינו בקי מודד וטעה, ולי נראה דההיא מתני' ארישא קיימא דתנן ריבה אחד ומיעט אחד שומעין למרבה, וקתני עלה אפי' עבד אפי' שפחה נאמנין לומר עד כאן תחום שבת אע"פ שמיעט אחד ושומעין להם שהן מרבין מפני שהתחומין להקל, עכ"ל, וכתי' קמא כתב הרשב"א בחולין שם ובתוה"ב בית א' ש"א ד"ז:, וכתי' בתרא כתב הרא"ה בבדה"ב שם והריטב"א בפסחים ד"ד: והר"ן בחולין שם.

ושי' אחרת מצינו בהשגות הראב"ד על בעה"מ פ"ק דפסחים, ז"ל, אפי' בדאורייתא הרי מהימני כגון נטילת הגיד והחלב שאנו סומכים על הנשים וכו', שאל"כ איך אדם סומך על אשתו בניקור הבשר ובירקות שהוחזקו בתולעים, אלא הכא לא דאמרי אנן בדקנוה אלא דאמרי בדיק לי' מאן דהוא, גבי עדות ודאי אין סומכין על עדותן במקום שנתחזק איסורא דאורייתא וכו', עכ"ל, ולדעתו י"ל דה"נ מה"ט למ"ד תחומין דאורייתא אין נאמנין אשה ועבד לומר עד כאן תחום שבת, ול"ד להא דנדה נאמנת, משום שאין אשה נאמנת אלא על מעשה עצמה, אך אין נאמנת להעיד על מעשה אחרים, וע"כ אין נאמנת להעיד על מדידת אחרים, אמנם בל' הראב"ד נ' דרק היכא דאיתחזק איסורא אין אשה נאמנת להעיד באיסורים, וא"כ הכא דלא אתחזק איסורא בדין שתהא נאמנת, (אך נ' שאין המכוון לדין "איתחזק איסורא" דעלמא, אלא היינו דכל היכא שהאיסור קיים לפנינו, בעי' נאמנות דעדות ואשה אינה נאמנת, ומשא"כ לברר דמעיקרא ליכא כלל סרך איסור ל"ב לנאמנות דעדות, ומוכח כן, שהרי ירקות שהוחזקו בתולעים לאו "איתחזק איסורא" הוא), אך י"ל דהיכא שאי"ז בידה אין נאמנת להעיד על אחרים אף אם לא אתחזק איסורא.

ושי' אחרת מצינו בתורי"ד ובפסקי רי"ד פסחים ד"ד:, ז"ל, דוקא במידי דרמי עלייהו מהימני, כגון אשה שהיא שסופרת לעצמה וגם לקוץ חלתה ולעשר פירות הבית המוטלין עלי', כדתנן עישרתם עירבתם הדליקו את הנר התם ודאי אשה מהימני וכו', וכן אם נותן להם בשר לנקר או פירות לעשר נאמנין הן אפילו בדאורייתא, אבל במידי דלא רמיא עלייהו כגון בדיקת הבית שהיתה מוטלת על בעה"ב וכו' ואלה אומרים כי אנחנו בדקנו אותו אי לאו דהוי מדרבנן לא מהימני, שאם מעידין על פירות ראובן שהי' טבל ואומרין כי היא הרשה אותנו לעשרן ועישרנום אינן נאמנים, ואע"ג דבטבלייהו נאמנים משום דעלייהו רמיא מילתא, אבל בטיבלא דאחריני דלא רמי עלייהו דוקא לבעה"ב שעשאו שליח נאמנים, אבל לאחרים אינן נאמנים לומר כי אנו נעשינו שלוחים עליו ועישרנוהו, עכ"ל, וכן מבו' גם בפסקי ריא"ז בפסחים שם, אך בפסקי ריא"ז כתובות פ"ב כתב דבכל עדות איסורין שע"א נאמן אף אשה נאמנת, והובא בשה"ג שם, והדברי אמת שם הביא מזה שדעתו כדעת כל הנך ראשונים דבכל עדות איסורים אשה נאמנת, ולכאו' ה"ז סותר להמבואר בדבריו בפסחים, וצ"ע.

וע' עוד במאירי ריש פסחים, שהביא ו' שיטות בביאור הגמ' שם דבעי' להא דהימנוהו רבנן בדרבנן, עיי"ש באורך.

והרמ"א ביו"ד סי' קכ"ז ס"ג כתב דואשה נאמנת בדבר איסור לומר תקנתיו, וכתב הש"ך שם סקכ"ט דהיינו אפי' באיסור דאורייתא נאמנת לומר תיקנתיו, והיינו היכא דבידה לתקנו או שהוא שלה דאל"כ לא עדיפא מעד אחד דאינו נאמן הואיל ואיתחזק איסורא, עכ"ל, ומבו' דהיכא דלא איתחזק איסורא נאמנת אשה אע"פ שאי"ז בידה, וזה כדעת תוס' בגיטין והרמב"ן והרשב"א ודעימיהו, ודלא כדעת התוס' בסוגיין, ועיי"ש בדרכ"ת סקנ"ג שהביא ד' האחרונים בזה.

אך בביאור הגר"א שם סקל"ב כתב, ז"ל, הכלל כי בדבר שבידם לתקנו אפי' אשה וקטן נאמנים אפי' בדאורייתא וכו', ובדרבנן אשה נאמנת אפי' אין בידה כמו תחומין וכו', ואין בידם ודאורייתא אפי' אשה אינה נאמנת ממ"ש בעירובין משום דתחומין דרבנן וכו', והכלל בקיצור בידם ואין ספק בין אשה בין קטן נאמנים אפי' בדאורייתא, ואם חסר א' מאלו ב' תנאים שניהם אינן נאמנים בדאורייתא וכו', עכ"ל, ומבו' דפסק להלכה כדעת התוס' בסוגיין שאין אשה נאמנת באיסור דאורייתא אא"כ הוי זה בידה.

גם בשו"ת מהר"י ווייל סו"ס כ"ה ציינו הש"ך שם נקט לדינא כדעת התוס' דאין אשה נאמנת באיסור דאורייתא היכא שאי"ז בידה ואפי' בדליכא טורח, עיי"ש.

והנה עיי"ש ברמ"א שכתב, דדוקא בודאי איסור כגון ניקור בשר וכדומה, אבל בספק שמא אין כאן איסור כגון שצריכה לברר דגים טמאים מטהורים או איסור שיש בו צדדים להקל, אין אשה נאמנת, דאשה דעתה קלה להקל, עכ"ל, והמקור לזה הוא ממש"א בפסחים דהא דאשה נאמנת על בדיק"ח הוא רק משום דהוי דרבנן והימנוהו רבנן בדרבנן, אך אם הוי דאורייתא לא מהימני, והתוס' בסוגיין פירשו הטעם משום דבדיקת חמץ צריך דקדוק וטורח גדול, וכ"כ התוס' בפסחים ד"ד: והר"ן שם, אך הר"ן בריש חולין כתב הטעם משום שאין שם חמץ ידוע תולות לומר שאין שם חמץ ומקילות, וכ"ה במרדכי ובהג"א ריש פסחים ובסמ"ג עשין ל"ט, ועפי"ז הוא שכתב הרמ"א דבספק שמא אין כאן איסור אין נאמנת, אך מש"כ דאף באיסור שיש צדדים להקל אינה נאמנת, וצוין המקור מד' הר"ן, וכ"ה בדרכי משה, לא מצאתי כן בד' הר"ן, (גם מה שהביא מד' הר"ן בפ' האומר לא מצאתי שם כלל שדן בדין נאמנות אשה באיסורין), ושו"מ בעזה"י שכבר עמד ע"ד הרמ"א בזה בגל' יד אפרים יו"ד סי' צ"ד, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, וע' פמ"ג אש"א או"ח סו"ס תל"ז.

ואמנם פשוט דכ"ז הוא באיסורא דאורייתא, אך באיסור דרבנן נאמנין אף בספק שמא אין כאן איסור, דומיא דבדיקת חמץ דאמרי' דהימנוהו רבנן בדרבנן, וכ"כ בביאור הגר"א שם.

ובדין בדיקת תולעים, כתב היש"ש בפרק אלו טריפות סי' ק' דאין אשה נאמנת, משום שצריכין בדיקה יפה ויש בזה טירחא יתירא, והוא עפמש"כ שם פ"א סי' ב' להכריע כדעת התוס' דבכל מילתא דאי"ב טירחא אין אשה נאמנת, וכ"כ גם בכתובות פ"ב סי' נ"ו, ובאמת גם לדעת החולקים על התוס' וס"ל דהא דאם הי' בדיקת חמץ דאורייתא ל"ה אשה נאמנת הוא משום דליכא ודאי איסור, הרי דמה"ט אין להאמינם גם בבדיקת תולעים, אך הרמ"א בתורת חטאת כלל מ"ו דין ט' כתב דנשים נאמנות בבדיקת תולעים, עיי"ש בטעמו, וכן הסכימו הט"ז ביו"ד סי' פ"ד סקי"ד והש"ך שם סקל"ה.

ויש להוסיף, דלכאו' כל הנידון בזה הוא רק היכא דל"ש דין ביטול, דחשיב כדבר הניכר שאינו בטל, אך היכא דשייך דין ביטול, הרי שהגם דברי' לא בטל, מ"מ כיון שמדאורייתא אף ברי' בטל ורק מדרבנן הוא דלא בטל, הרי שבאיסור דרבנן נשים נאמנות אף היכא דאיכא טורח ואף היכא דליכא ודאי איסור, וכמש"א בגמ' דנאמנות בבדיקת חמץ משום דהימנוהו רבנן בדרבנן, ושו"ר כן בשו"ת בית שלמה יו"ד סי' קנ"ו הביאו הדרכ"ת סי' פ"ד סקקנ"ב.

ומה"ט גם כל הנידון הוא היכא שהוחזק הירק בתולעים ובכל גונא שחיוב בדיקתו הוא מדאורייתא, אך בגונא שמדאורייתא א"צ כלל לבדקו, וכל חובת הבדיקה אינה אלא מדרבנן, ודאי דנשים נאמנות, ואין לנו מקור לחלק בין היכא דעיקר האיסור אינו אלא דרבנן, להיכא דחובת הבדיקה אינה אלא דרבנן.

ויש לציין עוד לד' הראב"ד בהשגות בעה"מ ריש פסחים שכתב שאדם סומך על אשתו בירקות שהוחזקו בתולעים, ואך שלדעתו הא דאם הי' בדיקת חמץ דאורייתא ל"ה נאמנות הוא משום דמעידות על אחרים, אך על מעשה עצמן נאמנות אף במילתא דאית בה טורח ואף בדליכא ודאי איסור.

וע' עוד במאירי ריש פסחים שכתב לדעת הסוברים דאין אשה נאמנת כלל באיסורים, דהא דסומכין עליהן בבדיקת תולעים, הוא משום דלא איתחזק איסורא, והוא כטעמו הראשון של הרמ"א בתו"ח שם, וי"ל כן אף לדעת התוס' בסוגיין, שאף דבתחומין נמי למ"ד תחומין דאורייתא אין אשה נאמנת, אף דלא איתחזק איסורא, היינו משום דעכ"פ איכא איסור ודאי ליצא חוץ לתחום, ובנידון דאיכא איסור ודאי דאורייתא אין אשה נאמנת, אך לברר דליכא כלל איסור דאורייתא אף אשה נאמנת.

1. וכאשר מצינו כן בחי' הרמב"ן ריש גיטין, ז"ל, ע"א נאמן באיסורין וכו', וי"מ משום דכתיב וספרה לה לעצמה, וק"ל התם הא איתחזק איסורא וכו' סופרת לעצמה ונאמנת על טבילתה וניגמר מינה דעד אחד מהימן אפילו איתחזק איסורא, אלא שאני התם שמתוך שנאמנת לעצמה נאמנת נמי לבעלה אבל בשאר עדיות מנא לן, אי נמי התם אי אפשר שתביא עדים לפסיקת זיבתה ונדותה ולספירתה ולטבילתה לפיכך האמינתה תורה ואין למידין ממנה לשאר עדיות כלל שאין דנין אפשר משאי אפשר, וכ"כ בחי' הריטב"א שם דליכא למילף מנדה דאין דנים אפשר משא"א, וכ"ה בחי' הרשב"א חולין ד"י:, ז"ל, והא דאמרינן בכתובות מנין לנדה שהיא סופרת לעצמה שנאמר וספרה לה לעצמה, דמשמע מדאיצטריך קרא להימונה לנדה לספור לעצמה אלמא בשאר איסורין לא מהימנא, דא"כ הול"ל מנין לאשה שהיא נאמנת באיסורין, התם טעמא אחרינא איכא משום דאיתחזק איסורא ואין בידה לתקן עד שתספור ז' נקיים ואי לאו קרא דוספרה לה לא הוה מהימנא וכו', ואפי' וכו' נ"ל דאיצטריך קרא דוספרה לה משום דהוי דבר שבערוה דבעלמא אין פחות משנים והכא בודקת וסופרת לעצמה ונאמנת, עכ"ל, ומבו' דעתם דהא דנדה נאמנת אי"ז מהדין הכללי דע"א נאמן באיסורים, דאי משו"ה לא הי' לנו להאמינה משום דאיתחזק ואי"ז בידו, או משום דהוי כדבר שבערוה, אלא הוי זה נאמנות מסוימת באיסור נדה, וי"ל כן גם בדעת התוס' בסוגיין.

   אמנם בחי' הרשב"א והריטב"א בכתובות דע"ב. כתבו דאשה נאמנת בכל איסורים וילפי' לה מקרא דוספרה לה שנאמנת באיסור נדה וה"ה בשאר איסורים, וצ"ע שדבריהם סותרים זל"ז. [↑](#footnote-ref-2)