הוצאה ג סימן שא סעי_ ח-יב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שא - הוצאה

**שיעורי הלכה**

דיני 'יציאה בשבת'

**שיעורים מפי מו"ר הגאון**

**רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

##### **או"ח סימן שא סעי' ח-יב**

##### **שיעור ג**

**[סעיף ח] לא יצא במחט התחובה לו בבגדו בין נקובה בין שאינה נקובה. ואם יצא בנקובה חייב, ובשאינה נקובה, פטור. וי"א בהפך.**

## יציאה במחט נקובה ושאינה נקובה

במשנה בשבת (סב, א) תנן לא תצא אשה במחט הנקובה, ולא בטבעת שיש עליה חותם, ואם יצתה חייבת חטאת, ובגמרא שם אמר עולא וחילופיהן באיש, ופרש"י שם דעולא אטבעת קאי, וכוונתו שדין טבעת אצל איש הוא להיפך מאשה, שאם יש על הטבעת חותם אם יצא פטור, ואם אין עליו חותם חייב חטאת. אמנם הרי"ף שם פירש שכוונת עולא היא גם על מחט, שאשה שיצאה במחט נקובה חייבת חטאת, ובאינה נקובה אם מעמדת קישוריה שרי, ואם לאו פטור אבל אסור [עיין לקמן סימן שג סעיף ט], ובאיש הדין להיפך שבטבעת נקובה פטור, ובטבעת שאינה נקובה חייב חטאת. ובביאור הלכה (ד"ה לא יצא) הביא דעה שלישית בזה, דבין במחט נקובה ובין במחט שאינה נקובה פטור והשמיטו המחבר ע"ש.

והנה פסק השו"ע לקמן (סעיף יב) לא יצא החיט במחט התחובה לו בבגדו, ואם יצא פטור, והיא דעת ר' מאיר בשבת (יא, ב) דכיון שהחייט יוצא במחט נקובה רק כדי להכריז אומנתו שידעו שהוא חייט, חשיב הוצאה שלא כדרך ופטור [וע"ש במשנ"ב (ס"ק מז) שיש חולקין בדין זה ואכמ"ל]. ובמג"א שם (ס"ק יט) נתקשה שלדעה הראשונה בשו"ע כאן הרי אם יוצא במחט נקובה חייב, ומדוע החייט פטור בנקובה, וביאר המג"א דדינא דרבי מאיר שחייט היוצא עם מחט פטור מיירי במקום שהדרך לתחוב בחול לפרקים, ומה שכתוב שאומן פטור היינו במקום שרק אומן שרוצה להראות שהוא אמן יוצא בה.

ובחמד משה (ס"ק ח) תירץ קושיית המג"א באופן אחר שאף לדעה הראשונה שכל אדם שיוצא במחט נקובה חייב חטאת, מכל מקום החייט פטור, דכיון שאינו מוציא את המחט עבור שימושו אינו נחשב שמוציא כדרך הוצאה ולכן פטור.

ולעניין דינא מסיק המשנ"ב (ס"ק לג) שהכל לפי הזמן, ואם הדרך לצאת במחט חייב ואם אין הדרך כך בחול, פטור דכיון שלא רגילים לצאת כך הוי שלא כדרך הוצאה. ועוד כתב שם שבמקומות שאין רגילות לצאת במחט, אף אם רגיל בכך פטור משום דבטלה דעתו. אכן נראה שאם נהגו כן במדינה שלימה לא שייך לומר דבטלה דעתו, וחשיב כדרך הוצאה.

## מחט המחברת את המלבושים

כתב בביאור הלכה (ד"ה וכשאינה) שאם יוצא איש במחט נקובה כשהוא צריך לה כדי לחבר את המלבושים, דיש לעיין אם מותר לצאת כן, דלגבי אשה מבואר בשו"ע לקמן (סימן שג סעיף ט) שמותר לה לצאת במחט שאינה נקובה שמעמדת קישוריה, כיון שהוא לצורך הלבישה, אך מאידך י"ל שכל ההיתר הוא רק באשה שאם יוצאת עם מחט שאינה נקובה פטור, אך לגבי איש שי"א שחייב חטאת, אין להקל במחט שאינה נקובה אפילו אם מעמדת את הקשרים, וע"ש שנשאר בצ"ע.

אמנם נראה שבוודאי מותר לצאת עם סיכת בטחון המחברת את המלבושים, שכל האיסור הוא דווקא במחט שאינו נעשה כחלק מן הבגד, אך סיכת בטחון שנעשה כדי לחבר את חלקי הבגד הרי זה כחלק מן הבגד ומותר לטלטלו. [וע"ע לקמן סעיף יב לעניין מחט של אומן].

**[סעיף ט] לא יצא בטבעת שאין עליה חותם, ואם יצא חייב. ואם יש עליה חותם לרש"י פטור, ולר"ת ולהרמב"ם מותר דאינו תכשיט אלא לאיש. אבל דבר שהוא תכשיט לאיש ולאשה אסור גם לאיש.**

## יציאה בטבעת שאין בה חותם

מבואר שנחלקו הראשונים האם יש חשש באיש שיבוא להראות את הטבעת שיש לו חותם לחבירו, או שחשש זה הוא רק באשה, אמנם דבר שהוא תכשיט גם לאיש וגם לאשה אסור אף לאיש לצאת איתו משום דלא פלוג בין איש לאשה. וברמ"א ציין לשו"ע לקמן (סימן שג סעיף יח) שהמנהג להקל ולצאת עם טבעת שאין עליה חותם בשבת. ובמשנ"ב מסיק שבעל נפש יחמיר שלא לצאת עם טבעת, ואף שלגבי נשים הקילו, מ"מ אצל האיש כתב שבעל נפש יחמיר, ובשעה"צ (ס"ק לג) הביא את דעת הרמב"ם שאע"פ שמדינא איש מותר לצאת בטבעת, לא נהגו כך.

ויש נפק"מ בנידון זה באופן שרוצה להביא לאשתו את הטבעת ע"י שלובשה בעצמו [דמשום לא ילבש אין לאסור כמבואר בגמרא], שהיום האנשים הרגילים אינם לובשים טבעת, ולכאורה לא חשיב כתכשיט, ואף שיש מיעוט שהולכים עם טבעת צ"ע אם אפשר לסמוך על מיעוט שכזה, ויתכן שהדבר תלוי לפי אותו מקום שהוא נמצא בו, ואם באותו מקום הרגילות שאף איש יוצא בטבעת יש להקל שיצא בטבעת עבור אשתו, אבל בעל נפש יחמיר על עצמו. ולהוציא עבור אשתו טבעת עם יהלום נראה שאין להקל, שהרי בכזו טבעת ודאי אין רגילות שהאיש יוצא.

**[סעיף יא] דבר העשוי לתכשיט ולהשתמש בו כגון מפתחות נאות של כסף כמין תכשיט, אסור, שהרואה אומר שלצורך תשמיש מוציא, ויש מתירים אם הוא של כסף.**

## דבר העשוי לתכשיט ולשימוש

וביאור כוונת השו"ע דדבר המשמש גם כתכשיט וגם עומד לשימוש, אם מוציאו לתשמיש חייב חטאת, ואם מוציא להתקשט אסור משום שנראה שמוציא להשתמש בו, וכשעשוי מכסף יש אומרים דשרי. והיינו שאף שמוציא עבור שתי התכליות, שהרי מוציא את המפתח גם לנוי וגם כדי לפתוח את הדלת שרי, ויש אוסרים משום מראית העין.

[ועיין אגרות משה (חלק ה סימן יח) שהעיר מאי שנא ממי שבא להציל מן הדליקה שהתירו לו לצאת בי"ח בגדים, ואף שכוונתו להוציא למשאוי, ותירץ דבגד הוי מלבוש גמור ושרי, אך כאן שיש שני תכליות לחפץ, כל שמוציא את הבגד לתשמיש חייב דהוי כמשאוי.]

## יציאה במפתח שבחגורה

והנה ברמ"א הביא שמפתח אפילו אם הוא קבוע בחגורה אסור ויש שכתבו שנוהגין להקל בזה. וביאר המשנ"ב (ס"ק מה) שכל מה שהיקל הרמ"א היינו דווקא באופן שעל ידי המפתח נסגרת החגורה, שאז מתבטל המפתח לגבי החגורה, אך אם תולה את המפתח באמצע החגורה הוי משאוי גמור ואסור לצאת בו.

וביאור דעת המחמירים שלא לטלטל מפתח המשמש כאבזם הסוגר את החגורה הוא משום שהמפתח אינו מתבטל לבגד, שהרי כל מה שהסיר את האבזם הרגיל, ושם במקומו מפתח הוא בשביל שיוכל לטלטלו, והמפתח אינו נעשה כחלק מן הבגד, אך דעת המקילין דכיון שלמעשה משמש המפתח כחלק מן החגורה הרי הוא מתבטל אל החגורה. ומנהג העולם בחו"ל להקל כדברי הרמ"א, ועושים את המפתח כאבזם של החגורה.

[ויש שהעירו שמלשון הבית יוסף משמע שאם המפתח משמש כאבזם לכו"ע שרי, וכל הנידון הוא כשמצמידים את המפתח בקצה החגורה והוא משמש כתכשיט, ומחלוקתם היא האם יש להקל שיחשב כתכשיט, אכן עיין בבית יוסף בשם המרדכי שהביא את דעת האוסרים, ומפורש שם שאסרו אף כשמוליכים את החגורה בשבת כדי לפתוח ולסגור בה, והיינו שדעת האוסרים הוא גם באופן שנעשה לפתוח ולסגור, וכן מבואר בב"ח ובמג"א כאן (ס"ק יח) שעושה את האבזם כעין זעקי"ל, שהוא קרס או אבזם לחגור בו].

## לצאת עם שעון או ממחטה שסוגרים את שרוול החולצה

וסברא זו שלפעמים דבר האסור בטלטול שחיברו אל הבגד, אינו מתבטל אל הבגד אף על פי שהוא משמשו, ואסור לטלטלו, כבר מצינו בהליכות והנהגות ממרן החזו"א (פרק יד) שאסר לצאת עם שעון אף אם פתחו את הכפתור של שרוול החולצה, והשעון סגר את השרוול, כי השעון חשוב ולא מתבטל, והיינו שאף שהשעון חשוב משמש לסגירת השרוול, אסור לטלטלו דמחמת חשיבותו אינו נעשה כחלק מן הבגד והוי משאוי.

ויש שנהגו לעשות כך ולסגור את שרוול החולצה עם ממחטה, ובזה יל"ע האם הממחטה דומה למפתח, שכתב הרמ"א שיש להקל לצאת בו מפני שהוא מתבטל לחגורה, או שממחטה שאני ומשום חשיבותה אינה מתבטלת וחשיב כמשאוי וצ"ע.

**[סעיף יב] לא יצא החייט במחט התחובה לו בבגדו, ולא נגר בקיסם שבאזנו, ולא סורק במשיחה שבצוארו, ואם יצא, פטור.**

דעת השו"ע כדעת ר' מאיר (שבת יא, ב) דאומן יוצא במחט פטור אבל אסור, אמנם בביאור הגר"א הכריע דקיימא לן כרבי יהודה שאף אומן שהוציא רק כדי להכריז אומנתו חייב. וכן נראה הכרעת המשנ"ב (ס"ק מז).

### לצאת עם תוויות וסיכות

ודנו הפוסקים לגבי תויות וסיכות שעליהם סמלים או סימנים שונים שמשייכים את הלובש לקבוצה מסויימת, שיש לאסור לצאת איתם, דכיון דקיי"ל כרבי יהודה שאם יוצא להכריז על אומנותו חייב, הכא נמי יהיה חייב חטאת אם יוצא עם אותם סמלים.

והנה ברמ"א לקמן (סימן דש סעיף א) מבואר שמותר לעבד לצאת עם חותם כדי שידעו שהוא עבד באופן שאין חשש שישבר או דאתי לאתויי ע"ש, ומוכח שאם יוצא בדבר המכריז על השתייכותו חשיב מלבוש ושרי, וצ"ע מ"ש מהא דאסרו לאומן לצאת עם מחט אף שבזה מודיע על השתייכותו [וכבר עמד בזה במנחת יצחק חלק ג סימן כו ע"ש]. ונראה לחלק שההיתר בעבד הוא משום שלעולם הוא יוצא עם החותם שלו וחשיב כמלבוש, אך אומן אינו יוצא עם המחט אלא בשעה שרוצה שידעו באומנותו, ולכן חשיב כמשאוי. וכן מבואר בלשון המשנ"ב (ס"ק מז) שהטעם שאם יצא החייט פטור הוא משום שאין דרך הוצאה בכך, דאפילו אומן דווקא כשהוא רוצה להכריז על עצמו שהוא אומן אז מוציא בכך, ובאמת אם היה כן דרכו תמיד היה מותר לצאת בו דדמי לחותם של עבד.

ולפי זה יש להתיר לצאת בסמל המעיד על תפקידו וכדו', באופן שהדבר קבוע בבגדו, דכיון שהדרך לצאת כך תמיד הרי זה נטפל לו וחשיב כמו בגד.

**הדינים העולים:**

1. אם יוצא במחט במקומות הרגילים לצאת בה חייב, ואם לאו אסור. אמנם סיכת ביטחון המחברת חלקי הבגד היא חלק מהבגד ומותר לצאת בה.
2. יש שנהגו לענוד טבעת שאין עליהם חותם, ובמקום שנהגו כן פסק השו"ע שיש להקל ולצאת בו, אך בעל נפש יחמיר לעצמו.
3. י"א שמותר לצאת עם חגורה המשמשת כאבזם בחגורה ויש אוסרים והמנהג להקל.
4. אם פותח את שרוול חולצתו וסוגר עם שעון אסור לצאת עם זה.
5. סיכה שקבועה בבגדו ואינו יוצא בלעדיה מותר לצאת בה, אך אם לובשו רק לפעמים כדי להכריז איזה דבר, אסור לצאת בו.