5 הורו בי_ד וידע שטעו, ובדין ידע שטעו בלאו ולא בכרת, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לח הוריות / הוריות עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק נצו"י כ"ד אלול תשע"ג

**א**

א] במיוחס לר"ח בריש מכילתין כתב, ז"ל, ואם טעה במצוה לשמוע דברי חכמים חייב בקרבן, וה"ה לקהל או רובו אם טעו במצוה לשמוע דברי חכמים הפר הקרב, ובהגה' כתב דאולי צ"ל חייבים בפר הקהל, עכ"ל.

ולמדנו מד' המיוחס לר"ח דבר חדש, דאף דאמרינן דאם ידע שטעו וטעה במצוה לשמוע דברי חכמים לא חשיב כתולה בבי"ד ליפטר למ"ד דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, מ"מ חשיב כעושה ע"פ בי"ד לחיובא דפר העלם דבר.

אמנם בד' הרמב"ם בפי"ג משגגות ה"ה מפורש לא כן, ז"ל, וכן אם לא היו העושים שוגגין ע"פ ההוראה, הרי בית דין פטורין וכל העושים חייבין, כיצד הורו בית דין לאכול חלב הקיבה כולו, וידע אחד מן הקהל שטעו ושחלב הקיבה אסור ואכלו מפני הוראתן, שהיה עולה על דעתן שמצוה לשמוע מבית דין אף על פי שהם טועים, הרי זה האוכל חייב חטאת קבועה על אכילתו, ואינו מצטרף למנין השוגגים על פיהם, עכ"ל, ולהדיא דכל שידעו שטעו בי"ד וטעו במצוה לשמוע דברי חכמים, ליכא לחיובא דפר העלם דבר.

ב] וי"ל דיסוד הפלוגתא בזה הוא בעיקר חיובא דפר העלם דבר, שכבר נת' במק"א דפליגי בזה הרמב"ם והמיוחס לר"ח, דדעת הרמב"ם דהוא חיובא דבי"ד על שגגת ההוראה דעשו הקהל על פי', ודעת הר"ח דהוא חיובא דהציבור, ואך דאין מצטרפין לציבור אלא בשעשו ע"פ ההוראה, ולפ"ז י"ל, דלדעת הרמב"ם דחיובא דפר הוא חיוב דבי"ד על שגגת ההוראה שעשו הקהל על פי', הרי דכל שידע שטעו וטעה במצוה לשמוע דברי חכמים, כ"ה דלא חשיב כתולה בבי"ד לפטרו, ה"נ לא חשיב כתולה בבי"ד לחייבן בפר, אך לדעת המיוחס לר"ח דאין עיקר החיוב דפר מכח שתלו בבי"ד, אלא בעינן לעשי' ע"פ ההוראה דתצרפן לציבור, הרי דבזה אף אם ידעו שטעו, מ"מ כל שעשו מפני ההוראה, שטעו במצוה לשמוע דברי חכמים, ה"ז מצרפן לציבור.

שוב נתבוננתי דיש לפקפק בזה, דגם לדעת הר"ח דהוא חיובא דציבור, הרי דמלבד מה דבעינן שיעשו ע"פ ההוראה כדי לצרפן לציבור, גם עיקר חיובא דפר הוא רק בשעשו ע"פ הוראה, דומיא דכהן משיח, ולפ"ז יש לפקפק בדברינו, וצ"ע בזה.

**ב**

ג] והנה לקמן ד"ד: תנן, דהורו שוגגין ועשו מזידין פטורין, והא דעשו מזידין פירשו המיוחס לר"ח והתוס' הרא"ש שם דהיינו שידעו שטעו בי"ד, וכ"כ הרמב"ם בפי"ג משגגות ה"ו.

והרש"ש שם עמד ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם ה"ה ז"ל, בד"א כשהיה זה שידע שטעו חכם או תלמיד שהגיע להוראה אבל אם הי' עם הארץ ה"ז פטור שאין ידיעתו באיסורין ידיעה ודאית ומצטרף לכלל השוגגים על פיהם, עכ"ל, וא"כ מ"ט הכא חשבינן לידיעת כל הקהל כידיעה, וכבר עמד ע"ז המהר"י קורקוס שם, עיי"ש.

והנה לדעת רש"י והמיוחס לר"ח לקמן שם, דהא דשוגגין ועשו מזידין פטורין, הוא משום דמזיד לאו בר קרבן הוא, ונת' במק"א דמבו' בדבריהם דגם הא דהן פטורין מפר הוא מה"ט, ומשום דחיוב פר העלם דבר הוא על חטא הציבור, הרי ניחא בפשיטות, דהגם דאמרינן דאין ידיעת ע"ה ידיעה ודאית, וחשיב כעושה ע"פ בי"ד, אף כשידע שטעו והי' סבור שמצוה לשמוע דברי חכמים, מ"מ כל שידע שטעו ודאין מצוה לשמוע בדברי חכמים ועשה במזיד, ל"מ הא דאין ידיעתו חשובה כידיעה לחשבו כשוגג.

אך קו' המהר"י קורקוס והרש"ש היא לדעת הרמב"ם שם, דהא דשוגגין ועשו מזידין פטורין הוא משום שלא עשו הקהל מפני הוראתם שהטעתם, ולדידי' תיקשי, דמ"ט חשבינן לה שלא עשו מפני הוראתם, הרי ידיעת ע"ה לא חשיבא כידיעה.

?ובאמת כבר עמד התוס' הרא"ש בריש מכילתין, ועמד גם מהא דבמבעט בהוראה אינו פטור, וה"נ מי שסבור שטעו בהוראתם?.

ד] ונראה לדון בזה, דכל הא דבעם הארץ חשבינן לי' כעושה ע"פ הוראתם, אף שידע שטעו, הוא רק בשטעה במצוה לשמוע דברי חכמים, ועשה בפועל מפני הוראת בי"ד, ואך שבאנו לדון דכל שידע שהוראת בי"ד היא בטעות אי"ז הוראה לגבי דידי', וע"כ לא חשיב כעושה ע"פ הוראת בי"ד, ובזה אמרינן דכיון דאין ידיעתו באיסורין ידיעה ודאית, קיימא הוראת בי"ד לגבי', וחשיב כעושה ע"פ הוראתם, אך משא"כ היכא דידע דטעו ודאין מצוה לשמוע לדבריהם, ועשה מזיד, הרי הגם דההוראה קיימת לגביו, מ"מ הרי בפועל לא עשה כלל מכח הוראתם, וע"כ אין בי"ד חייבין להביא פר, ודו"ק.

והדברים מדוקדקים כן בל' הרמב"ם שם, ז"ל, וכן אם לא היו העושים שוגגין "על פי" ההוראה הרי בי"ד פטורין וכל העושים חייבין, כיצד הורו בית דין לאכול חלב הקיבה כולו, וידע אחד מן הקהל שטעו ושחלב הקיבה אסור ואכלו "מפני הוראתן" שהי' עולה על דעתו שמצוה לשמוע מבי"ד אע"פ שהם טועים, ה"ז האוכל חייב חטאת קבועה על אכילתו, ואינו מצטרף למנין השוגגים "על פיהם", עכ"ל, ומבו' בל' הרמב"ם, דבכה"ג שידע שטעו וטעה במצוה לשמוע דברי חכמים, חשיב כעושה "מפני" ההוראה, אך לא חשיב כעושה "על פי" ההוראה, - והנה בדינא דשוגגין ועשו מזידין כתב הרמב"ם דפטורא דבי"ד הוא משום שלא עשו הקהל "מפני" הוראתן, - ומבו' להדיא דב' ענינים הם, דהיכא דטעה במצוה לשמוע דברי חכמים חשיב שעשה מפני הוראתם, והיכא שידע דאין מצוה לשמוע לדבריהם, לא חשיב כלל שעשה מפני הוראתם, ולפ"ז ודאי מסתברא מילתא כמש"נ, דל"מ הא דאין ידיעת ע"ה ידיעה ודאית, אלא כשעשה מפני הוראתם, ואך דלא עשה ע"פ ההוראה, כיון דידע שההוראה טעות היא, ובזה אמרינן דכיון דידיעת ע"ה אינה ידיעה ודאית, חשיב כעשי' ע"פ ההוראה, אך כל שלא עשה כלל מפני ההוראה, ל"מ מידי הא דאין ידיעת ע"ה ידיעה ודאית, וז"ב.?ולמש"כ התוס' הרא"ש היינו דבכה"ג הו"ל כמבעט בהוראה דלא מיפטר, ובד' הרמב"ם נראה דאף אם אינו מבעט בהוראה, אלא דעכשיו הוא סומך על דעתו ולא על בי"ד, לא חשיב כתולה בבי"ד, וכמש"כ המהר"י קורקוס שם, וכ"ש בכה"ג שהוא סבור שטעו ועושה במזיד, דאינו חשוב כתולה בבי"ד?.

ויש להוסיף, מש"כ הרמב"ם שם ה"ה דאם תלה בעצמו ואכל חלב הקיבה שהורו להתירו לא מפני הוראתן אלא מפני שהוא מותר בדעתו הרי זה חייב חטאת קבועה בפני עצמו, עכ"ל, ובזה הרי ליכא נפ"מ בין הגיע להוראה ללא הגיע להוראה, אלא כיון שעשה מפני שהוא מותר בדעתו ולא מפני הוראת הבי"ד, אין הבי"ד חייבין, וא"כ ה"נ כשידע שטעו בי"ד ועשה במזיד, ואין עשייתו כלל מפני הוראת הבי"ד, אין הבי"ד חייבין.

ה] והנה בחי' הגרע"א שם כתב, ז"ל, ק"ל הא הו"מ למינקט גם בזה מביאים כשבה ושעירה, כגון שהיו מזידין שידעו שהבי"ד הורו שלא כדין כי ידעו הלאו אבל לא ידעו הכרת, דלא מקרי עשו עפ"י בי"ד לחייב פר דהא ידעו שאסור בלאו לעשות כן, ומביאים כשבה ושעירה דהוי שוגגים, כיון דשגגו בכרת כדקיי"ל פ"ז דשבת כר"י דשגג בכרת אע"פ שהזיד בלאו חייב קרבן, עכ"ל, והרש"ש שם תמה ע"ז, ז"ל, דממ"נ שאר העם פטורין דהו"ל יחיד שעשה בהוראת בי"ד דפטור אפי' ידעו שטעו, ואשר הגיעו להוראה בפשוט מצי למימר שיהיו חייבין כגון שטעו במצוה לשמוע דברי חכמים, עכ"ל.

והנה אמנם בסתימת ד' הגרע"א מבו' דס"ל דכה"ג כל הקהל חייבין בכשבה ושעירה, ואף אלו שלא הגיעו להוראה, ויל"פ בזה כמש"נ, דכל הא דמי שלא הגיע להוראה חשיב כתולה בבי"ד, הוא רק כשטעה במצוה לשמוע דברי חכמים ועשה מפני הוראתם, אך כל שידע שאין מצוה לשמוע לדבריהם ועשה במזיד, לא חשיב כלל כתולה בבי"ד, וע"כ ה"ה חייב בקרבן אף למ"ד דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, אך י"ל בד' הגרע"א כמש"כ המהר"י קורקוס, דכל שידעו כל הקהל שטעו, חשיבא אף ידיעת הע"ה כידיעה, עיי"ש.

ולפ"ז ניחא גם מה שעמד הרש"ש על דבריו, דבפשוט מצי למימר דחייבין כגון שטעה במצוה לשמוע דברי חכמים, ולפ"ד המיוחס לר"ח ניחא, דבכה"ג מביאין הבי"ד פר, וכנ"ל, ולמש"נ ניחא, דל"ה מצי למינקט לה בכה"ג, משום דבכה"ג אין כל הקהל חייבין כשבה ושעירה, אלא אותם שהגיעו להוראה, שהרי אותם שלא הגיעו להוראה, חשיבי כתולין בבי"ד, כיון שעשו מפני ההוראה, ואין ידיעתם ידיעה ודאית, ומשא"כ בגונא דידעו דאיכא לאו ודאין מצוה לשמוע לדבריהם, ולא עשו כלל מפני הוראת הבי"ד, חייבין כל הקהל בכשבה ושעירה, וזה מתישב רק לפמש"נ בטעמא דהגרע"א, אך אם נפרש בדבריו כד' המהר"י קורקוס לא א"ש, ודו"ק.

**ג**

ו] והנה הרש"ש שם כתב עוד ע"ד הגרע"א, ז"ל, וציורו ג"כ לא מחוור, דהא שגגת הכרם אשר בעבורה יתחייבו הויא ע"פ הוראת בי"ד, ויותר יש לחייב את הבי"ד פר מלחייבם כשבה או שעירה, ועי' במל"מ ברפי"ב שם דשו"ט בכעי"ז, עכ"ל.

והנה במל"מ שם כתב, ז"ל, אך אני מסתפק היכא דבי"ד הורו בדבר אחד שאין בו כרת אבל הם מודים דאיסורא נמי איכא ולאו נמי איכא ועשו העם אותו האיסור מהו, ולכאו' נראה דגם בזה בי"ד חייבין ושאר העם פטורין, דכיון דקי"ל לגבי יחיד דשגגת כרת שמה שגגה וכו', וא"כ כ"ה דלגבי יחיד חשיב שגגה ה"נ גבי ציבור אם שגגו בי"ד בהוראה והורו בדבר אחד שאין בו כרת ועשו הקהל על פיהם בי"ד חייבין ושאר העם פטורין, אך יש לדחות ולומר דגבי הוראת בי"ד אין העם פטורין אלא בשהורו בי"ד שדבר זה מותר לגמרי דאז פטורין מטעמא דכתב רבינו דהיינו מפני שתלו בבי"ד וכו', ומטעם זה קי"ל דאם לא היו העושין שוגגין ע"פ ההוראה כגון שידעו הקהל שבי"ד טעו בהוראה זו חייבין הקהל בקרבן וכו', וא"כ כל שהורו בי"ד שדבר זה אסור אך אין בו כרת כל שעשו הקהל לא מיקרי תולה בבי"ד שהרי בי"ד לא התירו דבר זה והוי כתולה בעצמו וחייב וכו', עכ"ל, ובהמשך דבריו כתב טעם אחר דכה"ג לא חשיב כתולה בבי"ד, ז"ל, דהא קי"ל דאין תולה בבי"ד פטור אלא כשאמרו מותרים אתם לעשות אבל כל שלא הורו לעשות בי"ד פטורים ושאר העם חייבין וכו', וא"כ כל שהבי"ד מודים דאיכא איסור בדבר אלא שטעו בכרת לא משכח"ל שיאמרו מותרים אתם לעשות וכו', עכ"ל.

ז] והנה לפ"מ שדן המל"מ בתחילה דאף בכה"ג שהורו בי"ד דליכא כרת ואיכא לאו ועשו הקהל על פיהם, בי"ד חייבין, הרי ודאי דאף בגונא דהגרע"א דהורו בי"ד דליכא איסור כלל וידעו הקהל שטעו ואיכא לאו ואך שהיו סבורים מכח הוראת הבי"ד דליכא כרת, דודאי דהבי"ד חייבין, דלא גרע היכא דידעו הקהל דאיכא לאו, מהיכא דבי"ד עצמם הורו כן, וז"פ.

וכל ד' הגרע"א קיימי לפ"מ דמסיק המל"מ דבכה"ג לא חשיב כתולה בבי"ד, וכל העושין על פיהן מביאין כשבה ושעירה, אשר כ"ה בירושלמי בפירקין, דשמואל אמר והן שהורו מותר אבל אם הורו פטור לא, וכבר עמד ע"ז הקר"א, ונקט הגרע"א דה"נ הוא היכא דהורו בי"ד עצמן דליכא איסור כלל, וידעו הקהל שטעו ואיכא לאו.

אך הנה לטעמא בתרא דהמל"מ דלא חשיב כתולה בבי"ד משום דלא אמרו בי"ד מותרין אתם לעשות, הרי דכ"ז הוא בגונא דבי"ד עצמם לא התירו לגמרי, אך בגונא דבי"ד עצמם התירו לגמרי ואמרו מותרין אתם לעשות, הרי דאף שידעו הקהל דאיכא לאו, מ"מ כיון דהשגגת כרת הויא ע"פ הבי"ד, חשיב כתולה בבי"ד.

וד' הגרע"א מתישבים לטעמא קמא דהמל"מ, דכיון דבי"ד מודים דאיכא בזה לאו, לא חשיב כתולה בבי"ד, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא כשהבי"ד עצמם הורו דאין בזה לאו, וידעו הקהל דיש בזה לאו, כיון דהי' אסור להן לעשות כן מכח ההוראה, לא חשיבי כתולה בבי"ד.

אך הנה ל' המל"מ שם הוא, דלא מיקרי תולה בבי"ד "שהרי בי"ד לא התירו דבר זה", ולפ"ז י"ל, דכ"ז הוא היכא שבי"ד לא התירו דבר זה, אך היכא שבי"ד התירו דבר זה, הרי דאף דהוא ידע דיש בזה איסור ואך שהי' סבור שאין בזה כרת, חשיב דהויא שגגת הכרת ע"פ הבי"ד, שהרי בי"ד התירו דבר זה.

**ד**

ח] והנה יש להסתפק בדינא דהורו בי"ד מזידין ועשו הקהל שוגגין דמביאין כשבה ושעירה, היאך יהא הדין בגונא דטעו בי"ד והיו סבורים דאין בזה אלא לאו גרידא ולי"ב כרת, והזידו והורו שהוא מותר, אם בכה"ג חייבין בי"ד בפר העלם דבר, ועד"ז יש להסתפק בגונא דהורו בי"ד להיתר בדבר שהצדוקים מודים בו דיש בו לאו, אך אינם מודים דיש בו כרת, וב' הנידונים תליין זב"ז, דגם הא דבהורו בדבר שהצדוקים מודים בו אין מביאין פר, הוא משום דהו"ל כמזידין, וכמש"כ רש"י בד"ה זיל קרי בי' רב, (אך בל' הרמב"ם פי"ד ה"ב נראה גדר אחר בזה, דכיון שהי' להם ללמוד, ע"כ אי"ז בכלל שגגת הוראה, אלא הו"ל שכחה גרידא), ועי' חזו"א סימן י"ד סוסקי"ד שנסתפק בזה אם סגי דאין הצדוקין מודין בכרת.

ולכאו' לפמש"נ מד' המל"מ, דליחשב כתולה בבי"ד לחייבם פר סגי במה שתלו בבי"ד להא דליכא כרת, ואך דכל שהורו שיש בזה לאו, לא חשיב כתולה בבי"ד, הרי לכאו' ל"ב שיהא תורת הוראה המחייבת על הוראתם דאין בזה לאו, ואף אם היו מזידין בזה או שהי' זה דבר שהצדוקים מודין בו, ה"ה חייבין, וצ"ע בזה.

ט] ובזה זכינו לישב ד' הרמב"ם בפי"ג משגגות ה"ב, ז"ל, כיצד שגגו והורו וכו' או שמותר להוציא מרשות לרשות בשבת וכו', הרי אלו כמי שאמרו אין שבת בתורה וכו' שעקרו כל הגוף, ואי"ז וכיו"ב שגגת הוראה אלא שכחה, לפיכך פטורין מן הקרבן וכל העושה על פיהן חייב חטאת בפני עצמו, אבל אם טעו והורו ואמרו המוציא מרשות לרשות הוא שחייב וכו' אבל הזורק או המושיט מותר, או שעקרו אב מאבות מלאכות והורו שאינה מלאכה, הרי אלו חייבין, עכ"ל, והקר"א הק', דמ"ט לא הוציא מן הכלל הבערה דהיא נמי מפורשת בתורה שנאמר לא תבערו כו', וכ"ת כיון דלא נאמר אלא ל"ת לאו מפורש היא, הא בהוצאה נמי לא נאמר אלא ל"ת אל יצא איש ממקומו, עכ"ד.

ונראה לדון בזה, דאף דהצדוקים מודים בהבערה, מ"מ הרי הדבר פשוט דכל שהורו בי"ד שאין בהבערה כרת, הויא הוראה מעליא, שהרי פליגי בה תנאי, ודעת ר' יוסי דהבערה ללאו יצאת, ואף אם הצדוקים סבורים שיש בה כרת, מ"מ כיון דפליגי בה תנאי, ודאי הויא הוראה מעליא, ולפ"ז י"ל, דאף בגונא שהורו בי"ד דליכא איסור בהבערה כלל, דהוראתם זו הויא בדבר שהצדוקים מודין בו, מ"מ מה שנכלל בהוראתם דלי"ב כרת הויא הוראה מעליא, וע"כ אם עשו הקהל על פיהם ה"ה חייבין בפר, ומשא"כ בהוצאה דלית מאן דפליג שיש בה כרת, ע"כ אף דבקרא דאל יצא איש ממקומו לא כתיב אלא לאו, מ"מ כיון דמכח זה פשיטא דאף יש בזה כרת, נמצא דאף מה שנכלל בהוראתם דלי"ב כרת, הויא הוראה בדבר שהצדוקים מודין בו, וע"כ אין בי"ד חייבין בהוראה זו, ודו"ק.

שוב העירוני דלכאו' זה נסתר ממש"א בגמ' השתחואה, והרי גם בהשתחואה איכא למ"ד דללאו יצאת, ואמנם לדעת ר' יוחנן ליכא תנא דס"ל הכי, אך כיון דאיכא אמוראי דס"ל הכי לכאו' סגי בכך, אך י"ל דלתנא דמתניתין לא סגי בכך, - וי"ל דהתם הרי ודאי איכא מיתה, וצ"ע בדינא דשגג בכרת והזיד במיתה אם הוא חייב קרבן, ואם אינו חייב קרבן, ניחא, אך אי נימא דאינו חייב קרבן משום דאינו שב מידיעתו, לכאו' אי"ז ענין לנידו"ד.

עי' חזו"א סימן ט"ו סוסק"ד שנסתפק בהורה כהן משיח לעצמו דאין בו כרת ויש בו איסור, והזיד ועשה, אם ה"ה חייב בכה"ג, ול"ד להוראת בי"ד דבכה"ג ליכא חיוב, משום שאין המכשול שלהן, ומשא"כ כשהורה לעצמו כל המכשול שלו, עיי"ש.

רש"י שבת דצ"ג. דפטורא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד, הוא משום אונס, וכ"ה ברמב"ן וריטב"א ותוס' הרא"ש שם לדעת ר"ש, וכ"כ הריב"ש סימן שע"ט, - ולפ"ז לכאו', בע"כ דדינא דציבור שעשו בהוראת בי"ד, דין אחר הוא, ואין לפרש דהוא ג"כ ע"ד דינא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד, דממ"נ אם הו"ל אונס גם יחיד ליפטר, ואם ל"ה אונס גם ציבור יתחייבו.