מראי_מקומות_שח_ל-לא
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**שח ל-לא**

★שיטת הרשב"א [קכח. ד"ה "ה"ג רש"י] דאפי' לר"ש דבר שלא **עומד** לכלבים לא מהני מה שראוי לכלבים, וז"ל "לא היא דא"כ אפי' לר"ש לא יטלטלנו דהא לדידי' לא חזי לי'. ואי משום כלבים נמי לא שרי ליה **דמאי דחזי ליה מקצה ליה מכלביה,** והיינו טעמא דדג תפל דברייתא דלקמן וכו'".

והיינו דלר"ש מהני רק מה שנהפך למאכל כלבים בשבת ולא אכפ"ל דלא עמד בע"ש למזון כלבים [וגם בזה ר"י פליג וס"ל היות ולא עמד לזה מע"ש הוי מוקצה], אבל אם בשבת זה לא עומד למזון בע"ח אסור גם לר"ש.

וכן ביאר לפ"ז הא דאסרה מחזי לטלטל את החרדל "דתנא דמתניתין סבר למאכל אדם קאי וכיון דהשתא לא חזי ליה אע"ג דהשתא הוא מאכל נמי ליונים לא מטלטלינן ליה דמידי **דחזי ליה מקצה ליה** **מיונים**" וכו' [קכח. ד"ה "מתני"].

והיינו טעמא "דחבלי קש וחבלי עצים אם התקינם למאכל בהמה מטלטלים אותן ואם לאו אין מטלטלין אותן", ולכאורה קשה הרי בעצמותם הם ראויים למאכל בהמה דהרי התקינם לא שינה בהם כלום רק הזמינם וא"כ למה בלא התקינם הם מוקצה, ולהנ"ל שפיר, "וי"ל דשאני הני דסתמן להסקה קיימי וזו היא שאוסרתן עד שיכינם בפירוש למאכל בהמה".

וכן ביאר [קמג. ד"ה "הא דאמרינן הני"] דעת שמואל דאפי' שסובר כר"ש ובכ"ז אסר לטלטל גרעיני תמרים [אפי' דחזי למאכל בהמה] וז"ל "דהא לא מחזי אלא להסקה, ואע"ג קצת לאכילת בהמה כיון דהשתא מיהא סתמן להסקה מוקצים נינהו" וכו'.

וכן ביאר [קכז: ד"ה דמאי] בקושיא למה אמרינן תרומה חזי לכהן ולכן זה לא מוקצה ביד ישראל, ובדמאי אמרינן דאי בעי מפקר נכסיה והוה עני וחזי ליה, ולא סגי בזה שראוי לעניים.

ותירץ "דגבי תרומה הואיל וע"כ יהיב לכהנים וכו' אלא דמאי שהוא מצניעו עד למחר לתקנו לאכילתו והשתא לא חזי ליה לא מטלטל ליה".

**ושיטת תוס'** לא כך, דעצם מה שראוי לכלב [אפי' שלא עומד] לר"ש סגי.

וגבי **דג תפל** ביארו [קכח. ד"ה דג] דאף לכלבים לא חזי, א"נ דאתי כר"י וכו'.

וגבי **שמואל בגרעיני תמרים** [קמג. ד"ה שמואל] "מחמיר היה משום דהוה אדם חשוב".

**וגבי דמאי** [קכז: ד"ה "דאי"] דהוה מצי למימר כיון דחזי.

ובתוס' הרא"ש נקט כדברי תוס' [קכח. ד"ה חבילי] וז"ל "ונראה דמשום שהוא בחבלים צריך הכנה דמסתמא אקצינהו ומיירי בקש שראוי למאכל בהמה וכו'".

וע"ע במג"א [ס"ק נו] ומנה את הרא"ש כסוברים דאסור, וצ"ע.

וכן דעת הטור [עיין ב"ח] דשרי [כשיטת תוס'].

**בפשטות דברי רש"י** [קכח. ד"ה דג תפל] "דאינו ראוי לכלום ולכלבים **לאו דעתיה למישדיה"** [פמ"ג, א"א - נו, משב"ז - כ] משמע כרשב"א.

אמנם בסוגית הגמ', רש"י מבאר דבשר תפל תלוי במחלוקת ר"ש ור"י [ס"ז סק"כ].

**בדעת השו"ע** נחלקו המג"א [נו] והט"ז [כ].

ובסימן תקטו-ה "גבי דבר שהובא מחוץ לתחום אסור לאוכלו למי שהובא בשבילו ומותר לטלטלו", ובט"ז [סק"י] מבאר דכיון דשרי לישראל אחר באכילה.

ועי"ש ברע"א דתלה בפלוגתת הרשב"א ותוס' הנ"ל.

**ובמ"ב** פסק כמג"א דאסור ולכן אסר "שומן צונן" [קכז].

וע"ע בביאה"ל [ד"ה דחזי לאומצא].

ולענין מידי דחזי לאחריני [אפי' דלא חזי לדידה] מיקל, בסימן תקטו ס"ק מח.

וכן לקמן [בסוף הסימן ס"ק קע] גבי ככר שנדר לא נעשה מוקצה דחזי לאחריני ועי"ש בשעה"צ קלג.

★בשר תפל דנחלקו רב הונא ורב חסדא תלוי במחלוקת ר"י ור"ש.

לרש"י תפל היינו **בשר חי** וא"כ ע"כ בשר לא חזי לאומצא, דאי חזי לאומצא גם לר"י לא מוקצה [כבר אוזא].

וא"כ לר"ש לא הוי מוקצה מצד דחזי לכלב, ולר"י הוה מוקצה דאינו עומד לכלב אלא חזי לאדם [תוס' ד"ה דג] כעין סברת הרשב"א הנ"ל בר"ש.

**וברי"ף הגירסא בשר חי מותר** [דחזי לאומצא פירוש הר"ן].

ונחלקו **בבשר תפוח** והא דהוה מוקצה [הרי מיירי בתפוח מע"ש], עיין בר"ן דבשר תפוח לא חזי לכלבים אלא לחיה.

וברשב"א "דתפוח מחמת ארס והיינו דרב חסדא דאסר דסבירא ליה דכיון דלא חזי אפילו לכלבים דאי אכלי מינה מיתי כל עצמם אינם משהה אותן לחיה וכו' .

**וצ"ב** א"כ אמאי תלי זה בפלוגתא דר"י ור"ש עיין חזו"א [מד-טז].

וברשב"א מביא פירוש בדעת הרי"ף דמיירי **בתפח בשבת** ומאן דאסר מצד נולד, ולכך אסר דס"ל כר"י דאית ליה נולד, ורב חסדא כר"ש דלית ליה נולד.

ולפ"ז יוצא דרב דהתיר בטלטול כר"ש **ס"ל דנולד מותר בטלטול.**