שיעור ו_ בגדר איסור נטילת שכר במועד והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / מועד קטן - שיעורי הרב אלעזר מאירוביץ

השיעור נכתב לדעת הכותב מבלי שהרב עובר על הדברים כבעבר.

**שיעור ו**

**בגדר איסור נטילת שכר במועד והמסתעף**

**בגדר איסור נטילת שכר במועד**

בסוגיא בד' יב' שנינו רב חמא שרא לאבונגרי דבי ריש גלותא למיעבד להו עבידתא בחולא דמועדא אמר כיוון דאגר לא קא שקלי שרשויי הוא דקא משרשו ליה ולית לן בה. ומבואר בסוגיין שכל שמקבל שכר להדיא בעבור מלאכה במועד אסור.

וברש"י ד"ה שרשויי משמע שכל שנוטלין שכר חשיב כעושין מלאכה, וצ"ב כוונתו ועי' קר"א. ועי' ברא"ש ובריטב"א [בפי' ר"י] שהנידון בסוגיין הוא באופן שהמלאכות מצד עצמם מותרות וכל האיסור הוא מצד נטילת השכר. והמקור הנוסף לזה הוא מהסוגיא בד' יח,ב גבי כתיבת תפילין שהותרה במועד אך בעושה למכור אסור.

וברא"ש מבואר שגדר האיסור הוא מצד עובדין דחול, אך בריטב"א ביג' וביח' מבואר שהוא נראה שעושה שלא לצורך המועד אלא לצורך חול וכן נראה טפי בלשון רש"י [ועי' בקר"א אולי הסבר שלישי ברש"י]. ויל"ע בכוונת הריטב"א האם זה מיחזי בעלמא שאינו עושה למועד אך באמת הוא וודאי עושה למועד או שמא בכה"ג שעושה בשכר אינו מוגדר כלל כעושה לצורך המועד אלא בעבור השכר, ועי' בזה.

ומ"מ מבואר שלא חל ההיתר של צורך המועד בכה"ג שעושה בשכר, לטעם הרא"ש משום עובדין דחול ולטעם הריטב"א כי מוגדר כעושה מלאכה לצורך חול. והנה לדעת הרא"ש שהוא משום עובדין דחול, אין הכוונה שעצם נטילת השכר אסור משום עובדין דחול שהרי פשיטא שמותר ליטול שכר על עבודה של קודם המועד [ולכאו' בעבר ועשה מלאכה נמי יהיה חייב ומותר לשלם לו אף שעבד באיסור]. וכוונתו שעצם מה שעושה מלאכה בעבור שכר זה עובדין דחול, ועי'.

ואמנם בשעה"צ ריש סי' תקמ"ב ציין לדברי הנודע ביהודה שדן בהם באורך סו"ס תקמ"א, ובדבריו מבואר שכל האיסור של שכר הוא דווקא באופן שאינו עושה איסור מלאכה מצד עצם המעשה שאז הוא מותר כשעושה לצורך המועד וכל הנידון בעושה דבר שאינו ממש מלאכה שאז בעושה בשכר זה אסור אך בעשיית מלאכה בהיתר כמו לצורך המועד מותר אף בנטילת שכר.

ומבואר שעצם נטילת השכר אוסרת אף שאין בגוף המעשה עשיית מלאכה ולכאו' מתבאר רק ע"ד דברי הרא"ש שיש עובדין דחול בעצם נטילת השכר ויל"ע לדרכו עד היכן יש להחמיר בזה שכל מעשה בלא מלאכה יהיה אסור בנטילת שכר [וכגון ביבי סיטר וכדו'].

אך הבאה"ל דוחה את הקולא של הנוב"י להתיר מלאכה לצורך המועד בשכר. ולשיטתו אזיל שביאר שהנידון הוא בעושה מלאכה בהיתר אלא שנטילת השכר הוא עובדין דחול, ומבואר שאף לטעמא דהרא"ש כל האיסור הוא באופן שעושה מלאכה, וכאמור שכל העובדין דחול הוא בזה עצמו שעושה מלאכה עבור שכר ודוק'[[1]](#footnote-2).

ולפי"ז היה נראה שהאיסור במלאכה בשכר הוא על העושה מלאכה עצמו ואין איסור על המעסיקו, אמנם יעוי' בדברי הגר"א גבי אבל שמותר לתת לאחרים מלאכה שכתב שאסור לתת להם בשכר. וצ"ב שאחרים אינם אבלים וממילא אין להם כלל איסור מלאכה וא"כ מאי איכפת לן שיעשו בשכר עד כמה שהמלאכה מותרת. וע"כ מבואר שהאיסור בשכר הוא גם על נותן השכר וצ"ב[[2]](#footnote-3).

**נטילת שכר במלאכת אוכל נפש**

עי' בבאה"ל ריש סי' תקמ"ב שדן האם איסור מלאכה בנטילת שכר הוא גם במלאכות אוכל נפש, וכתב שלכאו' אין בזה איסור שהרי בסי' תקלג' הוזכרו כמה אופנים של היתר עשיית מלאכה באוכל נפש ולא הוזכר איסור נטילת שכר, ושם וודאי לא ימצא מי שיעשה לו בחינם כגון טחינה וקציצת עצים.

ועי' בשו"ת זרע אמת ח"ג סי' נ"ה שהעמיד קושיא זו על עיקר דינא דסי' תקלג' ס"ה שהוא דינא דהמש' יג,ב, שהאומנים עושין בצנעה לצורך המועד והתם איירי בעושין למכור בשוק ומאי שנא מכותבי תפילין שאסור שמבואר שכל שכותב בשביל למכור אסור.

ומזה יצא הבאה"ל שאיסור שכר לא נאמר על אוכל נפש, ומבאר בזה בטו"ט כלשונו, שכמו שהתירו בדבר האבד בשכר וכדעת הכל בו שפסק הרמ"א, א"כ וודאי שיש היתר באוכל נפש שהרי אוכל נפש מותר טפי מדבר האבד וכמו שמצאנו שהתירו כיוון מלאכתו באוכל נפש ובדבר האבד אסור.

ובאמת לדרכו אפשר להוסיף שבדבר האבד אסור בטרחה יתירה ואוכל נפש מותר אף בטרחה יתירה. ומ"מ נראה בדבריו שגם מי שחולק על דברי הכלבו ויאסור נטילת שכר בדבר האבד מ"מ יודה באוכל נפש שמותר בשכר, שלעולם אוכל נפש עדיף[[3]](#footnote-4).

ובסו"ד, הביא שמהיתר חייטין בערב פסח והתם איירי וודאי בשכר וא"כ ראיה שגם ספרים מותרים בשכר, אך דחה שאין להביא ראיה לחוה"מ, אף שהגמ' מדמה בין הדינים, שהרי התם איירי בחול ואין איסור עובדין דחול ואינו ראיה להחה"מ [ויל"ע לטעם הריטב"א שהוא משום שמוגדר כעושה מלאכה לחול א"כ גם בע"פ שמותר רק לצורך המועד א"כ נאמר שכל שעושה במלאכה מיחזי שאינו לצורך המועד, וא"כ שפיר איכא ראיה להתיר אף חייטין בחוה"מ, ועי'].

ולקושטא דמילתא דן שמה שהתירו שבאופנים שהתירו לכבס ולגלח במועד יהיה מותר אף בשכר, לשיטתו בסי' תקל"א בבאה"ל, שמותרים אף בלא שינוי וע"כ משום שכיוון שלא היה אפשר להם בקודם המועד עשאום כדבר האבד ולא בעי שינוי. וא"כ ה"ה שיהיה מותר בשכר כמו שהתיר הרמ"א שכר בדבר האבד.

**נטילת שכר בערב שבת וערב פסח**

והנה עיקר מה שהניח הבאה"ל שאין איסור נטילת שכר בערב פסח מצד עובדין דחול דהוא לא שייך כיוון שהוא יום חול מצד עצמו. הנה יעוי' בסי' רנ"א גבי ער"ש שמותר לתקן בגדיו וכליו לשבת בין לו בין לאחר, אך בשכר אסור. וכ"ה בסי' תסח' גבי ערב פסח. ומבואר שאפילו שהם ימי חול בכל אופן יש איסור של עשיית מלאכה בשכר אף שבלא שכר עיקר המלאכה מותרת.

והנה המקור לשני הדינים הוא מדברי הראבי"ה, והיה מקום לתלות שהנידון תלוי בטעמי האיסור של נטילת שכר כאמור, שלטעמא דהריטב"א שהוא נראה כעושה מלאכה לחול א"כ גם בער"ש וער"פ שפיר ישנו שגם שם כל שהותר המלאכה הוא לצורך השבת והמועד וכל שנוטל שכר נראה כעושה שלא לצורך השבת והמועד.

אך לדעת הרא"ש שהוא איסור של עובדין דחול היה מקום להבין דברי הבאה"ל שביום שהוא מצד עצמו הוא יום חול ואין בו אכתי קדושת המועד, א"כ אע"פ שאסרו בו מלאכה אך מה שנאסר משום עובדין דחול לא יהיה אסור, ועי'. אך הרא"ש בפסחים מביא לדברי הראבי"ה וא"כ מוכח שאף לטעמא דהרא"ש של עובדין דחול הוא שייך אף ביום שהוא חול, וצ"ע כוונת הבאה"ל.

וע"ע בסי' רנ"א שמבואר ברמ"א שבער"ש מסתפרים כל היום ונראה שם שאפילו בשכר, וצ"ע מאי שנא מתיקון בגדים שמפורש לאיסור בשכר. ובמג"א שם כתב משום שתספורת ניכר לכל שהוא לצורך שבת ובזה הוא טפי מבגדים אך בער"פ גם תספורת אסור בשכר ובזה שונה מער"ש, וצ"ב.

ועיקר מה שמחלק שבדבר שניכר טפי לצורך השבת אין איסור, לכאו' מתבאר לדרכו של הריטב"א שאיסור נטילת שכר הוא משום שנראה שעושה לצורך חול, וא"כ במקום שמוכח שהוא לצורך שבת א"כ אפשר לומר שחסר בעיקר האיסור ולכן מותר, אך לטעם הרא"ש שהאיסור הוא משום שכל שעושה מלאכה בשכר יש בזה משום עובדין דחול, א"כ יל"ע בסברת המג"א[[4]](#footnote-5).

ולסיכום הדברים עולה לן שני ענינים, עיקר דברי הבאה"ל שלצורך אוכל נפש אין איסור נטילת שכר ושמענו ביאור דבריו בזה. ושנית היתר תספורת בער"ש אף בשכר ואף שיש איסור מלאכה בשכר בער"ש, ושלא כהנחת הבאה"ל, ושמענו לדברי המג"א בביאור האי מילתא, וצ"ב קצת כאמור.

**ביאור נוסף בגדר עשיית מלאכה בשכר באוכל נפש**

והנה בעיקר הנידון של מלאכת אוכל נפש בשכר, -------------גם לולי פסק הבאה"ל להתיר במועד---------------לולי זה מה הנידון-------------, יל"ע באופן של מלאכה שהיה מותר לעשותו אף ביו"ט מדין היתר אוכל נפש כגון לבשל בחוה"מ בשכר. שהנה אחר תחילת דברינו שגם לטעמא דהרא"ש שהאיסור הוא משום עובדין דחול אך גדר הדברים הוא שעושה מלאכה באופן של עובדין דחול ולא שעצם נטילת השכר הוא עובדין דחול, וממילא בעינן שיהיה חפצא של איסור מלאכה שצריך להתירו במועד ואז נאמר שכיוון שעושה בשכר א"כ הוא מלאכת עובדין דחול.

ומעתה מלאכת בישול במועד שגדר ההיתר שלה הוא כמו עיקר ההיתר ביו"ט שהרי לא נאסר במועד יותר ממה שנאסר ביו"ט ובזה לא בעינן להיתרים המיוחדים שיש במועד כמו צורך המועד ודבר האבד וכו'. א"כ יש להסתפק שמא כ"ז אינו שייך במקום שהמלאכה מותרת מעיקר הדין, כמו בישול במועד, שהרי המלאכה כלל לא נאסרה במועד וממילא אין שייך לומר שעושה אותה באופן של עובדין דחול, וכביכול חשיב מעשה היתר ולא מעשה מלאכה כלל ולא שייך להתפיס בזה איסור עובדין דחול, ועי' בזה היטיב.

ולטעם הריטב"א נמי יש לדון בזה שכל מה שמוגדר כעושה מלאכה לחול, הוא רק במקום שבעינן חלות היתר למלאכה במועד ומצד עצמה היה לאסור אלא שמותר לצורך וכעי"ז, כלפי זה יש לדון שכל שעושה בשכר אין נראה שהוא למועד אלא לאחר המועד ואסור, אך מלאכה ששם ההיתר שלה אינו מה שחל בה היתר מיוחד לצורך המועד אלא שהיא מעולם לא נאסרה באיסורי המועד וכמו שהותרה מעיקרא גבי יו"ט, שמא בכה"ג אין מקום לאסור.

**בדין מלאכה בלא טרחה בשכר**

והנה עד"ז יל"ע שנודע לדון בעיקר דין מלאכה בלא טרחה במועד, שיש מהראשונים שהתירו כן להדיא, ולדינא במשנ"ב נקט לאיסור. ומ"מ לדעת המתירים יל"ע האם יהיה מותר מלאכה בלא טרחה בשכר או שג"ז בכלל האיסור.

והספק כאמור, שעד כמה שמלאכה בלא טרחה כלל לא נאסרה במועד א"כ אין מה לדון לגביה שתאסר משום עובדין דחול שהרי זה רק עובדין דחול מלתא דמלאכה, כאמור, ועד כמה שאין כאן מלאכת איסור לעניין חוה"מ [אף שהוא וודאי מלאכה לעניין שבת] א"כ לא יתפס ביה איסור עובדין דחול, ועד"ז לטעם הריטב"א, וכאמור.

ובאמת כבר דובר בכמה מקומות בהל' חוה"מ שאף אם ננקוט שמלאכת חוה"מ מדאורייתא מ"מ חלוק ביסודו ההיתר של אוכל נפש שהוא מאותה פרשת היתר של אוכל נפש ביו"ט שמעיקרא הותרה. וכמו שדובר מדברי הרמב"ן בפסקי חוה"מ שאף שמלאכת חוה"מ מדאורייתא מ"מ יש היתר נוסף במועד מצד אוכל נפש שהוא כמו גבי יו"ט----.

וממילא יש מקום לדון כאמור שבכה"ג כלל לא נאמר איסור של נטילת שכר במועד, וזה יהיה הביאור במה שהוכיח הבאה"ל שאין איסור נטילת שכר במלאכת אוכל נפש.

וב"ה שזכינו לראות אחר כל הלימוד שהדברים באו מפורשים באחד מקמאי, בשו"ת זרע אמת ח"ג סי' נה' שמקשה מסי' תקל"ג סעי' ה', כאמור לעיל כקושיית הבאה"ל שלא מצאנו חילוק בנטילת שכר במלאכות אוכל נפש.

ויישב דעד כאן לא כתב הרא"ש שלא התירו מלאכות בצורך המועד, אלא בדברים דהוה לן לאסור אותם במועד אלא שהותרו מכללן [והיינו כהגמ' בחגיגה יח' ובתוס' שמקצתו אסור ומקצתו מותר], או משום דבר האבד או דברים הצריכים, ומעובדא דאבונגרי וכן תפילין ומזוזות מבואר שנאסרו בשכר, משא"כ במלאכה הצריכה בהם משום אוכל נפש דאינו בכלל המלאכות האסורות בחוה"מ באילו וודאי מותר להשתכר בהם, עכת"ד.

ואפשר לדחות שאיירי רק למ"ד מלאכת חוה"מ דרבנן שאז יש לחלק כן אך בדאורייתא וודאי הוא איסור מלאכה גמור ואחיד ואין חילוקים, אך אחר דברי הרמב"ן המפורשים שפיר יש לומר שדברי הזרע אמת לקוחים מדברי הרמב"ן ונאמרו אף למ"ד מלאכת חוה"מ דאורייתא ויש שני גדרים שונים בגדרי ההיתר בחוה"מ, יש מלאכות שהיו בכלל האיסור מלאכה אלא שהותרו מכללן ויש מלאכת אוכל נפש שאינו כלל מכלל המלאכות האסורות במועד וזה וודאי יהיה מותר אף בשכר.

וכן בזרע אמת זכינו לראות גם את החילוק המדובר בסוגיין, שאחר החילוק האמור יש לחלק בעיקר איסור נטילת שכר במועד, שהוא רק באופן המלאכות שהם בכלל האיסור אלא שהותרו מכללן שבהם לא נאמר חלות היתר במועד עד כמה שהוא בשכר אך במלאכות שמעיקר לא נאסרו שם לא נאמר הגבלה בהיתר ואף בשכר הוא מותר, ודוק' היטיב.

**בדין מכוין מלאכתו באו"נ ומכשיריו**

והנה הבאה"ל לא ביאר כן בטעם היתר מלאכה בשכר באוכל נפש, ורק הביא ראיה שהיתר אוכל נפש מותר טפי כמו שמצאנו גבי מכוין מלאכתו כאמור.

ובאמת יל"ע אמאי באמת אין היתר של מכוין מלאכתו במועד דבר האבד וגבי אוכל נפש ישנו. והיה נראה שמתבאר ע"ד הנ"ל שאוכל נפש מותר מעיקרו ולא בעינן להגיע להיתר מיוחד במועד להתירו וממילא כלפי זה חסר בעיקר האיסור של מכוין מלאכתו שעיקרו לכאו' מצד מה שאין לדחות עסקיו למועד אף שהם מותרים במועד ויעשה קודם המועד, אך זה רק עד כמה שבעינן היתר להתיר המלאכה אך מה שמעיקרא אין שביתת המועד מחייבת לשבות ממנו ממילא שפיר אפשר להבין דלא שייך ביה איסור מכוין מלאכתו במועד ודוק' היטיב.

אך לפי האמור עולה לכאו' שה"ה מכשירי אוכל נפש שהותרו מפרשת היתר יו"ט כמבואר שם ברמב"ן נמי לא יהיה איסור של מכוין מלאכתו במועד. ועי' בשעה"צ סו"ס תק"מ סקכ"ג, שהביא בזה מח' אחרונים שבט"ז וש"א נראה שיש איסור מכוין מלאכתו במועד, אך לדברי השולחן עצי שיטים שם הנידון אינו מצד מכוין מלאכתו אלא מצד אפשר מאתמול במכשירים[[5]](#footnote-6), ועיי"ש בשעה"צ שנשאר בצ"ע אף שסתם במשנ"ב כדברי הט"ז.

ומ"מ לדברי השולחן עצי שיטים יש מקום לדברינו שבאמת נאמר שאף במכשירי אוכל נפש אין דין מכוין מלאכתו במועד ויש רק דין אפשר מאתמול במכשירים וכמו גבי יו"ט, ודוק'.

אך לדעת הט"ז וסתימת המשנ"ב שמפורש שיש דין מכוין מלאכתו במכשירי אוכל נפש ובזה שונה מאוכל נפש, ע"כ הביאור יהיה אחר וכמו שנמצא בלבוש שראו חז"ל להתיר טפי באוכל נפש ולא גזרו איסור מכוין מלאכתו ובזה הוא דווקא בגוף האוכל נפש ולא במכשיריו, עיי"ש.

**בדין אין לו מה יאכל באוכל נפש ובפועל**

והעולה שהבאה"ל לא נחית לבאר כדברי הזרע אמת בביאור האי היתרא דאוכל נפש בשכר וצ"ב במאי פליגי. והיה אפשר לומר דפליגי בסברא שגם אחר כל שיטת הרמב"ן אכתי כל שעושה מלאכה שהיא בכלל מלאכה בשבת ועושה אותה בשכר הוא בכלל האיסור של מלאכת עובדין דחול, ודלא ככל מה שנתבאר בדרכו של הזרע אמת, ועי'.

אך אפשר לבאר עוד, שהנה בסי' תקמב,ב מבואר שמותר לעשות מלאכה לפועל שאין לא מה יאכל בשביל שישתכר וכתב במשנ"ב סק"ו שמותר אף בלא שינוי כמבואר סי' תקלז' סעי' טו'. ושם הנידון גבי מי שאין מה יאכל שוודאי מותר לו לטחון ולקצור וכו' לצורך המועד כדרכו ואפילו יכול לקנות בשוק אין מצריכים אותו אלא עושה כדרכו לצורך אכילתו במועד.

וכאמור הבאה"ל מדמה בין מה שמותר לצורך אוכל נפש לבצור ולטחון כדרכו בלא שינוי לבין מה שהתירו לפועל שאין לו מה יאכל לעשות בשינוי. ולכאו' צ"ב שבסי' תקלז' הוא היתר מעיקר דין אוכל נפש להתיר לעשות מלאכות לצורך אכילה ושפיר לא בעי שינוי, וכאמור שם יש חלות היתר ע"ד הל' יו"ט שלא נאסרו מלאכות לצורך המועד[[6]](#footnote-7) באוכל נפש ושפיר לא בעי שינוי אך גבי פועל שאין לו מה יאכל הוא היתר מיוחד מפרשת היתרי חוה"מ להתיר לפועל לעשות מלאכה באיסור שאינה לצורך המועד רק כדי שיוכל להשתכר במועד.

ונראה שביאר המשנ"ב בכוונת הריטב"א בסי' תקלז' שכתב שיש לעשות בכה"ג בצמצום [וציינו בשעה"צ שם] שגם באוכל נפש כל שיש טרחה יתירה כגון שעושה הרבה או כמה מלאכות היה מקום לאסור במועד ואף באוכל נפש, ומה שהותר בגלל שנוח לאדם בשלו וכעי"ז. וא"כ הוא פרשת היתר של חוה"מ ולא עיקר ההיתר של יו"ט.

והיינו שגם אחר דברי הרמב"ן אך שפיר יכולים להיות סיבות חיצוניות לאסור את האוכל נפש כמו טרחה יתירה וכעי"ז, וא"כ אע"פ שנקטינן שטרחה יתירה מותרת אך בכה"ג אלים טפי שהם כמה מלאכות וכמות גדולה יהיה אסור, ולדינא התירו גם בזה אך הוא כבר היתר מחודש מפרשת היתרי חוה"מ ודוק'.

וא"כ אפשר לומר שהמשנ"ב לשיטתו שדקדק בכל סי' תקלג' שלא הוזכר איסור נטילת שכר, הוא כלפי סעי' זה בעיקר, ולהאמור סעי' זה עוסק לאו דווקא בפרשת היתר של אוכל נפש דיו"ט, אלא באוכל נפש דחוה"מ ואעפ"כ לא הוזכר איסור נטילת שכר, וע"כ גם בכל עניני אוכל נפש אף שאין הם מותרים מעיקרא כמו ביו"ט, בכל זאת כלפי איסור נטילת שכר ראו חכמים להקל בהם טפי, ולכן הוזקק לבאר שהוא מילתא דסברא בכש"כ ממה שמצאנו בדבר האבד, ודוק'.

**היתר תספורת בשכר**

והנה בריש דברינו הבאנו להקשות בדברי הרמ"א סי' רנ"א שהתירו לספר כל היום ומשמע אף בשכר, ומקורו מהכלבו. והקשה המג"א מאי שנא מתיקון בגדים שאסור בשכר וכמבואר גבי חוה"מ לאסור בשכר אף מלאכה הנעשית בהיתר, והבאנו לעיל ישוב המג"א שתספורת שכיח ושונה מערב פסח, וצ"ב.

אך לפי הזרע אמת זכינו לכאו' לביאור חדש, שהנה כתבו הריטב"א והרמב"ן שבכלל היתר אוכל נפש הוא תיקון תכשיטי נשים 'דעשאום כאוכל נפש' וה"ה תספורת מותר מהאי דינא[[7]](#footnote-8) שהוא בכלל תיקוני הגוף, כמבואר להדיא בדבריהם.

ומעתה החילוק ברור שתיקוני בגדים לכו"ע אינו בכלל היתר אוכל נפש כמבואר בדין הדיוט תופר כדרכו שמותר רק מדין שינוי, ולכן הוא היתר מיוחד במועד לצורך המועד ולכן אסור בשכר וכמבואר בסי' תקמב' שכל מלאכות המותרות אסורות בשכר.

אך גבי מש"כ הרמ"א סי' רנ"א להתיר תספורת הוא משום שתספורת מותרת מדין תיקון הגוף וכשאר אוכל נפש וממילא אוכל נפש מותר אפילו בשכר, כמבואר בענינינו, והוא ביאור חדש ונפלא לקושיית המג"א.

ואולי המג"א פליג לדינא על הריטב"א שתספורת לא חשיב תיקון הגוף וכדעת הבאה"ל ריש סי' תקנ"א, וצ"ע. ועוד אפשר שגם אם ננקוט שאוכל נפש מותר בשכר אפשר שמה שאינו גוף האוכל נפש אלא רק 'עשאום' כאוכל נפש זה ס"ל שיהיה אסור אף בשכר [וכעי"ז הסתפקנו במקו"א גבי מכשירי תספורת וקישוטי נשים וכעי"ז שכיוון שהוא רק 'עשאום' א"כ שמא אינו כאוכל נפש ממש לכל הדינים, ועי'].

**בירור דעת הכלבו בער"ש**

והנה בכלבו שם מבואר חילוק בין תספורת מעשה הדיוט למעשה אומן שאסור, וצ"ב, עיי"ש במג"א. ולכאו' מבואר שהכלבו חולק על הריטב"א והרמב"ן שאינו מוגדר כאוכל נפש שהרי באוכל נפש מותר אף מעשה אומן, וא"כ מצאנו לכה"פ כלבו שחולק על דבריהם, ועי' באמת בשולחן עצי שיטים שכתב גבי קישוטי נשים להתיר רק מלאכת הדיוט ולא אומן ודלא כהריטב"א, אך לכאו' לדינא היה לן לנקוט כדברי הריטב"א והרמב"ן המפורשים בעניין זה.

אך אפשר שבאמת אין כוונת הכלבו לחלק בין הדיוט לאומן בסתם, אלא בשכר שכלפי זה יש חילוק שכל שעושה מלאכת אומן בשכר א"כ אף באוכל נפש יש להחמיר, ודוק' היטיב. ועי' לקמיה עוד בדעת הכלבו.

**בירור דברי הכלבו בהיתר שכר לצורך המועד**

והנה בסי' תקמ"א הביא הב"י לדברי הכלבו, שמתיר לצורך המועד אף בשכר, והב"י דוחה דבריו שהוא טעות. ובאמת שני גמרות מפורשות לכאו' דלא כדבריו, ראשית הסוגיא בד' יב,א גבי אוונכרי דריש גלותא שמבואר ברא"ש שהיו עושים מלאכה בהיתר לצורך המועד ובכ"ז אסור רק מצד נטילת שכר, וזה יישב הבאה"ל לפי ביאור הנימוק"י בסוגיא שלדבריו אין מקור לדברי הרא"ש.

וסוגיא שניה היא מד' יח' גבי כותבי תפילין שמותר לעצמו למועד אך אסור בשכר, וכלפי זה הביא הבאה"ל [במוסגר] לדברי הא"ר שכתב ליישב שאף לדעת הכלבו שמותר מלאכה בשכר לצורך המועד מ"מ היינו דווקא במעשה הדיוט ולא במעשה אומן. וממילא גבי כותבי תפילין היינו כתיבה דמלאכת אומן שאסורה בשכר אף לצורך המועד.

אך בבאה"ל כתב שאין בזה דיחוי ליישב דעת הכלבו, שהנה כוונת הא"ר לומר שמעשה אומן חמיר טפי וכלפי זה לא התירו שכר אף לא לצורך המועד. אך מוכח מתוכו לא כך, שהרי גבי כתיבת תפילין מבואר שלעצמו הוא מותר ואף שהוא מלאכת אומן אלא שלאחרים אסור בשכר וא"כ מבואר שנידון האיסור הוא מצד השכר, וא"כ כמו שם מה שמותר לעצמו אסור לאחרים בשכר ה"ה במעשה הדיוט שמותר לעצמו למועד יהיה אסור לאחרים בשכר אף שהוא לצורך המועד, ודלא כהכלבו ולא כישובו של הא"ר ודוק'.

אך אם ננקוט כדברינו בביאור דברי הכלבו גבי תספורת בער"ש, שמה שחילק בין הדיוט לאומן היינו שבאומן איכא שכר ויש לאסור. ואע"פ שהוא תיקון הגוף ועשאוהו כאוכל נפש, ובאוכל נפש קיי"ל שאין איסור לקיחת שכר כמו שהאריך בבאה"ל. וע"כ מבואר שכיוון שדנים באומן הוא חמיר טפי ואף באוכל נפש.

ומעתה יש מקום לדברי הא"ר בישוב שיטת הכלבו גבי חוה"מ שבאמת הכלבו לשיטתו שפיר מצאנו חומר נוסף באומן בשכר ולכן ס"ל שאף שצורך המועד מתיר מלאכה בשכר לאחרים מ"מ כלפי מלאכת אומנות בשכר דייקא חמיר טפי, וכמו גבי אוכל נפש אף מלאכה שמותרת לגמרי מצד עצמה מ"מ כל שאומן עושה אותה בשכר רק אז יש לאוסרה ולא כמו שהשווה הבאה"ל מאומן בשכר לצורך המועד בשכר, שלעולם אין גוף השכר מחשיב את המלאכה להיות אסורה אלא מלאכת האומן בשכר היא היא יוצרת את החומרא, ודוק' היטיב. ----נ"ל שיש לרב עומק טפי בזה ואולי יוסיף כמה מילים---------

**הדינים העולים**

**א. איסור נטילת שכר במועד בעבור מלאכה הוא גם במקום שעושה מלאכה המותרת לצורך המועד. ואמנם נח' הראשונים בטעמא דמילתא האם הוא משום עובדין דחול או משום נראה כעושה שלא לצורך המועד.**

**ב. נראה שעצם נטילת שכר אין בה משום עובדין דחול ומותר לשלם עבור פעולה של קודם המועד או פעולה במועד שנעשתה באיסור-------, והנידון כלפי עצם המלאכה הנעשית לשום שכר ששם יש הפקעה על היתר המלאכה [מצד ההיתרים של המועד] מצד מה שהוא נעשה עבור שכר, ודוק'.**

**ג. יל"ע לדעת המתירים מלאכה בלא טרחה במועד, שתהיה מותרת גם בשכר, ולדינא -------יש לצרף להקל-------[שהרי עיקר דעת המשנ"ב לכאו' מוכח לאסור מלאכה בלא טרחה וא"כ להתיר ואף בשכר זה רק בעוד צירופים----].**

**ד. דעת הנוב"י להתיר מלאכה לצורך המועד אף בשכר אך רוב האחרונים פליגי וכך הכרעת הבאה"ל להחמיר כפשטות פסק השו"ע. אמנם גבי מלאכות אוכל נפש [וכן מכשירי אוכל נפש] דן שהוא קיל טפי ויש מקום טפי להקל, ולכה"פ במקום שאינו מוצא בחינם יכול להקל בשכר וכדעת הריטב"א [ואף שגבי דבר האבד כתב לכתחילה להדר אחר עכו"ם ורק בדליכא סמך כל הריטב"א].**

**ולדברינו נתבארו הדברים באורך שיש מקום גדול לבאר שמלאכת אוכל נפש קיל טפי וכשיטת הרמב"ן[[8]](#footnote-9) [ואף שדנו לבאר להחמיר אף להרמב"ן]. וא"כ בצירוף דעת הכלבו [והנוב"י], כמו שנתבארה בדברינו באורך אפשר לסמוך בשופי על עיקר הכרעת הבאה"ל להקל באוכל נפש [ומכשיריו] אף בשכר, אף שבבאה"ל גופיה אינו מוכרע לגמרי לקולא------------כתבתי כ"ז כי בתחילה סותם להחמיר באוכל נפש כמו הריטב"א רק בדליכא ובסוף נוטה להקל ---יכריע הרב-------.**

**ה. אין איסור מכוין במלאכתו במועד באוכל נפש וכל מלאכה הנצרכת לאוכל נפש אפילו שאינה מלאכת בישול ואפייה אלא אף קצירה וטחינה מותרה להשהותה לעשותה למועד כל שהוא צורך המועד.**

**ו. גבי מכשירי אוכל נפש, נח' האחרונים האם יש בזה איסור מכוין מלאכתו במועד [אמנם גם למקילים יהיה תלוי בגדרי אפשר מאתמול גבי יו"ט], וסתימת המשנ"ב לכאו' להחמיר בזה.**

1. ולא מיבעיא לטעמא דהריטב"א שמוגדר כעשיית מלאכה לצורך חול [וכאמור שכן משמע בלשון רש"י] אלא אף לטעמא דהרא"ש שהוא משום עובדין דחול, היינו בעשיית מלאכה בשכר ולא עצם הנטילת שכר וכאמור. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירו שכן יש להוכיח מדברי הגר"א בביאור דעת הכלבו שנפסק ברמ"א תקמב, א שמותר דבר האבד בשכר, והובא במשנ"ב סק"ד עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת בריטב"א משמע שחולק על הכלבו ואוסר נטילת שכר אף בדבר האבד, וכמו שדקדק שם בבאה"ל. ויש לדון שמא הריטב"א לשיטתו דס"ל שכל האיסור הוא דווקא באופן שאפשר בלא שכר אף בא"א בלא שכר מותר ליטול שכר. א"כ היה נראה שכל דינו דהכלבו אינו, ואין כאן מה לטרוח להיתר מיוחד בדבר האבד לצורך ממון ישראל שהרי כל הדין נעמד רק כלפי היכן שאפשר וממילא שפיר יכלול גם דבר האבד--------לברר יותר----------, ודוק' היטיב. [↑](#footnote-ref-4)
4. א"ה, לכאו' יל"ע האם באמת גדרי האיסור מלאכה בער"ש, וכן האיסור בשכר בער"ש זהה לאיסור במועד-------- [↑](#footnote-ref-5)
5. א"ה, ולענ"ד המעיין היטיב בדברי השעה"צ ישפוט מישרים שבאמת ראיית השעה"צ לזה שאין דין אפשר מאתמול במכשירי אוכל נפש במועד, וכדעת הט"ז, יש לדחות אותה בקל למה דנתבאר בשיטת הרמב"ן [וכמו שביאר הרב בשיעור א' דחוה"מ, עיי"ש].

   וא"כ אף אי נימא שפסק כדעת הט"ז אך יהיה מוכח לכאו' דלא נחית כלל לביאור זה ברמב"ן ואפשר שזה יהיה הביאור בפשוטו אמאי לא נחית לבאר כן נמי בנידון דידן דלא כהזרע אמת [ומהרב שמעתי עוד ע"פ מה שנתבאר בשיעור אחר שמוכח שהרבה ראשונים פליגי על יסוד דברי הרמב"ן ושמא לכן המשנ"ב לא נחית בכל מקום לסברת הרמב"ן בגדר חלות היתר אוכל נפש וע"ע לקמיה שאפשר לבאר במשנ"ב גם אם אזיל כביאור זה בדברי הרמב"ן ודוק']. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואע"פ שהם מלאכות האסורות ביו"ט שהם קודם לישה, היינו רק גבי יו"ט שנאסר מלאכה לימים רבים וזה אינו בחוה"מ, ובחוה"מ כל המותרות לצורך אוכל נפש ואותו גדר של מלאכת או"נ ביו"ט ודוק'. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם צ"ע בבאה"ל שאף שהעתיק דברי הריטב"א גבי קישוטי נשים מ"מ גבי תספורת מיאן בזה בסי' תקלא' והארכנו מזה במקו"א. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להעיר מדקדוק הבאה"ל בדעת הריטב"א גופיה שלכתחילה יש למיהדר אהיתרא אף באוכל נפש, עיי"ש ריש סי' תקמ"ב. [↑](#footnote-ref-9)