חבורה יב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה יב

ולענינינו לענין הגסה עולה דלדעת רש"י נאסרה הגסה גם כשאינו על האש כ"ז שאינו מבושל כל צרכו ולדעת הרא"ש הנה יש לדון האם פוסק כרש"י או כדחייתו דלפי"ז בבישול אין הגסה היכן שהוא כמאב"ד. ובאמת לדעת הרמב"ם דפוסק דיש בישול עד שיהא מבושל כל צרכו וכך הוא עיקר הפסק אז אסור להגיס מדאוריתא עד שיהא מבושל כל צרכו. והנה המהרש"ל רצה לבאר ברש"י דגם כוונתו משום צובע ויש לעיין במה נוגע מה שכתב דבמבושל הוי בישול. ומה בא להביא דוגמא לדבר ואפשר דהביא ראיה דפעולת ההגסה הגם שהיא לא עושה פעולה בדבר עצמו אלא מקרבת זה נחשב בישול וממילא גם בצבע זה נחשב צביעה.

והנה יש עוד שני נידונים בהגסה. נידון אחד מהו הפסק והפסק הוא דעד שהוא מבושל כל צרכו שייך בו הגסה כדעת רש"י והרמב"ם. והמהרי"ל כתב דאפילו כשהוא מבושל כל צרכו עדיין חישינן להגסה והקרבנן נתנאל והתפארת שמואל ביארו דזהו גזירה מבושל כל צרכו אטו אינו מבושל כל צרכו. ובכל בו מבואר דבעודו על האש נאסרה הגסה גם כשהוא מבושל כל צרכו וחייב. ועיין שער הציון אות קלו דסבר דדיבר דווקא באינה מבושלת כל צרכה והמג"א סבר דאסר גם בקדירה שהיא מבושלת כל צרכה והנה השער הציון הכריע כדברי המגן אברהם דהמעיין בכלבו יראה להדיא דדיבר במבושלת כל צרכה: ובאמת היה שייך לדון דשם הוא כתב על לערב דבר שנתבשל לפני שבת לכלי בשבת ומשמע שהוא לא אסר בנצטנן וכדעת הרא"ש. וכתב שאסור ליתתו בכלי על גבי האש שיש חשש שמא יגיס ויתחייב ומבואר דהגם דמשום מבשל לא חשב שיתחייב מכל מקום טען שיתחייב משום מגיס אפילו שהוא מבושל כל צרכו אמנם באמת יכלנו להבין את כוונת הכלבו דהרי כאן הוא נצטנן ואע"פ דעצם הבישול אינו נחשב מבשל אבל מגיס דבר שנתקרר בדבר שנתחמם לגרום שלכולו יהיה חום שווה הקר עם החם אולי באופן זה חייב מדאוריתא אמנם במגיס תבשיל שנתבשל כל צרכו והוא רק מגיס בו מעולם לא עלה על דעת הכלבו לחייב באופן זה.

ובאמת השעה"צ תמה על דברי הכל בו מהו הביאור ומדוע יתחייב בהגסה כיוון שאין בישול אחר בישול. והפמ"ג כתב דצ"ל דהגסה פועלת יותר מבישול והחזו"א כתב דזהו תיקון הדבר על ידי ריסוקו ובזה נחשב מבשל. ור' שמואל אוירבך טען שיש חלקים שנשארים קרים אפילו שכלל התבשיל מבושל ור' משה כתב את הדבר המסתבר יותר דע"י שהוא מערב את התבשיל נהיה חומו שווה וזה מעלה ותיקון בתבשיל וזהו הביאור בכל בו. אמנם לדרכינו הביאור הוא דרק באופן שעירב דבר קר עם דבר חם שם מבואר בכלבו דיש בו הגסה ויותר מזה לא מצינו. ![](data:image/x-emf;base64...)

נידון אחד האם הגסה יש כשאינו על האש דהריטב"א כתב דהגסה היא רק כשהוא על האש וביאר דמה שנאסר אלא אם כן הוא מבושל כל צרכו הוא משום גזירה.. ומה שהוזכר הגסה גם כשאינו על האש זהו משום צובע והנה התוספות גם ביארו דהוי צובע. והמהרש"א ביאר דזהו מטעם דאין הגסה כשאינו על האש. אמנם ברש"י ורמב"ן ורשב"א ורא"ש. ועוד מבואר דאפילו אינו על האש יש בו הגסה. אמנם בדעת הרמב"ם משמע דדוקא כשהוא על האש יש בו הגסה אלא דהכס"מ ביאר שאין זה כוונתו אמנם הלח"מ כן נקט בדעתו דלא הוי הגסה אם אינו על האש וכן משמע מדברי הכל בו

ועוד נידון לגבי חשש הגסה מדוע לא חיישינן להגסה בעססיות ותורמסין. הרמב"ן תירץ ג' תירוצים או דרק הגסה ראשונה חיישנן למגיס ולפי"ז אין היום נידון של מגיס ובאמת יש לעיין ברמב"ן האם דווקא הגסה ראשונה או דכל זמן שלא התבשל ההגסה הראשונה פועלת אבל משמע דבאמת ההגסה הראשונה ולפי"ז באופן שלא עשה כלל הגסה באמת יאסר. אמנם לא חיישינן להגסה דרך שנייה דאין נפק"מ משום שחשש חיתוי כולל יותר ולפי"ז נפק"מ במקום שאין חשש חיתוי יהא חשש הגסה. ודרך שלישית הוא דלא חיישינן להגסה רק בצבע ולא בבישול דבאמת כן יש הגסה בבישול רק דלא חיישינן לזה.

והרמב"ם כתב בפ"ג דאסור להכניס מגריפה בעוד הכלי על גבי האש. והנה משמע מדבריו דגם כלי נאסר ובאמת בקושיית הרשב"א מבואר דהוי דאוריתא דהקשה דלפי הסוגיא יהיה קשה איך יהיה מותר להוציא מכלי בכף. ומשמע דזהו ממילא נלמד מהגסה. אמנם השער הציון הביא דמהמגיד משנה והכלבו משמע דהוי דרבנן. וכן הכריע ולא הביא כלל את הרא"ש והרשב"א שבדבריהם משמע דהוי דאוריתא. והנה הרמב"ם משמע דהוא גם אסר כף כשהוא על האש. וכן הרמב"ם לא חילק דווקא באינו מבושל כל צרכו ומשמע ברמב"ם דעל כל פנים מדרבנן נאסר אפילו במבושל כל צרכו להוציא בכף כשהוא על האש. אמנם הכסף משנה למד בדבריו דעל האש לאו דווקא אלא כל זמן דהוא בכלי ראשון. ובזה אסר להוציא בכף וכן למד בדבריו דהאיסור הוא רק כל זמן דהוי בישול ולא היכן דהוא כבר מבושל והלחם משנה פליג וסובר דהאיסור הוא רק כשהוא על האש וגם משמע דבזה נאסר אפילו במבושל כל צרכו. והפשטות הוא כדבריו והאו"ש רצה לטעון דהרמב"ם אסר גם כשהוא לא על האש בהגסה ואינו סובר כהריטב,א דהגסה היא רק כשהוא על האש אלא דכשאינו על האש אין זה פסיק רישא שיוגס ורק כשהוא על האש הוי פסיק רישא.

והנה מה עולה להלכה לגבי דיני הגסה ומתי חיישינן להגסה. השולחן ערוך שי' שיח אות יח אסר להוציא בכף גם כשאינו על האש כל זמן שאינו מבושל כל צרכו אבל במבושל כל צרכו התיר. והרמ,א כתב דיש להזהר בכל אופן ומשמע בין על האש בין לא האש בין במבושל כל צרכו בין בכף בין בהגסה וביאר דזה כהמריויל דגזרו בכל ענין. והמשנ"ב טען דגם מי שרוצה להחמיר זה רק בכף ועל האש דשם חוששין לכל בו או בכף ושלא האש ולא מבושל כל צרכו ששם חוששין לרש,י שלא על האש הוא בישול וכף גזירה דרבנן או כל צרכו והגסה כשלא על האש משום גזירה אטו אינו כל צרכו אבל כף ולא על האש ומבושל כל צרכו אין שום טעם לגזור. והביא שלהלן התיר בסי' שכא לרסק שזהו הגסה דבר שמבושל כל צרכו ולא על האש וכאן אסר. והנה אם כף זה דאוריתא כמבואר ברשב"א וברא,ש אז כן יש מקום להחמיר את החומרא של הרמ"א כשאינו על האש משום גזירה ויתכן דאפילו לא משום גזירה משום ששייך לצרף את שני השיטות את הכל בו עם הרש"י דיש הגסה גם כשלא על האש והכלבו אפשר שסבר כהריטב"א אבל אין זה ענין אחד וממילא יש לאסור גם כשלא על האש ושייך כזה חומרא ואין זה מוכרח טענת המשנ"ב והביאור הלכה דאין מקום להחמיר. ויש מקום להחמיר ובפרט לפי איך שלמדנו את הרא"ש בדעת רש"י שאוסרים הגסה גם במבושל כל צרכו וכן משמע מלשונו של הטור בסימן רנ"ב שכתב שאסור להגיס בקדירה ולא חילק בדרגת הבישול של הקדירה ורק דיש מקום לדחוק שלא הוצרכו לפרש שאין איסור הגסה אם מבושל כל צרכו דפשיטא דבדבר שהוא מבושל ורותח לא שייך בו בישול אמנם מכלל פשטות לא יצא אלא דלא הוזכר כף ומכל מקום ניתן לפרש את דברי רבינו ירוחם שאין טעמו כפי הבנת הביאור הלכה והאחרונים דהוי הרחקה בעלמא אלא כהבנתינו ברא"ש ואז נאסר בכל גוונא ואפילו אינו על האש ואפילו בכף.. אלא דבאמת יש לדון האם זהו ספק דאוריתא או ספק דרבנן דלכאורה לפי הכל בו חייב מדאוריתא ובאמת לפי דרכינו לא אמר כן הכלבו בכל הגסה ולכן לא יהיה איסור להוציא בכף. ואז זהו נידון דרבנן. ועוד דלכאורה זהו אינו מתכון ולא הוי פסיק רישא ולכאורה למעשה יוצא דלהוציא בכף מקדירה זהו ספק דרבנן ולא ספק דאוריתא. אמנם עכ"פ בוודאי שכדאי וראוי לחשוש למגן אברהם שאמר דלא להוציא בכף היכן שאפשר.

האבני נזר מביא בשם הר"א מקוטנא דלא נאמרה הגסה אלא בתבשיל לח אמנם במים לא נאסרה הגסה ולמעשה מביאים שנחלקו רבי משה והגרשז"א במרק שיש בו חתיכות ואינו מוציא את החתיכות האם באופן זה נחשב הגסה או לא.

ולמעשה לפי הרמ"א מבואר דלא להוציא בכף של מרק לכלי של מרק אלא לשפוך לכלי הגשה ומשם להוציא. ובשם ר' ניסים קרליץ בחוט השני חשש בכלי שני ויד נכוית בו גם להגסה. אמנם החזו"א נקט שעדיף להוציא בכף אפילו כשהדבר על גבי אש במבושל כל צרכו מאשר לעשות חזרה לבלעך שלדעתו אינו נחשב גרוף וקטום ובשם הרב אלישיב אומרים שעדיף להרים ביד ולהוציא בכף שאז אינו עג האש ואם אי אפשר אז בבלעך עדיף להעביר שלא יהא כנגד האש ואז להוציא בכף. דלא חששו גם לכלבו וגם לכף שזה דרבנן כף ועד כדי כך לא חששו.

והשתא דאמר מר גזירה שמא יחתה בגחלים האי קדירא חייתא שרי לאנוחי ע"ש עם חשיכה מ"ט כיוון דלא חזי לאורתא אסוחי אסח דעתיה מיניה ולא אתי לחתויי בגחלים. והנה יש לעיין במכוון דלא חזי לאורתא האם המכוון הוא דלא יהא חזי לאורתא כשיעור מאב"ד. או דאפילו אם לאורתא יהא חזי כמאב"ד אבל כיוון שאין עיקר דעתו לאוכלו אלא כשהוא מוכן ממש לאכילה ובע"ש הוא חי ממש שאז אינו ראוי כלל לאכילה וגמר הכנתו שיהא ראוי לאוכלו לכתחילה יהא מוכן רק למחר משום כן הוא מסיח דעתו מהתבשיל. והנה הגדר של קדירא חייתא מבואר בזה מחלוקת הפוסקים מה הדין בקדירא שהתחילה להתבשל ולא הגיע לשיעור מאב"ד דדעת הב"י דהיא נחשבת בשיל ולא בשיל ואין בה היתר של קדירא חייתא. ורק שלא התחיל לבשל כלל נחשבת קדירא חייתא והט"ז בסק"ח והשעה"צ רנ"ג אות י"ג הביא שכן מורין לשונות הראשונים. ומצינו ברשב"א כאן שהביא בשם ר"ה גאון שצונן גמור נאסר לשים בבין השמשות והיינו טעמא דעססיות ותורמסין משא"כ קדירא חייתא שהיא חמה אלא שלא התחילה להתבשל הותרה. עכ"פ מבואר דקדירא חייתא הותרה אפי' היא חמה. וזה מוכרח דהרי א"א לצמצם ליתן לפני שקיעת החמה באו' שאפי' לא יתחמם . ומכל מקום כתב החזו"א דהשיעור שנחשב כאי' התחיל להתבשל זה אם התבשיל הגיע לשיעור של יד סולדת בו שראינו שיש שחששו מארבעים מעלות ורשז"א אמר שזהו ארבעים וחמש מעלות. אז זה כבר נקרא שהתחיל להתבשל ואין היתר של קדירא חייתא.

והנה יש לדון בהיתר של קדירא חייתא האם שורש ההתר הוא כל שלא אתי לחתויי ולמשל דבר שבע"ש יהא מבושל אבל הוא ממעט לבשל שעדיין לא יהא מבושל עד למחר האם יהא היתר של קדירא חייתא וכן להפך מה הדין קדירא חייתא אבל שממהרת להתבשל. האם יהא היתר שקבעו גדר שקדירא חייתא הותר שהייתה. או דלמא בעינן לתרוויהו גם קדירא חייתא וגם שלא ימהר להתבשל עד למחר.

והמ"ב רנ"ג סעיף ט כתב דההתר הוא רק בבשר חי שאינו יכול להתבשל לצורך סעודת הלילה אמנם ירק ושאר קלי הבישול לא נאמר בו ההתר של קדירא חייתא. אמנם ברש"י הביאו"ל סוס"י רנ"ד דייק שההתר נאמר גם בירקות.

והנה עדיין יש לדון שבירקות מעיקרא לא נאמר היתר של קדירא חייתא אמנם מה הדין בבשר חי אלא שהוא מבשל אותו באופן שיהא מבושל ללילה. האם למעשה קבעו גדר של קדירא חייתא או שלמעשה תלוי גם בזה שלא יהא מוכן לסעודת הלילה. והחזו"א התיר באבר חי וטען שכך היתה התקנה. והנה בפשטות לפי"ז בדבר שלא יהא מוכן לסעודת הלילה אבל הוא כבר מבושל לא יהא היתר. הרמב"ם בפי' המשנה בתחילת פרק כירה כתב דבר חי כגון בשר או ירק. וכתב שהטעם הוא שמסיח דעתוממנה כמו קדירה חייתא אמנם הרמב"ם ביד כתב שההתר הוא דווקא באבר עיין בכס"מ שכתב לדון שההיתר הוא משום מסיח דעתו וזה עצמו ששם דבר חי הוא מסיח דעתו. ויש לדון שמסיח דעתו הוא רק במטיל אבר חי לתבשיל אמנם בתבשיל חי שם באמת בעינן דבר שלא יתבשל ורק במטיל לתבשיל מוכן דבר חי אז אמרינן שהוא מסיח דעתו ויש לעיין בזה. המאירי כשהביא את חידושו של הרמב"ם כתב בשר או ירך.

למעשה הט"ז כתב שלא להתיר רק בשר חי וכמו שכתב הרמב"ם בחיבורו ולא להתיר ירק וכן פסק הביאוה"ל.

והנה הביאו"ל כתב דההתר אינו רק אם יהיה מוכן למחר אלא גם אם יהיה מוכן לאחר גמר סעודתו גם קיים ההתר והלשון בביאור הלכה אם אין דעתן של בנ"א להמתין בסעודתם כל כך ויש לעיין האם זה תלוי בכל אחד כפי מה שהוא או שזה תלוי במציאות הרגילה דאם יש אנשים שאוכלים בשעה זו אז על זה גזרו וגם אם אחד ימהר בסעודתו מכל מקום שאר האנשים עדיין אוכלים וכל זמן שהוא הדרך המצויה לאכול בלילה גזרו ויש לעיין בזה ומטו משמיה דהרב אלישיב. בספר שבות יצחק שאמר שאע"פ שהמצווה לאכול מיד שבאים מביה"כ מכל מקום יש שמאחרים וכן מאריכים בסעודתם ולכן עדיין כשעברו כמה שעות בלילה נחשב עדיין זמן אכילה. ומשמע מדבריו שאין זה תלוי בכל אחד אלא תלוי במציאות הרגילה ולפי"ז גם אדם שקיבל שבת מוקדמת לא יהא מותר לו ההיתר של קדירא חייתא.

והנה לפי החזון איש שייך גם היום את ההיתר של קדירא חייתא בבשר שכך קבעו ולא אסרו כמבואר בחזו"א סי' ל"ז סקכ"ב ועיין חזו"א סי' לו סק"ג. אמנם בביאוה"ל ד"ה מסיח וכן הביאו בשם הגרשז"א והגרי"שא. דתלוי האם יהיה מוכן לסעודה בלילה ותלוי בגמר הסעודה. ויש לעיין האם זה תלוי בגמר האכילה של המנה העיקרית או כל זמן שהאוכל על השולחן או אפילו במנה האחרונה ובדרך כלל זה לוקח שלוש ארבע שעות. מהשקיעה וזה אולי נוגע במי שעושה שבת מוקדמת שגמר סעודת

הביאו"ל הביא מחלוקת האחרונים באופן שאינו עומד להשתמש באוכל בליל שבת ואין דעתו רק למחר האם יש היתר באופן שכן ימהר להתבשל והביא דמעיקר הדין נאסר.

רק בדיעבד לא נאסר שיש לסמוך לגבי דיעבד אמנם זה רק אם אינו רגיל כן דאם רגיל כן אין לו היתר ונאסר האוכל גם בדיעבד. והנה הם דיברו אפי' באופן של בשיל ולא בשיל אמנם יש לדון בדבר שהוא חייתא רק יהיה מבושל כבר לסעודת הערב ואין דעתו שיהא מבושל רק למחר.

והנה יש לדון האם נאמר היתר קדירא חייתא כלפי חזרה והלח"מ משמע שהביא מהגאונים דהיתר זה נאמר כלפי חזרה והנה אם יסוד האיסור הוא מיחזי כמבשל אדרבה קדירה חייתא היא יותר טעם לאסור אמנם אם יסוד האיסור הוא משום חשש חיתוי וכדחזינן בתוס' אם כן מובן סברת הגאונים אלא דבאמת בלשון הגמ' משמע שרק הותר מע"ש ולא בשבת ויש לעיין לפי התוס' מה הסברא דלכאורה גם בחזרה לא נאמר חשש חיתוי. ואפשר היה לדון שקבעו גדר. והגדר הוא ע"ש ואפשר שיש בזה טעם שהנה בנותן בע"ש מועיל קדירא חייתא משום שזה מתפרש שהוא מסיח דעתו ממנה בשבת ובשבת מסתלק מלהיות עסוק בבישולה מה שאין כן בנותן בשבת אפילו קדירא חייתא אז אין מסיח דעת מהקדירא בשבת ונאסר. ובזה עצמו שנותן בשבת אין זה נחשב מסיח דעת ונאסר. ובשו"ע לא הוזכר היתר של קדירא חייתא לגבי חזרה אלא לגבי שהייה.