פרק שמיני משוח מלחמה
קטגוריות: ש_ס / כח סוטה / סוטה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק שמיני משוח מלחמה**

**במשנה ולא על אחיכם** בבאר שבע כתב שמשוח המלחמה אומר את הפסוקים שכתובים בתורה כלשונם, והדרשות שאומרת הגמרא כאן הן רק דרשות של התנא. ובספר המצוות (קצ"א) ובחינוך (תקכ"ו) כתבו – שהכהן היה מוסיף על הפסוקים דברים אחרים שמעוררים את העם למלחמה. והמנחת חינוך (שם) הקשה מדוע אין איסור "בל תוסיף". ואולי יש ליישב ע"פ המבואר בתוס' בד"ה משוח – שמצוות כהן משוח מלחמה היא להתרות בעם, ולא מצווה לקרוא את הפסוקים. ואם כן המצווה יכולה להתקיים בכל הסוגים של דברי התראה.

**שם לא יהודה על שמעון** מהרש"א כתב שהסיבה שהוזכרו השבטים הללו, אע"פ שהמלחמה שמתוארת בפסוק היא בין יהודה לבין (השבטים שבראשם) אפרים – הוזכרו יהודה ובנימין מכיוון שהמשנה נשנתה בימי בית שני, ואז כל השבטים גלו מלבד יהודה ובנימין, וגם נחלת שמעון הייתה בתוך נחלת יהודה, ומסתמא גלו וחזרו עמהם. ותוס' יו"ט ביאר – שכאשר יהודה נלחם עם עשרת השבטים, מסתמא נלחם בשבט הקרוב אליו, ולאחר שנלחם עליו, מסתמא שמעון נלחם עם בנימין שהיה בן בריתו של יהודה.

**שם וילבישום** מהרש"א ביאר שהסיבה לכפילות "הלבישו מן השלל וילבישום" באה להשמיע שהלבישו אותם משלהם.

**שם אל ירך לבבכם מפני צהלת סוסים וכו'** מהרש"א ביאר – שדרשו את כל הדברים שאמרו להם לא לירא מהם מכפילות הלשונות (ולא ממשמעות המילים).

**שם מפני קול צווחות** ברש"י בע"ב מבואר שעובדי כוכבים היו צווחים בקולם קודם המלחמה[[1]](#footnote-1).

**בגמרא שנאמר ודבר ולהלן אומר משה ידבר** במשנה מבואר שהדיבור של משוח מלחמה אל העם הוא בלשון הקודש, אך לא מבואר האם גם מה שהשוטרים משמיעים או אומרים הוא בלשון הקודש או בכל לשון והרש"ש (לעיל בדף ל"ב) כתב – שאותם דברים אינם בלשון הקודש. ודייק כך גם מלשון רש"י שם. והמנחת חינוך (תקכ"ו) הסתפק בזה, וכתב שמלשון המשנה שהזכירה שצריך "לשון הקודש" רק לגבי מה שאומר המשוח בעצמו, משמע ששאר הדברים אינם בלשון הקודש.

**והקרן אורה** כתב שהדבר יהיה תלוי במקור הדין שצריך לשון קודש, שאם המקור הוא ג"ש של "ודבר" כשיטת הבבלי, אפשר ללמוד ג"כ שדברי השוטרים הם בלשון הקודש (כי גם לגבי השוטרים כתובה לשון של דיבור), ואם המקור הוא כמש"כ בירושלמי (הובא בתוס') – מ"נגישה נגישה", ייצא שרק דברי המשוח בעצמו הם בלשון הקודש. ובאמת שיטת הירושלמי (ח' א') היא ששוטר משמיע בכל לשון.

**שם מ"ש שמע ישראל** רש"י ביאר שהדיוק הוא מכך שהתחיל בלשון הזו (ובמזרחי הוסיף – שהלשון מיותרת מכיוון שכבר כתוב "ואמר להם"). ומהרש"א כתב שמלשון "מאי שנא", משמע שהדיוק הוא משינוי הלשון – שבכל הפרשה מדבר בלשון רבים, וכאן אומר "שמע ישראל" בלשון יחיד.

**שם אפילו לא קיימתם אלא ק"ש** מהר"ל (בגור אריה ובחידושי אגדות כאן) ביאר – שיש סגולה מיוחדת במצווה של ק"ש – שמורה שהוא אחד ואין עוד מלבדו, ואם כן הוא גובר על הכל, ובזכות זה שדבקים בו יכולים לגבור על האומות. ובתורה תמימה כתב (וכ"כ מהר"ץ חיות) שיתכן שרשב"י הולך לשיטתו (במנחות צ"ט ב) – שאפילו אם קרא אדם ק"ש שחרית וערבית קיים "והגית", ולכן מצווה זו יכולה להציל במלחמה, כי תורה מגנא ומצלא.

**רד"ה קלגסים – חילות** הרמב"ם גרס "עקלגסין", ופירש שאלו מקלות שמכים איתם על אבנים והן נתזות ומכות בעקבי האנשים והרכב. והערוך פירש שזה קול חיילות.

**בד"ה דומיא – שהשוטר ממונה לנגוש את מי שיצוה השופט** בבאר שבע הקשה על רש"י – מדוע שוטר נקרא "ממונה", והרי אין לו שום שררה, והוא עושה רק מה שהשופט אומר לו. וכתב – שהכוונה כאן לשרים המושלים מגזירת משטרי הארץ (והממונה עליהם הוא המלך ולא השופט). והביא ראיה מלשון התרגום, שלגבי "שופטים ושוטרים" תרגם "דיינין ופורענין", ולגבי "ודברו השוטרים" הוא תרגם "ודברו סרכיא".

**שם בספר – כשיצאו מארצם** המאירי הביא שהיו שגרסו "שופר" – והכוונה שהיו תוקעים בשופר בשעה שיצאו מארצם.

**תוד"ה משוח – משום דזוטרי מיליה** בספר באר שבע הקשה – שבמסכת שבת מצאנו שיש עניין להתחיל בדבר ש"נפישי מיליה" (לגבי הוצאה – כמבואר שם בתוס' בדף ב' בשם ריב"א שחביב לתנא להשמיע דבר שיש בו הרבה פרטים[[2]](#footnote-2)). עוד הקשה – שיותר נפישי מיליה של משוח מלחמה, כי הרבה עניינים בפרק עגלה ערופה לא קשורים לדין של עגלה ערופה. ותרץ להפך מתוס' – שפתח במשוח מלחמה מכיוון שנפישי מיליה.

**שם וא"ת ליתני לעיל פרשת משוח מלחמה** בספר באר שבע כתב שקושיית תוס' לא קשה, מכיוון שיתכן שהמילה "פרשת" במשפט "פרשת עגלה ערופה ומשוח מלחמה", נסובה גם על משוח מלחמה.

**שם שהרי לא נתנה משום מצות קריאה וכו'** בבאר שבע הקשה – שכתוב במשנה גם "פרשת סוטה", אע"פ שגם שם דברי הכהן לאישה הם התראה ולא מצות קריאה. ועוד – ששיש דברים כמו "מקרא בכורים" וחליצה, שלא נתנו משום התראה ואע"פ כן לא נקראו "פרשת".

**בד"ה הכי – אלא בגין דכתיב בה אמירה כר' עקיבא דאמר לשונות כפולים** במלא הרועים כתב (ע"פ קרבן העדה) שהמשפט הזה נכתב לא במקום, וצריך לגרוס אותו אחרי התירוץ של "דכתיב בה אמירה", והגמרא תרצה שהמקור להצריך לשון הקודש הוא מכפילות הלשון "ודבר" "ואמר". וע"ז הקשתה שהדרשה הזו מתאימה רק עם שיטת ר"ע.

**שם [ו]מסתברא דלא בתר דמתקן להון וכו'** במלא הרועים ביאר – שכוונת הירושלמי לומר שמסתבר ש"ופקדו שרי צבאות" (שנאמר בפסוק מאוחר) הוא לפני "ונגש הכהן", ומילת "דלא" היא במשמעות של אלא.

**דף מ"ב:**

**שם שמעו דברי מערכי המלחמה וחזרו** הכסף משנה (מלכים ז' ב') הבין מדברי הרמב"ם – שאומרים להם לחזור פעמיים, בספר – אומר להם שיחזרו כשעורכי המלחמה יאמרו להם, ובמלחמה עורכי המלחמה אומרים להם לחזור בפועל. וביאר הלחם משנה שמה שהכריח את הרמב"ם לפרש כך הוא סדר המקראות – שהדיבור לחוזרים מערכי המלחמה נאמר לאחר "אל ירך לבבכם". ובאמת בתוספתא (פ"ז הי"ח) מבואר כך – שבספר אומר להם שישמעו דברי כהן, ובמלחמה אומר "מי האיש הירא וכו'".

**שם ואין איש אלא הקב"ה** מהרש"א דן אם הדיוק הוא מלשון "איש" – שלא אמר "ברו לכם מכם" אלא "ברו לכם איש". או שהדיוק הוא ממה שאמר "וירד" אע"פ שעמד בהר, ומשמע מזה שדבריו אמורים כלפי מעלה – לירד מן השמים ולהילחם עמו.

**שם לבטלן מק"ש שחרית וערבית** מהרש"א ביאר – שמכיוון שמבואר במשנה שהזכות שעומדת לישראל במלחמה היא זכות ק"ש – רצה לבטלם ממנה. ומהר"ל כתב שמכיוון שמציאותו הייתה נגד השי"ת, רצה לבטל אותם מיחוד שמו.

**שם כנגד ארבעים יום שנתנה בהן תורה** רש"י פירש שהתעכבו מלקבלה, ומהרש"א פירש שכח הטומאה עומד כנגד הקדושה, וכמו שניתנו ארבעים יום לכח הקדושה, ובהם קבל משה את התורה, כך נתנו ארבעים יום לכח הטומאה שבהם גלית חרף. (ומ"מ כוח הקדושה גובר כי משה עמד בימים ובלילות). עוד יתכן שרצה לבטל אותם מתורה ארבעים יום, כנגד ארבעים יום שקבלו את התורה.

**שם שמבונה מכל מום** רש"י פירש שהיה מתוקן ונאה. ומהר"ל פירש – שכל בניינו היה ממומים מכיוון שהיה עצם החסרון.

**שם בינוני שבאחיו** מרש"י משמע קצת שהיה בינוני בגיל וכ"כ גם בתורת הקנאות. דברי מהרש"א משמע שלא היה הכי ארוך ולא הכי גוץ.

**שם עשוי כבנין** הערוך פירש שהיה גדול כמו בנין, ומהרש"א פירש שהיה חזק כמו בנין.

**שם בר מאה** מהרש"א כתב שיש לזה רמז במילת בנים – שאפשר לקרוא אותה "בא נים" – שבא ממאה אנשים, כי הגימטריא של נים היא מאה.

**שם שהכל דשים** מהר"ל ביאר – שלדברי הכל כוחו של גלית נבע מהזנות והתועבה של אמו, ונחלקו רק איזה דבר הוא גנאי גדול יותר, האם שהפקירה את עצמה כבהמה, או שהפקירה את עצמה כדרכה. כי דבר שלא כדרכו לא נחשב כ"כ זנות.

**שם יולדו להרפה בגת** מהרש"א העיר, שאע"פ שמפורש במקרא שערפה הייתה מואביה, מ"מ בניה נולדו בגת שבארץ פלישתים, וגם כשכתוב ששבה מחמותה, לא מוזכר ששבה לשדה מואב.

**שם סף ומדון וכו'** עיין במהרש"א (בד"ה כתיב) שהוכיח מהמקראות שכל הגיבורים הללו נפלו בידי בניה של רות, מלבד סף שנפל בידי סבכי הנחושתי, שלא מוזכר שהיה מבניה של רות.

**שם יבואו בני הנשוקה** מהר"ל ביאר – שבכך שנשקה לה, רואים שהייתה ראויה להידבק בה, ואם כן הפרישה שלה מורה על התנגדות לבני הדבוקה. ולכן בניה יפלו ביד בני הדבוקה, כי המתנגדים יפלו זה ביד זה.

**שם מכאן שאסור לספר בשבחן וכו'** הקרן אורה הקשה שהאיסור לספר בשבחם נלמד כבר מהפסוק "לא תחנם" ותרץ שקמ"ל שאע"פ שלומדים משבחו על מעלתו של דוד, אסור לספר בשבחו.

**שם שעשוי כשובך** רש"י בדברי הימים ביאר – שהיה גבוה כמו שובך.

**שם נשפך לפניו כקיטון** רש"י בדברי הימים פירש – שהיה שופך דמים כמים.

**שם חד אמר ישיחנה מדעתו[[3]](#footnote-3) וחד אמר ישיחנה לאחרים** הסיפא של הפסוק "דאגה בלב איש ישחנה" היא "ודבר טוב ישמחנה", וכתב מהרש"א שגם הסיפא תתפרש באופן שונה לפי כל אחד מהם, שמי שדרש "ישיחנה מדעתו", יפרש – שע"י זה שיעסוק בתורה שהיא דבר טוב, הוא ישמח, ומ"ד "ישיחנה לאחרים" יפרש, שאותם אחרים יאמרו לו עצה טובה (כמש"כ רש"י ביומא) וזה הוא "דבר טוב".

**רד"ה וחזרו – ירא ורך הלבב** בבאר שבע העיר – שרש"י לא דק, מכיוון שבהמשך הגמרא מבואר ששוטר הוא זה שאמר שירא ורך הלבב יחזור, ולא משוח מלחמה.

**בד"ה וירד – משמע עלי שהוא יגבר** מהרש"א כתב שפירוש רש"י דחוק, וביאר – שדרך מי שמפחד לעמוד במקומו, ומי שאינו מפחד – הולך לצד שכנגד, ומצאנו כיו"ב במקרא לגבי יונתן (שמואל א י"ד) שבא עם נערו למחנה פלישיתים, ואמר שאם יאמרו לו לעלות אליהם, זה יהיה אות שינצחו. וגלית אמר "וירד אלי" מכיוון שסופו היה שדוד ילך אליו.

**בד"ה ואידך – מ"מ פתיחת פיו לרעתו** מהרש"א ביאר – שפיו הכשילו בכך שלא אמר "והכני" בלשון ספק (ואמר לשון "ואם" רק על "יוכל להילחם").

**בד"ה ארבע – שתי בכיות משתי עיניים** מהרש"א ביאר – שיש רמז במקרא לארבע בכיות, כי כתוב "ותשנה" ולא "ותשאנה", ודורשים "ותשנה" במשמעות של שתי בכיות, וכתוב גם שבכו עוד, ורואים שהייתה עוד בכיה.

**תוד"ה מפני – ויש אומרים אלו בגדי כהונה** בקרן אורה מבואר ש"יש אומרים" סוברים כמו מ"ד בירושלמי שהיה ארון אחד. ועיין **בחידושי הגרי"ז** שהקשה – איך לובש שמונה בגדים מחוץ להר הבית (ובמדרש תנחומא פרשת חקת מבואר שכהן שלובש בגדי כהונה בחוץ סופג את הארבעים). וביאר שם – שלבישת בגדים של כהן משוח מלחמה, הוא דין לבישה בפני עצמו לעניין שאלת אורים ותומים. (ביומא ע"ג –מבואר שמשוח מלחמה לא משמש בשמונה בגדים ורק נשאל באורים ותומים בשעה שלובש אותם).

**שם זה שיוצא עמהן למלחמה היו בו שברי לוחות** הרמב"ן על התורה (דברים י' א') כתב שמ"ד הזה בספרי הוא דעת יחיד, וסתמא דהש"ס, שאומר בכל מקום ש"לוחות ושברי לוחות מונחים בארון" חולק עליו, וסובר שהארון שעשה משה נגנז (הוכיח שם שנגנז כי אנה יעמוד הארון הזה שעשה משה, והרי בקדש הקדשים היה ארון אחד, ולא מצאנו גם ששלמה הכניס שני ארונות לקודש הקודשים)[[4]](#footnote-4). **ותוס' הרא"ש** כתב (וכ"כ תוס' בעירובין ס"ג:) – שמה שמצאנו בכל מקום ש"לוחות ושברי לוחות מונחים בארון" זה רק מימי שלמה ואילך, שאז הייתה מנוחת עדי עד. ומימי שלמה היו מוציאים למלחמה את הארון של משה שהיו מונחים בו רק השם וכל כינויו (ולא שברי לוחות).

**שם ובירושלמי אמרינן ארון אחד היה** דברי הירושלמי מובאים במלואם בתוס' הרא"ש – ובאמת יש שם מחלוקת האם היה שם ארון אחד או שניים. ומובאות שם ראיות לשני הצדדים.

**דף מ"ג**

**בגמרא אותם אלו סנהדרין** מהרש"א ביאר שדרשו "אותם" על סנהדרין מכיוון שהם שקולים כנגד כל ישראל.

**שם זה ארון ולוחות** רש"י על החומש כתב ש"כלי הקודש" הם ארון וציץ.

**שם אלו השופרות** מהרש"א כתב שהוא אינו יודע את פירוש הגמרא, כי למלחמה לקחו חצוצורות ממש של כסף כמו שמפורש בתורה – ומדוע נקט ש"חצוצרות" הם שופרות. **הרמב"ן** בתענית (י"ד) הסתפק האם הגמרא כאן לא דקדקה בלשונה – והתכוונת לחצוצרות, או שתקיעה בחצוצרות נאמרה רק כאשר האויבים צרים עליהם בארץ כמו שמשמע מהפסוק "על הצר הצורר אתכם" אבל במלחמה שבחו"ל היו תוקעים בשופרות ולא בחצוצרות[[5]](#footnote-5). **הרש"ש** תרץ שנשתנה שמן של החצוצרות כמו שמצאנו בשבת (ל"ו) ששמן של החצוצרות השתנה לשופר.

**שם לא לחנם הלך פנחס וכו'** מהרש"א כתב – שהברייתא הזו חולקת על הברייתא הראשונה שאמרה שהלך מכיוון שהיה משוח מלחמה. וכתב שכך משמע גם ברש"י על החומש. וטעם אחר שדווקא פנחס הלך מובא ברש"י בחומש (במדבר ל"א) - שמכיוון שהתחיל במצווה להרוג את כזבי.

**שם ליפרע דין אבי אמו** מהר"ל כתב – שהכוונה איננה כפשוטו שבא לקחת מהם נקמה, כי כבר נשכחה שנאתו וקנאתו, אלא ביאור דברי הגמרא כאן הוא שפנחס נלחם במדין מכיוון שמדתו הפוכה ממדתם – שהם היו פרוצים בעריות, והוא היה גדור ביותר – וזו מידה שירש מיוסף אבי אמו. ומכיוון שגם יוסף היה גדור בעריות המדינים שהיו להפך מזה התנגדו לו, ולכן מכרו אותו.

**במשנה שנפלה לו יבמה** הכסף משנה (מלכים ז' ז') כתב – שחוזר דווקא באופן שנפלה לו יבמה בלי שעשה מעשה. אבל קידש אשה לאחר י"ב חודש (ולא אמר מעכשיו), והתקדשה לו בזמן המלחמה לא כל הימנו להפקיע את עצמו מחיוב המלחמה (דייק כך מלשון הרמב"ם שם).

**שם המחזיר גרושתו** קשה – כי הדין של "חדשה" נאמר רק על נושא אישה, שאינו זז ממקומו, ולא על מי שרק קידש. והמנחת חינוך (תקכ"ו) כתב – שלומדים משם לכאן, אך כתב לפי זה – שאם החזיר גרושתו מן האירוסין, כן חוזר, כי אם היה נושא אותה לא היה זז ממקומו.

**שם גרושה וחלוצה** איסורה של חלוצה הוא מדרבנן, ולכאורה היה אמור לחזור כשאירס אותה, מכיוון שהיא ראויה לו מדאורייתא, והיה מקום לומר ששנה אותה בדרך אגב כמו במקומות אחרים. אולם הרמב"ם (מלכים ז' ח') פסק שגם כשאירס חלוצה אינו חוזר. ותוס' יו"ט ביאר – שאינו חוזר מדברי סופרים. **ורע"א** על המשניות הביא מהריטב"א (מכות י"ג), שמכיוון שחכמים הסמיכו את איסור חלוצה על הפסוק, הוא בכלל איסור דאורייתא. **והרש"ש** הביא מהב"ש – (קע"ז ג' - לגבי מצות "ולו תהיה לאשה") שמכיוון כל איסורי דרבנן נדרש מ"ושמרתם את משמרתי", גם חלוצה נחשבת כאישה שאיננה ראויה מדאורייתא ולכן אינו חוזר.

**שם בת ישראל לממזר** בקידושין ע"ו: מבואר שלפי ר' חנינא בן אנטיגנוס ממזר אינו יוצא למלחמה מכיוון שכתוב "והתיחשתם בצבא המלחמה" וצ"ל שהמשנה כאן היא לא כמותו, ובמנחה חריבה כתב שמדובר בממזר דרבנן.

**שם אף הבונה בית על מכונו** בתוספתא מבואר שרבנן חולקים וסוברים שחוזר בכה"ג, וכ"כ הרמב"ם בפירוש המשנה. והמשנה למלך (מלכים ז' ח') הסתפק האם גם הם יודו שאם מכר בית וחזר ולקחו אינו חוזר כמו שמחזיר גרושתו אינו חוזר, או שדווקא שם אינו חוזר מכיוון שכתוב "חדשה", אבל אם מכר וחזר וקנה חוזר. והקרן אורה הביא ראיה מהירושלמי[[6]](#footnote-6) שחוזר גם כשמכר וחזר וקנה.

**בגמרא כהן מדבר וכהן משמיע** הרמב"ם (מלכים ז' ג') כתב שכהן משוח מלחמה היה מדבר וכהן אחר היה משמיע, ובבאר שבע כתב שמקור דבריו הוא מכך שנקט "כהן מדבר וכהן משמיע" ולא "כהן מדבר ומשמיע".

**שם כהן מדבר ושוטר משמיע** יתכן שהטעם שציוו בכזו צורה – שמפקדי הצבא השמיעו את דברי הכהן, הוא כדי לתת לחיוב לחזור אופי של חובה צבאית, ולא רק של מצווה דתית.

**שם יכול שאני מרבה בית שער וכו'** הגמרא בסוכה (ג) והירושלמי כאן (ה"ד) מיעטו גם בית שאין בו ד' על ד'.

**שם ר' אליעזר ב"י אומר בית כמשמעו** הר"ש מדסוי פירש – שכוונתו להצריך דווקא בית רגיל שמיועד לגור בו. ובמלא הרועים ביאר שלשיטתו צריך בית בלא שם לוואי.

**רד"ה שפטפט – זלזל וכבש אותו** הרשב"ם בב"ב (ק"ט:) פירש – שהתריס ונלחם כנגד יצרו.

**בד"ה תרי – מדלא כתיב פוטאל** הרשב"ם בב"ב (ק"י ד"ה פוטיאל) הביא עוד פירוש - שהדיוק הוא מכך שכתוב "בנות" בלשון רבים.

**בד"ה חמשה – דבהכי הוה כרם** משמע שחוזר רק כשנוטע את חמשת האילנות בצורת כרם, אך אם הם מפוזרים אינו חוזר. אולם בתוספתא (ז' י"ח) מבואר שאפילו אם נוטע חמשה אילנות בחמש עיירות חוזר. וגם הלחם משנה (מלכים ז' ו') הבין בדעת הרמב"ם שלא צריך שהנטיעות ינטעו בצורת כרם.

**בד"ה מי האיש – דמצי למיכתב מי אשר** רש"י פירש שריבו לוקח מייתור המילה "איש" הרש"ש כתב שהדרשה היא מייתור המילה "אשר". ועיין שם שהקשה על דרשת הגמרא פה מדרשת הספרי לגבי הפסוק "כי תבנה בית חדש", אולם לפי גרסת הגר"א שם לא קשה קושייתו.

**דף מ"ג:**

**בגמרא כגון דעבד תשובה ויהב דמי** הלחם משנה (ז' ז') כתב – שמכיוון שקיי"ל כמו ר"ע (שמפרש "ירא ורך הלבב" כמשמעו), לא צריך להעמיד את המשנה באופן שיהב דמי, ואם יהב דמי הוא כלוקח שאינו חוזר. והקרן אורה כתב – שגם ר"ע מוכרח להעמיד את המשנה באופן שיהב דמי, כי אם גזל ולא שילם, אין שום צורך לומר שאינו חוזר – שהרי הבית אינו שלו.

**ועיין במרחשת** (יאוש ה' ג'-ד') שהעמיד את דברי הגמרא כאן דווקא בגזלה שנשתקע ממנה שם הבעלים – וקודם ששילם, היו לו בה קנייני גזלה, ולכן היה צד שיחזור עליה אלמלא הפסוק, ואפשר להחשיב שבאה לידו באיסור. אבל בסתם גזלה – אם נתן דמים דינו כלוקח, מכיוון שהיא כפקדון אצלו עד שמשלם, (ולדבריו אין הכרח שר"ע יסכים שבאופן שנתן דמים אינו חוזר).

**שם מנין לרבות.. אפילו משאר מינים** הקרן אורה כתב, שהתנא של המשנה, שסובר שחוזר גם על שאר מינים בהכרח סובר כמו מ"ד שדין רבעי נוהג לא רק בכרם, כי אם נוהג רק בכרם, לא שייך "ולא חללו" על שאר מינים.

**שם יכול שאני מרבה הנוטע ארבעה אילני מאכל** הקרן אורה כתב – שמוכח מכך שצריך פסוק למעט ארבעה אילני מאכל לא כמו שיטת "גאון" שהובאה בר"ן בר"ה (ב) שדין כרם רבעי נוהג רק בחמש נטיעות[[7]](#footnote-7). כי לשיטתו פשיטא שלא חוזר על ארבע נטיעות, מכיוון שכתוב בפסוק "ולא חללו".

**שם ואחד המבריך** הגמרא לא תרצה את הסתירה לגבי מבריך. ובאמת מצאנו סתירה גם בדין מבריך לגבי ערלה, כי בבריתא שמובאת בר"ה (ט:) כתוב שהברכה חייבת בערלה, ובספרא (קדושים ג' ה') כתוב שהברכה פטורה מערלה. והר"ן בר"ה (ב) חילק בין אופן שההברכה יונקת מהאילן, שאז היא פטורה מערלה, לבין אופן שאינה יונקת, שאז היא פטורה. והמאירי חילק באותו אופן לגבי חזרה מהמלחמה, שמבריך חוזר באופן שחייבת בערלה (כלומר כשחתך את ההברכה או כשהיא אינה יונקת מהאילן). **והרש"ש** הבין שתירוץ הגמרא לגבי הרכבה, מתרץ גם את הסתירה ביחס להברכה. ועיי"ש שנדחק למצוא אופן שעבר איסור בהברכה.

**שם כאן בהרכבת איסור** הרמב"ם (מלכים ז' ו') כתב שגם גוזל כרם אינו חוזר. וצ"ל לשיטתו שגם גזל כרם מתמעט מ"חיללו", והתנא לא אמר את זה בפירוש, מכיוון שהוא כבר השמיע לגבי בית שבית גזל מתמעט מ"ולא חנכו", וה"ה שכרם גזול מתמעט מ"חיללו".

**שם** תוס' הרא"ש הקשה מדוע כאן הגמרא כאן לא אמרה "לימא דלא כר' יוסי הגלילי", ותרץ שדווקא לעיל גבי גוזל בית, הגמרא הבינה בס"ד שלא עשה תשובה, מכיוון שלא החזיר את הבית. אבל לגבי הרכבת אילן, אין ראיה שלא עשה תשובה, מכיוון שאין חיוב לעקור את הכלאים. והאיסור לקיים כלאיים נאמר רק כשמנכש ומחפה[[8]](#footnote-8). עוד כתב – שמכיוון שאיסור הרכבת אילנות נלמד מאיסור הרבעת כלאי בהמה, לומדים משם ג"כ שמותר לקיים כלאי אילנות. **ומהרש"א** תרץ שיתכן שלא עשה איסור כשהרכיב, אלא האריס שלו הרכיב.

**שם האי הרכבת היתר היכי דמי[[9]](#footnote-9)** הקרן אורה העיר – שהקושיה הזו היא קושיה על המשנה, ולא על תירוצו של רב חסדא, והיה ראוי יותר שהגמרא תביא לאחר תירוצו של רב חסדא את התירוץ השני על הסתירה בדין מרכיב, ורק לאחר מכן לבאר את המשנה.

**שם ואין בה דין ערלה** הבאר שבע כתב – שמהסוגיה כאן יש תשובה ניצחת על מש"כ האבן עזרא, ש"חיללו" זה מלשון מחולות. כי כאן רואים שדורשים "חללו" במשמעות של חילול, ואם אין דין ערלה ורבעי אינו חוזר.

**שם תיפוק ליה משום ילדה ראשונה** בשו"ת בית אפרים (או"ח נ"ז) הביא את קושית אחיו – מדוע הגמרא לא נקטה אופן שהילדה שהרכיב עליה הייתה גזולה, וענה לו – שאם לא עשה תשובה, נמצא שהאילן לא שלו, ופשיטא שאינו חוזר (כי אם עיקר הנטיעה שייך לנגזל זה גרע מכרם של שותפים), ואם עשה תשובה, חוזר מצד האילן עצמו. ובשו"ת שואל ומשיב (תליתאה ב' ט"ו) כתב שמכיוון שבכה"ג ההרכבה יונקת מגזל, פשיטא שאינו חוזר עליה, אפי' אם שילם את דמי האילן, כי בשעת ההרכבה באה לידו בגזל.

**שם ילדה שסיבכה בזקנה** תוס' הרא"ש ותוס' במנחות (ס"ט:) הקשו מדוע נקט "ילדה" והרי דינו של ייחור מאילן זקן שווה לדינו של ייחור מנטיעה, ותרצו בשם רש"י[[10]](#footnote-10) שגם ייחור מזקנה נחשב כמו "ילדה", כי אם נוטע אותו צריך למנות מחדש שנות ערלה. והסיבה שכינה אותו "ילדה" הוא כדי שנדע שמדובר על ביטול לענין ערלה. **ותוס' הרא"ש** הביא בשם הירושלמי, שדברי ר' אבהו אינם אמורים לעניין הרכבה, אלא לעניין אילן נטיעה שענפיה הסתבכו בזקנה קודם שהשרישה. וכתב שלפי זה מובן מדוע נקט "ילדה", כי בזקנה שמחוברת לקרקע לא שייך ביטול.

**שם לעולם ילדה בילדה.. וכגון דנטע לסייג** המאירי הביא מחלוקת – האם גם באופן שהרכיב ילדה בזקנה והזקנה ניטעה לסייג ולקורות יתחייב בערלה, שהרי האילן שהרכיב בו איננו אילן מאכל, ומחשיבים את ההרכבה כנטיעה חדשה[[11]](#footnote-11), או שבכה"ג לא יהיה דין ערלה. **ובאמת** הצד השני יותר מובן, כי כל הסיבה לחייב כשהרכיב באילן שעומד לסייג ולקורות, היא מכיוון שמהניא בו מחשבה, ובזקנה העומדת לעצים ולקורות לא מהניא מחשבה, וגם אם יחשוב לאכול ממנה פירות, היא לא תתחייב בערלה.

**שם דנטע.. לסייג ולקורות[[12]](#footnote-12)** הרש"ש הקשה מדוע המשנה חלקה בין אילן מאכל לאילן סרק, והרי גם באופן שנוטע אילן מאכל לסייג ולקורות, כמו שנוטעים אלין סרק, אינו חוזר. ואולי יש ליישב שאורחא דמילתא שנוטעים אילן מאכל לצורך מאכל.

**שם מידי דהוה אעלו מאיליהן** באתוון דאורייתא (כ"ג) ביאר – שאע"פ שבאופן שנטע לסייג הייתה כוונה הפכית – לא לשם פירות, וכאשר עלו מאיליהן לא הייתה שום מחשבה בשעת הנטיעה, הגמרא מביאה משם ראיה, מכיוון שפשוט לה שיש כח במחשבה לפירות להוציא מידי המחשבה הראשונה, וכל הצד לפטור מערלה היה מכיוון שהמחשבה חלה מכאן ולהבא ולא משעת הנטיעה, ולזה אייתי שפיר ראיה מעלו מאיליהן.

**שם כרמו לא קרינן** המילה "כרמו" לא מופיעה בפסוקים, וקשה מנין לגמרא שלא חוזרים על כרם של שותפים, ואולי לומדים את זה מ"נטע". ויתכן שלומדים את זה מהמילה "ביתו" שמשמע ממנה שלא חוזר על בית השותפים, ולומדים מבית בבנין אב לכרם.

**שם** לגבי בית השותפים – עיין בבאר שבע שהביא מהירושלמי מחלוקת האם בבית משותף, שיש לכל אחד מהשותפים מקום שמיוחד לו חוזרים[[13]](#footnote-13).

**שם במבריך אילן בירק** מהרש"א ביאר – שהסיבה שהגמרא כאן לא מקשה מדוע האילן לא בטל לירק, מכיוון שאלו שני מינים חלוקים ולא שייך ביטול.

**שם ה"נ נטע כמשמעו** קשה – כי בברייתא מבואר שממעטים מרכיב מ"ולא חיללו". ובשו"ת הריב"ש (רפ"ג) תרץ שאע"פ שהוא לומד "כרם" כמשמעו, הוא לא היה דורש "נטע" כמשמעו אלמלא היה גילוי לדרוש כך במילה "חללו" (צ"ל שכוונתו היא שבמילה "נטע" כלולה הברכה והרכבה יותר מאשר שאר אילנות במילה "כרם"). **ובמלא הרועים** הקשה – שעד כמה שמוכרחים לומר בדעת רבנן ש"חיללו" ממעט נטיעת איסור, מדוע לומר שר' אליעזר בן יעקב יחלוק על זה..

**שם ילדה פחותה מטפח חייבת בערלה** בחידושי אהל משה כתב פירוש חדש – שלא מדובר על פירות הנטיעה עצמה, אלא על אופן שהרכיב בה נטיעה אחרת. שלא נותנים לה דין של ילדה בזקנה, מכיוון שזה נראה כנוטע בארץ. והביא ראיה לדבריו מהירושלמי.

**שם כולה כרם קלא אית ליה** החזון איש (כלאים י"א י"א) כתב ששיעור כרם לענין זה הוא ג' על ג' גפנים. שזה השיעור היחיד של כרם גדול שמצאנו (בנוגע לדינים אחרים במסכת כלאיים כמו מחול הכרם).

**שם אמר ר' אלעזר בן יעקב.. ולא היא** עיין בתוס' בכתובות מ"ד שכתב שאם אמורא אמר מימרא בשם תנא, היא נחשבת רק מימרא ועדיף לפשוט ספק של הגמרא ממשנה או ברייתא.

**שם חורגתא הגדילה בין האחין** עיין בתוס' ביבמות כ"א שהביא מחלוקת לגבי ההיתר לשאת את חורגתו.

**שם שעשאן גורן** רש"י (כאן וגם בברכות מ:) כתב – שהחיוב במעשר הוא אפי' אם העני עשה גורן. ובגליון הש"ס שם העיר שרש"י בב"ק (צ"ד) כתב – שרק אם בעל הבית (ולא העני) עשה גורן מלקט שכחה ופאה הם מתחייבים. ובפאת השולחן (ה' ל"ה) ביאר – שדברי רש"י בב"ק אמורים בעיר, אבל בשדה לכ"ע גורן מחייב. ובדרך אמונה (תרומות ב' בציון ההלכה רי"ח) כתב שיתכן שכוונת רש"י בב"ק היא שדרך העני לעשות גורן בעיר ולכן המירוח שלו לא מחייב.

**שם ילדה הפחותה מטפח אינה מקדשת** החזון איש כתב, שמ"מ חייב להרחיק את הזרעים מהגפנים הללו לכל הפחות ששה טפחים – כשיעור הרחקה של זרעים מגפן יחידית.

**רד"ה קלא – כמאן דאמר.. שאין ערלה נוהגת בנטיעה אחת** רע"א בגליון הש"ס (ברכות ל"ה) ציין לדברי רש"י כאן, וכתב על דבריו – "וצע"ג". ובתשובה קע"ו ביאר שכוונתו לתמוה על מש"כ רש"י שמ"ד "כרם רבעי" סובר שאין דין ערלה בשאר אילנות. כי כל מחלוקתם היא רק ביחס לנטע רבעי, אבל על ערלה נוהגת בכל עץ מאכל כמו שמצאנו לגבי פלפלים. ובאמת בעל המאור בברכות ג"כ נחלק על רש"י וכתב שלכ"ע נוהג דין ערלה אפילו בנטיעה אחת.

**וביאר בבאר שבע** שלפי הראשונים שסוברים שלכ"ע ערלה נוהג אפי' באילן אחד, הסיבה שנקטו "שנים כנגד שנים ואחד יוצא זנב" הוא כדי להשמיע רבותא, שאפי' כזה דבר לא נחשב "כולה כרם". (ודייק כך גם מלשון הרמב"ם).

**בד"ה אינה – ונראה לי דקסבר.. קנבוס ולוף אסרה תורה** הבאר שבע העיר שלא משמע מדברי הפוסקים והמפרשים שדין המשנה אמור רק בשאר מינים ולא בקנבוס ולוף, וכתב שנראה שדין זה בכלל שיעורים שהם הלכה למשה מסיני. וכ"כ הכסף משנה (כלאים ד' ו'). **והחזון איש** (כלאים י"א י"א) הוסיף – שהסיבה שלא מנו את הדין הזה של ילדה הפחותה מטפח יחד עם הדברים ששיעורם בטפח, הוא מכיוון שבכרם גדול יש איסור כלאיים אפי' בכרם שגובהו פחות מטפח[[14]](#footnote-14).

**דף מ"ד**

**בגמרא מת תופס ד"א לטומאה** המרכבת המשנה (טומאת מת ו' ט') כתב בדעת הרמב"ם, שחכמים רק אסרו להיכנס לד' אמותיו משום טומאה, אבל אם עבר ונכנס - הוא לא נטמא. והביא ראיה לזה, מכך שהרמב"ם לא הביא את ההלכה של "מת תופס ד"א" בהלכות טומאת מת, אלא רק בהלכות אבל.

**שם** עיין בהלכות קטנות לרא"ש (בסוף מנחות טומאה סימן ח'), כתב שאם יש מחיצה של י' טפחים בינו לבין המת, לא צריך להרחיק ד"א. **והביא** בשם רבנו יונתן – שדווקא מת שלא נקבר תופס ד"א, אבל אם נקבר, כשמציינים אותו מספיק להרחיק משהו, והביא ראיה לדבריו מהגמרא במו"ק (בדף ה: שאומרת שאין מעמידים ציון במקום טומאה, ומשמע שדי בהרחקה כלשהי ולא צריך להרחיק ד' אמות), והרא"ש שם דחה – שדברי הגמרא אמורים דווקא ביחס לקבר של בנין שיש לו מחיצות ד"ט.

**שם מידריד** רש"י גרס "מדדי" מלשון "מדדה", והיעב"ץ קיים את הגרסה שלפנינו ופירש "מרדי" מלשון מדרון, כמו "מדרי דבבל מהדרי מיא לעין עיטם" (שבת קמ"ה":).

**שם אשר ארס אחד המארס את הבתולה וכו'** תוס' יו"ט כתב שהלימוד הוא מכך שלא כתוב "אשר אשה ארס". אך הרש"ש הקשה – שלגבי אלמנה וגרושה, לא צריך ריבוי מיוחד, כי גם הן בכלל אשה, ושומרת יבם באמת צריכה ריבוי מיוחד, אבל א"א לרבות אותה מ"ארס" מכיוון שהיא נפלה מעצמה. וכתב שבאמת אין כאן שום ייתור לרבות אלמנה וגרושה, ולכן הגמרא שינתה את לשונה ולא אמרה "אין לי אלא בתולה וכו'". וביישוב השאלה – מנין לרבות שומרת יבם - כתב שיתכן שמרבים אותה מהמילה "אשר", או מג"ש "אשה אשה" מ"כי יקח איש אשה".

**שם ואפילו חמשה אחים ומת אחד** הרש"ש הקשה מדוע לא השמיע את הדין הזה ברישא לגבי יורש – שאם ירש בית (או כרם) במלחמה חוזר. ובאמת על הברייתא לא קשה קושייתו, כי עיקר החידוש שהיא באה להשמיע זה ש"אפילו חמישה אחים חוזרים", ואת זה לא היה שייך להשמיע ביחס לכרם ולבית, מכיוון שגם ירש עם עוד אחים אינו חוזר מכיוון שזה בית השותפים. **ולגבי** המשנה אפשר ליישב – שהיא נקטה "אפי' שמע שמת אחיו" ולא "שמת אביו" מכיוון שכאשר מת אחיו חוזר בכל גוונא, ואם מת אביו חוזר רק במידה ואין לו אחים שירשו אתו את הבית או את הכרם.

**שם לא יקח ולא יחלל** הדרשה של רבא[[15]](#footnote-15) נאמרה לגבי כהן גדול. והבאר שבע ביאר – שלומדים כהן הדיוט מכהן גדול בגזרה שווה – כמו שלמדנו (בקידושין ע"ז:) בגזרה שווה שמחלל את זרעו ואת אשתו[[16]](#footnote-16).

**שם לעולם אינו חייב עד שיבעול** בע"ב מבואר שלשיטת ר' יוסי הגלילי חוזר אפילו אם מתיירא מעבירות דרבנן. והקרן אורה דייק לפי זה מכאן, שאין אפי' איסור דרבנן בקידושין, כי אם היה אפי' איסור דרבנן – זה היה נחשב ש"מתיירא מעבירות שבידו".

**שם למדה תורה דרך ארץ** היעב"ץ ביאר שהכוונה איננה שעני לא ישא אישה, אלא שאם יש לו כסף – צריך לקנות קודם בית ולאחר מכן לשאת אישה (וכך מבואר שם במהרש"א שדברי הגמרא אמורים במי שיש לו). וכתב שבאמת עני שאין לו לא בית ולא אישה, גבאי צדקה צריכים קודם לשכור לו בית, ולאחר מכן להשיא לו אישה.

**והקרן אורה** דייק מלשון התוספתא כאן - "נתמנתה לאדם פרנסה יקח לו בית חזרה נתמנתה לו יקח לו שדה חזרה ונתמנתה לו יקח לו אשה", שגם באופן שאין לו מספיק כסף, מחויב לשאת קודם אשה.

**שם שיבנה בית ויטע כרם** הרמב"ם (דעות ג' י"ג) הפך את הסדר וכתב שקודם יקבע לו מלאכה המפרנסת אותו, ואח"כ יקנה בית דירה. והכסף משנה תרץ (וכ"כ עוד אחרונים) – שכך שהגמרא לא אמרה "ואחר כך יטע כרם", כמו שאמרה "ואחר כך ישא אישה" – רואים שהגמרא לא מדברת כאן על סדר המעשים. ואם כן יש לנו ללמוד ממה שאמרה התורה – בפרשת הקללות, שקודם ייטע כרם. (שם הסדר הוא אישה, בית, כרם וכמו שלגבי אישה ובית הפסוק שם נקט סדר הפוך, ה"ה לבית וכרם). **והחתם סופר** (אבן העזר ב קנ"ה) הוסיף עוד – שמדברי הכהן אין ראיה שצריך להקדים בניית בית לנטיעת כרם, מכיוון שהכהן דיבר על חילול כרם, אבל באמת יתכן שנטיעת הכרם קדמה לבניית הבית.

**שם וכן אמר שלמה בחכמתו** בבאר שבע הקשה – שלכ"ע[[17]](#footnote-17) משלי נאמר ברוח הקודש, ומדוע ייחסו את החכמה לשלמה.

**שם בחוץ מלאכתך זה בית** מהרש"א ביאר שכוונת הדרשה היא שיעשה במקום שהוא חוץ – מלאכה, שעל ידה יהפוך אותו לבית ופנים.

**שם דרוש וקבל שכר** המאירי כתב שהכוונה היא שישפיע (מתורתו) לזולתו. ומהרש"א ביאר – שהכוונה שיעסוק בחכמה העיונית, וצריך שיקדמו לה מעשים טובים, כי כל שיראתו קודמת לחכמתו חכמתו מתקיימת.

**שם יצא מחזיר גרושתו** בשו"ת מהרי"ט (א' ס"ד) הקשה – מדוע הגמרא כאן הוצרכה למעט מחזיר גרושתו מ"חדשה", ולא מיעטה אותה מ"כי יקח" כמו לעיל בדף י"ב (לגבי עמרם שהגמרא הקשתה "ויחזור מבעי"). ותרץ – שיתכן שכאן כתוב "יקח" מכיוון שהתורה רוצה להשמיע שמדובר על נישואין ולא על אירוסין.

**שם לעבור עליו בשני לאוין** הרמב"ם בספר המצוות (לאוין שי"א) כתב – שאע"פ שעוברים בשני לאוין, לא מונים את שני הלאוין כשתי מצוות. והרמב"ן שם הקשה עליו – שמי שמוציא את החתן לספק מים ומזון עובר רק על "ולא יעבור עליו", וכאשר מוציא אותו למלחמה עובר בלאו נוסף, ונמצא שהלאו השני לא בא רק לחזק את האיסור אלא להוסיף עליו. והמגילת אסתר כתב בדעת הרמב"ם – שגם כאשר רק מספק מים ומזון, עובר על "לא יצא בצבא".

**שם המנחת חינוך** (תקפ"ב) הקשה – מדוע הרמב"ם (סנהדרין י"ט) לא מנה את הלאוין הללו בכלל הלוקים. ובתורת הקנאות ביאר – שמכיוון ששייך לעבור על הלאו גם בדיבור בלי מעשה, אינו לוקה עליו. ובחזון יחזקאל (ז' י"ג) כתב שמכיוון שהאיסור איננו מעשה היציאה למלחמה, אלא העדרו מביתו ומניעת השמחה מאשתו, זה לא נחשב לאו שיש בו מעשה. **עוד** כתב המנחת חינוך שם – שמלשון הפסוק "לא יצא בצבא", משמע שהחתן עצמו ג"כ עובר על האיסורים הללו.

**במשנה ר' עקיבא אומר.. כמשמעו** הרמב"ן על התורה (דברים כ' ח') כתב – שלדעת ר' עקיבא הבטחת ה' שיעשה נס במלחמה, לא תתקיים במי שהוא ירא אחרי הבטחת הכהן ואינו בוטח בה' כראוי.

**שם לפיכך תלתה וכו'** הרמב"ן (דברים כ' ח') ביאר – שלשיטתו יתפרש "פן ימות במלחמה" – פן יחשוב בשעת המלחמה שימות, ולא שהתורה התירה לו לחזור מחשש פן ימות.

**שם וחלוצה** תוס' יו"ט כתב – שגם מי שיפרש במשנה לעיל שנקט "חלוצה" בדווקא, אע"פ שהיא אסורה מדרבנן, יודה כאן שנקט "חלוצה" בגלל שיגרא דלישנא, שהרי לשיטת ר' יוסי חוזר רק אם מתיירא מעבירות דאורייתא. וכ"כ מהר"ץ חיות (בגמרא).

**שם ואחרים מאחוריהם** הירושלמי מקשה – שבפסוק כתוב "בראש העם" ומנין שהעמידו שוטרים גם מאחוריהם, ותרץ בשני אופנים – או שיש יתור בפסוק, או ששני הכיוונים נחשבים "בראש", כמו בחבל שיש לו שני ראשים.

**שם וכשילין של ברזל** הערוך מבאר שהכוונה לקרדומות (גרזנים).

**שם לקפח את שוקיו** במרומי שדה כתב – שיש רשות להרוג את מי שנס, מכיוון שיש לו דין רודף (ודין רודף נאמר גם באופן שרודף בשגגה).

**רד"ה כלפי – ויאהיל[ו][[18]](#footnote-18) (ו)כנפיו על חלל הפתח** קשה – כי לא מובן מדוע ייטמא אם יאהיל על הפתח, ומדוע דווקא עם כנפיו. והיה לו לומר שמכיוון שהפתח צר - חוששים שיאהיל על מעל הכוכים.

**בד"ה שמחדשין – שאינו מתקיים** בירושלמי (יומא ה' ב') כתוב, שכהן גדול היה מתפלל ביום הכפורים על אנשי השרון שלא יעשו בתיהם קבריהם. ולשיטת רש"י הסיבה שהתפלל עליהם הוא בגלל מה שמבואר פה שבתיהם עלולים ליפול.

**בד"ה בשבוע – בשמיטה** והמאירי הביא פירוש אחר – שהלבנים בשרון אינן נדבקות זו לזו, וצריך לחדשן תמיד. ולפירוש הזה הכוונה היא לשבוע ממש.

**בד"ה מעמידין – שאם יפול אחד מן הנלחמים וכו'** המאירי כתב – שזקיפים הם גיבורי חיל המעמידים את העם בזקיפה לרוב אבירות לבם ושלמות הנהגתם. ומשמע שבעצם זה שמעמידים אותם בראש העם, גורמת לכך שלא יפלו בשעה שיראו אותם.

**דף מ"ד:**

**במשנה ואומר וינוסו וכו'** בתוס' יו"ט ביאר – שאת הראיה מהפסוק הראשון – "נס ישראל.. וגם מגפה וכו'" אפשר לדחות, כי שם לא כתוב שהניסה הייתה סיבת המגפה, ויתכן לבאר שם שהיו שני מעשים נפרדים, שגם נסו וגם נפלו. ועיין שם שביאר בעוד אופנים מדוע המשנה הוצרכה להביא עוד ראיה.

**שם חתן מחדרו וכו'** זו היא לשון הפסוק ביואל (ב' ט"ז) - "יצא חתן מחדרו וכלה מחפתה", והרד"ק שם ביאר בשני אופנים מה הכוונה ב"חופתה", או שזו מילה נרדפת לחדר שהזכיר ברישא, או שהכוונה לתכשיטים שחופים את הכלה.

**שם וכלה מחפתה** החינוך (מצוה תר"ג) כתב – שמצות זכירת מעשה עמלק אינה נוהגת בנשים מכיוון שאינן בנות מלחמה. וקשה – שפה מוכח לכאורה שהנשים יוצאות למלחמה. והרדב"ז (ז' ד') כתב – שמכיוון שהחתן יוצא מחדרו, ממילא הכלה יוצאת מחופתה, עוד כתב (וכ"כ הרש"ש כאן) שאינן יוצאות להלחם, אלא לבשל ולאפות לאנשי המלחמה. והמרחשת (א' כ"ב ו') כתב שדברי לא נאמרו ביחס למלחמת כיבוש הארץ, וגם נשים חייבות בה מצד מצות יישוב ארץ ישראל. ודייק כדבריו מלשון הגמרא כאן שאמרה "מלחמת יהושע לכבוש" ולא "מלחמת יהושע להלחם שז' אומות" מכיוון שבמשנה מבואר שגם כלה יוצאת מחופתה[[19]](#footnote-19).

**בגמרא שח בין תפילה לתפילה** רש"י פירש שהעבירה היא שלא בירך על תפילין של ראש אע"פ ששח. ותוס' הרא"ש הקשה, שמלשון הגמרא משמע שהעבירה היא מה ששח, ולא מה שלא בירך, ופירש – שחוזר אפי' אם בירך מכיוון שגרם לברכה שאינה צריכה[[20]](#footnote-20).

**שם וחוזר עליה מעורכי המלחמה** הרא"ש (הלכות קטנות הלכות תפילין ט"ו) כתב – שנקטו דווקא את העבירה הזו מכיוון שעל שם קיום מצות תפילין שתקנו יתקיים באנשי המלחמה וטרף זרוע אף קדקוד. ובבאר שבע כאן הקשה עליו – שהירושלמי נקט דוגמא של "שח בין ישתבח ליוצר", שם לא שייך הטעם של הרא"ש. עוד הקשה שחוזרים לפי ר' יוסי הגלילי על כל מצווה דרבנן[[21]](#footnote-21). וביאר שנקטו את העבירה הזו לרבותא – שאע"פ שמפסיק בין שתי מצוות נפרדות, צריך לחזור. ומאותה סיבה הירושלמי נקט דוגמא של "בין ישתבח ליוצר" שגם אלה שתי מצוות נפרדות.

**שם לימא ר"ע היא ולא ר' יוסי הגלילי** שיטת הרמב"ם (מלכים ז' ט"ו) היא שיש אזהרה שלא לפחד במלחמה, והקשה המנחת חינוך (תקכ"ה בקומץ המנחה) על דבריו מהגמרא כאן, שמבואר בה שמי שמתיירא צריך לחזור דווקא לפי ר"ע ולא לפי ר' יוסי הגלילי. ולשיטת הרמב"ם צריך לחזור גם לפי ר' יוסי הגלילי מכיוון שעובר עבירה במה שמתיירא. ובקהלות יעקב (ו) יישב בשלושה אופנים – או שעובר על הלאו רק כשמתיירא מחמת המלחמה, אבל אם טבעו שמתיירא מקול קרנות אפי' שלא בשעת מלחמה אינו עובר בלאו. עוד תרץ – שהאזהרה לפחד היא רק בשעת המלחמה, וכאן מדובר כשמתיירא קודם המלחמה. עוד תרץ שעובר על הלאו רק באופן שמביא את עצמו לידי פחד, ולא שם את בטחונו בה' (מחמת שרואה את גודל מחנה האויב, או מחמת זה שחושב על אשתו ובניו). אבל אם אינו מיירא את עצמו, אינו עובר בלאו.

**שם דלא ליתי עלייהו** המאירי כתב שהוא הדין אם שמעו שמכינים את עצמם למלחמה. והרמב"ם (מלכים ה' א') לא כתב שמלחמה "דלא ליתו עלייהו" היא מלחמת רשות. וביאר הלחם משנה, שהוא רמז לזה במש"כ ש"להרבות בגדולתו ושמעו (של ישראל)" זו מלחמת רשות, ואם כן יוצא – שבאופן שמכינים את עצמם למלחמה, ונלחמים אתם כדי למנוע מלחמה, זו מלחמת מצווה[[22]](#footnote-22).

**שם ונ"מ לעוסק במצווה** קצתקשה – מדוע לא פוטרים אותו ממצווה מצד זה שעושה את דבר המלך. ואולי מצוות "שום תשים עליך מלך" – מחייבת רק שלא לעבור על דבריו[[23]](#footnote-23), וכאשר עובר על דבריו עושה איסור אבל כאשר שומעים בקולו לא מקיימים מצוה מהתורה, אלא שהתורה נתנה לו סמכות להרוג ולהעניש את מי שאינו שומע.

**שם רשות דרבנן זו היא מצוה דר' יהודה** בירושלמי (ה"י) מובאת בזה שיטה אחרת – שלפי רבנן מלחמת דוד זו מלחמת חובה ומלחמת יהושע היא מלחמת מצוה. ולפי ר' יהודה מלחמה כשבאו היא מלחמת מצווה, וכדי שלא יבואו היא מלחמת רשות עיין בקרן אורה שביאר – שלפי זה יוצא שלכ"ע יש שלוש דרגות – רשות חובה ומצווה, לפי רבנן מוציאים חתן מחדרו גם למלחמת מצווה, ולפי ר"י רק למלחמת חובה.

**רד"ה עבירה – אם לא בירך** שיטת רש"י במנחות היא שאם לא הפסיק באמצע – לא מברך בכלל על תפילין של ראש (ותוס' הרא"ש כאן כתב – שגם לדעתו ברכת "על מצות תפילין" לא נתקנה במיוחד בשביל עוברי עבירה[[24]](#footnote-24), אלא בשביל מי שיש לו רק תפילין של ראש). ושיטת ר"ת היא שצריך לברך גם אם לא הפסיק. ואם הפסיק מברך שתי ברכות על תפילין של ראש.

1. בתפארת ישראל כתב שהכוונה לקולות ההורגים והנהרגים. אך פשטות המשנה היא כמו רש"י, כי שאר הדברים שנמנו – הם קולות שמשמיעים כדי להפחיד קודם המלחמה. [↑](#footnote-ref-1)
2. באמת מצאנו שאומרים את הסברא של תוס' "משום דזוטרי מיליה פסיק ושרי" בשבועות דף ג', אך בבאר שבע שם כתב שהמשנה אצלנו דומה יותר למשנה בשבת. (כנראה כוונתו – שבשבועות הנושא הזוטר הוא "ידיעות הטומאה" שלא קשור לעניין הראשי במשנה שהוא שבועות, ולכן רצה לסיים אתו בתחילה. משא"כ כאן – הנושא הארוך לא קשור יותר מהנושא הזוטר) [↑](#footnote-ref-2)
3. בספר דברי אליהו לגר"א מובא, שר' מנשה מאיליע שאל את הגר"א, שהמילה "ישיחנה" בפסוק כתובה עם שי"ן ימנית, ומשמעותה היא "ישפילנה", איך חכמים הוציאו אותה ממשמעותה ודרשו בשי"ן שמאלית. וענה לו הגר"א שגם לפי דרשת חז"ל דורשים "ישיחנה" במשמעות של השפלה, אך נחלקו איך להשפיל את הדאגה, האם ע"י הסחת הדעת או ע"י זה שיספרו אותה לאחרים. [↑](#footnote-ref-3)
4. וביאר שם עוד ע"ד הפשט, שבכלל לא היו שני ארונות – ועיי"ש איך יישב לפ"ז את הפסוקים. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובמנחה חרבה כתב תירוץ כעין זה - שדין תקיעה בחצוצרות נאמר רק "בארצכם", ולכן במלחמת מדין שהייתה קודם שבאו לארץ לא לקחו חצוצרות. [↑](#footnote-ref-5)
6. בירושלמי כתוב שלפי מ"ד שאינו חוזר כשנפל וחזר ובנה, אינו חוזר גם כשמחזיר גרושתו, ומשמע שלמ"ד שחוזר, היה ראוי לחזור אפי' במחזיר גרושתו שזה מקרה שדומה למכר וחזר וקנה) אלמלא גזה"כ של "חדשה". [↑](#footnote-ref-6)
7. וכ"כ גם רש"י אצלנו בד"ה קלא. [↑](#footnote-ref-7)
8. וחייב לעקור רק משום מראית העין. [↑](#footnote-ref-8)
9. בשפת אמת הקשה – שהיה לגמרא להעמיד שהרכבת ההיתר משלימה לחמישה אילנות, ונראה ליישב – שלא שייך לדון את הנטיעה שהרכיב בה כנטיעה נפרדת מההרכבה לגבי השלמה לחמש אילנות. [↑](#footnote-ref-9)
10. נראה שכוונתם לרש"י בד"ה בטלה – שכתב "אף על גב שקצצו מזקינה נעשה עכשיו ילדה שזו היא נטיעתו". [↑](#footnote-ref-10)
11. ונקט "ילדה בילדה" כדי להשמיע רבותא, שאפי' שהאילן שהרכיב בו הוא "ילדה", אינו חוזר מחמתו. [↑](#footnote-ref-11)
12. יש להקשות מדוע הנוטע לסייג ולקורות לא יתחייב מדרבנן כמו שמחייבים נטיעה פחותה מטפח, ויש לחלק בין נטיעה פחותה מטפח – שנראית ילדה, לבין נוטע לקורות, שפטור רק באופן שניכר שנטע לסייג (כמו שמבואר בשו"ע יו"ד רצ"ד כ"ג – שאם נטע להסקה פטור רק כשנטע אותם צפופים, ואם נטע לבנין צריך לשפות את העצים כדי שיתעבו). [↑](#footnote-ref-12)
13. וז"ל הירושלמי (ח' ו') אפי' שומרת יבם לחמשה אחים. ודכוותה אפילו בית אחד לחמשה אחין. תמן אין כל אחד ואחד ראוי לישב בו. ברם הכא כל אחד ואחד ראוי לייבם. וההבנה הפשוטה בירושלמי היא שהוא מקשה את קושית הבבלי, מה החילוק בין יבמה שנפלה לחמישה אחים לבין בית שנפל לחמישה אחים, ובתירוץ מחלקת ביניהם. אך הבאר שבע הבין שאין כאן קושיה ותירוץ, אלא שני צדדים במחלוקת. [↑](#footnote-ref-13)
14. ביאר שם גם הדין הזה של איסור כלאיים בפחות מטפח ב"כרם גדול" הוא גם מדאורייתא, מכיוון שנמסר לחכמים לקבוע מה הוא כרם. [↑](#footnote-ref-14)
15. הבאר שבע תיקן את הגרסה אצלנו מ"רבה" ל"רבא" ע"פ הגמרא בקידושין ע"ח. [↑](#footnote-ref-15)
16. ציין שם לרש"י (בדף ע"ח) שכתב שלומדים בג"ש שאיסור "לא יחלל" נאמר גם בכהן הדיוט ולכן לוקה שתיים אם נושא גרושה, והגם שהרמב"ם חלק עליו וסבר שאינו לוקה מכיוון שהלאו לא נכתב במפורש לגבי כהן הדיוט, מכל מקום גם הוא מודה שלומדים כהן גדול מכהן הדיוט. [↑](#footnote-ref-16)
17. עיין מגילה דף ז' שנחלקו רק ביחס לקהלת ולשיר השירים ולא ביחס למשלי. [↑](#footnote-ref-17)
18. כך הגיה הרש"ש. [↑](#footnote-ref-18)
19. ויש לדחות שנקט "לכבוש" מכיוון שזו עיקר המטרה במלחמה - לכבוש את הארץ, והחיוב להשמיד את האומות זה רק פרט במצווה, שחייבים להרוג אותם כדי שלא נלמד ממעשיהם כשנכנס לארץ. [↑](#footnote-ref-19)
20. ודן שם האם כאשר שוחט כמה עופות יהיה איסור להפסיק בין עוף לעוף מכיוון שגורם ברכה שאינה צריכה, או שמא שם שיחה איננה הפסק, כמו מי שמדבר באמצע הסעודה. [↑](#footnote-ref-20)
21. והוסיף להקשות – מדוע לא נקט "שח בקריאת שמע" שהרי גם בזכות מצווה זו מנצחים במלחמה. [↑](#footnote-ref-21)
22. אולם באבן האזל שם למד שגם לפי הרמב"ם בכל גוונא זו מלחמת הרשות, והסיבה שהרמב"ם השמיט את זה היא מכיוון שסמך על לשון הפסוק "כי תצא למלחמה על אויבך" שמשמע ממנה אפילו אם נלחם נגד אויב, זו מלחמת הרשות, או שמכיוון שיוצאים למלחמת הרשות רק ע"פ ב"ד, וודאי שיש טעם, ולא הוצרך לפרש את הטעם. [↑](#footnote-ref-22)
23. באמת כל המצוות שנובעות מחמת "שום תשים עליך מלך" – כמו האיסור לרכב על סוסו ולהשתמש בשרביטו או לראות אותו ערום וכד', הן רק איסורים שלא לזלזל בכבודו, ולא מצווה לשמוע בקולו. [↑](#footnote-ref-23)
24. הקרן אורה כתב – שהסיבה שרש"י לא רצה לפרש שהעבירה היא בעצם זה ששח לשיטתו, מכיוון שלשונו של ר' יוחנן במנחות "על של ראש מברך על מצות" מורה שמברך לכת' את הברכה הזו ולשיטת רש"י מברך את הברכה הזו רק כששח. אולם לפי מש"כ תוס' הרא"ש הנ"ל, אפשר להעמיד את דברי ר' יוחנן במי שיש לו רק תפילין של ראש. [↑](#footnote-ref-24)