סימן ז גלי דעתה דניחא
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / סוגיית נהנה - הרב ישעיה הלברשטט

גלי אדעתיה דניחא ליה בהוצאה

**א. ת"ש** רבי יוסי וכו'. **הנה** מבואר דרבי יוסי פליג על הסברא דאת גרמת לי היקפא יתירא ומחשיבו כ'אינו חסר', והיינו דס"ל 'דהקיפא יתירא' אין מגדיר את הכותל שנעשה עבור כולם, דסוף סוף הוא היוזם והמשלם והבונה **ובשבילו הוא עשה זאת, וחבירו 'ממילא' משתמש** ו'כלאחר יד' דמי, ואין השימוש פגיעה בייעוד זכותו.

**והא** דמחייב בעמד ניקף וגדר כתבו התוס' דהוא משום ד'גלי דעתיה דניחא ליה בהוצאה', ונתקשו האחרונים טובא מה מהני הא דגלי דעתיה דניחא ליה, והא סוף סוף 'אינו חסר' הוא. עוד העיר הנוב"י והרי לא גילה דעתו דניחא ליה בהוצאה אלא דכותל אחד, ומהיכ"ת לגלגל עליו הכל.

**ב. והגרש"ש** ביאר דהוא משום 'משתרשי' דכאשר גלי דעתיה דניחא ליה לשלם הוה טפי מגברא 'דעביד' למיגר, אלא הכא באמת הוא בדעת לשלם על שימוש זה, אמנם דבריו תמוהים בתרתי א' כמו דהקשה הגר"ש דכיון דסוף סוף אי"ז מוכרח הוה כהייתי מעתנה דגם שם אין לן צד אמיתי שהוא היה מתענה בפועל אלא סגי בהא דאפשר להתענות וא"כ ה"ה הכא אי"ז הוצאה מוכרחת כאנס המלך גרנו ומהגר"ד מילר שמעתי להקשות דאי"ז משתרשי כי הוא לא מקיים לו ממון אלא סכה"כ את הממון שהיה לו בזוזים יהא לו עתה בתוך הכותל ומה השריש לו.

**ג. והנראה בזה,** דבזה שמשתתף בהוצאות ובנית 'הגידור' **הרי הוא קובע בגידור שהוא נעשה עבור שניהם**, וא"כ נחשב שפיר חסר, דהרי נתבאר דכל ענין 'אינו חסר' הוא דנחשב כשימוש ממילא ואין פגיעה כלל בבעלות בחפץ, אבל הכא שהגדיר דהגידור עומד גם בשבילו, א"כ א"א להחשיבו כמשתמש ממילא וכלאחר יד **אלא זהו מעיקרי שימושי החפץ.**

**ומיושב** נמי דמהני הגילוי דעת לכל הגידור, דכל מה שהיה אפשר לדון דהשכן שבנה הוא עיקר השימוש ואני משתמש ממילא כלאחר יד ואי"ז שימוש מיעודי החפץ, זהו רק הוא משום דהלה בנה שילם ויזם, אבל כאשר השני השתתף בגוף הוצאות בנית 'הגידור', א"כ פשוט 'דהגידור' נעשה לשניהם[[1]](#footnote-2).

**ג. בתוס'** כתבו דשייך האי סברא בדר בחצר חבירו נמי, עי"ש. וצ"ע דהרי לא קיימא לאגרא ומ"ל דסבר לשלם, ולכאו' לא שייך בזה ביאור הנ"ל דמגדיר שייעוד הבית הוא גם לדיורים אלו. **ואולי** י"ל דהנה נתבאר דיסוד 'לא חסר' הוא דכאשר לא נגע ולא פגע השימוש מוגדר כממילא וכלאחר יד ואינו מגרע כלום בייעודו של החפץ לבעלים, וא"כ אפשר דכאשר קאתי הדייר ע"מ לשלם הרי הוא כדר בתורת 'בעל זכות' ולא כאורח, ואף דהוא דמיון, מ"מ לפי מעשיו הוא מעמיד לעצמו את הבית ואינו שימוש דרך אגב וצ"ע. ואולי יש לדון דבאמת הוא מצליח להיות שוכר כנגד הבעלים, דמכח פרשת גזילה הוא מצליח לגזול זכות זו, וצ"ע בסברא זו.

1. **עי'** בנוב"י שם דחידש דרבי יוסי לא קאמר לסברא דגלי אדעתיה אלא במקום דיש היקפא יתירא. וצ"ע מה השייכות בין ב' הסיבות ולהנ"ל מבואר דשניהם אותו ענין ליחס הכותל גם אליו, ור"י תרתי לטיבותא בעי, ועי"ש שנתקשה מהמשך דברי התוס'. [↑](#footnote-ref-2)