שיעור ו טיוטא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב

# ביאור דעת הרמב"ן שיש איסור נעבד

הרמב"ן ביבמות (קכב, א) ביאר מה שנתבאר שם בגמרא שיש איסור לאכול 'פירות של עזיקה', ופירש הרמב"ן דהיינו פירות שנעשה בהם עבודה האסורה בשביעית, ואסור לאוכלם משום איסור 'נעבד'. וברמב"ן הביא את המקור לאיסור נעבד כדתנן במתניתין בשביעית (פרק ד משנה ב) שדה שנטייבה (נחרשה) או שנדיירה (נזדבלה), לא תזרע במוצאי שביעית, היינו שגזרו שלא ליהנות מהמלאכה שנעשתה בשביעית, ולכן אסור לזרוע בה בשמינית.

וראייתו צ"ע שהרי מבואר שם להדיא בהמשך המשנה 'שדה שנטייבה בית שמאי אומרים אין אוכלין פירותיה בשביעית ובית הלל אומרים אוכלין', ומבואר דלבית הלל אף כשעברו וחרשו את השדה מותר לאכול את פירותיה, וגזרו רק שלא לחורשו, אך לא אסרו לאכול את הפירות משום 'נעבד'.

והנה בביאור דין המשנה שהפירות מותרים נחלקו הראשונים (והביאם החזו"א סימן יט ס"ק יח) שבפירוש הרא"ש ביאר דפירותיה מותרין היינו פירות האילן, אמנם הרמב"ם בפרק ד (הלכה א) ביאר את המשנה שהפירות מותרין הכוונה לירקות שגדלו מאליהן מחמת החרישה. ומעתה י"ל דגם הרמב"ן יבאר את המשנה דהפירות מותרין היינו הפירות שגדלו מאיליהן, והטעם שהפירות מותרים משום דעיקר מטרתו בחרישת השדה היא כדי לזרוע בה במוצאי שביעית, אך כאן שהוא לא נתכוין לגדל את הירקות בחרישתו לא נאסרו הפירות, והיינו דאיסור 'נעבד' אוסר רק את אותה התועלת שאליה הוא נתכוין במלאכתו, אך מה שגדל ממילא לא נאסר. ומעתה מיושב שפיר דברי הרמב"ן דפירות שנעשו בהם מלאכות אסורים מדין נעבד, ומה שמבואר במתניתין שהפירות מותרין, היינו כשהפירות לא היו עיקר מטרתו במלאכה, שאז הם לא נאסרים מדין נעבד.

וכעין זה מצאנו בחוט שני (פרק ד הלכה טו עמוד ריב) שדן אם מותר להשתמש למצוה בלולבים שנקטפו מעץ שעברו ועשו בו באיסור מלאכות שנועדו להשביח את התמרים שבעץ, וכתב שם שיש להקל בזה, דכיון שהמלאכות האסורות נעשו להשבחת התמרים, לא נאסרו אלא התמרים שבשבילם הוא עשה את המלאכה, דכן הוא הכלל באיסור 'נעבד' שלא נאסר אלא רק הדבר שלמטרתו נעשו המלאכות. אך למעשה החמיר שלא ליטול מלולבים אלו, משום שנראה לו שהמלאכות נעשו גם בשביל הלולבים.

# איסור 'נעבד' ו'נזרע'

ובעיקר דינא דנעבד הנה דעת הרמב"ם (פרק ד הלכה טו) שאם זרע בשביעית ויצא לשמינית הזרע מותר, והראב"ד שם תמה עליו שהרי הוא חייב לעוקרו, וכל שכן שיהיה אסור לאכול את הפירות. אמנם דעת הרמב"ם דאף שחייב לעקור את העץ שנזרע בשביעית מ"מ הפירות מותרין (כן מבואר בדר"א ס"ק קז).

ובצה"ל שם (ס"ק קפז) הביא שהחזו"א (סימן י ס"ק ו) היקל לגבי אתרוגים שעשו בהם מלאכה בשמיטה דמותר להשתמש בהם משום דהעיקר כדעת הרמב"ם שאין איסור 'נעבד', אך העיר שהחזו"א (סימן יט ס"ק יח) הביא ראיה לדברי הראב"ד ע"ש.

ולכאורה הערת הצה"ל צ"ב שהרי בחזו"א גופיה שם בסימן י (ס"ק ו) מבואר שיש חילוק בין דין 'נזרע' לדין 'נעבד', שהרי בנזרע הוא עושה בשמיטה את כל הגידול, ובנעבד הוא רק השביח את הגידול שכבר קיים, ואף לדעת הראב"ד שהחמיר לאסור את ה'נזרע' בשביעית, אפשר שהוא רק בנזרע אך נעבד מותר, וא"כ י"ל שמה שהתיר החזו"א (לגבי האתרוגים) היינו רק את איסור 'נעבד', אך לעניין איסור 'נזרע' החזו"א החמיר כדעת הראב"ד, וכמו שהוכיח שם מהירושלמי שנזרע אסור.

אמנם באמת מצינו שהחזו"א התיר לאכול אפילו את הנזרע בשביעית, דהנה מבואר ברמב"ם (פרק ד הלכה ו) שירקות שנזרעו בשביעית ונלקטו בשמינית, אסור לאוכלם עד חנוכה, משום ספיחין, אך אחר חנוכה מותר לאוכלם. ומשמעות הרמב"ם שלאחר החנוכה מותר לאכול את כל הירקות שנלקטו אחר ראש השנה, ואף שהוא נזרע בשביעית, ומוכח דאין להחמיר אף בנזרע בשביעית.

וכן המנהג להקל אף ב'נזרע', ולכן נהגו שאפשר לאכול את כל הירקות שנלקטו לאחר החנוכה של שמינית, ואין צריך לדקדק אם זרעו אותם בשביעית [אך עדיין יש להקפיד שלא יהיו ירקות שנלקטו בשביעית, שהם אסורים עולמית], אמנם יש שנהגו להחמיר ב'נזרע' [וכן המנהג במערכת הכשרות של 'העדה החרדית' שמחמירים אף לאחר החנוכה, לברר שהירקות לא נזרעו בשביעית].

# איסור 'נעבד' בדבר שלא קדוש בקדושת שביעית

בציון ההלכה (ס"ק קפח) כתב 'ויש לעיין אם אסרו נעבד גם בדברים שאין בהם קדושת שביעית, ולכאורה אין נפק"מ (היינו שאין לחלק ביניהם ותמיד יש איסור נעבד) וכן נראה באיגרת מרן וצ"ע'. וכוונתו למכתב (המופיע בסוף הספר מכתב כה). וקצ"ע איך מוכח כן דהחזו"א במכתב שם הסתפק בזה וז"ל 'בננות של "תנובה", כבר הן של שמינית דאזלינן בתר לקיטה, אבל צ"ע משום שנעבדו בשבת ובשביעית', ומשמע שלא ברירא ליה לאסור, ונשאר שם בצ"ע. אמנם באמת ברמב"ן נראה שדין 'נעבד' הוא קנס בעלמא, ויש לאסור בכל הגידולים גם אם אין להם קדושת שביעית, שהרי הרמב"ן הביא ראיה מהא דנחרש בשביעית לא תזרע במוצאי שביעית, והרי אין קדושת שביעית בשדה, ומוכח שיש איסור נעבד אפילו בדבר שאין בו קדושת שביעית.

## ~דין פסיק רישא דניחא ליה בשביעית~

# מלקט עצים ואבנים משדה שלו או של חבירו

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה טז) 'בראשונה היו אומרים מלקט אדם עצים ואבנים ועשבים מתוך שדהו, והוא שיטול הגס הגס כדי שלא יתכוין לנקות הארץ, אבל משדה חבירו נוטל בין דק בין גס, משרבו עוברי עבירה שמתכוונין לנקות ואומרין הגס הגס אנו נוטלין, אסרו ליטול אדם משדהו אלא מתוך שדה חבירו והוא שלא ילקט בטובה, שלא יאמר לו ראה כמה טוב עשיתי לך שהרי ניקיתי שדך'.

מבואר ברמב"ם דמי שצריך עצים ואבנים אסור לו ללקוט אותם מהשדה שלו, ואפילו שהוא מלקט רק את הגס, משום עוברי עבירה שמתכוונים לנקות, ואומרים שאינם מתכוונים לכך, אמנם מתוך השדה של חבירו, אפילו אם נוטל את הדק שרי, משום שאינו מתכוין לנקות. ומבואר ברמב"ם דפסיק רישא דלא ניח"ל באיסור דרבנן שרי [והכא שמלקט עצים תלושים הוא רק מלאכה דרבנן].

# לחצוב אבנים משדהו כשזה מכשירה לזריעה

והנה ברמב"ם (פרק ב הלכה ו) כתב שאסור לחצוב אבנים מהארץ בשביעית שמא יאמרו לתקן שדהו נתכוין, ואם התחיל מקודם שביעית מותר להוציא ממנה אבנים כמה שירצה. ומבואר שבאופן שהתחיל להוציא משם אבנים מלפני השביעית, מותר לו להמשיך ולאסוף אבנים מהשדה שלו בשביעית, כיון שניכר שהוא אינו רוצה לתקן את השדה.

והנה מקור דין זה הוא מהתוספתא (שביעית פרק ג הלכה א) וז"ל 'לא יפתח אדם מחצב כתחילה בתוך שדהו עד שיהו בו שלש מרביות שהן שלש על שלש על רום שלש. אמר רבי יהודה במי דברים אמורים בזמן שמתכוין לעשות שדה, אבל בזמן שאין מתכוין לעשות שדה אפילו דבר מרובה מותר', ומבואר בתוספתא שאם התחיל לחצוב, מותר להמשיך ולחצוב בשביעית אפילו אם מתכוין לנקות את הקרקע. והחזו"א (סימן יט ס"ק ד) ביאר שאין כוונת התוספתא להתיר להוציא אבנים כשכוונתו לתקן את שדהו, אלא הכוונה שבאופן שהוא מוציא אבנים והוא צריך להם, אך בדעתו לתקן גם כדי שיוכל לזרוע במוצאי שביעית, הפירות מותרים דכיון שעיקר מלאכתו היא בשביל האבנים שרי, אף אם הוא רוצה גם לתקן את השדה.

# העוקר אילן אם מותר להוציא את השורשים

וכן מצינו ברמב"ם (פרק א הלכה יח) שהעוקר אילן או שניים לעצים מותר לשורשן (לעקור אף את השורשים), אך אם קוצץ ג' או יותר לא ישרש, משום שבהוצאת השורשים הוא מתקן את הארץ לזריעה. ובדר"א שם (ס"ק קמד) הביא שהחזו"א (סימן יט ס"ק יד) הסתפק בדין זה אם מה שהתירו לשרש כשהוא עוקר ב' אילנות הוא דווקא בדלא ניח"ל בתיקון, או אפילו בניח"ל יש להקל כיון שדעתו רק לעקור משום שהוא צריך לעצים. וע"ש בדר"א ששיטת החזו"א נוטה דבאינו מתכוין מותר אפילו כשניחא ליה, כיון שהעיקר הוא העצים והתיקון טפל. ומבואר מדברי החזו"א שאם הוא עושה פעולה בשביעית, אף אם נעשית ממילא פעולה אחרת מותר אפילו כשניח"ל בכך, אם מוכח שאינו עושה את הפעולה לצורך הקרקע.

# לחפור בקרקע מסביב לעצים

איתא במשנה בריש מועד קטן (ב, א) ר' אלעזר בן עזריה אומר אין עושין את האמה בתחילה במועד ובשביעית, וחכמים אומרים עושין את האמה בתחילה בשביעית. ובגמרא (ד, ב) מבואר דבשלמא במועד אסר ראב"ע משום טירחא, אך קשה מה הטעם שאסור לעשות את האמה בשביעית, ותירצה הגמרא שחד אמר שאסור משום שנראה כעודר, וחד אומר שהאיסור הוא משום שמכשיר אגפיה לזריעה, ובתוס' שם (ד"ה מפני) ביארו בתחילה דמכשיר אגפיה לזריעה היינו שסבורין הרואין שמתכוין ממש לחרישה, עוד כתבו דהוי ממש מלאכת חרישה גמורה, ואף שאינו מתכוין אסור משום דהוי פסיק רישא, וטעמא דרבנן שהתירו לעשות אמה בשביעית הוא מכיון שעושים את המלאכה ע"י שינוי, לאו מלאכה היא ולא שמיה חרישה.

ובחזו"א (סימן יח ס"ק ט) הקשה מהמשנה בשביעית (פרק ג משנה י) שהבונה גדר בינו לבין רשות הרבים, מה יעשה בעפר, צוברו בתוך שדהו כדרך המזבלין [היינו שעושה מהעפר ערימות גבוהות (כ-2 מטר)], כדי שיהיה ניכר שהוא אינו מתכוין להכשיר את השדה לזריעה, וקשה מאי שנא ממה שהתירו חכמים לעשות אמה בשביעית אף שמכשיר אגפיה לזריעה, כיון שאינו מתכוין למלאכה וגם עושה את המלאכה בשינוי, וכאן בעושה גדר לא התירו לפזר את העפר אף שאינו מתכוין, ואינו כדרך העושין לזריעה. וביאר החזו"א שבאמת המים כשהוא מניח את העפר באגפיה, ניחא ליה בכך, משום שע"י כך תהיה האמה יותר עמוקה, וכיון ששם הוא מכשיר את אגפיה כדי להעמיק את אמת המים הרי הוא מתכוין לפעולה אחרת ולכן מותר כשאינו מתכוין אף בפסי"ר דניחא ליה, כי הוא עוסק בפעולה אחרת, אך כשחופר כדי לעשות בור אין לו שום מחשבה אחרת, ואף שהוא אינו מתכוין אסור כיון דהוי פסיק רישא דניחא ליה.

# לקצוץ אילן לצורך העצים או לייפות

ובזה יש לבאר גם דברי התוס' בסנהדרין (כו, א) דאיתא בגמרא שם שריש לקיש ראה אדם הגוזם אילן בשביעית, ומיחה בו, ואמר לו אותו אדם לעקל בית הבד אני צריך, והוא אמר להם הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות, ובתוס' שם (ד"ה לעקל) כתבו דעביד באותו ענין שוודאי קשה ליה, ואף שבשבת בכהאי גוונא חייב חטאת, משום שלמעשה יש תועלת לעץ גם כשזומר שלא בדקדוק, מכל מקום בשביעית פטור כיון שאין הדרך לעשות כן שהרי הוא גורם גרעון בגידול האילנות ובפירותיהם. ובחזו"א (סימן יט ס"ק יד) ביאר כוונת התוס' דפעולת זימור שלא על צד הדקדוק עושה גירעון בפירות, ועל כן אם עושה את המלאכה בשביל העצים יש להתיר כיון שעושה כן בשינוי וניכר שאינו רוצה בהשבחת העץ, אלא הוא רק צריך לעצים. וכן דקדק שם מדברי הגמרא שאמר לו הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות, והיינו שאם באמת הוא לא מתכוין מותר כי עושה את הפעולה באופן שמקלקל את העץ, אך מתכוין לכך אסור. וכן כתב הדרך אמונה (פרק א ס"ק קנו) שמותר לקצוץ קנים כשיש שינוי בעיקר העבודה.

ובצה"ל (שם ס"ק רפג) הביא שהיה מעשה שהחזו"א התיר לקצוץ סכך בשביעית, כי אין אנו בקיאין לעשות כן באופן שישביח האילן, ועוד הביא שהחזו"א התיר לקצוץ דקל שהפריע למעבר של ביהכנ"ס. ועיין באורחות רבינו (חלק ב עמוד שנה) שהגר"י דינקלס זצ"ל מיחה בזה, משום שסבר שכל ההיתר לקצוץ הוא רק אם עושה כן לקלקול, וכמבואר בתוס' בסנהדרין שעביד ליה בעניין שוודאי קשה ליה, אכן החזו"א נקט בדעת התוס' שכל קציצה שלא על דרך דקדוק מקלקלת את העץ, אא"כ נעשית ע"י מומחה וכנ"ל, ולכך ס"ל שיש להתיר כאן את קציצת הענפים כיון שאינו מתכוין לתועלת האילן. [וע"ש בארחות רבינו שאותו דקל לא חזר וגדל ואמרו שהוא משום הקפידא של הרב דינקלס].

ולגזום גדר העשויה מעלים [הנקראת 'גדר חיה'] ליופי יש להחמיר כי מטרתו הוא לייפות וכ"כ באורחות רבינו (שם). ובחוט שני (עמוד קמו) כתב שבאופן שגוזם ליופי זה משבח את העץ כי גודל בצורה מדוייקת.

הדינים העולים:

1. דעת הרמב"ן שיש איסור בנזרע ונעבד, והיינו להשתמש בעיקר המטרה שלשמו הדבר נזרע.
2. החזו"א היקל בנעבד, ונראה דאף בנזרע יש להקל ויש מחמירין בנעבד וכ"ש בנזרע.
3. הדר"א הסתפק אם דבר שאינו קדוש בקדוש"ש יש בו איסור נעבד וברמב"ן נראה שאין לחלק.
4. העושה מלאכה וניכר שעיקר פעולתו היא שלא לצורך עבודת האילן או עבודת הקרקע מותר, ואפילו אם ניחא ליה גם בתוצאה האחרת.