שביעית שיעור 4
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בס"ד, אלול תשפ"א שיעור מס' 4

**שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**בענין הפסד פירו"ש, וקדו"ש בבהמה טמאה**

# אם חייב למנוע הפסד פירו"ש

דעת מהרי"ט (ח"א סי' פ"ג) דמותר לגרום הפסד מפירו"ש במקום שאינו מפסיד הפירות בידים, והוכיח מהירושלמי (פ"ז ה"א) הדין קינסתא דירקא מסקין ליה לאגרא והיא יבשה מגרמא, ופי' דהיינו מאכל אדם שאסור להאכיל לבהמה ומשו"ה מעלה לגג כדי שתתייבש ותיפסד לאכילת אדם ויוכל להאכילה לבהמה, וש"מ דלא חשיב הפסד פירות שביעית כיון שאין מפסיד בידים אלא בגרמא בעלמא.

והוסיף להוכיח ממש"כ הירושלמי (פ"ט ה"א) אין מחייבין אותו לשרש הקורנס בשביעית אבל משקף בעלין וכו' ופריך ולא נמצא מאבד אוכלי בהמה, ומשני מאליהן הן אבודין, והיינו שמה שהוא משקף את העלין אי"ז הפסד בידים אלא הוא רק מניחן והעלין אבודין אח"כ מאליהן, וש"מ דגרם הפסד שרי.

וכן היא דעת הרידב"ז (סי' ה' סק"א) דמותר לגרום הפסד לפירו"ש, והוכיח עוד ממתני' (סוכה ל"ט א') דמותר ליטול אתרוג של שביעית למצוה, אף שמבואר בגמ' (שם ל"ה ב') שקליפת האתרוג נפסדת ע"י הנטילה, ובע"כ דכל שאין מפסיד בידים שרי.

ובחזו"א (סי' י"ד ס"ק י') נקט ג"כ דאין חיוב לאכול פירות שביעית ואפי' שאם לא יאכל יפסדו הפירות, דלא חשיב הפסד אא"כ מפסיד בידים[[1]](#footnote-1), והוסיף (שם, ד"ה ולמדנו מזה‎) דמהאי טעמא שרו בירושלמי (וכנ"ל) להעלות את הקינסתא לגג ואינו מחוייב לאוכלן או לבקש להם אוכלים, ומה שלא נחשב כמפסיד בידים היינו משום שאם לא יתייבשו ירקבו ונמצא שהייבוש מעלה להן, ומשמעות דבריו דאף שאין מחויב למנוע הפסד פירות שביעית מ"מ כשמעלה לגג חשיב שהוא מפסידן בידים ואסור, ומה שהתירו להעלות את הקניסתא לפי שהיא עתידה להתעפש וליפסד והייבוש מועיל לה שתתקיים ותהיה ראויה עכ"פ לבהמה[[2]](#footnote-2), וכ"פ בחוט שני (עמ' רסח) בכוונת החזו"א דמיירי שמביאו למקום שיש בו שמש וחשיב שמפסיד בידים.

והנה, ברמב"ם (פ"ד ה"ה) מבואר דאסור לקיים ספיחין בשדה, ובחזו"א (סי' ט' סק"ו) נסתפק האם מותר לאבדן בידים או רק לעקור ולהניחן כדי שיאבדו מאליהן, דהא מה"ת אין איסור ספיחין ויש בהן קדו"ש, ומבואר דאפי' לפי צד זה דאסור לאבדן בידים מ"מ שרי לתולשן אף שעי"ז גורם שיתרקבו ויגרם הפסד לפירות שביעית, דגרם הפסד פירו"ש שרי.

מיהו יש לדחות, דאף אי אסור לגרום הפסד פירו"ש מ"מ אי"ז אסור אלא מדרבנן כיון שאינו מפסיד בידים, ומשו"ה בירק שאסור מדרבנן באיסור ספיחין אין מניעה מלגרום בו הפסד, דמה"ת אין בזה איסור הפסד ומדרבנן ליכא הפסד כיון שהוא אסור באכילה, ולפי צד זה נדחית ג"כ ראייתו של הרידב"ז מנטילת אתרוג של שביעית למצוה אף שגורם הפסד לקליפה שלו, די"ל דכיון שגרם הפסד אסור רק מדרבנן לא גזרו במקום מצוה דאל"כ תתבטל מצות ד' מינים בא"י שלא יוכלו ליטול שם אתרוג בשביעית.

ומה שהוכיח מהרי"ט מהירושלמי שהתיר לשקף בעלין ולא חשיב מאבד אוכלי שביעית כיון שמאליהן הן אבודין, ודקדק דכשההפסד בא ממילא שרי, עיי"ש ברש"ס ובפני משה שפי' כוונת הירושלמי איפכא, דהתם מאליהן אבודין אפי' לא ישקף וא"כ ליכא תוספת הפסד בשיקוף כלל, עיי"ש, ולפי דבריהם מבואר איפכא דבאופן שכן גורם הפסד על ידו אסור לשקף, וכן נקט בחו"ב (סי' ז' סק"ז, ובספר הלכות שביעית סי' ה' ס"ח, הו"ד במשפטי ארץ ‎פכ"א סעי' ט') לדינא דגרם הפסד ג"כ אסור.

והנה, במתני' (פ"ח מ"ז) אין מבשלין ירק של שביעית בשמן של תרומה שלא יביאנו לידי פסול, ופי' הר"מ (שם) דהוא משום הפסד השביעית שגורם לו ליפסל וליאסר[[3]](#footnote-3), והיינו, דעי"ז שמבשלו עם תרומה גורם שאם יטמא התבשיל יאסר באכילה ותפסד השביעית, אכן דהתם שמבשל השביעית בהדי תרומה אין כאן הפסד בידים אלא רק גרמת הפסד שגורם שלא יוכל להיאכל לכשיטמא, ואפ"ה אסרינן לה וש"מ דאסור לגרום הפסד לפירו"ש.

וכמו"כ יש להעיר ממש"כ הרמב"ם (פ"ה ה"ה) דבהמה שאוכלת תחת התאנה אין מחייבין אותו להחזירה שנאמר ולבהמתך וגו', וש"מ דאי לאו הילפותא היו צריכים להחזירה שלא תאכל, [ועי' בחזו"א (סי' י"ד סק"ד) דבפירות תלושין כן צריך למנוע אותה], וחזי' דצריך למנוע הפסד פירות שביעית וכ"ש שלא לגרום להם ליפסד.

ובביה"ל (פ"ה ה"ה ד"ה אין מחייבין) נקט לחלק דרק כשלבסוף הוא נפסד מאיליו שרי אך כל שלבסוף נעשה ההפסד ע"י מעשה בידים חייב למנוע ממנו, ולפיכך באכילת בהמה דההפסד ע"י מעשה הבהמה מחויב למנוע ממנה, ורק כשמעלה לגג או משקף ואח"כ מתייבש מאליו שרי, ולפי"ד ניחא נמי הא דאסור לבשל ירק של שביעית בשמן של תרומה כיון שלבסוף הוא יטמא ע"י מעשה בידים וא"כ מחויב השתא שלא לגרום לזה.

ובחוט שני (עמ' רסח) חילק באופ"א, דהחיוב למנוע בהמה שאוכלת היינו רק כשהבהמה שלו ומשום דחשיב כמאכילה בידים, או אדם אחר שניחא ליה שהבהמה תאכל, אך א"צ למנוע שהפרי שביעית יתקלקל מאליו, וכעי"ז תי' במשפטי ארץ (פכ"ה סעי' ג', בהערה), ולפי"ד אכתי לא נתיישב טעם האיסור לבשל שביעית בתרומה.

# למעט באוכלין, אי חשיב הפסד

ברמב"ם (פ"ה ה"ו) דאין מפטמין שמן של שביעית, והטעם דאף שהוא משביח את השמן שיהיה ראוי עי"ז לסיכה מ"מ חשיב הפסד לשמן שהיה ראוי מעיקרא אף לאכילה וע"י שפיטמו נפסד מאכילה, ומבואר דמיעוט תשמישי הפירות חשיב הפסד ואסור.

וכיוצ"ב תנן (תרומות פי"א מ"א) דלרבנן אין מבשלין יין של תרומה מפני שממעטו, ופי' בירושלמי (שם) דהיינו שממעט משותיו שאין הכל שותין יין מבושל, ובירושלמי שביעית (פ"ח ה"ב) מבואר דה"ה דשייך כן לענין שביעית, שאסור לבשל יין מפני הפסד פירו"ש שממעט אוכליו, וכ"כ בדר"א (שמיטה, פ"ה סקי"ח) בשם השע"צ, והיינו כנ"ל דמה שגורם לו שמתמעטים אוכליו חשיב הפסד פירות שביעית ואסור.

וע"ע בדר"א (שם, סק"כ) שהוסיף בטעם האיסור לבשל ירק של שביעית בשמן של תרומה דחשיב הפסד שביעית במה שאוסרה לזרים, ולכאו' כוונתו להנ"ל דמה שגורם למעט אוכליו חשיב הפסד ואסור.

אמנם דלהלן (פ"ו ה"י, בהה"ל ד"ה ואין) הוכיח איפכא, דלר"ש אמרי' דמותר לבשל ירק של שביעית בשמן של תרומה לפי שאין חושש למביא קדשים לידי פסול, ולכאו' אכתי ליתסר מצד מה שאוסר לזרים דחשיב הפסד, ובע"כ דמה שע"י שמבשלן יחד נאסר הירק של שביעית לזרים לא חשיב הפסד אף שממעטו מאוכליו, והכריח מזה דאין האיסור להביא חטאות ואשמות מדמי שביעית מחמת שגורם לקדו"ש שיאסרו לזרים, עיי"ש, ולפי"ד צ"ל דמש"כ לבאר האיסור לבשל ירק של שביעית בשמן של תרומה מחמת שאוסרן לזרים היינו דחשיב שגורם לפירו"ש ליפסל ע"י שאוסרן לזרים ומיעוט אוכליהן וממילא יעבור עליהם זמן הביעור.

ובע"כ צריך לחלק בזה, דדוקא פיטום שמן ובישול יין חשיב הפסד במה שממעטו מאוכליו לפי שהפעולה שהוא עושה היא מעשה קלקול לחלק מאוכליו, ומשא"כ כשמבשל שביעית בהדי תרומה שבודאי אין כאן פעולה של קלקול אלא הוא תיקון למאכל שמשביחו, רק שע"י התיקון הזה נגרם בממילא שתיאסר השביעית למקצת אוכליו, דאין זה חשיב הפסד ושרי.

# אי שייך קדו"ש בבהמה טמאה

במתני' (פ"ח מ"ח) דאין לוקחין עבדים ובהמה טמאה מדמי שביעית, ומבואר בגמ' בבכורות (י"ב א') דיש בזה איסור סחורה, ובתוס' (שם) תמהו דלמה יאסר ליקח בהמה טמאה מדמי שביעית הלא הנאת הבהמה וביעורה שוה, והניחו בקו'.

וברמב"ן (ע"ז ס"ב א') פי' דכיון דכתיב לאכלה ילפי' דלא ניתן להשתמש בפירו"ש כלל אלא בשימוש של אכילה, ומשו"ה אין לוקחין בהמה מפירו"ש כיון שאינה נאכלת, ובריטב"א (שם) הוסיף יותר, דשביעית ניתנה רק לאכילה או למוכרן וליקח בהן דברים הנאכלין שיכולים להתבער קודם זמן הביעור שבאלו קדושת שביעית תופסת, אבל לא דבר שאינו נאכל אלא שנתן לסחורה כגון בהמה וכו'.

ומשמע בדבריהם דדינא דאין לוקחין בהמה טמאה מדמי שביעית היינו דאין שייך קדו"ש בבהמה טמאה כלל, ואפי' עבר ולקח בהמה טמאה מדמי שביעית לא נתפסה הקדושה בבהמה והדמים נשארו בקדושתן ביד המוכר, וכיוצ"ב מבואר לגבי מע"ש, דתנן (מע"ש פ"א מ"ז) דאין לוקחין בהמה טמאה ממעות מע"ש, ומבואר בגמ' (קידושין נ"ו א') דאף בדיעבד אם עבר ולקח בהמה טמאה אין נתפס בה קדושת מע"ש.

אמנם, בחזו"א (סי' י"ג סקי"ג) נקט דמה שנאסר ליקח בהמה טמאה מדמי שביעית מיירי רק כשמפרש שהבהמה לא תיתפס בקדושה אלא הדמים ישארו קדושים ביד המוכר, ובכה"ג ודאי איכא סחורה שנמצא משתכר בדמי שביעית, אך כשלוקח בהמה ע"מ שיתפס בה קדושת שביעית ויחזור וימכרנה לצורך אוכלין, שפיר אין בה משום סחורה ושרי לעשות כן לכתחילה והבהמה קדושה והדמים יצאו לחולין, (ואח"כ צידד דמדרבנן אסרו לעשות כן לכתחילה שמא לא יחזור וימכור אותה לאוכלין).

אכן דדבריו צ"ב, דמ"ש ממע"ש דמבואר בגמ' דא"א שתחול קדושת מע"ש על בהמה טמאה, וכנ"ל, וכן מפורש בדברי הראשונים לגבי שביעית דאין שייך שתתפס קדו"ש בבהמה טמאה שאינה עומדת לאכילה קודם זמן הביעור, וצ"ע.

וע"ע בקה"י (שביעית סי' י"ט‎) שכבר עמד בזה, להוכיח מדברי הראשונים (הנ"ל) דאין קדו"ש חלה על בהמה טמאה לפי שאין עומדת לאכילה קודם זמן הביעור, והוסיף, דלפי"ז אפשר ליישב קו' החזו"א (בסי' י' ס"ק י"ב) על המבואר בירושלמי (מעשרות, פ"ה‎) דאין קדושת שביעית חלה על פשתן, ונתקשה החזו"א בטעם הדבר הלא כיון שעומד להכין ממנו בגד דהוי הנאתן וביעורן שוה, וכתב בקה"י דלהנ"ל ניחא דכיון שהבגד לא עומד להתבער קודם זמן הביעור שוב א"א שתחול בו קדושה כלל.

ולענין מין הצובעין, דיש בהן קדו"ש משום שהנאתן וביעורן שוה, כמבואר בגמ' (ב"ק ק"א ב'), ודעת רש"י (שם) דההנאה חשיב מה שנקלט הצבע בבגד והיא בשעת כילוי הצבע, ובתוס' פליגי ע"ז דההנאה היא כל זמן שלובש הבגד, וכתב בקה"י דלפי המבואר ברמב"ן והריטב"א דאין קדו"ש חלה על דבר שאינו מתבער קודם הביעור א"כ ה"נ לענין מן הצובעין א"א לפרש כהתוס' דאיכא הנאה אף בשעת לבישת הבגד דא"כ הוי הנאה שאינה כלה קודם הביעור, ובע"כ צ"ל דהם יפרשו כרש"י[[4]](#footnote-4).

ועיי"ש בקה"י שהביא טעם נוסף באיסור ליקח בהמה טמאה מפירו"ש, דכיון שעי"ז נוסף לו תשמישים שלא היו לו בפירות דמעיקרא, שהרי ע"י שלקח בהמה נוסף לו שיכול לחרוש בה, א"כ חשיב שמשתכר מפירו"ש והו"ל סחורה, וביאר לפי"ז טעם הדין דהחליף יין בשמן דנותנין חומר יין בשמן ואסור לסוך ולהדליק בו (כמבואר בירושלמי פ"ז ה"א, והובא בר"ש שם מ"ב), ולהנ"ל ניחא דכיון שהיין לא עומד אלא להנאת אכילה וכשהוא מחליפו בשמן הרי הוא משתכר בתשמישי סיכה והדלקת נר שלא היו בכלל הקדושה הקודמת והו"ל כסחורה ואסור.

# מסקנת הדברים

**א.** גרם הפסד בפירו"ש, דעת המהרי"ט והרידב"ז שמותר לגרום הפסד בפירו"ש, וכן הוכיח בחזו"א, ולדעת הגרח"ק הוא דוקא כשלבסוף נפסד מאליו ולא כשנפסד בידים שמחויב למנוע מזה, ולדעת הגרנ"ק אין חילוק בזה ושרי בכל גוונא זולתי בבהמה באופן שניחא ליה שתאכל פירו"ש דבכה"ג חשיב כמאכילה בידים.

**ב.** לדעת החזו"א כשנותן פירו"ש במקום השמש ונפסדין עי"ז אסור דחשיב כמפסיד בידים.

ג. שימוש בפירו"ש הגורם שיתמעטו אוכליו, יש חילוק, שאם הפעולה שעושה נחשבת הפסד לגבי מקצת אוכליו אסור אך כשהפעולה היא תיקון הפרי ורק דממילא נאסר עי"ז למקצת אוכליו אי"ז חשיב הפסד ושרי.

ד. לדעת הרמב"ן והריטב"א אין קדו"ש חלה על דבר שאין מתבער קודם זמן הביעור, אך לתוס' כן יכול לחול קדו"ש אף כשאין מתבער קודם הביעור, ובחזו"א מבואר כדעת התוס', ונפ"מ אם שייך קדו"ש בבהמה טמאה.

**ה.** בקה"י צידד לאסור ליקח מדמי שביעית כשעי"ז מתווספים לו שימושים שלא היו לו בפירות מעיקרא, דחשיב כסחורה.

1. והוסיף דאף שמבואר בירושלמי (פ"ח ה"א) דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה, ומשמע דכשלא נתעפשה חייב לאוכלה, התם ה"ק דאין מחייבין אותו לחשבו כמאכל אדם אלא רשאי להאכילה לבהמתו, ובדמאי (סי' ט"ו סק"א ד"ה והא דתנן) נקט דכוונת הירושלמי שאין מחייבין אותו לחמע בה עיסות, וצ"ל שכוונתו דקמ"ל דאף שעי"ז נפסד לגמרי אין מחויב לחמע בה כיון שאין חיוב לאכול פירות שביעית, ומינה דה"ה בפירות שראויין לאכילה דג"כ אין מחויב לאוכלם. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולפי"ז משמע דדעת מהרי"ט דשרי להעלותן לגג אפי' כשיש שם שמש (שהרי לא חילק בזה וסתם להתיר), וס"ל דאף בכה"ג לא חשיב הפסד בידים אלא רק כגרם הפסד. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובר"ש ורא"ש פי' איפכא דהוא משום הפסד התרומה שגורם למעט אכילתה לאחר זמן הביעור, ודקדקו שכן מבואר בגמ' בזבחים בדעת ר"ש, והגר"א כתב דתרווייהו איתנייהו דיש בזה משום הפסד תרומה ושביעית, דמדקתני לה במסכתא שביעית ש"מ דמשום הפסד השביעית נגעו בה, ומדקתני שלא יביאנו לידי פסול ש"מ דחששו אף לפסול התרומה (שבשביעית ל"ש פסול אלא איסור), [אך דו"ק בר"מ שפי' שלא יביאנו לידי פסול היינו איסור אכילה בטומאה, ומשמע שלא כדקדוק הגר"א]. [↑](#footnote-ref-3)
4. והתוס' ס"ל דאף הנאה שאינה כלה קודם הביעור מותרת, ולפיכך הוקשה להם בבכורות בטעם הדין דאין לוקחין בהמה טמאה מפירו"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)