שחיטה ושחיטה שא_ר בכיסוי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כיסוי הדם

חולין פג: בדין שחיטה בכיסוי הדם

**א. מחלוקת רש"י ותוס' אי בעי שחיטה-**

בתוס' בסוגיין הק' היאך ס"ד לחייב מוקדשין בכיסוי הדם והיינו בעוף, והרי דינו במליקה ואין כאן שחיטה ומ"ש מנוחר ומעקר דפטור מכיסוי, וכתבו דהכא גבי כיסוי לא כתיב שחיטה רק שפיכה, אלא דבעינן תנאי דאשר יאכל שיהיה בו היתר אכילה.

אבל ברש"י יז. כתב טעם הפטור בנוחר משום שאין חיוב כיסוי הדם אלא ע"י שחיטה, וכתב דאפי' מאן דמחייב בשחיטה שא"ר מודה דשחיטה מיהת בעינן דגמר שפיכה שפיכה משחוטי חוץ והתם שחיטה כתיב.

ומבואר מחלוקת רש"י ותוס' אי כיסוי הדם בעי שחיטה.

והנה רש"י יז. הק' לר"מ דלא יליף מקרא דאשר יאכל מנ"ל למעט נוחר ומעקר, והכריח מזה דאף לר"מ בעי שחיטה, וצ"ע לשיטת התוס'.

ומבואר בלשון התוס' דמקרא דאשר יאכל ממעטינן נוחר ומעקר והיינו לכו"ע, ואף ר"מ מודה לדרשא דאשר יאכל וכשם שממעט בהמה טמאה מיניה ה"נ ממעט נוחר ומעקר.

אלא דצ"ב דאי דריש אשר יאכל א"כ למעט אף שחיטת טריפה וכה"ג כר"ש ורבי?

ועיין בהגר"א על תו"כ פ' אמור ח-ח דר"מ סבר מרבינן כל שחיטות מושפך ואף שחיטה שא"ר לאכילה, אבל אם יש פסול בשחיטה עצמה שא"ר בזה ל"מ משום אשר יאכל, דגלי לן קרא דאשר יאכל לר"מ דכל היכא שחסר בעיקר השחיטה ליכא חיוב כיסוי אבל בגוונא דדבר אחר גרם לה ואין חסרון בעיקר השחיטה בזה שפיר מתחייב בכיסוי.

**ב. קו' רעק"א לשיטת רש"י-**

ולשיטת רש"י דכיסוי הדם בעי שחיטה דילפינן משחוטי חוץ למעט נוחר ומעקר, צ"ע להיפך כשה"ק רעק"א על המשניות מהסוגיא פה. ל"ל קרא למעט בהמה טמאה תיפו"ל דלאו שחיטה היא שהרי אינה מתרת הבשר באכילה ולא הועילה לשום דין שבעולם והוי כנחירה?

וכתב קה"י-כה די"ל דבדין כיסוי אי"צ אלא מעשה שחיטה וזה איכא אף בטמאה, ואף דחזינן דטמאה אינה שחיטה אף לטהר מידי נבילה אין הטעם משום שאין כאן מעשה שחיטה אלא דהכי דינא הוא דטומאת נבילה חיילא בנבילה טמאה אף שנשחטה, עיי"ש, וכ"כ בהג' תפארת ירושלמים על המשניות ליישב קו' רעק"א.

[וי"ל בנו"א, עפ"י המבואר בגמ' קכא: דעת חזקיה שאף בשחיטת טמאה פקע מינה איסור אבמה"ח, ופי' רעק"א טהרות א-ג דאינו משום דחשיבא מתה במציאות אלא דכך הוא דין השחיטה דמפקיע איסור אבמה"ח אף בטמאה אבל אם נחר יש בו איסור אבמה"ח].

ועיי"ש יישב בזה קו' ביה"ל ג-כו לענין צפרי מצורע ל"ל קרא טהורות למעט טמאות תיפו"ל משום שאין בו שחיטה וכתיב ושחט, ואין לומר דרק לענין המשולחת בעי קרא דהא ברמב"ן עה"ת מבואר דאף לענין השחוטה בעי קרא למעט טמאות, וכתב קה"י דס"ד דסגי מעשה שחיטה וזה אף בטמאה איכא.

[ובמקו"א נתבאר דצ"ע תי' זה מד' התוס' רי"פ אוא"ב דמסברא א"א לחייב אוא"ב בטמאה, ונתבאר דתוס' לטעמייהו אזלי דשאני כיסוי דאי"צ שחיטה אבל ס"ל דכל היכא שבעי שחיטה תו א"א לחייב בטמאה ודלא כרש"י].

**ג. מליקה-**

ולדעת רש"י צריך ליישב קו' התוס' דכיון דבעי שחיטה בכיסוי הדם היאך ס"ד לחייב כיסוי ע"י מליקה בקדשים והא אין כאן שחיטה?

וצ"ל בזה דכיון שדינו של קדשים במליקה הרי מליקתו זו היא שחיטתו כדאמרינן יומא סד. גבי שעיר המשתלח דחייתו לצוק זו היא שחיטתו, וכש"כ בראש יוסף בסוגיין.

ובאמת כבר תמהו בראש יוסף וש"א ע"ד התוס' מעיקרא מאי קשיא להו והא מליקתו זו היא שחיטתו.

וע"ע בריטב"א פג: הביא תי' התוס' בזה"ל:"מליקתו זו היא שחיטתו דלא כתיב ושחט", אבל משמע שאין כוונתו כד' האחרונים, ולענין אוא"ב דכתיב ושחט דוקא לא מהני מליקה רק לענין כיסוי אי"צ דוקא שחיטה, אלא ס"ל להריטב"א דבעינן מעשה המתיר דוקא ולא שיותר מאליו וע"ז כתב דה"נ מליקה היא המתרת בעוף כמו שחיטה בחיה.

ואכתי תיקשי שיטת התוס' וריטב"א למה לא סגי בדין מליקתו זו היא שחיטתו גם לענין אוא"ב ומ"ש מדחייתו לצוק?

וכתב באו"ש פ"ד שחיטה הי"ז כתב דהיכא דל"מ שחיטה רק מליקה ל"ש לומר זו היא שחיטתו שהרי שחיטה עצמה לא מהניא.

וע"ע שם די"ל דמליקה לא חשיב מתיר כלל רק נבילה הוא והותרה לכהנים כמבואר מנחות מד., ואם היה צריך שחיטה ל"מ לומר מליקתו זו היא שחיטתו שאין המליקה כמעשה מתיר רק שלא אסרה תורה נבילה לכהנים.

ולפי"ז מתבאר חידוש גדול בד' התוס' דכיון דחי' התוס' דאי"צ שחיטה בכיסוי וסגי באשר יאכל הרי מתבאר דאף שההיתר בא ממילא ולא מכח מעשה המליקה מ"מ מתחייב בכיסוי.

וכעי"ז נקט בקה"י חולין-ט בסוגיא יז. לענין בשר נחירה במדבר שלא היו צריכים נחירה כלל ומ"מ מבואר שם בגמ' דאית ביה דין כיסוי הדם דסו"ס הנחירה מוציאה אותו במציאות מכלל אבמה"ח[[1]](#footnote-2).

ועיין לקמן מה שיש להביא עוד קצת סמך לדבריהם מד' התוס' פד., עיי"ש.

אבל בד' הריטב"א מבואר לא כן ודוקא ע"י מעשה מתיר מהני, דמליקתו זו היא שחיטתו, ומ"מ סבר דל"מ לענין אוא"ב, וצ"ב.

ואולי י"ל עוד טעם בזה, הנה בתפא"י ואבי"ע נקטו בדעת הר"מ דלא אמרינן דחייתו זו היא שחיטתו אלא בקדשים לענין פסול מחו"ז ולא באוא"ב לענין איסור שחיטה.

ובתוס' פב. מבואר לא כן אלא דאף לענין איסור של אוא"ב אמרינן כן, וי"ל עפמש"כ במקו"א דדין אוא"ב בקדשים הוא דין מיוחד נפרד מהדין אוא"ב בחולין, ובזה אמרינן דחייתו זו היא שחיטתו, אבל בכיסוי הדם שהוא נוהג גם בחולין הרי ל"ש בזה דחייתו זו היא שחיטתו.

ע"ע באו"ש שתמה ע"ד התוס' דהא מבואר פה: דאי אין שחיטה לעוף מה"ת חייב בכיסוי והרי אין שם שחיטה כלל ומ"מ מחייבינן ליה בכיסוי, וה"נ במליקה בעוף לא גרע מזה ומאי קשיא להו?

וכנראה צ"ל דרק אחר תי' התוס' דכיסוי אי"צ שחיטה רק היתר אכילה לחוד בזה מהני אף אי אין שחיטה לעוף מה"ת [ובאמת צ"ע לדעת רש"י דבעי שחיטה דוקא היאך יהני אם אין שחיטה לעוף מה"ת].

**ד. מליקה בעולה-**

ונפק"מ בזה נראה מחלוקת הראשונים אם יש את הנידון של כיסוי במליקה בעולה, דעת רש"י נראה שכן, ובסוה"ע דל"מ הוא למ"ד שחיטה שא"ר ל"ש שחיטה, ואשר יאכל מתקיים למ"ד אכילת מבח שמה אכילה.

אבל הריטב"א בשם תוס' כתב חטאת העוף, דעולה אינה ניתרת באכילה, וצ"ע אם כוונתו למ"ד אכילת מזבח ל"ש אכילה, ואין כאן מחלוקת עקרונית עם רש"י, או אף למ"ד שמה אכילה הוא כן.

ועיין עוד זבחים פט. דעולת העוף הוא נבילה והאוכלו עובר משום נבילה.

ותוס' לשיטתם א"א לחייב בכיסוי בעולה, שהרי לא חשיב אשר יאכל ורק בחטאת הרי הוא ראוי לאכילה, וכש"כ בריטב"א, אבל א"כ אף לרש"י כן.

**ה. שחיטה שא"ר בכיסוי-**

מבואר במתני' פה. פלוגתא דר"מ ור"ש בין בכיסוי ובין באוא"ב בשוחט את הטריפה וכה"ג אי אית ביה דין אוא"ב או כיסוי הדם, דר"מ יליף משחוטי חוץ דשחיטה שא"ר שמה שחיטה, ור"ש אשר יאכל כתיב.

ודעת רבי שיש לחלק בזה דלענין אוא"ב חשיב שחיטה מעליא כר"מ אבל לא חייל ביה דין כיסוי כר"ש, משום דכתיב ביה אשר יאכל.

ויל"ד מ"ט דר"ש גבי כיסוי דפטור, די"ל דבכיסוי אין חסרון שחיטה שא"ר כלל דהא לא כתיב בקרא ושחט רק הוא חסרון בפנ"ע מקרא דאשר יאכל, או שהוא גילוי על דין שחיטה שא"ר דל"ש שחיטה.

והנה לשיטת רש"י יז. אין להסתפק כלל שהרי יש דין שחיטה גם בכיסוי עיי"ש דילפינן משחוטי חוץ, ולפי"ד כנראה הא דאמרינן דילפינן לה מקרא דאשר יאכל לא איצטריך אלא לרבי דס"ל שחיטה שא"ר שמה שחיטה בעלמא ורק גבי כיסוי ילפינן מקרא דלא מהני, אבל לר"ש אי"צ קרא דאשר יאכל כלל לאתויי שחיטה שא"ר.

ועיין רש"י במתני' דטעמיה דר"ש הוא מטעם שחיטה שא"ר ל"ש שחיטה, והוסיף דאף דבכיסוי לא כתיב שחיטה מ"מ יליף לה מאשר יאכל, וכ"כ רש"י פסחים סג., עיי"ש, וכ"מ ברמב"ן, ומשמע דסוף דינו הוא דגלי לן קרא דאשר יאכל דבעי שחיטה ראויה.

ובנאות יעקב הוכיח עוד שכ"ה שיטת רש"י, דהנה בתוס' פא: כתבו שכל הנידון בסוגיא שם אי אכילת מזבח חשיבא אכילה הוא רק כלפי שחיטה שא"ר דילפינן לה מטבוח טבח והכן א"כ י"ל דבעי ראוי לאכילת אדם ולא סגי באכילת מזבח.

והנה ברש"י פג: משמע דה"נ לענין כיסוי הדם שייך נידון זה [עי' ריטב"א שם משום דאכילת מזבח שמה אכילה], וכתב בנאו"י דע"כ צ"ל דדין כיסוי הדם נמי יסודו הוא משום שחיטה שא"ר ואינו מיעוט בפנ"ע מקרא דאשר יאכל.

אבל לשיטת התוס' רי"פ דאף לבתר דגלי לן קרא דאשר יאכל מ"מ אין בכיסוי דין שחיטה רק שפיכה בעלמא, ולפי"ז לא מסתבר לומר שמחלוקתם תהיה בדין שחיטה שא"ר.

אבל צ"ע לפי"ז היאך תלי בגמ' פלוגתת ר"מ ור"ש גבי כיסוי בכל דין שחיטה שא"ר?

ואולי י"ל דהנה כתב בפמ"ג שפ"ד כח-כח דנוחר בן פקועה חייב בכיסוי שהרי הוא מותר באכילה וקרינן ביה אשר יאכל, אבל דחה די"ל דנחירה לאו בכלל אשר יאכל היא ואח"כ הוסיף דאף אם שוחטו אין בו כיסוי שהרי אין השחיטה מתירתו דבלא"ה היה מותר.

וביאור הדברים עפמש"כ לעיל מהריטב"א דלא סגי מה שהוא ראוי לאכילה בפועל רק בעינן שיהיה כאן מעשה מתיר של מליקה וכה"ג, ומה"ט ל"מ מליקה בעוף אלא משום דמליקתו זו היא שחיטתו, אבל נחירה דב"פ לאו מעשה מתיר הוא רק שאין בו איסור מצ"ע.

וע"ע בדרכי תשובה בשם מנחת אהרן ודמשק אליעזר שכתבו בנוחר לחולה שיב"ס חייב בכיסוי דאשר יאכל קרינן ביה, אבל להנ"ל ז"א שהרי אין כאן מתיר של שחיטה רק אוכל משום פקו"נ [וגם בלא"ה נראה דמ"מ חפצא דאיסורא איכא ולא קרינן ביה אשר יאכל במה שהאדם יש לו היתר משום פקו"נ, ופשוט].

ולפי"ז יל"ד דאף לשיטת התוס' י"ל דתלי בדין שחיטה שא"ר שהרי צריך שיהיה כאן מעשה מתיר, וע"ז פליגי בעלמא בדין מעשה מתיר של שחיטה אי חשיב מעשה מתיר אם אינו מתיר לאכילה מצד איסור אחר, וה"נ י"ל דפליגי גם לענין כיסוי הדם אף לשיטת התוס' דתלי באשר יאכל ולא בדין שחיטה.

אבל עדיין צ"ב שהרי מחלוקתם הוא בשם שחיטה של התורה ולא בכל מעשה מתיר, וצ"ע.

וכנראה לשיטת התוס' צ"ל דאינו תלוי בפלוגתתם בעלמא, וזהו דאמרינן פה. מ"ט דר"מ בכיסוי הדם דיליף שחיטה שא"ר משחוטי חוץ ור"ש אשר יאכל כתיב והם טעמים אחרים מפלוגתתם בעלמא.

**ו. עוד בדעת תוס' אם צריך מעשה מתיר דוקא-**

ובעיקר היסוד שנתבאר דלא סגי במה שיש היתר בפועל רק צריך שיהיה מעשה מתיר ושפיכה המתרת יש לדון עוד.

עיין בתפא"י העיר בגמ' למה לא הזכירו דלר' אושעיא לעיל פ: כל שחיטת קדשים שחיטה שא"ר היא, וא"כ גם קדשי מזבח פטור משו"ה ואי"צ לשאר טעמים [מיהו הוא תלי בפלוגתא לקמן פה. ומתני' אזלא ככו"ע].

וראיתי מבארים דאי נימא דאי"צ דוקא מעשה המתיר וסגי במה שניתר ושופך את דמו הרי שפיר גם לר' אושעיא מהני, שהרי כתבו התוס' פ: דדוקא לענין שחיטה מיקרי א"ר שבשעת שחיטה לא הותרה, אבל אח"כ וודאי ניתר וא"כ יש כאן חיוב כיסוי שהרי שפך וגם הותר אח"כ.

אבל בריטב"א שהבאנו לעיל מבואר גבי מליקה דזו היא שחיטתן משמע כוונתו דבעינן דוקא מעשה מתיר ולא סגי במה שניתר ממילא.

וע"ע בתוס' פד. הק' הרי אחר שיפדה שוב הוי חולין ואין כאן כיסוי במוקדשין, ותי' דכיון ידעינן שייפדו משום הפסד קדשים חייב מהשתא כיסוי דהוי שחיטה ראויה למפרע, ועוד משום כל העומד.

ותי' הראשון לא מובן, היאך יהני בלא כל העומד לפדות והרי בלא כל העומד לא חשיב שחיטה ראויה כמבואר פ:?

ועיין בהג' מל"ה כנראה עמד בזה וכתב דשא"ה שיש מצוה לפדות לכך חשיב שחיטה ראויה גם בלא כל העומד, וצ"ע.

אבל י"ל דשיטת התוס' דאי"צ שפיכה ראויה רק תנאי בעלמא וסגי מה שאח"כ ניתר כדי לחייבו מהשתא בכיסוי ואי"צ כל העומד אלא כדי להחשיב את המעשה מהשתא כשחיטה אבל הכא אי"צ מעשה מתיר וסגי במה שיהיה ניתר אח"כ, ועצ"ע [ובאמת הריטב"א לא הביא תי' זה של התוס' רק התי' של עומד ליזרק].

**ו. בדעת רבי דילפינן מאשר יאכל-**

והנה בפמ"ג כתב דטריפה דרבנן י"ל שהוא פטור מכיסוי דלא קרינן ביה אשר יאכל, ואף דלענין שחיטה שא"ר מבואר כתובות לד. ובכ"ד דחשיב שחיטה ראויה מדאורייתא, מ"מ הכא שאני דבעי אשר יאכל ולא קרינן ביה אשר יאכל, וכ"כ מנח"ח-קפז.

וקצת מקור יש להביא מד' הר"מ שחיטה יד-י:"אין חייב בכיסוי אלא הראוי לאכילה שנאמר אשר יאכל, וחולין בעזרה פטור מכיסוי", והק' ע"ז האחרונים דכיון דדעתו דחולין שנשחטו בעזרה אין בהם איסור הנאה דאורייתא עיין פט"ז מאכ"א ה"ו למה ייפטר מכיסוי, ולד' הפמ"ג א"ש, וכ"כ במשנת ר"א חולין-ה בדעת הר"מ, אבל במקו"א נתבארו דבריו באופנים אחרים יותר פשוטים ואמיתיים.

וע"ע בב"ח-כח דספק בשחיטה פטור מכיסוי דלא קרינן ביה אשר יאכל, ובש"ך ורעק"א פי' כוונתו משום דלא קרינן ביה אשר יאכל [ונתבאר בסוגיא פו.], ובפמ"ג הוסיף דאף בלא דין חזקת איסור כיון שאסור משום סד"א לחומרא נמי לא קרינן ביה אשר יאכל, ועיין הג' מל"ה פו. כעי"ז, ומבואר בכ"ז שהוא דין חדש של אשר יאכל, ודלא כש"כ לעיל דמטעם שחיטה שא"ר הוא.

אבל פשוט שיש לדון בזה דטעמיה דר"ש באמת הוא משום שחיטה שא"ר אבל להלכה דקי"ל שחיטה שא"ר שמה שחיטה וראה רבי דבריו של ר"מ ורק גבי כיסוי שאני, הרי ביאור הדברים דלענין כיסוי נקט רבי דאינו תלוי בדין שחיטה שא"ר רק פטורא בעלמא הוא מקרא דאשר יאכל ולהלכה הוא תלוי בפועל בדין אשר יאכל.

וזה מבואר בחי' הרמב"ן עיי"ש שכתב ליישב קו' התוס' פה: ד"ה אימא דס"ד בגמ' דרבי ס"ל כר"מ לענין שחיטת ב"פ, והק' בתוס' מה"ת יסבור כר"מ והרי חזינן דלענין כיסוי נקט כר"ש, וכתב הרמב"ן [ויתכן שזהו ג"כ כוונת התוס'] דלעולם בעיקר פלוגתא דר"מ ור"ש פסק רבי דשחיטה שא"ר שמה שחיטה ומ"מ לענין כיסוי הוא פטור מיוחד מקרא דאשר יאכל.

ועיין בחי' רעק"א דגבי ספק שחיטה מבואר בגמ' פו. גבי חש"ו דהוי שחיטה ראויה וחייב בכיסוי מספק, ודלא כהפמ"ג, ובפשטות היינו חכמים דמתני' פה. ולא כד' רבי אלא אף לר"ש.

וגם בדינו השני של הפמ"ג גבי איסור דרבנן עיין רעק"א תמה ע"ז מגמ' מפורשת פה: דאם אין שחיטה לעוף מה"ת אף בנחירה חייב בכיסוי ואף דמדרבנן אין בשרו ניתר באכילה בלא שחיטה, וברעק"א דחה די"ל דהיינו לר"מ דמחייב בשחיטה שא"ר, ולפמש"כ י"ל אף לר"ש וכל ד' הפמ"ג הוא לרבי.

אבל עיין פו. דרבי קא"ל צא שחוט וצא נחור, ומשמע דאף לרבי הוא כן, וצע"ג, ושו"ר במשנת ר"א חולין-ה מש"כ לדון שהוא מחלוקת הסוגיות.

**ז. דין שחיטה לטהר מנבילה לענין כיסוי-**

והנה הבאנו במקו"א דעת התבו"ש דאף לשיטת הר"מ גבי שחיטת עכו"ם דמטהר מידי נבילה מ"מ אין בו דין אוא"ב כיון שאין בו היתר אכילה.

ולא דמי לטריפה דיש בה שחיטה רק אין ההיתר שחיטה חל בה דהא קי"ל שמוציאה מידי אבמה"ח ונבילה משא"כ שחיטת עכו"ם יש בו איסור נבילה.

אבל רעק"א נקט דכל שהועילה להוציא מידי נבילה חשיב שחיטה לענין אוא"ב, ונתבאר במקו"א שכדבריו מוכרח בראשונים.

ויל"ד היאך הדין לענין כיסוי, והבאנו לעיל ד' הגר"א על תו"כ פ' אמור ח-ח דר"מ סבר מרבינן כל שחיטות מושפך ואף שחיטה שא"ר לאכילה מ"מ דבר אחר גרם לה אבל השחיטה מצ"ע חשיבא שחיטה, אבל אם יש פסול בשחיטה עצמה שא"ר בזה מודה ר"מ דל"מ שיש כאן חסרון בגוף השחיטה [ולא משום שאין היתר בפועל לאכילה].

ולפי"ז יתכן דמומר מכח השחיטה או עכו"ם יהיה הדין דאף לר"מ לית ביה חיוב כיסוי מקרא דאשר יאכל ואף שמטהר מידי נבילה משום קרא דאשר יאכל ומודה רעק"א בכה"ג, ולא דמי לדין אוא"ב, וצל"ע.

1. אח"כ ראיתי שאינו ראיה שהרי וודאי ההיתר על האיסור נבילה הוא ע"י מליקה ואף שאינו מתיר החפצא דאיסורא ואכתי חשיב נבילה מ"מ נותן בו היתר אכילה וסגי בזה לחיוב כיסוי, אבל במקום שאינו מתיר כלל רק הכ"ת לעשותו כמת ואין בו אבמה"ח וודאי ל"ש זה. [↑](#footnote-ref-2)