מוקצה כב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שח עד שי - מוקצה

##### הלכות

##### **מוקצה**

##### או"ח סימן שט סעי' ב-ג

##### שיעור כב

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

### [סעיף ב] כלכלה שהיתה נקובה וסתמה באבן מותר לטלטלה שהרי נעשה האבן כדופנה.

## אם צריך שתהיה האבן מהודקת או קשורה

כתב המגן אברהם (ס"ק ג) דהטעם שמותר לטלטל הכלכלה שנסתמה באבן, דכיון שהדקה שויא דופן, וכמבואר בגמרא (שבת קכה, ב), והוסיף דלפי זה אם לא הדקה אסור לטלטלה. אמנם הכף החיים (ס"ק ו) הביא מחידושי הר"ן (שבת קמב, א הו"ד בסמוך) דכשיש בכלכלה פירות אפילו אם האבן רפויה מותר לטלטל הכלכלה, כיון שהיא מגינה בפני הפירות מליפול.

ובאמת מצינו שנחלקו הראשונים בדבר, דהנה הקשתה הגמרא (שבת קמב, א) על המבואר במשנה שנוטל אדם כלכלה והאבן בתוכה, ואמאי תיהוי כלכלה בסיס לדבר האסור, ותירצה הגמרא הכא בכלכלה מלאה פירות עסקינן. ומקשינן ולישדינהו לפירי, ונישדי לאבן, ונינקטינהו בידיים [כלומר שיפריד את הפירות מהאבן ויחזיר הפירות ויטלטל אותם בלחוד], ומתרצת הגמרא כדרבי אלעי אמר רב בפירות המיטנפין, הכא נמי בפירות המיטנפין [שאם ישליכם לארץ יטנפו. רש"י], ומקשה הגמרא ולינערינהו נעורי, אמר רב חייא בר אשי אמר רבא הכא בכלכלה פחותה עסקינן, דאבן גופה נעשית דופן לכלכלה.

ובביאור מסקנת הגמרא נחלקו הראשונים דיש שנקטו דלמסקנא חזרה בה הגמרא מהאוקימתא דמיירי בכלכלה מלאה פירות, ואפילו כשאין פירות בכלכלה מותר לטלטלה כיון שהאבן נעשית כחלק מן הדופן של הכלכלה. וכן מבואר מלשון הרמב"ם (פרק כה משבת הלכה טז), וכן נראה משמעות לשון הטור והשו"ע דמותר לטלטל את הכלכלה אפילו אם אין בתוכה פירות, כיון שהאבן נעשית כדופנה.

[ובאמת יש להעיר על דרך זו דא"כ המשנה דכלכלה (קמא, ב) חוזרת על הדין שנתבאר לעיל מיניה (קכה, א) לגבי דלעת שהאבן בתוכה, אכן ברי"ף השמיט את כל דינא דכלכלה ומשמע דנקט שהוא בכלל דינא דדלעת שהאבן בתוכה.]

אבל בתוס' ישנים (שם ד"ה ונשדינהו) מבואר דאף למסקנא מיירי דווקא בכלכלה מלאה פירות, ותירוץ הגמרא דהכא אין צריך לנער כיון שאם ינער יהיה חור בכלכלה, והיא לא תהיה ראויה לטלטל בה פירות, וכך פירש בחידושים המיוחסים לר"ן (שם). וכן משמע ברמב"ם בפירושו למשניות (פרק כא משנה א) דכתב דמותר לטלטל כלכלה שהאבן בתוכה בתנאי שיהא בכלכלה פירות [וכבר העיר החזו"א (סימן מז ס"ק כב) בסתירת דברי הרמב"ם]. ולפי דבריהם אין צריך לקשור את האבן, כיון שהיתר הטלטול הוא משום טלטול מן הצד, דכל היכא שאי אפשר לנער שרי.

אמנם להלכה המשנ"ב (ס"ק ו) הביא את דברי המגן אברהם דכל ההיתר לטלטל את הכלכלה היינו דווקא אם האבן מהודקת יפה לכלכלה או קשורה אליה, וכך פשטות לשון השו"ע, אך נראה לדינא שבאופן שצריך לאבן כדי להחזיק את הפירות שרי גם באינו מהודק.

### [המשך סעיף א] וכן דלעת שתולין בה אבן כדי להכביד למלאות בה מים, אם הוא קשור יפה שאינו נופל מותר למלאות בה, שהוא כמו הדלעת עצמה שהוא בטל אגבה, ואם לאו אסור.

## מדוע נעשית הדלעת בסיס לדבר האסור

וכתב המשנ"ב (ס"ק ח) דהטעם שאסור לטלטל דלעת שתולין בה אבן הוא משום שהדלעת עצמה מוקצה שנעשית בסיס לדבר האסור. וכן מבואר ברש"י (שבת קכה, א ד"ה ואם לאו).

ובאחרונים (עי' בחידושי הרעק"א וברש"ש בסוגיא שם) הקשו דדברי רש"י נסתרים ממש"כ בפרק במה טומנין (שבת מט, א) על מתניתין דטומנין את הקדירה בגיזי צמר ואין מטלטלין אותן, כיצד הוא עושה נוטל את הכסוי והן נופלות, ופירש"י שם (ד"ה נוטל) שהטעם שלא נעשית מכסה הקדירה בסיס לדבר האסור, אף שגיזי הצמר המוקצים מונחים עליו, משום שאין עשוי אלא לכסות הקדירה, ולפי"ז קשה מדוע כתב שנעשית הדלעת בסיס לאבן, הרי הדלעת אינה נעשית כדי לשמר שם את האבן, והאבן נועדה רק בכדי שתשקע הדלעת במים.

ובאמת מצינו שנחלקו הראשונים בדבר שאינו מיועד לשמש את המוקצה המונח עליו, אי אמרינן דלא נעשה בסיס משום כך, דהבעה"מ (שבת מז, ב מדפי הרי"ף) ביאר דהטעם שלא נעשה מכסה הקדירה כבסיס לגיזי הצמר הוא משום שהמוקצה הונח לשמש את הקדירה לא להיפך. וכן הביא הר"ן (כג, ב מדפי הרי"ף) משמיה, וכתב דכן עיקר. אמנם רש"י בפרק במה טומנין (נא, א ד"ה או שטמן) כתב דאם מטמין בדבר המוקצה ומניח שם מדעת, אסור לטלטל את כיסוי הקדירה משום בסיס לדבר האסור, ומשמע שאפילו אם המוקצה משמש את הבסיס, והבסיס אינו מיועד להניח את המוקצה עליו, נעשה בסיס לדבר האסור, וכ"מ בתוס' שם (ד"ה או שטמן). אך עדיין צ"ע שדברי רש"י סותרים עצמן.

וגם בדברי המשנ"ב מצינו סתירה בזה דהכא כתב דנעשית הדלעת בסיס לדבר האסור אפילו שאינה משמשת להאבן, ולעיל (סימן רנט ס"ק ט) הביא את דברי רש"י הנ"ל דמותר לנער את הגיזין שמעל הקדירה, וכיסוי הקדירה אינו נעשה בסיס, משום שאין הכיסוי תשמיש להצמר ואדרבה הצמר משמש את הקדירה לחממה, ומבואר שאם הבסיס אינו מיועד לשמש את המוקצה אין עליו שם בסיס.

## יסוד הרעק"א דאף שמותר להגביה אין היתר לטלטל

ונראה ליישב את סתירת דברי המשנ"ב על פי יסודו של הגרעק"א לקמן (סעיף ד) שהתבאר שם בשו"ע דיש אומרים שאם הניח מוקצה על בסיס, והיה בדעתו שישארו שם בכניסת השבת כדי שיטלם בשבת, מותר להטות ולנער בשבת, ולא אסרו אלא במניח ודעתו שישארו שם כל השבת, ודקדק הרעק"א שם דאף שמותר להטות ולנער אסור להגביהה החבית היכי דצריך למקומה.

והוכיח כן מדברי התוס' בשבת (קכג, א ד"ה האי פוגלא) דביארו הסלקא דעתך של הגמרא שם שמותר לטלטל את הצנון דווקא באופן שמנער את העפר שעליה, אך אסור לטלטלו טלטול גמור, דמיירי במניחו על מנת ליטלו בשבת, ומבואר דכשמניח על מנת ליטלו אין היתר אלא לנערו, אך אסור להגביהו ולטלטלו. ובזה ביאר את דברי רש"י בפרק במה טומנין (נא, א ד"ה או שטמן) שכתב דנעשית החבית בסיס לאבן ואסור להגביהה, ואף דס"ל לרש"י (מט, א ד"ה נוטל) דדבר שלא נעשה לצורך המוקצה אינו נעשה בסיס, מכל מקום אסור להגביהו ולטלטלו, ולכן אסור לטלטל את החבית כיון שהוא מגביהה.

ובחידושי הרעק"א על הש"ס (שבת קכה, ב) כתב ליישב על פי דבריו קושיא עצומה על רש"י, דמייתי שם למתניתין דאבן שעל פי החבית מטה על צידה והיא נופלת, ואמר רבה לא שנו אלא בשוכח אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור, ובפשטות כוונת הגמרא שמה שהתירו להטות את החבית על צידה זה דווקא בשוכח אך במניח אסור משום בסיס.

אלא שרש"י שם (ד"ה לא שנו) פירש דלא שנו מיירי על סיפא דמתניתין שהתירו להגביה את החבית שהיא בין החביות ומטה אותה והאבן נופלת, דזה דווקא בשכח אך לא במניח, ודברי רש"י תמוהין מדוע לא פירש ארישא וכפשטא דגמרא. וביאר הרעק"א לפי סברתו דבאמת היכא דמניח אבן על פי החבית אין דין בסיס לדבר האסור, כיון שהחבית אינה מיועדת לשמור את האבן, וא"כ אין לאסור בניעור, אלא רק להגביהה ולטלטלה, ולכן פירש רש"י שכל מה שהגמרא הוצרכה להעמיד את המשנה בשוכח, היינו דווקא בסיפא שהתירו אפילו להגביה את החבית, וזה על כרחך משום שאין על החבית דין דבסיס לדבר האסור משום דאיירי בשוכח.

ובזה מיושבים גם דברי המשנ"ב שכתב כאן שהדלעת שהאבן בתוכה אסורה משום דהויא בסיס לדבר האסור, והיינו משום דהכא מיירי לעניין להגביה את הדלעת ולטלטלה, וא"כ אפילו אם אינה עשויה להחזיק את האבן שעליה מכל מקום לא הותר משום כך אלא לנערה, אך להגביהה ולטלטלה אסור. ודוק.

ולמעשה הביאור הלכה (לקמן סעיף ד ד"ה כדי) הביא את דברי הרעק"א להלכה, וגם החזו"א (סימן מז ס"ק ז) כתב על דברי הרעק"א שהם דברים נפלאים, אמנם השו"ע הרב (סעיף ז) דקדק מלשון השו"ע דלא כהרעק"א ופירש לשון השו"ע שאם כשדעתו ליטלם בשבת אין דין בסיס לדבר האסור, יש להתיר אפילו להגביה את המוקצה ולטלטלו.

### [סעיף ג] כלכלה מלאה פירות ואבן בתוכה, אם הם פירות רטובים, כגון תאנים וענבים, יטול אותה כמו שהיא, שאם ינער הפירות מתוכה, יפסדו. אבל אם הם פירות שאינם נפסדים, ינערם וינער גם האבן עמהם ולא יטלנה עמהם. וה"מ כשא"צ אלא לפירות או לכלכלה, אבל אם היה צריך למקום הכלכלה, מטלטלה כמות שהיא.

## אם חייב לנער כשיבוא לידי טרחא

וביאר המשנ"ב (ס"ק ט) דאף שיש אבן בתוכה, נעשית הכלכלה בסיס לאיסור ולהיתר, וההיתר חשוב יותר ובטל האיסור לגביה. והוסיף שם דאין צריך ללקט הפירות מתוך הסל בידו, פן יפלו לארץ, אבל אם הפרות מונחין בסלים קטנים תוך הכלכלה, יטלם בידו מתוך הכלכלה. ובחוט שני (פרק עב ס"ק א) הקשה דמדוע לא חייבו אותו ליטול את הפירות אחד אחד, ובאופן זה אין חשש שיפלו לארץ, ותירץ דלא הטריחו אותו ליקח את הפירות אחד אחד.

והנה מצינו בתוס' ישנים (שבת קמב, א ד"ה ונישדינהו) דלפי פירושו במסקנת הגמרא שם מוקמינן למתניתין דנוטל אדם כלכלה והאבן בתוכה בכלכלה פחותה, דהאבן סותמת את החור שבכלכלה ולכן לא מצי לנערה [והו"ד לעיל בתחילת השיעור], והקשו שם התוס' דמדוע למסקנא בעינן לאוקמי בפירות המיטנפין הרי בלאו הכי אי אפשר לנער כדי שלא תיפחת הכלכלה, ובתירוץ הראשון כתבו דאיה"נ דלמסקנא הגמרא חזרה בה ואין חילוק בין פירות המיטנפין לפירות שאינן מיטנפין, ובתירוצם השני כתבו דאף למסקנא מיירי דווקא בפירות המיטנפין, דאי לא מיטנפין נימא שינער את הפירות לקרקע, ויטלם מעט מעט בכלכלה עד מקום הפחת ע"ש. ומבואר מדבריהם דחייב לנער את הפירות אפילו שע"י כך יצטרך לטלטלם כמה פעמים ויש בדבר טירחא גדולה, ומבואר דטירחא כעין זו לא חשיב טירחא להתיר לטלטל אם אפשר ליטול את המוקצה בידו. אמנם יתכן דבאופן שיש טירחא גדולה ליטול את הפירות אחד אחד, אף לדברי התוס' ישנים יש להתיר לטלטל את הכלכלה כשהאבן בתוכה, אף אם יכול ליטול את הפירות אחד אחד בטירחא גדולה.

ולדינא צ"ע מהו גדר טירחא גדולה שבה התירו לטלטל אף אם אפשר ליטלם בידו.

## אם יגרם נזק ע"י הניעור במקומו

והנה מבואר בשו"ע שאם על ידי הניעור יגרם נזק לפירות לא חייבו לנער, ובשעה"צ (ס"ק יז) מבואר דאף אם יגרם נזק למוקצה עצמו התירו לטלטל בלא ניעור, וכ"כ המשנ"ב לעיל (סימן רעז ס"ק יח). ונראה דה"ה אם ע"י שינער יפול המוקצה למקום שהאדם צריך לו או שיתלכלך המקום או שיגרום מיאוס מחמת נפילתו, דאף בכה"ג לא חייבו אותו לנער ויכול להגביהו וליטלו למקום אחר. וכ"כ בחוט שני (סוף פרק עב).

## חיוב ניעור מלפני השבת

והנה יש לדון אם כמו שמצינו שחייב לנער את המוקצה כדי שלא יטלטלו מן הצד, ה"ה שיהיה מחוייב למנוע טלטול מוקצה מערב שבת ע"י שיסלק את המוקצה משם. ודוגמא לדבר שמצוי שיש דבר המוקצה בדלת של המקרר, אמנם רוב החפצים המונחים שם הם חפצים של היתר, והוי בסיס לדבר האסור והמותר, ויש לדון אם מחוייב מערב שבת לסלק משם את הדבר המוקצה כדי שלא יבוא לטלטלו מן הצד בשבת.

ויש להביא ראיה מדברי הרשב"א בשבת (קנד, ב) דכתב שם דאסור להביא כרים וכסתות ולנער עליהם דבר המוקצה, כדי שאח"כ יבוא לטלטלן לצורך גופן ומקומן, וביאר משום שאינו בדין דמה שהוא אסור לטלטלו נסבב ונגרום אנו לטלטלו ממש בידים, ומשמע שיש למנוע מלגרום היתר של טלטול לצורך גופו ומקומו. ועיין בחוט שני (פרק עג עמוד קנז) שהוכיח מדברי הרשב"א שאם צריך להשתמש בטליתו בשבת והיא מונחת בשקית תחת תפילין, צריך לדאוג להוציאה מערב שבת, כדי למנוע את טלטול המוקצה. אך לכאורה יש לדחות הראיה דהתם מיירי בשבת עצמה ולכן שייך לחייבו למנוע טלטול מוקצה לצורך גופו ומקומו, אך עדיין אין הכרח שיש חיוב מערב שבת להסיר מוקצה מבסיס כדי שלא יצטרך לטלטלו בשבת.

אמנם יש להוכיח כן מהגמרא בשבת (קכג, ב) דנתבאר שם דסידור הקנים אינו דוחה את השבת, כיון שיכול לסדרן מערב שבת, ואפילו שבשבת עצמה מותר לטלטל את הקנים דהוי ככלי שמלאכתו להיתר, אפ"ה חייבו אותו לסדר לפני השבת כיון שכך לא יהיה צורך כלל בטלטולן בשבת [ועיין לעיל (שיעור ה) שנתבאר שם כל הסוגיא], ומבואר דאפילו מערב שבת חייב לסדרן כדי שלא יבוא לטלטלן בשבת עצמה.

אכן עדיין יש לדון בעניינינו דיתכן שרק היכא שיבוא לטלטל מוקצה לצורך גופו ומקומו, חייבו אותו לטרוח מלפני השבת שלא יבוא לידי טלטול כזה, אך הכא שמטלטל בסיס לאיסור ולהיתר, וההיתר חשוב יותר דשרי מדינא בטלטול, י"ל דקיל טפי, ואין חיוב מערב שבת לדאוג שלא יטלטל את המוקצה מן הצד.

## הטעם שיש חובת ניעור

והנה במשנ"ב (ס"ק י) כתב דהטעם שיש חיוב ניעור הוא דכיון שיוכל באיזה עצה לתקן שלא יטלטל את האבן, לא הקלו בזה אף שהוא בסיס לאיסור ולהיתר, ומשמע שטעם ההיתר לטלטלו כשאי אפשר לנער את המוקצה דהתירו כדי שלא יפסד. אמנם החזו"א (סימן מז ס"ק כב) פירש דיסוד הדין שיש חובת ניעור היינו דאם יכול לנער ואינו מנער חשיב כמטלטל לדבר האסור שהרי מדעתו מטלטלו, אך אם אינו יכול לנער מחשש שיפסד, אז שרי כיון שהעיקר הוא הדבר המותר והטלטול מתייחס רק להיתר.

ונראה ברור דלדעת החזו"א אף אם יכול לסלק את הדבר המוקצה מערב שבת, אין זה סיבה להחשיב את טלטולו כמתכוין לטלטל את האיסור, דכיון שבשעת הטלטול אינו יכול לנער את האיסור, לא נחשב כמטלטל את האיסור. ורק לדעת המשנ"ב יש להסתפק אם מחוייב לדאוג מערב שבת שלא יבוא לידי טלטול המותר בשבת.

## נטל את הבסיס כשאי אפשר לנער

והנה כתב הרעק"א (לקמן סעיף ד וציין אליו בביאור הלכה שם ד"ה יכול להגביהה) דבמקום שאי אפשר לנער במקומו, שהתירו לו להמשיך ולטלטל את החבית שהאבן עליה, דמכל מקום כשמגיע למקום שאינו צריך למקומו, צריך להשליך את האבן מעל החבית, ואינו יכול לטלטלו עד מקום שירצה. ולכאורה לפי משמעות המשנ"ב שטעם ההיתר לטלטל את הכלכלה הוא היתר מיוחד שלא יפסד, הרי מיד כשהרחיקו למקום הנצרך יהיה חייב לנער את המוקצה, ואף לפי החזו"א י"ל דאף שכשהתחיל לטלטל לא הייתה לו אפשרות לנער, אך כשיכול לנער ואינו מנער חשיב שמטלטל את הדבר האסור, ולכן צריך לנערו מיד. אכן בביאור הלכה לעיל (סימן רסו סעיף יב ד"ה יכול לילך) נראה שאם נטלו בידו חשיב כנטלו בהיתר ויכול להמשיך ולטלטלם לכל מקום שירצה, וכן משמע במשנ"ב בסימן זה (ס"ק ט) דכתב שיכול לטלטלה למקום שירצה, ע"ש, וצ"ע.

***הדינים העולים***

1. כלכלה שהייתה נקובה וסתמוה באבן מותרת בטלטול, ולדעת הרמב"ם והשו"ע הוא משום דנעשית כדופנה, ולפי"ז צריך לקושרה, אך לדעת הר"ן הוא משום שאם ינער את האבן תיסתר הכלכלה ולא יוכלו לטלטל על ידה, ולשיטתו א"צ לקשור. ונראה לדינא שאם צריך לאבן כדי להחזיק הפירות שרי אפילו כשאינו מהודק.
2. בסיס שאינו משמש את המוקצה שעליו נחלקו הראשונים אם יש לו דין בסיס, והמשנ"ב כתב שאינו בסיס, וצ"ע מדוע כאן הדלעת נחשבת בסיס.
3. יש לתרץ על פי יסוד הרעק"א שאף שאינו בסיס אסור להגביהו, וכוונת המשנ"ב כאן שאסור להגביה דלעת אפילו שאין עליה דין בסיס ומותר לנערה.
4. מבואר בחוט שני שלא חייבו ליטול את הפירות אחד אחד דהוי טרחא, ובתוס' ישנים משמע שאם יצטרך לטרוח ולקחת כמות קטנה בכלכלה אין היתר לטלטלו, וצריך בירור מהו השיעור של טירחא שפוטר אותו מלנער וליטול אחד אחד.
5. אם יגרם נזק ע"י ניעור המוקצה במקומו או שיטנף מקום נפילתו, מותר לו לטלטלו אגב הכלכלה.
6. טעם ההיתר לטלטל את הכלכלה כשאי אפשר לנערה, למשנ"ב דהתירו כדי שלא יפסד, לחזו"א דהטלטול מתייחס רק לדבר ההיתר.
7. אם יש דבר מוקצה בדלת המקרר [ומונח שם גם היתר], נראה דלדעת החזו"א אין חיוב להסירו משם בערב שבת, אך לדעת המשנ"ב יש להסתפק.