אהלות פרק י
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות - הרב אי_ש סטפנסקי

משנה ב, אין בארובה פותח טפח טומאה בבית כנגד ארובה טהור, טומאה כנגד ארובה הבית טהור. הטומאה בבית נתן את רגלו מלמעלן טהור. הטומאה כנגד ארובה, נתן את רגלו מלמעלן, ר' מאיר מטמא. וחכמים אומרים אם טומאה קדמה את רגלו טמא ואם רגלו קדמה את הטומאה טהור. סברת חכמים צ"ע מדוע רגלו קדמה את הטומאה טהור, הרי קיי"ל אדם וכלים נעשים אהלים לטמא ולא לטהר, וכלפי חציצה כנגד הטומאה הו"ל כמאן דליתא, והרי בטומאה כנגד ארובה כלים שכנגד ארובה טמאים דהטומאה עולה למעלה, ומאי שנא הניח רגלו למעלה דאין הטומאה עולה למעלה.

ותירץ החזון איש סי"ד סק"ד, שאדם מציל עם דפנות אהלים ככלים, ובפותח טפח מיד נטמא האדם ושוב אינו מציל עם דפנ"א, ורק כשאין פותח טפח בארובה לא נטמא האדם ומציל עם דפנ"א. ועוד תירץ, דבאמת אין אדם מציל עם דפנ"א אלא כלים בלבד, ומכל מקום רגלו חוצצת בפני הטומאה, דבפחות מטפח כל דבר מועיל לסתום, ואף אדם וכלים, כיון דהוא סתום מחמת תקרה המקיפו. ודבריו טעונים ביאור האיך יסתם מחמת תקרה המקיפו, הא לא אמרינן לבוד בטומאה, והאדם עצמו אינו מועיל לסתום. ואולי כונתו דבכה"ג שיש למעלה סתימה כל שהוא שוב אמרינן לבוד לטומאה, ונמצא עכשיו שהוא סתום מחמת התקרה כדין לבוד, ולא מחמת האדם.

אך דבריו צ"ע טובא, דבתירוצו הראשון יל"ע דאמנם יש לאדם כח לחצוץ מדין דפנ"א מכל מקום הטומאה מגיעה עד לאדם, ומדוע לא תטמא רגלו מחמת הטומאה, וכיון שנטמאת רגלו שוב אינה חוצצת. וכן בתירוצו השני יל"ע איך יחשב כסתום מחמת התקרה בתחתית הארובה ע"י הרגל שבגב הארובה. ואם רק במקום רגלו אמרינן לבוד הרי הטומאה מגיעה עד הרגל ושוב היא נטמאת.

והנראה בביאור דבריו, דכאשר יש בבית תקרה שאינה שוה אלא עשויה מקורות שחלקן עולות וחלקן יורדות, ואין טפח בין קורה לקורה, כל הבית טמא, משום שכל הקורות נחשבות כגג אחד, ואף שחלקן גבוהות וחלקן נמוכות מכל מקום הכל גג אחד. אך פשוט שאין הטומאה נכנסת למעלה בין הקורות כיון שאין ביניהם פותח טפח, ואף בתוך בית אחד אין הטומאה מתפשטת למקומות שאין בהם טפח (אלא אם כן מדין שיפועי אהלים). ולכאורה הדברים סותרים להדדי, דאם המקום שבין הקורות אינו חלק מהאהל משום שאין בו חלל טפח איך הקורה שלמעלה מצטרפת לפשט את הטומאה תחתיה. ומוכח שאין זה סתירה, דשפיר יתכן שאין הטומאה מגיעה עד לאהל ומכל מקום כיון דהוי אהל אחד מהני לפשט את הטומאה.

ועפי"ז מבואר מש"כ הר"ש והרא"ש במתני' הטומאה בבית נתן את רגלו מלמעלן טהור הנותן, דכסתום דמי לגביה כיון דליכא פותח טפח. וצ"ע מדוע הוצרכו לומר דהוי כסתום, הא ברישא דמתני' כשהטומאה בבית כנגד ארובה טהור אע"פ שאין שם סתימה כלל, וכאשר הניח את רגלו אין סיבה לטמאותו כלל אף אי לא הוי כסתום. אמנם להנ"ל ניחא דאף שאין בארובה פו"ט הרגל מצטרפת עם גג הבית לפשט את הטומאה תחת הרגל, וכל הבית טמא אף מה שתחת הרגל, ומכל מקום אין הטומאה עולה לרגל כיון שאין שם פו"ט. ומלשונם מבואר גדר הדבר, דאין הטומאה נכנסת למקום פחות מטפח אע"פ שהוא חלק מהאהל והתקרה שלמעלה מצטרפת עם שאר תקרת הבית משום ד"כסתום" דהוי לגביה, דאנו רואים את תחילת הארובה כאילו היא סתומה, ולכן הרגל טהורה.

ומעתה זהו ביאור דברי החזון איש, דהוקשה לו כאשר הניח דבר המקבל טומאה למעלה כיון שאינו חוצץ בפני הטומאה הרי זה כפתוח לגמרי, ומדוע לא תכנס הטומאה לפחות מטפח. ותירץ דמדין דפנ"א הרגל מצטרפת עם תקרת הבית, ושוב תחתית הארובה נחשבת כ"סתום" כיון שאין שם טפח, ואין הטומאה נכנסת והרגל טהורה. ואח"כ תירץ, דאע"פ שאין לרגל דין דפנ"א מכל מקום מהני להחשיב את תקרת הבית כלבוד, והרי זה כסתום למטה בתחתית הארובה מחמת התקרה, והרי התקרה יש בכחה לחצוץ בפני הטומאה, ולכן הרגל טהורה. (אמנם נראה שדבר טמא בפועל אינו מועיל לעשות לבוד לתקרת הבית, ורק אדם וכלים טהורים מועילים לזה).

ובקהלות יעקב סי' כו יישב באופן אחר, דהנה כל טומאה באויר עולה למעלה משני טעמים, חדא מדין מאהיל, דכל טומאה שאין לה חציצה טבעה לעלות עד לרקיע, ועוד מדין טומאה רצוצה, וכמש"כ הרמב"ם דכל טומאה באויר נקראת טומאה רצוצה. ויש נפק"מ ביניהם דטומאה רצוצה יכולה לבקוע אהל פחות מטפח ולהכנס למקום שאין בו טפח, משא"כ מאהיל אינו אלא באויר. ומאידך טומאה שבתוך אהל פקע ממנה דין טומאה רצוצה, ורק מדין מאהיל יכולה לעלות אם אין חציצה שעוצרת את הטומאה. ולכן טומאה שתחת אהל אדם וכלים, אע"פ שאינם מועילים לחצוץ בפני הטומאה והטומאה עולה למעלה מדין מאהיל מכל מקום דין רצוצה פקע ממנה, כיון שהיא תחת אהל. ומאידך טומאה שתחת אהל פחות מטפח הטומאה עולה רק מדין רצוצה ולא מדין מאהיל.

וכאשר הטומאה כנגד ארובה שאין בה פו"ט ולא נתן כלום למעלה, הטומאה עולה כנגדה מדין טומאה רצוצה, דרק היא יכולה להכנס למקום פחות מטפח, אך מדין מאהיל אינה יכולה לעלות למקום פחות מטפח. ומעתה כאשר הניח רגלו מלמעלה שוב הטומאה תחת אהל ופקע ממנה דין רצוצה, ואינה יכולה כלל להכנס לארובה, מדין מאהיל כיון שאין שם טפח ומדין רצוצה כיון שהיא טומאה שתחת אהל, ולכן הרגל טהורה. [ויל"ע מדין מאהיל אינה נכנסת למקום פחות מטפח כנגדה, הרי אילו לא היתה שם תקרה כלל הטומאה היתה עולה כנגדה כדין טומאה באויר, ונמצא שהתקרה שמסביב אינה מפריעה לטומאה לעלות כנגדה כלל. אמנם להדיא מבואר בסוגיא בחולין שטומאה רצוצה בין ב' מגדלים נחשבת כטומאה רצוצה (לפירוש רש"י שם) אע"פ שהמגדלים אינם מפריעים לטומאה מלעלות כנגדה כלל, ומוכח שכל מקום פחות מטפח נחשב כרצוצה אף כנגדה]. ולפי"ז הרגל הועילה רק לעשות את הטומאה לטומאה תחת אהל ופקע ממנה דין רצוצה וממילא אינה בוקעת כנגדה.

ובדעת ר' מאיר שמטמא בכל אופן יש לבאר דס"ל שאהל אדם וכלים אינם מועילים להפקיע דין רצוצה, דלגבי חציצה כמאן דליתא דמי, ושוב הוי כטומאה באויר שיש לה דין רצוצה, ולכן הרגל טמאה בכל אופן מחמת שהטומאה בוקעת בתוך הארובה. ועיי"ש מה שיש לבאר עפי"ז במשנה ג' פלוגתת ר' מאיר ור' יהודה לשיטתייהו.

אך יל"ע לדבריו, דהנה נחלקו הרא"ש ומהר"ם במשנה ה' בבית ועליה וביניהם ארובה פחות מטפח וטומאה כנגד ארובה, שלפי הרא"ש העליה טמאה והבית טהור, דהטומאה עולה כנגדה מתפשטת בעליה מחמת תקרת העליה ושוב אינה יורדת לבית כיון שאין שם טפח, ולפי המהר"ם העליה טהורה והבית טמא. וביאר החזון איש סי' ח' דפליגי בפלוגתת הראשונים בסוכה מדוע לא אמרינן חבוט בפחות מטפח, דרש"י ותוס' נקטו משום שאין מורידין קורה שאין בה טפח, ולפי"ז כאשר יש בקורה טפח אע"פ שאין במקום שמורידין אותו טפח אמרינן חבוט, ולכן הבית טמא והעליה טהורה דמדין חבוט חשיבא הארובה כסתומה. ואילו הר"ן והריטב"א שם נקטו משום שאין מורידין קורה למקום שאין שם טפח, ולפי"ז אפילו יש בקורה טפח כיון שבארובה אין טפח לא אמרינן חבוט, ולכן העליה טמאה והבית טהור, דהארובה נחשבת כפתוחה וטומאה עולה כנגדה. ולכאורה לפי מש"כ הקה"י דטומאה שתחת אהל פקע ממנה דין רצוצה מדוע סובר הרא"ש שהעליה טמאה, הא הטומאה תחת אהל העליה ופקע ממנה דין רצוצה ושוב אינה נכנסת לארובה שאין בה טפח, והו"ל למימר דבין הבית ובין העליה טהורים.

ויתכן לומר עפ"י מש"כ המהר"ם בפ' כורת דלפני שהטומאה מתפשטת בבית היא עולה כנגדה עד לתקרה ורק לאחר מכן היא מתפשטת ע"י התקרה, ונמצא שקודם שהגיעה הטומאה לתקרת העליה עדיין לא נתפשטה ואין לה דין טומאה תחת אהל, ולכן בכחה להכנס לארובה שאין בה פו"ט עד לתקרת העליה, ושם כבר תתפשט בעליה ולא בבית. ומה דפליג מהר"ם הכא ונקט דבית טמא ועליה טהורה הוא משום חבוט, דתקרת העליה סותמת את הארובה. (ואם נאמר דלא כמהר"ם בפ' כורת אלא שהטומאה מתפשטת מיד בבית, ונאמר דלא אמרינן חבוט כהרא"ש, יצא שבין הבית ובין העליה טהורים, שהרי הטומאה תחת אהל העליה ואין לה דין רצוצה, ומכל מקום הבית טהור כיון דאהל העליה ואהל הבית אינם אהל אחד שהרי אין לארובה פו"ט).

והנה בחי' מרן רי"ז הלוי עה"ת פרק חוקת ביאר הפסוק וכל אשר יגע על פני השדה עפ"י מש"כ הגר"ח דכל טומאה שתחת אהל פקע מינה דין בקיעה כנגדה (טומאה רצוצה) וגם דין מאהיל כנגד הטומאה. והאי קרא דכל אשר יגע קאי על טומאת מאהיל כמבואר בנזיר נג:, וזהו דכתיב בקרא על פני השדה לומר דרק על פני השדה שהטומאה אינה תחת אהל איתא לטומאת מאהיל, משא"כ כשהמת באהל אז כל טומתה הוא רק מחמת האהל ואינו בכלל אשר יגע ע"י האהלה כנגדה. ומבואר כאן דלא כהקה"י, דאילו הקה"י נקט שרק טומאה רצוצה פוקעת באהל, והגרי"ז נקט שאף טומאת מאהיל פוקעת באהל.

ויש להקשות להגרי"ז מדוע טומאה שתחת אהל כלים ואדם מתפשטת ועולה למעלה, הא טומאה שתחת אהל אין בה אף טומאת מאהיל, ואיך תעלה. אמנם נראה בדעת הגרי"ז שרק טומאה שתחת אהל שבכחה לחצוץ בפני הטומאה חשיבא אהל להפקיע דין רצוצה ומאהיל, משא"כ טומאה שתחת אדם וכלים, כלפי חציצה הוי כמאן דליתא, ולכן הטומאה עולה למעלה. ונפק"מ בזה שלהגרי"ז בטומאה שתחת אדם וכלים אף דין רצוצה לא פקע, ואם כן אי אפשר ליישב מתני' כהקה"י.

ונראה להוסיף שלפי הגר"ח הדברים מוכרחים כהגרי"ז, שהרי הגר"ח ביאר דברי הרמב"ם שטומאה תחת כורת תוכה כנגד הטומאה טמא מדין מאהיל למרחוק, דאע"פ שאין הטומאה נכנסת לתוך הכורת מכל מקום כיון שהכלי אינו חולק מקום לעצמו המאהיל שם כנגד הטומאה טמא מדין מאהיל. ומבואר שאף שהטומאה היא תחת אהל כלים מכל מקום לא פקע ממנה דין מאהיל למרחוק, ועל כרחיך דאהל כלים לא מפקיע דין רצוצה כיון שאין בכוחו לחצוץ בפני הטומאה.