55 רשימות בדין עובר ירך אמו
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

יל"ע בקוב"ש ח"ב סי' מ"ד אות ג'

תמורה דכ"ה., א"ר יוחנן, הפריש חטאת מעוברת וילדה, רצה בה מתכפר, רצה בולדה מתכפר, מ"ט קסבר ר' יוחנן אם שיירו משוייר, עובר לאו ירך אמו הוא, דהוה לי' כמפריש שתי חטאות לאחריות, רצה מתכפר ב, רצה מתכפר בחבירתה, מותיב רבי אלעזר, היא שלמים וולדה עולה הרי זה ולד שלמים, ואי סלקא דעתך שיירו משוייר, הרי זה ולד שלמים, הרי זו שלמים בעי מיתנא אמר רב טבלא בר מינה דההיא, הא אמר רב לתנא, תני הרי זו שלמים, מיתיבי האומר לשפחתו הרי את שפחה וולדך בן חורין, אם היתה עוברה זכתה לו, אי אמרת בשלמא אם שיירו אינו משוייר עובר ירך אמו מש"ה זכתה לו, והוי לי' כמשחרר חצי עבדו, ומני ר' מאיר היא כדתניא המשחרר חצי עבדו יצא לחירות, גיטו וידו באין כאחת, ואי אמרת שיירו משוייר עובר לאו ירך אמו הוא, אמאי זכתה לו, והא תניא נראין דברים שהעבד זוכה לקבל גט שחרור של חברו מיד רבו שאינו שלו ולא מיד רבו שלו, אלא ש"מ אם שיירו אינו משוייר, ותיובתא דרבי יוחנן תיובתא, לימא אם שיירו משוייר תנאי היא, דתניא האומר לשפחתו הרי את בת חורין וולדך עבד ולדה כמוה דברי ר' יוסי הגלילי, וחכמים אומרים: דבריו קיימין, משום שנאמר האשה וילדי' תהי' לאדוני' וכו', מאי לאו בהא קמיפלגי, דרבי יוסי סבר שיירו אינו משוייר, ורבנן סברי משוייר, אמר לך ר' יוחנן דכולי עלמא שיירו משוייר, והכא היינו טעמא דאמר קרא האשה וילדי' תהי' לאדוני' וכו', ע"כ הסוגיא.

א] בפסק ההלכה בפלוגתא דעובר ירך אמו או לאו ירך אמו, נחלקו רבותינו הראשונים, דדעת התוס' בב"ק דמ"ז. דבכל דוכתי קי"ל דעובר ירך אמו, מלבד לענין טריפה דולדה מותר משום דיש לו חיות בפנ"ע וליכא למימר שנטרף עם אמו, וכן נ' דעתם בסנהדרין ד"פ: ובחולין דנ"ח., וכן דעת הרא"ש ב"ק פ"ה סי' ב', והרשב"א בתוה"ב בית ב' סוף ש"ג, ובחידושיו ב"ק דמ"ז. וחולין דנ"ח.

ולפ"ז נקטו הראשונים דלא קי"ל כר' יוחנן דשיירו משויר, דכיון דעובר ירך אמו הוא שיירו אינו משויר.

ב] אך דעת ר"ת הובא בתוס' סנהדרין ד"פ: ובחי' הרמב"ן חולין דנ"ח ובפי' הר"ן שם, דבכל דוכתי קי"ל דעובר לאו ירך אמו, וכן דעת הרי"ד בספר המכריע סי' ס"ה, והרא"ה בבדה"ב בית ב' סוף שער ג', ובחידושיו חולין דנ"ח., וכן נוטה דעת הר"ן בחולין שם, וכן נ' דעת האו"ז ב"מ סי' קס"ז.

והנה כתבו

אמנם הנה ז"ל הרמב"ן בחולין דנ"ח,

ב] והנה בפסיקתא זוטרתא (לקח טוב) ויקרא פרשת שמיני דף כט עמוד ב

בבהמה. לרבות השליל שבמעי' שהוא ירך אמו ואין בו משום אותו ואת בנו שהרי (אינה) אשה מעוברת המחוייבת מיתה אין ממתינין לה עד שתלד אלא מתה כשהיא מעוברת שנא' (ויקרא כ) מות יומת הנואף והנואפת. ואי משום וכי ימות מן הבהמה אשר היא לכם לאכלה. שחיטת אמו מטהרתו שאין קרוי' בהמה אלא כשהיא לעצמה אבל כשהיא במעי אמה היא כאבר אחד מן האברים של בהמה שחיות האבר תלוי באם וכן לענין מעשר יצאת מעוברת בעשירי העובר קדש עם אמו שנאמר (שם כז) כל אשר יעבור תחת השבט העשירי יהי' קדש לה'. וכן לענין תשלומי כפל ותשלומי ארבעה וחמשה בכל מקום העובר ירך אמו. וכן לענין קרבנות שלמים ושעירת נקבה לא הפליגה תורה בין מעוברת לשאינה מעוברת לשם עונש. ואיסור והקדש כולן דין אחד להן:

ג] והנה בפסקי הרמב"ם בהך ענינא אם עובר ירך אמו או לאו ירך אמו, נתחבטו רבותינו האחרונים, דהנה הרמב"ם בפ"ג מאיסו"מ הי"ג???, שהרי הולד מצוי עמה בשעה שנפסלה והי' כאבר מאברי',

ובפ"ט מנז"מ ה"א, ז"ל, בהמה מעוברת שהזיקה גובה מולדה מפני שהוא מגופה, עכ"ל, והעצמו"י בקידושין ס"ח הוכיח מזה שדעתו דעובר ירך אמו, אך השעה"מ פ"ב מגניבה כתב דאי מהא לא איריא, די"ל שהטעם הוא משום שא, העובר מסייע בנזק, וכמש"כ הר"ן בפ' אלו טריפות.

ושם בפי"א הי"א, ז"ל, פרה מעוברת שהמיתה את האדם, וכן כל בהמה מעוברת שנעבדה בה עבירה, הרי עוברה כמו, היא ועוברה נגחה היא ועוברה נרבעה, ובהי"ב ז"ל, נגחה והמיתה ואח"כ נתעברה וכו', ואם ילדה אחר גמ"ד ולדה אסור שהעובר ירך אמו הוא, עכ"ל, ומשמע שפסק דעובר ירך אמו, והגם שיש לדחות דהא דהיא ועוברה נגחה והיא ועוברה נרבעה, אתיא אף כמ"ד דלאו ירך אמו וכדעת ר"ת ודעימי', וכן הא דילדה אחר גמ"ד ולדה אסור אתיא אף כמ"ד דלאו ירך אמו, וכמש"כ ר"ת דכיון דחיות הולד תלוי באם הוי כאילו נגמר דין שניהם להריגה, מ"מ פשטות ל' הרמב"ם שפירש הטעם שהעובר ירך אמו, מ' דהוי זה כללא בכל דוכתא שהעובר ירך אמו, אך אי"ז מוכח, שהרי אף בגמ' סנהדרין ד"פ: אמרו שטעמא הוא משום דעובר ירך אמו, ולדעת ר"ת המכוון הוא דלגבי דין זה חשבי' להעובר כירך אמו, ויש לפרש כן גם בד' הרמב"ם.

ובפ"ז מעבדים ה"ה, ז"ל, הרי את שפחה וולדך בן חורין לא אמר כלום, שזה כמי שמשחרר חצי עבדו, עכ"ל, ובפשוטו הא דחשיב העובר כחצי עבד הוא משום דעובר ירך אמו, אך עיי"ש בחי' הגר"ח שכתב לפרש דאף אם עובר לאו ירך אמו מ"מ חשיב כחצי עבדו, עיי"ש מה שפירש הטעם בזה, ולפ"ז אין להביא משם.

ובפי"א מנז"מ ה"ה, ז"ל, ואם המית את השפחה משלם הכופר הקצוב בתורה "בלבד", עכ"ל, והיינו שאינו משלם דמי ולדות, ובחי' הג"ר מאיר שמחה ב"ק דמ"ט. כתב שהטעם בזה הוא משום דעובר ירך אמו, עיי"ש בדבריו.

והשעה"מ בפ"ב מגניבה הוכיח עוד שדעת הרמב"ם דעובר ירך אמו, ממה שהשמיט הרמב"ם שם להאיבעיא דגמ' בב"ק דע"ח: במכרה חוץ מעוברה, וצ"ל הטעם בזה דהוא משום דקי"ל דעובר ירך אמו, ולדידי' פשיטא דהוי זה שיור, וכמש"א בגמ' שם דלמ"ד דעובר ירך אמו לא תיבעי לך.

וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א הט"ו שכתב בדין ??? ז"ל, ואם לא גמרו חדשיו אע"פ שהוא חי במעי הטריפה ה"ז אסור מפני שהוא כאבר מאמו, עכ"ל, ובפ"ב מאבוה"ט ה"ז, ז"ל, השוחט את הבהמה ומצא בה בן ט' חי ??? אם נטמאת אמו לא נטמא הוא ??? שאין החי מתטמא ?? ואע"פ שהוא כאבר מאברי', עכ"ל,

ובפי"ב משחיטה ה"י??, ובמ"מ נחלות פ"ד סה"ב, ספ"א ממעה"ק, פסוהמ"ק פי"ב הי"ג, ותמורה פ"ד ה"ז,

אמנם מאידך מכ"ד נ' דעת הרמב"ם דעובר לאו ירך אמו הוא, והם פסוהמ"ק פ"ד ה"ו, ואיסו"ב פי"ב הי"ט, והוכיח מזה העצמו"י בקידושין דס"ח, ו

ד] והדרך המחוורת בזה, הוא מש"כ הגאון רנ"ב וסרמן זצ"ל הי"ד, נד' בסו"ס אור אלחנן ח"ב, דדעת הרמב"ם דאיכא ב' עניני עובר ירך אמו ולאו ירך אמו, הא', הוא אם עובר הוי כאבר מאברי האם או דהוי גוף בפנ"ע, והב', הוא אם איכא להעובר דינים בפנ"ע או דלית לי' דינים בפנ"ע וכל דיניו הם רק אגב האם, ונידון זה הוא בין אם נימא דעובר הוא כאבר מאברי האם ואינו גוף בפנ"ע, דמ"מ יתכן דמצי הוו לי' דינים בפנ"ע, (וכמו רגל בהמה דמצי חייל עלי' דינים בפנ"ע, ואלמלי דין פשטה אם הקדיש בהמה חוץ מרגלה לא היתה הרגל קדושה), ומאידך יתכן דאף אם עובר אינו אבר מאברי האם אלא הוי כגוף בפנ"ע, מ"מ כיון דכל חיותו היא מחמת האם, ע"כ לא חשיב למיהוי לי' דינים בפנ"ע, וכל דיניו הם אגבה דאם, (וע' בחי' הגר"ח ????)

ויעו"ש שלמד כן, ממה שפירש"י לעי' ד"י: דהא דתלינן התם הא דס"ל לר"י דקדושה חלה על העוברים בהא דס"ל דשיירו משויר, הוא משום דלדידי' דס"ל דעובר לאו ירך אמו וחשיב כבהמה באפי נפשה ע"כ מצי חיילא עלה קדושה, ומשא"כ לבר פדא לא חשיב עובר למיהוי באפי נפשי', וע"כ אין קדושה חלה עליו, וע"כ גם מה"ט אם שיירו אינו משויר, ????

ובטעמא דפסק הרמב"ם דולד טריפה מותר, אף דקי"ל דעובר ירך אמו, בפשוטו צל"פ כמש"כ הראשונים דשאני לענין טריפה ???, אמנם הנה ראה זה מצאתי בפיהמ"ש להרמב"ם תמורה ספ"ו, ז"ל, ואם נטרפה בהמה זו כשהיא מעוברת ר' אליעזר אומר עובר ירך אמו הוא, ואין חכמים אומרים עליו כן "לאחר יציאתו ופרישתו ממנה", ולפיכך הוא לדעתם מותר לגבי המזבח, עכ"ל, וקודם לכן כתב הרמב"ם לדינא דנרבעה כשהיא מעוברת ולדה אסור לגבי המזבח ואף על פי שהיא חולין, והוא אמרם ולד נרבעת אסור היא וולדה נרבעה, עכ"ל, והרי דאף דולד נרבעת אסור, מ"מ ולד טריפה שרי, ונ' בביאורו, דהגם דעובר ירך אמו, מ"מ אחר שנולד דייני' לי' כגוף לעצמו, ולא כחלק מגוף אמו שנפרד ממנה, ואשר ע"כ ל"ש לאסור הולד משום טריפה דהשתא לאו טריפה הוא, שכבר הוא גוף לעצמו, ול"ד לולד נרבעת דמכח הא דעובר ירך אמו אף הולד נרבע, וכיון שאף הוא נרבע, ע"כ אף אחר שנולד דהוי גוף לעצמו נמי תורת נרבע עליו, ומשא"כ לענין טריפה דהולד לא נטרף, הרי שהגם דכ"ז שהוא במעי אמו הוי ירך אמו והוי אף הוא טריפה, אך אחר שנולד כבר הוי גוף בפנ"ע ולאו טריפה הוא, ור"א דפליג ס"ל דאף אחר שנולד אכתי דייני' לי' כחלק מגוף אמו שנפרד ממנה, וע"כ אכתי תורת טריפה עליו, וז"ב בדעת הרמב"ם.

אמנם הנה לפ"ז נמצא לכאו', דעכ"פ כ"ז שהוא במעי אמו חשיב אף הולד לטריפה מכח הא דעובר ירך אמו הוא, ולכאו' לפ"ז ה"נ ולד בע"מ יש לחשוב הולד כבע"מ כ"ז שהוא במעי אמו, וצ"ע דא"כ מ"ט פסק הרמב"ם דקדושה חלה על העוברים אף בדהוי במעי בעלת מום וכדעת ר' יוחנן לעיל די"א., הרי כיון דקי"ל דעובר ירך אמו הוא א"כ כ"ז שהוא במעי אמו אכתי תורת בעל מום עליו, וא"כ היאך חיילא עלי' קדושה, והנה האחרונים כבר עמדו בקו' זו, מכח מש"א לעיל די"א. בלישנא בתרא דטעמא דבר פדא דכה"ג אין קדושה חלה על העובר, הוא משום דעובר ירך אמו, אך ע"ז י"ל בפשיטות דהרמב"ם לא גריס להך ל"ב, ע' בהג' הגר"א שם דאף רש"י ל"ג לזה, וע"כ י"ל דאף למ"ד דעובר ירך אמו נמי חיילא קדושה על תם במעי בע"מ, (גם י"ל דהאמנם טעמא דבר פדא הוא משום דעובר ירך אמו, אך ר' יוחנן דפליג וס"ל דקדושה חלה עליו, אי"ז משום דס"ל דלאו ירך אמו, שהרי למש"נ בדעת הרמב"ם הגם דס"ל לר' יוחנן דשיירו משויר מ"מ מצי סבר בעלמא דעובר ירך אמו, אלא טעמא דר' יוחנן הוא דאף דעובר ירך אמו מ"מ ל"ח העובר כבע"מ), אך לפי המבואר צ"ב הטעם בזה, אך ע"ז י"ל עפמש"נ במק"א, דחלות הקדושה על העובר הוא משום דין ההקרבה שיהא בו לכשיולד, ואשר ע"כ כיון דלכשיולד לאו בעל מום הוא, ע"כ שפיר חיילא עלי' קדושה אף בעודו במעי בע"מ, ואף דהשתא תורת בע"מ עליו.

והנה התוס' ביבמות דע"ח. הקשו, דמאי פריך מרבא??, הא בהדיא אית לי' דעובר ירך אמו הוא בפ' כל האסורין ובפ' שור שנגח את הפרה, דקאמר היא וולדה נגחו היא וולדה נרבעו, ותירצו בשם ר"י שרוצה ליישב דברי רבא דהכא אפילו כרבי יוחנן, והרמב"ם בחולין דנ"ח הוכיח מזה דהא דהיא וולדה נגחו ונרבעו אתיא אף כמ"ד דעובר לאו ירך אמו, ולפי המבואר בדעת הרמב"ם ניחא, דהגם דס"ל לרבא דעובר ירך אמו וחשיב העובר כחד גופא עם האם, מ"מ שפיר מצי סבר כר' יוחנן דשיירו משויר, דאיכא להעובר דינים בפנ"ע, ואינו טפל בדיניו להאם, והא דמעוברת שנתגיירה לא תליא אם הוי חד גופא או תרי גופי, אלא תליא אם מהני לו גירות דאמו או הוא צריך גירות בפנ"ע, וכמש"נ לעיל.

והתוס' בב"ק דמ"ז. הוכיחו מכ"ד דקי"ל דעובר ירך אמו, והק' ע"ז??? ואע"ג דבפרק הערל (יבמות דף עח. ושם) מייתי מילתי' דר' יוחנן דתמורה ופריך עלה הא דאמר רבא נכרית מעוברת שנתגיירה בנה אין צריך טבילה כו' ודחיק לשנויי שאני עובר כו' לא משום שהי' מילתי' דרבי יוחנן עיקר אלא משום דבעי לאוקמי מילתי' דרבא דנכרית כו' לדברי הכל [דהא] רבא גופי' אית לי' הכא עובר ירך אמו, וגם התוס' בסנהדרין ד"פ:

תוספות מסכת עבודה זרה דף כד עמוד ב

ויש להעיר עוד, במש"כ התוס' בע"ז דכ"ד: שהקשו לרבי יוחנן היכי שרי ליקח לקרבן פחותה מבת שלש שנים ניחוש דלמא רבעוה לאמה כשהיא מעוברת והיא וולדה נרבעו ותירצו דר' יוחנן לטעמי' דאמר בפ' הערל עובר לאו ירך אמו הוא, וכ"כ הריטב"א שם, אך לדעת הרמב"ם אין לישב כן, דהגם דס"ל לר' יוחנן דשיירו משויר דעובר אית לי' דינים בפנ"ע, מ"מ שפיר מצי סבר דהעובר הוי חד גופא עם האם והיא וולדה נרבעו, וכ"ה גם לדעת ר"ת דס"ל דגם למ"ד דעובר לאו ירך אמו, אמרי' דהיא וולדה נרבעו, וא"כ אף דס"ל לר' יוחנן דעובר ירך אמו, מ"מ מצי סבר דהיא וולדה נרבעו, אך למש"כ הגרנ"ב זצ"ל ע"פ סוגיא דחולין ??? דר' יוחנן גופי' ס"ל נמי דעובר לאו ירך אמו והוי גוף בפנ"ע, א"כ הרי לדידי' אם נרבעה האם אין הולד נאסר כיון שהוא גוף בפנ"ע, וניחא דע"כ שרי לדידי' ליקח לקרבן פחותה מבת ג' שנים וליכא למיחש דילמא רבעוה לאמה בעודה מעוברת.

רמב"ן חולין דנ"ח, אבל ר"ת ז"ל הי' אומר דהלכתא כר' יהושע דלאו ירך אמו הוא, וולד הנוגחת דאסור לא קשיא דהתם עובר נמי הוא דאזיק שאף מחמת כובד העובר ניגף וניזוק, וולד הנרבעת נמי מפורש אמרה תורה בהמה הנהנית מעבירה תהרג ותאסר והוא עצמו נהנה, ואע"ג דאקשינן בסנהדרין מברייתא ומפרקי ומקשו הניחא למ"ד זה וזה גורם אסור אלא למאן דאמר מותר מאי איכא למימר ומסיק לה רבינא לברייתא כמאן דאמר עובר ירך אמו הוא, לאו למימרא דהכי הלכתא אלא דחי לה ממאן דאמר זה וזה גורם אסור ומוקי לה בעובר ירך אמו הוא דתליא ברבי, וזה צ"ע לדבריו. ובאשה היוצאה ליהרג דאקשינן גופה הוא, פי' הרב ז"ל לאו משום דירך אמו הוא כלל אלא כיון שחיותו תלוי בחיות אמו שאם מתה אמו אף הוא מת מיד בבת אחת והאם הזו אמרה תורה תהרג כל התלוי בחיותה והיינו דקאמרינן פשיטא, ומיהו אכתי לא ניחא הא דרבא דאמר גובה מולדה, משום דאי לאו ירך אמו הוא הוה לי' כשני שורים תמים שהזיקו שכל אחד ואחד משלם מגופו לפי חלקו, ואפשר שכיון שהוא בא מכח אחד האי כולי' נזק עבד והאי כולי' נזק עבד.

ומיהו במס' תמורה פרק כיצד (כ"ה א') אמר ר' יוחנן הפריש חטאת מעוברת וילדה רצה בה מתכפר רצה בולדה מתכפר ופרשו בגמרא משום דעובר לאו ירך אמו הוא ושיירו משוייר ומסקינן תיובתא דר"י תיובתא אלמא לית הלכתא הכי, ואומר ר"ת ז"ל שאין לחוש לכך משום דאמרינן בתר הכי לימא שיירו משוייר תנאי היא, ואע"ג דדחינן לה מ"מ ר' יוחנן מצי למימר אנא דאמרי כי הני תנאי, ויש אומרים אעפ"כ כיון דגמ' אסקה בתיובתא לית הלכתא הכי דרבנן דגמ' קים להו דתנאי לאו בהכי פליגי, וכיוצא בה בפ' הניזקין (נ"ג א') בפלוגתא דחזקי' ור' יוחנן דאמר (ר' יוחנן) [חזקיה] היזק שאינו ניכר שמי' היזק ואותבינן עלי' ואסיקנא בתיובתא, ואמרינן עלה לימא כתנאי ולא קיימא במסקנא, ואשכחן נמי בפ' השולח (מ"א א') דעולא מוקים פלוגתא דרשב"ג ורבנן בהיזק שאינו ניכר ומצי חזקי' למימר לך אנא דאמרי כרשב"ג ואפי' הכי כיון דגמ' אסקה בתיובתא קיי"ל כר' יוחנן וליתא לחזקיה, דרבנן דגמ' קים להו דרשב"ג ורבנן לאו בהכי פליגי אלא בלישנא אחרינא דמוקי להו רב התם, והכא נמי אע"ג דר' יוחנן מצי למימר אנא דאמרי כי הני תנאי כיון דגמ' אסקה בתיובתא אנן אסוגיא דגמרא סמכינן.

ואין דברים הללו מוכרחין, דהתם על כרחין אשכחן תנאי דסברי לה כר' יוחנן דה"ג לעיל מינה (תמורה כ"ה ב' ע"ש בשטמ"ק אות ט"ו) מאי לאו תנאי היא דר' יוסי הגלילי סבר אם שיירו אינו משוייר ורבנן סברי שיירו משוייר אמר לך ר' יוחנן דכולי עלמא אם שיירו משוייר וכו' אלמא דר' יוחנן תנאי היא, והא דאסיקנא בתיובתא לאו דוקא הוא אלא כעין תיובתא והלכתא, וכעין תיובתא ואי בעית אימא, או שנוי סוגיא היא באותו הסדר ולא הורגלה בתלמוד בסדרים אחרים, ובמס' יבמות בפ' הערל (ע"ח א') פריך מיהא דר' יוחנן לרבא דאמר נכרית מעוברת שנתגיירה בנה אין צריך טבילה אלמא הלכתא היא, ומדמקשינן מדר' יוחנן לרבא ש"מ דטעמי' בולד הנוגחת וולד הנרבעת לאו משום דעובר ירך אמו הוא, ור"ת ז"ל לא גריס התם תיובתא באסוקי מלתא אלא הכי גריס תיובתא דר' יוחנן שיירו משוייר תנאי היא, ואין צריך למחוק הספרים. ובעל הלכות ז"ל כתב ותרנגולתא טרפה דהוה טעינא שיחלא ורמיתי' לבתר דאיטרוף אסור ואע"ג דולד בהמה כי האי גונא שרי דעובר לאו ירך אמו הוא ביצים כיון דמערן בגופה כגופה דמיאן.

חידושי הריטב"א מסכת כתובות דף יא עמוד א

והנכון דמהני ליכא ראי' כלל, דקמייתא איכא לאוקמא בשפחה +א"ה, בתוד"ה מטבילין כתבו בנכרית שנתגיירה.+ מעוברת שנתגיירה דכו"ע עלתה לו טבילת אמו והו"ל גר דעובר ירך אמו הוא ובהא משכחת גר קטן,

גל' הגרע"א לשו"ע או"ח סי' של"ה ס"ה, ז"ל, ובישראלית שילדה בן מנכרי וכו', או דמיירי באמת דהאם בעת עיבורה טבלה על דעת גירות של העובר דמהני מדאורייתא וכו', הא מ"מ בשעת ההריון הי' העובר נכרי אלא דאח"כ ע"י טבילת האם נתגייר, ואולי דהברייתא ס"ל עובר ירך אמו, ובשעת העיבור לא הי' שם נכרי עליו דהוא חלק מאמו ואינו בפני עצמו, ובשעת לידה כבר היו ישראל כיון דאמם טבלה בשביל כן, אבל עכ"ז הי' צריך לפרש דמיירי דהאם טבלה לשם גירות העובר, וגם אני מסופק אם למ"ד עובר ירך אמו מהני טבילת האם ישראלית, דעל מה יחול עתה בשעת הטבילה ענין הגירות, האם לעצמה כבר היא ישראלית והעובר עדיין אין עליו שם בפנ"ע, עכ"ל,

אלא ודאי לימא כי הני תנאי, דתניא: השוחט את החטאת ומצא בה בן ד' חי תני חדא: אין נאכלת אלא לזכרי כהונה, ואינה נאכלת אלא ליום אחד, ואינה נאכלת אלא לפנים מן הקלעים. ותניא אידך: נאכלת לכל אדם, ונאכלת בכל מקום, ונאכלת לעולם. מאי לאו תנאי, דת"ק סבר שיירו אינו משוייר, ומר סבר שיירו משוייר, אמר לך רבי יוחנן: דכ"ע אם שיירו משוייר, והני תנאי בהא קמיפלגי, דמר סבר ולדי קדשים בהוייתן הן קדושים, ומר סבר, ולדי קדשים במעי אמן הן קדושים. ואיבעית אימא: לא קשיא, כאן בשהקדישה ולבסוף נתעברה, כאן בשנתעברה ולבסוף הקדישה. מתקיף לה רבא: ממאי דטעמא דרבי יוחנן אם שיירו משוייר, דלמא היינו טעמא דר' יוחנן דאדם מתכפר בשבח הקדש? אמר לי' רב המנונא: רבי אלעזר תלמידי' דרבי יוחנן, ויתיב לקמי' דרבי יוחנן, ולא אהדר לי' האי שינויא ואת אמרת טעמא דר' יוחנן משום דאדם מתכפר בשבח הקדש?

והנה במש"א בגמ' דלמ"ד דעובר ירך אמו ניחא הא דבנה א"צ טבילה, בפשוטו הי' נ' לפרש בזה, הוא משום דכיון דהוא ירך אמו ע"כ טבילת אמו הויא טבילה גם בהעובר, וע"כ אין מקום לדון בזה משום דיני חציצה, דחד גופא הוא, והוי הטבילה בכל הגוף, (וכ"ה דבכל אדם הטובל הויא מעשה הטבילה אף על האברים הפנימיים), וע"כ אין בנה צריך טבילה, ומשא"כ למ"ד דלאו ירך אמו, ואין טבילת אמו טבילה בהעובר, ובעי' טבילה בפנ"ע בהעובר, הרי שיש לדון משום דיני חציצה.

אמנם הנה בחי' הגר"ח ??? כתב בתו"ד, ז"ל, לפ"מ דאיתא ביבמות דף ע"ח דנכרית שנתגיירה בנה א"צ טבילה, ומפרש שם טעמא משום דאם עובר ירך אמו א"צ מעשה גירות וטבילה כלל בהעובר, ואם עובר לאו ירך אמו, והולד צריך גירות בפנ"ע, אמרינן דנעשה הטבילה והגירות גם בהולד משום דהיינו רביתי', עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דלמ"ד עובר ירך אמו אין בנה צריך טבילה, אי"ז כלל משום שנתקיים טבילה בעובר, אלא משום דהעובר א"צ כלל מעשה גירות וטבילה, אלא מהני לי' מעשה גירות דהאם.

ונראה שהדברים מפורשים בל' חי' הריטב"א ביבמות שם, בהא דבעי לשנוייי התם דאף למ"ד עובר לאו ירך אמו בנה א"צ טבילה משום דר' יצחק, וכתב הריטב"א, ז"ל, התם משום דר' יצחק. פי' דלאו משום דעובר ירך אמו אלא משום דטבילת אמו עולה לו, עכ"ל, ומפורש בדבריו דלמ"ד דעובר ירך אמו אין הטעם משום דטבילת אמו עולה לו, אלא הטעם הוא משום דכלל אינו צריך טבילה, דמהני לי' המעשה גירות דאמו, אך ל' רש"י ביבמות שם, אין צריך טבילה לשום גירות דסלקא לי' טבילה דאימי', עכ"ל, והרי דאף למ"ד עובר ירך אמו בעי' שתעלה לו טבילת אמו, אך יל"פ מכוון רש"י דמהני לו המעשה גירות וטבילה דהאם, ואין הוא צריך כלל שיתקיים הטבילה בו.

ב] ובזה נ' לבאר ד' הרשב"א והריטב"א ביבמות דמ"ז:, דהנה התוס' ביבמות שם ד"ה מטבילין, ז"ל, משמע שהמילה קודם טבילה וכו', ותימה דאמר בהערל מעוברת שנתגירה בנה א"צ טבילה, ואור"י דשאני התם דאכתי לא חזי למילה, עכ"ל, ובחי' הרמב"ן שם הוכיח מזה דאף אם טבל ואח"כ מל ה"ז גר.

ובחי' הרשב"א הביא ד' הרמב"ן, וכתב ע"ז, ז"ל, פי' לפירושו אליבא דמאן דדחי התם ואמר עובר לאו ירך אמו הוא ומשום טבילת עובר גופי' ואמי' לא הויא חציצה אבל למ"ד עובר ירך אמו הוא ליכא ראי' מהתם כלל, עכ"ל, וכ"ה בתו"ד הריטב"א שם, וצ"ב מ"ט למ"ד עובר ירך אמו ליכא ראי' מהתם.

ובשו"ת בנין ציון החדשות סי' צ"ו צ"ז פירש ד' הרשב"א והריטב"א, דהוא משום דלמ"ד עובר ירך אמו חשבינן לי' כנקבה, וע"כ סגי לי' בטבילה וא"צ מילה כלל לגירותו, עיי"ש שהאריך בזה, וכתב בתו"ד שהשם דירך אמו עצמו מעיד על זה, דזה מורה שהולד גוף אחד עם אמו, ואיך אפשר שבגוף א' יתאחדו זכר ונקבה ויהי' אנדרוגינוס, אלא ודאי כל זמן שהוא במעי אמו למ"ד ירך אמו הוא גוף א' עם אמו ונקבה כמותה.

ועיי"ש שהביא ד' השואל שתמה ע"ז, דאי נימא דלמ"ד עובר ירך אמו חשבי' לי' כנקבה, א"כ היאך חיילא קדושת עולה על עובר, וכדתנן בריש פירקין, ועיי"ש שכתב לדחות דאה"נ לא חיילא עליו בעודו עובר אלא קדו"ד דעולה, וכדמשני הכא לעיל ד"י: לדעת בר פדא, עכ"ד, וזה צ"ע רב, אך יש מקום לישב באופ"א, דאף אם דין העובר כנקבה, מ"מ חיילא עלי' קדושת עולה, מכח הא שהוא ראוי ליקרב לכשיולד, וביותר ניחא למש"נ במק"א דיתכן דכל עיקר הא דחיילא קדושה על עוברים הוא מכח שהן ראויין ליקרב כשיולדו.

ועיי"ש מש"כ עוד, במש"כ הברכי יוסף בסי' שמ"ג לישב משה"ק המג"א שם ע"ד הרוקח דכהנת מעוברת מותרת לכנס לאוהל המת מטעם ס"ס, והקשה דתיפוק לי' מטעם טהרה בלועה, והביא הברכ"י לתרץ דל"ד לטהרה בלועה משום דקיי"ל עובר ירך אמו הוא וכשנטמא אמו נטמא גם העובר לכן צריך הרוקח לטעם ס"ס, עכ"ד, והרב השואל הוכיח מד' הברכ"י דנהי דאמרינן עובר ירך אמו הוא מ"מ אם זכר הוא לא נחשב אותו כנקבה בשביל שהוא ירך אמו, וע"כ אם הוא זכר שפיר מוזהר על הטומאה דרק לענין דלא יהי' בלועה נאמר ירך אמו הוא, והבנין ציון כתב דלמ"ד עובר ירך אמו ודאי חשיב כנקבה, ומש"כ הברכ"י בשם הקדוש, לענ"ד כוונתו כיון דעובר ירך אמו הוא א"כ נטמא עם אמו, ואף דאז ליכא איסור כיון דנחשב כנקבה, מ"מ כשיולד והופרש מהאם ונעשה זכר הרי נשאר בטומאתו וכו', וא"כ הרי טמאה בן קטן למפרע, לכן הוצרך הרוקח הטעם דס"ס הוא, עכ"ד, וע' גם בס' קוב"ש ח"ב סי' מ"א, במשה"ק ע"ד הרוקח דתיפול דעובר במעי זרה זר הוא, והביא שם בשם הגר"ז ליפשיץ דהאיסור הוא משום מה שיהא בטומאתו כשיולד ויהא כהן.

אמנם הדברים מחודשים מאד, לאסור בכה"ג, שהרי עתה נקבה הוא ולי"ב איסור טומאה, וא"כ מה לי דאחר שיולד יהא עליו טומאה זו, דלא מצינו אלא איסור לטמאות את הכהן שעתה הוא כהן המזוהר על הטומאה, אך לאסור לטמאות מי שלמחר יהא מוזהר על הטומאה, לא מצינו כלל, וכן מבו' מד' הרבה מהאחרונים שכתבו שיש להתיר משום הא דעובר במעי זרה זר הוא, ופירשו דכ"ד הרוקח הם בדהוי במעי כהנת, והרי דפשיטא להו דאין לאסור משום הא דכשיולד יהא כהן ויהא בטומאתו, (וע' עוד באחיעזר ח"ג סי' ס"ה שכתב לישב ד' הרוקח דהגם דטהרה בלועה אינה מטמאה, מ"מ אסור לכהן לבא לבית שיש בו מת אף בלא הא שנטמא, ולדבריו בע"כ דבעודו עובר חשיב ככהן זכר, וכמו שעמד בכעי"ז בקוב"ש ח"ב סי' מ"א).

וע"כ נ' לכאו' דד' הברכ"י מורים שנקט דאף למ"ד עובר ירך אמו חשיב הולד כזכר, וע' גם באבנ"מ סי' פ"ב סק"א שכתב לישב ד' הרוקח דהאם אינה חוצצת דהיינו רביתי', ואם הי' זכר ודאי היו מוזהרין עליו שלא לטמאותו בידים, ומכ"ש דאי אמרי' עובר ירך אמו דל"ה טהרה בלועה, עכ"ד, והרי דנמי פשיטא לי' דגם למ"ד עובר ירך אמו יש לאסור לטמאותו אם הוא זכר, וודאי אין משמע בדבריו שכונתו משום מה שיהא טמא לכשיולד, אלא אסור לטמאותו עתה, והרי דאף למ"ד עובר ירך אמו, מ"מ חשבי' לי' כזכר.

וכן מבו' גם בד' התפאל"מ והאמרי ברוך ביו"ד סי' שע"ג שישבו ד' הרוקח דאזיל כמ"ד דעובר ירך אמו, ומפורש שם בדבריהם דהאיסור הוא משום מה שמטמאו בעודו עובר, עיי"ש בתפאל"מ שכתב דהאיסור דוקא בדהוי במעי כהנת, דבמעי זרה הרי עובר במעי זרה זר הוא, והאמרי ברוך שם דן אם להזהיר גדולים על הקטנים הוי אף בעובר שלא כלו לו חדשיו, עיי"ש, והרי דכולם פשיטא להו דאף למ"ד דעובר ירך אמו חשיב העובר כזכר.

ומצאתי גם בשו"ת חלקת יואב מהדו"ת סי' ח' שדן בזה אם למ"ד עובר ירך אמו חשיב כזכר או כנקבה, והוכיח מד' הרוקח הנז' וכן מהא דחיילא עלי' קדושת עולה דחשיב כזכר, ועיי"ש שהוכיח כן עוד, מד' הרמ"א באו"ח סי' תר"ה שלוקחין למעוברת ב' תרנגולים אולי תלד זכר, ובביאור הגר"א שם מבו' דאזיל כמ"ד עובר ירך אמו, עיי"ש, וע' גם בפמ"ג ובמחה"ש שם דג"כ פירשוה אף למ"ד דעובר ירך אמו, והרי להדיא דאף למ"ד דעובר ירך אמו חשיב זכר, עכ"ד.

והנה אמנם בשו"ת חת"ס יו"ד סי' שנ"ד כתב דלמ"ד עובר ירך אמו אין לאסור לטמאותו, ז"ל, דממ"נ אי נימא עובר ירך אמו אם כן נימא עובר במעי זרה זר הוא כיבמות ס"ז ע"א וכן פסק רי"ף שם ואפילו היא כהנת בת כהן מ"מ לענין טומאות כהנים בני אהרן כתיב ולא בנות אהרן וכיון שעובר ירך אמו הוא הו"ל כהנת דאינה מוזהרת על הטומאה, עכ"ל, אך נ' מדבריו דלא אתי עלה מטעם דהעובר חשיב כנקבה, אלא משום דהא דכהנת אינה מוזהרת על הטומאה היינו משום דקלישא קדושת כהונה שלה, וע"כ אף העובר למ"ד דירך אמו הוא אינו קדוש טפי מאמו, וכדינא דעובר במעי זרה זר הוא, אך ודאי חשיב העובר כזכר.

וע' גם בשו"ת עוניו"ט סי' קט"ו ד"ה ודע, שכתב מה"ט דגם למ"ד דלאו ירך אמו אינו מוזהר על הטומאה, ז"ל, אבל לענין טומאה דכהנת אינה מוזהרת על הטומאה דבני אהרן כתיב ולא בנות אהרן העובר שבמעי כהנת נמי אין בו קדושה לענין זה וזר הוא עדיין לענין טומאה. ואפילו למ"ד עובר לאו ירך אמו היינו דווקא שאין נתפס בעובר אחר לידתו דבר הנעשה באמו בשעה שהי' העובר במעי'. כמו לענין ולד טריפה וולד נרבעת. אבל כ"ז שהוא במעי אמו ודאי דבטל לאמו ואין בו קדושת כהונתו במה שאינו נוהג באמו, עכ"ל.

ובדעת הסוברים דעובר אית בי' איסור טומאה, ואף אם ירך אמו, ולא אמרי' דלי"ב קדושה טפי מאמו, נ' דהוא משום דס"ל דהא דכהנת אינה מוזהרת על הטומאה, אין הטעם משום דקלישא קדושת כהונה דילה, אלא הגם דקדושתן שוה לקדושת הכהן, מ"מ אזהרת טומאה לא נאמרה אלא לאנשים ולא לנשים, ודומיא דמ"ע שהזמ"ג שלא נצטוו בהן נשים, וע"כ הגם דהעובר לית בי' קדושה טפי מאמו, מ"מ כיון דזכר הוא אית בי' אזהרת טומאה, וז"פ.

ושו"ר עוד בחי' חת"ס לחולין דנ"ח., שכתב דמד' הרוקח מוכח, דאע"ג דעובר ירך אמו הוא והו"ל כחתיכה עבר, מ"מ אינו כנקבה אלא כזכר, דאל"ה אינו מצווה על טומאת כהנים, ועיי"ש שהק' לפ"ז דמ"ט מעוברת שנתגיירה אין הולד צריך מילה, וההפלאה כתובות די"א כתב דהוי כגר שנחתכה ערלתו, אך להנ"ל ליתא שאינו כנקבה אלא כזכר, ומכ"ש אי עובר לאו ירך אמו שיש לו מציאות בפנ"ע ודשא הוא דאחידא באפי', ועיי"ש שכתב לישב דהו"ל ערלות שלא בזמנה, וע"כ אי"ז מעכב בגירות, עכ"ד, ולפלא שלא הביאו ד' תוס' וש"ר ביבמות הנז' שכבר עמדו בנידון זה, ודעת הרמב"ן דאה"נ הולד צריך מילה אחר שנולד.

ג] והנה לפמש"נ מד' האחרונים דודאי אף למ"ד עובר ירך אמו חשבינן לי' כזכר, הדר צ"ב מש"כ הרשב"א והריטב"א דלמ"ד דעובר ירך אמו ניחא הא דבנה א"צ טבילה.

ונ' פשוט שהטעם בזה הוא עפמש"נ לעי' מד' הריטב"א ביבמות דע"ח. דלמ"ד דעובר ירך אמו הא דאין בנה צריך טבילה, אי"ז כלל משום שטבילת אמו עולה לו, אלא היינו דאין העובר צריך מעשה טבילה כלל, אלא מהני לי' גירות דאמו, וכל שנעשה גירות באמו, ממילא אף מתגייר הולד, ואשר ע"כ לדידי' שפיר ניחא דאין הולד צריך כלל מילה לגירותו, כיון דל"ב שיעשה מעשה גירות בולד, אלא מהני לי' גירות דאמו, וע"כ חיילא עלי' גירות אף בלא מילה, דכיון דאמו נתגיירה ממילא אף הוא גר הוא.

ומצאתי בשו"ת הגרע"א סי' צ"ה שכתב בתו"ד, ז"ל, מ"מ למ"ד עובר לאו ירך אמו בודאי יכול להתנות שלא יהי' הטבילה לגירות לעובר, אלא דבאם רצונה לגייר להעובר לא הוי חציצה דהיינו רבותא, אלא אף למ"ד דעובר ירך אמו דנראה דל"ש להתנות בכך דאין גירות לחצי הגוף וכו', עכ"ל, וכיון שנקט הגרע"א דא"א לגייר האם ולשייר העובר, הרי ודאי דל"ב שיהא מעשה גירות בפנ"ע בהעובר, וע"כ ניחא שה"ה גר אף בלא מילה, וביותר, דאי נימא דאף למ"ד עובר ירך אמו אינו גר עד שיולד וימול, א"כ הרי נמצא דבשעת חלות הגירות דהאם אכתי אין הולד גר כלל, והיאך מהני הרי אין גירות לחצי הגוף, וז"ב.

ובדגול מרבבה סי' רס"ח ס"ו, כתב בדינא דמעוברת שנתגיירה בנה א"צ טבילה, ז"ל, אם לד ידעו הבי"ד שהיא מעוברת יש לי בזה אריכות דברים ותליא באשלי רברבי ואכמ"ל, עכ"ל.

רמב"ן בחולין דנ"ח. כתב על פלוגתא דמשחרר חוץ מולד, דאף לרבנן עובר ירך אמו, ז"ל, דרבנן דגמ' קים להו דתנאי לאו בהכי פליגי, עכ"ל, אך הרמב"ן פליג ע"ז, וכתב דודאי רבנן פליגי בהכי, עיי"ש באורך, וכ"ה גם בספר המכריע,

ל' רמב"ן חולין דנ"ח. או שנוי סוגיא היא באותו הסדר ולא הורגלה בתלמוד בסדרים אחרים,

ז"ל הר"ן חולין פ"ג יט. מדפי הרי"ף, מיהו איכא למידק דבמס' תמורה פ' כיצד וכו' ואע"ג דמסקי' התם בגמ' תיובתא דר"י תיובתא דאלמא לית הלכתא הכי, כבר כתב ר"ת שאין לחוש לכך משום דאמרי' בתר הכי שיירו משויר תנאי היא, ואע"ג דדחינן לה מ"מ ר' יוחנן מצי למימר אנא דאמרי כי הני תנאי וכו', עכ"ל, וכתב ע"ז הגרע"א ח"א סי' ר"ב, ז"ל, ולא ידעתי מאי שייך ואע"ג דדחי, הא אדרבה למאי דדחי כו"ע אית להו כדר' יוחנן דשיירו משויר.

אך אחר שזכינו לחי' הרמב"ן לחולין, נתברר לנו שהיתה גירסתם בסוגיין כגיר' השטמ"ק אות ט"ו, דמעיקרא מייתי לפלוגתא דריה"ג ורבנן, והדר מותבי' לר' יוחנן מברייתא דהאומר לשפחתו הרי את שפחה וולדך ב"ח וכו', ואמרי' תיובתא דר"י תיובתא, והדר אמרי' נימא כתנאי השוחט את החטאת וכו', ע"כ, ולגיר' זו הרי דשפיר כתב הר"ן דדחי למש"א תנאי היא, שהרי לפ"מ דדחי דפליגי אם ולדי קדשים בהוייתן או במעי אמן, י"ל דכו"ע ס"ל שיירו אינו משויר, ועיי"ש בחי' הרמב"ן שכתת בתחילת דבריו כל' הר"ן דדחי לה, וכתב אח"ז, ז"ל, ואין דברים הללו מוכרחים, דהתם ע"כ אשכחן תנאי דסברי לה כר' יוחנן, דה"ג לעיל מינה מאי לאו תנאי היא, דריה"ג סבר אם שיירו אינו משוייר ורבנן סברי שיירו משוייר, אמר לך ר' יוחנן דכולי עלמא אם שיירו משוייר וכו' אלמא דר' יוחנן תנאי היא, עכ"ל, ולהדיא דמקמי דמותבי' לר' יוחנן, הוא דמייתי' לפלוגתא דריה"ג ורבנן, וכגירסת השטמ"ק.

עוד כתב שם הגרע"א, ז"ל, גם תמוה לי במ"ש עוד הר"ן שם דפסק הלכה עובר לאו ירך אמו, והא דגיטין דאם היתה עוברה זכתה לו. אע"ג דעובר לאו ירך אמו. נהי דאין מקבלת גט לחברתה, מ"מ מקבלת לעוברה. עכ"ל, ותמיהני, כיון דאמרי' תיובתא דר"י תיובתא. הרי דלא ניחא להש"ס לחלק ולומר דאע"ג דלאו ירך אמו יכולה לקבל גט לעוברה, וגם בסוגיא דגיטין אמרינן שני גדולי הדור פרשהו וכו' חד אמר רבי היא וכו' קסבר עובר ירך אמו הוא וכו', ואיך ניקום אנן מסברא לחלק מה דמבואר ההיפוך בב' סוגיות וצ"ע, וכן תמה גם השעה"מ בהל' גניבה.

והנה לפלא שלא הביאו שכבר תמה כן הרשב"א ע"ד הרא"ה, דהנה ז"ל הרא"ה בבדה"ב בית ב' סוף ש"ג, וההיא דגיטין דינא לענין גט דליהוי עוברה כגופה, וכתב ע"ז הרשב"א במשמה"ב, ז"ל, וקשה מזו שכתב דההוא דגיטין דינא הוא לענין גט משום דעוברה כגופה, וזה מן התימה וכו' דאדרבה מההוא דגיטין אותבינן לר' יוחנן ואיתותב והוא אומר לנו דההיא דינא הוא שיהא כגופה, עכ"ל.

כתבו התוס' בב"ק דמ"ז., ז"ל, מדאמר רבא בפרק כל האסורין בתמורה ובסנהדרין בפרק הנשרפין ולד הנרבעת והנוגחת אסור היא וולדה נגחו והיא וולדה נרבעו אין להוכיח דעובר ירך אמו הוא, דהתם היינו טעמא שהולד עצמו נהנה מרביעה והיא וולדה נגחו ונרבעו, עכ"ל, וכ"כ????.

והרשב"א במשמה"ב בית ב' סוף ש"ג כתב ע"ז, ז"ל, ועוד דההיא דרבא דגובה מולדה דב"ק לא אתיא שפיר כטעמא דר"ת ז"ל, ואי משום דכובדו של ולד מסייע בנגיחה, לא עדיף מב' שוורים תמים שהזיקו כל א' וא' משלם מגופו לפי חלקו, ועוד דאי משום כובדו ולד מיהא הוא עצמו לא נגח אלא הו"ל כשליף שעלי', ואי הוה ולד מורכב על כתיפה ונגחה מי משתלם מן הולד, עכ"ל.

והנה בקו' קמא כבר עמד הרמב"ן בחולין דנ"ח., ז"ל, ומיהו אכתי לא ניחא הא דרבא דאמר גובה מולדה, משום דאי לאו ירך אמו הוא הוה לי' כשני שורים תמים שהזיקו שכל אחד ואחד משלם מגופו לפי חלקו, ואפשר שכיון שהוא בא מכח אחד האי כולי' נזק עבד והאי כולי' נזק עבד, עכ"ל.

והרשב"א שם כתב עוד, ועוד דמאי דקאמרי' היא וולדה נרבעו, דודאי הולד ממש לא נרבע דכיון דחשבינן לי' כגופא אחרינא הוא גופי' ודאי לא נרבע ואפי' נהנה לא נהנה דרך רחם אלא דרך אברים ודרך אברים לא נדון כנרבע, עכ"ל.

ובשיעורי אא"ז זצ"ל לכתובות שיעור כ"ד כתב לישב, דגם למ"ד לאו ירך אמו מתיחס מעשה האם לולד לחייבו עליו, ורק ברביעה הוקשה להם דהגם דמעשה הרביעה מתייחס לולד וכו' מ"מ חסר הנאה שהיא חלק מהמחייב כתוס' יומא דפ"ב., וע"ז תירצו דהולד עצמו נהנה, אך סו"ס א"א לחייבו על הנאה בלא מעשה רביעה, וע"כ כמש"נ שע"ז מהני מעשה האם לעובר גם למ"ד עובר לאו ירך אמו, עכ"ד.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ן בחולין שם, וולד הנרבעת נמי מפורש אמרה תורה בהמה הנהנית מעבירה תהרג ותאסר והוא עצמו נהנה, עכ"ל, והרי להדיא בדבריו דכל הא דהולד נאסר הוא משום שחיובא ואיסורא הוא מכח ההנאה ואף הולד נהנה, אך אילו הי' החיוב מצד עצם הרביעה לא הי' הולד נאסר.

ואשר ע"כ נראה בביאור ד' הראשונים, דהאמנם ודאי אף למ"ד לאו ירך אמו חשיבי כחד גופא לענין דמעשה הרביעה נעשה אף בולד, ואך דמ"מ אם הי' חיובא ואיסורא דנרבע משום מעשה הרביעה דילי', הרי שהגם שמעשה הרביעה נעשה בולד, מ"מ לא עשה הולד להרביעה, דהגם דהנרבעת עצמה כיון שמנחת שירבעוה הוה חשבינן לה כעשי' דנרבעת, אך הולד כיון דלאו ירך אמו לא עשה כלום, וע"ז הוא שכתבו הראשונים דלחיובא ואיסורא דנרבע ל"ב כלל לעשיית הנרבע, אלא כל שנהנה מהרביעה אי"ב לחיובא ואיסורא דנרבע, וכמש"כ התוס' בב"ק דל"ב. ד"ה איהו, ז"ל, ומיהו לענין חטאת ולענין מלקות חייבת דרחמנא אחשבי' להנאה מעשה, וע"כ אף הולד אית בי' לחיובא ואיסורא דנרבע.

ונ' דמה"ט גם לגבי נגיחה, אף למ"ד דעובר לאו ירך אמו חשיב דמעשה הנגיחה נעשה גם מכח הולד, וע"כ ל"ד לשליף שעלי' ולולד מורכב על כתיפה, ואכתי צ"ב רב.

וע' בחי' חת"ס בחולין דנ"ח., שכתב לישב קו' הרשב"א, ז"ל, דנהי שהם ב' גופים, מ"מ חיותו תלוי בחיותה של אם וכו', אבל למ"ד לאו ירך אמו ויש לו מציאות בפנ"ע אך כל חיותו מעורב וממוזג במזג אברי אמו וכו', וע"כ הרובע הבהמה ובתוך בית רחמה ממוזג בית רחמו של עובר, והו"ל כרובע שניהם, ולק"מ קו' הרשב"א, עכ"ל, ואולי כונתו הוא כמש"נ.

והאחרונים הק' עוד, דאף אם גם הולד נגח, מ"מ הרי לא גרע משור האיצטדין דקי"ל דכשר למזבח משום דאנוס הוא, וכ"ש דהולד אנוס הוא, ועמד בזה בקונטרס קבא דקשייתא קו' ???, ועמש"כ בזה בשיעורי אא"ז זצ"ל לכתובות סי' כ"ד, ובחידושי הגרש"ר כתובות סי' י"א.

אחר שנעקר הולד לא אמרי' דירך אמו הוא, כ"כ האחרונים בישוב הקו' על הרוקח ממתני' דאהלות.

וע' בחת"ס חולין דנ"ח. שכתב לפ"ז, דע"כ שפיר י"ל דמקדיש עובר ל"ח ההקדש רק לכשיולד, ומ"מ קדים חייל קדושתו לקדושת בכורה, משום דכבר חיילא עלי' קדושה משתשב על המשבר ונעקר לצאת דהו"ל תרי גופא, וחל קדושה קודם קדושת בכור דברחם תלה רחמנא