חזקות - הרב משה אפרים ליברמן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין

**שמעתתא דחזקות**

**ט' ע"א**

**הטבח צריך שיבדוק בסימנים**

דעת הבה"ג שכמו כן צריך לבדוק שלא נעקרו הסימנים ואם לא בדק אסורה באכילה והיינו לשיטתו שסימנים שנעקרו אינו מדין טריפה אלא משום שאינו מועיל לזה שחיטה [עי' תוס' ד"ה כולהו] וא"כ יש חזקת אינו זבוח על שמוטה אך ברמב"ן חולק עליו כיון שבחזקת חיה עומדת ולכאורה לשיטתו ששמוטה היא טריפה [אף שזה אינו גוף הפסול של שמוטה לדבריו] וצ"ע דמ"מ יש ג"כ חזקת אינו זבוח ויהיה חזקה מול חזקה וכש"כ כה"ג הפמ"ג בשו"ת גינת ורדים תשובה א' לגבי נקו"ה והיה אפשר לומר שיש חזקת הגוף שלא נשמטו הסימנים וחזקת הגוף עדיף ועי' ש"ך סי' כ"ה סק"ב שכתב הטעם כיון שאין סימנים בחזקת שנעקרו וצ"ב ועי' הגהת הגרע"א סי' א' שביאר שיש חזקה בחיי הבהמה שאם ישחטו אותה יהא מותרת ולכן לומר שנשמט בא להוציא מחזקה ועי' להלן יסוד חזקה זו.

ועי' ברא"ש סי' י"ד שא"צ לבדוק משום דסמכינן ארובא ורוב בהמות אין סימנים שלה עקורים וכ"כ בשו"ת הרא"ש כלל כ' סי' י"ג והוסיף עוד דא"א לשמוטה להיות שחוטה וא"כ יש הוכחה שאינה שמוטה ועל טעם הראשון יש להעיר מדברי הרא"ש בסי' ט"ז שמדרבנן אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה ועי' פמ"ג סי' כ"ה שפ"ד סק"ב שהביא מש"כ בגינת ורדים תשובה א' שמה שאמרו סמוך מיעוטא לחזקה אינו אלא במקום שיש ריעותא ע"ש ובתורת יקותיאל סי' כ"ה כתב שסמוך מיעוטא לא אמרי' אלא כשהחזקה מנגד הרוב אבל בנידו"ד הרוב שאינם שמוטים לא סותר החזקה, ע"ש.

**לא בדק מאי**

מבואר בסוגיין שהצד לאסור אינו אלא מדין חזקה ולכן נחלקו לעניין טומאה אם יש על זה חזקה וצ"ע הרי כיון שליכא חזקת היתר היה צריך להיות אסור עכ"פ משום ספק וממילא עכ"פ ברה"י יהיה טמא ועי' בתוס' שכתבו שמעיקר הדין מותר משום רוב שרוב פעמים שוחטים רוב הסימנים וכה"ג כתב הרשב"א ולכן אינו אסור אלא מדרבנן ומדרבנן לא אסור אלא מחמת חזקת איסור [ולפי זה אין להוכיח מדברי התוס' שמעיקר הדין שייך חזקה גם לגבי טומאה אלא כוונת התוס' שמעיקר הדין היה טמא מספק ועי' מהר"ם וצ"ע בש"ש ש"ד פרק ג' ושע"י ש"ב פ"ו ושו"ר כדבריהם בראש יוסף ונחלת דוד כאן ולפי זה משמע שהוא סברא מה"ת שכל שהוא נבילה ע"כ מטמא ולא כש"כ הגרע"א שהוא רק מדרבנן עי' להלן] אולם עי' בשו"ת הרא"ש כלל כ' סי' י"ד שס"ל שליכא רוב כזה וכן צידד המרדכי סי' תקע"ח.

**נבלה ומטמאה במשא**

בטעם שיטה זו מצינו כמה מהלכים.

א) ברשב"א כתב "ומר סבר עד השתא באיסור חי קיימא והשתא מתה וחיה שמתה נבילה היא" ובהגהת הגרע"א סוף סי' כ"ז נקט בדעתו שלמ"ד זו גם בהמה שאין עליה שום איסור מחיים לא עשה שאינו זבוח ולא אבר מן החי מ"מ יש חזקת איסור כשמת כיון שמחיים היה עליה חזקה שכל שמת בלי מתיר של שחיטה יהיה אסור לכן היא בחזקתה עד שנודע לו שנשחטה ולכן גם לגבי טומאה יש חזקה אך ל' הרשב"א שכתב "עד השתא **באיסור חי** קיימא" ל"מ כן והעיר בזה באחיעזר ח"ב סי' ב'

ב) בש"ש ש"ד פרק ג' כתב לבאר שכיון שעיקר הספק הוא אם נשחטה כהוגן או לא כל שהוכרע שלא נשחטה כהוגן הרי ממילא מטמאה במשא וכן משמע ל' רש"י "בחזקת איסור הראשון **שלא היתה שחוטה** וכו'", [ועי' נימוקי הגרי"ב וחי' חת"ס ובשיטמ"ק] ועי' שע"י ש"ב פ"ו שתמה שעיקר החזקה אינו על עצם השחיטה שלא נעשתה אלא על איסור אינו זבוח וא"כ אע"פ שהכרענו שיש איסור אינו זבוח אין זה הכרעה על דיני הטומאה וכה"ג תמה באמרי ברוך על החוו"ד סי' ק"י על הש"ך ס"ק כ"ז. אך בנחלת דוד ר"ל שיש חזקה שלא נזבחה אף לדעת הריצב"א שליכא איסור אינו זבוח ע"ש [ומצינו כה"ג בש"ש ש"ו פ"ה שיש חזקת אינו מנוקר וחזקת אינו בדוק]

ג) עי' בפמ"ג סי' כ"ה שפ"ד סק"א שכתב שיש חזקת הגוף שלא נחתכו הסימנים וכ"כ בשו"ע הרב סי' כ"ה סק"ב ובראש אפרים [להגרא"ז מרגלית ז"ל] כללי חזקה כלל א' ובאחיעזר ח"ב סי' ב' ולכן כיון שיש חזקה שלא נשחט הרי ממילא מטמאה במשא [ולדבריהם צ"ע דעת האומר שאינה מטמאה במשא ואף שכתבו התוס' שכיון שהוא רק מדרבנן הקילו לכאורה כוונתם כנ"ל שאילו היה מן התורה היה ספק מחמת עצמו אלא כיון שהוא מדרבנן לא החמירו אלא בצירוף חזקה ונחלקו אמוראי בגדר החזקה והעיר בזה באחיעזר שם סוף אות ה'] אולם בבית הלוי ח"ב סי' כ"ב כתב שודאי ליכא חזקת הגוף כיון שהתחיל לשחוט וכבר נשתנה וכ"כ בשע"י ש"ב פרק ט"ז.

ד) בהגהות הגרע"א יו"ד סי' כ"ה כתב שהוא מדין תרתי דסתרי והיינו מדרבנן וכ"כ הפמ"ג בסי' כ"ד שפ"ד ס"ק כ"ז שלא ליהוי כחוכא ואיטלולא ע"ש

**מן התורה או מדרבנן**

עי' בתוס' שמן התורה אינו נבילה כלל משום דאזלינן בתר רוב ולא ביאר התוס' למה מדרבנן אינו מועיל וברשב"א כתב משום שהוא רוב התלוי במעשה ועי' ראש יוסף שמדבריו משמע שעיקר החסרון ברוב התלוי במעשה אינו אלא מדרבנן [ע"ע גינת ורדים כלל ס"א ובפמ"ג סי' כ"ד שפ"ד ס"ק כ"ז וע"ע מהריט"א פ"ג דבכורות אות כ"ט] וכ"כ בבינת אדם שער רוב וחזקה סי' ד' ובשו"ת הגרע"א סי' קס"ב. והיינו נגד חזקה אבל בלי חזקה מועיל גם רוב התלוי במעשה עי' מהר"ם.

**הכרעת הרמב"ם**

אולם מלשון הרמב"ם בפ"א מהל' שחיטה הי"ב שכתב שהוא נבילה כתב התבו"ש בסי' כ"ה סק"ג דמשמע שהוא מן התורה וכ"כ הגרע"א בשו"ת סי' קס"ב ולדבריו צ"ע למה אינו מטמא במשא אפילו בלי חזקה וע"ש שביאר שי"ל שלדעת הרמב"ם בזה גופא נחלקו אם רוב התלוי במעשה הוא מדרבנן או מן התורה וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה.

ולגבי טומאת משא ע"ש כס"מ שהרמב"ם פסק שהוא נבילה ומטמאה לחומרא ועוד דמסתבר טעמו ועי' פמ"ג בפתיחה להל' שחיטה ובסי' כ"ה שפ"ד סק"א שתמה שלפי זה אינו אלא ספק נבילה ולא משמע כן ברמב"ם ועי' תבו"ש סי' כ"ה סק"ג שתמה על ב' טעמים של הכס"מ וע"ש שהרמב"ם לא הכריע כלום שהרי גם למ"ד טריפה לגבי אכילה הוא נבילה וכש"כ הרמב"ן [וע"ש דאי אתרו ביה משום נבילה לוקה ועי' להלן מש"כ בזה] וכ"כ שם בפמ"ג.

**ודאי נבילה או ספק**

מדברי הרמב"ם שם מבואר שהוא ודאי נבילה [אולם הגרע"א בשו"ת סי' קס"ב כתב שהוא רק ספק ע"ש וכבר העיר עליו באבן האזל שם] וכ"כ באור זרוע הל' גיד הנשה סי' תנ"ח שהוא נבילה גמורה היא [והו"ד בהגהת אשר"י פרק ז' סי' ל"ג] וצ"ע מ"ש משאר ספק שחיטה שפסק הרמב"ם שהוא ספק נבילה עי' בפ"א הכ"ד ובפ"ג הי"ח ועמד בזה הפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה ובסי' י"ח וסי' כ"ה ובראש יוסף כאן ועי' אחיעזר ח"ב ס"ב שר"ל ע"פ מש"כ בשו"ת נובי"ק אבעה"ז סי' מ"ג שבכל בהמה יש חזקת טהרה וממילא יש חזקה מול חזקה והוא רק ספק אבל בלא בדק סימנים יש חזקת הגוף שלא נשחטו הסימנים המסייע לחזקת אינו זבוח וכ"כ באבן האזל ועי' בית הלוי ח"ב סי' כ"א אות ו' שהוסיף שחזקת הגוף עדיף מחזקת דין ובסי' כ"ב אות ז' ביאר באו"א [דשם נקט שליכא חזקת הגוף לאחר שהתחיל לשחוט] ע"פ מה שיסד שם שאין להעמיד על חזקה כשלצורך זה צריך לחדש עובדא שזה סתירה לכל החזקה וא"כ בלא בדק סימנים ל"ש חזקת טהרה כיון שלצורך זה צריך לחדש שהיה שחיטת רוב ע"ש.

**חזקת טהרה**

אך בעיקר מה שנקט הנוב"י שיש חזקת טהרה לבהמה משום שבחייה היתה טהורה עי' הגהת הגרע"א סי' כ"ה שכיון שמחיים לא היה שייך טומאה ולאחר מיתה לא שייך טעם זה אין לדון בזה משום חזקה אולם בספר זכרון יונתן עמ' ר"ג במכתבו לבעל הבית הלוי העיר שלכאורה דבר זה תלוי במחלו' הראשונים אם מחזיקין מאיסור לאיסור והיינו אם אפשר להחזיק איסור גם כשסיבה הראשונה ליתא ועי' אחיעזר ח"ב סי' ב' סוף אות ג' שי"ל שלכו"ע שייך בזה חזקה ע"ש ובחי' חת"ס סוגיין כתב מטעם אחר שאינו מועיל בזה חזקה כיון שהחזקנו מחיים שאם תמות תטמא והרי מת לפנינו עי' להלן מסוגיא דיבמות ל' ע"ב.

**כיסוי הדם**

בלא בדק הסימנים אם צריך לכסות לכאורה לדעת התוס' והרשב"א שהיא נבילה רק מדרבנן לכאורה חייב בכיסוי וכ"כ בבינת אדם שער רוב וחזקה כלל ב' [אולם הפמ"ג בסי' כ"ח שפ"ד ס"ק כ"ז צידד שגם בהמה שאסור באכילה מדרבנן אינו חשוב ראוי לאכילה מה"ת ופטור מכיסוי וע"ש הגהת הגרע"א מה שהעיר עליו וע"ע תפארת יעקב חולין כח ע"ב ואכמ"ל] אך לדעת הרמב"ם אם הכריע שמטמא במשא וודאי שאינו חייב בכיסוי אך לדעת התבו"ש שאינו מטמא י"ל שכמו כן חייב בכיסוי וכן ר"ל הפמ"ג בסי' כ"ה שפ"ד סק"א לגבי אותו ואת בנו אך כבר העיר עליו ביד אברהם שכיון שהוכרע שהיא נבילה אף שאינו מטמא אינו נחשב שחיטה הראויה ואינו דומה לטריפה שחל שחיטה לגבי אינו זבוח [אך באמת מצינו נידון בזה באחרונים אם חל שחיטת טריפה להתיר איסור אינו זבוח ויסוד הנידון ע"פ מה שהשריש הגר"ח המובא בחי' מרן רי"ז הלוי בסופו שאיסור טריפה הוא חסרון בהיתר שחיטה ע"ש ועי' מהרש"א שבועות כד ע"א חי' הגרע"א לק' לז ע"ב אבני נזר יו"ד סי' ס"ד אות ח' אמרי משה סי' ד' אות ל"ב] ועי' תוס' לק' פו ע"א (ד"ה מאי טעמא) אולם עי' אחיעזר ח"ב סי' ז' אות ד' שהוכיח כדברי הפמ"ג שסגי בשחיטה המטהר מידי נבילה ע"ש

**דין חלבה וביצתה**

עי' הגהות הגרע"א סי' כ"ה שדן בדין חלב של בהמה שלא נבדקו סימניה והיינו מדין חלב נבילה [ובעיקר דין חלב נבילה הביא שם מחלוקת הפרישה והב"ח בסי' פ"ז אם איסורה מן התורה או מדרבנן ולדעת הב"ח שאיסורו מה"ת מבואר גדרו משום שחל עליו שם נבילה ולדבריו אין נידון החלב תוצאה מנידון הבשר אלא שניהם תלויים באותו ספק אך לדעת הפרישה שהוא מדרבנן יש לעיין אם איסורו מדין נבילה או כאיסור חלב טריפה שאיסורו מדין יוצא שאז איסור החלב הוא תוצאה מאיסור הבשר] וע"ש שי"ל שזה תלוי במחלו' אם מטמאה במשא והיינו אם איכפת לן תרתי דסתרי [ויש לומר שלגבי טומאה אינו כל כך תרתי דסתרי שמצינו איסור נבילה בלי טומאה כעריפת עגלה ונקו"ה לדעת הרמב"ם (עי' פלתי ותבו"ש סי' ל"ג ועי' אחיעזר ח"ב סי' ב')]

**גופא אמר ר"ה בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת**

עי' ברש"י שהיינו איסור אבר מן החי וכ"כ הרי"ף אך התוס' ביצה כה ע"א (ד"ה בחזקת) תמהו כיון שמת הרי ממילא פקע איסור אבר מן החי ולכן פירשו שהוא איסור אינו זבוח [בפמ"ג סי' י"ט משב"ז סק"א הבין שהיינו מצות עשה ועי' מה שהעיר עליו הגרע"א יו"ד סי' כ"ז ובחי' לק' לב ע"ב] אולם התוס' שבועות כד ע"א (ד"ה האוכל) הביא דעת הריצב"א שליכא איסור אינו זבוח [עי' פמ"ג בפתיחה שצידד שבעוף ליכא איסור אינו זבוח ועי' הגהות הגרע"א סי' כ"ז והובא בחי' לק' לב ע"ב]

ועי' חי' חת"ס ונימוקי הגרי"ב שר"ל שלדעת רש"י נחלקו בזה אמוראי דלעיל אם מטמא מחמת החזקה אם איסורו מחמת אינו זבוח או איסור אבר מן החי וע"ש בשם השע"י מה שהעיר בזה.

**אם יש מלקות על אכילת הנבילה**

עי' פמ"ג בפתיחה שר"ל שמהאי טעמא כתב רש"י איסור אבר מן החי ולא איסור אינו זבוח כיון שרצה שילקה ועל עשה דאינו זבוח ליכא מלקות וכ"כ בתבו"ש סי' כ"ה סק"ג שלדעת הרמב"ם לוקה משום נבילה [ואף שהרמב"ם ס"ל איסור אינו זבוח עי' פמ"ג בפתיחה מ"מ ס"ל ג"כ מחזיקין מאיסור לאיסור עי' טו"א חגיגה ד' ע"א באבני מילואים] אולם הגרע"א [בשו"ת מהדורת מכון המאור כרך ד' עמ' ר"צ והובא גם ברמב"ם פרנקל פ"א שחיטה הי"ב] תמה שכיון שלא הוחזק לאיסור נבילה אלא לאיסור לא שייך ללקות משום נבילה.

**גדר מחזיקין מאיסור לאיסור**

כפשוטו לדעת רש"י חזינן כאן כלל גדול בהל' חזקות שאפשר להחזיק מאיסור לאיסור אע"פ שסיבת האיסור הראשון ודאי פקע ועי' מה שהאריך בש"ש ש"ה ובבינת אדם שער רוב וחזקה כלל כ"ב ועי' מאירי גיטין ב' ע"א (ד"ה ומ"מ) שלמ"ד שבהמה בחזקת איסור הוא איסור אבמה"ח לא חשוב ע"א נגד איתחזק והיינו שע"כ אין החזקה מכריע ואינו אלא מספק אל תוציאנו [וכמו שיסדו רבותינו ב' אופני חזקה עי' חמדת שלמה כתובות כב ע"ב ובית יעקב שם יד ע"א ובחי' הרי"ם חו"מ סי' ל"א סק"ד ובשו"ת אבעה"ז סי' ט"ז] ועי' ביה"ל ח"ב סי' ל"ח לגבי ע"א נגד חזקה העשויה להשתנות ועי' שו"ת הגרע"א סי' קכ"ח לגבי חזקה דאיתרע וע"ע אשר לשלמה תנינא סי' י"ג.

**ביאור אחר בדברי רש"י**

אולם הגרע"א ביו"ד סי' כ"ז צידד שלדעת רש"י אינו מדין מחזיקין מאל"א אלא שלבני מעיים עכ"פ לאחר שחיטת ב' סימנים הם כמונח בדיקולא כמבואר ברמב"ן לק' לב ע"ב [ואכמ"ל בזה] ואם הבהמה לא נשחטה הם אסורים מדין אבר מן החי ומדין חזקת האם מהני לבת מכריע גם שאר הבהמה והוסיף עוד שגם כלפי גוף הבהמה יש חזקת איסור אבר מן החי כל זמן שהיא מפרכסת וכיון שאז הוכרע לאיסור אינו יכול להתיר לאחר מיתה וע"ע בזה בבית הלוי ח"ב סי' כ"א אות י' ובאחיעזר ח"ב סי' ב' אות ה' וז'.

**למה אין מחזיקין מאל"א בטריפה**

לדעת רש"י שמחזיקין מאיסור לאיסור צ"ע למה בספק טריפה לא אסרינן משום דמחזיקין מאל"א ועי' להלן דעת הש"ש בשיטת רבינו יונה ועי' הגהת הגרע"א סי' ד' שהוכיח מזה כיסוד הרשב"א ביבמות דלהלן שבכה"ג ל"ש מחזיקין אך י"ל משום שיש חזקה דרבה כההיא דיבמות שבחיים החזקנו שע"י שחיטה יהא מותר וכש"כ הגרע"א בשו"ת סי' קס"ז וכדלהלן ועי' חי' ר' שלמה סי' ו'.

**יבמות ל' ע"ב**

**אמר רבה אשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת**

לכאורה היה אפשר לומר שהכוונה שיש לה חזקה שאין לה איסור יבמה לשוק אך א"כ לכאורה קשה מה הק' אביי הרי שאני התם שאדרבה בחיי הבעל יש לה איסור אשת אח וע"כ שרבה חידש חזקה על להבה והיינו שאם ימות בעלה תהי' מותרת לשוק והטעם שליכא חזקה על איסור יבמה לשוק עי' בש"ש ש"ה פרק ה' שאף שאין מחזיקין מאיסור לאיסור מ"מ חזקת היתר ליכא [ולכאורה היינו משום שלא הוחזקנו בפועל וכמו שמצינו בראשונים לק' יא ע"א שחזקה שלא נתבררה בשעתה ל"ש חזקה] ובשערי יושר שער ב' פרק י"ט ביאר דכיון שבחיי בעלה לא היה שייך איסור יבמה לשוק לא שייך בזה חזקה [וזהו כסברת הגרע"א יו"ד סי' כ"ה לגבי חזקת טהרה עי' לעיל]

**ביאור גדר חזקה זו**

הנה ע"כ אין גדר משום שעומדת לזה שהרי דילמא מיית הצרה ברישא עי' ראש אפרים סי' ובחי' ר' שלמה סי' ו'. ועי' בשו"ת בית דוד סי' י"ז שאין הכוונה אנו מחזיקין על להבה מה שעומד להיות אלא שאנו דנים על לשעבר מה שהיה לולא שבעלה חי ועי' חי' ר' שמואל גיטין סי' ד' אות ד' שהוכיח כן מהמבואר בתוס' גיטין ב' ע"ב שאשה זבה כיון שעומדת להיות טהור ממילא לאחר ז' ימים ליכא חזקת איסור וצ"ע שא"כ יהיה חזקת היתר ע"י חזקה דרבה וע"כ כיון שלפני שעובר הז' ימים לא שייך להיות טהור ל"ש חזקה דרבה ע"ש.

**אשה זו בחזקת היתר לשוק**

עי' תוס' שהקשו שלכאורה בגירש ואח"כ כינס ליכא חזקה זו [ואף שלפני הקידושין היה לה חזקת היתר לשוק עי' נובי"ק יו"ד סי' נ"ז שכיון שהיה לה ג"כ חזקת היתר ליבם לכן מאי חזית ובש"ש ש"ה פ"ה כתב שבעודו תחת בעלה לא שייך חזקת היתר גם למ"ד אין מחזיקין מאל"א דסו"ס היתה אסורה] ותי' שמעמידין הערוה בחזקת פנויה וכתב עליו הרמב"ן שאינו כלום ועי' קובץ הערות סי' כ"ז אות ג' שאזלו לשיטתו במה שנחלקו בגיטין סד ע"א אם חזקת פנויה של אשה מתיר לישא קרובותיה ע"ש וכ"כ באמרי בינה דיני שחיטה סי' כ' ובישרש יעקב [אך ע"ש שהעיר ממש"כ הנוב"י בכוונת הרמב"ן בגיטין שם] אך לפי זה צ"ע ל' הגמ' ועוד תמה בש"ש ש"ה פ"ז וקר"א מהמשך דברי התוס' וע"ש מה שדחקו בזה ובעונג יו"ט סי' ס"ט העיר עוד דא"כ היאך פליג ע"ז אביי וע"ש שר"ל שחזקת פנויה של הערוה אינו מועיל [ע"ש שר"ל שזה אפילו לשיטת התוס' בגיטין הנ"ל ע"ש סברתו אבל לפי מה שהשרישו רבותינו בגדר פטור ערוה לצרה א"א לומר כן] אלא לעשות הצרה בחזקת היתר לשוק, ע"ש.

**קושיית הראשונים ממחזיקין מאיסור לאיסור**

עי' רמב"ן שתמה מהמבואר בסוגיין [לפירש"י] שמחזיקין מאיסור לאיסור א"כ גם שם נחזיק מאיסור אשת איש לאיסור יבמה לשוק [עי' או"ש פ"א מהל' שחיטה הי"ג שהעיר שכמו כן אפשר להחזיק מאיסור אש"א כדי לאסור הבעל ומאי חזית ע"ש מש"כ בזה וע"ע עונג יו"ט סי' ס"ט] ולכאורה צ"ע הרי בדברי אביי מבואר שגם בספק קידושין שייך חזקה דרבה וא"כ ע"כ שחזקה דרבה עדיפא וא"כ מהו קושיית הרמב"ן ממחזיקין מאל"א [ולפי מש"כ האתוון דאורייתא כלל ח' בגדר איסור יבמה לשוק שנשאר כלפי זה אישות הבעל י"ל שגם בספק גירושין יש חזקת איסור גם בלי מחזיקין מאל"א] ואמנם י"ל שלא שייך לדון חזקת אשת אח ממה שהיה איסור בחיי בעלה כיון שאז לא היה שייך כלל היתר יבום ונמצא שסיבת האיסור הראשון ודאי פקע וכסברת הגרע"א והשע"י הנ"ל ועי' כתבי קה"י החדשים יבמות סי' ל"ט. וי"ל עוד שכלפי חזקת איסור ודאי מועיל סברת חזקה דרבה והיינו כיון שעומד להיות מותר לא שייך לדון מצד איסור אשת אח ורק מחזיקין מאיסור לאיסור שבזה לא איכפת לן סיבת האיסור ונתחדש שכל שסו"ס היה איסור יש לדון חזקה בזה צידד הרמב"ן שגם נגד חזקה דרבה יועיל עי' חזו"א אבהע"ז סי' פ"א סק"ב.

ובביאור תי' הרמב"ן נאמרו כמה מהלכים באחרונים.

בשו"ת חמדת שלמה יו"ד סי' ג' ובבינת אדם שער רוב וחזקה סי' כ"ב ביארו שהרמב"ן חזר מהנחת קושייתו וס"ל שחזקה דרבה עדיף ממחזיקין מאיסור לאיסור שכיון שהיה בחזקת להיות מותר לאחר מיתת בעלה אין לדון כלל חזקת אשת איש [וכ"כ בחי' הגרנ"פ ושיעורי והגרש"ר] ובבית מאיר יו"ד סי' ק"י [כח ע"ב] ביאר שבנבילה "בלא הספק דאתיליד בה בשעת שחיטה הי' אפשר שתצא מאיסור לאיסור ע"י שנתנבלה מאליה משא"כ בצרת ערוה "לולא הך ספק גירושין בהצרה לא הי' אפשר שתצא מאיסור לאיסור, אלא במיתת בעלה עכ"פ היתה מותרת לשוק להכי לא אתא הך ספק גירושי צרה דאתיליד בה לאפוקי", וע"ע אבי עזרי הל' שחיטה ["ונראה בביאורו כך דגבי בהמה בלא מעשה המכשירה ממילא היא אסורה והרי מתה לפנינו וע"כ אין זה נקרא כלל מאיסור לאיסור אחר דכך הוא הענין כשהי' לה מחיים איסור אבר מן החי אחר מיתתה יש איסור נבלה ואם נשחטה ואינו ידוע איך נשחטה מחזיקין אותה לאסורה ואין זה מאיסור לאיסור משא"כ כאן גבי ערוה בלא מעשה הגירושין אם מת הבעל מותרת היא לשוק ולאוסרה לשוק בענין מעשה הגירושין וע"כ אם נעמידנה בחזקת איסור לשוק ולומר שנעשה בה מעשה גירושין זהו נקרא מאיסור לאיסור"] ועי' חזו"א אבעה"ז סי' פ"א סק"א "ותי' הרמב"ן דכיון דאין שינוי במיתה וכל מיתה מתרת לשוק והשינוי בא מצד אחר לא מיקרי חזקת איסור אבל התם לאו כל שחיטות מתירות והילכך הוי בחזקת איסור".

**תי' הרשב"א**

עי' רשב"א שתי' באו"א ומשמע לכאורה שהוא חולק לגמרי על הרמב"ן וריטב"א שלפי דבריהם סוגיין אינו שייך כלל לדין מחזיקין מאיסור לאיסור אלא שצ"ע בסוגיין למה ליכא לכללא דמחזיקין מאל"א וע"ז תי' הרמב"ן תירוצו ואילו הרשב"א משמע שאדרבה בתירוצו חידש שהחזקה שנאמרה בחולין ט' ע"א שמחמתה אמרי' בהמה בחזקת איסור עומדת היא גופא החזקה שמחמתה אמר רבה שהצרת ערוה מותר לשוק [אולם בשו"ת בית דוד נקט שכוונת הרשב"א ע"ד הרמב"ן וריטב"א] ומפורש כן בחי' לחולין ט' ע"א שהסוגיא דיבמות הוא מקור למחזיקין מאל"א וכבר תמה בקו"ה סי' נ"ט אות י' מהו הקשר למחזיקין [ובתורת יקותיאל סי' כ"ה אות ד' (עמ' רכ"ג) ר"ל שהרשב"א בחולין אזיל לאביי שחולק על רבה ע"ש באריכות] וצ"ב

ומשמע לכאורה שלדעת הרשב"א מה שאמרו בחולין ט' ע"א מחזיקין מאיסור לאיסור אין הפירוש שכיון שעד עכשיו היה איסור ממשיכין לנהוג איסור אלא יסודו מדין חזקה דרבה והיינו שכיון שכל בהמה שמת בלי פעולה מיוחדת נעשית נבילה נמצא שמחיים החזקנו שאם ימות ישאר באיסורו ודומה ממש לחזקת היתר לשוק ועי' כתבי קה"י החדשים יבמות סי' ל"ט ["הבנת דבריו ז"ל דודאי מחזיקין מאל"א אבל לא משום שמקודם היה אבר מן החי דבשביל זה ל"ש לאסור איסור שני אלא ה"ט משום שהדבר כמו שהוא עומד שישאר אסור לעולם יהי' איזו איסור שיהי' סו"ס כל זמן שלא נשתדל לשנות הדבר אסור לעולם דאיסור נבילה ישנו ג"כ כבר בהמה בכח שהדבר לפי מצבו בלא איזו התחדשות ישאר לעולם באיסור לפי טבע הדבר ויותר רק אם מתחדש מן הצד מעשה שחיטה דבר חדש שלא לפי טבע הדבר עצמו ולזה מחזיקין שלא נשתנה כמו שהי' ודו"ק היטב משא"כ כאן בסוגיין שאדרבה לפי המצב העומד לפנינו בבירור בלי הוספות חדשות צריך שתהא מותרת לשוק כמו שהיתה מקודם צרת ערוה ובהיות כן שפיר אמרי' נמי לענין קידושין בחזקת היתר ליבם לפי המצב שלפנינו בבירור בלי הוספת איזו מעשה דהיינו קידושי הערו הוא"ש דלא דמי לבהמה בחי' וכו' ודו"ק כי הסברא נפלאה וראוי' למי שאמרה"] אלא דצ"ב א"כ למה לי איסור מחיים על הבהמה והרי בפירוש כתב הרשב"א הטעם כיון שהבהמה אסורה "כל שלא מתה" ומבואר שצריך האיסור גם מחיים [עי' אחיעזר ח"ב סי' ב' ובעונג יו"ט סי' ע' בהג"ה] ועי' מש"כ בשע"י שער ב' פרק י"ט ["ומה דמוסיף הרשב"א בדבריו דאסורה גם כשלא מתה הוא דאם היתה בחייה בהיתר והמיתה מחדש בה איסור השתא שנולד ספק אם מתה מאליה או ע"י שחיטה כראוי היה אפשר לומר דהוי ספק בסבה האוסרת אבל כיון דאסורה עכ"פ בין שלא מתה ובין אם מתה ורק שחיטה ראויה הוא המתיר משו"ה חשבינן דהסבה האוסרת היא ודאית והסבה המתרת היא מסופקת וכו'"]

ובעיקר תי' הרשב"א עי' חוו"ד סי' ק"י בית הספק על הש"ך ס"ק כ"ז שביאר באו"א "אלמא דעיקר החילוק הוא דלעולם אמרי' שלא נעשה מעשה חדש עד דאיכא ראייה", ועי' אבי עזרי פ"א מהל' שחיטה הי"ג "אלא הכלל הוא דכל ענין של התחדשות עליך הראיה וע"כ לעניין השחיטה דהיא התחדשות להכשירה עליך הראיה על השחיטה", [וע"ש שביאר ע"ד זה מש"כ הרשב"א בחולין ט' ע"א בטעם המ"ד שטמא במשא וכן מש"כ בחולין ט' ע"ב לדעת אביי דלא כש"ש ש"א פ"ד שהוא משום ספק דאורייתא לקולא וכה"ג כתב שם בהערות להגריש"א ז"ל]

**חולין ט' ע"א**

**נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה**

משמע שטעם ההיתר הוא מדין חזקה וכן כתב הרשב"א לק' יא ע"א בשם רבינו יונה והוכיח מכאן דלא כדברי התוס' שם שאין לבהמה חזקה נגד חשש טריפות כיון שהיא חזקה שלא נתבררה בשעתה [והיינו שדעת התוס' שגם לאחר פרשת רוב חשוב חזקה שאינה מבוררת ונחלקו האחרונים בטעמם די"א משום שרוב לא נחשב מבורר וי"א שכיון שאיתרע הרוב נפל כל החזקה ויתבאר בעזה"י במקומו] ובדעת התוס' כתב שם הנחלת דוד די"ל שמותר מדין רוב דהיינו כיון שאפשר לתלות הנקבים בלאחר מיתה מעולם לא יצאה מן הרוב וכ"כ שם בשיטמ"ק ובחי' הרא"ה י' ע"ב וכן משמע שם בחי' הר"ן וכ"כ בשאג"א הח' סי' ט' [ע"ש שמכאן נודע לן בכל דוכתא שרובא עדיף מחזקה שהרי מחזיקין מאל"א והיינו מאיסור אבמה"ח לטריפה ואפ"ה מתירים ע"פ הרוב ע"ש] ובפלתי סי' נ' סק"א ועי' להלן מדברי התוס' לק' מג ע"ב ויבמות ל' ע"ב. ובדעת רבינו יונה צ"ל כש"כ בשו"ע הרב סי' כ"ד שכל שאיתרע לא שייך להתיר מדין רוב וע"ע שע"י ש"ב פרק ט"ז שלא שייך כלל שרוב יכריע היאך נעשה הנקב רק אם יש נקב או לא וע"כ שהוא מדין חזקה, ע"ש. [והעירו ע"ז מבב"ב צג ע"א]

**ספק נקובת הושט**

הנה בספק נקו"ה משמע מדברי התוס' לק' מג ע"ב דשייך להתירו מדין חזקה וצ"ע הרי דעת התוס' שחזקה שאינה מבוררת ל"ש חזקה ועי' תבו"ש סי' כ"ט סק"א שלגבי דרוסה כיון שהנידון אם נעשה נקב חדש ע"ז שפיר יש חזקה מבוררת ועי' חוו"ד סי' נ' שתמה הרי הספק אינו על הדריסה אלא על הנקב וכלפי הנקב שפיר אינו חזקה מבוררת ועי' באר יצחק יו"ד סי' ה' שכלפי נקב ישן ליכא ריעותא ושפיר מועיל רוב וכל הנידון אינו אלא נקב חדש מחמת הדריסה ולכן חשוב שפיר חזקה מבוררת וכ"כ בשע"י ש"ב פרק ט"ז ובקו"ה סי' כ"ח. אך עי' חי' הגרע"א לק' מג ע"ב שהוכיח מדברי הרשב"א שהתוס' אסרו הגבינות אפילו בנמצא מחט בבית הכוסות הרי שגם זה נקרא אינה מבוררת ולכן תי' שמה דס"ל להתוס' שליכא חזקה מבוררת לטריפה אינו אלא כשעכשיו הריעתא לפנינו אבל כל זמן שליכא ריעותא ודאי היא חזקה מבוררת שכיון שהכרענו ע"פ דין רוב שהבהמה כשרה הרי יש חזקה על הנהגת ההיתר ע"ש.

**למה ליכא חזקת אינו זבוח נגד נקו"ה**

אך בעיקר מה שכתבו התוס' דשייך נשחטה הותרה על נקו"ה צ"ע להמבואר ברש"י לק' לב ע"ב וברמב"ם שאינו מועיל שחיטה על ושט שיש לה נקב א"כ לכאורה יש לה חזקת אינו זבוח ועי' פלתי סי' ל"ג ס"ק י"ד שר"ל שאה"נ ולכן הק' התוס' רק מספק דרוסה ולא מישב לה קוץ ובבית מאיר סי' כ"ד סעיף ט"ז כתב שע"כ דעת התוס' שנקו"ה אינו נבילה עי' תוס' בכורות כ' ע"א ובמהרש"א שם ובש"ש ש"ה פ"ו כתב שיש חזקה דרבה שכיון שהחזקנו מחיים שמועיל לה שחיטה ונשחטה, ספק שנקבה הושט בא להוציא מחזקה וכ"כ הגרא"ז בראש אפרים כלל ב' ובשו"ת הגרע"א סי' קס"ז [והיינו שמחיים החזקנו מטעם רוב] ועי' שו"ת חת"ס יו"ד סי' כ"ד וכ"ה [ולכאורה דבריו שייכים רק כשליכא ריעותא דאז יש להעמיד על הרוב] וע"ע חי' הגרע"א לק' מג ע"ב מש"כ בזה סברא נוספת ומה שהעיר בזה החזו"א אבהע"ז סי' פ"א סק"ג. ועי' פמ"ג בסי' ק"י כלל ס"ס ס"ק כ"ט ובגינת ורדים שו"ת ס"א פמ"ג סי' כ"ה שפ"ד סק"ב למה אינו צריך לבדוק על נקו"ה הרי סמוך מיעוטא לחזקה וע"ע להלן.

**אין חוששין שמא במקום נקב נקב**

כפשוטו תמוה מאחר שנאבד כשר כל שידוע שהזאב עשה נקב הרי זה כנאבד ועי' רמב"ן לק' יב ע"א מש"כ בזה וע"ע תבו"ש סי' ל"ו ס"ק י"ט וחוו"ד שם סק"ב ובפמ"ג משב"ז סק"ו.

**דעת הרשב"א בשם רבינו יונה בספק טריפות**

עי' רשב"א לק' י' ע"ב שהביא מרבינו יונה שכל ספק בשחיטה אסור כגון נשברה הגף ואינו ידוע אם היה לפני שחיטה או לאחר שחיטה ושאני זאב שיש לפנינו דבר לתלות בו [עי' רשב"א תוה"ב לח ע"ב "דכל היכא דאיכא למיתלי לקולא תלינן דהא תלינן בזאב ובידא דטבחא ואבא דכולהו משום דאזלינן בתר רובא", וצ"ב] ועי' בחי' לק' נה ע"א שדן אם סגי בכל תלייה או דבעינן דווקא תלייה דלאחר מיתה, ע"ש.

**ראיית רבינו יונה מספק שמוטה**

בראיית רבינו יונה מספק שמוטה תמהו האחרונים הרי שמוטה היא ספק שחיטה והיאך הוכיח משם לעניין ספק טריפה ועי' פמ"ג בפתיחה להל' שחיטה שראיית רבינו יונה מעוף דליכא חזקת אינו זבוח ע"ש וע"ע ועי' בבכור שור ובבינת אדם שער רוב וחזקה סי' ט"ז ובבית הלוי סי' כ"א אות ד' וסי' כ"ט אות ה' ובשערי יושר ש"ב פרק י"ח כתב שהראייה ממה שאסור אפילו באופן שברור שלא נולדה כך ונמצא שיש חזקת הגוף.

**דעת האחרונים שכוונת הרשב"א מדין מחזיקין מאל"א**

ועי' ש"ש ש"ה פרק ט' שטעמו של רבינו יונה הוא משום שמחזיקין מאיסור לאיסור ולכן מחזיקין מאיסור אבמה"ח לאיסור טריפה אולם לפי פשטות דברי הרשב"א ביבמות ל' ע"ב ל"ש כלל מחזיקין באיסור טריפה וכמו שהעיר באור שמח פ"א מהל' שחיטה הי"ג ובעונג יו"ט סי' ס"ט וע"ע הגהת הגרע"א יו"ד סי' ד' אולם בתורת יקותיאל סי' כ"ה ר"ל שדברי הרשב"א ביבמות רק לדעת רבה ואנן קי"ל כאביי ע"ש אך עדיין צ"ע שהרשב"א כתב מטעם ספק דאורייתא ולא שיש חזקת איסור וע"ש תורת יקותיאל שביאר בתרי אנפי או שמחזיקין מועיל רק שלא יהא חזקת היתר או שכיון שיש חזקת כשרות לכן הוה חזקה מול חזקה והוא ספק ע"ש. אך כבר העירו מדברי רבינו יונה בב"ב קלה ע"א שכתב להדיא שאין מחזיקין מאיסור לאיסור [וע"ש שהוכיח כן מיבמות ל' ע"ב והיינו מקושיית הרמב"ן והרשב"א]

**דעת האחרונים שכוונת הרשב"א מדין חזקה דאיתרע**

ועי' בינת אדם שער רוב וחזקה סי' ט"ז וכ"ה שכוונת הרשב"א בלי מחזיקין אלא דלא אזלינן בתר חזקה כשיש ריעותא וכ"כ בבכור שור י' ע"א וכפשוטו משמע שהוא מן התורה אך בבינת אדם שם כלל ט"ז צידד שהוא מדרבנן ע"ש

**גם בטריפה יש חזקה**

אך מצינו ברשב"א במשמרת הבית ז' ע"ב שנקט דשייך סמוך מיעוטא לחזקה בספק טריפות ומשמע שיש חזקת איסור בטריפות ובשו"ת אבני נזר יו"ד סי' כ"ב וסי' ס"ד ר"ל ע"פ המבואר בחולין פה ע"ב דשחיטת טריפה חשובה שחיטה שאינה ראויה והיינו שחסר בשחיטה וממילא יש אסור אינו זבוח ע"ש [עי' אמרי משה סי' ד' אות ל"ו שר"ל שאפילו אם נאמר שיש איסור אינו זבוח ליכא חזקת איסור ע"ש] אך כבר הובא לעיל שכפשוטו ליכא איסור זבוח ומ"מ חסר במתיר של שחיטה וכש"כ באחיעזר ח"ב סי' ז' אות ז' ולכאורה פירושו שכלפי מקצת החיות שכבר יצא חשוב נבילה ועי' שלום יהודה יבמות סי' ט"ו שהביא מהגר"ח שכיון שבטריפה חסר במתיר של השחיטה לכן כלפי אם חל היתר השחיטה יש חזקת איסור ע"ש [ולכאורה הכוונה שאף שסו"ס בעינן לזה מחזיקין מאל"א מ"מ הו"ל כנבילה דשייך בזה מחזיקין]

**לדעת הרשב"א ספק השקול בלי ריעותא**

ונפק"מ בין הנך ב' מהלכים בספק השקול כשליכא ריעותא אם אזלינן בתר חזקה ומצינו מפורש ברשב"א להקל דעי' חי' הרשב"א מו ע"ב (ד"ה הני) שכתב שכל מה שהחמיר בספק טריפה אינו אלא כשיש ריעותא והיינו בא' מב' אופנים או שהתחיל הטורף ואינו יודע אם נגמר או כשהתלייה הוא בדבר שאינו שכיח אע"פ שגם צד טריפות לא שכיח ע"ש ועי' שו"ת הרשב"א ח"א סי' שע"ד שכתב להדיא שבספק טריפות יש להעמיד על חזקת כשרות ע"ש וכ"כ שם בסי' קע"ד [ועי' מש"כ בזה הפר"ח ותבו"ש שם ובשו"ת אבני נזר יו"ד סי' כ"ב וע"ע ביאור הגר"א סי' נ' אות ד']. וע"ע בחי' לק' נו ע"ב (ד"ה כנגד) שכתב שאם היה אפשרות להיות ירוקה מחמת תולדה ולא מחמת האש היה ראוי לתלות מחמת תולדה גם בנפלה לאור כמו שתלינן בזאב ע"ש וכ"כ בתוה"ב נד ע"א [וע"ש שבזה לא צריך תלייה כזאב כיון שאינו דבר שודאי מטריף ע"ש] וע"ע בשו"ת הרשב"א ח"א סי' ר"ג וצ"ע למה החמיר בספק נשברה הגף ועי' פלתי סי' נ' סק"א ששאני התם שרחוק מן המציאות שיעשה לאחר מיתה, וכזה כתב ג"כ בשו"ת פנ"י יו"ד סי' י"ג ע"ש ועי' בית מאיר אבעה"ז סי' ו' סעיף י"ד שתמה על דבריהם וע"ע אמרי בינה דיני טריפות סי' א'.

**להלכה**

אולם להלכה כתב הפר"ח בסי' כ"ט דקי"ל שאפילו בספק השקול אסור ועי' שו"ת פנים מאירות ח"א סי' ט"ו דהיינו שמדרבנן בספק השקול לא מוקמינן אחזקה ועי' פמ"ג בפתיחה להל' טריפות שלהלכה ודאי לא קי"ל כן ורק בריעותא לא מהני חזקה ע"ש.

**תוס' יבמות ל' ע"ב חולין מג ע"ב**

**ריעותא מחיים**

עי' תוס' יבמות ל' ע"ב שכתבו לדייק ממה שלא הביאו לגבי מימרא דרב הונא אלא דוגמא שיש תלייה שניקב לאחר מיתה משמע שכל שיש ריעותא מחיים לא מהני חזקה והיינו דלא שייך חזקה בזמן שהיה אסור מחמת איסור אחר ותמהו ע"ז מהמבואר ביבמות שם ובכוונת התוס' עי' ש"ש ש"ה פ"א דהיינו מדין מחזיקין מאיסור לאיסור וכן מבואר שם בתוס' הרא"ש וכ"כ בהגהת אמרי ברוך על החוו"ד סי' ק"י ובתורת יקותיאל סי' כ"ה ובבינת אדם שער רוב וחזקה סי' כ"ה ובראש אפרים להגרא"ז.

[אך אין לומר שכוונת התוס' דנהי שאין מחזיקין מאל"א מ"מ חזקת היתר ליכא וכש"כ בש"ש שהרי לזה ודאי מועיל חזקה דרבה שיש חזקה על להבא אלא שי"ל שכונת התוס' להקשות שע"כ ליכא חזקה דרבה ועכ"פ היאך שלא יהיה מוכח בתוס' שגם בחשש טריפות שייך חזקה דרבה וכ"כ להדיא בתוס' הרא"ש וזה דלא כמבואר בכמה אחרונים שלא נקטו כן ועי' אשר לשלמה יבמות סי' ע"ב מש"כ לבאר הסברא בזה. אך בעיקר דברי התוס' יש להעיר שהרי מחיים החזקנו הבהמה שאינה טריפה לגבי היתר חלבה וביצתה (עכ"פ בנקבה) והרי עיקר איסורם מדין יוצא וא"כ ע"כ החזקנו שהבשר לית ביה איסור טריפה וצ"ל שכיון שסו"ס כלפי הבשר עצמו ליכא נפק"מ לא חשוב חזקת היתר ויסוד הדברים מבוארים ג"כ בבכור שור י' ע"א וצ"ב] אולם מדברי הט"ז סי' ק"י ס"ק ט"ו מבואר שלדעת התוס' יש חזקת איסור ע"ש.

ועי' בביאור הגר"א סי' נ"ה ס"ק כ"ה שס"ד של התוס' הוא כשיטת רבינו יונה ועי' לעיל בדעת רבינו יונה.

**צ"ע הרי חזקת הגוף עדיף**

בעיקר דברי התוס' צ"ע שהרי לגבי ספק דרוסה וישב לה קוץ יש לבהמה חזקת הגוף שלא היה לה נקב והיא חזקת הגוף והרי חזקת הגוף עדיף ועמדו בזה בש"ש ש"ה פ"ד ובקו"ה סי' כ"ח ועי' להלן בשם השערי יושר.

**ביאור תי' התוס'**

עי' בתוס' שתירצו דשאני דרוסה שהיא שכיח לאיסור ולכן לא מהני חזקה ועי' בשו"ת באר יצחק יו"ד סי' ד' ענף ג' שהוא כמו רוב ורובא וחזקה רובא עדיף וברבינו ירוחם הביא בשם התוס' דהוי ספק הקרוב לודאי ע"ש ומדברי הש"ך בנקה"כ סי' מ"ט מבואר שנחשב כודאי ולכן כתב שאינו נחשב לספק גם כלפי ס"ס וכ"כ שם הפר"ח [ובדעת הט"ז שם שחולק עי' בית הלוי ח"ב סי' כ"ט ב' שאינו כרוב גמור ונהי שמהני נגד חזקה מ"מ עדיין חשוב ספק לגבי ס"ס כדמצינו כה"ג בתוס' כתובות ט' ע"א ע"ש] אולם הגרא"ז בראש אפרים כלל ה' ר"ל שרק בספק דרוסה שאין לה חזקה מחיים שהרי נקו"ה חסר בשחיטה ועיקר חזקתה אינו אלא כחזקה דרבה שעומד להיות ניתר בשחיטה ע"ז מהני ריעותא להפקיע חזקה זו [ומדבריו בכלל י"ג משמע שעיקר סברתו ע"פ הבנת החוו"ד כלל ק"י שחזקה דרבה פירושו שיש חזקה שלא נעשה מעשה ולכן כל שיש רייעותא של תחילת מעשה איבד לגמרי חזקה זו ע"ש] וכ"כ בחי' הגרנ"פ.

ועי' חוו"ד סי' נ' שתמה שלפי דברי התוס' שעיקר מחלו' עולא ודידן אם ספק דרוסה אסור הוא בשכיח יותר לאיסור אבל בספק השקול לכו"ע מותר א"כ למה הקשו לק' מג ע"ב על עולא מספק טומאה ברה"י לכו"ע תיקשי וע"ש שר"ל שכוונת התוס' כדברי הרשב"א שכל שיש ריעותא והיינו שהתחיל בה דבר הטורף אסור והק' התוס' הרי בספק דרוסה יש ספק אם התחיל דבר הטורף וע"ז תי' כיון דשכיח יותר שתדרוס חשוב כהתחיל דבר הטורף ואין הכוונה ששכיח יותר שתדרוס דריסה האוסרת ולכן בישב לה קוץ לא כתבו התוס' דשכיח יותר ע"ש [וכעין זה כתב בברוך טעם בהגהותיו על שו"ת נובי"ק אבהע"ז סי' ל"א] אולם בתוס' ביבמות ל"מ כן וכמפורש ברבינו ירוחם וע"ע נקה"כ סי' מ"ט.

**החילוק בין ריעותא מחיים ללאחר מיתה**

במה שכתבו התוס' לחלק בין ריעותא מחיים ללאחר מיתה צ"ב שגם בריעותא דלאחר מיתה בעינן לחזקת כשרות שהיה מחיים וכה"ג תמה בשאג"א הח' סי' ט' על דברי ר"ה דנשחטה הותרה וע"ש שע"כ הכוונה מדין רוב ולא מדין חזקה וכ"כ בקובץ הערות סי' כ"ח בכוונת התוס' וע"ע תבו"ש סי' כ"ט אולם ע"ש שהעיר מדברי התוס' חולין ט' ע"ב ד"ה התם שמבואר שמועיל מדין חזקה וע"ע שע"י ש"ב פט"ז. וכן מבואר מדברי רבינו יונה המובא ברשב"א לק' יא ע"א שמדין חזקה קאתינן עלה [וצ"ע בר"ן שהביא רבינו יונה ואפ"ה כתב מטעם רוב] ומדברי הרשב"א לק' נה ע"ב מבואר שיש מעלה של תלייה לאחר מיתה כיון דנשחטה הותרה ע"ש ויסוד הדברים ביאר בתורת יקותיאל סי' י"ח שכיון שהוחזק לפנינו ככשר אע"פ שהספק הוא שמא החזקה היה בטעות מ"מ החזקה מחייב להמשיך ניהוג זה ויסוד הדברים מבואר בשו"ע סי' י"ח סעיף י"ג "הואיל ויצא הדבר בהיתר" וע"ש ט"ז סק"י ובש"ך ס"ק כ"ה וע"ש ביאור הגר"א ס"ק י"ט "כמ"ש הרי שחוטה לפניך", [אך מקור סברא זו הוא מדברי בן הרא"ש בשאלתו לאביו בכלל כ' סי' י"ד בשם הראב"ן ולפנינו בראב"ן איירי באופן שנבדק הסכין ולא נמצאת פגומה ואכ"מ] וע"ע הגהת אמרי ברוך על החוו"ד סי' ק"י.

**הדין בשאר טריפות**

הנה דברי התוס' תמוהים שכתבו לדייק ממה שלא הביאו בדברי ר"ה אלא טריפה של נקב שיש תלייה לאחר מיתה ותי' שדרוסה לא שכיח והרי עדיין צ"ע מכל שאר טריפות מחיים ומבואר מדברי התוס' שלגבי שאר טריפות פשיטא ליה שלא שייך לדון בהם חזקה וכל הנידון לגבי ספק דרוסה וצ"ב ועי' תבו"ש סי' כ"ט ובמטה יונתן סי' נ' שר"ל שבאמת הרי כתבו התוס' לק' יא ע"א שליכא כלל חזקה נגד טריפות כיון שהיא חזקה שאינה מבוררת ומה שלא חוששים לטריפה הוא מדין רוב אבל כל שיש ספק מטריף לא שייך כלל רוב שהרי איתרע ליה רובא ולכן לא הקשו התוס' כלל מכל ספק טריפות שיש ספק שמא נולדה כך עכ"פ עם תחילת דבר המטריף ורק מספק דרוסה שעיקר הספק הוא שמא נדרס עכשיו לזה שפיר יש חזקה מבוררת ועי' להלן שגם רבינו יונה שחולק על התוס' מודה בזה, ע"ש. וכה"ג כתב בבינת אדם שער רוב וחזקה סי' כ"ה.

ועי' שערי יושר ש"ב פט"ז שביאר שלגבי חזקת דין פשוט לתוס' שאין לדון אלא לאחר מיתה כיון שמחיים ליכא נפק"מ לגבי הבשר ליכא חזקה ולכן פשוט שרק בריעותא דלאחר מיתה שכבר החזקנו כשרות הבהמה בפועל אז מועיל חזקה אבל לגבי ספק דרוסה שהיא חזקת הגוף בזה דנו התוס' אם אפשר לדון לאחר מיתה החזקה שהיה לה מחיים אע"פ שמחיים לא היה מזה נפק"מ וע"ז הוכיחו מיבמות שמועיל כה"ג חזקה, ע"ש.

**בהמה שקבלה מכה ודאי ליכא חזקה**

עי' לק' נו ע"א במשנה "הכתה חולדה על ראשה מקום שעושה אותה טרפה", ופירש"י חיישינן לנקיבת הקרום ומבואר שמספק אסור ולא מוקמינן אחזקה ועי' במשנה מב ע"א שנפלה מן הגג היא טריפה משום דחיישינן לריסוק אברים עי' נא ע"א ומבואר שמשום ספק אוסרים ועי' בית הלוי ח"ב סי' כ"א אות י"ד שע"כ צ"ל שבאופן שיש רייעותא בגוף הבהמה לכו"ע מדאורייתא איבדה חזקתה [לא מיבעיא להמבואר בתוס' כתובות כג ע"א שזרק גט ספק קרוב לה ליכא חזקה ועי' שו"ת מהרי"ט ח"א סי' קל"ח שהיינו מה"ת אלא אפילו אם נאמר שהוא רק מדרבנן שאני התם שהוא מעשה מבחוץ אבל בעשה מעשה בגוף הבהמה לכו"ע ליכא חזקה מן התורה] וכל נידון התוס' אינו בספק דרוסה שאינו ברור שדרסה וכן בישב לה קוץ שראינו שלא נכנסה לקרום החיצוני ולכן כלפי קרום החיצוני לא ראינו מעשה בגופה ע"ש. וע"ע להלן בשם התורת יקותיאל.

**נידון התוס' בדרוסה או גם בישב לה קוץ**

עי' פלתי סי' ל"ג ס"ק י"ד שהתוס' הק' כן רק על ספק דרוסה ולא על ישב לה קוץ בושט שנקו"ה כיון שלא שייך בה שחיטה יש לה חזקת איסור [ועי' נובי"ק יו"ד סי' ח' שמהאי טעמא דימהו הגמ' לק' מג ע"ב לשוחט בסכין ונמצא פגום וכן העיר הגרע"א בחי' שם] ורק בספק דרוסה שמבואר לק' שצריך לבדוק מכפא דמוחא עד אטמא והיינו אפילו שלא במקום שחיטה לכן הק' התוס' שפיר [ומש"כ הפלתי בבית הספק שספק דרוסה נחשב נגד איתחזק היינו משום דמיירי גם במקום הסימנים ומיושב קושיית הבית מאיר בסי' כ"ד סעיף ט"ז אולם בבית הלוי ח"ב סי' כ"א אות ה' ר"ל שגם לגבי הסימנים כיון שפסולו רק מחמת שסופו לינקב אינה אלא טריפה ולא נבילה וכן מבואר ברמב"ם פ"ה ה"י ע"ש ובחי' הגרע"א מג ע"ב העיר שאדרבה י"ל כיון שיש חשש שנקב רובו הוא נבילה גם לחולקים על נקו"ה] ומש"כ התוס שגם ישב לה קוץ מוכח איסורו היינו משום שהגמ' לק' מג ע"ב דימהו [וכה"ג כתב באמרי ברוך בהגהת על החוו"ד סי' ק"י אך ביאר באו"א ע"ש] והגרע"א העיר שי"ל שמה שבדיקה מעכבת בספק דרוסה אינו אלא כנגד הסימנים ובדיקת מכפא דמוחא עד אטמא אינו אלא לכתחילה. וע"ש מש"כ לבאר דברי התוס' באו"א.

ובעיקר דברי הפלתי עי' ביה"ל שם שהעיר שברבינו ירוחם מפורש שכוונת התוס' להקשות גם מישב לה קוץ בושט ע"ש והטעם שאינו ספק בשחיטה ביאר בש"ש ש"ה פ"ו כיון שהיה לה חזקה מחיים שבשחיטה יהא מותר וכחזקה דרבה ביבמות וכ"כ בחוו"ד סי' ק"י [ויש לפלפל בזה טובא ע"פ מה שנחלקו בגדר החסרון שנקו"ה אין לו שחיטה ומה שבספק שמוטה לא אמרי' חזקה זו ע"ש בש"ש ובחי' הגרע"א לק' מג ע"ב ובראש אפרים כלל ח' ביאר שכיון שודאי נשמט והשאלה רק מתי לא שייך חזקה זו וזהו ע"ד החוו"ד שחזקה דרבה הוא שלא נתחדש מעשה ולכן בכה"ג שודאי נתחדש ל"ש חזקה ע"ש] וע"ע נוב"י שם ובשו"ת חמדת שלמה אבעה"ז סי' כ"ג אות י"ז.

**ספק ספיקא בדרוסה**

עי' דרכי משה סי' נ"ז ס"ק ט"ו שהביא מאיסור והיתר שלא אומרים ס"ס באיתחזק איסורא ותמה עליו הד"מ ממה שהיתר הטור שם ס"ס בדרוסה ועי' שו"ת משאת בנימין סי' ל"ח שתמה שרק כשהספק בדבר המנגד החזקה כגון בגוף השחיטה הוא דלא מהני ס"ס אבל לא בספק דרוסה שאינו מנגד כלל חזקת אבר מן החי ועי' פלתי בבית הספק (ד"ה ומה אעשה) שתמה הרי בכל ספק דרוסה יש ספק שמא נקבו הסימנים והרי נקו"ה מעכב השחיטה ונמצא דשפיר יש חזקת איסור ועי' פמ"ג סי' ק"י שפ"ד ס"ק כ"ט שמ"מ יש לבהמה חזקת הגוף נגד דרוסה [וע"ע בדבריו בסי' ל"ג משב"ז סק"ו] ועי' מש"כ ליישב הבית הלוי ח"ב סי' כ"ט אות ה' שכל ספק דרוסה מעיקר הדין יש רוב שלא ניקבו הסימנים ע"ש וכה"ג כתב הגרע"א לק' מג ע"ב [אך מדברי המשאת בנימין משמע דסברתו דסו"ס הספק הוא מן הצד ולא בגוף השחיטה ולכן אינו מנגד להדיא לחזקה ע"ש היטב ובפמ"ג סי' ק"י שפ"ד ס"ק ט"ו ובנקה"כ וע"ע נובי"ק אבעה"ז סי' מ"ג (ד"ה והנה)] ועי' ט"ז סי' ק"י ס"ק ט"ו שכתב שדברי המשאת בנימין נסתרים מדברי התוס' יבמות ל' ע"ב שנקטו ששייך חזקה נגד ספק דרוסה וע"ע מנחת יעקב סי' כלל מ"ג ס"ק ל"ד ותמה עליו בחי' הגרשוני הרי התוס' במסקנתם נקטו דליכא חזקה [ואף שהרמ"א בסי' נ' הביא ס"ד של התוס' הרי הט"ז בסו"ס מ"ח נקט שטעמו משום שלא שכיח ולא משום סברת התוס' ע"ש פמ"ג]

**ההלכה בריעותא מחיים**

עי' דרכי משה סי' ל"א שכתב שבהמה שהיה לה מים במוח ואינו ידוע אם המוח מקיפו או לא כיון שיש ריעותא ברורה מחיים אסור וכמבואר בתוס' יבמות ל' ע"ב ותמה בשו"ת מהר"ם מלולבלין סי' ס"ו הרי התוס' חזרו בהם בתירוצם ועי' פר"ח סי' כ"ט סק"א ועי' ש"ך סי' נ' סק"ג שר"ל שהרמ"א הבין שהתוס' כתבו כן רק בדעת רבה אבל אביי חולק בזה גופא ולהלכה קי"ל כאביי ע"ש וכבר תמה בפר"ח סי' כ"ט סק"א דא"כ מהו קושיית על התוס' מרב הונא דלמא ר"ה כאביי [ועי' מש"כ ליישב בפלתי סי' נ' סק"א] וכן בנימוק"י שם ובמלחמות צג ע"ב מפורש שאביי אינו חולק מעיקר הדין [וכבר העיר בזה בשערי ציון ח"א סי' מ' אות ט"ו] ועי' ט"ז סי' מ"ח ס"ק י"ט מש"כ ליישב וכבר השיגו שם הנקה"כ והתבו"ש בסי' כ"ט.

ובתבו"ש ר"ל שביש מים במוח לכו"ע אין שייך להעמיד על חזקה שכל החזקה של טריפות הוא מכח רוב וכיון שיש לבהמה מים במוח איתרע לה רובא כמו שאמרו ברוב נשים בתולה נישאת ורוב בתולות יש להם קול וכיון שאין לה קול איתרע לה רובא [עי' חוו"ד סי' נ' שתמה דשאני התם שהרוב שלבתולה יש קול מוכיח שהיא אלמנה משא"כ כאן נהי שיצא מרוב בהמות שאין להם מים במוח מהיכ"ת שיצא מרוב שאינם טריפות ובביאור דעת התבו"ש עי' קו"ה סי' כ"ח ובשע"י שער ב' פרק ט"ז ובחי' ר' שלמה ח"ב סי' ס"ח וע"ע או"ש פ"א מהל' שחיטה הי"ג] ולכן כיון שאיתרע לה רובא גם חזקה הבא מכל רוב ליכא ואינו דומה לספק גבינות שנחלקו הראשונים על התוס' דשם י"ל דהשתא הוא דאיתרע ולא יצא כלל מן הרוב [והיינו כמבואר בשו"ת הרא"ש כלל כ' סי' טו-ב ומפורש יותר באו"ה סי' מ"ט (עמ' פ"ד) שכמו שחזקה אומר השתא הוא דאיתרע כמו כן הרוב ע"ש] וע"ע פמ"ג סי' פ"א משב"ז סק"ג ובבינת אדם שער רוב וחזקה סי' כ"ה. ולפי זה כל דברי הרמ"א בסי' נ' הם רק בספק שיכול להיות שהיה לו ריעותא כבר בלידתו. וע"ע בהגהת אמרי ברוך על החוו"ד סי' ק"י מש"כ בכוונת הדרכי משה.

ובתורת יקותיאל סי' כ"ה אות ד' האריך לבאר שכל שיש רייעותא ברורה לפנינו פשוט גם לתוס' שאין להעמיד על חזקה ולכן לא דנו התוס' רק בספק דרוסה שאינו ברור שדרס וכן בישב קוץ שרואים שלא נכנס לפנימי אבל בריעותא ברורה פשוט לאסור כדמוכח מדברי התוס' שלא מצא אלא ספק דרוסה ועי' לעיל בשם בית הלוי.

**י' ע"א**

**אמר ר"ה אפילו שיבר בה עצמות כל היום פסולה**

**שיטת הרמב"ן**

עי' רמב"ן ורא"ה בבד"ה (ד' ע"א) שלדעת ר' הונא אפילו לא נמצאת פגומה כל שלא בדק הסכין לאחר השחיטה פסולה והיינו משום שחוששים שמא נפגם בעור ואף שיש חזקה לסכין שהיא בדוקה וגם י"ל שרוב פעמים לא נפגם בעור [עי' חי' הגרע"א ובשו"ת הרא"ש כלל כ' סי' ט"ו כתב שהוא דבר שאינו מצוי] מ"מ כמו שלדעת ר"ה צריך בדיקת סימנים אע"פ שרוב שוחטים הרוב והיינו משום שבהמה בחזקת איסור עד שיוודע לך במה נשחטה ולכן מחמת העור כבר לא נחשב שנודע לנו שנשחטה [וטעם חומרת ר"ה י"ל או מטעם סמוך מיעוטא לחזקה עי' רמב"ן לעיל ג' ע"ב וע"ע רי"ף לק' יב ע"א (ג' ע"ב מדפיו) ומש"כ בכוונתו האמרי בינה שחיטה סי' ח' וע"ע פרי יצחק ח"א סי' נ"ז, או מטעם אחר עי' בית הלוי ח"ב סי' כ"ט אות ה']

**הקושיות בדעתו**

עי' רשב"א במשמרת הבית שתמה שא"כ למה אמר ר"ה אפילו שיבר הרי כיון שנאבדה אסור ודאי ששיבר לא עדיף ובחי' הגרע"א ביאר שבלא שיבר לא שייך להתיר מטעם ס"ס כיון שיש ספק על אותו המקום בסכין ששחט בו אולי נפגם ע"י העור [ועי' ראש יוסף שנתקשה טובא בדעת הרמב"ן למה לא הותר מטעם ס"ס ולכאורה סברת הגרע"א ברורה] אבל בשיבר שכל הסכין שלם חוץ מאותו מקום שפיר י"ל לדון משום ס"ס שמא לא נפגם לפני השחיטה ואפילו אם נפגם אולי לא שחט במקום הפגם.

בחי' הרשב"א תמה מהא דלק' ע"ב דמקשינן אי הכי תיבעי נמי בדיקת חכם ומבואר שרק לר"ח קשה כן אבל לר"ה לא ולדעת הרמב"ן שלר"ה א"א לשחוט בהמה נוספת בלי בדיקה הרי גם לר"ה הו"ל בדיקה שלפני שחיטה ע"ש וצ"ב הרי כל הסיבה שאי אפשר לשחוט הוא מפני שהעור פוגם וא"כ מה יועיל לבדוק לפני השחיטה הרי גם לפני שחיטה הב' יהיה עור ויצטרך ע"כ לבדוק פעם נוספת וא"כ נמצא שאין בדיקה זו מועלת רק לבהמה הראשונה ועי' חי' הגרע"א.

**מחלו' ר"ה ור"ח**

ולכאורה לפי דברי הרמב"ן עיקר מחלוקת ר"ה ור"ח הוא לגבי נאבדה אבל בנמצא פגום שתולין בודאי לא מצינו שר"ה חולק שלדעת ר"ה גם בלי הפגם צריך לבדוק וצ"ע א"כ מה הביאו להוכיח מטבל לר"ה הרי שם רק כשמצא חציצה יש ספק על הטבילה וא"כ אינו שייך כלל למחלוקת ר"ה ור"ח [ועי' רשב"א] ועוד דלק' בע"ב אי' שלהלכה קי"ל כר"ה אבל בשיבר מודים לר"ח ומבואר שנאבדה לדידן מותר וכש"כ הרמב"ן וצ"ע הרי להנ"ל לא נחלק ר"ה אלא משום שהחמיר בנאבדה.

אך יעוי' ברמב"ן לק' י' ע"ב שר"ה שהחמיר בספק נאבדה היינו משום חזקה דאוריתא דאל"כ היינו צריכים לומר אין ספק מוציא מידי ודאי וכוונתו ע"פ פירוש הב' ביאור כוונת ר"ח דאין ספק מוציא מידי ודאי שהטעם שתולין בעצם ולא בעור הוא שכלפי עור אמרי' אין ספק מוציא מידי ודאי בדיקת סכין ע"ש ומבואר שעיקר מחלוקת ר"ה ור"ח הוא אם יש כוח לספק של עור להוציא מידי ודאי בדיקת סכין.

**חיישינן שמא בעור נפגמה**

עי' רמב"ם פרק א' מהל' שחיטה הכ"ד שאינו אלא ספק נבילה וע"ש בכס"מ שכן משמע ממה שאמר ר"ה חיישינן והטעם שגם ר"ה מודה שע"י סברת בהמה לא איתרעי ליכא ודאי אלא ספק [אולם בש"ש ש"ג פרק ט"ו ביאר ע"פ שיטת הרמב"ם דתרתי לריעותא אינו אלא ספק והעיר בזה הפמ"ג בפתיחה והגרע"א בשו"ת ח"ה סי' י'] והגרע"א סי' א' על הט"ז סק"ו כתב שכיון שיש ס"ס כמו שכתבו התוס' נהי שר"ה מחמיר משום שאיתחזק איסורא מ"מ יותר מספק לא הוי וע"ש שאפשר יסודו מדין סמוך מיעוטא לחזקה וכ"כ בראש יוסף וע"ע בפמ"ג סי' י"ח שפ"ד סק"א ובפתיחה להל' שחיטה [בעיקר הדבר אם מועיל ס"ס בסוגיין כיון שהוא נגד איתחזק עי' שו"ת הרשב"א סי' ת"א ובמש"כ הש"ך יו"ד סי' ק"י כליי ס"ס ס"ק כ"ז-ט וט"ז ס"ק ט"ו ובחוו"ד] אולם מדברי הט"ז בסי' א' סק"ו משמע שנקט שהוא ודאי וכן משמע בב"ח סי' כ"ח ע"ש ש"ך ס"ק כ"ז אולם ע"ש פמ"ג ובהגהות הגרע"א.

**עצם ודאי פוגם עור ספק פוגם**

עי' תוס' שהעירו למה לא הביאו מהא דפסחים ט' ע"א הנדון הכללי אם ספק מוציא מידי ודאי ועי' בעה"מ שאינו דומה כלל שכאן הנידון שעדיף לתלות בדבר שודאי פוגם מדבר שאינו אלא ספק פוגם [וכ"כ הרשב"א] ואילו בפסחים הנידון באופן שהיה מצד ודאי והספק בא להוציא ממנו ובדעת התוס' צ"ל כפירוש הרמב"ן שכאן הנידון אם יש בכוח לספק של עור להוציא מידי ודאי של חזקת הסכין.

**והא הכא דודאי טבל**

עי' בתוס' דה"פ שקרוב לוודאי ע"י שנתעסק באותו המין ומשמע שסו"ס הוודאי הוא הטבילה והספק חציצה מוציא מידי ודאי טבילה וכשיטת התוס' הנ"ל רק בלי שהתעסק באותו הדבר ממילא איתרע כל הטבילה

ועי' רשב"א שממה שלא הזכירו הגמ' בקושיא שהתעסק באותו המין מוכח שגם בלי זה יש קושיא לר"ח וע"ש דהיינו ע"פ המסקנא שר"ח מכשיר אפילו כשלא שיבר עצמות אלא משום דתלינן בעצם המפרקת ולכאורה תמוה הרי יש כאן ספק השקול ויש חזקת טומאה ומהיכ"ת לטהר וצ"ל שיש אומדנא יותר שנדבק החציצה לאחר טבילה שאז לא איפכת לו מחציצה ולכן לאו אדעתיה [ועי' בכור שור] והרי זה כתלייה דר"ח במפרקת שאע"פ שאינו ידוע שנגע במפרקת מ"מ כיון שלא מסתבר שעור יפגום תלינן במסתבר ואומרים שנגע במפרקת.

**הרי שחוטה לפניך וכו' סכין איתרעי בהמה לא איתרעי**

עי' חי' הרשב"א "הילכך לא אלימא ריעותא דסכין לאפוקי בהמה מחזקת כשרותה כיון שהיא שחיטה לפניך", ובתורת הבית (טז ע"ב) "ומשום דהעמד סכין על חזקתו עם חזקת כשרות הבהמה שהיא שחוטה לפניך", ועי' שו"ע סי' י"ח סעיף י"ג שהדבר תלוי אם יצא בהיתר וע"ש ט"ז סק"י שאילו יש דין לכתחילה לבדוק הסכין נמצא שלפני בדיקת הסכין לא הוחזק לפנינו שחיטה כשרה אבל כשנאבד ומותר לאכלו כיון שיצא בהיתר אף אח"כ נמצא הסכין עם פגם כבר הוחזק כשחיטה כשרה וע"ש ביאור הגר"א שהמקור מסוגיין "הרי שחוטה לפניך".

**תוד"ה סכין איתרעי**

ועי"ל דמה לי אתילד וכו' בתוס' משמע שאין התירו מדין ס"ס [או משום דבאיתחזק לא אמרי' ס"ס או שאינו אלא שם א' עי' ש"ך יו"ד סי' ק"י ס"ק כ"ז] מ"מ מועיל להשאר עם השחוטה לפניך ובשו"ת הגרע"א מהדורת מכון המאור ח"ה עמ' ס"ב כתב לבאר כוונת התוס', "דכונת התוס' דדוקא במקוה דלפי הריעותא דהשתא דהמקוה חסר אם היה כך מקודם ממילא הטמא בחזקתו דהוא ודאי טמא משו"ה מסייע חזקה דהשתא לחזקת טומאה אבל בסכין דאפילו לפי הריעותא דהשתא דהוא פגום מ"מ אין ברור דהבהמה אסורה דשמא לא שחט במקום הפגימה וא"כ אין הריעותא מחזק לחזקת איסור דבהמה זה לא מיקרי תרתי לריעותא", [ועי' אבי עזרי פרק י"ח איסו"ב ה"י] ויסוד הדברים בחי' הגרע"א כתובות ט' ע"א (ד"ה ועדיין קשה)

**י' ע"ב**

**אימא בעצם דמפרקת איפגם וכו'**

ברש"י מבואר דאיירי שנגע במפרקת והרמב"ן והרשב"א נחלקו ע"ז דע"כ לא איירי בנגע אלא דתלינן שמא נגע ע"ש ולכאורה לפי זה גם בנפל על חודה וספק אם נפגם יהא כשר מדין תלייה אך להלכה שאנו מחמירים שרק בשיבר יש לעיין אם מותר גם בתלייה או שחולקים על ר"ח בתרתי חדא שמפרקת אינו תלייה אפילו בודאי עי' ראשונים ועוד ששיבר עצמות רק בודאי ועי' רשב"א וע"ע שו"ת הרא"ש כלל כ' סי' ט"ו ובשו"ע סי' י"ח סעיף י"ג וסעיף ט"ו ובנו"כ.

**מכדי מתלי תלינן ממאי דמפרקת וכו'**

בעיקר מחלוקת ב' הלשונות מבואר בפירש"י וכן משמע ברשב"א [כן מבואר להדיא בדבריו להמעיין שאינו לומד כהרמב"ן והראב"ד אך צע"ק שהביא שיטת הראב"ד כאילו שזה אינו שיטה אחרת לגמרי אך הגרע"א נקט שהרשב"א קאי בשטת הרמב"ן ולכן תמה טובא על דבריו ודבריו צ"ע] שלפי לשון הראשון מפרקת פוגם יותר מעור ולכן תלינן במפרקת וללשון השני מפרקת אינו פוגם יותר מעור ולפי זה טעמו של ר"ח ע"כ אינו מדין אין ספק מוציא מידי ודאי וכש"כ מהרש"א וכ"כ בחי' הר"ן אלא משום דבהמה לא איתרעי. אולם ברשב"א מבואר שגם ללשון זה טעמו של ר"ח משום תלייה שזהו התי' היחיד שיש לו על הקושיא ממקוה ועי' בשו"ת הגרע"א תנינא סי' ק"ז שצ"ל שהרשב"א יסבור כמו התוס' שמסתבר שבמפרקות הראשונות הקפיד לא לנגוע כדי שלא יפגום.

וברמב"ן מבואר שלכו"ע היה מן הדין לתלות באחרון אלא שללשון ראשון כל שיש ספק שמא נגע במפרקת איבד הסכין את חזקתו ושוב אינו ראוי לשחיטה בלי בדיקה [וברשב"א נקט שכל זה לדעת ר"ח אבל לדעת ר"ה עור ומפרקת כהדדי ונמצא שר"ה מיקל בהא ועי' חי' הגרע"א שתמה בדבריו] ולשון האחרון סובר שכיון שלא נגע במפרקת לא איבד הסכין את חזקתו [אבל בנגע במפרקת צידד שם הרמב"ן לאסור וצ"ע שלכאורה לפי מש"כ הרמב"ן בפירוש איו ספק מוציא מידי ודאי משמע שמפרקת נחשה כודאי פוגם לכן חשוב כודאי מוציא מידי ודאי וא"כ מפורש שבנגע ודאי איבד הסכין חזקתו] וכן מבואר דעת התוס' ולכן הק' ממקוה ורק בתי' הב' הביאו מאין ספק מוציא מידי ודאי ודו"ק ועי' ראש יוסף.

**יסוד המחלוקת ר"ה ור"ח בנמצא סכין פגום**

בפשטות טעמו של ר"ה הוא מדין תרתי לריעותא וצ"ה במה נחלקו ר"ה ור"ח ועי' בכור שור לק' י' ע"ב שמה שמבואר בתוס' שלא אמרי' תרתי לרייעותא אלא בחסר ואתאי היינו רק אליבא דר"ח אבל לר"ה אמרי' תרתי לרייעותא גם בלי חסר ואתאי וי"ל שאין כוונתו שיש מחלוקת בחסר ואתאי אלא שעיקר דברי התוס' של חסר ואתאי נאמרו רק באופן שבהמה איתרעי סכין לא איתרעי וכיון שר"ה חולק על סברא זו ממילא שוב לא צריך חסר ואתאי

אולם בפמ"ג סי' ק"ה משב"ז סק"ג ביאר דעת ר"ה בתרי אנפי או משום שסכין דרכו להתקלקל בחתיכה ולכן הו"ל כעשויה להשתנות ולא אלימא נגד חזקה דהשתא או משום דדרכו לפגום מעט מעט עד שמתקלקל.

בעיקר מה שיש תרתי לריעותא בסוגיין עי' מה שהעיר בחזו"א אבעה"ז סי' פ"ב ס"ק י"ב ע"פ המבואר בש"ש ש"ב פרק ב' שחזקת הגוף עדיף ול"א תרתי לרייעותא**.**

**שיטת הר"ן בדעת רב הונא**

עי' בר"ן שטעמו של רב הונא שחולק על סברת סכין איתרעי בהמה לא איתרעי וכן קי"ל לדינא ולכן אין תולין בעצם המפרקת ומה שאנו תולים כששיבר עצמות משמע בר"ן שלדידן נחשב כודאי נפגם ואין זה מדין תלייה [ולא כדס"ד דהש"ס לדמותו לטבל] ועי' נחלת דוד וכן מבואר בש"ך סי' י"ח ס"ק כ"ה ששיבר אינו ספק וע"ש פר"ח וע"ע ביאור הגר"א שם אות י"ז ומבואר לכאורה כדברי הר"ן ע"ש

**ודילמא אדנפיק ואתי וכו'**

עי' בתוס' שהק' דלמא טמא מספק ותירצו דאיירי אפילו ברה"ר והיינו שבגוף הטומאה ליכא הכרעה וע"כ הכל תלוי בדבר הנטמא ולכן אם בשעת הכניסה לבית היו שם ג' אנשים אין הנכנס טמא מדין ספק טומאה ברה"ר [ומבואר שברה"ר יש לטמא כשיש חזקה טומאה ועי' שע"י שער ב' פ"א דהיינו רק בחזקת הגוף ע"ש]

מבואר דעת התוס' שאפשר להסגיר מספק וכן מבואר מדבריהם לק' יא ע"א ד"ה דקיימי עי' בחזו"א יו"ד סי' רי"ד וע"ש שעת התוס' שמה שנתמעט נגע מספק אינו אלא בטומאת הכהן ולא במעשה ההסגר [עי' מל"מ טו"צ פי"ד ה"ה שבראשונים בסוגיין מבואר שחוץ מאמירת הכהן היה דין סגירת דלת הבית וזהו נידון סוגיין, ע"ש.] וע"ע כתבי הגר"ח סי' ק"ל

ובקושיית התוס' למה שלא נטהר מדין תרתי לריעותא עי' תוס' הרא"ש כאן ותוס' נדה ב' ע"ב ובמהר"ם שם וע"ע שיטמ"ק בשם הרב משאנץ [ובשו"ת עונג יו"ט סי' קמ"א] ובשם יש מפרשים.

**המקור לחזקת דין**

בעיקר ילפותא דחזקה העיר בחוט המשולש ח"ג סי' כ"ז דאין מזה מקור לחזקת הדין שהרי חזקת הגוף עדיפא מחזקת דין עי' כתובות עה ע"ב ובש"ש ש"א פט"ו ועי' שע"י שער ב' פ"א ובקו"ש כתובות אות רס"ה.

**ודילמא כגון שיצא דרך אחוריו**

עי' רשב"א שהק' שהרי יכול לראות הנגע אחר שיוצא ועי' תפארת יעקב שכיון שיכול להתמעט ולחזור חסר בראיית הנגע ובדעת הרשב"א י"ל שא"צ לחוש לזה גם בלי חזקה וע"ע שיטמ"ק.

**שמעתתא חזקה הבא מכח רוב**

**חזקה שלא נתבררה בשעתה**

התוס' יא ע"א הוכיחו ממה דילפי' מעדים זוממין דאזלינן בתר רוב ולא דחינן שהוא מטעם חזקה שע"כ שחזקה שלא נתבררה בשעתה לא שמיה חזקה ומדברי הרשב"א מבואר שאין הפירוש שליכא חזקה כלל אלא שאינו חזקה אלימתא [עי' שו"ת חמדת שלמה יו"ד סי' הכ"ה ובחי' חת"ס מהדו"ת] ולפי זה י"ל שרק נגד חזקה דהשתא אינו יכול להכריע אבל בליכא ריעותא שפיר מהני גם חזקה שלא נתבררה בשעתה [ועי' חזו"א יו"ד סי' י"ב סק"א] ויתיישב ע"פ זה קושיית רבינו יונה מנשחטה הותרה ומדברי התוס' לק' מג ע"ב לגבי ספק דרוסה.

הנה התוס' לק' מג ע"ב נקטו שיש חזקה לגבי ספק דרוסה וספק ישב לה קוץ בושט ותמהו האחרונים שלדעת התוס' לכאורה הו"ל חזקה שאינה מבוררת ועי' תבו"ש סי' כ"ט שלגבי דרוסה יש חזקה דמעיקרא מבוררת שלא נדרסה ועי' חוו"ד סי' נ' שהרי עיקר הספק הוא על נקב וכלפי נקב ליכא חזקה מבוררת ועי' רע"א לק' מג ע"ב שהוכיח כדבריו מדברי הרשב"א בתורת הבית וביישוב דברי התוס' ביאר שכל זמן דליכא ריעותא מועיל החזקה של הנהגת הרוב אבל כל שודאי נשתנה והספק רק מתי ע"ז אינו מועיל חזקה זו ובעינן לחזקת הגוף וזה אינו מועיל כיון שאינו מבוררת.

**דין הגבינות**

עי' בתוס' שכתב ע"פ זה לאסור גבינות מבהמה שנמצאת אח"כ טריפה וע"ש ברא"ש שכתב שי"ל שלאחר דאזלינן בתר רוב שפיר יש להכשיר הגבינות דרובא עדיף מחזקה ודבריו צ"ב ועמד עליהם בנו בשו"ת הרא"ש כלל כ' סי' טו-ב וע"ש שביאר הרא"ש "אבל השתא דפסקינן דאזלינן בתר רובא ורובא עדיף מחזקה הילכך בכל שעתא ושעתא אזלינן רובא וכשרה היא ועדיף האי רובא מחזקה ואוקמה אחזקתה וסמוך למיתתה נטרפה והגבינות כשרות", ועי' איסור והיתר סי' מ"ט "פירוש מהרי"ף דכמו שאתה אמרת שהיתה מבוררת השתא היא דנהפכה החזקה כך יש לנו לומר ג"כ על הרוב השתא היא דנעשית בהמה זאת מן המועט אבל עד השתא היא היתה מן הרוב שאין טריפות דרובא וחזקה רובא עדיף", וע"ע שיטמ"ק, ומשמע לכאורה שטעם ההיתר הוא מדין רוב ולא מדין חזקה וכן מבואר בש"ך סי' פ"א סק"ט וע"ש פר"ח.

**חזקה הבאה מכח רוב**

עי' רשב"א שהביא מרבנו שמשון ורבינו יונה להכשיר הגבינות מטעם חזקה הבאה מכח הרוב [עי' פלתי סי' א' סק"ו שנחלקו הרא"ש והרשב"א אם היתר הגבינות הוא מכח רוב או מכח חזקה הבא מכח רוב ע"ש וע"ע יש"ש סי' כ'] ועי' נחלת דוד שכוונתם שכיון שע"י הרוב הכרענו שהבהמה אינה טריפה נחשב כידיעה שאינה טריפה ושוב ממילא אמרי' בזה חזקה דחשובה חזקה שנתבררה בשעתה וכ"כ הגרע"א בגליון שו"ע סי' א' ש"ך סק"ח ועי' שערי דורא סי' פ"ד "אע"ג שזאת הבהמה גילתא עתה שהיא מן המיעוט מ"מ הרוב גורם לחזקה שנתברר ואמרי' דאוקימנא לה אחזקת כשרות עד עתה והשתא היא דאיטרפא",

אך צ"ע שכל שנולד ספק תוך י"ב חודש הרי יש ספק שמא נולדה טריפה וא"כ יש ריעותא בעיקר הרוב ושוב ליכא גם חזקה בהא מכח רוב ולכאורה מבואר מדברי הרשב"א שכיון שעד עכשיו הכרענו מכח הרוב שאינה טריפה לכן ע"י החזקה אנו אומרים שעד עכשיו לא יצאה מן הרוב והיינו שהחזקה משיכה פסקו של הרוב.

**אופן שהרשב"א מודה לתוס'**

ועי' תבו"ש סי' כ"ט שכתב דהני מילי באופן שאפשר לומר דהשתא הוא דאיתרע ונמצא שע"י החזקה נסתלק לגמרי כל הריעותא אבל כשהיה מתחילה ריעותא כתחילת דבר הטורף כמים במוח וכדו' שכיון שכבר אז ודאי יצאה הבהמה מן הרוב שוב ליכא חזקה הבאה מכח רוב שאם הרוב איתרע גם החזקה הבאה ממנו ליכא.

**ספק סירכא**

עי' ברשב"א שבנמצא סירכא לאחר שחיטה מטריפים כל הגבינות שכיון שא"א לומר שנעשה עכשיו איבד חזקתו ועי' פמ"ג סי' ק"ה משב"ז סק"ג שלא פקע לגמרי חזקה דמעיקרא אלא שבכה"ג החזקה דהשתא עומד כנגד החזקה דמעיקרא והוא ספק [ועי' פנ"י גיטין יז ע"א שלא כ"כ וע"ע פלתי סי' א' סק"ו, והיה אפשר לבאר בגדר הדברים שעיקר מעלת חזקה דמעיקרא נגד חזקה דהשתא הוא משום שהחזקה דמעיקרא מסלק כל הספק על הזמן עד הריעותא וממילא אמרי' השתא הוא דאיתרע ואין ההשתא חשוב מספק על המעיקרא אבל כל שבהכרח נעשה לפני זמן הראייה הרי ע"כ כבר יש מספק על זמן הקודם ושוב ממילא ליכא עדיפות לחזקה דמעיקרא ויסוד הדברים באבי עזרי פרק ח"י איסו"ב ה"י בביאור דברי התוס' כתובות כו ע"ב שבתרי ותרי ליכא מעלה לחזקה דמעיקרא והיינו כנ"ל כיון שע"כ יש ספק על זמן הקודם ליכא מעלה לחזקה דמעיקרא ויש להוסיף ע"פ זה שזהו הגדר בחזקה הבאה מכח רוב שאע"פ שאם הריעותא דהשתא מצליח לספק על זמן הקודם ליכא כלל לחזקה דמעיקרא כיון שנפל הרוב נפל החזקה הבא ממנו וע"כ ע"י שהחזקה דמעיקא מסלק כל הריעותא נשאר הרוב והחזקה קיים וא"כ בכה"ג שע"כ נעשה קודם שוב נפל כל החזקה ונשאר רק חזקה דמעיקרא והוא ודאי טרפה]

ועי' פמ"ג סי' פ"א משב"ז סק"ג שלא נאמרו דברי הרשב"א רק בחזקה הבא מכח רוב וכן כתב להוכיח שם בתפארת למשה ודבריהם תמוהים שהרי הרשב"א הוכיח כן מכתם יבש.

**מכה שיבשה**

מדברי הרשב"א בתורת הבית הקצר מבואר שיש לחלק בין סירכא ליבשה המכה והינו שאע"פ שהחמיר בסירכא כיון שע"כ לא נעשית עכשיו מ"מ הקיל במכה שנתייבש אע"פ שע"כ נעשה לפני ג' ימים ותמה בזה הפר"ח שם סק"ד ועי' מש"כ לבאר בבכור שור בסוגיין.

**רשב"א במשמרת הבית**

עי' רא"ה בבד"ה שתמה שכל שנעשה ודאי מחיים מה לי רגע א' ומה לי הרבה זמן וע"ש משמרת הבית שנראה שמסכים עמו ואה"נ לא הקיל אלא כשיש ספק שמא נעשה לאחר מיתה וע"ש בט"ז שתמה ע"ז וע"ש חי' הגרשוני פר"ח ופלתי.

**שמעתתא דרוב**

**מנא הא מילתא דאמר רבנן זיל בתר רובא**

עי' בחי' הר"ן שזה קאי על מימרא דר"ה לעיל ט' ע"א שנשחטה הותרה ומועיל מדין רוב אך רש"י לא פירש כן ועי' הטעם בשיטמ"ק.

**למה לא נילף רוב מחזקה**

עי' בתוס' שהקשו הרי כיון דרובא עדיף מחזקה כיון שיש מקור לחזקה כ"ש שנילך בתר רוב ועי' חי' הרשב"א שרק לאחר שידענו שהולכים בתר רוב ממילא יודעים שרוב עדיף מחזקה ועי' שיטמ"ק שתמה שכיון שרוב עדיף מחזקה מסברא למה שלא נלמד ממילא רוב מחזקה אך באמת עיקר הדבר שרוב עדיף מחזקה מסברא צ"ב כיון שב' דינים שונים נינהו ועי' חי' הגרע"א. ועי' קו"ש ב"ב אות ע"ח שביאר שמעל רוב אינו משום שהוא בירור יותר טוב אלא שמסלק הספק ושוב ליכא מקום לחזקה ובלי קרא לא ידענו כלל הכרעת רוב ע"ש. [הטעם שבממון לא אמרי' רובא וחזקה רובא עדיף עי' ש"ש ש"ד פרק כ"ד שמעלת רוב על חזקה הוא משום שחזקה הוא מחמת שפעם היה ואילו רוב הוא עכשיו וחזקת ממון שהוא ג"כ עכשיו אין רוב עדיף ממנו ובשו"ת הגרע"א קמא סי' ק"ו צידד לומר שהוא מדין סמוך מיעוטא לחזקה עי' תוס' ב"ק כז ע"ב, אך כפשוטו חזקת ממון אינו מדין חזקה דאיסורים וכש"כ הנתיה"מ בסי' ל"ד]

עי' רע"א שהק' למה לא נוכיח רוב מקרוב והרי רוב עדיף מקרוב ועי' חי' חת"ס מהדו"ת שי"ל שרק רובא דאיתא קמן עדיף מקרוב וע"ע מש"כ במהדו"ק.

**רובא עדיף מחזקה**

תוס' תי' בשם ר"ח שרובא עדיף מחזקה אינו מסברא אלא מפרה אדומה ששם יש חזקת טומאה לגברא ואפ"ה מכשירים הפרה ע"י הרוב ובחי' הגרע"א כתב שדברי התוס' מחודשים שכפשוטו היינו הולכים בתר שורש הספק וכל שהוכרע ע"י הרוב שהפרה אינה טריפה ממילא נטהר הטמא [ועי' משנת דרבי עקיבא ריש נדה שהביא מהרא"ם בשו"ת מים עמוקים שכתב ליסוד זו דאלזינן בתר שורש הספק והוכיח דלא כדבריו מדברי התוס' דידן ע"ש] וכ"כ בשיטמ"ק ["אבל השתא דהרוב היא בפרה והחזקה שכנגדה היא באדם לבתר דמכשרינן הפרה מחמת רובא דאית בה ואין חזקה כנגדה היכי תיתי תו חזקה שהיא באדם ולבטיל לרובא דקדים בפרה וכבר מכשרינן לה",] ובחי' בית מאיר הוסיף מהמבואר בתשובת הר"ן סי' ס"ו שכל הטובל במקוה לא אמרי' שיש חזקה מול חזקה אלא שהולכים בתר שורש הספק וכש"כ תוס' הרא"ש נדה ב' ע"ב וריטב"א עירובין לו ע"א אלא אפילו לדעת החולקים שם [ע"ש מהרש"א ומהר"ם ותו"י קידושין עט ע"א] ביאר הבית מאיר שיש עדיפות לחזקה המקוה ליכא ריעותא כלל משא"כ חזקת הגברא הרי כיון שטבל לפנינו איתרע וה"ה בנידו"ד ע"ש והגרע"א בתשובה תנינא קכ"ט העיר באופן אחר ע"פ מה שיסד שם שכל שהוחזק ע"פ הרוב שוב מועיל הרוב גם לממון ולשאר דברים בעלמא אין בכוחו של רוב להכריע וא"כ גם נגד חזקה מועיל גם אם נאמר שחזקה עדיף. [וכה"ג צ"ע בדברי התוס' בסמוך ד"ה אתיא ושם צ"ע עוד הרי חזקת הגוף עדיף מחזקת דין וכבר עמד בזה הגרע"א בדו"ח כת"י]

**למה שלא נלמוד מכל שחיטה**

עי' חי' הגרע"א שהעיר שאמאי לא נלמד מכל שחיטה שרובא וחזקה רובא עדיף שהרי נקובת הושט הוא נבילה וא"כ הוא ספק בשחיטה [הנה מצד טריפות דנקו"ה כבר ביאר הגרע"א בתשובה סי' קס"ז שיש חזקה דרבה שע"י שחיטה יהא מותר אלא י"ל שהכוונה לנקב במקום שחיטה וכמו שביאר הגרע"א ביו"ד סי' כ"ז שבכה"ג חסר בעיקר המעשה שחיטה וכלפי זה ל"ש חזקה דרבה] וע"כ שרובא עדיף מחזקה וע"ש שתי' שטריפות בושט הוא מיעוטא דלא שכיח ולכן י"ל רק בכה"ג רובא עדיף ואף שמקשינן לק' ר"מ היכא אכיל בישרא ור"מ לא חייש למיעוטא במיעוטא דמיעוטא יש לחלק שלגבי חשש טריפת כל הטריפות הוא ספק א' ולכן אף שבפועל ליכא רק ספק דנקובת הושט [דשאר טריפות אפשר לבדוק] מ"מ שם הטריפות שכיח משא"כ לגבי חזקה שהספק רק על נקו"ה חשוב לא שכיח וכ"כ בחי' חת"ס, וע"ע מש"כ ליישב בחי' חת"ס וכ"כ בתשובותיו יו"ד סי' כ"ד ויסוד דבריו שחזקה אינו מנגד לרוב שרוב אומר שהבהמה ראוי לשחיטה ואילו החזקה אינו מכחישו רק אומר שלא נעשתה מעשה שחיטה והרי שחיטה לפנינו ע"ש. ובבית הלוי ח"ב סי' כ"ב תי' ע"פ מה שיסד שחזקה שמתקיימת רק ע"י שמחדש מעשה לא חשוב חזקה וכיון שבהמה שכבר חיה י"ב חודש ע"כ לא נולדה טריפה נמצא שכדי להחזיק אינו זבוח צריך לחדש נקב זה לא אמרי' ע"ש וכ"כ בשו"ת חמדת שלמה יו"ד סי' ג' ס"ק י"א ע"ש

**רובא דליתא קמן כגון קטן וקטנה מנלן**

מבואר שיש עדיפות לרובא דאיתא קמן וכן מצינו לשיטת ר"מ דחייש למיעוטא ולכן ס"ל דאמרי' סמוך מיעוטא לחזקה [והיינו שאע"פ שמה שחייש ר"מ למיעוטא אינו אלא מדרבנן כמו שצידדו התוס' יב ע"א מ"מ יסודו מחמת שמן התורה ס"ל שמיעוטא כמאן דאיתא ולכן ס"ל סמוך מיעוטא לחזקה מן התורה עי' בית הלוי ח"ב סי' כ"ג] שזה אינו אלא ברובא דליתא דקמן ועי' ר"ן ע"ז ריש פרק ג' (יז ע"ב מדפי הרי"ף) שביאר "וטעמא דמילתא שכיון שהוא רוב וידוע לפנינו הרי הוא חשוב לבטל את המיעוט ולעשותו כמי שאינו", [ויש לבאר באופן אחר שמיעוט של ליתא קמן עדיף שיש סיבה בטבע שיהא מן המיעוט משא"כ באיתא קמן אינו אלא תלייה אבל אין סיבה שיהא מן המיעוט]. אך למסקנת הש"ס שילפינן גם רובא דליתא קמן מצינו בכמה אחרונים שיש עדיפות לרובא דליתא דקמן וכש"כ הש"ש בשמעתתא ב' פרק ט"ו לגבי מש"כ התוס' הרא"ש ב"מ שרוב לא נחשב עשירי ודאי שהני מילי רובא דאיתא קמן אבל רובא דליתא קמן חשוב ודאי [ועי' שו"ת הגרע"א שאל"כ כל עשירי הוא ספק טריפה אך הגרע"א בתנינא סי' ק"ח וקכ"ט ביאר באו"א שכיון שכבר הוכרע לשאר דברים שאינה טריפה ממילא חשוב כודאי גם לגבי מעשר וכש"כ כה"ג הפלאה כתובות טו ע"ב בטעם ששור נגחן חייב לשלם ואינו פטור מדין ספק טריפה] והטעם כתב שם כיון דרובא דליתא קמן תלוי בסברא ואילו רובא דאיתא קמן אינו אלא גזה"כ ועי' שערי יושר שער ג' פרק א' שהאריך בזה ועי' בשו"ת חת"ס אבעה"ז ח"ב סי' קמ"ז שהוסיף בזה שברובא דאיתא קמן יש מיעוט דאיתא קמן המנגד לרוב משא"כ ברובא דליתא קמן, ע"ש. [ועי' חי' הגרע"א כתובות יג ע"ב מש"כ לחלק בזה בדין ע"א נגד רוב בין רובא דאיתא לרובא דליתא שבליתא קמן שהוא סברא הוא בירור באמת העומד נגד ע"א אבל באיתא קמן אלא דין תלייה בספיקות וכל שיש ע"א ליכא ספק]

**אתיא ממכה אביו**

מבואר שגם בדיני נפשות אזלינן בתר רוב ועי' סנהדרין סט ע"א שדנה בזה הגמ' וכבר עמד ע"ז בחי' הר"ן שם וע"ש מה שתי' אולם בשו"ת הגרע"א קמא סי' ק"ז הובא בשם הגר"ש איגר לבאר שבמכה אביו לא צריך לדין רוב להורגו שכל שע"פ דין רוב זהו אביו הרי עבר על איסור דמכה אביו ואף אם כלפי שמיא אינו אביו מגיע לו עונש מיתה ועיקר הסברא כתב נמי הגרע"א בתשובה שם ע"ש

ועי' ש"ש ש"ד פ"ח שנקט שגם בנפשות שייך לומר שהאדם מוחזק בעצמו ולכן תמה היאך אזלינן בתר רוב להמית הרי מ"ש ממון שאין מוציאין ע"פ רוב וע"ש שתי' שאה"נ אין הורגין ע"פ הרוב ורק כשהאיסור הוחזק קודם ע"פ הרוב אפשר להרוג על פיו [עי' ש"ו פי"ב דהיינו בהוחזק ל' יום] וע"ש בפרק ט' שיישב ע"פ זה קושיית התוס' (ד"ה ליחוש) מנתערבו נסקלין בנשרפין ע"ש ודבריו צ"ב שכל שבין כך חייב מיתה וכל הנידון הוא איזה מיתה לכאורה אינו נחשב כמוציא מן המוחזק.

עי' שו"ת הרשב"א ח"ג סי' שע"ח שדן אם אזלינן בתר רוב בדיני נפשות ותמה בחת"ס אבעה"ז ח"ב סי' קמ"ז הרי מפורש בסוגיין וע"ש שר"ל שכוונתו ברובא דאיתא קמן ע"ש.

**רוב בעילות אחר הבעל**

עי' רמב"ם פרק כ"א מהל' איסו"ב שהטעם הריגה במכה אביו הוא משום חזקה וביאר החת"ס בשו"ת אבעה"ז ח"א סי' ע"ו שרוב לחוד אינו מועיל שמי יימר שבא על אשתו והחזקה מועלת לומר שמסתמא נהג כמנהג בעל ואשה ושוב ממילא מועיל הרוב [אבל אינו מועיל מדין רובא דאיתא קמן כיון דסו"ס אין לנו רוב ביאות ברורות לפנינו כדי לומר כל דפריש וע"כ אינו מועיל אלא לומר שהביאה שהוליד ע"פ רוב שייך לבעל וע"ע חי' חת"ס] וע"ע בכור שור קידושין פ' ע"א, וע"ש בחת"ס שבבתו מאנוסתו אע"פ שליכא רוב בעילות אחר הבעל מ"מ למסקנא שהולכים בתר הרוב שייך בחבושים בית האסורים ואע"פ שאין אפוטרופוס לעריות מ"מ חשוב רוב.

**כגון שהיו אביו ואמו חבושים**

עי' בתוס' שהו"מ למידחי שיש לאם חזקת צדקת וצ"ע למסקנא נשאר הראיה ועי' מהרש"א שי"ל שיש חשש אונס ועי' דו"ח בכת"י שתמה שא"כ במה זה תלוי בשו"ט של הגמ' ועי' נימוקי הגרי"ב ומשמע לכאורה שאשה על עצמה היא בגדר בית אסורים ומה שחוששים לאונס הוא רק לאחר שאין אפוטרופוס לעריות ועי' תפארת יעקב ובדו"ח כת"י כתב "ועוד א"כ באשת כהן דאף באונס איכא חזקה מאי איכא למימר", וצ"ב כיון שנאנסה איזה חזקה שייך ואולם עי' בתוס' הרא"ש שדחו דברי התוס' דאפשר להעמיד הבן בחזקת צדקת ותמוה הרי הוא הכה מי שחושב שהוא אביו ומה שייך חזקת צדקת ועי' פנ"י פסחים יב ע"א שמבואר שכל ספק בחיוב מיתה הוא נגד חזקת פטור של הגברא וע"ש בצל"ח שם יא ע"ב אולם בשו"ת שיבת ציון סי' ע"ו נקט שליכא חזקה על פטור כיון שהוא בדרך שלילי וחזקה נאמרה רק על דין חיובי ובספר משמר הלויים חולין סי' י"ד כתב לבאר כוונת תוס' הרא"ש ע"ד הנ"ל שחזקת צדקת הכוונה לחזקת פטור [אך הגר"ד לנדא שליט"א במכתבו שם העיר שכיון שכבר הוכרע ע"י החזקת צדקת שם האם שזה בנה היאך נעקרה בשעה שהבן מכה אביו ע"ש וע"ע קו"ש ח"ב בהערות לש"ש סק"ו]

**דאי לא תימא הכי לר"מ דחייש למיעוטא ה"נ דאכיל בישרא**

כתבו התוס' דמדקאמר לר"מ משמע שלא קי"ל כר"מ דחייש למיעוטא אולם עי' תוס' בכורות כ' ע"ב (ד"ה חלב) שהביא מר"ת שקי"ל דחיישינן למיעוטא היכא דאיכא חזקה בהדה עכ"פ להחמיר וסוגיין שאמרו לר"מ היכי אכיל בישרא משמע שלדידן לא קשיא כתבו התוס' שם שרק כשיש חזקה בהדה החמירו ובשחיטה ליכא חזקה וע"ש במהרש"א דהיינו משום שנקובת הושט אינו אלא טריפה וכבר תמהו הגרע"א והפמ"ג בסי' ל"ג שפ"ד סק"ה מהרמב"ם ושו"ע בסי' ל"ג שנקו"ה הוא נבילה וע"ש שי"ל באו"א שכיון שאינו אלא מיעוטא דמיעוטא ל"א בזה סמוך מיעוטא לחזקה ע"ש. וע"ע בית הלוי ח"ב סי' כ"ה שכתב ליישב באו"א.

ובעיקר דברי ר"ת עי' ביאור הגר"א שהכוונה שחיישינן לר"מ לעניין להחמיר, וכ"כ בבית הלוי ח"ב סי' כ"ג והוכיח כן מדברי התוס' נדה יח ע"ב ע"ש. אולם בגינת ורדים כלל ס"א נקט שכוונתו שגם לרבנן מחמירים וכשיטת הרי"ף דלהלן.

**סמוך מיעוטא לחזקה לרבנן**

עי' רא"ה בבדק הבית שכתב שלכאורה יש להקשות היאך אפשר לסמוך על רוב המצויים אצל שחיטה מומחין הם הרי קי"ל שאמרי' סמוך מיעוטא לחזקה להחמיר ותי' שע"כ שרוב לאו דווקא והכוונה שכולם מומחין ועי' חי' הריטב"א קידושין פ' ע"א שמקורו של הרא"ה כפי דעת ר' האי והרי"ף יבמות קיט ע"ב שגם לרבנן אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה עכ"פ להחמיר [מדברי הרמב"ן במלחמות קידושין נ' ע"ב משמע שהוא רק מדרבנן וכ"כ בדעתו הגרע"א והראש יוסף בסוגיין אולם בדעת הרשב"א נקט השעה"מ פ"ג מהל' יבום וחליצה שהוא מה"ת ע"ש] והרשב"א במשמרת תמה עליו שאם אמרי' סמוך גם לרבנן למה הקשו בסוגיין רק לדעת ר"מ הרי גם לרבנן יש לחשוש שמא במקום נקב קשחיט וסמוך מיעוטא לחזקה [והיינו משום שנקו"ה הוא נבילה עי' בדבריו בחי' לק' מב ע"א] ועוד הקשה מקידושין פ' ע"א שלרבנן שורפין ברוב שרצים ול"א סמוך [אך רש"י שם חילק דהתם הוא רובא דאיתא קמן וכן הביא משמו הרמב"ן ביבמות קיט ע"א וצ"ע למה מיאן בזה הרשב"א ואולי בדעת ר"מ מודה הרשב"א שיש לחלק שמיעוטא כמאן דאיתא ליכא אלא ברובא דליתא עי' ר"ן ריש פ"ג דע"ז (והרי מה שר"מ סובר סמוך הוא משום שסובר מיעוטא כמאן דאיתא כמבואר לק' פו ע"א וכש"כ בגינת ורדים כלל ס"א ועי' בית הלוי ח"ב סי' כ"ה) ורק במה שרבנן החמירו בזה והיינו אפילו כשמיעוטא כמאן דליתא בזה ס"ל שהוא אפילו ברובא דאיתא]

וע"ש שע"כ צ"ל שיש שהיה כאן מעשה שחיטה והרוב קובע שהשוחט ראוי לשחיטה שוב ליכא חזקה והביא כעין זה מדברי (רש"י קידושין פ' ע"א) [רמב"ן מלחמות קידושין נ' ע"ב וחי' יבמות קיט ע"א] שכל שודאי נגע ליכא חזקה [עי' בית הלוי ח"ב סי' ז' שכל זה לרבנן אבל לר"מ אמרי' סמוך גם בכה"ג ע"ש ובשעה"מ פ"ג מהל' יבום וחליצה לא כ"כ ועי' אשר לשלמה תנינא סי' י"ג שבודאי נגע ל"ש חזקת הכרעה רק הנהגה ובזה ל"ש סמוך ע"ש] ועי' חי' חת"ס שתמה היאך יישב בזה למה לא חיישינן לנקו"ה לרבנן ["דמ"ש הואיל ומתעסקים בשחיטה בטלה חזקת אינו זבוח היינו במעשה שחיטה אבל לחזקת שאינה ראוי לזביחה אין אנו מתעסקים"] וכן תמה בבית הלוי ח"ב סי' ז' אבל בשער המלך פ"ג מהל' יבום וחליצה הט"ז לא כ"כ [ולכאורה היה אפשר לומר שהדבר תלוי שכלפי החשש שמא הושט אינו ראוי לזביחה י"ל שכיון שהיה ודאי מעשה ספק מניע צדדית חשוב כודאי נגע וכשחיטה ספק ממי שאינו מומחה אבל כלפי הספק שמא שחט במקום נקב שלפי מש"כ הגרע"א ביו"ד סי' כ"ז חסר בעיקר מעשה השחיטה שפיר י"ל שלא חשוב ודאי נגע]

**שיטת הפמ"ג**

עי' פמ"ג סי' כ"ה שפ"ד סק"ב ובשו"ת בסוף גינת ורדים סימן א' שמה שאמרו סמוך מיעוטא לחזקה אינו אלא כשנולד ריעותא והיינו מה שהחמירו מדרבנן לחשוש למיעוטא כשיש חזקה המסייעו ולכן בחשש נקב בושט כיון שליכא ריעותא א"צ לחשוש ע"ש.

[לדעת הרשב"א דאמרי' סמוך גם ברובא דאיתא עי' בחי' הגרע"א אות י"ג שהעיר מט' חנויות להמבואר בתוס' נדה יח ע"א ששייך בזה חזקת איסור נימא סמוך וכן הק' בש"ש ש"ד פרק ב']

**בדיקת הראיה**

כתב רש"י שאע"פ ששאר י"ח טריפות א"צ לבדוק מ"מ הראיה נהגו לבדוק מ"מ אם נאבד מותר לאוכלו ודעת רבינו יצחק הלוי לאסור בלא בדק אפילו בדיעבד ועי' בראב"ן סו"ס ר"ט כתב "ונ"ל דכי סמכינן ארובא הני מילי בכל י"ח מיני טריפות לבד מראיה שהיא עלולה ליטרף ולהכי נהגו לבודקה וכיון שנהגו לבדקה אי איתרע דמיתפקא בלי בדיקה לא סכינן ארובא וטריפה דהא לא סכינן ארובא בלי בדיקה כשאר טריפות כדאמרי' במסקנא דכל היכא דאפשר למיבדק כמו ראיה בדקינן ושאר טריפות דלא אפשר למיבדק לא בדקינן אבל למיסמך ארובא בלי בדיקת הראיה לא אמרי'", והובא בביאור הגר"א סי' ל"ט. וצ"ב מאחר שראיה עלולה ליטרף למה לי החילוק של אפשר ועוד למה א"א לבדוק שאר הטריפות [ועי' באו"ז סי' תי"א שהביא תשובת רש"י שהטעם שהתיר בנאבד כיון שסמכינן על הרוב היכא דאי אפשר וצ"ל שכוונתו לחומרא דרבנן לברורי היכא דאפשר] ועי' מרדכי סי' תק"פ.

ועי' ספר נייר הל' טריפות שהובא תשובת ר"י הלוי "בראיה דיכול לעשות כתיקון חכמים לא אזלינן בתר רובא דריאה עלולה למצוא בה מיני טריפות", ובשבלי הלקט סי' כ"ז מפורש שאיסורו מן התורה וכן מבואר לכאורה מקושיות הרשב"א [אך קושיות הרשב"א צ"ב שהרי יש לחלק בין אפשר לאי אפשר וכש"כ הראב"ן אך הרשב"א כתב שכל שהתירו טריפה בקדשים ממילא התירו בכל גווני ע"ש] ומדברי הריב"ש בסי' קס"ג מבואר שגם לאחר שהוכיח שאין בדיקת הראיה מעכב מ"מ עדיין יש לדון אם איסורו מן התורה ע"ש.

עיקר טעם בדיקת הראיה עי' ברמב"ן שהוא משום מיעוט המצוי [ונחלקו הבית אפרים והמשכנות יעקב יו"ד סי' י"ז אם זה כלל לכל מיעוט המצוי או רק היכא שתקנו ועי' רמ"א סי' ל"ג סעיף ט' ובב"ח שם ובפמ"ג משב"ז ס"ק י"ח] והרשב"א הביא מרבינו יונה ב' טעמים חדא כיון שיש חשש שימצא אח"כ ועוד כיון שמגולה לפניו אם לא יבדוק הו"ל כמעלים עין מן האיסור. [ועי' בשו"ת אגרו"מ יו"ד ח"א סי' י"ט שלפי זה ה"ה בשאר טריפות שמתגלה לפניו דרך הערבה וכן הוא לסברת הפמ"ג דלהלן]

ועי' פסחים ד' ע"ב שמבואר שצריך לברר אם בדק החמץ אע"פ שיש רוב שבודקים וכן מבואר ביו"ד סי' א' לגבי שוחט ועי' מג"א סי' תל"ז סק"ד שרק רוב שיש חזקה המנגדת צריך לבדוק אבל בי"ח טריפות שליכא חזקה א"צ לבדוק ובסי' ח' ס"ק י"א נקט שבכל חזקה צריך לברורי וע"ש הגהת חת"ס מה שביאר בזה אולם הפמ"ג בפתיחה לסי' ל"ט הביא בשם המנחת יעקב שבעלמא צריך לברורי בכל רוב ושאני י"ח טריפות שיש טרחה גדולה