ב - צאן ברזל
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / אלמנה - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] איתמר המכנסת שום לבעלה היא אומרת כלי אני נוטלת והוא אומר דמים אני נותן הדין עם מי רב יהודה אמר הדין עמה ור' אמר הדין עמו, רב יהודה אמר הדין עמה משום שבח בית אבי', ור' אמי אמר הדין עמו כיון דאמר מר אם מתו מתו לו ואם הותירו הותירו לו ברשותי' קיימי וכי דידי' דמו.

והנה הגירסא בד"ו מכח טעות הדומות דר' אמי אמר הדין עמו כיון דאמר מר אם מתו מתו לו ואם הותירו הותירו לו הואיל וחייב באחריותן יאכלו, ולגירסא זו מייתי ר' אמי דהדין עמו מהא דאוכלין בתרומה, וזה צ"ע, שהרי בדינא דכהן ששם פרה מישראל חזינן דסגי בחיוב אחריות להאכיל בתרומה, אף דהתם לכו"ע כשהפרה בעיני' היא חוזרת לבעלים, והיאך מייתי מינה ר' אמי דהדין עמו, והברכ"ש האריך לישב בזה, עיי"ש.

אך לפי הגירסא שבדפו"י ובכת"י לק"מ, דלא מייתי ר' אמי דהדין עמו מהא דאוכלין בתרומה, דמזה ליכא לאתויי, דדמי לכהן ששם פרה מישראל דיאכילנה כרשיני תרומה, אלא מייתי ר' אמי מעיקר הא דאם מתו מתו לו ואם הותירו הותירו לו.

ב] ונפ"מ עוד בזה, דהנה לגירסת ד"ו לא מייתי ר' אמי כלל מהא דחייב באחריותן דה"נ הוו כדידי' והדין עמו, דמודה ר' אמי דאין ענין זל"ז, ואף אם הוא חייב באחריותן אי"ז טעם שיהיו שלו, אלא מייתי ר' אמי מהא דאוכלין בתרומה דמזה חזינן דהדין עמו, אך להגירסא שבדפו"י ובכת"י מייתי ר' אמי מהא דחייב באחריותן דבע"כ דכדידי' דמו.

ויש לפרש בזה בתרי גווני, דיש לפרש דהיינו דאלמלי הא דהוו כדידי' מהיכ"ת יהא חייב באחריותן, ומהא דחייב באחריותן בע"כ דהוו כדידי', - ויש לפרש להיפך, דכיון דחייב באחריות, מהני הא דחייב באחריות לחשבו כשלו, דחיוב האחריות נובע ממה שנכנס הדבר לרשותו, וכיון שקיבל הדבר לרשותו ע"כ הוא חייב להשיבו, ובזה הוא דאמרינן דקבלה שקיבל לרשותו במידה המחייבתו בכל האחריות, מועלת לחשבה כשלו לגמרי.

ג] והנה אמנם בשם פרה מחבירו, חזינן דאף דהוא חייב בכל האחריות, מ"מ אין הגוף שלו, וצריך להחזירו, וצ"ב דא"כ מה מייתי ר' אמי מהא דחייב באחריותו דהוו שלו, הרי חזינן בשם פרה דאי"ז כן, ותיקשי גם לרב יהודה, שהרי גם רב יהודה מודה דמדינא הי' הדין עמו, אלא דמשום שבח בית אבי' הדין עמה, ובשם פרה מחבירו ליכא לה"ט, וא"כ מ"ט הוא צריך להחזיר את הגוף.

ואמנם לדרך קמא דמייתי ר' אמי מעיקר הא דחייב באחריות, י"ל דהיינו דבשם פרה דקיבל עליו חיוב אחריות, שפיר י"ל דאף בלא הא דהוי דידי' חייב באחריות, אך בנכסי צ"ב מייתינן מעיקר הא דמדיני הכתובה הוא חייב באחריות, ול"ה כנכסי מלוג, ובע"כ דהוא משום דכדידי' דמו, ואף רב יהודה מודה לזה, אלא דס"ל דמשום שבח בית אבי' צריך להחזיר את הגוף, ולקמן בסוגיין מבו' דאי"ז אלא בגדר שעבוד, - אך לדרך בתרא דמכח חיוב האחריות הו"ל ברשותו וכדידי' דמו, תיקשי דהרי חזינן בשם פרה דלא כן, וצ"ל דאף דחיוב האחריות הוא טעם שיהא הגוף שלו, מ"מ כל שהתנו להדיא שלא יהא הגוף שלו, מהני זה לעכב שלא יכנס לרשותו לגמרי מכח חיוב האחריות, ובשם פרה מחבירו דהוא ע"ד שיחזיר לו את הגוף, ה"ז מועיל שלא יהא הגוף שלו.

ד] והנה נחלקו הראשונים בדין נכסי צ"ב בעלמא אם צריך המקבל להחזיר את הנכסים עצמן, דבפירש"י בב"מ ע' ב' כתב דצאן ברזל היינו דכל אחריות הנכסים על המקבל ושם אותם עליו במעות וכ"ז שאין נותן לו מעותיו חולקין השכר, ומשמעות דבריו דהמקבל א"צ להחזיר את הנכסים עצמן אלא ליתן מעות, וזהו שכתב דכ"ז שאין נותן לו מעותיו חולקין השכר, וכ"נ בדבריו שם בד"ה וגבי בכור דעיקר תביעת הנותן היא על המעות ורק אם אינו נותן לו הוא תופס את הבהמה, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש שם דעיקר חיובו הוא בדמים, והנכסים אינם אלא כמו משכון עד שיפרע המעות, וכ"כ המאירי בסוגיין דהמקבל נכסים מחבירו בצאן ברזל הוא ברשות מקבל לגמרי ואין הנותן יכול לומר שלי אני נוטל, ולא נחלקו בסוגיין אלא באשה משום שבח בית אבי'.

אך הרמב"ן בב"מ שם כתב דנכסי צאן ברזל לא ניתנו להוצאה, והוא מחזיר צאן שלו, אלא שקיבל עליו אחריותן, וכ"כ הרשב"א שם דכל שלא כחשה ולא הוזלה מחזירה לו בעיני', וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א שם, וכ"כ השטמ"ק שם בשם הראב"ד דהכא בעינייהו הדרי וכשוכר דמי.

ה] והריטב"א בב"מ שם נסתפק בזה אם כשהנכסים בעין הם חוזרין לבעלים, או יכול המקבל לסלקו במעות, ועיי"ש שהוכיח ממה שנחלקו בסוגיין בנכסי צאן ברזל דאשה אם הדין עמו או הדין עמה, ואף למ"ד דהדין עמה הוא משום שבח בית אבי', והכא ליכא למימר הכי, וכן הוכיח המאירי בסוגיין.

ו] ובדעת הרמב"ן ודעימי' צ"ל כמש"כ האבהא"ז בפ"ו משלוחין ה"ב ד"ה והנה מהסוגיא דשאני בנכסי צ"ב שהכניסה אשה לבעלה שניתנו לכלותן והבעל התחייב בדמיהן כשימות או יגרשנה, ובזה הוא דהדין עמו, ואף למ"ד דהדין עמה הוא משום שבח בית אבי', אך בסתם צ"ב שניתנו לזמן קצוב לחלוק בחלבן וולדותיהן עיקרן שייכים לבעלים, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דבשם פרה לחבירו לכו"ע הדין עם הנותן, (וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י), דאל"כ מה מייתי מינה דסגי בחיוב אחריות להאכיל בתרומה.

ואמנם תיקשי דהרי ר' אמי הוכיח דהדין עמו מהא דחייב באחריות, ותיקשי דהרי בכל צאן ברזל הוא חייב באחריות ואפ"ה הדין עם הנותן.

אך זה מתישב לב' הדרכים שנתבארו, דלדרך קמא היינו דהא דמייתי ר' אמי הוא משום דבנכסי צ"ב דאשה מהיכ"ת יהא הבעל חייב בכל האחריות, וכל הא דהוא חייב בכל האחריות הוא משום דכדידי' דמו, ומשא"כ בכל נכסי צ"ב דזהו עיקר מה שמקבל עליו המקבל, דמקבל הנכסים לזמן קצוב ע"מ שיחזירם בסוף הזמן לבעלים ותהא כל האחריות עליו, - ולדרך בתרא היינו, דאף דחיוב אחריות הוא טעם שיהיו הנכסים ברשותו, מ"מ בכל נכסי צ"ב סתמא דמילתא הוא ע"ד שיחזרו הנכסים לבעלים, וה"ז מועיל לעכב שלא יהיו הנכסים ברשותו.

ז] בגמ' אמרו דהא דכהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה כרשיני תרומה, הוא משום דנהי דמיחייב נהי נמי דמחייב בגניבה ואבידה באונסי' בכחשה ובנפחת דמי' מי מיחייב.

והנה הרי"ף כתב, ז"ל, ודייקי רבוואתא מדקתני במתניתין בעבדי צאן ברזל אם מתו מתו לו ולא קתני אם פחתו פחתו לו דוקא כעין מתו ממש דלא משמשי מעין מלאכתן כלל דכמאן דליתנהו דאמי הוא דחייב באחריותן ומשלם דמים, אבל אי איתניהו אע"ג דבלו טובא ופחתו אי משמשי מעין מלאכתן נוטלתן האשה ואינו משלם דמים, שדין עבדי צ"ב ודין נכסי צ"ב אחד הוא כדין אלו כך דין אלו, ואנן לא חזינן להאי דיוקא, דהא מקשינן בגמ' למ"ד כל היכא דמיחייב באחריותן אכלי בתרומה מהא דתנן כהן ששכר פרה מישראל אע"פ שמזונותי' עליו לא יאכילנה בכרשיני תרומה, וקא מפרקינן ותיסברא נהי דמחייב באונסי' בכחישה וביתרות דמי' מי מחייב, מדקא מפרקינן הכי גבי שכירות פרה מכלל דלגבי צ"ב מיחייב אפי' בכחישה וביתרות דמים ולהכי אכלי בתרומה וש"מ דליתא להאי דיוקא דדקו קמאי ז"ל, אלא מיהו אע"ג דדינא דגמ' הכי לא מחייבינן לי' לבעל השתא בכחישה וביתרות דמים דכיון דלא נהגי עלמא הכי כל מאן דמקבל לנכסי צ"ב וכתב להו עלי' אדעתא דמנהגא הוא דמקבל להו עלי' הלכך לא מיחייב אלא לפום מנהגא, עכ"ל.

ובישוב דעת הר"ח י"ל דודאי דהוא מתחייב באחריות גם בכחישה ובפחיתת דמים, אלא דכל שהם בעין הוא נפטר בהשבתן, דחיוב האחריות הוא להשיב או את הנכסים עצמם או את דמיהן, אך כל שאינם בעין צריך לשלם כפי השעה שקיבלן, ואם ל"ה חייב אלא כדין שואל, הי' חיובו כשעת האונס, וע"כ הוו כדידי' להאכיל בתרומה, ואף דגם גזלן חייב כשנאנס, אך גזלן אין היוקר ברשותו, ומשא"כ הכא דאם הותירו הותירו לו.[[1]](#footnote-2)

ח] אמנם צ"ע בד' הר"ח, דלכאו' מש"כ דאם הם בעין אינו חייב בכחש ובזולא, הוא גם למ"ד דהדין עמו, דלא מצינו דפליגי בדיני האחריות, ותיקשי דלדידי' היאך הוא נפטר בהשבתו, הרי הוא שלו לגמרי והוא חייב בדמיו, ומ"ט הוא נפטר בהשבתו.

וצ"ל בזה, למש"נ לעיל בדרך בתרא, דלאו היינו דלר' אמי עיקר דינא דצ"ב הוא דהבעל זוכה בהן והוא מתחייב בדמיהן, כמש"כ כן החזו"א בבכורות סימן י"ט סק"א בדין צ"ב דעלמא, אלא היינו דמכח חיוב האחריות הוא דהוו ברשותו לגמרי וכדידי' דמו, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דגמ' דהואיל ואמר מר וכו' ברשותי' קיימי וכדידי' דמו, וכ"נ בפירש"י (בד"ה היא אומרת) דמכח חיוב האחריות הוו שלו, - וע"כ שפיר י"ל דאין חיובו אלא להחזיר את הכלי, דזהו דין האחריות דילי', ואף דהוי הכלי שלו מ"מ הוא נפטר בהשבתו.

ט] והך מילתא דגם לדעת ר' אמי אין זכייתו בנכסי צ"ב אלא מכח חיוב האחריות, הוא מוכח כן ממה שאמרו בכתובות ק"א א' דזינתה לא הפסידה בלאותי' קיימין, ועמש"כ התוס' לקמן פ"ה א ד"ה בלאות, ומשמע דהוא ככו"ע, ולכאו' הרי לדעת ר' אמי הרי הוו הנכסי צ"ב שלו לגמרי, ואין לו אלא חיוב דמים, וכיון דכשזינתה הפסידה את חיוב הדמים, מ"ט כשבלאותי' קיימין הן חוזרין לה, ואף למ"ד דהפסידה בלאותי' קיימין, הוא משום קנס, כמש"כ בפירש"י לקמן פ"ד א', ובע"כ כנ"ל דכל קנינו הוא מכח חיוב האחריות, וכל שזינתה ופקע חיובו, ממילא פקע קנינו בנכסים, וכ"ה מבו' בד' החזו"א באהע"ז סימן ע"ט סקי"ג ד"ה והא דאין מוציאין, עיי"ש.

י] ולדעת הרי"ף וש"ר דפליגי ע"ז, וס"ל דכל הא דאוכלין בתרומה הוא רק משום דהוו באחריותו בכחישה וביתרות דמים, כמש"כ רי"ף ד"להכי אכלי בתרומה", וכ"כ הרמב"ן וש"ר דגרסינן דנהי דחייב באונסי' בכחישה ובנפחת דמי' מי מחייב, ורק מה"ט הוא דאוכלין בתרומה, קשיא טובא דא"כ אחר שנהגו דלא כן, א"כ יתבטל הדין דעבדי צ"ב אוכלין בתרומה, וגם יבטל הדין דיוצאין בשן ועין לאיש, ולא כן מבו' בד' הרמב"ם ובד' הטוש"ע, והק' כן הבית יעקב בסימן צ' סי"ד.

יא] וצ"ל כמש"כ האמרי בינה בהל' שבת סימן ה', דהנה התוס' הק' בהא דמייתי דתניא כוותי' דר' אמי דעבדי צ"ב יוצאין בשן ועין לאיש, דמה מייתי מינה, הרי אף לרב יהודה יוצאין בשן ועין לאיש, משום דשחרור מפקיע מידי שעבוד, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין באיצטלא דפרסוה אמיתנא דהקדש מפקיע מידי שעבוד.

והריטב"א לקמן בסוגיין כתב לישב, ז"ל, וא"ת א"כ היכי פריך רבא לעיל והא תניא כוותי' דר' אמי דהא האי ברייתא אפילו לר' יהודה אתיא שפיר דכיון דדידי נינהו יוצאין בשן ועין לאיש דשחרור מפקיע מידי שעבוד, י"ל דהא דאמר רבא השתא היינו בתר דאסברה ניהלי' רב נחמן להאי טעמא, והיינו מאי דאמר לי' מסתברא מילתי' דרב יהודה משום שבח בית אבי' דאפי' לרב יהודה לא חשיב דידה אלא מדין שעבוד על הדרך שאמרנו משום שבח בית אבי', והשתא נמי אתיא לי' שפיר מתני' דתרומה, עכ"ל, והיינו דמעיקרא ס"ד דלרב יהודה הויא האשה בעלים גמור, וע"ז משני דאף לרב יהודה אין לאשה אלא שעבוד, וכמש"כ הריטב"א לקמן שם בתחילת דבריו, ז"ל, וא"ת מאי מפקיע מידי שעבוד איכא הכא דהא אליבא דר' יהודה דידה חשיבי, י"ל דסבר רבא דאפילו לרב יהודה דידי' חשיבי כיון שקבלן עליו בנכסי צ"ב, אלא דמשום שבח בית אבי' אלמוה רבנן לשעבודא דידה שיהיו לה כאילו הם אפותיקי גמור בע"מ שלא יוכל למכור ושלא יוכל לסלקה בדמים ועשו כן משום שבח בית אבי', ומ"מ כיון דדידי' נינהו אתי איסור שלו ומפקיע מידי שעבוד, עכ"ל.

יב] ולפ"ז ניחא, דלפ"מ דמסקינן דמדינא הוו דידי', וע"כ הן אוכלין בתרומה, לא תלי כלל במה שהן באחריותו לגמרי, ואף לפ"מ שנהגו דאינם באחריותו לגמרי, מ"מ כיון דדידי' הוו אוכלין בתרומה, וכמש"כ הריטב"א דלמסקנא הא דאוכלין בתרומה אי"ז מכח הא דחייב באחריותן, אלא מכח הא דחשיבי כדידי' לגמרי.

יג] ואמנם הנה למש"נ בדרך בתרא דהא דהוו העבדי צ"ב דידי', אי"ז בתולדה מהא דחייב באחריותן, לא א"ש, דלפ"ז הרי הדין נותן דאחר שנהגו דאינו חייב באחריותן לא יהיו דידי' כלל, - ובעכצ"ל בזה כדרך קמא דהא דהוו דידי' הוא משום עיקר נתינת הצ"ב, והא דמייתינן מחיוב אחריות, היינו דמזה מוכח דהוו ברשותו ושלו, וע"כ אף אחר שנהגו דאינו חייב בכל האחריות, מ"מ לא נשתנה עיקר דין הצאן ברזל,[[2]](#footnote-3) וצ"ע.

יד] והנה בד' הריטב"א מבו' דלמסקנא כל הא דעבדי צ"ב אוכלין בתרומה, הוא משום דהוו דידי', ואין להאשה אלא שעבוד, וכמש"כ דהשתא אתיא לי' שפיר מתניתין דתרומה, אך בלא"ה ל"ה אוכלין בתרומה, - ותיקשי דא"כ מ"ט בכהן ששם פרה מישראל יאכילנה כרשיני תרומה, הרי לאו דידי' נינהו.

ואמנם באמת בד' המאירי מבו' ג"כ כד' הריטב"א, ומבו' בדבריו דגם בשם פרה הוי הדין עם המקבל, וע"כ הוא דיאכילנה כרשיני תרומה, עיי"ש, וצ"ע דא"כ מה מייתי הגמ' משם פרה, ושמא באמת לא מייתי מינה מקור להא דסגי בחיוב אחריות להאכיל בתרומה, אלא דמשני דלא תיקשי מרישא דשוכר אינו מאכיל, דהיינו משום דליכא חיוב אחריות גמור, אך בחיוב אחריות גמור מאכיל, ומה"ט הוא דבשם פרה מאכיל.

טו] והנה הריא"ז בפירקין ה"א דין ג' כתב דנכרי שקיבל בהמתו של ישראל בשומא ה"ה כשלו ואין ישראל מצווה על שביתתה, ויינו דכ"ה דמכח חיוב האחריות חשבינן לה כדידי' לאכילת תרומה, ה"נ חשבינן לה כדידי' לדין שביתת בהמתו, וכ"כ בתשו' רש"י סימן צ"ה דיש שהתירו בכה"ג שקיבל עליו הנכרי אחריות מיתה וגניבה ויוקרא וזולא דהוי לישראל כנכסי צ"ב, ועיי"ש שכתב דיש שאסרו בכל ענין, כיון שאין הנכרי רשאי למכרן ונקראת בהמת ישראל בכל מקום שהיא וישראל מצווה על שביתת בהמתו, והשו"ע בסימן רמ"ו ס"ד הביא לב' הדעות, ועמש"כ הגר"א שם בטעם הפלוגתא בזה, ולא נתברר לי היטב מכוון דבריו, עמש"כ על דבריו האמרי בינה שבת סימן ה', והאבהא"ז בקונט' בענין קנין כספו בסופו.

טז] והאמרי בינה שם כתב לפרש הפלוגתא בזה ע"פ הנ"ל, דדעת הסוברים דחשבינן לה כדידי' לענין שביתת בהמתו, הוא דומיא דמה שאמרו דכיון דחייב באחריותו יאכלו, ודעת הסוברים דלא חשבינן לה כדידי' הוא משום דלמסקנת הגמ' לא סגי בחיוב אחריות לחשבו כדידי', וכל הא דעבדי צ"ב אוכלין בתרומה הוא משום דהוו שלו לגמרי ואין לאשה אלא שעבוד, עיי"ש.

יז] אמנם בד' הגר"א באו"ח שם מבו' לכאו' די"ל דאף אם חיוב אחריות מהני לענין תרומה, מ"מ ל"מ לענין שביתת בהמתו, וכמש"כ בתחילת דבריו דטעם האוסרים הוא כרב יהודה דלא חשיב כשלו, והרי דא דמאכיל בתרומה, מ"מ ל"מ לענין שביתת בהמתו, ולכאו' צריך לחלק בזה לדעתו, דלענין קנין כספו תלי בשֵם הבעלים, ובזה הוא דאמרינן דמכח חיוב אחריות יש עליו שֵם בעלים, אך לענין שביתת בהמתו תליא בזכויות הממון, וכיון דיש להנותן זכויות ממון, יש בזה לאיסור שביתת בהמתו, וצ"ע.

יח] ויש להוסיף עד"ז, דהנה התוס' בסוגיין הק' דגם לרב יהודה הדין נותן דיצאו בשן ועין לאיש, ובקו' הב' הק' מדינא דמפקיע מידי שעבוד, אך בקו' הא' הק' דגם בלא"ה כיון דחשיב כבעלים הדין נותן דיצאו בשן ועין, ומבו' דגם בלא דינא דמפקיע מידי שעבוד הדין נותן דיצאו לדידי' בשן ועין, והתו"י כתב לישב דכמו שאינו יכול למכור ה"נ אינו יכול להוציא בשן ועין.

ומצינו עוד שנחלקו עד"ז, דהתוס' בריש פירקין הוכיחו דקנין פירות אף דכקה"ג דמי לא סגי לענין תרומה, כ"ה דעבדי מלוג אין יוצאין בשן ועין לאיש, אך התוס' בב"ק צ' א' כתבו דהוא משום דאין בכחו להפקיע קנין הגוף של האשה.

ונראה דיסוד הפלוגתא בזה הוא בעיקר יציאת שן ועין, דלדעת התוס' בסוגיין הוא דין התורה דכל שהוציא האדון שן ועין של עבדו יוצא העבד לחירות, ואי"ז כשחרור דילי', וע"כ אף דאין ביד האדון לשחררו, אלא מדינא דמפקיע מידי שעבוד, מ"מ כל שהוציא לו שן ועין יוצא העבד לחירות, אך דעת התוס' בב"ק והתו"י דבדין שן ועין חייל השחרור מכח האדון, דכיון דהוציא לעבד שן ועין הוא מחויב לשחררו ומכח זה חייל השחרור, וע"כ הו"ל ככל שחרור שמשחרר האדון דכל שיש לחבירו זכות בו אין בידו לשחררו.

ובימי חרפי נתבאר דהדבר מדוקדק בד' התוס', דהתוס' בסוגיין ובב"ק פ"ט ב' הוכיחו דגם שחרור דשן ועין מפקיע מידי שעבוד, אך מצינו שינוי בלשונם, דהתוס' בסוגיין כתבו דאפי' שן ועין "דממילא" מפקיע מידי שעבוד, והתוס' בב"ק כתבו דשחרור דשן ועין מפקיע מידי שעבוד כמו שטר שחרור, - וזה מדויק כמש"נ, דלדעת התוס' בסוגיין שחרור שן ועין הוא שחרור דממילא, ובזה הוא דשאני משאר שחרור, והוכיחו דגם בשחרור דממילא אמרינן מפקיע מידי שעבוד, ולהתוס' בב"ק שחרור שן ועין הוי שחרור דילי', אלא דאי"ז שחרור ע"י שטר, אלא שחרור מדין התורה ע"י הוצאת שן ועין.

ועכ"פ נתבאר דאף דלגבי תרומה סגי בחיוב אחריות דעי"ז יש עליו שם בעלים, מ"מ ודאי דאין לו את כל זכויות הממון, וע"כ י"ל דאין בידו לשחררו, - וזה מש"נ די"ל דלגבי שביתת בהמתו תליא בזכויות הממון.

יט] בעיקר מה שאמרו דנכסי צ"ב חשיבי כדידי' לענין תרומה מכח הא דחייב באחריות, הנה לדעת הסוברים דה"ז מועיל אף לענין שביתת בהמתו, מבו' דלכל דיני התורה חשבינן לה כדילי', ומצינו כן גם בב"מ ע' ב' לענין רבית, ומדמינן לה שם לענין בכורה, ומבו' דלכל דיני התורה חשיב כדילי', וצ"ב בטעם ובגדר דין זה, שהרי זכויות הממון הוו של הנותן, דצריך המקבל להחזירה לו, וא"כ מ"ט חשבינן לה כשל המקבל,[[3]](#footnote-4) - ובחי' הגרי"ז במכתבים כתב דהוא דין בעיקר הדיני ממונות וזכות החפץ, דמאחר דחייב באחריותן ע"כ יש לו זכות בעיקר החפץ בד"ת שיהא נחשב כשלו "בכל התורה כולה",[[4]](#footnote-5) וצ"ב.

כ] והחזו"א בבכורות סימן י"ט סק"א כתב דמה שאמרו בב"מ דחשבינן לה כדידי' היינו משום דכל שמקבל עליו כל האחריות סתמא כפירושו דהנכרי מוכר לישראל הצאן מעכשו ואינו חייב לנכרי רק ממינן והמעות הלואה לגבי ישראל עד זמן שקבעו, וכתב לפ"ז דכל שפירשו להדיא דהוא של נכרי, אלא שנותן לו חצי הולדות בשכר טרחו ועמלו, לא חשבינן להו כשל ישראל, ועיי"ש שכתב דלפ"ז בע"כ דבסוף הזמן אין הנכרי נוטל הצאן בע"כ של ישראל ומצי מסלק לי' בזוזי, דאל"כ הרי קיימי ברשותא דמרייהו, אך לכאו' אי"ז מתישב לדעת הרמב"ן ודעימי' דנכסי צ"ב לא ניתנו להוצאה, ואפ"ה חשבינן להו כשל המקבל, וכאשר כ"ה מבו' גם בפירש"י בסוגיין בדין שם פרה מחבירו דחשבינן לה כשל המקבל אף שחוזרת בעיני' אם לא יפחתו דמי', וצ"ע.

כא] והחוו"ד בסימן ק"ס סק"י כתב בתו"ד דהמקבל צ"ב אין לו בגוף הצאן כלום רק אחריותן עליו, ובודאי לענין ביכורים בכה"ג שקיבל קרקע צ"ב מחבירו, אינו מביא ביכורים, דלא קרינן בי' האדמה אשר נתת לי, ובסימן קע"ז סק"ט כתב ופירש כן בד' הרמ"א בסימן ש"כ ס"ז דנכרי שקיבל צ"ב מישראל חייבת בבכורה, וצע"ג ממתניתין בריש בכורות, וכתב דהוא משום דה"ז של ישראל הנותן לקדש בו את האשה וברשותי' קיימי לענין בכורה, - וצ"ע דהרי חזינן דכהן ששם פרה מישראל אוכלת בתרומה וישראל ששם פרה מכהן אינה אוכלת בתרומה, והרי דחשבינן דהמקבל חשיב כבעלים, וגם חזינן די"א דלענין שביתת בהמתו חשבינן לה כשל המקבל, ומ"ט נימא דלענין ביכורים לא קרינן בה האדמה אשר נתת לי, וגם בסוגיית הגמ' בב"מ מבו' בפשוטו דאדרבה לענין בכורה חשבינן לה רק כשל המקבל.

אך מאידך מצינו בסוגיית הגמ' בגיטין מ"ד ב' לענין דין מוכר עבדו לחו"ל, דאף למ"ד דהדין עמו לא קני לה לגופי', ועמש"כ הרמב"ן והרשב"א שם, ומש"כ המהרש"א שם, ובד' הרמב"ן והרשב"א שם מבו' דאין לו קנין גמור בזה, ודמי לעיסקא דאף הפלגא מלוה ל"ה דילי' לגמרי לדעת הרי"ף ודעימי', וצ"ע, וגם צ"ע בסתירת ד' הרמב"ן והרשב"א שם לדבריהם בסוגיין בדינא דמפקיע מידי שעבוד, עייש"ה.

1. המאירי הק' ע"ד הר"ח, דא"כ לקתה מידת הדין ומה ענין שבהותירו הותירו לו ובפיחתו לא פחתו לו, - אך להנ"ל מתפרשים ד' הר"ח דחיובו הוא להשיב את הנכסים עצמם או את דמיהן, וע"כ אם הותירו הותירו לו דהוא נפטר בהשבת הדמים, ואף דמשום שבח בית אבי' הוא משיב את הנכסים עצמן, היינו שעבוד נוסף, אך כיון דעיקר חיובו הוא בהשבת דמיהן, ע"כ היא משלמת לו את היוקר, ומאידך אם פחתו הוא נפטר בהשבתן. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם לדעת הר"ח נתבאר דמוכח דהא דהוו שלו הוא בתולדה מחיוב האחריות, אך לדידי' מעיקרא לק"מ, שהרי לדידי' מדינא הוא כן דכל שהנכסים בעין הוא נפטר בהשבתן, ואפ"ה כיון דכשנאבד חייב גם באחריות הזולא והכחש חשבינן לה כדידי'. [↑](#footnote-ref-3)
3. הגרש"ש בקונט' השעבוד סימן א' ד"ה והנה ביבמות כתב לפרש דהיינו דלעולם הפרה היא לגמרי של השוכר, אלא שנתחייב השוכר לשלם למשכיר בפרה זו עצמה, ואם הוזלה מתחייב ליתנה ולהשלים המותר בדמים, וע"כ הוא מאכילה בתרומה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומבו' בדבריו דאי"ז משום דאמדינן לדעתייהו שהקנה לו את גוף החפץ, אלא דיש לו שעבוד לגבות את גוף החפץ, אלא הוא דין בד"ת דמכח חיוב האחריות יש לו זכות בעיקר החפץ וחשיב כשלו, ועיי"ש שכתב דזכות החפץ תלוי בחיוב האחריות ואם הי' נפקע חיוב האחריות הי' נפקע גם זכותו בהחפץ, ועיי"ש שכתב עוד דאף דהיורשים אינם חייבין באחריות, מ"מ חשבינן להנכסים כדידהו, משום דלענין זכותים שיש לו בהחפץ יורשיו יורשים כל זכותו אף שאינם מתחייבים בחיוב האחריות, ואף דזכות החפץ תלוי בחיוב האחריות ואם הי' נפקע חיוב האחריות הי' נפקע גם זכותו בהחפץ, היינו משום דאז הי' משתנה כל הדין של החפצא ופקע מיני' שם צ"ב ונעשה שינוי בעיקר דינו של החפץ, ומשא"כ בירושה דקיימי הנכסים בשם צ"ב כדמעיקרא ולא נשתנה הדין בהחפצא מאומה, ורק דעל היורשים עצמן ליכא חיוב הגוף, ע"כ אף דאין עליהן חיוב אחריות, מ"מ לענין זכות החפץ כרעא דאבוהון נינהו ויורשין כל זכותו וה"ה ברשותן כדין נכסי צ"ב. [↑](#footnote-ref-5)