מה מוגדר נמצא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / רוב וקבוע

חולין צה. החילוק בין קבוע לנמצא

תנן י' חנויות מוכרות בשר שחוטה וכו' ואינו יודע באיזה קנה אם בחנות המוכרת כשרה או טריפה כל קבוע כמע"מ דמי, אבל אם נמצא בשר מחוץ לחנות הלך אחה"ר.

ומבואר שאם הוא עצמו קנה בחנות חשיב קבוע דאורייתא.

וכתב בש"ך קי-כב דמשמעות לשון הרשב"א דכל שלקחו עכו"ם בפנינו הוי כלקח בידיו והוא ג"כ בכלל קבוע דאורייתא, וכ"מ סתימת הראשונים.

אבל שיטת הר"ן חולין צה. דפירש לפנינו אינו קבוע דאורייתא רק דרבנן משום גזירה שמא יקח מן הקבוע, ורק אם לקח בידיו מן התערובת מיקרי קבוע מדאורייתא [ובש"ך הביא מהב"ח שנקט כן גם בדעת הרשב"א].

והנה כתב הרשב"א בתוה"ב (כט:) שאם לקח אדם ונפל מידו חשיב פריש והיינו דתניא נמצא הלך אחה"ר אף בדלתות מדינה נעולות שוודאי בא מחנויות אלו, דהא לא חל הספק בקבוע אלא אחר שפירש.

אמנם כל שנמצא בשר ביד ישראל שקנאו בחנויות מיקרי קבוע ולא פריש, משא"כ בנמצא ביד עכו"ם הוי כפריש, וכמבואר כ"ז בשו"ע קי-ג.

והדברים צ"ב מה לי שמה שמצאו ביד ישראל סו"ס הרי כעת הוא פריש?

**א. מחלוקת הש"ש ושער"י בזה-**

הבאנו במקו"א נידון האחרונים בגדר קבוע, דדעת הקו"ש וסייעתו דיסודו הוא הלכה שנתחדשה בדבר הקבוע שלא לילך בו אחה"ר, אבל בפריש ליכא דין זה.

ולדעת הקו"ש עיקר דין קבוע תלוי בחתיכה שעליה דנים אם היא קבוע או פרשה.

ודעת השער"י דיסודו להחשיב את המיעוט המספק אותנו כמע"מ, והכל תלוי אם המספק קבוע.

ולפי"ד נתקשה בהא דחנויות שהרי עיקר המספק הוא החנויות והיא קבועה ומה לי שהחתיכה פירשה?

ובאר בשער"י דכל שיש מעשה פרישה ל"ש מושג של קבוע, שהוא רוב של מקרי הפרישה ולא דנים על זהות החנויות ואין מושג של קבוע כשהנידון הוא על איכות המעשה ולא על זהות החנויות, ואכ"מ.

ומכל זה יתבאר לנו נפק"מ גדולה היאך לפרש מה מיקרי לקח מן החנויות ומה מיקרי נמצא.

א. דעת הש"ש ד-יח דיסוד החילוק הוא בשעת לידת הספק, שאם הוא עצמו או הלוקח קונה הרי אף שלא חל עדיין הספק בפועל מ"מ סיבת הספק הוא על שעת הקניה שהיא המספק שלו וחשיב שכבר נולד הספק במקום הקביעות, ושוב לא מהני הפרישה דבשעת לידת הספק היה הדין שלא לילך אחה"ר .

ורק בנמצא תלינן שהקונה עדיין לא נסתפק ולא חשיב שנולד הספק לנו אלא בפריש תו ל"ש קבוע ולא חל דין כמע"מ דמי.

ב. אבל בשער"י ד-ג לא קיבל ד' הש"ש דא"כ גם אם נולד ספק ללוקח בשעת הקניה מ"מ אם עכשיו אינו לפנינו לשואלו ומה לי בספיקו של הלוקח שאינו לפנינו כבר והכל נקבע לפי הנידון שלנו כעת.

ובאר באופ"א עפ"י שיטתו דדין קבוע אינו תלוי בחתיכה זו רק במספק, והרי החנות לעולם קבועה, ועיקר הטעם דבנמצא הלך אחה"ר הוא משום שהספק הוא על מאורע הפרישה ולא על החנויות ובזה ל"ש מושג של קבוע, אבל כל שנולד לו הספק בעודו בחנות בשעת הקניה הספק הוא על החנות והו"ל קבוע.

וממילא ה"ה כשקנה לוקח ונותן לאחר הרי כיון שהלוקח יודע את שעת הפרישה והספק אצלו הוא מאיזה חנות לקח ה"נ לדידן כיון שאפשר לנו לשאול אותו והוא נאמן עלינו תו אין לנו להסתפק על החתיכה מהיכן היא רק על שעת הקניה בחנות והו"ל קבוע.

ולפי שני ביאורים אלו קשה להבין סברת הר"ן דפירש בפנינו לא חשיב קבוע מדאורייתא, והרי כבר נולד הספק בשעת הפרישה, וצ"ע.

**ב. נפק"מ בכ"ז, קטן, מומר, עכו"ם באבמה"ח, נתגייר-**

א. קטן, כתב בפר"ח קי-טז שאם קטן חריף שסומכין עליו שקונה כשר לקח ממקום הקביעות חשיב כקבוע, ובאר בשער"י עפ"י שיטתו [והביא כן מפמ"ג שפ"ד קי-יח] דכיון שיש לו נאמנות אצלינו שוב הוי כקבוע.

ולדעת הש"ש צ"ע שהרי לקטן אין שום דינים, ואולי כיון שמצוה מתורת חינוך חשיב גם אצלו כספק וחל דין קבוע, אבל צ"ע מה מוסיף שסומכים עליו [ויתכן שבל"ז יש לומר שלא קנה רק מצא החתיכה, וצ"ע בכה"ג שיהיה מוכח שקנה].

ב. מומר- גם נפק"מ בכ"ז בישראל מומר דלשיטת הש"ש חשיב שיש לו נפק"מ וייחשב קבוע, אבל לשער"י הכל תלי בנאמנות וכיון שאין לו נאמנות חשיב כפריש.

ועי' ביד יהודה קי-טז דמן הדין הוי כקבוע דא"פ שחטא ישראל הוא [אלא דתלינן שיודע ממי קנה] ובחזו"א לז-יג ג"כ צידד דהוי כקבוע [אמנם שם לז-כה ובמעשרות ז-ט צידד דהוי כפריש משום שאינו נאמן], ובחמד"ש אה"ע א-ג כתב דהוי כפריש וכ"כ במנח"ש עא-יב [אלא שביטל דעתו כנגד היד יהודה ואח"כ הוסיף במוסגר שראה בשער"י כדבריו].

ג. נכרי באבמה"ח וגניבה- כעין נפק"מ זו ה"נ בנכרי באיסורין שמצוה עליהם, דלשיטת השער"י הרי אינו נאמן, משא"כ להש"ש סו"ס הוא נוגע לו.

ועי' קצה"ח רצב-ב גבי גניבה דכיון שעכו"ם ג"כ מצוה ע"ז חשיב כקבוע, וכתב בשער"י שהוא כפי שיטתו בש"ש, וכדבריו מבואר בליון מהרש"א קי-ג ורעק"א חולין צה. גבי אבמה"ח דאף בעכו"ם חשיב קבוע.

ועי' בכת"ס יו"ד-יז מנח"ח-עח דע"ת כז-ג גילוי דעת סג-א???.

ד. עכו"ם שנתגייר- עכו"ם שקנה ואח"כ נתגייר, לדעת הש"ש מסתבר דסו"ס נולד הספק רק במקום הפרישה הוי כפריש.

אבל לשיטת השער"י לכאו' השתא מהות הספק אצלו הוא על החנות ולא מהיכן פרש.

אמנם עי' בשער"י דסתימת הדברים משמע דאף אם נמצא אצל עכו"ם באופן שיש לו נאמנות ייחשב כפריש משום דמלבד דבעינן שיהיה לו נאמנות בעינן ג"כ שיהיה לו נפק"מ מזה דאל"כ לא חל הספק עד השתא וצדדי הספק הוא מהיכן פירש וה"נ לענין נתגייר.

ועי' במנח"ש שצידד דהוי כקבוע אבל במוסגר הוסיף שאינו ברור כ"כ וי"ל דאף לגבי עצמו בכה"ג חשיב כנולד הספק אח"כ.

[ולפי"ז עכו"ם באבמה"ח ואח"כ נתגייר לכאו' יש לאסור ממ"נ וכו"ע יודו בו].

**ג. בד' הרא"ה-**

יש מקור גדול לד' הש"ש בשטמ"ק כתובות טו. בשם הרא"ה שהק' בנמצא היאך מותר למה לא נחוש שהלוקח הראשון היה ישראל, וכתב הרא"ה משום דמסתמא מי שקנה יודע מהיכן קנה ואכתי אין כאן ספק.

משמע מדבריו כהש"ש דלו אך נולד הספק הרי אף דהשתא אינו לפנינו ואין לנו שום צורה לידע ממנו את הספק מ"מ עצם מה שכבר חל הספק כלפיו מחייב גם אותנו, ודלא כשער"י.

**ד. שיטות הראשונים בקנה ואח"כ נודע הספק-**

כתב הרשב"א בתוה"ב (כט:) שאם קנה ואח"כ נמצא טריפה במקולין כל מי שלקח אפי' חה"ל מותר ולא לא חשיב קבוע, דהא נולד הספק בפריש [אלא שמכאן ולהבא אסור לקנות שם חה"ל מדינא ואפי' בשאינה ר"ל אסור דחיישינן שעי"ז יבואו לקנות גם חתיכה הר"ל[[1]](#footnote-2)], והו"ד בשו"ע קי-ה.

וברא"ה השיג דנראה מדבר הרשב"א שאם היו י' חנויות בחזקת מוכרות שחוטה וקנה ואח"כ נודע שאחת מוכרת נבילה וא"י באיזו קנה ג"כ שרי, שהרי נולד הספק אחר הפרישה.

ותמה ע"ז הרא"ה בסברא דהא השתא שנודע נולד הספק למפרע על שעת קניה ואז היה קבוע שהמספק הוא בקניה עצמה.

ובמה"ב כתב הרשב"א דוודאי אם היתה חנות ידועה שמוכרת טריפה והקונה לא ידע שיש חנות כזו בשעת קניה והשתא נודע וא"י באיזה קנה, הרי כיון שבשעת קניה ג"כ היה ידוע לכל חשיב קבוע, ולא אמר דבריו אלא במקום שלא היה ידוע שיש חנות טריפה כלל.

ונחלקו האחרונים בכוונת הרשב"א באיזה אופן כתב להתיר:

א. בש"ך סקי"ד כתב שהרשב"א מודה לרא"ה דכל היכא שהספק הוא על החנויות איזו מוכרת נבילה אין להתיר אף שלא נודע מתחילה הספק, ולא התיר אלא בנפל ספק טריפה במקולין שהספק הוא היכן הטריפה.

ביאור חילוקו של הש"ך פי' הפמ"ג דס"ל לחלק בין קבוע דאורייתא לקבוע דרבנן, דס"ל להש"ך כהב"ח דכל שאין ידוע באיזה חנות נמצא האיסור ה"ז כקבוע דאורייתא[[2]](#footnote-3), אבל בספק בחנות איזו היא הטריפה בטל ברוב ורק חה"ל מדרבנן כקבוע, וכה"ג לא גזרו אם נולד הספק בפריש.

ולפי"ד הפמ"ג לכאו' ה"נ אם אין תערובת בחנויות ומקודם לא היה ידוע שיש חנות שמוכרת טריפה ואח"כ נודע אלא שגם אין ידוע היכן קנה ג"כ יאסור הרשב"א שהרי הוא קבוע דאורייתא, ולא התיר הרשב"א אלא בתערובת חתיכות לחוד.

ב. בפר"ח סקי"ג חלק ע"ד הש"ך והוכיח מלשון הרשב"א [והסכים לו בפמ"ג עכ"פ בהפמ"ר] שעיקר טעמו אינו משום דהוי קבוע דרבנן אלא אף שנודע אח"כ שיש חנות שמוכרת נבילה ואינו יודע היכן קנה השתא נולד הספק בפריש ושרי.

ומה שהרשב"א כתב להודות לרא"ה הוא רק באופן שגם בשעת הקניה היה ידוע לרבים שיש כאן חנות טריפה רק הלוקח לא ידע מזה ובזה שפיר חשיב קבוע.

והרא"ה חולק דאף במקום שלא נודע לעולם כלל מ"מ חשיב כקבוע שהרי הגם שנולד הספק רק השתא מ"מ סיבת הספק הוא מכח הקניה והשתא דיינינן ליה כקבוע למפרע.

לכאו' סברת הרשב"א ברורה וד' הרא"ה צ"ב דסו"ס נולד הספק רק השתא.

וכתב בשער"י ד-ה לבאר עפ"י שיטתו דעיקר דין פריש וקבוע אינו תלוי בשעת לידת הספק אלא בצורת הספק, וכל כה"ג שעכשיו נולד ספק אצל הקונה הרי השתא הוא מסתפק על מאורע הקניה באיזה חנות קנה ושוב הו"ל קבוע.

ולשיטת רשש"ק באמת סברת הרשב"א צ"ב, עיי"ש מש"כ דס"ל דכל דלא נולד הספק מעיקרא הרי השתא צדדי הספק אינם בחנות רק על מאורע הפרישה, ועי' לקמן ביאור רחב בזה.

ולדעת הש"ש מתבאר יותר סברת הרשב"א, ולדרכו צריך לפרש ד' הרא"ה דנהי שנולד הספק רק השתא מ"מ סיבת הספק כבר היתה קיימת מאז אלא שלא נודע ממנה וגם בזה סגי להחשיב את הספק מאז והו"ל ספק בקבוע.

ובעיקר פלוגתת הרשב"א ורא"ה יש שיטה שלישית בכ"ז, עי' בש"ך סקי"ד הביא דעת הר"ן (לג:) שמתיר מטעם אחר, דקבוע חידוש הוא ואין לך בו אלא משעת חידושו ואילך, ולפי"ד וודאי יש להתיר גם בספק באיזה חנות קנה.

ואמנם אין טעמו כטעמו של הרשב"א לדעת הפר"ח, שהרשב"א חלק על עיקר דעת הרא"ה דחשיב ליה כקבוע ואיהו ס"ל דכל שנולד הספק בפריש חשיב כפריש, אבל הר"ן מודה בזה לרא"ה דחשיב כקבוע אלא דכללא הוא דלא אמרינן קבוע למפרע שאין לך אלא משעת חידושו ואילך [ובפמ"ג מסיק דלשון המה"ב משמע טפי כהפר"ח והמורה להקל כן בהפמ"ר אין גוערין בו מה גם שיש לצף סברת הר"ן].

והנה בש"ך משמע קצת דלטעמו של הר"ן נפיק עוד דאף בנידון שידוע לכל שהחנות מוכרת נבילה ורק הקונה אינו יודע בשעת קניה ג"כ יש לילך אחר הרוב שאין דנים קבוע למפרע, אבל בשער"י שם כתב דאף להר"ן לא מסתבר להתיר בכה"ג.

**ה. ספק באיזה חנות נמצא האיסור-**

והנה בשער"י ד-ה יצא לחדש דאף לדרכו של הפר"ח ברשב"א שהתיר גם בתערובת חנויות, כ"ז בספק באיזו חנות קנה, אבל כשהספק איזו חנות מוכרת את האיסור יודה הרשב"א לאסור [בין אם כה"ג אינו בטל מדאורייתא כהב"ח ובין אם הוא רק קבוע דרבנן או רק מטעם חה"ל].

ובאר עפ"י שיטתו דעיקר סברת הרשב"א שכשא"י היכן קנה הרי עיקר הספק מהיכן בא הבשר וכיון שלא נולד עדיין הספק הרי חשיב כפריש.

אבל בידוע באיזו חנות קנה אלא שהספק באיזו חנות מוכרים טריפה הרי ע"כ אין הספק מהיכן פירש הבשר רק הספק הוא מה היה בחנות, וזה הוי ממש כקבוע ומה לי דהשתא פירש.

ומ"מ לשיטת הר"ן יהיה מותר בכל ענין שהרי אף דחשיב כקבוע אין דנים קבוע למפרע [אלא שדן שם דתלי בשאלת הפר"ח וגאוני בתראי בבהמה שמקצתה קבוע ומקצתה פריש אם אפשר לחלק את הבהמה לשנים, עיי"ש].

ועפי"ז רל"פ ג"כ כוונת הש"ך כן, דעיקר כוונתו שהרשב"א לא התיר בספק חנויות, היינו כעין ספק חנויות קאמר שבד"כ הספק בחנויות אינו היכן קנה אלא היכן האיסור, אבל בספק באיזו חנות קנה או מאיזה בשר לקח שפיר יש להתיר [לפי"ז מודה הש"ך לכל ד' הפר"ח ואין כאן פלוגתא].

וזה היפך ד' הפמ"ג מקצה לקצה דלפי דעת הפמ"ג הרי בספק היכן חתיכה האסורה בחנות יש להתיר גם לד' הרא"ה דאינו אלא קבוע דרבנן, ולד' השער"י בזה יש לאסור גם לד' הרשב"א.

אבל עי' בפר"ח ז"ל:"דמדברי הרשב"א משמע דלא מיבעיא בספק חתיכות דהיינו שיודע מאיזו חנות לקח דהשתא אין הספק אלא שידוע שיש טריפה באחת החנויות ואינו ידוע באיזו היא דשרי, אלא אפי' בא"י מאיזה חנות לקח והשתא נתברר האיסור באחת מהחניות דהו"ל ספק דחנויות וספק קבוע דאורייתא אעפ"כ קשרי הרשב"א", וע"ז השיגו הרא"ה, ומשמע להדיא בפר"ח וכ"מ כל המשך דבריו שם דס"ל כהפמ"ג דספק היכן החתיכה האסורה שהוא קבוע דרבנן קיל טפי מספק איזה חנות לקח דהוי דאורייתא, ופשיטא דשרי בכה"ג לדעת הרשב"א ורא"ה.

**ו. אם אחר הקניה שכח היכן קנה-**

הבאנו לעיל ד' השטמ"ק בשם הרא"ה דנמצא הלך אחה"ר משום שיש לתלות שלא נולד הספק אצל הלוקח שהוא ידע מה הוא קונה.

מבואר ברא"ה חידוש נוסף דכל שהלוקח עצמו לא היה מסופק רק ידע מה הוא קונה הרי הלוקח ממנו חשיב כנמצא ופריש שהרי רק השתא נולד הספק.

ולפי"ז היה נראה שגם באותו לוקח עצמו אם בשעת הקניה ידע היכן קנה ואח"כ שכח חשיב כפריש דבשעת לידת הספק הו"ל פריש.

אבל לד' רשש"ק וודאי זה אינו דסו"ס השתא הספק שלו הוא על שעת הקניה בחנות ולא על מאורע הפרישה א"כ הו"ל קבוע.

ויתכן שגם הש"ש יודה בזה, דכל שמסתפק השתא חל הספק למפרע, וכסברת הרא"ה בבד"ה שהבאנו דהיכא שלא ידע שיש חנות נבילה כלל נאסר למפרע כיון שסיבת הספק כבר מאז, וצ"ע.

ועי' בבדה"ש קי-ג בביאורים [ד"ה וע"ע] הביא לשון החזו"א לז-כב דדין קבוע הוא בידע ושכח, דר"ל אף כה"ג שבשעת קניה ידע דחשיב קבוע [ואינו מוכרח כ"כ].

וכתב החזו"א דה"נ אורח הבא לעיר ואינו יודע חשיב קבוע כיון שניכר לשאר בנ"א, וכתב שכבר נחלקו בזה האחרונים ועי' בבדה"ש דכו"ע הוא כמבואר ברא"ה ורשב"א דלעיל.

בדברי חיים יו"ד-נג [דרכ"ת קיד-מז] כתב שאם מזמין סחורה אצל העכו"ם ה"ז חשיב כלוקח מן הקבוע, דמה לי אם לקח בידיו או שמצוה ליקח מן הקבוע, וכתב שלא יחלוק ע"ז כ"א חסר דעת, ועי' חזו"א לז-טו???.

ועי' ביבי"א יו"ד ו-כד הביא מטוטו"ד תליתאה ב-יד שחלק על הד"ח הנ"ל ודעתו דחשיב כפירש, וכן צידד יבי"א לענין ערלה.

כל סנהדרין הו"ל קבוע, תי' המרדכי פ"ק דחולין ומהרי"ק-קעב דדבורא דנפיק מפומייהו לא חשיב קבוע.

עוד תי' המרדכי דל"ש קבוע אלא בספק לברר את הדבר אבל סנהדרין כיון שיודעים ורואים מי מזכה ומי מחייב דין הוא שנלך אחריהם, וה"נ אם ט' ישראלים וזורק אבן ואומר לישראל אני מתכוין חייב ורק אם לא מתכוין להדיא דנים לפי הרוב לפי נתכוין [היינו למי מתייחס המעשה], וצ"ב רב.

ומ"מ מבואר במרדכי שיש בסנהדרין משום הלך אחה"ר, או אולי דס"ל דאף לענין רובו ככולו יש חסרון הלך אחה"ר.

עי' יד יהודה ובי"מ.

מה נקרא פריש עי' מש"כ בסי קא-ז לענין חה"ל שנחתכה דעת הפר"ת אבל בשער"י חולק ע"ז ויד יהודה סט-סא.

ויד יהודה קי-כג האריך לחלוק על הפר"ת והבינ"א.

1. ובפמ"ג העיר דהא שיטת השו"ע סי' קא דבהמה חיה אינה בכלל חה"ל ומאי חששא איכא. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם כבר העיר בפמ"ג דסקכ"ט משמע דעתו כהפרישה דספק חנויות אף דהו"ל קבוע אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-3)