כלים פט_ז מ_ח
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פט"ז מ"ח**

א] **תיק הסייף וכו' הרי אלו טמאים,** בד' הר"ש בכת"י לעיל מ"ז מבו' דטעם טומאתן, הוא משום שהן כלי קיבול, ול"ד לתיק נבלין וכו' דתנן לעיל מ"ז דטהורין, דהתם הוא משום שאין רגילות לטלטל הכלי על ידם והו"ל ככלי העשוי לנחת, אך תיקין אלו רגילות לטלטל הכלי על ידם, וע"כ הן טמאין.

ב] אך הרמב"ם פ"ד מכלים ה"א כתב דטעם טומאתן הוא משום שהן משמשין כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, וכ"כ הראב"ד בתו"כ שמיני פר' ז', ז"ל, כי התיק הוא להציל את מה שבתוכו מן הפגימה או מן החלודה, וכיון שכן ה"ה ממשמשי משמשין של אדם שעושין בין בשעת מלאכה בין שלא בשעת מלאכה, עכ"ל, וכ"כ בחי' הגר"א ובא"ר,[[1]](#footnote-2) ובתפא"י ומשנ"א תמהו ע"ז דהיאך הן משמשין בשעת מלאכה, הרי אין מניחין אותן בתיק רק שלא בשעת מלאכתן.

ג] ומל' הראב"ד מ' קצת לפרש בזה, דכיון שהם משמשין להציל מה שבתוכן מן הפגימה או מן החלודה, והכלי צריך להן בכל שעה, חשיבי כמשמשין בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, הגם שלצורך המלאכה מוציאין אותן מן התיקין, וזה כל' הרמב"ם פ"ד מכלים ה"א, דכל שהכלי "צריך להן" בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה ה"ה טמאין.

וראיתי לפרש עוד בזה, דהגם דבשעת המלאכה עצמה מוציאין אותן מן התיקין, מ"מ בשעה שנושאין אותן למלאכתן מניחין אותן בתיקין, וע"כ חשיבי כמשמשין בשעת מלאכה, ויש לדמות לזה דינא דכלי פרקים דמדאורייתא ל"ה חיבור אלא בשעת מלאכה, ומסתבר דכשנוטלין אותן למלאכתן כבר חשיב כשעת מלאכה והוו חיבור.

ד] ולכאו' הי' נראה, דכ"ז הוא רק להרמב"ם והגר"א לטעמייהו, דהא דהמשמש אף שלא בשעת מלאכה טמא, הוא משום דתשמיש זה חושבם לקבל טומאה, דומיא דמשמש אדם ומשמשיו דמקב"ט, וכמש"נ בדעתם לעיל מ"ז אות י' ואילך, וע"כ י"ל דסגי במה שהכלי נצרך להן בכל שעה, או דסגי במה שהן משמשין לכלי בשעה שנושאין אותו למלאכתו, אך לפ"מ שפירש הר"ש לעיל שם, דהא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, הוא משום דחשיב ככלי גופי' לקב"ט כיון שהוא תמיד עליו, הרי לכאו' לא חשיב ככלי גופי' אלא בשהוא עליו בשעת עשיית המלאכה, אך בהני תיקין שבשעת עשיית המלאכה אינם על הכלי, ודאי דלא מצינו לחשבם ככלי גופי', וע"כ הר"ש לטעמי' הוצרך לפרש דהא דתיקין אלו מקבלין טומאה הוא משום שהן כלי קיבול.

ה] אמנם צ"ע בזה בד' הראב"ד, שבדבריו בעדיות פ"ג מ"ט מבו' דהא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא הוא משום דחשיב ככלי גופי', וכמש"נ לעיל מ"ז אות י', ואפ"ה ס"ל דתיקין אלו חשיבי נמי כמשמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, הגם שבשעת עשיית המלאכה עצמה אינם על הכלים.

אך באמת ממש"כ הראב"ד שם, דהא דהעשוי לחיפוי טהור, הוא משום דאינו מציל מכל אלה אלא לנוי בעלמא וכו', מ' דאזיל התם כדעת הרמב"ם, דהא דמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה טמאין, הוא משום דתשמיש זה חושבם לקבל טומאה, וע"כ כל שאי"ז משמש אלא לנוי, לא חשיבי לקבל טומאה, דאם הא דמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה טמאין, הוא משום דחשיבי ככלי גופי', לכאו' יש לנו לטמאות גם במשמשין לנוי, אך אי"ז מוכרח, וע"כ נמי ס"ל דהעשוי לתיק טמא, אף שבשעת עשיית המלאכה עצמה אינו על הכלי, וצ"ע בזה.

ו] ובפי' הראב"ד מכת"י שם, כתב עוד, ז"ל, עוד נ"ל וכו' כי התיק אפי' בשעה שמוליכו עמו על יריכו מוליכו עמו וכו', כמו הסייף והסכין והפגיון, ולפיכך הרי הם ככלים עצמן וכו', עכ"ל, ומ' מדבריו דלפי' זה אין טומאתן משום דחשיבי כמשמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, אלא הוי זה דין מסוים בתיקין, דכיון שמניחין הכלי בתוכן והן קבועין שם תדיר, ה"ה בטלים לכלי וחשיבי ככלי עצמו. ?לכאו' מזה מבואר דל"מ מה שהוא מונח על הכלי כל שעה, אלא בשהוא משמשו כל שעה, וזה כמש"נ לעיל מ"ז בדעת הרמב"ם ודלא כדעת הר"ש, וא"ש עם מש"נ לעיל אות ה' שהראב"ד הכא אזיל כיסוד דעת הרמב"ם, ודו"ק?.

ז] **תיק סמפוניא בזמן שהוא נותנה מלמעלה טמא ומצדו טהור,** הר"ש פירש דכל שמכניסו מן הצד אינו אלא כסוי בעלמא, אך לדעת הרמב"ם ודעימי', דטעם טומאת התיקין השנויים במשנתינו, אי"ז משום כלי קיבול, הוא משום שהן משמשין כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, צ"ב דמ"ש אם נותנה מלמעלה או נתונה מצידו.

ולכאו' צ"ל דתיק סמפוניא אינו משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, וטעם טומאתו הוא משום דהוי כלי קיבול, וע"כ אינו טמא אלא בשנותנו מלמעלה.

ח] והנה בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רט"ו כתב בדין סולם, דכל שירכותיו נקובין לקבל ראשי השליבות, ה"ה מקבל טומאה, דבית קיבול העשוי למלאות שמי' קיבול, והא דתניא בתו"כ דסולם אינו מקב"ט, הוא בשאין לו בית קבול, אלא ששליבותיו קבועות ע"ג יריכותיו, עכ"ד, ובחזו"א או"ח סימן קמ"ג סק"ו דן לפרש, דהוא אף בשהנקבים מפולשין מעבר לעבר, כיון דעיקר תשמישו שתהיינה השליבות קבועות בצידי העמודים, ועיי"ש שהביא מש"כ המג"א בסימן תרכ"ט סק"ח דכל הא דסולם חשיב בית קיבול הוא רק בשאין הנקב מפולש, והק' על דבריו, שהרי בעינן מטלטל מלא וריקן, והכא בסולם אין השליבות מתטלטלין ע"י שולי הנקב אלא ע"י צדדי הנקב, ובסו"ד כתב לקיים ד' המג"א, דאמנם כל שאין לו שולים לא מקרי בי"ק אבל בזמן שיש לו שולים מקרי בי"ק אף שמטלטלו בשולים מן הצד, ועוד דפעמים מטלטל הסולם על צדו ואז השליבות זקופות למעלה כדרך קבלת הנקב, עכ"ד.

ואמנם צ"ע בזה, דמ"ש מהא דתנן הכא דבזמן שהוא נותנו מצדו טהור, והרי דכה"ג לא חשיב ככלי קיבול, והרי גם הכא מסתבר דפעמים מטלטלין אותו על צדו, ובס' דעת אליהו כתבו לפרש, דהכא שאני, דכיון שהוא משמש ככסוי, ע"כ כל שהוא מכניסו מן הצד, חשיב ככסוי בעלמא וכל' הר"ש, אך בעלמא אף קבלה מן הצד שמה קבלה.

ט] **תיק חלילין ר' יהודה מטהר מפני שהוא נותנו מצידו,** בתוי"ט כתב ומשמע דלת"ק טמא ואע"פ שהוא נותן מצדו שא"א שיחלקו במציאות, וכ"כ הרמב"ם רפ"ד מכלים דתיק חלילין טמא, ועיי"ש שהק' דמ"ש מתיק סמפוניא דמטהר ת"ק בנותנו מצידו, ועי' בחי' מהרי"ח מש"כ בזה.

וי"ל עוד, למש"נ לעיל אות ח' דהא דמטהרינן בנותנו מצידו, הוא משום דחשיב ככסוי בעלמא, וי"ל דס"ל לת"ק דכ"ז הוא בתיק סמפוניא שנותנין בתוכו סמפוניא אחת, וחזינן לי' טפי ככסוי, אך בתיק חלילין שנותנין בתוכו כמה חלילין, חזינן לי' טפי ככלי קיבול, ואף כשהוא נותנו מצידו חשיב ככלי קיבול, וצ"ע בזה.

י] ולמש"נ לעיל אות ז' לדעת הרמב"ם ודעימי', דהא דמטהרינן בתיק סמפוניא שהוא נותנו מצידו, הוא משום דאינו משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, ואינו טמא אלא משום כלי קיבול, וע"כ כשהוא נותנו מצידו טהור, מתפרש שפיר טעמא דת"ק דמטמא בתיק חלילין אף שהוא נותנו מצידו, דס"ל דתיק חלילין חשיב כמשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ם רפ"ד מכלים, וע"כ ה"ה טמא אף בשהוא נותנו מצידו.?ובזה ניחא טפי הא דתני הכא לדינא דכלי סמפוניא, אף דלדעת הרמב"ם הוא דין בפנ"ע מכולה מתניתין, והיינו משום דאתי לאפלוגי בין תיק סמפוניא לתיק חלילין, דלרבנן הוא ככל התיקין שבמשנתינו?.

יא] ובמשנ"א כתב לפרש, דרישא בסימפוניא נמי ר' יהודה, היא, וה"ק שכן הי' ר"י אומר בתיק חלילין, ועיי"ש שכתב דע"כ השמיט הרמב"ם בהלכותיו לדינא דתיק סמפוניא, משום דאתיא כר' יהודה ולית הלכתא כוותי', אך צ"ע דא"כ מ"ט לא מנאו בין התיקין הטמאין.

יב] **זה הכלל העשוי לתיק טמא לחיפוי טהור,** הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד מכלים ה"ד פירש, דהעשוי לחיפוי היינו שמצפים בו את הכלי, וכל צפויי הכלים טהורין, ואף הכלי המצופה טהור לדעת הרמב"ם, ונת' בזה לעיל פי"א מ"ד.

והר"ש פירש, דהעשוי לחיפוי הוי תשמיש עראי וטהור, ומבו' דאם הי' משמש תשמיש קבע הי' טמא, וכנראה הוא משום דאף העשוי לחיפוי אינו משמש תשמיש כסוי בעלמא, אלא מטלטלין את הכלי על ידו, והו"ל מטלטל מלא וריקן, וע"כ אינו טהור אלא משום שהוא משמש תשמיש עראי. ?ועמש"נ בזה להלן פכ"ו מ"ו דבד' הר"ש שם נראה לא כן, עיי"ש?.

והרע"ב פירש דהעשוי לחיפוי היינו שהוא עשוי למכסה, וע"כ הוא טהור, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוכה ד"כ: ד"ה חזיין לנזייתא, עיי"ש, ובדעת רש"י שם, עמש"כ בחי' הריטב"א? ובערוך לנר ובשפ"א.

יג] ובפי' הראב"ד לתו"כ שמיני פ"ח כתב, ז"ל, ולא נתברר לי מה בין תיק לחיפוי, ואפשר כי התיק הוא להציל את מה שבתוכו מן הפגימה או מן החלודה, וכיון שכן ה"ה ממשמשי משמשין של אדם שעושין בין בשעת מלאכה בין שלא בשעת מלאכה, אבל החיפוי אינו מציל מכל אלה, אלא לנוי בעלמא שלא יתרוקן ושיראו כל שעה מצוחצחין כמו חיפוי האלה וכו', עוד נ"ל כי התיק הוא קבוע מן החיפוי, כי התיק אפי' בשעה שמוליכו עמו על יריכו מוליכו עמו וכו', כמו הסייף והסכין והפגיון, ולפיכך הרי הם ככלים עצמן, אבל חיפויי הכלים אינם כל שעה שבשעה שאוחזן בידו מסיר את חיפויין כגון האלה וכו', עכ"ל.

יד] והנה בחזו"א סימן כ"א סק"ח הק' בהא דתנן דכסוי קופסא טמא, דמ"ש מהא דתנן הכא דהעשוי לחיפוי טהור, ובפי' הגר"א מבו' דהוא אף במשמש גם שלא בשעת מלאכה, ולכאו' היינו כסוי היינו חיפוי ומ"ט מחלקינן ביניהם.

והנה כל קו' זו היא לדעת הרמב"ם והגר"א, דלדעת הר"ש לק"מ, שהרי לדעתו מתניתין דהכא לא איירי כלל במשמשין בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, ובזה הוא דתנן דהעשוי לתיק טמא משום כלי קיבול, והעשוי לחיפוי טהור, אך כסוי קופסא שמשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, ה"ה טמא, אך לדעת הרמב"ם והגר"א דמתניתין דהכא איירי במשמשין בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, ואפ"ה העשוי לחיפוי טהור, קשיא דמ"ט כסוי קופסא טמא.

אך באמת לדעת הרמב"ם ניחא בפשיטות, דהא דהעשוי לחיפוי טהור, לא איירי כלל בכסוי, אלא איירי בצפוי הכלים, דמטהרינן לי' מקרא דאשר יעשה מלאכה בהם פרט לחיפויי הכלים, וע"כ הוא טהור אף שהוא משמש לכלי בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, וגם בדעת הגר"א נ' דמפרש בזה כד' הרמב"ם, עי' בדבריו בביאור הגר"א יו"ד סימן ק"כ סקט"ז דמשמע דמודה לד' הרמב"ם דמיעוטא דחיפויי הכלים קאי על צפויים, ואך דפליג על דבריו וס"ל דלא נתמעטו אלא צפויי פשוטי כלי עץ ועור, ולא צפויי כלי מתכת, דהכלי גופי' מקב"ט, עיי"ש, ולפ"ז ל"ק כלל מהא דכסוי קופסא טמא, דשאני כסוי דטהרתו היא רק משום דחשיב כפשוטין, וע"כ כל שהוא משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמא.

טו] **שם בר"ש, תניא בתוספתא וכו' הי' משוקע עד חציו ועד שלישו טמא מפני שהוא "ככסוי קביא" פחות מכאן טהור מפני שהוא ככסוי קטמרא,** לגיר' זו, מכוון התוספתא לדינא דתוספתא ב"מ פ"ד ה"ד שהביא הר"ש לעיל פי"ד מ"ג דכסוי קביא וכו' טמאין, ופירש בזר זהב שם דהוא משום שהיא מכסה עד שליש כלי או חציו ויש לה שם כלי בפנ"ע, ועי' בסד"ט לעיל פי"ב מ"ג ופי"ד מ"ג מה שפירש בזה.

טז] אך גיר' הראב"ד פ"ג דעדיות מ"ט, מפני שהוא ככסוי קופסא, ופירשה, ז"ל, ונראה לי מפני שזה מהודק ונעשה גופו של כלי וזה אינו מהודק, עכ"ל, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ו פירש בדבריו, דטעם החילוק בין כסוי קופסא לכסוי קמטרא, הוא דכסוי קופסא מהודק וע"כ חשיב כגופו של כלי, וכסוי קמטרא אינו מהודק ולא חשיב כגופו של כלי, ועיי"ש מה שעמד בזה.

ולכאו' יל"פ ד' הראב"ד בע"א, לפי המבו' בהמשך דבריו שם, דהא דמשמש אף שלא בשעת מלאכה טמא, הוא משום דהוי ככלי גופי', ודקדק כן בחזו"א סימן כ"א סק"י, ונת' לעיל מ"ז אות י', ולפ"ז י"ל דלעולם הא דכסוי קופסא טמא וכסוי קמטרא טהור, הוא כפי' ש"ר דכסוי קופסא משמש אף שלא בשעת מלאכה וכסוי קמטרא אינו משמש אלא בשעת מלאכה, ומש"כ הראב"ד דזה מהודק וזה אינו מהודק, קאי על כסוי טני, דאם הוא משוקע על חציו או עד שלישו דהוא מהודק חשיב כגופו של כלי, ומדמי לה התוספתא להא דכסוי קופסא טמא דהוא נמי משום דחשיב כגופו של כלי, אך חלוקין הן בטעמם, דהא דכסוי קופסא חשיב כגופו של כלי הוא משום דה"ה משמש אף שלא בשעת מלאכה, והא דכסוי טני המשוקע עד חציו או עד שלישו חשיב כגופו של כלי, הוא משום דמהודק.

יז] והנה בחזו"א שם ובסימן כ"א סק"ט עמד, דלפי' הרמב"ם דהא דכסוי קופסא טמא הוא משום דמשמש אף שלא בשעת מלאכה, ולפי' הגר"א דהוא משום דהוא שוה ויכול להשתמש עליו, ק' לפרש הא דתניא בתוספתא דמשוקע עד חציו ועד שלישו טמא מפני שהוא ככסוי קופסא, ועיי"ש שעמד גם במה שהשמיט הרמב"ם להך תוספתא.

ויש להוסיף, דלדעת הרמב"ם אין לפרש ד' התוספתא דמדמי דין כסוי המשוקע דחשיב ככלי עצמו, לדין כסוי קופסא המשמש אף שלא בשעת מלאכה, וכמש"נ לדעת הראב"ד, שהרי דעת הרמב"ם דהא דהמשמש שלא בשעת מלאכה טמא, אי"ז משום דחשיב ככלי גופי', אלא הוא משום שתשמיש זה חושבו לקבל טומאה, וכמש"נ לעיל מ"ז אות י' ואילך, וא"כ לא מצינו לדמות דין כסוי המשוקע לדין כסוי קופסא.

יח] ולכאו' יל"פ לדעת הרמב"ם ד' התוספתא, כמש"כ בחס"ד, דכסוי המשוקע עד חציו או עד שלישו ויש טורח הרבה להסירו ולהחזירו אורחא דמילתא שמניחין אותו שם לעולם בקבע בין מלא ובין ריקן, וע"כ דמי לכסוי קופסא, דטמא מה"ט דמשמש את הכלי בין בשעת מלאכה ובין שלא בשעת מלאכה.

אך באמת ג"ז אינו מתישב בדעת הרמב"ם, שהרי כבר נת' לעיל מ"ז אות ט' בדעתו, דלא חשיב כמשמש אף שלא בשעת המלאכה, אלא כשהכלי צריך לו אף שלא בשעת מלאכה, אך כל שאין הכלי צריך לו שלא בשעת מלאכה, הרי דהגם שדרך הוא שמשאירין אותו על הכלי שלא בשעת מלאכה, אינו מקב"ט, וא"כ ה"נ בכסוי זה, הגם דמשום הטורח אין מסירין אותו מן הכלי שלא בשעת מלאכה, לא חשיב כמשמש שלא בשעת מלאכה, ואינו מקב"ט.

יט] והאמת נראה, דגיר' הרמב"ם בתוספתא היא כגיר' הר"ש, מפני שהוא ככסוי קביא, וכ"נ גם גיר' הגר"א שלא הגי' בתוספתא שם, ומדמי לה התוספתא לדינא דכסוי קביא טמא, אשר הוא משום שהוא משוקע, וכמש"כ בזר זהב.

ונ' דמה"ט הוא שהשמיטה הרמב"ם, שהרי הרמב"ם השמיט לדינא דתוספתא ב"מ פ"ד ה"ד דכסוי קביא וכסוי בית הדיו טמאין, ועיי"ש בחס"ד שכתב, דהוא משום דס"ל דמתניתין לעיל פי"ד מ"ג דכל הכסויין טהורין חוץ משל מיחם, פליגא, וס"ל דכסוי קביא ובית הדיו טהורין, ולא ס"ל כמש"כ הר"ש שם דתנא ושייר, עיי"ש, וע"כ השמיט הרמב"ם גם להך דינא דהי' משוקע עד חציו ועד שלישו טמא, שהרי התוספתא מדמי לה לכסוי קביא דטמא, וכיון דקי"ל דכסוי קביא טהור, ה"נ כסוי טני המשוקע טהור, וז"ב.

1. והא דלא מטמאינן להו משום כלי קיבול, כתב בחזו"א סימן כ"א סק"ח דהוא משום שאין להם שולים, וצ"ע דלכאו' לפ"מ שפירש הרמב"ם לבית הכוחל ובית החצים ובית הפגוזות יש להן שולים, וא"כ מ"ט לא חשיבי ככלי קיבול, ונ' דצ"ל דלא איירי מתניתין בבית הכוחל ובית החצים ובית הפגוזות עצמן, אלא בתיק העשוי להן.

   ולכאו' הכי מוכח, שהרי עיקר הך דינא דמשמש אף שלא בשעת מלאכה טמא, לכאו' הוא רק במשמש כלים, אך משמש דבר שאינו כלי, לא מצינו שהוא טמא, וא"כ הרי בבית הכוחל א"א לנו לטמאותו מכח הא שהוא משמש את הכוחל שאינו כלי, ובע"כ דאיירי הכא בתיק העשוי לו, אך באמת אי"ז מוכרע, שהרי בכללא דר' יוסי לא נזכר משמש כלים אלא משמש משמשיו של אדם, ושפיר י"ל דהו אף במשמש את הכוחל, דכיון דהכוחל הוא משמש אדם, ע"כ משמשיו בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמאין. ?ילה"ע מבית המזוזה, דלכאו' מזוזה אינה כלי, ויל"ע בדין ספרים אם חשיבי ככלי, וצ"ע כעת? [↑](#footnote-ref-2)