מקלקל, ומקלקל בחבורה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

א' אדר פ'

דף מס' 1

**מקלקל**

**ק"ה ב'** **- וכל המקלקלין פטורין,** בחגיגה י' ב' מבו' בפשוטו דפטורא דמקלקל הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, וכ"כ בפירש"י לעיל ל"א ב' ד"ה לעולם ובסנהדרין פ"ד ב' ד"ה מקלקל, וכ"כ התוס' לעיל ע"ה א' ד"ה מתעסק ובכ"ד, וכ"כ הרמב"ן והר"ן לקמן ק"ו א'.

בפירש"י בב"ק ל"ה א' כתב דהמקלקל בשבת פטור מתשלומין מדתנא דבי חזקי', אך התוס' שם ד"ה מתניתין כתבו דהוא חייב בתשלומין, ול"ד לשוגג שיש בו איסור מלאכה, ומשא"כ במקלקל שאין בו איסור מלאכה, וכ"כ השטמ"ק שם בשם כמה מקמאי.[[1]](#footnote-2)

והעונג יו"ט בסימן כ' ד"ה ואפשר לומר כתב בדעת רש"י דס"ל דמקלקל אסור מדאורייתא, וע"כ הוא פטור מתשלומין, ועיי"ש שכתב דמש"כ בפירש"י לקמן קמ"ו א' דאין במקלקל שום איסור בשבת הוא משום דאין סתירה בכלים, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ב, ועמש"כ בזה בס' קובץ בפ"א משבת הי"ז, - אך בפשוטו דעת רש"י דאף דאין במקלקל איסור מדאורייתא, מ"מ כיון דאם הי' עושה כן לצורך תיקון הי' חייב, יש בזה לדינא דתנא דבי חזקי', וכ"כ בתשו' הרי"מ חו"מ סימן ז', ועמש"כ בזה המרומי שדה וחי' רמ"ש בב"ק שם.

משמעות מתניתין דהא דהקורע בחמתו פטור הוא משום דהו"ל מקלקל, וכ"ה מבו' ממה שאמרו בגמ' דהקורע על מת שחייב לקרוע עליו, והקורע למירמי אימתא אאינשי ביתי' חייב, אך בכ"ד מצינו דהא דהקורע שלא ע"מ לתפור פטור הוא משום דמלאכת קורע היא רק כשהוא ע"מ לתפור, ועמש"נ בזה באורך במ"מ למלאכת קורע דף מס' 1.

**והמקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן,** המאירי פירש דהיינו דומיא דהקורע ע"מ לתפור דאינו חייב אלא כשהוא ע"מ לתפור ב' תפירות, וכ"כ בפסקי ריא"ז, ועמש"נ במ"מ למלאכת קורע דף מס' 2 ביסוד דין זה דאינו חייב אלא כשיעור מלאכת התיקון, ועמש"נ שם בפלוגתת האחרונים בשיעור החיוב בקורע ע"מ לתקן.

לעיל ל"א ב' אמרו דסותר ע"מ לבנות במקומו הוי סותר, ע"מ לבנות שלא במקומו ל"ה סותר, והריטב"א שם כתב דה"נ בקורע ע"מ לתפור ומוחק ע"מ לתפור, בעינן ע"מ לתפור וע"מ לכתוב במקומו, ועמש"נ במ"מ למלאכת קורע וסותר דף מס' 3 ומס' 4 ביסוד הך דינא והמסתעף.

**חובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו אם חשיב כמקלקל**

**ק"ו א'** **- חובל בצריך לכלבו ומבעיר בצריך לאפרו,** בפירש"י בד"ה מתני' ר' יהודה כתב דכל דצריך לכלבו וצריך לאפרו לא חשיב כלל כמקלקל וחייב אף לר' יהודה, וכ"כ התוס' בשם רשב"ם, וכ"כ התורי"ד, וכ"נ בפי' ר"ח, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א משבת הי"ז ופ"ח ה"ז ופי"ב ה"א, וכ"כ הריא"ז בפירקין דאף בשאר המלאכות אם קלקל ויש לו צורך באותו הקלקול, כגון שקטם נטיעה גדולה להסיקה תחת תבשילו ה"ז חייב, - אך התוס' וש"ר כתבו דאף דצריך לכלבו ולאפרו חשיב כמקלקל, ואינו חייב בכה"ג אלא לדעת ר"ש דמקלקל בחבורה חייב.

ובטעם הא דאף דצריך לכלבו ולאפרו חשיב כמקלקל, ול"ד לשאר גווני דכל דיש תיקון במלאכתו לא חשיב כמקלקל, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דאי"ז תיקון חשוב דאין דרך לחבול בחבירו כדי ליתן לכלבו, או לשרוף גדיש בשביל האפר, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן, והרמב"ן הוסיף לפרש, דהוא משום דמלאכת מחשבת בעינן, ואי"ז מלאכת מחשבת שיהא חובל באדם לצורך הכלב וידליק גדיש לצורך האפר, וכ"נ בד' הבעה"מ.[[2]](#footnote-3)

**ב** התוס' כתבו בשם ר"ת דהוא משום דאין התיקון בא באותה שעה אלא לאחר מכאן, דלאחר שנעשית חבורה בא הדם ולאחר שכלתה ההבערה בא האפר, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהוא משום דלאחר החבורה נופל הדם לארץ וראוי לכלבים, ומשא"כ בשוחט ובקורע למירמי אימתא אאינשי ביתי' ובהריגת המזיקין דבשעת הקלקול בא התיקון, והא דקורע ע"מ לתפור ומוחק ע"מ לכתוב חייב אף דאין הקלקול בשעת התיקון, הוא משום דהקלקול גורם תיקון יותר טוב לבסוף, ותיקון גמור הוא דאינו יכול לעשות התיקון אלא ע"י הקלקול, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין ותוס' תלמיד ר"ת בב"ק ל"ד ב' בשם ר"ת.

**ג** בספר הישר לר"ת סימן ר"צ כתב והביאו ההשלמה בסוגיין דהוא משום דאין התיקון בגוף הדבר, ובד' הבעה"מ בסוגיין מבו' דהיינו משום דבחובל וצריך לכלבו הוא מקלקל בבשר ומתקן את הדם, ובמבעיר וצריך לאפרו הוא מקלקל את הגדיש ומתקן את האפר, ומשא"כ בשוחט וצריך לבשר דהוי התיקון בגוף הדבר,[[3]](#footnote-4) וה"נ במבעיר דצריך להתחמם או להאיר דמתקן בגוף הדבר,[[4]](#footnote-5) ובזה ניחא גם הא דקורע ע"מ לתפור ומוחק ע"מ לכתוב חייב, משום דהוי התיקון בגוף הדבר,[[5]](#footnote-6) וכ"כ הראב"ד בב"ק ל"ד ב' דשאני שוחט דמתקן את הבהמה להוציאה מאיסורה, ומשא"כ בחובל וצריך לדם ומבעיר לצורך האפר, דהוא מקלקל אצל האדם ואצל הגדיש, ול"מ הא דהוא צריך לדם ולאפר.

\*בד' התוס' מבו' דהריגת מזיקין מצ"ע חשיבא כקלקול, ואך דלדעת ר"ת כיון דהתיקון בא בשעת הקלקול חייב, וכ"כ בספה"י לר"ת שם, - אך ההשלמה בסוגיין כתב די"ל דהני ה' מזיקין שנהרגין בשבת וכל כיו"ב לאו מקלקל הוא, דבהמה חי' ועוף הוא שמקלקל בחבורתן, אבל בהני ל"ה מקלקל דלהכי עבידי.

\*בחולין ח' א' אמרו דסכין של ע"ז מותר לשחוט בה דמקלקל הוא, והתוס' שם כתבו דאע"ג דהשוחט בשבת חייב משום תיקון כ"ד דתיקן להוציא מידי אבמה"ח,[[6]](#footnote-7) שאני שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה וכיון דיש תיקון פורתא חשיב מלאכת מחשבת שלכך נתכוין אע"פ שקלקולו יתר על תיקונו, אבל לענין נהנה מע"ז לא חשיב הנאה כיון שקלקולו יתר על תיקונו, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן ר"צ.

אך התוס' בסוגיין כתבו דדוקא לענין ע"ז חשיב מקלקל דכתיב ולא ידבק בידך מן החרם ולא חשיב לי' נהנה כיון דקלקולו יתר על תיקונו, והיראים בסימן ער"ד הוסיף לפרש דהיינו דלענין ע"ז דכתיב לא ידבק בידך מאומה, הקפידה התורה בריוח ממון, וזהו יסוד דינא דיוליך הנאה לים המלח, ומאחר שפיחתו דמיו בשחיטה לא דבק בידו מן החרם, ומשא"כ לענין שבת כיון שנעשה מלאכה כדרך עושה מלאכה, אע"פ שפחתו מדמים מתקן קרינן בי', ורוב מלאכות דשבת הם כן, ובד' הט"ז ביו"ד סימן רכ"א סקמ"ב מבו' שפירש כן גם בד' התוס' הכא, וכתב לפ"ז דהמודר הנאה מחבירו אסור לשחוט לו בהמה, ודלא כמש"כ האהל מועד בשער השחיטה דרך ג' נתיב ז', והביאו הרמ"א שם סכ"ב, וכ"כ האבנ"ז בסימן קי"ז סק"ב, אך הש"ך בנקוה"כ שם פירש בד' התוס' דהיינו דלא חשיב הנאה כלל, ורק לענין שבת חייב משום מלאכת מחשבת.

**בטעם הא דחופר גומא וא"צ אלא לעפרה חשיב כמקלקל**

לעיל ע"ג ב' אמרו דהחופר גומא וא"צ אלא לעפרה פטור אף לר' יהודה משום דמקלקל הוא, והראב"ד בב"ק ל"ד ב' הוכיח מזה דכל שהקלקול הוא בדבר אחד והתיקון הוא בדבר אחר חשיב כמקלקל, וכתב לפ"ז דחובל וצריך לכלבו הוי מקלקל גמור, כיון דהוא קלקול אצל האדם והבהמה אע"פ שהוא צריך לדם.

אך לדעת הסוברים דחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו חשיב כמתקן, קשיא דמ"ש מחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דחשיב כמקלקל,[[7]](#footnote-8) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התורי"ד כתב דהתם אין הפטור משום מקלקל, אלא משום דחפירת הגומא ל"ה מלאכה אלא כשהוא צריך לה דהוי בכלל בונה, אך כל שא"צ לה אי"ז בונה ולא נעשית מלאכה כלל, וכ"כ החזו"א בסימן נ"א ריש סקט"ז מדעתו.[[8]](#footnote-9)

**ב** המאירי כתב דשאני חובל וצריך לכלבו, דהחבלה עצמה הוא צורך הוצאת דם וא"א בזולתה, ומשא"כ בחפירה דאין בה צורך להוצאת העפר כ"כ שהרי העפר מצוי לו כמה מקומות.[[9]](#footnote-10)

**ג** המאירי כתב עוד דהוא משום דבחובל וצריך לכלבו הוי התיקון בשעת הקלקול, ומשא"כ בחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דאין התיקון בא לו אלא לאחר זמן, וצ"ב מ"ט חשיב דהתיקון בא רק לאחר זמן.

**ד** המאירי כתב בשם חכמי ההר, דהוא משום דקלקולו בדבר אחד ותיקונו בדבר אחר ובשעת הקלקול אין הדבר ניכר שיהא עשוי לתיקון זה, ובדבריהם לעיל מינה משמע דהוא רק משום דאין דרך העולם לחפור גומא כדי להוציא עפר.

**ה** המגן אבות כתב דהוא משום דבחופר גומא אין הנאתו כלל מכח המלאכה, דהמלאכה ההיא בעשיית הגומא, וההנאה היא מן העפר, ואינו צריך כלל למה שנעשית הגומא ע"י הוצאת העפר,[[10]](#footnote-11) ומשא"כ בחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו, דהוא צריך להחבלה ולההבערה לצורך התיקון, וזה ע"ד מש"כ התוס' בסוד"ה בחובל, בטעם הא דבצריך לכלבו ולאפרו הוי מלאכה הצריכה לגופה, ול"ד לחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דהוי משאצל"ג, וכ"כ האג"ט טוחן סק"י,[[11]](#footnote-12) עיי"ש.[[12]](#footnote-13)

**מלאכה שאין בה לא תיקון ולא קלקול**

התוס' בד"ה בחובל כתבו דלדעת רב אבהו הא דחובל ומבעיר חייב אף במקלקל גמור, הוא בחובל ומבעיר באיסוה"נ דסבור שיכול ליתן לכלבו ולבשל בו קדירה, וע"כ חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, והמהר"ם שיף בסנהדרין פ"ד ב' כתב בתו"ד דאף דבכה"ג אינו מקלקל, כיון דהוא איסוה"נ, מ"מ כיון דאי"ז מתקן כלל, הוי בכלל מקלקל, וכ"כ העונג יו"ט בסימן מ"ד סוד"ה ובמאי דפרישית,[[13]](#footnote-14) וכ"כ האו"ש בפ"ג מיו"ט ה"ט ד"ה ובזה נראה דל"ד מקלקל פטור, אלא כל היכא דל"ה מתקן פטור, וכ"כ האג"ט חורש סק"ו, וכ"כ הקה"י בסימן מ"ו סוסק"א בשם החזו"א, ופירש בזה להא דפריך לעיל ע"ה ב' דצובע במאי ניח"ל.[[14]](#footnote-15)

אך ממש"כ הלבוש בסימן ש"מ ס"ד בפתיחת ספר שכתובין אותיות על חודי הדפים דקרוב לומר דחייב חטאת, אף דליכא תיקון כלל במחיקת האותיות, נראה דס"ל דכל דאינו מקלקל חייב אף שאינו מתקן, ונקט דפתיחת הספר לא חשיבא כקלקול, - וכ"נ מד' התו"ש בסימן ש"כ סקמ"א ועוד מן האחרונים שעמדו בהא דפריך לעיל ע"ה ב' דצובע במאי ניח"ל, דמ"ט אם לא ניח"ל בהכי הוא פטור, ולא פירשו דהוא משום פטורא דמקלקל, וצ"ע.

המ"מ בפ"א משבת הי"ז כתב דאף דמודה ר' יהודה בחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דפטור משום מקלקל, מ"מ כל שחופר במקום שאינו קלקול חייב, והאג"ט חורש סק"ו עמד בזה, דאף דאי"ז קלקול, מ"מ גם אי"ז תיקון, וכתב די"ל דכיון דאי"ז קלקול, שפיר מהני התיקון שיש בעפר לחשבו כמתקן.

ולכאו' י"ל דשאני התם דיש תיקון במלאכתו, אלא דהוא א"צ לזה, ובכה"ג חשיב שפיר כמתקן, והאג"ט טוחן סק"י כתב כן דבכה"ג דיש תיקון במלאכתו חייב, ואך שכתב דאף בכה"ג בעינן שיהא לו צורך בזה, אף דאין הצורך בגוף המלאכה, עיי"ש, - וי"ל עוד עד"ז למש"כ המנ"ח במצוה רח"צ, דכל דמתקן ע"פ מנהגו של עולם, אף דאיסורא רביע עלי' לא מיקרי מקלקל, וכ"ש דבכה"ג דהוא תיקון אלא דהוא א"צ לזה, דלא מיקרי מקלקל.[[15]](#footnote-16)

**מקלקל בחבורה**

**תני ר' אבהו וכו' כל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר, א"ל וכו' חובל ומבעיר אינה משנה, ואת"ל משנה חובל בצריך לכלבו ומבעיר בצריך לאפרו,** בביאור הפלוגתא דר' אבהו ור' יוחנן נחלקו הראשונים, **א** התוס' כתבו בשם רשב"ם דר' אבהו ס"ל כר"ש דמקלקל בחבורה והבערה חייב, ור' יוחנן ס"ל כר' יהודה דמקלקל בחבורה והבערה פטור, והתוס' (בסוד"ה מה לי) הוכיחו כן גם מפירש"י,[[16]](#footnote-17) וכ"כ התורי"ד.

והתורי"ד הוסיף לפרש לפ"ז, דהא דא"ר יוחנן פוק תני לברא, הוא משום דתני לה בסתמא דמשמע דהכי הלכתא, וע"ז א"ל פוק תני לברא דלא הכי הלכתא אלא כסתם מתניתין, - וכתב עוד, דהא דקאמר ר' יוחנן ואת"ל משנה חובל בצריך לכלבו וכו', לא קאי אמתניתא דר' אבהו, דודאי דאיירי בקלקול בלא צורך, מדקתני דכל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר, והרי דחובל ומבעיר חייבין אף שהן מקלקלין, אלא קאי אמתניתין דפ' המניח דחובל בחבירו בשבת ומדליק גדישו בשבת פטור מן התשלומין משום דמתחייב מיתה, אף שהוא מקלקל, וע"ז קאמר ר' יוחנן דאיירי התם בחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו, וע"כ הוא חייב,[[17]](#footnote-18) ועד"ז כתב הראב"ד בב"ק ל"ד ב'.[[18]](#footnote-19)

**ב** התוס' כתבו דפליגי אליבא דר"ש דמקלקל בחבורה חייב, דלר' אבהו מחייב ר"ש אף במקלקל גמור, ולר' יוחנן לא מחייב ר"ש אלא היכא דאיכא קצת תיקון דצריך לכלבו ולאפרו, דגם במילה והבערה איכא קצת תיקון שהוא צורך מצוה, ועד"ז כתב הבעה"מ.

**ג** הרמב"ן כתב דטעמא דר' יוחנן הוא, דאף דמקלקל בחבורה והבערה חייב, מ"מ בעינן שיהיו מלאכה הצריכה לגופה, דמילה והבערה דבת כהן הוו מלאכה הצריכה לגופה, וע"כ כל שחובל ומבעיר להזיק ואין לו בגופה של מלאכה שום תשמיש פטור, ורק כשחובל וצריך לאפרו ומבעיר וצריך לכלבו חייב, דהויא מלאכה הצריכה לגופה, ועיי"ש שנסתפק בטעמא דר' אבהו אם הוא משום דס"ל דל"ב בחבורה והבערה מלאכה הצריכה לגופה, או הוא משום דס"ל דאף כשהוא מקלקל גמור חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, או דלא פליג על ר' יוחנן, ונתבאר להלן, וכ"כ הראב"ד בב"ק ל"ד ב',[[19]](#footnote-20) וכ"כ השטמ"ק שם בשם הרא"ה ותור"פ.[[20]](#footnote-21)

**ד** הר"ן כתב דטעמא דר' יוחנן הוא דלא ילפינן ממילה ומהבערת בת כהן לחייב, אלא כשהוא מתכוין לדבר, דבכה"ג מיקריא מלאכת מחשבת להיות חייב עלי', אבל כל שהוא מקלקל גמור מלאכה של שטות היא, וא"א שתהא קרוי' מלאכת מחשבת שיהא חייב עלי',[[21]](#footnote-22) ומשמעות דבריו דלא ילפינן לחייב בחבורה והבערה אף דאי"ז מלאכת מחשבת, אלא ילפינן דחבורה והבערה חשיבי, ואף כשהוא מקלקל חשבינן להו כמלאכת מחשבת,[[22]](#footnote-23) אך כל שהוא מקלקל גמור דא"א לחשבן כמלאכת מחשבת, משום דהוא מלאכה של שטות, פטור.

התוס' בב"ק ל"ה א' הק' דמ"ט דר' יוחנן דמקלקל גמור בחבורה פטור, הרי הא דמקלקל פטור הוא משום דבעינן מלאכת מחשבת, ובחבורה ל"ב מלאכת מחשבת, כמו שאמרו בכריתות י"ט ב' דאף מתעסק חייב בה, וכתבו לישב דאף דל"ב מלאכת מחשבת, מ"מ כיון דגמרינן ממילה ומהבערת בת כהן לא מחייבינן אלא דומיא דהנהו דל"ה מקלקל גמור אלא תיקון במקצת, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין, - ולכאו' מכוון דבריהם דאף דילפינן מהתם דבחבורה והבערה ל"ב מלאכת מחשבת מעליא, מ"מ כיון דהתם ל"ה מקלקל גמור, אין ללמוד מהתם לחייב אף במקלקל גמור דל"ה מלאכת מחשבת כלל,[[23]](#footnote-24) ולפ"ז צ"ל דהא דמדמינן דכ"ה דמקלקל בחבורה חייב ה"נ מתעסק בחבורה חייב, הוא משום דמתעסק אי"ז הפקעה גמורה ממלאכת מחשבת, וע"כ דמי למקלקל דחייב, וצ"ע.

**מלאכה שא"צ לגופה בחבורה**

בסנהדרין פ"ד ב' אמרו בהא דמותר ליטול את הקוץ בשבת, אף דיש לחוש דילמא חביל ולדעת ר"ש מקלקל בחבורה חייב, הוא משום דהו"ל משאצל"ג ולר"ש פטור עלי', ומבו' דאף דמקלקל בחבורה חייב, מ"מ בעינן שתהא המלאכה צריכה לגופה, וכן הוכיחו הרמב"ן והר"ן מסוגיית הגמ' לעיל ע"ה א' ולקמן קכ"א ב', וכן הוכיחו התוס' בסנהדרין שם מסוגיית הגמ' בכריתות כ' ב' דבהבערה בעינן שתהא המלאכה צריכה לגופה, והתוס' וש"ר הק' דא"כ מ"ט מחייב ר' אבהו בחובל ומבעיר חייב אף דא"צ לכלבו ולאפרו והו"ל משאצל"ג, והרמב"ן כתב לדון דבאמת לא פליג ר' אבהו על ר' יוחנן דאינו חייב אלא בצריך לכלבו ולאפרו, דהו"ל מלאכה הצריכה לגופה, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' בסוגיין ובסנהדרין שם ובב"ק ל"ד ב' כתבו דמשכח"ל מקלקל גמור דהוי מלאכה הצריכה לגופה, והוא בחובל ומבעיר באיסוה"נ דסבר שיכול ליתן לכלבו ולבשל בו קדירה,[[24]](#footnote-25) והתור"פ בב"ק ל"ד ב' כתב דבזה הוא דפליגי ר' אבהו ור' יוחנן, (ונתבאר לעיל בהערה), - ועמש"נ במ"מ לעניני משאצל"ג דף מס' 1 בסופו בהך מילתא אם כה"ג חשיב כמלאכה הצריכה לגופה.

**ב** התוס' בב"ק ל"ד ב' בתי' קמא כתבו דסוגיית הגמ' בסנהדרין אתיא כר' יוחנן דאין חובל ומבעיר חייב אלא בצריך לכלבו ולאפרו דהו"ל מלאכה הצריכה לגופה, אך לר' אבהו מחייב ר"ש בחבורה והבערה אף דהוי משאצל"ג, וכ"כ התוס' תלמיד ר"ת שם והתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין בתי' קמא,[[25]](#footnote-26) וכ"כ השטמ"ק בב"ק שם בשם הרא"ה.

**ג** הרמב"ן כתב די"ל עוד דאף דאין חובל ומבעיר חייב אלא במלאכה הצריכה לגופה, ומשו"ה פטור הנוטל את הקוץ דמתכוין לקוץ ולא לחבורה, מ"מ בחובל בחבירו כיון שהוא מתכוין לאותו הקלקול ולא לדבר אחר וקלקול בחובל חייב, מיקרי מלאכה הצריכה לגופה, שהרי הוא צריך לקלקול והתורה עשתה מקלקל כמתקן בחבורה, ודמי לחופר גומא כדי שיכשלו בה בנ"א, דמיקרי מלאכה הצריכה לגופה, אלא דפטור משום מקלקל, וע"כ בחובל דמקלקל חייב, שפיר הוא חייב בכה"ג דחובל בחבירו כדי להזיק.

התוס' לעיל ע"ה א' ד"ה טפי ניח"ל הק' בהא דמודה ר"ש במשאצל"ג בחבורה דפטור, דכיון דפטורא דמשאצל"ג הוא משום מלאכת מחשבת, א"כ בחבורה דל"ב מלאכת מחשבת, מ"ט אינו חייב במשאצל"ג, - והתוס' ביומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ כתבו דפטורא דמשאצל"ג אי"ז משום דל"ה מלאכת מחשבת, אלא הוא משום דילפינן ממשכן, וע"כ אף בחבורה ובהבערה בעינן מלאכה הצריכה לגופה, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסנהדרין פ"ה א' ד"ה ור"ש.

והרמב"ן בסוגיין כתב דאף דפטורא דמשאצל"ג הוא משום מלאכת מחשבת, מ"מ גם בחבורה והבערה בעינן מלאכה הצריכה לגופה, משום דאין לך בהן אלא חידושן בלבד, דל"ב בהו תיקון כלל, אבל מלאכה הצריכה לגופה בעי, וכ"כ השטמ"ק בב"ק ל"ד ב' בשם הרא"ה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה שאמרו בכריתות י"ט ב' דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב הוא דלא כר' יוחנן, (והיינו דלר' יוחנן דלא ילפינן מקרא דל"ב כלל מלאכת מחשבת בחבורה והבערה, ואין לך בו אלא חידושו, וע"כ בעינן שתהא המלאכה צריכה לגופה, ה"נ יש לפטור במתעסק),[[26]](#footnote-27) ועמש"כ בזה המהר"ל לעיל ע"ה א'.

ב' אדר פ'

דף מס' 2

**מקלקל בחבורה**

**ק"ו א'** **-** **מתניתין ר' יהודה ברייתא ר"ש,** בפי' ר"ח נקט דהוא פלוגתא בפנ"ע דפליגי ר' יהודה ור"ש במקלקל בחבורה, והכי קים להו דפליגי בה ר' יהודה ור"ש, וכ"כ הבה"ג במכילתין, וכ"כ התוס' בסוגיין בסוד"ה מה לי דקבלה היתה בידם דפליגי בה ר' יהודה ור"ש, וכ"כ המאירי בשם חכמי ההר, ועד"ז כתבו התוס' בסנהדרין פ"ד ב' ד"ה מאן שמעת לי',[[27]](#footnote-28) וכ"ה מבו' בד' התוס' בכריתות כ' ב' סוד"ה כגון שכתבו בדעת ר"א ב"ר צדוק דס"ל כר' יהודה דמחייב במשאצל"ג וכר"ש דמחייב במקלקל בחבורה.[[28]](#footnote-29)

אך דעת רש"י וש"ר דפלוגתא דר' יהודה ור"ש במקלקל בחבורה, תליא בפלוגתייהו בדין משאצל"ג, דר' יהודה לטעמי' דמשאצל"ג חייב, ס"ל דמקלקל בחבורה פטור, ור"ש לטעמי' דמשאצל"ג פטור, ס"ל דמקלקל בחבורה חייב, ובביאור הא דתלי זב"ז נחלקו הראשונים.

**דעת רש"י**

בפירש"י כתב דהא דתלי דין מקלקל בחבורה בפלוגתא דמשאצל"ג, הוא משום דלר' יהודה דס"ל דמשאצל"ג חייב, משכח"ל חיובא דחובל ומבעיר בצריך לכלבו ולאפרו, דאע"פ דמקלקל הוא אצל מלאכה עצמה מתקן הוא אצל אחרים, ולר' יהודה הוי מלאכה משום תיקון אחירם, אך לר"ש דמשאצל"ג פטור, אין לך חובל ומבעיר שאינו מקלקל, דאף מבעיר עצים לקדירתו מקלקל הוא אצל עצים, ומה שהוא מתקן אצל אחרים ל"מ דהו"ל משאצל"ג, ובע"כ דמקלקל בחבורה והבערה חייב.

והרמב"ן פירש בד' רש"י דטעם פלוגתת ר' יהודה ור"ש אם מצינו למילף ממילה והבערת בת כהן דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, הוא לטעמייהו בדין משאצל"ג, דפליגי אם מהני תיקון חוץ מגופה של מלאכה לחשבו כמתקן, והק' על מש"כ רש"י דלר"ש אין לך חובל ומבעיר שאינו מקלקל וכו', שהרי בגמ' מפורש שאין טעמו של ר"ש מהבערה סתם אלא מהבערה דבת כהן ולא מחבלה דשוחט אלא ממילה.[[29]](#footnote-30)

ובתו"ד המהר"ם שיף בסנהדרין פ"ד ב' מבו' לפרש בד' רש"י, דלעולם עיקר פלוגתא דר' יהודה ור"ש במקלקל בחבורה ובהבערה, היא פלוגתא בפנ"ע אם מצינו למילף ממילה ומהבערת בת כהן דמקלקל חייב, דר' יהודה ס"ל דתיקון גברא חשיב כתיקון ובישול הפתילה חשיב כתיקון, וליכא למילף מינה דמקלקל חייב, ור"ש ס"ל דלא חשיבי כתיקון ואיכא למילף מינה דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, אלא דהמקור דס"ל לר"ש כן, הוא משום דלדידי' דמשאצל"ג פטור עלי' כל חובל ומבעיר הוו מקלקל, הרי בע"כ דהא דחובל ומבעיר חייב, דלא מצינו דפליג ר"ש אחיובא דחובל ומבעיר, הוא משום דס"ל דיש ללמוד ממילה ומהבערת בת כהן דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, ובע"כ דס"ל דתיקון גברא ובישול פתילה לא חשיבי כתיקון, אך ר' יהודה דס"ל דסתם חובל ומבעיר הוו תיקון, י"ל דמקלקל בחבורה ובהבערה פטור, וס"ל דאין ללמוד ממילה והבערת בת כהן לחייב בהן במקלקל, משום דס"ל דחשיבי כתיקון,[[30]](#footnote-31) ועד"ז כתב בחי' חת"ס החדש בסוגיין, עיי"ש.

התוס' בסנהדרין פ"ד ב' נקטו דלפמש"כ רש"י דכל חובל ומבעיר הוי משאצל"ג, בע"כ דמחייב ר"ש בחובל ומבעיר אף במשאצל"ג,[[31]](#footnote-32) וכ"כ התורי"ד בסוגיין דאע"ג דבעלמא אמר ר"ש דמשאצל"ג פטור עלי', הכא מודה דחייב דגזירת מלך היא, והק' ע"ז מסוגיית הגמ' שם ובכריתות כ' ב' דאף בחבורה והבערה בעינן שתהא המלאכה צריכה לגופה, וכן הק' הרמב"ן והריטב"א והר"ן בסוגיין,[[32]](#footnote-33) ועמש"כ בזה המהרש"א בסוגיין, ומש"כ המגיני שלמה על דבריו.

אך בפירש"י בסנהדרין שם כתב דלא מחייב ר"ש במקלקל בחבורה אלא במתכוין לכך דהוי צריך לחבלה, אבל הנוטל קוץ א"צ לחבלה וברצונו לא יחבל, ומבו' דבמקלקל בחבורה חשיב שפיר כמלאכה הצריכה לגופה, כיון שנתכוין לכך והוא צריך לחבלה.

והמגיני שלמה בסוגיין כתב בדעת רש"י, דאף דחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו הוי משאצל"ג, משום דהקלקול הוא המלאכה והקלקול אינו צריך לו, מ"מ כל דהקלקול עצמו צריך לו כחובל בחמתו וכיו"ב, חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, וחייב, וזה כמש"כ הרמב"ן די"ל דלר' אבהו דמקלקל בחבורה והבערה חייב, חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, משום דהוא מתכוין לאותו הקלקול והוא צריך לו, וכ"כ הפנים מאירות בב"ק ל"ד ב',[[33]](#footnote-34) - וי"ל עוד, דאף חובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו חשיבי כמלאכה הצריכה לגופה, כיון שהוא מתכוין לחבול ולהבעיר, ולרש"י לטעמי' בדינא דמשאצל"ג, הרי כל שהוא מתכוין למלאכה בגונא דבאה לו ברצונו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה,[[34]](#footnote-35) ול"ד לנוטל קוץ דאינו מתכוין כלל לחבלה וברצונו לא באה לו, וגם ל"ד להריגת מזיקין דברצונו לא באה לו,[[35]](#footnote-36) - ועמש"כ בחי' חת"ס החדש ביומא ל"ד ב' עמ' ס'.

בעיקר מש"כ רש"י דכל מבעיר הוי כמקלקל כיון דמקלקל הוא אצל עצים, ומה שהוא מתקן אצל אחרים ל"מ, דהוי כמשאצל"ג, הק' הרמב"ן והר"ן דהרי גופה של אש צריך לו, ואף שאינו נהנה בה עצמה אלא במה שמתבשל בה, ל"ה כמקלקל, וחשיב כמלאכה הצריכה לגופה,[[36]](#footnote-37) ודמי לחורש ותולדותי' דאין הנאתן בעצמן ממש, וחשיב כמלאכה הצריכה לגופה, ובמ"מ למלאכת מבעיר נתבאר דפליגי בעיקר מלאכת מבעיר, דרש"י ס"ל דעיקר המלאכה היא בכילוי הדבר המתבער, וע"כ הוא דמבעיר חשיב כמקלקל, משום דכילוי העצים הוא קלקול, וע"כ אף שהוא נהנה ממה שמתבשל בה, מ"מ לדעת ר"ש חשיב כמקלקל, ול"ד לחורש ותולדותי', והרמב"ן והר"ן דס"ל דעיקר המלאכה היא ביצירת האש, וע"כ כיון שגופה של אש צריך לו ל"ה כמקלקל.[[37]](#footnote-38)

**דעת הבעה"מ וש"ר**

הבעה"מ כתב דהא דתליא דין מקלקל בחבורה בפלוגתא דמשאצל"ג, הוא משום דמילה והבערת בת כהן הוו קלקול, ותיקון המצוה שיש בהן הוא חוץ לגופן, ולר"ש דמשאצל"ג פטור עלי' ל"מ התיקון שיש בהן חוץ לגופן, דהו"ל כמשאצל"ג, וע"כ לדידי' יש ללמוד ממילה ומהבערת בת כהן דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, אך לר' יהודה דמשאצל"ג חייב עלי', מהני התיקון שיש במילה ובהבערת בת כהן לחשבן כמתקן, וליכא למילף מינה דמקלקל חייב, ועד"ז כתבו הרמב"ן והר"ן בסוגיין והרשב"א בב"ק ל"ד ב'.[[38]](#footnote-39)

ואמנם נחלקו בזה אם מילה והבערת בת כהן חשיבי כמלאכה הצריכה לגופה, וג' דעות בדבר, **א** הבעה"מ כתב דמילה שהיא לדחות הערלה מן הבשר חשיבא כמשאצל"ג, דדמי למוציא את המת לקברו ומוציא כזית מן הנבילה וכיו"ב דכיון שאין כונתו אלא לדחותן מעליו הוו משאצל"ג, וה"נ הבערת בת כהן כיון שאין כונתו בהבערה אלא לדחותה ולבער אותה מן הכלל הו"ל משאצל"ג.

ולכאו' לפ"ז הדין נותן דמחייב ר"ש בחובל ומבעיר אף במשאצל"ג, כיון דמילה והבערת בת כהן הוו משאצל"ג, ואפ"ה איצטריך קרא למישרי מילה, ואסר רחמנא הבערת בת כהן, אך הבעה"מ גופי' כתב בסו"ד דבחובל ומבעיר שא"צ לגופן אלא לדחות נזק מעליו פטור לר"ש, והביא למה שאמרו לקמן קכ"א ב' בהריגת מזיקין דלר"ש הו"ל משאצל"ג ופטור, וצ"ע.[[39]](#footnote-40)

**ב** הרמב"ן כתב דמילה חשיבא כמלאכה הצריכה לגופה, כיון דהוא צריך שיהא אדם זה מהול,[[40]](#footnote-41) ודמי לנוטל צפרניו או שערו בכלי דחייב משום תולדה דגוזז אף דא"צ לגוף הצפרנים והשער,[[41]](#footnote-42) והבערת בת כהן חשיבא כמלאכה הצריכה לגופה, כיון דמדליק האש לבשל בו פתילה, דדמי למדליק את האור להתחמם בו ומדליק נר להשתמש לאורו, אלא דצורך זה עצמו חשיב כקלקול בגופו, כיון דהנימול נשאר חבול וחולה, וגם בהבערת בת כהן אין לאדם הנאה ממנה, ותיקון המצוה אינו מגופה של מלאכה.

והר"ן תמה ע"ז דארכבה אתרי ריכשי, דאם צורך דמצוה אינו מגופה של מלאכה, א"כ מ"ט מילה חשיבא כמלאכה הצריכה לגופה משום דהוא צריך שיהא מהול, הרי א"צ להיות מהול אלא כדי לקיים מצות בוראו, וצורך זה אינו מגופה של מלאכה.[[42]](#footnote-43)

**ג** הר"ן כתב דלעולם במילה והבערת בת כהן חשיב דליכא צורך בגופן, ואפ"ה לי"ב לפטורא דמשאצל"ג, דפטורא דמשאצל"ג הוא משום דהמלאכה טפילה לאותו צורך שאינו מגופה, אך במילה והבערת בת כהן דאין התיקון שאינו מגופה של מלאכה נמשך ויוצא מעצמו שלא מלאכה מגופה, אלא מחמת מקרא שציותה התורה בכך, אין המלאכה טפילה לו, ול"ד להורג את הנחש כדי שלא ישכנו וחובל כדי ליטול את הקוץ, דתיקונים הללו יוצאין מעצמן של מלאכות ואינו מגופן, וראויות מלאכות הללו להתבטל ולהיותן טפילה לאותן תיקונין שהן נעשות בשבילן כפי מנהגו של עולם,[[43]](#footnote-44) ומ"מ שפיר תלי דין מקלקל בחבורה בפלוגתא דמשאצל"ג, משום דלר"ש דמשאצל"ג פטור עלי', א"א לחשבו כמתקן מכח התיקון שאינו מגופה, דלדידי' הרי כל שאתה מוסיף תיקון בדבר שאינו מגופה של מלאכה, אי אתה מוסיף חיוב במלאכה אלא אדרבה אתה מוסיף בה פטור.[[44]](#footnote-45)

ו' אדר פ'

דף מס' 3

**ק"ו א'** **-** **מדאיצטריך קרא למישרי מילה הא חובל בעלמא חייב,** החת"ס בכתובות ה' ב' עמד בזה דהיאך ילפינן מינה דמקלקל בחבורה חייב, הרי התולש מבע"ח חייב משום תולש, כמש"כ הט"ז בסו"ס של"ו, וכן חייב משום גוזז, כמש"כ כן השטמ"ק בכתובות שם, וא"כ הרי י"ל דהא דחייב במקלקל, הוא משום דמקלקל בתולש או בגוזז חייב,[[45]](#footnote-46) וכתב להוכיח מזה דהא דילפינן דמקלקל בחבורה חייב, לאו היינו דבמלאכת נטילת נשמה חייב המקלקל, אלא היינו דבמלאכה הנעשית ע"י חבורה חייב המקלקל, בין אם האיסור בזה הוא משום נטילת נשמה או משום תולש או משום גוזז,[[46]](#footnote-47) וכ"כ בחי' חת"ס החדש בסוגיין.[[47]](#footnote-48)

והחת"ס כתב לפ"ז, דאף לדעת הרמב"ם דחובל חייב משום מפרק, מ"מ הא דמקלקל בחבורה חייב אי"ז במלאכת מפרק, אלא בעשיית חבורה, ובפשוטו מוכח כן ממה שאמרו בפסחים ע"ג א' בשוחט שלא לאוכליו דתליא בדין מקלקל בחבורה, אף דחיובא דשוחט הוא משום נטילת נשמה.[[48]](#footnote-49)

אך הישועות יעקב בסימן שט"ז סוסק"ו נקט לדעת הרמב"ם דהא דמקלקל בחבורה חייב, הוא רק בחיובא דחובל משום מפרק, ובסימן ש"כ ריש סק"ח נקט לפ"ז לדעת הרמב"ם, דאף בסחיטת פירות יש לחייב במקלקל, וכ"כ האג"ט דש סקי"ז אות י"ז.

**כלאחר יד בחבורה ובדישה**

\*האג"ט שם אות נ"ו נ"ז כתב דלמ"ד דמקלקל בחבורה חייב, ה"נ כלאחר יד בחבורה חייב, לדעת כמה מרבוותא דפטורא דכלאח"י הוא משום מלאכת מחשבת, ונתבאר במקומו,[[49]](#footnote-50) - ושם אות ל"ד בהג"ה כתב לפ"ז דלדעת הרמב"ם דחיובא דחובל הוא משום מפרק, דלדידי' היינו דבמלאכת דישה חייב המקלקל, וכמש"כ שם באות י"ז, הרי דה"נ חייבין במלאכת דישה כלאח"י, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

אך עיי"ש שכתב די"ל דכלאח"י גרע ממקלקל, כמבו' בסוגיית הגמ' בכתובות ל"א ב' דהעושה מלאכה בשבת כלאח"י אינו פטור מן התשלומין, ול"ד למקלקל דדעת רש"י בב"ק ל"ה א' דפטור מן התשלומין, וע"כ אף דמקלקל בחבורה חייב, מ"מ כלאח"י בחבורה פטור.

**גדר מלאכת נטילת נשמה במילה ובהוצאת דם**

הבעה"מ כתב דהא דלדעת ר"ש ל"מ הא דהמילה הויא תיקון בנימול, הוא משום דעיקר החבלה היא בערלה ואין שם שום תיקון אלא קלקול, והתיקון שהוא באיש ל"מ לר"ש דהו"ל כמשאצל"ג, ומבו' דבדבריו דעיקר המלאכה במילה נעשית בערלה, ואינה נעשית בגוף האדם, - והאבנ"ז בסו"ס קצ"ח עמד בזה ממש"כ הבעה"מ גופי' דהא דפטר ר' יהודה בחובל וצריך לכלבו, הוא משום דקלקולו בבהמה שהחבורה בה, ואע"פ שיש לו תיקון בדם, אין החבלה בדם אלא בבשר, והרי דהמלאכה בחבורה נעשית בגוף הבהמה ואינה נעשית בדם.

ועיי"ש שכתב לישב דאיכא תרי גווני דחבלה, דבמילה שנוטל מקצת בשר מהחי, חייב משום דמה לי קטלה כולה מה לי קטלה פלגא, שהרי המית אותו מקצת שחתך, ובכה"ג נעשית החבלה בערלה שהמית אותה,[[50]](#footnote-51) אך כשלא חתך מן הבשר אלא שהוציא דם, חייב משום דהדם הוא הנפש וחשיב כנטילת נשמה מן הבהמה, ובכה"ג נעשית החבלה בבהמה שנטל מקצת נשמתה,[[51]](#footnote-52) - וכ"כ בחי' הגרנ"ט בכתובות סו"ס כ"ג דבמילה הוי החבלה במה שממית את הערלה, וכתב לדמותו למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דהושיט ידו למעי בהמה ודלדל עובר שבמעי' חייב, הוא משום נטילת נשמת העובר.[[52]](#footnote-53)

וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בסוגיין דבמילה עיקר המלאכה נעשית בהערלה, והוצרך לפרש דאפ"ה מהני הא דצריך שיהא אדם זה מהול לחשבו כמלאכה הצריכה לגופה, ובחובל עיקר המלאכה נעשית בנחבל, והוצרך לפרש דאפ"ה מהני הא דצריך לדם לחשבו כמלאכה הצריכה לגופה.

**מלאכת הבערה שבהבערת בת כהן**

**ומדאסר רחמנא הבערה גבי בת כהן ש"מ מבעיר בעלמא חייב,** הבעה"מ כתב דהא דלדעת ר"ש ל"מ הא דההבערה מועלת לבער אותה מישראל, הוא משום דעיקר ההבערה שהיא בבת כהן אין בה לעצמה אלא קלקול, ומבו' דמלאכת הבערה בשריפת בת כהן, היא בהבערת הבת כהן עצמה ע"י נתינת האבר לתוך גופה, ונתחדש בזה, דאף דאין בני מעי' נעשין גחלת, אלא שהן נחמרין ע"י האבר, כדתנן בסנהדרין נ"ב א' ויורדת לתוך מעיו וחומרת את בני מעיו, מ"מ חשבינן לה כהבערה,[[53]](#footnote-54) - ויש ללמוד מזה דס"ל דמלאכת הבערה אינה ביצירת האש, אלא בכילוי הדבר ע"י האש.[[54]](#footnote-55)

אך הרשב"א ביבמות ו' ב' כתב דמלאכת הבערה בשריפת בת כהן היא בהבערת האש לצורך בישול הפתילה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והריטב"א שם, - וי"ל דהוא משום דס"ל דמלאכת הבערה היא ביצירת האש, וכיון דבשריפת הבת כהן אין בני מעי' נעשין גחלת, לי"ב משום מבעיר, וכ"כ האבנ"ז בסימן רכ"ט סק"א דבכה"ג ליכא משום מבעיר.

**בטעם האיסור במילה בשבת לר' יהודה**

**מה לי לתקן מילה מה לי לתקן כלי,** בפירש"י כתב דהא נמי מתקן גברא הוא ויש מלאכה בתיקון זה, והתרוה"ד בסימן רס"ה כתב בדעתו, דהא דהמילה חשיבא תיקון אי"ז משום קיום המצוה,[[55]](#footnote-56) אלא משום דעי"ז נעשה התינוק ישראל שלם, ודמי לממעט ענבי ההדס דחשיב כתיקון מנא, אע"פ שאין מיעוט זה מוריד ומעלה להדס אלא דעי"ז מתכשר הלולב, ועד"ז כתב הבעה"מ דהמילה היא תיקון האיש, ובסו"ד הביא מה שאמרו במדרש דמה תאנה אין בה פסול אלא עוקץ, אף אבותיכם ל"ה בהן פסול אלא הערלה בלבד, ועד"ז כתב הרשב"א דהא דמילה הויא תיקון הוא משום שמתקנו לתרומה ולקדשים ולאכילת פסחים, וכ"כ הריטב"א והמאירי.

אך בד' התוס' לעיל ק"ה ב' ד"ה הא ר' יהודה מבו' דהא דמילה הויא תיקון הוא משום תיקון המצוה, וכ"כ התרוה"ד שם בדעתם, וכ"כ הרמב"ן, וכתב דאין לפרש דמשוי לי' תיקון גמור דגופו, דא"כ מנ"ל דר"ש לא חשיב לי' תיקון דגופו, וא"כ ליכא למילף מינה דמקלקל בחבורה חייב.[[56]](#footnote-57)

המרכה"מ בפ"א משבת ה"א ד"ה ובזה תבין כתב דלדעת ר' יהודה דהאיסור במילה הוא משום תיקון גברא לפירש"י ודעימי', היינו דאף דלי"ב משום חובל כיון דא"צ להערלה הנחתכת, מ"מ חייב על תיקון המילה הנשארת משום מכה בפטיש, דענין מכה בפטיש הוא שמסיר הדבר ומתקן הנשאר, וכ"כ המגן אבות והחת"ס.

אך המנ"ח במוסך השבת מכה בפטיש סק"ג כתב דאין לחייב בזה משום מכה בפטיש, דלא חשיב כגמר מלאכה אלא כשהוא כן בדרך העולם, אך כל שאינו אלא משום מצוה ל"ה כמכה בפטיש, ומה שאמרו הכא דמה לי לתקן מילה, היינו דמה"ט הוא חייב משום חובל, כיון דהוא מתקן מילה ול"ה מקלקל.[[57]](#footnote-58)

בד' התוס' בד"ה דאיצטריך ולעיל ק"ה ב' סוד"ה הא מבו' דבמילה חשיב דתיקון המצוה אינו בשעת הקלקול, ובטעמא דמילתא כתב הראבי"ה בסימן קצ"ד דהוא משום דאין תיקונו עד שיגמור לגמרי שהרי חוזר על ציצים המעכבין את המילה ובתחילת המילה נעשית החבורה,[[58]](#footnote-59) - אך התוס' הרא"ש לעיל בסוגיין כתב דהוא משום דאין כאן תיקון אלא לצורך מצוה, וחשיב כאילו התיקון בא לאחר מכאן, וצ"ב.

בד' התרוה"ד שם מבו' דלדעת רש"י דתיקון דמילה הוא משום דעי"ז נעשה לישראל שלם, ליכא למיתי עלה משום תיקון המצוה, דזה לא חשיב תיקון אף לר' יהודה, ועיי"ש במש"כ לפ"ז בטעם הסוברים דיש למול בשבת ע"י אחר, - אך בד' הריטב"א מבו' דלעולם לר' יהודה סגי בתיקון המצוה לחשבו כתיקון, אלא לרבותא נקט דיש במילה תיקון בגופו.

ולמש"כ התרוה"ד דלדעת רש"י לא סגי בתיקון המצוה לחשבו כמתקן, צ"ע ממש"כ בפירש"י לעיל ק"ה ב' ד"ה הא במת דידי' דהא דהקורע על מתו חשיב כמתקן, הוא משום דחייב לקרוע עליו וקריעה דידי' לאו קלקול היא אלא תיקון, והרי דסגי בתיקון דמצוה לחשבו כמתקן, - ושמא י"ל למש"כ התוס' לעיל ק"ה ב' סוד"ה הא דשאני קורע על מתו דהתיקון הוא בשעת הקלקול, וע"כ חשיב כמתקן, ומשא"כ במילה דאין התיקון בשעת הקלקול, וכמש"כ הראבי"ה דהוא משום דאין תיקונו עד שיגמור לגמרי וכבר בתחילת המילה נעשית החבורה, וע"כ לא חשיב כמתקן.[[59]](#footnote-60)

**בטעם האיסור בהבערת בת כהן לר' יהודה**

**מה לי לבשל פתילה וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דדרך בישול הוא זה וחייב על הבישול שאינו מקלקל האבר בבישולו אלא מתקן וצורף, ומשמעות דבריו דאין האיסור בזה משום מלאכת הבערה אלא משום מלאכת בישול, וזהו שכתב דדרך בישול הוא זה וחייב על הבישול, ומדמי לה לבישול סמנין שהי' במשכן, וכ"כ המאירי בשם י"מ,[[60]](#footnote-61) - אך המאירי כתב דכיון דבישול פתילה הוי תיקון, ע"כ חייב על ההבערה שהיא לצורך תיקון הפתילה.[[61]](#footnote-62)

התוס' ותוס' הרא"ש נחלקו על פירש"י ופירשו דהא דבישול פתילה חשיבא כמתקן, הוא משום דשריפת הבת כהן עצמה חשיבא כתיקון,[[62]](#footnote-63) דאם השריפה עצמה ל"ה חשיבא כתיקון, ל"ה אסרינן משום בישול פתילה אע"פ שמתקנת בכך, דדמי למוציא כיס לקבל בו זיבה דחשיב כמשאצל"ג, (והתוס' הרא"ש לעיל מינה כתב דלא אסרה תורה אלא בישול שעושה כדי לתקן דבר אחר כמו בישול סממנין לצבוע בו את הבגד), והוכיחו כן, דאי נימא כפירש"י דהחיוב בבישול פתילה הוא משום דמתקנה ע"י הבישול, א"כ מנ"ל דשאר מיתות בי"ד לא דחו שבת, אף דלי"ב לתיקון זה, ועוד דמנ"ל דשריפת בת כהן אינה דוחה שבת כשהיתה הפתילה מתוקנת מער"ש.[[63]](#footnote-64)

לפירש"י מתפרש הא דקאמר רב אשי דמה לי לבשל פתילה מה לי לבשל סממנין, כמש"כ המאירי דאף דפתילת האבר מתקשה וחוזרת כמו שהיתה, אפ"ה הוי בישול, כמו שאמרו לעיל ע"ד ב', וכ"כ הריטב"א ביבמות ו' ב', - אך לדעת התוס' הוא מתפרש דכ"ה דבישול סממנין לצורך צביעה חשיב תיקון, ה"נ בישול פתילה לצורך שריפת בת כהן.[[64]](#footnote-65)

לדעת רש"י דלר' יהודה הוי האיסור בהבערת בת כהן משום בישול הפתילה שהוא בישול גמור וחשיב כמתקן, דמתקן האבר בבישולו, צ"ע דא"כ מ"ט תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש במשאצל"ג, הרי התיקון בבישול הפתילה הוא בגוף הפתילה, ואי"ז תיקון חוץ לגופה של מלאכה.

וצ"ל כמש"נ בדף מס' 10 מד' המהר"ם שיף והחת"ס, דעיקר פלוגתא דר' יהודה ור"ש היא בעיקר הך מילתא דתיקון גברא ובישול הפתילה חשיבי כתיקון, והא דתלינן לה בדין משאצל"ג, הוא משום דלר"ש דמשאצל"ג פטור, בע"כ דהא דחובל ומבעיר חייב, אף דכל חובל ומבעיר הוי כמקלקל, הוא משום דס"ל דילפינן ממילה ומהבערת בת כהן דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, ובע"כ דס"ל דתיקון גברא ובישול פתילה לא חשיבי כתיקון.

**תיקון דמצוה**

בעיקר דין תיקון מצוה דלר"ש לא חשיב כתיקון, ולמש"כ התרוה"ד בדעת רש"י גם לר' יהודה לא חשיב כתיקון, יש להעיר מכ"ד, **א** הרשב"א הק' דכיון דקיום מצוה לא חשיב כתיקון בגופו של דבר, ומה"ט ס"ל לר"ש דמילה והבערת בת כהן חשיבי כמקלקל, א"כ קבורת מת מצוה תדחה שבת, וכתב דאה"נ דלר"ש היא דוחה שבת, ועמש"כ בזה הריטב"א, ובאו הדברים משובשים בדפוס. - **ב** בחי' הגרע"א הק' דמ"ט בעינן קרא דחלבי שבת קריבין ביוהכ"פ, הרי הו"ל כקלקול, וכתב די"ל דאכילת מזבח שמה אכילה, וע"כ צורך אכילת מזבח הוי תיקון כמו צורך אכילת הדיוט. - **ג** הגרע"א הק' בהא דילפינן מקרא בנותר ליתן לו בקר שני לשריפתו דאין שריפת נותר דוחה יו"ט, הרי הו"ל מקלקל,[[65]](#footnote-66) וכתב לישב דדוקא בבת כהן ובמילה דהוו מעשי קלקול, ל"מ תיקון המצוה, אך בנותר דבלא"ה הוא אסור בהנאה ושריפתו ל"ה קלקול, שפיר מיקרי תיקון בשביל המצוה,[[66]](#footnote-67) וכתב לפ"ז לישב גם להא דבעינן קרא דחלבי שבת קריבין ביוהכ"פ, ועוד, דכיון דאפרן מותר, הוי תיקון בשריפתן ליהנות מאפרן, דכיון דהן אסורין בהנאה ואפרן מותר הוי תיקון.

**הכרעת ההלכה בדין מקלקל בחבורה**

לדעת רש"י ודעימי' דהפלוגתא דמקלקל בחבורה תליא בהפלוגתא דמשאצל"ג, הרי דלפ"מ דקי"ל כר"ש דמשאצל"ג פטור עלי', קי"ל נמי כר"ש דמקלקל בחבורה חייב, וכ"כ הרמב"ן לקמן קנ"ז א' דקי"ל בזה כר"ש, ולדעת הפוסקים כר' יהודה דמשאצל"ג חייב עלי', קי"ל דמקלקל בחבורה פטור.[[67]](#footnote-68)

אך לדעת התוס' ודעימייהו דהפלוגתא דמקלקל בחבורה לא תליא בהפלוגתא דמשאצל"ג, נחלקו בהכרעת ההלכה בדין מקלקל בחבורה, דבד' הרמב"ם בפ"א משבת הי"ז ופ"ח ה"ז ופי"ב ה"א מבו' דקי"ל כר' יהודה דפטור, ואך דס"ל דחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו חייב אף לר' יהודה, וכ"כ הריא"ז בפירקין, וכ"כ הרמ"ך בפי"ב משבת ה"א, - אך התרוה"ד בסימן רס"ה דקדק מד' התוס' בסוגיין ד"ה דאמר רב אשי דס"ל דקי"ל כר"ש, והביא מד' ההג"א בפ"ק דכתובות סימן י' שנסתפק אם קי"ל כר' יהודה או כר"ש.

**דין תיקון שאינה בגופה של מלאכה**

הפר"ח ביו"ד סימן קי"ח סקי"ח כתב דקריעת החותם שע"ג התנור אסורה מדאורייתא, דאי"ז מקלקל אלא מתקן, וכתב ללמוד לזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ובריש פי"ב לענין חובל ומבעיר דבכה"ג הו"ל כמתקן, וכתב דה"נ אסור מדאורייתא לקרוע אגרת חתומה, משום דאין כונתו לקלקל אלא לתקן כדי לפתוח האגרת.

ובתשו' חכם צבי סו"ס ל"ט נחלק ע"ז וכתב דלי"ב איסור דאורייתא, וכתב דדן בזה עם הפר"ח כשהי' עמו ושתק לו, וכ"כ הטל אורות במלאכת קורע ובמלאכת מוחק דבהני גווני הוי כתיקון שאינו בגופה של מלאכה דלר"ש לא חשיב תיקון, והרמב"ם שחייב בזה, הוא לטעמי' דקי"ל כר' יהודה דמשאצל"ג חייב עלי', ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ רש"י וש"ר לקמן קמ"ו א' דשבירת חבית לצורך הוצאת האוכלין שבתוכה חשיב כמקלקל,[[68]](#footnote-69) - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ש"מ סי"ג ד"ה הנייר.[[69]](#footnote-70)

1. והאחיעזר בח"ב סימן ה' סוסק"ז כתב בדין קורע שלא ע"מ לפטור, דלדעת הסוברים דפטורו אינו משום מקלקל, אלא משום דאי"ז מלאכה כלל, עכ"פ למ"ד דמלאכה שא"צ לגופה פטור עלי', ל"ה מלאכה כלל, ואי"ז פוטר מן התשלומין, ול"ד למקלקל דלדעת רש"י פטור מן התשלומין דשאני מקלקל דפטורו הוא משום מלאכת מחשבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והרשב"א בב"ק ל"ד ב' כתב דהוא משום דחובל וצריך לאפרו ומבעיר וצריך לכלבו, אי"ז תיקון גמור והקלקול רבה על התיקון, ומשמעות דבריו דלא תלי במה שאין דרך לעשות כן, אלא כל שהקלקול רבה על התיקון חשיב כמקלקל, ולפ"ז צ"ל דבכל הני דוכתי שהביאו הראשונים דאף דהקלקול רבה על התיקון לא חשיב כמקלקל, הוא משום דהוי התיקון בגוף הדבר, וכמש"כ הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. והבעה"מ בסוגיין כתב ג"כ להך מילתא דכל שהתיקון הוא בגוף הבהמה החבולה חייב אף בתיקון כ"ש, והוכיח כן ממה שאמרו בפסחים ע"ג א' בשחטו שלא לאוכליו דתיקן דאם עלו לא ירדו, וכ"כ הרשב"א בב"ק ל"ד ב' והוכיח כן ממה שאמרו שם בשוחט חטאת בחוץ לע"ז דתיקן להוציאה מידי נבילה, - ואמנם הנה בד' התוס' משמע שלא חילקו בזה, וצ"ע לדידהו מהני גווני דחשיב כתיקון, אף דאין דרך לשחוט לצורך הא דאם עלו לא ירדו ולהוציא מידי נבילה, וי"ל למש"כ התוס' בפסחים שם דהגמ' שם אתיא כר' יוחנן אליבא דר"ש דמקלקל בחבורה פטור היכא דליכא תיקון כלל, ולדידי' שפיר סגי בתיקון כ"ד, אך בד' המאירי בשם חכמי ההר מבו' דהיינו משום דהוא מתקנו כמנהג העולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שכתב דגם בקורע למירמי אימתא אאינשי ביתי' ובהריגת מזיקין חשיב כתיקון בגוף הדבר, וצ"ב, ושמא הוא כמש"כ התוס' בשמו דהוא משום דהוי התיקון בשעת הקלקול, ובכה"ג חשבינן דגוף המעשה הוא תיקון, וכ"כ ההשלמה בשמו דמהני או כשהתיקון הוא בשעת הקלקול, או דהוא בדבר הקלקול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולכאו' יסוד הדין לכל הדרכים הוא דאיכא תרי גווני דמקלקל שיש בו תיקון, דאיכא גוונא דמכח הא דה"ז מתקן לא חשיבא המלאכה כלל כמלאכת קלקול, ואיכא גוונא דהגם דה"ז מתקן, אכתי חשיבא המלאכה כמלאכת קלקול, ול"מ הא דיש לו תועלת ממנה לאשוויי לה למלאכת מחשבת, ואך שנחלקו אימתי מהני הא דה"ז מתקן דמכח זה לא חשיבא המלאכה כלל כמלאכת קלקול, אם הוא כשדרך לקלקל קלקול זה לצורך התיקון, דכיון דדרך לעשות כן, חזינן להמלאכה עצמה כמלאכת תיקון, או דהוא כשבשעת התיקון בא הקלקול, דכיון דהיא מתקנת בשעתה, חזינן לה כמלאכת תיקון, או הוא כשהתיקון הוא בגוף הדבר, דכיון דהיא מתקנת להדבר המתקלקל, חזינן לה כמלאכת תיקון. [↑](#footnote-ref-6)
6. הברוך טעם בשער ד' דין ג' ד"ה אמנם להעמיק עמד בזה דמ"ט לא הק' התוס' מכל שחיטת בהמה דחייב, וכתב דבזה פשיטא להו דכיון דהיא מכשרת לאכילה והוא דרך הכשרה הו"ל מלאכת מחשבת, ולא קשיא להו אלא מהא דמחייבינן בשחיטה שאינה מכשרת לאכילה כשיש בה תיקון כ"ד. [↑](#footnote-ref-7)
7. וקו' זו קשיא גם לדעת התוס' ודעימייהו דחובל וצריך לאפרו ומבעיר וצריך לכלבו חשיב כמקלקל, דכ"ז הוא משום דאין דרך לעשות כן, אך כל שדרך לעשות כן חשיב כמתקן, ובפשוטו דרך הוא לחפור גומא כדי להוציא עפר, אך בד' המאירי בשם חכמי ההר נראה דאין דרך העולם לעשות כן. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך בפירש"י בביצה ח' א' ד"ה פטור עלי' כתב דטעם פטורו הוא מדינא דכל המקלקלין פטורין, וכ"ה מבו' בד' התוס' בחגיגה י' א' ד"ה לכדר' אבא ובכתובות ה' ב' ד"ה את"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משבת הי"ז דאע"פ שעשה מלאכה, הואיל וכונתו לקלקל פטור, - ולכאו' יש ללמוד כן ממה שאמרו בחגיגה שם דפטורו הוא משום מלאכת מחשבת, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן ע"ז סק"ד, ובדעת התורי"ד צ"ל דהא דלא חשבינן לה כבנין כשאינו צריך לה, אף דליכא חילוק בצורת הבנין בין היכא שהוא צריך לה להיכא שאינו צריך לה, הוא מכח דינא דמלאכת מחשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולכאו' הטעם בזה הוא, דכיון דאין בה צורך להוצאת העפר כ"כ שהרי העפר מצוי לו בכמה מקומות, ע"כ לא חזינן לחפירת גומא כמעשה הנצרך לצורך העפר, וע"כ הו"ל כמעשה קלקול. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועד"ז מצינו בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סו"ס י"ח שהוכיח דחיובא דחובל הוא משום דש ולא משום נטילת נשמה, ממה שאמרו הכא דחובל בצריך לכלבו ואי משום נטילת נשמה מה לי צריך לכלבו או אינו צריך, ויש שפירשו דמכוון דבריו הוא דאם המלאכה הוא בנטילת נשמת הבע"ח, ל"ה מהני הא דצריך לכלבו, כיון דא"צ כלל למה שניטל נשמת הבע"ח, והו"ל כחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דחשיב כמקלקל, אך בהמשך דבריו שם משמע דכונתו היא בע"א, וצ"ב, - וכן מצינו בתשו' מהר"ח או"ז סימן קפ"ז במה שאמרו בכתובות ה' ב' דמותר לבעול בתולה בשבת משום דהוי מקלקל, אף דהוא מייתב ליצרי', ול"ד לקורע בחמתו דמייתב ליצרי' דחשיב כמתקן, הוא משום דאין התיקון ע"י המלאכה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובסו"ד כתב לדמותו למש"כ הרמב"ם בפי"א משבת ה"ט דהכותב ע"מ לקלקל העור חייב שאין חיובו על מקום הכתב אלא על הכתב, והרי דאף דקלקול העור הוא הרבה יותר מתיקון הכתיבה, מ"מ כיון דחיובו על הכתב אזלינן בתר תיקון גוף המלאכה ולא על קלקול שחוץ למלאכה, דאינו מכח המלאכה עצמה, דקלקול העור הוא מחמת הדיו שבאותיות אף אם ל"ה ע"ז תורת כתב, וה"נ הוא להיפך, דבחופר גומא דהויא קלקול, ל"מ הא דאיכא תיקון מחוץ למלאכה שאינו מכח המלאכה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא היכא דאינו מתקן כלל בהמלאכה עצמה, אך היכא דהמלאכה עצמה היא תיקון ואף דהוא א"צ לכך, וע"כ לא חשיב כמתקן, שפיר מהני הא דיש לו צורך אחר בכך, אף דאינו מכח גוף המלאכה, והוכיח כן מהא דהמכבה גחלת של עץ שלא יזוקו בה רבים חייב לר' יהודה, אף דעיקר מלאכת הכיבוי היא בעשיית הפחמים, ואין התיקון מכח המלאכה, וממש"כ התוס' ביומא ל"ד ב' דנתכוין לכבות העליונות והובערו התחתונות מאליהן דחייב לר' יהודה, אף דאין כיבוי העליונות מכח הבערה התחתונות ואין התיקון מכח המלאכה, - אך אי נימא דמלאכה שאין בה לא תיקון ולא קלקול לא חשיבא כמקלקל, ונתבאר להלן, אין להביא משם. [↑](#footnote-ref-13)
13. והאמרי בינה שבת סימן ל' כתב דיש לדחות דמש"כ התוס' דאיירי בחובל ומבעיר באיסוה"נ היינו בהקדש, דחבל בבהמה והבעיר עצים שהי' סבור שהם חולין והוו של הקדש, ובכה"ג הו"ל מקלקל גמור, ומצאנו הדבר מפורש כן בד' התור"פ בב"ק ל"ד ב', אך העונג יו"ט שם כתב דלישנא דאיסוה"נ שכתבו התוס' לא משמע הכי, - ובקונט' הערות בעניני שבת להגרד"ל שליט"א סימן א' כתב לדון דכיון דחבלה והבערה הוו במציאות מעשי קלקול, ע"כ כל שאין בזה תיקון הו"ל כמקלקל, ורמז שם לסייע לזה ממש"כ המנ"ח במצוה רח"צ דזורע כלאים בכרם ומבשל בב"ח בשבת חייב, אף דה"ז אסור בהנאה, ולא חשיב כמקלקל, דכל שמתקן ע"פ מנהגו של עולם אף דאיסורא רביע עלי' לא מיקרי מקלקל, ובע"כ דמש"כ התוס' הכא דחובל ומבעיר באיסוה"נ חשיב כמקלקל, הוא משום דהוו במציאות מעשי קלקול, (וכמש"כ כן המנ"ח שם בשוחט חטאת בחוץ). [↑](#footnote-ref-14)
14. ובפירש"י בגיטין י"ט א' ד"ה מקלקל כתב דטעמא דמאן דמחייב בסיקרא ע"ג דיו, הוא משום דל"ה מקלקל כ"כ שהרי כתבו ניכר, ויש שהוכיחו מדבריו דפטורא דמקלקל הוא רק בגונא דהוא קלקול, אך כל שאינו לא קלקול ולא תיקון חייב, וע"כ אף דהכא ל"ה כמתקן ואדרבה הוי כמקלקל, מ"מ כיון דאינו מקלקל כ"כ ולא חשיב כמקלקל, חייב, - אך יש לדחות, דהתם כיון דרצונו הוא שיהא כתוב בסיקרא, ע"כ כל שאינו מקלקל גמור, חשבינן לה כמתקן וחייב, ועד"ז כתב במשנת ר"א גיטין סימן כ' סק"ה סוד"ה וי"ל דבאמת הוי תיקון דמתקיים יותר, ולגבי הגריעותא דסיקרא כתב רש"י דל"ה מקלקל כ"כ. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפי"א משבת ה"ט דהכותב ע"מ לקלקל העור חייב שאין חיובו על מקום הכתב אלא על הכתב, והרי דאף דא"צ לכתיבה זו ואינו כותב אלא כדי לקלקל העור, מ"מ חשבינן להכתיבה כתיקון, וכמש"כ המרכה"מ שם, ועד"ז י"ל במשמעות ד' הראשונים דסגירת תיבה שיש בה זבובים אסורה מדאורייתא, אלמלי הא דאין במינו ניצוד, ולא חשבינן לה כמקלקל, ובזה ניחא גם משמעות ד' התוס' בריש מכילתין דהוצאת כלי לצורך לקיטת המן הויא מלאכה דאורייתא, אף דאחר שלא ירד מן בשבת לית לי' תועלת מהוצאה זו, (ועמד בזה הגרד"ל שליט"א בקונט' הערות בעניני שבת סימן א'). [↑](#footnote-ref-16)
16. ואמנם הנה הביה"ל בח"א סימן י"ג סק"ב ואילך האריך לפרש בד' רש"י דאמנם לדעת ר' אבהו תליא דין מקלקל בחבורה ובהבערה בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, אך ר' יוחנן פליג עלי' וס"ל דמקלקל בחבורה ובהבערה פטור אף לר"ש, עיי"ש, וכ"ה בחי' המהר"ל בסוגיין דלר' יוחנן מקלקל בחבורה ובהבערה פטור אף לר"ש, - אך צ"ע בזה מסוגיית הגמ' בכריתות כ' א' דר' יוחנן גופי' מוקי לפלוגתא דת"ק וראב"צ בנפח, ומפרשינן התם דראב"צ ס"ל דמקלקל בהבערה חייב, והרי דר' יוחנן גופי' ס"ל דאיכא למ"ד דמקלקל בהבערה חייב. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובהגה' ברוך טעם למגיני שלמה בסוגיין הוסיף בזה, לפמש"כ בפירש"י בהא דחוץ מחובל ומבעיר, דהיינו חובל באדם דחייב דתנן החובל בחבירו בשבת פטור מלשלם מפני שנדון בנפשו, ומבעיר את הגדיש מקלקל הוא וחייב, כדתנן והוא שהדליק את הגדיש פטור מן התשלומין מפני שנידון בנפשו, וממה שהוצרך רש"י להביא להני מתניתי, מבו' דהא דתני ר' אבהו חוץ מחובל ומבעיר, ואייתי לזה לבי מדרשא, אשר הוא נגד סתמא דמתניתין דכל המקלקלין פטורין, הוא משום דסמיך אסתמא אחרינא דתנן דחובל בחבירו נידון בנפשו, ודמדליק את הגדיש נידון בנפשו, ומזה הוא שלמד ר' אבהו כהך ברייתא דכל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר, ואתיין הני מתניתין כר"ש דס"ל דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, וא"ל ר' יוחנן דחובל ומבעיר אינה משנה, דלא סתם לן תנא כר"ש דהמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, אלא הא דתנן דחובל מתחייב בנפשו איירי בצריך לכלבו, והא דתנן דמדליק את הגדיש מתחייב בנפשו איירי בצריך לאפרו, ועד"ז כתב המרכה"מ בפ"א משבת ה"א, וכבר כתב התורי"ד עד"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך התוס' תלמיד ר"ת בב"ק שם תמה ע"ז, חדא, דבמאי דקאמר אינה משנה יש לו לומר את"ל משנה, ועוד דמה הוצרך לומר בחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו, הול"ל כגון שהוא מתקן באותה חבלה והבערה, ועוד דמ"ש בזה לישנא דואת"ל משנה, הרי פשיטא דכמה משניות יש דחובל ומבעיר בשבת חייבין. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועיי"ש שכתב דהא דחובל וצריך לכלבו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, הוא משום דהמלאכה היא הוצאת הדם ולא חתיכת הבשר, והא דמבעיר וצריך לאפרו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, הוא משום דא"א להבעיר בלא עשיית אפר, והיינו דמכח הני טעמי ל"ד לחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דחשיב כמשאצל"ג, - ויש להעיר לפ"ז במש"כ הראב"ד ללמוד מהא דחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דחשיב כמקלקל, דה"נ חובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו חשיב כמקלקל, ולכאו' הרי כ"ה דחלוקין הן לענין צריכה לגופה, ה"נ יש לחלק ביניהם לענין מקלקל, וי"ל. [↑](#footnote-ref-20)
20. והתור"פ שם כתב דאף ר' אבהו מודה דבעינן בחבורה והבערה מלאכה הצריכה לגופה, והא דמחייב הוא בחובל ומבעיר באיסוה"נ שהי' סבור שיכול ליהנות בזה, וס"ל דבכה"ג חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, אע"ג דלבסוף איגלאי מילתא דא"צ כלל והו"ל מקלקל, ובזה הוא דפליג ר' יוחנן וס"ל דכיון דלבסוף איגלאי מילתא דמקלקל הוא ולי"ב שום תיקון לא חשיבא כמלאכה הצריכה לגופה. [↑](#footnote-ref-21)
21. והי' מקום לפרש כן גם בד' התוס', דהא דלר' יוחנן מקלקל גמור פטור, הוא משום דהו"ל מלאכה של שטות, - אך העירו דאי"ז מתישב במש"כ התוס' בד"ה החובל דר' אבהו אע"פ דלא חשיב צורך מצוה תיקון מ"מ צריכה לגופה חשיב, וכ"כ התוס' בב"ק ל"ד ב', ומבו' מדבריהם דהא דס"ל לר' אבהו דאף מקלקל גמור חייב, הוא משום דס"ל דמצוה לא חשיב כתיקון כלל והוי כמקלקל גמור, ואם הטעם לפטור דמקלקל גמור הוא משום דהו"ל מלאכה של שטות וא"א לחשבה כמלאכת מחשבת, לכאו' אף אם מצוה לא חשיבא כתיקון כלל, מ"מ אי"ז מלאכה של שטות, ובע"כ מד' התוס' דהטעם לפטור במקלקל גמור הוא משום דאי"ז מלאכת מחשבת כלל, וזהו דיליף ר' אבהו ממילה והבערת בת כהן דחייב, אף דמצוה לא חשיב כתיקון, ואי"ז מלאכת מחשבת כלל. [↑](#footnote-ref-22)
22. וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו בכריתות י"ט ב' דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב, היינו דכ"ה דחבורה והבערה חשיבי כמלאכת מחשבת אף כשהוא מקלקל, ה"נ חשיבי כמלאכת מחשבת אף כשהוא מתעסק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
23. ואמנם בדבריהם משמע טפי, דאף דל"ב בחבורה והבערה מלאכת מחשבת כלל, מ"מ ילפינן מהתם פטור בפנ"ע במקלקל גמור, אך אי"ז מתישב, שהרי אין מקור מהתם לפטור במקלקל גמור, ודהוא פטור בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. וכן נקט הרמב"ן בסוגיין בפשיטות דבגונא דפסחים דשוחט שלא לאוכליו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, כיון שהוא שוגג וסבור לשחוט יפה, ומלאכת מחשבת קרינא בי', - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דזהו דתלינן לה התם בפלוגתא דמקלקל בחבורה, אף דלר' יוחנן אין המקלקל בחבורה חייב אלא בצריך לכלבו, והיינו משום דכל הא דבעי ר' יוחנן שיהא צריך לכלבו, הוא כדי שתהא המלאכה צריכה לגופה, והתם שהוא שוגג וסבור לשחוט יפה, חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, [↑](#footnote-ref-25)
25. וכתב דטעמא דר' אבהו הוא משום דגם פטורא דמשאצל"ג הוא משום מלאכת מחשבת, וכיון דגלי רחמנא דבחבורה והבערה ל"ב מלאכת מחשבת, יש לחייב בהן אף במשאצל"ג, וכמו שמצינו בכריתות י"ט ב' דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב. [↑](#footnote-ref-26)
26. אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ן, דאמנם לדרך קמא שכתב דלר' אבהו ל"ב בחבורה מלאכה הצריכה לגופה, י"ל דמה שאמרו בכריתות דמתעסק בחבורה חייב הוא כר' אבהו, אך למש"כ בדרך בתרא דמודה ר' אבהו דבעינן בחבורה מלאכה הצריכה לגופה, וס"ל דכיון דהוא צריך לקלקול חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, או דמודה לר' יוחנן דאינו חייב אלא בצריך לכלבו, הרי בע"כ דאף דלכו"ע משאצל"ג בחבורה פטור, מ"מ מתעסק בחבורה חייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. ועיי"ש במש"כ עוד לדקדק לפלוגתא דמקלקל בחבורה, ובחי' הגרע"א שם ובמערכה י' סקי"ז תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-28)
28. והתורי"ד לקמן קכ"א ב' כתב דגרסינן איפכא, דר"י מחייב במקלקל בחבורה, ור"ש פטר משום דהו"ל משאצל"ג, עיי"ש, - ולא נתפרש בדבריו היאך זה מתישב במה שאמרו בסנהדרין פ"ד ב' דמאן שמעת לי' דאמר מקלקל בחבורה חייב ר"ש היא, ור"ש האמר כל משאצל"ג פטור עלי', ולהדיא דר"ש דפטר במשאצל"ג, הוא דמחייב במקלקל בחבורה, והתורי"ד גופי' בתחילת דבריו היא לסוגית הגמ' בסנהדרין. [↑](#footnote-ref-29)
29. גם צ"ע, דבפירש"י לקמן בסוגיין מבו' דטעמא דר' יהודה דמילה והבערת בת כהן הוו תיקון, הוא משום דבמילה הוא מתקן את האדם, וכמש"כ כן התרוה"ד בסימן רס"ה, ובהבערת בת כהן הוא חייב על בישול הפתילה דהוי זה דרך בישול, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז הרי דהוי התיקון בגופה של מלאכה, ומ"ט תליא בדינא דמשאצל"ג, ואמנם במילה י"ל דחשיב כתיקון שלא בגופו, וכמבו' כן בד' הרשב"א והריטב"א, אך אכתי תיקשי בהא דדין הבערת בת כהן תליא בדינא דמשאצל"ג. [↑](#footnote-ref-30)
30. והנה אמנם שפיר י"ל דר' יהודה ס"ל דמילה והבערת בת כהן לא חשיבי כתיקון, ויליף מינייהו דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, אך כיון דבמתניתין תנן דכל המקלקלין פטורין, בע"כ דס"ל לר' יהדוה דמילה והבערת בת כהן חשיבי כתיקון. [↑](#footnote-ref-31)
31. ומבו' מדבריהם דאף דילפינן מהתם דמשאצל"ג בחבורה ובהבערה חייב, אכתי מצינו למילף מהתם דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, דאף דלר' יהודה דמשאצל"ג חייב, מהני במילה ובהבערת בת כהן התיקון שחוץ לגופן, ולא חשיב כמקלקל, היינו משום דלדידי' מהני אף תיקון שחוץ לגופן לחשבו כמלאכת מחשבת, וע"כ לא חשיב כמקלקל, אך לר"ש דמשאצל"ג פטור, דל"מ תיקון דחוץ לגופו לחשבו כמלאכת מחשבת, הרי אף בחבורה והבערה דחייב במשאצל"ג, ל"מ התיקון שחוץ לגופן לחשבו כמלאכת מחשבת, והא דחייב במשאצל"ג, הוא משום דילפינן ממילה והבערת בת כהן, דל"ב לדין מלאכת מחשבת זה דמלאכה הצריכה לגופה, וע"כ אף שיש בהן תיקון חוץ לגופן, אכתי חשיב כמקלקל, ושפיר ילפינן מינה דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב. [↑](#footnote-ref-32)
32. והתורי"ד לקמן קכ"א ב' הק' כן על מה שאמרו התם בדין הריגת מזיקין, דלר"ש הו"ל משאצל"ג ופטור עלי', שהרי אדרבה לר"ש המקלקל בחבורה חייב אף דהו"ל משאצל"ג, וכתב מכח זה להפוך הגירסא בסוגיין, דר' יהודה מחייב במקלקל בחבורה, ור"ש פטר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-33)
33. אך צ"ע דההבערה שהיתה בבמשכן היתה תחת הדוד של סממנין, ולדעת רש"י הרי בכה"ג הו"ל משאצל"ג ולר"ש ל"ה מלאכה, ואמנם צ"ע כן גם במש"כ בפירש"י לעיל ע"ג א' דהכיבוי שהי' במשכן הוא כיבוי האש תחת הדוד של סממנין, דבפשוטו הו"ל משאצל"ג, ונתבאר במקומו, עוד יש להעיר, דלמש"נ עפי"ד המהר"ם שיף דעיקר הא דמחייב ר"ש במקלקל בחבורה והבערה, הוא משום דסתם חובל ומבעיר מקלקל הוא ולא מצינו דפטר בהו ר"ש, משמע דמחייב ר"ש אף בחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו. [↑](#footnote-ref-34)
34. ומש"כ רש"י דכל חובל ומבעיר הוו משאצל"ג, משמעות דבריו דהיינו משום דהחבלה וההבערה עצמה הוו קלקול, וע"כ אם מקלקל בחבורה והבערה פטור, ומחשבתו על החבלה וההבערה גופה לא משויא להו למלאכת מחשבת, ובאנו לחשבם כמלאכת מחשבת מכח מחשבתו על תוצאת המלאכה להאכיל הדם לכלבו ולבשל קדירתו, הרי דזה ל"מ מידי, דהו"ל משאצל"ג, אך אחר דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, ומהני מחשבתו על החבלה וההבערה גופה לחייבו, שפיר הו"ל כמלאכה הצריכה לגופה, כיון שכונתו למלאכה עצמה, והיא באה לו ברצונו. [↑](#footnote-ref-35)
35. והרמב"ן ודעימי' שנקטו בדעת רש"י דחובל ומבעיר וצריך לכלבו ולאפרו חשיב כמשאצל"ג, הוא לטעמייהו דדינא דמשאצל"ג הוא דבעינן הנאה בגופה של מלאכה, וע"כ לפמש"כ רש"י דהצורך לכלבו ולאפרו חשיב כצורך מחוץ לגופה של מלאכה, הו"ל משאצל"ג, ואף למש"כ הרמב"ן די"ל בדעת ר' אבהו דכיון דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, היינו רק כשהוא מתכוין לצורך הקלקול, אך בחובל ומבעיר וצריך לכלבו ולאפרו דאינו מתכוין לצורך הקלקול (אלא לצורך כלבו ואפרו דהוא צורך שמחוץ לגופה של מלאכה) הו"ל משאצל"ג. [↑](#footnote-ref-36)
36. וי"ל דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל דיסוד דינא דמשאצל"ג, אינו משום דאינו נהנה מגופה של מלאכה, דלפ"ז ודאי דמבעיר לבשל קדירתו חשיב כנהנה מגופה של מלאכה, וכמש"כ הראשונים, אלא משום דאין רצונו וכונתו למלאכה, וכמש"כ בפירש"י בחגיגה י' ב' (ד"ה מלאכת מחשבת), וע"כ בעינן שיהא דעתו למלאכה עצמה, ול"מ הא דדעתו לתוצאת המלאכה, וכיון דההבערה עצמה היא קלקול ואין דעתו עלי' חושבה כמלאכת מחשבת, ובאנו לחשבה כמלאכת מחשבת מכח דעתו על הבישול, ל"מ זה מידי דהו"ל כמשאצל"ג. [↑](#footnote-ref-37)
37. וי"ל עוד למש"נ לעיל, דמש"כ רש"י דהו"ל משאצל"ג, הוא רק משום דההבערה עצמה הויא קלקול, ובאנו לחייבו מכח מחשבתו על בישול קדירתו, וזה ל"מ משום דהוי כמשאצל"ג, אך בחורש ותולדותי' שם תיקון, חשיבי שפיר כמלאכה הצריכה לגופה, - אך אכתי יש להוכיח מד' רש"י דמלאכת מבעיר היא בכילוי הדבר המתבער, דאם עיקר המלאכה היא ביצירת האש, ל"ה לנו לחשבו כמקלקל מכח הא דהוא מקלקל אצל העצים, דדמי למש"כ הרמב"ם בפי"א משבת ה"ט דהכותב ע"מ לקלקל העור חייב שאין חיובו על מקום הכתב אלא על הכתב. [↑](#footnote-ref-38)
38. ואמנם בדקדוק דבריהם משמע דחלוקים הם ביסוד הדברים, דבד' הרמב"ן ודעימי' מבו' דהיינו דלמ"ד דמשאצל"ג פטור עלי', ול"מ צורך מחוץ לגופה של מלאכה, ה"נ ל"מ תיקון מחוץ לגופה של מלאכה, וע"כ הו"ל מקלקל, - אך בד' הבעה"מ נראה דהיינו, דכל דהו"ל מקלקל ובאנו לחייבו מכח התיקון דמחוץ לגופה של מלאכה, הו"ל משאצל"ג, וזה ע"ד מש"נ לעיל בהערה בדעת רש"י, דכיון דגוף המלאכה הו"ל קלקול, ומחשבתו על המלאכה גופה לא משויא לה למלאכת מחשבת, ובאנו לחשבה כמלאכת מחשבת מכח מחשבתו על התיקון דמחוץ לגופה של מלאכה, הו"ל משאצל"ג. [↑](#footnote-ref-39)
39. אך הנה בד' הבעה"מ משמע להדיא, דכל הא דמילה והבערת בת כהן חשיבי כמשאצל"ג, הוא רק משום דהחבלה עצמה שהיא בערלה היא קלקול, וההבערה שהיא בבת כהן היא קלקול, ובאנו לחשבו כמתקן מכח התיקון שחוץ לגופה, וזה ל"מ לדעת ר"ש, וכמש"נ לעיל דהוא משום דאחר דמחשבתו על החבלה וההבערה עצמם לא משויא להו למלאכת מחשבת, דהו"ל מקלקל, ובאנו לחשבם כמלאכת מחשבת מכח מחשבתו על התיקון דמחוץ לגופן, הו"ל משאצל"ג אך אלמלי הא דהוו החבלה וההבערה עצמם קלקול, ל"ה חשבינן להו כמשאצל"ג, אף דעיקר המילה היא לדחות הערלה מן הבשר, ועיקר ההבערה היא לדחות הבת כהן ולבער אותה מן הכלל.

    ולפ"ז נמצא דאחר דילפינן מהתם דמקלקל בחבורה ובהבערה חייב, ומצינו לחייב בחבלה והבערה מכח הקלקול, שפיר חשיבי מילה והבערת בת כהן כמלאכה הצריכה לגופה, וזה ע"ד מש"נ לעיל בדעת רש"י, אך צ"ע דמ"ש מהריגת מזיקין דחשיב כמשאצל"ג, אף דמקלקל בחבורה חייב, והעירו דצ"ל דשאני בהריגת מזיקין דאין לו צורך כלל בהריגתן, ומשא"כ במילה והבערת בת כהן דיש לו צורך בחבלה ובהבערה לקיום המצוה, וע"כ חשיב שפיר כמלאכה הצריכה לגופה, (ורק אם מקלקל בחבורה ובהבערה פטור, ובאנו לחייב מכח התיקון שמחוץ לגופן, הוא דחשבינן לה כמשאצל"ג, וכנ"ל). [↑](#footnote-ref-40)
40. ופשוט דל"ד למש"כ הרמב"ן לעיל ק"ה ב' דקורע על מתו חשיב כמשאצל"ג, אף דיש בזה צורך מצוה, דהתם א"צ כלל שיהא הבגד קרוע, שהוא גופה של מלאכה, ומשא"כ הכא דהוא צריך שיהא אדם זה נימול. [↑](#footnote-ref-41)
41. והבעה"מ דפליג ע"ז הוא לטעמי' דס"ל דזורה ובורר חשיבי כמשאצל"ג, ורק בשאר מלאכות פטר ר"ש במשאצל"ג, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-42)
42. אך בד' הרמב"ן משמע דאף דא"צ שיהא האדם מהול אלא משום המצוה, מ"מ כיון דסו"ס הוא צריך לכך, חשיבא המילה כמלאכה הצריכה לגופה, ואך דכיון דצורך זה הוא קלקול בגופו ואין התיקון בזה אלא מחמת המצוה, דהוי תיקון דחוץ לגופה, חשיב כמקלקל. [↑](#footnote-ref-43)
43. ועיי"ש שנסתפק לפ"ז בהא דמחייב ר"ש בחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו, די"ל דלא חשיב כתיקון מגופה של מלאכה, ואפ"ה לא פטרינן בזה משום משאצל"ג, משום דאין דרכן של בנ"א לחבול בשביל כלב או להבעיר בשביל האפר, אלא זה בלבד הוא שעשה כן מפני שהי' צריך לרפואה או לכיו"ב, וע"כ אין המלאכה נגררת אחר אותו תיקון ולי"ב לפטורא דמשאצל"ג. [↑](#footnote-ref-44)
44. ולטעמי' הוצרך הר"ן לפרש דטעמא דר' יוחנן דפטר בחובל ומבעיר כשהוא קלקול גמור, אי"ז מכח דינא דמקלקל דעלמא, ודאף בחובול ומבעיר בעינן עכ"פ תיקון קצת, דא"כ ל"ה מהני לזה תיקון דמילה ודהבערת בת כהן שהוא חוץ לגופו, ואדרבה כל שאתה מוסיף תיקון בדבר שאינו מגופה של מלאכה, אתה מוסיף בה פטור, אלא הוא משום דכל שהוא מקלקל גמור הוי מלאכה של שטות וא"א שתהא קרוי' מלאכת מחשבת שיהא חייב עלי', ולזה שפיר מהני תיקון דחוץ לגופו, דכבר אי"ז מלאכה של שטות. [↑](#footnote-ref-45)
45. ועמש"כ הדבר אברהם בח"א סימן כ"ג בזה באורך. [↑](#footnote-ref-46)
46. ועיי"ש שכתב לפ"ז דאף אם האיסור בבעילה בתחילה בשבת הוא משום דלפתח מתכוין ומשום בנין, מ"מ כיון דפתח זה בא ע"י חבורה, תלי בדינא דמקלקל בחבורה, ויישב בזה להגירסא שמחק רש"י שם, - והמהרש"ל שם כתב כן בדעת התוס' דאף אם חיובו הוא משום עשיית פתח, תליא בדינא דמקלקל בחבורה, אך פירש הטעם בזה בע"א, וצ"ב, אך המהרש"א שם תמה ע"ז.

    והבית יעקב שם דן לפרש כן בד' התוס', שלא הוכיחו מהכא דיש במילה משום חובל, דס"ל דמקלקל חייב בכל המלאכות שנעשו ע"י חבורה, וכתב דהוא דוחק. [↑](#footnote-ref-47)
47. ושמא יש לפרש בזה, למשמעות ד' הר"ן בסוגיין דהא דמקלקל בחבורה חייב, אי"ז משום דבחבורה ל"ב מלאכת מחשבת, אלא הוא משום דחבורה חשיבא ואף כשהוא מקלקל חשבינן לה כמלאכת מחשבת, ולפ"ז י"ל דכל מלאכה הנעשית ע"י חבורה חשיבא וחשבינן לה כמלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-48)
48. אך יש לדחות למש"כ בתוס' הגרע"א לקמן פי"ד מ"א דלדעת הרמב"ם חייב השוחט גם משום מפרק, וכ"כ עוד מרבוותא, ונתבאר במקומו, וכ"כ הישועות יעקב בסימן שט"ז סוסק"ו. [↑](#footnote-ref-49)
49. והנה אמנם בד' הסה"ת בהל' תפילין סימן ר"ה בתו"ד מבו' דהשוחט כלאח"י בשבת פטור, ועמד ע"ז הגרד"ל שליט"א בקונט' הערות בעניני שבת סימן כ"ד אות ה', - אך כבר עמדו די"ל דהסה"ת לטעמי' שם שנקט דדינא דכלאח"י אי"ז דין מסוים במלאכת שבת, ואף ס"ת שכתבו בשמאל פסול, וגם למש"כ לדון דהוא דין מסוים במלאכת שבת, משמע מדבריו דאי"ז מדינא דמלאכת מחשבת, אלא הוא משום דאי"ז דומיא דמשכן, וע"כ אף דבחבורה ל"ב מלאכת מחשבת, מ"מ יש בזה לפטורא דכלאח"י. [↑](#footnote-ref-50)
50. ועיי"ש שכתב דאף דגם במילה הוא מוציא דם, וא"כ הו"ל חבלה בגוף הנימול, מ"מ אין עיקר כונתו לכך, ואינו חייב אלא על שהמית הערלה. [↑](#footnote-ref-51)
51. אמנם הנה המרכה"מ בפ"א משבת ה"א ד"ה ומה שנראה לענ"ד כתב דגם בהוצאת הדם נעשית הנטילת נשמה בדם, שעד עתה הי' בו נשמה והוא ממיתו, וכ"כ בחי' הר"מ קזיס לקמן ק"ז א', אך בד' הבעה"מ מבו' דאין הנטילת נשמה נעשית בדם אלא בגוף הבהמה, - וזה כמש"כ בחי' הגרנ"ט כתובות סו"ס כ"ג דדוקא בערלה שיש לה חיות, הוא דכשחותכה הוי הנטילת נשמה בערלה, דמתחילה היתה מחברת לגוף והי' לה חיות ועתה כשחתכה נפסק החיות, ומשא"כ בדם דאין בו חיות אלא שהוא מחי' את הבהמה, הרי דכשמוציאו מן הגוף לא חשיב כנטילת חיות מן הדם, אלא כנטילת חיות מן הבהמה, - וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ התוס' וש"ר דהא דהוצאת דם הויא נטילת נשמה הוא משום דהדם הוא הנפש, ואם הנטילת נשמה היא במה שמוציא החיות מן הדם, אי"ז ענין להא דהדם הוא הנפש, וממש"כ התוס' בכתובות ה' ב' דהא דהוצאת דם הויא נטילת נשמה, הוא משום דנוטל מקצת נשמתו, וממש"כ הרמב"ן וש"ר לקמן ק"ז א' דהוא משום נטילת נשמה שבאותו מקום, ואם הנטילת נשמה היא במה שמוציא את החיות מהדם, הרי הו"ל נטילת נשמה גמורה דהדם. [↑](#footnote-ref-52)
52. אך המהר"ל בסוגיין נקט בפשיטות דהחבלה במילה היא בהוצאת הדם, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל מילה הויא משאצל"ג, דא"צ החבלה כלל רק לגלות הגיד, ואין לומר דהוא צריך לדם ברית, דהא קי"ל דא"צ להטיף ממנו דם ברית, ועוד דמ"מ א"צ לנטילת נפש של התינוק אלא הוא צריך לדם. [↑](#footnote-ref-53)
53. ומצינו כן במש"כ בפירש"י בביצה כ"ג א' ד"ה מותר דיש בהנחת בשמים ע"ג חרס משום מבעיר, ופליג על הרא"ה והשטמ"ק שם שכתבו דלי"ב משום מבעיר כיון דאין האור נאחז בהן כלל אלא שהן כלין, ונתבאר במ"מ למלאכת מבעיר. [↑](#footnote-ref-54)
54. ואזיל הבעה"מ לטעמי' שכתב דהמבעיר וצריך לאפר, אע"פ שיש לו תיקון באפר, אין הדליקה באפר אלא בגדיש, ומשמע דמלאכת הבערה הוא בכילוי הגדיש, וזהו שכתב דאין המלאכה נעשית באפר המשתייר אלא בגדיש המתבער, וכמש"כ האבנ"ז בסימן רל"ח. [↑](#footnote-ref-55)
55. והוכיח כן ממש"כ בפירש"י בהא דמה לי לבשל פתילה, דהוא משום שאינו מקלקל האבר בבישולו אלא מתקן וצורף, ולא פירש דהוא משום תיקון מצות מיתת בי"ד. [↑](#footnote-ref-56)
56. אמנם הרשב"א כתב דאף דבמילה הוא מתקנו לתרומה וקדשים ולאכילת פסחים, מ"מ הו"ל כמשאצל"ג, משום דאין אותו התיקון בגוף המילה אלא אצל אחרים, - אך הרמב"ן לטעמי' דמהני הא דצריך שיהא אדם זה מהול לחשבו כמלאכה הצריכה לגופה, ודמי לנוטל צפרניו או שערו בכלי דחשיב כמלאכה הצריכה לגופה, וע"כ אם הוה חשבינן לתיקון האדם עצמו כתיקון, הוה חשבינן לה כמתקן אף לדעת ר"ש. [↑](#footnote-ref-57)
57. וכבר נתבאר במקומו שנחלקו בזה הראשונים בדין מיעוט ענבי ההדס, דהרא"ש בפ' הבונה סימן א' נקט דהו"ל מלאכה דאורייתא דמכה בפטיש, וכ"כ עוד מקמאי, אף בפירש"י בסוכה בסוכה ל"ג א' ד"ה עבר וליקטן כתב דהאיסור בזה הוא משום שבות דדומה למתקן כלי, וכ"כ עוד מקמאי, - ובד' ההשלמה לעיל מ"א א' מבו' דהא דאי"ז מלאכה דאורייתא, הוא משום דכל תיקון דהוא משום המצוה אינו אסור מדאורייתא, והוכיח כן מהא דליכא איסור מדאורייתא במעשר ובמטביל כלים, וזה כד' המנ"ח, אך בד' התוס' לעיל ק"ג א' שם מבו' דהוא משום דאי"ז אלא תיקון מועט, והתוס' ביומא ל"ה א' כתבו דהוא משום דאינו נראה תיקון כ"כ, - והמנ"ח שם כתב דאף לדעת הסוברים דמיעוט ענבי ההדס אסור מדאורייתא משום מכה בפטיש, היינו משום דהפסול משום הדר, וכשמתקנו נעשה הדר, והוי תיקון בדרך העולם, וכ"כ בכתבי קה"י סימן נ"ז סק"ז בשם הגרנ"ט, - אך בד' ההשלמה לעיל שם מבו' דאינהו ס"ל דאף בתיקון משום מצוה חשיב כמכה בפטיש, והא דבמטביל כלים ומעשר ל"ה כמכה בפטיש, הוא משום דלא עשה ולא שינה שום שינוי בגוף הכלי ובפירות, וכ"כ המאירי לעיל כ"ט ב'. [↑](#footnote-ref-58)
58. והביה"ל בח"א סימן י"ד כתב דהא דבמילה אין התיקון בשעת הקלקול, משום דהאב הוא שמקיים מצוה, אך לגבי הקטן הנימול ליכא תיקון אלא כשיגדיל ויהא מחויב במילה, וגם הא דמכשירו לאכול בתרומה וקדשים אי"ז תיקון לגבי הקטן, כיון דאינו מוזהר בכך. [↑](#footnote-ref-59)
59. ובזה מתישב משה"ק התוס' ע"ד רש"י דאם הא דשריפת בת כהן אסורה הוא משום בישול הפתילה, מ"ט שאר מיתות בי"ד אין דוחין שבת, ולהנ"ל ניחא דבשאר מיתות בי"ד יש לאסור משום נטילת נשמה, ולא חשיב זה כקלקול משום דמתקיים המצוה בשעת נטילת הנשמה, אך בהבערת בת כהן משמעות קרא דאיכא איסורא בהבערה, וע"כ הוצרכנו לפרש דהוא משום דמה לי בישול פתילה מה לי בישול סמנין, ואף דמשמעות ד' רש"י דהאיסור בהבערת בת כהן הוא בבישול הפתילה ולא בהבערה, (ונתבאר להלן), מ"מ כיון דמעשה האיסור הוא בהבערה, (דעי"ז מתבשלת הפתילה), ה"ז נכלל בקרא דלא תבערו אש בכל מושבותיכם. [↑](#footnote-ref-60)
60. וכתבו דאין לאסור בזה משום הבערה, דבהבערה ודאי פטור הואיל ומקלקל הוא בעצים ושלא להנאת גופו אלא להנאת מצוה, ואינו חייב אלא משום בישול, דלענין בישול לי"ב קלקול כלל, דאע"פ שבישולו בא לקלקל הבת כהן, ה"ז כאופה פתו כדי לזרקו לים, והא דאינו חייב משום ההבערה דחשיבא כמקלקל, אף דהיא לצורך בישול הפתילה דהוי תיקון, לכאו' הוא משום דהבישול גופי' הוא לצורך שריפת הבת כהן דהוי כקלקול, וע"כ אף דהבישול גופי' חשיב כתיקון, מ"מ לא מצינו לחשוב ההבערה כתיקון מכח הא דהיא לצורך הבישול, כיון דהצורך הסופי הוא קלקול. [↑](#footnote-ref-61)
61. וביבמות ו' ב' מייתינן מדרב אשי דיש בהבערת בת כהן משום מלאכת בישול, וזה כפירש"י דמכוון רב אשי הוא דיש בזה משום בישול, - אך מאידך מבו' בגמ' שם דיש בהבערת בת כהן גם משום מלאכת הבערה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
62. ולא נתפרש בדבריהם דמ"ט הוצרך רב אשי להא דמה לי לבשל פתילה מה לי לבשל סמנין, ודיש בזה משום מלאכת בישול, כדמייתינן מינה ביבמות ו' ב' דיש לחייב בזה גם משום בישול, ולא סגי לי' בהא דשריפת בת כהן חשיבא כתיקון והויא ההבערה לצורך תיקון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. והריטב"א כתב בד' רש"י דלעולם סגי לר' יהודה אף בתיקון דמצוה, אלא דרבותא נקט דבמילה והבערת בת כהן איכא תיקון בגופן, אך מ"מ גם בשאר חייבי מיתות דליכא תיקון בגופן, מ"מ כיון דיש בהן תיקון דמצוה חשיב כמתקן. [↑](#footnote-ref-64)
64. ומבו' מזה דנתחדש בחיוב בישול בסממנין, דאף דאינו משתמש בגופן, אלא לצביעת הבגד, ושימושו הוא בבגד הצבוע, ולא בצבע עצמו, מ"מ חשיב כתיקון, - וזה כמש"כ התוס' הרא"ש בתחילת דבריו דלא אסרה תורה אלא בישול שעושה כדי לתקן דבר אחר כגון בישול סממנין לצבוע בו את הבגד, ומבו' דאם יצבע סממנין שלא כדי לצבוע בהן את הבגד, אינו חייב משום בישול, ול"ד למבשל מאכל ע"מ לזרקו לים, דודאי דחייב, דהתם נשלם התיקון בבישולו, ומשא"כ בבישול סממנין דאין משתמש בגופן אלא לצביעת הבגד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. וקו' זו היא רק למש"כ התרוה"ד בדעת רש"י דגם לר' יהודה צורך מצוה ל"ה כתיקון, אך לדעת הסוברים דלר' יהודה צורך מצוה חשיב כתיקון, ניחא, דע"כ לר' יהודה אין שריפת קדשים דוחה יו"ט משום דהוי כמתקן, ולר"ש אין שריפת קדשים דוחה יו"ט משום דלדידי' מקלקל בהבערה חייב. [↑](#footnote-ref-66)
66. ובזה ניחא הא דהוצאת לולב בשבת כדי לצאת בו אסורה מדאורייתא, ומכח זה הוא שגזרו דאין לולב ניטל בשבת, אף דאין התיקון בזה אלא לצורך המצוה, וכ"כ האבנ"ז בסימן רמ"ז, - אך צ"ע בזה למש"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין דחפירת קבר לקבור בו מת מצוה הוי משאצל"ג, דא"כ מ"ט הוצאת לולב כדי לצאת בו לא חשיבא כמשאצל"ג, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-67)
67. והר"ן בחולין י"ד א' כתב בתו"ד דבמקלקל בחבורה קי"ל דפטור, וצ"ע דלדעתו בסוגיין הדין נותן דקי"ל כר"ש דמקלקל בחבורה חייב, ושמא מכוון דבריו הוא להא דקי"ל כר' יוחנן דאין המקלקל בחבורה חייב אלא כשצריך לכלבו, אך צ"ע דלמש"כ הר"ן בסוגיין דטעמא דר' יוחנן הוא משום דמקלקל גמור הוי מלאכה של שטות, לכאו' ל"ש כן בתחילת השחיטה שהוא עתיד לגמרה ואי"ז מלאכה של שטות. [↑](#footnote-ref-68)
68. ואמנם בד' הראשונים שם י"ל דהוא משום דאין דרך לשבור החבית לצורך האוכלין שבתוכה וע"כ הו"ל כמקלקל, וכמש"כ הראשונים בסוגיין בטעם הא דחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו הוי כמקלקל, אך דעת רש"י בסוגיין דאף כשאין הדרך לעשות כן חשיב כמתקן, ומה"ט חובל וצריך לכלב ומבעיר וצריך לאפרו הוי כמתקן, ואפ"ה שבירת החבית הויא כמקלקל, משום דאין התיקון בחבית עצמה אלא באוכלין. [↑](#footnote-ref-69)
69. והנשמ"א בכלל כ"ט סק"ב כתב דגם לדעת הרמב"ם פטור בקריעת החותם, משום דקריעת הנייר היא קלקול בנייר שלא ע"מ לתקן, ול"ד לקורע על מתו ובחמתו דהקריעה עצמה היא תיקון, ומשא"כ הכא דא"צ לקריעה זו ומקלקל הנייר, וזה ע"ד מש"כ הבעה"מ בסוגיין דחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו פטור לר' יהודה, משום דאין התיקון בבשר הנחבל ובגדיש המתבער, ואף דדעת הרמב"ם דחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו חשיב כמתקן, י"ל דהוא משום דס"ל דחשיב כתיקון בגוף המלאכה, ועמש"כ ע"ז הביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-70)