71 איסור קצירה קודם העומר
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק שמות כ"ב טבת תשס"ד

בדיני חדש - סימן

בדין איסור קצירה קודם העומר

א] ביסוד איסור קצירה קודם העומר, יש להסתפק, אם הוי זה איסור חדש דומיא דאיסור אכילה, והיינו דתבואה חדשה אסורה בקצירה, וקצירת העומר מתירתה ליקצר, או"ד דכל עיקר האיסור הוי מכח דין קצירת העומר, דבעי' בי' שיהא ראשית קצירכם, ומכח זה אסור לקצור קודם העומר, והיינו שהעומר אוסר לקצור קודם לו.

וקצת מקור לחלק בזה בין איסור אכילה לאיסור קצירה, הוא מדינא דממקום שאי אתה מביא אתה קוצר, ואילו איסור אכילה הוי אף ממקום שאי אתה מביא, ויל"פ שגדר הדין הוא, דאיסור אכילה דהוי איסור בפנ"ע על תבואה חדשה, ואינו כלל מכח דין הקרבת העומר, ע"כ לא תלי כלל במקום שאתה מביא, ואף תבואה הגדלה במקום שאי אתה מביא אסורה באכילה, אך משא"כ איסור קצירה דכל שורש ויסוד האיסור הוא מכח דבעי' שיהא העומר ראשית קצירכם, הרי דע"כ אין לאסור לקצור רק ממקום שאתה מביא, דבעי' שיהא העומר ראשית קצירכם מקציר מקום הראוי לקצירת העומר.

ונפ"מ בזה, הוא אם איסור קצירת העומר נוהג בזה"ז, דאי נימא דהוי זה איסור חדש דומיא דאיסור אכילה, הרי שביסוד הדין ה"ז נוהג אף בזה"ז, דומיא דאיסור אכילה דנוהג אף בזה"ז, אך אי נימא דכל שורש האיסור הוא משום דין קצירת העומר דבעי' בי' שיהא ראשית קצירכם, הרי ממילא יש לדון דבזה"ז דליכא דין קצירת העומר, אין לאסור לקצור.

ויש להוסיף, דאף למ"ד דמקריבין אע"פ שאין בית, מ"מ הרי חזי' דבזה"ז האיר המזרח מתיר, והטעם בזה הוא או כמש"כ התוס' בסוכה דמ"א. דליכא מזבח, או כמש"כ האחרונים עפ"ד החינוך דבזה"ז ליכא מצות הקרבה, וה"נ אף ליכא דין קצירה בזה"ז, ואף דליכא לדין נפגם המזבח לגבי קצירת העומר, מ"מ כיון דחשבי' דליכא דין הבאה משום דליכא מזבח, לכאו' מכח זה אף חשיב דליכא דין קצירה, אך אי"ז מוכרח וי"ל דחשיב דאיכא דין קצירה בזה"ז, ושפיר יש לאסור לקצור קודם העומר, ובפרט אי נימא דליכא לפסולא דנפגם המזבח לגבי מנחות, ואך דבפועל א"א להקריב כיון דליכא מזבח, (ונת' כן במק"א בדעת רש"י מנחות ד"ה:), דלפ"ז ודאי ק' לחשוב דליכא דין קצירה בזה"ז.

ומצינו שנחלקו בזה האחרונים, דהנה השאג"א בדיני חדש סי' ח', והמשכנות יעקב יו"ד סי' ס"ז, והמלבויו"ט חובת קרקע סו"ס י"א, נקטו בפשיטות דביסוד הדין איסור קצירה נוהג אף בזה"ז, אך שדנו דאם לא קדשה לע"ל, שמא אין אסור לקצור, כיון דאינו ראוי להביא מזה עומר, ועמש"נ בפרט זה בסי' בדין מקום הבאת העומר??? סק"??, וכן מבו' גם בביאור הגר"א לירושלמי ריש חלה וכמו שהביא התורת זרעים שם, אך הרש"ש במתניתין נקט דאין האיסור נוהג בזה"ז, והקר"א והשפ"א בסוגיין נסתפקו בזה.

וע' שפ"א שנסתפק לאסור בזה, משום דמהרה יבנה ביהמ"ק וביטל דין ראשית קצירכם, אך בפשוטו נ', דאם כל האיסור הוי מכח דין קצירת העומר, הרי דכ"ז דליכא דין קצירה אין לאסור, הגם דמהרה יבנה ביהמ"ק, והיינו דהאמנם אם נפרש דגדר האיסור הוא מה שמבטל בזה דין ראשית קצירכם, שפיר הי' לאסור אף בזה"ז משום הא דמהרה יבנה ביהמ"ק, אך א"כ הי' בדין דאם עברו וקצרו קודם העומר, שוב לא יהא איסור קצירה, כיון דבלא"ה לא יתקיים בהעומר ראשית קצירכם, וע' שפ"א שדן כעי"ז לגבי הקרבה קודם שתי הלחם, אלא נ' דגדר הדין הוא דמדיני העומר הוא שלא יקצרו קודם לו, והעומר אוסר הקצירה, ואשר ע"כ כל כמה דליכא דין עומר ליכא איסור קצירה.

והנה לכאו' ממה שלא נזכר בטושו"ע איסור קצירה קודם העומר, מ' שדעתם שאי"ז נוהג בזה"ז, אך השאג"א בדיני חדש סי' ???? כתב דהא דלא הזכירו לזה הוא משום שאי"ז נוהג בחו"ל, וצ"ע.

וע' עוד בשאג"א ??? שדקדק מל' הרמב"ם שה"ז נוהג אף בזה"ז, אך ראיתי מן האחרונים שדייקו מד' הרמב"ם להיפך, עי' בל' הרמב"ם פ"י ממאכ"א ופ"ז מתו"מ, ועמש"כ עוד בזה בדעת הרמב"ם להלן סק"ג.

והנה אמנם כבר הוכיחו מד' הראשונים שנוהג האיסור אף בזה"ז, חדא הוא מה שהוכיח השאג"א שם מד' התוס' לק' דע"א: ד"ה ??? דמבו' בדבריהם דאנשי יריחו היו אחר החורבן, עיי"ש, והרי מבו' ב??? דהי' נוהג בהן איסור קצירה קודם העומר, ובע"כ דהאיסור נוהג אף בזה"ז, ועוד הוכיח העולת שלמה בסוגיין מד' השטמ"ק לק' דפ"ד. בשם גליון תוס' שנחלקו הראשונים אם נוהג איסור קצירה בחו"ל, עיי"ש, ומבו' בדבריהם שדנו בזה על זה"ז, ושמכח זה היו מוכרין לגוי.

ויש לסייע לזה עוד מד' התוס', דהנה התוס' בסוגיין פירשו, דלס"ד דגמ' הא דנחלקו אמוראי אם קודם קצירת העומר או קודם הבאת העומר, קאי על איסור קצירה, והנה אי שורש איסור קצירה הוי משום דבעי' ראשית קצירכם, ומכח זה הוא דאסור לקצור, הרי שאין מקום כלל לומר דיהא אסור לקצור עד קודם הבאה, אך י"ל כמו שפירש הקר"א (ועיי"ש שפי' כן בד' הירושלמי), דיש לאסור לקצור, שמא ישרף הקציר או יטמא, ויקצרו עומר אחר, והיינו דהגם דהתוס' לעי' דס"ו. כתבו דקי"ל דנקצר ביום פסול, מ"מ הרי מתני' בפירקין ס"ל דנקצר ביום כשר, וע"כ שפיר יש לאסור עד הבאת העומר, ונ' מזה דאיסור הקצירה הוי איסור דחדש דומיא דאיסור אכילה, ובעי' להעומר שיתיר לקצור, וע"כ שפיר י"ל דהבאת העומר מתרת לקצור, אך אי"ז ראי' מוכרחת, שהרי מסיק בגמ' שם דפלוגתייהו קאי אסיפא, ולכו"ע קצירה מתרת קצירה, וי"ל דאה"נ הוי הטעם בזה משום דכל שורש האיסור הוי מכח דין העומר שיהא ראשית קצירכם.

ויל"ד עוד לפ"ז, דהנה השטמ"ק לק' דפ"ד. הביא שכתב ר"י דתבואה הנשרשת לאחר העומר כמו לאחר ט"ז אסורה מה"ת לקוצרה בחו"ל דהוי שפיר ממקום שאתה מביא וכו', והר"מ מפרש דלר' יוסי נמי שרי לקצור בחו"ל, דהא דאמרי' ממקום שאתה מביא אי אתה קוצר, הא אמרי' בקידושין דהוי מצוה התלוי' בארץ, ונפק"ל מקרא בקידושין דכל מצוה התלוי' בארץ אינה נוהגת אלא בארץ, דהא דאיסור אכילת חדש בחו"ל נפקא לן ממושבותיכם וכו', וגבי קצירה לא כתיב ממושבותיכם, עכ"ל, וע' או"ש פ"ז מתו"מ הי"ג שכתב כן, ועיי"ש שכתב עוד, דאף אי מביאין עומר מחו"ל, מ"מ לכתחילה אין מביאין ממנו, וע"כ יש להתיר לקצור, וכמש"כ התוס' לעי' דס"ח. לגבי בית השלחים, ודן שם עוד, דמצות קצירת העומר אין מקיים כלל בקוצר בחו"ל, והוי כמו בא מן הישן, דוקצרתם את קצירה כתיב ובמביא מחו"ל הוי כאילו לא נקצר, וע"כ שפיר שרי לקצור בחו"ל, עכ"ד.

ונ' פשוט, דכ"ד הר"מ הוו רק לטעמי', דס"ל דאיסור קצירת העומר נוהג בזה"ז, והיינו משום דאיסור קצירה הוי איסור דתבואה חדשה דומיא דאיסור אכילה, ואשר ע"כ נקט דהוי זה מצוה התלוי' בארץ, אך אי נימא דעיקר איסור קצירה הוא משום דין העומר שיהא ראשית קצירכם, ודמה"ט אין האיסור נוהג בזה"ז דליכא עומר, נ' פשוט דאין לחשבו מצוה התלוי' בארץ, ולמ"ד דעומר בא מחו"ל אף יהא אסור לקצור בחו"ל קודם העומר, דמכל מקום שאתה מביא אסור לקצור, כ"ה שיהא העומר ראשית קצירכם, וז"פ.

ויל"ד עוד נפ"מ בזה, היכא שקצרו העומר, והותר לקצור, ואח"כ נשרף העומר או נטמא, ויל"ד אם חזר איסור קצירה למקומו, וע' בירושלמי פ"ק דחלה ה"א שנז' הך גוונא, וע' בפירושי המפרשים שם, שנחלקו בפי' ד' הירושלמי בזה.

ולכאו' הוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דאיסור קצירה הוי מכלל איסור חדש, דתבואה חדשה אסורה בקצירה, וקצירת העומר מתירתה בקצירה, הרי מסתבר דכל שקצרו את העומר, וכבר חייל התירא על איסור קצירה, שוב אף שנשרף העומר לא חזר האיסור למקומו, שהרי כבר הותר האיסור, והיאך יחזור למקומו, אך יל"ד ולומר, דכיון דלבסוף לא הקריבו הנקצר בקצירה קמייתא, איגלאי מילתא דל"ה זה קצירת העומר, ומעולם לא התירה קצירה זו לאיסור קצירה, אך אי נימא דאיסור קצירה הוי משום דין העומר שיהא ראשית קצירכם, הרי מסתבר דכל שנשרף העומר והוי הדין לקצור עומר אחר, הרי דממילא יהא איסור קצירה קודם העומר, דדין קצירת העומר הוא דמשוי לאיסור קצירה, וכל דחייל דין קצירת העומר, חייל מכח זה איסור קצירה.[[1]](#footnote-2)

ועד"ז נ' עוד, דהנה השאג"א בדיני חדש סי' ו', הוכיח מסוגיית הגמ', דכל שהאיר המזרח בזה"ז וכבר הותר איסור חדש, ואח"כ נבנה ביהמ"ק, הרי שהגם דבזמן שביהמ"ק קיים אין האיר המזרח מתיר, מ"מ כיון דבשעה שהאיר המזרח לא הי' ביהמ"ק קיים וחייל היתר על איסור חדש, שוב אף שנבנה ביהמ"ק אין חוזר איסור חדש למקומו, עיי"ש, ויש להסתפק כה"ג לגבי איסור קצירה, ולכאו' הוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דאיסור קצירה הוי מכלל איסור חדש וכאיסור אכילה, הרי שגם בזה יש לנו לומר דכל שכבר הותר הקצירה אינו חוזר ונאסר, אך אי נימא דעיקר איסור קצירה הוי מכח דין העומר שיהא ראשית קצירכם, מסתבר דאף אם כבר הותר לקצור, מ"מ כל דחייל השתא דין קצירת העומר, ה"ז אוסר לקצור.

ב] והנה יש להסתפק בגונא שלא קצרו את העומר, וכן בזה"ז דליכא קצירת העומר אי נימא דאיכא איסור קצירה, עד מתי אסור לקצור, ומצאנו שנחלקו בזה האחרונים, דהקר"א בסוגיין נקט דיהא אסור לקצור עד זמן היתר חדש, והעיר דלפ"ז מצינו ג"כ קצירה עד העומר, אך המלבויו"ט חובת קרקע סי' י"א י"ב, נקט דהוי האיסור עד האיר המזרח דיום ט"ז, ולכאו' הטעם בזה הוא משום שעבר זמן הקצירה, ולפ"ז ה"ז תלוי בהפלוגתא אם נקצר ביום כשר, דלמ"ד דכשר יש לאסור עד סוף יום ט"ז, ויש שכתבו דתחילת הלילה מתיר, דילפי' לה מהיתר אכילה דחייל בתחילת זמן ההבאה, וה"נ היתר הקצירה חייל בתחילת זמן הקצירה, ובביאור הגר"א לירושלמי רפ"ק דחלה פירש דתחילת הלילה מתיר, אך יעוש"ה דהיינו רק לדעת חזקי', ולדידי' אף איסור אכילה הוי רק עד תחילת הלילה, אך למ"ד דאיסור אכילה הוי עד הבאה או עד זמן הבאה, אף איסור קצירה הוי עד זמן זה, וכמו שפירש שם הגר"א בסוף הסוגיא, דכל זו הסוגיא סברה שאין חילוק בין הבאה לקצירה, דבאותו זמן שמותר לקצור מותר ג"כ להביא ולאכול.

ויש להעיר בזה, ממש"כ בפי' הריבמ"צ ריש חלה, בהא דתנן התם לפי גירסתו ואסורין בחדש מלפני הפסח ומלקצור מלפני העומר, ופי' הריבמ"צ, ז"ל, ואסורין משום חדש מלפני הפסח, וכיון שבא יום ט"ז בניסן מותרין, דאמר ר' יוחנן בין בשעת קרבן ובין שלא בשעת קרבן היום מתיר, ואסורין מלקצור לפני העומר, עכ"ל, וכנ' הוה קשיא לי' מ"ט לגבי איסור אכילה קתני לפני הפסח ולא לפני העומר, וזהו שפירש דאיסור אכילה אין איסורו כלל עד העומר, אלא הוי איסורו עד יום ט"ז, ואף בזמן שביהמ"ק קיים, וע"כ קתני בי' לפני הפסח, וצ"ע דתיקשי לרב ושמואל דס"ל דבזמן שביהמ"ק קיים העומר מתיר, דא"כ מ"ט לא קתני קודם העומר, וצ"ל לדעתם כמש"נ להלן סק"ד לדעת הרמב"ם, ומוכח מדבריו דלא ילפי' לענין זה איסור קצירה מאיסור אכילה שיהא תחילת הלילה מתיר לקצור, דאי נימא דילפי' דאף בקצירה תחילת הלילה מתיר, א"כ הרי שלדעת ר"י ור"ל דאף בזמן שביהמ"ק קיים האיר המזרח מתיר, ה"נ אף בזמן שביהמ"ק קיים תחילת הלילה מתיר לקצור, וא"כ מ"ט לגבי קצירה קתני לפני העומר, ובע"כ שהיתר קצירה הוי רק ע"י הקצירה, וז"ב.

והנה אי נימא דשורש איסור קצירה, הוא משום דין העומר שיהא ראשית קצירכם, א"ש דע"כ כל היכא דעבר הזמן הראוי לקצירה ולא קצרו, דכבר ליכא דין קצירה, שוב אין מקום לאסור כלל לקצור, ול"ב קרא להתיר, ול"ד לאיסור אכילה דבעי' לקרא דהיום מתיר, אך עמש"נ בסי' ??, די"ל ??? דהתם דהוי זה איסור אכילה בפנ"ע, והעומר הוי מתיר לאכילה, שפיר בעי' קרא למילף מיני' דאף היום מתיר, אך משא"כ באיסור קצירה דכל עיקר האיסור הוי מכח דין קצירת העומר, ע"כ פשיטא דכל היכא דבטל דין קצירת העומר, שוב אין לאסור לקצור, ועד"ז הוא לגבי איסור הקרבת מנחה חדשה קודם שתי הלחם, דבפשוטו אם לא הקריבו שתי הלחם, אין נמשך איסור ההקרבה אחר עצרת, (ע' טו"א ??, והמנ"ח מ' ?? נסתפק בזה, ובחי' שבסו"ס עוניו"ט מאחי המחבר נקט שיהא אסור להקריב מנחה חדשה כל השנה), וצ"ע שהרי אין לנו קרא להתיר בעבור היום, וא"כ מ"ט יהא מותר, (ומ"ש מאיסור אכילה דבעי' קרא דהיום מתיר), וי"ל שהטעם הוא משום דכל שורש איסור ההקרבה, הוי מכח דין שתי הלחם, שנא' בהן מנחה חדשה, והן אוסרין להקריב קודם להן, וע"כ כל שבטל דין הקרבתן, שוב אין מקום לאסור, (אך בד' התוס' לעי' דמ"ח: מבו' דשתי הלחם הוו "מתיר" לאיסור הקרבה, ומבו' שדעתם דאיסור הקרבה קודם שתי הלחם, הוי נמי איסור דחדש, והשתי הלחם מתירו ליקרב, וכ"נ מוכח מד' התוס' לעי' דס"ח:, וכמש"נ בזה בסי' ???), וה"נ באיסור קצירה דכוותה. אך אי נימא דאיסור קצירה הוי מכלל איסור חדש, וקצירת העומר הויא מתיר לאיסור קצירה, צ"ע דמנלן דהיכא שלא קצרו את העומר יהא מותר לקצור בעבור זמן הקצירה.

אמנם אי נימא כד' הקר"א דאסור לקצור עד זמן היתר חדש, ניחא, דהגדר בזה הוא דכ"ה דקצירת העומר מתרת הקצירה, ה"נ הקרבת העומר מתרת להקצירה, וע' גם באבהא"ז פ"ז מתו"מ ה"ו, שנקט דבזמן העומר אם לא קצרו את העומר, והביאוהו מן העומרים, מתרת הקרבת העומר לאיסור קצירה.

וע' מנ"ח מ' ש"ג אות ח' שכתב, ונ"ל פשוט כיון דהא דאסור לקצור לפני העומר הוא מקרא והבאתם את עומר ראשית קצירכם וגו', דהיינו דהעומר יהי' ראשית לנקצרים וכו', נ"ל פשוט אם קצרו העומר קודם מאיזה סיבה, תיכף שקצר העומר מותר לקצור כל התבואות, דהעיקר הוא דהעומר יהי' ראשית הקציר, והרי נקצר ומותר לקצור אח"כ, כך נ"ל פשוט, עכ"ל, וילה"ע ע"ז, שהרי לכאו' אף אם קצרו קודם הזמן, הוי הדין דצריך לקצור אח"כ בזמנו, וא"כ מ"ט לא יהא אסור לקצור קודם שעבר זמן הקצירה, אך אף אם נימא הכי, אכתי יש לקיים הדברים בשחל יום ט"ז בשבת, דלמ"ד דנקצר ביום כשר, אמרי' לק' דע"ב. שאי"ז דוחה את השבת, ויש לקצור קודם השבת, ובכה"ג יהא מותר לקצור מיד אחר שקצרו את העומר, וצ"ע בזה.

ועיי"ש באות ט"ז שכתב, ונ"ל פשוט לשיטת התוס' דנקצר ביום פסול, א"כ אם לא קצר העומר בלילה תיכף שהאיר השחר הותר לקצור בשדה, ואף אם איסור חדש נוהג כל היום וכו', אך העומר צריך להיות ראש לכל הנקצרים, א"כ כיון שלא נקצר העומר מותר לקצור כיון דודאי לא יביאו עומר כיון דלא קצרו בלילה, ולשיטת הר"מ דנקצר ביום כשר, בודאי אסור לקצור גם ביום קודם שיקצרו העומר, ולא אמרי' דזמן הקצירה יתיר הקצירה כמו דיום הנף מתיר חדש אף בלא עומר, דשם יש פסוקים עד הביאכם וגו', אבל כאן כ"ז שלא נקצר אסור לקצור, דהעשה יוצא מכלל העשה דראשית קצירכם וצריך להיות העומר ראשית הקציר, כן נ"ל פשוט, עכ"ל.

ונ' מכל ד' המנ"ח, שדעתו דאיסור קצירה קודם העומר, אינו כלל מכלל איסורי חדש, אלא שורש האיסור הוא משום דינא דעומר שיהא ראשית קצירכם, וע"כ כל שכבר נתקיים דין קצירת העומר, אף קודם זמנו, שוב אין מקום לאסור, אך אי נימא דהוי זה איסור דחדש, וקצירת העומר מתירתו, יל"ד ולומר דרק קצירה בזמנה שריא לי', וע"כ נמי כל שעבר הזמן הראוי לקצור ולא קצרו, שוב ליכא איסור קצירה, הגם דלי"ל קרא להתיר בעבור הזמן, דל"ב כלל קרא לזה, אלא כיון דכל עיקר האיסור הוא משום דהעומר אוסר לקצור קודם לו, הרי שכל שעבר זמן קצירת העומר, שוב אינו מקום לאיסור קצירה כלל, וע"כ נמי להסוברים דנקצר ביום כשר יש לאסור לקצור אף שעבר הלילה, דל"ד לאיסור חדש שנתחדש דיום ההבאה מתירו, אך באיסור קצירה דבעי' שיהא העומר ראשית קצירכם, ע"כ כל כמה דאכתי איכא דין קצירה, יש לאסור לקצור, אך אלמלי ה"ט, הי' לנו ללמוד איסור קצירה מאיסור אכילה, דהיום מתירו, וכמש"כ כן ה??? וכנ"ל.

וע' לעי' שם במנ"ח אות ד', שכתב דבכלל מצוה זו יש עוד לאו הבא מכלל עשה, דהיינו דאסור לקצור וכו' קודם קצירת העומר, עכ"ל, והרי שכלל לאיסור קצירה קודם העומר, בכלל מצות הבאת העומר, וזה לטעמי' דאיסור הקצירה הוי מדיני העומר.

ויש להוסיף עוד, דמד' הגר"א שפירש לסוגיית הירושלמי רפ"ק דחלה, דבאותו זמן שמותר לקצור מותר ג"כ להביא ולאכול, ואין חילוק ביניהם, ולחד מ"ד אסור אף לקצור עד הבאת העומר, יש ללמוד דס"ל דאיסור קצירה הוי מכלל איסור חדש ודמי לאיסור אכילה, וע"כ י"ל דזמן א' מתיר לב' האיסורים, ול"ש לחלק ביניהם, וזה מתאים עם הא דס"ל דהוי האיסור גם בזה"ז הגם דליכא דין קצירת העומר, וז"ב.

ג] והנה במתני' דס"ח: תנן דאין מביאין מנחות וכו' קודם העומר ואם הביא פסול, קודם לשתי הלחם לא יביא ואם הביא כשר, ובגמ' שם יתיב ר"ט וקא קשיא לי', מה בין קודם העומר לקודם שתי הלחם, אמר לפני יהודה בר נחמי' לא אם אמרת קודם לעומר שכן לא הותר מכללו אצל הדיוט, תאמר בקודם שתי הלחם שהותר מכללו אצל הדיוט, ובפשוטו היינו דשאני קודם העומר דחדש אסור באכילה להדיוט ומשא"כ קודם שתי הלחם שאין איסורו אלא לגבוה.

אמנם בפיהמ"ש להרמב"ם שם פירש ז"ל, אבל אמרנו שאם עבר והביא קודם העומר לא יצא וקודם לשתי הלחם יצא, לפי שאסור לשום אדם לקצור לפני קצירת העומר וכו', ומאחר קצירת העומר מותר לכל בנ"א לקצור כל מה שירצו, עכ"ל, וע' קר"א שתמה ע"ז, דמה ענין איסור קצירה לכאן, הרי הא דלא הותר מכללו היינו משום דאסור באכילה להדיוט עד שעת הקרבה.

ונראה די"ל בזה, דהנה בדעת הרמב"ם נ' טפי שדעתו דאיסור קצירה קודם העומר, אי"ז איסור דחדש וכאיסור אכילה, אלא הוי זה מדיני העומר שיהא ראשית קצירכם, ומקור לזה הוא חדא מגירסתו במתני' דאסורין בחדש מלפני הפסח ומלקצור מלפני העומר, וצ"ב מ"ט לגבי איסור אכילה תני לפני הפסח ולגבי איסור קצירה תני לפני העומר, וע' רש"ש שכתב בזה, דאיסור אכילה הוי אף בזמן דליכא עומר, וע"כ תני לפני הפסח, ומשא"כ איסור הקצירה הוי רק בזמן דאיכא עומר, וע"כ תני לפני העומר, והיינו משום דכל האיסור הוי מכח שה"ז לפני העומר, ויש להוסיף עוד, דאיסור אכילה אף בזמן שביהמ"ק קיים לא תלי בדוקא בלפני העומר, שהרי אם לא הקריבו עומר סוף היום מתיר, עמש"נ בזה ב??, וביותר למש"כ האבנ"ז??? דעיקר האיסור הוי קודם כלות ט"ז בניסן, הא דשרי אחר הבאת העומר הוא משום דהעומר מתיר, וע"כ תני קודם הפסח, ומשא"כ באיסור קצירה הוי כל איסורו לפני העומר, והא דאם לא קצרו העומר, שוב ליכא איסור קצירה, אי"ז משום דהיום מתיר, אלא משום דכל האיסור הוא מכח דין קצירת העומר, וכל שכבר בטל דין הקצירה, שוב אין מקום לאיסור קצירה, וע' גם בל' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קפ"ט - קצ"א, שכתב באזהרת חדש דהוי האיסור קודם כלות יום ט"ז בניסן, ובמנין הקצר ל"ת קפ"ט כתב הרמב"ם קודם הפסח, וזהו כלישנא דמתני' דאסורין בחדש מלפני הפסח.

והרמב"ם בפ"ז מהל' תו"מ הי"ג כתב ז"ל, אסור לקצור בא"י וכו' קודם לקצירת העומר, שנא' ראשית קצירכם שיהי' תחילה לכל הנקצרים וכו', עכ"ל, והשאג"א בדיני חדש סי' ?? דקדק מדלא כתב הרמב"ם דאין האיסור נוהג בזה"ז, ש"מ דנוהג איסור קצירה אף בזה"ז, אך ?? נקטו בדעת הרמב"ם דאדרבה ממה שלא כתב הרמב"ם להדיא שנוהג האיסור בזה"ז כמש"כ כן בפ"י ממאכ"א לגבי איסור אכילת חדש, ש"מ דליכא איסור קצירה בזה"ז, אך השאג"א שם כתב שאין להוכיח מזה, עיי"ש, ומה שלא הזכיר הרמב"ם להדיא דשרי לקצור בזה"ז, מלבד שאין דרכו של הרמב"ם לכתוב דין שאינו מפורש בגמ', וכמש"כ השאג"א גופי' בדיני חדש סי' ??, י"ל דזה נלמד מל' הרמב"ם שכתב דאסור לקצור "קודם קצירת העומר" שנא' ראשית קצירכם שיהי' תחילה לכל הנקצרים, ומכללא נשמע שכל עיקר האיסור הוא רק קודם קצירת העומר, ומשום דבעי' שיהא ראשית לכל הנקצרים, אך כל דליכא עומר שרי לקצור.

ויש להביא עוד סמך לזה, ממה שהביא הרמב"ם איסור קצירה קודם העומר בהלכות תמידין ומוספין, ונ' מזה דהוי שורש האיסור מדיני העומר, אך אי"ז מוכח, דיתכן שאין מקום אחר הראוי לאיסור קצירה, וע"כ כתבו הרמב"ם בהל' תו"מ אגב שכתב דין העומר, (אך לכאו' א"כ הי' לו להביאו בהל' מאכ"א, אגב שכתב שם איסור חדש לאכילה).

ולפ"ז נ' בביאור ד' הרמב"ם בפיהמ"ש, דהנה איסור הקרבה קודם העומר ושתי הלחם, נ' בדעת הרמב"ם דאי"ז איסור דחדש, דאסור להקרבה, אלא דמי לאיסור קצירה, דכל עיקר איסור ההקרבה הוא שהעומר ושתי הלחם אוסרין להקריב קודם להן מכח דינם שיהיו ראשית, ואף בעומר ????, ולפ"ז נ', דע"כ אין לומר דהא דקודם לעומר אם הקריב פסול הוא משום דלא הותר מכללו אצל הדיוט דאסור חדש באכילה להדיוט, שהרי איסור חדש באכילה ל"ש כלל לאיסור ההקרבה לגבוה, דאיסור ההקרבה לגבוה הוי משום שהוא קודם לעומר, ואילו איסור האכילה הוי איסור בפנ"ע דחדש, ומה ענין זל"ז, וע"כ פי' הרמב"ם דמש"א דקודם לעומר לא הותר מכללו אצל הדיוט, היינו דכ"ה שהעומר אוסר להקריב לגבוה קודם לו, ה"נ הוא אוסר לקצור הדיוט קודם לו, ומשא"כ שתי הלחם אינו אוסר רק לגבוה, והגם דבשתי הלחם ליכא כלל דין קצירה, ולכאו' ל"ש כלל שיהא איסור קצירה קודם לו, מ"מ כיון דסו"ס אין השתי הלחם אוסר להדיוט, חשיב שפיר הותר מכללו.

ד] אך צ"ע רב בזה ממש"א לעי' ד"ה:, דהא דר"ל דהאיר המזרח מתיר לאו בפירוש איתמר אלא מכללא איתמר, דתנן אין מביאין וכו' קודם לעומר ואם הביא פסול וכו', ואר"י אמר ר"ל, לא שנו אלא בי"ד ובט"ו אבל בט"ז אם הביא כשר, אלמא קסבר האיר המזרח מתיר, ע"כ.

והנה צ"ב דהגם דהאיר המזרח מתיר לאכילה, מ"מ מהיכ"ת שה"ז מתיר לגבוה, והניחא אי נימא דהאיסור לגבוה הוי חד איסורא עם האיסור להדיוט, ניחא דגם איסור זה מותר בהאיר המזרח, אך למש"נ בד' הרמב"ם דהאיסור לגבוה הוי מכח דין הקרבת העומר, א"כ מהיכ"ת שהאיר המזרח יתיר אף לזה, ולכאו' כיון דהאיסור הוא מכח דין הקרבת העומר, הרי שכ"ז שלא הקריבו להעומר יש לאסור, ולא יהני בזה מה שהאיר המזרח, ובפשוטו צ"ל כמש"כ בכ' הגרי"ז בדף ס"ח: דהגם דאיסור ההקרבה קודם העומר הוי אף אחר שהאיר המזרח, מ"מ הרי כל מה שה"ז פוסל ול"ד לקודם שתי הלחם דכשר, הוא משום דלא הותר מכללו אצל הדיוט, וע"כ כל שהאיר המזרח וכבר הותר מכללו אצל הדיוט, הוי זה כקודם שתי הלחם דכשר.

אך לפמש"כ הרמב"ם דהא דקודם העומר פסול וקודם שתי הלחם כשר, הוא משום דקודם העומר אסור אף לקצור להדיוט וקודם שתי הלחם שרי, ואי"ז שייך כלל לאיסור האכילה קודם העומר, א"כ הדק"ל, דמה ענין הא דהאיר המזרח מתיר, לדינא דקודם העומר אם הביא פסול.

ובדוחק צ"ל בזה, דהנה הא דקודם לעומר אם הביא פסול, הרי מלבד פסולא דקודם העומר, אי"ב נמי פסולא דממשקה ישראל, וכמש"א בגמ' לעי' ד"ה., ולפ"ז י"ל דמזה הוא שהביאו בגמ' לעי' ד"ה: דס"ל לר"ל דהאיר המזרח מתיר, דאל"כ היתה המנחה פסולה משום ממשקה ישראל, ובע"כ דהאיר המזרח מתיר וע"כ לי"ב משום ממשקה ישראל, והא דאי"ז פסול משום פסולא דהקרבה קודם לעומר, צ"ל שהטעם בזה הוא, דכיון דכל הא דקודם לעומר פסול הוא משום שלא הותר מכללו אצל הדיוט, אשר היינו שאסור לקצור להדיוט, הרי דע"כ אחר שכבר נקצר העומר, וכבר הותרה הקצירה אצל הדיוט, שוב אין לפסול ההקרבה קודם העומר, דדמי להקרבה קודם שתי הלחם דאם הביא כשר, ואכתי צ"ע בזה, דלכאו' הי' נ', דלדעת הרמב"ם שפיר יש לפסול הקרבה קודם לעומר, אף אחר שכבר קצרו העומר והותר לקצור להדיוט, ומשום שלדעתו מש"א דקודם העומר לא הותר מכללו, היינו דהעומר אף אוסר להדיוט, וע"כ חמיר איסורי' דעומר, וע"כ הי' נ' דאף אחר שכבר נקצר העומר, וכבר אי"ז אסור להדיוט, מ"מ אכתי הי' לנו לפסול, ויל"ע עוד בזה.

1. ויל"פ בזה ד' הירושלמי בחלה שם, א"ר יונה הבאה מתרת להבאה קצירה מתרת לקצירה, ור' יוסי אמר קצירה מתרת הבאה וקצירה, לפום כן ר' יוסי חווי לה קצר לרבים ונטמא חזר היחיד לאיסורו, ופי' הגר"א, ז"ל, ר' יוסי הוי בה, פי' מיבעי לי' לר' יוסי, קצר לרבים ונטמא, פי' שצריך לחזור ולקצור אם אחר שנטמא נאסר הבאה וקצירה, וה"ה דמצי למיבעי לר' יונה לענין קצירה אם נאסר אחר שנטמא, אלא דלר' יוסי מיבעי לי' אף לענין הבאה קאמר הכי, עכ"ל, ולפמש"נ יל"ד ולומר דבדוקא מיבעי לי' לדעת ר' יוסי, והיינו משום דלדעת ר' יונה דקצירה מתרת רק לקצירה, י"ל דפשיטא דאילו חזר ונטמא חזר היחיד לאיסורו, דכיון דעתה הוי הדין לקצור עומר אחר, חייל מכח זה איסור לקצור קודם העומר, ולא מיבע"ל אלא לדעת ר' יוסי דקצירה אף מתרת הבאה, אשר היינו משום דס"ל דקצירה הויא מעשה המתיר, ובזה שפיר יש להסתפק היכא שקצר וחזר ונטמא, אם בטל התירא דקצירה או לא, ודו"ק.

   אמנם הגר"א שלא פירש כן, אזיל לטעמי', דס"ל דאיסור קצירה הוי מכלל איסור חדש, וע"כ ס"ל דנוהג אף בזה"ז, ועמש"נ בזה להלן סוסק"ב שמוכח כן עוד בדעתו, ולדעתו הא דאחר קצירת העומר מותר לקצור, היינו דהקצירה מתרת לאיסור קצירה, וע"כ שפיר יש להסתפק אף לר' יונה בקצר לרבים ונטמא, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)