טהרות פרק שלישי
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

הקדמה:

כל דבר הנחשב "אוכל", והוא ראוי לאכילה ועומד לכך, הרי הוא מקבל "טומאת אוכלין" אף שאין בו שיעור כביצה. אך אינו מטמא אחרים אלא אם יש בו שיעור כביצה[[1]](#footnote-2).

כל אחד משבעת המשקין, [שהם: יין, דם, שמן, חלב, טל, דבש, מים], הרי הוא מקבל "טומאת משקין" בכל שהוא[[2]](#footnote-3), וכן הוא מטמא אחרים בכל שהוא[[3]](#footnote-4).

**משנה א:**

**הרוטב** – מים שהתבשלו בהם בשר או דגים, ומעורב בהם ליחת הבשר או הדגים[[4]](#footnote-5), **והגריסין** – מים שהתבשלו בהם גריסים, **והחלב** [בקמץ] היוצא מדדי הבהמה[[5]](#footnote-6),

ומשקין אלו, כאשר הם עומדים זמן מרובה, דרכן לקרוש ולקפוא.

אם הם נטמאו **בזמן שהן משקה טופח[[6]](#footnote-7),** כגון שהתחילו לקרוש, ונשאר בצדדים משקה טופח שעדיין לא קרש, ונגע טומאה במשקה הטופח[[7]](#footnote-8), **הרי אלו תחלה.** שהרי יש למשקה הטופח תורת משקין, ומשקין נעשים תחילה לעולם.

ואם **קרשו** המשקין הללו לאחר שנטמאו, ומעתה הם נחשבים "אוכל"[[8]](#footnote-9) ולא "משקה"[[9]](#footnote-10), **הרי אלו** בדרגת **שניים** לטומאה בלבד.

דאנו דנים את המשקה הקרוש כפנים חדשות, ולפיכך הטומאה הקודמת שהיתה במשקין פקעה ממנו. אלא דמכל מקום האוכל טמא בדרגת שני לטומאה, לפי שקודם שגמרו המשקין לקרוש, הרי החלק שקרש כבר נחשב לאוכל והחלק שעדיין לא קרש נחשב למשקה טמא. ועתה, המשקין מטמאין את האוכל הקרוש. [ואף שאין בהם שיעור כביצה, דכאמור, המשקין מטמאים אחרים בכל שהוא, והאוכל מקבל טומאה בכל שהוא][[10]](#footnote-11).

**חזרו** האוכלים הקרושים **ונמחו**[[11]](#footnote-12), ועתה הם שוב נחשבים למשקין. אם יש באוכלין הקרושים שיעור **כביצה מכוון** [מדוייק], הרי הוא **טהור.** דאנו דנים את המשקין כפנים חדשות, וטומאת האוכלין שבהם פקעה.

וכן אין לטמאות את המשקין מחמת נגיעת האוכלין הטמאים במשקין, שהרי מיד כאשר התחילו האוכלין להפשיר ולהיות משקין, כבר אין בהם שיעור כביצה, ואין אוכלין טמאים מטמאים אחרים אלא אם כן יש בהם כביצה.

אך אם יש באוכלין הקרושים **יותר מכביצה,** הרי המשקה **טמא. שכיון שיצאה טפה הראשונה** מהאוכלין הקרושים, ונעשתה הטיפה למשקין, **נטמאת בכביצה** שנשאר באוכלין הטמאים, ואותה הטיפה נעשית תחילה, ומטמאת את כל המשקין שיופשרו לאחר מכן[[12]](#footnote-13).

**משנה ב:**

משנה זו היא המשך למשנה הקודמת, [על פי פירוש הר"ש].

דלגבי רוטב וגריסים וחלב שנינו, שאם הם נטמאו בעודם נוזלים, וקרשו, וחזרו ונימוחו, אין המשקין טמאים אלא מחמת נגיעתם באוכלין, ולכן אם יש בהם כביצה מכוון אין המשקין טמאים. ועתה דנה המשנה מה הדין לגבי שמן דבש ויין:

**רבי מאיר אומר: השמן תחלה לעולם!**

דאם השמן נטמא בעודו נוזלי ונעשה תחילה, שהרי כל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה, ולאחר מכן קרש, ושוב נימוח, הרי הוא חוזר להיות תחילה כמו שהיה קודם שקרש – לעולם! כלומר, בין אם יש בשמן הקרוש שיעור כביצה, ובין אם אין בו שיעור כביצה. לפי שטומאתו הישנה שנטמא קודם שקרש, חוזרת ומתעוררת כאשר חזר השמן ונימוח[[13]](#footnote-14).

ובזה שונה דין השמן מדין רוטב גריסים וחלב, דהשמן, בעוד שהוא קרוש אינו נחשב לא אוכל ולא משקה, ואינו מקבל טומאה כלל, ולכן לאחר שנימוח הטומאה הישנה חוזרת ומתעוררת. [דשם "משקה" לא פקע ממנו לגמרי, כיון שלא נעשה בנתיים דבר אחר].

אך הרוטב והגריסים והחלב, בעודן קרושים הם נחשבים אוכל, ומטמאים טומאת אוכלין, ולפיכך פקע מהם שם "משקה" לגמרי, וגם לאחר שחזרו ונימוחו אינם חוזרים לטומאתן הישנה.

**וחכמים אומרים: אף הדבש** דינו כן, דאם נטמא הדבש בעודו נוזלי, ולאחר מכן קרש וחזר ונימוח, הרי הוא חוזר להיות תחילה, כיון שבעודו קרוש אינו לא אוכל ולא משקה.

**רבי שמעון שזורי אומר: אף היין** שנטמא וקרש וחזר ונימוח, חוזר להיות תחילה, כיון שבעודו קרוש אינו לא אוכל ולא משקה.

[במסכת מנחות (לא א) מבואר, דיין לכו"ע חוזר להיות תחילה, והם נחלקו בשמן ודבש, דלפי רבי שמעון שזורי שמן ודבש אינם חוזרים להיות תחילה, אלא היין בלבד. לפי רבי מאיר היין והשמן חוזרים להיות תחילה, אך הדבש לא. ולפי חכמים היין השמן והדבש חוזרים להיות תחילה[[14]](#footnote-15)][[15]](#footnote-16).

מדין תורה אין אוכלין ומשקין מטמאים כלים כלל, שהרי אין כלי מקבל טומאה אלא מאב הטומאה, ואילו אוכלין ומשקין אינם נעשים אב הטומאה לעולם.

אך חכמים גזרו, שהמשקה שהוא תחילה [מחמת התקנה שכל הפוסל את התרומה מטמא משקה להיות תחילה] מטמא כלי, דגזרו על המשקין אטו משקה זב וזבה [מעיינות הזב], שהם אב הטומאה ומטמאים כלים מהתורה.

הגזירה היתה על המשקין שהם תחילה בלבד, אך האוכלין אינם מטמאים כלים, אף כשהם טמאים בדרגת ראשון לטומאה.

**וגוש של זתים** [זתים דבוקים יחד] טמאים, **שנפל לתנור והוסק,** ויצא מהזתים שמן, אם יש בזיתים **כביצה מכוון,** התנור **טהור.** דהזיתים עצמם אינם מטמאים את התנור, שהרי אין אוכל מטמא כלי. והשמן היוצא מהם אינו טמא כלל, דלאחר שהתחיל השמן לצאת לא נשאר בזתים כביצה, ואין בהם שיעור לטמאות את השמן.

אך אם יש בזיתים מעט **יותר מכביצה,** הרי התנור **טמא. שכיון שיצא טפה הראשונה** של שמן מהזיתים, **נטמאה** הטיפה **בכביצה** אוכלין[[16]](#footnote-17), שהרי נשאר בזיתים כביצה גם לאחר שיצא ממנו טיפה אחת, והרי השמן נעשה תחילה, ומטמא את התנור, דכאמור, המשקין שהם תחילה מטמאים כלים[[17]](#footnote-18).

**אם היו** הזיתים **פרודין,** שאינם גוש אחד אלא כל זית עומד לעצמו, **אפילו הן סאה** של זיתים הרי התנור **טהור.** שהרי בכל זית בפני עצמו אין שיעור כביצה, והזתים הפרודים אינם מצטרפים זה לזה לשיעור כביצה, ואין בכוחם לטמאות את השמן. ולפיכך התנור טהור, דהזתים עצמם אינם מטמאים את התנור, דאין אוכל מטמא כלי, ועוד, שאין בהם צירוף של כביצה. והשמן לא מטמא את התנור, כיון שהשמן לא נטמא מהזתים כלל[[18]](#footnote-19).

**משנה ג:**

**טמא מת** [שהוא טמא בדרגת אב הטומאה][[19]](#footnote-20), **שסחט זיתים וענבים** להוציא מהם שמן ויין, הרי הזתים והענבים עצמם טמאים, שהרי הוא טימא אותם במגעו, אך לגבי היין והשמן היוצאים מהם יש חילוק:

אם יש בזתים והענבים **כביצה מכוון,** הרי המשקה היוצא מהם **טהור,** דלאחר שיצאה טיפה אחת כבר לא נשאר כביצה בזתים והענבים הטמאים, ואין בהם שיעור לטמאות את המשקה[[20]](#footnote-21).

**ובלבד שלא יגע** האדם הטמא **במקום המשקה!** שהרי הוא יטמא את המשקה במגעו, ולכן הוא צריך לסחוט על ידי פשוטי כלי עץ שאינם מקבלים טומאה[[21]](#footnote-22), ויזהר שלא יגע במשקה, אך בזתים והענבים הוא יכול ליגוע, כיון שאין בהם שיעור לטמאות את המשקה.

אך אם יש בזתים והענבים הטמאים **יותר מכביצה,** הרי המשקה היוצא מהם **טמא, שכיון שיצאת טיפה הראשונה, נטמאת בכביצה.** שהרי נשאר בהם כביצה גם לאחר שיצאה הטיפה הראשונה[[22]](#footnote-23).

**אם היה** האדם שסחט את הזתים והענבים **זב או זבה,** שטומאתם חמורה יותר מטמא מת, שהם מטמאים אף במשא והיסט, **אפילו** אם סחטו **גרגר יחידי** של זית או ענב, הרי המשקה **טמא,** ואף על פי שלא נגע האדם כלל במשקה, ובזית והענב הטמא אין שיעור כביצה לטמאות את המשקה.

**שכיון שיצאת טיפה הראשונה נטמאת במשא!** דהזב נושא את המשקה בשעה שהוא סוחט את הזית והענב, והמשקה נטמא במשא הזב.

**זב שחלב את העז,** הרי **החלב** היוצא **טמא, שכיון שיצאה טיפה הראשונה** של חלב **נטמאת במשא** הזב, דכאשר הזב אוחז את הדד הרי הוא נושא את החלב היוצא ממנו, על אף שאינו נוגע בו[[23]](#footnote-24).

**משנה ד:**

**כביצה אוכלים** טמאים **שהניחן בחמה, ונתמעטו** משיעור כביצה, דדרך המאכל להצטמק מחמת החום,

**וכן כזית מן המת וכזית מן הנבלה וכעדשה מן השרץ** שהניחם בחמה, והתמעטו משיעור כזית או כעדשה, [שיעור טומאת מת ונבלה הוא כזית ושיעור טומאת שרץ הוא כעדשה],

וכן לענין איסורים – **כזית** בשר של **פגול,** [קרבן שחישבו בשעת עבודתו מחשבת פסול], **כזית** בשר של **נותר,** [קרבן שנשאר מעבר לזמן אכילתו], **כזית חלב** שהניחם בחמה, ונתמעטו משיעור כזית,

**הרי אלו טהורין,** דהאוכל הטמא שנתמעט מכביצה, והמת והנבלה שנתמעטו מכזית, והשרץ שנתמעט מכעדשה, אינם מטמאים אחרים,

**ואין חייבין עליהם** - על אכילת בשר פיגול ונותר וחלב שהתמעטו מכזית, **משום** איסור **פגול,** משום איסור **נותר, ו**משום איסור **טמא[[24]](#footnote-25).**

ואם לאחר שנתמעטו משיעורם **הניחן בגשמים ו**שוב **נתפחו** וחזרו לשיעורם הקודם[[25]](#footnote-26), דדרך המאכל להתרחב מחמת הקור[[26]](#footnote-27), הרי הם **טמאין,** האוכל הטמא המת הנבלה והשרץ חוזרים לטמאות אחרים כמו לפני שהתמעטו, **וחייבין עליהן** על בשר הפיגול הנותר והחלב **משום** איסור **פיגול** משום איסור **נותר ו**משום איסור **טמא[[27]](#footnote-28).**

**משנה ה:**

**כל** ספק **הטומאות,** הרי אנו מחזיקים אותן **כשעת מציאתן!**

**אם טמאות טמאות –** אם נמצאו במצב של טומאה, ואנו מסתפקים מאיזה שעה התחילה הטומאה, הרי אנו תולים שהם היו טמאים למפרע כשעה שנמצאה הטומאה.

להלן פ"ה מ"ז המשנה מביאה דוגמא לדבר: אדם שנגע בלילה באחד ואינו יודע האם הוא חי או מת, ובבוקר נמצא שהוא מת, ואנו מסתפקים האם הוא מת כבר בתחילת הלילה, והאדם שנגע בו נטמא, או שמא, באותה שעה עדיין הוא היה חי, והאדם שנגע בו לא נטמא. על זה נאמר "כל הטומאות כשעת מציאתן", דכיון דמצאנו אותו בבוקר במצב של מת, תלינן דגם מעיקרא, בשעה שהאדם נגע בו, הוא היה מת.

**ואם טהורות טהורות –** אם נמצאו במצב של טהרה, תלינן דגם בשעה שארע הספק הם היו טהורים. ולהלן מביאה המשנה דוגמא לדבר במחט שנמצאה שבורה.

**אם מכוסות מכוסות –** בית שהיה בו מת והוציאו אותו, ולאחר מכן מצאו בבית כלי חרס מכוסים בצמיד פתיל[[28]](#footnote-29), שאינם נטמאים באהל המת, תלינן דגם בשעה שהמת היה בתוך הבית היו כלים אלו מכוסים, והרי הכלים וכל שבתוכם טהורים.

**אם מגולות מגולות –** אם מצאנו בבית כלים מגולים, תלינן דגם בשעה שהמת היה בתוך הבית היו כלים אלו מגולים, והרי הכלים וכל שבתוכם טמאים.

**מחט** שידוע לנו שהיא נטמאה, **שנמצאת** על גבי אוכלין טהורים כשהיא **מליאה חלודה, או** כשהיא **שבורה,** באופן שאי אפשר לתפור בה, דעכשיו היא טהורה, כיון שאינה ראויה להשתמש בה. והרי אנו מסופקים שמא בשעה שהיא נפלה על האוכלין היא היתה עדיין שלמה בלא חלודה, וטימאה את האוכלין,

הרי המחט **טהורה,** כלומר, שאינה מטמאת את האוכלין מספק[[29]](#footnote-30), לפי **שכל הטומאות** הולכים בהם **כשעת מציאתן!** ומאחר והם נמצאו במצב של טהרה, הרי אנו תולים שגם בשעה שנפלו על האוכלין הם היו טהורים[[30]](#footnote-31).

**הקדמה**

א. כאשר ארע ספק טומאה ברשות היחיד, כגון, אדם שעבר ברשות היחיד שיש בה טומאה, והוא מסופק האם הוא נגע בטומאה או לא, הרי אנו מטמאים אותו מספק, על אף שהאדם בחזקת טהרה.

אך כאשר הספק ארע ברשות הרבים, הרי אנו מטהרים אותו מספק. [גדרי רשות היחיד ורשות הרבים יתבארו להלן פרק שישי].

חילוק זה נלמד מסוטה, דכאשר הבעל קינא לאשתו שלא תסתר עם איש פלוני ועברה ונסתרה עמו, הרי התורה אוסרת אותה לבעלה מחמת הספק שמא היא נבעלה ונטמאה, על אף שהיא בחזקת טהרה לבעלה. ולמדים מכאן לספק טומאה, שאנו מטמאים אותו מחמת הספק.

וכשם שהתורה אוסרת את הסוטה לבעלה מחמת הספק דוקא אם היא נסתרה ברשות היחיד, שהוא מקום סתירה, כך כל ספק טומאה אין אנו מטמאים אותו מספק אלא אם כן ארע הספק ברשות היחיד. לאפוקי ספק שארע ברשות הרבים, דאנו מטהרים אותו מספק.

ב. כלל נוסף נאמר בדיני ספק טומאה, דכל החילוק בין רשות הרבים לרשות היחיד נאמר רק כאשר ארע הספק באדם שיש בו דעת להשאל ולברר מה ארע, אך כאשר ארע הספק בחפץ, כגון כלי או אוכל, או כאשר ארע הספק באדם שאין בו דעת לשאול מה ארע, כגון קטן או שוטה, הרי אנו מטהרים אותו מחמת הספק בין כאשר ארע הספק ברשות הרבים ובין כאשר ארע הספק ברשות היחיד[[31]](#footnote-32).

שני מקורות הובאו לחילוק זה במסכת סוטה [כט א]. המקור האחד: מסוטה. שהרי בסוטה הספק ארע לנבעלת שיש בה דעת להשאל, ולכן כל מה שמחמירים ברשות היחיד מחמת הספק אין זה אלא בדבר שיש בו דעת להשאל.

המקור השני: מדר' גידל אמר רב. דשני פסוקים נאמרו לגבי טומאת קדשים, הפסוק האחד בטומאת הבשר, "והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל", הפסוק השני בטומאת הגוף, "והבשר, כל טהור יאכל בשר"[[32]](#footnote-33).

מהפסוק הראשון משמע שדוקא אם נגע הבשר בטומאה ודאית אסור לאוכלו, אך בספק טומאה מותר לאוכלו. ואילו בפסוק השני משמע להיפך, שדוקא אדם שהוא טהור ודאי מותר לו לאכול קדשים, אך אדם שהוא ספק טהור אסור. ותירץ ר' גידל בשם רב, דלגבי הבשר שאין בו דעת להשאל, מתירים בספק טומאה, ואילו לגבי האדם שיש בו דעת להשאל אוסרים אף בספק טומאה[[33]](#footnote-34).

**משנה ו:**

**חרש שוטה וקטן** שאין בהם דעת **שנמצאו במבוי** [רשות היחיד] **שיש בו טומאה,** והם בחזקת טהרה, והרי אנו מסתפקים האם הם נגעו בטומאה ונטמאו, או שמא הם לא נגעו ונשארו בטהרתם.

**הרי אלו בחזקת טהרה!** לפי שספק שארע לאדם שאין בו דעת להשאל, ספיקו טהור אף ברשות היחיד[[34]](#footnote-35).

**וכל הפיקח** שנמצא במבוי שיש בו טומאה, ואנו מסתפקים האם הוא נגע בטומאה נטמא, או שמא הוא לא נגע בטומאה ונשאר בטהרתו,

הרי הוא **בחזקת טומאה!** לפי שספק שארע ברשות היחיד לאדם שיש בו דעת להשאל, ספיקו טמא, על אף שהוא בחזקת טהרה.

**ו**כן **כל** חפץ **שאין בו דעת להשאל,** וארע בו ספק טומאה, **ספיקו טהור[[35]](#footnote-36)!**

**משנה ז:**

**תינוק** שאין בו דעת להשאל [והיה בחזקת טהרה[[36]](#footnote-37)], **שנמצא** עומד **בצד בית הקברות, והשושנים** [פרחים] **בידו, ואין השושנים** נמצאים **אלא במקום הטומאה,** באופן שאי אפשר שיקח את השושנים אלא אם כן יכנס לבית הקברות ויטמא.

ועתה אנו מסתפקים, האם התינוק נכנס לבית הקברות ולקט את השושנים, ואם כן הוא נטמא. או שמא, אדם אחר נכנס ולקטן ונתן לו, אך התינוק עצמו נשאר בטהרתו.

הרי הוא **טהור!**

לפי **שאני** תולה ו**אומר:** אדם **אחר** נכנס לבית הקברות **לקטן ונתן לו,** אך התינוק עצמו לא נכנס, ולכן הוא נשאר בטהרתו[[37]](#footnote-38).

והטעם שתולים כך להקל, לפי שכל ספק שארע לדבר שאין בו דעת להשאל, ספיקו טהור. אך אם ארע ספק זה באדם שיש בו דעת, הרי הוא טמא מספק, שהרי כל ספק טומאה שברשות היחיד ספיקו טמא[[38]](#footnote-39).

**וכן חמור** שנמצא **בין הקברות** במקום טהרה, וכלים על גביו, ואנו מסופקים האם הוא נכנס לתוך בית הקברות והכלים נטמאו, או לא, הרי **כליו טהורין.** לפי שבחמור ובכליו אין דעת להשאל[[39]](#footnote-40).

**משנה ח:**

**תינוק** שהוא בחזקת טומאה **שנמצא בצד העיסה** שהיא בחזקת טהרה, **והבצק בידו,** והרי אנו מסופקים האם התינוק הטמא לקח את הבצק מהעיסה בידו, וטימא בכך את כל העיסה, או שמא, אדם אחר שהוא טהור לקח את הבצק מהעיסה ונתן לתינוק, ולא נטמאה העיסה[[40]](#footnote-41).

**רבי מאיר מטהר** את העיסה, דאנו תולים שאדם אחר לקח את הבצק ונתן לו.

**וחכמים מטמאין** את העיסה, לפי **שדרך התינוק לטפח** באוכלין ומשקין, ולכן תולים שהתינוק עצמו לקח את הבצק, וטימא בכך את העיסה[[41]](#footnote-42).

הגמרא בכמה מקומות [קידושין פ א, נדה יח ב, חולין פו ב] מבארת את המחלוקת של רבי מאיר וחכמים,

דהנה מצד אחד יש סיבה לטמאות את העיסה מדין רוב, שהרי רוב תינוקות מטפחין בעיסה, ומצד שני יש סיבה לטהר את העיסה מדין חזקה, שהרי העיסה בחזקת טהרה.

רבי מאיר סובר "סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לה רובא", כלומר, דמצרפים את הצד המיעוט שאין התינוקות מטפחים לחזקת טהרה של העיסה, ומעתה, בצד אחד יש רוב, ובצד שני יש מיעוט וחזקה, והוי ליה כפלגא ופלגא, ולכן העיסה טהורה מספק, [לפי שאין בעיסה ובתינוק דעת להשאל[[42]](#footnote-43)].

וחכמים סוברים "מיעוטא כמאן דליתא", ונשאר רק חזקה כנגד רוב, וקיי"ל בכל דוכתא "רובא וחזקה רובא עדיף", ולכן העיסה טמאה מחמת הרוב[[43]](#footnote-44).

[רבי מאיר מטהר אף ברשות היחיד, שהרי אין בעיסה דעת להשאל, וכל שאבד"ל ספיקו טהור אף ברה"י. ואילו חכמים מטמאים אף ברה"ר ואף באבד"ל, דרוב מטפחים נחשב כודאי, ואין כאן ספק[[44]](#footnote-45)].

**בצק שיש בו** נקבים מחמת **נקירת תרנגולים, ומשקין טמאין בתוך הבית,** והרי אנו חוששים שמא תרנגולים שתו מהמשקין, ובעוד המשקין הטמאים טופחים בפיהם הם ניקרו את הבצק, והרי המשקין שבפיהם טימאו את הבצק,

**אם יש בין משקין לככרות** מרחק בשיעור **כדי שינגבו את פיהם בארץ, הרי אלו טהורין.** לפי שדרך התרנגולים לנגב את פיהם בארץ מיד לאחר שהם שותים. [ואף ברשות היחיד מטהרים, לפי שאין בה דעת להשאל[[45]](#footnote-46)].

אך אם המשקין הטמאים סמוכים לכיכרות, הרי הככרות טמאים, דאנו מחזיקים שהם שתו מתחילה מהמשקין הטמאים ואחר כך ניקרו את הבצק, דכך דרכם לעשות[[46]](#footnote-47).

**ובפרה ובכלב** – אם יש בבית פרה או כלב, ויש בבצק סימנים שהם אכלו מעט מהבצק,

הרי אנו מטהרים את הבצק אם הוא רחוק מהמשקין הטמאים ב**כדי שילחכו** הפרה והכלב **את לשונם** סביב הפה לאחר השתיה,דכך דרכם לעשות לאחר שהם שותים.

אך אם הבצק סמוך למשקין מאוד, עד שאין להם שהות לנגב את לשונם סביב הפה, הרי הבצק טמא.

**ושאר כל הבהמה** שיעור המרחק בין המשקין לבצק הוא ב**כדי שיתנגב** המשקה בפיהם מעצמו[[47]](#footnote-48), לפי שאין דרכם לנגב את פיהם בארץ.

**רבי אליעזר בן יעקב מטהר** את העיסה באופן שהספק הוא **בכלב,** ואף אם הבצק והמשקין סמוכים זה לזה.

לפי **שהוא פיקח!**

**שאין דרכו להניח את המזון ולילך למים,** דהמים מצויים לו יותר מאשר המזון, ולכן אנו תולים שמתחילה הוא אכל מהככרות, ורק לאחר מכן הוא שתה מהמים הטמאים.

1. לדעת **הרמב"ם** פ"ד מטו"א ה"א, האוכל מקבל טומאה בכל שהוא מהתורה, ולדעת **התוספות** בכמה דוכתי, אינו מקבל טומאה בכל שהוא אלא מדרבנן. אך דעת **הרמב"ן והרשב"א** [שבת צא] דאף מדרבנן אין האוכל מקבל טומאה עד שיהא בו שיעור כביצה. וראה להלן בשם הקהילות יעקב איך מתיישבת משנתינו לפי שיטת הרשב"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. הרמב"ם והראב"ד פ"א מטו"א ה"ד נחלקו האם שאר משקין שאינם משבעת המשקין מקבלים טומאה, **דעת הרמב"ם** דאינם מקבלים טומאה כלל, **ודעת הראב"ד,** דכל מי פירות מקבלים טומאה כעיקר הפירות, ורק לגבי צירוף אוכלין על ידי משקין בעינן משקה משבעת המשקין. ובביאור דעת הראב"ד נחלקו האחרונים: **הכסף משנה** נקט דכל מי פירות מקבלים טומאה מדין טומאת משקין. ולפי"ז כל מי פירות מקבלים טומאה בלא הכשר מים, וכן הם מכשירים אוכלים אחרים לקבל טומאה. ואילו דעת **החזון איש** [טבול יום ס"ד סק"י] ועוד אחרונים, דמי פירות מקבלים טומאה מדין טומאת אוכלין כעיקר הפירות, ולפי"ז אינם מקבלים טומאה אלא על ידי הכשר מים, וכן אינם מכשירים אוכלים אחרים לקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך דעת **רש"י** בפסחים [לג ב], דמשקין מטמאים אחרים ברביעית, וכן כתב **הרשב"ם** בבבא בתרא [פ א], וראה להלן מה שיבואר בדעתו. [↑](#footnote-ref-4)
4. דאילו ליחת הבשר והדגים בפני עצמם אינם מקבלים טומאת משקין, דאינם משבעת המשקין. [אלא דהליחה גורמת למים לקרוש]. וכן כתב **החזון איש** שם סק"א, דהכא איירי באופן שרובו מים, ולכן איכא טומאת משקין קודם שקרש.

   **ב. התפארת ישראל** [אות ו] הקשה, מדוע רוטב שנקרש מקבל טומאת אוכלין, הרי במסכת חולין [קכ א] מבואר, דהרוטב מצטרף לבשר לקבל טומאת אוכלין, אך אינו מקבל טומאה בפני עצמו? ותירץ, דהכא שאני, דכבר היו טמאים קודם שקרשו. ואף שאינם מקבלים טומאה בתחילה אלא בצירוף הבשר, מכל מקום לאחר שכבר נטמאו אין טומאתן פוקעת. ותירוצו צ"ע, דהא הטומאה שחל עליה לאחר שקרשו טומאה חדשה היא, וכמש"כ הר"ש, דהאוכלין נוגעים במשקין, והיאך חלה טומאה זו? ועוד צ"ע לפי מש"כ הרמב"ם [יבואר להלן], דסיפא דחזרו ונימוחו איירי בקיבלו טומאה בעודן קרושין, היאך קיבלו טומאה בפני עצמן? ובפשטות יש ליישב באופן אחר, דבמסכת חולין איירי בליחה היוצאת מהבשר לחוד, דאינה נאכלת אלא יחד עם הבשר, אך הכא איירי במים שהתבשלו בהם הבשר ומעורב בהם ליחה, וכאשר קרשו הרי הם נאכלים אף בפני עצמם.

   **ג.** רש"י בחולין שם כתב, דדוקא רוטב קרוש מצטרף לבשר, אך כשאינו קרוש אינו מצטרף, משום שהאוכלין והמשקין אינם מצטרפים. והקשה **המשנה אחרונה,** מדוע הוצרך רש"י לטעם זה, תיפו"ל דליחה של בשר אינה אחת משבעת המשקין? [ואם נאמר כדעת הראב"ד דכל מי פירות מקבלים טומאה, עדיין יקשה להיפך, לפי מש"כ החזון איש דהטומאה היא משום טומאת אוכלין, מדוע לא יצטרפו לאוכלין, הרי תורת טומאה אוכלין עליהם]. ותירץ **החזון איש** שם, דהוקשה לרש"י מדוע הליחה שאינה קרושה לא תקבל טומאה מחמת שהיא מצטרפת לבשר, ואף שבפני עצמה אינה נחשבת למשקה מכל מקום בתורת צירוף תקבל טומאה. ולכן כתב רש"י, דהאוכל והמשקה אינם מצטרפים.

   **ד. רש"י** במסכת ברכות [נב א ד"ה אין כלי] כתב, דהמשקה שעל גבי האוכל נחשב כאוכל ואינו מטמא את הידים. והקשה **המגן אברהם** [קנח סק"י] ממתניתין, דהרוטב הטופח נחשב משקה? ותירץ, דדוקא משקה טופח של עצמו נחשב אוכל, אך רוטב גמור מקרי משקה. וראה **חזון איש** שם ס"ק יט שנתקשה בביאור דבריו. ויתכן לבאר בדבריו, דרש"י איירי ברוטב היוצא מהבשר עצמו, ובזה כתב דדין אוכל עליו, אך הכא איירי ברוטב שרובו מים, ולכן דין משקה עליו. [↑](#footnote-ref-5)
5. דאילו חלב בצירי, שהוא שומן של הבהמה, אינו משבעת המשקין, ואינו מקבל טומאת משקין. וכן כתב **הלחם שמים,** והקשה, דחלב שקרש נעשה גבינה, ואין דרכו לחזור ולימוח?

   ברמב"ם פ"ט מטו"א ה"ב כתב, הרוטב והגריסים שקרשו וכו', ולא כתב החלב. וכתב **הגרעק"א בגליון הרמב"ם,** דיתכן שהרמב"ם גרס חלב בצירי, ולא בקמץ, מחמת קושית הלחם שמים דאין דרך חלב לחזור ולימוח, וס"ל דמתניתין אתיא כרבי אליעזר פי"א דתרומות מ"ב, דמי פירות מקבלים טומאה. ולפי"ז למאי דקיי"ל כרבי יהושע דמי פירות אינם מקבלים טומאה, אין מקום להזכיר חלב. אמנם ברמב"ם מהדו' פרנקל הגירסא הרוטב והגריסים והחלב, וראה שינויי נוסחאות שם. [↑](#footnote-ref-6)
6. **הר"ש** כתב דטופח לאו דוקא, אלא איירי בטופח להטפיח. אך **הרמב"ם** כתב טופח סתם, וכתב **התפארת ישראל** [בועז א], דלפי"ז צ"ל דטופח לא הוי משקה רק לענין חיבור, אך לגבי טומאת עצמו סגי בטופח לחוד, וראה מש"כ בהערות על הר"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. **התפארת ישראל** [אות ד'] חידש, דגם אם נגע בצד היבש נעשה הצד הלח תחילה, ולא איירי בנגע בצד הלח דוקא. [↑](#footnote-ref-8)
8. **הר"ש** במשנה ב' כתב בשם התוספתא, דהם נחשבים אוכל גם בלא מחשבה, דהם ראויים לאכילה כשהם קרושים. אך **הרמב"ם** פ"א ה"כ כתב, דהחלב שקרש אינו לא אוכל ולא משקה, חשב עליו לאוכלין מתטמא טומאת אוכלין. וכן כתב פ"ט ה"ב, דרוטב וגריסים וחלב שקרשו הרי הן כאוכלין וצריכין מחשבה. ולפי"ז צריך לומר דמתניתין איירי בחישב עליהם לאכילה. ובהשגות הראב"ד הקשה מהתוספתא דאינם צריכים מחשבה, וכמש"כ הר"ש? ותירץ הכסף משנה, דהיה להרמב"ם גירסא אחרת בתוספתא.

   והקשה **החזון איש** [שם סק"ז], לדעת הרמב"ם מדוע הם שניים, הרי עד שחישב עליהם לאכילה אינם לא אוכל ולא משקה, ולאחר שחישב עליהם כבר אין להם מהיכן לקבל טומאה? ואין לומר דחישב עליהם לאכילה קודם שקרשו, שהרי מחשבת חיבור לא שמה מחשבה, דצריך לחשוב עליהם כשהם ראויים לקבל טומאה, ועיי"ש מה שתירץ.

   ויתכן ליישב דאיירי באופן שחשב עליהם אחר שקרשו בעוד שנשאר טיפה אחת שלא קרשה, דאותה טיפה מטמאת את כל האוכל הקרוש.

   והנה **המקדש דוד** [מב ז] ביאר הא דצריך מחשבה לדעת הרמב"ם, משום שכל שנהפך ממשקה לאוכל או מאוכל למשקה צריך מחשבה, וכמו שמצינו בשלהי מסכת מכשירין, ואין זה ככל מקום שצריך מחשבה משום שאינו עומד לאכילה, עיי"ש. ויתכן דלפי"ז מהני מחשבה לאכילה גם קודם שקרשו, כיון דאין חיסרון בעיקר שם אוכל. [↑](#footnote-ref-9)
9. כתב **המשנה אחרונה,** דלא איירי בקרשו מחמת הקור, דהא בתוספתא [הובא בר"ש משנה ב] מבואר דמים שהגלידו אינם מקבלים טומאה כלל. אלא איירי בקפאו מחמת שעמדו זמן מרובה באויר. אך **ברמב"ם בפיה"מ** לא משמע כן. וצריך לחלק, דדוקא מים שהגלידו אינם לא אוכל ולא משקה, אך רוטב וגריסין וחלב ראויים לאכילה גם כאשר הם קפאו מחמת הקור. [↑](#footnote-ref-10)
10. והוסיף **האליהו רבה,** דהטיפה האחרונה בכוחה לטמאות את כל הטיפות שקרשו, וטיפה אחרונה עצמה טמאה לאחר שקרשה, משום שהיא חלק מהאוכל הטמא, וכמו ששנינו לעיל פ"א מ"ט לגבי מקרצות. וכתב בספר משנת טהרות, דמבואר בדבריו חידוש גדול, דהא מתניתין איירי אף באופן שיש באוכל כביצה מכוון, ובכה"ג צריך לצרף את הטיפה האחרונה לשיעור כביצה. ובפשטות בדין מקרצות נאמר דאם יש אוכל טמא גם המחובר אליו טמא, אך הכא מבואר טפי, דהאוכל המחובר מועיל אף להשלים לשיעור כביצה. [↑](#footnote-ref-11)
11. נחלקו הראשונים בדינא דמתניתין: **הר"ש והרא"ש** להלן מ"ב כתבו, דאיירי שקיבלו טומאה קודם שקרשו, ולאחר מכן קרשו וחזרו ונימוחו. ולא אמרינן שלאחר שנימוחו יחזרו לטומאתן הישנה, כיון שיצאו להיות אוכל בשעה שקרשו.

    אך **הרמב"ם** פ"ט ה"ב הדגיש, נטמאו כשהן קופאין ונמוחו ונעשו משקה, וכן כתב בפיה"מ. ודייק **המשנה אחרונה,** דדוקא אם נטמאו בעודן קרושים ונימוחו אינם טמאים אלא מחמת שהמשקין נגעו באוכלין ובעינן כביצה, אך אם נטמאו קודם שקרשו וקרשו ונימוחו, הרי הם חוזרים לטומאתן הישנה. וראה מש"כ עוד לפי"ז להלן משנה ב'.

    **ובביאור הגר"א** [או"ח תפו] כתב, דממשנתינו מוכח דיש דיחוי באיסורים. והיינו מהא דאינו חוזר לטומאתו הישנה. ומבואר מדבריו כדעת הר"ש והרא"ש דאינם חוזרים לטומאתן הישנה.

    **המגן אברהם** [פב סק"ב] דן בצואה שקרשה וסופה לימוח, האם דינה כצואה ואסור לקרות ק"ש כנגדה. והוכיח ממשנתינו, דדבר שקרש אין שמו הקודם עליו, ואינו מטמא טומאת משקין, והוא הדין התם מותר לקרות ק"ש כנגדה. אך הקשה מסתימת הפוסקים שם דאסור אף בעוד שהיא קרושה. **ובהגהות חתם סופר** שם תירץ, דשאני הנך דמתניתין, דלאחר שנימוחו אינם חוזרים לטומאתן הישנה, ולכן בעוד שהם קרושים אינם מטמאים טומאת משקין. משא"כ צואה, דלאחר שנימוחה אסור לקרות כנגדה ק"ש, לא בטל שמה אף כשקרשה.

    והנה לדעת הרמב"ם אין מקום לדבריו כלל, שהרי גם במתניתין הם חוזרים לטומאתן הישנה. ואף לדעת הר"ש והרא"ש יש לעיין מאי שנא משקין מצואה, הרי מה שצואה חוזרת לאיסורה לאחר שנימוחה, אין זה משום איסורה הקודם, אלא דלאחר שנימוחה היא שוב צואה. ומשקין נמי, אף דאינם חוזרים לטומאתן הישנה, מכל מקום הם מקבלים טומאה מכאן ולהבא בתורת משקין, ומדוע אין להוכיח ממשקין לצואה? [וכן העיר בהערות לפירוש הר"ש השלם]. [↑](#footnote-ref-12)
12. במסכת פסחים [לג א] איתא, ענבים שנטמאו דורכן פחות פחות מכביצה, והיין כשר לנסכים. ואמרינן שם, דאם משקין שבפירות מפקד פקידי, הרי היין היוצא טהור, דהוא לא נטמא עם הענבים, אך אם משקין שבפירות מיבלע בליעי, היין נטמא עם הענבים, וגם לאחר שיצאו המשקין נשארו טמאים, דטומאה שבהן היכן הלכה. והקשה **הר"ש,** אם כן במשנתינו מדוע כביצה מכוון טהור, הרי המשקין היו טמאים לפני שנהפכו לאוכל, ונימא טומאה שבהן להיכן הלכה? ותירץ, דבאמת הא דתנן טהור היינו טהור מטומאת משקין, שהם תחילה, אך הטומאה הקודמת שהיתה באוכלין נשארת. וכן כתב **בתוספות רבינו פרץ** שם.

    **א.** הקשה **המקדש דוד** [מב ז], אם כן ברישא דנטמאו המשקין וקרשו, מדוע הרי הם שניים בלבד, נימא טומאה שבהן להיכן הלכה, וגם האוכלין הקרושים ישארו תחילה כמו קודם שקרשו? ותירץ, דטומאה שבהן להיכן הלכה שייך לומר רק אם סיבת הטומאה הקודמת שייכת גם עכשיו. ולכן בסיפא דהאוכל נהפך למשקה, המשקה נשאר בדרגת שני לטומאה כמו האוכל, שהרי אילו נטמא המשקה מאותה הטומאה גם הוא היה נטמא. אך ברישא דהמשקה נהפך לאוכל, איירי באופן שהמשקה נגע בראשון או בשני, ונעשה תחילה, וטומאה זו אינה ראויה להיות באוכל, דהאוכל שנוגע בראשון או שני לא נעשה תחילה, ולכן הטומאה הקודמת לא נשארת באוכל.

    אך הקשה, אם כן מדוע הוצרך הר"ש לומר ד"הרי אלו שניים" משום שהאוכלין נגעו במשקין קודם שנימוחו, תיפו"ל משום שלגבי דרגת שני לטומאה גם האוכלין ראויים להיות שני, [ובכל ראשון לטומאה כלול גם שני, וכלפי דרגת שני לטומאה נאמר טומאה שבהן להיכן הלכה]? ותירץ, דהר"ש הוצרך לטעם זה משום שאם נטמאו המשקין משני לטומאה אין האוכל ראוי לטומאה זו כלל, דאוכל חולין שנגע בשני לטומאה הוא טהור, ולכן הוצרך הר"ש לומר דהאוכלין נגעו במשקין.

    ולפי"ז אם נטמאו המשקין מאב הטומאה וקרשו, הרי האוכלין תחילה כמו המשקין, דטומאה שבהן להיכן הלכה, והכא סיבת הטומאה שייכת גם לאחר שקרשו. אם נטמאו המשקין מראשון לטומאה וקרשו, הרי האוכלין שני לטומאה מתרי טעמי, חדא דלגבי שני לטומאה אמרינן טומאה שבהן להיכן הלכה, ועוד, משום שנגעו במשקין. ואם נטמאו המשקין משני לטומאה, הרי האוכלין שני מטעם אחד, משום שנגעו במשקין.

    **ב.** ובזה יישב **הקהלות יעקב** [סימן מד] את דעת הרמב"ן והרשב"א, דפחות מכביצה אינו מקבל טומאה אף מדרבנן, ולשיטתם קשה טובא מאי שנא רישא דמתניתין מסיפא, דכשם שבסיפא כביצה מכוון המשקין טהורים משום שאין באוכל שיעור לטמאות את המשקה הנימוח, אך ברישא צריך לטהר כביצה מכוון משום שאין באוכל שקרש שיעור לקבל טומאה מהמשקה עד שיקרש כולו, וכבר אין משקין שיטמאו אותו?

    אך לדעת הר"ש מיושב שפיר, דברישא הטומאה היא מחמת טומאת המשקין, דאמרינן טומאה שבהן להיכן הלכה, ולכן הם שניים. [ובאמת אין חילוק בין הרישא לסיפא, אלא דברישא נקט הרי אלו שניים דזהו טומאת האוכלין, ובסיפא נקט טהורים משום שלגבי טומאת המשקין הם נחשבים טהורים, דהכא אינם נעשים תחילה].

    והוסיף הקה"י, דאפילו באופן שנטמאו המשקין משני לטומאה אמרינן דהאוכלים שנקרשו שניים, [ולא כמש"כ המקד"ד בדעת הר"ש דבכה"ג צריך לטמאות משום שנגעו המשקין באוכלין], לפי שלאחר שנטמאו המשקין הרי הם נוגעים קצתן בקצתן, ויש כאן נגיעה חדשה של ראשון לטומאה, והרי אוכלים שנגעו בראשון נעשים שני, ואם כן הם ראויים שפיר להיות שני לטומאה. ודעת הר"ש שהוצרך לפרש משום נגיעה צ"ע.

    **ג.** עוד הקשו האחרונים על דברי הר"ש, מדוע אם יש בהם כביצה מכוון המשקין טהורים מלהיות תחילה, הרי לאחר שהמשקין שני לטומאה, כמש"כ הר"ש, דטומאה שבהן להיכן הלכה, הרי הם מטמאים קצתן את קצתן להיות תחילה, כמו שהם מטמאים משקין אחרים להיות תחילה?

    ותירצו **הקהלות יעקב** [סימן מד] **והחזון איש** [שם סק"ו] על פי דברי **הרש"ש** במשנה ב', דכיון דהמשקין טמאים מחמת שנשאר בהם טומאת האוכלין, הרי דינם כטומאת אוכלין שאינם מטמאים אחרים אלא בכביצה. וראה עוד מש"כ להלן מ"ב.

    **ד. הרא"ש** הקשה על הר"ש, דמסתימת המשנה לא משמע דהמשקין טמאים בדרגת שני לטומאה? ולכן כתב דהמשקין טהורים לגמרי, והא דלא אמרינן טומאה שבהן להיכן הלכה, משום שכאשר נימוחו הו"ל פנים חדשות לגמרי. ולא דמי לענבים למ"ד מבלע בליעי, דהתם שם משקה עליו אלא שאינו נפקד בתוך האוכל אלא בלוע באוכל, וקיבל המשקה טומאה עם האוכל.

    ויש לבאר את דברי הרא"ש בשני אופנים: חדא, דלפי מ"ד מפקד פקיד, המשקה נחשב כמונח בתוך כלי, ואינו נטמא מהאדם הסוחט את הענבים, כיון שאינו נוגע במשקה אלא בענבים. אך למ"ד מבלע בליעי, הענבים והמשקין שבתוכם נחשבים כמעורבים זה בזה, והאדם הסוחט נוגע בשניהם, ומטמא את הענבים בטומאת אוכלין ואת המשקין שבתוכם בטומאת משקין. ולכן כאשר יצאו המשקין אמרינן טומאה שבהן להיכן הלכה, שהרי כבר קיבלו טומאת משקין בעודן בתוך הענבים. משא"כ הכא דהטומאה מתחילה היתה בתורת טומאת אוכלין, לא שייך לומר טומאה להיכן הלכה, דטומאת אוכלין לא יכולה להתקיים במשקין.

    אך **הקהלות יעקב** [סימן מה] **וחידושי ר' שמואל** [פסחים סימן י] ביארו באופן אחר, דבאמת טומאת המשקין למ"ד מבלע בליעי היא בתורת טומאת אוכלין, ומכל מקום אמרינן טומאה שבהן להיכן הלכה, דטומאת אוכלין יכולה להתקיים במשקין. אלא דהכא לא אמרינן טומאה להיכן הלכה לפי שפנים חדשות באו לכאן, דהאוכל עצמו נהפך לדבר אחר לגמרי, ולכן הטומאה פוקעת, אך התם המשקין היו גם בתחילה, אלא דמעיקרא היה עליהם תורת אוכל ועכשיו יש בהם תורת משקה, ואין זה פנים חדשות לגמרי. וכן ביאר **החזון איש** שם, והוכיח כן מהרא"ש במשנה ב', דטומאת המשקין היא רק שני לטומאה, ואם המשקין מתחילה מקבלים טומאת משקין, הרי הם נעשו תחילה, ומדוע כשיצאו הם רק שניים, ומוכח דהם מקבלים טומאת אוכלין.

    **ה.** **רש"י** בפסחים שם הקשה למ"ד מפקד פקידי, אמנם המשקין לא נטמאו מהאדם הסוחט, אך מדוע לא יטמאו מהענבים עצמם, הרי הענבים הם שני, ושני מטמא משקין להיות תחילה? ותירץ בשני אופנים [כמו שביאר הרש"ש שם], חדא, דכל עוד שהם בתוך הענבים אין עליהם תורת משקין, ואינם מקבלים טומאה בפני עצמן. ועוד, דאין בענבים שיעור כביצה לטמאות אחרים, שהרי כל זג עומד בפני עצמו, ואין חיבור ביניהם.

    ולפי הפירוש הראשון שביארנו ברא"ש, על כרחיך צ"ל דיש עליהם תורת משקין בעודן בתוך הענבים, דאל"ה אף למ"ד מבלע בליעי לא היו מקבלים טומאת משקין, [ואין לחלק בזה בין מ"ד בליעי למ"ד פקידי], ועל כרחיך צ"ל כתירוצו השני של רש"י. אך לפי מה שביאר האחרונים דלמ"ד בליעי טומאת המשקין היא בתורת טומאת אוכלין, שפיר יתכן דאין עליהם שם משקין עד שיצאו.

    **ו. התוספות** במסכת חולין [קיז ב] הקשו, מדוע לא יחשבו הזגין שומר למשקין שבתוכם, ויכניסו טומאה למשקין אף למ"ד מפקד פקידי? [וכעין זה הקשה **בתוספות הרא"ש** בפסחים שם, מדוע לא יטמאו המשקין מחמת שהם מחוברים לזגים, וחיבורי אוכלין כאוכלין]. ותירצו, דאין תורת משקין עליהם עד שיצאו. ולפי הביאור הראשון ברא"ש אי אפשר ליישב כן, שהרי יש בהם תורת משקין מתחילה. ותירץ הקה"י קושיית התוספות באופן אחר, דאין תורת שומר אלא אם השומר טפל לאוכל, אך הכא יש לאוכל חשיבות בפני עצמו, ולכן אינו נעשה שומר.

    וראה **במקדש דוד** סוף סימן מד שיישב קושיית התוספות באופן אחר, דדין יד ושומר נתחדש רק לגבי שאפילו אם היד והשומר אינם ראויים לקבל טומאה מכל מקום הם מכניסים ומוציאים טומאה, וכן הם מצטרפים, אך הכא הסיבה שהזגים לא מצטרפים למשקין שבתוכם היא משום שזה אוכל וזה משקה, ולחיסרון זה לא יועיל דין יד ושומר. וראה עוד בחברותא למסכת עוקצין סוף סימן א'.

    **ז. התוספות רי"ד** בפסחים שם כתב, דניתן להוכיח ממשנתינו דמשקין מיפקד פקידי, דאי מיבלע בליעי מדוע כביצה מכוון טהור, נימא טומאה שבהן להיכן הלכה. ודבריו תמוהים, דהכא כו"ע מודו דמיבלע בליעי, שהרי האוכל עצמו נהפך למשקה, ועל כרחיך צ"ל כתירוץ הר"ש או כתירוץ הרא"ש? וצ"ע.

    **ח.** דעת **רש"י** בפסחים שם, דמשקה מטמא אחרים ברביעית, כשם שאוכל מטמא אחרים בכביצה. ויש לעיין, אם כן מה מדוע יותר מכביצה המשקין טמאים, דאמנם הטיפה הראשונה נטמאת מכביצה אוכל, אך לאחר מכן כבר אין כביצה באוכל, ואותה הטיפה הטמאה אינה יכולה לטמאות את שאר המשקין, שהרי אין בה רביעית, ומדוע כל המשקין טמאים? ובאמת ברש"י שם מדוייק, דכולם טמאים מחמת שהם מעורבים בטיפה הטמאה, ואינם נטמאים ממנה. וראה בספר משנת טהרות. [↑](#footnote-ref-13)
13. **בכתבי הגרי"ז** מנחות שם הקשה, איך יתכן לומר דהטומאה חוזרת ומתעוררת, הרי במסכת בכורות [כג א] מסיק, דטומאה שבטלה מחמת תערובת אינה חוזרת וניעורת, [אלא אם כן היא מטמאה במשא גם בעודה בתערובת, דהטומאה לא בטלה לגמרי], וכל שכן שאם בטלה הטומאה מחמת שקרשו, דאינה חוזרת וניעורת?

    **ובחזון איש** [טבול יום ס"ד סק"ז] נקט, דטומאה זו היא מדרבנן בעלמא, דמדין תורה, לאחר שפקעה הטומאה אינה חוזרת ומתעוררת. [↑](#footnote-ref-14)
14. הרמב"ם פ"ט ה"א כתב, השמן או הדבש שנטמאו ואח"כ קרשו וכו', והקשה **התויו"ט** מדוע לא הזכיר הרמב"ם יין, הרי בגמרא במנחות מבואר דיין לכו"ע חוזר להיות תחילה? ותירץ, דהרמב"ם לא גרס גמרא זו כלל. [והוסיף, דרש"י שם ביאר בקושיית הגמרא, מי איכא למ"ד דיין אינו נחשב משקה, אך הרמב"ם ביאר דמתניתין איירי בקרשו וחזרו ונימוחו, ובזה אין להקשות מי איכא למ"ד דיין לא חשיב משקה, דשפיר יתכן דאם קרש ונימוח אינו חוזר לטומאתו הישנה]. ולדידיה אתיא המשנה כפשטותה, דלפי רבי מאיר רק השמן חוזר לטומאתו הישנה, לפי חכמים אף הדבש, ולפי רש"ש אף היין. ופסק הרמב"ם כחכמים, כמש"כ הכסף משנה שם, ולכן הזכיר רק שמן ודבש. והקשה עליו **בשו"ת חתם סופר** [או"ח מה], מדוע לא הזכיר הרמב"ם להדיא דיין אינו כשמן ודבש, ואינו חוזר להיות תחילה?

    **הרש"ש** תירץ, דהרמב"ם לא הזכיר יין לפי שהוא פשוט טפי משמן ודבש, שהרי בזה לכו"ע חוזר להיות תחילה, וכמו שרבי מאיר וחכמים לא הזכירוהו כך הרמב"ם לא הזכירו.

    **בברכת הזבח** מנחות שם כתב על פי מש"כ לעיל, דהתוספתא דאינו לא אוכל ולא משקה איירי בקיבל טומאה בעודו קרוש, דשמן קרוש אינו מק"ט כלל, ומכל מקום אם נטמא קודם שנקרש לא פקעה הטומאה. אך ביין, אפילו בעוד שהוא קרוש הוא מק"ט. ולכן דוקא בשמן ודבש הוצרך הרמב"ם לומר דהם תחילה לעולם, אך יין פשיטא שהוא תחילה לעולם, שהרי הוא מק"ט גם בעודו קרוש. וראה עוד **בצאן קדשים** שם. [↑](#footnote-ref-15)
15. ביארנו את המשנה כפי פירוש הר"ש, אך מצינו ד' שיטות בראשונים בביאור המשנה:

    **א. דעת רש"י במנחות:** דאיירי בשמן דבש ויין כשהם נוזלים, ונחלקו התנאים האם שמן ודבש נחשבים משקה לקבל טומאה, אך יין לכו"ע נחשב למשקה. ותיבת "לעולם" ביאר רש"י, דבין שנטמאו מאב הטומאה או מראשון או משני, לעולם הם תחילה. [מדבריו משמע דהמחלוקת היא האם השמן והדבש תחילה לעולם, אך לכו"ע הם מקבלים טומאה, ובספר משנת טהרות דייק מרש"י כשיטת הראב"ד דמי פירות מקבלים טומאה, אלא שאינם נעשים תחילה, ולכן כל המחלוקת היא האם השמן והדבש נחשבים למשקין לגבי להיות תחילה לעולם או לא, אך לכו"ע הם מקבלים טומאה].

    והקשו התוספות שם, דהתם פסקינן כרבי שמעון שזורי, ולמסקנת הגמרא שם בדברי רש"ש דיין דוקא נחשב למשקה, אם כן עולה דשמן ודבש אינם נחשבים למשקין כלל, וזה לא יתכן, דבכל דוכתא מחשיבים את השמן למשקה?

    וראה ברש"ש שם שתירץ, דאין כונת הגמרא לומר דלפי רש"ש דוקא יין נחשב למשקה ולא גרסינן "אף" בדבריו. אלא כונת הגמרא לומר, דרש"ש וחכמים נחלקו מה להוסיף על השמן, האם להוסיף רק יין או להוסיף גם דבש, אך שמן לכו"ע נחשב משקה. אך רש"י שם להדיא כתב אלא אימא רש"ש אומר יין, ולא שמן ודבש, דלא הוו משקין, ומבואר דלא כתירוצו, וצ"ע.

    **ב. דעת רבינו תם** [הובא בתוספות שם, ובעירובין עא ב ד"ה שמן]: דלכו"ע שמן דבש ויין כשהם נוזלים הם נחשבים למשקין, אלא הם נחלקו בשמן דבש ויין שקרשו, האם הם נחשבים למשקין ומקבלים טומאת משקין, או שמא, אינם לא אוכל ולא משקה, ואינם מקבלים טומאה כלל. ואין זה דומה לרוטב גריסים וחלב, דכאשר הם קרשו יש להם תורת אוכלין, אך שמן דבש ויין שקרשו אין להם תורת אוכלין, אלא או שנשאר בהם תורת משקין, או שאינם מקבלים טומאה כלל. ותיבת "לעולם" פירש דהשמן תחילה לעולם ואפילו קרוש.

    והא דתניא בתוספתא דהשמן אינו לא אוכל ולא משקה, ואף מחשבה לאכילה אינה מועלת, יתכן דאיירי בשמן קרוש [כדעת הרמב"ם והר"ש], וכשיטת רש"ש דדוקא יין קרוש נחשב משקה. ויתכן דאיירי בשמן היוצא מאליו [כדעת הראב"ד] וככל התנאים.

    ויש להסתפק לדעת ר"ת בשמן ודבש לרש"ש וכן בדבש לר"מ, דאינם לא אוכל ולא משקה, מה הדין לאחר שחזרו ונימוחו, האם חזרו לטומאתן הישנה או לא, ובמשנתינו לא איירי בזה כלל.

    **ג. שיטת הר"ש והרא"ש והתוספות בפסחים** [יד ב]: דבשעה שהם קרושים ודאי אינם נחשבים משקין, וכמבואר בתוספתא דהשמן אינו לא אוכל ולא משקה, [ולא הסתבר לר"ש דס"ל כרש"ש דרק יין נחשב משקה]. אלא פליגי באופן שחזרו ונימוחו, האם חזרו לטומאתן הישנה או לא. ונראה מדברי הר"ש והרא"ש, דעיקר המחלוקת היא בעודן קרושים. דהכלל הוא, שכל דבר שבעודו קרוש הוא נחשב "אוכל", לאחר שחזר ונימוח אינו חוזר לטומאתו הישנה, דפקע ממנו שם משקה לגמרי, כיון שיצא לדבר אחר. אך כל דבר שבעודו קרוש אינו לא אוכל ולא משקה, לאחר שחזר ונימוח חוזר לטומאתו הישנה, דלא פקע ממנו לגמרי שם משקה, [ולעיל כתבנו דזה מדרבנן]. ומעתה, היין הקרוש לכו"ע אינו לא אוכל ולא משקה, ונחלקו ר"מ וחכמים בשמן ודבש קרושים, האם הם נחשבים אוכלין, או שמא אינם לא אוכלין ולא משקין.

    ולפי"ז הא דתניא בתוספתא השמן אינו לא אוכל ולא משקה, וביאר הר"ש דאיירי בשמן קרוש, אתיא כר"מ וחכמים, דאילו לרש"ש השמן הקרוש נחשב לאוכל, ולכן כשנימוח אינו חוזר לטומאתו הישנה.

    ותיבת "לעולם" פירשו הר"ש והרא"ש בתרתי, חדא, דלאחר שנימוח השמן הרי הוא תחילה אפילו אם לא היה שיעור כביצה בקרוש, וקאי על המשנה לעיל שחילקנו בין היה כביצה מכוון ליותר מכביצה. [דהתם הטומאה היא מחמת הנגיעה בקרוש, ולכן צריך שיהיה כביצה לאחר שהתחיל לימוח, אך הכא הטומאה היא מחמת טומאה ישנה]. ועוד ביארו, דלעולם לא משכחת בשמן דרגת טומאה אחרת אלא תחילה בלבד, דכאשר קרש אינו מקבל טומאה כלל, וכשחזר ונימוח הוא תחילה כמעיקרא, אך ברוטב וגריסים יתכן שיהיו שניים באופן שקרשו.

    ובתוספתא איתא, דדם שקרש אינו לא אוכל ולא משקה, אך אם חישב עליו לאכילה מהני. וכתב החזון איש [שם סק"ז], דאם נטמא קודם שקרש, וקרש, וחזר ונימוח, יש חילוק, דאם לא חישב עליו לאכילה בעודו קרוש, הרי הוא חוזר לטומאתו הישנה, שהרי לא יצא לתורת אוכל, אך אם חישב עליו לאכילה, אינו חוזר לטומאתו הישנה. ולפי"ז כתב, דמשנתינו דתנן בסתמא משמע בין חישב בין לא חישב, והיינו, דבאופן דהוי אוכל, כגון לפי רש"ש שמן ודבש קרושים ולפי ר"מ דבש קרוש, הרי הם נחשבים אוכל אף בלא מחשבה. ולעומת זאת באופן דלא הוי אוכל, כגון, לפי רש"ש יין קרוש ולפי ר"מ יין ושמן קרושים ולפי חכמים יין שמן ודבש קרושים, אינם לא אוכלים ולא משקין אפילו אם חישב עליהם לאכילה.

    **ד. שיטת הרמב"ם:** ד"לעולם" היינו אפילו בעוד שהם קרושים, כיון שאינם קופאים לגמרי, והם ראויים למשקין גם כשהם קפואים. ולפי"ז נחלקו התנאים בשמן ודבש קרושים האם הם נחשבים משקין, וכשיטת ר"ת.

    אך אם כן קשה מהתוספתא, דהשמן אינו לא אוכל ולא משקה. ולעיל כתבנו בדעת ר"ת דאתיא כרש"ש או בשמן היוצא מאליו, אך בשיטת הרמב"ם לא יתכן לומר כן, דבפ"א מטו"א הי"ט הביא את דין התוספתא בשמן קרוש, דכתב, השמן שקרש אינו לא אוכל ולא משקה, ואילו בפ"ט ה"א פסק כחכמים דשמן ודבש שקרשו ונימוחו הרי הם תחילה לעולם, ודברי הרמב"ם סתרי אהדדי?

    **ובמשנה אחרונה ובחתם סופר** [או"ח מה] כתבו, דהרמב"ם בחיבורו חזר בו מפיה"מ, ופירש את המשנה כהר"ש דפליגי בחזרו ונימוחו, אך בעודן קרושים לכו"ע לא חשיבי משקין. [והנה לעיל מ"א דייק המשנה אחרונה מדברי הרמב"ם, דרוטב וגריסים שקיבלו טומאה קודם שקרשו וקרשו ונימוחו, הרי הם חוזרים לטומאתן הישנה, אף שיצאו להיות אוכל אחר כשהיו קרושים. ולפי"ז אין חילוק בין רוטב וגריסים לשמן ודבש, דתרוויהו חוזרים לטומאתן הישנה, אלא החילוק הוא בעודן קרושים, דרוטב וגריסים נעשים שניים, דהם נחשבים אוכלין, ואילו שמן ודבש אינם לא אוכלין ולא משקין. וכתב המשנה אחרונה, דלפי"ז תיבת "לעולם" מתפרשת דלא משכחת בשמן ודבש דרגת טומאה אחרת אלא תחילה בלבד. אך אי אפשר לפרש כפירוש ראשון בר"ש דאין חילוק בין יש בהם כביצה או לא, שהרי באופן שקיבלו טומאה קודם שקרשו גם ברוטב וגריסים אין חילוק].

    אך **הכסף משנה** ביאר בדברי הרמב"ם בחיבורו כמו שיטתו בפיה"מ, דאף בעודן קרושים הם תחילה. [והחזון איש שם סק"ז הכריח כן, דאם הוו תחילה רק לאחר שחזרו ונימוחו, הרי גם ברוטב וגריסים הדין כן, ומה החידוש בשמן ודבש]. ולפי"ז חוזרת הסתירה ברמב"ם.

    ותירץ **הברכת הזבח** במנחות שם, דהתוספתא דשמן קרוש אינו לא אוכל ולא משקה איירי לגבי לקבל טומאה מכאן ולהבא, אך אם נטמא השמן קודם שקרש, ולאחר מכן קרש, לא פקעה הטומאה, ובזה איירי במשנתינו. והוסיפו **החזון איש** שם **והגרי"ז** במנחות שם, דהרמב"ם אזיל לשיטתו בפ"ב הי"ד, דכל אוכל שנפסד מאכילת אדם וראוי עדיין לאכילת כלב, אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, אך אם נטמא קודם שנפסל, לא פקעה הטומאה. והוא הדין שמן שנקרש, דבעודו קרוש אינו ראוי לאכילת אדם, ולכן אינו מק"ט, אך נטמא קודם לא פקעה הטומאה.

    והנה **הראב"ד** בפ"א השיג על הרמב"ם דשמן שקרש אינו לא אוכל ולא משקה, דבתוספתא לא מוזכר שמן שקרש אלא שמן סתם, ומה שביאר הרמב"ם דאיירי בקרש לא יתכן, דהא במשנתינו מבואר דלפי ר"מ וחכמים שמן שקרש נשאר תחילה. ולכן ביאר את התוספתא דאיירי בשמן שיצא מאליו, דאינו לא אוכל ולא משקה. ומבואר דהראב"ד ביאר את המשנה כמו הרמב"ם בפיה"מ, דהמחלוקת היא בשמן ודבש קרושים. ולפי מש"כ החזון איש והגרי"ז, הראב"ד שלא תירץ כמו הברכת הזבח אזיל לשיטתו דפליג על הרמב"ם שם, וכתב דכל שהיה לו שם אוכל ונפסל מאכילת אדם, הרי הוא מקבל טומאה אף מכאן ולהבא, ושפיר הקשה ממשנתינו, דאם בשעה שקרשו לא פקעה הטומאה הקודמת, גם מכאן ולהבא הם מקבלים טומאה.

    [הגרי"ז שם הקשה לשיטת הר"ש דאיירי בחזרו ונימוחו, לאחר שבטלה הטומאה היאך תחזור. וכתב, דלפי הרמב"ם דאיירי בעודן קרושים ניחא, דהטומאה לא פקעה מעולם. אך עדיין צ"ע גם לשיטת הרמב"ם ברוטב וגריסים, לפי מה שדייק המשנה אחרונה דאם נטמאו קודם שקרשו וקרשו וחזרו ונימוחו הרי הם חוזרים לטומאתן הישנה? ואולי התם שאני דלא פקעה הטומאה לגמרי, דבזמן שקרשו הם היו שניים, ולכן כשחזרו ונימוחו חוזרים להיות תחילה, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-16)
16. החזון איש הקשה, מדוע הטיפה שיוצאת בתנור נטמאת, הרי היא עומדת לאיבוד, דהיא נשרפת בחום התנור, וכל שעומד לאיבוד אינו מקבל טומאה, כמבואר במסכת שבת [קמד א]? ותירץ, דמשקין טמאים חמירי, דכשם שהם מטמאים שלא לרצון, כך הם מטמאים בעומדים לאיבוד. והכא גם קודם שנטמאו מהזתים הם טמאים בדרגת שני לטומאה, כמש"כ הר"ש משום טומאה שבהן להיכן הלכה. ולכן הם מקבלים טומאה מהזתים להיות תחילה אף שעומדים לאיבוד. [↑](#footnote-ref-17)
17. כתבו **הר"ש והרא"ש,** דלפי מ"ד במסכת פסחים משקין מיבלע בליעי, והמשקין בעודן בלועים בפירות מקבלים טומאה עם הפירות, צ"ל דאיירי הכא בזתים שהם שני לטומאה בלבד. דאם הם ראשון לטומאה, הרי המשקין היוצאים מהם ראשון כמו הזתים, והרי הם מטמאים את הכלי אף כאשר אין בזתים כביצה, שהרי הם טמאים בפני עצמן, ולא מחמת נגיעתם בזתים, אך אם הם שניים גם המשקין היוצאים מהם שניים, ואינם מטמאים כלי.

    והעיר **הרש"ש,** דלכאורה יש להקשות, מדוע המשקין היוצאים מהם שניים, הרי במשקין קיי"ל דלעולם הם תחילה? ועל כרחיך צ"ל, דכיון דהטומאה באה מכח אוכלין, דינם כאוכלין שאינם נעשים תחילה. ואם כן, גם כאשר הזתים היו ראשון לטומאה, המשקה היוצא מהם לא יטמא כלים, שהרי דינם כאוכלין, ומדוע הוצרך הר"ש לומר דהזתים היו שניים?

    ונראה ליישב באופן פשוט, דיש חילוק בין הדין שהמשקין תחילה לעולם, לבין הדין שהמשקין שהם תחילה מטמאים כלים, דהדין שהמשקין הם תחילה לעולם הוא דין בשעת קבלת הטומאה, דכאשר ראשון או שני לטומאה נוגע במשקין הרי הוא עושה אותו תחילה, וכך הוא דין העברת הטומאה. ולכן המשקין שנטמאו בעודן זתים, ונעשו כבר שניים, אין סיבה שיהפכו לאחר מכן להיות תחילה, כיון שבשעת קבלת הטומאה נעשו שניים. אך הדין שהמשקה מטמא כלי הוא דין על כל משקה שהוא תחילה, ולכן אף שהמשקין נעשו תחילה מחמת הזתים הם מטמאים כלים, דמכל מקום יש לפנינו משקה שהוא תחילה.

    והנה **החזון איש והקהלות יעקב** [הובאו לעיל מ"א] הקשו, מדוע המשקין שהם שניים לא יטמאו קצתן את קצתן להיות תחילה, הרי משקין מטמאים בכל שהוא, וכל טיפה נוגעת בחברתה? [ולגבי משקין אין חיסרון דמגע בית הסתרים, כמש"כ הקובץ שיעורים פסחים אות קפה]. ותירצו על פי דברי הרש"ש הנ"ל, דמשקין שנטמאו בעודן אוכלים דינם כטומאת אוכלין, ולכן הם צריכים כביצה כדי לטמאות אחרים. ולדברינו עדיין קשה קושיה זו, שהרי הדין שהמשקין מטמאים בכל שהוא ואינם צריכים כביצה אינו דין בקבלת הטומאה, אלא כל שהוא משקה טמא מטמא אחרים בכל שהוא, ואם כן מדוע לא יטמאו המשקין השניים קצתן את קצתן?

    ובעיקר דבריהם יש לעיין, דבאופן שהזתים היו ראשון לטומאה, מבואר בר"ש דהמשקין מטמאים כלים, ואף שאין בהם כביצה כמש"כ הר"ש להדיא. ולדבריהם צ"ל, דכאשר המשקין תחילה, אף שטומאתן מחמת האוכלין דינם כמשקין לכל דבר, דמטמא כלים ואין צריך כביצה, ואילו כאשר המשקין שניים, כיון שטומאתן מחמת האוכלין דינם כאוכלין, שאינם מטמאים כלים ואינם מטמאים עד שיהא בהם כביצה, ואין בזה סברא כלל?

    ועוד יש לעיין, דהנה בעיקר דברי הגמרא בפסחים "טומאה שבהן להיכן הלכה" צריך להבין, דאם טומאת אוכלין וטומאת משקין שני טומאות הן, איך יתכן לומר דגם לאחר שנהפך למשקה נשאר בו טומאת אוכלין, איך יתכן שישאר במשקה טומאת אוכלין. [ולגבי כופת שאור שייחדה לישיבה, אם היה בשאור טומאת אוכלין, פשיטא שלא ישאר בו הטומאה לאחר שייחדו לישיבה, אלא הוא מקבל מכאן ולהבא טומאת מדרס, שהרי לא יתכן טומאת אוכלין בכלי, וטומאת מדרס עדיין לא נטמא]. ועל כרחיך צ"ל דטומאת אוכלין ומשקין חד טומאה היא, אלא דבאוכל יש דינים ובמשקה יש דינים, אך יסוד הטומאה היא טומאה אחת, ולכן כאשר נהפך האוכל למשקה אמרינן טומאה שבהן להיכן הלכה. ואם כן עיקר דבריהם דהמשקה צריך שיעור כביצה משום שנשאר בו טומאת אוכלין צ"ע, דמכל מקום השתא משקין הם, ומדוע לא יטמאו בכל שהוא? [↑](#footnote-ref-18)
18. לעיל פ"א מ"ה ביארנו, דיש ג' שיטות ראשונים בדין אוכל פרוד, דעת הגר"א [וכן משמע מרש"י ותוספות בזבחים ומהרא"ש בפ"א שם], דשני חצאי ביצה של אוכלין טמאים מטמאים אף שאין חיבור ביניהם כלל, ובלבד שיגע בכל החתיכות. דכמו דסברי חכמים לגבי טומאת מת ונבלה דיש נוגע וחוזר ונוגע, כך סברי חכמים לגבי טומאת אוכלין. אך אם נגע בחתיכה אחת לא נטמא עד שיהא בחתיכה עצמה כביצה, או שיהיו החתיכות דבוקות בחיבור גמור, דהיינו על ידי משקין.

    דעת הרמב"ם והראב"ד דבעי חתיכה אחת של כביצה, ואם יש שני חצאי כביצה שאינם מחוברים, אף שנגע בכל החתיכות לא נטמא. אך נחלקו הרמב"ם והראב"ד איזה חיבור צריך, דעת הרמב"ם דצריך שיהיו דבוקים זה לזה, או שיהא משקה טופח מזה לזה, ודעת הראב"ד דסגי בנוגעים החצאים זה בזה.

    ובמשנתינו מבואר דאם הזתים גוש אחד הרי הם מטמאים בכביצה, ואם הם פרודים אינם מטמאים, וצריך לבאר את המשנה לפי ג' השיטות הנ"ל:

    לדעת הגר"א וסייעתו, מתניתין איירי באופן שכל טיפה שיוצאת נוגעת רק בזית אחד, ומיד היא נשרפת בחום התנור, דאם כל הטיפות נשארות בתנור ונוגעות בכל הזתים, אפילו אם אין חיבור ביניהם הם טמאות. והשתא, ברישא דהזתים גוש אחד לגמרי, סגי בנגיעה בזית אחד, ואילו בסיפא דהם פרודים, דהיינו, שאין ביניהם חיבור גמור, בעי נגיעה בכל הזתים.

    לדעת הרמב"ם, ברישא איירי שהיו גוש אחד על ידי דיבוק [ואין צריך חיבור גמור], ולכן אם הטיפה נוגעת בזית אחד הרי היא טמאה. ובסיפא שהיו פרודים היינו שאינם דבוקים זה לזה, דהשתא אינם מטמאים אפילו אם נגעו הטיפות בכל הזתים.

    לדעת הראב"ד, ברישא שהיו גוש אחד היינו שנגעו זה בזה, וסגי לטמאות את הטיפה שנוגעת באחד מהזתים. ובסיפא דהיו פרודים צ"ל דאינם נוגעים זה בזה כלל, ולכן אין חיבור ביניהם, דהשתא אינם מטמאים אפילו אם נגעו הטיפות בכל הזתים.

    ובמסכת פסחים [לג ב] איתא, ענבים שנטמאו דורכן פחות פחות מכביצה, ופירש רש"י, דאם יש בהם כביצה, הרי המשקין היוצאים נטמאים מהענבים, משום שהם נוגעים בכל הענבים. [ולפי"ז צריך שלא יהא כביצה לאחר שיצאו משקין בשיעור שיגעו בכל הענבים]. ומבואר מדברי רש"י כהגר"א, דכאשר המשקה נוגע בכל הענבים הרי הוא נטמא אף שאין חיבור ביניהם. דלפי דעת הראב"ד אפילו אם נגעו בענב אחד נטמאו, משום שהענבים נוגעים זה בזה ויש בהם שיעור כביצה. ולדעת הרמב"ם כתב החזון איש, דלאחר שיצאו משקין מהענבים, הרי איכא חיבור בין הענבים על ידי המשקין, ולכן הם מצטרפים לכביצה לטמאות את המשקין. אך מרש"י שכתב שהטומאה היא משום שהמשקין נוגעים בכל הענבים מוכח להדיא כדעת הגר"א.

    וברש"י שם הקשה, למ"ד מפקד פקידי, מדוע לא יטמאו המשקין שבתוך הענבים מהענבים הטמאים, ויעשו תחילה? ותירץ, חדא, דאין שם משקין עליהם עד שיצאו לחוץ. ועוד, דאין בכל אחד מהם שיעור כביצה, שהרי זג זה אינו נוגע במשקין שבחבירו. ולדעת הראב"ד דסגי בנגיעה לחברן, על כרחיך צ"ל כתירוץ ראשון שאין שם משקין קודם שיצאו. [↑](#footnote-ref-19)
19. כתב **רש"י** במסכת פסחים שם, דהוא הדין טמא שרץ וכל טומאת מגע, ואתא לאפוקי זב וזבה ושאר מטמאים בהיסט, דהם מטמאים אף כשאין שיעור כביצה. [↑](#footnote-ref-20)
20. במסכת פסחים שם מקשינן, בשלמא למ"ד מפקד פקידי, המשקין טהורים משום שאינם נטמאים עם הזתים והענבים, אך למ"ד מבלע בליעי, מדוע אינם נטמאים עם הזתים, ואף כשאין בהם שיעור כביצה הם ייטמאו מהאדם? ומשני, דאיירי בזתים וענבים שלא הוכשרו לקבל טומאה, אימת מתכשרי לכי סחיט להו, כי סחיט להו בציר להו שיעורא. והקשו הראשונים על תירוץ הגמרא, מה איכפת לן דלית להו שיעורא, הרי אוכל מקבל טומאה בכל שהוא, ולאחר שהוכשר במשקה היוצא הרי האוכל עם המשקה שנשאר בתוכו מקבל טומאה אף שבצר להו שיעורא, ואותו משקה נשאר טמא גם לאחר שיצא?

    **ובתוספות** שם הקשו כן על שיטת רש"י דאוכל כל שהוא מקבל טומאה מן התורה. ותירצו, דמכל מקום אינו מקבל הכשר אלא בכביצה, והשתא הזתים והענבים טהורים לגמרי, דכאשר יצא מהם המשקה כבר לא נשאר בהם כביצה, ולא נעשו מוכשרים לטומאה. וכתבו, דרש"י חזר בו בכמה דוכתי, וס"ל דאין אוכל מקבל טומאה אלא בכביצה.

    ומבואר מדבריהם, דאם מהתורה צריך כביצה, ורק מדרבנן סגי בכל שהוא, לא קשה להו. ותמה **בחידושי הרמב"ן** [חולין לד א], הא מכל מקום מדרבנן האוכל טמא בכל שהוא, ובמשנה משמע שהאוכל טהור לגמרי? ובחידושי הר"ן פסחים שם יישב, דמתניתין איירי לענין טומאה דאוריתא.

    ולכן כתבו **הרמב"ן** שם **ורבינו דוד ומהר"ם חלאווה** בפסחים שם ליישב, דכיון שסחט משקין שבהן מפרש פרישי ולא מבלע בליעי בההיא שעתא, ובצר ליה שיעורא דאוכל מכביצה לטמויי משקין. כלומר, דלאחר שהתחיל המשקה לצאת כו"ע מודו דמפקד פקיד, ולכן אף שהענבים והזתים הוכשרו ונטמאו, אינם מטמאים את המשקין שבתוכם. [וראה **במאירי** שם ובשבת קמד א שכתב להיפך, דגם למ"ד מפקד פקידי, לאחר שהתחילו המשקין לצאת חשיב מבלע בליעי]. אמנם רש"י כתב להדיא דהטעם הוא משום שאין בענבים שיעור לקבל טומאה, ולדידיה אי אפשר לומר כביאור הרמב"ן.

    וראה **ביתרון האור** [לבעל האור גדול] שהקשה לדעת הרמב"ם דאוכל כל שהוא מקבל טומאה מהתורה, ומשמע מסתימת דבריו דאף מקבל הכשר בכל שהוא מהתורה, ואם כן הדרא קושיית התוספות, מדוע לא יטמאו המשקין שבתוכם לאחר שהוכשרו הזתים ונטמאו. [וכבר כתב בספר משנת טהרות, דהרמב"ם יכול לתרץ כהרמב"ן הנ"ל].

    עוד הקשה רש"י שם, למ"ד מפקד פקידי, מדוע לא יטמאו הזתים והענבים את המשקה שבתוכם, וראה מש"כ בזה לעיל הערה 12 אות ה' ואות ו'. [↑](#footnote-ref-21)
21. כן כתב רש"י שם. והוסיף **התפארת ישראל,** דדוקא בטמא מת צריך לומר דסחט בפשוטי כלי עץ, שאם סחט בכלי המקבל טומאה הרי הכלי נטמא מהאדם ומטמא את המשקין, אך באדם שהוא רק ראשון לטומאה, הרי הוא יכול לסחוט אף בכלי המקבל טומאה, דראשון לטומאה אינו מטמא כלים. [↑](#footnote-ref-22)
22. **רש"י** שם הקשה, למ"ד משקין מפקד פקידי, מדוע הזתים מטמאים את המשקין היוצאים מהם, הרי בזתים עצמם בלא המשקין שבתוכם אין שיעור כביצה, והמשקין אינם נחשבים כחלק מהזתים? ותירץ, דלגבי להשלים לשיעור כביצה לכו"ע המשקין מצטרפים [↑](#footnote-ref-23)
23. **התפארת ישראל** הוסיף, דאפילו אם לאחר מכן הזב שמט את הדד מידיו והחלב ממשיך לצאת לבד, והשתא ליכא נשיאת הזב כלל, מכל מקום כל החלב טמא, דלאחר שהטיפה הראשונה נטמאה, [דבשעה שהיא יצאה הוא אחז את הדד], הרי היא מטמאת את כל החלב היוצא לאחר מכן. [↑](#footnote-ref-24)
24. **התויו"ט** תמה "טמא" מאן דכר שמיה, הא ברישא המשנה נקטה פיגול נותר וחלב, ולא איירי בבשר קדשים שנטמא כלל? ובאמת במסכת מנחות הגירסא גם בסיפא פיגול נותר וחלב כמו ברישא. וראה **מלאכת שלמה.**

    ועוד הקשה התויו"ט, מדוע באמת לא הזכירה המשנה איסור טמא. [↑](#footnote-ref-25)
25. במסכת מנחות [נד א] מבואר, דאם מעיקרא לא היה בהם שיעור ותפחו בגשמים, אינם מטמאים ואינו חייב עליהם אלא מדרבנן, דמהתורה אין זה מצטרף לשיעור. ורק אם מעיקרא היה בהם שיעור וצמקו ולאחר מכן חזרו לשיעורם, הרי זה מצטרף לשיעור מהתורה, לפי שאין דיחוי באיסורים. וכן פסק הרמב"ם בפ"ד מאבות הטומאה הי"ג, ופי"ד ממאכלות אסורות ה"ד.

    ובפ"ד מטו"א ה"ה הביא הרמב"ם את דין משנתינו, דאם הניחם בגשמים ונתפחו חזרו לכמות שהיו. ומשמע גם מהכא דדוקא אם היה בו שיעור וצמקו וחזרו לשיעורם חזרו לכמות שהיו, אך אם מעיקרא לא היה בו שיעור ותפח אינו מטמא אלא מדרבנן. והקשו האחרונים, דבה"ט שם כתב, דבשר העגל שנתפח משערים בכמות שהן, ומשמע דאף שמעיקרא לא היה בו שיעור הרי הוא מטמא מהתורה? וראה **ב"חברותא למסכת עוקצין"** סימן ג' מה שכתבנו ליישב בשם **החזון איש** [עוקצין ג ה] **קהלות יעקב** [מנחות כח] **ומשנת ר' אהרן** [טהרות סימן מ]. וראה עוד **בכתבי הגרי"ז** מנחות שם. [↑](#footnote-ref-26)
26. **בר"ש וברע"ב** לעיל משנה ג' מבואר, דאיירי בנתפחו מחמת הגשמים עצמם. ואף דהתוספת היא מחמת המים של הגשמים, מכל מקום המים מצטרפים לשיעור, כיון שמעיקרא נמי היה בו כשיעור. וכן מבואר ברש"י במנחות שם, שכתב, לאו איסור הוא אלא מיא בעלמא. אך **התפארת ישראל** נקט, דהמים עצמם אינם מצטרפים לשיעור, והכא איירי שהם תפחו מחמת הקור, דדרך המאכל להתרחב מחמת הקור גם בלא שיכנסו בו מים, משום שחלקי האויר שבתוכו מתרחבים.

    **ובקהלות יעקב** [מנחות כח] הוסיף, דלגבי לקבל טומאה מכאן ולהבא ודאי הגשמים מצטרפים לאוכלין להשלים לשיעור כביצה מדאוריתא, ואפילו אם מעיקרא לא היה בו שיעור, שהרי כתבו התוספות בזבחים [קט א] דהמים הבלועים באוכל מצטרפים לאוכל לשיעור, ומכאן ולהבא פשיטא דיש כאן שיעור שלם. אלא הכא איירי באוכל שקיבל טומאה ואין בו כביצה, והאוכל התרחב [מחמת הגשמים או מחמת האויר], דהשתא המים הבלועים בתוכו או האויר שנוסף לא קיבל טומאה, ואינו יכול להצטרף לשיעור כביצה, אלא אם כן נדון שהאוכל עצמו התרחב, וכולו בכלל האוכל הקודם. וכמו במת נבלה ושרץ, דלא יועיל לצרף לו אוכלין או משקין מבחוץ, אלא צריך שהמת עצמו יתרחב ויהיה בו כזית. ובזה אמרינן דאם מעיקרא לא היה בו שיעור אינו מטמא אלא מדרבנן, ואם היה בו שיעור הוא מטמא מהתורה, משום שאין דיחוי באיסורים. [↑](#footnote-ref-27)
27. במסכת מנחות שם הגמרא מוכיחה ממשנתינו דאין דיחוי באיסורים, מדחוזרים לשיעור כזית. והוכיח מכאן **בחידושי ר' שמואל** [פסחים אות קנג] ששיעור כזית בכל האיסורים אינו שיעור במעשה האכילה, אלא שיעור בחפצא של האיסור, דאי הוי שיעור במעשה האכילה מה זה שייך לנידון של דיחוי, הרי החפץ עצמו מעולם לא נדחה ואף בזמן שלא היה בו שיעור, אלא דבאותה שעה אם יאכל את החפץ אין זה ייחשב לו למעשה האכילה, וכיון דהשתא חזר לשיעורו ויש כאן מעשה אכילה מה שייך לדון מצד דיחוי!? אלא מוכח דהוי שיעור בחפצא, דיש לחפץ שם פיגול נותר וחלב רק בשיעור כזית, והשתא שייך לדון שהחפץ נדחה משם פיגול כשלא היה בו כזית.

    אך **הקרן אורה** במנחות שם כתב, וז"ל: והא דקאמר הש"ס לישנא דיש דיחוי באיסורים, נראה דלאו מתורת דיחוי דעלמא קאמר, כמו דיחוי בקדשים ומצוות, דמהיכי תיתי לן דין דיחוי באיסורים, כיון דהשתא איכא שיעורא. אלא בסברא פליגי, כיון דכבר נתמעט מנצמק ס"ל לשמואל דשוב אינו חוזר לשיערו הראשון, ומה שנתפח לאו כלום, ורב ס"ל כיון דהיה בו כשיעור ונתמעט, יכול לחזור לשיעורו הראשון. ולפי"ז אין ראיה כלל לנידון של החידושי ר' שמואל.

    וראה **בביאור הגר"א** [או"ח תפו] דהקשה, דבכל דוכתא קיי"ל יש דיחוי באיסורים, ומדוע הכא קיי"ל דאין דיחוי? וכתב, דלפי המסקנא בגמרא שם אזלינן לגמרי בתר השתא, ואף אם מעיקרא לא היה שיעור ותפח אזלינן בתר השתא, ומה דאמרינן שם דמוכח ממשנתינו דאין דיחוי היינו לפי הס"ד, [ראה בהערות על הר"ש]. ומבואר מדבריו שדימה את הנידון של דיחוי באיסורים לכל התורה, ודלא כהקרן אורה. וראה מש"כ עוד ב"חברותא למסכת עוקצין" שם לענין הלכה, דיש בזה סתירה בדברי המשנה ברורה, וסתירה בדברי החזון איש. [↑](#footnote-ref-28)
28. כן כתב הר"ש. **והרש"ש** העיר, דבפשטות מכוסים משמע דאיירי בדבר דמהני כיסוי לחוד, דהיינו בור ודות באהל המת, או כלי חרס בבית המנוגע, אך כלי חרס באהל המת לא סגי בכיסוי לחוד, אלא בעי צמיד פתיל. [↑](#footnote-ref-29)
29. כן ביארו **רש"י בנדה והר"ש והרמב"ם בחיבורו** פט"ו מאה"ט ה"י. ומה שכתב הר"ש "ובשעת נגיעה לא ידע אם שלמה או שבורה", צריך לדחוק בלשונו, דלא ידע אם נפלה המחט על הטהרות כשהיא שלמה או כשהיא שבורה.

    אך **הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב** פירשו דהספק הוא לגבי המחט עצמה, דאיירי באופן שלא יודעים האם המחט נטמאה, וקמ"ל דכיון דמצאנו את המחט במצב של טהרה תלינן דגם מעיקרא היתה טהורה. ונפק"מ לאחר שיתקנו את המחט, דאם היתה טמאה הרי היא חוזרת לטומאתה הישנה, וכיון דתלינן דגם מעיקרא היתה טהורה אינה חוזרת להיות טמאה אחר שיתקנו אותה.

    והקשה **בתוספות רעק"א** על פירושם, דבמסכת נדה [ד א] מקשינן, מדוע המחט טהורה, לימא האי מעיקרא מחט מעלייתא היא והשתא הוא דהעלה חלודה. ואם נאמר דהספק הוא האם המחט טמאה, הרי אין חזקה דמעיקרא שהיא טמאה?

    **הרש"ש** הקשה על פירושם, דבמסכת כלים פי"א מ"ג מבואר, דהעושה כלי משברי כלי מתכות הרי זה טמא, דחיישינן שהיו טמאים, והרי הם חוזרים לטומאתן הישנה. ומדוע הכא לא נחשוש לזה? אמנם כבר כתב **האור שמח** פט"ו ה"י, דהרמב"ם אזיל לשיטתו דפירש במסכת כלים דאיירי לגבי טומאה דמכאן ולהבא, ולדידיה לא חיישינן בשברי כלים לטומאה דלמפרע, וכן פסק בהלכות כלים פ"ח ה"ב, [והראב"ד שם השיג עליו], ולכן פירש הכא דאיירי לענין טומאת המחט עצמה. והר"ש דפירש שם לחיישינן לטומאה הישנה הוכרח לפרש כאן דהספק לגבי הטהרות ולא לגבי המחט עצמה.

    הרש"ש והגרעק"א פירשו את המשנה באופן אחר [על דרך ביאורם של הרמב"ם והרע"ב], דאיירי במחט שיודעים שהיא טהורה, אלא שהיתה באהל המת ונמצאה מלאה חלודה או שבורה, ולא ידעינן האם נתמלאה חלודה בתוך האהל, וכבר נטמאה מהמת, או שמא כשנכנס המת לאהל כבר נתמלאה חלודה ולא נטמאה. ונפק"מ כשיחזור ויתקן אותה, דאם נטמאה מאהל המת תחזור לטומאה ישנה. [↑](#footnote-ref-30)
30. בסימן ד' ביארנו בהרחבה את המשנה לפי שיטות הראשונים, ועיקרי הדברים, דלפי דעת התוספות מעיקר הדין לא אזלינן בתר שע"מ, כיון דאיכא חזקה דמעיקרא נגדה, [ואף ברה"י, דלא ילפינן מסוטה לטמאות למפרע]. אלא דחכמים החמירו לענין תרומה וקדשים, דכיון שעכשיו נמצא במצב של טומאה תלינן את הטומאה למפרע. והא דאזלינן בתר שע"מ במחט לקולא, אין זה מדין שע"מ, דהא איכא חזקה דמעיקרא נגדה, אלא דאיירי הכא באבד"ל, וכיון דאיכא חזקת הטהרות ושע"מ נגד חזקה דמעיקרא חשיב ספק שקול, ומטהרינן באבד"ל.

    דעת הרמב"ן, דבמקום דאיכא חזקה דמעיקרא באמת לא אזלינן בתר שע"מ, אלא דבנגע באחד בלילה ליכא חד"מ, ולכן אזלינן בתר שע"מ מעיקר הדין, ואפילו בחולין מטמאינן. ולכן אזלינן בתר שע"מ אף להקל, דכיון שאין חזקה דמעיקרא אזלינן מעיקר הדין בתר שע"מ. וכן דעת הרשב"א הריטב"א והתוספות רי"ד, אלא שהם כתבו, דיש פעמים דלא אזלינן בתר שע"מ אפילו בלא חזקה דמעיקרא. [↑](#footnote-ref-31)
31. בין אם המטמא יש בו דעת ובין אם הנטמא יש בו דעת ספיקו טמא, ורק אם בשניהם אין דעת ספיקו טהור. וראה בהערות על הר"ש. [↑](#footnote-ref-32)
32. בגמרא שם עבדינן צריכותא, דאי מדר' גידל לחוד, ס"ד לטמאות כשיש לו דעת להשאל אפילו ברשות הרבים, ואי מסוטה לחוד ס"ד דאין מטמאין אלא אם כן איכא דעת נוגע ומגיע, דבסוטה גם לבועל וגם לנבעלת יש דעת להשאל, קמ"ל ר' גידל דסגי בדעת נוגע לחוד. ובראשונים מצינו עוד צריכותות:

    א. התוספות בסוטה כח ע"ב בתירוצם השני כתבו, דאין צריך בכל ספק טומאה שיהא דומיא דסוטה, ועיקר הילפותא לאבד"ל הוא מר' גידל, ולפי"ז מסוטה לחוד אין לחלק כלל בין אבד"ל ליבד"ל.

    ב. התוספות בחולין ט ע"ב כתבו, דמר' גידל ליכא לטמאות יבד"ל ברה"י גם נגד חזקת טהרה, דיתכן דאיירי הקרא במקום דליכא חזקת טהרה.

    ג. הקרן אורה בסוטה שם כתב, דמר' גידל ליכא למילף כלל דהוי ודאי, אלא דמספק צריך להחמיר, וכן נקט הגרעק"א בריש נדה.

    ד. התויו"ט כתב, דלפי מש"כ התוספות בחולין פו ע"ב דמסוטה בעינן פלגא ופלגא, ואם יש רוב לצד אחד אף לרבי מאיר דחיישינן למיעוטא ליכא למילף מסוטה אלא מר' גידל, לפי"ז איכא עוד צריכותא. [↑](#footnote-ref-33)
33. הראשונים נחלקו מהו המקור העיקרי שממנו למדים דאבד"ל ספיקו טהור. התוספות בריש נדה ובכמה דוכתי הביאו רק את המקור של ר' גידל, וביארו עפי"ז מדוע החמירו חכמים בטומאת מעת לעת רק ברה"ר ולא החמירו באבד"ל.

    ויותר מכן מצינו בתוספות בסוטה [כח ב], דהקשו, איך ילפינן מסוטה לטמאות ברה"י ספק שרץ, הא לא דמי לסוטה דהוי ודאי שרץ וספק מגע? ותירצו, דאין צריך שספק טומאה יהא דומה לסוטה, והא דממעטינן אבד"ל משום דלא דמי לסוטה, עיקר הילפותא הוא מר' גידל, אלא ילפינן מסוטה דלא בכל אופן מטמאינן בספק אלא דוקא ברה"י, והוי גילוי מילתא על הילפותא דר' גידל.

    אך הרמב"ם בפיה"מ ובחיבורו הביא רק את הילפותא דסוטה, ומבואר דס"ל דעיקר הלימוד הוא מסוטה, ור' גידל הוי רק ילפותא דלא בעינן דעת נוגע ומגיע. [ולפי"ז אי אפשר לחלק בין רה"ר לאבד"ל כמו שחילקו התוספות בריש נדה, ועל כרחיך הרמב"ם סובר כשיטת הראשונים דלא החמירו במעת לעת שבנדה אלא ברה"י, אף שמסתימת הרמב"ם פ"ג ממו"מ ה"ד משמע דבכל אופן החמירו. וראה אבי עזרי הל' מו"מ שנסתפק בשיטת הרמב"ם, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-34)
34. **המשנה אחרונה** כתב סברא בטעמא דקרא, מדוע יש חילוק בין אבד"ל ליבד"ל. וביאר, דבדבר שאבד"ל לא מעוררים ספק, דכל זמן שלא ידוע לנו שנטמא לא מסתפקים, ואף בדבר שאין לו חזקת טהרה מכל מקום לא מסתפקים, ולכן גם ברה"י ספיקו טהור. אך בדבר שיבד"ל, האדם עצמו מעורר את הספק, דהוא שואל על עצמו אולי הוא נטמא, וזה מעורר את הספק, ולכן ברה"י מטמאים מספק. ולפי"ז כתב לחדש, דאם היה ודאי נגיעה וספק במטמא, אין חילוק בין אבד"ל ליבד"ל, ובכל אופן מטמאינן ברה"י, דהא הכא לא שייך לומר שלא מסתפקים כלל, שהרי היה ודאי נגיעה, והספק הוא במטמא.

    אך מרש"י בריש נדה [ד ב] מבואר דאין חילוק בין ספק במטמא לספק מגע, דהא ביאר לגבי מחט שנמצאת ע"ג טהרות דאפילו ברה"י מטהרינן, לפי שאבד"ל, והתם הספק הוא במחט ולא בנגיעה. [ובמשנ"א ביאר דחזקה דשעת מציאתן הוא גם כן מהאי טעמא, דתולים את הספק כשעת מציאתן ולא מסתפקים אולי היה פעם אחרת. ולפי"ז ניחא מדוע במחט אזלינן לקולא, אך מרש"י משמע שהטעם הוא משום אבד"ל ולא משום שעת מציאתן, וצ"ע]. וכן נקט **החזון איש** [ו ב] עיי"ש.

    וראה עוד במשנה אחרונה דנקט, דעכו"ם נחשב שאין בו דעת להשאל. [↑](#footnote-ref-35)
35. **הרא"ש** פירש דהסיפא מבארת את הרישא, דהטעם שהחרש והקטן בחזקת טהרה, לפי שכל שאין בו דעת להשאל ספיקו טהור. אך **הגר"א** פירש, דהרישא באדם שאין בו דעת להשאל, כגון חרש וקטן, והסיפא בחפצים שאין בהם דעת, כגון חמור וכליו. **ובתוספות אנ"ש** כתבו דסיפא קמ"ל דגם שיכור חשיב אין בו דעת להשאל. [↑](#footnote-ref-36)
36. **התוספות** במסכת נדה [יח ב] הקשו, הרי כל תנוק בחזקת טומאה, מפני שנדות מנשקות ומגפפות אותו, ואם כן בלא"ה התינוק טמא, ומה הנפק"מ בספק הטומאה שמחמת השושנים? ותירצו ג' תירוצים:

    א. הספק הוא האם התינוק נטמא בטומאת מת, וטעון הזאה שלישי ושביעי, אך באמת טומאת ערב בלא"ה איכא מחמת הנדות.

    ב. איירי בתינוק שיודעים שהוא טהור.

    ג. איירי בתינוק שהניחתו אמו מלוכלך, דאין הנשים נוגעות בו, ולכן הוא בחזקת טהרה.

    וברמב"ן [נדה יח ב וכן חולין פו ב] נקט דחכמים נחלקו על רבי יהודה בתוספתא, ולא חיישינן כלל לטומאת נשים נדות, וקיי"ל כחכמים. ולפי"ז לא קשה כלל. [↑](#footnote-ref-37)
37. הקשה **הרש"ש,** מדוע לא נטמא את התינוק ממנ"פ, דגם אם אדם אחר נכנס לשם ולקטן, הרי אותו אדם נטמא בטומאת מת, וכאשר נתן את השושנים לתינוק יתכן שנגע בו וטימא אותו. ואף שלתינוק אד"ל, מכל מקום לאדם שנתן לו אפשר שיש דעת להשאל, ונטמא אותו מספק? ותירץ, דכיון שלא יודעים מיהו האדם שנתן לו, חשיב כספק שאבד"ל.

    ולפי תירוץ ראשון בתוספות לעיל דהתינוק בלא"ה טמא והנידון הוא לטמאות אותו טומאת מת, לא קשה מידי, שהרי האדם שנכנס לשם לא יטמא את התינוק אלא בטומאת ערב.

    והנה **בתוספות בקידושין** [פ א] כתבו בתוך דבריהם, דהספק במשנה הוא האם התינוק עצמו נכנס לבית הקברות ולקטן, או שמא אדם טהור נתנן לו. וכן כתבו **התוספות בחולין** [פו א], שאני אומר אדם טהור נתנן לו. ולדבריהם הספק הוא האם התינוק עצמו לקטן מבית הקברות, או שמא אדם אחד שהוא טהור נתן לו ממקום אחר, ולא מבית הקברות. ולפי"ז מיושב שפיר קושיית הרש"ש, דאם אדם אחר נתן לו הרי הוא טהור.

    **ובמהרש"א** בקידושין שם הקשה, למה לי אדם טהור, הרי בלא"ה התינוק טמא טומאת ערב מחמת הנשים הנדות, והנידון הוא רק לטומאת שבעה, [וכמש"כ התוספות בנדה בתירוצם הראשון], ואם כן גם אדם טמא לא יטמא אותו טומאת שבעה? ותירץ **הרש"ש,** על פי תירוץ השני בתוספות, דאיירי הכא בתינוק שידוע שהוא טהור, והספק הוא גם על טומאת ערב, ולכן הוצרכו להוסיף דמסתפקים באדם טהור, דאל"ה יטמא התינוק מחמת האחר שנתנן לו. [↑](#footnote-ref-38)
38. להלן מ"ח נחלקו רבי מאיר וחכמים בתינוק שנמצא בצד העיסה ובצד בידו, וכתבו **התוספות בקידושין** שם בשם התוספתא, דמתניתין אזלא כשיטת רבי מאיר דמטהר, אך חכמים מטמאים גם הכא, משום שרוב תינוקות מטפחין, ותלינן שהתינוק עצמו נכנס לבית הקברות. והקשה **הרש"ש** שם, דבתוספתא לפנינו ליתא כלל. ובמשנה נמי לא משמע כן, דהכא תנא בסתמא. ואף הרמב"ם פסק במ"ח כחכמים דתלינן לחומרא מחמת הרוב מטפחין, והכא פסק לקולא.

    והטעם באמת דלא אמרינן הכא רוב תינוקות מטפחין, כתב **התפארת ישראל** [בועז אות ח], דהתינוקות רגילים לטפח באוכלין ומשקין ולא בפרחים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-39)
39. כן פירשו הר"ש והרע"ב. אך הרמב"ם בפיה"מ פירש, דאיירי בחמור שבתוך בית הקברות, ומספקא לן שמא נשכב החמור על הארץ ונגעו הכלים בקבר. וראה **בתוספות אנ"ש** דפליגי הר"ש והרמב"ם האם בעוד שהחמור עומד בבית הקברות הכלים שעל גביו נטמאים מהטומאה שעל גבי הקבר או לא, עיי"ש.

    ולדעת הר"ש יש לעיין, מדוע המשנה חילקה בלשונה, דלגבי תינוק נקטה המשנה "בצד בית הקברות", ולגבי חמור נקטה המשנה "בין הקברות"? אך לדעת הרמב"ם מיושב, דכלים שעל גבי החמור לא נטמאים גם בתוך בית הקברות, ולכן נקטה המשנה בין הקברות, משא"כ בתינוק.

    ובתוספתא איתא חמור שהיה עומד במקום טהרה ואפשר לו לעבור במקום טומאה, כלים שע"ג טהורים. ומשמע כפירוש הר"ש שהחמור עצמו עמד במקום טהרה, ולא כהרמב"ם, וצ"ע.

    **הרמב"ם** פט"ז ה"ח כתב, דאין אומרים שמא נתמעך החמור ונגעו הכלים בקבר, מפני שאין בו דעת להשאל, וכשנמצאו לא נמצאו נוגעין, וכל הטומאות כשעת מציאתן. וצ"ב מדוע הוצרך הרמב"ם להוסיף דאזלינן בתר שעת מציאתן, תיפו"ל דהחמור וכליו אבד"ל, וספיקו טהור אף ברה"י? וראה **משנה אחרונה** מה שביאר בזה. [↑](#footnote-ref-40)
40. כתב **הרז"ה** [בעה"מ סוף קידושין], וז"ל, ודאמרינן דרכו של תינוק לטפח, כלומר, לטפח הבצק בעיסה, ועל ידי כן נוגע בה, כגון שנטל הבצק מאותה עיסה מידי אדם טהור, או מעלמא שלא מאותה עיסה. ומבואר דיש שני אפשרויות לטהר את העיסה, או על ידי שאדם טהור נטל את הבצק מאותה עיסה, או על ידי שאדם הביא לו את הבצק מעיסה אחרת, ואפילו אדם טמא. וראה **בית הלוי** ח"ב ס"ז שדייק מהא דהוצרכו התוספות בקידושין לומר דהצד השני הוא דאדם טהור נטל הבצק, דאיירי אפילו באופן שהבצק ודאי בא מהעיסה הזאת. ודייק כן גם מהתוספתא.

    עוד כתב הבית הלוי שם, דעיקר הספק במשנתינו הוא האם התינוק נגע בעיסה או לא, וגם בלא שהבצק בידו יש רוב תינוקות מטפחין לומר שהתינוק נגע בעיסה. אך אין לומר דהספק הוא איך הגיע הבצק לידו האם הוא לקח לבד או שמא אדם אחר נתן לו, דהא על זה אין רוב לומר שהוא לקח לבד, דאדרבא, רוב העולם הם רוב כנגד התינוק, ועל כרחיך דהספק אינו על הבצק שבידו אלא האם הוא נגע בעיסה. [ורק כדי ליישב את המיעוט שאינם נוגעים צריך לומר שהבצק בידו על ידי אדם אחר טהור]. וכן דייק מהרז"ה שם דכתב, דעל ידי שדרכו לטפח הוא נוגע בעיסה. [↑](#footnote-ref-41)
41. כך פירשו רוב הראשונים, דהתינוק ודאי טמא, והספק הוא האם נגע בעיסה. אך דעת **רש"י** [נדה יח ב, קידושין פ א, חולין פו ב] דהתינוק ודאי נגע בעיסה, שהרי הבצק בידו, והספק הוא האם התינוק טמא או לא, ודרכו של תינוק לטפח היינו בשרצים. ומעתה איכא רוב דהתינוק טמא, דדרכו לטפח בשרצים, וכנגד זה איכא חזקת טהרה של העיסה לומר שלא נטמאה משום שהתינוק טהור.

    ובתוספות הקשו על רש"י: א. דלשון טיפוח שייך באוכלין ומשקין, ולא בשרצים.

    ב. בירושלמי סוף קידושין איתא בהדיא, דרכו של תינוק לטפח בעיסה. [וראה **ערוך לנר** בנדה שם שכתב, דרש"י לא גרס כן בירושלמי, דהירושלמי רק העתיק את לשון המשנה, וכן הוא בקרבן העדה].

    ג. בתוספתא [הובא בר"ש] איתא, דפליגי ר"מ וחכמים בתינוק שעומד בצד העיסה, ומבואר דלא איירי דוקא בבצק בידו, אלא אפילו עומד בצד העיסה, ועל כרחיך דהספק הוא האם נגע בעיסה.

    ד. בהמשך התוספתא שם אמר רבי יוסי, אם יכול התינוק לפשוט ידו וליקח טמא, ואם לאו טהור. משמע דהספק האם התינוק נגע בעיסה. [הערוך לנר יישב שני קושיות אלו, דבמתניתין תנן בצק בידו, ולכן ביאר רש"י דאיירי בודאי נגע וספק טמא, אך בתוספתא איירי בעומד בצד העיסה, ושם איירי בתינוק ודאי טמא וספק נגע, ורש"י גם כן מודה דפליגי נמי בודאי טמא וספק נגע, אלא דמתניתין משמע ליה בודאי נגע וספק טמא].

    ה. עוד איתא בתוספתא, דאם מצאתו אמו כמו שהניחתו, הרי הוא בחזקת טמא, לפי שנשים נדות מגפפות ומנשקות אותו, ומבואר דהתינוק בחזקת טמא. [ובדעת רש"י יש לומר דמתניתין כתנא קמא דפליג ומטהר סתם תינוק. ועוד י"ל דמתניתין בהניחתו מלוכלך, דאף לרבי יהודה הוא טהור].

    ו. התוספות בקידושין שם הקשו, אם הוי ודאי שהתינוק נגע בעיסה, מדוע לא נקטה המשנה תינוק שנגע בעיסה? וכעין זה הקשה התו"ח בחולין [הובא בערוך לנר שם], מדוע המשנה דנה לגבי העיסה ולא לגבי הבצק עצמו שביד התינוק?

    ותירץ הרמב"ן בחולין שם, דנקט כן לרבותא דחכמים, דאפילו בבצק בידו מטמאים את העיסה.

    ז. הרמב"ן בחולין הקשה על רש"י, מדוע באמת חשיב ודאי נגע בעיסה, הרי לגבי תינוק שבצד בית הקברות מספק"ל שמא אדם אחר ליקטן ונתן לו, וגם כאן יתכן שאדם אחר נתן לו את הבצק? ותירץ, דאין כונת רש"י לומר דהוי ודאי, אלא דגם בזה הוי רק מחמת שתלינן דרוב תינוקות מטפחין בעיסה. ואף שיש שני צדדים לטהר, דיתכן שלא טיפח בשרצים והוא טהור, ויתכן שלא טיפח בעיסה אלא אדם אחר נתן לו, מכל מקום חכמים מטמאין, דכל מיעוט כמאן דליתא דמי. [וכונת רש"י לומר דר"מ מטהר משום דתלינן שלא טיפח בשרצים].

    ח. עוד הקשו הרמב"ן הרשב"א הריטב"א והתוספות רי"ד על רש"י, איך יתכן לצרף את חזקת העיסה לספק האם התינוק טמא או לא, הרי כל מקום שאיכא ודאי נגע אין מצרפים את החזקה? [הראשונים שהקשו כן אזלי לשיטתם דבודאי נגע ליכא חזקה, דיישבו בזה מדוע בתינוק אין שורפים על רוב זה, ואילו ברוב דשרצים ורוב דשליא שורפין, וכתבו, דבתינוק איכא חזקה כנגד הרוב, משא"כ התם דודאי נגע ליכא חזקה. אך רש"י יישב דבתינוק הוי רובא דליתא קמן משא"כ בשרצים, והתוספות יישבו דבתינוק אינו רוב גמור, משא"כ בשליא בבית, ומבואר דאינם סוברים את החילוק דודאי נגע. ולכן רש"י יכל לבאר דהכא איירי בודאי נגע וספק טמא, וגם התוספות לא הקשו עליו קושיה זו, דס"ל דאף בודאי נגע איכא חזקה].

    ותירץ הרמב"ן בנדה שם, דאף לרש"י אין זה ודאי שנגע בעיסה, אלא דסמכינן על רוב מטפחים בעיסה, [וכמש"כ לעיל בשמו], וכיון דלא הוי ודאי נגע שפיר סמכינן על חזקת העיסה.

    ט. **בשו"ת רעק"א** [קמא קצח] הקשה על רש"י, אם הספק הוא על התינוק עצמו, מדוע לא דנים את חזקת טהרה של התינוק, ואף בלא חזקת העיסה איכא מיעוט וחזקה מצד התינוק? עיי"ש מה שכתב ליישב. וראה מנחת אברהם בכורות פ"ג.

    ולפיכך נחלקו הראשונים על רש"י, וכתבו דהתינוק ודאי טמא והספק הוא האם נגע בעיסה. אך יש בזה חילוק בין הראשונים מדוע התינוק ודאי טמא, התוספות כתבו משום דאיתא בתוספתא, דאם מצאתו אמו כמו שהניחתו הרי הוא בחזקת טמא, משום שנשים נדות מגפפות ומנשקות אותו. אך הרמב"ן כתב, דרק רבי יהודה שם סובר כן, וחכמים לא חיישי לנשים נדות, אלא הכא איירי בתינוק שידוע שהוא טמא. ולדעת כל הראשונים אין צריך שיהא הבצק בידו, דאפילו עומד בצד העיסה איכא רוב מטפחין בעיסה, וחכמים מטמאין. אלא נקט בצק בידו לרבותא דר"מ, דאפ"ה הוא מטהר. [↑](#footnote-ref-42)
42. **התוספות בחולין** [ט ב] הוכיחו מכאן, דמטהרינן באבד"ל אף בלא חזקת טהרה, דהא הכא הוי כפלגא ופלגא ומכל מקום רבי מאיר מטהר משום שאבד"ל. [כלומר, דלאחר שמשתמשים בחזקה כדי לעשות פלגא, חשיב דהוי פלגא בלא חזקת טהרה].

    **הרמב"ם** פט"ז ה"ג כתב, במה דברים אמורים שכל שאבד"ל ספיקו טהור, בשהיה הדבר שקול ואין שם חזקה, אבל אם היה הדבר ידוע שחזקתו שנטמא, הרי זה טמא, כיצד, תינוק טמא שנמצא בצד העיסה, והבצק בידו, הרי העיסה טמאה, שדרך התינוק לטפח, ובכך היא חזקתו. ומבואר מלשונו דרוב תינוקות מטפחים אין זה מדין רוב אלא מדין חזקה, וכן כתב בפיה"מ, וכן לשון הגמרא בסוף קידושין דאין זו חזקה ששורפין עליה תרומה. אך **הבעל המאור** שם כתב, דהגמרא קרי לרובה חזקה, והיינו דבאמת הוי מדין רוב ולא מדין חזקה. וכן מוכח מדאמרינן בטעמייהו דחכמים רובא וחזקה רובא עדיף, וצ"ע מדוע נקט הרמב"ם דהוי חזקה? ועוד יש לעיין, דברמב"ם מבואר דהטעם שחכמים לא מטהרים מחמת אבד"ל, זה משום שיש חזקת טומאה, ואילו בגמרא מבואר דמדרבנן עשאוהו כיבד"ל, ומבואר דמעיקר הדין באמת צריך לטהר מחמת אבד"ל, אף דהוי נגד חזקה? [↑](#footnote-ref-43)
43. כתב **הרע"ב,** דרבי מאיר וחכמים נחלקו לשיטתם האם חיישינן למיעוטא או לא, דרבי מאיר שבכל מקום חושש למיעוטא, ומחמיר מספק גם במקום שיש רוב להקל, הרי הוא סובר דמצרפים את המיעוט לחזקה והוי פלגא ופלגא, ואילו חכמים שבכל מקום אינם חוששים למיעוטא, גם כאן הם סוברים דלא מצרפים את המיעוט לחזקה, וכן כתב **רש"י** קידושין פ א.

    והקשה **הבית הלוי** [ח"ב סימן כג אות ב], איך יתכן לתלות פלוגתתם אי חיישינן למיעוטא בפלוגתתם אי אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, הרי התוספות בחולין יב א ד"ה פסח כתבו דלרבי מאיר חיישינן למיעוטא רק מדרבנן, ואילו סמוך מיעוטא לחזקה הוי דאוריתא, דהא הכא רבי מאיר מטהר מחמת כן? ותירץ **בקובץ הערות** [סימן סו אות י], דהטעם שלפי רבי מאיר חיישינן למיעוטא מדרבנן, הוא משום שגם מדאוריתא לא אמרינן מיעוטא כמאן דליתא, אלא דמכריעים על פי הרוב, אך המיעוט הוא גם צד, ולכן החמירו חכמים לחשוש לצד המיעוט, ומהאי טעמא במקום חזקה מדאוריתא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, שהרי המיעוט הוא צד מדאוריתא. אך לפי חכמים מדאוריתא אמרינן מיעוטא כמאן דליתא, ולכן חכמים לא החמירו לחשוש לצד המיעוט, ולכן גם לא אמרינן במקום חזקה סמוך מיעוטא לחזקה. [↑](#footnote-ref-44)
44. בסימן ו' ביארנו את המחלוקת של רבי מאיר וחכמים באר היטיב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-45)
45. כן כתבו הראשונים. והקשה **המשנה אחרונה,** הרי הכא התרנגול ודאי שתה מהמים הטמאים, אלא הספק האם ניגב את פיו, והרי זה דומה לאדם טמא שספק טבל, דאין זה תלוי אם יש בו דעת להשאל, אלא דבטומאה דאוריתא ספיקו טמא ובטומאה דרבנן ספיקו טהור. והוא הדין הכא במשקין שמטמאים אוכלין רק מדרבנן ספיקו טהור, ובמשקה זב וזבה שמטמאים אוכלין מהתורה ספיקו טמא? ודבריו תמוהים, דהכא אין ספק על התרנגול אם הוא נטמא, שהרי הוא בעל חי ואינו מקבל טומאה, אלא הספק הוא האם המשקין הטמאים נגעו בבצק, ואין כאן ודאי טומאה וספק אם נטהר אלא הספק הוא אם נטמא. [↑](#footnote-ref-46)
46. כתב הרמב"ם בפיה"מ, דחזקה שהם שותים ואח"כ אוכלין מן הבצק הזה. אך מכל מקום אין שורפין את התרומה על חזקה זו, כמבואר במסכת קידושין [פ ב], דלא הוי חזקה גמורה. אך לשון **הרא"ש** הוא, דכיון שיש משקין טמאים בתוך הבית, ודאי הוא אחר ששתו וכו', ואין כאן ספק. וצ"ל דלא כתב כן אלא לגבי שלא נטהר מחמת אבד"ל, אך לגבי לשרוף לא הוי ודאי.

    [**הרמב"ן** במסכת חולין פו ב כתב לגבי תינוק שנמצא בצד העיסה לשיטת רש"י, דאע"ג דאיכא שני צדדים לטהר, דיתכן שהתינוק טהור ויתכן שלא נגע בעיסה, מכל מקום חכמים מטהרים, לפי ששניהם מיעוט, ולא מטהרינן מחמת שני מיעוטי, דכל מיעוט כמאן דליתא דמי. וכתב, דזה דומה לסיפא דמתניתין בצק שיש בו נקירת תרנגולים. ומשמע מדבריו דגם הכא איכא שני מיעוטים לטהר, חדא, דיתכן שהתרנגול לא שתה מהמים כלל, ועוד, דאף אם שתה יתכן דלא ניקר מיד בעיסה אלא ניגב את פיו, אלא דכיון ששניהם מיעוט הוא, לא מהני לעשות ספק. ואף לר"מ דס"ל ברישא סמוך מיעוטא לחזקה הכא מודה דמטמאינן, דהכא הוי כודאי, ואין זה רק רוב].

    עוד אמרינן בגמרא שם, דדוקא במשקין לבנים, אך משקין אדומים אם איתא דנקיר מידע ידיע. ומקשינן, ודלמא בלעתינהו עיסה, ולכן לא רואים את המשקין? ומתרצינן, לא שנו אלא במשקין צלולים שבבואה של תינוק ניכר בה, אבל משקין עכורים לא. ופירשו **רש"י והריטב"א** שם, דהגמרא לא חזרה בה, דבאמת יש חילוק בין לבנים לאדומים, אלא דגם באדומים אין מטהרים אלא בעכורים, דאינם נוחים להיבלע. אך **הרמב"ם** פט"ז מאה"ט ה"ד חילק רק בין צלולים לעכורים, ולא חילק בין לבנים לאדומים. ומבואר דהרמב"ם פירש שהגמרא חזרה בה, דאין חילוק כלל בין לבנים לאדומים, אלא דבצלולין מטמאים בכל אופן ובעכורים מטהרים בכל אופן. [↑](#footnote-ref-47)
47. כן כתבו **הגר"א והתפארת ישראל.** אך לשון **הרמב"ם** שם ובשאר כל הבהמה כדי שתנגב את פיה. משמע דהבהמה תנגב את פיה, ולא שיתנגב מעצמו. [↑](#footnote-ref-48)