י - בגדרי הקנין בדבר שבידו
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אלו נערות

יום ועש"ק תולדות תשפ"ד

לא נאמר

**א**

א] כתובות ל"א א', א

א] בדינא דידו של אדם קונה לו, דנו האחרונים אם אי"ז קונה לו אלא את מה שבתוך ידו, אך הבולט לצידי ידו אינו נקנה לו, או דאף הבולט לצידי ידו נקנה לו.

ואי נימא דאף הבולט לצידי ידו נקנה לו בקנין יד, צ"ל דהא דבעינן לקנין הגבהה, אף במגבי' בידו, הוא כשהחפץ מתחת לידו, דכה"ג ל"מ מהני מדין קנין יד, וי"ל עוד, כמשמעות ד' הרי"ד ב"ב דע"ו., דחפצים קטנים חשבינן שמונחים כולם בידו, אף כשהן בולטין מידו, ומשא"כ בחפצים גדולים, דלא חשבינן להו שהן כולם בידו, וצ"ב.

אמנם במנ"ח מ' של"ו ובחי' הרי"מ סימן קצ"ח סק"ו נקטו דכל הא דבעינן הגבהה ג"ט הוא רק בהגבהה מכחו, אך הגבהה בידו מהניא בכל גוונא מדין יד, וצ"ע, שהרי עיקר דין הגבהה מכחו לא נתפרש להדיא בגמ', אלא התוס' למדו כן מכ"ד, והתוס' בב"ק דנו בזה דשמא ל"מ אלא בבע"ח, והיאך נימא דכל עיקר הא דבעינן לקנין הגבהה הוא רק בהגבהה מכחו.

ב] והנה כתב הנתיה"מ סימן קצ"ח סק"ג, ז"ל, בהגבהת טפח. עיין סמ"ע סק"ד כיון שהוא בידו הרי הוא כאילו הוא ברשותו, דבריו תמוהין מאד, דודאי כשלקחו בידו אפילו ליכא טפח קנה, דידו קונה מטעם חצירו כמו שכתבו התוס' ב"ק כ"ט וכו', רק דפלוגתייהו הוא באם לא הגבי' בידו רק שהוגבה מכחו, ונראה דאם בולט חוץ לידו שאינה גבוהה מן הקרקע טפח, אז הדין כך, דאם בולט למעלה נגד אויר ידו, קנה מטעם חצר כמו נגד אויר חצירו וכו', אבל אם בולט לצד ידו, אינו קונה מטעם ידו רק מטעם הגבהה, ובעינן שיהי' מוגבה למר ג' טפחים ולמר טפח, וגם בעינן שיהי' על האופן המבואר בסימן רס"ט, עכ"ל.

ומבו' מדבריו דפשיטא לי' דקנין יד הוא רק במה שתוך היד, אך הבולט לצידי היד אינו נקנה בקנין יד, וכ"כ הנתיה"מ גם בסימן רס"ח סק"ב ובתורת גיטין סימן קל"ט.

וכן נקטו כמה מגדולי האחרונים ז"ל, הלא המה המהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ב ריש אות י"ז, הגרע"א במהדו"ק סימן רכ"ב ובדו"ח מערכה ה' אות ז', והוכיח כן דאל"כ לא משכחת דצריך הגבהה, המקנה בקידושין דכ"ו., הברוך טעם בגל' הקצוה"ח סימן קצ"ח סק"א.[[1]](#footnote-2)

וכן הוכיח באמרי בינה קנינים סימן ו', ממש"כ הט"ז באו"ח סימן שס"ו דאם הניחו העירוב על ידו התלוי' באויר צריך שיגבי' ידו טפח, ונת' בזה ב?, וצ"ע דמ"ט אינו קונה בקנין יד, ובע"כ דאיירי בשבולט חוץ לידו, וכה"ג אינו קונה בקנין יד, וכ"כ הביאוה"ל באו"ח שם.[[2]](#footnote-3)

ג] והנה באמת מצינו הדברים מפורשים כן בד' רבותינו הראשונים ז"ל, והוא בסדר הגט לר"י הזקן, ז"ל, ואם יהי' כל הגט בידה א"צ שתהא ידה מוגבהת למעלה מג' בשעה שיתננו לתוך ידה, ואם לא יהי' כל הגט בתוך ידה בבואו מיד השליח לידה תגבי' ידה למעלה מג' קודם שיתננו לה וכו', אבל אם נתנו למקצת תוך ידה בעודה תוך ג' ואח"כ הגבי' למעלה מג', צ"ע אי הוי כטלי גיטך מע"ג קרקע וכו', עכ"ל, ולהדיא דל"מ יד לקנות את הבולט מצידי היד, וכה"ג אינו קונה אלא בשהוגבה ג"ט.

וכ"ה בתוס' תלמיד ר"ת ב"ק דכ"ט:, ונראים הדברים שהם ד' ר"י, ז"ל, פי' בקונט' וכו', משמע מפירושו וכו' אבל בשאר קניות וכו' צריך הגבהה ג' וכו', וכן נ' לרבי עיקר וכו', ומההיא דאמרינן בכתובות פ' אלו נערות רב אשי אמר כגון שצירף ידו למטה מג' וקיבלה ליכא למיפרך, דהתם כיון שהוא בידו קונה אע"פ שלא הגבי' ג', דהא חזינן גבי גט דבידה קונה דכתיב ונתן בידה, וסתם כתב קרא ל"ש ידה גבוהה ל"ש ידה נמוכה, וה"נ אמרינן וכו' כגון שהיתה תלוי' בה ר"ל אמר קשורה אע"פ שאינה תלוי', [אלמא] (אבל) היכא דקונה מתורת ידה שהוא דבר הנקנה כולו בידה דהיינו גט, קונה אפי' בלא הגבהה, והא דבעינן הגבהה ג', היינו לדבר גדול שאינו תופסו בידו כולו, וכן מוכיח מהא דאמרינן בשנים אוחזין אמר רב אשי הלכך האי סודרא כיון דתפיס בי' גע"ג כמאן דפסיק דמי, הרי משמע שזוכה בידו בו מחמת שהוא בידו אע"פ שאין להם הגבהה, שהרי כיון שמקצת הטלית מונחת על הקרקע אי"ז הגבהה כדמוכח התם וכו', עכ"ל.

ובמחנ"א משיכה סימן ב' בהגה' מבנו מבו' דיש להוכיח כן, גם ממש"כ הריטב"א בב"מ דמ"ז: בשם הרמב"ן דאף מתנת מטלטלין אינה נקנית אלא בחליפין או בחצרו או באגב, עכ"ל, וצ"ב דמ"ט לא הזכיר שהיא נקנית בידו, דכ"ה דחצרו קונה מדאורייתא ודאי דאף ידו קונה, ועיי"ש שכתב דהוא משום דאיירי אף בדברים הגדולים שאינם נתפסים בתוך היד, ומוכח מזה בד' הרמב"ן, דל"מ לקנות בקנין יד לדבר הבולט לצידי ידו, אך שמא אף אם דבר הבולט לצדי ידו נקנה בקנין יד, מ"מ דברים גדולים לא חשבינן להו כמונחים בידו, וכן משמע בתורי"ד ב"ב דע"ו., ונת' לעיל.

ולכאו' יש להוכיח כן, גם ממש"א בב"מ ד"ט:, א"ל רבינא לרב אשי אלא מעתה היתה מהלכת ברה"ר וזרק לה גט לתוך חיקה או לתוך קלתה ה"נ דלא מגרשה, ועיי"ש בפירש"י וש"ר שפירשוה בקלתה שעל ראשה, וכ"ה בלישנא דגמ' שם דאיהי דקא מסגיא "מתותה", וקשיא טובא, דאף אם הקלתה עצמה חשיבא כחצר המהלכת, מ"מ מ"ט לא תהא מגורשת מכח מה שהגט הוא ע"ג ראשה, ונתן גט על ראשה ה"ה מגורשת, וכמש"כ הרמב"ן בגיטין דכ"א., (אך בד' הראב"ד בב"מ שם מבו' בפשוטו לא כן, עיי"ש, וצ"ע), ובע"כ צ"ל דאיירי התם בשאין הגט כולו בחלק הקלתה שע"ג הראש, אלא הוא בולט לצידי הראש, וע"כ לא מגרשא מכח מה שהגט על ראשה, אלא מכח שהגט בקלתה, וז"ב.[[3]](#footnote-4)

ד] אך ראיתי להוכיח לא כן, ממש"כ הרמב"ן בשמות כ"א ט"ז, בדין גונב נפש ומכרו, ז"ל, ונמצא בידו וכו', והענין ללמד שדינו כדין שאר הגנבים בממון, שאם טבח ומכר ברשות הבעלים פטור, ואם הגביהו או שהוציאו מרשות הבעלים חייב, וכן זה צריך שיביא זה הנגנב לרשותו, וכן אם הגבי' הנער על כתפו ומכרו לאחר חייב הוא, דהא קרינא בי' ונמצא בידו, ולא תהא חצרו קונה לו יותר מידו, עכ"ל, והרי דהגבהת הנער על כתפו קונה לו מדין יד, אף שודאי בולט הנער לצדדין.

אמנם באמת בל' הרמב"ן משמע קצת, דהא דהגבי' הנער על כתפו, דמי להא דתנן בגנב דאם הגבי' חייב, והרי דהא דחייב בשהגבי' הנער על כתפו הוא מדין הגבהה, ומש"כ הרמב"ן דהוא משום שלא תהא חצרו קונה לו יותר מידו, הוא משום דס"ל דעיקר קנין הגבהה הוא משום דחשיב כמונח בידו, וכמש"כ הרמ"ה ודעימי', ונת' להלן סק"ח, וצ"ע בזה.[[4]](#footnote-5)

ה] והנה באמרי בינה קנינים סימן ו' הוכיח דאף הבולט חוץ ליד נקנה בקנין יד, לדעת הרמב"ן והריטב"א דאף במתנה דליכא מעות אין משיכה והגבהה קונה מדאורייתא, וא"כ מ"ט מהני נתינת גט אף בשהוא בולט חוץ לידה,[[5]](#footnote-6) וכונתו דלא משתמיט בש"ס ובד' הראשונים להזהיר שלא יצא הגט לצידי ידה, (אך בשו"ת הגרע"א מהדו"ק סימן רכ"ב כתב דיש ליזהר בכך), ועוד, דאל"כ מ"ט איצטריך קרא לרבות חצר לגבי גניבה, הא כתיב בשור ישלם שנים, ואיך משכחת מדאורייתא קנין לגבי גנב בשור, שא"א שיהא כולו בידו, אלא ודאי דהי' ס"ד דחצר אינה קונה כלל רק יד, ואף אם רק מקצת בידו, ה"ה נקנה לו, ועיי"ש שפירש דהוא משום שיכול לנתקו ולהביאו אצלו, וצ"ע.

ועד"ז יש להוכיח, מהא דכתיב בקרא שלף איש נעלו ונתן לרעהו, וסתמא דמילתא אין הנעל כולה נכנסת לתוך ידו, ולא משמע דאה"נ אינו קונה את כל הנעל, ומהני משום דכמאן דפסיק.

ו] אך באמת י"ל בזה, למש"כ בשו"ת באר יצחק או"ח סימן א' וסימן ד', דאף לדעת הרמב"ן דמתנה אינה נקנית במשיכה והגבהה מה"ת, מ"מ הפקר נקנה במשיכה והגבהה, עיי"ש, וכן משמע מד' הריטב"א שכתב דמתנה נקנית בחליפין או בחצרו או באגב, ותיקשי דהפקר במה נקנה, ובהפקר ל"ש חליפין, (וגם אגב ל"ש כ"כ בהפקר, אף לדעת הסוברים דהפקר נקנה באגב), ורחוק לומר דאינו נקנה אלא בחצר.

והנה בטעמא דמילתא כתב הבאר יצחק שם, דהוא משום דהפקר נקנה בקל, עיי"ש, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הריטב"א שכתב בעירובין דע"ט: בדין הגבהה טפח, ז"ל, וליכא למימר דהתם כשזוכה מן ההפקר זוכה בקל וכו', דאדרבה כל שיש דעת אחרת מקנה עדיף טפי לקנות בקל כדמוכח בב"מ, עכ"ל, והרי דס"ל דליכא למימר דהפקר נקנה בקל טפי ממקח ומתנה.

ושמעתי לפרש בזה בע"א, דהוא משום דישראל מגוי קונה במשיכה, וכל הא דאין משיכה קונה הוא מיד עמיתך, וע"כ הפקר דאי"ז מיד עמיתך, שפיר נקנה במשיכה והגבהה, אך אכתי אי"ז מתישב למש"כ הריטב"א בע"ז דע"א. דלדעת רב אשי שם י"ל דמעות קונות ולא משיכה בין בישראל ובין בגוי.[[6]](#footnote-7)

ועפי"ז י"ל, דה"נ לענין גניבה מהני הגבהה ומשיכה לחייבו, דכיון דהגבהה ומשיכה חשיבי כמעשה קנין, ואך דל"מ לקנות מיד עמיתך, י"ל דכ"ז הוא בשבא לקנות קנין גמור מישראל, אך להתחייב בחיובי גניבה, סגי בזה לחייבו, ול"ד למש"א בע"ז דע"א: דאם משיכה בגוי אינה קונה, ל"מ אף בגניבה, דהתם איירי לענין לקנות הגניבה לגמרי, עיי"ש.[[7]](#footnote-8)

ז] ולפ"ז נ' לישב גם הא דמהני קנין סודר אף בשאין הסודר כולו נכנס לתוך ידו, דהנה בקצוה"ח סימן קצ"ח סק"א נקט, דלדעת הרמב"ן אין מתנה נקנית בקנין יד, עיי"ש, ובהגה' ברוך טעם תמה ע"ז, דא"כ היאך היא נקנית בחליפין, דבמה נקנה הסודר, ועד"ז קשיא מהא דמעות קונות, ובמה קונה המוכר את המעות, ועי' מנ"ח מ' של"ו שעמד בזה, והוכיח מזה דמודה הרמב"ן דיד קונה מדאורייתא, והביא מד' המקנה קידושין דכ"ה: שהוכיח דמתנה נקנית במשיכה מה"ת, דאל"כ במה קונה המוכר את הכסף.

ונ' ללמוד מד' הקצוה"ח, דהגם דאין מתנה נקנית בקנין יד, מ"מ בקנין כסף ובקנין חליפין, כיון שנתן את הכסף והסודר לידו, והוי זה נתינה מעלייתא, שהרי בהפקר ה"ז מועיל לקנות, הרי דמכח זה זוכה המקנה בהכסף והסודר.

והביאור בזה, הוא לפמש"כ בשערי חיים קידושין סימן י"ח להוכיח מכ"ד, דבקנין כסף ובקידושי כסף ליכא הקנאה בפנ"ע על הכסף, ודמכח זה זוכה הקונה במקח, אלא הקנאת הכסף היא מכח מעשה הקנין ומעשה הקידושין, וכל שנתן הלוקח והבעל את הכסף כפי דין הנתינה, הרי דמכח זה זוכין המוכר והאשה בכסף, עכ"ד,[[8]](#footnote-9) והיינו דמכלל דינא דקנין כסף הוא שנקנה הכסף למוכר, ונ' דה"נ הוא בקנין חליפין, כל שנתן הלוקח למוכר את הסודר כפי דיני הנתינה, ה"ה זוכה מכח זה בסודר, דבכלל דינא דקנין חליפין הוא דזוכה המוכר בסודר.[[9]](#footnote-10)

ואשר ע"כ אף אי נימא דיד אינה קונה במתנה מ"מ שפיר מהני קנין כסף וקנין חליפין, דכיון שנתנם ביד המוכר, והוי זה קבלה מעליתא דהמוכר, נקנים לו הכסף והסודר.

ויל"ד עפי"ז, במש"כ התורי"ד בקידושין ד"ח: דבקידושין וגירושין מהני בשאמרה לו שיתנם במקום פלוני אף שאי"ז מקום שלה, עיי"ש, וי"ל דבכה"ג אף תזכה במעות ובגט, ועד"ז הוא גם במש"כ התורי"ד בב"מ ד"י. והחי' מכת"י בגיטין דע"ח: דבגט מהני ד' אמות מדאורייתא, עיי"ש, וכן במש"כ בפסקי רי"ד גיטין שם דקרוב לה דיכולה לשמרו מהני בגט מדאורייתא, הרי דמכח זה היא זוכה בגט.

ולפ"ז הרי ניחא גם הא דמהני קנין חליפין אף בנעל שבולטת לצידי היד, דאף דהגבהה אינה קונה מה"ת, מ"מ הוי זה קבלה מעלייתא דהמוכר, שהרי בהפקר ה"ז מועיל לקנות, וכל שמתקייים בזה שלף איש נעלו "ונתן" לרעהו, נקנית הנעל למוכר בקנין חליפין.

והעירוני דלפ"ז מתישב גם הא דמהני ליתן גט אף בשהוא בולט מחוץ לידה, שהרי בגט הוא ג"כ כן, דל"ב שתקנה תחילה את הגט ומכח זה חיילי הגירושין, אלא דמכח מעשה הגירושין עצמן ה"ה זוכה בגט, ונת' במק"א דמה"ט היא זוכה בגט בע"כ, וכמשמעות הדברים בכ"ד דהאשה זוכה בגט, וע"כ כיון דנתן לה הגט בנתינה מעלייתא, דאף הגבהה הויא קבלה מעלייתא וכנ"ל, ה"ה זוכה בגט וה"ה מגורשת, ואי נימא דבגט ל"ב הקנאה כלל, אלא סגי בנתינה בעלמא, בלא"ה ניחא.[[10]](#footnote-11)

**ב**

ח] והנה באבנ"ז אהע"ז סימן ק"ס סק"ד הוכיח דאף הבולט מן היד נקנה בקנין יד, ממש"א בקידושין דכ"ה: דמביא ד' כלים ומניח תחת ד' רגליו, ואף שגופו וראשו בולטין חוץ מרוחב הכלים, והרי דא"צ כלים רק לרוחב הרגלים וחשוב כל הפיל מונח בכלים כיון שכל סמיכת הפיל על הרגלים, והרגלים תוך הכלים, ואין לפיל הנחה אחרת רק בתוך הכלים, וה"ה בחצי החפץ מונח על היד וחציו להלאה גבוה ג' מן הארץ, כיון שכל סמיכת החפץ על ידו שאין לו מקום אחר חשוב מונח בחצירו, עכ"ד, וכן עמד ע"ז בס' בני ציון סימן קי"ג, עיי"ש בדבריו, ועיי"ש באבנ"ז שכתב לדחוק דאיירי בשהד' כלים ממלאין כל רוחב הפיל, ועיי"ש בסימן קס"א שהביא לישב, דאת שאר הפיל הוא קונה בהגבהה, שהרי הוא מוגבה ג' טפחים, וכ"ז דחוק בסתימת הדברים.

ובפשוטו נ', דשאני פיל שדרך עמידתו היא על ד' רגליו, וע"כ כל שנותן ד' רגליו בתוך חצרו, חשיב דהנחת כל הפיל היא בחצרו, וכאשר כן מצינו גם לגבי קנין משיכה, דאף לשמואל דבספינה לא קנה עד שימשוך את כולה, מ"מ בבע"ח סגי שתעקור ב' ידי' וב' רגלי', וכמו שהוכיחו הראשונים בר"פ הספינה, והרי דכיון שדרך עמידת הבע"ח היא על ב' ידיו וב' רגליו, ע"כ חשיב דמקום הנחתו הוא במקום ב' ידיו וב' רגליו, וכל שעקרם ממקומם חשיב כמשיכת כולו, וה"נ כל שהם בחצרו, חשיב דהנחת כל הבע"ח הוא בחצרו, ומשא"כ בשאר דברים הבולטין מחוץ לחצרו או לידו, לא חשבינן דהנחת כולן היא בחצרו ובידו, אלא החלק הבולט מחוץ לחצרו ולידו, אין הנחתו בחצרו ובידו, וע"כ הוא שאינם נקנין בקנין חצר ובקנין יד.

ט] אמנם נ' די"ל עוד בזה, דהנה בפשוטו הא דדבר הבולט מצידי ידו אינו נקנה אלא בשהגביהו ג', היינו דכה"ג אינו נקנה כלל בקנין יד, אלא ה"ה נקנה בקנין הגבהה, וע"כ בעינן הגבהה ג' טפחים, וכ"ה בל' הנתיה"מ.

אך באמת יל"פ בזה בע"א, דלעולם אף הבולט בצידי ידו נקנה בקנין יד, ואך דכל הא דמהניא יד לקנות אף בשלא הגבי' ג', היינו רק להדבר הנמצא בתוך היד, דהוא חשוב כמונח ביד ולא כמונח בארץ, אך הדבר הבולט בצידי היד, הרי דכל שאינו מוגבה ג' טפחים מן הארץ, לא חשיב כמונח ביד אלא כמונח בארץ, ודמי להיכא דמקצת החפץ מונח בחצירו ומקצתו מונח בקרקע אחרת, דודאי דאינו קונה את כולו, ורק אם הגביהו ג' טפחים מן הארץ, חשבינן לי' כמונח ביד, וה"ה נקנה בקנין יד.

ולפ"ז ניחא בפשיטות ההיא דמביא ד' כלים ומניחן תחת רגליו, דקונה את כל הפיל בקנין חצר, דכל הא דאין הבולט מידו ומחצרו נקנה לו בקנין יד וחצר, הוא רק בשאינו גבוה ג' טפחים, אך כל שהוא גבוה ג' טפחים, ה"ה נקנה לו בקנין יד וחצר, ושפיר הוא קונה את הפיל העומד ע"ג כליו, בקנין חצר, והגם דל"ש שתקנה החצר בקנין הגבהה, אך הכא ל"ב לקנין הגבהה, אלא ה"ז נקנה בקנין חצר כיון שה"ז מונח ע"ג החצר, ואך דהבולט מן החצר לא חשיב כמונח בחצר, אא"כ הוא גבוה ג' טפחים ואינו כמונח ע"ג קרקע, וז"פ.

ויש להוסיף, דבאמת גדולה מזו מצינו בד' הרמ"ה ב"ב דע"ו: דכל הגבהה מהניא מדין יד, ז"ל, והגבהה קונה בכל מקום, דכיון דאגבהי' ודאי אפקי' מרשותא דהוה קאי בגוי' ועיילי' לרשותא דנפשי', דאי למ"ד חצר משום יד איתרבאי לא תהא ידו קלה מחצרו ואי למ"ד משום שליחות איתרבאי לא יהא עצמו קל משלוחו, וסברא נמי הוא שאין לך דבר שנכנס לרשותו של אדם יותר מהבא לידו, עכ"ל, וכעי"ז מבו' בתורי"ד ובר"ן שם, עיי"ש, ועי' לעיל סק"ד ובהערה שם, שנת' לדון אם י"ל כן בד' הרמב"ן, עיי"ש, והרי דעיקר קנין הגבהה הוא משום דחשיב כמונח בידו, ואך דכל שאינו בתוך ידו ממש, לא חשיב כמונח בידו אלא בשהגביהו כשיעור הגבהה, ועמש"נ בזה להלן סקי"ד.[[11]](#footnote-12)

אך הכא ניחא בפשיטות טפי, שהרי באמת ה"ז מונח ע"ג היד, ואך דהבולט מן היד לא חשיב כיד, ובזה י"ל דכ"ז הוא בשהוא תוך ג' לארץ דחשבינן לי' כמונח בקרקע, אך כל שהוא למעלה מג', הדר דינא דחשיב כולו כמונח בידה.

אך באמת אי נימא דכל הגבהה מהני מדין יד, ולא אך בכה"ג שהוא מונח ע"ג היד ובולט מן היד, יל"ע אם י"ל כן בההיא דפיל, שהרי הך מילתא דהמוגבה על ידו חשיב כנמצא בידו, מסתבר דל"ש אלא בהגבהת אדם ולא בהגבהת חצר, וצ"ע בזה.

י] ועד"ז נ' בביאור ד' רש"י, שכתב בכתובות דל"א:, ז"ל, כגון שצירף ידו השני' לפחות מג' סמוך לקרקע ובידו אחת גיררה ונפלה לתוך חברתה וידו קניא לי', כדרבא דאמר רבא ידו של אדם חשובה לענין הנחת שבת כמקום ד' על ד', וכ"ה דלענין שבת חשוב מקום, לענין מיקנא נמי חשוב מקום למיקני כאילו הגביהה למעלה מג', עכ"ל.

והתוס' שם הקשו ע"ד רש"י, דא"צ שום ראי' להביא דקניא לי' ידו דפשיטא דונתן בידה אמר רחמנא, עכ"ל, וכן הק' ש"ר.

ועיי"ש במג"ש ופנ"י שכתבו בדעת רש"י, דס"ל דידו של אדם אינה קונה לו אלא מדין קנין הגבהה, וכ"כ בקצוה"ח סימן רס"ח סק"ב ובשו"ת הגרע"א מהדו"ת סימן צ"ב, וע"כ אף בידו ל"ה לו לקנות אא"כ הגבי' ג', ורק משום שידו חשובה לו כדע"ד, הוא דחשיבא כהגבהה אף בפחות מג'.[[12]](#footnote-13)

ובאמת כן נ' בל' רש"י ב"מ ד"ט., ז"ל, מה שתפוס בידו, דמה שבתוך ידו הוי מגבי' לגמרי, עכ"ל, והרי להדיא דאף התפוס בידו אינו נקנה אלא משום דה"ה מגביהו לגמרי.

אך כבר תמהו האחרונים ע"ז ממש"כ רש"י בסנהדרין דע"ב., ז"ל, הי' מגרר ויוצא, שלא הגביהו ולא קנאו בתוך הבית, אבל כשיוצא לרה"ר קנאו בשנוי רשות שהוציאו מרשות הבעלים, וצירף ידו למטה מג' וקבלה בידו, דידו חשובה לו כדע"ד, וה"ה לו כחצרו, ואע"פ שאין כאן הגבהה, עכ"ל, והרי להדיא דהא דידו קונה לו אף שלא הוגבה ג', הוא משום דהויא כחצרו.

ובאמת דבל' רש"י בכתובות נמי משמע הכי, וזה ממש"כ כגון שצירף וכו' "וידו קניא לי'", ומשמע דאין הקנין מתורת הגבהה, אלא משום שידו של אדם קונה לו, אך מאידך ממש"כ רש"י בסו"ד, דחשוב מקום למקני כאילו הגביהה למעלה מג', משמע דהקנין הוא מתורת הגבהה, וכ"ז צ"ע.

עוד קשיא על דרך זו, ממה שהוכיח בתוס' תלמיד ר"ת, דידו קונה לו אף בלא דין הגבהה, ממש"א בב"מ ד"ז. דהאי סודרא כיון דתפיס בי' גע"ג כמאן דפסיק דמי, ואם כל הא דזוכה במה שבידו הוא מדין הגבהה, היאך הוא זוכה בהסודר שבידו, הרי לא חשיב הגבהה כל שמקצתו מונח ע"ג קרקע.[[13]](#footnote-14)

יא] ונ' בביאור ד' רש"י, והעירני הרר"ג לעיקר הדברים, דס"ל כמש"כ הרמ"ה, דהא דהגבהה קונה הוא משום דחשיב כמונח אצלו, והמונח אצלו נקנה לו דלא גרע מהמונח בחצרו, ואך דלא חשיב הדבר כמונח אצלו אלא בשהוא מוגבה מן הארץ ג"ט, אך כל שאינו מוגבה ג' טפחים לא חשיב כמונח אצלו, וע"ז הוא דבעינן להא דידו של אדם חשובה לו כדע"ד, דמה"ט חשיב המונח בתוך היד כמונח אצלו אף בשאינו גבוה ג' טפחים.

והא דבלא הא דידו חשובה כדע"ד ל"ה המונח בידו נקנה לו בשאינו גבוה ג"ט, ול"ד למונח בכלי שקונה לו אף בשאינו גבוה ג"ט מן הקרקע, הגם דכלי לא חשיב כדע"ד, הוא משום דכלי הוי מקום שמניחין בו, אך יד ל"ה מקום שמניחין בו, אלא מקום שהאדם תופס בו, ולא חשיב כתפיסה דאדם, אלא בשהוא מגביהו מן הקרקע, וע"כ כל הא דהמונח בידו נקנה לו אף בשאינו מוגבה ג"ט, הוא רק משום שידו של אדם חשובה כדע"ד.

והא דמהני ע"ז הא דידו חשובה כדע"ד, הוא או משום דמכח זה הויא היד כרשות לעצמה, וחשיב שפיר שהדבר תפוס בידו, וכ"נ בד' הרשב"א בכתובות שם, או דבהא דידו חשובה כדע"ד נתחדש דהיד הויא שפיר מקום הנחה דומיא דחצר, וע"כ ל"ב בה הגבהת ג', וזה מתישב טפי בל' רש"י בסנהדרין.

יב] ולפ"ז מבוארים היטב כל ד' רש"י, דודאי דהא דידו של אדם קונה לו, הוא משום דידו חשובה כחצרו, וכמש"כ רש"י בסנהדרין, וניחא מש"א בב"מ דסודר דתפיס בי' גע"ג כמאן דפסיק דמי, אף דלענין הגבהה ל"מ אלא בשהגבי' כולו, ומש"כ רש"י בכתובות דל"א: דקונה כאילו הגביהה למעלה מג', הוא משום דאף הא דהגבהה קונה הוא משום דחשיב כמונח בידו.

ולפ"ז מתפרש מש"כ רש"י דידו חשובה לו כדע"ד וה"ה לו כחצרו ואע"פ שאין כאן הגבהה, דלאו היינו דמכח דינא דידו חשובה כדע"ד מהני יד לקנות בתורת חצר, וע"כ ל"ב להגבהה, דלמש"נ הרי ודאי אף בלא דינא דידו חשובה כדע"ד, היתה ידו חשובה כחצרו, שהרי מה"ט הוא דהגבהה קונה, משום דה"ז כמונח בידו, ודמי להא דחצרו קונה לו, אלא מכוון ד' רש"י הוא, דדבלא הא דידו חשובה כדע"ד, ל"ה חשבינן לה כמונח בחצרו אלא בשיש כאן הגבהה, ומכח הא דידו חשובה כדע"ד, חשבינן להמונח בידו כמונח בחצרו אף בשאין כאן הגבהה, וזה מדוקדק היטב בל' רש"י.

ולפ"ז מתישב גם מש"כ רש"י בב"מ ד"ט., דמה שבתוך ידו הוי מגבי' לגמרי, דאין כונתו דהא דידו קונה לו הוא משום הגבהה, אלא כונתו דמה שבתוך ידו חשיב כמגבי', דה"ז כמונח אצלו, וה"נ מה שבתוך ידו, חשיב כמונח אצלו, ומה שנקט רש"י ל' זה, הוא משום דבסוגיא דהתם דנו שלא יקנה משום שאי"ז הגבהה גמורה, וע"ז פירש"י דמה שבתוך ידו שפיר קונה, דה"ז מונח אצלו לגמרי, כמו היכא שהוא מגבי' את הטלית לגמרי.

?ועמש"נ עוד בדברינו בדין הגבהה, ללמוד מד' התוס' שפירשו בד' רש"י דהא דידו קונה לו הוא מדין קנין יד, ולא מדין הגבהה, ואכמ"ל.?

**ג**

יג] בעיקר הא דידו של אדם קונה לו, בפשוטו הי' נ' דהיינו דאברי האדם לא גריעי מחצרו, וע"כ כ"ה דחצרו הוי מקום קבלה דידי', ה"נ גופו הוי מקום קבלה דידי'.

אמנם מד' כמה מקמאי נראה דאי"ז כן, אלא הקבלה דידו היא באחיזת ותפיסת האדם, ואי"ז כלל מכח מה שה"ז מונח על אבריו, אלא משום שה"ה כתפוס בזה, ועי' בחי' הגר"ח פ"ז מעבדים, ושמא כונתו לזה, ודו"ק.

ויש להוסיף בביאור הדברים, שהרי גם דינא דחצרו של אדם קונה לו, היינו משום דמכח שהדבר נמצא בחצרו חשיב דהדבר נמצא ברשותו ובשליטתו, וכבר הביאו מד' הרמ"ה בפ' מי שמת אות פ"ג דהא דמחילה א"צ קנין הוא דומיא דדינא דברשות לוקח כיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח, והיינו דהחוב הוי ברשותו, אף שאי"ז מונח בחצרו, ובדבר המונח בידו, הרי דמכח אחיזתו ותפיסתו חשיב שהוא נמצא אצלו.

יג] ונ' לסייע לזה, ממש"כ התוס' כתובות דל"א., ז"ל, וקשה לר"י דמה שייך הגבהה בדבר שהוא תופס בידו או בפיו דונתן בידה אמר רחמנא, ואמרינן בגיטין זרק לתוך קלתה מגורשת קשורה אע"פ שאינה תלוי' וכו', עכ"ל, וצ"ע מה הביאו מההיא דזרק לתוך קלתה מגורשת, הרי התם משום כליו היא מגורשת, וכליו ודאי קונין לו אף בשאינם גבוהין ג', ולא הוכיחו התוס' מזה דה"נ ידו תקנה לו בפחות מג'.

ולמדנו הביאור בזה ממש"כ בתוס' הרשב"א שם דל"א:, ז"ל, ועוד אמרינן בגיטין בהזורק דאפי' קלתה קניא לה הואיל וקשורה בה "מטעם ידה", עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם.

ולמדנו מדבריהם, דמש"א בגיטין דע"ח. דהגם דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, מ"מ קלתה התלוי' בה ולר"ל אף קלתה הקשורה קונה לה, לאו היינו דכה"ג דה"ז בטל לגוף, ה"ז קונה לה בקנין כליו, וכאשר כ"ה מבו' בחי' הריטב"א בגיטין שם, אלא היינו דכיון שהקלתה תלוי' או קשורה בה, חשיבא כידה, וע"כ היא קונה לה אף ברשות מוכר.

וכן משמע גם מד' התוס' גיטין דע"ח., ז"ל, מקום חיקה קנוי לה, וא"ת פשיטא דהא חיקה הוי ממש כידה, ואומר ר"י דר' יוחנן קשורה ותלוי' בעי ומיירי כשבגדי' נגררין בארץ והשתא אי לאו טעמא דמקום חיקה קנוי לה ל"ה מהני מידי כיון דאינה קשורה ותלוי', עכ"ל, ונ' להדיא מדבריהם, דהא דבגדי' קונים לה, הוא משום דהוו ממש כידה, וע"ז כתבו דכל שהן נגררין בארץ תליא בהפלוגתא אם בעינן קשורה ותלוי' ובלא זה לא חשיב כידה.

והראוני הדברים מפורשים כן בסדר הגט לר"י הזקן, ז"ל, ולתוך חיקה דאמר מקום חיקה קנוי לה שאין מקפיד עליו, נראה דסובר אותו אמורא דקלתה קשורה בה "לא חשיב כידה" מטעם שקשורה בה כיון שאינה תלוי' וכו', אבל אם הי' באויר דומיא דקלתה תלוי' "חשובין כידה", או שמא סובר אותו אמורא דאפי' קשורה ותלוי' ל"מ מידי ליחשב קלתה ומלבושי' "כידה" וכו', עכ"ל.

וכ"נ גם בד' תלמיד ר"ת ב"ק דכ"ט:, ז"ל, וה"נ אמרינן וכו' כגון שהיתה תלוי' בה ר"ל אמר קשורה אע"פ שאינה תלוי', [אלמא] (אבל) היכא דקונה מתורת ידה שהוא דבר הנקנה כולו בידה דהיינו גט, קונה אפי' בלא הגבהה, עכ"ל, ומשמע להדיא דהא דהיא קונה בקלתה הקשורה בה, הוא משום דחשיבא כידה.

ועי' עוד במש"נ לעיל סק"ב בהערה ללמוד כן מד' רשב"ם, דהא דקלתה הקשורה ותלוי' בה קונה לה הוא משום דחשיבא כידה, וע"כ הוא דבעינן שתהא ג"כ קשורה בה, עיי"ש.

והנה אי נימא דהא דידו של אדם קונה לו, הוא משום דאברי האדם הוו כחצרו, הרי דקלתה ובגדי' שאינם מאברי', ל"ש לחשבם כיד, והגם שהם קשורין בה, מ"מ אי"ז גופה, ונ' מזה דהא דידו של אדם קונה לו, הוא דאחיזת ותפיסת האדם עצמו קונה לו, ובזה שפיר י"ל דאף אחיזתו בבגדיו ובכלים הקשורין בו, חשיבא כאחיזתו בעצמו, וה"ז קונה לו.

שוב נתבוננתי דיש לדחות, דלעולם יד הוי דומיא דחצר, דגוף האדם לא גרע מחצרו, ומש"כ הראשונים דקלתה הויא כידה, היינו דהמעליותא דיד על חצר, הוא דחצר הוי דבר מחוץ לאדם, ואשר ע"כ קלתה הקשורה ותלוי' בה והיא בטלה לגופה, חשיבא שפיר כיד, - אך באמת אכתי יש להוכיח מזה כמש"נ, שהרי התוס' באו להוכיח דידו של אדם קונה לו, ואם הא דקלתה וכו' קונה כידה, הוא משום דהקלתה היא שלה והויא כחצירה, הרי אף די"ל דהקלתה עדיפא מחצרה משום שהיא בטלה לגופה, וכנ"ל, הרי מ"מ ליכא ראי' מזה דידו של אדם קונה לו, דשמא הא דהקלתה קונה אי"ז משום דחשיבא כיד, אלא משום דהוי כחצר דעלמא, וצ"ע עוד בזה.

יד] וכן יש ללמוד גם ממש"כ הרמ"ה בפ' הספינה אות כ"ו, דהא דהגבהה קונה הוא משום דהו"ל כבא לידו, וכ"ה בתורי"ד ב"ב דע"ו., ז"ל, שכיון שמסר לו החפץ בתוך ידו היאך תעלה על הדעת לומר שלא יקנה אותו, אין לך קנין גדול מזה שהוא תופסו בתוך ידו וכו', אבל חפצים קטנים שמכניסם לתוך ידו כיון שמסרם לו ליכא מאן דפליג דהאי עדיפא ממשיכה טובא, שהמשיכה אינה מכנסת לרשותו וזו המסירה מכנסת לתוך ידו, והשתא חצרו של אדם קונה לו ידו לא כ"ש דהא חצרו משום ידו אתרבאי, והיא היא הגבהה דאמרי' שהיא קונה בכל מקום, ואפי' ברשות מוכר, וההגבהה קונה אפי' בחפץ גדול שאינו יכול להכניסו בתוך ידו כיון שהגביהו וסבלו בכחו כ"ש בחפץ קטן שתפסו בתוך ידו, עכ"ל, והרי דאף בחפץ גדול שאינו יכול להכניסו בתוך ידו, כיון שהגביהו וסבלו בכחו חשיב כתפוס בידו, וה"ז בכלל הא דידו קונה לו, וכ"נ בד' הר"ן שם דע"ו:.

והנה אם הא דידו של אדם קונה לו, היינו דאברי האדם לא גריעי מחצרו, וע"כ הוא קונה את המונח בהן, א"כ הרי ל"ש שיקנה מכח זה למה שמגבי' ואינו מונח בתוך היד, ובפרט לדבר המוגבה מכחו, דלכאו' לפ"ד הרמ"ה צ"ל דג"ז הוא מדין יד, ובע"כ מזה כמש"נ, דהא דידו של אדם קונה לו, היינו דתפיסת האדם עצמו מהניא לקנות לו, וכ"ה ל' הרי"ד שם, אין לך קנין גדול מזה שהוא תופסם בתוך ידו, וע"כ אף דבר המוגבה על ידו, דחשוב כתפוס אצלו, ה"ה נקנה בקנין יד.

טו] והנה לפ"ז הי' מקום גדול לומר, דאף אי נימא דחצר אינה קונה לו את הבולט לצידי החצר, אף בשאי"ז מונח ע"ג מקום אחר, מ"מ ידו שפיר תקנה לו את הבולט לצידי ידו, כיון שה"ז תפוס אצלו, אך בד' הר"י הזקן ותלמיד ר"ת מבו' דאי"ז כן, וצ"ל דהוא משום דמה שבולט מידו עכ"פ כשאינו מוגבה ג', לא חשיב כתפוס אצלו לגמרי, שהרי הוא כמונח בקרקע.

עוד יל"ד לפ"ז, במשה"ק הראשונים בגיטין דע"ח: בהי' ידה קטפרס וזרק לה גט דאינה מגורשת, שהרי מתגלגל הוי כמונח אף שאין סופו לנוח, ולמש"נ בדעת הני קמאי דהא דידו קונה לו, הוא מכח מה שה"ז תפוס אצלו, יש מקום לדון, דכל הא דאיבע"ל באויר שאין סופו לנוח אם כמונח דמי, הוא רק בחצרו, אך בידו ודאי ל"מ בשאין סופו לנוח, כיון שאי"ז תפוס אצלו, וצ"ע עוד בזה.

?א] בחי' הריטב"א שבת דצ"א: מבו' דצירף ידו קונה מדין הגבהה, וזה כמש"כ בחי' הגר"ח פ"ג מגניבה, וצ"ע מ"ט אי"ז קונה מדין קנין יד, ואולי הוא משום דקנין יד ל"מ בכליו של מוכר, וכ"ה באבנ"ז, וכ"ה בכ' הגר"ח לגבי גט במעטפה, אך לכאו' ביד אמרינן דכמאן דפסיק דמי, וה"ה קונה גם לחלק הכלי שהוציא.

ועי' עוד בד' הריטב"א קידושין דכ"ה. וב"ב דפ"ו. שנקט דהוא מדין קנין הגבהה, עיי"ש.

?הנה בחי' הרשב"א בכתובות שם כתב בדעת רש"י, ז"ל, ולי נראה שלא הוצרך רש"י ז"ל לפרש כאן שתהא ידו חשובה כד' לענין קני' אלא כדי שתחלוק רשות לעצמה, שאלו לא היתה ידו חשובה לחלק רשות לעצמה כיון שהיא סמוכה לקרקע תוך ג' ה"ה כאלו לא הגבי' מן הקרקע ולא קנה, וזה כשיטתו ז"ל שמצריך ג' להגבהה וכו', דידו חשובה לו כרשות בפני עצמה בין לענין שבת בין לענין קני' ואע"פ שהוא תוך ג' לקרקע, עכ"ל.

וד' הרשב"א צ"ב, שהרי הרשב"א שם הק' ע"ד רש"י, דידו ודאי לענין מיקנא פשיטא דאילו ידו לא קניא לי' מאי קני לי' וכתיב ונתן בידה, וא"כ מה תי' הרשב"א דהוצרך רש"י שתהא ידו חשובה כד', דאל"כ ה"ז כאילו לא הגבי' מן הקרקע ולא קנה, הרי זהו גופא משה"ק הרשב"א ע"ד רש"י, דידו קונה מצ"ע, ול"ב שיהא בזה תורת הגבהה, וא"כ אף בלא הא דידו חשובה כדע"ד, וה"ז כאילו לא הגבי' מן הקרקע, בדין שיקנה בידו.

ונ' מד' הרשב"א, דמשה"ק ע"ד רש"י דפשיטא דידו קונה לו, היינו רק משום שפירש מתחילה דהא דבעינן לההיא דידו של אדם וכו', הוא משום דבלא זה ל"ה חשבינן ליד כמקום חשוב לקנות בו, וע"ז הק' דידו ודאי מועלת לקנות, וע"ז שפיר תי' הרשב"א, דהא דבעינן לההיא דידו של אדם וכו', הוא משום דאל"כ ליכא הגבהה ג' טפחים, וז"ב.

אך עיקר הדברים צ"ע, שהרי לפ"מ שפירש הרשב"א מתחילה דהא דבעינן לההיא דידו של אדם וכו', הוא משום דבלא זה ל"ה חשבינן להיד כמקום חשוב לקנות בו, הרי מבו' להדיא דהא דידו של אדם קונה לו, הוא משום דהיד חשובה כחצרו, ואי"ז משום קנין הגבהה, וא"כ מה תי' דבעינן לההיא דידו של אדם משום דליכא הגבהה ג', הרי ידו חשובה כחצרו, ומ"ט ניבעי הגבהה ג', ואין כלל במשמע ד' הרשב"א, שדן בזה גופא אם קנין יד הוא קנין בפנ"ע או אי"ז אלא משום הגבהה.

בחי' רבינו קרשקש בכתובות ל"א א', ז"ל, בדגחין ואכיל תוך טפח דאף על פי שהוא בפיו לא קני לי דלא עדיף פיו מידו, אפי' בידו כי האי לא קני לי' היכי דהוי תוך טפח, וה"ה בפיו דלא קני לה, וכי אמרינן לעיל דבפיו קנו לי' היינו בדלא גחין וזה ברור, והוצרכתי לכתוב זה מפני שראיתי מי שכתב דבפיו אפילו בתוך טפח קני לה, ולאו כלום הוא, ומה שכתבתי נכון ומחוור, עכ"ל.

1. ועי' גם במחנ"א משיכה סימן ב' בהגה' מבנו, שכתב דכל שאין כל החפץ בתוך ידו אינו קונה בקנין יד, אך בסו"ד משמע דרק בחפצים הגדולים שאינם נתפסים בתוך היד אינם נקנין בקנין יד, וזה כמשמעות ד' התורי"ד ב"ב דע"ו., דחפצים קטנים חשיבי כמונחים בידו, אף אם בולטין לצידי היד, אך מהריט"א שם פירש דבריו שאינו קונה אלא בשכל החפץ בתוך ידו, וצ"ע בזה [↑](#footnote-ref-2)
2. אך לכאו' ילה"ע ע"ז ממשה"ק הראשונים בכתובות ד"ל: ע"ד רש"י, דמה בעינן להא דידו של אדם חשובה לו כדע"ד, הרי ידו ודאי קונה לו, ואי נימא דאין יד קונה את מה שמחוץ לידו, הרי בפשוטו י"ל דלזה הוא דבעינן להא דידו חשובה לו כדע"ד, שהרי התם מוקמי' לה בשליפי מיצעי שדרכן בגרירה, וסתם שליפי מיצעי אין נכנסין כולן בידו.

   ולכאו' צ"ל, דס"ל להראשונים דאם אין נכנסין כולן לידו, גם לא יהני ע"ז הא דידו של אדם חשובה לו כדע"ד, הגם דלענין הנחה בשבת מהני הנחה ע"ג ידו אף אם ה"ז בולט מידו, ובע"כ דאיירי כשנכנס כל הכיס לתוך ידו, וע"ז שפיר הקשו דתיפו"ל מדין יד.

   ומאידך ממש"כ הריטב"א בשבת דצ"א: ובב"ב דפ"ו. דצירף ידו מהני מדין הגבהה, נראה דלפי האמת ל"מ זה מדין יד, כיון שה"ז בולט מידו, ול"מ אלא מדין הגבהה, ועי' עוד בחי' הריטב"א קידושין דכ"ה: שהוכיח מדינא דצירף ידו דל"ב הגבהה ג', ודחה לזה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. א אך אכתי קשיא, דמ"ט אינה מגורשת מדין הגבהה, ולכאו' צ"ל בזה חד מתלת, או דהגבהה ל"מ בעל כרחה, וכמש"כ בתור"ג סימן קל"ט, או דלא חשיב הגבהה בלא שעושה מעשה הגבהה, וכמש"כ הט"ז באו"ח סימן שס"ו, או דהגבהה ל"מ בגט, וכמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן רכ"ב, וי"ל עוד כמו שהעירוני, דגם אם הגבהה מהני בע"כ וגם בעלמא ל"ב מעשה הגבהה כמבו' בד' הראשונים בכ"ד, כ"ז הוא היכא שנותנין לו בידו מדעתו, דחשיב זה כמעשה הגבהה, במה שהוא מקבל החפץ המוגבה, אך כל שנותנין לו בע"כ, לא חשיב זה כהגבהה, ודו"ק.

   אמנם צ"ע בזה ממש"כ רשב"ם ב"ב דפ"ה:, ז"ל, תלוי' בה, ואינה נגררת בקרקע ולכך קונה לה קלתה דדמי להגבהה שקונה בכל מקום, עכ"ל, והרי דבזורק לה גט לתוך קלתה המוגבהת מן הקרקע, ה"ה מגורשת מדין הגבהה, וזה דלא כמבו' בסוגיית הגמ' בב"מ דכה"ג אינה מגורשת מדין הגבהה, אך יל"פ בד' רשב"ם כמש"כ כמה מן האחרונים דאין כונתו דהיא מגורשת מדין הגבהה, אלא דכ"ה דהגבהה קונה בכל מקום, משום שמשהגביהה הביאה לרשותו, וכמש"כ רשב"ם שם דפ"ו., ה"נ הקלתה המונחת באויר קונה לה, ול"ה ככליו של לוקח ברשות מוכר, אך בד' רגמ"ה שם נ' להדיא דהוא מדין הגבהה, וצ"ע, - עוד יל"פ שכונתו דקלתה הקשורה ותלוי' בה בטלה לגופה וחשיבא כידה, וע"כ היא קונה לה ברשות מוכר, דומיא דהגבהה שקונה ברשות מוכר משום שמשהגביהה הביאה לרשותו, וכדרך זו מוכח ממה שהצריך רשב"ם שם שתהא "קשורה" ותלוי', ועי' בסדר הגט למהר"י מרגלית סימן ס"ח שהביא ד' ר"פ שלמד כן מד' רשב"ם, ועפי"ז כתב דיש ליזהר שלא יפול הגט ע"ג טבעת רפוי' דלא חשיבא כקשורה בה, ואם הא דמהני הוא משום דחשיב כהגבהה או משום דכלים המוגבהין מן הארץ קונים לו ברשות מוכר, מ"ט בעינן שתהא קשורה בה, ובע"כ דהא דקלתה הקשורה ותלוי' קונה לה הוא משום דה"ה בטלה לגופה וחשיבא כידה, וע"כ בעינן שתהא קשורה בה.

   אך אכתי קשיא במש"כ בסדר הגט לר"י הזקן, ז"ל, או שמא סובר אותו אמורא דאפי' קשורה ותלוי' ל"מ מידי ליחשב קלתה ומלבושי' כידה, ולכך ל"ה מגורשת אפי' ל"ה מלבושי' לתוך חיקה דהיינו בין שוקי' ויריכותי' מושפלין עד הארץ אלא עומדין באויר כ"ז שלא יהי' הגט מוגבה מן הקרקע ג"ט כדין הגבהה, עכ"ל, והרי דאף אם קלתה הקשורה ותלוי' לא חשיבא כידה, מ"מ כל שהגט מוגבה מן הקרקע ג"ט ה"ה מגורשת מדין הגבהה, וקשיא טובא ע"ז מסוגיא דב"מ, דמבו' דכה"ג דזרק לה לתוך קלתה שעל ראשה אינה מגורשת מדין הגבהה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך העירוני דאי"ז מתישב לדעת הרמב"ן שהביא הריטב"א בב"מ דמ"ז: דהגבהה אינה קונה מה"ת אף במתנה, וכ"ה בד' הרמב"ן קידושין דכ"ה: דאף הגבהה ל"מ מה"ת, ואילו חצרו קונה לו, וכתבו האחרונים דה"נ ידו קונה לו, שהרי חצר מדין יד היא, והרי דהגבהה לא חשיבא כידו, וצ"ע בזה.

   ומאידך אי נימא דאין מכוון הרמב"ן להגבהה ודהגבהה הויא מדין יד, אלא לקנין יד, הרי דממה שהוצרך הרמב"ן לזה, נ' דס"ל דכיון שהגבהה אינה קונה מה"ת אף במתנה, ה"נ ל"מ לחייב בגונב נפש, וזה דלא כמש"נ לדון להלן סק"ה דבגניבה מודה הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה בפשוטו ל"מ הא דהגבהה קונה מדרבנן, ואף אי נימא דקנין דרבנן מהני לדאורייתא, דמ"מ לא חשיב זה כנתינה, כיון דמה"ת אי"ז קנין. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש מקום לפרש עוד בזה, דהא דס"ל להרמב"ן דאף מתנה אינה נקנית במשיכה, הוא משום דגם במתנה שייך קנין כסף, ובמקום דשייך קנין כסף ל"מ משיכה, ומשא"כ בהפקר דל"ש בי' קנין כסף, שפיר מהניא משיכה, אך זה רחוק. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכן מוכח מד' הקצוה"ח סימן קצ"ח סק"א שדן לומר דאם אף מתנה אינה נקנית במשיכה מה"ת, ה"נ אינה נקנית בחצר, עיי"ש, ותמוה שהרי בגניבה מרבינן גגו חצרו וקרפיפו, ובע"כ דס"ל דאף אם אין מתנה נקנית בחצר, מ"מ להתחייב בגניבה שפיר מהני קנין חצר. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דתליוהו וזבין ותליוהו ונתקדשה מהני, לדעת בעה"ע דתליוהו וקני ל"מ, וכן מהא דלרבי מאמר קונה בע"כ, אף שא"א להקנות לה כסף בע"כ, ומהא דל"מ חזרה תוכ"ד בקידושין, אף אם בא לחזור בו מהקנאת הכסף, וממה שדנו התוס' דמ"ט ל"מ לקדש באיסוה"נ, אף דאין זכי' באיסוה"נ. [↑](#footnote-ref-9)
9. שו"ר בד' התומים שנד' בס' עולת שלמה ח"ב עמ' צ', שנקט דאם חליפין הם בכליו של קונה, ה"ז נקנה למקנה אף אם משיכה אינה קונה, ומשא"כ אם חליפין בכליו של מקנה, ומבו' בדבריו הטעם בזה, דאם חליפין הם בכליו של קונה, הרי דבעד מה שנקנה החפץ לקונה נקנה הסודר למקנה, וכנראה, דאף דאין החפץ נקנה לקונה רק ע"י שנקנה הסודר למקנה, מ"מ הוי זה כבאין כאחד, ומשא"כ למ"ד דחליפין בכליו של מקנה, דל"ש ה"ט, ומשמע בדבריו שם, דמה"ט גם בקנין מעות זוכה המוכר במעות, בעד מה שזוכה הלוקח בחפץ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולכאו' ג"ז מוכח מד' הקצוה"ח, שנקט דאף יד וחצר אינם קונין במתנה מה"ת, ותיקשי דא"כ היאך אשה מתגרשת בגט בנתינה לידה, ואף אי נימא דבגט סגי בנתינה בעלמא, אכתי תיקשי דהיאך מהני קנין שטר, דבכל שטר נקט הקצוה"ח סימן ר'' סק"ה דצריך שיזכה המקנה בשטר, ובע"כ דכל שנותן הלוקח את השטר למוכר בנתינה מעלייתא, הרי דמכח פרשת קנין שטר נקנה השטר למוכר.

    אך באמת אי"ז מתישב בד' הקצוה"ח סימן ר' סק"ה שכתב דבכל קנין שטר כיון דלא סגי בנתינה בעלמא ובעינן שיזכה המקנה בשטר, לא אמרינן חצירו ומתנתו באין כאחד, ואי נימא דבקנין שטר כל שנתן הלוקח את השטר בנתינה מעלייתא ממילא קונה המוכר את השטר, לכאו' שפיר דמי לגט דאמרינן גיטה וחצרה באין כאחד, וגם ממש"כ הקצוה"ח שם דבגט ל"ב שתזכה האשה בגט, שהרי אין זכי' בע"כ, ג"כ נראה דלא ס"ל להך מילתא.

    ויש להוסיף, דהנה ראיתי להקשות במש"כ הרשב"א בגיטין ד"כ: בהא דשאני זקן דידע לאקנויי, שהרי הם אינם יודעים והיאך הם קונים, ותירץ דאיכא דעת אחרת מקנה, וקשיא דמ"מ היאך הוא קונה ע"י שטר זה, הרי כיון שאינם יודעים שהשטר שלהן הוא, לא נתכוונו להקנות לו את השטר, ונ' דמזה מוכח כמש"נ, דהקנאת השטר אינה הקנאה בפנ"ע, אלא כל שניתן לו השטר כדיני נתינה, הרי דמכח זה זוכה המוכר בשטר, וה"נ הוא בגט, ומה"ט היא זוכה בו בע"כ, וע"כ אף שלא נתכוונו להקנות לו את השטר, מ"מ כיון שנתנוהו לו בתורת שטר קנין, ה"ה זוכה בו, דל"ב דעת על הקנאת השטר, וכמש"כ בשערי חיים שם בדין קנין כסף, דל"ב דעת על הקנאת הכסף. [↑](#footnote-ref-11)
11. והעירוני דכן נ' ממש"כ הנתיה"מ סימן ר' סקט"ו דהגבהה קונה שלא מדעתו, דהגבהה מטעם יד היא, וכ"ה גם בנתיה"מ סימן קפ"ח, אך בתור"ג סימן קל"ט כתב לא כן, ואי"ז סותר לדבריו בכ"ד דהבולט לצידי ידו אינו נקנה אלא בשהגביהו ג"ט, דמ"מ כל שהגביהו ג"ט הוי זה כידו.

    ועי' עוד בנתיה"מ סימן קצ"ו סק"ב שכתב דאף למ"ד דעבד אינו נקנה בהגבהה, כ"ז הוא רק בהגבהה שהוגבה מכחו, אבל בהגבי' בידו ודאי מהני, ויל"פ דהוא מה"ט, דהגבהה בידו הוי מטעם יד, ורק הגבהה מכחו אינה מטעם יד.

    אך זה רחוק, דאם אכן הגבהה מכחו דין אחר הוא, מהיכן למדה הגמ' לדין זה, והרי סתם הגבהה דתנן הוא הגבהה בידו, והתוס' לא למדו לדין הגבהה מכחו אלא מסוגיא דב"מ וסוגיא דחולין, וע"כ יותר נ' דמכון הנתיה"מ הוא כמשמעות לשונו, דכה"ג ה"ז קונה מדין משיכה, דהגבהה לידו חשיבא כמשיכה לרשותו, וחשיב כמשיכת כל העבד לרשותו, כיון שהוא עומד על רשותו, אף דלענין קנין יד לא סגי בזה.

    אך בד' הנתיה"מ סימן קפ"ח נ' כן להדיא, דהגבהה בידו מהניא מדין יד, ורק בדין הגבהה מכחו מצינו דמהני גם מה שעושה שיהא מוגבה, והגבהה זו ל"מ בגט, עייש"ה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ומצינו כן עוד בד' רש"י כתובות ד"ל., שפירש למש"א דאי בעי גחין ואכיל, דהיינו למטה מג' טפחים, דבציר מג' לאו הגבהה היא, והתוס' שם הקשו על דבריו, דמה שייך הגבהה בדבר שהוא תופס בידו או בפיו, דונתן בידה אמר רחמנא, אך בד' רש"י מבו' דאף בדבר שהוא תופס בפיו לא קנה אלא בשהוא מוגבה ג' טפחים, והאמנם דבדבר שהוא תופס בידו ל"ב הגבהה ג"ט, משום דידו של אדם חשובה לו כדע"ד, אך בדבר שהוא בפיו בעינן הגבהה ג' טפחים, דרק ידו חשובה לו כדע"ד, ולא שאר גופו, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ריש שבת, ז"ל, וכיון שביד האדם נחים דברים גדולי הכמות ונשארים עלי' כמו שנשארים הדברים הקטנים מחמת יכולת הכפיפה והפשיטה והתפיסה שיש לה, לפיכך נחשבת כמקום שיש בו דע"ד, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם באמת בעיקר קו' זו הי' מקום לומר, דגם ע"ז מהני הא דכמאן דפסיק, דמצי לקנות למה שבידו בהגבהה, אף שלא הגבי' שאר הטלית, אך מד' תלמיד ר"ת נ' דמפרש, דמש"א דכמאן דפסיק דמי היינו, דמה"ט ה"ה קונה למה שבידו אף שהמקנה אוחז ג"כ בסודר, וע"ז אמרינן דכמאן דפסיק דמי ולא חשבינן לי' שהוא ביד חבירו, וזהו דמדמינן לה להא דזה נוטל עד מקום שידו מגעת, והרי דאף שחבירו אוחז ג"כ בטלית, מ"מ מה בתוך ידו הוי כמאן דפסיק, והוי בחזקתו, אך ל"מ זה לחשבו כחפץ בפנ"ע דמהני להגביהו בלא להגבי' שאר הטלית.

    עוד יל"ד בזה, דכ"ה דמה שבתוך ידו חשיב כהגבהה אף בשלא הגבי' ג', ה"נ חשיב כהגבהה אף בששאר הטלית מונח ע"ג קרקע, אך זה ניחא רק אי נימא דהא דמקצתה ע"ג קרקע ל"מ, הוא משום דאי"ז חשוב כהגבהה כלל, כיון שמקצתה ע"ג קרקע, אך אי נימא דדינא הוא בקנין הגבהה דל"מ לקנות בששאר החפץ אינו מוגבה, וכמש"כ בנתיה"מ סימן קצ"ה סק"ב, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-14)