טהרות רש פרק א
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

מסכת זו ראויה לקובעה אחר עוקצין, דודאי אחריה נשנית. דפרק בתרא דעוקצין כולה במחשבה והכשר איירי, ובדין נבלת בהמה טמאה וטהורה, ובדין נבלת עוף טהור וטמא[[1]](#footnote-2):

**צריכה מחשבה.** שיחשב עליה לאכילת אדם. ודוקא בכפרים, אבל בשווקים אינה צריכה מחשבה, כדתנן בפרק בתרא דעוקצין[[2]](#footnote-3):

**ואינה צריכה הכשר.** לא הכשר מים ולא הכשר שרץ, משום דסופה לטמא טומאה חמורה, דמטמאה בגדים בבית הבליעה. וילפינן מזרעים בפרק בא סימן [נדה דף נא.] ובפרק דם שחיטה [כריתות דף כא.] ובזבחים בסוף טבול יום [דף קה.][[3]](#footnote-4):

**ומטמאה טומאת אוכלין.** שאם נגעה כביצה ממנה באוכלין טהורין נטמאו. אי נמי, מצטרף לפחות מכביצה אוכלין לקבל טומאה[[4]](#footnote-5):

**וכזית בבית הבליעה.** אם אכל כזית ממנה מטמא בגדים כשמגיע לבית הבליעה[[5]](#footnote-6):

**וטעון הערב שמש.** ולא סגי לה בטבילה לחודה:

**וחייבין עליה על ביאת מקדש.** כשאר כל הטומאות:

**ושורפין עליה את התרומה.** כמו על השרץ:

**והאוכל אבר מן החי ממנה סופג את הארבעים.** והא דתניא בשלהי גיד הנשה [חולין דף קא:], אבר מן החי נוהג בבהמה ובחיה ובעוף בין טמאין בין טהורין, דברי רבי אלעזר. וחכמים אומרים, אינו נוהג אלא בטהורין. [שם קב.] רבי מאיר אומר אינו נוהג אלא בבהמה טהורה בלבד. הכא לא קאי דברי רבי מאיר אכולה מתניתין.

וכן נמי אשכחן בזבחים בסוף טבול יום [דף קה:], דמסיק התם, דמטמא טומאת אוכלין בכביצה דלא כרבי מאיר.

וכשמדקדק שם מדסיפא דשחיטתה ומליקתה כרבי מאיר רישא דטומאת אוכלין נמי כרבי מאיר, הוה מצי לאקשויי, אדרבא, מדמציעתא דאבר מן החי דלא כרבי מאיר רישא נמי דלא כרבי מאיר.

וקשה קצת הא דדייק התם והא מדקתני סיפא שחיטתה ומליקתה מטהרת טריפתה מטומאתה, שמע מינה רבי מאיר היא, דמאן שמעת ליה האי סברא רבי מאיר, כלומר, כדתנן התם בפרק חטאת העוף [זבחים דף סט.], מה לו לדקדק מכח זה, הא בהדיא קתני מתניתין דברי רבי מאיר[[6]](#footnote-7):

**רבי יהודה אומר אינה מטהרת** לא שחיטה ולא מליקה. וטעמא דרבי מאיר ורבי יהודה ורבי יוסי מפורש בזבחים בסוף פרק חטאת העוף [שם]:

**משנה ב:**

**מטמאות ומיטמאות.** אם נגע בהן שרץ נטמאו[[7]](#footnote-8), ואם טמאין הם ונגעו הכנפים והנוצה באוכלין טהורין נטמאו, דחשיבי יד להכניס ולהוציא[[8]](#footnote-9).

**ולא מצטרפות.** דלא חשיבי שומר, ותנן בריש עוקצין, כל שהוא יד ולא שומר מיטמא ומטמא ולא מצטרף.

ורבי ישמעאל דאמר **נוצה מצטרפת,** חשיב לה שומר[[9]](#footnote-10), ותנן בעוקצין [פ"א] שומר אף על פי שאינו יד מיטמא ומטמא ומצטרף. והיינו דמייתי בפרק אלו טריפות [חולין דף נח.] גבי ניטלה הנוצה, אלא דהתם כתוב בספרים רבי שמעון, וכאן כתוב רבי ישמעאל.

ובקונטרס פירש שם דאיירי לענין פיגול, ובכל הספרים כתוב שם "אבל לענין אגוני לא מגין", ובקונטרס הגיה "לענין איפגולי כרבנן סבירא ליה"[[10]](#footnote-11):

**שכן מניחים בפטומות,** בשמינות. ולכך דין הוא שיצטרפו אף בכחושות.

והני שלשה עשר דבר - בבא קמייתא איכא תשעה, דשחיטה ומליקה חדא חשיב להו, שיש טהרה לטריפתה. וכנפים, ונוצה, וחרטום, וצפרנים, הא תליסר:

**משנה ג:**

**לפסול את הגוויה.** אם נטמאה ואכל ממנה חצי פרס נפסל גופו מלאכול בתרומה, כדתנן במעילה בפרק קדשי מזבח [דף יז:], כל האוכלין מצטרפין לפסול את הגוויה בכחצי פרס. ותנן בסוף זבין, ואלו פוסלין את התרומה האוכל אוכל ראשון ואוכל שני.

ומיהו, בפרק קמא דשבת [דף י. ד"ה זימנין] פירשתי בשם רבינו תם, דלאו היינו גזירה דפסול גוויה, דההיא למגע, ופסול גוויה דוקא לאכילה, וגזירה קדמונית היתה קודם שמונה עשר דבר[[11]](#footnote-12):

**ואין בה כזית בבית הבליעה.** דתניא בפרק גיד הנשה [חולין דף קב:], יכול תהא נבלת עוף טמא מטמאה בגדים בבית הבליעה, תלמוד לומר "נבלה וטריפה לא יאכל לטמאה בה", מי שאיסורו משום בל תאכל נבילה, יצא זה שאיסורו משום בל תאכל טמא. כלומר, דלא אתי איסור נבלה וחייל אאיסור טמא.

ומאן דאית ליה איסור חל על איסור ידרוש הכי, מי שאיסורו משום בל תאכל נבלה לחודיה, יצא זה שאיסורו משום בל תאכל נבלה וטמאה[[12]](#footnote-13):

**והאוכלה אינו טעון הערב שמש.** על כרחין לאו אכזית בבית הבליעה קאי, דההיא אפילו טבילה לא בעי, אלא אכחצי פרס לפסול את הגוויה קאי, דלאחר טבילה טהור מיד ואין צריך הערב שמש, דמעלה בעלמא הוא דעבוד בתרומה וסגי בטבילה לחודא[[13]](#footnote-14).

וכן ההיא דכלים שנטמאו במשקין מצינו דסגי בטבילה ולא בעי הערב שמש, דאמרינן בפרק שני דביצה [דף יח.], כלי שנטמא באב הטומאה אין מטבילין אותו ביום טוב, בולד הטומאה מטבילין אותו ביום טוב. ואי בעי הערב שמש נמצא מטביל מיום טוב לחול, שלא יוכל להשתמש בו ביום. ובהדיא אמרינן בירושלמי בפרק שני דתרומות, נפלה דליו לתוך הבור, נפלה כליו לתוך הבור, מעריב עליהן ומטבילן. תרין אמוראין, חד אמר באב הטומאה, וחד אמר בולד הטומאה. מתיב מאן דאמר בולד הטומאה למאן דאמר באב הטומאה, אף בחול יהא צריך הערב שמש? ומשני, ברוצה להשתמש בהן חולין בטהרה. משמע בהדיא, דלמאן דאמר בולד הטומאה ניחא, דלא בעי הערב שמש. ובירושלמי דפרק שני דביצה איכא איפכא, מתיב מ"ד באב הטומאה למ"ד בולד הטומאה, ואותה גירסא משובשת.

וכן מצינו במעלות דקדש דתנן בפרק חומר בקדש [חגיגה כא.], האונן והמחוסר כפורים צריכין טבילה לקדש, משמע טבילה אין הערב שמש לא, כדדייקינן התם גבי כלים הנגמרים בטהרה צריכין טבילה לקדש.

ועוד אמרינן בפסחים בפרק האשה [דף צ:], שוחטין וזורקין על טבול יום ועל מחוסר כיפורים, ואין שוחטין וזורקין על טמא שרץ. ופריך, מאי שנא טבול יום דחזי לאורתא, טמא שרץ נמי חזי לאורתא? ומשני, מחוסר טבילה, וחיישינן דילמא פשע. אבל במחוסר כפורים לא חיישינן, בשמסר קנו לבית דין, כדרב שמעיה, דאין בית דין של כהנים מתעצלין. והשתא, מחוסר כפורים נמי הא בעי טבילה, וניחוש דילמא פשע? אלא בטמא שרץ ודאי דבעי הערב שמש, איכא למיחש דילמא פשע ולא טביל עד לאורתא, אבל האי דלא בעי הערב שמש, למאי ניחוש ליה, אפילו בלילה יכול לטבול ויאכל.

ועוד תנן במסכת פרה פי"א, כל הטעון ביאת מים מדברי סופרים מטמא את הקדש ופוסל את התרומה ומותר בחולין ובמעשר, לאחר ביאתו הותר בכולן.

והא דאשכחן בפרק בכל מערבין [עירובין דף לב.] האשה שיש עליה לידה או זיבה מביאה מעות ונותנת בשופר וטובלת ואוכלת בקדשים לערב, הא דנקיט "לערב", משום דלא ידעה באי זו שעה ביום יקרב קרבנה, דאפילו לאחר התמיד מותר להקריב חטאת העוף, דאין למזבח אלא דמה, כדאמרינן בריש תמיד נשחט [פסחים דף נט.].

ומיהו קשה, והא איכא עולה דיש בה הקטרה למזבח, וחטאת קודם לעולה, דהכי דייק התם בריש תמיד נשחט? ויש לומר, דמתוך טורדם ועיסוקם של כהנים שמא ישכחו עד לאחר התמיד, ומעלים ומלינים בראשו של מזבח. או שמא, עולה אינה מעכבת אלא במצורע דוקא, כדתיב ביה עיכובא.

וכן הא דמתניתין בריש ארבעה מחוסרי כפרה [דף ח.], גר מעוכב לאכול בקדשים עד שיביא קנו, הביא פרידה אחת שחרית אוכל בקדשים לערב. דעל כרחין לא מסתבר שיהא גר צריך טבילה לאחר כפרה, דמחוסר כפורים דבעי טבילה מדרבנן, כדתנן בפרק חומר בקדש [חגיגה דף כא.], סתמא דמילתא איירי במביא כפרה מחמת טומאה, כגון ארבעה מחוסרי כפרה זב וזבה יולדת ומצורע.

ואם תאמר הא דאמרינן בפסחים בפרק אלו דברים [דף ע.], סכין שנמצאת בארבעה עשר שוחט בה מיד, בשלשה עשר שונה ומטביל, אבל כשנמצאת בי"ד מסתמא הטבילוה מאתמול כדי שיהא לה הערב שמש. אכתי ניחוש שמא נטמאת בולד הטומאה, דלא בעי הערב שמש? ויש לומר, כיון דטומאה דרבנן היא, לא חשו לה חכמים.

והא דאמרינן בריש תמיד נשחט [דף נט.], דמחוסר כפורים בשאר ימות השנה טובל ואוכל בקדשים לערב, איידי דנקט גבי פסח התם שטובל ואוכל פסחו לערב, דפסח אינו נאכל אלא בלילה, נקט נמי באידך לערב.

והא דתנן בזבחים בפרק טבול יום [דף צח:], דטבול יום ומחוסר כפורים אינן חולקין בקדשים לאכול לערב, לאו משום מחוסר כפורים נקט לערב, אלא משום טבול יום, ומחוסר כפורים לאכול לאחר כפרה וטבילה. וכן מוכח בגמרא דמייתי ההוא דמחוסר כפורים דחגיגה, ופריך בתר הכי, טמא שרץ טמא מעליא הוא, והערב שמש בעי? משמע דעד השתא לא איירי כלל בהערב שמש.

והא דאשכחן שאר טומאות דרבנן דבעי הערב שמש, כגון פורש מן הערלה כפורש מן הקבר, בפסחים בסוף האשה [דף צב.], דבעו הזאה שלישי ושביעי, וכל שכן הערב שמש. ורבי ישמעאל בן קמחית דיומא בפרק הוציאו לו [דף מז.], שניתזה צינורא דהאדון על בגדו, וצנורא דערבי, ונכנסו אחיו ושמשו תחתיו, אף על גב דטומאת עובד ככובים דרבנן, בעיא הערב שמש. וכן שפופרת שחתכה עם הארץ בפרק חומר בקדש [חגיגה דף כג.], דפריך עלה, בהא נימא רבי יהושע יטמא ויטביל, משמע בהדיא דטומאת עם הארץ בעיא הערב שמש. אין לדמות טומאות דרבנן הנוהגות אפילו בחולין, להני דאינן אלא מעלות בעלמא לקדש ולתרומה, ולא לכל דבר.

ומיהו ההיא דכהן השורף את הפרה, שאחיו הכהנים סומכין ידיהם עליו לעשות הכירא לצדוקין, שהיו אומרין במעורבי שמש היתה נעשית, מעלות דפרה שאני משאר מעלות. והשתא לפי זה, בגדי עם הארץ מדרס לפרושים, בעי הערב שמש, אבל בגדי פרושים מדרס לאוכלי תרומה, ובגדי אוכלי תרומה מדרס לקדש, לא בעי הערב שמש:

**ואין חייבין עליה על ביאת מקדש.** אם אכל חצי פרס טמא, ונכנס למקדש, דטומאה דרבנן היא. ואף על פי כן שורפין אם נגע בתרומה[[14]](#footnote-15):

**והאוכל אבר מן החי ממנה אינו סופג את הארבעים.** בישראל איירי, דאילו בן נח מוזהר על הטמאין כטהורין, כדאמרינן בסוף גיד הנשה [חולין דף קב.].

והתם פריך מתניתין דהכא לרב יהודה דאמר אבר מן החי צריך כזית, מאי טעמא, אכילה כתיב ביה. ואי ס"ד בענין כזית, תיפוק ליה דאכל כזית טמא? ומשני, במשהו בשר גידים ועצמות, ובין הכל כזית, ומשום טמא לא מיחייב דליכא כזית בשר:

**ואין שחיטתה מטהרתה.** על כרחין אף על גב דרישא בישראל כדפרישית, הך סיפא בבן נח[[15]](#footnote-16). כדדייק בשלהי גיד הנשה [שם], במאי, אילמא בישראל, פשיטא דאין שחיטתו מטהרתו, שהרי עוף טמא הוא. והא ליכא לפרושי מטהרתו מידי טומאת נבילות, דהא אין לו שום טומאה בבית הבליעה. ועל כרחין אין מטהרתו באכילה קאמר, ולבן נח, דאין שחיטה מועלת להתירו כל זמן שמפרכס, כדאמרינן בפרק שני דחולין [דף לג.], דבן נח לאו בשחיטה תליא מילתא, אלא במיתה תליא מילתא. אף על פי שבטהורה, אפילו במפרכסת מכשרת שחיטה לבן נח, מגו דמכשר ליה לישראל:

**משנה ד:**

**ובבהמה העור והרוטב והקיפה.** כל משנה זו מפורשת בגמרא בחולין בפרק העור והרוטב [דף קכ.]:

**תניא בתוספתא** בריש פ"ב דאהלות: ישראל ששחט בהמה טמאה לעובד כוכבים, ושחט בה שנים או רוב שנים, ועדיין היא מפרכסת, מטמאה טומאת אוכלין אבל לא טומאת נבילות. אבר הפורש ממנה כפורש מן החי, ובשר הפורש ממנה כפורש מן החי, ואסור לבני נח אפילו אם מתה הבהמה. נחרה, מטמאה טומאת אוכלין. שחט בה דבר שנעשית טרפה, אין בה טומאה של כלום.

עובד כוכבים ששחט בהמה טהורה לישראל, ושחט בה שנים או רוב שנים, ועדיין היא מפרכסת, מטמאה טומאת אוכלין אבל לא טומאת נבילות. ואבר הפורש ממנה כפורש מן החי, ובשר הפורש ממנה כפורש מן החי. ואסור לבני נח ואפילו מתה הבהמה. נחרה, אינה מטמאה טומאת אוכלין. שחט בה אחד או רוב אחד, אין בה טומאה של כלום.

שחט בה דבר שאין עושה אותה טריפה, ובא ישראל וגמרה, שחיטתו כשירה. שחט בה ישראל שנים או רוב שנים, אחד עובד כוכבים ואחד ישראל חותך ממנה כזית בשר, וממתין לה עד שתמות, ומותר באכילה.

**פירוש. מטמאה טומאת אוכלין.** אם נגעה בשרץ וחזרה ונגעה באוכלין, הואיל וישראל שחטה שחיטה מעלייתא, דדכוותה בשחיטת ישראל בטהורה משוי לה אוכלא בעודה מפרכסת, אף על גב דבטמאה לא שייכא שחיטה, ולעובד כוכבים לא משתריא עד שתמות, דאבר מן החי הוא לגביה, אפילו הכי מהניא מחשבת ישראל שחישב לאכילה לעובד כוכבים לשוייה אוכלא בעודה מפרכסת. וכל שכן טהורה שאוכלה היתר גמור הוא בעודה מפרכסת. דהא דאמרינן [סנהדרין דף סג.] אסור לאכול מבהמה קודם שתצא נפשה, מדרבנן הוא[[16]](#footnote-17).

ודוקא נקט ישראל, ודוקא שחטה, ודוקא לעובד כוכבים. דאי שחטה עובד כוכבים, לא משויא ליה מחשבתו אוכל בעודה מפרכסת, כיון דלא אשכחן שחיטה לגביה. וכן ישראל בנחירה לא משוי ליה אוכלא, דלא אשכחן שום נחירה גביה. ובטהורה לישראל לא איצטריך למיתני, דכל שכן דהויא מיד אוכלא בשחיטה. וטמאה לישראל לא משויא ליה אוכלא, דבטלה מחשבתו[[17]](#footnote-18).

**כפורש מן החי.** ומטמא מיד כאבר מן הנבלה, שדינם שוה, כדאמרינן בפרק העור והרוטב [דף קכח.].

**ובשר הפורש ממנה כפורש מן החי.** שאסור לבני נח אפילו לאחר שתצא נפשה, הואיל ונחתך מחיים. אבל אין בו טומאה, דבשר מן החי טהור.

**נחרה מטמא טומאת אוכלין.** גירסא זו משובשת, דכל ברייתא זו שנוייה בפרק העור והרוטב [דף קכא:], וגרסינן התם "אין בה טומאה של כלום". והיינו "אינה מטמאה טומאת אוכלין", דהכל אחד, ונחירה היינו שנים או רוב שנים בסכין פגומה או בדרסה והגרמה.

**ושחט בה דבר שנעשית טריפה.** היינו אחד או רוב אחד כבסיפא, ודינם שוה, ד"אינה מטמאה טומאת אוכלין" ו"אין בה טומאה של כלום" הכל אחד, ובהדיא קתני נמי הכא ישראל ששחט, אבל נחר לא.

**עובד כוכבים ששחט בהמה טהורה לישראל.** דהואיל וטהורה היא, ואשכחן היתר בטהורה במפרכסת כששחטה ישראל, והשתא נמי כששחטה עובד ככובים הויא אוכל לקבל טומאת אוכלין מן השרץ, שאם תחזור ותגע באוכלין אחרים קודם שתמות ותעשה נבילה תטמאם.

**תניא בתורת כהנים** [ויקרא יא]: "בנבלתה", ולא בעצמות וגידים, ולא בקרנים, ולא בטלפים. יכול אפילו בשעת חיבורן, תלמוד לומר "טמא".

"בנבלתם" ולא בקולית סתומה. יכול אף על פי שנקובה, תלמוד לומר "טמא".

"בנבלתה" ולא באלל המפוזר. יכול אפילו במכונס, תלמוד לומר "טמא" דברי רבי יהודה.

"בנבלתה" ולא במפשיט – לשטוח, כדי אחיזה, ולחמת, עד שיוציא את כל החזה. יכול שאני מוציא פחות מכשיעור, תלמוד לומר "טמא".

"בנבלתה" ולא בעור שיש עליו כזית בשר. יכול שאני מוציא את הנוגע בעור שכנגד בשר מאחוריו, תלמוד לומר "טמא".

**משנה ה:**

**בקל שבשניהם.** כמו שמפרש אחרי כן כיצד:

**תניא בתוספתא** [רפ"א דטהרות]: אמר רבי שמעון, מפני מה אמרו אוכל שנטמא באב הטומאה ושנטמאה בולד הטומאה מצטרפין זה עם זה, מפני שאפשר לשלישי לעשות שני, ואפשר לשני לעשות ראשון[[18]](#footnote-19). מפני מה אמרו אין השרץ והנבילה והמת מצטרפין זה עם זה, לפי שאי אפשר לשרץ ליעשות נבילה, ולא נבילה ליעשות מת.

**פירוש.** ברייתא זו שנויה במעילה בסוף קדשי מזבח [יז.] ובפרק שני דזבחים [דף לא:]. וגרסינן התם, רבי שמעון אומר, מה טעם, שאפשר לשני שיעשה ראשון. ופריך עלה, ומי קא עביד שני ראשון, והלא לא אפשר? אמר רבא, הכי קאמר, מי גרם לשני, לאו ראשון. רב אשי אמר, ראשון ושני לגבי שלישי, בני חדא ביקתא אינון. ואין ברייתא דהכא מתיישבת לפום סוגיא דהתם[[19]](#footnote-20):

**משנה ו:**

כל הנך בבות פשוטות הן. וכל מקום שאני יכול לתלות שיש כביצה מן החמור בזה ובזה, אזלינן בתר חמור, ואם לאו אזלינן בתר הקל[[20]](#footnote-21).

**משנה ז:**

**מקרצות.** חתיכות בצק. כדתניא בסוף מכילתין בתוספתא, הקורץ מקרצה בעיסה מלשון [ירמיה מו] "קרץ מצפון":

**נושכות.** שדבוקות זו בזו כל כך, דאי אפשר להפרישן אלא אם כן נושכות זו מזו:

**כולן תחלה.** דחשובות כאחת, וכנוגע בכולן.

**משקין.** תחלה הוו, ועושין שני. וידים שניות הן, ועושות שלישי בתרומה:

**משנה ח:**

**והשיך לה אחרות כולן תחלה.** שהנוגע באחרות כנוגע בראשון, דחשיבה חיבור[[21]](#footnote-22). וכן נמי היתה שניה, חשובות האחרות חיבור, מאחר דאם פרשו אשתייר בהו טומאה. אבל היתה שלישית, דאם פרשו לית בהו טומאה, דאין שלישי עושה רביעי בתרומה, הילכך אפילו לא פרשו לא חשיבי חיבור וטהורות[[22]](#footnote-23):

**תניא בתוספתא** [פ"א]: מקרצת שהיתה שלישית, והשיך לה אחרות, כולן שלישיות בקדש. פרשה, היא שלישית וכולן טהורות.

ואיזהו הנשוך, התולש ממנו כל שהוא. אבל אם היו מעכבין זה את זה, כגון הדבילה והתמרים והגרוגרות והצמוקים, הרי אלו אינן חיבור. מפני מה בזתים חיבור, שמתחלה לא נתנן [אלא] שינקו זה מזה.

**פירוש. כולן שלישיות לקדש.** היינו קודם שנתקדש בכלי שרת, דאין בו רביעי, כדמוכח בסיפא[[23]](#footnote-24).

**מעכבין זה את זה** מלהפרד, אבל נפרדין בלא תלישה[[24]](#footnote-25).

**בזתים חיבור.** מפרש לקמן[[25]](#footnote-26):

**עוד תניא בתוספתא** [שם עיי"ש]: השרץ מטמא שלשה ופוסל אחד בקדש, ומטמא שנים ופוסל אחד בתרומה, מטמא אחד ופוסל אחד בחולין.

משקין מטמאין שנים ופוסלין אחד בקדש, מטמאין אחד ופוסלין אחד בתורמה, ופוסלין את החולין.

הידים מטמאות אחד ופוסלת אחד בקדש, ופוסלות את התרומה.

ואין ידים לחולין. רבי שמעון בן אלעזר אומר משום רבי שמעון, הידים תחלות לחולין, ושניות לתרומה. באי זה קדש אמרו בקדשי המקדש המוקדשין, כגון חלות תודה ורקיקי נזיר שנשחט עליהם הזבח, והמנחות שקדשו בכלי, אבל חלות תודה ורקיקי נזיר שלא נשחט עליהם הזבח והמנחות שלא קדשו בכלי אינן לא כקדש ולא כחולין אלא הן כתרומה, והשרץ מטמא שנים ופוסל אחד בהן. והחלה והביכורים ותשלומי תרומה וחומשה הרי הן כתרומה.

הטבל והמדומע וגידולי תרומה והמעשר שני הרי הן כחולין.

**פירוש. תחלות לחולין.** והיינו ברייתא דמייתי בפרק שני דחולין [דף לג.], אלא דהתם קתני רבי שמעון בן אלעזר משום רבי מאיר, והכא קתני משום רבי שמעון. ופריך התם, ומי איכא ידים תחלות? ומסיק אין, והתניא, המכניס ידיו לבית המנוגע ידיו תחלות, דברי רבי עקיבא. והכי קאמר: יש ידים שהן תחלות אפילו לחולין, ויש ידים שאינן אלא שניות אפילו לתרומה.

**באי זה קדש אמרו,** ארישא קאי. ומתוך ברייתא זו מתיישב הא דאמר רב יצחק בפרק שני דחולין [דף לה.] "האוכל שלישי חולין שנעשו על טהרת הקדש, טהור לאכול בקדש, שאין לך דבר שעושה רביעי בקדש אלא קדש מקודש בלבד". דמדלא קאמר וחולין שנעשו על טהרת הקדש הרי הן כחולין, כדאמר בההיא שמעתא, ש"מ שיש בהן שלישי לענין שום דבר, והיינו לענין דשוב אין שוחט עליהן הזבח, ואין מקדשו בכלי שרת[[26]](#footnote-27):

**משנה ט:**

**בתוך גומותיהן.** שהככרות מונחות בטבלא העשויה גומות גומות, ואין נוגעות זו בזו[[27]](#footnote-28).

וכן המים המוקדשין המונחים באבן העשויה גומות גומות[[28]](#footnote-29):

**נטמאת אחת מהן בשרץ כולן טמאות.** דכלי מצרף את מה שבתוכן לקדש.

ואף על גב דאמרינן בהקומץ רבה [מנחות דף כד.], עשרון שחלקו ונתנו בביסה, והושיט אחד לביניהם[[29]](#footnote-30), את שצריך לכלי כלי מצרפו, שאין צריך לכלי אין הכלי מצרפו. ולא מצינו ככרות צריכות לכלי, דאי לחמי תודה ושתי הלחם, הנהו בשחיטת הזבח הוא דקדשו!? ואף על גב דאיכא מ"ד תנור מקדש, לא מצינו גומות בתנור של מקדש? מכל מקום, הני מילי מדאורייתא, אבל מדרבנן אף על פי שאין צריך לכלי כלי מצרפו, כדאמרינן בפרק חומר בקודש [חגיגה דף כד.]. ואפילו אין לו תוך נמי כלי מצרף מדרבנן. והא דקאמרינן התם ופליגא דרבי חייא בר אבא, על כרחין לאו אהא פליג[[30]](#footnote-31):

**מטמא שנים ופוסל אחד.** אם נגעו זו בזו:

**אם יש ביניהם.** בין הגומות יש משקה טופח:

**הכל טמא.** שהככר שהוא שני עושה המשקה תחלה, וחוזר ומטמא ככר האחר, וכן כולן.

ואפילו טופח שלא להטפיח, ולא דמי להא דתנן לקמן [פ"ח מ"ט], הנצוק והקטפרס ומשקה טופח אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה[[31]](#footnote-32). אי נמי, טופח דמתניתין לאו דוקא[[32]](#footnote-33):

**תניא בתוספתא** [ספ"א]: ככרות הקדש בתוך גומותיהן, והמים המקודשין, נטמאת אחת מהן בשרץ כולן טמאות, בתרומה מטמא שנים ופוסל אחד, בחולין מטמא אחד ופוסל אחד. אין לך משקה הנוגע בשלישי טמא אלא קדש מקודש בלבד[[33]](#footnote-34).

רבי אלעזר בר רבי צדוק אומר: האוכל אוכל שני, לא יעשה בית הבד, מפני שהוא שני, ושני מטמא את המשקין ליעשות תחלה.

אוכל שני שנגע במשקה בית הבד טמא:

1. ראה בפתיחת התוספות יום טוב למסכתין מה שכתב על דברי הר"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. החילוק בין כפרים לשווקים ביארנו בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-3)
3. במה שכתב הר"ש דאין צריך לא הכשר מים ולא הכשר שרץ, ראה ב"חברותא למסכת עוקצין" סימן ה' שהובאו כמה שיטות בנידון זה. [↑](#footnote-ref-4)
4. כלומר, דלטומאת עצמה אין נפק"מ בשיעור כביצה, שהרי היא טמאה בלא הכשר מים ושרץ מחמת סלט"ח, אלא הנפק"מ לטמאות אחרים, דאינה מטמאת אוכלין ומשקין עד שיהא בה כביצה ולא סגי כזית. ולתירוץ שני נפק"מ אף לטומאת עצמה לגבי להצטרף לפחות מכביצה אוכלין לקבל טומאה מהשרץ.

   והנה לפי התירוץ השני מוכח דאף לקבל טומאה בעינן כביצה, אך לפירוש קמא דאיירי לטמאות אחרים יתכן דלקבל טומאה אין צריך כביצה, וכמש"כ הרמב"ם פ"ד מטומאת אוכלין, דלטמאות אחרים בעינן כביצה, ולטומאת עצמן בכל שהן. [↑](#footnote-ref-5)
5. האחרונים חקרו האם הוי טומאת מקום, דהנבלה מטמאת במגע בבית הבליעה, או שמא, הוי טומאת אכילה, דמעשה האכילה מטמא. ראה בהרחבה בסימן א'. [↑](#footnote-ref-6)
6. הרא"ש כתב דלא גרסינן במתניתין דברי רבי מאיר, אלא רק בזבחים גרסינן כן, והסופרים טעו והעתיקו את המשנה בזבחים הכא. [↑](#footnote-ref-7)
7. האחרונים חקרו לגבי טומאת "יד", האם היא רק מכניסה ומוציאה את הטומאה, אך היא עצמה אינה מקבלת טומאה כלל, או שמא נתחדש דגם היא עצמה טמאה לגבי להכניס ולהוציא, ראה ב"חברותא למסכת עוקצין" סימן א'. ומלשון הר"ש כאן משמע דהיד עצמה טמאה, ומלשון הרא"ש משמע דהיא רק מכניסה ומוציאה את הטומאה. אמנם שם כתבנו בדעת הר"ש כדעת רש"י בחולין דהיד רק מכניסה ומוציאה את הטומאה. וצריך לדחוק בלשון הר"ש כאן. [↑](#footnote-ref-8)
8. הקשה **התויו"ט,** מה הנפק"מ בהא דאם נגע בהן שרץ נטמאו, הרי בלא"ה העוף טמא מחמת סלט"ח, ומה צריך שיהא לכנפים דין יד להכניס את הטומאה? ותירצו **התוספות חדשים מהרי"ח רש"ש תפארת ישראל ומשנה אחרונה,** דאיירי הכא בעוף טהור ששחטו, דהשתא אין סופו לטמא טומאה חמורה, ולכן צריך לנגיעת שרץ. וקמ"ל דהכנפים נעשים יד להכניס את הטומאה מהשרץ לעוף. ואף דבתחילה תנן שלשה עשר דברים בנבלת עוף טהור, ומשמע דכל דיני המשנה איירי בנבלה. על כרחיך צ"ל דאין זה בדוקא, דהא מני נמי אבר מן החי ממנה. וראה עוד בהערות על המשנה תירוצים נוספים.

   והנה לדעת הר"ש מתניתין איירי לגבי טומאת אוכלין, דכנפים ונוצה חשיבי יד, וצפרנים וחרטום חשיבי שומר, ולדעת רבי ישמעאל אף הנוצה נחשבת שומר. אך לטומאת נבלות אינם מצטרפים כלל, דאין שומר מצטרף לטומאת נבלה. וכן דעת רש"י בחולין, ודעת הרא"ש והרע"ב כאן.

   אך דעת הרמב"ם והגר"א, דמתניתין איירי לטומאת נבלות, דהכנפים והנוצה נחשבים רק יד לנבלה, ואינם נאכלים עמה, אך הצפרנים והחרטום, וכן הנוצה לרבי ישמעאל, מצטרפים אף לטומאת נבלות, כיון דנאכלים עמה. [↑](#footnote-ref-9)
9. הר"ש אזיל לשיטתו דמתניתין איירי לגבי טומאת אוכלין. אך **הגר"א** כתב דלרבי ישמעאל הנוצה מצטרפת משום דנאכלת עמהן. משום דלהגר"א איירי בטומאת נבלות, ואין שומר מצטרף לטומאת נבלות, ועל כרחיך הטעם שמצטרפת משום שהיא נחשבת כחלק מהנבלה. וכן הוא לפירוש הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-10)
10. לדעת רש"י שם איירי לענין פיגול, דקיי"ל דבעינן מחשבה על דבר הראוי לאכילה, ומדמה רבי יוחנן דין פיגול לדין טריפה, דבתרוויהו חזינן דהנוצה נחשבת כעור. ודחי רבא, עד כאן לא קאמר רבי יהודה הכא אלא לענין טריפה, דליכא מידי דמגין עליה, אבל לענין איפגולי כרבנן ס"ל, ועד כאן לא קאמר רבי ישמעאל אלא לענין איפגולי, אבל לענין טריפה אגוני לא מגין. כלומר, דיתכן שהנוצה ראויה לאכילה כעור ואינה מגינה כעור, וכן יתכן להפך.

    לדעת הר"ש כאן והתוספות שם, איירי לענין שומר, והוא רבי ישמעאל דמתניתין דנוצה נחשבת שומר לעוף שלא יתלכלך. ומדמה רבי יוחנן דין שומר לדין טריפה, דבתרוויהו חזינן דהנוצה נחשבת כעור.

    ובדברי רבא גרסו התוספות שם, עד כאן לא קאמר רבי יהודה אלא לענין טריפה, דליכא מידי דמגין עליה, אבל לענין טומאה לא חשיב. ועד כאן לא קאמר רבי ישמעאל אלא לענין טומאה, אבל לענין טריפה אגוני לא מגין. והיינו דיש לחלק בין טריפה לשומר, דטריפה תלוי האם הוא מגין על הבהמה שלא תמות, ושומר תלוי האם הוא שומר על הבשר לאחר מיתה מלכלוך וכדו', ואין שייכות ביניהם.

    והר"ש גרס בדברי רבא, עד כאן לא קאמר רבי יהודה אלא טריפה, דליכא מידי דמגין עליה, אבל לענין אגוני לא מגין. ועד כאן לא קאמר רבי ישמעאל אלא לענין אגוני, אבל לענין טריפה לא מגין. ולפי"ז אגוני היינו שומר מלכלוך.

    והנה לפירוש הרמב"ם והגר"א דמתניתין איירי לענין טומאת נבלות, ולרבי ישמעאל הנוצה מצטרפת לא משום שומר אלא משום שנאכלת עמה, וכמש"כ לעיל, על כרחיך יפרשו את הגמרא שם כרש"י. דהא מרבי ישמעאל דמתניתין דנוצה מצטרפת לטומאת נבלות מוכח דהיא ראויה לאכילה, ומדמה רבי יוחנן לטריפה דנוצה נחשבת כעור, וכמו שפירש רש"י.

    וכתב **החזון איש** [א ד], דלפי הרמב"ם והגר"א אי אפשר לגרוס כרש"י אבל לענין אפגולי, דהא איכא רבי ישמעאל דמתניתין דאיירי לענין טומאת נבלות וחשיב עור כאוכל, ומדוע הוצרכה הגמרא לאתויי רבי ישמעאל לענין פיגול. וכן אי אפשר לגרוס כהר"ש בדחיית רבא אבל לענין אגוני לא מגין, דהא רבי ישמעאל לא איירי בדין שומר אלא דחשיב ליה חזי לאכילה. אלא צ"ל דהם גורסים כהתוספות, אבל לענין טומאה לא חשיב.

    ובדעת רש"י שם שגרס אבל לענין אפגולי, על כרחיך צ"ל דפירש ברבי ישמעאל דמתניתין דהנוצה מצטרפת משום שומר, דאי משום אוכל כהרמב"ם והגר"א, מדוע לא הביאה הגמרא את רבי ישמעאל דמתניתין. וס"ל לרש"י דמהא דרבי ישמעאל חשיב לנוצה שומר אין ראיה כלל לדין טריפה, דטריפה תלוי בהגנה מחיים, ושומר תלוי בשמירה מלכלוך לאחר שחיטה, ולכן הוצרכה הגמרא לאתויי רבי ישמעאל דפיגול. וכן ביאר בדעת רש"י **הלב אריה** בחולין שם. ובאמת הקשה החזון איש על פירוש התוספות והר"ש, מאי ס"ד דרבי יוחנן לדמות דין טריפה לדין שומר? [↑](#footnote-ref-11)
11. דבגמרא בשבת שם איתא, דטעם הגזירה היתה שמא יכניס אוכלין טמאים ומשקין תרומה לתוך פיו בבת אחת, ויטמאו האוכלין את התרומה. והוקשה לרבינו תם, דמטעם זה סגי בכביצה, ומדוע גזרו רק על אכילת חצי פרס? ולכן תירץ דהיו שני גזירות, בתחילה גזרו על האוכל חצי פרס שיפסל גופו מלאכול בתרומה. וטעם גזירה זו, שמא יאמרו דכשם שאם אכל אוכלין טמאים ולאחר מכן שתה משקין תרומה, אין האוכלין מטמאים את המשקין שבמיעיו, כך אין אוכלין טמאים מטמאין משקין תרומה כשהם בחוץ. וגזירה זו קיימת רק כשאוכל חצי פרס, ואף דסגי בשיעור כביצה לטמאות, מכל מקום נשאר מעט בחניכים, וצריך לאכול יותר מכביצה כדי שיהיה במיעיו כביצה. ומחמת גזירה זו אינו פסול אלא לאכילת תרומה, אך אם נגע בתרומה אינו פוסל אותה.

    ולאחר מכן הוסיפו לגזור על האוכל אוכלין טמאים בשיעור כביצה, שיפסול את התרומה, מטעם אחר, שמא יאכל אוכלין טמאים וישתה משקין תרומה בבת אחת. וגזירה זו קיימת אפילו בשיעור כביצה, שהרי החשש טומאה הוא בתוך פיו ולא במעים. ומחמת גזירה זו הוא פוסל את התרומה אף במגע, ולא רק באכילה.

    וראה ברש"ש שם דיש נפק"מ גם להיפך, דמחמת הגזירה הראשונה הרי הוא אסור אף כשאכל חצי פרס בכדי אכילת פרס, ואין צריך לאכול בבת אחת, שהרי הגזירה היא משום אוכלין שבמיעיו. אך מחמת הגזירה השניה אינו נפסל לתרומה אלא אם כן אכל כביצה בבת אחת, ולא מהני צירוף של כדי אכילת פרס, שהרי הגזירה היא שמא יטמאו אוכלין את המשקין תרומה שבפיו.

    אך הריב"א שם תירץ באופן אחר, דבאמת חדא גזירה הוי, והא דגזרו דוקא בחצי פרס ולא בכביצה, לפי שאין אדם צמא לשתות אלא כשאוכל חצי פרס. [↑](#footnote-ref-12)
12. בגמרא בחולין שם מדייקינן מדברי רבי יהודה דס"ל אין איסור חל על איסור, דהא קאמר דאין איסור נבלה בבהמה טמאה. והר"ש הוסיף מעצמו, דעיקר הדין קיים לכו"ע, דאפשר לדייק מי שאין איסורו אלא משום בל תאכל נבלה בלבד. והא דמדייקינן מרבי יהודה דס"ל אין אחע"א, צ"ל דהדיוק הוא מלשונו, דמשמע שאין בכלל איסור נבלה.

    ובסכת פסחים [לו א] מקשינן "מידי בלבד כתיב", וציין בגליון הש"ס שם לדברי הר"ש הכא, והניח בצ"ע. והיינו, דיש להקשות על דברי הר"ש כקושיית הגמרא שם, מידי נבלה בלבד כתיב?

    במסכת זבחים [ע א] אמרינן, דלפי רבי יהודה דרשינן מתיבת "נבלה" מי שאיסורו משום בל תאכל נבלה, לאפוקי עוף טמא. ומתיבת "טרפה" דרשינן דטרפה מטמאת בבית הבליעה, ולא מהני שחיטה להתירה. ולפי רבי מאיר דס"ל שחיטתה מתירתה, ילפינן מתיבת "טרפה" למעט עוף טמא, דאין במינה טרפה. ומתיבת "נבלה" ילפינן דשיעור אכילתה בכזית. וכתבו התוספות שם, דרבי מאיר לא יליף למעט עוף טמא מתיבת נבלה כמו רבי יהודה, לפי שהוא סובר איסור חל על איסור, ואיכא איסור נבלה גם בעוף טמא. ומבואר בתוספות תירוץ אחר על קושיית הר"ש, דלמ"ד אחע"א ילפינן מטרפה ולא מנבלה.

    והנה מבואר בגמרא דיש הבדל בצורת הילפותא בין אם ילפינן מתיבת נבלה לבין אם ילפינן מתיבת טריפה. דלגבי נבלה אמרינן מי שאיסורו משום בל תאכל נבלה, יצא עוף טמא שאינו עובר משום בל תאכל נבלה. [או משום שאין אחע"א או משום שיש בו שני איסורים כמש"כ הר"ש]. אך הילפותא מטריפה היא, מי שיש במינו טריפה, ואין זה משום אין אחע"א. ובפשטות מבואר בגמרא שבבהמה טמאה ובעוף טמא ליכא דין טרפות כלל, וחשיב אין במינו טרפה, ושאני מאיסור נבלה דאיכא דין נבלה בטמא, אלא דאין אחע"א.

    אמנם הרמב"ם [פ"ד ממאכלות אסורות ה"ב] כתב, אין אסור משום נבלה אלא מינין טהורין בלבד, מפני שהן ראויין לשחיטה, אבל מינין טמאין שאין שחיטה מועלת בהן וכו', ובכסף משנה כתב דכונת הרמב"ם מצד אין איסור חל על איסור. אך בחידושי הגרי"ז בזבחים שם דייק מלשונו דלא נאמר כלל דין נבלה בטמאה, והא דדייקינן מהכא דרבי יהודה סובר שאין איסור חל על איסור, היינו דתחילת הדין הוא משום אאחע"א, אך השתא אמרינן דלא נאמר כלל דין נבלה בבהמה טמאה, עיי"ש.

    ובתוספות במסכת חולין [לב א ד"ה ורמינהי] כתבו להפך, דבבהמה טמאה איכא בין איסור נבלה בין איסור טריפה, [ורק אין איסור בפועל משום אין אחע"א], והא דאמרינן דבהמה טמאה אין במינה טריפה, ביארו התוספות באופן חדש, דהיינו, שלא יתכן בבהמה טמאה טריפה בלא נבלה, כיון שאין בה התר שחיטה, ולעולם כשמתה איכא נמי נבלה. [↑](#footnote-ref-13)
13. התויו"ט ביאר דקאי על כזית בבית הבליעה, וכתב דרבנן גזרו טומאה על נבלת עוף טמא בבית הבליעה כמו על נבלת עוף טהור. וראה מש"כ בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-14)
14. כתב הרא"ש, שכך היתה הגזירה. וראה מה שכתבנו בהערות על המשנה בדעת הרמב"ם בפיה"מ. [↑](#footnote-ref-15)
15. ראה בהערות על המשנה, דהכסף משנה ביאר בדעת הרמב"ם דרישא וסיפא בבן נח, אלא דרישא לגבי עונש וסיפא לגבי איסור. [↑](#footnote-ref-16)
16. כן כתב רש"י חולין קכא ב. אך הרמב"ם [פ"א משחיטה ה"ב] כתב שאסור מהתורה, אלא דאינו לוקה על זה משום דהוי לאו שבכללות. ובחתם סופר ובמהרי"ץ חיות חולין שם הקשו על רש"י, שפשטות הגמרא בסנהדרין משמע שאסור מהתורה כשיטת הרמב"ם, דהתם דרשינן מילי טובא מקרא דלא תאכלו על הדם, ואמרינן שאינו לוקה עליהם דהוי לאו שבכללות, ומשמע שכולם אסורים מהתורה?

    ולדעת הרמב"ם הדרא קושיית הר"ש, מדוע ישראל ששחט בהמה טהורה בשחיטה כשרה ומפרכסת הרי היא מקבלת טומאת אוכלין, הרי אסור לו עדיין לאכול מהבשר עד שתמות לגמרי? וראה בספר **שחיטת חולין** שכתב ליישב בשם הגר"מ סולוביציק, דאפילו לשיטת הרמב"ם דאסור מהתורה לאכול קודם שתצא נפשה, אין זה איסור חפצא ככל מאכלות אסורות, אלא זהו דין על הגברא להמתין עד שתצא נפשה, וכן הוא בכל הדינים הנלמדים במסכת סנהדרין שם מהפסוק לא תאכלו על הדם, שהם דינים על הגברא, ולפי זה, כיון שהבשר מצד עצמו הוא ראוי לאכילה, שפיר הוא נחשב אוכל ומקבל טומאת אוכלין. [↑](#footnote-ref-17)
17. כל זה לשון רש"י בחולין קיז ב. [↑](#footnote-ref-18)
18. **המשנה אחרונה והחזון איש** [א י] ביארו, דהוקשה לרבי שמעון מדוע הם מצטרפים, הרי אינם שוים בטומאתם, דראשון מטמא אחד ופוסל אחד, ושני אינו מטמא חולין, אלא פוסל תרומה? ולכן הוצרך רבי שמעון לומר, דאף דאינם שוים בטומאתם מכל מקום הם מצטרפים, משום שהשני בא מכח ראשון.

    אך לפי"ז יש לעיין, דהרמב"ם פ"ד הי"ב כתב, דראשון ושני מצטרפים משום ששיעורם וטומאתם שוה, לפי ששניהם אינם מטמאים אלא במגע, ואינם מטמאים לא אדם ולא כלים. והא רבי שמעון קאמר דאין טומאתם שוה אלא דמכל מקום הם מצטרפים?

    ועוד ביאר המשנה אחרונה, דרבי שמעון קאי לשיטתו לגבי ערלה, דכל שהם משני שמות אינם מצטרפים, והכא נמי ראשון ושני חשיבי שני שמות. ולפי"ז מיושב הרמב"ם, דרבי שמעון קאמר דאין טומאתם שוה לשיטתו לגבי ערלה, אך לפי מה שפסק הרמב"ם דשני שמות מצטרפים אין צריך לדברי רבי שמעון. וראה עוד **באור שמח** שם. [↑](#footnote-ref-19)
19. יתכן לבאר בכונת הר"ש, דהנה **בביאור הגר"א** פירש את דברי רבי שמעון בפשיטות, דאפשר לשני שיעשה ראשון, על ידי שיגע שוב בשרץ, ולכן הם מצטרפים, ואי אפשר לנבלה שיעשה מת, ולכן אינם מצטרפים. ולפי"ז גרסינן בברייתא "שאפשר לשלישי שיעשה שני ואפשר לשני שיעשה ראשון". אמנם הסוגיא שם שמקשה ומי קא עביד שני ראשון גרסה "שאפשר לשלישי לעשות שני ואפשר לשני לעשות ראשון", ולכן מקשה דשני לעולם לא יכול לעשות אחרים ראשון. ובר"ש בכת"י הגירסא "שיעשה" כגירסת הגר"א, ולכן כתב הר"ש דאין סוגיא דהתם מתיישבת לפי הגירסא דהכא. [↑](#footnote-ref-20)
20. **הרש"ש** דייק מלשון הר"ש דס"ל אין בילה, ולכן הוי ספק יש בו כביצה. וראה מה שהרחבנו בזה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-21)
21. מלשון הר"ש משמע דהטעם דמחובר לטמא טמא הוא משום שהנגיעה מתייחסת לטמא, ולא משום שכולם נחשבים טמא כמותו. וראה בהערות על המשנה שהרחבנו בזה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ביאר **החזון איש** [א יא], דנשיכה הוי חיבור דוקא אם שניהם שוים, כגון ששניהם טמאים, אך באופן שאחד טהור ואחד טמא, נשיכה לא הוי חיבור. וכל הטעם שברישא הוי חיבור זה רק משום שכל המקרצות מקבלות טומאה מהמקרצת הטמאה, ולאחר שהם טמאות הוי הנשיכה חיבור, אך בסיפא דאינם מקבלות טומאה מהמקרצת, אין הנשיכה נחשבת לחיבור כלל. וראה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-23)
23. כלומר, דהוקשה לר"ש אי איירי בקודש, דנעשה רביעי, מדוע פירשו כולן טהורות, הרי רביעי בקודש טמא? ולכן תירץ, דאיירי בקודש שאינו נעשה רביעי, כגון מנחות שלא נתקדשו בכלי. אך הקשה **החזון איש** [א יג], אם כן מדוע בשעת חיבורן כולם שלישיות, הרי במתניתין מבואר דדבר שלאחר פרישתו טהור אינו טמא אף בשעת חיבורו? ותירץ, דכולן שלישיות היינו שאסור לקדשם בכלי עד שיפרישם, דמיד כאשר יקדשם הם יקבלו טומאה מהמקרצת. ועוד תירץ, דכיון דאסור לקדשם, החמירו בהם חכמים שיטמאו כשלישי בעודם מחוברים.

    **הגר"א** כאן גרס "פרשה היא שלישית וכולן רביעיות", ולפי"ז מיושב שפיר, דאיירי הכא בקודש ממש, ולכן כולן רביעיות.

    **ובביאור הגר"א** גרס כדהכא, ופירש, דאיירי הכא בתרומה, אלא דבשעת חיבורם כולן שלישיות לקדש, דקדש שיגע בהם יפסל. ולאחר שפירשו כולן טהורות, כיון שהם תרומה. ומבואר דלמד במתניתין דכולן טהורות היינו לגבי תרומה, אך לגבי קודש הם טמאים בשעת חיבורם, וכמש"כ החזון איש [א טו] בדעת הרמב"ם בפיה"מ. [↑](#footnote-ref-24)
24. ובביאור הגר"א פירש, דאם היו קשים כל כך עד שהם מעכבין זה את זה מלהיכנס לתוכם, כלומר, דאינם נושכים זה בזה מחמת שהם קשים, אינם חיבור.

    וראה בחזון איש [טבול יום ד יג] שדייק מהכא, דאם היו הדבלה והתמרים נושכים זה בזה, הרי זה חיבור, אף שאינם מחוברים על ידי אחד משבעת המשקין. [↑](#footnote-ref-25)
25. ראה גליוני קהלות יעקב.

    החזון איש [טבול יום שם] הקשה, מדוע בצמוקים לא הוי חיבור, וכן מדוע בזתים בעינן לטעמא דנתנן שינקו זה מזה, תיפו"ל דיין ושמן מחברים אוכלים אפילו כשאינם נוגעים זה בזה? ותירץ על פי מה שכתב בביאור הגר"א כאן, דכדי לחבר אוכלין על ידי משקין בעינן תרתי, חדא, שיהיה אחד משבעת המשקין. ועוד, שיהיו שם לרצון הבעלים, אך אם לא ניחא להו במשקין אינם מחברים. ולכן בצמוקים שאינו רוצה בחיבורם על ידי המשקין לא הוי חיבור, אך בזתים דניחא ליה שינקו זה מזה הוי חיבור.

    אך הקשה החזון איש שם, מדוע תני לצמוקים ולתמרים וגרוגרות בהדדי, הרי צמוקים לא הוי חיבור רק משום שלא ניחא ליה, ואילו תמרים וגרוגרות לא הוי חיבור אפילו בניחא ליה, משום שאינם משבעה משקין. [↑](#footnote-ref-26)
26. ביאור דברי הר"ש: דהתם נחלקו הראשונים בביאור דברי רב יצחק, רש"י ותוספות שם ביארו, דרי"צ סובר חולין שנעשו עטה"ק כקודש דמי או כתרומה דמי, ויש בהם דרגת שלישי לטומאה, ומכל מקום אינם עושים רביעי בקודש, לפי שאין קודש נעשה רביעי אלא אם כן נגע בשלישי של קודש מקודש. אך הרמב"ם הרמב"ן הרשב"א והר"ן ביארו, דרי"צ סובר חולין שנעשו עטה"ק כחולין דמי, ואין בהם שלישי כלל, ולכן אינם עושים רביעי בקודש.

    והוכיח הר"ש כרש"י ותוספות, מהא דהוצרך רי"צ להאריך אין לך דבר וכו' ולא קאמר בפשטות דחולין שנעשו עטה"ק כחולין דמי, ועל כרחיך דהוא סובר כתרומה או כקודש, ויש בהם שלישי, ומכל מקום אינם עושים רביעי בקודש, וכן נקט הר"ש להלן סוף פ"ב.

    ומעתה הוקשה לר"ש, מה הנפק"מ במה שהם שלישי, הרי אינם פוסלים קודש, והאוכל אותם טהור, ולגבי מה הם נחשבים כשלישי? ותירץ הר"ש, דנפק"מ לגבי שאסור להקדיש אותם, דלגבי קודש הם נחשבים כטמאים, אף שאינם פוסלים קודש לעשותו רביעי, וכן הקשו ותירצו התוספות שם.

    **ובמקדש דוד** [מ ב ד"ה והנה בחולין] חקר מה הטעם שהמנחות קודם שנתקדשו דינם כתרומה, דיתכן דהטעם הוא משום ששומר אותם בטהרת קודש, וס"ל להאי תנא דחולין שנעשו עטה"ק כתרומה דמי. אך כתב, דבדעת הרמב"ם אי אפשר לומר כן, דהא פסק דכחולין דמי, ופסק דמנחה שלא נתקדשה בכלי דינה כתרומה. ולכן כתב בדעת הרמב"ם דהוא דין בפני עצמו, דמנחה קודם שנתקדשה בכלי לא גרע מתרומה דנפסלת משני לטומאה. אך כתב דמהר"ש כאן משמע כצד ראשון. וכונתו, דהר"ש כתב דלפי המבואר בברייתא מיושבת הקושיה לענין מה הוי שלישי, ומבואר דגם בברייתא הוי שלישי מהאי טעמא, דחשיב חולין עטה"ק וס"ל כתרומה דמי.

    בעיקר הדין המבואר בברייתא דמנחה שלא נתקדשה בכלי דינה כתרומה, הקשה **המשנה אחרונה** סוף פ"ב, דבמסכת מעילה [ט א] תנן, קדשו בכלי הוכשרה ליפסל בטבול יום, ומבואר דקודם קידוש כלי אינה נפסלת בטבול יום, והכא מבואר דדינה כתרומה גם קודם קידוש כלי? ותירץ, דקודם קידוש כלי הם נשרפים כדין תרומה טמאה, אך לאחר קידוש כלי הם נשרפים כדין קדשים פסולים, דשריפתן בפנים בבית הדשן, ודוחק.

    **ובמקדש דוד** [שם ד"ה והנה במנחות] תירץ, דקודם קידוש כלי יכול לפדותן, ושוב חזרו להיות חולין בעלמא ואין בהם טומאת שלישי. וראה עוד **באבי עזרי** אה"ט מש"כ בזה.

    ולפי מש"כ לעיל בדעת הר"ש דדינה כתרומה משום שהיא נעשית עטה"ק, וס"ל חולין שנעשו עטה"ק כתרומה דמי, יש ליישב באופן פשוט, דהמשנה במעילה סברה כמ"ד כחולין דמי, ולכן קודם קידוש כלי אין שני לטומאה פוסל בהם. [ועוד יש לומר, לפי מה שיתבאר בסימן ג' אות ד' בדעת הראב"ד, דאף למ"ד כקודש דמי מכל מקום אין טבול יום פוסל בהם, דטבול יום קיל משאר הטומאות, אם כן שפיר בעינן קידוש כלי. ולפי"ז מדוייק טפי הא דנקטה המשנה טבול יום ולא נקטה שני לטומאה]. [↑](#footnote-ref-27)
27. הקשה **הרש"ש,** אם כן נוכיח ממתניתין דאיכא צירוף כלי אף כשאין נוגעים זה בזה, ובמסכת מנחות שם בני רבי חייא הסתפקו בזה? ותירץ החזון איש [סס"א], דמה שכתב הר"ש ואין נוגעים זה בזה הוא אליבא דאמת, שרב כהנא פשט להם דאין צריך נגיעה, אך שפיר היה מקום לפרש דאיירי הכא בנוגעים זה בזה. [↑](#footnote-ref-28)
28. הרע"ב כתב דלפי זה גרסינן במתניתין "והמים המקודשין". וראה בהערות על המשנה דהרמב"ם והגר"א פירשו את המשנה באופן אחר. [↑](#footnote-ref-29)
29. כלומר, שהוסיף חצי עישרון ביניהם, דהשתא איכא ג' חצאי עשרונים, וכאשר נגע טבול יום באחד מהם, אמרינן דאותו שנטמא אינו צריך לכלי, שהרי גם בלעדיו יש שני חצאים, ולכן אינו מטמא את שאר החצאים. [↑](#footnote-ref-30)
30. **התוספות במנחות** שם הקשו סתירה, דבמנחות אמר רב כהנא דכלי מצרף רק את שצריך לכלי, ואילו בחגיגה מבואר דמדרבנן אף שאינו צריך לכלי כלי מצרפו? ותירצו, דרב כהנא סובר כאידך תירוצא שם, דרבנן הוסיפו לגזור גם באין לו תוך, אך צריך לכלי מיהא בעי אף מדרבנן. ועוד תירצו, דרב כהנא איירי באין צריך לכלי כלל, והא דאמרינן בחגיגה דרבנן גזרו אף באין צריך לכלי איירי בשיירי מנחה וכדו', דהשתא אינו צריך לכלי, אך מעיקרא היה צריך לכלי.

    ולשיטתם הדרא קושית הר"ש, איך משכח"ל הכא צריך לכלי, הרי לפי רב כהנא אם אינו צריך לכלי אין הכלי מצרפו אף מדרבנן, והכא אף מעיקרא לא היה הככר צריך לכלי? [הר"ש סובר דרב כהנא דמנחות איירי מדאוריתא, ובאמת מדרבנן איכא צירוף בכל גוונא, אך התוספות שם סוברים דרב כהנא איירי גם מדרבנן, ומכל מקום ליכא צירוף אלא בצריך לכלי].

    **הרא"ש** תירץ, דקאי למ"ד תנור מקדשן, ובדפני התנור יש גומות להניח שם כל ככר בנפרד. והקשה **המקדש דוד** [כט א], באיזה ככר איירי, אם בלחמי תודה, הא אין התנור מקדשן לכו"ע. ואם בשתי הלחם, הרי הם נאפות אחת אחת. ואם בלחם הפנים, הרי הם נאפות שתים שתים, וכיצד יתכן לומר נטמאו כולן, הרי אין יותר משתים בבת אחת?

    ובמקדש דוד שם תירץ את קושית הר"ש על פי מש"כ שם בדעת רש"י במנחות [עז ב], דתרומת לחמי תודה צריך שיהיו כולם בכלי אחד, והתוספות כתבו דסגי במוקף כמו בשאר תרו"מ. ובדעת רש"י ביאר המקדש דוד, דתרומת לחמי תודה דמי להפרשת חלה דבעי צירוף סל ולא לתרו"מ דסגי במוקף, דהחילוק בין חלה לתרומה הוא, דבחלה יש שיעור מסויים בשביל להתחייב, ולכן צריך צירוף בין העיסות שיחשב שיש שיעור ויתחייב בחלה. משא"כ בתרו"מ דאין שיעור לחיוב תרו"מ, ולכן אין צריך צירוף. ומעתה תרומת לחמי תודה דמי לחלה שיש בה שיעור ארבעים חלות, ולכן צריך צירוף כלי. ומעתה מיושבת קושית הר"ש, דשפיר משכח"ל צריך לכלי בככרות, בתרומת לחמי תודה, דהם צריכים לכלי להתחייב בתרומה. [↑](#footnote-ref-31)
31. דמלשון המשנה משמע דבמשקה טופח לחוד כולן טמאות, ואין צריך טופח להטפיח. והוקשה לר"ש דלקמן פ"ח מ"ח תנן דמשקה טופח לא הוי חיבור? וכתב הר"ש דלא דמי. וביאר החזון איש [א יז], דיש לחלק בין חיבור לבין המשקה עצמו, דאף דכל המשקה לא הוי חיבור עד שיהא בו טלה"ט, מכל מקום הטיפה עצמה מקבלת טומאה ומטמאת אחרים.

    אך **בשיעורי ר' שמואל** גיטין טז ע"א הקשה, מדוע לא דמי לחיבור, הרי גם לגבי חיבור יש להקשות מה הנפק"מ בהא דטופח לא הוי חיבור, תיפו"ל שכל טיפה נעשית תחילה ומטמאת את הטיפה שנוגעת בה להיות תחילה? ועל כרחיך צ"ל דבאופן דלא הוי חיבור לא אמרינן כן, וראה לקמן פ"ח מ"ח שהארכנו בטעמים מדוע באמת לא אמרינן כן. ואם כן גם הכא רק הטיפה הראשונה נעשית תחילה, ומדוע כל הככרות טמאות? וצע"ג. [↑](#footnote-ref-32)
32. אלא איירי בטופח להטפיח, אך טופח לחוד אינו מקבל טומאה ואינו מטמא אחרים. וכן נקט הר"ש להלן ריש פ"ג, וראה מש"כ בהערות שם.

    ולפי צד זה דאיירי בטופח להטפיח, כתב הר"ש לקמן פ"ח מ"ח, דאין צריך לפרש שכולן טמאות משום שהם נטמאו מהמשקה, שהרי משקה טופח להטפיח מחבר את כל הככרות להחשב אחד. ורק לרבי דוסא שם דפליג צריך לטעם זה, שכולן טמאות מחמת המשקה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-33)
33. לפירוש הגר"א במשנה, דאיירי בככרות סמוכות זו לזו, ומשקין בגב הככרות, וכולן טמאות משום שמשקין קודש נעשים תחילה גם משני לטומאה, הרי התוספתא באה לפרש כן את דין המשנה, דבתרומה כל הככרות טהורות, משום שבהם אין המשקה נעשה תחילה משלישי לטומאה. אך לשאר הפירושים תנא הכא מילתא באפי נפשה. [↑](#footnote-ref-34)