טומאת אברים בנדה ובעבודה זרה
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב אי_ש סטפנסקי

**טומאת אברים בנדה ובעבודה זרה**

**א**

שבת פב: ולרבנן למאי הלכתא אתקש עבודה זרה לנדה וכו', אלא מה נדה אינה לאברים אף ע"ז אינה לאברים. פירש רש"י נדה אינה לאברים, שאם נחתך אבר ממנה מטמא במשא ובאהל משום תורת אבר מן החי, אבל לא משום תורת אבר מן הנדה, ונפק"מ דלא מטמא באבן מסמא. כלומר, שאבר אחד מהנדה אינו מטמא בטומאה המיוחדת של נדה אלא מדין אבר הפורש מהחי. וכן ע"ז אינה לאברים כגון ע"ז של חוליות אבר אבר ממנה אינו מטמא כלל משום ע"ז. כלומר, דקיי"ל שע"ז מטמאת לר' עקיבא במגע ובמשא כנדה ולחכמים רק במגע כשרץ, ולחכמים אהני ההיקש לנדה לומר שאם נחתך חוליה אחת מהע"ז אינו מטמא כלל.

וברמב"ם פירש דין זה באופן אחר, דכתב בפ"ז ממו"מ ה"ד: זב שהכניס ידו או רגלו לאויר כלי חרס, הואיל ולא נגע בו מתוכו ולא הנידו הרי זה טהור, שאין הנדה וכיוצא בה מטמאין לאברים, עכ"ל. כלומר, דהא דאינה מטמאת לאברים לא איירי באבר שפירש ממנה אלא באופן שהכניסה לאויר כלי חרס רק אבר אחד, ואפילו בעוד האבר מחובר לגופה אין אבר אחד מטמא. ובראב"ד השיג עליו: זה אינו מחוור אצלי, כי מאחר שאויר מטמא במגע למה אין התנור טמא. ומה שאמר שאין הנדה מטמאה לאברים לא על זו הדרך נאמר, אלא שהמשכב והמושב שפשטה הנדה ידה או רגלה עליו אינו טמא אלא אם כן נגעה בו או נסמכה רוב כחה עליו, עכ"ל. וקושייתו על הרמב"ם מבוארת בפשיטות, שהרי נדה שנגעה בכלי מטמאתו אע"פ שנגעה ע"י אבר אחד, ומאי שנא תוך כלי חרס שאינו מטמא במגע אבר אחד.

וביאר הגר"ח שם פלוגתתם, שלפי הרמב"ם נאמר דין ביסוד טומאתן של הנדה והזב שאין מטמאין לאברים, וכל הטומאות שלהן הם דוקא בכולן או ברובן. אלא דלא משכח"ל דין זה בנגיעה בעלמא, שהרי קיי"ל מגע מקצתה כמגע כולה, ובנגיעה ע"י אבר אחד איכא נגיעה ע"י כולו. ולכן נקט הרמב"ם דמשכח"ל לגבי תוך כלי חרס, ונקט דטומאת תוך כלי חרס אינו מצד מגע באויר הכלי, אלא היא טומאת תוך, דמה שהמטמא נמצא בתוך אויר הכלי זהו המטמא, ובזה לא נאמר הדין מגע מקצתו כמגע כולו, ולכן כל עוד שהכניסה לאויר הכלי רק אבר אחד הרי זה נחשב אברים ואינו מטמא. אך הראב"ד סובר שאף טומאת תוך כלי חרס הוא מצד מגע באויר, וגם בזה שייך הכלל מגע מקצתו כמגע כולו, ולכן אף שאינה מטמאת לאברים אם תגע בתוך כלי חרס תטמא את הכלי.

אך יל"ע טובא בדעת הרמב"ם, דבהל' אה"ט פ"ו ה"ג כתב: קצץ אבר ממנה אפילו היה כמרדע הרי זה טהור, שע"ז אינה מטמאה לאברים, אלא הצורה כולה כשהיא שלמה, שנאמר תזרם כמו דוה, מה נדה אינה מטמאה לאברים אף ע"ז אינה מטמאת לאברים. ומבואר כאן שהרמב"ם עצמו פירש כרש"י שטומאת אברים פירושו שאם נחתך אבר אחד אינו מטמא בפ"ע.

והנראה לומר בזה, שעיקר טומאת אברים פירושו שאבר אחד בפ"ע אינו מטמא אלא הצורה כולה, אלא שלגבי נדה הוקשה לרמב"ם שלא משכח"ל דין זה, דבנגיעה הא קיי"ל דנגיעה במקצת כנגיעה בכולו, ובפירש אבר אחד אין צריך לדין המיוחד שנדה אינה לאברים, שהרי כאשר פירש האבר מגופה שוב אין לאבר שם נדה כלל. וכן כתב המנ"ח (קעח, י) שהרמב"ם מודה לדינא לרש"י שאבר שנחתך מהנדה אינו מטמא באבן מסמא, שהרי לאחר מיתה אין טומאת זב ונדה לענין דינים המיוחדים להם, ואבר שנחתך מהנדה אין בו טומאת נדה. אלא שנקט שלגבי זה אין צריך לדין המיוחד שאינה מטמאת לאברים, ולכן הוצרך לפרש שהנפק"מ בדין שאינה לאברים הוא בתוך כלי חרס. אך לגבי ע"ז שפיר יש לפרש כפירוש רש"י לגבי אבר שפירש, לפי שאף לאחר שפירש האבר נשאר עליו שם ע"ז, ולולי ההלכה המיוחדת היה מטמא בטומאת ע"ז.

והנה הראב"ד עצמו פירש שטומאת אברים איירי בנדה שפשטה ידה או רגלה על המשכב ומושב, וקמ"ל דאינה מטמאתו אלא נגעה בו או נסמכה רוב כוחה עליו. וביאר הגר"ח שם שהראב"ד מפרש הלכה זו דאינה לאברים דהוא פרט מסויים בטומאת מו"מ של נדה וזב, דאינו נעשה מו"מ רק בכולו או ברובו, אבל בשאר טומאות נדה וזב שוין לשאר טמאים. ובכתבי הגרי"ז בכורות לח. תמה דאם כן אין זה דין בטומאת נדה שאינה לאברים, אלא פרט בהל' טומאת מו"מ איך היא מטמאת, ולא משמע כן. וביותר יש לתמוה לדעת הראב"ד, דלגבי ע"ז אי אפשר לפרש כן, שהרי כתבו הראשונים בשבת שם שאין עבודה זרה מטמא במשכב ומושב לדברי הכל, כיון שאין בו רוח חיים, עי' רמב"ן ריטב"א ותוס' רי"ד שם. ואם כן איך יפרש טומאת אברים בעבודה זרה. וגם משמע שהסכים עם הרמב"ם בהל' מו"מ שאם קצץ אבר ממנה אינו מטמא משום דהוי לאברים, ואיך ילפינן דבר זה מנדה.

ולכן נראה שאף הראב"ד הסכים עם הרמב"ם שבטומאת אברים נאמר שאין הנדה מטמאת ע"י אבר אחד אלא ע"י כולה, והוא דין בעיקר טומאת הנדה. אלא שהוקשה לו שאין בזה נפק"מ שהרי מגע מקצתו כמגע כולו, ואם פירש האבר ממנה כפירוש רש"י אין צריך להגיע לטומאת אברים כיון שפקע מאבר זה שם נדה, וכנ"ל. ואם הכניסה ידה לאויר כלי חרס כיון דטומאת תוך כלי חרס הוא מדין מגע גם בזה אמרינן מגע מקצתו כמגע כולו. ולכן פירש דהנפק"מ בזה הוא לענין משכב ומושב. והיינו דבתו"כ ילפינן מקרא ואם על המשכב הוא דבעינן שינשא רובו עליו, ובפשטות הביאור הוא שכל עוד שלא נישא רובו אין כאן מעשה שכיבה כלל. אך הראב"ד נקט דאין חיסרון במעשה שכיבה, אלא ילפינן מקרא שצריך שינשא רוב הזב בשביל לעשותו משכב. ומעתה בלא ההלכה דאינו מטמא לאברים אין מקום לדרשא של התו"כ, שהרי כל אבר ואבר של הזב יש בו טומאת זב שלימה, ואין סברא לומר דבעינן רוב הזב רק לאחר דאינו מטמא לאברים, וטומאת זב קיימת רק בכולו, ובזה שפיר י"ל דבעינן שינשא רובו עליו, דכל עוד שלא נישא רובו אין כאן נשיאה של הזב כיון דאינו מטמא לאברים.

**ב**

בסוגיא בשבת שם בעי ר' חמא בר גוריא ע"ז ישנה לאברים או אינה לאברים. ומקשינן לרבה דמבאר שלפי חכמים ההיקש של ע"ז לנדה (תזרם כמו דוה) אתא לומר שאינו מטמא לאברים, מדוע מספק"ל לרחב"ג. ומשני דהספק הוא אליבא דר' עקיבא שעיקר טומאת ע"ז היא כנדה ומטמא אף באבן מסמא, ולדידיה אין הכרח לומר דילפינן מנדה שאינו מטמא לאברים. ובגמ' פג: איתא לגבי ספיקו של רחב"ג, דהיכא שהדיוט יכול להחזירה לא תבעי לך דכמאן דמחובר דמי, כי תבעי לך היכא דאין הדיוט יכול להחזירה, מאי, כיון דאין יכול להחזירה כמאן דמתבר דמי, או לא. ואיכא דאמרי היכא דאין הדיוט יכול להחזירה לא תבעי לך דודאי כמאן דמתבר דמי, כי תבעי לך היכא דהדיוט יכול להחזירה, כמאן דמחבר דמי, או דלמא השתא מיהא הא קשלפא ושריא. ע"כ תורף הסוגיא.

ופירש רש"י דהספק הוא אליבא דר' עקיבא האם הוקש ע"ז לנדה אף לקולא שאין מטמא לאברים, או שמא לחומרא הוקש לקולא לא הוקש. ולפי"ז מבואר שאפילו אם מקשינן לנדה שאינו מטמא לאברים ללישנא קמא היכא דהדיוט יכול להחזירה מטמא לאברים, דכמאן דמחובר דמי. ואם כן ב' הלשונות בגמ' קיימות אף לרבנן דמקשינן לנדה ואין ע"ז מטמא לאברים האם זה דוקא באין הדיוט יכול להחזירה או שמא אף בהדיוט יכול להחזירה. וצ"ע אם כן מדוע לא פסק הרמב"ם שאם קצץ אבר ממנה והדיוט יכול להחזירה הוי ספק האם מטמא לאברים או לא, וכמש"כ שם ה"ז לגבי תקרובת דאם ביטלה הוי ספק לענין טומאה.

ונראה לומר שהרמב"ם פירש את הגמ' באופן אחר (וכעין זה כתב כבר במל"מ שם), דלפי ר' עקיבא ודאי לא מקשינן ע"ז לנדה, ומכל מקום מספק"ל לרחב"ג האם ע"ז מטמא לאברים, ואין זה משום עיקר טומאת ע"ז אלא מדין ביטול ע"ז, דאע"ג שלענין איסור הנאה לא מספק"ל שהאבר אסור, וכמש"כ תוס' שם דאיירי בע"ז של חוליות גדולות ולכו"ע בכה"ג עובדין לשברים ולא בטל ממנו שם ע"ז, מכל מקום לענין טומאה מספק"ל שמא בטל שם ע"ז מהאבר לענין שלא יטמא, דכלפי טומאה יותר קל לבטל שם ע"ז מאשר כלפי איסור כמבואר בגמ' בע"ז נב: לגבי ביטול תקרובת. והשתא שפיר חילקה הגמ' דהיכא דהדיוט יכול להחזירה ודאי לא בטל ממנו שם ע"ז דכמאן דמחבר דמי, והספק הוא רק באופן שאין הדיוט יכול להחזירה. וללישנא בתרא הסתפק באופן שהדיוט יכול להחזירה. וביאור זה נראה בכמה ראשונים שם עי' רמב"ן ותוס' רי"ד שם.

וכל זה שייך לפי ר' עקיבא דלא מקשינן לנדה, והצד לטהר את האבר הוא מדין ביטול ע"ז לענין טומאה, אך לפי חכמים דמקשינן לנדה דאינו מטמא לאברים אין הבדל בין יכול להחזירה לאין יכול להחזירה ובכל אופן אינו מטמא לאברים, וכיון שפסק הרמב"ם כחכמים אין מקום לחילוק זה כלל.

ונראה דרש"י והרמב"ם פליגי לשיטתייהו, דלפי הרמב"ם שיסוד הדין שאין נדה מטמאת לאברים הוא בעיקר טומאת הנדה, שהיא מטמאת רק ע"י כולה ולא ע"י אברים, (אלא שמגע מקצתו כמגע כולו), כל היכא שפירש האבר ממנה אין האבר יכול לטמא, ואפילו שהדיוט יכול להחזירה, שהרי אבר בפ"ע אינו מטמא ואפילו הדיוט יכול להחזירה לא שייך לומר מגע מקצתו כמגע כולו. ועל כרחיך ספיקו של רחב"ג אינו משום ההיקש לנדה, דבזה לא יתכן לחלק אם יכול להחזירה או לא, אלא הספק הוא מדין ביטול ע"ז לענין טומאה. אך רש"י נקט שהדין שאין נדה מטמאת לאברים הוא דין מסויים שאבר שפירש מהנדה אינו מטמא, אך עיקר טומאת הנדה קיימת גם לאברים, שפיר שייך לומר שאם הדיוט יכול להחזירה הוי כמאן דמחובר ואין זה נחשב לפירש, ואכתי טומאת נדה קיימת בו. ולכן פירש רש"י בספיקו של רחב"ג משום ההיקש לנדה.

ולפי"ז יש ליישב בפשיטות קושיית רעק"א בגליון הש"ס שם. דהתוס' הקשו מדוע מספק"ל לרחב"ג האם ע"ז ישנה לאברים לענין טומאה, הא במס' ע"ז נחלקו רב ושמואל בע"ז שנשתברה מאליה האם צריכה ביטול (לענין איסור הנאה), ומסיק דפליגי בע"ז של חוליות והדיוט יכול להחזירה, אלמא אפילו לענין איסור איכא מ"ד דבטל האיסור, והכא משמע שהספק הוא רק לענין טומאה. ותירצו דהכא איירי בחוליות גדולות והתם בחוליות קטנות, דהוי כעין שברי שברים, עיי"ש. והקשה רעק"א הא המחלוקת של רב ושמואל הוא לענין ביטול ע"ז, ואם כן י"ל דהספק של רחב"ג הוא בע"ז של ישראל דלא מהני ביטול, האם מכל מקום טהור מטומאה או לא. ולדברינו אם תוס' למדו בגמ' כהרמב"ם אין מקום לקושייתו כלל, שהרי גם ספיקו של רחב"ג הוא מדין ביטול, ואם איירי בע"ז של ישראל גם לענין טומאה אין לו ביטול, ועל כרחיך רחב"ג איירי בע"ז של גוי.