ט - מודה בשטר שכתבו, ובגדר העדות שבשטר
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים תשע_ט

**בדין מודה בשטר שכתבו**

**ובגדר העדות שבשטר**

**א**

א] **כתובות י"ט א',** דא"ר הונא אמר רב מודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו, ופירש"י, ז"ל, מודה בשטר שכתבו, לוה שהודה בשטר שכתבו ועל פיו נחתמו העדים, אין המלוה צריך לקיימו, בעדים החתומים בו, שאין הלוה שוב נאמן לומר פרעתיו, ולא אמרינן בהאי הפה שאסר הוא שהתיר, דמכיון שאמר כשר הי' הרי הוחזק השטר, וכי אמר פרעתיו לא מהימן שהרי ביד המלוה הוא, עכ"ל.

**והנה** במש"כ רש"י דהא דלא אמרינן בזה הפה שאסר, הוא משום דכשאמר כשר הי' הרי הוחזק השטר וכשאמר פרעתי לא מהימן שהרי ביד המלוה הוא, לכאו' הוא מתפרש כמש"כ התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בשמו דהא דאינו נאמן, הוא משום דאם איתא דפרעי' שטרא בידי' מאי בעי, - וזהו שכתב דלא מהימן שהרי ביד המלוה הוא, והיינו דכיון דביד המלוה הוא, ה"ז מכחיש לטענת הלוה שפרעו, דאם פרעו לא הי' השטר ביד המלוה, וע"כ הוא דאינו נאמן.

**אך** צ"ב במה שהקדים רש"י דהא דאינו נאמן הוא משום דכשאמר כשר הי' הרי הוחזק השטר, ומה נתינת טעם הוא זה.

ב] **והנה** התוס' בד"ה מודה בשטר שכתבו הק' על פי' זה דהא דאינו נאמן הוא משום דאם איתא דפרעי' שטרא בידי מאי בעי, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דאף כשטוען אמנה אינו נאמן, והתם לא שייך ה"ט.

**והמגיני** שלמה כתב דרש"י יישב לזה במש"כ לקמן שם בד"ה כדרב הונא, ז"ל, דאין נאמן לוה לפוסלו דלא עביד איניש דכתב ומסר בלא הלואה, עכ"ל, והרי דגם התם איכא אנן סהדי דלא כתב ומסר בלא הלואה, וע"כ הוא דאינו נאמן.

**ומצינו** דרך אחרת בפי' רשב"ם בב"ב קנ"ד ב' ד"ה איהו כל כמיני', ז"ל, והכא לא אמרינן הפה שאסר הוא הפה שהתיר, דכיון דאמר לוה כתבתי שטר זה אפס שטר פסים או שטר אמנה הוא, דמה לי לשקר במקום עדים לא אמרינן, דאנן סהדי דלאו שטר אמנה הוא דעדים אשטר אמנה ופסים לא חתמי דלא ניתן ליכתב וכו', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ג] **אמנם** יש להעיר בזה, לדרך זו דהא דאינו נאמן בהפה שאסר, הוא משום דאם איתא דפרעי' שטרא בידי' מאי בעי, והיינו דהו"ל כמיגו במקום אנן סהדי, בפשוטו צ"ל דטעמא דמאן דפליג וס"ל דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, הוא משום דס"ל דהא דשטרא בידי' מאי בעי אי"ז אנן סהדי גמור, שהרי כו"ע מודו דל"מ מיגו במקום אנן סהדי.

**ולפ"ז** תיקשי דמ"ט תלינן בפלוגתייהו לדין לוה האומר שטר אמנה הוא זה, הרי התם הוא אנ"ס אחרינא דלא עביד אינש דכתב ומסר בלא הלואה, או משום דעדים אעולה לא חתמי, ומהיכ"ת דדמי אנ"ס זה להאנ"ס דשטרא בידי מאי בעי.[[2]](#footnote-3)

ד] **עוד** צ"ע בדעת רש"י, דהנה בב"ב קנ"ג א' פליגי בשטר מתנה שטוען הנותן שהי' שכ"מ והמקבל אומר שהי' בריא, דדעת ר"מ דצריך להביא ראי' ששכ"מ הי', ודעת חכמים דהמע"ה, ובגמ' שם קנ"ד א' מפרשינן לפלוגתייהו בגונא דלא נתקיים השטר, אלא שמודה הנותן שכתבו, ובכה"ג הוא שנחלקו אם נאמן לומר ששכ"מ הי' בהפה שאסר, ופליגי בדין מודה בשטר שכתבו אם צריך לקיימו, דלר"מ א"צ לקיימו וע"כ אינו נאמן לומר שהי' שכ"מ, ולרבנן צריך לקיימו ונאמן לומר שהי' שכ"מ.

**והנה** אי נימא דהא דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו הוא משום דאם איתא דפרעי' שטרא בידי' מאי בעי, והוי כמיגו במקום אנן סהדי, צ"ע דמ"ט לדידי' אף אינו נאמן לומר שהי' שכ"מ, הרי התם ליכא אנ"ס כלל, דהא דבלא הפה שאסר אמרינן דבריא הי', הוא משום דאזלינן בתר השתא, (וכמו שפי' רשב"ם שם בד"ה ראי' בקיום השטר), אך ליכא בזה אנ"ס.[[3]](#footnote-4)

**ב**

ה] **והנה** התוס' בד"ה מודה בשטר שכתבו כתבו בטעם הא דאינו נאמן במיגו דמזויף, דפירש הקונט' במקום אחר דהוא דדבר תורה א"צ קיום, דעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בב"ד, ורבנן הוא דאצרכוהו קיום כי טעין מזויף הוא, אבל בשאר טענות כגון פרוע הוא לא הצריכוהו קיום, עכ"ל, וצ"ב דאף דלא הצריכו חכמים קיום אלא כשטוען מזויף, מ"מ כיון דאם הי' טוען מזויף הי' נאמן, הי' לנו להאמינו כשטוען פרוע במיגו דהו"מ למימר מזויף.

**עוד** צ"ע דדברי רש"י סותרים למש"כ בסוגיין דהא דאינו נאמן הוא משום דביד המלוה הוא, ופירשו הראשונים דהוא משום דאם איתא דפרעי' שטרא בידי' מאי בעי, וזה דלא כמו שפירש במק"א דהוא משום דלא הצריכו חכמים קיום אלא כשטוען מזויף.

ו] **וקשיא** כן גם בד' הרשב"ם, דהנה הרשב"ם בב"ב קנ"ד א' בד"ה ר"מ סבר כתב בטעמא דמ"ד דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו, ז"ל, א"צ לקיימו דסתם שטרות הרי הם כשרים ובשטרות לא נימא הפה שאסר הוא הפה שהתיר לפסלו וכו', עכ"ל, ושם ד"ה אין נאמנין כתב, ז"ל, ותניא בגמרא אין נאמנין לפסלו דברי ר"מ ופליג אמתני' דלא חייש להפה שאסר גבי שטרות דלא נחשדו ישראל על כך, עכ"ל, וצ"ב.

**ונתפרשו** הדברים בדבריו שם ק"ע א', ד"ה א"צ לקיימו, ז"ל, דל"ד לשאר דינים שהפה שאסר הוא הפה שהתיר, שאפי' אם הי' זה מערער ואומר לא כתבתיו ל"ה לנו לחשוד את זה הלוקח בכך שלא נחשדו ישראל לעשות שטרות מזוייפים, אלא שהחמירו חכמים להצטרך קיום היכא דמערערי עלי', הלכך כי אמר כתבתיו נהמני' למי שהשטר בידו, עכ"ל, וזה ע"ד מש"כ התוס' בשם הקונט' במק"א, דהא דא"צ לקיימו הוא משום דלא הצריכו חכמים קיום אלא כשטוען מזויף, וע"כ הוא דכל שמודה שכתבו א"צ לקיימו ואינו נאמן בהפה שאסר.

**וצ"ע** דזה דלא כמו שפירש הרשב"ם שם קנ"ד ב' ד"ה איהו כל כמיני', דהא דאינו נאמן בהפה שאסר לומר שטר אמנה או שטר פסים, הוא משום דהוי מה לי לשקר במקום עדים, דאנ"ס דלאו שטר אמנה הוא דעדים אשטר אמנה ופסים לא חתמי דלא ניתן ליכתב, - והרי דהא דאינו בהפה שאסר, אי"ז משום דלא הצריכו חכמים קיום אלא בטענת מזויף, אלא הוא משום דהוי הפה שאסר במקום עדים.

**ג**

ז] **והנה** במה שאמרו בסוגיין דטעמא דר"מ דאין נאמנין לפסלו הוא כדרב הונא אמר רב דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו, פירש"י, ז"ל, ור"מ נמי דאמר אין נאמנים לפוסלו במודה לוה שכתבו קאמר, וקסבר לא צריכינן תו לעדים ולאו אפומייהו מיקיים שטרא, עכ"ל.

**והנה** התוס' בד"ה טעמא דר"מ פירשו לפ"ז, דרבנן דס"ל דנאמנין לפסלו, הוא משום דס"ל דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, וצריכנן לעדים ואפומייהו מיקיים שטרא, וע"כ הן נאמנין לומר אנוסים היינו וכו' דהפה שאסר הוא הפה שהתיר.

**והתוס'** הק' על פי' זה, ז"ל, וקשה לר"י דא"כ ליפלגו בלא עדים בלוה גופי', הואיל וטעמייהו תלי בלוה, ועוד דבפרק מי שמת משמע דלא פליגי בלוה דקאמר ר' יוחנן שאני אומר מודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו דברי הכל היא, ופריך והא מפלג פליגי אין נאמנים לפוסלו וכו', א"ל אי אלימי עדים לאורועי שטרא איהו כל כמיני', ועוד דהול"ל למימר בדרב הונא קמיפלגי, עכ"ל.

ח] **וכבר** כתבו המגיני שלמה והמהר"ם שי"ף בישוב פירש"י, דהוא כמו שפי' רשב"ם בב"ב קנ"ד ב', במה שאמרו דלדברי הכל מודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו דאי אלימי עדים לאורועי שטרא איהו כל כמיני', ז"ל, דכי פליגי רבנן ואמרי מודה בשטר שכתבו שצריך לקיימו ה"מ היכא דאיכא עדים דמרעי לי' לשטרא ופוסלין חתימת עצמן ה"ז פסול גדול, הלכך אע"ג דמודה לוה שכתבו צריך לקיימו וכו', אי עדים אלימי וכו', דהתם אמרי עדים פסולי עדות היינו, איהו כל כמיני', בתמי', וכי יש כח ביד הלוה לומר איני חייב כלום, עכ"ל,[[4]](#footnote-5) והרי דלעולם פלוגתא דר"מ וחכמים היא בגונא דמודה הלוה שכתבו, ומה שאמרו דלא פליגי בלוה, היינו דכו"ע מודו דמודה בשטר שכתבו דא"צ לקיימו, ולא נחלקו אלא בגונא דהעדים פוסלין חתימת עצמן, דלר"מ אף בכה"ג א"צ לקיימו, ולרבנן בכה"ג צריך לקיימו, דכיון דאיכא עדים דמרעי לי' לשטרא ופוסלין חתימת עצמן, ה"ז פסול גדול.[[5]](#footnote-6)

**אך** עיקר הדברים צ"ב, דכיון דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו, ואינו נאמן בהפה שאסר, א"כ מאי מהני הא דהעדים פוסלין חתימתן דמכח זה לא יועיל קיום הלוה ויהא נאמן בהפה שאסר.

**וביותר** צ"ע למש"כ הראשונים בדעת רש"י דהא דא"צ לקיימו ואינו נאמן בהפה שאסר, הוא משום דהוי כמיגו במקום עדים, וכן פי' רשב"ם שם בטעם הא דאינו נאמן בהפה שאסר לומר שטר אמנה הוא זה, דא"כ מה מהני הא דהעדים פוסלין חתימתן, הרי מ"מ כיון דהלוה מודה שכתב את השטר אלא שאומר שהוא פרוע, הו"ל כמיגו במקום עדים.

**ד**

ט] **והנה** בב"ב ע' א' בעא מיני' רב עמרם מרב חסדא, המפקיד אצל חבירו בשטר ואמר לו החזרתים לך מהו, מי אמרינן מיגו דאי בעי אמר נאנסו מהימן השתא נמי מהימן, או"ד אמר לי' שטרך בידי מאי בעי, א"ל מהימן וכו'.

**והתוס'** שם בד"ה או דילמא כתבו דמיבע"ל אף למ"ד דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו ומהימן לוה לומר דפרוע, ולא אמר א"כ שטרך בידי מאי בעי, משום דשאני בזה שטר פיקדון משטר הלואה, עיי"ש.

**והנה** בפשוטו לפ"מ דפשיט דנאמן לומר החזרתי במיגו דנאנסו, היינו דדמי שטר פיקדון לשטר הלואה, וכ"ה דבשטר הלואה נאמן לומר פרוע במיגו דמזויף, ולא אמרינן דא"כ שטרא בידי מאי בעי, ה"נ בשטר פיקדון נאמן לומר החזרתי במיגו דנאנסו.

י] **אמנם** הנה בפי' רשב"ם שם ד"ה וליטעמיך כתב, ז"ל, הלכך לא מצי למיטען מפקיד שטרך בידי מאי בעי, ולמה לי לשקר במקום עדים ל"ד, דהא עביד איניש למידחי ואמר אבדתי את שטרי, ונפקד נמי ל"ה חייש לשטרא משום דהו"מ למיפטר נפשי' בטענת אונס, אבל מלוה את חבירו בשטר לא מצי טעין לוה פרעתי, דא"ל אידך שטרך בידי מאי בעי, וגבי לוה ליכא שום מיגו דאפי' טעין נאנסו צריך לשלם דמלוה להוצאה ניתנה, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דהא דנאמן לומר החזרתי במיגו דנאנסו, הוא משום דכל דמצי למיטען נאנסו ליכא להאנ"ס דשטרך בידי מאי בעי, דל"ה חושש להניח את השטר ביד המפקיד, כיון דבידו לפטור עצמו בטענת אונס.[[6]](#footnote-7)

**וצ"ע** דמ"ט הוצרך לפרש כן, ולא פירש כפשוטו דהא דנאמן לומר החזרתי, הוא משום דמהני מיגו כנגד האנ"ס דשטרא בידי מאי בעי.[[7]](#footnote-8)

**וביותר** צ"ע, דהרי קי"ל דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, והרי דמהני מיגו במקום האנ"ס דשטרא בידי מאי בעי, דבזה בפשוטו לא מצינו למימר דכל דמצי למיטען מזויף ליכא להאנ"ס דשטרך בידי מאי בעי, שהרי אין לו לסמוך ע"ז, כיון דביד המלוה לקיים את השטר,[[8]](#footnote-9) וזה דלא כמש"כ הרשב"ם דכל הא דנאמן כשטוען החזרתי במיגו דנאנסו, הוא משום דליכא להאנ"ס דשטרך בידי מאי בעי, וכתב דבשטר מלוה אי"ז כן ואיכא להאנ"ס דשטרך בידי מאי בעי, ולפ"ז הי' בדין דלא יהא נאמן אף במיגו דמזויף.

**ה**

יא] **והנה** בב"ב ה' ב' מיבע"ל בתבעו לאחר זמן ואמר לו פרעתיך בתוך זמני, אם אמרינן במקום חזקה אמרינן מה לי לשקר.

**והתוס'** שם כתבו, ז"ל, הקשה הר"י בר מרדכי והא הך חזקה עדיפא משטר, דבשטר אינו גובה אלא בשבועה ובהך חזקה גובה בלא שבועה, וא"כ מאי קא מיבע"ל, הא פשיטא דמיגו במקום עדים לא אמרינן כ"ש במקום חזקה דעדיפא טפי, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הריב"מ, דיש עדות בשטר שלא נפרע, וזהו דס"ל דשטר הוי כעדים, ופשיטא לי' דל"מ בזה מיגו, דהוי מיגו במקום עדים, - וזה צ"ב, דהיכן יש עדות בשטר שלא נפרע, הרי אין השטר מעיד אלא על עיקר ההלואה, והא דל"מ למימר פרעתי הוא משום דשטרך בידי מאי בעי.[[9]](#footnote-10)

יב] **וביותר** קשיא בעיקר מש"כ הריב"מ דבשטר דהוי כעדים ל"מ מיגו, דהרי קי"ל דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, והרי דמהני מיגו לומר שפרע, ול"ה כמיגו במקום עדים, - גם צ"ע מהא דמסקינן דנאמן לומר החזרתי במיגו דנאנסו, ול"ה כמיגו במקום עדים.

**ו**

יג] **והנה** עיקר הא דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, היינו דצריך לקיימו ע"י עדים, וכל שנתקיים בעדים תו אינו נאמן בטענת פרעתי, ובטעמא דמילתא כתב הקצוה"ח בסימן פ' סק"ג דהוא משום דבכל מיגו כשבאו עדים והכחישו את טענתו הראשונה, בטל המיגו, עיי"ש.

**אך** כבר עמדו בזה, דא"כ מ"ט קאמר דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, הרי אין עיקר הדין דצריך לקיימו, אלא עיקר הדין הוא דהוא נאמן בטענת פרעתי, ואך דאם יקיים את השטר יתבטל המיגו, והול"ל מודה בשטר שכתבו נאמן לומר פרעתי.[[10]](#footnote-11)

יד] **וביותר** צ"ע, דהנה השטמ"ק לקמן כ"ג א' כתב בשם ההשלמה, ז"ל, איכא לעיוני אי אמרינן הכי גבי שדה כי אמר מעיקרא של אביך היתה ולקחתי' ממך והימנוהו משום הפה שאסר וכו' ואח"כ באו עדים של אבותיו אי אפקינן מיני' דמחזיק או לא, ונראין הדברים דלא מפקינן לי' מיני' דכיון דהימנוהו הימנוהו, עכ"ל.

**וצ"ע** דא"כ מ"ט במודה בשטר שכתבו ואומר פרוע הוא, ואח"כ באו עדים וקיימוהו, גובין בו, ולא אמרינן דכבר הי' נאמן בטענת פרעו, וכיון דהימנוהו הימנוהו.

**ז**

טו] **ונראה** לפרש בזה, ובהקדם, דהנהבב"ב קס"ז ב' תנן דכותבין שטר ללוה אע"פ שאין מלוה עמו, וצ"ב דכיון דעדי השטר לא ראו כלל את ההלואה, שהרי הן חותמין קודם ההלואה, על מה הן מעידין בחתימתן.

**ובד'** האחרונים מצינו ב' דרכים בזה, דיש שפירשו דהן מעידין על דעת המתחייב, ויש שפירשו דהן מעידין על עשיית השטר עצמו.

טז] **והנה** בפשוטו לפ"ז, הא דגובין ע"פ השטר, אף דאין העדים מעידין כלל על ההלואה, הוא משום דממה שהשטר ביד המלוה מוכחא מילתא שנתנו לו הלוה, והוי כאנ"ס שהלוה לו.

**אך** בחי' הגר"ח בפי"ב מגירושין ה"ג מבו' דהוא משום עדות השטר, דכשהשטר ביד המלוה יש בו עדות על הלואה, - ובחי' הגר"ש גיטין סימן ז' סק"ד הוסיף לפרש, דהא דמוכחא מילתא מכח מה שהשטר בידו, אי"ז אנ"ס גמור שנוכל להוציא ממון עפי"ז בלבד, אלא זהו מההלכתא דשטרות דע"י שמוכח מהשטר שהיתה הלואה נעשה השטר כמעיד ע"ז,[[11]](#footnote-12) וכתב דזהו יסוד כל דיני שטרות, דאע"ג דהעדים לא ראו גוף המעשה, מ"מ כיון שנחתם עבור הלוה ויוצא אח"כ מתח"י המלוה או הלוקח, הרי השטר מעיד על גוף המעשה, ועי' גם באבי עזרי בפ"א מגירושין הי"ג במש"כ בזה.

יז] **אך** יש להעיר, דהרי כשכותבין שטר ללוה קודם ההלואה, כותבין דראובן לוה משמעון מנה, וכיון דלא ראו את ההלואה, ואין עדותם אלא על דעת המתחייב או על עשיית השטר, היאך הם כותבין דראובן לוה משמעון מנה.

**ומצינו** הביאור בזה בתשו' הראב"ד סימן כ', ז"ל, ז"ל, דהא קי"ל כותבין שטר ללוה ואע"פ שאין מלוה עמו, שאם יאמר הלוה לעדים כתבו שלויתי מפלוני מנה אין כותבין יודעין אנו עדים חתומי מטה שלוה פלוני מפלוני מנה, "וזו היא עדות שמתקיים בידיעה בלא ראי'", עכ"ל.

**ומבו'** מדבריו דלעולם עיקר עדות העדים היא על ההלואה עצמה,[[12]](#footnote-13) והא דכותבין שטר ללוה אע"פ שאין מלוה עמו ולא ראו כלל את ההלואה, הוא משום דהו"ל כעדות ידיעה, דיודעים הם מכח האנ"ס דבשעה שיהא השטר ביד שמעון המלוה, לוה ראובן ממנו מנה, וזהו שהם כותבין כן בשטר.[[13]](#footnote-14)

**ואמנם** גם לפ"ז, הרי דהא דגובין ע"פ השטר ויש ע"ז תורת עדות, הוא מההלכתא דשטרות, דהשטר מעיד על ההלואה, ואי"ז אנן סהדי גרידא, - ואך דהא דיש ע"ז תורת שטר, הוא מכח הא שחתמו העדים על ההלואה עצמה ע"פ ידיעתם.[[14]](#footnote-15)

**ח**

יח] **ובזה** מתפרש מש"כ הריב"מ דיש עדות בשטר שלא נפרע, דכ"ה דהשטר מעיד על ההלואה, אף שחתמו העדים קודם ההלואה, והוא משום דע"י דמוכח מהשטר שהיתה הלואה, הוי זה בכלל העדות שבשטר, ה"נ כיון דמוכחא מילתא דעדיין החוב קיים, דאל"כ שטרך בידי מאי בעי, הוי זה בכלל העדות שבשטר, והך מילתא דבכלל העדות שבשטר הוא שעדיין החוב קיים, כ"כ האבי עזרי בפי"ח ממלוה ה"ז, עיי"ש.

**ונראה** דמה"ט נקט הרשב"ם בפשיטות דל"מ מיגו נגד שטרך בידי מאי בעי, וכל הא דנאמן כשאומר החזרתי במיגו דנאנסו, הוא משום דסמך ע"ז שבידו לטעון נאנסו, דכיון דמכח הא דשטרך בידי מאי בעי הוי זה בכלל העדות שבשטר דעדיין הפיקדון בידו, הו"ל מיגו במקום עדים.

יט] **ונראה** לפ"ז דזהו מש"כ רש"י דהא דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו ואינו נאמן בהפה שאסר, הוא משום דהשטר ביד המלוה, ופירשו הראשונים דהוא משום דשטרך בידי מאי בעי, דאי"ז משום דל"מ מיגו במקום אנ"ס, אלא הוא משום דכל דהשטר ביד המלוה ומוכחא מילתא דעדיין החוב קיים, הו"ל כעדים שלא פרעו, וע"כ אינו נאמן במיגו, וכמש"כ כן הריב"מ דל"מ מיגו במקום שטר, דהוי מיגו במקום עדים.

**ועד"ז** הוא גם בהא דאינו נאמן לומר שטר אמנה הוא זה, דהוא משום דלא עביד אינש דכתב ומסר בלא הלואה, או משום דעדים אעולה לא חתמי, דמכח זה איכא עדות בשטר על ההלואה ודאינו שטר אמנה, וע"כ אינו נאמן במיגו דהוי מיגו במקום עדים.[[15]](#footnote-16)

**ט**

כ] **ובטעמא** דמ"ד דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, ונאמן לומר פרוע, ולא אמרינן דהוי כמיגו במקום עדים, אף דמכלל העדות שבשטר דעדיין החוב קיים, נראה דהוא ע"ד הא דהעדים נאמנים לומר אנוסים היינו וכו', ול"ה כמיגו במקום עדים, וכתבו התוס' לעיל בסוגיין דהוא משום דהצריכו חכמים קיום וכל שאומרים דאנוסים היינו לא חשיב קיום, וכ"ה מבו' גם בפירש"י לקמן בע"ב (בד"ה אלא) דהא דהעדים נאמנים הוא משום דלמעקר סהדותייהו קיימי ולאו חתימה מקויימת היא, וה"נ כשמודה בשטר שכתבו ואומר דפרוע הוא, לא חשיב קיום, וע"כ הוא דל"ה כמיגו במקום עדים.[[16]](#footnote-17)

**והך** מילתא דכל שאומר פרוע הוא לא חשיב קיום, הוא מתפרש לפמש"נ דמכלל העדות שבשטר דעדיין החוב קיים ואינו פרוע, וע"כ כל שאומר דפרוע הוא ואין עדות השטר אמת, לא חשיב קיום.[[17]](#footnote-18)

כא] **והדברים** מפורשים כן בפירש"י בשבת ע"ח ב', ז"ל, במודה בשטר שכתבו, הלוה מודה שכתבו, צריך לקיימו "ולומר לא פרעתי", וכל כמה דלא אמר הכי "לאו שטרא הוא" וכו', עכ"ל, - ומבו' בדבריו דמפרש למה שאמרו דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, דלא קאי על המלוה דצריך לקיימו בעדים, אלא קאי על הלוה, דצריך לקיימו ולומר לא פרעתי, ועמד ע"ז המהר"ם שם, והפנ"י שם עמד מד' רש"י בכ"ד שפירש להא דצריך לקיימו דהוא על המלוה.

**והנה** לפי' זה הרי נתפרש להדיא, דכל שלא אמר פרעתי לא נתקיים השטר, ולאו שטרא הוא, ורק ע"י שאומר לא פרעתי נתקיים השטר, וזה כמש"נ דטעמא דמ"ד דמודה בשטר שכתבו נאמן לומר פרוע, הוא משום דכל שאומר פרעתי לא חשיב קיום, ואין תורת שטר ע"ז, וע"כ הוא דל"ה כמיגו במקום עדים.

**י**

כב] **ואמנם** צ"ע לפ"ז בטעמא דמ"ד דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו, דאף דא"א להאמינו במיגו שפרע, דהוי מיגו במקום עדים, מ"מ מ"ט לא אמרינן דכל שהוא עצמו אומר דפרוע הוא לא חשיב קיום, ואין תורת שטר ע"ז, וממילא דאי"ז מיגו במקום עדים.

**ונראה** דזהו מש"כ התוס' בשם הקונטרס במק"א דהוא משום דלא הצריכו חכמים קיום אלא בטענת מזויף, ומש"כ הרשב"ם דהוא משום דלא נחשדו ישראל לעשות שטרות מזוייפים, אלא שהחמירו חכמים להצריך קיום היכא דמערערי עלי' וכו'.

כג] **והביאור** בזה הוא, דעיקר הך מילתא דלא חשיב קיום, הוא מיוסד ע"ז דכ"ז שלא נתקיים השטר אין לנו עדות לפנינו כלל, וכשאומרים העדים כת"י הוא זה, הם מביאים העדות לפנינו, וכל שאומרים אנוסים היינו וכו' ואין העדות עדות, אי"ז קיום, וה"נ כשמודה הלוה בשטר שכתבו ואומר דפרוע הוא, כיון דהוא מביא את העדות לפנינו בהודאתו, הרי דכל שאומר דפרוע הוא ואין עדות השטר אמת, לא חשיב קיום.

**ויש** מקום לפרש לזה ע"ד מש"כ הריטב"א במכות ג' א' דאם אומרים עדות אמת העדנו אלא שהוזמנו ע"פ עידי שקר ונתחייבנו, אין משלמין, שהרי לפי דבריהם שלא כדין נתחייבו והפה שאסר הוא הפה שהתיר, - והיינו דאף דל"מ הפה שאסר נגד עדים, מ"מ בכה"ג דכל ידיעת העדים היא על פיהם, והם עצמם אומרים דעדי שקר הם ואי"ז עדות, אין מתקבל לפנינו העדות, אלא בתורת עדות שקר, וע"כ ל"ה כהפה שאסר נגד עדים, וה"נ הכא דכוותה.

כד] **ונראה** דבזה הוא דפליג מ"ד דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו, וס"ל דאף דהצריכו חכמים קיום, מ"מ לאו היינו דאין לנו עדות לפנינו כלל, והודאת הלוה שכתבו מביאה את העדות לפנינו, - אלא לעולם עיקר העדות קיימת לפנינו אף קודם הקיום, ואך שהצריכו חכמים קיום לסלק חשש זיוף, וכל שהודה שכתבו וסילק לחשש הזיוף, הרי אנו רואים את העדות לפנינו מצ"ע, וע"כ אף אם אומר שפרוע הוא, ל"מ לבטל לעיקר הקיום.[[18]](#footnote-19)

**ומשל** לדבר נראה, דבגונא דמעידים עדים שפלונית נתקדשה ביום פלוני ואחד מהן אמר שהיתה שוטה בשעת הקידושין, מסתברא מילתא דאין עדותו עדות קידושין כלל, ולא אמרינן בזה דאין דבריו של א' במקום שנים, - אך בגונא שידוע לנו שנתקדשה ביום פלוני, ומספק"ל אם היו הקידושין שו"פ ומעידים עדים שהיו שו"פ ואחד מהן אומר שהיתה שוטה בשעת הקידושין, שפיר היא מקודשת ע"פ עדותם, ול"מ עדות העד שהיתה שוטה, דאין דבריו של א' במקום שנים, - והיינו משום דהיכא דכל ידיעת הקידושין היא ע"פ עדותם, הרי דכל שאומרים שהיתה שוטה, אי"ז עדות קידושין כלל, ומשא"כ היכא דידיעת עיקר הקידושין אינה ע"פ עדותם, הרי דאף דאנו צריכין לעדותם, מ"מ כל שאומרים שהיתה שוטה, אי"ז ביטול על עדותם, אלא היא עדות בפנ"ע.[[19]](#footnote-20)

כה] **ובזה** מתפרש מש"כ רש"י דהא דא"צ לקיימו, הוא משום דמכיון שאמר כשר הי' הרי הוחזק השטר, וכי אמר פרעתיו לא מהימן שהרי ביד המלוה הוא, - והיינו דבאמת הא דא"צ לקיימו הוא מיוסד על תרתי, חדא, דכיון שאמר כשר הי' הוחזק השטר, והוי כשטר מקוים, ול"מ מה שאומר פרעתי לעקור את הקיום, וכמש"כ התוס' בשם הקונטרס במק"א דלא הצריכו חכמים קיום אלא בטענת מזויף וכו',[[20]](#footnote-21) ואחר דהוי כשטר מקוים, תו אינו נאמן לומר פרעתי, שהרי ביד המלוה הוא, ול"מ מיגו במקום שטרך בידי מאי בעי, דהוי כמיגו במקום עדים.

**וזהו** גם מש"כ הרשב"ם בכ"ד דהא דצריך לקיימו ואינו נאמן, הוא משום דל"מ הפה שאסר בשטרות, ומאידך פירש דהא דאינו נאמן הוא משום דהוי מיגו נגד עדים דאנ"ס דאינו שטר אמנה, - והיינו דהא דאינו נאמן לעקור את הקיום, הוא משום דל"מ הפה שאסר בשטרות, משום דלא נחשדו ישראל על כך וכו', ואחר דהוי כשטר מקוים, תו אינו נאמן לומר דאמנה הוא, משום דהוי מיגו נגד עדים.[[21]](#footnote-22)

**יא**

כו] **ולפ"ז** נראה דמה"ט הוא דאף דמודה בשטר שכתבו נאמן לומר פרעתי, מ"מ כל שנתקיים אח"כ ע"פ עדים, אינו נאמן בטענתו, ול"ב בזה להא דכשבאו עדים כנגד טענתו הראשונה בטל המיגו, אלא היינו משום דכל עיקר הא דהוא נאמן בטענת פרעתי ול"ה כמיגו נגד עדים, הוא משום דלא נתקיים השטר על פיו, וע"כ כל שנתקיים השטר ע"פ עדים, תו אינו נאמן לומר פרוע.

**ומה"ט** הוא דכל שנתקיים השטר תו אינו נאמן, ולא מצינו למימר בזה דכיון דהימנוהו הימנוהו, כמש"כ ההשלמה באומר שדה זו של אביך היתה ולקחתי' הימנו ואח"כ באו עדים שהיתה של אביו, דהרי כל הא דהי' נאמן בטענת פרעתי, הוא משום דלא נתקיים השטר, ואי"ז מיגו במקום עדים, וכל שנתקיים השטר לא מצינו להאמינו מכח המיגו, דהוי מיגו במקום עדים.[[22]](#footnote-23)

**ובזה** מתפרש לישנא דמודה בשטר שכתבו "צריך לקיימו", דבאמת זהו עיקר הדין דאף דהודה בשטר שכתבו מ"מ כיון שאומר פרוע הוא, עדיין לא נתקיים השטר והוא צריך קיום.

**יב**

כז] **ומעתה** נבא לבאר מש"כ הרשב"ם דאף דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו, מ"מ כל דהעדים פוסלין חתימת עצמן, ס"ל לרבנן דצריך לקיימו, דכיון דאיכא עדים דמרעי לי' לשטרא ופוסלין חתימת עצמן, ה"ז פסול גדול, אשר צ"ע דכיון דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו ואינו נאמן בהפה שאסר, ובפרט אם הא דאינו נאמן בהפה שאסר הוא משום דהוי כמיגו במקום עדים, מה מהני הא דהעדים פוסלין חתימתן דמכח זה לא יועיל קיום הלוה.

**ולמש"נ** נראה דהיינו, דכל הא דאמרינן דאף שהצריכו חכמים קיום אכתי עיקר העדות קיימת לפנינו, אלא שהצריכו חכמים קיום לסלק חשש זיוף, וכל שהודה שכתבו וסילק לחשש הזיוף אנו רואים את העדות לפנינו מצ"ע, הוא רק בשטר שלא נתערער, אך כל דהעדים פוסלין חתימתן ואיכא ערעור גמור על השטר, הרי דבזה מהני דין קיום דמכח זה אין העדות קיימת לפנינו כלל, וע"כ אף דהלוה מודה שכתבו, מ"מ כיון דאומר דפרוע הוא, לא חשיב קיום, וממילא דלא חשיב כמיגו במקום עדים, וכמש"נ לעיל סק"כ, וכיון דקיומו של הלוה לא חשיב קיום, הרי דגם מה שאומרים העדים כת"י הוא זה, ל"מ לקיים את השטר, כיון דאינהו גופייהו אמרי אנוסים היינו, ואכתי צ"ע.

**יג**

כח] בעיקר מש"נ בדעת רש"י ודעימי' דהא דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, אי"ז משום דהוא נאמן במיגו כנגד השטר, אלא הוא משום דכל דאומר דפרוע הוא לא חשיב קיום, ועדיין לא נתקיים השטר, העירני ח"א דנפ"מ רבתא לדינא בזה.

**דהנה** בד' התוס' לקמן בע"ב סוד"ה או דילמא משמע, דהיכא דאומרים העדים כתב ידינו הוא זה, ואחד מהם אומר שהוא פרוע, אינו נאמן, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם, עיי"ש.

**ונראה** דכ"ז הוא משום דס"ל דכשאומר פרוע, אי"ז מבטל לעיקר עדות הקיום, אלא הו"ל עדות בפנ"ע שהוא פרוע,[[23]](#footnote-24) וכיון דאינו אלא ע"א, אין דבריו של אחד במקום שנים, ודמי למה שאמרו לקמן כ"ג א' דעד אומר נתגרשה ועד אומר לא נתגרשה, תרוייהו באשת איש קמסהדי, והאי דאמר נתגרשה הו"ל חד ואין דבריו של אחד במקום שנים, - אך לדעת רש"י ודעימי' דכשאומר פרוע ה"ז מבטל לעיקר עדות הקיום, הדין נותן דאף כשע"א אומר פרוע, הו"ל כעד אומר תנאי ועד אומר אינו תנאי, דמסקינן לקמן בסוגיין דלמעקר סהדותי' קאתי, ופירש"י דהיינו משום דאי"ז חתימה מקויימת.

**יד**

כח] **מעיקר** מש"כ רש"י בסוגיין דהא דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו ואינו נאמן בהפה שאסר, הוא משום ד"כיון שאמר כשר הי'" הרי הוחזק השטר וכו', משמע להדיא דכל הא דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו, הוא רק כשמודה בעיקר כשרות השטר, אלא שאומר דפרוע הוא או דאמנה הוא, אך כל שאינו מודה בעיקר כשרות השטר, דאומר שהיו העדים אנוסים או קטנים, הרי דאף דמודה שהוא חתימת העדים, ל"מ מידי, וכ"נ גם ממה שפירש"י בהא דמודה בשטר שכתבו, דהיינו שהודה "שעל פיו" נחתמו העדים, ומשמע דלא סגי במה שהודה דהוא חתימת העדים, אלא בעינן שיודה שנחתמו על פיו.[[24]](#footnote-25)

**ולמש"נ** נראה דהטעם בזה הוא, דהא דס"ל דאף שאומר הלוה פרוע לא אמרינן דלא חשיב קיום, אי"ז משום דלא הצריכו קיום אלא בטענת מזויף, וכנ"ל, אלא הוא משום דליכא דין קיום אלא בדאיכא ערעור על עיקר כשרות השטר, אך כל דליכא ערעור על עיקר כשרות השטר, אך דאיכא ערעור על העדות שלפנינו בשטר, ליכא דין קיום, וע"כ כל שמודה הלוה דהשטר הי' כשר, אלא שאומר דהוא פרוע, לא אמרינן דלא חשיב קיום.[[25]](#footnote-26)

כט] **אך** בעיקר הדברים צ"ע מסוגיית הגמ' בב"ב קנ"ד א' וקנ"ד ב' דמפלגינן דלרבנן אף דאלימי עדים לאורועי שטרא איהו לאו כל כמיני', והרי דבאותו הערעור דאלימי עדים לאורועי שטרא, דהוא כשאומרים אנוסים היינו קטנים היינו, איהו לאו כל כמיני',[[26]](#footnote-27) וצ"ע בזה.[[27]](#footnote-28)

1. ויש להעיר, דבסוגיין משמע דאף אם עדים נאמנים לומר שטר אמנה הוא זה, ולא אמרינן דעדים אעולה לא חתמי, מ"מ אין הלוה נאמן למ"ד דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו, - וצ"ל דכבר מעיקרא ידעינן להא דעדים אעולה לא חתמי, אלא דס"ד דאפ"ה הם נאמנים לומר שטר אמנה הוא זה בתורת עדות, אך הלוה אינו נאמן בכך משום דהוי כהפה שאסר במקום עדים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם בד' המגיני שלמה נראה, דהאנ"ס דלא עביד איניש דכתב ומסר בלא הלואה, הוא חד מילתא עם האנ"ס דשטרא בידי' מאי בעי, דכ"ה דבשעת הפירעון אינו מניח השטר בידו בלא חיוב, ה"נ מעיקרא קודם ההלואה אינו מניח בידו בלא חיוב, - אך אכתי לא נתישבו בזה ד' רשב"ם שפירש דטעם הא דהוי כמיגו במקום עדים, הוא משום דעדים אעולה לא חתמי, וזה הוי אנ"ס אחרינא, ומהיכ"ת דדמי להאנ"ס דשטרא בידי' מאי בעי. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך במה שאמרו שם ק"ע א' דלמ"ד דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו, ה"נ בשטר מקח שמודה המערער שכתבו ואומר שלא מכרו לזה אלא נפל השטר ממנו ומצאו זה, אינו נאמן, י"ל דהתם נמי הו"ל כמיגו נגד אנ"ס, דכ"ה דאינו נותן שטרו לזה בלא הלואה, ה"נ הוא שומר על שטרו שלא יפול ויבא ליד חבירו. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה גם בפי' רשב"ם שם בע"א בד"ה בההיא קאמרי רבנן, ז"ל, דאע"ג שמודה לוה שכתבו לא חשיב כקיום, כיון דעדים עצמן פוסלין חתימתן משום דאלימי עדים לאורועי שטרא ול"מ הודאת לוה, אבל במתני' אימא לאו כל כמיני' לאורועי שטרא ולמימר שכ"מ הי', כיון דמודה שכתבו ועדים לא קא פסלי חתימתן, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה נתישבו כל קו' התוס', דע"כ הוא דפליגי בעדים ולא פליגי בלוה, דהרי כו"ע מודו דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו, ולא פליגי אלא במקום שהעדים פוסלין חתימתן אף אם בכה"ג א"צ לקיימו, ואף להס"ד בב"ב דפלוגתייהו היא אם מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, (אשר כן צ"ל לפ"מ דקי"ל דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו), מ"מ ניחא הא דפליגי בעדים, לרבותא דר"מ, דאף כשהעדין פוסלין חתימתן א"צ לקיימו, - וזהו שאמר ר' יוחנן דאם עדים אלימי לאורועי שטרא איהו כל כמיני', אף דאיירי כשמודה הלוה שכתבו, והיינו משום דכל הא דס"ל לרבנן דצריך לקיימו, הוא משום דהעדים פוסלין חתימתן, - וע"כ לא קאמר דבדרב הונא קמיפלגי, משום די"ל דכו"ע ס"ל כרב הונא, אלא דפליגי אם הא דא"צ לקיימו הוא אף במקום שהעדים פוסלין חתימתן. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ע דהיאך הי' סומך על טענת אונס, הרי מלבד דאסור לטעון טענת שקר בבי"ד, אף בגונא דחבירו בא לתבעו ממון שלא כדין, הרי הי' צריך לישבע ע"ז, ואטו סומך ע"ז שישבע לשקר, - וצריך לדחוק דמכוון דבריו הוא דהי' סומך שיהא נאמן לטעון החזרתי במיגו דנאנסו, וכמש"כ כן הנתיה"מ בסימן ק"ח סק"א בביאור דברי הסמ"ע שם סקי"ז. [↑](#footnote-ref-7)
7. וי"ל דהוא משום דפליגי אמוראי במודה בשטר שכתבו אם צריך לקיימו, וטעמא דמ"ד דא"צ לקיימו הוא משום דהוי כמיגו במקום עדים, וכמו שפי' רשב"ם שם קנ"ד ב' בטעם הא דא"צ לקיימו כשאומר דהוא שטר אמנה או שטר פסים, וזהו דקשיא לי' להרשב"ם דמ"ט התם אמרינן דנאמן לומר החזרתי במקום נאנסו, ולא תלינן לה בהפלוגתא במודה בשטר שכתבו אם צריך לקיימו, וע"כ פירש דהוא משום דכל דמצי למימר נאנסו, ליכא להאנ"ס דשטרך בידי מאי בעי, ומשא"כ במודה בשטר שכתבו, דאף דהי' בידו לטעון מזויף, אכתי איכא להאנ"ס דשטרך בידי מאי בעי, דאין בידו לסמוך ע"ז דמצי למימר מזויף, שהרי ביד המלוה להביא עדים לקיים את השטר. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם הנה הסמ"ע בסימן מ"ו סוסק"ב כתב בדעת הסוברים דמודה בשטר שכתבו וטוען פרוע נאמן אף כשכתב בשטר נאמנות, דהוא משום דלא אלים הנאמנות כעדים וכו' בפרט בזה שאינו מקוים שיכול לומר הנחתיו בידו על דעת שאם יתבעני אימא מזויף הוא, והנתיה"מ שם סק"ו כתב דזהו טעם הא דקי"ל דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו, משום דאינו חושש להניח בשטר ביד המלוה, כיון שיכול לטעון טענת מזויף, - ובסימן ס"ה סקכ"ג כתב דבזה הוא דפליגי אם צריך לקיימו, דהמ"ד דא"צ לקיימו הוא משום דהוי כמיגו במקום עדים, והמ"ד דא"צ לקיימו הוא משום דל"ה כמיגו במקום עדים דסומך ע"ז שיכול לטעון מזויף.

   אך צ"ע וכנ"ל, דהרי ביד המלוה לקיים את שטרו, והיאך הוא סומך ע"ז ומניח את השטר בידו, - וביותר צ"ע, דהיאך נימא דבזה הוא דפליגי אם צריך לקיימו, הרי פלוגתייהו היא גם כשאומר ששכ"מ הי', והתם ליכא לה"ט, - וגם אי"ז מתישב למש"כ הרשב"ם בהא דא"צ לקיימו כשאומר שטר אמנה, דהוא משום האנ"ס דעדים אינם חותמין על שטר אמנה, ואם טעמא דמ"ד דצריך לקיימו הוא משום דאינו חושש להניח את השטר ביד המלוה וליכא אנ"ס, א"כ מ"ט הוא נאמן לומר שטר אמנה הוא זה, אף דהתם איכא אנ"ס. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובד' התוס' שם משמע דלא פליגי על הריב"מ בהך מילתא דביסוד הדין הוי שטר כעדים שלא פרע, אלא שפירשו דהא דבשטר צריך שבועה, הוא משום דאינו מוכיח מתוך השטר אם פרע ואם לאו דזימנין דזייר לי' אפשיטי דספרא, והרי דאלמלי ה"ט ל"ה חייב שבועה, משום דהוי השטר כעדים. [↑](#footnote-ref-10)
10. וע"ד דתנן בריש פירקין דשדה זו של אביך היתה ולקחתי' הימנו נאמן, ולא תני דצריך להביא עדים שהיתה של אביו, אף דאם יביא עדים שהיתה של אביו יתבטל המיגו, משום דעיקר דינא הוא דהוא נאמן לומר לקחתי' הימנו. [↑](#footnote-ref-11)
11. וזה ע"ד מה שמצינו בסוגיין דמכלל העדות שבשטר דלא היו העדים קטנים ופסולי עדות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכ"ה מבו' גם ממש"כ שם לעיל מינה דעדים שאומרים אנוסים היינו אינם מכחישים את עדותם שבשטר, דגם לפי דבריהם היתה ההלואה, אלא דהשטר פסול, עיי"ש, ואם עדותם בשטר היא על דעת המתחייב או על עשיית השטר, הרי דכל שאומרים אנוסים היינו הם מכחישים את עדותם שבשטר. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובזה מתפרש הא דמתקיים דין דו"ח בשטרות בכתיבת זמן החתימה, משום דזהו זמן ידיעתם, דגם היכא דראו את ההלואה, מ"מ מצינו להעמיד את עדותם בשטר על ידיעתם דכשיהא השטר ביד המלוה יהא חייב ללוה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
14. אמנם בד' התוס' בב"ב קס"ה א' סוד"ה אמר אביי מבו' דעדות העדים בשטר, אינה על ההלואה עצמה, אלא עדותם היא שזה השטר מסר לוה למלוה, עיי"ש, וכ"כ התוס' שם בתו"ד דהעד החתום בו חשיב כעד בשעת מסירה, - אך גם לפי דבריהם נמצא דעדות העדים שבשטר היא עדות ידיעה, דבשעה שיהא השטר ביד המלוה, הוא מכח מה שמסרו לו הלוה. [↑](#footnote-ref-15)
15. וצ"ל דה"נ הוא בהא דאין נאמן הנותן לומר דשכ"מ הי', דאחר דמכח החזקה דהשתא אמרינן דהי' בריא, תו הוי מכלל העדות שבשטר דהמתנה היא מתנה גמורה, וזה ע"ד המבו' לקמן בסוגיין דמכלל העדות שבשטר דהוא מתנה בלא תנאי. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואמנם בהא דנאמן לומר החזרתי במיגו דנאנסו ליכא לה"ט, דהתם הרי הוי השטר מקוים, וע"כ כל הא דנאמן הוא רק משום דסמך ע"ז שבידו לטעון נאנסו, וע"כ לא אמרינן שטרך בידי מאי בעי, וכמש"כ הרשב"ם. [↑](#footnote-ref-17)
17. והאמנם דודאי דאף בכה"ג חייל הקיום כלפי עדות השטר שהיתה הלואה, דכלפי זה איכא קיום מעליא, אך כלפי העדות שבשטר דעדיין החוב קיים, לא חשיב קיום, ועד"ז הוא בגונא שאומר דפרע מחצה, דכלפי העדות שבשטר על המחצה שלא פרע חשיב קיום, וכלפי העדות שבשטר על המחצה השני לא חשיב קיום, - ודמי לעדים שאומרים כת"י הוא זה ותנאי היו דברינו, דכלפי העדות בשטר על עיקר המקח הו"ל קיום מעליא, ואם יתקיים התנאי לבסוף, מהני השטר ע"ז, וכלפי העדות בשטר על מקח בלא תנאי, לא חשיב קיום, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובל' רשב"ם בדף ק"ע א' משמע טפי לפרש בע"א, דמ"ד דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו ס"ל דלא הצריכו חכמים קיום אלא היכא דמערער הלוה וטוען מזויף, וממילא דכל שהלוה מודה שכתבו ואינו מערער על השטר, ליכא דין קיום כלל, וע"כ אף דאומר דהוא פרוע, לא מצינו למימר דלא חשיב קיום, שהרי בכה"ג ל"ב כלל קיום. [↑](#footnote-ref-19)
19. ואמנם הך גונא דמעידים שנתקדשה כשהיא שוטה, ל"ד להכא, דהתם בפשוטו אף אם יבואו עדים אחרים ויעידו שלא היתה שוטה, לא יהא זה כתו"ת על הקידושין, כיון דליכא עדות קידושין כלל, ומשא"כ הכא דכל הא דלא חשיב קיום הוא רק מכח הפה שאסר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-20)
20. והך מילתא דמש"כ רש"י דהוחזק השטר, היינו דנתקיים ע"פ הודאתו, כ"ה מבו' בד' הרשב"א, ז"ל, דכיון דקיום שטרות מדרבנן וכו' כיון שהודה שכתב ידן הוא זה הרי נתקיים השטר "והוחזק ביד המלוה", וכשאמר פרעתי אינו נאמן, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובעיקר הך מילתא דכל שהודה הלוה שאינו מזויף וסילק לחשש הזיוף תו השטר קיים לפנינו וע"כ אף דאומר פרעתי לא אמרינן דלא חשיב קיום, י"ל דכ"ז הוא בהודאת הלוה, אך כל שהלוה מערער דמזויף הוא, הרי דע"י ערעורו כבר בטל חזקת השטר לפנינו, והעדים המקיימים הם מביאים את העדות לפנינו, וכל שאומרים אנוסים היינו לא חשיב קיום.

    ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א בסוגיין בדעת רש"י, דאף למ"ד דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו, מ"מ כל שאין הלוה מקיים אלא העדים אומרים כת"י הוא זה אבל אנוסים היינו ה"ה נאמנים, וכ"נ מעיקר מה שפירש"י דמה שאמרו דטעמא דר"מ כדרב הונא, דהיינו דאיירי כשקיים הלוה, ולא פירש כפי' התוס' דכ"ה דהלוה אינו נאמן בטענת פרעתי, ה"נ אין העדים נאמנים, ועמש"נ להלן סקכ"ט בהערה לפרש בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-22)
22. ועד"ז הוא בעיקר מש"כ התוס' דהא דנאמנים לומר אנוסים ול"ה כמיגו במקום עדים, הוא משום דלא חשיב קיום, ופשוט דהא דכשנתקיים השטר אח"כ תו אינם נאמנים, ל"ב בזה להך דינא דכל שבאו עדים על טענתם הראשונה בטל המיגו, אלא הוא משום דכל שנתקיים השטר תו הו"ל מיגו במקום עדים. [↑](#footnote-ref-23)
23. וכ"נ ממש"כ התוס' בב"ב מ"ט א' בתו"ד דבפרוע לא מרע לשטרא כלל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-24)
24. ובזה מתפרש עיקר מה שפירש"י דפלוגתייהו היא כשמודה הלוה שכתבו, ולא פירש כפי' התוס' דכ"ה דהלוה אינו נאמן בטענת פרעתי, ה"נ אין העדים נאמנים, והיינו משום דכל הא דאין הלוה נאמן, הוא רק כשמודה שהשטר הי' כשר, אלא שטוען שהוא פרוע או אמנה, אך כל שאומר שאין השטר כשר כלל, ה"ה נאמן, וע"כ ה"נ העדים נאמנים כשאומרים כת"י הוא זה אבל אנוסים היינו קטנים היינו, ועמש"נ לעיל סקכ"ה בהערה לפרש בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-25)
25. וי"ל עוד בע"א קצת, דהוא משום דכל הא דאמרינן דלא חשיב קיום, הוא רק משום דהוא מבטל את עיקר השטר, אך כל שאינו מבטל את עיקר השטר, הו"ל קיום גמור. [↑](#footnote-ref-26)
26. ובאמת בפי' רשב"ם בב"ב קנ"ד א' כתב, ז"ל, במודה לוה בשטר שכתבו "ואינו מזויף" וכו', עכ"ל, ומשמע דסגי במה שהלוה מודה שאינו מזויף, ול"ב שיודה שכשר הי', וזה כמשמעות הסוגיא שם. [↑](#footnote-ref-27)
27. ושמא י"ל בדעת רש"י, דס"ל דאף דבסוגיית הגמ' בב"ב מפרשינן דהפלוגתא אם צריך לקיימו היא אף כשאומר שלא הי' השטר כשר, מ"מ הגמ' בסוגיין פליגא ע"ז, דא"כ מאי משני דטעמא דר"מ כדרב הונא, הרי אכתי קשיא דמ"ט אינו נאמן בהפה שאסר, דזהו מה דקשיא לן מעיקרא דמ"ט דר"מ, ובע"כ דהגמ' הכא ס"ל דהא דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו הוא כשמודה שהשטר הי' כשר, אלא שאומר דפרוע הוא, ובכה"ג אינו נאמן בהפה שאסר, משום דליכא למימר בזה דלא חשיב קיום, וכנ"ל, ועפי"ז י"ל דבסוגיית הגמ' בב"ב מפרש רש"י כפי' התוס' דפליגי בעדים אם הם נאמנין בהפה שאסר, ובזה דנו אם תליא בהפלוגתא אם הלוה נאמן בהפה שאסר, אך בסוגיין א"א לפרש כן, וכנ"ל, וכבר כתב המגיני שלמה עד"ז דהוא פלוגתת הסוגיות בהך מילתא, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)