כא - בדין המלוה על המטבע והוסיפו עליו
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בפרק הגוזל עצים

**סימן כא**

**בדין המלוה על המטבע והוסיפו עליו**

**א**

א] **ב"ק צ"ז ב',**  בעא מיני' רבא מרב חסדא המלוה את חבירו על המטבע והוסיפו עליו מהו, אמר לו נותן לו מטבע היוצא באותה שעה וכו', והא קא זיילין פירי אמר רב אשי חזינן אי מחמת טיבעא זיל מנכינן לי' ואי מחמת תרעא זיל לא מנכינן לי', והא קא שבח לענין נסכא, אלא כי הא וכו' עבדי עובדא וכו' עד י' בתמניא.

**והנה** בפי' הר"י מלוניל כתב דאם הוזלו הפירות מחמת טיבעא, מנכינן לי' שאינו נותן לו מזה המטבע אלא כפי שהיו נותנין בתחילה פירות, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו חלק ח' אות ב', וכ"כ הראב"ן בפירקין דמנכין לו מן החדשים לפי שבחן, ונתחדש בדבריהם דאינו מנכה לו בכה"ג את כל תוספת המשקל, אלא מנכה לו את מה שנתייקר המטבע, וכ"נ בד' הריא"ז, וכ"כ בתשו' גוו"ר חו"מ כלל ד' סימן א' בשם ס' מעשה חייא סימן י"ז, וכ"כ בתשו' פרח שושן חו"מ כלל ד' סימן א' ד"ה ומחלוקתם והביא כן מד' המהרי"ט בתשו' ח"א סימן י'.

**אמנם** הנה הגוו"ר שם נחלק ע"ז וכתב דבכה"ג מגלגלין עליו את כל תוספת המשקל, ואף אם הוסיפו על המטבע חומש והוזלו הפירות בשיעור חצי חומש, פוחתין לו חומש, ומאידך אף אם הוזלו הפירות ביותר מחומש, אין פוחתין לו אלא חומש, וכן משמע קצת בתשו' גאוני מזרח ומערב סו"ס י"ג, ובשטמ"ק בשם הר"מ מסרקסטה, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

**ב**

ב] **והנה** במה שאמרו דבהני גווני מנכינן לי' כתב הרי"ף דה"ה למלוה את חבירו על המטבע ופחתו ממנו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממלוה הי"א והרא"ש בסימן י"א והבעה"ת בשער מ"ו חלק ח' אות ג' ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן ל"ד והטוש"ע ביו"ד סימן קס"ה.

**אמנם** הנה הראב"ד בסוגיין כתב דלענין פחת אין לחוש לשיעור זה, דכיון דדינא הוא דנותן לו מטבע היוצא, אפי' פחת כמה נותנו לו ופטור,[[1]](#footnote-1) ולא הקפידו בתוספת יותר מחומש, אלא משום איסור רבית, אך בפחת אין בו הפרש,[[2]](#footnote-2) וכן צידד הבעה"ע בסוף הל' מלוה ע"פ,[[3]](#footnote-3) והרא"ש שם הסכים לד' הרי"ף, ומשום דה"נ יש לנו לחוש להפסד המלוה, ועד"ז כתב הבעה"ת שם דסברא רחוקה היא מאד, שזה ישתכר וזה יפסיד הקרן שלו שהלוהו, ואם הלוהו מנה שיחזיר לו שוה נ' בכסף, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

ג] **וגם** בדעת הרי"ף ודעימי' דכשפחתו ממנו צריך להוסיף נחלקו הראשונים, דבד' השטמ"ק בסוגיין בשם הרמ"ה והר"מ מסרקסטה מבו' דהיינו בין כשפחת יותר מחומש ובין כשהוקרו הפירות מחמת הפחת, וכ"כ הר"י מלוניל והרשב"א בסוגיין והבעה"ת שם,[[4]](#footnote-4) וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א שם, ובתשו' הרא"ש כלל ק"ג ס"א, ובתשו' הריב"ש סימן קצ"ז, וכ"נ בד' הרמב"ם שם, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד דדברי הרי"ף קיימי כשפחתו יותר מחומש.[[5]](#footnote-5)

**אך** הנה בד' הפסקי רי"ד משמע דרק אם הוקרו הפירות מחמת הפחת מנכה לו, אך כל שלא הוקרו הפירות מחמת הפחת, אף אם פיחת יותר מחומש אינו מנכה לו, וכ"כ החוו"ד בסימן קס"ה סק"ד, וצ"ב בביאור הפלוגתא בזה.

**ג**

ד] **והנה** בהא דפריך דהא קא זיילי פירי, כתב בפירש"י דהיינו דכיון דזיילי פירי לגבי מטבע זו, נמצא שמשתכר זה בתוספת ואינה דומה לראשונים והוי רבית.

**והמחנ"א** בהל' רבית סימן כ"ג והגר"א בסימן קס"ה סק"ג כתבו לדקדק מדבריו דכל האיסור בזה הוא משום שהוסיפו עליו ואינו דומה לראשונים, אך אם לא הוסיפו עליו אלא שהוא דומה בדומה, אע"ג דזיילי פירי לגבי המעות החדשים, לי"ב משום רבית, - וכ"כ הראב"ן בפירקין דדינא דרב במלוה על המטבע ונפסל דנותן לו מטבע היוצא באותה שעה, איירי כששוים הישנים והחדשים במשקלם, ובכה"ג הוא נותן לו מטבע היוצא, אע"ג דזיילי פירי בחדשים, כיון דהא דזיילי אי"ז מחמת שהם טובים מן הישנים, אלא משום חריפותן, וע"כ אין בכך כלום,[[6]](#footnote-6) והביאו המרדכי בסימן ק"י, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן קס"ה.

**אמנם** הנה בתשו' רבינו יואל שהביא הראבי"ה בסימן אלף ל"ח משמע דכל הא דבמלוה על המטבע ונפסל נותן לו מטבע היוצא, הוא כשהמעות הישנות חשובות במו"מ כמו החדשות ולענין פירי נמי שוין, אך כל דזיילי פירי בחדשים, מנכה לו התוספת,[[7]](#footnote-7) וכ"כ בתשו' מהרשד"ם יו"ד סימן רכ"ד דאף דמשמעות ד' רש"י דלא נאסר אלא בדאיכא תוספת במשקל המטבע, מ"מ בע"כ דל"ד הוא, דזיל בתר טעמא דכיון דזיילי פירי הוי רבית, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

ה] **והנה** בתשו' הר"י מיגש סימן קצ"ה והביאו השטמ"ק בסוגיין נשאל במי שלוה י' משקלי זהב, ואח"כ הוסיפו על המשקלות, אם פורעו במשקלות שהלוה לו בהם שהם המשקלות הקטנים, או צריך לפרעו במשקלות הגדולים, ומבו' בתו"ד דהיו המשקלות משמשין לישא וליתן בהן כעין מטבעות, ועיי"ש שכתב דאין ספק שלא יפרע לו אלא באותו המשקל בעצמו שנתן לו וכמשקל אותה המשקולת בעצמה שהלוה לו בה, ול"ד לדינא דסוגיין דהוא בהלואת מטבע שהוא דינר גוף אחד שלם טבוע מפותח בחותם המלך שהוא יוצא בין האנשים שלם כמו שיצאה טבעה באותה שנה שא"א לפחות ממנו ולא להיות בו סדק כ"ש ולא פגם ולא חיסרון מהמשקל הידוע שצריך להיות בו ובכה"ג הוא שאמרו דנותן לו מטבע היוצא באותה שעה, לפי שהדינרים הראשונים הקטנים במשקל כבר נתבטלו מלשאת ולתת בהם מכל וכל ואין נקרא עליהם שם מטבע אלא הם חשובים כנסכא והוא הלוה לו דבר שהי' נראה עליו שם אותו מטבע, ובכה"ג גם א"צ לחשב לו התוספת, לפי שלא הלוה לו משקל ידוע כדי שנחשוב לו מה שנוסף מן המשקל אלא הלוה לו דבר שנקרא עליו שם אותו המטבע יהי' בו מה שיהי', ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש עוד בזה, וצ"ב הטעם בזה.[[8]](#footnote-8)

**ד**

ו] **והנה** בעיקר מה שאמרו הכא דאם זיילי פירי צריך להוסיף לו, כתב בתשו' מהרשד"ם חו"מ סימן ע"ה דהוא דלא כמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דבהלואת מטבע משלם כזולא דהשתא, משום דדמי להלוהו חטים דאם הוזלו נותן חטים.[[9]](#footnote-9)

**אמנם** הנה בזה נתפרש מש"כ הראב"ד דכל הא דפריך דהא זיילי פירי הוא משום איסור רבית, דאמנם משום דיני חו"מ צריך ליתן לו מטבע זו אף שהוקרה, אלא דכיון שהוקרה יש בזה משום רבית, וזה ע"ד הא דבמלוה סאה בסאה והוקרו נותן דמיהם.[[10]](#footnote-10)

**אך** לדעת ש"ר דהא דפריך הא זיילי פירי הוא גם משום דיני חו"מ דכל דזיילי פירי מחמת טיבעא מנכינן לי', צ"ב היאך הוא מתישב למש"כ התוס' דבהלואת מטבע משלם כזולא דהשתא.

ז] **ובפשוטו** י"ל בזה, דשאני הכא דהלוה על המטבע, ובכה"ג הו"ל כמלוה על ערך המעות, וכמש"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"א, ונתבאר בסימן י"ח סק"ה, וע"כ בכה"ג כל דהוקר המטבע או הוזל פוחתין ומוסיפין.

**אך** הנה אי"ז מתישב למש"נ בסימן י"ח מד' החוו"ד והחת"ס דאף במלוה על המטבע ל"ה כמלוה על ערך המעות, והא דלא מצי ליתן לו מטבע שנפסל, הוא משום דהתנה עמו ליתן לו מטבע ומטבע שנפסל אין תורת מטבע עליו, ותיקשי דא"כ מ"ט אם הוקר או הוזל המטבע פוחתין ומוסיפין.

**ה**

ח] **ונראה** לפרש בזה, ובהקדם, דהנה בעיקר דינא דסוגיין נתחדש דאף שהוסיפו על המטבע לא אמרינן דהוא מטבע אחר, אלא אמרינן דהוא אותו מטבע אלא שהוסיפו עליו, - וזה דבר חדש, דבפשוטו הי' לנו לומר דכיון שהוסיפו על משקלו מהיכ"ת לראותו כאותו המטבע, ונתחדש הכא דאי"ז כן וכיון שהעמידו מטבע זו כחליפי המטבע הראשונה חשבינן לי' כאותו המטבע.

**ובזה** נראה לפרש למש"כ הר"י מיגש לחלק בין הלוהו על המטבע והוסיפו עליו להלוהו על המשקלות והוסיפו עליהן, - והיינו משום דהא דכשהלוה על המטבע והוסיפו עליו נותן לו מטבע היוצא, אף דיש בו תוספת, הוא משום דלא חשיב כלל כמוסיף על מה שהלוהו, דלא הלוהו משקל כו"כ כסף, אלא הלוהו "מטבע", וע"כ הוא נותן לו את המטבע שבא במקום המטבע הראשון, וחשיב דמחזיר לו את מה שהלוהו, ומשא"כ בהלוהו משקלות והוסיפו עליהן, הרי דאף שהן משמשין לישא וליתן בהן ולא זיילי פירי, מ"מ כיון דנושאין ונותנין בהן לפי המשקל, הרי דכל שהוסיפו על משקלו, חשיב כמוסיף על מה שהלוהו.

ט] **והנה** הר"י מיגש שם כתב דבגונא דאיכא תוספת ביופי הזהב, דהזהב שבתחילתה הי' בו הרביע סיגים ועכשיו יש בו שמינית, הרי דאם הלוה לחבירו מהזהב הראשון הגרוע, צריך הלוה לפרוע לו מהזהב היוצא באותה שעה הטוב, כיון דהזהב הראשון הגרוע כבר נתבטל מלשאת ולתת בו, והמלוה יכול לומר אני הלויתיך זהב עובר באותה העת, וה"נ תחזיר לי מה שיוצא עכשיו מהזהב הטוב, וא"צ לחשוב ההפרש שבין ב' מיני הזהב מיופי הזהב.

**ולמש"נ** נראה דהטעם בזה הוא משום דבכה"ג דמי למלוה על המטבע והוסיפו עליו, דעיקר ההלואה היא "מטבע", וע"כ הוא נותן לו את המטבע שבא במקום המטבע הראשון וחשיב דמחזיר לו את מה שהלוהו, וה"נ כשהלוהו משקלות, דעיקר ההלואה היא "משקל" המשמש למו"מ, ע"כ הוא נותן לו את המשקל שבא במקומו, וחשיב דמחזיר לו את מה שהלוהו, אף דיש בו תוספת באיכות הזהב.

י] **ולפ"ז** נראה די"ל דזהו הא דפריך דהא זיילי פירי, דכיון שהוסיפו או פחתו ממשקל המטבע, הרי דכל דמכח זה הוזלו הפירות או הוקרו, חשבינן לי' כמטבע אחר, וע"כ פוחתין ומוסיפין לו, וכ"כ החדרי דעה בסימן קס"ה דכל דזיילי פירי הוי כעשו מב' מטבעות מטבע אחד, עיי"ש.

**ה**

יא] **ולמש"נ** דהא דהיכא דזיילי פירי מנכינן לי, הוא משום דחשבינן לי' כמטבע אחר, י"ל דזהו טעם הסוברים דכל הא דבדזיילי פירי מוסיפין לו הוא רק כשאינם שוין במשקלם, אך כל שהם שוין במשקלם אין מוסיפין לו, והיינו דכיון דכל הא דבדזיילי פירי מנכינן לי' הוא משום דחשבינן לי' כמטבע אחר, י"ל דכ"ז הוא כשהוסיפו על משקלו, אך כל שלא הוסיפו על משקלו לעולם חזינן לי' כאותו המטבע,[[11]](#footnote-11) וע"כ אף דזיילי פירי לא מנכינן לי', דהו"ל כהלואת חטים דנותן חטים.[[12]](#footnote-12)

**ובדעת** הסוברים דהא דפריך דהא זיילי פירי הוא אף כשהחדשים והישנים שוים במשקלם, י"ל דמודו דעיקר ה"ט דהא זיילי פירי הוא משום דחשבינן לי' כמטבע אחר, אלא דס"ל דכל שהוזלו הפירות מחמת שינוי המטבע, חשבינן לה כמטבע אחר.[[13]](#footnote-13)

יב] **ובזה** נראה לפרש הטעם הסוברים דכל שהוזלו הפירות מנכין לו את כל תוספת המשקל, דאמנם אי נימא דהא דכשהוזלו הפירות מנכין לו הוא משום דהו"ל כמטבע שהוקר, וכיון שהלוה על המטבע פוחתין לו כשהוקר המטבע, או משום איסור רבית, הדין נותן דאין פוחתין אלא כפי השיעור שהוזלו הפירות, דבשיעור זה הוא שנתייקר המטבע, - אך למש"נ דהא דכשהוזלו הפירות מנכין לו הוא משום דחשבינן לי' כמטבע אחר, ע"כ מנכין לו כפי השיעור שהוסיפו עליו.

**ובדעת** דמנכין לו כפי מה שנתייקר המטבע, י"ל דמודו דעיקר ה"ט דזיילי פירי הוא דחשבינן לי' כמטבע אחר, ואך דמ"מ כשמשערין את המטבע החדש כנגד המטבע הישן, ה"ז משתער כפי ההפרש שביניהם לענין פירות, וכמו שמצינו עד"ז בד' החזו"א בכל חילופי מטבעות.[[14]](#footnote-14)

**ו**

יג] **ועפמש"נ** נראה לפרש היטב טעמא דהרי"ד דס"ל דכל שפיחתו ממנו והוקרו הפירות מוסיף לו, וכל שלא הוקרו הפירות אין מוסיף לו אף שפחת לענין נסכא.

**והטעם** בזה הוא משום דשאני הא דמנכה לו בדזיילי פירי הוא משום דעי"ז לא חשיב כאותו המטבע, מהא דמנכה לו בדשבח לענין נסכא, הרי כיון דלא זיילי פירי מחמת טיבעא חשיב כאותו המטבע, אלא דמ"מ כיון דיש לו ריוח לענין נסכא מיחזי כרבית, וכמש"כ כן הרי"ד בתו"ד, - וע"כ חלוקין הן בגונא דהלוהו על המטבע ופחתו ממנו, דכל שהוקרו הפירות חשבינן לי' כמטבע אחר, וע"כ צריך הלוה להוסיף לו, ומשא"כ היכא דלא הוקרו הפירות אלא דפחת לענין נסכא, הרי דכיון דחשיב כאותו המטבע א"צ להוסיף לו כלום, והא דבדשבח לענין נסכא מנכינן לי' אף דחשיב כאותו המטבע, הוא משום איסור רבית, וזה לא שייך כשפחתו ממנו ופחת לענין נסכא.[[15]](#footnote-15)

1. ועיי"ש שכתב דהוא משום דקי"ל כרב דנותן לו מטבע היוצא, ומבו' מדבריו דלשמואל דהוי עיקר חיובו ליתן את המטבע שהלוהו, הרי דאם בא לפרוע במטבע היוצא צריך להוסיף את פחת הנסכא, וצ"ב, דבגונא דלא הוקירו הפירות, והוי דמי המטבע היוצא כדמי המטבע הישן, מ"ט כשבא לפרוע במטבע היוצא צריך להוסיף את פחת הנסכא, הרי לא גרע מפירעון בשו"כ. [↑](#footnote-ref-1)
2. בדבריו לא נתפרש להדיא דפליג ע"ד הרי"ף גם בגונא דהוקרו הפירות מחמת הפחת, ויש מקום לדון דבכה"ג מודה דצריך להוסיף, וכמש"נ להלן ובהערה בדעת הרי"ד, וכ"נ בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן רפ"ז שנקט כן בדעתו, וכ"כ החדרי דעה בסימן קס"ה באורך, עיי"ש, וכ"נ בד' החזו"א בסימן ע"ד סוסק"ד, - אך בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ע"ד וח"ב יו"ד סימן מ"ד ואהע"ז סימן ב' נקט דלדעת הראב"ד אף כשהוקרו הפירות מחמת הפחת א"צ להוסיף, ועיי"ש שכתב דמ"מ כל דפחת יותר מחומש וגם הוקרו הפירות מחמת הפחת צריך להוסיף, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ובתשו' באהע"ז שם כתב דמד' הבעה"ת בשם הראב"ד לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכ"נ בפירש"י בד"ה והא קזיילין פירות דקא זיילי פירי וכו' והוי רבית, ומשמע דלעולם מדיני חו"מ הוא צריך לשלם לו את המטבע היוצא אף דזיילי פירי, אלא דיש בזה משום רבית, וגם בהא דפריך דהא קא שבח לענין נסכא פירש דהיינו דהוי רבית, ולפ"ז כ"ז הוא בהוסיפו עליו, אך כל שפחתו ממנו ונתייקרו הפירות א"צ להוסיף לו וכמש"כ הראב"ד.

   אמנם הנה בתשו' מהרי"ט אהע"ז סימן ב' כתב דלא פירש"י כן אלא משום דדקדוק ל' הגמ' משמע דפריך משום רבית, דקאמר והא קשבח לענין נסכא והא קא זיילי פירי, ולא פריך דהא קמפסיד לי' לענין פירי והא קמפסיד לענין נסכא, אך לעולם גם משום דיני חו"מ א"צ לשלם בכה"ג, והא דלא פריך אלא משום רבית, הוא משום דנכלל בזה גם גוונא שפירש כן להדיא דהו"ל מחילה, ובכה"ג ליכא למיפרך אלא משום רבית. [↑](#footnote-ref-3)
4. הר"י מלוניל והבעה"ת שם כתבו דבכה"ג שהוקרו הפירות מוסיף עליו עד שישלים לשער הראשון שהי' יוצא באותו הזמן שמכרו לו, ומבו' דא"צ להשלים כל הפחת, אלא כפי מה שהוקרו הפירות, וזה לטעמייהו דכשהוזלו הפירות אינו מנכה כל תוספת המשקל, אלא מנכין את מה שנתייקר המטבע, (ונתבאר לעיל), - אך בד' הרמ"ה מסרקסטה משמע דצריך להשלים את כל הפחת, ואזיל לטעמי' דמשמעות דבריו דכשהוזלו הפירות מנכה כל תוספת המשקל, (ונתבאר לעיל), וכ"נ בד' הריב"ש בסימן קצ"ז. [↑](#footnote-ref-4)
5. בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן י"ז כתב דלדעת הסוברים דהא דבהוסיף עד חומש אינו מנכה לו, הוא משום פחת ההתכה, הרי דשיעור זה הוא כשהוסיפו עליו, אך כשפחתו ממנו אין מקום לשיעור זה, ולכאו' מכוון דבריו דהדין נותן דאף אם פחתו פחות מחומש צריך להוסיף עליו, (דמה דפחת ההתכה הוא חומש, אדרבה הוא טעם דהוי הגירעון יותר), ועיי"ש שתמה ע"ד הרא"ש שפירש דטעם הא דבתוספת עד חומש אינו מנכה לו הוא משום פחת ההתכה, והשוה דין מטבע שפחתו ממנו לדין מטבע שהוסיפו עליו, ובדעת הרא"ש צ"ל דכיון דפחת ההתכה הוא חומש, ע"כ חשבינן דהנסכא שהי' לו במטבע שהלוהו הוא פחות חומש, וע"כ כל שפחתו את המטבע פחות מחומש אינו מנכה לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. החזו"א בסימן ע"ד סק"ה פירש דהוא משום דיוקרא וזולא מתיחס אל הפרי לעולם ולא אל המטבע, וע"כ אף בכה"ג שהחליפו המטבע, כל שלא נשתנה משקלו ה"ז כמו מטבע ראשון בין שהוקרו פירי בין שהוזלו, דכיון שאין שינוי המטבע ראוי לגרום שינוי במחיר הפירי, ע"כ אם הוזלו או הוקרו פירי הוי כהוקרו והוזלו בזמן שהמטבע קיים ולא נשתנה. [↑](#footnote-ref-6)
7. והמאירי בסוגיין כתב דכן הדין בניתוסף ערך המטבע אע"פ שלא נתוסף במשקל, - אך י"ל דדבריו קיימי כשנתוסף ערכו בגזירת המלך, וכמש"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"ח דבכה"ג שאני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובעיקר ד' הר"י מיגש, הנה הרי"ף בסוגיין כתב דה"ה במקום שנו"נ בכספים של משקל ופוחתו מן הכסף שבהן או שהוסיפו עליו הכל ענין אחד הוא, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב, והטור בסימן קס"ה, ולמש"כ הפרישה שם סק"ב לפרש בזה, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"ז, לכאו' הוא שלא כד' הר"י מיגש, אך הנה הב"ח שם, והט"ז שם סק"ג, ובתשו' גוו"ר חו"מ כלל ד' סימן א', ובתשו' פרח שושן חו"מ סימן ד', פירשו לד' הרי"ף באנפי אחריני, עיי"ש, ולפ"ז אי"ז ענין לד' הר"י מיגש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. בטעמא דהמהרשד"ם דאם הוזל המטבע צריך להוסיף לו, ול"ד להלוהו חטים דאם הוזלו נותן חטים, כתב בתשו' בית אפרים חו"מ סימן ד' ד"ה אך כ"ז דהוא משום דבהלואת מטבע אומדן דעת הוא שלא נתרצו אא"כ יעמוד המטבע בשויו, ומה שלא התנה כן בפירוש אין בכך כלום, דאונסא דלא שכיח לא רמיא עלי' לאתנויי', וכמש"כ המהרשד"ם שם, וע"כ ל"ד לחטים דאף אם נימא דג"כ איכא לאומדנא זו, מ"מ אינו אומדנא דמוכח כ"כ והו"ל לאתנויי, כיון דיוקרא וזולא שכיחי טובא בחטים, וכל שלא התנה הוי כאילו גילה דעתו שאין רצונו רק בחטים כמות שהן. [↑](#footnote-ref-9)
10. וכ"נ ממש"כ הראב"ן בפירקין דהא דמנכינן לי' הוא משום דבתר בסוף אזלינן והוי רבית, והיינו דהו"ל כהלואת סאה בסאה דאם הוקרו נותן דמיהם משום דאזלינן בתר בסוף. [↑](#footnote-ref-10)
11. וזה מתפרש טפי למש"נ במק"א דעיקר המטבע הוא הנסכא שבו, וצורת המטבע אינה אלא כמייקרת את שווי הנסכא, ע"י שהצורה מודיעה שיש בו נסכא כשיעור הראוי, וגם שהוא רשאי להוציאו ע"פ המלכות, וע"כ כל דהוי אותו משקל נסכא, הרי דמכח זה חשבינן לה כאותו מטבע, אף אם נשתנה ערכו, ורק אם הוסיפו בנסכא הוא דחשבינן לה כמטבע אחר. [↑](#footnote-ref-11)
12. אך אכתי תיקשי דאף דחשבינן לי' כאותו מטבע, מ"מ מ"ט לא מנכינן לי' כדינא דסאה בסאה דאם הוקרו נותן דמיהם, וי"ל בזה בכמה אנפי, **א** דהוא משום דבמטבע לא גזרו כלל לאיסור סאה בסאה, ונתבאר במק"א. - **ב** דהוא משום דחשיב כיצא השער דלי"ב לאיסור סאה בסאה, וכמש"כ כן המחנ"א בהל' רבית סכ"ד. - **ג** דהוא משום דכל דחשבינן לי' כאותו מטבע, הרי דינא הוא דאין יוקר וזול במטבע. [↑](#footnote-ref-12)
13. ומשא"כ כשלא נשתנה המטבע, דאף אם הוזלו או הוקרו הפירות מחמת גזירת המלך, וחשיב דהוקר והוזל המטבע, מ"מ כיון דהוי אותו מטבע, הו"ל כהלואת חטים דנותן חטים, ואף אם הוקר המטבע לי"ב לאיסור סאה בסאה, כיון דהו"ל כיצא השער, וכמש"כ המחנ"א בהל' רבית סימן כ"ד. [↑](#footnote-ref-13)
14. ובדעת הסוברים דמנכין לו את כל תוספת המשקל, יש מקום לפרש למש"נ לעיל בהערה דעיקר המטבע הוא הנסכא שבו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-14)
15. ועד"ז הוא אי נימא דהא דמנכה לו בדזיילי פירי הוא משום דחשיב כמו שהוזל המטבע עצמו, ומה"ט הוא כשפחתו ממנו ויקרי פירי מוסיף לו משום חשיב כמו שנתייקר המטבע עצמו, ומשא"כ בהא דמנכה לו כששבח לענין נסכא דליכא לה"ט אלא הוא משום דמיחזי כרבית, הרי דכשפחת לענין נסכא דליכא לה"ט א"צ להוסיף לו. [↑](#footnote-ref-15)