יד - בדין דבר האבד בהפסד מועט
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**סימן יד**

**בדין דבר האבד בהפסד מועט**

**א**

א] **מו"ק י"ב א',** דאמר שמואל זופתין כוזתא ואין זופתין חביתא, רב דימי מנהרדעא אמר זופתין חביתא ואין זופתין כוזתא, מר חייש לפסידא ומר חייש לטירחא.

**ובטעמא** דרב דימי דאין זופתין כוזתא מבו' בד' הריטב"א בסוגיין ולעיל י' ב' דהוא משום דס"ל דלא הותר דבר האבד כלל אלא במקום דאיכא פסידא יתירא קצת.[[1]](#footnote-1)

**אך** בחי' תלמיד הרשב"א לעיל י"א א' כתב בשם הראב"ד, ז"ל, דחכמים שיערו הטורח כנגד ההפסד, והלכך במתני' דבית השלחין הוא טורח מרובה מאד ואינו מתפסד כ"כ, אבל קצירה אינה טורח כל כך וכן בזפיתת חביתא, אבל בכוזתא שההפסד מועט אסור "כי יש בו טורח כנגד ההפסד שראוי לאסרו בכך", עכ"ל, וכ"כ האהל מועד בשער מו"ק דרך ג' נתיב ז' בשמו, ז"ל, שיערו הטורח כנגד ההפסד ולפי ההפסד מתירין לו הטורח, כשההפסד גדול מתירין לו הטורח וכשאינו גדול כשיעור הטורח אסרו בה הטורח, זופתין חבית גדולה וכו' דלהפסד מועט שאינו כשיעור הטורח לא חששו ואסרו בו הטורח, עכ"ל.

**ומבו'** מד' הראב"ד דהא דאסר ר' דימי בזפיתת כוזתא, אי"ז משום דלא הותר כלל מלאכה במקום הפסד מועט, אלא היינו משום דיש בזה טירחא שאינה ראוי' להפסד זה, ואזיל הראב"ד לטעמי' דאיסור טירחא יתירא בדבר האבד הוא בטירחא שאינה ראוי' להפסד זה.[[2]](#footnote-2)

ב] **ונפ"מ** בזה לדינא הוא למש"כ הריטב"א בשם ר"ח דקי"ל כר' דימי דאין זופתין כוזתא, וכ"כ הבעה"מ בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרשב"א והאהל מועד שם, והרוקח בסימן ש"ז כתב דקי"ל לאסור בין בחביתא ובין בכוזתא, דלדעת הריטב"א היינו משום דלא הותרה מלאכה כלל במקום הפסד מועט, ויש ללמוד מזה גם לשאר גווני דהפסד מועט דלא הותרה מלאכה, אך לדעת הראב"ד לא אסרו אלא בזפיתת כוזתא דיש בזה טירחא שאינה ראוי' להפסד זה, אך לעולם הותרה מלאכה אף במקום הפסד מועט.

ג] **והנה** אמנם לדינא קי"ל דזופתין אף חביות קטנות כמש"כ הרמב"ם בפ"ח מיו"ט הי"ד והטוש"ע בסימן תקל"ח ס"א, ויש ללמוד מזה דהותרה מלאכה אף לצורך הפסד מועט.

**ומצאנו** כן בתשו' רב נטרונאי גאון סימן קס"ד, ז"ל, ולא מיבעיא בדבר שהפסידו מרובה אלא אפילו בדבר שהפסידו מועט וכו', עכ"ל, ועיי"ש שהאריך ללמוד כן מכ"ד במכילתין, וכ"כ הרי"צ גיאת בהל' חוה"מ בשמו, ז"ל, שכל מלאכות חוה"מ בין חרישה בין קצירה בין זמירה כולהו לקולא עבדינן "ואפי' בדבר שהפסדו מועט", עכ"ל, וכ"כ הארחות חיים בהל' חוה"מ ס"ד, ז"ל, וכל דבר האבד אפי' דבר שהפסדו מועט מותר, עכ"ל.

**וכ"נ** ממש"כ הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ, ז"ל, וכן בדבר האבד "כל שבנ"א חושבין אותו להפסד" וטורחין בו משום כך מותר מה"ת, עכ"ל, ומבו' דהותרה מלאכה אף בהפסד מועט, ואמנם מבו' בדבריו דהיינו רק כשבנ"א חושבין אותו להפסד וטורחין בו בשביל כך, אך הפסד שאין דרך בנ"א לטרוח ולעשות מלאכה כדי למנעו, אינו מתיר עשיית מלאכה.

ד] **אך** הנה הרמב"ם שם כתב, ז"ל, זופתין את החבית כדי שלא יפסד היין וזופתין את הבקבוק מפני שאין בו טורח, עכ"ל, ומשמע דמפרש דרק הא דזופתין את החבית הוא משום פסידא, אך הא דזופתין את הבקבוק אי"ז משום פסידא, אלא הוא משום שאין בו טורח, והוא היתר בפנ"ע שהתירו חכמים במלאכה זו שאין בה טורח, ופירש כן במה שאמרו דמר חייש לטירחא, אך אלמלי כן ל"ה בזה להתירא דדבר האבד אף דיש בזה הפסד מועט, דלא הותרה מלאכה כלל במקום הפסד מועט.[[3]](#footnote-3)

**וכ"נ** בד' הרמב"ם שם פ"ז ה"ב, ז"ל, כל מלאכה שאם לא יעשה אותה במועד יהי' שם "הפסד הרבה" עושין אותה וכו', עכ"ל, ומשמע להדיא דלא הותרה כלל מלאכה לצורך האבד אלא במקום הפסד מרובה, אך במקום הפסד מועט לא הותרה מלאכה כלל, - וכ"נ גם בדבריו שם פ"ח ה"ז, ז"ל, הציר והצינור וכו' שנשברו מתקנן במועד כדרכו וכו' שזה "הפסד גדול" הוא שאם יניח הפתח פתוח ודלתות שבורות נמצא "מאבד כל מה שבבית" וכבר ביארנו שכל שיש בו הפסד א"צ שינוי, עכ"ל,[[4]](#footnote-4) אך עמש"כ הזרע אמת בח"ג סימן נ"ו לפרש לד' הרמב"ם בפ"ח בע"א, ונתבאר להלן סק"י.

**ב**

ה] **עוד** יש ללמוד לדין זה, מהא דתנן בריש פירקין מי שהפך את זיתיו וכו' טוען קורה ראשונה ומניחה לאחר המועד דבר ר' יהודה, ר' יוסי אומר זולף וגומר וגף כדרכו, וכתב הריטב"א, ז"ל, טוען קורה ראשונה וכו', פי' דס"ל לר' יהודה דמכאן ואילך אין הפסדו מרובה, עכ"ל, ומשמע לפ"ז דר' יוסי דשרי לגמור, הוא משום דס"ל דהותרה מלאכה אף במקום הפסד מועט.[[5]](#footnote-5)

**וכ"כ** המאירי שם, ז"ל, הלכך מתירין לו לטעון על הזיתים וכו' פעם ראשונה וכו' כדי וכו' ולא יבואו לידי הפסד גדול וכו', אבל אין מתירין לו פעם שני' שלא חששו להפסד מועט, ור' יוסי אומר זולף וגומר וכו' שאף להפסד מועט חששו, והוא שאמרו בתלמוד המערב יאבד דבר מועט ואל יאבד דבר מרובה דברי ר' יהודה, ר' יוסי אומר אל יאבד דבר כל עיקר, עכ"ל, וכן הביאו הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות והתוס' הרא"ש שם מירושלמי דטעמא דר' יוסי הוא משום דחייש להפסד מועט.

**ולפ"ז** נמצא דלפ"מ דקי"ל כר' יוסי דזולף וגומר וגף כדרכו, הותרה מלאכה אף משום הפסד מועט.[[6]](#footnote-6)

ו] **אמנם** הנה בפירש"י שם משמע דטעמא דר' יהודה דאינו טוען אלא קורה ראשונה, הוא משום דתו ליכא פסידא כלל, ולפ"ז בע"כ דטעמא דר' יוסי הוא כמש"כ בפי' הר"י מלוניל שם דכיון דהותר לו משום דבר האבד גומר את הכל, וכ"כ תלמיד הרי"מ והר"ן שם ורי"ו בנתיב ד' ח"ה, ולפ"ז אין ללמוד מזה לדין הפסד מועט.

**וגם** למש"כ הראשונים ע"פ הירושלמי דטעמא דר' יוסי הוא משום דחייש אף להפסד מועט, מ"מ אין ללמוד מזה לכל הפסד מועט דשרי, שהרי לפ"מ שפירש הריטב"א בדעת רב דימי לא הותרה מלאכה במקום הפסד מועט, אף דודאי מודה רב דימי דקי"ל כר' יוסי דהותר לגמור דריכת הזיתים, ובע"כ דיש בזה מידות חלוקות, וההפסד בזיתים הוא הפסד מרובה מההפסד שיש במניעת זיפות הכד ובזה י"ל דמודה ר' יוסי דלא הותרה מלאכה, וצ"ע.

**ג**

ז] **והנה** הפמ"ג באש"א סימן תק"מ סק"ז כתב דאף דהותרה מלאכה אף בהפסד מועט, מ"מ לא הותר אלא בשינוי, וכל הא דהותרה מלאכה בדבר האבד כדרכו הוא בהפסד מרובה.

**אמנם** הנה למש"כ הראשונים ע"פ הירושלמי דטעמא דר' יוסי דשרי לגמור דריכת הזיתים הוא משום דחייש אף להפסד מועט, הרי דממה שהתיר ר' יוסי לעשות כן כדרכו, מבו' דאף בהפסד מועט הותרה מלאכה כדרכו, אך שמא י"ל דיש בזה מידות חלוקות, וכנ"ל, וצ"ע.[[7]](#footnote-7)

ח] **והנה** הפמ"ג שם כתב ללמוד לדין זה ממה שאמרו לעיל ז' א' בהא דמקרין את הפירצה במועד דהוא בהוצא ודפנא או צר בצרור ואינו טח בטיט, ואמר רב חסדא לא שנו אלא כותל הגינה אבל כותל החצר בונה כדרכו, והרי דבכותל החצר שהוא הפסד מרובה הותרה מלאכה כדרכה ובכותל גינה שהוא הפסד מועט לא הותרה מלאכה אלא בשינוי.

**והך** מילתא דהא דבכותל גינה אינה בונה כדרכו הוא משום דליכא אלא הפסד מועט ולא התירו בכה"ג אלא שלא כדרכו, כ"כ הלבוש שם ס"א והמ"ב שם סק"ב.

ט] **אמנם** הנה בד' הראשונים מצינו שפירשו בזה בע"א, ומצינו בזה כמה דרכים בדבריהם, דהנה הנימו"י לעיל שם כתב דהא דבכותל גינה אינו בונה כדרכו ובכותל חצר בונה כדרכו, הוא משום דכותל גינה לצניעותא בעלמא הוא וסגי לי' בהכי, וכותל חצר הוא משום גנבי שלא יגנבו ממונו והו"ל דבר האבד ומותר כדרכו כר' יוסי, ומבו' דבכותל גינה לא חשבינן לה כלל כדבר האבד, ולא הותר לבנותו אלא משום צורך המועד, וע"כ הוא דלא הותר לבנות כדרכו, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ח מיו"ט ה"ו והשו"ע בסימן תק"מ ס"א דהא דבכותל גינה בונהו מעשה הדיוט הוא דומיא דהא דבעשיית מעקה בונה אותו מעשה הדיוט, אשר היינו משום דעיקר ההיתר בזה הוא משום צורך המועד, ולא הותר אלא במעשה הדיוט.[[8]](#footnote-8)

**ובד'** הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות מצינו שפירש בזה בע"א, ז"ל, וכל שאמרו חכמים אע"פ שהוא דבר האבד אין עושין אותו במועד משום טירחא יתירא, באבל מותר וכו', הלכך וכו' ובונה את הפרצה כדרכן, עכ"ל, וכ"כ הטור בסימן ש"פ ומבו' דהא דבכותל גינה אינו בונה כדרכו הוא משום טירחא יתירא, וכ"ה להדיא בד' הרא"ש בפירקין סימן ד', ז"ל, ובנין פירצה כדרכו וכיו"ב שאסרו לעשות במועד משום טרחא יתירא, עכ"ל.[[9]](#footnote-9)

**ובחי'** תלמיד הרי"מ לעיל שם מצינו שפירש בזה בע"א, ז"ל, אלא כותל גנה וכו' אין כלים מצויין שם "וסגי לה בנטירותא זוטרתי עד אחר המועד", אבל בכותל חצר וכו' וכלים מצויין בתוכה לפיכך נתנו לו חכמים רשות לבנות כדרכו שלא יגנבו כליו וכו', עכ"ל, ולכאו' מכוון הדברים הוא דבכותל גינה דסגי לי' בנטירא זוטרתי עד אחר המועד, הרי דלצורך ההפסד שיכול ליפסד במועד ל"ה בונה אותו כדרכו, אלא בהוצא ודפנא, וכל מה שבא לבנותו כדרכו הוא כדי שיהא קיים גם אחר המועד, וע"כ לי"ב להתירא דדבר האבד.

**ולכל** דרכים אלו אין ללמוד מהתם דבהפסד מועט אף שהותרה בו מלאכה, מ"מ לא הותרה אלא בשינוי.

י] **אך** הנה כנראה דהלבוש ודעימי' למדו לפרש כן ממש"כ בפירש"י הנד' לעיל שם והוא מפי' רגמ"ה, ז"ל, בכותל גינה דליכא פסידא יתירא אי עיילי בה אינשי, אבל בכותל חצר בונה כדרכו, דאיכא פסידא יתירא אי עיילי בה גנבי וגנבי ממוני', עכ"ל, והרי דהא דשאני כותל חצר מכותל גינה, הוא משום דבכותל חצר איכא פסידא יתירא ובכותל גינה ליכא אלא הפסד מועט, וע"כ הוא שלא הותר בכותל גינה אלא שלא כדרכו.[[10]](#footnote-10)

**אמנם** הנה בתשו' זרע אמת ח"ג סימן נ"ו פירש לדברי רש"י הנד' בע"א, עיי"ש שכתב, ז"ל, דאיכא למידק בדברי רש"י הנ"ל דייק לומר דאיכא פסידא יתירא, וק' דלא אשכחן בעלמא שיהא צריך פסידא יתירא כדי להתיר דבר האבד, ע"כ נלע"ד וכו' דהיא גופא קשיא היכי קרינן זה דבר האבד כיון שאינו דומה לשאר דבר האבד דמיירי שעושה מלאכה בגוף דבר האבד, אבל זה גרמא בעלמא הוא וכה"ג לא אשכחן שיהי' בכלל דבר האבד, ע"ז אמר דשאני הכא דאיכא פסידא יתירא ומשו"ה שרי אע"ג דל"ד לשאר דבר האבד, עכ"ל, ועיי"ש שפירש כן גם במש"כ הרמב"ם בפ"ח מיו"ט ה"ז בטעם הא דהציר והצנור וכו' שנשברו מתקנן במועד דהוא משום שזה "הפסד גדול" הוא שאם יניח וכו' נמצא "מאבד כל מה שבבית", ועמש"נ בזה לעיל סק"ד.

**ולפי** דבריו הרי דמה"ט הוא דלא הותר לבנות כותל גינה כדרכו, דאף דגם במקום הפסד מועט הותרה מלאכה כדרכה, מ"מ בבנין כותל גינה דאינה עושה מלאכה בגוף הדבר האבד אלא הוא גרמא בעלמא, לי"ב להתירא דדבר האבד, והא דמותר לבנות שלא כדרכו, הוא משום דיש בזה צורך המועד.

**ד**

יא] **אמנם** הנה יש ללמוד לדין זה דהפסד מועט ממק"א, וכמש"כ הפמ"ג שם, דהנה לעיל ו' ב' תנן צדין את האישות ואת העכברים וכו', וחכ"א משדה האילן כדרכו ומשדה הלבן שלא כדרכו, ובפי' רגמ"ה שם כתב, ז"ל, בשדה אילן צד כדרכו מפני שהפסד מרובה הוא ובשדה הלבן שלא כדרכו משום דלא מפסדי כולי האי, וכ"כ בפירש"י הנד' והפסקי רי"ד והמאירי, וכ"כ תלמיד הרי"מ, ז"ל, בשדה האילן כדרכו שמפסידין האילנות ביותר וכו' ולהפסד מרובה חששו, אבל בשדה הלבן ליכא הפסד מרובה כ"כ ולכך לא שרו לי' רבנן אלא שלא כדרכו, עכ"ל, ועד"ז כתבו הר"י מלוניל והנימו"י.

**ונחלקו** הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהרמב"ם בפ"ח מיו"ט כתב דלא הותר לצוד משדה הלבן אלא שלא כדרכו, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז שם, - אך הרי"צ גאות בהל' חוה"מ כתב דקי"ל דהותר לצוד משדה הלבן כדרכו, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף והרא"ש שם, וכן צידד הריטב"א שם.[[11]](#footnote-11)

**ולכאו'** נמצא לפ"ז, דלדעת הרמב"ם ודעימי' אף דקי"ל דל"ב שינוי בדבר האבד, מ"מ בהפסד מועט לא הותר אלא ע"י שינוי, ולדעת הרי"ף ודעימי' אף בהפסד מועט מותר לעשות כדרכו וא"צ שינוי.

יב] **אמנם** הנה לעיל ז' א' תניא לגירסת הרי"ף והרא"ש ודעימייהו רשב"א אומר כשאמרו בשדה הלבן כדרכו, לא אמרו אלא בשדה לבן הסמוכה לאילנות שמא יצאו משדה הלבן ויחריבו את האילנות, ובד' התוס' לעיל שם מבו' דלא אסרו כשאינה סמוכה לאילנות אלא כדרכו, אך שלא כדרכו שרי, וכ"כ המ"מ בפ"ח מיו"ט ה"ה, והשיטת ריב"ב, והטור בקיצור פסקי הרא"ש ובסימן תקל"ז.

**ובפשוטו** הטעם בזה הוא דבשדה לבן הסמוכה לאילנות איכא חשש הפסד טפי דיש לחוש שיצאו ויחריבו את האילנות, וע"כ הותר כדרכו, ומשא"כ בשדה לבן שאינה סמוכה לאילנות, ליכא אלא הפסד מועט, וע"כ לא הותר אלא שלא כדרכו.

**ולפ"ז** נמצא דלכולהו קמאי יש ללמוד מהתם דאף שהותרה מלאכה משום הפסד מועט מ"מ לא הותרה אלא שלא כדרכו, אלא שנחלקו לדינא בדין שדה לבן הסמוכה לאילנות אם ג"כ אי"ז אלא כהפסד מועט ולא הותר אלא שלא כדרכו, או דיש בזה חשש הפסד טפי והותר אף כדרכו.[[12]](#footnote-12)

יג] **אמנם** צ"ע בזה בד' הרמב"ם, שנתבאר לעיל סק"ד בדעתו דלא התירו כלל מלאכה במקום הפסד מועט, ולפ"ז בע"כ דהא דהותר לצוד בשדה הלבן הסמוכה לאילנות, הוא משום דחשבינן לה כהפסד מרובה, וא"כ מ"ט לא הותר אלא שלא כדרכו.

**וי"ל** בזה כמש"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות ס"ד סק"ה דהא דלא הותר לצוד בשדה הלבן הסמוכה לאילנות כדרכה, הוא משום דאי"ז אלא ספק דבר האבד שמא יכנסו בשדה אילן, ובספק דבר האבד לא הותר אלא שלא כדרכו.

**והכי** מסתברא, שהרי בשדה לבן הסמוכה לאילנות, לפ"מ דחיישינן שיצאו משדה הלבן ויחריבו את האילנות, הו"ל הפסד מרובה, ובע"כ דהא דלא הותר אלא שלא כדרכו הוא משום דאי"ז אלא ספק דבר האבד.[[13]](#footnote-13)

**ה**

יד] **בעיקר** הך מילתא דהותרה מלאכה גם במקום הפסד מועט, מ"מ לא הותר אלא שלא כדרכו, ורק בהפסד מרובה הותרה מלאכה כדרכה, לכאו' הוא ע"ד מש"כ התוס' לעיל י' א' ד"ה ההדיוט תופר כדרכו דשמא אין כל דבר האבד מותר בלא שינוי,[[14]](#footnote-14) וע"כ הוא דבהפסד מועט לא הותרה מלאכה בלא שינוי.

ובפשוטו נמצא לפ"ז דאיכא תרי גווני בהתירא דדבר האבד, דכל דאיכא פסידא גמורה מהני להתיר מלאכה כדרכה, וכל דליכא פסידא גמורה אי"ז מועיל להתיר אלא מלאכה שלא כדרכה, ועמש"נ בזה להלן סקי"ז בד' הר"י מלוניל והנימו"י.

טו] **אך** בסימן י"ב ? סקט"ו נתבאר לפרש בזה, למש"נ שם לעיל מינה בדעת הרי"ד ודעימי' דפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי אם הותרה מלאכה כדרכה בדבר האבד, אין הפלוגתא בכח ההיתר דדבר האבד אם הוא מועיל להתיר מלאכה כדרכה, דבהא כו"ע מודו דהי' ראוי לאסור מלאכה כדרכה במקום טירחא יתירא, אלא דלדעת ר' יוסי הקילו חכמים בדבר האבד ולא הצריכוהו לשנות מדרכו בחול, עיי"ש, - ולפ"ז י"ל דליכא תרי גווני בהתירא דדבר האבד, ולעולם עיקר ההיתר חד הוא, דכל דהוי דבר האבד ה"ז מועיל להתיר לעשות מלאכה, ואך דהדין הנוסף שנתחדש בדבר האבד דאין מצריכין אותו לשנות, הוא רק במקום פסידא גמורה, אך כל דליכא פסידא גמורה ליכא להך דינא.

טז] **ובסימן** ו'? סק"ה נתפרש לפרש בזה בע"א, וזה למש"נ שם בד' התוס' ודעימייהו דעיקר ההיתר במעשה הדיוט לצורך המועד, אינו משום צורך המועד, אלא משום דהתירו במעשה הדיוט ובשינוי, אלא שלא התירו לזה אלא לצורך המועד ולא בחינם ולצורך חול, - ולפ"ז י"ל דלעולם ההיתר דדבר האבד הוא רק בפסידא גמורה, וכל דליכא אלא הפסד מועט לי"ב לההיתר המסוים דדבר האבד, אלא דמ"מ כיון דיש בזה הפסד כבר אי"ז "בחינם", וע"כ ה"ז מותר ע"י שינוי, שהרי מדינא הי' לנו להתיר בכל מלאכה ע"י שינוי, אלא דבחינם לא התירו, וסגי בפסידא כ"ד דכבר אי"ז בחינם, ומשא"כ במלאכה כדרכה דלא הותרה אלא מכח דבר האבד, אי"ז דבר האבד גמור הראוי להתיר.

**ו**

יז] **ויש** להוסיף עוד בענין זה, דהנה בפשוטו הא דלא הותרה מלאכה במקום הפסד מועט אלא שלא כדרכה, הוא ע"ד מה שמצינו דלא הותרה מלאכה לצורך המועד אלא שלא כדרכה, והרי דאיכא צרכים שאינם מועילין להתיר אלא מלאכה שלא כדרכה, וה"נ הוא בהפסד מועט שאינו מועיל להתיר אלא מלאכה שלא כדרכה, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן תק"מ סק"ז, ולמש"נ לעיל סקט"ז הוא חד דינא ממש.

**אמנם** הנה לדעת כמה מקמאי בע"כ דב' ענינים חלוקים הן, דהנה נתבאר בסימן ו' ? ענף ד' בדעת הרמב"ם והרמב"ן דהא דהותרה מלאכה במעשה הדיוט הוא אף במלאכה שדרכה בכך ואי"ז שינוי כלל, דמ"מ כיון דהוא מעשה הדיוט, ליכא ע"ז חשיבות מלאכה כ"כ והותרה לצורך המועד.

**ולפ"ז** הרי דאף אי נימא דדין הפסד מועט הוא כדין צורך המועד, לא הי' לנו לאסור לצוד את האישות והעכברים משדה הלבן כדרכו, שהרי בפשוטו צידה הויא מעשה הדיוט, והותרה לצורך המועד.

**ובע"כ** לפ"ז, דהא דבהפסד מועט לא הותרה מלאכה כדרכה, הוא דין בפנ"ע שהצריכו חכמים שינוי, וע"כ אף דצידה הויא מעשה הדיוט, מ"מ לא הותרה אלא שלא כדרכה.

**וכ"נ** ממש"כ בפי' הר"י מלוניל, ז"ל, ויותר מפסידין בשדה אילן מבשדה לבן, ולהכי מצרכי רבנן לעשות היכרא בשדה לבן בשינוי שלא כדרך חול, עכ"ל, וכ"כ הנימו"י, ומבו' דמה שאסרו לצוד כדרכו הוא להכירא, וי"ל דהיינו דכיון דאין ההפסד ניכר כ"כ, ע"כ הצריכו לעשות היכר ולשנות מדרך חול, ולפ"ז ודאי דאינו ע"ד הא דהצריכו שינוי בצורך המועד, שהרי התם התירו להדיוט לתפור כדרכו, אף דדרכו בחול בכך, ולי"ב היכר כלל.

**אך** למש"נ בסימן ו' שם בדעת התוס' ודעימייהו דלא הותר מעשה הדיוט לצורך המועד אלא משום דהו"ל כשינוי, אך כל שדרך המלאכה בכך ואי"ז שינוי, ה"ז אסור אף לצורך המועד, שפיר י"ל דהא דלא הותרה מלאכה כדרכה במקום הפסד מועט, הוא ע"ד הא דלא הותרה מלאכה כדרכה לצורך המועד.[[15]](#footnote-15)

יח] **ויש** להוסיף עוד בזה, דהנה הרמב"ם בפ"ח מיו"ט ה"ה וה"ו כתב, ז"ל, ואם היתה שדה הלבן סמוכה לשדה האילן צדין אותן בשדה הלבן בשינוי וכו', כותל גינה כותל גינה שנפל בונהו מעשה הדיוט או גודר אותו בקנים וגומא וכיו"ב וכו', עכ"ל, ונראה להדיא דב' דינים הם, דבצידת אישות ועכברים משדה הלבן הסמוכה לאילנות לא הותר אלא בשינוי, ובבנין כותל גינה הותר לבנותו במעשה הדיוט, וכ"ה בל' השו"ע בסימן תקל"ז סי"ג ותק"מ ס"א.[[16]](#footnote-16)

**וזה** מתפרש למש"נ בדעתו דהא דבכותל גינה לא הותר לבנותו כדרכו, הוא משום דלא חשיב כדבר האבד כלל, ועיקר הא דשרי לבנותו הוא משום צורך המועד וע"כ הותר לבנותו במעשה הדיוט, - אך בצידת אישות ועכברים משדה הלבן הסמוכה לאילנות עיקר ההיתר הוא משום דהו"ל כדבר האבד, והא דלא הותר לצוד כדרכו הוא משום דהוי הפסד מועט או משום דאי"ז אלא ספק דבר האבד, וע"כ אסור לצוד אף במעשה הדיוט אלא ע"י שינוי.[[17]](#footnote-17)

1. וזהו שכתב הריטב"א דלדעתו לא הותר פרקמטיא בדבר האבד כל שהוא. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועמש"נ בסימן ? דהריטב"א שלא פירש כן הוא לטעמי' דלא ס"ל לעיקר ד' הראב"ד דאיסור טירחא יתירא בדבר האבד הוא בטירחא שאינה ראוי' להפסד זה, אלא הוא איסור בעלמא בטירחא יתירא, וע"כ אין מקום לאסור מכח זה בזפיתת כוזתא, ובע"כ דהא דאסר בזה ר' דימי הוא משום דס"ל דבהפסד מועט ליכא לעיקר ההיתר דדבר האבד. [↑](#footnote-ref-2)
3. דאין לומר דהוא כמש"כ הראב"ד דהוא משום דיש בזה טירחא שאינה ראוי' להפסד זה, שהרי אין בזה טורח כלל, ומכח זה הוא דהותרה המלאכה, ובע"כ דלא הותרה מלאכה כלל במקום הפסד מועט. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואמנם בד' הרמב"ם בפ"ח יש מקום לפרש דהיינו משום דלא הותרה מלאכה בלא שינוי אלא במקום הפסד מרובה, אך אי"ז במשמעות דבריו, דממש"כ דכל שיש בו הפסד א"צ שינוי, משמע דהוא בכל הפסד, ובע"כ דמש"כ דההיתר הוא משום דיש בזה הפסד מרובה, הוא משום דעיקר התירא דדבר האבד הוא במקום הפסד מרובה. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך בהמשך דבריו פירש הריטב"א טעם פלוגתייהו בע"א, דר' יהודה לטעמי' דבעי שינוי, וע"כ הוא דאסר לגמור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שם דלפ"ד הירושלמי קי"ל כר' יהודה דזורעין לו שדה ניר ושדה העומדת לפשתן, משום דחששו אף להפסד מועט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. גם יש להעיר בזה מהא דקי"ל כר' דימי דזופתין כוזתא, ובד' הריטב"א מבו' דהוא משום דהותרה מלאכה אף בהפסד כ"ד, והרי דגם בהפסד כ"ד הותרה מלאכה כדרכה, - ושמא י"ל דכיון דאין בזה טירחא כמש"כ הרמב"ם בפ"ח מיו"ט הי"ד, ע"כ הותר אף מלאכה כדרכה, וזה ע"ד מש"כ הפמ"ג באש"א סימן תקמ"א סק"ה וסק"ז והלבו"ש שם והמ"ב שם סק"ז בדין נטילת גבשושית דכיון דלי"ב טירחא ע"כ הותרה לצורך המועד בלא שינוי, ונתבאר בסימן ה'?, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. וכ"כ הלבו"ש בסימן תק"מ למג"א סק"א דכיון דאי"ז דבר האבד אלא הוא לצורך המועד לא הותר אלא במעשה הדיוט, וכ"כ השלחן עצי שטים במלאכת בונה ס"א סק"ז, וכ"ה מבו' בד' הקר"א בסוגיין ד"ה עוד צריך, - ואמנם בד' הנימו"י מבו' דכל הא דאינו בונה כדרכו, הוא רק משום דסגי לי' בהכי, אך אם ל"ה סגי לי' בהכי הי' מותר לבנות כדרכו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. ולפ"ז צ"ל דהא דבכותל חצר בונה כדרכו, הוא משום דיש בזה הפסד מרובה טפי, וזה כמש"כ הראב"ד והרמב"ן דלפי אבידתו התירו טרחו, ונתבאר בסימן ?. [↑](#footnote-ref-9)
10. אך לכאו' יש מקום לפרש לדבריהם עפי"ד הראב"ד והרמב"ן דבבניית כותל איכא טירחא יתירא, וע"כ לא הותרה אלא במקום פסידא יתירא. [↑](#footnote-ref-10)
11. ופלוגתא זו תליא בפלוגתייהו בגירסת מתניתין התם דגירסת הרמב"ם ודעימי' כגירסא שלפנינו דחכ"א משדה הלבן שלא כדרכו וקי"ל כוותייהו, אך גירסת הרי"ף והרא"ש ודעימייהו ר' יהודה אומר משדה הלבן שלא כדרכו, ולפ"ז קי"ל כת"ק דאף משדה הלבן כדרכו, אך הריטב"א כתב לפרש דעת הרמב"ם גם לגירסא זו דר' יהודה אומר וכו', דגרסינן ברישא דברי ר"מ, ור"מ ור' יהודה הלכה כר' יהודה, וכ"כ השיטת ריב"ב, (ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכ"כ המ"מ בפ"ח מיו"ט ה"ה). [↑](#footnote-ref-11)
12. ואמנם למש"כ הזרע אמת שהבאנו לעיל סק"י יש מקום לומר דגם צידת האישות והעכברים לא חשיבא אלא כגרמא בעלמא, ולי"ב להתירא דדבר האבד, וע"כ לא הותרה אלא במקום הפסד מרובה, - ואך דילה"ע בזה, דאם אכן חשבינן לה כגרמא בעלמא ולי"ב להתירא דדבר האבד, מ"ט הותר לצוד שלא כדרכו, דבכותל גינה שהותר לבנות שלא כדרכו י"ל דהוא משום דיש בזה צורך המועד, אך בצידת אישות ועכברים ליכא לה"ט, - ושמא אף דהיכא דהוי גרמא דעלמא ליכא להתירא דדבר האבד להתיר מלאכה כדרכה, מ"מ מהני הא דיש בזה פסידא להתיר מלאכה שלא כדרכה, וזה מתפרש למש"נ להלן סקט"ז בטעם היתר מלאכה שלא כדרכה בהפסד מועט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. אך הנה הפסקי רי"ד פירש דהא דמשדה הלבן שלא כדרכו הוא משום דאין הפסידו מרובה, ואף דס"ל כפי גירסתו בברייתא דרשב"א דכל הא דהותר לצוד משדה הלבן הוא כשהיא סמוכה לאילנות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
14. והנה אמנם התוס' נסתפקו בהך מילתא, וממה שלא הוכיחו מההיא דצידת אישות ועכברים משדה הלבן שאינה סמוכה לאילנות, נראה דמפרשי לדינא דהתם בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. וזהו שכתב הפמ"ג לדמות הדינים זל"ז, ואזיל לטעמי' באש"א שם ובסק"ה שנקט דהא דהותר מעשה הדיוט לצורך המועד הוא משום דהו"ל כשינוי, וכל שדרך המלאכה בכך לא הותר אף מעשה הדיוט בלא שינוי, וכמש"נ בדעתו בסימן ו'? סוסק"ג וסקי"ד. [↑](#footnote-ref-15)
16. ומקור ד' הרמב"ם והשו"ע דהתירא דכותל גינה שלא כדרכו הוא משום דחשיב כמעשה הדיוט, הוא מהא דתנן לעיל י"א א' דעושין מעקה לגג מעשה הדיוט, ומפרשינן דה"ד מעשה הדיוט רב יוסף אמר בהוצא ודפנא במתניתא תנא צר בצרור ואינו טח בטיט, וא"כ ה"נ הא דמפרשינן לעיל ז' א' דכיצד מקרין את הפרצה רב יוסף אמר בהוצא ודפנא במתניתא תנא צר בצרור ואינו טח בטיט, היינו דעי"ז חשבינן לה כמעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-16)
17. והפמ"ג שנקט דדינא דכותל גינה ודצידת אישות ועכברים משדה הלבן הוא חד דינא, הוא לטעמי' שם דהתירא דמעשה הדיוט הוא משום דהו"ל שינוי מדרך המלאכה, וע"כ הוא חד דינא עם הא דלא הותר לצוד אישות ועכברים אלא בשינוי. [↑](#footnote-ref-17)