כלים פכ_ג מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ג מ"ב**

א] **אלו טמאין משום מרכב,** הנה חלוקה טומאת מרכב מטומאת משכב ומושב, דמרכב חלק מגעו ממשאו דהנוגע בו אינו מטמא בגדים ומשכב ומושב לא חלק מגעו ממשאו דאף הנוגע בו מטמא בגדים, וכדתנן לקמן מ"ג.

והנה טומאת משכב ומושב אינה רק בכלי המיוחד לשכיבה או לישיבה, אלא אף כלי המיוחד לעמוד או ליתלות או לישען טמא מושב,[[1]](#footnote-2) וכדתנן במתניתין דטפיטן של סוס טמא מושב מפני שעומד עליו,[[2]](#footnote-3) ותנן לקמן פכ"ו דסנדל טמא מדרס, ותנן בשבת דס"ו. דסמוכות של קיטע טמאין מדרס, ודעת רבא שם דקב הקיטע טמא מדרס, ואמרו בגמ' שם דאף מקל של זקנים אילו הי' עשוי לסמיכת גופו הי' טמא מדרס, ובפי' הר"ש מכת"י לעיל פי"ז מט"ו פירש דזהו דתנן דהעושה משכב ומושב מ"מ טמא, דהיינו אפי' אם עשאו לישיבה מועטת אפי' להיות נשען או נתלה, ונת' עוד בזה לעיל פ"כ מ"ב, ולהלן פכ"ד מ"ט, עיי"ש?, וצריך לפרש לפ"ז דמ"ש מרכב דאינו טמא מתורת משכב ומושב, אלא מתורת מרכב, ולא שוה מגעו למשאו, גם צריך לפרש להא דתניא בעירובין דכ"ז. דהאוכף טמא מושב והתפוס טמא מרכב, דמ"ש האוכף שהוא טמא מושב אף שהוא משמש לרכיבה, מהתפוס דאינו טמא אלא מרכב.

ב] ונחלקו בזה הראשונים ז"ל, דדעת הר"ש בכת"י במשנתינו דמרכב קרי לאותן שאין יושבין עליו אלא בדרך רכיבה בפיסוק רגליו, וכ"כ הריטב"א בעירובין דכ"ז. בשם התוס', וכ"כ באלי' רבה לעיל פ"א מ"ג, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו ולעיל פ"א מ"ג ובפ"ו ממטמאי מו"מ ה"א, דאף כלי הרכיבה שיושבין עליהן הוו בכלל מרכב, כיון שנעשו לרכיבה.

והר"ש והריטב"א פירשו, דמה"ט הוא דהאוכף טמא מושב, משום שהוא משמש לישיבה שלא בדרך פיסוק רגלים, אך התפוס טמא מרכב, משום שהתפוס אינו משמש אלא כשרוכב כדרך רכיבה,[[3]](#footnote-4) ועיי"ש בד' הריטב"א מה שהוסיף לפרש בזה, ומזה נלמד דגם לדעת הרמב"ם אין כלי העשוי לרכיבה טמא מרכב, אלא בשהוא עשוי לרכיבה בפיסוק רגלים (אף שלא נתפרש כן להדיא בדבריו), דאל"כ מ"ט האוכף טמא מושב.

ובד' הר"ש נתחדש עוד, דהא דהעשוי לישיבה בפיסוק רגלים אינו טמא מושב אלא מרכב, אי"ז דין מסוים בכלי העשוי לרכיבה, אלא אף מדוכה שהנשים יושבות עלי' כדרך רכיבה, אינה טמאה אלא טומאת מרכב, אך הרמב"ם פירש למדוכה המדית בע"א, ולפ"ז אין מקור לכך, וי"ל דכל מה שנתחדש דכלי העשוי לישיבה בדרך פיסוק רגלים אינו בכלל מושב אלא בכלל מרכב, הוא רק בכלי העשוי לרכיבה, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בכ"ד.

ג] והרא"ש במשנתינו פירש דטומאת מרכב היא בדברים שאינם עשויין לישיבה אלא לישען עליהן בשעת הרכיבה, וכן פירש הריטב"א בעירובין שם בדעת הר"ח שם ורש"י בפי' התורה ויקרא ט"ו ט', ומפרשי כן להא דתניא דהאוכף טמא מושב והתפוס טמא מרכב, דהאוכף שיושבין עליו בשעת הרכיבה, מטמא טומאת מושב, והתפוס שכשרוכב תופס בו, טמא מרכב,[[4]](#footnote-5) וכן פירש הר"ן בריש פסחים, ובפי' ר"ח בעירובין שם כתב עוד, דאף הדברים שאוחז בידו בעת שהוא עולה לרכוב, טמאין מרכב.

ואמנם צ"ע בזה, שהרי כבר נתבאר לעיל אות א' מכ"ד דכלים העשויין לישען עליהן טמאין מושב, וא"כ מ"ש מרכב שאינו טמא מושב, ועי' משנ"א לעיל פ"א מ"ג מש"כ בזה, וצ"ע, ובחזו"א סימן כ"ז סק"ח כתב דאה"נ אילו לא הי' נאמר מרכב בתורה הי' מרכב בכלל משכב ומושב, ויצא מרכב להקל עליו, וגזה"כ הוא דכל שהוא עשוי לישען לצורך רכיבה, אינו טמא אלא טומאת מרכב ואין שוה מגעו למשאו.

ד] ובפי' הראב"ד לברייתא דר' ישמעאל כתב, ז"ל, יצא המרכב שהוא עשוי לסבלון אחר, פי' לטעינת משא אחר פעמים לרכיבה פעמים למשא "ובשעת המשא אין שם רכיבה" ומשו"ה לא גמרינן לי' ממשכב ומושב וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דגריעותא דמרכב הוא משום שאינו עשוי לרכיבה לבדה, אלא פעמים הוא עומד למשא, ובפי' הראב"ד לתו"כ פרשת זבים פ"ג הי"א פירש דמה"ט האוכף טמא מושב, משום דהאוכף עשוי לישיבת אדם ואינו עשוי למשא, עיי"ש.

והנה אמנם מפורש בד' הראב"ד שם דכל הכלים המשמשין ישיבה ושכיבה עם מלאכתם, הוו תולדות המשכב והמושב וטמאין משכב ומושב, וטעם הא דשאני מרכב דאינו טמא משכב ומושב, מבו' בל' הראב"ד דהוא משום דשאני מרכב דבשעת המשא אין שם רכיבה, והיינו דבשעה שהוא משמש למשא אינו משמש לישיבה, ובשעה זו אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, אך משא"כ בכלים המשמשין ישיבה ושכיבה עם מלאכתן, שפיר הן טמאין מושב ומשכב, דאף שהוא משמש גם לתשמיש אחרת, מ"מ כיון דגם בשעת התשמיש האחר הוא עומד לישיבה, יש עליו תורת מושב, וכ"כ בסד"ט ובאוצר הספרא להגרמ"ז ה..

וכ"ה מבו' בהמש"ד הראב"ד שם שכתב, ז"ל, ואם ישאל השואל מה הפרש בין מרכב לסאה ותרקב שהמרכב מיטמא מדרס לטמא אדם לטמא בגדים במשא וסאה ותרקב אינן מטמאין במדרס כלל והלא זה וזה עשויין לתשמיש אחר, תשובתך הרי המרכב עשוי לרכיבה ולתשמיש אחר פעמים לזה ופעמים לזה, אבל סאה ותרקב אינן עשויין לישיבה כלל אלא לתשמיש אחר בלבד, וכשיושב אדם עליו במקרה אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו והתורה אמרה אשר ישב עליו הזב שיהא עשוי לישיבה, עכ"ל, ומבו' להדיא דהא דמרכב לא חשיב כמושב, הוא משום דבשעה שהוא משמש למשא אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, וזהו שהוצרך הראב"ד לפרש דאף דנתחדש טומאת מרכב אף בכלי שאומרין לו עמוד ונעשה מלאכתנו, היינו רק משום שפעמים שהוא עומד לישיבה, ומשא"כ סאה ותרקב דאינם עשויין כלל לישיבה, אינם טמאין מרכב.

ה] אמנם בפי' הרמ"ה לברייתא דר"י כתב, ז"ל, יצא המרכב שאינו עשוי לנחת אדם לבדו שהרי הוא עשוי אף לסבלון אחר "כגון משוי שאדם נושא עמו על המרכב מאחריו או מלפניו" וכו', ונמצא המרכב בנין אב מכתוב א' ללמוד הימנו לכל דבר שעשוי לנחת אדם ולסבלון אחר שיהא מטמא אדם במגע ולא לטמא בגדים ואדם במשא לטמא בגדים, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דמרכב אינו טמא מושב, הוא משום דבשעת הרכיבה מניחין עליו משא, וה"נ כל דבר שעשוי לתשמיש אחר יחד עם הישיבה אינו טמא אלא טומאת מרכב,[[5]](#footnote-6) וכ"נ להדיא גם בפי' הראב"ד לתו"כ פרשת זבים פ"ג ה"ט וה"י דמרכב עשוי לשאת עליו בשעת הרכיבה, עייש"ה, וצע"ג שהרי בתו"כ פרשת זבים פ"ב ה"ו מרבינן לכלים שמשמשין ישיבה עם מלאכתן שהן טמאין מושב, והכי תנן במתניתין לקמן פכ"ח מ"ט דסבכה של זקנה טמאה מושב, אף שאין עיקרה רק לישיבה ושכיבה, וצע"ג.

ו] והנה ד' הראב"ד והרמ"ה באו לפרש להא דתניא בברייתא דבי ר"י, מבנין אב מכתוב א' כיצד, לא המשכב כהרי המושב ולא המושב כהרי המשכב, הצד השוה שבהן שהן עשויין לנחת אדם לבדו הזב מטמא אותו ברובו לטמא אדם במגע ובמשא ולטמא בגדים וכו' יצא המרכב שהוא עשוי לסבלון אחר, ומבו' מזה, דהא דמרכב אינו בכלל משכב ומושב, אי"ז מגזה"כ דמרכב, אלא היינו דא"א ללמדו ממשכב ומושב כיון שהוא עשוי לסבלון אחר, ובזה פירשו הראב"ד והרמ"ה דהיינו משום שהוא משמש למשא.

אך לפי' ש"ר דטעם הא דחלוק מרכב ממשכב ומושב, הוא משום שהוא עשוי לישיבה בדרך פיסוק רגלים, או משום שהוא עשוי לישען עליו, צ"ע היאך מתפרש מש"א בתו"כ דטעם הא דאינו בכלל משכב ומושב הוא משום שהוא עשוי לסבלון אחר ואינו עשוי לנחת אדם לבדו, ובאוצר הספרא פירש לדעת רש"י ודעימי' דהיינו דמרכב אינו עשוי לנוח אדם עליו אלא לסמוך עליו בשעת רכיבה, אך צ"ע שהרי כל כלי העשוי לישען עליו טמא מושב, והא דמרכב אינו טמא מושב הוא מגזה"כ דמרכב, וכמש"נ לעיל אות ג', וצ"ל דגרסי כגיר' הגר"א שם, יצא "תרקב" שהוא עשוי לסבלון אחר, והיינו דינא דסאה ותרקב שאינם טמאין מדרס משום שאינם מיוחדין לישיבה ואומרין לו עמוד ונעשה מלאכתנו.

ז] הרמב"ם בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"א כתב דהזב מטמא את המשכב והמושב והמרכב בה' דרכים עומד יושב שוכב נתלה ונשען, ונתחדש בדבריו דכ"ה דמשכב ומושב אין נטמאין דוקא ע"י שכיבה וישיבה אלא בכל ה' דרכים, ה"נ מרכב אינו נטמא בדוקא ע"י רכיבה, אלא בכל ה' דרכים, ובחזו"א סימן כ"ז סק"ט הוכיח כן, ממש"א בעירובין דכ"ז. בהא דתנן דכל שהזב נישא עליו טהור חוץ מן הראוי למשכב ומושב והאדם, ותו ליכא והא איכא מרכב, אלא ש"מ אין למדין מן הכללות וכו', ואי נימא דמרכב אינו נטמא אלא בשרכב עליו הזב, א"כ ל"ה מצי למיתני נמי מרכב, שהרי אינו טמא בכל אופן שהזב נישא עליו, ובע"כ מזה דאף המרכב נטמא בכל ה' דרכים.

ח] בחזו"א סימן כ"ז סק"ט כתב עוד, דמהא דאמרינן בעירובין דתפוס טמא מרכב ופירש"י דכשכרוכב תופס באותו העץ, למדנו דמרכב טמא אף בשאינו עשוי לישען רוב גופו עליו, וכן מוכח בגמ' שם שאין בו השענת רוב גופו, דאל"כ הוא בכלל משכב ומושב, כדאמר שם האי מרכב היכי דמי אי דיתיב עלי' היינו מושב, ופירשו התוס' דהוא משום דכל עניני ישיבות בכלל מושב דמתניתין, ולפ"ז למדנו מרכב להחמיר ולטמא בתפישת המרכב, עכ"ד, וכן נ' באלי' רבה בריש מכילתין דמרכב מטמא את הטהור אף בשלא נישא רובו עליו, עיי"ש.

אמנם הדברים צע"ג, דלהדיא תניא בתו"כ פרשת זבים פ"ג הי"ב, ת"ל וכל המרכב אשר ירכב עליו הזב יטמא, עד שינשא רובו עליו, והרי להדיא דאין המרכב טמא אלא בשנישא רובו עליו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"ג, ובע"כ לפ"ז דהא דהתפוס טמא מרכב, הוא רק משום שנשען רוב גופו עליו.

ט] **ומדוכה המדית,** הר"ש פירש דהוא מכתשת שדוכין בה, והא דהיא טמאה מרכב, הוא משום שהיו יושבין עלי' דרך רכיבה בפיסוק רגלים וכותשין בו, ונתחדש בדבריו, דטומאת מרכב אינה במסוים בכלי העשוי לתשמיש רכיבה, אלא כל כלי העשוי לישיבה בפיסוק רגלים, הוי בכלל מרכב, ועמש"נ בזה לעיל אות ב', אך בתוי"ט הביא מפי' מהר"ם שתמה ע"ז דמה ענין זה למרכב, ויש להסתפק אם הוא משום דפליג ע"ד הר"ש, וס"ל דרק כלי העשוי לתשמיש רכיבה טמא מרכב, או הוא משום דלא ס"ל דהיו יושבין עלי' בפיסוק רגלים, (דבפי' הר"ש הנדפס לא נתפרש ד"ז להדיא), וע"כ פירש דהוא א' מכלי האוכף, או אותו שמשים בו הרוכב את רגלו, או א' כיוצא בו, עכ"ד, והרמב"ם והרא"ש פירשו דהוא אוכף הנעשה במדי, וכעי"ז פירש הראב"ד בתו"כ פרשת זבים פ"ג ה"י.

י] **ר' יוסי אומר אף טפיטן של סוס טמא משום מושב מפני שעומדין עליו בקומפון,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דטעמא דר' יוסי הוא משום שאינו עשוי לרכיבה בלבד אלא לעמוד עליו, ובד' הר"ש נראה דהוא עשוי גם לישב עליו, וכ"ה בפי' רבינו הלל לתו"כ פר' זבים פ"ג ה"י וכן פירש הרע"ב, ובטעמא דרבנן דפליגי וס"ל דאינו טמא מושב, אף דטומאת מרכב היא רק בכלי העשוי לרכוב עליו בפיסוק רגלים, צ"ל דהוא משום דעיקרו הוא לרכוב עליו, ולא סגי במה שפעמים עומדין ויושבין עליו, לחשבו כעשוי אף לעמידה ולישיבה.

יא] אמנם בחי' הריטב"א עירובין דכ"ז. פירש בפי' קמא דדהוא כלי שנותנין על הסוס שרוצין לרכוב עליו דרך ישיבה למי שהוא זקן או חולה, ומ' דעיקרו עשוי לישב עליו, ועמש"נ בזה להלן אות י"ד, ולא נתפרש לפ"ז דמ"ט דרבנן דס"ל דהוא טמא מרכב, הרי אינו עשוי כלל לרכיבה בפיסוק רגלים אלא לישב עליו, וצ"ע בזה.

יב] ובפי' הראב"ד לתו"כ שם פירש טעמא דר' יוסי, דס"ל דטפיטן לאו למשוי עביד, אלא לרכוב עליו עם השריון וכלי זיין בשעה שמשחקין בקומפון, הלכך מטמא מושב, עכ"ד, אך בחי' הריטב"א בעירובין שם כתב דהראב"ד בתו"כ גריס דהוא טמא מרכב ופירשה בע"א, עיי"ש, ואינו בד' הראב"ד שלפנינו, ואזיל הראב"ד לטעמי' דטומאת מרכב היא רק בכלי שעשוי למשוי, וע"כ מטמא ר' יוסי בטפיטן דס"ל דאין עיקרו עשוי למשוי, ומ' בדבריו דרבנן דפליגי וס"ל דהוא טמא מרכב, הוא משום דס"ל דחשיב גם כעשוי למשוי.

יג] **אבל אוכף של נאקה טמא,** הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש פירשו שהוא טמא מושב מפני שהוא יושב עליו, וכן פירש הראב"ד בתו"כ פר' זבים פ"ג ה"י, ומשום דעיקר עשייתו אינו אלא לישיבה ולא למשוי, עיי"ש, וכ"כ הראב"ד בהשגות פכ"ה מכלים ה"כ.

אך הר"ש פירש שהוא טמא מרכב, וכ"כ הרמב"ם בהל' כלים שם, וכן הביא התוי"ט מפיהמ"ש נא"י, וכן פירשו רבינו הלל בתו"כ שם והריטב"א בעירובין דכ"ז., והריטב"א שם בסוף דבריו פירש דהוא מפני שלעולם הוא מיוחד לרכיבה כי הוא מפיל רוכבו אחור אם אינו תופס בו יפה דרך רכיבה בפסוק רגלים.

יד] **שם בר"ש, תניא בתו"כ וכו' יכול אפי' ירכב וכו' ולא אוציא את האוכף, ת"ל מרכב מרכב המיוחד,** הראב"ד בתו"כ פירש דהיינו דאם רכב על המשכב והמושב ועל האוכף אי"ז טמא טומאת מרכב אלא טומאת מושב, ובחזו"א סימן כ"ז סק"ח כתב דנראה דה"ה ברכב הזב על המשכב נעשה אה"ט לטמא אדם לטמא בגדים בין במגע בין במשא דרכיבה לא גרע מכרעו לזב בכף מאזנים, עכ"ד, ולפלא שלא הביא דכ"ה להדיא בתו"כ, והעירוני דהוא משנה ערוכה בזבים פ"ד מ"ז דהי' רוכב ע"ג בהמה וד' טליות תחת ארבע רגלי בהמה טהורות מפני שהיא יכולה לעמוד על ג', והרי דהזב מטמא את הטליות שהן מיוחדות לישיבה בשנישא עליהן דרך רכיבה.

טו] ובעיקר הא דילפי' דבעינן מרכב המיוחד, הנה בפי' רבינו הלל לתו"כ פירש דבעינן מיוחד למרכב "בלבד" ואוכף ל"ה מיוחד למרכב בלבד, וכ"נ בד' הר"ש לעיל שכתב דבעינן מרכב המיוחד "ולא מושב", ומבו' לפ"ז דכל שהוא מיוחד לישיבה ולרכיבה ה"ה טמא מושב ורק אותו שאין יושבין עליו אלא דרך רכיבה בפיסוק רגליו ה"ה טמא טומאת מרכב, וכ"ה להדיא בפי' הר"ש להלן שכתב, דמרכב קרי לאותן שאין יושבין עליו "אלא" דרך רכיבה בפיסוק רגליו, וכתב דהא דאוכף טמא מושב הוא משום דהוא מיוחד לישיבה כמו לרכיבה, והרי דמפרש דמהא דכתיב מרכב ילפי' דרק המיוחד לרכיבה ולא לישיבה טמא טומאת מרכב, אך המיוחד גם לישיבה טמא טומאת מושב.

אמנם בחי' הריטב"א בעירובין דכ"ז. כתב, ז"ל, ואוכף הוא וכו' שאין דרך לרכוב בו "אלא" בלא פיסוק רגלים וזה יש בו דין מושב, ואפילו רוכבין בו "לפעמים" בפסוק רגלים דמיוחד לרכיבה בעינן כדאיתא בתו"כ בהדיא המרכב המיוחד, עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו, דאם הי' האוכף מיוחד גם לרכב עליו בפיסוק רגלים, הי' טמא מרכב, ורק משום שאין דרך לרכוב בו אלא בלא פיסוק רגלים ואינו מיוחד כלל למרכב, אינו טמא מרכב, וזהו דילפי' מקרא דמרכב, דבעינן מרכב המיוחד לרכיבה, וכל שאינו מיוחד לרכיבה אינו טמא מרכב, וכ"נ בהמש"ד הריטב"א שם, ז"ל, וי"ל הטעם דאוכף של חמור מטמא מושב מפני שאינו מיוחד לרכיבה, עכ"ל, ומ' דאינו מיוחד כלל כלל לרכיבה, ורק משום זה הוא דהוא מטמא מושב.

והנה בחזו"א סימן כ"ז סק"ח הוכיח דכלי המיוחד לרכיבה ולשאר השענות טמא מושב, מהא דטפיטן של סוס טמא מושב לר' יוסי משום שהוא מיוחד גם לעמידה, אך להריטב"א לטעמי' ניחא, שהרי בד' הריטב"א שם מבו' דטפיטן של סוס עיקרו עשוי לישיבה, וכמש"נ לעיל אות י"א,

טז] **שם, תניא בתוספתא האוכף טמא מושב והתפית שלו טמא מרכב,** עמש"נ לעיל אותיות ב' - ד' דעות הראשונים בטעם הא דהאוכף טמא מושב ואינו טמא מרכב, והתפית שלו טמאה מרכב ואינה טמאה מושב.

ובמקד"ד סימן נ"ב אות א' הק' במש"כ התוס' במנחות דל"א. והר"ש בכת"י לעיל פי"ח מ"א דספינה העשוי' להעביר בנ"א ושידה העשוי' למרכב נשים אינם טמאין מדרס משום דאין עשויין להיות נשען עליהן אלא ללכת ממקום למקום, וה"נ סולם אינו טמא מדרס, משום דאינו עשוי להנאת מדרס אלא לעלי' וירידה, דא"כ מ"ט האוכף טמא מושב, הרי אינו עשוי להיות נשען עליו אלא לילך ממקום למקום, ומ"ש אוכף העשוי לרכיבה משידה שהיא למרכבת נשים.

ובפשוטו צ"ל, דרק בספינה ושידה חשבינן שאינם עומדים לשמש להנאת מדרס אלא להוליך ממקום למקום, אך אוכף שע"ג הבהמה, הרי אינו משמש ומסייע לרכיבה כלל, וכל עיקרו הוא לצורך הישיבה בזמן הרכיבה, וע"כ ה"ה טמא מדרס, ודמי לכסא המיוחד לישב עליו בזמן שהוא בספינה ובשידה, דודאי דהוא טמא מדרס, כיון שהוא משמש לישיבה, ומה לי שאינו משמש לישיבה אלא בזמן שהולך ממקום למקום, ואמנם אם הוא מחובר לספינה ולשידה, י"ל דאינו טמא מדרס, וצ"ע.

1. וד' הרש"ש לעיל פ"כ מ"ב ושו"ת בית שערים יו"ד סימן רצ"ד שכתבו לא כן, צע"ג. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך כ"ז הוא לפי' הרמב"ם דמכוון מתניתין דנעשה לעמוד עליו, והא דטמא מושב הוא משום דעמידה היא אחת מן הדברים דמטמאין את המושב, אך בפי' הר"ש מבו' להדיא דהטפיטן עשוי לישב עליו, וכ"ה בפי' הראב"ד ורבינו הלל לתו"כ פרשת זבים פ"ג הי"ב, ולפ"ז לא למדנו מזה דכלי המיוחד לעמידה טמא מושב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונתחדש בזה, דלא רק העשוי לרכב עליו בפיסוק רגלים טמא מרכב, אלא גם העשוי לישען עליו בשעה שרוכב בפיסוק רגלים, טמא מרכב. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובחי' הריטב"א שם כתב דלפי' זה, הוו האוכף והתפוס כלי א', והמקום שיושבין בו ברכיבה הוא האוכף והוא מטמא טומאת מושב, והתפוס שלו אינו טמא אלא מרכב, וכתב דהתוס' הקשו ע"ז דהיאך אפשר שיהא כלי אחד ויהיו לו שני דינים לטמא אחרים, ובסד"ט עמד ע"ז שהרי מצינו בכ"ד דלא כל המחובר לכלי נטמא בטומאת הכלי, עיי"ש מש"כ בזה, אך בפשוטו נראה דהכא ודאי דהתפוס המסייע לאוכף, הוי מכלל הכלי דהאוכף וזהו שהק' הראשונים דא"כ בדין שיהא טמא בטומאת האוכף, ומ"ט אינו טמא אלא טומאת מרכב, ובהמשך דבריו כתב הריטב"א לפי' זה, דגזה"כ הוא כי הזב כשרוכב על המרכב יטמא מקום מושבו לטמא אדם הנוגע בו לכיבוס בגדים ויטמא הצדדין טומאה יותר קלה שלא יהא הנוגע בו טעון כיבוס בגדים ואע"פ שהטומאה יורדת לשניהם ביחד ע"י רכיבתו, עכ"ד, אך בפי' הרא"ש לעיל פ"א מ"ג כתב דצ"ל דהתפוס אינו מחובר לאוכף שהוא יושב עליו, שאם הי' מחובר עליו הי' כמוהו, דהיאך יהי' לכלי א' ב' מיני טומאות, עכ"ל.

   ?בד' הריטב"א שכתב דהטומאה יורדת לשניהם ע"י רכיבתו, מ' קצת, דע"י רכיבה על האוכף נטמא התפוס בטומאת מרכב, ואף שאין רוב גופו נשען על התפוס, והיינו משום דהתפוס הוי מכלל האוכף, ואך שנתחדש דאין עליו טומאה חמורה אלא טומאה קלה, וצ"ע. - והי' מקום לומר דעיקר קו' הריטב"א מיוסדת ע"ז, אך אי"ז ברור, שהרי הריטב"א הביא שם לד' ר"ח דאיירי גם בנתלה, וא"כ לכאו' רוב גופו נשען ע"ז, וצ"ע.? [↑](#footnote-ref-5)
5. ונתחדש בדבריו, דטומאת מרכב אינה טומאה מסוימת בדבר המשמש לרכיבה, אלא ילפי' מיני' לכל כלים המשמשין לנחת אדם ולדבר אחר, ופירש הרמ"ה דזהו מש"א שם בנין אב מכתוב אחד, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד דילפי' ממרכב לשאר כלים, וע"כ עמד דמ"ט סאה ותרקב אינם טמאין מרכב. [↑](#footnote-ref-6)