קונטרס מראי מקומות חזקה מדבר לדבר ב בעזרת השם יתברך
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / fwd (1)

בעזרת השם יתברך

**קונטרסמראי מקומותבדין חזקה מדבר לדבר [ב]**

מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלאפון: [PHONE_REMOVED]

**נערך בעזהשי"ת יום ב' פר' ויקהל תשע"ועבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גן נתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפה בנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נעם-עמק הלכה הגאון ר' שלמה שליט"א**

**בדין חזקה ב'אלמנת עיסה' בה עצמה ובבתה**

**בכתובות י"ד.א. ובקדושין ע"ה.א.** בדין 'אלמנת עיסה'בעדותו של ר' יהושע וריב"ב דהיא כשרה לכהונה, ומפרשינן בגמ' דמשום דהוי 'ספק ספיקא' מקילינן בה לדידהו אפילו בטענת שמא, ופירוש 'אלמנת עיסה' היינו שנשאת לאותו אדם שיש עליו 'ספק ספיקא' אם הוא חלל.

**ובקדושין ע"ה.א.** אמרינן על הברייתא 'כל שאתה נושא בתו אתה נושא אלמנתו' דקאתי לאפוקי מעדותם של הנך תנאי דס"ל דאלמנת עיסה כשרה לכהונה.

**ובתוס' כתובות י"ד.א. בד"ה וברמב"ן קדושין ע"ה.א. ד"ה ובתוס' רי"ד קדושין שם ד"ה מ"ט הוי ספק ספיקא ובתוס' הרא"ש קדושין ד"ה אלמנת עיסה ובריטב"א שם ד"ה למעוטי אלמנת עיסה** דייקו מד' הגמ' שם דאפילו לר"י וריב"ב דמכשרי אלמנת עיסה פסלי בבת האלממנה, דהא אמרי' דהברייתא דמאן דפוסל בבתה פוסל בה הוא דלא כדידהו, ומשמע בהדיא דאף לדידהו הבת פסולה אלא שהיא עצמה כשרה, ובטעם הדבר פירשו משום דאיהי אית לה חזקה דכשרות אבל בתה לית לה חזקה דכשרות, וכ"כ **הרשב"א בכתובות שם בד"ה ותרתי ספיקי דאלמנת עיסה והריטב"א שם בד"ה וספק חלל** דאף להני תנאי דמכשרי באלמנת עיסה היינו משום דאית לה חזקה דכשרות אבל בבתה דלי"ל חזקה דכשרות פסלי.

**והריטב"א בכתובות שם ד"ה וספק חלל** כ' דהיינו דלר"א דמאן דמכשיר בה פוסל בבתה, אבל לר"י דמאן דמכשר בה מכשר בבתה ה"ה דר"י וריב"ב מכשירין בבת אחמנת עיסה [משום חזקה דידה], וכ"כ **בתוס' הרא"ש בקדושין שם** בדרך הראשון.

אמנם **בתוס' הרא"ש בקדושין שם** בדרך השני כ' דאפילו לר' יוחנן דמאן דמכשר בה מכשר בבתה שאני התם 'שאין הספק אלא באם' אין לנו להחמיר בבת יותר מבאם ומשא"כ באלמנת עיסה ש'נודע ספק חלל במשפחה' בזה אמרי' דהאם דאי"ל חזקת כשרות מוקמינן לה אחזקה והבת דלית לה חזקת כשרות מחמרינן בה ביוחסין אפי' בס"ס עיי"ש.

ועי' **בבית יעקב כתובות י"ד.א. ד"ה בתוס' ד"ה אלמנת עיסה** שביאר לחלק בזה, דגבי כשהספק על בועל דאתי מעלמא מי הוא הבועל אין לנו שום נידון על הבועל רק על הנבעלת ממילא אמרינן ד'החזקה מברר הספק' וממילא הבת כשרה, ואינו דומה למש"כ **הריטב"א [והרמב"ן והרשב"א] בקדושין דף פ'** דבתינוק ספק טמא 'שודאי נגע' בעיסה ל"ש לאוקמי לעיסה אחזקה, דהתם התינוק לפנינו והוא בספק, ומשא"כ הבועל אינו קמן ואין הספק אלא על האשה, ובזה ביאר דגבי אלמנת עיסה שהבועל עכשיו לפנינו ל"ש לומר דמחמת חזקת האשה 'נתברר' דהבועל אינו ספק חלל דודאי נשאר הוא בספיקו, ובכהא"ג שייך רק דין חזקה אחר 'שאין מוציאין ואין מגרעין בשביל הספק החזקת היתר' ולכך רק האם שהיתה בחזקה מהני בכהא"ג ולא הבת שלא היתה לה חזקה עיי"ש, והיינו דבכהא"ג ד'ודאי נגע' לא שייך 'חזקה המבררת' ורק חזקה 'דאין להוציא ולגרע מספק', וכדי שחזקת האם תועיל לבת בעינן שתהא החזקה 'מבררת' הדבר דאז ממילא אף הבת בכלל הבירור, וזה שייך בראוה מעוברת שאין הבועל קמן ויכולה החזקה 'לברר' שהבועל כשר וממילא הבת כשרה, אבל באלמנת עיסה שהבועל המספק קמן ואין החזקה יכולה 'לברר' עליו, נשאר רק דין חזקה 'שלא להוציא ולפסול מספק' וזה איכא רק כלפי האם ולא כלפי הבת, ולכאו' זהו כוונת תוס' הרא"ש הנ"ל[[1]](#footnote-1).

**ובדרוש וחידוש רעק"א בכתובות שם [ד"ה תד"ה אלמנת עיסה]** כ' החילוק בזה, דגבי ראוה מעוברת דהאב אינו לפנינו ואם היה בפנינו היינו מכירים איכותו בזה הוא דאמרינן דכיון דמוקמינן האם אחזקה הבת גרירא בתר האם, ומשא"כ 'באלמנת עיסה דהאב לפנינו ומחזיקין אותו בספק חלל בזה ל"ש לומר דהבת תגרור אחר אמה דהא יש לגררה גם אחר אביה דהוא ספק חלל וממילא גם היא בספק', וצ"ע אם כוונתו להסברא הנ"ל ד'ודאי נגע' או לסברא אחרת, ועי' **בקובץ שעורים ח"ב סימן ב'** שהביא לד' הגרעק"א הנ"ל, וכ' דלפי המבואר **בש"ש ש"ד פ"ד** דהא דחזקת האם מהני לבת היינו משום דהודאי מכריע את הספק א"כ למה לא יוכל הודאי שמכוח האם להכריע את ספיקו של האב, ולכן העלה שם שיש ב' דיני חזקה א. בתורת 'בירור' הספק ב. בתורת העמדת הדבר על דינו הקודם 'מספק' וב'ודאי נגע' כיון שספיקו של הנוגע אינו מוכרע שייך רק חזקה בתורת הנהגה ולא בתורת בירור וחזקה זו ל"מ לבת, עיי"ש באורך, ודבריו הם כד' הבית יעקב הנ"ל, ומבואר בדבריו שסברת הגרעק"א אינה כסברת הבית יעקב.

**ובבית מאיר כתובות כ"ו: על תוס' ד"ה אנן מחתינן** כ' דהא דס"ל לריו"ח ד'חזקת האם מהני לבת' היינו 'חזקת כשרות' דהאם שלא עברה עבירה דמזנה בודקת ומזנה וחזקה שלא עברה יותר להנשא לנתין וממזר, וגבי אלמנת עיסה שידוע לה הספק של הבועל ומ"מ נשאת לו ל"ש בזה חזקת כשרות ורק חזקה שהיא כשרה לכהונה, וחזקת כשרות לכהונה איכא רק להאם ולא להבת שנולדה בספק עיי"ש.

**ובחידושי רבי חיים מטלז כתובות [בסוגיא מאן דמכשר בה מכשר בבתה]** עמד ע"ד **התוס' בכתובות כ"ו: ד"ה אנן אחתינן** והוכיח מדבריהם דהא דחזקת האם מהני לבת אינו משום דלהכרעת דין האם עצמה מכריעים שהבועל כשר וממילא אף הבת כשרה, אלא הוא משום דיש 'חזקת אבתהא' מדור כשר לומר שאף הדור שאחריו כשר [ולכן הוכיחו מהא דכתובות שם דחזקת האם מהני לבת עיי"ש], והקשה דלפי"ז לכאו' אין לחלק כחילוק הבית יעקב הנ"ל בדין אלמנת עיסה, שהרי ההכרעה על הבת אינו משום 'בירור המציאות' ע"י החזקה אלא משום דיש 'חזקת אבתהא' על הבת עצמה, וא"כ כמו דמוקמינן לאלמנה עצמה בחזקת כשרות לכהונה הכ"נ נוקים לבתה בחזקת כשרות דאבתהא לכהונה, ועיי"ש מש"כ בזה וצ"ע.

ומצינו אף להלכה דאעפ"י דקיי"ל כריו"ח דמאן דמכשיר בה מכשיר בבתה מ"מ גבי אלמנת עיסה מחמרינן בבתה יותר מבה, יעוי' **בכס"מ פי"ט מאיסורי ביאה הכ"ג בדעת הרמב"ם** דגבי אלמנת עיסה אם נשאת לא תצא וגבי בת עיסה אם נשאת תצא, וכ"כ **הרמ"א באה"ע סי' ב' סעי' ה' בשם י"א,** ולכאו' מוכח מזה כהחילוקים הנ"ל דאעפ"י דבעלמא חזקת האם מהני לבת באלמנת עיסה גרע, [ומיהו יש לדחות דס"ל כשיטת **הרא"ש בפ"ק דכתובות סימן י"ח והמ"מ פי"ח מאיסו"ב הי"ג** דמאן דמכשר בבתה אינו משום חזקת האם מהני לבת אלא משום דסגי בברי דהאם לחוד כדי להכשיר, ולפי"ז באלמנת עיסה דהוא שמא והכשרה רק בצירוף חזקה להבת ליכא חזקה].

**בדין חזקת האשה שלא נתקדשה אי מהני להתיר הקרובות**

**בגיטין ס"ד.א.** בשולח שליח לקדש לו אשה אסור המשלח בכל הנשים שבעולם, דחזקה שליח עושה שליחותו ושמא קידש לו השליח אשה הקרובה לזו עיי"ש, **ובתוס' שם ד"ה אסור בכל הנשים שבעולם** הק' דא"כ כל אשה שבעולם לא תוכל להתקדש דשמא כבר היא מקודשת, ותי' דחזקה דאם היא מתקדשת מסתמא עוד לא נתקדשה, וחזרו והק' דא"כ קטנות איך יכולות להתקדש שמא קיבל אביהם קדושין, ותי' דהך חששא אינו חשש מה"ת דהך חזקה דשליח עושה שליחותו אינו חזקה גמורה דשמא לא יתרצו לו לקדש, ועוד דאזלי' בתר רובא, וכל האיסור מדרבנן משום קנס למשלח עיי"ש, וכ"כ **בתוס' הרא"ש בגיטין שם.**

אמנם **בחידושי הרמב"ן בגיטין שם ד"ה הא דאמרינן** דחה ד' התוס', והעלה דמה שכל הנשים שבעולם יכולות לינשא ואפילו קטנות 'לפי שבחזקת פנויות הן' 'ואין חזקת שליח עושה שליחותו מוציאן מחזקה[[2]](#footnote-2)', אבל הוא אסור בנשים שיש להן קרובות 'לפי שאין חזקה של קרובות שאינן באות לידון לפנינו מועלת לו', 'הא לו באו קרובות ואמרו לא קדשנו שליח ודאי מותר בהן דעד אחד נאמן באיסורין', עיי"ש, וכ"כ **בחידושי הרשב"א בגיטין שם ד"ה האומר לשלוחו בשם הרמב"ן נ"ר ובחידושי הריטב"א שם ד"ה והא דאמרינן באומר לשלוחו בשם הרמב"ן ובר"ן על הרי"ף שם ל.א. מדפי הרי"ף בשם הרמב"ן** [והר"ן נחלק עליו שם דל"ש בזה נאמנות ע"א באיסורין כיון דהוי דבר שבערוה, והעלה כדעת התוס' דכל האיסור משום קנס עיי"ש].

ודברי הרמב"ן תמוהים, דהרי האשה שנתקדשה לשליח היא 'שורש הספק' של קרובותיה אם הם אסורות למשלח, וכגון 'אחות אשתו' אסורה לו מפני שהיא אחות של 'אשתו' וא"כ למה לא יועיל חזקת פנויה רחל של אחותה להתיר לו לאה אחותה ואפילו כשאין רחל באה לפנינו.

**ובשו"ת נודע ביהודה [מהדו"ק יו"ד סימן ו']** הביא קושיות רבות ע"ד הרמב"ן בזה, א. מהא דאי' **בחולין י:** דילפינן מקור דין חזקה מנגע ממה שהכהן מטמא ביציאתו מהבית ודילמא ביציאתו בצר ליה שיעורא אלא דמעמידים הנגע על חזקתו, והתם הנפק"מ היא לטמא הנכנסים להבית ומ"מ מהני חזקת הבית לנכנסים בו, ב. מהא דאי' **במתני' גיטין כ"ח.א.** המביא גט ממדינת הים והניחו זקן או חולה נותנו לה בחזקת שהוא קיים, והרי דמהני 'חזקת חי' של הבעל לענין האשה שלא תזקק ליבם, ג. מהא דאי' **בחולין דף י:** בשוחט בסכין ונמצאת פגומה דאם שיבר בה עצמות קיי"ל כרב חסדא דהשחיטה כשרה ולא חיישינן שמא בעור נפגמה, והיינו משום דאזלינן בתר חזקת סכין להתיר הבהמה, [והביא שם בשם השואל שכ' דהרמב"ן לשיטתו אזיל במש"כ **הרמב"ן בחולין י.א. ד"ה השוחט בסכין** דלרב הונא אפילו לא בדק הסכין מוקמינן הבהמה בחזקת איסור ולא מוקמינן הסכין בחזקתו, ולשיטתו אזיל דלא אמרינן חזקה מדבר לדבר אפילו בשורש הספק, והנוב"י דחה דבריו דזה רק לרב ונא אבל להלכה אף הרמב"ן מסכים דבשיבר עצמות או נאבד הסכין מוקמינן סכין אחזקה להתיר הבהמה].

ויש להוסיף על קו' הנוב"י להק' על הרמב"ן, ד. מהא דקאמר ר' טרפון **בקדושין דף ס"ו:** במקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו טהורות משום דאמרינן 'העמד מקוה על חזקתו', והרי דמהני חזקת המקוה לגבי הטובלים בו, ור' עקיבא דפליג התם על דבריו וס"ל דמוקמינן לטמא על חזקתו היינו משום 'תרתי לריעותא' וכמבואר **בקדושין ע"ט.א. ונדה ב.א.** ובלא תרתי לריעותא היינו אומרים העמד מקוה על חזקתו כמבואר בסוגיות שם, והרי דאזלינן בתר חזקת 'שורש הספק' של המקוה להכריע על הטובלים, ה. מהא דמקוה שנמדד ונמצא חסר כל 'טהרות' שנעשו על גביו למפרע טמאות, והכוונה על ה'טהרות' שנגעו באדם הטובל וכמבואר **בפירש"י נדה ב: ד"ה שנעשו על גביו והרמב"ן חולין פ"ו.א. ד"ה הא דתניא,** והטומאה היא בודאי שהרי טמאות אף ברה"ר כמבואר שם, והרי בהדיא דמהני חזקת טמא הנוגע לטמא הטהרות בודאי, ו. מהא דאי' **בעירובין ל"ה: ל"ו.א.** בתרומה שעירב בה ונטמאת ספק מבעוד יום ספק משחשיכה דמהני חזקת טהרה דהתרומה להכריע על כשרות העירוב ואעפ"י שעכשיו אין הנידון כלל בתרומה שכבר נטמאת אלא בתחומו של האדם אם הוא כביתו הקבוע או כעירובו.

**ובנודע ביהודה שם** העלה בד' הרמב"ן דלא בכל חזקה אמורים דבריו, ורק 'חזקת פנויה' הוי חזקה גריעא לפי שכל הנשים עומדות להתקדש, ואין סומכים על חזקת פנויה אלא בצירוף מה שהיא לפנינו ולא אמרה שנתקדשה [או שהיא קטנה ומת אביה או הלך למדנה"י לא חיישינן שקדשה אביה ללא ידיעתה], אבל כשאינה לפנינו חיישינן שמא אם היתה לפנינו היתה אומרת שנתקדשה כיון דדרך הנשים לינשא, [ודבריו צ"ב דמד' הרמב"ן משמע בהדיא דסמכינן אחזקת פנויה לחוד להתירה האשה עצמה לינשא, והסברא דאין דרך האב לקדש בתו הוסיף כסברא נוספת ודו"ק].

**ובשו"ת כתב סופר אה"ע סימן ל"ג מכתב יד אביו החתם סופר** דדברי הרמב"ן הם רק בכהא"ג שיש אשה אחת בעולם שודאי יצאה מחזקת פנויה מחמת החזקה דשליח עושה שליחותו, ולכן כשאנו דנים עליה עצמה אם היא פנויה מוקמינן לה בחזקתה ונמוקמינן היציאה מחזקת פנויה באשה אחרת, אבל כשדנים על אחותה אם היא מותרת לו ובאנו להעמידה בחזקת פנויה להתיר אחותה מאי חזית דנעמיד אותה בחזקת פנויה ולא שאר הנשים והרי אשה אחת ודאי יצאה מחזקתה ומאי חזית להעמיד אשה זו אחזקת פנויה יותר משאר הנשים, עיי"ש, ועד"ז כ' **בשו"ת זכרון יהונתן יו"ד סימן ט"ו אות כ'** עיי"ש.

**ובאמרי בינה יו"ד [שחיטה סימן כ' בד"ה והנה ראיתי בנו"ב** וכו' **אבל באמת כוונת הרמב"ן** וכו'], כ' לחלק, דכל ד' הרמב"ן אמורים רק בחזקה דאיתרע בודאי ע"י שנעשה מעשה באחד ולא ידעינן במי, ובכהא"ג נהי דאת הדבר עצמו שבו הספק מוקמינן אחזקה אבל לא מהני חזקתו להכריע על דבר אחר ואפילו כשהוא תוצאה ממנו עיי"ש באורך, וכ"כ **בישועות יעקב אה"ע סימן ל"ה בפירוש הארוך סק"ט ובישרש יעקב יבמות ל: בד"ה שם א"ל אביי** וכו' עיי"ש, ולדבריהם צריך לחלק בין ריעותא הזו שנעשה 'מעשה ודאי באחד' דאז הוי חזקה גריעא ולא אמרינן בזה חזקה מדבר לדבר אפילו ב'שורש הספק' לבין כהא"ג דנגע שחסר לפניך [בסוף הז' ימים כמש"כ **התוס' בחולין י: בד"ה ודילמא אדנפיק]** ומ"מ אזלינן בתר חזקת הנגע לטמא הנכנסים בבית, וכן מקוה שנמדד ו'חסר לפניך' דנגרר אחריו הטמא [אי לאו תרתי לריעותא] ואעפ"י שיש 'חסר לפניך' במקוה, וכן בטמא ש'ודאי טבל' במקוה מסופקת ומ"מ מהני חזקת טומאתו לענין הטהרות שנגע בהם וכנ"ל, וצ"ל, ד'ודאי נעשה מעשה באחד' הר"ז ריעותא אלימתא יותר ורק בכהא"ג לא אמרינן חזקה מדבר לדבר אפילו מ'שורש הספק' ל'תוצאה ממנו'.

**ובחידושי הגר"ח על הש"ס ב"מ סימן י"ב [בסופו]** כ' בדעת הרמב"ן, דהא דמהני חזקת חיים של האדם להתיר את אשתו בגט שנשלח לה ע"י שליח היינו משום דהוי חזקה דלא איתרע כלל ובכהא"ג 'החזקה מציל מהספק שפועל שלא יבוא ספק כלל' ואז מהני חזקה מדבר לדבר אפילו כשהנידון הראשון אינו נידון לפנינו לגבי עצמו, ומשא"כ בכהא"ג דהשליח קידש אשה אחת בודאי והספק קאי קמן בכהא"ג לא מהני חזקה מדבר לדבר אפילו מ'שורש הספק' ל'תוצאה' אלא כשהראשון בא לידון לפנינו, [ורוב הקושיות הנ"ל דאיירו בכהא"ג שיש ספק לפנינו ומ"מ אזלי' בתר 'שורש הספק' לא מתורץ לפי דבריו].

\*\*\*\*\*

**בשו"ת נוב"י מהדורא קמא יו"ד סימן נ"ז [עמ' ל' מדפי הספר ד"ה ועוד אפילו** וכו' **אבל באמת כל עיקר** וכו'] הקשה על הרמב"ן, דהא לר' יוחנן **בכתובות י"ג:** חזקת האם מהני לבת, ולהכי מאן דמכשיר בה מכשיר בבתה, וא"כ אמאי לא מהני חזקת לאה שהיא בחזקת פנויה להתיר אחותה רחל למשלח, ותי', דכל ד' הרמב"ן דחזקת הפנויה לא מהני לקרובתה הוא רק כשהפנויה אינה באה לידון לפנינו, אבל כשבאה לידון לפנינו באמת מהני חזקתה גם לקרובתה, והא דחזקת האם מהני לבת הוא בכהא"ג דהנפק"מ גם לגבי האם הבאה לידון לפנינו כהא דראוה מעוברת שהנפק"מ בין לגבי האם ובין לגבי הולד עיי"ש, וכ"כ בדעת הרמב"ן **בחידושי הגר"ח על הש"ס ב"מ סימן י"ב** וכ' דדעת הרמב"ן הוא כדעת **רש"י קדושין ס"ו.א. ד"ה סמוך אהני** דחזקת האם לא מהני לינאי 'כיון שאין האם באה לידון לפנינו' והתם הרי האם היא 'שורש הספק' וחזינן דאפי' בכהא"ג לא מהני חזקה מהשורש לתוצאה כשאין השורש בא לידון לפנינו, וכ"ה דעת הרמב"ן, וכ"כ **בנוב"י שם** דדעת הרמב"ן דלא כדעת **תוס' קדושין ס"ו.א. ד"ה מאי חזית** דמוקמינן ינאי אחזקת אמו אפילו כשאין האם באה לידון לפנינו עיי"ש, וכ"כ בדעת הרמב"ן **בשו"ת בנין ציון** ודבריהם תמוהים דהא בהדיא כ' **הרמב"ן בקדושין ס"ו.א. ד"ה אילימא דתרי אמרי אשתבאי** דחזקת האם מהני לינאי אעפ"י שאינה באה לידון לפנינו עיי"ש, וכ"כ **הרמב"ן בכתובות כ"ו: ד"ה ותו כתב הרב** עיי"ש, **ובקובץ הערות יבמות סימן כ"ז אות ג'** עמד בזה, וכ' דכוונת הרמב"ן דנוקי ינאי 'בחזקת אבתהא' שיש לאמו שאם היא כשרה בניה כשרים כמותה כמו דמוקמינן 'בחזקת אבתהא' כשיש ספק אם האב נשא גרושה או חלוצה ואעפ"י שאין בזה שום נפק"מ להאב וכמבואר **ברמב"ן שם** עיי"ש.

\*\*\*\*\*

**ובאמרי בינה יו"ד [שחיטה סימן כ' ד"ה והנה ראיתי בנוב"י]** תמה על דבריו הנ"ל, דהא **ברמב"ן גיטין ס"ו.א. הנ"ל** מפורש בהדיא דאף כשהקרובות באים לפנינו אין מתירין משום ה'חזקה' שיש עליהם אלא מדין נאמנות 'עד אחד באיסורין' כמש"כ בהדיא הרמב"ן, וכ"מ **בחידושי הרשב"א והריטב"א והר"ן על הרי"ף בגיטין ס"ו.א. הנ"ל** בשם הרמב"ן.

אמנם **בשו"ת הריב"ש סימן פ"ב** כ' 'ולדעת הרמב"ן ז"ל מותר גם בכל הנשים שיאמרו קרובותיהן לא קדשנו השליח לפי שכיון שהן בחזקת פנויות אין חזקת שליח עושה שליחותו מוציא אותן מידי חזקתן כיון שהן בפנינו ואומרות לא נתקדשנו, שאם לא תאמר [כן] כל הנשים תהיין אסורות לינשא לאחר שמא קידשן שליח לזה, אלא שחזקתן מועלת להן, **וכיון שהן מותרות לינשא מחמת חזקתן גם קרובות שלהן מותרות לינשא למשלח',** ובדברים אלו מפורש כהנוב"י והגר"ח הנ"ל, וצע"ג מד' הרמב"ן עצמו ושאר ראשונים הנ"ל בשמו דכשהקרובות באות לפנינו נאמנות להתיר רק מדין 'ע"א נאמן באיסורין'.

\*\*\*\*\*

**ובספר קרית מלך רב [לבן המחנ"א פרק ט' דין ד']** הקשה על הרמב"ן, אמאי להקרובות עצמם בא המשלח לישא אותם אין 'חזקת היתר' מחמת עצמם למשלח שהרי עד שעה ששלח השליח היו הם עצמם מותרות לו ונוקי להו אחזקת 'היתר' של עצמם, וכמו בהא דמבואר **ביבמות ל:** דמוקמינן אשה אחזקת היתר ומספק אתה בא לאוסרה אל תאסרנה מספק.

**בדין חזקת האשה שלא נתקדשה אי מהני להתיר צרתה**

**ביבמות ל:** באשה שנתגרשה ספק גירושין-ספק קרוב לו ספק קרוב לה, קאמר רבה דאמרי' אשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת ומספק אתה בא לאוסרה אל תאסרנה מספק, **ובחידושי הרמב"ן שם בד"ה אשה זו** כ' דבע"כ קאי הכא למ"ד מיתה מפלת ובשכנס ואח"כ גירש, דאי גירש בספק גירושין ואח"כ כנס הצרה איזה חזקת היתר לשוק יש לה, **ובשם התוספות** כ' הרמב"ן 'דכיון שערוה שנתקדשה ודאי ונתגרשה בספק בחזקת איסור עומדת אף זו בחזקת היתר לשוק עומדת', והרמב"ן השיג ע"ז 'ואי"ז כלום'.

וכן בהמשך ד' הגמ' שם ביבמות דפרכינן דגם בקדושין נימא דאי נתקדשה הערוה ספק קדושין הצרה בחזקת היתר ליבם כ' בזה **הרמב"ן שם בד"ה ואיקשינן א"ה בקדושין** דבע"כ איירי בשקידש צרה תחילה דעמדה בהיתר ליבם עד שקידש הערוה, דאי קידש ערוה תחילה הרי לא קיימא הצרה מעולם בחזקת היתר ליבם.

ועי' **בחידושי הרשב"א ביבמות שם ובחידושי הריטב"א ביבמות שם** שהביאו ד' הרמב"ן, והריטב,א כ' דכן דעת **מ,ה הר"ם ז"ל** [והמגיה שם כ' דהכוונה ל**הרא"ה ז"ל].**

וקשה בזה בד' הרמב"ן, אמאי בנתגרשה הערוה לפני קדושי הצרה לא נוקי הערוה אחזקתה שלא נתגרשה והיא אשת איש וזה 'שורש הספק' וממילא צרתה היא צרת עורה, וכן בנתקדשה הערוה בספק קדושין לפני הצרה נוקי הערוה בחזקת פנויה וממילא צרתה אינה צרת ערוה.

**ובישרש יעקב יבמות שם בד"ה א"ל אביי** כ' דהרמב"ן לשיטתו אזיל במש"כ **בגיטין ס"ד.א.** בשלח שליח לקדש אשה דאעפ"י שכל אשה בפנ"ע מותרת לינשא משום 'חזקת פנויה' כל אשה אסורה למשלח 'ואין חזקת קרובות שאינן באות לידון לפנינו מועלת לו', והרי דס"ל דלא אמרינן חזקה מדבר לדבר ואפילו בשורש הספק והכ"נ בנידו"ד, וכ"כ **בקובץ הערות יבמות סימן כ"ז אות ג'** בדעת הרמב"ן דלשי' אזיל בגיטין שם, וכ"כ **באמרי בינה שחיטה סימן כ' בד"ה אולם באמת כוונת הרמב"ן בסה"ד** דהרמב"ן לשיטתו אזיל בזה.

ואמנם לדרכו של **הנוב"י קמא יו"ד סימן נ"ז** דד' הרמב"ן בגיטין אמורים רק לגבי 'חזקת פנויה' דהוי חזקה גרועה שכל אשה עומדת לינשא, אין שייכות בין ד' הרמב"ן בגיטין לדבריו ביבמות, וכן לדרכם של **שו"ת כתב סופר אה"ע סימן ל"ג בשם אביו החת"ס ואמרי בינה שחיטה סימן כ' וישועות יעקב אה"ע סימל ל"ה סק"ט** שכ' כ"א לפי דרכו דד' הרמב"ן בגיטין אמורים רק בכהא"ג שאשה אחת שבעולם ודאי יצאה מחזקת פנויה ורק אז לא מהני חזקת כל אחת להתיר קרובותיה, הנה לפי"ז אי"ז שייך לנידון הרמב"ן ביבמות.

ועוד יש להעיר בזה, דהנה **בשו"ת הריב"ש סימן פ"ב** מבואר בביאור ד' הרמב"ן בגיטין, דאילו הקרובות באות לפנינו להתירן לינשא לשוק ומתירין אותם משום דמוקמינן להו אחזקת פנויות מהני חזקתן זו אף לגבי להתיר קרבותיהן למשלח, ורק כשאין הקרובות באות להתיר עצמן לשוק לא מהני חזקתן להתיר קרבותיהן למשלח, הנה לפי"ז בנידון ד' הרמב"ן ביבמות דבפשוטו איירי כשנוגע גם להערוה עצמה אם היא מקודשת או מגורשת אמאי לא יועיל חזקת הערוה שהכרענו שהיא אשת איש או פנויה להתיר צרתה ליבם או לשוק, ואמנם לפי פשטות ד' **הרמב"ן בגיטין שם והרשב"א והר"ן על הרי"ף שם בשמו** דאף כשהערוה באה לפנינו לא מהני להתיר קרובותיה אלא משום נאמנות ע"א נאמן באיסורין, והיינו דחזקת פנויה של האשה לא מהני להתיר קרבותיה אף כשהיא עצמה באה לידון לפנינו, לפי"ז שפיר אפש"ל כד' האחרונים הנ"ל בבי' ד' הרמב"ן ביבמות דחזקת הערוה לא מהני להתיר צרתה לשוק או ליבם.

**\*\*\*\*\***

**ובתוס' יבמות ל: בד"ה אשה זו בחזקת היתר לשוק** חולקים על ד' הרמב"ן וכ' דדינה דרבה קאי אפילו בגירש הערוה ואח"כ כנס הצרה 'דמ"מ היא [הצרה] בחזקת היתר לשוק דמוקמינן הערוה בחזקת שלא נתגרשה'.

וכ"כ **בתוס' ישנים יבמות ל: שם בד"ה בחזקת היתר ליבם** לגבי ערוה שנתקדשה ספק קדושין, דאף בקידש הערוה לפני הצרה אמרינן 'דמ"מ [הצרה] בחזקת היתר ליבם דאוקמה לערוה בחזקת פנויה והויא זו מותרת ליבם'.

**ובחידושי הרשב"א והריטב"א כאן** הביאו גם שיטת התוס' **בשם ר"י ז"ל בעל התוספות,** ועי' **בשו"ת הרשב"א ח"ד סימן ש"א** שהביא רק שיטת התוס'.

**ובשב שמעתתא שמעתתא ה' פ"ז ופ"ח** הבין בכוונת התוס', דלפי"ז עיקר החזקה דקאמר רבה התם דאשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת אינו מכוח 'חזקה אלהבא' שיש על הצרה עצמה אלא מכוח חזקת אשת איש שיש על הערוה עוד בחיי הבעל דממילא הצרה נגררת אחריה להיות צרת ערוה, ועיי"ש שמפרש המשך ד' הגמ' **ביבמות שם ל"א.א.** דפריך אביי ארבה מדין נפל הבית וכו', והתם כל החזקה שיש לדון עליה להתירה היא רק מדין 'חזקת היתר אלהבא' [דאין הנידון שם אם הערוה נתקדשה או נתגרשה אלא אם מתה הערוה לפני בעלה] ורק כאן הוא שנתחדש יסוד זה דחזקת היתר אלהבא.

אמנם פשטות ד' הגמ' משמע להדיא שלא כהש"ש, וודאי חידוש זה ד'חזקת היתר אלהבא' זהו עיקר חידושו של רבה כשנתגרשה הערוה ספק גירושין, ולכן שפיר פריך עליו אביי מהא דנפל הבית וכו', וצ"ע לשיטת התוס' דס"ל דמוקמינן הערוה אחזקת אשת איש שלא נתגרשה אמאי בעינן להתיר הצרה משום 'חזקת היתר אלהבא', ובאמת לשון התוס' הנ"ל דהצרה בחזקת היתר לשוק דמוקמינן הערוה בחזקת שלא נתגרשה, וכ"ה לשון הרמב"ן הנ"ל בשם התוס' דמחמת שהערוה בחזקת איסור אשת איש הצרה בחזקת היתר לשוק, ועי' **בשו"ת חמדת שלמה יו"ד סימן ב' בד"ה ותו תמיה לי על הש"ך** שכ' בדעת התוס' 'דחזקת הערוה לא מהני רק להעמידה הצרה אחזקת היתר', ואינו מובן, מה שייכות בין חזקת הערוה לעשות חזקת היתר לצרה בפני עצמה.

ועי' **בשו"ת עונג יו"ט סימן ס"ט בד"ה מיהו נ"ל דגם מזה אין ראיה** שכ' דבאמת אף להתוס' לא מהני חזקת הערוה עצמה להתיר הצרה משום דאף להתוס' לא מהני חזקה מדבר לדבר, ואפי' למ"ד **בכתובות י"ג:** דחזקת האם מהני לבת היינו משום דהבת נולדה מהאם והוו כדבר אחד, וכן הא דמהני חזקת המקוה בטמא וחזקת הסכין בבהמה היינו משום 'דהמקוה פועלת בטמא' ו'הסכין פועל בבהמה', אבל הכא שאין הערוה פועלת בצרה כלום ל"ש חזקה מהערוה לצרה, וכל מה דמהני חזקת הערוה הוא דע"י חזקתה נעשית 'חזקת היתר אלהבא' לצרה עצמה עיי"ש, ודבריו צריכים ביאור.

**עוד נידונים בחזקה מדבר לדבר**

**בתוס' חולין י"א.א. ד"ה אתיא מפרה אדומה** דנו להתיר גבינות שנחלבו מבהמה שנטרפהואין ידוע אימת משום חזקת בהמה שלא היתה טריפה מתחילה, וכ"כ שם **בתוס' הרא"ש ד"ה אתיא מפרה אדומה ובחידושי הרשב"א שם ד"ה אתיא מפרה אדומה בשם התוס' ובשם רבינו יונה** עיי"ש, ומבואר דמהני חזקת הבהמה להתיר הגבינות.

אמנם **המרדכי בחולין סימן תשל"ז בשם רבינו ברוך** כ' בהא דאי' **בע"ז כ"ט:** דר' מאיר אוסר גבינות מבהמות שנשחטו בעיר של נכרים משום דחייש למיעוטא של העגלים הנשחטים לע"ז, והק' המרדכי דהא הכא איכא חזקת היתר של הבהמה לפני שנשחטה המסייעת להיתר הגבינות והיכא דאיכא רובא וחזקה המסייעת לרובא לא חייש ר"מ למיעוטא וכדאי' **ביבמות קי"ט.א.**, ותי' 'כיון דבגבינה עצמה ליכא למימר העמידנה על חזקתה חזקה דבהמה לאו כלום הוא', ואמנם **התוס' בע"ז ל"ד: ד"ה אי אמרת רוב** הקשו קושיא זו, ותי' באופן אחר דרק כשלא איתרע החזקה אהני להצטרף בהדי רובא שלא לחשוש למיעוט עיי"ש.

וצ"ע אם בכהא"ג דשחיטה לע"ז נחשב הבהמה 'שורש הספק', וא"כ, מצינו כאן מח' אי מהני חזקת 'שורש הספק' לגבי התוצאות, ודו"ק.

1. ויש לעיין בזה בסתירת ד' הראשונים ז"ל, דהנה **בתוס' הרא"ש קדושין פ.א. בד"ה תינוק שנמצא בצד העיסה** הביא **פירש"י** שם שמפרש דאפילו כשתינוק 'ודאי נגע' בעיסה קאי הסוגיא שם דאמרינן דהעיסה בחזקת טהרה עומדת, ולא דחה שם הרא"ש פירושו מסברא, והרי לכאו' דלהרא"ש אמרינן חזקה אפילו ב'ודאי נגע', ואילו **הריטב"א בקדושין שם ד"ה ואזדו לטעמייהו** דחה פירש"י הנ"ל מטעם 'דא"כ דודאי נגע בעיסה היכי אמר דעיסה בחזקת טהרה עומדת הא כיון דתינוק נגע בה בטלה חזקתה והויא כתינוק', והכא הפכו שיטתם, דלהתוס' הרא"ש לא שייך חזקת האם מהני לבת באלמנת עיסה כיון שהספק נולד בבועל ו'ודאי נגע' ואילו להריטב"א למ"ד חזקת האם מהני לבת אפי' באלמנת עיסה אמרי' כן ואעפ"י שהוא 'ודאי נגע', והיותר תימה לפי המוכרח מד' **הריטב"א נדה י"ד.א. ד"ה שאין שליא וביבמות ס"ח.א. בד"ה אמר רבה בר רב הונא** דב'ודאי נגע' לא מוקמינן כלל אחזקה אפילו כשאין הכרעת הספק בנוגע, דא"כ גבי אלמנת עיסה אף באלמנה עצמה ל"ש בה חזקה כלל כיון דהוא 'ודאי נגע' וצע"ג, [ועי' **קהלות יעקב טהרות-נדה סימן ס"ב** שהק' כן בדעת הרמב"ן ועיי"ש מה שביאר בזה, ותירוצו אינו עולה לכאורה בדעת הריטב"א]. [↑](#footnote-ref-1)
2. וצ"ב אם כוונתו דהחזקה של שליח עושה שליחותו אינה חזקה גמורה דשמא לא יתנו לו כד' התוס', או שכוונתו דאפי' תהיה חזקה גמורה 'שודאי' קידש השליח מ"מ כל אשה איכא לאוקמה אחזקתה לומר שהיא אינה המקודשת, ובדעת התוס' שלא דנו כלל משום 'חזקת פנויה' אם החזקה דשליח עושה שליחותו היא חזקה גמורה צ"ב הטעם בזה, ומ"ש מהא דאי' **בפסחים י.א.** לגבי ב' בתים בדוקין דעל עכבר לחד מנייהו דמוקמינן כל חדא אחזקת בדוק וכמבואר **במהרש"א פסחים שם** בדעת **התוס' שם** וכ"מ **בתוס' רבינו פרץ שם,** וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)