12 אין מחשבה מועלת וכו_
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק חקת ד' תמוז תשס"ג

בדינא דרבא דאין מחשבה מועלת במי שאינו ראוי לעבודה

א', בדעת התוס' בזה, ובבי' הא דס"ד דחשיב קרב המתיר כמצותו, ובבי' החילוק שבין דינא דקרב המתיר כמצותו בפיגול לדינא דניתר לטהורים בנותר וטמא, (ונת' כמה נפ"מ בזה). ב', בישוב פי' הרגמ"ה בזה, ובבי' מש"א רבא דאין מחשבה מועלת בנפגם המזבח.

**א**

א] מנחות ד"ה:, שאין מחשבה מועלת אלא מי שראוי לעבודה ובדבר הראוי לעבודה ובמקום הראוי לעבודה, ולפנינו איתא עוד, "במי שראוי לעבודה לאפוקי כהן בע"מ, ובדבר הראוי לעבודה לאפוקי מנחת העומר דלא חזיא דחידוש הוא, ובמקום הראוי לעבודה לאפוקי נפגם המזבח", ובשטמ"ק מחק לכ"ז, וכן נ' מד' רש"י דל"ג לה, אך עי' בפסקי רי"ד דגריס לה, **(**ובהע' שם הובא דבכל כתה"י של הגמ' ליתא לכ"ז**)**.

והנה בתוד"ה במי שראוי לעבודה, ז"ל, דאע"פ שהקרבן נפסל, כצ"ל ע' שטמ"ק וצ"ק, כשקיבלו פסולין וזרקו את דמו או שנפגם המזבח, ס"ד דמהניא מחשבה לקובעו בפיגול, כדאשכחן גבי יוצא בסוף פירקין,[[1]](#footnote-2) עכ"ל, והיינו דקשיא להו להתוס' דמאי נפ"מ בהא דאין מחשבה מועלת בזה, תיפו"ל דבלא"ה הקרבן נפסל משום הא שקיבלו וזרקו פסולין או משום שנפגם המזבח, וזהו שפירשו דמ"מ איצטריך לאשמועינן דאין מחשבה מועלת בזה, דנפ"מ לחיובא דפיגול, דאי היתה מחשבה מועלת בזה הי' חייב כרת, וכ"ה בשטמ"ק בהשמטות ז"ל, דאי לאו דאמרי' דאין מחשבה פוסלת, הייתי אומר דפסול במחשבת פיגול נמי והי' נקבע בפיגול לחייב כרת האוכלן, עיי"ש, ועיי"ש שכתב נפ"מ נוספת בהא דאין מחשבה פוסלת, דמשום פסולא דבע"מ לחודי' מהני דיחזור הכשר ויקבל, וס"ד דמשום פסול מחשבה יש לפסלו דאין בו תקנה שיחזור הכשר ויקבל, להכי אשמועי' דאין מחשבה פוסלת בו ויחזור הכשר ויקבל, עכ"ל. [[2]](#footnote-3)

והאחיעזר ח"ג סי' ס"ו תמה בזה, דהיאך ס"ד לחייב כרת, הרי כיון דפסול הקרבן נמצא דלא קרבו כל מתיריו, והא בפיגול בעי' שתהא כהרצאת כשר, ובפגימת מזבח הא נפסל הקרבן, והוי כנשפך הדם, וכדמקשי בזבחים דמ"ב: דכי מדי מיא בעלמא הוא דקמדי, דלאו משום עירוב מחשבות הוא, רק משום דל"ה זריקה כלל, וה"נ בזריקת פגימת המזבח, עכ"ד,[[3]](#footnote-4) ועיי"ש שכתב לישב דנפ"מ לענין פסול פיגול, אך בד' השטמ"ק הרי מפורש דס"ד דיהא חייב כרת, וגם בד' התוס' נ' להדיא כן, **(**שהרי כתבו דס"ד דמהניא מחשבה "לקבעו בפיגול", והיינו לענין כרת, וגם דימו לה ליוצא, דהתם מהני זריקה למקבעי' בפיגול ולחייב כרת**)**.[[4]](#footnote-5)

ב] ונ' לישב, דהנה בעיקר דינא דלא מקבע פיגול רק כל שקרב המתיר כמצותו, יש להסתפק, אם דמי להא דבנותר וטמא אין חייבין עד שיקרבו מתיריו, משום דרק הניתר לטהורים חייבין עליו משום נותר וטמא, וה"נ אין חייבין משום פיגול רק בניתר לטהורים, או דהוי זה דין בפנ"ע, דליקבע בפיגול בעי' שתהא הרצאת פיגול, ובעי' לזה שיקרב המתיר כמצותו.

והנה לישנא דמתני' מעילה ד"י., זה הכלל כל דבר שיש לו מתירין אין חייבין עליו משום פיגול נותר וטמא עד שיקרבו מתיריו, ומ' מזה דהוי זה חד דינא דליכא חיוב פיגול נותר וטמא עד שיקרבו מתיריו, אך יש לדחות דכללא בעלמא נקט, ולעולם הוי זה ב' דינים חלוקים.

ובפשוטו נחלקו בזה רש"י ותוס', דהנה התוס' בזבחים דמ"ב: הביאו משה"ק רש"י בהקומץ זוטא, אהא דתנן דהקומץ אין חייבין עליו משום פיגול כיון שאין לו מתירין, דמה בעי' להא דאין לו מתירין וכו', תיפו"ל דבלא"ה פשיטא דלא מחייב עליו משום פיגול, דהא אי אכיל מיני' פקע פיגולו ממנו שלא קרב המתיר כמצותו, והתוס' בסו"ד תירצו, דאי הוה הקומץ בר חיובא, הוי דינן משקדש בכלי וכו', כדאמר לעיל גבי טומאה יש לו מתירין משקרבו מתיריו אין לו מתירין משקדש בכלי, עכ"ד.

והפשוט בביאור פלוגתייהו, וע' כן באבהא"ז ובמשנת ר"א, דהתוס' סברי דדינא דאין חייבין משום פיגול עד שיקרב המתיר כמצותו, הוא משום דבעי' שיהא ניתר לטהורים, וכהא דאין חייבין משום נותר וטמא עד שיקרבו מתיריהן, וע"כ ל"ה בעינן שיקרבו מתיריו רק בדבר שיש לו מתירין, שאינו ראוי לדינו עד שיקרבו מתיריו, אך דבר שאין לו מתירין שהוא ראוי לדינו משקדש בכלי, הי' חייב עליו משום פיגול משקדש בכלי, וכהא דחייב עליו משום נותר וטמא משקדש בכלי,[[5]](#footnote-6) וכל מה שאין חייב עליו משום פיגול, הוא משום דאין פיגול נוהג רק בדבר שיש לו מתירין.

אך רש"י ס"ל דהא דאין חייבין משום פיגול עד שיקרב המתיר כמצותו אי"ז כלל משום דבעי' שיהא ניתר לטהורים, אלא הוי זה דין בפנ"ע דלא מקבע בפיגול רק ע"י הרצאת פיגול, ולזה בעי' שיקרב המתיר כמצותו, וע"כ אף בדבר שאין לו מתירין ל"ה מקום לחייב משום פיגול עד שיקרבו מתירי הקרבן, וממקומו הוא מוכרע כן בדעת רש"י, דהרי מבו' בד' רש"י דגם קומץ הוה מיקבע בפיגול ע"י שהוצת האור ברובו, ואי דינא דבעי' שיקרב המתיר כמצותו, הי' משום דבעי' שיחול עליו היתר ההקרבה, הרי דל"ה מהני מידי מה שהוצת האור ברובו, שהרי אי"ז כלל מתיר דהקומץ, ואין הקומץ ניתר כלל ע"י מה שהוצת האור ברובו, ובע"כ דיסוד דינא דקרב המתיר כמצותו הוא דבעי' שיהא בהקרבן הרצאת פיגול, וע"כ כל שהוצת האור ברובו וקרבו מתירי הקרבן, הי' מקום לחייב משום פיגול גם על הקומץ, וז"ב.[[6]](#footnote-7)

ובאמת נ', שלדעת רש"י חלוק הוא גדר הדין דאין חייבין משום פיגול עד שיקרב המתיר כמצותו, מגדר הדין דאין חייבין משום נותר וטמא עד שיקרבו מתיריו, דבהא דאין חייבין משום נותר וטמא עד שיקרבו מתיריו, היינו דהגם דחייל ע"ז פסול נותר ופסול טמא, מ"מ אין חייבין משום נותר ומשום טומאה רק על דבר הניתר לטהורים, ומשא"כ הא דאין חייבין משום פיגול עד שיקרב המתיר כמצותו, היינו דלא חייל כלל הפיגול כ"ז שלא קרב המתיר כמצותו, וכאשר כן מבו' במעילה ד"ג: שדנו שם דשמא ל"ח כלל פיגול עד הזריקה, וגם למה שדנו שם דשמא רק לחייבו כרת אינו נקבע עד שעת זריקה, עיי"ש בתוס', נ' דמ"מ לענין כרת הוי זה חיסרון בחלות הפיגול, **(**ול"ד לנותר וטמא דחייל אף קודם שקרבו מתיריו, והוי זה הלכה בהחיוב, שאין חייבין משום נותר וטמא רק על דבר שקרבו מתיריו**)**, והמל"מ בפי"ח מפסוהמ"ק ה"ז נסתפק שקודם שקרב המתיר כמצותו לא יהיו חייבין ע"ז גם משום פסוהמ"ק, ובשטמ"ק לקמן דכ"ה: אות ד', כ' לבאר הס"ד דפיגול חשיב ניתר לטהורים, דהיינו משום שאין הפיגול נקבע עד שיקבעו כל מתיריו ובאים בב"א אכילה ופיגול הוי שפיר ניתר לטהורים, עכ"ל, ולהדיא דאף ל"ח כלל פסולא עד שיקרבו כל מתיריו, [אך אכתי צ"ע דהרי לכאו' פשיטא דאף קודם שקרבו כל מתיריו, כבר אין ההקרבה כשרה, **(**וכמש"כ כן החזו"א**)**, וא"כ מאי ס"ד למחשבי' ניתר לטהורים], והיינו כמש"נ, דדינא דבעי' שיקרב המתיר כמצותו, היינו דכ"ז שלא קרב המתיר כמצותו ל"ח כלל הפיגול, ויל"פ טפי, שגדר הדין הוא, דכ"ה שהכשר הקרבן חייל ע"י הרצאת כשר, ה"נ פסול הפיגול חייל ע"י הרצאת פיגול.

ויש לבאר בזה מה שפירש"י בזבחים דמ"ה: ד"ה שכן גז"ל סימן, ז"ל, נותר וטמא אין זריקת הדם מביאתן לידי פסולן ופיגול זריקת הדם קובעתו בפסול וכו', עכ"ל, וצ"ב דהרי אף נותר וטמא אין חייבין עליהן עד שיזרק הדם, ועיי"ש בשטמ"ק שהגי' בד' רש"י, ונ' פשוט במכוון ד' רש"י, דאזיל לטעמי' וכמש"נ בדעתו דשאני פיגול דלא מקבע בפיגול רק ע"י הזריקה, וקודם הזריקה אכתי לא חייל עלי' פיגול, ומשא"כ בנותר וטמא הרי שפיר חייל פסול נותר וטמא אף קודם זריקה, ואך שאין חייבין משום נותר וטמא עד שיקרבו מתיריו ויהא ניתר לטהורים, אך אי"ז חיסרון בחלות הנותר והטמא, אלא הוי זה דין בחיובן, שאין חייבין רק על דבר שקרבו מתיריו, וע' עוד בפירש"י ס"פ כל הפסולין דל"ו: ד"ה אמר רבא, דמת' ג"כ כן דל"ח הפיגול עד הזריקה.

ג] ונפ"מ בזה נ', היכא שקרב המתיר, והוה בי' פסול אחר המונע מלרצות, דלדעת התוס' בזבחים פשוט שאין חייב בזה משום פיגול, כיון שאי"ז ניתר לטהורים, אך לדעת רש"י י"ל דאף בכה"ג חייב משום פיגול, דהגם דאי"ז ניתר לטהורים, מ"מ כיון שקרב המתיר, ואיכא בזה הרצאת פיגול, שפיר חייב ע"ז משום פיגול.[[7]](#footnote-8)

ואמנם צ"ע בזה, דגם אי נימא דדינא דכהרצאת כשר, הוי דין בפנ"ע שיהא הרצאת פיגול, ואי"ז כלל משום ניתר לטהורים, מ"מ לכאו' יש לנו ללמוד פיגול מנותר דבעי' בי' ניתר לטהורים, **(**דהרי ילפי פיגול מנותר מגז"ש דעוון עוון**)**, וא"כ אף היכא דיהא בהקרבן הרצאת פיגול וחייל הפיגול, מ"מ כל כמה שאינו ניתר לטהורים, לכאו' אין לנו לחייב כרת משום פיגול, דומיא דהא דאינו חייב כרת משום נותר.

אך באמת, מהא דחזי' דבעי' למילף מקרא דכהרצאת כשר כך הרצאת פסול, ומשו"ז בעי' שיקרב המתיר, וקשיא דלכאו' תיפו"ל משום דינא דניתר לטהורים, ובע"כ מוכח מזה דל"ב בפיגול שהיא ניתר לטהורים, ולא ילפי' לה מנותר להך מילתא, ואמנם דצ"ע הטעם בזה, דמ"ט לא ילפי' לענין זה פיגול מנותר.

אמנם נ' פשוט דל"ש כלל למילף לפיגול דניבעי' בי' ניתר לטהורים, שהרי כל פיגול אינו ניתר לטהורים, שהרי הקרבן פסול משום פיגול ואין הבשר ניתר לטהורים, וכדילפי' לקמן דכ"ה מקרא דאין חייבין על פיגול משום טמא כיון שאינו ניתר לטהורים, ומה"ט גופא נמי א"א לחייב עליו משום פיגול, אי הוה בעי' בפיגול שיהא ניתר לטהורים, ואשר ע"כ מוכח מזה דבפיגול ל"ב שיהא ניתר לטהורים, ולא ילפי' לה מנותר.

ובדעת התוס' בזבחים דס"ל דאף דינא דקרב המתיר בפיגול, הוי משום דבעי' שיהא ניתר לטהורים, צ"ל דהגם דפיגול ל"ח ניתר לטהורים, היינו רק לענין איסור טמא, אך לענין איסור פיגול גופי' שפיר חשיב ניתר לטהורים, שיש לנו לדון אם ה"ה ניתר לטהורים אלמלי הפיגול, **(**וי"ל שגם לד' התוס' מה"ט הוא דבעי' לקרא דכהרצאת כשר, ולא מצי' למילפה מנותר, ומשום דפיגול לעולם ל"ה ניתר לטהורים, וע"ז ילפי' מקרא דמ"מ בעי' שיהא ניתר לטהורים אלמלי הפיגול**)**, אך בדעת רש"י נ', דלדין ניתר לטהורים ל"מ מה דאלמלי הפיגול הוי ניתר לטהורים, דמ"מ כיון שמכח הפיגול אינו ניתר לטהורים לא חשיב כניתר לטהורים, **(**ול"ד לדינא דכהרצאת כשר, דמהני הגם שהרצאה זו פסולה משום הפיגול גופי', דשאני דינא דכהרצאת כשר שיסודו הוא דבעי' שיהא בהקרבן הרצאת פיגול, וע"כ ודאי דפסול הפיגול אינו סתירה כלל להרצאת פיגול, ומשא"כ דינא דניתר לטהורים דהוי דין בהבשר דאי לא חיילא עלי' הזריקה אין חייבין עליו, הרי שהגם דהא דלא חיילא עלי' הזריקה הוי מכח הפיגול גופי', מ"מ אין לחשבו כניתר לטהורים, ודו"ק**)**, וע"כ בע"כ מזה דבפיגול ל"ב ניתר לטהורים.[[8]](#footnote-9)

וי"ל עוד בבי' הטעם דלא ילפי' פיגול מנותר להצריך ניתר לטהורים, עפמש"כ הראב"ד בפי' התו"כ פר' צו, די"ל דחייב על שליל משום פיגול, אף אם במעי אמן הן קדושין והוי השליל חולין, ול"ד להא דאין חייבין עליו משום נותר וטמא, דשאני פיגול דכ' ואם האכל יאכל ריבה הכתוב כל דבר אכילה, עיי"ש, וכיון דמצי חייל פיגול אף על חולין, נ' דל"ש בזה כלל למילף דניבעי בי' ניתר לטהורים, שהרי הוי החיוב אף על חולין דלי"ב כלל דין אכילה והקרבה, וממילא דל"ש כלל שיהא בזה לדינא דניתר לטהורים, שיסוד דינו הוא שיהא ראוי למצותו,[[9]](#footnote-10) **(**ומה"ט בדבר שאין לו מתירין סגי בקדש בכלי, ובדבר שיש לו מתירין בעי' שיקרבו מתיריו, ומבו' בתוס' ס"פ בית שמאי דהוי זה חד דינא, והיינו דבכל מידי בעי' שיוכשר לדינו ולמצותו**)**, ודעת התוס' בזבחים דס"ל דאיכא בפיגול לדינא דניתר לטהורים, הוא משום דפליגי על הראב"ד וס"ל דל"ש כלל חלות פיגול על חולין, **(**וכבר הוכיחו מד' התוס' בב"ק דע"ו. שדנו דיהני פדיון להפקיע להפיגול, דמזה מוכח שדעתם דל"ש כלל פיגול בחולין**)**, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דניתר לטהורים, וז"פ.

ויסוד לזה, מהא דילפי' בזבחים דכ"ט: למחשבות שמוציאות זו מזו, שנא' לא יחשב, לא יערב בו מחשבות אחרות, וק' דמה בעי' קרא לזה, תיפו"ל מדינא דכהרצאת כשר כך הרצאת פיגול, ועמד בזה מרן הגרי"ז, ופי' דל"ש למעוטי מדינא דכהרצאת כשר, עי' בזה בכ' הגרי"ז, אך צ"ע בד' רש"י לקמן די"ב. ד"ה ובלבד, שפי' דדינא דמחשבות מוציאות זו מזו הוי משום דבעי' כהרצאת כשר, וכ"ה בפירש"י בזבחים די"ג: ד"ה אי מה, ושם דכ"ט: במתניתין ד"ה ר"י אומר, ושם במתניתין ד"ה ובלבד פירש"י שהטעם הוא כדילפי' לעיל שמחשבות מוציאות זו מזו, ולכאו' סתרי דבריו זל"ז.[[10]](#footnote-11)

ונ' ללמוד מזה, דלעולם ל"ש כלל למעוטי היכא דעירב מחשבות אחרות, מכח דינא דכהרצאת כשר, דהרי שפיר הו"מ למימר דאף עבודה הנפסלת מחמת מחשבה אחרת, הויא שפיר עבודה לענין פיגול, ושפיר איכא בזה הרצאת פיגול, ול"ד לנותר וטמא, דאמרי' במנחות דכ"ה: שאין חייבין על פיגול משום טומאה משום שאי"ז ניתר לטהורים, ול"ב ילפותא נוספת לזה, דשאני נותר וטמא דבעי' בהו שיהא ניתר לטהורים, ובזה פשיטא דכל דנפסל הקרבן במחשבה ואינו ניתר לטהורים אין חייבין עלי משום נותר וטמא, אך משא"כ לענין פיגול דל"ב אלא שיהא בהקרבן הרצאת פיגול, הרי דשפיר הומ"ל דגם בשנפסל הקרבן המחשבה, מ"מ חשיב שפיר דאיכא הרצאת פיגול, דאף עבודה הנפסלת במחשבה תורת עבודה עלי' לענין פיגול, וע"כ בעי' למילף מקרא דלא יחשב דמחשבות מוציאות זו מזו, ונ' דאי"ז דין בפנ"ע, אלא היינו דילפי' מינה דעבודה הנפסלת מכח מחשבה ליכא עלי' תורת עבודה לענין פיגול, וממילא דכל שחישב מחשבה אחרת לי"ב הרצאת פיגול, וזהו מה שפירש"י בכל הנך דוכתי דהא דמחשבות מוציאות זו מזו הוא משום דבעי' כהרצאת כשר, ודו"ק.

ובזה מתישב היטב מה שתמה מרן הגרי"ז, בהא דפריך בזבחים די"ג: דאי מה שלמים שלא לשמה אינו מוציא מידי פיגול, אף חטאת אין של"ש מוציא מידי פיגול, וקשיא דאי מה דעירוב מחשבות מוציא מידי פיגול הוא משום דינא דכהרצאת כשר, א"כ הרי ודאי דבחטאת דמיפסלא של"ש אף של"ש יוציא מידי פיגול, כיון לא קרב המתיר כמצותו, וליכא כהרצאת כשר, **(**ומזה הוכיח הגרי"ז דדינא דעירוב מחשבות הוי דין בפנ"ע, ואכמ"ל, וק' לדעת רש"י דמפרש דדינא דעירוב מחשבות הוי מכחדינא דכהרצאת כשר**)**, ולמש"נ נ', דכיון שמשום עיקר דינא דכהרצאת כשר הי' שפיר בכלל הרצאת כשר אף היכא דאי"ב פסול מחשבה, ואך דילפי' מקרא דלא יחשב דעבודה הנפסלת מפסול מחשבה ליכא עלי' תורת עבודה לענין פיגול, וממילא שאין מתקיים בזה הרצאת פיגול, הרי דשפיר הי' מקום לומר דשל"ש שאינו פוסל בשלמים, אף אינו מוציא מידי פיגול בחטאת, די"ל דאף לגבי חטאת איכא עלי' תורת עבודה לענין פיגול, דלא מצינו למילף משלמים שלא יהא ע"ז תורת עבודה, כיון דבשלמים אין של"ש פסול, **(**וזהו דמייתי מינה בסוגיא בדי"ג: שם שאין לנו לדון כן, אלא יש לנו ללמוד משלמים דכל הפוסל בה מוציא מידי פיגול**)**.

ד] ונ' עוד לפ"ז, דהנה בזבחים דכ"ז. מבו' בפירש"י ובתוס' שם, דאלמלי קרא הו"א דחישב מחשבת פיגול בזריקה שלא במקומו, שפיר חייל הפיגול, אך בד' הרמב"ם דקדק מרן הגרי"ז דס"ל דכל עיקר הילפותא בזבחים שם, הויא רק לענין דל"מ מחשבת פיגול על זריקה שלא במקומו, ול"ה כלל לענין היכא דחישב מחשבת פיגול בזריקה שלא במקומו, והק' מרן הגרי"ז דתיפו"ל מדינא דבעי' שיקרב המתיר כמצותו, שהרי זריקה שלא במקומו ל"מ להתיר הבשר, ופי' בזה דהגם דזריקה שלא במקומו ל"מ להתיר באכילה, היינו משום דנתחדש בקרא שאינה זריקה רק לענין כפרה ולא לענין אכילה, ולענין אכילה ליכא עלי' תורת זריקה כלל, אך לענין כפרה דאיכא עלי' תורת זריקה, הוי זה זריקה אף על הבשר, וע"כ לי"ב משום אין בשר אין דם, דלגבי כפרה הויא זריקה מעליא אף על הדם, וע"כ חשיב שפיר שקרב המתיר כמצותו, כיון דהויא הזריקה אף על הבשר,[[11]](#footnote-12) ול"ד ליוצא דלמ"ד אין זריקה מועלת ליוצא לא מקבע הבשר בפיגול, דהתם היינו דכלפי הבשר היוצא לא הויא זריקה כלל, אך משא"כ בזריקה שלא במקומו הרי אף לגבי הבשר הי' זריקה לכפרה, **(**ואך דלא הויא הזריקה לאכילה, והיינו דאין הפי' דהויא הזריקה על עיקר הקרבן, וע"כ מהניא לכפרה, ול"ה הזריקה על הבשר וע"כ ל"מ לאכילה, אלא היינו דכלפי הכפרה הויא זריקה על כל הקרבן ואף על הבשר, וכלפי האכילה ל"ה זריקה גם על עיקר הקרבן**)**.

והנה עיי"ש בכ' הגרי"ז שנסתפק אם מהניא זריקה שלא במקומו לחייב משום נותר וטמא, ושיהא זה בכלל ניתר לטהורים, ולהנ"ל נ' דמסתבר דליכא בזה משום חיוב נותר וטמא, דרק לענין פיגול דל"ב שיהא ניתר לטהורים, אלא בעי' שיהא הרצאת פיגול בהקרבן, הרי שלזה מהני גם זריקה שלא במקומו, כיון דהויא הרצאה מעליא, והויא זריקה אף כלפי הבשר, אך משא"כ לגבי נותר וטמא דבעי' שיהא ניתר לטהורים, הרי שכיון שזריקה שלא במקומו ל"ה כלל זריקה המתרת באכילה, ודאי שאי"ז בכלל ניתר לטהורים.[[12]](#footnote-13)

ועד"ז נ', במש"א בזבחים דל"ו:, דבשר פסח שלא הוצלה ולחמי תודה שלא הורמו חייבין עליהן משום טומאה, ואמר רבא תדע וכו' ודחי שם בגמ' לד' רבא, עיי"ש, ונ' להנ"ל דכל נידון הגמ' הי' רק לענין חיוב טומאה וחיוב נותר, דבעי' בהו ניתר לטהורים, וע"כ י"ל דבשר פסח שלא הוצלה ולחמי תודה שלא הורמו לא חשיבי ניתר לטהורים, ומה שבאמת חייבין עליהן משום נותר וטמא, הוא כמו שפירש"י שם, דסגי במה שה"ז ניתר לטהורים מכח הזריקה, ומה דאיכא ע"ז איסור אחר אי"ז מונעו מליחשב ניתר לטהורים, אך לענין פיגול דל"ב כלל שיהא ניתר לטהורים, אלא בעי' שיהא הרצאת פיגול בהקרבן, הרי ודאי שאין מקום לדון לפטור בבשר פסח שלא הוצלה ולחמי תודה שלא הורמו, שהרי הי' בהן הרצאה מעליא, ומה לי שהן אסורין לאכילה, וז"פ.

ה] ונ' ראי' לזה, דהנה בפסחים דע"ח. אמרי' דנפ"מ בהא דציץ מרצה על האכילות לאקבועינהו בפיגול ולהוציא מידי מעילה, ופירש"י שם, דהיינו משום דקי"ל שאם יש פסול אחר בקרבן שחישב בו מחשבת פיגול אינו נקבע בפיגול להתחייב כרת על אכילתו, דאמר מר ירצה כהרצאת כשר כך הרצאת פיגול, עכ"ל, והיינו דאי אין הציץ מרצה על האכילות לא מקבע בפיגול, משום שאי"ז כהרצאת כשר.

אך הנה יעו"ש בפי' ר"ח, שנ' להדיא דמפרש דכל הא דלמ"ד אין ציץ מרצה על האכילות לא מקבע בפיגול, הוא דוקא בשחישב מחשבת חוץ לזמנו על הבשר הטמא, והיינו דבכה"ג אי לאו דציץ מרצה על האכילות, לא היתה מחשבתו קובעתו בפיגול, וכנ' הטעם בזה הוא ע"ד מה שפירש"י לקמן די"ב. דהוי בכלל המחשב על דבר שאין דרכו לאכול, ונ' מזה מד' ר"ח, דהיכא שחישב מחשבת פיגול על חלק טהור, ודאי דמקבע אף הבשר הטמא בפיגול, וחשיב שפיר כהרצאת כשר, וצ"ע מהא דמפורש במנחות דכ"ה: דלמ"ד דאין ציץ מרצה על האכילות אין חייב עליו משום טמא, ומ"ש שחייב עליו משום פיגול.

ונ' דמזה מוכח כמש"נ, דלגבי פיגול ל"ב כלל שיהא ניתר לטהורים, אלא כל דאיכא הרצאת פיגול סגי בזה, ומשא"כ לגבי נותר וטמא בעי' שיהא הבשר ניתר לטהורים, וע"כ לענין פיגול שפיר מיקבע בפיגול אף למ"ד דאין ציץ מרצה על האכילות, דהגם דלא חייל עליו היתר זריקה, מ"מ כיון דחיילא זריקה בהקרבן, והי' בזה הרצאת פיגול, שפיר חייבין עלי ומשום פיגול, ומשא"כ לגבי נותר וטמא דבעי' שיהא ניתר לטהורים, הרי דלמ"ד דאין ציץ מרצה על האכילות, אשר לדידי' לא חייל על הבשר הטמא היתר זריקה, ממילא דאין חייבין עליו משום נותר וטמא, כיון שאי"ז ניתר לטהורים.

ויתכן שלדעת הר"ח, גם הא דתנן במעילה ד"ו: דלר"א אין זריקה מועלת ליוצא ואין חייבין עליו משום פיגול נותר וטמא, לאו בחד גוונא מיתניא, דלגבי פיגול היינו רק בשחישב על היוצא מחשבת פיגול, דבכה"ג לא חיילא מחשבתו כיון שאין זריקה מועלת ליוצא, אך כל שחישב מחשבת פיגול על שאר הבשר, **(**או שחישב על היוצא קודם שיצא), שפיר מהניא הזריקה לקבעו בפיגול, כיון שנתקיימה הרצאה בהקרבן, ומשא"כ לענין נותר וטמא אין חייב על יוצא, דכיון דאין זריקה מועלת ליוצא, אי"ז ניתר לטהורים, וצ"ע בזה דלישנא דמתני' לא מ' כן, וצ"ע.[[13]](#footnote-14)

ונ' עד"ז גם בשי' רש"י, שפי' לקמן די"ב. דהא דמיבע"ל בשירים שחסרו בין קמיצה להקטרה אי מהני להו הקטרה למיקבעינהו בפיגול, היינו אם הקטיר הקומץ ע"מ לאכול השירים חוץ לזמנו, ובזה מיבע"ל דשמא כיון דאין שירים נאכלין הו"ל כמחשב לאכול למחר דבר שאין דרכו לאכול ולא מהניא מחשבתו, עכ"ד, ובשטמ"ק שם תמה ע"ז דאם חישב להקטיר הקומץ למחר ל"ש ה"ט, וע"כ פירש דמיבע"ל אי מיקבע בפיגול בהאי הקטרה, דכיון דאין השירים נאכלין הוי כאילו לא קרב המתיר כמצותו.

ובדעת רש"י שלא הוה ניח"ל לפרש כן, והרי לענין טמא פירש"י כן בפסחים דע"ח. דאי אין הציץ מרצה על האכילות לא מקבע בפיגול דלא חשיב כהרצאת כשר, עיי"ש בטה"ק שכתב, דכיון דאף שהשירים אסורין מ"מ מקטיר קומץ עליהן, ולי"ב משום אין שירים אין קומץ, ע"כ ודאי דאף מהניא ההקטרה למקבעינהו בפיגול, והיינו דכיון דחזינן דלי"ב משום אין שירים אין קומץ, הרי בע"כ דהגם דהשיריםאסורין באכילה, מ"מ הויא ההקטרה גם כלפי השירים, וע"כ שפיר חשיב שיש שירים, וכיון דהויא ההקטרה גם כלפי השירים, ע"כ שפיר חשיב דקרב המתיר כמצותו. [[14]](#footnote-15)

ונ' למש"נ, דכ"ז הוא לענין פיגול, אך לענין חיוב נותר וטמא ל"מ ה"ט לחייבו, דהגם דהקטרת הקומץ הויא אף כלפי השירים, מ"מ כיון דלא מהניא להתיר השירים באכילה, ל"ה זה ניתר לטהורים, ורק להצד בגמ' דמהני להו הקטרה, שפיר יהא בהן חיוב נותר וטמא, והוי זה כיוצא דלמ"ד דזריקה מועלת ליוצא חייבין עליו משום נותר וטמא, משום דהזריקה חיילא על הבשר גם לענין אכילה, וה"נ בשירים שחסרו הגם דל"ח עלייהו היתר זריקה, אך מ"מ חיילא עלייהו הזריקה לגמרי, ואך שנספלו דל"מ להו היתר זריקה, ורק לענין פיגול שדעת רש"י דל"ב כלל שיהא ניתר לטהורים ושתהא זריקה המתרת באכילה, והרי אף זריקה שלא במקומו היתה מועלת לחיוב פיגול, אי לאו דל"ח זריקה לענין פיגול רק זריקה דשריא בשר באכילה, ורק בעי' שיהא הרצאה בהקרבן אף כלפי הבשר, הרי ממילא דבשירים שחסרו דהויא ההקטרה אף כלפי השירים, וכדחזי' דלי"ב משום אין בשר אין דם, שפיר מהניא ההקטרה למקבעינהו בפיגול, וז"ב.

ונ' עוד עד"ז, בדין קרבן ציבור הבא בטומאה, שאינו נאכל בטומאה, ויש להסתפק אם חייבין עליו משום פיגול נותר וטמא, וע' בשעה"מ פ"ד מביאמ"ק ה"ז שנסתפק בזה, אי מהני הא דטומאה הותרה בציבור למקבעי' בפיגול ולאפוקי מידי מעילה, והחזו"א בסו"ס ל"ב נקט דמהני להוציא מידי מעילה, **(**וכתב דחשיב כאיתנייהו להוציא מיד מעילה, כדאמר בפסחים ע"ז ע"ח, עכ"ל, וצ"ע היכן נמצא זה בפסחים שם, ול"מ שם רק דלמ"ד דצמע"א מהני לאקבועי בפיגול ולהוציא מידי מעילה, והרי התירא דטומאה הותרה גרע מהא דצמע"א, וכמבו' להדיא לקמן דט"ו. ואכמ"ל בזה**)**, ובסוס" ח' נסתפק החזו"א אי מהני לקבוע בפיגול, (וטעם ספיקו, די"ל דכיון שנתפגל אין כאן ק"צ שהותר בו טומאה, ועיי"ש שדן לדמות לדין צמע"א דמהני לקבוע בפיגול, ונקט שם דזה תליא אי איכא רצוי ציץ בקרבן שנתפגל או לא, דאי נימא דליכא רצוי ציץ ואפ"ה מקבע בפיגול, כיון דאלמלי הפיגול הי' הציץ מרצה, ה"נ בדין דהתירא דטומאה בציבור יהני לקבוע בפיגול, הגם דאחר שנתפגל אינו בכלל ק"צ, עכ"ד, אך למש"נ לעיל יל"ד בזה שאין לדמות דין היתר טומאה בציבור לדין צמע"א וכדלהלן דט"ו.).

ולמש"נ נ' דיש לחלק בזה בין חיוב פיגול לחיוב נותר וטמא, וזה לפי דעת רש"י בזבחים דצ"ט. והתוס' שם דט"ז:, דאף היכא שלא נטמא הבשר, מ"מ אינו מותר באכילה, אך עי' חזו"א סי' ב' סק"ד שדחה הראי' מדבריהם, והיינו משום דכל התירא דטומאה בציבור הוי רק כלפי הכפרה, אך כלפי אכילה לא הותרה ההקרבה כלל, וע"כ לא מהניא להתיר הבשר באכילה.

ונ' לפ"ז דע"כ ודאי שאין חייבין על הבשר משום נותר וטמא, כיון שאינו ניתר לטהורים, שהרי אין ההקרבה מתרת כלל באכילה, ומשא"כ לענין פיגול דל"ב כלל שתהא הקרבה המתרת באכילה, שהרי אף זריקה שלא במקומו היתה מועלת לקבוע בפיגול, הגם שאינה כלל זריקה המתרת באכילה, והיינו משום דלגבי הכפרה הויא זריקה גם כלפי הבשר, הרי ממילא דשפיר יהא חייב אף בקרבן הבא בטומאה, שהרי אף בזה הויא ההקרבה אף על הבשר **(**לענין הכפרה**)**, שהרי לענין כפרה הותרה ההקרבה לגמרי, **(**וע"כ לי"ב משום אין בשר אין דם, כיון דהוי ההקרבה אף כלפי הבשר**)**, וע"כ דמי לדין זריקה שלב"מ דבלא מיעוט היתה מועלת לקבוע בפיגול, וכן דמי לדין שירים שחסרו, דדעת רש"י דודאי מהניא בהו ההקטרה למקבעינהו בפיגול, והיינו משום דהויא ההקטרה גם כלפי הבשר, וכמש"נ לעיל.

ואמנם יל"ד בזה שלא יהא בזה חיוב משום פיגול, שהרי ילפי' בזבחים דכ"ז. דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, וה"נ בקרבן הבא בטומאה אין הקרבתו מתרת באכילה, ומכח זה לכאו' לא תביא לידי פיגול, ול"ד לשירים שחסרו דלא אתי' עלה משום הא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, שהרי כבר כ' התוס' בזבחים שם דשאני שירים שחסרו, דהא דלא שריי באכילה אי"ז משום מיעוט ההקטרה של הקומץ, ומשא"כ בקרבן הבא בטומאה דהא דלא שריא בשר באכילה הוי משום פסול טומאה שעל ההקרבה, הרי ממילא דהוי בכלל זריקה דלא שריא בשר באכילה דלא מייתא לידי פיגול, אך למש"כ בחי' מרן הגרי"ז הל' פסוה"מ הא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, הוי זה דין מסוים בזריקה שלב"מ דכל עיקר תורת זריקה דידה הוי רק לענין כפרה ולא לענין אכילה, אך זה שלא כד' התוס' הנז', ועיי"ש עוד בתוס' בסו"ד שנקטו דאך היכא דלא תתיר הזריקה באכילה משום דנפסל הבשר בשחיטה מדינא דמחשבה כמעשה, נמי לא מייתא הזריקה לידי פיגול, ולד' הגרי"ז לא יהא זה כן, ולדבריו בקרבן הבא בטומאה ל"ש למעוטי משום הא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, ונ' לפ"ז דיהא חייב ע"ז משום פיגול, דהגם דל"מ ההקרבה בטומאה להתיר באכילה, מ"מ כיון שהיתה הרצאה בהקרבן וקרב המתיר כמצותו, שפיר חייב ע"ז משום פיגול, וז"ב.

ו] ומעתה נשוב לבאר ד' התוס' והשטמ"ק בסוגיין, דהוה ס"ד דתהני מחשבה במי שאינו ראוי לעבודה והיכא דנפגם המזבח ויהא חייב ע"ז כרת, הגם דהזבח פסול, וק' טובא דהיאך הי' ס"ד לחייב ע"ז כרת, והרי לא קרב המתיר כמצותו.

ולפמש"נ נ' די"ל בזה, דהנה הרי נת' דלדין קרב המתיר כמצותו ל"ב שיהא הקרבן ניתר לטהורים, אלא בעי' שתהא הרצאה בהקרבן, ונת' עוד לפ"ז, דע"כ יש מקום לומר דאף היכא דאיכא פסול מצד אחר בהקרבן, שמכח זה ל"מ ההקרבה להתירו, מ"מ מצי חשיב דקרב המתיר כמצותו.

והנה אמנם כ"ז הוא היכא שהעבודה היתה כדינה ואך דפסול אחר מעכב, אך היכא שלא היתה העבודה כדינה לכאו' פשיטא דאי"ז בכלל קרב המתיר כמצותו, וגם היכא דאיכא פסול אחר בהקרבן, מ"מ י"ל דמכח פסול זה ליכא על העבודה כלל תורת עבודה, וע"כ לא חשיב דקרב המתיר כמצותו.

אמנם נ' די"ל בזה, דכל מה דהיכא שהעבודה ל"ה כדינה ל"ח קרב המתיר כמצותו, הוא רק משום שאין לזה תורת עבודה גם כלפי פיגול, וממילא דל"מ עבודה זו להרצאת פיגול, אך אילו הי' לעבודה זו תורת עבודה כלפי פיגול, והי' מהני לחשוב בעבודה זו מחשבת פיגול, הרי ממילא דאף הוי חשיב דקרב המתיר כמצותו, דהרי כל דינא דקרב המתיר כמצותו הוי שיהא בהקרבן הרצאת פיגול, וכיון שעבודה זו אית לה תורת עבודה כלפי פיגול, הרי ממילא דשפיר נתקיים עי"ז הרצאת פיגול בהקרבן, וחשיב קרב המתיר כמצותו, וזה נ' בהא דפריך לקמן דט"ז: דכי חשיב בה בפנים פסלה, כי הדר מדי בהיכל מיא בעלמא הוא דקמדי, ומשני רבא דלפגולו מרצה, ונ' הפי' בזה, דהגם דמיא בעלמא הוא דקמדי וליכא לזה תורת עבודה כלל, מ"מ לענין פיגול איכא ע"ז שפיר תורת עבודה, דלפיגולו מרצה, וע"כ חשיב שפיר דקרב המתיר כמצותו.

ולפ"ז מתישבים היטב ד' התוס' והשטמ"ק, דע"כ אילו הי' הדין דמהניא מחשבה במי שאינו ראוי לעבודה ובמקום שאינו ראוי לעבודה, אשר היינו בע"כ דאף עבודת פסול אית לה תורת עבודה כלפי פיגול, ואף בגונא שנפגם המזבח אית לה תורת עבודה כלפי פיגול, הרי ממילא דאף הי' בזה חיוב כרת, ושפיר הי' חשוב דקרב המתיר כמצותו, שהרי נתקיים בהקרבן הרצאת פיגול, דכיון דעבודה זו דפסול חשיבא עבודה כלפי פיגול, ממילא דקרב המתיר כמצותו, שהרי נתקיימה בהקרבן הרצאת פיגול, כיון דעבודה זו חשיבא עבודה כלפי פיגול, וע"כ הוא דבעי' לדינא דאין מחשבה מועלת במי שאינו ראוי לעבודה ובמקום שאין ראוי לעבודה, אשר היינו דאף ליכא ע"ז תורת עבודה לענין פיגול, וע"כ ל"מ לפגל בזה.

ונ' פשוט לפ"ז, דאחר דינא דאין מחשבה מועלת במי שאינו ראוי לעבודה, תו ממילא אף בשחישב מחשבת פיגול בשחיטה, ואח"כ זרק פסול, ודאי דלא מקבע בפיגול לחייבו כרת, דהגם דאלמלי דינא דאין מחשבה מועלת וכו', אף הי' מקבע בפיגול ע"י עבודת הפסול, והוה חשיב דקרב המתיר המצותו, מ"מ אחר שנתחדש דאין מחשבה מועלת וכו', ונתחדש בזה דעבודת פסול לי"ל תורת עבודה כלפי פיגול, הרי ממילא דאף לא מהניא לדין קרב המתיר כמצותו, כיון דליכא לזה תורת עבודה, ולא נתקיים בהקרבן הרצאת פיגול, וז"פ.

ועד"ז נ' גם בדינא דזריקה שלא במקומו, דיש להסתפק היכא דשחט במחשבת פיגול, ואח"כ זרק זריקה שלא במקומו, אם מהניא לקבוע בפיגול, והנה לעיל סק"ד בהערה הבאנו שהחזו"א נקט בפשיטות דל"מ לקבוע בפיגול, והאחיעזר נסתפק בזה, ונת' שם דצ"ע בזה, דהרי חזי' בגמ' דבלא הילפותא דמי שפיגולו גרם לו, הי' הדין דחישב בשעת זריקה שלב"מ מחשבת פיגול נתפגל הקרבן, והרי דחשיב שפיר דקרב המתר כמצותו, וכמו שהוכיח הגרי"ז, **(**דאל"כ תיפו"ל מדינא דלא קרב המתיר כמצותו**)**.

והנה לכאו' לפ"ז יש לפשוט דהיכא דשחט במחשבת פיגול ואח"כ זרק שלא במקומו שפיר מקבע הפיגול, דהרי חזי' בגמ' דס"ד דאף בשעת זריקה שלב"מ מצי לחשוב מחשבת פיגול, וחשיב שפיר דקרב המתיר כמצותו, ואף אחר דגלי קרא דל"מ הך זריקה לחשוב בה מחשבת פיגול, הרי אי"ז מיעוט רק דלא מצינו לחשבו בה מחשבת פיגול, אך לא מצינו שנתמעט דאף לא מהניא לדין קרב המתיר כמצותו, אך למש"נ נ' דאי"ז כן, אלא אחר שנתמעט דזריקה שלא במקומו ל"ה עבודה כלפי פיגול, **(**וע"כ ל"מ לחשוב בה מחשבת פיגול**)**, הרי דה"נ אין מתקיים בה דין קרב המתיר כמצותו, ול"מ זריקה זו להרצאת פיגול, כיון שאינה עבודה לגבי פיגול.[[15]](#footnote-16)

**ב**

ז] בשטמ"ק אות כ"א הביא פי' רגמ"ה, ז"ל, במי שראוי לעבודה, למעוטי אם שחט ישראל או א' מן הפסולין וחשב עליו לפגל לא פסלה במחשבה, עכ"ל, ונ' שפירש בכה"ג, משום דאי איירי בשאר עבודות תיפו"ל דפסול משום עבודת הפסול, **(**ולא ס"ל דנפ"מ לענין כרת, דבלא"ה ליכא כרת משום דלא קרב המתיר כמצותו, ולא ס"ל כמש"נ לעיל ענף א' בדעת התוס'**)**, ומה"ט גם לגבי מש"א דבמקום הראוי לעבודה למעוטי נפגם המזבח, פי' הרגמ"ה **(**הובא בשטמ"ק אות ח'**)**, שאם חשב להקטיר קומץ ע"ג מזבח פגום שסתמו בבול של מלח שלא לשמו, לכשיפגם המזבח חוזר ומקטירו לשמו, עכ"ל, ומבו' דעתו דבמנחות אין נפסלת המנחה בפגימת המזבח, והגם דכ"ז דהוי המזבח פגום א"א להקטיר עליו, ונ' שהוכרח לזה, משום דאילו הי' נפסל בכה"ג הרי דליכא נפ"מ בהא שאינו נפסל משום פיגול,[[16]](#footnote-17) ובפסקי רי"ד הביא פי' זה בשם רבותיו, ותמה ע"ז ז"ל, וק"ל בהך פירושא, דתנן ברפ"ג דזבחים כל הפסולין ששחטו שחיטתן כשרה וכו' לפיכך הן פוסלין במחשבה, אלמא מחשבה דידהו מחשבה הויא, כיון דשחיטתן כשרה, עכ"ל, וצע"ג בדעת הרגמ"ה בזה.

וע' באחיעזר ח"ב סי' כ"ט סק"ה שכתב לישב בזה, דבודאי אילו שחט זר וחשב לאכול חוץ לזמנו הוי פיגול, אבל אם חישב זר בשחיטתו ע"מ שיזרוק הוא בעצמו, הא מבו' בזבחים דכ"ז מדרשת מר זוטרא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, וה"נ אם חשב זר בשחיטתו ע"מ שיזרוק הוא עצמו, דהוי זה זריקה דלא שריא בשר באכילה, לא מייתא לידי פיגול, עכ"ד, אך העירוני שבפי' שהביא פסקי רי"ד, מבו' דדינא דרבא הוא אף בשחישב הפסול מחשבת שלא לשמה, ובזה ל"ש לבאר כן, **(**ואפשר דמה"ט תמה הרי"ד על פי' זה, ולא יישבה כן**)**, ושם בח"ג סי' נ"ד הביא להקשות ע"ז מתוספתא ערוכה בפ"ב דזבחים, דהשוחט את הזבח ע"מ שיזרקו ערלים וטמאים את דמו למחר, פיגול וחייבין עליו כרת, וכ"ה גם בתוספתא בפ"ג שם, ועיי"ש באחיעזר מה שהאריך לישב בזה, וביאר לפ"ז גם מה שהשמיט הרמב"ם לד' התוספתא, וע' גם במנח"א זבחים דכ"ז. מה שהביא ד' מרן הגרי"ז לישב השמטת הרמב"ם, **(**וגם לפ"ד י"ל גם ד' הרגמ"ה**)**.

ויש להעיר עוד על דרך זו, שהרי בגמ' זבחים דכ"ו: מייתי להא דאמר רבא דאין מחשבה מועלת וכו', ואח"כ פירך שם דאיפגולי נמי ליפגול, ומשני דאמר קרא וכו' דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, ונ' מזה דדינא דרבא דאין מחשבה מועלת, הוי אף קודם דקים לן לדינא דזריקה דלא שריא בשר לא מייתא לידי פיגול, אך י"ל בפשיטות דהכא גרע, דלא מהניא הזריקה כלל, **(**ול"ד לזריקה שלב"מ דמכפרא ורק לא שריא בשר באכילה**)**, וע"כ הכא פשיטא דל"מ מחשבתו, וז"פ.

ח] ונ' לישב דעת הרגמ"ה, על דרכו של האחיעזר ובאופ"א, דהנה לפי פי' זה בד' הרגמ"ה דהא דל"מ מחשבה בפסול ששחט, הוא משום שחישב שיזרוק הוא עצמו, וע"כ לאו מחשבה היא, הרי דלפ"ז מתפרש דינא דרבא, דלא קאי על העבודה שחישב בה, אלא על העבודה שחישב עלי', ונ' לסייע לזה, שהרי עד"ז פי' הרגמ"ה גם מש"א דאין מחשבה מועלת במקום שאין ראוי לעבודה לאפוקי נפגם המזבח, ופי' הרגמ"ה דהיינו שאם חישב להקטיר קומץ ע"ג מזבח פגום שסתמו בבול של מלח שלא לשמו, לכשיתקן המזבח חוזר ומקטירו לשמו, עכ"ל, והרי דמפרש דמש"א רבא דאין מחשבה מועלת במקום שאין ראוי לעבודה, היינו דל"מ מחשבה על עבודה הנעשית במקום הראוי לעבודה, וה"נ הא דאין מחשבה מועלת במי שאין ראוי לעבודה היינו דאין מחשבה מועלת על עבודה הנעשית ע"י מי שאינו ראוי לעבודה, וז"ב.

ונ' לפ"ז דל"ב בזה כלל לדינא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, דהכא הרי הוי זה דין בפנ"ע דאין מחשבה מועלת במי שאינו ראוי לעבודה, ובכלל זה נכלל דל"מ מחשבה על עבודת מי שאינו ראוי לעבודה, וע"כ הוא שאין מחשבתו מפגלת, ול"ב לההלכתא דזריקה דלא שריא בשר לא מייתא לידי פיגול, רק בשחישב על זריקה שלא במקומו, דחשיב על עבודת מי שראוי לעבודה ומקום הראוי לעבודה, וע"כ בעי' למעוטי דזריקה דלא שריא בשר לא מייתא לידי פיגול, והוי זה דומיא דדינא דחישב להקטיר הקומץ ע"ג מזבח פגום, דאין מחשבתו מפגלת, דפשוט דל"ב בזה לדינא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, אלא הוי זה דין בפנ"ע דל"מ מחשבה על עבודה הנעשית במקום שאין ראוי לעבודה וה"נ דכוותה.

ונ' עוד לפ"ז, דהנה במה שפירש הרגמ"ה לגבי נפגם המזבח, דלכשיתקן המזבח יחזור ויקטירנו, ומבו' בדבריו דאיירי בגונא שנפגם המזבח, וצ"ע דכיון דבלא"ה הנידון הוא דל"מ מחשבה על עבודה הנעשית במקום שאינו ראוי, הרי לכאו' שפיר איכא להך דינא אף היכא שלא נפגם המזבח כלל, וחישב להקטיר הקומץ ע"ג מזבח פגום, וכיון שאי"ז מקום הראוי לעבודה לא חיילא מחשבתו, והגם דבפועל המזבח קיים, מ"מ איהו חישב על הקטרה על מזבח פגום, ואי"ז מחשבה הפוסלת.

ונ' ללמוד מזה, דאי לאו דבאמת הוי המזבח פגום, הרי שהגם דהוא חישב להקטיר על מזבח פגום, מהניא מחשבתו לפגל, דמה שחישב שתהא ההקטרה ע"ג מזבח פגום, לא חייל כלל, דלא חייל רק עיקר מחשבתו שזהו להקטיר הקומץ חוץ לזמנו, אך מה שמוסיף במחשבתו לא חייל כלל, וע"כ לא משכח"ל לדינא דאין מחשבה מועלת על עבודה הנעשית במקום שאין ראוי לעבודה, רק היכא שבפועל נפגם המזבח, דבכה"ג כל שחישב להקטיר הקומץ על המזבח, הויא המחשבה להקטיר ע"ג מזבח פגום, והויא מחשבה על עבודה הנעשית במקום שאין ראוי לעבודה ולא מהניא לפגל.

ונ' לפ"ז דה"נ הוא לגבי דינא דאין מחשבה מועלת על עבודה הנעשית ע"י מי שאינו ראוי לעבודה, נמי כל ששחט כשר וחישב שיזרקוהו פסולים, לא חיילא כלל מחשבה זו שתהא הזריקה ע"י פסולין, וע"כ שפיר חיילא מחשבתו לפגל, ורק היכא ששחט זר, דבכה"ג בסתמא חיילא מחשבתו על עבודת עצמו, הרי שכיון שהוא אינו ראוי לעבודה, ל"מ חיילא המחשבה לפגל, ועדין צ"ע בזה.

ט] וי"ל עוד בזה בפשיטות, דהנה הטה"ק בזבחים דכ"ו: נקט דכמו שאמרו שם בדל"ו: שאין לפסול בחישב שיאכלוהו טמאים וכו' משום דלאו כל כמיני', ה"נ ל"מ מחשבת פיגול על עבודת ואכילת אחרים דלאו כל כמיני', וכן מבו' גם מד' התבו"ש בסי' ד' סקי"ד, ואך שכתב שם דלא קי"ל כהך לישנא דלאו כל כמיני', והאחיעזר ח"ב סי' כ"ט תמה ע"ז דרק לגבי מחשבת הינוח דהוי מדין מחשבה כמעשה הוא דאמרי' דלאו כל כמיני', אך לגבי מחשבת פיגול דהוא מגזה"כ ודאי דמהני מחשבה גם על דבר התלוי בדעת אחרים, וכעי"ז כתב גם בליקוטי הלכות ס"פ כל הפסולין, והוכיח כן מזבחים דל"א: בחישב שיאכל כזית בב' בנ"א, עכ"ד.

אמנם עי' בדברינו בדין מחשבת הינוח, שנת' שם דפליגי התוס' והרמב"ם בשורש דינא דמחשבת הינוח פוסלת, דלתוס' הוי זה מדינא דמחשבה כמעשה, ולהרמב"ם הוי זה מחשבה הפוסלת, והיינו משום דכל מחשבת דבר רע פוסלת, ואף מחשבת הינוח הויא בכלל מחשבת דבר רע, וע"כ הוא שפוסלת, ונת' שם בסק"ג, דכ"ד הליקו"ה והאחיעזר לחלק בין דין מחשבת הינוח דאמרי' בזה לאו כל כמיני', לבין דין מחשבת פיגול דלא אמרי' בי' לאו כל כמיני', הוי רק לדעת התוס' דדין מחשבת הינוח הוא משום דמחשבה כמעשה, ולדעתם ודאי ל"ד כלל מחשבת פיגול למחשבת הינוח, אך להרמב"ם דאף פסול מחשבת הינוח הוי משום מחשבה הפוסלת, הרי דכ"ה דבמחשבת הינוח אמרו בגמ' דהיכא דלאו כל כמיני' אי"ז פוסל, ה"נ במחשבת פיגול.

ואמנם דקשיא ע"ז מההיא דחישב לאכול כזית בב' בנ"א, וכן ק' ע"ז משה"ק התבו"ש שם ממש"א בזבחים דל"ו: דחישב שיאכלוהו טמאים למחר פיגול, וכתב התבו"ש לישב, דלא קי"ל כהך לישנא דל"מ מחשבה על אחרים משום דלאו כל כמיני', ועיי"ש מש"כ עוד בזה וית' בעזה"י להלן, וכן ק' ע"ז מתוספתא הנז' דחישב שיקריבוהו ערלים וטמאים הוי פיגול.

ואשר צ"ל בזה, וזה נ' במכוון התבו"ש שם, עייש"ה, דרק בההיא דזבחים דל"ו. בחישב שיאכלוהו ערלים וטמאים, דאתי' למיפסלא משום מחשבת הינוח, ומשום דאכילת ערלים וטמאים הויא אכילה פסולה, הרי דע"ז אמרי' דלא חיילא מחשבתו ע"ז דאכילת הפסולין כיון דלאו כל כמיני', אך לענין מחשבת פיגול, הרי המחשבה המפגלת היא שיזרוק או שיאכל חוץ לזמנו, ומחשבה זו שפיר הויא בידו, ומה שהוסיף לחשוב שאחרים יזרקו או יאכלו, אי"ז מגרע במחשבתו, דהמחשבה שחלה היא שיזרקו או שיאכלו חוץ לזמנו, ולא חייל כלל מה שחישב שאחרים יעשו לזה.

ומה שדנו בגמ' בדל"א. בחישב לאכול כזית בב' בנ"א, ולכאו' למש"נ דלא חיילא כלל מחשבתו שיאכלו האחרים, הרי אף אם אין אכית ב' בנ"א מצטרפת נמי הי' לזה לפסול, וכן תיקשי במה שדנו שם בדל"ו: בחשיב שיאכלוהו טמאים למחר, ולכאו' הרי לא חיילא כלל מחשבה זו, אך למה שפירש"י שם בדל"ו: שהנידון הוא משום עירוב מחשבות ניחא, ואכמ"ל בזה, אמנם נ', דהגם דלא חייל רק מה שחישב לאכול חול"ז, ולא חייל כלל מה שחישב שאחרים יעשו לזה, אך היינו רק היכא דאף כפי מחשבתו הוי זה אכילה המפגלת, אך היכא שלפי צורת מחשבתו אי"ז כלל אכילה המפגלת, הרי נמצא דלא חישב כלל שיאכל הקרבן באכילה המפגלת, וממילא דל"מ מידי מה דנימא דלא חיילא מחשבתו שיאלו ב' בנ"א ושיאכלו טמאים, דמ"מ כיון דאכילת ב' בנ"א ואכילת טמאים ל"ה אכילה המפגלת, הרי נמצא דלא חישב כלל שיאכל הקרבן באכילה המפגלת, וממילא דל"מ מחשבה זו לפגל, ודו"ק.

ולפ"ז נ' דמה"ט היכא דשחט זר וחישב לזרוק חוץ לזמנו ל"ה פיגול, דהרי המחשבה חיילא שיזרוק הוא עצמו, דעל אחרים לאו כל כמיני' לחשוב, והוא אינו ראוי לעבודה, ומשא"כ בשחט כשר ע"מ שיזרקוהו פסולין ליכא למיתי עלה מדינא דאין מחשבה מועלת במי שאינו ראוי לעבודה, שהרי לא חיילא כלל המחשבה כפ"מ שאמר, דהרי לאו כל כמיני' לחשוב על אחרים, וחיילא המחשבה שיזרוק הוא עצמו, והויא מחשבה על עבודת מי שראוי לעבודה, וע"כ הוא דמהניא לפגל, וא"ש היטב.[[17]](#footnote-18)

ואמנם דלכאו' אין לומר כן, שהרי נת' לעיל דמה שדנו בגמ' בחישב שיאכלוהו ב' בנ"א ובחישב שיאכלוהו טמאים, ואף דלא חיילא כלל מחשבתו על האחרים, אך היינו דכל שכפי מחשבתו לא חישב על אכילה המפגלת, אי"ז כלל מחשבת פיגול, ול"מ מידי מה דלא חיילא מחשבתו על האחרים, וא"כ הרי ה"נ נימא הכא, דבחישב שיזרקוהו פסולין הגם דלא חיילא מחשבתו על האחרים, מ"מ כיון שכפי מחשבתו אי"ז זריקה המפגלת, אי"ז כלל מחשבת פיגול.

אך נראה דל"ד, דמה שדנו בגמ' דל"מ בשחישב על ב' בנ"א ובשחישב על טמאים, הרי היינו דבכה"ג ל"ח אכילה, כיון שאין מצטרף אכילת ב' בנ"א, וכיון דאכילת טמאים לא חזיא, וע"כ להצד דל"מ מחשבתו, ל"מ מידי מה דנימא דלא חייל מה שחישב על אחרים, דהרי אין מחשבתו כלל על אכילה המפגלת, ומשא"כ בדינא דרבא דל"מ מחשבה על זריקת פסולין, הרי לאו היינו משום דזריקת פסולין ל"ה זריקה המפגלת, אלא דינא דרבא הוי דין בחלות המחשבה, דל"מ חיילא מחשבה על מי שאין ראוי לעבודה, ודומיא דדינא דאינה מועלת בדבר שאינו ראוי לעבודה, דהיינו דל"מ חיילא בי' מחשבה, וה"נ ל"מ חיילא מחשבה על עבודת מי שאינו ראוי לעבודה, וע"כ כל ששחט כשר וחישב שיזרקוהו פסולין למחר, הרי שהגם דל"מ חיילא מחשבה על עבודת מי שאינו ראוי לעבודה, אך כיון דבלא"ה חלות מחשבתו הויא על עבודת עצמו, שהוא ראוי לעבודה, שפיר מציא חיילא המחשבה, ודו"ק.

1. ויש ללמוד מד' התוס', דאף למ"ד דזריקה מועלת ליוצא, מ"מ לא חייל היתר זריקה על הבשר, דאי נימא דלהך מ"ד חייל היתר זריקה על הבשר, וכל איסורו הוא משום יוצא, א"כ הרי אי"ז שייך כלל להכא, דהתם ודאי מקבע בפיגול כיון שקרבו מתיריו וחייל עלי' התירא, ומשא"כ הכא, וע' גם בתוס' זבחים דס"ח. ד"ה אימר שמבו' כן מדבריהם, עיי"ש, ואכמ"ל עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובד' הרמב"ם אכתי קשיא, שכתב בפי"ד מפסוהמ"ק ה"ד דבמקום הראוי לעבודה כיצד, מזבח שנפגם וחשב מחשבת זמן או מחשבת מקום לא פסל הזבח במחשבה זו, שהרי אין המקום עתה ראוי לעבודה, עכ"ל, ותמוה דהרי בלא"ה נפסל הקרבן משום שנפגם המזבח, וע"כ אין לישב דנפ"מ שאין חייב כרת, שהרי הרמב"ם קאי גם לגבי חוץ למקומו דבלא"ה אין בו כרת, וגם דל' הרמב"ם הוא דלא "פסל" הזבח במחשבה זו, ועיי"ש באו"ש מש"כ בזה, אך באמת למש"כ התוס' דאלמלי דינא דאין מחשבה מועלת, אף הוה מקבע לחייב עליו כרת, והרי דשפיר חשיב קרב המתיר כמצותו, וכמש"נ הטעם בה להלן סק"ו, הרי דשפיר נפ"מ בזה אף בחוץ למקומו דאי הי' מחשבה מועלת בזה, הי' בזה פסולא דחוץ למקומו, וצ"ע בזה, וע' באחיעזר ח"ג סי' ס"ו. [↑](#footnote-ref-3)
3. והשואל שם באחיעזר הק' בנוס"א, דתיפו"ל מדינא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, ולפ"ז הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק ניחא, דדינא דזריקה דלא שריא בשר באכילה, הוי רק בזריקה שלב"מ, שאינו כלל מקום זריקה לענין אכילה, אך בד' התוס' זבחים דכ"ז. מבו' לא כן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונ"פ דכל קו' זו קשיא רק למה שפירש"י בר"פ כל הפסולין דדינא דאין מחשבה מועלת אלא במי שראוי לעבודה, ילפי' לה מקרא דהמקריב, וע"ז ק' דתיפו"ל משום דלא קרב המתיר כמצותו, אך למה שפי' הרמב"ם בפיהמ"ש שם דהא דל"מ מחשבת מי שאינו ראוי לעבודה הוא משום דינא דכהרצאת כשר, הרי לק"מ, וז"פ.

   וראיתי מקשים ע"ד הרמב"ם, דהיכא דחישב פסול בקבלה או בזריקה, מה מהני הא דבעי' כהרצאת כשר, הרי יחזור הכשר ויקבל, ושפיר קרב המתיר כמצותו, וי"ל דכיון דבכה"ג קרב המתיר בלא העבדה שפיגל בה, ל"ח קרב המתיר כמצותו כלפי הפיגול, וע"ד שכתב השטמ"ק לקמן דט"ז: שאם התחיל בפר השני בבין הבדים, ל"ח קרב המתיר, וצ"ע בזה, אך נ"פ, שאין מכוון הרמב"ם כלל דהא דל"מ הוא מדינא דבעי' קרב המתיר, אלא מכוון הרמב"ם דל"מ משום דינא ד"כמצותו", והיינו דהרי דינא דקרב המתיר "כמצותו" הוא, דכל שלא קרב כמצותו ל"ח זה הרצאת פיגול, דהרצאה שפסולה אף בלא הפיגול לי"ל תורת הרצאה לענין פיגול, ואשר ע"כ ממילא דכל שחישב מחשבת פיגול בעבודה פסולה לא חיילא כלל מחשבתו, דעבודה זו אינה עבודה הראוי' לענין פיגול, ול"מ מידי מה דאח"כ חזר הכשר וקיבל, דהגם דקרב המתיר כמצותו, אך עבודה זו שחישב בה לי"ל תורת עבודה לענין פיגול, וממילא דל"ח כלל מחשבתו.

   ובאמת שממקומו הוא מוכרע כן, שהרי דינא דקרב המתיר כמצותו הוי רק לענין פסול הפיגול, אך ודאי דנפסל הקרבן אף בלא שקרב המתיר כמצותו, וא"כ מהו שכתב הרמב"ם דהא דל"מ מחשבת הפסול הוא משום דינא דקרב המתיר כמצותו, הרי א"כ הו"ל ליפסל, ומזה מוכרח כמש"נ, שאין מכוון הרמב"ם כלל לדינא דקרב המתיר, אלא מכוון הרמב"ם הוא לדינא ד"כמצותו", דנלמד בזה דעבודה שפסולה מבלעדי הפיגול לי"ל תורת עבודה לענין פיגול, וממילא דה"נ ל"מ לפגל בה ולא חייל הפיגול, והא דבכ"ד חייל הפיגול אף קודם שקרב המתיר, הוא משום דדינא דקרב המתיר הוי רק לענין חלות הפיגול, אך משא"כ דינא ד"כמצותו" דעבודה פסולה לי"ל תורת עבודה לענין פיגול, פשיטא דהיינו דל"ח כלל עבודה אף לענין פסול.

   ויש להוכיח כן עוד, דהרי לענין מחשבת של"ש ל"ב כלל שיקרב המתיר, וא"כ מ"ט ל"מ מחשבת הפסול שלא לשמו, ובע"כ כמש"נ, דאין מכוון הרמב"ם כלל משום דינא דקרב המתיר, אלא משום דינא דכמצותו, ודין זה ילפי' לי' בשלא לשמה מפיגול, דמדמי' זל"ז דהעבודות שאין פוסלת בהן מחשבת פיגול אין פוסלת בהן מחשבת של"ש, וכדחזי' דכוותה לדעת רש"י, דהא דלר"ש אין מחשבה פוסלת בהולכה, הוא משום דאי"ז עבודה המביאה לידי אכילה, ומה"ט אף אין פוסלת בה מחשבת של"ש, והיינו בע"כ דילפי' של"ש מפיגול דבעי' עבודה המביאה לידי אכילה, אך יש מקום לדחות דלענין מחשבת של"ש לא הוצרך הרמב"ם לה"ט דאי"ז קרב המתיר כמצותו, ועי' בזה.

   ויש להוסיף עוד, דהרמב"ם בפיהמ"ש פ"ד דזבחים, פי' דדינא דאין מפגלין בחצי מתיר הוא משום דבעי' כהרצאת כשר, ואינו מובן מה ענין זל"ז, ונ' מבו' מזה כמש"נ, דבדינא דכהרצאת כשר נלמד דליכא תורת עבודה לענין פיגול רק לעבודה הנעשית כמצותה, וע"כ הוא דאין מפגלין בחצי מתיר, דחצי מתיר בפנ"ע אין לו תורת עבודה לגבי פיגול, כיון דהחצי מתיר בפנ"ע אינו עבודה כמצותה, ונ' דגם ר"מ דס"ל דמפגלין בח"מ מודה ליסוד הדברים, ואך דלדידי' כיון דח"מ אי"ל תורת עבודה לענין פיגול, סגי במה דהח"מ הוי כמצותו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף עוד שהתוס' לטעמייהו אזלי, דהנה בחי' הגר"ח פי"ח מפסוהמ"ק מבו', דדינא ניתר לטהורים בנאכלין ודינא דהוכשר ליקרב בקריבין, הוי ב' דינים חלוקים, דאיכא מחייב דנאכלין ואיכא מחייב דקריבין, עייש"ה, ולכאו' לפי' דבריו הרי שהגם דהקומץ אין לו מתירין, מ"מ לא הי' לנו לחייב עליו משום פיגול משהוכשר ליקרב, דהרי בפיגול לי"ל קרא לחיובא דקריבין, **(**אך י"ל, דהוה ילפי' פיגול מנותר בגז"ש דעון עון**)**, אך התוס' לטעמייהו אזלי, שמבו' בדבריהם בזבחים דמ"ה: ד"ה יש לו, ושם דמ"ו: ד"ה אחת, דהוי זה חד דינא, **(**ומצי' למילף חד מחברי'**)**, והיינו דבכל מידי חייב משהוכשר לדינו, (וכ"נ להדיא בד' רש"י זבחים דמ"ה: ד"ה יש לו, דהוי זה חד דינא, עיי"ש), וע"כ אף לענין פיגול הי' לנו לומר שבדבר שאין לו מתירין חייב משהוכשר ליקרב, **(**ובשטמ"ק זבחים דמ"ה: הביא מתור"פ דאין ללמוד זמ"ז, ולדעתו י"ל כד' הגר"ח דהוי זה ב' דינים ומחייבים נפרדים**)**.. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם הנה המל"מ פי"ח מפסוהמ"ק ה"ז כתב דכ"ה דדעת רש"י ור"ת דאף בלא דינא דאין חיוב פיגול על המתיר, לא היו חייבין משום פיגול על הקומץ, כיון שלא קרבו מתיריו, ה"נ אין חייבין על הקומץ משום נותר וטמא, עכ"ד, ונ' מדבריו שפי' דטעמא דפליגי רש"י ור"ת ע"ד התוס', וס"ל דל"ד להא דאין לו מתירין משקדש בכלי, הוא משום דהך דינא הוי רק בקרבן שאין לו מתירין, אך קרבן שיש לו מתירין, הרי שאף על החלק ממנו שאין לו מתירין, אינו חייב עד שיקרבו מתירי הקרבן, **(**וכן פירש הנצי"ב במרומי שדה בדמ"ב:, ועיי"ש מה שדן לענין נותר וטמא**)**, וזה דלא כמש"נ בדעת רש"י, **(**ולדבריו יש ללמוד, דגם מה דבנותר וטמא בעי' שיקרבו מתיריו, אי"ז משום דבעי' שיהא ניתר לטהורים, דהרי על הקומץ עצמו ליכא תוספת היתר ע"י שקרבו מתירי הקרבן, אלא היינו דבעי' שיקרבו מתירי הקרבן, וע"כ בעי' לזה אף בהקומץ, ויש להעיר ע"ז מד' התוס' בס"פ ב"ש, שמבו' מדבריהם דדינא דניתר לטהורים ודינא דהוכשר ליקרב, הוי חד דינא, והיינו דבכל דבר בעי' שיהא ראוי לדינו, וזה לכאו' אינו מתישב עם ד' המל"מ, אך י"ל דהתוס' לטעמייהו דפליגי על רש"י ור"ת, וס"ל דחייב על הקומץ, וצ"ע בזה**)**.

   וכן נ' להדיא בד' התוס' כריתות די"ד., יעו"ש שכתבו דבמנחת נסכים וכו' הי' חייב עליהם משום פיגול משקדשו בכלי, **(**דל"ש לומר דניבעי בזה קרבו מתיריו, שהרי אי"ז מתיר שום דבר**)**, ואילו בקומץ ס"ל כד' רש"י דבעי' שתמשול האור ברובו, עיי"ש בדבריהם, וזה להדיא כד' המל"מ, (אך יש לדחות דבמסקנתם חזרו בהם וס"ל דאף קומץ חייבין עליו, ול"ב שיצית האור ברובו, אך אכתי ממשה"ק דמנחת נסכים אי"ז מתיר שום דבר, יש ללמוד דדעתם דגם לדעת רש"י דין קרבו מתיריו לאו היינו שיהא הרצאה בהקרבן, אלא היינו שיחול היתר על הקרבן, וזשה"ק דבמנחת כהנים ונסכים אין ניתר כלום).

   אך עי' חזו"א סי' י"ב סק"ט שתמה ע"ד המל"מ, והוכיח מכ"ד דודאי חייבין על קומץ ולבונה משום נותר וטמא, ויש להוסיף שכן מוכח ממנחות ד"כ סע"א ובפירש"י שם, **(**וכ"ז אינו ראי' רק לדעת ר"ת, דלדעת רש"י יל"פ כל הנך דוכתי בשהוצת האור ברובו דחשיב קרבו מתיריו, וז"פ, וממילא דל"ק מזה ע"ד תוס' כריתות הנז', שהרי הם ס"ל כדעת רש"י בזה, אך אכתי קשיא ממתני' דמעילה ד"י. שנ' להדיא דחייבין על הקומץ משום נותר וטמא משקדש בכלי, וי"ל**)**, וע' גם בל' רש"י זבחים דמ"ה: ד"ה יש לו מתירין, שמת' להדיא דרק שיירי מנחות חשיבי דבר שיש לו מתירין, וזה מתישב עם מש"נ דכ"ד רש"י ור"ת הוו רק בפיגול דבעי' שיהא בהקרבן הרצאה, אך משא"כ בנותר וטמא דבעי' שיהא הוכשר לדינו, ודאי דחייבין על הקומץ והלבונה מיד, כיון שהן ראויין למצותן, **(**אך החזו"א גופי' פי' שם הטעם באופ"א, עיי"ש**)**. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך ראיתי להעיר ע"ז מסוגיא דלק' דנ"ט:, דלפירש"י שם נמצא דכל שנפסל הקרבן בפסול דחוי, תו לא מקבע בפיגול, משום דבעי' כהרצאת כשר, וצ"ע כעת. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונפ"מ בזה י"ל, בבשר שניתותר קודם זריקה, ואח"כ זרקו עליו את הדם, (ומשכח"ל בשלן הדם או הקומץ בראשו של מזבח, אי נימא דלמ"ד דאין לינה מועלת ברש"מ, אף מהניא הזריקה לרצויי, ואי נימא דאף לפסולא דשקיעה"ח מהני לינה ברש"מ, ונת' בכ"ז במק"א), דיש להסתפק אי חייבין עליו משום נותר, שהרי אינו ניתר לטהורים, דלא חייל עלי' היתר זריקה, משום שה"ה נפסל בנותר, וזה תלוי במש"נ אי לדין ניתר לטהורים סגי במה שה"ה ניתר אלמלי פסול זה שאנו דנים לחייב עליו.

   ולכאו' יש לפשוט ספק זה, ממש"כ הרמב"ם פי"ח מפסוהמ"ק הי"ב, בדינא דטומאת בשר, ז"ל, א' קדשים שנטמאו לפני כפרה וכו' ואינו לוקה אלא האוכל אחר זריקת דמים, עכ"ל, והרי להדיא דהגם דקי"ל כר"י דיליף טומאת בשר מטומאה"ג דאינו חייב רק בניתר לטהורים, מ"מ חייבין בזה על בשר שנטמא קודם זריקה, ולא אמרי' שאינו ניתר לטהורים, ובע"כ דכיון שהוא ניתר לטהורים אלמלי איסור זה שאנו דנים עליו, חשיב שפיר ניתר לטהורים, אמנם להסוברים שדעת הרמב"ם דציץ מרצה על אכילות, (ונת' בזה במק"א באורך), אין להביא מזה כלל, דכיון דהציץ מע"א חשיב שפיר ניתר לטהורים, וכמש"א לקמן דכ"ה:, (ובמקו"צ עהרמב"ם שם, כתבו שמקורו מפסחים דע"ט. דבנטמא סכין בשרץ וכו' בטומאת בשר בלאו, עיי"ש, אך יש לדחות דלישנא דסוגיא דהתם הוא לפרש הטעם אף למ"ד דהצמע"א, וי"ל עוד, דאתי לפרש הטעם אף לדעת ר"ל דחייבין על טומאת בשר קודם זריקה).

   ואמנם באמת נראה, דגם אי נימא דבפיגול ל"ש להצריך ניתר לטהורים, כיון דכל פיגול אינו ניתר לטהורים, מ"מ י"ל דבנותר ובטמא קודם זריקה, חייבין עליו משום נותר ומשום טמא, ומשום די"ל דלעולם לדין ניתר לטהורים סגי במה שהוא ניתר לטהורים אלמלי פסול זה עצמו, ול"ד לפיגול דל"ח ניתר לטהורים, דשאני פיגול, שהרי אף בלא הפיגול שעל הבשר, נמי עיקר ההקרבה פסולה, וע"כ ל"ח ניתר לטהורים, (דהגם דבלא עיקר הפיגול הי' זה ניתר לטהורים, אך כיון שהשתא דהוי פיגול אינו ניתר לטהורים גם בלא הפסול שעל הבשר, ל"ה בכלל ניתר לטהורים), וז"פ. [↑](#footnote-ref-9)
9. וע' עוד בחי' הגר"ח פי"ח מפסוהמ"ק הי"ב, שכתב דהך דינא דוהבשר לא נאמר אלא בקרבנות ולא בשאר קדיש הגוף, ובלא"ה מסתבר כן, מדמחלקי' בין ניתר לטהורים וניתר למצותו או לא, וכ"ז ל"ש אלא בקרבנות ולא בשאר קדשי הגוף, דהרי לא גרע אינו ניתר לטהורים משאר קדשי הגוף, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-10)
10. וע' במאורות הגר"א במתני' שם, שמבו' מדבריו דיסוד הפלוגתא דר"י ורבנן אם היכא שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום הוי פיגול, היינו דלרבנן ילפי' מקרא דמחשבות מוציאות זו מידי זו, וע"כ אף בכה"ג שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום מוציאה מחשבת המקום מידי מחשבת הזמן, אך ר' יהודה לא דריש כלל לקרא דלא יחשב לדין מחשבות מוציאות, ולדידי' כל מה דבשחישב מחשבת חוץ למקומו לא מקבע בפיגול, הוא מדינא דכהרצאת כשר, וע"כ היכא שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום הוי פיגול, עיי"ש בדבריו, **(**וכנ' צל"פ בזה עפ"ד הגרי"ז, דכל שקדמה מחשבת הזמן תו ל"מ חיילא מחשבת המקום, כיון דהוי אינו ראוי לעבודה, וע"כ ליכא למיתי עלה משום דינא דהרצאת כשר, ואך דלרבנן אתי' עלה משום דינא דמשחבות מוציאות זו מזו**)**, ויש לפרש כן גם בד' רש"י, דמה"ט במילתייהו דרבנן פירש משום דינא דמחשבות מוציאות, ובמילתייהו דר"י פירש משום כהרצאת כשר.

    ויש להעיר עוד מד' השטמ"ק בזבחים דל"ו: אות ד', שמת' להדיא בדבריודבאמת איכא ב' טעמים דל"ח הפיגול כשעירב בו מחשבה אחרת, הא', משום דינא דלא יחשב דלא יערב בו מחשבה אחרת, **(**ודין זה ל"ש במחשבת הינוח דל"ה מקרא אלא מסברא**)**, והב', דינא דכהרצאת כשר, **(**ועל דין זה דנו בגמ' שם אם הוא שייך במחשבת הינוח**)**, אך מת' שם דלפי האמת אין לבא בזה משום דינא דכהרצאת כשר, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש לתמוה על ד' החזו"א בסי' ז' סק"ה, שכתב דאם שחט במחשבת פיגול ואח"כ זרק שלא במקומו, חשיב לא קרב המתיר כמצותו, כיון שזריקה שלא במקומו אינה מוציאה מידי מעילה אינה קובעת בפיגול, כדמשמע פסחים ע"ז ב' ע"ח א', מנחות י"ב ב', עכ"ל, וצ"ע דהרי חזי' דבלא מיעוטא דקרא אף הי' מתפגל בשזרק שלא במקומו וחישב בהזריקה מחשבת פיגול, והרי דבזריקה שלב"מ חשיב שפיר שקרב המתיר כמצותו, הגם דבפשוטו ל"מ להוציא מידי מעילה

    וע' גם באחיעזר ח"ב סי' ל' סק"ו שנסתפק בזה, וכ' שם דלמ"ד דשירים שחסרו בין קמיצה להקטרה ל"מ להו הקטרה למקבעינהו בפיגול, ה"נ ודאי ל"מ זריקה שלא במקומו לקבוע בפיגול, ויש להעיר ע"ז, חדא דהרי חזי' דבעי' קרא למעט דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, ולא אמרי' דל"ה קרב המתיר כמצותו, ובע"כ דבזה עדיף משירים שחסרו, כיון דלענין כפרה הוי זריקה שלב"מ זריקה אף על הבשר, וילה"ע עוד דלמה שפי' רש"י לקמן די"ב. בהאיבעיא דשירים שחסרו אי מהני לאקבועי' בפיגול, הרי דאי"ז שייך כלל לנידון האחיעזר, וכבר העיר ע"ז גיסו ונד' שם בח"ד סי' צ"ב.

    והאמנם נ' דיש לדון, דאחר דילפי' דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, תו לא מהניא גם לדין קרב המתיר כמצותו, וית' בזה בעז"ה לקמן סק"ו. [↑](#footnote-ref-12)
12. אמנם צ"ע בזה, שהרי בד' התוס' בזבחים דמ"ג. הנז', מבו' שדעתם דדינא דפיגול דמי לנותר וטמא דבעי' ניתר לטהורים, וא"כ היכי ס"ד דתהני זריקה שלב"מ לאקבועי בפיגול, הרי אי"ז ניתר לטהורים, אמנם י"ל לפ"ד המל"מ **(**שהבאנו לעיל סק"ב בהערה**)**, דאף דינא דניתר לטהורים יסוד דינו הוא שיקרבו מתירי הקרבן, **(**ואי"ז כלל משום דבעי' שיהא ראוי לדינו**)**, ונת' שם שכן מוכח גם מד' התוס' בכריתות די"ד., ולפ"ז ניחא, ואך דצ"ע ע"ז שכבר נת' שם דמד' התוס' בס"פ בית שמאי לכאו' מוכחדלא כד' המל"מ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולכאו' נ', שלדעת הראב"ד בע"כ לפרש הא דלר"א דאין זריקה מועלת ליוצא, אין חייבין עליו משום פיגול, דהיינו רק בשחישב על הבשר היוצא, דל"ה זה מחשבה המפגלת, אך אילו פיגל בשאר הקרבן, שפיר מתפגל אף הבשר היוצא, שהרי הראב"ד בפי' התו"כ פ' צו דן לחייב על שליל משום פיגול, הגם שבהויתן הן קדושין והוי השליל חולין, עיי"ש, והנה הרי כיון דהוי השליל חולין, הרי פשיטא דלא חיילא עליו הזריקה כלל, ואפ"ה מקבע בפיגול, ובע"כ מזה דלאקבועי בפיגול ל"ב כל שתחול עליו הזריקה, אלא סגי במה שנתקימה זריקה בהקרבן, וממילא דאף בשיצא הבשר לכאו' אין מקום לומר דלא יוקבע הבשר בפיגול, שהגם דלא חיילא הזריקה על הבשר היוצא, מ"מ לא גרע משליל דהוי חולין ומקבע בפיגול, הגם דלא חיילא עליו הזריקה כלל, ובע"כ דהא דתנן דאין חייבין עליו משום פיגול היינו רק בשחישב מחשבת חוץ לזמנו על הבשר היוצא, דבכה"ג ל"ח הפיגול, דכיון דאין זריקה מועלת ליוצא הוי כדבר שאין דרכו לאכול, **(**או משום דל"מ לחשוב בהזריקה על דבר שאינו ניתר ע"י הזריקה, ע"ד הא דאין הקטרה מפגלת הקטרה**)**, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. והנה ע' באחיעזר ח"ב סו"ס ל' שתמה ע"ד רש"י, מהא דפסחים דע"ח. דלמ"ד צמע"א מהניא למקבעי' בפיגול, והרי הוי דבר שאין דרכו לאכול, ועכצ"ל דאיירי בשחישב להקטיר חוץ לזמנו, ומבו' מזה דמ"מ בלא רצוי ציץ ל"ה מקבע בפיגול, הרי דלאו מטעם שאין דרכו לאכול אלא מטעם שהקרבן פסול הוא ול"ח קרב המתיר כמצותו, וא"כ ה"נ יל"פ בהאיבעיא בשירים שחסרו, אך לד' הטה"ק ניחא, וגם מה שנקט האחיעזר דלדעת רש"י ע"כ דאיירי בשחישב להקטיר, דאי חישב לאכול, הרי אין דרכו לאכול, לא הבנתי, דהרי אף לענין שירים שחסרו מבו' בגמ' דאי מהניא להו הקטרה חשיב דבר שדרכו לאכול ומהניא מחשבה ע"ז, וא"כ ה"נ התם מהניא מחשבה על אכילה, למ"ד דציץ מרצה על האכילות, **(**ולהלן נתבאר מד' הר"ח בפסחים שמפרש באמת דבכה"ג שחישב על אכילה הוא דתלי' לה אי צמע"א**)**.

    ועיי"ש שהק' עוד מזבחים דל"ו: דמודה ר"י במחשבת הינוח שחוזר וקובעו בפיגול, וכ' דצל"פ היינו היכא דחישב אח"כ לזרוק הדם חוץ לזמנו, **(**וצ"ע, דלכאו' הי' מקום לומר דגם מחשבה על הדם לא תהני, דכ"ה דל"מ מחשבה על דבר שאין דרכו לאכול, ה"נ ל"מ מחשבה על דבר שאין דרכו לזרוק**)**.

    עוד שמעתי להקשות ע"ד רש"י, מהא דיליף בזבחים דכ"ז. דבחשיב בשעת זריקה שלב"מ ל"מ לפגל, דזריקה דלא שריא וכו', ומה בעי' לזה, הרי כיון דזריקה שלב"מ לא שריא בשר, **(**ול"ה כלל זריקה לענין אכילה**)**, הרי נמצא דהוי כחישב על דבר שאין דרכו לאכול, וצ"ע רב בזה, ואולי י"ל, דבעי' לזה בגונא שחישב על האימורים, דכיון דדינן דאם עלו לא ירדו חשיבי כדבר שדרכו להקטיר, **(**ומדויק כן בל' רש"י בזבחים דכ"ז. ד"ה זריקה דשריא ודה" זריקה דלא שריא, דפירשה בשחישב על הקטרת אימורים, אך בפירש"י שם ד"ה מי פירשה גם בשחישב על אכילה, וצ"ע בזה**)**. [↑](#footnote-ref-15)
15. ונ"פ, דדינא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, הויא גם לענין שאי"ז כהרצאת כשר, מ"מ ל"ש דין זה כלל לענין נותר וטמא, דרק לגבי פיגול דבעי' כהרצאת כשר, נתחדש דזריקה דלא שריא בשר באכילה לי"ל תורת עבודה לגבי פיגול, וע"כ אף לי"ב הרצאת פיגול, אך משא"כ בנו"ט דל"ב כלל שתהא הרצאה בהקרבן, אלא בעי' שיהא ניתר לטהורים, ע"כ לי"ל נפק"מ כלל במה דהויא זריקה דלא שריא בשר באכילה, ואך דלענין נו"ט כבר נת' לעיל סק"ד דל"ב כלל להך דינא, דאף אי הוה מהניא זריקה דלא שראי בשר באכילה למקבעי' בפיגול, מ"מ ל"ה חייב ע"ז משום נו"ט, כיון שאינו ניתר לטהורים. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובעיקר מש"א במקום שאינו ראוי לעבודה לאפוקי נפגם המזבח, מצינו בזה ד' שיטות, **דשי' רש"י היא,** דהיינו דאם פיגל בקומץ בשעת פגימת המזבח לאו פיגול הוא, ואם יתקן המזבח באותו יום יקטירנו, עכ"ל, והיינו שדעתו דאף מנחה א"א להקטיר על המזבח כשנפגם, והגרע"א בגהש"ס החדש ע"ד רש"י, ציין לד' התוס' בזבחים דנ"ט:, ושם בזבחים דנ"ט: עמש"כ התוס' דאזבחים דוקא קפיד רחמנא דבעי מזבח, ציין הגרע"א לד' רש"י בסוגיין, ומה"ט הוא דלא חיילא המחשבה, משום שאין המקום ראוי עתה להקטרת הקומץ, וע"כ מה"ט אף ל"מ לחשב בשעת הקמיצה, כיון שאי"ז ראוי לכל עבודת המנחה, **ושי' הרמב"ם היא** דאיירי בזבח הנפסל בפגימת המזבח, ומ"מ חדית רבא דאין מחשבה פוסלת בזה, ועד"ז הוא שי' התוס', אלא שלא נת' בזבריהם אי איירי בזבח, או דאיירי במנחה וס"ל דאף במנחה פוסלת פגימת המזבח, ופירשו דס"ד דמהניא מחשבה לקבעו בפיגול, והיינו דממילא איכא בזה נפ"מ לענין כרת, וכ"ה בשטמ"ק אות ח', **ושי' הרגמ"ה היא** על דרכו של רש"י, דהגם דא"א להקטיר מנחה על מזבח שנפגם, מ"מ אין המנחה נפסלת, ולכשיתקן המזבח יקטיר עליו הקומץ, ואך דפליג ע"ד רש"י בהא דאין המחשבה מועלת, דלרש"י היינו דכיון שאין המקום ראוי לעבודת ההקטרה, ל"מ לחשוב אף בשעת הקמיצה, ולהרגמ"ה היינו דל"מ מחשבה על הקטרה במזבח שנפגם, כיון שאי"ז הקטרה במקום הראוי לעבודה, ועמש"נ להלן בדברינו בסק"ח עוד בפרט זה, וע' בפסקי רי"ד שג"ד פי' כפי' הרגמ"ה בזה, **ושי' תו"ח ותו"א**, שהובא בשטמ"ק אות ח', דאיירי במנחה, וס"ל דמנחה אפשר להקטיר אף בזמן שנפגם המזבח, ומ"מ ל"מ בי' מחשבה, כיון דהוי מקום שאינו ראוי לעבודת כל הזבחים.

    ובדעת רש"י והרגמ"ה, דס"ל דהגם דאף במנחות א"א להקטיר כשנפגם המזבח, מ"מ המנחה כשרה ולכשיתקן המזבח יקטרינו, צ"ע דמ"ט לי"ב פסול דחוי, ואין לפרש דהיינו מטעם דחוי מעיקרא, שכבר נת' במק"א דכל דינא דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, היינו רק שאי"ז דחוי לעולם וה"ז חוזר ונראה, אך כ"ז דהדחוי קיים, אי"ב אף לפסולא דדחוי, וא"כ ל"ה מהני הקמיצה בשעת הדחוי, וידוע לפרש בזה עפ"ד תוס' רבינו אלחנן בע"ז די"ג:, ז"ל שם, במנחה אפי' את"ל דאין קריבה בלא מזבח במקומו כקטורת, כי שמא בלא מזבח יכול כהן לקדש מנחה בכלי שרת ולקמוץ, ול"ד קידוש מנחה וקמיצה לשחיטת הזבח להצריך מזבח, דגבי שחיטה כתיב וזבחת עליו, אבל גבי קידוש מנחה לא כתיב, וחיסרון מזבח בשעת הקטרה דמנחה בחוץ לא משוי לי' אינו ראוי לפתח אה"מ וכו', והוי כמו שוחט בחוץ קדשים בזמן הבית והמזבח בשעה שאין שום סכין לשחוט בה בפנים וכו', עכ"ל, והיינו דלענין מנחה ליכא לדינא דנפגם המזבח, שאין ראוי הקרבן להקרבה, והיינו ע"ד הא דאין אוכלין בגינו קדשים, ונ"פ דמה"ט כל שנפגם המזבח ל"מ שיזרוק על מזבח הפנימי מדינא דזריקה שלא במקומו, דכל שנפגם המזבח אי"ז כלל מקום וזמן הראוי לזריקה, ומשא"כ לענין הקטרת הקומץ הוי זמן ומקום הראוי להקטרה אף כשנפגם המזבח, ואך דא"א להקטיר רק על המזבח ומזבח שנפגם אינו מזבח להקטיר עליו, ואשר ע"כ חשיב ראוי לפתח אה"מ דהוי כנאבדו הסכינים, ולפ"ז הרי שמה"ט ל"ה דחוי, דהוי כנאבדו הכלי שרת, דודאי אין הקרבן נדחה, ועד"ז הביאו בשם הגרי"ז.

    וע' במנח"א מה שהביא בשם הגרי"ז להעיר ע"ז, דאי במנחה ליכא לפסולא דנפגם המזבח, א"כ מ"ט א"א להקטיר על מקום המזבח, והרי חזינן דלר"י מהני להקטיר על הרצפה, וכמבו' בקרא מלכים א' פ"ח דנתקדשה הרצפה להקטיר עלי' מנחה, וכ"ה בזבחים די"ד. דלר"י מהני להקטיר בזכי לבונה על הרצפה, והעיר שם גם מד' חי' המיוחסים להרשב"א, שפי' בד' רש"י דהא דא"א להקטיר כשנפגם המזבח, ילפי' לה ממה שאין אוכלין בגינו שיירי מנחות, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-17)
17. ואולי יל"פ לפ"ז, מה ששינה הרגמ"ה פירושו, דבהא דמקום שאינו ראוי לעבודה פירשה לענין דינא דמחשבין מעבודה לעבודה דחישב להקטיר שלא לשמו, והא דמי שראוי לעבודה פירשה לענין מחשבת פיגול, ולהנ"ל י"ל דבהא דמי שאינו ראוי לעבודה אין לפרש לענין מחשבת של"ש, די"ל דבדינא דמחשבין מעבודה לעבודה ל"א דלאו כל כמיני', לפ"מ דמסיק בזבחים ד"י. דיליף לה משנוי בעלים, וע"כ אף בששחט זר שפיר מציא חיילא מחשבתו שיזרוק אחר שלא לשמו.

    ומאידך נ' דמה דבמקום הראוי לעבודה פירשה הרגמ"ה לענין דין מחשבין מעבודה לעבודה, ולא פירשה לענין פיגול, הוא משום דמחשבת פיגול על הקטרת הקומץ מצי חיילא מדין הקטרת אימורים שבקומץ, ולזה לא איכפ"ל דאי"ז מקום הראוי לעבודה, דזהו הוי הלכה במחשבה החלה מדין עבודה, ומשא"כ בהא דמי שראוי לעבודה דאיירי בשחישב על זריקה, דבזה ביאר הגר"ח דל"מ המחשבה רק מכח דין עבודה שבזריקה, הרי שבזה ל"מ חיילא מחשבתו על עבודה הנעשית ע"י מי שאין ראוי לעבודה. [↑](#footnote-ref-18)