51 חנ_נ ואפשר לסוחטו ב - דעת התוס_ באיסורא דאפשר לסוחטו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ב' י"ט שבט תשע"ד

**א**

א] חולין דק"ח., אמר רב כיון שנתן טעם בחתיכה חתיכה עצמה נעשית נבלה ואוסרת כל החתיכות כולן מפני שהן מינה וכו', ומאי קסבר אי קסבר אפשר לסוחטו מותר חתיכה אמאי נעשית נבלה אלא קסבר אפשר לסוחטו אסור, דאיתמר רב ור' חנינא ור' יוחנן דאמרי אפשר לסוחטו אסור, שמואל ורבי שמעון בר רבי וריש לקיש דאמרי אפשר לסוחטו מותר.

ובחי' הרמב"ן בהשמטות בתו"ד עמד בזה, דמ"ט לא הזכירו להפלוגתא אם אפשר לסוחטו אסור, במילתא דרב לעיל ד"ק. דאמר דחתיכה עצמה נעשית נבילה, עיי"ש בדבריו, ועי' בפי' הר"ן בשלהי פירקין במש"כ בזה.

ב] ומד' התוס' נראה ללמוד ישוב לזה, ובהקדם, דהנה התוס' לעיל ד"ק. כתבו, ז"ל, ולפירושו דרבינו אפרים ניחא הא דאמר גבי יי"נ בסוף מס' ע"ז יי"נ שנפל לבור דאיכא למ"ד אפי' נפל שם קיתון של מים לבסוף רואין ההיתר כאילו אינו ושאר מים רבים עליו ומבטלין אותו ולא אמר שיין עצמו של היתר נעשה איסור ליחשב כאילו הוא יי"נ ויצטרך מן המים כדי לבטל כל היין, ומיהו י"ל דהתם מיירי כגון שלא היה שם יי"נ כדי ליתן טעם בשל היתר שבבור ולא נאסר אלא ע"י כ"ש, וכיון דל"ה אלא משהו לא אמרינן חתיכה עצמה נעשת נבלה כדפרישית לעיל, אע"ג דל"ד דלעיל לא אמרינן אלא לענין שלא תאסור האחרות אבל היא עצמה נאסרה במשהו וכיון שנאסרה אסורה לעולם למ"ד אפשר לסוחטו אסור, ומ"מ י"ל דההוא דשרי בע"ז אפי' נפלו המים לבסוף יסבור אפשר לסוחטו מותר והי' מתיר כמו"כ חתיכה עצמה וכו', עכ"ל.

והנה במשה"ק התוס' דהיא עצמה אסורה לעולם למ"ד דאפשר לסוחטו אסור, הק' בחי' הגרע"א שם, ז"ל, תמוה לי דהתם ג"כ הטעם כיון דכבר נעשה נבילה, אבל ביין ביין במשהו דלא נעשה נבילה אלא דאסור לשתותו משום דשותה מאותו משהו דנשאר באיסורו, בזה באמת אילו היינו סוחטין ומוציאין אותו משהו דמותר דהא ההיתר מעולם לא נאסר, משו"ה כשהמים מבטל לאותו משהו והותר המשהו ממילא הכל מותר, עכ"ל.

ג] עוד צ"ע בד' התוס', דהנה הרי בסוגיין מבו' דדינא דחנ"נ מיוסד על הא דאפשר לסוחטו אסור, ומאן דס"ל דאפשר לסוחטו מותר לית לי' לדינא דחנ"נ, וא"כ לפמש"כ התוס' דהך מ"ד ס"ל דאפשר לסוחטו מותר, לכאו' תו ל"ב כלל להעמידה בשנאסר ע"י כ"ש ודבכה"ג לא אמרינן חנ"נ, ואי"ז במשמעות ד' התוס', דמשמע דגם לפ"מ שתירצו דמאן דשרי התם אפי' נפלו המים לבסוף ס"ל דאפשר לסוחטו מותר, אכתי אנו צריכים למש"כ מתחילה דאיירי התם בשנאסר ע"י כ"ש, וכל שנאסר בכ"ש לא אמרינן חנ"נ.

עוד ילה"ע בעיקר ד' התוס' שהקשו ממ"ד דל"ב תחילה, ולא אמרינן חנ"נ, ומ"ט לא ניח"ל לישב דהך מ"ד ס"ל כמ"ד דלא אמרינן חנ"נ, - והנה אמנם בד' ש"ר שהק' כן י"ל דלא ניח"ל למימר דהך מ"ד הוא דלא כהלכתא דאמרינן חנ"נ, אך בד' התוס' דניח"ל למימר דהך מ"ד ס"ל דאפשר לסוחטו מותר ודלא כהלכתא, תיקשי דא"כ מ"ט לא ניח"ל למימר דהך מ"ד ס"ל דלא אמרינן חנ"נ.

ואמנם ב' קו' אלו הם רק לפ"מ שפירש הגרע"א בגהש"ס לד' התוס' דכונתם דהך מ"ד ס"ל כמ"ד דאפשר לסוחטו מותר, אך הנוב"י בגליון פירש דמכוון התוס' הוא דבדבר הנאסר במשהו כ"ה דלא אמרינן דחנ"נ, גם לא אמרינן דאפשר לסוחטו אסור, ולפ"ז ניחא, ודו"ק.

**ב**

ד] ונראה בביאור ד' התוס', ולמדנו לעיקר הדברים מד' הרמב"ן בהשמטות בסוגיין, ז"ל, ושמא יכולני לפרש דפלוגתא נינהו, דר' יהודה ורבי תנאי סבירא להו אפשר לסוחטו אסור וחתיכה עצמה נעשית נבלה וכו', ורבנן דפליגי עליה דר' יהודה דאמרי אפשר לסוחטו מותר ותנא דמתני' דתמורה אין המדמע חוזר ומדמע אלא לפי חשבון ור' ישמעאל דגריסין בירושלמי וכו' כולהו נפרש דס"ל אין חענ"נ, אבל כ"ז אינו עולה לי כהוגן, דהא טעמא דרבנן דפליגי עליה דר' יהודה משום דאפשר לסוחטו מותר נסבי לה, הא בשא"א כגון יין ביין וכגון חתיכה דמחומץ דאי אפשר הוא משמע דמודו שהיתר נעשה איסור, וא"כ מתני' דתמורה מני, ועוד מנ"ל בגמ' לפרושי טעמא דרבנן משום דאפשר לסוחטו מותר, דילמא דכו"ע אפשר לסוחטו אסור, ואפ"ה חתיכה עצמה אינה נעשית נבלה שאין היתר נעשה איסור לעולם, ולפיכך אין הקדרה אסורה עד שתתן טפת חלב טעם ברוטב ובקיפה ובחתיכות, דהא תרי מילי נינהו ולא תלו בטעמא דהדדי, ור' יוחנן נמי אמר בשמעתין בהדיא אפשר לסוחטו אסור והתם מתנו משמיה לישנא דלא בעי תחלה, אלא דאיכא למימר האי דלא מוקי הכי משום פרכא דנראין ואין נראין מיבעי ליה כדפריך לרב אחא דהא רבי לא סבירא ליה כטעמא דרבנן כלל, ועם כל זה אינו מחוור, ולעיל נמי קאמרינן ואי ס"ד אפשר לסחטו אסור חלב נבלה הוא ולא אמרינן אי ס"ד חתיכה עצמה נעשית נבלה וכו', דאלמא מילתא פשיטא היא דכל מאן דאמר אפשר לסוחטו אסור חתיכה עצמה ודאי נעשית נבלה וכו', עכ"ל.

וביאור ד' הרמב"ן הוא, דבדרך זו פירש דהפלוגתא בדין אפשר לסוחטו הוא אם בפועל אפשר לסחוט האיסור מן החתיכה ותחזור החתיכה להתירה, או א"א לסחוט האיסור מן החתיכה, ולעולם היא עומדת באיסורה, והרמב"ן בסו"ד הוכיח שלא כדרך זו, ממה שלא אמרו למר אי אפשר לסוחטו ואסור ולמר אפשר לסוחטו ומותר, ולפ"ז הרי דעיקר דינא דאפשר לסוחטו אסור אינו שייך כלל לדינא דחנ"נ, אלא היינו משום דס"ל דא"א לסחוט האיסור מן ההיתר.

ואמנם דלפ"ז צ"ב הא דתלינן לדינא דחנ"נ בהפלוגתא אם אפשר לסוחטו אסור, דמה ענין זל"ז, - אך הביאור בזה הוא, דהא דהחתיכה עצמה נעשית נבילה, הוא רק משום שא"א לסחוט ממנה את האיסור, ונעשית חתיכת ההיתר חפצא א' עם האיסור, אך אם אפשר לסחוט ממנה את האיסור, ואית ההיתר נעשה חפצא א' עם האיסור, ודאי דאין החתיכה נעשית נבילה.

ומצינו כן גם בד' היראים סימן מ"ח, ז"ל, ובמקום צלי' ליכא למימר נעשה נבילה, שמאחר שהאיסור יכל להפרד מן ההיתר וכו', ואין לומר חענ"נ שהרי האיסור שנתערב נידון כאלו מונחת על ההיתר בלא תערובות וכו', והיינו דאמרינן בפ' כל הבשר אי קא סבר אפשר לסוחטו מותר אמאי אותה חתיכה נעשית נבילה וכו', ומה"ט נמי בכלי עץ ומתכות שאפשר להפריד האיסור מהן ע"י גיעול וכו' לא אמרינן כל הכלי נעשה נבילה להרבות כו' בכל הכלי וכו', עכ"ל, - ועיי"ש שפירש הטעם בזה לפי דרכו ביסוד דינא דחנ"נ, ז"ל, דבר ברור ואמת שכל דבר היתר שנבלע בו איסור ואפשר להכשיר ההיתר מן האיסור לא אמרינן ביה אותה חתיכה נעשית נבילה, והטעם אסביר מה ראו חכמים לומר כן, שטעם חנ"נ משום שנקרא שם איסור על חתיכה ונקראת חתיכת איסור כמו חתיכת נבילה, ואם אומר שלא לשער בכולה הי' הדבר בא לידי קלקול וכו', וטעם זה לא שייך וכו' במקום שאפשר להכשירו מן האיסור וכו' אינו נקרא שם איסור על כל החתיכה ועל כל הכלי, שהרי האיסור וההיתר כל אחד בפנ"ע, עכ"ל, - אך גם אי נימא דדינא דחנ"נ הוא מטעם אחר, י"ל דכל שאפשר להפריד האיסור מן ההיתר, ולא נתאחדו זע"ז כלל, ליכא למימר חנ"נ.

וזהו שהק' הרמב"ן, דכיון דבגמ' מפרשינן דטעמא דרבנן דפליגי על ר"י הוא משום דס"ל דאפשר לסוחטו מותר, הרי מבו' מזה, דביסוד הדין כו"ע מודו לדינא דחנ"נ, ואך דרבנן דס"ל דאפשר לסוחטו מותר ולא נתאחדו האיסור וההיתר כלל, ל"ש עיקר דינא דחנ"נ, אך בגונא דא"א לסוחטו, מודו כו"ע דאמרינן חנ"נ, וא"כ בדין דבתערובת יין ביין או במחמץ, דא"א להפריד האיסור מן ההיתר, לכו"ע אמרינן חנ"נ, וא"כ תיקשי דמתניתין דתמורה דאין המחמץ מחמץ אלא לפי חשבון מני.

ועד"ז הק' הרמב"ן עוד, דכיון דחזינן דאיכא למ"ד דל"ב תחילה ודאין המחמץ מחמץ אלא לפי חשבון, ובע"כ דהך מ"ד ס"ל דאף במקום דא"א להפריד האיסור מן ההיתר לא אמרינן חנ"נ, א"כ מנ"ל להגמ' דטעמא דרבנן דפליגי על ר"י הוא משום דס"ל דאפשר לסוחטו מותר, הרי י"ל דלעולם ס"ל דאפשר לסוחטו אסור דא"א להפריד האיסור מן ההיתר, ואפ"ה לית להו לדינא דחנ"נ, - ועד"ז הק' גם ממש"א דאי אמרת אפשר לסוחטו אסור חלב אמאי מותר חלב נבילה הוא, דמזה מבו' דמ"ד דאפשר לסוחטו אסור, ודאי דס"ל לדינא דחנ"נ, וזה דלא כפ"מ שהוכיח ממ"ד דל"ב תחילה ומהא דאין המחמץ מחמץ אלא לפי חשבון, דאף בגונא דא"א להפריד האיסור מן ההיתר, איכא למ"ד דלא אמרינן חנ"נ.

ה] אמנם הנה לפ"מ שכתבו התוס' לעיל שם לישב להא דאין המדומע מדמע אלא לפי חשבון, ולהא דביי"נ ל"ב תחילה בע"א, הרי שפיר יש לקיים דרך זו דהרמב"ן, דבאמת דינא דאפשר לסוחטו אסור ודינא דחנ"נ, ב' דינים נפרדים הם, ואך דלמ"ד דאפשר לסוחטו מותר, ל"ש עיקר דינא דחנ"נ בחתיכה שבלעה טעם איסור, וכנ"ל, ואמנם דבד' התוס' מבו' דהא דאפשר לסוחטו אסור, אי"ז משום דבפועל א"א לסוחטו, אלא הוא משום דל"מ מה שנסחט האיסור ממנו להתירו, ונת' בזה להלן ענף ג' ד'.

ולפ"ז מתישב היטב מה שנקטו התוס' דאף בחתיכה שבלעה כ"ש איסור דלא אמרינן בה חנ"נ, מ"מ יש בה לדינא דאפשר לסוחטו אסור, שהרי ב' דינים נפרדים הם, ולא שייכי זל"ז.

ו] והנה לפ"ז נמצא, דממש"א בגמ' דטעמא דרבנן הוא משום דאפשר לסוחטו מותר, וכן ממש"א דאי אמרת אפשר לסוחטו אסור חלב נבילה הוא, יש ללמוד כמש"כ הרמב"ן דביסוד הדין כו"ע ס"ל לדינא דחנ"נ, וטעמא דמ"ד דלית לי' חנ"נ בטיפת חלב שנפלה על החתיכה, הוא משום דס"ל דאפשר לסוחטו מותר ולא נתאחדו האיסור וההיתר כלל, וע"כ ל"ש בזה עיקר דינא דחנ"נ, אך בגונא דא"א לסוחטו, מודו כו"ע דאמרינן חנ"נ, והא דבמדומע ומחמץ לא אמרינן חנ"נ, וכן הא דביי"נ שנפל לבור לא אמרינן חנ"נ, הוא מטעמים אחרים.

ובזה מתבאר היטב משה"ק התוס' ממ"ד דביי"נ ל"ב תחילה, דמ"ט לא אמרינן חנ"נ, ולא ניח"ל לישב דאיהו לית לי' לדינא דחנ"נ, והוא משום דבסוגיין מבו' דכו"ע ס"ל לדינא דחנ"נ, וטעמא דמ"ד דלית לי' לדינא דחנ"נ בחתיכה שבלעה טעם חלב, הוא משום דאפשר לסוחטו מותר, ולא נתאחדו יחד, אך ביי"נ שנתערב דא"א להפרידו מן ההיתר, לכו"ע אמרינן חנ"נ, ואף דאפשר להתירו ע"י הוספת מים, מ"מ כיון דא"א להפריד האיסור מן ההיתר, אמרינן בזה חנ"נ, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן ובד' היראים שם, דרק בגונא דאפשר להפריד האיסור מן ההיתר, הוי זה טעם דלא נימא חנ"נ.

ועד"ז מתישב גם מה שנקטו התוס' דהגם דמ"ד דל"ב תחילה ס"ל דאפשר לסוחטו מותר, מ"מ אית לי' לדינא דחנ"נ, - והיינו משום דכל מש"א בסוגייין דמאן דאית לי' אפשר לסוחטו מותר לית לי' לדינא דחנ"נ, הוא רק בחתיכה שבלעה טעם חלב, דאפשר לסחוט האיסור מתוכה, וע"כ אם דינא הוא דאפשר לסוחטו מותר, ולא נתאחדו האיסור וההיתר כלל, אין החתיכה נעשית נבילה, אך ביי"נ שנתערב דא"א להפרידו מן ההיתר, הרי דהגם דאם הי' אפשר לסחוט האיסור ממנו הי' חוזר להתירו, מ"מ כיון דבפועל א"א לסחוט האיסור ממנו, ה"ה נעשה נבילה.

ז] ולפ"ז נראה במשה"ק הראשונים דמ"ט לא הזכירו להפלוגתא אם אפשר לסוחטו אסור, במילתא דרב לעיל ד"ק. דאמר דחתיכה עצמה נעשית נבילה, - ולפמש"נ בדעת התוס' הוא מתישב היטב, דכל מש"א דלמ"ד דאפשר לסוחטו מותר אין החתיכה נעשית נבילה, הוא דוקא בההיא דטיפת חלב שנפלה על החתיכה, דכיון דאפשר לסחוט החלב ממנה ותחזור החתיכה להתירה, ע"כ אינה נעשית נבילה, אך בההיא דלעיל שנתנה החתיכת נבילה טעם בחתיכה אחרת ממינה, הרי כיון דאתיא כר' יהודה דמב"מ לא בטיל, א"א שתחזור החתיכה הכשרה להתירה, שהרי ודאי א"א לסחוט האיסור מן החתיכה שלא ישתייר בה משהו איסור, וכמש"כ האחרונים, ועכ"פ ודאי א"א לברר ד"ז, וממילא דלעולם קיימא החתיכה עצמה באיסורה, - וע"כ לא תלינן לה בהפלוגתא אם אפשר לסוחטו אסור, דאף למ"ד דאפשר לסוחטו מותר, מ"מ כיון דהתם א"א שתחזור חתיכת ההיתר להתירה, ה"ה נעשית נבילה, וזה נכון לאמיתה של תורה בעזה"י.

ח] ואמנם יש מקום לפקפק בזה, דלמש"כ התוס' לעיל שם דלא אמרינן חנ"נ אלא בשקיבלה החתיכה טעם מן האיסור, ולא בשנאסרה ע"י כ"ש, הרי י"ל דאף דא"א לסחוט האיסור לגמרי מן ההיתר, וא"א שתחזור חתיכת ההיתר להתירה, מ"מ כיון דאפשר לסחוט ממנה האיסור שלא ישתייר בה כדי נתינת טעם, לא נימא בזה חנ"נ.

אך י"ל בזה, דרק אם אפשר להתיר החתיכה עצמה ע"י שיסחט ממנה האיסור, הוא דליכא למימר חנ"נ, כיון שאין איסור החתיכה איסור עולם, אך כל דא"א להחזיר החתיכה עצמה להתירה, הרי דהגם דאפשר לסחוט ממנה מקצת מן האיסור וכבר לא יהא האיסור נו"ט, מ"מ אמרינן בזה חנ"נ, וצ"ע עוד בזה.

**ג**

ט] ואמנם בהך מילתא אתיין ד' התוס' שלא כד' הרמב"ן, דבד' הרמב"ן מבו' דלדרך זו טעמא דמ"ד דאפשר לסוחטו אסור, הוא משום דבפועל א"א לסחוט ולהפריד האיסור מן החתיכה.

אך בד' התוס' שהקשו דביי"נ שנפל לבור ונפל שם קיתון של מים, יהא זה אסור מדינא דאפשר לסוחטו אסור, מבו' דהא דאפשר לסוחטו אסור, אי"ז משום דבפועל א"א לסחוט ולהפריד האיסור מן החתיכה, דזה ל"ש התם דהמים מבטלין את היין האסור, אלא דינא הוא דאף אם נסחט האיסור מן החתיכה, ה"ה קיימא באיסורה.

י] ולפי דבריהם ניחא משה"ק הרמב"ן על דרך זו, דהול"ל דלמר א"א לסוחטו ואסור ולמר אפשר לסוחטו ומותר, - אך לפ"ד התוס' ניחא, דלכו"ע אפשר בפועל לסחוט האיסור מן החתיכה, ואך שנחלקו אם חוזרת החתיכה להתירה כשנסחט האיסור מתוכה.

**ד**

יא] ויש להוסיף בזה בגדר הדברים, דהנה התוס' לעיל דצ"ז: כתבו, ז"ל, וא"ת ומ"ט הכחל עצמו אסור, והלא כל החלב הכנוס לתוכו בגומות נפלט לחוץ ונתפשט ונפלט בשוה לכל החתיכות וכו', וי"ל לפי שמתחילת בישולו קודם שיצא החלב לגמרי נאסר החלב שבכחל מפני טעם הבשר שבו ואז ל"ה יכול לצאת בקריעה, הלכך אף לאחר שנגמר בישולו שכבר יצא כולו תו לא לישתרי דאפשר לסוחטו אסור וכו', עכ"ל.

והגרע"א בגהש"ס כתב ע"ז, ז"ל, לא זכיתי להבין, הא בשר הכחל לא נאסר רק החלב קיבל טעם בשר ונאסר החלב והוא בגומות, ואסור לאכול הכחל מצד שאוכל ג"כ החלב, ואחר גמר בישולו שיצא החלב לחוץ ממילא יהי' מותר, דהא הבשר לא נאסר כלל, ומה שייך לאפשר לסוחטו אסור, עכ"ל.

יב] והנה הגרע"א אזיל לטעמי' שכתב לעיל ד"ק: דהא דאפשר לסוחטו אסור, הוא מכח דינא דחנ"נ, וכמו שהבאנו לעיל סק"ב, וע"כ בכחל שכתבו התוס' שם לעיל מינה דבכחל לא אמרינן חנ"נ, משום דאין איסורו אלא משום החלב הכנוס בגומות שא"א להפרישו מן הכחל, וזהו שהק' הגרע"א דא"כ ל"ש בזה דינא דאפשר לסוחטו אסור.

אך בד' התוס' נראה דאזלי לטעמייהו דס"ל דדינא דאפשר לסוחטו אסור הוא דין בפנ"ע, דאין החתיכה חוזרת להתירה, ובזה חידשו עוד דהך דינא שייך אף כשלא נאסרה החתיכה עצמה, אלא הוי איסורה מכח שאוכל החלב הכנוס בגומות, דמ"מ כיון שהי' אסור לאכול את החתיכה, ל"מ מה שסחטו ממנה את החלב להתירה.

יג] ואמנם צ"ע בגדר הדין בזה, דאף דנימא דהוא דין בפנ"ע דכל שנאסרה החתיכה אינה ניתרת בסחיטה, מ"מ לכאו' ל"ש כ"ז אלא כשנאסרה החתיכה, אך בכחל שמעולם לא נאסר הכחל עצמו, אלא הי' אסור בפועל לאכלו משום שאוכל את החלב הכנוס בגומות, מ"ש בזה דינא דאפשר לסוחטו אסור.

עוד צ"ע בזה בד' התוס', דהנה בד' התוס' לעיל שם מבו', דאף שנסחט כל החלב הכנוס בגומות, מ"מ אמרינן בזה דאפשר לסוחטו אסור, ועמש"נ להלן ענף ה' דזה שלא כד' התוס' לקמן דקי"ב., ומבו' עוד בסוגיית הגמ' שם, דמה"ט אם נפל הכחל לקדירה אחרת ה"ה אוסר, והרי דאף שלא נשתייר בו חלב כלל, מ"מ כיון דה"ה אסור מדינא דאפשר לסוחטו אסור, ה"ה אוסר בפליטתו.

וצ"ע חדא, דא"כ מ"ט בעינן בעלמא לדינא דחנ"נ, הרי בכחל כתבו התוס' דלא אמרינן חנ"נ, ואפ"ה אוסר הכחל בפליטתו, אף כשנסחט האיסור מתוכו, - ועוד צ"ע היאך ד' התוס' אלו מתישבים עם מש"כ התוס' לעיל דצ"ו: דאין הנאסר אוסר במקום שאין האוסר הולך, אשר לפ"ז הי' בדין דאף אם הוה אמרינן חנ"נ בכחל, מ"מ כל שנסחט החלב מן הכחל, לא יאסור הכחל בקדירה אחרת, כיון שאין האוסר הולך שם.

יד] ונראה מזה בדעת התוס', דדינא דאפשר לסוחטו אסור הוי גזירה דרבנן, דכל שבפועל הי' אסור לאכול את החתיכה, לא תחזור להתירה לעולם, וכנראה הוא כדי שלא יטעו בנ"א ויסברו שחתיכת איסור נעשית היתר, וע"כ אף בכחל שאיסורו הוא משום החלב הכנוס בגומות, מ"מ כיון שבפועל הי' אסור לאכול את הכחל, ובשעה זו ל"ה יכול לצאת בקריעה, דאם הי' יכול לצאת בקריעה, נמצא דמעולם ל"ה אסור לאכול את הכחל, והוי כאיסור שיש בתוכו היתר הניכר ואפשר להוציאו, דודאי ל"ש בזה דינא דאפשר לסוחטו אסור, ל"מ מה שהוציאו ממנו את החלב להתירו.

טו] ולפ"ז נראה, דע"כ אף ה"ה אוסר בפליטתו אף שיצא כל החלב מתוכו, ואף דלא אמרינן בזה חנ"נ, - והיינו משום דגדר דינא דאפשר לסוחטו אסור הוא דלעולם החתיכה עומדת בדינה שהי' לה קודם שסחטו האיסור מתוכה, וכיון שקודם שסחטו האיסור מתוכה היתה אוסרת בפליטתה, גם עתה אחר שסחטו האיסור מתוכה ה"ה אוסרת בפליטתה.

ולפ"ז לא סתרי ד' התוס' אלו לד' התוס' לעיל דצ"ו: דאין הנאסר אוסר במקום שאין האוסר הולך, דד' התוס' לעיל דצ"ו: הם במקום דאף דהאוסר נמצא בחתיכה, מ"מ אינו הולך לשם, ובזה הוא שכתבו דאף דאמרינן חנ"נ, מ"מ אין הנאסר אוסר במקום שאין האוסר הולך לשם, ומשא"כ בכחל דבעוד שהי' החלב כנוס בגומות, הי' יוצא ואוסר, ע"כ אף אחר שיצא בבישול, אכתי הוי דין הכחל כדינו שהי' לו מתחילה, וה"ה אוסר בפליטתו, ודו"ק.

**ה**

טז] בעיקר מש"נ מד' התוס' לעיל דצ"ז: דדינא דאפשר לסוחטו אסור הוא אף כשיצא האיסור לגמרי, הנה זה שלא כד' התוס' לקמן דקי"ב. שכתבו דכל הא דאפשר לסוחטו אסור הוא רק כשלא יצא האיסור לגמרי אלא שמתבטל, - וכמדומה דב' דיבורי התוס' לא מרועה א' ניתנו.[[1]](#footnote-2)

ומה"ט השמיט הרא"ש לעיל בסוגיא דכחל לד' התוס' אלו דטעם איסור הכחל הוא משום דאפשר לסוחטו אסור, אף דבתוס' הרא"ש שם כתב כן, דאזיל לטעמי' בפירקין סימן ל"ו דכל הא דאפשר לסוחטו אסור, הוא רק כשלא יצא האיסור לגמרי.

יז] ונראה להוסיף בזה, דבלא"ה אין ד' התוס' בסוגיא דכחל מתישבים עם ד' התוס' לקמן דקי"ב., אף בלא הא דבכחל נסחט החלב לגמרי, ולד' התוס' לקמן ל"ש בזה דינא דאפשר לסוחטו אסור, - דהנה במש"כ התוס' לקמן דאם נסחט האיסור לגמרי מותר, נראה דהיינו, דעיקר דינא דאפל"ס אסור הוא דכל שכשנבלע איסור בחתיכה, ולא נתבטל האיסור ע"י ההיתר, שוב אין בכח חתיכת ההיתר לבטלו, ואסור לאכול את החתיכה משום האיסור הבלוע בתוכה, וע"כ ל"ש הך דינא אלא כשלא נסחט האיסור לגמרי, אך כל שנסחט האיסור לגמרי, אין מקום לאסור את החתיכה.

ולפ"ד התוס' שם נראה, דבכחל ל"ש כלל דינא דאפשר לסוחטו אסור, שהרי מעולם לא נאסר הכחל, וכמש"כ התוס' לעיל בתחילת דבריהם דמה"ט ל"ש בזה דינא דחנ"נ, - וגם דלדרך זו, כל עיקר דינא דאפשר לסוחטו אסור, הוא דאין בכח החתיכה לבטלו, אך אי"ז טעם שיאסור הכחל בפליטתו.

והתוס' לעיל שנקטו דהכחל אסור ואוסר בפליטתו מכח דינא דאפשר לסוחטו אסור, הוא משום דס"ל דדינא דאפשר לסוחטו אסור הוא גזירה דרבנן דאין סחיטתו מועלת לו, ולעולם הוא עומד בדינו שהי' לו קודם סחיטתו, וע"כ ס"ל דאף בכחל יש לאסור מכח זה, וכמש"נ לעיל.

יח] ויש להוסיף עוד, דכמדומה דד' התוס' לעיל ד"ק: דיש לאסור ביי"נ שנפל לבור ואח"כ נפל שם קיתון של מים, מכח דינא דאפשר לסוחטו אסור, אינם מתישבים עם דבריהם לקמן דקי"ב. דדינא דאפשר לסוחטו אסור הוא רק כשנשתייר שם מעט מן האיסור, דכבר נת' דלפי דבריהם לקמן יסוד הדין דאפשר לסוחטו אסור, הוא דכל שכשנבלע האיסור בחתיכה לא נתבטל בה, שוב אין בכחה לבטל את האיסור, ולפ"ז מסתברא מילתא דכ"ז הוא כשבאנו לדון שהחתיכה עצמה תבטל את האיסור, אך בההיא דיי"נ שהקיתון של מים מבטל את האיסור, ל"ש בזה דינא דאפשר לסוחטו אסור.

ונראה דד' התוס' שם קיימי כדבריהם בסוגיא דכחל, וכמש"נ לעיל סקט"ז בהערה דהתוס' בפ' גיד הנשה והתוס' בפירקין אינם מרועה אחד, דדינא דאפשר לסוחטו אסור הוא דאין סחיטתו מועלת לו, ועדיין הוא קיים באיסורו, וע"כ ס"ל דאי"ז דוקא כשנסחט האיסור, אלא ה"נ הוא כשנתבטל האיסור בהיתר אחר, עדיין עומדת החתיכה באיסורה.

יט] ואמנם דאכתי ד' התוס' שם צריכים פירוש, שהרי מהא דבעינן לדינא דחנ"נ ולא סגי בהא דאפשר לסוחטו אסור, מבו' דל"מ הא דאפשר לסוחטו אסור, אלא לאסור את החתיכה עצמה שנסחט ממנה האיסור, אך ל"מ זה להצריך שיהא בההיתר כנגד כולה, - והטעם בזה הוא כמש"נ לעיל ענף ד', דעיקר דינא דאפשר לסוחטו אסור הוא דלעולם החתיכה עומדת בדינה שהי' לה קודם שסחטו האיסור מתוכה, וע"כ אי"ז טעם להצריך שיהא בההיתר כנגד כולה, שהרי אף קודם שסחטו האיסור ממנה הי' סגי שיהא בההיתר כנגד האיסור שבה.

ולפ"ז צ"ע במש"כ התוס' לאסור ביי"נ שנפל לבור ונפל שם קיתון של מים, מכח דינא דאפשר לסוחטו אסור, שהרי חזינן דל"מ הך דינא להצריך שיהא בההיתר כנגד כולה, וא"כ כיון שנפל שם קיתון של מים ויש בו כדי לבטל את היין האסור, מ"ט יש לאסור בזה מדינא דאפשר לסוחטו אסור.

ואין לומר בדעת התוס', דלעולם דינא דאפשר לסוחטו אסור מהני גם להצריך שיעור ביטול כנגד כולה, ואך דכל עיקר הך דינא הוא רק על החתיכה עצמה, ולא על פליטתה, שהרי בד' התוס' בסוגיא דכחל מבו' דמכח דינא דאפשר לסוחטו אסור אסרינן אף את פליטתה, וכמש"נ לעיל ענף ד'.

כ] ולמדתי הישוב לזה מד' היד יהודה סימן צ"ב סקי"ז ד"ה אך גם הט"ז נ:, דלעולם מודו התוס' דאף דאפשר לסוחטו אסור מ"מ א"צ שיהא במים ס' כנגד כל היין שבבור, ואך דמ"מ כל שאין במים רוב כנגד היין שבבור, ה"ז אסור מדינא דאפשר לסוחטו אסור, וכ"כ גם שם סקט"ז (מו:).

וביאור הדברים, דאף דלא אמרינן חנ"נ ולא חשיב כל היין כיי"נ, וע"כ ל"ב שיעור ס' כנגדו, מ"מ כל דיין ההיתר עומד בפנ"ע ה"ה אסור מכח דינא דאפשר לסוחטו אסור, דאף שבטל היין האסור, לא עדיף מהיכא דנסחט היין האסור, דעדיין אסור שאר היין שדנים כאילו לא נסחט היין האסור, וה"נ הוא כשנתבטל היין האסור, דעדיין אסור שאר היין, וע"כ כל דליכא רוב בההיתר כנגדו, דחשיב כמו שהוא בעינו, ה"ה אסור, - אך לעולם כל דאיכא רוב כנגדו וכבר אינו בעינו, לא אסרינן לי' מכח דינא דאפשר לסוחטו אסור, ודו"ק.

1. ובלא"ה מצינו דהתוס' בפ' גיד הנשה ובפ' כל הבשר אינם מרועה אחד, דהתוס' לעיל ד"ק: כתבו לדינא דרשב"ם ור"ת דבעינן ס' בחתיכות כנגד הרוטב, והתוס' בסוגיין דחו לזה, - והתוס' בסוגיין כתבו בתו"ד דדין חנ"נ בשאר איסורים הוא מדרבנן, ובד' התוס' לעיל ד"ק: בקושייתם מכלי מדין, מבו' בפשוטו דדין חנ"נ הוא מדאורייתא, וכמש"נ במק"א, - וגם בד' התוס' בסוגיין נראה דפסיקא להו דאמרינן חנ"נ בשאר איסורים, והתוס' לעיל ד"ק לא הכריעו בדבר. [↑](#footnote-ref-2)