יחוד בגיזי צמר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' כ"ג אלול תשס"ז

**א**

א] כתב הר"ן בפרק במה טומנין, ז"ל, ז"ל, ונשאל הרשב"א ז"ל המיחד אבן לפצוע בה אגוזים אם מותר לטלטלה בשבת, והשיב דשרי וכו', מיהו בודאי בעינן שייחדוה לכך לגמרי, אבל יחוד שבת אינו יחוד כגיזי צמר דבעי' יחדן להטמנה וכו', ולי נראה דאפי' יחוד שבת אחת נמי מהני, וגיזי צמר דבעי' יחדה להטמנה ההיא בשל הפתק, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

והנה בביאור מש"כ הר"ן דהא דבגיזי צמר בעי' יחדה להטמנה ההיא בשל הפתק, בפשוטו הי' נראה דהא דבשל הפתק ל"מ יחוד לשבת אחת, הוא משום שגיזין של הפתק אין דרך לייחדן להטמנה, וע"כ לא סגי בהו יחוד לשבת אחת, וכמש"כ הר"ן להלן.

אמנם קצת מ' לא כן בל' הר"ן, שמשמעות דבריו דרק בההיא דאבן שע"פ החבית הוא שנתחדש שכל שאין דרכו בכך ל"מ בו יחוד לשבת אחת, אך אי"ז אלא דיוק קל, עיי"ש.

ב] אך נ' דיל"פ בזה בע"א, דלעולם כיון דגיזי צמר דרך לייחדן להטמנה, הרי דגם גיזין של הפתק חשיבי כדבר שדרך לייחדן להטמנה, דלא חשיב דאין דרך לייחדו, רק דומיא אבן שאין דרך לייחדה לכיסוי החבית מפני שאינה ראוי' כ"כ לזה, אך משא"כ בגיזין של הפתק, שאין ראויין להטמנה, ואך שאין דרך לייחדן משום חשיבותן, לי"ב לגריעותא זו דדבר שאין דרך לייחדו.

ויש להביא סמך לזה, שהרי אמרו בגמ' ב"ב די"ט. דוכי דרכן של בנ"א להטמין בגיזי צמר, וצ"ע מזה על מה שנקט הר"ן דגיזי צמר חשיבי כדבר שדרך לייחדו להטמנה, וע"כ סגי בהו ביחוד לשבת אחת.

ונ' פשוט בזה, דהרי מש"א בגמ' דאין דרך בנ"א להטמין בגיזי צמר פירשו הרמב"ן הריטב"א והר"ן שם דהוא משום חשיבותן, עיי"ש, והיינו דודאי גיזי צמר הן ראויין להטמנה, ואך דמפני חשיבותן אין מטמינין בהן, והרי אם יטנפו הגיזין באופן שלא יהיו ראויין לעשות מהן בגדים, יעמידן להטמנה, וע"כ חשיבי כדבר שדרך להטמין בו, דרק דבר שאין ראוי כ"כ לתשמיש זה שייחדוהו אליו, הוא דל"מ בו יחוד לשבת אחת, ומשא"כ בגיזי צמר שהן ראויין להטמנה, ואך שאדם חס עליהן ואינו מייחדן להטמנה שפיר מהני בהו יחוד לשבת אחת.

ג] ועד"ז מצינו גם במש"כ בחי' הריטב"א שבת ד"נ., ז"ל, חריות של דקל שגדרם לשם עצים, פי' ודכו"ע ואפי' לר"נ הני אינם בני טלטול, דלהסקה בעלמא קיימי ואין תורת כלי עליהן וכו', וכן במוכין וגיזי צמר דבעי' יחוד אפי' ר"ש מודה בהם דכמוקצה מחמת חיסרון כיס דמי, עכ"ל.

והך מילתא דהא דגיזי צמר אסורין הוא משום דהוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, כ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם פכ"ו משבת הי"ב, ז"ל, ושל כובסין לא יגע בו מפני שהוא מוקצה מחמת חיסרון כיס, וכן גיזי צמר אין מטלטלין אותן מפני שהוא מקפיד עליהן, עכ"ל, [[2]](#footnote-3) וכבר עמד ע"ז הגר"ז בקו"א סימן רנ"ט.

וצ"ב דמ"ש חריות של דקל דאין תורת כלי עליהן, וע"כ הוא דאסירי אף לר"ש, ממוכין וגיזין דחשיב שיש תורת כלי עליהן, ואינם אסורין לר"ש אלא משום דהוו כמוקצה מחמת חיסרון כיס.

ד] ובאמת בד' הרשב"א והר"ן נ' דס"ל דאף מוכין וגיזין אין תורת כלי עליהן, שהרי הרשב"א הוכיח מהא דל"מ בגיזין יחוד לשבת אחת, דה"נ ל"מ באבן יחוד לשבת אחת, והר"ן דחה דההיא בשל הפתק, ונ' מזה דדין היחוד בתרוייהו חד הוא, דאין עליהן תורת כלי, וע"י היחוד חשיבי ככלי, ויש לדחות.

וכ"נ גם ממש"כ הר"ן שם, ז"ל, ועוד דרבא דאמר אבל יחדן להטמנה מטלטלין אותן, לא מוקמי' לה בפלוגתא דת"ק ורשב"ג כלל, משום דעד כאן לא פליג ת"ק אלא בשלא יחדן אלא שנמלך לישב עליהן למחר וכו', עכ"ל,[[3]](#footnote-4) ואי נימא דהא דגיזי צמר אסורין הוא משום דהוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, הרי פשוט דמה"ט לא מוקמי' לההיא דרבא בפלוגתא דת"ק ורשב"ג, דאף לרשב"ג דבעי' מעשה, הוא רק בדבר שאינו כלי, ולא בגיזי צמר שאיסורן הוא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, וכאשר כן מצינו בד' הריטב"א בשבת דקכ"ה:, ז"ל, וא"ת וכיון דגשוש כלי הוא הא כל דכן דסגי לי' במחשבה להוציאו מידי הקצאה בעלמא והוה לי' כלי שמלאכתו להיתר, עכ"ל, והרי להדיא דבמוקצה מחמת חיסרון כיס לכו"ע סגי במחשבה בעלמא להתירו, אך בד' הרמ"א סימן ש"י ס"ז מבו' בפשוטו לא כן, ונת' בזה במק"א.

ובאמת נ' שזה מכוון ד' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, וק"ל דהא בגיזי צמר דכו"ע בעי יחוד וסגי להו ביחוד, ואילו הכא איכא מאן דמצריך קישור ואיכא מאן דסגי לי' בישיבה גרידתא, וי"ל דבגיזי צמר יש להם להקל או להחמיר יותר מחריות של דקל, דרב סבר דבגיזי צמר דחזו להטמנה סגי להו ביחוד אבל חריות דלא חזו לישיבה כלל בעו קישור, ורב אסי סבר אדרבה גיזי צמר דחשיבי בעו יחוד, אבל חריות דלא חשיבי בכל דהו סגי להו ואפי' בישיבה גרידתא, עכ"ל.

ונ' בביאור דבריו, דגיזי צמר שאיסורן הוא משום דהוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, ע"כ מודה רב דסגי להו ביחוד, ול"ד לחריות שאינם כלי ובעי' להיחוד לאשוויי להו לכלי, דבזה ס"ל לרב דבעי' מעשה, ומאידך אף לרב אסי דס"ל דבחריות סגי במחשבה בעלמא, היינו רק בחריות שאיסורן הוא משום שאינם כלי, וכל שישב עליהן שוינהו כלי, אך בגיזי צמר דהוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, לא סגי במה שישב עליהן, אלא בעי' יחוד לעולם, גם יל"פ דכיון דחשיבי, ע"כ אין בכלל ישיבתו יחוד לעולם, וע"כ הוא דאסירי, ומשא"כ בחריות כל שישב עליהן מבעו"י הוי כיחוד לעולם, וכאשר כן מ' בל' רש"י שם, אך באמת מל' הריטב"א נ' דהא דמהני ישב, לאו היינו משום דהוי כיחוד לעולם, אלא עצם הישיבה משויא לי' כלי, ולפ"ז פשוט דמה"ט בגיזי צמר שהן מוקצין מחמת חסרון כיס, לא סגי בהטמנה, שהרי הא דבחריות מהני ישב, אי"ז כלל משום דאיכא בזה גילוי דעת דקיימי לישיבה, אלא משום דהישיבה משויא לי' כלי, וזה ל"מ כלל במוקצה מחמת חיסרון כיס, וז"פ.

ה] ובביאור ד' הריטב"א שחילק בין חריות דליכא עלייהו תורת כלי, למוכין וגיזין דחשיבי ככלי, נ' דהוא משום דמוכין וגיזין חזו להטמנה, ואלמלי חשיבותן היו עומדין להטמין בהן, ואילו ימאסו באופן שכבר אין ראויין לבגדים, יהא הדרך להטמין בהן, וע"כ הגם שאין דרך להטמין בהן משום חשיבותן, מ"מ כיון שהן ראויין לתשמיש הטמנה, ע"כ יש עליהן תורת כלי, ומשא"כ חריות שאינם ראויין לישיבה, אין עליהן תורת כלי.

ומצינו עיקר חילוק זה בד' הריטב"א להלן שם הבאנו דבריו לעיל סק"ד, ז"ל, דבגיזי צמר דחזו להטמנה סגי להו ביחוד, אבל חריות דלא חזו לישיבה כלל בעו קישור, עכ"ל, והרי להדיא דגיזי צמר הוו דבר הראוי להטמנה, ואילו חריות הוו דבר שאין ראוי לישיבה, וצ"ל דהגם שכתב הרמב"ן במלחמות ס"פ כל הכלים דחריות עשויות לישיבה, היינו רק ע"י קישור, אך אינם עשויות לישיבה בלא קישור, וע"כ הוא דס"ל לרב דל"מ בהו מחשבה בלא קשירה.

ועכ"פ למדנו מד' הריטב"א דגיזי צמר הוו דבר הראוי להטמנה, והגם שאמרו בגמ' ב"ב דאין דרך להטמין, היינו רק משום חשיבותן, אך מצ"ע הוו דבר הראוי להטמנה, ועדיפי טפי מחריות שאין ראויין לישיבה.

וזה כמש"נ בדעת הר"ן, דע"כ הוא דגיזי צמר חשיבי כדבר שדרך לייחדו, וע"כ סגי להו ביחוד לשבת אחת, משום שמצ"ע הוו דבר הראוי להטמנה, ורק מפני חשיבותן הוא שאין דרך להטמין בהן.

ו] ולפ"ז הרי דה"נ בגיזי הפתק, בדין שיהיו חשובין כדבר שדרך לייחדו להטמנה, שהרי אף סתם גיזין אין דרך להטמין בהן, ואפ"ה חשיבי כדבר שדרך להטמין בו כיון שהן ראויין להטמנה, ומפני חשיבותן הוא שאין מטמינין בהן, וא"כ מה"ט אף גיזי הפתק חשיבי כדבר שדרך להטמין בו.

והא דל"מ בהו יחוד לשבת אחת, נ' שהטעם בזה הוא כמש"כ הריטב"א שם, דגיזי צמר הוו מוקצה מחמת חיסרון כיס.

והנה אמנם כבר נת' לעיל דהגם דבד' הריטב"א שם נ' דאף הא דגיזי צמר שאינם של הפתק הוו מוקצין בשלא הטמין בהן, הוא משום חיסרון כיס, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם, אך בד' הרשב"א והר"ן נ' דהוא משום דלא חשיבי ככלי.

אך י"ל בדעת הר"ן, דהגם דעיקר איסור גיזי צמר הוא משום שאין עליהן תורת כלי, מ"מ הא דגיזי צמר של הפתק אסירי אף בשהטמין בהן, הגם דיחוד לשבת אחת מהני ליתן עליהן תורת כלי, הוא משום דאינהו הוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, וכל דהוי מוקצה מחמת חיסרון כיס ל"מ בו יחוד לשבת אחת, וכן נקט הגרע"א בכ"ד לגבי סכין של מילה ושל שחיטה, דל"מ להתירו אא"כ ייחדו לעולם לתשמישים אחרים, עי' בדבריו.

ויש ללמוד כן גם ממה שפירש"י בב"ב די"ט., ז"ל, ואין מטלטלין אותם, שהן מוקצין למלאכת בגדים, עכ"ל, והרי דהא דאין מטלטלין אותן, אי"ז משום דאין תורת כלי עליהן, אלא הוא משום שהן מוקצין למלאכת בגדים, והיינו דהוי כמוקצה מחמת חיסרון כיס דאף ר"ש מודה, והרי דעכ"פ הני דאסורין לטלטלן אף אם הטמין בהן, הוא משום שהן מוקצין למלאכת בגדים, וכמש"נ בדעת הר"ן.

**ב**

ז] וע"פ האמור זכינו לישב ד' המג"א בסימן רנ"ט סק"ד, שכתב במש"כ השו"ע שם דגיזי צמר שנתנן לאוצר לסחורה צריכין יחוד, ז"ל, ודוקא כשמקפיד עליהן כמ"ש סימן ש"ח סס"א וסכ"ה, עכ"ל.

ובספר אבן העוזר שם השיג ע"ד המג"א, ז"ל, ולא דק, דהתם מיירי בכלים דלאו מוקצה הן אף שנתנו לסחורה אלא כשמקפיד עליהן הוי מוקצה מחמת חסרון כיס וכו', אבל כאן מבו' דגיזי צמר מוקצה הן, רק אם לא ינתנן לאוצר מסתמא מבטלן להטמנה ואיכא תורת כלי עליהם, אבל נתנן לאוצר מסתמא עתיד להחזירן לאוצר ע"כ אין מבטלן להטמנה והוי ממילא מוקצה, כן מבו' ברש"י בגמ' ע"ש וב"י כתב ג"כ, וע"כ אפי' אין מקפיד עליהן אסור כאן וז"פ, עכ"ל, והבית מאיר שם הסכים לד' האהעו"ז, וגם הביאוה"ל שם הביא לדבריו,[[4]](#footnote-5) וע' בד' הגר"ז בקו"א שם שהאריך לישב ד' המג"א.

ולפמש"נ נתישבו היטב ד' המג"א, דהאמנם פירש"י דהא דגיזי הפתק אסורין אף בשהטמין בהן הוא משום דודאי עתיד להחזירן משם ולא ייחדן לכך, אך כ"ז הוא משום דס"ל דבכל גיזי צמר בעינן יחוד לעולם, והא דאם הטמין בהן מותר לטלטלן הוא משום דכמאן דייחדן לכך דמי, וע"כ בגיזי הפתק שעתיד להחזירן משם ולא ייחדן לכך, ה"ה אסורין.

אך לפ"מ דקי"ל כדעת הר"ן דבדבר שדרך לייחדו לכך סגי ביחוד לשבת אחת, הרי דה"נ בגיזין סגי ביחוד לשבת אחת, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן, וכמש"נ לעיל, וא"כ הרי הא דגיזי הפתק אסורין אף שהטמין בהן, לא סגי במה דנימא דהוא עתיד להחזירן משם ולא ייחדן לכך, דאכתי מ"ט אסירי, הרי אף שעתיד להחזירן משם אחר השבת, הרי מ"מ ייחדן להטמנה לשבת זו, ומ"ט לא סגי בזה להתירן.

ואשר ע"כ פירש המג"א דהא דלא סגי בגיזי הפתק יחוד לשבת אחת, הוא משום דהוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, ואשר זהו שכתב דאין אסורין אלא בשמקפיד עליהן, וז"ב.

ח] והנה הגר"ז בקו"א שם כתב ע"ד המג"א, ז"ל, ואף את"ל דהמג"א סמך על הרמב"ם נגד רש"י ור"ן דכתב בפרק כ"ו דגיזין אסורין משום מוקצה מחמת חסרון כיס, מכלל דס"ל דמשום קפידתו לא פקע תורת כלי מהן הואיל והן ראוין למיזגא עלייהו, רק שאסורים מחמת קפידתו, ואם כן הוא הדין להפתק לדידן כשטמן בהן, זה אינו, דבהפתק מודה הרמב"ם דכיון שהקצם לסחורה ביטלם מתורת כלי אף שאין מקפיד להשתמש בהם ג"כ תשמיש אחר, מידי דהוה אליבני דשרגינהו, שאין האיסור בהם אלא משום דביטלם מתורת כלי בסידורם, ולא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, דאין דרך להקפיד לישב עליהם למעלה וכו', ועוד דבהדיא פירש המג"א עצמו שם בסקל"ו משום דליכא תורת כלי עלייהו, ואם כן ה"ה לגיזין שהקצם לסחורה אף אם אינו מקפיד עליהם כלל, וכן המג"א עצמו בסימן ש"ח סק"ג ומ"ח לא הזכיר קפידא כלל,[[5]](#footnote-6) עכ"ל.

אמנם לפי האמור ניחא, דהגם דליבני דשרגינהו שאסורין משום דביטלן מתורת כלי כשסידרן, וכמבו' כן במג"א סימן ש"ח סקל"ו, מ"מ בגיזי הפתק שהטמין בהן אין לאסרן משום זה, שהרי ייחדן להטמנה לשבת זו, וסגי בהכי לאשוויי עלייהו תורת כלי, וה"נ בליבני דשרגינהו שפיר יהני אם ייחדן לישיבה לשבת אחת, ואשר ע"כ אין לאסרן אא"כ מקפיד עליהן, וז"ב.

ובעיקר מה שנקט הגר"ז בפשיטות דהא דליבני דשרגינהו אסורין, אי"ז משום מוקצה מחמת חיסרון כיס, אלא משום שבטלו מתורת כלי, הנה אמנם כ"ה מבו' בל' הריא"ז בפסקיו בפ' כל הכלים, עיי"ש, אך בחי' הריטב"א שבת דקכ"ד: כתב להדיא דהוא משום מוקצה מחמת חיסרון כיס, ז"ל, שרגינהו ודאי אקצינהו וכו' אלא טעמא שנפגמות במעט ונפסדות והו"ל כמוקצה מחמת חיסרון כיס, עכ"ל.[[6]](#footnote-7)

ט] עוד העירוני בענין זה, במש"א לקמן דקנ"ז. בארזי ואשוחי דמוקצה מחמת חסרון כיס אפי' ר"ש מודה, ומבו' דכל הא דארזי ואשוחי אסורין בטלטול הוא רק משום שהן מוקצין מחמת חיסרון כיס, ולא אמרי' דכיון שאינם עומדין להסקה אלא לבנין, ה"ה כאבנים דאסירי בלא יחוד, דלפ"ז יש לאסרן אף בשאינו מקפיד עליהן ול"ה מוקצה מחמת חיסרון כיס.

ונ' מזה כמש"נ לעיל ס"ק ג' ה' בדעת הרמב"ם והריטב"א, דגיזי צמר אין איסורן אלא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, אך שפיר איכא תורת כלי עליהן, ונת' דהטעם בזה הוא, משום דמצ"ע הן ראויין ועומדין להטמנה, ורק משום חשיבותן הוא שאין מטמינין בהן, וע"כ שפיר איכא עלייהו תורת כלי, ולפ"ז הרי דה"נ בארזי ואשוחי, הגם דאינם עומדין להסיק בהן, אך כיון שמצ"ע הן ראויין ועומדין להסקה, ורק משום חשיבותן הוא שאין מסיקין בהן, ע"כ שפיר הי' לנו להתירן, אלמלי הא דהוו מוקצה מחמת חיסרון כיס.

ולדעת הרשב"א והר"ן שנת' לעיל סק"ד בדעתם דהא דגיזי צמר אסורין ל"ב בזה לדין מוקצה מחמת חיסרון כיס, אלא הוא משום דכל שבפועל אינם עומדין להטמין בהן, אין עליהן תורת כלי, וע"כ הוא דאסירי, צ"ע דמ"ש מארזי ואשוחי דלא אסרינן להו אלא משום מוקצה מחמת חיסרון כיס.

ואולי י"ל בזה, דשאני עצים דסתם עצים עומדין להסקה, וע"כ אף עצים שעומדין לבנין, אינם אסורין אלא משום מוקצה מחמת חיסרון כיס, ומשא"כ בגיזי צמר דסתם גיזי צמר אין עומדין להטמנה, ע"כ כל שלא הטמין בהן ה"ה אסורין משום שאין להן תורת כלי.

וצ"ל לפ"ז, דל"ד לליבני דאישתיירו מבנינא, דסתמן קיימי לישב עליהן, ואי שרגינהו אקצינהו, ונת' לעיל סק"ח ד' הריא"ז והמג"א דהוא משום דכל דשרגינהו, הדר הוו כסתם אבנים דאסירי משום שאין להן תורת כלי, ול"ב בזה לדין מוקצה מחמת חיסרון כיס, והיינו משום דשאני לבנים דסתמן אין עומדין לישב עליהן, ורק היכא דאישתיירו מבנינא הוא דעומדין לישב עליהן, וכל דשרגינהו הדר הוו כסתם לבנים שאין עומדין לישיבה ואין תורת כלי עליהן, ומשא"כ בעצים דסתם עצים קיימי להסקה, הרי דאף עצים יקרים דלא קיימי להסקה, אין לאסרן אלא משום דין מוקצה מחמת חיסרון כיס.

וי"ל עוד, לפמש"כ הרשב"א בביצה דל"ג. דהא דשרי לטלטל עצים להסקה הגם שאין עליהן תורת כלי, הוי זה היתר שהתירו חכמים לטלטלם להסקה לצורך אוכל נפש, ולפ"ז י"ל דע"כ בארזי ואשוחי אין לאסור אלא משום מוקצה מחמת חיסרון כיס, דאי משום דלא קיימי להסקה, הרי בלא"ה אף עצים דקיימי להסקה אין עליהן תורת כלי, ואפ"ה התירו לטלטלם להסקה לצורך אוכל נפש, ומה"ט הי' לנו להתיר גם בעצים דלא קיימי להסקה, וע"כ לא אסירי ארזי ואשוחי אלא משום מוקצה מחמת חיסרון כיס, ואכתי צ"ע בזה.

**ג**

י] והנה במ"ב שם סק"ד כתב במש"כ השו"ע שם בדין מוכין דאם יחדן להטמנה מותר לטלטלן, ז"ל, פי' שיחדן מע"ש להטמנה לעולם, ובשעה"צ שם הביא דהלבוש כתב דסגי לשבת אחת ואיני יודע טעמו דהרי הוא דבר שאין דרכו לייחד לכך עי' בסימן ש"ח סכ"ב.

ולפמש"נ נ' לבאר דעת הלבוש, דס"ל דמוכין לא חשיבי כדבר שאין דרכו לייחד לכך, כיון שהמוכין מצ"ע ראויין להטמין בהן, ומפני חשיבותן הוא שאין מטמינין בהן, ואשר ע"כ שפיר סגי בהו ביחוד לשבת אחת.

שוב נתבוננתי דא"צ לזה, דהנה הלבוש שם כתב דהא דאין מטלטלין אותן הוא משום דהוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, ולפ"ז הרי נמצא דל"ב בהו יחוד לאשוויינהו לכלי, וכל הא דבעי' בהו יחוד הוא לבטל הקצאתו, ובזה ס"ל ללבוש דסגי בהו יחוד לשבת אחת, דכל שמייחדן לשבת זו, ל"ה מוקצין מחמת חיסרון כיס בשבת זו.

אמנם עיקר ד' הלבוש צ"ב, דאם אכן מהני בהו יחוד לשבת אחת, א"כ מ"ט לא סגי במה שהטמין בהן להתירן, הרי הטמנה בשבת זו חשיבי כיחוד לשבת אחת, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בשו"ת ח"א סימן תשנ"ז שהוכיח דיחוד לשבת אחת ל"מ, מהא דגיזי צמר שהטמין בהן אסור לטלטלן, ומהא דאבן שע"פ החבית אסור לטלטלה, והרי דכה"ג חשיב ליחוד לשבת אחת, וגם הר"ן בפ' במה טומנין הסכים לזה דכה"ג חשיב כיחוד לשבת אחת.

אך הישוב לזה מתבאר בל' הלבוש שם, ז"ל, ואם נטמן בהן קדירה "במקרה" לא הוכנו לכך וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דאם הטמין בהן אסורין, הוא משום שהטמנה לא חשיב אף כיחוד לשבת אחת, כיון שהטמין בהן במקרה, ורק אם ייחדן להטמנה לשבת אחת הוא דהן מותרין.

ויש להוסיף, דעד"ז מצינו במש"א בגמ' דישב אע"פ שלא חשב, וצ"ב דמ"ט אין בכלל ישיבה מחשבה, ולדעת התוס' שם דל"מ מחשבה אלא בשחישב לישב עליהן בשבת ניחא, אך לדעת הרא"ש דאף מחשבה לישב בחול מהניא, צ"ע דא"כ מ"ט אין בישיבה משום מחשבה, א וע' מג"ס סימן מ"ט סק"ה שכתב בע"א.

אך מ"מ ד' הלבוש הם שלא כד' הרשב"א והר"ן הנז' שנקטו דכל שהטמין בהן בשבת חשיב זה כיחוד לשבת אחת, וכ"ה דאסור לטלטלן אף אם הטמין בהן, גם ל"מ בהו יחוד לשבת אחת.

**ד**

יא] בחזו"א סימן מ"ב סקט"ז כתב, ז"ל, הנה המ"א למד מהא סי' רנ"ט דמוכין שטמן בהן אין מטלטלין אותן, וגיזי צמר של הפתק שטמן בהן אין מטלטלין אותן, וסתם גיזי צמר שטמן בהן מטלטלין אותן, ולמד בזה דין עור בהמה דקה דאימתי מהני מחשבה בהו דוקא כשלא נתן לאוצר, אבל נתנן לאוצר בעי' יחוד לעולם כמו דל"מ טמן בשל הפתק משום שאי"ז הזמנה אלא לשבת אחת, ומיהו נראה דאי"ז ראי' דגיזי צמר אין דרך לייחדן להטמנה והלכך ל"מ להו יחוד לשבת אחת, וכמש"כ הר"ן בפרק במה טומנין וכו', והא דמהני טמן בהו דאמרינן דבסתמא ייחדן להטמנה, דאין דרך להטמין בגיזי צמר כשדעתן לטוותן, אבל בשל הפתק אמרי' דלא יחדו להטמנה וסופו ליטלו ולהחזירו, אבל הכא בעור דמהני מחשבה לישב עליהן, ומשמע אפי' לשבת אחת, וע"כ דמיקרי דבר שדרך לייחדו, וא"כ מהני יחוד לשבת אחת אף בנתנו לאוצר וכו', עכ"ל.

ודבריו צ"ע, דמש"כ דגיזי צמר אין דרך לייחדן להטמנה והלכך ל"מ להו יחוד לשבת אחת וכמש"כ הר"ן, לא מצינו כן בד' הר"ן, ואדרבה מפורש בד' הר"ן להיפך, שהרי הביא מה שהוכיח הרשב"א דל"מ יחוד לשבת אחת, מגיזי צמר דבעי' יחדן להטמנה, וכתב עלה, ז"ל, ולי נראה דאפי' יחוד שבת אחת נמי מהני, וגיזי צמר דבעי' יחדה להטמנה ההיא בשל הפתק, עכ"ל. ומבו' להדיא בדבריו דבגיזי צמר שאינם של הפתק מהני יחוד לשבת אחת, והרי דחשיב שדרך לייחדן להטמנה, וע"כ סגי ביחוד לשבת אחת, ומ"מ כשהן של הפתק ל"מ בהו יחוד לשבת אחת, וא"כ שפיר למד מינה המג"א, דה"נ בעור בהמה דקה, אף דסגי בי' ביחוד לשבת אחת, מ"מ כל שנתנו לאוצר ל"מ בי' יחוד לשבת אחת.

גם בד' הר"ן לעיל מינה מפורש דסגי בהו ביחוד לשבת אחת, שהרי כתב לפרש דמש"א במוכין שהטמין בהן שאסור לטלטלן, הוא לשבת אחרת, אך באותה שבת מותר לטלטלן דומיא דגיזי צמר, וכ"כ הרמב"ן, והיינו משום שאין יחודן אלא לאותו שבת, והרי להדיא דמהני בהו יחוד לשבת אחת, ובספר מג"ס סימן מ"ט סק"ז לא דק בזה.

ובאמת דלדעת המג"א גופי' א"צ לכ"ז, שהרי דעתו בסימן רנ"ט סק"ד דהא דגיזי צמר של הפתק שהטמין בהן אסור לטלטלן, הוא בשמקפיד עליהן ומשום דהוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, עמש"נ בזה לעיל סק"ז, ואשר ע"כ ודאי דבכה"ג יש לאסור גם בעורות, דכל שהוא מקפיד עליהן הוו מוקצה מחמת חיסרון כיס.

וכל מה שהשיג החזו"א ע"ד המג"א, הוא לטעמי' דפליג שם ע"ד המג"א, וס"ל דגיזין של הפתק אסורין אף בשאינו מקפיד עליהן, ואשר ע"כ כתב דבכה"ג שאינו מקפיד עליהן, אין לאסור רק בגיזין של הפתק, ולא בעורות שנתנן באוצר, אך גם בזה ילה"ע על דבריו, וכמש"נ.

**ה**

יב] כתב בחזו"א סימן מ"ג סקכ"ג, ז"ל, אבל של אומן כיון דקפיד עלייהו לא מטלטלינן להו ומסקינן תנאי נינהו, יל"פ דעור יש עלי' תורת כלי שמלאכתו לאיסור וכו', ובאומן נחלקו משום דקפיד עלי' ומידי דקפיד אסור אפי' לצורך גופו כיתד של מחרישה, אבל נראה דעור לא מיקרי כלי כל שעומד לעשות ממנו כלים, והוי כגיזי צמר דמבואר דאין מטלטלין אותן אפי' לצורך גופן וכו', וכן בעצים העומדין להסקה אמר לק' קכ"ד דאין מטלטלין אותן בשבת לצורך גופן וכו' משום דליכא עלייהו תורת כלי, והני שלחין מטלטלינן להו אפי' מחמה לצל משום דחזו למזגא עלייהו וכו', דהכא דרך להשתמש בהן למזגא ולפעמים מייחדים עורות לכך, והלכך בסתמא הוי כיחדן בהדיא למזגא וביחדן דין הוא דמותרין אפי' יחדן לשבת אחת, כיון שהוא דבר שדרך לשמש בו האי תשמיש וכמש"כ הר"ן לק' בסוגיין, ולדעת הרשב"א שהביא הר"ן צ"ל דהכא כיון דאורחי' טפי בהאי שימוש ל"ב שייחדו לעולם, דהכא משמע דשלחין של אומן סופו לעשות מהן כלים, וכן צ"ל בהא דתניא בסמוך בנסרים של אומן שאם חשב לתת עליהן פת לאורחים מותר לטלטלן, ומשמע דאפי' סופן ליטלן, עכ"ל.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פכ"ו משבת הי"ב, ושל כובסין לא יגע בו מפני שהוא מוקצה מחמת חיסרון כיס, וכן גיזי צמר אין מטלטלין אותן מפני שהוא מקפיד עליהן וכו', והשלחין מותר לטלטלן בין שהיו של בעה"ב או של אומן מפני שאינו מקפיד עליהן, עכ"ל, ומבו' בל' הרמב"ם, דטעמא דמ"ד דאסר בשלחין של אומן, הוא מפני שהוא מקפיד עליהן והוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, ומבו' לפ"ז, דעורות הוו כלי מצד עצמן, כיון שהן ראויין ועומדין מצ"ע לישיבה, וע"כ אף אם האומן מקפיד עליהן חשיבי כלי, ואך שהן אסורין משום מוקצה מחמת חיסרון כיס.

ובאמת דלהרמב"ם לטעמי' הוא פשוט כן, שהרי דעתו דאף הא דגיזי צמר אסורין הוא משום מוקצה מחמת חיסרון כיס, והרי דאף דמקפידין עליהן שלא להטמין בהן, מ"מ כיון שמצ"ע הן ראויין ועומדין להטמנה, ורק משום חשיבותן אין מטמינין בהן, חשיבי כלי, וכמש"נ בזה לעיל סק"?, וכ"ש דעורות של אומן חשיבי כלי, שהרי עורות של בעה"ב עומדין לישב עליהן ורק האומן מקפיד עליהן, וז"פ.

והראוני כן גם בביאור הגר"א סימן ש"ח ס"א, במש"כ הרמ"א דאסור לטלטל כלים המיוחדים לסחורה ומקפיד עליהן, וכתב הגר"א, ז"ל, מ"ט ב' נסרים כו' שאני כו' אבל שלחין דלא קפיד מותר כמ"ש אבא שלחא הוי וערש"י שם, וז"ש כלים כו' ומקפיד, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הגר"א, דאף נסרים של אומן וכן עורות של אומן למ"ד דאסור לטלטלן יש עליהן תורת כלי, והא דאסור לטלטלן הוא משום דהוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, וזהו גם הפלוגתא בעורות של אומן, הוא אם חשיבי כמוקצה מחמת חיסרון כיס.

וכ"ה בשו"ע הגר"ז סימן ש"ח סנ"ט, ז"ל, נסרים וכו' ושל אומן אסור מפני שהוא מקפיד עליהם וכו' וה"ה מוקצה מחמת חיסרון כיס, עכ"ל.

והגר"ז גופי' שם ס"ג כתב, דדבר שאינו כלי ממש אלא שיש עליו תורת כלי מחמת שראוי להשתמש בו איזה תשמיש בשבת כגון גיזין של צמר שראויין להיסמך ולשבת עליהם וכן כל כיו"ב אם הכניסן לאוצר לסחורה ביטל תורת כלי שהי' עליהם ואסור לטלטלם אע"פ שאינו מקפיד כלל עליהם מלהשתמש בהם, עכ"ד, וכ"ה בדבריו בקו"א סימן רנ"ט סק"א, ושם כתב כן לגבי לבנים, והבאנו דבריו לעיל סק"ח, וצ"ל בדעתו דנסרים חשיבי כלי טפי, וע"כ אף בשל אומן איכא עלייהו תורת כלי, ואינם אסורין אלא מדין מוקצה מחמת חסרון כיס.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא דכל שחישב לתת עליהן פת לאורחין ה"ה מותרין, דכיון דל"ב בהו יחוד לאשוויינהו כלי, אלא הוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, הרי שכל שדעתו ליתן עליהן פת לאורחין ואינו מקפיד עליהן, ה"ה מותרין, וכעי"ז מצינו בחי' הריטב"א שבת דקכ"ה: דגם למ"ד דל"מ יחוד אלא ע"י מעשה, מ"מ בכלי שהוא מוקצה מחמת חיסרון כיס, ל"ב מעשה להתירו, עיי"ש.

ואמנם אכתי אין הדברים מבוררין, שהרי אף במוקצה מחמת חיסרון כיס מצינו דלא סגי במה שייחדו בשבת זו לתשמיש היתר, שהרי בגיזי צמר פירשו הרמב"ם והריטב"א דאיסורן הוא משום מוקצה מחמת חיסרון כיס, וה"ה אסורין אף בשהטמין בהן, וע' בחי' הגרע"א ריש ביצה בדין סכין של שחיטה, דאם מחזיקו לדבר זה אלא דלפי שעה רוצה לשמש בו דבר אחר, בזה אמרי' כיון דעומד לשחוט בו ומדרך להקפיד עליו שלא תפחת אינו עומד לשום תשמיש, ורק אם מייחדו לדבר אחר ואין רצונו להחזיקו עוד לשחיטה אלא לשאר תשמישים, הוא דפקע מיני' דין מוקצה מחמת חיסרון כיס, עיי"ש, וכנראה צריך לחלק בין האופנים.

ועי' עוד בחזו"א סימן מ"ב סקי"ג בדין בגדים של חנוני שבחנותו העומדין למכירה ופעמים שמקפלן ומשתמש בהם לכר וכסת אי מהני מה ששכב עליהן מבעו"י לטלטלם בשבת, עיי"ש, וצ"ע דלכאו' הוי ממש כנסרים של אומן, שאם חישב ליתן עליהן פת לאורחים מותר לטלטלן, והחזו"א שם דן לדמותם לדברים דבעי' בהו יחוד לאשוויי להו כלי, וצ"ע מהיכ"ת לדמות דין יחוד בדבר שאינו כלי, לדין יחוד להפקיע הקצאה מחמת חסרון כיס.

גם יש לעורר, דמצינו בד' הרמ"א בסימן ש"י ס"ז דלהתיר כיס של מעות בעי' שיעשה בו מעשה שיפחתו מלמטה, ואילו בנסרים דהוו מוקצה מחמת חיסרון כיס, וגם בגיזי צמר א"צ מעשה להתירן, אך בזה י"ל לפמש"כ בגל' הגרע"א ר"ס ש"ח, דלא הצריך הרמ"א מעשה אלא היכא שנשתמש בהן תחילה דאין מחשבה מוציאה מידי מעשה, עיי"ש.

כתב הרמ"א סימן ש"ח סכ"ה, ז"ל, וי"א דוקא עורות בהמה גסה דחזי לישב עליהן, אבל מבהמה דקה אסור אא"כ חשב לישב עליהן מבעו"י, עכ"ל

במ"ב שם סקק"ה, ז"ל, בזה מותר לדעה זו אפי' בדקה, ולחם דלא חזו לישיבה אסור בשניהן אא"כ חישב עליהן לישיבה מבעו"י, ודעה ב' ס"ל דאין חילוק וכו' אבל בדקה בעינן חישב בין בלחין בין ביבשין

בספר הבתים שערי קידוש ושביתה ו', כתב דבמוקצה מחמת חיסרון כיס ל"מ לו הכנה ומעשה מבעו"י, וכתב עלה, ז"ל, ויש מי שאומר דמהני דומיא דגיזי צמר, ונ"ל שאינו דומה, כי גיזי צמר שייחדן להטמנה הלך חשיבותן, עכ"ל, והדברים מחודשים מאד.

1. אמנם הרשב"א שלמד מינה דל"מ יחוד לשבת אחת, הוא משום דס"ל בתשובה שם דקי"ל דכל גיזי צמר שהטמין בהן אין מטלטלין בהן, וכדעת הרי"ף והרמב"ם, ודלא כמש"כ איהו גופי' בחידושיו, וזהו שהוכיח מינה דבכל מילי ל"מ יחוד לשבת אחת.

   ואמנם פשוט, דלדעת הרשב"א הא דל"מ יחוד לשבת אחת, הוא אף לדעת רבינא דס"ל דבגיזי צמר שהטמין בהן מטלטלין אותן, דהגם דל"מ יחוד לשבת אחת, מ"מ כל שהטמין בהן סתמא דמילתא הוא מייחדן להטמנה לעולם, וכאשר כן נ' בל' רש"י שם, עיי"ש.

   ולדעת הר"ן דס"ל דמהני יחוד לשבת אחת, והא דגיזי צמר שהטמין בהן אסור לטלטלן איירי בשל הפתק, צ"ב, דאכתי תיקשי במה שדנו בגמ' לאסור בגיזי צמר שהטמין בהן אף בשאינן של הפתק, ובפשוטו צ"ל דאה"נ מה"ט מסקינן דאם אינן של הפתק מותר לטלטלן.

   אך י"ל עוד, דלהך ס"ד ס"ל דגם בשאינם של הפתק הוו כשל הפתק שמקפיד עליהן, וע"כ ל"מ בהו יחוד לשבת אחת, אך אי"ז מתישב כ"כ בד' הר"ן, דא"כ ל"ה צריך הר"ן להא דההיא דגיזי צמר איירי בשל הפתק, דהרי אף אם איירי גם בשאינם של הפתק, נמי ניחא, אך י"ל דעדיפא מינה קאמר. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה כתב הרמב"ם שם, ז"ל, "לפיכך" אם ייחדן לתשמיש מותרין, עכ"ל, ונ' בביאורו, שהרי דעת הרמב"ם שם פכ"ה הי"ג דכיסוי הכלים אינם ניטלין אלא בשיש תורת כלי עליהן, וכ"כ שם פכ"ו ה"י בדין נגר שאינו נטל אלא אם יש עליו תורת כלי, וכ"נ בדבריו שם ה"ז עיי"ש במ"מ, והרי דל"מ יחוד לכלי אלא בשיש עליו תורת כלי, ומש"כ הרמב"ם שם פכ"ה הכ"א דחריות שגדרן לעצים ונמלך עליהן מער"ש לישיבה מותר לטלטלן, ול"ב שיהא עליהן תורת כלי, צ"ל ע"ד מש"כ המ"מ שם, דשאני חריות דאיכא דקיימי לישיבה ואיכא דקיימי לעצים, ומחשבת ישיבה מוציאה מידי מחשבה דלעצים, וע"כ ל"ד לכל יחוד כלי דל"מ אלא בשיש עליהן תורת כלי, וכ"כ בס' מג"ס סימן מ"ט סק"א, וזהו שכתב הרמב"ם דבגיזי צמר מהני להו יחוד להטמנה אף שאין עליהן תורת כלי, משום דמצ"ע הן עומדין להטמנה והוו כלי, ול"ב יחוד לאשוויי להו לכלי, ואך דהוו מוקצין מחמת חיסרון כיס, וע"כ כל שייחדן להטמנה ואינו מקפיד עליהן, ה"ה מותרין, ועי' חי' הריטב"א שבת דקכ"ה: דגם למ"ד דל"מ יחוד אלא ע"י מעשה, מ"מ בכלי שהוא מוקצה מחמת חיסרון כיס, ל"ב מעשה להתירו, עיי"ש, ועד"ז הוא מש"נ דל"ב שיהא בהן תורת כלי. [↑](#footnote-ref-3)
3. ד' הר"ן צ"ב, דאכתי תיקשי במש"א רבא דגיזין שאינן של הפתק שהטמין בהן מותר לטלטלן, דמ"ט לא מוקמי' לה בפלוגתא דת"ק ורשב"ג.

   ואמנם זה תליא במה שדן הר"ן לעיל מינה, בהא דגיזי צמר שהטמין בהן מותרין, אם היינו רק לאותה שבת, או היינו אף לשבת אחרת, ובשלמא אי נימא דהן מותרין אף לשבת אחרת, משום דכל שטמן בהן הן עומדין להטמין בהן לעולם, ניחא דלא תליא בפלוגתא דת"ק ורשב"ג, אך אי נימא דאינם מותרין אלא לשבת זו, משום שלא נתייחדו להטמנה אלא לשבת זו, א"כ מ"ט לא תלי בפלוגתא דת"ק ורשב"ג, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ע במ"ב שם סק"ג שפירש בהא דמוכין שטמן בהם דרך מקרה אסור לטלטלן, ז"ל, דסתמן חשובין הם ואדם מקצה דעתו מהן מפני שעומדין לעשות מהן לבדין, והן מוקצין מחמת חסרון כיס דמקפיד להשתמש בהן שאר דברים, ולכן אפי' טמן בהן דרך מקרה עדיין הן עומדין בהקצאתן ואינם בטלין להטמנה, עכ"ל, וצ"ע דכיון שהשמיט ד' המג"א שגיזי הפתק שהטמין בהן אינם אסורין אא"כ מקפיד עליהן, והיינו משום שאף אם אינו מקפיד עליהן הן אסורין, משום שאין עליהן תורת כלי, הרי דה"נ הא דמוכין אסורין אשר הוא משום דסתם מוכין דמו לגיזי הפתק וכמש"כ הראשונים, הוא אף בשאין מקפיד עליהן, ומשום שאין תורת כלי עליהן, גם לכאו' דבריו סותרים למש"כ בשעה"צ שם סק"א, דהא דלא סגי בהו ביחוד לשבת אחת, הוא משום דהוו דבר שאין דרכו לייחד לכך, והרי שאיסורן הוא משום דאין תורת כלי עליהן ולא סגי בהו ביחוד לשבת אחת, אך בזה י"ל דגם הא דבמוקצה מחמת חסרון כיס ל"מ יחוד לשבת אחת, הוא משום שאין דרך לייחדו, ע' בד' הגר"ז בקו"א שם סק"א, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. דבריו אלו צ"ב, שבד' המג"א סימן ש"ח סק"ג נ' להדיא, דהא דאם נתנן לאוצר הן אסורין, הוא דומיא דמש"כ הרמ"א שם דכלים העומדין לסחורה ומקפיד עליהן אסורין, עיי"ש, וא"כ מש"כ המג"א דאם נתנן לאוצר אסורין, מתפרש בשהוא מקפיד עליהן, וכ"כ המחה"ש שם. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובעיקר מה שנקט הגר"ז, דהא דליבני דשרגינהו אסורין, הוא משום דבטל מהן תורת כלי, כ"ה גם בדבריו בסימן ש"ח ס"ג, ז"ל, דבר שאינו כלי ממש אלא שיש עליו תורת כלי מחמת שראוי להשתמש בו איזה תשמיש בשבת כגון גיזין של צמר שראויין להיסמך ולשבת עליהם וכן כל כיו"ב. אם הכניסן לאוצר לסחורה ביטל תורת כלי שהי' עליהם ואסור לטלטלם אע"פ שאינו מקפיד כלל עליהם מלהשתמש בהם, עכ"ד.

   ויש מקום לפרש הטעם בזה בע"א, דאין החילוק בין דבר שהוא כלי ממש לדבר שאין כלי ממש, אלא החילוק הוא דכל הא דלי"ל לר"ש מוקצה, הוא היכא שהקצה אותן מדעתו, אך לא ביטלן מתורת כלי, אך היכא שמייחד הכלי. לשימוש המבטלו מתורת כלי, כאבנים שייחדן לבנין שאי"ז תשמיש כלי, פקע מיני' תורת כלי. [↑](#footnote-ref-7)