4 צרכי רבים
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב משה חדש / חבורות

# צרכי רבים ויחיד

**א. דף ה' ע"א** מבואר בגמ' בדין חפירת בורות ב' קולות לצרכי רבים, חדא דכשצריכים לו במועד מותר גם חפירה אף שהיא מעשה אומן [כ"כ הרמב"ן וכ"ה ברא"ש בשם הראב"ד] משא"כ לצורך יחיד מותר רק חטיטה שהיא מעשה הדיוט. ועוד הקילו דכשאין צריכים לו מותר חטיטה שהיא מעשה הדיוט משא"כ לצורך יחיד כשאין צריך לו אסור אף חטיטה שהיא מעשה הדיוט. ומתבאר ברא"ש ובנמוק"י בשם הראב"ד דצריכים לו היינו לצורך המועד ובזה התירו לרבים מעשה אומן וליחיד רק מעשה הדיוט, ואין צריכים לו היינו שלא לצורך המועד ובזה התירו רק לצורך רבים ובמעשה הדיוט משא"כ ליחיד אסור אף במעשה הדיוט. וכ"מ ברמב"ן דאף שלא לצורך המועד התירו מעשה הדיוט לרבים [אמנם הריטב"א חולק ע"ז דשלא לצורך המועד אסור אף במעשה הדיוט ושם כתב שכן מבואר ברמב"ן אך ברמב"ן שלפנינו מבואר דלא כן, ובריטב"א דף ח' ע"ב סותר דבריו שכתב כהרמב"ן דחפירת קברים מותר אף לצורך אחר המועד][[1]](#footnote-1).

עוד כתבו הראשונים דלצרכי רבים מותר אף במכוון מלאכתו במועד וזה בין לצורך המועד במעשה אומן בין שלא לצורך המועד במעשה הדיוט, עי' ט"ז ומ"ב סי' תקמ"ד ס"ב שכן מוכח ברא"ש.

והנה בטעם היתר צרכי רבים בפשוטו הוא משום שהוא צורך חשוב שהתירו כיון שרבים צריכים לו. אולם הרא"ש הביא מהירושלמי שהקשה והא כיון מלאכתו למועד, ותי' דכיון שצרכי רבים הוא הוי כקדירה דבי שותפי שאם לא יעשו במועד שהוא זמן פנוי לא יעשו לעולם. ולפי"ז משמע דאין זה היתר מיוחד לצורך רבים שהוא צורך חשוב אלא דברבים שייך טעמא שאל"כ לא יעשו לעולם.

וע"ע בלבוש שהוסיף דמשו"ה חשיב כדבר האבד ומשמע דאין זה היתר מסויים משום צרכי רבים אלא משום דחשיב כדבר האבד, ואמנם אין כוונתו דחשיב ממש דבר האבד שהרי הכא הקילו יותר מדבר האבד שהתירו אף טירחה יתירה ובדבר האבד הרי לא התירו טירחה יתירה, ושמא י"ל עפ"י הראב"ד דשקלו הטירחה כנגד ההפסד ובהפסד גדול התירו אף טירחה יתירה, ולפי"ז איכל"מ דבצורך רבים חשיב טפי דבר האבד, אך לאידך גיסא יקשה דאמאי אסור במעשה אומן והרי בדבר האבד מותר כדכתב בביהגר"א סי' תק"מ. וכבר עמד בזה הפמ"ג וכתב דהוי קצת כדבר האבד ולכן לא התירו אלא מעשה הדיוט. אולם צ"ע דהא מדשרי בטירחה יתירה משמע איפכא כנ"ל, וע"כ דאין זה ממש דין דבר האבד אלא שיסוד ההיתר בצרכי רבים הוא מחמת ההפסד שיפסיד התועלת לרבים וזה כעין היתר דבר האבד אבל הוא היתר בפ"ע. ועצ"ע אמאי הכא התירו יותר בטירחה יתירה ובדבר האבד התירו יותר במעשה אומן, וכבר מצינו כן בצורך המועד שלרמב"ן מותר אף טירחה יתירה אף שמעשה אומן אסור וה להיפך מדבר האבד.

ואמנם המ"ב בסי' תקמ"ד כתב טעם הירושלמי רק על הא דמותר במכוון מלאכתו במועד, ולא על עיקר היתר צרכי רבים. ובאמת כן הוא בירושלמי שהקשו אמאי מותר במכוון מלאכתו וגם אמאי התירו בטירחה וע"ז אמרו הטעם משום שאל"כ לא יעשו לעולם. אולם ברא"ש כתב להדיא שגם ההיתר שלא לצורך המועד הוא מטעם הירושלמי דאם לא יעשו עכשיו לא יעשו לעולם. ואיכא נפ"מ בזה למש"כ שם המ"ב ומקורו במ"א דכשיש להם מנהיג שעושים עפ"י דעתו אין היתר במכוון מלאכתו במועד והיינו משום דבכה"ג ליתא לטעם הירושלמי דחשיב כקדירה דבי שותפי שהרי המנהיג יאמר להם אימתי לעשות והיו יכולים לעשות קודם המועד. ומעתה למבואר ברא"ש דה"נ בשלא לצורך המועד ההיתר הוא משום הירושלמי א"כ כשיש להם מנהיג אסור לעשות שלא לצורך המועד. וצ"ע סתימת המ"ב בזה, ושו"ר שהמ"ב הביא דברי הרא"ש להלן ס"ב, וקצת צ"ע שלא הזכיר שגם בזה יהא אסור כשיש להם מנהיג.

ועכ"פ לפי"ז נמצא דאין זה היתר לצורך רבים דווקא אלא שברבים המציאות היא שאם לא יעשה עכשיו לא יעשו לעולם [והוי כדבר האבד] וצל"ע.

**ב.** עוד עי' בשו"ת הרשב"א סי' שכ"ו דהיתר צרכי רבים שהותר אף מעשה אומן הוא רק בצורך חשוב כצורך הגוף כמו מרחץ שהוא חיי נפש, משא"כ בנין ביהכנ"ס דאינו צורך הגוף. ומבואר עוד שם ברשב"א דהא דאסור ליחיד הוא משום דהיחיד יכול שלא לרחוץ אבל רבים ודאי יש ביניהם אחד שאין יכול בלא רחיצה **דאי האי לא צריך האי צריך**. ולפי"ז משמע ג"כ דאין ההיתר משום דצורך רבים הוא צורך חשוב יותר אלא דצורך היחיד שבתוך הרבים הוא המתיר ורק דביחיד לא משכח"ל כ"כ צורך [וי"ל דאף אי משכח"ל דאיכא צורך ליחיד יהא אסור דלא פלוג][[2]](#footnote-2). ומצאתי בשעה"צ סי' תק"מ ס"ק ט"ז בשם שלחן עצי שטים דמותר לעשות תנור לחימום אף במעשה אומן משום דהוא צריך לגוף ואף שהוא ליחיד, והשעה"צ פקפק בזה עפ"י הרא"ש דמשמע דס"ל דלא הותר מרחץ אלא מעשה הדיוט ודלא כהרשב"א [וד"ז צ"ע שבסי' תקמ"ד נקט כהאחרונים שגם הרא"ש מתיר אף מעשה אומן ואפשר דכוונתו לדעת המ"א שהוא מקור ההיתר בתנור]. ומשמע שנקט דהיתר השלחן עצי שטים הוא מטעמא דהרשב"א וס"ל דגם ליחיד יש להתיר לצורך הגוף אלא דבמרחץ לא משכח"ל הכי כיון שיכול שלא לרחוץ משא"כ בחימום שהכל חולים אצל צינה גם ליחיד הוי צורך הגוף ומותר. וע"ז כתב המ"ב דכ"ז לרשב"א אבל לרא"ש אליבא דהמ"א שאסר מרחץ ה"נ יאסור תנור לחימום ורק דלבסוף צידד דאפשר דצורך חימום הוא צורך.יותר גדול מטעמא דהכל חולים אצל צינה.

אולם לכאורה עיקר דברי הרשב"א הם שלא כהירושלמי דמתיר משום דאל"כ לא יעשו לעולם, והרשב"א מתיר משום דמסתמא יש שם יחיד שצריך לו, וגם דלדברי הירושלמי אף אם יהא יחיד שהוא צריך לו לא נתיר לו כיון דליתא לטעם שאם לא יעשה עכשיו לא יעשה לעולם. ואמנם למשמעות המ"ב שלא אמרו טעם זה אלא על מכוון מלאכתו למועד אבל אין זה עיקר ההיתר, איכל"מ דעיקר ההיתר הוא כהרשב"א ומותר אף ליחיד כשודאי יש לו צורך בזה, ורק היכי דמכוון מלאכתו למועד בעינן לטעם הירושלמי וליחיד דל"ש טעם הירושלמי יהא אסור. אבל להנ"ל ברא"ש דזהו עיקר ההיתר כדכתב דמה"ט מותר שלא לצורך המועד א"כ ביחיד יהא אסור, אא"כ נימא דהרשב"א יחלוק על הרא"ש בזה ויפרש דהירושלמי מיירי רק בהיתר דמכוון מלאכתו למועד. [אולם ממש"כ המ"א דלרא"ש אסור מרחץ דלא חשיב צורך המועד משמע דגם לרא"ש בעינן צורך הגוף, ולהנ"ל בהערה הרי כל טעם הרשב"א דבעינן צורך הגוף הוא משום דאין ההיתר משום צורך הרבים וע"כ דצורך הגוף מתיר וא"כ יהא מוכרח שגם הרא"ש סובר ביסוד הדין כהרשב"א, וצל"ע].

אכן באמת לק"מ דגם הירושלמי סובר כטעם הרשב"א דברבים ודאי יש יחיד שהוא צורך לו אלא דטעם זה לא שייך בהתירא דשלא לצורך המועד, דבשלמא במה שהותר לצורך המועד איכל"מ דביחיד לא חשיב צורך המועד שיכול לדחותו לאחר המועד אבל מה שמתירין שלא לצורך המועד משום הצורך שאחר המועד ודאי גם יחיד יצטרך לו לאחר המועד ולכך בעינן לטעם הירושלמי. ולאידך גיסא טעם הירושלמי שאם לא יעשו עכשיו לא יעשו לעולם לא סגי להתיר מעשה אומן אף לצורך המועד, שהרי טעם הירולמי שייך אף שלא לצורך המועד ואפי"ה לא מהני זה להתיר מעשה אומן אלא רק מעשה הדיוט וע"כ דההיתר במעשה אומן לצורך המועד הוא מטעם אחר. ואמנם לו"ד הרשב"א איכל"מ דצורך הרבים חשיב צורך חשוב להתיר אף מעשה אומן, אכן הרשב"א נקט דצורך המועד לעצמו מתיר ואף ליחיד אלא שביחיד לא חשיב צורך המועד. ואולי משום דהוקשה לו שאם צורך הרבים לעצמו זה סיבה להתיר א"כ אף שלא לצורך המועד יהא מותר כיון שזה עבור רבים [ועכ"פ למבואר בירושלמי דאין יכולים לדחותו לאחר המועד] וע"כ דההיתר הוא משום צורך המועד, [ולא ניחא ליה לומר דבעינן צירוף צורך המועד עם צורך הרבים]. ולכן פי' כנ"ל דביחיד איכל"מ שיכול לדחות הצורך ורק ברבים מותר משום דודאי איכא יחיד שיש לו בזה צורך. ע"כ הוגה

ג. עוד יל"ע למש"כ הרשב"א שליחיד אסור משום שאין צורך גמור לו דאפשר שלא ירחוץ א"כ אף מעשה הדיוט יהא אסור שהרי אין זה צורך לו, ובאמת מצינו כן בשעה"צ ס"ק ו' שכתב דלרשב"א אסור לבנות מרחץ ליחיד אף במעשה הדיוט, אך דבריו צ"ע דא"כ באיזה אופן מותר מעשה הדיוט ליחיד, דאי באופן שודאי יש ליחיד צורך א"כ יהא מותר אף מעשה אומן לפי מה דמשמע ברשב"א דאף ליחיד מותר אם היה צורך חשוב כצורך הגוף [וכדין תנור חימום כמבואר במ"ב הנ"ל]. ונראה דצ"ל לדעת המ"ב דסברת הרשב"א היא רק במרחץ וצ"ע.

אמנם לולי דברי המ"ב נראה דכל דברי הרשב"א הם רק היכי דצריך צורך הגוף והיינו צורך חשוב ובזה אמר דליחיד אין זה צורך חשוב כיון שיכול בלא זה, אבל אי הוי סגי בצורך גרידא אף שיכול בלא זה עדיין חשיב צורך, ומעתה במעשה הדיוט אף ליחיד מותר, דהתם אי"צ צורך הגוף וכדיבואר.

דהנה בעיקר דברי הרשב"א שלא התירו לצורך הרבים אלא בצורך הגוף ולאפוקי בנין ביהכנ"ס דלא חשיב צורך הגוף, נראה מדברי הרשב"א גופיה דכ"ז להתיר מעשה אומן לצורך המועד, אבל במעשה הדיוט דשרי לרבים אף שלא לצורך המועד לזה אין צריך צורך הגוף, שכן משמע מדבריו שהביא מהירושלמי כמה דברים שהתירו במועד משום צרכי רבים כמו עריפת עגלה ושאר מעשה בי"ד וכתב ע"ז דהתם אין בהם מעשה אומן, והיינו דהוקשה לו דהתם ליכא צורך הגוף ולזה כתב דהתם לא מיירי במעשה אומן אלא במעשה הדיוט, ולזה התירו אף שלא בצורך הגוף. [שו"ר דהרשב"א ביאר התירא דהירושלמי במרחץ משום דהוי צורך הגוף והרי המ"ב כתב דבירושלמי מבואר דמיירי שלא לצורך המועד ושרי רק במעשה הדיוט [עי"ש שזה דלא כהח"א] וא"כ משמע דגם בהיתר מעשה הדיוט בעינן צורך הגוף וצ"ע כעת].

ומעתה נראה דה"נ מה שהתירו ליחיד לצורך המועד במעשה הדיוט אין צריך דווקא צורך הגוף, שהרי למבואר בירושלמי כל מעליותא דצרכי רבים היא בזה דאף שהצורך זה הוא רק לאחר המועד מ"מ התירו במעשה הדיוט משום שאין יכול לדחותו לאחר המועד שאם לא יעשו עכשיו לא יעשו לעולם, משא"כ ביחיד שיכול לעשותו לאחר המועד. אבל לצורך המועד שגם היחיד אין יכול להניחו לאחר המועד, לא גרע צורך היחיד מצורך הרבים, וע"כ שמותר במעשה הדיוט אף שאינו צורך הגוף דאי ליחיד בעינן צורך הגוף אף כדי להתיר מעשה הדיוט ה"נ נימא בצורך הרבים, ואין לומר דצורך רבים עדיף דהא ברשב"א חזינן דלא ס"ל הכי כדהוכחנו לעיל מדהוצרך לומר דלצורך המועד כשיש צורך הגוף מותר לרבים משום היחיד שצריך לזה דאי האי לא צריך האי צריך, ולא כפשוטו משום צורך רבים, [ואולי יש לדחות ועצ"ע].

ומעתה לא קשה קושיא הנ"ל לדברי הרשב"א שביחיד לא חשיב צורך שכיון שיכול לחיות בלא זה אמאי מותר מעשה הדיוט ואי מיירי באופן שא"א בלא זה הרי מותר אף מעשה אומן, ולהנ"ל א"ש דלהתיר מעשה הדיוט אף ליחיד אי"צ צורך הגוף אלא רק שיהא לצורך המועד ובזה סגי בצורך כל דהו, ולכך אף שיכול בלא זה מ"מ כיון שזה לצורך המועד מותר. [ונמצא דמה שאמרו דבצריכים לו מותר לרבים מעשה אומן וליחיד מעשה הדיוט לאו בחדא מחתא נינהו דלרבים בעינן צורך הגוף וליחיד בעינן צורך כל דהו]. ולפי"ז במרחץ של יחיד יהא מותר מעשה הדיוט, דאף שיכול בלא רחיצה כדכתב הרשב"א היינו רק דמה"ט לא חשיב צורך הגוף אבל מ"מ צורך המועד הוא, אלא שכאמור זה דלא כהמ"ב וצ"ע.

ד. ויותר יש לבאר ד"ז דהנה מצינו שהתירו מעשה הדיוט לצורך המועד ובפשוטו המתיר הוא צורך המועד אלא שבזה לא התירו אלא מעשה הדיוט ואף דבשאר התירים הקילו אף במעשה אומן בזה התירו רק במעשה הדיוט. [ורק לצורך או"נ מותר אף מעשה אומן כמבואר ברמב"ן פסקי חוה"מ] וכן הביאו בבי מדרשא מדברי הרמב"ן דמלאכות חוה"מ איסורם מה"ת אולם הא דאסרו לצורך המועד מעשה אומן זהו רק מדרבנן, והיינו משום דצורך המועד מתיר מה"ת אף במעשה אומן אלא דרבנן החמירו בזה במעשה אומן מאיזה טעם.

אכן שמעתי מהחברותא הרה"ג ר"ש בדלנדר שליט"א [וכ"כ בס' קדושת המועד בדף י'] להעיר מדברי הגר"א בסי' תק"ל עפ"י הטור דחמשה אופנים שהתירו בחוה"מ, צורך אוכ"נ, צורך רבים, אין לו מה יאכל, דבר האבד, ובהם התירו אף מעשה אומן, ועוד היתר מעשה הדיוט כשהוא לצורך המועד. וצ"ב מהו שכתב שם ההיתר מעשה הדיוט הו"ל למימר דההיתר הוא צורך המועד. ומזה משמע דיסוד ההיתר הוא מעשה הדיוט דאינו מלאכה חשובה אלא שלא התירו זאת אלא לצורך המועד. ובאמת שמדויק כן בגמ' דף י' דהתירו מעשה הדיוט ולא הזכירו כלל צורך המועד, וביותר יש לסייע לזה מדברי התוס' שם שכתבו דנראה שלא התירו אלא לצורך המועד דלא מסתבר להתיר בחינם ומשמע דעיקר ההיתר הוא מעשה הדיוט אלא דמ"מ בעינן שיהא בזה צורך המועד. ואולי בתוס' יל"פ דהא גופא קמ"ל דא"א לומר דמעשה הדיוט מתיר אלא הצורך מתיר ושוב הראוני להתורא"ש דכתב דמעשה הדיוט הרי בשבת אסור אלא הכא מותר משום צורך המועד ומשמע דבאמת עיקר ההיתר הוא צורך המועד. ועכ"פ בביהגר"א מדויק כמשנ"ת. ויתכן דתלוי אם איסור מלאכת חוה"מ הוא מה"ת או מדרבנן דהרמב"ן לשיטתו דאסור מה"ת א"כ גם מעשה הדיוט אסור כמו בשבת ויו"ט ורק משום צורך המועד הוא שהתירו וכדמשמע שם שזהו הרחבה להיתר או"נ ביו"ט שבחוה"מ התירו אף לשאר צורך המועד, אבל להתוס' והטור דאיסורו מדרבנן שפיר י"ל שלא אסרו אלא במעשה אומן שהיא מלאכה חשובה אבל מעשה הדיוט לא נאסר. ויל"ד בזה.

ונראה דאיכא חילוק גדול בזה, דאי טעם ההיתר משום צורך המועד בעינן שיהא הצורך נחשב סיבה להתיר, אבל אם ההיתר הוא משום מעשה הדיוט אלא שלא התירו אלא לצורך המועד הגדר בזה הוא להיפך דאין צריך שיהא צורך המועד אלא שאם הוא שלא לצורך המועד זה סיבה לאסור. ולדברינו נראה שזו כוונת התוס' שם שכתבו דאין להתיר בחינם והיינו דאף שמעשה הדיוט אינו מלאכה חשובה מ"מ מהיכי תיתי להתיר סתם לעשות מלאכה בחוה"מ. ונפ"מ בזה באופן שאינו לצורך המועד אבל צריך לזה מיד לאחר המועד ואין יכול לעשותו לאחר המועד, דאי בעינן צורך המועד לכאורה בכה"ג אסור דלא חשיב צורך המועד אבל אי לא בעינן צורך המועד אלא שלא יהא בשביל לאחר המועד מותר. ועי' בריטב"א בסוגיין שתמה על הראשונים שהתירו חטיטה לצורכי רבים לשתות לאחר המועד, ומ"מ נראה מדבריו דאם היה צריך מיד לאחר המועד ניחא ליה שמותר, והיינו דלא הוקשה לו אלא דאם אינו לצורך המועד אין להתיר אף מעשה הדיוט בחינם. אמנם זהו בצרכי רבים ויל"ד איך הדין בצורך היחיד.

ונראה פשוט דאי בעינן רק שלא יהא שלא לצורך המועד ודאי אין צריך צורך הגוף, וכל דברי הרשב"א הם בהיתר מעשה אומן לצורך רבים דהתם המתיר הוא צורך המועד ובזה כתב דבעינן צורך הגוף שהוא צורך חשוב [ויש שר"ל דהיינו דברי הרמב"ן בפסקי חוה"מ שיפוי הגוף חשיב כאו"נ וצ"ע בזה] אבל בהיתר מעשה הדיוט ליחיד אין צריך צורך הגוף אלא כל שעושה כן לתועלת אין זה בחינם ומותר מעשה הדיוט. ושפיר מותר מרחץ אף שיכול היחיד בלא רחיצה דמ"מ יש לו תועלת בזה. [מיהו אם זה תלוי אם מלאכת חוה"מ איסורה מה"ת, הרי שיטת הרשב"א בע"ז דף כ"ב כהרמב"ן דאיסורה מה"ת].

ולהאמור נראה עוד דיסוד האיסור שלא לצורך המועד [דכתבו התוס' דלא התירו לעשות בחינם] יסודו הוא כעין מכוון מלאכתו למועד שעושה כן רק משום שזמנו פנוי עכשיו, וזה לא התירו בחוה"מ ולכך אף מעשה הדיוט לא התירו.

והנה הבאנו לעיל דהירושלמי מפרש הטעם שהתירו לכוון מלאכתו במועד משום דאם לא יעשו עכשיו לא יעשו לעולם וכתב הרא"ש שזהו גם טעם ההיתר בצורך רבים שלא לצורך המועד משום שאם לא יעשו עכשיו לא יעשו לעולם. וכתבנו דמשמע דזהו טעם לעיקר היתר צרכי רבים ודלא כמשמעות המ"ב וכפשטות הירושלמי שזה רק טעם להתיר מכוון מלאכתו במועד. אכן לדברינו א"ש היטיב דהיינו הך, דגם האיסור שלא לצורך המועד במעשה הדיוט אינו משום עצם המלאכה שאין לה היתר שהרי מעשה הדיוט בעיקרו אינו מלאכה האסורה בחוה"מ אלא רק משום דכשעושה בחינם הרי זה כעין מכוון מלאכתו במועד שהרי יכול לעשות אח"כ ולמה יעשה עכשיו וכמשנ"ת. והיינו קושית הריטב"א על הראשונים שהתירו חטיטה שלא לצורך המועד ור"ל דלמה יעשה בחינם וע"ז הביא הרא"ש דלהירושלמי א"ש דלצורך רבים א"א לדחות דא"כ שוב לא יעשו לעולם. והדברים שמחים.

אולם **חזקו עלי חברי,** דאם כל שאינו בחינם מותר א"כ יהא מותר מעשה הדיוט אף להרווחה והרי השקאה בבית הבעל אסורה אף שמעשה הדיוט היא. אכן צ"ל דלא סגי בכל שאינו בחינם ואף לצורך כל דהו אלא בעינן צורך חשוב והיינו מה שיש בו הפסד קצת אבל מ"מ כיון שאין הצורך עיקר סיבת ההיתר אלא המעשה הדיוט לזה ודאי אי"צ צורך הגוף.

עוד העירוני דאם צורך הרבים אינו סיבה להיתר כלל אמאי התירו טירחה יתירה כמבואר בירושלמי, ובצורך יחיד משמע דלא התירו טירחה יתירה וע"כ דצורך הרבים הוא המתיר.

אמנם באמת ברא"ש בסו"ד משמע דכל מה שאסור לצורך היחיד בחפירה הוא משום דהוי מעשה אומן אבל בלא זה אף שיש טירחה מותר. ושוב ראיתי בשיטת ריב"ב סוף פ"א כללא דשמעתא וכו' וכל מלאכה שאינה דבר האבד ואין בה אלא צורך היחיד אם היא לצורך המועד מותר לעשותה מעשה הדיוט כדרכו או מעשה אומן השינוי **ואע"פ שיש בה טורח גדול שכל דבר שהוא לצורך המועד אין מדקדקין בטרחו בין רב למעט**. ובפשוטו זהו דעת הרמב"ן שכתב דחפירת קברים לצורך המועד מותר אף בטירחה דלא מצינו בצורך המועד חילוק בין יש בה טיחרה לאין בה טירחה. אלא דשם מוכיח לה ממדלין לירקות דמיירי באו"נ וצ"ע.

ולפי"ז אדרבה יתיישב דברי הירושלמי שהקשו אמאי התירו להם טירחה יתירה ותי' שאם לא יעשו לאחר המועד לא יעשו לעולם וצ"ב מה תירוץ הוא זה על טירחה, ולהנ"ל א"ש דהירושלמי מיירי שלא לצורך המועד [כדכתב המ"ב וכ"כ הקר"א ודלא כהח"א] ולזה תי' דכיון שלא יעשו לעולם הוי כלצורך המועד והביאור כדברינו דכל מה שצריך צורך המועד לריטב"א הוא משום דאם יכול לעשות אחר המועד לא התירו, אבל בלא"ה מותר משום דהוא מעשה הדיוט[[3]](#footnote-3). ולזה אמרו דבצרכי רבים לעולם לא חשיב שאפשר לעשותו אחר המועד.

ואמנם לתוס' דף ב' ע"א דאיסור חפירה בצורך רבים שלא לצורך המועד הוא משום טירחה יתירה משמע דמה"ט נמי אסור ליחיד לצורך המועד, ואפי' במעשה הדיוט אסור וע"כ דצורך רבים הוא שמתיר טירחה יתירה לצורך המועד. ושו"ר כן בקר"א ד' ע"ב שלתוס' ביחיד אף לצורך המועד ומעשה הדיוט בטירחה יתירה אסור, ולראב"ד במעשה הדיוט מותר אף דאיכא טירחה יתירה, עי"ש מש"כ בהא דשרי לעיל לאקדוחי נהרא. ועצ"ע בזה.

1. ובפי' **צריכים לו** כתב הרמב"ן בפסקי חוה"מ דאין הכוונה שאין להם מים לשתות דא"כ אף לצורך יחיד מותר וכוונתו משום מכשירי או"נ שבזה אף ליחיד מותר אף מעשה אומן כדכתב שם לפני כן להדיא. וזה דלא כרש"י שברי"ף דפי' דמיירי שאין להם מים לשתות ועי' בריטב"א שהקשה על רש"י דא"כ אף לצורך יחיד מותר. אמנם עי' חי' הר"ן דף ד' בסוגיא דמדלין לירקות שהקשה מ"ש מחפירת בורות שאסור ליחיד ותי' דהתם מיירי במעשה אומן ומבואר דס"ל דהכא מיירי לצורך או"נ ואעפ"כ אסור במעשה אומן ועי' מאירי דף י' שהביא בזה מחלוקת ראשונים ואכמ"ל. ועכ"פ הרמב"ן כתב דהכא מיירי באופן שיש להם לשתות בדוחק ממקום רחוק אלא שדרך בעלי בתים לשתות מבורם ולזה התירו רק בצורך רבים אבל ליחיד מותר רק מעשה הדיוט דלא חשיב מכשירי או"נ, אמנם באו"נ ממש כבישול ודאי מותר אף כשיש לו לאכול דבר אחר, וצ"ל דמכשירין שאני דלא חשיב מכשירי או"נ אלא כשאין להם מים לשתות כלל, והעירו דודאי אם אין להם מים כלל הוי פיקו"נ וגם רש"י מודה שמותר אלא צ"ל דכוונתו שיכול לשתות ממקום רחוק וא"כ במאי פליג הרמב"ן, וצל"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובאמת נתקשיתי מנליה לרשב"א דדוקא בצורך הגוף התירו, והרב מאיר ויליג שליט"א תי' דהיא הנותנת דבשלמא אי צורך רבים הוא סיבה להתיר איכל"מ דאף שלא לצורך הגוף מותר אבל למבואר ברשב"א שצורך רבים אינו סיבה להתיר מצד עצמה אלא שברבים יש יחיד שנצרך לזה ע"כ צ"ל דההיתר הוא משום צורך הגוף. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. אמנם במעשה אומן נראה דבעינן צורך המועד ממש אמנם עי' שו"ע סי' תקמ"ה לענין כתיבת שט"ח דבאינו מאמינו מותר, ופי' הרמ"א שצריך למעות ומשמע אף דאין זה לצורך המועד עי"ש במ"א. ובביהגר"א פי' אליבא דהרמב"ם משום צרכי רבים דמותר לצורך ולכאורה הרי אין זה צורך המועד, ובשלמא להמ"א הוי דבר האבד אבל להגר"א ברמב"ם דמבואר דלא חשיב דבר האבד הרי בעינן צורך המועד ואי נימא דסגי במה שצריך לו עכשיו א"ש. [↑](#footnote-ref-3)