כלים פ_כ מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פ"כ מ"ב**

א] **חמת חלילין טהורה מן המדרס,** הרמב"ם פירש דהוא משום דלא חזיא לשכיבה, והר"ש והרא"ש הוסיפו דהוא משום שכששוכב עלי' יוצא הרוח והיא מתקפלת, ובסד"ט עמד בזה, שהרי תניא בתוספתא שהביא הר"ש ליעל פי"ט מ"ט דחמת שנפחתה משמשת ישיבה ושכיבה, ולר"מ היא טמאה מדרס, ורבנן דפליגי הוא משום דכל שבטל העיקר בטל הטפלה, והרי כשנפחתה ודאי מתקפלת היא, ואפ"ה ה"ה ראוי' לישיבה ושכיבה, וכתב לישב, דהתם לאו בחמת נפוח איירי, אלא בחמת שמשתמש בו להניח בו מה שצריך, והאי חמת בעיא שיעורא למדרס כדתנן לעיל מ"א, דמחמת גדלה חזיא לשכיבה, וגם כשנפחתה עדיין חזיא למדרס, ומשא"כ הכא בחמת נפוח איירי, דאי לאו דהיא חמת חלילין היתה טמאה מדרס ככל כר וכסת ול"ב שיעורא כלל, אלא משום דהיא חמת חלילין ה"ה טהורה מן המדרס, עכ"ד, וצ"ע בזה.

ב] **עריבת פיסונות ב"ש אומרים טמא מדרס וב"ה אומרים ט"מ,** הר"ש פירש דב"ש סברי דישיבה משמשת עם מלאכתה, וב"ה סברי דאינה משמשת ישיבה, וכעי"ז פירשו הרמב"ם והרא"ש, ובתפא"י פירש דהיינו דלא חזי לישיבה רק מדוחק, דחושש שלא ילכלך בגדיו בהפיסונות שבתוכה, וע"כ לב"ש אינו מטמא מדרס, עוד פירש, דלא חזי לישיבה רק למוליכי פיסונות שאין חוששין ללכלוך בגדיהן, ומדלא חזי לרוב בנ"א אינו נטמא מדרס, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' עוד במשנ"א מש"כ לפרש בזה.

ג] והרש"ש כתב לפרש בע"א, דטעמא דב"ש הוא משום דבשעה שנושאה מלאה אבנים נשען עלי', וע"כ חשיב כמשמשת ישיבה עם מלאכתה, דמה לי ישיבה ומה לי השענה, וב"ה סברי דכיון דהא דבעינן מיוחד לשכיבה או לישיבה נפקא לן מישכב וישב, לכן בעינן דוקא שכיבה או ישיבה ממש ולא השענה, עכ"ד, וצ"ע, דלהדיא תנן לקמן פכ"ו מ"ד דסנדל טמא מדרס, והרי דאף דאינו עשוי לשכיבה וישיבה אלא לישען עליו ה"ה טמא מדרס, וכ"ה מבו' בכ"ד.

אך יש מקום לקיים עיקר דבריו, דהנה בשבת דס"ו. פריך אהא דסנדל של סיידין טמא מדרס, דהא לאו להילוכא עבדי, ובתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן, הביא משה"ק ראב"ן דמאי פריך, הרי כל שלנועלו ביד אפי' לא יהלך בו אלא יעמוד עליו הרי טמא מדרס הזב שהרי הוא תחתיו של זב, ותניא בתו"כ אין לי לא כו' עומד ותולה ונשען מנין וכו', והובאו דבריו בתוס' הרא"ש ובחי' הרשב"א והריטב"א בשבת שם, ומבו' בדבריהם, דהי' מקום לחלק, דרק העשוי להלך בו טמא מדרס, אך העשוי לעמוד ולישען עליו אינו טמא מדרס, ואך דס"ל דבכלל מה שנתרבה דעומד ותולה ונשען טמא מדרס, נכלל דהעשוי לעמוד ולישען עליו נטמא מדרס, ולפ"ז יש לקיים ד' הרש"ש, דרבנן ס"ל דהעשוי לישען עליו אינו נטמא מדרס, ול"ד לסנדל שהוא עשוי להלך בו, וע"כ הוא נטמא מדרס.

ד] **עריבה מב' לוגין ועד ט' קבין שנסדקה טמאה מדרס,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכשנסדקה אינה ראוי' ללישה וראוי' להפכה על פי' ולישב עלי', וע"כ מתטמאת במדרס הזב הואיל והיא ראוי' למשכב בלבד.

וצ"ע דמ"ש מהא דתנן לעיל פי"ט מ"ז דתיבה שנפחתה מלמטה טהורה, ולא אמרינן דאחר שנפחתה מלמטה ואינה ראוי' למלאכתה, שוב היא עומדת לישב עלי', ועיי"ש אות ב' שנתבאר דבהא אפי' ר"מ מודה, דאף דס"ל דאם בטל העיקר לא בטל הטפלה, כ"ז הוא כשמתחילתה היתה עומדת גם לתשמיש זה, והרש"ש כתב דצ"ל דהכא כיון שנסדקה שוב אין מתקנין אותה אלא שעומדת מעכשיו לישיבה, ומשא"כ בתיבה שנפחתה, שדרך לתקנה, ואינה עומדת עדיין לשכיבה או לישיבה.

ובתוס' חדשים עמד בזה, דמ"ט לא אמרינן דכל שבטל העיקר בטלה הטפלה, עיי"ש, ובחזו"א סימן כ"ה סקי"ג כתב ע"ז דזה תמוה, דאדרבה הכא קלקולה ממלאכתה זהו תיקונה למדרס, ואין כל הכלים וענינן שוה, עכ"ד, וכעי"ז כתב המי"ט.

ה] והר"ש לעיל ספי"ט פירש, דאף כשנסדקה עדיין היא ראוי' ללישה, ומ"מ היא טמאה מדרס, ומשום דרק כשהיא שלימה וחזיא ללישה ולרחוץ בו את רגליו ולשאר תשמישין, אין מייחדים אותה לישיבה ואומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, אבל כשנסדקה ולא חזיא אלא ללישה, משמשת ישיבה עם מלאכתה,[[1]](#footnote-2) ולפ"ז ניחא דל"ד לתיבה שנפחתה מלמטה דטהורה, וגם ל"ש בזה דינא דבטל העיקר בטל הטפלה.

אך הנה הר"ש במשנתינו בפי' התוספתא חזר בו, וכתב דאינה עשוי' ללישה, דבפ"ד דמס' ידים קרי לה עריבת הרגלים, והנה אמנם במי"ט כתב דגם לפ"מ שחזר בו הר"ש, מ"מ ה"ה ראוי' גם ללישה, ואחר שנסדקה ה"ה עומדת ללישה, אך מד' הר"ש בכת"י שכתב דהא דהיא טמאה טמא מת הוא מדינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, מבו' דלפ"מ שחזר בו, אין לשין בה כלל, ולפ"ז צ"ל דהא דל"ד לתיבה שנפחתה מלמטה דטהורה, הוא משום דהכא כיון שנסדקה ה"ה עומדת לישיבה, ומה"ט גם ל"ש בה דינא דבטל העיקר בטל הטפלה, וכנ"ל.

ו] והנה בתו"כ שהביא הר"ש לעיל ספי"ט, אמרינן בהא דמרבינן תיבה שפתחה מצידה ועריבה שנסדקה, דמרבה אני את אלו שהם משמשין ישיבה עם מלאכתן, ובפשוטו מבו' מזה, דאף אחר שנסדקה ה"ה ראוי' למלאכתה, ואך שהיא משמשת ישיבה עם מלאכתה, וזה דלא כמו שפירשו הרמב"ם והר"ש אחר חזרה דאחר שנסדקה אינה ראוי' אלא למדרס.

וכבר עמד ע"ז בפי' הר"ש ידים רפ"ד, ז"ל, מרבה אני את אלו שהן משמשין ישיבה עם מלאכתן וכו', כלומר דעריבה קודם שנסדקה נמי רגילין לישב עלי', עכ"ל, וכ"ה בפי' הרע"ב שם.

ובתוי"ט שם תמה ע"ז, דא"כ גם קודם שנסדקה תהא טמאה מדרס, וכתיבה שפתחה מצידה דטמאה מדרס משום דמשמשת ישיבה עם מלאכתה, ועיי"ש שכתב דבעכצ"ל, דבעודה שלימה ל"ה משמשת ישיבה עם מלאכתה כלומר בשעת מלאכה, דא"כ אף קודם שנסדקה תהא טמאה מדרס, אלא ה"ק דאע"פ שהיא נעשית למלאכה, מ"מ עם זה היו רגילים ג"כ לישב עלי', אלא שאין יכולים לעשות בה מלאכה כשיושבים עליה וצריכין שיאמרו לו עמוד ונעשה מלאכתנו ועיקרה ודאי למלאכה נעשית, ולפיכך קודם שנסדקה אינה טמאה מדרס, אבל אחר שנסדקה ואינה ראויה למלאכה, נמצא שנשארת לישיבה כמו שהיתה ג"כ מאז מקודם שנסדקה דחזיא לישיבה נמי, ולפיכך כשאינה ראויה עוד למלאכה נשארת לישיבה וטמאה מדרס, ואי"ז כמשמש ישיבה עם מלאכתו דתיבה שפתחה מצידה, דהיינו דגם בשעת מלאכתה ראוי' לישב עלי' ואין אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ולפיכך לעולם טמאה מדרס, עכ"ד.

ואמנם צ"ע בזה, דהנה מתבאר לפ"ז, דהא דעריבה שנסדקה טמאה מדרס, אי"ז משום דאחר שנסדקה היא מתייחדת לישיבה, וכל' הרא"ש במשנתינו והרע"ב לקמן פכ"ד מ"ב, דא"כ ל"ה בעינן להא דבעודה שלימה היתה משמשת מדרס עם מלאכתה, ובע"כ דהא דכשנסדקה טמאה מדרס, הוא משום יחודה מתחילה למדרס, וצ"ע דא"כ מ"ט מטמאינן לה כשנסדקה, ולא אמרינן דכל שבטל העיקר בטל הטפלה, וצ"ע. ?שוב העירוני די"ל, דאין כוונת התוי"ט דבעינן ליחודה אתמול, אלא היינו דאם בתחילתה ל"ה משמשת לישיבה, בע"כ דהוא משום שאינה ראוי' כ"כ לישיבה, וא"כ גם אחר שנסדקה ל"ה מתייחדת לישיבה, ורק משום דמעיקרא ג"כ היא משמשת לישיבה, ע"כ שפיר י"ל דאחר שנסדקה ואין לה תשמיש דמעלי מיני', ה"ה מיוחדת לגמרי לישיבה.?

ז] והר"ש בידים שם כתב עוד, ז"ל, ובפ"כ דכלים פירשתי וכו' וכשנסדקה נמי חזיא ללישה שהעיסה סותמת הסדק ואין המים יוצאין, עכ"ל, וזה כפ"מ שפירש הר"ש כאן מתחילה, ולא כמו שחזר בו דאינה עשוי' ללישה, ובתוי"ט שם כתב לפרש, דלא ניח"ל להר"ש בפי' קמא, דבתו"כ משמע דתיבה שפתחה מצידה ועריבה שנסדקה חד דינא הוא, וע"כ חזר בו ופירש דאף אחר שנסדקה חזיא ללישה אבל אין מקפידין עוד על מלאכתן ומשמשת ישיבה עם המלאכה דהיינו שאין אומרים לו עמוד, וע"כ היא טמאה מדרס, ועיי"ש שכתב דג"ז קצת דוחק, דעם מלאכתן דתיבה היינו שעושים בה מלאכה ובאותה שעה הוא יכול לישב עלי', ואילו בעריבה אין נראה שלשין בה והוא יושב עלי' אלא ששוין הן ישיבה ומלאכה ואין הישיבה נדחית מפני המלאכה שאין אומרים לו עמוד.

ח] ובתוי"ט שם כתב לישב לדעת הרמב"ם, דהא דתני דמשמשין ישיבה עם מלאכתן, הוא משום תיבה שפתחה מצדה, דהיא ראוי' למלאכה, וא"כ מן הדין הי' לנו להוציאה מדין מדרס, ולכך אמר שמשמשת ישיבה עם מלאכתה, וכ"ש דהעריבה שאין לה מלאכה כלל אלא ישיבה בלבד, שבדין אנו מרבים אותה לטומאת מדרס, עכ"ד, ויש להוסיף, דהא דבעינן לרבויי לה מקרא, הוא משום שאין עיקר עשייתה לישיבה, וע"כ דמי לתיבה שפתחה מצידה דנמי אין עיקר עשייתה לישיבה, ומ"מ כיון שהיא משמשת ישיבה עם מלאכתה ה"ה טמאה מדרס, וה"נ עריבה שנסדקה שהיא משמשת לישיבה, ה"ה טמאה מדרס.

ומבו' לפ"ז, דלא כמש"נ לעיל פי"ט מ"ט לפרש, דבמשמש ישיבה עם מלאכתו, אינו נטמא מדרס אלא משום שיש עליו תורת כלי מכח עיקר מלאכתו, דלפ"ז הרי בע"כ דהא דעריבה שנסדקה טמאה מדרס, אף שאין עלי' תורת כלי למלאכתה, הוא משום שהיא מיוחדת לגמרי ללישה, ולפ"ז אי"ז חד דינא עם הא דתיבה שפתחה מצידה טמאה מדרס, ובתו"כ מרבינן להו מחד קרא, ובע"כ מזה, דבדינא דמשמש ישיבה עם מלאכתו נתחדש דל"ב שיהא עיקר עשייתו למדרס, ומה"ט כל שהוא משמש ישיבה עם מלאכתו, או כל שנסדקה העריבה והיא משמשת לישיבה, ה"ה טמא מדרס.

ט] **מקבלת מדרס,** בתוי"ט עמד בזה, דבכל דוכתא תני טמאה מדרס, ומ"ט משני הכא למיתני מקבלת מדרס, ובתפא"י כתב, דאי הוי תני טמאה מדרס, סד"א דר"ל גם כשנטמאה במדרס בשעה שנסדקה ונסתמה וחזרה ונסדקה, תחזור לטומאתה הישנה, וזהו דקמ"ל דמקבלת מדרס מכאן ולהבא, ואינה חוזרת לטומאתה הישנה, וכעי"ז כתב בסד"ט.

י] **זה חומר בשיירי כלי עץ מתחילתן, וחומר בשיירי כלי נצרים מבתחילתן וכו',** בחזו"א סימן כ"ה סקט"ו עמד בזה, דלכאו' אין ב' הענינים שוין, דבכלי עץ קרי שירים לעריבה סדוקה, בין שהיתה סדוקה מתחילתה, ובין שנסדקה אח"כ, ותחילתן הוא כשהיא שלימה, אף שהוא בסופה, וכדתנן דהניחה בגשמים ונתפחה טמאה טמאה מת, ואילו בכלי נצרים אין חומר בשבורין משלימין, אלא שבורין הבאין משלימין עדיפי משבורין מתחלתן, ועיי"ש שכתב דאפשר דעריבה סדוקה מתחילתה טהורה מן המדרס, דדמי לעריבה שנפחתה כזית דטהורה מן המדרס עד שיעשה בה מעשה, וה"נ בסדוקה מתחילתה, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז הא דתני זה חומר בשיירי כלי עץ מתחילתן, אין המכוון להא דכשהיא שלמה אינה טמאה מדרס וכשהיא סדוקה ה"ה טמאה מדרס, אלא להא דהסדוקה מתחילתה אינה טמאה מדרס, ושלימה שנסדקה טמאה מדרס, אך בד' הרמב"ם והר"ש מפורש דמכוון מתניתין להא דכשהיא שלימה אינה טמאה מדרס, וצ"ע בזה.

יא] **שם בר"ש, תניא בתוספתא עריבה שהיא פחותה מב' לוגין ה"ה כקערה ושיעורה בזיתים,** במשנ"א תמה בזה, שהרי עריבה של עץ היא, ותנן לעיל רפי"ז דכל כלי בע"ב שיעורן ברמונים, ובחזו"א סימן כ"ה סק"י כתב, דצ"ל דעריבה זו אין דרך להשתמש בה כשניקבה כמוציא זית.

יב] **שם, נסדקה וכו' ה"ה כטמא מת ומקבלת טומאת מדרס,** בפי' הר"ש מכת"י כתב, דהא דהיא כטמא מת, הוא משום דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, וזה לפ"מ שחזר בו ופירש דאינה עשוי' ללוש בה, אך לפ"מ שפירש מתחילה שהיא עשוי' ללוש בה, ואף אחר שנסדקה, הרי דמה"ט היא טמאה ט"מ.

והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דעריבה שנסדקה אינה מתטמאה במת לפי שכבר יצאה מכלל דין הכלים, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ו מכלים ה"ז דה"ה טהורה משאר טומאות, וצ"ל דלא גריס בתוספתא לתיבות אלו דה"ה כטמא מת, וכן הגי' הגר"א, ובמשנ"א תמה ע"ז, דמ"ט אינה מתטמאת במת ובשאר טומאות, הרי כל המטמא מדרס מטמא ט"מ, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן כ"ה סקט"ז, ומש"נ בזה לעיל מ"א אות ג' ואילך.

יג] והנה הראב"ד בהשגות בהל' כלים שם השיג ע"ד הרמב"ם, ז"ל, אין דרך התוספתא כן אלא שנסדקה ולא ניקבה במוציא זית עדיין טמאה טומאת מת, עכ"ל, והיינו שהרי תניא בתוספתא דעריבה הפחותה מב' לוגין, שיעורה בזיתים, והרי דכל שניקבה בפחות ממוציא זית ה"ה טמאה טמא מת, וא"כ ה"נ עריבה מב' לוגין ועד ט' קבין שנפחתה טמאה טמא מת, וגם לדעת הר"ש קשיא, דמ"ט בעינן להא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, הרי גם בעריבה פחותה מב' לוגין שאינה ראוי' למדרס, מ"מ כל שלא ניקבה כמוציא זית ה"ה טמאה טמא מת.

ובדעת הרמב"ם והר"ש צ"ל, דשאני עריבה מב' לוגין ועד ט' קבין שהיא ראוי' לישב עלי', וע"כ כל שנסדקה ואינה ראוי' לרחוץ בה, ה"ה עומדת לישב עלי', ואין משתמשין בה לקבלה, וע"כ אינה טמאה טמא מת, אלא מדינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, ומשא"כ עריבה פחותה מב' לוגין שאינה ראוי' לישב עלי', ע"כ אף שנסדקה ואינה ראוי' לרחוץ בה, עדיין משתמשין בה לזיתים, וע"כ היא טמאה טמא מת.

יד] **שם, נפחתה במוציא זיתים ורמונים טהורה מכלל הטומאה,** גיר' הר"ש בכת"י וכן נראה גיר' הראב"ד בפכ"ו מכלים ה"ז, דנפחתה במוציא רמון טהורה מכלל הטומאה.

וצ"ב דמ"ט כשנפחתה במוצ"ר אינה טמאה מדרס, הרי אף שנפחתה כמוצ"ר עדיין היא ראוי' לישב עלי', והנה אמנם לפ"מ שפירש הר"ש מתחילה דעריבה שנסדקה עדין היא ראוי' למלאכה, י"ל דע"כ כל שנפחתה כמוצ"ר וכבר אינה ראוי' למלאכה כלל, דכל כלי בע"ב שיעורן ברמונים, אינה טמאה מדרס, משום דכל שבטל העיקר בטל הטפלה, אך לפ"מ שחזר בו הר"ש ופירש דאחר שנסדקה כבר אינה ראוי' אלא למדרס וכן פירש הרמב"ם, צ"ע דא"כ מ"ט כשנפחתה כמוצ"ר ה"ה טהורה מכלל הטומאה, ובאמת הרמב"ם בפכ"ו מכלים ה"ז השמיט לדין זה, והראב"ד השיג ע"ז, ושמא ס"ל להרמב"ם דלא קי"ל הכי ומטעם הנ"ל, וצ"ע, וצ"ל דכל שנפחתה כמוצ"ר, אדם רואה אותה כשבר כלי, ואין דרך לקיימה, וצ"ע.

טו] וגיר' הגר"א, נפחתה במוציא זיתים, והיינו דדמי לעריבה פחותה מב' לוגין דשיעורה הוא בזיתים, ובדעת הר"ש צ"ל, דהגם דעריבה פחותה מב' לוגין שיעורה בזיתים ול"ה ככל כלי בע"ב דשיעורן ברמונים, אך כל שהיא מב' לוגין הויא ככל כלי בע"ב דשיעורן ברמונים, וכאשר כ"ה בעריבה שמחזקת יותר מט' קבין, דתניא להלן דשיעורה ברמונים.

טז] **שם, חישב עלי' רבי מטמא וחכמים מטהרין עד שיעשה בה מעשה,** בפי' הר"ש מכת"י כתב, דאע"ג דבעלמא יורדין לידי טומאה במחשבה, הכא שאני שנפחתה במוציא רמון וחוזר ונמלך ממחשבתו, וצ"ב שהרי דינא דיורדין לידי טומאתן במחשבה, הוא אף כשנמלך ממה שחישב תחילה, ובחזו"א סימן כ"ה סקי"ג כתב דהטעם בהא דבעינן מעשה הוא משום דבדבר שאין דרכו בכך בעינן מעשה ול"מ מחשבה, ושמא יל"פ כן בד' הר"ש.

יז] **שם, יתר על כן שנסדקה וכו' נפחתה במוציא רמון טהורה מכלל הטומאה,** מבו' דכל שנפחתה בפחות ממוצ"ר ה"ה טמאה טמא מת, ואף דאינה טמאה מדרס, וצ"ע מזה לדעת הרמב"ם והר"ש אחר חזרה דעריבה שנסדקה אינה עומדת למלאכה, וא"כ מ"ט היא טמאה טמא מת, וצ"ל כמש"נ לעיל אות י"ג דרק בעריבה מב' לוגין ועד ט' קבין שהיא ראוי' לישב עלי', ע"כ כל שנסדקה ואינה ראוי' לרחוץ בה, ה"ה עומדת לישב עלי', ואין משתמשין בה לקבלה, וע"כ אינה טמאה טמא מת, אלא מדינא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ, ואשר ע"כ בעריבה גדולה שאינה עומדת כ"כ לישב עלי', וע"כ כשנפחתה במוצ"ר אינה מטמאה מדרס עד שיקצע, וכדתנן לקמן מ"ד, ע"כ אף שנסדקה ואינה ראוי' לרחוץ בה, עדיין משתמשין בה לרמונים, וע"כ היא טמאה טמא מת.

יח] **שם, חישב עלי' ר"ע מטמא,** בידים רפ"ד תנן דנמנו וגמרו על עריבת הרגלים שהיא מב' לוגין ועד ט' קבין שנסדקה שהיא טמאה מדרס, שר"ע אומר עריבת הרגלים כשמה, ומבו' דדעת ר"ע דעריבת הרגלים שנסדקה אינה טמאה מדרס, והנה לדעת רבי דלא מטמאי רבנן בעריבת הרגלים שנסדקה אלא כשחישב עלי', הרי מבו' דלדעת ר"ע אינה טמאה אף בשחישב עלי', ונמצא דלדעתו בעריבה עד ט' קבין שנסדקה ל"מ מחשבה ובעריבה גדולה שנפחתה כמוצ"ר מהני מחשבה, ואילו לדעת חכמים הוא להיפך, דעריבה עד ט' קבין שנסדקה טמאה מדרס ועריבה גדולה שנפחתה כמוצ"ר אינה טמאה מדרס עד שיעשה בה מעשה, ועמד ע"ז בחזו"א סימן כ"ה סקי"ב.

ואמנם מסתבר, דגם לדעת ר"ע, ליכא נפ"מ בין עריבה עד ט' קבין לעריבה גדולה, אלא היינו דכל שנסדקה העריבה ולא נפחתה כמוצ"ר, כיון שהיא עדיין ראוי' לקבל בה רמונים, ל"מ לה יחוד במחשבה למדרס, ומשא"כ כשנפחתה כמוצ"ר שכבר אינה ראוי' לקבלה, מהני לה יחוד במחשבה, וכ"ה מבו' בחזו"א שם סק"י.

יט] **שם, וחכמים מטהרין עד שיקצע,** לעיל בעריבה פחותה מט' קבין, תני עד שיעשה בה מעשה, ומ' דהכא לא סגי במעשה גרידא עד שיקצע, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד פכ"ו מכלים ה"ז, דבעינן מעשה גדול כקיצוע, אך בד' הרמב"ם שם ה"ח נראה דמהני כל מעשה, ובחזו"א סימן כ"ה סקי"א כתב דלדעתו צ"ל דקיצוע היינו מעשה ואין לשונות התנאים שוין.

1. ובפי' הרא"ש ידים רפ"ד כתב, דכשהיא שלימה היו לשים בה, ועתה שנסדקה רוחצים בה הרגלים וגם יושבים עלי' לפעמים, ולפיכך טמאה מדרס, עכ"ל, וצ"ע דהיאך נימא דאחר שנסדקה רוחצים בה הרגלים, הרי להדיא אמרינן בתו"כ דנסדקה שאינו יכול לרחוץ בה רגלו אחת, וכמו שהביא הרא"ש שם, וגם אי"ז כד' הרא"ש במשנתינו דהיא מיוחדת לרחוץ בה הרגלים, ולמד לזה מהא דקרינן לה התם עריבת הרגלים, ע"כ נ' דט"ס נפלה בד' הרא"ש, וצ"ל דכשהיא שלימה היו רוחצים בה הרגלים, ועתה שנסדקה לשים בה וגם יושבים עלי' לפעמים, וזה כפי' הר"ש לעיל ספי"ט. [↑](#footnote-ref-2)