שביעית פ_ו מ_א
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ו מ"א**

א] **כל שהחזיקו עולי בבל וכו' לא נאכל, כל שהחזיקו עולי מצרים וכו' נאכל,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו דכל שהחזיקו עולי בבל אינו נאכל לאחר שביעית בלא ביעור, וכל שהחזיקו עולי מצרים ולא החזיקו עולי בבל נאכל לאחר השביעית בלא ביעור.

ובמל"מ פ"ד משמו"י הכ"ו נסתפק בדין מקום שלא החזיקו עולי בבל, אם קודם הביעור יש בו קדו"ש, או לא, וכתב דמן הסברא נראה דאין בו קדו"ש, דכל דבר שיש בו קדו"ש צריך ביעור, אך משמעות ד' הר"ש דדוקא לאכול אחר הביעור הקילו בכיבוש מצרים אך לשאר דברים לא הקילו ויש בהם קדו"ש, עכ"ד, - ובד' הרש"ס במהדו"ב מבו' שפירש בד' הר"ש דאף אין בו קדו"ש, וכן נקט בפאה"ש סימן כ"ג סקכ"ה, וכן מ' קצת מל' הר"ש שכתב דלענין עבודה החמירו דלא נעבד, ומ' דלא החמירו אלא לענין עבודה, - גם הגר"א בשנו"א פירש כן למשנתינו, דכל שכבשו עולי בבל אין הפירות נאכלין אלא בקדו"ש, וכל שכבשו עולי מצרים נאכלין הפירות שלא בקדו"ש.

ב] אמנם הנה יש להוכיח בדעת הר"ש דלא הקילו אלא לגבי לאכול לאחר הביעור, וכבר נת' כן לקמן פ"ט מ"ב אות ז' ח', ממש"כ הר"ש בפ"ד דידים מ"ג דאף את"ל דלא כבשו עולי בבל לעמון ומואב שטיהרו בסיחון, מ"מ שביעית נוהגת בה כדתנן בפ"ט דג' ארצות לביעור יהודה ועבר הירדן וגליל, ועבר הירדן היא ארץ סיחון ועוג, עכ"ד, והמל"מ שם עמד בזה, דהרי במתניתין דהתם מבו' דאיכא דין ביעור בעבר הירדן, ואם לא כבשו עולי בבל לעבר הירדן, מ"ט יש בה דין ביעור, ובאמת התוס' ביבמות דט"ז. הוכיחו ממתניתין דג' ארצות לביעור דכבשו עולי בבל לעבר הירדן, ופירש המל"מ שם דהוא משום דס"ל דבמקומות שלא כבשו עולי בבל ליכא דין ביעור, עיי"ש, ולכאו' מוכח מזה בדעת הר"ש, דלא הקילו במקומות שלא כבשו עולי בבל, אלא דלי"ב לאיסור האכילה אחר הביעור, אך עיקר דין הביעור ושאר דיני קדו"ש נוהגין אף במקומות אלו, אך עי' בתורת זרעים שכתב לישב לד' הר"ש בע"א, - ועי' בחזו"א סימן ג' סקכ"ב ובמקד"ד סימן נ"ט סק"א שהוכיחו כן גם מד' הר"ש לקמן מ"ב, עיי"ש.

ועיקר הדברים מפורשים כן בטעמם, בחי' הר"ן בפסחים דנ"ב:, ז"ל, ומיהו וכו' אם עיכבן בביתו לאחר הביעור ולא הפקירן אסורין באכילה, ואפשר שהאיסור הזה אינו אלא חומרא מד"ס, והכי מוכח מדתנן במס' שביעית כל שהחזיקו עולי בבל עד כזיב לא נאכל ולא נעבד וכו', הרי שהקלו באכילה לאחר הביעור יותר מהעבודה, מפני שאיסור האכילה לאחר הביעור אינו אלא מדבריהם, עכ"ל, וכ"ה בחי' רבינו דוד שם, ומבו' להדיא בדבריהם, דלענין כל דיני שביעית לא הקילו במקומות אלו שלא החזיקו עולי בבל, ורק לענין איסור האכילה אחר הביעור דאינו אלא מדרבנן, הוא שהקילו במקומות אלו, - וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז', עיי"ש, ואך שנסתפק שם דשמא אף עיקר דין הביעור הוא מדרבנן, ולפ"ז הרי דבמקומות אלו לא יהא כלל לדין ביעור.

ג] אך בד' התוס' ביבמות שנקטו דבמקומות שלא כבשו עולי בבל ליכא דין ביעור, ומכח זה הוכיחו שכבשו עולי בבל לעבר הירדן, מבו' דס"ל דהא דתנן הכא דנאכל, אי"ז קולא מסוימת באיסור האכילה לאחר הביעור, אלא אף לי"ב לעיקר חובת ביעור, - ויל"פ דהוא משום דס"ל כמו שצידד הרמב"ן דאף עיקר חובת ביעור הוא מדרבנן, ואינו נוהג במקומות אלו שלא כבשו עולי בבל, אך יותר נראה דס"ל דבמקומות שלא כבשו עולי בבל ליכא כלל קדו"ש, וע"כ אף אין בהן לעיקר חובת ביעור.

ד] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש למשנתינו, דכל שכבשו עולי בבל אם נעבד ע"י אחר אסור לאכול מן הצומח בה, וכל שכבשו עולי מצרים אף אם נעבד ע"י אחר מותר לאכול את הצומח בה, והוא מפי' הר"י בן גיאת, וכמש"כ הרמב"ם בתשו' סימן קכ"ח, ומבו' לפ"ז בדעתו דנעבד בשביעית אסור באכילה.

ועיקר הך מילתא דהנעבד בשביעית אסור באכילה, כ"ה גם דעת ש"ר, ואך שנחלקו בזה אם ה"ז אסור מדאורייתא או אי"ז אסור אלא מדרבנן, דדעת התוס' בר"ה ד"ט. ד"ה וקציר, והתורי"ד בפסחים דנ"א: דהגדל מזריעת שביעית אסור מדאורייתא, עיי"ש, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי כת"י ב' לקמן פ"ט ה"א, ועי' חזו"א סימן י' סוסק"ג שעמד בזה ע"ד התוס' דמהיכא פסיקא להו דה"ז אסור מדאורייתא, ועי' פרישה חו"מ סימן קמ"א סקי"ב דהוא משום כל שתיעבתי לך ה"ה בבל תאכל, ודעת הראב"ד בכתוב שם בפ' לולב הגזול דה"ז אסור מדרבנן, דאם אסרו את הספיחין, כ"ש דפירות ארץ עבודה אסורין, וכ"כ הרמב"ן וש"ר ביבמות דקכ"ב. והריטב"א בסוכה דל"ט:, ולמדו לזה מדינא דהנוטע בשביעית יעקור.

אמנם הנה בפיהמ"ש מהדו"ב חזר בו הרמב"ם מפי' זה, והאריך בזה בתשו' סימן קכ"ח, ולפ"ז לא נתפרש במשנתינו הך דינא דהנעבד בשביעית אסור באכילה, ובד' הרמב"ם בפ"ד משמו"י הט"ו מבו' בפשוטו דנעבד אינו אסור כלל, עיי"ש, גם בתשו' הרמב"ם סו"ס קכ"ח כתב דאם עבר וזרע ה"ה מותר מה"ת, כמו כלאי זרעים שאסור לזרעו ומותר לאכול את מה שגדל, עיי"ש, אך לא נתפרש בדבריו שם דלא אסרו חכמים בזה.

ה] הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב ובפ"ד משמו"י הכ"ו פירש למשנתינו, דכל שכבשו עולי בבל, אסורין הספיחין הצומחין בו באכילה, וכל שכבשו עולי מצרים אין אסורין הספיחין הצומחין בו באכילה, - ובמל"מ פ"ד משמו"י הכ"ו כתב דלדעתו יש בכיבוש עולי מצרים קדו"ש ואי"ז נאכל לאחר הביעור, ואך איסור ספיחין שאינו אלא מדרבנן, לא גזרו בכיבוש מצרים, - ועיי"ש בהכ"ז שכתב, דגם הר"ש שפירש למשנתינו בע"א, מודה להך דינא דאין ספיחין אסורין בכיבוש מצרים, דכיון דאין איסור ספיחין אלא מדרבנן משום עוברי עבירה, ע"כ בכיבוש מצרים דאין הזריעה אסורה אלא מדרבנן, לא גזרו בספיחין.

ו] **ולא נעבד,** לקמן מ"ב תנן דבסוריא עושין בתלוש אבל לא במחובר, והר"ש במשנתינו כתב דה"נ הוא במקומות שהחזיקו עולי מצרים, דהא דלא נעבד, הוא רק במחובר, אבל בתלוש עושין, אך הריבמ"צ כתב דמהא דלא קתני דה"ה כסוריא, משמע דאי"ז נעבד כלל אף בתלוש, - והנה הר"ש הוכיח דבמקומות אלו עושין בתלוש דומיא דסוריא, דאל"כ ליתני ד' ארצות לשביעית דיש לסוריא דין לעצמה, אך הרא"ש כתב די"ל דהא דלא תני ד' ארצות, הוא משום דלא חשיב אלא חילוקי ארצות של א"י, וסוריא היא כיבוש יחיד ולא היתה מעולם א"י.

ז] בחגיגה ד"ג: ויבמות דט"ז. וחולין ד"ז. אמרו דהרבה כרכים כבשום עולי מצרים ולא כבשום עולי בבל וקדושה ראשונה קדשה לשעתה ולא קדשה לעתיד לבא והניחום כדי שיסמכו עליהן עניים בשביעית, ובפירש"י שם כתב דהניחו מלקדשם כדי שיהא מותר לחרוש ולזרוע שם בשביעית, ויסמכו עליהן העניים, עיי"ש.

והמהר"י קורקוס בפ"א מתרומות ה"ה תמה ע"ד רש"י ממשנתינו דאף מקומות שלא כבשו עולי בבל אינם נעבדין בשביעית, ועיי"ש שכתב דאפשר דדעת רש""י דמשנתינו אתיא כמ"ד דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, וע"כ אף שלא כבשום עולי בבל אינו נעבד, ומ"מ לא החמירו שלא יהי' נאכל כאשר החמירו במקומות שכבשו עולי בבל, דקדושה שני' חמירא טפי, אבל לדידן דקי"ל דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, ה"ז נעבד בשביעית כמו בחו"ל, וכתב דזה דוחק, - ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דלעולם בזמן קדושה שני', היו דין אותם המקומות שהניחו ככל חו"ל דמותר לחרוש ולזרוע בהן, אבל אח"כ אסרו חכמים וגזרו במקומות אלו שלא יהי' נעבד, כיון דסו"ס א"י הם ונתקדשו בקדושה ראשונה, וזהו הא דתנן הכא דכל שהחזיקו עולי מצרים לא נעבד, עיי"ש.

ובמקד"ד סימן נ"ט סק"א כתב לישב, לפמש"כ הר"ש דהא דתנן הכא דלא נעבד היינו רק במחובר ולא בתלוש, והנה הר"ש לקמן מ"ב הביא מירושלמי דהא דאין עושין בסוריא במחובר, הוא כדי שלא יהיו תקועין ומשתקעין שם, ולפ"ז צ"ל דגם הא דבמקומות שכבשו עולי מצרים אין עושין במחובר, הוא כדי שלא יצאו לשם, דאסור לצאת מא"י למקום שלא כבשוהו עולי בבל, וכמש"כ התוס' בגיטין ד"ב., ולפ"ז הרי דכ"ז הוא במקומות שהן מכזיב ולחוץ, אך במקומות שהן מכזיב ולפנים ולא כבשום עולי בבל, דלמקומות אלו מותר לצאת, עיי"ש שהאריך בזה, לא גזרו בהן איסור עבודה בשביעית, וכ"ה גם בעבר הירדן דאינו טמא משום ארץ העמים, וה"נ מותר ליכנס לשם, וע"כ לא אסרו שם איסור עבודה, עכ"ד, ועי' בחזו"א סימן ג' סקכ"ד מש"כ בזה.

ח] **שם בר"ש, ירושלמי וכו' אבותיכם לא הי' עליהם עול מלכות ואתם אע"פ שיש עליכם עול מלכות,** כתב הרמב"ם בפ"ו מביהב"ח הט"ז, ז"ל, חיוב הארץ בשביעית ובמעשרות אינו אלא מפני שהוא כבוש רבים וכיון שנלקחה הארץ מידיהם בטל הכבוש ונפטרה מה"ת ממעשרות ומשביעית שהרי אינה מן ארץ ישראל, וכיון שעלה עזרא וקידשה לא קדשה בכיבוש אלא בחזקה שהחזיקו בה, ולפיכך כל מקום שהחזיקו בה עולי בבל ונתקדש בקדושת עזרא השנייה הוא מקודש היום ואע"פ שנלקח הארץ ממנו וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתב הרמב"ם בפ"א מתרומות ה"ה, - ובכ' הגר"ח בגיטין דמ"ז. כתב דמקור ד' הרמב"ם דקדושה ראשונה היתה ע"י הכיבוש וקדושה שני' היתה ע"י חזקה, היא ממש"א הכא דנלמד מקרא דוהיטיבך והרבך מאבותיך, דירושה שני' מקדשת אף דעול מלכות עליהם ולא שייך כלל כיבוש, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז לדין סוריא, וית' בעזה"י להלן מ"ב.

והנה הכס"מ בהל' ביהב"ח שם הק' ע"ד הרמב"ם דאף דבקדושה ראשונה הי' כיבוש, הרי הי' שם גם חזקה, וא"כ מ"ט לא קדשה לע"ל, אך לפ"ד הגר"ח ניחא, דכל עיקר הך דינא דהארץ מתקדשת אף בלא כיבוש, לא נתחדש אלא בירושה שני', אך בירושה ראשונה לא מצי חיילא הקדושה אלא מכח הכיבוש, וכמש"כ הגר"ח שם, וכ"כ בכ' הגרי"ז עה"ת בספר זכרי', עיי"ש.

ט] **שם, אבותיכם לא נתחייבו עד שקנו כולה,** צ"ב דהרי נתקדשה הארץ לכל מילי אחר י"ד שנה שכבשו וחלקו, אף דעדיין לא נכבשה כל א"י, ומהו שאמרו דלא נתחייבו עד שקנו כולה, ובפי' הרש"ס כתב לפרש לפמש"כ הרמב"ם בפ"א משמו"י ה"ב, ז"ל, ארץ ישראל וכו' היא בארצות שכיבשן מלך ישראל או נביא מדעת רוב ישראל וזהו הנקרא כיבוש רבים, אבל יחיד מישראל או משפחה או שבט שהלכו וכבשו לעצמן מקום אפילו מן הארץ שניתנה לאברהם אינו נקרא א"י כדי שינהגו בו כל המצות, ומפני זה חלק יהושע ובית דינו כל א"י לשבטים אע"פ שלא נכבשה כדי שלא יהיה כיבוש יחיד כשיעלה כל שבט ושבט ויכבוש חלקו, עכ"ל, וכתב הרש"ס דזהו מה שאמרו דאבותיכם לא נתחייבו עד שקנו כולה, והיינו דלא נתחייבו עד שהכירו כולם חלקם שנפל להן בגורל, דמכח זה הוי כיבוש שכבש כל שבט לדעת רבים ומיקרי כיבוש רבים, עכ"ד, אך לדעת ש"ר דאף כיבוש שכובש יחיד מישראל בא"י חשיב ככיבוש רבים, והא דסוריא חשיבא ככיבוש הוא מטעמא אחרינא, הדר צ"ב מש"א דאבותיכם לא נתחייבו עד שקנו כולה.

ובמקד"ד סימן נ"ה סק"א כתב לפרש, דמש"א עד שקנו כולה, היינו עד גמר הכיבוש, דכ"ז שהיו עוסקין בכיבוש אף מה שכבשו עדיין לא נתחייב, אבל כשגמרו הכיבוש, אף שעדיין לא כבשו כל א"י, נתקדש ונתחייבו, עכ"ד, וצ"ע, דהרי ז' שנים כבשו וז' שנים חילקו, וכמש"א בזבחים דקי"ח:, וא"כ מה נפ"מ בהא דלא נתקדשה כ"ז שהיו עוסקין בכיבוש, כיון אף אחר שגמרו הכיבוש לא נתקדשה עד אחר החילוק, - ועמש"נ להלן אות ? לפרש עוד בזה.

י] מבו' בד' הירושלמי דעדיפא ירושה שני' מירושה ראשונה בתלת מילי, חדא, דירושה שני' מהניא אף שיש עליהן עול מלכות, ועוד, דירושה שני' מקדשת מיד ול"ב כיבוש וחילוק, ועוד, דירושה שני' מקדשת ראשון ראשון, ופשוט דהני תלת מילי הם מיסוד א', דכיון דבירושה שני' הי' עליהן עול מלכות ולא חשיב כיבוש, ונתחדש דחיילא הקדושה בחזקה בעלמא בלא כיבוש, ע"כ נתחייבו מיד כשנכנסו, דליכא למימר דלא נתקדשה עד כיבוש וחילוק, שהרי ל"ה כיבוש כלל, ומה"ט גם ראשון ראשון קונה ומתחייב, דכל הא דבקדושה ראשונה לא נתחייבו עד שקנו כולה, הוא מכח דיני הכיבוש וכמש"נ לעיל אות ט', וע"כ בירושה שני' דלא היתה הקדושה ע"י הכיבוש, ראשון ראשון קנה.

יא] **שם, אמר ר"א מאליהם קיבלו עליהן את המעשרות וכו',** הר"ש הביא מכ"ד בירושלמי דאיכא מ"ד דתרו"מ בזה"ז דרבנן, וכתב דהיינו כר"א, אך כתב דתימה הוא לומר שיאמר שום אדם דבבית שני לא נהגו תרו"מ מדאורייתא, וכתב בפי' קמא לפרש דהא דדקאמר שקיבלו מאליהן על תרומת שאר פירות קאמר דמדאורייתא דגן תירוש ויצהר דווקא, והם החמירו על עצמן בבית שני לגזור אף בשאר פירות מה שלא עשו בבית ראשון, ובתשו' מהרי"ט ח"א סימן כ"ה תמה ע"ז, חדא, דאם קאי על מעשר פירות, א"כ מאי קאמר ריב"ח דמדברי תורה נתחייבו, הרי ודאי דמעשר פירות אינו אלא מדרבנן, ואת"ל דאיהו ס"ל דאף מעשר שאר פירות דאורייתא, א"כ לא שייך הך פלוגתא בבית שני אלא בעיקר מעשר פירות גופי' אי מדאורייתא או מדרבנן, ועוד דא"כ אדפריך בירושלמי לר"א דמה מקיים קרא דואת בכורי בקרינו וצאנינו, תיקשי לי' מדכתיב התם בקרא דגן תירוש ויצהר בהדיא, דג"כ הוי מדאורייתא, ועוד דא"כ מאי פריך מה מקיים ר"א לקרא דוהיטיבך מאבותיך, הרי מודה ר"א דתרומת דגן תירוש ויצהר נהגו בבית שני מדאורייתא, וע"ז שייך כולה דרשא דר"י בר חנינא, עכ"ד, ועיי"ש משה"ק עוד בזה.

יב] והר"ש בפי' בתרא כתב דאפי' בדגן תירוש ויצהר חשיב מאליהן, לפי שיהושע נצטוה לקדש כל מה שבתוך תחומים המפורשים בפר' מסעי, אבל בימי עזרא לא קידשו אלא מה שרצו, וריב"ח דאמר דמד"ת נתחייבו היינו שנצטוו לקדש, וכתב הר"ש דנפ"מ בזה, דלריב"ח דקדשוה במצות המקום, קיימת הקדושה אף בזה"ז אע"פ שחרב הבית, אבל לר"א דאמר מאליהן קיבלו, בטלה עכשיו קדושת הארץ, דסתמא ל"ה בלבם אלא כ"ז שהבית קיים הואיל והדבר תלוי בהן, וכ"כ הגר"א בשנו"א.

והמהרי"ט שם כתב, דמה שהוצרך הר"ש להך מילתא דנפ"מ בפלוגתייהו אם קיימת הקדושה אף בזה"ז, הוא לפרש מש"א בירושלמי בכ"ד דלמ"ד דמאליהן קיבלו עליהן הקילו בדין תרו"מ, אשר זה אינו מתישב לפמש"כ הר"ש דהא דמאליהן קיבלו עליהן היינו שלא היו מחוייבין לקדש, אך אחר שקידשוה, ה"ה קדושה מה"ת, וא"כ מ"ט הקילו בדין תרו"מ, וע"כ פירש הר"ש דלמ"ד דמאליהן קיבלו עליהן בטלה הקדושה לאחר חורבן הבית, וע"כ הקילו בדין תרו"מ בזה"ז דאינם אלא מדרבנן.

ועיי"ש שכתב דגם לפי' זה קשיא מהא דפריך דמה מקיים ר"א לקרא דוהיטיבך מאבותיך, הא מצי לאוקמה כר"י בר חנינא בזמן שהמקדש קיים שהיתה מה"ת, ועיי"ש משה"ק עוד בזה.

יג] והנה בד' הר"ש והגר"א נתחדש עוד, דאף דמן הדין קדושה שני' קדשה לע"ל, וע"כ לדעת ריב"ח דנצטוו לקדש, לא בטלה הקדושה בחורבן הבית, מ"מ למ"ד דמאליהן קיבלו עליהן בטלה הקדושה בחורבן הבית, משום דלא נתכוונו לקדש אלא כ"ז שהבית קיים, ונתחדש לפ"ז תרתי, חדא, דהקידוש ל"ה מידי דממילא דכל שכבשו והחזיקו בו ישראל נתקדש, אלא בעינן שיהא דעתם לקדש, ועי' מקד"ד סימן נ"ה סק"א שכתב דפליגי קמאי בזה, ועוד, דכיון דחייל הקידוש על ידם, כל שדעתם שלא לקדש אלא לזמן פקע הקידוש בסוף הזמן, ועי' בחזו"א סימן ג' סק"ט שכתב לפקפק ע"ז די"ל דאף אם התנו שלא תתקדש לאחר חורבן הו"ל מתנה עמש"כ בתורה דקדושה לא פקעה בכדי, ויש ללמוד להך מילתא דמהני מה שדעתם שלא לקדש אלא לזמן, גם מד' בד' הראב"ד ספ"ו מביהב"ח שכתב דהא דירושלים ומקדש לא קדשו לע"ל, הוא משום שהי' יודע עזרא וכו', והרי דאף דמן הדין קדשה לע"ל, מ"מ ירושלים ומקדש שהי' דעת עזרא שלא לקדשם אחר החורבן, לא קדשו לע"ל, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"י מיגש בשבועות דט"ז., ומדבריו שם יש ללמוד דגם קידוש הארץ ע"י יהושע, ל"ה מידי דממילא, אלא הוה בעינן שיהא דעתם לקדש, וכ"נ בד' התוס' בשבועות שם בסוף דבריהם, עיי"ש.

יד] בסמ"ג עשין קל"ג הביא תשו' ר"י שכתב בביאור פלוגתת ריב"ח ור"א, ז"ל, נראה לי שבזה נחלקו, דריב"ח אית לי' קדושה ראשונה קדשה לשעתה וקדשה לע"ל, ומכח קדושה ראשונה הי' מתחייב מן התורה ראשון, ור"א סבר לא קדשה לע"ל וגם לא הוטל עליהם לקדש אלא מאיליהם קיבלו עליהם לקדש ומיהו כיון שקדשו קדוש מן התורה, וכמו שקדושה ראשונה לא היתה אלא לשעתה כך קדושה שני' לשעתה כרבנן דרבי יוסי, ובמקומות אחרות מביא בירושלמי מאיליהם קבלו לומר שתרומה בזה"ז דרבנן וכו', עכ"ל, ונמצא לפי דבריו, דעיקר פלוגתא דריב"ח ור"א, אינה בדין קדושה שני', אלא היא בדין קדושה ראשונה, דריב"ח ס"ל דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, וע"כ לא הוצרכו לקדש בימי עזרא, וע"כ נמי אף בזה"ז הוו תרו"מ מדאורייתא, כיון דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, אך ר"א ס"ל דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, וע"כ הוצרכו לקדש בימי עזרא, וע"ז אמר דמאליהם קיבלו עליהן כיון שלא הוטל עליהן לקדש, וע"כ נמי בזה"ז הוי תרו"מ דרבנן, דכ"ה דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, ה"נ קדושה שני' לא קדשה לע"ל.

ואמנם לא נתפרש בדבריו היאך מפרש למש"א בירושלמי דמה ביאתך בימי יהושע פטורים היו ונתחייבו, אף ביאתן בימי עזרא פטורים היו ונתחייבו, וד' ריב"ח דמד"ת נתחייבו, קיימי על מש"א דפטורין היו ונתחייבו, ומפרש דמד"ת נתחייבו, ולמש"א דילפינן מקרא דוהיטיבך והרבך מאבותיך, דאבותיך פטורין היו ונתחייבו ואתם פטורין הייתם ונתחייבתם, ודאתם אע"פ שיש עליכם עול מלכות, וכיון שנכנסתם נתחייבתם וכו', דמכ"ז מבו' דאף לדעת ריב"ח בטלה קדושה ראשונה בחורבן הבית, ובימי עזרא חזרו ונתחייבו, וצ"ע בזה.

טז] כתב הרמב"ם ספ"א מהל' תרומות ז"ל, התרומה בזה"ז וכו' ואפי' בימי עזרא אינה מה"ת אלא מדבריהם, שאין לך תרומה של תורה אלא בא"י ובזמן שיהיו כל ישראל שם, שנא' כי תבואו ביאת כולכם וכו' לא כשהיו בירושה שני' שהיתה בימי עזרא שהיתה ביאת מקצתן, ולפיכך לא חייב אותן מה"ת, וכן יראה לי שכן הדין במעשרות וכו' עכ"ל, ובחינוך מ' רט"ו, רי"ח, תקצ"ב, מבו' דה"נ לקט שכחה ופאה אינן מה"ת, - והרדב"ז שם כתב, דמקור ד' הרמב"ם להך מילתא דתרומה בימי עזרא אינה אלא מדבריהם, היא מד' הירושלמי הכא דאמרינן דלר"א מאליהן קיבלו עליהן את המעשרות, והכי קי"ל, ועי' מהרי"ט ח"א סימן כ"ה שהאריך בזה.[[1]](#footnote-1)

והנה בעיקר ד' הרמב"ם שכתב דהא דהתרומה בימי עזרא אינה אלא מדבריהם הוא משום דבעינן ביאת כולכם, השיג הראב"ד דהך דינא דבעינן ביאת כולכם הוא רק בחלה, וכ"כ הטור ביו"ד סימן של"א, עיי"ש, - ועי' בכס"מ שם שפירש בד' הרמב"ם דס"ל דילפינן תרומה מחלה דבעינן ביאת כולכם, דחלה נמי תרומה היא, וכ"ה במהרי"ט ח"א סי' כ"ה, וע' כן באו"ש הל' תרומות שם, אך בחי' הגר"ח שם כתב דמכוון הרמב"ם הוא כמש"כ רש"י כתובות דכ"ה. דתרו"מ מיתלי תליין בשנות השמיטה, וממילא דקרא דכי תבואו האמור בשמו"י קאי גם לענין תרו"מ, וכעי"ז כתב בס' ישועות מלכו יו"ד סי' ס"ז.[[2]](#footnote-2)

ובביה"ל ח"ג סימן א' ענף ד' כתב בשם הגר"ח לפרש בד' הרמב"ם, דעיקר פלוגתא דריב"ח ור"א הכא, היא דלריב"ח בירושה שני' א"צ כיבוש וחילוק, ולר"א אף בירושה שני' בעינן כיבוש וחילוק, וע"כ אף דמודה ר"א דקדושת עזרא היתה קדושה גמורה, מ"מ כיון דלא הי' כיבוש וחילוק אינם חייבין במעשר, וס"ל להרמב"ם דבמקום דצריך כיבוש וחילוק צריך ביאת כולכם דבלא"ה לא מקרי חילוק, וע"כ לא נתחייבו בימי עזרא בתרו"מ, עכ"ד,[[3]](#footnote-3) וצ"ב דלר"א דפליגא אדרשא דוהיטיבך, וס"ל דשוה דין ירושה שני' לדין ירושה ראשונה, א"כ הרי כיון דבימי עזרא הי' עול מלכות עליהן ולא חשיב ככיבוש, לא נתקדשה הארץ כלל, ומ"ט הוצרך הרמב"ם להא דליכא ביאת כולכם, ועוד, שהרי בד' הרמב"ם בפ"ו מביהב"ח ובפ"א מתרומות מבו' דבאמת קדושה שני' לא חלה ע"י כיבוש אלא ע"י חזקה, (ובכ' הגר"ח החדש בכתובות דכ"ה. הביאו שהק' כן להגר"ח והסכים דקשיא על דבריו מד' הרמב"ם אלו).

יז] והנה כתב הרמב"ם בפי"ב משמו"י הט"ו, ז"ל, אף ביאתן בימי עזרא וכו' ונתחייבו במעשר, עכ"ל, ועיי"ש במהר"י קורקוס שכתב ע"ז שכבר כתב הרמב"ם ספ"א מתרומות שיראה לו שהן פטורין, אלא שאין הפטור מטעם הקדושה אלא מטעם שאין כל יושבי' עלי' ואם היו עלי' היו חייבין, וכאן כונתו שנתחייבו מטעם הקדושה, וכעי"ז כתב הרדב"ז בספ"א מהל' תרומות, ולכאו' מוכח מזה דהא דליכא חיוב תרו"מ בקדושת עזרא, הוא משום דאיכא דין בפנ"ע דבעינן ביאת כולכם, דלמש"כ הביה"ל בשם הגר"ח דהוא משום דבעינן כיבוש וחילוק, הרי לכאו' בלא חילוק ליכא לעיקר הקדושה, ולא מצינו למימר שנתחייבו מטעם הקדושה.

עוד ילה"ע בזה, דהנה אכתי צ"ב בד' הרמב"ם, דמ"ט כתב דנתחייבו במעשר, הרי אף דנתחייבו מטעם הקדושה, מ"מ הרי ליכא נפ"מ בזה, דמ"מ מצד דין ביאת כולכם לא חיילא הקדושה, - ובאבהא"ז ספ"ו מביהב"ח כתב להוכיח מזה, דאף דבזמן שעלה עזרא ל"ה ביאת כולכם, מ"מ אם אח"כ ישובו רוב ישראל לארץ יתחייבו בתרו"מ, משום דעיקר הקדושה חלה לענין תרו"מ, ואך דבעינן נמי שיהא ביאת כולכם, ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' הרמב"ם בספ"ו מביהב"ח, ועי' גם בחזו"א סימן ג' סקט"ו שכתב ללמוד לזה מד' הרמב"ם שם.

אך הנה בחי' הגר"ח פ"א מתרומות ופי"ב משמו"י כתב, דלגבי תרו"מ וחלה הכל תלוי בתר שעת ביאה וירושה דאז הוא דצריך שיהא ביאת כולכם, עיי"ש, וכ"ה לכאו' למש"כ הביה"ל בשם הגר"ח דהא דבעינן ביאת כולכם, הוא משום דבלא"ה אי"ז חילוק, וצ"ע ע"ז ממש"כ הרמב"ם בהל' שמו"י ובהל' ביהב"ח דבקדושת עזרא נתחייבו במעשר, וצ"ע בזה.

1. והמהרי"ט שם והגר"א יו"ד סי' של"א והקר"א יבמות דפ"ב כתבו, דהרמב"ם מפרש דהא דפליגי ביבמות דפ"ב. אי תרומה בזה"ז דרבנן, אין הפלוגתא בזה אם קדושה שני' קדשה לע"ל, אלא הויא הפלוגתא אם בקדושה שני' נתחייבו בתרומה, כיון שהיתה ביאת מקצתן, וכן נ' מד' תשו' הרמב"ם סי' קל"ב ז"ל, וכאשר נתבאר לנו ממס' יבמות וכתובות שתרומה בזה"ז דרבנן כמו שנתבאר שם ביאת כולם ולא ביאת מקצתכם, נתאמת לנו שכך המעשר ג"כ בזה"ז דרבנן, עכ"ל, והרי שפירש כן הרמב"ם בד' הגמ' ביבמות, ומה שהביא הרמב"ם מכתובות, מתבאר לפ"מ שפי' הביה"ל ח"ג סי' א' ענף ד' בשם הגר"ח, והקרית ארבע בהל' תרומות שם, סוגיא דכתובות דכ"ה. לדעת הרמב"ם, ע' בדבריהם. [↑](#footnote-ref-1)
2. ואמנם כבר הקשו ע"ז ממש"כ הרמב"ם ויראה לי שה"ה במעשרות, ואם ילפי' לה משמו"י ומשום דתרו"מ תליין בשנות השמיטה, הרי דעיקר הילפותא הויא על מעשר, אך לד' הכס"מ ודעימי' דילפי' לה מחלה, הרי שהי' מקום לומר דרק תרומה דמי לחלה משום דחלה נמי איקרי תרומה, וכמו שביאר כן האו"ש שם, אמנם יש לדחות דמ"מ כיון דבגמ' לא נז' רק דתרומה דרבנן, ע"כ תלה לה הרמב"ם ביראה לי, - עוד צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם פ"ה מהל' ביכורים ה"ה אין חייבין בחלה וכו' ובזמן שכל ישראל שם וכו', לפיכך חלה בזה"ז אפי' בימי עזרא אינה אלא מדבריהם כמו שביארנו בתרומה, עכ"ל, ומ' דחד דינא הוא, וע' מעדנ"א בהל' תרומות שם שכתב דלד' הגר"ח צ"ל דמכוון הרמב"ם להביא למש"כ בהל' תרומות דבזמן עזרא ל"ה ביאת כולם. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיי"ש שהוסיף עוד בזה, דבזה מתפרש הא דמקנה על ר"א דמה מקיים לקרא דוהטיבך מאבותיך, ולכאו' עדיפא מינה הי' לו להקדשות עליו דמה מקיים קרא דוירשתם דזהו עיקר הפסוק המלמד על קדושת ירושת שניה, ולפי הנ"ל ניחא, משום דגם ר"א ס"ל דקדושת עזרא היה קדושה גמורה, ורק מקשה מאי מקיים והטיבך מאבותיך דמוכח דשני' היא טובה מהראשונה, וע"ז משני דקאי על לע"ל ולענין דירשו עשר עממין יותר מבראשונה אבל כיבוש וחילוק ס"ל דצריך בכל הירושות כמו בראשונה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-3)