עט.  ה
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / הספינה

**ציונים**

1. מעילה במחובר. מועלין בהם ובמה שבתוכו. ברשב"ם והתוס' נח' איך הוא השתמש בבור, רש"י פי' שהוא הניח שם חבית של מים לקרר, ובתוס' הק' הא אין מעילה במחובר. ועי' היטב בגמ' במעילה יח: וברמב"ן תי' עוד דאיירי שהקדיש תלוש וקבעו בבנין.
2. ואין מועלין במה שבתוכן. צריך לברר למה לא מועלין במים ובאשפה, למה ההקדש לא זכה בהם, ועוד צריך לברר למה לא מועלין בגידולי ההקדש, הרי הם שייכים ממילא להקדש. עי' בתוס' שכתבו שאין חצר להקדש, וכן כתב ברשב"ם בסוד"ה ה"ק. וצ"ב בזה , דסו"ס למה אין מעילה בגידולים לא מדין קנין חצר אלא מדין ארעי אשבח. ועי' בקוב"ש.
3. בקצה"ח סי' ר' סק"א, הביא קו' התוי"ט הא חצר קונה משום יד ולא גרעה משליחות , ולמה לא יקנה מדין שליחות.
4. עוד נסתפק בקצה"ח שם האם רק חצר של הקדש אינה קונה, אבל הדיוט יכול לקנות להקדש ע"י חצירו, או שאין כלל קנין חצר להקדש. והביא ראיה נפלאה מהגמ' בנדרים. ועי' באו"ש פ"ה ממעילה ד"ה והנה ובקוב"ש רצז.
5. ברמב"ן כתב באופ"א דס"ל לרבי יהודה שאין מעילה בזכיתה של החצר. והרשב"א והריטב"א נקטו בדבריו שכוונתו שבשביל מעילה צריך קדושת פה. וכן נקט בקצה"ח שם. ועי' בקה"י כאן.

**רשב"ם ד"ה מים.** דמים מכונסים פסולין לניסוך המים. המקור לזה מובא בער"י ממתני' בסוכה מח: היה ממלא מן השילוח, ואמרינן בגמ' מנה"מ ושאבתם מים בששון, דבעי' שאיבה מימי מעין. והבין בער"י דמהכא ילפינן דבעינן דוקא מי מעין ולא מים שאובין. ותמה בזה השטמ"ק כאן בשם הגליון דמפורש התם דאם נשפכו או נתגלו היה ממלא מן הכיור, ומי הכיור משאר מימיות הן ולא מעין, ואפ"ה היו מנסכים מהם. וע"כ צ"ל כפרש"י שם שכל דברי הגמ' הוא רק מנה"מ שצריך לתקוע בחצוצרות [משום שמחה] בשעת שאבית המים. ועי' בתוס' בסוכה שם, ובחשק שלמה שם, וברש"ש.

**שם.** וגם אין מדיחין בשר הקרבנות אלא מאמת המים שבעזרה. מבואר דאם היו מדיחים בשר הקרבנות בכל מים, היה המים נחשב קדשי מזבח שמשמש את המזבח, והעיר בזה הרש"ש הרי סו"ס המים גופא לא קרב למזבח, ומה שהיו מדיחים בו בשר הקרבנות לא הופך את המים לקדשי מזבח, ומהיכ"ת דמשום הא יחול עליהם קדושת הגוף, סו"ס אין זה קיום של קרבן. [דלא הוי קדושת הגוף אלא דבר שקדוש וראוי בעצמו להקריב ע"ג המזבח] ועי' בקרן אורה מעילה יב:

**מעילה במחובר.**

הקדיש בור מלאה מים מועלין בהן ובמה שבתוכן. פי' רשב"ם כגון הצניע חפציו בבור, או הוריד לשם חבית לקרר או תלה חפציו על האילן וכו'. ובתוס' ד"ה מועלין הק' הא מבואר דאין מועלין במחובר. ותי' דמיירי דעקר חוליה מן הבור ונהנה ממנו. ושורש המח' הוא בגירסאות בגמ' במעילה יח: שהרשב"ם הביא משם שיש מעילה במחובר, אלא שמועל אפי' שלא פגם.[[1]](#footnote-2)

והרמב"ן תי' עוד 'ואפשר להעמידה בשיש להן כותלי בנין ותלה בהן ויש מעילה בתלוש ולבסוף חיברו', שדינו כתלוש לענין מעילה.

והא דלא פי' הרמב"ן כתוס' דאיירי במחובר ולבסוף תולשו. י"ל בפשיטות דרצה להעמיד המעילה בבור עצמו וכפשוטו, ולא כמו שפי' התוס' דאיירי לאחר שתולשו. ועי' בריטב"א שהביא את שני הפרושים.

ואולי י"ל עוד דס"ל לרמב"ן שמחובר ולבסוף תולשו אין מועלין בהן ודלא כתוס', והביאור בזה הוא, דהנה יש להסתפק הא דילפינן (מעילה יח: חטא חטא מתרומה) דאין מעילה המחובר, האם ילפינן דחלוק גוף הקדושה דחייל במחובר מהקדושה החייל בתלוש, וקדושה דמחובר קלישא ולכן אין בה מעילה. או דקדושתן שווה אלא דנאמר תנאי בפ' מעילה דאין מעילה במחובר. ונפק"מ אם הקדיש מחובר ואח"כ תלשו ונהנה ממנו, דאי נימא דבמחובר חסר בחפצא דקדושה לעינן מעילה, א"כ כל שהקדישו במחובר אין בו מעילה אפי' אם בסוף תלשו. אבל אם לא חסר בקדושה אלא דהוי תנאי במעשה מעילה, י"ל דכל שחזר ותלשו שפיר מועל בו. [[2]](#footnote-3)

**חצר הקדש. ובביאור מחלקתם נחלקו התוס' והרמב"ן.**

בור ואח"כ נתמלא מים וכו', מועלין בהן ואין מועלין במה שבתוכן וכו'. מסקנת הסוגיא דבבור ושובך לא פליג ר' יוסי דלא מועלין במה שבתוכן. ובשדה ואילן נחלקו.

**שיטת התוס'**

**א.** בתוס' ד"ה ואין כתב דהא דאין מועלין היינו משום דאין חצר הקדש קונה כמו שחצר הדיוט קונה, דלא מצינו יד להקדש. והיינו דבדיני ממונות ההקדש לא זכה בו, ולכך אין בו מעילה, משמע שאילו היה ההקדש זוכה בזה היה בזה מעילה, דדין מעילה תלוי בדין הממון, דאם הוא ממון הקדש יש בו מעילה. ועי' ברשב"ם ד"ה הכי קאמר דפירש דהא דאין מעילה בבור ואח"כ נתמלא 'דלא אלים רשות הקדש לקנות מן רשותו כיד הדיוט, דאילו בהדיוט אתרבאי רשות נואם המצא תמצא בידו, אבל לא בהקדש', מסתימת דבריו משמע דקרא דקנין חצר מיירי בהדיוט ולא בהקדש, ועי' לקמן מש"כ בביאור דברי הרשב"ם].

והדברים צ"ב רב בתרתי, חדא דאם כל הטעם שאין בהם מעילה הוא משום שאין ההקדש זוכה בהם, א"כ מה סברת המ"ד שיש מעילה בגדולין הרי אינו ממון הקדש. וביותר יל"ע למ"ד שאין מעילה בגדולין כל הטעם שכתבו התוס' שאין חצר להקדש, זה ניחא רק על בור מים ושובך שאין ההקדש זוכה בהם בקנין חצר, אבל עדין צ"ב רב למה אין מעילה בגידולין בשדה ואילן, הרי שם לא צריך להגיע לדין קנין חצר, אלא דגידולי הקדש דמהקדש קא רבו, וארעא דהקדש אשבח וא"כ למה אין בהם מעילה.

**שיטת הרמב"ן.**

ב. ברמב"ן וברבינו יונה כתבו באופ"א, דהא דאין מעילה במים שבאו לבור אחרי שהקדיש, אף שודאי שההקדש זכה בהן ע"י חצר, והן ממון גבוה, מ"מ לא מועלין בהן משום דאין מעילה בזכיה זו. וביאר בקצה"ח סי' ר' סק"א דלמעילה לא מספיק שהממון הוא שייך לגבוה, אלא בעינן שיוקדש ע"י המקדיש, ורק בקדושה הבאה ע"י פה יש מעילה. וצריך להוסיף בזה, דאם זה הטעם שלכו"ע אין מועלין בבור ושובך, משום שליכא קדושת פה, א"כ במה נחלקו בשדה ואילן, הרי אין קדושת פה. וצ"ל בזה כמו שכתב הריטב"א 'דדעת המקדיש היה עליהם כיון דסוף גידולין לבא, א"נ דבכלל קדושת פה דאילן הם כיון דמיניה נפקן'. [הטעם השני ברור דהפירות הוי חלק מהאילן ולכך חל עליהם קדושת הפה גם קודם שבאו לעולם, אבל הטעם הראשון דדעת המקדיש עליהם צ"ב הא אין מקדיש דבר שלא יבא עולם לרשותו]. מ"מ לפי דרך זו עולה דלכו"ע בשביל שיהיה בזה מעילה בעינן קדושת פה, ונחלקו בשדה ואילן האם הפירות נחשבים קדושת פה.

והיה מקום לומר ששורש המח' של התוס' והרמב"ן הוא האם חיוב מעילה הוא משום גזל ממון גבוה, או קדושה ואיסור הנאה. ונפק"מ דאי משום גזל גבוה לא בעינן לקדושת פה, אבל אם יסודו משום קדושה ואיסור, י"ל דבעינן שיוקדש בפה. ובזה נחלקו דהתוס' ס"ל דיסודו משום גזל גבוה, ולכך לא בעינן קדושת פה, ע"כ משום דאין חצר הקדש קונה. אבל הרמב"ן ס"ל דהוא משום קדושה ולכך אף שחצר קונה מ"מ לא מועלין דבעינן קדושת פה. וכן נראה בקוב"ש אות רצט, והאריך בזה בספר דגל ראובן. [[3]](#footnote-4).

**ובדעת התוס' מצינו ב' דרכים.**

א. בקוב"ש אות רחצ ובדבר אברהם ח"א סי' כא ובאבי עזרי פ"ה ממעילה שגם לפי תוס' מלבד החסרון שאין מעילה בבור ושובך משום שהקדש לא זכה בהם דאין יד להקדש, איכא עוד חסרון שצריך קדושת פה, ולא קדושה הבאה מאליה, אלא דלמ"ד שיש מעילה בגדולין חולק בזה גופא, וס"ל שיש מעילה גם בלי קדושת פה, וזה שורש מחלקתם בשדה ואילן. ונמצא לפי"ז דלמ"ד אין מועלין בגידולין, ס"ל דלמעילה בעינן שיוקדשו בקדושת פה, ולכך אף שהם ממון של הקדש, דארעא דהקדש אשבח, מ"מ אין בהם מעילה משום דלמעילה בעינן קדושת פה, אלא דהיה קשה לתוס' למה בבור ושובך לכו"ע ליכא מעילה, וע"ז כתבו התוס' דבשלמא בור ושובך דהמים והיונים אינם הקדש כלל משום דאין חצר הקדש זוכה בו לכך לכו"ע ליכא בהם מעילה, אבל באמת בשדה ואילן גם התוס' מודים שהטעם של מ"ד שאין מועילין בהם, היינו דאף שזוכה בהם ההקדש אין מועילין בהן דלא הוקדשו בפה. ולדרך זו לכו"ע הגידולין שייכים להקדש אלא דנחלקו אם מועלין בהן או לא. [[4]](#footnote-5)

**ב.** ובשער"י ש"ג פכ"ג ד"ה אמנם פירש דס"ל דלמ"ד אין מעילה בגידולין [אפי' דלא בעינן כאן לקנין חצר משום דארעי אשבח], מ"מ אינם ממון של הקדש ואפי' דמיניה קא רבו. מ"מ לא נוהג בהם הדין דארעי אשבח, אלא מה שהקדיש הקדיש ומה שלא הקדיש לא הקדיש. וביאר בזה באבי עזרי פ"ח מנז"מ ה"א אות ב' דהקדש אף דמתחילתו הוא רשות דממון גבוה, מ"מ אחר שנעשה קדוש אין כאן רשות ממונית, אלא דין איסור ודיני מעילה, וצ"ב. ואולי הביאור הוא דהא דאמרי' בממון הדיוט ארעי אשבח, היינו משום שהוא עומד לזה דחלק מהשימושים הוא לגידולים, אבל רשות הקדש אינו לשימושים, אלא או לתכלית של קדושת הגוף או לדמיו, דאין הוא קנוי להקדש אלא למה לדבר שהוא הוקדש בעבורו, ולכך אין ההקדש זוכה כלל בגידולין. וצ"ע. [וכעי"ז בקה"י כאן]. [[5]](#footnote-6)

ודבר זה תלוי בגירסא ברשב"ם, בד"ה אין, שכתב דאין מעילה בגידולין דאין ממון הקדש מעורב בו. והגיה בב"ח דאין 'ממשות' הקדש וכו, ולכאו' תלוי בהנ"ל, דלדרך הא' ודאי דממון הקדש הוא, אלא דאין מועילין משום דבעינן קדושת פה, א"כ צריך להגיה כאן דאין ממשות וכו', אבל לדרך השניה שאינם כלל הקדש א"כ דברי הרשב"ם הם כפשוטו דאין ממון הקדש מעורב בו.

ולדרך זה עדין צ"ב דאם ס"ל לרבי יוסי שהוא ממון הקדש ולכך מועלין בהם, א"כ מ"ש בור ושובך שאין חצר הקדש זוכה בהם, ומ"ש שדה ואילן שהקדש זוכה בהם ומועלין בהם, וצ"ל דס"ל לר"י דקנין חצר ליכא, ולכך שובך ובור אין ההקדש זוכה, אבל בשדה ואילן ס"ל דאף בלי זכיה הרי הם של הקדש, מדין ארעי אשבח, וכיון שהם של הקדש הרי ממילא שייך בהם מעילה.

**קצה"ח**

ובעיקר דעת התוס' דאין חצר להקדש. נסתפק בקצה"ח סי' ר' סק"א האם הכוונה שאין ל'הקדש' דין חצר, ולכן אין חצר הקדש זוכה בעבור הקדש, אבל אם הדיוט ירצה לזכות ע"י חצרו להקדש הוא יוכל, או שהכוונה שאין קנין חצר להקדש כלל, ואפילו בחצר של הדיוט אינו קונה.

והביא שתוי"ט פ"ג ממעילה הק' על דעת התוס' דאף אם נימא שחצר משום יד איתרבאי ואין יד להקדש, אבל מ"מ חצר גם קונה מטעם שליחות ויש שליחות להקדש, וא"כ שיזכה חצר הקדש מטעם שליחות. ותי בקצה"ח דדוקא לענין שלא בפניו אמרינן דלא גרעה משליחות, אבל לשאר דברים בעינן דומיא דיד, ומה"ט חצר מהלכת שאינה דומיא דיד לא קונה אפילו לא מדין שליחות, אף ששליח מהלך קונה, ולכן בהקדש כיון שאין לו דין יד אינו קונה אפילו לא מדין שליחות. [ועוד אפשר לומר עפ"י מש"כ הגר"ח דאין הכוונה שחצר הוא שלוחו ממש, דהא בעינן שהיה בן דעת ובן ברית, אלא דלכו"ע גוף הקנין הוא משום יד, אלא דנחלקו מהיכא ילפינן יד כזו, אם הוא כידו אריכתא או כשלוחו, ולפי"ז אף אם קיי"ל דלא גרע משליחות היינו דמועיל עם הפרשה דשליחות, אבל מ"מ הקנין הוא יד].

עוד הק' בנתיבות בפתיחה לסימן ר' בד"ה אך קשה, הא מצינו דהקדש דאתי לידי גזבר לא מהני שאלה, והטעם דקונה במשיכה וכיו"ב עבור ההקדש, וכיון שקנה ליכא בזה שאלה, הרי שהזבר יש לו יד הקדש לזכות. והיינו שהבין הנתיבות שמה שכתבו התוס' דאין יד להקדש, כוונתם שאין תורת קנינים להקדש, לא יד לא משיכה והגבהה, דאין הקדש נתפס בקנין אלא אך ורק בקדושת פה, או בכסף, ולכך הק' דכמו דלא מועיל קנין יד להקדש, כך לא יועיל שליח לקנות להקדש. והביאו בק"י כאן. וכתב ע"ז שאין צורך בזה, דכל דברי התוס' הוא רק בחצר, דכל הטעם שחצר הדיוט קונה לבעלים הוא משום שזה רשות ההשתמשות שלו כידו, ולכן דינו כידו, כי זהו מקום ההשתמשות שלו, אבל חצר הקדש לא הוי רשות להשתמשות, דכל ענינה הוא לעבודת המקדש, ולכן אין נידון שהחצר יקנה כי זה מקום השתמשות שלו, וא"כ כ"ז הוא שהחצר דהקדש יקנה, אבל הדיוט שפיר יכול לקנות להקדש כשהוא שלוחו ע"ש

**קו' הקצה"ח לשיטת הרמב"ן.**

הנה בקצות שם הק' על הרמב"ן מהגמ' בנדרים לד: אמר רבא היתה לפניו ככר של הקדש ואמר ככר זה הקדש נטלה ואכלה מעל לפי כולה, ופי' הר"ן שהמקדיש מעולם לא זכה בככר לעצמו אלא שהיתה הככר מונחת בתוך ד' אמות שלו וזכה בקנין ד"א עבור הקדש. הרי שאפילו שאין כאן מקידש, ואין כאן קדושת פה, כיון שזכה את הכיכר להקדש איכא מעילה. ובשלמא לדעת התוס' י"ל שאף שאין חצר להקדש, היינו שאין הקדש זוכה ע"י חצרו, אבל הדיוט יכול לזכות ע"י חצרו להקדש, [דמבואר לעיל], ממילא הוא מזכה להדיוט ע"י הד"א שלו.

וכתבו באו"ש מעילה ד"ה והנה ובקוב"ש רצז ליישב, דאין כוונת הרמב"ן שהמקדיש יקדיש ממש בפיו, אלא סגי בהא דחל ע"י ישראל, ולאפוקי היכא שההקדש חל ממילא, ולכך התם כיון שהזכיה של הקדש הוא מכח ישראל דמיגו דאי בעי זכי לנפשיה זכי להקדש שפיר מועל בו דחשיב שמזכה להקדש להשתמש בו עם אותו הכח שהיה לו לזכות לעצמו ולהקדישו, וא"כ אף שאין כאן קדושת פה ממש, מ"מ יש כאן קדושה הבאה ע"י ישראל.

ובאמת המעין בדברי הרמב"ן יראה שכתב 'דאין מועלין בזכיתה', ולא כתב דאין מעילה אלא ע"י קדושת פה, כמו הריטב"א וכמו שנקט הקצות בדעתו. נמצא דנחלקו האחרונים האם כוונת הרמב"ן דבעינן קדושת פה דישראל, או דסגי דע"י ישראל זוכה ולא דהוי קדושה הבאה מאליה.

ויש לחקור האם הדין דבעינן למעילה קדושת פה הוא משום דע"י כך הוי קדושה חמורה טפי לענין קרבן מעילה, או דקדושתם שווה בין קדושה הבאה מאליה ובין קדושת פה, אלא דהוא תנאי שנאמר בדין מעילה דבעינן קדושת פה כמו דבעינן דוקא שוגג. **[[6]](#footnote-7)**

**רשב"ם ד"ה הכי קאמר.** 'לדידי מועלין בבור ושובך דקנה לו רשות הקדש', וצ"ב דאם קנתה רשות הקדש, א"כ למה צריך לפרש שהוא מטעם אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם, הרי לא מכח הקדשו קדיש. ועי' ברש"ש שהוא מתפרש עפ"י דברי הרשב"א בתוס' בע"ב סד"ה אימור דשייר לעצמו ברשות ההקדש לקנות בה בחצר ולהקדישה מעכשיו, והוי מקדיש דבר שלא בא לעולם.

והמשיך הרשב"ם 'קמ"ל רבי דבבור ושובך מודי, דלא אלים רשות הקדש לקנות מן רשות הדיוט', והיינו דאין יד להקדש. ובמהרש"א תמה למה לא פי' דקמ"ל דאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם. ובקרני ראם וברש"ש העירו דאף אם הוא כן, דאין אדם מקדיש וכו', עדין קשה למה לא תקנה החצר דהקדש מצד עצמה, ולא מצד המקדיש, וע"ז כתב הרשב"ם דאין חצר להקדש.

**עט:**

**ואי בשדה ואילן אמאי מחליף.** עי' ברשב"ם דקו' הגמ' היא מק"ו מרקנית, 'דאיכא תרתי גדולי הקדש וגם מקדיש הכל ביחד, דלא גרע ממכר'. ולכאו' צ"ב דבשלמא בהקדיש ריקנים ואח"כ נתמלא שייך לומר שהם קודשים משום שהם גידולי הקדש, אבל בהקדישן מלאים הרי גדלו לפני שהקדיש, ולא שייך הטעם דגדולי הקדש. ובאמת בתוס' ד"ה ואי כתבו דקו' הגמ' מאינה מק"ו, אלא מטעם שבמכר אילן הכל מודים שמכר פירות. ואפשר לומר בדעת הרשב"ם כמו שכתב הרשב"א דאיכא תרתי, 'חדא שיש בהם קדושת פה, ועוד דהא קא ינקי משדה הקדש', מבואר דהא דהם שוהים ויונקים משדה הקדש [נמצא שמכאן ולהבא כל מה שגדל מעורב בו הקדש. וצ"ע].

**ברקנין פליגי בפלוגתא דר"מ ורבנן.** משמע ברשב"ם בד"ה סבר דמיירי במקדיש בור ושובך סתם, ומ"מ אמדינן דעתיה דאקדיש גם מים ויונים, דדעתו היה להקדישו, דבדבר שלא זכה בו עדין ליכא למימר עין רעה. כך דקדק הריטב"א בדבריו. [וצ"ב מהיכי תיתי לומר שבמקדיש בור ריק דעתו להקדיש מים העתידים לבא]. ובאמת ברמב"ן ובער"י נחלקו ע"ז, וס"ל דמיירי שהקדיש מפורש גם את המים והיונים שיבאו לאחר מכן. והנה כתבנו לעיל בדברי הרשב"ם בע"א ד"ה הכי קאמר בשם הרש"ש דהרשב"ם אזיל כדעת הרשב"א בתוס' שהוא שייר לעצמו זכות בבור ובשובך לקנות המים והיונים שיבאו לחצר. ולכאו' כ"ז שייך לומר רק אם במפרש שייר זכות לעצמו, וכלשון הרשב"א שם, אבל בלא פירש איך נימא דמה שלא זכה בעין יפה מקדיש ולכך שייר בבור ושובך, הרי לא פירש אותם כלל. וצ"ב.

**תוס' ד"ה אבל.** הומ"ל דכו"ע סברי דמועלין בו ולא במה שבתוכו, דאין מעילה בגידולין, ופליגי בבור אם חל הקדש על מה שעתיד לבא לבור. והק' מהרש"א דמה בכך שאין מעילה בגדולין, מ"מ למה גרע פירות האילן ממים, וכמו שמים שבאו לבור מועלין בהם, דאדם מקדיש דבר שלא בא לעולם, וא"כ א"כ ה"ה יוכל להקדיש פירות העתידים לגדול על האילן שלו, ולמה באילן לכו"ע מודו דלא מועילן בגידולין. וכתב מהרש"א שדברי התוס' אזלי אליבא דפי' הר"י [דבסמוך] דרק במים יכול להקדיש את העתיד לבא, משום שזוכה במים לפני שנכנס לבור, אבל בפירות האילן מעולם אינו זוכה בפירות כיון שגדלו מאילן דהקדש, וממילא לא יחול עליהם ההקדש של האדם.

ובער"י דחה ההו"א של תוס', דא"א לומר דלכו"ע אין מעילה בגידולין, דהרי מיירי בסוגין דהקדיש את הבור והמים מפורש, אלא כיון שעדין אין מים, וגם כשיביאו המים אין המים יוצאים מן הבור אינו יכול להקדישם למ"ד אין אדם מקנה וכו', וא"כ ה"נ צריך לפרש שהקדיש את האילן והפירות מפורש, וא"כ בכה"ג גם רבי יהודה מודה דמועלין בגידולין, דבשלמא בבור ושובך כיון דאינם יוצאים מגוף הבור איכא מ"ד דאין אדם מקדיש דבשב"ל, אבל באילן הוי כמו דקל לפירותיו, דאפי' למ"ד אין אדם מקדיש פירות דקל בדקל לפירות מודה. ולכאו' דבריו צ"ב הא מ"ד אין מועלין בגידולין הוא משום דבעינן קדושת פה כמש"כ בער"י לעיל וכרמב"ן, וא"כ אף שהקדיש דקל לפירותיו סו"ס חלות ההקדש הוא בשדה ולא בפירות, [ובשלמא למ"ד שמועלים בגידולים, ואדם מקדיש דבר שלב"ל, שפיר י"ל שחל עליהם קדושת פה, אבל למ"ד אין אדם מקנה הפירות קדושים מטעם ארעאי אשבח ולא מחמת ההקדש שלו, וא"כ חסר בקדושת פה ומה מעליותא יש שהקדיש בהדיא את הפירות. וצ"ע. [[7]](#footnote-8)

**בא"ד ומיהו הא לא מצי למימר** דבין בזה ובין בזה פליגי וכו' בשדה ואילן ריקנין ונתמלאו. כוונתם דכולהו ס"ל אין מעילה בגידולין, והכא הקדישן לכשיבאו לעולם, ונחלקו אם אדם מקדיש דבשב"ל. ולכאו' מוכח מהכא דלמ"ד אין מעילה אינם כלל ממון הקדש כמש"כ לעיל בדרך הב' בתוס', ולכך היה שייך שיקדישם אף שגדלו מהקדש, אם אדם מקדיש דבשב"ל, אלא שכתבו התוס' שלפי' ר"י שבעינן שיזכה בהם תחילה, וכל שלא יהי' שלו לעולם גם אינו יכול להקדישם, א"כ הכא אינו יכול להקדישם כיון שגם שיבאו לעולם יהיו הפקר ואינם שלו. [ונראה שזהו כוונת השערי יושר ש"ג פכ"ג ד"ה אמנם].

**ובסוף הדיבור כתבו דהומ"ל** דפליגי אם יקדשו פירות האילן והשדה אם יבאו לרשותו. ואינו מובן איך יבאו לרשותו הא גדלו באילן של הקדש, וממילא הם של הקדש. וכתב ברש"ש דכוונת התוס' באופן שלא הקדיש כלל האילן והשדה אלא רק העתיד לגדול, ובזה יזכה המקדיש בפירות כשיגדלו ואז יחול למ"ד אדם מקדיש דבשב"ל. וזה דוחק גדול דבבריתא כתוב מועלין בהן ובמה שבתוכן. [ואולי י"ל דכוונת התוס' דאיירי כמ"ד אין מעילה בגידולין, והקדיש רקנים ונתמלאו פירות ובאו הפירות אח"כ לרשות מקדיש, וכיון שההקדש לא זכה בהם ממילא הוא זכה בהם מן ההפקר, ואז חל עליהם קדושה למ"ד אדם מדשב"ל, וכמו שפליגי בבור ושובך, וממילא גם מכאן מוכח דס"ל לתוס' דלמ"ד אין מעילה בגידולין לא הוי כלל ממון הקדש].

**עבידי דאתו.** הרשב"ם והתוס' הק' הא דברי ר"מ במקדש לאחר שאתגייר וכו' והתם אין עבידי דאתו, ורשב"ם פי' דדעתיה לאיגיורי, ואשתחרר, בהבטיחו רבו לשחררו. וברמב"ן הק' ע"ז דא"כ מדוע מים לא הוי עבידי דאתו, הא במים נמי י"ל שדעתו למלאות את הבור, ובידו למלאות תכף.

ובתוס' כתבו בשם ר' אליעזר מפלירא דיש שני אופנים בדבר שלא בא לעולם, חדא דאין הדבר בעולם כלל כגון פירות דקל, ואידך שישנו בעולם אלא דלא הוי בעלים ע"ז. ועבידי דאתו צריך לר"מ רק בגוונא שאין הדבר בעולם כלל. וברמב"ן תמה ע"ז הרי כל המקור לדברי ר"מ הוא מלאחר שאתגייר וכו', והתם הגוף בעולם. עי' בראשונים בתוספת ביאור.

**תוס' ד"ה אימור.** הק' איך חל ההקדש על המים כשיביאו לבור, הרי הבור הוא של הקדש ואין המקדיש זוכה בהם כלל, א"כ לא יגיעו המים לרשותו כלל, וא"כ אף שמקדיש דשב"ל מ"מ בעינן שיהי' שלו כשחל ההקדש והקנין. והיינו משום דאף לר"מ שמועיל קנין לכשיבאו לעולם, מ"מ אין הכוונה שזה חל עכשיו, אלא בעינן שיהי' שלו בזמן שהוא בא לעולם, וכן בעינן שיהי' ראוי להקנות כמבואר בסוגיא דלקמן קכז: וכן מועיל לר"מ חזרה כל זמן שלא בא לעולם, והיינו דלר"מ הקנין לא חל עד שבא לעולם.

**ורשב"א פי' וכו'** ע"מ שיש לו כוח בבור לזכות במים וביונים לצורך הקדש. בפשטות כוונתו ששייר לעצמו זכות בהקדש שחצר שתהי' שלו לקנין חצר, ונמצא שההקדש חל כשהוא זוכה בזה. וצ"ב בזה, א' זה חידוש גדול מאד בגדר קנין חצר, הרי לכאו' הא דחצר משום יד איתרבאי או משום שליחות הוא ממילא דכיון שהחצר שלו ורשותו, ממילא היא קונה לו כידו או כשלוחו, אבל מה שייך שהחצר תהי' רשות הקדש, והזכות קנין יהי' שייך לאיש אחר, הרי אין זכות בחצר לקנין בפ"ע. וצ"ב. ועי' בב"מ ט: שהגמ' מסתפקת האם משוך בהמה וקני כלים שעליה האם קונה או לא, וכתבו התוס' דהוא משום קנין חצר. הרי דשייך לקנות את החצר עבור הקנין בפנ"ע. ועי' בריטב"א שם שזה גופא הספק של הגמ' שם.

ועוד דאין זה שייך כלל לדבר שלב"ל, הרי קודם הוא זוכה בזה ואח"כ ההקדש זוכה ממנו.

**אמנם מסגנון לשון הרשב"א** משמע דמכתחילה הזכיה בחצרו היא עבור ההקדש, וכן פי' בקצה"ח שם סי' ר' סוסק"א, [וכדאמרינן בנדרים לד: דאדם יכול לקנות בד"א עבור הקדש, והיינו דחצר הדיוט זוכה להקדש], ולפי"ז תמה מה שייך לנידון אם אדם מקדיש דבשב"ל, הרי אין המקדיש מקדיש משלו, אלא מעמיד חצרו לזכות עבור ההקדש, וחצרו היא הזוכה עבור ההקדש וא"כ לכו"ע חל ההקדש. ותי' דכיון דחצר קונה להקדש משום שליחות, אין שליחות לדשלבל"ע. וע"ש. ועי' בקוב"ש אות שב שהק' הרי בחצר אי"צ מינוי שליחות, אלא דהוי שלוחו ממילא.

עי' ברש"ש שתי' על קו' התוס' דאפשר להקדיש הפקר בלא לזכות בו קודם, והביא ראיה מהירושלמי שאפשר לקרא שם תרומה על הפקר. ועי' באבי עזרי פ"ה מתרומה ה"ב שביאר דברי הירושלמי באופ"א.

**תוס ד"ה ויונים.** יש לבאר קו' התוס' בשני אופנים, או דהוי קשיא להו איך חל ההקדש הרי אין הקנין אלא מפני דרכי שלום, ויש לפרש שקו' היא איך איכא מעילה מה"ת הרי אינו קנוי לו אלא מפני דרכי שלום, ועי' בער"י שלא פי' כתוס' דמיירי באפרוחים ובבצים, אלא כתב דקיי"ל כר"י דהוי גזל מדבריהם וממילא בהקדש הוי גזל גמור ומועלין בהן. ולכאו' כוונתו שקנין מדרבנן מהני מדאורייתא, וע"ע בדבר אברהם ח"א סי' כא.

1. בפשיטות יש שם מיעוט [מחטא חטא מתרומה, שכמו שתרומה היא רק בתולש כך מעילה היא רק בתלוש]. ואין לדחוק ולומר שגם הרשב"ם ס"ל שאין מעילה במחובר, וכל כוונתו הוא לאיסור מעילה ולא למעילה ממש, א"א לומר כן שהרי ברשב"ם כתב להדיא שבקרקע מועל אע"פ שלא פגם הרי דלענין חיוב מעילה מיירי. ופשוט. [↑](#footnote-ref-2)
2. והא דאמרינן במעילה כ. הקדישו בתלוש ולבסוף בנה מועילין בו, לכאו' יש להביא ראיה שהטעם שאין מועלין במחובר הוא משום חיסרון קדושה, ולכך בכה"ג שהקדישו בתלוש מועילין בו אפי' אם בסוף בנהו. ויש לדחות די"ל דכוונת הגמ' דכיון שחל בו דין מעילה דאף שחברו דין תלוש עליו לעינן מעילה. ועי' עמודי אור סי' קז.

   וידוע דברי הרש"י ב"ק ו: ד"ה שור רעהו שכתב דבאכל השור מהשדה הוי מחובר לקרקע ואין בו מעילה. ולכאו' הרי כשאוכל השור הרי הוא תלוש, ודמי לעקר חוליה מן הבור, הרי דס"ל לרש"י דמחובר ולבסוף תולשו אין בו מעילה, והטעם הוא משום שחסר בחפצא דקדושה ולא מהני מה שעכשיו הוא תלוש. ועי' בכ"ז באחיעזר סי' נ'. [↑](#footnote-ref-3)
3. אבל דבר אינו, דמבואר בסמוך שי"ל שגם התוס' סובר שלמ"ד אין מועלין בגדולין ס"ל דבעינן קדושת פה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפי"ז למ"ד אין מועלין בגידולין משום דבעינן קדושת פה, א"כ י"ל דזה גם הטעם שאין מועילין בבור ושובך הוא גם משום דבעינן קדושת פה ולא משום דאין חצר להקדש, וכן דקדקו בדבר אברהם שם אות טז בהג"ה ובקוב"ש שם בדברי הרשב"ם דרק לרבי יוסי שס"ל דמועלין בגידולן פי' הרשב"ם דהא דאין מועילין בבור ושובך הוא משום שאין חצר להקדש, אבל לרבי יהודה אין צורך בזה דאפשר דשפיר יש חצר להקדש אלא דבעינן קדושת פה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והביא המנחת ברוך סי' ל' ראיה גדולה דאף גידולין אינם של הקדש כלל ולא רק שאין בהם מעילה. דאיתא בפסחים נו שאנשי יריחו התירו שלא ברצון חכמים גמזיות של הקדש (חרוב ושקמה) וכו' משום דס"ל דאין מעילה בגידולין, וחכמים מיחו דאף דאין מעילה, מ"מ איסורא איכא, והנה אם נימא דהגידולין שייכים להקדש כמו להדיוט, א"כ אפי' שאין מעילה מ"מ גזל הקדש הוא ומי גרע מהדיוט, ואלא ע"כ דלמ"ד אין מעילה בגידולין לא הוי כלל של הקדש ולכך לקחו. ועי' באחיעזר יו"ד סי' יח אות ג'. ובאבי עזרי פ"ה ממעילה. [↑](#footnote-ref-6)
6. **והביאו האחרונים כמה ראיות לשי' הרמב"ן.**

   א. בקצוה"ח ר' הביא שכן הוא סוגיא דזבחים מה: דאיכא מ"ד שס"ל שממעטינן קודשי עכו"ם ממעילה, הרי דאף דקרבן עכו"ם נתרבה מאיש איש וכו' דנודרין נדרים ונדבות כמו ישראל והוי ממון הקדש, מ"מ מעילה אין בהם, והיינו משום דבעינן שתחול הקדושה ע"י ישראל ולא בקדושה הבאה מאליה, ולכך ממעטינן קדשי עכו"ם, אבל לתוס' דלא בעינן קדושת פה, א"כ תפו"ל שיהי' כקדושה הבאה מאליה, שכיון שזוכה בזה הקדש ממילא יהי' מעילה.

   ובקוב"ש אות קצה דן בזה דאפשר דהא דנתמעט קדשי עכו"ם ממעילה אינו משום דחסר בקדושת פה, אלא דהוי מיעוט על קודשי עכו"ם, אבל באמת קדושה הבאה מאליה שפיר מועל בה. ובאחיעזר חיו"ד סי' מה אות א' הביא ראיה לזה דנכרי שהקדיש קרבן ע"מ שיתכפר בו ישראל איכא מעילה כיון דהקרבן דישראל, א"כ מוכח דאין החסרון משום דליכא קדושת פה, אלא דהוי מיעוט מיוחד בקרבן עכו"ם. [וכן להיפך נכרי שהקדיש קרבן בשביל ישראל מועלין בזה].

   ב. באו"ש פ"ה ממעילה הביא ראיה מנדה מו: לגבי מופלא הסמוך לאיש שהקדיש, לפי שמצינו שהשוה הכתוב קטן כגדול לזדון שבועה ולאיסור בל יחל, [דהיינו שחל חלות הקדש ע"י קטן] יכול יה' חייב על הקדשו, ת"ל זה הדבר וכו', והשתא לשי' התוס' דלא בעינן קדושת פה אלא כל שזוכה בו ההקדש מועל בו, א"כ מה לי שהקטן מקדיש מה לי גדול המקדיש, ומה שייך למעוטי קטן בזה, הרי סו"ס דהקדש הם, ע"כ מוכח דבעינן קדושת פה וע"ז התמעט קטן, דאף שמקדיש הוא מ"מ בעינן קדושת פה ע"י גדול. [ולפי מש"כ בדעת התוס' בדרך א' דלמ"ד אין מעילה בגידולין היינו משום דבעינן קדושת פה, י"ל דהנה הרמ' השמיט דין זה וכבר עמד בזה המל"מ בפי"א מנדרים. וא"כ י"ל דהברייתא שם כמ"ד אין מעליה בגדולין והיינו משום דבעינן קדושת פה, ולכך שייך למעט קטן, אבל הרמ' פסק כמ"ד מועלין בגידולין, א"כ אי"צ קדושת פה וכשי' התוס' ולכך השמיט דין זה].

   ג. בתוספתא חזון יחזקאל פ"א ממעילה ה"י הביא דאיתא בתו"כ ויקרא יכול אפי' הקדיש תורים למזבח יהיו מועלין בביציהם, הקדיש בור ואח"כ נתמלא מים אילן ואח"כ נשא פירות שדה וא"כ נתמלאה עשבים יכול יהיו מועלין בהם ובמה שבתוכן ת"ל מקדשי ה' מיעט, מקדשי ולא כל קדשי, והנה בשלמא לרמב"ן שזוכה ההקדש בהם, מ"מ בעינן מיעוט שאין מועלין בהם (משום דבעינן קדושת פה), אבל לתוס' דאין חצר להקדש, ולא זוכה ההקדש בהם כלל, למה צריך בכלל מיעוט. [ולפי' מש"כ לעיל בתוס' בדרך א' דלמ"ד אין מועלין בגידולין הוא משום דבעינן קדושת פה, י"ל דשפיר בעינן מיעוט, דהרי התו"כ במ"ד אין מועלין בגידולן איירי, דאף דשל הקדש הם דהרי ארעא דהקדש אשבח, מ"מ אין בהם מעילה].

   מאידך שמעתי להק' על דעת הרמב"ן מהא דאיתא בשבועות כד: דאיכא מעילה בבכור, אף דבכור קדיש מאליו ואין בו קדושת פה, ואפי' למ"ד מצוה להקדישו אין בזה תוספת קדושה אלא מצוה בעלמא. ועי' בזה באחיעזר ח"ג סי' סז.

   והנה כתב במנ"ח קכז (ח) דנפק"מ בין שי' התוס' לרמב"ן, דלרמב"ן מעילה ליכא אבל איסרא מן התורה איכא. ומשא"כ לשי' התוס' דאין כאן כלל זכיה להקדש א"כ אף איסור הנאה ליכא. ולהנ"ל תלוי בב' הדרכים בתוס', דבשלמא בבור ושובך י"ל דאין הקדש זוכה בהם כלל, אבל גידולין אפשר דלכו"ע הוי דהקדש, דלא בעינן בהם זכיה, ורק נחלקו אם בעינן קדושת פה, א"כ י"ל דאיסור מן התורה כמו לרמב"ן.

   **והנה בתשו' מנחת ברוך סי' ל'** הביא דבמעילה יב: תנן חלב המוקדשין וביצי תורין לא נהנין ולא מועלין, בד"א בקדשי מזבח , אבל בקדשי בדק הבית הקדיש תרנגולת מועלין בה ובביצתה, הקדיש חמורה מועלין בה ובחלבה, ובתר הכי תנן הקדיש אילן ואח"כ נתמלא פירות שדה ואח"כ נתמלא עשבים מועלין בה ואין מועלין במה שבתוכה, ר"י אומר מועלין בה ובמה שבתוכה. והק' התוי"ט מ"ש בהקדיש אילן ושדה שפליגי תנאי אי איכא מעילה בגידולין ומ"ט בהקדיש תרנגולת וחמורה לכו"ע מועלין בביצה ובחלב.

   וכתב בזה המנח"ב דאם נפרש שהטעם שאין מעילה בגידולין הוא משום שאין הגידולין שייכים להקדש כלל, א"כ שפיר יש לחלק בין שדה ואילן לבין תרנגולת וחמורה, דבבהמה של הקדש ודאי הוי הולד של הקדש, דילפינן מקרא קדשי ב"ה מקדשי מזבח, כמבואר בתמורה יז: וכשם שולד קדשים קרב קדשים, ה"נ קדשי ב"ה הולד שייך להקדש. וכיון שהולד וכל מה דאתא מגופא הוי כמו ולד, א"כ שפיר הוי של הקדש ויש בהם מועילה משא"כ גידולי פירות ועשבים כיון שאין הגידולים של הקדש לא מועלין בהם. [והא דתנן התם שביצי תורין של מזבח ליכא בהם מועילה, הוא מטעם אחר דכל דבר דלא חזו להקרבה ואין להם פדיון ליכא בהם מעילה]

   [ולפי"ז ביאר הא דאיתא בשטמ"ק לעיל כו: דדוקא בענפים חדשים שהוציא האילן אין מעילה בגידולין, אבל באותו ענף שהקדיש אע"ג שנתגדל הענף הרבה מועלין בכולה, והביאור בזה הוא דאם הדבר עצמו התגדל הרי הדבר של ההקדש התגדל וודאי שהוא שייך להקדש ומועלין בו, אבל אם יצא ענף חדש אין הוא שייך להקדש כיון שהוא רק גידולין]

   והיה מקום להוסיף זה, דגם לפי שיטת הרמב"ן שודאי שהכל של הקדש, מ"מ בשביל דין מעילה צריך קדושת פה, ומ"מ צ"ב מה ההבדל בין ביצים וחלב לאילן, הרי נתבאר לעיל שיש סברא לומר שפירות אילן הרי הם בכלל הקדושת פה של האילן, וא"כ י"ל שאפילו מי שחולק בזה וס"ל שאין על הפירות קדושת פה, מ"מ מודה הוא דכל מה שיוצא מגופה ממש כגון ביצים וחלב שפיר יש בו קדושת פה, משא"כ פירות אילן או ענפים חדשים. וצריך כאן הסבר. [↑](#footnote-ref-7)
7. [ושמעתי משמיה דראש הישיבה הגאון רבי נחום פרצוביץ זצ"ל דמקדיש דקל לפרותיו אין זה חשוב כמקדיש את הדקל לענין הפירות, אלא הוי מקדיש את הפירות עצמם, ובזה חלוק דקל לפירותיו מפירות דקל, דבפירות דקל מקדישם לאחר שיגדלו, ובדקל לפרותיו מקדיש את הפירות שקיימים בגוף האילן, אבל מ"מ מעשה ההקדש חל על הפירות עצמם. וביאר בזה את דברי הריטב"א המובא לעיל דיש קדושת פה בגידולין משום 'דדעת המקדיש היה עליהם כיון דסוף גידולין לבא'. וכצד הזה הובא בחי' ר' ראובן ב"מ סי' יט לבאר המחלוקת בין התוס' לרמב"ן אם בדקל לפירותיו בעינן שיהיו עבידי דאתו, דהרמב"ן ס"ל דהזכיה היא בדקל והפירות עצמם נקנים מצד ארעאי אשבח, ולכך לא בעי בפירות דעבידי דאתו, ולתוס' הפירות שבגוף האילן הם הדבר הנמכר, ולהכי הוי קצת דבשב"ל ובענין עבידי דאתו. ויש לזה ראיה גדולה מתוס' לקמן קמח. ד"ה שכיב דבהו"א הקנאת פירות דקל חשיב איתיה בבריא, וכדהעיר רע"א שם. ולפי"ז י"ל דכוונת ער"י דבמקדיש סתם אילן הפירות הם מדין ארעאי אשבח, וחסר בהם קדושת פה לכך אין מועלין בגידולין, אבל במקדיש מפורש האילן והפירות הוי כמקדיש הפירות גופיא, ולכך גם לרבי יהודה מועלין בהם]. [↑](#footnote-ref-8)