ד_ וה_
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב זאב קרלנשטיין

**פרק שור שנגח ד' וה'**

**דף לו' ע"א**

**רש"י ד"ה "שור"** דמיירי שנגח לסירוגין שאינם שווים ולא הועד, **ועיין ראשונים בשטמ"ק** דמיירי שנגח ביום א' דלא הועד, או שלא הועד בפני בעלים או שלא בפני ב"ד.

**ומתבאר** דלר"ש דסבר כר"ע דיוחלט השור הרי שכל הניזקין נחשבים בעלי השור וחייבים בנגיחתו. **ועיין אבן האזל פ"ט הי"ב שהקשה על שי' הר"מ** דאף לר"ע יוחלט רק אחר העמב"ד, וכאן הוי לפני העמב"ד ומ"מ נחשב ששור הניזק הזיק, ועיי"ש שיישב דאף דיוחלט רק אחר העמב"ד מ"מ חלוק ר"י מר"ע דלר"ע דין תשלום שור תם הוא מהשור עצמו ולכן ל"ש סברא שהניזק הקודם קדם אלא אמרינן שמהשור שצריך להיות מוחלט לראשון צריך לישתלם לשני, משא"כ לר"י דיושם השור דהוי רק שעבודא על השור אבל החיוב על המזיק הרי שאם הניזק לא היה חייב בשמירה הרי הוא ראשון לגבות מהשור, ודו"ק עיי"ש.

**ולהנ"ל מיושבת קושית תד"ה "שור**", דאף אי אין על הניזק חובת שמירה מ"מ יפסיד הניזק וכמש"נ, **ועיין אבן האזל פ"ד ה"ח** שעמד בזה שמהתוס' מוכח דלא כמש"כ, **ויישב** דאילולי שיש חובת שמירה על הניזק ומכיון שנתברר מלמפרע שהשור ל"ה של הבעלים א"כ לא היה כלל בעלים על האי ממון המזיק והיה השור בפטור גמור שאין לו בעלים, ולכן הוכרח התוס' לומר שיש לניזק תורת שומר, וצ"ע הא הבעלים עדיין חייבים מחמת החצי שור שבבעלותם, **ואולי** אם אדם בעלים על חצי שור הרי שהחצי השני שאין לו בעלות כלל אין בה תורת שור המזיק ודין תשלום דשור תם, וצ"ע.

**רש"י ד"ה "ראשון",** ברש"י מבואר דל"ד לבע"ח שיכול לגבות משאר נכסיו, **ובראב"ד בשטמ"ק** מבואר דאף אם אין למזיק עוד נכסים מ"מ שאני דבע"ח ל"ה אפותיקי משא"כ דין תשלום ח"נ דמגופו הוי כאפותיקי וכקרקע משועבדת ולכן יש בה דין קדימה. **וברא"ה בשטמ"ק** נקט שבע"ח שהוא מחמת הלואה מדעת הרי דחשיב כאילו הפקיד המלוה אצל הלוה ולכן חייב המלוה בנזקי השור תם שמשועבד לו, משא"כ בח"נ דשור תם לר' ישמעאל דהוי חוב שלא מדעת ואין הניזק הראשון חייב בנזקי השור, עיי"ש.

**שי' בעה"מ** דבאמת גם בב' ניזקין אומר השני לראשון אילו תורא גבך וכו' והאחרון גובה דחשיב שהראשון חייב לאחרון, **וכוונת קושית הגמ'** ראשון נשכר מבעיא ליה הוא באופן שיש למזיק נכסים, דלמ"ד יושם השור יכול הניזק לגבות משאר נכסים כשיעור שווי השור, וראשון ראשון נשכר כמו בכל חוב. ועיין מלחמות שדחה בהרבה ראיות והוכיח דאף לר"י גובה רק מהשור ולא משאר נכסים.

**דף לו' ע"ב**

**גמ'**: אמר רבא וכו' שתפסו ניזק וכו'.

**ומבואר** דלר' ישמעאל דיושם השור אם תפסו ניזק ראשון נעשה עליו שומר שכר ואם נגח אחר הרי שמשתלם מחלקו של השומר, **ולא נתברר** הא הדין ששור תם משתלם מגופו של שור אף מרשות השומר וגובים מהשור של הבעלים ואח"כ ישלם השומר לבעלים ע"כ שפשע וגרם שיופסד שורו של בעלים, וא"כ הכא צריך להיות שיגבה השומר ואח"כ יגבה הניזק השני מחלקו של בעלים, ואח"כ יגבו הבעלים מה שפשע השומר בחלקם, ובמתני' מבואר שהשני קודם ולא נתבאר מדוע, **ונ"מ בזה** אם שור שוה ר' נגח שור שוה ש' שיש לניזק זכות בשור ח"נ שהוא קנ', והניזק הראשון יוצא בלא כלום, ולכאורה שיגבה הניזק הראשון קנ' שלו והניזק השני יגבה רק נ' הנותר בשור, ואת אותו נ' ישלם הניזק הראשון לבעלים, וצ"ע.

**וע"כ עולה** דלר' ישמעאל חיוב מגופו הוא אינו שחיוב התשלום חל רק על השור, אלא באמת חיוב התשלום חל על הבעלים כאילו מן העליה, ואלא שדין מגופו הוא רק הגבלה בשעבוד, ואינו גדר במהות החוב שהוא רק מגופו, ולכן שומר שכר שפשע הרי שבאמת הוא עצמו חייב, אלא שצמצמה התורה שדין התשלום יהיה רק מגופו של שור, ולזה סגי בכך שיש לשומר שעבוד בגופו של שור ולכן יגבו מגופו של שור כנגד החיוב שנתחייב השומר לניזק, ודו"ק היטב.

בעצם הגדר של תשלום ח"נ דשור תם משומר, עיין להלן דף מ' שביארנו בזה, **ועיין גר"ח** ובקצרה, ב' צדדים, צד א', שבאמת דין גביה דח"נ הוא חל על השור ולכן גובים מהשומר, והבעלים גובים מהשומר ע"כ שגרם להם הפסד השור, **וצד ב',** שבאמת החיוב חל על השומר וגובים מהשור מחמת שיש לשומר קנין מסויים בפקדון, והשומר משלם לבעלים מכיון שפרע חובו משורו של בעלים, עיי"ש, ולצד השני פשוט הגמ' דידן דמכיון שאין חיוב ח"נ מהשור אלא מהשומר הרי ודאי שגובין מהשור מהחלק המשועבד לשומר, אך עכ"פ נצטרך לומר דלר' ישמעאל אינו כן ולכן ראשון נשכר, ודו"ק וקצרנו במקום שצריך להאריך.

**וכן מתבאר בתד"ה "אם**" בפי' שהניזק נוטל רק את חלקו של הניזק התפוס ולא גובה מחלקו של בעלים. **ובאמת בשלטי הגבורים הקשה** כן מדוע לא יגבה האחרון מכל השור, **ועיין קצו"ה תא'** **דמייתי ש"ך** שיישב דהכא חלק בעלים פטור מכיון שהיה אונס, והקצו"ה דחה דנקט שכמו שבלסטים בעל השור חייב בשור תם אף דהוו אונס, **ועיין חזו"א סי' ג' סקי"ח** שיישב שכאן ל"ה כגזלן דהתם קנו בקנייני גזילה ולכן חייבים משא"כ כאן, ולכן הבעלים פטורים מלשלם כנגד חלקם, **ועדיין לא נתבאר** מדוע מחלקו של הניזק התפוס מגבינן הא השור אינו שלו אלא של בעלים ואין על הבעלים חיוב מכיון שאנוסין הם, וא"כ שלא יגבו כלל. וע"כ צריך ליישב כמש"נ לעיל.

**רש"י ד"ה "שבוק עיין ראשונים בשטמ"ק באריכות.**

**הקדש לעניים בחוב:**

**מבואר בגמ'** דבמקדיש את החוב אינו יכול לחזור בו מכיוון שר' יוסף יד עניים והוי קנין במעמד שלשתן, **ונחלקו הראשונים** דלהתוס' בלא מעמד שלשתן א"א להקדיש ממון עניים, **ולהר"ח** ודאי חל ההקדש והנידון הוא רק אם יכול לשנות לע"ע לצורכו, ואם זכו העניים ע"י ר' יוסף הרי דחשיב שבא ליד גזבר ואסור לשנות. **והרי"ף נקט** דלא חל הקדש לעניים בחוב דהוי אינו ברשותו כמו גזל, **ובעה"מ** חילק דחוב שדעתו להשיבו ל"ח אי"ב ורק גזל שאין דעתו להשיבו חשיב אי"ב**. ומייתי** **רה"ג דנקט כן, ועיין במלחמות** שדחה דודאי גזל א"א להקדיש אף ברוצה להחזיר מכיוון שהוא גזל בידו, וכן חוב א"א להקדיש, **ודברי הרה"ג** ביאר המלחמות שיכול לנדור ליתחייב לתת הכסף לצדקה כשיבא לידו, אך א"א כבר השתא להחיל חלות בחוב שהוא של הקדש, עיי"ש.

**ע"ע שנחלקו המלחמות והבעה"מ** אם כופין על נדרי צדקה, **דלבעה"מ בשם רה"ג** אין כופין אלא על תמחוי שהוא תקנת העיר, **עיין מה שביארנו בזה בתמצית סוגיות ב"ב דף ט'**.

**עיין גר"ח פכ"ב ממכירה שהקשה** דאה"נ להקדיש את המעות שיש לעניים ביד המקדיש א"א דהוי אי"ב, אולם מדוע שלא יחול הקדש על החוב והשעבוד וכמו שמהני מכירת שטרות על השעבוד ועל הזכות גביה, כ"כ שיהני הקדש, ואף דהוי מלוה ע"פ, הרי שייסד הגר"ח שהחסרון במלוה ע"פ שאין שייך בו מעשה קנין מכיון שאין שטר אולם ודאי שיש זכות גביה שניתן במכירה, ובהקדש שאי"צ מעשה קנין וסגי באמירה שיקנה, עיי"ש.

**ותי' הגר"ח** שאמירתו לגבוה וכו' הוא אינו החלת קנין ממון על המעות שיהיו לעניים, אלא הוי רק החלת דין ממון עניים, וחל שהממון מיועד לעניים, אך עדיין לא חל קנין ממוני אלא הממון מיועד מדין איסור נדר לעניים, עיי"ש. **ויישב עפ"ז** שקנין שטרות שיסודו למטרת זכות גביה ל"ש אלא אם הקנין על החוב הוא קנין ממוני וממילא בזכות גביה שבאה ממנה שייך לבעל הממון, אולם אם כל מה שחל הוא רק דין ייעוד הממון לצדקה , ומכיון שלא הוי זכות ממון משו"ה אין דין שבייעוד החוב ממילא זכות הגביה של העניים, ולכן ע"כ הנידון הוא אינו מכירת שטרות אלא הקדשת עצם המעות, ועצם המעות הוו דבר שלא ברשותו, עיי"ש, וקצרנו.

**עוד בענין, עיין מחנ"א צדקה סי' ב', קה"י סי' כח', שו"ע יו"ד רנח' ו'** שלאחר שבא ליד גבאי לא מהני התרה**, ועיי"ש ש"ך מה שהקשה לפי"ז**.

**דף לז' ע"א ע"ב**

**מועד למין א' הוי מועד למין אחר:**

**מבואר** שנחלקו ר' זביד ור"פ אם בסתמא מועד למין א' אם הוי מועד למין אחר. **ויסוד פלוגתתם** **דלר' זביד** שור שהועד ליגח בפשטות הוא נגחן בהכל וכדי לקבוע שנויים וחלוקות בהעדאה צריך שייקבע ע"י שנוי בנגיחות, **ולר"פ להיפך**, שאין לקבוע את העדאה אלא לפי מה שקרתה, ואם הועד למין מסוים מהיכי תיתי שהועד למין אחר.

מבואר דאף לר"ז בחזרה הרי שחזרה מבהמה הוי חזרה רק מבהמה ולא מאדם, וצ"ב דהא מכיוון שלר"ז העיקרון הוא שאין צריך לקבוע חלוקות בחזקה אלא דוקא ע"י שהחזקה נעשית בצורה הקובעת חלוקות, וסתמא דמילתא אין לקבוע חלוקות בחזקה, ולכן סתמא הועד למין א' הוי מועד למין אחר, וא"כ ה"ה לענין חזרה נומר שחזרה ממין א' הוי חזרה ממין אחר ומהיכי תיתי לקבוע חלוקה מעצמינו שחזרה לזה ולא לזה.

**ויש להדגיש הקושיא** דיעלה שבהמה שנגחה ג' בהמות ולא ראתה כלל אדם, דנעשית מועדת לאדם ובהמה, ואח"כ ראתה ג"פ בהמה ולא נגחה דנשארת מועדת לאדם אף שמעולם לא ראינו שנגחה אדם אלא בהמות, ומ"מ לא חזרה לאדם אלא רק לבהמה, וצ"ע.

**עיין תוס' לעיל ב' ע"ב** דנקט דלר"פ חזרה דבהמה ל"ה חזרה כלל מכיון שהיא עדיין מועדת לאדם, ועיי"ש שהבאנו קושית רע"א מדוע לר"פ ל"ה חזרה ולר"ז הוי חזרה לבהמה ומהיכי תיתי נחלקו בזה ר"פ ור"ז, ועיי"ש מה שיישבנו בזה.

**עיין תורי"ד** דלר"ז דוקא בנגח מין א' ג"פ וראה מין אחר ולא נגח ג"פ הוי מועד למין א' , אבל אם לא נגח מין אחר פעם א' הוי מועד לכל, ומשמע מדבריו שלר"ז יסוד הענין הוא שבאמת ביסודו הוא מועד לכל אלא שיצא מכלל מועדות למין אחר מכיוון שראה ולא נגח, **וצע"ק** דא"כ לשאר מינים שלא ראה יהיה מועד**. עיין פנ"י.**

**נגח** שור חמור וגמל נעשה מועד לכל, ולשי' רוב המפרשים נעשה מועד לכל המינים, **עיין שטמ"ק** בשם רמ"ה שבנגח ב' פעמים שור ופעם א' חמור הוי מועד לשניהם, וצ"ע הגדר בזה.

**שי' הר"מ לשי' המ"מ** דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד רק לג' מינים אלו, **והאחרונים דקדקו את** **הר"מ** שזהו דוקא בסירוגין, שבנגח שור ונגח חמור ולא נגח וכו' הוי מועד לסירוגין לג' מינים שנגח ולא לכל המינים אבל בנגח שור וחמור וגמל אף להר"מ הוי מועד לכל. **מקשו האחרונים** א"נ דלהר"מ בשור חמור וגמל הוי מועד רק לג' מינים אלו א"כ מדוע בלא נגח מינים אחרים הוי סירוגין הא להם הוא אינו מועד ול"ש שהם יגרמו סירוגין, **עיין משנב"ז לעיל דף ב' ע"ב.**

**הר"מ פ"י ה"ג** פסק לגבי כופר שמועד לבהמה הוי מועד לאדם, אף שלגבי נזיקין פסק ל"כ עיין נו"כ, ועיין גרנ"ט ריש מכילתין מה שיישב.

**גמ':** אבעיא להו שור שור שור חמור וגמל מהו וכו'. **והרי"ף** הוציא מכאן דהל' כר"פ ולא כר"ז, דלר"ז הא בג"פ שור נעשה מועד לכל, **והתוס**' דמיירי בשור שור שור ונגח ובינתיים ראה שאר מינים, ולא נגח, **וצ"ע** דא"כ הא הוחזק ג"פ שאינו נוגח שאר מינים וא"כ ודאי שהשור האחרון הולך על שלפניו ואינו מצטרף לאחריו, דהא אחרי נגיחה השלישית של השור הוא הוחזק שאינו נוגח שאר מינים וא"כ איך נגיחה זו מצטרפת לחמור וגמל, וצ"ע.

**עיין חי' הראב"ד** דנקט שבה' ו' ושבת שבת שבת דע"כ מיירי שבימים ה' ו' דלאחמ"כ ראה ולא נגח דאל"ה בנגיחה של שבת כבר הועד ושוב לא ישתנה האי העדאה ע"י שנגח שבת ושבת, **וצ"ע** מדוע ענין זה הוקשה לו דוקא בה' ו' ושבת ולא בחמור גמל שור שור שור, דהתם נקט שלר"פ אי"צ שביניהם ראה ולא נגח ומ"מ הבין את ספק הגמ' ולא הקשה שאחרי נגיחות חמור גמל שור יהיה כבר מועד, ולא נתבאר לי הענין. **עיין רא"ה בשטמ"ק** דנקט כן בכולהו.

**גמ'**: אמר רבא שמע קול שופר וכו' נעשה מועד לשופרות, **עיין ר"מ וראב"ד פ"ו ה"ה** ונתבאר שם שהראב"ד מוכיח ממועד לשופרות שנעשה מועד אף ששיסוהו ודלא כהר"מ שם, לגבי שור האצטדין, **ועיין גרי"ז** שחילק דבשיסו ובשור האצטדין הוי שסוי לנגיחה ולכן הנגיחה לא מתייחסת לשור ואין כאן העדאה, משא"כ בשופרות, עיי"ש.

**מתני'**: שור של ישראל שנגח שור של הקדש, **עיין מאירי** שביאר דאילולי מיעוט היה הקדש חייב ול"ה לניזק נחשב מעילה כמו חובות של בעלי מלאכה של הקדש, ועיין קובה"ע סי' נב' וקוב"ש ח"ב סי' כ' שהקשה ע"ז דלגבי בעלי מלאכה ילפי' מקרא ואין ללמוד משם לניזק, ותי' שבאמת ההקדש ישלם מממונו שאינו קדוש, כגון הקדש שזכה בחצר שהוי ממון הקדש ואינו קדוש מכיון שלא נתקדש בקדושת פה.

**הגר"ח** (בסטנציל) **הקשה** מאי ס"ד שהקדש חייב הא ליכא בעלים, ותי' משום גזבר, וצ"ע אם משום גזבר מדוע לא יהיה חייב כמו שומר, והוי הדיוט ולא הקדש.

**דף לח' ע"א ע"ב**

**עיין פלוגתת ראשונים בשטמ"ק** אם באמת רעהו דוקא ושור עכו"ם שנגח הוי קנס, או שרעהו לאו דוקא ושור ישראל שנגח דפטור הוי קנס.

**תד"ה "עמד"** עיין מהרש"א ומהרש"ל.

עיין דברי יחזקאל סי' נא' ובגר"ח סטנציל שיישבו דמשום גזל עכו"ם הוי מותר אך אין לישראל בעלות על הממון והוי של הגוי , ומשום קרא ילפי' דפקע חיוב הממון לגמרי, ונ"מ לתפיסה. עיי"ש.

**דף לט' ע"א**

**רש"י ד"ה "שור" ותד"ה "אין**" דנים מדוע אין מעמידים אפוטרופוס לשור תם, **והתוס' דחה** אפשרות לומר שבשור מועד מעמידין משום תקון בעולם, משא"כ בשור תם אין להעמיד לקטנים מכיון שאין עליהם חיובי מזיק, ודחה דהא גם בבורח שישנו בפרשת נזקין אין מעמידין לשום תם.

**והענין תמוה** דמכיון שקטנים ובורח פטורים מכיון שאינם יכולים לשמור, א"כ למאי צריך להעמיד להם אפוטרופוס, וע"כ שצריך רק משום תקון העולם , וא"כ מובן שדוקא בשור מועד ולא בשור תם, **וע"כ עולה בראשונים הנ"ל** שגם בלא תקון העולם יש ענין להעמיד אפוטרופוס כדי שלא ייגרם שהבהמה תזיק אף שהוא באונס בעליו מ"מ יש ענין למנוע את בעליו מלהזיק באונס, ולכן הקשו דה"ה שור תם שיעמידו לו אפוטרופוס, ובזה ס"ד שרק קטנים שאינם כלל בפרשת ניזקין משו"ה אצלם יש להעמיד אפוטרופוס רק משום תקון העולם ולכן רק במועד ולא בתם ודחה התוס' דבברח עדיין קשה מדוע אין מעמידים בשור תם.

**ועולה** שבברח הרי שמעמידים אפוטרופוס כדי למנוע את האדם שיזיק באונס, ולא מפני תקון העולם, וכמש"נ, **אולם צ"ע** דהא הדין שבשור תם לא מהני שמירה לפטור ולעולם חייב כמבואר בר"מ פ"ו ה"א, וא"כ מדוע בברח פטור בשור תם הא אף אם שמרו ונאנס אונס גמור היה חייב, **ותי' הגר"ח** (עיין ברכ"ש סי' א' סק"ג) דבברח הרי שנפקע תורת מזיק מהשור, שבשור שאין לו בעלים לשמור הרי שנפקע דין בעלות דמזיק והשור אינו שור של חיוב, עיי"ש, ולפי"ז קשה מאד מדוע יש ענין להעמיד אפוטרופוס אם לא משום תקון העולם, ואם הענין משום תקון העולם א"כ מה הוקשה לראשונים החילוק בין תם למועד, ולע"ע צע"ג.

**רש"י ד"ה "חזר"** דסבר רשות משנה עכ"ל, ע**יין חזו"א סי"ט לדף מ'** דהוי חלק מהעדאה שהועד לרשות זו לא הועד לרשות אחרת, ולכן אם הועד לג' רשויות חשיב מועד לכל הרשויות. **עיי"ש עוד** **בחזו"א ובקה"י סמ"ז שהקשו** דהא לא משכחת לה שור מועד דבנגיחה ראשונה הוחלט לניזק והוי רשות משנה, עיי"ש מה שתי'.

**ועכ"פ עולה לכאורה בתוס'** שקטן שהזיק הוא פטור לא רק מחמת שא"א לגבות ממנו אלא הוא בפטור בפרשת נזקין, ולכן סבר התוס' שאין להעמיד לו אפוטרופוס כמש"נ וא"כ גם לכשיגדיל לא יגבו ממנו, **ועיין הגה"ה פרק החובל סי' ט'** דנקט שחייבים ומוכיח מגמ' להלן דגבינן מעליית אפוטרופוס ולכי גדלי גובים מיתומים, **ועיין גדו"ת לו' ב' ו'** שכ' לחלק דבקטן שהזיק בידיים פטור לעולם מכיון שלאו בן עונשים הוא, משא"כ ממונו שהזיק חייב לכשיגדל, עיי"ש ודבריו צ"ע מסברא, וכן צ"ע מהתוס' הנ"ל וכמש"נ. **ועיין ב"ח או"ח סי' שמג' שתמה על הגה"ה הנ"ל** ונקט דסוגין דמבואר שמשלמים מעליית יתומים הוי תקנה דרבנן.

**ועיין נמוק"י בסוגיין** ולכאורה מבואר בדבריו דמכיון שהעמידו אפוטרופוס שוב חייבים הקטנים מדאו', וצ"ב לדבר. **ובאמת עצם הסוגיא צ"ב** דנחלקו אם מעליית יתומים או מעליית אפוטרופוס, וגם למ"ד מעלית אפוטרופוס מ"מ לכי גדלי גבי מיתומים, **וצ"ע** הא אף אם יתומים בני נזיקים המה, הא מ"מ היו כמו אנוסין שלא יכלו לשמור, וודאי שאם לא היו ממנים להם אפוטרופוס הם פטורים לעולם אף לכי גדלי, וא"כ איך יתכן שבמה שמינו להם אפוטרופוס שיהיו חייבים, ולהיפך שהאפוטרופוס יהיה חייב כמו שומר, וודאי בשומר רק השומר חייב ולא הבעלים, ומ"מ מה מהני מנוי האפוטרופוס לשנות דין החש"ו שיהיו חייבים יותר מאם לא היו ממנים אפוטרופס. ולפי מה שעלה בדברי התוס' שחש"ו מופקעים מפרשת חיוב נזקין א"כ קשה יותר איך ישתנה ע"י מנוי אפוטרופוס לחייב קטנים מדאו'.

**עיין אבן האזל פ"א מנזק"מ** שהוכיח מירושלמי שאפוטרופוס אינו כשומר, דשומר מכניס לרשותו את הבהמה וחייב מחמת בעלות של השומר על הבהמה, משא"כ אפוטרופוס אינו מושך את הבהמה ומכניסהו לרשותו אלא רק מקבל ע"ע בפני ב"ד לשמור על בהמה שברשות היתומים ולכן חיובו משום מעמיד, עיי"ש. ושוב לא נתבאר אם משום דין מעמיד אתינן א"כ הא הוי חיוב של האפוטרופוס בלבד, ומדוע בסוגיין עולה שחייבים היתומים או מיד או לכשיגדלו.

**ולכאורה עולה בסוגיין** שגדר אפוטרופוס הוא, שבאמת בהמה שאין לה בעלים לענין נזקין, בחש"ו או ברח, הרי שעצם אי יכולת הבעלים לשמור הוא מפקיע החפצא של בעלות לענין נזקין שיש לבעלי בהמה, הרי שע"י שממנים אפוטרופוס שיהיה שלוחם וידו כידם של בעלים על שמירת השור שוב נחשבת הבהמה שיש לה בעלים לענין נזקין, ובאמת אפוטרופוס אינו רשות נפרדת לחיוב על שמירת נזקין, אלא ע"י מנוי אופוטרופוס שיהיה כידם של בעליהם הרי שחוזרת הרשות ממון לייחשב רשות ששייך להטיל עליה אחריות על שמירת נזקין. **ועולה** שיסוד חיוב דממון המזיק הוא איננו מחמת שהבעלים לא שמר, דא"כ שוב קשה שיחוייב האפוטרופוס ולא החש"ו והבורח, אלא ע"כ יסוד גדר אחריות על ממון המזיק הוא שכל רשות ממון שבבעלותו ממון המוגדר "מזיק" ושהשימוש בממון הוא באופן המזומן להזיק, הרי שעל הרשות ממון, הנושאת בבעלות ובאחריות הממון, לסלק "המזיק", ואם לא סולק ונגרם היזק הרי שתוצאות הפסדי קיום המזיק מוטל על הרשות ממון האחראית על "המזיק", ושמירה מועלת להגדיר שע"י החזקת ממון המזיק באופן שמור הרי שוב ל"ח שיש בעולם מזיק להיות אחראי עליה, אולם אם בבעלותם "מזיק" לא שמור הרי שהבעלים אחראים על תוצאות הנזק, ולא מחמת שלא שמרו. ולכן מובן שע"י העמדת אפוטרופוס שידו כיד בעלים הרי שחוזרת הבהמה להיות ממון שרשות הממון שלה אחראי עליה לסלקה מלהיות מזומנת להזיק, וממילא שאם תזיק על הרשות ממון האחראית עליה לשלם ההפסד, ורק נחלקו אם החש"ו משלם מיד או רק לכשיגדלו, אך מ"מ ע"י העמדת האפוטרופוס חייל שבעלות החש"ו חוזרת להיות בעלות ששייך להטיל עליה אחריות על נזקי הממון.

**הובא לעיל הגדולי תרומה שחילק**, שקטן שהזיק בידיים פטור לגמרי, וממונו שהזיק חייב, והדבר תמוה, ולפמש"נ יש להבין שאדם המזיק חיובו על פעולה וקטן פטור דלאו בר חיובא הוא, אולם ממון המזיק הוא דין וחוב על "רשות הממון" להיות אחראית על הממון שברשותה שלא יעמוד באופן המזומן להזיק וממילא אם יזיק יתחייב בתמורתה, ומכיוון שחיוב דממון המזיק יסודו מחמת חיובים של רשות ממון הרי שקטן לא נפטר ממנה, ודו"ק.

**עיין אבן האזל פ"ד ה"ט** שיישב החילוק שבשומר שהועד אצלו וחזר לבעלים אמרינן רשות משנה, ובאפוטרופוס שהועד אצלו ל"א רשות משנה, וביאר ששומר הוא רשות חדשה לניזקין ולכן הוי רשות אחרת, משא"כ אפוטרופס הוי רשותו של החש"ו והאפוטרופוס כידא אריכתא שלהם ולכן ל"ח רשות אחרת, וככל מה שנתבאר לעיל.

**דף לט' ע"ב**

**גמ':** ומעמידים להם אפוטרופוס לתם לגבות מגופו תנאי היא וכו'.

ומבואר דלסומכוס אין מעמידים אפוטרופוס לשור תם, ולרבנן מעמידים, **עיין אבן האזל פ"ד** הג"ד שרצה לתלות הפלוגתא אם דין ח"נ בשור תם בשומר אם הוא משום חיובא דשומר כמו במועד, או שלענין שור תם אין דין ששומר הוא בעלים אלא הבהמה ברשות בעליה ולכן גובין מגופו, וביאר שא"נ שבכל שומר החיוב בשור תם הוא על הבעלים א"כ הכא הא חש"ו פטור ולכן לא מעמידין אפוטרופוס, אולם אם זהו דין של השומר הרי שגם בחש"ו שייך, עיי"ש. (וזהו לכאורה דלא כמש"נ לעיל בגדר אפוטרופוס ודו"ק)

**ועיין אבן האזל פ"ד ה"ח** שהאריך בגדר שור תם בשומר.

**ע"ע פלוגתת ר"מ וראב"ד** אם מעמידים אפוטרופוס בשור תם, **ועיין מה שביאר בזה האבן האזל הנ"ל.**

**רשות משנה, עיין מרחשת ח"ב סל"ג יד'** שדן אם רשות משנה לפטור חיוב נ"ש שנתחייב ברשות הקודמת, עיי"ש.

**דף מ' ע"א**

**גמ':** ת"ר אפוטרופסין וכו' אין משלמים כופר מאן תנא כופרא כפרה ויתמי לאו בני כפרה, **עיין רא"ה בשטמ"ק** שהקשה דהא יש לחייב את האפוטרופוס כדין שומר, ואם משום דממנעי א"כ שיחזרו ויחייבו את היתומים, ותי' דמכיוון שיתומין מופקעים מענין של כפרה הרי של"ש שיוטל לבסוף התשלום על היתומים, וכדי שלא יהיו ממנעי לכן מעיקרא עשאום אפוטרופוס לנזקין ולא לכופר,**עיין יש"ש.**

**ולכאורה לפמש"נ** לעיל עיקר החיוב חל על רשות הממון של היורשים וא"כ מאי קשיא כלל הא שפיר מובן שמכיון שיתומים לאו בני כפרה ל"ש שיחול על האי רשות ממון חיובים, **אולם נראה** דחיוב נזקין יסודו כמש"נ חיוב על רשות הממון, אך כופר שהוא כפרה הוא ודאי חל על הפושע ולכן שפיר הקשו שיחוייב האפוטרופוס ותי' שאין קבלת האפוטרופוס על כופר, ודו"ק.

**גמ':** בעא מיניה שור של ב' שותפין וכו', **נראה** שכופר יסודו העמדת תשלום ערך הפסד המיתה בשומת ממון, ומאידך הכפרה הוא ע"י העמדת התשלום הנ"ל ע"י המחויב כפרה, ולכן מחד ל"ש ב' כופר מכיון שהחפצא של הכפרה הוא ערך המיתה ול"ש ב' פעמים, ומאידך ל"ש חצי כופר שהכפרה הוא ע"י התשלום של בעל הכפרה ולא יצא יד"ח שבפועל שולם מבין שניהם כמו בכל חוב ממון, ודו"ק**. עיין חי' ר' ראובן סי' ג'.**

**תד"ה "כופר"** שבחטאת שייך ב' פעמים, לפמש"נ הוא פשוט שחפצא של הכפרה בכופר הוא העמדת הפסד הממון שבמיתה, ולכן ל"ש ב' פעמים, משא"כ בקרבן.

**תד"ה "כופר שלם**" תם שמשלם חצי כופר מובן אם ח"נ דשור תם הוא מחמת חצי מזיק ולכן לדידיה הוי כופר שלם, ודו"ק.

**גמ'**: חייבי כופרין מאי, ומבעיא ליה אם בכופר ממשכנין, **וברשב"א בשטמ"ק** דמדייק בתוס' דב"ד ודאי ממשכנין שבזה לא נסתפקה הגמ'. **וביאר האבן האזל ח' יג'** שב"ד יכולים לתפוס בתורת גביה משא"כ יתומים יכולים לתפוס רק כדי לכפות את המזיק לשלם, ובזה דנה הגמ' שמכיון שודאי ישלם אין סיבה לכפותו, עיי"ש .

**עיין גר"ש מכות דף ב' ע"ב** שהקשה שהרשב"א לקמן מא' ע"ב נקט דע"א מהני לחייב כופר, וכאן נקט שב"ד ממשכנין וע"כ דהוי ממון, ועיי"ש שיישב שבאמת תרוויהו אית ביה, דהוי דין איסור לשלם, ויש גם חוב ממון, וע"פ ע"א יחייבו משום איסור וע"פ ב' יחייבו משום ממון. עיי"ש.

**גמ':** ת"ר שאלו בחזקת תם ונמצא מועד וכו' ושואל משלם ח"נ, ומ**בואר בגמ'** דמיירי שהכיר בו שהוא נגחו דאל"ה יאמר אריא לא שאילי, ויש לדון אם הכוונה שבכה"ג שהיה השאילה מקח טעות ולכן פטור, או"ד אף בלא מקח טעות מ"מ לא יתחייב בכה"ג בחיובי שמירת נזיקין אף שחל השאלה, והוי כמו שקבל שמירת גופו ולא קבל שמירת נזקיו. **עוד מבואר בגמ'** שחיובו במחצה הוא למרות שעל מועד לא קבל כלל שמירה מ"מ חיובו על חצי משום דחייב לא גרע מתם.עיין משכב"ז לעיל פרק כיצד הרגל.

**ועיין גר"ח הל' נזק"מ פ"ד הי"א ד"ה "עוד י"ל"** שהקשה מ"ש לחלק בחיוב השואל שחייב מחצה דממ"נ אם הוא שואל שיתחייב בכולו, ואם יכול לטעון הוא רק מקח טעות ואז פטור לגמרי. ועיי"ש שחקר אם יסוד חיוב השומר ופטור הבעלים במסרן לשומר, אם זהו משום שרק השומר בעלים על הניזקין והבעלים יצא מבעלותו על דין נזקי הממון, או"ד עדיין הבעלים חייבים בדין נזיקין והשומר ג"כ קבל דין נזיקין מחמת שהשור ברשותו, אך הדין שהבעלים נפטרים הוא דין נוסף שהשומר נכנס תחת הבעלים לענין תשלומין, ולפי"ז יישב דשייך שהשומר יכנס תחת הבעלים לתשלום ח"נ ולא יותר,עיי"ש. **והדברים צ"ב,** דממ"נ אם השומר ע"י שקבל השמירה לא פטר את הבעלים מתשלום, וצריך דין נוסף שהשומר עומד במקום הבעלים לתשלום א"כ למאי בעינן שהשומר יתחייב כבעלים, ומדוע לא נומר שהשומר מעיקרא קבל עליו רק לשלם את חיובי הבעלים, ובאמת שהדבר רחוק לומר שגדר החיוב דשומר שמתחייב לשלם את חיוב הבעלים כערב, וצ"ע.

**ובגמ':** ונימא ליה אי תם וכו' משום דא"ל וכו' אם תם הוי מודינא ומפטר וכו'.

**עיין גר"ח פ"ד ה"ד** שהקשה מה מהני הודאת השומר, הא מ"מ הבעלים חייבים **לשי' הראב"ד** בצד א' דהבעלים אינם נפטרים בכך שיש שומר, ומכיון שהשומר יכול רק לפטור עצמו בהודאתו, אבל הבעלים לעולם ישאר מחוייב, והשומר חייב לשלם את מה שהבעלים משלם בגרמתו א"כ לעולם לא יהני הודאתו. **ועוד הוסיף** דהא תם משלם מגופו, וודאי כל החיוב ביסודו הוא של הבעלים דחזינן שמשתלם מהשור של בעלים, ולכן גם להשי' השניה בראב"ד שבמסירה לשומר נפטר הבעלים, ה"מ במועד אבל בתם ודאי החיוב הוא על הבעלים. ומה מהני הודאת שומר הא עדיין יחייבו את הבעלים מדין גופו של שור ושוב יחוייב השומר שפשע וגרם שיגבו מהבעלים, **ועיי"ש בגר"ח** שבאמת א"א לחייב את השומר ע"כ שגרם שיגבו מממון הבעלים, דהוי רק גרמא עיי"ש, וכל חיובו של שומר הוא אם באמת יסוד חיוב ניזקין חל על השומר, וגובין את חיובו של השומר משור הבעלים ואז חייב השומר ע"כ שגבו את חובו משור הבעלים, ולכן אם יודה השומר הרי שמחיובו יפטר ומה שיגבו מחמת חיוב הבעלים בזה אין השומר חייב דחשיב רק גרמא שגרם שיתחייב הבעלים, עיי"ש. **ועיי"ש שהוכיח מתוס' לקמן מה'** שנידון דחיוב שומר לבעלים ע"כ שגבו מגופו הוא מדין תשלום ניזקין שהזיק את הבעלים שגבו את שורו ול"ח גרמא, עיי"ש, ונקט הגר"ח דהתוס' יסבור בע"כ שהבעלים נפטרים בחיוב השומר, ובאמת מה שגובין משור תם הוא שע"י שיש שומר הרי שחל על נגיחת השור תם שם של נגיחת חיוב, ושוב חל חיוב על השור שישולם מגופו, והחיוב כלל לא חל על השומר אלא על השור, ולכן חיובו של השומר הוא ע"כ שהזיק את השור.ומהני הודאתו להפקיע את החיוב מהשור מכיון שכל החיוב הוא חל מדין השומר, שהשומר מחיל את הענין שהנגיחה היא נגיחת חיוב ומהני הודאתו לפטור, אולם להני דסברי שהבעלים אינם נפטרים הרי דע"כ שהם סברי שמה שהשומר גרם שהבעלים הפסידו שור אין לחייב אלא החיוב רק משום שהשומר מקיים את חיובו שמשולם חיובו מהשור ובזה מהני הודאתו, ומה שהבעלים ישאר חייב אין זה אלא גרמא ולכן השומר פטור ע"כ ומיושב קושית הגמ' שע"י ההודאה יפטר השומר למרות שעדיין הבעלים חייבים, עיי"ש.

הובא לעיל הגר"ח שהוכיח ששומר אינו נכנס תחת הבעלים להיות מחוייב כבעלים על נזקי השור אלא שומר נכנס תחת הבעלים לענין התשלומין, ולכן שייך שיקבל תשלומין דח"נ, והנה למה שנתבאר בגר"ח לשי' התוס' דף מה' שחיוב שור תם הוא חל מגופו ואינו חל לא על השומר ולא על הבעלים אלא על גופו של שור וא"כ ל"ש כלל לדון שקיבל השומר ע"ע לשלם את תשלום בח"נ, דהא עולה שבשור תם השומר הוא הסיבה להחשיב את הנגיחה לנגיחת חיוב, וע"כ שהשומר הוא בעלים על הדין מזיק ולא רק על התשלומין, וא"כ מכיון שבשור תם כן הוא א"כ מהיכי תיתי שבשור מועד דין שומר הוא רק על תשלום הניזקין, וצ"ע. ולפי דברי הגר"ח באופן הראשון שהשומר מתחייב ממש כבעלים וחייב לשלם לבעלים את מה שגבו את חובו מהשור, וצ"ע אם זה אינו סותר את מה שנקט הגר"ח שייסוד חיוב שומר הוא שמתחייב לשלם את חיוב הבעלים ולא שהוא עצמו נעשה בעלים, דבשלמא אם החיוב הוא על השומר ומכיון שגבו חובו מהשור הרי שחייב לבעלים, אך אם החיוב של הבעלים ורק השומר נתחייב לשלם חיוב הבעלים וא"כ אם גבו את החיוב משור הבעלים מדין גופו היתכן שבכה"ג ייחשב ששולם חוב השומר משור הבעלים הא עיקר החיוב הוא של הבעלים, ולא נתבאר.

**דף מ' ע"ב**

**גמ':** ונימא ליה אם תם הוי מודינא וכו' נימא ליה אי תם הוי מערקנא לאגמא וכו'. וצ"ע מ"ש שסברות אלו יפטרו את השואל, הא עכ"פ קיבל ע"ע חצי נזק דשור תם ומהם טענות הפטור הנ"ל, **ואולי** מכיון שבאמת אין קבלת ח"נ תם שייך כלל בשור מועד, אלא דאית אומדנא דכמו שהסכים ח"נ דשור תם כ"כ הסכים ודאי לקבל ע"ע חיוב דשור מועד עד כדי ח"נ, וע"ז שייך כל סברא לומר שע"ד כן לא היתה כוונתו שאם היה שור תם היה פוטר עצמו כנ"ל משא"כ בשור מועד**. עיין יש"ש.**

**גמ':** א"ה בעלים אמאי משלמים ח"נ, וכאן זהו צע"ג מהו הס"ד שהבעלים יפטרו ושהשומר יתחייב, הא החיוב מוטל על הבעלים והשומר אין לו אפי' גרמא בכך שתפסוהו ב"ד, ואולי חשיב אונסין דשואל, וצ"ע הא לבסוף גבוהו כדין מהבעלים ומה שייך כאן חיוב אונסין, וצע"ג.

**גמ'**: משעבדנא להאיך מדר"נ, **עיין תור"פ** דמכאן מוכח דשייך שעדר"נ אף בפקדון, **ועיין קצו"ה פו' סק"ד ונתיה"מ שם סק"א.**

ולכאורה מוכח דיש חיוב השבה בפקדון ולכן שייך ביה שעדר"נ, **ועיין רשב"א** דמכאן מוכח שדין שעדר"נ הוא אף בלא שמלוה תובע את השלישי, אלא מעצמו יכול לפרוע לשלישי, עוד כ' הרשב"א דמסוגין מוכח שדין שעדר"נ הוא דוקא אם אין ללוה נכסים אחרים, וכמבואר בגמ', עיי"ש.

**גמ'**: הועד בבית שואל וכו' ומבואר ב' טעמים מדוע הועד בבית שואל לא הועד לבעלים, או משום רשות משנה, או אף אי רשות אינה משנה מ"מ יש סברא דלאו כל כמינך וכו', ולעיל לגבי אפוטרופוס לר' יוסי דהריהו בחזקתו מתבאר דלמ"ד רשות אינה משנה הרי שהועד לאפוטרופוס הועד לבעלים, ולכאורה עולה חילוק בין אפוטרופוס לשואל לענין סברת לא כל כמינך וכו'. **ועיין רשב"א** דלתי' קמא נקט שבאמת פלוגתת ר"י וסומכוס הוא אם אמרינן לאו כל כמינך, ובאמת ליכא חילוק בין שואל לאפוטרופוס, אולם בתי' השני נקט דאפוטרופוס אלים טפי משואל, ובאפוטרופוס ודאי אילולי שרשות משנה הרי שהעדאת אפוטרופוס מהני לבעלים ול"ש לא כמינך וכו', ונראה דזהו משום שאפוטרופוס כשליח היתומים ול"ש לאו כל כמינך וכו', ודו"ק**. ועיין ר"מ** שפסק דרשות משנה, ולכן משואל לבעלים בטל העדאה, ומאידך פסק כר' יוסי שמאפוטרופוס ליתומים הרי המועדות בחזקתה, וע"כ כמש"נ, **עיין אבן האזל**.

**עולה בסוגיין** בשואל, דלמרות ששואל נחשב רשות לענין לחייבו באחריות נזקין, ולכאורה הריהו כבעלים עצמי לחיוב אחריות בנזקין, אולם מ"מ עולה שהשומר מקבל את השור מועד מהבעלים ול"א רשות משנה מכיון ששם בעליו עליו, ועולה דל"ח רשות חדשה, **וכן עולה** שאם הועד ברשות שואל אף למ"ד רשות אינה משנה מ"מ אין לשואל בעלות להעדאת השור משום לאו כמינך, ועולה ששואל שאני, **ונראה** ששואל ל"ח כלוקח, ואין כאן רשות חדשה, אלא ודאי הרשות היא של הבעלים, והשומר מקבל ע"ע לקיים את חיובי הבעלים, ולכן אם אצל הבעלים היה מועד הרי ששנוי רשות אצל השואל אינה משנה, ומאידך אף למ"ד רשות אינה משנה מ"מ מה שהועד אצל השואל ל"ח העדאה, דהא השואל אין לו רשות מחודשת לניזקין אלא שהוא ידו כידו של הבעלים, וקבל הכח של ידו כידו רק לקיים את חיובי הבעלים במקומם ולא לגרום לייעד את השור של הבעלים, ודו"ק.

ביאור ענין של רשות משנה, דיסוד העדאה הוא שמחילים שנוי בהגדרת השור לייחשב "מזיק", וע"י שנוי הגדרה זו הרי שחל חיוב אחריות על הרשות שהשור נמצא שם שהוא בעלים על מזיק, דהא שור ביסודו אינו מזיק לנגיחה, ורק העדאתו והחזקתו כמועד נותן חלות הגדרה של "מזיק" ושל שור נגחן, ובאמת הג' נגיחות אינם מעמידים במציאות שור אחר שנחשב מעצמו מזיק, אלא הוא נחשב מזיק ע"י שמחילים עליו ע"י העדאה התייחסות והנהגה של "מזיק", וג' נגיחות הם רק סיבה לב"ד לתת הגדרה וייחס לשור שהוא מזיק, ומהשתא יש לבעלות על השור אחריות על מזיק, ויסוד ייעוד זה הוא אינו יכול לחול על שור הפקר, מכיון שיסוד חלות העדאה הוא הטלת אחריות על רשות ממונית שע"י העדאה מוטל עליה דיני אחריות על השור בתורת מזיק, ודו"ק. הרי שכאן יש לדון שאם הוטל כלפי רשות ממון שהשור שבבעלותו ייחשב מזיק האם יכול האי ייעוד וההעדאה לעבור לרשות לוקח, או"ד צריך העדאה מחודשת ולקבוע שם מזיק על השור ולהטיל אחריות על כל רשות ממון בנפרד.

וכמש"נ שיסוד ענין העדאה הוא איננו חלות בשור אלא זהו הטלת אחריות על רשות ממון ביחס לשור שברשותה, ודו"ק. ולפי"ז מובן ששואל מכיון שהוא אינו רשות ממון חדשה לחיוב נזקין אלא הוא נכנס במקום הבעלים לעמוד ברשותם וליתחייב בחיובם, הרי שהעדאת בעלים מהני לשואל, ומאידך העדאת שואל אין בה כדי לחייב את הבעלים משום לאו כמינך וכו' וכמש"נ שהשואל אין לו בעלות מספקת על הרשות ממון שהעדאה בפניו ייחשב העדאה וקיום הייעוד של השור להיות מזיק באותה רשות ממון כלפי הבעלים, ודו"ק היטב.

**ולפי"ז יש להבין את דברי הגר"ח** שהוכיח מהא דשייך קבלת אחריות על ח"נ דע"כ ששומר לניזקין הוא חיוב על ענין תשלומי נזק, ומאידך נקט שהשומר נחשב בעלים על דין נזקי השור לענין שהנגיחה היא נגיחת חיוב, ועיין עוד לעיל מה שהקשינו, **ולפמש"נ נראה** שודאי אין כוונת הגר"ח שהשומר מקבל ע"ע רק דיני תשלומין של הבעלים, אלא כמש"נ, שיסוד ענין ממון המזיק הן לחיוב שמירה והן לחיוב התשלומין שמכחם הוא חוב המוטל על רשות ממון של הבעלים, והשומר אינו קונה את הממון כדי שייחשב רשות ממון חדשה לחיובי נזקין, אלא השומר רק מתחייב לעשות את חיובי הרשות ממון של הבעלים, וזה כולל את חיובי השמירה ואת חיובי הממון, ולכן שייך לדון מחד שע"י השומר חל שהנגיחה היא נגיחת חיוב מכיון שהשומר עומד במקום הבעלים להיות מחויב במקומם להיות המחוייב על פרשת נזקי הממון ולכן הנגיחה היא נגיחת חיוב, ומאידך מכיון שאין השומר נחשב רשות ממון נפרדת לחיובים אלא הוא מתחייב במקומם הרי ששייך לומר שאינו עומד במקומם כלפי חצי נזק, ודו"ק.

אף לפמש"נ ששומר יסודו שעומד במקום בעלים, עדיין שאני מאפוטרופוס שבשומר הוא מתחייב על כל חיובי הבעלים "להיות מחוייב במקומם", משא"כ אפוטרופוס הוא עומד שידו כידם, ולא שמתחייב במקומם, ולכן בשומר שייך לאו כמינך וכו' שהבעלים אומר שהשומר עומד במקומם לזכות ולא לחייבם משא"כ אפוטרופוס שהוא ידו כידם, וכן שומר חייב בעצמו לשלם, משא"כ באפוטרופוס ודאי שייך שהחיוב יוטל על היתומים וכמש"נ לעיל, וקצרנו.

**שור האצטדין**

**גמ':** שור האצטדין וכו' אבעיא להו מהו לגבי מזבח וכו'.

**עיין גרי"ז הל' נזק"מ** שביאר את הנידון , ועיי"ש דמייתי מ"מ דל"ש באצטדין ג"פ להעדאה משום דבאצטדין אין חיוב מיתה על השור והדבר תמוה מה השייכות, ועיי"ש בגרי"ז שהאריך להוכיח ששור שנוגח ע"י שסוי הרי דל"ח מעשה שור, וחיוב הבעלים בכה"ג הוא רק משום שיודע שיכולים לשסות שורו וידיעה זו היא סיבת חיובו מדין שמירתן עליך, אך אין כאן מעשיו של שור, ולכן דין מיתה על השור זה תלוי במעשיו של שור מעצמו ולכן ע"י שסוי ובאצטדין אין חייב מיתה, וכן ענין העדאה הוא תלוי במעשיו של שור עצמו, וכן ענין של פסול למזבח הוא תלוי במעשיו של השור עצמו ולא במה שנעשה בשור מעשה שביסודו מתייחס לאצטדין, עיי"ש.

**דף מא' ע"א**

**מתני':** שור שנגח את האדם, **עיין נמוק"י** שבהרג עבד המוטבל ליהדות השור במיתה כמו הבעלים, **עיין רש"ש** בהרג עבד של בעליו אם יהיה בדין יום או יומים.

**גמ'**: וכי מאחר דקטלינן ליה מועד היכי משכחת לה, **עיין מנח"ח נא' כב'** דמשכח"ל בהועד בפני ג' דלמיתת השור צריך כג'.

**הר"מ פסק** דלענין כופר מועד לבהמה הוי מועד לאדם, למרות שפסק לענין נזיקין דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם, **ותי' הגרנ"ט** דלענין כופר ההעדאה הוא על הבעלים שצריך לשמור ולא על השור ולכן מועד לבהמה הוי מועד לאדם, ומש"פ הר"מ דמועד לבהמה ל"ה מועד לאדם זהו לענין נזיקין שצריך שיועד השור עצמו, והדברים עתיקין.

**ובגמ'**: רבינא אמר במכירין את בעל השור ואין מכירין את השור, ולרש"י מיירי שבנגיחה ג' הוכר, אולם בר"מ משמע דמיירי שלא הוכר כלל השור שנגח ג' נגיחות, ומ"מ אם נגח שור מהעדר נגיחה ד' יומת השור, **וצ"ע** הא הוי ספק אם זהו השור המועד, **ומכאן הוכיח הגרנ"ט** דלענין מיתת השור אי"צ שיועד השור אלא סגי שיועד הבעלים שמעדר שלו יש שור נגח ואז השור שיגח יומת אף שאינו השור שנגח ג"פ, עיי"ש.

**גמ':** דאי ס"ד לאיסור הנאה ליכתוב קרא לא יהנה, **עיין שו"ת רע"א קצ' שהוכיח מכאן דלא** **כהצל"ח פסחים כב'**, שאיסור הנאה דיליף מלא יאכל שיעורו בכזית, ולא בשוה פרוטה**, והקשה** **הרע"א** א"כ להכי לישנא דקרא הוא לא יאכל ולא לא יהנה כדי שיהיה שעורו בכזית. והצל"ח הוכיח דבריו דאל"ה א"כ כל אוכל שו"פ פחות מכזית שיתחייב משום נהנה, ועיין אילת השחר דאכילה פחות מכזית חסר במעשה אכילה ולא בשיעור הנאה, ולכן ל"ש לחייבו משום נהנה.

**גמ':** ת"ש ממשמע שנאמר וכו'. **ומבואר בגמ'** דמקרא דלא יאכל ילפי' דהשור אסור באכילה אף ע"י שחיטה, ומקרא דנקי ילפי' דאסור בהנאה, **ועולה בגמ'** דאיסור הנאה הוא אינו על השור כמות שהוא, אלא סקילתו אסרתו, ולכן ס"ד שדוקא בנסקל ייאסר בהנאה, וקמ"ל דאף בנשחט השור אסור אך רק בשעת שחיטה, דהיינו שהנידון אם קיום דין בסקילה אוסר,או שקיום דין מיתת השור אוסר ואף בשחיטה. ומבואר הס"ד שדוקא בשחיטה באבן שיש בו גם קיום סקילה ייאסר ולא בשחיטה דסכין, וכמש"נ שהנידון אם הקיום דין סקילה אוסר או קיום דין המתת השור אוסר.

**ועיין תוס' להלן מה' ע"א ד"ה "מכור**" ועולה שנחלקו רש"י ותוס' אם שור הנסקל נאסר בחייו או דוקא לאחר הריגתו, ולכאורה בסוגיין עולה כהתוס'. **ועיין שטמ"ק בשם הרא"ש** בסוגיין דמייתי לשי' רש"י שנאסר משעת גמר"ד.

**ולפי"ז מובנים דברי התד"ה "איני"** דהקשה אולי קרא דלא יאכל אתי לבן פקועה, דהיינו דאולי קרא מייתי לרבות שלמרות שקיום דין סקילה הוא האוסר מ"מ נ"מ לבן פקועה שאז אילולי קרא הוא מותר בלא שחיטה, אולם באמת אם לא נסקל אלא נשחט שלא נתקיים דין מיתתו הרי שמותר. **ועיין שטמ"ק שתי' בשם ר"פ** דבן פקועה סקילתו זוהי שחיטתו ולכן אין הבדל ואם בן פקועה אסור גם שחוט אסור, וצ"ל דסקילת בן פקועה מכיון דחשיב כשחיטה א"כ שוב ל"ח שנתקיים דין סקילתו ולכן אם נאסר ע"כ שלא הסקילה אוסרת אלא המתתו אוסרת, וצ"ע. **עוד תי' בשטמ"ק בשם ר' ישעיה** דבן פקועה חשיב שנשחט קודם גמ"ד דשחיטת אמו זוהי שחיטתו ונראה כוונתו דבכה"ג נחשב שהסקילה אינה שום מעשה קיום דין המתה בבהמה שהיא כבר נחשבת שחוטה, וצ"ע. **ועכ"פ עולה פלוגתא בין ר' ישעיה** לר"פ אם בן פקועה כשחוט, או שהריגת בן פקועה כשחיטה, ונ"מ בשעה שהוא חי אם יש עליו איסור שאינו זבוח או שנחשב כשחוט ונ"מ לאבר מן החי. (עיין ט"ז יו"ד יג' ג').

**דף מא' ע"ב**

**גמ':** ת"ר בעל השור נקי וכו' אלא מגופו הביאהו לב"ד, עמדו האחרונים דשייך אופנים שאינו עומד לסקילה כגון בדנו בפני בע"ד ושלא בפני השור ועוד אופנים**, עיין רע"א שו"ת קד' קה', אחיעזר ג' כב', או"ש על הש"ס, דבר אברהם ב' לג'.**

**גמ':** ע"פ בעלים מודה בקנס, וברש"י דכופר הוי קנס, **ועיין ראב"ד מובא ברשב"א** דכופר לית ס"ד דחשיב קנס וודאי מחויב ע"פ עצמו כמו בקרבן, אלא כוונת הגמ' דכופרא כפרה ומשו"ה מהני ע"א לחייבו דחשיב ע"א באיסור ולא בממון.

**ובתד"ה "מודה"** לכאורה עולה דע"א בקנס ומודה דיש פטור מודה בקנס, ואולם מאידך עולה בתוס' דהוא מחוייב שבועה, **וברשב"א מבואר** שהוא אינו מחוייב שבועה, שתכלית השבועה שיודה, וכאן שאם יודה יפטר אין ענין של חיוב שבועה, **ועיין תוס' לקמן מו' ע"א ד"ה "אפילו**" ויש לדון אם כוונתו שפטור משבועה או לא, **עיין קצו"ה ת' סק"א, ורע"א שם. ויש ראשונים בשטמ"ק** **דסברי** שהמחוייב שבועת ע"א בקנס שהודה שאינו נפטר מכיון שהודה מחמת העד. **עיין עוד בהנ"ל מש"כ לקמן דף עה'.**

**תד"ה "על"** דלרש"י אין שור נהרג ע"פ בעלים משום מודה בקנס, **עיין או"ש פי"ב מעדות ה"ב** שהקשה מרבנן דר"י בשור הפקר שנגח חייב מיתה וע"כ שאי"ז דין של הבעלים.

**בא"ד:** דאינו נהרג ע"פ עדות הבעלים משום דאדם קרוב אצל ממונו, **עיין קה"י זבחים סי' מו'** שהקשה דהא מ"מ שיהרג ע"פ הובע"ד ולא משום עדות, ותי' שמשום הובע"ד אין להרוג מכיון שאין כאן דין ממוני והובע"ד הוא רק בדין ממוני.

**בא"ד:** דמה שהוא ואחר מצטרפין הוא משום שמתוך שנאמן על חבירו נאמן על השור, ותימה שנומר מתוך שאינו נאמן על השור שלא יהיה נאמן על חבירו**, עיין קה"י סנהדרין טז', ועיין או"ש שם.**

**דף מב' ע"א**

**תד"ה "בכוונה"** ועולה דלאביי ורבא שור שנגח בכוונה חייב דמי ולדות**, ועיין ברכ"ש סי' כו' בשם** **הגר"ח** לבאר החילוק שבשפחה דמי ולדות בכלל שלשים של עבד, ובאשה הדמי וולדות אינם כלולים בכופר, עיין משנתב"ז לקמן דף מט'.

**דף מב' ע"ב**

**גמ':** הואיל ואין משתלם אלא לאח"מ הוי ראוי, **עיין גר"ח נחלות, וחזו"א סט"ו סקל"**ו דמכאן שכופר הוא חיוב לנהרג ולא ליורשים. **עיין או"ש פ"ט מנזק"מ הי"א.**

ענייני דמי וולדות עיין לקמן דף מט'.

**דף מג' ע"א**

ענייני ראוי ומוחזק עיין תמצית סוגיות ב"ב קכד' קכה'. ואכהל"ב.

**תד"ה "מאי"** עולה בדברי התוס' שבכוונה לאחר מיתה פטור אף מדמים, וצ"ל דמכיון שחל חיוב כופר לא חל חיוב דמים,ומה שנפטר לאח"מ מכופר אינו סיבה שישוב ויחול חיוב דמים, ועיין. **ועיין מנח"ח** נא' יח' משכב"ז.

**בא"ד**: ואי"ל וכו' ועולה שעל כופר לא מהני מחילה, ועיין **מנח"ח** שם **וקוב"ש** ריש ב"ב. **ע"ע בלבוש מרדכי כו', וחי' ר' ראובן סי' ג'.**

עוד בחילוק בין כופר לדמים **עיין רשב"א** דנ"מ אם אין לו דמים דמשום דמים פטור ומשום כפרה חייב לטרוח להביא דמים.

**ובראב"**ד נקט דמשום כפרה צריך לתת שיעור הקצוב בתורה בערכין, **עוד כ' הראב"ד** דנ"מ למסדרין לבע"ח. **עוד מבואר בראשונים** דנ"מ דמשום כפרה כ"ז שלא שילם חייב מיתה ביד"ש. **ע"ע אור שמח עדות פ"כ ה"ח** דנ"מ דמשום כפרה מהני ע"א לחייבו ומשום דמים דוקא בתרי. **ועיין תוס' רי"ד.**

**דף מג' ע"ב**

**מבואר בגמ'** דדמים בבן חורין שייך אף ע"פ עצמו משום הובע"ד, משא"כ בעבד לא מהני ע"פ עצמו דמכיון דבכוונה הוי קנס ומודה בקנס פטור ה"ה בשלא בכוונה פטור מדמים, והדבר צ"ב הא שלא בכוונה הוי דמים ולא קנס ומדוע שלא יתחייב ע"פ עצמו. **ובאו"ש פ"י מנזק"מ הי"ד** ביאר שמודה בקנס אינו רק פטור אלא חשיב כמו ששילם ולכן ל"ש עוד לחייבו בדמים. **ועיין חזו"א סי"ב** סק"ט שביאר שבהובע"ד בקנס הרי שנפטר משום מודה בקנס, ונקט שמודה בקנס זהו מצב שיש חיוב קנס עם פטור ובכה"ג מתוך שכבר חל חיוב קנס ל"ש חיוב דמים, **וצ"ב** הא יש לפטור משום שאין השור בסקילה ולא רק משום מודה בקנס, ועיי"ש היטב, עכ"פ בבן חורין חייב משום שפטורו אינו משום מודה בקנס אלא משום שאין השור בסקילה ולא רק משום מודה בקנס, ועיי"ש היטב, עכ"פ בבן חורין חייב משום שפטורו אינו משום מודה בקנס אלא משום שאין השור בסקילה ואז עצם חיוב כופר לא חל ולכן חייב בדמים.

**ועיין ברכ"ש סי' כד' דמייתי מהגר"ח** לבאר שבאמת דמים לבן חורין ולעבד הוא ילפותא הכלולה בעצם דין כופר וקנס, שבעצם חידוש של כופר וקנס כלול מ"מ שיש להריגת אדם שומת דמים, ולכן אף אם אין את עיקר הדין דכופר וקנס מ"מ נשאר החיוב דמים עצמו, עיי"ש. ולפי"ז באמת כשאין חיוב כופר וקנס ומחייבים דמים אי"ז דין נפרד לגמרי , אלא שבכלל חידוש התורה של כופר וקנס כלול קודם כל שלמיתת ב"ח או עבד יש שומת דמים, ולכן אם ל"ש שיחול החיוב בתורת כופר או קנס מ"מ חל חוב לשלם את השומת דמים שקבעה התורה בדין כופר וקנס, ודו"ק. ולפי"ז דוקא במקום שייך תורת כופר אלא שלא הושלם תנאי חיובו שייך שמ"מ ישלם כדמים ולא ככפרה, אולם במקום שמופקע מעיקרו ענין הקנס הרי שמכיון שעיקר הדבר שיש דמים לעבד וב"ח הוא בפרשת כופר וקנס הרי שאם מופקע פרשת קנס ל"ש דמים, ורק במקום שיש פרשת כופר אלא שלא הושלם חיובו שייך שמ"מ יחוייב משום דמים, ודו"ק. ולכן בכופר באופן שלא מת השור הרי שהחסרון שלא הושלם חיוב הכופר ולכן מ"מ הושלם החיוב לענין חיוב דמים, משא"כ בקנס בהובע"ד אין רק חסרון בהשלמת החיוב אלא זהו פטור בחיוב, הרי שבכה"ג הפטור כולל פטור מעצם החיוב דמים, עיי"ש. דמכש"נ עיקר החיוב הוא כופר וקנס ואם ל"ש את עצם עיקר החיוב ל"ש לדון חיוב דמים, עיי"ש.

**לדינא** גם שור שלא בכוונה יש כופר, אולם בשור תם דליכא כופר אם יש דמים, **נחלקו הר"מ** **והראב"ד, דהראב"ד** סובר כסוגיין דהן בעבד הן בב"ח אם ליכא כופר ול' דעבד הרי שיש דמים, **אולם הר"מ** מחלק דדוקא בעבד יש דמים אבל בב"ח אין דמים. **וצ"ע** הברייתא דמייתי ר"ש בר"י, **ועיין חזו"א** סי"ב סקי"א מה שיישב, **ועיין קצו"ה תה' א'** שיישב דבאמת אף בב"ח יש דמים אלא דמכיון דהנידון רק בשור תם, וח"נ דשור תם הוא קנס,ודמי נהרג משולם ליורשים מדין ירושה וא"א מוריש קנס לבניו, עיי"ש.

**גמ':** א"ל רבא א"ה אשו שלא בכוונה, **ולרש"י** מיירי למ"ד אשו משום חצו ומשו"ה בכוונה פטור משום קלב"מ, ובשלא בכוונה בעיא רבא שישלם כופר, **ולהתוס'** מיירי דוקא למ"ד אשו משום ממונו דאי אשו משום חצו א"כ הוי רוצח בידיים ול"ש ביה כופר כמבואר בסנהדרין עט', ובאמת שי' רש"י צ"ב וכקושית התוס'**, ועיין חי' מרן רי"ז הלוי הל' רוצח** שביאר, דהוכיח שם רש"י הר"מ שאדם שהרג בשוגג פטור מתשלומי ממון משום קלב"מ, משא"כ אדם שהרג שלא בכוונה אין פטור קלב"מ מדתני דבי חזקיה, אלא שיש דין פטור מיוחד על חיוב ממון דמי הנהרג בהרג בלא כוונה, עיי"ש. ולפי"ז ביאר שי' רש"י דמיירי באש שלא בכטוונה, דבאש בכוונה פטור משום קלב"מ, אולם באש שלא בכוונה אף שמשום חציו פטור כמש"נ שיש קרא לפטור דמי אדם הנהרג, אך מ"מ נחייבו משום אשו משום ממונו ושישלם דמי הנהרג, עיי"ש.

**דף מ"ד ע"א**

**גמ':** ומנא ידעינן, דבתר דנפל מתחכך, **עיין אחיעזר** ח"ג ע"ט ח' שביאר החילוק מכאן לדף ג' שבמתכחכת להנאתה אי"צ שתתחכך לאחר שנפל.

**תד"ה "והא"** דנקט דבהזיק שלא בכוונה אין העדאה אף בנתכוון להפיל הכותל **ובשטמ"ק** יש שחלקו ע"ז.

**תד"ה "הכא"** דשור שהרג בכוונה אך לא בכוונה להרוג כגון ברגל דפטור ממיתה וחייב כופר, **וצ"ע** למ"ד דאם אין מיתה אין כופר, **עיין ר"פ ופנ"י.**

**דף מ"ד ע"ב**

**רש"י ד"ה "ואכתי"** ואין כופר כתוב אלא בנגיחה, **וצ"ע** מדוע ל"כ רש"י סתם שמכיון שכחו לאו כגופו וליכא הלכתא דצרורות הרי דממילא פטור. **ועיין חזו"א סי' י"א סקי"ב** שהוכיח מכאן ששור שדוחף בכוונה כותל דל"ח צרורות, ונתבאר לעיל ריש פרק שני.

**גמ':** הנזיקין שלא בכוונה ר"י מחייב ור"ש פוטר, ומבואר בגמ' דר"ש פוטר למרות ששלא בכוונה חייב כופר מ"מ פטור מתשלומין מכיון שכופר חיובא דבעלים, **ועולה** שחיוב מיתה דשור וחיוב תשלומין דנזקין הוא מחמת מעשה השור, אך חיוב כופר הוא מחמת מעשה פשיעה דבעלים, (עיין גרנ"ט ריש פרקין), **עיין שטמ"ק בשם הר"ח** דפלוגתא דר"ש ור"י בשור שלא בכוונה הוא תלוי לשיטתם בפטור אינו מתכוון בשבת, דהיינו דלר"ש שאינו מתכוון אינו נחשב מעשה שמתייחס לאדם לחייבו בשבת ה"ה בהמה שלא בכוונה אינו נחשב מעשה של הבהמה להחשיב שהבהמה הזיקה, וצ"ע הא במעשה שבת זהו נידון שאין כאן דעת שתחשיב את המעשה כמעשה המתייחס אל אדם, אך במעשה מזיק בבהמה לכאורה אי"צ להחשיב את המעשה כמעשה של הבהמה וצ"ע. **ונראה לבאר בקצרה** דיסוד מהות ממון המזיק הוא מה שמזומן ממון באופן המועד להזיק, והדין שהבעלים אחראים על תוצאות קיומו של ממון באופן שהוא "מפגע" לרבים. הרי שכל שור שלא בכוונה הרי מכיון שאין לייחס את הפעולה לשור לייחשב כדבר שמתייחס סתמא לשור הרי שנחשב שהמעשה שנעשה איננו ע"י "המזיק" שזימן הבעלים, דרק כלפי אותם פעולות שהשור מועד ומכוון להם הרי שלזה הפקרת הממון ואי שמירתו מעיקרו נחשב שמזמן מזיק לרה"ר, אבל פעולות שאינם מתייחסות לייחשב כפעולת השור הרי שכלפי זה לא נחשב מעיקרו שזימן "מזיק" לרבים, ודו"ק, [והוי כמו צרורות], עיין בסוגיא דצרורות, וקצרנו. **ועיין אבן האזל** בסוגיא של דליל בפ"ב ה"י שהאריך בהנ"ל.

מוגה