שיעורי שביעית א מלאכות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורים שביעית מהדו_ק

# שיעורי שביעית

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### גדר חיוב שביתת השדה, וכמה נפק"מ.

##### שכן העושה מלאכה בשדה המשותפת מה יעשה.

##### עציץ שאינו נקוב הנמצא בבית.

##### שיעור א

שביתת הארץ, אם הוא ציווי על הגברא או על הארץ שתהא שובתת. ונ"מ אם מותר לגוי לעבוד בשדהו

**כתב** הרמב"ם (פרק א מהלכות שמיטה ויובל הלכה א) "מצות עשה לשבות בשנה שביעית מעבודת הארץ ועבודת האילנות שנאמר ושבתה הארץ שבת לה' ונאמר בחריש ובקציר תשבות, וכל העושה מלאכה מעבודת הארץ או האילנות בשנה זו ביטל מצות עשה, ועבר על לא תעשה שנאמר שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור". ומלשונו שכתב 'וכל העושה מלאכה מעבודת הארץ וכו' ביטל מצות עשה', דייק החזו"א (סי' יז ס"ק ה) דשביתת הארץ הוא ציווי על הגברא שישבות ממלאכת הארץ בשביעית, והעושה מלאכה ביטל עשה זו, ואינו ציווי שתהא ארצו שובתת. וכן דעת התוס' בע"ז (טו: ד"ה מי) דאין ציווי על הארץ שתהא שובתת, אלא הוא ציווי על הגברא שישבות ממלאכת הארץ, ודלא כפשטות הסוגיא שם. אמנם בתוס' ר' אלחנן שם וכן דקדק התוס' רי"ד מרש"י שם, ס"ל דהוא ציווי שתהא ארצו שובתת ממלאכה, דכמו שמצווה בשבת על שביתת בהמתו, כמו"כ בשביעית מצווה על שביתת ארצו. ומבואר בראשונים דנ"מ אם יש איסור מן התורה שגוי יעבוד בשדהו, דלדעת הרמב"ם ותוס' אינו אסור אלא מדרבנן, דמדאורייתא האיסור הוא על הגברא שלא יעבוד והוא לא עובד [וקרא דכתיב (ויקרא כה כ) 'וכי תאמרו מה נאכל בשנה השביעית הן לא נזרע ולא נאסף את תבואתנו', ואף דאפשר לעבוד ע"י גוי, תי' החזו"א דלא היה מצוי גויים ביניהם], אבל לתו' ר"א ותורי"ד אסור מהתורה מהגוי יעבוד בשדהו, כיון דארצו לא שובתת, ודמיא לבהמתו שמצווה שבהמתו תשבות ואין נ"מ אם המלאכה נעשית ע"י גוי או ישראל. וכן פסק החזו"א למעשה להחמיר (סי' כא ס"ק יז ד"ה ודין הפועל) וז"ל וכל העבודה האסורה, אסור לפועל לעשות והעבירה על העובד, וגם בעה"ב עובר בשביתת שדהו".

אם מותר לזרוע אילן סרק קודם שביעית, באופן שנשרש ונקלט בשביעית

**עוד** כתב החזו"א (שם, ובסי' כב ס"ק ה) דאף שמצווה שתהא ארצו שובתת, זה אינו אלא מעבודת אדם, אבל מה שעושה הקרקע מעצמה אין איסור בכך, דאל"כ נצריכו לעקור אילנותיו קודם שביעית, אלא וודאי דמה שעושה מעצמו אין צריכה לשבות, ושאני מבהמתו דאף כשעושה מאליה כגון שמונח עליה משא מער"ש מצווה על שביתתה וצריך להוריד מעליה את המשא. וע"כ כתב דשרי לזרוע קודם שביעית [באילן סרק], אף באופן שקליטתו בארץ הוא בשביעית, דפעולתו נגמרת מיד בשעת הזריעה, ואח"כ הארץ קולטת מעצמה, וכ"כ בדרך אמונה (פ"ג ס"ק פה) בשם החזו"א [וצ"ע ממ"ש בפ"א ס"ק א, שהעתיק דברי החזו"א להסתפק אם שרי שהקליטה תהיה בשביעית].

לכוון הממטרות בשעון ממוחשב מערב שביעית

**דנו** הפוסקים אם יש איסור להשקות את שדהו ע"י ממטרות כשמכוונם בערב שביעית ע"י שעון ממוחשב שיפעלו מעצמם בשנת השביעית [ולדעת הרמב"ם והתו' דאין ציווי כלל על הארץ אלא על הגברא שלא יעשה מלאכה בארץ, פשוט דשרי, דלא עושה שום מלאכה, וכמו שמותר להשקות בשבת בעניין זה, אלא דלדעת הראשונים דמצווה שתהא ארצו שובתת, וכן נקטינן למעשה, יש לדון אם נחשב לעבודה ע"י אדם או לא]. דעת הגריש"א להתיר, דנחשב לעבודה בלי מעשה אדם, ודמיא לזריעה קודם שביעית דשרי. ובחוט שני (פ"א הלכה א) אוסר, וביאר שם דשאני ממלאכת זריעה דמעשה האדם מסתיים מיד בשעת הזריעה, ומה שאח"כ הארץ משרישה ומצמיחה את האילן אף שהוא תוצאה ממעשיו אך הארץ עושה כן מעצמה ולא מתייחס אליו כלל, משא"כ בהשקיה שהממטרות פועלות מכוח פעולתו שכוון זאת שיפעלו, נחשב לפעולת אדם, וצריך שתהא ארצו שובתת מכך, ואין נ"מ אם מעשהו היה בשביעית או קודם שביעית [וכן לענין שבת חלוקים הם מלאכת זורע ממלאכת מבשל, דבזורע נגמרה מלאכתו מיד בזריעה, ואף אם יעקרנו מיד אח"כ לא נפטר מחיובו שזרע בשבת, אולם גבי מלאכת בישול מצינו מחלו' באחרונים כשהכניס לתנור בשבת ונאפה לאחר שבת, דדעת הרש"ש דחייב ודעת המנח"ח דפטור, וכל זה דווקא באופה ומבשל דפעולותו הוא האפיה עצמה וכן במבשל, והכל מתייחס אליו, וכמבואר בגמ' (שבת דף ד.) דאם יטלנו מהתנור קודם שיאפה שפטור, אבל בזורע בוודאי חייב מיד בזריעתו דזהו עיקר מלאכתו, וההשרשה וקליטתו בארץ בידי שמים הוא, וה"ה לענין שביעית כל שגמר את מעשה הזריעה קודם שביעית מותר, משא"כ בהשקיה דפעולת ההשקיה אף שנעשית מעצמה, מ"מ הוא מכוח פעולתו מעיקרא והרי הוא כהמשך הבישול והאפיה שמחייבתו, ואין נ"מ שהוא מערב שביעית דסו"ס יש פה עבודה בקרקע מכוח מעשה אדם], ומ"מ גם לדעת הגריש"א דמתיר, פשוט דדוקא שמופעל מעצמו ע"י בטריה או מצבר, אבל ממטרות שמופעלות ע"י חשמל בוודאי אסור, דנחשב לפעולת אדם ע"י אלו שמפעילים את החשמל [ויש לעיין למה אין לחוש לזה שהמים מגיעים למאגר ע"י חשמל ויוצא שבעצם ההשקיה באה ע"י האדם שמפעיל החשמל].

גינה בבנין משותף שחלק מדייריו אינם שומרים תו"מ ועובדים בגינה בשביעית

**אותם** שיש להם שכנים שאינם שומרים תורה ומצוות, וברשותם גינה משותפת, ועובדים בגינה כבשאר השנים, ואין השכן שומע לו לימנע מעבודת הקרקע בשביעית, וצריך לברר מה יעשה. והנה לדעת הרמב"ם וסיעתו שאין אדם מצווה על שביתת הארץ אלא שזה איסור על הגברא לעבוד בשדה, א"כ ודאי שאין בזה חשש, שאף שהשכן יעבוד בשדהו אינו עובר איסור, שהרי אין השכן שלוחו והוא אינו עובד את האדמה. אבל לדעת תוס' ר' אלחנן ותורי"ד שאדם מצווה על שביתת שדהו, א"כ אם יעבוד שכנו בשדה שלו יעבור בעשה דשביתת הארץ. ובדרך אמונה (פ"א ס"ק ט) כתב בשם הגריש"א שצריך להפקיר רשותו, וכמו דפסק השו"ע (סי' רמו סעיף ג) לגבי שביתת בהמתו בשבת וז"ל "ואם השאילה או השכירה לאינו יהודי והתנה עמו להחזירה לו קודם השבת ועיכבה בשבת, יפקירנה או יאמר בהמתי קנויה להאינו יהודי כדי שינצל מאיסורא דאורייתא", ואף כאן צריך להפקיר כדי שלא יבטל עשה דשביתת ארצו בשביעית.

**אמנם** לכאו' יש לחלק, דגבי בהמה איירי שהוא מסר זאת לגוי ועובד בה הגוי מדעתו של הישראל, וי"ל דמשו"ה צריך להפקיר כדי שלא יעבור בשביתת בהמתו, מיהו מסתבר דאם הגוי אנס את בהמתו בע"כ ועובד בה לא מחוייב להפקירה, וכן מבואר בחת"ס בתשו' (או"ח סי' סב) שהביא מהבית אפרים והסכים עמו, דדוקא באופן שעושה לדעת הישראל, אבל כשהגוי עושה לצורכו ואין הישראל נהנה ממנו כלל, אינו עובר בשביתת בהמתו ולא צריך להפקירה, והוכיח כן מתשו' רב האי גאון, והעתיקו להלכה בשו"ע (סי' שה סעיף כג) וז"ל "מותר למסור סוס או פרד או חמור לרועה אינו יהודי, ואע"פ שהאינו יהודי משתמש בהם בשבת אין בכך כלום, כיון שלא מדעת ישראל הוא עושה". והנה במ"ב שם (ס"ק עח) פי' דהרועה מירתת להשתמש בה בשבת, שלא יענש ע"ז בדיניהם, כיון שלא מסרה לו למלאכה כלל, וא"כ אין ראיה להתיר כשהגוי עובד בבהמתו שלא מדעתו, אמנם בביאור הגר"א שם פי' דההיתר כיון שהגוי עושה כן מדעתו ולצורכו, וכמו שפי' הבית אפרים והחת"ס. וכן דעת הגרשז"א (שש"כ פרק כז הערה יב) דכל שהבהמה עושה כן מעצמה ולצורכה, אין שום חיוב על הבעלים למונעה מכך, וא"כ אף כאן כיון שהשכנים החילונים עובדים מדעתם כנגד רצונו, לכאו' אינו עובר בכך על שביתת הארץ.

**ואף** לפירוש המ"ב שמותר רק כשנראה שלא יעשה הגוי מלאכה בבהמתו, ומשמע שאם היה הגוי עושה מלאכה בבהמתו יש בזה איסור אף שעושה שלא מדעתו, אפשר דווקא אם מסרו לו מדעתו לכך יש איסור וחייב להפקירה, משא"כ כאן דבע"כ הוא עובד בשדהו ולא מסרו לו כלל [אמנם בכף החיים (ס"ק נט) כתב דאף בגוי שאנס הבהמה בע"כ מחוייב להפקירה]. ובחוט שני (פרק א הלכה א) כתב דהחזו"א הורה דצריך למחות בעירייה כשעושים עבודות בגינות העיר שדר בה, ומ"מ אם אין שומעין לו אין מחוייב לעקור דירתו בשביל כך, וכתב שאינו דומה לבנין משותף דמרצונו נכנס עמו לשותפות. וחילוקו צ"ב דאף בבנין משותף, לא מסתבר להחשיב כאילו עשה מעשה שקבע שותפות עם שכנו, יותר ממה שעושה שותפות עם הערייה, והרי הוא מצא דירה לגור בה ומה יעשה שגר שם שכן רשע שעושה עבודה בשביעית.

**ולמעשה,** הנה בדרך כלל הנידון הוא במלאכות דרבנן, דמדאורייתא לא אסור בשביעית אלא זריעה וזמירה בכרם, ולגבי שביתת בהמתו, כתב הפמ"ג (סי' רמו משב"ז ס"ק ו) דלא מצווה אלא במה שהוא אסור מדאורייתא, אבל במלאכות דרבנן לא מצווה על שביתתה. ולכאו' אף בשביתת הארץ כן הוא, דאינו עובר כשהשכנים עושים בע"כ מלאכות דרבנן, ובאופן זה נראה למעשה שאינו מחוייב להפקיר שדהו. וגם בחוט שני (שם) כתב דאפשר להקל במלאכות דרבנן, בצירוף דעת הרמב"ם דאין ציווי על שביתת הארץ, אלא על הגברא, ולא מחוייב להפקיר.

דין עציץ שאינו נקוב כשהוא בתוך הבית

**כתב** החזו"א (סי' כב ס"ק א) דבעציץ נקוב הרי הוא כשדה ואסור מדאורייתא, ועציץ שאינו נקוב אסור מדרבנן [במלאכות דאורייתא כגון זריעה], ומ"מ בתוך בית אפשר להקל. והיינו שבירושלמי בערלה איבעיא להו אם שביעית נוהגת בתוך בית, דבקרא כתיב 'שדך לא תזרע' ושמא דווקא שדה ולא בית, ודעת הפאת השולחן דאזלינן בזה לקולא כיון דשביעית בזה"ז דרבנן וספק דרבנן לקולא, אכן החזו"א חולק דכיון דשביעית עיקרא דאורייתא ולא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא, מיהו בעציץ שאינו נקוב דבלא"ה הוא דרבנן אפשר לסמוך להקל כהצד בירושלמי שאין איסור שביעית נוהג בתוך הבית.

**ומ"מ** לא כתב החזו"א להקל אלא בשעת הדחק, וכמ"ש (בסי' כו ס"ק ד) "וכן בבית אין להקל בארץ, ואף בעציץ שאינו נקוב בבית הדעת נוטה להחמיר, אלא מי שסומך על הפאה"ש בעציץ שא"נ בבית, אין לנו כח למחות דיש להם על מי שיסמכו, כיון שאין עציץ שא"נ מפורש בגמ' ומה שאינו מפורש בגמ' נהיגי הפוסקים לסנף זה לקולא", ומ"מ באיסורים דרבנן כגון השקייה דעת החזו"א שאפשר להקל בזה, וכמבואר בסדר שביעית בדרך אמונה.

הוצאת עציץ מהבית לחוץ

**ועציץ** הנמצא בתוך בית דעת החזו"א (סי' כב ס"ק א) דאסור להוציאו לחוץ, דהוא תולדה דזורע, וז"ל "ואף למאן דמיקל אסור להסיר התקרה מעל הזרעים בשביעית, דהוי תולדת זורע [ולפ"ז אף אם זרע ערב שביעית אסור להסיר התקרה בשביעית, שעצם הוצאת העציץ לחוץ זה עצמו כזריעה], ועוד כשמסיר התקרה נמצא דעביד איסורא למפרע דהוי זורע ע"מ להסיר, וזו זריעה גמורה [ולטעם זה אף להסיר בשמינית אסור], ואם הוסר באונס, כל מה שגדל אסור משום ספיחין, דלא עדיף מעלו מאליהן בשביעית וקדושים בקדושת שביעית, וכש"כ אם מתוח אהל ארעי לפי שעה לזרוע תחתיו שזה אינו כלום ואין אהל ארעי מבטל שם שדה כלל" [ובא להפקיע מאחד המתירים שהתיר לזרוע בשמיטה ע"י שיכוסה הטרקטור בכיסוי ויחשב כזריעה בתוך בית].

**ולפ"ז** אסור להוציא עציץ מהבית למרפסת פתוחה, דהוא תולדה דזורע, והנה מצוי שיש תקרה במרפסת ובערב סוכות מסירים את התקרה לשים שם סכך, ולפי מה שנתבאר אם יש לו עציצים במרפסת יהיה אסור להסיר את התקרה שהרי בזה משסיר את התקרה הוי כמו שזורע את העציצים שנמצאים שם. והעצה לזה שקודם שיסיר את התקרה יכניס את העציצים לתוך ביתו. ויש שרצו להתיר משום דאינו מתכוון ובשביעית אפשר דאף בפסיק רישא שרי, וכמבואר במשנה (שביעית פ"ג מ"ו) דמדינא מותר לסקל אבנים משדה חבירו, אף שמיישר הקרקע בכך ומכינו לזריעה, והיינו משום שאין לו ניחותא בסיקול אבנים משדה חברו ואינו מתכוין לתועלת שדהו. ומ"מ דעת הגריש"א להחמיר בזה אף באינו מתכוון, וכן נראה בפשוטו בחזו"א, ושמא הטעם משום דחיישינן דניחא ליה בזה.

**ונשאלתי** באחד שבנה סוכתו על גבי דשא, אם מותר לפרק את הסוכה, דבכך מגלה את הדשא והרי הוא כמוציאו לחוץ, והסתפק בזה בחוט שני (פ"א ה"ד ס"ק יא) והניחו בצ"ע, ונראה דאפשר להקל בזה, כיון דאם לא יפרק את הסוכה, הדשא מתחתיו יתקלקל, והוא מציל מהפסד ושרי, כמבואר ברמב"ם שהתירו דרבנן במקום הפסד, וכאן הוא איסור דרבנן כמבואר בחזו"א (סי' כב ס"ק א) שבהריסת הגג יש רק תולדה דזורע.

**דינים העולים:**

1. נחלקו הראשונים אם שביתת הארץ הוא ציווי על הגברא שישבות ממלאכה, או שהוא ציווי שתהא ארצו שובתת ממלאכת אדם, ונ"מ אם מדאורייתא מותר שגוי יעבוד בשדהו, ודעת החזו"א להחמיר בזה דמצווה הוא שארצו תשבות.
2. דעת החזו"א דלכו"ע מותר לזרוע קודם שביעית [אילן סרק] אף שקליטתו בארץ בשביעית, דאין מצווה לשבות אלא מעבודת אדם, ולא במה שעושה מעצמה, דאל"כ נצריכו לעקור אילנותיו קודם שביעית.
3. נחלקו הפוסקים אם מותר להשקות בממטרות, כשמכוונם בשעון ממוחשב מערב שביעית, דעת הגריש"א שמותר [ודווקא כשמופעל מעצמו ע"י בטריה או מצבר, אבל ע"י חשמל אסור, דנחשב למעשה אדם, ע"י אלו שמפעילים את החשמל] ובחוט שני אוסר.
4. בנין משותף שדרים בו שכנים שאינם שומרים תורה ומצות, מחוייב למנוע מהם לעבוד בגינה המשותפת בשביעית, ואם אינו יכול, בשם הגריש"א הביאו דמחוייב להפקיר את חלקו, וכדין שביתת בהמתו דמחוייב להפקירה כשנמצאת ביד הגוי העושה בה מלאכה, אמנם יש מקום להקל בזה, כיון דעושים כן לדעת עצמם בעל כורחו, ושמא באופן זה אף בבהמה אינו מחוייב להפקירה וכן דעת הרבה פוסקים. ובדר"כ המלאכות שנעשים הם מלאכות דרבנן ובאופן זה נראה ודאי שאינו מחוייב להפקיר חלקו כמו בשביתת בהמתו דאינו עובר אלא במלאכות דאורייתא, וכן פסק בחוט שני (פ"א ה"א עמו' סט) להקל במלאכות דרבנן.
5. זריעה בבית, דעת הפאה"ש דבזמן הזה דשביעית דרבנן יש להקל כדין ספק דרבנן לקולא, והחזו"א חולק, ומ"מ בעציץ שאינו נקוב בשעת הדחק יש להקל לסמוך עליו בתוך בית, ועכ"פ אין למחות ביד המקילים. ובהשקייה דהוא דרבנן יש להקל בעציץ שאינו נקוב שבתוך הבית.
6. אסור להוציא עציץ מהבית לחוץ, דהוא תולדת זורע [חזו"א] ופשטות החזו"א דאף באינו מתכוון לכך אסור, וכן דעת הגריש"א, וע"כ צריך ליזהר כשעושה סוכה במרפסת סגורה, להכניס את העציצים לבית, קודם שמרים את הגג.
7. עשה סוכה על גבי דשא, נראה דמותר לפרק סוכתו, דאל"כ הדשא יתקלקל, והוא בכלל הפסד דשרי.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים**

[ניתן לשמוע בקול הלשון טל': [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**