פרק תולין 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 20 תולין

**דף קלח ע''א**

**בבאור דברי רש''י בהיתרא דמטה וטרסקל**

1. **אבל מטה וכסא טרסקל ואסלא מותר לנטותן לכתחילה.** יעוין ברש''י בד''ה מטה דכתב דלא מידי עביד אלא ליתובא בעלמא, ובד''ה ואסלא כתב וז''ל, דהא עביד וקאי. ויעוין במג''א סק''ח דמביא על היתרא דכסא טרסקל את לישנא דרש''י במטה דהוי רק ליתובא בעלמא. ומבואר דהוי חד טעמא. וכן מבואר במשנה ברורה ס''ק כ''ז דמביא את המג''א בזה''ל, דהא עביד וקאי מבע"י אלא שפושטו ומיישבו כדי לישב עליו. וכן מבואר באור זרוע חלק ב סימן עח וז''ל, אבל מיטה כסא טרסקל ועסלא מותר לנטותן לכתחילה פירש"י אבל מיטה שלנו המחוברת ועומדת אם היתה זקופה או מוטה על צידיה מותר לנטותה ליישבה על רגליה ואף **על גב דהשתא עביד אהלא שרי ''דלא מידי עביד אלא ליישבה בעלמא''.**

**אולם יעוין בנוב''י תנינא או''ח ל' דדחה להך טעמא דעביד וקאי.** וז''ל, ובוודאי כוונת רש"י במה דכתב דלאו מידי עביד אף שכתב דהשתא עביד אוהל מ"מ לאו מידי עביד ''דאין אוהל אלא במה שצריך לאויר שתחתיו'' וזה אינו עשוי לאויר שתחתיו אלא ליתובא בעלמא וזה פשוט בכוונתו. והא דהוצרך למימר בטרסקל לעביד וקאי יעוי''ש דמבאר דהוקשה לרש''י דאף דמשום אוהל ליכא דליתובא עביד, מ"מ ליתסר משום האי טעמא גופיה שעושה כסא לישיבה, ועל זה יהיב רש"י טעמא שמותר דהא עביד וקאי שרגלים והעור הכל עביד וקאי אלא שמרחיק הרגלים ואין כאן דבר חדש. זה פשוט בעיני בכוונת רש"י.

**ויעוי''ש עוד דהבין כן בכונת המג''א** וז''ל, ובמג"א בסק"ח באמת כתב דלאו מידי עביד אלא ליתובא אהך כסא העשוי פרקים. ואמנם מה שהתיר המג"א שם להעמיד החופה לכאורה יש לדחות דהחופה צריך לאויר שתחתיה ועביד אוהל. ולכן נראה דסבר המג"א כיון שאין החופה נעשית להגן מפני שמש או גשם רק לכבוד חתן וכלה ג"כ לא נקרא אוהל. ונראב דכל מה שהוקשה לו על המג''א זה לפי דרכו דכונת המג''א שסיבת ההיתר מחמת דא''צ לאויר שתחתיו אולם לפי מה שהבאנו מהמ''ב דהוי מחמת דעביד וקאי ליכא חילוק אי נעשה להגן או לא וכן מבואר בשער הציון ס''ק לה דחופה מקרי כוונה לשם אהל.

**הוכחה מהר''ח והרמב''ם לטעמא דאינו עשוי לאויר שתחתיו**

1. **ובעיקר הא דנקט הנוב''י לטעמא דאינו עשוי לאויר שתחתיו,** יעוין בר''ח וז''ל, ולגבה היא עשויה במסמרים והיא זקופה ומרביצה לישן עליה, ''הואיל ולגבה עשויה אינה חשובה כאהל'' וכן כסא לשבת בו וזה שאמר גורר אדם מטה וכסא וספסל שלשתן טעם אחד הן. ומבואר ב'דבריו דהוי מחמת דלא עשויה לאויר שתחתיו. ויעוין בשו''ת משיבת נפש [למהראי''ל צינץ] סימן ז' סק''ה וז''ל, אלא שראיתי לרמב''ם שנתן טעם על מיטה וטרסקל שאין זה דרך עשית אהל לא קבע ולא ארעי, יראה שכונתו דלעולם דרך עשית אהל לאויר להגן מן החמה וכדומה משא''כ הכא אין דרך לעשות אהל ע''י העמדת מטה וטרסקל שלא נעשו לכך.

**בבאור טעמא דעביד וקאי**

1. **ובבאור טעמא דעביד וקאי יעוין בחזו''א** נ''ב סק''ו דמדמי ליה לפתיחת דלת הגג שעל הסוכה. ובבאור הטעם בזה יעוי''ש וז''ל, ומ''מ כיון שהוא גוף אחד וכן דרך תשמישו אין כאן אוהל. אולם יעוין בנוב''י שם דמחלק בין היתרא דדלת לטרסקל. וז''ל, ואמנם אין הנדון דומה דשם אמרינן שזה כמו דלת כי עיקר הבית או הבור ודות עומד וזה דלת שלו ובטל אליו אבל כאן עושה את כולו.

**עוד מצינו טעם נוסף בשו''ת משיבת נפש** סימן ז' סק''ד דהוי חסרון בעשית האהל. וז''ל, אלא אם עושה מעשה חדש מקרי אהל ארעי שהוא כעין בנין חדש, לכן בפירס האהל ע''ג עמודים הוה כעושה בנין חדש שהרי מחבר האהל עם עמודים, ובעושה גג לבית אף שהעמודים עשויים ועומדים מ''מ חידש עליהם גג, אבל אם כבר נעשה האהל עם מעמידיו רק שמקופל מותר להרחיבו, שאינו מחדש חיבור אהל לדפנות או מעמידין של האהל, וגם במטה כונת רש''י כן שהרי המטה מקופלת עם הרגלים המעמידין אותו שהם כדפנות האהל, הרי הכל נגמר, רק שע''י קיפולו נתקלקל האהל וכשחוזר ומרחיבו אינו אהל חדש, רק מיישבה להעמידו כראוי, וזה כונת רש''י ליתובה בעלמא היינו ליישבה יפה וגם במ''ש דעביד וקאי כך הכונה שלא עשה באהל כלום רק מרחיבו.

**בהיתרא דעביד וקאי אי הוי רק היכא דלא נעשה לצל**

1. **יעוין בשו''ע הגר''ז** סימן שטו סעיף יג וז''ל, ''כל גג עראי שאינו מתכוין בו לעשיית אהל'' לא אסרו לפורסו על המחיצות שמעמיד תחתיו בשבת אלא כשלא היה הגג קבוע במחיצות מבעוד יום, אבל אם היה כבר קבוע בהן מבעוד יום אלא שהיו נכפלים ומונחים מותר לפושטן ולהעמידן בשבת כגון כסא העשוי פרקים וכשרוצים לישב עליו פותחין אותו והעור נפתח ונמתח וכשמסירין אותו סוגרין אותו והעור נכפל, מותר לפותחו לכתחלה בשבת אף אם יש לו מחיצות תחתיו ''מפני שאינו דומה לעשיית אהל כיון שאינו עושה כלום שהרי עשויים ועומדים הם כבר הגג עם המחיצות מבעוד יום אלא שמותחן בשבת לישב עליהם''. ומבואר בדבריו דלמרות דסיבת ההיתר מחמת חסרון בעשיה, מ''מ היכא דעושה לצל הוי סיבה לדון את עשיתו כעשית אהל גם בכה''ג דעביד וקאי.

**בהיתרא דעביד וקאי אי הוי גם באהל קבע דאוריתא**

1. **בפשטות נראה דהוי היתרא רק באהל ארעי.** אולם יעוין בירושלמי פ''כ ה''א וז''ל, ר' חייא בשם ר' יוחנן הנוטע אהלין בשבת חייב משום בונה א''ר זעירא אינו אלא כפורסן ומקפלן בשבת. ויעוין בבאור למרן הגר''ח דאיירי באהלין שמונחין ע''ג יתידות אלא שמקופלין ופליגי אי חשיב בונה או דהוי כפורסן. ומבואר בזה פלוגתא אי היתרא דעביד וקאי הוי גם בבונה דאוריתא.

**בצירופא דשיור טפח בהדי חוט ומשיכה**

1. **תני רמי בר יחזקאל טלית כפולה לא יעשה, ואם עשה פטור אבל אסור, היה כרוך עליה חוט או משיחה מותר לנטותה לכתחילה.** יעוין בתוס' דדן אי בעי שיור טפח או דסגי בחוט ומשיחה, ויעוין בראשונים דמביאים מהרי''ף דהצירך לתרוייהו ותו עליו דכל כמה דאיכא שיור טפח אמאי בעי לחוט ומשיחה תפוק ליה משום פריסת טפח.

**ויש לעיין ביסוד היתרא דפריסת טפח,** אי הוי מחמת ''התוצאה'' דכל כמה דאיכא כבר אהל דטפח נמצא דאיכא כבר אהל, ומה דמוסיף ומרחיבו ליכא בזה חשיבות של מלאכה. או דנימא דהחסרון הוא ב''מעשה המלאכה'' דעצם הדבר שהתחיל את מעשה המלאכה מבעוד יום הוי גרעון במעשה מלאכה בשבת, כיון דהוי המשך לעשיתו דאתמול. והשתא אי נימא דהוי מחמת דאיכא כבר חפצא דאהל צ''ב צירופא דחוט ומשיחה, אולם אי הוי חסרון במעשה יצירת האהל א''כ שייך להבין דבעינן לצירופא דחוט ומשיחה להפקיע מעשיתו יחס של ''יצירת אהל'' במה שפועל כעת, אולם נראה דגם אי נימא דהוי מחמת החפצא דאהל אפשר דכל כמה דליכא חוט ומשיחה דיינינן כל חלק וחלק מהאהל כעשיה בפני עצמה וכל היחס להמשך עשיתו כהרחבת האהל הוי מחמת החוט ומשיחה, אלא דאי נימא כן עדיין צ''ע מההיא דעירובין דלא בעי התם חוט ומשיכה. ורק אי נימא דהוי חסרון בעשיה בהא איכא למימר דבההיא דעירובין הבודיא עשויה יותר לפריסתה כאהל. ויעוין בנוב''י דמדמי את היתרא דטפח ליסוד הרמב''ם בכילת חתנים דמתוקנת לכך והתם ליכא כלל טפח ומבואר דעיקר הנושא הוא בעשיה.

**ובבאור הא דבטלית בעי לצירופא דטפח ובבודיא לא בעי טפח** יעוי''ש וז''ל, אלא ודאי הוא הדבר אשר דברתי שהטלית הזו אינה מתוקנת לכך תמיד לכך לא מהני שיור טפח לחוד בלי חוט ומשיחה משא"כ בשילהי עירובין בדברי רב הונא דבכל יומא הוו בעי טולא וא"כ בכל יום היה כך בודיא פרוס עליה ובלילה היה כורכה והיא מתוקנת לכך. אלא דבעיקר הא דנקט הנוב''י דבההיא דעירובין ליכא חוט ומשיכה יעוין בחזו''א סק''ג ד''ה והאי חוט, מה דמוכיח מהרמב''ם במציאות של חוט ומשיכה ומבאר לפי''ז דגם בההיא דעירובין איכא בזה חוט.

**בדינא דשיור טפח במחיצה המתרת**

1. **ויש שבארו בזה הא דמבואר במהר''ם מובא ברמ''א סעיף א' דגם במחיצה המתרת מהני טפח מבעוד יום**, ומבואר דהוי חסרון ''במעשה'' ולכן גם במחיצה המתרת למרות דיש משמעות להוספה במה דמתרת מ''מ לא מהני להפקיע את החסרון של הוספה. אלא דיש לעיין מהא דבמחיצה שלישית חשיב כתחילה ומ''ש מאותה מחיצה, ויש שבארו דס''ל למהר''ם דהא דמתרת מהני להפקיע את החסרון דהוספה הוי מחמת דבמתרת דיינינן את המחיצה השלישית בלי שייכות לשאר המחיצות, ונדונית כעשיה מחודשת, ולכן רק באותה מחיצה כיון דסכ''ס התחיל אותה כבר תו לא הוי עשיה בתחילה. ויעוין בלשון הר''ן דכתב דכל תוספת מחיצה ''שאינו מתיר כפקק החלון''. משמע דתוספת כמו בפקק החלון היכא דמתרת חשיב כתחילה דלא כמהר''ם, וכן משמע בלשון הרשב''א דכתב ''דהוי כטפח ראשון'' ומשמע דהוי גם באותה מחיצה מהני הא דמתרת דלא חשיב כטפח שני. ולפי''ז יצא דהראשונים פליגי על המהר''ם וס''ל דיסוד הך דינא דמחיצה ג' דמהני מחמת הא דהוי מתרת לא הוי מחמת דחשיב עשיה בפני עצמה שלא קשורה לשאר הדפנות, אלא למרות דהוי הוספה כיון דאיכא תוצאה חשובה הוי כתחילה, וא''כ מוכרח לפי''ז דהוי חסרון מחמת התוצאה.

**עוד יש להוכיח דלשיטת המהר''ם הוי חסרון במעשה מעיקר הא דמהני בזה טפח מבעוד יום דהנה יעוין ברש''י בעירובין ק''ב ע''א ד''ה שיש בה טפח, דמבאר דהא דמהני טפח מבעוד יום מחמת דברוחב טפח ''איכא ביה שם אהל'',** ונמצא דאיכא כבר אהל מבעוד יום. וא''כ בהך גוונא דמהר''ם דהוי מחיצה להתיר ליכא בזה תורת אהל ומה מהני דאיכא טפח מהמחיצה דהרי לא נוכל לדון דאיכא ''מחיצה'' רק דמרחיבה דליכא משמעות למחיצה טפח [וגם הבאור הלכה סימן שטו סעיף ג' ד''ה דפין, דנקט דלאיסורא דאהל סגי בג' מחיצות קטנות של טפח הוי רק היכא דאיכא ''תמונת אהל'' כההיא דשתי ספרים וספר אחד על גביהן, אולם במחיצה גרידא לכאורה ליכא משמעות לשיעור טפח]. ומוכרח דהוי הלכתא ''במעשה'' והתחלת מעשה מיהא איכא בזה.

**ביסוד היתרא דחוט ומשיכה ואי מהני במחיצה המתרת**

1. **לכאורה נראה דבזה ודאי הוי מצב בעשיה ולכאורה יהא מוכח מזה דהיתרא דהוספה הוי במעשה,** אא''כ נימא כמו שדייק החזו''א סק''ד מהרי''ף דהאי חוט ומשיכה היינו כעין לולאות הנתלין על הווין שבכותל דבזה הבאור כמו שנקט שם החזו''א וז''ל, וע''י הלולאות ניכר שהוא שימוש להניח ולהסיר ואין על זה שם בנין.

**ומצינו פלוגתא בין המג''א לתוספת שבת [יעוין במ''ב ס''ק ל''ט] אי במחיצה המתרת איכא להיתרא דחוט ומשיכה** דהמג''א הוכיח מהמ''מ דליכא בזה להך היתרא, ויעוין בפמ''ג בא''א ס''ק טו דמבאר דהמ''מ פליג על המהר''ם דהתיר תוספת אהל במחיצה המתרת וס''ל במחיצה המתרת לעולם חשיב כתחילה, אולם בעיקר הך שיטה דלא מהני חוט ומשיכה מבאר הפמ''ג על פי שיטת הרי''ף והרמב''ם דבשיעור טפח לא מהני חוט ומשיכה ומבאר הפמ''ג דס''ל דאין החוטין משוין כתוספת אהל, ומשום הכי להתיר הוה כבונה וליכא בזה להך היתרא, ורק בפחות מטפח מהני חוטים להיכרא בעלמא, אולם הרא''ש ודעימיה דנקטו להיתרא דחוט ומשיכה גם באהל טפח מוכיח הפמ''ג דס''ל דהוי כתוספת בנין. ויעוין בריטב''א דמקשה על הרי''ף דהצריך שיור טפח בהדי חוט ומשיכה וז''ל, דכיון דאיכא חוט או משיחה הרי הוא כאילו שייר בה טפח.

**בדינא דסתירת אהל שהותר בחוט ומשיכה או בהוספת טפח**

1. **אמר רב יוסף חזינא להו לכילי דבי רב הונא דמאורתא נגידו ומצפרא חביטא רמיא**. יעוין בתוס' ד''ה אף, דנסתפק אי סיבת ההיתר הוי מדינא דחוט ומשיכה או טעמא אחריני, ומסיק דגם היתרא דר' הונא הוי מכח חוט ומשיכה, ובבאור ספיקו יעוין בחזו''א סק''ז דמבאר דאפשר דהני דר''ה הוי כעין כסא טרסקל, או דמשיירי טפח, או דמלמעלה למטה קא עביד.

**ובעיקר דינא דר' הונא דהתיר לפרק** **מבואר בזה חידוש גדול דכמו שהותר לבנות הותר לפרק**, וצ''ב דלאחר שבנאו תו הו''ל סתירת אהל ארעי. ויעוין במאמר מרדכי שטו סק''י דרוצה לומר דכל ההיתר הוא להחזירו לכמות שהיה דהיינו דצריך לשייר להאי טפח ובזה מובן היטב דכמו דליכא בזה בנין ליכא בזה סתירה. אולם כבר העיר השער הציון ס''ק מו וז''ל, ולא אבין תרוצו, הלא בגמרא בכלי דרב הונא מוכח דמותר לסותרו לגמרי ולהשליכו לארץ, ושם מיירי גם כן כשהיו חוטין תלויין מערב שבת, כדאיתא בתוספות וברא"ש, ועל כרחך אנו מוכרחין לומר דסבירא לה להש"ס דאהל עראי כזה שהותר לתקנו בשבת מחמת שהיו לו חוטין כרוכין מערב שבת לא גזרו חכמים על סתירתו. ויעוין בחזו''א סק''ז דגם בשייר טפח ועשאו בשבת מותר לסותרו.

**אולם יעוין בגר''ז** סעיף ט''ז וז''ל, ומותר ג"כ לפורקה מעל המוט שכל אהל שמותר לנטותו ואין בו משום בנין אין בו ג"כ משום סתירה ומותר לפרקו חוץ מכשמוסיף על אהל טפח העשוי מבעוד יום שאינו מותר אלא לסתור את התוספת אבל לא את האהל העשוי מאתמול. ולכאורה מבואר בדבריו דלא הוי כללא דבניה שנעשתה בהיתר מותר לסותרה אלא דהוי הפקעה על עצם הבנין דלא חשיב סתירה. וצ''ל דחלוק חוט ומשיכה דמעמיד את כל העשיה של האהל כהוספה ולא כיצירה מוחדשת וממילא תו לא שייך בזה סתירה, להיכא דמוסיף על אהל טפח דבזה כל ההיתר קיים על החלק שהוסיף. רק דעדיין יש לעיין הא דמדייק שער הציון דמותר להשליכו לארץ, ולכאורה כל היחס של עשיתו כהוספה הוא כל כמה שהוא כרוך עדיין בחוט, וא''כ כל כמה שסותרו לגמרי מהחוט ומשליכו אמאי לא חשיב סתירה.

**ובעיקר דינא דסתירת האהל היכא דמשאיר טפח יש לעיין אי מהני גם היכא דעשאו מבעוד יום או גם בזה בעינן שיעשה בשבת.** ויעוין בחזו''א סק''ז דנקט בסו''ד דרק היכא דנעשה בשבב מותר לסותרו אולם יעוין באבנ''ז או''ח רי''א ס''ק ל''ד דנקט בפשיטות דמותר לסתור אהל עראי עד טפח. ובמנחת אריאל מביא מקצות השולחן בבדה''ש אות י''ז דמדייק מהגר''ז דרק בפרסו בשבת מותר לפורסו עד טפח ולפי מה שנתבאר בדעת הגר''ז דסיבת ההיתר לא הוי מחמת עצם הדבר שהבניה נעשית בהיתר אלא הוי חסרון בגוף הסתירה יש לדון אי שייך לצרף בזה את הבניה בשבת.

**בהיתרא דוילון ובאור דעת הר'''ח דהצריך חוטין**

1. **אמר רב משום רבי חייא וילון מותר לנטותו ומותר לפורקו.** יעוין ברש''י לשיטתו דליכא איסור בעשית מחיצה דמבאר דהוי מחמת שלא נעשה לשם גג ובשיטת הראשונים דאיכא איסור במחיצה יעוין במאירי וז'ל, ומ"מ יש אוסרין במחיצה כגג כמו שביארנו בפרק כלים ומה שהתירוה כאן מפני שהיא פרוסה קצת מאתמול אפי' טפח ואינו אלא תוספת עראי או שמא אף בשאינה פרוסה כלל ומפני שהיא מחיצה שאינה צריכה שאינה עשויה אלא לצניעות וכמו שאמר רב נחמן נגידו לי גלימאי ומ"מ וילונות שאדם נוהג בהם עכשו בלולאות וטבעות הקשורים בחבל לפני המטה אהל קבוע הוא ואסור.

**ויעוין עוד בפמ''ג בא''א ס''ק טו דמבאר את הר''ח דהצריך חוטים וז''ל,** הנה לי העני י"ל דרבינו חננאל מפרש וילון מותר "לנטותו" ולפורקו, סובר דלא כרש"י [שם ע"א ד"ה מותר לנטותו] לתלות למחיצה, אלא תלויה כבר ורוצה להגביה ולקשור לכותל, אם חוטין תלוין הוה כטלית מקופלת, ועשיית אהל גג שרי, דהחוטין עושין כתוספת אהל,

**דף קלח עמוד ב**

1. **כילת חתנים מותר לנטותה ומותר לפורקה. אמר רב ששת בריה דרב אידי לא אמרן אלא שאין בגגה טפח, אבל יש בגגה טפח אסורה**. יעוין ברש''י לעיל בד''ה כילה, וז''ל, שיש בגגה טפח. ומבואר בדבריו שתי יסודות. האחד. דבלי שיעור טפח ליכא כלל איסורא גם מדרבנן, שנית דבטפח איסורו רק מדרבנן. וכפה''נ הוציא את זה מהגמ' דמחלקת בין גגו טפח לאין גגו טפח. אולם יעוין ברי''ף בדינא דטלית כפולה דהוי אהל ארעי דכתב וז''ל, ואין בגגה טפח ולא בפחות מג' סמוך לגגה טפח ''ולפיכך אינו אהל קבע אלא אהל עראי הוא''. וכן כתב הר''ח. ויעוין בר''ן על הרי''ף וז''ל, ולפי זה הא דמנקיט אביי ותני כילה לא יעשה ואם עשה פטור אבל אסור כשאין בגגה טפח ואין בפחות משלש סמוך לגגה טפח עסקינן, וזה שלא כדברי רש"י ז"ל שפירשה שיש בגגה טפח. ומבואר דפליג בתרתי גם באין בגגו טפח דאסור מדרבנן, וגם באיכא בגגו טפח דחשיב אהל קבע. ויעוין בבית יוסף דה''ה בכילת חתנים אי איכא טפח הוי אהל קבע, ורק הא דבאין בגגו טפח מותר לגמרי ולא הוי ככילה שאסורה מדרבנן [לפי מה דנקט הרי''ף דאיסורא דכילה הוי באין בגגו טפח] יעוין ברא''ש דהוכיח מכח זה דלא כהרי''ף, אולם יעוין בר''ן דמיישב על פי הא דנקט הרמב''ם דבכילת חתנים מתוקנת לכך. ומבאר ר''ן דכונתו לישב קושית הרא''ש דבכילת חתנים מאחר דמתוקנת לכך בהא לא גזרו רבנן.

**בבאור הסברא דמתוקנת לכך**

1. **יעוין ברמב''ם דכלל בהלכה זו לדינא דפקק החלון שמותר בטלטול הואיל ומתוקן לכך** ובפמ''ג סקט''ז תמה וז''ל, ומה שכתב דומיא דפקק, לא הבינותי יפה, דשם משום טלטול, וכאן הוה הטעם דעומדת לכך והוה אהל עראי. ומבואר בדבריו דטעמא דמתוקנת לכך הוי מחמת דחשיב אהל עראי בעצמותו כיון שעמד ליסגר וליפתח. אולם יעוין בנוב''י דנקט דהוי כהיתרא דשיור טפח דחשיב דהאהל כבר עשוי ומתוקן ויעוי''ש דנקט דהיתרא דחוט ומשיחה הוי בשביל לאשווי כמתוקן לכך, ויעוי''ש עוד דבההיא דעירובין ביתרא דבודיא דשייר בה טפח כיון בכל יומא הוו בעי טולא א"כ בכל יום הי' כך בודיא פרוס עליה ובלילה היה כורכה והיא מתוקנת לכך. והא דבכילת חתנים לא בעינן לא בעינן שיור טפח צ''ל דהכא התיקון קיים בגוף הכילה והוי מגוף מבנה הכילה.

**בפלוגתת רש''י והרי''ף בדינא דאהל טפח ופחות מטפח**

1. **יעוין בפמ''ג** במשבצות זהב שטו סק''ח וז''ל, ופליגי הרי"ף ור"מ עם הרא"ש בפירושא דכילה, דרי"ף ור"מ [פכ''ב הלכה ל] סוברים כילה הוה אהל קבוע לזמן רב, וכילה פטור אבל אסור באין טפח, אבל הרא"ש ורש"י סוברים כילה הוה אהל עראי, לא קבע, ואף שיש טפח לכתחלה אסור, הא אין טפח אף לכתחלה מותר באהל עראי. ומבואר בדבריו דליכא פלוגתא בינייהו רק דהרי''ף איריי באהל קבע ובזה בטפח חייב וליכא טפח אסור, ורש''י והרא''ש איירי באהל ארעי ובזה באיכא טפח אסור ובליכא טפח מותר. וכן נקט החזו''א בסק''ד דהא דנקט הרי''ף דהוי קבע הוי רק במתקיים לזמן מרובה. ויעוין עוד בשו''ע הגר''ז שטו סעיף טו דנקט כן ובמ''ב ס''ק ל''ד גם הביא את הפמ''ג רק יעוין בשער הציון ס''ק ל''ט דמציין לחילוק הנוב''י בין היכא דעשה גם את המחיצות להיכא דעשה לגג גרידא.

אולם הא דנקט הפמ''ג דהרי''ף אסר בפחות מטפח רק באהל קבע יעוין בבאור הלכה שמדייק את לשון הרמב''ם ''כל אהל'' שאין בגגו טפח וכו' הרי זה אהל עראי. וז''ל, דלהכי נקט הרמב''ם בלשון ''כל'' משום דכלל בזה שני הקצוות דהיינו אפילו עשאו לקבע שיתקיים כמה ימים כיון שהוא פחות מטפח חשיב רק אהל עראי ופטור ולהיפך אפילו אם לא עשאו לקבע יש איסורא משום לא פלוג. וכן משמע ממ"א דס"ל דהרמב"ם חולק עם הרא"ש והיינו בענין אהל עראי בפחות מטפח. עכ''ל.

**אולם בפשטות נראה ברי''ף דנקט דבריו בטלית למרות דטלית הוי ארעי דגם בארעי היכא דאיכא טפח הוי אהל קבע.** וכן נקט הנוב''י תנינא ל', רק דיעוין בחזו''א דמוכיח מהא דבעירובין קב מבואר דאי איכא טפח מותר להוסיף ומבואר דלא הוי אהל קבע, ויעוין בנוב''י תניינא או''ח ל' דהקשה כן ומיישב דכל דינא דהרי''ף הוי רק היכא דעשה גם את המחיצות. וז''ל, ונמצא דברי הרי"ף עולים כהוגן בלי סתירה ויצא לנו מזה דבאין שם מחיצות מע"ש והוא עושה בשבת אוהל משופע עם המחיצות יש בו חיוב חטאת וסקילה. ומעתה הפעראסאל [מטריה] שבעודו סגור ומדובק אין שם שום דבר לא אוהל ולא מחיצה שהכל דבוק יחדיו ולמחר שפושטו נעשים המחיצות עם הגג יש כאן חיוב סקילה לדברי הרי"ף. ואעפ"כ אין אני מחליט החיוב סקילה דאולי הרי"ף דקאמר בטלית והיא משולשלת ומגעת לארץ ג"כ ''בדוקא קאמר שמגעת לארץ הוא דיש בה חיוב סקילה ברוחב טפח''. אלא שדוחק בעיני לחלק בין מגיע לארץ או לא שלא מצינו כיוצא בזה אפילו לענין להפסיק בסוכה לא אמרו אלא חילוק בין גבוה עשרה או לא ''אבל לחלק בין מגיע לארץ לא שמענו אלא לענין גדיים בוקעין בו וזה לא שייך לענין אוהל''. והחילוק הזה שביארתי כאן לחלק אם עושה האוהל והמחיצות בשבת ובין עושה רק האוהל והמחיצות כבר ישנם שם הוא מבואר בתוס' במס' ביצה וכו'. ומבואר בנוב''י דרק היכא דעשה את הגג והמחיצות מהני אהל טפח לאשוויי לאהל קבע.

**אלא דיעוין בתהלה לדוד שטו ס''ק י''ב דמקשה מההיא דפוריא מדורתא וקדירתא דמותר מלמעלה למטה והרמב''ם והרי''ף לא התנו שלא יהא הגג רחב טפח**. ומחדש דבלא נתכוין לעשות אהל הוי אהל ארעי וז''ל, וע''כ דגם הנוב''י מודה באינו מתכוין לעשות אהל דהוי אהל ארעי, דאף אי נימא דגג רוחב טפח הוי אהל קבוע אף בנעשה לשעה, וא''כ באינו מתכוין לעשית אהל הוי פס''ר או אצל''ג מ''מ מותר מלמעלה למטה דבאינו מתכוין לעשות אהל הוי אהל ארעי.

**רק דיעוין בסימן שיא ססק''ז דתמה מההיא דשבת דף מג ע''ב במת המוטל בחמה** ובאים שני בני אדם ויושבין בצדו דאי חם להם מלמעלה מביאים מחצלת ופורסין עליהן. זה זוקף מטתו ונשמט והולך לו, וזה זוקף מטתו ונשמט והולך לו, ונמצאת מחיצה עשויה מאליה. ובראשונים מבארים דהוי היתרא דמטה למעלה ומקשה התהל''ד דהרי הכא איכא גג ומחיצות וכנתו לאהל ואמרי לא הוי אהל קבע. ויעוי''ש דדחק דאיירי באהל משופע שאין בגגו טפח, ואולי יהא מוכח מזה דלשיטת הרי''ף התם הוי היתר אחר כמו שמבואר בלשון הגמ' דנמצאת מחיצה עשויה מאליה ויעוין לעיל [בדף מספר 2 אות טז] מה דהבאנו בזה.

**ומבואר בזה שתי נדונים**. האחד. בדין אהל קבע אי הא דהוי טפח מהני לאשוויי כאהל קבע אפילו שאינו עשוי לעמוד לימים הרבה. שנית. היכא דליכא טפח אי איכא איסורא ובפמ''ג נקט דכו''ע מודו דאיכא בפחות מטפח חילוק בין קבע לארעי ובעשוי לעמוד לימים הרבה כו''ע מודו דאיכא איסורא, אולם המ''ב מדייק דהרמב''ם אסר גם בעשוי לעמוד לזמן מועט. אולם הא מיהא מבואר לכו''ע דגם בעשאו לקבע היכא דליכא טפח ליכא איסורא מדאוריתא למרות דבבונה מחייב בכל שהו.

**בבאור הא דבליכא טפח גם בעשאו לקבע לא מחייב**

1. **יעוין בחזו''א סק''ד דתמה בזה** וז''ל, מיהו יש לעיין אם עושה שיתקיים כי אין בגגו טפח נמי נהי דלאו אהל הוא מ''מ הרי הוא בונה, ותנן הבונה בכל שהו. ונראה דתלית בגד שאין בו אהל טפח אין עשוי להתקיים ובטלה דעתו. ומבואר בחזו''א דאהל העשוי להתקיים הוי כבונה גמור ולפי''ז במניח דבר יציב העומד להתקיים בפחות מטפח הוי בונה דאוריתא. ולפי מה שנתבאר לעיל דחלוק ''אהל'' מ''בונה'' ביסודו דבאהל כיון דלא מהודק או כהפנ''י בסוכה דלא נעשה מחומר חזק לכן לא הוי כבונה, וכל החפצא דמלאכה הוי מחמת יצירת ההויה דאהל, ולכן בעינן דיהא בר קיימא כמו קשר, דבזה בעינן את דעתו לאשוויי ליצירתו יחס של ''אהל'', א''כ ניחא היטב הא דלא מחייב מדין בונה כל שהו בעשה גג פחות מטפח, כיון דבעינן לכה''פ שיעור טפח דהוי שיעור של ''אהל טומאה''.

**בבאור דעת הרי''ף אי נימא דבגגו טפח גם בעשאו לזמן מועט חשיב אהל קבע**

1. **יעוין בחזו''א דתמה דכיון דסכ''ס אינו עושה אלא לפי שעה אמאי חשיב אהל קבע דקבע וארעי תלוי בשיעור קביעותו.** ונראה לפי מה שנתבאר ביסוד איסורא ד''אהל'' דהוי מחמת היצירה של ההויה דאהל א''כ נראה דהקבע והארעי הוי היכי תימצי להעמיד בהך יצירה יחס של אהל דרק בנעשה לימים הרבה מתיחסים למה שנעשה כדבר קיים וכמציאות קיימת של אהל כמו בקושר דבעינן את הבר קיימא לאשוויי לקשר כחיבור ולא כהידוק בעלמא. וא''כ אפשר דכל כמה דאיכא שיעור טפח דהוי שיעור אהל לטומאה א''כ מצב זה גופיה הוי סיבה להגדיר את היצירה של החלל כ''אהל'' גם בלי דעתו להשאירו לזמן מרובה ולענין זה הוי כבונה דבעצם המציאות דאיכא יחס של יצירה ועשיה ולא בעינן לדעתו להשאירו לאורך זמן. ונראה פשוט דתו הוי כבנין ואי בנין לשעה לא הוי בנין ה''ה אהל לשעה וכן באינו מתקיים דר''פ הבונה לפי מה דנקט הרמב''ם דהוי חסרון בבונה היכא דמצד עצמו לא ראוי להתקיים ה''ה באהל איכא להאי חסרון.

רק דהנוב''י הוכיח דלאשווי למעשיו כ''עשית אהל'' בעינן גם את עשית המחיצות, ויש לעיין אי כונתו להא דנקט החיי אדם דגם באהל קבע בעינן לעשית הגג והמחיצות, או דרק הכא דמצד עצמו הוי ארעי דנעשה לזמן מועט בהא בעינן יותר יחס את גוף עשיתו בשביל למשווי כעשית אהל. ונראה דאי נימא דהוי רק באהל ארעי א''כ ניחא היטב הא דהביא השער הציון בס''ק ל''ט לחילוק הנוב''י בין עשה גם את המחיצות לעשה את הגג גרידא למרות דבבה''ל דחה את שיטת החיי אדם ולפי''ז ניחא דהוי רק באהל ארעי.

**בדינא דהיתר חוט ומשיכה באהל טפח לדעת הרי''ף דהוי אהל קבע**

1. **ובעיקר דעת הר''ח בדינא דשיעור טפח למשווי קבע** יעוין היטב בר''ח דלמרות דנקט להדיא דגם בכילה טפח חייב חטאת וז''ל, כילה שיש בגגה טפח או בפחות משלשה סמוך לגגה טפח. שמצינו באהלי טומאה טפח והנה נטה אהל קבע וחייב חטאת. מ''מ כתב בד''ה א"ל כילה אסורה ומטה מותרת. וז''ל, פי' כילה אסורה שיש בגגה טפח. ומבואר דגם בגגה טפח הוי רק איסור דרבנן. וכן בהמשך דבריו וז''ל, וזה שאמר אביי בכילה שיש בגגה טפח שאסור לנטותה בשבת אפילו בעשרה בני אדם. ויעוין בבאור הלכה סעיף ח' ד''ה שאין בגגו, דמוכיח מזה דס''ל לר''ח דחוט ומשיחה מהני גם באיסורא דאהל קבע דאוריתא ובדינא דאביי איירי בחוט ומשיחה ויעוי''ש דמכריח כן. ויעוין גם בדרישה סק''א דנקט כן בדעת הרי''ף דבחוט ומשיחה מהני גם באהל טפח, ומבאר דהא דנקטו את החילוק בטלית מכופלת בין גגו טפח לאין גגו טפח הוי בגוונא דליכא חוט ומשיחה.

**אולם יעוין בנוב''י דנקט בפשיטות דחוט ומשיחה לא מהני בדאוריתא,** וצ''ע מדברי הר''ח, ואולי ניתן ליישב לפי יסוד הנוב''י דבעינן את עשית המחיצות בשביל להתחייב [לכה''פ באהל שנעשה לזמן יעוין לעיל] א''כ אפשר דכילה איירי דהמחיצות נעשו מע''ש. ובאמת יעוין בנוב''י דדן דגם רש''י מודה לרי''ף והא דמוקים לכילה בגגו טפח הוי מחמת דבכילה איירי באופן דהמחיצות היו כבר מע''ש. וז''ל, ועוד היא גופא מנ"ל להב"י אפילו בחיוב חטאת שחולק רש"י על הרי"ף ואולי מיירי כילה שיריעה הפרוסה סביב המטה לדפנות כבר היא פרוסה מאתמול והיום עושה הכילה למעלה והרי כתבתי לעיל דגם להרי"ף ליכא חיוב חטאת באוהל בלא דפנות.

**ולא אמרן אלא שאין בשיפועה טפח**

1. **מבואר בסוגין דכל כמה דליכא טפח ליכא בזה איסורא,** ויעוין במנחת אריאל דהעיר דלמרות דמדין גג ליכא בזה איסורא אולם אמאי לא יאסר מדין מחיצה ובשלמא אי ליכא איסור במחיצה אלא רק מחיצה המתרת ניחא, אולם אי נימא דאיכא איסור גם במחיצה גרידא אמאי ליכא בזה איסורא, ואי נימא דהוי ספק איך לדונו כגג או כמחיצה וזיל הכא קא מדחי ליה צ''ב דממ''נ אי הוי גג אסור מחמת שנעשה לצל ואי הוי כמחיצה גם אסור, ולכאורה מוכח מזה דעצם המצב שיש בו צד גג וצד מחיצה הוי סיבה לגרע ממנו להאי יחס דתרוייהו.

**אבל יש בשיפועה טפח שפועי אהלים כאהלים דמו**

1. **יעוין ברש''י ותוס' דגרסו כן,** אולם יעוין בתוס' בשם רבינו שמואל וכן בר''ח הרי''ף והרמב''ם דלא גרסי בסוגין להך דינא דשיפועי אהלים כאהלים וכן סתימת השו''ע בסימן שטו ח' ויעוין בהגהות הגר''א בסוגין. והמקור שלהם הוא מסוגית הגמ' בסוכה י''ט ע''ב בדינא דמתניתין דעושה סוכתו כמין צריף או שסמכה לכותל דאין לו גג ודפנות מסוימים דפליגי ר''א וחכמים אי שפועי אהלים כאהלים ודיינינן ליה כגג ומחיצות, ויעוי''ש בגמ' דאביי אשכחיה לרב יוסף דקא גני בכילת חתנים בסוכה והקשה לו אביי מהא דס''ל לרבנן במשנה דכאהלים דמו וא''כ הוי הפסק בינו לסוכה וענה לו ר''י דברייתא איפכא תני רבי אליעזר מכשיר וחכמים פוסלין ונמצא דהלכתא דלאו כאהלים דמי.

**ובבאור שיטת רש''י ודעימיה מבואר דחלוק שבת מסוכה מצינו בזה כמה באורים**.

**מהלך התוס'.** יעוין בתוס' בסוף דבריו דהתם באין בשיפועו טפח והכא כשיש בשיפועו טפח, ובקרבן נתנאל תמה דמה שייך למימר בסוכה דליכא שיעור טפח הרי בעי שיעור ז' יעוי'ש מה דמיישב וצ''ב. ויעוין בהגהות בן אריה דכונת תוס' למה דנקט בתחילת דבריו בישוב הקושיא מה השימוש באהל שאין שיפועו טפח ומיישב בשתי אופנים או כגון שהסדין שפרוס על הכילה מונח על גבי קנים מרובים ולא פשטו הסדין היטב ומונח ונופל בין קנה לקנה כעין שורות דיש עכשיו בין כל קנה שיפוע ואין באותו שיפוע טפח ובזה כתב דהוי דוחק, או בשם הי''מ שאין בשיפוע טפח בגובה י' דכשיצא השיפוע טפח אין משם עד למטה גובה י' והחסרון מצד דליכא מחיצה י' וזה דחה תוס' מהא דחזינן ממשמרת וביעתא וקידרא דחביתא דלא בעי גובה י' למחיצות דאהל. וכונת תוס' דהתם באין שיפועו טפח להנך גווני דלעיל דאיכא בזה שיעור סוכה ובא לומר דאין לדחות גירסא זו מאחר דסכ''ס איכא להך פירושא דאין בגגו טפח בגוונא דשייך שיהא שיעור סוכה. ובאמת יעוין בתורא''ש בעירובין דהקשה מההיא דסוכה דנקטינן דשפועי אהלים לאו כאהלים. ומיישב וז''ל, ויש מפרשים דהאי דקאמר הכא שיפועי אהלים כאהלים דמו היינו בשיפוע שלמעלה מעשרה דאין אהל בפחות מגבוה עשרה והאי דסוכה איירי בכילה ששיפועה בתוך עשרה.

אלא דיש לעיין לפי''ז הא דמבואר בסוכה דתליא בפלוגתא דשפועי אהלים כאהלים, ובשלמא להך פירושא דאיירי בנופל בין קנה לקנה בלי שיפוע טפח אפשר דהנידון הוא לענין לאשווי כגג טפח ע''י דנדון את השיפוע כחלק מהגג אהלים כאהלים, אולם להך פירושא דשיפועה בתוך עשרה צ''ב דכל כמה שנדון את השיפוע כגג יחסר ממחיצות עשרה וקשה לומר דשייך לדון את השיפוע בשתי התייחסויות גם כמחיצה וגם כגג וצ''ב.

**מהלך התורא''ש**.יעוין בתורא''ש בעירובין שם וז''ל, וי"ל דגבי שבת אסור משום דמיחזי כבונה אבל גבי סוכה לא החמירו כל כך.

**אלא דברש''י לא שייך לומר כן**, דהרי רש''י מפרש דכילה שאין בשיפועה טפח לא עומדת לשימוש אלא לכבוד בעלמא וא''כ לא שייך לאוקמי להא דסוכה בכילה שאין בשיפועה טפח, ומבואר דשאני סוכה מאהל דשבת.

**ובאמת יעוין ברז''ה** דף ג' ע''ב דתמה על הרי''ף דפסק כרבנן דשיפועי אהלים לא כאהלים לענין סוכה. וז''ל, ודבריו ז"ל אינם נכונים וברורים במקום הזה דקאמר דלאו משום דסברי רבנן סוכה דירת קבע בעינן אלא היינו טעמייהו דפסלי רבנן דקא סברי שיפועי אהלים לאו כאהלים דמי, והיא הנותנת מה טעם שיפועי אהלים לאו כאהלים דמי משום דבעינן סוכה דירת קבע וכה"ג לאו דירת קבע הוא. ומבואר ברז''ה דליכא חסרון בעיקר החפצא דאהל אלא רק מכח הא דבעי אהל קבע ואהל קבע מחייב מבנה של גג ומחיצות ולפי''ז ליכא כלל קושיא מההיא דסוכה.

**ויעוין במלחמות דאכן תמה עליו מהא דסוגין דמבואר דלאו כאהלים דמי** [דהרמב''ן ס''ל כהנך מפרשים דלא גרסי להא דכאהלים דמי] וז''ל, אלמא לא הוי אהל כלל דאי אהל הוא ודאי אסור דבשבת אפי' אהל עראי אסור וכו', **ויעוין בר''ן בסוכה שם דף ג' ע''ב דמבאר בדעת הרז''ה דס''ל כהך גירסא דשפועי אהלים כאהלים דמי** וא''כ מוכח דההיא דסוכה דלא הוי כאהלים הוי דין אחר מחמת דבעינן אהל קבע. ומסיים שם הר''ן דגם אי גרסנן דלאו כאהלים דמי מ''מ ברי''ף דאסר מדרבנן אהל משופע פחות מטפח ורק בכילה דעשויה לכך מותר גם מדרבנן א''כ מוכח דס''ל דחשיב אהל ארעי וצ''ל לפי''ז דהא דנקטה הגמ' דלאו כאהלים הוי רק בהך דכילה. וז''ל, אפילו תאמר שאין אותה הגירסא עיקר הרי אני רואה מפורש לפי דברי הרב אלפסי ז"ל דאהל משופע עראי הוא ואסור לנטותו בשבת שהוא ז"ל פירש בפרק תולין [דף קלח א] הא דתני רמי בר יחזקאל טלית כפולה לא יעשה ואם עשה פטור אבל אסור בשאין בגגה טפח ולא בפחות מג' סמוך לגגה טפח ואפ"ה פטור אבל אסור אא"כ כרך עליה חוט או משיחה כדאיתא התם ''ומדבריו אתה למד שהוא סובר דשפועי אהלים אף על פי שאין בגגן טפח ואין בפחות משלשה סמוך לגגן טפח אהל עראי הוא ופטור אבל אסור'' וכו' שכילת חתנים דוקא הוא שמותר לנטותה ומותר לפרקה לפי שהיא מתוקנת לכך אבל שאר כילות לא וכך הם דברי הרמב"ם ז"ל בפרק שני מהלכות שבת שכך כתב כל אהל משופע שאין בגגה טפח ולא בפחות מג' סמוך לגגה טפח הרי זה אהל עראי והעושה אותו לכתחלה בשבת פטור כילת חתנים שאין בגגה טפח ואין בפחות מג' סמוך לגגה רוחב טפח הואיל והיא מתוקנת לכך מותר לנטותה ומותר לפרקה ומעתה לא טעה הר"ז הלוי ז"ל. ומבואר בר''ן דהא דחשיב אהל ארעי גבי איסורא דאהל הוי סיבה גם דחשיב סוכה אי נימא דסוכה לא הוי דירת קבע.

**ויעוי''ש עוד בר''ן** בסו''ד וז''ל, אבל כך ראוי לומר דאביי סבר דלמאן דמכשיר אהל עראי בסוכה שפועי אהלים נמי מכשיר, ולקמן דמסקינן כר' אליעזר סבירא לן דאפילו מאן דבעי דירת עראי שיפועי אהלים לאו כאהלים דמו לענין סוכה דסכך אמר רחמנא וליכא כך נ"ל. ונראה מדבריו דגם אי נימא דהחסרון דשפועי אהלים בסוכה לא נובע מהא דבעי דירת קבע עדיים הוי חסרון רק בסוכה דבעי סכך וליכא.

**ויעוין עוד ברמב''ן** וז''ל, ואי ס"ד דהא דאמרי' שפועי אהלים לאו כאהלים דמו היינו משום דבעינן סוכה דירת קבע לכ"ע בין לרבנן בין לר"א אסור לישן בכילת חתנים בסוכה, דהכא משום ''שוויי אהלא בעלמא הוא ושפועי אהלים כאהלי עראי דמו'' ונמצא שאינו ישן בצל סוכה. ומבואר בדבריו דהיחס דאהל עראי דשבת מהני לפסול בסוכה ולהחשיבו כישן חוץ לסוכה ומבואר דאהל עראי הוי חפצא דאהל גם אי נימא דסוכה בעי דירת קבע. **ומכח זה מכריח הרמב''ן דלא הוי אהל כלל.**

**ויעוין עוד במלחמות דף ה' ע''ב דמוסיף בזה באור ומחלק בין קינופות דגם במחיצות פחות מי''ט מהני לפסול**. וז''ל, כי איכא למימר הכי ה"מ בקנופות דלא גביהי י' דכל שאינו גבוה י' נמי אהל הוא בין לענין שבת בין לענין טומאה בין לכל דבר וכשפסלו סוכה שאינה גבוה י' משום דיורין הוא דפסלינן לה ולא מפני שאינה אהל הלכך גבי קינופות כיון דקביעי נעשה אהל קבוע בפני עצמו ואינו עומד בצל סוכה וכי לא קביעי כגון מטה וכילה עיקר אהל סוכה הוא ולא אתי אהל עראי שאינו קבוע כלל ומבטל אהל סוכה אבל בשיפועי אהלים שאפי' היו בהם דיורים כפלטרין של מלכים ואפי' קבועין פסולין מפני שאינן כאהלים אין לחלק בין זה לזה אלא כהכשרן כך פסולן כשם שאינן אהלים להכשר כך אינן אהלים לפסול וזו סברא נכונה ודבר נאה ומתקבל. ומבואר בדבריו דשיעורא די''ט הוי רק לענין סוכה ומשום דיורין הוא אבל לענין חפצא דאהל לא בעי שיעורא די''ט, משא''כ שפועי אהלים דהוי חסרון בעיקר צורת האהל כיון דליכא גג ומחיצות.

**עוד מוכיח הרמב''ן דהמושג שפועי אהלים כאהלים מתיחס לגוף החפצא דאהל מהא דבפ''ז מ''ב באהלות איכא להאי דינא אהלים כאהלים לענין אהל טומאה**, ואהל טומאה ודאי לא בעי אהל קבע וא''כ מוכח דהמושג שפועי אהלים הוא בעיקר היחס לאהל משופע אי חשיב כאהל או כדופן עקומה. וז''ל, והרי דבר ברור שאין לנו אהלי עראי בכל התורה כאהלי טומאה, וכלשון הזה שנינו במס' אהלות כל שפועי אהלים כאהלים, למדנו שאין הלשון הזה אלא להוציאן מתורת מחיצות מכלל דלר"א דינן כמחיצות ואין שם אהל חל עליהן.

**ובעיקר קושית הרמב''ן על הרז''ה מההיא דאהלות דנקטה ללישנא דשפועי אהלים כאהלים ביחס לאהל טומאה דמשמע מזה דהנידון בעיקר החפצא דאהל**, יעוין היטב במשנה שם, וזה לשון המשנה, כל שיפועי אהלין כאהלין, אהל שהוא שופע ויורד וכלה עד כאצבע טומאה באהל כלים שתחת השיפוע טמאים. ומבואר דעיקר חידושא דמתניתין הוא דהיכא דאיכא טומאה באהל ורק איכא באהל שיפע שאין בו טפח על טפח דיינינן להך שיפוע כחלק מהאהל ולא דיינינן ליה כטומאה רצוצה [ויעוין ברא''ש סוכה פ''א סימן לז דמבאר הא דבסוכה מהני שיפועי אהלים גם בחלק שאין בו גובה י' ברוחב ז' דהוי מדינא דשפועי אהלים דנטפל לעיקר האהל, ויעוי''ש עוד דמדמי ליה לפסל היוצא וכן בתוס' שם], וא''כ לא שמעינן ללישנא דשיפועי אהלים כאהלים לענין עיקר היחס של ''אהל משופע'', אולם הרמב''ן נקט כמו שמבאר שם בתפארת ישראל דהוי תרי דיני, ובתחילה חדשה המשנה דאהל משופע מהני לדין אהל טומאה וזה דינא דשפועי אהלים כאהלים ואח''כ חדשה המשנה דהשיפוע טפל לשאר האהל. ובדעת הרז''ה ניתן לומר דהא דמהני אהל משופע באהל טומאה לא הוי חידוש אלא דמהני מסברא דכל כמה דלא בעי דירת קבע כההיא דסוכה אלא רק לשוויי לאהל ולסיים את החלל כחלל ד''אהל'', בהא סגי דאיכא שיעור טפח בשיפוע בשביל לדון בו תורת אהל.

**בבאור הא דבעי דיהא בשיפוע כל מחיצה טפח**

1. **יעוין ברש''י דבעינן שיהא ברחבו טפחים כדי שבכל שיפוע מצד עצמו יהא שיעור טפח בשיפועו.** ויש לעיין אמאי לא סגי שיהא שיעור טפח בצירוף שתי המחיצות ככל אהל דעלמא. ומבואר דאהל שהיחס שלו כאהל הוא מכח שיפועי אהלים בעינן שבכל מחיצה מצד עצמה יהא שיעור טפח. ובבאור הדבר נראה דמאחר דליכא גג שיאחד בין המחיצות ובעינן לדון את היחס של האהל מכח המחיצות עצמם א''כ בזה בעינן שבכל מחיצה מצד עצמה יהא סיבה לסיים את החלל כ'חלל דאהל'' דרק הגג בכוחו לצרף את המחיצות.

**בהא דבעי שבשיפוע עצמו יהא טפח אי הוי רק באהל שבת או דהוי גם באהל טומאה**

1. **יעוין בר''ש וברא''ש פ''ז מ''ב מאהלות דפירשו שם במשנה דלאהל טומאה סגי בשיעור אצבע בראש הגג והעיקר שיהא חלל טפח על טפח מרובע**. והקשו דמ''ש מסוגין דבעינן שיהא בשיפועו טפח. ומוכיחים מזה ד''אהל טומאה שאני''. ונראה דבאהל טומאה היחס הנדרש הוא לטומאה דנמצאת באהל דהוי ''טומאה באהל'', והעיקר תליא בחלל טפח על טפח דאיכא בו מחיצות, משא''כ באהל דשבת דבעינן ליצור מבנה של אהל בזה בעינן למחיצות בעיקר החפצא דאהל ולכן בעינן שהשיעור טפח יהא קיים בגוף המחיצה.

**בבאור שיטת הראשונים המובא בתוס' דבעינן שיפוע טפח בגובה י' ובעיקר הנידון בשיעור מחיצות דאהל**

1. **יעוין בתוס' דתמה עליהו מכמה דוכתין דלא בעי שיעור י''ט.** ואולי אפשר לומר דהא דהצריכו י''ט הוי רק במחיצה דשפועי אהלים דכיון דבעינן להעמיד יחס של גג ומחיצה במחיצה עצמה בהא בעי שיעור י''ט דיהא סיבה לחשיבות מקום בהך מחיצה ובזה הוי סיבה למידן ביה תורת מחיצה וגג כיון דאיכא בה יחס להך מקום. ונראה להוכיח כן דלכאורה קשה דאי בעי י''ט לגוף השיעור מחיצה א''כ מה מהני הך דינא דשפועי אהלים כאהלים לאשווי כגג ומחיצה הרי הוי אחד על חשבון השני כיון דבעינן את כל הי''ט לשיעור מחיצה תו לא שייך למידן בה תורת גג. ומוכח דלא הוי חלוקה בגוף המחיצה דחלק ממנה עומד כגג וחלק כמחיצה אלא דהוי יחס של גג ומחיצה במחיצה המשופעת עצמה ולזה בעינן י' שיהא יחס בהך מחיצה כלפי המקום ובזה ניתן לדון בהך מחיצה עצמה מכח מצבה כמשופעת תורת גג ומחיצה.

ובגוף הך דינא די' טפחים יעוין במהרש''ל וז''ל, ונ"ל שאין בשיפועה טפח תוך גובה י' פי' שיהיה גובה י' ועדיין לא הוי שיפוע טפח, ר"ל שיהא למטה שני טפחים, אבל אחר שעברו י' טפחים גובה אפי' למטה רחב השיפוע הרבה אין בכך כלום. ומבואר בדבריו דנתן שיעורא להך דינא דשפועי אהלים דאי הוי יותר מי''ט לא יהני אי איכא בכל שיפוע שיעור טפח למטה וכונת הגמ' דרק בתוך גובה י''ט מהני הא דרחב למטה ב' טפחים. [ונראה דבא לישב בזה את הי''מ ויש לעיין]. ויעוין במהרש''א דתמה עליו דא''כ יצא דגם אי איכא ספחות מג' סמוך לגג טפח מ''מ איכא רוחב ב''ט למטה כיון דהמחיצה גבוהה י' וא''כ יצא דהנך תרי לישני פליגי אהדדי דללישנא בתרא כל היכא דאיכא רוחב ב''ט למטה חשיב אהל**. ולכאורה נראה דתליא בגדר הך דינא דשפועי אהלים** דאי בעינן לסיים בהך מחיצה גג ומחיצה א''כ ניתן לומר דבעינן שיהא שיעור של שטח שנוכל לראות בו שייכות בין הגג למחיצה אולם אי נימא דבגוף המחיצה עצמה דיינינן לה בתורת גג ומחיצה א''כ אפשר דליכא בזה שיעורא.

**ובעיקר השיעור מחיצה באהל** יעוין בבאור הלכה סעיף ג' ד''ה דפין מחוברין, דהביא מהתו''ש דהצריך מחיצה י', וכתב הבאור הלכה דסכין המהירות פלטתו. וז''ל, דאף דבעלמא שם מחיצה כשגבוה י' הכא לענין איסורא משום דדמיא לאהל לא שייך כלל דבר זה דכיון שיש ע"ז שום תמונה משתי דפנות קטנות וגג עליהן מלמעלה אסרו חז"ל לעשות דבר זה. ונראה מדבריו דגם היכא דהגג למעלה מהדפנות איכא בזה ''תמונת אהל'' וסגי בזה לאיסורא דאהל. אולם יעוין בחזו''א נ''ב סק''ט ד''ה בבה''ל, דדן דהא דסגי במחיצות טפח הוי רק היכא דמניח הגג על המחיצות אולם אין אין המחיצות מגיעות לגג והגג נסמך על הרגלים בהא בעינן שיעור מחיצה די''ט ומסיים שם החזו''א דבזה יש לקיים את דברי התו''ש.

**ויש לעיין בשיעור מחיצות לאהל קבע דאוריתא** וכבר הבאנו לעיל את הרמב''ן במלחמות בביצה דשיעור מחיצות י' דאיכא בסוכה הוי מחמת דבעי דיורין ולא מהלכות המחיצה וז''ל, וכשפסלו סוכה שאינה גבוה י' משום דיורין הוא דפסלינן לה ולא מפני שאינה אהל. ומבואר דלמרות דמחיצות רה''י בעי י''ט, מ''מ מחיצה לאשווי אהל לא בעי י''ט ויש לעיין מסוכה דף ה' דנראה דמחיצות י' דרשויות דמיא לסוכה ואכמ''ל.

**בבאור דינא דנחית מפוריא טפח**

1. **ולא אמרן אלא דלא נחית מפוריא טפח אבל נחית מפוריא טפח אסור.** יעוין ברש''י וז''ל, ההוא טפח הוה קיר לאהל, והמטה נעשית לו גג. ויעוין בשפת אמת דתמה דאמאי לא הוי מלמעלה למטה דהרי המטה עומדת מקודם ואח"כ עושה הדפנות ובכה"ג שרי. ויעוין בקרבן נתנאל סק''ח וז''ל ואיירי שהכניס מטה לשם וע''י כך נעשה המיטה לאהל עכ''ל, ומסתימת הראשונים והשו''ע נראה דלא כדבריו. עוד יש לעיין משיטת תוס' דבעינן מחיצות המגיעות לארץ מובא בב''י תק''ב [יעוין במ''ב ס''ק כא]. ואולי לפי מה שנתבאר דעיקר הא בעי לעשית האהל בגג ומחיצות הוי בשביל להעמיד יחס בעשיתו בסיום החלל א''כ אפשר דגם היכא דעשה גג פחות מטפח כיון דעשאו לצל א''כ איכא בזה סיבה לסיים את החלל רק דבשביל שיעור אהל בעינן סיום של חלל טפח, וא''כ אפשר דבזה מהני צירופא דגג המטה דכיון דהיחס של הסיום מכח הגג הוי ביחס לכל החלל גם מה שמתחת לגג המטה ורק דחסר בזה שיעור טפח, א''כ אפשר דבזה מהני צירופא דהגג דחשבינן את גג המיטה כחלק כהמשך לגג הכילה. וא''כ אפשר דבזה סגי בשיעור טפח במחיצות היוצאות מגג הכילה ולא איכפת לן שלא מגיעות לארץ כיון דעיקר מה דבעינן בהנך מחיצות לשייך את גג המטה לגג הכילה ולא בעינן את המחיצות בשביל עצם הסיום של האהל.
2. **ויעוין ברשב''א ובר''ן ורבינו יונה דמחלקים בין כילה שפרוסה לצל למיטה דידן דאף על גב דנחתי סדינין מפוריא טפח לית לן בה,** דכיון דפריסת סדינין על גבי מטה אין בה משום אהל לית לן בה. ובפשטות כונתם דבפריסת סדינין ע''ג מטה כיון דליכא בעשיתו עשית גג אלא רק עשית מחיצות תו ליכא בה איסורא דבאהל עראי בעינן שיעשה גם את הגג ועשית הגג נעשית ע''י גג הכילה ומבואר כמו שהוכחנו לעיל דאיכא צירוף בין גג הכילה לגג המיטה. וכן מבואר במחצית השקל ס''ק י''ז וז''ל, דדוקא בכילת חתנים דנעשה לצל וגג, אף על גב דלמעלה אין בו שיעור גג מכל מקום בצירוף המטה שבאמצע הכילה שרחבה טפח והמחיצה משולשלת, שם אהל עליו. מה שאין כן מטה דידן, כיון דהמטה עומדת מאתמול והוי גג מאתמול, אף על גב דהשתא פורס עליו סדין, הא אין בין הסדין והמטה אויר, א"כ אינו עושה אהל חדש, אף על גב דהסדין משולשל הוי מחיצה בלי גג ומותר. אולם יעוין בט''ז סק''ח דהבין בכונתם דהוי יסוד בדין אהל דהיכא דבעיקרו לא הוי אהל גם השאר נגרר אחריו ולא חשיב אהל, ומקשה עלייהו ממאן דס''ל דבכובע דאיכא לו שולים טפח הוי אהל דאמאי לא נימא גם התם כיון דהטלית שמכסה בו ראשו אין בו משום אהל ה"נ בחלק היוצא להלן מראשו. ומיישב דשאני התם שאותו חלק היוצא להלן מראשו הוא שלא כסדר המתעטפים ע"כ חשוב לאהל בפ"ע ואינו נגרר אחר החלק שעל ראשו משא"כ כאן בסדין דדרך פריסתו הוא בכך שיוצא חלק ממנו תחת המטה וע"כ נגרר אחר החלק המכסה את המטה. אולם כבר העיר עליו החמד משה דסברת הראשונים הוי רק לגבי המחיצות דחשיב רק עשית מחיצות.
3. **ובעיקר טעמא דנחית מפוריא טפח** יעוין בטור דנקט דבעי שישתלשל טפח בזקיפה וז''ל, ומיירי נמי שאינה יורדת למטה טפח בזקיפה בלא שיפוע לאחר שכלה השיפוע. ומבואר דבעינן שיהא בדוקא בזקיפה, ועוד נראה מסתימת הטור דסגי במה דמשתלשל טפח בזקיפה מעל המיטה. ולכאורה אי גוף המיטה משמשת לגג א''כ עיקר מאי דבעינן דבפריסתו יעמיד מחיצות למיטה עצמה וכן לא בעי שיהא בזקיפה דלאשווי מחיצה מהני גם בשיפוע. ומבואר דהוי כהא דאיתא בסוכה י''ט ע''ב דגם ר''א דפליג על דינא דשפועי אהלים מודה היכא דאיכא טפח בזקיפה דע''י כך הוי סיבה להעמיד חלוקה בין הגג למחיצה ולפי''ז גם הכא מהני הטפח בזקיפה דע''י כך נוכל לחלק בין הגג למחיצה להשוותו גג טפח. ויעוין במנחת אריאל דמביא לזה מקורות נכבדים מהגהות רעק''א תרכ''ז סעיף ב' וכן מהבכורי יעקב והב''ח שם. ויעוין במשנה ברורה ס''ק מ''ב בד''ה מעל המטה טפח. וז''ל, הטעם דכיון שהיא משולשת מעל המטה טפח בזקיפה לאחר כלות השיפוע הו"ל האי טפח מחיצה וכל השיפוע שממעל למטה נחשב לגג והוי אהל ממש.

**ויעוין עוד בדרישה סק''ד דמבאר כן גם בכונת רש''י והראשונים** דהאהל נעשה אך ורק מכח גג הכילה רק דעיקר כונת הראשונים לבאר הא דלא נימא דהמיטה מפסקת וע''י כך המחיצות שמשתלשלות מהמיטה לא יצטרפו לכילה ולזה כתבו דלענין להצטרף בהדי האהל שלמעלה לאשוויי למחיצות כמחיצות של הכילה איכא צירוף בין המיטה לכילה. וז''ל, ופירש רש"י דאילו ירד בזקיפה ההוא טפח הוי קיר לאוהל והמטה נעשית לו גג. הואיל ועל גבה הוי הכילה ואם היה למעלה שיפוע טפח הוה ליה אוהל ''השתא נמי מיחשב זה היורד לקיר ומה שלמעלה מהמטה אוהל'' אלא הואיל שכל האוהל מונח על גבי המטה קאמר שכאן המטה אף שהיא מפסקת עומדת במקום האוהל שלמעלה ממנה. וזהו שכתב הר"ן בשם הרשב"א וה"ר יונה דבמטות דידן אף על פי דנחתי סדינין מפוריא טפח לית לן בה כיון דבפריסת סדינין על גבי המטה ליכא משום אוהל. דקשה לכאורה ''הא גם כאן המטה אינה עומדת לשם אוהל'' אלא ודאי ר"ל דשאני כאן דהכילה שעל גבי המטה שם אוהל עליה.

**עוד בדין שיפועי אהלים**

1. **מבואר בסוגין דכילה דאיכא לה מחיצות משופעות וליכא בפחות מג' סמוך לגג טפח, אי בכל שיפוע איכא רוחב טפח בתחתית הכילה איכא בזה לדינא דשיפועי אהלים כאהלים** ויעוין בראשונים דפליגי אי נקטינן להא דשפועי אהלים כאהלים או דמאחר דבסוכה י''ט לענין פסול ישיבה בסוכה בנמצא תחת הכילה מבואר דשיפועי אהלים לאו כאהלים א''כ ה''ה לענין איסורא דאהל.
2. **ויש לעיין בעיקר הנידון אי שפועי אהלים כאהלים** דלכאורה אמאי לא סגי בעצם המציאות דאיכא חלל טפח על טפח לאשוויי כעשית חלל. ומבואר דלחפצא דאהל בעינן ''גג ומחיצות'' וכל כמה דליכא יחס של גג ומחיצות ליכא בזה יחס של ''בנין דאהל''. **ובאמת לענין אהל טומאה** יעוין בר''ש וברא''ש פ''ז מ''ב מאהלות דפירשו שם במשנה דלאהל טומאה סגי בשיעור אצבע בראש הגג והעיקר שיהא חלל טפח על טפח מרובע. והקשו דמ''ש מסוגין דבעינן שיהא בשיפועו טפח. ומוכיחים מזה ד''אהל טומאה שאני''. ומבואר דאיכא יחס לחלל טע''ט מסוים אפילו היכא דליכא בסיום יחס של גג ומחיצה. ובבאור החילוק בין ''אהל טומאה'' ל''אהל דשבת''. יעוין באבנ''ז אורח חיים סימן רסד וז''ל, וטעם הדבר דדוקא גבי סוכה דבעי' מחיצות גם כן. וכשהוא משופע. איזה תחשב אהל ואיזה מחיצה. וכן לענין שבת דאין איסור באהל בלא מחיצות. אבל לענין טומאה, דאהל בלא מחיצות גם כן מביא את הטומאה. גם שפועי אהלים כאהלים. ומבואר בדבריו דמאחר דבאהל טומאה סגי בגג הלכך ליכא לחסרון דשפועי אהלים דרק היכא דבעי יחס של גג ומחיצה בהא בעינן לדינא דשפועי אהלים לסיים גג ומחיצה אולם אי סגי בגג ניתן לדון את השיפוע כגג. ודבריו צ''ב דהרי לשיטת הרא''ש סגי בגג לחודיה היכא דנעשה לצל וא''כ הכא בכילה דנעשה לצל סגי בגג לחודיה. ובאמת יעוין באבנ''ז רכ''ב דגם מבאר שם את החילוק בין אהל טומאה לאהל שבת ופליג על הרא''ש.
3. **עוד יש לעיין לשיטות הראשונים דסגי במחיצה גרידא** [יעוין באבנ''ז רכ''א דמוכיח כן משיטת תוס' והרא''ש] א''כ אמאי בעינן לדינא דשפועי אהלים ואמאי לא נדון את השיפוע כמחיצה, [יעוין במנחת אריאל דתמה בזה]. ומוכח מזה דכיון דבעינן יחס של מחיצה וגג ממשיים הלכך כל כמה דלא דיינינן לשפועי אהלים כאהלים מעורב בו שתי התיחסויות גם של גג וגם של מחיצה וא''כ לא שייך לדון בזה לא תורת גג ולא תורת מחיצה והוי כחלל אויר סגור, ולמרות דבמחיצת שבת מצינו דתל המתלקט הוי מחיצה כל זה לענין דין מחיצה דרשויות שבת דענינו לתחום ולחלק בין הרשויות אולם היכא דבעינן לשוויי יחס של אהל או סוכה בהא בעינן למחיצה ממשית. וא''כ עדיין קשה מ''ש אהל שבת מאהל טומאה. ובאמת יעוין בקרבן נתנאל סוכה פ''א סימן לז אות ע' דנקט דלמאן דס''ל לאו כאהלים דמי בעינן גג טפח בטומאה וכן מבואר במגלת ספר על הסמ''ג עשין מ''ג, אולם בר''ש וברא''ש מבואר דשאני אהל טומאה מאהל שבת וצ''ב.
4. **ונראה דבאהל טומאה היחס הנדרש הוא לטומאה** בשביל התפשטותה או לחפץ הנמצא באהל לחוצצו בפני הטומאה ובזה העיקר תליא בחלל טפח על טפח סגור , משא''כ באהל דשבת דבעינן ליצור מבנה של אהל בזה בעינן למחיצות בעיקר החפצא דאהל ולכן בעינן שהשיעור טפח יהא קיים בגוף המחיצה.
5. **והשתא יש לעיין בגדר הך דינא דשפועי אהלים כאהלים.** ובפשטות היה נראה דאיכא בזה הלכתא דניתן לסיים בהך שיפוע גג ומחיצות וע''י כך להופכו לאהל ולסוכה [יעוין בראשונים דבסוכה בעינן שיהא בשיעור ז''ט דהגג סכך כשר ובשאר שיעור י' דמחיצה יכול להיות דבר המקב''ט] אולם אי נימא כן יש לעיין בהא דבעינן שיהא בכל שיפוע רוחב טפח ואמאי לא סגי שיהא שיעור טפח בצירוף שתי המחיצות ככל אהל דעלמא. ומבואר דאהל שהיחס שלו כאהל הוא מכח שיפועי אהלים בעינן שבכל מחיצה מצד עצמה יהא שיעור טפח. ובבאור הדבר נראה דדדינא דשפועי אהלים כאהלים הוי יחס מחודש של אהל דנעשה מכח עצם מציאות השיפועי אהלים דמכח דאיכא בשיפוע יחס של גג ומחיצה נתחדש דלא אמרינן דכל יחס מגרע את השני אלא אדרבה דיינינן לתרוייהו, ונמצא דהתורת אהל נעשה מכח עצם היחס של השיפוע ע''י ד''שיפועי אהלים כאהלים''.
6. **ולפי''ז ניחא היטב הא דבעינן שבכל שיפוע מצד עצמו יהא רוחב טפח** כיון שבכל שיפוע בעינן לדון יחס של גג ומחיצה, והא דלא סגי לדון רק שיפוע אחד כגג ומחיצה ולדון את השיפוע השני כקיר שהוא סומך עליו את המחיצה נראה לפי מה שנתבאר דכל כמה דלא דיינינן לשיפועי אהלים כאהלים ליכא לזה שום יחס לא של גג ולא של מחיצה וא''כ ניחא הא דבעינן לדון להך דינא דשיפועי אהלים כאהלים בכל שיפוע ושיפוע.
7. **ונראה דבזה חלוק הא דמבואר בסוכה י''ט ע''ב בסוכה העשויה כמין צריף דהיכא דאיכא טפח בזקיפה גם ר''א דפליג על שיפועי אהלים כאהלים מודה דכשירה**. ונראה דלא הוי דרגות בדינא דשיפועי אהלים אלא דהוי שתי התיחסויות לדון יחס של גג ומחיצה בשיפוע, דהיכא דהוי שיפוע גמור בהא בעינן לחידושא דשיפועי אהלים כאהלים דמאחר דמעורב בזה יחס של גג ומחיצה בהא בעינן לחדש דעצם השיפוע מהני להעמיד בחלל את שתי ההביטים שקיימים בו, אולם היכא דאיכא טפח בזקיפה בהא סגי בעצם המציאות דאיכא בתוך השיפוע יחס של תחילת מחיצה עומדת למידן בהך שיפוע יחס של מחיצה וגג.

ולפי''ז נראה דבהאי דינא דטפח בזקיפה ניתן לצרף את שתי השיפועים ולא בעינן לשיעור טפח בכל חד מינייהו כיון דהיחס לשיפוע כגג נובע מכח הטפח בזקיפה דמסיים בהך שיפוע יחס של מחיצה ולא בעינן שהיחס יעמוד מכח השפוע עצמו.

1. **ונראה דלפי''ז יתבאר היטב הא דמבואר בטוש''ע שטו יא בדינא דנחית פוריא טפח דנקטו דבעי שישתלשל טפח בזקיפה בגמר השיפוע**. ומבואר דבעינן שיהא בזקיפה, ועוד נראה מסתימת הדברים דליכא בזה יחס לגוף המיטה כגג לחלל שתחתיה כמו שנראה ברש''י אלא דע''י הטפח דיינינן לגג הכילה כאהל דסגי במה דמשתלשל טפח בזקיפה מעל המיטה. ויעוין במשנה ברורה ס''ק מ''ב וז''ל, הטעם דכיון שהיא משולשלת מעל המטה טפח בזקיפה לאחר כלות השיפוע הו"ל האי טפח מחיצה וכל השיפוע שממעל למטה נחשב לגג והוי אהל ממש. ומבואר דהוי כהא דאיתא בסוכה י''ט ע''ב דגם ר''א דפליג על דינא דשפועי אהלים מודה היכא דאיכא טפח בזקיפה דע''י כך הוי סיבה להעמיד חלוקה בין הגג למחיצה [ויעוין במנחת אריאל דמביא לזה מקורות נכבדים מהגהות רעק''א תרכ''ז סעיף ב' וכן מהבכורי יעקב והב''ח שם], ולפי''ז מוכח דהיכא דסיבת הסיום של חלוקת הגג והמחיצות מכח הטפח בזקיפה לא בעינן לדון את הטפח בכל שיפוע. רק דבעיקר הדימוי לההיא דסוכה יש לדון דהכא עדיפא כיון דלשיעור אהל סגי במחיצת טפח וא''כ לא בעי להעמיד בשיפוע עצמו יחס של גג ומחיצה אלא רק להפוך את השיפוע לגג,