יא - בדין גר קטן
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ב' כ"ז טבת תשע"ד

**א**

א] כתובות די"א., א"ר הונא גר קטן מטבילין אותו על דעת בי"ד, מאי קמ"ל דזכות הוא לו וזכין לאדם שלא בפניו, תנינא זכין לאדם שלא בפניו ואין חבין לאדם שלא בפניו.

והתוס' שם הקשו, דהא זכי' הוי מטעם שליחות וכו' וא"כ היאך זכין לקטן והלא אין שליחות לקטן וכו', עיי"ש מש"כ בזה.

אמנם הנה בחי' הרמב"ן ב"מ דע"א: כתב, ז"ל, אין זכי' לקטן מדאוריתא אלא מדרבנן זוכין לו, דכ"ה דאין לו שליחות אין לו זכי' ואע"ג דזכי' לאו מטעם שליחות הוא וכו', ולפ"מ שכתבנו הא דאמרינן בכתובות גר קטן מטבילין אותו על דעת בי"ד שזכין לאדם שלא בפניו, ומשמע דמדאוריתא זכין לו וגר גמור הוא, איכא למימר שמא שאני זכות גירות, אבל בעסקי ממון אין זוכין לו אלא מדרבנן, עכ"ל, ובחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, אלא שיש דוחין דגירות שאני שזוכין בו שמים, עכ"ל, וצ"ב.

**ב**

ב] והנה בשטמ"ק כתב בשם שיטה ישנה, ז"ל, גר קטן כו' ואע"ג דצריך קבלה, ה"מ היכא דאפשר, אבל בקטן לא אפשר, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דלעולם בגירות דגר קטן אין מתקיים דין קבלת מצוות, ואף דכיון דא"א בקבלת מצוות אי"ז מעכב.

אך הנה בחי' הריטב"א כתב, ז"ל, והאי דמטבילין אותו אע"ג דגר בעלמא בעינן שיודיעוהו קלות וחמורות, ההיא למצוה ולא לעכב, והכא דלאו בר הודעה הוא אינו מעכב, עכ"ל, ומבו' בד' הריטב"א דאם הי' הודעת מצוות קלות וחמורות מעכבת, ל"ה מהניא גירות גר קטן, - והנה הרי בד' הריטב"א בשבת דס"ח. נראה להדיא, דרק הודעת קלות וחמורות אינה מעכבת, אך קבלת מצוות מעכבת, עיי"ש, ולפ"ז הדרא קו' השיטה ישנה לדוכתא, דהיאך מהניא גירות גר קטן, אף דליכא קבלת מצוות.

ג] והנה התוס' בסנהדרין דס"ח: כתבו בסו"ד, ז"ל, ואע"ג דאמרינן בכתובות הגדילו יכולין למחות, הא אמרינן דכשגדלו שעה אחת ולא מיחו שוב אין יכולין למחות, דמועיל להו מילה וטבילה של קטנות שהיתה בגופם ואין חסירים אלא קבלת מצות, ומתוך שגדלו ולא מיחו היינו קבלה, עכ"ל, ומבו' בדבריהם דבאמת בגירות גר קטן אין מתקיים דין קבלת מצוות, וה"ז מתקיים במה שגדלו ולא מחו, ואכמ"ל.

אמנם הנה בחי' הרשב"א בקידושין דכ"ג. כתב דדינא דהגדילו יכולין למחות, הוא משום דאין מזכין לו בע"כ, והרי דפליג ע"ד התוס' וס"ל דל"ב למה שגדלו ולא מחו לקיום דין קבלת מצוות, - וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן במלחמות בפ' ר"א דמילה נה: שכתב לדון בדעת הרי"ף, דדינא דהגדילו יכולין למחות הוא רק בגר שנתגיירו בניו עמו, אבל לרב הונא דאמר גר קטן מטבילין אותו על דעת בי"ד אם בא להתגייר והטבילוהו על דעת בי"ד אינו יכול למחות שא"כ מה כח בי"ד יפה, עכ"ד, והביאו הר"ן בסוגיין, ומבו' דל"ב למה שגדלו ולא מחו לקיום דין קבלת מצוות, - ולפ"ז הדר צ"ע היאך מהניא גירות גר קטן, אף דליכא קבלת מצוות דהגר.

ד] והנה אמנם בחי' הרשב"א בסוגיין כתב בשם התוס', במש"א דכיון שהגדילה שעה אחת ולא מחתה שוב אינה יכולה למחות, ז"ל, דעד שמודיעין אותה מתן שכרן ועונשן של מצות אינה גיורת גמורה, והגדילה שעה אחת בגירותה אחר שהודיעוה עונשן של מצות קאמר, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א.

ויש שפירשו לדבריהם כד' התוס' בסנהדרין דהא דהגדילו יכולין למחות הוא משום דקיום דין קבלת מצוות הוא במה שהגדילו ולא מחו, וע"כ בעינן שיודיעוה מתן שכרן ועונשן של מצוות, וכ"ז שלא הודיעוה אינה גיורת גמורה.

אך זה שלא כד' הרשב"א בקידושין דהא דהגדילו יכולין למחות הוא משום דאין מזכין לאדם בע"כ, וכנ"ל, - ואי נימא דד' הרשב"א הכא קיימי ג"כ כן, צ"ב באמת דמ"ט יכולין הן למחות כ"ז שלא הודיעום מתן שכרן ועונשן של מצוות.

**ג**

ה] והנה בעיקר דין הזכי' בגירות גר קטן, כתב בתשו' נפש חי' יו"ד סימן צ"ז, דאין לפרש דהזכי' והשליחות היא על הכוונה לטבילה, דע"ז ל"מ שליחות, דליכא שליחות על כוונה, ועי' אבי עזרי פ"י ממלכים ה"ג שהק', דל"ש שיועיל דין זכי' על הדעת, כשאין הזוכה עושה את מעשה הקנין עצמו, אלא דין הזכי' הוא על זכיית הגירות.

ובברכ"ש קידושין סימן ט"ו פירש בזה, דזכיית גירות הוי זכי' כמו זכיית ממון דהוי ענין זכי' להכניס ממון לרשותו, ה"נ הוי גירות ענין זכי' שזוכה בהגירות ובקדושת ישראל, וכמו דבשאר זכיות ממון בעינן דעת וקטן שאין בו דעת אינו יכול לזכות בממון, ה"נ בזכיית גירות צריך דעת, וקטן שאינו זוכה בממון ה"נ אינו זוכה בזכי' דגירות, ולכן צריך לדין זכי' ושליחות ע"י בי"ד.

ו] והנה עיקר הך מילתא דל"ב לדין זכי' על הכונה למילה ולטבילה, מוכח כן מכ"ד, חדא, הוא ממש"כ הרשב"א, ז"ל, א"נ נ"ל לומר דרבותא נקט, משום דמילה דין הוא שתעלה לו כשיגדיל ויתרצה דישנה בעולם בשעת רצונו, אבל טבילה דבשעתה ל"ה בן דעת ובשעה שנתרצה אינה בעולם, אימא לא, כיון שגירותו מסופק שהרי יכול הוא למחות כשיגדיל, קמ"ל, עכ"ל.

והנה אי נימא דבעינן לדין זכי' על הכונה למילה ולטבילה, וכל שמחה אח"כ וליכא לדין זכי', לא חשיבי כמילה וטבילה דגירות, הרי דלכאו' ע"ז ל"ה מהני מידי מה דהמילה ישנה בעולם בשעת רצונו, שהרי בעינן דמעשה המילה יעשה לשם גירות, ומה יועיל דהמילה קיימת בשעה שנתרצה, - ובע"כ מזה דל"ב לדין זכי' על הכונה למילה וטבילה, ואף בלא דין זכי' חשיבי שפיר כמילה וטבילה דגירות, וכל הא דבעינן לדין זכי' הוא על זכיית הגירות, וע"ז שפיר כתב הרשב"א, דהמילה דין הוא שתועיל לגירות, כיון שהיא קיימת בעולם בשעה שנתרצה.

והך מילתא דאף כשמחה אח"כ אכתי חשיבי המילה והטבילה כמילה וטבילה דגירות, ול"מ המחאה אלא על זכיית הגירות, מבו' כן בד' המנ"ח מצוה ב', ז"ל, וכנ"ל פשוט דאם בי"ד מלו גר קטן והטבילוהו כדינו ואח"ז כשהגדיל מיחה דנעשה גוי למפרע וכו', אח"ז כשבא להתגייר א"צ הטפת דם ברית וכו' כי המילה עולה לו כיון דהיתה לשם הכנסה בדת ישראל וז"פ, ואפשר דגם הטבילה עולה לו כיון שנטבל לשם דת ישראל, וא"צ לטבול עוד הפעם בבא להתגייר, רק צריך לקבלת המצות וכו', עכ"ל, [[1]](#footnote-2) והרי דפשיטא לי' דאף שמחה אח"כ, חשיבי המילה והטבילה כמילה וטבילה דגירות, וע"כ א"צ לחזור ולמול, ומה שנסתפק אם צריך לחזור ולטבול, כמדומה דהוא מתפרש כמש"כ הרשב"א, דהמילה ישנה בעולם בשעה שחוזר ובא להתגייר, אך הטבילה כבר אינה בעולם, וכל שלא הועילה בשעתה, שוב אינה מועלת.

ז] עוד יש ללמוד כן, ממש"כ הראשונים דהא דמהני הכא דין זכי' אף דאין זכי' לגוי, הוא משום דגירותו וזכותו באין כאחד, ובערול"נ סנהדרין דס"ח: עמד בזה, דהיאך זכין לו את המילה, הרי בשעת המילה עדיין אינו נעשה גר, דאינו גר עד שימול ויטבול, וליכא בזה לה"ט דבאין כאחד, וכתב בזה, ז"ל, אך דז"א דהא הזכי' היא דוקא שזוכה בדין יהודי, וזכי' זו לא באה לו רק בטבילה שהיא לבסוף, ואז באה לו ג"כ היד, עכ"ל, ומבו' דל"ב לדין זכי' על הכונה למילה ולטבילה, וכל הא דבעינן לדין זכי' הוא על זכיית הגירות.

ח] עוד יש ללמוד כן ממש"כ בשטמ"ק, ז"ל, ואפשר דלהכי נקט טבילה משום דחשיבא זכות גמור, אבל מילה כיון שמצטער לא חשיבא זכות ולא שייך ביה למימר על דעת בי"ד, ומיהו כיון דכבר מל אפי' הויא חובתו כבר יצא ידי מילה, ושוב כשיטבילוהו הויא ליה זכות ונגמרה מלאכתו ע"ד בי"ד שפיר, עכ"ל.

וצ"ע דכיון דהמילה ל"ה זכות ול"מ בזה דעת בי"ד, א"כ היאך מהני מה דהטבילוהו ע"ד בי"ד, הרי מ"מ כיון דהמילה אינה ע"ד בי"ד, היאך היא מועלת לגירות, - ובע"כ מזה, דל"ב לדין זכי' להכשר המילה והטבילה, וכל הא דבעינן לדין זכי' הוא לזכיית הגירות, ולזה שפיר סגי במה דנגמר מעשה הגירות ע"ד בי"ד.

**ד**

ט] והנה אמנם בעיקר מש"כ הברכ"ש דזכיית גירות הוי זכי' כמו זכיית ממון, ובעינן לזה דעת, וקטן שאינו זוכה בממון ה"נ אינו זוכה בזכי' דגירות, וע"כ בעינן בזה לדין זכי' ושליחות, ילה"ע בזה ממש"א ביבמות דמ"ה: דאף כשלא טבל לשם גירות, מ"מ אם טבל לקריו או טבלה לנדתה, חיילא הגירות, ופירשו הראשונים ע"פ הירושלמי דהוא משום דהוי טבילה דיהדות, והרי דשפיר חיילא הגירות אף שלא הי' לו דעת כלל שתחול הגירות בטבילתו, ול"ד לזכיית ממון, דכל כה"ג הו"ל כעודר בנכסי הגר וסבור שהוא שלו דלא קנה.[[2]](#footnote-3)

וצ"ל בזה, למש"כ הברכ"ש שם בשם הגר"ח, דמילה וטבילה אינם כמו קנינים של מטלטלין, עיי"ש, וי"ל דע"כ ל"ב שתהא דעתו לזכות בגירות ע"י המילה והטבילה, וכל שדעתו לזכות בגירות, סגי בזה שתחול הגירות כשהיא ראוי' לחול, וע"כ התם כיון שהיתה דעתו מתחילה להתגייר, ואכתי דעת זו קיימת, שפיר מצי חיילא הגירות כשטבל לקריו וטבלה לנדתה.

י] אך ראיתי להעיר בזה, ממש"כ הרמב"ן בקידושין דע"ה:, ז"ל, ושמעתי דכי אמרינן גרי אריות הן הני מילי לדור ראשון שלא נתגיירו אלא לשם אריות, אבל דורות אחרונים כיון שהם מקבלים עליהם עול המצות ומלים לשם ישראל גרים גמורים הם וכו', ולא ידעתי היכן נתגיירו הבנים, אלא שאפשר לר"א דאמר בפ' החולץ גר שמל ולא טבל גר גמור הוא, ה"נ כולם מלים לשם ישראל והו"ל גרים גמורים, א"נ דאמרינן מי לא טבלי לקרי ולנדה, עכ"ל.

והנה התם שסבורין הן דישראל הן, וא"צ גירות כלל, הרי נמצא דליכא דעת כלל על זכיית הגירות, ואפ"ה ה"ה נעשין גירות במילה ובטבילה, ומבו' לפ"ז דל"ד זכיית גירות לזכיית ממון, ול"ב דעת לזכיית הגירות, - ולפ"ז הדר צ"ב ענין הזכי' בגירות גר קטן.

**ה**

יא] ונראה די"ל בזה, דהנה אף אי נימא דזכיית גירות ל"ב דעת, מ"מ הדבר פשוט דלא כל מי שנעשה בגופו מילה וטבילה דיהדות נעשה גר, ורק מי שדעתו ורצונו להיות ישראל, הוא דנעשה גר במילה וטבילה, ואך דבד' הרמב"ן בקידושין נתחדש דל"ב שיהא דעתו ורצונו ליעשות ישראל, אלא אף אם הוא סבור שישראל הוא, מ"מ כל שהוא מתרצה בכך, סגי בכך לדעת גירות.

וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פי"ג מאיסו"ב ה"ד, ז"ל, וכן לדורות כשירצה הגוי להכנס לברית ולהסתופף תחת כנפי השכינה ויקבל עליו עול תורה, צריך מילה וטבילה וכו', עכ"ל, והרי דעיקרה של גירות הוא במה שרוצה הגוי ליכנס לברית, ובזה הוא שנתחדש דלא סגי במה שרוצה ליכנס לברית לעשותו גר, אלא ה"ה צריך מילה וטבילה, אך עכ"פ עיקר החפצא דגירות הוא במה שהוא רוצה ליכנס לברית.

מכאן ואילך, לא נסדר כראוי, יעזרני ד' לשוב ולסדרו

?ונראה דע"ז הוא דבעינן לדין זכי', דמדין זכי' חשיב דאית לי' דעת להיות ישראל.

ואמננם דלכאו' ע"ז ל"ש למימר דפועלין בשבילו, דדעת זו היא המציאות דגירות, ואי"ז דעת דפועלת.

וצ"ל דהיינו, משום דבדין זכי' נתחדש דחשיבא דאיכא דעת בעלים, שהרי צ"ב בד' רש" י בכ"ד שכתב דאנן סהדי דניח"ל, והקצוה"ח כתב דגזה"כ הוא , אך רש"י כתב אנן סהדי ואמנם לא כתב "דעביד לי' שליח", - ונראה דהיינו כנ"ל, דעיקר דין הזכי' הוא גזה"כ, אך ודאי בעינן דעת בעלים, וע"ז מהני דינא דזכי' דחשיב דאיכא דעת בעלים, וי"ל כן בד' הרמ"ה בפ' חזקת אות קט"ו, עייש"ה.

] אך לפ"ז צ"ע מה בעינן לדעת בי"ד, הרי בלא"ה יש לו דעת בעלים מדין זכי', עי' רמ"ה בחצר, אך י"ל דבלא דעת בי"ד מאן יימר דהוא זכות, ורק משום דעת בי"ד דבי"ד נעשין לו אב, הוא דחשיב כזכות.

ובזה ביארו ענין מה כח בי"ד יפה, דלכאו' הרי דעתו ל"ה סתירה לדעת בי"ד, דבי"ד פעלו גירות, והוא אינו רוצה, ול"ד לכל מה כח בי"ד יפה, דטוען שבי"ד עשו שלא כראוי, ובע"כ דגם הכא הוא חולק על בי"ד דאין הגירות זכות לו.

] ולפ"ז מבו' ענין קבלת מצוות, שהרי קבלת מצוות אינו דבר בפנ"ע, אלא הוא מהרצון להתגייר, וכל דזכות הוא לו יש בזה גם לקבלת המצוות, - וכ"ה להדיא במאירי שאין יכול למסור לו עול מצוות, והרי דהזכי' היא למסור לו עול מצוות.

] ותוס' בסנהדרין דפליגי, אזלי לטעמייהו, דס"ל ללמוד מהכא דבי"ד מחיל את הגירות, דלכאו' ודאי דלמדו לזה מהכא, דאל"כ מנ"ל חידוש רב זה, דבכל גירות חיילא הגירות ע"י הבי"ד, ולפ"ז מוכח דס"ל דעל דעת הגירות עצמה לא אזלא הזכי', ולדעת כנראה לעולם ל"ב לדעתו אלא לדעת בי"ד, דמילה וטבילה לחוד בלא בי"ד אין עושין אותו לגר, וע"כ ליכא קבלת מצוות, ולדעתם בע"כ דגם קבלת מצוות הוא דין בפנ"ע, וכן דעת השיטה ישנה, וע"כ מדמי לדבר דא"א דאינו מעכב.

] ולפ"ז זהו שכתב הרמב"ן דל"ד לשאר זכיות, דל"ב לפעול בעדו, רק בעינן להגזה"כ דזכי' דחשיב דאיכא דעת בעלים, וזה איכא גם בקטן, דרק לפעול בעדו א"א.

] והנה היש"ש בסימן ל"ה כתב, ז"ל, ונראה, הא דהגדילו אין יכולים למחות, היינו שנודע להם שגיירו אותם הבי"ד או אביהם, אבל אם היה קטנים מאד ולא זכרו דבר ממה שגיירו ואח"כ כשהגדילו נודע להם הדבר, יכולים למחות אף אחר שנהגו דת יהודית כמה שנים כ"ז שלא ידעו מגירות, עכ"ל, ובשם הגרש"ז הביאו דצריך להודיע לו שבידו למחות.

וצ"ע לפ"ז במשה"ק הראשונים בהא דהגדילו יכולין למחות, דהרי כיון שהגדילה שעה אחת ולא מחתה שוב אינה יכולה למחות, וא"א לצמצם, ולהנ"ל הרי י"ל דאיירי כשלא נודע להם שגיירום, או שלא ידעו שבידם למחות, - ואולי ל"ה ניח"ל ליישב כן, משום דמשמע דמיירי אף בכה"ג שיודעין, וכמש"כ היש"ש.

אמנם לפמש"נ יש מקום לדון בד' היש"ש, דלפ"ד הרמב"ן דסגי בזה לגירות, י"ל דסגי בדעת זו לדין הגדילו, דל"ב דעת שתחול גירות, - והיינו דיסוד הדין דבעינן דעת אח"כ, הוא דכיון דל"ה דעת להדיא בשעתו, יכול אח"כ להביא דעת אחרת, אך כיון דסגי בדעת זו, שפיר דמי.

וזה גם מש"כ הראשונים דבעינן שיודיעוהו מצוות, דזהו הדעת דבעינן להגירות שירצה להיות ישראל כשיודע עול מצוות.

] והנה הראשונים כתבו דגם במילה בעינן לדעת בי"ד, אך בל' הרמב"ם נראה דלא כן, שכתב בהל' א' עם דינא דבעינן מילה וטבילה, וכנראה כונתו ע"ז דבעינן בי"ד, ובמילה הרי ל"ב בי"ד, וצ"ע.

אך לפמש"נ נראה בדעת הרמב"ם, דבמילה באמת ל"ב כלל לדעת בי"ד, דמילה אינו מכלל מעשה הגירות, דל"ב בי"ד, וגם בלילה אינה פסולה אלא משום דינא דמילה בעיא יום, וכן מבו' בציצין שאין מעכבין, וכמש"נ במק"א דאזלי הרמב"ם והטור לטעמייהו, ועי' משיב דבר ח"ב סימן נ"ב, וע"כ להרמב"ם לטעמי' ל"ב בזה לדעת הגירות.

1. ולכאו' ילה"ע ע"ד המנ"ח, דהיאך מצינו למימר דבכה"ג יהא גר בלא מילה וטבילה, הרי אמרינן ביבמות דמ"ו: דטבילה באמהות סברא הוא דא"כ במה נכנסו תחת כנפי השכינה, וא"כ לכאו' אף בכה"ג היאך יהא גר כשהוא חוזר ובא להתגייר בלא מילה וטבילה, ובמה יהא נכנס תחת כנפי השכינה, - אך באמת אין מכוון המנ"ח דבכה"ג א"צ מילה וטבילה, דאמנם יש להבין דלא יהא צריך מילה, כיון שכבר הוא מהול, אך מה טעם יש דלא יהא צריך טבילה, אלא היינו דבכה"ג עולות לו המילה והטבילה שנעשו בו בקטנותו, ובזה הוא נכנס תחת כנפי השכינה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם הנה הי' מקום לדון, דכל הא דעודר בנכסי הגר וסבור שהוא שלו לא קנה, הוא משום דמעולם ל"ה לו דעת לקנות לשדה זו, אך כל שהי' לו דעת לקנות לשדה זו, והוא סבור שקנאה בקנין שאינו מועיל, ואח"כ עשה קנין המועיל, שפיר מהניא דעת קנין זו, אך בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"ו נקט בפשיטות דגם בכה"ג ל"מ, ונפ"מ מצוי' בזה, בקונה פירות מן החנוני, והוא סבור שהוא קונה אותם בכסף, ויש להסתפק אם ה"ה קונה אותם אח"כ כשעושה בהן מעש"ק המועיל. [↑](#footnote-ref-3)