בכורות1
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / הלוקח בהמה

בס"ד

הלוקח בהמה -1- י.טחן

**פרק הלוקח בהמה**

**בדינא דר''מ דחייש למיעוטא אי הוי גם ברובא דאיתא קמן**  **ובבאור יסוד החילוק בין איתא קמן לליתא קמן בבאור פלוגתת ר''מ ורבנן אי חיישינן למיעוטא ובגדר דינא דרוב התלוי במעשה**

**דף י''ט ע''ב**

**בדינא דר''מ דחייש למיעוטא אי הוי גם ברובא דאיתא קמן**

1. **אפי' תימא רבנן, כי אזלי בתר רובא ברובא דאיתיה קמן כגון תשע חנויות וסנהדרין אבל רובא דליתיה קמן לא אזלי רבנן בתר רובא והא קטן וקטנה וכו'.** מבואר בגמ' דאיכא חילוק בין רובא דאיתא קמן לליתא קמן ומכח זה דנה דפלוגתת ר''מ ורבנן אי חיישינן למיעוטא הוי רק ברובא דאיתא קמן, ולמסקנת הגמ' רבנן פליגי אר''מ גם בליתא קמן ולרבנן ליכא חילוק בין איתא לליתא ולעולם אזלינן בתר רובא, ויש לעיין בשיטת ר''מ אי ר''מ דחייש למיעוטא הוי גם ברוב חנויות או רק ברובא דליתא קמן כמו אילונית, ויעוין בתוס' דהקשה מקרא דאחרי רבים להטות, וכתב דהוי מצי למימר ולטעמיך ומבואר בתוס' דלמסקנת הגמ' ר''מ מודה ברובא דאיתא קמן ופליגי רק בליתא קמן, וכן מבואר במרדכי מסכת חולין פרק הזרוע והלחיים רמז תשלז וז''ל, ברובא דאיתיה קמן נראה דלא פליג רבי מאיר דהא בההיא כתיב אחרי רבים להטות.

**אולם יעוין בראשונים ביבמות** ס''ז ע''ב דהקשו על הא דמבואר התם דר' יוסי חייש למיעוטא מההיא דבפ"ק דכתובות (דף יד:) דלא חייש ר' יוסי למיעוטא בתינוקת שנאנסה, ובתוס' לשיטתו מחלק בין איתא קמן לליתא קמן דתינוקת הוי כל דפירש אולם בראשונים שם מישבים באופן אחר ומבואר דפליגי על תוס' וס''ל דר''מ פליג גם באיתא קמן והא דמקשה תוס' מקרא דאחרי רבים צ''ל דס''ל לראשונים דהא דחייש למיעוטא הוי מדרבנן ובתוס' בדף כ' מסתפק בזה וכן בחולין פוע''ב.אולם יש לעיין מהרמב''ן הרשב''א והר''ן בחולין יא ע''ב בהא דמקשה הגמ' דר''מ דחייש למיעוטא היכי אכל בשרא ומקשים מהא דמפורש בתורה דמותר לאכול ע''י שחיטה ואי נימא דהוי רק מדרבנן מאי קשיא להו.וצ''ל דאיכא חילוק בין רוב בדיינים לרוב חנויות למרות שבחולין י''א הגמ' מדמה את רוב חנויות לרוב ב''ד וצ''ב.

**ובעיקר החילוק בין איתא קמן לליתא קמן ברש''י בקידושין דף פ' מצינו דגם אליבא דרבנן איכא להאי חילוקא לענין דינא דסמוך מיעוטא לחזקה** דיעוי''ש בגמ' דאיכא תרי לישני בדעת רבנן בדינא דתינוק המטפח בצד העיסה אי הוי ודאי טמא מכח הרוב או גם לרבנן איכא דין סמוך מיעוטא לחזקה לענין לתלות. ומבואר שם בגמ' דברוב שרצים כו''ע מודו דלרבנן טמאים ודאי. וברש''י שם מבאר דהחילוק הוא בין איתא קמן לליתא קמן דבאיתא קמן לא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, אולם בראשונים שם מבארים באופן אחר. וברעק''א בשו''ת תנינא ק''ג סוף סק''ה מוכיח מהראשנים דפליגי על רש''י וס''ל דלרבנן ליכא חילוק בין איתא לליתא ואי ס''ל דברובא דליתא קמן תולין ה''ה באיתא קמן.

**בבאור יסוד החילוק בין איתא קמן לליתא קמן**

1. **יש לעיין ביסוד החילוק בין איתא קמן לליתא קמן דהנה ידוע באור החוו''ד המובא** בשו"ת חמד"ש אה"ע סימן כ"ד סקי"ב וז"ל, דרובא דליתא קמן הוא מה דליתא קמן בדינא כגון רוב בהמות אינם טריפות שבהמות אחרות אינן מגדלין הספק ולא באים בדין, שאפילו לא היה רק בהמה אחת בעולם היה בה ספק זה אם היא כשירה או טריפה, משא"כ ברוב סנהדרין או בט' חנויות דאילו לא היה רק חנות אחת לא היה שום ספק, וכשיש עוד אחד נעשה ספק אם מזו אם מזו וכל שיש יותר מגדיל הספק יותר, וכולן באין בדין לפנינו לומר אם מזו אם מזו זה חשוב רובא דאיתא קמן עכ"ל. ומבואר בדבריו דהחפצא ברובא דא"ק היא במה שריבוי החנויות מגדיל את הספק.

**ויעוין גם בשערי יושר ש"ג פ"א סק"ג דנקט דהוי מצד השייכות של הרוב לקביעת הדין בחתיכה** וז"ל, דכיון שהבשר בעל כרחו נפרש מאחד מהעשר כל חנות וחנות גורמת דין על הבשר לספק את הדין על הבשר, ונמצא דעל הבשר איכא תשעה צדדים הגורמים צד היתר וצד אחד הגורם צד איסור והתורה אמרה אחרי רבים להטות, דכן הוא הדין בדיינים שאמרה תורה שהדין היוצא מהרוב עלינו לעשות כן, כמו כן הדין הנולד מרוב חנויות נגד המיעוט הוא דין שעלינו להתנהג כן עכ"ל. רק דבגרש"ש נראה דהחפצא ברוב הוא במה ''דאיכא יחס לרוב כנותן דין בספק'' ובזה דמיא לדיינים, ורק דהיחס לרוב כנותן דין נובע מחמת שהספק נובע מחמת הפרישה משאר החתיכות, ולא הוי ספק בגוף החתיכה כספק נבילה.

**ולפי''ז המעלה דרובא דאיתא קמן נובעת מחמת שקיים בגוף הצדדים ולא עומד כפושט חיצוני על הספק**, והלכך במה שנוגע ליחס לצד בהא אמרינן דברובא דאיתא קמן ליכא יחס לצד המיעוט בשונה מליתא קמן דהצדדים קימים רק הרוב בא לפשוט אותם ומאידך גיסא לגבי עשירי ודאי חזינן להיפך דליתא קמן עדיף כיון דאיכא בזה הכרעה מכח המציאות ובזה עדיפא מאיתא קמן דהוי רק מצב בצדדים ולא הכרעה על גוף הספק.

**אלא דבעיקר גדר רובא דאיתא קמן נראה בתו' ביבמות קי''ט ע''א דאיכא יחס לעצם המצב שנמצא לפנינו** **דיעוי''ש בתוס' ד"ה כגון,** דמישב דכונת הגמ' לחלק בין הנך תרי רובי דחולין וע''ז לההיא דרוב נשים אינן אילוניות וכדומה. וכונתו לחולין דף ג' דהוי ביחס להא דר"מ גזר על כל כותים לדונם כעובדי ע"ז מחמת אותם המיעוט שמצאו דמות יונה בהר גריזים ועבדי ליה, ולגמ' בע"ז דף מ' בהא דר"מ אסר להאי צלמים דעבדו אותם במקומו של ר"מ פעם אחת בשנה גם בשאר מקומות דלא ידעינן את מנהגם מחמת דחייש למיעוטא. ורק בהנך דע"ז וחולין רצתה הגמ' לומר דחשיב כאיתא קמן ובהא רבנן פליגי על ר"מ ולא חיישי למיעוטא, ויעוי''ש בתורא"ש שם וז"ל, וי"ל דלאו דוקא נקט חנויות וסנהדרין אלא כגון ט' חנויות וסנהדרין ''דליתיה לגמרי לקמן'' כגון רובא ומיעוטא דפליגי בה בחולין ובע"ז עכ"ל. ולכאורה התם הוי ממש כרובא דליתא קמן דהוי כרוב מנהג דלא ידעינן את מנהג הנך כותים או הנך מקומות, ואפ"ה דנה הגמ' את הנך רובי כאיתא קמן קצת, ומבואר דיש יחס באיתא קמן להמצאות הרוב לפנינו.

**ויעוין עוד ברש"י יבמות קי"ט ע"א ד"ה ט' חנויות וז"ל, ''דכיון דחנויות לפנינו הן'' ואנו רואין שרוב מוכרות בשר שחוטה.** וברש"י נראה דאיכא חפצא בעצם הדבר שהחנויות לפנינו. ומשמע מזה דבשביל ליתא קמן סגי במה דהרוב לא לפנינו, ויעוין בשו"ת בית אפרים אבעה"ז סימן י''א עמוד ל"ח דמוכיח יסוד זה מרש"י ומבאר לפי"ז הא דאיתא בתוס' ב''ב דף כ"ד ע"א בד"ה וש"מ רובא דאוריתא, דרוב דמים מן המקור חשיב רובא דליתא קמן, ומקשה הש"ש ש"ד פ"א דאמאי חשיב ליתא קמן הרי האשה לפנינו ומישב הבית אפרים דעצם הדבר שהדם לא לפנינו הוי גרעון באיתא קמן.

**ובעיקר הגדר בבאור החילוק בין איתא קמן לליתא קמן יעוין בר"מ קזיס** חולין י''א וז"ל, דמדכתיב אחרי רבים להטות שמעינן דאזלינן בתר רובא בין להחמיר בין להקל, ודווקא ברובא דא"ק כגון סנהדרין דהיינו שנודע לנו בודאי שיש כאן רוב ומיעוט כגון שנודע שרוב העיר ישראלים או נכרים, אבל ברובא דליתא קמן כגון אם רוב הבהמות כשרות שלא נודע לנו זה רק במה שאנו רואים השחוטות מהן שרובן כשרות, אמנם הנמצאות בחיים לא נוכל לדעת בבירור אם רובן כשרות אם לאו אין לנו ראיה הנ"ל שהולכין אחריו וכשנרצה להכריע לצד היתר מטעם רוב צריך שיהיה הרוב ידוע וברור וברובא דליתיה קמן מאן לימא לן דאיכא רוב, ובאו להוכיח שהולכין אחר הרוב בזה מפרה אדומה.

**וכמו"כ כתב החת"ס ב''ב כ''ג ע''ב** ד"ה אע"ג דרובא דאוריתא, וז''ל, ולא מקרי ליתי' קמן אלא כל שאין כאן תערובות וקבוע כלל לא רוב ולא מיעוט אלא מנהג העולם כך רוב נשים בני קיימא יולדות רוב עולם אינם סריסים ואילוניות רוב מצויים אצל שחיטה מומחים הן וכו'. הנה כל אלה וכיוצא בהם איה שוקל ואיה סופר אשר מנה מניין האנשים עתה אם הם סריסים או לא, אם המצויים מומחים או לא אך מנהג העולם כך נוהג. עכ''ל. ומבואר דאיכא יחס לאופן של המצאות הרוב אי מספר ומנין הרוב קיים בעצם המציאות, או דידעינן בפועל דאיכא רוב מחמת ריבוי המקרים אולם ליכא לנו ידיעה במסוים על קיומו של רוב במציאות. ויעוין גם בקוב"ש שם דמעמיד את החילוק ביחס להמצאות הרוב רק דבקוב"ש נוקט דעצם הדבר שליכא ידיעה במסוים על כל חלק וחלק מהרוב אלא הוי ידיעה כללית דאיכא רוב, שלא נבנית מכח קיבוץ הפרטים בהא גופא איכא גרעון באיתא קמן וגם אי ע''י הידיעה הכללית נדע על קיומו של רוב במציאות הוי חסרון ברוב. וחזינן גם מדבריהם דאיכא יחס לאופן עמידת הרוב רק לא בעצם מה דהוא לפנינו אלא באופן מציאותו כרוב ויש לעיין בזה.

**ביסוד הר''ן בע''ז דמעלת רובא דאיתא קמן מחמת דחשוב לבטל את המיעוט**

1. **ונראה בהקדם הא דמבואר בר"ן בע"ז ר"פ כל הצלמים י''ז ע''ב בדפי הרי''ף** בהאי פלוגתא דר''מ ורבנן לגבי האי צלם שעובדין אותו פעם אחת בשנה במקומו של ר"מ דמבואר שם בגמ' דפליגי אי חיישינן למיעוטא בשאר מקומות ומבאר הר''ן דאין הכונה שבאופן שאיכא מקום לא מבורר ס"ל לר"מ דחיישינן למיעוטא כמו שנקט שם הרמב"ן [וכ"נ בתוס' ביבמות שהבאנו לעיל], מאחר דבכה''ג מודה ר''מ דאזלינן בתר רובא אלא כל דינא דר"מ התם הוי גזירה שאר מקומות אטו הך מקום והא דתליא בפלותא אי חיישינן למיעוטא הוי מחמת דמאחר דר''מ חייש למיעוטא חזינן דחשש יותר למיעוט, ולכן איתא סיבה יותר לגזור מחמת המיעוט, ובבאור הא דס"ל לר"ן דבהאי רובא כו"ע מודו דאזלינן בתריה יעוי"ש וז''ל, דברובא דאיתא קמן אפילו ר"מ מודה ביה, וטעמא דמילתא שכיון שהוא רוב וידוע לפנינו הרי הוא חשוב לבטל את המיעוט ולעשותו כמי שאינו, וה"נ הרי רוב המקומות שאין נעבדין בהן ידוע אצלנו ואיתא קמן ולפיכך ראוי שיבטל המיעוט עכ"ל.

**ומבואר בר"ן שמעלת איתא קמן נובעת מחמת דהוי חשוב לבטל את המיעוט** ומבואר בזה יסוד גדול בדין רוב דיסוד דין רוב הוא לא מחמת דאיכא מעלה בצד הרוב מול המיעוט, אלא להיפך דיסוד דין רוב הוא מחמת מצבו של המציאותי של צד המיעוט בספק, מחמת הרוב, והוי מיסוד דין ביטול, ולפי"ז ניתן להבין שהמשמעות של האיתא קמן הוא ביחס של הרוב כקיים בעצם המציאות מכח מה דנמצא לפנינו, ולא עומד רק כצד בעלמא, ולכן איכא בזה יותר קלישות בקיום של של צד המיעוט.

**ובבאור פלוגתת הר"ן והרמב"ן אי חשיב איתא קמן,** נראה דמאחר דהוי ''כרוב מנהג'' א"כ נמצא דסיבת התליה ברוב לא הוי עצם מציאות הרוב מחמת אפשרות הפרישה שהוא מעמיד, אלא דהרוב הוי היכי תימצי להעמיד יותר אפשרויות על מנהג המקום המסופק ובזה דנו הראשונים אי לאיתא קמן סגי בהא שהמציאות שבפועל מעמידה את הרוב היא לפנינו, או בעינן דגוף הרוב יהא לפנינו, ובמנהג מאחר דהרוב מגיע מחמת המנהג של העיר והמנהג לא הוי דבר הנמצא ממש לפנינו אלא דידעינן שכן המנהג הלכך הוי חסרון באיתא קמן.

**בבאור פלוגתת ר''מ ורבנן אי חיישינן למיעוטא**

1. **בפלוגתת ר''מ ורבנן מצינו דפליגי בתרתי האחד אי חיישינן למיעוטא. שנית בקידושין פ''ו ונדה י''ח היכא דאיכא חזקה בהדי מיעוטא דר''מ מטהר ורבנן מטמאים,** רק דאיכא תרי לישני בקידושין דף פ' אי גם רבנן מודו לסמוך מיעוטא לחזקה לענין תליה או דמטמאים בודאי ולא דנים כלל לחזקה**. ויעוין בגמ' חולין פ"ו ובנדה י"ח דיסוד פלוגתת ר"מ ורבנן אי אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה תליא בפלוגתתם אי חיישינן למיעוטא או לא,** דיעוי"ש בגמ' דרבנן פליגי אר"מ מחמת דמיעוטא כמאן דליתא, ומבואר דאיכא פלוגתא מוקדמת בין ר"מ לרבנן אי מיעוטא כמאן דאיתא או כמאן דליתא, ומזה נובע פלוגתתם אי אמרינן סמוך וכן מבואר להדיא ברש''י קידושין דף פ'.

**ובעיקר האי דינא דר"מ חייש למיעוטא יעוין בתוס' בסוגין [וכן בחולין פו] דדן אי הוי מדאוריתא.** ואי הוי מדרבנן א"כ אפשר לומר שנחלקו בגדר רוב אי הוי הכרעה או הנהגה, ור''מ דס''ל מיעוטא כמאן דאיתא דמי ס''ל דהוי הנהגה ולכן מדרבנן חיישינן למיעוטא כיון דגם רוב לא הוי הכרעה על הספק ולכן גם במקום חזקה לא אזלינן בתר רוב דעיקר מעלת רוב על פני חזקה הוי רק מחמת שרוב הוי הכרעה על גוף הספק וממילא אין מקום לחזקה שבאה רק כהנהגה בספק.

**אולם אי הוי מה"ת לכאורה יוצא דר"מ פליג על עיקר דין רובא ולכן אזיל בתר חזקה,** **וא''כ צ''ב הא דמצינו בגמ' חולין פ"ו ע"ב וכן ביבמות קי''ט דמבואר שם דהיכא דאיכא רובא וחזקה** **לענין איסורא הוי ספק** למרות דלענין חשש טומאה ר''מ מטהר בודאי מדין סמוך מיעוטא לחזקה ובראשונים בארו בזה כמה אופנים. דבתוס' בסוגין ד''ה מחוורתא, וכן בחולין שם ובנדה י"ח ע''ב נקטו דהוי מצד דהוי תינוק שאין בו דעת לישאל הוי כס"ט ברה"ר, ובבעה"מ בקידושין פ"ב בסוגיא דסבלונות דף נ', וברמב"ן שם, וכן בריטב"א ביבמות קיט מבארים דהוי מצד דאפושי טומאה לא מפשינן, ויעוין במרדכי בחולין תשלז דמביא מהגמ' ביצה ז' ע''א דאיכא התם להאי סברא, ולכאורה הך דינא הוי מדרבנן דהתם בביצה הוי מדרבנן. רק בריטב"א שם נראה דהוי דין תורה. וז"ל, וכל היכא דהו"ל פלגא ופלגא בהכי סגי ליה לר"מ לאוקמי בחזקת טהרה עכ''ל. ומבואר דהאי דינא דאפושי טומאה לא מפשינן מישך שייכא לחזקה והוי סיבה לדון את החזקה וצ"ב גדר האי דינא.

**ובתוס' בקידושין דף פ' מבואר דגם ר"מ מודה לרבנן דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל**, רק מכיון שלא הוי רוב גמור אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה לטהר בודאי. ויעוין במקנה בקידושין וברעק"א [בספר הזכרון וזאת ליהודה מובא בהוצאת אריאלי] דמקשו דמה שייך דיהני חזקה לטהר ברה"י, ומכח זה נוקט המקנה דליכא פלוגתא וגם תוס' בקידושין מודה שהסיבה שר''מ מטהר מצד דאין בו דעת לישאל, רק דהסיבה שר''מ לא דן את זה כיש בו דעת לישאל וע''י כך לא יהני חזקה הוי מצד דהוי רוב שאינו גמור ואיכא חזקה כנגדו. **והשתא אי נימא דאי חייש למיעוטא מה''ת פליג על עיקר דין רוב א''כ אמאי חשיב ספק** דכל כמה דליכא רוב א''כ ממילא אזלינן בתר חזקה.

**ובעיקר דינא דחייש למיעוטא יש לעיין דאי פליג ר''מ על עיקר הכרעת רוב למיחש בו למיעוטא א''כ צריך להיות דגם חזקה לא תהני** דרוב עדיף מחזקה. וצ''ב מהא דמבואר בגמ' בעירובין לו דר''מ אזיל בתר חזקה. ויעוין בישרש יעקב יבמות קי''ט דתמה בזה. ובפנ"י קידושין דף פ' ע''א ד''ה סמוך מיעוטא לחזקה, מוכיח מזה דחזקה עדיפא מרובא, והא דרובא וחזקה רובא עדיף הוי מחמת דבמצב דאיתא רובא הוי כעשויה להשתנות והוי חסרון בחזקה ובאמת ר"מ לא פליג על חזקה, ולפי"ז הא דלא אזיל בתר חזקה לגמרי הוי מצד דעצם מציאות הרוב הוי חסרון בחזקה.

**ובעיקר היסוד דרובא הוי חסרון בחזקה** יעוין גם בקרן אורה ביבמות שם דנקט כן רק דהוא נוקט דלא הוי חסרון בגוף החזקה כמו שביאר הפנ''י דהוי כעשויה להשתנות אלא הוי הגבלה בדין חזקה דהוי רק בספק השקול. רק דצ''ב לפי''ז פלוגתת ר''מ ורבנן אי אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה וצ''ל דפליגי בעיקר היסוד אי חשיב גרעון בחזקה וצ''ב.

**אלא דכבר העיר בקרן אורה שם מהא דמבואר שם בגמ' דגם היכא דאיכא רוב בהדי החזקה הא דמכריעים כמו הרוב והחזקה לר''מ הוי מחמת** דסמכינן חזקה לרובא והצד מיעוט הוי מיעוטא דמיעוטא, וחזינן דהחסרון בחזקה הוי גם שלא במקום רוב. ויעוין בתוס' חולין פ"ו ע"א וכן בדף כ' ע"א ד''ה ור' יהושע, דנקטו ג''כ דהא דמהני לר''מ חזקה בהדי רוב הוי מחמת דמצרפינן לרוב למשווי למיעוט כמיעוטא דמיעוטא. ויעוין בקרן אורה שם דמבאר דהוי חומרא דרבנן לא למיזל בתר חזקה גרידא, ויש לעיין דמנלן האי חומרא.

**ובפשטות מבואר בזה דר"מ לא אזיל כלל בתר חזקה,** וא"כ הדרא קושיא לדוכתין מהא דמבואר בעירובין דר''מ אזיל בתר חזקה, ובהכרח צ"ל דרק ''בספק דאיכא בו רוב ומיעוט'' לא אזיל בתר חזקה וגם היכא דאיכא רובא עם החזקה, משא"כ ''בספק דליכא בו רוב ומיעוט'', רק דצ"ב יסוד הדבר מאי איכא במה דיש רוב ומיעוט.

**ויעוין במרדכי בסוף חולין אות תשל''ז [יעוין בהגהות הרמ'''א שם] דנקט ג"כ דחזקה עדיפא מרובא** ומקשה מהא דמבואר ביבמות שם דחזקה לא עדיפא כי רובא דלפי"ז יוצא דר"מ פליג גם אחזקה, ומיישב דכונת הגמ' דחזקה לא עדיפא מרובא דאיתא קמן, אבל ביחס לרובא דליתא קמן חזקה עדיפא, ומבואר במרדכי דחזקה עדיפא על רובא דליתא קמן רק בשביל למשווי כודאי מול הרוב בעי דהחזקה תהא יותר מרובא דאיתא קמן ובזה ליכא אלימות לחזקה דאיתא קמן עדיף מחזקה [ורק כיון דר''מ מודה באיתא קמן לכן ניחא הא דאזיל בתר חזקה] וצ"ב.

**בבאור דברי התוס' בחולין דדין רוב מישך שייך לחזקה**

1. **והנראה בהקדם מה דמצינו בתוס' בחולין דף י"א דהקשה דלמאי בעי למילף לדין רובא דתיפוק ליה מחזקה דרובא וחזקה רובא עדיף,** ולכאורה לא מובן קושיתו דבפשטות רק לאחר דנתחדש בתורה רוב שייך למימר דרובא עדיף, אבל אי ליכא כלל מקור לדין רוב מנלן דרובא עדיף. ומבואר דדין רוב מישך שייכא לדין חזקה וצ"ב יסוד הענין.

ונראה דיסוד דין חזקה הוא דדין הספק נקבע לפי הידיעה שקיימת לגברא, דהוא לא מחויב לדון את הספק כפי מה שניתן להיות במציאות אלא רק לפי הנתונים שבידיעתו. ולפי"ז נראה דגם ברוב מאחר דכשאיכא רוב ומיעוט אופן ההסתפקות של הגברא הוא כפי הרוב והמיעוט שקיימים בעולם, א"כ איכא סיבה שהדין ייקבע לפי הרוב, והלכך ס"ל לתוס' דמאחר דרובא עדיף מחמת שעומד בגוף הצדדים עצמו ולא מכח ידיעה מוקדמת, א"כ אחר שהתורה חידשה דין חזקה דאזלינן לפי ידיעת האדם, א"כ כ"ש שניזל בתר רובא, דעצם הדבר דרוב הוי צורת ההתיחסות של האדם לספק, הוי גם בלי חידוש התורה.

**והשתא נראה דיש לעיין בהא דאזלינן בתר רובא אי הוי כליכא כלל ספק** דספק דרובו לצד אחד, ההתיחסות מעיקרא לדבר המסופק היא כפי הרוב, באופן דנימא דרוב נשים מתעברות ויולדות הוי כמו דחזינן דהאי אשה שיצאה למדנה"י התעברה וילדה, דכך צורת היחס לכל אשה שלא יודעים אי נתעברה, או דנימא שבגוף הדבר ליכא יחס מכח הרוב אלא הוי צורה בהנהגה שלנו בספק דראוי להתנהג לפי הידיעה שעומדת מכח הרוב והרוב עומד כפושט בספק.

**ונראה דזהו יסוד פלוגתת ר"מ ורבנן, דר"מ דחייש למיעוטא סבר דרוב יכול לעמוד רק בתור פושט ולא כיחס בגוף הדבר** **המסופק**, ואי הוי מדרבנן נמצא דשרש הנידון אי חיישינן למיעוטא תליא בגדר דינא דרובא דאוריתא, ואי הוי מדאוריתא צ"ל דהא דפליג ר"מ ארובא דליתא קמן לא הוי מצד דליכא לו ילפותא על רובא דליתא קמן, אלא דהוי מסברא דלא ניתן למילף מרובא דאיתא קמן מאחר דבליתא קמן לא ניתן להפקיע את צד המיעוט, וצ''ל לפי''ז דליכא קרא לרובא דליתא אלא דילפינן מרובא דאיתא קמן ויעוין ברש''י חולין י''ב ע''א ד''ה פסח, דדן בזה.

**והשתא נראה דיסוד סברת ר"מ דחייש למיעוטא הוי מכח עצם גדרו של רוב**, דמאחר דס''ל דרוב יסודו לדון את הספק לפי מה שקורה ברוב המקרים או רוב האפשרויות שלפניו הלכך גם למיעוט יש יחס בספק ורק דהרוב אלים ממנו, וא"כ נראה דמהאי טעמא לא אזיל ר"מ בתר חזקה בהאי ספק, דכל דין חזקה הוי היכא שבגוף הספק ליכא ידיעה וכל מה דשייך לדונו לפי הידיעה דאתמול, אולם אי בגוף הספק עצמו קיים ידיעה לכל צד מכח הרוב והמיעוט א"כ בהא לא שייך למיזל בתר חזקה.

**בבאור דין ''סמוך מיעוטא לחזקה''**

1. **ולפי"ז נראה דדין ''סמוך מיעוטא לחזקה'' לא הוי דין ללכת אחר חזקה גרידא מחמת קלישות הרוב**, דבאמת כל כמה דאיכא מיעוטא ורובא לא שייך למידן בזה חזקה, ורק דע"י החזקה איכא אלימות לצד המיעוט בעיקר הספק דע''י דלצד המיעוט איכא חזקה כמותו איכא יחס אלים לצד המיעוט, ולכן גם אי חייש למיעוטא הוי מדרבנן ואזלינן מה''ת בתר רובא, מ"מ כל זה היכא דליכא חזקה בהדי מיעוטא, אולם כל כמה דלצד המיעוט איכא חזקה הוי סיבה להאלים את צד המיעוט מול הרוב בעיקר היחס של הספק והדין חזקה דסמוך לא הוי כדין חזקה דעלמא דבא כצורת הנהגה בספק אלא הכא מהני להאלים את צד המיעוט בספק ומכח זה נוהגים כצד המיעוט. **ולפי''ז ניחא היטב הא דנראה בראשונים דהוי צירוף בין המיעוט והחזקה** יעוין ברש''י נדה י"ח ע"ב דהוי תרתי מול חדא,

**ולפי"ז ניחא הא דמצינו בראשונים דאיכא כללים אימתי איכא צירוף בין החזקה למיעוט,** **דיעוין ברשב"א ביבמות קיט וכן מסקנת הריטב"א בקידושין פו דבעי שהמעוט יהא מהרוב עצמו** כהאי דמיעוט מפילות דברוב מתעברות גופייהו איכא מיעוט מפילות, ולכן חשיב אותו רוב כאילו הוי מחצה בצרוף החזקה, אבל היכא שהמיעוט לא נוטל חלק מהרוב כמו מיעוט שאין מתעברות או מיעוט דאין מטפחין דהרוב עומד עדיין בעיצומו ובכוחו, בהא אין המיעוט חשוב להצטרף לחזקה ולגרע הרוב.

**עוד מצינו בריטב"א בחולין** ג' ע"ב סד"ה להאי לישנא, לגבי הקושיא מרוב מצוין אצל שחיטה מומחין הן דאמאי לא נצרף מיעוטא דלא מומחין לחזקת איסור דבהמה וז"ל, ולי נראה שלא חשו למיעוט וחזקה אלא למעוט שהוא בודאי אוסר אבל הכא אפילו המיעוט שאינו יודע הלכות שחיטה אינו אוסר בודאי דדילמא שחיט שפיר וכו'. ומבואר בדבריו כלל נוסף דבעי דהמיעוט יהא סיבת איסור ולא יעמוד כמספק גרידא.

**ונראה בבאור הדבר דמאחר דמטרת החזקה להאלים את צד המיעוט מול הרוב לכן שייך בזה כללים אימתי מכח הצירוף בין המעוט והחזקה איכא לצד המיעוט יחס אלים מול הרוב,** וסברת הרשב"א דבעי שצד המיעוט יהא קיים בתוך הרוב עצמו, הוי מצד דס"ל דבעי שיהא גרעון בצד הרוב מכח הסמוך מיעוטא לחזקה, ורק היכא דצד המיעוט קיים בתוך הרוב ונהיה אלים מכח החזקה בהא איכא שבירה לאלימות הרוב, משא"כ היכא דהרוב עומד בתוקפו.

וגם סברת הריטב"א דבעי שהמיעוט יהא ודאי ולא רק מספק בעלמא, הוי מצד דכל האלימות של החזקה זה רק לצד שקיים לפנינו באופן ודאי, דבהא המצב הודאי שקיים אתמול מכח החזקה נותן לו אלימות, אבל אי צד המיעוט גופיה הוי מספק בעלמא ליכא משמעות לחזקה לתת לו יחס של ודאי, מאחר דגוף צד המיעוט לא הוי ודאי.

**ולפי"ז נראה לבאר הא דמבואר בתוס' בקידושין דדין סמוך מיעוטא לחזקה מהני בס"ט ברה"י,** דנראה דכל החסרון בס"ט ברה"י דלא מהני בו חזקה, הוי ביחס לדין חזקה דלא קיים בגוף צדדי הספק ואיכא מכח הידיעה של אתמול ובהא נתחדש דכל כמה דהספק עומד כספק ליכא בו הכרעות חיצוניות, ולכן רובא דא''ק מהני בס"ט [כמבואר בסוף פ''ק דכתובות בט' צפרדעים דרק בקבוע לא מהני] דרוב הוי בגוף הצדדים עצמם, ולפי"ז ניחא הא דמהני ''סמוך מיעוטא לחזקה'' בס''ט ברה''י דלפי מה שנתבאר סמוך מיעוטא לחזקה מהני כמו פרשת רוב, דע''י דאמרינן סמוך איכא מחייב לדון את צד המיעוט כמו דאיכא מחייב לדון את צד הרוב, ובמקום דאיכא רוב גרוע נוקט תוס' דהוי סיבה שצד המיעוט יהא יותר אלים לדון מכוחו, ולפיכך מהני ברה''י.

**וכן נראה לבאר את הכלל דאפושי טומאה לא מפשינן** דנראה דשאני ספק טומאה מכל ספק איסור דידוע יסוד הגרש"ש בשערי יושר שער א פרק יג דטומאה שאני מאיסור, דאיסור הוי חלות דין, וטומאה הוי מציאות. וז''ל, דענין טומאה הוא מציאות ממש שלא כענין דין חלות איסור וקדושה, כמו שאמרו טומאה נכנסת וטומאה יוצאת, וכן מצינו לענין חלות טומאה על טומאה שאמרו בגמרא בלשון "שבעה" לה טומאה, ולא בלשון אין טומאה חל על טומאה כמו אין איסור חל איסור עכ''ל. ולפי"ז נראה דכל כמה דאיכא צד טהרה וצד טומאה מאחר שצד הטומאה בעצם מציאותו הוי חידוש מציאות נמצא שלעולם איכא אלימות לצד הטהרה מחמת דלא בא לחדש מצב, ורק כל כמה דאיכא רובא לצד הטומאה אין יחס למה שבא לחדש מציאות טומאה, אולם היכא דאיכא חזקה דמסיעת לצד המיעוט להחשיבו כנגד הרוב כמחצה על מחצה בהא מהני האי סברא דאפושי טומאה להכריע כצד הטהרה וזהו כונת הריטב''א דהאפושי טומאה מהני לאוקמי אחזקת טהרה.

**דף כ' ע"א**

1. **רבינא אמר אפילו תימא רבנן כי אזלי רבנן בתר רובא ברובא דלא תלי במעשה אבל רובא דתלי במעשה לא.** בבאור הך דינא דרוב התלוי במעשה יש לעיין ראשית כל בגדר המצב דחשיב ''תלוי במעשה''. שנית יסוד הך דינא אי הוי דאוריתא או דרבנן. שלישית. בבאור החסרון ברוב התלוי במעשה.

**בגדר המצב דחשיב תלוי במעשה**

1. **בפשטות נראה דהא דחשיב תלוי במעשה הוי מחמת דמעשה התשמיש בעי התחדשות ולא הוי כטבע הקיים ופועל מאליו,** רק דלפי''ז גם תשמיש דאדם הוי תלוי במעשה, ובאמת יעוין ברמב''ן יבמות קי''ט ע''א דנקט דליכא חילוק בין בהמה לאדם. ומבאר בזה את הרי''ף דפסק דלא אזלינן בתר רובא דנתעברה במדינת הים [למרות דהלכתא כרבנן דלא חיישינן למיעוטא], דהוי מחמת דחשיב רובא דתלוי במעשה. אולם בתוס' שם מוכיח בתרוץ השני מהא דבגמ' נקטה דרק אליבא דר''מ לא אזלינן בתר רובא דלרבנן אזלינן בתר רובא, ומכח זה מחלק בין תשמיש דאדם לתשמיש דבהמה. והרמב''ן מבאר דרבא הוא זה שהעמיד כר''מ והוי לשיטתו דפליג על רבינא. אולם לרבינא ליכא חילוק בין בהמה לאדם [וכן נקט תוס' בתרוץ הראשון].

**ובבאור החילוק יעוי''ש וז''ל, אין חשוב תלי במעשה אלא ממילא הוא בא שאדם נזקק לאשתו**. ויש לעיין בכונתו דהרי סכ''ס בעי להתחדשות של מעשה הביאה. וצ''ל דכיון דכך הוא טבע האדם לכך לא נידון כהתחדשות, ובבהמה למרות דגם מונח בטבעה הרצון לביאה מ''מ כיון דליכא לה בחירה וצריך שתעמוד ליד זכר שיתעורר בה הרצון לבעילה הלכך העמדתה אצל הזכר נדונית כהתחדשות. וכן מבואר ברש''י בסוגין. וז''ל, כגון עיבור הבהמה דתלי בהרבעה ואיכא למיחש שמא לא עלה עליה זכר הילכך ספק. אולם בתוס' בסוגין כתב דבהמה לפעמים צריך להכניס כמכחול בשפופרת, ונראה מדבריו דעצם הדבר דצריכה לעמוד מול הזכר לא נידון כהתחדשות אלא מחמת דפעולת הביאה עצמה צריכה לפעמים סיוע לכן לא נדונית כנעשית ממילא ולא הוי כמו אדם דהכל נעשה בבחירתו ורצונו.

רק עדיין יש לעיין בבאור כונת תוס' אי כונתו דהרוב מורכב גם מהנך אופנים שצירך את עלית הזכר ולכן הוי רוב התלוי במעשה או דמאחר דאיכא אופנים שבהם צריך להעלות עליה זכר הוי סיבה מחמת כן לדון את מעשה הביאה בבהמה כקיבוץ מקרים בלי סיבה המחייבת מכח הטבע, דבאדם דלא צריך עזרה בהא דיינינן את הביאה כחלק מטבע דידיה, משא''כ בהמה דפעמים צריכה עזרה הלכך גם היכא דמצליחה לבד הוי רוב מקרים של הצלחה של הבהמה להתעבר וליכא בזה סיבה טבעית המחויבת מכח המציאות. ובאור זה מתאים ליסוד החזו''א המובא לקמן דיסוד החסרון ברוב התלוי במעשה הוי מחמת דלא נידון כמחויב מכח הטבע אלא כקיבוץ מקרים.

**ובעיקר באור דברי רש''י דהעמיד את החסרון דתליא במעשה בעלית הזכר יעוין בשו"ת פרי יצחק ח''ב סימן יד דמבאר באופן אחר את החילוק בין אדם לבהמה ומדייק כן מרש''י**. וז''ל, דהחילוק בין אדם לבהמה הוא פשוט דגבי אדם באיש עם אשתו על עצם הבעילה אין אנו מסופקין דכל איש בודאי מתנהג עם אשתו כדרך כל הארץ, ולא מטעם רוב דרובא הכי איתא, אלא מתורת חזקה המבואר בירושלמי חזקת סברא ומנהג, דהוי כאנן סהדי כנ"ל. אלא דנהי דעל הבעילה אין ספק מ"מ הרי יש נשים שאינן מתעברות וע"ז פריך הגמ' לימא הלך אחר רוב נשים ורוב נשים מתעברות ויולדות, ורוב זה דרוב נשים קולטות זרע העיבור זה בודאי אינו תלוי במעשה כמובן. אכן אצל בהמה ליכא לגבה חזקה זו של חזקת איש ואשה הנ"ל, והספק של עבור הוא אם נרבעת לזכר או לא, ולכך אף דרוב בהמות מתעברות ויולדות בתוך שנתן, מ"מ הוי רובא דתלי במעשה. ועי' פרש"י (בכורות כ, א, ד"ה רובא) דהמעשה הוא של עלה עלי' זכר, וא"כ שפיר הוי רובא דתלי במעשה.

**ואי נימא דדבר הנובע מטבע האדם לא חשוב מעשה יש לעיין אי הוי רק בביאה דהוי טבע רצוני או בכל דבר שבדרך כלל נעשה באופן מסוים**. ויעוין בבינת אדם שער רוב וחזקה סימן ו דהוכיח מרוב תינוקות מטפחין ורוב מצויין אצל שחיטה מומחין דלא הוי רק בביאה. וז''ל, אבל באמת נראה לי דלא הוי תלי במעשה אלא דכן הוא הטבע וכמו רוב מצויין אצל שחיטה מומחין דהכוונה שכן הוא דבר טבעי שאין אדם מתעסק בשחיטה אלא אם כן הוא מומחה דאם היה רוב דתלי במעשה לא אזלינן בתרה על כל פנים מדרבנן כדמוכח מלא בדק בסימנים כנזכר לעיל סימן א' וסימן ד' והכי נמי רוב תינוקות. ולפי''ז הא דמבואר ברמב''ן בקידושין שם דרובא מקדשי והדר מסבלי חשיב תלוי במעשה הוי מחמת דלא הוי דבר טבעי אלא מנהג ויש לעיין.

**ויעוין בחזו''א סימן כ' סק''ד לפי דרכו דהחסרון ברוב התלוי במעשה מחמת דחשיב כקיבוץ מקרים,** וליכא סיבה טבעית קיימת לרוב [ויבואר אי''ה בהמשך] דנקט לפי''ז דברוב תינוקות וכן רובא דמקדשי והדר מסבלי ליכא להאי חסרון וז''ל, ואפשר דדוקא הכא לא חשיב רוב נבעלות שבעילתן מקרה ואין בעילת הרוב מחמת סיבה טבעית קיימת אלא קיבוץ מקרים ולפי''ז הדבר תלוי בשיקול הדעת ואין למידין מכאן למקום אחר ובזה ניחא דרוב אינן חולבות אא''כ יולדות חשיב רוב אע''ג שאין הלידה אא''כ קדמה מעשה אבל הוא עדות של טבע קיימת וכו' ובלא''ה ניחא התם [ברובא מקדשי והדר מסבלי] דהוי עדות שקידש כמו חולבות עכ''ל.

ומבואר לפי''ז דההכרעה על רובא אי חשיב תלוי במעשה תליא ביסוד החסרון בהאי רובא דאי נובע מחמת עצם הא דבעי התחדשות של מעשה א''כ תליא בגדרי התחדשות באיזה אופן נידון כמקרי העולם, אולם אי הוי כדרך החזו''א דהחסרון מחמת דלא חשיב מחויב בטבע והוי כקיבוץ מקרים א''כ תליא אי חשבינן כמוכרח מכח המציאות באופן שלשנות מזה הוי שינוי ויציאה מהטבע.

**ובעיקר הא דנקט החזו''א דרובא מקדשי והדר מסבלי לא חשיב תלוי במעשה יעוין במלחמות בקידושין** [דף כא ע''ב בדפי הרי''ף] דנקט במקדשי והדר מסבלי לטעמא דרובא דתלוי במעשה ולכאורה מבואר דלא כהחזו''א אולם יעוין בחזו''א אבהע''ז ל''א סק''ב דנקט דהרמב''ן והרשב''א דנקטו דתליא בהא דמיעוט תלוי במעשה הוי סברא בדין חיישינן למיעוטא דבכה''ג חיישינן למיעוטא והוי רק מדרבנן, ובהלכות רוב ס''ל לרמב''ן דגם בהמה חשיב כטבע, ולכן ליכא סתירה מהרמב''ן ליסוד החזו''א, דהחזו''א נקט להך סברא כלפי החסרון בגוף הרוב דלא נידון כטבע אולם כלפי החסרון במיעוט דבעי התחדשות בהא לא מהני הא דחשיב עדות של טבע קיימת.

**ויעוין עוד ברמב''ן בסוף דבריו דמבאר באופ''א את הגריעותא ברוב מנהג.** וז''ל, לפי שאין רוב זה קבוע ומחוייב דומיא דרוב נשים מתעברות ויולדות ומיעוט מפילות שהוא רוב קבוע מצד טבע העולם אבל רוב זה שאינו אלא מצד המנהג והמנהג עשוי להשתנות אין זה רוב חשוב שלא לחוש למיעוטו ונראה פשוט דהתם אזיל על הך גוונא דרובא מסבלי והדר מקדשי ומיעוט מקדשי והדר מסבלי ובזה המיעוט הוא המחדש ולכן בהא לא שייך האי טעמא דתלוי במעשה.

**ביסוד הך דינא אי הוי דאוריתא או דרבנן**

1. **יעויין בסוגיא דחולין (ד' ט' ע"א) לא בדק מאי** ר"א בן אנטיגנוס משום ר"א ב"ר ינאי טריפה ואסורה באכילה מחמת דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת ובמתני' תנא נבילה ומטמאה במשא וכו', ובתוס' שם מבאר את המ''ד דמחלק בין איסור אכילה לטומאת נבילה וס''ל דלא הוי נבילה אלא טריפה דהוי משום דרוב פעמים שוחט שפיר ושרי מדאורייתא מש"ה לא החמירו לעשות נבילה עכ"ל. וכ"כ הרשב"א שם וז"ל, דרוב פעמים רובן של סימנים נשחטו. והא דלענין אכילה אסור יעוי''ש וז''ל, אבל באיסור דרובא דתליא במעשה ומיעוטא לא תליא במעשה בכי הא לא אזלינן בתר רובא כדאיתא בבכורות מש"ה אוקמי רבנן בחזקת איסור ראשון אבל בחזקת טומאה דלא הוי מעיקרא לא מוקמי לה עכ"ל. וברעק''א בהגהות יו''ד ב' סעיף ב' מוכיח מהא דנקטו לטעמא דרוב ביחס לטומאה דמדאוריתא אזלינן בתר רוב ורק מדרבנן לא אזלינן בתר הך רובא. וכן הוכיח הראש יוסף חולין דף ט' ע''א. וז''ל, וזה שכתב מש"ה אוקמוה רבנן אחזקתה, דמשמע דמדרבנן אסורה ולא מן התורה.

**רק יעוי''ש ברעק''א דהוכיח מהרמב''ם דנקט דהוי ספק נבילה מדאוריתא,** דמבואר דס''ל דלא אזלינן בתר רובא מדאוריתא, ורק גם לדעת הרמב''ם בבאור הך מ''ד דמחלק בין טומאת נבילה לאיסור אכילה מכריח הרעק''א דס''ל דהוי מדרבנן, ובהא גופא פליגי בהא דלא מהני רובא התלוי במעשה אי הוי מדאוריתא או מדרבנן. וז''ל, והנה אף דתוס' והרשב"א סוברים דהוי רק דרבנן מ"מ מצינו להרמב"ם דכתב דהוי ספק נבילה דאורייתא וי"ל דהטעם דבאמת הוי רוב אלא דהוי רוב דתליא במעשה דל"א כן, ומה דהוכיחו תוס' והרשב"א מהא דס"ל לר"א דאינו מטמא במשא י"ל דס"ל להרמב"ם דבאמת בזה פליגי ר"א והברייתא אם הוי דאורייתא או דרבנן.

**ויעוין עוד ברמב''ן בחולין דף י' ע''ב בהא דילפינן בגמ' ממכה אביו ואמו דאזלינן בתר רובא דליתא קמן דרוב בעילות אחר הבעל.** ומקשה הרמב'''ן דהוי רוב התלוי במעשה ומיישב דכי אזלינן בתר רובא דתלי במעשה ה"מ כשמיעוטו לא תלי במעשה כי התם משום דמילתא דאתיא ממילא שכיח, אבל היכא דמיעוטא נמי תליא במעשה כי הכא, שוין הם ועל כרחך הרוב מצוי והולכין אחריו כמו שהולכין אחר רוב שאין רובו ומיעוטו תלויין במעשה. ומבואר דהוי מדאוריתא דאל''כ עדיין איכא ראיה דמדאוריתא אזלינן בתר רובא דליתא קמן.

**וכן הוכיח הבינת אדם שער רוב וחזקה סימן ד' מהמלחמות בקידושין בשמעתין דסבלונות** [דף כא ע''ב בדפי הרי''ף] בהא דסלקא דעתך דאפילו באתרא דרובא מקדשי והדר מסבלי לא ניחוש לקידושין ומבאר הרמב''ן דהוי רובא דתלי במעשה ודילמא לא קדיש. ומבואר דאפילו לקולא לאפקועי קידושין אמרינן כיון דהוי רובא דתלי במעשה לא אזלינן בתריה, ואף לפי המסקנא דקאמר קא משמע לן דחיישינן לרובא הוי רק מדרבנן. רק בעיקר דברי הרמב''ם בקידושין יעוי''ש בבינת אדם בסוף דבריו דכתב דמאחר דבסבלונות אין אנו חוששין לסבלונות עצמן שיהיו קידושין שהרי לשם סבלונות נשתלחו וכיון שאין כאן אלא חשש שמא קידש כמו מבואר ברמב''ן שם אם כן כיון שאין שם אלא חשש בעלמא משום הכי לא אזלינן בתר רובא דתלי במעשה עכ''ד.

**ויעוין עוד במהרי''ט אלגאזי** אות כ''ט דהוכיח מהתוס' ורש''י לקמן בדף כ''א ע''ב דאיכא נאמנות לעכו'ם במסל''ת ברובא התלוי במעשה ומוכח דאסור רק מדרבנן דבאיסור דאוריתא ליכא נאמנות מסל''ת.

**בבאור החסרון ברוב התלוי במעשה**

1. **לכאורה קשה טובא באור הך חסרון כיון דבפועל איכא רוב מקרים ומאי איכפת לן איך נעשה הרוב.** ובשלמא אי הוי מדרבנן א''כ הוי רק סיבה לחשוש למיעוט וכמו שר''מ חייש למיעוטא בכל רוב ה''נ רבנן חיישי למיעוטא היכא דצד המיעוט הוא בלי התחדשות וצד הרוב הוא עם התחדשות דבזה איכא סיבה להתיחס לצד המיעוט וכן מבואר במהרי''ט אלגאזי שם וז''ל, דמודו רבנן לרבי מאיר ברובא דתלי במעשה, לאו למימרא דרוב דתלי במעשה לא חשיב רוב כלל מן התורה, אלא הכוונה דבכה"ג דתלי במעשה אזלי רבנן נמי בתר מיעוטא כרבי מאיר, אבל מ"מ אינו אלא מדרבנן דוקא, דומיא דרוב דלא תלי במעשה לרבי מאיר דלא חייש למיעוטא אלא מדרבנן.

**ויעוין עוד במג''א** **סימן ח' ס''ק י''א וז''ל, דהתם אמרי' שמא לא בא עליה זכר ואת"ל בא עליה שמא לא נתעברה.** ומבאר הפמ''ג דקשיא ליה ליה ממשכיר בית, ריש פסחים [ד, ב] דרוב חבירים הם אצל בדיקה למרות דתליא במעשה, וכן מהא דפסחים ט' [ע"א] חזקה על חבר שאין מוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן, ומבואר דאפילו חזקה דתליא במעשה אמרינן. וכן חזקה שליח עושה שליחותיה, מש"ה נתן טעם דבבכורות הוה ספק ספיקא שמא לא בא עליה זכר ושמא לא נתעברה. ובבאור טעמו ודאי דאין כונתו לס''ס דעלמא אלא דמאחר דבנוסף למעוט דשמא לא נתעברה איכא גם לספק דשמא לא עליה זכר הוי סיבה למיחש להך מיעוטא.

אולם אי נימא דהוי דאוריתא הוי גרעון בעיקר כח הרוב צ''ב יסוד החסרון. ובבאור הדבר מצינו שתי דרכים יסודיות האחד דהוי חסרון בעיקר סיבת הרוב שנית דהוי מצב בספק דליכא בהו להכרעת רוב.

**בבאור הצד דהוי גרעון בעיקר סיבת הרוב**

1. **יעוין בגינת ורדים כלל סב דנסתפק אי גם בחזקה איכא להך דינא**. ובבאור הצד דהוי רק ברוב יעוי''ש וז''ל, בשלמא ברובא אמרינן כיון דמיעוט לא תלוי במעשה ורובא תלוי במעשה המיעוט שכיח הוא והוה כמחצה על מחצה, ואם שניהן תלויין במעשה או אין תלויין במעשה אזלינן בתר רובא כמו שאבאר לקמן בדיני רובא, אבל בחזקה מה לי אי תליא במעשה או לאו וליכא קל וחומר מרובא עכ''ל. ומבואר בדבריו דמאחר דרוב ומיעוט ענינו אלימות להך צד דאיכא בו את הרוב א''כ היכא דהמיעוט לא תלי במעשה והרוב תלוי במעשה ליכא אלימות לצד הרוב מול צד המיעוט דגם לצד המיעוט איכא מעלה בהא דלא בעי מעשה וע''י כך הוי צדדים שקולים וא''כ הוי רק בהכרעת רוב שנובע מחמת היחס בין הצדדים.

**רק יעוי''ש דמוכיח מהא דאיתא בשו''ע או''ח סי' ח' סעיף ט' דצריך לעיין בציצית שמא נפסק אחד מן החוטין**, והב"ח סק''ח מביא מהרא''ש דלא הוי מדינא מאחר דאזלינן בתר חזקה ורק דהב''ח פליג עליו דאי רובא דתליא במעשה לא הוה רוב כל שכן חזקה דרובא עדיף מחזקה. ובמג''א שם ס''ק י''א תמה עליו דהרי נתקנו הציצי' כהלכתן והנידון אי נקרעו ובזה הוי כמו מקוה שהמשיכו לתוכה מ' סאה שא"צ לבודקה בכל עת שטובל בה. ומבואר דביסוד הדבר מודה המג''א דהוי גם בחזקה. ואי הוי מצד דחיישינן לצד המיעוט א''כ הוי גם בחזקה דאי מול רוב חיישינן לצד שכנגד הרוב ק''ו בחזקה אולם אי הוי גרעון בעיקר מציאות הרוב לא שייך לומר כן בחזקה.

**ובבאור דעת הב''ח דנקט גם בציצית חשיב תלוי במעשה למרות דבציצית החלק של המעשה הוא ביצירת החזקה** נראה דמבואר בדבריו דעצם הדבר דהחזקה או הרוב תלויים במעשה האדם הוי סיבה דלא נוכל לראות אותם כמצב ודאי, ולכן גם בציצית מאחר דבעינן למעשה האדם בשביל יצירת החזקה הוי חסרון ביחס של מצב זה כודאי דשמא נתקלקל המעשה ולא עשה את הקשירה חזקה. וכן מבאר בבינת אדם שער רוב וחזקה סימן יב וז''ל, שכוונת הב"ח לחלק בין דבר שחזקתו ממילא כחזקת בהמה לחזקה שעל ידי מעשה כגון חזקת בדוק דבזה לא סמכינן אחזקה לכתחילה וצריך לשאול מה שאין כן בחזקה דממילא אין צריך לברר כלל וכן כתב בהדיא באורח חיים סימן תל"ז ובסימן ח' מוסיף עוד חילוק בין ציצית לבדיקת בהמה שהרי ציצית אינו דומה לחזקת בדוק דשם יש לומר שמא לא בדק מה שאין כן כאן שהרי תיקן הציצית וכמו שהקשה המגן אברהם, ולכן מחלק דהא דקיימא לן שמא מת לא חיישינן היינו בדבר שחזקתו קבוע מצד הטבע כחיות האדם וכשרות הבהמה דלמה ניחוש שנשתנה ממה שהיתה שאותו חזקה שהיה לו מקודם שייך גם כן עכשיו כיון שהטבע גורם זה שהבהמה תהיה כשרה מה שאין כן בדבר שאין הטבע מחייב אף שראינו שהציצית הם שלימים חיישינן לכתחילה שמא נתקלקל ועל זה מביא ראיה מבכורות דאפילו רובא דתלוי במעשה אמרינן דלא הוי רובא וסבירא ליה להב"ח דרצה לומר שמא נתקלקל עכ''ל.

**וכן מבואר להדיא בב''ח** וז''ל, דדוקא היכא דהחזקה קבוע ואתיא ממילא מצד טבע העולם כמו בהמה דהויא בחזקת כשרות משעה שנולדה (חולין ט א) אבל הכא חזקה אינה ממילא אלא תליא במעשה האדם שתיקן הציצית לא סמכינן אחזקה דשמא נתקלקל אח"כ ומשום הכי לגבי שחיטה אי איתא קמן צריך למיבדקיה ולא קא סמכינן אחזקה דרוב המצויין אצל שחיטה מומחין הן (חולין ג ב) והיינו משום דהחזקה אינה ממילא אלא על ידי שלמד הלכות שחיטה ושמא שכח וכן כתב הר"ן בפרק האיש מקדש (קידושין כב א דבור ראשון) בדין סבלונות לגבי רוב דנהי דבעלמא לא חיישינן למיעוטא היינו דוקא ברוב שהוא קבוע מצד טבע העולם כגון רוב נשים מתעברות ויולדות ומיעוט מפילות אבל רוב שאינו אלא מצד מנהג העולם והמנהג עשוי להשתנות אין זה רוב חשוב שלא לחוש למיעוטו ע"כ והוא הדין והוא הטעם לגבי חזקה כאשר ביארנו. וצ''ל לפי זה דרוב בנוי על התחזקות רק דשאני מחזקה דסיבת ההחזקות מחמת הידיעה קודם הספק בושנה מרוב דההתחזוקת עומדת בגוף הספק עצמו ולכן היכא דתלוי מבעשה האדם חסר בהתחזוקת מכח הרוב ורק דצ''ל דבמקוה כיון דבשביל לחסרו בעי מעשה מחודש בהא ליכא משמעות להא דנתמלא ע''י מעשה האדם כגרעון בחזקה ורק בציצית וכדומה דאיכא אפשרות דהוי חסרון בגוף הקשירה שיצרה את ההחזקה בהא הוי חסרון בחזקה.

**ומבואר בזה שתי צדדים בבאור החסרון ברוב** אי הוי גרעון בגוף היחס של הרוב בצדדי הספק מאחר דגם לצד המיעוט איכא אלימות בהא דלא בעי מעשה ולפי''ז הוי רק ברוב, או דהוי חסרון ביחס של הרוב כודאי מאחר דתלוי במעשה ולא הוי מצב מוחלט ולפי''ז הוי גם בחזקה.

**ובעיקר הנידון אי איכא לחסרון דתלוי במעשה בדין חזקה יעוין בבית הלוי חלק ב' סימן כ''ב סק''ב דנקט דבחזקה פשיטא דלא מהני** ובזה גם במעשה דממילא כתשמיש דאדם לא מהני כיון דאיכא בזה סתירה לעיקר דין חזקה. וז''ל, דהאיך נאמר העמידו על חזקתו ובודאי נתחדש בו דהוא סותר את עצמו והוא אדרבה דבר המנגד לסברא דחזקה והאיך נאמר חזקה כזו. ואפילו לפי מש"כ התוס' ביבמות (דף קי"ט) על הא דאמרינן שם רוב נשים מתעברות ויולדות לא חשיב רובא תלוי במעשה משום דאדם מאליו נזקק לאשתו וההריון והלידה ג"כ הא נעשה מעצמו הרי דמה דנעשית מעצמו לא מקרי תלוי במעשה לענין זה מ"מ זה שייך לענין רובא דכיון דהרוב הוא דנעשית זה המעשה הדר הא איכא רובא אבל לענין חזקה אם תלויה במעשה אפילו אם היא נעשית מאליה מ"מ לא מקרי חזקה בכה"ג. ובפרט לדעת החולקים על התוס' וס"ל דגם במעשה שנעשית מאליה ג"כ מקרי רובא התלוי במעשה דכ"ש הוא לגבי חזקה והסברא נכונה וברורה עכ''ל. ומהא דמדמי לחסרון דרוב התלוי במעשה חזינן ג''כ דהחסרון ברוב התלוי במעשה נובע מעצם הדבר דהרוב בא לחדש והוי מצב בספק כמו שנבאר לקמן.

**מהלך החזו''א בבאור החסרון ברוב התלוי במעשה על פי יסודו בגדר רובא דליתא קמן**

1. **יש לעיין בעיקר גדר רובא דליתא קמן מדאוריתא**, אם עצם הדבר שכך קורה ברוב המקרים הוי סיבה לדון כמו הרוב, ועיקר הדין רוב הוא מחמת הריבוי המספרי של המקרים כצד אחד של הספק, דע"י כן ברוב המקרים יהא אמיתי, ואי נימא כן לא יהא גדר ברור להכרעת הדין והדבר יוכרע בשקול הדעת אם יש סיכוי או אין סיכוי. ולדוגמא בשואה שקרה לעם ישראל יעוין ברבותינו הפוסקים [מובא באריכות באוצר הפוסקים סימן י''ז] דנקטו לדבר פשוט שחששא דאוריתא ליכא התם, מאחר דרובא דרובא מתו ונשאר אחד מעיר ושנים ממשפחה, וכל זה שייך שהנידון תלוי בריבוי המקרים ובאפשרות שצד האמת הוי כהרוב.

אולם ניתן לומר דרובא דליתא קמן יסודו מחמת דאיכא דאיכא מהלך טבעי באופן שצד המיעוט הוא שינוי מהמהלך הטבעי, כגון בטביעה שהאדם נמצא במצב של סיבה למוות רק בעינן להתחדשות של הצלה, בשביל להפקיעו מהמצב של המוות.

1. **ויעוין בחזו"א אבהע''ז ל"א סק"ב דמוכיח יסוד זה מהא דשנינו במתניתין דהניח זקן או חולה דנותן לה בחזקת שהוא קיים.** ובפשטות למרות שנשתהה השליח כמה שנים עדיין איכא לחזקת חי, והא ודאי דבשיעור זמן זה רוב הזקנים מתים, ומוכח דבעינן שהצד דהמשלח חי יהא שינוי מהמהלך הטבעי ומאחר דאיכא זקנים שבטבעם ממשיכים לחיות לא חשיב יציאה מהרוב ולפי''ז מבאר את החסרון ברוב התלוי במעשה וז''ל, וקיבוץ מקרים אף מהוים רוב אינו נידון לרוב דבעינן רוב טבעי כמו רוב בהמות כשרות רוב מתעברות ויולדות וכיו''ב וכדאמרו בכורות כ' ע''א ברובא דתלי במעשה דלא חשיב רוב אע''ג דרובן נעשה בהם המעשה [והרי באדם כתבו תוס' דחשיב רוב דחשיב כטבע] ואע''כ דכתב הגרעק''א יו''ד סימן ב' בדעת הרשב''א דרובא דתלי במעשה הוי רוב מה''ת הינו משום דהרשב''א מפרש דרוב מתעברות חשיב רוב טבעי אלא משום דיש חזקה נגד הרוב וחזקה מתקיימת בלי מעשה והרוב מחסור מעשה מחמרינן מדרבנן, אבל לפירוש תוס' דמחלקין בין אדם לבהמה י''ל דלא חשיב רוב טבעי ואינו רוב מה''ת. ואין לומר דכיון דרובן כבר ילדו נימא כל דפריש מרובא פריש דהרי לא עמדנו על רוב העולם, רק מחמת הנהגת הידועות אנו מחליטין את רוב העולם תדע שהרי אמרו שם י''ט דהוי רובא דליתא קמן עכ''ל.

**ויעוין בחזו"א שם** דנוקט לפי"ז דבמקרי השואה מכיון שהיה קיים אפשרויות הצלה ע"י שהלכו לעבודה ונצלו או ע"י בריחה ליערות או ע"י התחבאות אצל הגויים וכדומה, לא מקרי שכל האנשים היו במהלך שלולי הצלה יש בהם סיבה למוות ולכן לא שייך לדון בזה דין רובא אפילו אם עלו לרכבות. ולמרות שמקרי ההצלה היו מועטים מאד לא סגי בזה למידן דין רובא והאשה בחזקת א"א וכפה''נ בא לתמוה בזה על גדולי הפוסקים.

**ונראה עוד להוכיח יסוד זה מיבמות דף קיט וכן בפירקין דף כ' ע''ב בדינא דמחצה זכרים ומחצה נקיבות** ומיעוט מפילות דדנה בזה הגמ דין רובא מכח סמוך מיעוטא לפלגא והרי הך רוב הוי רובא דליתא קמן דנובע מחמת המקרה ואי נימא דתליא בריבוי המציאותי של המקרים א''כ צ''ב לשון הגמ' דאמרינן סמוך מיעוטא לפלגא דהוי הלכתא לתת חשיבות לצד המיעוט, ויעוין בראשונים שם דהקשו דאמאי הגמ' לא הזכירה למיעוטא דלא מתעברות ותירצו דמיעוטא דאינן מתעברות הוי מעוט דלא חשיב, ואי הוי משקל של מספר מקרים יש לדון בתרוצם ומוכח דהוי הלכתא לתת חשיבות לצד המיעוט. ויעוין עוד ברעק"א בשו"ת ק' ק"ו שדן אי גם בסמוך מיעוטא לפלגא היכא דכנגד המעוט איכא רובא דא"ק חשיב כמאן דליתא כמו אליבא דר"מ שלא דן סמוך מעוטא לחזקה בכה"ג. ומבואר גם דהוי הלכתא ביחס לצד המעוט. וצ"ב דאמאי ליכא בזה דין רובא דל"ק מחמת רבוי המקרים דהא פשיטא דבמחצה זכרים ומחצה נקבות ומעוט מפילות איכא רוב מקרים של לידת ולד הפוטר מיבום.

**ונראה מוכח מזה דדין רוב יסודו בשינוי מהמהלך הטבעי**, והתחדש בזה דהיכא דהרוב מגיע משתי טבעים שונים היה מן הראוי דליכא בזה לדין רובא, מאחר דמכל טבע כשלעצמו לא חשיב שינוי דכל טבע מצד עצמו ליכא בו רוב, ורק בדין סמוך נתחדש דניתן להעמיד חשיבות לצד מכח שתי סיבות שונות ולכן גם הכא אמרינן דכיון דאיכא פלגא שנותן אותו דין כמו המיעוט וכן המיעוט נותן להך דין הלכך הוי סיבה לצרף את צד המיעוט מול הרוב ולדונו כרוב, דע''י דין ''סמוך'' חשיב הרוב שכנגד כשינוי מהיחס לצד שהדין ''סמוך'' נותן. ונראה דגם בזה בעינן ששתי הצדדים יהיו מחויבים בטבע ולא הוי דרך מקרה בעלמא, דמאחר ששני הצדדים מחויבים בטבע ורק כל הסיבה שלא יהא דין רוב הוי מחמת דכל אחד עומד לעצמו, בזה נתחדש בדין סמוך נאמר שהפלגא מחזק את צד המיעוט וע"י כך חשיב שינוי.

**בבאור הצד דהוי מצב בספק**

1. **יעוין ברשב''א בחולין י''ב וז''ל, ומלתא דהויא ממילא שכיחא טפי מרובא דתלוי במעשה.** וכן ברמב''ן בדף י' ויש לעיין בבאור כונתם דהוי שכיחא טפי דדוחק לומר דהוי ביחס למציאות דליכא רוב מקרים כצד הרוב. ובפשטות כונתם דעצם הדבר דצד המיעוט לא בעי להתחדשות הוי סיבה לדונו כקיים יותר מהרוב. רק דיש לעיין אי כונתם כמו שביאר הפמ''ג דהוי חסרון בגוף היחס של הרוב בצדדי הספק, או דהוי מחמת עצם הדבר דהוי צד מחודש, דרוב לא יכול להכריע בהאי ספק, וא''כ פשיטא דהוי גם בחזקה.

**ויסוד הדבר דהוי מחמת דלא חיישינן לצד דבעי התחדשות יעוין בשו"ת בית הלוי** בשו"ת מהגר"ח סימן א' וז''ל, וצ"ל דהא דחיישינן שמא הבריא היינו דוקא בדבר שרפואתו בידי שמים כדמשמע לישנא דשמא הבריא אבל פצוע דכא אינו נתרפא אלא א"כ נסתם ע"י אדם וכדאמרי' בסוגיא היכי עבדינן מייתינן שערתא כו'. ולשמא נתרפא בידי אדם לא חיישי' וכעין זה אשכחן בש"ס בכורות דף כ' דמפלגינן בין רובא דתלוי במעשה כו' עכ''ל. ומבואר דהוי כללא דלא חיישינן לצד דבעינן בו מעשה. רק דנראה דהכא מאחר דסכ''ס איכא במציאות רובא הלכך לכה''פ הוי סיבה לדון לצד עיבור כצד בספק, ורק לענין להכריע את הספק מכח הרוב בהא מהני מה דבעי התחדשות להך צד דלא נוכל לתלות בודאי שנתעברה.

**בדין רובא התלוי במעשה היכא דגוף הרוב לא הוי ע''י מעשה רק דבשביל לדון את הרוב בעינן לחדש מעשה**

1. **יעוין באחרונים דהקשו על הך רובא דאיתא בעמוד ב' דאינן חולבות אא''כ יולדות דהוי רובא התלוי במעשה,** ונראה דאי הוי חסרון בגוף הרוב יש לדון דהוי רק היכא דגוף הרוב הוי ע''י מעשה, לא מבעיא לדרך החזו''א דכיון דהרוב הוא בטבע הוי כעד על הבעילה וכן נקט החזו''א, אלא גם לפי מה שנתבאר בב''ח דהוי חסרון בהתחזקות של הרוב גם בזה איכא למימר דהוי רק היכא דהרוב תלוי במעשה האדם וא''כ הכא ליכא להאי חסרון [אולם במקדשי והדר מסבלי בהא איכא להאי חסרון כמו שהבאנו מהב''ח דמדמי את החסרון ברוב מנהג להאי חסרון דתלוי במעשה] , ורק לפי מה שנתבאר בפמ''ג דהוי גרעון באלימות שהרוב נותן לצד כיון דאיכא גם אלימות לצד המיעוט מחמת דלא בעי מעשה בהא יש מקום לדון אי דיינינן את צדדי הרוב והמיעוט ומאחר דהרוב והמיעוט הוא בתכונת הבהמה אי מציאותה כחולבת מכריח לידה קודמת א''כ בהא ליכא גרעון באלימות של צד הרוב דההוראה של הרוב על תכונת הטבע דמחויב בה לידה לא הוי מעשה, אולם אי נדון את הצד שעליו אנו דנים ובאים להכריע מכח הרוב בהא יש מקום לומר דכיון דסכ''ס הך צד לידה הוי מחודש והעדר לידה הוי מידי דממילא ולא בעי מעשה א''כ איכא בזה גרעון באלימות הך צד דלידה. אולם אי נימא דהוי מחמת עצם הדבר דהוי צד מחודש א''כ בהא פשיטא דדיינינן את הצד שעליו אנו דנים.

**ויעוין בפסקי רי"ד דגרס גירסא אחרת** וז''ל, כי אזלי רבנן בתר רובא, ברובא דלא תלי בה מעשה, אבל רובא ''דתלי בה מעשה'' אימור לא עלה עליה זכר. ולכאורה מבואר בזה דעצם הדבר דמתילד מזה מעשה הוי סיבה לא לדון את הרוב.

**בהא דמבואר במתניתין דהוי ספק למרות דליכא בזה הכרעת רובא ואיכא בזה לחזקה דלא ילדה**

1. **יעוין בתו' ד''ה מחוורתא דנקט דאיכא חזקה דלא ילדה וא''כ קשה דאי נימא דרובא בתלוי במעשה לא הוי רוב כלל מדאוריתא א''כ הדר דינא דניזיל בתר חזקה** ויעוין בשו''ת דברי חיים יו''ד סימן קי''א דהוכיח מכח קושיא זו דהא דלא מהני רוב התלוי במעשה הוי רק מדרבנן. אולם לפי מה שהובא לעיל מהפנ''י והקרן אורה דהא דרובא וחזקה רובא עדיף לא הוי מחמת מעלת הורב אלא הוי גרעון בחזקה א''כ ל''ק מידי. רק העירו מהתבואות שור יו''ד כ''ה אות ג' לגבי הא דמבואר בחולין דף ט' בשחט ולא בדק בסימנין דליכא לחזקת היתר כיון דהוי ספק בגוף השחיטה ולמרות דאיכא רובא דשחט כדין לא אזלינן בתר רובא ובתוס' והרשב''א מבואר דהוי מדרבנן, ומדאוריתא מותר באכילה אולם בתו''ש מוכיח מהרמב''ם דהבהמה אסורה בתורת ודאי ולוקין עליו ומבואר דלא אזלינן מדאוריתא כלל בתר רובא ואזלינן בתר חזקה ויש לעיין לפי''ז הא מבאר במתניתין דלא אזלינן בתר חזקה. ויעוין בתוס' בדף כ''א ע''ב בד''ה חלב פוטר דנקט דאיכא חזקה כנגד דהעמד ולד בחזקת שאינו קדוש בבכורה שהוא חולין במעי אמו וא''כ ניחא הא דהוי ספק.