טז - זמן האיסור בוסת הגוף בלמודה לראות בסופו
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן טז**

**זמן האיסור בוסת הגוף בלמודה לראות בסוף הוסת**

**א**

א] **נדה ס"ג ב',** היתה למודה להיות רואה בתחילת הוסתות כל הטהרות שעשתה בתוך הוסתות טמאות, בסוף הוסתות כל הטהרות שעשתה בתוך הוסתות טהורות.

**והנה** הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' שער ג' יב: כתב, ז"ל, כיצד היא חוששת לוסת דגופא, אם היה הוסת פשוט והיתה למודה לראות בתחילת הוסת מיד ה"ז חוששת לכל המשכת הוסת וכו', היתה למודה לראות בסוף הוסת אינה חוששת עד סוף הוסת, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכמו דכשהיתה למודה לראות בסוף הוסת לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הוסת, ה"נ ליכא דין פרישה בתוך הוסת, וכ"כ המאירי לעיל בסוגיין, וכ"נ גם בד' הרשב"א והר"ן לעיל בסוגיין, וכ"כ הטוש"ע בסימן קפ"ט סכ"ד.

ב] **אמנם** הנה בפסקי הרשב"ץ בסוגיין כתב, ז"ל, ואם לא היתה למודה לראות אלא בסוף הוסת, כל טהרות שעשתה בתוך הוסת טהורות וכו', ובוסתות דגופה נמי חוששת כל אותו זמן שהמקרים ההם רגילים להמשך, בין שהרגילה לראות בתחילת המקרים ההם בין בסופם, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף דכשהיתה למודה לראות בסוף הוסת, כל טהרות שעשתה בתחילת הוסת טהורות, מ"מ היא אסורה לבעלה בכל הוסת.

**וכ"נ** מד' הראב"ד והרמב"ן והרא"ש שלא הביאו בהלכותיהם לדינא דמתניתין דמפליג בין היכא שהיתה למודה לראות בתחילת הוסת להיכא שהיתה למודה לראות בסופו, ולכאו' הוא משום דליכא נפ"מ בזה לדין הפרישה, דאף כשהיתה למודה לראות בסופו איכא דין פרישה מתחילתו, ויש ללמוד כן גם מד' הראב"ד בשער הוסתות סימן ג' הכ"ט וסימן ד' ה"ב, וכמש"נ להלן בהערה י"ב, וכ"נ בד' הרמב"ן בהל' נדה פ"ו ה"ט.[[1]](#footnote-2)

ג] **וכ"ה** מבו' להדיא בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב, עיי"ש שכתב דוסת הגוף אינו וסת בפנ"ע, אלא היינו דאשה שיש לה וסת מרגשת במקרי הגוף קודם שיבא הדם, וכתב שם דאשה שיש לה וסת אסורה לשמש בכל עונת הוסת, וסתימת דבריו דהוא אף כשהיא למודה לראות בסוף הוסת,[[2]](#footnote-3) והרי דאף דכשהיתה למודה לראות בסוף הוסת אינה מטמאה להטהרות שעשתה בתחילת הוסת, דטומאת הטהרות היא רק משעה שהיא למודה להיות רואה בו, מ"מ איכא דין פרישה מתחילת העונה.[[3]](#footnote-4)

**ב**

ד] **ובפשוטו** הי' נראה לפרש בטעם הפלוגתא בזה, ובהקדם, דהנה בעיקר הא דמפלגינן לענין טומאת הטהרות בין היכא דהיתה למודה לראות בתחילת הפיהוק להיכא דהיתה למודה לראות בסופו, יש להסתפק אם היינו משום דלעולם מטמאינן להטהרות מתחילת הוסת, והא דכשהיתה למודה לראות בסוף הפיהוק לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק, הוא משום דבכה"ג ל"ה הוסת אלא בסוף הפיהוק, או היינו דכל הא דמטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק, הוא רק מכח הא דהיא למודה לראות בתחילתו וחזקה הוא שראתה בתחילתו, וע"כ הוא דכשהיתה למודה לראות בסופו, לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק.

**ונפ"מ** בזה הוא, בגונא דפעמים היא רואה בתחילת הפיהוק ופעמים היא רואה בסופו, דבכה"ג בפשוטו הוי קביעות הוסת לכל הפיהוק, אם הטהרות שעשתה בתוך הפיהוק טמאות, - דאי נימא דהא דמטמאינן ברישא להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק, הוא משום דלעולם מטמאינן להטהרות מתחילת הוסת, ולא מטהרינן להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק, אלא כשהיתה למודה לראות בסוף הפיהוק, דבכה"ג אין תחילתו כלל מכלל הוסת, הרי דאף בכה"ג דפעמים שהיא רואה בסוף הפיהוק, מ"מ כיון דפעמים שהיא רואה בתחילתו, והוי אף תחילתו בכלל הוסת, מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק, - אך אי נימא דכל הא דמטמאינן ברישא להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק, הוא מכח דהיא למודה לראות בתחילתו, וחזקה היא שראתה בתחילתו, הרי דבכה"ג דפעמים שהיא רואה בסופו וליכא חזקה שראתה בתחילתו, לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק.

ה] **ונראה** דיש ללמוד לזה מד' הרשב"א לעיל בסוגיין, שכתב דהא דכשהיתה למודה לראות בסוף הפיהוק לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילתו, הוא משום דבוסת הגוף לכו"ע אינה חוששת אלא לשעת הפיהוק, עיי"ש, וכ"כ המאירי והר"ן שם.

**ומבו'** להדיא מדבריהם, דכל דאף תחילת הפיהוק הוי מכלל הוסת, יש לטמאות להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק, אף דליכא חזקה שראתה בתחילתו, וכל הא דכשהיתה למודה לראות בסוף הפיהוק לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילתו, הוא רק משום דבכה"ג אין תחילתו בכלל הוסת כלל, וליכא דין פרישה אלא בסופו.[[4]](#footnote-5)

ו] **אמנם** הנה בד' הבית מאיר בסימן קפ"ט סי"ט מבו' דפשיטא לי', דכל שיש לה וסת לכל העונה לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילת העונה, עיי"ש, ובסימן ח' סק"ח נת' ללמוד כן גם מד' הגרע"א.

**ובטעמא** דמילתא נת' בסימן ט' סק"ו, דהוא משום דכל הא דמטמאינן להטהרות משעת הוסת, אף דקיימא בחזקת טהרה, הוא מכח החזקה דאורח בזמנו בא, והיינו או משום דהחזקה אורח בזמנו בא עומדת כנגד החזקת טהרה, או דמשום דחזקה הוא שתראה, איכא ריעותא בהחזקת טהרה, וע"כ לא מטמאינן לה אלא מסוף הוסת, דע"ז איכא להחזקה דאורח בזמנו בא, דעל תחילת הוסת ליכא חזקה שראתה, שהרי אפשר שלא תראה עד סוף הוסת.

ז] **ולפ"ז** נראה דבזה הוא שנחלקו הראשונים אם כשהיתה למודה לראות בסוף הפיהוק אף ליכא דין פרישה אלא בסופו, דהרשב"א ודעימי' לטעמייהו דלעולם מטמאינן להטהרות מתחילת הוסת, וכל הא דכשהיתה למודה לראות בסוף הפיהוק לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק הוא משום דבכה"ג ל"ה הוסת אלא בסופו, וע"כ ה"נ ליכא דין פרישה אלא בסופו.

**אך** בדעת ש"ר שנחלקו ע"ז נראה דס"ל דלעולם לא מטמאינן להטהרות מתחילת הוסת, וכל הא דכשהיתה למודה לראות בתחילת הפיהוק מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק, הוא משום דחזקה הוא שראתה בתחילתו, ואשר ע"כ שפיר י"ל דאף כשהיתה למודה לראות בסוף הפיהוק איכא דין פרישה מתחילתו, ואפ"ה לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק, משום דליכא חזקה שראתה בתחילתו.[[5]](#footnote-6)

**ג**

ח] **אמנם** הנה יש לפרש בזה בע"א, דהנה החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ט כתב, דאף דקי"ל כר' יהודה דאף אם היתה למודה לראות בשעה ששית היא אסורה בכל העונה, אי"ז אלא דין פרישה בעלמא, אך אינה מטמאה טהרות אלא משעת הוסת, עיי"ש, ונת' לעיל בהערה ג' דעיקר הדין דכל שיש לה שעה קבועה, אף דאיכא דין פרישה בכל העונה, מ"מ אינה מטמאה טהרות אלא משעת הוסת, הוא מפורש כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו, ועמש"נ עוד בזה בסימן י' סקי"ב.

**ולפ"ז** י"ל, דמה"ט הוא דס"ל להני רבוותא דאף כשהיתה למודה לראות בסוף הפיהוק איכא דין פרישה מתחילתו, אף דאינה מטמאה להטהרות שעשתה בתחילתו, והיינו משום דכל שהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, אין שעת הוסת אלא בסופו, וע"כ אינה מטמאה טהרות שעשתה קודם שעת הוסת, ומ"מ איכא דין פרישה בכל הפיהוק, ודמי להיכא דהיתה למודה לראות בשעה ששית, דאיכא דין פרישה בכל העונה, ואפ"ה אינה מטמאה טהרות אלא משעת הוסת.[[6]](#footnote-7)

ט] **ונפ"מ** בזה הוא, אם הא דאיכא דין פרישה מתחילת הפיהוק אף כשהיא למודה לראות בסופו, הוא אף לדעת ר' יוסי דס"ל דשעות וסתות, - דאי נימא דהא דכשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק, הוא משום דליכא חזקה שראתה בתחילתו, הרי י"ל דלעולם אף כשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק הוי עיקר וסתה בכל הפיהוק, ואף לדעת ר' יוסי איכא דין פרישה בכולו, - אך אי נימא דהא דבכה"ג לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק, הוא משום דשעת וסתה הוא בסוף הפיהוק, הרי דכל הא דאיכא דין פרישה מתחילת הפיהוק הוא רק לדעת ר' יהודה דאף כשיש שעה קבועה לוסתה היא אסורה בכל העונה, אך לדעת ר' יוסי דכל דיש שעה קבועה לוסתה אינה אסורה אלא בשעתה, אף הכא אינה אסורה אלא בסוף הפיהוק.

**ד**

י] **ומד'** הראב"ד נראה דיש להוכיח דהא דהיא אסורה בכל הפיהוק אף כשהיא למודה לראות בסופו, הוא אף לדעת ר' יוסי, דהנה הראב"ד בשער הוסתות סימן א' ה"ו כתב, ז"ל, והא דאמרינן דכל אותה עונה אסורה, דוקא בוסתות דיומי, אבל בוסתות דגופה וכו' אינה אסורה אלא עם וסתה בלבד וכו', וראי' לדבר מדקתני עלה במתניתין ר' יוסי אומר אף ימים ושעות וסתות, משמע דה"ק כי היכי דוסתות דגופא לא מיתסרא אלא לשעתא, ה"נ וסתות דיומי לא מיתסרא אלא לשעתא, ולמאן קאמר, לאו לר' יהודה בר פלוגתי', אלמא בוסתות דגופה לא פליג ר' יהודה, עכ"ל.

**והנה** אי נימא דהא דכשהיתה למודה לראות בסוף הפיהוק היא אסורה בכולו, הוא רק לדעת ר' יהודה, אך לדעת ר' יוסי אינה אסורה אלא בסופו, הרי נמצא דבכה"ג פליג ר' יהודה אף בוסתות דגופה, וא"כ מאי קאמר ר' יוסי דכ"ה דבוסת הגוף אינה אסורה אלא בשעתו ה"נ בוסת הימים אינה אסורה אלא בשעתו, הרי לדעת ר' יהודה אף בוסת הגוף היא אסורה אף שלא בשעתו, - ובע"כ מד' הראב"ד דאף כשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, הוי עיקר וסתה בכל הפיהוק, והא דלא מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק, הוא משום דליכא חזקה שראתה בתחילתו, וע"כ אף לר' יוסי היא אסורה בכולו.[[7]](#footnote-8)

יא] ובטעם הא דהוי וסתה בכל הפיהוק אף כשהיא למודה לראות בסופו, י"ל דהוא משום דהפיהוק בא בתולדה מן הראי', וכל שהיא מפהקת, בע"כ שכבר הגיע זמן הראי', ואך דאי"ז בהכרח שתראה מיד כשהגיע זמן הראי', ופעמים שראייתה מתעכבת, וע"כ הוא דמתחילת הפיהוק הוי זה שעת וסתה, דאף דראינו כמה פעמים שנתעכבה ראייתה, מ"מ כיון דעיקר זמן הראי' הוי מתחילת הפיהוק, אינו בהכרח שתתעכב ראייתה, וע"כ הוי וסתה מתחילת הפיהוק, ומה"ט מבו' בד' הראב"ד בסימן ג' הכ"ט ובסימן ד' ה"ב דהא הוה פשיטא לי' דאף היא למודה לראות לאחר הוסת, ה"ה אסורה מתחילת הוסת, ולא הוצרך להשמיענו אלא דבכה"ג היא אסורה אחר הוסת עד סוף העונה, עיי"ש.[[8]](#footnote-9)

**ה**

יב] **ויש** להוסיף עוד בענין זה, דהנה הראב"ד בשער הוסתות שם כתב דכל הא דאין וסת הגוף אוסר אלא שעתו, הוא רק כשהיא רגילה לראות כל הראי' בתוך הוסת, אבל אם רגילה לראות ממנה אחר הוסת, אסורה מן הוסת ואילך כל היום, וכ"כ הרשב"א לעיל בסוגיין ובתוה"ב בית ז' שער ג', וכ"ה בטוש"ע סימן קפ"ט סכ"ד.

**והחוו"ד** שם סקל"א דקדק מל' השו"ע, דבכה"ג שאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת, היא אסורה מתחילת הוסת, אף שאינה למודה לראות בסופו, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, ונת' בזה בסימן י"ד סקי"ב.

**וכ"ה** משמעות ל' הרשב"א לעיל בסוגיין ובתוה"ב הקצר בית ז' שער ג' שכתב דאם אין הראי' כולה נבלעת בתוך הוסת ה"ז חוששת "מתחילת הוסת" עד סוף העונה כולה, ומשמע דבכל ענין היא חוששת מתחילת הוסת, אף כשהיא למודה לראות בסופו.

יג] **אך** הנה הדברי חמודות בפירקין סוסקי"ד כתב דהא דכשהיתה למודה לראות בסוף הוסת אינה אסורה בתחילתו, הוא אף כשראייתה נמשכת אחר הפיהוק, ומש"כ הרשב"א דהיא אסורה מתחילת הוסת, הוא רק כשהיא למודה לראות בתחילתו,[[9]](#footnote-10) וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן קפ"ט סקצ"ז, עיי"ש,[[10]](#footnote-11) ועמש"נ בסימן י"ד בהערה ט' לדון בדעת הגר"א בזה.

יד] **ונפ"מ** עוד בזה לדינא, הוא במש"כ החוו"ד בחידושים בסימן קפ"ט סק"ב, דאשה שיש לה וסת הגוף קבוע, אם הוסת מובלע בסוף הפיהוק מותרת לעונה בינונית, ואם הוא בתחילתו או שנמשך ראייתה גם אחר הפיהוק אסורה לעונה בינונית, עכ"ד, ומבו' דכל דנמשך ראייתה גם אחר הפיהוק, ה"ה אסורה בעונה בינונית, אף שאין למודה לראות אלא בסוף הפיהוק.

**אך** הגר"ז בסימן קפ"ד סוסקמ"ה כתב דכל הא דאשה שיש לה וסת הגוף אסורה בעונה בינונית שמא יארע לה הוסת בתוך התשמיש ותראה, הוא רק כשהיא למודה לראות בתחילת הפיהוק, אך אם היא למודה לראות בסוף הפיהוק או אחריו, אינה אסורה בעונה בינונית, ומבו' דאף כשהיא למודה לראות לאחר הפיהוק ואין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק, אינה אסורה בעונה בינונית.

**ופשוט** דאזלי לטעמייהו, דהחוו"ד לטעמי' דס"ל דכל שאין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק ה"ה אסורה מתחילת הפיהוק אף כשהיא למודה לראות בסופו, וע"כ היא אסורה בעונה בינונית בכה"ג שמא תפהק ותראה,[[11]](#footnote-12) אך הגר"ז לטעמי' דאף דאין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק, מ"מ אם אינה למודה לראות אלא בסופו, אינה אסורה בתחילת הפיהוק, וע"כ אינה אסורה בעונה בינונית בכה"ג, שהרי אף אם תפהק, אינה רואה עד סוף הפיהוק.

טו] **והנה** הראב"ד בשער הוסתות סימן ג' הכ"ט כתב, ז"ל, נמצאו ב' דינים בחושי הוסתות שהן מגופה וכו', ויש שהיא מותרת לפני וסתה ואסורה לאחר וסתה וכו', ואותה שהיא לאחר הוסת או שרגילה להתחיל מתוך הוסת ונמשכת לאחר הוסת מותרת לפני הוסת ואסורה לאחר הוסת, עכ"ל, וכ"כ הראב"ד שם סימן ד' ה"ב.

**ומבו'** להדיא בד' הראב"ד, דאף כשכל ראייתה היא לאחר הפיהוק, ה"ה אסורה מתחילת הפיהוק, ואינה מותרת אלא קודם הפיהוק, ולכאו' הוא מקור נאמן לד' החוו"ד, דכל שאין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק היא אסורה מתחילת הפיהוק, אף שאינה למודה לראות אלא בסופו או לאחריו.

**אך** למש"נ נראה דאין ללמוד לזה מד' הראב"ד, והיינו משום דאזיל לטעמי' דס"ל דלעולם היא אסורה מתחילת הפיהוק אף כשהיא למודה לראות בסופו,[[12]](#footnote-13) אך לדעת הרשב"א ודעימי' דכל שהיא למודה לראות בסוף הפיהוק אינה אסורה בתחילתו, שפיר י"ל דאף כשאין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק אינה אסורה בתחילתו.

1. עיי"ש שכתב להא דבוסת הגוף אינה חוששת אלא בשעתו, כשהיא למודה בזה בחצי היום, ומשמע דרק אם קבעה שעה מסוימת ביום אינה אסורה אלא בשעה זו, אך כל שלא קבעה שעה מסוימת ביום, היא אסורה בכל זמן הפיהוק, אף אם היא למודה לראות בסוף הוסת.

   וכן משמע בד' הרמב"ן שם הי"ג בדין וסת הקפיצות, דאף כשהיא למודה לראות לאחר הקפיצה שעה או שעתים, היא אסורה משעת הקפיצה, ולא שרינן לה אלא לאחר שעבר זמן זה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולא הביא הרמב"ם כלל בהל' איסו"ב להך דינא דהיתה למודה להיות רואה בסוף הוסתות, משום דאף בכה"ג איכא עלי' דין פרישה מתחילת היום, וכל הנפ"מ בהא דהיא למודה להיות רואה בסוף העונה, הוא דלא מטמאינן להטהרות שעשתה בתוך הוסתות. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועד"ז מצינו בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, שפירש אף לרישא דמתניתין בוסת הימים, ודלא כמו שפירש בהלכותיו בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ו דקאי על וסת הגוף, ובזה תנן דאם היתה למודה לראות בתחילת היום כל הטהרות שעשתה ביום זה טמאות, ואם היתה למודה לראות בסוף היום כל הטהרות שעשתה ביום זה טהורות, ועיי"ש שכתב דר' יהודה בא לפרש דעת ת"ק, והיינו משום דהא דקרי ת"ק לכל היום כוסת, הוא משום דס"ל דאף דהיא רואה בתחילתו או בסופו, ה"ה אסורה כל היום, ולפ"ז מפורש במשנתינו, דאף דאיכא דין פרישה כל היום, מ"מ אינה מטמאה טהרות אלא מזמן שהיא למודה לראות בו, וזה כמש"כ החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ט. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה מבו' גם בד' התוי"ט לקמן שם שכתב, דכל הא דכשהיתה למודה לראות בסוף הוסתות כל הטהרות שעשתה בתוך הוסתות טהורות, הוא רק כשאין ראייתה נמשכת אחר הוסתות, אך כל שראייתה נמשכת אחר הוסתות אף טהרות שעשתה בתחילת הוסתות טמאות, כיון דבכה"ג היא חוששת לכל העונה, וכמש"כ הטור בסימן קפ"ט בשם הרשב"א, ומבו' דכל שוסתה הוא כל העונה, היא מטמאה טהרות מתחילתו.

   וכ"ה מבו' גם בד' החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ט, עיי"ש שכתב בדין אשה שיש שעה קבועה לוסתה, דאף לר' יהודה דהיא חוששת לכל היום, אינה מטמאה טהרות אלא משעת הוסת, משום דעיקר קביעותה הוא לשעה זו, ומבו' דאם הי' קביעותה לכל היום, היתה מטמאה טהרות מתחילת היום. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובזה מתפרש ד' הראב"ד בשער הוסתות סימן א' ה"ו שכתב דוסת הגוף אינו אוסר אלא שעתו, ולא הוכיח לזה מהא דכשהיתה למודה לראות בסוף הוסת כל הטהרות שעשתה בתוך הוסת טהורות, וכמו שהוכיחו כן הרשב"א ודעימי', והיינו משום דלהראב"ד לטעמי' הא דבכה"ג כל הטהרות שעשתה בתוך הוסת טהורות, אי"ז כלל משום דאין וסת הגוף אוסר אלא שעתו, שהרי בכה"ג באמת איכא דין פרישה מתחילת הוסת, אלא הוא משום דאף דאיכא דין פרישה מתחילת הוסת, מ"מ לא סגי בזה לטמאות טהרות, ולא למדנו מזה דאין וסת הגוף אוסר אלא שעתו. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך מד' הרשב"א ודעימי' שנקטו דאם היתה אסורה מתחילת הפיהוק, אף היתה מטמאה טהרות מתחילת הפיהוק, מבו' שלא כד' החוו"ד, ולדעת ר' יהודה דהיא אסורה בכל העונה, אף היא מטמאה טהרות מתחילת העונה, ועמש"נ בזה בסימן י' סקי"ג ובסימן י"ב סק"א וסקט"ז. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם הנה בל' הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ה, ובפיהמ"ש לעיל ספ"ד ובהקדמתו לטהרות, דטומאת הטהרות היא מתחילת שעת הוסת, והרי דאף דליכא חזקה שראתה בתחילת השעה, מ"מ היא מטמאה טהרות מתחילתו, - ולפ"ז בע"כ דהא דכשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק אינה מטמאה להטהרות שעשתה בתוך הפיהוק, הוא משום דשעת וסתה הוא בסוף הפיהוק, והא דהיא אסורה מתחילת העונה, הוא דין פרישה בעלמא, וכמש"נ עפי"ד החוו"ד. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועד"ז נראה גם במש"נ לעיל בהערה א' דמשמעות ד' הרמב"ן דגם בוסת הקפיצות היא אסורה משעת הקפיצה, אף כשהיא למודה לראות לאחר שעה או שעתים, והיינו דכיון דהקפיצה גורמת לראייתה, הרי דמהשעה שקפצה הוי זה זמן ראייתה, ואף שראינו כמה פעמים שנתעכבה ראייתה, מ"מ יש לחוש שלא תתעכב ראייתה ותראה לאחר הקפיצה מיד. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש שלמד לזה מד' הרשב"א בתוה"ב הארוך שם, וכ"כ החוו"ד שם לדקדק מל' הרשב"א, - אך הנה דבריהם קיימי לפי הנוס' שבתוה"ב שבדפוסים, אך באמת ניכר שד' הרשב"א שלפנינו באו בשיבוש, ונשמטו שם כמה תיבות, וכאשר כ"ה בכת"י, ולנוס' זו משמע גם בד' הרשב"א בתוה"ב הארוך דכל שאין ראייתה מובלעת בתוך הוסת היא אסורה מתחילתו אף כשהיא למודה לראות בסופו.

   אך באמת ממש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין ובתוה"ב שם דהרז"ה מתיר גם בזו לאחר הוסת שאין הולכין אלא אחר תחילת הוסת, משמע קצת דעיקר מה שנתחדש בהא דאין הראי' מובלעת בתוך הוסת, הוא דבכה"ג היא אסורה אף לאחר הוסת, וע"ז נחלק הרז"ה וס"ל דאף בכה"ג אינה אסורה לאחר הוסת, ולא נתחדש בזה לאסרה מתחילת הוסת אף כשהיא למודה לראות בסופו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. וזה ממש"כ הגר"ז שם דהא דבוסת המורכב היא אסורה כל העונה, הוא אף כשהיא למודה לראות בסוף הוסת או אחריו, ומבו' דאם אין וסתה מורכב לימים, הרי דאף שהיא למודה לראות אחר הוסת, אינה אסורה מתחילת הוסת. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם יש מקום לדון בזה, דהנה החוו"ד בביאורים שם סקל"א כתב דהא דהא דכשאין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק היא אסורה מתחילתו אף כשהיא למודה לראות בסופו, הוא משום דוסתה הוא ליום הפיהוק, ונת' בסימן י"ד סקי"ב דהיינו משום דבכה"ג הוי כיש לה וסת לימים, דאתיא קביעותא דיומא ועקרה לקביעותא דשעה, עיי"ש.

    ולפ"ז יש מקום לומר, דבעונה בינונית שבאנו לאסרה קודם שפיהקה מכח דין עונה בינונית, הרי דכיון דבעונה בינונית מהני קביעות השעה להתירה, וכאשר כ"ה מבו' מהא דכשראייתה מובלעת בתוך הפיהוק והיא למודה לראות בסופו, אינה אסורה בעונה בינונית, ועמש"נ בזה בסימן ט"ו ענף ז', אין לנו לאסרה כשהיא למודה לראות בסוף הפיהוק, אף אם אין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק, - והיינו דאף דאם תפהק תהא אסורה מתחילת הפיהוק, מ"מ כ"ז שלא פיהקה, ובאנו לאסרה מכח קביעות העונה, הרי דכלפי קביעות זו, שפיר מהני קביעות השעה, ואין לחוש שתפהק ותראה בתחילת הפיהוק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובאמת דכ"ה משמעות ד' הראב"ד שם, שלא הוצרך להשמיענו אלא דבכה"ג דאין ראייתה מובלעת בתוך הפיהוק היא אסורה אף לאחר הפיהוק, אך הא הוה פשיטא לי' דהיא אסורה מתחילת הפיהוק, והיינו משום דלעולם היא אסורה מתחילת הפיהוק אף כשהיא למודה לראות בסופו וראייתה מובלעת בתוך הפיהוק, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-13)