96 נשרפין ונקברין
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

יום א' י"ד מנ"א התשס"ד

**בדין שריפה בתרומה טמאה וערלה וכלאי הכרם**

**ובדינא דכל הנשרפין אפרן מותר והנקברין אפרן אסור**

**א**

א] תמורה דל"ג:, אלו הן הנקברין וכו', ואלו הן הנשרפין חמץ בפסח ישרף, ותרומה טמאה והערלה וכלאי הכרם, את שדרכן לישרף ישרפו ואת שדרכן ליקרב יקרבו וכו', כל הקדשים שנשחטו חוץ לזמנן וחוץ למקומן הרי אלו ישרפו וכו', כל הנקברין לא ישרפו וכל הנשרפין לא יקברו וכו'.

ופירש"י כל הנשרפין לא יקברו דילמא אתא אינש ואשכח להו ואכיל להו, עכ"ל, והגרע"א בגהש"ס הק' דמה צריך לטעמא בזה כיון דמצותו בשריפה פשיטא דלא יקבר לבטל מצותו, ועמש"כ בזה החת"ס או"ח סי' ק"ד, והבנין ציון סי' ק"א תמה עליו, עיי"ש.

והרש"ש כתב דפירש"י כן משום ערלה וכלאי הכרם דלי"ב חיוב שריפה שלא כתבתו התורה בלשון חיוב, ועיי"ש שכתב עוד לפ"ז, דבמה שפירש"י לעיל במתני' אהא דתנן לעי' במתני' דאת שדרכן ליקבר יקברו, ופירש"י דאערלה וכה"כ קאי, וכן פירשו הרמב"ם והרע"ב, וכתב הרש"ש דהיינו משום דאתרומה ל"מ קאי דתנן בספ"ק דפסחים דתעשה זילוף, וכמש"כ הראשונים דכיון שנהנה בה בזמן ביעורה ע"כ דינה בזילוף, ושאר הנשרפין נמי אמרי' בס"פ כל התדיר נסכים שנטמאו וכו' ושורפן, אלמא דבר שמצותו מה"ת בשריפה אפי' משקה נמי, וכן חמץ לר"י דיליף מנותר אפי' משקין מחויב לעשות היסק גדול ולשורפן, לכן לא מצי קאי רק על ערלה וכה"כ דשריפה דידהו לא כתבה התורה בלשון חיוב, ועיי"ש שעמד לפ"ז על דעה א' שבתוס' שבת דכ"ה. דתרומה טמאה מצותה מה"ת בשריפה, דא"כ למה שריא בזילוף וציין למש"כ בפסחים ספ"ק לפרש דזילוף היינו כעין שריפה, עיי"ש, והדברים מחודשים, עכ"ד, וע' גם בשו"ת בנין ציון סי' ק"א שכתב כעי"ז.

וגם החת"ס באו"ח סי' ק"פ וביו"ד סי' רפ"ו כתב כן דליכא חיוב לשרוף ערלה, ובאו"ח שם כתב דמיהו אם שורף מקיים מצוה וע"כ אפרן מותר דנעשה מצותן, אך ביו"ד שם כתב דליכא מצוה כלל, והא דאפרן מותר נ' שם דילפי' לה מדכתיב פן תוקד אש, וכ"כ המנח"ב דלהלן, וע' להלן סק"ח בזה, וכ"כ המנח"ב סי' צ"ט, והביא שם ד' הריטב"א בסוכה דל"ה. דערלה אין מצוה בשריפתה, ועיי"ש שהאריך עוד להוכיח כן.

אך הנה מד' התוס' בסוכה דל"ה. נ' להוכיח שדעתם דמצוה הוא לשרוף ערלה, וזה ממה שנסתפקו שם אם הא דערלה בשריפה הוי זה מדרבנן או אף מדאורייתא הויא בשריפה דילפי' לה מכלאי הכרם, עיי"ש, והרי להדיא שדעתם שמצותה בשריפה, וזהו שנסתפקו אם הוי זה מדאורייתא או מדרבנן.

וכן מבו' גם בד' התוס' בחולין דקט"ו: ד"ה כלאי הכרם, שהק' דניפרוך מה לערלה וחמץ וכלאי הכרם שכן בשריפה, והרי להדיא דמצותן בשריפה, דאם אין מצותן בשריפה, הרי אדרבה הוי זה קולא מה דהוו בשריפה דמכח זה אפרן מותר, ומד' תוס' אלו מבו' ג"כ דמדאורייתא הויא ערלה בשריפה, ודלא כמו שנסתפקו התוס' בסוכה הנז', וכבר רמז לזה הגרע"א ז"ל בגליונו.

וכן מבו' בל' הרמב"ם פ"ה מכלאים ה"ז ופט"ז ממאכ"א הכ"ז, דחיוב הוא לשרוף ערלה וכלאי הכרם, וכבר עמד בס' יד"י סי' ק"ג (דס"ח.) ע"ד הרמב"ם הללו.

ובשערי תשובה לרבינו יונה שער ג אות פ"ג, שכתב ז"ל, ומצות ערלה וכלאי הכרם בין בארץ בין בחוץ לארץ לשרוף אותם באש, עכ"ל, והרי להדיא דמצוה לשרוף ערלה, ומחודש עוד דאף ערלת חו"ל מצותה בשריפה.

אך בתוס' ר"א ע"ז דכ"ב. כתב דמצוה לשרוף ערלה, ואסור להניח לגוי לאכלן, וכתב שם דשאני ערלת חו"ל שא"צ לשרוף דהא ספיקא מותר, עיי"ש, ובס' יד יהודה סי' ק"ג (דס"ח:) כתב כן מדעת עצמו דבערלת חו"ל ליכא חיוב שריפה, והוכיח כן שהרי מותר לספק אותו לחבירו והיאך נאמר דהחיוב לשרפו דוקא, ובזה מיושב מה שעמד החת"ס שלא ראה לרבותיו ששורפין, כיון דערלת חו"ל אין מצוה לשרפה, אך החת"ס שם לא ניח"ל לחלק בין ערלת א"י לערלת חו"ל.

ובדין ערלת חו"ל, ע' עוד בכפו"ת סוכה דל"ד: שדן לומר דא"צ שריפה, ויישב לפ"ז קו' התוס' שם דל"ה., ומד' התוס' נ' דס"ל דאף ערלת חו"ל טעונה שריפה, וע' עוד בפנ"י ברכות דל"ו ומנ"ח מ' רמ"ו.

ומש"כ החת"ס שם דמה"ט לא שרפו כיון דליכא חיוב לשרפן, צ"ב שהרי מ"מ משום חשש תקלה יש לשרפן, וכדתנן מה"ט דהנשרפין לא יקברו, וראיתי בליקוטי הערות לחת"ס שם שהביאו שכבר עמדו בזה ע"ד החת"ס.

והיד יהודה שם, כתב דודאי אי"ז מצוה לשרוף ערלה וכלאי הכרם, כיון שלא כתבה התורה בביאור שישרפו, אלא דרשי' לה מדכתיב פן תקדש, וע"כ אי"ז מצות עשה, אלא הוי חיוב לשרפן, ואינו מקיים בזה שום מצוה, עיי"ש שהאריך בזה, ולא הבנתי מהו חיוב מה"ת שאינו מקיים בזה שום מצוה, ולכאו' כל חיוב שחייבה תורה מצוה הוא, וצ"ב.

ובפסחים דכ"ה: מרבר"א חזיי' לרבינא דשייף לה לברתי' בגורהקי דערלה וכו', ובס' יד"י שם דס"ח: הביא להקשות, דהרי ערלה מצותה בשריפה, והכי שרי לי' לבטל השריפה, והק' כן גם ע"ד התוס' שם דכ"ו: שהוכיחו דזוז"ג אסור לכתחילה מהא דאין נוטעין אגוז של ערלה, ודילמא הטעם משום מצות שריפה, וכתב ע"ז דלק"מ דמצוה בלא"ה אינו, אך מצד החיוב מיהא כל החיוב אינו אלא מצד איסוה"נ שבו, א"כ בודאי הגם דערלה הוקשה לכלאים, מיהו דוקא היכא דאין מקום ליהנות ממנו, אבל היכי דמותר ליהנות ממנו שלא כדה"נ ממילא אינו בשריפה כלל כיון שיכול ליהנות ממנו, וכן כה"ג גבי אגוז אם הי' זוז"ג מותר לכתחילה ל"ה צריך שריפה כלל, עכ"ד, והדברים צ"ב, ובחי' הגר"ש פסחים אות ק"מ כתב לישב בכמה אנפי, חדא אי נימא כמו שדנו התוס' דמצות שריפה בערלה הוי רק מדרבנן, וע"כ במקום חולי שרי, ועוד, אי נימא דערלה בחו"ל אינה מן הנשרפין, ועוד אי נימא כד' החת"ס ודעימי' דאי"ז מצוה חיובית לשרוף ערלה, עכ"ד.

ונ' להוכיח עוד בדעת הרמב"ם דמצוה לשרוף ערלה וכלאי הכרם, דהנה ז"ל הרמב"ם פי"ג מפסוהמ"ק הי"ג, וכל הנקברין אפרן אסור וכל הנשרפין "של הקדש" אפרן מותר וכו', וכ"ה גם בפיהמ"ש במתניתין, וע' בהגהות הגר"ב פרענקיל במתני' ואמרי בינה דיני פסח סי' ח' שכבר עמדו בדעת הרמב"ם דנראה דס"ל דהא דהנשרפין אפרן מותר היינו רק בנשרפין של הקדש, אך שאר נשרפין אפרן אסור, ובהגה' הגרב"פ פי' טעמו, דס"ל דהתירא דנעשית מצותו הוי רק בקדשים, וכמש"כ רש"י בכ"ד דהתירו הוא משום דלאו קדשי ד' נינהו, ונ"פ דהרמב"ם גרס כן בסוגיין דנשרפין דהקדש אפרן מותר, וכמו שהביאו התוס' גירסא זו ונתקשו מ"ט נקט רק נשרפין דהקדש, עיי"ש בדבריהם, אך הרמב"ם למד מזה דאה"נ רק נשרפין דהקדש אפרן מותר, אך עיי"ש באמרי בינה שעמד ע"ז מד' הרמב"ם רפ"ט ממאכ"א שמשמע דכל הנשרפין אפרן מותר, עיי"ש בדבריו.

והנה אי נימא כפשטות ד' הרמב"ם דרק נשרפין דהקדש אפרן מותר, אך שאר הנשרפין אפרן אסור, צ"ב בדינא דכל הנקברין לא ישרפו דמפרשי' בגמ' דטעמא משום דאפרן אסור, ואם ישרפו שמא יבואו ליהנות באפרן, וצ"ב שהרי אף אפר הנשרפין אסור, וא"כ מ"ט שרינן לשרפן, והפשוט בזה, דנשרפין כיון שמצותן בשריפה, ע"כ לא עקרו חכמים למצותם מכח הגזירה דשמא יבואו ליהנות באפרן, ומשא"כ בנקברין דלי"ב מצות שריפה, אסרו חכמים לשרוף מכח ה"ט, ועכ"פ מוכח לפ"ז דנשרפין הוי מצותן בשריפה, דאי ל"ה בהן מצות שריפה, הי' בדין שיהא אסור לשרפן, שמא יבואו ליהנות באפרן, וז"ב.

ב] והנה אמנם בעיקר מה שפירש"י דהא דהנשרפין לא יקברו הוא משום חשש תקלה, ולא משום דין שריפה, נ' דפליגי ע"ז תוס' וש"ר בשבת דכ"ה., ורש"י לטעמי' אזיל, ומצאתי שכבר עמדו על עיקר הדברים הפמ"ג באו"ח סי' תמ"ה אש"א א', והבנין ציון סי' ק"א, והיד"י סי' ק"ג (דס"ט.).

דהנה בשבת דכ"ה. אמר רב, כשם שמצוה לשרוף הקדשים שנטמאו כך מצוה לשרוף תרומה שנטמאת, ופירש"י דדמיא לקדש, ועוד משום תקלה, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו ע"ז, ז"ל, פי' בקונטרס דלא ליתי לידי תקלה, לפי טעם זה נראה דל"ד שריפה אלא ה"ה שאר ביעור, וכ"פ בהדיא באלו עוברין, והתוהרא"ש רשב"א ור"ן הביאו דהיינו מה שפירש שם דמ"ו. ובביצה דכ"ז: דמאכילין תרומה טמאה לכלבים, ולא נהירא דבסוף תמורה קתני תרומה טמאה בהדי הנשרפין וקתני התם לא יקרבו, ע"כ נראה דשריפה דוקא משום דדמיא לקודש ומדרבנן, א"נ מדאורייתא מדאיקרי קודש, עכ"ל, וכעי"ז בתוהרא"ש רשב"א ור"ן שם, וכן תמה ע"ד רש"י שפירש דמותר להאכיל תרומה טמאה לכלבים, גם בס' התרומה הל' חלה, ועיי"ש שתמה עוד ע"ד רש"י, דדומיא דחמץ בפסח קתני, וחמץ בפסח הוי דוקא בשריפה.[[1]](#footnote-2)

ולדעת רש"י ניחא הא דבגמ' סוכה דל"ה. לא מפרשינן טעמא דערלה ודתרומה טמאה משום כתותי מכתת שיעורי', ומש"כ התוס' שם דאה"נ שייך גם ה"ט, צ"ע דא"כ מה מוכיח הגמ' התם מדין תרומה טמאה, עיי"ש, וע' כפות תמרים שם דל"ד: שכתב בדעת רש"י דקאי על ערלת חו"ל דלי"ב מצות שריפה לדעתו, עיי"ש, ולהנ"ל א"צ לזה.

והנה פשוט דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דהנשרפין לא יקברו הוא משום חשש תקלה, דילמא אתא אינש ואשכח להו ואכיל להו, וע"כ מה"ט גם תרומה טמאה לא תקבר, דהגם דכל דין שריפתה הוא משום חשש תקלה, אך הרי מה"ט גופא אין לקברה, אך להאכילה לכלבים שרי, דבזה ליכא חשש תקלה, כיון שהיא מתבערת מיד מן העולם, וז"פ.

אך מד' התוס' וש"ר שתמהו כן על ד' רש"י, מוכח דמפרשי דהא דהנשרפין לא יקברו אי"ז משום חשש תקלה, אלא הוא משום דמצותן בשריפה ואסור לקברן ולבטל מצותן, וזהו שהוכיחו מזה דאף תרומה טמאה מצותה בשריפה משום דדמיא לקודש, וז"ב בדעתם.

ולדעת התוס' וש"ר הנז', מוכח דס"ל דאף ערלה וכלאי הכרם מצותן בשריפה, ומה"ט הוא דלא יקברו, וזה כמש"נ לעיל בדעת תוס' בסוכה דל"ה. ובדעת הרמב"ם.

ג] ובעיקר הנידון בזה, יש לציין עוד, דהנה הפר"ח באהע"ז סי' קכ"ד כתב להוכיח דלא קי"ל כר"ש דכל העומד וכו', ממה שפסק הרמב"ם בספ"א מטומאת אוכלין דערלה וכלאי הכרם מטמאין טומאת אוכלין, ואם איתא דפסק כר"ש, א"כ אמאי הם מטמאין טומאת אוכלין, הרי הוו מן הנשרפין וכל העומד לישרף כשרוף דמי.

אך השעה"מ בהל' גירושין הביא מס' משאת משה שכתב לדחות, דאע"פ דערלה וכלאי הכרם הוו מן הנשרפין, מ"מ אינו מפורש בתורה שמצותו בשריפה כנותר ופיגול, ותדע שהרי במנין המצוות לרבינו מנה לשרוף הנותר והטמא מצות עשה, ואילו בערלה וכלאי הכרם ליכא עשה, וא"כ איכא למימר דכי אמרי' כל העומד לשרוף כשרוף דמי היינו דוקא במידי דמצותו בכך מה"ת, אכן היכא דליכא מצוה בשריפתן והיא גופה אינו אלא כדי שלא יכשל בהן לא אמר, עכ"ד, והביא שכ"כ גם בספר שער אפרים, וע' גם בבית מאיר באהע"ז שם שכתב, דל"ש כל העומד לזרוק אלא נותר ופרה שמצות עשה לשרפו, משא"כ ערלה וכלאי הכרם נ' מל' הרמב"ם פי"ט מהל' פסוהמ"ק דמצות עשה ודאי אינו וכו', ואפשר אף משמעות לשונו דאפי' מצוה דרבנן אינו מקיים בשריפתן, וכ"א חיוב הוא דאיכא עלי' לבערן מן העולם, עכ"ד.

והאמ"ב בהגהתו על הבי"מ תמה עליו, ז"ל, ז"א דהא מפורש בקרא פן תקדש, ואיתא בפיהמ"ש להרמב"ם פ"ה דכלאים בזה"ל אמר הכתוב וכו' ובא בקבלה וכו' ר"ל לשרפם ואל יהנה בהם, ע"כ, וכל שבא בקבלה הוא ד"ת גמור רק שאינו בחשבון מ"ע, עכ"ל, וכבר הבאנו לעיל סק"א, דל' הרמב"ם בכ"ד נ' להדיא דמצוה לשרפן.

ויש לציין עוד לד' התוס' ריש פסחים שכתבו דשאר איסוה"נ לא הצריכו לבערן, ומבו' בדבריהם שם דמכוון הדברים הוא גם על ערלה וכלאי הכרם, והקוב"ש שם תמה על דבריהם דהרי ערלה וכלאי הכרם מצותן בשריפה, וכה"ק בשפ"א שם, וע' חי' הגר"ש שם סי' א' סק"ו, וכדבריו כתב גם בס' יד"י סי' ק"ג סק"ח, ולכאו' הי' נ' דמזה מקור לד' החת"ס שאין מצוה בשריפתן.

אך אכתי צ"ע שהרי מ"מ מפורש במתני' דמדרבנן צריך לשרפן משום חשש תקלה, וא"כ מה קשיא להו להתוס' מ"ט לא הצריכו לבערן, אך לפי המבואר בד' החת"ס שהבאנו לעיל סק"א דא"צ כלל לבערן ניחא, ואך דזה צ"ע וכנ"ל.

אמנם באמת מעולם לא כיונו התוס' דא"צ לבערן, אלא מכוון דבריהם הוא למה שא"צ לבדוק כדי לבערן, וכאשר כן מבו' מל' התוס' בתירוצם שם וכ"ה להדיא בד' תוס' הרשב"א שם, ולפ"ז אין להביא כלל משם.

עוד ראיתי להביא בזה, ד' חי' הר"ן בפסחים דמ"ח:, ז"ל, וליכא למימר דלא מחייב לבעורי' וכו', והיינו דתנן ישרף לומר שהוא אסור בהנאה, "כענין ששנינו במס' ערלה ידלק הבגד כולם ידלקו", ולא שיהא צריך ביעור, עכ"ל, ולכאו' מפורש בדבריו דאין צריך לשרוף ערלה, וזהו שכתב דהא דתנן ידלק היינו שה"ז אסור בהנאה.

אך אולי י"ל דבגד שצבעו בקליפי ערלה שאני, ומשום דחיוב שריפה בערלה הוא רק על גוף הערלה, וצ"ע בזה, שו"ר בכ' הגרי"ז זבחים דע"ב בדין חיוב שריפה בנגרם מערלה, עיי"ש.

וע' עוד בזה בפמ"ג או"ח סי' תמ"ה אש"א א', ובשו"ת בנין ציון סי' ק"א - ק"ג, ובס' יד"י סי' ק"ג סק"ח מש"כ בענין זה, וע' גם בס' משנת יעקב שבת פי"ז הי"ב, וע' גם בד' האחרונים שציינו בס' ליקוטי הערות לחת"ס יו"ד שם,

**ב**

ד] בדינא דכל הנשרפין אפרן מותר וכל הנקברין אפרן אסור, צ"ב טעמא דמילתא, ומצאנו שנחלקו בזה הראשונים, וכמו שיתבאר בעזה"י.

דהנה התוס' בסוגיין כתבו, ז"ל, ואומר מורי הרמ"ר דנשרפין כיון שציוה הכתוב לשרפן אחר שעשה כאילו נעשית מצותו ואין לך דבר שנעשית מצותו ומועלין בו, ה"נ כיון שנעשית מצותו הלך איסורי' וכו', עכ"ל, וכ"ה בל' מהר"ם חלאוה פסחים דכ"ז:.

ה] אמנם בדעת הרבה מן הראשונים מוכח דהא דהנשרפין אפרן מותר אי"ז משום הא דנעשית מצותו.

דהנה לדעת התוס' בפשוטו צ"ל דכל הנך נשרפין דתנן במתניתין אי"ב דין שריפה מדאורייתא, וע"כ שפיר חשיבי כנעשית מצותן להתיר אפרן, אך הנה בתרומה טמאה דעת רש"י בשבת דכ"ה. בחד לישנא דשריפתה הוא משום חשש תקלה, והתוס' והרשב"א והר"ן שם דנו שמא דין השריפה הוי רק מדרבנן, וכן בערלה וכלאי הכרם נ' ברש"י במתניתין דליכא דין שריפה אלא משום חשש תקלה, וכמש"נ לעיל סק"א ואילך, והתוס' בסוכה דל"ה. דנו לומר דדין השריפה הוי רק מדרבנן, וע' עוד מה שהארכנו לעיל ס"ק א-ג בזה בדעת הסוברים דליכא מצות שריפה בערלה.

ולכאו' לדעת הנך ראשונים אין לפרש דהא דהנשרפין אפרן מותר הוא משום דנעשית מצותן, דלא מיבעיא לדעת רש"י דלי"ב כלל מצות שריפה, ואף שרי להאכיל תרומה טמאה לכלב, אלא אף אם איכא מצות שריפה מדרבנן, הרי מ"מ כיון דמדאורייתא לי"ב מצות שריפה, ל"ח זה נעשית מצותן להתיר אפרן, אך י"ל, דכל איסור האפר אף בנקברין אינו אלא מדרבנן, ע' להלן סקי"א בזה, ואשר ע"כ כל דמדרבנן הוי זה נעשית מצותו, ה"ז מועיל להתיר את האפר, ושו"ר שכבר כתב כן הפרמ"ג או"ח סי' תמ"ה אש"א א' והמנ"ח מ' קמ"ו אות ז', ובע"כ דהא דאפרן מותר הוא מטעמא אחרינא.

ו] ויש להוכיח עוד בדעת כמה ראשונים דפליגי על טעמא דהתוס', דהנה בקוב"ש ח"ב סי' כ"א הק' ע"ד התוס', דהיאך שייך למילף איסוה"נ מהקדש להתיר כל שנעשית מצותו, הרי בהקדש גם קדשים שמתו יצאו מידי מעילה אף שלא נעשית מצותן כלל, ובע"כ הטעם הוא דכל איסורו של הקדש תלוי במה שעומד למצותו וקדשים שמתו כיון ששוב אינן עומדין למצותן ממילא פקע קדושתן, וכ"ש היכא שכבר נעשית מצותן, אבל באיסוה"נ כמו בערלה וכה"כ שודאי אין לומר דכל איסורן הוא רק מפני שעומדין לשריפה דאדרבא הא שעומדין לשריפה הוא מפני איסורן, א"כ מנלן דנעשית מצותן תתיר את האיסור שבהן.

ועיי"ש שכתב דהתוס' ס"ל דקדשים שמתו אי"ב איסוה"נ מדאורייתא, הגם דהשתא לאו קדשי ד' נינהו, והא דכל שנעשית מצותן לי"ב איסוה"נ דאורייתא כלל, הוי זה גזה"כ דעשיית מצותו מתירתו, וילפי' לה מב' כתובין הבאין כא', וכדעת התוס' בקידושין דל"ה. דב' כתובין הבאין כא' הוי כמו מיעוט, וה"נ באיסוה"נ עשיית מצותן מתירתן.

והנה באמת יש לעורר בזה ע"ד התוס' מב' פנים, חדא, שהרי כתב רש"י בכ"ד פסחים דכ"ו. יומא ד"כ. דנ"ט: זבחים דל"ה: דמ"ו. חולין דקי"ז., דהתירא דנעשית מצותו הוא משום שאי"ז קדשי ד', ולפ"ז הוי זה היתר מסוים בקדשים, ול"ש היתר זה בשאר איסורים, וכ"ה מבו' להדיא בתו"י ותוהרא"ש יומא ד"ס. דהתירא דנעשית מצותו הוי היתר מסוים בקדשים, ועיי"ש שכתבו דמה"ט לא חשיב שחוטה דציפורי מצורע שאסורה לעולם,[[2]](#footnote-3) וע' בהגהות הגר"ב פרענקיל שעמד בזה ע"ד התוס', ופירש בזה טעמא דהרמב"ם שמשמעות דבריו דרק נשרפין דהקדש אפרן מותר, וכמו שהבאנו לעיל סק"א.

ועוד, דגם אי נימא דהתירא דנעשית מצותו הוי היתר בכל התורה, ואי"ז דין מסוים בקדשים, מ"מ י"ל דכל התירא דנעשית מצותו הוא רק היכא שכל שורש ועיקר האיסור הוא משום הא שהוא עומד למצותו, ואשר בזה כל שנעשית מצותו פקעה סיבת האיסור, אך משא"כ באיסוה"נ שאין איסורם מכח מצות השריפה שעליהן, מהיכ"ת שע"י שקיים מצותן יותר איסורן.

ובאמת נראה, דגם לדעת רש"י אי"ז היתר מסוים בקדשים, ומה שפירש"י דההיתר הוא משום דלאו קדשי ד' נינהו, היינו משום דיסוד ההיתר דנעשית מצותן הוא רק היכא שכל שורש ועיקר האיסור הוא משו"ז שהוא עומד למצותו וכנ"ל, ואשר זהו דפירש"י דכיון דאיסורא דקדשים אינו משום עצם קדושתן, אלא משום דהוי "קדשי ד'" הרי דע"כ אחר שנעשית מצותן ופקעה סיבת האיסור דהשתא כבר לאו קדשי ד' נינהו שריין, ולפ"ז מודה רש"י דגם בשאר איסורי תורה, היכא דכל סיבת האיסור הויא מכח שעומד למצותו, יש להתיר היכא שנעשית מצותן.

ונ' להוכיח כן, שהרי דעת רש"י בקידושין דנ"ז: מבוארת, דקדשים שמתו אסירי מדאורייתא, הגם דלאו קדשי ד' נינהו, וכמו שפירש"י דמה"ט יצאו מידי מעילה, וא"כ מ"ש דהיכא דנעשית מצותן אף לי"ב איסוה"נ מכח הא דלאו קדשי ד' נינהו, ולפלא מש"כ הקוב"ש שם דלדעת רש"י ה"נ קדשים שמתו מותרין בהנאה מדאורייתא, ובע"כ דודאי מודה רש"י דכל דמעיקרא הוי זה קדשי ד', הרי שהגם דהשתא לאו קדשי ד' נינהו, מ"מ אית בהו איסוה"נ דאורייתא, ורק היכא שנעשית מצותן הוא דשרו בהנאה מדאורייתא, משום דכל איסורן הי' משום מה שעומדין למצותן דמשו"ז הי' עליהם שם קדשי ד', וע"כ כל שנעשית מצותן ונתקימה הסיבה האוסרתן, פקע איסורן.

ובמק"א הבאנו ד' הראשונים ביומא דנ"ט: שפירשו דילפי' התירא דנעשית מצותו, מהא דדרשי' בתו"כ דחטאות המתות אין מועלין בהן משום שאינן למצוה, וה"נ דבר שנעשית מצותו אין מועלין בו, עכ"ד, ולכאו' מבו' מדבריהם שאין ההיתר כלל מכח מה שנעשית מצותו ונתקיימה הסיבה האוסרתן, דהרי הוי ההיתר מאותו הטעם דחטאות המתות מותרות, אשר לא נתקיימה בהן מצותן, ובע"כ דעיקר ההיתר הוא מכח דהשתא כבר אינן למצוה, ולכאו' לפ"ז גם קדשים שמתו מותרין בהנאה מדאורייתא, שכבר אינן למצוה, אך צ"ע ע"ז, מהא דחזינן שהוצרך ר' יוחנן לחדש דקדשים שמתו יצאו מידי מעילה, וחזינן דל"ד קדשים שמתו לקדשים שנעשה מצותן, וצ"ב.

ונת' שם די"ל בזה, דל"ד קדשים שמתו לחטאות המתות ולהיכא שנעשית מצותו, דקדשים שמתו הרי אכתי הוי דין הקדשים ליקרב, ואך דכיון דמתו ל"ש להקריבן, ומשא"כ חטאות המתות הרי זהו עיקר דינם דאזלי למיתה, ולאו היינו דבפועל ל"ש להקריבן וע"כ הן מתות, אלא היינו שעיקר דינם הוא דאינן להקרבה אלא אזלי למיתה, וה"נ כל שנעשה מצותן אין דינן כלל ליקרב, וע"כ מה"ט חטאות המתות וכל קדשים שנעשה מצותן ל"ה כלל בכלל קדשי ד', כיון דלית בהו כלל דין הקרבה, ומשא"כ בקדשים שמתו דדינן הוא ליקרב, ואך דבפועל ל"ש להקריבן, וה"נ במשה"ק תוס' בכורות דכ"ה: ותוהרא"ש חולין דל"ו. דמה איצריך למעט דם פסוהמ"ק שאין מועלין בו, הרי כל שנעשית מצותו אין מועלין בו וה"נ דם פסוהמ"ק שאין בו מצוה, עיי"ש, ולפמש"נ נ' דשפיר דמי דם פסוהמ"ק לנעשית מצותו ול"ה כקדשים שמתו, כיון שאחר שנפדה כלל אין דינו ליקרב, ול"ד לקדשים שמתו שדינן ליקרב ואך דבפועל א"א להקריבן.

והנה עכ"פ למש"כ הראשונים דהתירא דנעשית מצותו נלמד מחטאות המתות דשריין, הרי אין לפרש דהתירא דנעשית מצותו הוא משום שקיום המצוה מתיר, שהרי בחטאות המתות לא נתקיימה מצוה כלל, וכן מוכח גם ממש"כ הראשונים דיש להתיר דם פסוהמ"ק דומיא דנעשית מצותן, הגם שלא נתקיימה בזה מצוה כלל, אלא ודאי דלדעתם הוי זה היתר מסוים בהנך שאיסורן מכח מצותן, דכל דפקעה מצותן מהן שריין, ול"ש היתר זה כלל באיסוה"נ שנשרפו שאין איסורן מכח מצות שריפה שעליהן, וכמש"נ.

ז] והנה עיי"ש בקוב"ש שהביא פלוגתת הראשונים אם איסור שעיר המשתלח הוי משום קדושה, וכתב שם שלדעת תוס' זבחים דע"ב דס"ל שאין איסורו משום קדושה, וע' בזה בקונט' הגרי"ז יומא עמ' 42 שנקט דמכוון התוס' דאיסור האברים אינו איסור קודש אלא איסור חדש, וכן מוכח לדעתם דגם עגלה ערופה אין איסורה משום קדושה, וע' בזה בקה"י סוטה סי' ז', הרי דממש"א דשעיר המשתלח ועגלה ערופה הוו מב' כתובין הבאין כאחד דאסורין לאחר שנעשית מצותן, א"כ הרי מוכח להדיא כד' התוס' דגם בשאר איסוה"נ שאינם משום קדושה שייך לומר בהו שיהיו ניתרין לאחר שנעשית מצותן.

אמנם נראה, דכ"ז הוא אם נבא לדון ע"ד התוס' מכח ד' רש"י, דכל התירא דנעשית מצותו הוי היתר מסוים בקדשים, דבזה שפיר יש להוכיח משעיר המשתלח ועגלה ערופה, דלדעת התוס' בזבחים חזינן דאף שאין איסורן משום קדושה, מ"מ שייך בהו התירא דנעשית מצותן, אך אם נבא לדון ע"ד התוס' דל"ש התירא דנעשית מצותו רק היכא שאיסורן הוא מכח מצותן, ולעיל נתבאר דגם מכוון רש"י לזה, הרי דע"ז אין להוכיח משעיר המשתלח ועגלה ערופה, דבהו שפיר י"ל דאיסורן הוא מכח מצותן, ואשר ע"כ שפיר הי' שייך בהו התירא דנעשית מצותו.

והאמנם דזה תלוי בפלוגתת תנאי אם עגלה ערופה נאסרת מחיים, דלמ"ד דאינה נאסרת מחיים, א"כ הרי בע"כ דאין איסורה מכח שעומדת לעריפה, שהרי אדרבה כל עיקר האיסור חל עלי' אחר עריפתה, ובע"כ דל"ש האיסור למצות העריפה שעלי', ולפי המבו' הרי דלהך מ"ד ל"ה שייך להתיר בזה משום נעשית מצותו, ואכן כ"כ תו"י וריטב"א יומא ד"ס., דלהך מ"ד לא מצינו למחשב עגלה ערופה בכלל הנך שנעשית מצותן ומועלין בהן, כיון שכל איסורה הוי לאחר עריפה.

אמנם באמת עיקר ד' הראשונים הנ"ל מתישבים אף כד' תוס' בסוגיין דעשיית המצוה מתרת האיסור, דמ"מ למ"ד דכל איסורא דעגלה ערופה חייל לאחר עריפה, ל"ש לדון דעשיית המצוה תתיר האיסור, דאדרבה כל האיסור חייל מכח שנתקיים בה מצותה.

ויש להוסיף עוד טעם בזה, דהנה בקוב"ש שם ביאר בהא דשור הנסקל אסור לאחר סקילה, ולי"ב להתירא דנעשית מצותו, וכן פט"ח אסור לאחר עריפה, וכן חמץ לאחר שביטלו אסור, וכתב לבאר בפשיטות, דכל הא דעשיית המצוה מתרת האיסור, היינו רק היכא דעתה כבר לי"ב לסיבת האיסור, כגון בכל הנשרפין דהשתא הוי זה אפר ואי"ז חמץ, וגם אי"ז פרי הראוי ליאסר בערלה וכה"כ, וכן בקדשים שנעשית מצותן השתא לי"ב לסיבת האיסור, דכבר ל"ה קדשי ד', וכל מה שבאנו לאסרן הוא משום דכבר חייל עלייהו איסור מעיקרא, ובזה הוא דאמרי' דכל שנעשית מצותן גזה"כ הוא שהותר איסורן, ומשא"כ היכא דהשתא אחר שנעשית מצותן אית בי' לסיבת האיסור, ל"ש בזה כלל התירא דנעשית מצותן, ואשר ע"כ ניחא דבשור הנסקל ובפטר חמור ובחמץ שביטלו אין להתיר משום נעשית מצותו, עכ"ד.

אך באמת במושב זקנים פר' צו הק' מ"ט לא חשיב שור הנסקל, ותי' דסקילתו לא קרי מצוה אלא חובה, והק' עוד מ"ט לא חשיב פט"ח, ותירץ דכיון דמצות פדי' קודמת למצות עריפה א"כ עריפה אינה מצוה חשובה, עכ"ד, ולכאו' יש ללמוד מזה שדעתו דאף היכא דסיבת האיסור קיימת גם אחר קיום המצוה, מ"מ שייך בזה התירא דנעשית מצותו, אך אולי י"ל דס"ל דבשור הנסקל ופט"ח אין סיבת האיסור קיימת לאחר מותם, וע"כ שפיר הי' שייך בזה התירא דנעשית מצותו, (אך עכ"פ מבו' דעתו דהתירא דנעשית מצותו הוא אף היכא שאין האיסור מכח מה שהוא עומד למצותו, וכדעת התוס' בסוגיין, וז"פ).

ולפ"ז הרי דמה"ט גם בעגלה ערופה ל"ש התירא דנעשית מצותו רק למ"ד דנאסרת מחיים, אשר לדידי' יל"פ כמש"כ הקוב"ש שם דאיסורה הוא משום מה שעומדת לעריפה, וכל מה שאסורה אף לאחר עריפה, הוא רק משום דכבר חל עלי' האיסור, ואשר ע"כ שייך בזה התירא דנעשית מצותו, אך משא"כ למ"ד דכל איסורה הוא לאחר עריפה, דלדידי' בע"כ דסיבת איסורה קיים לאחר העריפה, ל"ש בזה כלל התירא דנעשית מצותו, וז"פ.

אמנם אכתי צ"ב בזה, במש"כ התו"י שם לדחות, דאף למ"ד דעג"ע אין אסורה מחיים, מ"מ בעי' קרא לאסרה אף לאחר קבורה שכבר נגמר בה עשייתה, עיי"ש בדבריו, ולפי הנ"ל צ"ב, דלכאו' ק' לומר דלמ"ד דעג"ע אינה נאסרת מחיים, דמ"מ שורש וסיבת איסורה הוי משום דין קבורה שעלי', וא"כ מה שייך בזה כלל התירא דנעשית מצותו, ובדעת התו"י הרי אין לפרש דס"ל דגזה"כ שכל שקיים מצותו הותר האיסור, ודע"כ ס"ד דכל שקבר העג"ע הותר איסורה, שהרי התו"י גופייהו פירשו דהתירא דנעשית מצותו ילפי' לה מחטאות המתות, דכל ל לא נתקיים בהן מצותן, ובע"כ דהתירא דנעשית מצותו הוא משום דכל עיקר האיסור הוא מכח המצוה, ולפ"ז ק' להבין דבעג"ע למ"ד שנאסרת לאחר עריפה הוי איסורה משום דין הקבורה שעלי', וצ"ע בזה.

ויש להוסיף עוד, דלפ"ז הקוב"ש הנ"ל, יש מקום לפרש, דלעולם מודה רש"י לד' התוס' בסוגיין דהתירא דנעשית מצותו הוא משום דקיום המצוה מתיר האיסור, ומה שפירש"י דהתירן הוא משום דלאו קדשי ד' נינהו, היינו משום דכל עיקר התירא דנעשית מצותו הוא רק משום דהשתא כבר ליכא להסיבה האוסרתן דלאו קדשי ד' נינהו, ואך אתינן עלה משום האיסור שחל עליהן מעיקרא, וע"ז הוא דמהני מה שנעשה מצותן להתירן, אך אילו הוו חשיבי קדשי ד', או אילו ל"ה בעינן קדשי ד' אלא עצם הקדושה היתה אוסרת, ל"ה שייך כלל התירא דנעשית מצותו, כיון דהשתא קיימת הסיבה האוסרתן, ודו"ק.

ומה"ט נ' גם במש"כ הגר"ח בספרו דבקדשי בדה"ב ל"ש התירא דנעשית מצותו כיון שהן ממון הקדש בקנינם, עיי"ש בדבריו, דלפי האמור נ' דהוא אף לדעת התוס' בסוגיין דהתירא דנעשית מצותו הוא משום דקיום המצוה מתיר האיסור, דמ"מ ל"ש זה בקדשי בדה"ב, דכיון שאיסורן הוא משום שהן ממון הקדש בקנינם, הרי נמצא דאף אחר שנעשית מצותן אכתי קיימת בהן סיבת האיסור, וע"כ ל"מ להתירן מכח מה שנעשית מצותן, דמכח השתא יש לאסרן, וז"פ.

והנה נמצא לפ"ז דלדעת רש"י, וכן לדעת תו"י תוהרא"ש וריטב"א ביומא, ולדעת תוס' בכורות ותוהרא"ש חולין, אין לפרש דהתירא דאפר הנשרפין הוא משום דנעשית מצותן, כיון שלדעתם מוכח דהתירא דנעשית מצותן אי"ז כלל משום שקיום המצוה מתיר האיסור, אלא הוא משום דבקדשים הוי כל איסורן משום דקיימי למצותן, וכל דפקעה מצותן מהן שריין, ול"ש היתר זה באיסוה"נ, ולדעת תו"י ותוהרא"ש מטעם נוסף ל"ש התירא דנעשית מצותו באיסוה"נ, משום דלדעתם הוי זה היתר מסוים בקדשים וכמו שהבאנו לעיל, ולדעתם בע"כ לפרש טעם התירא דאפר הנשרפין בע"א.

ח] ובאחרונים מצינו כמה דרכים לבאר דינא דאפרן מותר, אם אי"ז משום נעשה מצותן, דהמנח"ב סי' צ"ט כתב לבאר הא דערלה וכה"כ אפרן מותר, אף אם אין מצוה מה"ת לשרפן, וכתב בזה המנח"ב דילפי' לה מקרא דפן תוקדש דאפר כה"כ מותר, עיי"ש שפי' הילפותא בזה, וערלה יליף מכלאי הכרם דדמיין להדדי.

ובספר יד יהודה סי' צ"ד סקט"ו כתב לבאר טעמא דהנשרפין אפרן מותר, דהוא משום דכיון דציותה התורה לשרפן, ואחר השריפה בע"כ נשאר אפר, ע"כ אמרי' דלא אסרה התורה בהנאה אלא עד ששורפן, אבל אחר ששורפן תו נפקע איסורן ואין נמשך איסורן לעולם, וע' גם בדבריו בסי' ק"ג סק"ח דס"ח., עיי"ש שהאריך בזה, ועיי"ש שכתב לפרש כן גם בד' התוס' שכתבו הטעם משום שאין לך דבר שנעשית מצותו, ודקדק כן ממש"כ התוס' "כאילו" נעשה מצותו, אך באמת רחוק לפרש כן ד' התוס'.

ובנוס"א פירשו בזה, ע' חי' הגר"ש היימן כתבים ותשובות סי' כ"ט, ובד קודש ח"ה סי' ז', דבהנך שציותה תורה לשרפן, ול"מ לקברן, הרי ראוי לפרש דהוא משום שמצות התורה שיתכלה האיסור לגמרי, וע"כ מצותו בשריפה, ומזה ילפי' דמהניא השריפה לכלות האיסור לגמרי ואין האפר אסור, דאם אף אחר השריפה אכתי האפר אסור, א"כ הרי אין השריפה מכלה האיסור לגמרי, והגם דמ"מ חשיבא השריפה כאיבוד האיסור, מ"מ מ"ט בעינן דוקא שריפה ול"מ קבורה ודכוותה.

אך יש להעיר ע"ז, מהא דיליף ר' יהודה דחמץ מצותו בשריפה בק"ו מנותר, ואמרו לו רבנן כל דין שתחילתו להחמיר וסופו להקל אינו דין לא מצא עצים לשורפו יהא יושב ובטל וכו', ובשאג"א סי' פ"ז הקשה דאמאי לא אמרו לו דהוי סופו להקל, דאם הוי בשריפה יהא אפרו מותר, עיי"ש שהוכיח מזה כדעת רש"י דכל דין השריפה הוא קודם זמן איסורו, ונקט השאג"א שלדעתו אף לדעת ר"י אם שרפו אחר זמן איסורו אפרו אסור, ואם שרפו קודם זמנו הרי אף לרבנן אפרו מותר, שהרי אפי' חרכו קודם זמנו מותר, וע' בחי' הגרע"א בפסחים שם מש"כ בזה.

וכבר עמד בזה המהר"ם חלאוה בפסחים שם, ז"ל, אבל תחילתו אינו להקל, ואע"ג דאפרו מותר אי אמרי' בשריפה, דכל שנעשית מצותו אע"פ שהוא מותר לאח"כ אין כאן קולא וחומרא, עכ"ל.

והנה כ"ז ניחא אי נימא דהא דהנשרפין אפרן מותר הוא משום דנעשית מצותן, וכמש"כ כן מהר"ם חלאוה, וע"כ י"ל דל"ח דהוי להקל, וגם אף אי נימא דחשיב להקל, י"ל דהו"מ רבנן למיפרך גם הכי, (אף עיי"ש בשאג"א שלא ניח"ל בזה, וגם בד' מהר"ם חלאוה מבו' דהא דאפרו מותר ל"ח סופו להקל אלא הוי תחילתו להקל, וע"כ ודאי הוי לרבנן למיפרך מהכי), אך אי נימא דהא דהנשרפין אפרן מותר היינו דמדציותה תורה לשרפן ילפי' דע"י השריפה נתכלה האיסור לגמרי, דרק משו"ז הוא דאיכא מצות שריפה, הרי נמצא דדין שריפה מיוסד על הא דע"י השריפה נתכלה האיסור, ולפ"ז הרי כד אתינן למילף חמץ מנותר דבשריפה, הרי בכלל עיקר הילפותא הוא דע"י שריפה נתכלה איסור חמץ, ומכח זה הוא דמצי הוה בי' מצות שריפה, ונמצא דמכלל עיקר הדין הוי להקל להתיר אפרו, ותיקשי דהיאך מצינו למילפה בק"ו, וצ"ע בזה.

ועמש"נ להלן סקי"א פלוגתת האחרונים אם איסור אפר הנקברין הוי מדאורייתא או אינו אלא מדרבנן, ונת' שם דאם אינו אלא מדרבנן ניחא דע"כ ל"מ רבנן למיפרך מינה.

ט] והנה עיי"ש ביד יהודה סי' צ"ד שהק', דאי נימא דהתירא דנשרפין הוא משום דחשיב נעשית מצותו, ונימא כד' האחרונים דמה"ט חמץ בפסח ששרפו מותר אף לדעת רבנן דאין מצותו בשריפה, דמ"מ כיון דהשבתתו מצוה ע"כ כל שנתקיימה מצותו בשריפה, שרי האפר משום התירא דנעשית מצותו, א"כ מ"ט עגלה ערופה אפרה אסור, הרי בעג"ע מצותה בזה מה"ת, וכדדרשי' מקרא דשם, שם תהא קבורתה, ואין לומר דאין מצותה אלא בקבורה, אך בשריפה אין מקיים מצותה, וע"כ כל ששרפה אפרה אסור שלא נתקיים מצותה בזה, שהרי חזינן דר"י פליג ואמר דאם רצה לשרוף את הנקברין רשאי, ופליג אף על עג"ע, והרי ודאי אף הוא מודה להילפותא מקרא דשם תהא קבורתה, (שהרי מזה נלמד כל עיקר איסוה"נ דעג"ע), ובע"כ דמה שציותה התורה לקברו הוא מענין השבתה מן העולם כמו גבי חמץ, וה"ה אם שורפו נמי מתקיים מצותו, ועוד דבגמ' בסוגיין מקשי' והנקברים אפרן אסור, והתניא דם ובשר המת שנפרכו טהורין מאי לאו טהורין ומותרין, והנה מת מפורש בקרא דדוקא קבורה מקבר תקברנו ביום ההוא, וא"כ מאי מקשה, הרי שאני מת דהיכא שחזר לעפר מותר משום דנעשה מצותו, משא"כ נקברין דמתניתין, עכ"ד.

והנה במשה"ק היד"י דמ"ט עג"ע אפרה אסור, הנה כבר עמד בזה המנ"ח מ' תק"ל אות כ', דלדעת התוס' דהתירא דאפר נשרפין הוא משום שמצותן מה"ת בשריפה, א"כ עג"ע שמצותה מה"ת בקבורה, עיי"ש שהוכיח כן, מ"ט היא אסורה, עכ"ד. ובמ' קמ"ו אות י"א כתב המנ"ח, דאין לישב דכיון דגלי קרא דעג"ע אסורה אף לאחר שנעשית מצותה, ע"כ היא אסורה אף לאחר קבורה, דלא מצינו דגלי קרא אלא שהיא אסורה אחר מצות עריפה, אך אין ללמוד מזה שהיא אסורה אף לאחר מצות קבורה, ועיי"ש שדחה דכלל ליכא מצוה מה"ת לקבור עג"ע, עיי"ש באורך, וזה שלא כמו שהוכיח במ' תק"ל דמצוה מה"ת לקבור עג"ע, וע' גם יד"י שם בזה.

והנה באמת כבר כתב התו"י ביומא ד"ס. דלמ"ד דעג"ע אינה אסורה מחיים, חידושא דקרא הוא דאסורה אף לאחר קבורה שכבר נגמר בה עשייתה, והרי דילפי' לה מקרא לאסרה אף לאחר קבורה, ולכאו' לפ"ז ניחא.

אך לכאו' אי"ז מספיק, דהגם דגלי קרא דאסורה אף לאחר קבורה, מ"מ אכתי הי' בדין שאם נעשית אפר תהא מותרת, דהנה הרי בהנך מילי שהק' האחרונים שאף שנקברין הן יהא אפרן מותר משום דמצותן בקבורה, הרי לא קשיא להו אלא שיהא "אפרן" מותר, אך כ"ז שהן עצמן קיימין ודאי אסירי, והיינו כפי המבו' בקוב"ש ח"ב סי' כ"א משום דכ"ז שהן קיימין ואכתי קיימת בהן הסיבה האוסרתן, ל"ש להתירן משום נעשה מצותן, דל"ש התירא דנעשית מצותן רק אם אתינן לאסרן משום הא דחייל עלייהו איסורא מעיקרא, ובזה מהני הא דנעשה מצותן להתיר איסור זה, אך כל דהשתא נמי אי"ב לסיבת האיסור, ל"ש להתירן משום הא דנעשית מצותן, ואשר ע"כ כ"ז שהן קיימין אין להתירן הגם שנעשית בהן מצות קבורה, ורק כשנעשו אפר אשר השתא כבר ליכא לסיבת האיסור, דכבר אי"ז עגלה ערופה, ואך דאתינן לאסרן משום דכבר חייל עלייהו איסור מעיקרא, הרי דע"ז מהני הא דנעשית מצותן להתירן, ולפ"ז הרי לכאו' אף דגלי קרא דעגלה ערופה אסורה אף לאחר קבורה, מ"מ הי' בדין שתהא מותרת אחר שנעשית אפר, דכיון דכבר לי"ב לסיבת האיסור, תו יהני מה שנעשה מצותה להתירה.

אך באמת י"ל בזה, דכיון דחזינן דבלא גזה"כ הי' הדין דעג"ע שריא לאחר עריפה או לאחר קבורה, משום התירא דנעשית מצותו, הרי חזינן מזה דכל עיקר איסורא דעג"ע הוא רק מכח מה שהיא עומדת למצותה, וע"כ כל דהשתא אינה עומדת למצותה כבר לי"ב לסיבת האיסור דעג"ע, ואך דאכתי הי' לנו לאסרה משום דכבר חל עלי' איסור, וע"ז מהני הא דנעשית מצותה להתיר האיסור שחל עלי' מעיקרא, ולפ"ז הרי כיון דאף קודם שנעשית אפר נמי כבר לי"ב לסיבת האיסור, ואפ"ה אסירא מכח מה שכבר חל עלי' איסור ונתחדש בקרא דל"מ נעשית מצותה להתירה, הרי דה"נ אף אחר שנעשית אפר נמי אין להתירה משום נעשית מצותה, שהרי אף קודם שנעשית אפר כבר ל"ה בה לסיבת האיסור ואפ"ה הויא אסירא, ולא נתחדש בה מידי בשעה שנעשית אפר, וז"ב.

ובמשה"ק היד"י דמת יהא אפרו מותר, שהרי נעשית מצותו בקבורתו, הנה כבר עמדו בזה האחרונים, והובא כ"ז בס' פירות תאנה, והנובי"ק יו"ד סי' צ' תירץ, דל"ד מת לנשרפין שאפרן מותר, דשאני נשרפין שמצות שריפתן היא משום איסורן, וע"כ כשנשרפו אמרי' כבר נעשית מצותן, אך מת מצות קבורתו משום בזיונו ולא משום איסורו ולכן ל"ש בו נעשית מצותו, עכ"ל.

ובס' מקור ברוך ח"א ר"ס ל"ד כתב בזה, דמצות קבורה היא מצוה נמשכת, ואף אחר שכבר נקבר אם הוציאוהו עדין מצוה לקברו, וע"כ ל"ש בזה נעשית מצותו, כיון דהמצוה היא לעולם, אך ילה"ע ע"ז, דאף אם המצוה היא לעולם שיהא קבור, מ"מ אחר שנפרך בשר המת ונעשה אפר, יתכן דכבר ליכא מצות קבורה, ע' בה באחיעזר ח"ג סו"ס ע"ב, וע"כ שפיר הי' לנו להתיר משום נעשית מצותו, ועיי"ש עוד שכתב לבאר בזה פי' רגמ"ה בסוגיין דפי' להא דבשר המת אסור אם לא נקבר ונפרך מעצמו, והוא תמוה דמ"ט לא פירשה בשנפרך אחר הקבורה, ולהנ"ל י"ל דאה"נ אם נקבר ונפרך אפרו מותר, כיון שנעשית מצותו בקבורה, עכ"ד, וע' עוד במנ"ח מ' קמ"ו ובשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' ר"ח.

ובמנ"ח מ' קמ"ו אות י"ב הק', לפמש"כ הרמב"ם רפי"א מטו"צ דקבורת צפורי מצורע היא מצוה מפי השמועה, ובפיהמ"ש הנדמ"ח נגעים רפי"ד כתב דקבורת צפור שחוטה קבלה, א"כ מ"ט אפרה אסור, הרי נעשית מצותה בקבורתה, והביא שם ד' הרע"ב נגעים רפי"ד שנ' דעתו דקבורתה הויא ככל איסוה"נ, וכ"ה בפי' הר"ש והרא"ש בנגעים שם, ולפ"ז ניחא, עכ"ד.

אמנם באמת דעת הרמב"ם היא דקבורת כל איסוה"נ קבלה היא, וכמש"כ בפיהמ"ש במתניתין, ובקרית ספר נזירות פ"ו כתב כן בדין קבורת שער נזיר טמא, דאפשר דהוי מדברי קבלה, ולפ"ז תיקשי בכל הנקברין מ"ט אפרן אסור, הרי נעשית מצותן בקבורתן.

האמנם דלהרמב"ם לטעמי' לכאו' ניחא, שהרי פשטות ד' הרמב"ם דאף נשרפין אפרן אסור, ורק נשרפין דהקדש אפרן מותר, וכמו שהבאנו לעיל סק"א, והרי דאף דמצותן בשריפה מ"מ ל"מ זה להתירן, וע"כ נמי אף דנקברין מצותן מה"ת בקבורה ל"מ זה להתירן.

ובפשוטו צ"ל, דהתוס' פליגי ע"ד הרמב"ם, וס"ל דכל דין הקבורה באיסוה"נ הוי רק משום חשש תקלה, וע"כ הוא דאפרן אסור, וכ"ה בנובי"ק יו"ד סי' צ', דליכא מצוה כלל לקבור הנקברין, רק צריך להעלימן מן העולם משום חשש תקלה, וכ"ה בשו"ת אבני מילואים סי' י"ט, ובמקור חיים סי' תמ"ה, ובתוס' חדשים פסחים רפ"ב, ובמנ"ח מ' קמ"ו אות ז' ואות י', ולמדו כן מד' התוס' דע"כ הוא דאפרן אסור.

אמנם באמת י"ל דלעולם מודו התוס' דכל הנקברין מצוה מדברי קבלה לקברן, שהרי ל' התוס' הוא דנקברין דלא הטעין הכתוב "לשרפן", ולא פירשו התוס' דלא הטעין הכתוב "לקברן", וע"כ נ' דיש לדון דלעולם מודו התוס' לד' הרמב"ם דכל איסוה"נ דין קבורתן קבלה היא, ונמצא דמצוה מה"ת לקברן, ואפ"ה אפרן אסור, ואף שגם היכא ששורפן מתקיים בזה מצותן, שמצותן היא לאבדן מן העולם, וה"ז מתקיים אף ע"י שריפה, וכדחזי' מהא דס"ל לר' יהודה דאם רצה לשרוף את הנקברין רשאי, ואף רבנן לא פליגי עלי' אלא משום דחיישי' שמא יבוא ליהנות באפרן.

ויל"פ הטעם בזה, דרק הנך שמצותן בשריפה הוי זה קיום דין בהאיסוה"נ, וע"כ הוא דאפרן מותר, אך הנך שמצותן בקבורה, הרי אין הקבורה קיום דין בהאיסוה"נ, שהרי אין הקבורה פועלת כלום בהאיסוה"נ, וע"כ אין מסתבר דהוי זה קיום דין בהאיסוה"נ שיקברו, אלא הא שהצריכה תורה לקברן הוא להרחיקן מבנ"א ומפני תקלה, אך אי"ז קיום דין בגוף האיסוה"נ, וע"כ ל"ח זה נעשה מצותן, וזה ע"ד מש"כ בחי' הגר"ח לגבי אפר חמץ.

י] בתוס' ר"פ כל שעה, נקטו בדין חמץ בפסח, דלר"י דאין ביעור חמץ אלא שריפה אפרו מותר, ולרבנן אפרו אסור, וכ"כ הרא"ש בפ' כל שעה והטור סי' תמ"ה, והגרע"א והמקו"ח בסי' תמ"ה, והאבנ"מ בשו"ת סי' י"ט, והתוס' חדשים ר"פ כל שעה דנו בזה, דלמש"כ התוס' דהיתר אפר השנרפין הוא משום דנעשית מצותן, הרי שבחמץ בפסח דאף לרבנן מצותו לאבדו מן העולם, וכל ששורפו נעשית מצותו בשריפתו, בדין שיהא אפרו מותר, ותי' לפ"ז מה שתמהו האחרונים ע"ד הרמב"ם דמ"ט מותר לשרוף חמץ, ולא חיישי' שמא יהנה באפרו, ועמש"כ בזה בחי' הגר"ח הל' חמץ, ובמנחת ברוך סי' ס"ז, ובפרי יצחק סי' י"ט, וביד"י סי' צ"ד סקט"ו, ובחזו"א פסחים סי' קכ"ד לדף כ"ז:, ובחי' הגר"ש היימן פסחים סי' ג', וע' עוד בס' עמודי אור סי' כ"ו.

וע' עוד במקור חיים סי' תמ"ה כתב, דאילו הי' אפשר שישאר שום דבר אחר שאר השבתה מהעולם הי' ג"כ מותר, כיון שנתקיים כבר מצוה דהשבתה, רק דלא אפשר וכו', עכ"ד, וצ"ב שהרי אחר מפרר וזורה לרוח ומטיל לים שפיר שייך שישאר שום דבר, וודאי ה"ז אסור, אך צל"פ כמש"כ הקוב"ש ח"ב סי' כ"א, דבזה ודאי אין להתיר, כיון דאף השתא אכתי חמץ הוא וקיימת בו סיבת האיסור, אלא מכוון המקו"ח הוא אילו הי' נשאר אפר אחר שאר השבתה מן העולם.

והנה השאג"א בסי' פ"ז נקט, דלדעת רש"י דהא דאין ביעור חמץ אלא שריפה לר' יהודה, היינו רק קודם זמן איסורו, אך בזמן איסורו השבתתו בכל דבר, הרי דאם שרפו אחר איסורו אפרו אסור, דלי"ב דין שריפה, ואם שרפו קודם זמן איסורו, לכו"ע אפרו מותר, שהרי אפי' חרכו קודם זמנו מותר, אך כ"ז הוא למש"כ התוס' דהתירא דאפר הנשרפין הוא משום דנעשית מצותו, אך אם נפרש דההיתר הוא משום שנתכלה האיסור וגלי קרא דאחר שנעשה אפר חשיב שנתכלה האיסור לגמרי, יש מקום לדון בזה, ועי'.

וע' עוד בס' עמודי אור סי' כ"ו שהק', דהיאך מצינו למימר דלר"י אפר חמץ מותר, הרי לדעת ר"י גופי' חמץ לאחר הפסח אסור מדאורייתא, וכבר אין מצותו בשריפה, וא"כ לאחר הפסח יהא אפרו אסור, והיאך אפשר שיהא חמץ אחר הפסח חמור מדינו תוך הפסח, עיי"ש.

והנה באמת אי"ז קו' כ"כ, די"ל דאה"נ כ"ה הדין, דכיון דקיום המצוה מתיר, ע"כ אם שרפו בתוך הפסח אפרו מותר, ואם שרפו אחר הפסח אפרו אסור, ואי"ז חומרא דחמץ אחר הפסח מחמץ תוך הפסח, שהרי אם שרפו בתוך הפסח ונעשית מצותו, תו יהא מותר אף לאחר הפסח, וע' עוד בזה בס' בד קודש ח"ה סי' ז'.

וע' עוד במקו"ח בהקדמה לסי' תל"א שכתב, דבע"כ לדעת ר' יהודה חמץ הוי בשריפה אף אם ביטלו, דאל"כ אם שרפו אחר שביטלו יהא אפרו אסור, וע' אחיעזר בזה, וי"ל עוד, דאף אם אחר שביטלו אינו מחויב לשרפו, מ"מ כיון דשריפת חמץ הוי דומיא דנותר דהוי זה מצות החפצא, הרי שהגם שאי"ז מוטל עליו מ"מ ודאי שנעשית מצות החמץ, וע"כ אפרו מותר.

וע' עוד באמ"ב דיני פסח סי' ח', שדן בדין חמץ שביד גוי שאין מצוה לשרפו, וכן בערלה וכה"כ דגוי, נימא שיהא אפרן אסור, ועיי"ש דמסיק דלא נחמיר בשל גוי יותר משל ישראל, ונ' שהטעם בזה הוא כנ"ל, דאף כאשר הוו האיסוה"נ ביד גוי, הוי דין החפצא בשריפה, ואך דאי"ז מוטל עלינו, אך מ"מ כל שנשרף נתקיימה מצות האיסוה"נ, וע"כ אפרן מותר.

יא] בהא דכל הנקברין אפרן אסור, נחלקו האחרונים אם הוי זה איסורא דאורייתא, או לא אסירי אלא מדרבנן, ע' חק יעקב סי' תמ"ה סק"ה, ופליתי סי' פ"ז סק"ד, ופנ"י ר"פ כל שעה, ושם דכ"ז:, וביאור הגר"א סי' קנ"ה סקכ"ב, ופמ"ג פתיחה להל' פסח ח"ב פ"ג, ואש"א סי' תמ"ה סק"א, ושפ"ד יו"ד סי' ס"ה סקי"א, ומנ"ח מ' קמ"ו אות ד' ואות ז', שהוכיח דאין איסורן אלא מדרבנן, ויד"י סי' ק"ג סק"ח.

והאחרונים כתבו שמשמעות ד' התוס' בסוגיין דאפר הנקברין אסור מדאורייתא, וכן ראיתי להוכיח מד' מהר"ם חלאוה בפסחים דכ"ז:, ז"ל, אבל תחילתו אינו להקל, ואע"ג דאפרו מותר אי אמרי' בשריפה וכו', עכ"ל, ואי כל איסור האפר הוי רק מדרבנן ליכא למיפרך מינה כלל.

והנה בביאור הגר"א סי' קנ"ה סקכ"ב נקט, דודאי אין אסור האפר אלא מדרבנן ושרי לחולה, שהרי הוי זה שלא כדרך הנאתן, ורק בשר בחלב שאסור אף שלכדה"נ, אסור האפר מדאורייתא, וכ"כ בשו"ת גינת ורדים יו"ד כלל א' סי' ה, והפנ"י בפ' כל שעה, והפמ"ג בפתיחה להל' בב"ח, והמקו"ח סי' תמ"ה סק"א, ועיי"ש שדן לומר דכל הנך דתנן במתני' אסירי אף שלכדה"נ ואסור אפרן מדאורייתא, ועמש"כ ע"ז האמרי בינה דיני פסח סי' ח'.

אך בס' יד"י סי' ק"ג סק"ח דס"ז: דן לומר דכיון דהשתא אחר שנעשה אפר הוי זה דרך הנאתו, ה"ז אסור מדאורייתא, והביא ד' הצל"ח שדן בזה, וע' מה שהאריך בפרט זה באמרי בינה דיני פסח סי' ז', ועיי"ש עוד מש"כ בזה, ובאמת כ"ה מוכח לדעת הסוברים דשלכדה"נ שרי אף שלא במקום חולי, אשר כן נ' דעת התוס' בפסחים דכ"ט: ובקידושין דנ"ו:, דלפ"ז בע"כ דהא דהנקברין אפרן אסור הוא משום דהשתא הוי זה כדרך הנאתן, אא"כ נימא דכל הנך נקברין דתנן במתני' אסירי אף שלא כדרך הנאתן, וכמו שדן המקו"ח ר"ס תמ"ה.

ויתכן עוד, דהגם דשלכדה"נ שרי הגם דהשתא הוי זה דרך הנאתו, אך הרי היינו רק בהאיסור גופי', אך נגרם מאיסוה"נ הרי אסור הגם דאי"ז דרך הנאתו דהאיסור, כיון דהוי זה דבר חדש, וע"כ כל דהוי זה השתא דרך הנאתו ה"ז אסור, ולפ"ז י"ל דאפר איסוה"נ איסורו משום נגרם, ע' אמרי בינה דיני פסח סי' ז' וסי' ח' וחי' הגר"ש פסחים סו"ס י"א, וע"כ ל"ש להתירו משום שלכדה"נ.

וטעם נוסף להתיר האפר מדאורייתא, כתב הפליתי סי' פ"ז סק"ד, דהוא משום התירא דנבילה שאינה ראוי' לגר, עיי"ש בדבריו, אך טעם זה ל"ש בהנך איסורים דכלל ל"ה מידי דחזי לאכילה, ול"ש בהו כלל התירא דנבילה שאינה ראוי' לגר, וגם עיקר ד' הפליתי מחודשים, וכבר האריכו האחרונים ע' חי' הגר"ח ומנחת ברוך ויד יהודה, דבאיסורי הנאה ליכא כלל התירא דנבילה שאינה ראוי' לגר, אך בחוו"ד ר"ס ק"ג נקט דגם באיסוה"נ שרי כשאי"ז ראוי לגר, וצ"ע, וע' עוד בחי' הגר"ש פסחים סו"ס י"א שכתב דאף אי נימא דאף באיסוה"נ כל שאינה ראוי' לגר שרי אף בהנאה, וכמו שנסתפק בזה המל"מ פי"ד מאבל הכ"א, מ"מ אפרן אסור, משום דהאפר הוי פנים חדשות, ויש לאסרו מדין נגרם מן האיסור, אך הפמ"ג יו"ד סי' ס"ה שפ"ד סקי"א כתב דלדעת המל"מ צ"ל דאיסור אפר נקברין הוי מדרבנן.

וטעם נוסף להתיר האפר מדאורייתא, י"ל דהוא משום דהאפר אינו כבר בשר, וע"כ פקע מיני' איסור בב"ח, וה"נ בשאר האיסורים דכוותה, ובספר המנהיג כתב דהא דחמץ שחרכו אחר זמנו אסור, הוי זה קנסא מדרבנן, ומבו' דמדאוריתא שרי, והיינו משום דכ"ה דחרכו קודם זמנו לא חייל עלי' איסורא, ה"נ חרכו אחר זמנו פקע מיני' האיסור, וע' בזה בחי' הגר"ש פסחים סי' י"א, ואף אם כללא הוא דכל דכבר חל האיסור תו לא פקע, י"ל דשאני אפר דפנים חדשות באו לכאן, ע' רשב"א קידושין דנ"ו: דמה"ט המקדש באיסוה"נ אינה מקודשת הגם שראוי ליהנות באפר, וע"כ אין לאסרו מכח מה שכבר חל איסור.

וטעם זה מוכרח לפרשו, למש"כ בחי' הגרע"א פסחים דכ"ז:, דהא דס"ל לדעת ר' יהודה דאם רצה להחמיר ולשרוף את הנקברין רשאי, הוא משום דלדידי' אף אפר הנקברין מותר, ובע"כ צל"פ הטעם בזה כנ"ל, דכיון שעל אפר אין ראוי לחול האיסור מעיקרא, הרי שאף אם כבר חל ע"ז האיסור, מ"מ כל שנעשה אפר פקע איסורי' מיני'.

והפמ"ג באש"א סי' תמ"ה סק"א כתב דלדעת התוס' בשבת דכ"ה. שדנו דהא דתרומה הויא בשריפה הוי רק מדרבנן, בע"כ דכל איסור אפר הנקברין הוי דרבנן, וע"כ הגם דדין שריפתה הוי רק מדרבנן מ"מ מהני זאת להתיר האפר, והמנ"ח מ' קמ"ו אות ז' כתב כן בדעת התוס' בסוכה דל"ה. שדנו דערלה אינה טעונה שריפה אלא מדרבנן, ועיי"ש במנ"ח אות ה' שדן בדין אשם תלוי שנודע שלא חטא אחר זריקה דהבשר ישרף מדרבנן, ולא נתבאר דכה"ג אפרו אסור, ובע"כ דכל איסור אפר הנקברין הוי רק מדרבנן, וע"כ כיון דמדרבנן טעון שריפה עקרו חכמים לאיסור האפר, ובאמת טפי מינה הו"ל לדייק מדינא דר"ש במתניתין דחולין שנשחטו בעזרה ישרפו, והוי זה גזירה דרבנן, ולא נתפרש דאפרו אסור, והרי ר"ש ס"ל דחולין שנשחטו בעזרה דאורייתא, וכמש"א בקידושין דנ"ח. ובחולין דפ"ה:.

ויש לציין עוד למה שדנו האחרונים, בדין בב"ח אם למ"ד דאפשר לסוחטו מותר אפרו אסור, ע' בזה בפליתי סי' פ"ז סק"ד, ובפמ"ג בפתיחה להל' בב"ח, ובמנח"ב סי' ס"ז ובאמרי בינה דיני פסח סו"ס ז'.

יב] ז"ל המרדכי ר"פ כל שעה, כתב רבינו אבי העזרי דכל איסורין שבתורה שרי לאוכלן שלכדה"נ או ליהנות בהן שלכדה"נ, וכש"כ מאפרן דתנן כל הנשרפין אפרן מותר, ומעשה בא לידי ושאלוני מהו לשרוף שרץ א' טמא ולשתות האפר לרפואה והשבתי דמותר דכל הנשרפין אפרן מותר, אך בכלאי הכרם ובב"ח פליג אביי ואמר שלוקין עליהן שלכדה"נ וכו', עכ"ל, והוא בראבי"ה פסחים סי' תנ"ו, אך שם ליתא דין אפר שרץ.

ובביאור הגר"א יו"ד סי' קנ"ה סקכ"ב פי' ד' המרדכי, דהא דהנשרפין אפרן מותר הוא משום דהוי זה שלכדה"נ, וע"כ אפר כלאי הכרם אסור הגם דהוו מן הנשרפין, משום דכלאי הכרם לוקין עליהן אף שלכדה"נ, עיי"ש בדבריו, ואמנם זה תמוה טובא, חדא דהרי במתני' תנן דכל הנשרפין אפרן מותר, והרי שאף אפר כלאי הכרם מותר, ועוד דאי נימא דהתירא דאפר הנשרפין הוא משום דהוי זה שלכדה"נ, א"כ הרי מינה נשמע דשלכדה"נ שרי לכתחילה אף לבריא, וכמש"כ כן הגר"א שם, והראבי"ה שם לא פסיקא לי' דין זה בבירור, וכתב שאדם בריא יחמיר בדבר, ועוד תמוה דמ"ט אפר הנקברין אסור, הרי הוי זה שלכדה"נ, אך ע"ז י"ל כד' המקו"ח ר"ס תנ"ה, שדן לומר דכל הנך נקברין דתנן במתני' אסירי שלכדה"נ, עיי"ש.

ועמש"כ בישוב ד' המרדכי בחזו"א או"ח סי' קט"ז סק"ח, ובקובץ חידו"ת מהגרי"ש כהנמן, וע' חי' הגר"ש פסחים אות קל"ו.

יג] ז"ל התוס' מנחות דנ"א., ואין מועלין באפרה, תימה תיפוק ליה דאפר הקדש מותר כדאיתא בסוף תמורה, ולמאן דמוקי הא דתניא אסור בנפלה דליקה מאיליה דלא הוי איניש דלמעול ניחא, אלא למאן דמוקי לה בתרומת הדשן [התם] ובפ' כל שעה קשיא, וי"ל דשאני הכא דכל מצוותה לשריפה עומד, ועוד נראה דטעם דהתם משום דאין לך דבר שנעשית מצוותו ומועלין בו, אבל הכא אכתי לא איתעביד, עכ"ל.

והנה מבו' מד' התוס' שמתחילה פירשו בהא דתניא דאפר הקדש לעולם אסור, ומוקי רמב"ח בנפלה דליקה מאלי', ורב שמעי' מוקי לה בתרוה"ד, ופירשו התוס' דלאו היינו דמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, אלא היינו דלדעת רב שמעי' אף בנפלה דליקה מאלי' דל"ה איניש דלימעול נמי האפר מותר, ואף היכא שלא נעשית מצותו בזה, ורק בתי' בתרא חידשו התוס' דהא דהאפר מותר הוא משום נעשית מצותו, והדברים צ"ב דמה טעם יש להתיר האפר היכא שלא נעשית מצותו, וע' קר"א שם שתמה על ד' התוס'.

ואין לומר שטעם ההיתר הוא משום דפנים חדשות באו לכאן ול"ה זה ההקדש, שהרי אי"ז טעם בקדשי בדה"ב, דמ"מ כיון דחזי האפר לגבוה והוי ממון גבוה מ"ט יהא מותר ליהנות בו, אך אולי הוי דומיא דגידולין דלמ"ד דאין מעילה בגידולין שכתב בתוהרא"ש ב"מ דנ"ד דאף שרי בהנאה מדאורייתא, אך עכ"פ אם נפרש ד' התוס' דמה"ט הוא דשרי, מת' היטב תירוצם דשאני הכא דכל מצותה לשריפה עומד, והיינו דכיון דדין הפרה הוא לשריפה, ל"ש להתיר בזה משום דפנים חדשות באו לכאן ואי"ז עיקר ההקדש, שהרי זהו עיקר דין ההקדש לעשותו אפר.

1. ועיי"ש שהביא שרש"י הוכיח כן ממש"א שאם רצה מריצה לפני כלבו, ור"י דחה דהתם בתרומה טהורה שפיר שרי ליתנה לכלבו, אך תרומה טמאה דינה בדוקא בשריפה, וכ"ה בתוס ביצה דכ"ז:, ובתוס' הרא"ש פסחים דמ"ו..

   ובביאור ד' רש"י שהוכיח מהתם, נ' דהוא משום שלא דן רש"י כלל דמשום מצות שריפה יהא אסור להאכילה לכלבים, שהרי דעתו דהא דשורפין תרומה טמאה הוא משום חשש תקלה, ואשר ע"כ ודאי דאף שרי להאכילה לכלבים, אלא דן רש"י דשמא לא ניתנה תרומה להאכילה לבהמתו, וזהו שהוכיח רש"י ממש"א שאם רצה מריצה לפני כלבו, דתרומה ניתנה אף להאכילה לבהמתו, ואך דכל דחזיא לאדם אסור להאכילה לבהמה משום הפסד התרומה, ואשר ע"כ בתרומה טמאה דלא חזיא לאדם, שפיר שרי להאכילה לבהמתו.

   והנה הר"ן בפ' אלו עוברין כתב, ז"ל, ולהאכילה לכלבים א"א, דתרומה שהיא אוכל אדם אין מאכילין אותה לבהמה כ"ז שהיא ראוי' לאדם, עכ"ל, ומבו' מד' הר"ן דאילו תרומה זו ל"ה ראוי' לאכילת אדם, שפיר היו מאכילין אותה לכלבים הגם שטמאה היא, ורק משום שאוכל אדם היא אין מאכילין אותה לבהמה.

   ולכאו' הי' נ' בדעתו, דביסוד הדין לא פליג ע"ד רש"י דתרומה טמאה אין מצותה בדוקא בשריפה וע"כ אין לאסור להאכילה לבהמתו משום ביטול מצות שריפה, ואך דס"ל דתרומה שהיא אוכל אדם לא ניתנה להאכילה לכלבים, ומשו"ז הוא דאסור להאכילה לכלבים.

   אך זה צ"ע, שהרי אמרו בתרומת חמץ שאם רצה מריצה לפני כלבו, והרי דאף שאוכל אדם היא, מ"מ כיון דהשתא חמץ היא ואין ראוי' לאכילת אדם, ע"כ שרי להאכילה לכלבים, וא"כ מה"ט יהא שרי אף להאכיל תרומה טמאה לכלבים, כיון דמשום טומאתה אינה ראוי' לאכילת אדם.

   ואשר ע"כ נראה, דודאי עיקר מה דפליג הר"ן ע"ד רש"י, הוא משום דס"ל דתרומה טמאה מצותה בשריפה ואסורה בשאר הנאות לבטל מצות שריפתה, וכמש"כ כן להדיא הר"ן בשבת וכנ"ל, ואך דס"ל דאילו היתה תרומה טהורה מותרת לאכילת בהמה, ל"ה בזה כל עיקר מצות שריפה, דמצות שריפה בתרומה טמאה היינו משום שטמאה אינה ראוי' לקיום דין התרומה, וע"כ מצותה בשריפה, אך תרומה שהיא מאכל בהמה וקיום דינה הוא להאכילה לבהמה, הרי דאף אחר שנטמאה היא ראוי' לקיום דין זה, וא"כ שפיר יהא מותר להאכילה לבהמה, וע"ז הוא שפירש הר"ן דתרומה שהיא אוכל אדם אסור להאכילה לבהמה כ"ז שהיא ראוי' לאדם, אשר נמצא דמכח טומאתה אין התרומה ראוי' לדינה, וע"כ דינה בשריפה ואסור להאכילה לבהמה, וע' מעדני ארץ פ"ב מתרומות הי"ד בסופו מה שדן בזה בדין תרומת שעורים שמותר להאכילה לבהמה, אם שרי להאכילה לבהמה אף בשנטמאה, והביא ד' הר"ן הנז', ועיי"ש עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובד' הראשונים מצאנו עוד לישב בכמה דרכים מ"ט לא חשיב צפורי מצורע, ז"ל הרשב"א קידושין דנ"ז., ואי ס"ד מחיים מיתסרא לאחר שחיטה מיבעיא, וא"ת דילמא איצטריך משום דאמרי' אין לך דבר שנעשית מצותו ומועלין בו, וי"ל א"כ ל"ה קתני סתם לרבות את השחוטה, דמשמע אפי' קודם שנעשית מצותה, ובשלהי כל הבשר דמהדרי' לאשכוחי ג' כתובים לא מייתי' הא דצפורי מצורע, עכ"ל, וכעי"ז כתב תוס' הרא"ש שם, והנה מש"כ דלישנא דלרבות את השחוטה משמע אפי' קודם שנעשית מצותה, לכאו' היינו משום דבשעת השחיטה אכתי לא חשיב שנעשית מצותה, עד שממצה דם השחוטה על המים, או עד שמזה הדם על המצורע.

   אמנם צריך פירוש מש"כ לישב לפ"ז דע"כ לא מייתי' לה בכלל הנך דגלי קרא דאסורין אף לאחר שנעשית מצותן, אשר לכאו' מכוון דבריהם הוא, דכיון דלאחר שחיטה אכתי ל"ח נעשה מצותן, א"כ לי"ל מקור מקרא דבאמת אסורין אף לאחר שנעשית מצותן, דאיכא לאוקמי לקרא קודם מיצוי הדם או קודם ההזאה, וכן מבו' להדיא בל' תוהרא"ש, דבאמת לא מרבי' לאיסור רק קודם גמר המצוה, אך העירוני ע"ז דלכאו' זה נסתר ממשנתינו, דתני לצפורי מצורע בכלל הנקברין שאפרן אסור, והרי להדיא דצפורי מצורע אסירי לעולם, ואף אחר שנעשית מצותן, ואולי נדחוק דאה"נ, כל מה דאסירי הוא רק קודם הזאת דמן, ומ"מ שפיר חשיב להו בכלל הנקברין שאפרן אסור, דקבורתן הויא קודם הזאת דמם, וכמבו' במתני' נגעים רפי"ד וברמב"ם טו"צ רפי"א, וביחוסי תנו"א דלהלן.

   ונ' דצ"ל בזה, דהגם דבאמת מדאורייתא שריין צפורי מצורע לאחר גמר מצותן, מ"מ מדרבנן אסירי לעולם, ויל"פ הטעם בזה, לפמש"כ המפרש במעילה די"א. בהא דדם שיצא לנחל קדרון מועלין בו, דבמקדש אין מועלין בו לפי שאין גוזרין גזירות במקדש, אך אחר שיצא מועלין בו ואף שנעשית מצותו, וי"ל דה"נ צפורי מצורע דהוו בחוץ, אסירי מדרבנן אף אחר שנעשית מצותן, ואשר ע"כ שפיר תני להו בכלל הנקברין שאפרן אסור, וצ"ע בזה.

   ובס' יחוסי תנאים ואמוראים סוף ערך טבי, הביא ד' ריב"א שתירץ דלא חשיב צפורי מצורע, משום דאיכא למ"ד דלא מיתסרא מחיים אלא לאחר שחיטה, לכך ל"ש למימר הכי, ולכאו' אי"ז כד' הראשונים הנז' דל"ח נעשית מצותה בשעת שחיטה, שלדעתם לכאו' אף אם כל האיסור הוא לאחר שחיטה, נמי הי' שייך בזה התירא דנעשית מצותו לאחר גמר מצותה, ועיי"ש דפליג ע"ז שהרי איכא למ"ד דעג"ע אינה נאסרת מחיים ואפ"ה ילפי' מעג"ע, אך באמת תו"י וריטב"א ביומא ד"ס. כתבו דלהך מ"ד אין לחשוב עג"ע, ועמש"נ בזה להלן.

   ועיי"ש שכתב לישב, דה"ט דלא חשיב צפורי מצורע, דכיון שלאלתר קוברה כשקיבל דמה בפילי של חרש, ועדין עיקר הכשר מצותה לא נעשית, שהרי לאחר קבורתה צריך טבילה וג' המינין לטבול ולהזות, נמצא שלא נעשית מצותה בשעת קבורה הילכך עומדת לעולם באותו איסור, אך אם קודם קבורה הי' עושה טבילה והזי' ואפ"ה היתה אסורה ודאי שייך למיפרך, עכ"ל, והדברים צ"ב. [↑](#footnote-ref-3)