ס_ט למפרע ובספק ראי_
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / חזקות וספק טומאה

מוצאי ר"ה תשס"ו

**א'**

א] נדה ד"ב. תוד"ה מעת לעת, וא"ת מ"ש מכל ספק טומאה דברה"י טמא ודאי אף לחולין ולא מוקמינן בחזקת טהרה משום דילפי' מסוטה וכו', וי"ל דלא ילפינן מסוטה לטמאה למפרע ולכך בטומאה דמעל"ע מוקמינן לה אחזקתה, עכ"ל.

ובתוס' הרא"ש הק' ע"ז, ממש"א לקמן ד"ג. לגבי מקוה דשניהם לא למדוה אלא מסוטה, הא ל"ד לסוטה דהוי טומאה למפרע, ועיי"ש שמכח זה פירש דהא דלא מטמאינן במעל"ע משום ספק טומאה ברה"י, הוא משום דל"ד לסוטה כיון דא"א כלל לברר הספק בשעת המעשה, וע' בדבריו לקמן די"ז: דמבו' דמה"ט ל"ש בספק ראי' דנדה גם דינא דספק טומאה ברה"ר, עיי"ש.

ובדעת התוס' כתב המהרש"א דהגם דלמפרע ל"ד לסוטה, מ"מ לא מטהרינן אלא היכא דאיכא חזקת טהרה, אך היכא דליכא חזקת טהרה אית בי' לההלכתא דספק כודאי.

ובד' מהרש"א נ' להדיא דמדינא כיון דל"ד לסוטה לי"ב גם לההלכתא דספק כודאי, ורק דרבנן דימו ספק למפרע לספק דלהבא לגבי ההלכתא דספק כודאי, דעשו טומאה דלמפרע כשאר טומאות, ובזה ניחא משה"ק הש"ש ע"ד מהרש"א דמ"ט היכא שנמצא לאחר זמן אין חייבין חטאת, אך האחרונים פירשו ד' מהרש"א דכונתו דמדינא הוא כן, דהגם דספיקא דלמפרע ל"ד לסוטה, היינו רק דהיכא דאיכא חזקה מטהרינן ולא גמרי' מסוטה, אך היכא דליכא חזקה אי"ב לדינא דספק כודאי.

ואמנם צ"ב בזה, דכיון דל"ד לסוטה, ומה"ט מוקמי' לה אחזקתה, א"כ מ"ט היכא דליכא חזקה מטמאינן בודאי מדינא דספק טומאה ברה"י טמא, הרי ל"ד ספק זה לספיקא דסוטה.

ובפשוטו צ"ל בזה, כאשר כן נ' בל' הר"ן, דלעולם אף ספיקא דלמפרע דמי לסוטה, וכאשר מבו' בד' התוס' דלגבי דינא דספק טומאה ברה"ר טהור שפיר יש ללמוד אף ספיקא דלמפרע, (אלמלי הא דל"ד לסוטה משום דהשתא ודאי טמאה היא), אלא הא דלא ילפי' מסוטה לטמאות למפרע, הוא משום דליכא למילף מסוטה לאפוקי מן החזקה, אלא בשעה שנולד הספק והורעה החזקה, אך אין לנו ללמוד מסוטה להוציא מן החזקה למפרע שעדין לא הי' הספק קיים, וזה מתבאר טפי למש"נ במק"א, דגדר ההלכתא דל"מ חזקה בספק טומאה ברה"י, לאו היינו דלא סמכי' בספק טומאה ברה"י על חזקה, אלא היינו דנתחדש דבספק טומאה ברה"י הספק מוציא מן החזקה, ולא חזינן לי' בחזקתי, וע"כ שפיר י"ל דכ"ז הוא בהזמן שהספק קיים, ודו"ק.

ואשר ע"כ כ"ד התוס' דלא גמרי' מסוטה לטמאות למפרע, הוא רק היכא דאיכא חזקה, אך היכא דליכא חזקה, שפיר גמרי' מסוטה לעשות הספק כודאי.

ב] אך נ' דיל"פ עוד בזה, עפמש"נ במק"א דהא דל"מ חזקה בספק טומאה ברה"י, הוא רק היכא דהויא החזקה על הספק טומאה גופי', אך היכא דהויא החזקה על ספק מוקדם, דלי"ב לההלכתא דספק טומאה, שפיר מהניא הך חזקה אף לטהר להספק טומאה.

ולפ"ז י"ל, דהנה במש"כ התוס' דלא גמרי' מסוטה לטמאותה למפרע, ע' בחמד"ש יו"ד סי' כ"ה שכתב, דהאמנם הספק על האשה הוי ספק דלמפרע, כיון דליכא נפ"מ למכאן ולהבא, אך הספק שעל הטהרות לא חשיב כלל ספק דלמפרע, עיי"ש בדבריו.

וי"ל לפ"ז, דלעולם יש לטמאות הטהרות משום ההלכתא דספק טומאה ברה"י, ולא חשיב כלל כספק דלמפרע, וכל מש"כ התוס' דלא גמרי' מסוטה משום דהוי למפרע, הוא רק משום דאיכא להאשה חזקת טהרה, וכיון דספיקא דהאשה הוי ספק דלמפרע ול"ד לסוטה, ע"כ מוקמי' לה אחזקתה, ותו מהניא הך חזקה אף לטהר להטהרות.

ומשא"כ אילו לא הי' חזקת טהרה להאשה, הרי שהגם דספיקא דהאשה הוי ספק טומאה למפרע, מ"מ הוה מטמאינן להטהרות משום דספיקא דידהו הוי ספק דלהבא.

ואשר ע"כ במקוה דליכא חזקה, שפיר יש לטמאות להטהרות, דספיקא דידהו הוי ספק דלהבא, אך לפ"ז נמצא דבמקוה כלל אין מקום לדון לחלק בין אם הוי הספק על המקוה ספק דלמפרע או ספק דמכאן ולהבא, שהרי בלא"ה ספיקא דהמקוה אינו ספק טומאה כלל, וז"פ.[[1]](#footnote-2)

ג] אמנם בד' הרא"ש מבו' דפליג בזה, ונ' טעם הפלוגתא, דהנה ל' התוס' הוא דלא גמרי' מסוטה "לטמאותה למפרע", אך ל' הרא"ש דל"ה ספק כעין סוטה וכו'.

ונ' מזה דפליגי בטעמא דבספיקא דלמפרע לא מטמאינן, דדעת הרא"ש דהוא משום דל"ד ספק זה לספיקא דסוטה, ונ' דהיינו משום דשאני ספיקא דסוטה דאיכא ספק לפנינו, ומשא"כ בספק דלמפרע דליכא ספק לפנינו בשעה זו, אלא באנו להסתפק מכח הריעותא שהרי חסר לפניך.

אך בדעת התוס' נראה, דלעולם דמי הך ספיקא לספיקא דסוטה, ואך דההלכתא דספק טומאה ברה"י טמא לא נאמרה רק לטמאות מכאן ולהבא, אך לא גמרי' מהתם לטמאות למפרע.

ולפ"ז נ', דכל ד' החמד"ש דספיקא דהטהרות חשיב ספק דמכאן ולהבא, הוא רק לדעת התוס', דס"ל דאף ספק דלמפרע דמי לסוטה, ואך דלא גמרי' מסוטה לטמאות למפרע, ואשר ע"כ כד דייני' על הטהרות דהוי הנידון לטמאותן מכאן ולהבא, שפיר יש ללמוד מסוטה, ומשא"כ לדעת הרא"ש דספיקא דלמפרע ל"ד לסוטה, ע"כ גם ספיקא דהטהרות ל"ד לסוטה, כיון דהמספקינו על הטהרות הוא ספק דלמפרע.

ד] והנה לקמן ד"ד: פרכי' אדינא דככר, דהא הוי ספק טומאה ברה"י, וכל ספק טומאה ברה"י ספיקו טמא.

ויל"ע דלכאו' ספיקא דככר הוי ספק דלמפרע, שעתה נתעורר לנו הספק ע"י שנמצא הככר ע"ג הקרקע, וא"כ הרי לדעת התוס' ודעימייהו ל"ש בזה ההלכה דספק טומאה ברה"י.

אך לפמש"נ נ', דבזה אין לטהר משום למפרע, דלדעת התוס' אין לטהר בזה משום למפרע, כיון שאנו דנים לטמאות הככר מכאן ולהבא, וע"ז שפיר גמרי' מסוטה לטמאות, ולדעת הרא"ש אין לטהר בזה משום למפרע, דכל הא דספק טומאה דלמפרע ל"ד לסוטה, הוא רק משום דליכא ספק לפנינו על למפרע, אלא הוי הספק ע"י "הרי חסר לפניך", והוי זה ספק גרוע דל"ד לסוטה, אך משא"כ בככר דאית לן ספק גמור אם נגע הככר בטומאה, שפיר דמי ספק זה לסוטה, דכל שנודע לנו השתא ספק גמור על למפרע שפיר דמי לסוטה, ורק ספק שהוא מכח ריעותא דהשתא, הוא דל"ד לסוטה, וז"פ.

**ב'**

ה] ונ' עוד בזה, דהנה התוס' תירצו עוד, דספק ראי' לא גמרי' מסוטה, וצ"ע דא"כ מ"ט במקוה אמרי' בגמ' דלרבנן יש לטמאות בודאי משום דינא דספק טומאה ברה"י, הרי לכאו' ספיקא דמקוה דמי לספק ראי', וכן צ"ע ממסוכן ומספק שרץ ספק צפרדע ומספק יש בו כשיעור, וכל כה"ג, דלכאו' כל הני ספיקות דמו לספק ראי'.

ועי' חזו"א שכתב בזה, דההלכתא דספק טומאה נאמרה על הספק הראשון, וע"כ בנדה כיון שהספק שעל הנדה הוי ספק ראי' ול"ד לסוטה, ע"כ גם לגבי ספיקא דהטהרות ליכא לההלכתא, ומשא"כ בהנך גווני דהספק על המסוכן ועל השרץ הוי ספק בהטומאה עצמה, ע"כ יש לנו לדון על הספק הראשון שעל הנטמא, וספק זה הוא ספק מגע, ומשא"כ בנדה, דאף דהויא טומאה עצמה, מ"מ כיון שנטמאת ע"י הדם דמי לספק במקבל הטומאה.

אך הנה התוס' לקמן די"ז: הק' על דבריהם דספק ראי' ל"ד לסוטה, מהא דבדם תבוסה ברה"י ספיקו טמא ברה"ר ספיקו טהור, והרי דאף דהספק שעל הדם הוא ספק בהטומאה עצמה, ג"כ אי"ב לכללא דספק ראי' ל"ד לסוטה, ושוב צ"ע מכל הני דוכתי, והתוס' לא הקשו אלא מדם תבוסה, ולא מכל הני דוכתי.

ו] ונ' לבאר, בהא דחלוק ספיקא דנדה ודדם תבוסה ממקוה וממסוכן בתרי גווני, חדא דלגבי נדה א"א לברר השתא אם נדה היא אם לאו, וע"כ הוי הספק עלי', ועד"ז הוא בדם תבוסה, ומשא"כ במקוה ובמסוכן לא חייל הספק עלייהו כלל, כיון שהוא דבר שאפשר להתברר בשעתו.[[2]](#footnote-3)

ויש להוסיף, דבנדה גם אם אפשר לבדוק ולראות הדם, מ"מ לא חשיב דאפשר לברר, כיון דא"א לראות עצם הטומאה, אלא ראי' על הטומאה, ול"ד למקוה ולמסוכן דאפשר לראות חיסרון המקוה ומיתת האדם.

ויל"פ עוד, דשאני מקוה ומסוכן דהספק הוא אם טבל במקוה מ' סאה או במקוה חסירה, וכן הספק הוא אם נגע באדם חי או באדם מת, דהוי ב' מיני מקוה ומ' מיני בנ"א, וע"כ חשיב הספק על הטובל ועל הנוגע, ומשא"כ בנדה ידעי' שהטהרות נגעו באשה זו, ואשה טהורה או טמאה אי"ז חילוק בגופה, אלא הספק הוא בדין האשה, וכן בדם תבוסה הוי אותו דם והספק הוא על דינו, וע"כ כה"ג דייני' הספק על האשה ועל הדם.

ולפ"ז ניחא דע"כ הא דספק ראי' לא גמרי' מסוטה, ל"ש רק בנדה ובדם תבוסה דהספק הוא על הנדה ועל הדם, ול"ש במקוה ובמסוכן דהספק הוא על הטובל ועל הנוגע.

ז] ולפ"ז נ', דה"נ הוא במש"כ התוס' דלא גמרי' מסוטה ספיקא דלמפרע, דל"ש כ"ז רק בספיקא דמעל"ע דהספק הוי על האשה, וספק זה הוא ספיקא דלמפרע, ולא גמרי' לי' מסוטה, ומשא"כ במקוה דאין הספק על המקוה אלא על הטובל, וכמש"נ הטעמים בזה, הרי דספק זה הוי ספק דלהבא, וע"כ אי"ב לדינא דספק טומאה.

ובדעת הרא"ש שהק' ממקוה, נ' כמש"נ לעיל סק"ג, דלדעת הרא"ש דהא דלמפרע לא גמרי' מסוטה, הוא משום דספיקא דלמפרע דליכא ספק לפנינו ל"ד לסוטה, הרי דמה"ט גם ספיקא דהטובל ל"ד לסוטה.

ח] ועד"ז נ', גם במש"כ התוס' דלא גמרי' מסוטה לטהר בטומאת מעל"ע, משום דהשתא ודאי טמאה היא, והק' המהר"ם דא"כ מ"ט מטהר ר"ש במקוה שנמדד ונמצא חסר ברה"ר, הרי השתא ודאי חסר הוא, וכן הק' הגרע"א.

ולמש"נ ניחא, דדוקא בנדה דהספק הוא על הנדה עצמה, בזה הוא דלא מטהרי' ברה"ר משום דהשתא ודאי טמאה היא, אך משא"כ במקוה דאין הספק על המקוה אלא על הטובל, הרי דהגם דהמקוה השתא ודאי חסרה היא, מ"מ הטובל הוא מסופק לפנינו, וגמרי' מסוטה לטהר ברה"ר.

וע' שער"י מש"כ ג"כ לישב ד' התוס' ע"פ דרכו בדומה למש"נ, ואך שהוא כתב דהטעם דשאני נדה הוא משום דאיכא עלי' נפ"מ, וע"כ חייל עלי' ההלכתא דספק טומאה, וזה צ"ע, חדא דהיכא שהספק הוא שמא ראתה קודם באותו יום ליכא נפ"מ עלי' כלל, וי"ל, עוד צ"ע, דא"כ דחיילא ההלכתא עלי', א"כ בדין שיהא תלוי במקום האשה אם היתה ברה"י, ובתוס' מפורש דתלוי במקום שנגעה בטהרות, וע"כ כמש"נ בזה, דלפ"ז ניחא, וכמש"נ להלן סק"ח.

ט] וצריך להוסיף עוד בזה,, דהגם דהספק חייל על האשה עצמה, מ"מ כיון דעלי' ליכא נפ"מ דהשתא ודאי טמאה היא, אלא אנו דנים עלי' ביחס לטהרות, וכל הספק עלי' חייל האם היא מטמאה את הטהרות או לא, ע"כ תלוי חילוק הרשויות במקום המגע בטהרות, דזהו מקום הספק, וכאשר כ"ה מפורש בד' התוס' דחילוק רשויות תלי במקום שנגעה בטהרות, וזה מבו' ממה שהביאו מהגמ' דחברותי' נושאות אותה במטה, וממה שהביאו מהירושלמי דמגעה ברה"ר.

וה"נ לגבי דינא דאין בו דעת לישאל, אזלי' בתר הטהרות, וע"כ במטה אילו דינה כדבר שאין בו דעת לישאל, הגם שהאשה יש בה דעת לישאל.

ומשא"כ בדין למפרע והשתא ודאי טמאה וספק ראי', בזה דייני' על עיקר הספק, וכיון דעיקר הספק הוא על האשה, חשיב זה כטומאה למפרע, וספק ראי', וז"ב.

**ג'**

י] התוס' ד"ב: ד"ה דאיכא כתבו, דאילו הי' לה חזקה הוה מטהרינן לה אע"ג דהשתא ודאי טמאה היא, כמו בנגע באחד בלילה דאם ראוהו חי מטהרינן לי', וע' מחנ"א אישות סי' ג' ובינ"א סי' כ"ז שעמדו דמה הוכיחו מהתם, הרי יל"פ דהתם הא דמטהרינן הוא משום ספק טומאה ברה"ר.

והמחנ"א כתב דהתוס' לשיטתם לקמן ד"ד. שפירשו דמטהרינן אף ברה"י, ודבריו צ"ע, שהתוס' כתבו כן רק לדעת חזקי' ורק לחד לישנא בגמ', וא"כ היאך הוכיחו התוס' בסתמא.

ובפשוטו צ"ל דהתוס' לטעמייהו אזלי, דס"ל דאין לטהר בספק טומאה ברה"ר היכא דהשתא ודאי טמאה היא, וע"כ בע"כ דהא דמטהרי' התם הוא משום חזקה.

אך צ"ע, דלפ"ז מבו' מד' התוס' דגם בנגע בא' בלילה אין לטהר משום דהשתא ודאי מת הוא, הגם דבזה אין הספק על האדם עצמו אלא על הנוגע, וזה דלא כמש"נ לעיל בזה.

אך באמת נ', דע"כ צל"פ ד' התוס' בע"א, שהרי גם בתוס' הרא"ש שם כתב להוכיח כד' התוס', והרי הרא"ש דעתו דאף בספיקא דמעל"ע הי' מן הדין לטהר ברה"ר, ואך דשאני מעל"ע דא"א לברר, וע"כ טמא אף ברה"ר, וא"כ לדידי' לכאו' יש לטהר בנגע בא' בלילה משום דינא דספק טומאה ברה"ר, וגם מש"כ המחנ"א, לא א"ש בדעת הרא"ש, שדעתו להלן ד"ד. דלכו"ע מטמאינן בנגע בא' בלילה ברה"י אף שראוהו חי.

ואשר ע"כ נ' בזה, דס"ל להתוס' והרא"ש, דהא דבראוהו חי מבערב לא אמרי' דכל הטומאות כשעת מציאתן, אי"ז משום דכל כה"ג ליכא לעיקר דינא דכשעת מציאתן, אלא היינו משום דכה"ג דאיכא חזקת חי מעליא ה"ז מועיל כנגד דינא דכשעת מציאתן, וע"כ הוא דמטהרינן, ואשר זהו שהוכיחו מהתם דאף דאיתרע החזקה מ"מ אזלי' בתרה, דאל"ה הי' בדין לטמאות אף ברה"ר משום דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, כ"ה דהיכא שלא ראוהו חי מבערב מטמאינן אף ברה"ר משום דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן?.

ועד"ז נ' לישב הקו' הגדולה בסוגיא דעירובין דל"ה: דרמי דר"מ אדר"מ, דבמתני' דהתם לא אזיל ר"מ בתר חזקה, ואילו בנגע באחד בלילה אזיל בתר חזקה, וקשיא טובא דילמא התם מטהר משום דינא דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, ולפמש"נ נ', דהא הוה פשיט"ל להגמ' דמודה ר"מ לדינא דכשעת מציאתן, והא דמטהר ר"מ, הוא משום דס"ל דאף היכא דלא ראוהו חי מבערב נמי מהניא חזקת חי דילי' כנגד כשעת מציאתן, דבלא ה"ט לא הי' לנו לטהר אף ברה"ר, וכדחזינן דרבנן מטמאין אף ברה"ר, וזהו דמייתי' מינה דאזיל ר"מ בתר חזקה.

1. אך צ"ע שהרי מ' דמה"ט מטמאינן גם טהרות שכבר נעשו על גביו, וזה הרי הוי למפרע, וצ"ל דכיון דכלפי להבא אי"ב דין ספק טומאה, ה"נ כלפי למפרע, וי"ל עוד, דאה"נ הא דמטמאי' טהרות שכבר נעשו על גביו הוא רק משום דינא דתרתי לריעותא. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע' חזו"א טהרות סי' ד' סקי"ב, דספק עכבר ספק צפרדע חשיב ספק טומאה ול"ח ספק כניסה, כיון דא"א להכיר, ול"ד לספק ישראל ספק גוי דאפשר להכיר. [↑](#footnote-ref-3)