בבן פקועה דטריפה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / עניינים

בס"ד ד' טבת תש"ע

**בביאור דין בן פקועה דטריפה וביאור החיסרון דשחיטת טריפה**

א] גרסינן חולין ע"ה. אמר רב אמי השוחט את הטריפה ומצא בה בן תשעה חי לדברי האוסר מתיר ולדברי המתיר אסור דהינו שלר"מ שהוא לא ניתר בשחיטת אמו ה"ה כאן מועיל לו שחיטה אבל לרבנן שבעלמא הוא ניתר בשחיטת אמו ולא צריך שחיטה ה"ה כאן לא מועיל לשוחטו רבא אמר ארבע סימנים אכשר ביה רחמנא דהיינו שגם לרבנן מועיל שחיטה של העובר הנ"ל ובגמ' בהמשך מבואר שגם לרבנן שמועיל לשוחטו בכל אופן אם מת מאליו הוא לא מטמא טומאת נבלות

והנה צ"ב למה הוולד צריך שחיטה הרי מבואר בגמ' לקמן פ"ה דוולד טריפה כיון שהוא חי לא הוא לא נאסר מצד יוצא מהטריפה וא"כ כאן הרי חלה עליו שחיטת אמו אלא שלאמו יש איסור טריפה ולו אין איסור טריפה א"כ למה שהוא יאסר

ועיין חידושי הגרי"ז במכתבים בסוף הספר שהביא לבאר מהגר"ח דיסוד דין טריפה הוא לא רק איסור צדדי אלא שיסודו הוא חיסרון שחיטה ולכן כיון שבאמו לא חל היתר שחיטה גמור ה"ה בולד לא חל היתר שחיטה גמור וע"ש שנסתיע מהא דהרמב"ם דימה דין שחיטת עכו"ם שזה מטהר מידי נבילה אפילו שאין כאן שחיטה לענין איסור נבילה לשחיטת טריפה והנה במשנת הגר"א קוטלר כתב לבאר דיסוד הדין שחיטה הוא הוצאת החיות על ידי שחיטה וכיון שטריפה חסר לה בחיות ממילא השחיטה כאן רק מועילה ביחס לחיות שיש בה אבל על החיות שיצא ממנה אין שחיטה וממילא בולד שהוא חי לגמרי ממילא אין עליו שחיטה גמורה

אמנם בחידושי הגרי"ז שם יצא לדון דמצד המעשה שחיטה לא חסר כלל אלא זה רק הלכה שבהמה שיש בה טרפות לא חל בה ההיתר שחיטה לענין אכילה וממילא דן שלענין הוולד כיון שהוא נחשב שחוט ואין בו טרפות א"כ שיחול עליו היתר שחיטה מושלם ובזה כתב לבאר בשני אופנים או שכיון שכל הדין שהוא היתר בשחיטת אמו יסודו מדין כל שבבהמה שההיתר של אמו חל עליו וא"כ כין שלמעשה ההיתר לא חל על אמו לענין אכילה ה"ה לענין הוולד עוד ביאר שכל ההיתר מצד שרואים אותו כאחד מאיבריה והוא מותר כחלק ממנה ולכן כיון שעליה לא חל היתר שחיטה אין סיבה שיחול על הוולד ובזה ביאר את לשון רש"י ובשחיטת הטריפה לא מישתרי שהרי הוא כאחד מאיבריה שהכונה שגדר ההיתר בתור אחד מאיבריה וכיון שאצלה לא חל ההיתר ה"ה אצל הוולד

והנה מבואר ברשב"א ששחיטת טריפה מתירה את הבני מעיים מאיסור אבר מן החי ולכאורא אם נימא שבטריפה חסר במעשה השחיטה ולכן זה לא מתיר לגמרי א"כ נשאר כאן קצת מהחיות שלא היה על זה שחיטה והוי חי ולמה שזה לא יהיה אבר מן החי ועיין משנת הגר"א קוטלר שביאר לפי דרכו שהחיסרון מצד שאין לזה חיות מושלמת א"כ עד כמה שיש כאן חיות על כולה חל שחיטה ומה שלא חל היתר גמור זה מצד שחלק מהחיות לא יצא על ידי שחיטה אבל חלק החיות שיצא כבר הוא לא סיבה לאיסור אבר מן החי ולכאורא גם לביאור הגרי"ז הנ"ל דמצד המעשה שחיטה לא חסר דהינו שזה וודאי נחשב שהיה כאן יציאת החיות דרך שחיטה וממילא זה סיבה שלא יהיה אבר מן החי ורק שלא חל ההיתר שתמיד חל על ידי שחיטה ואין זה סיבה לאיסור אבר מן החי

ובעיקר היסוד שטריפה אין זה איסור גרידא אלא חיסרון בשחיטה עיין אחיעזר שכתב להוכיח כן מהגמ' שדנה אם נטרפה בין סימן לסימן האם השחיטה מועילה לענין טומאת נבלות ועד כמה שזה סוג אחר של שחיטה א"כ שייך לדון שלא מצטרף שני סוגי שחיטות אמנם אם זה איסור צדדי צ"ע מה הצד שלא מצטרף

ובאתוון דאוריתא האריך בזה וכתב להוכיח מהא דמצאנו שרבנן עשו לזה טומאה במוקדשין והרי בשאר איסורים שיש על הבהמה לא מצאנו שחז"ל עשו טומאה ומשמע שזה דוקא כאן כי חסר בשחיטה ויש כאן מעין נבילה

והנה צ"ב לגרי"ז שביאר שיש כאן חיסרון שחיטה מהו האיסור והנה עיין קה"י שדן באריכות שלענין איסור אכילה יש בזה איסור נבילה וכן משמעות דברי הר"מ הנ"ל שדימה שחיטת טריפה לשחיטת עכו"ם ובפרט דבפשוטו מה שאין טומאה כי זה לא מתה מאליה ולא היתר של שחיטה אמנם כתב להוכיח מדברי תוס' ועוד ראשונים שנקטו כדבר פשוט שבטריפה אין איסור נבילה גם לענין אכילה אמנם אם נימא שיש עשה שאינו זבוח א"כ יתכן שיהיה על זה עשה שאינו זבוח אמנם לראשונים שאין בזה עשה שאינו זבוח צ"ע והיה מקום לומר שזהו ההגדרה של איסור טריפה שלא חל עליו היתר שחיטה לגמרי אלא שזה פלא דהרי מבואר בגמ' שאיסור טריפה חל מחיים לענין איסור חל על איסור והרי איסור נבילה וודאי רק חל לאחר מיתה ולדעת הרמב"ם שנקובת הוושט זה נבילה מחיים מבואר שכל שלענין שחיטה הוא נבילה חשיב שכבר עכשיו הוא נבילה א"כ יתכן שה"ה לענין טריפה אמנם כל הראשונים ביארו לא כך ושלא שייך נבילה מחיים וא"כ מהיכי תיתי לומר שבטריפה זה כך [ובדעת הרמב"ם יתכן שזה היה כוונת הגר"ח ובאמת שכן הוא משמעות לשונו שטריפה זה תחילת נבילה ולכן זה מצטרף וראיה זו הובאה בגרי"ז סטענצל] אמנם לגר"א קוטלר הביאור של איסור טריפה מה שחסר בחיות שלה וממילא זה הסיבה שאין כאן שחיטה גמורה

והנה למה שביאר במשנת הגר"א קוטלר שחסר בשחיטה בטריפה כיון שחסר בחיות א"כ כאן שהולד נחשב חי לגמרי א"כ בחלק זה שלא חל היתר שחיטה הוא נשאר חי ויהיה בו איסור אבר מן החי ולפ"ז במיתתו יהיה בו איסור טריפה לענין אכילה כיון שבאמו לא היה השחיטה לענין אכילה כיון שחלק מהחיות יצא מחים וזה איסור טריפה ה"ה כאן

והנה עיין רשב"א בתוה"ב ב"ה ש"ה [ס.] שהביא הדין שבאמו טריפה הוא לא ניתר בשחיטת אמו וכתב להקשות וז"ל וא"ת השוחט את הטריפה ומצא בה בן תשעה חי למה אינו ניתר בשחיטת האם דהא שחיטת טריפה **שחיטה ראויה היא אלא שדבר אחר גרם לה ליפסל** והאם שנטרפה אסורה באכילה אבל העובר שאינו טריפה מפני מה אינו ניתר בשחיטת האם וכו' וי"ל דכל שסימני האם מועילין לעצמה לכולה או למקצתה מועילין לעובר שבמעיה אבל למה שלא יועילו סימני עצמה כלל אין מועילין לעובר שבמעיה וכו' עכ"ל והנה דבריו ברור מללו שאיסור אחר גרם לה דהינו שאין כאן חיסרון בעצם מעשה השחיטה ודלא כגר"א קוטלר אמנם עדיין יתכן שכוונתו בתירוצו שיש כאן חיסרון בחלות היתר שחיטה וכל מה שלא חל באמא לא חל בוולד וכמו שביאר הגרי"ז אמנם זהו דוחק ובפרט למה שדימה לנידון שתלש מהעובר זה גם מותר ע"ש

אמנם יתכן כוונתו שזה הלכה בהיתר הוולד שהוא לא ניתר יותר מאמו וכיון שאמו אסורה באכילה ממילא הוא גם אסור באכילה אלא שבאמו זה הלכה מצד איסור טריפה ואצלו בהכרח שזה מצד שהשחיטה לא הועילה לגמרי וממילא האיסור יהיה מצד אבר מן החי דהרי אין כאן סיבה לחלות איסור אחר ובאמת שכן הוא פשטות לשון רש"י ס"ט. וכמו שביאר הגרעק"א שגם אם יש על זה איסור שחוטי חוץ לא חל היתר לגבי הוולד אמנם עיין לקמן שלדעת רש"י יש כאן ביאור אחר

והנה באמת מפורש ברשב"א בתשובות החדשות סימן מ"ז שהאיסור הוא מצד אבר מן החי בבן פקועה של טריפה וכתב שהחלב מותר דאין עליו שם טריפה והנה לנ"ל צ"ע מה האיסור שיהיה על זה לאחר מיתתו והנה אם כוונתו כנ"ל שלא חל עליו שחיטה לענין היתר אכילה אפילו שאצל אמו זה חל א"כ יהיה לו שם נבילה לענין איסור אכילה וכמו שמצאנו בכמה דוכתי שיש שחיטה שזה מתיר מידי טומאת נבלות וזה לא מתיר מידי איסור נבילה ואין זה דומה לטריפה שאין בו איסור אכילה וכנ"ל

והנה עיין רשב"א שביאר שהטעם שמועיל לשחוט את בן הטריפה כיון שאין סימני הוולד כשחוטים כלל כיון שאמו טריפה והנה אם כהגרי"ז א"כ אדרבא חל עליו שחיטה אלא שזה סברא שלא חל עליו היתר השחיטה אמנם לנ"ל א"ש וכן לגר"א קוטלר הנ"ל א"ש

אמנם לכאורא יש לדון בזה דבפשוטו הביאור במה שמצאנו שחיטה שזה מפקיע טומאת נבילה וזה לא סיבה להיתר אכילה כגון שחיטת עכו"ם או מומר לרמב"ן או עריפתו זהו שחיטתו הוא כמו שביארו האחרונים שלענין אכילה בעינן להיתר שחיטה וכל שלא חל עליו היתר שחיטה ממילא יש עליו איסור מצד מיתתו משא"כ לענין טומאת נבלות זה רק מצד שהוא מת מאליו וכל שמיתה דרך שחיטה או קיום דינו אין זה מתה מאליה ולפ"ז לכאורא היה מסתבר שכאן כיון שלא חל עליו שחיטה לענין היתר אכילה וחשיב שהוא חי ממילא אין כאן היתר כלל לענין טומאת נבלות ולכאורא זה הביאור בסברא דמבואר כאן בר"ן בשם הרא"ה דעד כמה שמועיל לו שחיטה אם הוא מת הוא מטמא טומאת נבלות אמנם לשאר הראשונים מבואר בסוגין שאין לו טומאת נבלות

אמנם בפשוטו דבר זה צ"ע בסוגין דמבואר שאפילו שמועיל שחיטה והוא חי בכל אופן אין עליו טומאת נבלות אמנם היה מקום לבאר כדלקמן דכל שלא נשחט בעצמו דנים עליו שהוא נשחט אם אמו וממילא הוא כמת כבר אם שחיטתה אמנם לכאורא לבעל המאור שביאר בדעת ר"מ שזה מתיר מצד נבילה אפילו שלא שייך שחיטה כחלק מאמו א"כ מוכח ששיך שחיטה לענין נבילה וצ"ל שלומדים דבר זה מהדין היתר לענין שחיטה ה"ה לענין טומאת נבילה שאין לזה שם נבילה

והנה הגמ' לעיל אומרת שר"מ ס"ל שאבר היוצא יש בו טומאת נבילות ורבנן דימו את זה לטריפה ובפשוטו הכוונה שכמו שבטריפה חזינן שזה מתחלק ה"ה כאן והנה בפשוטו לפ"ז מבואר כנ"ל שטריפה זה חיסרון בשחיטה דהרי באבר היוצא דעת הרשב"א שזה חיסרון שחיטה וכן הוא לשון הריא"ז והר"י מלוניל ריש פירקין דזה אסור כי הוא לא שחוט אמנם צ"ב דהרי שיטת הרשב"א דבשחיטת טריפה יש היתר גם על איסור אבר מן החי לענין בני מעיים והרי כאן מבואר שיש איסור אבר מן החי והנה לגר"א קוטלר הנ"ל א"ש דמה ששם אין אבר מן החי דחיסרון השחיטה הוא מצד מיתתו אבל עד כמה שיש כאן חיות ממילא זה סיבה לאבר מן החי אמנם למה שהוכחנו לעיל ברשב"א לא כך א"כ צ"ע מה הגמ' מדמה

ולכאורא היה מקום לומר שר"מ דן שכיון שהתורה כאן אמרה שלא יחול על זה השחיטה וממילא יש על זה איסור מסתברא שזה סברא שאין על זה שחיטה כלל וכמו שמצינו בבהמה טמאה שכיון שהיא אסורה אין בזה שחיטה כלל ורבנן מוכיחים מטריפה שאפילו שיש על זה איסור בכל אופן חל שחיטה אמנם וודאי ששם השחיטה חלה לגמרי וכאן חסר בהיתר שחיטה שזהו האיסור ובזה א"ש שיטת הרמב"ם שס"ל שאבר היוצא זה רק איסור חדש ובכל אופן הגמ' מדמה בהמה טמאה וצ"ב דשם אין על זה שחיטה אבל כאן יש על זה שחיטה ורק שזה נאסר אמנם הביאור כנ"ל שזה עצמו הנידון האם מה שיש על זה איסור זה סיבה שלא יחול על זה היתר שחיטה

והגר"ר שמולאביץ שליט"א ביאר בזה דתמיד מה שהשחיטה מתירה איסור אבר מן החי אין זה הלכה שהוא מתיר לאיסור אבר מן החי אלא שכל שהבהמה מתה מכח שחיטה ממילא אין כאן אבר מן החי דחשיב כמת וממילא יתכן שכאן הרי לא נעשה שחיטה בבן פקועה וממילא יתכן שכל מה שהוא חשיב כמת זה רק עד כמה שהשחיטה חלה עליו לגמרי והוא כבישרא בדיקולא אבל עד כמה שהשחיטה לא חלה עליו לגמרי ויש לו תורת חי ממילא יש בזה איסור אבר מן החי ואין זה דומה לטריפה וכן מבואר הטעם שבבן טריפה יש איסור אבר מן החי אפילו שבעלמא בשחיטת טריפה אין איסור אבר מן החי שדבר זה הוא לא מחמת היתר אלא כיון שהוא כמת והרי כאן הרי הוא לא כמת אמנם כל זה אם נימא שבאמת חסר בטריפה בשחיטתה וכגרי"ז הנ"ל

אמנם צ"ע שא"כ למה שלא יהיה על זה טומאת אבר מן החי שהרי הוא לא מת מחמת השחיטה ואחרי זה הוא מת מאליו ואין לומר שחל עליו ההיתר מחמת שחיטת אמו דהרי ביארנו שהשחיטה אין זה מתיר כלל לאיסור אבר מן החי אמנם כבר האריכו האחרונים שחלוק דין הטומאה באבר מן החי מהדין איסור דהרי חזינן דמחיים אין טומאה ויש איסור ובהכרח שהטומאה הוא מכח מיתת האבר ולפ"ז יתכן שלענין הטומאה שחלה מכח המיתה בזה הגדר שהשחיטה מתירה וממילא כאן חל ההיתר מכח שחיטת אמו משא"כ לענין האיסור שזה חל כבר מחיים בזה אין הגדר שהשחיטה מתירה וכנ"ל וצ"ע בזה

והנה עיין רש"י בע"ב ד"ה טעון שחיטה שכתב וז"ל דבשחיטת אמו אינו ניתר דא"כ הוי כאחד מאבריה ומשמע שזה סיבת האיסור דהיינו שזה טריפה וכן עיין רש"י בע"א שכתב ובשחיטת אמו אינו ניתר שהרי הוא כאחד מאבריה ומשמעות לשונו לא שאין כאן סיבה ליותר מזה אלא שזה סיבת האיסור וביותר מבואר בלשונו בביצה ו. שכתב בנה אסור אם נמצא בתוכו דעובר ירך אמו הואיל ובשחיטת אמו אתה בא לאוכלו ומשמע שהאיסור מצד טריפה ולכן כתב עובר ירך אמו דאם זה סברא שאין כאן שחיטה יותר מזה א"כ זה גם אם לאו ירך אמו ועיין חידושי הרא"ה שכתב וז"ל ......... וכו' ומבואר גם שהאיסור הוא איסור טריפה

ועיין רעק"א בגליון השו"ע סימן י"ג שביאר שהכוונה שבאמת הוא כאבר מאבריה דזה נתחדש בדין דבן פקועה אלא שנתחדש בסוגין שעל ידי השחיטה העצמית שלו הוא נפקע מהטפלות מאמו וממילא אין בו איסור טריפה וניתר בשחיטתו וע"ש שביאר שאין לאוסרו בשום איסור אלא טריפה כמו אמו שאין עליה אלא איסור שחיטה ולכן כתב שאם יחתכו ממנה אבר לא יהיה בזה איסור אבר מן החי

והנה בפשוטו מדברי הראשונים שביארו שהסברא שפה מועיל שחיטה כי אין סימניה כשחוטים מבואר שלא חל כאן הדין שחיטת אמו ולא שסתם אפשר עדיין לשחוט ולהפקיעו משחיטת אמו שאם כן גם באבר היוצא זה כך והראשונים לא כתבו סברא שרק אם יש איסור על הכל וכן בלשונם המשמעות שלא מצד שיחול שחיטה אין סימניה כשחוטים אלא עצם מצבו הוא כך ובאמת דברשב"א בשו"ת החדשות סימן מ"ז כתב מפורש שאין בזה אלא איסור אבר מן החי ולא שום איסור אחר אמנם בלשון רש"י משמע כהגרעק"א

והנה בפשוטו כוונתו שבדין דארבע סימנים שריא רחמנא הוא דבמקום שיש על האם איסור וממילא הוא לא ניתר לגמרי אפשר לעשות מעשה שחיטה ולהפקיעו משחיטת אמו אמנם לכאורא זה נסתר מרש"י שכתב שבבן פקועה שבא על בהמה מעליא שהוא אסור שגם כאן יש את ההיתר של ארבע סימנים שרי ביה רחמנא והרי כאן לא שייך להפקיעו משחיטת אמו דהרי האם לא נשחט שחיטה עצמית ובדוחק אפשר לומר שכמו שאת האם היה אפשר להפקיע ממילא גם הוולד ודוחק וצ"ל שמה דאפשר לשוחטו זה סברא אלא שיש כאן עוד סברא שזה מפקיע הטפלות וממילא אין כאן האיסור טריפה אמנם קצת צ"ב מנ"ל לרש"י דבר זה אולי כל ההיתר כי זה מפקיע הטפלות

ועוד שלכאורא לפ"ז החלב של בן טריפה הוא אסור ובפוסקים פשוט שהוא מותר וכל נידון הרשב"א למאן דלא ס"ל ארבע סימנים שריא רחמנא

אמנם עיין לשון רש"י בע"א שביאר שלמאן דאמר שלא מועיל לשחוט כתב סתם כי אין לו שחיטה עצמית ולמאן דאמר שעוזר ביאר שהתורה רק אמרה שאפשר לשוחטו על ידי אמו ולא על ידי עצמו ולא הזכיר כלל שיש כאן סברא שזה מפקיע את הטפלות לאמו וי"ל אמנם עיין רש"י שם וז"ל היתרא הוא דרבי ביה רחמנא מכל בבהמה תאכלו שאם רצה אוכלו בשחיטת אמו אבל אם צריך הוא לשחיטת עצמו כגון שליל של טריפה שוחטו ומותר שהוא ניתר בב' מארבע סימנים וכו' עכ"ל ומשמעות לשונו שכל הדין שנתחדש בבן פקועה הוא שאפשר לדונו כחלק מאמו ולהיות ניתר בשחיטתו אבל אפשר גם לדונו כדבר לעצמו ולכן עד כמה שרוצים שיהיה ניתר בשחיטת אמו והגדר שהוא אבר מאבריה ממילא יש עליו איסור טריפה אבל אפשר לדונו כדבר לעצמו וממילא הוא לא טריפה וצריך שחיטה ולכן זה סברא גם שאת בנו אפשר לשחוט דאפשר לדון את האמא כאינה שחוטה וממילא בנה מותר וכן א"ש שהחלב מותר דאפשר לדונו לעצמו וממילא הוא לא טריפה

והנה הרשב"א הקשה על רש"י דבאבר היוצא מועיל שחיטה דהגמ' אומרת שאין לו היתר לאיסורו והנה זה קשה לרעק"א שעל ידי השחיטה הוא מתנתק מאמו וממילא פוקע האיסור אבל לנ"ל א"ש דמה שאם הוא נשחט הוא מותר כי לא היה עליו מעולם איסור אמנם אם נימא שכל הדין אבר היוצא הוא חסרון שחיטה קצת צ"ע הלשון אמנם אם נימא שזה איסורא וכדלקמן א"ש

והנה ברש"י לעיל ס"ט. מבואר שלרב משרשיא גם ולד של בן פקועה אם אבר היוצא מועיל לו שחיטה ובפשוטו מוכח מזה שס"ל שאין איסור באבר היוצא אלא מצד חיסרון שחיטה ולכן כל שהוא נשחט הוא מותר דאם יש כאן חלות איסור א"כ כאן שמאביו לא נפקע האיסור ממילא הבן אסור אמנם לנ"ל אינו ראיה דיתכן שזה גדר של איסור אמנם כל האיסור הוא שעד כמה שדנים אותו כחלק מאמו והוא ניתר בשחיטתו יש עליו איסור אבל עד כמה שנדון אותו כדבר לעצמו ואין על זה היתר שחיטה ממילא אין עליו איסור כלל ועיין סוגיא דאבר היוצא שדקדקנו קצת מרש"י שס"ל שזה איסור חדש ולא חיסרון שחיטה ועיין סוגיא דשליל מה שביארנו בזה בדעת הרשב"א

ושמעתי שכן ביאר בגנזי הגר"ח ובזה ביאר הטעם שהרמב"ם כתב שאין על לאו זה מלקות כיון שזה איסור שיש בו צד של אבר מן החי וצד של בשר היוצא וכנ"ל

והנה לפ"ז א"ש שאין כאן טומאת נבלות והקשינו לעיל שעד כמה שאין כאן שחיטה גמורה א"כ יש כאן מיתה לא על ידי שחיטה דבאמת יש כאן שחיטה על ידי אמו ובכל אופן מועיל בו שחיטה אחרת

והנה עיין בחידושי הר"ן ס"ח: שכתב שקלוט במעי פרה לר"ש אם היה אבר היוצא חל על זה איסור חמור וצ"ע מה שייך שם חמור על אבר אחד עד כמה שכולו פרה אמנם שכל הדין שהוא כאמו הוא ביחס להיתר א"כ יתכן שביחס לאבר היוצא הוא כולו חמור ורק שבפועל אבר זה אסור וצ"ע