24. בדין מצות צריכות כונה בכיבוד אב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### ליל שבת קודש פ' ראה כ"ה אב פ"ג - שיעור בית מדרש בני הישיבות נוה יעקב

# בדין מצות צריכות כונה בכיבוד אב ואם

### הדוגמאות דיש לדון בהם ובדין כונה למצות ת"ת

א] קי"ל שמצות צריכות כוונה ויש לדון האם כיבוד אב ואם צריכות כונה והנה עיין מ"ב סימן ס' סק"י שהביא מהחיי אדם שמי שקורא ק"ש בסדר התפילה אפילו שלא כיון או מי שאוכל מצה בליל הסדר או לוקח לולב בזה ודאי חשיב כונה למצוה כיון דהרי זה הסיבה שעשה המעשה הנ"ל ולפ"ז ודאי דבסתמא כל סוג פעולה שאדם עושה מחמת שזה הוריו ודאי חשיב כונה ויש מקום לומר שגם אם עכשיו לא חושב על זה אמנם עצם זה שהעמיד עצמו כהרגל לשמוע לציוי הוריו מצד המצוה ממילא תמיד כל פעולה שנעשה מכח תודעה זו זה כמו כונה למצוה

וכן בלימוד תורה דמבואר בגר"א סוף סימן מ"ו שאם אומר בתור סדר התפילה לא צריך ברכות התורה מצד שזה לא לשם ת"ת דהינו שנקט שיש בזה הכלל דמצות צריכות כונה וכן הוא בראשית חכמה שער הקדושה ריש פ"ו אפילו אם אדם ניגש ללמוד מתוך ההרגל אמנם כיון שעצם ההרגל לזה נעשה מצד המצות תלמוד תורה שבזה מסתבר שבזה עצמו מונח כונה ללימוד תורה ויתכן שגם אדם ששקוע בלימוד שזה נעשה ללא מחשבה כלל אלא שעיקר מה שהעמיד עצמו שזה תופס את כל ישותו בגלל מצות תלמוד תורה חשיב כונה למצות ת"ת אמנם באמת יש להסתפק במי שמכין שיעור שבאמת לפעמים ללא החובה להכין שיעור עכשיו לא היה לומד אמנם יתכן שגם שכיון שעיקר זה שלקח על עצמו לומר שיעור זה מצד המצות ת"ת שבזה שרוצה להיות שמונח בלימוד ממילא כל מה שעושה מסביב זה הוא בכלל אמנם יש לפעמים שבת מבקשת שילמוד עמה למבחן או בן מבקש ובזה הרי גם אם היה מבקש לימודי חול היה לומד עמו ובזה לכאורא יצטרכו כונה ללימוד התורה [ועיין בהקדמה לאגלי טל מה שחידש בזה] וכן בכיבוד אב ואם הרבה פעמים זה פעולה שגם לצורך כל אדם אחר שהיה מבקש ממנו היה עושה את זה דהם לא גרע משאר קרוביו וכדו' או דברים שהם צרכי הבית שנעשים בן כולם ויש לדון האם מצות כיבוד אב ואם זה בכלל הכלל שמצות צריכות כונה ועיין עונג יו"ט סוף סימן י"ט דמשמע שנקט שכיבוד אב ואם זה מהמצות שצריכות כוונה

והנה בקובץ הערות ל"ג סק"ד חידש שגם למ"ד שמצות אצ"כ והא יצא אין הכונה שהוא קים המצוה אלא רק שהוא נפטר מהמצוה ולפ"ז הנידון הוא לכו"ע אמנם דברין מאוד מחודשים ובפשוטו ודאי קים המצוה וכמדומה שכן נקט הוא בעצמו בשאר מקומות וכלדקמן

### האם כונה לשם מצות חסד זה מספיק

ב] והנה היה מקום לדון שגם אם עשה לשם מצות חסד אבל עצם זה שעשה לשם מצוה זה מספיק ועיין חלקת יואב סימן ל"ג בד"ה הנה שהוכיח מהראשונים שגם אם חשב לשם מצוה מדרבנן זה מועיל לדאוריתא וכגון שחשב שזה יו"ט שני וזה היה יו"ט ראשון או שחשב שהוא קטן והתברר שהוא גדול או שחשב שאכל פחות מכדי שביעה וחייב ברכת המזון דרבנן והתברר שאכל כדי שביעה אמנם לכאורא זה רק אם הוא עוד תנאי נוסף יש לדון שהעיקר שעושה לשם עבודת ה' אבל למבואר בגמ' שזה חסרון של מתעסק דהינו שיסוד הסברא שהמעשה צריך להיות מוגדר כמעשה מצוה של נטילת לולב ולא כסתם נטילה בזה מסתבר שצריך דוקא לכוין מה המצוה הנעשית ויש לחלק שדרבנן כיון שיסודה זה כעין הדאוריתא בזה הכונה לקיום מצות מרור גם אם חשב מדרבנן זה מוגדר כאותו חפצא אבל לא אם חשב למצוה אחרת [ובגמ' ריש היה קורא מבואר שאם קורא לשם ת"ת לא יוצא ק"ש ובר"ן כתב שבכונתו למצוה אחרת גרע שלא יצא אפילו למ"ד אצ"כ]

### האם צריך כונה במצוות שהעיקר זה התוצאה

ג] והנה זה ודאי שמצוה שיסודה התוצאה כגון טבילה [שענינה החלות טהרה שחל] או חליצה [שענינה החלות היתר שחל] או יבום [שענינו הקנין שחל להקים שם לאחיו] גם אם לא כיון ודאי נפטר מהמצוה שיסוד הדין שיהיה טהור והרי הוא טהור וכן בהשבת אבידה ופריעת חוב כיון שיסוד המצוה שיוחזר האבידה והרי הוחזרה וכן בפריעת חוב שישולם החוב והרי הוא שולם וכן מצות ביומו תתן שכרו וכן במצוה להלות לחברו או לתת צדקה לעני כדי מחסורו זה ודאי שאם נתן גם ללא כונה הוא נפטר מהמצוה שהתקים התכלית כמבואר בבית הלוי ח"ב בדרוש הצדקה בד"ה אמנם ועיקר היסוד מבואר ברמב"ן במלחמות בר"ה כ"ח לגבי זריקת דם קרבן שגם אם לא כיון לשם מצוה בכל אופן הקרבן כשר כיון שהחיוב שהקרבן יוקרב וזה הרי נעשה דהינו שמצוה שכל ענין עשיתה זה קיום המצוה שבזה כאן יש תנאי שאין לזה שם מצוה ללא כונה וממילא לא עשה כלום דהרי כל הענין זה עשית המצוה אבל מצוה שיסודה היא להגיע לתוצאה מסוימת בזה כל שהתוצאה הנצרכת נעשה ממילא חל ההיתר והוא נפטר מהמצוה

והנה יש מקום לדון האם הכונה שבאמת גם כה"ג בשביל לקים המצוה יש תנאי של כונה רק שלמעשה הוא נפטר מהמצוה ולפ"ז מי שהשיב אבידה לא לשם מצוה באמת לא קים המצוה וכן מי שפרע חובו או הקריב קרבן ללא כונה וכל בשאר האופנים הנ"ל אמנם יש מקום לדון שכל שיסוד המצוה זה להגיע לתכלית מסוימת בזה כל שהתכלית התקים ממילא בזה קיים מצותו שהרי זה המצוה ליצור התכלית ועיין קובץ שיעורים כתובות אות רמ"ח ובח"ב סימן כ"ג אות ו' ובסל"ג סק"א שהביא מהגר"ח שבכל כה"ג באמת קים המצוה גם ללא כונה וכן ראיתי מביאים דבלא הרועים אות מ' ערך מצו"כ כתב שמילה שלא לשמה דמבואר בגמ' שזה מועיל ממילא כה"ג קים המצוה אפילו שלא היה כונה לשם מצוה וכן הוא באמרי בינה או"ח סי"ד לגבי יבום ובחזו"א אבן העזר קכ"ט סקי"ג ועיין בית הלוי ח"ג סנ"א שהביא את הגמ' שמי שאכל קדשים שלא לשם מצוה מצוה קעביד וקשה הרי מצות צריכות כונה וביאר הנ"ל שכיון דשם יסוד המצוה שהקרבן יאכל ולא שיש דין על הגברא שהוא יעשה אכילת קדשים ממילא בזה גם ללא כונה זה נחשב שהוא מקים המצוה ובפשוטו לפ"ז גם פריקה וטעינה או שאר צעב"ח או בדיקת חמץ גם ללא כונה הוא לא רק נפטר מהמצוה אלא גם קים מצוה

אמנם עיין חת"ס חולין ל"א שכתב לגבי טבילה ללא כונה או מילה שלא לשמה שאפילו שהוא טהור והבן חשיב מהול אבל כל שלא כיון הוא לא קיים מצוה ועיין רעק"א ע"ז כ"ז. שכתב שמילה על ידי עכו"ם האב צריך לכוין בזמן המילה לשם קיום מצוה אבל אם לא יכוין לשם מצוה אפילו שבנו מהול אבל הוא לא קיים מצוה ועיין מנח"ח מצוה תקצ"ח שביבום ללא כונה אפילו שקנאה אבל אם לא כיון לשם מצוה הוא לא קים המצוה ובאהבת חסד ח"ב פכ"ג בהגהה נקט שמי שנותן צדקה ללא כונה לא קים מצוה למ"ד שצריכות כוונה והוכיח מהגמ' בפסחים ח. לגבי בדיקת חמץ דמשמע שגם אם לא עושה לשם מצוה אין לזה שם מצוה ע"ש

ולדבריהם יש כאן חידוש דאפילו שמי שלא מל את בנו ומת הוא נפטר מהמצוה אבל זה נחשב שהוא ביטל המצוה אבל כל שהוא נימול אפילו ללא קיום מצוה בזה הוא נפטר מחיובו ובפשוטו אין זה נחשב ביטול מצוה

ולכאורא יש בזה נפק"מ במי שטבל ללא כונה האם יכול לברך אחרי זה דאם קיום מצוה יכול לברך וכן לאו"ז שאפשר לברך ברכת המצות לאחר המצוה דאם יש כאן קיום מצוה יכול לברך אבל אם נימא שבאמת לא מקים מצוה א"כ לא יכול לברך ועיין מג"א קנ"ח סקי"ג שמי שנטל ידיו ללא כונה אפילו אם זה מועיל אבל לא יכול לברך אמנם יתכן שיש בזה סברא שברכה מברכים רק על פעולה שנעשה בתור מצוה אבל אם הוא לא עשה בתור מצוה יש סברא בהלכות ברכה שזה לא סיבה לברך וצ"ע [ונפק"מ למ"ד מצות אצ"כ אם נטל הלולב ללא כונה שיצא ועוד לא עושה הנענועים שמצד עובר לעשיתן יכול עדין לברך אמנם זה רק בתור שהברכה על עיקר המצוה] והנה יש להעיר שלפ"ז בכל הספיקות בנט"י כגון דבר שטיבולו במשקה שנוטל ללא ברכה שעדיף שיטול ויכוין שלא לצאת מצות נט"י רק לטהר ידיו וכה"ג אין דין ברכה אמנם יתכן שכל שעושה כדי לטהר את עצמו ממילא זה נחשב כמעשה מצוה

[והנה באמת יש כאן שני נידונים א. בטבילה שחיטה חליצה שבזה אין שום חיוב עשית המצוה וכל השם מצוה מצד שזה מעשה המתיר בזה ודאי יש מקום לומר שכל שעשה מה שעושה ההיתר חשיב מעשה מצוה שאין הרי ציוי יותר מאשר העמדה של החלות היתר וסברא זו מבוארת בק"ש כתובות אות רמ"ח אמנם בפריעת בעל חוב והשבת אבידה ופריקה וטעינה וצער בעלי חיים ויבום שם יש ציווי על הבן אדם לעשות ובזה יש מקום יותר לדון שלא מקים הציוי רק אם כונה אמנם בזה חידש הק"ש אות רמ"ט שמצוה שיסוד המצוה הוא עשית מעשה שמעמיד תכלית בזה אין תנאי של כונה אלא שכל שהתכלית שצריך להגיע מכח המצוה נעשה ממילא קיים המצוה והסברא דהפעולה היא רק היכי תימצי להגיע לתוצאה מסוימת ובכזה דבר לא צריך כונה]

והנה עיין בית הלוי ח"ב בדרוש הצדקה שדן לגבי מצות צדקה האם מקיים המצוה ללא כונה וכתב שזה ודאי שנפטר מהמצוה שהמחיב זה צורך העני והרי הוא קיבל את צורכו אמנם לגבי האם הוא קיים המצוה ע"ש שהביא מהגמ' בב"ב י"א. שגוי אחד שאל את ר"ע אם הקב"ה אוהב ענים למה מפרנסם וענה לו כדי שנינצל אנו מדינה של גהינום ושאלו הרי במלך שכעס על עבדו וזרקו וכי מי שמפרנסו יש בזה מצוה והרי אתם קרוים עבדים ור"ע ענה לו שאנו קרוים בנים וכי מלך שכעס על בנו וזרקו לא מוענין שיאכילו אותו ע"ש וכתב דמבואר כאן שני ביאורים במצות צדקה או מצד הענין שאנו ניתן צדקה או מצד הענין שלעני שהוא בנו של הקב"ה לא יחסר וכתב שלגבי האם מקים המצוה גם ללא כונה זה תלוי בטעמים שאם מצות צדקה זה לצורך העני הוא מקים אבל אם זה כדי שהעשיר יתן הוא לא מקים שכל שהענין זה העשיה מצד האדם בזה יש תנאי של כונה דהינו דבדבריו מבואר שאין היסוד מה החפצא של המצוה האם תוצאה או מעשה אלא גם מצוה שיסודה התוצאה יש הבדל מה יסוד המצוה שאם יסודה בגלל שיש כאן צורך בתכלית לכן נצטוינו בזה חשיב מצוה גם ללא כונה אבל אם כל הענין ביצירת התכלית כדי שאדם יעשה מצוה בזה גם כה"ג צריך כונה [ועיין פתח ענים לחיד"א בב"ב י: שהביא המעשה שר"ע לקח כסף מר"ט ונתן לצדקה שלא מדעתו ומבואר שגם בזה מקים מצות צדקה ואולי מצד שאחרי זה ניחא ליה בזה וצ"ע]

[ובפשוטו יסוד הנידון בדין כונה הנצרך במצוה האם יסודו להגדיר את המעשה בזה יש לדון שכל דין זה רק במעשה שכל ענין עשיתו בתור קיום המצוה שבזה ממילא אין לזה שם מעשה מצוה רק על ידי כונתו אמנם במצוה שענינה זה התוצאה ממילא כל שהתוצאה נעשית ממילא זה מעשה מצוה ולא שיך לומר שזה לא מצוה ללא הכונה שהרי נעשה מה שהוא מחויב משא"כ אם זה עוד דין נוסף שזה יעשה בתור עבודת ה' בזה יש לדון שהוא דין כללי בכל המצות ואינו מוכרח]

והנה הכיסוי הדם יש הלכה שגם אם זה נתכסה מאיליו אין דין לגלות ולכסותו אמנם בכיסהו וחזר ונתגלה יש הבדל אם זה כיסהו הרוח שחיב לכסות לבין שאדם כיסה שלא צריך לחזור ולכסות ויש לדון האם בזה צריך כונה ונפק"מ האם צריך לחזור ולכסות ולמ"ד אצ"כ ודאי שיש קיום גם ללא כונה ולכאורא מסתבר שיסוד המצוה שהדם יהיה מכוסה דרך כיסוי דהינו שזה התוצאה ולק"ש לעיל לא יצטרכו כונה ועיין בה"ל הלכות יו"ט שכתב שצריך כונה ועיין תבואות שור ויבין דעת שדנו בקטן שכיסה וגילה הרוח האם צריך לחזור ולכסות

ולכאורא יש לדון עוד שהמושג שצריך כונה כדי להגדיר שזה מעשה מצוה זה רק בסוג מצוה של בן אדם למקום שכיון שהעשיה זה המעשה שציותה תורה אבל בסוג מצוה של בן אדם לחברו בזה לא שיך להגדיר שחסר בשם מעשה מצוה אלא השם מצוה זה תועלת חברו וכאן וודאי שגם ללא כונה לא שייך להגדיר שחסר בשם מעשה מצוה וצ"ע בזה

### ביסוד מצות כיבוד אב ואם האם זה לשמים או לחברו ובביאור הסברא שבכיבוד אב ואם לא צריך כונה

ד] והנה לגבי מצות תשובה מבואר שמצוה של בן אדם לחברו אין מכפר לו עד שירצה את חברו ועיין מנח"ח מצוה ל"ג שדן במצוה של כיבוד אב ואם האם זה בן אדם למקום וממילא לא צריך בקשת מחילה מהוריו או שזה מצוה בן אדם לחברו דהינו מה גדר המצוה האם יסודו זה חיוב להוריו לכבדם ולירא מהם ולכן באמת מועיל מחילה או שזה חיוב לשמים לכבד ולירא מההורים והם רק החפצא שבהם נעשה המצוה אבל אין החיוב להם ויש שדנו שזה תלוי בטעם המצוה דבחינוך כתב שזה בתור הכרת הטוב להוריו שיצרו אותו וגידלו אותו וממילא כיון שהחיוב בגלל מה שעשו לו יש מקום לדון שזה חיוב להם אמנם ברמב"ן מבואר שכבודם זה כבוד המקום כיון שהם שותפים ביצירתו ולכן הוקש כבודם לכבוד המקום וכתב שהדברות מחולק לשני חלקים אחד בן אדם למקום ואחד בן אדם לחברו וכיבוד אב זה בכלל החמש של בן אדם למקום ועיין הלכות כיבוד אב ואם בתחילה שהארכנו בזה [וכן הוא בחזקוני ובפרוש הטור עה"ת] והנה ברמב"ם בפיה"מ תחילת פאה כתב דיש שני סוגי מצות יש מצות בן אדם למקום ויש מצות בן אדם לחברו ובזה מבואר במשנה שאדם אוכל פירותיהן בעולם הזה וכיבוד אב ואם זה מכלל המצות שבין אדם לחברו [ובחוט שני כתב שזה עצמו שהאב יכול למחול דהינו שהוא אפוטרופוס על המצוה זה סיבה לבקש ממנו מחילה]

והנה מבואר בגמ' בב"מ ל. לחד גירסא שבדין עדל"ת לא דחינן איסורא מקמי ממונא דהינו שמצות השבת אבידה ודאי לא תדחה טומאת כהן ועיין רמב"ן שם דביאר שזה כעין סברת הגמ' כתובות מ. דאי אמרה לא בעינא ליתא לעשה כלל ולכן המצוה של ולא תהיה לאשה לא דוחה לאו דהינו שכאן זה מצוה לתועלת חברו ועל חברו הרי מוטל שיתקימו חובותיו של מקום ממילא מחובתו שלא להקפיד על ממונו לצורך איסור של מישהו אחר ממילא כזו מצוה ודאי לא דוחה ומבואר בגמ' שם שכיבוד אב ואם זה כן דוחה ל"ת לולי דרשא מיוחדת וכן הוא דעת רוב הראשונים אמנם בשטמ"ק שם כתב שבאמת כיבוד ואם זה גם מצוה דממונא וכל הצד שזה ידחה זה רק אם המצוה של השבת אבידה שזה גם לחברו ע"ש ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל האם ההתיחסות של כיבוד אב ואם זה בתור כבוד שמים והאב הוא רק החפצא דמצוה או שיסוד החיוב זה הדאגה לצרכי האב וממילא ודאי שאדרבא מוטל עליו לוותר על צרכיו לצורך קיום מצות אחרות [ועין ברכת שמואל יבמות סימן ג']

והנה באמת יש כאן נידונים שונים אחד מה סיבת החיוב ונידון שני מה גדר החיוב ולכאורא אפשר לומר בזה שלשה צדדים א. דיתכן שזה כמו חוב שהתורה חיבה את הבן לאביו כיבוד ומורא ויסוד המצוה לקים את חיובו לאביו וכמו שהוא בפריעת חוב ופדיון הבן שיש כאן חוב ממון והמצוה לשלם את החוב ב. ויתכן שאין כאן חיוב לאביו כלל אלא שהאב הוא רק חפצא של המצוה וכמו מילת בנו וכמו דבפשוטו כבוד ת"ח זה לא חיוב לת"ח אלא לשמים ג. אמנם יתכן שבאמת אין הגדר שיש חיוב לאביו וכל המצוה לקים החיוב אליו אלא באמת אין כאן חוב לאב אלא יש כאן מצוה לשמים אבל גדר המצוה שהתורה התיחסה כיש לאב צורך בכבוד ומורא ועל הבן מוטל להעמיד תוצאה זו דהינו שודאי שיסוד הדין הוא ציווי להקב"ה אבל גדר הדבר כמו מצוה שלצורך חברו ומעיקר צורת המצוה כאילו זה חיוב לחברו ולכן יכול למחול ויתכן שלכן זה גם סיבה לבקש ממנו מחילה [וכעין אפוטרופוס]

והנה מהא דמבואר שמועיל מחילה משמע קצת שזה בן אדם לחברו אמנם הרי מבואר בש"ך סימן ר"מ שלא מועיל על צער אביו ובזיונו ומשמע קצת שהמחילה זה רק לעשות מצב שאין זה בכלל החיוב ולכן יש מקום לחלק בזה אבל לא שכל המצוה זה לחברו [אם לא דנימא שמה שלא מועיל מחילה זה מה שהוא בכלל ארור מקלה אביו ואמו וצ"ע] והגרעק"א מביא מהרדב"ז וכן הוא בשטמ"ק כתובות מ. בשם הרא"ש שגם אב שמחל על כבודו או בנו מכבדו מקים מצוה ובפשוטו מחילה על חוב ואחרי זה משלם אין כאן קיום מצוה אמנם יתכן שכאן ודאי שאין הגדר שיש חיוב לחברו והמצוה לקים החיוב אלא שיש כאן חפצא של מצוה של כיבוד אב והתורה הגדירה מצוה זו כאילו יש כאן צורך לאביו ועליו למלאות צרכו וכצד ג' לעיל ולכן הוא אחראי על החיוב הזה

וכן הרי מצאנו חיוב של מכבדו במותו ובפשוטו לא שייך חיוב למת ובפשוטו זה חיוב לשמים לכבד את אביו ומצאנו עוד שיש מושג שגם שלא בפניו צריך לומר שלחוני בשביל אבי וכדו' ובפשוטו גם דבר שלאב לא יהיה מזה כלום אלא יש כאן רק הנהגה מצד הבן שמראה שמכבד אביו וירא ממנו וכל זה חידוש שהוא חיוב לחברו ובחרדים כתב שעיקר הכבוד זה בלב וזה מחודש ששיך לדון שכה,ג זה חיוב לחברו [ויש מקום לדון שכיבוד שזה דבר חיובי זה לחברו אבל מורא שזה לא דבר חיובי זה ודאי בן אדם למקום]

והנה לגבי כיבוד אב ואם **בפשוטו** לסוברים דבמצות של בן אדם לחברו לא צריך כונה זה תלוי בנידון האם זה מצוה לשמים או מצוה לחברו אמנם למה שנתבאר לעיל בסברא שבן אדם לחברו לא צריך כונה מהקו"ש שכל שהחפצא של המצוה זה העמדת תוצאה בזה לעשיה אין משמעות וכל שנעשה התכלית הנירצת קים המצוה וזה סברא גם במצוה של בן אדם למקום וכמו צער בעלי חיים ממילא מסתבר שגם כאן לא צריך כונה שהרי המצוה היא העדת רצון האב וכן אם נימא שבסוג מצוה שזה לא עשיה סתם אלא שזה עשיה לחברו זה סוג דבר שלא מתאים צורך של כונה א"כ גם כאן ודאי לא צריך כונה אמנם לדרך בית הלוי שיסוד הסברא שכשסיבת המצוה זה התוצאה או שסיבת המצוה זה הענין שאדם יעשה את זה בזה בפשוטו כיבוד אב ואם עיקר הענין זה שהאדם יכבד את הוריו אמנם יתכן שאם גדר המצוה זה חיוב לחברו א"כ היום גדר המצוה זה לקים החוב לחברו ממילא זה כמו שסיבת המצוה זה לחברו ובזה אין צריך כונה והא מחודש וצ"ע בכל זה

אמנם יש לדון סברא מחודשת שאם זה כפרעון חוב א"כ יסוד המצוה מצד שהמציאות שהוא אביו זה מחיב דאגה מצד הבן לצרכיו ולכן כל שבמציאות דאג לצרכיו נעשה המצוה דהינו שכאן זה כמו תוצאה דהינו שאין יסוד הענין העשיה מצד הבן אדם כי הקב"ה רוצה לזכותינו במצות ובזה יש כללים מה נחשב מצוה אלא יש כאן מצוה שמגיעה מצד המחויבות שכך יהיה וכל שנעשה החלק המחויב שיהיה ממילא קים המצוה ולפ"ז יתכן שגם מצות שבן אדם למקום כגון כבוד בית המקדש בזה לא יצטרכו כונה וכל זה מחודש

[ולחדד הדברים הנה במקום שהאב ביקש שיסדרו משהו בשבילו בפשוטו הבן יכול לעשות על ידי שליח ובפשוטו קיום המצוה של הבן יהיה מתי שהענין יסודר שכיון שזה נעשה בגרמתו זה מספיק וכמבואר בשו"ת הרשב"א שמ"ז שמועיל שריפת בת כהן על ידי עכו"ם שהעיקר שתהרג והנה כה"ג ודאי אין מתי לכוין ואין טעם שיכוין בזמן שמדבר אם הפלוני שיפעל שלכאורא זה רק הכשר מצוה וצ"ע בזה]

### המקומות שיש לדון בגדר המצוה של כיבוד אב

ה] והנה בעיקר הדבר בגדר מצות כיבוד אב ואם האם זה מצוה לשמים או לחברו יש לדון מכמה דוכתי

א. והנה בדין שאב שמחל על כבודו כבודו מחול יש לדון האם כשמחל על חיוב כבוד אב ואם וחוזר בו האם יכול לחזור בו ועיין שו"ת מהר"ם שיק יור"ד סימן רי"ח שכתב שודאי שכיבוד אב ואם זה לא חיוב לאביו שיועיל מחילה לעולם אלא זה חיוב לשמים לכבד האביו וכמו שיש חיוב להניח תפילין וכתב שהמחילה זה רק בגדר כאילו התקבלתי ובפשוטו הכונה שכל שמוחל ומעמיד שמותר זה מעמיד מצב שאין כאן את סיבת המצוה ויתכן שיש לו שם אפוטרופוס על חיוב זה

ב. מבואר בגמ' שבועות ל. שת"ח לא צריך להעיד עדות של ממון מצד שיש בזה הפטור של זקן ואינו לפי כבודו ומבואר בגמ' שלגבי איסור הוא צריך להעיד מצד שאיסורא ממונא לא ילפינן דהינו שההיתר זקן ואינו לפי כבודו שיסודו מדין כבוד הבריות זה רק ביחס למצוה של ממונא והנה מבואר ברמב"ן קידושין ל"ג וכן בתורת האדם לגבי קריעה [הובא בריטב"א בב"מ ל"ג] שגם לגבי דין כיבוד אב ואם יש הפטור של זקן ואינו לפי כבודו ולכאורא מבואר מזה שזה מצוה של בן אדם לחברו אמנם נראה שיסוד החילוק של הגמ' בצורת המצוה ולכן גם אם זה בן אדם למקום אבל כיון שצורת המצוה זה לכבד בן אדם לכן יש בזה קולא וראיתי מבאים דבפרי יצחק סימן נ"ו דיבר בזה [והנה בעיקר הגמ' שם צ"ב שגם בעדות על ממון הרי מציל את חברו מאיסור גזל ומבואר שאיסור שיסודו מצד דאגת החבר זה נחשב כסוג איסור שהוא סיבת היתר וצ"ע]

ג. מבואר בתוס' בקידושין ל"ב. ובב"מ ל"ג. שאם האב מבקש מבנו לכבדו ועל ידי זה יפסיד ממון הוא לא צריך להפסיד וצ"ב הרי אדם צריך לתת ממונו לצורך מצות עד חומש ולמה כאן לא צריך והנה מבואר בגמ' בב"מ ל. שבהשבת אבידה אם הוא מפסיד מזה ממון הוא לא צריך מצד שיש פסוק אפס כי לא יהיה בך אביון שלך קודם לכל אדם דהינו שבמצוה לחברו ממונו קודם ועיין ברכת שמואל יבמות סימן ל' שביאר שגם כיבוד אב ואם זה מצוה לחברו ולכן יש בזה דין שלו קודם רק שאם נתינת הממון זה מעצם הכיבוד א"כ זה מגוף המצוה ובזה לא שייך המיעוט אבל כל שהפסד הממון זה לא בתור קיום המצוה בזה הדין ששלו קודם והנה מבואר בגמ' שלכו"ע מניעת רוח הוא צריך לתת לצורך אביו דהינו שהוא בטל ממלאכה אפילו שבאבידה זה לא כך וצ"ל דבגמ' מבואר דיש פסוק כבד את ה' מהונך לרבות שגם במקום מניעת רוח הוא צריך לכבד את אביו דהינו שכאן זה חמור משאר מצות אבל ביחס להפסד ממון זה נשאר בכלל ההיתר הכללי של אפס כי לא יהיה בך אביון אמנם אין זה מוכרח ויותר מסתבר שאדרבא מבואר שזה מצוה לשמים ולכן גם אם יש לו מניעת רוח הוא חייב ורק במקום הפסד ממון זה סברא שחיוב כיבוד אב שמציאותו לחברו וכנ"ל זה לא במקום הפסד ממון והארכנו בזה בדין הוצאת ממון בשביל מת מצוה