45 יבש ביבש א - גדר הביטול, לדעת הרשב_א ולדעת הרא_ש
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ג' כ"ח טבת תשע"ד

**א**

א] כתב הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א יז., ז"ל, וכל יבש ביבש באיסורין דעלמא בטלין ברוב, ומסתברא דטעמא דמילתא משום דבדברים הנבללין שאי אפשר להפריד כל החתיכות ולאכול כל חתיכה וחתיכה בפני עצמה צריך ס', לפי שבפחות משיעור זה האיסור נטעם ונרגש בכל, ואפי' מב"מ שאין טעם האיסור נרגש בו, מ"מ כיון שבכנגדו במין ושאינו מינו נרגש החמירו מדבריהם ואסרוהו, אבל יבש ביבש שהוא יכול לאכול כל החתיכה בפני עצמה אוכל כל חתיכה בפני עצמה וכשאוכל זו אני אומר לא זו היא האסורה וכן בכל אחת ואחת וכשאוכל האחרונה שבכולן אני אומר במה שכבר נאכל הי' האיסור וזו של היתר היא, ולפיכך אוכל כל אחת בפנ"ע ואינו חושש, דכיון שיש שם כדי שיעור ביטול דאורייתא דמדאורייתא חד בתרי בטיל, ואפשר לומר בכל אחת שמא עכשיו אינו אוכל את האיסור, הקילו בו אף מדבריהם שלא להצריכו ס' כשאר האיסורין, עכ"ל.

והנה יש שפירשו בד' הרשב"א דהא דאסור לאכול כל החתיכות בב"א, הוא משום דעיקר דינא דביטול ביבש ביבש הוא מדינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש מרובא פריש, וע"כ אסור לאכול כל החתיכות יחד דממ"נ עביד איסורא.

אך כבר נת' בסימן ב' סק"א ב', דמשמעות ד' הרשב"א, דכל הא דאסור לאכול כל החתיכות כאחד, הוא רק משום גזירת ס', וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר יב:, ולפ"ז הרי דמדאורייתא מותר לאכול כולן כאחד, משום שנתבטל האיסור ברוב ונעשה היתר.

ב] ובאמת דעיקר מש"כ בדעת הרשב"א דביטול דיבש ביבש הוא מכח דינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש מרובא פריש, כבר עמדו דזה נסתר ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ער"ב, ז"ל, גם מה שהקשית מההיא דכריתות דב' חתיכות אחת של חלב ואחת של שומן. ולשם מיירי ביבש, ואם אכל ישראל את הראשונה חייב, ודעתך בקושיא זו למה חייב באשם תלוי יתבטל האיסור ברוב ההיתר ופטור וכו', עכ"ל, ומבו' בד' הרשב"א, דכל דחתיכת ההיתר גדולה מחתיכת האיסור בטל האיסור ברוב, ואי נימא דביטול יבש ביבש הוא מכח דינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, הרי דל"ש כן כלל בכה"ג דליכא אלא ב' חתיכות, אמנם עי' חזו"א סימן ל"ז סק"כ שכתב דאה"נ דל"ש בזה ביטול כלל, דל"ש רוב במה שחברתה גדולה ממנה, והרשב"א קושטא קאמר דבלא"ה ל"ש בזה ביטול, עכ"ד, ולכאו' זהו דוחק בסתימת ד' הרשב"א.[[1]](#footnote-2)

ג] ויש להוסיף עוד, דהנה הרשב"א שם כתב דבב' חתיכות אין לפטרו מאשם תלוי מכח ביטול ברוב, ז"ל, דהתם ממ"נ וכו', ואם אינן ניכרות שמא הגדולה היא היתה של איסור, וכשאכל ישראל הראשונה שמא היא היתה של איסור בין שאכל הגדולה בין שאכל את הקטנה, או שמא של היתר עלתה בידו והיינו דקא מייתי אשם תלוי, עכ"ל, והאחרונים נחלקו בביאור דבריו, ואכמ"ל.

והנה לכאו' הי' מקום לפרש לד' הרשב"א, דאף אם אכל את הקטנה ל"ש כלל להתירה משום ביטול ברוב, דכל דין ביטול ברוב הוא רק בגונא דאין ידוע איזו חתיכה היא האסורה, אך בחתיכה גדולה וקטנה, הרי כל הצד דיש בזה ביטול ברוב, הוא אם הקטנה היא האסורה, ונמצא דלפי הצד שיש רוב היתר, ידוע לנו שהחתיכה הקטנה היא האסורה, ול"ש כלל להתירה משום ביטול ברוב, ודו"ק.

ושו"ר כן בחזו"א סימן ל"ז סק"כ, ז"ל, דלא שייך כאן ביטול שהרי ענין הביטול הוא קשור בחסרון הכרה, וא"כ גדולה וקטנה המעורבות ולא ידעינן אם הגדולה הטריפה אין כאן רוב היתר, ולא שייך להתיר הקטנה ממ"נ שאם היא איסור בטלה דלא שייך לומר אם היא איסור בטלה, שאם אתה בא לדון בממ"נ הרי אין כאן תערובות, ואם היא איסור היא אסורה, ולא שייך ביטול אלא שאם אתה תולה שהיא היתר, עכ"ל.

אמנם הנה מד' האחרונים שלא פירשו כן בד' הרשב"א, מבו' דס"ל דאף בכה"ג שייך להתיר משום ביטול ברוב.

ונראה, דאמנם אם עיקר דין ביטול ברוב ביבש ביבש הוא מדינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, ודאי דאין מקום להתיר בכה"ג, דל"ש להכריע מדינא דהלך אחר הרוב דהחתיכה הקטנה היא מותרת, אם כל הא דאיכא רוב היתר הוא רק להצד דהקטנה היא האסורה, אך אי נימא דדין ביטול ברוב ביבש ביבש הוא דין בפנ"ע, דדין התערובת נקבע ע"פ הרוב, שפיר יש מקום להבין דאף בכה"ג שייך דין ביטול ברוב, והחזו"א שפירש כן בד' הרשב"א דל"ש בזה ביטול ברוב, הוא לטעמי' דעיקר דין ביטול ברוב ביבש ביבש הוא מדינא דהלך אחר הרוב, וז"ב.

ד] עוד יש להוכיח לזה, דהנה אי נימא דכל ההיתר בביטול יבש ביבש הוא מכח דינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש וכו', צ"ע דמ"ש מביטול דלח בלח דבטל האיסור אף דל"ש בזה דינא דכל דפריש, ובקוב"ש ב"ב אות קכ"ז כתב דצ"ל דבלח ודאי האיסור ניתר על ידי ביטול בתערובות, רק ביבש אין האיסור ניתר כיון דכל חתיכה עומדת בפ"ע, עכ"ד.

אך כמדומה דזה נסתר ממש"כ הרשב"א בבית ג' שער ו' צ:, ז"ל, שהטעם שכתב הרב ז"ל באיסור החמאה מפני שהקום שבחמאה אינו מעורב עם החמאה שיבטל במיעוטו, אינו מחוור כלל, שהביטול ברוב דעלמא אינו מצד שהמיעוט מתערב בתוך הרוב, שהרי חטים של תרומה או גרוגרות של תרומה שנפלו לתוך החולין אע"פ שזה בפני עצמו עומד וזה בפני עצמו עומד בטלים בשיעורן, שכל שאין אתה יכול לברור דבר מתוך דבר, אלו היית אוסר הרוב מפני המיעוט, נמצא שאין המיעוט בטל אלא בבלול לח כגון יין או שמן וכיו"ב, אבל חתיכה בחתיכות לא, וגדולה מזו אמרו בב' קופות בב' עיירות שמצטרפות ומעלות את האיסור, כ"ש בקום שבחמאה שאי אתה יכול לברור אותו מתוך החמאה ולסלקו, דרוב כל האיסורין המתבטלין ברוב בטלין בכיו"ב, עכ"ל.

והנה אי נימא דבתערובת יבש ביבש אין האיסור ניתר כיון דכל חתיכה עומדת בפנ"ע, וכל ההיתר בזה הוא מדין הלך אחר הרוב וכל דפריש, הרי דאין ללמוד להתיר בתערובת הקום שבחמאה אף שהוא ניכר, מהא דמתירין בתערובת יבש ביבש, שהרי אדרבה חזינן דבתערובת יבש ביבש אין האיסור ניתר, וכל ההיתר בזה הוא מדינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, ובתערובת הקום שבחמאה הרי אין להתיר מדינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, שהרי לית לן ספיקא כלל וידוע שהקום הוא אסור, - ובע"כ מד' הרשב"א דתערובת יבש ביבש דמיא לתערובת לח בלח דניתר האיסור עצמו, ומשמעות ד' הרשב"א דהטעם בזה, דכל דבלא הביטול יהא הרוב נאסר מכח המיעוט, חייל דינא דביטול ברוב, וניתר אף המיעוט, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בכ"ד, ונת' במק"א, וזהו שכתב הרשב"א, דכיון דאף בתערובת יבש ביבש ניתר האיסור, אף שהוא עומד בפנ"ע, כ"ש דיתבטל הקום בחמאה, אף שאינו מעורב ממש עם החמאה.

ה] והנה באמת נראה, דמעיקר מה שהוצרך הרשב"א לפרש טעם הא דביבש ביבש א"צ ס', יש ללמוד דס"ל דדין הביטול דיבש ביבש ודין הביטול דלח בלח חד דינא נינהו, דאי נימא דביטול דיבש ביבש דין אחר הוא, והוא מיוסד על דינא דכל דפריש, הרי דאף דהחמירו חכמים בתערובת לח בלח להצריך ס', מהיכ"ת נימא דגם בתערובת יבש ביבש ניבעי ס', הרי התם הוי ההיתר מדינא דכל דפריש, ומאן יימר דגם בזה החמירו חכמים שלא יתבטל אלא בס'.

**ב**

ו] והנה כתב הב"י בסימן ק"ט, ז"ל, והרשב"א כתב שנראה לי שלא אמרו דיבש ביבש חד בתרי בטיל אלא באיסורי נו"ט, דכיון שאין איסורו אלא מחמת טעמו ואפשר לומר בכל אחד איני טועם עכשיו טעמו של איסור, אבל בכל האיסורין שהחמירו בהם לאסרם למעלה מכדי נו"ט ר"ל למעלה מס', אין הפרש בין יבש לבלול, שהרי לא מחמת טעמם בלבד אסרום, אלא חומר שהחמירו באיסורין אלו, ועד שיתערבו בשיעורים שהחמירו ונתנו להם אינם בטלים וכו', ולפיכך ככר חמץ שנתערב בפסח עם ככרות של מצה אינו בטל לעולם ואפי' ככר קטן שאינו חשוב כככרות של נחתום או אפי' פחות מכן, עכ"ל, ודבר ברור הוא, שאי"ז דרכו של הרא"ש, אלא שהוא סובר דלגמרי נתבטל חד בתרי יבש ביבש וחזר הכל היתר גמור, וא"כ אף באיסורים שהם למעלה מכדי נו"ט שרי, וזהו שהתיר תערובת חמץ ביבש אפילו באכילה, עכ"ל.

וצ"ב דמ"ט לדעת הרא"ש ודאי דיש להתיר בזה, הרי אף דלדעת הרא"ש אף בתערובת יבש ביבש נתבטל האיסור לגמרי וחזר הכל היתר גמור, מ"מ שפיר י"ל דחמץ בפסח אוסר תערובתו אף ביבש, שהרי גם בתערובת לח בלח נתבטל האיסור לגמרי והוי היתר גמור, ומ"מ החמירו חכמים בחמץ שלא יתבטל כלל, וא"כ שמא גם ביבש ביבש הוא כן.

וביותר, דלכאו' אדרבה לדעת הרשב"א דביטול דיבש ביבש עדיף משום דעל כל א' יש לומר שאינו איסור, י"ל דגם בחמץ יש להתיר משום ה"ט, אך לדעת הרא"ש דעיקר דין הביטול הוא דומיא דלח בלח, הרי דכ"ה שאסרו בחמץ בלח בלח יש לאסור גם ביבש, ובאמת בד' הרא"ש בע"ז פ"ה סימן ל' מבו' דהטעם להתיר ביבש, הוא משום דל"ש בזה נתינת טעם, עיי"ש.

ז] ומצינו הביאור בזה בפמ"ג שם שפ"ד סק"ה, ז"ל, מריש הוה קשיא לי דהא טעם הרשב"א וכו' דמשו"ה חמץ בפסח ביבש לא בטיל, דהטעם דבשאר איסורין ביבש קיל מלח הוא דבלח כל משהו שטועם יש בו איסור משא"כ ביבש שאוכל כל אחד לבדו, משא"כ בפסח דבלול אף ביותר מששים שנאבד טעמו לגמרי החמירו תו אין חילוק בין לח ליבש, ותראה שהב"י כאן רמז לזה במ"ש ודבר ברור שאין זה דרכו של הרא"ש דמתיר ביבש לאכול שלשתם יחד ור"ל אלמא הקילו ביבש מלח וה"ה בפסח, עכ"ל.

והיינו דלדעת הרא"ש דחזינן דביטול דיבש עדיף מביטול דלח, ואף שהצריכו ס' בתערובת לח בלח, מ"מ בתערובת יבש ביבש ל"ב ס', הרי דה"נ הוא בחמץ, דאף דבתערובת לח בלח ה"ה אוסר בכ"ש, מ"מ בתערובת יבש ביבש אינו אוסר, ומשא"כ לדעת הרשב"א דביטול יבש ביבש לא עדיף מביטול לח בלח, וכל הא דבתערובת יבש ביבש ל"ב ס' הוא משום דעל כל א' שאוכל י"ל דהוא היתר, הרי דכ"ה דחמץ אוסר בכ"ש בתערובת לח בלח, ה"נ הוא אוסר בכ"ש בתערובת יבש ביבש.

וצריך להוסיף בזה, דהנה בפשוטו הא דלדעת הרא"ש בתערובת יבש ביבש ל"ב ס', ול"ד לתערובת לח בלח דבעינן ס', הוא משום דבתערובת יבש ביבש ל"ש דינא דטכ"ע, - והיינו דהרי הא דבתערובת לח בלח במב"מ בעינן ס', כתב הרא"ש דהוא גזירה אטו מינו, וע"כ בתערובת דיבש ביבש דבפשוטו גם באינו מינו מותר מדאורייתא, אך עמש"נ בסימן ג' דאין הדבר ברור בד' הרא"ש, לא אסרו חכמים, - ולפ"ז הדר צ"ב במש"כ הב"י דה"נ בחמץ בפסח אין לאסור בתערובת יבש ביבש, שהרי הא דחמץ אוסר במינו אי"ז גזירה אטו אינו מינו, ומ"ט נחלק בזה בין תערובת לח בלח לתערובת יבש ביבש.

אך יל"פ בזה לפמש"כ הרא"ש בע"ז פ"ה סימן ל', בטעם הא דאין חמץ אוסר בכ"ש ביבש, ז"ל, דלא החמירו חכמים לאוסרו במשהו אלא היכא דשאר איסורים בנ"ט וחמץ דמשום דלא בדילי אינשי מיני' אסור במשהו בלא נ"ט כשאר איסור, אבל יבש ביבש אם אין דבר שבמנין כ"ה דבשאר איסור חד בתרי בטל ה"ה חמץ בפסח, עכ"ל, ולפ"ז שפיר כתב הב"י, דכ"ז הוא להרא"ש לטעמי' דלא אסרו בתערובת יבש ביבש משום נתינת טעם, אך לדעת הרשב"א דגם בתערובת יבש ביבש יש לאסור משום נתינת טעם, ע"כ אף הא דחמץ אוסר בכ"ש הוא גם בתערובת יבש ביבש, והגם דבכל איסורין אי"ז אוסר ביבש כשאוכל כל א' בפנ"ע, היינו רק משום דאינו טועם טעם האיסור, אך בחמץ שאוסר בכ"ש אף שאינו טועם טעם האיסור, כ"ש דיש לאסור ביבש, וכמש"כ הרשב"א.

ח] אך אכתי צ"ב בל' הב"י שכתב דהא דלדעת הרא"ש אין חמץ אוסר בכ"ש ביבש, הוא משום דלדעתו "לגמרי נתבטל חד בתרי יבש ביבש וחזר הכל היתר גמור", וצ"ע, דעיקר מש"כ הרא"ש דביבש ביבש נעשה היתר גמור, הוא טעם להא דמותר לאכלם יחד או לבשלם כאחד, אך מה טעם יש בזה להתיר בחמץ בפסח, שבאנו לדון דמעולם לא הותר האיסור, - ועוד צ"ע, דאף דשפיר י"ל דהא דחמץ בפסח אוסר בכ"ש הוא תוספת על איסור נתינת טעם, וע"כ אי"ז אוסר ביבש, אך מ"ט כתב הב"י דד"ז מוכרח הוא, הרי שפיר י"ל דהא דחמץ אוסר בכ"ש אי"ז שייך כלל לנתינת טעם, וממילא דשפיר יש לאסור בזה גם ביבש.

**ג**

ט] ונראה לדון בזה, דהנה ז"ל הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז, ויראה שמותר לאוכלן כאחת וכו', אבל חד בתרי בדבר יבש דאפילו מדרבנן בטל, דלא משום ספיקא שרינן לי' דאפילו אי אכיל לי' חדא חדא ליכא אלא חדא ספיקא וספיקא דאורייתא לחומרא. אלא משום דגזה"כ הוא דכתיב אחרי רבים להטות, הלכך חד בתרי בטל ונהפך איסור להיות היתר ומותר לאוכלן אפי' כולן כאחת וכו', ועוד ראי' מפ' התערובת דדבר שהותר ע"י ביטול אינו חוזר ונאסר דפריך הש"ס ונכבשינהו דניידי ונימא כל דפריש מרובא פריש, ומשני שמא יבואו עשרה כהנים ויקריבום בב"א, ופריך אטו מגיסא אסירא וכו' כלומר אחרי שהותרו בפרישתן וכי בשביל שחזרו לקביעתן יאסרו, הכא נמי אחרי שהותרו ביבש ונהפך האיסור להיות היתר שוב אינו חוזר להאסר ע"י בישול, עכ"ל.

וצ"ב במה שהביא הרא"ש לסייע לדבריו, מההיא דנכבשינהו דניידי, דלכאו' התם הרי הוי ההיתר מדינא דכל דפריש מרובא פריש, ולא נהפך האיסור להיתר כלל, והא דהן מותרין אף אחר שחזרו לקביעותן, לכאו' בע"כ היינו משום דהכרעת כל דפריש קיימת אף אחר שחזרו לקביעותן, וא"כ היאך שמעינן מינה דאיסור הבטל בתערובת יבש ובישלו אינו חוזר ונאסר, משום דמכח הביטול נהפך האיסור להיות היתר.

י] ואמנם פשר דבר למדנו ממש"כ מהר"ם מר"ב בתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ל, ז"ל, וראי' מזבחים פ' התערובות וכו', ופריך אטו מגיסא אסירא וכו', "דכיון שנתבטלו בפרישתן שב האיסור להיות היתר" ואינו חוזר ואוסר, עכ"ל, ומבו' דגם התם נתבטלה הבהמה האסורה בפרישתה, ושבה להיות היתר, וע"כ הוא דאינה חוזרת ואוסרת כשחזרו לקביעותן.

ואמנם צ"ב, דמ"ט התם נהפך האיסור להיות היתר, הרי כל עיקר דינא דנהפך האיסור להיות היתר, הוא דין מסוים בביטול ברוב, שבטל המיעוט האסור ברוב ההיתר, אך התם דהוי ההיתר מדינא דהלך אחר הרוב, מ"ט נימא דנהפך האיסור להיות היתר.

יא] ונראה מזה בדעת מהר"ם והרא"ש, דעיקר דין ביטול דיבש ביבש הוא מדינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, והא דנהפך האיסור להיות היתר, ול"ד לכל חתיכה הנמצאת במקום דט' חנויות מוכרות בשר שחוטה ואחת מוכרת בשר נבילה, דאף דהיא מותרת מדינא דכל דפריש, בפשוטו לא נהפך האיסור להיות היתר, הוא משום דהוי הספק על כל החתיכות, וכיון שחלה הכרעת כל דפריש על כולן, אף דודאי אחת מהן אסורה, ע"כ מכח זה נהפך האיסור להיתר, וכנראה היינו, דאם ל"ה נהפך האיסור להיתר, ל"ה מצינו להתיר אף לאכול א' מהן, ואכתי צ"ב בגדר הדברים,[[2]](#footnote-3) וע"כ ה"נ הוא בההיא דזבחים, דכיון דפרשו כל הבהמות וכולן מותרות מדינא דכל דפריש, אף דודאי אחת מהן אסורה, ע"כ מכח זה נהפך האיסור להיתר, ואמנם דהתם לא שרינן להו אלא כשפרשו, משום דבע"ח חשיבי ולא בטלי, ומכח זה הוו כקבוע, ולי"ב לדינא דכל דפריש, ורק כשפרשו מקביעותן אית בהו לדינא דכל דפריש.[[3]](#footnote-4)

יא] ועיקר הך מילתא דדין דביטול ברוב בתערובת יבש ביבש, הוא מיוסד על דינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, נראה כן גם מד' תוס' הרא"ש בב"מ ד"ו:, עיי"ש דמבו' בדבריו דל"מ דין ביטול ברוב בקפץ א' מן המנויים, משום דבעינן עשירי ודאי, והרי דגם דינא דביטול ברוב מיוסד על הא דכל דפריש, וע"כ לא חשיב זה כעשירי ודאי.

וכ"ה מבו' בל' הרא"ש שם, ז"ל, ואפי' כי אמרי' כל דפריש מרובא פריש, עשירי ספק מיקרי, אלא שהתורה התירה ספק זה באיסורין, דכתיב אחרי רבים להטות ונהפך האסור להיתר ע"י בטול ברוב, עכ"ל, והרי דהא דנהפך האיסור להיתר, הוא מכח דינא דכל דפריש מרובא פריש, וזה כמש"נ.[[4]](#footnote-5)

יב] ונראה לפ"ז, דזהו טעמא דהרא"ש דל"ב ס' אלא בתערובת לח בלח ולא בתערובת יבש ביבש, דדוקא בתערובת לח בלח דהוא אוכל את האיסור, החמירו חכמים להצריך ס', ומשא"כ בתערובת יבש ביבש דעל כל א' וא' אמרינן דהיתר הוא דכל דפריש וכו', לא החמירו חכמים להצריך ס', - והא דמותר לאכול את כולן יחד, הוא משום דמכח דינא דכל דפריש דאנו דנים על כל א' דהיתר הוא, נהפך האיסור להיתר גמור, וע"כ אף אם אוכל כולן יחד לי"ב איסורא.

והרשב"א דס"ל דעיקר דינא דס' הוא גם בתערובת יבש ביבש, אזיל לטעמי', דדין הביטול בתערובת יבש ביבש הוא חד דינא עם דין הביטול בתערובת לח בלח, וע"כ כ"ה דבתערובת לח בלח הצריכו חכמים ס', ה"נ יש להצריך ס' בתערובת יבש ביבש, - וזה כמש"נ לעיל סק"ה.

יב] ושוב הראוני דברים מפורשים בזה בד' רי"ו נתיב ט"ו ח"ה, ז"ל, יבש ביבש חד בתרי בטיל, דאוקמוה רבנן אדין תורה דבטל ברוב, דלא אמרו חכמים בס' אלא בלול שכשהוא אוכל התר אוכל נמי איסור עמו, אבל יבש ביבש כל א' בפנ"ע, ובין שאכל אחד ובין שאכל ב' י"ל כאו"א של התר הוא, דכל דפריש מרובא פריש, עכ"ל.

ועיי"ש בהמשך דבריו שכתב דמותר לאכול כולן כאחד, וכן אם נתבשלו אחר שנודע התערובת ה"ז מותר, וכד' הרא"ש, - ומבו' לפ"ז דהטעם שכתב דבתערובת יבש ביבש ל"ב ס', דהוא משום די"ל כאו"א של היתר הוא דכל דפריש מרובא פריש, הוא לדעת הרא"ש, וזה להדיא כמש"נ בדעתו, וברוך ד' שהנחני בדרך אמת.

יג] ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ הב"י דלדעת הרא"ש דלגמרי נתבטל חד בתרי יבש ביבש וחזר הכל היתר גמור, יש להתיר אף בחמץ בפסח שנתערב ביבש, - והיינו דמש"כ הב"י דחזר הכל היתר גמור, אין כונתו דהו"ל כביטול דלח בלח דנהפך האיסור להיתר, אלא כונתו דבביטול יבש ביבש חזר הכל היתר גמור טפי מביטול לח בלח, דבביטול לח בלח אי"ז היתר גמור, שהרי כשהוא אוכל ה"ה אוכל גם את האיסור, ואך דמדינא דביטול ברוב נקבע דין התערובת ע"פ הרוב, הותר לאכול את התערובת, ומשא"כ בביטול יבש ביבש דמדינא דכל דפריש י"ל על כל א' וא' שהוא של היתר, ומהני דינא דביטול ברוב לדון כן בודאי, ואף היכא דממ"נ אוכל את האיסור, חזר הכל כהיתר גמור, שהרי מדינא דביטול ברוב אנו דנים על כל חתיכה שאינה איסור וה"ה היתר גמור.

ואשר זהו שכתב הב"י, דלדעת הרא"ש דבביטול דיבש ביבש הוי ההיתר מדינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, ומכח זה נעשה האיסור להיתר גמור, יש להתיר מכח זה אף בחמץ בפסח, - דאף דהוא אוסר בכ"ש, היינו דוקא בתערובת לח בלח, דכיון דודאי הוא אוכל מן האיסור, החמירו חכמים שלא יתבטל, ומשא"כ בתערובת יבש ביבש דהתירו הוא משום דעל כל א' וא' י"ל דהוא היתר, ומכח זה נעשה האיסור להיתר גמור, ה"ז מותר אף בחמץ בפסח.

יד] אך ילה"ע על עיקר ד' הב"י, מד' רי"ו שם שהביא לד' הרשב"א דבדברים שהחמירו חכמים לאסור ביותר מכדי נתינת טעם, ה"ה אוסרין אף ביבש, והרי דאף דדעת רי"ו היא כד' הרא"ש, דביטול דיבש ביבש עיקרו הוא מדינא דכל דפריש ומכח זה נהפך האיסור להיתר גמור, ומותר לאכלן כולן יחד, מ"מ ס"ל דבאותם האוסרין ביותר מכדי נתינת טעם, ה"ה אוסרין אף ביבש, וצ"ע בזה.

**ד**

טו] אמנם בעיקר מש"נ בד' הרא"ש, דדינא דביטול ברוב ביבש ביבש הוא מכח דינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, ומכח זה הוא דנהפך האיסור להיתר, משום שחלה הכרעת הרוב על כל החתיכות אף דודאי אחת מהן אסורה, צ"ע, דא"כ מהו שחילק הרא"ש בין התירא דס"ס דאסור לאכול כל החתיכות יחד, להתירא דביטול ברוב דמותר לאכול כל החתיכות יחד, הרי גם בס"ס נימא הכי, דכיון דחלה הכרעת ס"ס על כל החתיכות אף דודאי אחת מהן אסורה, נהפך האיסור להיתר, - והנה אמנם י"ל, דעיקר דינא דנהפך האיסור להיתר, הוא רק ברוב, דבכח רוב היתר להפוך האיסור להיתר, אך בהכרעת ס"ס, ל"מ זה להפוך האיסור להיתר, אך הרא"ש לא פירש דזהו טעם החילוק, וצ"ב.

טז] וגם במש"נ בד' הרשב"א, דהתירא דביטול דיבש ביבש אי"ז מדינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, אלא הוי חד דינא עם דין ביטול דלח בלח, ראיתי להעיר בזה ממש"כ הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"א, דס"ס מותר אף במקום דאתחזק איסורא, וכתב בזה, ז"ל, ותדע לך עוד דהא ספק ספקא עדיף כרוב ואפשר דאלים התירו יותר מרוב, דהא ר' יהושע לגבי יוחסין פסיל בחד רובא ומכשר ס"ס, וכיון שכן כ"ה דאזלינן בתר רובא להתיר בכל איסורין שבתורה ואפילו בדאיתחזק איסור, כגון חתיכת איסור שנתערב בשתים של התר, ה"ה בתרי ספיקי דשריא ואפי' בדאיתחזק איסורא, עכ"ל.

ולכאו' ממה שלמד הרשב"א לדין ס"ס דמותר במקום דאתחזק איסורא, מהא דביטול ברוב מהני במקום דאתחזק איסורא, מבו' דעיקר דינא דביטול ברוב הוא מכח דינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, דאי נימא דעיקר דינא דביטול ברוב ביבש הוא דומיא דביטול ברוב דלח, דדין התערובת נקבע ע"פ הרוב, ל"ש לאסור בזה מכח הא דאתחזק איסורא.

וגם דעיקר מש"כ הרשב"א דס"ס אלים התירו יותר מרוב, הוא מהא דביוחסין מהני ס"ס ול"מ רוב דכל דפריש, ואי נימא דדין דביטול ברוב אינו מדינא דכל דפריש, הרי שפיר י"ל דאף דס"ס עדיף מהכרעת הרוב דכל דפריש, מ"מ אינו עדיף מהיכא דבטל האיסור ברוב ונהפך האיסור להיות היתר.

**ה**

יז] ונראה לפרש בזה, דהנה הרשב"א בתשו' שם דימה התירא דס"ס להתירא דספיקא דרבנן לקולא, עיי"ש, וכ"ה גם בד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב כה:, ובתשו' רבינו ברוך שהביא המרדכי בפ' החולץ סימן כ"ה, עיי"ש.

ונת' במק"א דיש ללמוד מזה, דעיקר התירא דס"ס הוא דספיקא דס"ס אף בדאורייתא לקולא, והיינו דכל הא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא בספק א', אך כל דאיכא תרי ספיקי להקל, וצד האיסור הוא רחוק, לי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא.

ואשר זהו דמדמו דינא דס"ס לקולא, לדינא דספיקא דרבנן לקולא, דדינא דספיקא דרבנן לקולא בפשוטו אי"ז הכרעה כצד ההיתר, אלא היינו דא"צ לחוש לצד האיסור, וה"נ הוא דינא דס"ס לקולא, דכיון דצד האיסור הוא רחוק, א"צ לחוש לצד האיסור, ואזלינן בזה לקולא.

יח] ובזה נראה לפרש מש"כ הרא"ש לחלק בין התירא דס"ס להתירא דרוב, ז"ל, דהתם התערובת השני מותר משום ס"ס דאמר איתי' לאיסורא בתערובת הראשון, ואי אמרת נמי נפל לתערובת השני כל חד וחד כי אכיל לי' אמר היתירא קאכיל, אבל אי אכיל שלשתן כאחד קאכיל חדא מתערובת הראשון והוי חדא ספיקא, אבל חד בתרי בדבר יבש דאפילו מדרבנן בטל "דלא משום ספיקא שרינן לי' דאפילו אי אכיל לי' חדא חדא ליכא אלא חדא ספיקא וספיקא דאורייתא לחומרא", אלא משום דגזה"כ הוא דכתיב אחרי רבים להטות, הלכך חד בתרי בטל ונהפך איסור להיות היתר ומותר לאוכלן אפילו כולן כאחת וכו', וגם נמי ל"ד וכו', דהתם ע"י התערובות נאסרו כולן אלא מקילינן לתלות האיסור באותו שפירש וכולי האי לא מקילינן להתירו כולן כאחד, ולא שרינן להו אלא ע"י ס"ס דאמרת דילמא דאיסורא נפיל ואת"ל דלא נפיל דאיסורא כיון דלא אכיל כולן כאחד אמרינן הנשאר הוא האסור, אבל דבר יבש חד בתרי הוא דבטל ברוב "לאו משום ספיקא מותר" אלא דגזה"כ הוא, הלכך מותר לאוכלן כולן כאחד, עכ"ל.

ונראה דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, והיינו דחלוק הוא עיקר התירא דס"ס מהתירא דרוב, דבס"ס אין ההיתר מגזה"כ, אלא הוי ההיתר "משום ספיקא", והיינו דספיקא כי האי דס"ס לא חיישינן לי' והוי לקולא, וע"כ כל שאוכל כל התערובת השני' דהוי חד ספיקא ה"ז אסור, ומשא"כ ברוב, אין ההיתר משום ספיקא, שהרי הו"ל חד ספיקא, וחד ספיקא דאורייתא לחומרא, ואף דאיכא רוב לצד ההיתר, הוי זה ספק גמור ואי"ז ספק רחוק, ובע"כ דההיתר בזה הוא מגזה"כ דאזלינן בתר הרוב.

ונראה דמה"ט חלוקין הן, דבהתירא דס"ס לא נהפך האיסור להיתר, ובהתירא דרוב נהפך האיסור להיתר, דבהתירא דס"ס דעיקרו הוא דא"צ לחוש לצד האיסור, אי"ז טעם דנימא דגם אם באמת הוא אסור נהפך האיסור להיתר, ומשא"כ בהתירא דרוב דהוי ספק גמור לפנינו דיש לחוש לו, ואפ"ה גזה"כ הוא לילך אחר הרוב, ע"כ מכח זה נהפך האיסור להיתר, - ועוד, דבהתירא דרוב, דהוכרע מכח הרוב על כל חתיכה דהיתר היא, מהני זה להפוך האיסור להיתר, ומשא"כ בהתירא דס"ס, דלא הוכרע על כל חתיכה דהיתר היא, אלא דא"צ לחוש לצד האיסור, אי"ז טעם להפוך האיסור להיתר.

ויותר נראה לפרש הטעם בזה, לפמש"נ לעיל דהא דבביטול ברוב נהפך האיסור להיתר, הוא משום דחלה הכרעת כל דפריש על כולן, אף דודאי אחת מהן אסורה, וע"כ מכח זה נהפך האיסור להיתר, ולפ"ז נראה דע"כ כ"ז הוא בהתירא דרוב, דהתירו הוא משום שהוכרע על כל חתיכה דהיתר היא, וכל דאחת מהן אסורה, א"א להכריע על כל אחת שהיא מותרת, וע"כ חייל בזה דין ביטול שנהפך האיסור להיתר, ומשא"כ בהתירא דס"ס דעיקרו הוא משום דא"צ לחוש לצד האיסור, לא איכפת לן במה דאחת מן החתיכות אסורה, דמ"מ על כל חתיכה וחתיכה א"צ לחוש דאיסור היא, וע"כ לא חייל בזה דין ביטול.

**ו**

יט] ולפ"ז נראה לפרש ד' הרשב"א בתשו' שם, שלמד דמהני ס"ס במקום דאתחזק איסורא, מהא דמהני ביטול ברוב במקום דאתחזק איסורא.

דהנה כבר נת' במק"א עפי"ד המשאת בנימין בסימן ל"ח, דאף שכתב הרשב"א שם דס"ס אלים התירו יותר מרוב, מ"מ ל"מ ס"ס נגד חזקה, ול"ד לרוב דמהני נגד חזקה, דרובא וחזקה רובא עדיף.

ועיי"ש במשאת בנימין דפשיטא לי' כן, דאין מקום שיועיל התירא דס"ס נגד חזקת איסור, משום דאף לקולא אזלינן בתר חזקה וחשיב כודאי, וכ"ש דאזלינן בתר חזקה לחומרא, וצ"ב, דהגם דאזלינן בתר חזקה לחומרא, מ"מ שמא הכרעת ס"ס מהניא כנגד הכרעת חזקה, ומהיכא פשיטא לי' דל"מ ס"ס נגד חזקה.

אך הביאור בזה הוא עפמש"נ, דבס"ס ליכא הכרעה כלל לקולא, וכל הא דס"ס לקולא, הוא דא"צ לחוש לצד ספק זה, וע"כ ודאי דכל דאיכא להכרעת חזקה וחשיב כודאי, אין מקום כלל לדינא דס"ס, ועד"ז נת' במק"א בביאור ד' רבינו ברוך שהביא המרדכי שם, דהא דבספק טומאה ברה"י ליכא להתירא דס"ס, משום דהספק כודאי, ואכמ"ל, וה"נ במקום דאיכא חזקה להחמיר ומהני להכריע את הספק, ליכא להתירא דס"ס.

כ] ומה שלמד הרשב"א דס"ס מהני במקום דאתחזק איסורא, מהא דביטול ברוב מהני במקום דאתחזק איסורא, אך דחזינן דס"ס גרע מרוב, דס"ס ל"מ נגד חזקה, ורוב מהני נגד חזקה, נראה דהוא משום דנידון הרשב"א דלא יועיל ס"ס במקום דאתחזק איסורא, דהיינו דאיקבע איסורא, וכמו שפירש המשאת בנימין שם, אי"ז משום דאיכא הכרעה כנגד החזקה, ד"איקבע איסורא" אי"ז הכרעה כלל, אלא נידון הרשב"א הוא, דשמא החמירו חכמים במקום דצד האיסור חמור דאיקבע איסורא, שלא לסמוך על התירא דס"ס, ועי' גם בד' הרשב"א בסימן ער"ב שכתב לדון כן בדין ביטול ברוב, דשמא מדרבנן אין סומכין על הביטול משום דאיתחזק איסורא.

ובזה הוא שכתב הרשב"א, דהתירא דס"ס אלים מהתירא דרוב, ואם סומכין על התירא דרוב אף במקום דאיקבע איסורא, כ"ש דסומכין על התירא דס"ס אף במקום דאיקבע איסורא.

כא] והביאור בזה הוא, דאף דמחד גיסא גרע ס"ס מרוב, דרוב מועיל להכריע את הספק, וע"כ הוא מועיל אף נגד חזקה, וס"ס אינו מועיל להכריע את הספק, ועיקר דינו הוא דא"צ לחוש לצד האיסור, וע"כ אינו מועיל נגד חזקה, - מ"מ במקום דאיכא להתירא דס"ס, ה"ז היתר מעליא טפי מהתירא דרוב, דבהתירא דרוב הרי יש צד איסור גמור לפנינו, ואילו בהתירא דס"ס אין צד איסור גמור לפנינו, - וזהו שכתב הרשב"א דאלים "התירו" יותר מרוב, דהתירא דס"ס הוי היתר מעליא יותר מהתירא דרוב, אך אין מכוון הרשב"א דהכרעת ס"ס עדיפא מהכרעת רוב, דהרי ס"ס ל"ה הכרעה כלל, וכנ"ל.

ואשר ע"כ, אם באנו לדון שמא החמירו חכמים שלא לסמוך על ס"ס במקום דאיקבע איסורא וצד האיסור חמור טפי, הרי דבזה יש ללמוד, דאם סומכין על התירא דרוב במקום דאיקבע איסורא, כ"ש דסומכין על התירא דס"ס דהוא היתר מעליא טפי במקום דאיקבע איסורא.

וה"נ הוא בהא דמהני ס"ס ביוחסין ורוב ל"מ ביוחסין, דמעלה עשו ביוחסין שלא לסמוך על התירא דרוב, אך התירא דס"ס דהוא היתר מעליא טפי, מועיל אף ביוחסין, ועד"ז מתפרש גם במש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב (כה:) דס"ס מועיל אף בדשיל"מ משום דהיתר גמור הוא, והכרעת רוב כתב הרשב"א בעבוה"ק דל"מ בדשיל"מ, והיינו משום דהתירא דס"ס הוי היתר מעליא טפי, דליכא צד איסור לפנינו כלל, וע"כ ה"ז מועיל אף בדשיל"מ.

כב] ולפ"ז נראה, דזהו שהביא הרשב"א מהא דמהני ביטול ברוב במקום דאיקבע איסורא, ואף דהתירא דביטול ברוב אינו מכח דינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש.

והיינו דהאמנם אם הנידון דלא יועיל רוב במקום דאיתחזק איסורא, הוא משום דהכרעת רוב אינה מועלת כנגד איתחזק, אי"ז ענין להא דמהני ביטול ברוב במקום דאיתחזק איסורא, - אך כיון דהנידון דלא יועיל רוב במקום דאיתחזק איסורא, הוא משום דאין סומכין על ביטול ברוב, במקום דאיקבע איסורא, הרי דבזה דמו ביטול ברוב והלך אחר הרוב זל"ז, שהרי אף בביטול ברוב חזינן דחשיב כאיסור, דמה"ט ל"מ ביטול ברוב בדשיל"מ, - וגם חזינן דלענין הך מילתא דמו ביטול ברוב והלך אחר הרוב זל"ז, וכמש"כ הרשב"א בעבוה"ק דאין הולכין אחר הרוב בדשיל"מ, ולמד לזה מהא דל"מ ביטול ברוב בדשיל"מ, וגם הר"ן שנסתפק בזה, הוא משום דשמא לא החמירו שלא לילך אחר רוב בדשיל"מ, אלא במקום דאיתחזק איסורא, ונת' במק"א.

?יש מקום לדון בד' מהר"ם והרא"ש, דכ"ז הוא בהני גווני, דבאמת הוא תערובת, ול"ש בזה דין הלך אחר הרוב דעלמא, אלא כל ההיתר בזה הוא משום ביטול ברוב, ואך דכיון דבע"ח חשיבי לא בטלי, ובזה הוא דאמרינן דכל שפירש ודנים עליו בפנ"ע, הדר דינא דיש בזה לדינא דביטול ברוב, וצ"ב.

אך צ"ע בזה מהמש"ד הרא"ש שנראה שדימה דין יבש ביבש לדין לח בלח, וע"כ הק' דמ"ש מטומאת משא, והתם למש"כ בתוס' הרא"ש בבכורות הוא בלח בלח, ואי נימא דביבש ביבש נעשה טפי היתר גמור, א"כ לכאו' יש לחלק בזה, - אך י"ל למש"נ במק"א, דאף דהתם איירי בנימוח, מ"מ הנבילה עומדת לעצמה והשחוטה עומדת לעצמה, ואך שאין ידוע לנו מי הנבילה ומי השחוטה, והן דבוקות זל"ז.

?עי' רשב"א כד. בדין צירוף ב' קופות, דאם א' מהן יש בו שיעור ביטול אינו מצטרף, דרק מה שמצטרף לאסור מצטרף לביטול.

?בד' הרי"ד נראה דדין ביטול הוא מדינא דהלך אחר הרוב, עי' היטב בלשונו בב"ב דל"א: ודצ"ב., וכ"ה מבו' גם ממש"כ בדצ"ב. דזהו דמחלק התם דכי אזלינן בתר רובא באיסורא אבל בממונא לא אזלינן בתר רוב, והא דמותר לאכול ב' חתיכות, נראה דהוא משום שדנים על כל חתיכה בפנ"ע, ויש בזה להכרעת הרוב, ורק כשאכל לג' החתיכות אסור, משום דהוי תרתי דסתרי, וכמו שדימה הרי"ד בדל"א: לדוכתי אחריני.

ואמנם צ"ע במש"כ בתשו' הרי"ד לה"ט גם בתערובת דלח בלח, דאם ניכר טעמו והוא אוסר את כל ההיתר, או אם הוא מטמא את כל המים הטהורין, ל"ש ביטול ברוב, דדמי להיכא שאוכל את כל התערובת, - אך י"ל דכונתו, דכל ההיתר דביטול דלח בלח, הוא משום דאין אכילתו נקראת על שם האיסור, ומה"ט ביבש ביבש ל"ש היתר זה, וכל ההיתר הוא משום הלך אחר הרוב, וזהו שכתב דכ"ה דביבש ביבש אין להתיר היכא דודאי אוכל איסור, משום דהתם ל"ש לומר דאכילתו נקראת על שם ההיתר, ה"נ בלח בלח בגונא דנותן טעם או בגונא דהוא מטמא את הכל, אין להתיר.

אך אכתי צ"ע מד' הרי"ד בע"ז דס"ז. שדימה ביטול דלח בלח לביטול דיבש ביבש, וצ"ע.

?עי' חוו"ד סימן קי"א דכל שנתערב איסור חד בחד ואח"כ נתערבה חתיכה אחת מהן עם חתיכה אחרת, ב' חתיכות אלו מותרות, והחתיכה הראשונה שנשתיירה אסורה, והביאו הגרע"א בגל' סימן צ"ב.

אך הפמ"ג בכללי ס"ס אות כ"ד נקט דגם החתיכה הראשונה ניתרת, והסכים לזה היד יהודה בסימן קי"א סוסק"ג.

והנה אם דינא דביטול ברוב הוא מיוסד על דינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, הרי לכאו' פשיטא דהחתיכה הראשונה קיימא באיסורה, שהרי עלי' ליכא הכרעת רוב כלל, דהספק שעלי' הוא ספק דמחצה על מחצה, אם היא חתיכת האיסור שנתערבה או חתיכת ההיתר שנתערבה, וחתיכת ההיתר השני' אינה כלל בכלל הספק.

אך ד' הפמ"ג קיימי לפי דרכו דביטול דיבש ביבש אי"ז מדינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, שהרי ס"ל דאזלינן בתר רוב מנין, וע"כ כ"ה דבחתיכה גדולה וחתיכה קטנה מבטלת החתיכה הגדולה להקטנה, אף דהספק איסור שעל הקטנה הוא ספק דמע"מ, ה"נ הוא בנידו"ז, דכיון דמכח ספק האיסור באנו לאסור לב' חתיכות היתר, ה"ה מבטלות את האיסור, וזה ע"פ המבו' בד' הרשב"א בכ"ד דהמצרף לביטול ברוב, הוא משום שהמיעוט בא לאסור את הרוב.

ועיי"ש ביד יהודה שכתב ע"ד החוו"ד, דאם החתיכה הראשונה אסורה, גם ב' החתיכות האחרות יהיו אסורות, דכל דמקצת מן הרוב אסור אף אחר הביטול, אינו מועיל לבטל, עיי"ש, וג"ז הוא רק אם דין ביטול דיבש הוא דין בפנ"ע, מכח דהמיעוט אוסר את הרוב, ואינו מדינא דהלך אחר הרוב, דבזה הוא דאמרינן דכל הא דהרוב מבטל את המיעוט, הוא רק אם עי"ז לא יאסר הרוב, אך אם הרוב ישאר באיסורו, ל"מ לבטל את המיעוט.

ובדעת החוו"ד צ"ל, דאף אם חתיכה גדולה מבטלת לחתיכה קטנה, כ"ז הוא משום דהספק מעיקרו על האיסור הוא אם הוא החתיכה הגדולה או הקטנה, אך אם היו ב' החתיכות שוות ואח"כ גדלה חתיכה אחת מהן, לא יהא בזה ביטול ברוב, וע"כ ה"נ אם עירב חתיכה אחת עם חתיכה אחרת, נמי לי"ב ביטול ברוב, ואכתי צ"ע בזה.

1. גם הרבה מרבותינו האחרונים נקטו דדין ביטול ביבש תליא ברוב בנין, עי' מנחת כהן ח"ב פ"א ופר"ח סימן ק"ט סק"ד ופמ"ג שם שפ"ד סק"ו, ופת"ש שם בשם תשו' חב"י, ובהגה' תוספת שבת שם ע"ד הש"ך סק"ו, - והעירוני דגם בדעת החכם השואל בתשו' חב"י שם דאזלינן בתר רוב מנין, י"ל דמודה דדין הביטול דיבש ביבש הוא דומיא דביטול דלח בלח, ואך דס"ל דחשיבות הדבר נקבעת לפי המנין, - והרי בתערובת בע"ח מ' דאזלינן בתר המנין וכמו שהוכיח החזו"א, ובע"כ דאף דבדבר העומד לאכילה אזלינן בתר הבנין, מ"מ בבע"ח דאין חשיבותם לפי הגודל, אזלינן בתר המנין, ולפ"ז י"ל בדעת החולקים, דבכל דבר אזלינן בתר המנין. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיקר הך מילתא דביטול יבש ביבש עיקרו הוא מדינא דהלך אחר הרוב וכל דפריש, נקט כן החזו"א בערלה סימן ג' סק"ב, ז"ל, ענין ביטול יבש ביבש חד בתרי יש בו ב' ענינים, דיכול ליקח אחד ולימא כל דפריש מרובא פריש, ויכול ליקח שנים בבת אחת ולאכול אע"ג דלא שייך כאן מרובא פריש, דאדרבה איסורא ברובא איתא, מ"מ מותר דכיון דיכול ליקח אחת אחת ולאכול אמרה תורה שיתבטל וכאילו אין כאן איסור, עכ"ל, ובסימן ל"ו סק"א, ז"ל, אבל הכא קיימינן שכל חתיכה נפרדת ואם אוכלן אחת אחת אמרינן בהו כל דפריש מרובא פריש א"כ הדין נותן דכל התערובות מותר, עכ"ל, וכן נקט בסימן ל"ז סק"כ, עיי"ש מש"כ לפ"ז בדין רוב מנין ורוב בנין, וכן נקט במכתבו להגרא"ז זצ"ל הנד' בס' אבן ציון. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויותר מוכח כן מד' השטמ"ק בזבחים דע"ג:, עיי"ש דמשמעות דבריו שדן לאסור לאכול כל החתיכות מדאורייתא, וע"ז הוכיח מסוגיא דהתם דשרי, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומצינו מקור לזה מד' המהרש"ל בחכמת שלמה כתובות דכ"ז. שכתב בדין ב' שבילין וכו' שהלך בשניהם, דלדעת הרא"ש כיון שכשהלך בראשון הותר אין חוזר וניעור, ומבו' שפירש דאין ד' הרא"ש דין מסוים בביטול ברוב, אלא ה"ה בשני שבילין שהותר משום חזקה, כיון שהותר אינו חוזר וניעור, וכעי"ז מבו' גם בד' המל"מ פי"ט משאה"ט ה"ב. - ועי' בס' מים קדושים שהובא באסיפת זקנים בכורות דכ"ג. שפירש כן בד' התוס' שם. [↑](#footnote-ref-5)