כיבוד י רמא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור י'**

**הדינים הנידונים:**

**סימן רמא**

* איסור הכאה וקללה בזקינו.
* חיוב כיבוד או"א בגר ובגוי.
* מצוות הידור בזקן ארמאי.

**סימן רמב**

* כבוד רבו והחילוק בין כבודו לכבוד שאר תלמידי חכמים.

*יורה דעה*

*סי' רמא - רמב,א*

**כיבוד אב ואם**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סימן רמא סעיף א] המקלל אביו או אמו אפילו לאחר מיתתן, חייב סקילה אם הוא בעדים והתראה, אחד האיש ואחד האשה שקללו. במה דברים אמורים שקללום בשם מהשמות המיוחדים, אבל קללם בכינוי אינו חייב אלא בלאו, כמו המקלל אחד מישראל.

## מקלל זקינו

הרמב"ם בהלכות ממרים (פ"ה ה"ג) כתב שדוקא אביו ואמו, אבל המקלל אבי אביו ואבי אמו הרי זה כמקלל אחד משאר הקהל. וכתב הכס"מ שנראה מקורו מהא דאיתא במסכת מכות (יב.) שבן בנו נעשה עליו גואל הדם, ופירש רש"י משום שאינו מוזהר על כבודו, ומהאי טעמא סובר הרמב"ם שגם אינו חייב על קללתו. אלא שלדבריו יצא, שדין זה הוא רק לשיטת הראשונים שאין דין כבוד באבי אביו, אבל הרמ"א לעיל (סי' רמ סעי' כד) הרי פסק שיש חיוב כבוד בזקינו, ולכאורה לדבריו יהיה גם חיוב על קללת זקינו. מיהו אין זה מוכרח, דאין הדברים תלויים זה בזה, שהרי שיטת הרמב"ם שיש חיוב לכבד את אביו הרשע [כמו שכתב שם פ"ו הי"א], ואף על פי כן לעניין קללתו מבואר להדיא שאין חייב על קללת אביו הרשע [כמבואר ברמב"ם שם הי"ב].

ובאחרונים הביאו שאין צריך לבא לראיה מהגמרא במכות, אלא להדיא מצינו לימוד בתורת כהנים (פר' קדושים פ"ט) למעט אבי אביו ואבי אמו מחיוב על קללתם, וא"כ ודאי אף הרמ"א מודה שבזקנו אין חיוב על קללתו, אלא הוא כשאר הקהל כדברי הרמב"ם.

הגה: **וכן המכה אביו או אמו בחייהם, בין איש בין אשה חייבים חנק, ודוקא אם עשו בהם חבורה, אבל אם לא עשו חבורה אינו אלא בלאו, כמו מי שמכה אחד מישראל.**

## המכה זקינו

ויש לדון אם מכה אבי אביו הוי כשאר אדם, או שהוא חמיר כאביו. ויש נפק"מ למעשה בהא דמבואר להלן סעי' ג' שהבן לא יוציא קוץ לאביו, אם בזקינו שרי. ולפי מה שכתב הרמב"ם לעניין מקלל, שאבי אביו שווה לשאר אדם, ה"ה לעניין הכאה, וכפי שנתבאר לעיל גם הרמ"א מודה בזה, וא"כ נראה שבאבי אביו אין להחמיר שלא להוציא לו קוץ.

[סעיף ג] היה קוץ תחוב לאביו לא יוציאנו שמא יבא לעשות בו חבורה, וכן אם הוא מקיז דם או רופא, לא יקיז דם לאביו ולא יחתוך לו אבר אף על פי שמכוין לרפואה. **הגה: בד"א בשיש שם אחר לעשות, אבל אם אין שם אחר לעשות והוא מצטער, הרי הוא מקיזו וחותך לו כפי מה שירשוהו לעשות.**

## להוציא דם במקום שעושה לרפואה

מקור הדין בגמרא בסנהדרין (פד:), דאיבעיא להו בן מהו שיקיז דם לאביו, רב מתנא אמר ואהבת לרעך כמוך, רב דימי בר חיננא אמר 'מכה אדם ומכה בהמה' מה מכה בהמה לרפואה פטור אף מכה אדם לרפואה פטור. ומבואר שרב מתנא ורב דימי סוברים שמותר לבן להקיז דם לאביו, דאף שעושה חבורה, כיון שעושה לרפואה אין זה בכלל האיסור הנאמר בתורה. אלא שאח"כ הביאה הגמרא ב' מעשים ברב ומר בריה דרבינא שלא הניחו לבניהם לעשות להם חבורה אף במקום רפואה, שמא יעשה חבורה ויבוא לידי שגגת חנק, ואף שכל אדם אסור לחבול בחבירו ביארה הגמרא שאין זה אלא לאו ואין בו מיתה, ולא החמירו עליו שלא יוציא קוץ לחברו.

והרי"ף והרא"ש סתמו להלכה כרב ומר בריה דרבינא, ומשמע שהם סוברים להלכה שאף שאין איסור תורה כשעושה כן לרפואה, מ"מ יש להחמיר משום חשש שגגת חנק, ואין חילוק בין יש שם אחר לאין שם אחר. אבל הרמב"ם כתב שכל מה שהחמירו שלא יעשה הבן הקזת דם לאביו, זה דוקא כשיש שם אחר שיעשה במקומו, וכן איתא ברמב"ן (הובא בבית יוסף) ובר"ן (בסוגיא שם) שבאמת כו"ע מודו שלצורך רפואה אין איסור דאין זה חובל באביו, ורב ומר בריה דרבינא אינם חולקים על רב מתנא ורב דימי, וכל שאין דרך אחרת ודאי שרי, אלא שבבן אצל אביו כיון שאפשר להיעשות ע"י אחר זה עדיף טפי, ולכן לא הניחו רב ומר בריה דרבינא לשניהם להוציא להם דם [ועיין בר"ן שם שהאריך מהו האופן דחשיב שגגת איסור, דאין לומר שחוששים שמא ימות ע"י הקזת דם, דא"כ גם בשאר אדם הוי שגגת מיתה, ואין חילוק ביניהם, ועל כרחך צריך לומר שאין חוששים שמא ימות, דאף אם ימות, זה לא נחשב שגגה אלא אונס, דניתנה רשות לרופא לרפאות. וביאר שכאן החשש הוא שמא יבוא להוציא קוץ ויעשה כן שלא במקום הנכון, ונמצא שהוצאת הדם מתחילה היה שלא לצורך, לכך חשיב שגגה].

והנה מסתימת דברי המחבר משמע שסובר כהרי"ף והרא"ש שאין חילוק בין יש שם אחר לאין שם אחר, אלא לעולם יש לבן לימנע שלא להקיז דם לאביו, מחשש של שגגת חנק כמבואר בגמרא, ורק במקום פיקוח נפש יש להתיר. אבל הרמ"א פסק כדברי הרמב"ם שכל שאין שם אחר יכול הבן להקיז דם לאביו [ויש שרצו לומר שאף המחבר אינו חולק לדינא על הרמ"א].

ויש הרבה שאלות מצויות בעניין זה, כגון בן שהוא מטפל באביו וצריך לעשות לו בדיקת סוכר או ליתן לו זריקה וכדומה, שהוא דבר שעושים לרפואה ומוציא דם, אם מחוייב הבן לבקש כל פעם מאיזה שכן ליכנס ולהוציא את הדם לאביו, או שאין זה נחשב שמצוי שם אחר, כי אינו דבר נוח לבקש בכל פעם מהשכנים לבא, ובשבט הלוי (ח"ט סי' קצו) נקט דזה לא חשיב שמצוי אחר. וכמו כן אם אביו רוצה לאכול כתב שאין לו לעכבו עד שיבוא אחר, וכמו כן במנחת שלמה (סי' לב) כתב להקל שאין צריך לשכור אדם שיתן את הזריקות במקומו.

## אם מהני מחילת האב לקללה ולהכאה

ולעניין אם מהני מחילה להכאה, במנחת חינוך (מצוה מח) כתב שאם מוחל האב אין איסור מקלל ומכה אביו ואמו, וביאר שכל מה שאסור להקיז דם לאביו היינו מחשש דלמא יעשו חבלה שלא לצורך בשוגג שלא מרצון אביו, אבל אם אביו מוחל ומצוה להכותו, נראה דאינו חייב כלל, כן כתב מסברא. אבל פשטות בשו"ע נראה שלא מהני מחילה, וכן מסיק בשבט הלוי (ח"ב סי' קיב אות ד), ועי' בהערות על המנחת חינוך שהקשה מהא דאיתא בשאילתות (הובא לעיל שיעור ב) שעל צער לא מהני מחילה, והכאת אביו יש בה משום צער.

[סעיף ט] גר אסור לקלל אביו העובד כוכבים ולהכותו, ולא יבזהו, שלא יאמרו באנו מקדושה חמורה לקדושה קלה. אבל עבד שנשתחרר אין לו יחוס, והרי הוא כמי שאינו אביו לכל דבר.

## גר שנתגייר איזה כבוד צריך לעשות לאביו הגוי

מקור דין זה הוא מהרמב"ם (ממרים פ"ה הי"א), וכתב הבית יוסף לבאר מקורו מהא דאיתא ביבמות (כב.) שאסרו לגר על קרוביו כערוה, שלא יאמרו באנו מקדושה חמורה לקדושה קלה. אלא דצריך ביאור מה עניין זה לזה, דדוקא בערוה שהיה אסור בגיותו, שייך לומר שאינו ניתר אחר שנתגייר שלא יאמרו באנו מקדושה חמורה לקדושה קלה, אבל בכיבוד אב ואם הרי אינו חייב בגיותו דאי"ז מז' מצוות בני נח, וא"כ אין שייך טעם זה, ועי' ביד אברהם שהביא להקשות כן בשם בית הלל.

## אם יש חיוב לגוי לכבד את אביו

וכתב היד אברהם שבאמת מצינו שגם בני נח חייבים בכבוד או"א, שהרי מצאנו שנענש חם מחמת שביזה את אביו, ועל כרחך שיש חיוב כבוד גם לגוי דאל"כ למה נענש. וכן הוא לשון הרמב"ם שנוהג בו מקצת כבוד, ומשמע שאינו מצוות כבוד גמורה אלא צריך לכבדו במקצת כמו שהיה חייב כשהיה גוי. ואף שמצינו רק ז' מצוות בני נח, כתב היד אברהם שאין זה אלא איסורים אבל מצוות עשה יש להם. ובגליון רע"א בשם פורת יוסף כתב ליישב, שכיון שבנימוסיהם נוהגים כבוד ג"כ שייך לומר שלא יאמרו באנו מקדושה חמורה לקדושה קלה.

ובאגרות משה (ח"ב סי' קל) כתב ביאור אחר, שאף שאין חיוב לגוי לכבד את אביו מצד הדין, מ"מ יש בזה כפיות טובה, ובודאי גם הגוי נענש אם מתנהג במידות רעות, ואף שלא נתפרש איסור זה, הרי גם לישראל לא נאמר איסור מפרש שלא להיות כפויי טובה ואין בזה חילוק בין גוי לישראל. וגם הנצי"ב (בהסכמה לספר אהבת חסד) האריך בזה שמצוות חסד היא מצווה שכלית ואי"צ התורה לצוות על זה.

אלא שלפי"ז אין הבנה לדברי הרמב"ם שכתב הטעם משום שלא יאמרו באנו מקדושה חמורה לקדושה קלה, ובאמת אי"ז הטעם אלא מדין כפיות טובה. ועוד יש להבין לפי"ז למה כתבו הרמב"ם והשו"ע שעבד אינו חייב בכבוד אביו, והרי גם בו שייך הטעם דכפיות טובה. וצ"ל שאף שהיה חייב בגיותו לכבד את אביו משום כפיות טובה, מ"מ כשנתגייר הוי כקטן שנולד ושוב אינו חייב, ורק משום שלא יאמרו באנו מקדושה חמורה לקדושה קלה, מחוייב במה שהיה חייב בגיותו, ולכך בעבד אינו חייב.

## דעת הרמב"ם שיש מצוות הידור אפילו בזקן גוי

וברמב"ם בהלכות תלמוד תורה (פ"ו ה"ט) כתב מי שהוא זקן מופלג בזקנה אף על פי שאינו חכם עומדין לפניו, ואפילו החכם שהוא ילד עומד בפני הזקן המופלג בזקנה, ואינו חייב לעמוד מלא קומתו אלא כדי להדרו, ואפילו זקן כותי מהדרין אותו בדברים ונותנין לו יד לסומכו שנאמר מפני שיבה תקום כל שיבה במשמע. ומבואר שסובר הרמב"ם שאף בפני הגוי מחוייב לעמוד [ובלא דברי הרמב"ם היה אפשר לומר שמה שמצינו בגמרא (קידושין לג.) שרבי יוחנן היה קם בפני סבי דארמאי הוא כבוד משום שכמה הרפתקי עדו עלייהו כמבואר בגמרא, ואינו מצד הדין, אבל ברמב"ם מבואר שלמד שהוא מדין תורה], ומ"מ היה אפשר לומר שהוא דוקא דין על ישראל לקום בפני הגוי, אבל הגוי אינו מחוייב בזה.

**סימן רמב**

[סעיף א] חייב אדם בכבוד רבו ויראתו יותר מבשל אביו.

## מקור חיוב כבוד רבו, ואם זה דומה לכבוד אביו

ולשון הטור כשם שאדם מצווה בכיבוד אביו ויראתו כך הוא מצווה בכבוד רבו ויראתו, ורבו יותר מאביו, שאביו הביאו לחיי העה"ז ורבו מביאו לחיי העה"ב. והוא לשון הרמב"ם (הלכות ת"ת פ"ה ה"א). ויש להבין לשון זה, מה שייכות יש בין כבוד רבו לכבוד אביו, הרי לכאורה כבוד רבו הוא בא מהדין שצריך לכבד ת"ח ולא מדין כבוד אביו. ובשלמא בלשון הטור היה אפשר לומר שבאמת לא נתכוין לומר שדין כבוד רבו נלמד מדין כבוד אביו, ומה שכתב 'כשם', הוא משום שסמך הדינים זה לזה, ובא לומר שלא רק בכבוד אביו חייב אלא גם בכבוד רבו. אבל הרמב"ם בהלכות ת"ת אינו מדבר כלל מכבוד אביו, וא"כ מאיזה טעם כתב 'כשם', והרי חיובו לכבד את רבו לכאורה הוא מדין כבוד תלמיד חכם, ואין לו שייכות לכבוד אביו.

## דעת הסוברים שכבוד רבו נלמד מכבוד אביו

והלבוש באמת כתב שמקור האי דינא לכבד את רבו ילפינן מכבוד אביו, מק"ו שהרי רבו עדיף שמביאו לחיי העולם הבא, והביא כן מהגמרא ב"מ (לג.) גבי אבידת אביו ואבידת רבו מי קודם.

והגר"א הביא ממתניתין בכריתות (כח.) הרב קודם את האב בכל מקום מפני שהוא ואביו חייבין בכבוד רבו, ולכאורה טעם זה שייך דוקא בגדול הדור שהוא ת"ח גדול וכולם חייבים בכבודו, אבל ברבו סתם למה יהא אביו חייב בכבודו. ועוי"ל דמיירי כשאב אינו ת"ח וממילא חייב לכבד את רבו של בנו מדין כבוד ת"ח.

## דעת הסוברים שכבוד רבו הוא מדין כבוד ת"ח

אלא שבתוספות ב"ק (מא: ד"ה לרבות) מבואר שכבוד רבו הוא מדין כבוד ת"ח, שכתבו שמקור החיוב לכבד את רבו הוא מאת ה' אלוקיך תירא, שדרשו מ'את' לרבות ת"ח, והכריחו התוספות דלא מיירי בכל ת"ח, שהחיוב לכבדו ילפינן כבר מ'מפני שיבה תקום', אלא מ'את' לומדים שחייב לכבד את רבו מובהק, שיהא מורא רבו כמורא שמים.

וגם הרמב"ם בספר המצוות (עשה רט) ביאר שלמדו כבוד רבו מחיוב כבוד ת"ח, וכתב שהמקור לחיוב כבוד ת"ח הוא מדכתיב 'מפני שיבה... והדרת פני זקן' כמו שדרשו בקידושין (לב:), וכתב שלמדו משם לכבד החכמים ולקום מפניהם ולגדל אותם, ועל זה הוסיף וכתב דע שיש בכבוד דברים מיוחדים ונוספים על התלמיד וכו'. וחזינן שלמד שמקור הדין לכבד את רבו נלמד מאותו מקום שמחוייב לכבד תלמיד חכם, רק שבתוך זה נכלל תוספת כבוד לרבו.

ובדומה לזה מצאנו בכסף משנה בבואו לבאר דברי הרמב"ם בהלכות ת"ת (שהובא לעיל) שמחוייב לכבד כל זקן ואפילו סבי ארמאי, דמ"מ ודאי מחוייב לכבד יותר זקן מישראל, שכיון שהישראל ודאי חשוב מהעכו"ם א"כ אין להשוותם, ומבואר דאע"פ שמצוות הכבוד ילפינן מאותו פסוק, אין הכל שווים בכבוד, אלא יש מהם שיש לכבדם יותר.

## החילוק בין כבוד רבו לכבוד שאר תלמידי חכמים

ובחידושי הגרי"ז האריך לבאר מצוות הכבוד בת"ח, והחילוק בין כבוד ת"ח לכבוד רבו, וכתב שם שבכל ת"ח החיוב הוא בהידור, ולכן מבואר בגמרא שאינו חייב מחוץ לד' אמות, וכן בבית הכסא שאינו מקום הידור, אבל ברבו יש חיוב כבוד ומורא ואי"ז רק הידור, לכך חייב לכבדו בכל מקום, וכבר הבאנו לעיל (שיעור ה) כן מהפת"ש (סי' רמד סק"ג) בשם ספר ארבעה טורי אבן שכתב לחלק בין כבוד ת"ח לכבוד רבו.

ובזה יתבאר מה שכתב הרמב"ם לדמות כבוד רבו לכבוד אביו, דאע"פ שכבוד רבו נלמד מכבוד ת"ח, מ"מ אינם שווים, שברבו יש חיוב כבוד כאביו וילפינן זה בק"ו, ואף עדיף חיוב כבוד רבו מכבוד אביו כיון שרבו מביאו לחיי העולם הבא.