זבים פ_ה מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ה מ"ד**

א] **מקצת טמא על הטהור,** בפשוטו הי' נראה, דהא דמקצת טמא על הטהור טמא, ול"ד להא דמקצת טמא על המשכב אינו טמא, וכדתנן לקמן מ"ה, הוא משום דב' טומאות חלוקות הם, דהא דבטמא הנישא על הטהור נטמא הטהור, הוי זה מדין טומאת משא, וטומאת משא היא אף כשנושא את מקצתו, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ט דהנוגע בצמר נבילה וכו' מטמא ב' וכו' שא"א לנוגע שלא יסיט, והביאה הרמב"ם בפ"ו משאה"ט הי"ג, ועמש"נ בזה להלן מ"ט אות ?, ומשא"כ הא דבטמא הנישא על המשכב נטמא המשכב, דהוא מדין יושב על המשכב, אין טומאה זו אלא בשיושב רובו עליו.

אמנם הנה בפי' רבינו הלל לתו"כ זבים פר' ד' הי"ד עמד בזה, דמהיכא ילפינן לה דמקצת טמא על הטהור טמא, ומ"ש מהא דמקצת טמא על המשכב אינו טמא, ועיי"ש בפי' הראב"ד שכתב דילפינן לה מהיסט הזב לטהור דמטמא אף במקצתו, וה"נ היסט הטהור לזב מטמא אף במקצתו, וצ"ע דמה ענין טומאת טהור הנושא את הטמא, לטומאת משכב שישב עליו הטמא, הרי לכאו' ב' טומאות חלוקות הן, וכנ"ל.

ונראה ללמוד מדבריו, דהא דהזב מטמא את המשכב ומושב בישיבתו עליהן, אי"ז טומאה מחודשת דיושב על המשכב, אלא היינו דמשכב ומושב נטמאין טומאה חמורה בנשיאת הזב, וזהו דקשיא לי', דמ"ש דאדם הנושא את הזב נטמא בנשיאת מקצתו, ומשכב הנושא את הזב אינו נטמא אלא בנשיאת רובו.

ב] ונראה דזה מתישב היטב עם מש"נ לעיל מ"ג אות א' דבד' הרמב"ן ועוד מקמאי מבו' דהא דהמשכב מטמא את היושב עליו הוא מדין היסט, ולפ"ז מסתברא מילתא דה"נ הא דהזב מטמא את המשכב, הוא מדין משא, ודמי להא דאדם הנושא את הזב נטמא, ועמש"נ לפ"ז לעיל פ"ד ? בדינא דזה יכול וזה יכול?.

ועמש"נ בכלים פ"א מ"ג אות כ"ח לפרש לפ"ז מש"כ התוס' ודעימייהו דבדינא דאבן מסמא נתחדש, דאף דאין הכלים מרגישין כובד הזב, ה"ה טמאין משום משכב ומושב, אשר צ"ע, דמאי נפ"מ כלל בהא דאין נרגש כובד הזב, הרי מ"מ כיון דהזב יושב או שוכב על המשכב, הוי בכלל משכב ומושב, ומ"ט בעינן קרא לרבויי, ונת' דהוא משום דהא דהזב מטמא את המשכב, הוא מדין משא, דמשכב ומושב נטמאין טומאה חמורה בנשיאת הזב, וזהו דס"ד דאינם נטמאין אלא כשהן מרגישים כובד הזב, דרק בכה"ג חשיב שהן נושאין את הזב, אך כל שאין מרגישין כובד השב לא חשיבי כנושאין את הזב, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

?להעביר לפ"ד, והעירני הרחל"פ דבזה מתבאר היטב דינא דזה יכול וזה יכול וכו' במשכב, דלפי פשוטו נידון דשנים שעשו הוא כשאנו דנים על המעשה דילהו, אך לכאו' במשכב הנידון הוא על מי הזב עומד, ואי"ז ענין לדינא דשנים שעשו, אך לדרך זו הוא מתפרש היטב?.

ג] בחי' הגר"ח פ"ח ממטמאי מו"מ הק', במש"כ הרמב"ם שם דזב אינו מטמא לאברים, (ומה"ט אם הכניס ידו לאויר כ"ח אינו נטמא), דא"כ מ"ט מקצת טמא על הטהור טמא, הרי במשא מקצתו ליכא משא כולו, וכיון שאינו נושא אלא את מקצתו מ"ט הוא טמא, הרי אין זב מטמא לאברים, וכתב לישב, דכל הא דבמשא מקצתו ליכא משא כולו, הוא דוקא במשא דעלמא, דבעינן דוקא לעצם מעשה המשא, שהחפץ יהא ניסט או נישא מחמתו ומכחו, ובזה ודאי דהמקצת שלא הוסט ולא נישא אין בו דין משא, משא"כ בזב וחביריו דקי"ל דמטמאין באבן מסמא, ויש בו דין משא אף שלא נישא הזב מכחו כלל, רק כל שהזב ע"ג יש בו תורת משא, א"כ ממילא דגם בשמקצת הזב על הטהור מקרי ג"כ משא על כל הזב, דעי"ז שהוא תחת מקצת הזב הרי הוא תחת כולו, ושפיר תנן דמקצת טמא על הטהור טמא, כיון דאין זה בכלל אברים, כי אם דיש כאן משא כל הזב מדין אבן מסמא, עכ"ד.[[1]](#footnote-2)

ד] ובגליונות חזו"א שם כתב, דהא דנטמא הטהור בנשיאת מקצת הטמא, הוא דומיא דשאר טמאים, דאף כשנשא הטהור את מקצתם טמא, (וכמש"נ לעיל אות א' ללמוד מד' התוספתא), והיינו דלא עדיף הא דזב אינו מטמא לאברים, מהא דנבילה אינה מטמאה אלא בכזית, וכ"ה דבנבילה ל"ב שישא את כל הכזית, אלא אף אם נשא את מקצתו ה"ה נטמא, ה"נ בזב ל"ב שישא את כולו, אלא אף נשא את מקצתו נטמא, - וכנראה הטעם בזה, דהא דהנושא את מקצת הנבילה טמא, אף דאין הנבילה מטמאה אלא בכזית, הוא משום דה"ז חשוב כמעשה משא בכולה, וע"כ אף הנושא את מקצת הזב טמא, ול"מ הא דאין הזב מטמא לאברים, אלא כשהכניס ידו לאויר כ"ח, דאין הכלי נטמא אלא מכח מה שבתוכו, וכיון דאין הזב מטמא לאברים, אין הכלי נטמא.

ובדעת הגר"ח צ"ל, דשאני הא דאין הזב מטמא לאברים מהא דנבילה אינה מטמאה אלא בכזית, דבנבילה כל שיש בה כזית, אף כל מקצת שבה מטמא, וע"כ אף אם נשא את מקצתה טמא, ומשא"כ בזב דאינו מטמא לאברים, הי' בדין דגם אם נשא את מקצתו לא יהא טמא.[[2]](#footnote-3)?לכאו' זה טעות, דצמר נבילה אינו טמא, וכל הא דמטמא הוא משום יד, והרי דאף משא דיד מטמא, וכ"ש משא דמקצת מגופו, דלכאו' א"א לומר דהיד עצמו מטמא, ולכאו' ודאי דהא דהיד מטמא הוא משום דהו"ל כמגע והיסט על כולו, אך אי"ז מוכרח, וצ"ע?.

ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא, בדין כזית נבילה שהכניס מקצתו לאויר כ"ח, דלפ"ד הגר"ח נראה, דאף לדעת הרמב"ם דזב שהכניס ידו לאויר כ"ח ה"ז טהור משום דאינו מטמא לאברים, מ"מ אם הכניס מקצת נבילה לאויר כ"ח ה"ה טמא, (דומיא דהא דהמסיט מקצת נבילה טמא), אך לפ"ד החזו"א נראה, דכ"ה דזב שהכניס ידו לאויר כ"ח ה"ז טהור, ה"נ אם הכניס מקצת נבילה לאויר כ"ח ה"ה טהור, משום דאין נבילה מטמאה בפחות מכזית, וכן נקטו במקד"ד סימן מ"ח אות א', ובמשנת ר"א סימן כ"ט סק"ד וסק"ז בהערה.

ה] **ומקצת טהור על הטמא,** בפי' הראב"ד לתו"כ זבים פר' ד' הי"ד כתב דהא דזב המסיט את מקצת הטהור טמא הטהור בהיסט הזב, ילפינן לה מדכתיב וכל אשר יגע בו הזב וידיו לא שטף במים, והאי מגע היסט הוא, ואפקי' רחמנא בל' נגיעה למימר דהאי היסט במשהו, עכ"ד, ומבו' בד' הראב"ד דכ"ה בכל טומאת היסט דזב, דאף אם מסיט הזב את מקצת הכלי ה"ה טמא, וזהו דמטמאינן במקצת טהור על הטמא.

אמנם הנה התוס' בעירובין כ"ז א' ובנדה ל"א ב' כתבו, דטומאת היסט היא רק כשמסיט הזב את כל הבגד, כדאמר איזהו מגעו שהוא ככולו זה היסטו, וכל שמסיט הזב את מקצתו ומקצתו נגרר בארץ אי"ז בכלל היסט, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א שם, ולדעתם צ"ע דמ"ט מקצת הטהור על הטמא טמא, הרי לא הסיט הזב את כולו.

ו] ובפשוטו י"ל בזה, דהא דמקצת הטהור על הטמא טמא, אי"ז משום טומאת היסט אלא משום טומאת עליונו, וע"כ אף דמקצתו על הטמא ה"ה טמא, וכמש"כ התוס' שם דטומאת עליונו היא אף בכה"ג שמקצת הבגד על הזב.

אך אי"ז מתישב לפ"מ שנסתפקו התוס' בעירובין שם דטומאת עליונו היא רק בדבר הראוי לכך, ולא מיבעיא אי נימא דבעינן דאין טמא אלא דבר המיוחד להיות ע"ג האדם לצורך האדם, דודאי דאדם אינו נטמא בטומאת עליונו, אלא אף אי נימא דכל דבר הראוי להיות נישא ע"ג האדם נטמא בטומאת עליונו, לכאו' אין אדם גדול בכלל, וכ"ש למש"כ הריטב"א בעירובין שם דלדעת התוס' אין טומאת עליונו אלא בדבר הראוי למו"מ, ?אך עמש"נ לעיל מ"ב לדון בזה, דשמא אף אדם חשיב כדבר הראוי להיות נישא, כדמוכח ממתניתין דהתם?. - ועוד דבפשוטו אי נימא דטומאת עליונו דמיא לטומאת מדרס ואינה אלא בדבר הראוי לכך, גם אין טומאת עליונו נוהגת אלא בכלים ולא באדם, דומיא דטומאת מדרס, דאף אם הי' אדם מיוחד למדרס ל"ה נטמא בטומאת מדרס, דטומאת מדרס היא רק בכלים. ?אך ג"ז אינו כמש"נ לעיל ללמוד ממתניתין דהתם דגם אוכלין ומשקין נטמאין בטומאת עליונו, והרי דאי"ז טומאת כלים, וצ"ע?.

ז] ובחזו"א סימן ד' סק"ז כתב דעכצ"ל בדעת התוס' דשאני בזה אדם מכלים, דאף דכלים אין נטמאין אלא בשהסיט הזב את כולם, מ"מ אדם נטמא אף בשהסיט הזב את מקצתו, ולא נתפרש מהיכן ילפינן האי מילתא לחלק בין אדם לכלים, עכ"ד, ובמקד"ד סימן מ"ח אות א' כתב דאפשר דטעם החילוק בזה הוא כמש"כ התוס' בזבחים צ"ה א' דאף למ"ד דביאה במקצת שמה ביאה, מ"מ בכלי שהכניס מקצתו לא שמה ביאה, דכיון שיכול לחתכו לא חשיב כאילו נכנס כולו, והיינו דבאדם כשהכניס מקצת גופו חשיב ביאת כל האדם במקצת, משא"כ בכלים כיון דיכול לחותכן הו"ל רק ביאת אותו המקצת, וי"ל דה"נ הוא בהיסט, דאם הסיט הטמא את מקצת הטהור, חשיב שהסיט את כל האדם במקצת, וע"כ הוא טמא, ומשא"כ כשהסיט מקצת בגד, כיון דיכול לחתכו לא חשיב זה כהיסט אלא על מקצת הבגד, וזה ל"מ, דבעינן מגעו שהוא בכולו, עכ"ד.

ח] ובחי' הגר"ח פ"ח ממטמאי מו"מ כתב, דהא דמקצת טהור על הטמא טמא מטעם היסט, אף דבדין היסט בעינן שיחול ההיסט על כל החפץ, כדאמרינן מגע שהוא בכולו זהו היסט, הוא מכח דינא דאבן מסמא, דמה"ט כל שנישא מקצתו ע"ג הזב מיקרי היסט כולו, עכ"ד, - אך זה שלא כד' התוס' ודעימייהו שכתבו דבגד שנישא מקצתו ע"ג הזב אינו טמא בהיסט, ולא מטמאינן לי' מדינא דאבן מסמא.

ט] הרמב"ם בספ"ח ממטמאי מו"מ כתב דיראה לי דטומאה זו מדבריהם, ובקרית ספר שם פירש דקאי גם על הא דמטמאינן במקצת טמא על הטהור ומקצת טהור על הטמא, וכ"כ בתוי"ט לעיל מ"ב, אך בחזון נחום ובמלאכת שלמה במשנתינו כתבו דקאי רק על דינא דחיבורין, ונת' בזה להלן אות י"ג.

ובחזו"א סימן ד' סק"ו כתב דהא דבמקצת טהור על הטמא אינו טמא אלא מדבריהם, הוא דומיא דשאר היסט דאינו מטמא אלא בשהסיט את כולו, אך במקצת טמא על הטהור לא אתפרש טעמא דלא מסתבר לי' להרמב"ם שיהא מה"ת, אך לפ"ד רבינו הלל שהבאנו לעיל אות א', י"ל דהא דמקצת הטמא על הטהור אינו טמא מה"ת, הוא דומיא דהא דאין הזב מטמא את המשכב אלא בשנישא רובו עליו, ולפ"ד הגר"ח שהבאנו לעיל אות ג' י"ל דכיון דאין הזב מטמא לאברים, ע"כ אינו מטמא את הטהור בנשיאת מקצתו אלא מדבריהם, אך לפ"ז הי' בדין דאף אם רוב הטמא על הטהור אינו טמא אלא מדבריהם, וכמש"כ הגר"ח שם דבדינא דאינו מטמא לאברים לא סגי ברובו, ואי"ז במשמעות ד' הרמב"ם.

י] **חיבורי טמא על הטהור וחיבורי טהור על הטמא טמא,** בתוספתא שהביאו הרמב"ם והר"ש תניא דחיבורים הם השיניים והצפרנים והשיער שלהן, - ובהא דחיבורין הוו כגופו, ילפינן לה בתו"כ זבים בתרי דוכתי, דבפ"ג ה"ה ממעטינן מדכתיב בבשר הזב, דלא בצואה שעליו וכו', ותני עלה יכול שאני מוציא את השער ואת הצפורן ת"ל טמא, ושם פ"ד ה"ה ממעטינן מדכתיב בו, דלא בצואה שעליו וכו', ותני עלה יכול שאני מוצא את השער ואת הצפורן ת"ל טמא.

ובפירש"י בחולין קכ"ו ב' פירש דהא דבעינן תרי קראי, הוא דקרא קמא מרבה דשער הטמא ה"ה כבשרו, וקרא בתרא מרבה דשער הטהור ה"ה כבשרו, וכ"כ באו"ז הל' נדה סימן שס"ג, וכ"כ בזית רענן, הובא בהגה' מהרי"ד לתו"כ בפ"ד.

אך בפי' הראב"ד בפ"ד שם כתב דהני תרי קראי קיימי על הזב, אלא דקרא קמא הוא בטומאת מגע, וקרא בתרא הוא בטומאת היסט, דנתמעט מקרא דאם הסיטו ע"י צואה שבבשרו אינו מטמא, ומרבינן דאם הסיטו ע"י השער והצפורן ה"ה טמא, וצ"ל לדעת הראב"ד, דל"ב קרא אלא לחיבורי טמא, משום דעיקר טומאת הזב היא על בשרו, וע"כ בעינן לרבויי מקרא דאף הנוגע בשערו ובצפרניו טמא.

יא] בעיקר הך דינא דחיבורי טמא וחיבורי טהור, משמע מד' הר"ש והרא"ש במקואות פ"ט מ"ד דהוא מדין יד, עיי"ש, אמנם הנה בפי' הראב"ד לתו"כ שמיני פ"ז ה"ד כתב דאדם אין לו ידות, ולפ"ז בע"כ דדינא דחיבורי אדם, אי"ז מדין יד אלא הוי כגופו.

ובירושלמי פרק אין עוברין ה"ב אמרינן דצפורן מדולדלת וכו' חיבור לטומאה ואינו חיבור להזאה, ומבו' דצפורן שאינה מדולדלת הויא חיבור אף להזאה, והנה בכ' הגר"ח בדין בית קיבול העשוי למלאות פירש בד' הירושלמי שם, דכל הני דאמרינן התם דחיבור לטומאה ואינו חיבור להזאה, הוא משום דאינם אלא מדין ידות, ובהזאה ל"מ להזות על היד, ולפ"ז הרי מהא דצפורן שאינה מדולדלת הויא חיבור אף להזאה, מבו' דדינא דחיבורי אדם, אי"ז מדין יד, אלא הוי כגופו, אך הא דצפורן מדולדלת הויא חיבור, הוא מדין יד, וצ"ע לד' הראב"ד דאדם אין לו ידות, ועי' בס' מקור ברוך ח"א סימן ט' שהאריך בזה.

יב] ויש להוסיף בזה, דהנה באהלות פ"ג מ"ג תנן דכל שבמת טמא חוץ מן השינים והשער והצפורן ובשעת חיבורן הכל טמא, והר"ש שם הביא מספרי זוטא דילפינן לה מקרא, - והנה בפי' הרא"ש שם מ"ד כתב דהשער הוי יד, וכ"כ התוס' בנזיר נ"א א', וכ"כ בקרית ספר פ"ג מטו"מ, אך מד' התוס' וש"ר בחולין קי"ח ב' שדנו מהיכא ילפינן דין יד למת, ולא כתבו דילפינן לה מהך קרא דמרבה שינים ושער וצפורן בזמן שהן מחוברין, נראה דמפרשי דהא דבשעת חיבורן הכל טמא, אי"ז מדין יד, אלא הוא משום דהוו מכלל המת.

ובס' מקור ברוך שם כתב די"ל, דאף למש"כ התוס' בנזיר והרא"ש דטומאתן היא מדין יד, כ"ז הוא במת, אך באדם חי כל מה שמחובר לגופו הוי בכלל גופו כמו האדם עצמו, ורק במת דבטל ממנו שם אדם והוא רק כמו חפץ, הוו השער והצפרנים יד בעלמא.

וי"ל עוד, דדוקא בטומאת מת, דילפינן מקרא דאו בעצם דהשינים והשער והצפורן טהורין, ע"כ אף כשהן מחוברין אינם טמאין אלא מדין יד, אך דינא דחיבורי טמא וחיבורי טהור, י"ל דהוא משום דהוי כגופו, - והוא מוכרח כן, שהרי לחד מ"ד בנדה נ"ה א' עור האדם אינו טמא, ולדעתו הא דהנוגע בעור המת טמא, הוא מדין יד ושומר, ולא עלה ע"ד אדם מעולם לומר דבכל טומאה הנוגעת באדם אינו נטמא אלא מדין יד ושומר, כיון שאין הטומאה נוגעת בבשרו אלא בעורו.

יג] והנה הרמב"ם בספ"ח ממטמאי מו"מ כתב דיראה לי דטומאה זו מדבריהם, ובחזו"נ ומלאכת שלמה פירשו דקאי על דינא דחיבורין, וצ"ע דהרי בתו"כ מרבינן להו מקרא, ובערוה"ש סימן קי"ח סקט"ו ובמקור ברוך ח"א סימן ט' כתבו דצ"ל דהתו"כ אסמכתא בעלמא הוא.

אמנם צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם בפ"א מטו"מ ה"ג דטומאת מגע האמורה בכ"מ בין במת בין בשאר המטמאים הוא שנגע האדם בבשרו בטומאה עצמה וכו', וכן נראה לי שאם נגע בצפרניו או בשיניו נטמא כיון שהם מחוברים לגוף ה"ה כגוף, עכ"ל, ונראה להדיא דהוא מדאורייתא, וכ"ה מבו' בד' הכס"מ שם, עיי"ש.

וצ"ל בזה, דאף דהצפורן והשינים הוו כגופו, ל"מ זה אלא בטומאת מגע, דמגע מקצתו חשיב כמגע בכולו, ובזה מרבינן מקרא דאף מגע בשער ובצפורן חשיבי כמגע בכולו, אך בהיסט דהיסט מקצתו לא חשיב כהיסט כולו, אלא דנתחדש דאף היסט מקצתו מטמא, י"ל דלא סגי בהיסט השער והצפורן, ואין טמא בהסיטן אלא מדרבנן.

יד] **ר"ש אומר מקצת טמא על הטהור טמא ומקצת טהור על הטמא טהור,** בתו"כ זבים פר' ד' הי"ד תניא דר"ש אומר אף מקצת טמא על הטהור אף בזב טהור, ובפי' רבינו הלל שם פירש דטעמא דר"ש הוא, דכ"ה דאין הזב מטמא את המשכב עד שינשא רובו עליו, ה"נ אינו מטמא את האדם הנושאו עד שינשא רובו עליו, וכתב דטעמא דת"ק דמקצת טמא על הטהור בזב טמא, לא אתפרש לי, ועמש"נ בזה לעיל אות א'.

והראב"ד שם כתב, בטעם פלוגתא דחכמים ור"ש, דהא דלחכמים מקצת טמא על הטהור טמא, הוא משום דילפי ניסט ממסיט, דכ"ה דזב המסיט את מקצת הטהור ה"ה מטמא אותו, ה"נ טהור המסיט את מקצת הזב טמא, ור"ש ס"ל דלא ילפינן ניסט ממסיט, וע"כ אף דבזב המסיט דאיתקש לנגיעה מטמא במקצת, אך בזב הניסט דכתיב והנושא אותם, בעינן שיהא רובו ניסט על הטהור, דאותם משמע כולו או רובו, ועיי"ש שכתב דבמשנתינו היא שנוי' בחילוף וכו' ונמצא אותה גירסא חולקת על זו, ואיני יודע לה טעם ושמא נכתבה בשיבוש, עכ"ד.

טו] ובביאור גיר' דילן דר"ש מטהר במקצת טהור על הטמא, ובהגה' הגר"א לתו"כ הגי' כן בד' התו"כ, כתב בחי' הגר"ח פ"ח ממטמאי מו"מ, דהוא משום דס"ל דבהיסט ליתא לדין אבן מסמא כ"א דבעינן היסטו ממש, וע"כ ממילא דבהיסט מקצתו חשיב זה היסט רק על זה המקצת שהוסט ולא על כולו וע"כ טהור, וזה לפמש"כ שם דטעמא דת"ק דמקצת טהור על הטמא טמא מטעם היסט, הוא רק מכח דינא דאבן מסמא, ונת' לעיל אות ח', - ובגליונות חזו"א שם הק' ע"ז, דא"כ ליפלוג ר"ש ברישא דבאצבעו של זב תחת הנדבך, ומדפליג בסיפא במקצת טהור על הטמא ולא פליג ברישא, מכלל דלא תלי זב"ז, - ועיי"ש שכתב לפרש דטעמא דר"ש הוא, דס"ל דכ"ה דכשמסיט הזב כלי אינו טמא כשמסיט את מקצתו, וכמש"כ התוס' בכ"ד, ה"נ כשמסיט אדם אינו טמא כשמסיט את מקצתו, וכ"כ במקד"ד סימן מ"ח אות א'.

והראב"ד דלא ניח"ל בהני טעמי, נראה דאזיל לטעמי' דס"ל דבכל היסט א"צ להסיט את כולו, וכמש"נ לעיל אות ה', וע"כ מן הדין יש לטמאות כשמסיט הזב את מקצת הטהור, - ועוד, דלפ"ד הראב"ד הרי הא דנטמא הטהור כשמסיט מקצת הזב, ילפינן לה מהא דנטמא הטהור כשמסיט הזב את מקצתו, וזהו דקשיא לי' בטעמא דר"ש, דאם ס"ל דמקצת הטהור על הטמא טהור ואינו נטמא בהיסט מקצתו, מנלי' דמקצת הטמא על הטהור טמא.

טז] ובאו"ש פ"ח ממטמאי מו"מ הי"א כתב בטעם פלוגתא דרבנן ור"ש, דהא דכשהטהור על הטמא ה"ה טמא, אי"ז מדין היסט, שהרי הזב אינו מנדנדו, אלא הוא דין בפנ"ע דהיושב על הזב טמא, וילפינן לה מהא דהיושב על המשכב טמא, ולא גרע זב ממשכב, וזהו דס"ל לר"ש, דכיון דילפינן לזה ממשכב, ע"כ כ"ה דאם האדם על המשכב אינו נטמא אלא כשרובו על המשכב, ה"נ כשהאדם על הזב אינו נטמא אלא כשרובו על הזב, ורבנן ס"ל, דכ"ה דאם הזב מלמעלה והטהור מלמטה אפי' מקצת הזב מטמא את האדם במשא, ה"ה איפכא, והא דבאדם על המשכב אינו נטמא אלא ברובו, הוא משום דיציאת הטומאה מן המשכב היא כדרך כניסת הטומאה למשכב, וכ"ה דכניסת הטומאה למשכב היא דוקא כשנישא רובו של זב עליו, ה"נ יציאת הטומאה מהמשכב להאדם שיושב עליו היא דוקא כשיושב רובו עליו, אבל בזב דטומאתו מעצמו, ע"כ אם מקצת הטהור עליו ה"ה טמא, עכ"ד, וכ"נ בד' הגר"א בביאורו לתוספתא פ"ה ה"ב, שכתב דר"ש ס"ל דכשהטהור נשען על הזב צריך שיהא מן הטהור רובו על הטמא "כמו במשכב".

וצ"ל לפ"ז, דהא דתנן לעיל מ"ב דאצבעו של זב תחת הנדבך והאוכלין והמשקין וכו' מלמעלן מטמאין, אף שאין הזב מנדנדן ואי"ז בכלל היסט, הוא מדין עליונו של זב, והא דבמקצת טהור על הטמא אינו טמא מדין עליונו של זב, הוא משום דאדם אינו נטמא בטומאת עליונו, או דטומאת עליונו היא רק בשכולו ע"ג הזב, אך כל שמקצתו ע"ג הזב אי"ז בכלל עליונו, ונת' בזה להלן אות י"ז.

יז] בחזו"א סימן ד' סק"ז הק', בהא דמטהר ר"ש דמקצת טהור על הטמא טהור, דמ"ט אינו טמא משום עליונו, והוכיח מזה דאדם אינו טמא מדין עליונו של זב, ועיי"ש בסו"ד שכתב בדעת הרמב"ם דטומאת עליונו היא אף באדם, ולפ"ז הדק"ל.

ולכאו' מוכח מד' הרמב"ם חד מתרתי, או דפליג ע"ד התוס', וס"ל דטומאת עליונו היא רק כשכולו ע"ג הזב, אך כל שמקצתו ע"ג הזב אי"ז בכלל עליונו, וע"כ אין לטמאות במקצת טהור על הטמא מדין עליונו, או דבזה גופא הוא דפליגי ת"ק ור"ש, דת"ק דמטמא במקצת טהור על הטמא הוא מדין עליונו, (ואי"ז בכלל היסט, דאין היסט אלא כשמנידו ממקומו), ור"ש פליג וס"ל דכל שמקצתו ע"ג הזב אי"ז בכלל עליונו.

יח] בפי' רבינו הלל לתו"כ שם כתב דתניא בתוספתא דמכילתין, חיבורי טמא על הטהור על מקצתו, חיבורי טמא על הטהור על מקצתו, בזב טמא במשכב טהור, ר"ש אומר אף מקצת טמא על הטהור אף בזב טהור, אלו הם מקצתיים שינים וכו' ואלו הן חיבורים ראשי אצבעות וכו', וזה דלא כגיר' דילן בתוספתא, - ואם לא נפלה ט"ס בדבריו, מבו' דבחיבורי טמא על הטהור, דהיינו שראשי אצבעות וכו' דהטמא על הטהור, מודה ר"ש דטמא, ולא פליג אלא במקצת טמא על הטהור, והיינו דשיניו וכו' דהטמא על הטהור, אך במקצת טהור על הטמא, דהיינו דשיניו וכו' דהטהור על הטמא, מודה ר"ש דטמא.

ובפשוטו הטעם בזה הוא, דר"ש לא דריש לקרא דטמא דמרבינן מיני' דאף הנוגע בשערו ובצפרניו טמא, וע"כ מטהר במקצת טמא על הטהור, והא דמודה ר"ש במקצת טהור על הטמא דטמא, נראה לפמש"נ לעיל אות י' בדעת הראב"ד, דל"ב קרא לרבויי שער וצפורן, אלא בטמא, משום דעיקר טומאת הזב היא על בשרו וע"כ בעינן לרבויי מקרא דאף הנוגע בשערו ובצפרניו טמא, אך בטהור פשיטא דאף אם הוא נוגע בטמא בשערו או בצפרניו ה"ה טמא, וע"כ מודה בזה ר"ש.

1. ולכאו' לפ"ד הגר"ח נמצא, דאם הסיט הטהור את מקצת הזב ואין הזב נישא עליו, אינו נטמא, משום דאין הזב מטמא לאברים, דרק בכה"ג שהזב נישא על גביו הוא דאמרינן דחשיב כמשא על כל הזב מדינא דאבן מסמא, אך כשהוא מסיטו ואינו נישא עליו, ליכא בזה לדינא דאבן מסמא, ואינו נטמא אלא בהיסט כולו, - וצ"ע לפ"ז, דהנה בחי' הגר"ח לעיל מינה כתב, דמה שהביא הרמב"ם לדינא דאין הזב מטמא לאברים, הוא משום דלא משכח"ל אלא בכה"ג, דבכל מגע הרי מגע מקצתו הוי מגע כולו, וצ"ע דמשכח"ל בגונא דהסיט הטהור את מקצתו, ומ"ט לא הביא הרמב"ם לדין זה בכה"ג, - אמנם עיי"ש בד' הגר"ח בסו"ד שכתב, דמלבד הא דמכח דינא דאבן מסמא אמרינן דכשהוא תחת מקצתו ה"ה ממילא תחת כולו, גם בעצם הדין אבן מסמא נאמר דמקצת הזב מועיל ככולו, ויסודו הוא על דינא דנדה אינה מטמאה לאברים, וע"ז אמרינן דכל מקום דאיתרבי טומאת אבן מסמא ישנה לאברים, וגם מקצתה מטמאה, עכ"ד, ולפ"ז לכאו' אף אם הסיט הטהור את מקצת הזב ה"ה טמא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה בחי' הגר"ח פ"ז מטומ"א כתב, בדין רביעית דם דמטמאה באהל, דבעינן שיאהיל על כל הרביעית, והא דטמא באהילת מקצת הוא משום דין חיבור דחשוב האהיל על כולו, עיי"ש, והרי דס"ל דאף ברביעית דם המחובר, אין מקצתו מטמא, והא דטמא כשהאהיל על מקצתו הוא רק משום דחשיב כהאהיל על כולו, ולפ"ז לכאו' בע"כ דהא דהמסיט מקצת נבילה טמא, הוא משום דחשיב כהיסט על כולה, ולפ"ז בדין דגם המסיט את מקצת הזב טמא אף דאין הזב מטמא לאברים, וכמש"כ החזו"א, - ובאמת בד' הגר"ח בהל' מטמאי מו"מ שם נראה להדיא דבכל טומאת משא שבתורה אינו טמא אלא בשנשא את כולו, עיי"ש, וזהו שנקט דבלא דינא דאבן מסמא ל"ה נטמא המסיט את מקצת הזב, אך צ"ע ע"ז מהא דהמסיט צמר נבילה טמא, וכנ"ל, וצ"ע בזה.?למש"נ למעלה דצמר נבילה הוא מדין יד, צריך לתקן גם להערה זו?. [↑](#footnote-ref-3)