88 בדין מצמצם
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ה' ב' אלול תשע"ג

א] כתב הטור סימן שפ"ג, ז"ל, היתה בהמת חבירו במים וכבש עליה שלא תעלה ומתה במים או שהיתה בהמה ואחזה שלא יכלה לצאת עד שמתה חייב ודוקא שאחזה בידו אבל סגר עליה הדלת שלא תצא נראה שפטור מדיני אדם, עכ"ל, ועיי"ש בב"י וב"ח שפירשו לד' הטור, דכל דינא דמצמצם, הוא רק כשעשה מעשה בגופו.

ובאולם המשפט שם תמה ע"ז, מהא דפרע את המעזיבה חשיב כמצמצם, אף שלא עשה מעשה בגופו, וע"כ כתב דכל ד' הטור הם רק לענין נזיקין דחיובו הוא מדינא דגרמי, וכמש"כ הרא"ש, והיינו דבאמת לא קי"ל כרבינא גופי' דדינא דמצמצם הוא אף בנזיקין, אלא דבנזיקין חייב מדינא דגרמי, ודעת הטור דדינא דגרמי הוא רק כשעשה מעשה בדבר הניזק, וע"כ אינו חייב רק כשאחזה בידו ועשה מעשה בגוף הבהמה.

ולכאו' נראה בדעת הב"י והב"ח דל"ד, דהנה בעיקר חידושא דמצמצם נראה דהיינו, דהרי האוחז דבר בידו ומכח זה אינו נופל, חשיב כמעשה דילי', ול"ד להיכא שאוחזו ואינו מניחו לעלות, דלא חשיב אלא כמצמצם, ובהגזה"כ דמצמצם נתחדש דלענין רציחה חשבינן לה כמעשה בידים במה שמכחו הוא שם.

ומה"ט הוא דסילוק הסולם לא חשבינן לי' כמצמצם, דסילוק הסולם אינו פעולה לתפוס את האדם, שהרי תפיסתו היא מכח הבור עצמו, וסילוק הסולם הוא סילוק הצלה, וזה לא חשיב כמצמצם, - דלא נתחדש במצמצם דסילוק הצלה חשיב כמעשה, אלא נתחדש דאחיזתו במים חשיב כמעשה דילי', אך בסילוק הסולם הרי אין אחיזתו בבור מכחו כלל.

וע"כ ס"ל להטור דלא חשיב כמצמצם אלא כשעושה מעשה בגופו, וגם בגיגית כיון שהוא תופסו חשיב כמעשה בגופו, דבזה מצינו לחשוב שהוא אוחזו, אך כשאי"ז מעשה בגופו, לא חשיב כלל כמצמצם, אלא דמי לסילוק סולם.

ועכ"פ נראה, דל"ד כלל לפרע את המעזיבה, דבפרע את המעזיבה, הגם דלא עשה מעשה באדם הנהרג, אך חשיב דעשה מעשה בצינה, והיינו דהגם דהצינה לא נכנסה מכחו, מ"מ כיון שהיא נכנסה מכח סילוק המונע, הרי דמדינא דמצמצם חשיב זה כעשי' דילי', והרי ליחשב כמעשה רציחה הוא בין אם הביא את הנהרג לתוך האש ובין אם הביא את האש על הנהרג, - ומה"ט נראה פשוט דאם צמצם את המים שלא יצאו, דג"כ הוא חייב מדינא דמצמצם, והיכא שהיו המים יוצאים מכח המשיכה, נראה דל"ב כלל לדין מצמצם, אלא חשיב כמעשה בידים ממש, - ומשא"כ בגונא דהטור שלא עשה מעשה לא בניזק ולא במזיק, וע"כ ל"ה זה בכלל מצמצם.

שוב נתבוננתי, די"ל דבפרע את המעזיבה אין חיובו כלל משום מצמצם, אלא חשיב כמעשה בידים, דומיא דבידקא דמיא, וזהו שכתבו התוס' דל"ד לבידקא דמיא בכח שני, כיון דהכא אתחיל בי' בשעתי', ולדעת ר"ז חשבינן להכל כהמשך אחד, וע"כ חשבינן להכל ככחו, - והא דמדמינן לה לפלוגתייהו, היינו משום דפלוגתא דרבא ור' זירא, ל"ה במסוים בדיני מצמצם, אלא הוי אף במעשה בידים, והיינו שנחלקו אם ליתנו במקום שסוף חמה לבא וכבר יש חמה מעט עכשיו, חשיב כמזיק בידים, כיון שכבר התחיל המזיק, או דכיון שעדיין אין כל המזיק כאן לא חשיב כמזיק בידים, ובזה הוא דתלוי הפלוגתא במצמצם, דמצמצם אינו חייב אלא במקום שאם הי' מניחו שם הו"ל מזיק בידים.

ומקור לזה, מהא דמדמינן לה להכניסו לביתא דשישא ולא אדליק שרגא, והנה התם הרי לפמש"כ הרא"ש בפ' החובל, הו"ל כמעשה בידים, וא"כ מה ס"ד למיתלי לה בפלוגתייהו, - ואין לומר דאף דאי"ז מעשה בידים, מ"מ דנו לחייבו משום מצמצם, דלכאו' ודאי דל"ש לחייב במצמצם, טפי מאם נתנו שם בידים, דבפשוטו עיקר חידושא דמצמצם הוא דאף שלא הוא נתנו שם, מ"מ חשיב כמו שהוא נתנו שם, אך בגונא דגם אם נתנו שם פטור, כ"ש דמצמצם יהא פטור, - ובע"כ דאה"נ הפלוגתא אינה במסוים במצמצם, אלא פליגי בהל' מזיק בידים, ובזה תלי גם דין מצמצם.

וארוחנא עוד בזה, דהנה בפשוטו נראה, דאם נפל דבר באויר ותפשו, אף שכבר הי' במקום זה, והוא רק אינו מניחו ליפול, לא חשיב זה כמצמצם, אלא חשיב כמעשה בידים,[[1]](#footnote-2) וא"כ לכאו' בדין דה"נ אם יש הבל שיוצא מעצמו, והוא סוגר הדלת, חשיב כמעשה בידים, וא"כ מ"ט פטר רבא בכפה גיגית, ולהנ"ל ניחא, דפלוגתייהו היא גם במעשה בידים.

אך באמת א"צ לזה, דבכפה גיגית כלל א"א לדון משום שהוא מחזיק ההבל, שהרי ההבל עדיין אינו קיים, ומה שהוא עושה כלי קיבול להבל שיבא אח"כ, ודאי לא חשיב כמעשה בידים, והא דחשיב כמצמצם, הוא משום שהוא מצמצם את האדם שם, והאדם כבר קיים, והיינו דלכאו' פשוט דאף דמהני שכבר התחיל המזיק, מ"מ א"א לנו לחשבו כמצמצם על הבל שעדיין אינו, וע"כ ודאי דאינו אלא כמצמצם.

ובזה י"ל ד' התוס' ר"פ במה טומנין דאם נותן כרים על הקדירה הו"ל כמבשל, ומ' דהו"ל בישול גמור, ולכאו' הרי אי"ז אלא מצמצם, ומצמצם לכאו' אינו בישול גמור בשבת, וכמבו' בביאור הגר"א אהע"ז סימן ה' דלענין סירוס ליכא איסורא במצמצם, וי"ל דהואיל וזה הדרך יש לאסור בזה מדינא דמלאכת מחשבת אסרה תורה, דומיא דזורה ורוח מסייעתו, אך להנ"ל א"צ לזה, אלא כיון שהוא מקיים את החום שכבר נמצא שלא יצא, חשיב כמעשה בידים, וי"ל דאף כלפי החום שעדיין לא נוצר, מ"מ אין אנו דנים אותו כמקיים את החום, אלא כמקיים את פעולת האש, וצ"ע.

ואמנם קצת דוחק הוא בל' התוס', דלפ"ז מש"כ דלא גלי קרא מצמצם אלא היכא שהמזיק מזומן, אי"ז דין מסוים במצמצם, אלא היינו דגם מזיק בידים אינו חייב בכה"ג, ואך שכונתם הוא דאף דאם הי' עושה כן בידים הי' חייב מדין אש, מ"מ לא גלי קרא מצמצם על אש, וזה דוחק, וגם בל' הרא"ה בשטמ"ק ב"ק דנ"ו. והרשב"א שם ותוס' ותוס' הרא"ש חולין דט"ז., נ' להדיא דהוי זה הגבלה בדין מצמצם, שלא נתחדש אלא היכא שהמזיק מזומן, וצ"ע.

ועי' בד' הר"ן שהק' בכפתו לפני הארי, מ"ט אינו חייב משום אש, וצ"ע דתיקשי גם בכפתו במקום שסוף חמה או צינה לבא דמ"ט אינו חייב משום אש, ובע"כ דלא נתחדש בזה לחיובא דמצמצם, וא"כ מאי קשיא לי' בארי, ולכאו' בע"כ מזה בדעת הר"ן, שפירש דלדעה זו דחייבין מיתה על אשו משום חציו, בע"כ דהא דכפתו במקום שסוף חמה אינו חייב, היינו משום דהגזה"כ דמצמצם נאמרה רק היכא שהמזיק מזומן, וזהו דקשיא לי', דכ"ז ניחא בחמה וצינה שעדיין אינם מזומנים, אך בארי שהוא מזומן, שהרי דעת הר"ן דכיון דהארי שם חשיב שהוא מזומן, וכדעת רש"י, וכל פטורו הוא משום דעביד אדעתא דנפשי', וא"כ אם הו"ל בכלל אש, יש לחייב בזה אף על מצמצם.

ועכ"פ מוכח לפ"ז בד' הר"ן, דהא דבעינן שיהא המזיק מזומן, הוא דין מסוים בחיובא דמצמצם, ולאו היינו דלא נתחדש דינא דמצמצם אלא במזיק בידים ולא באש, שהרי לפי הנ"ל גם בחיובא דאש אם באנו לחייב מדינא דמצמצם הדין תלוי אם המזיק שם או אינו שם, וצ"ע.

ועי' עוד בד' הרמ"ה בסוגיין, ז"ל, אבל סוף חמה לבוא סוף צנה לבוא כיון דבשעת כפיתה ל"ה חמה התם פטור, דאשעת כפיתה לא תחייביה, אמאי קא מחייבת ליה אשעת ביאת חמה, ההיא שעתא לא עבד ולא מידי, עכ"ל, ונ' מדבריו דאי"ז הגבלה בדינא דמצמצם, אלא היינו דמצמצם לא עדיף ממעשה בידים, וכל דסוף חמה לבא אף במעשה בידים אינו חייב, דא"א לחייבו אלא על שעת ביאת החמה ובשעה זו לא עשה כלום.

עי' מעשה רוקח דהניח ידו על פיו חייב מדין מצמצם, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם, וכ"נ בד' המאירי. - וזה חידוש, דהי' מקום לומר דכה"ג חשיב כרוצח בידים, דמניעת אויר לא חשיב כמניעת הצלה, אלא חשיב כמעשה הממית, דומיא דחניקה, אך צ"ל דל"ד, דבחניקה הוא פועל בכלי הנשימה דאין בידו לנשום, ומשא"כ במניח ידו על פיו, שהוא מונע שלא יבא אויר, ואי"ז אלא כמניעת הצלה.

והנה אמנם במניעת אויר, א"א לומר דגדר דינא דמצמצם הוא דחשיב כמחזיקו שם, שהרי המיתה אינה כלל במה שמחזיקו שם, אלא במה שאין לו אויר, ויל"ד בזה. - ואולי באמת מכח זה מוכח בד' הרמב"ם דדינא דמצמצם הוא דכל מניעת חיות הו"ל כמעשה רציחה, ול"ד לסילוק סולם דאי"ז מניעת החיות עצמה, אלא גורם מן הצד, וצ"ע בגדר זה, ולפ"ז לדעת הטור צ"ל, דהא דבמניח ידו על פיו חייב, הוא משום דחשיב זה כרציחה בידים, וצ"ע.

עי' מרכה"מ שתמה דמ"ט אם בנה עליו מקום חייב, הרי הו"ל כסוף חמה לבא, וכתב דאיירי בכה"ג שמיד אין לו אויר, דומיא דהניחו ידו על פיו, אך זה דחוק, וגם אי"ז כד' הכס"מ, - ולכאו' נראה, דהכא חשיב שהמזיק מזומן, שהרי כשאין לו אויר מיד הוא מת, ואך שלא מנע האויר לשעה זו אלא לעוד זמן, וזה חשיב שפיר כמצמצם, ול"ד לכפתו ומת ברעב וכיו"ב, שבשעה זו עדיין אין את המזיק, ודו"ק.

אך בד' הכס"מ בה"י מבו' דגם בבנה עליו מקום, חיובו הוא משום ההבל, עיי"ש, ולפ"ז צ"ע.

ועי' בד' המאירי, ז"ל, הכניסו לבית של שיש שאין ההבלא יכולה לצאת ממנו והדליק עליו שם את הנר חייב שהרי הדלקת הנר הוא המעשה הממית וכן הדין אם הכניסו במערה ועישן עליו עד שמת או שסגר מקום שמשם היה הרוח יוצא, עכ"ל, ולכאו' מש"כ שסגר מקום שמשם הי' הרוח יוצא, הוא דינא דהרמב"ם דבנה עליו מקום, ומדבריו נראה דמפרש לה בע"א, וצ"ע.

ז"ל הרא"ש בפ' החובל סימן ג', שבת דהדקיה באדרונא ובטלו ממלאכתו נותן לו דמי שבתו. ומסתברא דמיירי שהכניסו לחדר וסגרו בתוכו. אבל אם היה כבר בחדר וסגר עליו הפתח גרמא בנזקין הוי כמו פורץ גדר בפני בהמת חבירו ויצאה ונאבדה דאמרינן לעיל בפ' הכונס דפטור מדיני אדם, ומה לי פורץ גדר ונאבדה ומה לי גודר בפניה ומתה ברעב. וכה"ג כתבו התוס' בפרק אלו הן הנשרפין גבי כפתו במקום שסוף חמה לבוא או סוף צינה לבוא דפטור שאם הביאו ממקום אחר וכפתו שם חייב, עכ"ל.

ומחודש בד' הרא"ש, דאף אם הביאו ואח"כ כפתו שם, מצרפין המעשים זל"ז, וע"כ הוא חייב משום שבת, ולא חשיב כגרמא, וה"נ בהביאו וכפתו במקום שסוף חמה לבא, ה"ה חייב משום אש, ולא אמרינן דההבאה בפנ"ע אינה מעשה מזיק, והכפיתה אי"ז אלא כמצמצם.

וצ"ל דל"ד לזורק חץ ואח"כ סילק את התריס, דהוי זה ב' מעשים נפרדים, ומשא"כ הכא חשבינן לה כחד מעשה אריכתא, וצ"ע בזה.

והתוס' בסוגיין כתבו דאם כפתו והביאו ואח"כ אתקיל עלי' בדקא דמיא פטור, ומדמו לה לזרק חץ ותריס בידו וקדם הוא וסילקו, ונ' דאי"ז סותר לד' הרא"ש, שהרי גם בתוס' הרא"ש בסוגיין כתב כן, אלא היינו משום דהתם א"א לצרף את מה שהביאו למה דאתקיל אח"כ בדקא דמיא כמעשה א', ומשא"כ הכא.

ועי' ביאור הגר"א אהע"ז סימן ה' בסירוס, דלכאו' מבו' בדבריו לא כן, עי' מאורי אש שהביא לפרש כן בדבריו, וצ"ע.

ובעיקר מה שהביא הרא"ש בהחובל להך מילתא מד' התוס' בסוגיין, צ"ע מה מצא בדבריהם, הרי ודאי דשאני כבשו בתוך המים דאינו אלא מצמצם, מדחפו לתוך המים כשהוא כפות דהוי רוצח בידים, - ובע"כ דמכוון הרא"ש הוא ללמוד להך מילתא גופא דכל שהביאו ואח"כ כפתו מצרפין ב' המעשים זל"ז, וצ"ע דהיאך למד לזה מד' התוס', דד' התוס' הרי קיימי בכפתו ואח"כ הביאו, ובזה פשיטא דהוא חייב, והפלפולא חריפתא כתב דס"ל להרא"ש דליכא נפ"מ בזה, אך צ"ע כנ"ל, דאם אכן ליכא נפ"מ בזה, א"כ מה מצא הרא"ש בד' התוס' טפי ממש"א בגמ' דאם דחפו לתוך המים חייב ואם כבשו שם אינו חייב אלא מדינא דמצמצם, וצ"ע.

ויש להסתפק אם דינא דהרא"ש דמצרפין ב' המעשים זל"ז, הוא רק בגונא שנתכוין מתחילה בהכנסתו לסגור עליו הדלת, אך כל שבשעת הכנסתו לא כיון לכך, אין מצרפין ב' המעשים זל"ז, או דאף בכה"ג מצרפין ב' המעשים זל"ז.

עוד ילה"ע דמסברא יש מקום גדול לומר, דכל מה שמצרפין ב' המעשים, הוא רק כשכל הזמן הי' כפות בידו, ול"ה בידו לצאת, אך אם הכניסו לבית והי' בידו לצאת, ולאחר זמן נעל עליו הדלת, י"ל דא"א לצרף ב' המעשים, ודו"ק.

עוד ילה"ע בזה, בהך דינא דלא חשיב כמעשה דילי' אלא היכא שהמזיק קיים, היאך הוי הדין אם בשעה שהכניסו לא הי' המזיק קיים, ובשעה שנעל עליו הדלת כבר המזיק קיים, אך מצינו לחשבו כמעשה דילי', או דכיון דבשעת הכנסתו ל"ה המזיק קיים אינו חייב.

ויש להביא מקור לזה מדינא דעיילי' בביתא דשישא ואדליק שרגא, ובפשוטו איירי שאח"כ נעל בפניו, ולכאו' לפ"ד הטור הרי כה"ג ל"ה מצמצם דלא עשה מעשה בגוף האדם, ונראה בפשוטו דהוא משום דמצרפין את הכנסתו, וע"כ נקט עיילא לביתא דשישא, ולא נקט בגונא שכבר הי' שם, והרי דאף דבשעת הכנסתו עדיין ל"ה הנר דולק, מ"מ מצינו לחייבו מכח זה.

והנה אמנם באמת בד' רש"י שם נראה דמחייבינן לי' על הדלקת האש, אך בד' הרמ"ה שם מבו' דאין לחייבו על הדלקת האש, וע"כ כתב דלא קי"ל כוותי', וגם בד' הרמב"ם שפסק כן, מ' דהוא מדינא דמצמצם, וכ"ה בריא"ז, וכנראה היינו דס"ל דא"א לחייבו על הדלקת האש, כיון דבשעת ההדלקה הי' בידו לצאת משם, ואח"כ נעל עליו הדלת, וצ"ע בזה.

ומה שלא חייבו הרא"ש מדין מצמצם, הי' מקום לפרש לפ"ד הטור דבסגר עליו את הדלת אי"ז בכלל מצמצם, או דמצמצם בממון חייב רק מדינא דגרמי, ובגרמי בעינן שיעשה מעשה בגוף הדבר הניזק, אך ע"ז צע"ק, דא"כ לדעת רבינא דמצמצם חייב בנזיקין, ה"ה חייב, ולא משמע כן בסתימת ד' הרא"ש, אך עיי"ש בפלפו"ח שעמד בזה, וצ"ע מה שתירץ בזה, ומש"כ בסו"ד דאין לחלק בזה בין מיתה לממון, צ"ע, שהרי פליגי בה אמוראי, ולדעת הרא"ש יתכן דקי"ל דמצמצם פטור מממון, ואינו חייב אלא מדינא דגרמי.

ובד' הגר"א בביאורו סימן ת"כ סקט"ז משמע דפירש דהוא משום דחשיב שעדיין אין כל המזיק מזומן, וצ"ב, - ועי' עוד באבנ"ז או"ח סימן קצ"ד.

אבנ"ז חו"מ סימן ב' חידש, דמצמצם אינו חייב בנזיקין רק במזיד, דכיון דילפינן לי' ממיתה, דיו לבא מן הדין להיות כנידון, אך באחיעזר ח"ג סימן ל"ז האריך דלא כן.

ז"ל תוס' הרא"ש גיטין ד"ע:, שמא הרוח בלבלתו. ודוקא בשוגג ולענין גלות אבל במזיד חייב מיתה אע"פ שבלבלתו הרוח דהא אפי' מצמצם בתוך המים וכפתו לפני ארי חייב, והיינו טעמא משום דגבי גלות כתיב ויפל עליו וימות דמשמע מה שהפיל עליו גרם לו המיתה ולא דבר אחר, אף על גב דבמזיד כתיב מכה איש ומת לא משמע ליה דמן ההכאה דוקא מת, עכ"ל, וצ"ב מה שהביא מדין מצמצם, - ושמא כונתו, דבדינא דמצמצם נתחדש, דאף שלא הוא הכהו, אלא קיים את הכאת המים והאש, ה"ה חייב, וכ"ש דאם הוא עצמו הכהו, ונצטרף לזה הכאת הרוח, דהוא חייב, וצ"ע. - ועכ"פ לכאו' מבו' בדבריו לדינא דמצמצם אינו חיב גלות.

עי' מנחת שלמה תנינא סימן ל"א, שנקט דיש לדמות העמדת עלוקה לדין מצמצם, וכ"ה בהר צבי יו"ד סימן קצ"ז, וצ"ע דמה ענין זה למצמצם, ונראה מדבריו דמדינא דמצמצם נלמד דל"ב מעשה דילי' ממש, אלא אף אם גורם שדבר אחר יפעל ה"ה חייב, וע"כ גם בהעמדת עלוקה יש לחייב מכח זה, וצ"ע.

בפטורא דהי' יכול לעלות, מבו' בד' הרמב"ן במלחמות ס"פ כיצד דהוא משום דאיהו דאזיק אנפשי', וע"כ כתב שם דבעבד כפות והרב אצלו, ה"ה חייב מיתה, ופטור מנזקין, ובעבד שאינו כפות והרב אינו אצלו, ה"ה פטור ממיתה, וחייב בנזקין.

אך לא נתפרש להדיא בד' הרמב"ן דטעם הפטור ממיתה הוא משום דאיהו דאזיק אנפשי', וי"ל דרק לגבי נזיקין יש לפטור מה"ט, דאין לו תביעה עליו, ובל' הרמב"ן בסו"ד נראה דהוא כעין מחילה, אך לענין מיתה אין לפטרו מה"ט, אלא פטורו הוא משום דל"ה לי' לאסוקי אדעתי' ואנוס הוא, אך לענין נזיקין ל"ה מצי הרמב"ן לפרש לה"ט, שהרי ס"ל דאדם המזיק חייב אף באונס גמור, - או דנימא דלענין מיתה הוא פטור בפנ"ע, דכל שמכח מעשהו אינו עשוי למות, לא חשיב זה כמעשה רציחה, ומה"ט פטרינן גם היכא דהיו סמנין, ומשא"כ לענין נזיקין פטורו הוא משום איהו דאזיק אנפשי'. - אך אי"ז מתישב, שהרי בגמ' אמרינן דעבדו כגופו, ובעבד הרי איירי לענין נזיקין, ונראה להדיא דהפטור ממיתה והפטור מנזיקין חד פטורא הוא.

ובד' הרא"ש ותוס' תלמיד ר"ת שם מפורש דטעם פטורו הוא משום דדרך העולם לסלקה וע"כ ל"ה לי' לאסוקי אדעתי', והו"ל כאונס, ועי' אבקת רוכל סימן פ"ו שלמד מזה, לגוונא אחרינא, דאם ל"ה לי' לאסוקי אדעתי' שיעשו, הו"ל כאונס, - וצע"ג ממש"א בגמ' בסמנין, שאם בידו לרפאות עצמו ה"ה פטור, ואף אם נזדמנו לו סמנין אח"כ, ובכה"ג לא מצינו למחשבי' כאנוס, שהרי לא היו לו סמנין אלו מתחילה, וגם כשהיו לו מתחילה ולא ידע הרוצח מכך, לא חשיב כאנוס, - וביותר קשיא מהיכא דדחפו לבור וסילק הוא עצמו את הסולם, דמדמינן לה בגמ' להא דביכול לעלות פטור, והתם הרי בפשוטו הי' דעתו מתחילה לכך, ובכה"ג הרי ל"ש לא פטורא דאונס, ולא פטורא דאיהו דאזיק אנפשי', ופטורא דאיהו דאזיק אנפשי' לכאו' ל"ש גם אם לא הי' דעתו מתחילה לכך, וצע"ג.

נראה פשוט דדינא דמצמצם הוא רק בשמצמצם את הנהרג עצמו, ולכאו' ה"נ אם מצמצם את ההורג, דכיון שנתחדש דמצמצם חשיב כעושה מעשה, ליכא נפ"מ אם מצמצם את הנהרג או את ההורג, וצ"ע בזה, אך אם מצמצם את המציל שלא יציל, ודאי דלי"ב משום מצמצם.

ומה"ט אם הי' במים ואין בידו לצאת באה רוח שתוציאו במים, הרי דאם יתפשנו שלא תוציאו הרוח, הו"ל בכלל מצמצם, אך אם יעמוד בפני הרוח, לא חשיב כמצמצם.

ועד"ז הוא למ"ד דכפתו ומת ברעב דחשיב כמצמצם, דמ"מ פשיטא דאם נטל ממנו את האוכל לא חשיב כמצמצם, כיון שלא צמצם את הניזק עצמו, אלא לקח ממנו את המצילו.

ומה"ט מותר לסגור דלת בפני הרוח שלא תכבה את הנר ולי"ב משום מצמצם, אף אם מצמצם אסור בשבת, שאינו מצמצם את האש, אלא מונע מהרוח לבא ולכבותה, והתם י"ל מטעם אחר דל"ה כמצמצם, כיון שאין הרוח מוליכה את האש ממקומה אלא מכבה אותה, ולא מצינו דינא דמצמצם אלא כשהוא מקיימו במקומו, אך בגונא דהרוח מעיפה את השמן שבנר, ל"ש טעם זה, ופשוט דגם בכה"ג לי"ב משום מצמצם.

והנה שמעתי מאאמו"ר שליט"א לדון, במניח ידו על המתג בגונא דכשעוזב ידו יכבה, די"ל דאף דנימא דחשיב הנחת ידו כעשי' מתחדשת, מ"מ אין עליו איסור להמשיך להניח ידו שם, כיון דבמציאות הדברים חשיב דהאור דולק וכשעוזב ידו ה"ז מתכבה ע"י קפיץ, ונמצא דכשמניח ידו אינו מדליק, אלא מונע מהקפיץ לכבות, - ולמש"נ פשיטא דגם אין בזה משום מצמצם, כיון שאינו מצמצם את האור עצמו, אלא מצמצם את הקפיץ שלא יכבה את האור, וה"נ הוא באדם הנמצא במים ואין בידו לעלות, ויש קפיץ מתחתיו שעתיד להעלותו מן המים, הרי שלחץ על הקפיץ וביטל את פעולתו, לא חשיב כמצמצם.

ועפי"ז נראה לדון בדין ניתוק אדם מחמצן, די"ל דאי"ז אלא גרם רציחה, שהרי בפשוטו מבו' בד' הרמב"ם, דאם מניח ידו על פיו וחוטמו לא חשיב כמעשה בידים אלא כמצמצם, ולפ"ז לכאו' כ"ז הוא כשאינו מניח את האדם לנשום את האויר, דזה הוי כמצמצם, דומיא דכפתו ומת ברעב שאין מניחו ליטול את האוכל ולאכול, וה"נ הכא אינו מניחו ליטול את האויר, ומשא"כ כשמסלק ממנו את האויר, אי"ז אלא כלוקח ממנו את האוכל, שאי"ז אלא גרמא בעלמא.

ויל"ד במי שאינו יכול לזוז ממקומו, והקיפו בדבר החוסם את כניסת האויר, אי נימא דג"ז לא חשיב כמצמצם, כיון שאינו מונע ממנו את האפשרות ליקח את האויר, אלא מונע את האויר מליכנס למקומו, - או דנימא דחשיב כמונע ממנו את האפשרות ליקח את האויר שמחוץ לדבר החוסם, והו"ל כמצמצם, - והטעם לדון כן הוא משום די"ל דאף דבפועל לעולם נשימת האדם היא את האויר הסמוך לו ממש, וממילא במציאות הדברים כל שמקיפו בדבר החוסם את כניסת האויר, אינו מונע ממננו ליקח את האויר שמחוץ לדבר החוסם, שהרי לעולם אינו יכול ליקח את האויר הרחוק ממנו, אלא את האויר שבא סמוך אליו אלא מונע את האויר מליכנס למקומו, מ"מ י"ל דבדיני התורה אין דנים כן, אלא דנים שהאדם נושם את האויר שבמקומו, וכל שהניח דבר החוסם בינו לבין האויר, חשיב כמצמצם, וצ"ע בזה.

יל"ד בחלה והיו לו סממנים וכפתו ולא הניחו ליטול את הסממנים אם חשיב כמצמצם, ובזה י"ל דגם לדעת רבא יהא חשוב כמצמצם, דחשיב שכבר כל הממית קיים, (באופן שאין החולי גובר, אלא דהחולי הקיים עכשיו ממיתו), ול"ד לכפתו ומת ברעב, - ואף דהמפזר את הסממנים הוי גרמא בעלמא, מ"מ אם כפתו ולא הניחו ליטול את הסממנים י"ל דחשיב כמצמצם.

ויש מקום לחלק בזה בין האופנים, דבגונא דכח פעולת הסממנים הוא לסלק את החולי, שפיר הו"ל כמצמצם, דכ"ה דהמצמצם במים או באש חייב, דחשיב דמכח הצמצום נפגש הנהרג עם ההורג, ה"נ הכא חשיב דמכח הצמצום נפגש הנהרג עם החולי ההורגו, אך משא"כ בגונא דכח פעולת הסממנים הוא לחזק את גופו שלא תועיל המחלה להמיתו, י"ל דאי"ז בכלל מצמצם, דעד כאן לא מצינו לדינא דמצמצם אלא בגונא דמצינו לחשוב דפגישת הנהרג עם ההורג היא מכח צמצומו, וצ"ע בזה.

1. ושמעתי מאאמו"ר בשם ח"א שהוכיח כן, ממש"א בפסחים דס"ה. דהדחת העזרה הי' בה מלאכה דאורייתא לדעת ר"א, עיי"ש, והנה הרי הדחת העזרה היתה ע"י פקיקת הנקב, ולכאו' כה"ג ל"ה אלא כמצמצם, ואי נימא דמצמצם אינו חייב בשבת מ"ט הוא חייב, ואין לומר דחיובו הוא על פתיחת הנקב דעי"ז יוצאים המים, דכיון דחיובא דהדחה הוא משום השואת גומות, לכאו' אי"ז נעשה בשעת הוצאת המים, ובע"כ דכל כה"ג לא חשיב כמצמצם, אלא כמעשה בידים.

   ואמנם אכתי צ"ע בזה, דלכאו' אין לנו לחשבו כמעשה בידים אלא במים שהיו בעזרה, אך כלפי המים שעדיין לא באו לעזרה, לא חשיב כמעשה בידים, - וצ"ל דאה"נ כל החיוב הוא משום חלק ההדחה שע"י מים אלו עצמם, - עוד צ"ע דלכאו גם מים אלו עצמם, אין מתפשטים בעזרה אלא מכח המים שיוצאים אחריהם, וא"כ מ"ט חשיב זה כמעשה דילי', וי"ל, ובפרט לד' החזו"א שצידד דבשבת חייבין אף על כח שני, - ועד"ז צ"ל גם במה שהעירוני, דלכאו' אין לנו לחשוב את פקיקת העזרה כמעשה בידים אלא במים הסמוכין, אך במים הרחוקים לא חשיב כמעשה בידים, דכ"ה דהסרת הפקק לא חשיב כמעשה בידים אלא במים הסמוכין, אך כלפי המים הרחוקים לא חשיב כמעשה בידים והו"ל כח שני [↑](#footnote-ref-2)