7. אחד מפסיק לשנים, זימון למפרע, דעת רשי בחיוב של אחד לחכות לזימון , בנידון שבשוים אין זימון
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / שלשה שאכלו / שיעורים

ח' שבט ע"ה [סק"א – ד' מכתבי הגר"ר שמולאביץ]

**סימן ז'**

**הערות בגמ' מ"ה:**

**א] בביאור הכונה דאחד מפסיק לשנים ואין שנים מפסיקין לאחד**

**ב] בטעם החילוק שאחד מפסיק לשנים ואין שנים מפסיקין לאחד**

**ג] הנפק"מ בביאורים הנ"ל**

**ד] בביאור הדין דאין זימון למפרע**

**ה] בשיטת רש"י האם יחיד שצריך לצאת קודם זימון מותר לו לצאת**

**ו] בביאור סברת הגמ' שחילוק ברכות עדיף שלכן זה סיבה לא לזמן**

**ז] בדין עניה על ברכת הזימון**

**ח] בדין גדול ואורח מברך**

**בביאור הכוונה דאחד מפסיק לשנים ואין שנים מפסיקין לאחד**

א]הגמ' אומרת מ"ה: אמר רבא הא מילתא אמריתא אנא ואיתמרא משמיה דר"ז כוותי שלשה שאכלו כאחת אחד מפסיק לשנים ואין שנים מפסיקין לאחד ואם רצו לפנים משורת הדין שנים מפסיקין לאחד ע"כ [ועיין מאמר מרדכי שאם אף אחד לא מברך עכשיו אי אפשר לזמן אפילו אם אחרי זה לא יוכלו לזמן דודאי דצורת הזימון שלפחות אצל אחד זה התחלת ברכת המזון] ועיין רש"י שכתב שהכונה שדרך ארץ שאחד יפסיק לשתים ועיין רשב"ץ וכן הוא באחרונים סימן ר' דס"ל שזה ודאי שאי אפשר לזמן בע"כ וכן ס"ל שאין סברא לחיב אחד לזמן לצורך השנים ולכן בהכרח הכונה שנידון הגמ' מצד דרך ארץ שראוי שאחד יפסיק לשנים אבל אין שנים צריכים להפסיק לאחד אמנם עיין תר"י וברשבא ורא"ה שביארו שכתוב כאן חידוש דין שאחד חייב להפסיק לשנים ואין שנים חייבים להפסיק לאחד והנה בלשון תר"י מבואר רק שיש לו חיוב להפסיק ויתכן שבאמת ס"ל כרש"י שאם לא מפסיק ועונה לא שיך לזמן עמו וכן מוכח מדבריו לקמן נ: שלא מצא אופן שהחבורה זימנה והוא לא יצא חובת זימון אלא בקרי ליה ועני ולא העמיד שהיו שנים שזימנו והוא לא רצה לענות להם אמנם עיין רשב"א וכן הביא הרא"ש בשם הראב"ד שגם אם הוא לא עונה עמהם הם יוצאים ידי חובת זימון דהינו ששיך לזמן גם אם השלישי לא רוצה להצטרף עימהם ובפשוטו זה כונת הראב"ד שהובא ברמב"ן נ: שאזמון עליהו הכונה בע"כ וכה"ג הם יצאו חובת זימון והוא לא יצא חובת זימון וברמב"ן שם מבואר שלא שייך לחלק את זה אלא אם הוא יצא גם הם יצאו ואם הוא לא יצא גם הם לא יצאו

והנה צ"ב דהרי מבואר בגמ' שאם הוא יצא לשוק צריך קרי ליה וענו וביארו הראשונים שהכונה שעונה עמהם זימון יחד ומבואר שלא שיך לזמן ללא שיענו עמו [והנה הרא"ה והריטב"א ביארו שכונת הגמ' שרק אם הוא במרחק שקרו ליה ועני לא פקע חובת זימון אבל ללא זה פקע חובת זימון מהם וכן לענין עשרה פקע חובת זימון כה"ג אבל זה ודאי דבמעשה הזימון הם צריכים להיות יחד אמנם כל הראשונים ביארו כפשוטו שנידון הגמ' על זמן מעשה הזימון] ועיין מ"ב שכתב ששם שהוא בחוץ יש תנאי שיענה עימם ובפשוטו הביאור ששם הרי הוא לא נחשב שהוא עימם כמבואר שלענין עשרה זה לא עוזר והטעם או מצד ששני חדרים לא עוזר ברואים אלו את אלו או אפילו אם עוזר אבל כאן שיש רה"ר באמצע זה לא עוזר [ובמאירי מבואר שלא צריך כאן רואים אלו את אלו אמנם הרשב"א והריטב"א מבואר שצריך שיראו אותו] וצריך כאן סיבה מיוחדת שיצטרפו וזה על ידי שעונים יחד וכמבואר ברמב"ן בפסחים פ"ה [אמנם הגר"ז ר' ס"א נקט שכונת הגמ' שיהיה קרוב עליהם שיכול לענות אבל אם בפועל לא עונה זה לא חיסרון. והנה יש לדון האם לגבי הרבעי שרק עונה האם צריך להיות באותו חדר דהרי מבואר לקמן שכל שהוא לא מאותה חבורה צריך רואים אלו את אלו וכן מבואר שגם באותה חבורה צריך שבמעשה הזימון יהיה יחד וא"כ בפשוטו גם ברבעי זה כך אמנם אולי יש לומר שכאן זה מצד הדין דבר שבקדושה שבזה ואפילו שנתחדש שמה שהוא חלק מחבורתם באכילה יש לזה מעלה אבל עדין צריך תנאי של רואים אלו את אלו אבל כל שיש כבר ג' ביחד לגבי הרבעי אינו כן ובפשוטו אין חילוק וצ"ע]

**בטעם החילוק שאחד מפסיק לשנים ואין שנים מפסיקין לאחד**

ב] ובטעם הדבר שאחד חייב לענות לשנים ושנים לא חייבים לענות לאחד עיין רשב"א שביאר שאחד שחייב להפסיק ממילא יש כאן חיוב זימון ויכולים לזמן בע"כ משא"כ אם רק אחד גמר אין עליהם חיוב להפסיק ממילא אין חיוב זימון חל עד שיתרצו להפסיק ועיין שער הציון ר' סק"ג שכתב שהלשון שאין עליהם חיוב זה לאו דוקא דהרי זה שהתחילו לאכול יחד כבר יש עליהם חיוב זימון רק הכונה שאין עליהם חיוב לענות לו בזימון עכשיו ובפשוטו מבואר בלשון הרשב"א שהנידון האם אפשר לזמן נגד רצונו של הבן אדם זה תלוי האם הוא מחויב לענות דאם מצד דיני זימון הוא חייב לענות ממילא אפשר לזמן גם אם הוא לא רוצה משא"כ אם מצד דיני זימון הוא לא חייב לענות אי אפשר לזמן ללא שרוצה ולפ"ז מבואר שאם הם חיבים לענות אפילו שהוא רק יחיד בכל אופן מתקיים כאן דין זימון כמו אם אחד לא רוצה לענות

אמנם עיין ריטב"א לקמן נ. וכן הוא במכתם והמאירי שם בשם הראב"ד שכתב וז"ל ובקדם חד ובירך אפילו קדם ובירך בזימון עליהם לא כלום שאין הזימון נמסר לאחד לא בלשון נברך ולא בלשון ברכו ועיין מכתם ומאירי שהוסיפו אבל נמסר הוא לשנים לזמן על האחד בע"כ עכ"ל ומשמעות הדברים שבאחד שמזמן מה שהוא לא יכול לזמן בע"כ זה לא מצד שבהלכות זימון אין לו זכות לזמן אלא שזה סברא במעשה הזימון שלא שייך שהזימון יעשה אם אחד לבד שכיון שצורת הזימון שאומר לברך ויש כאן עונה לא שיך זימון שרק אחד עושה את מעשה הזימון ובפשוטו לפ"ז אם שנים מזמנים בזה כיון שחשיב מעשה זימון א"כ לא צריך להגיע למה שהוא חייב לענות להם אלא שכיון שהם חיבים בזימון וזה מעשה זימון לא איכפת לן שהוא לא רוצה להשתתף וכן גם אם לשנים היה חיוב לענות ליחיד אבל לא חשיב מעשה זימון כלל אם הם לא עונים כמו אם הם לא נמצאים כאן

והנה עיין רא"ש סימן ז' שכתב וז"ל והראב"ד כתב לכאורא משמע דאם לא היה פוסק לא היו מזמנים עליו ולא היא הם מזמנים עליו אע"ג דדעתו לאכול אבל הוא צריך להפסיק כדי שיצא עימהם ידי זימון עכ"ל והנה מבואר שדן מה כונת הגמ' שהוא צריך להפסיק ובתחילה ביאר שללא שיפסיק הם לא יוכלו לזמן [וכדעת תר"י לעיל] ודחה שודאי שהזימון יהיה גם ללא שיפסיק והוקשה לו א"כ למה הגמ' אומרת שהוא צריך להפסיק וביאר שזה מצד שלא יהיה לו אם מי לזמן ולפ"ז אם כבר קבע עצמו אם חבורה אחרת [דדעת הרמב"ן שהוא יכול לזמן עימם אין לו חיוב להפסיק] הוא לא חייב להפסיק ועיין פרישה סימן ר' שנתקשה שלכאורא מבואר ברשב"א שכל מה שהם יכולים לזמן אפילו שהוא לא רוצה מצד שהוא חייב לזמן עימם וא"כ למה הראב"ד הוצרך לבאר שצריך לזמן דאל"כ אין לו זימון אמנם בפשוטו מבואר כאן כנ"ל שהראב"ד ס"ל ששנים מברכים שיש כאן תורת זימון גם ללא חובתו להפסיק הם יכולים לזמן ולכן הוקשה לו לשון הגמ' מה הכונה שהוא חייב להפסיק וביאר מצד חובת זימונו אמנם לרשב"א שכל נידון הסוגיא האם הוא חייב לזמן א"כ לשון הגמ' כפשוטו שהוא חייב לזמן ורק לכן יכולים לזמן בע"כ

**הנפק"מ בביאורים הנ"ל**

ג] העולה מהנ"ל דמצאנו מחלוקת בין הרשב"א לראב"ד בביאור החיסרון דשניים לא מפסיקים לאחד דבראב"ד מבואר שזה מצד שלא שייך זימון ביחיד וברשב"א מבואר שזה מצד שאין חיוב לאחד להפסיק לשתים ומצאנו עוד דנחלקו בביאור הדין שאחד מפסיק לשתים דהרשב"א לשיטתו ביאר שזה מצד שהוא חייב להזמין והראב"ד ביאר שכאן יש את מעשה הזימון כי זה בשנים וממילא יכולים לזמן גם ללא שהוא חייב לזמן

ובפשוטו נפק"מ בשני דברים אלו א. למה שדן בבה"ל סימן ר' ד"ה עד שיגמרו, ששנים רק לא חיבים להפסיק את סעודתם אבל אם גמרו סעודתם חייבים לזמן על השני ובפשוטו כה"ג גם יוכל לזמן בע"כ של השנים למבואר ברשב"א שכל החיסרון בשנים שהם לא חייבים לזמן אמנם למבואר בראב"ד שיחיד לא יכול לזמן ללא רצון השנים מצד שלא שייך מעשה הזימון ליחיד א"כ כאן לא יוכל לזמן בע"כ ובפשוטו לדעתו אין בכלל מושג שיש חיוב לענות עד כמה שללא שיענה לא יהיה כאן זימון ועיין לקמן

והנה הבאינו לעיל דבלשון הרשב"א מבואר ששנים לא מפסיקים לאחד שכיון שלא חיבים להפסיק ממילא לא חל עליהם חובת זימון והבאינו דהשער הציון ביאר שודאי שכבר חל חובת זימון רק הכונה שלא חייבים לזמן עמם אמנם יש מקום לבאר שאפילו שבהתחילו חל חובת זימון הכונה שחייבים שברכת המזון שלהם יהיה אם זימון אבל לא הכונה שכבר חל בפועל חיוב לזמן שכל שלא גמר סעודתו אין עליו חיוב לזמן ולפ"ז יש לומר שזה כונת הרשב"א שכיון שלא חיבים לזמן א"כ אין כאן עדין חובת זימון ולכן לא שיך לזמן עמם ולפ"ז משמע שבגמרו לאכול שכבר חל עליהם חובת זימון בפועל בזה באמת אחד יכול לזמן גם ללא רצונם וזה כדין הבה"ל אבל לא מטעמיה דאז יש עליהם חיוב לענות לו אלא מצד שכל שכבר חל עליהם זימון הוא יכול לזמן גם ללא רצונם וכמבואר מסברת הרשב"א ששיך זימון על ידי אחד גם נגד רצון השנים ודו"ק בזה

והנה עיין מאמר מרדכי שדן באחד שרוצה לברך ואחד מסכים להפסיק לשני האם כה"ג יכולים להכריח לשלישי לזמן ודן שכיון ששנים רוצים לזמן ממילא יכולים להכריח השלישי אמנם כתב שזה אינו מוכרח דהרי הוא לא רוצה לצורך עצמו ויתכן שזה לא סיבה להכריח השלישי לזמן אמנם לנ"ל שיסדו החיסרון מצד שלא חל עדין זימון יתכן שכאן שלא מפסיק ובפועל לא חל עדין זימון כה"ג לא שיך לזמן בע"כ של אחד אמנם לסברת הראב"ד ששנים יכולים לזמן גם ללא החיוב של האחד להפסיק א"כ גם כה"ג ודאי יוכלו לזמן ללא הסכמת האחד

ב. עוד יש לדון בחבורה של ד' ושנים רוצים לברך ועיין מ"ב סימן ר' סק"ט [ומקורו מהא"ר סימן ר' סק"ו] לגבי חבורה של עשר שכתב שארבע חייבים לענות לשש ומבואר שה' לא חייבים לענות לה' וכן הכתב ביד הקטנה שה"ה לגבי חבורה של ד' אין שנים חייבים לענות לשנים אמנם לכאורא כל זה להבנת הרשב"א שיסוד נידון סוגין האם יש לו חיוב לענות או לא אבל לסברת הראב"ד שליחיד אין חיוב לענות רק שיחיד לא יכול לזמן לבד א"כ כאן ששנים הם המזמנים יכולים לזמן בע"כ של האחד וממילא השנים חיבים לענות דאל"כ לא ישאר להם זימון

ג. עיין בה"ל שדן בלשונות הראשונים האם אחד חייב להפסיק לשנים גם מתי שהם לא ממהרים לצאת ודיק מדבריהם שכה"ג לא הטילו עליו חיוב לזמן ולכאורא כל זה שייך לרשב"א שיש פה הלכה שכל מה שאפשר לזמן רק מחמת שהוא חייב לזמן עמם אבל ללא שחיב לענות להם לא שיך מעשה זימון ללא השתתפות של כולם אמנם למתבאר בראב"ד שמה דשנים מזמנים זה לא מצד שיש לו חיוב א"כ לכאורא גם כה"ג הם יכולים לזמן

ד. עוד יש לדון בכל זה לגבי האם אלם מצטרף לזימון דבפועל לא יכול לענות דלכאורא באחד אלם ודאי אפשר לזמן עמו אמנם בשני אלמים לדעת הרשב"א ששיך מעשה זימון גם רק אם אחד עונה ה"ה כאן אמנם לדעת הראב"ד לא שיך מעשה זימון כה"ג אמנם עיין פמ"ג קצ"ט סק"ח ובגר"ז ר' סק"א דחידשו דמי שלא יכול לענות גם בתור שלישי לא חל עמו חיוב זימון אמנם עדין נפק"מ במקום שהיה חמש ושנים ברכו ונשאר שנים אלמים אם המזמן וצ"ע בזה

**בביאור הדין דאין זימון למפרע**

ד]מבואר בגמ' ששלשה שבירכו ברכת המזון לא יכולים לחזור ולזמן מצד שאין זימון למפרע דהינו דהרי חל עליהם לומר את ברכת הזימון וממילא גם עד כמה שכבר בירכו אבל שיאמרו לפחות את ברכת הזימון ובזה הגמ' אומרת שאין זימון למפרע שכיון שצורת ברכת הזימון בתור הקדמה לברכת המזון ממילא כל שאין כאן ברכת המזון לא שייך לומר את הזימון דהינו שגם באחד שעונה באמצע סעודתו זה הזמנה לברכת המזון שבסוף אבל כל שכבר בירך לא שייך שיקיים את דין הזימון [ועיין ריטב"א מגילה כ"ג: שכתב שלא שיך לומר ברכו אחרי התפילה ודימה דבר זה לזימון [וכן הוא בהלכותיו פ"ו ה"א] והכונה כנ"ל שעיקר דין ברכו זה הקדמה ליוצר וכל שכבר אחר יוצר לא שיך לומר ברכו אמנם להלכה קי"ל שברכו זה דבר לעצמו ושיך לאמרו לאחר התפילה כמבואר בריב"ש]

אמנם מבואר בגמ' נ. שבקדם אחד ובירך אפשר עדין לזמן עליו רק שהם יוצאים חובת זימון והא לא יוצא חובת זימון וכתבו הראשונים שכל זה בבירך אחד אבל אם שנים ברכו כה"ג אי אפשר לזמן עליהם והנה עיין בה"ל שכתב להסתפק האם היחיד שלא בירך פקע ממנו חובת זימון או שהוא יכול לזמן אם שנים אחרים דהינו האם החיסרון הוא רק מצד מעשה הזימון או שזה סברא שפקע ממנו חובת זימון לגמרי ולכאורא מצאנו בזה מחלוקת ראשונים

דהרשב"א כתב בטעם החילוק בין אחד לשנים דאחד לאו כל כמיניה לבטל תורת זימון משנים משא"כ שנים יכולים לבטל תורת זימון מאחד דהינו שמצד שפקע חובת הזימון מניה זה לא סיבה שלא יהיה אפשר לזמן רק שיש כאן סברא שיפקע החובת זימון מהאחרים ובזה כתב שאחד זה לא סיבה לגרום דין לשנים משא"כ שנים זה סיבה להפקיע החובת זימון מהאחד וכן עיין רא"ה מ"ה: שכתב שאחד שבירך עדין חשיב שהקביעות קימת משא"כ שנים שבירכו חשיב שכבר אין כאן קביעות של זימון כלל ולכאורא זה סברא שפקע מכאן דין הזימון אמנם עיין תר"י נ. ד"ה ובגמ' שכתב וז"ל אי נמי בירכו השנים שאין השנים נגררין אחר האחד לפטרו מהזימון לאחר שכבר בירכו אבל בכהאי גונא שהשנים לא בירכו ודאי לא נאמר אין זימון למפרע בעבור היחיד שבירך לעצמו ומצטרף אם השנים לפוטרן מזימון עכ"ל ומשמעות לשונו שבאמת הוא חייב בזימון רק מצד מעשה הזימון כל שהשנים חיבים בזימון גם אחד שלא חייב בזימון יכול לזמן עמם משא"כ אם שנים פטורים בזה הם לא יכולים להיגרר עמו לזמן דהינו שלא שיך לעשות זימון אם רוב שלא חיבים בזימון ומשמע שמצד החיוב אין סיבה שהוא לא יהיה חייב ורק שלא שיך לזמן בכה"ג אלא שיתכן שממילא זה סיבה שגם יפקע חובת זימון שכל שמצד חבורותו לא יכול לזמן זה סברא להפקיע דין זימון וכלשון הרמב"ן נ.

והנה מדברי כל הראשונים הנ"ל מבואר שמצד עצם צורת הזימון שייך אפילו באחד שמברך אפילו שהם לא מברכים כלל לאחר ברכת הזימון ורק שדנו מסברות חיצוניות שאין כאן חובת זימון כלל או שלא שיך דין זימון מצד חובת יחיד אמנם עיין ריטב"א נ. שכתב שבשנים שבירכו אין לזמן מצד שאין הזימון נמסר ליחיד ומשמע שכונתו כמבואר לעיל שאחד לא יכול לזמן בע"כ של השנים שכל המושג זימון חייב שני אנשים שזהו צורת הזימון על עשיה של שנים ולכן כל שאין כאן שנים שצריכים את הזימון לא שייך עשיה של זימון וכיון שכאן שרק אחד מברך לא שייך מעשה זימון כלל ואינו מוכרח דיתכן כונתו על דרך תר"י והנה לדבריו ודאי יתכן שאם שנים אחרים הוא יכול לזמן

והנה עיין רא"ש סימן כ"ח שכתב וז"ל אינהו נפקי בזימון דידיה אע"פ שבירך כבר מצי למימר ברוך שאכלנו משלו דלא גרע מבא בתוך הסעודה ואכל עלה של ירק שאומר עמהם ברוך שאכלנו וכו' עכ"ל והנה יש לבאר בכונתו שכיון שבירך ופקע ממנו חובת זימון באמת כל מה שאפשר לזמן עליו מצד שהוא לא גרע מאכל עלה של ירק דכמו דשם אפילו שלא חיב ברכת המזון יכול להצטרף לזימון גם כאן לאחר ברכת המזון הוא לא גרע משם וגם שם באמת נקטו האחרונים דהוא לא חיב בזימון כלל ורק שהוא מצטרף לזימון השנים ועיין חזו"א סימן ל' סק"ב שכתב ללמוד מזה שלא צריך שיאכל שם שיעור ברכה אחרונה דהרי כאן אין עליו חיוב ברכה וע"ש שביאר שעיקר הזימון זה חבורה של שנים והשלישי זה רק בשביל מעשה הזימון [וכן הוא מפורש במאמר מרדכי סק"ג ובגר"ז דיסוד הדין זימון כאן הוא מדין אכל עלה של ירק] ולפ"ז פשוט למה שנים שבירכו לא יכולים לזמן דהרי שנים שאכלו עלה של ירק לא יכולים לזמן וכן מבואר במג"א שהקשה לשיטת הרמב"ם שעלה של ירק לא מזמנים עליו א"כ למה כאן הוא מצטרף וכתב שכיון שאכל פת בתחילה זה עדיף ועיין בב"ח שלמד מהרא"ש לענין אחד שענה לשנים שיכול לחזור ולזמן אם שנים אחרים ע"ש

אמנם עיין פמ"ג קצ"ד א"א א' שכתב שלכאורא יש מקום לומר שהרא"ש לא בא לבאר כלל למה אחד יכול לזמן הרי כיון שבירך פקיע ממנו חובת זימון אלא בטעם סוגין זה כמו לכל הראשונים הנ"ל רק הוקשה לו בנוסח הזימון איך יכול לומר ברוך שאכלנו הרי הוא כבר בירך ובזה הביא שמו שבאכל עלה של ירק יכול לומר נוסח זה דהינו שלא צריך חובת ברכת המזון ה"ה אם כבר בירך שאין לו חובת ברכה יכול לומר נוסח זה אבל מה שמצטרף זה מצד שכיון שהוא עדין לא זימן והזימון חל מכוחו לכן יש כאן חובת זימון ומה שבשנים פקע זה לא מצד הדין ששנים לא מצטרפים לעלה של ירק ששם זה סיבה שלא יהיה חובת זימון אבל כאן כבר היה חובת זימון ולפ"ז הראיה קימת גם לשיטת הרמב"ם שהרי בעשר הוא אומר נוסח זה רק שבג' זה לא סיבה לחלות זימון אבל כאן כבר היה חיוב זימון ואין זה ענין לדין עלה של ירק ומיושב קושית המג"א

והנה יש לדון בזה כמה נפק"מ א' עיין בה"ל שהביא את הא"ר שנסתפק בשנים שאכלו והשלישי אכל עלה של ירק ואחד מאוכלי הפת בירך האם כה"ג השנים האחרים יכולים לזמן ועיין מאמר מרדכי קצ"ד סק"ג שכתב שלדעת הרא"ש שזה כמו עלה של ירק א"כ כאן שזה שנים ודאי לא יועיל אמנם לראשונים הנ"ל שכתבו סברא שפקע חבורתם או שאחד לא יכול לבטל הזימון משנים א"כ ה"ה כאן ע"ש מה שדן בזה אמנם לנ"ל שכונת הרא"ש כשאר הראשונים יש מקום לנידון גם לשיטת הרא"ש

ב. עוד יש לדון בזה נפק"מ דעיין בה"ל קצ"ד שהביא מהא"ר דבזימון של עשרה ושלשה זימנו יכולים עדין להצטרף ומבואר בלשונם דבארבע לא ומקורם מהא דלגבי אכל עלה של ירק ארבע לא מצטרפים והנה כל זה אם באמת כאן גדר הדברים שזה כמו אכל עלה של ירק אבל אם נימא שגדר הדברים שגם מצד חלק אפשר לזמן רק יש סברא שפקע חובת זימון אם הרוב זימנו או שבטלה חבורתם או כתר"י שהמיעוט לא גורר את הרוב א"כ אין זה ענין למה דשם צריך רובא דמינכר דשם הנידון על החלות זימון משא"כ כאן וז"ב

ג. ועיין מאמר מרדכי קצ"ד סק"ג הובא בבה"ל שדן בהיו חבורה של ד' ובירכו שנים או ה' ובירכו שלש האם כה"ג אחד יכול עדין להצטרף לשנים וכתב שלדברי הרא"ש שזה כמו עלה של ירק ודאי שמצטרף אמנם לסברת הרשב"א שהאחד בטל לשנים יש לדון שכאן אדרבא השנים בטלים לשלש אמנם כתב שמסברא כיון שלזימון מספיק שלש ומספיק לצרף אחד לשנים ממילא יכולים לזמן ולנ"ל אין זה ענין לדברי הרא"ש

**בשיטת רש"י האם יחיד שצריך לצאת קודם זימון מותר לו לצאת**

ה] עיין ב"י שהביא מהרשב"א בשם רב האי גאון שאחד שסים וממהר לצאת יכול לצאת ללא לזמן ועיין ב"ח שביאר שקודם שסימו אכילתם עדין לא חל חובת זימון ועיין מג"א שכתב לדיק כן מרש"י לקמן שבדוגמא שלא אזמון עליהו בדוכתיהו ביאר כגון שהיו ארבע והיו צריכים לצאת לשוק ומשמע שמותר לצאת מצד זה אמנם כל זה כשעדין לא סיימו אבל בסיימו זהו דין המשנה שד' לא נחלקים דהינו שכל שעומדים לברך אסור להם להיחלק והנה צ"ב דרש"י בסוגין כתב ששנים אין מפסיקין לאחד וכתב שהוא צריך לחכות להם ויש לדחוק שס"ל כדעת הב"י שזה רק סברא במקום הדחק אבל לכתחילה ודאי צריך לחכות

אמנם יש לומר עוד דס"ל לרש"י לחלק אם ישאר שיעור זימון או לא דהינו דבפשוטו כל דין זימון הוא על כל יחיד אמנם יתכן שיש גם חיוב זימון משותף וחיוב זה הוא יותר חמור וס"ל לרש"י לחלק שאם ישאר שיעור זימון יכול לצאת כל שלא סיימו אכילתם אבל במקום שלא ישאר זימון כלל בזה גם לפני שסיים סעודתו אסור לו לעזוב ובזה א"ש שרש"י נ: העמיד רק במקרה שיש ד' שרק כה"ג מי שהיה טרוד יצא לשוק וכן משמע קצת ברש"י מ"ה: שביאר שכונת הגמ' שאם שנים מזמנים רשות למה שלשה לא נחלקים והשנים יזמנו ומשמע שכל שנשאר שיעור זימון יכול להיחלק ולנ"ל יש לבאר שהכונה קודם סיום סעודתם שבזה כל שנשאר שיעור זימון הם יכולים להיפרד

ועיקר הדבר שבמקום שנפקע חובת זימון זה יותר חמור מבואר במ"ב סימן ר' בשם החיי אדם דאם רוצה ללכת לצורך מצוה יש הבדל אם ישאר שיעור זימון בלעדו או לא ומבואר ברשב"א נ. בשם רב האי גאון שיחיד שרוצה לזמן אם חבורה אחרת אסור לו כי מפקיע חובת זימון מחבורתו ולנ"ל יתכן שאם השנים יזמנו אם שלישי אין להם איסור מצד שהוא יפקע ממנו חובת זימון וכן קצת משמע מתר"י שבקרי ועני לא מכוין לצאת וצ"ע שהרי חייב בזימון ולנ"ל א"ש אמנם בראב"ד מבואר שאחד מפסיק לשנים זה כדי שיקים חובת זימון ומשמע שחייב בזה וצ"ע בזה

**בביאור סברת הגמ' שחילוק ברכות עדיף שלכן זה סיבה לא לזמן**

ו]בעיקר דין זימון שיטת הב"י שיסודו זה ברכת הזימון ואם רוצים לברך כל אחד לבד יכול ועיין סימן קצ"ג שדימה לברכת יוצר אור שכל אחד יכול לומר לבד וכן בסימן קצ"ג לגבי שלא יכולים לשמוע שזה סיבה לזמן בג' כתב שלא ישמעו ברכת הזימון אבל מצד ברכת המזון לא איכפת לן וכן הוא בסימן קצ"ה אמנם האחרונים כולם נקטו שמעיקר דין זימון זה שאחד מברך ומוציא את כולם אלא שהיום שלא יכולים להקשיב כל ברכת המזון בזה דנו כמה אופנים שבדיעבד גם מתקים בזה ענין הזימון המג"א כתב כי מברכים יחד, והד"מ ועל דרך זה בגר"א ביארו ששומעים מהמזמן וגם מברכים באותו זמן

והנה הגמ' אומרת שהיו אמוראים שסברו שרק אם יש גדול מזמנים אבל אם כולם שווים חילוק ברכות עדיף ועיין ב"ח שכתב שמשמעות הגמ' שהסיבה שלא יזמנו מצד שעדיף החילוק ברכות וכתב שלפ"ז צ"ע דעת הב"י שאין בכלל ענין מצד דין זימון שאחד יוציא את השני א"כ שיזמנו וכל אחד יברך לבד ועיין פמ"ג שכתב שלדעת הדרכי משה א"ש וצ"ב כיון שאפשר על ידי שמברך בשקט למה א"ש אמנם הביאור שחז"ל תיקנו דין זימון מתי שאפשר לעשותו כעיקר דינו ולכן כיון שמעיקר דין זימון זה שאחד יוציא את השני וכאן הרי חילוק ברכות עדיף ממילא זה סיבה שלא תיקנו כאן זימון כלל אמנם לדעת הב"י דמה שאחד מוציא את השני זה רק סברא שכיון שמצורפים אחד יכול להוציא את השני אבל אין זה מצד דיני זימון א"כ לכאורא אין סיבה שאם אחד לא יכול להוציא את השני שלא יהיה כאן דין זימון אמנם עיין חזו"א סימן ל' סק"א שביאר דאפילו דמצוה לחלק אבל כיון שהטילו לזמן לא הטריחו אותו לברך כל אחד בנפרד דהינו שאין זה מן הראוי לתקן לזמן ושכל אחד יברך בעצמו ולפ"ז א"ש סוגין שכיון שכאן אי אפשר לתקן שיזמנו ויוציאו אחד את השני ממילא זה סיבה שלא לתקן כלל זימון וכיון שלא תיקנו זימון לא יכולים לזמן

ועיין חמד משה שכתב לדון שכוונת הגמ' שאין זימון אם שניהם שוים והגמ' מוסיפה שאחד יוציא את השני והגמ' אומרת שחילוק ברכות עדיף אבל לא שזה הסברא שלא יזמנו אמנם כתב שזה דחוק בלשון הגמ' אמנם עיין ט"ז קצ"ג סק"ג שכתב שאמוראים הנ"ל טעו טעות אחת שאפשר לזמן וטעות שניה שאחד יכול להוציא את השני ומבואר שנקט שאין כונת הגמ' שלכן לא מזמנים אלא שיש כאן שני דברים ע"ש

והנה הקשה הב"ח עוד מסוגין לשיטת הריב"א שיש דין זימון רשות למה א"כ כאן אפילו שאין עליהם חובת זימון אבל שיזמנו רשות וע"ש שדן שנחלקו בזה הסוגיות אמנם יש מקום לומר שעד כמה שיש סברא שרק בגדול יש דין זימון הכונה שרק שם יש ענין לזמן זה סיבה גם שלא לזמן רשות ואין זה דומה למקום שרק חסר בצירוף כמו למסקנא שלא משנה מי האנשים וצ"ע

**בדין עניה על ברכת הזימון**

ז]מבואר בסוגין דבשומע אחרים המזמנים אומר ברוך ומבורך שמו תמיד לעולם ועד ובשמע אותם עונים אומר אמן ועיין רמ"א סימן קל"ט ס"ו שהביא מהכל בו ואורחות חיים דבשומע הציבור עונים ברכו יענה עליהם אמן אבל לא יברך עימם יחד וע"ש באורחות חיים ובביאור הגר"א שמקורם בסוגין דמבואר דלא עונה עמהם אלא אומר אמן אמנם המ"ב סימן נ"ז סק"ב פסק לא כך אלא שעונה עימהם ברכו וצ"ב מה זה שונה מסוגין ועיין גר"ז שביאר שכאן שלא עונה אותו נוסח שהם אומרים לכן עד כמה שלא שמע את המזמן שאומר נברך אין לו לענות אלא אמן

והנה בהא דמבואר בגמ' שעונה אמן עיין גר"ז שזה רק במקום שכולם עונים והוא לא עונה כה"ג עונה אמן אבל אם ענה ברוך ומבורך ודאי שלא עונה אמן על מה שהמסובים אומרים נברך שאכלנו רק שנחלקו הט"ז והלבוש אם בא כשהמזמן חוזר ואומר ברוך שאכלנו האם יענה אמן או לא דדעת הלבוש שיענה והט"ז נקט שלא יענה אמנם המ"ב הביא מהאחרונים שתמיד יענה אמן אחרי שהמסובים אמרו ברוך גם אם הוא עונה יחד ברוך ומבורך וכן על ברכת המזמן יענה אמן אפילו שהוא אמר ברוך ומבורך ועיין לבושי שרד דאפילו דהמסובים לא עונים דאצלם רוצים שלא יהיה הפסק בין זה לברכת הזימון אבל אצלו זה לא שייך ועיין מ"ב סימן נ"ז שדן שבכל ברכו בקריאת התורה האם הציבור עונה אמן על ברכו של המברך ע"ש ובפמ"ג שכתב שמסברא אין על העולה לתורה וכן על השומעים לענות אמן כי הם עצמו מיד ברכו או יברכו ברכה זו ועיין פמ"ג שתמה מה זה שונה מסוגין ולכאורא יש מקום לומר דכאן שהם אמרו נוסח אחר יש ענין שיענה על דבריהם וכן מה שענה אמן על המסובים זה לא סיבה שלא יענה אמן על המזמן משא"כ שם שזה אותו נוסח לכן אין ענין שיגיד אמן וכסברת הפמ"ג

והנה בעיקר הדין עניה בסוגין עיין ריטב"א שהוא כדין כל ברכה רגילה אמנם עיין או"ז שכתב שזה סברא מיוחדת שזה לא ראוי שהם עוסקים בשבחו של מקום והא שותק ומשמע שזה לא גדר ברכה רגיל ולכן מצד הדין ענית אמן הרגיל לא חייב לענות ורק מסיבה מיוחדת יש כאן דין עניה ולפ"ז ודאי א"ש שכל שהם אין דינם לענות גם הוא אין לו סיבה לענות וכסברת הט"ז והגר"ז אפילו שאצלו אין סיבה שלא יענה וכסברת הלבושי שרד וכן עיקר סברת הפמ"ג שכיון שאומר בעצמו אין ענין לומר אמן לכאורא בשאר ברכות לא מצאנו כזה סברא אמנם לנ"ל שכאן זה לא חיוב רגיל של אמן א"ש

**בדין גדול ואורח מברך**

ח]מבואר בגמ' שגדול מברך עוד מבואר בגמ' שבעל הבית בוצע כדי שיבצע בעין יפה עוד מבואר בגמ' שאורח מברך עוד מבואר בגמ' שמי שבצע הוא יברך [ועין בזה לעיל בדברי הראשונים מ"ב: בביאור דין המשנה לענין מגומר] ועיין בפוסקים שהדין גדול מברך זה כשבעל הבית לא נמצא או כשכולם בעלי בתים עוד מבואר שאורח מברך אבל בעל הבית יכול לותר כיון שזה לצורך עצמו ולזמן הוא ועיין רמ"א שבעל הבית יכול לתת לקטן וצ"ב הרי עד כמה שהוא לא מברך למה שיתן לקטן הרי גדול מברך ויתכן שמדובר שהוא הגדול וממילא הוא יכול לברך ולכן יכול לתת לכל מי שרוצה וכן נקט הבה"ל וכן הוא בתוס' ר"י שגם במקום בעל הבית יש דין גדול מברך והנה עיין חכם צבי סימן מ"ה הובא במור וקציעה שכתב שהדין גדול מברך אין זה מכבוד הברכה דאל"כ איך יכול לכבד מישהו אחר אלא זה מזכות הגדול ולפ"ז יש מקום לדון מסברא שכל שיש בעל הבית שהסעודה שלו ודאי שהברכה שייכת לו וזכותו לברך או לכבד את מי שרוצה וכל דין הגמ' זה רק במקום שאין בעל הבית וכן ביאר במאמר מרדכי ולפ"ז לכאורא אין כאן מקום לנידון הבה"ל

והנה עיין תוס' מ"ז. שהוכיחו ממעשה דרבי שכיבד את רב שגדול יכול לתת לקטן אמנם ברא"ש הוכיח מזה שאורח מברך גם במקום גדול ועיין ביאור הגר"א סימן ר"א וכן במאמר מרדכי שכתבו שזה מחלוקת שיש להוכיח רק דבר אחד ובפשוטו התוס' נקטו שגדול עדיף מאורח והדבר מחודש אמנם יתכן שלמדו שהסעודה היתה של שלשתם ולא שהיה שם אחד אורח אמנם יתכן שכונת תוס' להוכיח מהא דנתן לרב והרי ר"ח גדול ועד כמה שגדול לא יכול לותר ומצד שזה כבוד הברכה א"כ אפילו שיכול לתת לאורח מצד הענין של הברכה אבל חייב לתת לר"ח ומהא דיכול לתת לרב סימן שזה לא מכבוד הברכה וממילא מזכות הבעל הבית לקבוע מי יברך ולפ"ז יש מקום לדון שזה גם נידון הרא"ש שאולי גדול זה מדין כבוד הברכה וא"כ רבי עצמו היה מזמן אלא בהכרח שזה מצד זכותו וממילא מסתבר שאורח זה עדיף וצ"ע בזה