חוקות הגויים קפ י
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חוקות הגויים קעח עד קפב

**­שיעורי הלכה**

*יורה דעה*

*סי' קפ, א*

**שיעור י'**

**הדינים הנידונים:**

* השלמת הדינים בכתב בלא שרט ושרט בלא כתב, ואם חייב אף ברושם בעלמא.
* הטעם שבאפר מקלה אינו אסור מהתורה.
* כמו כן למה כתובת על העבד שלא יברח אינה אסורה מהתורה.
* ביאור איך נעשה הקעקוע באפר מקלה, וביאור כמה דברים עפי"ז.

**חוקות הגויים – כתובת קעקע**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

**[המשך סעיף א]** כתובת קעקע, היינו ששורט על בשרו וממלא מקום השריטה בחול או דיו או שאר צבעונים הרושמים**.**

## בעניין אי חייב אפי' ברושם בעלמא

הנה ביארנו לעיל מחלוקת אם כתובת קעקע היינו דוקא שכותב אות או אפי' ציור או דאף רושם בעלמא, ולכאו' מאפר מקלה מוכח דאף ברושם בעלמא אסור, וכתב במעיל צדקה (סי' לא) דיש ליישב דאף אם מדאו' בעינן דוקא אות או ציור, מ"מ לכו"ע עכ"פ מדרבנן אסור אף ברושם בעלמא. ובפתשגן הכתב (להגרח"ק שליט"א סי' ח) מסיק שאף רושם בעלמא ע"י שריטה אסור, דכן הוא לשון הרמב"ם כתובת קעקע האמורה בתורה הוא שישרוט על בשרו, ומשמע אפילו שרט בעלמא אסור.

## בעניין כתב ולא שרט או שרט ולא כתב

עוד הבאנו לעיל דמה"ת אסור רק שרט וכתיבה, אבל כתב ולא קעקע קעקע ולא כתב איתא במשנה (מכות כא.) שאינו חייב, ומשמע שמדרבנן אסור. ולשון הרמב"ם שפטור, משמע ג"כ שפטור אבל אסור. אכן אינו מוכרח בלשון הרמב"ם, שלעניין גילוח כתב (הל' ע"ז פי"ב ה"ב) שאשה שגילחה את עצמה פטורה, וזה ודאי מותר לכתחילה, ומבואר שבלשון הרמב"ם רק באיסורי שבת אם כתב 'פטור' היינו פטרו אבל אסור, ובשאר דברים אינו מוכרח, וע"ע ברמב"ם שם (ה"ז) שכתב גבי גילוח במספריים שהוא פטור אף שאינו אסור, וכן מבואר במנחת חינוך (מצוה רנג) שאין ראיה מלשון פטור שכתב הרמב"ם.

ובפתשגן הכתב (סי' יח) הוכיח מלשון הרא"ש שאם עשה רק אחת מהם או כתב או שרט, אין איסור כלל ומותר לכתחילה, ועיי"ש. ומסיק שם דאף אם בשרט לבד אסור מדרבנן, מ"מ בצבע לבד בלא שריטה אין איסור אפי' מדרבנן. והמנחת חינוך (מצוה רנג) חשש שאסור, רק כתב להתיר באופן שאין הכתיבה עומדת לעולם.

ולגבי שרט בלא דיו, הסכים בפתשגן הכתב שיש אוסרים, אלא שכתב לאסור רק באופן שעושה צורת אות או שאר צורות אבל שרט בעלמא שרי. ונראה דעתו, שכיון שיש ראשונים דס"ל דשרי בשרט בלא כתב, אף אם נחוש לדעת האוסרים מ"מ יש לצרף השיטות שאין איסור אלא בכתובת שיש לה צורה, דהא עכ"פ אין האיסור אלא מדרבנן, דמדאורייתא אסור רק כשעשה שניהם גם שרט וגם דיו.

ובכתיבה בלא שרט יש להקל אף בצורת אות, והחילוק נראה, שאי"ז אפי' תחילת כתובת קעקע, מאחר שהוא למעלה מעל העור. ובפשטות כתב בלא שרט שרי אפי' במתקיים, מיהו אם אינו מתקיים בודאי יש להתיר, דיש לצרף דברי המנחת חינוך.

## למה אין איסור מהתורה לעשות כתובת לעבד שלא יברח

ובספר בזרע אמת (ח"ג ליו"ד סי' קפ) וכן נמצא בחקרי לב. כתב לעניין מעשה בממזר שרצו לסמן עליו שהוא ממזר בכתובת קעקע אם שרי. ויש שרצו להתיר כמסמן את העבד שלא יברח וכדאיתא להלן סעי' ד'. אלא שיש לברר למה שרי בעבד כדי שלא יברח והא עושה כתובת קעקע גמורה.

ובחת"ס (גיטין כ:) כתב הטעם דשרי דאין מכוין לדרכי האמורי. והיינו, דסתם כתובת קעקע הוא מעשה של גויים, וברמב"ם כתב משום שכך דרכם לרשום עבדי עבודת אלילים. וא"כ אם יש לו סיבה אחרת מותר, דכל משום דרכי האמורי מותר משום טעם. אלא שא"כ יש לברר למה פסק הרמ"א דאסור לכתחילה, ויש ליישב דהאיסור משום מראית העין, וכמו שמבואר בגמרא (מכות שם) שיש שסברו לאסור באפר מקלה, משום שנראית ככתובת קעקע, וכל מה שהתיר רב אשי הוא משום שמכתו מוכחת עליו, אבל בעבד לא שייכי דברי רב אשי, וא"כ אסור לכתחילה משום שנראה ככתובת קעקע.

## טעם ההיתר מהתורה באפר מקלה

וטעם זה שכתב החתם סופר בהיתר בכותב על עבדו, שהוא משום שאינו כחוקות הגויים, ולדבריו ה"ה באפר מקלה יש לבאר שהטעם שאינו אסור מהתורה משום שאינו כחוקות הגויים. אולם במנחת חינוך (שם) ביאר הטעם שאפר מקלה אינו אסור, משום דאינו מתכוין לכתובת קעקע, אלא רק לרפא המכה, ואינו פסיק רישא דאפשר שלא יקעקע, אבל טעמו לא שייך בכותב על העבד שהרי הוא מתכוין ממש לכתובת קעקע.

## יסודו של הגרח"ק שרק מתכוין לכתיבה אסור

ועי' בפתשגן הכתב שכתב ביאור חדש למה אין איסור באפר מקלה, משום שאינו בא לעשות 'כתובת', והיינו שאף אי נימא שהאיסור מהתורה הוא אפילו ברושם בעלמא, ואי"צ צורת אות, זה משום שאם רוצה לעשות רושם, הרי זה עצמו כתיבה, שהרי כך היה בדעתו לכתוב, אבל כשאינו בא בשביל לעשות כתב, אין לזה שם 'כתובת'. ועפי"ז כתב לבאר דהוא הטעם גם שאין איסור בעבד, כיון שאינו עושה אלא כדי לשמור על העבד שלא יברח ולא לצורך הכתיבה, לכך אין לזה שם כתיבה כלל. ויש לזה קצת ראיה מדברי הגר"א, שכתב גבי כותב על העבד (סעי' ד), שהטעם שאסור לכתחילה משום שאינו עדיף מאפר מקלה. ומשמע שטעם אחד להם, דאם נאמר שההיתר בעבד הוא מטעם אחר, לא שייך לדמות הדינים, דשמא הטעם להתיר בעבד הוא טעם להתיר אף לכתחילה.

ועי' בבית שמואל (אבהע"ז סי' קכד ס"ק טז) שהקשה גבי מי שכתב הגט בכתובת קעקע על ידו של עבדו, שלכאורה העדים נפסלים מדאורייתא, וא"כ מבואר בדבריו דלא כהחת"ס, שהרי התם עשה לצורך הגט. ובאמת יש מהאחרונים שיישבו קושיית הב"ש, שאין העדים נפסלים משום דדמי לכותב ע"ג העבד שלא יברח, אבל מדברי הב"ש מוכח דלא כהחת"ס. אמנם לדברי הגרח"ק אתי שפיר היטב דדוקא גבי עבד שהוא עושה לשמירה לא חשיב כתיבה, אבל בכותב גט על עבדו, יש כאן כוונה לכתיבה, לכך אסור מהתורה.

ועוד יש לבאר ההיתר בעבד, אם נאמר שאין האיסור מהתורה אלא בצורת אותיות, ואף שמ"מ אסור מדרבנן כדמוכח מאפר מקלה, מ"מ י"ל שבשביל צורך, כגון שעושה כדי שלא יברח העבד, התירו לו לעשות רושם בעלמא.

## באפר מקלה השרט היה קודם או נעשה ע"י האפר

ועי' במנחת חינוך (מצוה רנג) שכתב גבי אפר מקלה דמבואר בגמרא דאינו אסור מהתורה, וביאר למה אינו אסור מהתורה, וכתב דלפירוש הרמב"ם מיושב, דדעתו שהאיסור מהתורה הוא כשקודם שורט ואח"כ כותב, ולכך באפר מקלה שרי, ורק לרש"י שכתובת קעקע היינו כותב ואח"כ שורט קשה. והנה בפתשגן הכתב (סי' ג) הביא דבריו של המנח"ח, אלא שכתב בשמו להיפך, דלשיטת רש"י דבעינן כותב ואח"כ שורט, א"ש למה שרי באפר מקלה [ועיי"ש שביאר שלדעת רש"י האיסור דוקא בכותב ואח"כ שורט, אבל דעת המנח"ח שרש"י ס"ל שהוא לאו דוקא, ולא איכפ"ל מה מקדים, שהכל אסור מהתורה, ורק להרמב"ם יש קפידא שיעשה שרט ואח"כ כתיבה].

ומבואר מדברי הגרח"ק שהבין, שכתובת באפר מקלה היינו שיש שם כבר שרט מחמת המכה, וכשנותן האפר נעשה צבע במקום המכה, וא"כ נמצא שאפר מקלה הוא שרט ואח"כ כתב. אמנם המעיין בדברי המנח"ח יראה להדיא שהוא מבאר להיפך, שבאפר מקלה הוא קודם כתב ואח"כ שרט, ולכך כתב ההיפך שאפר מקלה ניחא לשיטת הרמב"ם.

והביאור בזה, דהאפר מקלה הוא עצמו עושה את המכה ונכנס תחת העור, ולכך חשיב כתב ואח"כ שרט, וכן מבואר להדיא ברש"י (מכות כא. ד"ה אפר) ז"ל 'שקשה היא ומקעקעת מקום המכה והרושם נראה שם אחר זמן'. ומבואר שהאפר מקלה הוא עצמו עושה את השרט.

ומעתה מיושב דברי המנחת חינוך, שכתב לבאר ההיתר באפר מקלה משום שאינו מתכוין, וכתב המנחת חינוך שאין זה פסיק רישא. ועיי"ש בפתשגן הכתב (סי' ג) שתמה עליו, דודאי פסיק רישא הוא שהרי נותן האפר מקלה בתוך המכה. אמנם לפי מה שמבואר בדבריו של המנח"ח שהבין שהאפר מקלה הוא עושה את הקעקע, מובנים דבריו היטב, דס"ל להמנח"ח דדבר זה שהאפר יעשה קעקע ויכנס תחת העור זה אינו מוכרח, ולכך לא הוי פס"ר.

וכדברים אלו מבואר להדיא בנתיבות עולם (מובא בפתשגן הכתב סי' ג), שבאפר מקלה שרי משום שהקעקוע נעשה מעצמו, וזה מתבאר היטב עפ"י מה שנתבאר שע"י האפר עצמו הקעקע נעשה. ומצאתי להדיא כן בדברי הזרע אמת (ח"ג לסי' קפ), שכתב לעניין אותו ממזר שרצו לעשות עליו כתובת קעקע ע"י עפר דממלא מקום החקיקה, כי סברו כדעת רש"י במכות (כא. ד"ה אפר) שדוקא אפר אסור אבל לא עפר בעלמא. וכתב הזרע אמת שכל דברי רש'י בשאין שרט והאפר הוא שגורם לקעקוע, ולכן צריך דוקא אפר, אבל אצל הממזר עשו שרט ובזה שמו עפר שנשאר, ודאי יש כאן איסור כתובת קעקע, שיש כאן גם שרט וגם כתב.