א - ביסוד האיסור דמלאכת חוה_מ, ובגדרי המלאכות שהותרו בחוה_מ
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**סימן א**

**ביסוד האיסור דמלאכת חוה"מ**

**ובגדרי המלאכות שהותרו בחוה"מ**

**א**

א] **חגיגה י"ח א',** א"ר יוחנן וכו' איזהו חג שיש בו אסיפה וכו' אלא בחוה"מ חוה"מ מי שרי וכו', מכלל דתרוייהו ס"ל דחוה"מ אסור בעשיית מלאכה מנה"מ דת"ר את חג המצות תשמר שבעת ימים לימד על חוה"מ שאסור בעשיית מלאכה וכו'.

**ובפירש"י** במו"ק י"א ב' הביא מהכא דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, ופירש כן במה שאמרו במו"ק שם דלא מיבעיא בימי אבלו דמדרבנן הוא ושרי, אלא אפי' במועד דאיסור מלאכה מדאורייתא,[[1]](#footnote-1) וכ"כ בפירש"י שם י"ג א' ד"ה משום, וכן דעת רבים מקמאי, וכ"נ בד' הרמ"א בסימן תק"ל,[[2]](#footnote-2) כמש"כ המג"א שם סק"א והגר"א שם.

**אך** התוס' בסוגיין כתבו בשם ר"ת וריב"א דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא מדרבנן, וקרא אסמכתא בעלמא, וכ"כ התוס' במו"ק י"ט א' ד"ה ר' יוסי ובע"ז כ"ב א' ד"ה תיפוק, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"א, עמש"נ בסימן ג' בדעתו, וכן דעת רבים מקמאי, וכ"נ בד' הב"י בסימן תקל"ו ס"ד ותקל"ז ס"ו וסט"ו ותקל"ח ס"א ותקל"ט סי"ג.[[3]](#footnote-3)

ב] **והתוס'** בסוגיין כתבו בשם ר"ת שהוכיח דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, דאם היא אסורה מדאורייתא היאך שרינן בדבר האבד ובכמה גווני שהתירו, וכי היכן מצינו איסור דאורייתא מקצתו אסור ומקצתו מותר, וכן הוכיח הרא"ש בריש מו"ק ממה שהתירו בדבר האבד ובמי שאין לו מה יאכל.[[4]](#footnote-4)

**והטו"א** והרש"ש בסוגיין שם עמדו בזה, שהרי מצינו כן גם במלאכת יו"ט, דמלאכת אוכל נפש מותרת, וא"כ ה"נ י"ל במלאכת חוה"מ דאף דהוא מדאורייתא, מ"מ מקצתו מותר, וכ"כ בס' הון עשיר בריש מו"ק, והטו"א הוסיף, דהרי חזינן דשבת ויוהכ"פ אסורין במלאכה לגמרי, ויו"ט מותר במלאכת אוכ"נ, והרי דכל דקדושתו מרובה מחבירו חמיר איסורו, ושפיר י"ל דחוה"מ דקיל קדושתו מיו"ט, הותר אף בדבר האבד ובמי שאין לו מה יאכל.

**וכבר** עמד בזה בחי' תלמיד הר"י מפאריש בריש מו"ק, וכתב דביו"ט לא התירו אלא במידי דהוי צורך אוכ"נ, אך משום פסידא ומשום אונס לא שרי, ומהא דבחוה"מ מותר אף משום פסידא ומשום אונס בע"כ דאין איסורו אלא מדרבנן.

ג] **ולכאו'** המכוון בזה דהתירא דמלאכת אוכ"נ הוא משום דמלאכת אוכ"נ שהיא לצורך יו"ט אינה סותרת לשביתה דיו"ט, וע"כ לא חשיב כאיסור שמקצתו מותר ומקצתו אסור, ומשא"כ בהא דהותרה מלאכה משום פסידא ומשום אונס, דאי"ז אלא היתר בעלמא שראו חכמים להתיר בכה"ג, וכמש"כ כן תלמיד הרי"מ במו"ק י"א ב' דבמקום פסידא שרו רבנן דהם אמרו והם אמרו ולא העמידו דבריהם במקום דבר האבד, וכ"כ בס' המנהיג בהל' חוה"מ דהוא משום דהתורה חסה על ממונם של ישראל, וזהו דקשיא להו דהיכן מצינו איסור דאורייתא שמקצתו אסור ומקצתו מותר.[[5]](#footnote-5)

**וי"ל** עוד דהיינו, דבהא דהותרה מלאכה לצורך אוכ"נ, י"ל דצורך יו"ט מועיל להתיר לאיסור מלאכה, ואי"ז איסור דאורייתא שמקצתו אסור ומקצתו מותר, אלא אף דכולו אסור, מ"מ הותר האיסור לצורך יו"ט, אך הא דשרי משום פסידא ומשום אונס, אף דפסידא ואונס אי"ז דבר המועיל להתיר איסור, בע"כ דהיינו משום דמעיקרא לא הוצרך לשבות מכל מלאכות אלא ממקצתן, וזהו דקשיא להו דהיכן מצינו איסור דאורייתא שמקצתו אסור ומקצתו מותר.

**וכ"ה** גם משמעות ד' ר"ת, שלא הק' אלא מהא דהותרה מלאכה בדבר האבד ולמי שאין לו מה יאכל, ולא הק' מהא דהותרה מלאכה לצורך המועד, - והיינו משום דבהא דהותרה מלאכה לצורך המועד, י"ל דהוא ע"ד התירא דמלאכת אוכ"נ, והייינו דמלאכה לצורך המועד אינה סותרת כלל להשביתה דחוה"מ, או משום דצורך המועד מועיל להתיר לאיסור מלאכה, ומשא"כ במלאכה בדבר האבד ולמי שאין לו מה יאכל, דאינה שייכת למועד כלל, והוא היתר בעלמא שהותרה מלאכה בכה"ג, הרי דבזה הוא דקשיא לי' דהיכן מצינו איסור דאורייתא שמקצתו אסור ומקצתו מותר,[[6]](#footnote-6) ועמש"נ בענף ה' להוכיח דחלוק הוא גדר התירא דצורך המועד מגדר התירא דדבר האבד.

**ב**

ד] **ובדעת** רש"י ודעימי' דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת, ואפ"ה הותרה מלאכה בדבר האבד ולמי שאין לו מה יאכל, אף שלא מצינו איסור שמקצתו אסור ומקצתו מותר, נראה דמצינו כמה דרכים בד' הראשונים, ומזה נלמד גדר עיקר ההיתר דמלאכות שהותרו בחוה"מ.

**דהנה** הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ כתב, ז"ל, וי"ל שמה"ת מלאכת אוכ"נ לצורך היום מותרת ביו"ט וכן מכשירין, ובחוה"מ הותר יותר כל מלאכה שהוא לצורך וכו', וכן בדבר האבד כל שבני אדם חושבין אותו להפסד וטורחין בו משום כך מותר מה"ת וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דהיתר מלאכה בחוה"מ לצורך המועד, הוא חד דינא עם היתר מלאכה ביו"ט לצורך אוכ"נ, אלא דבחוה"מ הותרה מלאכה לכל צורך, - ומשמע קצת בדבריו דגם היתר מלאכה לדבר האבד הוא מכח זה, דכיון שבנ"א חושבין אותו להפסד וטורחין בו משום כך, חשבינן לה כמלאכה לצורך.[[7]](#footnote-7)

**ובגדר** הדברים נראה דהיתר מלאכה לצורך המועד, אינו דצורך המועד מתיר את המלאכה, אלא היינו דכל מלאכה שהאדם נצרך לעשותה במועד מותרת, ויש בזה תרי גווני, או מלאכה שהיא לצורך המועד ומכח זה צריך לעשותה במועד, או מלאכה בדבר האבד דמכח ההפסד צריך לעשותה במועד.

ה] **והך** מילתא דהיתר מלאכה לדבר האבד הוא משום דחשיב כמלאכה לצורך, וע"ד ההיתר דמלאכה לצורך המועד, כ"נ גם ממש"כ הרמב"ן במלחמות במו"ק ח' ב' דהותרה מלאכה בחוה"מ לצורך קבורת המת, שאין לך לצורך המועד ודבר האבד יותר מזה שהוא צריך למתים והחיים, גדול כבוד הבריות שדוחה אפי' ל"ת שבתורה, והיינו דכיון דהותרה מלאכה לצורך המועד ודבר האבד, משום דחשבינן לה כצורך, כ"ש דיש להתיר מלאכה לצורך כבוד הבריות דהוא צורך דעדיף טפי, כדחזינן דגדול כבוד הבריות שדוחה אפי' ל"ת שבתורה.[[8]](#footnote-8)

**וכ"נ** גם ממש"כ הנימו"י במו"ק י' ב' והמ"מ בפ"ח מיו"ט ה"ז דלדעת הרמב"ן הא דבכותל חצר שנפל בונה כדרכו הוא מפני ששמירת ביתו עשאוהו כצורך אוכ"נ לפי שהוא דבר האבד וא"צ שינוי, ומשמע דהתירא דדבר האבד הוא משום דחשיב כמלאכה לצורך, וזהו שפירשו דהא דמותר בלא שינוי, הוא משום דהחשיבוהו כצורך אוכ"נ.

ו] **ולפ"ז** ניחא דאף דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת, ואפ"ה הותרה מלאכה בדבר האבד ולמי שאין לו מה יאכל, ולא חשיב כאיסור שמקצתו אסור ומקצתו מותר, דדמי להא דהותרה מלאכה ביו"ט לצורך אוכ"נ ולא חשיב שמקצתו אסור ומקצתו מותר.

**ג**

ז] **ודרך** אחרת בזה מצינו בד' הריטב"א במו"ק י"ג א', ז"ל, טעם איסור מלאכות במועד הוא משום טרחא ושלא למעט בשמחת הרגל, ולפיכך התירו חכמים כל שהוא צורך המועד וכל שהוא דבר האבד כדי שלא יהא דואג על אבידתו ונמנע משמחת יו"ט, וכן התירו שכר פעולה שאין לו מה יאכל, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דאיסור מלאכה בחוה"מ אינו איסור מלאכה בעלמא כאיסור מלאכה בשבת ויו"ט, אלא עיקרו הוא משום טירחא ושלא למעט בשמחת הרגל, וזהו מה שאמרו במו"ק שם ובריש מו"ק דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא משום טירחא, וע"כ הוא שהתירו מלאכה לצורך המועד, דאי"ז טירחא הסותרת לשמחת הרגל, וע"כ נמי התירו מלאכה לדבר האבד, כדי שלא יהא דואג על אבדתו ונמנע משמחת יו"ט, ומה"ט התירו גם שכר פעולה שאין לו מה יאכל.[[9]](#footnote-9)

**ועד"ז** כתב הראבי"ה בסימן תתל"ה, ז"ל, ונ"ל דהא דאמרי רבנן הלכות המועדות כהלכות כותים, ועוד אמרו לא מסרך הכתוב אלא לחכמים לידע איזה מלאכה אסורה ואיזה מותרת, הכל תלוי כדי שישמח במועד וכו' ומתוך שמחה נוח לו ללמוד ולהבין בהלכות הרגל וכו', וכן התירו לעשות מלאכה בדבר האבד או בשאין לו מה לאכול כדי שיהא שמח במועד ועד"ז הולכים כולם, עכ"ל, וכ"כ בס' הפרנס סימן של"א, ועד"ז כתב גם המהרי"ל בהל' חוה"מ אות א'.

ח] **ולפ"ז** נמצא דמלאכות שהותרו בחוה"מ, הוא משום דאינם סותרות כלל לשמחת יו"ט, אלא אדרבה אם לא יעשה יהא נמנע משמחת יו"ט, וניחא לפ"ז דלא חשיב כאיסור שמקצתו אסור ומקצתו מותר.[[10]](#footnote-10)

**ד**

ט] **ודרך** אחרת בזה מצינו בד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"א, ז"ל, חוה"מ אע"פ שלא נאמר בו שבתון, הואיל ונקרא מקרא קדש והרי הוא זמן חגיגה במקדש אסור בעשיית מלאכה, "כדי שלא יהי' כשאר ימי החול" שאין בהן קדושה כלל וכו', שסוף הענין בדברים שנאסרו בו "כדי שלא יהי' כיום חול לכל דבר, לפיכך יש מלאכות אסורות בו ויש מלאכות מותרות בו", עכ"ל.

**והקר"א** בריש מו"ק כתב בדעתו דס"ל דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, ועמש"נ בזה בסימן ג', והא דלא נאסרו כל המלאכות, הוא משום דעיקר איסור המלאכה אינו מצד עצמן של ימים, כאיסור מלאכה בשבת ויו"ט, אלא הוא כדי שיהיו מזומנים וקרואים לקדש לחג ולשמוח במקדש ד', ושלא יהא חוה"מ כשאר ימי החול,[[11]](#footnote-11) וע"כ לא נאסרו כל המלאכות, דסגי באותם המלאכות שנאסרו בו כדי שלא יהא כיום חול לכל דבר.[[12]](#footnote-12)

**ולפ"ז** ניחא דלא חשיב כאיסור שמקצתו אסור ומקצתו מותר, שהרי מתקיים עיקר הא דהצריכה תורה שיהיו ימים אלו מקרא קדש ושלא יהיו כשאר ימי החול במה שנאסרו בהן מקצת מלאכות.

י] **ועד"ז** כתב בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ק"ח, ז"ל, רק לפרש החילוק שבין אמרנו היות חובה עלינו לקיים מצות שביתה בחוה"מ ובין אמרנו שיש בו איסור מלאכה, שאם הי' אסור מלאכה בו מחייבי לאוין יצדק ר"ת במה שתמה ואמר היכן מצינו איסור תורה קצתו אסור וקצתו מותר, אכן עתה שאין בו אלא מצות עשה והוא אלה מועדי ד' מקראי קדש וכו', כל שהדברים מוכיחים שאנו שובתים ממקצת מלאכות לכבוד מקרא קדש ואין אנו עושים אלא בדבר האבד ובצרכי רבים קיימנו להדיא עשה שבו, עכ"ל.

**ה**

יא] **נתבאר** בדברינו במה שהוכיח ר"ת דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן מהא דהותרה מלאכה בדבר האבד ולמי שאין לו מה יאכל, ולא הק' מהא דהותרה מלאכה לצורך המועד, דהיינו משום דבהא דהותרה מלאכה לצורך המועד, י"ל דהוא ע"ד התירא דמלאכת אוכ"נ, והייינו דמלאכה לצורך המועד אינה סותרת כלל להשביתה דחוה"מ, או משום דצורך המועד מועיל להתיר לאיסור מלאכה, ומשא"כ במלאכה בדבר האבד ולמי שאין לו מה יאכל, דאינה שייכת למועד כלל, והוא היתר בעלמא שהותרה מלאכה בכה"ג, הרי דבזה הוא דקשיא לי' דהיכן מצינו איסור דאורייתא שמקצתו אסור ומקצתו מותר.[[13]](#footnote-13)

יב] **ויש** להוסיף סמך לזה דחלוק הוא גדר התירא דמלאכה לצורך המועד מהתירא דמלאכה בדבר האבד, ממש"כ בפירש"י בחגיגה י"ח א' לפרש למה שאמרו דלא מסרן הכתוב אלא לחכמים לומר לך וכו' איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת, דמלאכה אסורה היינו דבר שאינו אבד ומלאכה מותרת היינו דבר האבד, - ויש להעיר קצת דמ"ט פירש"י דמלאכה אסורה ומותרת הוא דבר שאינו אבד ודבר האבד, ולא פירש דהוא שלא לצורך המועד ולצורך המועד.

**וביותר** יש להעיר במש"כ התור"פ בפסחים ה' א' בשם הריצב"א דמה שאמרו שם דאיזה יום מותר ואיזה יום אסור דיום מותר הוא יום המעונן דהוא דבר האבד ויום אסור הוא יום צלול דהוי דבר שאינו אבד, והק' לפ"ז במה שאמרו דאיזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת ופירש"י דהיינו דבר שאינו אבד ודבר אבד, דא"כ הו"ל בכלל יום אסור ויום מותר, ועיי"ש שכתב לפרש דמלאכה מותרת היינו מלאכה שאין בה טירחא דמותרת אף בדבר שאינו אבד, ועמש"נ בזה בסימן ט'?, וצ"ע דמ"ט לא ניח"ל לפרש דמלאכה אסורה ומותרת הוא מלאכה שלא לצורך המועד ומלאכה לצורך המועד.

**ונראה** מזה בדעתם דחלוק הוא גדר התירא דצורך המועד מגדר התירא דדבר האבד, דהתירא דצורך המועד היינו דצורך המועד הוא צורך המועיל להתיר לאיסור מלאכה בחוה"מ, אך התירא דדבר האבד אינו דדבר האבד מועיל להתיר לאיסור מלאכה, דדמי לכל איסורי תורה דלא הותרו משום פסידא, אלא היינו שלא נתחייב בחוה"מ בשביתה גמורה, אלא בשביתה ממקצת מלאכות, וא"צ לשבות ממלאכת דבר האבד.

**ואשר** ע"כ אין לפרש למה שאמרו דאיזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת, אלא בדבר שאינו אבד ודבר האבד, דמלאכת דבר שאינו אבד הוא מלאכה האסורה ומלאכת דבר האבד היא מלאכה המותרת, ומשא"כ בהתירא דצורך המועד, דאף מלאכה לצורך המועד הויא מלאכה האסורה, אלא שהותרה מלאכה זו לצורך המועד, ולא חשבינן לה כמלאכה המותרת, ואכתי צ"ע.

**ו**

יג] **נתבאר** בדברינו פלוגתת רבוותא ביסוד ההיתר דדבר האבד, דדעת התוס' והרא"ש ותלמיד הרי"מ דהוא היתר בעלמא שהתירו חכמים במלאכה משום פסידא, וכמש"כ בס' המנהיג דהוא משום דהתורה חסה על ממונם של ישראל, וזהו דקשיא להו דאם מלאכת חוה"מ דאורייתא היכן מצינו יום שמקצתו אסור ומקצתו מותר.

**אך** לדעת ש"ר אי"ז היתר בעלמא במקום פסידא, אלא לדעת הרמב"ן הוא משום דחשיב כמלאכה לצורך, ולדעת הריטב"א ודעימי' הוא משום דמלאכה זו אינה סותרת לשמחת יו"ט, דאדרבה אם יהא נמנע ממלאכה יהא דואג על אבידתו ונמנע משמחת יו"ט, ולדעת הרמב"ם ודעימי' הוא משום דסגי במה שאסרו מקצת מלאכות דלא יהא כיום חול לכל דבר.[[14]](#footnote-14)

יד] **ויש** להוסיף בזה, דהנה במו"ק י"א ב' אמרו דדברים המותרים במועד אסורים בימי אבלו, והיינו דלא הותרה מלאכת דבר האבד אלא בחוה"מ, אך בימי אבלו אף מלאכת דבר האבד אסורה,[[15]](#footnote-15) ובטעמא דמילתא כתבו התוס' שם י"ב א' לגירסת הרש"ש שם דהוא משום דבחוה"מ הקילו משום דהוי דאורייתא או כעין דאורייתא ואין לחוש שיבואו לזלזל בו, ועד"ז כתב בחי' תלמיד הרי"מ שם דהוא משום דחכמים עשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה, וכ"כ רי"ו בנתיב כ"ח ח"ב,[[16]](#footnote-16) והרא"ש שם סימן ד' כתב דהוא משום דבימי אבלו אפשר שיעשה ע"י אחרים, וע"כ לא הקילו שיעשה הוא בעצמו, ומשא"כ בחוה"מ דהכל אסורין בעשיית מלאכה, ועמש"נ בזה בסימן ?.

**ונראה** דמה שעמדו התוס' ודעימייהו בזה הוא לטעמייהו דהיתר מלאכה בדבר האבד הוא היתר בעלמא שהתירו משום פסידא, ובזה קשיא דמ"ש דהתירו מלאכה בחוה"מ, ומלאכה באבל דקיילא מינה לא התירו במקום הפסד.

**אך** לדעת הרמב"ן דהיתר מלאכה בחוה"מ לדבר האבד, הוא ע"ד היתר מלאכה ביו"ט לצורך אוכ"נ, אלא דבחוה"מ התירו לכל צורך ואף דבר האבד חשיב כצורך, הרי דכ"ז הוא בחוה"מ שהותרה מלאכה לצורך, אך באבל שאסור לעשות מלאכה לצורך, וכמש"כ הרמב"ן בתורת האדם והר"ן בסוגיין והטוש"ע ביו"ד סימן ש"פ ס"י דכל הדברים שהתירו משום צורך המועד אסורין באבל, ועמש"נ בזה בסימן ח'?, אסור אף במלאכת דבר האבד.[[17]](#footnote-17)

**וגם** למש"כ הריטב"א דהיתר דבר האבד בחוה"מ הוא כדי שלא יהא דואג על אבדתו ונמנע משמחת יו"ט, ומלאכה זו אינה סותרת לשמחת יו"ט, הרי דבימי אבלו דאיסור עשיית מלאכה הוא כדי שלא ישכח אבילותו, וכמו שפירש"י במו"ק שם ה"ז אסור אף בדבר האבד.[[18]](#footnote-18)

**ז**

טו] **הריטב"א** בעירובין צ"ו א' כתב דחוה"מ הוי זמן תפילין דלא מיקרי אות, ועיי"ש שכתב לפרש לזה, ז"ל, ועוד דהא אות דכתיב גבי שבת בשמירת מלאכה היא ודכוותה אות דימים טובים היינו מפני שהם עצורים ממלאכה, וכדתנן אין בין יום טוב לשבת אלא אוכ"נ בלבד, ואילו חוה"מ מותר מה"ת בכל מלאכת דבר האבד ובכל שהוא לצורך המועד ואפי' בפרהסיא ושלא בשינוי וכל מה שאסרו בו אינו אלא מדברי סופרים וכו', עכ"ל.

**אמנם** הנה בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רל"ז, כתב דאין מניחין תפילין בחוה"מ, ועיי"ש שפירש לזה, ז"ל, שהרי הוציא הכתוב כל הימים שהם עצמם אות כשבתות ויו"ט, וחוה"מ נמי הוא עצמו אות שהרי הוא אסור במלאכה, ואע"פ שמותר במלאכת האבד, כיון שאין מותר כחול אות הוא, שהרי אף יו"ט מותר במלאכת אוכ"נ, עכ"ל.

**וצ"ב** במש"כ הריטב"א דחוה"מ לא מיקרי אות משום דהוא מותר מהת בכל מלאכת דבר האבד וכו', שהרי גם יו"ט מותר במלאכת אוכ"נ, ומ"מ כיון דאינו מותר במלאכה כחול מיקרי אות, וא"כ מ"ט חוה"מ לא מיקרי אות.

טז] **ולכאו'** יש מקום לפרש בזה למש"כ הריטב"א דהוא משום דמהא דחוה"מ שרי במלאכת דבר האבד וצורך המועד נלמד דלי"ב איסור מלאכה כאיסור מלאכה דבשבת ויו"ט, אלא עיקר איסור המלאכה הוא משום טירחא ושלא למעט בשמחת הרגל, וע"כ לא מיקרי אות.

**אך** לא נתפרש בזה מה שהוצרך הריטב"א לפרש דכל מה שאסרו בו אינו אלא מדברי סופרים, ומשמע דאי נימא דכל מה שאסרו בו הוא מה"ת הוה מיקרי אות, אף שהוא מותר במלאכת הדיוט לצורך המועד ובמלאכת דבר האבד כשאי"ז טירחא יתירא, - ואם עיקר הא דלא מיקרי אות הוא משום דאין איסור המלאכה בו אלא משום טירחא ושלא למעט משמחת הרגל, אי"ז ענין להא דכל מה שאסרו בו אינו אלא מדברי סופרים.[[19]](#footnote-19)

**וע"כ** נראה דמכוון דברי הריטב"א הוא, דשאני יו"ט דלא הותר אלא במלאכת אוכ"נ, ויש מלאכות שלא הותרו כלל, וע"כ מיקרי אות, ומשא"כ בחוה"מ דהותרו בו כל המלאכות בדבר האבד או לצורך המועד, וכל מה שאסרו בו אינו אלא מדברי סופרים, ואין מלאכה שנאסרה בו לגמרי מדאורייתא, ע"כ לא מיקרי אות.

1. ועיי"ש שכתב במה שאמרו בימי אבלו דמדרבנן בעלמא הוא, דאף דילפינן לה שם ט"ו ב' מקרא אסמכתא בעלמא הוא, ומוכח לפ"ז דמה שאמרו שם דבחוה"מ איסור מלאכה מדאורייתא, היינו דהוי האיסור מדאורייתא, ואי"ז אסמכתא בעלמא, וזהו שהביאו התוס' בחגיגה שם מפירש"י שם דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא מדאורייתא, ול"ה מצו לפרושי דמכוון דבריו הוא דמסמכינן לה אדאורייתא. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך הפמ"ג במש"ז בסימן ל"א סק"א והמ"ב שם סק"ו כתבו בטעמא דהרמ"א שם דמניחין תפילין בחוה"מ, דהוא משום דמותר בעשיית מלאכה מה"ת וליכא אות, וכ"נ בד' המג"א שם סק"ג, ואמנם שמא יש לפרש בד' המג"א, דכיון דאינו אסור במלאכה בדבר האבד וכו' לא מיקרי אות, וכמש"כ כן הריטב"א בעירובין צ"ו א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועמדו בזה המג"א בסימן תק"ל והגרע"א והביאוה"ל שם, - אך יש מקום לדחות, דבהני גווני דאיירי הב"י לכו"ע אין האיסור אלא מדרבנן, וע"כ הוא דמקילינן מספק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
4. הטו"א בסוגיין הק', שהרי מצינו כן בכריתות ט' א' דדעת ת"ק דגר תושב מותר לעשות מלאכה בשבת לעצמו כישראל בחוה"מ, והרי דאף בדאורייתא איכא גוונא דמקצתו אסור ומקצתו מותר כמו בחוה"מ, - ועיי"ש שכתב להוכיח מהתם דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, דאם לא מצינו שביתה מה"ת בדבר שאינו אבד לחוד, מנ"ל לאוקמי שביתה דגר תושב בדבר שאינו אבד לחוד, מה שלא מצינו שביתה דוגמתה בשל תורה, - ועמש"כ בזה המצפ"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך אכתי צ"ב בקו' התוס', שהרי אמרו לקמן בסוגייין דלא מסרן הכתוב אלא לחכמים לומר לך וכו' איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת, וא"כ שפיר י"ל דאף דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, מ"מ התירו חכמים מלאכה בדבר האבד ולמי שאין לו מה יאכל משום שמסרו הכתוב לחכמים, ועמש"נ בזה בסימן ד'? ענף ?. [↑](#footnote-ref-5)
6. שוב העירו די"ל בזה בע"א, וזה למש"נ בסימן ה' בדעת התוס' והרא"ש דעיקר ההיתר במעשה הדיוט לצורך המועד אינו מכח צורך המועד, אלא הוא מכח הא דהו"ל מעשה הדיוט ואינו כדרך עיקר המלאכה, ולפ"ז י"ל דע"כ לא קשיא לי' לר"ת אלא מהא דהותרה מלאכה כדרכה בדבר האבד ולמי שאין לו מה יאכל, ולא קשיא לי' מהא דהותרה מלאכה במעשה הדיוט דהוא משום דאי"ז כדרך המלאכה. [↑](#footnote-ref-6)
7. אך אין הדבר מוכרע די"ל דמש"כ הרמב"ן לדמות התירא דחוה"מ להתירא דמלאכת יו"ט, הוא רק בהתירא דמלאכת חוה"מ לצורך המועד, אך התירא דדבר האבד הוא היתר בפנ"ע בדבר שבנ"א חושבין אותו להפסד וטורחין בו משום כך, עייש"ה בל' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובזה מתישבים ד' הרמב"ן אלו עם דבריו בתורת האדם שער הסוף ענין הקבורה דהתירא דחפירת כוכין הוא משום דחשבינן לה כצורך המועד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובזה מתפרש היטב טעמא דת"ק בכריתות ט' א' דגר תושב מותר לעשות מלאכה לעצמו בשבת כישראל בחוה"מ, דכיון דאיסורא דגר תושב נלמד מדכתיב וינפש בן אמתך והגר, אין איסורו אלא משום טירחא, ודמי לאיסורא דחוה"מ. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועד"ז הוא לדעת רש"י במו"ק י"ג א' ודעימי' דהתירא דאין לו מה יאכל הוא משום דלא חזינן לה כטירחא, עיי"ש, וע"כ לא חשיב כאיסור שמקצתו אסור ומקצתו מותר, שהרי עיקר איסור המלאכה הוא משום טירחא, וע"כ הוא דכל שאין לו מה יאכל דלאו טירחא הוא שרי. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועיי"ש שכתב לישב בזה למה שהוכיחו התוס' בחגיגה ועוד מקמאי דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, מהא דתנן במגילה כ"א כל מקום שאין יו"ט וכו' כגון חוה"מ, ומדקאמר דאין יו"ט ש"מ דאינו אסור במלאכה, ולהנ"ל ניחא דאה"נ דחוה"מ אינו קרוי יו"ט לאסרו במלאכה מצ"ע של ימים. [↑](#footnote-ref-11)
12. וגם לפ"ז יש לפרש טעמא דת"ק בכריתות ט' א' דגר תושב מותר לעשות מלאכה לעצמו בשבת כישראל בחוה"מ, והיינו משום דגר תושב לא נצטוה באיסור מלאכה בשבת, אלא נצטוה לקבוע את השבת כיום מנוחה ושאינו יום מלאכה, כדכתיב וינפש בן אמתך והגר, וזה מתקיים ע"י שביתה ממקצת מלאכות דומיא דחוה"מ. [↑](#footnote-ref-12)
13. והך מילתא דחלוק הוא גדר התירא דצורך המועד מגדר התירא דדבר האבד, עמש"נ להלן סקט"ו בהערה לסייע לזה מהא דבהתירא דצורך המועד לא מדמינן דין ימי אבלו לדין חוה"מ, ובהתירא דדבר האבד דעת רב אשי דמדמינן זל"ז. [↑](#footnote-ref-13)
14. ועפי"ז יש מקום לדון במש"כ הטו"א בסוגיין דלמאן דאית לי' הואיל יש להתיר מדאורייתא בכל מלאכה בחוה"מ דאפשר שתהא לצורך המותר בחוה"מ, וכ"כ בגל' הגרע"א לט"ז סימן תקל"ז סק"ג, והישועות יעקב בסימן תק"ל סק"א, והמשכנות יעקב באו"ח סימן ל"ז, - ועפי"ז יש מקום לדון גם במשה"ק הטו"א דיש להתיר בכל מלאכה בחוה"מ מדינא דמתוך, דמתוך שהותרה בדבר האבד ובאין לו מה יאכל, ובמק"א נתבאר לישב עוד בכמה גווני, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
15. אך דעת רב אשי שם דכ"ה דהותרה מלאכת דבר האבד בחוה"מ הותרה אף בימי אבלו, ובסימן ח'? סק"ג ובהערה שם נתבאר דאף דמלאכות שהותרו משום צורך המועד לא הותרו בימי אבלו, היינו משום דהתירא דצורך המועד הוא משום דמלאכה לצורך המועד אינה סותרת להשביתה דחוה"מ וזה ל"ש כלל בימי אבלו דאיסור המלאכה הוא כדי שלא ישכח אבילותו, אך בהתירא דדבר האבד דהוא היתר שהתירו משום פסידא, יש להתיר אף בימי אבלו, - וזה כמש"נ בדברינו בדעת ר"ת דחלוק הוא גדר התירא דצורך המועד מגדר התירא דדבר האבד. [↑](#footnote-ref-15)
16. והתוס' לקמן י"ח א' ד"ה ובגנוסטרי מבו' דלר' שישא ברי' דרב אידי ה"נ לגבי נטילת צפרנים יש להחמיר באבל יותר מבמועד, וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרי"מ לקמן י"ז ב', ועיי"ש במש"כ בטעמא דשמואל דס"ל דשרי אף באבל, וזה לטעמייהו דהא דדברים המותרין במועד אסורין בימי אבלו הוא משום דבאבל עשו חיזוק טפי, אך לדעת ש"ר הרי כל הא דיש להקל במועד יותר מבאבל הוא בהתירא דדבר האבד, ולדעתם בע"כ לפרש בע"א טעמא דמ"ד דהקילו בנטילת צפרנים במועד יותר מבאבל, ועמש"נ בזה בסימן כ"ג? סקט"ו. [↑](#footnote-ref-16)
17. אך יש לפקפק בזה, למש"נ בסימן ח'? סק"ב דיש לפרש דהא דבימי אבלו לא הותרה מלאכה לצורך, הוא משום דלא התירו אלא במועד משום כבוד המועד, ולפ"ז הרי דלענין מלאכה שהותרה לצורך דבר האבד אף דלי"ב כבוד המועד, אין לחלק בין חוה"מ לימי אבלו. [↑](#footnote-ref-17)
18. וזהו מש"כ הריטב"א שם בתו"ד דטעם הא דאסרו חכמים בימי אבלו במלאכת דבר האבד, הוא משום דלא חשו לאיבוד ממונו, והיינו דהא דבחוה"מ שרי במלאכת דבר האבד אי"ז משום דחשו לאיבוד ממונו, אלא הוא כדי שלא יהא דואג על אבידתו ונמנע משמחת יו"ט, אך הא דשרי רשב"ג בחוה"מ הוא משום דחשו על איבוד ממונו, וחכמים שאסרו בזה הוא משום דלא חשו על איבוד ממונו. [↑](#footnote-ref-18)
19. ושמא יש לפרש בזה דהיינו, דאם כל מה שאסרו בו הוא מה"ת, הרי היינו דמעיקר דין חוה"מ מצינו לאסור בכל המלאכות, אלא דיש כח ביד חכמים להתיר לפי דעתם, ומה"ט הוא דבגווני דלא התירו ה"ז אסור מה"ת, וכמש"נ כן בסימן ד' בדעת החינוך, וע"כ הוה מיקרי אות, ורק משום דכל מה שאסרו בו אינו אלא מדברי סופרים, והרי דמעיקר דין חוה"מ אינו אסור במלאכת דבר האבד וצורך המועד, הוא דלא מיקרי אות, [↑](#footnote-ref-19)