49 סח בין שחיטה לשחיטה
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק נח אור לז' במרחשון תשס"ד

**בדין סח בין שחיטה לשחיטה**

**א', בביאור פלוגתת הראשונים בטעם הדין דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, ובפלוגתייהו בטעם הא דסגי לב' שחיטות בברכה א', וכמה נפ"מ לדינא בזה. ב', בד' הרא"ש דחלוק הא דמהני ברכה א' לב' כסויין מהא דמהני ברכה א' לב' שחיטות, וכמה נפ"מלדינא בזה. ובד' האו"ז בטעם הא דמהני ברכה א' לב' שחיטות דב' מינים וכמה נפ"מ לדינא בזה. ג', בגדר דינא דסח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, ובביאור הטעמים שמצינו בד' הראשונים לחלק בין סח בין שחיטה לשחיטה לסח בין תפלה לתפלה.**

**א'**

**בביאור פלוגתת הראשונים בטעם הדין דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, ובפלוגתייהו בטעם הא דסגי לב' שחיטות בברכה א', וכמה נפ"מ לדינא בזה**

מנחות דל"ו. תוד"ה סח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, מכאן מדקדקין כשאדם שוחא עופות או בהמות הרבה וסח בין עוף לעוף שחוזר ומברך וכו', ושמא סח בין עוף לעוף כסח באמצע סעודתו וכו', עכ"ל התוס'.

א] בביאור הנידון בזה, להצריך לחזור ולברך אם סח באמצע השחיטה, נ' שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בשה"ג פ' כסוי הדם הביא ל' ריא"ז, שח בין שחיטה לשחיטה או בין ברכה לשחיטה שיחה שאינו צורך שחיטה חוזר ומברך, וכן בכל המצוות אם שח בין ברכה למצוה חוזר ומברך, לפי שהשיחה מפסקת כמבואר בק"ה, עכ"ל, ול' זה מורה כמו שכבר דקדק כן בספר שלום יהודה סי' י"ד, דהא דשח בין שחיטה צריך לחזור ולברך, הוי חד דינא עם הא דשח בין ברכה לשחיטה חוזר ומברך, והיינו דאף בשח בין שחיטה לשחיטה אתינן עלה משום שח בין ברכה לשחיטה, ומשום דהא דברכה אחת מהניא לכמה שחיטות, הוא מכח דחיילא הברכה אף על השחיטה השני', וע"כ צריך שלא יפסיק בדיבור בין הברכה לבין השחיטה השני', דהוי זה כהפסק בין ברכה לשחיטה, וע' גם בל' פסקי רי"ד בפ' כסוי הדם שנראה כן.

ומצאנו הדברים מפורשים כן בטעמם בספר המכריע להרי"ד סי' ס"ו, ז"ל, וכשיש ב' מצוות לפניו, דין הי' לברך על כל מצוה, אלא שפטרוהו חכמים לעשות שתיהן בברכה אחת, הלכך אם סח בינתים כיון שקודם שהתחיל במצוה השני' סח חייב לחזור ולברך על השני', כגון ב' תפילות וב' עופות לשחוט, ואי אמרת מ"ש מב' כוסות שבירך על הראשון והסיח בינתים וא"צ לחזור ולברך על השני, הטעם התם שבירך בפה"ג דעתו על כל שתייתו ואפי' הן י' כוסות, ואין כל כוס וכוס צריך ברכה לעצמו, אך אם הי' נמלך שלא הי' כונתו לברך אלא על הא', אבל המצוה כל אחת היא חשובה לעצמה, הלכך אם סח בינתים הפסיד הברכה, וברכת הכסוי ל"ח הפסקה כיון דבענין וצורך השחיטה הסיח ואין שיחה לא דברים בטלים, ואילו בירך על השחיטה ובין עוף לעוף סח ואמר הבא עוד לשחוט או שסח קודם שהתחיל לשחוט בשיחה זו, לא בטלה הברכה אם השיח דברים שהן לצרכי השחיטה, כדאמרי' בטול ברוך טול ברוך, עכ"ל.

ולמדנו מד' הרי"ד, דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, הוא משום דכל שחיטה טעונה ברכה לעצמה, ומה דמהני ברכה אחת לכולן הוא משום דהברכה חיילא על כל השחיטות, ול"ד לאכילה שכל האכילה אינה טעונה אלא ברכה אחת, וע"כ כל שסח בין ברכה לשחיטה שני' חוזר ומברך, דהוי כסח בין ברכה לשחיטה.[[1]](#footnote-2)

ונ' שכ"ה ג"כ דעת בעל העיטור, דהנה כתב בעה"ע בהל' ביעור חמץ דק"כ: ז"ל, ואיכא מאן דמדמי להו למי ששח באמצע בדיק"ח, לתפילין דאמרי' שח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, ומסתברא דל"ד לתפילין, דהתם תרתי מצוה וצריך לברך על שתיהן, אבל הכא כולה חדא מצוה היא, דהא כל שעה שאוכל אינו נמנע מלשוח וכ"ז שיושב בסוכה אינו מברך אלא ברכה א' וכו', עכ"ל, ובהל' ציצית שער ג' ח"ב דע"ו: ז"ל, במעקה וכו' אם שח אין משתקין אותו, כן הגי' בהג' שעה"ח שם, ול"ד לסח בין תפלה לתפלה דאמרי' עבירה היא, דהתם הפסק ברכה היא דברכת ש"י להניח תפילין היא ועולה לברכה של ראש, דהא היכא דשח חוזר ומברך להניח, אבל היכא דליכא הפסק ברכה ומתחיל במצוה פוסק אפי' באמצע, עכ"ל, ובהל' שופר דק"ג. ז"ל, ואינו דומה הסח באמצע התקיעות לתפילין דאמרי' עבירה היא בידו, דהוי כל א' וא' מצוה המוטלת עליו ולא נפטר מצוה ש"ר בש"י, וכשהוא מברך להניח על ש"י כמו"כ מברך על ש"ר ועולה לשתיהן, ואם שח חוזר ומברך אותה, אבל הכא כבר נפטר והשלים כל המצוה כולה וכדי לערבב אנו תוקעין לפיכך א"צ לחזור ולברך, עכ"ל.

וברור שכונת ד' בעה"ע היא כד' הרי"ד שהבאנו להלן סק"ב, דהא דסח באמצע מצוה אינו חוזר ומברך ול"ד לסח בין תפלה לתפלה, הוא משום דבתפילין דב' מצוות הן בעי' שתחול הברכה גם על תפלה ש"ר, וכלישנא דבעה"ע דצריך לברך על שניהם, וזהו גם מש"כ דעולה לברכה של ראש, וגם זש"כ דכשמברך להניח כמו"כ מברך על ש"ר ועולה לשתיהן, וע"כ כל שסח בין תפלה לתפלה הוי כסח בין ברכה למצוה שחוזר ומברך, וזמש"כ בעה"ע דהתם הפסק ברכה היא, והיינו דהוי הפסק בין הברכה למצוה, ומשא"כ בסח באמצע המצוה, הרי כיון דכבר חלה הברכה בתחילת המצוה, ול"ב שתחול הברכה במסוים על כל חלק במצוה, אין השיחה מפסקת ואינו חוזר ומברך.

והנה כתב בעה"ע בהל' שחיטה שער ב' ח"ו דמ"ו: ז"ל, והיכא דסח בין שחיטה בעי למהדר לברוכי מידי דהוי אתפילין דאמרי' סח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, עכ"ל, והנה למש"כ בעה"ע דהא דסח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, הוא משום דהוי ב' מצוות ובעי' שתחול הברכה גם על תפלה ש"ר, וע"כ הוי זה כהפסק בין ברכה למצוה, הרי דה"נ הא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דבעי' שתחול הברכה גם על השחיטה השני', וע"כ הוי זה כסח בין ברכה לשחיטה שחוזר ומברך, וזהו כדעת הרי"ד.

ב] והנה הרי"ד שם הביא ד' רבינו תם בספה"י סי' ??, והועתקו עיקר הדברים בשו"ת מהר"מ מר"ב ד"ל סי' שצ"ה, בענין זה, ז"ל, כתב רבינו תם אומר רבי הסח בין שחיטה לשחיטה חייב לחזור ולברך לפני שחיטה שני' מאחר שהסיח דעתו מברכה, וראיתו ממסכת מנחות בפ' הקומץ אמר רבה ב"ר שילא אמר רב, סח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, שכשהפסיק וסח בינתים הוי גמר מצותו שבירך עלי' והסיח דעתו, לכך חוזר לראש, הרי שיש לו לשחוט ב' עופות ובירך על השחיטה ושחט את האחד וסח בינתים, דאי בעי שחט לי' לשני, ואי בעי לא שחיט לי', מ"מ גמר מעליא איכא שבירך עלי' וסגי לי' אע"ג דלא שחיט לי' לשני, אבל מצוה שבירך עלי' והפסיק וסח בינתים ולא סגי לי' שנאמר סיימנא, א"צ לחזור ולברך, שהרי אע"ג דסח בינתים לא הסיח דעתו מברכה שבירך על אותה מצוה, שהרי יש לו לגמרה ולא סגי לי' בלאו הכי, כגון תקיעת שופר וקריאת ההלל קריאת מגילה וקריאת שמע וכיוצא בהן, דלא סגי דלא יגמור כל הלכות תקיעות כולן, ואע"ג דסח בינתים לא מסיח דעתי' מברכה שבירך, הלכך א"צ לחזור ולברך, מפי הרב רבי מאיר.

והרי"ד תמה עליו, ז"ל, ונראה לי שהלכה כדבריו שאם סח בתוך המצוה שא"צ לחזור ולברך, אבל אין הטעם כדבריו, מפני שלא הסיח דעתו, שהרי אם בירך על מצוה וקודם שהתחיל בה סח חייב לחזור ולברך פעם אחרת, ואע"פ שלא הסיח דעתו שהרי הוא עתיד לעשות המצוה, וראי' לדבר ממאי דאמרינן בכיצד מברכין, אמר רב טול ברוך טול ברוך אינו צריך לברך וכו', אלמא דוקא אם הסיח בדיני הסעודה א"צ לחזור ולברך, אבל אם הסיח דברים בטלים אע"פ שלא הסיח דעתו מלאכול צריך לחזור ולברך המוציא מפני שברכה ראשונה בטלה, כיון שהסיח קודם שיתחיל לאכול ונמצא אוכל בלא ברכה.

אבל אם התחיל לאכול ואח"כ סח אין בכך כלום, שכל מה שאוכל על סמך ברכה ראשונה, וה"ה נמי במצוה אם סח קודם שהתחיל המצוה אע"פ שלא הסיח דעתו חייב לחזור ולברך, שהסיחה מבטלת הברכה, ונמצא שעושה המצוה בלא ברכה, אבל אם סח בתוך המצוה אין בכך כלום שהרי חלה הברכה הא' וכל מה שעושה על סמך ברכה הראשונה הוא עושה, אבל מיהו לכתחילה אסור להפסיק מצותו ולהסיח דברים בטלים כדתנן המפסיק ממשנתו ואומר מה נאה אילן זה וכו', אבל לשאול ולהשיב מפני היראה והכבוד התירו לו חכמים, כדתנן בפרק הי' קורא בתורה, עכ"ל.

ובישוב ד' ר"ת, הנה בפשוטו הי' נראה, דר"ת פליג ביסוד הדין דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, וס"ל דהא דחוזר ומברך ל"ש כלל לדינא דסח בין ברכה לשחיטה חוזר ומברך, דדינא דסח בין ברכה לשחיטה חוזר ומברך, הוי כמו שביאר הרי"ד, שאף שאין בזה היסה"ד, מ"מ ל"מ הברכה משום הפסק, שהשיחה מפסקת בין הברכה לשחיטה, ול"מ חיילא הברכה על השחיטה, אך דינא דשח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, לא הוי משום הפסק בין הברכה להשחיטה השני', דכלל לא בעי' שתחול הברכה על השחיטה השני', וסגי במה דחיילא הברכה על שחיטה קמייתא, ומכח זה נפטרו ממילא שאר שחיטות, אלא הוי זה משום דהשיחה הויא היסה"ד, וה"ה מחלקת השחיטות זמ"ז, וע"כ תו ל"מ הברכה שחלה על שחיטה קמייתא, לפטור לשאר השחיטות.

אך מד' כל הראשונים נ' שדימו דינא דשח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך לדינא דשח בין ברכה לשחיטה, שהרי התוס' בסוגיין כתבו דכ"ה דבשח בין ברכה לאכילה א"צ לחזור בשאמר טול ברוך, ה"נ אם שאל עוף לשחוט א"צ לחזור ולברך, וכן דימו ד"ז להא דביקנה"ז אין הברכות האחרות הפסק בין ברכת היין לשתי', וע' גם בתוס' בחולין דפ"ז. וברא"ש שם ובתוס' ברכות ד"מ. וברא"ש שם ובכמה מהראשונים דמדמו זל"ז, וע' גם בפירש"י ברכות ד"מ. דמדמה דינא דסח בין ברכה לאכילה, לדינא דסח בין תפלה לתפלה, ונ' מזה דדינא דסח בין שחיטה לשחיטה, הוי ביסודו חד דינא עם דינא דסח בין ברכה לאכילה ובין ברכה למצוה, ולפ"ז הרי שכי היכי דהא דסח בין שחיטה לשחיטה פירש ר"ת דמה שצריך לחזור ולברך הוא משום היסה"ד, ה"נ דינא דסח בין ברכה לאכילה או לשחיטה הוי משום היסה"ד, וכ"ה בל' התוס' ברכות ד"מ. דדינא דסח בין ברכה לאכילה חוזר ומברך הוא משום היסה"ד, וזה שלא כד' הרי"ד שכתב שאין הטעם משום היסה"ד, ולפ"ז הרי דהדר צ"ע ד' ר"ת וכעין משה"ק הרי"ד, שהרי מהא דסח בין ברכה לאכילה ובין ברכה לשחיטה חוזר ומברך, מוכח דאף שהוא עתיד לעשות הברכה והמצוה, מ"מ חשיבא השיחה כהיסה"ד, וא"כ מ"ש דשיחה באמצע המצוה לא חשיבא כהיסה"ד.

וי"ל בזה, דכל ה"ט שכתב ר"ת דכיון דלא סגי דלא גמיר אי"ז היסה"ד, היינו רק בשכבר התחיל המצוה, שכיון שכבר הוא עוסק בזה, הרי שכל דלא סגי דלא גמיר לא מסח דעתי' מיני', ולקביעותי' הדר, אך כל שאכתי לא התחיל המצוה, הרי שהגם דלא סגי דלא עביד להמצוה, מ"מ הוי שיחתו היסה"ד, ועיקר ד"ז דהא דבאמצע המצוה אין שיחה מפסקת הוא משום דכה"ג אין השיחה היסה"ד משום שכבר התחיל המצוה ולקביעותי' הדר, נ' כן מד' הרא"ה בחולין דפ"ו: והריטב"א שם, עמש"נ בדעתם להלן סקי"ג.

ג] ונ' די"ל עוד בישוב ד' ר"ת ובהקדם, דהנה אמנם דעת הרי"ד והריא"ז ובעה"ע דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, הוא משום דבעי' שתחול הברכה גם על השחיטה השני', וכל שסח בין שחיטה לשחיטה, הוי כסח בין ברכה לשחיטה, וע"כ הוא דחוזר ומברך, אמנם מד' הרבה מהראשונים נ' להוכיח דפליגי בזה.

דהנה התוס' בסוגיין כתבו ז"ל, ומיהו אם הי' זקוק לחזור ולברך כשסח בין עוף לעוף, כמו"כ הי' זקוק לכסות, דהא זימנין אפי' במקום שזקוק לכסוי אמרי' בפ' כסוי הדם דנפטר בברכה אחת, עכ"ל, וכ"כ התוס' בפ' כסוי הדם דפ"ז. והרמב"ן והרשב"א והרא"ש שם, והיינו דכיון דחזינן שדעת ר' יהודה בפ' כסוי הדם דשחט חי' יכסנה ואח"כ ישחוט את העוף, ואמר שם רב חנינא דמודה הי' ר' יהודה לענין ברכה שאינו מברך אלא ברכה אחת, והרי דאף דלענין ברכה הוי כחד, מ"מ הוא זקוק לכסות חי' בפנ"ע ועוף בפנ"ע, וכ"ש הכא בסח בין שחיטה לשחיטה דטעון ב' ברכות, שיהא טעון כיסוי לכל שחיטה בפנ"ע.

ואמנם הדבר צ"ב רב, דלכאו' מה ענין זל"ז, דהנה הא דמצריך ר' יהודה כסוי לחי' בפנ"ע ולעוף בפנ"ע, יליף לה מקרא דכתיב חי' או עוף, והפסיק מזה לזה להטעין כסוי לכל א' וא', וע"כ אף דלענין ברכה סגי בברכה אחת, מ"מ בעי כסוי לחי' בפנ"ע ולעוף בפנ"ע, ומזה למדו הראשונים דמדחזינן דאף היכא דמצורפין הן בשחיטה לענין ברכה, מ"מ מצינו להצריך כסוי לכל א' וא', כ"ש היכא דמחולקין הן לענין ברכה, דודאי מחולקין הן לענין כסוי, וזה צ"ע, דהרי הא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, אינו כלל מכח דמחולקין הן השחיטות זמ"ז, אלא הוי זה משום דל"מ חיילא הברכה הראשונה על השחיטה השני', כיון שהפסיק בדיבור בין הברכה לשחיטה, ומה טעם יש בזה להצריך לכל שחיטה כסוי בפנ"ע, הרי הא דחוזר ומברך אינו כלל משום שנתחלקו השחיטות זמ"ז, אלא הוא משום שנסתלקה ברכה ראשונה, וע"כ הוא דצריך לחזור ולברך, ומ"ט ניבעי כסוי לכל א' וא', ובחי' הרא"ה בחולין שם הביא דין זה דצריך ב' כסויין לגבי נמלך, ודמדמי' לה לדינא דר' יהודה, וכתב שאינו דומה יפה, וכ"כ הריטב"א שם, ופירשה דההיא דר"י שניא לפי שהן ב' מצוות כדנפקי לן מקראי, משא"כ בזו לרבנן שהכל מצוה א' אלא שהמלכה קובעת ברכה, ואולי כונתו להנ"ל, ועמש"נ עוד בביאור ד' הרא"ה והריטב"א להלן סקי"ג.

ואמנם אשר מוכח בזה בדעת תוס' ודעימיהו, דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, אי"ז כלל משום דבעי' שתחול הברכה על השחיטה השני' ודממילא הוי זה כסח בין ברכה לשחיטה, דבאמת ל"ב כלל שתחול הברכה על השחיטה השני' בפנ"ע, והטעם בזה, שהרי הראשונים דנו לדמות שחיטה לסעודה, דהוו כל השחיטות כסעודה אחת, ובסעודה אחת הרי ל"ב שתחול הברכה על כל אכילה ואכילה בפנ"ע, אלא סגי במה שחלה הברכה בתחילת האכילה, וכמש"כ הרי"ד שהבאנו לעיל סק"א, ויל"פ הטעם בתרי גווני, או דכל שלא הפסיק בין הברכה לתחילת האכילה חיילא הברכה על כל האכילה, או משום דל"ב כלל שתחול הברכה על כל האכילה, וסגי במה שחלה על תחילתה, ובזה נפטרת כל האכילה, (וע' להלן סקי"ג שנת' לדון עפ"ד הרא"ה דגם בסעודה בעי' שתחול הברכה על כל חלק באכילה בפנ"ע, עיי"ש), וה"נ בשחיטה ל"ב שתחול הברכה על כל שחיטה ושחיטה בפנ"ע, וסגי במה שחלה הברכה בתחילת השחיטות, ופליגי הראשונים על מה שחילק הרי"ד בין אכילה למצוה, (דבמצוה כל אחת חשובה וצריכה ברכה לעצמה, ול"ד לאכילה דאין כל כוס וכוס טעון ברכה לעצמו), אלא אף במצוה אין כל מצוה צריכה ברכה לעצמה.

ונ' לפ"ז, דאף למה שדנו הראשונים לחלק בין סעודה לשחיטה, והגם דבאמצע הסעודה יכול לדבר, מ"מ סח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, לאו היינו משום דבעי' שתחול הברכה על של שחיטה ושחיטה בפנ"ע, דלעולם דמי ב' שחיטות לסעודה אחת דכל דחיילא הברכה בשחיטה קמייתא סגי בזה, משום דעי"ז חיילא הברכה על כל השחיטות שמצורפות זל"ז, או משום שסגי במה שחלה הברכה על תחילת השחיטה, ובזה נפטרין כל השחיטות שמצורפין זל"ז, אלא הא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, הוא משום דהשיחה מחלקת השחיטות זמ"ז, וע"כ תו ל"מ הברכה על השחיטה השני', דכל מה דמהניא הברכה אף על השחיטה השני', הוא משום דמצורפות כל השחיטות יחד והוו כחד, אך כל שנתחלקו השחיטות זמ"ז, ל"מ הברכה על השחיטה השני', (ולהלן סק"י יתבאר מד' הרא"ש, דאף אחר שנתחלקו השחיטות זמ"ז, מ"מ מצינו לדון שתחול הברכה על השחיטה השני' בפנ"ע, ואך דע"ז כבר הוי השיחה כסח בין ברכה לשחיטה שחוזר ומברך).

ונ' שהדברים מפורשים כן בל' ר"ת שהביא הרי"ד, וכ"ה ל' הרא"ש בפ' כסוי הדם סי' ו', ז"ל, ומצאתי כתוב בשם ר"ת דסח בין עוף לעוף צריך לחזור ולברך, כההיא דסח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, לפי שכשהפסיק וסח בינתים גמר מצותה שברך עלי' וצריך לברך שנית, וכן אם היו לו ב' עופות לשחוט וסח ביניהם, כיון דאי בעי שחיט ואי בעי לא שחיט איכא גמר מצוה וכיון שהפסיק בשיחה צריך לברך, עכ"ל, והרי להדיא דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, הוא משום דהשיחה מחלקת ב' השחיטות זמ"ז, דכשסח גמר המצוה, וע"כ הוא דצריך לחזור ולברך.

ושו"ר גם בל' הרשב"א בתשובה ח"ה סי' י"ג, דבסח בין שחיטה לשחיטה אין הפסק בין הברכה למעשה, ומשמעות לשונו דאזיל כהסוברים דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, וכמש"כ התבו"ש בסי' י"ט סק"כ, (ועיי"ש בד' הרשב"א מש"כ לפ"ז, ונת' בזה להלן סק"ו אות ג'), וזה להדיא כמש"נ.

ולפ"ז ניחא מש"כ הראשונים דאם סח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, אף ה"ה זקוק לכסות, ולמדו לזה מדינא דר"י דשחט חי' ועוף בעי כסוי לכל א' וא', ולמש"נ נ', דהאמנם לדעת הרי"ד והריא"ז ובעה"ע דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דהוי זה כסח בין ברכה למצוה, ולא חיילא הברכה על השחיטה השני', הרי שאי"ז טעם להצריך כסוי לכל שחיטה ושחיטה, אך הראשונים דס"ל דצריך לכסות, הוא משום דס"לדהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, הוא משום דהשיחה מחלקת השחיטות זמ"ז, וע"כ כל שחיטה מחייבת ברכה לעצמה, ומכח זה אף טעונה כל שחיטה כסוי לעצמה, וזהו שלמדו כן הראשונים מדר' יהודה, דמדחזי' דמצריך ר"י כסוי לחי' בפנ"ע ולעוף בפנ"ע אף דהוו כשחיטה א' לענין ברכה, כ"ש דהיכא דחלוקין הן אף לענין ברכה, דניבעי כסוי לכל א' וא', וז"ב.

וצריך להוסיף ולבאר בזה, דכ"ז הוא רק לפ"מ שכתבו הראשונים בפ' כסוי הדם דהכסוי הוי גמר דהשחיטה, ואשר ע"כ כל דנתחלקו השחיטות זמ"ז, אף צריך כסוי לכל א' וא' בפנ"ע, דכיון דשחיטת כל א' הויא לעצמה, בעי' נמי כסוי לכל א' לעצמו, וזהו גם גדר דינא דר"י דשחט חי' יכסנה ואח"כ ישחוט את העוף, והיינו משום דשחיטתן מחולקת זמ"ז, אך אם הי' הכסוי מצוה לעצמו, הרי דל"ה נפ"מ כלל במה שנתחלקו השחיטות זמ"ז, ול"ה זה טעם להצריך כסוי לכל א' וא', וז"פ.

וזה נ' גם בביאור מש"כ בחי' הרא"ה בחולין שם דבהתחיל לשחוט ופסק ונמלך אח"כ ושחט, אע"פ שצריך לברך על כל שחיטה ושחיטה, מ"מ לענין כסוי כסוי א' לכולן, ואינו מברך אלא ברכה א' לכמה כסויין, דלא מצינו המלכה קובעת ברכה אלא לפני' ולא לאחרי', עכ"ל, וצ"ב מה ענין ברכה לאחרי' לכאן, וחזי' דדייני' להכסוי ולברכת הכסוי כברכה שלאחרי', והיינו משום דהויא גמר השחיטה, וע' גם בל' הרא"ש בכלל כ"ו סי' ד' דכסוי הוי ברכה שלאחרי', וע"ע בראשונים בפ' כסוי הדם לענין זמן ברכת הכסוי, ואכמ"ל.

ונ' דזה נלמד גם ממש"א בפ' כסוי הדם דפ"ו:, דמודה ר"י דברכה א' לכולן, ופירש"י דקאי על ברכת השחיטה, אך האו"ז בסי' שפ"ז הביא די"מ דקאי על ברכת הכסוי, ועמש"נ בזה להלן סק"ה, וצ"ב שהרי ר"י איירי לענין כסוי דשחט חי' יכסנה ואח"כ ישחוט את העוף, ומאי ס"ד דאף יצריך ר"י ברכה א' לכל א' על השחיטה, ומה ענין זל"ז, והמבו' מזה הוא כמש"נ, דגדר הדין דמצריך ר"י כסוי לכל א' וא', הוא משום דשחיטתן מחולקת זמ"ז, וע"כ הוא דיש לכסות כל א' לעצמו, וע"כ הוה ס"ד דאף תהא כל שחיטה טעונה ברכה לעצמה, כיון שהשחיטות מחולקות זמ"ז, וזהו דקמ"ל דלענין ברכה מודה ר"י דחשבי' להו כברכה א', וברכה א' לכולן, וז"ב, אך ילה"ע דאף אם הוו כב' שחיטות, אכתי מ"ט לא יהני ברכה א' לכולן, כיון דברכתן א' היא, ומצי חיילא על ב' השחיטות, וע"ד שהבאנו להלן סק"ז מש"כ הרא"ש בטעם הא דמהני ברכה א' לב' כסויין, וי"ל.

ד] ובזה נ' לישב ד' ר"ת, שפירש דהא דסח באמצע המצוה אינו חוזר ומברך, הוא משום דליכא היסה"ד, כיון דלא סגי דלא גמיר, והק' ע"ז הרי"ד, שהרי אם בירך על מצוה וקודם שהתחיל בה סח חייב לחזור ולברך פעם אחרת, ואע"פ שלא הסיח דעתו שהרי הוא עתיד לעשות המצוה.

והנה בדעת ר"ת נת' לעיל דס"ל דהא דסח בין ברכה למצוה חוזר ומברך, הוי זה נמי משום היסה"ד, וצ"ל לפ"ז דהגם שהוא עתיד לעשות המצוה, מ"מ בשעה זו שסח הוי זה היסה"ד מסוים מעשיית המצוה, וע"כ הוי זה הפסק בין ברכה למצוה, אך צ"ע דמ"ש מסח באמצע המצוה דאמרי' דאי"ז היסה"ד כיון דלא סגי דלא גמיר.

ולמש"נ נראה די"ל בזה, שאין כונת ר"ת כפשטות לשונו, דהא דלא סגי דלא גמיר הוי סברא בדין היסה"ד, דמה"ט אינו מסיח דעתו, שהרי חזינן דסח בין ברכה למצוה הוי זה היסה"ד וצריך לחזור ולברך, הגם שהוא עתיד לעשות המצוה, וכמשה"ק כן הרי"ד, אלא מכוון ד' ר"ת הוא, דבמצוה א' כיון דלא סגי דלא גמיר, ל"מ השיחה לחלק ב' חלקי המצוה זמ"ז, כיון דא"א לזה בלא זה, וממילא דליכא היסה"ד מהברכה, כיון דהברכה חלה על כל המצוה, ולא נתחלקו חלקי המצוה, ומשא"כ בב' מצוות דאי בעי לא שחיט, מהני השיחה לחלק השחיטות זמ"ז, וממילא דלגבי השחיטה השני' איכא היסה"ד מברכה, וא"ש ד' ר"ת, וכדרך זו בביאור ד' ר"ת נ' להדיא מד' הרא"ש בפ' כסוי הדם הנז', שהביא לד' ר"ת ולא הזכיר כלל שהנידון הוא על היסה"ד, ונ' להדיא בדבריו שעיקר החילוק הוא דבמצוה א' אין בכח השיחה לחלק המצוה לתרתי, וכמש"נ.

ה] והנה למש"נ נמצא דפליגי הראשונים בהא דמהני ברכה א' לב' שחיטות אם הוא משום דהברכה חלה אף על השחיטה השני' או משום דב' השחיטות מצורפות זל"ז והוו כשחיטה אחת וא"צ אלא ברכה אחת, ונחלקו מכח זה בשיחה בין שחיטה לשחיטה, דלהנך דס"ל דהא דמהני ברכה א' לב' שחיטות הוא משום דהברכה חלה גם על השחיטה השני', הרי דמה"ט אם סח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, דהוי זה כסח בין ברכה למצוה, אך להנך דס"ל דהא דמהני ברכה א' לב' שחיטות הוא משום דב' השחיטות מצורפות זל"ז והוי כשחיטה א', נחלקו הראשונים אם מה"ט אין השיחה מפסקת בין שחיטה לשחיטה, דהוי כשיחה באמצע הסעודה, או דמ"מ מהניא השיחה להפסיק ולחלק השחיטות זמ"ז, וע"כ הוא דחוזר ומברך.

והנה הראב"ן בסי' רפ"ז נקט דכלל ל"מ ברכה א' לכמה שחיטות, עיי"ש, ומצינו לעוד כמה מן הראשונים דס"ל כן דצריך לברך על כל שחיטה, והובאו דבריהם באו"ז הל' כסוי הדם סי' שפ"ז, עיי"ש שהביא שכן דעת רבינו שמואל בן חפני ורבינו קלונימוס, ופירשו דמש"א בפ' כסוי הדם דמודה ר"י דברכה א' לכולן, קאי על ברכת הכסוי, אבל אשחיטה מברך אכל חדא וחדא, וכן הביא דעת אבי העזרי, דעל כל שחיטה ושחיטה יחזור ויברך אפי' אם לא סח הואיל דגופין מחולקין,[[2]](#footnote-3) והא דקאמר ר"ח מודה ר' יהודה, דוקא בברכת הכסוי קאמר מפני שמוטלת הכל בגומא א' והוי כגוף א', עכ"ל, ושו"ר שכבר נמצא כ"ז בראבי"ה סי' אלף פ"ח, אך בסי' תקל"ה נקט ראבי"ה דמהני ברכה א' לכמה שחיטות, עיי"ש.

ונ' בביאורו, שהאבי העזרי ס"ל דהא דמצינו לדון שתועיל ברכה א' לכולן הוי רק משום דדייני' לכולהו כחד, דאי חשבי' להו כתרי מעשי מצוה, ודאי ל"מ חיילא הברכה הראשונה על המצוה השני', ויל"פ הטעם או משום דל"מ חיילא חדא ברכה על ב' מעשי מצוה, ושלא כמו שהוכיחו הרא"ש והאו"ז שהבאנו להלן ס"ק ז' וי"א, או משום דהמעשה מצוה הראשון הוי הפסק בין הברכה להמעשה מצוה השני, וכל מה שיש לדון שתועיל הברכה לתרוייהו, הוא משום דדייני' להו כחד מעשה אריכתא, ובזה הוא שחילק אבי העזרי דבכסוי מצינו לדון כל הכסויין כחד כיון דהוו בגומא א', ומשא"כ בשחיטה כיון גופין מחולקין לא מצינו לדון לכל השחיטות כחד, וע"כ לא מהני להו ברכה אחת, ועמש"נ להלן סק"?? בד' בעה"ע לגבי ב' מילות.

[והנה עיקר ד' ראבי"ה והאו"ז הובאו במרדכי חולין, ובס' שלום יהודה מועד סי' י"ד תמה עמש"כ דצריך לברך על כל א' משום דגופין מחולקין, שהרי בגמ' אמרו להדיא דברכה א' לכולן, עיי"ש מש"כ בזה באורך, אך לא הי' לפניו ס' או"ז וס' ראבי"ה, ששם נתפרשו הדברים דהגמ' קאי על ברכת הכסוי דהוי כגוף א', וגם מה שתמה בשלום יהודה שם במה שהביאו מתפילין, ולכאו' שם הוי להיפך, אחר שזכינו לאורו של האו"ז ג"ז ניחא, דעיי"ש בדבריו שאדרבה מייתי מתפילין להיפך, דהא דמברכין על תפילין ברכה א', הגם דב' גופין הן, הוא משום דמצוה א' הן, וע"כ שפיר מצטרפי זל"ז, וסגי להו בברכה א', עיי"ש, וכ"ה להדיא בראבי"ה סי'' אלף פ"ח, ובחינם הגיהו בדברי האו"ז, וצ"ל כן גם בד' המרדכי, ודלא כמו שהגיהו בדבריו, וכן מש"כ בשלום יהודה בביאור כל ד' המרדכי, הנה אחר שזכינו לד' ראבי"ה והאו"ז אין מקום לכל זה, עיי"ש].

ו] ונ' לדון כמה נפ"מ בזה, מלבד מש"נ לעיל סק"ג, דמש"כ הראשונים דכל שסח בין שחיטה לשחיטה, אף צריך כסוי לכל שחיטה בפנ"ע, הוא רק לטעמייהו דהא דסח חוזר ומברך הוא משום דהשיחה מחלקת ב' השחיטות זמ"ז, אך לדעת הרי"ד ודעימי' דהא דחוזר ומברך, הוא משום דהוי זה כהפסק בין ברכה למצוה, א"צ כסוי לכל א' בפנ"ע.

**א'**, נחלקו האחרונים בדין מי שדעתו לשחוט כמה בהמות, וכיון בברכתו שלא לפטור אלא לשחיטה הראשונה, אם צריך לחזור ולברך על השחיטה השני', או דל"מ מה שכיון שלא לפטור ואפ"ה נפטרים כל השחיטות, וא"צ לחזור ולברך, דהפר"ח ביו"ד סי' י"ט נקט דמהני מה שכיון שלא לפטור, וצריך לחזור ולברך על שאר הבהמות, והתבו"ש שם סקי"ז פליג ע"ז וכתב דכיון שכל הנשחטים עומדין לפניו ומתכוין לשחוט כולן, ל"מ מה שמחשב שהברכה לא תפטור כי אם א' מהן, עיי"ש בדבריו, ומדמי לה לברכת הנהנין, שדעתו שפשיטא שאם מונחין הרבה פירות לפניו ודעתו לאכול כולן, ל"מ לברך על כל א' ע"י שמכוין בכל ברכה שלא לפטור כ"א אחד מהן, עיי"ש בדבריו שהוכיח כן, ועיי"ש מה שיישב לד' השו"ע באו"ח סי' קע"ד ס"ד שלא יסתרו לדבריו, ואכמ"ל בזה.

והנה בס' ישועת דוד או"ח סי' ו' הביא מש"כ האו"ז בהל' כסוי הדם סי' שפ"ז, דבתשובות הגאונים מצא מורי אבי העזרי שצריך לברך על כל שחיטה, שמא ישכח וידבר ביניהם דבר שאינו מעניני השחיטה, ואין נ' זה למורי אבי העזרי, דאטו משום שמא ישכח יברך ברכה שאינה צריכה, עכ"ל, וכתב להוכיח מזה, וכן הוכיח גם בס' שלום יהודה מועד סי' י"ד, דכל שמכוין שלא לפטור בברכתו רק לשחיטה זו צריך לחזור ולברך על השחיטה השני', דאל"כ היאך הצריכו לברך על כל שחיטה ושחיטה הרי הוי זה ברכה לבטלה, ועיי"ש שהוסיף עוד דאף האבי העזרי לא השיג ע"ז רק דהוי זה ברכה שאינה צריכה, אך מודה שאי"ז ברכה לבטלה, (אך יש לפרש של' ברכה שאינה צריכה מצי קאי גם על ברכה לבטלה, וכמו שמצינו כן בד' הרמב"ם, ואכ"מ), ובע"כ דכיון שמעיקרא דעתו לברך על כל שחיטה ושחיטה, ושלא תפטור ברכתו רק לשחיטה זו, ע"כ אין ברכתו פוטרת רק לאותה שחיטה, ושפיר מברך על כל שחיטה ושחיטה, וזהו כד' הפר"ח.

ועיי"ש שהביא עוד ד' מהר"ח או"ז סי' א', שכתב שאם נתכוין בשעת ברכה שלא לפטור אלא טלית זו שהוא לובש, משמע מל' אבא מארי זצ"ל שצריך לחזור ולברך על טלית אחרת, וצריך לדקדק, עכ"ל, והביא גם ד' היש"ש בפ' כסוי הדם שנ' להדיא דבב' תינוקות מהני מה שמכוין בברכה הראשונה שלא לפטור להמילה השני', וכ"ז הוא כד' הפר"ח.[[3]](#footnote-4)

ועיי"ש שכתב לישב ד' התבו"ש, דנידו"ז תלוי בהפלוגתא אי בסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, דלהסוברים דחוזר ומברך, שלדעתם בעי' שתחול הברכה על כל שחיטה בפנ"ע, הרי ודאי דמהני מה שדעתו שלא לפטור ושלא תחול הברכה על שחיטה זו ועל ציצית זו ועל מילה זו, וע"כ הגאונים ומהר"ח או"ז ויש"ש שדעת כולן דהשיחה הויא הפסק, ע"כ אף ס"ל דמהני מה שכונתו שלא לפטור, אך מאידך התבו"ש דקאי התם להסוברים דשיחה ל"ה הפסק, והיינו משום דל"ב שתחול הברכה על כל שחיטה בפנ"ע, הרי דמה"ט אף ל"מ מה שדעתו שלא לפטור.[[4]](#footnote-5)

ואמנם לפי המבו' ד"ז תלוי בטעם הא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, דלדעת הרי"ד ודעימי' דהוא משום דבעי' שתחול הברכה על שחיטה בפנ"ע וע"כ הוי זה כסח בין ברכה למצוה, הרי דמה"ט אף מהני דעתו שלא לפטור, אך לדעת ש"ר דס"ל דלעולם ל"ב שתחול הברכה על כל שחיטה בפנ"ע, והא דסח חוזר ומברך, הוא משום דהשיחה מחלקת השחיטות זמ"ז, הרי דשפיר י"ל לדעתם דל"מ בזה כונה שלא לפטור, אא"כ נימא דגם לגבי ברכת הנהנין מהני כונה שלא לפטור, הגם דהוי הכל כאכילה אחת, וכמו שהבאנו לעיל בהערה ד' כמה מהאחרונים בזה.

ולפ"ז צ"ל דהא דס"ל להגאונים דבסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, דלזה הוא שחששו שידבר בין השחיטות, טעמם הוא כד' הרי"ד ודעימי' דהוי זה כשיחה בין ברכה לשחיטה, ומשום דבעי' שתחול הברכה על כל שחיטה ושחיטה, וע"כ הוא דס"ל דאם אין מכוין לפטור רק לשחיטה זו, לא חיילא הברכה על השחיטה השני', וע"כ צריך לחזור ולברך עלי'.

ויש לסייע לזה בדעתם, דהנה האבי העזרי תמה על דבריהם, דאטו משום שמא ישכח יברך ברכה שאינה צריכה, ובדעת הגאונים צ"ל כמש"כ בס' שלום יהודה מועד סי' י"ד, דס"ל דכל כה"ג ל"ח כברכה שאינה צריכה, כיון דכל שחיטה טעונה ברכה לעצמה, וע"כ אף דמצי לפטור תרוייהו בברכה אחת, מ"מ כל שמברך עליהן ברכה לכל א' וא' כעיקר דינן, אי"ז ברכה שאינה צריכה,[[5]](#footnote-6) ול"ד לקריאה דיוהכ"פ, דהתם הוי הכל קריאה אחת שאין טעונה אלא ברכה אחת, וכשמוציא ס"ת אחר מצריך ברכה שאינה צריכה, ונ' מזה שדעתם דכל שחיטה טעונה ברכה לעצמה, והא דמהני ברכה א' לכל השחיטות הוא רק משום דהברכה חלה על כל השחיטות, וע"כ שפיר ס"ל דמהני מה שדעתו שלא לפטור, וכמש"נ.

**ב'**, יש להסתפק היכא שדעתו לשחוט ב' בהמות וסח באמצע שחיטת הראשונה, דמבו' מד' בעה"ע בהל' שחיטה ש"ב ח"ו דמ"ו:, דא"צ לחזור ולברך על שחיטה זו, עיי"ש במה שהביא אהא דאמרי' דאין הכסוי הפסק בין שחיטה לשחיטה, והקשו דמ"ט אין ברכת הכסוי הפסק, ותירצו דתחילה שוחט מעט מן העוף, ואח"כ מברך על הכסוי, וכיון דאתחיל בשחיטה אע"ג דשהה בשחיטה ל"ה הפסקה, מידי דהוי אביעור חמץ דאישח מקמי דנגמור לבערו ל"ב מהדר ברוכי, עכ"ל, ויש להסתפק אם הוי זה כסח בין שחיטה לשחיטה ויהא צריך לחזור ולברך על השחיטה השני' להסוברים דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך.

ונ' ברור שזה תלוי בפלוגתת הראשונים הנז', שלדעת הרי"ד הריא"ז ובעה"ע דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דבעי' שתחול הברכה על השחיטה השני' והוי זה כסח בין ברכה למצוה, הרי ודאי דה"נ אם סח באמצע שחיטה קמייתא, נמי מפסקת שיחה זו בין הברכה לשחיטה בתרייתא וצריך לחזור ולברך, אך לדעת ר"ת ודעימי' דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דהשיחה מחלקת השחיטות זמ"ז, הרי נ' דכ"ז הוא דוקא בשסח בין שחיטה לשחיטה, אך כל שסח באמצע השחיטה, הרי דכיון דל"מ השיחה לחלק שחיטה זו עצמה, הרי ממילא דאף השחיטה השני' מצורפת לה, שהרי לא הפסיק בין סוף שחיטה קמייתא לשחיטה בתרייתא, וסגי להו בברכה אחת, וא"צ לחזור ולברך על השחיטה השני', וזה נ' ברור.

**ג'**, כתב הרשב"א בתשובה ח"ה סי' י"ג, הובא בב"י או"ח סי' כ"ה, דהגם דבתפילין אם הפסיק בין ש"י לש"ר לענות איש"ר צריך לברך על ש"ר, מ"מ בשחיטה בין בהמה לבהמה לא מסתברא לחזור ולברך אחר שהתחיל בשחיטה שהרי אין הפסק בין הברכה והמעשה וכו', עכ"ל, ומשמעות לשונו דהא דבשחיטה אין חוזר ומברך הוא רק משום דהוי השיחה לדבר מצוה, אך בשיחה לדבר הרשות חוזר ומברך, וכ"כ בדעתו בתבו"ש סי' י"ט סק"כ.

והטעם בזה נלמד בד' הרשב"א, ומבו' כן גם בד' התבו"ש שם, דבסח בין תפלה לתפלה, דהא דחוזר ומברך הוא משום דבעי' שתחול הברכה גם על ש"ר, והוי כסח בין ברכה למצוה, ע"כ אף שסח לדבר מצוה חוזר ומברך, ומשא"כ בסח בין שחיטה לשחיטה דל"ב שתחול הברכה על השחיטה השני' בפנ"ע, ול"ה זה כסח בין ברכה למצוה, הרי שהגם דאם סח שיחת חולין חוזר ומברך, היינו משום דשיחת חולין מפסקת ומחלקת בין השחיטות, ומשא"כ בשהפסיק לדבר מצוה אי"ז מחלק השחיטות זמ"ז, וע"כ א"צ לחזור ולברך.

ולפ"ז נמצא דכ"ז הוא להרשב"א לטעמי' דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, הוא משום דהשיחה מחלקת ב' השחיטות זמ"ז, וכאשר כן מבו' ג"כ ממה דס"ל דאם סח חוזר ומברך, אף צריך כסוי לכל א' בפנ"ע, וכמו שהבאנו לעיל סק"ג, וע"כ ס"ל דכ"ז הוא רק בשיחת הרשות, ולא בשיחת מצוה, אך להרי"ד ודעימי' דס"ל דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דהוי זה כסח בין ברכה למצוה, הרי ודאי דאף בשסח שיחת מצוה חוזר ומברך, אך לדעת ר"ת שהבאנו להלן סק"?? דאף בתפילין ???, ומאידך גם ד' הרשב"א אינם מוסכמין???.

**ב'**

**בד' הרא"ש דחלוק הא דמהני ברכה א' לב' כסויין מהא דמהני ברכה א' לב' שחיטות, וכמה נפ"מ לדינא בזה.**

**ובד' האו"ז בטעם הא דמהני ברכה א' לב' שחיטות דב' מינים וכמה נפ"מ לדינא בזה.**

ז] ובזה נ' לבאר ד' הרא"ש בפ' כסוי הדם סי' ד', ז"ל, ומצאתי כתוב בשם ר"ת, שעל כסוי האחרון א"צ לברך, כי ברכת כסוי הראשון עולה גם לכסוי האחרון, דכ"ה דמסקינן דכסוי וברכת כסוי ל"ה הפסק בין ב' השחיטות להזקיקו לברך על שחיטת העוף, ה"נ ל"ה שחיטת העוף הפסק בין ב' הכסויין להזקיקו לברךעל כסוי השני, אע"פ שיש קצת לחלק דדין הוא שהכסוי לא יפסיק בין ב' השחיטות לפי שאין כאן היסה"ד כי דעתו לשחוט העוף אלא שגזיה"כ שצריך כסוי לחי' בפנ"ע ולעוף בפנ"ע, והוי כמו אדם המדבר באמצע סעודה שאין זקוק לברך ברכת המוציא, אבל הכסוי כ"א מהן מצוה בפנ"ע וסלוק וגמר למעשה השחיטה ולמה יפטרו בברכה אחת, ומיהו נראה כיוון דבשעת כסוי הראשון דעתו לשחוט ולכסות מברך על דעת ב' הכסויין, כדתניא בתוספתא י' בנ"א שעושין מצוה א' ברכה א' לכולן, כ"ש יחיד שעושה מצוה אחת ב' פעמים בלא היסה"ד שאינו מברך אלא פעם א', ואפי' במקום שמברך על השחיטה ביניהם ברכה ל"ה הפסק כל שלא שח שיחת חולין, כדאשכחן בברכות של יקנה"ז דל"ה הפסק אחר בפה"ג, עכ"ל.

ונ' בביאור ד' הרא"ש, דבב' שחיטות, הא דסגי להו בברכה אחת, ל"ב בזה לדינא די' בנ"א שעושין מצוה שברכה א' לכולן, אלא היינו דכל השחיטות הוו המשך א', ול"ב בזה טפי מברכה אחת, דהוי כסעודה אחת שאין זקוקה רק לברכה אחת, ואשר ע"כ בזה אין השיחה הפסק, דהוי כאדם שסח באמצע סעודתו, ומשא"כ בב' כסויין דכל כסוי הוי מצוה בפנ"ע, וסילוק וגמר למעשה השחיטה, לא מצינו לחשוב כל הכסויין להמשך א' וכמעשה מצוה א', וע"כ כל כסוי וכסוי טעון ברכה לעצמו, ומ"מ מסיק הרא"ש דברכה א' מציא חיילא על כל הכסויין, דכיון שמצינו דברכה א' מהניא לי' בנ"א שעושין מצוה א', והרי דמצי חיילא ברכה א' על כמה מעשי מצוה חלוקין דכמה בנ"א, דבכמה בנ"א ודאי ל"ש לומר דמעיקרא א"צ אלא ברכה אחת, אלא היינו דמהניא ברכה אחת לכמה מצוות, הרי דכ"ש דמצי חיילא ברכה א' על כמה מעשי מצוה חלוקין דאדם א', וע"כ שפיר מהניא ברכה א' על ב' הכסויין, כיון שמעיקרא מברך על דעת ב' הכסויין.

אך ד' הרא"ש מחודשים, דבפשוטו הי' מקום לומר דשאני י' בנ"א שעושין מצוה, דמדין שומע כעונה חשיב כאילו בירך כל א' לעצמו, ואין כל ברכה פוטרת אלא מצוה אחת, אך מהיכן שמענו דמהניא ברכה אחת לפטור כמה מצוות, ויש ללמוד מד' הרא"ש שאי"ז כן, ול"מ דין שומע כעונה אלא שכולם יוצאין בברכתו, וע"כ חשיב דברכה אחת פוטרת כמה מצוות, ודו"ק.

ח] וזה נ' במש"כ הרא"ש, דסגי להו בברכה א' כל שלא סח ביניהם שיחת חולין, והרי דאם סח ביניהם שיחת חולין צריך לחזור ולברך על הכסוי הב', ואילו לגבי ב' שחיטות הביא הרא"ש בסי' ו' פלוגתא בזה בסח בין שחיטה לשחיטה אם צריך לחזור ולברך, והטעם בזה פשוט, דבשחיטה דהוו כל השחיטות כשחיטה א', הרי די"ל דהוי כסעודה אחת שאין השיחה מפסקת, אך משא"כ בכסוי דבעי' שתחול הברכה על הכסוי הב', הרי שודאי דהיכא דסח בין הברכה להכסוי הב' הוי זה כסח בין ברכה למצוה דחוזר ומברך, וראיתי שכבר כתב כן בס' יד"י סי' י"ט סק"ח.

ובאמת נ', דאף למה שנוטה דעת הרא"ש דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, מ"מ איכא נפ"מ לדינא בין שחיטה לכסוי, וזה בגונא שסח באמצע שחיטה קמייתא ובאמצע כסוי קמא, דלגבי שחיטה נת' לעיל סק"ו אות ב' שלדעת הרא"ש א"צ לחזור ולברך, כיון דשיחה זו ל"מ לחלק השחיטות זמ"ז, עיי"ש הטעם בזה, אך משא"כ לגבי ב' כסויין, נ' דכה"ג צריך לחזור ולברך, כיון דבכסוי בעי' שתחול הברכה אף על הכסוי השני, וכיון שסח בין הברכה להכסוי השני, ל"מ הברכה לחול ע"ז, וע"כ צריך לחזור ולברך.

ט] ופשוט שזהו נמי מה שהתנה הרא"ש דהיינו דוקא היכא שבשעת כסוי הראשון הי' דעתו לשחוט ולכסות, דהאמנם לענין ב' שחיטות הוצרך הרא"ש שם בסי' ו' להוכיח שאם לא הי' דעתו מתחילה לשחוט אלא עוף א' ואחר ששחט הביאו לו עוף אחר, דצריך לחזור ולברך על השחיטה, אך בב' כסויין הוה פשיט"ל כן, דבב' שחיטות דהא דסגי לי' בברכה א' הוא משום דחשיב הכל כשחיטה אחת, הרי דשפיר יש מקום לזה להועיל אף היכא שלא הי' דעתו מתחילה על העוף האחר, דמ"מ כל דהוי זה כשחיטה אחת סגי לי' בברכה אחת, ואך דמ"מ מדמי לה הרא"ש להא דאף בסעודה אם נמלך צריך לחזור ולברך, אשר היינו משום דכל שהוא נמלך הוי זה כב' סעודות, וצריך לברך על כל א', וה"נ בשחיטה דכוותה, אך משא"כ בכסוי א"צ לזה, אלא כיון דבעי' שתחול הברכה אף על הכסוי השני, הרי דפשיטא דכל שלא הי' דעתו ע"ז מתחילה ל"ח ע"ז ברכתו.

ונ' דאיכא בזה נמי נפ"מ לדינא, דהנה עי' בב"י יו"ד סי' י"ט, שכתב לדקדק מד' הרא"ש, דכל הא דהיכא שמתחילה ל"ה דעתו לשחוט אלא עוף א' ואח"כ הביאו לו אחר צריך לחזור ולברך על השחיטה, היינו דוקא בשהביאו לו האחר לאחר ששחט את הראשון, אך כל שהביאוהו לו קודם ששחט את הראשון, א"צ לחזור ולברך, וזה שלא כדעת הטור שם.[[6]](#footnote-7)

ונ' פשוט, דכ"ז הוא לגבי ברכת השחיטה, דבזה כל שהביאו לו עוף אחר קודם ששחט הראשון, מצטרפי ב' השחיטות זל"ז והוו כשחיטה אחת, וע"כ שפיר סגי להו בברכה א' שבירך מתחילה, ורק היכא שהביאו לו העוף השני אחר ששחט לראשון, לא מצטרפי ב' השחיטות זל"ז, וצריך לברך על השחיטה השני' בפנ"ע, אך לגבי ברכת הכסוי, דבזה בעי' שתחול הברכה על הכסוי השני, פשיטא דל"מ הברכה לחול ע"ז רק היכא שהי' דעתו בשעת הברכה אף על כסוי זה, וכל שבשעת הברכה ל"ה דעתו ע"ז, הרי שהגם שהביאו לו העוף השני קודם שכיסה הראשון, אפ"ה צריך לחזור ולברך על הכסוי השני, וכן נ' להדיא בל' הרא"ש, דל"מ דוקא היכא שמברך על דעת ב' הכסויין, והרי הרא"ש מדמי לה לי' בנ"א העושין מצוה א', והתם ודאי בעי' שבשעת הברכה יהא דעת כולן ע"ז, וה"נ דכוותה, וז"ב.

ומצאתי בס' יד"י סי' י"ט סק"ה שכבר כתב כן, ודקדק כן מד' הב"י והמחבר והיש"ש והלבוש, ויעו"ש שהביא מד' התבו"ש שדימה בזה כסוי לשחיטה, (וע' גם בגליון הגרע"א שם ס"ו דפשיט"ל כן, ותמה מכח זה על ל' המחבר), ותמה עליו מד' הרא"ש בסי' ה' שמבו' דמחלק בין כסוי לשחיטה, (ועמש"נ בזה לעיל בהערה, אם פלוגתת הראשונים בדין זה לענין שחיטה, תליא בהפלוגתא אם סח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך).

ונ' עוד, שאף לדעת הטור דס"ל דגם בשחיטה אין נפטר רק אם בשעת ברכתו הי' דעתו לשחוט, מ"מ אכתי איכא נפ"מ בזה בין ב' שחיטות לב' כסויין, דלענין ב' כסויין דכל כסוי וכסוי מחייב ברכה לעצמו, ובעי' שתחול הברכה אף על הכסוי הב', הרי נראה דלא סגי במה שהי' דעתו מתחילה לשחוט עוד ולכסות, אלא בעי' שיהא דעתו בברכתו על ב' הכסויין, וכל' הרא"ש הנז', וגם דהרי הרא"ש מדמי לה לי' בנ"א העושין מצוה א', והתם בעי' שיכוין בברכתו לפטור את כולן, וה"נ דכוותה, וכל שלא כיון בברכתו על הכסוי הב' לא חיילא הברכה ע"ז, וצריך לחזור ולברך על הכסוי הב', ואך די"ל דסתמא דמילתא כל שדעתו לכסות עוד, הויא ברכתו על כל הכסויין, וא"צ לחשוב כן להדיא, אך מ"מ אם כיון שלא תפטור הברכה להכסוי השני ודאי אינה פוטרת, וע' כן ביד"י שם סק"י, ומשא"כ בב' שחיטות ודאי ל"ב שיהא דעתו בברכתו על ב' השחיטות, אלא סגי במה שהי' דעתו לשחוט עוד, ומשום דכל שבשעת הברכה הי' דעתו לשחוט כל עופות אלו, הוו כל השחיטות כשחיטה אחת, וממילא מהניא הברכה לכולהו, והוי זה כסעודה א', דל"ב שיכוין לפטור כל הסעודה בברכתו, אלא אף אם לא כיון כן מהניא הברכה לכל הסעודה, ואף אם כיון להדיא שלא תפטור ברכתו להשחיטה השני', י"ל שה"ה פוטרת, ע' מה שהבאנו בזה לעיל סק"ו אות א' ובהערה שם, וז"ב.

ומצינו כעי"ז בלבוש סו"ס י"ט שנקט דמי שטעה וסבר שכל כסוי טעון ברכה לעצמו, ואחר שבירך נודע לו שאי"ז כן, צריך לברך שנית על הכסוי השני, וכ"ה בפר"ח שם, ועיי"ש בתבו"ש דפליג עלי', ולפמש"נ אזיל הלבוש לטעמי' דס"ל דהא דב' כסויין נפטרין בברכה א' הוא רק משום דהברכה חלה גם על הכסוי הב', אשר מה"ט ס"ל להלבוש דבברכת הכסוי אין נפטר רק מה שהי' דעתו עליו, וכל שלא הי' דעתו עליו ל"מ אף אם הביאוהו לו קודם שכיסה וכמו שהבאנו לעיל, וגם אם הביאו לו ממין הראשון וכמו שהבאנו להלן, וע"כ נמי כל שטעה וחשב שאי"ז פוטר, ודאי ל"ח ע"ז הברכה, אך התבו"ש לטעמי' דס"ל דאף בכסוי ל"ב שתחול הברכה על הכסוי הב' בפנ"ע, אשר מה"ט פליג בהנך דוכתי על הלבוש, וס"ל דכסוי דמי לשחיטה, דאף היכא שלא הי' דעתו עליו מ"מ כל שהביאו לו אח"כ קודם שכיסה, או שהביאו לו ממין הראשון אינו חוזר ומברך, ע"כ ס"ל דאף שטעה וחשב שכל כסוי טעון ברכה לעצמו, מ"מ שפיר נפטר גם הכסוי הב', כיון דל"ב שתחול הברכה במסוים על כסוי זה, וז"ב.[[7]](#footnote-8)

והנה עד"ז הי' נ' לדעת בעה"ע שהביא הטור בסי' י"ט והרמ"א שם ס"ו, דאף אם לא הי' לפניו והביאוהו לפניו אחר שכבר שחט הראשון, מ"מ אם הוי זה ממין הראשון ששחט א"צ לחזור ולברך,[[8]](#footnote-9) ולהנ"ל הי' נ' לכאו', דכ"ז הוא בברכת השחיטה, דכיון דהוי הכל ממין א', חשבי' להכל כהמשך שחיטה אחת, ואין כל שחיטה ושחיטה טעונה ברכה לעצמה, אך משא"כ בכסוי דכל כסוי וכסוי טעון ברכה לעצמו, ואך דהברכה הראשונה חיילא על כל הכסויין, הרי דהיכא שלא הי' דעתו מתחילה ע"ז ל"מ אף אם הוי זה ממין הראשון, וג"ז כבר כתב בס' יד"י שם סק"ח, ושם סק"י הוכיח כן מד' הלבוש והט"ז, והביא שהתבו"ש דימה כסוי לשחיטה ותמה בזה על הלבוש, ואזיל התבו"ש לטעמי' דלא ס"ל לחלק בין כסוי לשחיטה, וכמו שהבאנו לעיל.

אמנם באמת אין לומר כן, שהרי כבר נת' לעיל סק"א שדעת בעה"ע דבב' שחיטות כל שחיטה טעונה ברכה לעצמה, והא דסגי בברכה א' לב' שחיטות הוא משום דהברכה חיילא אף על השחיטה השני', ואפ"ה ס"ל להבעה"ע דאף אם ל"ה לפניו והביאוהו לפניו ממין הראשון א"צ לחזור ולברך, נ' שהטעם בזה הוא כל' בעה"ע שם, "אבל הכא כולה שחיטה חדא מילתא היא ודעתו על כל בהמה דכוותי'", והיינו שנכלל בדעתו שתחול הברכה על כל השחיטות ואף על מה שאינו לפניו, וע"כ שפיר חיילא ע"ז הברכה, ולפ"ז הרי שאף לענין ברכת הכסוי מהני ברכתו לפטור אף מה שלא הי' לפניו, כיון שדעתו בברכתו על כל דכוותי', וזה כד' התבו"ש שהביא היד"י שם.

י] והנה מבו' לפ"ז בדעת הרא"ש, דאף היכא דלא מצינו לדון הכל כהמשך מצוה א', מ"מ שפיר מהני ברכה א' לכולן, כ"ה די' בנ"א נפטרין בברכה א'.

והנה לפ"ז נמצא, דה"נ בב' שחיטות הא דמהני בזה ברכה א' הוא מתרי טעמי, הא', דהוי הכל כשחיטה א' ול"ב אלא ברכה א', והב', דאף אי הוו כב' שחיטות מ"מ מהניא ברכה א' לפטור ב' שחיטות.

ונ' שז"ב ל' הרא"ש שם, שכתב ז"ל, וכן אם היו לו ב' עופות וסח ביניהם, כיון דאי בעי שחיט ואי בעי לא שחיט איכא גמר מצוה, וכיון שסח צריך לחזור ולברך, עכ"ל, ולכאו' הל' אינו מדוקדק, דהול"ל דכיון שסח איכא גמר מצוה וצריך לחזור ולברך, והרא"ש כתב להיפך דאחר דאיכא גמר מצוה שוב כיון שסח צריך לחזור ולברך, אך נ' בכוונת הרא"ש, דכיון דאי בעי שחיט ואי בעי לא שחיט, מהניא השיחה לחלק השחיטות זמ"ז וכל שחיטה טעונה ברכה לעצמה, והאמנם דאכתי הי' לנו לדון דתחול הברכה הראשונה אף על השחיטה השני', דומיא די' בנ"א העושין מצוה א' דברכה א' לכולן, ואך דכיון שסח בין הברכה לשחיטה השני', ל"מ הברכה לחול עלי', וזמש"כ הרא"ש, דכיון דאיכא גמר מצוה ונתחלקו השחיטות זמ"ז, ואתינן לדון שתחול הברכה על השחיטה השני', הרי דבזה כיון שסח צריך לחזור ולברך, וז"ב, ושו"מ כעי"ז בישועת דוד או"ח סי' ו'.

יא] וע"ד מש"נ בד' הרא"ש לענין ב' כסויין, נ' גם במש"כ האו"ז בהל' כסוי הדם סי' שפ"ז, ז"ל, ובעיני הי' נראה לקיים ד' רבינו שמואל זצ"ל ורבינו קלונימוס זצ"ל בב' מינין כגון חי' ועוף שאז צריך לברך על כל שחיטה, אבל חיות הרבה שמא יודו דברכה א' לכולן, מיהו נ' בעיני לפי האמת דאפי' בהמה חי' ועוף ברכה א' לכולן הואיל שברכותיהן שוין שעל כולן מברכין על השחיטה, וראי' לדבר דת"ר פ' לולב וערבה, היו לפניו מצוות הרבה מברך קבו"צ על המצוות, ר"י אומר על כל א' וא' בפנ"ע וכו', הרי אתה רואה דלא פליג ר"י אלא דוקא בשאין ברכותיהן שוות, אבל בשברכותיהן שוות אפי' ר"י מודה דברכה א' לכולן, מעתה בשוחט חי' ועוף דברכותיהן שוות כו"ע מודו דברכה א' לכולן וכו', עכ"ל.

ונ' בביאור ד' האו"ז, שמתחילה פירש דהא דסגי בברכה א' לב' שחיטות, הוא משום דדיני' להו כהמשך וכשחיטה אחת, וע"כ אין טעונין אלא ברכה א', וע"ז כתב האו"ז די"ל דהיינו דוקא במין א', אך בב' מינים לא מצינו לחשבן כהמשך וכשחיטה א', וע"כ צריך לברך על כל שחיטה ושחיטה, אך מסיק האו"ז, דאפי' נימא הכי דבב' מינים מחייב כל מין ומין ברכה לעצמו, מ"מ שפיר סגי להו בברכה א' שתחול על כל מין ומין, וכדחזי' דלרבנן סגי בברכה א' על כמה מצוות חלוקות, אף שודאי כל מצוה ומצוה מחייבת ברכה לעצמה, ומ"מ מצי חיילא ברכה א' על כולן, ואף ר"י לא פליג אלא בשאין ברכותיהן שוות, אבל בברכותיהן שוות מודה ר"י דברכה א' מצי חיילא על כולן, וע"כ ה"נ אף בשחיטת ב' מינים דכל מין ומין מחייב ברכה לעצמו, מ"מ שפיר סגי בברכה א' שתחול על כל מין ומין.

ולפמש"נ לעיל בד' הרא"ש, נ' דה"נ הוא לד' האו"ז, דהגם דמסיק האו"ז דאף בב' מינים סגי בברכה א' לכולן, מ"מ חלוק הוא הא דבמין א' ברכה א' לכולן, מהא דבב' מינים ברכה א' לכולן, דהא דבמין א' ברכה א' לכולן, הוא משום דהוי הכל כשחיטה א' ואי"ז מחייב אלא ברכה א', אך הא דבב' מינים ברכה א' לכולן, היינו דהגם דכל מין ומין מחייב ברכה לעצמו, מ"מ סגי בברכה שתחול על ב' המינים, ונפ"מ בזה ע"ד כל הנפ"מ שנת' שם לדעת הרא"ש, והיינו דבב' מינים ודאי דאם סח בין מין למין חוזר ומברך, אך דעת האו"ז שם לעיל מינה, דגם במין א' אם סח חוזר ומברך, וממילא דליכא לנפ"מ זו, וגם לא יהני רק אם הי' דעתו מתחילה בשעת שחיטה על ב' המינים, ודוקא אם הי' דעתו שתחול הברכה ע"ז, וכמש"נ.

**ג'**

**בגדר דינא דסח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, ובביאור הטעמים שמצינו בד' הראשונים לחלק בין סח בין שחיטה לשחיטה לסח בין תפלה לתפלה**

יב] הנה נתבאר דבהא דסח בין שחיטה לשחיטה צריך לחזור ולברך נחלקו הראשונים אם הוא משום דהוי כסח בין ברכה למצוה, או דהוא משום דהשיחה מחלקת השחיטות זמ"ז, והנה עד"ז יש להסתפק בהא דסח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, אם הטעם בזה הוא משום דבעינן שתחול הברכה אף על תפילין של ראש, וכל שסח הוי זה כסח בין ברכה למצוה שחוזר ומברך, או דנימא דלעולם כל שלא סח ל"ב שתחול הברכה על ש"ר בפנ"ע, אלא מצטרפי התפילין זל"ז, והוי זה כהנחה אחת, וסגי במה שחלה הברכה מתחילה, ואך דהשיחה מחלקת ההנחות זמ"ז, וע"כ הוא דצריך לחזור ולברך על ש"ר.

והנה לדעת הרי"ד והריא"ז ובעה"ע דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דבעי' שתחול הברכה גם על השחיטה השני' והוי זה כסח בין ברכה למצוה, הרי לכאו' פשוט דמכ"ש דבתפילין ש"י וש"ר בעי' שתחול הברכה גם על ש"ר וע"כ הוא דסח חוזר ומברך, וכבר הבאנו לעיל סק"א דברי בעה"ע בהל' ביעור חמץ ובהל' ציצית ובהל' שופר, שכתב כן להדיא דהא דסח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך הוא משום דהברכה עולה גם לש"ר, והוא מברך גם על ש"ר, וע"כ הוי כסח בין ברכה למצוה, עיי"ש, וכ"ה להדיא גם בהלכות תפילין להריא"ז הכ"ט, ז"ל, שח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך על ש"ר שתים להניח תפילין ועל מצות תפילין, לפי שברכת להניח תפילין נעשית על שתיהן, והואיל והפסיק בשיחה קודם שהניח תפילה ש"ר שהיא מצוה לעצמה, הפסיד אותה הברכה וכו', וכן כל המברך על המצוה ושח קודם שהתחיל במצוה הפסיד אותה הברכה וצריך לחזור ולברך, עכ"ל.

ועיקר הספק הוא לדעת ש"ר דפליגי בזה, וס"ל דבב' שחיטות ל"ב שתחול הברכה על שחיטה שני' בפנ"ע, והא דסח חוזר ומברך הוא משום דהשיחה מחלקת השחיטות, ויש להסתפק אם ה"נ הוא בתפילין ש"י וש"ר דנמי ל"ב שתחול הברכה על תפילין ש"ר בפנ"ע, דהוי הכל כהנחת תפילין אחת, והא דסח חוזר ומברך הוא משום דהשיחה מחלקת ההנחות, או דנימא דבתפילין מודו כו"ע דודאי בעי' שתחול הברכה גם על ש"ר, דל"ד לשחיטה דמצינו לדון לכל השחיטות כהמשך א' ודמי לסעודה אחת, דשאני תפילין ש"י וש"ר דהוו ב' מצוות חלוקות, וע"כ ודאי דכל מצוה ומצוה טעונה ברכה לעצמה, ואך דברכת להניח מצי חיילא גם על ש"ר, וע"כ כל שסח חוזר ומברך, דהוי זה כסח בין ברכה למצוה.

ועד"ז יש להסתפק להראשונים דס"ל דסח בין שחיטה לשחיטה אינו חוזר ומברך, והיינו משום דדמי לסעודה דהוי הכל קביעות א' והמשך א', וסגי בברכה א' לכל השחיטות, וא"צ שתחול הברכה על כל שחיטה בפנ"ע, ויש להסתפק לדעתם בהא דבתפילין חוזר ומברך, אם היינו משום דשאני תפילין ש"י וש"ר דכיון דב' מצוות חלוקות הן ע"כ בעי' שתחול הברכה גם על ש"ר, וע"כ כל שסח בין תפלה לתפלה הוי כסח בין ברכה למצוה שחוזר ומברך, או דלעולם אף בתפילין הוי זה המשך א' ול"ב אלא ברכה אחת, וא"צ שתחול הברכה על ש"ר, ואך דכל שסח השיחה מחלקת ההנחות זמ"ז, ול"ד לב' שחיטות דל"מ השיחה לחלקן, דשאני ב' שחיטות דמצוה א' הן דשחיטה, וע"כ דמי לסעודה שאין השיחה מחלקת, ומשא"כ בתפילין ש"י וש"ר מהני השיחה לחלק ביניהם.

יג] והנה כמדומה דפליגי בזה הראשונים, דהנה בד' הרשב"א בתשובה ח"ה סי' י"ג הובא בב"י או"ח סי' כ"ה מפורש דהא דסח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך הוא משום דהפסיק בין הברכה והמעשה דש"ר מצוה בפנ"ע היא, ול"ד להא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך דהתם ל"ה כהפסק בין ברכה למצוה, ואשר ע"כ חלוקין הן היכא דענה איש"ר, וכמו שהבאנו ד' הרשב"א בזה לעיל סק"ו אות ג', עיי"ש, וכ"ה מפורש גם בד' הר"ן בפ' ערבי פסחים דכ"ד., ז"ל, וכי תימא דהא קי"ל דשח בין תפילה לתפילה צריך לברך, והא התם שיחת הרשות היא ואפ"ה מפסקת, ל"ד דהתם ב' מצוות הן ואפי' שיחה דרשות מפסקת בין הברכה לעשיית המצוה וכו', עכ"ל.

ולכאו' הי' נ' כן גם בד' הרא"ה בבדה"ב סוף בית א' ובחי' חולין דפ"ו: והריטב"א בחולין שם, שפירשו דהא דשיחה ל"ה הפסק בין שחיטה לשחיטה ול"ד לסח בין תפלה לתפלה, דהוא משום דהתם ב' מצוות חלוקות הן, עיי"ש בדבריהם, ולכאו' דבריהם מתפרשים דשאני תפילין דב' מצוות חלוקות הן, ודע"כ בעי' שתחול הברכה אף על ש"ר, וע"כ כל שסח בין תפלה לתפלה הוי זה כסח בין ברכה למצוה שחוזר ומברך, ומשא"כ בב' שחיטות דהוי המשך וקביעות אחת, סגי במה שחלה הברכה בתחילת השחיטות, וע"כ ל"ה שיחתו כסח בין ברכה למצוה, אך הרא"ה בבדה"ב שם הוסיף דבתפילין חלוקין הן בברכותיהן, וצ"ב, ואולי כונתו לראי', דמזה חזינן דהוו ב' מצוות חלוקות.

אמנם באמת אין נ' לפרש כן, ולשונם מורה טפי שדעתם דלעולם אף בשחיטות בעי' שתחול הברכה על כל השחיטות, ומ"מ אין השיחה מפסקת, דכיון דכולן מצוה א' והוי זה קביעות אחת דשחיטה, אין השיחה מפסקת דהדר לקביעותי', וכאשר כ"ה ל' הרא"ה בחולין שם, וכיון שלא הסיח דעתו משחיטה, ממילא דמצי חיילא הברכה אף על השחיטה השני', ומשא"כ בתפילין דהוי ב' מצוות ואי"ז קביעות א', ע"כ אף בשסח בין תפלה לתפלה הוי זה היסה"ד, וע"כ הוי זה כהפסק שבין הברכה למצוה וחוזר ומברך, ואי נימא הכי, הרי דמהא דמדמי לה הרא"ה לסעודה, ש"מ דס"ל דגם בסעודה כן הוא, דלעולם כל אכילתו טעונה שתחול עלי' הברכה בפנ"ע, ומ"מ ל"ה השיחה היסה"ד דלקביעותי' הדר, וזה דלא כמו שנקטנו לעיל דבסעודה סגי במה שחלה הברכה בתחילת האכילה??.[[9]](#footnote-10)

ונ' לסייע לזה בדעתם, ממש"כ הרא"ה והריטב"א שם לחלוק על מש"כ הראשונים דבנמלך דצריך לחזור ולברך, ה"נ צריך כסוי על כאו"א, וכ"ה דמצינו לדעת ר"י דבחי' ועוף צריך כסוי לכאו"א, וכתב הרא"ה שאינו דומה יפה, וכ"כ הריטב"א שם, ופירשה דההיא דר"י שניא לפי שהן ב' מצוות כדנפקי לן מקראי, משא"כ בזו לרבנן שהכל מצוה א' אלא שהמלכה קובעת ברכה, עכ"ל, והנה אי נימא דהא דבב' שחיטות סגי בברכה א' הוא משום דהוי הכל כחד שחיטה, והא דבנמלך צריך לחזור ולברך הוא משום דכה"ג הוי זה כב' שחיטות, א"כ הרי שפיר דימו הראשונים דה"נ צריך כסוי לכאו"א, ונ' מזה דהרא"ה והריטב"א מפרשים דהא דב' שחיטות סגי להו בברכה א' הוא משום דהברכה חלה גם על השחיטה השני', ומה"ט הוא דבנמלך צריך לחזור ולברך משום דנסתלקה הברכה ולא חיילא על השחיטה השני', וע"כ אי"ז טעם להצריך כסוי לכל א' בפנ"ע.

ועכ"פ איך שיהי', למדנו מזה שדעת הרא"ה והריטב"א דהא דסח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, הוא משום דבעי' שתחול הברכה גם על תפלה של ראש, וע"כ כל שסח קודם הנחת תפלה ש"ר, הוי זה כהפסק בין ברכה למצוה וע"כ הוא דחוזר ומברך על ש"ר.

אמנם שו"ר בחי' הריטב"א ר"ה דל"ד. מבואר לא כן, ז"ל שם, ויש ליישב דבריו ז"ל שהוא סובר דכל שהפסיק באמצע תקיעות שמיושב הדבר פשוט שאינו חוזר ומברך שהרי הן מצוה אחת ואין שיחה מחלקת מצוה אחת לשנים, ולא פוגמת ברכה לכל המצוה, ולא הוצרכו לשאול אלא בין תקיעות דמעומד לתקיעות דמיושב משום דדינו כב' מצוות שהראשונות חובת היום והאחרונות חובת ברכות והו"ל כתפילין שכל אחת ענין לעצמה ולפיכך כששח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, ועל זה הוצרך רבינו ז"ל להשיב דלא דמי דהתם כל חד וחד מצוה גמורה באפי נפשה דהוי דינה דבעיא ברכה כל אחת באפי נפשה ולפיכך כל שלא שח ביניהן לפי ששניהן ענין תפילין "נעשו כמצוה אחת" ונפטרות שתיהן בברכה אחת, אבל כששח ביניהן אין להם חבור אלא כל אחת מהן חלקה רשות לעצמה והרי הם שתים כדינן, וצריכין כל אחת מהן ברכתה כאילו עשה כל אחת מהן לבדה או שעשאן שתיהן בזה אחר זה בשתי שעות וכו', עכ"ל, והרי להדיא דהא דסח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, הוא משום דהשיחה מחלקתן לב' מצוות, וע"כ אין נפטרין בברכה אחת, ומשא"כ אם לא סח נעשו כמצוה אחת ונפטרין בברכה אחת, וזה דלא כמש"נ בדעתו, וצ"ע בזה.

יד] אך מד' ר"ת בספה"י סי' ??? שהבאנו לעיל סק"ב, נ' דפליג ע"ז, וזה ממש"כ ז"ל, וראיתו ממסכת מנחות בפ' הקומץ אמר רבה ב"ר שילא אמר רב, סח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, שכשהפסיק וסח בינתים הוי גמר מצותו שבירך עלי' והסיח דעתו, לכך חוזר לראש, הרי שיש לו לשחוט ב' עופות ובירך על השחיטה ושחט את האחד וסח בינתים, דאי בעי שחט לי' לשני, ואי בעי לא שחיט לי', מ"מ גמר מעליא איכא שבירך עלי' וסגי לי' אע"ג דלא שחיט לי' לשני, עכ"ל, והרי דהא דחוזר ומברך, הוא רק משום דע"י דסח גמר מצותו שבירך עלי', והיינו דהשיחה מחלקת ההנחות זמ"ז, וע"כ הוא דחוזר ומברך.

ומצינו עד"ז גם בתשובת רבינו אפרים שהביא הראבי"ה בסי' תקנ"ב, והובא בקיצור במרדכי שלהי מגילה סי' תתל"ב, ז"ל, דסח בין תפלה לתפלה היינו טעמא דצריך לחזור ולברך, משום שהן מצוה אחת ופעמים הן ב' מצוות, דאמרי' תפילין ש"י אינה מעכבת ש"ר, וש"ר אינה מעכבת ש"י, הרי כל א' מצוה בפנ"ע, הלכך מברכין על ש"י להניח תפילין שהיא תחילה, ועל ש"ר שהיא גמר מצוה מברכין על מצות תפילין אם סח בינתים, וה"ט בשלא סח בינתים מברך אחת, משום דעשאן מצוה א' וא"צ אלא ברכה אחת, אבל סח בינתים עשאן ב' מצוות ומשו"ה צריך ב' ברכות, על כל מצוה ומצוה, ולא משום היסה"ד וכו', אבל הכא שבירך וקרא אם הסיח דעתו למה יחזור ויברך וכו', עכ"ל, וע' מה שפי' בדבריו בשו"ת מהר"י הלוי אחי הט"ז סי' ח', והביאו הט"ז סי' כ"ה סק"ו.

ונ' בביאור דבריו, דס"ל דבאמצע המצוה אף אם הסיח דעתו אין חוזר ומברך, כיון שמצוה זו סגי לה בברכה אחת, וכבר חלה הברכה בתחילתה, וע"כ מה לי שסח והסיח דעתו אח"כ, ומשא"כ בתפילין ש"י וש"ר, דב' מצוות הן שהרי אינן מעכבות זא"ז, ואך דכל שלא סח בינתים מצטרפי זל"ז והוו כמצוה א', וע"כ הוא דסגי להו בברכה א', אך כל שסח בינתים הדר דינא דהוו להו ב' מצוות אשר כל א' טעונה ברכה לעצמה, וע"כ הוא דחוזר ומברך על ש"ר, דהברכה שבירך על ש"י ל"מ חיילא אף על ש"ר, אלא הש"ר טעונה ברכה לעצמה, וי"ל עוד, דלעולם הברכה שבירך על ש"י מציא חיילא אף ש"ר, הגם דהוי מצוה בפנ"ע, ואך דכיון שסח בינתים הוי זה כח בין ברכה למצוה, וע"כ הוא דצריך לחזור ולברך, (וכאשר נת' כן לעיל סק"?? בד' הרא"ש לגבי שחיטה), אך אין נ' כן בל' רבינו אפרים, ונ' שא"צ לזה, דהכא הרי חלוקין הן בנוסח ברכתן, (לפ"מ דס"ל לרבינו אפרים כדעת רש"י דבסח מברך על ש"ר על מצות), וע"כ ודאי דל"מ ברכת ש"י לחול על ש"ר בפנ"ע, וז"ב?????.

והנה בס' הלק"ט ח"ב סי' קי"ט, ז"ל, שאלה מי שהניח תפילין של יד וכרך ג' כריכות העליונות ולא ברך וסח בנתים מהו, תשובה כיון דברכות אינן מעכבות שפיר מקרי סח בין תפילה לתפילה ומברך שתים, עכ"ל, והביאו הבאר היטב או"ח סי' כ"ה סק"ח, ובארה"ח שם סקס"ג כתב ע"ז שאינו נכון, דהא אם לבש ט"ק ולא בירך ואח"כ לבש ט"ג יכול לברך ברכה א' על שניהם וכו' וה"ה בזה חוזרת ברכת להניח גם על ש"י הקודמת, עכ"ל, והביאו הביאוה"ל שם.

ולפמש"נ נ', דהאמנם למש"כ הרשב"א ודעימי' דהא דסח בין תש"י לתש"ר חוזר ומברך הוא משום דהוי כסח בין ברכה למצוה, הרי ודאי דצדקו ד' הארה"ח דהיכא דעדין לא בירך על תש"י, ודאי מברך ברכה א' על שניהם, וכן למש"כ ר"ת דהוי זה כסח בין שחיטה לשחיטה שגמר מצותו וכו', נמי נ' דצדקו ד' הארה"ח דהגם שנתחלקו זמ"ז, מ"מ שפיר מצי לברך ברכה א' על שניהם, דומיא דט"ק וט"ג שהביא הארה"ח.

אך משא"כ למש"כ רבינו אפרים דהיכא דסח בין תש"י לתש"ר הוו כב' מצוות וע"כ צריך לחזור ולברך, והיינו כמש"נ לעיל שהרי חלוקין תש"י ותש"ר בנוסח הברכה, וע"כ ל"מ לברך ברכה אחת על שניהם, ואך שכל שלא סח ביניהם הוו כמצוה א' ומהני להו ברכה א', אך משא"כ כל שסח והוו כב' מצוות ל"מ ליפטר בברכה אחת, ולפ"ז שפיר כתב ההלק"ט דאף אם סח קודם שבירך, נמי נתחלקו המצוות זמ"ז, וכל מצוה טעונה ברכה לעצמה, ול"מ ברכה א' לשניהם, ונ' פשוט לפ"ז דל"ש כל ד' ההלק"ט רק להסוברים דהיכא דלא סח אינו מברך אלא ברכה אחת על שניהם, וסח מברך ברכה א' על של ראש, אך להסוברים דסח מברך אף להניח על של ראש, ודאי דהיכא דסח קודם שבירך אין מקום להצריך שיברך ב' פעמים להניח, וז"פ, וכ"ה בל' ההלק"ט שם דס"ל דהיכא דסח מברך א' על של יד וא' על של ראש.

ומצינו עוד דאזלי לטעמייהו, דהנה בהלק"ט ח"ב סי' מ"ב, ז"ל, שאלה א' הניח תפלה של יד וכשבא להניח של ראש קודם שתגע הקציצה בבשר אחר שהגיעה לאויר הראש הפסיק בדבור, מבעיא אי אמרינן הכא כיון דסופו לנוח כמונח דמי או לא עיין אם שייך בכה"ג קלוטה כמי שהונחה, ועיין פ' הזורק ופ"ק דשבת ובגטין פ' הזורק כיון שהגיע הגט לאויר הגג ה"ז מגורשת, ובפ"ב דזבחים דף כ"ה אויר כלי ככלי דמי, ושם אויר שסופו לנוח כמונח דמי, ובדף כ"ו אויר פנים כפנים דמי, ושם ספ"ק דף ט"ו בעיא דנקטעה יד כהן קודם שהגיע דם לאויר המזבח, ושם דף י"ט ע"א אם נכנסה לו רוח בבגדו והבדלתו מבשרו בשעת עבודה מהו, והיינו שעבד עבודה קודם שנח הבגד, ועיין חילוק דבר שנעתק והוא באויר דבהא איכא למימר שסופו לנוח, אבל כשהוא בידו כגון בנ"ד י"ל דלא אמרי' בכה"ג שסופו לנוח, עכ"ל, והביאו הבאה"ט בסי' כ"ה סק"ח, ובארה"ח שם סקנ"א תמה ע"ז, דודאי כל שלא הידק לא נגמר מצותן והוכיח כן מד' הראשונים, והביאו הביאוה"ל שם.

ונ' ברור דההלק"ט אזיל לטעמי', דס"ל דהא דסח בין תש"י לתש"ר מברך ב', היינו משום דכל שסח ביניהם הוי כב' מצוות, וע"כ הוא דצריך לברך על כל א' וא', ואשר ע"כ שפיר י"ל, דהגם דודאי אכתי לא נתקימה המצוה עד ההידוק, מ"מ כיון דקלוטה כמי שהונחה וכו' כבר ל"מ השיחה שאח"כ לחלקן לב' מצוות, שכבר נצטרפו במעשה ההנחה, ודו"ק.

ע' רא"ש חולין ורא"ש פסחים, או"ז סי' שפ"ז, במש"כ לדעת רש"י ולדעת ר"ת, בעה"ע בהל' כסוי הדם

ובד' האו"ז ובד' בעה"ע בהל' ציצית וכן בהל' שופר נ' דנידו"ז תלוי בפלוגתת רש"י ור"ת וצריך פירוש, וע' גם בל' הרא"ש פסחים בזה, וצ"ב, וכ"נ גם בל' הרי"ף שלהי ר"ה דכתב ולא עוד וכו', וצ"ב ועמש"כ בעה"ע ע"ד הרי"ף

] נחלקו הראשונים בדין מי שיש לו ב' בנים למול ומל אותן זא"ז, אי מברך ברכה א' לשניהם או טעונים ב' ברכות,

1. ומשא"כ בשחיטה אחת דמעיקרא אינה טעונה אלא ברכה אחת, ע"כ אף אם סח באמצע השחיטה אינו חוזר ומברך.

   ויש לציין בענין זה למש"כ הרי"ד בספר המכריע סי' כ"ט, ז"ל, תדע שהרי בכל יום ויום אנו מברכים על ספיה"ע, ואם איתא שאינן אלא מצוה א' ומעכבין זא"ז, כיון שבירך בלילה הראשון לא הי' צריך לברך אלא הי' מונה בלא ברכה, ומה שאנו מברכין בכל לילה ולילה ש"מ שכל יום ויום מצוה בפנ"ע הוא ואין מעכבין זא"ז, עכ"ל, ודבריו צ"ב, דאי ניח"ל הא דמברך ביום הראשון, הגם שאין מקיים בו אלא מקצת מן המצוה, ולכאו' הוא תלוי בנידון אם מברכין על חצי מצוה, ע' מה שהביא בזה בס' שלמי יוסף חולין סי' קט"ז סק"י, א"כ הרי שפיר ניחא גם הא דמברך ביום השני, שהרי כבר הסיח דעתו ונסתלקה הברכה שבירך ביום הראשון, וק' לומר דל"ח זה היסה"ד ודהוי דומיא דשמע ט' תקיעות בט' שעות ביום שכתב בכל בו הל' כסוי הדם בשם בעל ההשלמה שאינו חוזר ומברך, ונ' דהרי"ד לטעמי' אזיל דס"ל דמצוה א' אין טעונה מעיקרא יותר מברכה א', וע"כ אף אם הסיח דעתו היסה"ד גמור, נמי אין חוזר ומברך, כיון דל"ב כלל שתחול הברכה על כל המצוה, אלא מעיקרא א"צ יותר מברכה א', ולפ"ז כבר אין להוכיח מד' הרי"ד דמברכין על חצי מצוה, די"ל דכל שמברך ביום הראשון חשיב כברכה על כל המצוה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויעו"ש שלמד לזה מהא דחזי' בפ' ואלו נאמרין ובפ' בא לו, שאם מביא עוד ס"ת צריך לברך שנית, וכ"ה דב' ס"ת גורמים ב' ברכות אע"ג שב' הקריאות מענין א' הן, ה"נ בב' שחיטות, עכ"ל, ולמדנו מדבריו דהא דהתם צריך לחזור ולברך אינו משום חילוק הקריאות, אלא משום דהס"ת מחלקין.

   וז"ל בעה"ע שער שני הל' שחיטה חלק ו', והיכא דשחט ואח"כ איתרמי לי' בהמה אחריתי דלא הוה בעידנא דבריך אשחיטה, מסת' לן דלא בעי מיהדר לברוכי עלה, והא דגרסי' בפ' בא לו וליתי ס"ת אחרינא וליקרו, משום ברכה שאינה צריכה, משמע דאי מייתי אחריתי לא סגי דלא בריך, התם תרתי פרשיות נינהו דלא דמי, אבל הכא כולה שחיטה חדא מילתא היא ודעתו על כל בהמה דכוותי', עכ"ל, וצ"ב במה שהביא משם, שהרי התם הי' דעתו ע"ז, ומ"ט לא תהני הברכה הברכה שבירך מתחילה, ובע"כ דהתם טעם אחר יש בזה, וא"כ מה הביא משם לגבי שחיטה היכא שלא הי' דעתו מתחילה, (שהרי ודאי ל"ד לשחיטה, דבשחיטה אם הי' דעתו מתחילה ודאי א"צ לחזור ולברך, והתם צריך לחזור ולברך אף שהי' דעתו מתחילה לכך), שו"ר בזה ביד"י סי' י"ט סק"ו.

   ויש לציין לד' הט"ז יו"ד סי' רע"ט שתמה באמת בזה, דמ"ט ל"מ הברכה שבירך מתחילה לפטור גם להקריאה השני', הגם שהי' דעתו ע"ז, עיי"ש מש"כ בזה וצ"ב, וע' עוד במג"א סי' קמ"ג סק"ד, ובביאור הלכה שם, וע' גם ברש"ש יומא ד"ע בזה, ושו"ר בזה גם באו"ז הלכות שבת סי' מ"ה, עיי"ש, וע' היטב בראבי"ה מגילה סי' תקנ"ג בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואציין בזה המ"מ בזה כפ"מ שראיתי בכמה ספרים. **א',** המג"א סי' תרל"ט סי' י"ז הביא דעת הב"ח דמועיל כונה בשעת ברכת לישב בסוכה שלא לפטור רק עד שיחזור ויאכל, ותמה ע"ז המג"א דאטו מי שיש ציצית בבגדו ומכוין שלא יפטרנו בברכתו אלא עד חצות וכי יחזור ויברך בחצות, הא ודאי ליתא וכו', עכ"ל. **ב'**, מאידך המג"א בר"ס תצ"ד כתב דהא דהניעור בליל שבועות מברך בבוקר ברכת התורה, הוא משום דמעיקרא לא הי' דעתו לפטור רק ליום ולילה, ולכן צריך לברך ברכת התורה כשיאיר היום, עכ"ל, וצ"ע בסתירת דבריו, ועמד בזה החת"ס בגליון המג"א בסי' תרל"ט, עיי"ש מש"כ בזה, וראיתי לישב עוד, די"ל דכל יום מילתא אחרינא היא וע"כ מהני בזה כונה שלא לפטור, דומיא דמש"כ השע"ת שהבאנו להלן אות ג'. **ג'**, בביאור הלכה סי' ח' סי"ד, כתב דיותר טוב שיכוין בבוקר שלא תפטור ברכה זו להט"ק רק עד שיפשטנו בבית המרחץ, ואז יוכל לברך אח"כ לכו"ע, וראיתי שכתבו דזהו דלא כהתבו"ש שהבאנו למעלה, אך באמת עיי"ש בביאוה"ל שציין לד' השע"ת בזה, והשע"ת שם בסקט"ז כתב דבזה שפיר י"ל דאף לד' התבו"ש חוזר ומברך, כיון שאינו מברך אלא על מעשה לבישה זו ואם יפשוט ויחזור וילבש פנים חדשות באו לכאן, וצ"ב. **ד'**, מאידך הביאוה"ל בסי' נ"ב ד"ה ודע, תמה ע"ד הפמ"ג שם, דהיאך מצי לכוין שלא לפטור ברכת אהבה רבה ידי ברכת התורה, והרי אה"ר גופה ברכה"ת היא, ואיך יוכל לחלוק הכונה לשניהם, דהיינו לענין ק"ש יכוין שהברכה זו תהי' לשם ברכה עלי', ולענין שאר ק"ת יכוין שקוראה ע"מ שלא לצאת בה ידי ברכה"ת, עכ"ל, וצ"ע בסתירת דבריו, אך לפ"מ שציין בסי' ח' לד' השע"ת וכמו שהבאנו לעיל, לא סתרי דבריו זל"ז. **ה'**, הפמ"ג בפתיחתו להלכות ברכות סי' י' ובמש"ז סי' רי"א סק"ב, נקט דבברכת הנהנין מהני דעתו שלא לפטור, עיי"ש, וכן נ' גם דעת השעה"צ בסי' רט"ו סקי"ח, והוא מאליהו רבה שם, עיי"ש, (אך בל' המג"א שם סק"ו נ' דל"מ דעתו שלא לפטור רק אם אינם לפניו, ואזיל לטעמי' בסי' תרל"ט הנז'). **ו'**, הגרע"א בגליון או"ח סי' כ"ה ס"ה (הובא בביאוה"ל שם), נקט דמהני שיכוין בברכת להניח שלא לפטור של ראש, ועיי"ש שעיקר עצה זו כתב הא"ר בשם העולת תמיד שם ובארצה"ח באר"י סוסק"ב הביא שכד' הע"ת כתב גם בשו"ת רמ"ע מפאנו סי' נ"ט, והרי שדעת כולם דמהני כונה שלא לפטור, אך יל"ד ולומר דתפילין ש"י וש"ר שאני, (**אך עיי"ש בתו"ד הרמ"ע שכתב כן גם לגבי ברכת הנהנין דמהני כונתו שלא לפטור לכוס אחר)**, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך ילה"ע ע"ז מד' התבו"ש בסו"ס י"ט שהבאנו להלן סק"ט, שדעתו שאף אם טעה והי' סבור שכל כסוי טעון ברכה לעצמו, ל"מ ברכתו לפטור רק להכסוי השני, מ"מ א"צ לחזור ולברך עליו, (ופליג בזה על הלבוש ופר"ח, ועמש"נ בדברינו שם בביאור הפלוגתא בזה), והנה לכאו' נידו"ז דמי למי שכיון שלא לפטור, והתבו"ש אזיל לטעמי' דל"מ כונה שלא לפטור, וכמו שרמז לזה התבו"ש שם, והנה הרי התם קאי התבו"ש אף להסוברים דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, ואפ"ה דעתו דל"מ דעתו שלא לפטור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתב כן בדעת רש"י דס"ל דהא דסח בין תפלה לתפלה עבירה היא בידו, היינו רק בשלא בירך על ש"ר, אך אם בירך אדרבה שכר ברכה בידו, וצ"ע דמ"ט לית בזה משום ברכה שאינה צריכה, (ועמש"נ לישב בזה בדברינו בענין סח בין תפלה לתפלה אות א' סק"ב), וכתב לישב, דס"ל לרש"י דלעולם כל תפלה טעונה ברכה לעצמה, ורק דברכת להניח מצי חיילא גם על ש"ר, וע"כ כל שמברך על כל תפלה ותפלה ל"ח כברכה שאינה צריכה, דאדרבה זהו עיקר חיובן. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש ביד"י סק"ה, שר"ל מתחילה דפלוגתת הטור והב"י תליא בהפלוגתא אם סח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, דלהסוברים שאינו חוזר ומברך, אשר היינו משום דדמי לסח באמצע סעודתו שאינו חוזר ומברך, ומדמי' קביעות דסעודה לקביעות דשחיטה, הרי דכ"ה דבסעודה אף היכא שלא הי' דעתו מתחילה, מ"מ אם הביאו לו קודם שגמר לאכול אינו חוזר ומברך, ה"נ בשחיטה הוא כן, אך הטור לטעמי' דס"ל דבסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, והרי דלא דייני' לב' שחיטות כקביעות דסעודה, הרי דה"נ ל"מ רק אם הי' דעתו מתחילה על הכל, ואי לאו הכי צריך לחזור ולברך, אף שהביאו לו העוף השני קודם ששחט הראשון, ועיי"ש שתמה לפ"ז בפסקי השו"ע, וגם דהסמ"ק בסי' קנ"ו כתב דבסח מסתבר דצריך לברך, ואפ"ה כתב דבהביאו לו בעוד שעדין לפניו א"צ לברך, וכן נ' גם מד' הרא"ש, שהרי הב"י דקדק כן מל' הרא"ש דבהביאו לו בעודן לפניו א"צ לחזור ולברך, והרי דעת הרא"ש שם נוטה דסח בין שחיטה לשחיטה צריך לחזור ולברך, עיי"ש ביד"י מש"כ בזה.

   ולמש"נ נראה, דהאמנם אם הא דסח בין שחיטה לשחיטה צריך לחזור ולברך הוי משום דל"ד ב' שחיטות לסעודה א', אלא כל שחיטה ושחיטה מחייבת ברכה לעצמה, הרי ודאי שצדקו ד' היד"י דכל שמעיקרא בשעת ברכה לא הי' דעתו על העוף השני, צריך לחזור ולברך אף שהביאוהו לו קודם ששחט הראשון, (דאף שהביאוהו לו קודם ששחט הראשון והי' לנו לדון דמצטרפי ב' השחיטות זל"ז, אך הרי ב' שחיטות לעולם מחייבין כל א' ברכה לעצמו, ואך דסגי בברכה א' שתחול על שתיהן, וע"כ כל שלא הי' דעתו ע"ז מעיקרא בשעת השחיטה, ודאי לא חיילא הברכה ע"ז, ול"מ מידי מה שהביאוהו לו קודם ששחט הראשון), אך כיון שנתבאר דלעולם דמי ב' שחיטות לסעודה א', שאינן מחייבין אלא ברכה א', ואך לענין סח הוא שחלוקין הן זמ"ז, ונ' דהיינו משום דסעודה אחת הוי המשך א' בכל גווני, אך ב' שחיטות לא מצטרפי זל"ז רק אם לא סח ביניהם, אך לענין הנידון היכא שהביאוהו לו קודם ששחט הראשון, שפיר דמי שחיטה לסעודה, דכה"ג מצטרפי זל"ז ואינן טעונין אלא ברכה א', ומתישבי פסקי השו"ע בזה, ושו"ר בס' ישועת דוד או"ח סי' ו' ואשר לשלמה ח"ג סי' י"ב שכבר כתבו כן. [↑](#footnote-ref-7)
7. וצריך להוסיף, דהתבו"ש לטעמי' שהבאנו דעתו לעיל סק"ו אות א', דס"ל דאף בשכיון להדיא שלא לפטור להשחיטה השני' ל"מ מחשבתו וא"צ לחזור ולברך, וע"כ ה"נ במי שטעה וסבר שאין הכסוי השני נפטר, מ"מ א"צ לחזור ולברך, אך לד' הפר"ח שהבאנו שם דס"ל דמהני דעתו שלא לפטור, לכאו' ה"נ אם טעה וסבר שכל כסוי טעון ברכה לעצמו אין נפטר הכסוי הב' בברכתו, וכ"ה בתו"ד התבו"ש שם דדמי להתם, (ופשוט לפ"ז שזהו באמת טעמא דהפר"ח דפליג הכא על התבו"ש, דאזיל לטעמי' דס"ל דבמכוין שלא לפטור להשחיטה השני' צריך לחזור ולברך, וה"נ בטעה וסבר שאי"ז פוטר צריך לחזור ולברך, וי"ל שזהו ג"כ טעמא דהלבוש, וא"צ לומר שמחלק בזה בין כסוי לשחיטה). [↑](#footnote-ref-8)
8. ובד' בעה"ע שלפנינו בשער שני הלכות שחיטה חלק ו', מבו' דכל מה שצריך לחזור ולברך, הוא דוקא אם מתחילה שחט בהמה ואח"כ הביאו לפניו חי' או עוף, דתרי מיני נינהו "דהנהו בעי כסוי" ולא הי' דעתי' עלייהו מעיקרא, עכ"ל, ולפ"ז נמצא לכאו' דאם מתחילה שחט חי' ואח"כ הביאו לפניו עוף, א"צ לחזור ולברך, דחשיבי כמין א' כיון דתרוייהו טעונין כסוי, (והא דחובת כסוי מחלק לב' מינים, נ' דהוא לפי מה שהבאנו לעיל ד' הראשונים דהכסוי הוי גמר דהשחיטה, וע"כ שחיטת בהמה שא"צ כסוי ושחיטת חי' ועוף הטעונה כסוי, חלוקין זמ"ז, וי"ל עוד בפשוטו דהוי זה סברא בדעתו, דמה"ט אי"ז בכלל דעתו, וכאשר כ"ה ל' בעה"ע), אך הטור הביא בשם בעה"ע דב' מינים היינו כגון שחט חי' והביאו לפניו עוף, וצ"ע בזה, שו"ר בס' יד"י שם סק"ז שעמד בזה, וכתב שאולי הי' כתוב כן בהעיטור שלפניו, והיינו משום דזה מחולק טפי בדינו דחי' שחיטתה בב' סימנים ועוף שחיטתו בסימן א', ועיי"ש שכתב לפ"ז, דבב' מיני בהמות ודאי א"צ לחזור ולברך, ועיי"ש מה שביאר לפ"ז ד' הב"י באו"ח סי' ר"ו, ויישב משה"ק עליו הט"ז והמ"א, ואכמ"ל בזה.

   ועיי"ש עוד ביד"י סק"ו, שמכח ד' בעה"ע אלו מסיק דלא כהלבוש שם שפירש שכל דינו דבעה"ע הוא דוקא בשעדין לא כיסה, שעדין הוא עסוק בה, וזה ניחא רק למה שהביא הטור ד' בעה"ע בשחט חי', אך לד' בעה"ע שלפנינו דאיירי בשחט בהמה אאל"כ. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה לעיל סק"א הבאנו כן מד' הרי"ד, דמפורש בדבריו דהא דסח באמצע הסעודה אינו חוזר ומברך, הוא משום דכל הסעודה אינה טעונה אלא ברכה א', ול"ב שתחול הברכה על כל חלק בסעודה בפנ"ע, ונ' שלדעת הרי"ד הוא מוכרח כן, שהרי דעתו שם דהא דסח בין ברכה למצוה חוזר ומברך, אי"ז משום היסה"ד, וע"כ אם הוה בעי' שתחול הברכה על כל חלק בסעודה בפנ"ע, הי' בדין שתהא השיחה מפסקת, אך לדעת ש"ר דס"ל דהא דסח חוזר ומברך הוי זה משום היסה"ד, שפיר י"ל דאף דבעי' שתחול הברכה על כל חלק בסעודה בפנ"ע, מ"מ אין השיחה מפסקת בזה, כיון שאינו מסיח דעתו דלקביעותי' הדר. [↑](#footnote-ref-10)