40 עבר ושהה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] בגמ' פליגי תנאי בדין עבר ושהה, דדעת ר"מ דמצטמק ויפה לו מותר, ואם לא בישל כ"צ אסור, ודעת ר' יהודה דמצטמק ויפה לו אסור, ומצטמק ורע לו מותר.

והנה הרמב"ן וש"ר לקמן ל"ט ב' כתבו בדין הטמנה, דאם הי' צונן ונתחמם ה"ז אסור משום מעשה שבת, וכ"ה בשו"ע סימן רנ"ז ס"א, ומשמעות הדברים דאף אם הי' ראוי לאכול צונן, מ"מ כיון דאיכא שבח בחימום, ה"ז אסור.

ובדין חזרה ע"י נכרי, כתב הרמ"א בסימן רנ"ג ס"ה דאם ל"ה ראוי לאכול בעודו צונן ה"ז אסור, ואם הי' ראוי לאכול מותר.

ובד' הגר"א מבו' דהטעם בזה הוא, דכל שהי' ראוי לאכול צונן, הו"ל כמצטמק ויפה לו, וע"כ בהטמנה דמצטמק ויפה לו אסור, אף כשנתחמם ע"י ההטמנה אסור, ואף אם הי' ראוי בלא"ה, אך בחזרה ע"י נכרי דמצטמק ויפה לו מותר, אף כשהי' ראוי לאכול צונן והוחם מותר, דהו"ל כמצטמק ויפה לו.

ב] והנה לפ"ז הדין נותן בדין שהי', דלמ"ד דמצטמק ויפה לו אסור, יהא אסור כשהוחם עי"ז אף אם הי' ראוי קודם החימום, וגם למ"ד דמצטמק ויפה לו שרי, יהא אסור כשהוחם עי"ז ולא הי' ראוי ע"י החימום, דומיא דהא דאסרינן בחזרה ע"י נכרי בגונא שלא הי' ראוי קודם החימום.

והחזו"א עמד בזה מלישנא דברייתא, דחמין שהוחמו כ"צ ותבשיל שבישל כ"צ, ומשמע דהוא אף כשנצטנן, ועיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דבלח יש בישול אחר בישול, י"ל דאיירי בחם, דצונן הוי כלא נתבשל, אך לדעת הסוברים דאף בלח אין בישול אחר בישול, הרי דבכלל הברייתא הוא אף בנצטנן, - ועיי"ש שכתב דאף למ"ד דבלח יש בישול אחר בישול, מ"מ אין בזה איסור שהי', והוא מוכח כן מד' הראשונים בדין חזרה בער"ש, ולפ"ז הוי זה בכלל לישנא דברייתא.

ג] ויש להוסיף, שהרי בגמ' ס"ד דהא דשרי ר"מ הוא אפי' לכתחילה, ולהך ס"ד הרי יש בכלל זה אף אם הוא צונן, דגם בזה הותר איסור שהי', וא"כ ה"נ לפ"מ דמשני דאי"ז אלא בדיעבד, ג"כ איירי אף בצונן.[[1]](#footnote-2)

ד] ובעיקר מש"כ הראשונים דבשכח והטמין אסור, והוא מבו' כן במתניתין, העירו דהכא מיבע"ל בדין שכח ושהה ופליגי בה אמוראי, ומ"ט לא מייתינן לה מהטמנה דאסור, ומ"ש שהי' מהטמנה, ועי' ראש יוסף לקמן ל"ח ב' ד"ה ומ"ש רש"י, שעמד בכעי"ז, ועיי"ש מש"כ עפי"ז בד' רש"י, - וכבר עמד בזה התו"י לקמן ל"ט ב' וכתב דהוא משום דבהטמנה יש להחמיר.

והי' מקום לומר, דהנה בעיקר הא דמיבע"ל בשהי' דלא עביד מעשה, מבו' בד' התוס' דהוא אף בכה"ג שהניח מעיקרא ע"מ להשהות, וזהו שהק' מעססיות ותורמסין, אך הנה ז"ל הראבי"ה בסימן קצ"ז, ואם שכח קדירה על גבי כירה ובשלה בשבת שרי כרבה ורב יוסף, אפי' נזכר שוב והניחה במזיד, וכן אם נעשה כדבר הזה ע"י גוי, ויש שפסקו כרנב"י לאיסורא אפי' שוגג, משום דסלקה לרבה ורב יוסף בקשיא, וכן פירש רבינו חננאל, אע"ג דלא קאמר בלשון תיובתא. ואם עבר ושהה ותחלת כונתו היה לאיסור איבעיא לן אי קנסוהו רבנן או לא, וסלקא בתיקו, ואזלינן לחומרא. ורבינו חננאל פסק בה לקולא, ואין נראה לי לפרש כן וכו', עכ"ל.

ונתחדש בדבריו, דכל מה שאמרו דשכח ושהה שרי משום דלא עביד מעשה, הוא רק משום דמעיקרא לא הניח ע"מ לשהות, ואח"כ נזכר והניחה במזיד, או בהניח ע"י גוי דג"כ לא עביד הישראל מעשה,[[2]](#footnote-3) אך כל שהניח מעיקרא ע"מ להשהות חשיב כעביד מעשה, - וזה כמש"כ המגיני שלמה ודעימי' בישוב קו' התוס', וזה מדוקדק מאד בלישנא דברייתא דשכח קדירה וכו' בין בשוגג ובין במזיד.

והנה לפ"ד הראבי"ה ניחא הקו' מהטמנה, דהתם שהניחו מעיקרא ע"מ שיהא מוטמן בשבת, חשיב כעביד מעשה, ובכה"ג אסור.

אך אכתי צ"ע, דלפי דבריו הרי בגמ' מיבע"ל להתיר אף בכה"ג, וכ"כ הרי"ף בנוסחא קמייתא, ולא פשטו לה ממתניתין דהטמנה, - וגם אכתי צ"ע לד' התוס', ויתבאר בהמשך הדברים.

ה] ובעיקר ד' הראבי"ה צ"ע, דכיון דכל הא דמיבע"ל להתיר בעבר ושהה הוא משום דלא עביד מעשה, וכמבו' בסוגיין, וא"כ כיון דבעבר ושהה חשיב דעביד מעשה, א"כ מאי מיבע"ל להתיר בזה, ומ"ש מכל מעשה שבת דאסור.

ו] עוד צ"ע, במש"כ הראשונים שם דאם עבר והטמין ומצטמק ויפה לו אסור, והתם הוא בשוגג, ומבו' דאף בשוגג הוא אסור, וצ"ע דמ"ש משהי' דקי"ל דאם שכח ושהה מותר במצטמק ויפה לו, וכבר עמד ע"ז המג"א בסימן רנ"ז וכתב דבהטמנה החמירו טפי, וזה צ"ב.

ז] ובאמת הרמ"א בסימן רנ"ז ס"א, ז"ל, י"א דאם שכח והטמין בשוגג בדבר המוסיף הבל, שרי לאכול, עכ"ל, והמג"א כתב דדעה זו ס"ל דדמי דין הטמנה לדין שהי', וכ"כ הגר"א שם, ז"ל, י"א דאם, כמו בשהי' בבשל כ"צ לדעת הרי"ף וכו', עכ"ל,

אך הגר"א שם בסו"ד כתב, ז"ל, וכן י"א דשכח נדחה, דהוא ג"כ סובר דהטמנה שוה לשהי', אבל אנן דקי"ל דאפי' מצטמק ורע לו אסור כמ"ש ס"ז דמיא להחזיר ישראל, עכ"ל.

והחזו"א בסימן ל"ז סקכ"ו כתב ע"ז, ז"ל, ויש כאן בלשון הגר"א ז"ל דברים בלתי מובנים, שבדבריו ז"ל משמע דהאי י"א היינו דעת רשב"ם דכל שמותר להשהות מותר להטמין, ואינו מובן דא"כ מאי איריא דיעבד ושוגג, אפי' לכתחילה נמי, ובלשון המרדכי הלא מפורש להתיר שוגג בבשיל כ"צ וכדברי המ"א, עכ"ל.

וביותר צ"ע, דהגר"א גופי' כתב לעיל מינה דטעמא די"א קמא, הוא משום דהטמנה דמיא לשהי' דכל ששכח ושהה שרי במצטמק ויפה לו, וה"נ הוא בהטמנה.

ח] והנה בברייתא פליגי ר"מ ור' יהודה בשכח ושהה תבשיל שנתבשל כ"צ אם שרי או לא, ואמרינן בגמ' דאף ר"מ דשרי הא לכתחילה והא דיעבד, וצ"ב דכיון דאסר לכתחילה, מ"ט שרי בדיעבד, ובפשוטו הוא משום דלא נהנה כ"כ, - ועד"ז הוא גם בהא דשרי ר' יהודה במצטמק ורע לו, דהוא משום דלא נהנה משהייתו.

אך צ"ע לפ"ז במש"כ הריטב"א דאיבעיא דגמ' בעבר ושהה הוא בגונא שלא נצטמק דשמא אפ"ה הוא אסור, ואם איסורא דמעשה שבת הוא רק כשנהנה בשהייתו, מה מקום יש לאסור בכה"ג, ושמא כיון דהי' עתיד ליהנות בשהייתו, כבר ה"ז נאסר, אף אם בפועל לא נהנה, וצ"ע.

והנה אמנם לדעת הרשב"א לעיל ל"ז א' דר' יהודה שרי להשהות מצטמק ורע לו לכתחילה, ניחא, אך הריטב"א גופי' לעיל ל"ז ב' נקט דר' יהודה אסר להשהות מצטמק ורע לו, עיי"ש.

ט] אך באמת מד' הראשונים מבו' דטעם אחר יש בזה, דהנה הר"ן כתב, ז"ל, קשיא דר"מ אדר"מ קשיא דר' יהודה אדר' יהדוה, נ"ל דהא דמקשו מלכתחילה אדיעבד ומגרופה לאינה גרופה הכי מקשי, קשיא דר"מ אדר"מ, דמדר"מ אסור לכתחילה אפי' בגרופה לית ליה למשרי בדיעבד בשאינה גרופה, דליכא למימר תשרי טפי בדיעבד באינה גרופה מלכתחילה בגרופה, דהא ר' יהודה איפכא אמר, ומסתברא דלימא דלר"מ כי הדדי נינהו וקשיא דר"מ אדר"מ, וקשיא נמי מדר' יהודה אר' יהודה, דכיון דר"י שרי לכתחילה בגרופה לית לי' למיסר דיעבד אפי' בשאינה גרופה, דליכא למימר בדיעבד באינה גרופה חמיר מלכתחילה בגרופה, דהא לר"מ איפכא הוי ומסתברי דנימא דלר' יהודה כי הדדי נינהו, וקשיא דר' יהודה אדר' יהודה, ומשנינן דבכולי האי פליגי, דלר"מ חמיר לי' לכתחילה אפי' בגרופה מדיעבד באינה גרופה, ולר' יהודה איפכא דחמיר לי' אפילו דיעבד באינה גרופה מלכתחילה בגרופה, עכ"ל, ובזה מתישב מה שעמדו התוס' דגם לר"מ בעינן לשנויא דהא בגרופה הא באינה גרופה, וגם לר' יהודה בעינן לשנויא דהא לכתחילה הא דיעבד.

ומבו' בד' הר"ן, דהא דשרי ר"מ במצטמק ויפה לו, אי"ז משום דלא חשיב כהנאה ממעשה שבת, אלא הוא משום דלא אסר ר"מ אלא לכתחילה ולא בדיעבד, וזהו דפרכינן דכיון דאסר אפי' בגרופה, כ"ש דיש לאסור בדיעבד, ולר' יהודה פרכינן איפכא, דכיון דלא אסר בגרופה, כ"ש דאין לו לאסור באינה גרופה בדיעבד.

וכ"ה מדוקדק בלישנא דגמ', דלא אמרינן דלא קשיא דר"מ אדר"מ משום דלא שרי ר"מ להשהות, אלא מתיר את התבשיל, אלא אמרינן דהא לכתחילה והא בדיעבד, והיינו דאף דאסר ר"מ לכתחילה, לא אסר כולי האי אף בדיעבד.

י] וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן שהק' מהכא ע"ד הבעה"מ דס"ל דמצטמק ויפה לו חמיר טפי מחמין שלא נתבשלו כ"צ, ובד' ר"מ חזינן איפכא, וצ"ע דהא דשרינן במצטמק ויפה לו הוא משום דל"ה כ"כ הנאה, ול"ד לחמין שלא נתבשלו כ"צ דהוי הנאה גמורה, - ובע"כ מד' הרמב"ן כדרך זו, דהא דשרינן במצטמק ויפה לו, הוא משום דאיסורא שהי' במצטמק ויפה לו קייל טפי, ולא אסרוהו בדיעבד, ושפיר הוכיח מזה דמצטמק ויפה לו קייל מחמין שלא נתבשלו כל צרכן.

וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן לעיל ל"ז ב' שכתב דמ"ד דמצטמק ויפה לו שרי לכתחילה, הוא כדעת ר"מ, ואף דר"מ לא שרי אלא בדיעבד, הוא משום דס"ל דאסרו אף בגרופה, אך לדידן דשרי בגרופה, ה"נ שרי במצטמק ויפה לו לכתחילה, ולהדיא דהא דשרי ר"מ במצטמק ויפה לו, הוא משום דלי"ב לעיקר איסור שהי', ואף דר"מ החמיר לאסור לכתחילה, מ"מ לא החמיר לאסור דיעבד, ולדידן דלא אסרו אלא במקום דאיכא לעיקר איסור שהי', ומה"ט לא אסרינן בגרופה, לא אסרו במצטמק ויפה לו אף לכתחילה.[[3]](#footnote-4)

יא] ועד"ז נראה גם בהא דשרי ר' יהודה במצטמק ורע לו, דאי"ז משום דליכא הנאה ממעשה שבת, ובגל' הגרע"א בסימן רנ"ז כתב לדקדק מד' הגרע"א דבהטמין במוסיף הבל בשבת אסור אף אם מצטמק ורע לו, והניח בצ"ע, אלא משום דבאיסור שהי' במצטמק ורע לו, מודה ר' יהודה דלא אסרו אלא לכתחילה ולא בדיעבד.

ובזה מתישב היטב ד' הריטב"א, דלעולם י"ל דהיכא דאסרו בדיעבד ה"ז אסור אף אם לא נצטמק ול"ה לו הנאה כלל, והא דשרי ר' יהודה במצטמק ורע לו, הוא משום דאיסור שהי' דמצטמק ורע לו אינו אוסר בדיעבד, אך היכא דשהה תבשיל שמצטמק ויפה לו, דחמיר איסור שהי' דידי' ואוסר אף בדיעבד, י"ל דה"ז אוסר אף קודם שנצטמק.

יב] ולפ"ז מתישב היטב הא דשרינן הכא אף כשהי' התבשיל צונן ונתחמם, ואף אם ל"ה ראוי לאכילה קודם שנתחמם, דכיון דהחימום אינו גורם לאיסור שהי', דמה"ט למ"ד דמצטמק ורע לו מותר, ה"ז מותר אף אם ה"ז צונן, וה"נ למ"ד דמצטמק ויפה לו מותר או דנתבשל כמאב"ד מותר היינו אף בצונן ונתחמם, וכל איסור השהי' בזה הוא מכח הא דהוי מצטמק ורע לו, הרי דאיסור זה אינו אוסר בדיעבד, וע"כ אי"ז אוסר אף אם נתחמם עי"ז ונעשה ראוי לאכילה.[[4]](#footnote-5)

יג] והא דבהטמנה וחזרה אסרינן בהני גווני, הוא משום דחזרה והטמנה חמירי טפי, וכדחזינן דלכו"ע ה"ז אסור אף במצטמק ורע לו, וע"כ איסור חזרה והטמנה הוא אף בדיעבד, וכל הא דבמצטמק ורע לו שרי, הוא משום דאינו נהנה ממלאכת שבת, אך כל שנהנה מחימומו, ה"ז אסור, - ובחזרה ע"י נכרי, לא אסרינן במצטמק ויפה לו, כמש"כ המג"א דאיסור מעשה נכרי הוא רק אם ל"ה אפשר ליהנות בלא"ה, וע"כ כל של"ה ראוי ליאכל בלא החימום, ה"ז אסור, והיינו דאיסור חזרה אף ע"י גוי ה"ה אוסר בדיעבד בכל גוונא, ואך דדינא דמעשה נכרי הוא, דאיסורו בדיעבד הוא רק כשל"ה אפשר לו ליהנות ממנו בלא"ה, וע"כ הוא דשרי במצטמק ויפה לו, וה"נ שרי כשהי' ראוי ליאכל בלא החימום.[[5]](#footnote-6)

יד] ועד"ז הוא גם בהא דשרינן בשכח ושהה תבשיל שנתבשל כ"צ, דאי"ז משום דליכא הנאה כ"כ ממעשה שבת, כמש"כ המ"ב, (והיינו דאף דבעבר ושהה אסרינן אף כשאינו נהנה כ"ש, אך בשכח ושהה דקייל לא אסרינן בכה"ג), או משום דבכה"ג ליכא למיחש כ"כ לאיערומי, וכמש"כ החזו"א, אלא הוא משום דאיסור שהי' דמצטמק ויפה לו קייל, ואף דאסר בזה ר"י אף בדיעבד, היינו רק במזיד ולא בשוגג.[[6]](#footnote-7)

ומה"ט הוא דבחזרה והטמנה אסרינן אף בנתבשל כ"צ, משום דאיסור חזרה והטמנה חמיר טפי, וכדחזינן דלכו"ע ה"ז אסור אף בנתבשל כ"צ, ונמצא דחזרה והטמנה בנתבשל כ"צ, חמירי משהי' בנתבשל כמאב"ד, וע"כ ה"ז אוסר אף בדיעבד.

טו] וזה מבו' להדיא בד' הגר"א בהא דאסרינן בחזרה במצטמק ויפה לו, ז"ל, ר"ל אפי' בשוגג אסור אם מצטמק ויפה לו, דחזרה מצטמק ויפה דינו כלא בשל כ"צ בשהה דאף לחנניה דכמב"ד מותר חזרה אסור לעולם, עכ"ל, וזה כנ"ל, דהא דאסרינן בזה הוא משום דחזרה דמצטמק ויפה, חמיר משהי' בלא נתבשל כ"צ.

טז] וזהו מש"כ הגר"א בסימן רנ"ז, דטעם המתירין בהטמנה בנתבשל כ"צ, הוא משום דס"ל דדין הטמנה שוה לדין שהי', ואף דאינהו ס"ל דקי"ל כרבנן לאסור אף בנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו, מ"מ לא חמיר דין הטמנה מדין שהי' ואי"ז אוסר בדיעבד בנתבשל כ"צ, אך לדעת הסוברים דבהטמנה ליכא לקולי שהי', והטמנה אסורה אף במצטמק ויפה לו לכו"ע, הרי דדמי דין הטמנה לדין החזירו ישראל דאסור אף אם נתבשל כ"צ.

יז] ונתפרש בזה מש"כ הראשונים לאסור בהטמנה בשוגג במצטמק ויפה לו, ול"ד לשהי', משום דאיסור הטמנה חמיר טפי, ואף הטמנה במצטמק ויפה לו, חמירא משהי' בלא נתבשל כ"צ, וע"כ ה"ז אוסר בדיעבד אף בשוגג, וכנ"ל.

יח] והנה בעיקר הדברים נתחדש, דמלבד הנידון אם איכא איסור מעשה שבת בדלא עביד מעשה, יש בזה נידון נוסף, דשמא אין איסור שהי' אלא לכתחילה ולא בדיעבד, ואף דעבר איסור כשעשה כן, מ"מ אי"ז אוסר בדיעבד.

ונראה דזה ביאור האיבעיא לדעת הראבי"ה, דאף היכא שעשה מעשה, י"ל דלא אסרו שהי' אלא לכתחילה ולא דיעבד, וע"כ אף אם עבר ושהה שרי, והגמ' לעיל לא פירשה כן בטעם הסוברים דשכח ושהה מותר, חדא, משום דאינהו לא התירו אלא בשכח ושהה, ועוד, משום דא"כ אי"ז שייך להא דמבשל בשבת יאכל בשוגג, ודו"ק.

יט] ויש מקום לומר לפ"ז, דכ"ז הוא באיסור שהי', דאיסורו הוא משום שמא יחתה, ובזה מצינו למימר דאי"ז אוסר אלא לכתחילה ולא בדיעבד, והיינו דהנה המהר"ם הק', דכיון דכל האיסור הוא משום שמא יחתה, הרי דכל שלא חיתה לא עביד איסורא, ומ"ט ה"ז אסור.

והתו"ש כתב דלק"מ, דאף דלא חיתה, מ"מ הרי אסרו חכמים את השהי' עצמה, - ובדעת המהר"ם לכאו' צ"ל, דאיסור מעשה שבת, הוא רק כשהתוצאה שנפעלה אסורה, אך הכא אין התוצאה אסורה, אלא דהגברא עביד איסור.

ולפי יסוד ד' המהר"ם י"ל, דזהו שנתחדש בסוגיין, דכיון שאסרו חכמים שמא יחתה, החשיבוהו כמו שהבישול עצמו הוא איסור, ובזה מיבע"ל אם הוא אף בדיעבד, - אך בשאר איסורים דרבנן אין לחלק בזה, דכיון דנעשה מעשה איסור, ל"ש לומר דהוא איסור לכתחילה.

כ] ובזה מבו' הא דבהטמנה פשיטא לן דאסור כשעבר והטמין אף בשוגג, דכיון דהתם עביד מעשה, ואך שבאנו לדון דאי"ז אוסר אלא לכתחילה ולא בדיעבד, הרי דכ"ז הוא בשהי', דכל האיסור הוא רק במקום חשש חיתוי, אך בהטמנה שאסרו בכל דבר אטו רמץ, הרי בע"כ דאין האיסור בהבאת עצמו לידי חשש חיתוי, אלא ההטמנה עצמה היא חפצא דאיסורא, וע"כ ודאי דה"ז אוסר בדיעבד.

כא] ולפ"ז י"ל כן גם לדעת התוס', וי"ל בזה בתרי גווני, דהנה בהא דס"ל להתוס' דאף כששהה מדעת חשיב כלא עביד מעשה, בפשוטו הוא משום דאין האיסור במעשה שעשה, אלא במה שהקדירה עומדת מושהית בשבת, וע"כ לא חשיב כעביד מעשה.

וי"ל עוד, דלדעת התוס' זה עצמו מה שאמרו דלא עביד מעשה, דלא נעשה מעשה איסור בחפצא, דבישול התבשיל הוא בהיתר, אלא דהגברא עבר על איסור שהי', וע"כ ה"ז שייך אף כששהה מדעתו, ול' המאירי דלאחרים שרי ול"ד למבשל בשבת שיש בו משום "מעשה שבת", ויש לפרש שכונתו להנ"ל, דהכא אי"ז "מעשה" שבת, דהבישול אינו תיקון הנאסר בשבת, אלא דהגברא עבר על איסור שהי'.

ולב' הדרכים י"ל דבהטמנה אי"ז כן, - דבהטמנה דליכא חשש שמא יחתה, ואסרו שמא יטמין ברמץ, י"ל דכל האיסור הוא במעשה ההטמנה עצמו, ולא במה שהקדירה מוטמנת בשבת, ולדעת הרמב"ם דמותר להטמין בביה"ש, ודאי מסתבר כן, ומצינו כן בד' הביאוה"ל בסימן שכ"ו דליכא איסור בהטמנה דממילא.

כב] ומקור נאמן לזה, ממש"כ הבית מאיר והמ"ב דאם הטמין בער"ש מים צוננים ונתחממו בער"ש ונשארו בחומם בשבת, ה"ה אסורין משום מעשה שבת, ועמד ע"ז המנחת שלמה ח"א סימן ה' בהג"ה, והפנ"י והראש יוסף נקטו דלא כן, ובע"כ דתורת מעשה שבת דע"ז, אי"ז מכח מה שהיו טמונים בשבת, אלא מכח מעשה האיסור דההטמנה, וכל שנשאר מוטמן לשבת, נתברר דמעשה ההטמנה הי' מעשה איסור, ודו"ק.

ויש להוסיף, דמצינו בשהי' כה"ג, בנחתום המשהה חבית מים, שכתבו הראשונים דהאיסור משום דיבא לחתות סמוך לחשיכה דמוצ"ש, ולכאו' לפ"ז נמצא דתחילת השהי' אינה אסורה, ונמצא דאינו נהנה כלל מכח השהי' האסורה, דאי"ז אלא עומד בחמימותו, - ובע"כ דכל דבכלל שהי' זו יש לחוש לחיתוי, כבר אסרו לכל השהי', וע"כ אסור גם מה שנתחמם בתחילת השהי'.

כג] אמנם העירוני על עיקר הדברים, שהרי גם בשהי' לדעת ר"מ אסרו גם בגרופה, ולכמה מקמאי הוא גזירה אטו אינה גרופה, והרי דנאסרה שהי' אף בדליכא בפועל חשש חיתוי, וה"נ בתנור שאסרו בגרוף לדעת הסוברים דהוא מגזירה, - ואי דנימא דגדר האיסור הוא כמו שיש לחוש בזה לחיתוי, א"כ י"ל כן גם בהטמנה.

ובעיקר הדברים העירו דיש להוסיף בע"א קצת, דהנה אם קרא לאור הנר י"ל דודאי ל"ש לאסור משום מעשה שבת, דלא הקריאה אסורה, אלא השימוש בנר, וה"נ הכא, לא הבישול ע"ג קדירה אסור, אלא השימוש באש, וי"ל דזהו מכוון המהר"ם.

התהל"ד בסימן רנ"ג סק"ו עמד בזה בטעם הא דבשהי' לא אסרו על המשהה במזיד עצמו לעולם, ולדעת הסוברים דבדרבנן לא אסרו לעולם, ניחא, - ולדעת הסוברים דאף בדרבנן אסרו לעולם, צ"ל דהכא דלא עביד מעשה קייל.

עפמש"נ הי' מקום לפרש מש"כ הרי"ף, לגיר' העתים ודעימי', דמיבע"ל בעבר ושהה במזיד תבשיל שנתבשל כ"צ, ולכאו' הרי פליגי בה ר"מ ור"י, - ולהנ"ל י"ל על דרכו של הר"ן, דדין שהי' בדיעבד, יש מקום לתלותו בהפלוגתא אם אסרו שהי' אף בגרופה, והיינו דר' יהודה חזינן דמחמיר בשהי' טפי דאסר אף במצטמק ורע לו, וע"כ במצטמק ויפה לו אסר אף בדיעבד, אך לפ"מ דקי"ל דמצטמק ורע לו שרי, י"ל דמצטמק ויפה לו אינו אוסר בדיעבד.

הא"ר כתב דמש"כ ההג"א לדון להתיר בחזרה, הוא לדעת חנני' אך לדעת רבנן ה"ז אסור, וצ"ע דבחזרה הרי לא פליגי, ולמש"נ יש מקום לפרש דהיינו דפליגי בחומר איסור חזרה, דלרבנן דאף בשהי' אסרינן במצטמק ויפה לו, הרי דבחזרה דחמיר טפי ה"ז אוסר אף בדיעבד, אך לחנני' דבשהי' שרינן, דיינו לאסור בחזרה לכתחילה, אך אי"ז אוסר בדיעבד.

במש"כ הבעה"מ בדעת הרי"ף דמיבע"ל אף במזיד, ואיהו גופי' כתב דמיבע"ל אף בלא נתבשל כ"צ אלא כמאב"ד, והברייתא דר"מ ור' יהודה י"ל דהיא לכתחילה, והרמב"ן תמה ע"ז, - אך הנה בס' העתים הביא דהרי"ף מעיקרא כתב דהאיבעיא בעבר ושהה היא אף במזיד ואף בלא נתבשל כמאב"ד, וכתב דיש לאסור מכח הברייתא דעססיות, ושוב חזר בו הרי"ף מכח הא דאמר רב דמתחילה היו אומרים וכו', ומבו' בכל ד' הרי"ף שלא הביא כלל מהברייתא דר"מ ור"י, ובע"כ כד' הבעה"מ.

ובס' העתים שם נראה להדיא דגם לפ"מ שחזר בו הרי"ף, הוי האיבעיא בעבר ושהה במזיד, וזה כגיר' כת"י המבורג בד' הרי"ף עבר ושהה, ושלא כגיר' הרמב"ן ודעימי' בד' הרי"ף שכח ושהה.

במש"כ הרמב"ן להוכיח דאסור בדיעבד, ממה שאמרו בגמ' לעיל דמשהו לי' ואכל, צ"ע, דהתם הרי הו"ל כשוגג, דאותם שהשהו לו היו סבורים שמותר, וא"כ הרי גם לדעת הרמב"ן דלא מיבע"ל אלא בשוגג יש להתיר בזה.

מצינו כן גם בד' הרי"ף לגירסא קמייתא שהביא הס' העתים דפירש לאיבעיא דגמ' בכל עבר ושהה במזיד ואף בתבשיל שלא נתבשל כמאב"ד, וכתב דיש לאסור בזה כדתניא בעססיות ותורמסין, - אך בד' הרי"ף יש לפרש דהצד להתיר בזה הוא משום דלא עביד מעשה.

עוד יש לדון בדין הטמנה בדבר המוסיף הבל בשבת, אם שרי לדעת המקילים ברמ"א, ולמש"נ י"ל דבזה אסור לכו"ע דדמי לחזרה, והיינו או משום דחשיב כעביד מעשה, או משום דהטמנה בשבת חמירא טפי, - אך למש"נ מד' הריא"ז דבהטמנה בשבת בדבר המוסיף הבל איכא לקולי הטמנה, ולא אסרינן בזה אלא משום הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, שפיר יש להתיר בזה, בגונא דאתינן לאסור משום הטמנה בדבר המוסיף הבל, אך כל דאסרינן גם מכח הטמנה באינו מוסיף הבל, יהא זה אסור בדיעבד.

משמעות הדברים דכל דמצטמק ורע לו מותר, אף אם נתחמם ע"י השהי', ומשמע דאף בגונא דהי' צונן ול"ה נאכל כן, ג"כ מותר, אא"כ נימא דבכה"ג הו"ל בכלל איסור חזרה, וע"כ אי"ז בכלל הברייתא.

1. שוב העירו די"ל היטב בזה, דבשהי' דלא אסרינן להשהות אלא משום הבישול, הרי דהחפצא דאיסורא הוא השהיית קדירה המתבשלת, וע"כ לא אסרינן אלא אם איכא הנאה מבישולה, ומה דאיכא הנאה מחימומה אינו טעם לאסור, ומשא"כ בהטמנה וחזרה שאסרו אף מכח החימום, ולדעת ר"ת זהו עיקר איסור חזרה, - אך צ"ע אם הוא מתישב למ"ד דאף מצטמק ורע לו אסור להשהות, ולדידי' הרי אסרו אף בדליכא בישול כלל, אך י"ל דמ"מ לא אסרו מכח "החימום", וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש לפרש לזה בתרי גווני, חדא דבשהי' ע"י גוי אי"ז איסור דישראל, אלא הו"ל איסור דאמירה לגוי, וכמו שנקט הגר"ז, ואך דאיסור זה לי"ב מעשה, אך צ"ע, שהרי בעלמא אסרינן הנאה ממעשה גוי, ולא אמרינן דהו"ל כאיסור דלי"ב מעשה ולא אסרו בזה, או דלעולם הו"ל איסור שהי' דישראל, וכמש"כ החזו"א, ואך דמ"מ כיון דלא השהה הישראל עצמו, נמצא דהו"ל כשהי' דלי"ב מעשה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך העירוני דאי"ז מתישב בד' התוס' שפירשו דדעת ר"מ דבגרופה שרי להשהות חמין שלא נתבשלו כ"צ ואסור להשהות תבשיל שנתבשל כ"צ, והרי דר"מ גופי' ס"ל דשהיית חמין שלא נתבשלו כ"צ קיילא טפי משהיית תבשיל שנתבשל כ"צ, ואפ"ה בחמין שלא נתבשלו כ"צ אסר בדיעבד, ובתבשיל שנתבשל כ"צ לא אסר בדיעבד, ובע"כ לדעתם דטעמא דר"מ הוא משום דבתבשיל שנתבשל כ"צ ליכא הנאה כ"כ. [↑](#footnote-ref-4)
4. וזה ניחא גם למש"כ המ"ב דהטעם להתיר במצטמק ויפה לו הוא משום דאינו נהנה כ"כ, דכ"ז הוא בהא דשרינן בשוגג, דכיון דבמזיד אסור, והרי דה"ז אוסר אף בדיעבד, ה"נ יש לאסור בשוגג, ובע"כ דהא דשרי הוא משום דלא נהנה כ"כ, ובזה באמת יש לאסור היכא שלא הי' ראוי בלא החימום, - אך הא דשרי ר"מ בברייתא במצטמק ויפה לו, אי"ז משום דאינו נהנה כ"כ, אלא משום דאיסור שהי' בכה"ג קייל, וה"נ הוא בהא דשרי ר' יהודה במצטמק ורע לו, וע"כ בזה שרינן אף כשלא הי' ראוי בלא החימום. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בד' הגר"א מבו' דהא דשרינן בחזרה ע"י גוי במצטמק ויפה לו, הוא משום דדמי לשכח ושהה דשרי, ואף דבחזרה אסרינן אף בשוגג, מ"מ ע"י גוי לא החמירו, וכמש"כ הביאוה"ל, וצ"ע דא"כ מ"ט אסרינן היכא שלא הי' ראוי לאכול בלא החימום, הרי כיון דאיסור החזרה בכה"ג קייל ואינו אוסר בדיעבד, אף אין לאסור מכח תועלת החימום, ושמא ס"ל דכל שאינו ראוי לאכול בלא החימום, יש בזה איסור חזרה גם מכח החימום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך בד' ההג"א מבו' דמה שנסתפק להתיר בשכח והחזיר, הוא משום דליכא הנאה כ"כ, וזה מקור לד' המ"ב. [↑](#footnote-ref-7)