רוב וסימן אחד לכתחילה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה / דף כז

חולין כז. רוב וסימן אחד בעוף לכתחילה

**א. שיטת הרמב"ן דלכתחילה מדאורייתא-**

השוחט דיעבד אין לכתחילה לא, ולל"ק קאי בעוף ולכתחילה בעי שני סימנין, ולל"ב לכתחילה בעי כל הסימן ולא סגי ברוב.

ברמב"ן הביא י"מ דמדאורייתא הוא [וכ"נ בכס"מ שחיטה א-א שהחמיר כשני הלישנות משום סד"א לחומרא, כ"כ בראש יוסף בדעת התוס' כא: ד"ה ואינו בקושייתם על רש"י ובנאו"י יז-א, אבל עיין לקמן שנראה יותר דעתם שהכל מדרבנן].

וביאור הדבר מבואר ברמב"ן דרובו הוא **כ**כולו אבל לכתחילה בעי כולו ממש [ואף שלא מצאנו לכתחילה ודיעבד בדאורייתא היינו באופן שיש עיקר המצוה ויש תוספת, אבל הכא המצוה היא לשחוט את כל הסימן אלא דרוב חשיב ככולו בזה שייך לכתחילה גם בדאורייתא, ועי' לקמן די"ל עוד שהוא מתורת הידור מצוה ולפי"ז לק"מ][[1]](#footnote-2).

ובפשוטו ענין זה תלוי בגדר דין רוב בשחיטה, שיש לפרש דע"י רוב שחוט נותן שם של שחוט גם לשאר הסימן, ובזה י"ל דכולו ממש עדיף, או דגדר רובו ככולו אינו משום שנותן שם שחוט על השאר אלא דרוב סימן יש לו שם סימן וסגי בשחיטת חלק זה שגם הוא חשוב סימן (וכעין דאמרינן מע"מ כרוב דבפשוטו הוא דאף מחצה יש לו חשיבות של שחיטה ונעשתה כאן שחיטה בסימן), ולפי"ז לכאו' אין טעם לשחוט לכתחילה את שאר הסימן.

וכנראה זה כוונת הרמב"ן דכל היכא דבעינן רובו ככולו הרי חשיב כאילו הכל נשחט וא"כ וודאי דלכתחילה דינו הוא לשחוט הכל[[2]](#footnote-3).

אלא שהרמב"ן כתב כעי"ז גם בשני סימנין בעוף דסימן אחד כשני סימנין ושנים ממש עדיף, ולפי המבואר צ"ב מה שייך לומר אחד כשניים ומה אלים סימן אחד לתת שם לשני הסימנין דהוו כשחוטין, וצ"ב.

וע"כ מבואר דאף להך צד דיסודו משום דסגי ברובו להחשב סימן ויש כאן שחיטה בסימן מ"מ שייך זה גם באחד משנים דחד חשיב דיו להחשיב שנעשה כאן שחיטה בשני הסימנין.

וברמב"ן מבואר דהנך תרי לישני לא פליגי אהדדי, וביאור הדבר מתבאר לפי הנ"ל דשניהם יסוד אחד להם דלכתחילה צריך לעשות עיקר הדין וכל הדין דהוי ככולו או כשניים הוא רק בדיעבד.

**ב. שיטת הרא"ש והר"מ דהנך לישני פליגי אהדדי-**

והנה ברא"ש כתב דכיון דספק דאורייתא הוא קי"ל לחומרא וצריך לשחוט כל הסימנין.

ומבואר מד' הרא"ש דאף דס"ל שהוא דין תורה כהרמב"ן מ"מ ס"ל דהנך לישני פליגי אהדדי.

וע"ע בר"מ פ"א שחיטה ה"ט דכתחילה צריך לשחוט כל הסימנין, ובמ"מ ולח"מ פי' דעתו כהרמב"ן ורשב"א שלא נחלקו הלישנות ולכך בעי שתי הסימנין כולן.

אבל בכס"מ א-א פי' דשני הלישנות מחולקות אהדדי אלא שפסק הר"מ לחומרא להצריף שני סימנין כדעת הרא"ש משום ספק דאורייתא לחומרא.

אלא דצ"ב לפי"ז למה בסימן השני צריך כולו הרי ממ"נ אי"צ לזה [ועמד בזה בתבו"ש כא-א]?

וכנראה י"ל דעת הרא"ש והכס"מ בתרתי:

א. הפשוט בדעת הרא"ש דס"ל דהנך תרי לישני לא פליגי אלא גבי שני סימנין אבל לענין רוב מודו כו"ע דלכתחילה צריך לעשות כולו.

וביאור הדברים כנראה דלית ליה להרא"ש יסוד הרמב"ן דסימן אחד חשוב כשנים רק יסודו הוא דסגי בסימן אחד לחוד, ומה"ט אף לכתחילה אי"צ לעשות שנים, ופליג על הרמב"ן בגדר שני סימנין בעוף.

ויסוד הדבר כ"כ האחרונים בדעת הרי"ף, דהנה ברא"ש הביא דעת הרי"ף שפסק שצריך כל הסימן, וכתב הרא"ש דמשמע שאי"צ שני סימנין דס"ל דאינו אלא מדרבנן ופליגי בזה תרי לישני וסד"ר לקולא[[3]](#footnote-4).

והק' בתבו"ש כא-א א"כ היאך פסק הרי"ף להצריך כל הסימן ולמה לא נימא בזה סד"ר לקולא?

ועיי"ש בפר"ת ופמ"ג שתי' קו' זו דלא פליגי לישני אלא בסימן שני אבל ברוב אין מחלוקת כלל, וזה כש"כ לדעת הרא"ש.

אלא שלא נתבאר כה"צ לפי מהלך זה במה פליגי הנך תרי לישני, ומ"ט דל"ק דלכתחילה בעי שני סימנין והרי גדר סימן אחד בעוף אינו כשניים.

ואולי ס"ל להך לישנא דדין לכתחילה אינו משום דהוי כשנים אלא משום שכך הוא מצות שחיטה שאינה שייכת להמתיר של שחיטה והמצוה נאמרה בשני סימנין דוקא, וכש"כ לצדד לעיל ודלא כסברת הרמב"ן שהוא מטעם דלכתחילה לא סמכינן על גדר סימן אחד **כ**שניים [וס"ל להרא"ש לפי"ז שיש מצוה בשחיטה ודלא כהרמב"ן דלשיטתו הוכרח לפרש שהוא מטעם דאחד כשניים, וצ"ע מד' הרא"ש כתובות א-יב דמשמע שאין מצוה בגוף השחיטה ולכך נתקשה היאך מברך עליה], ולמדנו לפי כ"ז דפליג הרא"ש על הרמב"ן בגדר שני סימנין בעוף.

ב. עוד יתכן לפרש ד' הרא"ש והכס"מ, דלעולם אה"נ וודאי אין שום לישנא הסוברת להצריך לשחוט כל סימן השני, דמחד פליגי בדין רוב אם לכתחילה צריך כולו, ועוד פליגי בדין סימן אחד אם לכתחילה צריך שניים, ומ"מ נקטינן חומרי דתרוייהו ואמרינן דדין רוב אינו לכתחילה וגם שני סימנין בעינן וממילא מצרכינן גם בסימן שני כולו [דיסוד פלוגתתם אינו מכח ההכרח ממתני' רק מסברא ס"ל לכ"א כן, ולדידן נקט השוחט בדיעבד מתרי טעמי גם משום רוב וגם משום שנים][[4]](#footnote-5).

ולפי"ז מתבאר דעת הרא"ש יותר ממהלך הראשון ומלבד דאיכא למ"ד דכולו בעינן לכתחילה ולא שני סימנין ה"נ איכא למ"ד איפכא דבעינן לכתחילה שני סימנין אבל לענין רובו ככולו אי"צ לכתחילה כל סימן ואינו תלוי זב"ז כלל.

וביאור הדברים יתכן ג"כ לפי הנ"ל דדעת הרא"ש דשני סימנין לכתחילה הוא משום מצות שחיטה, אבל לענין רובו חשיב כאילו שחט כולו ולכך אי"צ אפי' מצד המצוה שני סימנין.

ולפי"ז יש כאן שני מחלוקות בין הלישנות, חדא אם נאמרה מצות שחיטה בשני סימנין, ועוד אם רובו ככולו צריך לכתחילה כולו [וע"ע לקמן אות ג' בשם רעק"א].

ובאמת גם במשה"ק לעיל על שיטת הרי"ף יל"פ כן, הבאנו לעיל קו' התבו"ש למה פסק הרי"ף שצריך לשחוט כל הסימן והרי כשם שיש להקל בשחיטת סימן שני שהוא סד"ר ה"נ יש להקל שאי"צ לשחוט כל סימן הראשון.

ולעיל נתבאר עפ"י מהלך הראשון דלענין רוב אין כאן מחלוקת הלישנות כלל.

אבל לפי מהלך זה י"ל דבאמת פליגי גם לענין רוב וכש"כ כאן שהם שני מחלוקות שונות, ומשה"ק התבו"ש א"כ למה לענין שחיטת כולו החמיר הרי"ף י"ל דהך פלוגתא לענין רוב היא מדאורייתא ובזה פסק הרי"ף לחומרא ורק שני סימנין הוא מדרבנן שאין שני העניינים תלויים זב"ז.

מיהו כל לשון הרא"ש יותר משמע כמהלך הראשון, וכל לשונו משמע דל"ק מחמרת יותר להצריך גם שני סימנין לכתחילה יותר מל"ב שהיא לקולא, וכל הנידון הוא אם לפסוק החומרא של סימן שני אי הוי סד"א או סד"ר, ומשמע דכו"ע מודו לענין רוב דל"מ לכתחילה, אבל לפי מהלך השני הרי גם ל"ב יש לה חומרא לענין רוב.

**ג. אם הלישנות פליגי אהדדי לענין רוב ואם יש כאן שני פלוגתות-**

והנה בעיקר מש"כ במהלך הראשון דעת הרי"ף וכס"מ וכ"מ ברא"ש דאף ל"ב מודה דבעינן שחיטת כולו לכתחילה ואין בזה מחלוקת, הנה בחי' רעק"א דקדק מלשון רש"י כז. שכתב הטעם דלל"ק בעי שחיטת שניהם מדרבנן משום הרחקה לעבירה דלמא לא אתי למעבד רובא, וכתב רעק"א דדוקא משום דללישנא זו סגי ברוב חיישינן דלמא לא אתי למעבד רובא אבל אם היה צריך לכתחילה לעשות כולו אין לגזור דלמא לא אתי למעבד רובא, מבואר דלהך לישנא סגי ברוב ואדרבה דוקא מה"ט ס"ל לגזור על שחיטת סימן שני מדרבנן.

אבל לפי המבואר לעיל במהלך הראשון בדעת הרי"ף הרי ע"כ מה דלכתחילה בעי שני סימנין אינו מה"ט שכתב רעק"א שהרי שני הלישנות מודו שצריך לשחוט לכתחילה כולו ומ"מ ס"ל לל"ק שגזרו גם סימן שני.

ולפי מהלך השני יש לנו כאן שני פלוגתות בין הלישנות לשיטת הרא"ש והרי"ף, אבל לפמש"כ בחי' רעק"א הרי לשיטת הרי"ף שסימן שני אינו אלא מדרבנן י"ל ששני המחלוקות תליין זב"ז דטעם הגזירה תלי בדין שחיטת רובו ועיקר הפלוגתא חלה בדין שחיטה רובו [ומ"מ לדעת הרא"ש עדיין נשאר לנו שני פלוגתות בין הלישנות למהלך זה].

**ד. גדר הדין לכתחילה ואם יש בשחיטה מצוה-**

בעיקר גדר לכתחילה להשיטות שהוא מדאורייתא בפשוטו היה נראה דל"ש לומר כן אלא אם נפרש שיש מצוה בשחיטה כדעת הר"מ בסה"מ אבל לדעת הריצב"א שבועות כד. שהוא מתיר על האיסור לחוד או אפי' להראב"ד והרמב"ן בסה"מ שורש-א שהוא רק איסור עשה בפשוטו לא שייך לומר לכתחילה ודיעבד וכמבואר בתוס' נדה סה: לענין טבילה דא"א לומר דלכתחילה בעינן ביאת מים בביה"ס [זכ"י-מ, וע"ע מש"כ בענין מצות השחיטה].

וגדר הדבר צ"ב דלא משמע שהוא הידור בעלמא במצות שחיטה רק ממש לכתחילה ודיעבד.

וי"ל דמצות שחיטה שחלה על השוחט הוא לשחוט כולו ושני סימנין וכלפי השוחט לא שייך רובו ככולו ורק אחר ששוחט אמרינן כלפי החפצא של הבהמה דרובו ככולו וסימן אחד כשנים.

או י"ל בד"א דמצות שחיטה הוא בשני סימנין כולם, אלא דלענין ההיתר שחיטה לחוד איתקש לדגים דסגי בסימן אחד ורובו ככולו נמי.

אלא דלפי כ"ז יוצא לנו דין מחודש מאוד שאם יודע מלכתחילה שאינו שוחט אלא רוב לא קיים מצות שחיטה ואין יכול לברך, וזה לא שמענו וצ"ע [ומיהו בלא"ה לדעת הראשונים שאין מצוה בשחיטה ע"כ הברכה היא על עשיית ההיתר א"כ יתכן דלכו"ע סגי בעשיית ההיתר כדי לברך].

ויותר נראה דלעולם הוא מתורת הידור מצוה ואף הידור מצוה דין גמור לכתחילה הוא ואינו ענין בעלמא, וידידי י.ט. אמר לי מקור לזה מהא דציצין שאין מעכבין את המילה הוא מטעם רובו ככולו כמבואר בפוסקים, ומ"מ לכתחילה חייב לעשות כולו משום זה קלי ואנוהו, מבואר דדין לכתחילה של רובו ככולו הוא מטעם הידור מצוה[[5]](#footnote-6).

אבל בעיקר הדבר הנה בדעת הרמב"ן מבואר דאף דדעתו דאין מצוה בשחיטה רק איסור עשה מ"מ ס"ל שיש דין לכתחילה ודיעבד, מבואר דאף כלפי המתיר של השחיטה יש לדון דלכתחילה בעי כולו ושני סימנין דוקא ולא סגי ברוב אלא בדיעבד אחר ששחט, וצ"ע מד' התוס' נדה סה: גבי טבילה, וגם הדברים לא נתבארו לי בסברא כה"צ שהרי כיון שאין מצוה על השחיטה לא שייך כלל דין על השוחט וכל הדין הוא שלא לאכול בשר בלא שחיטה, ויל"ע.

**ה. שיטת רש"י-**

וכ"ז שיטת הרמב"ן והרא"ש ששני סימנין הוא מדאורייתא, אבל רש"י כתב טעם שני סימנין בעוף מדרבנן גזירה שמא לא ישחוט רוב סימן, וכ"נ ברשב"א ומאירי וברא"ש בדעת הרי"ף שדנו ע"ז סד"ר לקולא [וברש"ש פי' דגזרו לשחוט שנים אטו בהמה].

בדעת רש"י ושא"ר לענין רוב, הנה ברשב"א מבואר דאף לענין רוב אינו אלא מדרבנן וכ"ה בר"ן.

אבל בדעת רש"י אינו ברור כ"כ, עי' כא: דבגמ' שם מבואר דגבי עולת העוף צריך להבדיל את הראש מהגוף והיינו להוסיף לשחוט יתר על חיוב השחיטה, ובשני סימנין בעוף חשיב הבדלה ואינו חלק מן השחיטה משא"כ בשוחט כל הסימן לא חשיב הבדלה, ופירש"י הטעם משום דלכתחילה בעי כולו, אבל שני סימנין בעוף אפי' מצוה לכתחילה ליכא כדתניא כז: דהוקש לדגים שאי"צ שחיטת שני סימנין.

בתוס' תמהו על פירושו דהא בל"ק הכא אמרינן דבעי לכתחילה שני סימנין, ומה"ט מסקו בתוס' דאף דלכתחילה בעי שני סימנין מיקרי הבדלה כיון דבדיעבד סגי ברוב סימן אחד, אלא דמ"מ באותו סימן כיון דבעי שחיטת רובו לא חשיב הבדלה.

בפשוטו היה נראה דעת התוס' דלעולם אינו אלא מדרבנן ואף לענין רוב וכדעת הרשב"א, ומה דבאותו סימן לא חשיב הבדלה היה נראה דמודו בעיקרא דמילתא לדעת רש"י דכששוחט כולו שם שחיטה על כל הסימן אלא דמ"מ ס"ל שאי"ז טעם לחייבו לעשות כן לכתחילה, משא"כ לענין סימן שני בעוף שאינו נצרך כלל ואינו חלק מהשחיטה.

ובתפא"י שם ובדב"א פי' כוונת התוס' דאחר ששוחט רוב הרי בלא"ה הוי כאילו כולו שחוט משום רובו ככולו וממילא א"א לאסור שחיטת המיעוט משום לא יבדיל.

ובדעת רש"י, עי' בהגר"א כא-ב הביא ד' המרדכי כאן הוכיח דהלכה כל"ב שאי"צ לשחוט שני הסימנין לכתחילה מסוגיא כא: דמהתם מוכח שאי"צ לשחוט לכתחילה סימן שני דאל"כ לא חשיב הבדלה כפי פירש"י שם.

ובפשוטו היה נראה לפרש ג"כ כוונת רש"י כא: עד"ז דפסק רש"י עיקר כל"ב ומה"ט פירש"י הסוגיא כא: שאי"צ לשחוט לכתחילה סימן שני לכך אין בו משום הבדלה.

אבל בפמ"ג מ"ז כא-א ומל"ה שם וביה"ל ב-יא כתבו דאזיל רש"י לטעמיה דשני סימנין אינו אלא מדרבנן ואין בו משום מצות שחיטה לכך הוי בכלל הבדלה, משא"כ בשוחט כל הסימן ס"ל לרש"י דלכתחילה מקיים מצות שחיטה בכולו מדאורייתא, וחשיב חלק מן השחיטה ואינו בכלל הבדלה.

והיינו דמודה לד' הרמב"ן גבי רוב, אבל פליג בגדר שני סימנין בעוף ס"ל שאין צורך בסימן השני כלל ולא מסתבר ליה שנתחדש דסימן אחד כשנים וא"כ אין בו ענין לכתחילה.

[ולפי"ז וודאי זה האמת בכוונת רש"י וא"א לפרש כוונתו משום דקי"ל כל"ב אלא דאף לל"ק אינו בכלל הבדלה שהרי מדאורייתא אין חיוב לשחוט סימן שני.

והמרדכי שהוכיח מהסוגיא כא: ופי' הגר"א כוונתו עפי"ד רש"י התם הוא משום שהמרדכי נקט דסימן שני לכתחילה לל"ק הוא מדאורייתא, וע"ז שפיר הוכיח דמ"מ לא קי"ל כהאי לישנא, אבל ברש"י עצמו אי"צ לזה].

**ו. גדר שני סימנין בעוף-**

עיקר משנ"ת פלוגתת הראשונים בגדר סימן אחד בעוף, ענין זה כנראה שנוי בפלוגתת הרשב"א ורא"ה בתוה"ב (כו.) לענין שמוטת הסימנין דדעת בה"ג שהוא הלמ"מ, ופי' הרשב"א גדרו דנתחדש שסימנין שנשמטו ממקומם א"ר לשחיטה, והוסיף דאף בעוף מבואר י. דפוסל שמוטת הגרגרת ואף דסגי בסימן אחד מ"מ צריך שיהיו שני הסימנין ראויין לשחיטה והוסיף הטעם דהא חזינן דלכתחילה בעי שני סימנין בעוף, והיינו דחזינן דיסודו הוא משום דסימן אחד כשנים.

ועוד הוסיף הרשב"א דהא חזינן בעולת העוף שמולק שני סימנין וע"כ שניהם בכלל השחיטה, וצ"ב דהא מסיק רבא לעיל כ: דהוא מתורת הבדלה ולא משום שחיטה שהרי מתה עומד ומולק, ומבואר בד' הרשב"א דהבדלה נמי הוא חלק מהמליקה ודוקא בדבר הראוי לשחיטה וכמבואר כ: כל שישנו בשחיטה ישנו בהבדלה וכו'.

אבל הרא"ה בבד"ה (כא:) חלק ע"ז וכתב שאין ענין בין סימן אחד לחבירו כלל, עיי"ש, והוא כנראה ע"ד שנתבאר בדעת רש"י.

**ז. עוד בזה-**

בביה"ל ב-כ הק' על יסוד זה דבעינן שני סימנין ראויין לשחיטה ממתני' לב. דעת ר"ע דפסק את הגרגרת ושחט את הושט אין בו טומאת נבילה דסגי בסימן אחד להוציאו מידי נבילה, וצ"ע שהרי אין שני הסימנין ראויין לשחיטה ומ"ש משמוטת סימנין.

ובביה"ל שם כתב דדוקא לענין עיקור יש חסרון דבעינן שני הסימנין ראויין אבל בשארי חסרונות לא אכפ"ל, ולפי"ז יל"ד גם בנקו"ה בעוף בסימן אחד ושחט סימן השני דאהני לטהרו מידי נבילה [וכדעת הגר"מ בנעט בשו"ת הר המור-ח דלא כש"א], וצ"ב, וכנראה ביאור הדבר דדוקא שמוטה דחל בו דין שא"ר לשחיטה פוסל גם את סימן השני משא"כ בשחט שלא כהוגן את הסימן השני [או בנקו"ה] שאין חלות פסול בסימן השני, ודוחק.

אבל הביאור הפשוט בזה דעיקר הטעם דעוף צריך שיהיו שני הסימנין ראויין לשחיטה הוא משום דשחיטת אחד מהני משום דהוי כשחיטת שנים, אבל דינא דר"ע דסימן אחד מוציא מידי נבילה אינו משום דהוי כשחיטת שנים אלא דהכי דינא הוא דמהני סימן אחד להוציא מידי נבילה, ואי"צ שיהיה ראוי לשני סימנין, ע"ע מש"כ בדין עיקור.

**ח. דעת רש"י-**

לעיל כ: אמרינן עולת העוף דבעי שני סימנין תיקשי לך וכי מתה עומד ומולק, א"ל התם כדי לקיין מצות הבדלה, א"ה עור נמי, כל המעכב בשחיטה מעכב בהבדלה ושאינו מעכב בשחיטה אינו מעכב בהבדלה.

רש"י שם ד"ה כל:"עור אינו מעכב בשחיטה שאילו קודם שחיטה ניטל העור כשרה אבל סימנין שחיטה תלה בהו רחמנא ולכתחילה כולהו בעי כדתנן לקמן הלכך גבי הבדלה מעכבי".

וכבר תמה רעק"א דד' רש"י סתרי לדבריו דשני סימנין אינו אלא מדרבנן, ואיך תלה הטעם דלכתחילה כולהו בעי [ועיין רש"ש דד' רש"י קאי על התי' דכל שישנו בשחיטה ישנו בהבדלה]?

בזכ"י-מ ולב אריה שם (ועי' ראש יוסף כז:) כתבו דכל ד' רש"י דדין לכתחילה אינו אלא מדרבנן תלוי בילפותא של סימן אחד בעוף, דלמ"ד דיליף סימן אחד בעוף מדאיתקש לדגים הרי כל דינו הוא סימן אחד ואי"צ לכתחילה שנים, אבל למ"ד כז: דכתיב זאת א"כ עיקרו בשני סימנין אלא דילפינן דסימן אחד כשנים ולפי"ז י"ל דלכתחילה דאורייתא הוא [ויסוד הדבר דלמ"ד דיליף מדגים אי"צ שני סימנין לכתחילה כ"כ בכס"מ א-א, והטעם בזה כמבואר בהמשך הגמ' כז: בהמה שנבראת מן היבשה הכשרה בב' סימנין דגים שנבראו מן המים אי"צ שחיטה, ועוף שנברא מן הרקק סגי בסימן אחד, ופירש"י דבהמה אלים חיותה ואינו יוצא בסימן אחד משא"כ עוף דזוטר חיותיה.

ועפי"ז פי' בכס"מ ד' הר"מ שהביא המקור לשחיטה מהיקש עוף לבהמה דכתיב כי יצוד ציד חיה או עוף ושפך את דמו, וכתב הכס"מ דכיון שהר"מ פסק לכתחילה שני סימנין משום ספק דאורייתא לחומרא לכך הוצרך לפרש דילפינן שחיטת עוף מחיה אבל אם משום דהטיל הכתוב בין בהמה לדגים הרי אע"צ כלל סימן השני אף לכתחילה].

ורש"י כא: שכתב דאי"צ לכתחילה שני סימנין כתב הטעם דהא איתקש לדגים, אבל ד' רש"י כ: אזלי כמ"ד דיליף מזאת תורת ובעי שני סימנין, לכך חשיב ליה בכלל הבדלה.

אבל באמת עיקר ד' רש"י שם צ"ב, דמתחילת דבריו משמע דתלי אילו ניטל הדבר אם מהני, ובסו"ד תלי הדבר בדין לכתחילה?

וערעק"א שם דכתב דעיקר ד' רש"י הוא בתחילתו והכל תלוי אילו ניטל היה כשר, ולפי"ז י"ל דמש"כ רש"י בסו"ד דלכתחילה בעי שחיטת כולהו הוא לסימנא, דוודאי כשהצריכו רבנן שני סימנין בשחיטה הרי גדר הדבר שנתנו גם בסימן השני דין שחיטה, ואילו היה הדין דאף בניטל הסימן השני כשרה וודאי לא שייך בזה מושג של שחיטה כלל, וזמש"כ רש"י דבעור לא שייך מושג של שחיטה כלל שהרי אילו ניטל כשר לכך הוי הבדלה, אבל בסימן שני כיון דחזינן דרבנן הצריכוהו שחיטה ע"כ דשייך בו מעשה שחיטה ושפיר אית ביה דין הבדלה.

[וקו' הגמ' אח"כ ממיעוט סימנין לרבנן דלא מעכבי בשחיטה היינו מיעוט קנה שאם ניטל אינו פוסל, רעק"א].

**ט. פסול שחיטה בסימן אחד ושחט את השני-**

שחט סימן אחד בעוף בפסול אם יכול לשחוט השני לטהרו מידי נבילה, עיין ביה"ל ב-כ ששני שחיטות לא מצאנו ומה"ט כתב דפסוה"ג נבילה וא"י לשחוט סימן שני, אמר"מ דחה, ונתבאר בענין במקו"א.

עי' אמר"מ ב-יא מסיק שאם שחט מקצת סימן אחד בעוף ואח"כ המשיך בסימן שני כשר ולא אמרינן דהוי כטריפה, וזה מסתבר.

**י. ראיית המרדכי מהא דממסמס קועיה דמא-**

במרדכי כתב ששמע להוכיח דקי"ל דאי"צ לכתחילה שני סימנין מהא דאמרינן כח. ההוא בר אוזא וכו' נשחיטה לקנה והדר נבדקיה לושט ש"מ דדי בסימן אחד.

ברא"ש כתב דהתם כדיעבד דמי שהרי א"א לשחוט סימן השני שא"כ לא יהיה לו תקנה שהרי יש בו חשש טרפות.

ובלב יצחק כתב לבאר עפ"י לשון הר"מ שחיטה א-ט "כמה הוא שיעור השחיטה שני סימנין וכו' השחיטה המעולה שיחתכו שניהם וכו' בין בעוף ולזה יתכוין השוחט".

ובפשוטו כוונת הר"מ לומר דלכתחילה בעי לשחוט, אבל קצ"ב מה דתלי לה בכוונת השוחט.

ועיין במ"מ שמקורו מהירושלמי דאיתא התם:"ההוא דשחט רובא דתרי סימני אתא למישאל וכו' א"ל למה אתכוונת א"ל לתרוייהו ולא יכילית א"ל שחיטה מיהא כשרה ואת לא תכוין מכאן ואילך משום שצריכה אימון ידים".

ובלב יצחק ר"ל דבר חידוש דמשמע משאלתו שאם נתכוין לאחד לבד לא היתה השחיטה כשרה, ולמד מזה דאם אינו מתכוין לשחוט שני הסימנין ל"מ, והביאור דיסוד הדין דסימן אחד הרי הוא כשנים הוא דוקא אם מתכוין לשחוט שניהם, ועדיין הדברים צ"ב[[6]](#footnote-7).

ועפי"ז באר כוונת המרדכי שאם היה הדין דלכתחילה בעי שני סימנין הרי התם גבי ממסמס קועיה דמא לא נתכוין לשחוט אלא סימן אחד מעיקרא ותפסל השחיטה, וע"כ קי"ל דסגי בסימן אחד גם לכתחילה [מיהו מהא גופא מוכח שאי"ז הפשט בר"מ שהרי הר"מ פסק דצריך השוחט להתכוין לזה ומ"מ הכשירו בגמ' ההיא אווזא], ואינו נראה בעיני כלל.

**יא. דעת ר"א ב"א דשוחט ושט ולא קנה-**

מבואר כח. דעת ר"א ב"א דסימן אחד בעוף היינו ושט דוקא שבו עיקר חיות הבהמה ולא סגי בקנה לחוד, ונדחו דבריו מברייתא, ועי' בב"י-כא בשם הכלבו שישחוט מהושט דוקא, ותמה ע"ז דהא אידחי ראב"א בגמ', וכתב בב"ח דלכתחילה עדיף ושט גם לדידן.

ויש להעיר קצת דכיון דילפינן דסגי בסימן אחד בעוף הרי כך הוא דין התורה שהוצאת סימן אחד של הבהמה הוא שחיטתה ומה"ת לחלק בין ושט לקנה.

ונראה בהקדם שני שיטות בגדר שחיטת קנה לר"א ב"א:

א. הנה במקו"א [בסוגיא דעיקור] הבאנו ד' הרשב"א תוה"ב בית שני (כו.) שנתקשה מ"ט ייפסל עוף בשמוטת סימנין הרי הוא שוחט סימן שני כדין, וכתב דאף בעוף דסגי ליה בסימן אחד מ"מ צריך שיהיו שני הסימנין ראויין לשחיטה.

והוסיף הרשב"א להקשות עוד מה נימא לדעת ר"א ב"א דס"ל דאי"צ לשחוט אלא הושט מאי איכא למימר [דהא מבואר כח. דאף לדידיה נפסל בשמוטת קנה].

וכתב הרשב"א דאפ"ה גם לדעתו צריך שיהיו שני הסימנין ראויין לשחיטה, והוכיח כן מעוה"ע דבעינן שחיטת שני סימנין ע"כ גם הקנה בכלל שחיטה.

ובאמת מה שנתקשה ברשב"א מדעת ר"א ב"א לענין שמוטה, גם בבי"מ כד-טו תמה בזה דהא לר"א אין הקנה ראוי לשחיטה בלא"ה ומה אכפ"ל שנשמט.

והנה בשער"י ב-יט כתב שדברי הבי"מ נפלאו ממנו, שהרי גם לר"א ב"א וודאי הקנה ג"כ ראוי לשחיטה דהא חזינן שאם מתחיל לשחוט בו אינו נפסל משום טריפה וע"כ הוא מצטרף להשחיטה, וכ"כ בביה"ל ב-טז דאף לראב"א וודאי מהני קנה ואח"כ ושט שהרי מבואר ברש"י לב: שבסתם שחיטה הקנה קודם לושט.

[ועוד הוסיף בביה"ל ב-טז דמבואר כח. שגם יכול לשחוט את הקנה בצירוף מפרקת ורוב בשר אלא דהוי טריפה אבל לא נבילה ומה"ט מבואר כח. דמהני למליקה, ועיין לקמן דבפשוטו לענין חולין ל"ש כאן רק בקדשים ועפי"ז יל"ד בראיית ביה"ל].

וכיון שגם הקנה בכלל הסימנין הראויין לשחיטה שפיר שייך בו ההלכה דבעינן שיהיו תרוייהו ראויין לשחיטה.

ועכ"פ למדנו מזה דעת הרשב"א דאף לר"א ב"א וודאי הקנה הוא חלק מהשחיטה לענין טרפות ולענין שני סימנין ראויין, וצ"ב מנ"ל לחז"ל זה, וכנראה ביאור הדבר נראה ברשב"א הנ"ל עפמש"כ לעיל, דלעולם שני הסימנין הם בכלל השחיטה אלא דס"ל לר"א דדוקא לענין ושט אמרינן סימן אחד כשנים והוי כאילו נשחט גם הקנה, משא"כ אם שוחט הקנה לא סגי בהכי דלא חשיב כאילו נשחט הושט.

ולפי"ז מתבאר היטיב דעת ר"א ב"א דאף שניתנה הלכה דמהני סימן אחד בעוף מ"מ הגביל זה רק לקנה, דכיון דיסודו הוא משום דהוי כשנים זה אמרינן רק בושט ולא בקנה.

[עי' או"ש שחיטה ג-ג שכל הפסולים נוהגים בקנה לראב"א, ולשיטתו וודאי שייך שהיה בין סימן לסימן שהרי הוא מידי דמנבלה].

ב. אבל דעת הבי"מ נראה ששחיטת קנה לר"א ב"א אינו בכלל השחיטה, ומשה"ק אחרונים דא"כ היאך מותר לו להתחיל מהקנה ולמה לא תטרף בכך י"ל בשני אופנים:

א. עי' מש"כ בסוגיא במליקה דמד' רש"י שם לפי' רעק"א שם מתבאר דאף שאין המפרקת בכלל המליקה מ"מ אם מתחיל מצד המפרקת אין כאן טרפות שדרך שחיטה הוא, וה"נ י"ל הכא לענין קנה שכך הוא הצורה להתחיל את השחיטה דרך הקנה שבסתמא כן הוא, וכצ"ל בדעת הבי"מ.

ב. ע"ע בשטמ"ק כח. הביא בשם הר"י דלר"א ב"א באמת צריך להתחיל מהושט דוקא.

ובאמת הרשב"א בתוה"ב לא הביא ראיה זו רק הוכיח מעוה"ע ששני הסימנין בתורת שחיטה הם, וכנראה הוא מטעמים הנ"ל.

ומבואר לנו בשטמ"ק כדרכו של הבי"מ שאין הקנה חלק מהשחיטה כלל.

ועוד כתב השטמ"ק דלר"א ב"א אין דין לכתחילה לשחוט שני סימנין, שהרי אין הקנה בכלל שחיטה כלל, וביאור הדברים יל"פ דיסוד הטעם דבעי שחיטת שני סימנין הוא כש"כ הרמב"ן דחד כשנים רק בדיעבד הוא, אבל לר"א ב"א אין כאן מושג של חד כשנים והכל תלי בושט.

[ועוד יל"פ גם לפי דרכו של רש"י ששני סימנין הוא גזירה דלמא לא אתי למעבד רובא דמ"מ מבואר ברש"י כ: כש"כ לעיל שלא הצריכו זה אלא במידי דבר שחיטה הוא בפנ"ע וי"ל דקנה אינו חלק מהוצאת החיות של הבהמה לענין שחיטה].

ובפשוטו לדעת השטמ"ק נמצא דלשיטת ר"א ב"א הרי פסוה"ג בעוף אין בו נבילה שהרי אין בו חיות של הבהמה יותר משאר אבריה שאינו סימן הראוי לשחיטה, ויל"ע בזה לפי טעמי השיטות בפסוה"ג ולא התבוננתי כעת, וזכרוני שיש מדברים בזה.

**יב. צירוף שדרה ומפרקת-**

עוד מבואר כח. דאף לראב"א דשחיטת עוף היא בושט ולא בקנה מ"מ מהני שדרה ומפרקת בצירוף קנה להכשיר, ומבואר לכאו' ששחיטת מפרקת היא חלק מהמליקה דאל"כ איך יצטרף להכשיר, וכ"כ בנאו"י ו-י, ונתבאר בסוגיא דמליקה.

ולפי"ד הנאו"י הרי מתבאר דבחולין דאין המפרקת ענין לשחיטה וודאי לא יוכל לשחוט קנה בצירוף מפרקת ורוב בשר.

והנה בכו"פ כא-ב הק' לראב"א מדמוקי לקמן מ: הברייתא דמהני שחיטת ח"ק פגום בעוף והיאך יתרץ לה ר"א ב"א.

ובביה"ל ב-טז וחזו"א ג-כח נקטו דאף לענין חולין מהני קנה בצירוף מפרקת ורוב בשר ולא רק בקדשים, וזה שלא כד' הנאו"י שהוכיח מכאן דהמפרקת היא חלק מהמליקה דלפי"ד וודאי בחולין ל"מ, ודעת ביה"ל וחזו"א לא כן ודבריהם תמוהים מאוד בסברא.

ובקו' הכו"פ עח' בחדרי דעה כג-ה כתב ליישב שאם שחט מיעוט הושט ואח"כ קנה מהני גם לראב"א כמו מפרקת ורוב בשר, ובזה איירי לקמן מ:, וזה ג"כ אזיל כדעת הסוברים דאף לר"א ב"א הקנה הוא חלק מהשחיטה.

1. וכעי"ז מצאנו במ"ב תעב-ל גבי ד' כוסות שלכתחילה ישתה כולו, וכן גבי שומע כעונה כתבו התוס' סוכה לח: דלכתחילה בעי עונה ממש, וכן גבי הדס דלכתחילה בעי כולו עבות ובאבנ"ז נסתפק די"ל שהוא מטעם הנ"ל כעין שחיטה או משום זה קלי ואנוהו אבל התם צ"ע לומר כן שהרי חל כבר בהדס דין רובו ככולו והוי כמו במקוה שמצקת ממנו שאוב שבוודאי יכול לסמוך על רובו ככולו לכתחילה, ואכ"מ [ומה דבקידוש אי"צ לשתות כל הרביעית וסגי במלוא לוגמיו אי"ז מתורת רוב אלא חשיבות אחרת כמבואר בכל הפוסקים], ועוד נתבאר במקו"א לענין מצות אצ"כ דלכתחילה בעי כונה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובנידון זה תלה בביה"ל ב-יא גם הדין של מיעוט בתרא, דדוקא אם ע"י הרוב חשיב הכל כנשחט יש מקום לפסול מיעוט בתרא [ויתבאר במקומו].

   וכתב דמסתבר דלמ"ד כח: מע"מ כרוב אין הגדר דמחצה ככולו אלא דסגי במחצה וגם מחצה יש לו שם של הדבר ואי"צ כולו מדאורייתא וכש"כ, ועפי"ז יישב ג"כ ד' רש"י לקמן ל: דפסל שהיה במיעוט בתרא ונתקשה רש"י מגמ' כט. דלמ"ד מע"מ כרוב אין פוסל שהיה אחר מחצה, ונדחק רש"י בזה.

   ובביה"ל ואבנ"ז יו"ד-י [בשם הגאון מקינצק] תי' דיסוד פסול מיעוט בתרא הוא משום דרובו מהני דהוי **כ**כולו והיכא שעושה כולו ממש הרי כולו מכלל השחיטה, אבל אם כל דינו הוא מחצה לא שייך פסול במחצה השני.

   אבל יש להעיר על דבריו לפי"ז היאך שייך לפסול מיעו"ב ולמה לא נימא דכשם דמע"מ כרוב אין בו פסול מיעו"ב ה"נ לכו"ע אחר רוב וודאי סגי ולא יהיה בו פסול מיעו"ב, וי"ל, אבל בלא"ה מבואר ברש"י שלא כדבריו ואף למ"ד מכ"מ כרוב יש פסול מיעו"ב לכך גם אחר רוב שייך כן [ובענין מיעו"ב נתבארו שני אופנים בדעת רש"י].

   מיהו לפי המבואר ברמב"ן שיש גם בעוף ענין של סימן אחד כשנים יש מקום לומר גם לענין מע"מ דהוי כרוב וכאילו נשחט הכל, וכ"נ בדב"א ח"א ב-ב, ואמנם הדברים צ"ב.

   ובעיקר נידון זה בגדר מע"מ, הנה בגמ' כח: הק' גבי תנור למה כשנשבר לשנים טהור הרי מע"מ כרוב, והעיר בשרידי אש יו"ד-ו פ"ג לד' ביה"ל דסגי במחצה אבל לא חשיב כרוב מאי קושיא, אבל כנראה הכוונה דחדית לן מ"ד דמע"מ כרוב שיש בו שם הדבר כולו היינו שעדיין יש לו שם תנור וה"נ יש בו שם שחיטה אף במחצה, וע"ז משני בגמ' דא"א לומר שיש לשניהם שם התנור דהוי תרתי דסתרי, וע"ע בתוס' כט. ויתפרשו דבריהם עד"ז.

   בדב"א הוכיח כשיטתו ממה דחזינן דבחטה"ע יכול לשחוט כל הסימן ולא חשיב הבדלה, וע"כ משום שמתקיים השחיטה בכולו, ולד' ביה"ל הרי זה דוא למ"ד דבעי רוב מתורת רובו ככולו אבל למ"ד דמע"מ כרוב הרי יסודו דסגי במע"מ ולא מתקיים שחיטה בכולו כלל.

   וגם לפי דעת ביה"ל לכאו' לא יהיה חיוב לכתחילה לשחוט כולו למ"ד מע"מ כרוב, וצ"ע דבמתני' משמע שצריך לשחוט כולו.

   עוד יש לסייע לזה, עתוס' כח: דאם ספק אם שחט רוב יש כאן ס"ס להתיר למ"ד מחצה כרוב, דלמא שחט מחצה ודלמא שחט רובא, וצ"ע דהא הוי ס"ס משם אחד דל"מ כמבואר בכללי ס"ס-יא, וכבר ידוע לפרש בזה דמשמע דמע"מ לאו מטעם דהוי ככולו הוא רק הוא היתר בפנ"ע דסגי במחצה ורוב הוא מתיר בפנ"ע דהוי ככולו שחוט, וזה סייעתא לד' ביה"ל [אח"כ ראיתי בס' בית יצחק לר"א חבר (המכונה תלת שמעתתא) סי' יח ד"ה אך שכתב להוכיח מד' התוס' דמדאורייתא מהני ס"ס משם אחד כמו שנסתפק בפמ"ג בכללי ס"ס, אלא דאכתי נתקשה דהא מדרנן לכה"פ ל"מ ועיי"ש שנדחק בזה]. [↑](#footnote-ref-3)
3. מיהו בר"ן נראה שגרס ברי"ף שצריך לשחוט 'כולי סימנין ולא כגי' הרא"ש 'כולי סימן', ומה"ט נקט בדעת הרי"ף שפסק שצריך לשחוט שניהם, ואף שהוא דרבנן מ"מ פסק הרי"ף לחומרא משום דהנך תרי לישני לא פליגי אהדדי וכדעת הרמב"ן, אלא שהוסיף הר"ן דאף שהוא מדרבנן מ"מ י"ל דלא פליגי אהדדי, דיסוד שני התקנות הוא תקנה דלמא לא אתי למעבד שיעור הנצרך לשחיטה לכך הצריכוהו לעשות כולו וגם סימן שני שעי"ז מסתמא יצא אחד מהם רובו שחוט, וממילא יש לפסוק כתרוייהו. [↑](#footnote-ref-4)
4. אבל גם אם בדעת הרא"ש י"ל כן מ"מ בדעת הכס"מ אינו נראה, דהנה בב"י או"ח-תרכא הביא מאבודרהם דעשיית התמיד ביוהכ"פ היתה ככל השנה, ובב"י תמה דהא כל השנה שוחט כולו ולא רוב וביוהכ"פ סגי ברובו, וכתב בפמ"ג שם סק"ד ליישב עפ"י לשון הר"מ פ"ד מעשה"ק ה"ח שוחט כולו או רובו משמע דבשחיטת קדשים אי"צ כולו ואף לכתחילה סגי ברובו, וכתב הטעם משום דס"ל שהוא גזירה דרבנן שלא לא ישחוט כולו וכהנים זריזים הם ולא גזרו עליהם.

   ולפי"ז צ"ע לפי"ז למה פסק הר"מ להצריך כולו כיון שהוא דרבנן נימא סד"ר לקולא, וע"כ צ"ל לפי דרכו דלענין רוב לא פליגי הלישנות כלל [מיהו יתכן שהכס"מ אזיל כפי דרכו בב"י דלא נחית להא, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכן הביא מלשון התוס' ברכות כא: גבי שומע כעונה דעדיף לענות ממש דהוי טפי הידור מצוה, משמע שהוא מתורת הידור וה"נ לענין רובו ככולו שהוא מאותו ענין. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכל ד' הירושלמי שם אינם מבוררים מה השייכות דמחמת ששחט רוב שאלו אם נתכוין לשניהם או לאחד, וצ"ב רב, וגם סוף לשון הירושלמי את לא תכוין מכאן ואילך משמע שאין פסול במה שמכוין רק לאחד, ולא נתפרש לי הענין. [↑](#footnote-ref-7)