מעשה עץ שימש
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב / סופו לטמא טומאה חמורה

חולין קכט. מעשה עץ שימש

א. החותך כזית בשר מאבמה"ח וכו' ובגמ' מקשי דהוי טומאת ביה"ס ואיך יקבל טומאה מהאבר, ומוקי לה כר"מ דטומאת ביה"ס מטמאה, ואח"כ מקשי דהא ליכא הכשר ומוקי לה בהוכשר.

ובגמ' מקשי ע"ז דתיפו"ל משום סופו לטט"ח ול"ל הכשר, ומשני כששימש מעשה עץ שימש, ופירש"י דבעודו מחובר לאבר לא היה מטמא טו"ח בתורת אוכל והשתא הוא מטמא בתורת אוכל ובזה לא היה לו מכח לטמא טו"ח דנימא שאי"צ הכשר, משא"כ בנע"ט שהיא מטמאה ע"י האכילה עצמה והיה לו כח לטמא מעיקרא מתורת אוכל.

ועיין בתוס' כנראה פי' בנו"א דהתם היה לו כח לטמא בתורת אבמה"ח והשתא לאו אבר הוא רק בשר ואין לו שם הקודם כלל, משא"כ בנע"ט שטומאתו היתה מכח שם נע"ט והשתא נמי נע"ט הוא, וה"נ בפרים הנשרפין השתא נמי פרים הם.

ולשיטת רש"י תיקשי מפרים הנשרפין דהא לאו מטעם אוכל מטמאין דהא אף השורף את הפרה נטמא?

ועי' בתוס' עג: שבארו סברת מעשה עץ כרש"י, ונתקשו מפרה ופרים וכתבו כתבו דאף דקי"ל מעשה עץ שימש ה"מ כשפירש מאביו אבל כל שלא פירש מטמא טו"ח ע"י סופו לטט"ח אף דמעשה עץ משמש, ורק לענין כזית בשר שפירש כבר מן האבר מהני סברת מעשה עץ, וכ"כ בתו"ר שם.

ב. בתוס' (ד"ה למה) הק' מעיקרא ל"ל לאוקמי כר"מ דטומאת ביה"ס, תיפו"ל דסופו לטט"ח אי"צ שרץ כלל?

ומבואר מדבריהם חידוש דאף שאחר שפירש הבשר וכבר אין בו דין סופו לטט"ח מ"מ נשאר בו הטומאה קלה שנטמא מעיקרא.

וכבר העיר על דבריהם ברש"ש מנ"ל חידוש זה והרי בפשוטו כל שפקע ממנו הטו"ח ממילא אין בו גם טומאה קלה, וכדבריו מבואר בתו"ר שם שיישב קו' תוס' בזה"ל:"ונ"ל דקבלת טומאה בעי לטמאות אחר שתפקע ממנו טו"ח הלכך בעי לאוקמי כר"מ דאמר ביה"ס מטמא".

[ושיטת הר"מ פ"ג טו"א ה"ה מבואר כשיטת התוס' שהר"מ פסק כההו"א דסוגיא התם ובשר הפורש חישב עליו ואח"כ חתכו מטמא משום סופו לטמא טו"ח, והראב"ד שם השיג בתו"ד דהא סוגיא דוקא לר"מ אזלא דטומאת ביה"ס אינה מטמאת.

וכתב בכס"מ דס"ל להר"מ דכיון דסופו לטמא טו"ח הרי תו אף למאן דל"ל כר"מ מטמא, והוא כסברת התוס', ומשה"ק התוס' למה לא הק' אהא דמוקי לה כר"מ כתב בכס"מ דאה"נ הו"מ לאקשויי כן, ועי' בלב אריה עג: מה שהעיר עליו.

אבל במאירי קכט. כתב שאין בו משום מגע ביה"ס כמו שפי' בפרק בהמה המקשה, וכוונתו לסוגיא עב: דמבואר שאין בכה"ג חסרון מגע ביה"ס וכבר הק' בתוס' שם סתירת הסוגיות בזה, וס"ל להמאירי שזה ביאור שיטת הר"מ וכ"כ מדיליה בישועות מלכו בהג' על הר"מ].

ובמקו"א נתבאר דפלוגתתם בפשוטו תליא בגדר סופו לטט"ח, דשיטת התו"ר ורש"ש דכל הטומאה הוא מכח הטו"ח ואם פקע הטומאה ממילא פקע גם הטומאה קלה, אבל דעת התוס' והר"מ שאין הטומאה מדיני הטו"ח רק דין טו"א כאילו נגע בעצמו כש"כ הרשב"א נדה נא. ותו לא אכפ"ל דפקע הטו"ח.

ג. אמנם לכאו' ד' התוס' עג: תמוהים דהא התם אזלינן לר"מ שיש טומאה במגע ביה"ס וא"כ קיבל הבשר טומאה מכח מגע האבמה"ח, ולא מכח דין סופו לטט"ח, ורק לענין שאי"צ הכשר נתנו בו דין סופו לטט"ח א"כ מה לי שאח"כ פרש מן האבר הרי בשעתו כבר קיבל טומאת מגע שהרי לא היה צריך הכשר, ואטו משום שפרש אח"כ מהטומאה חמורה תפקע ממנו הטומאה.

ואין לומר דכיון שלא הוכשר ובאת לומר שאי"צ הכשר רק משום שסופו לטט"ח הרי באמת א"י לקבל הטומאה שלו מכח המגע רק מכח שהוא עצמו סופו לטט"ח, וע"ז שפיר מהני מה שפירש מן השרץ לומר בו סברת מעשה עץ שימש דממילא אין בו הטומאה קלה מהשתא, דהא בגמ' קכט. העמידו כר"מ דטמא מכח מגע ביה"ס ואמנם בתוס' נתקשו שם למה הוצרכו לזה אבל מ"מ הרי כך מבואר בגמ' דאתו עלה מה"ט וגם בתו"ר קכט. יישב קו' התוס' ומ"מ כתב עג: כד' התוס', וצ"ע בזה.

ד. יל"ע לשיטת התו"ר ורש"ש מגמ' פסחים יח. שהביא התוס' עג: דפרה ששתתה מי חטאת בטלו במעיה מטומאה חמורה אבל נשאר בה טומאה קלה, וכתבו התוס' עג: דהתם לא שייך סברת מעשה עץ שימש, עיי"ש.

אבל לשיטת התו"ר ורש"ש צ"ע דאף בלא סברת מעשה עץ תיפו"ל דכיון שבטלה טו"ח ממילא בטלה ג"כ הטומאה קלה, ועי' בתוס' פסחים באמת למדו מזה דאף היכא דפקעה טו"ח לא פקעה טומאה קלה.

וידידי מ.אדלר באר עפי"ד רש"י פסחים שם שיש בהם טומאה קלה לא משום סופו לטט"ח אלא משום שנגעו המים בעצמם כשהיו מטמאים טו"ח, ועי' בקו"ש שם-פד שכבר עמד דלרש"י לא שייכי כל ד' התוס' כלל.

והביא שם מהגרמ"מ עפשטיין לבאר מחלוקתם, דדעת התוס' דבמים הנוגעים בעצמם יש בו חסרון מגע ביה"ס וא"א לו ליטמא מעצמו, ורש"י פליג דבמשקין אין חסרון זה דלא חשיבי כחפץ אחד [משא"כ לענין אוכלין מבואר לעיל עג. שיש בו חסרון מגע ביה"ס ורק אם עומד להחתך אמרינן כמאן דמפרתי דמו עיי"ש בתוס'].

ורש"י לשיטתו הוכרח לפרש כן דהא לשיטתו ל"מ סופו לטט"ח אלא שלא יצטרכו הכשר מים אבל שרץ מיהא בעי, וע"כ התם לאו משום סופו לטט"ח הוא.