מ_מ שביעית פ_ו - פ_י
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ו מ"א**

א] **כל שהחזיקו עולי בבל וכו' לא נאכל, כל שהחזיקו עולי מצרים וכו' נאכל,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו דכל שהחזיקו עולי בבל אינו נאכל לאחר שביעית בלא ביעור, וכל שהחזיקו עולי מצרים ולא החזיקו עולי בבל נאכל לאחר השביעית בלא ביעור.

ובמל"מ פ"ד משמו"י הכ"ו נסתפק בדין מקום שלא החזיקו עולי בבל, אם קודם הביעור יש בו קדו"ש, או לא, וכתב דמן הסברא נראה דאין בו קדו"ש, דכל דבר שיש בו קדו"ש צריך ביעור, אך משמעות ד' הר"ש דדוקא לאכול אחר הביעור הקילו בכיבוש מצרים אך לשאר דברים לא הקילו ויש בהם קדו"ש, עכ"ד, - ובד' הרש"ס במהדו"ב מבו' שפירש בד' הר"ש דאף אין בו קדו"ש, וכן נקט בפאה"ש סימן כ"ג סקכ"ה, וכן מ' קצת מל' הר"ש שכתב דלענין עבודה החמירו דלא נעבד, ומ' דלא החמירו אלא לענין עבודה, - גם הגר"א בשנו"א פירש כן למשנתינו, דכל שכבשו עולי בבל אין הפירות נאכלין אלא בקדו"ש, וכל שכבשו עולי מצרים נאכלין הפירות שלא בקדו"ש.

ב] אמנם הנה יש להוכיח בדעת הר"ש דלא הקילו אלא לגבי לאכול לאחר הביעור, וכבר נת' כן לקמן פ"ט מ"ב אות ז' ח', ממש"כ הר"ש בפ"ד דידים מ"ג דאף את"ל דלא כבשו עולי בבל לעמון ומואב שטיהרו בסיחון, מ"מ שביעית נוהגת בה כדתנן בפ"ט דג' ארצות לביעור יהודה ועבר הירדן וגליל, ועבר הירדן היא ארץ סיחון ועוג, עכ"ד, והמל"מ שם עמד בזה, דהרי במתניתין דהתם מבו' דאיכא דין ביעור בעבר הירדן, ואם לא כבשו עולי בבל לעבר הירדן, מ"ט יש בה דין ביעור, ובאמת התוס' ביבמות דט"ז. הוכיחו ממתניתין דג' ארצות לביעור דכבשו עולי בבל לעבר הירדן, ופירש המל"מ שם דהוא משום דס"ל דבמקומות שלא כבשו עולי בבל ליכא דין ביעור, עיי"ש, ולכאו' מוכח מזה בדעת הר"ש, דלא הקילו במקומות שלא כבשו עולי בבל, אלא דלי"ב לאיסור האכילה אחר הביעור, אך עיקר דין הביעור ושאר דיני קדו"ש נוהגין אף במקומות אלו, אך עי' בתורת זרעים שכתב לישב לד' הר"ש בע"א, - ועי' בחזו"א סימן ג' סקכ"ב ובמקד"ד סימן נ"ט סק"א שהוכיחו כן גם מד' הר"ש לקמן מ"ב, עיי"ש.

ועיקר הדברים מפורשים כן בטעמם, בחי' הר"ן בפסחים דנ"ב:, ז"ל, ומיהו וכו' אם עיכבן בביתו לאחר הביעור ולא הפקירן אסורין באכילה, ואפשר שהאיסור הזה אינו אלא חומרא מד"ס, והכי מוכח מדתנן במס' שביעית כל שהחזיקו עולי בבל עד כזיב לא נאכל ולא נעבד וכו', הרי שהקלו באכילה לאחר הביעור יותר מהעבודה, מפני שאיסור האכילה לאחר הביעור אינו אלא מדבריהם, עכ"ל, וכ"ה בחי' רבינו דוד שם, ומבו' להדיא בדבריהם, דלענין כל דיני שביעית לא הקילו במקומות אלו שלא החזיקו עולי בבל, ורק לענין איסור האכילה אחר הביעור דאינו אלא מדרבנן, הוא שהקילו במקומות אלו, - וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז', עיי"ש, ואך שנסתפק שם דשמא אף עיקר דין הביעור הוא מדרבנן, ולפ"ז הרי דבמקומות אלו לא יהא כלל לדין ביעור.

ג] אך בד' התוס' ביבמות שנקטו דבמקומות שלא כבשו עולי בבל ליכא דין ביעור, ומכח זה הוכיחו שכבשו עולי בבל לעבר הירדן, מבו' דס"ל דהא דתנן הכא דנאכל, אי"ז קולא מסוימת באיסור האכילה לאחר הביעור, אלא אף לי"ב לעיקר חובת ביעור, - ויל"פ דהוא משום דס"ל כמו שצידד הרמב"ן דאף עיקר חובת ביעור הוא מדרבנן, ואינו נוהג במקומות אלו שלא כבשו עולי בבל, אך יותר נראה דס"ל דבמקומות שלא כבשו עולי בבל ליכא כלל קדו"ש, וע"כ אף אין בהן לעיקר חובת ביעור.

ד] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש למשנתינו, דכל שכבשו עולי בבל אם נעבד ע"י אחר אסור לאכול מן הצומח בה, וכל שכבשו עולי מצרים אף אם נעבד ע"י אחר מותר לאכול את הצומח בה, והוא מפי' הר"י בן גיאת, וכמש"כ הרמב"ם בתשו' סימן קכ"ח, ומבו' לפ"ז בדעתו דנעבד בשביעית אסור באכילה.

ועיקר הך מילתא דהנעבד בשביעית אסור באכילה, כ"ה גם דעת ש"ר, ואך שנחלקו בזה אם ה"ז אסור מדאורייתא או אי"ז אסור אלא מדרבנן, דדעת התוס' בר"ה ד"ט. ד"ה וקציר, והתורי"ד בפסחים דנ"א: דהגדל מזריעת שביעית אסור מדאורייתא, עיי"ש, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי כת"י ב' לקמן פ"ט ה"א, ועי' חזו"א סימן י' סוסק"ג שעמד בזה ע"ד התוס' דמהיכא פסיקא להו דה"ז אסור מדאורייתא, ועי' פרישה חו"מ סימן קמ"א סקי"ב דהוא משום כל שתיעבתי לך ה"ה בבל תאכל, ודעת הראב"ד בכתוב שם בפ' לולב הגזול דה"ז אסור מדרבנן, דאם אסרו את הספיחין, כ"ש דפירות ארץ עבודה אסורין, וכ"כ הרמב"ן וש"ר ביבמות דקכ"ב. והריטב"א בסוכה דל"ט:, ולמדו לזה מדינא דהנוטע בשביעית יעקור.

אמנם הנה בפיהמ"ש מהדו"ב חזר בו הרמב"ם מפי' זה, והאריך בזה בתשו' סימן קכ"ח, ולפ"ז לא נתפרש במשנתינו הך דינא דהנעבד בשביעית אסור באכילה, ובד' הרמב"ם בפ"ד משמו"י הט"ו מבו' בפשוטו דנעבד אינו אסור כלל, עיי"ש, גם בתשו' הרמב"ם סו"ס קכ"ח כתב דאם עבר וזרע ה"ה מותר מה"ת, כמו כלאי זרעים שאסור לזרעו ומותר לאכול את מה שגדל, עיי"ש, אך לא נתפרש בדבריו שם דלא אסרו חכמים בזה.

ה] הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב ובפ"ד משמו"י הכ"ו פירש למשנתינו, דכל שכבשו עולי בבל, אסורין הספיחין הצומחין בו באכילה, וכל שכבשו עולי מצרים אין אסורין הספיחין הצומחין בו באכילה, - ובמל"מ פ"ד משמו"י הכ"ו כתב דלדעתו יש בכיבוש עולי מצרים קדו"ש ואי"ז נאכל לאחר הביעור, ואך איסור ספיחין שאינו אלא מדרבנן, לא גזרו בכיבוש מצרים, - ועיי"ש בהכ"ז שכתב, דגם הר"ש שפירש למשנתינו בע"א, מודה להך דינא דאין ספיחין אסורין בכיבוש מצרים, דכיון דאין איסור ספיחין אלא מדרבנן משום עוברי עבירה, ע"כ בכיבוש מצרים דאין הזריעה אסורה אלא מדרבנן, לא גזרו בספיחין.

ו] **ולא נעבד,** לקמן מ"ב תנן דבסוריא עושין בתלוש אבל לא במחובר, והר"ש במשנתינו כתב דה"נ הוא במקומות שהחזיקו עולי מצרים, דהא דלא נעבד, הוא רק במחובר, אבל בתלוש עושין, אך הריבמ"צ כתב דמהא דלא קתני דה"ה כסוריא, משמע דאי"ז נעבד כלל אף בתלוש, - והנה הר"ש הוכיח דבמקומות אלו עושין בתלוש דומיא דסוריא, דאל"כ ליתני ד' ארצות לשביעית דיש לסוריא דין לעצמה, אך הרא"ש כתב די"ל דהא דלא תני ד' ארצות, הוא משום דלא חשיב אלא חילוקי ארצות של א"י, וסוריא היא כיבוש יחיד ולא היתה מעולם א"י.

ז] בחגיגה ד"ג: ויבמות דט"ז. וחולין ד"ז. אמרו דהרבה כרכים כבשום עולי מצרים ולא כבשום עולי בבל וקדושה ראשונה קדשה לשעתה ולא קדשה לעתיד לבא והניחום כדי שיסמכו עליהן עניים בשביעית, ובפירש"י שם כתב דהניחו מלקדשם כדי שיהא מותר לחרוש ולזרוע שם בשביעית, ויסמכו עליהן העניים, עיי"ש.

והמהר"י קורקוס בפ"א מתרומות ה"ה תמה ע"ד רש"י ממשנתינו דאף מקומות שלא כבשו עולי בבל אינם נעבדין בשביעית, ועיי"ש שכתב דאפשר דדעת רש""י דמשנתינו אתיא כמ"ד דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, וע"כ אף שלא כבשום עולי בבל אינו נעבד, ומ"מ לא החמירו שלא יהי' נאכל כאשר החמירו במקומות שכבשו עולי בבל, דקדושה שני' חמירא טפי, אבל לדידן דקי"ל דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, ה"ז נעבד בשביעית כמו בחו"ל, וכתב דזה דוחק, - ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דלעולם בזמן קדושה שני', היו דין אותם המקומות שהניחו ככל חו"ל דמותר לחרוש ולזרוע בהן, אבל אח"כ אסרו חכמים וגזרו במקומות אלו שלא יהי' נעבד, כיון דסו"ס א"י הם ונתקדשו בקדושה ראשונה, וזהו הא דתנן הכא דכל שהחזיקו עולי מצרים לא נעבד, עיי"ש.

ובמקד"ד סימן נ"ט סק"א כתב לישב, לפמש"כ הר"ש דהא דתנן הכא דלא נעבד היינו רק במחובר ולא בתלוש, והנה הר"ש לקמן מ"ב הביא מירושלמי דהא דאין עושין בסוריא במחובר, הוא כדי שלא יהיו תקועין ומשתקעין שם, ולפ"ז צ"ל דגם הא דבמקומות שכבשו עולי מצרים אין עושין במחובר, הוא כדי שלא יצאו לשם, דאסור לצאת מא"י למקום שלא כבשוהו עולי בבל, וכמש"כ התוס' בגיטין ד"ב., ולפ"ז הרי דכ"ז הוא במקומות שהן מכזיב ולחוץ, אך במקומות שהן מכזיב ולפנים ולא כבשום עולי בבל, דלמקומות אלו מותר לצאת, עיי"ש שהאריך בזה, לא גזרו בהן איסור עבודה בשביעית, וכ"ה גם בעבר הירדן דאינו טמא משום ארץ העמים, וה"נ מותר ליכנס לשם, וע"כ לא אסרו שם איסור עבודה, עכ"ד, ועי' בחזו"א סימן ג' סקכ"ד מש"כ בזה.

ח] **שם בר"ש, ירושלמי וכו' אבותיכם לא הי' עליהם עול מלכות ואתם אע"פ שיש עליכם עול מלכות,** כתב הרמב"ם בפ"ו מביהב"ח הט"ז, ז"ל, חיוב הארץ בשביעית ובמעשרות אינו אלא מפני שהוא כבוש רבים וכיון שנלקחה הארץ מידיהם בטל הכבוש ונפטרה מה"ת ממעשרות ומשביעית שהרי אינה מן ארץ ישראל, וכיון שעלה עזרא וקידשה לא קדשה בכיבוש אלא בחזקה שהחזיקו בה, ולפיכך כל מקום שהחזיקו בה עולי בבל ונתקדש בקדושת עזרא השנייה הוא מקודש היום ואע"פ שנלקח הארץ ממנו וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתב הרמב"ם בפ"א מתרומות ה"ה, - ובכ' הגר"ח בגיטין דמ"ז. כתב דמקור ד' הרמב"ם דקדושה ראשונה היתה ע"י הכיבוש וקדושה שני' היתה ע"י חזקה, היא ממש"א הכא דנלמד מקרא דוהיטיבך והרבך מאבותיך, דירושה שני' מקדשת אף דעול מלכות עליהם ולא שייך כלל כיבוש, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז לדין סוריא, וית' בעזה"י להלן מ"ב.

והנה הכס"מ בהל' ביהב"ח שם הק' ע"ד הרמב"ם דאף דבקדושה ראשונה הי' כיבוש, הרי הי' שם גם חזקה, וא"כ מ"ט לא קדשה לע"ל, אך לפ"ד הגר"ח ניחא, דכל עיקר הך דינא דהארץ מתקדשת אף בלא כיבוש, לא נתחדש אלא בירושה שני', אך בירושה ראשונה לא מצי חיילא הקדושה אלא מכח הכיבוש, וכמש"כ הגר"ח שם, וכ"כ בכ' הגרי"ז עה"ת בספר זכרי', עיי"ש.

ט] **שם, אבותיכם לא נתחייבו עד שקנו כולה,** צ"ב דהרי נתקדשה הארץ לכל מילי אחר י"ד שנה שכבשו וחלקו, אף דעדיין לא נכבשה כל א"י, ומהו שאמרו דלא נתחייבו עד שקנו כולה, ובפי' הרש"ס כתב לפרש לפמש"כ הרמב"ם בפ"א משמו"י ה"ב, ז"ל, ארץ ישראל וכו' היא בארצות שכיבשן מלך ישראל או נביא מדעת רוב ישראל וזהו הנקרא כיבוש רבים, אבל יחיד מישראל או משפחה או שבט שהלכו וכבשו לעצמן מקום אפילו מן הארץ שניתנה לאברהם אינו נקרא א"י כדי שינהגו בו כל המצות, ומפני זה חלק יהושע ובית דינו כל א"י לשבטים אע"פ שלא נכבשה כדי שלא יהיה כיבוש יחיד כשיעלה כל שבט ושבט ויכבוש חלקו, עכ"ל, וכתב הרש"ס דזהו מה שאמרו דאבותיכם לא נתחייבו עד שקנו כולה, והיינו דלא נתחייבו עד שהכירו כולם חלקם שנפל להן בגורל, דמכח זה הוי כיבוש שכבש כל שבט לדעת רבים ומיקרי כיבוש רבים, עכ"ד, אך לדעת ש"ר דאף כיבוש שכובש יחיד מישראל בא"י חשיב ככיבוש רבים, והא דסוריא חשיבא ככיבוש הוא מטעמא אחרינא, הדר צ"ב מש"א דאבותיכם לא נתחייבו עד שקנו כולה.

ובמקד"ד סימן נ"ה סק"א כתב לפרש, דמש"א עד שקנו כולה, היינו עד גמר הכיבוש, דכ"ז שהיו עוסקין בכיבוש אף מה שכבשו עדיין לא נתחייב, אבל כשגמרו הכיבוש, אף שעדיין לא כבשו כל א"י, נתקדש ונתחייבו, עכ"ד, וצ"ע, דהרי ז' שנים כבשו וז' שנים חילקו, וכמש"א בזבחים דקי"ח:, וא"כ מה נפ"מ בהא דלא נתקדשה כ"ז שהיו עוסקין בכיבוש, כיון אף אחר שגמרו הכיבוש לא נתקדשה עד אחר החילוק, - ועמש"נ להלן אות ? לפרש עוד בזה.

י] מבו' בד' הירושלמי דעדיפא ירושה שני' מירושה ראשונה בתלת מילי, חדא, דירושה שני' מהניא אף שיש עליהן עול מלכות, ועוד, דירושה שני' מקדשת מיד ול"ב כיבוש וחילוק, ועוד, דירושה שני' מקדשת ראשון ראשון, ופשוט דהני תלת מילי הם מיסוד א', דכיון דבירושה שני' הי' עליהן עול מלכות ולא חשיב כיבוש, ונתחדש דחיילא הקדושה בחזקה בעלמא בלא כיבוש, ע"כ נתחייבו מיד כשנכנסו, דליכא למימר דלא נתקדשה עד כיבוש וחילוק, שהרי ל"ה כיבוש כלל, ומה"ט גם ראשון ראשון קונה ומתחייב, דכל הא דבקדושה ראשונה לא נתחייבו עד שקנו כולה, הוא מכח דיני הכיבוש וכמש"נ לעיל אות ט', וע"כ בירושה שני' דלא היתה הקדושה ע"י הכיבוש, ראשון ראשון קנה.

יא] **שם, אמר ר"א מאליהם קיבלו עליהן את המעשרות וכו',** הר"ש הביא מכ"ד בירושלמי דאיכא מ"ד דתרו"מ בזה"ז דרבנן, וכתב דהיינו כר"א, אך כתב דתימה הוא לומר שיאמר שום אדם דבבית שני לא נהגו תרו"מ מדאורייתא, וכתב בפי' קמא לפרש דהא דדקאמר שקיבלו מאליהן על תרומת שאר פירות קאמר דמדאורייתא דגן תירוש ויצהר דווקא, והם החמירו על עצמן בבית שני לגזור אף בשאר פירות מה שלא עשו בבית ראשון, ובתשו' מהרי"ט ח"א סימן כ"ה תמה ע"ז, חדא, דאם קאי על מעשר פירות, א"כ מאי קאמר ריב"ח דמדברי תורה נתחייבו, הרי ודאי דמעשר פירות אינו אלא מדרבנן, ואת"ל דאיהו ס"ל דאף מעשר שאר פירות דאורייתא, א"כ לא שייך הך פלוגתא בבית שני אלא בעיקר מעשר פירות גופי' אי מדאורייתא או מדרבנן, ועוד דא"כ אדפריך בירושלמי לר"א דמה מקיים קרא דואת בכורי בקרינו וצאנינו, תיקשי לי' מדכתיב התם בקרא דגן תירוש ויצהר בהדיא, דג"כ הוי מדאורייתא, ועוד דא"כ מאי פריך מה מקיים ר"א לקרא דוהיטיבך מאבותיך, הרי מודה ר"א דתרומת דגן תירוש ויצהר נהגו בבית שני מדאורייתא, וע"ז שייך כולה דרשא דר"י בר חנינא, עכ"ד, ועיי"ש משה"ק עוד בזה.

יב] והר"ש בפי' בתרא כתב דאפי' בדגן תירוש ויצהר חשיב מאליהן, לפי שיהושע נצטוה לקדש כל מה שבתוך תחומים המפורשים בפר' מסעי, אבל בימי עזרא לא קידשו אלא מה שרצו, וריב"ח דאמר דמד"ת נתחייבו היינו שנצטוו לקדש, וכתב הר"ש דנפ"מ בזה, דלריב"ח דקדשוה במצות המקום, קיימת הקדושה אף בזה"ז אע"פ שחרב הבית, אבל לר"א דאמר מאליהן קיבלו, בטלה עכשיו קדושת הארץ, דסתמא ל"ה בלבם אלא כ"ז שהבית קיים הואיל והדבר תלוי בהן, וכ"כ הגר"א בשנו"א.

והמהרי"ט שם כתב, דמה שהוצרך הר"ש להך מילתא דנפ"מ בפלוגתייהו אם קיימת הקדושה אף בזה"ז, הוא לפרש מש"א בירושלמי בכ"ד דלמ"ד דמאליהן קיבלו עליהן הקילו בדין תרו"מ, אשר זה אינו מתישב לפמש"כ הר"ש דהא דמאליהן קיבלו עליהן היינו שלא היו מחוייבין לקדש, אך אחר שקידשוה, ה"ה קדושה מה"ת, וא"כ מ"ט הקילו בדין תרו"מ, וע"כ פירש הר"ש דלמ"ד דמאליהן קיבלו עליהן בטלה הקדושה לאחר חורבן הבית, וע"כ הקילו בדין תרו"מ בזה"ז דאינם אלא מדרבנן.

ועיי"ש שכתב דגם לפי' זה קשיא מהא דפריך דמה מקיים ר"א לקרא דוהיטיבך מאבותיך, הא מצי לאוקמה כר"י בר חנינא בזמן שהמקדש קיים שהיתה מה"ת, ועיי"ש משה"ק עוד בזה.

יג] והנה בד' הר"ש והגר"א נתחדש עוד, דאף דמן הדין קדושה שני' קדשה לע"ל, וע"כ לדעת ריב"ח דנצטוו לקדש, לא בטלה הקדושה בחורבן הבית, מ"מ למ"ד דמאליהן קיבלו עליהן בטלה הקדושה בחורבן הבית, משום דלא נתכוונו לקדש אלא כ"ז שהבית קיים, ונתחדש לפ"ז תרתי, חדא, דהקידוש ל"ה מידי דממילא דכל שכבשו והחזיקו בו ישראל נתקדש, אלא בעינן שיהא דעתם לקדש, ועי' מקד"ד סימן נ"ה סק"א שכתב דפליגי קמאי בזה, ועוד, דכיון דחייל הקידוש על ידם, כל שדעתם שלא לקדש אלא לזמן פקע הקידוש בסוף הזמן, ועי' בחזו"א סימן ג' סק"ט שכתב לפקפק ע"ז די"ל דאף אם התנו שלא תתקדש לאחר חורבן הו"ל מתנה עמש"כ בתורה דקדושה לא פקעה בכדי, ויש ללמוד להך מילתא דמהני מה שדעתם שלא לקדש אלא לזמן, גם מד' בד' הראב"ד ספ"ו מביהב"ח שכתב דהא דירושלים ומקדש לא קדשו לע"ל, הוא משום שהי' יודע עזרא וכו', והרי דאף דמן הדין קדשה לע"ל, מ"מ ירושלים ומקדש שהי' דעת עזרא שלא לקדשם אחר החורבן, לא קדשו לע"ל, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"י מיגש בשבועות דט"ז., ומדבריו שם יש ללמוד דגם קידוש הארץ ע"י יהושע, ל"ה מידי דממילא, אלא הוה בעינן שיהא דעתם לקדש, וכ"נ בד' התוס' בשבועות שם בסוף דבריהם, עיי"ש.

יד] בסמ"ג עשין קל"ג הביא תשו' ר"י שכתב בביאור פלוגתת ריב"ח ור"א, ז"ל, נראה לי שבזה נחלקו, דריב"ח אית לי' קדושה ראשונה קדשה לשעתה וקדשה לע"ל, ומכח קדושה ראשונה הי' מתחייב מן התורה ראשון, ור"א סבר לא קדשה לע"ל וגם לא הוטל עליהם לקדש אלא מאיליהם קיבלו עליהם לקדש ומיהו כיון שקדשו קדוש מן התורה, וכמו שקדושה ראשונה לא היתה אלא לשעתה כך קדושה שני' לשעתה כרבנן דרבי יוסי, ובמקומות אחרות מביא בירושלמי מאיליהם קבלו לומר שתרומה בזה"ז דרבנן וכו', עכ"ל, ונמצא לפי דבריו, דעיקר פלוגתא דריב"ח ור"א, אינה בדין קדושה שני', אלא היא בדין קדושה ראשונה, דריב"ח ס"ל דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, וע"כ לא הוצרכו לקדש בימי עזרא, וע"כ נמי אף בזה"ז הוו תרו"מ מדאורייתא, כיון דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, אך ר"א ס"ל דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, וע"כ הוצרכו לקדש בימי עזרא, וע"ז אמר דמאליהם קיבלו עליהן כיון שלא הוטל עליהן לקדש, וע"כ נמי בזה"ז הוי תרו"מ דרבנן, דכ"ה דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, ה"נ קדושה שני' לא קדשה לע"ל.

ואמנם לא נתפרש בדבריו היאך מפרש למש"א בירושלמי דמה ביאתך בימי יהושע פטורים היו ונתחייבו, אף ביאתן בימי עזרא פטורים היו ונתחייבו, וד' ריב"ח דמד"ת נתחייבו, קיימי על מש"א דפטורין היו ונתחייבו, ומפרש דמד"ת נתחייבו, ולמש"א דילפינן מקרא דוהיטיבך והרבך מאבותיך, דאבותיך פטורין היו ונתחייבו ואתם פטורין הייתם ונתחייבתם, ודאתם אע"פ שיש עליכם עול מלכות, וכיון שנכנסתם נתחייבתם וכו', דמכ"ז מבו' דאף לדעת ריב"ח בטלה קדושה ראשונה בחורבן הבית, ובימי עזרא חזרו ונתחייבו, וצ"ע בזה.

טז] כתב הרמב"ם ספ"א מהל' תרומות ז"ל, התרומה בזה"ז וכו' ואפי' בימי עזרא אינה מה"ת אלא מדבריהם, שאין לך תרומה של תורה אלא בא"י ובזמן שיהיו כל ישראל שם, שנא' כי תבואו ביאת כולכם וכו' לא כשהיו בירושה שני' שהיתה בימי עזרא שהיתה ביאת מקצתן, ולפיכך לא חייב אותן מה"ת, וכן יראה לי שכן הדין במעשרות וכו' עכ"ל, ובחינוך מ' רט"ו, רי"ח, תקצ"ב, מבו' דה"נ לקט שכחה ופאה אינן מה"ת, - והרדב"ז שם כתב, דמקור ד' הרמב"ם להך מילתא דתרומה בימי עזרא אינה אלא מדבריהם, היא מד' הירושלמי הכא דאמרינן דלר"א מאליהן קיבלו עליהן את המעשרות, והכי קי"ל, ועי' מהרי"ט ח"א סימן כ"ה שהאריך בזה.[[1]](#footnote-2)

והנה בעיקר ד' הרמב"ם שכתב דהא דהתרומה בימי עזרא אינה אלא מדבריהם הוא משום דבעינן ביאת כולכם, השיג הראב"ד דהך דינא דבעינן ביאת כולכם הוא רק בחלה, וכ"כ הטור ביו"ד סימן של"א, עיי"ש, - ועי' בכס"מ שם שפירש בד' הרמב"ם דס"ל דילפינן תרומה מחלה דבעינן ביאת כולכם, דחלה נמי תרומה היא, וכ"ה במהרי"ט ח"א סי' כ"ה, וע' כן באו"ש הל' תרומות שם, אך בחי' הגר"ח שם כתב דמכוון הרמב"ם הוא כמש"כ רש"י כתובות דכ"ה. דתרו"מ מיתלי תליין בשנות השמיטה, וממילא דקרא דכי תבואו האמור בשמו"י קאי גם לענין תרו"מ, וכעי"ז כתב בס' ישועות מלכו יו"ד סי' ס"ז.[[2]](#footnote-3)

ובביה"ל ח"ג סימן א' ענף ד' כתב בשם הגר"ח לפרש בד' הרמב"ם, דעיקר פלוגתא דריב"ח ור"א הכא, היא דלריב"ח בירושה שני' א"צ כיבוש וחילוק, ולר"א אף בירושה שני' בעינן כיבוש וחילוק, וע"כ אף דמודה ר"א דקדושת עזרא היתה קדושה גמורה, מ"מ כיון דלא הי' כיבוש וחילוק אינם חייבין במעשר, וס"ל להרמב"ם דבמקום דצריך כיבוש וחילוק צריך ביאת כולכם דבלא"ה לא מקרי חילוק, וע"כ לא נתחייבו בימי עזרא בתרו"מ, עכ"ד,[[3]](#footnote-4) וצ"ב דלר"א דפליגא אדרשא דוהיטיבך, וס"ל דשוה דין ירושה שני' לדין ירושה ראשונה, א"כ הרי כיון דבימי עזרא הי' עול מלכות עליהן ולא חשיב ככיבוש, לא נתקדשה הארץ כלל, ומ"ט הוצרך הרמב"ם להא דליכא ביאת כולכם, ועוד, שהרי בד' הרמב"ם בפ"ו מביהב"ח ובפ"א מתרומות מבו' דבאמת קדושה שני' לא חלה ע"י כיבוש אלא ע"י חזקה, (ובכ' הגר"ח החדש בכתובות דכ"ה. הביאו שהק' כן להגר"ח והסכים דקשיא על דבריו מד' הרמב"ם אלו).

יז] והנה כתב הרמב"ם בפי"ב משמו"י הט"ו, ז"ל, אף ביאתן בימי עזרא וכו' ונתחייבו במעשר, עכ"ל, ועיי"ש במהר"י קורקוס שכתב ע"ז שכבר כתב הרמב"ם ספ"א מתרומות שיראה לו שהן פטורין, אלא שאין הפטור מטעם הקדושה אלא מטעם שאין כל יושבי' עלי' ואם היו עלי' היו חייבין, וכאן כונתו שנתחייבו מטעם הקדושה, וכעי"ז כתב הרדב"ז בספ"א מהל' תרומות, ולכאו' מוכח מזה דהא דליכא חיוב תרו"מ בקדושת עזרא, הוא משום דאיכא דין בפנ"ע דבעינן ביאת כולכם, דלמש"כ הביה"ל בשם הגר"ח דהוא משום דבעינן כיבוש וחילוק, הרי לכאו' בלא חילוק ליכא לעיקר הקדושה, ולא מצינו למימר שנתחייבו מטעם הקדושה.

עוד ילה"ע בזה, דהנה אכתי צ"ב בד' הרמב"ם, דמ"ט כתב דנתחייבו במעשר, הרי אף דנתחייבו מטעם הקדושה, מ"מ הרי ליכא נפ"מ בזה, דמ"מ מצד דין ביאת כולכם לא חיילא הקדושה, - ובאבהא"ז ספ"ו מביהב"ח כתב להוכיח מזה, דאף דבזמן שעלה עזרא ל"ה ביאת כולכם, מ"מ אם אח"כ ישובו רוב ישראל לארץ יתחייבו בתרו"מ, משום דעיקר הקדושה חלה לענין תרו"מ, ואך דבעינן נמי שיהא ביאת כולכם, ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' הרמב"ם בספ"ו מביהב"ח, ועי' גם בחזו"א סימן ג' סקט"ו שכתב ללמוד לזה מד' הרמב"ם שם.

אך הנה בחי' הגר"ח פ"א מתרומות ופי"ב משמו"י כתב, דלגבי תרו"מ וחלה הכל תלוי בתר שעת ביאה וירושה דאז הוא דצריך שיהא ביאת כולכם, עיי"ש, וכ"ה לכאו' למש"כ הביה"ל בשם הגר"ח דהא דבעינן ביאת כולכם, הוא משום דבלא"ה אי"ז חילוק, וצ"ע ע"ז ממש"כ הרמב"ם בהל' שמו"י ובהל' ביהב"ח דבקדושת עזרא נתחייבו במעשר, וצ"ע בזה.

**פ"ו מ"ב**

א] **עושין בסוריא בתלוש,** הר"ש והרא"ש פירשו דס"ל להך תנא דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, וע"כ מיקל בסוריא טפי מבארץ ישראל, - והנה הר"ש לעיל מ"א כתב דמקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, דינו כסוריא שעושין בו בתלוש, דאלת"ה ליתני ד' ארצות לשביעית דיש לסוריא דין לעצמה, ולפ"ז מוכח מד' הר"ש הכא דכבשו עולי בבל לסוריא, דאי נימא דלא כבשוה עולי בבל, א"כ הרי דאף אם כיבוש יחיד שמי' כיבוש, עושין בה בתלוש, דאף בא"י גמורה שלא כבשוה עולי בבל עושין בה בתלוש, אך בחזו"א סימן ג' סקכ"א וסקכ"ב נקט בדעת הר"ש דלא כבשו עולי בבל לסוריא, עיי"ש, וצ"ע.

ב] אמנם הנה נחלקו בזה הראשונים, דהנה כתב הרמב"ם בפ"ד משמו"י הל' כ"ד - כ"ו, ז"ל, וכל שלא החזיקו בו אלא עולי מצרים בלבד וכו' הספיחין שצומחין בו מותרין באכילה וכו', סוריא אע"פ שאין שביעית נוהגת בה מה"ת גזרו עלי' שתהי' אסורה בעבודה וכו', וספיחי סוריא ועבה"י מותרין באכילה לא יהיו ארצות אלו חמורין מארץ ישראל שהחזיקו בה עולי מצרים, עכ"ל, והראב"ד שם השיג במש"כ הרמב"ם דספיחי סוריא ועבה"י מותרין באכילה מק"ו מא"י שהחזיקו בה עולי מצרים, ז"ל, עבה"י מה הי' צריך להביאו מק"ו הרי לא החזיקו עולי בבל, וכן סוריא, עכ"ל, ועי' מהר"י קורקוס שם מש"כ לישב.

והכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, ז"ל, וי"ל דאין אנו יודעים אם כבשו עולי בבל קצת ארצות מעבר הירדן ומסוריא שהיו בבית שני מלכים תקיפים כמו שמצינו בינאי המלך שכבש ס' עיר, עכ"ל,[[4]](#footnote-5) אך בכ' הגר"ח כתב דבע"כ מודה הרמב"ם דלא כבשו עולי בבל לסוריא, דאי נימא דכבשוה עולי בבל, א"כ מאי ק"ו מא"י שהחזיקו בה עולי מצרים, הרי שאני סוריא שכבשוה עולי בבל.

ג] ועיי"ש בכ' הגר"ח שהק', דאם לא כבשו עולי בבל לסוריא, א"כ מ"ט אמרו בגמ' דהא דיש קנין לנכרי בסוריא, הוא משום דכיבוש יחיד לאו שמי' כיבוש, והרי אף אם שמי' כיבוש, מ"מ כיון שלא כבשוה עולי בבל בטלה קדושתה, דקי"ל דקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל.

ועיי"ש שכתב לישב, דכל הא דיש קנין לנכרי, הוא רק במקומות שאינם א"י אלא מדרבנן, אך במקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, אף דאין קדושתו אלא מדרבנן, מ"מ אין כח בקנין נכרי להפקיע מקדושתה, והטעם בזה, הוא לפמש"א בב"ב דקי"ט. ובכ"ד דא"י מוחזקת היא מאבותינו, והרי דאף דהקידוש נעשה ע"י כיבוש יהושע, מ"מ עצם ירושת ישראל ודין הממון שבה מוחזקת היא מאבותינו, ולפ"ז נמצא, דמה שנתבטל בכיבוש הארץ ע"י הנכרים, היינו רק כיבוש וקידוש יהושע, אבל ירושת ישראל והדין דמוחזקת היא לנו מאבותינו פשיטא דלא נתבטל כמו שהיה דין זה בה קודם קידוש יהושע, וע"כ אף במקומות שלא כבשום עולי בבל, מ"מ כיון דהיו כבר מא"י ויש עליהן לדינא דמוחזקת מאבותינו, מהני זה לעכב שלא יחול בה קנין נכרי להפקיע מקדושתה, דהא דאין קנין לנכרי בא"י לא תלי בקדושת הארץ, אלא במה שהיא מוחזקת לישראל, וה"ז נכלל בקרא דכי לי הארץ, - וה"נ הוא בסוריא, דאם כיבוש יחיד שמי' כיבוש ובימי דוד חל עליה דין קדושת הארץ, הרי ממילא דחייל עלי' גם הדין דירושת ישראל, דדין זה דמוחזקת אינו תלוי דוקא בארצות שנכרת ברית עליהן אלא גם ארצות שנתקדשו ע"י דין דכל מקום אשר תדרוך כף רגלכם כיון שנתקדשו בקדושת הארץ חל בהו גם דין ירושת ישראל ומוחזקת, ודין זה הרי לא נתבטל ע"י ביטול הכיבוש, וממילא דלא יהי' לנכרי קנין בה להפקיע מקדושתה, ורק אם לא שמי' כיבוש ומעולם לא נתקדשה בקדושת הארץ ולא חל עלי' דין ירושת ישראל, שפיר יש קנין לנכרי להפקיע אותה מקדושתה, עכ"ד.

ד] אמנם הנה בסה"ת הל' א"י כתב דקי"ל דקדושה שני' לא קדשה לע"ל, וע"כ בזה"ז יש קנין לנכרי בא"י להפקיע מקדושתה, ומבו' לפ"ז בדעתו, דאף בא"י עצמה, אם אין קדושתה אלא מדרבנן, יש בה קנין לנכרי להפקיע מקדושתה, ובכ' הגר"ח שם כתב דלפי דבריו מוכח, דכבשו עולי בבל לסוריא, דאם לא כבשוה עולי בבל, מ"ט אמרו דהא דיש בה קנין לנכרי להפקיע מקדושתה הוא משום דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, הרי אף אם שמי' כיבוש בדין דיהא בה קנין לנכרי להפקיע מקדושתה, כיון דלא כבשוה עולי בבל, וקדושה ראשונה לא קדשה לע"ל, ועיי"ש שהוכיח גם מד' רש"י בסנהדרין דכ"ו. דס"ל כד' סה"ת, ולפ"ז מוכח בדעתו דכבשו עולי בבל לסוריא, ולעיל סק"א נת' דמוכח כן גם מד' הר"ש.

ועיי"ש שכתב דגם לפי דבריהם קשיא דמ"ט תלי דין סוריא בהפלוגתא אם כיבוש יחיד שמי' כיבוש, הרי כיון שכבשוה עולי בבל, מאי נפ"מ אם כיבוש הראשון הי' חשוב כיבוש, ודוחק לומר דגם כיבוש עזרא הי' ככיבוש יחיד, ועיי"ש שדחה עוד לזה, - וכתב לישב, לפמש"א בירושלמי לעיל ה"א, והטיבך והרבך מאבותיך, דהם ל"ה עליהם עול מלכות, ואתם אע"פ שיש עליכם עול מלכות, והרי דנתחדש דשאני קדושה שני' מקדושה ראשונה, דקדושה שני' חלה אף שיש עליהם עול מלכות, וזהו מש"כ הרמב"ם בפ"א מתרומות ה"ה דירושה ראשונה היתה ע"י כיבוש, וירושה שני' היתה ע"י חזקה, דבירושה שני' נתחדש דמהני אפילו איכא עלייהו עול מלכות והוי רק חזקה בלבד מהני, משא"כ בדין ירושה ראשונה ל"מ רק ע"י כיבוש, ואם הי' עליהם עול מלכות ל"ה מהני הכיבוש, ונראה דהא דבירושה שני' נתחדש דמהניא אף שיש עליהן עול מלכות, לא תלי בזה הכיבוש השני, אלא תליא בכל מקום ומקום, דמקום שכבר נכבש ונעשה א"י, מהני אח"כ דין חזקה לעשותה קדושה שני', ובהערות שם הביאו בשם הגרי"ז שפירש דהיינו, דדין קדושה שני' נאמר רק במקום שהוא כבר א"י, אבל במקום שאינו א"י וכל דינו שיעשה א"י הוא מדין כל מקום אשר תדרוך כף רגלכם לכם יהי' דנאמר בזה שיכולים לקדש גם חו"ל בקדושת א"י ע"י כיבוש, אי"ז אלא ע"י כיבוש, אבל דין חזקה ליכא בדינא דכל מקום אשר תדרוך, וע"כ זהו דתלי דין סוריא בהפלוגתא אם כיבוש יחיד שמי' כיבוש, דאף דכבשו עולי בבל לסוריא, מ"מ לא חיילא עלי' קדושת א"י רק אם כיבוש יחיד שמי' כיבוש וכבר נתקדשה ע"י כיבוש, ותו מהני בה כיבוש עזרא אשר הוא רק מתורת חזקה, ומשא"כ אם כיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, ולא נתקדשה בימי דוד, אף לא חיילא עלי' קדושה בימי עזרא, דקדושה ראשונה היא דוקא ע"י כיבוש, ובימי עזרא ל"ה כיבוש, וע"כ אינה קדושה אלא מדרבנן, עכ"ד, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל בדעת הרמב"ם דכבשו עולי בבל לסוריא, ואפ"ה כתב דהיא ק"ו משאר א"י שכבשו עולי מצרים, משום דלא הועיל כיבוש עזרא על סוריא, כיון דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, וע"כ הויא כשאר ארצות שלא כבשום עולי בבל, עכ"ד, ועי' במשנת ר"א זרעים סימן ז' מש"כ בזה.

ה] **עושין בתלוש בסוריא,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דהיינו דאף דבא"י תנן לעיל פ"ה מ"ט דלא תבור ולא תטחון עמה, מ"מ בסוריא מותר לעשות מלאכה עם החשודין, והריבמ"צ הוסיף דנכלל בזה גם דאף דבא"י תנן לקמן פ"ח מ"ו דאין דורכין ענבים בגת ואין עושין זיתים בבית הבד, מ"מ בסוריא מותר, וכ"ה מבו' בד' הר"ש בכת"י בשלהי מתניתין, - ובחזו"א סימן ג' סקכ"ב כתב דגם לפ"ד הר"ש אין כונת התנא למיתני דין מסייע ידי עוברי עבירה, דא"כ לא שמעינן דין עושין בתלוש לענין מלאכה בשביעית, ומתניתין אשמועינן עיקר דין מלאכה כדקתני כלל אמר ר"ע וכו', וכמבו' בפי' הר"ש לעיל מ"א, אלא דכיון דלדעת הר"ש איסור קצירה הוא רק במשומר והשימור הוא באיסור, ע"כ נקט התנא השונה הלכותיו לחבר שלא יקצור ולא יבצור במשומר של חבירו שיש איסור בקצירה זו, אבל דש וזורה במשומר של חבירו בסוריא, ומשא"כ בארץ דאסור בלא שינוי משום איסור דש, ואפי' בשינוי אסור משום מסייע ידי עוברי עבירה, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ו] **אבל לא במחובר,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דוקא בשמור, אבל במופקר אפי' בארץ מותר, ונת' הדעות בזה לקמן פ"ח מ"ו, עיי"ש, ובחזו"א סימן ג' סקכ"ב כתב להוכיח מזה דיש איסור שימור בסוריא, וכמש"כ המל"מ לדקדק מד' הר"ש לעיל מ"א דלא הותר בכיבוש עולי מצרים אלא אכילה אחר הביעור, אך שאר דיני שביעית נוהגין שם, ונת' בזה לעיל מ"א אות א' ב', דאם אין מצות הפקר, ל"ה שייך איסור קצירה משום משומר, אך עיי"ש סקכ"א שכתב דאף דאין בסוריא קדו"ש וא"צ להפקיר, מ"מ אינו קוצר ובוצר כדרכו וכו', דאסרוהו חכמים כדי שלא יבואו להשתקע בסוריא, ושמא דבריו שם קיימי לדעת הסוברים דאיסור קצירה ובצירה כדרכו הוא אף במופקר.

והנה הראשונים הביאו מירושלמי שאמרו דהא דאין עושין בסוריא במחובר, הוא כדי שלא יהיו הולכין ומשתקעין שם, דאם היו מתירין שם איסור שביעית, היו עוזבין דירת א"י והולכין ויושבים בסוריא, והיינו דאלמלי ה"ט הי' מותר לעשות שם אף במחובר, משום דכיבוש יחיד לא שמי' כיבוש, ואף אם כבשוה עולי בבל, לא הועיל זה לקדשה, וכמש"נ לעיל אות ד'.

והנה בד' הר"ש לעיל מ"א מבו' דכל מקומות שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל דינם כסוריא דאין עושין בהן במחובר, וכ"כ בחזו"א סימן ג' סקכ"ב בדעתו, אך עיי"ש בסקכ"א שנקט דבמקומות שכבשו עולי מצרים עושין בהן אף במחובר, ושאני סוריא שהחמירו בה טפי כדי שלא יהיו הולכין ומשתקעין שם, (ועיי"ש במש"כ לפרש מ"ט במקומות שהחזיקו עולי מצרים לא חששו לכך), וצ"ע, ומ' דבזה לא הוצרכו לה"ט שלא יהיו הולכין ומשתקעין שם, ולמש"כ החזו"א לי"ב כלל לטעם זה, אלא כיון שכבשום עולי מצרים וחשיבי כא"י, הרי דהגם דבטלה קדושתם, מ"מ מדרבנן נוהגת בהן שביעית, ורק בסוריא דלא חשיבא כא"י כלל כיון דהויא כיבוש יחיד ולא שמי' כיבוש, הוא דהוצרכו לה"ט דשלא יהיו הולכין ומשתקעין שם.[[5]](#footnote-6)

ז] **דשים וזורים ודורכים ומעמרין,** הרא"ש כתב דהא דסמך מעמרין לאבל לא קוצרין, ולא תני תחילה מעמרין ודשין וזורין דזהו סדר מלאכתן, הוא לאשמועינן דרק אם כבר נקצרה תבואת השדה ושכרו לעמר מותר, אבל אם שכרו לעמר כשהוא קוצר אסור, וזהו דתני דמעמרין אבל לא כשהוא קוצר, ובחס"ד פ"ד ה"ו פירש כן בד' התוספתא שם, עיי"ש, אך לפ"מ שפירש המנחת ביכורים שם, מבו' בתוספתא שלא כד' הרא"ש, עיי"ש, - והמהר"י קורקוס בפ"ח משמו"י ה"ט כתב לישב עוד, דמשום דעימור הוי מלאכה סמוכה לקצירה והוי רבותא טפי דאיכא למימר דקצירה ועימור חדא מלאכה היא, להכי שבקה לבסוף למסמכי' לאין קוצרין, כלומר אעפ"י שאין קוצרין מעמרין, ועוד, דהשתא תני לא זו אף זו קתני וכו', ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ח] **כלל אמר ר"ע כל שכיו"ב מותר בא"י עושין אותו בסוריא,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דדברי ר"ע נכונים, ומ' דמפרש דלא פליג על ת"ק, דאל"כ הרי כיון שפסק הרמב"ם כר"ע, מ"ט לא הזכיר לזה בהלכותיו, וכמו שהאריך הר"ש בכת"י, ונת' דברי הר"ש להלן אות ט"ו ואילך, - אך בפי' הרש"ס כתב דר"ע דפליג על ת"ק וס"ל דכיבוש יחיד שמי' כיבוש, וע"כ לא שרי בסוריא אלא דבר שכיו"ב מותר בארץ, אבל מה שהוא אסור בארץ, בסוריא נמי אסור.

ט] **שם בר"ש, ודייק בירושלמי מה אנן קיימין אם בפירות ששית שנכנסו לשביעית אפי' בארץ מותר,** בפי' הרש"ס מבו' דהיינו דפירות ששית שנכנסו לשביעית מותר לקצרן כדרכן אף בארץ, אך הפנ"מ פירש דהיינו דאף בארץ מותר לעשות בהן מלאכה בתלוש, ומ' דלקצרן כדרכן אסור.

ולכאו' דין זה תליא במש"נ לקמן פ"ח מ"ו אות ח' ט' דפליגי קמאי ביסוד איסור קצירה כדרכה בשביעית, דדעת הרמב"ם ודעימי' דהוא משום לתא דהפירות, כדי להראות שהן הפקר או מטעמים אחרים כיו"ב, ודעת התוס' בב"מ דהוא משום איסור מלאכה בשביעית, - דלדעת הרמב"ם ודעימי' דהאיסור הוא משום לתא דהפירות, הרי דפירות ששית שנכנסו לשביעית דאין עליהן קדו"ש, לא שייך בהו איסור קצירה כלל, אך לדעת התוס' דהוא משום איסור מלאכה, הרי דשפיר יש לאסור אף בפירות שישית שנכנסו לשביעית דאין עליהן קדו"ש, ואין להתיר בזה אלא בתלוש, דאינו עושה מלאכה בקרקע כלל, וכל האיסור בזה הוא משום לתא דהפירות, וע"כ כל דאין על הפירות קדו"ש, לי"ב איסורא, - ועי' בחזו"א סימן י"ב סק"ז שכתב כן, דלמש"כ שם דאיכא איסור בקצירה לעבודת הארץ, יש לאסור לזה גם בפירות ששית שנכנסו לשביעית, והא דפריך דאפי' בארץ מותר, היינו דאפי' בארץ מותר לעשות בהן מלאכה בתלוש, עיי"ש.

אך בס' אשר לשלמה סימן ג' כתב דגם לדעת התוס' יש להתיר לקצור פירות ששית שנכנסו לשביעית, ומשום דמש"כ התוס' דאסור לקצור משום איסור מלאכה, אי"ז משום מלאכה בקרקע, דקצירה אינה מלאכה כלל בקרקע, אלא הוא משום מלאכה בפירות, דכ"ז דהפירות מחוברין נאסר לעשות בהן מלאכה, וע"כ כ"ז הוא רק בפירות דהן פירות שביעית, אך פירות שישית שנכנסו לשביעית דאין תורת פירות שביעית עליהן, לא נאסרה עבודה בהן, עכ"ד.

ובמעדני ארץ סימן ד' כתב עוד, דלדעת הר"ש ודעימי' דס"ל דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא רק במשומר, ודאי דל"ש עיקר האיסור בפירות ששית שנכנסו לשביעית דאינם קדושים בקדו"ש, ולא משכח"ל כלל דליהוי משומר הואיל ובדין שמרו.

י] **שם, אם בפירות שביעית שנכנסו לשמינית לחרוש מותר לקצור אסור,** בפי' הרש"ס פירש דהיינו, דכיון שנכנס ר"ה של שמינית מותר בעבודת קרקע לחרוש, וכ"ש לקצור, דאפי' בשביעית עצמה לא אסר רחמנא אלא מן השמור, וצ"ע לדעת הרמב"ם ודעימי' דאיסור קצירה כדרך הוא משום לתא דהפירות, א"כ מאי ק"ו דכיון דמותר לחרוש כ"ש דמותר לקצור, הרי הגם דמותר לחרוש משום דלא נאסרה עבודת הארץ אלא בשנה השביעית, מ"מ כיון דהפירות שיצאו לשמינית קדושים בקדו"ש, שפיר יש לאסור לקצרת, ובאמת דבד' המאירי בר"ה ד"ט. מ' דס"ל דפירות שביעית שיצאו לשמינית אסור לקצרן, (וכתב שם דל"ב בזה לדינא דתוספת שביעית, אלא של שביעית גמור הוא), וכ"ה בפנ"י שם ובמנ"ח מ' שכ"ח, ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ז, וכ"כ החזו"א בכ"ד.

ובחזו"א סימן ג' סקכ"ג עמד בזה, וכתב דאפשר דאף דפירות שביעית שיצאו לשמינית יש עליהן קדו"ש, כ"ז הוא לענין איסור סחורה וחובת ביעור שהן נוהגין בתלוש, אך דין הפקר שאינו אלא במחובר אינו נוהג בשמינית, וכיון שהגיע שמינית הוו של בעלים כמו שזכה בהן, וע"כ לי"ב לאיסור קצירה, והיינו דלא מיבעיא לדעת הר"ש ודעימי' דאיסור הקצירה אינו אלא במשומר, דל"ש כן בפירות שיצאו לשמינית שאינם הפקר ומותר לשמרן, אלא אף לדעת הרמב"ם ודעימי' דאיסור הקצירה הוא אף במופקר, הרי מ"מ יסוד האיסור הוא משום דין ההפקר, וע"כ בפירות שיצאו לשמינית שאינם הפקר, ליכא להך איסורא, - אך עיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ט מ"ז מבו' דדין הפקר נוהג אף בשמינית, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ביכורים פ"ב ה"ו, ולפ"ז הדק"ל.

ובסימן י"ב סק"ז כתב לפרש לפמש"כ שם מד' הרמב"ם דאיכא תרי גווני באיסור קצירה, חדא, הוא בגונא דהן מועילין לעבודת הארץ והאילן, ובכה"ג הוי האיסור משום עבודת הארץ והאילן, ועוד, בגונא דבוצר כדרך הבוצרים, ובכה"ג הוי האיסור משום לתא דהפירות, - ולפ"ז י"ל דהא דתנן הכא דאין עושין מלאכה במחובר, קאי על קצירה שהיא לעבודת הארץ, וע"ז הוא דפריך הירושלמי דבפירות שביעית שנכנסו לשמינית, ליכא לאיסור זה.[[6]](#footnote-7)

יא] ובקה"י סימן ט' עמד בזה, דאי"ז מתישב בד' הר"ש במשנתינו שפירש דקאי על איסור קצירה במשומר דהוא משום לתא דהפירות, וא"כ תיקשי דכיון דפירות שביעית שיצאו לשמינית יש עליהן קדו"ש, מ"ט יהא מותר לקצרן כדרך הקוצרים, - ועיי"ש שכתב דצ"ל בדעתו דפליג ע"ד הרמב"ם, וס"ל דפירות שביעית שיצאו לשמינית אינם הפקר, ופירש הטעם בזה, דהוא משום דדין ההפקר אינו מחמת קדושת הפירות כאיסור סחורה והפסד, אלא הוא מחמת קדושת הארץ, דאסור לשלוט עלי' בין בעבודה להצמיח ובין באסיפת פירותי' דרך בעלות מה שצמח ממילא, וע"כ כשנכנסה שמינית דליכא כבר איסור השתלטות על הקרקע, ליכא נמי מצות תשמטנה ונטשתה, ואין הפירות הפקר, וע"כ לי"ב לאיסור קצירה, עכ"ד, ועמש"נ לקמן פ"ט מ"ז אות ג' לסייע לזה מד' הר"ש שם, - ועי' במעדני ארץ סימן ו' מש"כ בזה.

יב] **שם, מהו לטחון עם הגוי בארץ,** בפשוטו מבו' מזה, דהך דינא דצריך לעשות שינוי בתלוש הוא אף בטחינה, ואף דבמתניתין לקמן פ"ח מ"ו לא נתפרש טחינה, מ"מ בעינן בה שינוי, והוי זה בכלל מש"כ הרמב"ם בפ"ד משמו"י הכ"ג דבשאר הדברים כל שיכול לשנות משנה, וכ"ה בחזו"א סימן ג' סקכ"ג, - אך במקד"ד סימן נ"ט סק"ו כתב דלא הצריכו שינוי אלא במלאכות שבתלוש השייכות לקצירה ובצירה, אבל בטחינה אפי' ובישול דלא שייכי כלל לקצירה ובצירה, לא הצריכו שינוי, עיי"ש, וצ"ע.

יג] בחזו"א שם פירש להאיבעיא, דמיבע"ל אם גזרו חכמים איסור על המלאכה וה"ז אסור אף בשל גוי, או דגזרו איסור על הבעלים שלא יהא כנוהג בעלים, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דפשיט ממשנתינו דאסור, הוא משום דמשמע לי' דהאיסור במשנתינו הוא משום מלאכה ולא משום איסור הבעלים, ולא נתפרש בדבריו מהיכא משמע לי' כן, וע"כ יש לאסור אף בשל גוי.

יד] בתשו' מבי"ט ח"א סימן י"א הוכיח מהכא דיש קדו"ש בפירות נכרים, דאם אין על פירות הנכרים קדו"ש, ל"ה בזה לאיסור טחינה כדרכה, ובתשו' אבקת רוכל סימן כ"ד כתב דיש לדחות דאיירי בפירות ישראל שביד הגוי, ועי' מהרי"ט ח"א סימן מ"ג שתמה ע"ז.

טו] **שם בכת"י, ויל"פ דה"ק כל שכיו"ב מותר מדאורייתא כגון תלוש אע"ג דמדרבנן אסור וכו',** הנה הך מילתא דהאיסור בתלוש אינו אלא מדרבנן, כ"ה מבו' גם בפי' הר"ש לקמן פ"ח מ"ו, - ובחזו"א סימן י"ב סק"ז כתב לתמוה למש"כ שם בדעת הרמב"ם דאיסור מלאכה בתלוש הוא מדאורייתא, דא"כ מ"ט הותר בסוריא, והרי למש"כ הר"ש זהו כללו של ר"ע דרק כל שכיו"ב מותר בארץ מדאורייתא, מותר בסוריא, ועייי"ש שכתב לפרש לדעת הרמב"ם דאיירי הכא באיסור קצירה שמשום עבודת הארץ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכתב דלפ"ז י"ל בדעת הרמב"ם, דפירות סוריא אין עליהן קדו"ש ואינם הפקר, ואכמ"ל.

טז] **שם, ועוד יל"פ כל שכיו"ב מותר בארץ בשום פירות, מותר בסוריא בכל פירות, אבל במחובר אסור בארץ בכל פירות,** בס' דרך אמונה בביאוה"ל פ"ח ה"ט פירש דהיינו, דכל דכיו"ב מותר בארץ בפירות היתר כגון פירות שישית שנכנסו לשביעית, התירו בסוריא בכל פירות, אע"ג דבארץ הוא אסור מה"ת, ומשא"כ מה שאין לו שום היתר בארץ, כגון דמחובר דגם בפירות ששית אסור, לא התירו בסוריא, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דלעולם דין שינו בארץ בתלוש הוא מדאורייתא, ומ"מ לא גזרו עליו בסוריא משום דיש לו היתר בפירות ששית, עכ"ד, וצ"ע דהרי להדיא אמרו בירושלמי דפירות ששית שנכנסו לשביעית לי"ב לאיסור מלאכה עכ"פ בתלוש, ועמש"נ בדין זה לעיל אות ט'.

יז] **שם, א"נ ה"ק כל שכיו"ב מותר בארץ במופקר, עושין אותו בסוריא אפי' בשמור,** בדרך אמונה שם פירש דהיינו, דכל דכיו"ב מותר במופקר כגון בתלוש, מותר בסוריא אפי בשמור, אבל במחובר דהוא אסור אף בארץ מדרבנן, אף בסוריא אסור, וכתב דנמצא לפ"ז דחזר בו הר"ש ממש"כ בריש מתניתין, דמן המופקר מותר לקצור כדרכו אף מדרבנן, ועי' בפי' הר"ש מכת"י לעיל פ"ה מ"ו שצידד כן דבכה"ג ה"ז אסור מדרבנן**.**

**פ"ו מ"ג**

א] **בצלים שירדו עליהן גשמים וצמחו,** בד' הר"ש והרא"ש מבו' דאיירי בבצלים שנגמר גידולן בששית, ונשתתו בקרקע בשביעית וצמחו, אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן רפ"ז פירש דאיירי בבצלים של ששית שעקרן וחזר ושתלן בשביעית וירדו עליהן גשמים וצמחו, ובפי' מהר"י קורקוס פ"ד משמו"י ה"כ כתב דמד' הרמב"ם שם משמע דאיירי כשלא חזר ושתלן, אלא היו מונחין בקרקע וירדו עליהן גשמים וצמחו שכן דרך הבצלים, ודכ"ה בפי' המפרש בנדרים דנ"ח., ובחזו"א סימן י"ב סק"ג כתב כן גם בדעת הר"ן בנדרים שם, ועיי"ש מש"כ בזה.

ובחזו"א סימן י"ב סק"ג עמד בזה, דלפי' הר"ש דאיירי בשנשתהו בקרקע בשביעית וצמחו, א"כ הרי הו"ל כירק שנכנס מששית לשביעית דאזלינן בתר לקיטה ויש על כולו קדו"ש, וא"כ מה מייתינן מינה בנדרים דנ"ח. דאזלינן בתר גידולין, ועיי"ש שכתב דצ"ל דאיירי בשחדלו ליגדל ואח"כ חזרו וצמחו, ולא חשיבא צמיחה זו כהמשך דעיקר הגידול, ול"ה כירק שנכנס משישית לשביעית, וע"כ אף דלא ליקטן אלא בשביעית, מ"מ אין על עיקרן קדו"ש, וכמש"כ הר"ש לקמן פ"ט מ"א דכל שנגמר גידולו בששית ליכא ע"ז קדו"ש אף שלקטו בשביעית.

ב] **אם היו העלים שבהם שחורין אסורין, הוריקו הרי אלו מותרין,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו משום דאם היו העלים שלהם שחורין, בידוע שהן גדלין ומוסיפין, ואתו גידולי שביעית ומבטלין את העיקר אע"פ שהוא מרובה טובא, ואם הוריקו, הן הולכין וכמשין ולאו מארעא קא רבו, ומשמעות דבריהם דכל שהוריקו דהן הולכין וכמשין, תלינן דלא הוסיפו כלל בשביעית, וע"כ הן מותרין, אך בחזו"א סימן י"ב סק"ג פירש בע"א, וצ"ע, וכ"ה מבו' גם בפי' הרא"ש בנדרים דנ"ח., ועיי"ש שפירש דהוריקו, היינו דעמדו במקומם ולא השחירו, וע"כ הוא דתלינן שלא גדלו כלל בשביעית, דכשהבצלים גודלין, עלין שלהן משחירין ונפשטין, - ולפי דבריהם נמצא, דאיירי הכא כשלא ראינו שהוסיפו הבצלים בשביעית, והא דאסרינן כשהעלים שבהם שחורין, הוא משום דכיון שהשחירו העלים בידוע שהן גדלין ומוסיפין, וכל שהוריקו דתלינן דלא הוסיפו בשביעית, ה"ה מותרין.

אך בפי' הר"ן בנדרים שם כתב, דהא דשחורין אסורין והוריקו מותרין, הוא משום דכשהן שחורין ה"ז מוכיח שגידולן יפה ומקרקע שביעית נתגדלו, אך כשהן ירוקין, לאו מחמת יניקת הקרקע נתגדלו אלא מחמת הבצל עצמו, וע"כ הן מותרין, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן רפ"ז, - ולפי דבריהם נמצא, דאיירי הכא כשראינו שהוסיפו הבצלים בשביעית, וכדתנן דירדו עליהן גשמים "וצמחו", ואפ"ה אם הוריקו ה"ה מותרין, משום דבכה"ג אין גידולם מחמת יניקת הקרקע אלא מחמת הבצל עצמו, - ונראה לדעתם, דכל שלא ראינו שהוסיפו בשביעית, ה"ה מותרין אף אם היו העלים שבהן שחורין, שלא מצינו דמכח הא דהעלים שחורין ידוע שהן גדלין ומוסיפין.

ג] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דהא דהוריקו מותרין, הוא משום דכ"ז שהן ירוקין כאלו הן מעיקר הפרי ומותר לאכלן, ומשא"כ כשהשחיר מה שצמח מהן הרי הוא כאילו צמח בארץ ונחשב כספיחי שביעית וע"כ הן אסורין, וזהו כד' הרשב"א והר"ן דאיירי כשראינו שהוסיפו בשביעית, - והנה ממש"כ הרמב"ם דכשהוריקו "כאילו" הן מעיקר הפרי וכשהשחיר "כאילו" צמח בארץ, מ' דלאו היינו דכשהן ירוקין אינם גדלים מחמת יניקת הקרקע, וכשהשחיר ה"ה גדלים מחמת יניקת הקרקע, וכד' הרשב"א והר"ן, אלא אף דגם כשהן ירוקין ה"ה גדלים מחמת יניקת הקרקע, מ"מ הן מותרין.

והמהר"י קורקוס בפ"ד משמו"י ה"כ פירש הטעם בזה, דלהרמב"ם דאיירי הכא כשלא נטען בקרקע, ע"כ רק כשהשחירו העלים חשבינן להו כנטועין בארץ והוו גידולי שביעית, אך כ"ז שהעלין ירוקין, לא חשבינן להו כנטועין בארץ, וע"כ אינם גידולי שביעית כלל, - ויל"פ עוד בזה, דכל שהן ירוקין, לא חשבינן להו כגידול בפנ"ע, אלא חשבינן להו כתוספת על הבצל, וע"כ אינם נאסרין משום גידולי שביעית, דכיון דהבצל עצמו הוי של שישית, ע"כ אף התוספת שהוסיף בשביעית, הויא כגידולי שישית ואינה נאסרת, אך כל שהשחיר מה שצמח מהן, חשבינן לי' כגידול בפנ"ע, וע"כ הוא אסור, ועד"ז מתפרש לפ"ד הרמב"ם דינא דר"ח בן אנטיגנוס, ונת' להלן אות ט'.

ד] התוס' בנדרים שם פירשו, דאם היו עלין שלהן שחורין, בידוע שגדלו רובן בשביעית וע"כ הן אסורין, ואם הוריקו לא גדלו רובן וע"כ הן מותרין, וכ"כ המאירי שם דאם עלין שלהן שחורין רוב גדילתן משביעית היא, שכך דרכן להשחיר ברוב גשמים מרוב לחות ורוב חיות שינקו מן הקרקע, - ועיי"ש בתוס' ומאירי לעיל מינה שהוכיחו דאין גידולי איסור אוסרין את ההיתר בכ"ש, מהא דשרינן כשהוריקו אף שגדלו מעט, וזה לטעמייהו בטעם ההיתר דהוריקו, אך הרא"ש שפירש הכא דאסרינן אף כשגדלו מעט בשביעית, אזלי לטעמייהו שכתב שם לעיל מינה, דגידולי שביעית אוסרין את העיקר בכ"ש, וכ"ה גם מסקנת הר"ש במשנתינו, - ועי' בנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ד' שעמד בזה, ועיי"ש שכתב דטעמא דהתוס' דאין הגידולין אוסרין את העיקר בכ"ש, הוא או משום דאיירי לענין איסור ספיחין דהוי דבר שאין לו מתירין, או דאף לענין חיוב ביעור, כיון שנולד האיסור בתערובת, לי"ב לדינא דדשיל"מ לא בטל, אך לא נתפרש לפ"ז, דמ"ט בעינן שגדלו רובן בשביעית, והי' לנו לאסור כל דליכא ס' כנגד הגידולים, וצ"ע בזה.

ה] הרמב"ם בפ"ד משמו"י ה"כ כתב, דאף בגונא דהשחירו העלים, אין אסורין אלא אותן העלים, אך הבצלים עצמן בהתירן עומדין, ובנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ד' פירש דאיירי בשלא צמח הבצל עצמו אלא שצמחו העלים, וע"כ הבצל בעצמו עומד בהתירו, ועי' קר"א בנדרים שם וחזו"א סימן ח' סקי"ד שנתחבטו בד' הרמב"ם, - ועיי"ש שכתב דבד' התוס' בנדרים שם מבו' דמפרשי למשנתינו לענין הבצלים עצמן, דאם היו העלים שחורין, מוכחא מילתא דהבצלים עצמן כבר נתגדלו רובן ורבה גידולו על עיקרו, ואם היו העלים ירוקין, בידוע שלא רבו גידולי על עיקרו.[[7]](#footnote-8)

ו] הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב ובפ"ד משמו"י ה"כ פירש למשנתינו לענין איסור ספיחין, אך במהדו"ק דלא ס"ל לעיקר איסור ספיחין, פירשה לענין דין פירות שביעית, אך לדעת הר"ש והרא"ש שפירשו למשנתינו דאיירי בבצלים שנגמר גידולן בששית ונשתתו בקרקע בשביעית וצמחו, אין לפרש למשנתינו לענין איסור ספיחין, שהרי כל שהתחיל גידולו בששית לי"ב איסור ספיחין, וכמש"כ הר"ש לקמן פ"ט מ"א, ובע"כ לפרש למשנתינו לענין דיני קדו"ש, וזה כמש"כ הר"ש לקמן פ"ט שם דהא דתנן התם אסורין ומותרין, לא לענין איסור אכילה, אלא לענין דין קדו"ש, ועי' בנחלת ברוך שם מש"כ בזה.

ז] בפי' הריבמ"צ הביא להא דפריך בנדרים דנ"ט: דמ"ט שחורין אסורין ולימא היתר שבהן להיכן הלך, ומשני דאסורין דקתני אתוספת, והרא"ש שם פירש דהיינו דאם הי' ניכר העיקר בין התוספת הי' מותר, ואם נתערבו באחרים א"צ לבטל אלא התוספת, והר"ן כתב דנפ"מ נמי לענין תפיסת דמים, אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן רפ"ז כתב דאף הבצל עצמו אסור שגידולי איסור מעלין את ההיתר. והכי איתא בהדיא בירושלמי דגרסינן התם בצל שעקרו ושתלו מכיון שהשחיר מתעשר לפי כולו, עכ"ד, והיינו דס"ל דלא קי"ל כמ"ד דאמרינן היתר שבהן להיכן הלך, וכמו שהביא ממש"א דמתעשר לפי כולו.

ובחזו"א סימן ח' סוסק"ח הק', דלפי' הר"ש דאף כשהיו העלים שחורין לא צמחו אלא מעט, וה"ז אוסר בכ"ש, א"כ מאי מקום יש לומר דנהפך הכל לאיסור, - אך בקה"י נדרים סימן ל"ה פירש דהיינו דהגידולים מהפכין את העיקר להיות כמותו דנחשב הכל כברי' חדשה של שביעית, עיי"ש, ומצינו כן בפי' הר"ן בנדרים דנ"ט:, דהצד דלא אמרינן היתר שבהן להיכן הלך, הוא משום דגידולין מבטלי לעיקר כאילו לא הי', לפי שאף העיקר עצמו משתנה דרך גדילתו.

ח] **ר"ח בן אנטיגנוס אומר אם יכולין להתלש בעלין שלהן אסורין,** הרא"ש פירש דהיינו דאם העלים חזקים וכשאוחז בהם יכול לתלוש הבצלים מן הארץ, אז ודאי גדלו בשביעית וה"ה אסורין, ובפי' הרא"ש בנדרים שם הוסיף בזה, דאלמלי דגדלו בשביעית, היו העלים נפרכין, וכ"נ בד' הר"ש, ועד"ז פירש הרשב"א בתשו' ח"א סימן רפ"ז והתוס' והר"ן בנדרים שם, ואך דלהרשב"א והר"ן מהני הא דיכולין להתלש בעלין שלהן, דמכח זה תלינן דיניקתם יפה וגדלו מכח יניקת הקרקע, ולהתוס' מהני הא דיכולין להתלש בעלין שלהן, דמכח זה תלינן דגדלו רובם בשביעית.

ט] והרמב"ם בפיהמ"ש גריס אם יכולין להתלש, העלין שלהן אסורין, ופירשה דאם כשעוקרין עליהן, נשארין בארץ ואינן נעקרין עם העלין, הרי הן כשאר הצומח בארץ והן כספיחי שביעית, - ונראה דזה מתפרש לטעמי' דעיקר הנידון במתניתין אינו אם יניקתם מן הקרקע, אלא הוא אם חשבינן להעלים דהם מכלל הבצל, וע"כ הן מותרין, משום דאינם נטועין בארץ, או משום דחשבינן להו כחלק מן הבצל דהוא גידולי שישית, או דחשבינן להעלים כגידול בפנ"ע, וכמש"נ כן לעיל אות ג', וזהו דס"ל לר"ח בן אנטיגנוס, דאם כשעוקרין את העלים אינם נעקרים עמם, ל"ה העלים כחלק מן הבצל, אלא הו"ל כגידול בפנ"ע, וע"כ הן אסורין.

י] **וכנגדן למוצאי שביעית מותרין,** הר"ש והרא"ש כתבו דאין לפרשה בבצלים של שביעית שנשתהו בקרקע בשמינית דהני לא משתרי למוצאי שביעית דדילמא אכתי לא רבו גידולין על העיקר, אלא איירי בבצלים של ששית שעקרן בשישית וחזר ונטען בשביעית ועקרן לאחר שגדלו מעט בשביעית וחזר ונטען בשמינית, ומתוך שכבר גדלו בששית לא הוסיפו כ"א מעט בשביעית ונאסרו, וכשחזרו והוסיפו מעט בשמינית, חזר אותו היתר וביטל איסור המועט, דגם של שישית מסייע לבטל אחר שסוף גידולם בהיתר, והרא"ש בנדרים שם פירש בתחילה דהא דככנגדן במוצ"ש מותרין, איירי כשרבו גידולי היתר על האיסור, ואח"כ הביא לפי' הר"ש.

ובתורת זרעים כתב לפרש הטעם בזה, דהא דכשהוסיפו מעט בשביעית אסורין ואינם בטלין בעיקר, הוא משום דגידולין חשיבי ולא בטלי בעיקר, וכמש"כ בפי' הרא"ש בנדרים דנ"ז:, וע"כ כל שחזר ונטען בשמינית והוסיפו גידולין, הרי דאף דאותם הגידולים הוו מעט לגבי הגידולי שביעית, מ"מ הם מצטרפין עם העיקר של שישית לבטל לגידולי שביעית, דאף דאין בכח העיקר של שישית בפנ"ע לבטל לגידולי שביעית משום דגידולין חשיבי ולא בטלי, מ"מ כיון ששוב הוסיפו גידולי בהיתר, נמצא דגם הגידולי שביעית נעשו כעיקר לגבי אותן הגידולי היתר שגדלו אח"כ, וע"כ אף דגם השתא לגבי העיקר לבדו עדיין דינם כגידולין, מ"מ בצירוף עם הגידולי שמינית דינם כעיקר, ושפיר בטלי ברוב היתר, עכ"ד.

ובקר"א בנדרים שם הק' לפי' זה, דא"כ היאך מייתינן מינה התם דגידולי היתר מעלין את האיסור, דילמא הכא שאני דעיקר ג"כ מותר. ועיי"ש שכתב לישב, דהרי עיקר האיבעיא אם גידולי היתר מעלין את האיסור, הוא משום דעיקר וגידול כל חד וחד לחודי' קאי, וכמו שפירש הר"ש בשלהי מתניתין והרא"ש בנדרים שם, וזהו דמייתינן מהכא דשייך ביטול בגידולין ועיקר אע"ג דאי"ז תערובת גמור.

יא] בפי' הר"ן בנדרים שם כתב, דהא דכנגדן במוצאי שביעית מותרין, הוא משום דבעלין הללו ודאי רבו גידולין על עיקר הבצל המעורב בהן, ובנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ד' פירש בדבריו, דס"ל כד' הרמב"ם שהבאנו לעיל אות ה' דמתניתין קיימא על העלים גרידא, וזהו דתנן דכנגדן במוצ"ש מותרין העלים, דידוע שצמחו מיניקת הקרקע בשמינית.

ועיי"ש שכתב דהא דמייתינן מינה התם דגידולי היתר מעלין את האיסור, אף דעלים אלו גדלו כולם בשמינית, הוא משום דאף דגדלו העלים מיניקת הקרקע, הרי יש בהן גם מיניקת עצמן, ואפ"ה הן מותרין, משום דמה שגדל בהן מיניקת עצמן בטל ברוב שנתגדל מיניקת הקרקע, עכ"ד, - ולכאו' לדעת הר"ן גופי' א"צ לזה, שהרי דעתו בסוגיא שם דעיקר האיבעיא בגידולי היתר הוא דשמא אף הגידולים עצמן הוו איסור, כיון דנמשכים ויוצאין מן העיקר האסור, ואשר ע"כ אף שגדלו כל העלים בשמינית, מ"מ למ"ד דגידולי היתר אסורין משום דנמשכין ויוצאין מן העיקר האסור, אף עלים אלו אסורין, כיון שגדלו מן הבצל האסור.

יב] והנה משמעות ד' הר"ן, דסגי במה שרבו הגידולין על עיקר הבצל, ול"ב שיהא בהן ס' כנגדם, ובחזו"א סימן ח' סק"ט עמד בזה, דהר"ן בריש הסוגיא שם כתב דאף להצד דגידולי היתר מעלין את האיסור, לא סגי ברבי' בלחוד, אלא ברבי' שיש בה שיעור כדי לבטל את האיסור, וא"כ מ"ט הכא סגי ברבי' בעלמא, ובאמת התורי"ד בריש הסוגיא שם הוכיח דסגי ברבי' בעלמא מדינא דהכא דבמוצאי שביעית מותרין אף שלא נתרבה ההיתר בס', ועיי"ש שכתב דמודה הר"ש למסקנא דסגי ברובא, ועיי"ש במה שפירש הטעם בזה, ואכ"מ.

יג] בקה"י נדרים סימן לו סק"ב הק', דלדעת הרשב"א והר"ן דאף כשהוריקו ידעינן שהוסיפו גידולים בשביעית, ואך דאי"ז מחמת יניקת הקרקע אלא מחמת עצמן, א"כ מ"ט במוצאי שביעית כה"ג, לא שרינן אלא אם היו עלים שלהן שחורין ולא כשהוריקו, הרי כיון דאף כשהוריקו איכא גידולין אלא שלא באו מחמת הקרקע, א"כ במוצאי שביעית דהגידולין הן היתר ודיינינן שיבטלו את האיסור, מה איכפת לן דלא באו הגידולין מן הקרקע, הרי כיון דגידולי היתר הן בדין שיבטלו את האיסור, דלדין גידולי היתר המבטלין את האיסור, מאי נפ"מ אם הוא היתר מחמת שהוא של שמינית, או הוא היתר גם מחמת שגדל מכח עצמו ולא מהקרקע, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך בד' הנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ד' מבו' דהיינו, דכל שגדלו העלים במוצאי שביעית מחמת הבצל עצמו, אף העלים עצמן אסורין, דהו"ל כאיסור שתפח דכולו אסור, עיי"ש.

יד] בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דהא דכנגדן במוצאי שביעית מותרין, הוא מד' ר"ח בן אנגטיגנוס, ופירש היינו דאם הי' חיבורן עד כדי שיעקרו העלין וישאר הבצל עצמו ולא יעקר, ה"ז מותר לאכול אותן העלין, לפי שאינם ספיחי שביעית, ומ' דס"ל דבדינא דת"ק דאם היו העלין שלהן שחורין אסורין, לא אמרינן דכנגדן למוצאי שביעית מותרין, ורק בדינא דר"ח בן אנטיגנוס דאם יכולין ליתלש העלין שלהן מותרין, הוא דכנגדן למוצאי שביעית מותרין, וזהו שהשמיט הרמב"ם בהלכותיו לדין זה, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ד משמו"י ה"כ מש"כ לפרש בזה.

טו] הר"ש הביא לסוגיית הגמ' בנדרים דנ"ח. דמדקדק מהא דכנגדן למוצאי שביעית מותרין, דאלמא גידולי היתר מעלין את האיסור, ומשני ודילמא במדוכנין, - ונחלקו הראשונים בפירושה, דהר"ש פירש דהיינו דאיירי בשעקרן ודכן יחד במדוכה ונתערב יחד האיסור וההיתר וביטל ההיתר המרובה את האיסור המועט, וכן פירשו התורי"ד והרא"ש בנדרים שם, וזה לטעמייהו דס"ל דהצד דאין גידולי היתר מעלין את האיסור הוא משום דאינם מתערבים לגמרי וכל חד וחד לחודי' קאי, וצ"ע דמ"ט גרע מתערובת דיבש ביבש דהאיסור בטל ברוב, ועי' תורי"ד שם דמבו' דמחד גיסא גרע מיבש ביבש, כיון דהכא האיסור מעורב בהיתר ואין כל א' עומד בפנ"ע, ומאידך גיסא גרע מלח בלח, משום דהאיסור עומד בעינו, וע"כ כל שדכן יחד ונתערבו האיסור וההיתר, שפיר בטל האיסור בגידולי ההיתר.

טז] והר"ן בנדרים שם פירש דהיינו, דאיירי שדך ושחק את הבצלים קודם שהוסיפו וגדלו, וכיון דמדוכנין נינהו גריעי ולא ממשכי גידולין בתרייהו, ועיי"ש במאירי שתמה ע"ז, דאם דכן אינן צומחות כלל אפי' בדיכה מועטת, ואזיל לטעמי' דס"ל דהצד דאין גידולי היתר מעלין את האיסור הוא משום דהגידולין שנמשכין ויוצאין מן העיקר הו"ל כעיקר ואסורין, אך אם אינם נמשכין אחר העיקר והן עצמן מותרין, אף הן מבטלין את העיקר, וע"כ בבצלים מדוכנין דלא ממשכי גידולין בתרייהו והגידולין עצמן מותרין, אף הן מועלין לבטל את האיסור.

יז] והתוס' בנדרים שם פירשו כד' הר"ן דאיירי כשדך אותם במדוכה בשביעית, וכתבו דמה"ט לא חשיבי וה"ה בטלי בגידולין, ואזלי לטעמייהו דס"ל דהצד דאין גידולי היתר מעלין את האיסור הוא משום דהחמירו חכמים כיון דהעיקר חשוב ואינו בטל, וע"כ כל שדכו את העיקר במדוכה דכבר אינו חשוב, ה"ה בטל בגידולין, - ובטעם הא דלא שרינן אלא כשדך אותן בשביעית ואח"כ הוסיפו גידולין בשמינית, ולא כשדך אותן בשמינית אחר שהוסיפו גידולין, ולא אמרינן דאף בכה"ג כבר אין העיקר חשוב וה"ה בטל בגידולין, נראה דהוא משום דכל שדך את העיקר והגידולין יחד, אכתי חשיב העיקר כלפי הגידולין, ואינו בטל בהן, ורק כשדך את העיקר לבדו ואח"כ הוסיף גידולין, הוא דלא חשיב העיקר כלפי הגידולין, וה"ה בטל.

יח] כתב הראב"ד בפ"ד משמו"י הכ"א, בדין בצל שעקרו בשביעית ונטעו בשמינית ורבו גידוליו על עיקרו, ז"ל, בירושלמי לא עשה ר' אבהו מעשה אלא במרוכנים, פירוש וכו' מעקלין הצואר שלהן שלא יגדלו, וכיון שעשה כן גלה דעתו דלא ניח"ל בגידוליהן ואם גדלו אותן גדולין מותרין ומבטלין את האיסור, ואי לא אסורין דמינח ניח"ל וכנטועין לכתחילה דמו, עכ"ל, ובפשוטו נראה דלדעתו מתפרש כן גם מש"א בנדרים דאיירי במדוכנין, וגרסינן התם מרוכנין, וכן פירש המאירי בנדרים שם.

אך הנה עיקר מש"כ הראב"ד דאם לא ניח"ל בגידוליהן מבטלין הגידולין את האיסור, ואם ניח"ל בגידוליהן אינם מבטלין את האיסור, צ"ב דמה נפ"מ בזה, ובפי' הרש"ס כתב דהיינו דאם לא ניח"ל בגידוליהן, הו"ל כמבטל את האיסור בשוגג, אבל אם ניח"ל בגידוליהן דמי לאיסור שריבה עליו במזיד, דה"ז אסור, - ולפ"ז הרי אי"ז מתישב בסוגיית הגמ' בנדרים, דהתם הרי קאי להצד דאין גידולי איסור כלל מעלין את האיסור, וא"כ אף אם לא ניח"ל בגידולין אינם מבטלין את העיקר האסור, ובע"כ דהתם גרסינן במדוכנים, וה"ז מתפרש כפי' ש"ר, ואך דאף לפ"מ דקי"ל בנדרים שם דגידולי היתר מעלין את האיסור, בשביעית דאיסורה ע"י קרקע, מ"מ אם ניח"ל בגידוליהן הו"ל כריבה על האיסור במזיד דלא בטל, וזהו שהביא הראב"ד כן מירושלמי, ולא הביא כן מסוגיית הגמ' בנדרים, ועי' בחזו"א סימן ח' סקי"ד שעמד ע"ז, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, (ומשה"ק שם דהיאך מצינו למימר דלא ניח"ל בגידוליהן, הרי איירי כשחזר ושתלן, ולכאו' י"ל דהראב"ד מפרש דלא איירי הכא כשחזר ושתלן, עמש"נ בזה לעיל אות א').

יט] הר"ש הביא להא דאמר ר' יצחק בנדרים דנ"ח:, דאף דבערלה וכלאי הכרם אין גידולי היתר מעלין את האיסור, מ"מ בשביעית גידולי היתר מעלין את האיסור, דשאני שביעית הואיל ואיסורה ע"י קרקע בטילתה ע"י קרקע, ופירש הר"ש דהיינו, דבשביעית דאסרה תורה כל גידולי שביעית, הוי איסורה ע"י קרקע, ומשא"כ בכלאי הכרם דתלוי בתערובת ודלאו תערובת שרו, וכן ערלה דלא אסר רחמנא אלא ילדה ואילו זקנה שריא, ולכאו' היינו דבכלאי הכרם וערלה אין הגידול בקרקע בפנ"ע אוסר, והאיסור הוא מכח התערובת, ומכח דהויא ילדה, וע"כ לא חשיב כאיסורה ע"י קרקע, - וכעי"ז פירש הר"ן בנדרים שם, דבשביעית איסורה ע"י קרקע כדכתיב ושבתה הארץ, ומשא"כ בערלה דחיסרון זמן גרם לה איסורא, וכלאים נמי תערובת הוא דקא גרים.

ואמנם צ"ע בזה, דהרי הר"ש פירש דהא דגידולי היתר אין מעלין את האיסור, הוא משום דעיקר וגידול כל חד וחד לחודי' קאי, וא"כ מה מועיל הא דאיסורה ע"י קרקע, דמכח זה יועיל ההיתר לבטל את האיסור, הרי מ"מ כיון דהעיקר והגידול כל חד וחד לחודי' קאי, ל"ש בזה ביטול כלל.

וגם בד' הר"ן צ"ע, שהרי דעת הר"ן בנדרים שם דהא דאין גידולי איסור מעלין את ההיתר, הוא משום דהגידולין עצמן אסורין, אך אם הגידולין עצמן מותרין ודאי דהן מבטלין להעיקר, ולפ"ז צ"ע דכיון דאף הגידולין עצמן אסורין, א"כ מה מהני הא דשביעית איסורה ע"י קרקע דמכח זה ה"ה בטלה בגידולין, הרי אף הגידולין עצמן אסורין, - ולכאו' צ"ל דה"ט דאיסורה ע"י קרקע, הוא טעם דאין הגידולין נמשכין אחר העיקר ונאסרין, וממילא דה"ה מבטלין את העיקר, אך אי"ז במשמעות הלשון דאמרו דכיון דאיסורה ע"י קרקע "בטילתה ע"י קרקע", ולא אמרינן דכיון דאיסורה ע"י קרקע אין הגידולין נאסרין.

ואשר ע"כ נראה, דהך מילתא דכל שאיסורה ע"י קרקע בטילתה ע"י קרקע, אי"ז מדין ביטול דעלמא, אלא הוי זה דין ביטול בפנ"ע, דבדבר דאיסורו ע"י קרקע, מימשיך העיקר בתר הגידולין, ואף העיקר עצמו מותר, - וע"כ אף למש"כ הר"ש דהעיקר והגידולין כל חד וחד לחודי' קאי ול"ש בזה דין ביטול ברוב דעלמא, מ"מ יש בזה לדין הביטול דבטילתה ע"י קרקע, - וע"כ נמי אף למש"כ הר"ן דהא דאין גידולי היתר מעלין את האיסור, הוא משום דהגידולין עצמן אסורין, מ"מ בשביעית דאיסורה ע"י קרקע, אין הגידולין נמשכין אחר העיקר ונאסרין, אלא אדרבה העיקר נמשך אחר הגידולין ונעשה היתר, ובזה ניחא עוד כמה קו' ע"ד הר"ן שם, ואכמ"ל.

כ] והרא"ש בנדרים שם פירש דהיינו, דבשביעית בעודו מחובר לקרקע יוצא מאיסור להיתר משביעית לשמינית, והואיל ואיסור והיתר מתערבין מעצמן חשבינן להו מעורבין וגידולי היתר מעלין את האיסור, ומשא"כ בערלה וכלאי הכרם דא"א להתערב יחד איסור והיתר מעצמו במחובר בלא מעשה אדם, בערלה ע"י שסיבכה בזקנה, ובכלאים ע"י עקירת הכרם, לא חשבינן להו מעורבין ודמי למבטל איסור בידים, וע"כ אין גידולין מעלין את העיקר, וכעי"ז כתבו התוס' שם, ולכאו' נמצא לפ"ז דלמסקנא הא דאין גידולי היתר מעלין את האיסור, אי"ז כמש"כ הרא"ש והתוס' בריש הסוגיא, דהוא משום דאינם מעורבין יחד, או משום דהעיקר חשוב ואינו בטל, אלא הוא משום דהו"ל כמבטל איסור בידים, אך בל' הרא"ש מבו' דמכח הא דהוא מתערב ע"י מעשה אדם, ע"כ לא חשבינן להו כמעורבין, וצ"ב.

והרשב"א שם פירש דבשביעית דין הוא שתתבטל עי גידולין אלו של היתר, לפי שאילו לא נטען זה בקרקע ל"ה הגידולין האלו באין ונתוספין על האיסור בשום פנים, הלכך ה"ז היתר חשוב להתחלק מן האיסור ולבטלו, ומשא"כ בילדה שסיבכה בזקנה, שאלמלי שעקר את הילדה וסיבכה בזקנה היו הפירות גדלין ונוספין באיסור מעצמן, וכן נמי בבצל הנטוע בכרם וכו', אלא שגרם הוא להתיר את הגידולין, הלכך היתר גידולין אלו אינו חשוב כל כך להיות מבטל את האיסור, עכ"ד, ועי' בתורי"ד שם מש"כ לפרש עוד בזה.

כא] **שם בר"ש, לא אם אמרתם בשביעית שאינה אוסרת כ"ש אלא בביעור אבל באכילה בנו"ט,** הר"ש בפי' קמא פירש דהיינו דאין שביעית אוסרת בכ"ש אלא כשנתערב לאחר הביעור, דאף אם נתערב כ"ש דשביעית ה"ה חייב לבער, אך לאכילה כגון שנתערב קודם הביעור אין בו קדו"ש אפי' במינו עד שיהא בו בנו"ט, וכן פירשו הר"ש והרא"ש לקמן פ"ז מ"ז, ולא נתפרש בדבריהם טעם הדין בזה, דמ"ט לענין אכילה אינה אוסרת אלא בנו"ט, ולענין ביעור ה"ה אוסרת בכ"ש, הר"ש והרא"ש במשנתינו פירשו, דהא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה, הוא רק אם נתערבה לאחר הביעור, דאף אם נתערב כ"ש במינו חייב לבער, אבל אם נתערבה קודם הביעור אין בו קדו"ש אפי' במינו עד שיהא בו בנו"ט, וכ"ה בפי' הר"ש לעיל פ"ו מ"ג בתחילת דבריו, ולא נתפרש בדבריהם טעם הא דלענין אכילה אינה אוסרת אלא בנו"ט ולענין ביעור ה"ה אוסרת בכ"ש, ועמש"נ לקמן שם אות ט"ז - י"ח כמה דרכים בזה, - ועיי"ש באות י"ב - ט"ו כמה דעות בקמאי בהא דמפלגנן בין ביעור לאכילה.

כב] והר"ש מסיק דהיינו דאין שביעית אוסרת בכ"ש אלא בביעור דהיינו כדרך גדילתה, אבל לאכילה כגון בתערובת שלא כדרך גדילתה אינה אוסרת אלא בנו"ט,[[8]](#footnote-9) וכן פירשו התוס' והרא"ש בנדרים דנ"ח., והרא"ש שם פירש ללישנא ד"אלא לביעור אבל לאכילה" דהיינו דלא אמרו אלא כשעומדין בקרקע ולא הגיעו לכלל אכילה וגדלו מעט, ומשא"כ לאכילה שהביאה לבית לאכול ונתערבו עם פירות שמינית, הוי בנו"ט, ולא נתפרש בדבריהם הטעם בזה, ואין לומר דהיינו משום דגידולי איסור אינם בטלין בהיתר, וע"כ הן אוסרין בכ"ש, דא"כ מאי פריך מינה למ"ד דאין גידולין מבטלין את העיקר.

ובס' אשר לשלמה כתב לפרש דהיינו, דכל שגדל הפרי, חשבינן לי' כפנים חדשות, וכאילו גדל כולו בשביעית, וע"כ כולו אסור, וכ"ה מבו' בד' הנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ג', וזהו דפרכינן מינה למ"ד דאין גידולי היתר מעלין את האיסור, דכיון דחזינן דכל שגדל מעט באיסור, נאסר אף העיקר, ה"נ בדין דכל שגדל בהיתר, יועיל זה להתיר את העיקר האסור, (אך צ"ע דמ"ט גידולי איסור כ"ש מועילין לאסור את העיקר, וגידולי היתר אין מועילין להתיר את העיקר אלא בדהוו רוב, ועמד ע"ז בנחלת ברוך שם, ועיי"ש משה"ק עוד בזה), אך צ"ע בזה ממשה"ק הר"ש בשלהי מתניתין דמ"ט ל"מ דיכה בבצל של ששית שעקרו וחזר ונטעו בשביעית וגדל מעט בשביעית, עיי"ש, ואי נימא דכל שגדל מעט בשביעית חשבינן לי' כפנים חדשות וכאילו גדל כולו בשביעית, הרי ודאי דה"ה אסור אף אם דכו, שהרי אף העיקר נאסר, ושמא זהו מה שתירץ הר"ש דכיון דגמרן באיסור לא שרי לי' ע"י דיכון, וצ"ע.

ובנחלת ברוך שם ענף ד' הק' עוד לפ"ז, במש"כ הר"ש לפרש להא דתנן דכנגדן במוצאי שביעית מותר, דאיירי בבצלים של ששית שעקרן בשישית וחזר ונטען בשביעית ועקרן לאחר שגדלו מעט בשביעית וחזר ונטען בשמינית, ובשביעית ובשמינית לא הוסיפו אלא מעט, ומהני גידולי היתר דשמינית לבטל את גידולי שביעית, כיון דגם של שישית מסייע לבטל אחר שסוף גידולן בהיתר, וקשיא דכיון דכשגדלו מעט בשביעית נאסר אף העיקר עצמו, וחשיב כל הפרי כגידולי שביעית, א"כ היאך ה"ז ניתר כשגדל מעט בשמינית, וצ"ע בזה.

כג] התוס' בנדרים שם הק' על פי' זה מהא דתניא דכל הספיחין מותרין חוץ מספיחי כרוב ומפרשינן דמיירי בספיחי שישית הנכנסין בשביעית, והרי דגידולי שביעית אינם אוסרין במשהו, וכתבו דשמא איירי התם כשגמרו בשישית ולא גדלו כלל בשביעית, ועוד הק' מהא דמהעביר עציץ נקוב בכרם אינו נאסר אלא בשהוסיף מאתים, ועי' בתורת זרעים שהביא למש"כ הרמב"ן בריש ב"ב דבלא תוספת מאתים ליכא לאיסור כלאים כלל, ואי"ז מדין ביטול, ועוד הק' מהא דתנן הכא דהוריקו מאתים, והרי דגידולי שביעית אינם אוסרין במשהו, וזה לטעמייהו דהא דהוריקו מותרין הוא משום דלא גדלו רובן בשביעית, וכמש"נ לעיל אות ד', ועיי"ש שכתבו דאיריי הכא בבצל שנעקר בששית ונטעו בשביעית, וע"כ כל שהוסיף משהו נאסר כולו, דומיא דכלאי הכרם דזרוע מעיקרו בהשרשה, ול"ב תוספת מאתים אלא בזרוע ובא, ובחי' הרשב"א שם כתב דהכא אי"ז דינא דאורייתא, אלא כיון דנטעו בשביעית ועשה איסור בידים בתחילת נטיעתו, גזרו עליו ואסרוהו.

כד] **שם, וא"ת א"כ אמאי וכנגדן למוצאי שביעית מותרין אפי' בשביעית עצמן אם דיכנן לישתרי,** ד' הר"ש מתפרשים לפמש"כ לעיל דאיירי הכא בבצלים של שישית שעקרן בשישית וחזר ונטען בשביעית ועקרן לאחר שגדלו מעט בשביעית וחזר ונטען בשמינית וגדלו מעט, וזהו שהק' דאף בשביעית עצמה יש להתיר אם דיכנן, דהתוספת של שביעית בטלה בעיקר של שישית, ויל"פ עוד דקו' הר"ש היא בהא דתנן ברישא דבצלים שירדו עליהן גשמים וצמחו אם היו עלים שלהן שחורין אסורין, וע"ז הק' דמ"ט לא שרינן להו כשדכן, וזה להר"ש לטעמי' דמפרש דאף כשהיו עלים שלהן שחורין לא הוסיפו אלא מעט, ועמש"נ בזה לעיל אות כ"ב.

ובתוס' הרא"ש בנדרים שם כתב לישב, דכיון דהגידולין הולכין וגדלין תמיד חשיבי ולא בטלי, וזה כמש"כ בפי' הרא"ש שם דנ"ז: דאף למ"ד דגידולין מבטלין את העיקר, מ"מ העיקר אינו מבטל את הגידולין, משום דגידולין חשיבי שתמיד גדלין והולכין, ונתחדש בזה דאף דאחר שעקרן כבר אינם גדלין והולכין, אכתי הן חשובין כנגד העיקר ואינם בטלין.

**פ"ו מ"ד**

א] **מאימתי מותר אדם ליקח ירק במוצאי שביעית משיעשה כיוצא בו,** הריבמ"צ והר"ש כתבו בטעם ההיתר כשעשה כיו"ב, משום דתלינן בדהיתרא, א"נ שרבה ההיתר על האיסור ונתבטל.

והנה בטעם הא דאסור ליקח קודם שיעשה כיו"ב, פירש הר"ש דהוא משום דחיישינן שהוא גידולי שביעית, וכתב אף דבירק אזלינן בתר לקיטה, וא"כ אף אם גדל בשביעית, חיישינן שמא נלקט בשביעית, ועוד דבירק שנגמר גידולו בשביעית לא אזלינן בתר לקיטה, וע"כ חיישינן שנגמר גידולו בשביעית.

וצ"ע לפ"ז, במש"כ הריבמ"צ והר"ש דהא דאחר שיעשה כיו"ב שרי, הוא משום דתלינן בדהתירא, והיינו דתלינן שנזרעו במוצאי שביעית, וכיון דאף קודם שעשה כיו"ב הי' מן הדין להתיר את אותם שנגמר גידולם ונלקטו בשמינית, והא דאסרינן להו הוא משום דחיישינן שמא נלקט או שמא נגמר גידולו בשביעית, א"כ הרי אף אחר שעשה כיו"ב יש לחוש לכך, - וביותר צ"ע במש"כ בטעמא בתרא דהא דשרי אחר שיעשה כיו"ב, הוא משום שרבה האיסור על ההיתר ונתבטל, וקשיא טובא, דאם תלינן שירק זה הוסיף בגידולו בשמינית, הרי דאף אם לא רבה ההיתר, ה"ה מותר, כיון שנגמר גידולו בשמינית, ועי' בחזו"א סימן ט' סקט"ו שעמד בכעי"ז, עיי"ש מש"כ בזה.

ב] וצ"ל בזה, דהנה בפשוטו הי' נראה לפ"ד הר"ש, דכל מה שאסרו ליקח ירק קודם שיעשה כיו"ב, הוא רק כשאין ידוע אימתי נגמר גידולו ונלקט, אך כל שידוע שנגמר גידולו בשמינית, ה"ז מותר, - אך הנה בד' התוספתא שהביא הר"ש מבו' דאף דידוע שיצאו למוצאי שביעית ה"ה אסורין, ועי' חזו"א סימן ט' סוסקי"ג שהוכיח כן.

והטעם בזה נתפרש בד' הר"ש בתוס' הרשב"א פסחים דנ"א:, עיי"ש שכתב דהא דכל הספיחין של שביעית שיצאו למוצאי שביעית אסורין עד בכדי שיעשו כיו"ב, הוא משום דכשיראו אותם גדולים יסברו שלקטום בשביעית, וכ"כ התוס' שם, - ומבו' דהאיסור הוא אף בספיחין שידוע שנגמר גידולם ונלקטו בשמינית, והא דהן אסורין, הוא משום דיסברו בנ"א שליקטום בשביעית וה"ה אסורין, וע"כ אסרו אותם חכמים, ובחזו"א סימן ט' סקי"ג פירש דטעם האיסור הוא משום גזירה שמא ילקוט בשביעית ויטמין לשמינית, וצ"ע דמ"ט לא פירש כד' התוס' בפסחים דהוא משום שיסברו בנ"א שליקטום בשביעית.

ג] והנה בד' הר"ש והתוס' שם מ', דהא דאחר שעשו כיו"ב ה"ה מותרין, הוא משום דכל שכבר עשו כיו"ב, לא יסברו בנ"א שלקטום בשביעית, עיי"ש, - אך בד' הריבמ"צ והר"ש הכא שפירשו דהוא משום דתלינן בדהתירא, נראה דהיינו, דגדר האיסור שאסרו חכמים לכל הירקות, אף שידוע שנגמר גידולם ונלקטו בשמינית, היינו דלא אזלינן בתר גמר גידול ולקיטה, אלא כל שגדל הירק בשביעית ה"ה אסור, - ואשר ע"כ הוא דשרינן להו לאחר שיעשה כיו"ב, דכיון דגדר האיסור שאסרו חכמים, הוא דכל שגדל הירק בשביעית ה"ה אסור, ע"כ אחר שעשה כיו"ב, ויש לתלות דירק זה לא גדל בשביעית כלל, ה"ה מותר.

ועד"ז הוא גם במש"כ הריבמ"צ והר"ש עוד דאחר שעשו כיו"ב ההיתר רבה על האיסור ומבטלו, דכיון דהאיסור שאסרו חכמים הוא על הירק הגדל בשביעית, ע"כ כל שרבה בשמינית, ה"ז מבטל למה שגדל בשביעית, שהרי לא אסרו חכמים אלא להחלק שגדל בשביעית, והחשיבוהו חכמים לגידולי שביעית, (אף שנגמר גידולו ונלקט בשמינית), אך החלק שגדל בשמינית, לא אסרוהו חכמים, וממילא דה"ה מבטל להמיעוט שגדל בשביעית.

ד] והנה במשנה ראשונה כתב, דמשמעות לישנא דמתניתין הוא דהא דאסור ליקח ירק קודם דיעשה כיו"ב, הוא משום איסור סחורה, וע"כ הוי האיסור על הלקיחה, ועמד לפ"ז במש"כ הר"ש והרע"ב דהא דמשיעשו כיו"ב מותר הוא משום דתלינן בדהיתר, ואם הא דאסור ליקח הוא משום איסור סחורה דהוא איסור דאורייתא, מ"ט תלינן בדהתירא, וכתב דבעכצ"ל דאיירי לענין איסור ספיחין, וכתב דלפי' בתרא דהר"ש דטעם ההיתר הוא משום דההיתר רבה על האיסור ונתבטל, ה"ז טעם להתיר אף לאיסור סחורה.

אמנם אי"ז מתישב, שהרי בד' הר"ש והתוס' בפסחים שם מבו' דדינא דמתניתין הוא אף לדעת ר"ע דספיחין אסורין מדאורייתא, וכ"כ הר"ש לקמן פ"ט מ"א, עיי"ש, והרי דאף דאיסור ספיחין דאורייתא, מ"מ כל שעשו כיו"ב ה"ה מותרין ותלינן בדהתירא.

והטעם בזה פשוט, דאף דאיסור ספיחין לר"ע ואיסור סחורה הוא מדאורייתא, מ"מ שפיר תלינן בדהתירא, שהרי אף אם אין ירק זה מאותם שנזרעו בשמינית, הרי מן הדין הוא מותר משום שנלקט בשמינית ואף נגמר גידולו בשמינית, וכל האיסור בזה הוא מדרבנן, שאסרוהו משום שיסברו שנלקטו או שנגמר גידולם בשביעית, אף דמדינא אין לנו לחוש לכך, וע"כ כל דאיכא למיתלי בדהתירא ה"ז מותר.

ה] אך הנה הר"ש והתוס' שם כתבו, דטעם המ"ד דאסרו אף בספיחי כרוב היוצאין למוצאי שביעית, אף דלא יסברו בנ"א שלקטום בשביעית, כיון שדרכם ליגדל הרבה בזמן מועט, הוא משום דגזרו ספיחי כרוב אטו שאר ספיחין, ומש"א בפסחים שם דתרוייהו אליבא דר"ע, הוא משום דרק לדעת ר"ע דאיסור ספיחין דאורייתא איכא למיגזר ספיחי כרוב אטו שאר ספיחין, ומ' דלדעת רבנן דאיסור ספיחין דרבנן, לא אסרו כלל בספיחי כרוב, ואף לי"ב איסור סחורה וחובת ביעור, אף דהם דאורייתא, - ונראה מזה דלא גזרו חכמים בירקות היוצאים למוצאי שביעית אלא איסור ספיחין, ולא גזרו שיהא בהם איסור סחורה וחובת ביעור, ושמא הוא משום דאי"ז דבר הניכר כ"כ, וע"כ אין לחוש בזה למראית העין.

ויש לסייע לזה, דהנה במש"כ הריבמ"צ והר"ש דהא דשרינן כשהוסיפו כיו"ב הוא משום דההיתר רבה על האיסור ומבטלו, הק' בתוס' אנשי שם לעיל מ"ג, דהרי שביעית אוסרת במינו בכ"ש, וא"כ מה מהני דרבה ההיתר על האיסור, - וזה מסייע למש"נ דלא אסרו חכמים בירק שיצא למוצאי שביעית, אלא איסור ספיחין, אך לי"ב חובת ביעור, וע"כ לי"ב לדינא דשביעית אוסרת כ"ש במינה, אשר הוא לענין ביעור.

אך הנה בחזו"א סימן ט' סקי"כ כתב, ז"ל, ואפשר דאפי' בדבר שאין זורעין רוב בני אדם או בשדה ניר שאין בו משום איסור ספיחין כמש"כ הר"מ פ"ד, יש בנלקט בשמינית דין שביעית לענין סחורה וביעור, עכ"ל, ועיי"ש במש"כ לדון אם יש בהן דין הפקר, וצ"ע בזה.

ו] בחי' רבינו דוד בפסחים שם כתב, ז"ל, שמה שאמרו כאן כל הספיחין אסורין, הן ספיחין הבאים משנה שביעית לשמינית, שכל הספיחין אסורין "מפני שנזרעו בשביעית", חוץ מספיחי כרוב שהן מגדלין אמהות והן חונטין בשמינית וכו', עכ"ל, ומשמעות דבריו דהא דספיחי שביעית שיצאו לשמינית אסורין, אי"ז משום שיסברו בנ"א שלקטום בשביעית, אלא הן אסורין מדינא כיון שנזרעו בשביעית, והיינו דאף דלענין קדו"ש אזלינן בתר לקיטה או בתר גמר גידול וכל שנגמר גידולם ונלקטו בשמינית אין עליהן קדו"ש, מ"מ לענין איסור ספיחין, לא תלי בגמר גידול ובלקיטה, אלא כל שנזרעו בשביעית ה"ה אסורין, והיינו משום דאיסור ספיחין (אף לר"ע דספיחין דאורייתא) הוא כדי שלא יזרע אדם בשביעית ויאמר שהן ספיחין שעלו מאליהן, וכמש"כ רבינו דוד שם, וע"כ ה"ז תלוי בשעת הזריעה, וכ"נ בד' המאירי שם, עיי"ש, ולפי דבריהם ודאי דליכא בזה איסור סחורה וחובת ביעור, דלגבי דיני קדו"ש הרי אזלינן בתר גמר גידול ולקיטה.

ז] במש"כ הריבמ"צ והר"ש דהא דשרי כשעשו כיו"ב, הוא משום דתלינן בדהתירא, א"נ דההיתר רבה על האיסור ומבטלו, הנה נפ"מ טובא בין ב' הטעמים, בגונא דידעינן שירק זה נזרע בשביעית, דאם טעם ההיתר אחר שעשו כיו"ב, הוא משום דתלינן בדהתירא שנזרע במוצאי שביעית, הרי דכל דידעינן שירק זה נזרע בשביעית ה"ה אסור, אך אם טעם ההיתר אחר שעשו כיו"ב הוא משום דההיתר רבה על האיסור ומבטלו, יש להתיר אף בירק שידוע שנזרע בשביעית, אך אם ידוע שלא הוסיף רוב בשמינית, ה"ה אסור, וכ"כ בחזו"א סימן ט' סקט"ו, - ובד' הריבמ"צ והר"ש בטעם הא דעשה הבכיר הותר האפיל, מבו' דודאי דשרינן גם מכח הא דההיתר רבה על האיסור ומבטלו, ונת' להלן אות ח', ולפ"ז יש להתיר אף כשידוע שנזרע בשביעית.

והדברים מבוארים כן בד' הר"ש שכתב דבתוספתא משמע דאפי' בידועין של שביעית שרי כשעשו כיו"ב, ופירש המהר"י קורקוס בפ"ד משמו"י ה"ז דהיינו, דמזה מוכח דטעם ההיתר הוא גם משום דההיתר רבה על האיסור ומבטלו, וע"כ אף אם ידועין שהן של שביעית שרי, ומיירי בידוע שעמדו בקרקע, ומסתמא כיון שעשו כיו"ב ריבה היתר דהיינו מה שגדל בשמינית ונתבטל האיסור, עכ"ד.

ח] **עשה הבכיר הותר האפיל,** הריבמ"צ כתב דהיינו משום דאף האפל שלא עשה כיו"ב, מ"מ ההיתר רבה עליו ומבטלו, וכ"כ הר"ש, וזה כטעמא דבתרא דהא דשרי כשעשה כיו"ב, הוא משום דההיתר רבה על האיסור ומבטלו, אך הרא"ש פירש דהוא משום דתלינן שממקום הבכיר הביאום, וזה מתישב לטעמא קמא דהא דשרי כשעשה כיו"ב הוא משום דתלינן בדהתירא.

ט] **רבי התיר ליקח ירק במוצאי שביעית מיד,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהוא משום דהיו מביאין ירק מחו"ל, וירקות חו"ל רבים על של א"י ומבטלין אותן, - והנה בחזו"א סימן ט' סקי"ד נסתפק אם התיר רבי גם הנלקטין בא"י במוצאי שביעית, דכיון דמצוי ירק חו"ל הו"ל כעשה כיוצא בו דלא מפרסמא מלתא שהירק הוא משל א"י וגם לא יבואו להטמין משביעית למוצאי שביעית כיון שהירק של היתר מצוי, או"ד דלא התיר רק ליקח מן השוק במקום שיש לתלות שהן של חו"ל, - ולכאו' למש"כ הריבמ"צ הר"ש דטעם ההיתר הוא משום דירקות א"י בטלים בירקות חו"ל, הרי דכל שידוע שהן של א"י, ה"ה אסורין, וצ"ע בזה.

והרע"ב כתב ששמע דהא דהתיר רבי ליקח ירק במוצאי שביעית מיד, הוא משום שבב' או ג' ימים עושה כיו"ב, וכ"כ הגר"א בשנו"א, וכתב דכ"ה בירושלמי בפאה, עיי"ש, ובתוס' אנשי שם הק' דא"כ מ"ט התירו מיד ולא עד ב' וג' ימים, ועי' בחזו"א סימן כ' סק"ג מה שתמה עוד בזה.

י] בחזו"א שם כתב לדעת הריבמ"צ והר"ש, דהא דבשביעית עצמה אסור ליקח, ולא שרינן מכח הא דמביאין ירק מחו"ל, הוא משום דבשביעית יש חשודין שמוכרין פירות שביעית, - אך במשנ"ר כתב דהוא משום דבשביעית עצמה אין ידוע אם רובא הוא מחו"ל, ולא התיר רבי רק במוצאי שביעית שנתמעט של א"י לגמרי שנאכל הכל בכל השנה וודאי רבה ירק של חו"ל על של א"י.

יא] כתב הרמב"ם בפ"ד משמו"י ה"ז, ז"ל, בצלים שיצאו משביעית למוצאי שביעית אם עשו כיו"ב בהן מותרים ואם לאו אסורים, וכן שאר הפירות אין לוקחין אותן במוצ"ש אלא משיעשו כיו"ב מפירות מוצאי שביעית, עשה הבכיר הותר האפיל, ומותר ליקח ירק במוצאי שביעית מיד, עכ"ל, ומבו' דאף דבבצל אזלינן בתר לקיטה, וכל שיצא משביעית למוצאי שביעית, אין עליו קדו"ש, מ"מ אינו מותר אלא בשעשו כיו"ב.

ובתורת זרעים הק' ממש"כ הרמב"ם שם הט"ו, ז"ל, עבר וזרעו בשביעית ויצא לשמינית אם זרעו לזרע בין זרעו בין ירקו אסור במוצאי שביעית כשאר הספיחים, ואם זרעו לירק הואיל ונלקט בשמינית "בין ירקו בין זרעו מותר" וכו', עכ"ל, והרי דכיון דאזלינן בתר לקיטה, אף לי"ב איסור ספיחין.[[9]](#footnote-10)

עוד צ"ע בזה, ממש"כ הרמב"ם שם ה"ה, ז"ל, ספיחין של שביעית שיצאו למוצאי שביעית אסורין באכילה ואין תולשין אותן ביד אלא חורש כדרכו וכו', עכ"ל, ולכאו' מבו' דאף דנלקטו בשמינית וכמש"כ דאין תולשין אותן וכו', ואין עליהן קדו"ש, מ"מ יש בהן איסור ספיחין, וזה שלא כדבריו שם הט"ו, ושמא יש מקום לומר דד' הרמב"ם שם קיימי בתבואה וקטניות דלא אזלינן בהו בתר לקיטה, וזהו שכתב "ספיחי שביעית", והיינו משום דאזלינן בהן בתר הבאת שליש והו"ל ספיחי שביעית, וע"כ יש בהן איסור ספיחין.

יב] ובחזו"א סימן ט' סוסקי"ג פירש בד' הרמב"ם, דלעולם אף ספיחין שנלקטו בשמינית ואין עליהן קדו"ש, ה"ה אסורין משום גזירה ומראית העין, ומש"כ הרמב"ם בהט"ו דבין ירקו ובין זרעו מותר, היינו דלי"ב לאיסור ספיחין מעיקר הדין, וע"כ הן מותרין לאחר שעשה כיו"ב,[[10]](#footnote-11) דספיחי שביעית דאסורין מעיקר הדין, ה"ה אסורין אף לאחר שעשה כיו"ב, - ועיי"ש בסקי"ד שפירש דמש"כ הרמב"ם דספיחין של שביעית שיצאו למוצ"ש אסורין באכילה, היינו דהן אסורין משום גזירה, ואין איסורם אלא עד שיעשו כיו"ב, ועיי"ש בסקי"ד שכתב לפ"ז, דכל מש"כ הרמב"ם דהן אסורין, היינו בירקות, אך תבואה וקטניות שהביאו שליש אחר ר"ה, ה"ה מותרין, דלא מצינו דגזרו בזה חכמים, ועי' גם בדבריו שם סקט"ז שכתב כן, וכ"ה מבו' בד' המהר"י קורקוס שם ה"ה, עיי"ש.

יג] והנה בחזו"א שם נקט בדעת הרמב"ם, דהא דשרי אחר שעשה כיו"ב, הוא אף אם ידוע שנלקט קודם זמן זה, דהא דאסרו חכמים קודם שעשה כיו"ב, הוא גזירה שמא ילקוט בשביעית ויטמין לשמינית, וכל שעשה כיו"ב לא אסרו, דכיון שכבר מצוי מין זה ואין הדבר ניכר שמשמשין בפירות שביעית לא גזרו ועוד שאין דרך להטמין משנה שעברה על זמן שיש בו כבר החדש, ועיי"ש בסקט"ו שכתב דבד' הר"ש מבו' דלא כן, ולא שרי כשעשה כיו"ב, אלא כשיש לתלות שרבה ההיתר על האיסור, עיי"ש, ושם סקי"ז נקט עפי"ז לדינא להתיר אחר שעשה כיו"ב, אף את מה שנלקט קודם לכן.

אמנם הנה המהר"י קורקוס שם ה"ז פירש בד' הרמב"ם דכל הא דשרי כשעשה כיו"ב, אלא או משום דתלינן דרבה ההיתר על האיסור, או משום דתלינן שנזרעו במוצאי שביעית, ועיי"ש במש"כ לחלק בזה, בין היכא דידוע ששהו בקרקע במוצאי שביעית, להיכא דאין ידוע, ולפ"ז נמצא דגם לדעת הרמב"ם אין להתיר אחר שעשו כיו"ב, את מה שידוע שנלקט קודם לכן, וצ"ע בזה.

יד] כתב הרמב"ם שם ה"ו, ז"ל, ועד מתי אסורין ספיחי שביעית במוצאי שביעית מר"ה ועד חנוכה ומחנוכה ואילך הן מותרין, עכ"ל, והראב"ד שם נחלק ע"ז, עיי"ש, - ובחזו"א סימן ט' סקי"ג פירש בד' הרמב"ם, דכל הא דשרי ספיחין אחר חנוכה, הוא רק כשנלקטו אחר ר"ה, דאין איסורם מדינא אלא משום גזירה, ובזה הוא דשרי לאחר חנוכה, משום שכבר הוסח דעתם של בריות משביעית ואין לחוש שיתירו הנלקטים בשביעית, אך כל שנלקטו בשביעית דיש בהן לאיסור ספיחין מעיקר הדין, ה"ה אסורין לעולם, ועיי"ש סקי"ד שעמד על סתימת ד' הרמב"ם בזה, דהו"ל לפרש דאותן שנלקטו בשביעית אסורין לעולם, ורק אותן שנלקטו אחר ר"ה מותרין אחר חנוכה, וגם הו"ל לפרש דדוקא ירק מותר אחר חנוכה, אבל תבואה וקטניות שהביאו שליש קדם ר"ה אף אם קצרן אחר חנוכה אסורין לעולם.

אמנם הנה המהר"י קורקוס שם ה"ה וה"ז פירש בד' הרמב"ם, דהא דמותרין הספיחין אחר חנוכה, הוא אף בשידוע שנלקטו בשביעית, והוא משום דעיקר איסור ספיחין הוא מד"ס ומשום קנס וחשש מפני שלא יזרע וכו', וכל שאינו נהנה מהם עד חנוכה אין לחוש לכך, עכ"ד, ולפ"ז מתישב מה שסתם הרמב"ם והתיר בכל גוונא.

**פ"ו מ"ה**

א] **אין מוציאין שמן שריפה וכו' לחו"ל,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו שמן של תרומה שנטמא ועומד לשריפה, והא דאין מוציאין אותו לחו"ל, הוא משום דעשו מעלה להצריך לשרפו בארץ, כדאשכחן גבי קדשים פסולין ששריפתן במקומן, והא דחשבינן לא"י כמקומם, לכאו' הוא משום דחיוב תרו"מ הוא בארץ, אך צ"ע דל"ד לקדשים פסולין דשריפתן היא במקום "אכילתן".

וצ"ע בזה לדעת רש"י בשבת דכ"ג: ושם דכ"ה. בפי' בתרא דעיקר דין שריפה בתרומה טמאה אינו אלא משום חשש תקלה, והראשונים בדכ"ה. שם כתבו בדעתו דל"ד שריפה אלא ה"ה כל איבוד ואפי' זורה לרוח או מריצה לפני כלבו, (וכאשר כ"ה בד' רש"י בפסחים דמ"ו. ובביצה דכ"ז: דמותר להאכילה לבהמתו), ולפ"ז לכאו' אין מקום להצריך לשרפה בארץ, כיון דליכא דין שריפה כלל, וא"כ מ"ט אסור להוציא שמן שריפה לחו"ל.

ב] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם בפ"ב מתרומות הי"ז, אין מוציאין תרומה מהארץ לחו"ל אפי' טמאה וכו', עכ"ל, ומ' מדבריו דהא דאסור להוציא תרומה טמאה לחו"ל, הוא חד דינא עם הא דאסור להוציא תרומה טהורה, ונתחדש במשנתינו דאף תרומה טמאה אסור להוציא, - והנה הא דאסור להוציא תרומה טהורה לחו"ל, בפשוטו הוא משום דמטמאה בטומאת ארץ העמים, וכ"כ במעדני ארץ שם, וכתב דאף אם לא הוכשרה אסור להוציאה, משום דעי"ז טומאתה מצוי', עיי"ש, וי"ל דמה"ט הוא דאסור להוציא אף תרומה טמאה, דאף דכבר טמאה היא ואין איסור לטמאותה, מ"מ אסרו בזה משום גזירה, וכמש"כ הרמב"ם שם דאם הביא תרומה מחו"ל לארץ לא תאכל מפני שהיא טמאה בארץ העמים וכו' ולא תחזור לחו"ל שמא יאמרו מוציאין תרומה לחו"ל, ונתחדש בזה דאף בתרומה שנטמאה בטומאה ידועה, גזרו שלא להוציאה, וצ"ע.[[11]](#footnote-12)

ויש להוכיח כן, דהנה בס' משנת יעקב בהל' תרומות שם כתב להעיר, במה שסתם הרמב"ם דאין מוציאין תרומה טמאה לחו"ל, ומ' דבכל תרומה טמאה הוא כן, וצ"ע דהרי איכא תרומה טמאה דאין דינה בשריפה, וכמש"כ הרמב"ם שם פי"ב הי"ב דמשקין שאין ראויין להדלקה שנטמאו כגון היין קוברין אותן, ואמנם י"ל דלא חילקו חכמים בדבר, אך צ"ע דמנ"ל להרמב"ם הך מילתא, הרי במשנתינו לא נתפרש אלא דאין מוציאין שמן שריפה לחו"ל, ומנ"ל דאף יין טמא דאין דינו בשריפה אין מוציאין, ובע"כ מזה בדעת הרמב"ם דהא דאין מוציאין תרומה טמאה לחו"ל, אי"ז משום דצריך לשרפה בארץ, אלא הוא דומיא דהא דאין מוציאין תרומה טהורה לחו"ל, וע"כ אסור להוציא אף יין טמא שאין דינו בשריפה.

ג] אמנם הנה בעיקר מש"נ דהא דאסור להוציא תרומה לחו"ל הוא משום דמטמאה בטומאת ארץ העמים, יש לדון בזה, דהנה כתב הרמב"ם בפ"א מביכורים ה"ו, ז"ל, ואין אוכלין תרומות וחלות של ארץ ישראל אלא בא"י, עכ"ל, ובדרך אמונה בביאוה"ל שם עמד בזה דמל' הרמב"ם משמע דאף אם הוציאן לחו"ל אסור לאכלן שם ואף אם לא נטמאו בארץ העמים, כגון שלא הוכשרו, ועיי"ש שעמד ע"ז דמנ"ל להרמב"ם הך מילתא.[[12]](#footnote-13)

ולכאו' נראה דהרמב"ם למד להך דינא ממש"א בירושלמי בשלהי חלה דאין מוציאין תרומה מא"י לחו"ל, ומפרש דאי"ז משום שהוא מטמאה בטומאת ארץ העמים, ואפשר דלא ניח"ל לפרש כן, משום דמשמע דאסור להוציא אף תרומה שלא הוכשרה, אף שאינו מטמאה, אלא הוא משום דדינא הוא דאין תרומת א"י נאכלת אלא בארץ, וע"כ אין מוציאין אותה מהארץ לחו"ל, - ואמנם גם לפ"ז י"ל דהא דאין מוציאין אף תרומה טמאה אף דבלא"ה אינה נאכלת, הוא גזירה שגזרו שמא יאמרו מוציאין תרומה לחו"ל, - ועמש"נ להלן אות ז'.

ד] **אין מוציאין וכו' ופירות שביעית מהארץ לחו"ל,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דהן צריכין ביעור בארץ, וכתבו דסתמא כרשב"א דס"ל דפירות שביעית שיצאו מהארץ לחו"ל מביאן בארץ ומבערן, - וי"ג בד' הר"ש דסתמא דלאו כרשב"א, והיינו דלרשב"א דאף אחר שהוציא עליו להחזירן לארץ ולבערן, אין לאסור להוציא, כיון שיהא עליו להחזיר, ורק לדעת רבי דא"צ להחזיר ולבער, הוא דאסור להוציא, ולגיר' זו ניחא משה"ק הר"ש והרא"ש בהא דפסיק בפסחים כרשב"א דהיכי שביק מתניתין, וכתבו דשמא לכתחילה אפי' רשב"א מודה דאין מוציאין קודם הביעור, והיינו דמעיקרא ס"ל דלרשב"א אין לאסור להוציא, כיון דאף אחר שיוציא יהא עליו להחזיר, וזהו שכתבו דאפשר דאפי' רשב"א מודה דלכתחילה אסור להוציא, וכ"נ בד' הגר"א בשנו"א שפירש כן בד' הר"ש, עיי"ש.

ה] אמנם הנה בתו"כ פר' בהר תניא, אשר בארצך, מה שבארצך אוכלין לא מה שהוציא עקילס לעבדיו לפונטוס, ובפי' הראב"ד שם כתב ללמוד מזה, דאם הוציא פירות שביעית לחו"ל אסורין באכילה, וכ"ה בביאור הגר"א שם, ופירש הטעם בזה דהוא כדי שלא יתחלפו בפירות חו"ל ויהיו פירות שביעית יוצאין לחולין, וכ"ה גם בפי' המיוחס להר"ש שם בסו"ד דמה"ט הוא דאין מוציאין אותן לחו"ל,[[13]](#footnote-14) ועמש"נ להלן אות ח' בדבריו.

ו] והנה כתב הרמב"ם בפ"ה משמו"י הי"ג, ז"ל, פירות שביעית אין מוציאין אותן מהארץ לחו"ל וכו', ואין מאכילין אותן לא לנכרי ולא לשכיר וכו', עכ"ל, וממה שכלל הרמב"ם להך דינא דאין מוציאין אותן לחו"ל, עם הך דינא דאין מאכילין אותן לנכרי ולשכיר, מ' דהא דאין מוציאין אותן לחו"ל אי"ז משום דין הביעור, דא"כ הו"ל להרמב"ם להביא לדין זה בפ"ז בכלל דיני ביעור, אלא הוא דין בפנ"ע דאין אוכלין פירות שביעית אלא בארץ, וזה מתפרש כמש"כ הראב"ד, דהוא גזירה שגזרו חכמים שלא יהיו פירות שביעית נאכלין אלא בארץ, כדי שלא יתחלפו בפירות חו"ל.

וי"ל עוד בדעת הרמב"ם דהוא דין בפנ"ע דילפינן לי' מהך קרא דבארצך, דאין פירות שביעית נאכלין אלא בארץ, וכ"ה מבו' בפי' הרש"ס, עיי"ש שדקדק מד' התו"כ דאם הוציאן לחו"ל אינם נאכלין, וכתב דנראה דהטעם משום דמיקרו קדש, ובדבריו לעיל מינה מ' דהיינו דנלמד מקרא דאין דין אכילתן אלא בארץ, כ"ה דקדשים אין אכילתן אלא במחיצתם, אך בגליון הרש"ס שם כתב, דהא דאינם נאכלין בחו"ל הוא משום דדיינינן בהו דין יוצא דקדש, (ולפ"ז לכאו' אף אם החזירן לארץ אינם נאכלין) וצ"ע.

ז] ויש להוסיף, דהנה לעיל נת' דפליגי הר"ש והרמב"ם בטעם הא דאין מוציאין שמן שריפה לחו"ל, דדעת הר"ש דהוא משום דצריך לשרפה בארץ, ודעת הרמב"ם דהוא דין בפנ"ע דאין מוציאין תרומה לחו"ל, ונת' לעיל אות ג' דמשמעות ד' הרמב"ם דהוא משום דאין אכילת תרומה אלא בארץ, ומכח זה גזרו שלא להוציא אף תרומה טמאה, - ולפ"ז נמצא דפלוגתת הר"ש והרמב"ם בטעם הא דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל היא לטעמייהו, דהרי משנתינו כללה יחד להא דאין מוציאין שמן שריפה ופירות שביעית לחו"ל, ומ' דחד טעמא הוא, וע"כ להר"ש דהא דאין מוציאין שמן שריפה לחו"ל הוא משום דצריך לשרפה בארץ, הרי דה"נ הא דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל הוא משום דצריך לבערן בארץ, אך להרמב"ם דהא דאין מוציאין שמן שריפה לחו"ל, הוא משום דאין אכילת תרומה אלא בארץ, הרי דה"נ הא דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל הוא משום דאין אכילת פירות שביעית אלא בארץ, והיינו או מגזירה שלא יתחלפו בפירות חו"ל, או דהוא דין בפנ"ע הנלמד מקרא דאין אכילתן אלא בארץ.

ח] **אמר ר"ש שמעתי בפירוש שמוציאין לסוריא,** בפי' הר"ש לתו"כ פר' בהר, כתב דטעמא דר"ש הוא משום דס"ל דכיבוש יחיד שמי' כיבוש והו"ל כא"י, וכ"כ בפי' הרש"ס בפי' קמא, וזה ניחא אם כבשו עולי בבל לסוריא, - ועיי"ש בד' הר"ש שכתב עוד דשמא טעמא דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל שלא יתחלפו בפירות חו"ל ויהא נוהג בהן כמו פירות חולין, ומ' דכונתו היא, דלפ"ז מתפרש בע"א טעמא דר"ש דמוציאין לסוריא, דכיון דאף בסוריא נוהג קדו"ש בפירות, וזה למש"נ לעיל מ"ב אות ו' להוכיח מד' הר"ש והרא"ש דלא הותר בסוריא אלא אכילה אחר הביעור, אך שאר דיני שביעית נוהגין שם, ע"כ אין לחוש שם לחילוף הפירות, וע"כ מותר להוציא לשם, ועד"ז כתב בפי' הרש"ס בפי' בתרא, אך בדבריו משמע, דאף דאין נוהג קדו"ש בפירות סוריא, (וכמבו' בפי' הרש"ס במהדו"ב לעיל מ"א), מ"מ כיון דנוהג בהן שביעית דלא נעבד, לא חיישינן דיפשע ולא ינהוג בהן קדו"ש.

ט] **שם בר"ש, ושמא לכתחילה אפי' רשב"א מודה דאין מוציאין אפי' קודם הביעור,** עי' לעיל אות ד' מש"נ לפרש בזה, - וגיר' הר"י לנדא, דשמא לכתחילה אפי' רבי מודה דאין מוציאין, ובבית רידב"ז סימן ה' סקי"ח פירש בזה, דאף דלרבי אם יצאו הפירות לחו"ל מבערין אותן במקומן, מ"מ מודה דלכתחילה אין להוציא הפירות לחו"ל ויש לבערם בארץ, ויליף לה מקרא דבארצך, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, אך בחזו"א סימן י"ג סק"ג כתב דהא דלרבי אין מוציאין לכתחילה, אי"ז דינא דאורייתא, אלא הוא מעלה בעלמא, עיי"ש.

ובחזו"א שם כתב להוכיח כדרך זו דהר"ש דאף לרבי אסור לכתחילה להוציא, דאי נימא דמתניתין כרשב"א ואסור להוציא משום שצריכין להתבער במקומן, א"כ הוי הנידון באיסור דאורייתא, וכמשמעות הסוגיא בפסחים דנ"ב: דרשב"א יליף לה מקרא, וא"כ מ"ט דר"ש דאמר מוציאין לסוריא כיון דמה"ת היא חו"ל, אלא ודאי דהאיסור הכא להוציא הוא מעלה בעלמא, והקיל ר"ש בסוריא כיון שהיא קדושה מדרבנן, עכ"ד, אך למש"כ בפי' הר"ש לתו"כ שהבאנו לעיל אות ח' דטעמא דר"ש דמוציאין לסוריא, הוא משום דכיבוש יחיד שמי' כיבוש, שפיר י"ל דנידון מתניתין הוא באיסור דאורייתא, ואפ"ה שפיר התיר ר"ש להוציא לסוריא, אך לכאו' כ"ז מתישב רק אם כבשו עולי בבל לסוריא, ונת' הדעות בזה לעיל מ"ב, עיי"ש.

י] **שם, ורב ספרא דאפיק גרבא דחמרא דשביעית מארץ לחו"ל בשוגג הוה,** כ"כ התוס' בפסחים דנ"ב: בתי' בתרא, ובתי' קמא כתבו דהא דאסרינן הכא להוציא מהארץ לחו"ל מיירי לאכילה ורב ספרא אפיק לסחורה דיש סחורה שמותרת, וכתבו לישב עוד, דבשוגג הוציאו, - ובבית רידב"ז סימן ה' סקי"ח פירש דהוא משום דאסור לעשות סחורה אלא בדבר מועט, וכמש"א בסוכה דל"ט: דבכדי מן שנו, ובזה לא אסרו להוציא לחו"ל, דמתקיים בזה והיתה שבת הארץ לאכלה, וכן נראה בד' הפאה"ש שם סקנ"ו, וכ"כ בכתבי הגר"ש סלנט סימן קט"ז, אך בחזו"א סימן י"ג סק"ד תמה ע"ד התוס', דאין סברא שיהא מותר להוציא לסחורה ויהיו הלוקחין מותרין לאכלן והוא עצמו אסור לי' להוציא לצורך מזונו בדרך, ועוד דבפשוטו רב ספרא אפיק לנפשי' ולא למכור, ועיי"ש שכתב דט"ס נפלה בד' התוס', וצ"ל דהתם מיירי לסחורה ורב ספרא אפיק לאכילה, והיינו משום שלא אסרו חכמים להוציא אלא ע"מ למכור, דאף דמותר למכור מעט, מ"מ להוליך לחו"ל לשם מכירה אסור, אך להוציא לאכילה מותר, עכ"ד, אך כד' התוס' שלפנינו, כ"ה גם בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש ותור"פ שם, וצ"ע.

יא] בב"ב ד"צ: תניא דאין מוציאין פירות מא"י דברים שיש בהן חיי נפש כגון יינות שמנים וסלתות, ובשערי צדק בבינת אדם שער משפטי הארץ פי"א סק"ה הק', דא"כ מהו דתנן הכא דאין מוציאין פירות שביעית ושמן שריפה לחו"ל הרי הכל אסור, ועיי"ש שכתב די"ל דפירות שביעית ר"ל תבלין וצבעים, ושמן שריפה אינו עומד לאכילה, ולי"ב משום חיי נפש, וזהו דקמ"ל הכא דאפ"ה אסור, - ועיי"ש שכתב עוד, דאף דאין מוציאין מא"י דברים שיש בהן חיי נפש, מ"מ דבר מועט מותר, דבזה לא יתייקר השער, וזהו דאשמועינן הכא דפירות שביעית אסור להוציא אף דבר מועט.

ובפאה"ש סימן כ"ד (ה) סקנ"ו נחלק ע"ז, וכתב דהאיסור להוציא לחו"ל דברים שיש בהן חיי נפש הוא אף בדבר מועט, ועי' בבית רדב"ז שם סקי"ח שנקט כד' הבינת אדם דבדבר מועט לא אסרו להוציא אף בדברים שיש בהן חיי נפש, וכ"כ בכתבי הגר"ש סלנט סימן קט"ז, וכתב דהא דתנן הכא דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל, איייר בירות שביעית לאחר הביעור, דלדעת הרמב"ם והראב"ד ה"ה טעונין שריפה, ולי"ב משום חיי נפש, וזהו דתנן דאין מוציאין אותן לחו"ל משום שצריך לבערן בא"י.

ובבית רידב"ז שם סקי"ח כתב דהא דתנן הכא דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל, הוא משום דהאיסור להוציא לחו"ל דברים שיש בהן חיי נפש, אינו אלא מדרבנן, ודינא דהכא הוא מדאורייתא, כשמוציא סמוך לזמן הביעור, (אך כשמוציא רחוק מזמן הביעור, אי"ז אסור אלא מדרבנן שמא ישתייר עד הביעור), - ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה, בכמה גווני דליכא להאיסור משום חיי נפש, כגון בזה"ז שלא מיחו ביד המוציאים לחו"ל.[[14]](#footnote-15)

יב] בבית רידב"ז שם כתב, דכיון דהאיסור להוציא פירות שביעית לחו"ל הוא משום דין הביעור, ע"כ במינים דאין בהן דין ביעור, מותר להוציאן לחו"ל, וכתב עפי"ז להתיר להוציא אתרוגים לחו"ל, וזה לפ"מ שנקט שם דאין בהן דין ביעור, ואכמ"ל, וכן כל שהגיע זמן הביעור והפקיר הפירות וחזר וזכה בהן, דתו לי"ב דין ביעור, מותר להוציאן לחו"ל.

יג] בקונט' סדר השביעית שנד' ע"פ החזו"א אות ז' כתב, דאסור להוציא פירות שביעית לחו"ל רק מה שצריך צידה לדרך, ולא נתפרש טעם ההיתר בזה, - ושמא הוא לפמש"כ החזו"א דלתי' קמא דהתוס' בפסחים מותר להוציא פירות שביעית לחו"ל לאכילה, וסמך ע"ז להתיר להוציא לצידה לדרך דהוא שעת הדחק, - ויש שפירשו דאיירי כשאי"ז סמוך לזמן הביעור, ובהוצאת מעט פירות, אין לחוש שישארו עד זמן הביעור, וע"כ מותר להוציאן, וצ"ע בזה, וגם דלפמש"נ לעיל אות ה' מד' הראב"ד והמיוחס לר"ש דאין מוציאין פירות שביעית לחו"ל דמיחלפי בפירות חו"ל, לכאו' יש לאסור אף במוציא מעט צידה לדרך.

יד] בחזו"א סימן י' סק"ו כתב, דאם שולחין אתרוגים לחו"ל, יש בזה משום אין מוציאין פירות שביעית לחו"ל, וכ"ה בכתבי הגר"ש סלנט סימן נ"ה ? ועיי"ש בסו"ד במש"כ לדון בזה, ועיי"ש שכתב דמ"מ אין הפירות נאסרין ויוצאין בהן, אך לעיל אות ה' נת' מד' הראב"ד בתו"כ דאם הוציאן לחו"ל אסור לאכלן שם, וצ"ע, - ובמכתב החזו"א שנד' בסו"ס דרך אמונה אות י"ד כתב דלשלוח אתרוג בלתי מורכב [ובלתי משומר] לקיום מצוה במקום שיש להסתפק שיבוטל המצוה בהעדר המשלוח הדעת נוטה להתיר, עכ"ל.

**פ"ו מ"ו**

א] **אין מביאין תרומה מחו"ל לארץ,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי, דפריך מהא דתנן בשלהי חלה דאריסטון הביא ביכוריו מאספמיא וקיבלו ממנו, ומ"ש מתרומה דלת"ק אין מביאין אף מסוריא, ומשני דביכורים באחריות הבעלים ותרומה אינה באחריות הבעלים אם אתה אומר כן אף הן מרדפין אחרי', והיינו דכיון דתרומה אין הבעלים להביאה, ע"כ אם היו מביאין תרומה מחו"ל לארץ, יהיו הכהנים מרדפין אחרי' לשם ויצאו לחו"ל כדי להביא את התרומה, וע"כ גזרו חכמים שלא להביאה מחו"ל לארץ.

והנה הריבמ"צ כתב דהאיסור ביציאה לחו"ל, הוא משום הא דתניא כצ"ל דאין יוצאין מן הארץ לחו"ל, וכ"ה בתורי"ד ב"ב דפ"א:, וכ"כ בפי' הרש"ס בסו"ד, אך בתוי"ט כתב דהוא משום שיטמאו ביציאתם לחו"ל, וכהנים מוזהרין ע"ז, וכ"כ בפי' הרש"ס בתחילת דבריו, וכ"כ במלאכת שלמה.

ב] והנה במקד"ד סימן נ"ה סוסק"א הק', בהא דמעשר עני נוהג במצרים וכו', דמ"ט לא חיישינן שיצאו עניי א"י לחו"ל להביא מעשר עני, דמעשר עני ג"כ אינו באחריות הבעלים, וכתב דהוא משום דלא איכפת לן שיצאו לחו"ל ליטול מעשר עני, דהוי כמו סחורה דרשאין לצאת לסחורה וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה ממלכים ה"ט, והא דאין מביאין תרומה מחו"ל לארץ שמא יצאו לחו"ל להביא תרומתם, שאני תרומה דהוא לכהנים, דהם אסורין לצאת לחו"ל אף לסחורה מפני הטומאה, וע"כ אינם רשאים לצאת לחו"ל להביא תרומה.

אך הנה למש"כ הריבמ"צ והתורי"ד דהא דחיישינן הכא שמא יצאו לחו"ל להביא תרומה, הוא משום האיסור לצאת מא"י לחו"ל, ולא משום איסור טומאה, תיקשי דמ"ט לא חיישינן להכי במעשר עני, - וי"ל בפשיטות, דבעניים שהן צריכים למעשר לאכילתם, הותר להם לצאת לחו"ל לשם כך, וכל הא דחיישינן שמא יצאו לחו"ל, הוא בכהנים דיש מהם שהם עשירים ואסורין לצאת לחו"ל לשם כך.

ג] בפי' הריבמ"צ בשלהי חלה גריס בירושלמי שם דמשני עוד, דהא דאין מביאין תרומה מסוריא לא"י, הוא משום דאי מייתי לה א"א לאכלה, שלא יהיו אומרים תרומה טמאה נאכלת, כדתנן בחלה שם מ"י בחלות של ביתר או אלכסנדריא שבאו לארץ, וכיון דאי מייתי לה לשריפה קיימא לכי מיטמיא, דכ"ז שלא נטמאת א"א לשרפה שלא יאמרו ראינו תרומה טהורה נשרפת, וכמש"א בירושלמי, (ופירש הרע"ב שם דהוא משום דאי"ז טומאה ידועה, ועי' תוי"ט שם), ודאי לא ליתו לה דילמא אתו בה לידי תקלה, ותו [דטוב] יותר שתהא לאכילה לכהני חו"ל כחלת חו"ל.

אמנם בד' ש"ר לא מצינו לטעם זה בהאיסור להביא תרומה מחו"ל לארץ, ובמשנ"ר עמד בזה דמ"ט לא אסרינן לה משום דהוא מאבדה בהבאתו לא"י שאין לה תקנה שם, וכתב דצ"ל דלא חשו בתרומת חו"ל על האיבוד כיון דטמאה היא אע"פ שראוי' לכהן.

ד] אך בעיקר הדברים צ"ע, דמשמעות הדברים דאם היו מביאין תרומה מחו"ל לארץ אף היתה נאכלת, דאם אינה נאכלת, א"כ מ"ט יהיו הכהנים מרדפין אחרי', ורחוק לומר דהן מרדפין אחרי' לצורך הסקה, ולר"ש דמביאין מסוריא לא"י אף היא נאכלת, ותיקשי דמ"ש מחלה הבאה מביתר ומאלכסנדריא לארץ דאינה נאכלת משום דהיא טמאה בטומאת ארץ העמים, - ועד"ז צ"ע בהא דמביאין ביכורים מסוריא, דמ"ט אינם אסורין משום טומאת ארץ העמים.

ובחזו"א סימן ה' סק"ט כתב דבעכצ"ל דאיירי בפירות שלא הוכשרו, דאינם נטמאים בטומאת ארץ העמים, וע"כ מן הדין מותרין בין תרומה ובין ביכורים הבאים מחו"ל ומסוריא, והא דאסרו להביא תרומה מחו"ל לארץ, הוא כדי שלא יהיו הכהנים מרדפין אחרי', - וכ"ה בפי' הרש"ס בשלהי פירקין, דההיא דביכורים דאריסטון הביא ביכורים מסוריא, איירי בשנזהרו בהן שלא נפלו עליהן מים שנתלשו, ועיי"ש שכתב עוד דכיון דסוריא לא גזרו על אוירה, איירי בשלא נטמאו הביכורים בגושה.

ה] אמנם הנה כתב הרמב"ם בפ"ב מתרומות הי"ז, ז"ל, ואין מביאין תרומה מחו"ל לארץ, ואם הביא לא תאכל מפני שהיא טמאה בארץ העמים, עכ"ל, ובאו"ש שם דקדק מדבריו דאף תרומה שלא הוכשרה שהביאה לארץ אינה נאכלת, והביא בשם דודו שתמה דמ"ט אינה נאכלת, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעמא דמילתא, ובמעדני ארץ שם כתב דהוא משום דלא פלוג רבנן, - ולפ"ז הדק"ל דמ"ט מביאין ביכורים מסוריא ולר"ש מביאין אף תרומה מסוריא, ולא אסרינן לה משום טומאה, ובחזו"א כתב בתו"ד דהקילו בתרומה הבאה מסוריא לאוכלה בא"י, כמו שהקילו בה לאוכלה בסוריא לכהן קטן, אך כתב דבביכורים דעיקרה לא"י וטעונה הנחה אין סברא שהקילו בה טומאת ארץ העמים כשהוכשרה.

אך בחזו"א שם כתב, דממש"כ הרמב"ם דהא דאין התרומה נאכלת הוא משום שהיא טמאה בארץ העמים, משמע דאם לא הוכשרה דאינה טמאה בטומאת ארץ העמים, ה"ה נאכלת, עיי"ש.

ו] בחזו"א שם כתב, דמהא דפריך בירושלמי על משנתינו מהא דתנן דאריסטון הביא ביכוריו מאספמיא וקיבלו ממנו, מבו' דהא דתנן הכא דאין מביאין, אי"ז רק דינא לכתחילה, אלא אף אם הביא אין מקבלין ממנו לאכול, ועיי"ש שהק' לפ"ז, דמ"ט כתב הרמב"ם בספ"ב מתרומות דהא דאם הביא תרומה מחו"ל לארץ אינה נאכלת, הוא משום שהיא טמאה בטומאת ארץ העמים, אשר זה אינו טעם אלא כשהוכשרה, הרי אף כשלא הוכשרה ה"ה אסורה באכילה כדי שלא יצאו הכהנים לשם, וכדתנן הכא, עיי"ש בדבריו.

ז] **אמר ר"ש שמעתי בפירוש שמביאין מסוריא ואין מביאין מחו"ל,** בפי' הרש"ס כתב דהוא משום דיכול ליכנס לה בטהרה בשידה תיבה ומגדל, וכמש"א בגיטין ד"ח:, וע"כ לא גזרו שלא להביא משם, כיון שביד הכהנים לצאת לשם בטהרה, וכ"כ במלאכת שלמה.

והנה אמנם זה ניחא רק אם הא דחששו שיצאו לחו"ל, הוא משום איסור טומאה, אך למש"כ הריבמ"צ והתורי"ד דהוא משום האיסור לצאת מא"י לחו"ל, צ"ע דמ"ט דר"ש דמביאין מסוריא, הרי אסור לצאת מא"י לסוריא, ואף למ"ד דכיבוד יחיד שמי' כיבוד, כמבו' בגיטין ד"ח. ובפירש"י שם, עיי"ש.

וצ"ל דכיון דס"ל לר"ש דכיבוש יחיד שמי' כיבוש, דמה"ט ס"ל לעיל מ"ה דמוציאין פירות שביעית לסוריא, וכמש"כ בפי' הר"ש לתו"כ, ונת' לעיל שם אות ח', ע"כ אף דאסרו חכמים לצאת אף לסוריא, מ"מ לא חמיר האיסור בזה כהאיסור לצאת לחו"ל, וע"כ לא גזרו חכמים שלא להביא מסוריא לא"י, וכעי"ז כתב בחזו"א סימן ה' סק"ט, עיי"ש.

**פ"ז מ"א**

א] **ואיזה זה עלה הלוף השוטה,** הר"ש כתב דהא דנקט עלי הלוף "השוטה", הוא משום דאינם מקבלין טומאת אוכלין עד שימתקו, וס"ד דלא ליחול עלייהו קדו"ש, ומ' מדבריו דעיקר דינא דמתניתין הוא גם בעלי הלוף הפיקח, ולא נקט עלי הלוף השוטה אלא לרבותא, אך הרא"ש כתב דבעלי הלוף הפיקח ליכא דין ביעור, והיינו משום שהוא מתקיים בארץ, וכ"כ הגר"א בשנו"א לעיל פ"ה מ"ג, אך הר"ש אזיל לטעמי' לעיל פ"ה מ"ג שכתב דלוף הפיקח אינו מתקיים בארץ, עיי"ש, והריבמ"צ כתב, דעלי הלוף הפיקח אסורין משום ספיחין, וכ"כ בפי' הרש"ס, ועיי"ש שכתב דהא דבעלי הלוף השוטה ליכא איסור ספיחין, הוא משום דלא נחשדו בהן עוברי עבירה, ועי' בפי' הרש"ס לעיל פ"ה מ"ג שהאריך בזה.

ב] והנה בד' הר"ש לא נתפרש להדיא, אם קמ"ל הכא דחלה על עלי הלוף השוטה קדו"ש מיד, אף דאין מקב"ט עד שימתקו, או דאין חלה עליהן קדו"ש אלא כשמיתקן, דומיא דהא דאינם מקב"ט עד שימתקו, וקמ"ל מתניתין דאף דבתחילתן לא חלה עליהן קדו"ש, מ"מ כשמיתקן חלה עליהן קדו"ש, ונחלקו בזה רבוותא, דבפי' הר"ש סיריליאו פירש בד' הירושלמי דאין חלה עליהן קדו"ש עד שימתקו, וכן פירש המהרא"פ, אך בסתימת ד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י הי"ג משמע דקדו"ש נוהגת בהן מיד, וכן מ' בד' הרע"ב, וכן פירש הגר"א בשנו"א למסקנת הירושלמי, עיי"ש, וכ"כ בפאה"ש סימן כ"ז סקכ"ח, ובחזו"א סימן י"ג סקכ"א פירש כן בד' הר"ש, ועמש"נ להלן אות ה' ואילך מש"נ עוד בזה.

ג] **העולשים,** הר"ש הביא מירושלמי דפריך, דבשביעית דאין עולשי גינה מצויין, חשיבי להו עולשין דשדה ומקב"ט אוכלין בלא מחשבה, ואמאי איצטריך לי' לתנא למיתני, ומשני דאיירי הכא לאחר שהתיר רבי להביא ירק מחו"ל לארץ, והי' להן ירק הרבה ולא חשיבי להו, ואינם מקב"ט אוכלין בלא מחשבה, וקמ"ל דכיון דחישב עליהן יש להן שביעית.

אך הריבמ"צ והרא"ש פירשו דהא דיש להן שביעית, הוא משום דבשביעית חשיבי עולשי שדה אוכל כיון דאין עולשי גינה מצויין, וה"ה מטמאין טומאת אוכלין אף בלא מחשבה ושביעית נוהגת בהן, - ולא נתפרש בדבריהם אם מפרשי למתניתין קודם שהתיר רבי להביא ירק מחו"ל, וע"כ הוא דחשיבי עולשי שדה אוכל וא"צ מחשבה, או דס"ל דאף אחר שהתיר רבי להביא ירק מחו"ל, אכתי אין עולשי גינה מצויין כ"כ, וחשיבי עולשי שדה אוכל וא"צ מחשבה, וכ"נ בסתימת ד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י הי"ג, דעולשין יש להן שביעית אף בלא מחשבה, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם.

ד] והר"ש הביא מירושלמי דפריך, ומצינו דבר בתחילה אין קדו"ש חלה עליו ובסוף קדו"ש חלה עליו, ומשני התיבון הרי הפואה והאיזוב והקורנית שליקטן לעצים אין קדו"ש חלה עליהן, חישב עליהן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן, א"ר חנינא שכן אם ליקטן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן מיד, ובחזו"א סימן י"ג סקכ"א פירש בד' הר"ש דפירכת הירושלמי קיימא על עולשין, דמ"ט אם חישב עליהן יש להן שביעית, וכי מצינו דבר שבתחילה אין קדו"ש חלה עליו ובסף קדו"ש חלה עליו, וע"ז משני דמצינו כן בפואה וכו' דאם חישב עליהן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן, ואף אם ליקטן מתחילה לעצים, וטעמא דמילתא הוא משום דאם ליקטן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן מיד, וע"כ מהני בהו מחשבה אף אחר לקיטה, כיון שהן ראויין לקדו"ש אם הי' מחשב בשעת לקיטה.

ועיקר הך מילתא, דהא דסיאה וכו' שחישב עליהן לאוכלין חלה עליהן קדו"ש, הוא אף בשחישב עליהן לאחר לקיטה, ואף אם ליקטן מתחילה לעצים, כ"ה מבו' להדיא בירושלמי לקמן פ"ח ה"א, דאף אם ליקטן המוכר לעצים, ולקחן הלוקח לאוכלין חלה עליהן קדו"ש, עיי"ש, וכ"ה בפי' הריבמ"צ לקמן שם, דאף אם ליקטן לעצים ואח"כ חישב עליהן לאוכלין חלה עליהן קדו"ש, ועמש"נ שם אות ?.

ה] והנה בחזו"א שם כתב בדעת הר"ש, דבעלה הלוף השוטה נוהגת שביעית אף קודם שימתקו, דאם לא היתה נוהגת בהן שביעית קודם שימתקו, לא היתה נוהגת בהן גם אחר שימתקו, דדוקא בעולשין מצינו למימר דאין נוהגת שביעית עד שיחשוב עליהן ומהניא מחשבתו שתנהג בהן שביעית, שכן אם ליקטן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן מיד, אך בעלה הלוף השוטה, אי נימא דאין שביעית נוהגת בהן עד שימתקו, לא היתה נוהגת בהן גם אחר שימתקו, אך יש לדחות בזה למש"כ בפי' הרש"ס, דכל הא דפרכינן דמצינו דבר בתחילה אין קדו"ש חלה עליו ובסוף קדו"ש חלה עליו, הוא רק על הא דחלה עליו קדו"ש בסוף במחשבה בעלמא, אך ע"י מעשה מיתוק שפיר חלה קדו"ש, עיי"ש, - וכן פי' הגר"א בשנו"א בד' הירושלמי, דמיבע"ל אם חלה קדו"ש על עלי הלוף השוטה קודם שימתקו, ומסקינן דחלה עליהן קדו"ש אף קודם שמיתקן, דאי נימא דהוא צריך למתקן, הרי אף אם קצר מתחילה לאוכלין אין חלה עליהן קודו"ש עד ימתקו, והיאך חלה עליהן לבסוף קדו"ש.

ועיי"ש בחזו"א שהק', דמ"ש עולשין דצריך מחשבה לקדו"ש, דומיא דהא דאינם מקב"ט אוכלין בלא מחשבה, ומ"ש עלה הלוף דיש בהן קדו"ש קודם שימתקו, אף דאין מקב"ט אוכלין בלא מיתוק, וכעי"ז הק' בס' שלום ירושלים ע"ד הרע"ב.

ו] ובפשוטו י"ל בזה, דשאני עלה הלוף השוטה, דאחר שמיתקן הוו אוכל מעליא, ואך שאין דרך כל אדם לטרוח עליהן ולמתקן, וע"כ אינם אוכל קודם מיתוק, וע"כ כיון שהן ראויים ליעשות אוכל מעליא, חיילא עליהן קדו"ש מיד, ומשא"כ בעולשין דאינם ראויים כ"כ לאכילה, וע"כ הן צריכין מחשבה, ע"כ אף דאם חישב עליהן מהני מחשבתו לחשבם כאוכל, מ"מ כיון דאינם אוכל מעליא, לא חיילא עליהן קדו"ש בלא מחשבה.

ז] וי"ל עוד בזה, דהנה בתורת זרעים לקמן פ"ח מ"א כתב דהא דבסיאה וכו' שחישב עליהן לאוכלין בשעת לקיטה חיילא עליהן קדו"ש, ול"ד להא דלענין תרו"מ ל"מ בהו מחשבה לחייבן, אא"כ חישב עליהן בשעת זריעה, וכמש"א בנדה דנ"א., הוא משום דלגבי תרו"מ החיוב דידהו תלוי בשעת הבאת שליש, וע"כ בעינן דיהיו מיוחדים למאכל אדם בשעת הבאת שליש, וכיון דמחשבת חיבור לא שמה מחשבה, ע"כ ל"מ לחייבן אא"כ חישב עליהן בשעה שזרען, ומשא"כ בשביעית דאינו תלוי דוקא בגידול, שהרי גם בירקות שישית שלקטן בשביעית חל בהן קדו"ש, ע"כ ל"ב דיהיו מיוחדים למאכל אדם או בהמה בשעת גידולן, אלא גם בחישב עליהן בשעה שליקטן חל בהן קדו"ש ע"י הלקיטה.

ועיי"ש שכתב לפ"ז, דגם לענין שביעית ל"מ מחשבתו, אלא בשעת לקיטה, אך אחר הלקיטה ל"מ מחשבתו, ופירש כן בד' הירושלמי בפירקין, ובסו"ד עמד ע"ז מד' הירושלמי בפ"ח שם דמפורש דמהני מחשבתו אף אחר הלקיטה, וכ"ה גם פשטות ד' הירושלמי בפירקין, וכמש"נ לעיל אות ד', ותיקשי דמ"ש מהא דלענין תרו"מ ל"מ בהו מחשבה לחייבן אא"כ חישב עליהן בשעת זריעה.[[15]](#footnote-16)

ח] ונראה דהטעם בזה הוא, לפמש"כ התוס' בחולין ד"ו. ובנדה ד"נ., דאף דתבלין דעביד לטעמא אינו חייב במעשר ואינו מטמא טומאת אוכלין, מ"מ שביעית נוהגת בו, דשביעית נוהגת אף במאכל בהמה, וביאור דבריהם, דהא דמעשר וטומאת אוכלין אינם נוהגין בתבלין, הוא משום דלחיוב מעשר וליטמא טומאת אוכלין בעינן דיהא ע"ז תורת אוכל, ותבלין דעביד לטעמא, אין עליו תורת אוכל, וע"כ אינו חייב במעשר ואינו מיטמא טומאת אוכלין, ומשא"כ בשביעית דנוהגת אף בדבר שאין עליו תורת אוכל, שהרי מאכל בהמה אין עליו תורת אוכל, ונוהגת בו שביעית, והרי דשביעית נוהגת בכל דבר העומד לתשמיש, אף שאין עליו תורת אוכל, והרי אף מיני הצובעין חיילא עליהן קדו"ש משום שהן עומדין לתשמיש האדם, ואף דאין עליהן תורת אוכל, וע"כ היא נוהגת אף בתבלין, שהוא עומד לתשמיש האדם, ואף דאין עליו תורת אוכל.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דלענין חיוב תרו"מ ל"מ מחשבה אלא בשעת זריעה, ולענין שביעית מהני מחשבה אף לאחר לקיטה, והיינו משום דלענין תרו"מ דאינם נוהגין אלא באוכל, ע"כ כל שלא חישב עליהן בשעת זריעה, ובשעת חובתם לא הי' עליהן תורת אוכל, ול"ה כלל המין המחויב בתרו"מ, ע"כ אף אם חישב עליהן אח"כ וחייל עליהן תורת אוכל, אינם מתחייבים בתרו"מ, ומשא"כ בשביעית דה"ה נוהגת בכל דבר, ע"כ אף קודם שחישב עליהן, הוו המין המחויב בשביעית, ואך דאיכא תנאה דאין קדו"ש נוהגת אלא בדבר העומד לתשמיש האדם, ולזה מהניא מחשבתו אף אחר לקיטה, וזה ניחא טפי אי נימא דהא דאין שביעית נוהגת אלא בדבר העומד לתשמיש האדם, אי"ז משום דדבר שאינו עומד לתשמיש לא חשיב, אלא הוא משום הוא משום דעיקר דין קדו"ש הוא מכח דניתנה השביעית לאכילה, ואכמ"ל.

ט] ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דעלי הלוף השוטה יש להן שביעית אף קודם שימתקו, אף דאינם מקב"ט אוכלין קודם שימתקו, ול"ד להא דעולשין אין להן שביעית בלא מחשבה, דומיא דהא דאינם מקב"ט בלא מחשבה, - והיינו משום דהא דעולשין אין עליהן תורת אוכל לקב"ט בלא מחשבה, הוא משום דאינם עומדין לאכילה, וע"כ ה"נ אין נוהגת בהן שביעית, כיון שאינם עומדין לאכילת האדם, אך משא"כ הא דאין עלי הלוף השוטה מקב"ט קודם שימתקו, אי"ז משום דאינם עומדין לאכילה, דהרי אף אם חישב עליהן לאכילה והן עומדין למתקן ולאכלן, אינם מקב"ט בלא מיתוק, דכיון שהן מחוסרין תיקון אין עליהן תורת אוכל, ואף דאוכל אדם המחוסר תיקון דיש עליו תורת אוכל ומקב"ט אוכלין, היינו רק כשעיקרו הוא אוכל אדם, וכמש"א בירושלמי, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא לענין טומאת אוכלין, דאינה נוהגת אלא באוכל, וכיון דכ"ז שלא מיתקן אין עליהן תורת אוכל, ע"כ אינם מקב"ט, ומשא"כ לענין שביעית דנוהגת בכל דבר העומד לתשמיש האדם, הרי דאף קודם שמיתקן דאין עליהן תורת אוכל, מ"מ אם הן עומדין לאכילה, נוהגת בהן שביעית.

והנה אמנם לפ"ז יש להסתפק אם הא דיש להן שביעית אף קודם שמיתקן, הוא רק כשחישב עליהן לאכילה, דבכה"ג כיון שהן עומדין לאכילת האדם, נוהגת בהן שביעית, אף דאין עליהן תורת אוכל, אך כל שלא חישב עליהן לאכילה, ואינם עומדין לאכילת האדם, אין נוהגת בהן שביעית, דומיא דעולשין דאין נוהגת בהן שביעית בלא מחשבה, או דאף אם לא חישב עליהן לאכילה נוהגת בהן שביעית, משום דהן עומדין לאכילה טפי מעולשין, וכל הא דאינם מקב"ט הוא משום דהן מחוסרין תיקון ואין עליהן תורת אוכל, וכ"ה משמעות ד' הר"ש, דרק בעולשין צריך מחשבה, וצ"ע בזה.?ועי' חזו"א סימן י"ד סק"ג שנראה שנקט דבעינן בהו מחשבה.

י] ובזה מתפרשים עיקר ד' הירושלמי לפי' הגר"א, דמסקינן דאם ל"ה חלה קדו"ש על עלה הלוף השוטה קודם שמיתקן אף אם קצר מתחילה לאוכלין, ל"ה חלה עליהן קדו"ש לבסוף, ול"ד לסיאה וכו' דכל שחישב עליהן אחר לקיטה לאוכלין חלה עליהן קדו"ש, משום דאם ליקטן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן מיד, ונראה דהטעם בזה הוא, דאי נימא דאין קדו"ש נוהגת בעלה הלוף השוטה קודם שמיתקן אף אם קצר מתחילה לאוכלין שהן עומדין לאכילה, בע"כ דהיינו משום שהן מחוסרין תיקון, וע"כ לא חשיבי שיחול עליהן קדו"ש, ונמצא דאי"ז חפצא הראוי לחלות קדו"ש, וע"כ אף אם מיתקן אח"כ לא היתה קדו"ש חלה עליהן, ודמי להא דלענין תרו"מ כל שבשעת גידולו ל"ה עליו תורת אוכל ול"ה החפצא המחויב בתרו"מ, אף אם אח"כ חל עליו תורת אוכל, אינו מתחייב בתרו"מ, ומשא"כ בסיאה וכו' דאם ליקטן לאוכלין קדו"ש חלה עליהן מיד, ונמצא דבשעת לקיטה כבר הוו חפצא הראוי לחול עליו קדו"ש, ע"כ אף כשלא חישב עליהן בשעת לקיטה ולא חלה עליהן קדו"ש משום שאינם א"כ עומדין לאכילה, מ"מ אם חישב עליהן אח"כ לאכילה, חלה עליהן קדו"ש.

יא] **והרגילא ונץ החלב,** בפי' הריבמ"צ כתב, דאלו כולן הן נאכלין לאדם אגב דוחקא, שדרכן למאכל בהמה, כדכתיב מצמיח חציר לבהמה, וכ"כ הר"ש והרא"ש, וצ"ע דכיון דדרכן למאכל בהמה, א"כ הרי אף אלמלי הא דהן ראויין לאדם, חלה עליהן קדו"ש משום מאכל בהמה, וצ"ל דקמ"ל דחלה עליהן שביעית בתורת מאכל אדם, ונפ"מ דאין עושין ממנו מלוגמא לאדם, וכדתנן לקמן פ"ח מ"א, ?ושמא אף אסור להאכילו לבהמה, וצ"ע אם אכן הוא כן, ועמש"נ להלן פ"ח מ"א בדין חישב עליו למאכל אדם ולמאכל בהמה, דמשמע דמותר להאכילו לבהמה, והגרא"מ הורביץ כתב לא כן, - והעירוני דשמא י"ל, דכל דחישב עליו וכבר אינו עומד לבהמה, ל"מ לחול עליו קדושה בתורת מאכל בהמה?, - וצ"ע בזה.

יב] **ומאכל בהמה החוחים והדרדרים וממין הצובעים ספיחי איסטיס וקוצה,** בתפא"י כתב דנקט למינים אלו דלא חזו כ"כ לבהמה ולצבע, וקמ"ל דאפ"ה חלה עליהן קדו"ש, ודמי להא דתנן ברישא במאכל אדם, שכתבו הראשונים דהם מינים שאין נאכלין לאדם אלא ע"י הדחק.

אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דספיחי איסטיס הוא הצבע שצובעין בו תכלת, ונקרא ספיחי לפי שהוא נקצץ וצומח שוב והוא לעולם ספיח, ומבו' לפ"ז דספיחי אסטיס הוא מין העומד לצביעה, וכ"ה בפירש"י בשבת דס"ח. ובב"ק דק"ב. דספיחי סטיס וקוצה עומדין לצביעה, - ובס' אהלי ישועה כתב, דמהא דמפרש מתניתין למיני הצובעים, במינים שעומדין לצביעה, מ' דמינים שאין ראויים לצביעה אלא ע"י הדחק אין קדו"ש חלה עליהן, ול"ד למאכל אדם, דאף מינים הנאכלים לאדם ע"י הדחק, חלה עליהן קדו"ש, ועיי"ש שפירש בזה לישנא דמתניתין דבמאכל אדם ומאכל בהמה לא תני מין מאכל אדם ומין מאכל בהמה, ובצבעים תני מין הצובעים, והיינו משום דבצבעים אין קדו"ש חלה אלא במיני הצובעים שהן עומדין לצביעה, - והעירוני דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ז משמיטה הי"ד, ז"ל, כל שאינו מיוחד לא למאכל אדם ולא למאכל בהמה ואינו ממין הצובעים וכו', ופירש כן להא דתנן לקמן מ"ב כל שאינו מאכל אדם ומאכל בהמה וממין הצובעים, ומ' דבמאכל אדם ומאכל בהמה תלי אם הוא מיוחד לכך, ובצביעה לא סגי במה שהוא מיוחד לכך, וכל שאינו מין הצובעים לא חלה עליו קדו"ש.

יג] **ספיחי אסטיס וקוצה יש להן ולדמיהן שביעית,** בפירש"י ב"ק דק"א: פירש דהא דיש להן שביעית היינו דאין עושין מהן סחורה, ואסור לצבוע בהן דהיינו סחורה, אבל מותרים הן להסיקן קודם זמן הביעור דהיינו דומיא דלאכלה, עכ"ל, וכ"ה גם בדבריו שם דק"א. בהא דתניא בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, ז"ל, שביעית אסור לעשות סחורה בפירותי', עכ"ל, וכ"ה גם בדבריו שם דק"ב., ז"ל, אבל ספיחי סטים סתמן לצביעה הלכך חל עלייהו קדושה ואסירי לאחר הביעור אף להיסק, עכ"ל, ומ' דקודם הביעור אינם מותרין אלא להיסק, ועמש"נ להלן אות ? בטעם הא דהן מותרין להיסק, אף דאין הנאתו וביעורו שוה.

ובתור"פ בדק"א. הק' ע"ד רש"י, דמשנה ערוכה היא לקמן מ"ג דהצבע צובע לעצמו, והפנ"י הוסיף להקשות, דלהדיא תניא בספרא שהביא הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ח מ"ב, דמרבינן מקרא דשביעית ניתנה אף לצבוע בה צבע, - ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דהא דמרבינן צביעה, הוא במיני הצובעין שאין להן ביעור, אבל במיני הצובעין דהכא דיש להן ביעור, אסור לצבוע בהן, משום דהצביעה היא לימים רבים ואינם מתבערים בזמן הביעור, ומש"כ רש"י דצביעה היינו סחורה, אזיל לטעמי' שכתב בסוכה דל"ט. ובסנהדרין דכ"ו. דטעם איסורא דסחורה הוא משום דצריך לבער בזמן הביעור, עכ"ד.[[16]](#footnote-17)

יד] ועיקר הך מילתא דמתניתין דהצבע צובע לעצמו איירי במיני הצובעין שאין להן ביעור, מצאנו הדברים מפורשים כן בד' הראב"ד בב"ק דק"ב., ז"ל, והא דתנן בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, בצבעים שיש להם ביעור קאמר וכו', אבל צבעים שאין כלים וכו' שאין להן ביעור, מותר לצבוע בהן, וצובע לעצמו אבל לא לשכר, והכי איתא בפ"ז, עכ"ל, וכ"נ גם בפי' הרש"ס לקמן מ"ג.

והך דינא דגם בגד הנצבע בקליפי שביעית קודם הביעור ידלק, כ"ה גם בפי' הר"ש לתו"כ פ"א ה"י, ז"ל, אף לצבוע בה וכו', ומיירי שצובע בגד ליהנות ממנו בשנה שביעית, וצריך לבער במוצאי שביעית להעביר בצפון או לשרוף הבגד, כדתניא בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק וכו', עכ"ל, וכ"כ הרש"ס בפי' למשנתינו.[[17]](#footnote-18)

טו] בב"ק שם רמי רבא אהא דתנן הכא דספיחי סטיס וקוצה יש להן שביעית וכו' דאלמא עצים יש בהן משום קדו"ש, מהא דתניא דעלי קנים ועלי גפנים וכו' שליקטן לעצים אין בהן משום קדו"ש, ומשני דאמר קרא לאכלה במי שהנאתו וביעורו שוה, יצאו עצים שהנאתן אחר ביעורן, - ובשטמ"ק שם הביא מתוס' הרא"ש שהק' דמעיקרא מאי פריך, והרי הטעם מפורש במשנתינו דלפי שהם ממין הצובעין יש להן שביעית, וכתב דס"ד דהא דתנן הכא דממין הצובעין, שמא בעלמא קאמר, והאי דראויות לצביעה ל"מ מידי לקדו"ש, וה"ק דאפי' מינים העומדים לצביעה ואין ראויים לאכילה כ"כ יש בהן קדו"ש כיון דראויים לאכילה, ואפי' ליקטן לצביעה, ומזה מייתינן דעצים דחזו לאכילה ע"י הדחק יש בהן שביעית, וע"ז פריך מהא דבעלי גפנים שליקטן לעצים אין בהן קדו"ש, וע"ז משני דהא דממין הצובעין יש בהן קדו"ש, אי"ז משום שהן ראויין לאכילה, אלא הוא משום שהן עומדין לצביעה, עכ"ד, וכ"כ בתור"פ שם.

ובחי' הרשב"א בשלהי הסוגיא שם נראה דמפרש, דעיקר נידון הסוגיא שם הוא אם קדו"ש היא רק בפירות העומדין לאכילה, או גם בשאר דברים העומדין לשימוש, עיי"ש, ולפ"ז נראה דודאי דמעיקרא ידעינן דהא דמיני הצובעין יש בהן קדו"ש הוא משום שהן עומדין לצביעה, ואך דמזה יש ללמוד דכל דברים העומדין לשימוש יש בהן קדו"ש, וא"כ מ"ט עלי גפנים שליקטן לעצים אין בהן קדו"ש, הרי הן עומדין להסקה, וע"ז משני דשאני עצים להסקה דהנאתן אחר ביעורן, וע"כ אין בהן קדו"ש, וכעי"ז פירש המאירי שם, וכן נראה בפירש"י שם סוד"ה יש להן ביעור, ובפי' ר"ח בסוכה ד"מ., עיי"ש.

טז] בפירש"י שם כתב דהא דעצים הוי הנאתן לאחר ביעורן, הוא משום דעיקר הנאתן היא כשנעשים גחלים, והתוס' שם כתבו דאע"ג דזימנין דהנאתן וביעורן שוה כגון להתחמם בו או לבשל, מ"מ עיקרו לא קיימא להכי אלא לאחר שנעשה גחלת כגון להסיק תנור לאפות, ועי' בתוס' פסחים דכ"ז: במש"כ בזה לדעת רבי, וכ"ה בתורי"ד שם דעצים שמבשלין בהן הוי הנאתו וביעורו שוה, אך בשטמ"ק בשלהי הסוגיא שם כתב בשם הרמ"ה, דאף להדליק תחת התבשיל ל"ה הנאתן וביעורן שוה, וכ"ה בפי' ר"ח בסוכה ד"מ., - ובכ' מעדני ארץ הק', דמ"ט לא חשיב הנאתו וביעורו שוה דהוא נהנה במה שיש לו גחלים, ומ"ש ממיני הצובעין דחשיב דהנאתו וביעורו שוה ופירש"י דהוא משום דבשעת רתיחת היורה כלה השורש וקולט הצבע, והרי דהנאתו היא בעצם יצירת הצבע, ולא במה שמשתמש בו אח"כ לצביעה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

ובחי' הריטב"א בסוכה ד"מ. כתב דהא דעצים אין הנאתן וביעורן שוה, אי"ז משום דהנאתן היא כנשעשו גחלים, אלא הוא משום דאין בהן הנאה במה שנתבשל אלא כשהאדם נהנה מאותו פת ומאותו תבשיל, ועמש"נ בזה להלן אות ? במשה"ק התוס' ע"ד רש"י שם.

יז] בפירש"י שם כתב, דהא דבמיני הצבעים הוי הנאתן וביעורן שוה, הוא משום דבשעת רתיחת היורה כלה השורש וקולט הצבע, והתוס' שם הקשו ע"ז דהרי לענין שביעית חזותא מילתא היא ול"ה ביעורו בקליטת הצבע, ועי' בחי' הגרע"א ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב במש"כ בישוב ד' רש"י.

והנה מבו' בד' רש"י ותוס', דבדינא דהנאתו וביעורו שוה, לא נתמעט רק גונא דהנאתו אחר ביעורו, אלא נתמעט גם גונא דהנאתו קודם ביעורו, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דבשעת רתיחת היורה כלה השורש, ואין הנאתו קודם ביעורו, וזהו שהק' התוס' ע"ז דחזותא מילתא היא ול"ה ביעורו בקליטת הצבע, והוי הנאתו קודם ביעורו, - וכן נראה גם בד' רש"י בסוכה ד"מ., ז"ל, אבל לולב עיקר הנאתו לכבד את הבית והוא שעת ביעורו וקלקולו ודמי להנאת אכילה, עכ"ל, ומ' דרק משום דהוא מתבער ומתקלקל בשעת תשמישו, הוא דחשיב כהנאתו וביעורו שוה.

אך בד' בעה"מ בסוכה שם מבו' דלולב הוי הנאתו קודם ביעורו, ולפ"ז הרי דממש"א בגמ' שם דהא דשאני לולב דיש בו קדו"ש מעצים דאין בהן קדו"ש, הוא משום דעצים אין הנאתן וביעורן שוה, יש ללמוד דלא נתמעט בדינא דהנאתו וביעורו שוה, אלא גונא דהנאתו אחר ביעורו, אך כל דהנאתו קודם ביעורו יש בו קדו"ש, - וכ"ה מבו' בד' התוס' בבכורות די"ב: שכתבו דבהמה למלאכה הוי הנאתו וביעורו שוה, והרי דאף דאין הבהמה מתבערת ע"י המלאכה, חשיב כהנאתו וביעורו שוה, דלא נתמעט אלא הנאתו לאחר ביעורו, אך יש לדחות דסתמא דמילתא הבהמה מכחשת ע"י המלאכה, וע"כ חשיב כהנאתו וביעורו שוה.

ובירושלמי בפירקין בעי במיני בשמים אם יש עליהן קדו"ש, ובפי' הרש"ס במהדו"ב פירש טעם האיבעיא משום דבשעת הנאתו ליכא ביעור, ומבו' לפ"ז דהירושלמי נסתפק בהך מילתא אם דבר דהנאתו קודם ביעורו יש עליו קדו"ש.[[18]](#footnote-19)

יח] וביאור יסוד הפלוגתא בזה הוא, דהנה הכפות תמרים בסוכה שם כתב ביסוד הך דינא דהנאתו וביעורו שוה, ז"ל, משום דהוי הנאתו אחר ביעורו והו"ל כהא דדרשינן לאכלה ולא להפסד דכיון דבשעה ששורה הבגדים ביין נתבער היין ונפסד הו"ל הפסד, ואע"ג דלאחר ג' ימים יהיה בו הנאה מ"מ לא דמי לאכילה דהנאתו וביעורו שוה, עכ"ל, וכ"כ בחי' הגרע"א בב"ק שם, דכיון דבשעת ההפסד עדיין לא נהנה, הוי כמפסיד בלא תכלית, ועפי"ז כתב הגרע"א שם דליכא איסור בגונא דהנאתו קודם ביעורו, כיון דאי"ז הפסד, ותמה עפי"ז ע"ד התוס', עיי"ש.

אך בדעת רש"י ותוס' צ"ל, דדינא דהנאתו וביעורו שוה, הוא דשביעית ניתנה רק להנאה דומיא דאכילה דהיא מכלה את הדבר, אך כל דאין הנאתו וביעורו שוה ואין ההנאה מכלה את הדבר, לא ניתנה שביעית להנאה זו, וע"כ נתמעט מזה בין גונא דהנאתו אחר ביעורו, ובין גונא דהנאתו קודם ביעורו.

ובפי' הר"ש לעיל פ"ד מ"ז כתב, ז"ל, דדרשינן לאכלה ולא להפסד וכו', ומה"ט ממעטינן בהגוזל קמא ובסוכה אפקטויזין ומשרה וכביסה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאיסורא דמשרה וכביסה דהנאתן לאחר ביעורן, הוא משום דהו"ל כהפסד, ובפשוטו מבו' מזה דס"ל כד' הכפות תמרים והגרע"א דיסוד הדין דהנאתו וביעורו שוה הוא משום דכל דבשעת ביעורו לי"ב הנאה חשיב כהפסד, - אך י"ל, דלעולם יסוד דינא דהנאתו וביעורו שוה הוא דלא ניתנה שביעית להנאה זו דאינה דומיא דאכילה, ואך דס"ל להר"ש דעיקר הא דאסור להשתמש בפירות שביעית להנאה שלא ניתנו לה, הוא משום דהו"ל כהפסד, כיון דאין מתקיים בהנאה זו דינא דפירות שביעית.

יט] ובחי' הגרע"א שם הוכיח דלא נתמעט גונא דהנאתו קודם ביעורו, מהא דמצרכינן קרא לאיסור סחורה, אך דההנאה דהיינו המכירה אינו בשעת ביעורו, ובע"כ דלא אסרינן אלא בגונא דהנאתו אחר ביעורו, ולא בגונא דהנאתו קודם ביעורו.

ובדעת רש"י ותוס' דס"ל דנתמעט אף גונא דהנאתו קודם ביעורו, י"ל לפמש"נ לעיל אות י"ח בד' הר"ש, די"ל דהא דאסור להשתמש בפירות שביעית להנאה שלא ניתנו לה הוא משום דהו"ל כהפסד, ולפ"ז אין לאסור אלא בהנאה המכלה את הפרי, דהו"ל כהפסד, וע"כ אין לאסור מכח זה בסחורה דאינה מכלה את הפרי, - וגם אי נימא דהוי זה איסור בפנ"ע, דאסור להשתמש בפירות שביעית להנאה שלא ניתנו לה, י"ל דלא נתמעט מדינא דהנאתו וביעורו שוה, אלא הנאה המבערת את הפרי, ואך דאין הנאתו וביעורו שוה, דלא הותר לכלות פירות שביעית להנאה זו דאינה בשעת ביעורו, אך הנאת סחורה דאינה מבערת את הפרי כלל, אינה בכלל זה, וצ"ע בזה, ?ויש להוכיח כן, דאל"כ יהא אסור להריח בפירות שביעית העומדים לאכילה ויש עליהן קדו"ש, משום דהנאה זו הויא קודם ביעורו.

כ] לעיל אות י"ג הובא מה שפירש"י בסוגיא שם, דמיני הצובעין אסורין לצבוע בהן אבל מותרין הן להסיקן, ובחי' הגרע"א שם תמה ע"ז, דהא פירות שביעית אסור להסיק בהן, דהוי הנאתו לאחר ביעורו, ובתורת זרעים כתב לישב, דעיקר איסורא דהיסק, הוא משום דהו"ל כהפסד, ובמיני הצובעין דאין ראויין לתשמיש דהנאתו וביעורו שוה, וגם אסורין לצבוע בהן, ליכא הפסד בהסיקן, - וצ"ל לפ"ז, דאף דרש"י גופי' ס"ל דבדינא דהנאתו וביעורו שוה נתמעט אף גונא דהנאתו קודם ביעורו, והרי דאין עיקר איסורו משום הפסד, אלא משום דלא ניתנה שביעית להנאה זו, וכמש"נ לעיל אות י"ח, מ"מ גם הא דאסור להשתמש בפירות שביעית להנאה שלא ניתנו לה הוא משום דהו"ל כהפסד, וכמש"נ לעיל שם בדעת הר"ש, וע"כ במיני הצובעין דאינם ראויים לתשמיש שניתנה לו שביעית, אין אסור להסיקן.

כא] בגמ' שם פריך דהא איכא עצים דמשחן דהנאתן וביעורן שוה, ופירש"י דעצים דמשחן הם עצים שמאירין כנר אבוקה וכו' והנאתן וביעורן שוה, והתוס' בפסחים דכ"ז: כתבו, דאף דלרבנן אף כשאבוקה כנגדו חשיב כמו שלהבת באה מן הגחלים, מ"מ חשיב כהנאתן וביעורן שוה, משום שיעור כזה לא חשיב הנאה אחר ביעורן לענין שביעית, שהרי באכילה דמינה ילפינן ליכא לגמרי הנאה וביעורן שוה, עיי"ש, והתוס' פירשו בשם ר"ח דהם עצים שמתחממין בהן כמו במדורה שעשוי' להתחמם והנאתן וביעורן שוה, - ובגמ' משני דסתם עצים להסקה הן עומדין, ופירש"י דכיון דסתם עצים להסקה ניתנו ולא להאיר, ע"כ הוו כשאר עצים ומעיקרא לא חל עלייהו שביעית, ואף אם חישב עליהן להאיר, ול"ד לעלי גפנים שיש שאוכלין אותם ויש שמסיקין אותן וע"כ אזלינן בהו בתר מחשבת לקיטה, ובשטמ"ק שם כתב בשם הרמ"ה דהא דבעלי גפנים שלקטן לאכילה יש בהן קדו"ש, הוא בשלקטן לחין דלא חזו להסקה.

והתוס' שם כתבו דלפירש"י בע"כ דהא דמשני דסתם עצים להסקה הן עומדין, היינו דאף עצים דמשחן עומדין להסקה, דאין לפרש דשאר עצים להסקה הן עומדין ועצים דמשחן בטלים לגבייהו, דא"כ מ"ט יש בלולב קדו"ש, ולא אמרינן דה"ה בטל לגבי שאר עצים, - ומבו' בדבריהם דלפי' הר"ח דעצים דמשחן הם עצים שמתחממין בהן, שפיר יש לפרש דהא דמשני דסתם עצים להסקה הן עומדין, היינו דשאר עצים עומדין להסקה ועצים דמשחן בטלים לגבייהו, ול"ד להא דבלולב יש קדו"ש ולא אמרינן דה"ה בטל לגבי שאר עצים, דדוקא עצים דמשחן שהן עומדין להתחמם בהן, והוי מין אחד עם עצים העומדים להסקת תנור, שהן עומדין להשתמש בחומם, וע"כ בטלים עצים דמשחן לגבייהו, ומשא"כ בלולב דעומד לכבד בו את הבית, דהוא מין תשמיש אחר, אינו בטל לגבי שאר עצים, ומשא"כ לפירש"י דעצים דמשחן הם עצים שמאירים בהן, דג"כ הוי זה מין תשמיש אחר, מעצים דהסקה, הרי דאם גם בזה אמרינן דה"ה בטלים לגבי שאר עצים, ה"נ הול"ל בלולב שהוא בטל לגבי שאר עצי, - וכ"ה מבו' בחי' הריטב"א בסוכה ד"מ., דאף דלולב יש בו קדו"ש, מ"מ עצים העומדים העומדין להתחמם בהן אין בהן קדו"ש, משום דסתם עצים להסקה הם עומדין ובתר רובא אזלינן, עיי"ש.

?אך בד' התוס' העירני אאמו"ר שליט"א דיל"פ בע"א, דאין קו' הגמ' דאיכא מין עצים העומדין להתחמם בהן, אלא דכל עצים עומדין גם להתחמם בהן, וא"כ מכח זה יחול עליהן קדו"ש, וע"ז משני דכיון דעיקרם עומדים להסקה, ע"כ אין עליהן קדו"ש, - ומש"כ התוס' אפי' להתחמם מותר, היינו דאפי' אם ייחדם להתחמם אין עליהן קדו"ש, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמ"ה שם דמפרש כן, עיי"ש, וכ"ה משמעות ד' הר"ח בסוכה ד"מ., עיי"ש, וכן נקט בחזו"א או"ח סימן ל"ג סק"א, אך בד' הריטב"א מבו' לא כן?

?בפי' הר"ש תרומות פ"י מ"ה כתב דעצים דמשחן חיילא עליהן קדו"ש, וכ"ה מבו' בראבי"ה ח"א סימן קנ"א, וצל"פ דהא דמשני סתם עצים להסקה הן עומדין, דלא איירי בעצים דמשחן, אך אה"נ בעצים דמשחן נוהגת קדו"ש.

כב] בגמ' שם אמרינן דעצים להסקה תנאי היא, דתניא אין נותנין פירות שביעית לא למשרה ולא לכבוסה ור' יוסי אומר נותנין וכו', ובפירש"י שם גריס דסתם עצים להסקה תנאי היא, ופירש דהיינו דרבנן סברי דסתם פירות לאכילה קיימי וחיילא עלייהו קדו"ש, וע"כ אף אם ליקטן למשרה וכבוסה ל"מ מחשבה להפקיע לאיסורן, וע"כ הן אסורין למשרה וכבוסה דאין הנאתו וביעורו שוה, ור' יוסי סבר דלא אמרינן סתם פירות לאכילה ניתנו, ומהניא בהו מחשבה למשרה וכבוסה להפקיע לאיסורן, ובזה הוא דתלי דין עצים דמשחן אם חיילא עלייהו קדו"ש, דלרבנן כיון דסתם עצים להסקה קיימי, לא חיילא קדו"ש אף על עצים דמשחן, ולר' יוסי לא אמרינן סתם עצים להסקה קיימי, וחיילא קדו"ש על עצים דמשחן.

והנה לפי' זה מבו', דר' יוסי מודה לדינא דהנאתו וביעורו שוה, והא דס"ל דנותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה, הוא משום דכל שלקטן למשרה וכבוסה מהניא מחשבתו להפקיע לאיסורן, והמהרש"א והמהר"ם בסוכה ד"מ. הק' ע"ז, ממש"א בגמ' שם דטעמא דר' יוסי הוא משום דדריש לכם לכל צרכיכם, וקרא דלאכלה אתי למעט מלוגמא, ולפי' זה, הרי גם ר' יוסי מודה דאין פירות שביעית מותרין למשרה וכבוסה, ומשום דבעינן דומיא דלאכלה דהנאתו וביעורו שוה, ואך דכל שלקטן למשרה וכבוסה, מהניא מחשבתו להפקיע לאיסורן, וכעי"ז הק' בתוס' הרא"ש שם, ועי' בחזו"א סימן י"ג סק"ו מש"כ לפרש בזה, - ובתור"פ שם הק' עוד על פי' זה, דמדקאמר פירות שביעית, מ' שנלקט כבר בקדו"ש, ולא למשרה, ועוד דמקאמר ר' יוסי נותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה, מ' דיש בהן קדו"ש, מדקרי להו פירות שביעית.

כג] ובפירש"י בסוכה ד"מ. גריס דעצים להסקה תנאי היא, ופירש דהיינו דלת"ק דלא הותר ליהנות מפירות שביעית אלא אם הנאתו וביעורו שוה, ה"נ אין שביעית נוהגת אלא בפרי העומד להנאות הללו, וע"כ אינה נוהגת בעצים העומדים להסקה, ולר' יוסי דהותר ליהנות מפירות שביעית אף דאין הנאתו וביעורו שוה, ה"נ נוהגת שביעית בעצים העומדים להסקה.

ובחזו"א סימן י"ג סק"ו הק' דהיאך מוכיח מהא דאסרי רבנן משרה וכבוסה, דה"נ אין המיוחד למשרה וכבוסה קדוש, הלא מאכל אדם אסור אף למאכל בהמה, וכדתניא בתוספתא פ"ה ופסקה הרמב"ם בפ"ה ה"ה, אף דהמיוחד למאכל בהמה חלה עליו קדו"ש, וה"נ י"ל דאף דמאכל אדם אסור למשרה וכבוסה והוא משום דהוי הפסד בשימוש זה, מ"מ בעומד רק לזה יחול קדו"ש.

ובס' אשר לשלמה כתב לישב בזה, דהנה בפירש"י בב"ק שם כתב דאיסורא דמשרה וכבוסה הוא משום דהוי סחורה, ובחי' הגרע"א שם הק', דהא אף אם מכבס לביתו דלא מיקרי סחורה, כדתנן לקמן מ"ג דמותר לצבוע לעצמו, מ"מ הכא אסור וכדדרשינן דדומיא דאכלה בעינן דהנאתו בשעת ביעורו, ועי' בכפות תמרים סוכה ד"מ. מש"כ בזה, - וי"ל בזה בביאור ד' רש"י, דחלוק הוא איסורא דסחורה מאיסורא דהפסד, דאיסורא דהפסד הוא איסור חיובי דהפסד פירות שביעית הוא דבר האסור, אך איסור סחורה ל"ה משום דעשיית סחורה הוא דבר האסור בפירות שביעית, אלא הוא משום דשביעית לא ניתנה אלא לאכילה ולא לדבר אחר, וכשעושה סחורה מבטל את הדין דשביעית ניתנה לאכילה, וע"כ ה"נ איסורא דמשרה וכבוסה, אי"ז משום הפסד, דהוי זה שימוש מעליא, אלא הוא משום דלא ניתן להנאה זו, ודמי לאיסור סחורה דלא ניתנה שביעית להשתמשות זו.

ולפ"ז י"ל דחלוק הוא הא דמאכל אדם אסור להאכילו לבהמה, מהא דפירות שביעית אסורין למשרה וכבוסה, דהא דמאכל אדם אסור להאכילו לבהמה הוא משום הפסד, וכמש"כ כן הראב"ד והר"ש בתו"כ בהר פ"א ה"ז, ואי"ז משום איסור סחורה, שהרי שביעית ניתנה אף למאכל בהמה, ואיסור סחורה הוא רק לדברים שלא ניתנה להם שביעית, ומשא"כ הא דפירות שביעית אסורין למשרה וכבוסה, אי"ז משום הפסד, דהוי זה תשמיש מעליא, אלא הוא משום דלא ניתנה שביעית לזה, - וע"כ במאכל בהמה שפיר אמרינן דאף דמאכל אדם אסור ליתנו לבהמה, מ"מ במאכל בהמה איכא קדו"ש, שהרי שביעית ניתנה למאכל בהמה, וכל הא דמאכל אדם אינו ניתן לבהמה, הוא משום הפסד, וזה ל"ש במאכל בהמה, ומשא"כ במשרה וכבוסה, דהא דאין נותנין פירות שביעית לתשמישים אלו, אין עיקרו משום הפסד, אלא הוא משום דלא ניתנה שביעית לזה, וכמש"נ לעיל אות י"ח בדעת רש"י ותוס', בזה אין לחלק בין העומד למאכל אדם להעומד למשרה וכבוסה, דממ"נ, אם ניתנה שביעית לזה, ה"ז מותר אף במאכל אדם, כיון דאי"ז הפסד, ואם אין נותנין מאכל אדם למשרה וכבוסה, בע"כ דלא ניתנה שביעית להשתמשות זו, וע"כ גם בדברים העומדים לתשמישים אלו לא חיילא עלייהו קדו"ש.

כד] ובחזו"א שם הק' עוד, דהרי חזינן דמאכל בהמה מותר למשרה וכבוסה, וא"כ שפיר י"ל דעל דבר העומד למשרה וכבוסה חלה קדו"ש, - והנה מקור ד' החזו"א שם דמאכל בהמה מותר למשרה וכבוסה, הוא מהא דתנן לקמן פ"ח מ"א דכל שאינו מיוחד למאכל אדם עושין ממנו מלוגמא לאדם, וכ"ש דעושין ממנו משרה וכבוסה דעדיפי ממלוגמא, שהרי אף לר' יוסי דמוסרין פירות שביעית למשרה וכבוסה, מודה דאין נותנין אותן למלוגמא, משום דאי"ז שוה לכל נפש.

אמנם יש מקום לדון בזה, דהנה בפי' הראב"ד בב"ק שם פירש בטעם איסורא דמלוגמא, ז"ל, ז"ל, ולא למלוגמא, רטי', שהיא הפסד האוכלין, אבל משרה וכביסה חיי נפש הם כדאיתא בנדרים וכו', עכ"ל, עו"כ הראב"ד שם, ז"ל, והא דאמרינן לאכלה ולא לזילוף, אע"ג דאמרינן בעלמא שותין מלוג בסלע ומזלפין מלוג בשתים, דאלמא זילוף חשוב משתי', ה"מ לאדם חשוב ומעונג, אבל לרוב בנ"א הפסד יין הוא, ואמר רחמנא לאכלה ולא להפסד, אבל משרה וכבוסה לאו הפסד הוא דחיי נפש הוא כדאיתא בנדרים לר' יוסי גופי', עכ"ל.

ומבו' בד' הראב"ד, דעיקר איסורא דמלוגמא, הוא משום דהוי תשמיש גרוע וחשיב כהפסד, ונראה לפ"ז דזהו יסוד הדין דכל שאינו מיוחד למאכל אדם עושין ממנו מלוגמא לאדם, דכיון דאינו מיוחד למאכל אדם, אי"ז הפסד לעשות ממנו מלוגמא, ושו"ר שכ"ה להדיא בפי' הרש"ס בפירקין, ובזה מתפרש הא דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה, ואכמ"ל, - ולפ"ז י"ל, דבאיסורא דמשרה וכבוסה, דאינו משום דהוי תשמיש גרוע, אלא הוא דין בפנ"ע, דלא ניתנה שביעית להנאות אלו, ע"כ אף דבר שאינו מיוחד למאכל אדם אסור למשרה וכבוסה, - ועפי"ז יש לדון גם בהנידון אם חלה קדו"ש על מיני מלוגמא, דבירושלמי הכא מבו' בפשוטו דאין קדו"ש חלה עליהן, ובירושלמי לקמן פ"ח ה"א מבו' דקדו"ש חלה עליהן, והובא בריבמ"צ ובר"ש וברא"ש שם, ולפמש"נ י"ל דאף אם אין קדו"ש חלה על המיוחד למשרה וכבוסה, מ"מ שפיר חלה קדו"ש על מיני מלוגמא, ודו"ק.

כה] התוס' בב"ק שם פירשו עוד לפי הגיר' דעצים דהסקה תנאי היא, דהיינו דפליגי תנאי בדין עצים שיש בהן קדו"ש, כגון לולב שהנאתו וביעורו שוה, אם מותר להסיק בהן, דלרבנן אסור להסיק בהן כיון דאין הנאתו וביעורו שוה ולר' יוסי מותר להסיק בהן, אבל שאר עצים לכו"ע אין בהן קדו"ש, וכתבו ע"ז דהטעם אינו מיושב, דמ"ט מודה ר' יוסי דשאר עצים אין בהן קדו"ש, הרי כ"ה דדריש לכם לכל צרכיכם אפירות שביעית דל"ב לכם דומיא דלאכלה, ה"נ לענין לחול על כל דבר שהוא לכם, דהא כולי' חד קרא הוא והיתה שבת הארץ לכם לאכלה, - ועי' גם בחי' הראב"ד שם בפי' בתרא שכתב דגם לדעת ר' יוסי אין שביעית נוהגת בשאר עצים, ופירש שם למש"א דעצים להסקה תנאי היא, דהיינו דלדעת ת"ק עלי גפנים יש להן קדו"ש אף אם חישב עליהן לעצים, כיון דאינו רשאי לשנותן לעצים, ולר' יוסי ה"ה רשאי לשנותן לעצים, וע"כ אם ייחדן לעצים בשעת לקיטה, אין בהן קדו"ש, עיי"ש, והק' ע"ז דלר' יוסי דס"ל דלכם דומיא דלאכלה שיהא שוה לכל אדם, עצים דהסקה נמי שוה בכל אדם ואית בהו קדו"ש.

כו] ובחי' הרשב"א שם כתב בשם הראב"ד, דגרסינן ועצים תנאי היא, דפליגי בדין עצים אם יש בהן קדו"ש, דלרבנן דדייקי לאכלה מה שהנאתו וביעורו שוה, מ' דלא מישתעי קרא אלא בפירות שהנאתן ובעורן שוה דאיכא בהו לאכלה, ובהנהו קאסר בהו משרה וכביסה, אבל בעצים דהנאתן אחר בעורן בהנהו לא משתעי קרא דהנהו אין בהן קדושה, אבל לר' יוסי דלא דייק לאכלה מי שהנאתו ובעורו שוה אפילו בעצים קא משתעי קרא וכו', וכתב הרשב"א דלפי' זה, הא דספיחי סטיס וקוצה יש להן שביעית, אתיא כר' יוסי, דלרבנן אין להן שביעית אף דהנאתן וביעורן שוה, משום דלא נאסר אלא מידי דאכילה כפירות, עכ"ד, וכ"ה משמעות ד' הראב"ד בכתוב שם בסוכה ד"מ. דלרבנן ליכא קדו"ש במיני הצובעין, עיי"ש.

כז] בהא דמשרה וכבוסה חשיב דאין הנאתו וביעורו שוה, פירש"י בב"ק שם דהוא משום דמשעה שמטילין פשתן או בגד ביין נתקלקל ונבער והנאתו אינו אלא עד ג' וד' ימים עד שיהא הפשתן שרוי וכן הבגד, - אך בפירש"י בסוכה ד"מ. פירש דהוא משום דאין הנאתו עד שילבש הבגדים, והתוס' שם הק' ע"ז, דא"כ מ"ט מין הצובעין חשיב דהנאתו וביעורו שוה, הרי ביעורו הוא בשעת צביעה והלבישה היא אח"כ, וכתבו דאי נימא דיש שבח סמנין ע"ג הצמר ניחא, והיינו דכיון דיש שבח סמנין ע"ג הצמר חשיב דביעור הצבע הוא בשעת הלבישה, והוי הנאתו וביעורו שוה, וזה כעין מש"כ התוס' בב"ק.

והנה בחי' הריטב"א בסוכה שם פירש, דגם הא דעצים להסקה הוי אין הנאתו וביעורו שוה, הוא משום דאין בהם הנאה במה שנתבשל אלא לאחר ביעורן כשאדם נהנה מאותו פת ומאותו תבשיל, אך בפירש"י שם פירש דהא דעצים להסקה הוי אין הנאתו וביעורו שוה, הוא משום דמשנעשו גחלים אופין בהן, ומבו' דאם היו אופין בהן קודם שנעשו גחלים, הוה חשיב דהנאתו וביעורו שוה, אף דאין הנאתו עד שיאכל הפת והתבשיל, וצ"ע דמ"ש ממשרה וכבוסה דחשיב דאין הנאתו וביעורו שוה מכח הא דאין הנאתו עד שילבש הבגדים.

כח] ונראה מד' רש"י, דחלוק הוא דינא דהנאתו וביעורו שוה האמור לענין היתר הנאה בפירות שביעית, מדינא דהנאתו וביעורו שוה האמור לענין חלות קדו"ש, דלענין היתר הנאה בפירות שביעית, אנו דנים על הנאת האדם, וכל דהנאת האדם הויא אחר ביעורו, לא הותרה הנאה זו, ומשא"כ לענין חלות קדו"ש, אין אנו דנים על הנאת האדם, אלא על הנאת החפצא, וכל דהשימוש בפירות הויא בשעת ביעורן, הגם דאין האדם נהנה מהן עד אחר ביעורן, חיילא עלייהו קדו"ש, - וע"כ בהא דאין מוסרין פירות שביעית למשרה וכבוסה, שפיר פירש"י דהוא משום דאינו נהנה עד שילבש הבגדים, וכיון דאין הנאת האדם בשעת ביעורו, לא הותרה הנאה זו, אך במש"א דלא חיילא קדו"ש על עצים להסקה משום דאין הנאתן וביעורן שוה, פירש"י דהוא משום דמשנעשו גחלים אופין בהן, דאם היו אופין בהן קודם שנעשו גחלים, הי' בהן קדו"ש, כיון דהשימוש בהן הוא בשעת ביעורן, אף דאין האדם נהנה מהן אלא אחר ביעורן.

ולפ"ז ניחא לדעת רש"י הא דמיני הצובעין חשיב דהנאתן וביעורן שוה, אף דהאדם לובש את הבגדים אחר שנתבערו הצבעים, ומשום דלענין חלות קדו"ש ל"ב שתהא הנאת הגברא בשעת ביעורן, וסגי במה שהשימוש בפירות הוא בשעת ביעורן, וכנ"ל.

ועפי"ז ראיתי לישב היטב סתירת ד' רש"י, דבב"ק פירש דהא דמשרה וכבוסה אין הנאתן וביעורן שוה, הוא משום דאין הנאתו אלא עד ג' וד' ימים עד שיהא הפשתן שרוי וכן הבגד, ובסוכה פירש דהוא משום דאין הנאתו עד שילבש הבגדים, ולפי הנ"ל ניחא, דבב"ק הרי פירש"י דפלוגתא דר' יוסי ורבנן היא בשליקטן למשרה וכבוסה, ולר' יוסי דמהניא מחשבתו, אין קדו"ש חלה עליהן משום דאין הנאתן וביעורן שוה, וע"כ ל"ה מצי לפרושי דהא דאין הנאתן וביעורן שוה הוא משום דאין הנאתו עד שילבש הבגדים, שהרי לענין חלות קדו"ש סגי במה שהשימוש בפירות הוא בשעת ביעורן, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דהא דאין הנאתן וביעורן שוה הוא משום דאין הנאתו עד ג' וד' ימים שהפשתן שרוי, אך בסוכה דפירש"י דפלוגתייהו היא אם מותר לכבס בפירות שביעית דלרבנן אסור לכבס בהן משום דאין הנאתן וביעורן שוה, שפיר פירש"י דהא דאין הנאתן וביעורן שוה הוא משום דאין הנאתו עד שילבש הבגדים, דלענין היתר הנאה בפירות שביעית, בעינן שתהא הנאת הגברא בשעת ביעורו, ועמש"נ עוד בזה להלן אות כ"ט ואות ל"א.

כט] כתב הרמב"ם בפ"ה משמיטה ה"י, ז"ל, מיני כבוסים כגון בורית ואהל קדו"ש חלה עליהן ומכבסין בהן, שנא' והיתה שבת הארץ לכם לכל צרכיכם, אבל אין מכבסין בפירות שביעית וכו' שנא' והיתה שבת הארץ לכם לאכלה וכו' ולא לכביסה, עכ"ל, - ומקור דבריו דקדו"ש חלה על מיני כבוסין, הוא מהירושלמי בפירקין, דבעי מיני כביסות מהו שיהא עליהן קדו"ש, ופשיט נישמעיני' מן הדא היירענית והבורית והאהל יש להן קדו"ש.

והכס"מ שם הק' ממש"א בסוכה דיצאו משרה וכבוסה שהנאתן אחר ביעורן דאין הנאתן עד לבישה, וכתב די"ל שלא אמרו כן אלא בפירות דשייך לאכלה, אבל מיני כביסות דלא שייך בהם לאכלה, שפיר מתרבו מלכם אע"פ שהנאתם וביעורם אינו שוה, עכ"ד, ובמער"ק שם הק' ע"ז, דא"כ נימא דאף עצים דלא שייכא בהו אכילה נהגא בהו קדו"ש אף דאין הנאתן וביעורן שוה, וכן הק' הכפו"ת בסוכה שם.

ולפמש"נ לעיל אות כ"ח ניחא, דכל הא דמשרה וכבוסה חשיב דאין הנאתן וביעורן שוה משום דאין הנאתן עד הלבישה, הוא רק לענין היתר הנאה בפירות שביעית, אך לענין חלות קדו"ש חשיב כהנאתו וביעורו שוה, וע"כ שפיר חיילא קדו"ש על משרה וכבוסה, ולא קשיא לי' להכס"מ אלא דהיאך מותר לכבס במיני כבוסין, הרי אין הנאת הגברא בשעת ביעורו, וע"ז הוא שכתב דבמיני כביסות דלא שייך בהן לאכלה, שפיר מיתרבו מלכם דמותר ליהנות בהן אף אם אין הנאתן וביעורן שוה.

ל] והמהר"י קורקוס שם כתב בדעת הרמב"ם, דהא דמשרה וכבוסה חשיב דאין הנאתו וביעורו שוה, אי"ז כפירש"י בסוכה דהוא משום דהנאתו היא בשעת הלבישה, אלא הוא כפירש"י בב"ק דהוא משום דמשעה דמשעה שמטילין פשתן או בגד ביין נתקלקל ונבער והנאתו אינה אלא עד ג' או ד' ימים שיהא שרוי ויהיו הבגדים מכובסין, וע"כ כ"ז הוא בכיבוס ביין וכיו"ב, ומשא"כ בבורית ואהל הוי הנאתן וביעורן שוה, כי בעת שמתבער הבורית והאהל מתכבס הבגד, והוי דומיא דלאכלה, עכ"ד, וכ"כ הכפו"ת בסוכה שם, והפאה"ש בסימן כ"ד סקמ"ד, - ועיי"ש בפאה"ש שהוסיף לפרש, דהא דבבורית ואהל הוי הנאתן וביעורן שוה ול"ד ליין שמכבסין בו דאין הנאתו וביעורו שוה, הוא משום דביין שעומד לשתי', חשיב דנתקלקל היין תיכף, ואין הנאתו בשעת ביעורו, ומשא"כ בבורית ואהל שעומדין לכך, אינם מתבערים עד גמר שרייתם וליבונם, והוי הנאתם וביעורם שוה, - ועי' במקד"ד סימן נ"ט סק"ד ובחזו"א סימן י"ג סק"ו ובתורת זרעים ובקובץ תשובות ח"ג סימן רל"ז שכתבו לפרש ד' הרמב"ם בע"א, ועמש"נ עוד בזה להלן אות ל"ג.

לא] והנה בפירש"י בב"ק שם מבו' דהעומד למשרה וכבוסה אין עליו קדו"ש, ותיקשי לדידי' מד' הירושלמי דמיני כבוסין יש עליהן קדו"ש, אשר כ"ה מבו' גם בתלמודין בשבת ד"צ. ובנדה דס"ב. דבורית ואהל יש להן שביעית, ולפי הנ"ל ניחא, דלפירש"י בב"ק דהא דמשרה וכבוסה אין הנאתו וביעורו שוה, הוא משום דמשעה שמטילין פשתן או בגד ביין נתקלקל והנאתו אינה אלא עד ג' וד' ימים, הרי דבורית ואהל הוי הנאתן וביעורן שוה, וע"כ יש להן קדו"ש, ולפירש"י בסוכה דהא דמשרה וכבוסה אין הנאתו וביעורו שוה, הוא משום דאין הנאתו אלא בשעת הלבישה, הרי דכ"ז הוא לענין היתר הנאה בפירות שביעית, אך לענין חלות קדו"ש, כיון דהשימוש במיני הכובסין הוא בשעת ביעורן, חיילא עלייהו קדו"ש, וע"כ שביעית נוהגת בבורית ובאהל.

לב] ובפי' ר"ח בסוכה שם פירש לפלוגתא דרבנן ור' יוסי בפירות שמלבנין וכובסין בהן כגון הבורית וכיו"ב, דלרבנן אין מכבסין בהן משום דאין הנאתן וביעורן שוה, דהן מתכבסין ומתלבנין אחר ביעורן, ולר' יוסי מכבסין בהן אף דאין הנאתן וביעורן שוה, ומבו' בדבריו דאף דבורית אין הנאתו וביעורו שוה, מ"מ חיילא עלי' קדו"ש, וע"כ לדעת רבנן אין מכבסין בהן, וצ"ע דמ"ש מעצים שכתב הר"ח שם דאין בהן קדו"ש משום דאין הנאתן וביעורן שוה, - ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד כתב לישב, דהא דיש לבורית ואהל קדו"ש, הוא משום דהן ראויים לרחיצת גופו כמבו' בנדה דס"ו:, ובזה הוי הנאתו וביעורו שוה, עיי"ש, - וי"ל עוד בדעת הר"ח, ע"ד שכתב החזו"א בסימן י"ג סק"ו בדעת הרמב"ם, עיי"ש, ואך דבד' הר"ח נתחדש, דאף דאסור לכבס בהן, דלא ניתנה שביעית לכך, מ"מ חלה עליהן קדו"ש מכח תשמיש הכיבוס, וזה חידוש.

לג] בסוכה שם אמרינן דלולב יש בו קדו"ש, ול"ד לעצים דאין בהן קדו"ש, דשאני עצים דהנאתן לאחר ביעורן, ומשא"כ לולב דהנאתו וביעורו שוה, אך הרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דלולב אין קדו"ש חלה עליו מפני שהוא כעצים, וכ"כ הר"ן שם בפי' בתרא והפסקי רי"ד והרע"ב שם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח משמיטה הי"א, ובתורע"א בסוכה שם הק' ע"ז מסוגיית הגמ', ועי' בכפו"ת שם שכתב לישב, דהני קמאי מפרשי להא דמשני התם דסתם עצים להסקה הם עומדים, דהיינו דמה"ט אף עצים דמשחן אין עליהן קדו"ש, דבטלי לגבייהו, שכל העצים הם שוים ואנו הולכים אחר רוב עצים דהנאתן אחר ביעורן דאין בהן קדו"ש, וה"נ לולב אין בו קדו"ש, וי"ל עוד לפ"ד הבעה"מ שם דהגמ' משני עוד דהא דמוקמינן לה בלולב בת ו' הנכנסת לז', אתיא כר' יוסי דל"ב הנאתו וביעורו שוה, עיי"ש, ולפ"ז להך שנויא לא מצינו דלרבנן יש קדו"ש על לולב, וכ"נ בד' הר"ן שם דפליגי בה לישני, ועי' מנחת יצחק ח"ו סימן ס"א.

ולפ"ז יש מקום לומר בדעת הרמב"ם, דכ"ה דכל עצים אין עליהן קדו"ש, משום דרוב עצים הנאתן אחר ביעורן, ה"נ כל פירות יש להן קדו"ש, משום דרוב פירות הנאתן וביעורן שוה, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דמיני כבוסים כגון הבורית והאהל שביעית חלה עליהן, אף דאין הנאתן וביעורן שוה, משום דהוו מכלל הפירות, וכיון דרוב פירות הנאתן וביעורן שוה, חלה קדו"ש אף על פירות שאין הנאתן וביעורן שוה.

לד] בחזו"א סימן י"ג סק"ח עמד, דמ"ט עצים העומדין לבנין ולעשות כלים אין עליהן קדו"ש, אף דאין הנאתן אחר ביעורן, וכתב דהוא משום דכל דבר שאין משתמשין בו אלא אחר שנשתנה, אין עליו קדו"ש, עיי"ש בכל דבריו, ועי' בכ' מעדני ארץ מש"כ בזה, - ולמש"נ לעיל אות י"ז בדעת רש"י ותוס' דכל דהנאתו קודם ביעורו אין קדו"ש חלה עליו, י"ל דמה"ט הוא דאין קדו"ש חלה על עצים העומדין לבנין ולעשות כלים, כיון דהויא הנאתן קודם ביעורן.

**פ"ז מ"ב**

א] **כל שהוא מאכל אדם וכו' ומתקיים בארץ וכו' אין לו ביעור ולא לדמיו ביעור,** כ"ה גיר' הריבמ"צ והר"ש, ופירשו דעיקר דינא דמתניתין הוא דכל דבר המתקיים בארץ אין לו ביעור, דדין ביעור הוא כשכלה לחי' מן השדה, והני לא כלו להו דמתקיימין בארץ, ובמשנה ראשונה עמד דמ"ט הוא כלל אחר, הרי הוא חד דינא עם הכלל הראשון, דכל שהוא מאכל אדם וכו' ואינו מתקיים בארץ יש לו ביעור ומינה שמעינן דאם מתקיים בארץ אין לו ביעור, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז הי"ד מש"כ בזה, - ובחזו"א סימן י"ג סק"ט עמד בזה, דמאי שייך למיתני דאין לו ביעור, שהרי זמן ביעור הוא כשכלה לחי' מן השדה, ואם אינו כלה הרי לא הגיע זמן ביעור לעולם, ואין כאן ביעור אלא שלא הגיע זמנו, וביותר צ"ע בזה במש"כ הר"ש שכתב דאינו חייב לבערן כשאר כל הפירות, אלא אוכל "לאחר הביעור", וצ"ב שהרי אין מגיע בהן כלל זמן ביעור, ומה שייך בהו לאחר הביעור.

והנה עיי"ש בחזו"א בסק"י שעמד בעיקר הא דהמתקיים בארץ אין לו ביעור, דנהי דמתקיים ב' וג' שנים, מ"מ ליחייב בביעור לסוף ב' וג' שנים, וכתב דאין לפרש דהוא משום דכבר יש לחי' ממה שנזרע בשנה השמינית, דבעינן שיהא לחי' משנת השביעית, וית' בזה בעזה"י במקומו, וכתב די"ל דכל הני ירקות הן ואזלינן בתר לקיטה והנלקט בשביעית לא יתקיים עד שיכלה, ונסתפק שם לפ"ז בגונא שכבשו ומתקיים ב' וג' שנה, אם הוא חייב בביעור, וכתב דאפשר דכיון דעל הרוב אין לו ביעור לא נאמר בו ביעור כלל, עכ"ד, ולפ"ז ניחא הא דתני דאין לו ביעור, דאף אם נתקיים ב' וג' שנה והגיע זמן הביעור, אין לו ביעור, וזהו שכתב הר"ש דהוא אוכל לאחר הביעור, ?ולמש"נ להלן מ"ה ניחא בלא"ה, דבהך דינא דהמתקיים בארץ אין לו ביעור, הולכין אחר פירות דשמינית, - ועד"ז י"ל עוד, למש"כ בכ' מעדני ארץ לקמן פ"ט מ"ד, דהני מינים דאין דרכם להתכלות מן הארץ, אף אם אירע וכלו מן הארץ, אין בהן דין ביעור, וזהו דתני דאין לו ביעור, אף אם כלה מן הארץ והגיע זמן ביעורו, ?ועמש"נ עוד להלן אות ? לדעת התוס' בנדה, דכיון דדינא הוא דאין להן ביעור, ע"כ אף לדמיהן אין ביעור, אף דזמן ביעור הדמים לעולם הוא בר"ה, עיי"ש.

ב] וגיר' הרמב"ם בפיהמ"ש, כל שאינו אוכל אדם וכו' ואינו מתקיים בארץ, ופירש דהיינו דכל שאינו ראוי לא למאכל אדם ולא למאכל בהמה ולא למין הצובעין, יש לו ולדמיו שביעית ואין לו ולדמי ביעור ואף שאינו מתקיים בארץ, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משמיטה הי"ד, דכל שאינו מיוחד לא למאכל אדם ולא למאכל בהמה ואינו ממין הצובעים, הואיל ואינו לעצים יש לו ולדמיו שביעית אבל אין להם ביעור אע"פ שאינו מתקיים בארץ, והראב"ד בהשגות שם תמה ע"ז, דבכה"ג שאינו ממאכל אדם ולא ממאכל בהמה ולא ממין הצבעים ואינו לעצים, הרי הוא תלוי במחשבה, דאם חישב עליו נותנין עליו חומרי אדם וחומרי בהמה, וכדתנן לקמן פ"ח מ"א, ואם אינו מתקיים בארץ ודאי דיש בו דין ביעור.

ובכס"מ שם פירש בד' הרמב"ם, דהא דתנן לקמן פ"ח דאם חישב עליו לאדם נותנין עליו חומרי אדם, היינו לענין הא דמאכל אדם אין עושין ממנו מלוגמא, ולענין זה ה"ז תלוי במחשבה, אך דינא דהכא דיש להן שביעית הוא אף בשלא חישב עליהן, ואע"פ שאינו מיוחד לא למאכל אדם ולא למאכל בהמה, מ"מ כיון שאינו עצים ממש יש להן שביעית ואין להן ביעור, עכ"ד, והיינו דאף שאינו מיוחד למאכל אדם ולא למאכל בהמה, מ"מ כיון שהוא ראוי לכך יש לו שביעית, ורק בהך דינא דמאכל אדם אין עושין ממנו מלוגמא, ה"ז תלוי במה שהוא מיוחד לאוכל אדם, וכל שלא חישב עליו, עושין ממנו מלוגמא, ועי' בפאה"ש סימן כ"ז סקל"ג מש"כ ע"ז.

ובקרית ספר שם פירש בד' הרמב"ם, דאיירי במין שאינו ראוי כלל לאכילת אדם ואכילת בהמה ולצביעה, ואלא דהוא ראוי לתשמישים אחרים דהנאתן וביעורן שוה, והא דאין לו ביעור, הוא משום דדברים אלו דלא איתרבו אלא במידי דלאו בר אכילה מדכתיב לכם לכל צרכיכם, לית להו ביעור אפי' אינו מתקיים בארץ, דהא לא קרינא כלה לחי' מן השדה, כיון דאינו ראוי לאכילה, ועיי"ש שכתב דאע"ג דמן הצובעין אפי' אינו ראוי לאכילה יש לו ביעור, היינו משום דצביעה נתרבתה בפירות שביעית אף במידי דבר אכילה, ומשא"כ שאר דברים שלא נתרבו אלא במידי דלאו בר אכילה, וכעי"ז כתב המרכה"מ שם, - ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד הק' ע"ז, מהא דתניא בתוספתא פ"ה ה"ג דהבורית והאהל יש להן ביעור ולדמיהן ביעור, והרי דאף הבורית והאהל שהן מיני כבוסין, יש להן ביעור.

ובפאה"ש סימן כ"ז סקל"ג כתב לפרש בד' הרמב"ם, דמינים אלו אין ראויין לאכילה אלא ע"י הדחק, ואפ"ה לא תלי במחשבה, דדוקא הסיאה וכו' שדרכם לעצים, הוא דתלו במחשבה, אך מינים אלו דאין דרכם כלל לעצים לא תלו במחשבה, ולעולם יש עליהן קדו"ש, ומ"מ כיון שאין ראויים אלא ע"י הדחק אין להן ביעור, וכעי"ז כתב בחזו"א סימן י"ג סק"ט.?ובד' הריבמ"צ והר"ש לעיל מ"א שפירשו דדברים אלו ראויים לאדם ע"י הדחק, מבו' דאף דבר הראוי לאדם ע"י הדחק יש בו דין ביעור?.

ג] והנה בנדה דנ"א: מפרשינן להא דתנן התם דיש שיש לו שביעית ואין לו ביעור, דהיינו עיקר הלוף שוטה ועיקר הדנדנה, דכתיב וכו' כלה לחי' מן השדה כלה לבהמתך שבבית והני לא כלו להו, וזה להדיא כפי' הריבמ"צ והר"ש דהא דמינים אלו אין להן ביעור, הוא משום דאינם כלים, ובמהר"י קורקוס שם כתב דלדעת הרמב"ם גרסינן התם יש לו שביעית ואין לו ביעור, הפואה והרכפה, דמינים אלו הא דאין להן ביעור הוא משום דאינם כלים, אך עיקר הלוף שוטה ועיקר הדנדנה הרי אינם מתקיימים בארץ, והא דאין להן ביעור, הוא משום דאינם מאכל אדם ומאכל בהמה.

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש בנדה שם כתב, ז"ל, ויש שם דברים שאין גזעיהם כלים כלל מן השדה כגון עלי הלוף השוטה ועלי הדנדנה והם העלים של הלוף והדנדנה, הרי אלו ודומיהן חייבין בדיני השביעית ואינן חייבין ביעור לפי שאינן כלין מן השדה, עכ"ל, והרי דגריס כגיר' דידן, ואך דמש"כ עלי הלוף השוטה ועלי הדנדנה, כתב המרכה"מ בפ"ז משמיטה הי"ד דט"ס הוא, שהרי העלים יש להן ביעור, כדתנן לעיל מ"א, וצ"ל עיקר הלוף השוטה ועיקר הדנדנה, ובפאה"ש שם כתב להגי' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש.

ובבית רידב"ז כתב לקיים גיר' דילן לדעת הרמב"ם, דהא דכל שאינו מאכל אדם וכו' אין לו ביעור, הוא משום דאין בנ"א לוקטין אותו מן השדה, וע"כ אף שאינו מתקיים בארץ, והעומד מושרש בארץ נפסד, מ"מ מה שנתלש מן הארץ משתייר בשדה, ואינו כלה מן השדה, וע"כ אין לו ביעור, וזהו מש"א בנדה שם דהא דמינים אלו אין להן ביעור הוא משום דאינם כלים מן השדה, עיי"ש, - ובמרכה"מ פ"ז משמיטה הי"ד כתב, דטעם הא דמינים אלו אין להן ביעור, הוא משום דאין ראויין למאכל בהמה, ולא לצבוע בהמה וחית השדה, וע"כ לעולם חשיב דלא כלו לחי', כיון שאין ראויים לה, ושפיר אמרו דהא דאין להן ביעור הוא משום דלא כלו להו, ועי' בחזו"א סימן י"ג סק"ט מש"כ עוד בזה.

ד] בחי' הרמב"ן בשבת ד"צ. מבו' דגריס במשנתינו כל שהוא וכו' ואינו מתקיים בארץ וכו' אין לו ביעור, ולעיל מ"א גרסי כל שהוא וכו' ומתקיים בארץ וכו' יש לו ביעור, וכ"ה בחי' הריטב"א והר"ן שם, והריטב"א שם פירש, דמתקיים בארץ היינו שמניחים לו שרשים בארץ ואין מלקטים אלא העלים או הפרי, ואינו מתקים בארץ היינו שלוקטים השרשים שלו לאוכל אדם או לצבוע, וע"כ אין בו חובת ביעור, דהא דאין שן חי' שולטת בהם ולא שייך למימר בי' כלה לחי' מן השדה כל לאדם מן הבית, עכ"ד, וכעי"ז כתב הריטב"א בע"ז די"ד. והר"ן בשבת שם.

וצ"ב דבפשוטו עלה הלוף שוטה והדנדנא, ועיקר הלוף השוטה ועלה הדנדנה הוו מין א', וכיון שלוקטין גם את עיקרו, א"כ מ"ט יש על העלין דין ביעור, ובל' הריטב"א שם מבו' דבעלה הלוף השוטה ועלה הדנדנה, אין מלקטין אלא את העלין, וצ"ב, - ובחי' הר"ן שם כתב, ז"ל, והדנדנה והלוף השוטה שרשיהן נאכלין ומה שעל הארץ נאכל, והילכך השרשים אין להם ביעור אבל מה שעל הארץ יש להן ביעור, עכ"ל, ומ' דאף במה שעיקרו נאכל, יש חובת ביעור למה שעל הארץ, אך זה דלא כמש"כ לעיל מינה דליכא חובת ביעור אלא בדבר שמניחין שרשיו בארץ בשעת לקיטתו, וכאשר כ"ה מבו' מהא דתנן לעיל דהוא מתקיים בארץ, וצ"ע בזה.

ה] ובפי' ר"נ אב הישיבה גריס כגיר' דילן דכל שהוא מתקיים בארץ אין לו ביעור, ופירש דאינו מתקיים בארץ היינו שהוא נמצא על שטח פני הארץ, ומתקיים בארץ היינו שהוא מכוסה באדמה תחת העפר ולא יוכלו הבהמות להגיע אליו, ועיי"ש שפירש בטעמא דמילתא, דהוא משום שלא חייב הבורא את עבדיו לחפור בארץ אחר שרשי הצמחים כדי לבערם, שאין זה אפשרי, וצריך לבער רק העלים הגלויין, עכ"ד, ומש"כ בתחילת דבריו דהוא משום דלא יוכלו הבהמות להגיע אליו, נראה בדבריו שם דאי"ז טעם פטורו, אלא הוי זה הילפותא לפטרו, דכל שאינו בכלל ולבהמתך וגו', אינו בכלל ביעור, עיי"ש.

ו] **וממין הצובעים הפואה והרכפא וכו' אין להם ביעור ולא לדמיהן ביעור,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהוא בבא בפנ"ע, דמיני הצובעין אלו אין להן ביעור, משום דהן מתקיימין בארץ ולא יפסדו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משמיטה הי"ג, ז"ל, ואם הי' מתקיים בארץ כגון הפואה והרכפה ממין הצובעין וכו' אין להן ביעור ולא לדמיהם שהרי מתקיים בארץ, עכ"ל.

והנה בפשוטו הך דינא דכל שהוא מתקיים בארץ, הוא אף במאכל אדם ומאכל בהמה, והא דתני במתניתין להך דינא במין הצובעין, צ"ל דלא משכח"ל מינים המתקיימים בארץ ולא יפסדו, אלא במין הצובעין, וכן נקטו המרכה"מ שם הי"ד והחזו"א סימן י"ג סק"ט דודאי אף במאכל אדם ומאכל בהמה המתקיימים בארץ אין להן ביעור, - אך הרש"ש פירש בד' התוי"ט שנקט בדעת הרמב"ם דכל הא דהמתקיים בארץ אין לו ביעור, הוא רק במין הצובעים, אך במאכל אדם ומאכל בהמה, יש לו ביעור אף אם אינו מתקיים בארץ, ועיי"ש שתמה ע"ז דמהיכ"ת לחלק בזה, עיי"ש, ובמנחת שלמה ח"א סימן נ"א אות ט"ו עמד עוד בזה, דכיון דאין כלים כלל מן השדה, אין שייך בהן ביעור, ועיי"ש שכתב דאי נימא דאיכא דין ביעור כשכלו הפירות של שנה שביעית אף דיש בשדה פירות של שמינית, ניחא.

ז] **ר"מ אומר דמיהן מתבערין עד ר"ה,** הר"ש והרא"ש פירשו דטעמא דר"מ דמחמיר בדמים יותר מן העיקר, הוא משום דפרי עצמו מינכר ולא אתי למעבד בו סחורה, אבל דמים לא מינכרי ואתי לעשות בהן סחורה, וכן פירש הגר"א בשנו"א, ועי' בחזו"א סימן י"ג סק"ט שכתב בזה טעם אחר, וצ"ע.

ועיי"ש בחזו"א שנסתפק לדעת הרמב"ם דכל שאינו מיוחד למאכל אדם וכו' אין להן ביעור, אם גם בזה פליג ר"מ וס"ל דדמיהן מתבערין עד ר"ה משום דאין ניכר מהיכן באו, או דלא פליג אלא בדמיהן של פואה ורכפא, דהא דאין להן ביעור הוא משום דהן מתקיימין בארץ, אך אותם המינים דא"צ ביעור משום דלא אמרה בהן תורה ביעור, אף דמיהן אינם מתבערין, ובמרכה"מ פ"ז משמיטה הי"ד נקט דבמינים אלו מודה ר"מ דאין דמיהן מתבערין, עיי"ש, - אך הנה בתוספתא פליגי ר"מ ורבנן בעיקר ורד ועיקר מילת, דאין להן ביעור אם יש לדמיהן ביעור, ובפשוטו נראה לדעת הרמב"ם דהא דאין להן ביעור הוא משום דאינם מיוחדים למאכל אדם וכו', ולפ"ז מבו' דגם במינים אלו פליג ר"מ וס"ל דדמיהן מתבערין, וכ"ה מבו' בד' הרדב"ז בפ"ז משמיטה הי"ג דר"מ פליג גם במינים אלו, עיי"ש.

ח] והראב"ד בפ"ז משמיטה הי"ד כתב דטעמא דר"מ הוא משום דפעמים שאינם מתקיימים והולכין בהן להחמיר, ובמרכה"מ שם פירש דהיינו, דמינים אלו שנשנו במשנתינו פעמים מתקיימים, וע"כ החמיר ר"מ בדמים שיתבערו, ומ' לפ"ז דאם אירע שכלו מינים אלו ה"ה חייבין בביעור, וע"כ לא חילקו חכמים בדמים והצריכום ביעור, וזה דלא כמש"נ לעיל אות א' מד' החזו"א, שלא נאמר בהן ביעור כלל, - אך יל"פ בד' הראב"ד, דהוא כמש"כ בפי' הרש"ס דכיון דמצי ליקח בדמים דבר הכלה, ע"כ דינם הוא כדין דבר שאינו מתקיים, - ויל"פ עוד דהיינו, דכיון דפעמים הוו הדמים של פירות שביעית שאינם מתקיימים וה"ה חייבין בביעור, וע"כ חייבו לכל דמי שביעית בביעור, משום דלא מינכר אלו מדמי שביעית הוו דמים של פירות החייבין בביעור ואלו מדמי שביעית הוו דמים של פירות שאין חייבין בביעור, אך אי"ז מתישב כ"כ בל' הראב"ד "דפעמים" שאינם מתקיימים, ועי' בס' משנת יוסף במש"כ לפרש ד' הראב"ד בע"א.

ט] הרמב"ם בפ"ו משמיטה ה"ז כתב, דכל הנלקח בפירות שביעית, צריך לבער בזמן ביעור הפירות עצמן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ה"ז, וכ"ה בפירש"י בע"ז דנ"ד:, דדמי שביעית נאכלין קודם שיכלה לחי' מן השדה אותו המין שמכר, ולפ"ז צ"ל, דהא דהכא ס"ל לר"מ דדמיהן מתבערין עד ר"ה, הוא משום דהכא איירי בדמים שלקח בפירות שאין להם ביעור, וא"א לקבוע זמן ביעורם בזמן ביעור הפירות עצמן, וע"כ הצריכו חכמים לבערן עד ר"ה.

אך התוס' בנדה ד"ח. כתבו, ז"ל, אע"ג דשביעית תופסת דמיה יש חילוק בביעור בין דמי' לעצמה כדתנן בפ"ב דשביעית ר' מאיר אומר דמיה מתבערים עד ר"ה אבל הן מתבערין עד הפסח, עכ"ל, ובערול"נ שם למד מד' התוס', דאף פירות שיש להן ביעור, אין דמיהן מתבערין בזמן ביעור הפירות, אלא הן מתבערין עד ר"ה, אך בתוס' הרא"ש שם כתב בע"א, ושמא יש לדחוק כן גם בד' התוס', ועיי"ש ברש"ש, וכ"ה להדיא בפי' הרש"ס לעיל מ"א, ועי' במקד"ד סימן נ"ט סק"ב בטעם הא דזמן ביעור הדמים הוא בר"ה.

י] והנה בטעמא דרש"י והרמב"ם דזמן ביעור הדמים הוא בזמן ביעור הפירות, פשוט דהוא משום דעיקר דין הביעור שעל הדמים, הוא מכח דין הביעור שעל הפירות, וכדחזינן דפירות שאין להן ביעור אין לדמיהן ביעור, וע"כ הוי דין הדמים להתבער בזמן ביעור הפירות, - אך בדעת התוס' והרש"ס נראה, דהגם דדין הביעור שעל הדמים הוא מכח דין הביעור שעל הפירות, מ"מ זמן ביעור הדמים אינו כזמן ביעור הפירות, דהפירות א"צ להתבער עד שיכלו לחי' מן השדה, אך הדמים דאין בהן זמן כילוי, הוי זמן ביעורם בסוף השביעית.

ובס' דרך אמונה בביאוה"ל פ"ו ה"ז הק' על דרך זו בד' התוס', דבתוספתא ובירושלמי אמר להן ר"מ מחמיר אני בדמים מבעיקר שהשמן של שביעית מדליקין בו מכרו ולקח בו שמן אחר אין מדליקין בו, ואמאי לא פריך להו שהרי גם לרבנן דמים חמורין מהעיקר שהדמים מתבערין עד ר"ה והעיקר עד הפסח, - אך בפשוטו נראה, דזה לא חשיב דהדמים חמורים מן העיקר, שהרי אף העיקר חייב בביעור, אלא דזמן ביעורו הוא כשהוא כלה לחי' מן השדה, ובדמים דאין להן לזמן ביעור זה, הוי זמן ביעורן בסוף השביעית, ורק הא דס"ל לר"מ דאף בפירות שאין להן ביעור, יש לדמיהן ביעור, הוי זה חומרא בדמים מן העיקר, וכן הא דשמן שנלקח בדמי שביעית אין מדליקין בו, אף דשמן של שביעית מדליקין בו, הוי זה חומרא בדמים מן העיקר.

יא] ויש להוסיף, דהנה בעיקר הא דתנן דפירות המתקיימים בארץ אין להן ביעור, עמד בחזו"א דמ"ש למיתני דאין להן ביעור, הרי זמן ביעור הוא כשכלה לחי' מן השדה, ואם אינו כלה הרי לא הגיע זמן ביעור לעולם, ואין כאן ביעור אלא שלא הגיע זמנו, ועמש"נ בזה לעיל אות א', - ולפ"ד התוס' נראה דיש להוסיף בזה, דאם הי' בפירות אלו בעיקרם דין ביעור, ואך דלעולם לא הגיע זמן הביעור, הי' על דמיהם דין ביעור, והיו מתבערים עד ר"ה, וככל דמי פירות שביעית שמתבערים עד ר"ה, אף שעדיין לא הגיע זמן ביעור הפירות עצמן, ורק משום דפירות המתקיימים בארץ, אין בהן בעיקרם דין ביעור, הוא דאין דמיהם מתבערים.

יב] לד' התוס' דכל דמי שביעית מתבערין עד ר"ה, בפשוטו הוי זה מעיקר הדין דזהו זמן ביעורן, כיון דאין בהן זמן כילוי, ולא נתפרש דמ"ט הוי זמן הביעור בסוף השביעית, וראיתי לפרש בזה למש"כ היראים מ' קנ"ח והסמ"ג עשין קמ"ז, דכל דין הביעור הוא בשמינית, ואין דברים שזמן ביעורם הוא בשביעית, ולפי דבריהם י"ל דעיקר דין הביעור הוא מיוסד ע"ז דפירות שביעית ניתנו להשתמש בהן בשנת השביעית עצמה, ולא הותר להניחם לשנה השמינית אלא כ"ז שלא כלו פירות השביעית, וע"כ בדמים דאין בהן זמן כילוי, אסור להניחם כלל לשנה השמינית, - אך הנה בד' הר"ש לקמן פ"ט מ"א מבו' דאם משכחת דבר הכלה בשביעית, הוי זמן ביעורו בשביעית, וכ"ה מבו' בספר הישר לר"ת סימן שנ"ג ובחי' רבינו דוד והר"ן פסחים דנ"א:, ולפ"ז צ"ל דהא דהדמים מתבערין בר"ה, הוא מדרבנן, וצ"ע.

יג] הרמב"ם בפ"ז משמיטה הי"ג כתב, דמין המתקיים בארץ, אין להם ביעור ולא לדמיהם, אלא נהנין וצובעין בו עד ר"ה, ובהי"ד כתב דכל שאינו מיוחד למאכל אדם וכו' אין להם ביעור וכו', אלא נהנין בו או בדמיו עד ר"ה, והראב"ד שם השיג ע"ז, דזה דלא כר"מ ולא כחכמים, דאף לר"מ אין הפירות עצמן מתבערין כלל, ורק דמיהם מתבערין עד ר"ה, ולרבנן אף דמיהם אין מתבערין, והרדב"ז שם עמד עוד בד' הרמב"ם, דממש"כ ברישא אין להם ביעור, משמע דאין להם ביעור כלל, והדר תני אלא נהנין וצובעין בו עד ר"ה, משמע דיש לו ביעור, - ועיי"ש במהר"י קורקוס וכס"מ שכתבו לדחוק בד' הרמב"ם דמודה דמותר ליהנות בהן אף אחר ר"ה, ועי' בפאה"ש סימן כ"ז סקל"ד ובחזו"א סימן י"ג סק"ט שכתבו להגי' בד' הרמב"ם.

והרדב"ז שם כתב בדעת הרמב"ם, דשאר פירות שביעית שיש להן ביעור, אחר שכלו לחי' ה"ה טעונין שריפה, אך מינים אלו לעולם אינם טעונין שריפה, ואף אם כלו לחי' מן השדה, נהנין בהן עד ר"ה של שמינית ואח"כ צריך להפקירן, עכ"ד, - ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב כתב לפרש בד' הרמב"ם, דהא דנהנין בהן או בדמיהן עד ר"ה אי"ז מדין ביעור, אלא היינו משום איסור סחורה, דכל שמניח פירות שביעית לאחר השביעית חשיב כסחורה, וכמש"כ רש"י בסוכה דל"ט:, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יד] **אמרו לו להן אין ביעור ק"ו לדמיהן,** בפי' הר"ש הביא מתוספתא דהשיב ר"מ לחכמים, דמחמיר אני בדמים מן העיקר, שהשמן של שביעית מדליקין בו, מכר ולקח שמן "אחר" אין מדליקין בו, ולגיר' זו איירי בשמכר שמן ולקח בדמיו שמן אחר, ואפ"ה אין מדליקין בו, ופירש הר"ש הטעם בזה, דשמן ופרי עצמו מינכר ולא אתי לעשות בו סחורה, אבל דמים לא מינכרי ואתי לעשות בהן סחורה, והיינו דמה"ט החמירו חכמים שלא ידליקו בו, שיהא זה היכר שהוא קדוש, ולא יבא לעשות בהן סחורה, ולפ"ז רק השמן שלקח אין מדליקין בו, אך השמן שמכר מדליקין בו, ובחזו"א סימן י"ג סקכ"ד כתב דאף השמן הראשון אין מדליקין בו, וצ"ע.

ובפי' הרש"ס כתב לפרש עוד, דכיון דלא אהני בחליפין, קנסוהו רבנן דלא ידליק בו אלא יאכלנו, א"נ דאנן סהדי כיון דהי' לו שמן ומכרו ולקח בו שמן, לשום ריוח שהרויח בדמים עשה כן, הלכך קנסוהו, ולהני טעמי, הרי הא דמחמיר ר"מ בדמים דיש להן ביעור, אי"ז חד דינא עם הא דהחמירו בדמים שאין מדליקין בהן, אלא דס"ל לר"מ דכ"ה שמצינו שהחמירו בדמים חומרא זו דאין מדליקין בהן, ה"נ נחמיר עליהן דאע"ג דהעיקר אין להן ביעור, דמיו יש להן ביעור, וכ"ה בל' הרש"ס שם.[[19]](#footnote-20)

טו] ובל' הרמב"ם פ"ה משמיטה ה"ח מ' דהוא מעיקר הדין דאין מדליקין בדמי שביעית, ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד כתב דהטעם בזה הוא, דדמי שביעית לא ניתנו אלא לאכילה ושתי' וסיכה, ולא לשאר דברים, ועיי"ש שכתב לישב בזה קו' התוס' בבכורות די"ב: מ"ט אין לוקחין בהמה טמאה בדמי שביעית, - ובקרית ספר שם פירש דהוא משום דלא הותר למכור פירות שביעית כשאי"ז דרך סחורה, אלא לאכול, אבל להדלקת הנר לא, דאף דהותר להדליק בשמן של שביעית, היינו להדליק בו עצמו, אך לא הותר למכור כדי להדליק, וכעי"ז כתב האו"ש שם, ועיי"ש שפירש עפי"ז דגם השמן שמכר אין מדליקין בו, כמשמעות ד' הרמב"ם שם, וצ"ע.

טו] ובביאור הגר"א לירושלמי גריס מכרו ולקח בו שמן ול"ג אחר, ופירש דאיירי בשמכר דברים אחרים שאינם ראויים להדלקה ולקח בהן שמן, והא דקאמר דמחמיר בדמים יותר מן העיקר, הוא משום דאם הי' העיקר שמן הי' מותר להדליק, ואם לקח מדמי שביעית שמן אסור להדליק, ועיי"ש שכתב דאם מכר שמן ולקח בדמיו שמן, מותר להדליק בו, דלא גרע השמן השני מהשמן הראשון.

ובבית רידב"ז פ"ה סקי"א הק' ע"ז, דמ"ט חשיב זה דהדמים חמורים מן העיקר, הרי הא דאין מדליקין בו, הוא משום שדינו כדין הפירות עצמן שאין מדליקין בהן, ובס' תורת הארץ פ"ח אות נ' כתב, דהא דאסור להדליק בשאר פירות הוא משום הפסד, וע"כ מן הדין הי' דאם מכרן ולקח בדמיהן שמן, יהא מותר להדליק בו, שהרי אי"ז הפסד, והא דאסרו להדליק בו, הוא חומרא שהחמירו בדמים.

?ושמעתי מהרי"ק להוסיף בזה, דהגר"א אזיל לטעמי' דס"ל דאוכל אדם שנפסל ואינו ראוי אלא לבהמה מותר לעשותו מלוגמא, ובהחליף אוכל אדם באוכל אדם ונפסל, אסור לעשותו מלוגמא, ונת' להלן אות כ"ד, ולפ"ז נראה לדעתו, דאם הי' יין שביעית נעשה שמן, הי' מותר להדליק ממנו, ודמים שאני דלעולם דנים אותם כדמי היין הראשון, וע"ז הוא שאמרו דהוי חומר בדמים, ודו"ק.

טז] **שם בר"ש, החליף שמן בשמן שניהן אסורין,**  הר"ש פירש דהיינו דשניהם אסורין להדליק, וכתב דשמא משום דמיחלפי בהדדי, ופירש דזהו מש"א כיצד הוא מחליף שניהן של חולין, והיינו שיסברו ששניהן של חולין שהוחלף בשביעית, ובבית רידב"ז פ"ה סקי"א פירש לד' הר"ש, דאיירי בשהחליף שמן של שביעית בשמן של שביעית, והא דאסורין להדליק, הוא משום דכל א' סבור שקיבל שמן של חולין בעד השמן של שביעית שלו, וע"כ הן אסורין להדליק בהן, כדין מחליף שמן שביעית בשמן חולין שאסור להדליק בו.

ובפי' מהר"א פולדא כתב, דכיון שהחליף שמן של שביעית בשמן של שביעית, מן הדין שניהם אסורין להדליק, דכל שמן הו"ל כדמי שביעית ואין מדליקין בדמי שביעית, וכ"כ בפני משה ובס' ניר, - אך בדעת הר"ש נראה, דכיון דכל הא דאסרו להדליק בדמי שביעית, הוא משום דלא מינכר שהוא קדוש, הרי דכ"ז הוא בשלקח בדמי שביעית שמן של חולין, אך כל שהחליף שמן של שביעית בשמן של שביעית, לא הי' לנו לאסור להדליק בהן, וע"כ הוצרך הר"ש לפרש דהא דאין מדליקין בהן הוא משום איחלופי.

וגיר' הגר"א החליף שמן ביין ויין בשמן שניהם אסורין, והיינו דאם החליף שמן של שביעית ביין, אסור להדליק בו, משום דיין אינו עומד להדלקה והו"ל הפסד, ואם החליף יין של שביעית בשמן, אסור להדליק בו, משום דדינו כדין היין שאין מדליקין בו.

יז] **שם, והיינו דקאמר בתר הכי כיצד הוא מחליף שניהם בשל חולין,** גיר' הירושלמי שלפנינו, כיצד הוא עושה מחליף שניהם של חולין, ופירש הגר"א דהיינו משום דבשביעית האחרון אחרון נתפס בקדושה והפרי עצמו אסור, וע"כ כל שחוזר ומחליף שניהן בשל חולין, אף שעדיין הן קדושין בקדו"ש מצד עצמן, מ"מ פקע מהן האיסור הדלקה שבא עליהן מכח דמי שביעית.

יח] **שם, החליף יין בשמן וכו' אין סכין אותו ואין מדליקין בו,** ובחזו"א סימן י"ג סקכ"ד כתב דדין זה אינו משום חומרא, אלא הוא מן הדין, אך לד' הגר"א לכאו' הוא משום חומרא שהחמירו בדמים, וכמש"נ לעיל אות ט"ו, - ובס' תורת זרעים לקמן פ"ח מ"א פירש הטעם בזה, דכל הדינים הנאמרים בקדו"ד כגון לאכלה ולא להפסד ולא למלוגמא וכו', אינם רק דינים שאנו מצווין לנהוג בהן בפירות שביעית, אלא הם חלין בעצם קדושתן, דמצד עצם חלות קדושתן הוא דאמרינן דניתנו לאכילה ולא להפסד ולא למלוגמא, וע"כ אף דבשמן אין הסיכה וההדלקה הפסד, דהרי ניתן לכך, מ"מ כיון שהקדושה שלו בא מכח היין וביין הוי סיכה והדלקה הפסד, נמצא דלכתחילה חל בעצם הקדושה שלו שלא לעשות ממנו סיכה והדלקה, וע"כ גם לאחר שהחליפו בשמן לא נשתנית קדושתו להיות ניתן לסיכה ולהדלקה, עכ"ד.

והנה התוס' בבכורות די"ב: הקשו דמ"ט אין לוקחין בהמה טמאה בפירות שביעית, אף דבהמה למלאכה הוי הנאתו וביעורו שוה, ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד כתב דלמש"א בירושלמי דלא הותרו דמי שביעית אלא לאותם הדברים שהיו הפירות שביעית ראויים להן, הרי דע"כ אין להתיר ליקח בהמה טמאה בפירות שביעית משום דהנאתו וביעורו שוה ע"י מלאכה, דכיון דהפירות עצמן לא היו ראויים להנאה זו, לא הותרו הדמים לכך.

יט] **שם, החליף אוכלי אדם באוכלי בהמה וכו' אין עושין מהן מלוגמא,** בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז הי"ט הק', דכיון דלא הותרו הדמים להנאות שלא הותרו הפירות עצמן, וע"כ אין עושין באוכלי בהמה מלוגמא, משום שהאוכלי אדם לא הותרו למלוגמא, וע"כ נמי אם החליף יין בשמן אין סכין אותו ואין מדליקין בו, א"כ הי' בדין דכל שהחליף אוכלי אדם באוכלי בהמה, יהא אסור להאכילן לבהמה, שהרי אוכלי אדם אין מאכילין אותן לבהמה, ומ"ט לא קאמר אלא דאין עושין מהן מלוגמא, עיי"ש מש"כ בזה.

ואולי י"ל בזה, דחלוק הוא דאוכלי אדם אין מאכילין אותן לבהמה, מהא דאין סכין ומדליקין ביין, ואין עושין מלוגמא באוכלי אדם, דהא דאין סכין ומדליקין ביין ואין עושין מלוגמא באוכלי אדם, הוא משום דלא ניתן יין לסיכה ולהדלקה, ולא ניתנו אוכלי אדם למלוגמא, אך הא דאוכלי אדם אין מאכילין אותן לבהמה, אי"ז משום שלא ניתנו אוכלי אדם לאכילת בהמה, דאף אכילת בהמה הויא בכלל תשמיש אכילה, וכיון שניתנו אוכלי אדם לאכילה, יש בכלל זה גם אכילת בהמה, והא אין מאכילין אותן לבהמה הוא משום הפסד, ואשר ע"כ אם החליף אוכלי אדם באוכלי בהמה, מותר להאכיל אותן לבהמה, דכיון שהן עומדין לאכילת בהמה, אי"ז הפסד להאכילן לבהמה, אך אין עושין מהן מלוגמא, דכיון דהפירות עצמן לא ניתנו כלל למלוגמא, אף האוכלי בהמה שנתפסו בקדושתם, לא ניתנו למלוגמא.

כ] **שם, מוכרין וכו' אבל לא אוכלי בהמה ליקח בהן אוכלי בהמה,** בחזו"א סימן י"ג סקכ"ד עמד דמ"ט ה"ז אסור, וכתב לפרש דאיירי בשמכר אוכלי בהמה זו ליקח בהן אוכלי בהמה אחרת וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה הי"ב, והיינו כשמין זה שמכר אינו ראוי לבהמה זו שהוא נותן, והוי כמוכר יין ולקח שמן שאין מדליקין בו, עכ"ד, אך למש"נ לעיל אות י"ט דאף אם החליף אוכלי אדם באוכלי בהמה מותר להאכילן לבהמה, משום דניתנו הפירות לתשמיש אכילה, כ"ש דאם החליף אוכלי בהמה זו באוכלי בהמה אחרת מותר להאכילן, - ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה הי"ב הביא מערוה"ש דהוא משום דלא התירו למכור פירות שביעית אלא עבור צרכי אכילת אדם ולא עבור צרכי אוכלי בהמה.

כא] ובל' הרמב"ם בפ"ה הי"ב נראה דאם עבר והחליף אוכלי אדם באוכלי בהמה חיילי החליפין ונתפסו האוכלי בהמה בקדושה, והא דפריך הירושלמי מהא דאין מוכרין אוכלי בהמה ליקח בהן אוכלי בהמה, כתב בס' ניר דהוא משום דלא ניח"ל לאוקמה בשהחליפו באיסור, ועי' בחזו"א סימן י"ג סקכ"ד שפירש בע"א, אך בבית רידב"ז סקי"ז כתב בדעת הירושלמי דלא חייל המקח כלל, ולא נתפסו האוכלי בהמה בקדושה.

כב] **שם, כהדא קינסתא דירקא מסקין לה לאיגרא והיא יבשה מן גרמא,** בתשו' מהרי"ט ח"א סימן פ"ג פירש דהיינו, דאף דהיא מאכל אדם ואין מאכילין אותה לבהמה, אך אחר שמעלין אותה לגג והיא מתיבשת מעצמה ואינה ראוי' לאדם, מותר להאכילה לבהמה, ועיי"ש שהוכיח מזה, דמותר לגרום הפסד לפירות שביעית ואין בזה משום לאכלה ולא להפסד כיון שאינו מפסידן ביד, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן י"ד סק"י.

כג] **שם, כלומר אחר שיבשה דלא חזיא לאדם מותר ליקח בהן אוכלי בהמה,** צ"ב דמ"ש אוכלי בהמה שאין מוכרין אותן ליקח בהן אוכלי בהמה, מקינסתא דירקא שיבשה ולא חזיא לאדם, דמותר למכרה וליקח בה אוכלי בהמה, ועי' בזה בבית רידב"ז פ"ה סקי"ז ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה הי"ב.

כד] בביאור הגר"א לירושלמי פירש, דאיירי בשהחליף אוכלי אדם בקניבתא דירקא שהיא אוכל אדם ואח"כ יבשה ונעשית אוכל בהמה, ובזה הוא דאמרינן דאסור לעשות ממנה מלוגמא לאדם, אף שאם היתה בעצמה של שביעית הי' מותר, וכנראה הטעם בזה, דאוכלי אדם שנפסלו מאכילת אדם, פקע מהן קדושתם בתורת אוכלי אדם, ואין קדושתם אלא בתורת אוכלי בהמה, וע"כ דינים כדין אוכלי בהמה שעושין מהן מלוגמא לאדם, אך אם החליף אוכלי אדם באוכלי אדם ונפסלו מאכילת אדם, הוי דינם לעולם כדין הפירות הראשונים שהם אוכלי אדם, ואין עושין מהן מלוגמא, - ובחזו"א סימן י"ג סקכ"ד הק', דבכה"ג מאי איריא דאסור מלוגמא, אפי' להאכיל לבהמה אסור, אך למש"נ לעיל אות י"ט, י"ל דשפיר מותר בכה"ג להאכיל לבהמה, כיון דאי"ז הפסד, ורק לעשות מהן מלוגמא אסור, משום דאוכלי אדם לא ניתנו כלל למלוגמא.

**פ"ז מ"ג**

א] **קליפי רמון והנץ שלו קליפי אגוזים,** הר"ש פירש דהא דקליפי אגוזים יש להן שביעית הוא משום דחזו לצביעה, והרא"ש כתב דגם הא דקליפי רמון יש להן שביעית הוא משום דחזו לצביעה, וכ"ה במתניתין שבת דפ"ט: דקליפי רמונים וקליפי אגוזים עומדים לצביעה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה משמו"י הכ"א דכל קליפין שמותרין בתרומה אין קדו"ש חלה עליהן אא"כ ראויין לצביעה, ועמש"נ בזה להלן אות ב'.

ובחזו"א סימן י"ג סקי"א כתב דה"נ אם הן ראויים לבהמה יש להן שביעית, ובסימן י"ד סק"י כתב דהיינו רק כשהן מיוחדין לבהמה, אך כל שאינם עומדין לבהמה אין להן שביעית, ודמי להא דאין על עצים קדו"ש משום דרוב עצים להסקה קיימי, אף שראויים לבישול ולהתחמם בהן, וכמש"כ התוס' בב"ק דק"א:, ועיי"ש שנסתפק אם אזלינן בתר מנהג המקום או כפי תשמיש הנאות, ועיי"ש מש"כ בזה.

ב] **והגלעינין,** הר"ש כתב דהיינו גרעינים של תמרים וזיתים, ושייך בהו שביעית דחזו להסקה, וגרעיני תמרה חזו נמי לבהמה, וגרעיני זיתים יש שמוציאין מהן שמן, וכנראה דט"ס נפלה בדבריו, וצ"ל כמש"כ בפי' הרש"ס בשם הר"ש, דאע"ג דלהסקה הוא דחזו, חזו נמי לבהמה וכו', ומשום זה הוא דחיילא עלייהו קדו"ש, אך אלמלי דהוו חזו לבהמה, ל"ה חיילא עלייהו קדו"ש מכח הא שהן עומדין להסקה, שהרי אין הנאתו וביעורו שוה, - וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"ה משמו"י הכ"א, דאין קדו"ש חלה על קליפין וגרעינין, אלא באותם שאסורין גם משום תרומה, דהן ראויין לאכילה, או באותם שהן ראויין לצביעה.

אך המהר"י קורקוס בפ"ז משמו"י הט"ו כתב בדעת הרמב"ם, דהא דקדו"ש חלה על קליפין וגרעינין, אף שהן עומדין להסקה, הוא משום דעיקר הפרי ראוי למאכל אדם, וע"כ חלה קדו"ש גם על הקליפים והגרעינין, וכ"כ הכס"מ שם, ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד פירש דהוא משום דכל דעיקר הפרי ראוי למאכל אדם, הו"ל הקליפין והגרעינין פסולת אוכל, ושביעית חלה על פסולת אוכל כדתניא בתוספתא פ"ז ה"ב, ועיי"ש שכתב לפרש בזה ד' הרמב"ם בפ"ה הי"ט דמסיקין בגפת ובזגין של שביעית, - וכבר תמהו ע"ז האחרונים מד' הרמב"ם בפ"ה דאין קדו"ש אלא על קליפין וגרעינין הראויין לאכילה או לצביעה, וכן נראה מהא דנקיט מתניתין לדין קדו"ש בקליפין בקליפי רמון ואגוזים שהן עומדין לצביעה, כדתנן בשבת דפ"ט:.

ג] והנה בחזו"א סימן י"ג סקי"א הוסיף, דאף דבר שהי' בו קדו"ש מדין מאכל אדם ומאכל בהמה ונפסל ואינו ראוי עכשיו אלא להסקה פקע ממנו קדו"ש, ועי' בזה בדבריו בסימן ט' סק"ד, והיינו דלפ"ז כ"ש דגרעינין שאינם ראויין אלא להסקה, אין עליהן קדו"ש, ול"מ מידי הא דהן טפלין לפרי, דלא עדיפי מהפרי עצמו שנפסל ואינו ראוי אלא להסקה דאין עליו קדו"ש.

אמנם בעיקר הדברים יש מקום לדון, ועמד בזה בס' אשר לשלמה, דלמש"כ התוס' ב"ק דק"א: דעצים דהסקה משמשים גם להתחמם בהן דהו"ל הנאתו וביעורו שוה, והא דלי"ב קדו"ש, הוא משום דרוב עצים להסקה הן עומדין, י"ל דכ"ז הוא דמתחילה לא חיילא קדו"ש על העצים, ובאנו לדון שתחול עליהן קדו"ש מכח הא דהן ראויין לתשמיש דהנאתו וביעורו שוה, ובזה אמרינן דכיון דאין עיקר תשמישם לכך לא חיילא עלייהו קדו"ש, אך דבר שחלה עליו קדו"ש, ואח"כ נפסד ואינו ראוי אלא להסקה, י"ל דלא פקעה קדושתו מיני', כיון שהוא ראוי גם לתשמיש דהנאתו וביעורו שוה, ולפ"ז י"ל דמה"ט כיון דהגרעינים טפלין לפרי ומכח זה חיילא עלייהו קדו"ש, תו מהני מה שהן ראויים להסקה, שלא תפקע מהן הקדושה.

וכן נראה בד' הגר"א בשנו"א שכתב דהא דחיילא עלייהו קדו"ש הוא משום דחזו להסקה, ובפי' הקצר כתב גם להא דחזו לבהמה, וצ"ע שהרי לא חיילא קדו"ש על דברים העומדין להסקה, ועמד ע"ז הרש"ש, ובע"כ דמכוון הגר"א הוא, דלעולם עיקר הא דחיילא עלייהו קדו"ש הוא משום דעיקר הפרי חזי למאכל אדם, ואך דס"ל דבהא לחודי' לא סגי, דלא עדיפי מפירות שנפסדו ואינם ראויים דפקעה קדושתן מהן, ולזה מהני הא דהן ראויים להסקה, דלא תפקע קדושתן מהן, כיון שהן ראויין גם לתשמיש שהנאתו וביעורו שוה.

ד] הרמב"ם בפ"ז משמו"י הט"ו כתב דקליפין וגרעינין אין להן ביעור ולא לדמיהן, והמהר"י קורקוס שם פירש דהוא משום דאינם עיקר הפרי ולא קרינן בהו כלה לחי' מן השדה כלה לבהמתך מן הבית, וכ"כ הכס"מ שם, ומשמעות דבריהם דהיינו רק משום שאינם עומדין אלא להסקה, וכל הא דחיילא עלייהו קדו"ש הוא משום דעיקר הפרי ראוי למאכל אדם, ובתוי"ט כתב לפ"ז, דלמש"כ הר"ש והרע"ב דהן ראויין לבהמה או לעשות מהן שמן, אף יש להן ביעור, וכן הוכיח התוי"ט לקמן מ"ו מד' הר"ש שם, - ובירושלמי לפי' הרש"ס והגר"א בעי בהני דמתניתין אם יש להן ביעור, ופשיט דכל שדרכו לישור יש לו ביעור, וכל שאין דרכו לישור והוא מתקיים בארץ אין לו ביעור.

ובתוס' אנשי שם כתב בדעת הרמב"ם, דהא דאין להן ביעור הוא משום שהן מתקיימין בארץ, - ובחזו"א סימן י"ג סקי"א כתב, דהא דאין להן ביעור הוא משום דאינם עיקר מאכל, וכמש"כ הרמב"ם שם הי"ד דכל שאינו מיוחד למאכל אדם ולמאכל בהמה ואינו ממין הצובעין אין לו ביעור, ונת' לעיל מ"ב אות א', וכ"כ בתורת זרעים, ועיי"ש שצידד דכל דבשעת הביעור הן מחוברין לפרי, חייל עלייהו דין ביעור, - ועיי"ש בחזו"א שהק' דתינח גלעינין, אבל קליפין שאינן מאכל כלל והא דשביעית נוהגעת בהן הוא משם צביעה, למה לא יהי' להן ביעור, וכתב דאפשר שאינן כלין לעולם דהרבה מן הקליפין נשארין בשדה, ואפשר שאינן מאכל גם לבהמה.

ה] **הצבע צובע לעצמו,** בפי' הריבמ"צ כתב דהיינו מספיחי סטיס וקוצה ופואה של שביעית, ומבו' דאף דמיני צובעין אלו יש להן ביעור, כדתנן לעיל מ"א, מותר לצבוע בהן, אך בחי' הראב"ד ב"ק דק"ב. כתב דלא שרי לצבוע לעצמו, אלא בצבעים שאין כלים וכו' שאין להן ביעור, אבל צבעים שיש להן ביעור אסור לצבוע בהן, וכ"כ הפנ"י שם דק"א: בדעת רש"י, דאסור לצבוע בצבעים שיש להן ביעור, משום דצביעה היא לימים רבים ואינם מתבערים בזמן הביעור, ונת' בזה לעיל מ"א אות י"ג.

ו] **לא יצבע בשכר,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש הטעם בזה, דאע"פ שדמי שביעית הם כיו"ב, מ"מ אסור לאדם לעשות בהן סחורה אא"כ במקרה, אבל להתכוין לצבוע בשכר בצבעי שביעית ה"ז אסור, ואע"פ שלוקח אותן המעות ואוכל אותן בקדו"ש, עכ"ל, ולכאו' המכוון בזה, דאף דאם ליקט פירות שביעית והותיר או שנזדמנו לו פירות שביעית מותר למכרן, היינו משום דלא חשיב שהוא עוסק בסחורה, אלא הוא מוכרן במקרה, אך כל שהוא צובע בצבעי שביעית כדי להשתכר בהן, חשיב כסחורה, ואסור,[[20]](#footnote-21)?ועי' רש"ס דכיון שעושה מעשה של הצביעה משום שכרו דמי לקונה כדי להרויח דהיינו סחורה,? - אך בד' הגר"א בשנו"א מ' דאיירי בגונא שאסור למכור הצבע לאחר, וקמ"ל מתניתין דאף בכה"ג שאינו מוכר הצבע עצמו, אלא שהוא צובע ונוטל שכר על הצביעה, חשיב כסחורה האסורה.

ז] ובס' לחם שמים הובא בתוא"ש כתב דלא איירי בצובע בצבע של בעה"ב, דבכה"ג ל"ה סחורה כלל, דשכר פעולתו הוא נוטל, אלא איירי בצובע במיני צבעים שלו, וע"כ הו"ל כסחורה, ועיי"ש במש"כ לדון אם היינו אף בשליקט לעצמו והותירו, ובד' הרמב"ם שלפנינו מבו' דאף בכה"ג אסור, וכנ"ל, וכ"כ בחזו"א סימן י"ג סקי"ז.

אך התוי"ט לקמן פ"ח מ"ד נקט דאיירי הכא בצובע בצבע של בעה"ב, ועיי"ש שהק' דמ"ש מהא דתנן התם דהאומר לפועל הא לך איסר זה ולקוט לי ירק היום שכרו מותר, והיינו משום דשכר מלאכתו הוא נוטל ואי"ז דמי שביעית, וכתב לפמש"א בע"ז דס"ב. דבחמרים דנפיש אגרייהו ורווחי טפי ודמו טפי לסחורה, שכרו אסור, וה"נ בצבע דרווח טפי, ובמשנ"ר הק' ע"ז ממש"כ הר"ש מירושלמי דאף לצבוע בטוה"נ אסור.

ח] הר"ש הביא מירושלמי דאפי' לצבוע בטוה"נ אסור משום סחורה, ובפי' מהר"א פולדא פירש דהיינו שאינו נוטל שכר אלא שיחזיקו לו טובה ע"ז, וצ"ע מהא דתנן לקמן פ"ח מ"ה דלכולם הוא נותן מתנת חנם, ופירש הרא"ש שם דשרי אף כשידוע שבשביל שנתן לו מתנה לא יתבע ממנו שכר, וא"כ כ"ש דמותר ליתן בטוה"נ בעלמא, - ובפי' הרש"ס במהדו"ק פירש דטוה"נ היינו שאינו נותן לו אלא דבר מועט דאין כאן סחורה,[[21]](#footnote-22) ולפ"ז ניחא הא דאסרינן בזה, ול"ד להא דמותר ליתן מתנת חנם, אך במשנה ראשונה הק' מזה עמש"כ הר"ן בפ"ד דע"ז הובא במל"מ פ"ו משמו"י ה"א דאם מוכר פירות שביעית בשביל טוה"נ פורתא שרי דכה"ג לאו סחורה מיקרי שאי"ז כעין מקח, ועי' בפאה"ש סימן כ"ז סק"ו בזה.

ובחזו"א סימן י"ג סקכ"ג כתב לישב, דכיון דצביעה בשכר חשיבא טפי סחורה, וכדחזינן דאף לקח לעצמו והותיר אסור לצבוע בשכר, ע"כ אסרינן אף לצבוע בטוה"נ, ומשא"כ בשאר סחורה י"ל דכל שמוכר בטוה"נ אינו בכלל סחורה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ולפ"ז י"ל דע"כ יש לאסור אף כשאינו נוטל דמים כלל, אלא שמחזיקין לו טובה ע"ז, ול"ד להא דמותר ליתן פירות שביעית במתנת חנם.

ט] בד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע, דכל שצבע בפירות שביעית, הוו כל הדמים דמי שביעית, ואף הדמים שנוטל בעד מלאכתו, והיינו דהגם דאם הוא נוטל שכר פעולתו בפנ"ע, אי"ז דמי שביעית, מ"מ בצבע הנוטל דמים, חשיב דכל הדמים הם בעד הצבע, והוו דמי שביעית.

ובחזו"א סימן י"ג סקי"ז נקט בפשיטות דהדמים העודפין על דמי הצבע אינם קדושים מן הדין, ונסתפק אם הן קדושים משום קנס, ומסיק דאף הדמים שכנגד שיווי הצבע אינם קדושים מן הדין, משום דהצבע חשיב כמבוער ואינו תופס דמיו.

י] **שאין עושין סחורה וכו' ולא בבכורות,** הר"ש פירש דהוא מדרבנן דילמא אתי בהו לידי תקלה, אך בפי' הרש"ס כתב דילפינן לה מדכתיב וכי יהי' בו מום וגו' בשעריך תאכלנו, ודרשינן ולא בסחורה, ודוקא בבכור חי, אבל בבכור שחוט ליכא איסור אפי' מדרבנן, - ובתוס' חדשים הק' דמנ"ל לחלק בזה, שהרי אף בכור חי מותר למוכרו, ולא נאסר אלא לעשות בו סחורה, וא"כ י"ל דאף בבכור שחוט אסור, - ובחזו"א סימן י"ד סקי"א כתב דדין זה נלמד ממש"א בבכורות דל"א: דמותר לפדות פסוהמ"ק מן ההקדש ולמכרן, ואם איתא דאסור לעשות סחורה אף בשחוט, א"כ היאך שרינן לי' לפדותו מן ההקדש ולחזור ולמכרו, דמה לי לקחו מן ההדיוט מה לי לקחו מן ההקדש, ועיי"ש שכתב דנראה דכ"ה דאין עושין סחורה בבכורות ה"נ אין עושין סחורה בשאר פסוהמ"ק, אלא ודאי לא אסרו אלא בחי שיש לחוש שיבא לידי מכשול של גיזה ועבודה, אבל בשחוט לא גזרו, ועיי"ש שכתב דלפ"ז מוכח, דאף לוקח חי ומוכר שחוט מותר, ולא אסרו אלא לוקח חי ומוכר חי.

יא] **ולא בתרומות,** הר"ש פירש דהוא מדרבנן דילמא אתי בהו לידי תקלה, ובפי' מהר"י קורקוס פי"ב מתרומות הכ"א כתב דלפ"ז אין האיסור אלא בישראל, אך אם הוא כהן מותר דליכא למיחש לתקלה, ועיי"ש שכתב דאפשר דטעם האיסור הוא משום משום זילותא דתרומה, שלא יראה כחולין, ולפ"ז אין חילוק בין כהן לישראל, - ובפי' הרש"ס כתב דמדינא אסור לעשות סחורה בתרומה, דכ"ה דאסור לעשות סחורה בפירות שביעית מדכתיב לאכלה ולא לסחורה, ה"נ אסור לעשות סחורה בתרומה דכתיב בהו נמי אכילה בפרשת אמור.

יב] **ולא בנבלות ולא בטרפות ולא בשקצים ולא ברמשים,** הר"ש הביא מירושלמי דילפינן לה מדכתיב וטמאים יהיו לכם, ובפסחים דכ"ג. מפרשינן דמדכתיב יהיו ילפינן דבהוייתם יהיו, - ופשטות ד' התוס' בפסחים שם דהוי זה איסור דאורייתא, וכ"ה להדיא באו"ז ח"א סימן ש"ל, אך בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רכ"ג כתב דאי"ז אסור אלא מדבריהם שמא יבא לאכול מהן, וכ"כ בתרוה"ד סימן ר' דקרא אסמכתא בעלמא הוא, - ונחלקו האחרונים בהכרעת הדין בזה, עי' תוי"ט במשנתינו, ט"ז יו"ד סימן קי"ז סק"א, מל"מ פ"ח ממאכ"א הי"ח, נובי"ת יו"ד סימן ס"ב, תשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ד, ותשו' חת"ס יו"ד סימן ק"ד - ק"ו.

יג] והנה בירושלמי אמרו דהא דמותר למכור חמור וגמל הוא משום דמלאכתן הן עומדין, ובתשו' הרשב"א שם פירש דהיינו, דכיון דהן עומדין למלאכתן ולא לאכילה, אין לגזור שמא יבא לאכול מהן, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמינים שדרך בנ"א לגדלן כדי לאוכלן, אסור לעשות מהן סחורה אף שלא לצורך אכילה, דגם בכה"ג יש לגזור שמא יבא לאכול מהן.

אך התוס' בפסחים שם ובב"ק דפ"ב: כתבו דאין אסור אלא להשתכר ולמכור לנכרי לאכול, אבל להשתכר בשומנן או בעורן שרי, ובתשו' הרשב"א שם תמה ע"ז, ובסו"ד כתב דאפשר דדבריהם קיימי בגונא שנפסד לאכילה ואינו ראוי אפי' לגוים אלא לעבד בהן העורות, דכיון שנפסד כ"כ אין לחוש ולגזור משום אכילה, - ובדעת התוס' בזה, בפשוטו נראה דאזלי לטעמייהו דס"ל דהא דאסור לעשות בהן סחורה הוא מדאורייתא, ולפ"ז בע"כ דהא דבחמור וגמל מותר לעשות סחורה משום דלמלאכתן הן עומדין, היינו שלא נאסר לעשות סחורה אלא בהאוכל שבהן, דכ"ה שאסור לאכלו, אף אסור לעשות בו סחורה, אך כל שהוא מוכרן למלאכתן ואינו עושה סחורה בהאוכל, לי"ב איסורא, וע"כ אף במינים שדרך בנ"א לגדלן כדי לאוכלן, מותר לעשות בהן סחורה שלא לצורך אכילה.

והש"ך בסימן קי"ז סק"ב כתב, דאף אם האיסור לעשות בהן סחורה הוא משום גזירה, מ"מ י"ל דדוקא כשמוכר לצורך אכילה איכא למיגזר שמא יבא לאכול מהן כיון שהוא מוכר לאכילה, או שמא יבא לטעום כדרך המוכרים לאכילה אבל כשאינו מתעסק בו לצורך אכילה ליכא למיגזר, עו"כ הש"ך די"ל דלשמא יבא לאכול לא חיישינן דאטו ברשיעי עסקינן, אלא הטעם הוא משום דהרואה שסוחר בדבר האסור לצורך אכילה יחשוב שכשם שסוחרן לצורך אכילה כך הוא אוכל מהן, וע"כ כל שאינו מוכר לאכילה מותר.

יד] **ולא יהי' לוקח ירקות שדה ומוכר בשוק אבל הוא לוקט ובנו מוכר על ידו,** הר"ש כתב דהאי לוקח היינו לוקט וכ"כ התוס' ותוס' הרא"ש בסוכה דל"ט., וכ"כ בתוס' הר"י מפאריש בע"ז דס"ב. בשם ר"י, וכשמוכר בשוק הוא עצמו אסור דללקט לאכלה אמר רחמנא ולא ללקט לסחורה, אך כשבנו מוכרן בשוק במקומו מותר, משום דהוא לא ליקטן.[[22]](#footnote-23)

ובקה"י סימן כ' סק"ב הק', דמ"ט שרי, הרי מכירתו היא בשליחותו ומכחו של אביו, ועיי"ש מש"כ בזה דהוא משום דאשלד"ע, אך צ"ע דלכאו' כיון דהדמים הוו לאב ונמצא דנעשית לו סחורה, ודאי יש לאסור בזה, ודמי לכהן שאמר לכהן צא וקדש לי אשה גרושה, דלדעת הסוברים דהקידושין קיימים אף דאשלד"ע, ודאי דאסור לעשות כן.

ושמעתי לפרש בזה, דהנה בד' הר"ש שפירש דטעם ההיתר הוא משום דהוא לא ליקטן, מבו' דהי' מקום לאסור על הבן משום סחורה, וע"ז הוא שכתב דכיון דהוא לא ליקטן אי"ז אסור משום סחורה, וצ"ע דמאי ס"ד דיהא אסור על הבן למכור, הרי הוא אינו משתכר כלל, וכל המקום לאסור בזה הוא על האב שמוכר ע"י בנו, והר"ש לא פירש כלל טעם הא דליכא איסורא על האב, אלא פירש טעם הא דליכא איסורא על הבן, ובע"כ מזה בדעת הר"ש, דעיקר איסורא דסחורה, אינו דנאסר להשתכר ולהרויח בפירות שביעית, אלא הוי האיסור בעצם מעשה הסחורה, ואפשר דהוא משום דעשיית סחורה היא כדרך בעלות, ולא הותר בפירות שביעית לנהוג כדרך בעלות אלא כפירות הפקר, וכן נראה בד' הרמב"ם בפ"ו משמו"י ה"ג, ולפ"ז י"ל דכיון דהבן עושה את מעשה הסחורה, ע"כ פשיטא דליכא איסור על האב, כיון דעיקר האיסור אינו בהשתכרות והריוח מפירות שביעית, אלא במעשה הסחורה, ומה"ט הי' מקום לאסור על הבן למכור, אף שהוא אינו משתכר ומרויח, וע"ז כתב הר"ש דכיון דהוא לא ליקטן אי"ז אסור משום סחורה.

טו] והנה הר"ש בסו"ד כתב דאפשר שהקונה כדי להרויח כגון קונה מחבירו בזול כדי למכור ביוקר אסור דהיינו סחורה, וכ"כ התוס' בסוכה דל"ט., ומשמעות הדברים שנסתפקו דשמא איסור סחורה הוא רק במלקט כדי למכור, והא דתנן לא יהא לוקח וכו' היינו לוקט, וכמש"כ הר"ש, אך כל שקונה מחבירו כדי למכור אי"ז בכלל סחורה האסורה, וע"ז כתבו דאפשר דג"ז הוא בכלל סחורה, והוכיחו כן מהא דתני הכא גם לאיסור סחורה בדברים האסורין, ואיסור זה אינו אלא בקונה להרויח ולמכור, וכן פירש הכפו"ת בסוכה שם בד' התוס', עיי"ש.[[23]](#footnote-24)

אמנם הנה בפי' הרש"ס כתב דהיכא דלקח כדי למכור יש לאסור טפי מהיכא דלוקט כדי למכור, וכ"ה מבו' בד' תוס' הרא"ש בסנהדרין דכ"ו., ונת' להלן אות י"ח, והיינו משום דהלוקח ע"מ למכור ביוקר הו"ל טפי דרך סחורה, וצ"ע בביאור ד' הר"ש והתוס' דס"ל דיש לאסור טפי בלוקט ע"מ למכור.

טז] ונראה הביאור בזה, לפמש"כ הר"ש לעיל מינה דללקט לאכלה אמר רחמנא ולא ללקט לסחורה, ונראה מזה דעיקר איסור סחורה הוא במה שהוא מלקטן לסחורה, שלא ניתנו לו פירות שביעית ללקטן לצורך זה, ומה"ט הוא דכל שליקטן לצורך אכילה והותיר, מותר למכרן, - ולפ"ז י"ל, דכ"ז הוא כשהוא מלקט מן ההפקר, דלא ניתן לו ללקוט מן ההפקר שהוא עומד לכל, אלא לצורך אכילה, אך כל שהוא קונה מחבירו, דבלא"ה כבר אי"ז עומד לכל, מותר לקנות אף ע"מ למכור.

ושמעתי להוסיף בזה, מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ג דסנהדרין, דהא דסוחרי שביעית פסולין לעדות, הוא משום שהן לוקחין רכוש שאינו שלהם לסחור בו, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"י מעדות ה"ד, ומבו' בדבריו, דסוחרי שביעית חשיב דהן לוקחין ממון שאינו שלהן, ומכח זה הוא דהן נפסלין לעדות,[[24]](#footnote-25) והיינו דפירות שביעית הפקירתם תורה לכל, ולא הותר לאדם לקחתם אלא לאכילה ולא לסחורה, וכל שלוקחם לסחורה, חשיב כלוקח ממון שאינו שלו, ולפ"ז י"ל, דע"כ יש מקום לומר דאיסור סחורה הוא רק כשלוקט ע"מ למכור, דכיון שהן עומדין לכל לא הותר לו לקחתם לצורך סחורה, וחשיב כלוקח ממון שאינו שלו, אך כל שכבר זכה בהן אחר וכבר אינם עומדין לכל, י"ל דמותר ליקח ממנו ע"מ למכור.

יז] והנה בע"ז דס"ב. אמרינן דאסור לפרוע חוב בפירות שביעית, משום דלאכלה ולא לסחורה, ובבכורות די"ב: אמרינן דאין פודין פט"ח בבהמת שביעית משום דלאכלה ולא לסחורה, ובזה לא חילקו בין לקט ע"מ כן ללקט והותיר, ובין לוקט ללוקח,[[25]](#footnote-26) - ומצינו בתוס' הרא"ש בסנהדרין דכ"ו. שעמד בזה במש"כ שם דעיקר איסור סחורה הוא בקונה ע"מ למכור ולהרויח, אבל לוקט ומוכר שרי, וכתב הרא"ש ע"ז, ז"ל, וברפ"ב דע"ז דאמרי' אסור לפרוע חובו מפירות שביעית משום דכתיב לאכלה ולא לסחורה, התם ניחא משום דלא קביל מידי תחותוהי, עכ"ל.

ובפשוטו הביאור בזה, דכיון שפירות שביעית לא ניתנו לצורך ריוח ממון אלא לצורך אכילה, ע"כ ודאי דבכל ענין אסור ליקח בפירות שביעית דבר שאינו בכלל לאכלה, דנמצא דהוא משתמש בפירות שביעית לריוח ממון, וזהו גם הא דתנן לקמן פ"ח מ"ח דאין לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה בדמי שביעית, - אך כל שמוכר פירות שביעית בעד דמים או אוכלין, הרי שפיר הו"ל בכלל לאכלה, שהרי הוא מקבל בעד הפירות דברים דהו"ל בכלל לאכלה, ורק אם הוי זה בדרך סחורה, חזינן לזה כמשתמש בפירות שביעית לצורך ריוח ממון, וה"ז בכלל איסור סחורה, אך אי"ז מתישב היטב עם מש"נ לעיל אות י"ד דעיקר איסור סחורה אינו בההשתכרות והריוח, אלא בעצם מעשה הסחורה, ועמש"נ עוד בזה להלן אות כ"ג.

יח] בפי' הרא"ש כתב דהא דאסור ללקוט ולמכור בעצמו, הוא משום דנראה כסחורה כיון שליקטן למכור והוא בעצמו מוכרן, אבל כשבנו מוכר על ידו לא מיחזי כסחורה, - ודבריו מתפרשים לפמש"כ בתוס' הרא"ש בסנהדרין דכ"ו. דעיקר איסור סחורה הוא כשקונה ע"מ למכור ולהרויח, אבל לוקט ומוכר שרי, והא דאסרינן הכא ללקוט ולמכור בשוק, הוא משום דכל שמוכר בשוק כעין חנות דמי לסחורה כקונה ומוכר להרויח, וע"כ ה"ז אסור, עכ"ד, וכעי"ז כתב בתוס' הר"י מפאריש בע"ז דס"ב. בשם ר"י, עיי"ש,[[26]](#footnote-27) - וכיון דכל האיסור ללקוט ולמכור בשוק הוא משום דמיחזי כסחורה, ע"כ מותר למכור ע"י בנו דלא מיחזי כסחורה, ואמנם דבד' הרא"ש בסנהדרין מ' טפי, דהא דתני דלוקט ובנו מוכר על ידו, אין עיקר החילוק בין מוכר בעצמו למוכר ע"י בנו, אלא בין מוכר בשוק למוכר שלא בשוק, (וכמש"כ כן התוס' בע"ז דס"ב.), אך בפירושו נקט דעיקר החילוק הוא בין מוכר בעצמו למוכר ע"י בנו, (ולא נתפרש בדבריו דהאיסור למכור בעצמו הוא רק כשמוכר בשוק).

יט] והנה לפ"ד הרא"ש נראה, דכל הא דשרי למכור ע"י בנו, הוא רק בלוקט ומוכר, דמן הדין אי"ז בכלל סחורה, וכל הא דאסור הוא עצמו למכור הוא משום דמיחזי כסחורה, וע"כ כל דמוכר ע"י בנו דלא מיחזי כסחורה, לי"ב איסורא, אך כל שקונה ע"מ למכור ולהרויח, דהוא עיקר סחורה האסורה, ה"ז אסור אף כשמוכר ע"י בנו, וכ"ה מוכרח, דאי נימא דאף בסחורה גמורה הותר למכור ע"י בנו, מ"ט נקט תנא להך דינא רק בלוקט ומוכר דמן הדין אי"ז בכלל סחורה, ואי"ז אסור אלא מדרבנן משום דמיחזי כסחורה, וז"ב.

כ] והנה הרא"ש פירש להא דתנן דלקח לעצמו והותיר מותר למכרן, דהיינו בשלקט לאכילה והותיר, ובפשוטו הי' נראה לדעתו דכל הא דשרי בכה"ג, הוא רק בלוקט, דמן הדין אי"ז בכלל סחורה, ובזה הוא דשרינן כשלקט לאכילה והותיר, אך בלוקח ומוכר דהוא עיקר סחורה האסורה, ה"ז אסור אף בכה"ג שלקח והותיר, - ומצינו בד' התוס' בר"ה דכ"ב. שדנו בזה, ז"ל, ואפשר דלוקח ע"מ לאכול לא חשיב סחורה, אא"כ לוקח בזול ע"מ למכור ביוקר שקונה להרויח, עכ"ל, ופירש בחזו"א סימן י"ג סקי"ז כתב דמכוון דבריהם הוא דכ"ה דלוקט ועצמו מותר למכר, ה"נ לקח לעצמו והותיר מותר למכרו, ומבו' דלא פסיקא להו להתוס' ד"ז דאף בלקח לעצמו והותיר מותר למכרו.

אך יותר נראה, דגם לדעת הרא"ש יש להתיר למכור בלקח לעצמו והותיר, משום דכל הא דלוקח ומוכר הוי עיקר סחורה, וגרע מלוקט ומוכר, הוא משום שהוא קונה ע"מ למכור ולהרויח, וכמש"כ הרא"ש, וע"כ כל שלקח לעצמו והותיר, דלא לקח ע"מ למכור ולהרויח, דמי ללוקט לעצמו והותיר, דמותר למכרן.

כא] והתוס' הרא"ש שם בתחילת דבריו כתב, דכל שלוקט ומוכר לי"ב איסורא כלל, וזהו דתני דלא יהא לוקח ומוכר אבל לוקט ומוכר, אך מסיק דלא כן, דבתוספתא גרסינן לא יהא לוקט ומוכר בשוק, וגם דא"כ מ"ט לא תני אבל לוקט ומוכר בשוק, וכ"כ הגר"א בשנו"א דכל איסור סחורה הוא ליקח מאחד ולמכור לאחר,[[27]](#footnote-28) ועיי"ש שכתב דהא דתני דהוא לוקט ובנו מוכר על ידו, הוא לרבותא דאפי' בנו יכול למכור, ועד"ז כתב במלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף.

והנה מ' לפ"ז, דאין מותר למכור אלא ע"י בנו ולא ע"י אחר, וכ"ה מבו' ממש"א בירושלמי דלא יהיו ה' מלקטין וא' מוכר, ובחזו"א סימן י"ג סקי"ז הק' דאם איירי כשמוכר הבן בשביל אביו, אפי' אחר נמי לישתרי, עיי"ש.

וי"ל בזה, דהנה בעיקר הרבותא דמותר למכור ע"י בנו, כתב המלאכ"ש דקמ"ל דאין אנו אומרים שהוא נראה כאילו מכרן לבנו ובנו חוזר ומוכרן אלא מותר, וי"ל דכ"ז הוא כשמוכר ע"י בנו, שדרך האב למכור ע"י בנו, ולא מיחזי לאינשי שהבן לקח מאביו וחזר ומכר, אך למכור ע"י אחר אסור מדרבנן, משום דאין ידוע שהאחר מוכר בשבילו ומיחזי כלוקח ומוכר.

כב] התוס' בע"ז דס"ב. כתבו, דהסחורה האסורה בפירות שביעית היינו לקנות הרבה ביחד להוליך ממקום הזול למקום היוקר, אבל אם הוא לוקט למכור על יד לקנות בו דבר אכילה אי"ז סחורה, ופירשו כן למשנתינו דמה"ט מותר ללקוט ובנו מוכר על ידו, ומסקנת דבריהם שם, דמתניתין איירי בין בלוקח ובין בלוקט, דבשניהם אסור למכור בשוק ומותר למכור בשדה, והא דאסור למכור בשוק, הוא משום דכשמעמיד חנות בשוק דומה יותר שמשתכר בפירות שביעית, עכ"ד.

והמהר"י קורקוס בפ"ו משמו"י ה"א פירש בדבריהם, דאיסור סחורה הוא רק כשלוקח הרבה ביחד כמנהג הסוחרים, אך כל שהוא לוקח ומוכר מעט לקנות בו דבר מאכל מותר שאי"ז סחורה, ובחזו"א סימן י"ג סקי"ז כתב עוד, דאף ללקוט הרבה ביחד ע"מ למכור אסור, וזהו דתני במשנתינו דלוקט ובנו מוכר על ידו, והיינו דהוא מוכר ראשון ראשון שהוא לוקט, ואינו לוקט הרבה ביחד ואח"כ מוכר, - והטעם בזה הוא, דכל שהוא לוקח הרבה ומוכר, אף אם הוא מוכר לקנות בו דבר אכילה, לא חזינן לה כמשתמש בפירות שביעית לאכילה, אלא חזינן לה כמעשה הרוחת ממון, ורק כשהוא לוקח קצת ומוכר לקנות בו בדבר אכילה, חזינן לה כמשתמש בפירות שביעית לאכילה.

כג] הרמב"ם ברפ"ו משמו"י כתב, ז"ל, אין עושין סחורה בפירות שביעית, ואם רצה למכור מעט מפירות שביעית מוכר ואותן הדמים הרי הן כפירות שביעית וילקח בהן מאכל ויאכל בקדו"ש וכו', לא יהיה לוקח ירקות שדה ומוכר וכו', לקח וכו' וכן אם לקט ירקות לעצמו ולקח מהן בנו או בן בתו ומכר ה"ז מותר, עכ"ל. ועיי"ש במהר"י קורקוס שכתב בדעתו, דאסור ליקח ולמכור אפי' מעט, ורק בלוקט ומוכר הוא דהותר למכור מעט, והיינו דהא דמותר ללקוט ולמכור מעט, הוא משום דהדמים עומדין לצורך אכילה, וחשיב כמשתמש בפירות שביעית לאכילה, ולא חזינן לה כמעשה סחורה, אך בלוקח ומוכר דהוא דרך סחורה, הרי דאף כשמוכר מעט חזינן לה כמעשה סחורה.

והכס"מ שם כתב, דמקור ד' הרמב"ם דמותר למכור מעט, הוא ממש"א בסוכה דל"ט: דמותר ליקח מזון ג' סעודות, ואף שלא הזכיר הרמב"ם הכא מזון ג' סעודות, סמך על מש"כ ברפ"ח דדוקא מזון ג' סעודות, ובפאה"ש סימן כ"ו סק"ב תמה ע"ז, דשיעורא דג' סעודות לא נאמר אלא בדינא דאין מוסרין דמי פירות שביעית לע"ה, ולא באיסור סחורה, - ובתורת זרעים הוסיף, דבאיסורא דסחורה חזינן דאף אם הוא מעט, אם הו"ל דרך סחורה ה"ז אסור וכמש"א בירושלמי דאין מקדשין אשה בפירות שביעית, אף דקידושי אשה בפרוטה, וכל ההיתר במכירה מעט הוא משום דאי"ז דרך סחורה, וא"כ אף יותר ממזון ג' סעודות שרי, עכ"ד, ודבריו צ"ע, דבמקדש אשה בפירות שביעית דאינו מקבל בעד השביעית מידי דאכילה, ודאי דיש לאסור בכל גווני, משום שלא ניתנה שביעית אלא לצורך אכילה, ורק בגונא שמוכר פירות שביעית בעד דמים או אוכלין, דהו"ל בכלל לאכלה, וכל הא דאסרינן בזה הוא רק משום שעושה כן בדרך סחורה, דמכח זה חזינן לי' כמשתמש בפירות שביעית לצורך ריוח ממון, הוא דיש מקום לומר דבפחות ממזון ג' סעודות לי"ב איסורא, ואך דלמש"כ המהר"י קורקוס בדעת הרמב"ם, הרי מבו' דכל שלוקח ומוכר אסור אף מעט, והרי דאף באיסורא דמכירה דרך סחורה, אסרינן אף במכירה דפחות ממזון ג' סעודות, אם אך הוי זה כסחורה.

כד] ומבו' עוד בד' הרמב"ם, דהא דתני דלוקט ובנו מוכר על ידו, היינו כשלקח בנו מעצמו ומכרן, וכ"ה גם בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, דאם לקח הבן ממה שאסף אביו ומכרו אין בכך עבירה, ועיי"ש במהר"י קורקוס שכתב בדעתו, דאסור ללקוט לכתחילה כדי שימכור בנו, ורק אם לקט לעצמו, מותר בנו למכרם, ומבו' בדבריו שם דנתחדש בזה, דהוא עצמו אסור למכרן, אף שליקט לעצמו, דכל הא דשרי בלקח לעצמו והותיר, הוא רק בשאכל מהן והותיר, וכמש"כ הרמב"ם שם לקח לעצמו והותיר מותר למכור המותר, אך בנו מותר למכור אף כשלא אכל מהן כלל.

ועיי"ש שכתב עוד בדעת הרמב"ם, דכל הא דשרי לבנו למכור, הוא רק בליקט ירקות לעצמו, דבכה"ג אסור למכור בעצמו אלא מעט, ובנו מותר למכור אפי' הרבה, אבל אם לקחן אפי' לעצמו, אסור למכור הרבה אפי' ע"י בנו.

כה] בחי' הרמב"ן בע"ז שם כתב, ז"ל, רחמנא אמר בפירות שביעית דלאכילה ניתנו ולא לדבר אחר, לפיכך אסור ליקח בפירות שביעית מה"ת כל דבר שאינו נאכל, כדתנן במס' שביעית אין לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה מדמי שביעית וכו', וכ"ש בפירות שביעית עצמן וכו' וה"ה לחלוק וטלית וכל דבר שאינו ראוי לאכילה וכו', אבל דבר הראוי לאכילה ודאי לוקחין בין בפירות שביעית בין בדמיהן, ומוכרין אותם במעות ע"מ ליקח בהן פירות וכל דבר הנתפס בקדו"ש וכו', וה"נ מוכח בפ' לולב וערבה, אלא שאסרו למכרן כדרך סחורה דתנן אין מוכרין פירות שביעית לא במדה ולא במשקל וכו', וטעמא דמילתא דדבר הראוי לאכילה הואיל ונתפס בקדו"ש ואפשר לנהוג בו קדו"ש מותר, אבל דמים שא"א לנהוג בהם קדו"ש כגון חלוק אסור דמפקע להו מקדושתייהו ולא קרינא בהו לאכלה, ולפרוע חובו בפירות שביעית נמי משום ה"ט אסור, דכיון דדמי הפירות נשארין בידו ואינן נתפסין הו"ל סחורה, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, וכ"כ הריטב"א בסוכה דל"ט., עיי"ש.

ומשמעות דבריהם, דכל עיקר איסור סחורה הוא רק כשלוקח בפירות שביעית דבר שאינו נאכל, אך כל שלוקח בפירות שביעית דבר הנאכל, או שמוכר אותם במעות ע"מ ליקח בהן פירות וכל דבר הנתפס בקדו"ש, לי"ב משום סחורה, וזהו שכתב הרמב"ן דהא דאסור למכור במדה ובמשקל, הוא דינא דרבנן שאסרו למכרן כדרך סחורה, ואי נימא דמדאורייתא אסור ליקח ולמכור הרבה דרך סחורה, א"כ הרי ודאי דהאיסור למכור במדה ובמשקל הוא אטו איסור זה, ומ"ט פירש הרמב"ן לאיסור זה בכלל האיסור למכור בעד דבר דלא קרינן בי' לאכלה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בסוכה שם שכתב, ז"ל, אבל למכור פירות שביעית בדמים הרשות בידו כמו שירצה ובלבד שינהוג בהם קדו"ש, עכ"ל, וכן נראה להדיא בד' הבעה"מ בסוכה שם, עיי"ש.

כו] והנה בל' הרמב"ן מ', דכל הא דשרי למכור פירות שביעית במעות, הוא רק ע"מ ליקח בהן פירות וכל דבר הנתפס בקדו"ש, אך אם אין דעתו ליקח במעות דבר הנתפס בקדו"ש, אסורה המכירה עצמה משום סחורה, ובזה ניחא מש"א בסוכה ד"מ: ובסנהדרין דכ"ה: דאסור לישא וליתן בפירות שביעית, והיינו משום דאף כשמוכר הפירות שביעית בדמים הנתפסין בקדו"ש, מ"מ כל שאין דעתו ליקח בהן דבר הנתפס בקדו"ש הו"ל כסחורה.

אך אכתי צ"ע מהא דתנן הכא דלא יהא לוקח ירקות שדה ומוכר בשוק, אף דהדמים נתפסין בקדו"ש, ודעתו ליקח במעות דבר הנתפס בקדו"ש, וצ"ל דכל שמוכר בשוק והו"ל דרך סחורה, ה"ז אסור מדרבנן, דומיא דהא דאסרו למכור במדה ובמשקל, והיינו משום דמיחזי כמוכר להרויח ושלא לצורך אכילה, דה"ז אסור, ואכתי צ"ע מהא דאסור לצבוע בשכר, וי"ל, ומה"ט הוא דשרי כשלוקט ובנו מוכר על ידו, דאי"ז דרך סחורה.

ונתפרשו הדברים בד' הריטב"א בר"ה דכ"ב., עיי"ש שכתב דהא דתני סוחרי שביעית בכלל הפסולין מדרבנן, הוא משום דליכא אלא לאו הבא מכלל עשה ועוד דלא משמע להו לאינשי איסורא בהכי, וכתב עוד, ז"ל, ובתוספתא פירשו במי שיושב ובטל כל שני שבוע וכשנכנסה שביעית התחיל פושט ידיו לעשות סחורה בפירות שביעית, דאפילו כי הוה סחורה לאכול בקדו"ש פסלוהו רבנן, עכ"ל, ובפשוטו מכוון דבריו, דאף דהוא פושט ידיו לעשות סחורה בפירות שביעית, מ"מ כיון דהויא הסחורה לאכול בקדו"ש אי"ז אסור מן הדין, ואך דמדרבנן אסרינן אף בכה"ג.

כז] שוב נתבוננתי די"ל, דכל ד' הרמב"ן ודעימי' קיימי רק במוכר פירות שליקט, דאי"ז כדרך סחורה, ובזה הוא שכתבו דליכא איסור סחורה אלא בשלוקח מהן דבר שאינו נאכל, ומדרבנן אף אסור למכרן במדה ומשקל שהוא כדרך סחורה, אך כל שהוא לוקח ומוכר, דהו"ל דרך סחורה, ה"ז אסור בכל גווני, וזהו מש"א בסוכה ובסנהדרין דאסור לישא וליתן בפירות שביעית, וזהו גם הא דתנן הכא דלא יהא לוקח ירקות שדה ומוכר בשוק, אך גיר' הרמב"ן בפי' התורה ויקרא כ"ה ה', לא יהא "לוקט" ירקות שדה ומוכר בשוק, ובעכצ"ל דה"ז אסור מדרבנן משום דהו"ל כדרך סחורה.

כח] ונתבאר בזה כמה דעות באיסור סחורה, **א** - דעת הר"ש והתוס' בסוכה, דמדאורייתא אסור ללקוט ולמכור בעצמו, ומותר ללקוט ולמכור ע"י בנו, וצידד דאם לוקח בזול כדי למכור ביוקר נמי אסור. **ב** - דעת הרא"ש דאיסור סחורה דאורייתא הוא בלוקח ע"מ למכור, ומדרבנן אסור ללקוט ולמכור בשוק דמיחזי כסחורה, ומותר למכור ע"י בנו דלא מיחזי כסחורה, ובדבריו בתוס' הרא"ש מ' דעיקר החילוק הוא בין מוכר בשוק למוכר בשדה, ובפירושו מבו' דעיקר החילוק הוא בין מוכר בעצמו למוכר ע"י בנו, ועד"ז הוא דעת הגר"א, ואך דס"ל דאף מדרבנן מותר ללקוט ולמכור בעצמו או ע"י בנו, אך ע"י אחר אסור למכור, דמיחזי כלוקח ומוכר. **ג** - דעת התוס' בע"ז דאסור ליקח או ללקוט הרבה כדי למכור, ומותר ליקח או ללקוט מעט ולמכור, ואך דאף בכה"ג לא הותר למכרו בשוק, דמיחזי כסחורה. **ד** - דעת הרמב"ם דאסור ליקח ולמכור אפי' מעט, וכן אסור ללקוט הרבה ולמכור, אך ללקוט מעט ולמכור מותר, וכל שלקט לעצמו מותר לבנו למכרו. **ה** - דעת הרמב"ן ודעימי', דעיקר איסור סחורה הוא ליקח בפירות שביעית דברים שאינם לאכילה ואינם נתפסין בקדו"ש, או למכור פירות שביעית בדמים שלא ע"מ ליקח בדמים מידי דאכילה, ומדרבנן אסור למכור בשוק בדרך סחורה, דמיחזי כמוכר להרויח ושלא לצורך אכילה דאסור, אך נת' לדון שדעתם היא כדעת הרא"ש דאסור מדאורייתא לקנות ולמכור, ורק כשמוכר מה שלקט אי"ז אסור, אלא כשלוקח בהן דברים שאינם ראויים לאכילה.

כט] בע"ז דס"ב: אמרינן דבי רב ינאי יזפי פירי שביעית מעניים ופרעו להו בשמינית, ואמרינן התם דלא חיילא על החליפין קדו"ש, ובחזו"א סימן י"ג סקי"ב עמד בזה, דכיון שהפירות שפרעו להן אינם קדושין בקדו"ש, מ"ט לא אסרינן לה משום סחורה, שהרי הוציא הפירות מתחת ידו, ולא יאכל מה שכנגדן בקדו"ש, ומ"ש מהא דאסור ליקח בדמי שביעית דבר שאינו לאכילה, ועיי"ש שכתב דהא דאסור ליקח בדמי שביעית דבר שאינו לאכילה, הוא משום דצריך שיהא הדבר שלוקח כנגדו של שביעית משמש באותו התשמיש של הפירות שמכר, וכל שלוקח כנגדו דבר שתשמישו הי' אסור בפירות שמכר חשיב כסחורה, וע"כ בהנהו דיזפי ופרעי, שהיו פורעין להן פירות שהן מידי דאכילה, לי"ב איסורא, ונתחדש לפ"ז, דהא דניתנו פירות שביעית לאכילה, אי"ז בדוקא לאכילה בתורת פירות שביעית, אלא אף אף מותר להשתמש בהן לאכילת פירות שמינית.

והנה בד' התוס' שם מבו', דה"נ מותר ליקח פירות שביעית מע"ה בהקפה ואין בזה משום מסירת דמי שביעית לע"ה, משום דאין הדמים נתפסין בקדו"ש, וכ"כ בתוס' ר"י מפאריש שם בשם ר"י, ונתחדש לפ"ז, דאף דהמעות אינם נתפסין בקדו"ש, וגם אינם מידי דאכילה, מ"מ כיון דאפשר לקנות בהן מידי דאכילה, חשיב זה כתשמיש דאכילה, ולי"ב איסורא, - וצ"ע דמשמעות הדברים דמותר למכור כה"ג, אף אם אין דעתו לקנות במעות מידי דאכילה, ובכה"ג לכאו' לא מצינו לחשבו כמשתמש בפירות שביעית לתשמיש דאכילה, ועד"ז צ"ע במש"כ התוס' שם דהעניים היו משתמשין בפירות שמינית למלוגמא, ונמצא דנשתמשו העניים בפירות שביעית לצורך מלוגמא, ואפ"ה לי"ב איסורא.

ל] וביותר צ"ע בזה בד' הרמב"ן, שכתב להדיא דהא דמותר ליקח בפירות שביעית דבר הראוי לאכילה, הוא משום דנתפס בקדו"ש ואפשר לנהוג בו קדו"ש, והא דאסור ליקח חלוק וכיו"ב משום דמפקע להו מקדושתייהו, ולהדיא דלא הותר ליקח בדמי שביעית אלא דבר הנתפס בקדו"ש, ותיקשי לפ"ז היאך מותר למכור שביעית בהקפה, אף שאין הדמים נתפסין בקדו"ש.[[28]](#footnote-29)

לא] ואולי י"ל בזה, דהנה בפשוטו הא דאסור ליקח חלוק וכיו"ב בפירות שביעית, הוא משום דלא חיילא עלי' קדו"ש, ואין מתקיים בו דינא דשביעית, אך הרמב"ן בתו"ד כתב דהאיסור בזה הוא משום "דמפקע להו מקדושתייהו", וזה צ"ב.

ונראה מזה, דעיקר מה שנאסר ליקח בפירות שביעית דבר דלא חיילא עלי' קדו"ש, הוא מכח דינא דשביעית תוספת דמי', והיינו דכיון דדינא הוא דאף דמי השביעית הן מיועדים לשביעית ונתפסין בקדו"ש, ע"כ כ"ה דלא הותר להשתמש בשביעית עצמה למידי דלאו דאכילה, גם לא הותר ליקח בפירות שביעית מידי דלאו דאכילה, דאינו מקיים בזה את דין השביעית שיהיו דמי' בקדו"ש, וזהו מש"כ הרמב"ן דהאיסור הוא משום דמפקע להו מקדושתייהו, והיינו דכיון דמן הדין הדמים נתפסין בקדושה, הרי דכל שלוקח בהן דבר שאינו ראוי ליתפס בקדושה, ואין מתקיים בזה דין הדמים, ה"ז אסור.[[29]](#footnote-30)

ולפ"ז י"ל, דע"כ מותר למכור פירות שביעית בהקפה אף שאין הדמים נתפסין בקדושה, דכל הא דאסור ליקח דבר שאינו נתפס בקדושה, הוא רק בגונא דמדין הפירות שביעית הי' שיהיו דמים אלו לשביעית, והוא לוקח דבר שאין מתקיים בו דין השביעית, אך במכירה בהקפה, דמן הדין אין הדמים נתפסין בקדו"ש, משום דלא חשיבי כדמי שביעית, או משום שכבר אין השביעית קיימת שתתפוס את דמי', ואינו מפקיע את דין הדמים, לי"ב איסורא.

ונראה דל"ד לפורע חובו בפירות שביעית דאסור, דבפורע חובו חשיב שקיבל מיד בעד הפירות שביעית את הפקעת החוב, ומן הדין הי' שתחול ע"ז קדו"ש, ואך דכיון דליכא דמים מסוימים אין שביעית חלה עליהן, וע"כ חשיב שלא נתקיים דין השביעית על הדמים, ומשא"כ במוכר בהקפה, דאינו מקבל דמים מיד, וכל קבלת הדמים היא רק כשפורעים את הדמים למחר, הרי דכיון דבשעה זו מן הדין אין הדמים נתפסין בקדו"ש ואינו מפקיע את דין הדמים לי"ב איסורא.[[30]](#footnote-31)

?ויש להוסיף, דעיקר הדברים מיוסדים על הא דחזינן בכ"ד, דבלוקח מקח בהקפה, לא חשיב שכבר שילם בעד המקח במה שנתחייב לו, דזה אינו תשלומין כלל, דאכתי אגיד גבי', וכ"ה דלדעת כמה מקמאי ל"מ זה לקנינים, אלא התשלום הוא כשפורע המעות למחר, ומשא"כ כשפורע חוב, הרי שבמה שנפטר מחובו, חשיב כקיבל תמורה על השביעית, - וכ"ה מבו' גם ממה שצידד הרמב"ן בע"ז שם דאם פרע הדמים כשהשביעית קיימת ה"ה נתפסין בקדושה, ואם הוה חשיב שכבר שילם בחובו, ואח"כ הוא משלם בעד החוב, הרי אין מקום לחלק אם השביעית קיימת או לא, שהרי אי"ז דמי השביעית, אלא דמי דמי השביעית, ובע"כ כמש"נ. - ויל"ד עפי"ז, דכ"ה דבלוקח בהקפה, חשיב הדמים שמשלם לבסוף כדמי השביעית, ואין החוב עצמו חשוב כדמי השביעית, ה"נ הוא להיפך, דאם פורע חוב, וחשיב דמשלם בשביעית בעד מה שקיבל אתמול, חשיב דמה שקיבל אתמול הוא דמי השביעית, אך לפ"ז הי' בדין דאם מה שקיבל אתמול עדיין קיים, יחול עליו קדו"ש, וזה לא שמענו, וצ"ע.

ונפ"מ עוד בזה בדין הבלעה, דלמש"נ בדעת הרמב"ן ודאי דהבלעה מתרת לאיסור סחורה דאורייתא, דכיון דאין הדמים דמי שביעית, לי"ב לאיסור סחורה זה, ודו"ק.?

לב] **שם בר"ש, ירושלמי, תני ולא יהיו ה' מלקטין ירק ואחד מוכר וכו' ה' אחין מלקטים וא' מוכר על ידיהן,** הר"ש פירש דהיינו דאם ה' מלקטין בשותפות ואח"כ אחד מהן מוכר, ה"ז אסור, ומשא"כ בה' אחין שאינם שותפין אע"פ שנראין כשותפין לפי שהן אחים, מ"מ מוכר אחד על ידיהם, - ובפשוטו הטעם בזה, דכל שהן מלקטין בשותפות ואחד מהן מוכר, כיון דהמוכר יש לו שותפות בכל הפירות, חשיב כלוקט ומוכר ע"י עצמו דאסור, ומשא"כ באחין שאינם שותפין, הו"ל כמוכר שלו ושל חבירו דשרי, - וי"ל עוד, דלעולם אף בה' מלקטין בשותפות ואחד מהן מוכר, חשיב כלפי חלק שאר השותפין כלוקט ומוכר ע"י אחר, והא דה"ז אסור, הוא משום שמוכר גם את חלקו, דכל הא דשרי למכור שלו ושל חבירו הוא רק כשאינם שותפין, דיש לכל א' פירות מסוימים, והו"ל כעין הבלעה, ומשא"כ כשהן שותפין ויש לו חלק בכל הפירות, ל"ה זה כהבלעה, ועי' חזו"א סימן י"ג סק"כ מש"כ בזה.

לג] ולדעת הגר"א דמותר המלקט למכור בעצמו ואסור למכור ע"י אחר משום דמיחזי כלוקח ומוכר, בפשוטו מתפרש הא דלא יהיו ה' מלקטין ואחד מוכר, דהוא משום דמיחזי כלוקח ומוכר, דאין ידוע לכל שהן שותפין, ומשא"כ בה' אחין מלקטין וא' מוכר על ידיהן, דלא מיחזי כלוקח ומוכר, כיון שדרך הוא שיהיו האחין שותפין, ועי' בחזו"א סימן י"ג סק"כ שפירש בע"א.

ואמנם צ"ע דמ"ט אסרינן בה' מלקטין וא' מוכר, הרי אם מיחזי כלוקח מן האחרים ומוכר, מ"מ כיון שהוא מוכר גם את מה שליקט בעצמו, הו"ל כמוכר שלו ושל חבירו, וצ"ל דהא דאסרינן, הוא בגונא שהוא מוכר כל פרי ופרי בפנ"ע, אך אם הוא מוכר את מה שליקט ומה שליקטו האחרים יחד, שרי, וזהו דתני עלה אבל הוא מוכר שלו ושל חבירו, דאיירי נמי בה' מלקטין ואחד מוכר, וע"ז קאמר דכל האיסור הוא כשהוא מוכר חלק האחרים לבד, אך כל שמוכר בב"א שלו ושל חבירו, ה"ז מותר.

לד] **שם, אבל מוכר הוא שלו ושל חבירו,** הר"ש כתב דכל שמוכר ב' החלקים בב"א מותר,[[31]](#footnote-32) דהוי כעין הבלעה כדאמרינן מבליע דמי אתרוג, ואע"ג דמיירי התם לענין דמי פירות שביעית לע"ה, ה"נ לענין סחורה הוי כמבליע שלו בשל חבירו, וכ"כ התוס' בסוכה דל"ט. בטעם הא דשרינן בה' אחין לוקטין ואחד מוכר על ידיהן, - ובפשוטו מבו' מזה, דמותר למכור פירות שביעית בהבלעה ולי"ב משום סחורה, וכן נקט הכפו"ת בסוכה שם, וכ"כ בס' ציץ הקדש סימן ט"ו בשם המהריל"ד זצ"ל, - וכ"ה משמעות ד' התוס' בסוכה שם, דעמדו בהא דפריך התם דליתיב לי' דמי האתרוג בהדיא, דמ"ט לא מפרשינן דהוא משום איסור סחורה, והרי דהא דשרי התם להבליע דמי האתרוג בלולב, הוא אף בגונא שיש בזה משום סחורה, אך בל' התוס' בע"ז דס"ב. נראה דלא פסיקא להו ד"ז, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוכה שם, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם.

אך השפ"א בסוכה שם כתב דכל הא דשרי הכא משום הבלעה, הוא רק כשמבליע שלו בשל אחרים, כיון דשל אחרים אינו כלל בכלל סחורה, ומשא"כ כשמבליע בסחורה המותרת, ה"ז אסור, וכן הביאו בשם החזו"א דאסר למכור פירות שביעית בהבלעה משום איסור סחורה, - ובחי' חת"ס בסוכה שם נקט, דמן הדין שרי הבלעה אף באיסור סחורה, ואך דלא שרינן הערמה בדאורייתא, ולפ"ז ניחא הא דשרי הכא למכור שלו ושל חבירו, לדעת הרא"ש דהאיסור ללקוט ולמכור אינו אלא מדרבנן.?ועמש"נ לעיל סוף אות ל"ב, דכלפי איסור סחורה דאורייתא לדעת הרמב"ן, ודאי יועיל הבלעה.

לה] ולדעת הגר"א דהא דאסור למכור של חבירו, הוא משום דמיחזי כלוקח ומוכר, נראה דמה"ט הוא דשרי למכור שלו ושל חבירו, דכל שמוכר גם את מה שליקט בעצמו, לא מיחזי כלוקח ומוכר.

לו] **שם בר"ש, משרבו ממציאי מעות לעניים ואזלי עניים ואספי ואייתו להו, חזרו לומר א' זה וא' זה פסולין,** בטעם הא דחזרו לפסלן, מבו' בד' הר"ש, דהוא משום דהו"ל כלוקט ומוכר בעצמו, והיינו דכיון שהיו ממציאין להן מעות והיו העניים אוספין ומוכרין, הו"ל העניים כלוקט ומוכר בעצמו דאסור, אך בחזו"א סימן י"ג סקי"ז פירש ד' הר"ש בע"א, וזה לפ"מ שנקט דהא דחזרו לומר דאוספין פסולין, לא קאי על העניים אלא קאי על ממציאי המעות, עיי"ש, וצ"ע.

והרמ"ה בסנהדרין שם פירש, דהא דחזרו לפסלן, הוא משום שהיו מלקטין אותן מתחילה לשם מכירה, דכל הא דמתחילה לא פסלו אותן, הוא משום דבשעת אסיפה לא מוכחא מילתא דלשם סחורה קא אספי, דאף דמכרו את המותר, הו"ל כלקט לעצמו והותיר דמותר למכרו, אך אחר שהיו ממציאין להן מעות וכו' ומוכחא מילתא דהן אוספין לשם מכירה, פסלו אותן, וכעי"ז נראה שפירש בתוס' ר"י מפאריש ע"ז דס"ב. בשם ריב"א.

אמנם הנה לדעת הני קמאי דעיקר איסור סחורה הוא רק בלוקח ומוכר, אך כל שלוקט ומוכר לי"ב איסורא, צ"ב דמ"ט חזרו לפסול את האוספין, - ובד' תוס' ר"י מפאריש שם בשם ר"י, נראה דמפרש דהא דפסלו אותם, הוא משום שהיו דאחר שהיו ממציאין להן מעות, היו העניים מחזרין אחר פירות שביעית ולוקחין אותם ומוכרין אותן ביוקר לממציאין, וע"כ הו"ל כלוקח ומוכר דאסור, וכ"נ בד' התוס' שם.[[32]](#footnote-33)

לז] התוס' בר"ה דכ"ב. כתבו, דהא דחזרו לומר דהאוספין פסולין אי"ז סחורה גמורה, כיון דאזלי בשליחותייהו, ואי"ז אסור אלא מדרבנן, ובחזו"א סימן י"ג סקי"ז פירש לדבריהם, דכיון דהיו הממציאין אומרים לעניים הילך איסור ולקוט לי ירק היום, דמן הדין אי"ז בכלל סחורה, דשכר רגליהן הוא נותן, ומ"מ חשבום חכמים כסחורה.

לח] **שם, ובפ' לולב הגזול פירש"י וכו',** הר"ש הק' ע"ד רש"י דתיקשי לי' כל הנך דיש להן שביעית ואין להן ביעור, דאסור לעשות בהן סחורה, ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב הק' עוד ע"ד רש"י, במש"כ דכל פירות שביעית חייבין להתבער בשביעית הן ודמיהן ולא שיעשה בהן סחורתו להצניע לאחר שביעית, שהרי זמן הביעור אינו בסוף שביעית כ"א בשמינית, דהא אוכלין בענבים עד הפסח בזיתים עד העצרת ובתמרים עד הפורים, והיינו בשמינית, ועיי"ש במש"כ לחדש בזה.

והנה בחי' הריטב"א בסוכה שם כתב די"מ בדעת רש"י, שאין בכלל מה שאמרה תורה לאכלה אלא שיעור אכילת יום א' דהיינו ג' סעודות כמצות שבת, אבל יותר מכאן סחורה הוא ואסור בכל אדם, ועיי"ש שדחה לזה, דא"כ מ"ט אמרו דאין מוסרין דמי פירות שביעית לע"ה יותר ממזון ג' סעודות, אפי' לחבר נמי, ועיי"ש שפירש בד' רש"י, דמה שאמר הכתוב לאכלה היינו להזהיר שיאכל הם או דמיהם בקדו"ש ולא עשה מהם סחורה שאין קדו"ש נוהגת בהן כגון בהמה טמאה עבדים וקרקעות ושאר מטלטלין שאין אלו מתבערין כדרך שפירות שביעית מתבערין, וע"ה חשוד ע"ז שלוקח בדמים סחורה, וע"כ אסור ליקח ממנו יותר ממזון ג' סעודות, עכ"ד, - ונראה מדבריו, דהאיסור בזה אינו כלל מכח דינא דביעור, שהרי אסור ליקח בהמה טמאה וכו' בפירות שביעית, אף באותם שאין בהן דין ביעור, אלא היינו דמדין ביעור נלמד דפירות שביעית ניתנו לתשמישים המכלים את הדבר דומיא דאכילה, ולא ניתנו כלל לדבר המתקיים, וע"כ הוא דאין לוקחין בהמה טמאה וכו' בפירות שביעית, ואם לקח לא חיילא עלייהו קדו"ש, וכמש"כ הרמב"ן וש"ר בע"ז דס"ב., ולפ"ז מתישב משה"ק הר"ש דתיקשי כל הני דיש להן שביעית ואין להן ביעור, דאף בדברים אלו דאין להן ביעור, מ"מ אסור לעשות בהן סחורה להתעשר, דלא ניתנו פירות שביעית להניחם לדבר המתקיים, ואכתי צ"ב בזה.

לט] **שם, ועל חנם דחק להזכיר טעמא דסחורה דבלא"ה איכא איסורי טובא דאין ע"ה נזהר וכו',** בס' סוכת שלם בסוכה שם כתב לפרש בד' רש"י, דהנה בסוכה שם תניא דאם מסר דמי פירות שביעית לע"ה יאמר מעות הרי מעות הללו מחוללין וכו', ופירש"י, ז"ל, שמסרתי לע"ה זה וחלה עליהם קדו"ש כדאמרינן לקמן שביעית תופסת דמי' בקדושתה מקראי, עכ"ל, ומבו' דלא הוצרך רש"י להא דחלה קדו"ש על הדמים, רק כדי לפרש היאך מועיל החילול, וקשיא טובא, שהרי עיקר הא דאין מוסרין דמי שביעית לע"ה מיוסד ע"ז דשביעית תופסת דמי' וחלה קדו"ש על המעות, - ונראה מזה בדעת רש"י, דהא דאין מוסרין דמי שביעית לע"ה משום איסור סחורה שמצניען לאחר שביעית להעשיר, לאו היינו דה"ה עובר על איסור סחורה במה שהוא מצניע את הדמים לאחר שביעית, אלא היינו דכשמוכר את הפירות כדי להצניע את הדמים ולהעשיר, עובר בזה על איסור סחורה, וע"כ גם אם ל"ה חלה קדו"ש על הדמים, הי' עובר על איסור סחורה, כיון דאין האיסור במה שהוא מצניע את הדמים, אלא במה שמתחילה מכר ע"מ להצניע ולהעשיר.

ונמצא לפ"ז בדעת רש"י, דהא דאין מוסרין דמי שביעית לע"ה, אי"ז משום דהע"ה לא ינהג בהן קדו"ש, אלא דבמכירה זו עצמה שהוא לוקח ממנו בדמים, הוא מכשילו באיסור סחורה, ועובר בלפנ"ע, ולפ"ז י"ל בדעתו, דאין לאסור למסור לו דמים, מכח הא דלא ינהג קדו"ש בדמים, דהא גם בפירות עצמם ל"ה נוהג קדו"ש, ובמה שהחליף לו פירות בדמים לא הכשילו כלום, וכל הא דאסרינן בזה הוא רק משום דמכשילו במכירה זו עצמה באיסור סחורה, וע"כ ל"ה מצי לפרושי דטעם האיסור הוא משום דאיכא איסורי טובא דאין ע"ה נזהר, דמשו"ז אין לאסור כלל, שהרי גם בפירות עצמם ל"ה נוהג קדו"ש ואינו עובר בזה משום לפנ"ע, ובדעת הר"ש י"ל, דהאיסור למסור דמי פירות שביעית לע"ה אי"ז משום לפנ"ע, (דבזה י"ל דכיון דגם בפירות עצמם ל"ה נוהג קדו"ש, אין בזה משום לפנ"ע), אלא הוי זה דין בפנ"ע בשמירת קדו"ש, שלא למוסרו לע"ה שלא ינהג בהן קדושה, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

מ] בכפות תמרים סוכה דל"ט. הק' בהא דפריך התם דליתיב לי' דמי האתרוג להדיא, ומשני דהוא משום דאין מוסרין דמי פירות שביעית לע"ה, דמ"ט לא מוקמינן לה בגונא דיש בזה משום סחורה, וע"כ אסור ליתן לו דמי האתרוג להדיא, ונקט הכפו"ת בפשיטות דאף בגונא דיש בזה משום סחורה, שרי ליקח בהבלעה, ונת' לעיל אות ל"ד, וכתב דהוא משום דקתני התם בסיפא, לפי שאין אדם רשאי ללוקחו, ומדקתני ללוקחו ולא קתני למוכרו, ע"כ מיירי בדליכא איסור סחורה, עכ"ד, ומבו' בדבריו דפשיט"ל דאיסור סחורה אינו אלא על המוכר ולא על הלוקח, וכן נקט בפשיטות בנובי"ק אהע"ז סימן ע"ז, דכל שהלוקח קונה לצורך אכילה, לא עביד איסורא, ומבו' בדבריו, דכל שהוא קונה שלא לצורך אכילה אלא לצורך סחורה, איכא איסור בלקיחה עצמה, עיי"ש, וכ"נ בד' המבי"ט ח"א סימן כ"א, - אך בתשו' הגאון מהר"י מהמבורג בנוב"י שם סימן ע"ו מבו' שנקט דאיסור סחורה הוא גם על הלוקח, וכ"כ המקנה בקידושין דנ"ב., עיי"ש.

**פ"ז מ"ד**

א] **לקח בכור למשתה בנו,** בפי' הריבמ"צ כתב דהיינו בכור בע"מ, וכ"כ הר"ש והרא"ש, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי אף בבכור תמים דמותר למכרו, וכדתנן בפ"ק דמע"ש מ"ב, ובתוס' חדשים כתב, דמה שפירשו הריבמ"צ ודעימי' דאיירי בבכור בע"מ, הוא משום הא דקתני למשתה בנו או לרגל, ובכור תמים אינו ראוי לו עד שיפול בו מום.

ב] **מותר למכרו,** הגר"א בשנו"א כתב, דקמ"ל דאף דלא הוצרך לזה כלל מותר למכרו, והיינו דאף דכבר תנן לעיל מ"ג דלקח לעצמו והותיר מותר למכרן והך דינא הוא גם בשאר דברים האסורין בסחורה, וכאשר כן נראה בד' הר"ש לעיל מ"ג שכתב דהיכא דנזדמנה לו נבלה ה"ז כלוקח לעצמו והותיר, קמ"ל הכא דלא רק בגונא שאכל מהן בעצמו והותיר מותר למכרן, אלא אף אם לא הוצרך להן כלל מותר למכרן, אך מד' הר"ש לעיל שכתב דנזדמנה לו נבלה הוי כלוקח לעצמו והותיר, נראה דס"ל דאין לחלק בזה, - אך בפי' הרש"ס גריס במשנתינו כיוצא בו לקח בכור וכו', ומבו' לפ"ז דבאמת הו"ל חד דינא, ותני ברישא דבפירות שביעית כה"ג מותר למכרן, ותני עוד דכיו"ב הוא בבכור, דמותר למכרו בכה"ג.

ג] באו"ז שם כתב, דדוקא בבכור מותר למוכרו בכה"ג, מפני שסחורתו אינה אסורה אלא מדרבנן, אך בנבילות וטרפות שלקחן לצורך עבדיו ושפחותיו הכנענים ולצורך הכלבים שלו ולא הוצרכו להן, אסור למוכרם אף בדמים שקנה, מפני שסחורתם אסורה מדאורייתא, ומבו' בדבריו דהיינו לדעת ת"ק במשנתינו דס"ל דרק בציידים שנזדמנו להם מינים טמאים מותרין למכרן וקי"ל כוותי', אך בארחות חיים הל' איסורי מאכלות סימן מ"ה כתב, דמי שלקח חזיר לצורך פועליו גוים ליתנו ואח"כ לא נתנו לו, מותר למכרו, והובא בב"י יו"ד סימן קי"ז, וכ"נ בד' הר"ש לעיל מ"ג, ובד' הגר"א בשנו"א, עיי"ש.

ד] בפי' הריבמ"צ הביא להא דתניא בתוספתא דרבי אומר אומר אני שלא ימכרנו אלא בדמיו, כלומר שלא ירויח בו כלום, וכ"כ הר"ש והרא"ש, ובתשו' הרשב"א ח"א סו"ס ש"א פירש טעמא דרבי, דהוא כדי שלא יראה כעושה בו סחורה.[[33]](#footnote-34)

והנה משמעות ד' הראשונים דקי"ל כרבי, וכ"כ באו"ז ח"א סימן ש"ל, דרבי לא פליג את"ק, אלא מה שלא פירש ת"ק פירש רבי, וכתב דכה"ג מצינו בפ' שור שנגח ד' וה', דאמרינן דמה שחייב ר' יהודה פירש ר' יעקב, וה"נ הכא מה שהתיר ת"ק פירש רבי, וכ"ה מבו' בד' הרע"ב, וכ"ה מבו' בד' הארחות חיים בהל' איסורי מאכלות אות מ"ה, והובא בב"י יו"ד סימן קי"ז ובש"ך שם סק"ג.

אך בפי' הרש"ס כתב דתנא דמתניתין פליג על רבי, וקי"ל כוותי', וכן נראה מד' הרמב"ם בפ"ה מבכורות ה"י שכתב דלקח בכור וכו' ולא צריך לו מותר למוכרו, ולא כתב דאסור להרויח בו, וכ"כ בהר המורי' שם, וכ"כ הפר"ח בסימן קי"ז סוסק"ג.

ה] והנה בפי' הרש"ס כתב, דלדעת רבי דלא ימכרנו אלא בדמיו, ה"נ בלקח פירות שביעית והותיר אסור למכרן אלא בדמיהן, וכמדומה דדבריו הם לטעמי' דגריס כיו"ב הלוקח בכור וכו', וס"ל דהוא חד דינא עם הא דלקח והותיר מותר למכרו, אך למש"כ הגר"א בשנו"א דהכא גרע טפי משום דלא הוצרך לזה כלל, י"ל דרק בכה"ג הוא דאסרינן למכרן ביותר מדמיהן.

ו] **ציידי וכו' שנזדמנו להן מינים טמאין מותר למכרן,** הריבמ"צ פירש דת"ק לא שרי בנזדמנו לו, אלא בציידים, וכ"כ הר"ש והרא"ש, ופירשו הטעם בזה ע"פ הירושלמי, דהוא משום דהמלכות אונסת ליקח מס מן הציידים, וכ"כ הר"ש והרא"ש, - ובד' הב"י ביו"ד סימן קי"ז מבו' דלפ"ז לא שרי אלא בצייד קבוע, אך כל שאינו צייד קבוע, אף אם נזדמנו לו מינים טמאים דרך צידה, ה"ה אסור למכרן, וכן נקטו הש"ך שם סק"ו ובתשו' הרמ"ע סימן כ"ט.

אמנם הנה בתשו' רבינו שמחה שבראבי"ה סימן תתקע"ד פירש למש"א בירושלמי דתמן המלכות אונסת בע"א, דהוא טעם דבסוחרי שביעית קי"ל כר' יהודה דכל שאין לו אומנות אלא היא כשר, והכא לא קי"ל כר' יהודה, עיי"ש, וכ"ה באו"ז שם, ולפ"ז צ"ב טעם החילוק בין ציידים לשאר כל אדם, - אך באמת בד' האו"ז שם נראה להדיא דס"ל, דליכא נפ"מ בין צייד קבוע לצייד שאינו קבוע, אלא כל שנזדמנו לו בדרך צידה, מותר למכרן, ומשא"כ אם נזדמנו לו בדרך מקח אסור למכרן, עיי"ש, וצ"ב הטעם בזה, - ועי' עוד בתשו' הרמ"ע שם ובפר"ח סימן קי"ז סק"ו במש"כ לפרש למשנתינו בע"א, ועי' במשנת יוסף שהאריך בביאור כל הדעות בזה.

ז] בראבי"ה סימן תתקע"ד כתב, דהא דהתירו לציידים למוכרן, הוא משום דהתירו איסור דרבנן מפני דוחק ממון, וזה ניחא לטעמי' שם שנקט דכל איסור הסחורה במינים טמאים אינו אלא מדרבנן, עיי"ש, - והתוי"ט כתב, דאף למש"כ לעיל מ"ג דאיסור סחורה בדברים הטמאים הוא מדאורייתא אלא שנמסר הדבר לחכמים, י"ל דמשום מס המלך נמי כח בידם לומר שהתורה לא אסרה בכה"ג, א"נ דהוא משום חיי נפש, עכ"ד.

אמנם הנה בתשו' הרמ"ע שם סימן כ"ט הק' על פי' זה, דא"כ יאסר אף לצייד קבוע היכא דליכא אונס, ולא אשתמיט חד מכולהו רבנן קמאי ובתראי דלימא הכי, - ומצאנו ישוב לזה בב"י יו"ד סימן קי"ז, עיי"ש שכתב דנראה דאפי' במקום שאין לוקחין מס מן הציידין נמי שרי דלא פלוג רבנן במילתייהו ולפיכך לא חילקו הפוסקים בכך, עכ"ד, - ואמנם לכאו' זה ניחא רק אי נימא דעיקר האיסור בזה הוא מדרבנן, ולא גזרו חכמים בציידים דהמלכות לוקחת מהן מס, וע"כ אף במקום שאין לוקחין מס מן הציידין שרי דלא פלוג רבנן, אך אי נימא דהאיסור בזה הוא מדאורייתא, לכאו' אין להתיר אלא במקום שלוקחין מס מן הציידין, ושמא י"ל, דכיון דמשום מס המלך יש כח בידם לומר שלא אסרה התורה לציידים, ה"ז מותר לציידים בכל גוונא, וצ"ע, - ואמנם נראה דאין ללמוד מזה דעיקר איסור סחורה בדברים הטמאים אינו אלא מדרבנן, דאף אי נימא דעיקר איסור הסחורה הוא מדאורייתא, מ"מ י"ל דהא דאסרינן אף בשנזדמנו לו אינו אלא מדרבנן.

אך בד' האו"ז ח"א סימן ש"ל מבו' דאף בנזדמנו לו הוי איסור הסחורה מדאורייתא, עיי"ש שכתב דכיון דאיסור הסחורה הוי מדאורייתא, יש לפסוק כת"ק דאסר.

ח] בארחות חיים הל' איסורי מאכלות אות מ"ה כתב, דהא דמותר למכרן, ה"מ ביחד הטמאה והטהורה, אבל לא הטהור בפנ"ע והטמא בפנ"ע, דכיון שהוא צייד יאמרו שהוא כיון מלאכתו אליהם, עכ"ל, והב"י ביו"ד סימן קי"ז הוכיח מד' הרמב"ם והטור דמותר למכור אף את הטמא בפנ"ע, עיי"ש.

ט] **ר"י אומר אף מי שנתמנה לו לפי דרכו לוקח ומוכר,** בטעם ההיתר בזה, כתב האו"ז ח"א סו"ס ש"ל, ז"ל, אע"ג דהתורה אסרה לעשות בהם סחורה וכו', דוקא לחזר אחריהם מפני שנראה כעושה אנפרות והפקר בדברי תורה שעושה בהם סחורה ומחזר אחריהם, אבל הכא שלא חיזר וכו' דכה"ג לא אסרה תורה לוקח ומוכר, עכ"ל.

והראבי"ה בסימן תתקע"ד פירש, דהא דשרי ר' יהודה ליקח ולמכור, אי"ז בדוקא כשנזדמנו לו, אלא כל שאין אומנותו בכך, ואינו לוקח ומוכר אלא באקראי, לי"ב איסורא, ומבו' בדבריו דהטעם בזה הוא, דהא דאסור לעשות סחורה במינים אלו, הוא מדרבנן משום חשש תקלה, ולא אסרו חכמים אלא במי שאומנותו בכך ועוסק בכך בקביעות, עיי"ש.

י] **וחכמים אוסרין,** בד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש לא נתפרש אם חכמים פליגי על ת"ק, ועי' או"ז ח"א סימן ש"ל בסו"ד, שכתב לדון דלא פליגי על ת"ק, ולמסתמי' אתא לאפוקי מדר' יהודה דלא נימא דמסתבר טעמי', ובתוי"ט כתב דפליגי בדין צייד המכוין לצוד טמאים, דלחכמים שרי הואיל ומחמת אומנתו נתחייב מס למלך רשאי לכוין לצוד הטמאים כדי שיוכל לפרוע המס. ולת"ק אע"פ דצייד הוא לא התירו לו אלא בנזדמן דנקיט בלישניה שנזדמנו להם.

והאו"ז בח"א סימן ש"ל כתב לפרש, דג' מחלוקות בדבר, דת"ק לא שרי בנתמנו להן בדיעבד, אלא דוקא בציידין שהשליכו מצודה לנהר ודעתם לצוד דגים טהורים ונתמנו להם דגים טמאים שלא בכוונתם, דבכה"ג לא חייבום חכמים להפקירן אלא מותרין למכרן, אבל שאר כל אדם סוחר, אפי' נתמנו לו שלא חיזר אחריהן, אסור לקנות ולמכור להשתכר בהן, ואפי' אם קנה הרבה ביחד ונמצאו בהן מינים טמאין חייב להפקירן, ולר' יהודה אפי' כל אדם סוחר שאינו צייד שנתמנה לו לפי דרכו שלא חיזר אחריהן אלא הביאו לו סוחרים למכור לו, לוקח ומוכר ומשתכר בהם ובלבד שלא תהא אומנותו לכך, ותנא בתרא ס"ל דאף במתמנה לו לפי דרכו לקנות לכתחילה מינים טמאין אסור, אבל אם נזדמן לו וקנה הרבה ביחד ומצאו בהם מינין טמאין מותר לו למכרם ואינו חייב להפקירן, עכ"ד, ובסו"ד כתב דכיון דסחורתן אסורה לכתחילה מדאורייתא, יש לנו לפסוק כת"ק דמחמיר בהו במכירתן, ולא כדברי תנא בתרא דמיקל ושרי למוכרן.

יא] הריבמ"צ והר"ש כתבו לפרש עוד לפלוגתא דר"י וחכמים, דפליגי לענין פירות שביעית, דלדעת ר' יהודה מותר ליקח ולמכור פירות שביעית אם אין אומנותו בכך, ופירשו כן להא דתנן בסנהדרין דכ"ד: בדין סוחרי שביעית דפסולין, דאמר ר' יהודה אימתי בזמן שאין לו אומנות אלא הוא וכו', דהיינו דכל שיש לו אומנות אחרת, מותר לכתחילה לסחור בפירות שביעית, - והרא"ש כתב דר' יהודה פליג בין בסחורה בדברים הטמאים ובדין בסחורה בפירות שביעית, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקע"ד, ועיי"ש שכתב דקי"ל כר' יהודה, ועפי"ז התיר לסחור בדברים הטמאים כשיש לו אומנות אחרת, עיי"ש.

יב] הראבי"ה שם הוכיח דקי"ל דמותר לעשות סחורה בדברים טמאים, ממש"א בחולין דק"ו. דמים ראשונים האכילו בשר נבילה, ומפורש במד' תנחומא שהי' מוכר בשר נבילה לגוים וכו', ולא מסתבר לאוקמי בנתמנו ע"י ירושה או ע"י צידה, ובאיסורא נמי לא דחקינן ומוקמינן לה, עכ"ד, ועי' ב"י יו"ד סימן קי"ז במש"כ לדחות בזה.

והמהרש"א בחולין שם פירש דהי' מוכר נבילות ממה שנזדמן לו, והברכ"י באו"ח סימן קפ"א אות ו' כתב ללמוד מדבריו, דכל דנזדמנו לו נבילות וטרפות מותר לעשות מהן תבשיל ולמכרן, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דכל שעושה מהן תבשיל ומוכרן, הו"ל כסחורה לכתחילה, והובאו דבריו בגל' הגרע"א ביו"ד סימן קי"ז.

**פ"ז מ"ה**

א] **לולבי זרדים,** בעוקצין פ"ג מ"ד תנן דלולבי זרדים אינם מטמאין טומאת אוכלין עד שימתוקו, ופירש הרמב"ם בפיהמ"ש שם, דבנ"א כובשין אותם לרוב במים ומלח ואוכלים אותם חיים, אלא שזה אינו ידוע אצל הכל, ומ' בדבריו דמה"ט דאי"ז ידוע אצל הכל, הוא דאינם מטמאין טומאת אוכלין עד שימתוקו, וזה כמש"א בירושלמי בריש פירקין, דהא דלולבי זרדים וכו' אינם מטמאין טומאת אוכלין עד שימתוקו, ול"ד לתורמסין דמטמאין טומאת אוכלין מיד אף שאינם ראויים לאכילה עד שימתקן, הוא משום דשאני תורמסין שעיקרן אוכל אדם, ודמי לדברים שאינם ראויים לאכילה בלא בישול, שהן מטמאין טומאת אוכלין קודם הבישול.

ובפי' הרש"ס כתב דשביעית נוהגת בהן כשכבשן ביין או בחומץ והומתקו, ואזיל לטעמי' דס"ל לעיל בריש פירקין דאף עלי הלוף השוטה אין שביעית חלה עליהן אלא כשמיתקן, אך למש"נ לעיל מ"א אות ה' - ט' בדעת הר"ש ודעימי' דשביעית חלה עליהן אף קודם שמיתקן, הרי דה"נ הוא בלולבי זרדים, דשביעית חלה עליהן מיד.

ב]והנה בחזו"א סימן י"ד סק"ג כתב, דממש"א בירושלמי דלולבי זרדים אין עיקרן אוכל אדם, למדנו דהם עומדין גם למילתא אחריתא, ואפשר דקיימי לעצים, וכתב דלפ"ז דינם כעלי גפנים ועלי קנים דתניא בסוכה ד"מ. דאם לקטן לעצים אין קדו"ש עליהן עד שילקטם לאדם, עכ"ד.

אמנם יש מקום לדון בזה, די"ל דלולבי זרדים קיימי לאכילה טפי מעלי גפנים ועלי קנים, ומ"מ כיון שאין עומדין לאכילה אצל הכל, אינם מטמאין טומאת אוכלין בלא תיקון, אך לענין שביעית דיש עליהן קדו"ש אף קודם מיתוק, י"ל דאף קודם מחשבה יש עליהן קדו"ש, ועד"ז נת' לדון לעיל מ"א אות ט' בדין עלי הלוף השוטה, די"ל דיש להן קדו"ש אף קודם מחשבה, עיי"ש.

ויש לדון עוד, דמשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם, דהא דאין עומדין לאכילה אצל הכל, אי"ז משום שהן עומדין גם לעצים, אלא הוא משום דדרך אכילה זו אי"ז ידוע אצל הכל, ולפ"ז י"ל, דכל הא דבעינן מחשבה, הוא רק בדבר העומד גם לעצים דאין נוהג בהן שביעית, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז שלא חישב עליו לאכילה, וה"ה עומד לתשמיש דעצים אין שביעית נוהגת בו, אך בלולבי זרדים, דאין עומדין אלא לאכילה, הרי דהגם דאין כל בנ"א אוכלין אותן, י"ל דיש עליהן קדו"ש אף בלא מחשבה, וצ"ע בזה.

ב] **יש להם ביעור ולדמיהם ביעור,** כ"ה הגיר' בכת"י פיהמ"ש להרמב"ם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משמו"י הט"ו, אך במלאכת שלמה כתב דיש דל"ג לה, והק' ע"ז דא"כ לערבינהו וליתנינהו, וכ"ה בכת"י פי' הר"ש, ועמש"נ להלן אות ה' לדון כן בדעת הר"ש,וכ"ה בחי' הראב"ד ע"ז די"ד. שכתב דאין ללולבי הזרדים והחרובין ביעור לפי שאינם כלין.

ג] **לולבי האלה וכו' אין להן ביעור ולא לדמיהן ביעור,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהא דאין להן ביעור הוא לפי שאין נושרין מאביהן, והביאו מירושלמי דפרכינן עלה מהא דתנן בריש פירקין דעלי הלוף השוטה יש להן ביעור, אע"פ שאין נושרין מאביהן, ולא שדינן להו בתר העיקר, ומ"ט הכא אוכלין על העיקר, ומשני דלולבין דהכא סופן להקשות, ולכך נעשין כאביהן, ובפי' הרש"ס פירש דהיינו, דהתם דאין סופו להקשות, הוי עיקר בפני עצמו ועלים בפני עצמן, והאי כדיני' והאי כדיני', אבל לולבין דהכא סופן להקשות, ולכן נעשין כאביהן ואין להן ביעור.

ובפי' הרש"ס הק' על פי' זה, דמנין לנו דעלי הלוף השוטה אין נושרין מאביהן, והרי במתניתין בריש פירקין תני דאין מתקיימין בארץ, ובחזו"א סימן י"ד סק"א פירש בזה דלעולם אין העלין נושרין והיו מתקיימין, והא דהן חייבין בביעור, הוא משום דאין בנ"א מניחין אותן בשדה אלא מלקטין הכל, וזהו דתני לעיל דאינם מתקיימין בארץ, עיי"ש בדבריו.

אך הנה בפי' הר"ש לעיל פ"ה מ"ג בסופו מבו' להדיא דעלי הלוף השוטה אינם מתקיימין כלל, עיי"ש, וכ"נ להדיא גם בפי' הריבמ"צ והר"ש לעיל סוף מ"א, - וצ"ל לפ"ז דהא דפריך מינה, הוא משום דאין העלין נושרין מאביהן, אלא שהן מרקיבין במקומן, וזהו דפריך דמ"ש מלולבין דכיון דאין נושרין מאביהן אין להן ביעור, והיינו דהרי אף דאין נושרין מאביהן מ"מ הן מתקשין וכבר אינם ראויים לאכילה, ואפ"ה אין בהן דין ביעור, וא"כ ה"נ בעלי הלוף השוטה דאין נושרין מאביהן, לא יהא בהן דין ביעור, אף שהן מרקיבין במקומם, וע"ז משני דשאני לולבין דסופן להקשות וליעשות כעיקר האילן, וע"כ דינם כאביהן, ואין להן ביעור, ובזה נתישב כל משה"ק במשנ"ר ע"ד הר"ש, עיי"ש, ועי' בחזו"א שם שפירש טעמים אחרים בהא דאין להן ביעור, וצ"ע.

ד] והנה לקמן פ"ט מ"ו תנן דהמלקט עשבים לחים עד שייבש המתוק וכו', ומבו' דעשבים לחים ויבשים חשיבי לענין שביעית כב' מינים, וע"כ אם כלו הלחים ה"ה חייבין בביעור, אע"ג דקיים מאותו המין בשדה יבשים, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ט הק', דמ"ש דהתם אין אוכלין לחים על יבשים, והכא בלולבין אוכלין הלחים על יבשים שהן מתקשין ונעשין עצים ממש, וכתב דהכא דהן מתקשין דרך צמיחתן וגידולן שאני.

ובס' אהלי ישועה כתב לפרש בזה, דחלוק הוא מה דחשיב כלא כלה מן השדה לענין שאין לו ביעור כלל, ממה דחשיב לא כלה מן השדה לענין זמן הביעור בדבר שיש לו ביעור, דהא דהני דמתקיימים בארץ אין להן ביעור אי"ז משום דלא הגיע זמן ביעורם, אלא דהם נתמעטו מעיקר דין ביעור, דכיון דקרא דביעור איירי בהני דאינם מתקיימים, ע"כ הני דמתקיימים בארץ נתמעטו מעיקר פרשת ביעור, ועמש"נ בזה לעיל מ"ב אות א' ואות י"א, ובזה הוא דאמרינן דכל דעיקר המין הוי דבר המתקיים, חשיב כמין המתקיים בארץ, ולי"ב דין ביעור כלל, ומשא"כ בדבר שיש לו ביעור, ואך שבאנו לדון אימתי הוא זמן הביעור, הרי דבזה יש לנו לדון על כל דבר בפנ"ע אם עדיין אכילתו קיימת, וע"כ בלולבין דהעצים עצמן הן מתקיימין בארץ, ע"כ אף הלולבין שסופן להתקשות וליעשות כעצים, חשיבי ג"כ מכלל המין המתקיים בארץ, ואין להן ביעור, ומשא"כ בעשבים לחים, דאף עשבים יבשים יש להן ביעור, הרי דזמן הביעור דעשבים הלחים, הוא בזמן שהן כלים לחי' מן השדה.

והעירוני די"ל עוד בזה בפשיטות, דרק הכא דהעיקר מתקיים בשדה, מהני הא דהלולבין דאין נושרים מתקשין ונעשין עצים ממש, לדונם כהעיקר שהוא מתקיים, וכלישנא דהירושלמי דנעשו כאביהן, ול' הריבמ"צ דשדינן להו בתר העיקר, אך התם הרי מן העשבים שליקטם בעודם לחים, לא נשתייר כלום, ומה שנשתיירו עשבים אחרים יבשים, ל"מ, והחזו"א שהק' כן, הוא לטעמי' שפירש טעמים אחרים בהא דהלולבים אין להן ביעור, וכמש"נ לעיל סוסק"ג.

ה] בביאור הגר"א לירושלמי פירש, דל"ג ברישא "דפירקא", ועיקר פירכת הירושלמי היא מרישא דמתניתין דלולבי זרדים יש להן ביעור אע"פ שהעיקר מתקיים בארץ, ומ"ש לולבי האלה והבטנה דאין להן ביעור משום שהעיקר מתקיים בארץ, וע"ז משני דלולבי זרדים אין סופן להקשות, וע"כ יש להן ביעור אף שהעיקר מתקיים בארץ, אך לולבי האלה והבטנה דסופן להקשות וליעשות כעצים, נידונים כאביהן, ועי' בחזו"א סימן י"ד סק"א מש"כ לפרש בזה.

ועיי"ש בחזו"א שעמד ע"ד הר"ש דפרכינן מרישא דפירקא, דמ"ט פריך מרישא דפירקא ולא פריך מרישא דמתניתין, וי"ל דהר"ש לא גריס ברישא דלולבי זרדים יש להן ביעור, עמש"נ לעיל אות ב', וי"ל דהוא משום דבמתניתין תני דטעם הא דהלולבין אין להן ביעור הוא משום שאינם נושרין מאביהן, וכמש"נ לעיל אות ג' מד' הריבמ"צ והר"ש שפירשו כן, וע"כ ל"ק כלל מהא דלולבי זרדים יש להן ביעור, דשאני לולבי זרדים דהן נושרין מאביהן, ולא פריך אלא מהא דעלי הלוף השוטה יש להן ביעור, אף דאינם נושרין מאביהן, ובחזו"א בסו"ד שם לא ניח"ל לפרש כן, וזה לטעמי' דס"ל דעלי הלוף השוטה אין מניחין אותן בשדה אלא מלקטין את כולן, ודמי לנושרין מאביהן, עיי"ש, אך למש"נ לעיל אות ג' בדעת הריבמ"צ והר"ש דאין מלקטין את כולן, אלא שהן מרקיבין במקומן, ניחא.

ו] **אבל לעלין יש להן ביעור לפי שהן נושרין מאביהן,** בתוספתא פ"ה ה"ח תניא, לולבי האלה וכו', ר"מ אומר ללולבין עם העלין אין ביעור, וחכ"א לעלים עם הלולבין יש ביעור, ר"ש אומר ללולבין אין ביעור אבל לעלים יש ביעור מפני שנשרו מאביהן, ובחס"ד שם כתב דקמ"ל דמתניתין דתני דללולבין אין ביעור ולעלים יש ביעור, ר"ש היא, ואיכא תנאי דפליגי, דר"מ סבר דכ"ה דלולבין אין ביעור ה"נ בעלין דבטלי אגבייהו, ורבנן סברי איפכא דכשם שלעלין יש ביעור ה"נ הלולבין דינן כעלין להחמיר, עכ"ד, ועיי"ש שהביא מירושלמי דמ' דפלוגתייהו היא בכובש העלין עם הלולבין, ואי"ז ענין לדינא דמשנתינו, ועי' חזו"א סימן י"ד סק"ד מש"כ לפרש בזה.

ובס' אהלי ישועה הוסיף בזה, דכל הא דפליגי הני תנאי, הוא רק לענין הנידון אם הוו מין שאינו מתקיים בארץ דלי"ב דין ביעור כלל, ובזה הוא דס"ל לר"מ דכ"ה דהלולבין חשיבי כמין המתקיים בארץ, ה"נ העלים חשיבי כמין המתקיים הארץ, ורבנן סברי דכ"ה דהעלים חשיבי כמין שאינו מתקיים בארץ ה"נ הלולבין חשיבי כמין שאינו מתקיים בארץ, אך לענין זמן הביעור, ודאי דהלולבין והעלים הוו ב' מינים ואין אוכלין א' על חבירו, עכ"ד, ועיי"ש במש"כ עוד לפרש בטעם הא דלא פליגי הני תנאי בחרובין, ולכו"ע הלולבין אין להן ביעור והעלים יש להן ביעור.

ז] המאירי בע"ז די"ד: כתב, ז"ל, לענין שביעית כל אילנות שיש להם עיקר ר"ל פרי יש ללולבי אותו אילן ולעלים שלו שביעית לענין ביעור כגון רוב אילנות וכל שאין לו פרי אלא עלין ולולבין כגון האלה אין ללולביהן ולעלין שלהם ביעור ואין זה כלל אצל הכל כמו שיתבאר במקומו, עכ"ל, וצע"ג דלהדיא תנן במתניתין דרק לולבי האלה אין להן ביעור, אבל העלים יש להן ביעור.

ח] בתוספתא פ"ה ה"ח תניא דעלי חרובין אין להן ביעור לפי שאינם כלין, והובא בירושלמי לקמן פ"ט ה"ו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משמו"י הט"ז, דאין להן ביעור לפי שאינם נובלות וכלות,[[34]](#footnote-35) ובפי' הרש"ס לקמן שם הק', דהא תנן הכא דאף לולבי החרובין יש להן ביעור משום דנובלין וכלין, וכ"ש דהעלים יהא להן ביעור, וכתב לדון דשמא הלולבין רכין ונופלין אבל העלין של האילן מתקיימין בו, ובס' לחם שמים כתב לפרש בזה, דאע"ג דודאי אין עלי החרובין מתקיימין, מ"מ אינם כלין לחי' מן השדה, שלאחר שנתלשין או נושרין חוזרין וגדלין ומוציאין עלין מחדש כל ימות השנה, עכ"ד, ועי' בס' משנת יוסף שהאריך בזה, - ובס' אהלי ישועה כתב דאף דמבו' לקמן פ"ט מ"ד דאין אוכלין על פירות שמינית, כ"ז הוא רק במין הכלה דיש בו דין ביעור, דזמן ביעורו הוא כשכלו פירות שביעית, אך כשבאנו לדון אם חשיב כמין הכלה דיש בו דין ביעור, הרי דכל שאין מינו כלה, אף דהוא מחמת פירות שמינית, אין בו דין ביעור, וצ"ע בזה.

**פ"ז מ"ו**

א] **הוורד והכופר,** בפירש"י בנדה ד"ח. כתב דמיני בשמים הם, ובפשוטו מ' דמה"ט הוא דחלה עליהן קדו"ש, משום שהן עומדין לתשמיש האדם לריח, - אמנם הנה בירושלמי בפירקין ה"א בעי במיני בשמים אם יש עליהן קדו"ש ולא איפשיטא, ולא פשיט לה מהא יש קדו"ש בוורד ובכופר, ובחזו"א סימן י"ד סק"ט כתב דהוא משום דיש להם גם טעם וכדתנן לקמן מ"ז וורד חדש וכו' זה הכלל כל שהוא בנו"ט, ומשום זה הוא דיש להן שביעית, עכ"ד, וכ"כ בתורת זרעים, וכ"ה להדיא בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ל"ח דהורד והכופר הוו מאכל אדם, וע"כ יש להן שביעית, וכ"נ בד' המאירי בנדה ד"ח., עיי"ש.

וכ"ה מבו' בירושלמי בפירקין ה"א, דבעי מהו לכבוש מן ההן וורד, ואמרינן עלה דתני ר' חייא אוכל אדם הוא, ולהדיא דוורד חשיב כאוכל אדם, ומכח זה חלה עליו קדו"ש.

ב] אמנם הנה גיר' הגר"א בירושלמי שם לעיל מינה, דפריך אהא דמלוגמא אין עלי' קדו"ש, מהא דתניא דורדין וכו' קדו"ש חלה עליהן ומשני דלכם הראוי לכולכם, ופירש הגר"א דפריך דורדים וכו' כובשין אותן בשמן לריח ואין עושין אותן אלא העשירים ואפ"ה קדו"ש חלה עליהן, ומשני דמלכם דרשינן הראוי לכלכם וורדים וכו' אף שאין עושין מהן אלא העשירים מ"מ ראוי הוא לענייים, אבל מלוגמא אין ראוי אלא לחולים, עכ"ד, ולכאו' מבו' להדיא מזה, דהא דקדו"ש חלה על הורדים, הוא מכח מה שהן עומדין לריח, ועי' בחזו"א שם שהביא ד' הגר"א, וצ"ע, וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"א בירושלמי דאוכל אדם הוא, וגם צ"ע דאם הא דיש להן שביעית הוא משום שהן עומדין לריח, מ"ט לא פשיט הירושלמי מינה דמיני בשמים יש עליהן קדו"ש, וצ"ע בזה.

ג] והנה נחלקו הראשונים בברכת המריח בורדים, דהרמב"ם בפ"ט מברכות ה"ו כתב דמברך בורא עצי בשמים והסכים לזה הרא"ש בפ' כיצד מברכין סימן ל"ז, אך עיי"ש שהביא דדעת ר"ה גאון דמברכין עליהן שנתן ריח טוב בפירות, וכ"כ בחי' הרשב"א שם דמ"ג: בשם הראב"ד, וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"א סימן שצ"ז, וכתב דהוא משום שהן נאכלין במרקחת, והו"ל כאתרוגים וחבושים, ובתשו' הרדב"ז ח"א סימן מ"ד וח"ב סימן תש"מ כתב דפלוגתייהו הוא אם חשיב דעיקר נטיעתם היא גם לאכילה, ועיי"ש שכתב לתלות בזה אם נוהג בהן ערלה, ואכמ"ל.

ולפ"ז הי' מקום לומר דהרשב"א שכתב דהא דשביעית נוהגת בוורד הוא משום דהוי מאכל אדם, אזיל לטעמי' דס"ל דעיקר נטיעתו היא גם לאכילה, אך לדעת הרמב"ם והרא"ש דעיקר נטיעתם הויא לריח, י"ל דלא מצי חיילא עלייהו שביעית בתורת מאכל אדם, וכל הא דחיילא עלייהו שביעית, הוא מכח מה שהן עומדין לריח.

אך בתשו' מהרי"ט יו"ד ח"ב סימן ל"ד כתב, דאף לדעת הסוברים דוורד לא חשיב כפרי, ואין נוהג בו ערלה, ואין מברכין עליו שנתן ריח טוב בפירות, י"ל דשביעית נוהגת בו בתורת מאכל אדם, דלגבי שביעית אפי' מידי דלאו פרי נוהג בו שביעית הואיל והוא נאכל, עיי"ש, - עוד י"ל בזה כמש"כ במגן גיבורים סימן רט"ז סק"ג, דכו"ע מודו דיש על הוורד תורת פרי, כיון שראוי לאכלו במרקחת, ואך דמ"מ כיון שאין עיקרו לאכילה לא תיקנו בו להברכה המבוררת דשנתן ריח טוב בפירות, עיי"ש, וע"כ ודאי דשביעית נוהגת בו בתורת מאכל אדם.

ד] בתשו' הרשב"א ח"ז סימן שנ"ו כתב בדין ערלה בורדים, ז"ל, מסתברא שנוהגת בהן ערלה כמו שנוהגת בהן שביעית ומנא אמינא לה מדתנן בפ"ז של מס' שביעית הורד והקטף והכפר והלוטס יש להם שביעית ולדמיהם שביעית יש להם ביעור ולדמיהם ביעור ואמרינן עלה בנדה פ"ק וכו' א"ר פדת מאן תנא קיטפא פירא הוא ר"א, פירוש ר"א דפ"ק דערלה דמעמיד בשרף ערלה אסור, אלמא כל שאינו פרי לענין ערלה אינו פרי לענין שביעית וכו', וורד הואיל והוי פרי לגבי שביעית אף לגבי ערלה, עכ"ל.

ובתשו' מהרי"ט שם תמה ע"ד הרשב"א, ז"ל, דא"כ תקשי לרבוותא דאמרי מברך על ריחם בורא עצי בשמים ועל אכילתם בפה"א, מאחר שהם פרי יברך עליהם בפה"ע ועל ריחם ברוך שנתן ריח טוב בפירות, אלא יש לחלק דגבי שביעית אפי' מידי דלאו פרי הוא נוהג בו שביעית הואיל ונאכל בכל ענין בין חיים בין כבושים בין מבושלים אחד מאכל אדם ואחד מאכל בהמה, אבל גבי ערלה כתיב וערלתם ערלתו את פריו, במה שהוא פריו תלה רחמנא וכו', אבל מידי דלאו פרי ולא שומר אע"פ שנאכל אין בו משום ערלה, כדתנן לולבי גפנים מותרי' משום ערלה, ואילו גבי שביעית תנן לולבי זרדין והחרובין יש להם שביעית וכו' לולבי האלה והבטנה והאטדים יש להם שביעית וכו', וכל הני נאכלים בעודן לחין ואינן פרי של האילן ואעפ"כ שביעית נוהגת בהם, וה"ה לוורד למ"ד דלא פרי הם אלא לצורך הזרע שבתוכו, כיון שנאכלין ע"י מרקחת ונכבשים בשמן יש להם שביעית וביעור, אבל לענין ערלה לאו פרי הוא ולא שומר לפרי נינהו ושרו, עכ"ל, ועמש"נ להלן אות ז' ח' בדעת הרשב"א.

ה] **והכופר,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב די"א שהוא "אלקרנפל", וכ"ה בערוך ע' כפר, והוא מה שקורין צפורן, ומבו' לפ"ז דשביעית נוהגת בדבר העומד לתבלין, וכ"כ התוס' בחולין ד"ו. ובנדה ד"נ., ועיי"ש שכתבו דאף דדבר העומד לתבלין אינו חייב במעשר ואינו מטמא טומאת אוכלין, מ"מ שביעית נוהגת בו, דשביעית נוהגת אף במאכל בהמה, וכבר נת' בזה לעיל מ"א אות ח' דהיינו, דהא דמעשר וטומאת אוכלין אינם נוהגין בתבלין, הוא משום דלחיוב מעשר וליטמא טומאת אוכלין בעינן דיהא ע"ז תורת אוכל, ותבלין דעביד לטעמא, אין עליו תורת אוכל, וע"כ אינו חייב במעשר ואינו מיטמא טומאת אוכלין, ומשא"כ בשביעית דנוהגת אף בדבר שאין עליו תורת אוכל, שהרי מאכל בהמה אין עליו תורת אוכל, ונוהגת בו שביעית, והרי דשביעית נוהגת בכל דבר העומד לתשמיש, אף שאין עליו תורת אוכל, והרי אף מיני הצובעין חיילא עליהן קדו"ש משום שהן עומדין לתשמיש האדם, ואף דאין עליהן תורת אוכל, ע"כ היא נוהגת אף בתבלין, שהוא עומד לתשמיש האדם, ואף דאין עליו תורת אוכל.

ו] **יש להן שביעית ולדמיהן שביעית,** הר"ש כתב דהיינו דמה שקונה מהן נכנס בקדו"ש ואסור וכו' אלא אכילה ושתי' וסיכה וכו' ולסוך דבר שדרכו לסוך, ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י הי"ט הק', דלמש"א בירושלמי בריש פירקין דהחליף יין בשמן אין סכין בו, ה"נ הכא כשהחליף מיני בשמים שלא ניתנו לסיכה, יהא אסור לסוך בדמיהן, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ז] **והקטף וכו' ר"ש אומר אין לקטף שביעית מפני שאינו פרי,** הריבמ"צ והר"ש הביאו לסוגיית הגמ' בנדה ד"ח., דא"ר פדת מאן תנא דאמר קטפא פירא, ר"א היא, דתנן ר"א אומר המעמיד בשרף הערלה אסור, והיינו דלדעת רבנן דקטף ל"ה פרי, אין שביעית נוהגת בו, והתוס' בב"ק דק"א: הק', דמ"ט תלי דין קדו"ש בהפלוגתא אם הוי פרי, דממ"נ אם הנאתו וביעורו שוה, הרי דאף אם אינו פרי שביעית נוהגת בו, דומיא דעצים דאם הי' הנאתן וביעורן שוה היתה שביעית נוהגת בהן, ואם אין הנאתו וביעורו שוה, אף אם הוי פרי לא תהא שביעית נוהגת בו, וכעי"ז הק' התוס' בנדה שם והר"ש.

והתוס' בב"ק שם כתבו, דודאי קטף הוי הנאתו וביעורו שוה, ואפ"ה אם ל"ה פירא ה"ה בטל לגבי העץ, וה"ה כאילו הוא בתוך העלין ולא יצא לחוץ, אבל אם הוי פירא, ה"ה חשיב באפי נפשי' ואינו בטל לגבי העץ ויש בו קדו"ש, וכעי"ז כתבו התוס' בנדה שם והר"ש, וכתב הר"ש דלמ"ד דפליגי אף בקטפא דפירא, צ"ל דכיון דדרך קטף לבא באין כמו בפרי, בטלין זה וזה אגב אילן, מאחר דקיטפא לאו פירא הוא.

ז] אמנם הנה בתשו' הרשב"א ח"ז סימן שנ"ו שהבאנו לעיל אות ד' למד מסוגיית הגמ' שם, דכל שאינו פרי לענין ערלה אף אינו פרי לענין שביעית, וכתב לפ"ז, דמה דשביעית נוהגת בורדים, יש ללמוד דאף ערלה נוהגת בהן, והרי דס"ל דכללא הוא דכל שאין עליו תורת פרי, אין שביעית נוהגת בו.

ונתפרשו הדברים בד' הרשב"א בח"ה סימן ל"ח, ז"ל, עוד כתבת ק"ל מאי קאמר מפני שאינו פרי, ומה בכך, והלא שביעית נוהגת בכל שהוא מאכל אדם ומאכל בהמה אע"פ שאינו פרי וכו', תשובה וכו', וכך נ"ל הדברים דאי לאו דקיטפא פרי, אפי' הוי מאכל אדם ומאכל בהמה אין לו שביעית, לפי שאין שביעית נוהגת, אלא מן האילן, והוי כמי הגפנים, ואי אמרת דקיטפא פירא שפיר, אלא אי אמרת דלאו פירא אינו אלא כמים בעלמא ואין לו שביעית, עכ"ל.

ואמנם לא נתפרש בד' הרשב"א טעמא דמילתא דכל שאין עליו תורת פרי אין שביעית נוהגת בו, דמ"ש מעצים דאם היתה הנאתן וביעורן שוה היתה שביעית נוהגת בהן.

ח] והנה הי' מקום לפרש בזה, בזה כמש"כ החזו"א מעשרות סימן א' סקכ"ט לדון דקור פטור מן השביעית כיון דלא חשיב כאוכל,[[35]](#footnote-36) ואע"ג דלענין שביעית ל"ב אוכל אלא תשמיש דהנאתו וביעורו שוה, מ"מ הנאת אכילה לא חשיבא אלא במידי דאוכלא, והרי קטפא לאו פירי הוא, עכ"ד, ועיי"ש דמסיק דאי"ז כן, וכמש"כ התוס' בב"ק דלענין שביעית ל"ב אוכל חשוב, ושאני קטפא דבטל אגב העץ, וי"ל דזהו מש"כ הרשב"א, דאם קטפא לאו פירא הוא ואין שביעית נוהגת בו, אף שהוא מאכל אדם ומאכל בהמה.

אך באמת בל' הרשב"א שכתב דאין שביעית נוהגת אלא מן האילן והוי כמי הגפנים, נראה דטעם הא דכל דל"ה פרי אין שביעית נוהגת בו, ול"ד לעצים דאם היתה הנאתן וביעורן שוה היתה שביעית נוהגת בהן, הוא משום דאין שביעית נוהגת אלא באילן עצמו, וע"כ אינה נוהגת אלא או בעץ עצמו, אם אך הוי הנאתו וביעורו שוה, או בפרי האילן דנמי הוי מכלל עיקר האילן, אך הגדל באילן ואין עליו תורת פרי, ל"ה מכלל עיקר האילן, ואין שביעית נוהגת בו, ואכתי צ"ע בזה.

ט] הריבמ"צ והר"ש הביאו לסוגיית הגמ' בנדה שם, דפליגי אמוראי בהך מילתא דרב פדת ס"ל דמתניתין ר"א היא דס"ל דקטפא פירא והמעמיד בשרף הערלה אסור, ור' זירא פליג וס"ל דאתיא אף כרבנן, דעד כאן לא פליגי רבנן עלי' דר"א אלא בקטפא דגווזא אבל בקטפא דפירא מודו לי', דתנן א"ר יהושע שמעתי בפירוש שהמעמיד בשרף העלין בשרף העיקרין מותר בשרף הפגין אסור מפני שהוא פרי.

והריבמ"צ כתב דרב פדת דמפרש דמתניתין ר"א היא, הוא משום דס"ל דרבנן פליגי עלי' דר"א אף בקטפא דפירא, והא דא"ר יהושע שמעתי שהמעמיד בשרף הפגין אסור מפני שהוא פרי, מאי דשמיע לי' קאמר ולי' לא ס"ל, וכ"כ התוס' בנדה שם, והר"ש תמה ע"ז דמנלי' לרב פדת להא דלי' לא ס"ל, - ופירש הר"ש בתחילת דבריו, דס"ל לרב פדת, דלא אסר ר' יהושע בשרף הפגין, אלא בערלה דנתרבה הטפל לפריו, והא דקתני מפני שהוא פרי ל"ד, אלא כלומר לפי שהוא טפל לפרי, אבל לענין שביעית לא, וכ"כ בתוס' הרא"ש בנדה שם, ועי' בחזו"א סימן י"ד סק"ו מש"כ לפרש בזה.

י] והר"ש כתב עוד ע"פ הירושלמי, דלעולם רב פדת מוקי לה בקטפא דגווזא, וס"ל דשוה דין שביעית לדין ערלה, דכ"ה דאין ערלה נוהגת בקטפא דגווזא, ה"נ אין שביעית נוהגת בזה, ור' זירא ס"ל דכיון דמודו רבנן דקטפא דפירי נוהגת בו ערלה, כך כך שוה קטפא דגווזא לגבי שביעית כקטפא דפירא לגבי ערלה, משום דגבי שביעית לא בעי' פרי שהשביעית נוהגת בין במאכל אדם בין במאכל בהמה, הלכך אין שרף שלו בטל לגבי העץ, עכ"ד, ועי' בחזו"א סימן י"ד סק"ו משה"ק על פי' זה.

ונראה לפרש ד' הר"ש, לפמש"כ לעיל מינה, דטעמא דמ"ד דאין שביעית נוהגת בקטף, אף דהנאתו וביעורו שוה, הוא משום דה"ה בטל לגבי העץ, ובזה הוא שנחלק ר' זירא וס"ל דאין הקטף בטל לגבי האילן וע"כ נוהגת בו שביעית, ומייתי ר' זירא מהא דמודו רבנן דקטפא דפירי נוהגת בו ערלה, ואם הי' הקטף בטל לגבי האילן, אף קטפא דפירא הי' בטל לגבי האילן ול"ה ערלה נוהגת בו, ומהא דמודו רבנן דנוהגת בו ערלה, יש ללמוד דמודו דאין הקטף בטל לגבי האילן, והא דס"ל דאין שביעית נוהגת בקטפא דגווזא, הוא משום דאין תורת פרי עליו, אך בשביעת דנוהגת אף במאכל בהמה ול"ב פרי, ה"ה נוהגת אף בקטפא דגווזא.

יא] ומסקנת הר"ש ע"פ הירושלמי, דפליגי בין בקטפא דגווזא ובין בקטפא דפירא לדעת רבנן, דר' זירא ס"ל דאף קטפא דגווזא נוהגת בו שביעית, ול"ד לערלה דאינה נוהגת אלא בקטפא דפירא, וכנ"ל, ורב פדת ס"ל דאף קטפא דפירא לאו פירא הוא ואין שביעית נוהגת בו, והא דאסר ר' יהושע לגבי ערלה הוא או משום דמרבינן לה מאת הטפל לפריו, או דאי"ז אלא מדרבנן שהחמירו בערלה משום דהנאתה אסורה, אבל בשביעית ותרומה דהנאתן מותרת לא החמירו לאסרן.

יב] ובחי' הרשב"א בנדה שם כתב, דודאי דקטף דמתניתין הוא שרף מעצי הקטף וקיטפא דגוזא הוא, והא דמייתי ר' זירא מהא דא"ר יהושע דהמעמיד בשרף הפגין אסור, אף דלהדיא פליג ר' יהושע בקיטפא דגווזא, והכא קיטפא דגווזא הוא, עיקר טעמו הוא כמש"א שם באיבע"א בתרא, דמודו רבנן באילן שאינו עושה פירות דקטפו זהו פריו, והא דמייתי מדר' יהושע, היינו דכיון דאף באילן העושה פירות מודו רבנן בקיטפא דפירא דחשיב כפרי אע"ג דאין קטף זה עיקר הפרי, כ"ש בקיטפא דגווזא באילן שאינו עושה פירות דאיכא למימר דקטפו היינו פריו, עכ"ד, ועיי"ש במה שהאריך עוד בזה, ובהכרעת ההלכה בזה.

יג] **שם בר"ש, וז"ל הירושלמי וכו', ודמיא היא, כל דכא בטל ע"ג סרפו וכו',** הר"ש פירש דהיינו דבערלה בטל שרף העלין והעיקרין אגב אילן ושרי, אבל בשביעית אינו בטל אגב אילן, משום דהשביעית נוהגת אף באוכלי בהמה, ונת' בזה לעיל אות י' דהיינו דאף דקטפא דגווזא בטל גבי העץ דמכח זה לא חשבינן לי' כפרי, מ"מ לענין שביעית דל"ב פרי דאף אוכלי בהמה נוהגת בהן שביעית, והיינו משום דכל שהנאתו וביעורו שוה נוהגת בו שביעית, הרי דלענין זה אין השרף בטל לאילן, וע"כ יש לו שביעית.

והגר"א פירש בד' הירושלמי דתרתי קאמר, חדא, דהא דהתם ס"ל לר' יהושע דשרף העלין והעיקרין מותר, הוא משום דהפגין הוו פריו, אבל בקטף שאין לו פרי אחר, איכא למימר דהשרף הוא עיקר הפרי, ועוד דשאני שביעית דנוהגת באוכלי בהמה, עכ"ד, וטעמא קמא, הוא כמש"א בגמ' בנדה שם בל"ב, דכי פליגי רבנן עלי' דר"א באילן העושה פירות, אבל באילן שאינו עושה פירות מודו דקטפו זהו פריו.

יד] **שם, למה שרף פרי הפגין פרי, אין תימר שרף פרי עשה כן בתרומה אסור וכו',** הר"ש פירש דטעמא דרב פדת מפרש, דאף לענין שביעית אין לחשוב השרף כפרי, אלא הפגין הם הפרי, וכתב לפרש עוד, דרב פדת ר"ל דאפי שרף הפגין לא חשיב כפרי, ודוקא לענין ערלה הוא אסור, או משום דבערלה מרבינן מקרא את הטפל לפריו, או משום דהחמירו חכמים בערלה משום דאסורה בהנאה, אבל בשביעית ותרומה לא החמירו.

ובפי' הריבמ"צ בפ"ק דערלה מ"ז פירש, דהירושלמי מיבע"ל בהא דאסרינן התם בשרף הפגין, אם הוא משום שהשרף עצמו הוי פרי, או מפני שהפגין פרי, ונפ"מ בזה הוא בזר שהעמיד בשרף פגי תרומה, דאם הא דאסרינן בערלה הוא משום דהשרף עצמו הוי פרי, ה"ז אסור אף בתרומה, אך אם הא דאסרינן בזה הוא משום דהפגין פרי וע"כ אף השרף אסור דחשיב כנהנה מן הפגין, הרי דבתרומה שמותרת בהנאה, אין לאסור בזה, וכן פירש הגר"א, ועי' בחזו"א סימן י"ד סק"ח מש"כ לדון בזה.

טו] נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהרמב"ם בפ"ז משמיטה ה"כ כתב, דבאילן סרק אף היוצא מן העלין ומן העיקרים כפרי שלהן ויש לו ולדמיו שביעית, וכ"כ הרשב"א בנדה שם ובתשו' ח"ה סימן מ"א, אך בפי' הריבמ"צ במשנתינו כתב דאידחי לה הך שנויא, וקי"ל דרק קטפא דפירא הוי פרי, וכ"כ המאירי בנדה שם, והביא כן בשם ההשלמה.

והנה משמעות הגמ' בנדה שם דהא דמפלגינן דבאילן שאינו עושה פירות מודו רבנן דקטפו זהו פריו, הוא אף לגבי ערלה, דשרף דאילן שאינו עושה פירות חשיב פרי ואסור משום ערלה, וכ"ה להדיא בחי' הרשב"א והמאירי שם, וכ"כ הרשב"א בתשו' שם.

אך הנה הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א הכ"ו כתב דהמעמיד גבינה בשרף פגי ערלה וכו' ה"ז אסורה בהנאה, והתוי"ט בפ"ק דערלה מ"ז דקדק מדבריו, דכל שהעמיד בשרף האילן ה"ז מותר, אף באילן שאינו עושה פירות, ועיי"ש שעמד ע"ז, דמ"ש משביעית, דקי"ל דבאילן שאינו עושה פירות, אף שרף העלין והעיקרין הוי כפרי שלהן, ועיי"ש מש"כ בזה.

ובחי' חת"ס בנדה שם כתב בדעת הרמב"ם, דס"ל דמדהזכיר רבי דבריו של ר"א בלשון חכמים גבי שביעית ולא גבי ערלה, ש"מ דראה רבי דבריו בשביעית ולא גבי ערלה, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דשאני ערלה דאינו נוהג אלא בפרי, והאי לאו פרי הוא ולא עץ מאכל הוא, משא"כ שביעית דנוהג בכל מילי רק לא בעץ משום דאין הנאתו וביעורו שוה, וקטף נמי אע"פ שהנאתו שוה מ"מ בטל הוא אגב העץ, הרי דבזה הוא דמפלגינן דהיינו דוקא באילן העושה פירות דבזה בטל הקטף גבי העץ, משא"כ באילן שאינו עושה פירות קטפו חשוב הוא ולא בטל אגב עץ, עכ"ד, וכעי"ז כתב במשכנות יעקב או"ח סימן צ"ז.

טז] בירושלמי לעיל ה"א בעי במיני בשמים מהו שיהא עליהן קדו"ש, ואמרינן עלה נשמעינה מן הדא דתניא הפרח הלבן והאודם אין עליהן קדו"ש, ודחינן דחבריא אמרין דר"ש היא דתנינן ר"ש אומר אין לקטף שביעית מפני שאינו פרי, ובפי' הרש"ס שם פירש, דמש"א דר"ש היא, הוא משום דקטף היינו שרף האילן ששמנו מריח, ולר"ש לא חשיב פרי, אבל רבנן פליגי עלי' וחשיב פרי ויש בו קדו"ש, עכ"ד, ולפ"ז נמצא, דהירושלמי נסתפק דפלוגתא דר"ש ורבנן אם יש לקטף שביעית, הוא פלוגתא מסוימת לענין שביעית, אם יש שביעית על מיני בשמים, וזה דלא כסוגיית הירושלמי במשנתינו וכסוגיית הגמ' בנדה, וצ"ע.

ובפי' המהר"א פולדא שם כתב, דמייתי מהא דס"ל לר"ש דקטף אין לו שביעית מפני שאינו פרי, ותיפו"ל דהו"ל בושם ואפי' ל"ה פירא מיהו ליקדש מכח בושם, ובע"כ דס"ל דאין לבושם שביעית, עכ"ד, ודבריו מתפרשים לפ"ד החזו"א שהבאנו לעיל אות ח', דהנאת אכילה לא חשיבא אלא במידי דאוכלא, וע"כ כיון דקטפא לאו פירא הוא, אין לו שביעית, אף שהוא ראוי לאכילה, וכ"ז הוא אם באנו לדון שיהא לו שביעית מכח מה שהוא ראוי לאכילה, אך אם באנו לדון שיהא לו שביעית מכח הא שהוא עומד לריח, הרי בדין דאף דאין עליו תורת פרי יהא עליו קדו"ש, ומהא דס"ל לר"ש דאין לו שביעית, יש ללמוד דס"ל דמיני בשמים אין להן קדו"ש.

ובחזו"א סימן י"ד סק"ט כתב לפרש, דהירושלמי דחי דלעולם י"ל דמיני בשמים יש עליהן קדו"ש, והא דהפרח הלבן והאודם אין עליהן קדו"ש, אי"ז משום דמיני בשמים אין עליהן קדו"ש, אלא הוא משום דהני פרחים לא חשיבי ואין בני אדם מקפידין ללקטן ובטילי אגב עץ כי היכי דבטל קטף לר"ש, ועיי"ש שפירש עד"ז הא דדחי התם עוד, דדברי הכל היא בהדא נסורתא, והיינו דבאלו הנושרים אפי' רבנן מודו דבטלים לעץ דגריעי מקטף, ועד"ז פירש בביאור הגר"א שם, אך הרש"ס פירש דפרח הלבן והאודם של נסורתא, אין ריחן נודף ולא חשיבי, וע"כ אין עליהן קדו"ש, וכעי"ז פירש המהרא"פ.

**פ"ז מ"ז**

א] **ורד חדש שכבשו בשמן ישן ילקט את הורד וישן בחדש חייב בביעור,** הר"ש בתחילת דבריו פירש דורד אינו נותן טעם בשמן, וע"כ כשכבש ורד של שביעית בשמן של שישית מלקט את הורד והשמן מותר ואין בו קדו"ש, אך כשכבש ורד של שישית בשמן של שביעית, חייב לבער את הכל, וזה מתפרש כמש"כ הר"ש בתו"ד דאף דהורד אינו נותן טעם בשמן, אך השמן נותן טעם בורד, וע"כ חייב לבער אף את הורד, וכ"כ בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן ת"כ, ולגיר' הגר"א בירושלמי, משני הכי רב זעירא בשנויא בתרא.

ב] אך הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפריך דמ"ש רישא מסיפא, ומשני ר' יוחנן דתנאי היא, ובחס"ד פירש דהיינו דפליגי בפלוגתא דר"ג ור"א לקמן פ"ט מ"ה אם איכא חובת ביעור בטעם הבלוע, וי"ל עוד דפליגי אם הורד והשמן נותנים טעם זב"ז, וכעי"ז כתב בס' לחם משנה, ונת' עוד בזה להלן אות ו', עיי"ש.

ובירושלמי שם משני ר' זעירא, דרישא בורד של שביעית שכבשו בשמן של ששית, וסיפא בורד של שביעית שכבשו בשמן של שמינית, והרמב"ם בפיהמ"ש פירש בזה, דכשכבש ורד חדש של שביעית בשמן ישן של ששית, אין נכנס כח הורדים וטעמם בשמן אא"כ יניחו זמן רב, וע"כ אין השמן נאסר, ומ' דמפרש דהא דתני ילקט את הורד, היינו שילקטו כדי שלא ישהה זמן רב ויתן טעם בשמן, אך כשכבש ורד ישן של שביעית בשמן של מוצאי שביעית, נכנס כח הורד וטעמו מיד בשמן, וע"כ הוא חייב לבער השמן, ובד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י הכ"א מבו' דלא תלי הך מילתא בהשמן אם הוא ישן או חדש, אלא תלי בהורד, דורד חדש אינו נותן טעם מיד, וורד ישן שכבר הוא יבש, נותן טעם מיד.

ג] והריבמ"צ והר"ש פירשו בשנויא דר"ז, דבסיפא שכבר הגיע זמן הביעור, ה"ה חייב לבער גם את השמן, כדתנן בסיפא דמבשא"מ חייב לבער בנו"ט, ולא נתפרש בדבריהם, דמ"ט ברישא שכבש הורד קודם זמן הביעור, השמן מותר, ואינו נאסר מכח טעם הורד.

והתוי"ט פירש בדעתם, דס"ל דכל עיקר הא דשביעית אוסרת שלא במינה בנו"ט הוא רק כשנתערבה אחר הביעור, אך כל שנתערבה קודם הביעור אינו אוסר כלל, וע"כ כשכבש ורד של שביעית בשמן אין השמן נאסר, אלא כשכבשו אחר זמן הביעור, ועיי"ש שהק' דבל' הר"ש בסיפא דמתניתין מ' דשביעית אוסרת שלא במינה בנו"ט אף כשנתערבה קודם הביעור, וכ"ה להדיא בד' הרע"ב, וא"כ מ"ט הכא אין הורד אוסר את השמן.[[36]](#footnote-37)

ד] ובתוס' חדשים הביא מס' שושנים לדוד שכתב לישב, דמש"כ הר"ש והרע"ב דשביעית אוסרת שלא במינה בנו"ט אף כשנתערבה קודם הביעור, הוא לענין שאסור להפסיד ולעשות סחורה, אבל אינו חייב בביעור, והא דתני הכא דילקט את הורד, היינו דאין השמן חייב בביעור, אך לעולם הוא חייב לאכלו בקדו"ש, - ובתוס' הגרע"א הוסיף לפרש בזה, לפ"מ דתנן לקמן פ"ט מ"ה בכובש ג' כבשים בחבית אחת, דר"ג אומר כל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית, ופירש הרא"ש שם והתוס' בפסחים דנ"ב. דהא דא"צ לבער את הכבשים שלא כלו, אף שקיבלו טעם מן המין שכלה, הוא משום דהטעם הבלוע שאינו בעין הוי כמבוער, וע"כ ה"נ הכא שנתן הורד טעם בשמן קודם הביעור, א"צ לבער את השמן, כיון דהטעם הוי כמבוער, וכ"כ בתוס' הגרע"א לקמן בפ"ט בישוב משה"ק התוי"ט שם, דמש"כ הרע"ב במשניתנו דהשביעית אוסרת בנ"ט קודם הביעור, הוא דלא כר"ג, עיי"ש, וכ"כ השעה"מ בפט"ו ממאכ"א ה"י והבינת אדם פי"ט סק"ב והיד יהודה סימן ק"ה סוסק"א.

ונתחדש לפי דבריהם, דכל הא דאין הטעם חייב בביעור, הוא רק כשנתערב קודם שהגיע זמן הביעור, אך כל שנתערב אחר שהגיע זמן הביעור וחל על העיקר חובת ביעור, חייב אף הטעם בביעור, וע"כ אף דברישא אין השמן חייב בביעור, משום דהטעם הוי כמבוער, מ"מ בסיפא שנתן הורד טעם בשמן אחר שהגיע זמן הביעור, חייב אף השמן בביעור, - ועיקר דין זה נתפרש בד' הראב"ד בתו"כ בהר פ"ג ה"ה, ז"ל, אבל היכא שנתערבו פירות שביעית לאחר איסורם עם פירות של היתר וכו', ודאי אוסרין אותן בנותן טעם כשאר איסורין שבתורה וכו', עכ"ל, ואך דבד' הראב"ד מ', דרק משום שכבר נאסרו הפירות שלא ביערם, הוא דהן אוסרין בטעמם, אך מהא דתנן הכא דחייב בביעור, מ' דאיירי קודם שנאסר הורד, ומ"מ כיון שכבר חל עליו חובת ביעור, איכא חובת ביעור גם על השמן, וצ"ע בזה.

ובחזו"א סימן י"א סק"ד תמה על דבריהם, דלהדיא כתב הר"ש, דבורד חדש שכבשו בשמן ישן השמן מותר ואין בו קדו"ש, ולהדיא דאין הורד אוסר את השמן כלל, - אך י"ל בזה בפשיטות, דד' הר"ש שם הרי קיימי לפ"מ שפירש דהא דאין השמן נאסר, הוא משום דאין הורד נותן טעם בשמן, ולפ"ז ודאי דהשמן מותר ואין בו קדו"ש, אך לפ"מ שאמרו בירושלמי דורד ישן שכבשו בשמן חדש חייב בביעור, הרי בע"כ דהורד נותן טעם בשמן, ולפ"ז כל הא דורד חדש שכבשו בשמן ישן השמן מותר, היינו דאין השמן חייב בביעור, אך לעולם יש על השמן קדו"ש ואסור להפסידו ולעשות בו סחורה.

ה] ובחזו"א שם סק"א כתב לפרש בד' הר"ש, דלעולם הא דבורד חדש שכבשו בשמן ישן אין השמן נאסר, הוא משום דאין הורד נותן טעם בשמן, וכמש"כ הר"ש בתחילת דבריו, והא דבורד ישן שכבשו בשמן חדש יבער את השמן, הוא משום דלענין ביעור מחמרינן לבער את השמן מפני טעם הורד, אבל לענין איסור הפסד וסחורה אמרינן דאין הורד נותן טעם בשמן, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דתני ברישא דילקט, היינו דילקט ויהא השמן מותר לסחורה ולהפסד, אך אם שהה עד הביעור, חייב לבער אף את השמן, וכ"כ שם סק"ד.

ואמנם הנה בל' הר"ש מבו' להדיא דכל הא דבסיפא חייב השמן בביעור, הוא רק משום דבשעת הכבישה הגיע כבר זמן הביעור ונתחייב השמן בביעור, וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הר"ש דהא דחרובים חדשים וכו' חייבין בביעור, איירי כשנשתהו ביין עד שהגיע זמן הביעור, ומבו' דאם לא נשתהו בתוך היין עד זמן הביעור, אין היין חייב בביעור, וכן נראה ממש"כ הרא"ש לפרש לרישא דילקט את הורד, דהיינו דילקט את הורד קודם שיגיע זמן הביעור והכל מותר, ומ' להדיא, דאם ליקט את הורד קודם זמן הביעור, אין השמן חייב בביעור, ואם ליקטו אחר זמן הביעור, אף השמן חייב בביעור.

וצ"ל לדרך זו, דלא החמירו בדין ביעור יותר מאיסור הפסד וסחורה, אלא כשנתן הורד טעם אחר שחל עליו חובת ביעור, דבכה"ג החמירו דחייל דין ביעור אף על השמן, אך כל שנתן הורד טעם קודם שחל עליו דין ביעור, לא החמירו בדין ביעור יותר מאיסור הפסד וסחורה, אך החזו"א גופי' נקט לא כן, וכנ"ל.

ו] והנה הר"ש הק' ע"ד הירושלמי דפריך דמ"ש רישא מסיפא, דמאי קשיא לי', דאפי' איירי בחדא פתרא, כגון ורד של שביעית בשמן של שישית וורד של שישית בשמן של שביעית, מ"מ האי חייב בביעור והאי אינו חייב בביעור, דשמן נותן טעם בורד, וורד אינו נותן טעם בשמן, עכ"ד, והרש"ש הק' ע"ד הר"ש, דכיון דחזינן דהירושלמי ס"ל דגם ורד נו"ט בשמן, וע"כ אם כבש ורד ישן בשמן חדש חייב הכל בביעור, שפיר מקשה דמ"ט ברישא השמן מותר, ומהיכא פשיטא לי' להר"ש דמצינו למימר דורד אינו נותן טעם בשמן, דקשיא לי' דמ"ט לא משני הירושלמי הכי.

ובפשוטו מוכח מזה כד' החזו"א, דאף לפ"מ דמשני בירושלמי, הרי דהא דבורד חדש שכבשו בשמן ישן השמן מותר, הוא משום דאין הורד נותן טעם בשמן, והא דורד ישן שכבשו בשמן חדש חייב הכל בביעור, הוא חומרא דהחמירו בביעור, וזהו שהק' הר"ש, דכיון דבע"כ דאין הורד נותן טעם בשמן, א"כ שפיר ניחא הא דברישא ילקט את הורד ובסיפא חייב הכל בביעור, משום דהורד אינו נותן טעם בשמן והשמן נותן טעם בורד, ועיי"ש בחזו"א סק"ד שרמז לזה.

אמנם י"ל בזה, דהר"ש מפרש להא דמשני ר' יוחנן דתנאי היא, דהיינו דפליגי אם הורד והשמן נותנים טעם זב"ז, עמש"נ בזה לעיל אות ב', וזהו שהק' הר"ש, דכיון דהירושלמי מעיקרא ס"ל דאין הורד נותן טעם בשמן, א"כ מאי פריך דמ"ש רישא מסיפא, הרי שפיר י"ל דאף דאין הורד נותן טעם בשמן, וע"כ ברישא אין השמן חייב בביעור, מ"מ השמן נותן טעם בורד, וע"כ בסיפא חייב הורד בביעור.

ז] המרדכי בביצה סימן תרע"ד הביא דעת רש"י בכ"ד דהא דכבוש ה"ה כמבושל היינו בכבוש בחומץ, והק' המרדכי ע"ז, מהא דתנן הכא דורד ישן שכבשו בשמן חדש חייב בביעור, אלמא בלא חומץ הוא נותן טעם כמבושל, וכן הוכיח הראבי"ה בסימן אלף קי"ד, - והפליתי סימן ק"ה סק"ב עמד בזה, דאם אכן יש ללמוד ממשנתינו דכבוש כמבושל, תיקשי מינה למ"ד בחולין דקי"א: דכבוש אינו כמבושל, ובע"כ דהכא שאני דורד ישן נותן טעם מיד בשמן וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, וממילא דלא תיקשי מינה גם לד' רש"י דכבוש בלא חומץ ל"ה כמבושל, עכ"ד, ועמש"כ בזה בזר זהב כלל ל' סק"א.

ח] והפליתי שם כתב דאדרבה, מהא דורד חדש שכבשו בשמן ישן אינו נותן טעם, לפי' הרמב"ם, יש ללמוד דכבוש בשמן ל"ה כמבושל, וורד ישן שאני, וכ"כ הנובי"ק יו"ד סימן כ"ו בתחילת דבריו. - אך בס' יבין דעת סימן ק"ה סק"א פירש בד' הרמב"ם, דמש"כ דגם ורד ישן נותן טעם בשמן חדש אם יניחו זמן רב, היינו אם ישהה שם כשיעור כבישה, דכל הא דאין ורד ישן נותן טעם בשמן, הוא כשלא שהה שם שיעור מעל"ע או ג' ימים, דהוא שיעור כבישה, וורד ישן נותן טעם אף כשלא שהה כשיעור זמן זה, והוי ככבישה בדבר חריף, דכל ששהה כדי שירתיח הוי כמבושל.

והנוב"י שם מסיק, דאף דכבוש כמבושל, מ"מ אין טבע כל המינים שוה, ויש דברים שבולעין ופולטין בכבוש, ויש דברים שאין בולעין ופולטין, וע"כ לדעת הר"ש הורד אינו נותן טעם בשמן והשמן נותן טעם בורד, ולדעת הרמב"פ ורד חדש אינו אוסר אבל ורד ישן אוסר, עיי"ש בדבריו.

ט] **החרובים חדשים שכבשן ביין ישן וישנים בחדש חייבין בביעור,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דשאני חרובים מורד, דורד חדש אינו נותן טעם בשמן ישן אלא אם יניחוהו זמן רב, אך בחרובים, אף חרובים חדשים נותנין טעם ביין ישן מיד, וע"כ בכל ענין חייב היין בביעור.

אך הריבמ"צ והר"ש פירשו ע"פ התוספתא, דשוה דין חרובים לדין ורד, והא דחרובים חדשים שכבשן ביין ישן חייבין בביעור, איירי כשנשתהו ביין עד שהגיע זמן הביעור, והרא"ש הק' ע"ז, דמאי קמ"ל בהך בבא, הרי כבר שמעינן מרישא דאחר הביעור חייבין בביעור, ואי לאשמועינן דיהבי טעמא, לינקוט כסדר דרישא, ועד"ז הק' התוי"ט, דמשמע דבענין א' שנאן לורד וחרובים אלא שדינם נשתנה, ועוד דלמאי נפ"מ אשמעינן דין דחרובין בענין אחר מדין דורד אם שניהם שוים בדינם - והרש"ש כתב די"ל דדוקא בחרובים משכח"ל דחרובים חדשים יאסרו ליין ישן כשנשתהו בתוכו עד זמן הביעור, אך בורד שהוא רך אין דרך להשהותו בשמן שנימוח שם, וכיון שקלט השמן ריחו נוטלו מתוכו, ועוי"ל דורד אפי' אישתהי מותר, דכל טעמו נפלט ממנו בשעה מועטת, עכ"ד, ועי' רדב"ז פ"ז משמו"י הכ"ב מש"כ עוד בזה.

י] כתב הרמב"ם בפ"ז משמו"י הכ"א, ז"ל, כבשו בשמן של מוצאי שביעית חייב לבער השמן שהרי הוורד יבש הוא וכבר נתחייב בביעור, עכ"ל, ובחס"ד כתב דמש"כ הרמב"ם שהרי הורד יבש הוא וכבר נתחייב בביעור, היינו דלהא דהשמן חייב בביעור בעינן לתרתי, חדא, דהורד יבש הוא וה"ה נותן טעם בשמן, ועוד דכבר נתחייב הורד בביעור, דאם בשעת הכבישה עדיין לא נתחייב הורד בביעור, ל"ה דין ביעור על השמן, דקי"ל כר"ג דלקמן פ"ט מ"ה דליכא דין ביעור על הטעם, ורק משום דכבר נתחייב הורד בביעור, הוא דאיכא דין ביעור על השמן.

אך בבינת אדם פי"ט סק"ב כתב, דממש"כ הרמב"ם שם הכ"ב, ז"ל, חרובים של שביעית שכבשן ביין ששית או ביין מוצאי שביעית חייב לבער היין שהרי טעם פירות שביעית בו, עכ"ל, מבו' דאף שנתנו החרובים טעם ביין קודם זמן הביעור, ה"ה חייב לבער, ויש להוסיף, דכ"ה להדיא בראב"ן סימן ח' ובתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן ת"כ, דאף אם נתנו החרובים טעם ביין קודם זמן הביעור, ה"ה חייב לבער היין כשהגיע זמן הביעור, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, זה הכלל פירות שביעית שנתערבו בפירות אחירות מין במינו בכל שהוא, ושלא במינו בנותן טעם, עכ"ל, ומשמע דקאי גם על ביעור, וכ"כ החזו"א סימן י"א סק"ה, ועיי"ש במש"כ לפרש מש"כ הרמב"ם בהכ"א לה"ט דכבר נתחייב בביעור, וכ"כ הפאה"ש סימן כ"ז סקמ"ד.

ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם, דאף דקי"ל כר"ג דלקמן פ"ט מ"ה, דליכא חובת ביעור על הטעם הבלוע, היינו דוקא בכובש ג' כבשים וכולם הם פירות שביעית, ונמצא דל"מ נתינת טעם של זב"ז רק לענין ביעור, ובזה גזה"כ הוא דליכא בזה חובת ביעור, משא"כ אם כבש פרי של שביעית ביין או שמן של שישית, דמהני טעם זה של שביעית שנתן בו שיהא חל על השמן קדו"ש, הרי דכיון שחל עליו קדו"ש, הוי כפירות שביעית לכל דבר וה"ה חייב אף בביעור, עכ"ד, וכ"כ בחי' מהרי"ח לקמן פ"ט מ"ה ויד יהודה סימן ק"ה סוסק"א ומקדש דוד סימן נ"ט סק"ב וחזו"א סימן י"א סק"ג, אלא שפירשו טעמים אחרים בזה, עיי"ש.

יא] **זה הכלל כל שהוא בנותן טעם חייב לבער מבשא"מ ומין במינו כל שהוא, השביעית אוסרת כ"ש במינה ושלא במינה בנותן טעם,** בנדרים דנ"ז: תניא ר"ש אומר כל דשיל"מ וכו' לא נתנו בהן חכמים שיעור, וכל דבר שאין לו מתירין וכו' נתנו בהם חכמים שיעור, אמרו לו והלא שביעית אין לה מתירין ולא נתנו בה חכמים שיעור דתנן השביעית אוסרת כ"ש במינה, אמר להן אף אני לא אמרתי אלא לביעור אבל לאכילה בנותן טעם, וכעי"ז הוא בירושלמי לעיל פ"ו ה"ג.

והריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו עפי"ז דהא דתנן הכא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה, הוא רק לביעור, אך הנה הר"ש לעיל פ"ו מ"ג בסו"ד פירש דהא דאמר ר"ש דאינה אוסרת בכ"ש אלא לביעור, היינו בגידולין, וכן פירשו התוס' והרא"ש בנדרים שם, וכתב הר"ש שם דלפ"ז משנתינו דאסרה בכ"ש אף בתערובת, מדקתני שלא במינה, ולא משכח"ל אלא בתערובת, הוא דלא כר"ש, ולפ"ז בפשוטו לתנא דמתניתין שביעית אוסרת בכ"ש אף לאכילה, וכ"כ הגר"א בשנו"א, וכתב דזהו דהדר ותני דשביעית אוסרת כ"ש במינה אף דה"ז נכלל בהכלל שאמר דמב"מ כ"ש, לאשמועינן דאף לאכילה הוא אוסר בכ"ש ודלא כר"ש, ועיקר הך מילתא דחלוקין חבריו על ר"ש, כ"ה גם בחי' הרמב"ן בע"ז דע"ג: דתנא דאמרו לו ס"ל דשביעית אוסרת בכ"ש גם לאכילה, וזהו שאמרו לו דאיכא איסור דאין לו מתירין שלא נתנו בה חכמים שיעור,[[37]](#footnote-38) וצ"ל דחומרא הוא שהחמירו בשביעית שתאסור בכ"ש במינה, וזה מתפרש כמש"כ התוס' בכ"ד שהחמירו בשביעית משום שהיו מזלזלין בה.

יב] בביאור דעת ר"ש דאינה אוסרת בכ"ש אלא לביעור אבל לאכילה בנו"ט, נחלקו הראשונים בפירושה, - דהר"ן בנדרים שם פירש, דהא דהיא אוסרת בכ"ש במינה, הוא לענין דצריך לאכול התערובת קודם הביעור, דכיון דאפשר לאכלו הו"ל כדשיל"מ, אבל אם נתערבו לאחר הביעור שכבר הן אסורין באכילה, אינם אוסרין תערובתן אלא בנו"ט, ובנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ג' נראה שפירש לדבריו דהיינו, דלענין לאכלו קודם הביעור כדיני פירות שביעית, ולא להפסידו ולעשות בו סחורה, הו"ל כדשיל"מ, אך אם נתערב אחר הביעור שכבר נאסר באכילה, וס"ל כדעת הרמב"ם דפירות שביעית אסורין לאחר הביעור, הוי דבר שאין לו מתירין ואינו אוסר אלא בנו"ט, ?וצ"ע אם באמת כונתו לכך?, אך בחזו"א סימן י"א סק"ב ג' פירש בד' הר"ן, דכל שנתערבה קודם הביעור אינה בטלה אף לענין חובת ביעור, כיון דיש לו מתירין לאכלו קודם הביעור, עיי"ש, וכ"ה משמעות לישנא דאף אני לא אמרתי אלא "לביעור", וכ"נ מהא דתנן הכא דחייב לבער, ועיי"ש שצידד דמ"מ אם לא ביער אי"ז נאסר.

ובנובי"ת יו"ד סימן נ"ג כתב, דהר"ן לטעמי' אזיל, דס"ל שם דנ"ב. דכל דבר שיש לו אופן היתר חשיב כדשיל"מ, אך לדעת ראבי"ה ודעימי' דלא חשיב כדשיל"מ אא"כ יש היתר למה שנאסר, לא מצינו לחשוב לשביעית כדשיל"מ מכח הא דאפשר לאכלו קודם הביעור, שהרי קודם הביעור עדיין לא נאסר כלל, עיי"ש בדבריו, ועיי"ש שהק', דלמש"כ הר"ן שם דדבר שיש לו היתר עכשיו אינו בטל אף בשאינו מינו, א"כ מ"ט הכא בטילה השביעית שלא במינה, אף שיש לה היתר עכשיו, ועי' שעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י מש"כ בזה, ואכמ"ל.

יג] הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז' כתב דדינא דביעור הוא דצריך לבערם מן הבית בשעת הביעור ומפקירם על פתח ביתו ואוכלין והולכין לעולם, ואם עיכבם בביתו אחר הביעור כדי לאכלן, אסורין הם באכילה לגמרי, וכתב לפ"ז, דהא דשביעית אוסרת בכ"ש לביעור, היינו דקודם שנאסרו הפירות ה"ה אוסרת בכ"ש, מפני שיש לה היתר בביעור מביתו והוי דשיל"מ, ואם עיכבם בביתו ונאסרו הפירות ואח"כ נתערבו, אינה אוסרת אלא בנו"ט, כיון דכבר אין לה מתירין, עכ"ד.[[38]](#footnote-39)

ובחזו"א סימן י"א סק"ב עמד בזה דמ"ט חשבינן לה כדשיל"מ משום דבידו להפקיר, הרי הפקר הו"ל הפסד, וכל כה"ג לא חשיב כדשיל"מ, וכתב דאפשר דהחמירו ועשאום חכמים כיש לו מתירין כיון שהפירות יש להן היתר, והעירוני די"ל בזה, דלכאו' הדין נותן דלקיום דין ביעור א"צ להפקיר את כל הפירות, וסגי שיפקיר את חלק השביעית המעורב בפירות, וכל כה"ג שפיר הו"ל כדשיל"מ, ודו"ק, אך שמא כיון שאין ידוע איזה מן הפירות הוא ההפקר, אין מתקיים בזה דין ביעור, כיון דאין בנ"א יכולים ליטול את פרי זה לבדו, (ורק אם יטלו בכל הפירות, יהא להם זכות לקבל א' מן הפירות).

יד] הראב"ד בפ"ז משמו"י ה"ג פירש, דאיכא ב' דיני ביעור, דכשכלו פירות העיר ותחומי' מוציאין כל אדם מה שבבתיהם ומביאין אותם לאוצר ליד ב"ד והם מחלקים לכל אדם ג' סעודות וכו', ואם אין שם בי"ד מוציאן לשוק ומפקירן ואם הוא יכול לחזור ולזכות בהן ככל אדם, וכשכלו הפירות מכל הארץ אז יתבערו לגמרי לשריפה או לאיבוד, ומאותו הביעור ואילך, אינו אוסר במשהו לפי שאין לו שום היתר, אבל בשעת הביעור הראשון, כיון שיש לו היתר אכילת ג' סעודות, ה"ז אסור במשהו וחייב לבערו מן הבית, עכ"ד, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בפט"ו ממאכ"א ה"ח.

טו] הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ח כתב, ז"ל, פירות שביעית אע"פ שאם נתערבו במינן בכ"ש ושלא במינן בנו"ט אינן בכלל איסורי תורה, שאין אותה התערובת אסורה, אלא חייב לאכול כל התערובת בקדו"ש, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי ע"ז, ומבו' בדבריו בפיהמ"ש שם, דזה עצמו הוא הטעם דשביעית אוסרת בכ"ש, דכיון דאינה אסורה באכילה אלא שצריך לאכלה בקדו"ש, החמירו שתאסור בכ"ש, וכתב שם דלא נאמר עליו מילת אוסרת, אלא ע"ד אי ההקפדה, והדמיון ג"כ לדבר האסור, - ובתשו' מהרלב"ח סימן פ"ח נראה שפירש לפ"ד הרמב"ם, דזה עצמו הוא מה שהשיב ר"ש לחכמים, דהא דכלל דכל דבר שאין לו מתירין נתנו בו חכמים שיעור, אף דשביעית אין לה מתירין ולא נתנו בה חכמים שיעור, הוא משום דבשביעית אין התערובת אסורה באכילה, אלא הוא צריך לאכול התערובת בקדו"ש, וכל מה שכלל דכל דבר שאין לו מתירין נתנו בו חכמים שיעור, הוא רק באיסורי אכילה, וכ"כ בתורת זרעים.

ובפשוטו לדעת הרמב"ם, כל הא דשביעית אוסרת בכ"ש, הוא רק כשנתערבה קודם זמן הביעור, אך כשנתערבה אחר זמן הביעור שכבר היא אסורה באכילה, הוי ככל איסורי אכילה דאינם אוסרין אלא בכ"ש, וכ"כ הרדב"ז בהל' מאכ"א שם ובהל' שמו"י ספ"ז, ועי' נובי"ת יו"ד סימן נ"ג שהאריך לדון בזה.

טז] הר"ש והרא"ש במשנתינו פירשו, דהא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה, הוא רק אם נתערבה לאחר הביעור, דאף אם נתערב כ"ש במינו חייב לבער,[[39]](#footnote-40) אבל אם נתערבה קודם הביעור אין בו קדו"ש אפי' במינו עד שיהא בו בנו"ט, וכ"ה בפי' הר"ש לעיל פ"ו מ"ג בתחילת דבריו, ולא נתפרש בדבריהם טעם הא דלענין אכילה אינה אוסרת אלא בנו"ט ולענין ביעור ה"ה אוסרת בכ"ש.

ובנובי"ת יו"ד סימן נ"ג כתב לפרש דהוא משום דאחר שעבר זמן הביעור ולא ביערו כבר עבר במה שאינו מבערו וגם חשו חכמים שאם יהא היתר בתערובותיו יעבור ולא יבער, וע"כ גזרו שלא יהא לו ביטול והוא אוסר בכ"ש, והא דאינו אוסר אלא במינו, הוא משום שלא רצו להחמיר יותר מע"ז, דגם יין שנתנסך אינו אוסר בכ"ש רק במינו, עכ"ד.

יז] והנה לפ"ז נמצא, דכל הא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה לביעור, הוא רק כשנתערבה אחר זמן הביעור, אך כל שנתערבה קודם זמן הביעור ולי"ב נו"ט, ה"ה בטלה לגמרי, ואף כשיגיע זמן הביעור א"צ לבערה, ובאמת כ"ה משמעות ל' הרא"ש במשנתינו והר"ש לעיל פ"ו, עיי"ש.

אך הנה בפי' הריבמ"צ כתב דאף אם נתערב קודם הביעור כ"ש במינו, ה"ה חייב לבער הכל כשיגיע זמן הביעור, וכ"ה בתורי"ד בנדרים שם ובתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן ת"כ, ולפ"ז א"א לפרש דהא דהיא אוסרת בכ"ש לביעור, הוא משום שעבר ולא ביער,[[40]](#footnote-41) וצ"ע דמ"ט באמת היא אוסרת בכ"ש.

יח] ובנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ג' פירש דמכוון דבריהם הוא כד' הרמב"ן, דלענין ביעור הו"ל דשיל"מ כיון שבידו להפקירם ואחר דמפקירם הם מותרין באכילה אפי' לבעלים, וכ"כ החזו"א בסימן י"א סק"ב בסו"ד, אך בתחילת דבריו פירש בע"א, וכן פירש השעה"מ בפט"ו ממאכ"א ה"י בד' הרע"ב, ועיי"ש שכתב, דכל שנתערבו הפירות קודם שנאסרו שהוא חייב לבערם ולא ביער, נאסרת התערובת באכילה, ולא אמרינן דהשתא הו"ל כדבר שאין לו מתירין, וכ"כ החזו"א שם בתחילת דבריו.

אך הדברים באו סתומים בד' הראשונים, שלא הזכירו כלל דהא דהיא אוסרת בכ"ש לביעור, הוא משום דלענין זה הו"ל כדשיל"מ, וגם אי"ז מתישב בד' התורי"ד שם, שכתב דדשיל"מ אוסר בכ"ש אף שלא במינו, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דשביעית אוסרת בכ"ש לביעור במינה, אי"ז משום דהו"ל דשיל"מ.

ונראה מזה, דעיקר הא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה, הוא חומרא שהחמירו חכמים בשביעית, וע"ד שנת' לעיל אות י"א בדעת הרמב"ן ודעימי' דתנא דאמרו לו ס"ל דשביעית אוסרת בכ"ש במינה אף לאכילה, שהחמירו חכמים באיסור שביעית, ואך שלא החמירו חכמים בכך לאסרה עליו, אלא לחייב בביעור, וצ"ע בזה.

יט] ועיקר הך מילתא דהא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה לביעור אי"ז משום דשיל"מ, הוא מבו' כן בד' הראב"ן בסימן ח', ז"ל אמרו לו והלא שביעית אין לה מתירין אם נתערבה במינה בהיתר אלא צריך לבער הכל בשעת הביעור וכו', א"ל ר"ש אף אני לא אמרתי אלא לביעור, כלומר מה שאני אומר השביעית אוסר בכ"ש במינה, לענין ביעור אמרתי שצריך לבערו בשעת הביעור, דלעניין ביעור א"צ נתינת טעם אלא מבערו בכל מקום שהוא אם נתערב קודם שעת הביעור כשיגיע זמן הביעור אוסרו וחייב לבער, אבל לענין אכילה דשייך בו הנתינת טעם אם נתערב לאחר זמן הביעור במינו של היתר ה"ה ככל האיסורין אם בא לאוכלו אינו אוסר אלא בנו"ט ובטל בס' כשאר איסור דחלב ודם, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהא דשביעית אוסרת בכ"ש במינה אי"ז משום דהוי דשיל"מ, שהרי כתב בתחילת דבריו דחובת ביעור לא חשיב כדשיל"מ, אלא הוא משום דלענין ביעור א"צ נתינת טעם, ורק לענין אכילה שייך נתינת טעם, וצ"ב.

כ] בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה בסימן ת"כ דן בדין חמץ שנתערב קודם הפסח, אם אמרינן דכבר נתבטל קודם הפסח ואינו חוזר וניעור בפסח, וכתב להוכיח מהא דתנן הכא דמין במינו בכ"ש, דאם נתערב יין חדש ביין ישן ה"ה חייב לבער כשיגיע הביעור, אבל קודם שיגיע הביעור אע"פ שהוא מין במינו אינו חייב לשתותו בקדו"ש וכו', הרי שביעית דומה לפסח, דקודם שעת ביעור אפילו במינו בנו"ט ואם אינו בנו"ט מותר, ואם מניח עד הביעור חייב לבער משום דמין במינו במשהו וניעור האיסור וכו', והכי נמי הכא, אע"פ שנתבטל בשאינו מינו השכר ביין קודם הפסח, כשיבוא פסח, שאסרו חכמים אפילו בשאינו מינו במשהו, וניעור אסור, עכ"ד, וכעי"ז כתב הראב"ן בסימן ח'.

והנה רבינו יואל שם לעיל מינה כתב דהא דאסרינן בחמץ בכה"ג, הוא משום דלא שייך ביטול קודם זמן האיסור, עיי"ש, וצ"ע דלכאו' הכא ל"ש ה"ט, שהרי אף קודם הביעור איכא דיני שביעית על הפירות וחייל הביטול על דינים אלו, ול"ה כלל כהיתר בהיתר.

אמנם הנה עיי"ש בדבריו שלמד להא דלא חייל ביטול קודם זמן האיסור, ממש"א בנדרים דע"ו. דל"מ טבילה לכלי קודם שנטמא, ונראה מזה, דלא דן כלל אם היתר בהיתר בטיל, שהרי אם הי' הנידון ע"ז, ליכא לאתויי כלל מהתם, והיינו משום דזה ל"מ מידי, דהגם דההיתר בטיל, מ"מ איסור החמץ לא נתבטל מעולם, וע"כ שפיר יש לאסרו בפסח, וכל מה שדן בזה הוא דשמא גם איסור החמץ בטל קודם פסח, ובכה"ג שכבר בטל האיסור קודם פסח, לא גזרו רבנן, עיי"ש בדבריו שמפורש כן, וע"ז כתב דל"מ חייל ביטול על איסור החמץ קודם שנאסר, וממילא דכשיבא הפסח יש לאסור, כיון דמעולם לא נתבטל איסורא דחמץ בפסח, - ולפ"ז י"ל דה"נ הוא הכא, דאף דכבר נתבטלה השביעית לאכילה, מ"מ לגבי דין ביעור מעולם לא חייל עלי' ביטול, וע"כ בהגיע זמן הביעור היא אוסרת במשהו.

כא] בשעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י, הק' במש"כ הרע"ב דאף דשביעית אוסרת בכ"ש במינה לאחר הביעור, ממ קודם הביעור אין בהם קדו"ש שיהא אסור להפסידה ולעשות בהם סחורה עד שיהא בהם בנ"ט, דזה סותר למש"כ הרע"ב בפ"ב דביכורים מ"ב, דמע"ש וביכורים שנתערבו בירושלים, אסורין לאכול בירושלים אף לזרים ולבהמה, ולא אמרינן דדוקא לענין ליאכל חוץ לירושלים הוא דאוסרים בכ"ש דלהאי מילתא חשיבי דשיל"מ כיון שיכול לאכלו במקומו, אבל לאסור לזרים ולבהמה דאין לו מתירין אינם אוסרין, קמ"ל דכיון דחל על תערובתן שם בכורים ומעשר ליאסר לאכלן חוץ לירושלים, חל נמי לענין זה לאסור לזרים ולבהמה, וא"כ ה"נ נימא הכא, דיהא אסור לעשות בהן סחורה, אף דאיסור סחורה אין לו מתירין, כיון דחל עליו שם שביעית להצריכו ביעור, חל נמי לענין סחורה, ולמש"נ לעיל אות י"ח לדון דהא דאי"ז בטל לענין ביעור, אי"ז משום דינא דדשיל"מ, אלא הוא חומרא שהחמירו לענין ביעור, ניחא, וי"ל עוד בזה, למשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בביכורים שם דהא דאי"ז בטל אף לזרים ולבהמה הוא חומרא שהחמירו באיסור מע"ש וביכורים, ונחלקו בזה האחרונים, ואכמ"ל.

ועיי"ש שכתב דיש לחלק בדוחק, דדוקא התם דהאיסורים הם איסורי אכילה ומשו"ה כיון דחל עליה שם בכורי' לענין איסור אכילה חוץ לירושלים חל נמי לענין איסור אכילת זרים ובהמה, אבל הכא דהוו תרי ענייני דאיסור איסור סחורה ואיסור אכילה בלי ביעור לא אמרינן דכיון דחל עלי' שם שביעית לענין איסור אכילה בלי ביעור חל נמי לענין איסור סחורה, דאיסור סחורה לחוד ואיסור אכילה לחוד, עכ"ד.

ונראה די"ל עוד בזה דהנה מד' הראב"ן ורבינו יואל שהבאנו לעיל אות כ' מבו' דכל הא דהשביעית אינה בטילה לענין ביעור הוא חל רק בשעת הביעור, אך קודם שעת הביעור ה"ז בטל לגמרי, וע"כ ה"ז בטל לענין איסור סחורה, כיון דבשעה זו הוא בטל לכל מילי, וז"ב.

**פ"ח מ"א**

א] **כל המיוחד לאוכל אדם אין עושין ממנו מלוגמא לאדם,** בסוכה ד"מ. ממעטינן לה מדכתיב לאכלה ולא למלוגמא, ומבו' התם דכו"ע דרשי לקרא הכי, ואך דרבנן ממעטי מהך קרא אף משרה וכבוסה, ור' יוסי מרבה משרה וכבוסה מדכתיב לכם לכל צרכיכם וממעט מלוגמא מדכתיב לאכלה, והא דמרבינן כבוסה וממעטינן מלוגמא, הוא משום דכבוסה שוה בכל אדם ומלוגמא אינה שוה בכל אדם, ובד' הר"ש והרא"ש מבו' דאף לדעת רבנן הא דממעטינן מלוגמא אף דהו"ל הנאתו וביעורו שוה הוא משום דאי"ז שוה בכל אדם, וכ"ה להדיא בירושלמי לעיל פ"ז ה"א דהא דאין עושין מלוגמא, הוא משום דאי"ז שוה לכל אדם, ואמנם דהתם לא ממעטינן לה מדכתיב לאכלה, אלא מדכתיב לכם השוה לכולכם, אך בירושלמי בפירקין ממעטינן למלוגמא מדכתיב לאכלה, וצ"ע, - ובירושלמי שם אמרינן דל"ד לורדין ונצר דקדו"ש חלה עליהן, ופירש הגר"א, דמלכם דרשינן הראוי לכלכם, וורדין ונצר שכובשין אותן בשמן לריח אף שאין עושין מהן אלא העשירים, מ"מ ראוי הוא לעניים, אבל מלוגמא אינו ראוי אלא לחולין, ובהע' ברכת מרדכי שם העירו בזה, דהרי מקרא דלכם ממעטינן גם זילוף, ולא אמרינן דראוי הוא לעניים אלא שאינו מצוי להם, עיי"ש.

ב] בפי' הראב"ד בב"ק דק"ב. כתב בטעם איסורא דמלוגמא, ז"ל, ולא למלוגמא, רטי', שהיא הפסד האוכלין, אבל משרה וכביסה חיי נפש הם כדאיתא בנדרים וכו', עכ"ל, עו"כ הראב"ד שם, ז"ל, והא דאמרינן לאכלה ולא לזילוף, אע"ג דאמרינן בעלמא שותין מלוג בסלע ומזלפין מלוג בשתים, דאלמא זילוף חשוב משתי', ה"מ לאדם חשוב ומעונג, אבל לרוב בנ"א הפסד יין הוא, ואמר רחמנא לאכלה ולא להפסד, אבל משרה וכבוסה לאו הפסד הוא דחיי נפש הוא כדאיתא בנדרים לר' יוסי גופי', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דעיקר איסורא דמלוגמא הוא משום דהוי תשמיש גרוע וחשיב כהפסד, וכ"ה בפי' הרש"ס לעיל פ"ז ה"ב, ואך דבדבריו מ' דאיכא תרי טעמי לאסור בזה, חדא, משום הפסד, ועוד משום דאינה אלא לחולין, וצ"ע.

ג] **וכל שאינו מיוחד למאכל אדם עושין ממנו מלוגמא לאדם אבל לא לבהמה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דעושין ממנו מלוגמא לאדם, הוא מדכתיב לכם לאכלה, המיוחד לכם הוא שיהי' לכם לאכילה בלבד וזולתו לאכילה ולמלוגמא, ולא נתפרש בדבריו דמהיכא ילפינן דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה, - והר"ש בפי' בתרא כתב דילפינן לה מדכתיב ולבהמתך וגו' תהי' כל תבואתה לאכול, ולא למלוגמא, וכ"כ הרא"ש, אך הריבמ"צ כתב דלאכול דבהמה לגופי' אתא ולא לדקדק ממנו, וכ"ה הר"ש בפי' קמא, וצ"ע לפ"ז מנ"ל דמאכל בהמה אין עושין ממנו מלוגמא לבהמה.

ולפמש"נ לעיל אות ב' מד' הראב"ד, דאיסורא דמלוגמא הוא משום דהוי תשמיש גרוע והו"ל כהפסד, הרי נראה דגדר הא דילפינן מקרא דמאכל בהמה עושין ממנו מלוגמא לאדם, הוא משום דכל דאינו מיוחד למאכל אדם אי"ז הפסד לעשות ממנו מלוגמא, וכ"ה בפי' הרש"ס לעיל פ"ז ה"ב, דהא דעושין מלוגמא מאוכלי בהמה הוא משום דסלקי דרגא, וע"כ לא הותר במאכל בהמה אלא לעשות ממנו מלוגמא לאדם, אך אסור לעשות ממנו מלוגמא לבהמה דהו"ל כהפסד, דכ"ה דעשיית מלוגמא לאדם ממאכל אדם הו"ל כהפסד, ה"נ עשיית מלוגמא לבהמה ממאכל בהמה הו"ל כהפסד, - וכ"ה בפי' הרא"ש לקמן פ"ט מ"ז דהא דמאכל בהמה אין עושין ממנו מלוגמא לבהמה הוא משום דהוי הפסד.

ד] והנה בירושלמי לעיל פ"ז ה"ב אמרינן דהחליף אוכלי אדם באוכלי בהמה אין עושין מהן מלוגמא, ומבו' דאף דאוכלי בהמה אלו מותרין לאכילת בהמה, מ"מ הן אסורין למלוגמא, וצ"ע דאם כל איסורא דמלוגמא הוא משום דהו"ל כהפסד, ומה"ט הוא דאוכלי בהמה עושין מהן מלוגמא דאי"ז הפסד, א"כ באוכלי בהמה אלו שהן מותרין לאכילת בהמה, מ"ט הן אסורין למלוגמא.

וצ"ל בזה, דהגם דעיקר איסורא דמלוגמא הוא משום דהו"ל כהפסד, מ"מ מכח זה כבר לא ניתנו הפירות לתשמיש דמלוגמא, וע"כ אף הדמים אסורין למלוגמא, - וזה ע"ד מש"א התם דהחליף יין בשמן אסור בסיכה, אף דבפשוטו הא דיין אסור בסיכה, הוא משום דהו"ל כהפסד, ואפ"ה אמרינן דאף שהחליפו בשמן וכבר אי"ז הפסד לסוך בו, ה"ז אסור בסיכה, והרי דמכח הא דסיכה ביין הויא כהפסד, לא ניתן היין לסיכה, וע"כ אף שהחליפו בשמן, ה"ה אסור בסיכה, וה"נ הכא דכוותה.

ה] ובזה יל"פ להא דבהחליף אוכלי אדם באוכלי בהמה, ה"ה מותרין לאכילת בהמה ואינם מותרין למלוגמא, אשר צ"ע, דהרי אוכלי אדם אין מאכילין אותן לבהמה ואין עושין מהן מלוגמא, וא"כ מ"ט דמיהן אסורין למלוגמא ואינם אסורין לאכילת בהמה, ולפי הנ"ל נראה, דהגם דהא דאוכלי אדם אין מאכילין אותן לבהמה ואין עושין מהן מלוגמא, הוא משום דחשיבי כהפסד, מ"מ במלוגמא דהוי מין שימוש אחר, הרי דמכח זה דהו"ל כהפסד, לא ניתנו הפירות לכך, וע"כ אף דמיהם אסורין למלוגמא, ומשא"כ באכילת בהמה דהוי ג"כ שימוש דאכילה, ע"כ אף דהו"ל כהפסד, מ"מ לא אמרינן דלא ניתנו הפירות לכך, דכיון שניתנו הפירות לאכילה, הוי כל אכילה בכלל, וע"כ כל שהחליפן באוכלי בהמה, מותר להאכילן לבהמה, - ועד"ז מתפרש גם המבו' בד' הר"ש לעיל פ"ז ה"ב דאוכל אדם שנפסל מאכילת אדם, מותר להאכילו לבהמה ואסור לעשות ממנו מלוגמא.

ו] בחזו"א סימן י"ג סק"ו כתב דמאכל בהמה מותר למשרה וכבוסה, דכיון דהוא מותר אף למלוגמא לאדם, כ"ש דהוא מותר למשרה וכביסה דעדיפי ממלוגמא וכמבו' בסוגיא דסוכה וב"ק, עכ"ד, וצ"ע דלהדיא כתבו הר"ש והרא"ש לקמן פ"ט מ"ז דמאכל בהמה אסור בהסקה, וכ"ה פשטות מתניתין לקמן מי"א, והרי איסורא דהסקה הוא משום דאין הנאתו וביעורו שוה, והרי דלא הותר מאכל בהמה לתשמיש דאין הנאתו וביעורו שוה, - וכבר עמד ע"ז החזו"א שם בתו"ד, וכתב דמשרה וכבוסה עדיפי מהסקה, דבמשרה וכבוסה ה"ה מתבערין דרך הנאתן, אלא שלא נגמרה עדיין הנאתן עד שתגמר השרי' והכביסה, אבל עצי הסקה אין ההסקה רק הכשר ההנאה ולא מקרי שימוש לענין שביעית, ועיי"ש שפירש בזה דעת הרמב"ם דמיני כבוסין חלה עליהן קדו"ש, ול"ד לעצים להסקה דאין קדו"ש חלה עליהן.

ואמנם צ"ע בזה, דאף דנימא דמשרה וכבוסה עדיפי מהסקה, מ"מ כיון דחזינן דאף דהסקה עדיפא ממלוגמא, דלדעת ר' יוסי ממעטינן מלוגמא ולא ממעטינן הסקה, מ"מ מאכל בהמה אסור להסקה אף דהוא מותר למלוגמא, הרי דה"נ י"ל דה"ה אסור אף למשרה וכבוסה, אף דהוא מותר למלוגמא.

ונראה מזה, דאף דס"ל לר' יוסי דעצים להסקה קדו"ש חלה עליהן משום דל"ב הנאתו וביעורו שוה, מ"מ מודה דמאכל אדם אסור ליתנו להסקה, דהסקה הו"ל כהפסד, כיון דאין נהנין מן הפירות עצמן, ול"ד למשרה וכבוסה דלא חשיבי כהפסד, וכל הא דלרבנן אין נותנין פירות שביעית להן הוא משום דאין הנאתן וביעורן שוה, וע"כ הוא דאף מאכל בהמה אסור בהסקה, אף דהוא מותר במלוגמא ובמשרה וכבוסה, דהסקה חשיבא כהפסד אף כלפי מאכל בהמה, כיון שהן נהנין מן הפירות עצמן.

ויש להביא מקור גדול לזה, ממש"כ הרא"ש בפ"ט מ"ז, ז"ל, בשלקטן למאכל בהמה דאסור לשרפם וכו' משום הפסד דגדולה מזו שנינו כל שאינו אוכל מיוחד לאדם עושים ממנו מלוגמא לאדם ולא לבהמה משום הפסד וכ"ש שריפה, עכ"ל, וצ"ע דמאי מייתי מהא דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה דכ"ש שריפה, הרי אדרבה נימא דכ"ה דעושין ממנו מלוגמא לאדם, ה"נ מותר להסיקו לצורך האדם, ועוד, דהרי חזינן דלדעת ר' יוסי אין עושין בפירות שביעית אף מלוגמא לאדם, ומותר להסיקן, והרי דהסקה עדיפא ממלוגמא, ובע"כ מד' הרא"ש, דלכו"ע אין מסיקין בפירות שביעית הראויים לאכילה, משום דהו"ל כהפסד כיון שאין נהנין מן הפירות עצמן, וע"ז הוא שכתב הרא"ש דכיון דאסור לעשות ממנו מלוגמא לבהמה, אף דהויא ההנאה מן הפירות עצמן, ומ"מ חשבינן לה כהפסד ואסור, כ"ש דאסור לשרפן דהו"ל הפסד גמור, ומדוקדק לפ"ז ל' הרא"ש דאסור לשרפו, וכ"ה ל' הר"ש שם, ולכאו' הול"ל דאסור להסיק בהן, ונ' מזה דהאיסור להסיק, הוא משום דחשבינן לה כשריפה בעלמא, (כיון דההנאה היא אחר השריפה), וע"כ הוא דהו"ל כהפסד.

ז] ואמנם בעיקר מש"כ החזו"א דמאכל בהמה מותר למשרה וכבוסה, ולמד לזה מהא דהוא מותר למלוגמא, כבר נת' לעיל פ"ז מ"א אות כ"ד דיש מקום לדון בזה, וזה לפמש"נ לעיל אות ג' דהא דמאכל בהמה עושין ממנו מלוגמא לאדם הוא משום דעיקר איסורא דמלוגמא הוא משום דהו"ל כהפסד, וכמש"כ הראב"ד, וע"כ במאכל בהמה דאי"ז הפסד לעשות ממנו מלוגמא לאדם, מותר לעשות ממנו מלוגמא, ולפ"ז י"ל דבאיסורא דמשרה וכבוסה דאינו משום דהוי תשמיש גרוע, אלא הוא דין בפנ"ע, דלא ניתנה שביעית להנאות אלו, ע"כ אף מאכל בהמה אסור למשרה וכבוסה, אך מד' הר"ש והרא"ש בפ"ט מ"ז שפירשו דהא דמאכל בהמה אסור לשרפו הוא משום הפסד, (והרא"ש למד לזה מהא דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה), מ' דמותר לעשות ממאכל בהמה דבר שאין הנאתו וביעורו שוה, ורק הסקה הוא דאסור משום דהו"ל כהפסד, וכמש"נ לעיל אות ז'.

ח] ויש לסייע לזה, ממש"א בירושלמי הובא בר"ש וברא"ש דאוכלי בהמה אין עושין מהן צבעים לבהמה, ול"ד להא דאוכלי אדם עושין מהן צבעים לאדם, דשאני צבעי אדם שיש עליהן קדושה, ומשא"כ צבעי בהמה דאין עליהן קדושה, ולפ"ז הרי דלדעת רש"י ודעימי' דדברים העומדין למשרה וכבוסה אין עליהן קדו"ש, הדין נותן דאין נותנין מאכל בהמה למשרה וכבוסה, ול"ד להא דעושין ממנו מלוגמא לאדם, דשאני מלוגמא דקדו"ש חלה על מיני מלוגמא, וכמש"נ להלן אות ט'.

ט] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי, דמיני מלוגמא עושין מהן צבעים לאדם אבל לא לבהמה, ומבו' מזה דמיני מלוגמא חלה עליהן קדו"ש, אמנם בירושלמי לעיל פ"ז ה"א מבו' בפשוטו דליכא קדו"ש על מיני מלוגמא.

והנה בפשוטו הי' נראה, דלדעת רש"י ודעימי' דאין קדו"ש חלה על דברים העומדין למשרה וכביסה, הרי דה"נ אין קדו"ש חלה על דברים העומדין למלוגמא, והירושלמי דמיני מלוגמא יש עליהן קדו"ש, הוא לטעמי' דס"ל לעיל פ"ז ה"א דמיני כבוסין יש עליהן קדו"ש, - אך לפמש"נ לעיל אות ז' דחלוק הוא איסורא דמלוגמא מאיסורא דמשרה וכביסה, דאיסורא דמלוגמא הוא משום דהו"ל כהפסד, ואיסורא דמשרה וכבוסה הוא משום דלא ניתנה שביעית להנאות אלו, הרי י"ל דאף דאין שביעית חלה על דברים העומדין למשרה וכבוסה, משום דאינם ראויים לשימוש דשביעית, מ"מ שביעית חלה על מיני מלוגמא, כיון דאף תשמיש מלוגמא הוי תשמיש דשביעית, ואך דבפירות שביעית הראויים לאכילה לא הותר לעשות מלוגמא דהו"ל כהפסד, אך מיני מלוגמא דעומדין לכך, שפיר חיילא עלייהו קדו"ש.

ובמנחת שלמה תנינא סימן קכ"ג כתב להוכיח דקדו"ש חלה על מיני מלוגמא, מהא דמותר לעשות מלוגמא ממאכל בהמה, ואם ל"ה קדו"ש על מיני מלוגמא, הי' לנו לאסור לעשות מלוגמא ממאכל בהמה, כ"ה דאין עושין ממאכל בהמה צבעים לבהמה משום דאין קדו"ש על צבעי בהמה, עכ"ד, ועמש"נ לעיל אות ח' דמה"ט י"ל דאין עושין ממאכל בהמה משרה וכבוסה, משום דאין קדו"ש חלה על דברים העומדין למשרה וכבוסה, אך בחזו"א סימן י"ד סק"ה נקט דאין קדו"ש חלה על מיני מלוגמא, ועי' קה"י סימן י"ז אות ב' ודרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י ה"י.

י] בעיקר מש"א בירושלמי דצבעי בהמה אין עליהן קדו"ש, ובירושלמי לעיל פ"ז ה"א מוכח לה מברייתא לא נתפרש להדיא דמ"ט אין עליהן קדו"ש ומ"ש מצבעי אדם דיש עליהן קדו"ש, ועי' בפי' הרש"ס מש"כ בזה, וצ"ב, - ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה משמו"י ה"ט כתב לפרש בזה, דהא דאוכלי בהמה יש עליהן קדו"ש, אי"ז משום תשמיש הבהמה, אלא הוא משם דהו"ל הנאת האדם דעי"ז משמנת ואוכל בשרה, ואפי' בהמה טמאה עי"ז מתחזקת ועובדת הרבה, ומשא"כ בצבעי בהמה דאין גוף האדם נהנה מכך, אין עליהן קדו"ש, עיי"ש מש"כ עוד בזה, ועיקר הך מילתא דדינא דאוכלי בהמה הוא משום דהו"ל הנאת האדם, כן מ' גם בד' הרש"ס כאן שכתב בתו"ד ז"ל, וכמו אוכלין דבהמה לבהמה דבהמה גופה תשמיש דאדם היא, עכ"ל, - אך הדברים מחודשים, דבפשוטו הא דאוכלי בהמה יש עליהן קדו"ש, אי"ז משום דהו"ל הנאת האדם, אלא הוא משום תשמיש הבהמה עצמה, וע"כ אף אוכלין העומדין לבהמות של הפקר ושאין לבנ"א צורך בהן, יש עליהן קדו"ש.

ובטעם הא דצבעי בהמה אין עליהן קדו"ש, נראה די"ל בפשיטות, דהנה הא שביעית ניתנה לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה, ילפינן לה בסוכה ד"מ. ובירושלמי לעיל פ"ז ה"א מדכתיב לכם, ונכלל בזה גם דיש קדו"ש על כל דבר שהנאתו וביעורו שוה, וכמו שפירש"י בסוכה שם, - ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא בתשמישי האדם, דנתרבה מקרא דלכם שניתנה השביעית לכל צרכי האדם, אך בתשמישי בהמה דליכא רבויא, לא ניתנה השביעית אלא לאכילה, וכדילפינן לה מדכתיב ולבהמתך וגו' תהי' כל תבואתה לאכול, ולא לשאר תשמישי הבהמה, וע"כ הוא דצבעי בהמה אין עליהן קדו"ש.

יא] ולפ"ז מתפרש בע"א מש"א בירושלמי דהא דאין עושין מאוכלי בהמה צבעים לבהמה, ול"ד להא דאוכלי אדם עושין מהן צבעים לאדם, הוא משום דצבעי אדם אין עליהן קדושה, דלאו היינו דכללא הוא דאין עושין באוכלי בהמה תשמישים שאין קדו"ש חלה מכחם, אלא היינו דכ"ה דצבעי בהמה אין עליהן קדושה, והיינו משום דלא ניתנה שביעית אלא לאכילת בהמה ולא לשאר תשמישי בהמה, הרי דמה"ט גם אין עושין מאוכלי בהמה צבעים לבהמה, משום דלא ניתנה שביעית לכך, - ולפ"ז יל"ד במה שהוכיח המנחת שלמה דקדו"ש חלה על מיני מלוגמא, מהא דמותר לעשות מלוגמא לאדם ממאכל בהמה, ולפמש"נ יש מקום לדון בזה, ודו"ק.

יב] והנה לעיל אות ג' נת' לדון מהיכא ילפינן דאוכלי בהמה אין עושין מהן מלוגמא לבהמה, ולפמש"נ י"ל, דכ"ה דאוכלי בהמה אין עושין מהן צבעים לבהמה, משום דלא ניתנה שביעית לכל תשמישי הבהמה אלא לאכילה, הרי דמה"ט גם אין עושין מהן מלוגמא לבהמה, ומש"כ הריבמ"צ דלאכול לגופי' אתא ולא לדקדק, היינו דהא דכתיב בבהמה לאכול לא אתי למעט דאין עושין ממנו מלוגמא, (דאם הוה ממעטינן מיני' דאין עושין ממנו מלוגמא, אף לא היו עושין ממנו מלוגמא לאדם), אך מ"מ כיון דלא נתפרש בקרא שניתנו פירות שביעית לתשמישי בהמה אלא לאכילה, ע"כ אין עושין מהן מלוגמא לבהמה, - אך למש"כ הרא"ש והר"ש בפי' בתרא דקרא דלאכול אתי למעט דאין עושין מלוגמא לבהמה, מ' דרק מלוגמא לבהמה אין עושין, דומיא דהא דאוכלי אדם אין עושין מהן מלוגמא לאדם, אך שאר תשמישי הבהמה עושין מאוכלי בהמה, וצ"ע בזה.

יג] **חישב עליו אוכל אדם ואוכל בהמה,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דהיינו שחישב עליהן בשעת לקיטתן, ומ' דל"מ מחשבתו אלא בשעת הלקיטה, וכל שלא חישב בשעת הלקיטה אף דחישב אחר הלקיטה, ל"מ מחשבתו, - אך הנה להדיא כתב הריבמ"צ להלן דאף אם ליקטן לעצים וחישב עליהן אח"כ לאוכלין מהני מחשבתו, וכ"ה מבו' בד' הירושלמי דאף אם חישב הלוקח מחשבת אוכלין מהני, ובע"כ דמש"כ הריבמ"צ והר"ש הכא דחישב עליהן בשעת לקיטתן, לא באו אלא למעט דל"מ מחשבה שחישב קודם הלקיטה, - ויותר נראה שפירשו כן משום סיפא דקתני חישב עליו לעצים ה"ה כעצים, והיינו רק כשחישב עליו בשעת לקיטתו, אך אם חישב עליו אחר לקיטתו לעצים, ל"מ זה להפקיע לקדושתו, עכ"פ אם בשעת הלקיטה חישב עליו לאכילה, וכ"נ בד' הרש"ס שפירש להא דחישב עליו בשעת הלקיטה, בהא דתנן דחישב עליו לעצים.

יד] **נותנין עליו חומרי אדם וחומרי בהמה,** הריבמ"צ הביא מירושלמי דנותנין עליו חומרי אדם היינו דקדו"ש חלה עליהן, ונותנין עליו חומרי בהמה היינו דאסור לשלקן, וכ"כ הראב"ד בפ"ז משמו"י הי"ד, עיי"ש, ומבו' בדבריהם דמפרשי למשנתינו דכיון שאינו מיוחד למאכל אדם ולמאכל בהמה אין עליו קדו"ש כלל אא"כ חישב עליו, וזהו דתנן דחשב עליו נותנין עליו חומרי אדם, היינו דעיקר הא שיש לו שביעית, הוא משום דמהניא מחשבתו דנותנין עליו חומרי אדם, ובלא"ה ל"ה עליו קדו"ש כלל, והא דנותנין עליו חומרי בהמה הוא דאסור לשלקן.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ה משמו"י הי"א פירש דחומרי אדם היינו דאין עושין מהן מלוגמא, וכן פירשו הר"ש והרא"ש, וי"ל דמודו ליסוד ד' הריבמ"צ והר"ש דאין עליהן קדו"ש אלא כשחישב עליהן, ועי' חזו"א סימן י"ג סוסק"ז וסקכ"א שנסתפק בזה, ואך דס"ל דהא דכשחישב עליהן חלה עליהן קדו"ש, אי"ז חומרי אדם, שהרי אף משום מחשבתו לבהמה היתה קדו"ש חלה עליהן, ובע"כ דהא דתני דנותנין עליו חומרי אדם הוא דאין עושין מהן מלוגמא, אך לד' התוס' הרא"ש שהבאנו להלן אות ט"ו דאיירי במינים העומדין לאדם ולבהמה ואינם מיוחדים לאחד מהן, ודאי דכל שלא חישב עליהן למידי, יש עליהן קדו"ש, - ובד' הריבמ"צ והראב"ד צ"ב, דמ"ט נכלל הא דקדו"ש חלה עליהן, בהא דנותנין עליהן חומרי אדם, הרי בפשוטו גם משום מחשבתו לבהמה היתה קדו"ש חלה עליהן, וצ"ע בזה.

טו] הרמב"ם בפיהמ"ש במהדו"ק כתב דחומרי בהמה הוא שיהיו כמו מאכל בהמה שאין בהמה אוכלת אותו אלא כ"ז שהוא נמצא אותו המין בשדה וכו', ובפאה"ש סימן כ"ד סקנ"א הק' ע"ז, דהרי אף מאכל אדם אין אוכלין אותו אלא כ"ז שהוא מצוי, ועי' מש"כ בזה במקד"ד סימן נ"ט סק"ב ובחזו"א סימן י"ד סק"ה, - ובמהדו"ב חזר בו הרמב"ם ופירש דחומרי בהמה הוא דאסור לשלקן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה משמו"י הי"א.

טז] בתוס' הרא"ש בנדה דנ"א. כתב לפרש למשנתינו, ז"ל, דסתמא להאי ולהאי קאי, וה"ק אינו מיוחד לא לאוכל אדם גרידא ולא לאוכל בהמה גרידא, אם חישב עליו לאוכל אדם לבד או לאוכל בהמה נותנין עליו חומרא של זה וחומרא של זה, כלומר הכל לפי מחשבתו, אבל אוכל שסתמו לאדם קאי אין יכול לשנותו לבהמה ע"י מחשבתו, עכ"ל, ומבו' דמפרש למשנתינו דאו או קאמר, דאם חישב עליו לאדם נותנין עליו חומרי אדם, ואם חישב עליו לבהמה נותנין עליו חומרי בהמה, וכן פירש הגר"א בשנו"א הקצר בפי' קמא.

אך בפי' בתרא פירש הגר"א דהיינו דחישב על שניהם ביחד, וכתב דכן עיקר, ובפי' הארוך כתב ללמוד כפי' זה מד' הירושלמי, ובפאה"ש סימן כ"ד סקנ"א כתב ללמוד כן ממש"כ הרמב"ם בפ"ה משמו"י הי"א, ז"ל, חשב עליו וכו' לאכילה ה"ה כפירות, למאכל אדם ולמאכל בהמה נותנין עליו חומרי מאכל אדם וכו', עכ"ל, וכיון שכתב ברישא דאם חשב עליו לאכילה ה"ה כפירות, בע"כ דמש"כ עוד דחשב למאכל אדם ולמאכל בהמה, היינו דחישב על שניהם ביחד.

יז] ובהגה' הגראמ"ה כתב דבע"כ לפרש דאו או קתני, דאם איירי בשחישב עליו לאדם ולבהמה, היאך מותר כלל להאכילו לבהמה, הרי הו"ל כמאכל אדם שאין מאכילין אותו לבהמה וכדתניא בתוספתא, וא"כ ודאי דמותר לשלקן, - אך בדעת הרמב"ם והגר"א צ"ל, דאף דחישב עליו לאדם ולבהמה מותר להאכילן לבהמה, דכל הא דמאכל אדם אין מאכילין אותו לבהמה, הוא רק באוכל אדם, אך הכא דחישב עליו לאוכל אדם ולאוכל בהמה ולא חשיב כאוכל אדם, אלא כאוכל אדם ובהמה, מותר להאכילו לבהמה.

אמנם הנה בבית רידב"ז סימן ו' סק"ה כתב דבאמת בגונא דמשנתינו דחישב עליו לאדם ולבהמה, אסור להאכילו לבהמה, עיי"ש, וצ"ע בתרתי, חדא, דא"כ מ"ט אסור לשלקן, כיון דאי"ז עומד כלל לאכילת בהמה, ועוד דא"כ מ"ט הוצרכו הראשונים לפרש להא דתני דנותנין עליו חומרי אדם, לענין דאין עושין ממנו מלוגמא, ולא פירשו דהוא לענין דאסור להאכילו לבהמה, ובע"כ דבכה"ג דחישב עליו לאדם ולבהמה מאכילין אותו לבהמה, וכל הא דנותנין עליו חומרי אדם, הוא רק לענין דאסור לעשות ממנו מלוגמא.

יח] והנה לפמש"נ בדעת הרמב"ם והגר"א דכל דחישב עליו לאדם ולבהמה מותר להאכילו לבהמה, נתחדש בזה, דאף דמותר להאכילו לבהמה מ"מ אסור לעשות ממנו מלוגמא, ולכאו' יש ללמוד מזה דהא דמאכל אדם אין עושין ממנו מלוגמא ומאכל בהמה עושין ממנו מלוגמא, אי"ז משום דבמאכל אדם הו"ל הפסד לעשות ממנו מלוגמא, ובמאכל בהמה אי"ז הפסד לעשות ממנו מלוגמא, וכמש"נ לעיל אות ג', דא"כ הי' בדין דבחישב למאכל אדם ומאכל בהמה, כיון דמותר להאכילו לבהמה, כבר אי"ז הפסד לעשות ממנו מלוגמא, ובע"כ מזה דהא דמאכל אדם אין עושין ממנו מלוגמא ומאכל בהמה עושין ממנו מלוגמא, גזה"כ הוא דכל דקדושתו היא בתורת מאכל אדם לא ניתן למלוגמא, וכל דקדושתו היא בתורת מאכל בהמה ה"ז ניתן אף למלוגמא, וע"כ כל שחישב עליו לאדם ולבהמה, דקדושתו היא גם בתורת מאכל אדם, אין עושין ממנו מלוגמא, וצ"ע בזה.

?בעיקר דינא דמתניתין העירוני לד' המ"ב סימן שכ"א סק"ב שכתב דחבילי סיאה שהכניסן סתמא ה"ה עומדין למאכל בהמה, עיי"ש, ולפ"ז יל"ד בפי' מתניתין דהכא.

יט] בהא דתנן דנותנין עליו חומרי בהמה ומפרשינן בירושלמי דהיינו דאסור לשלקן, כתב בחזו"א סימן י"ד סק"ה דהיינו דאסור לשלקן לבהמה דהוי בכלל הפסד, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה משמו"י ה"ג דהא דאסור לשלוק מאכל בהמה הוא משום דהו"ל כדבר חי שאסור לאכלו מבושל, אך אם בא להאכילן לאדם מותר לשלקן, עכ"ד, ולכאו' הוא פשוט כן, שהרי מאכל בהמה מותר אף לעשות ממנו מלוגמא לאדם, וכ"ש שמותר לשלקו ולהאכילו לאדם, - אך צ"ע דא"כ מאי חומרי בהמה דקתני, הרי גם אם הי' מיוחד רק לאדם הי' אסור לשלקו לבהמה, ואדרבה הי' אסור להאכילו כלל לבהמה, וכנראה דהחזו"א שם לטעמי' אזיל, דמפרש למשנתינו דאו או קתני, ופירש לפ"ז, דעיקר חומרי אדם וחומרי דתנן, אינו החומר של בהמה לגבי אדם, אלא החומר הוא של שניהם לגבי עצים דנהגא בהן שביעית, אלא דמפרשינן ללישנא דמתניתין דבאמת החומרא של זה אינו כחומרא של זה, דחשב לאדם אסור מלוגמא ומותר לשלקן וחישב לבהמה מותר מלוגמא ואסור לשלקן, עכ"ד, ולפ"ז שפיר י"ל דזהו דתנן דאם חשב לבהמה ולא חשב לאדם, אסור לשלקן, והיינו דאף אם שולקן בסתמא, ה"ז אסור, כיון דה"ז עומד לאכילת בהמה, והו"ל הפסד, ומשא"כ אם חשב לאדם, מותר לשלקן בסתמא, כיון דה"ז עומד לאכילת אדם ואי"ז הפסד.

אך לפ"מ שפירשו הרמב"ם והגר"א למשנתינו דאיירי בשחישב לשניהם, הרי בע"כ דהא דתני דנותנין עליו חומרי בהמה שאסור לשלקן, היינו דאסור לשלקן אף לאכילת אדם, דאי נימא דהיינו דאסור לשלקן לצורך בהמה, הרי אף אם לא חישב עליו לאכילת בהמה, אסור להאכילן לבהמה, וכ"ה להדיא בפי' הרש"ס, וצ"ב הטעם בזה, ועמש"כ בזה בבית רידב"ז סימן ו' סק"ה ובדרך אמונה בשעה"צ פ"ה משמו"י ס"ק קס"ב.

כ] בקרית ספר פ"ה משמו"י כתב דנראה דהא דכשחישב עליו לאדם ולבהמה נותנין עליו חומרי שניהם, ל"ה מדאורייתא, ונתחדש בדבריו דביסוד הדין כיון שחישב עליו לאדם ולבהמה והוא עומד אף לאכילת בהמה, עושין ממנו מלוגמא, וי"ל דהיינו משום דכל דאין עושין מלוגמא במאכל אדם, הוא רק בדבר המיוחד למאכל אדם, וכמשמעות לישנא דמתניתין, אך כל שאינו מיוחד למאכל אדם, אף שהוא עומד גם לאכילת אדם, עושין ממנו מלוגמא, ומאידך כיון שהוא עומד גם לאכילת אדם מותר לשלקו, ומ' לפ"ז דהא דמדרבנן נותנין עליו חומרי שניהם, היינו דכיון דלא נקבע בדעתו אם ליתנו לאדם או לבהמה, מחמרינן לדונו כחישב עליו לאדם לבד, דאין עושין ממנו מלוגמא, ולדונו כחישב עליו לבהמה לבד, דאסור לשלקו, וצ"ע בזה.

**פ"ח מ"ב**

א] **ולסיכה,** הרמב"ם בפי"א מתרומות כתב דהא דתרומה ניתנה לסיכה הוא משום דסיכה כשתי', ובפ"ג ממע"ש ה"י כתב דהא דמע"ש ניתן לסיכה הוא משום דסיכה כשתי', אך בפ"ה משמו"י כתב דפירות שביעית ניתנו לסיכה, ולא פירש דהוא משום דסיכה כשתי', ובתורת זרעים כתב דהוא משום דבשביעית ל"ב להא דסיכה כשתי', דבלא"ה יש להתיר לסוך בפירות שביעית, דשביעית ניתנה לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה, וכ"ה דמותר להדליק בשמן של שביעית ומותר לצבוע בפירות שביעית העומדין לכך, אף דאי"ז בכלל אכילה ושתי', ועיי"ש שכתב דמ"מ איכא נפ"מ בהא דסיכה כשתי', דמכח זה איכא דין ביעור על מינים העומדין לסיכה, אף לדעת הרמב"ם דליכא דין ביעור אלא בדבר המיוחד למאכל אדם או מאכל בהמה או מין הצובעין.

ועיקר הך מילתא דהא דשביעית ניתנה לסיכה ל"ב בזה להא דסיכה כשתי', אלא הוא משום דהו"ל הנאתו וביעורו שוה, כ"ה משמעות ד' רש"י בסוכה ד"מ., ז"ל, שהנאתו וביעורו שוה כלומר שהנאתו וביעורו שמתבער מן העולם באין כאחד כגון סיכה ושתי' והדלקת הנר, עכ"ל, וכ"כ באמרי בינה תרומות סימן י"א, וכ"ה מוכח לדעת הסוברים דעיקר הא דסיכה כשתי' אינו אלא מדרבנן.

ב] אמנם הנה בתוספתא ספ"ק דדמאי תניא, שמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי, שהסורק נותן לצמר פטור מן הדמאי, לפיכך שמן של שביעית נותנין ממנו לגרדי ואין נותנין ממנו לסורק, והנה הא דשמן שהסורק נותן לצמר פטור מן הדמאי, הוא משום דלא גזרו על הדמאי אלא בדברים העומדין לאכילה, ולא בדברים העומדין להנאה של כילוי, ואף דטבל אסור בהנאה של כילוי, מ"מ לא גזרו בזה על הדמאי, והא דשמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי, הוא משום דסיכה כשתי', וע"כ הו"ל כדבר העומד לשתי' שגזרו עליו משום דמאי, - והנה לפ"ז הרי מהא דתני ד"לפיכך" שמן של שביעית נותנין ממנו לגרדי, מבו' דהא דמותר לסוך בשמן של שביעית הוא משום דסיכה כשתי', וכ"ה להדיא בפי' הר"ש בדמאי שם, וצ"ע דמ"ט באמת בעינן בשביעית להא דסיכה כשתי', תיפו"ל דשביעית ניתנה לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה וכמש"כ רש"י.

ואולי י"ל בזה, לפמש"נ לעיל פ"ז מ"א אות י"ז ללמוד מד' רש"י ותוס', דמדינא דהנאתו וביעורו שוה, נתמעט גם גונא דהנאתו קודם ביעורו, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דבשמן שהגרדי סך דהנאתו היא דמכח זה אין הצמר מזיקו, הוי עיקר הנאתו קודם שנבלע השמן בגופו, והויא הנאתו קודם ביעורו, וע"כ אין להתיר בזה אלא משום דסיכה כשתי', די"ל דהא דשביעית ניתנה לאכילה ושתי', הוא אף אם משכחת גונא דאי"ז הנאתו וביעורו שוה, ורק בשאר הנאות הוא שנלמד דלא הותרו אלא דומיא דסתם אכילה דהוי הנאתו וביעורו שוה, וע"כ הוא דמותר ליתן שמן של שביעית לגרדי, דאף דהויא הנאתו קודם ביעורו, מ"מ ניתנה שביעית לכך, כיון דסיכת שמן זו הוי כשתי', ואכתי צ"ע בזה, גם צ"ע, דבד' רש"י בסוכה מ' דכל הא דשביעית ניתנה לשתי' ולסיכה הוא רק משום דהנאתו וביעורו שוה.

ג] והנה אמנם בפי' הרש"ס במשנתינו כתב דעיקר הא דשביעית ניתנה לסיכה הוא משום דסיכה כשתי', וכ"ה בקרית ספר פ"ה משמו"י, ותיקשי דמ"ט בעינן לה"ט, תיפו"ל דהוי הנאתו וביעורו שוה, אך באמת גם בהא דניתנה שביעית לצביעה ולהדלקה, כתב הרש"ס שם דילפינן לה מדכתיב תהי', וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ה משמו"י ה"א, והרי דס"ל דבעינן ריבוי בפנ"ע לכל מין תשמיש, ולאו כללא הוא דשביעית ניתנה לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה, וע"כ גם בהא דניתנה שביעית לסיכה, בעינן להא דסיכה כשתי', אך צ"ע מסוגיית הגמ' בסוכה ד"מ. ובב"ק דק"ב. דמבו' דכללא הוא דניתנה שביעית לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה, וצ"ע בזה.

ד] בפי' הרא"ש בדמאי שם הק', בהא דשמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי, דהרי סיכה זו אינה לתענוג אלא לצורך המלאכה, וביוהכ"פ לא אסרינן אלא סיכה דתענוג, דמי שיש לו חטטין בראשו סך כדרכו ואינו חושש, ועיי"ש שכתב דשמא להנאת עצמו הוא סך כדי שלא תזיק לו האריגה, עכ"ד, וצ"ב דמאי מהני הא דלהנאת עצמו הוא סך, הרי אכתי אי"ז סיכה של תענוג, ומ"ש מסיכה ע"ג חטטין, גם בעיקר מה שהביא הרא"ש מהא דמי שיש לו חטטין בראשו סך כדרכו, צ"ע, דהרא"ש גופי' בפ"ח דיומא כתב דמה שהתירו לסוך במי שיש לו חטטין, הוא משום דאיסורא דסיכה ביוהכ"פ הוא מדרבנן, ולא אסרו חכמים בכה"ג, עיי"ש, ועמד ע"ז באמרי בינה תרומות סימן י"א, ובחזו"א סימן י"ד סק"י עמד עוד ע"ד הרא"ש, דלהדיא תניא בתוספתא בפ"ק דדמאי דהלוקח יין ושמן ליתן ע"ג חטטין וכו' חייב בדמאי, וכן תניא בתוספתא במכילתין פ"ו, שהביא הר"ש במשנתינו, דמי שעלו לו חטטין סך את השמן, וכ"ה בתוספתא פ"ט דתרומות לענין תרומה, ובע"כ דשאני יוהכ"פ דלא תעונה אמר רחמנא, וסיכה שעיקרה לרפואה לא חייל עלי' שם תענוג, אך לענין שביעית סיכה כדרכו בעינן, וכל שהוא סך כדרכו שרי, ואע"ג דיש בה רפואה, מ"מ ל"ה כמלוגמא, עכ"ד, ועיי"ש באמרי בינה ובחזו"א במש"כ לפרש ד' הרא"ש, וצ"ע.

ה] ובעיקר הא דלענין דמאי ושביעית ותרומה הוי סיכה כשתי' אף בסיכה שאינה לתענוג, ול"ד ליוהכ"פ דמותר לסוך ע"ג חטטין, כבר עמדו בזה דזה מתישב היטב לדעת הרמב"ם דס"ל דאף דעיקר דינא דסיכה כשתי' הוא דינא דאורייתא, מ"מ איסור סיכה ביוהכ"פ אינו אלא מדרבנן, ובחי' הגרי"ז במכתבים פירש בזה, דדינא דסיכה כשתי' מדאורייתא הוא לענין דין החפצא, דלענין החפצא חשיב כשתי', אבל באיסורי מאכלות דדינן תלוי במעשה אכילה, אין בסיכה דין מעשה אכילה, וע"כ הא דסיכה כשתי' ביוהכ"פ וחשבינן לה כמעשה שתי', אי"ז אלא מדרבנן, ולפ"ז י"ל דעיקר דינא דסיכה כשתי', הוא בכל סיכה, ואף בסיכה שאינה לתענוג, אך הך דינא דסיכה חשיבא כמעשה שתי', הוא רק בסיכה שהיא לתענוג, גם י"ל דאף דכל סיכה הויא כשתי', מ"מ כיון דאיסורא דסיכה ביוהכ"פ אינו אלא מדרבנן, התירו חכמים לסוך ע"ג חטטין.

ו] **קל מהם שביעית שניתנה להדלקת הנר,** הר"ש והרא"ש כתבו דמע"ש טהור מותר להדליקו, מדאמר רחמנא לא ביערתי ממנו בטמא, מכלל דטהור מותר, ובתוס' הגרע"א עמד בזה, דבמע"ש ואכלת כתיב, ושתי' וסיכה ילפינן דמותר דשתי' בכלל אכילה וסיכה כשתי', אבל הבערה לאו בכלל אכילה היא, ומהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא אין לדקדק דבטהור מותר, די"ל דאיצטריך דלא נימא דבטמא כיון דא"א באכילה הותר בהבערה, ודומיא דתרומה דטהורה אסור בהבערה וטמאה מותר, ועיי"ש שהביא שכ"ה להדיא בפירש"י ביבמות דע"ג. דמע"ש טהור לא ניתן אלא לאכילה ושתי' וסיכה, והא דבעינן לקרא דולא ביערתי ממנו בטמא, הוא ללמד דאף שנטמא ולא חזי לאכילה, אי"ז מתירו בהבערה, עיי"ש, ויש להוסיף דכ"ה בחי' הריטב"א ביבמות דע"ג:, דמע"ש טהור אסור בהדלקה, כ"ש ממע"ש טמא דאסור בהדלקה, וכ"ה במאירי שם, וכ"כ הגר"א בשנו"א במשנתינו, אך בביאור הגר"א לירושלמי כתב כד' הר"ש.

ויסוד הפלוגתא בזה הוא, דדעת הר"ש והרא"ש דהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא, הוי זה איסור מסוים על ביעור בטומאה, וע"כ מהא דבעינן לאיסור ביעור בטומאה, יש ללמוד דבטהור מותר, אך דעת רש"י ודעימי' דהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא, אי"ז איסור מסוים על ביעור בטומאה, אלא הוי זה חד דינא עם הא דמע"ש טהור לא הותר לבערו, וגלי קרא דאף כשנטמא לא הותר לבער ממנו, וכ"ה גם בפירש"י שם דע"ג:, ז"ל, מכלל שנאמר וכו' לא בערתי ממנו בטמא וכו' וכ"ש בטהור דלא ניתן אלא לאכילה ושתי' וסיכה וכו' ה"ק אפי' בשעת הטומאה שלא יכולתי לאוכלו לא נתתיו להדלקה, עכ"ל, וכ"כ בזכרון שמואל סימן א', - ועיי"ש שכתב דנחלקו בזה רש"י ותוס' ביבמות דע"ד. בביאור הא דילפינן מקרא דמע"ש שנטמא מותר לסוכו, והר"ש והרא"ש במע"ש פ"ה מי"ב פירשו כד' התוס', ואזלי לטעמייהו, וכן נחלקו שם דע"ג: בטעם הא דבעינן למילף מקרא דתרומה מותר לבער ממנה בטומאה, ואכמ"ל.

ז] והנה בפי' הרא"ש במע"ש פ"ה מי"ב כתב, דהמדליק מע"ש בטומאה לוקה משום ביעור בטומאה, ונראה דכ"ז הוא לטעמי' דאיכא איסור מסוים לבער בטומאה, וע"כ י"ל דלוקין ע"ז, אך לדעת רש"י ודעימי' דליכא איסור מסוים בביעור בטומאה, והא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא הוא ללמד דלא הותר להדליק במע"ש אף כשנטמא, הרי ודאי דכ"ה דהמדליק מע"ש טהור אינו לוקה, ה"נ המדליק מע"ש טמא אינו לוקה, דהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא, אי"ז לאו, דלא גרע מטהור דלי"ב לאו, אלא הוי זה ילפותא דלא הותר להדליק בטמא.

והרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"א כתב דהאוכל מע"ש בטומאה לוקה שנא' ולא ביערתי ממנו בטמא, ומבו' דס"ל כדעת הר"ש והרא"ש דהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא הוי זה איסור מסוים על ביעור בטומאה, - ואמנם בד' הרמב"ם שם ה"י נראה דס"ל דאין מדליקין במע"ש טהור וכדעת רש"י, וצ"ע דא"כ מ"ט בעינן במע"ש טמא לאסור הדלקתו משום איסור ביעור בטומאה, וצ"ל דאף דאין מדליקין במע"ש טהור משום דלא ניתן המע"ש אלא לאכילה שתי' וסיכה, מ"מ במע"ש טמא דאינו ראוי לאכילה, ליכא לאיסור זה, והא דאין מדליקין בו הוא משום שנאסר ביעור מע"ש בטומאה.

וי"ל עוד בדעת הרמב"ם, דאף דקרא דולא ביערתי ממנו בטמא הוי זה איסור מסוים על ביעור בטומאה, ומכח זה אסור לאכול מע"ש בטומאה, מ"מ הא דאסור להדליק במע"ש טמא, אי"ז בכלל עיקר האיסור לבער בטומאה, דאיסור זה הוא רק על אכילה בטומאה, וככל איסורי אכילה, אלא הוי זה דין נוסף שנלמד מהך קרא, דאף שנטמא המע"ש, לא הותר להדליקו, והוי זה חד דינא עם הא דמע"ש טהור לא ניתן להדלקה, ובזה ניחא משה"ק הרמב"ן בסהמ"צ סוף שרש ח' ע"ד הרמב"ם, דאם לוקין על אכילת מע"ש בטומאה משום ולא ביערתי ממנו בטמא, מ"ט אין לוקין על הדלקתו בטומאה, כאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם בהל' מע"ש שם וכ"ה משמעות דבריו במנין הלוקין בפי"ט מסנהדרין ובסהמ"צ ל"ת ק"נ, וכעי"ז כתב בזכרון שמואל שם.

ח] גרסינן בירושלמי פ"ב דמע"ש ה"א, ר' יודן בעי שמן של מעשר שני שנסרח, א"ר מנא מכיון שנסרח פקעה ממנו קדושתו, מה צריכה לי' שביעית אע"פ שנסרח בקדושתו הוא, ובד' הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"א מבו' דמפרש לד' הירושלמי דקאמר לה בניחותא, דשמן של מע"ש שנסרח ואינו ראוי למאכל אדם פקעה קדושתו, וכ"ה בד' הרמב"ם במלחמות בפ' המפקיד (כא: מדפי הרי"ף), וצ"ע דמ"ש שמן של מע"ש שנסרח דפקעה ממנו קדושתו, משמן של שביעית שנסרח דלא פקעה קדושתו, ובביאור הגר"א לירושלמי שם פירש דקאמר לה בתמי', דשמן של מע"ש שנסרח ודאי לא פקעה קדושתו, ובשמן של שביעית שנסרח מיבע"ל, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, וצ"ע.

וראיתי לפרש בזה לפ"ד רש"י ודעימי' דשמן של מע"ש לא ניתן להדלקה, י"ל דע"כ הוא דשמן של מע"ש שנסרח פקעה קדושתו ושמן של שביעית שנסרח לא פקעה קדושתו, דשמן של שביעית שניתן להדלקה, ע"כ אף דנסרח ואינו ראוי לאכילה, מ"מ כיון דעדיין הוא ראוי להדלקה לא פקעה קדושתו, ומשא"כ בשמן של מע"ש שלא ניתן להדלקה, ע"כ כל דנסרח ואינו ראוי לאכילה פקעה קדושתו ממנו, וקשיא לפ"ז לדעת הר"ש ודעימי' דשמן של מע"ש ניתן להדלקה, דא"כ מ"ט שמן של מע"ש שנסרח פקעה קדושתו, אף דהוא ראוי להדלקה.

ט] ונראה לישב בפשיטות, דהנה בחזו"א דמאי סימן ט"ו סוסק"א כתב דכיון דשמן של תרומה ניתן גם לסיכה, ע"כ ל"ש לדון שתפקע שם תרומה ממנו, אלא כשנפסל מסיכה, אך כל שלא נפסל מסיכה, ודאי דינו כתרומה דזר אסור בסיכתה, עכ"ד, - אמנם הנה הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"א כתב דשמן שנפסל מאוכל אדם פקעה קדושה ממנו, ומ' להדיא דאף דהוא ראוי לסיכה פקעה קדושתו, ונראה דהטעם בזה הוא, דאף דתרומה ניתנה לסיכה, הרי מ"מ מעיקרא לא חיילא קדושת תרומה רק על אוכל הראוי לאכילת אדם, וכ"כ החזו"א גופי' שם בריש סק"א דטבל שנפסל מאכילת אדם והוא ראוי לסיכה פקע מצות תרו"מ מיני' ופקע ג"כ איסור טבל, וע"כ ה"נ כשחל קדושת תרומה ומע"ש עליו ואח"כ נפסל מאכילת אדם ובטל מיני' תורת אוכל, פקעה קדושתו ממנו.

ולפ"ז נראה דזהו טעם הא דשמן של מע"ש שנסרח פקעה קדושתו ושמן של שביעית שנסרח לא פקעה קדושתו, דבמע"ש דלא חיילא קדושת מע"ש אלא על אוכל הראוי לאכילה, הרי דכל שנסרח וכבר אינו ראוי לאכילת אדם, הגם דעדיין הוא ראוי לסיכה ולהדלקה, פקעה קדושתו, ומשא"כ בשביעית דחלה על כל דבר שהנאתו וביעורו שוה אף אם אין עליו תורת אוכל כלל, ע"כ אף אם נסרח השמן, כיון שהוא ראוי לסיכה ולהדלקה, לא פקעה קדושתו מיני', וז"ב.

י] הר"ש הביא מירושלמי דמפרשינן להא דתנן לאכול דבר שדרכו לאכול, דהיינו דאין מחייבין אותו לאכול לא פת שעיפשה ולא קניבת ירק ולא תבשיל שנתקלקלה צורתו, וכתב הר"ש דתבשיל שנתקלקלה צורתו היינו שעבר עליו לילה א', והוכיח מזה לדין קדירה שאינה בת יומה, דלינת לילה פוגמת אע"ג דליכא מעל"ע, - והנה לכאו' הדבר פשוט דתבשיל שעבר עליו לילה אחת, לא נפסל לגמרי מאכילת אדם, וגם בקדירה שאינה בת יומה דעת רוב קמאי דלא חשיב הבלע כאינו ראוי לגר, אלא שהוא פוגם התבשיל, וגם לדעת הרא"ה דהבלע אינו ראוי לגר, היינו רק מכח בליעתו בתוך הקדירה, ואפ"ה כיון שהוא מקולקל ולא חזי כ"כ לאכילה, הו"ל בכלל דבר שאין דרכו לאכול דאין מחייבין אותו לאכלו,[[41]](#footnote-42) - וכ"ה משמעות ד' הרא"ש שכתב דהא דאין מחייבין אותו לאכלו הוא משום דאין דרך בנ"א לאכלו, ומ' דה"ה ראוי לאכילה, ומ"מ כיון דאין דרך בנ"א לאכלו אין מחייבין אותו לאכול.

אמנם הנה הרמב"ם בפ"ה משמו"י ה"ג כתב, ז"ל, ואינו מטפל לאכול תבשיל שנפסד והפת שעיפשה כדרך שאינו אוכל בתרומה ומעשר, עכ"ל, והנה בפ"ג ממע"ש הי"א כתב, ז"ל, ואין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה ושמן שנסרח, אלא כיון שנפסל מאוכל אדם פקעה קדושה ממנו, עכ"ל, ומבו' דמפרש דפת שעיפשה היינו שנפסלה מאכילת אדם ופקעה קדושתה, וכן פירש בדבריו בחזו"א דמאי סימן ט"ו סק"א, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מע"ש פ"ב מ"א, עיי"ש,[[42]](#footnote-43) - וממה שדימה הרמב"ם דינא דהכא למה שאינו אוכל בתרומה ומעשר, נראה דאף הכא איירי בתבשיל שנפסד ופת שעיפשה ונפסלו לגמרי מאכילת אדם, ובזה הוא דאמרינן דאין מחייבין אותו לאכלן, וכן פירש בדעתו בחזו"א סימן י"ד סוסק"י.

יא] ובפלוגתא זו תליא גם פי' מש"א דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה, דלדעת הר"ש והרא"ש נראה דאיירי בשהיא ראוי' לאכילת אדם, וכדתניא בברכות ד"מ: דעל פת שעיפשה מברך שהכל, והרי דיש פת שעיפשה שהיא ראוי' לאכילת אדם, ואפ"ה כיון שאין דרך בנ"א לאכלה, אין מחייבין אותו לאכלה, אך לדעת הרמב"ם נראה דאיירי בפת שעיפשה עד שנפסלה מאכילת אדם, וכמבו' כן בדבריו בהל' מע"ש, ורק בזה הוא דאמרינן דאין מחייבין אותו לאכלה

ועד"ז הוא גם במש"א דאין מחייבין אותו לאכול קניבת ירק, דהנה הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"י כתב דקניבת ירק שמשליכין בעלי בתים אסורה לזרים וקניבת ירק שמנקבין הגננים מותרת לזרים, וגיר' דילן בירושלמי פי"א דתרומות ה"ד היא להיפך, וכ"ה בפי' הראב"ד בעדיות פ"ג מ"ג ובפי' התו"כ פר' אמור, ונראה לפ"ז דלדעת הר"ש איירי הכא בקניבת ירק שמשליכין בע"ב, דעדיין תורת אוכל אדם עלי', ומ"מ כיון דהו"ל דבר שאין דרכו לאכול אין מחייבין אותו לאכלה, אך לדעת הרמב"ם איירי בקניבת ירק שמנקבין הגננים דאין תורת אוכל אדם עלי', ורק בזה הוא דאמרינן דאין מחייבין אותו לאכלה, אך צ"ע לדעת הרמב"ם במש"א דאין מחייבין אותו לשתות לא אניגרון ולא אכסיגרון ולא יין שמרים, ולכאו' כל הני ראויים הם לשתי', ואפ"ה כיון דאין דרך לשתותם אמרינן דאין מחייבין אותו לשתותם, ועמש"נ להלן אות י"ח די"ל דאיירי כשאינם ראויים לשתי', עיי"ש.

יב] ויסוד הפלוגתא בזה נראה דהוא בפי' עיקר מש"א דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה וכו', דהנה בפי' הרא"ש כתב דהיינו, דאע"ג דאמרינן לאכלה ולא להפסד, אין מחייבין אותו לאכול דבר שאין דרכו לאכול, ולא חיישינן אם הולך לאיבוד, וכן פירש במגילת אסתר במצוות שהוסיף הרמב"ן עשין ג', (ועיי"ש שכתב דבדברים הראויים לאכילה אין חייב לאכלם, משום דאין חשש שיפסדו שהרי הם טובים), ומבו' לפ"ז, דבדבר שדרכו לאכול, הרי דאם בלא שיאכלנו ה"ז הולך לאיבוד, ה"ה חייב לאכלו, מדינא דלאכלה ולא להפסד, וזהו דנתחדש במשנתינו, דבדבר שאין דרכו לאכול, לא מחייבינן לי' לאכלו כדי שלא ילך לאיבוד, וע"כ בזה סגי במה דאין דרך בנ"א לאכלו, ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, או דאין מוטל עליו לאכול דבר שאין דרכו בכך כדי למנעו מאיבוד, או דכיון דאין דרך לאכלו, אי"ז בכלל הפסד שלא לאכלו, כיון דאינו עומד לכך.

אמנם הנה לדעת הרמב"ם שפירשה בשנפסל מאכילת אדם, ובהל' מע"ש כתב דהוא משום דפקעה קדושתו, נראה דמפרש דמש"א דאין מחייבין אותו לאכלו היינו, כמו שפירש כעי"ז החזו"א סימן י"ד סק"י, דאין דנים אותו כאוכל אדם דיש עליו קדושת מע"ש, ובשביעית נמי יש עליו קדושה בתורת אוכל אדם, ואסור להאכילו לבהמה, אלא כיון שאינו ראוי לאכילה כדרכה, אין תורת אוכל אדם עליו, ובמע"ש דאינו נוהג אלא באוכל אדם, פקעה קדושתו ממנו, ובשביעית נמי פקעה ממנו קדושתו בתורת אוכל אדם, ומותר להאכילו לבהמה, וע"כ כ"ז הוא כשנפסל לגמרי מאכילת אדם, אך כל שהוא ראוי לאכילת אדם, אף דאין דרך בנ"א לאכלו, עדיין תורת אוכל אדם עליו, ואסור להאכילו לבהמה.

ולדרך זו נראה, דמש"כ הרמב"ם שם דאינו מטפל לאכול תבשיל שנפסד, היינו דאם הי' אסור להאכילו לבהמה, הרי דכדי שלא להפסיד את ממונו, הי' מטפל ומתקנו לאכילה, וע"ז הוא דקאמר דכיון דאינו ראוי לאכילה כדרכה, פקעה ממנו קדושתו בתורת אוכל אדם ומותר להאכילו לבהמה, וע"כ א"צ לטפל בו ולתקנו לאכילה.[[43]](#footnote-44)

יג] והנה לפ"מ שפירש הרא"ש דהא דאין מחייבין אותו לאכלו היינו דלא חיישינן אם הולך לאיבוד ואע"ג דאמרינן לאכלה ולא להפסד, מבו' דבכלל דינא דלאכלה ולא להפסד נכלל, דמוטל על הבעלים למנוע את הפירות מליפסד, וע"כ אף הוא מחויב לאכלם כדי שלא ילכו לאיבוד, - והנה לפ"ז הדבר פשוט, דאסור לגרום הפסד לפירות שביעית, שהרי אף מחויב הבעלים לאכלם כדי שלא ילכו לאיבוד, וכ"ש דאסור לגרום להם הפסד, ועי' במקד"ד סימן נ"ט סק"ה שעמד בזה.

אמנם הנה המהרי"ט בח"א סימן פ"ג כתב דמותר לגרום הפסד לפירות שביעית, והוכיח לזה ממש"א בירושלמי לעיל פ"ז ה"ב דהדין קינסתא דירקא מסקין לה לאיגרא והיא יבשה מן גרמה, ומבו' דאף דקניבת ירק זו היא מאכל אדם, וע"כ אסור להאכילה לבהמה רק אחר שהעלוה על הגג ונתיבשה, מ"מ מותר להעלותה על הגג, אף שהיא נפסדת עי"ז, והרי דמותר לגרום הפסד לפירות שביעית.

אך נראה דלהרא"ש לטעמי' ניחא, דכבר נת' לעיל אות י"א דלדעת הר"ש והרא"ש מתפרש מש"א הכא דאין מחייבין אותו לאכול קניבת ירק, דאיירי בקניבת ירק שמשליכין בעלי בתים שהיא ראוי' לאכילה, ואפ"ה אין מחיבין אותו לאכלה כיון דהוי דבר שאין דרכו לאכול, ולפ"ז נראה דמה"ט הוא דמותר להעלות קניבת ירק על הגג, אף דעי"ז ה"ה מתיבשת ונפסלת מאכילת אדם, כיון דהו"ל דבר שאין דרך בנ"א לאכלו ואין מוטל על האדם לאכלה, אך לעולם בדברים העומדין לאכילת אדם, אסור לגרום להם שיפסלו מאכילת אדם, וכן משמע מהא דנקיט הירושלמי להך דינא בקניבת ירק, ולא נקיט לה בכל אוכלין, ומ' דרק בקניבת ירק מותר להעלותה על הגג אף דעי"ז תפסל מאכילת אדם, ולדעת המהרי"ט צ"ל דאורחא דמילתא קאמר, דאין דרך להעלות אוכל הראוי על הגג וליבשו. ?ואמנם זה חידוש דאף דאין מוטל לאכול, מ"מ י"ל דאסור לגרום הפסד אחר, וצ"ע בזה.

יד] והנה בבית רידב"ז פ"ה סק"א כתב להוכיח דלא נאסר גרם הפסד בפירות שביעית, מהא דתנן בסוכה דל"ט. דנוטלין אתרוג של שביעית, וקשיא דמ"ש מאתרוג של תרומה טהורה ושל מע"ש דתנן התם דל"ד: דלא יטול, ולחד לישנא שם דל"ה: הוא מפני שמפסיד את קליפתה החיצונה במשמוש הידים, וא"כ ה"נ יהא אסור ליטול אתרוג של שביעית, משום שמפסיד את קליפתו, ובע"כ דבשביעית לא נאסר גם הפסד, והפסד הקליפה ע"י משמוש הידים אי"ז אלא כגרם הפסד, עכ"ד, והא דלא חשיב הפסד הקליפה אלא כגרם הפסד, שמא הוא משום דהו"ל דבר שאינו מתכוין ואי"ז פס"ר, וע"כ לא חשיב כמעשה הפסד, ואין לאסור בזה אלא משום גרם הפסד.

אך הביאו בשם המהרי"ל דיסקין שפירש, דהא דמפסיד במשמוש הידים, אי"ז הפסד ברור, אלא הוי זה ספק וחשש בעלמא שיפסד, וע"כ לא אסרינן בזה אלא בתרומה ומע"ש דנאמר בהן דין משמרת, ויש לשמרם גם מחשש הפסד, אך בשביעית דליכא דין משמרת, והא דאסור להפסידה הוא משום דינא דלאכלה ולא להפסד, אין לאסור בחשש הפסד, וכנראה דכ"ז הוא משום דלא חשיב כמעשה הפסד, וכנ"ל, דאם הו"ל מעשה הפסד גמור, לכאו' אין להתיר מכח הא דאי"ז אלא ספק, וכעי"ז כתב בס' ציץ הקדש בקו"א לסימן י"ד אות ג' בשם הגרי"י דיסקין.

ובמרומי שדה בסוכה שם כתב דהוא משום דשביעית ניתנה לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה, ומתקיים בנטילת האתרוג דין השביעית, וע"כ לי"ב משום הפסד, ועיי"ש שכתב דזה תליא אם מצות ליהנות ניתנו, ולמ"ד דמצוות לאו ליהנות ניתנו, צ"ל כמ"ד דהא דשל תרומה ושל מע"ש לא יטול הוא מפני שמכשירה, עכ"ד.

וי"ל עוד בזה, לפמש"נ לעיל אות י"ג דבפירות שביעית שאין דרך בנ"א לאכלם, מותר להעלותם על הגג ולפסלם מאכילת אדם, ולפ"ז י"ל דאף דקליפת אתרוג ראוי' לאכילה, וע"כ יש עלי' קדושת תרומה ומע"ש, מ"מ אין דרך בנ"א לאכלה, וע"כ ליכא איסורא במה שמפסידה במשמוש היד, ומשא"כ בתרומה ובמע"ש דאיכא דין משמרת, הרי דכיון דיש על הקליפה קדושת תרומה ומע"ש, אף אם בפועל אינה עומדת לאכילה, אסור להפסידה.

טו] ממש"כ הרא"ש דכל הא דיש לחייבו לאכלו הוא משום לאכלה ולא להפסד, מבו' דבלא"ה ליכא חובה באכילת פירות שביעית, דהא דכתיב והיתה שבת הארץ לכם לאכלה, היינו לאסור הפסד וסחורה, אך ליכא חובה באכילתם.

ואמנם הנה בד' הרשב"ץ בזהר הרקיע אות ל"ו? נראה דמפרש בד' הרמב"ן בסהמ"צ בשכחת העשין עשה ג' דאיכא מצוה באכילת פירות שביעית, וכן נראה שפירש המגילת אסתר שם, וכן נקט החרדים בפרק נ"ז אות י"ט דאיכא מצוה באכילת פירות שביעית, ולפ"ז יל"פ דזהו שאמרו דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה, דאף דמצוה היא לאכול פירות שביעית, מ"מ בדבר שנתקלקל ואין דרכו לאכול, אין מוטל עליו לאכלו, אך לכאו' גם לדעה זו אי"ז חובה לאכול פירות שביעית, אלא דיש בזה קיום מצוה, ולא א"ש לישנא דאין "מחייבין" אותו, - אך באמת פשטות ד' הרמב"ן שם היא דליכא מצוה באכילתם, ומה שמנאה במנין העשין, הוא להא דאסור לעשות בהן סחורה, דהו"ל לאו הבא מכלל עשה, והרמב"ם שלא מנה לזה, הוא משום דאינו מונה ללאו הבא מכלל עשה בכלל העשין, וכמש"כ המגילת אסתר שם, וכן פירש המל"מ פ"ו משמו"י ה"א וכ"כ המהר"י עייאש בס' לחם יהודה לסהמ"צ שם והחזו"א בסימן י"ד סק"י, וגם בד' הרשב"ץ אינו מוכרע שכונתו דאיכא מצוה באכילתם, עיי"ש.

יז] **שם בר"ש,** **וכן הוא שביקש לאכול תרדים חיין או לכוס חטין חיות אין שומעין לו,** הר"ש כתב דהטעם בכל הני הוא משום דכתיב לאכלה ולא להפסד, והיינו דכיון דאכילה זו הויא אכילה גרועה ואין הפירות עומדין לאכילה זו, הו"ל כהפסד.

אמנם הנה בפי' הרש"ס כתב דהא דאין שומעין לו לאכול שלא כדרך אכילתו, הוא משום דכתיב באכילה לכם כדרך אכילתכם, ובקרית ספר פ"ה משמו"י כתב דהוא משום דלאכלה דכתיב בקרא משמע כדרך אכילה, ובמש"כ הרמב"ם שם דלא ישנה פירות מברייתן, מבו' בד' הקרית ספר שם דהוא משום הפסד, עיי"ש, ומ' מזה דלאכול הפירות שלא כדרך אכילתן לי"ב משום הפסד, שהרי אין הפירות נפסדין בכך, והא דה"ז אסור, הוא משום דלא ניתנו הפירות לאכילה זו שאינה כדרך אכילה, ויש להוסיף בזה מש"כ המהר"י קורקוס בפ"ה משמו"י הט"ו בדעת הרמב"ם, דאין לאסור לאכול פירות בוסר משום הפסד, דכיון שאוכל אותם אינו נקרא הפסד, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' ה"נ כשאוכלן שלא כדרך אכילתן אין לאסור משום הפסד, וכנ"ל, ועמד ע"ז במשנת יוסף.

יח] **שם, אין מחייבין אותו לשתות אניגרון ולא אכסיגרון,** בברכות דל"ה: אמרינן דאניגרון מיא דסלקא ואכסיגרון מיא דכולהו שלקי, ובחזו"א סימן י"ד סק"י עמד דכיון דאניגרון הוא תבשיל טוב, א"כ מ"ט אין מחייבין אותו לשתותו, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה, ועי' במשנת יוסף שהאריך בזה, ולכמה מהדרכים נמצא דאיירי בדבר שאינו ראוי לשתי' כלל, ונתישבו בזה ד' הרמב"ם דמפרש להך ברייתא בדברים שאינם ראויים לאכילה, וכמש"נ לעיל אות י"א.

יט] **שם, ולא יין שמרים,** בפנ"מ כתב לפרש דהיינו דיין שיש בו שמרים הרבה וא"א לבוררן אין מחייבין אותו לשתותו כך, וזה ניחא לדעת הר"ש ודעימי' דמפרשי להך ברייתא דאיירי בדברים הראויים לאכילה ומ"מ כיון שאין דרך בנ"א לאכלם אין מחייבין אותו לאכלם, אך לדעת הרמב"ם דמפרש להך ברייתא דאיירי בדברים שאינם ראויים לאכילה, אין לפרש כן, דבפשוטו אף יין שיש בו שמרים הרבה ה"ה ראוי' לשתי', - ובמשנת יוסף כתב לפרש, דאיירי ביין העשוי משמרים, וקאמר דיין העשוי משמרים של שביעית שנתן לתוכם מים, לא חשיב יין, ואין מחייבין אותו לשתותו בקדו"ש, ועיי"ש שנסתפק אם דין שביעית כתרומה דרק שלישי מותר וכמש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות הי"ג, או דינו כמע"ש דאף שני מותר וכמש"כ הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"ב.

כ] **שם, החושש בשיניו לא יגמע בהן את החומץ ויהא פולט,** בד' הר"ש מבו' דטעם האיסור בזה הוא משום הפסד, והיינו דכיון שהוא פולט את החומץ, ה"ה מפסידו, אך בפי' הרש"ס כתב דהאיסור בזה הוא משום דמוכח דלרפואה הוא והתורה אמרה לאכלה ולא למלוגמא, - והנה אמנם גם לדעת הר"ש בעינן לטעם זה, דאילו היו ניתנים פירות שביעית למלוגמא, ל"ה לנו לאסור מכח הא דהוא פולט את החומץ ומפסידו, שהרי הוא משתמש בו לתשמיש דמלוגמא, ואך משום דלא ניתנו פירות שביעית למלוגמא, הוא דאסרינן בכה"ג משום הפסד, אך בד' הרש"ס נראה דל"ב בזה לאיסורא דהפסד, אלא כיון דלא ניתנה שביעית לתשמיש דמלוגמא, אסור להשתמש בה למלוגמא, אף אם לי"ב הפסד, ועמש"נ עוד בזה להלן אות כ"ב.

כא] **שם, אבל מגמע ובולע ומטביל כדרכו ואינו חושש,** לפי' הר"ש דטעם האיסור במגמע ופולט, הוא משום הפסד, נראה דמה"ט הוא דכל דמגמע ובולע שרי, כיון דבכה"ג הו"ל כדרך אכילה ואי"ז הפסד, ואף אם הוי עיקר התועלת בזה לרפואה, מ"מ כיון דיש בזה גם תשמיש דאכילה ואי"ז הפסד, ה"ז מותר.

אמנם הנה בפי' הרש"ס כתב, דכל הא דשרינן במגמע ובולע, הוא רק לפני טיבול, אך לאחר טיבול אסור, וכמש"א רבא בשבת דקי"א. לענין שבת, דלא הותר מגמע ובולע, אלא לפני טיבול, דלא מוכחא מילתא דלרפואה, אך לאחר טיבול דמוכחא מילתא דהוא לרפואה אסור, וצ"ל דאף דאמרינן התם דהדר בי' רבא, היינו רק לענין שבת, דאמרינן דהואיל דלפני טיבול שרי לאחר טיבול נמי שרי, עיי"ש, ונראה לדון דכ"ז הוא להרש"ס לטעמי', דטעם הא דאסרינן במגמע ופולט, הוא משום דלא ניתנה שביעית למלוגמא, ומה"ט יש לאסור אף במגמע ובולע, אם הוי זה בדרך רפואה, וע"כ לא שרינן אלא בקודם טיבול, דהוי זה כדרך אכילה ולא חשבינן לה כמלוגמא, אך לדעת הר"ש דכל הא דאסרינן במגמע ופולט הוא משום הפסד, הרי דכ"ז הוא כשהוא פולט והוא מפסיד את החומץ, אך כל שהוא בולע ואינו מפסידו, ה"ז מותר אף אם עושה כן לאחר טיבול, וצ"ע בזה.

כב] **שם, החושש בגרונו לא יערענו בשמן, אבל נותן שמן הרבה לתוך אניגרון ובולע,** כעי"ז תניא בברכות דל"ו. לענין שבת דהחושש בגרונו לא יערענו בשמן תחילה בשבת אבל נותן שמן הרבה לתוך אניגרון ובולע, ונחלקו הראשונים בפירושה עיי"ש בפירש"י ובתוס' ובד' הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ד ובשו"ע סימן שכ"ח סל"ב ובנו"כ שם, עיי"ש, - ובמשנת יוסף כתב, דלענין שביעית כו"ע מודו דאסור לערער שמן בעין אף כשהוא בולעו מיד, דהו"ל כשתי' שלא כדרכה שאסורה בשביעית, עיי"ש, אך מהא דתני חד לישנא לענין שבת ולענין שביעית, מ' דשוו בדינם, וכ"ה מבו' להדיא בפי' הרש"ס, דכל הא דלא יערענו בשמן, הוא רק כשאינו בולע דמוכחא מילתא דלרפואה הוא עושה ואיכא משום ולא למלוגמא, וד' הרש"ס אלו הם לטעמי', דאף לענין שביעית תלי אם הו"ל בדרך אכילה או בדרך מלוגמא, וכמש"נ לעיל אות כ"א, וצ"ע בזה.

כג] **שם, החושש בראשו וכל מי שעלו לו חטטין סך את השמן,** בפשוטו מבו' מזה, דאף דעיקר התועלת שבסיכה זו היא לרפואה, מ"מ כיון דהו"ל כדרך סיכה, ה"ז מותר, וכ"ה בתוספתא בפ"ו, דסך אדם שמן ע"ג מכתו.

והנה הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הט"ז כתב, ז"ל, מע"ש אע"פ שניתן לסיכה אין נותנין אותו לא ע"ג צינית ולא ע"ג חזזית וכו' שהרי לא ניתן לרפואה, עכ"ל, ומבו' דאף דניתן מע"ש לסיכה, מ"מ אסור ליתנו בדרך רפואה, וצ"ע דא"כ מ"ט הכא שרי לסוך שמן ע"ג מכתו וע"ג חטטין, ועיי"ש בדרך אמונה בביאוה"ל ובמשנת יוסף במש"כ בזה.

כד] הרמב"ם בפ"ה משמו"י ה"ג כתב דלא ישנה פירות מברייתן כדרך שאינו משנה בתרומה ומע"ש, והיינו כמש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"ב, ז"ל, תמרים של תרומה וכו' ואסור לעשות מהן שכר, וכן אין עושין תמרים דבש ולא תפוחים יין ולא פירות הסתיו חומץ וכן שאר כל הפירות אין משנין אותן מברייתן בתרומה חוץ מזיתים וענבים בלבד, עכ"ל, וה"נ בשביעית אסור לסחוט שאר פירות חוץ מזיתים וענבים.

והנה בטעם האיסור לשנות פירות תרומה מברייתן ולעשות מהן משקין, כתב הקרית ספר בהל' תרומות שם, דהוא משום דהמשקין היוצאין מן התרומה ל"ה כמותן, וכיון דכשעושה מן התרומה משקין ה"ה מפקיעה מידי תרומה ה"ז אסור משום משמרת תרומותי, עכ"ד, ולפ"ז לכאו' ה"נ הא דבפירות שביעית אסור לשנות אותן מברייתן ולעשות מהן משקין, הוא משום דכל דנעשה מהן משקין פקעה קדו"ש מינייהו, והו"ל כהפסד, וכ"ה מבו' בד' הקרית ספר בפ"ה משמו"י דהא דאסור לשנות פירות שביעית מברייתן, הוא חד טעמא עם הא דאסור לשנות תרומה מברייתה, - אך במנחת שלמה ח"א סימן מ"ו האריך להוכיח דבשביעית אין לאסור מכח הא דפקעה קדו"ש מינייהו, וכל האיסור בזה הוא משום הפסד בעלמא, עיי"ש, וצ"ע.[[44]](#footnote-45)

כה] והנה הרמב"ם בהל' תרומות שם דתמרים של תרומה מותר לחבצן ולקבצן כעיגול הדבילה, ובד' החזו"א בסימן כ"ה סקל"ב מבו' דמפרש, דכ"ה דלענין ברכה כתב הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ב דתמרים שמעכן ביד והוציא גרענים שלהן ועשאן כמו עיסה מברך עליהן תחילה בפה"ע וכו', ה"נ לענין תרומה מותר לרסק התמרים לגמרי ולעשותן כמו עיסה, אך בדרך אמונה בביאוה"ל שם הביא מכתבי הקה"י שצידד בדעת הרמב"ם דמחלק בין ברכה לתרומה, דבתרומה כיון דקי"ל דאין משנין הפירות מברייתן אסור לרסקו לגמרי ולא הותר אלא לרסק קצת, אבל בברכה אפי' ריסקו לגמרי לא נשתנית ברכתו, ועיי"ש במש"כ לפרש הא דמדמינן בברכות דל"ח. תרומה לברכה, עכ"ד, ולפ"ז בע"כ, דהא דאין משנין הפירות מברייתן, אי"ז משום דמפקיען מקדושתן, אלא הוא דין בפנ"ע דאסור לשנותם מברייתן, וצ"ע בטעם הדין בזה.

ועיקר הך מילתא דאיכא דין בפנ"ע דאסור לשנות פירות תרומה מברייתן, ואי"ז משום דהוו זיעה בעלמא ופקעה קדושתן, עיי"ש בביאוה"ל שהוכיח כן מדעת הבה"ג דדבש הזב מהתמרים ולא נתנו לתוכו מים מברכין עליו בפה"ע, ואפ"ה תנן דאין עושין תמרים דבש, ויש להוסיף דעד"ז מוכח מדעת הראב"ד שהביא בחי' הרשב"א בברכות שם דכל פירות שסחטן להוציא מימיהן, ל"ה המשקין היוצאין זיעה בעלמא, ואפ"ה תנן דאין עושין תמרים דבש ולא תפוחים יין וכו'.

כו] ובחזו"א סימן כ"ה סקל"ב כתב להתיר לסחוט תפו"ז, ומכמה טעמים, חדא, דדעת הרשב"א בברכות דל"ח. דכל דבר שהדרך לסוחטו ל"ה היוצא ממנו זיעה בעלמא, וכיון דבזה"ז דרך לסחוט תפו"ז חשיב כדבר שהדרך לסוחטו, ולא אזלינן בתר דורות שעברו, עיי"ש, וכתב לדון דאף הרא"ש בברכות שם לא פליג ע"ז, ועוד, דלא חשיב יוצא מהן אלא בנשמר במלאכתו שלא יכנס כל גוף הפרי לתוך המשקה, אבל אם ממסמס את כל הפירי לתוך הקערה ולא נשארו רק הקרומין היינו ריסוק כל הפירי והיינו טרימא וכו', ועוד, דיש לצרף דעת הראב"ד דלא נאמר זיעה בעלמא אלא ביוצא מאליו ולא בסוחט, עכ"ד, ועי' במנחת שלמה ח"א סימן מ"ו דמסיק ג"כ להתיר בזה, ואכמ"ל.

ואמנם אי נימא דאיכא דין בפנ"ע דאין משנין פירות שביעית מברייתן, י"ל דאף דנימא דהנסחט מתפו"ז ל"ה זיעה בעלמא, מ"מ אסור לסחטן, משום דהוא משנה אותם מברייתן, - ובאמת קשיא כן במש"כ החזו"א לצרף דעת הראב"ד, וצ"ע שהרי להדיא תנן דאין עושין תמרים דבש, ולדעת הראב"ד דכל שסוחט אי"ז זיעה בעלמא, בע"כ דאיכא דין בפנ"ע דאסור לשנותם מברייתן, וכנ"ל, וא"כ מכח זה יש לאסור גם לסחוט תפו"ז, וצ"ע בזה.

כז] בחזו"א סימן י"ד סק"י כתב דמותר לקלוף פירות שביעית אף בפרי שאפשר לאכול עם הקליפה כמו תפוחים וכיו"ב, ולמד לזה ממש"א בירושלמי בתרומות פי"א ה"ד לענין תרומה דמקנב בירק כל שהוא רוצה, וה"נ הוא בשביעית, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה משמו"י ה"ב ג' דדין שביעית כתרומה, ועיי"ש במש"כ בדין הקליפה אימתי יש עלי' קדו"ש, עכ"ד, וראיתי להעיר בזה, דלכאו' כ"ז הוא כשהקילוף נצרך לו לצורך אכילתו, שאינו חפץ לאכול הפרי בקליפתו, אך אם בא לקלוף קליפה עבה יותר מן הצורך משום דיותר קל לו לקלף כן, אין להתיר בזה, שהרי האוכל שמשתייר בקליפה הוא ראוי לו לאכילה, ועי"ז שהוא קולפו יחד עם הקליפה ה"ה נפסד.

**פ"ח מ"ג**

א] **אין מוכרין פירות שביעית לא במדה ולא במשקל ולא במנין,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דמפרשינן דטעמא הוא כדי שימכרו בזול, ופריך עלה וישקלו בליטרא וימכרו בזול, ומשני אם אתה אומר כן אף הוא אינו נוהג בהן בקדושה, ובפי' הרא"ש פירשה דפריך דישקלו בליטרא ויצוו למכור בזול, ומשני דאיכא טעם נוסף לדבר, דמתוך ששינו ממכרם מדרך כל השנים ינהג בהן קדו"ש ולא אתי לזלזולי בהו, וגם נמכרים בזול, ומשמעות ד' הרא"ש דהיינו כדי שינהג בפירות עצמן קדו"ש ולא יבא לזלזל בהן, אך בפי' הרש"ס כתב דהיינו כדי שינהג בדמים קדו"ש, דע"י שמוכר באומד נזכר ונוהג בדמים קדו"ש, ובתוס' אנשי שם הוסיף לפרש, דהא דהוצרכו לה"ט דימכרו בזול, הוא משום דאי משום הא דינהג בהן קדו"ש, הי' מועיל לעשות שינוי אחר, והא דהצריכו למכור באומד הוא כדי שימכרם בזול.

וגיר' הגר"א בירושלמי, דפריך וישקלו בליטרא וימכרו ביוקר, ובשנו"א פירשה דפריך דמה בכך שימכרו ביוקר, ומשני דאם אתה אומר כן אף הוא אינו נוהג בהן בקדו"ש, וע"כ הצריכו למכור בזול, כדי שלא יבואו שלא לנהוג בהן בקדו"ש, - ובשנו"א בסו"ד כתב דהטעם בכולם משום בזיון, ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ה פירש דהוא משום דפירות שביעית יש בהן קדושה, וכמש"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סימן מ"ג, וע"כ אסור לנהוג בהן מנהג בזיון, והביא כן מירושלמי בפירקין סוף ה"ב דאין סכין שמן של שביעית במרחץ וכו' משום בזיון קדשים, וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"א בירושלמי דהטעם הוא כדי שימכור בזול דאל"כ אינו נוהג בהן בקדושה.

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דצריך למכור באומד, הוא משום דצריך להראות משהו מעין ההפקר שבפירות שביעית כדי שלא יראה כסוחר בפירות שביעית, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משמו"י ה"ג, ז"ל, כשמוכרין פירות שביעית אין מוכרין אותן לא במדה וכו' כדי שלא יהיה כסוחר פירות בשביעית אלא מוכר המעט שמוכר אכסרה להודיע שהוא הפקר וכו', עכ"ל, ובד' הרדב"ז שם מבו' דמפרש דהיינו להודיע שזכה בו מן ההפקר, וכנראה היינו דעי"ז ינהגו בו בקדו"ש, וכמש"א בירושלמי דהטעם הוא כדי שינהגו בו בקדושה, ועיי"ש ברדב"ז שכתב דזהו גם מש"א בירושלמי כדי שימכרו בזול, כי הזוכה מן ההפקר מוכר בזול, ועי' בפאה"ש סימן כ"ו סוסק"י, אך במנחת שלמה ח"א סימן מ"ג כתב לפרש לד' הרמב"ם, דאף אחר שכבר זכה בפירות ואינם הפקר, מ"מ לענין שאר דברים חוץ מאכילה חשיבי שפיר כהפקר, וע"כ הוא דצריך למכור באומד, כדי להראות שאינו נוהג בו מנהג בעלים גמור, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ועיקר הך מילתא דאף אחר שזכה בפירות אכתי יש בהן תורת הפקר, הוא מבו' כן להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ספ"ט, עיי"ש, ועי' באו"ש פ"ח ממאכ"א הי"ז דזהו שורש איסור סחורה, ואכמ"ל.

ובחי' הרמב"ן בע"ז דס"ב. כתב דהא דאסור למכור במדה וכו', הוא משום דאסרו למכור פירות שביעית דרך סחורה, ומ' מדבריו שם דטעם האיסור בזה הוא גזירה אטו סחורה גמורה, עיי"ש.

ג] בתשו' מבי"ט ח"א סימן כ"א כתב, דהא דאסור למכור במדה וכו', היינו כשמוכר ישראל דאסור לעשות סחורה בפירות שביעית, אבל כשהמוכר גוי דאינו מצווה מותר לקנות במדה, עכ"ד, וכ"ה מבו' בסדר השביעית אות ז' דהאיסור הוא רק על המוכר, עיי"ש, אמנם בס' משנת יוסף הביא מעשה רב מהמהרי"ל דיסקין שקנו לו פירות וירקות בשביעית מחנותו של נכרי שמכר בלא מדה ומשקל וכו'.

ולכאו' דין זה תליא בפלוגתת הראשונים בטעם האיסור, דטעמא קמא דהירושלמי דהוא כדי שימכור בזול, ל"ש כשמוכר נכרי, וגם טעמא דהרמב"ם דהוא כדי שלא יהא נראה כסוחר בפירות שביעית ולהודיע שהוא הפקר, וטעמא דהרמב"ן דהוא משום דהו"ל כדרך סחורה, ל"ש במוכר נכרי דאינו מצווה בכ"ז, אמנם לדעת הסוברים דאיסור סחורה הוא גם על הקונה, (ונת' לעיל פ"ח מ"ג אות מ'), יש מקום לאסור בזה, וצ"ע, אך לטעמא בתרא דהירושלמי דהוא כדי שינהגו בהן קדו"ש, י"ל דהוי האיסור גם על הקונה, שלא יקנה מן המוכר במדה וכו', כדי שינהג בפירות שקונה קדו"ש ולא יבא לזלזל בהן, אך למש"כ הרש"ס לפרש דהוא כדי שינהג המוכר בדמים קדו"ש, אין לאסור בזה, ועי' במשנת יוסף שם מש"כ עוד בזה.[[45]](#footnote-46)

ד] בס' דרך אמונה פ"ו משמו"י הי"ט כתב בשם החזו"א דכשעושין אוצר בי"ד מותר לארוז ולמדוד כי אין כאן מכירה, ובביאוה"ל שם ה"ג כתב דה"נ בחנויות של שמיטה שהן בתורת שליחות אין איסור למדוד ולשקול כי הוא רק להודיע כמה הוא צריך ואין כאן מכירה כלל אלא שליחות, ועיי"ש שהוכיח מכ"ד דכל האיסור למדוד הוא רק במכירה, אך מותר למדוד ולשקול בתוך ביתו. - ונראה דהיינו אף אם טעם האיסור הוא כדי שינהג בהן קדו"ש, דכל האיסור הוא כשמוכרן במדה וכו', דכיון שהוא מוכרן כדרך מכירה, אתי לזלזולי בהו ולא ינהג בהן קדו"ש, אך בהני גווני דאי"ז מכירה, ליכא למיחש להכי, ומותר למדוד ולשקול.

ה] **ב"ש אומרים אף לא אגודות,** בפי' הרש"ס כתב דהוא כדי שיהא לו היכר שהן פירות שביעית ויזכור קדושתן, ומ' דבזה ל"ש טעמא קמא דהירושלמי דהוא כדי שימכור בזול, וכ"נ בד' הרע"ב, וכ"כ בחזו"א סימן י"ד סק"ב ועיי"ש מש"כ עוד בזה, אך בפי' הרש"ס בגמ' כתב במש"א כדי שימכור בזול, דכיון דאין אוגדין אין מוכרין בצמצום ולא מיחזי כסחורה.

ו] **וב"ה אומרים את שדרכו לאגוד אותו בבית אוגדין אותו בשוק,** בפי' הריבמ"צ פירש, דדבר דדרך לאגוד אותו אם רוצה אותו לביתו, הואיל ובביתו אין מוליכו בלא אגודה, גם בשוק מותר לאגוד ולמכור, ומ' דרק דבר שדרך לאגדו כדי להביאו לביתו, הוא דמותר לאגדו בשוק, אך דבר דאין דרך לאגדו כדי להוליכו לבית, אף דדרך לאגדו אח"כ בביתו, אסור לאגדו בשוק, וכ"נ בד' הר"ש ובד' הרמב"ם בפ"ו משמו"י ה"ד, ובד' הריבמ"צ מ' עוד, דכל הא דשרי לאגוד בשוק, הוא רק בדבר שאין דרך להוליכו כלל בלא אגודה, אך כל שפעמים מוליכין אותו לבית בלא אגודה, אף דפעמים אוגדין אותו, אסור לאגדו לשוק, - אך הראב"ד בפ"ו משמו"י ה"ד פירש דהוא דבר שדרך לאגדו לאכלו בביתו כדי שידע בכמה אגודות הוא מסתפק בשבוע, ומ' דאף דבכה"ג אין אוגדין אותו כדי להוליכו לבית, אלא אוגדין אותו אח"כ בבית, מותר לאגדו בשוק.

ז] והרמב"ם שם כתב דאף דבר שדרך לאגדו בבית אין אוגדין אותו אלא כדרך שאוגדין להביא לבית לא כדרך שאוגדין לשוק כדי שלא יהיה כמוכר בצמצום, והראב"ד השיג ע"ז דלא שמענו במשנתינו הפרש בין אגד לאגד, ועיי"ש במהר"י קורקוס שכתב דגם הרמב"ם לא כתב הפרש בין אגד לאגד מן המשנה, אלא שהדבר נראה מוכרח מעצמו, דכיון דטעמא מפני שלא יראה כמוכר בצמצום, אם זה אוגד אותם כדרך שאודים אותם למכור בשוק, גם כי הדרך לאגוד אותו בבית, הרי נראה וניכר כאוגד למכור בצמצום, כיון שאין אוגדין אותו בבית כאגד זה ומסתמא כי אגד הבית אין מדקדקין בו כאגד השוק, עכ"ד, ועי' ברדב"ז ובכס"מ שם ובחזו"א סימן י"ד סק"ב.

והנה בד' המהר"י קורקוס מבו' דמה שאסר הרמב"ם לאגדו כדרך שאוגדין לשוק, הוא רק כשאגד השוק משונה מאגד הבית, אך כל שהן שוין זל"ז, מותר לאגדו באגד זה, וכ"ה במרכה"מ ובחזו"א סימן י"ד סק"ב, וצ"ע במש"כ בדרך אמונה בביאוה"ל שם דאף הראב"ד מודה שאם אגד השוק משונה מאגד הבית אסור לאגדו באגד זה, ולא נחלקו אלא באגד ששניהם שוים, אך בד' הרדב"ז מבו' דאף בכה"ג אסור, ולא הותר לאגדו, אלא כשאגד הבית משונה מאגד השוק, והוא ניכר עי"ז שהוא ירק של שביעית.

ח] בסדר השביעית אות ז' כתב, דאסור למכור פירות שביעית באריזה שדרך למכרם כך כל השנים, ולכאו' טעם האיסור בזה הוא דהו"ל כמוכר באגודות דאסור, - ולפ"ז הרי דבגונא דהדרך לארזם באריזה זו אף כדי להוליכן לביתו, מותר למכרם באריזה זו, ואף לדעת הרמב"ם יש להתיר בזה לדעת המהר"י קורקוס ודעימי' דלא אסר אלא כשאגד השוק משונה מאגד הבית.

ט] **שם בר"ש, תני פירות חו"ל שנכנסו לארץ לא יהיו נמכרין לא במדה וכו' אלא כפירות הארץ ואם היו ניכרין מותרין,** בחזו"א סימן י"ד סק"ב נסתפק בדין פירות אלו לענין סחורה והפסד וביעור, וכתב דלכאו' כיון דהטעם משום איחלופי בפירות הארץ יש לגזור בכל מילי, אך מהא דלא תני לדין זה אלא לענין למכור במדה, נראה דלא גזרו אלא בזה משום דהאדם להוט לשקול ולמדוד, ואין אומרים בד"ס זו דומה לזו ואין לנו אלא מה שאמרו חכמים, - עו"כ החזו"א שם, דאיסור זה אינו אלא בפירות האילן, אבל ירקות וזרעים כיון שהן אסורין משום ספיחין ואין לנו אלא ירקות חו"ל, הו"ל כניכרין, שהרי ליכא ירקות דהארץ, ועיי"ש שכתב דאם מצויים ירקות של נכרי שאין בהן איסור ספיחין ויש בהן קדו"ש, לפ"מ שהכריע דיש קדו"ש בפירות נכרים, אפשר דאתא לאיחלופא, אך מ"מ אם רוב השוק של חו"ל הו"ל כניכרין, ולא אסרו אלא כשרוב הפירות הנמכרין הן מאותן הקדושין בקדו"ש ואז כשמביאין מחו"ל אין הדבר מפורסם ואתא לאיחלופי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**פ"ח מ"ד**

א] **האומר לפועל וכו' ולקט לי ירק היום שכרו מותר, לקט לי בו ירק היום שכרו אסור,** בפירש"י בע"ז דס"ב. פירש הטעם בזה, דכשאמר לקוט לי בו הוי ל' מכר, דמשמע לקוט לי שוויו ירק, וע"כ שכרו קדוש בקדו"ש, ומשא"כ כשאמר לקוט לי ירק הו"ל ל' שכירות ולא ל' מכר, ואין לו דמים שיתפסו בקדו"ש, והתוס' שם הוסיפו לפרש, דכשאומר לקוט לי ירק, הו"ל כשכרו ללקט מציאות דאין אלו דמי פירות שביעית, ועיי"ש שהקשו דלמ"ד דהמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, נמצא דזה המלקט קנאם, וכשנותנם לבעה"ב בדינר זה נמצא מוכר לו פירות שביעית, וכתבו דלא חשיב מוכר דיד פועל כיד בעה"ב, ועוד דהכא אין המלקט מתכוין לזכות כלל וכשנותנם לבעה"ב זוכה בהן בעה"ב.

אמנם בירושלמי פריך דמה בין האומר לקט לי לאומר לקט לי בו, ומשני מהלכות של עמעום הוא, ופירשו הריבמ"צ והר"ש דהיינו דבדין הי' לאסור אף באומר לקט לי בו, אלא שעמעמו בו והתירוהו, וצ"ב דמ"ט הי' מן הדין לאסור אף בלקט לי ירק היום, הרי בכה"ג שכר פעולתו הוא נוטל, ואי"ז דמי שביעית, וכמו שפירש"י,[[46]](#footnote-47) ואמנם בביאור הגר"א לירושלמי פירש דבאמת זהו דעת ר' יוחנן שם, דקאמר דאפי' לא הראה לו כמי שהראה לו, עיי"ש.

ב] והנה כתב הרמב"ם בפ"ו משמו"י הי"ב, ז"ל, האומר לפועל וכו' ולקט לי ירק היום שכרו מותר ואינו כדמי שביעית וכו' ולא קנסו הפועל להיות שכרו כדמי שביעית, ואם אמר לו לקט לי בו היום ירק ה"ז כדמי שביעית ואינו מוציאו אלא באכילה ושתי' וכו', עכ"ל, והנה ממש"כ הרמב"ם בסיפא דה"ז כדמי שביעית, מ' דמדינא אי"ז דמי שביעית, ודינא דרבנן הוא לחשבו כדמי שביעית, ובפי' הרדב"ז שם כתב לפרש בדעתו דהא דחשבינן לי' כדמי שביעית הוא משום קנס, ויתכן שדקדק כן ממש"כ ברישא דלא קנסו, ומ' דבסיפא אי"ז אלא משום קנס, וי"ל עוד, דאי"ז משום קנס, אלא הוא משום דמיחזי כדמי שביעית, ועד"ז כתב בביאור הגר"א לירושלמי בדעת ר"ל דהאיסור בסיפא הוא משום דמיחזי כמוכר לו מפירות שביעית.

ולפ"ז מתפרשים היטב ד' הירושלמי דזהו דפריך דכיון דאף בלקוט לי בו הוי זה שכר פעולתו ואי"ז דמי שביעית מן הדין, ואפ"ה קנסוהו חכמים לחשבו כדמי שביעית, א"כ מ"ט בלקוט לי היום לא קנסוהו חכמים, וע"ז הוא דמשני דמהלכות של עמעום הוא.

וכ"נ להדיא בד' הריבמ"צ, דפירש ברישא דהא דלקט לי היום שכרו מותר, הוא במראה לו את הירק שאינו אלא כנותן לו שכר רגליו, ובסיפא כתב דמן הדין הי' לאסור שניהם אלא שעמעמו עליו והתירוהו, וצ"ב, דכיון דכבר פירש ברישא דאי"ז אלא כנותן לו שכר רגליו, א"כ מ"ט מן הדין הי' לאסור בזה, ובאמת בד' הר"ש והרא"ש מבו' דר"ל פליג על ריב"ח וס"ל דאי"ז מהלכות של עמעום, אלא מן הדין שכרו מותר, אך בד' הריבמ"צ שהביא לתרוייהו, מבו' דלא פליגי, ובע"כ דדעת הירושלמי דאף בסיפא אין לאסור מן הדין, ואך שאסרוהו משום דמיחזי כדמי שביעית, וע"ז הוא דפריך דמ"ט ברישא לא אסרו, ומשני דעמעמו בו והתירוהו, ובזה הוא דפירש ר"ל, דהטעם לחלק ביניהם, דמכח זה עמעמו עליו והתירוהו, הוא משום דאיירי במראה לו את הירק, דמיחזי טפי כנותן לו שכר רגליו.?אך צ"ע ע"ז מהמש"ד הירושלמי דמבו' דהחילוק לדעת ר"ל הוא מעיקר הדין, אך כנראה דבב' האופנים הו"ל שכר רגליו, ואך דברישא הוי שכר רגליו על ההליכה, ובסיפא הוי שכר רגליו על התוצאה, וע"כ בזה מיחזי טפי כדמי שביעית, ודו"ק.

ג] משמעות ד' הראשונים, דאף בסיפא דשכרו אסור, ולפירש"י היינו משום דהו"ל כלוקט לעצמו ומוכר, מ"מ לי"ב משום איסור סחורה, וכל הא דתני דשכרו אסור היינו דהו"ל דמי שביעית, אך בחי' הגר"א כתב, ז"ל, שכרו אסור לגמרי, כשליקט ליקט למכור, והו"ל עושה סחורה בפירות שביעית, ואפי' בקדו"ש אסור, עכ"ל, וכ"כ בשנו"א בפי' הקצר, וכ"ה מבו' בל' הגר"א בביאורו לירושלמי בביאור דעת ר"ל, עיי"ש.[[47]](#footnote-48)

והנה נחלקו קמאי בלוקט פירות שביעית ע"מ למכור אם יש בזה איסור סחורה, דדעת הר"ש לעיל פ"ז מ"ג ודעימי' דיש בזה איסור סחורה, ודעת כמה מקמאי דלי"ב איסור סחורה עכ"פ כשלוקט מעט ומוכר וכן דעת הגר"א לעיל שם, - וצ"ע, דלהר"ש לטעמי' דיש בזה איסור סחורה, א"כ מ"ט הכא כשאמר לקוט לי בו לי"ב איסור סחורה, ומאידך צ"ע להגר"א לטעמי' דאין בזה איסור סחורה, א"כ מ"ט הכא כשאמר לו לקוט לי בו ה"ז אסור משום סחורה.

ובחזו"א סימן י"ג סקט"ז פירש לדעת הר"ש, דהא דלי"ב איסור סחורה כלוקט ע"מ למכור, הוא משום דכבר קבל דמים וקאי במחוסר אמנה או במי שפרע אם לא יתן לו, וע"כ חשיב כמתחילה נלקט לחבירו, - ובדעת הגר"א דיש בזה משום איסור סחורה, שמעתי לפרש, דכל הא דבלוקט ומוכר לי"ב משום סחורה, הוא רק משום דבשעת הלקיטה בידו ליטול הפירות לעצמו, ואף שדעתו למכרם לאחר, לא חזינן לה כדרך סחורה, אך כל שכבר קיבל דמים וקאי במחוסר אמנה או במי שפרע אם לא יתן לו, ובע"כ הויא הלקיטה כדי למכור לאחר, הו"ל כסחורה, וצ"ע בזה.

ד] בחזו"א סימן י"ג סקט"ז הק', בהא דבלקט לי בו שכרו אסור, דאי נימא דהפועל יכול להשתמש באיסר וכמו שצידדו התוס' בב"מ דכ"ט. ודמ"ג., א"כ אף אם לא הוציאו עד שנתן לו הירק, מ"ט איכא קדו"ש על האיסר, הרי כבר קנה האיסר בהלואה, וכשנותן הירק לבעה"ב פורע חובו מפירות שביעית, והיינו דקשיא בתרתי, חדא, דמ"ט איכא קדו"ש על האיסר, ועוד דמ"ט לא נאסר ליתן הירק לבעה"ב משום פורע חובו בפירות שביעית.

אמנם הנה מצינו שנחלקו הראשונים בדין גוי שהקדים מעות לישראל ואח"כ משך הגוי את הע"ז או את היי"נ, דדעת התוס' בע"ז דע"א. דהדמים נאסרין, ומ' בדבריהם דאף דהישראל קונה את המעות מיד, מ"מ כיון שקנינו בהן הוא בתורת דמי המקח, ה"ה נאסרין, עיי"ש, אך הרמב"ן והרשב"א שם כתבו דאין הדמים נאסרין, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ה' סוף ש"ב, ועי' במחנ"א קנין מעות סימן י"ב מש"כ לפרש בזה, - ולדעת התוס' ניחא דה"נ הוא בפירות שביעית, דאף אם הקדים לו דמים, מ"מ אח"כ בשעה שלוקח ממנו הפירות, נאסרין הדמים משום דמי שביעית, ולפ"ז ניחא גם הא דלי"ב משום פורע חובו בפירות שביעית, כיון דלא חזינן לה כמתחייב לו בדמים ופורען בפירות שביעית, אלא חזינן לה כמוכר פירות שביעית בעד דמים אלו.

אמנם הנה בחי' הגרע"א בע"ז דס"ב: נקט בדעת התוס', דאם נתן דמים ואח"כ משך פירות שביעית, אין הדמים נאסרין משום דמי שביעית, וקשיא טובא ממשנתינו דאם אמר לקוט לי בו שכרו אסור והוא נתפס בקדו"ש, ובע"כ חד מתרתי או דבהקדים מעות לא זכה בהן עד שיביא לו הפירות, או דאף דזכה בהן מ"מ הוו דמי שביעית, וצע"ג.

ה] ובעיקר משה"ק החזו"א דמ"ט לי"ב משום פורע חובו בפירות שביעית, הנה החזו"א בהמש"ד בדעת הרמב"ם בסיפא דמתניתין, דמהני פסיקה להתיר דלא יהא בזה משום פורע חובו בפירות שביעית, דאע"ג דאין כאן קנין גמור, מ"מ קנו לו מעותיו למי שפרע או למחוסר אמנה, וסגי בהכי למחשב מהוה ככר בפירות שביעית,[[48]](#footnote-49) אך בדעת הר"ש כתב דס"ל דל"מ פסיקה להתיר, ולפ"ז ניחא דע"כ אף הכא לי"ב משום פורע חובו בפירות שביעית, אך למש"כ החזו"א בדעת הר"ש דפליג ע"ז תיקשי, ועמש"נ בזה להלן אות ו' בסופו ובאות ז' דבפשוטו איירי בסיפא במכירה בהקפה ולא איירי כלל בפסיקה, ולפ"ז אין מקור להך מילתא מד' הר"ש.

ו] **לקח מן הנחתום ככר בפונדיון כשאלקוט ירקות שדה אביא לך מותר,** הריבמ"צ והר"ש פירשו ע"פ הירושלמי דטעם ההיתר בזה הוא לפי שירקות שדה מצויים והן עושין זל"ז מתנת חנם, ובפשוטו היינו דבאמת אינו מתחייב לו בדין להביא לו הירקות, אלא החנוני נותן לו ככר בחנם והוא נותן לו הירקות בחנם, ומצינו עד"ז בירושלמי שהביא הר"ש בריש מע"ש, עיי"ש, והתם מפרשינן דטעם ההיתר הוא משום שאינו יכול להוציא ממנו בדין, ולכאו' ה"נ הכא דכוותה.

ומבו' לפ"ז, דאם לא היו נותנין זל"ז מתנת חנם, אלא הי' מתחייב לשלם לו בעד הככר בירקות שדה, הי' זה אסור משום פורע חובו בפירות שביעית, אך הרש"ש פירש לא כן, והבאנו דבריו להלן אות ז', וצ"ע דמ"ש מהא דתנן ברישא דבאמר לקוט לי בו ירק היום שכרו אסור, ולפירש"י בע"ז היינו משום דהוי כלוקט לעצמו ומוכר, ואפ"ה לי"ב איסור סחורה, לפ"מ שפירש הר"ש דהא דתנן שכרו אסור היינו דהו"ל דמי שביעית.

והנה אמנם אי נימא דברישא אין הפועל יכול להשתמש באיסר עד שמלקט לו הירק, ניחא, דהתם כיון שאינו קונה את האיסר אלא כשנותן לו הירק ל"ה כלל כפורע חובו בפירות שביעית, ומשא"כ הכא דהוא קונה את הככר מיד ומתחייב לשלם לו מפירות שביעית, הו"ל כפורע חובו בפירות שביעית, - אך למש"כ התוס' בב"מ דכ"ט. ודמ"ג. דהמוכר רשאי להשתמש במעות, ואפ"ה אם אמר לו לקוט לי בו ירק לי"ב משום פורע חובו בפירות שביעית, תיקשי דמ"ט בלקח ממנו ככר ונתחייב לשלם לו בפירות שביעית ה"ז אסור משום פורע חובו בפירות שביעית.

ובפשוטו צ"ל בזה, דכל הא דבלקט לי בו אי"ז אסור משום פורע חובו, הוא משום דקנו לו מעותיו למי שפרע א למחוסר אמנה, וכמש"כ החזו"א בסימן י"ג סקט"ז, אך בלקח ככר ונתחייב לשלם לו בפירות שביעית, דהככר הוי הדבר הנקנה, וה"ה מתחייב לשלם ע"ז בפירות שביעית, הרי לא קנה החנוני כלל להפירות, וע"כ הו"ל כפורע חובו בפירות שביעית.

ז] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש הטעם בזה, דהוא משום דההחלפה בפירות שביעית מותרת כגון שיאמר לו קח פרי זה ותן לי פרי פלוני, וע"כ אם לקח ככר מן הנחתום ואמר לו אביא לך ירקות שדה כשאלקטם ה"ז מותר, דהו"ל כמחליף הככר בירקות, ומבו' דאף דהוא מתחייב לו ליתן לו את הפירות ואי"ז מתנה בעלמא, מ"מ לי"ב איסורא, משום דהו"ל כמחליף פירות שביעית בפירות אחרים דשרי, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו משמו"י שכתב דאותו הככר ה"ה כפירות שביעית, וזה הוא לטעמי' דהו"ל כמחליף ככר בפירות שביעית, והוי הככר כדמי שביעית, אך לדעת הריבמ"צ והר"ש דהו"ל כנותנין זל"ז מתנת חנם, פשיטא דליכא על הככר קדו"ש, וכ"כ הרש"ש והמשנ"ר.

ועיי"ש ברש"ש שכתב דמה"ט הוא שפירשו הריבמ"צ והר"ש דהוי כנותנין זל"ז מתנת חנם, דלעולם מודו לדינא דהרמב"ם דאף אם הוא מתחייב ליתן לו ירקות שדה שרי דהו"ל כהחלפה המותרת בפירות שביעית, ואך דמפרשי דהא דתני מותר, הוא דומיא דשכרו מותר דרישא דליכא ע"ז קדו"ש, וזה הוא רק משום דהו"ל כנותנין זל"ז מתנת חנם.

והנה משמעות לישנא דמתניתין היא, דהוא לוקח הככר ומתחייב לשלם בעד הככר בירקות שדה, והוי הככר הדבר הנקנה, והכי הוא אורחא דמילתא, ולפ"ז נראה דהא דשרי ליתן לו פירות שביעית ולי"ב משום פורע חובו, הוא משום דעיקר החיוב שחל בעד הככר הוא בירקות שדה, וכמבו' כן בד' הראשונים בכ"ד דהלוקח פירות מחבירו מצי להתחייב לו במין מסוים, והוי עיקר חיובו בכך, וע"כ לא חשיב כפורע חובו בפירות שביעית, אלא הו"ל כמחליף הככר בפירות שביעית.

אמנם בחזו"א סימן י"ג סקט"ז פירש דאיירי הכא בפסיקה, דהירקות שדה הם הדבר הנקנה והככר הוא הדבר הקונה, ומה"ט הוא דשרי ולא חשיב כפורע חובו בפירות שביעית, משום דקנו לו מעותיו למי שפרע או למחוסר אמנה והוי כמהוה ככר בפירות שביעית דמותר,[[49]](#footnote-50) ועפי"ז פירש לדעת הרמב"ם מש"א בירושלמי דטעם ההיתר הוא משום דירקות שדה מצויים, דהיינו דאם אינם מצויים לא קאי במי שפרע או דלא חשיב מחוסר אמנה כיון דלא סמכה דעתו, וצ"ע.

ח] בתורת זרעים כתב דמש"כ הרמב"ם דאותו הככר ה"ה כפירות שביעית, היינו רק בגונא דבזמן שנתן לו את הירקות הי' עדייין הככר בעין, אבל מקודם שנתן לו הירקות, אין עדיין על הככר דין חליפי שביעית, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' בע"ז דס"ב: לענין אתנן דכל שקדמה והקריבתו אין בו משום אתנן, והגמ' שם מדמי דין דמי שביעית לדין אתנן, וכ"כ בקה"י סו"ס כ', עיי"ש, - אך סתימת ד' הרמב"ם לא מ' כן, ושמעתי לדון בזה דלעולם חייל על הככר דין דמי שביעית מיד, ול"ד לנתן לה טלה ואח"כ בא עלי' דאין על הטלה דין אתנן קודם שבא עלי', דשאני התם דאינה מתחייבת לו בביאה, דהרי פועל יכול לחזור בו בחצי היום אף כשהקדים לו מעות, וי"ל דה"נ הוא יכול לחזור בו אף כשנתחייב בפעולה בתורת דמי המקח, וצ"ע בזה, וע"כ לא חשיב הטלה כחליפי הביאה, ומשא"כ הכא כיון שנתחייב לו בעד הככר בירקות שביעית, הוי הככר דמי שביעית מהשתא, וצ"ע בזה.

ט] נת' לעיל אות ו' דמד' הריבמ"צ והר"ש שפירשו דההיתר בזה הוא משום דהו"ל מתנת חנם, מבו' דס"ל דאם הי' מתחייב לשלם בעד הככר בירקות שדה, הי' זה אסור משום פורע חובו בפירות שביעית, ופליגי ע"ד הרמב"ם דס"ל דכל כה"ג הו"ל כמחליף הככר בפירות שביעית, ושמעתי להעיר בזה, דלפ"ז יש לאסור ללוות פירות שביעית ולפרוע פירות שביעית כנגדם, - והיינו דהאמנם לדעת הרמב"ם דכל שנתחייב לו בעד הככר בפירות הו"ל כהחלפה המותרת בפירות שביעית כיון דעיקר חיובו הוי בפירות, י"ל דה"נ שרי ללוות פירות שביעית ולפרוע פירות שביעית אחרים כנגדם, ולא חשיב כפורע חובו בפירות שביעית, כיון דעיקר חיובו הוי בפירות, אך לדעת הריבמ"צ והר"ש דס"ל דאף דנתחייב בעד הככר בפירות הו"ל כפורע חובו בפירות שביעית, לכאו' ה"נ יש לאסור ללוות פירות שביעית ולפרוע פירות שביעית אחרים, - אך בבית רידב"ז פ"ז ה"י כתב להתיר בזה, עיי"ש בטעמו, וצ"ע.

י] **לקח ממנו סתם לא ישלם לו מדמי שביעית שאין פורעין חוב מדמי שביעית,** בע"ז דס"ב. אמרינן דהא דאסור לפרוע חוב מדמי שביעית הוא משום דהוי כסחורה, ועמש"נ לעיל פ"ז מ"ג אות י"ז, דאף באופנים שהותר למכור פירות שביעית, היינו רק כשמקבל בעד הפירות דברים דהו"ל בכלל לאכלה, אך כל שפורע חובו בפירות שביעית ואינו מקבל בעד הפירות מידי דאכילה, הו"ל בכלל סחורה, דנמצא דהוא משתמש בפירות שביעית לריוח ממון, - ומה"ט הוא דאסרינן הכא, כיון שלקח ממנו סתם והוי עיקר חיובו בדמים, הרי דכל שמשלם לו בפירות שביעית, הוי כפורע חוב הדמים בפירות שביעית, וה"ז אסור.

ונראה פשוט דאם עבר ושילם בפירות שביעית, לא חיילא קדו"ש על הככר שלקח ממנו, דדוקא ברישא שנתחייב ליתן בעד הככר פירות שביעית, ע"כ חשיב הככר כדמי שביעית, אך הכא שנתחייב בעד הככר בדמים, הרי דאף אם פורע אח"כ את חוב הדמים בפירות שביעית, לא חשיבי הדמים כדמי שביעית, וז"פ. ?עי' דרך אמונה בצה"ל פ"ו אות צ', שנראה שנקט, דלדעת הרמב"ן דאף במוכר בהקפה חיילא קדו"ש על הדמים, ה"נ בלוקח חפץ בהקפה ואח"כ פרע הדמים מדמי שביעית, מתחללין הדמים על החפץ, ולמש"נ לכאו' ל"ד זל"ז, וצ"ע עוד בזה.

יא] **שם בר"ש, ועוד מפרש וכו' ר"ל אמר במראה לו את הירק שאינו אלא כנותן לו שכר רגליו,** עי' בביאור הגר"א לירושלמי שפירש לדעת ר"ל, דכשאמר לקוט לי איירי במראה לו את הקלחין ומשו"ה מותר, וכשאמר לקוט לי בו היינו שאינו מראה לו את הקלחין וע"כ ה"ז אסור.

ובטעם ההיתר במראה לו את הירק, פירשו הריבמ"צ והר"ש דהוא משום דהוא בעצמו הי' יכול ללקט מהן, וע"כ אינו אלא כנותן לו שכר רגליו, ובפשוטו הי' נראה, דהוי החילוק בזה במסוים לענין דינא דדמי שביעית, דאף דגם כשאינו מראה לו את הירק, הוי שכרו על פעולתו ומדינא אי"ז דמי שביעית, מ"מ כיון שהוא אינו יכול ללקט בעצמו, מיחזי כמוכר לו את הירק, וע"כ הו"ל כדמי שביעית, ומשא"כ במראה לו את הירק שהוא בעצמו הי' יכול ללקט מהן, לא מיחזי כמוכר לו את הירק, ול"ה כדמי שביעית.

אמנם הנה בירושלמי שם אמרינן עלה, מתניתין פליגא על ר"ל, דתני השוכר את הפועל להביא יין לחולה וכו' אם הביא חייב ליתן לו ואם לאו אינו חייב ליתן לו, אבל אם אמר לו יין לחולה ממקום פלוני וכו' בין שהביא בין שלא הביא חייב ליתן לו, שכר רגליו הוא נותן לו, ומבו' להדיא דהא דמפליג ר"ל בין הראה לו ללא הראה לו, הוי זה מעיקר הדין, והיינו דהיכא דהראה לו את הירק, כיון שהוא בעצמו הי' יכול ללקט מהן, ע"כ ה"ז מתפרש דאין עיקר שכרו על העמדת הירק אלא על הליכתו לשם, דכיון דגם הוא עצמו הי' יכול ללקט והתועלת שיש לו מעבודתו של זה היא שלא יהא הוא עצמו צריך לילך לשם, ע"כ הוי עיקר השכר על הליכתו, ומשא"כ באומר לקוט לי ירק היום ולא הראה לו את הירק, הוי שכרו על העמדת הירק, וע"כ הו"ל כדמי שביעית, וזהו דפרכינן עלה מהא דתניא דבאמר לו הבא יין לחולה ממקום פלוני והלך ולא מצא נותן לו שכרו, והרי דאף שלא הראה לו, כיון שאמר לו ממקום פלוני, אמרינן דאין עיקר שכרו על העמדת היין, אלא הוי שכרו על הליכתו, וע"כ כל שהלך ולא מצא נוטל את שכרו, והגר"א הגי' בד' הירושלמי דפרכינן מינה לר"י, וכנראה דס"ל דכל שאמר לו ממקום פלוני הו"ל כהראה לו, וע"כ לר"ל ניחא, אלא לר"י קשיא, דמ"ט כשלא אמר לו ממקום פלוני אינו חייב ליתן לו.

והי' מקום לפרש עוד, דהא דכשאינו מראה לו שכרו אסור, הוא משום דבכה"ג אי"ז מתפרש כלל כשכירות פועל, אלא כמכירה, וע"כ הו"ל דמי שביעית מדינא, ולפ"ז מתפרש גם מש"א דבשוכר פועל להביא יין ולא הביא דאינו חייב ליתן לו, דהיינו דבכה"ג זוכה הלה ביין לעצמו וחוזר ומוכרו לו, וע"כ כל שלא הביא לו אינו חייב לו כלום, - אך מד' הריבמ"צ שהבאנו לעיל אות ב' דגם לדעת ר"ל הא דשרי ברישא אי"ז אלא מהלכות של עמעום, מוכח דגם בסיפא אי"ז דמי שביעית מעיקר הדין, ואך דבסיפא הוי השכר על העמדת הירק, וע"כ מיחזי טפי כדמי שביעית, וברישא הוי השכר על הליכתו, וע"כ לא מיחזי כ"כ כדמי שביעית ומה"ט הוא דעמעמו עליו והתירוהו.

יב] **שם, ר' יוחנן אמר אפי' לא הראה כמי שהראה לו,** בביאור הגר"א לירושלמי פירש לדעת ר' יוחנן דטעם החילוק בין רישא לסיפא הוא, דברישא שאמר לו לקוט לי, אף שלא הראה לו, הוי כמו שאומר לקוט בשבילי, וא"כ אינו נותן לו אלא שכר הלקיטה ולכך מותר, ומשא"כ כשאומר לקוט לי בו, הוי כמו שאומר לקוט לך ומכור לי בו, וע"כ ה"ז אסור, וזה ע"ד פירש"י בע"ז שהבאנו לעיל אות א'.

יג] בע"ז דס"ב. מייתינן להא דתניא דהחמרין שהיו עושין מלאכה בפירות שביעית שכרן שביעית, ומפרש רבא דהיינו דשכרן קדוש בקדו"ש, ול"ד לאומר לפועל לקוט לי ירק היום דשכרו מותר, דפועל דלא נפיש אגריה לא קנסוהו רבנן, אך חמרין דנפיש אגרייהו קנסו רבנן בהו, ובד' התוס' שם מבו' דאיירי אף בשעושין מלאכה בפירות היתר, והא דקנסום חכמים, הוא משום דנפיש אגרייהו ורווח טפי ודמי לסחורה, ומשא"כ בפועל דלא נפיש אגרי' ול"ד לסחורה, ובתו"ח ובחי' הגרע"א פירש בדבריהם, דעיקר הא דקנסום חכמים הוא משום דדמי לסחורה ועביד איסורא מדבריהם, ומשא"כ בפועל דל"ד לסחורה לי"ב איסורא כלל ואין מקום לקנסו, ועיי"ש משה"ק ע"ז, ועי' בדו"ח להגרע"א מכת"י משה"ק עוד ע"ז, אך בחזו"א סימן י"ג סקי"ט דקדק מלישנא דגמ' דבפועל לא קנסוהו רבנן, דיש איסור להשתכר בפירות שביעית אפי' בפועל, אלא דבחמרין חמיר איסורי' טפי וקנסו דיעבד.

ובחי' הרשב"א שם כתב בשם הראב"ד, דאי"ז קנס ממש מחמת איסור, דהא לא עבדי איסורא, אלא קנס הוא שקנסו שלא ירגילו עצמן בכך דילמא אתי למיעבד בהו סחורה, - ועד"ז כתב בחי' הרמב"ן שם בתחילת דבריו, דאי"ז קנס דהא לא עבדי איסורא, אלא תקנה הוא להם שינהגו קדושת שביעית בשכרן, וגזרו בהן משום שמא יפרעו אותן מפירות שביעית עצמן.

ועיי"ש בחי' הרמב"ן שהביא מירושלמי דמפרשינן דאיירי בעושה מלאכה בפירות עבירה, דהיינו פירות שביעית אחר הביעור, וע"כ הוא דקנסום חכמים, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, והריטב"א שם בתחילת דבריו פירש עוד, דהעבירה שבזה היא שהן גורמים לעשות סחורה, - והרמב"ם בפ"ו משמו"י הי"ג פירש דאיירי עושים בפירות שביעית מלאכת שביעית האסורה כגון שהביאו יותר מדאי, וע"כ הוא שקנסום חכמים, והא דבפועל דלא נפיש אגרי' לא קנסו רבנן, כתב הרמב"ם שם דהוא משום כדי חייו, ועי' במרומי שדה בע"ז שם ובחזו"א סימן י"ג סקי"ט שהק' דאם איירי בעושה מלאכה בפירות עבירה או בעושין מלאכה האסורה בשביעית, מעיקרא מאי קושיא מהא דתנן הכא בפועל דשכרו מותר, ומ"ט הוצרך לשנויי דשאני פועל דלא נפיש אגרי', הרי הכא לא איירי בפירות האסורין ובמלאכה האסורה, עיי"ש.

יד] התוי"ט הק' בעיקר הא דתנן הכא דשכרו מותר, דמ"ש מהא דתנן לעיל פ"ז מ"ג דלא יצבע בשכר, ולא שרינן משום דשכר מלאכתו הוא נוטל, וכתב דבצובע בשכר דמי לחמרים דנפיש אגרייהו דאסור, אך אי"ז מתישב לדעת הרמב"ם והרמב"ן ודעימי' דלא אסרו בחמרים אלא משום דהן עושין מלאכה האסורה או עושין מלאכה בפירות האסורין, ועמש"נ בזה לעיל שם אות ז'.

**פ"ח מ"ה**

א] **אין נותנין לא לבייר ולא לבלן וכו' אבל נותן הוא לבייר לשתות,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעם האיסור בזה הוא משום דשביעית לא ניתנה אלא לאכילה ושתי' וסיכה, וכ"כ הר"ש לעיל פ"ז מ"ג והתוס' בסוכה דל"ט., ובחזו"א סימן י"ג סקי"ב כתב, דאע"ג דמותר ליתן פירות שביעית בהקפה לפרוע בשמינית ואותן הפירות שהוא נפרע אינם קדושים בקדו"ש ואי"ז אסור משום סחורה, כ"ז הוא כשהדבר שלוקח כנגדו של שביעית משמש באותו התשמיש של הפירות שמכר, ובכה"ג לא חשיב כסחורה, אך כל שלוקח כנגדו דבר שתשמישו הי' אסור בפירות שמכר חשיב כסחורה, וכיון דפירות שביעית לא ניתנו אלא לאכילה ושתי' וסיכה, ע"כ אסור ליתן פירות שביעית בעד תשמישים אחרים.

והנה לפ"ז נמצא, דלא הותר למכור פירות שביעית בהקפה, אלא ע"מ להשתמש בדמים לאכילה, וצ"ע מד' התוס' בע"ז דס"ב: דמבו' להדיא בדבריהם דמותר לעשות בדמים מלוגמא, עיי"ש, - וצ"ל, דעיקר האיסור בזה הוא כשנותן הפירות שביעית ע"מ לעשות בדמיהם תשמישים אחרים, דזה הו"ל כעשיית סחורה בפירות שביעית, אך כל שהוא נותנם ע"מ ליקח בהן מידי דאכילה, מותר אח"כ להשתמש בזה שימושים אחרים, דכיון דאין על הדמים קדו"ש, לא נאסר לעשות בהן שימושים אחרים, וכל האיסור הוא רק בהמקח עצמו שהוא נותן פירות שביעית לצורך תשמישים אחרים, וצ"ע בזה.

ב] בפי' הריבמ"צ פירש להא דאין נותנין לבייר דהיינו דאין נותנין דמי שביעית לבעל הבור לקנות בהן מים לתשמישו, ומבו' דאיירי כשהמים הם שלו והמעות ניתנים כדמים בעד המים, וכ"נ גם בד' הר"ש והרא"ש, ומש"כ דהוא חופר בורות, הוא לפרש לישנא דבייר, אך לאו היינו דשכרו הוא על חפירת הבורות, שהרי להדיא בדבריהם דהשכר הוא על נתינת המים, וה"ז אסור משום דלא ניתנה שביעית לכביסה.

וצ"ע דכיון דנתן הדמים בעד המים, הרי חיילא קדו"ש על המים מדינא דשביעית תופסת דמי' ואסור להשתמש בהן לכביסה, ומה איסור יש בנתינת הדמים, ובחזו"א סימן י"ג סקי"ב כתב דצ"ל דאיירי בגונא דל"ה המים בעולם בשעה שנתן לו הדמים ולא חייל על המים קדו"ש, והא דאסור ליתן לו הדמים, הוא משום דאסור ליתן דמי שביעית בעד תשמישים אחרים, ודמי להא דאין נותנין לבלן ולספר ולספן, ובירושלמי מבו' דאסור ליתן לו דמי שביעית אף כדי שיתן לו מים לבהמתו, וכ"כ הר"ש, והיינו דאף דשביעית ניתנה גם לאכילת בהמה, מ"מ אסור ליתן אוכלי אדם בעד צרכי בהמה, ואף דמים שקיבל בעד אוכלי בהמה אסור ליקח בהן לצורך בהמה.

ג] והרמב"ם בפ"ו משמו"י הי"א כתב, ז"ל, אבל נותן הוא למי שדולה מים מן הבור להשקותו מים, עכ"ל, ומ' דאינו נותן הדמים בעד המים, אלא בעד מלאכת הדלי', ודמי לבלן וספר וספן דנותן השכר בעד פעולתם, וכ"נ בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בתרגום החדש, ונתחדש לפ"ז דאף דאין נותן הדמים בעד המים אלא בעד מלאכת הדלי', מ"מ כל שהוא נותן לו המים לשתי' ה"ז מותר, דחשיב שהוא משתמש בדמי שביעית לתשמיש דשתי',[[50]](#footnote-51) - וכ"ה מבו' בשטמ"ק ב"ק דק"ב. בשם גאון, שפירש לדינא דאין מוסרין פירות שביעית למשרה ולכבוסה, ז"ל, שאין שוכרין בפירות שביעית לשרות פשתנו וכו' ולא לכביסה שאין שוכרין כובס בפירות שביעית, עכ"ל, ומבו' דמותר ליתן פירות שביעית כשכר פעולה על מידי דאכילה, ושכר פעולה דמשרה וכבוסה הוא דאסור, משום דפירות שביעית לא ניתנו למשרה וכבוסה.

ובאמת דיש ללמוד כן מד' הריבמ"צ והר"ש במשנתינו, שכתבו דמודה ר' יוסי דאין נותנין לבלן, משום דרחיצה אין בה חיי נפש, והרי דאם הי' ברחיצה חיי נפש והוה חשבינן לה כאכילה הי' מותר ליתן דמי שביעית לבלן, אף דהם ניתנים בעד פעולתו, או בעד המרחץ עצמו, והרי דמותר ליתן דמי שביעית כשכר פעולה על מידי דאכילה.

ד] ואמנם צ"ע בזה למש"כ בחי' הרמב"ן בע"ז דס"ב. דעיקר איסור סחורה הוא דאסור ליקח בפירות שביעית דברים שאין נתפסין בקדו"ש, וזהו טעם הא דאסור לפרוע חוב בפירות שביעית, משום דדמי הפירות נשארין בידו ואינם נתפסין בקדו"ש, ולפ"ז הי' בדין דיהא אסור ליתן דמי שביעית בשכר פעולה, אף אם הויא הפעולה לצורך מידי דאכילה, כיון דאין הפעולה נתפסת בקדו"ש והו"ל כסחורה,[[51]](#footnote-52) וצ"ע בזה.

ה] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי, דלדעת ר' יוסי מותר ליתן פירות שביעית לבייר שיתן לו מים לכביסה, דס"ל דכביסה יש בה חיי נפש, וצ"ע דמה בעינן להא דכביסה יש בה חיי נפש, הרי כל הא דלדידן אין נותנין פירות שביעית לצורך כביסה, הוא משום דאין הנאתו וביעורו שוה, ולדעת ר' יוסי דל"ב הנאתו וביעורו שוה, וכמש"א בסוכה ד"מ. וב"ק דק"ב. שפיר מותר ליתן פירות שביעית לכביסה.[[52]](#footnote-53)

אמנם הנה באמת משמעות ד' הירושלמי דמודה ר' יוסי דאין נותנין פירות שביעית למשרה, ולא פליג אלא דנותנין לכבוסה, וזה דלא כהגיר' בתלמודין דלר' יוסי נותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה, ומ' לפ"ז דהירושלמי פליג על הבבלי בטעם הפלוגתא דרבנן ור' יוסי, דדעת הבבלי דפליגי אם בעינן הנאתו וביעורו שוה, אך דעת הירושלמי דלא ניתנה שביעית אלא לדבר שיש בו חיי נפש, ובזה הוא דפליגי אם כביסה יש בה חיי נפש, ובאמת בד' הירושלמי במכילתין לא נזכר כלל לדינא דהנאתו וביעורו שוה, וע"כ מודה ר' יוסי דאין נותנין פירות שביעית למשרה, משום דאין בה חיי נפש, וכ"ה להדיא בפי' הרש"ס, ועיי"ש שנסתפק דשמא ר' יוסי לדבריהם דרבנן קאמר דיש להתיר ליתן פירות שביעית לכביסה דהוי חיי נפש, אך איהו גופי' ס"ל דנותנין פירות שביעית אף למשרה ולצביעה, אף דל"ה חיי נפש.

אך מד' הריבמ"צ והר"ש שהביאו לד' הירושלמי אלו, ולא פירשו דהוא דלא כתלמודין, וגם אין נראה בדבריהם דה"ט הוא רק לדבריהם דרבנן, נראה דס"ל דאף לדעת הבבלי לא התיר ר' יוסי ליתן פירות שביעית לכביסה, אלא משום דיש בה חיי נפש, וכ"ה להדיא בפי' הראב"ד בב"ק דק"ב. דטעם הא דלר' יוסי נותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה ואין נותנין פירות שביעית למלוגמא, הוא משום דמשרה וכבוסה הוו חיי נפש, ועמש"נ עוד בזה להלן אות ז'.

ואמנם צ"ע, דבסוכה ובב"ק שם מפרשינן דטעמא דרבנן דאין נותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה, הוא שום דבעינן הנאתו וביעורו שוה, ואי נימא דכל הא דשרי ר' יוסי ליתן למשרה וכבוסה, הוא רק משום דס"ל דיש בהן חיי נפש, הרי ממילא דלדעת רבנן גופייהו דס"ל דכביסה לא חשיבא כחיי נפש, הרי דמה"ט יש לאסור ליתן פירות שביעית למשרה וכבוסה, ומנ"ל דרבנן ס"ל דבעינן הנאתו וביעורו שוה, ובאמת בד' הירושלמי מבו' כן, דטעמא דרבנן דאין נותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה, הוא משום דס"ל דל"ה חיי נפש.

ו] בהא דאין נותנין דמי שביעית לבלן, צ"ע, דבפשוטו רחיצה הויא מידי דהנאתו וביעורו שוה, ולא גרע ממש"א בסוכה ד"מ. דלולב שמכבדין בו את הבית הוי הנאתו וביעורו שוה, וא"כ מ"ט אסור ליתן דמי שביעית לצורך זה,[[53]](#footnote-54) ואף דהדמים ניתנים בשכר הבלן או בשכר המרחץ, מ"מ הרי מותר ליתן דמים כשכר פעולה על מידי דאכילה, וכמש"נ להוכיח לעיל אות ג'.

ובפשוטו הי' נראה לפרש בזה, לפמש"כ הקרית ספר בפ"ה משמו"י, דהא דהחליף שמן בשמן שניהם אסורין בהדלקה, הוא משום דלא הותר למכור פירות שביעית אף שלא בדרך סחורה, אלא לאכול, אבל להדלקת הנר לא, דלא איתרבאי אלא להדליק הוא גופי' ולא למכור כדי להדליק, עכ"ד, ולפ"ז מתישב היטב הא דאין נותנין דמי שביעית לבלן, אף דרחיצה הויא דבר דהנאתו וביעורו שוה, דלא הותר ליתן פירות שביעית אלא לצורך אכילה ולא לצורך שאר תשמישי האדם,[[54]](#footnote-55) - אך הנה בפי' הר"ש לעיל פ"ז מ"ב כתב דכל הא דכשמכר שמן ולקח בו שמן אחר אין מדליקין בו, הוא משום גזירה, עיי"ש, וכ"נ בד' הרמב"ן בע"ז דס"ב. דמותר ליקח בפירות שביעית כל דבר שנתפס בו קדו"ש, ולפ"ז לא א"ש.

ז] וצ"ל בזה, דכ"ה דאסור להחליף אוכלי אדם באוכלי בהמה, וכמש"א בירושלמי פ"ז ה"ב, ואף דלי"ב הפסד, שהרי לא פקעה הקדו"ש מאוכלי האדם, והרי דכיון דהאוכלי אדם עומדים לתשמיש מעליא דאכילת אדם, אסור ליקח בהן אוכלי בהמה, ה"נ אסור ליתן דברים העומדים לאכילה לצורך רחיצה, אף דלי"ב משום הפסד, שהרי אין הדמים מתחללין והן עומדין בקדושתן, וצ"ע.[[55]](#footnote-56)

ולפ"ז י"ל, דאף לדעת ר' יוסי דל"ב הנאתו וביעורו שוה, מ"מ הי' מן הדין לאסור ליתן פירות שביעית העומדין לאכילה לכביסה, דומיא דהא דאסור ליתן דברים העומדין לאכילה לצורך רחיצה, וזהו שאמרו בירושלמי דכל הא דשרי ר' יוסי ליתן פירות שביעית לכביסה, הוא משום דס"ל דכביסה הויא חיי נפש והויא כאכילה.

ח] **ולכולם הוא נותן מתנם חנם,** הרא"ש פירש דהיינו דיכול ליתן להם מתנה שלא לשם שכרן, ואע"פ שידוע שבשביל שנתן לו מתנה לא יתבע ממנו שכר וכ"כ הרע"ב, ובפי' מהר"י קורקוס בפ"ו משמו"י הי"א כתב דהא דשרי ליתן מתנת חנם אף דאפשר שיוזיל אצלו או יניח לו משכרו משום כך, הוא משום דאינו מתנה כן בפירוש, ומ' קצת מדבריו דאם ידוע בודאי שמכח זה לא יתבע ממנו שכר, ה"ז אסור, ושלא כד' הרא"ש.

והרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דמותר ליתן להם מתנת חנם אע"פ שיש בזה קצת טובה דאוכלין פירות שביעית בטובה ושלא בטובה, וממש"כ דיש בזה "קצת" טובה, מ' דלא איירי שמכח זה לא יתבעו ממנו שכרם, אלא איירי כשמוסיף להן על שכרם מפירות שביעית, וקמ"ל דאף דיש לו בזה קצת טובה, ושמא היינו דמכח זה הן עושין מלאכתן בדקדוק יותר, ה"ז מותר, - ועי' בלחם שמים שהובא בתוס' אנשי שם, ובחזו"א סימן י"ג סקי"ז.

**פ"ח מ"ו**

א] **תאנים של שביעית אין קוצצין אותן במוקצה אבל קוצה הוא בחרבה,** הריבמ"צ והרא"ש פירשו דהיינו דאין קוצצין אותן בברזל שדרך לחתוך בו תאנים אלא קוצצין אותן בסכין, וכן פירש הר"ש בתחילת דבריו, וכ"ה בפי' רבינו הלל לתו"כ ריש בהר, וכ"נ בד' התוס' בר"ה ד"ט., עיי"ש.

והר"ש בכת"י הק' על פי' זה, ופירש דמתניתין קאי על המלאכה בתלוש, ובזה הוא דתני דאין מייבשין את התאנים לעשותן גרוגרות במקום שרגילין ליבשם, אלא מוליכין אותם לחורבות לייבשן שם, וכן פירשו הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד משמו"י הכ"ג, והראב"ד בתו"כ שם, - ובפי' המיוחס להר"ש שם פירש ג"כ דקאי על עשיית הגרוגרות, אך פירש דלא קאי על מקום המלאכה, אלא היינו דאין חותכין אותם בסכין המיוחד להם שמתקנם וחותך ידות ופטעמים לעשות עיגול דבילה, וכעי"ז כתב בפי' הרש"ס בישוב גיר' הערוך.

ב] והנה הר"ש כתב ע"ז דאמת הוא דקצירה ובצירה כי אורחי' אסיר וכו' דהיינו פשטי' דקרא וכל הני דהכא בתלוש מדרבנן, עכ"ד, וכ"כ הר"ש בכת"י לעיל פ"ו מ"ב, דעיקר איסורא דלא יקצור כדרך הקוצרים דאורייתא, הוא במחובר, ומדרבנן הוא שאסרו אף בתלוש, ועיי"ש שפירש עפי"ז למתניתין דהתם, ומבו' דמודה להך דינא דאסור לקצור ולבצור בכלי שדרך לקצור ולבצור בו, ואך דמשנתינו לא איירי בזה.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם בפ"ד משמו"י ה"א, ז"ל וזה שנאמר את ספיח קצירך לא תקצור שלא יקצור כדרך שקוצר בכל שנה, ואם קצר כדרך הקוצרין לוקה, כגון שקצר כל השדה והעמיד כרי ודש בבקר, או שקצר לעבודת הארץ כמו שבארנו, אלא קוצר מעט מעט וחובט ואוכל, עכ"ל,[[56]](#footnote-57) ומבו' בדבריו דעיקר האיסור דקצירה כדרך הבוצרים, הוא כשקוצר כל שדהו, וכל שקוצר מעט מעט לי"ב איסורא, ולא נזכר בדבריו דאסור לקצור בכלי שדרך לקצור בו, ובאמת דלהדיא מבו' בד' הרמב"ם שם פ"ח ה"ג דכל שקוצר מעט מעט שרי אף כשקוצר בכלי שדרך לקצור בו, ז"ל, מוכר הוא לו המגל וכו' שאם יקצור בו מעט ויביא על העגלה מעט ה"ז מותר, ואם יקצור כדרך הקוצרין או יביא כל פירות שדהו אסור, עכ"ל, ועי' פאה"ש סימן כ"ב סק"א שכבר עמד ע"ד הרמב"ם בזה, ועי' חזו"א סימן י"ב סק"א.

ג] והגר"א בשנו"א כתב דכל הא דשרי בשינוי, הוא רק בתלוש, אך במחובר אסור לקצור אפי' בשינוי, ולא הותר אלא לתלוש בידים, - ובהגה"ה שם הק' ע"ז מהא דתנן לעיל פ"ה מ"ו דמוכרין להן מגל יד ומגל קציר, ופירש הרא"ש דהוא משום דשמא הוא רוצה לקצור מן ההפקר ולהביא בעגלה למאכל ביתו, וכעי"ז כתב הרמב"ם בפ"ח משמו"י ה"ג, ומוכח חד מתרתי, או דלא נאסר כלל לקצור מן המופקר, או דאף דנאסר לקצור מן המופקר, מ"מ כל שקוצר מעט מעט שרי, - אמנם הנה בפי' הר"ש מכת"י לעיל שם כתב דהא דשרי למכור להן מגל קציר אף דאסור לקצור, הוא משום דעושין בו נמי מלאכה אחרת, וי"ל כן גם לדעת הגר"א, וכ"כ בפאה"ש סימן כ"ב סק"א.

ד] בתו"כ ריש בהר תניא, ואת ענבי נזיריך לא תבצור, מן השמור בארץ אין אתה בוצר אבל אתה בוצר מן המופקר, לא תבצור, לא תבצור כדרך הבוצרים, מכאן אמרו תאינים של שביעית אין קוצים אותה במוקצה, אבל קוצה אתה בחורבה.

ונחלקו הראשונים בפירושה, דבד' הר"ש והרא"ש במשנתינו ולעיל פ"ו מ"ב מבו' דהיינו, דעיקר האיסור לבצור כדרך הבוצרים הוא במשומר, אך במופקר שרי אף לבצור כדרך הבוצרים, וכ"כ התוס' בסוכה דל"ט:, עיי"ש, - ובחזו"א סימן י"ב סק"ח כתב לפרש לדעתם, דכל דהי' שמור שעה אחת ואח"כ הפקיר אסור לבצרו כדרך הבוצרים, דאי נימא דהאיסור הוא רק כשהוא שמור בשעת קצירה ובצירה, הרי אפי' שלא כדרך הבוצרים אסור, עיי"ש.?ועי' בדבריו בסימן ג' סקכ"ב שנסתפק בזה, ובאמת י"ל דמכוון הר"ש הוא כד' הרמב"ן דהוא איסור נוסף לקצור כשהוא שמור, ואך דלדעת הרמב"ן איסור זה הוא בכל גווני, ולדעת הר"ש גם איסור זה הוא רק במשומר, אך אי"ז מתישב בלישנא דמתניתין, דהרי אסור לו לקצור גם בשאר אנפי, ומאי דתני אין קוצרין אותן וכו' ואטו ברשיעי עסקינן?.

ה] אך דעת ר"ת בספה"י סימן נ"ט דהא דתני דמן השמור בארץ אי אתה בוצר, היינו דמשומר אסור באכילה, וכ"כ התוס' בר"ה ד"ט. ובב"מ דנ"ח. והבעה"מ והראב"ד בכתוב שם בסוכה דל"ט. והתורי"ד בפסחים דנ"א: והגר"א בשנו"א במשנתינו ובאד"א פר' בהר, ואך שנחלקו בדין משומר של נכרי, דהבעה"מ נקט דה"ז אסור, והראב"ד נחלק ע"ז שלא נאסר אלא שמור של ישראל מפני שעבר על תשמטנה ונטשתה.

והתוס' בסוכה שם הק' ע"ז דלא אסר בת"כ מן המשומר אלא בבצירה כדרך הבוצרים אבל ע"י שינוי שרי, כדקתני סיפא מכאן אמרו תאנה של שביעית אין קוצצין אותה במוקצה אבל קוצה בחרבה וכו' ואמן המשומר קאי, אך עיי"ש בתוס' הרא"ש שכתב לפרש, דסיפא לא קאי על משומר, אלא קאי על פירות שביעית המופקרים ומפרש היאך יש לבוצרן, והוכיח כן ממשנתינו דתני דאין קוצצין במוקצה ואין דורכין ענבים בגת ואין עושין זיתים בבד, אלמא סתם פירות שביעית המופקרים דינם כך, ונמצא לפ"ז דב' דינים נשנו בד' התו"כ, חדא, דמשומר אסור באכילה, ועוד דאף מן המופקר אסור לבצור כדרך הבוצרים, וכ"ה בפי' הראב"ד והר"ש לתו"כ שם.

והראב"ד שם כתב, דהא דמן המשומר אי אתה בוצר, אי"ז נלמד מהך קרא, אלא הוא נלמד מדכתיב והיתה שבת הארץ לכם לאכלה, דמן השבות בארץ אתה אוכל ואי אתה אוכל מן השמור, וזהו שאמרו דהא דכתיב לא תבצור דמשמע דאין אסור אלא כדרך הבוצרים, מדלא כתיב לא תלקט, קאי על המופקר, דהשמור בכל ענין הוא אסור, - אך בד' ש"ר משמע דילפינן לאיסור משומר מקרא דענבי נזירך לא תבצור, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש ב"מ דקי"ח., ונפ"מ דיש בזה לאו, ולדעת הראב"ד אין בזה אלא עשה, וצ"ע היאך ילפינן ב' איסורים מחד קרא, ולמש"כ בתוס' הרא"ש שם בחד תירוצא דאיסורא דמשומר אינו אלא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא, ניחא, ועי' בפי' המיוחס להר"ש שם ובפי' הרש"ס מש"כ בזה.

ו] ובפירש"י בפרשת בהר כתב, ז"ל, את ספיח קצירך וכו' לא תקצור, להיות מחזיק בו כשאר קציר, אלא הפקר היה לכל, נזירך, שהנזרת והפרשת בני אדם מהם ולא הפקרתם, לא תבצר, אותם אינך בוצר, אלא מן המופקר, עכ"ל, והרמב"ן שם כתב דרש"י אזיל לטעמי' בסוכה דל"ט: וביבמות דקכ"ב. דשמור אינו נאסר באכילה, וע"כ פירש למש"א דמן השמור בארץ אין אתה בוצר דהיינו דאסור לבצור אותם בנזירותם אלא תפקיר הכל ותבצור עם העניים, ובחי' הרמב"ן ביבמות דקכ"ב. מבו' דהיינו, דבא הכתוב ליתן לאו על המשמר כרמו ובוצר אותה ואינו מפקירה, מלבד העשה דתשמטנה ונטשתה.

אך בפי' הר"א מזרחי שם פירש לד' רש"י, דכ"ז שהוא שמור אסור לאכלו ואינו יכול לבצור, וכמש"כ רש"י שבת בקרא דוהיתה שבת הארץ לכם לאכלה, דמן השבות אתה אוכל ואי אתה אוכל מן השמור, אבל אם אחר ששמרו הפקירו יכול לבצור ממנו לאכלו דאין הפירות נאסרין, ובכפו"ת סוכה דל"ט: נסתפק בגונא דשמרו ובצרו לצרכו והפקירו אח"כ בתלוש, אם הותרו הפירות, או"ד דלא הותרו אלא כשהפקירו במחובר.

ז] והנה סתימת ד' הרמב"ם מ' דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא אף במופקר, וכ"כ בדעתו במנ"ח מ' שכ"ח ובחזו"א סימן י"ב סק"ה, וכ"ה מוכח ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובסהמ"צ ל"ת רכ"ב להוכיח דמותר לקצור שלא כדרך הקוצרים, מהא דכתיב והיתה שבת הארץ לכם לאכלה, ואם כל האיסור הוא רק במשומר, שפיר י"ל דנאסר אף שלא כדרך הקוצרים, וקרא דלכם לאכלה הוא במופקר, אך בפאה"ש סימן כ"ב סק"א כתב בדעתו דלא נאסר לקצור כדרך הקוצרים אלא במשומר, וצ"ע, ומאידך דעתו בפ"ח משמו"י ה"י והי"ב דמשומר מותר באכילה, וגם לא נתפרש בדבריו דהמשמר כרמו ובוצר עובר בל"ת, וצ"ע היאך מפרש לד' התו"כ דמן השמור בארץ אין אתה בוצר.

וראיתי לישב בזה, דס"ל להרמב"ם כמש"כ בפי' המיוחס להר"ש שם, דהא דתני דמן השמור אי אתה בוצר, סתם ספרא ר' יהודה דקאמר לקמן שם דב"ה לחומרא ואוסרין לאכול פירות שמורין, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד שם, וע"כ הוא דלא הביא הרמב"ם להך דינא, דקי"ל כת"ק דב"ה לקולא ושרו לאכול פירות שמורין.

ח] ביסוד האיסור לבצור כדרך הבוצרים, נחלקו הראשונים, דהנה בפי' הראב"ד לתו"כ שם כתב בסו"ד, ז"ל, ומכניס לבודדה וכו' ומפני שינוי צריך לעשות כן כדי שיהא לו היכר שהוא פירות שביעית, עכ"ל, וכעי"ז כתב בפי' המיוחס להר"ש שם, ולכאו' לדעתם גם האיסור לבצור כדרך הבוצרים הוא כדי שיהא היכר שהן פירות שביעית.

ובפי' הרמב"ן בפר' בהר כתב דהאיסור לקצוץ התאנים במקצע ולדרוך הענבים בגת, הוא גדר ואסמכתא מדבריהם כדי שלא יבואו לידי שימור ואסיפת הפירות ויגזלו אותם מן העניים.

והרמב"ם בסהמ"צ ל"ת רכ"ג כתב, ז"ל, והמצוה שהזהירנו מאסוף וכו' כמו שנאסוף פירותיהם בכל שנה אבל נעשה אותו בשנוי "להורות שהוא הפקר", עכ"ל, ומבו' דהוא מכלל דין ההפקר, שלא לאסוף כדרך הבעלים, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בסהמ"צ עשין קל"ד, ז"ל, שציונו להפקיר כל מה שתצמיח הארץ בשנת השמיטה וכו', ואמנם בא זה הצווי בכרם ובזית לבד, בעבור שבא בכתוב האזהרה בייחוד מלאסוף תבואת הכרם והוא אמרו ואת ענבי נזיריך לא תבצור, וכמו שהכרם שהפקירו מצות עשה מניעתו מצות ל"ת, כן כל מה שיצמח בשנה שביעית שהתבאר שהפקירו בעשה הנה מניעתו בל"ת וכו', עכ"ל, ולהדיא דהא דאסור לאסוף תבואת הכרם, הוא משום שמבטל בזה את ההפקר.[[57]](#footnote-58)

ועד"ז נראה גם לדעת הר"ש ודעימי' דלא נאסר לבצור כדרך הבוצרים אלא במשומר ולא במופקר, ולכאו' גדר הדין בזה הוא, דהאיסור לקצור כדרך הקוצרים הוא להראות שאינו נוהג בהן כדרך הבעלים, ולא הצריכתו תורה בכך רק כששימר בתחילה ונהג בהן כדרך הבעלים.

ט] אמנם הנה התוס' בב"מ דנ"ח. כתבו, ז"ל, ודרשינן וכו' מן המשומר אי אתה בוצר אבל אתה בוצר מן ההפקר משמע דאסור אם ליקט מן המשומר, וכי תימא אינו אסור כי אם לבצור אבל אם עבר ובצר שרי לאכול, הא אפי' מן ההפקר אסור לבצור דבצירה תולדה דקצירה כדאמרינן בריש מו"ק, עכ"ל, ומבו' בדבריהם דאיסורא דקצירה, הוא משום איסור מלאכה בשביעית, ובצירה דאסורה, הוא משום דהיא תולדה דקצירה, וזהו שכתבו דודאי דהך איסורא הוא אף בפירות הפקר, ובע"כ דמשומר שנאסר הוא אף באכילה.

וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בר"ה ד"ט. שפירשו לדינא דתוספת שביעית בקציר של שביעית שיצא למוצאי שביעית, דהיינו דאסור לקצרו כדרך הקוצרים, והתוס' שם די"ב: פירשו דהא דאיצטריך קרא להכי, אף דילפינן מקרא אחרינא דנוהג בהן קדו"ש, משום דס"ד דאף דנוהג בהן קדו"ש דאסורין בסחורה וחייבין בביעור וכו', אבל לחרוש ולקצור ולעדור אותה תבואה לא הייתי אוסר, דדבר התלוי בעבודת הארץ כיון דנפקא שביעית שריא אפי' לצורך פירות שביעית, להכי איצטריך ההוא קרא, עכ"ד, ומבו' להדיא בדבריהם דאיסור הקצירה, אינו מדיני פירות שביעית, אלא הוא משום עבודת הארץ, וע"כ אף דפירות היוצאים משביעית למוצאי שביעית יש עליהן קדו"ש, מ"מ לא נאסרה קצירתם כדרך הקוצרים אלא משום דינא דתוספת שביעית.

י] במו"ק ד"ג. אמרינן דבשביעית לא מיחייב אתולדות, דמכדי זמירה בכלל זריעה ובצירה בכלל קצירה למאי הלכתא כתבינהו רחמנא, למימרא דאהני תולדות מיחייב אאחרנייתא לא מיחייב, ובפשוטו מבו' מזה, דאיסורא דקצירה ובצירה בשביעית הוא משום לתא דעבודת הארץ, וע"כ הוא דבצירה הויא תולדה דקצירה, וזהו גם הא דילפינן מינה דבאיסורא דעבודת הארץ לא נאסרו שאר תולדות, וכדעת התוס' בב"מ ובר"ה,[[58]](#footnote-59) והתוס' בב"מ הוכיחו כן מסוגיית הגמ' במו"ק, וקשיא מזה ע"ד ש"ר דס"ל דאיסורא דקצירה ובצירה הוא מדיני פירות שביעית.

ובחזו"א סימן י"ז סק"ב הק' עוד, דהיאך מצינו למימר דקצירה ובצירה אסורין משום עבודת הארץ, הרי קצירה לענין שבת הוא רק בצריך לעצים אבל מה שמשביח בשדה ואילן הוא תולדת נוטע ואינו בכלל קוצר וכו' ואינ נזכר בגמ' בשם קוצר אלא בשם ניכוש וכיסוח, ועוד דלא מצינו קוצר תבואה ובוצר ענבים שיהא לתקן, ועוד לא מצינו בחז"ל לפרש לא תקצור ולא תבצור אלא כדרך הקוצרין או מן המשומר, - ועיי"ש שכתב דאפשר דבזמן שקוצר כדרך הקוצרין או שקוצר משומר העבירה היא במעשה הקצירה והבצירה, וזה קרי קצירה אב ובצירה תולדה, א"נ אגב גררא נקטי' בגמ' ול"ד דוקא אב ותולדה וכו'.

יא] ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם מבו' דרך אחרת בזה, דהנה כתב הרמב"ם ברפ"א משמו"י, ז"ל, מצות עשה לשבות מעבודת הארץ ועבודת האילן בשנה שביעית וכו' אינו לוקה מה"ת אלא על הזריעה או על הזמירה ועל הקצירה או על הבצירה וכו' וזמירה בכלל זריעה ובצירה בכלל קצירה, ולמה פרטן הכתוב לומר לך על ב' תולדות אלו בלבד הוא חייב ועל שאר התולדות שבעבודת הארץ עם שאר האבות וכו' אינו לוקה, עכ"ל, ובפ"ד ה"א כתב, ז"ל, וזה שנא' את ספיח קצירך לא תקצור, שלא יקצור כדרך שקוצר בכל שנה, ואם קצר כדרך הקוצרין לוקה וכו' או שקצר לעבודת הארץ כמו שבארנו, עכ"ל, ושם הכ"ב כתב, ז"ל, הפירות שיוציא האילן בשביעית לא יאספם כדרך שאוסף בכל שנה שנא' ואת ענבי נזירך לא תבצור, ואם בצר לעבודת האילן או שבצר כדרך הבוצרים לוקה, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דבאיסורא דקצירה ובצירה בשביעית נכללו תרתי, חדא, הוא בגונא דהן מועילין לעבודת הארץ והאילן, ובכה"ג הוי האיסור משום עבודת הארץ והאילן, וע"ז קיימא הסוגיא במו"ק, ועוד, בגונא דבוצר כדרך הבוצרים, ובכה"ג הוי האיסור משום לתא דהפירות,[[59]](#footnote-60) וכ"ה גם בדבריו בסימן י"ב סק"ז, ועי' גם בתורת זרעים שהאריך בזה, וכתב לישב בזה לקו' התוס' בב"מ דנ"ח. הנז',[[60]](#footnote-61) ועי' עוד בזה בתשו' הגרא"ז זצ"ל בסו"ס מעדני ארץ שביעית, - והך מילתא דאיכא איסור קצירה בגונא דה"ז מועיל להארץ והאילן, הביאו כן מד' הרגמ"ה בב"ב דכ"ו: שכתב דאסור לחרוש ולקצור סמוך לשביעית לצורך שביעית, עיי"ש.

יב] והנה בחזו"א בסימן י"ז שם נקט גם בדעת התוס' בר"ה די"ב: דס"ל כדעת הרמב"ם דאיכא תרי גווני באיסור קצירה, ומש"כ דאיסור קצירת קציר היוצא למוצ"ש הוא משום תוספת, היינו בקצירה המועלת לעבודת הארץ והאילן, אך בקצירה כדרך הקוצרים דאיסורה הוא משום לתא דהפירות, ל"ב בזה לדין תוספת, עיי"ש, ולפ"ז צ"ל דד' התוס' שם הם שלא כד' התוס' שם ד"ט. שפירשו דהא דאסרינן בקציר היוצא למוצאי שביעית, היינו דאסור לקוצרו כדרך הקוצרים, וכ"נ להדיא בתוס' הרא"ש בר"ה שם, עיי"ש, וכ"ה בחזו"א סימן י' סק"ג.

אמנם לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' בב"מ דנ"ח. שהבאנו לעיל אות ט' דמבו' להדיא בדבריהם דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא משום לתא דאיסור מלאכה בשביעית, וע"כ פשיטא להו דה"ז אסור אף במופקר, והרי דמפרשי דהסוגיא במו"ק דאסרינן בקצירה ובצירה משום איסור מלאכה, אי"ז בגונא דה"ז מועיל להארץ ולהאילן, אלא הוא בגונא דקוצר כדרך הקוצרים, וצ"ב בגדר הדברים.

ובס' אשר לשלמה סימן ג' כתב לפרש בזה בדעת התוס', דגדר איסורא דקצירה ובצירה הוא, דכ"ז דהפירות מחוברין נאסרה עבודה בפירות עצמן, וקצירה ובצירה הויא עבודה בפירות, עיי"ש שהאריך בזה.

יג] במנ"ח מ' שכ"ח כתב, דחלוק הוא איסור זריעה וזמירה מאיסור קצירה ובצירה, דאיסור זריעה וזמירה אינו אלא בשנת השביעית עצמה, אך איסורא דקצירה ובצירה לא תלי כלל בשנת השביעית, אלא תלוי בגידולי שביעית, דמה שגדל קודם שביעית ואין דינו כגידולי שביעית, מותר לקצרו אף בשביעית, ומה שגדל בשביעית, אסור לקצרו אף אחר השביעית, וכ"כ במקד"ד סימן נ"ט סק"ז, ודקדק כן מלישנא דמשנתינו דתאנים "של שביעית" אין קוצין אותן במוקצה, ולא קתני דאין קוצין במוקצה בשביעית כדתני לענין שאר מלאכות, וכן נקט החזו"א בסימן ג' סקכ"ג וסימן י"ז סק"א וסימן כ"א סקט"ז וסימן כ"ב סק"ב, ועי' במעדני ארץ שביעית סימן ד' שהאריך בזה,[[61]](#footnote-62) ועי' פנ"י ר"ה ד"ט. שנקט כן בפשיטות דקציר של שביעית היוצא למוצ"ש אסור לקצרו אף בלא דינא דתוספת, ולכאו' כ"ה מבו' בד' המאירי שם.[[62]](#footnote-63)

אמנם הנה לדעת התוס' בב"מ דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא משום לתא דאיסור מלאכה, הדין נותן דפירות שביעית שיצאו לשמינית מותר לקצרם, וכאשר כ"ה משמעות ד' התוס' בר"ה שהבאנו לעיל אות ט' ואות י"ב דאין לאסור בזה אלא משום דין תוספת שביעית, ולכאו' לדעתם הי' מקום לאסור קצירת פירות שישית שנכנסו לשביעית, אך בס' אשר לשלמה שם כתב, דכל הא דנאסרה עבודה בפירות, הוא רק בפירות דהן פירות שביעית, אך פירות שישית שנכנסו לשביעית דאין תורת פירות שביעית עליהן, לא נאסרה עבודה בהן.

יד] ועיי"ש שהביא דבד' הביה"ל ח"ג סימן א' בשם הגרי"א מקאוונא מבו', דאף אם ליכא קדו"ש בפירות נכרים מ"מ אסור לקצרן כדרך הקוצרים מדאורייתא, וכ"ה בתשו' ישועות מלכו סימן נ"ה, וזה ניחא רק לדעת התוס' דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא משום לתא דמלאכה, וע"כ הגם דפירות שישית שנכנסו לשביעית דאין תורת פירות שביעית עליהן, מותר לקצרם כדרך הקוצרים, מ"מ פירות נכרים דתורת פירות שביעית עליהן, הרי דהגם דנתמעטו מדיני קדו"ש, מ"מ אסור לקצרם כדרך הקוצרים, אך למש"כ המנ"ח ודעימי' דכל פירות שיש עליהן קדו"ש אסור לקצרם כדרך הקוצרים ואף בשנה השמינית, הרי ודאי דפירות נכרים דאין עליהן קדו"ש מותר לקצרם כדרך הקוצרים.[[63]](#footnote-64)

ועיי"ש שהביא עוד מש"כ המהרש"א בסנהדרין דכ"ו. דאסור לקצור בשביעית ענפי הגפן, והרש"ש שם הק' דכיון דעצים אין בהן קדו"ש לא שייך בהו איסור קצירה כלל, וכן הק' החזו"א בסימן י' סק"ד, אך בד' המהרש"א מבו' דאיסורא דקצירה בשביעית הוא אף בדברים דאין עליהן קדו"ש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

טו] בתוספתא שהביא הר"ש לקמן פ"ט מ"ח תניא בדין אוצר בי"ד, דהגיע זמן ענבים שלוחי בי"ד שוכרים פועלים ובוצרים אותן ודורכין אותן בגת ומכניסים אותם בחביות ומכניסין אותם לאוצר שבעיר, והרמב"ן בר"פ בהר פירשה דאיירי בפירות שביעית, ובפי' הרש"ס לקמן שם תמה ע"ז, דא"כ היאך מותרין הן לדרוך אותם בגת, הרי תנן הכא דפירות שביעית אין דורכין אותן בגת.

ובחזו"א סימן י"ב סק"ו כתב ללמוד מזה, דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרי הוא רק על הבעלים, אבל אותם שזכו מן ההפקר מותרין בכל, והוא משום דעיקר איסורא דכדרך הקוצרים הוא משום שהוא בדרך בעלות, ולא נאסר בזה אלא הבעלים עצמו,[[64]](#footnote-65) אך בסימן י"א סק"ז כתב לישב למש"כ הרמב"ן שם דהך איסורא אינו אלא מדרבנן, ועיקרו כדי שלא יבא לידי שימור, ואין האזהרה אלא על הבעלים או מי שזכה מן ההפקר, אך שלוחי בי"ד שעושין בשל הפקר לטובת הציבור שרי.

ועיי"ש שכתב עוד, דבאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים, אין נפ"מ אם עושה בעצמו או עושה ע"י שליח, דא"צ כאן דין שליחות, וה"ז דומה לאדם שתוחבין לו איסור לגרונו לרצונו או שמלבישין לו כלאים לרצונו, וה"נ כל ששלוחיו קוצרין לו כל שדהו ורצונו להחזיק לעצמו הכל ה"ה עובר בלאו דלא תקצור כדרך הקוצרין, וע"כ ליכא נפ"מ אם עושה ע"י ישראל או ע"י נכרי וע"י קוף, ואי"ז ענין לאמירה לנכרי בעלמא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

טז] **ואין עושין זיתים בבד ובקוטבי אבל כותש הוא ומכניס לבודדה, ר"ש אומר אך נותן הוא בבית הבד ומכניס לבודדה,** בד' הריבמ"צ והר"ש מבו' דנכלל בזה תלת מילי, חדא דאין טוחנין את הזיתים בבית הבד בריחים אלא כותשין אותם, ועוד, דאין נותנין עליהן אחר טחינתם עץ גדול שדרך שמשימין אותו על הזיתים בבית הבד, ועוד, דאין גומרים סחיטתן כלל בבית הבד אלא בבד קטן כעין עריבה, ור"ש פליג דמותר לטחנם בריחים כדרכם, אך מודה ר"ש דאסור לגמור סחיטתם אלא בבד קטן, וגם מודה ר"ש דאין נותנין עליהן קוטבי, והר"ש הביא מירושלמי דרבותינו התירו לעשות בקוטבי, וכן הורה ר' יוחנן, אך בהא כו"ע מודו דאסור לגמור סחיטתם אלא בבד קטן, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דקוטבי הוא בד קטן ובודידה הוא בד קטן מאד, ולדעתו לא נתפרש במתניתין אלא תרי מילי, חדא דאין טוחנין את הזיתים בריחים אלא כותשים אותם, ועוד, דאין גומרים סחיטתם בבית הבד אלא בבד קטן מאד, ור"ש פליג דמותר לטחנם בריחים כדרכם, ומודה דאסור לגמור סחיטתם אלא בבד קטן מאד, ורבותינו התירו לגמור סחיטתם אף בבד קטן, ועי' בחזו"א סימן ט"ו סק"א מש"כ בזה.

**פ"ח מ"ז**

א] **אין מבשלין ירק של שביעית בשמן של תרומה שלא יביאנו לידי פסול,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו שלא יביא את התרומה לידי פסול, כיון דאין השביעית נאכלת אלא עד זמן הביעור, וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בזבחים דע"ו., וכמש"נ להלן אות ב', וכ"ה בפירש"י שם.[[65]](#footnote-66)

והתוס' שם דע"ה: הקשו דמ"ט חשיב דהוא מביאו לידי פסול, הרי תנן לקמן פ"ט מ"ח דלאחר ביעור מחלק ג' סעודות לעניים, ר' יוסי אומר א' עניים וא' עשירים יאכלו, וכתבו דמ"מ הוא ממעט באכילתה לאחר שחילק ג' סעודות ואינו מוצא למי לחלק.

ובתוס' הגרע"א הק' להני קמאי דביעור היינו הפקר וכל שהפקירו מותר לחזור ולזכות בהן ולאכלם, מ"ט חשיב דמביא התרומה לידי פסול, ובחזו"א סימן י"ד סקי"ג כתב לישב, דאפשר דנפסל בהיסח הדעת בזמן שמפקירו, וכ"ש דכשזכה בו אחר מן ההפקר חשיב כהיסח הדעת, ועיי"ש שפקפק בזה דאפשר דכל שעומד ומשמר עד שחזר וזכה בו הוא או אחר אין כאן היסה"ד, ועוד דחיישינן דשמא ישכח או יאנס ולא יבער וה"ז נאסר, עכ"ד, ועי' במשנ"ר מש"כ בזה.[[66]](#footnote-67)

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו שלא יביא את השמן לידי פסול, דאם נפסל מחמת התרומה ישרף הכל ונמצא גורם לפירות שביעית שלא יאכלו,[[67]](#footnote-68) והא דלא אסרו בזה משום דממעט באכילת התרומה, (ודעת הרמב"ם דפירות שביעית אחר הביעור אסורין באכילה), י"ל דאיירי בירק דבלא"ה אינו מתקיים עד הביעור.

והפנ"מ והקר"א בזבחים דע"ו. הק' ע"ז מסוגיית הגמ' שם דמייתינן מהכא דר"ש לית לי' דאין מביאין קדשים לבית הפסול, ודחי אביי דשאני תרומת ירק דרבנן, ולהדיא דהאיסור הוא משום הפסד התרומה, והגר"א בשנו"א כתב דבמתניתין נכלל תרתי, חדא, דלא יביא את הירק של שביעית לידי פסול אם תיטמא התרומה, ועוד, דלא יביא את התרומה לידי פסול לאחר הביעור, ועי' חזו"א סימן י"ד סקי"ג.

ובאבהא"ז פ"ה מאיסו"מ ה"ט כתב לישב, דבגמ' שם לא מייתינן למשנתינו, אלא לברייתא דתניא דאין מבשלין וכו' שלא יביאו "קדשים" לבית הפסול, ובמשנתינו לא תני הכי אלא שלא יביאנו לידי פסול, וע"כ אף דלתנא דמתניתין טעם האיסור הוא משום הפסד השביעית, כיון דתני לה במס' שביעית ובפ' זה דמיירי מדיני אכילת פירות שביעית ואיסור הפסדם, אך לתנא דברייתא דקאמר שלא יביאו קדשים לבית הפסול, הוי טעם האיסור משום הפסד התרומה, דשביעית לא מיקרי קדשים, ועיי"ש מש"כ בטעם פלוגתת מתניתין וברייתא בזה.

ג] ובד' הריבמ"צ והר"ש דלא אסרו אלא משום הפסד התרומה, ולא חששו להפסד השביעית, נראה דלא מיבעיא אי נימא דגרם הפסד פירות שביעית מותר, די"ל דמה"ט אין לאסור משום הפסד השביעית, ועי' בבית רידב"ז בסוה"ס הערה י"ח מש"כ לדון בזה, אלא גם אי נימא דגרם הפסד פירות שביעית אסור, מ"מ כיון דליכא דין משמרת בשביעית, לא אסרינן משום החשש שמא תיפסל התרומה ויפסדו פירות שביעית, וכ"כ באבהא"ז שם.

ובחזו"א סימן י"ד סקי"ג הביא מקור לד' הרמב"ם מהא דפריך בבכורות די"ב: פרכינן דמ"ט עיסת שביעית חייבת בחלה, ולא אמרינן דכיון דאילו מטמיא בת שריפה היא לאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה, ומשני דשאני התם דכתיב לדורותיכם, והרי דכל כה"ג דאם יטמא ישרף חשיב כהפסד השביעית, - אך לדעת הריבמ"צ והר"ש צ"ל דמכוון הגמ' התם הוא, דכיון דדיני חלה עשויים להביא את השביעית לידי הפסד, ע"כ הי' לנו לומר דלא חייל דין חלה על עיסת שביעית, כיון דדין החלה סותר לדין השביעית, אך אין לאסור לערב שביעית בתרומה משום חשש זה, וצ"ע.

ד] והנה לקמן פ"ט מ"ה תנן דהכובש ג' כבשים בחבית אחת ר"א אומר אוכלין על הראשון וכו', ולדעת הרמב"ם צ"ע דהיאך מותר לכבוש הכבשים, ומ"ט לא אסרינן לה משום הפסד המינים המאוחרים שהם נאסרין באכילה בזמן הביעור.

וי"ל בזה בתרי גווני, חדא, דכיון דהוי זה לתועלת אכילת מינים אלו לכבשם יחד, לא אסרינן בזה משום חשש הפסד, ודמי להא דמותר לבשל פירות שביעית לאכילה, אף דעי"ז הם מתקלקלים במהרה, ול"ד לבישול ירק שביעית בשמן של תרומה, שבידו לבשלו בשמן שאינו של תרומה, - ועוד, די"ל דכל הא דאסרינן משום דיאסר בזמן הביעור, הוא רק בתרומה דהויא כקדשים דאסור למעט בזמן אכילתם, אך בשביעית לא אסרינן משום זה, כיון דבידו לאכלם קודם זמן הביעור, ולא אסרינן אלא במבשל בשמן של תרומה דשמא תפסל התרומה דאי"ז תלוי בדעתו כ"כ.

ה] בחזו"א סימן י"ד סקי"ג הק' לדעת הסוברים דטעם פירות שביעית שנבלע בפירות שישית א"צ ביעור דהטעם ה"ה כמבוער, ונת' בזה לעיל פ"ז מ"ז, דא"כ מ"ט אסרינן הכא לבשל ירק של תרומה בשמן של שביעית, הרי הירק של תרומה שבלע שמן של שביעית לי"ב דין ביעור, ולמש"כ השעה"מ בפט"ו ממאכ"א דבטעמו וממשו איכא דין ביעור, ניחא, וכתב די"ל דהאיסור הוא משום טעם הירק של תרומה הנכנס בשמן.

והנה התוס' בזבחים דע"ה: כתבו דהא דמותר לחמץ תרומה קודם הפסח, הוא משום דהכי עדיפא לי' ושרי משום דכתיב למשחה, וכתבו דל"ד להא דאסרינן במבשל ירק בשמן של תרומה, דהירק מיתקן ע"י השמן ולא השמן ע"י הירק, ובחזו"א סימן י"ד סקי"ג הק' מהא דס"ד בזבחים שם דפלוגתא דרבנן ור"ש היא במבשל ירק של תרומה בשמן של שביעית דלרבנן ה"ז אסור משום הפסד התרומה, אף דהוא מתקן עי"ז את הירק של תרומה, - וראיתי לישב בזה ע"פ הנ"ל, דאכתי יש לאסור בכה"ג משום הפסד טעם הירק של תרומה הנכנס בשמן, דהוא אינו נתקן ע"י הבישול.

ו] בתוס' הגרע"א כתב, דלבשל ירק של תרומה בשמן של שביעית, י"ל דמותר, דכיון דתרומת ירק דרבנן מותר להביא התרומה לידי פסול, וצ"ל דאף דבזבחים שם ס"ד דבכה"ג פליגי רבנן ור"ש, מ"מ לפ"מ דדחינן דלא פליגי בהכי, י"ל דאף לרבנן שרי, ועוד דכיון דהוי תיקון להתרומה שמשביח בזה מותר, וע"ד שכתבו התוס' בזבחים דע"ה:, ועי' בחזו"א סימן י"ד סקי"ג משה"ק ע"ד התוס' מסוגיית הגמ' בזבחים שם.

ז] **ואחרון אחרון נתפס בשביעית והפרי עצמו אסור,** בע"ז דנ"ד: ילפינן לה מדכתיב יובל היא קדש תהי' לכם, מה קדש תופס את דמיו ואסור אף שביעית תופסת את דמיה ואסורה, ואמרינן עלה אי מה קדש תופס את דמיו ויוצא לחולין אף שביעית תופסת את דמי' ויוצאה לחולין, ת"ל תהי' בהוייתה תהא, הא כיצד לקח בפירות שביעית בשר אלו ואלו מתבערין בשביעית, לקח בבשר דגים יצא בשר נכנסו דגים, בדגים יין יצאו דגים נכנס יין וכו', הא כיצד אחרון אחרו נתפס בשביעית ופרי עצמו אסור.

והנה הא דקדש תופס את דמיו ויוצא לחולין, בפשוטו הוא מדין חילול, דקדושת הקדש מתחללת על הדמים, וכיון דילפינן שביעית מקדש, מסתברא דהא דפרי שני תופס דמיו ויוצא לחולין הוא מדין חילול, - אך בהא דפרי ראשון תופס את דמיו ואינו יוצא לחולין יש להסתפק אם הוא ג"כ מדין חילול, דקדושת הפרי מתחללת על הדמים, ואף דל"מ החילול להפקיע את קדושת הפרי, מ"מ מהני דתחול הקדושה על הדמים, או דכיון דאינו יוצא לחולין ל"ש בזה דין חילול כלל, והא דהוא תופס דמיו הוא דין בפנ"ע דשביעית תופסת דמי', ועי' בתורת זרעים שכתב כמה נפ"מ בזה.

ח] ויש ללמוד לזה מכ"ד, חדא, ממש"א בקידושין דנ"ח. וע"ז דנ"ד: דהא דאיסוה"נ אין תופסין דמיהן ולא ילפינן לה מע"ז דתופסת דמי', הוא משום דהוו ע"ז ושביעית ב' כתובים הבאין כאחד ואין מלמדין, והנה הרי הא דע"ז תופסת דמי' אי"ז מדין חילול, אלא הוא דין בפנ"ע דהיא תופסת דמי' וכדילינן לה מקרא דתהי' כל שאתה מהוה הימנה ה"ה כמוהו, וממש"א דהוו שביעית וע"ז ב' כתובין הבאים כאחד, מ' דהא דשביעית תופסת דמי' אי"ז מדין חילול, אלא הוא דין בפנ"ע דכל המתהוה משביעית ה"ה כמוה, וכן נקט המקו"ח בסימן ת"נ סק"א, עיי"ש וכ"ה משמעות ל' המאירי בע"ז שם, ז"ל, כשם שע"ז תופסת דמיה כך פירות שביעית תופשין דמיהם, עכ"ל, ומ' דחד דינא הוא.[[68]](#footnote-69)

עוד יש ללמוד לזה, מהא דפליגי בסוכה ד"מ: אם שביעית מתחללת אף בדרך חילול, ומסקינן התם דאף למ"ד דאף בדרך חילול, היינו רק בפרי שני, אך פרי ראשון לכו"ע אינו מתחלל אלא בדרך מקח, ולכאו' הטעם בזה הוא, דבפרי ראשון ל"ש חילול כלל, כיון דאין יוצא מקדושתו, והא דהוא תופס דמיו הוא דין בפנ"ע דכל שאתה מהוה ממנו ה"ה כמוהו, וע"כ היינו רק בדרך מקח ולא בדרך חילול, וכ"כ השפ"א שם והחזו"א סימן י' סקי"ג.

ובתורת זרעים הוכיח כן עוד, ממה שדנו בע"ז דס"ב: בהני דיזפי פירות שביעית ופרעי להו בשמינית, אם הדמים נתפסין בקדושה, ואי נימא דהא דשביעית תופסת דמי' הוא מדין חילול, הרי ודאי דכיון דבשעת הפירעון כבר אין הפירות שביעית בעין, ל"ש כלל שתתחלל קדושת הפירות על הדמים, וגם מאי מדמינן לה התם לאתנן, ובע"כ דהא דשביעית תוספת דמי' הוא דין בפנ"ע דכל שאתה מהוה ממנו ה"ה כמוהו, וע"כ שפיר הי' שייך הך דינא אף כשאין הפירות שביעית קיימים בשעת הפירעון, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר שם שלמדו דין ע"ז ויי"נ מדין שביעית, עיי"ש.

ט] ולפ"ז יש להסתפק אם הך דינא דכל שאתה מהוה משביעית ה"ה כמוהו, הוא רק בפרי ראשון, אך בפרי שני דדינא הוא דתופס דמיו ויוצא לחולין, הרי דכל הא דתופסת דמי' הוא מדין חילול, או דגם בפרי שני איכא להך דינא דכל שאתה מהוה ממנו ה"ה כמוהו, ואך דיש בזה גם דין חילול, - ונפ"מ רבתא בזה, בגונא דלא נתחלל הפרי השני, אם נתפסין דמיו בקדו"ש.

ובחזו"א סימן י' סקי"ג כתב בתחילת דבריו, דכל הא דפרי שני תופס דמיו הוא רק מדין חילול, וע"כ כתב דאם התנה שלא יתחללו אלא ישארו הפירות בקדושתן, דמסתברא שאינם מתחללין, דלא מצינו בשום הקדש דמתחלל שלא לדעתו, אינו תופס את דמיו, דלא מצינו בפרי שני שיתפוס דמיו ולא יצא לחולין, - אך בסו"ד הוכיח מהירושלמי בפ"ק דמע"ש דאף אם התנה שלא יתחלל הפרי שני, נתפסין הדמים בקדושה, ועי' קה"י סו"ס כ' שכתב דלמש"כ החזו"א בסימן י"ג סקי"ג ליתא להוכחה זו, וכתב דמ"מ אפשר דאין הפרי שני יוצא לחולין שלא לדעתו.

י] ובתורת זרעים נקט דכל שהתנה שלא יתחלל הפרי שני נתפסין הדמים בקדושה ואין הפרי שני יוצא לחולין, וכתב לישב בזה למשה"ק התוס' משה"ק התוס' בקידושין ובע"ז שם, במש"א דהוו שביעית וע"ז ב' כתובין הבאין כאחד, דהא ל"ד זל"ז דבע"ז חליפי חליפין אסורין עד סוף העולם, ובשביעית דוקא אחרון נתפס והשאר מותרין, ולפי הנ"ל ניחא, דלעולם שביעית דמי לע"ז דתופסת דמי' עד סוף העולם, ואך דמלבד זה איכא בשביעית דין חילול, ומכח זה אין אסור אלא האחרון, אך הרי בגונא שהתנה שלא יתחללו הפירות, נתפסין כל החליפין בקדו"ש, ודמיא לע"ז דחליפי חליפין אסורין עד סוף העולם.

והנה התוס' בע"ז הק' לקו' זו רק למ"ד דחליפי חליפין אסורין, אך התוס' בקידושין הק' גם למ"ד דחליפי חליפין מותרין, דל"ד ע"ז לשביעית, דבע"ז החליפין אסורין וחליפי חליפין מותרין, ובשביעית האחרון נתפס, ובס' אשר לשלמה סימן ז' כתב בדעת התוס' בע"ז שלא הקשו כן, דס"ל דבפרי שני ליכא לדינא דכל שאתה מהוה ממנו ה"ה כמוהו, וכל הא דאחרון אחרון נתפס הוא מדין חילול, ונמצא דבדינא דתפיסת דמים שוה שביעית לע"ז דחליפין נתפסין בקדו"ש וחליפי חליפין אינם נתפסין, ואך דבשביעית איכא דין נוסף דמתחלל הפרי השני על הדמים, ומכח זה הותר הפרי השני ונאסר הפרי השלישי, אך דינא דתפיסת דמים הוא רק בפרי הראשון.

ולפי האמור צ"ע בד' התוס' בקידושין שהק' בין למ"ד דחליפי חליפין אסורין ובין למ"ד דחליפי חליפין מותרין דל"ד דין שביעית לדין ע"ז, וצ"ע דלכאו' ממ"נ אי"ז מתישב, דאי נימא דבפרי שני איכא ג"כ לדינא דתופס דמיו, הרי הוי דומיא דע"ז למ"ד דחליפי חליפין אסורין, וכנ"ל, ואי נימא דבפרי שני ליכא לדינא דתופס דמיו, הרי הוי דומיא דע"ז למ"ד דחליפי חליפין מותרין, וכנ"ל.

יא] וראיתי לפרש בזה, לפמש"כ הרשב"א בנדרים דמ"ז: בדין חליפי איסוה"נ, דדעת התוס' דאם קנה בדמי איסוה"נ כלי ה"ה אסור בהנאתו, וכתב הרשב"א ע"ז, ז"ל, וזהו מן התימה דאפי' בע"ז לא אסרו חליפי חליפין אלא משום דכתיב והיית חרם כמוהו שאתה מחייה ממנו ה"ה כמוהו, "ואולי נאמר שהכלי אסור והמעות מותרין כשביעית", עכ"ל, וצ"ע דהיאך מצינו למימר בחליפי איסוה"נ, שיהיו המעות מותרין והכלי אסור, הרי הא דבשביעית הפרי השלישי קדוש והפרי השני יוצא לחולין, הוא מדין חילול, ובאיסוה"נ דליכא לדין חילול, מ"ט יהיו המעות מותרין.

ונראה מד' הרשב"א, דהא דבדרך מקח אחרון אחרון נתפס, אי"ז כלל מדין חילול, אלא היינו דכיון דעיקר קדושת הפרי השני הוא משום שנתהוה מפירות שביעית, הרי דכל שמכרו וקיבל פרי אחר, הרי דעכשיו רק הפרי השלישי הוא המתהוה מן השביעית, והפרי השני אינו אלא היכ"ת להוות לו את הפרי השלישי, וע"כ הוא דהפרי השני יוצא לחולין, וזהו שכתב הרשב"א דה"נ י"ל באיסורא דחליפי איסוה"נ, דכל שקנה בדמים כלי, חשבינן דרק הכלי הוא המתהוה מן האיסוה"נ, וע"כ הכלי אסור והמעות מותרין.

ולפ"ז שפיר הק' התוס' דבין למ"ד דחליפי חליפין דע"ז אסורין ובין למ"ד דחליפי חליפין מותרין, ל"ד ע"ז לשביעית, דבשביעית רק האחרון חשיב כמתהוה מן השביעית, ובע"ז נחלקו אם חשבינן לכל החליפין כמתהוים מן השביעית, או דרק החליפין הראשונים חשיבי כמתהוים מן השביעית.

יב] בפי' הרש"ס לקמן פ"ט מ"ו כתב דמותר לחלל דמי שביעית על פרוטה, דלא חמיר מקדשי בדה"ב דקי"ל דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, וכתבו הפוסקים דבזה"ז אפי' לכתחילה, וכ"ה משמעות ד' הר"ח בסוכה ד"מ: וכמו שדקדק בתשו' ישועות מלכו יו"ד סו"ס נ"ד, וכ"נ בד' הריטב"א שם דמ"א. סוד"ה ה"ג, עייש"ה.

ובחזו"א סימן כ"ה סק"ה תמה ע"ז דלענין שביעית אין חילוק בין זה"ז לזמן הבית שהרי אפשר לאכלן בקדו"ש ואם מחלל על פחות משוין הרי המותר הוא מפסידן וכו' ואע"ג דפרוטה תופשת את כל דמי השביעית מ"מ לכתחילה אסור לעשות כן, עיי"ש, עוד יש להעיר בזה, דהנה בביאור הגר"א יו"ד סימן רצ"ד סק"כ כתב דלמש"א בב"מ דנ"ז. דהא דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל הוא משום דאין אונאה להקדש, הרי דדין פדיון מע"ש שוה מנה על שו"פ, תליא בהפלוגתא אם מע"ש ממון גבוה והוי כהקדש או ממון הדיוט ול"ה כהקדש, עיי"ש, ולפ"ז הרי הדין נותן דבשביעית דל"ה כהקדש, לכו"ע ל"מ לחללה על שו"פ.

יג] וביאור ד' הרש"ס הוא, למש"כ בשו"ת אור גדול החדשות סימן י' להעיר ע"ד הגר"א, ז"ל, ודברי הגר"א זצ"ל צ"ב קצת, דמה ענין חילול לאונאה, כיון דשניהם לעצמו, אמנם וכו' דהתם כיון וכו' וע"י החילול לעולם הו"ל מקח, דהו"ל שנוי מרשות גבוה לרשות הדיוט, אבל לענין מעשר וכו' דבין קודם החילול ובין אחר החילול הו"ל חדא רשותא אי ממון הדיוט הוא, ואין החילול רק להתיר האיסור, אינו ענין כלל לאונאה, עכ"ל, והיינו דלעולם בחילול הקדושה שפיר מהני חילול שוה מנה על שו"פ, דהקדושה אינה תלוי' בשווי הדמים, וכל הא דבהקדש בעינן להא דאין אונאה להקדש, הוא משום דנכלל בזה גם מקח מן ההקדש, אך במע"ש דליכא מקח כלל, שפיר מהני חילול שוה מנה על שו"פ,[[69]](#footnote-70) ולפ"ז הרי דה"נ הוא בשביעית דליכא בזה מקח כלל, וכל עיקר דינו הוא דין חילול, דשפיר מהני חילול שוה מנה על שו"פ, ויש לכוין הדברים בד' הרמב"ן בב"מ דנ"ג., ז"ל, הא במתפיס ב' פרוטות למעשר שוה פרוטה ומחצה לדעת שיהו כולן מעשר כולן נתפסות "שאין אונאה בחילול", עכ"ל.

ולפ"ז י"ל גם מש"כ הרש"ס דהא דשרי לכתחילה הוא משום שכתבו הפוסקים דבזה"ז שרי אפי' לכתחילה, והק' החזו"א דלענין שביעית אין חילוק בין זה"ז לזמן הבית, ולפי הנ"ל י"ל, דאין מכוון הרש"ס דהא דשרי לחלל שביעית שוה מנה על שו"פ הוא בזה"ז, אלא מכוון דבריו הוא, דמהא דחזינן דבזה"ז שרי לחלל הקדש שוה מנה על שו"פ, יש ללמוד דבעיקר דין החילול הוי זה לכתחילה לחלל על פחות משויו, וכל הא דלכתחילה אין מחללין הקדש שוה מנה על שו"פ הוא משום דהו"ל מקח מן ההקדש ואיכא פסידא דהקדש, וע"כ בזה"ז דליכא פסידא שרי לחלל לכתחילה על שו"פ, וע"כ כ"ז הוא בהקדש, אך בשביעית דליכא מקח כלל, ול"ב אלא לחלל הקדושה, שפיר שרי לכתחילה לחלל שוה מנה על שו"פ.[[70]](#footnote-71)

יג] בפי' הרש"ס לקמן פ"ט מ"ו נקט בפשיטות דהלוקח פירות שביעית מן הגוי נתפסין הדמים בקדו"ש, וכתב דמה"ט יש בזה להאיסור למסור דמי שביעית, אך בתשו' מהרי"ט ח"א סו"ס מ"ג כתב דאין הדמים נתפסין בקדו"ש, דכיון דאף בכלי שרת שכבר הי' עליהן קדושה ובאו ליד הגוים פקעה קדושתן משום באו פריצים וחיללוה, כ"ש דהדמים שאנו נותנים להם בעד הפירות, לא חיילא עליהן קדושה, עיי"ש, ובחזו"א סימן י' סקי"ד צידד דלמש"א בע"ז דס"ד. דדמי ע"ז ביד גוי מותרין, דדינא דכל שאתה מהי' לישראל נאמר ולא לגוי, ה"ה בדמי שביעית, אך כתב די"ל דשאני הכא דהישראל הוא הלוקח, וכן נקט בסדר השביעית אות ד'.

**פ"ח מ"ח**

א] **אין לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה מדמי שביעית,** בבכורות די"ב: מבו' דהאיסור ליקח בהמה טמאה בדמי שביעית הוא משום דלאכלה ולא לסחורה, ומה"ט אף אסור לפדות פט"ח בבהמת שביעית, ובחי' הרמב"ן בע"ז דס"ב. פירש הטעם בזה, דעיקר איסור סחורה הוא דלא ניתנו פירות שביעית אלא לאכילה ולא לדבר אחר, וע"כ לא הותר ליקח בהן אלא דבר הראוי לאכילה דהוא נתפס בקדו"ש ואפשר לנהוג בו קדו"ש, ואסור ליקח בהן דברים שא"א לנהוג בהן קדו"ש כגדון חלוק, דמפקע להו מקדושתייהו ולא קרינן בהו לאכלה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, ולכאו' אין עיקר האיסור בזה משום דאין נתפסין בקדו"ש, אלא אף אם היו נתפסין בקדו"ש הי' אסור, משום דהוא מהוה מפירות שביעית דבר דאינו לאכילה, ואך די"ל דאם היו נתפסין בקדו"ש, ל"ה איסור בעצם המקח, כיון דגם אחר המקח יהא אסור להשתמש בהן, ויהא מוטל עליו לחללן, וצ"ע בזה.

והנה התוס' בבכורות שם כתבו דמשמע מסוגיא דהתם דאסור לקנות בהמה טמאה בפירות שביעית, והק' דמ"ט ה"ז אסור הרי הו"ל הנאתו וביעורו שוה,[[71]](#footnote-72) והמנ"ח במצוה כ"ב הק', דמה הוצרכו ללמוד לדין זה מסוגיא דהתם, והרי משנה ערוכה היא דאין לוקחין בהמה טמאה בדמי שביעית, וכן הק' היעב"ץ והגל' מהרש"א בבכורות שם, ועי' קרני ראם שם מש"כ לישב, וצ"ב, - ובכ' הגרי"ז שם כתב לישב בשם הגר"ח, דהכא איירי בפירות שביעית דקדושתן לאכילה, וע"כ אסור ליקח מהן דבר שהנאתו וביעורו שוה, משום דאסור ליקח ממידי דאכילה דקדושתו לאכילה דבר שהנאתו וביעורו שוה, וע"כ לא הק' התוס' אלא במש"א התם דהאיסור בזה הוא משום סחורה, וע"ז הוא שהק' דל"ה סחורה במידי דהנאתו וביעורו שוה ויש בו קיום דיני שביעית, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ב] ובעיקר קו' התוס', הנה בחי' הרשב"א והריטב"א בע"ז שם הוסיפו לפרש, דלא הותר אלא דברים הנאכלין שיכולין להתבער בזמן הביעור שבאלו קדו"ש תופסת ולא דברים שאין נאכלין, והיינו דאף דהו"ל הנאתו וביעורו שוה, מ"מ כיון דאינם מתבערין ע"י תשמישן, אין קדו"ש חלה עליהן, ועי' קה"י סימן י"ט סק"ד מה שהוסיף לבאר בזה.

ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד כתב לישב עוד, לפמש"א בירושלמי לעיל פ"ז ה"ב דהחליף יין בשמן אין מדליקין בו, והרי דלא הותרו דמי שביעית להנאות שלא היו הפירות עצמם ראויים להם, וע"כ אסור ליקח בהמה טמאה בפירות שביעית אף דהיא ראוי' למלאכה והו"ל הנאתו וביעורו שוה, משום דהפירות עצמן לא היו ראויים להנאה זו, וכ"כ בחזו"א סימן י"ג סקי"ח, ואף דבגמ' שם אמרו דהאיסור משום סחורה, צ"ל דהיינו דכיון דאין הבהמה טמאה ראוי' להנאות שהיו הפירות עצמם ראויים, לא חיילא עלי' קדו"ש, וע"כ ה"ז אסור משום סחורה, - ועיי"ש במקד"ד שכתב לישב עוד, למשמעות ד' הרמב"ם בפ"ה משמו"י ה"ח, דדמי שביעית לא ניתנו אלא לאכילה שתי' וסיכה ולא לשאר דברים, ועי' בחזו"א שם מש"כ עוד בזה.

ג] בחזו"א סימן י"ג סקי"ג הק' דמ"ט אסור ליקח בהמה טמאה בדמי שביעית, ומ"ש מהא דמותר למכור פירות שביעית בעד מעות, אף דהמעות עצמם ל"ה מידי דאכילה, ועיי"ש שכתב דכל האיסור ליקח בהמה טמאה, הוא רק בשלקח מדמי שביעית ופירש שלא יתחללו אלא יהיו הדמים בקדו"ש ביד המוכר, וכה"ג לא חיילא קדו"ש על הבהמה טמאה, וזה למש"כ בסימן י' סקי"ג דבפרי שני מהני תנאו שלא יחול קדו"ש על הדמים, וע"כ יש בזה משום סחורה כיון שלקח כנגדן דבר שאין משמשין בו פירות שביעית, אבל אם לקח בהמה טמאה ע"מ שיצאו הדמים ותקדוש הבהמה, לא חשיב כסחורה, כיון דאפשר לחלל את הבהמה על המאכל, ועיי"ש שכתב דשמא איכא איסור דרבנן ליקח בהמה טמאה אף בכה"ג, דשמא לא יחללנו, עכ"ד, ונתחדש בדבריו, דלעולם קדו"ש חלה על עבדים וקרקעות ובהמה טמאה, כ"ה דחיילא קדו"ש על מעות, וע"כ כל הא דאסור ליקח אותם בדמי שביעית, הוא רק כשמתנה שלא יתחללו הדמים עליהן.

אמנם הנה בד' הרמב"ן וש"ר בע"ז מבו' להדיא דאין קדו"ש חלה על עבדים וקרקעות ובהמה טמאה, וע"כ הוא דאין לוקחין אותן בדמי שביעית, ובפשוטו צ"ל לדעתם, דל"ד למעות דחיילא עליהן קדו"ש, דמעות עיקרן הוא להוצאה וליקח בעדם דבר אחר, וע"כ שפיר חיילא עלייהו קדו"ש, כיון שהם ראויים ליקח בהן מידי דאכילה, אך עבדים קרקעות ובהמה טמאה דאין עומדין ליקח בהן דבר אחר אלא להשתמש בהן, לא חיילא עלייהו קדו"ש.

וי"ל עוד בזה, למש"כ הרמב"ן שם, ז"ל, ומוכרין אותם במעות ע"מ ליקח בהן פירות וכל דבר הנתפס בקדו"ש והיינו סלע של שביעית, ומשמעות דבריו דכל הא דשרי למכור פירות שביעית במעות, הוא רק ע"מ ליקח בהן פירות וכל דבר הנתפס בקדו"ש, אך אם אין דעתו ליקח במעות דבר הנתפס בקדו"ש, אסורה המכירה עצמה משום סחורה, ולכאו' היינו דבכה"ג באמת לא יחול קדו"ש על המעות, דכל הא דהן נתפסין בקדו"ש, הוא רק אם הוא מעמידם לצורך לקיחת מידי דאכילה, ולפ"ז ניחא דע"כ בלוקח עבדים וקרקעות ובהמה טמאה דאין דעתו ליקח בהן מידי דאכילה, אלא להשתמש בהן עצמן, אין קדו"ש חלה עליהן, וה"ז אסור משום סחורה.

ד] והנה בחי' הרמב"ן בע"ז שם כתב דהא דתנן דאין לוקחין בדמי שביעית עבדים וכו', כ"ש בפירות שביעית עצמן, וכ"ה בל' התוס' בבכורות שם דאין לוקחין בהמה טמאה בפירות שביעית, ומזה מבו' ג"כ שלא כד' החזו"א, דלפי דבריו הרי אין לאסור, אלא כשלוקחם בדמי שביעית, דבידו להתנות שלא תחול עליהן קדו"ש, אך כשלוקחן בפירות שביעית עצמם דל"מ תנאו שלא תחול עליהן קדו"ש, דבפרי ראשון ודאי ל"מ תנאו וכמש"כ החזו"א בסימן י' סקי"ג, ליכא איסורא, וזהו דנקטה מתניתין להך דינא בלוקח בדמי שביעית.

ה] **ואם לקח יאכל כנגדן,** במע"ש פ"א מ"ז תני הכא לענין מע"ש דאם לקח עבדים וכו' בדמי מע"ש יאכל כנגדם, ובפירש"י בקידושין דנ"ו. פירש דהיינו דהלוקח יקח מעות משלו ויאמר כל מקום שהמעות ביד מוכר יהו מחוללות על אלו ויעלם ויאכלם בירושלים, והתוס' שם הקשו ע"ז, דכיון דמוקמינן לה התם כשברח המוכר, א"כ היאך יכול הלוקח לחללם, הרי אין אדם מחלל דבר שאינו ברשותו, וכתבו בשם הר"ר מאיר דאף דאינו ברשותו בידו לחללו משום דזכות הוא למוכר וזכין לאדם שלא בפניו, והריטב"א שם כתב דהוא משום דלא באו ליד המוכר בתורת גזל אלא בתורת מו"מ והי' סבור שיצאו לחולין וכו' וע"כ חשיב כפיקדון, עיי"ש, - והתוס' שם כתבו בשם הריב"א דלעולם המעות קדושים ביד המוכר ואין ביד הלוקח לחללם, והא דיאכל כנגדם הוא קנס שקנסו את הלוקח.

ובמשנה ראשונה כתב, דהכא אין לפרש דהא דיאכל כנגדם היינו שהוא מחלל המעות שביד המוכר על מעות שלו, דהרי דעת ר' אלעזר בסוכה דמ"א: דאין שביעית מתחללת בדרך חילול, ואין בידו כלל לחלל את הדמים שביד המוכר, - והרש"ש עמד בזה בהא דתנן בסיפא דאם סך כלים בשמן של שביעית יאכל כנגדו, והתם ל"ש חילול כלל, ומתרי טעמי, חדא, דפרי ראשון לעולם אסור, ועוד דכיון שכבר כלה ונפסד איך יתפוס פדיונו.

והרש"ש שם הביא מש"כ התוס' בסוכה דל"ט. וד"מ: במש"א התם דאם מסר דמי שביעית לע"ה אומר הרי מעות הללו יהו מחוללין על פירות שיש לי בתוך ביתי, והק' התוס' דהיאך מצי לחללם, הרי אין אדם מחלל דבר שאינו ברשותו, ועוד, דתיקשי למ"ד דאין שביעית מתחללת אלא דרך מקח, וכתבו דהוא קנסא בעלמא, ומבו' בדבריהם דגדר הקנס הי' שיחלל את המעות על הפירות אף דמן הדין אי"ז חל, ולפ"ז י"ל דה"נ הכא עיקר דינא דיאכל כנגדם הוא מדין חילול, ואף בסך כלים בשמן של שביעית דלא חייל החילול, מ"מ קנסוהו שיחללם.[[72]](#footnote-73)

ו] בחזו"א סימן י"ג סקט"ו נסתפק, אם המחייב לאכול כנגדן הוא משום הדמים שהוציא, או הוא משום ההנאה שהשיג, וכתב נפ"מ בזה, אם צריך לאכול כנגד הדמים שנתן או כנגד שווי העבדים, אך כתב לדון דאף אם עיקר הדין הוא דיאכל כנגד העבדים, מ"מ י"ל דמשערין שווי העבדים כפי הממון שנתן אף שלקחן בזול או ביוקר, ועיי"ש שכתב נפ"מ אחרות בזה, ובד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש במשנתינו מבו' דיאכל כנגד הדמים שנתן ולא כנגד שווי העבדים, וכ"ה בפי' הריבמ"צ במע"ש פ"א מ"ז, ועיי"ש שכתב דכ"ה בירושלמי דיאכל כנגד מה שנתן ולא כנגד מה ששוין הקרקעות והעבדים והבהמות, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם ובפ"ז ממע"ש הי"ז, ומש"כ בפיהמ"ש במשנתינו דיוציא מממונו דמי אותו הדבר וכו', פשוט דקאי על בבא דיאכל "כנגדו", דהוא בסך כלים בשמן של שביעית, ובדרך אמונה בצה"ל פ"ו משמו"י ס"ק קל"ז נתחבט בזה, - ולדעת רש"י דעיקר דינא דיאכל כנגדם הוא לחלל המעות שביד המוכר על מעות אחרות, ודאי דצריך לאכול כנגד הדמים שנתן לו.

? וע"ש דכתב דאי משום קנס צריך שיאכל כנגד כל שוויו, אולם אי הוי משום חילול דינו כהקדש ואם חללו בשו"פ מחולל, ועי' סי' כ"ה סק"ה דהביא מהרש"ס דחילול שביעית מועיל על פרוטה ותמה עליו דודאי בעי' כנגד כל שוויו.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דיאכל כנגדו היינו דיוציא מממונו דמי אותו הדבר ויקנה בו פירות שאינן פירות שביעית ואוכלם בקדו"ש, ובקה"י סימן כ"ו סק"ב הביא להקשות, דמ"ט יש עליו לקנות בהן פירות שאינם פירות שביעית, הרי בדמי שביעית רשאי לקנות פירות שביעית, וא"כ ה"נ הכא כיון דכבר התפיס מעות אחרות תחת אותן מעות שלקח בהן עבדים וכו', ומהני זה מדין חילול או מדין קנס, מ"ט יהא אסור לקנות בהן פירות שביעית, ועיי"ש שכתב לפרש דהוא משום דהצריכוהו חכמים שינהג בחליפין אלו בקדו"ש בפועל, וע"כ אם הי' לוקח בדמים פירות שביעית, הרי דאע"פ שינהג בהן בקדו"ש, לא חשיב שנהרג במעות שלקח בהן אותן פירות שביעית קדו"ש, שהרי אפי' אילו היו המעות הללו חולין הי' עליו לנהוג בפירות קדו"ש, ונמצא דמצד קדושת המעות לא נהג שום חומר בפועל יותר ממה שהי' לו לנהוג אילו היו המעות חולין, וע"כ הוא צריך לקנות פירות חולין דהן מתקדשים בקדו"ש תחת המעות, ומתקיים בזה דינא דיאכל כנגדו, וכתב שם דלפ"ז הוא רשאי לקנות במעות אלו פרי שני, שהרי אילו קנאם במעות חולין היו הפירות מתחללין על המעות, ורק משום דהמעות קדושים בקדו"ש, הוא דנוהג קדו"ש בפירות, ושפיר מתקיים בזה דינא דיאכל כנגדם, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם למד לזה מלישנא דמתניתין דיאכל כנגדם, ולא קתני מחללן על מעות או מתפיס מעות כנגדן.

ח] **אין מביאין קיני זבים קיני זבות קיני יולדות בדמי שביעית,** בפי' הרש"ס כתב דהוא משום דהעולה הויא למזבח ולאכלה אמר רחמנא, ולפ"ז הדין נותן דאם אינו מביא בדמי שביעית אלא את החטה"ע, שרי, ובחזו"נ הק' ע"ז דסתמא קתני ומ' דאף החטאת אינו ניקח בדמי שביעית, - והגר"א בשנו"א כתב דהא דלא תנא הכא גם דאין מביאין חטאות ואשמות כדתנן לענין מע"ש בפ"ק דמע"ש מ"ז, הוא משום דלאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה, וע"כ פשיטא דאין מביאין חטאות ואשמות דמקטירין את אימוריהן, והיינו דשאני מע"ש דגלי קרא דמביאין בדמיו שלמים אף דמקטירין את אימוריהן, וע"כ ס"ד דה"נ מביאין חטאות ואשמות, ומשא"כ בשביעית דלא גלי קרא, ודאי דאין מביאין קרבנות דמקטירין את אימוריהן, וקמ"ל הכא דאין מביאין קינים אף דחטאת העוף כולה נאכלת, ולא נתפרש בדבריו טעם הא דאין מביאין חטה"ע אף דכולה נאכלת, ועי' בחזו"א סימן י"ג סוסקי"ג וסקי"ד מש"כ בזה.

ט] והנה בד' הרמב"ם והר"ש במשנתינו לא נתבאר טעם האיסור, ובפשוטו ילמד סתום מן המפורש בפ"ק דמע"ש מ"ז דתני לענין מע"ש דאין מביאין קיני זבים וקיני זבות וקיני יולדות חטאות ואשמות, ופירש הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דהעולה נקטרת כולה וחטאת ואשם נאכלין לכהנים ואין לוקחין במעות מע"ש אלא מאכל ומשתה שיאכלוהו וישתוהו בעליו, ולכאו' ה"נ הוא בשביעית דלא ניתנה אלא לאכילה, וע"כ אין מביאין ממנה קיני זבים וכו', וכ"כ במשנת יוסף בשם ס' עטרת ראש.

והנה אמנם בס' דרך אמונה בביאוה"ל פ"ו משמו"י ה"י כתב דלענין שביעית לא שייך טעם זה, דבשביעית א"צ לקנות בדוקא דבר שהוא יאכל ויכול לקנות גם דבר שאחרים יאכלו והעיקר שיהי' לאכלה, דהא מותר לקנות גם מאכל בהמה, ובע"כ דטעם אחר יש בזה, עיי"ש, - אך הנה גם במש"כ הרמב"ם לענין מע"ש דהא דאין מביאין חטאות ואשמות הוא משום דהן נאכלין לכהנים וכו', צ"ע דא"כ מ"ט אין כהנים מביאין חטאות ואשמות בדמי מע"ש, שהרי כהן שהביא קרבן הויא אכילתה שלו, וכמש"א בב"ק דק"ט:, ובע"כ דמש"כ הרמב"ם דאין לוקחין אלא מאכל ומשתה שיאכלוהו וישתוהו בעליו, היינו דלא ניתנה שביעית אלא לאכילה ושתי' שמכח בעלותו, וע"כ אין לוקחין בזה חטאות ואשמות דכהנים משלחן גבוה קזכו, ואין אכילתם מכח הבעלים, ולפ"ז שפיר י"ל דגם בפירות שביעית איכא להך דינא, דלא ניתנו פירות שביעית אלא לכם לאכלה, ולא לאכילה דמשלחן גבוה, וע"כ הוא דאין לוקחין בהן קיני זבים וכו'.

ולפ"ד הרמב"ם דהא דאין מביאין קיני זבים וכו' הוא משום דאין מתקיים בזה דינא דלאכלה, לכאו' הדין נותן דאם הביא קיני זבים וכו' בדמי שביעית, לא נתפסו הקינים בקדו"ש, דומיא דלקח עבדים קרקעות ובהמה טמאה דאין נתפסין בקדו"ש, וכמש"נ לעיל אות ג', ואמנם כ"ז הוא אי נימא דהקדש הקינים חייל ע"י המקח עצמו, וע"כ הדין נותן דכיון דחיילא עלייהו קדושת קרבן, אינם נתפסין בקדו"ש, אך אי נימא דהקדש הקינים נעשה אחר המקח, ודאי דחיילא עלייהו קדו"ש, - וצ"ע בזה בירושלמי ספ"ק דמע"ש, עייש"ה.

י] והר"ש והרא"ש במע"ש שם פירשו דהא דאין מביאין קיני זבים וכו' בדמי מע"ש הוא משום דכל דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, והתוי"ט והחזון נחום במשנתינו כתבו דה"נ הא דאין מביאין קיני זבים וכו' מדמי שביעית, הוא מכח ה"ט דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, ובקר"א מנחות דפ"ד. עמד בזה, דלכאו' שביעית הוי שפיר מן החולין,[[73]](#footnote-74) ובתורת זרעים הק' דבהך דינא דאינו בא אלא מן החולין, לא נתמעט אלא שאינו בא ממע"ש, ולא נתמעטו בזה שאר מילי, ועי' עוד בזה בס' כלכלת שביעית, הובא בס' משנת יוסף בתו"א, וצ"ע בזה.

יא] ובדעת הרמב"ם במע"ש שפירש דהא דאין מביאין קיני זבים וכו' הוא משום דאינם לאכילה, ולא פירש דהוא משום דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, נראה פשוט דהוא משום דה"ט דדבר שבחובה וכו', הרי אינו דין מדיני מע"ש, אלא הוא דין מדיני הקרבנות דאין לו להביא הקרבן מדמי מע"ש, וא"כ ל"ה בזה לדינא דיאכל כנגדן, דהך דינא דיאכל כנגדן, הוא רק בשלקח בדמי מע"ש דבר שלא ניתן לו מע"ש, ובע"כ דהא דאין מביאין קיני זבים וכו', הוא משום דאינם לאכילה, וע"כ הוא דאם לקח יאכל כנגדן, ובדעת הר"ש והרא"ש שפירשו דהוא משום דדבר שבחובה וכו', שמא י"ל דמכח זה אין מתחללת קדושת המע"ש על הקרבן, וע"כ יש בזה לדינא דיאכל כנגדן, וצ"ע.

יב] בס' משנת יוסף הביא משו"ת אמרי יושר ח"א סימן ק' שפירש טעמא דמתניתין, משום דהקינים הוו חובה עליו ואסור לפרוע חוב בפירות שביעית, ולפ"ז ה"נ מה"ט אין לוקחין קיני זבין וכו' במעות מע"ש, שהרי אף מע"ש אין פורעין בו חוב, וכדתניא בתוספתא בפ"ז, דא' שביעית וא' מע"ש אין פורעין מהן מלוה וחוב, - אך מד' הרמב"ם והר"ש שפירשו טעמים אחרים בהא דאין לוקחין קיני זבים וכו' במעות מע"ש, מבו' דאין לאסור בזה משום פריעת חוב, וצ"ע הטעם בזה, ובדוחק י"ל, דאמנם יש לאסור גם משום פריעת חוב, אך אם משום זה ל"ה בזה לדינא דיאכל כנגדן, וכמש"נ להלן אות י"ח.

יג] במשנה ראשונה כתב, דלמש"כ הרמב"ם במע"ש דהא דאין מביאין קרבנות אלו הוא משום דהן נאכלין לכהנים, מותר להביא שלמי נדבה מדמי שביעית, עיי"ש, וכבר תמה ע"ז במקד"ד סימן נ"ט דלהדיא תניא בתוספתא פ"ז ה"ג דשביעית אין לוקחין בה זבחי שלמים משא"כ במע"ש, - ובפשוטו הטעם בזה, הוא כמש"נ לעיל אות ח' מד' הגר"א, דלאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה, וע"כ אין מביאין שלמים דמקטירין את אימוריהן, ושאני מע"ש דגלי קרא דמביאין בדמיו שלמים, וכ"כ במרכה"מ פ"ה מבכורות ה"ט.

והנה במרכה"מ שם דן לדקדק מד' הרמב"ם בפ"ו משמו"י ה"י שכתב דאין מביאין בדמי שביעית קיני זבים וזבות ויולדות וחטאות ואשמות, ומ' דשלמים מביאין, וכן ממה שהשמיט הרמב"ם לדין זה, ועיי"ש מש"כ בטעם הא דלא פסק הרמב"ם כהתוספתא.

יד] אך נראה די"ל בזה, דהנה באמת לדעת הרמב"ם נראה דהא דאין לוקחין בדמי שביעית זבחי שלמים, יש בזה טעם אחר, והוא לפ"מ שפירש הרמב"ם לעיל מ"ז דאין מבשלין ירק של שביעית בשמן של תרומה הוא משום שאם נפסל מחמת התרומה ישרף הכל ונמצא גורם לפירות שביעית שלא יאכלו, ומה"ט יש לאסור ליקח שלמים בדמי שביעית,[[74]](#footnote-75) ומה"ט לא הוצרך הרמב"ם להביא לדין זה דמילתא דפשיטא הוא.

ולפ"ז נראה, דמה"ט כתב הרמב"ם דאין לוקחין בדמי' קיני זבים וכו' ולא נקט בכללם שלמים, כיון דאיסור אחר הוא, דהא דאסור ליקח שלמים הוא משום דאם יטמאו ישרף הכל, והא דאסור ליקח קיני זבים וכו' הוא משום דאינם לאכילה, - ובאמת דבלוקח קיני זבים וכו' ליכא למיתי עלה משום איסור הפסד, שהרי כיון שאינם לאכילה אין מתחללת עליהן קדו"ש, וכמש"נ לדון לעיל אות ט', וממילא דלי"ב פסידא כלל, והאיסור בזה הוא משום סחורה, דאסור ליקח בדמי שביעית דברים דאינם לאכילה, דומיא דהא דאין לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה.

ויש להוסיף עוד, דגם הך דינא דאם לקח יאכל כנגדם, הוא רק בשלקח קיני זבים וכו', אך אם לקח שלמים, כיון דכל האיסור בזה הוא משום חשש הפסד, מסתברא מילתא דלי"ב לדינא דיאכל כנגדם, ועי' חזו"א סימן י"ג סקי"ד בתו"ד, - אך אי נימא דהא דאין לוקחין שלמים הוא משום דהאימורים נקטרים, לכאו' צריך לאכול כנגד דמי האימורים, אך גם לפ"ז ניחא דלא כייל להו הרמב"ם בהדי קיני זבים וכו', משום דבכל הני צריך לאכול כנגד כל הדמים, ובשלמים א"צ לאכול אלא כנגד דמי האימורים.

טו] ונראה דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דהנה עיקר הא דיש לאסור ליקח בדמי שביעית זבחי שלמים משום דמקטירין את אימוריהם ולאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה, בפשוטו יש ללמוד כן ממש"א בבכורות די"ב: דבהמת שביעית פטורה מן הבכורה, משום דלאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה, ופירש"י דהיינו משום אי מיחייב בבכור סלקי אימורים לגבוה, וה"נ מה"ט אין ליקח שלמים בדמי שביעית,[[75]](#footnote-76) - אך הנה הרמב"ם בפ"ה מבכורות ה"ט פירש לטעם הא דבהמת שביעית פטורה מן הבכורה בע"א, ולדידי' לא מצינו להך מילתא, וי"ל דכיון דעיקר הבהמה נאכלת מתקיים בזה דינא דלאכלה,[[76]](#footnote-77) וע"כ שפיר י"ל דמן הדין מותר ליקח שלמים בדמי שביעית, וכל הא דאין לוקחין הוא משום דשמא יטמאו ונמצא גורם לפירות שביעית שלא יאכלו.

טז] בתו"כ בהר פ"א ה"ו תניא דלאכלה ולא להביא ממנה מנחות ולא להביא ממנה נסכים,[[77]](#footnote-78) ובפי' המיוחס לר"ש שם כתב דהוא משום שהקומץ הי' נקטר וכתיב לאכלה ולא לשריפה, וכן נסכים לשיתין אזלי ואי"ז לאכלה, ומבו' בדבריו דכל הא דאין מביאין מנחות הוא רק משום שהקומץ נקטר, אך לא אסרינן משום הא דשיירי המנחה נאכלין לכהנים, ולפ"ז אין לפרש להא דאין מביאין קיני זבים וכו' כד' הרמב"ם דהוא משום דאי"ז לאכילה, וצ"ל כמש"כ התוי"ט דהוא משום דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, או כמש"כ הרש"ס דהוא משום העולה דאינה נאכלת.

והנה הר"ש שם הביא מתוספתא ספ"ק דשקלים דאין מביאין לחמי תודה מפירות שביעית ואם הביא לא קידש, ומשמעות דבריו דהוא חד דינא עם הא דאין מביאין מנחות ונסכים, וזה צע"ג, שהרי לחמי תודה נאכלין הן, ומ"ט אין מביאין אותן מפירות שביעית,[[78]](#footnote-79) - ולדעת הרמב"ם י"ל דהוא משום דתרומת לחמי תודה לכהנים, ואי"ז לאכלה, ולד' התוי"ט י"ל דהוא משום דהוי דבר שבחובה ואינו בא אלא מן החולין, ונתחדש לפ"ז דהך דינא הוא לעיכובא, ועי' במפרשי הירושלמי ספ"ק דמע"ש, ובאבהא"ז פט"ז ממעה"ק הי"ז, - ובחסדי דוד שם כתב, דאיירי בפירות שביעית האסורין משום ספיחין, וע"כ אין מביאין מהן לחמי תודה דל"ה ממשקה ישראל.

יז] והנה במנחת שלמה ח"א סימן מ"ג הק', דמהא דתנן הכא דאם לקח יאכל כנגדם, מבו' דחיילא ע"ז קדושת הקרבן, ועי' בירושלמי ספ"ק דמע"ש, וזה דלא כדתניא בתוספתא דאם הביא לא קידש, עיי"ש מש"כ בזה, אמנם למש"נ לעיל אות ט' דלדעת הרמב"ם י"ל דאם לקח קיני זבים וכו' בדמי שביעית לא נתפסו הדמים בקדו"ש, ניחא, דע"כ שפיר חיילא ע"ז קדושת הקרבן, ומשא"כ במביא פירות שביעית עצמן למנחות ונסכים דלא קידש.

וי"ל עוד, דבלוקח קיני זבים וכו' בדמי שביעית, כיון דבידו לחלל אח"כ להקדו"ש על דבר אחר, ע"כ שפיר חיילא עלייהו קדושת קרבן, ומשא"כ במביא פירות שביעית עצמן למנחות ונסכים, דאין בידו לחלל את קדושתן, דפרי ראשון לעולם אסור, לא חיילא עלייהו קדושת הגוף.

יח] **ואם הביא יאכל כנגדן,** בחזו"א סימן י"ג סקי"ד כתב דאם כבר הקריב ודאי אין כאן חילול אלא קנס, אך אם עדיין לא הקריב, ה"ה צריכין חילול שהרי הוקדשו בקדו"ש וצריך לחללן דרך חילול, וא"א לחללן דרך מקח, שהרי אין פדיון לעוף קדשים, (וע"כ למ"ד דרך מקח אין דרך חילול לא אין להן תקנה), ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - וכ"ז הוא אי נימא דנתפסו הקינים בקדו"ש, אך למש"נ לעיל סוף אות ט' לדון דלא נתפסו כלל בקדו"ש, הרי דהא דיאכל כנגדן, הוא דומיא דהא דבלקח עבדים וכו' בדמי שביעית יאכל כנגדן, דגם התם לא נתפסו העבדים וכו' בקדו"ש, והמעות שביד המוכר קדושים בקדו"ש.

יט] כתב הרמב"ם בפ"ו משמו"י ה"י י"א, ז"ל, דמי שביעית אין פורעין מהם את החוב וכו', וכן אין לוקחין מהם עבדים וכו' ואם לקח יאכל כנגדן כדרך שעושה במע"ש, ואין מביאין מהן קיני זבים וכו' ואם הביא יאכל כנגדן וכו', אין נותנין מהן לא לבלן ולא לספר ולא לשאר האומנין וכו', עכ"ל, ובחזו"נ כתב לדקדק מדבריו, דרק בלקח עבדים וכו' או קיני זבים וכו' יאכל כנגדן, אך אם פרע מהן חוב וכו', א"צ לאכול כנגדן, וגם אם נתן מהן לבלן וכו' א"צ לאכול כנגדן, וכמדומה דכן משמע מהא דלא תני להא דיאכל כנגדן אלא במשנתינו, ולא תני לה לעיל מ"ד ומ"ה בהא דאין פורעין חוב ובהא דאין נותנין לבלן וכו', ועיי"ש שעמד ע"ז ממש"כ הרמב"ם כדרך שעושה במע"ש, דמשמע דמשוה להו להדדי, ולענין מע"ש מבו' בדבריו בפ"ג ממע"ש ה"י, דכל שהוציאו בשאר דברים חוץ מאכילה שתי' וסיכה צריך לאכול כנגדו, ועי' בחזו"א סימן י"ג סוסקי"ב שנקט בפשיטות דבנתן לבלן יאכל כנגדן משום קנסא.

ונראה די"ל בזה, דאף דכל שהוציא המעות בשאר דברים חוץ מאכילה שתי' וסיכה צריך לאכול כנגדן, כ"ז הוא כשקיבל דבר אחר בעד המעות, אך בפירעון חוב שלא קיבל דבר בעין בעד המעות, וכן בנתן לאומנים בעד מלאכתם, שלא קיבל דבר בעין בעד המעות, לי"ב לדינא דיאכל כנגדן, וצ"ע בזה.

כ] **אין סכין כלים בשמן של שביעית,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דהשביעית ניתנה לסיכת אדם ולא לסיכת בהמה וכלים, וצ"ע דמ"ש מהא דמותר לצבוע כלי תשמישו בפירות שביעית שדרכן בצביעה, וכמו שהוכיח החזו"א בסימן י"ג סק"ז, אך בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ בהר פר' א' ה"י נסתפק דשמא לא הותר לצבוע אלא את האדם עצמו, עיי"ש, ולפ"ז ניחא, - ואי נימא דכל הא דניתנה שביעית לסיכה, הוא רק משום דסיכה כשתי', עמש"נ לעיל מ"ב אות א' - ג', ניחא, דע"כ כ"ז הוא בסיכת אדם דהויא כשתי' ולא בסיכת כלים, ואך דהא גופא צ"ב, מ"ט בעינן בסיכה להא דסיכה כשתי', תיפו"ל דהנאתו וביעורו שוה.

וי"ל עוד בזה, למש"כ רש"י בסוכה ד"מ. דהא דאין נותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה, הוא משום שמשעה ששורה הבגדים או הפשתן ביין שעה אחת נתבער ואבד לו והנאתו אינה עד שילבש הבגדים, ולפ"ז הרי דמה"ט יש לאסור לסוך כלים בשמן של שביעית, דהשמן מתכלה בשעת הסיכה, והנאתו אינה עד שישתמש בכלים, והא דמותר לצבוע בפירות שביעית, הוא משום דחזותא מילתא, והצבע מתבער בשעת לבישת הבגד, וכמש"כ התוס' בב"ק דק"א:, - אך לכאו' אי"ז מתישב במש"א בירושלמי שהביא הר"ש דלא יסוך בו אדם את רגלו והוא בתוך סנדלו, והרי דאף דבכה"ג הוא משתמש בסנדלו בשעת הסיכה, ולכאו' הו"ל הנאתו וביעורו שוה, אפ"ה ה"ז אסור, ושמא התועלת מסיכת המנעל היא רק לאחר זמן, וע"כ לעולם ל"ה הנאתו וביעורו שוה.

כא] ובפי' הרש"ס כתב דהא דאין סכין כלים בשמן של שביעית הוא משם דמיתקנים הכלים בכך ונבלע השמן בהן, וכי מטא זמן הביעור קיימין, עכ"ד, וזה מתפרש למש"כ בפירש"י ב"ק דק"א: דאסור לצבוע במיני הצובעין של שביעית, דהיינו סחורה, ופירש הפנ"י שם בדעתו, דהא דמרבינן צביעה, הוא במיני הצובעין שאין להן ביעור, אבל במיני הצובעין דיש להן ביעור, אסור לצבוע בהן, משום דהצביעה היא לימים רבים ואינם מתבערים בזמן הביעור, ומש"כ רש"י דצביעה היינו סחורה, אזיל לטעמי' שכתב בסוכה דל"ט. ובסנהדרין דכ"ו. דטעם איסורא דסחורה הוא משום דצריך לבער בזמן הביעור, וכ"ה בחי' הראב"ד שם דק"ב. דצבעים שיש להן ביעור, אסור לצבוע בהן, וע"כ ה"נ אסור לסוך בשמן של שביעית, משום דה"ז מתקיים לימים רבים ואינו מתבער בזמן הביעור.

אך ילה"ע בזה, דלכאו' אחר שסך את הכלים בשמן, הוי השמן כמבוער, וכמש"כ כן הרש"ס גופי' לקמן מ"ט, ומה"ט ס"ל לרבנן דעור שסכו בשמן שביעית לי"ב דין ביעור, וא"כ מ"ט חשיב דהוא מתקיים לימים רבים ואינו מתבער בשעת הביעור, - ואמנם באמת צ"ע כן גם בד' רש"י בב"ק דאסור לצבוע בפירות שביעית, שהרי בפירש"י שם כתב דמיני צבעים הוי הנאתן וביעורן שוה, משום דבשעת רתיחת היורה כלה השורש וקולט הצבע, והרי דמה שכלה השורש בשעת רתיחת היורה הוא ביעורו, וא"כ מ"ט אסרינן לצבוע בפירות שביעית מכח דין ביעור, הרי כבר נתבער העיקר בשעת הצביעה, וצ"ל דאף דבשעת רתיחת היורה הו"ל ביעור דהצבע, מ"מ כיון דמרבינן מקרא דתהי' דבהויתה תהי' דלענין שביעית חזותא מילתא, איכא דין ביעור על הצבע שבבגד, וע"כ אסור לצבוע במיני הצובעין דשביעית.

כב] **שם בר"ש, ירושלמי א"ר יוסי זאת אומרת שאסור ליקח אשה מדמי שביעית,** בפי' הרש"ס כתב דהוא משום דאשה ליקוחין כתיב בה, וכ"כ במלאכת שלמה בשם פי' הר"ש המוגה, ומבו' דאלמלי הא דליקוחין כתיב בה הי' מותר לקדש אשה בפירות שביעית, ושמא הטעם בזה, דכל הא דנאסר ליקח עבדים וכו' בפירות שביעית, הוא רק משום דהוו העבדים תמורת הדמים, וחשיב דקיבל בעד פירות שביעית מידי דלאו דאכילה, אך אם ל"ה תמורת הדמים ולא ניתנו הדמים אלא למעשה קנין בעלמא, לי"ב איסורא, וע"כ כל הא דאסור ליקח אשה בפירות שביעית, הוא רק משום דאשה ליקוחין כתיב בה, וחזינן להדמים כתמורת האשה.

כג] **שם, דלא כן מה בין הקונה אשה ומה בין הקונה שפחה,** במלאכת שלמה הביא מפי' הר"ש המוגה שכתב ע"ז, דיש לחלק דגבי אשה איכא מצות פו"ר וראוי להקל, עכ"ד, והתוס' בקידושין דנ"ב. ובע"ז דס"ב. נסתפקו בזה אם מותר לכתחילה לקדש אשה בפירות שביעית משום פו"ר, והגרע"א בע"ז תמה ע"ז, דלהדיא אמרינן בירושלמי הכא דאסור ליקח אשה בפירות שביעית, אך בד' פי' הר"ש המוגה מבו' דאף שהביא לד' הירושלמי, מ"מ נסתפק דשמא יש לחלק ולהתיר לקדש אשה בפירות שביעית משום פו"ר, וצ"ע.

כד] **שם, אבל סך הוא את רגלו ונותנה בתוך מנעלו,** בפי' הרש"ס כתב דאף דסו"ס מיתקן המנעל, שהרי נישוף השמן, דבר שאינו מתכוין הוא ושרי, עכ"ד, וצ"ע דבפשוטו איירי כשהוא עושה כן כדי לסוך את המנעל, והוא מתכוין לכך, וא"כ מ"ט ה"ז מותר.

והנה דין זה מצינו גם בתוספתא בשלהי תרומות לענין תרומה, ובפי' הר"י קורקוס בפי"א מתרומות ה"ח כתב דהוא משום דכתיב ומתו בו כי יחללוהו, וכיון שנשתמש בו לסוך רגלו, כבר הוא מחולל, וע"כ מותר ליתן רגלו בתוך מנעלו, וכ"כ הכס"מ שם, ובפשוטו לדעתם זהו גם הא דהכא שרינן בכה"ג, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם ה"ו שהק' ע"ז דלענין שביעית לא מצינו להך דינא דמחולל ועומד, ועיי"ש מש"כ לפרש טעם אחר בזה.

כה] **לא יתננה ע"ג טבלא של שיש להתעגל בה, רשב"ג מתיר,** דין זה מצינו גם בתוספתא בשלהי תרומות לענין תרומה, ובפי' מהר"י קורקוס פי"א מתרומות ה"ו פירש טעם הפלוגתא, דטעמא דרשב"ג דשרי הוא משום דהשיש אינו בולע ואי"ז מאבד דבר, וטעמא דת"ק דאסר, הוא משום דסו"ס נשאר מעט בטבלא דא"א לקנח הכל בגופו, וכ"כ הכס"מ שם.

**פ"ח מ"ט**

א] **עור שסכו בשמן של שביעית ר"א אומר ידלק,** בפי' הרש"ס כתב דהא דידלק היינו אחר הביעור כדין פירות של אחר הביעור, ודמי למש"א בבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, וטעמא דרבנן דפליגי עלי', הוא משום דשאני בגד דחזותא מילתא היא, והו"ל כאילו הקליפין בעצמן בעין, אבל הכא השמן הוי מבוער משעה שנבלע בעור ולי"ב דין ביעור, עכ"ד, - ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב כתב, די"ל דר"א ורבנן לטעמייהו אזלי, דר"א ס"ל לקמן פ"ט מ"ה בכובש ג' כבשים דאוכלין על הראשון ולא חשיב הטעם כמבוער, וע"כ ס"ל הכא דאף הבלוע בעור לא חשיב כמבוער, ורבנן דס"ל דטעם חשיב כמבוער, ע"כ ס"ל דה"נ השמן שבלוע בעור חשיב כמבוער, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[79]](#footnote-80)

ב] והנה עיקר ד' הרש"ס מיוסדים על מש"כ לעיל פ"ז ה"א, דהא דבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, היינו בשצבעו קודם הביעור, דכשיגיע זמן הביעור צריך לשרפו, וכ"ה בחי' הראב"ד ב"ק דק"ב., ז"ל, הא דתנן בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, בצבעים שיש להם ביעור קאמר וכו', אבל צבעים שאין כלים וכו' שאין להן ביעור, מותר לצבוע בהן, וצובע לעצמו אבל לא לשכר וכו', עכ"ל, וכ"ה בפי' הר"ש לתו"כ בהר פ"א ה"י, ז"ל, אף לצבוע בה וכו', ומיירי שצובע בגד ליהנות ממנו בשנה שביעית, וצריך לבער במוצאי שביעית להעביר בצפון או לשרוף הבגד, כדתניא בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק וכו', עכ"ל,[[80]](#footnote-81) וזה דלא כמש"כ בחזו"א סימן י"ג סק"ח דאם צבע קדם ביעור אף שהגיע אח"כ ביעור א"צ לבער, וכן נקטו לדינא בשו"ת שיבת ציון סימן ב' ובנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ג', וגם דלא כמש"כ במקד"ד סימן נ"ט סק"ב ד"ה ונראה לומר, דאם התחיל ללבוש הבגד קודם זמן הביעור אין דין ביעור חל עליו, וע"כ שפיר י"ל דה"נ בעור שסכו בשמן של שביעית והגיע זמן הביעור צריך לשרפו.

אך לכאו' כ"ז ניחא לדעת הרמב"ם ודעימי' דדינא דביעור הוא בשריפה, אך לדעת ש"ר דדינא דביעור הוא להפקיר הפירות, הרי לכאו' אין לפרש דהא דהעור ידלק, הוא משום דין ביעור, אך באמת קשיא כן גם בדינא דבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, שפירש הר"ש דהוא משום דין ביעור, והרי דעת הר"ש גופי' בתו"כ שם דדינא דביעור הוא הפקר, וא"כ מ"ט ידלק הבגד, - ועוד ילה"ע, דלכאו' ד' הרש"ס מתישבים רק לטעמי' שפירש לעיל מ"ח דטעם הא דאין סכין כלים בשמן של שביעית, הוא משום דנבלע השמן בהן וכי מטא זמן הביעור קיימין, וכיון דטעם האיסור הוא משום שהן קיימין לאחר הביעור, ע"כ שפיר יל"פ דמש"א ר"א דידלק, קאי על אחר הביעור, אך לפ"מ שפירש הרמב"ם דהא דאין סכין כלים בשמן של שביעית, הוא משום דלא ניתנה שביעית לסיכת כלים, רחוק לפרש דמש"א ר"א דידלק קאי לאחר הביעור, שהרי לא איירי מתניתין כלל בדין ביעור.

ג] ובעכצ"ל, דהא דס"ל לר"א דידלק, קנסא הוא דקנס, שיהא אסור ליהנות מן העור, וכ"כ בחזו"א סימן י"ג סקט"ז, - ועיי"ש שנסתפק אם היינו דר"א מחמיר לקנוס לבער הנאתו, וכ"ה דחכמים קנו לאכול כנגדו, קנס ר"א לאבד את ההנאה עצמה, וא"כ אף אם סכו בשוגג קנס ר"א, ואף אם מת קנסו בנו, או"ד דהוא קנסא בעלמא על מעשיו, ולפ"ז איירי דוקא במזיד, ונסתפק לפ"ז אם במת קנסו בנו, ועיי"ש שכתב דממש"א בירושלמי דר"א אומר אף עצמותיו של האיש ההוא ישרפו, משמע דאיירי במזיד ומשום קנס של העבירה, עכ"ד.

וי"ל עוד בזה, דהא דידלק הוא משום דכיון דלא ניתנה שביעית להנאה דסיכת כלים, גם אם עבר וסך אסור ליהנות מהכלי, דהוא נהנה בזה מן השמן בהנאה שלא ניתן השמן לה, ועי' בביאור ברכת מרדכי שהאריך בזה.

ד] בשעה"מ פ"ז מע"ז הי"ג הביא מש"כ הר"ן בע"ז ספ"ג די"א דהא דשרי ר"א התם בפת שאפאה בעצי אשירה להוליך הנאה לים המלח הוא רק בשנתערבה באחרות, והוכיחו לזה ממש"א דבגד שצבעו בקליפי ערלה ידלק, ולא אמרינן דיוליך הנאה לים המלח, וי"א דשרי ר"א להוליך הנאה לים המלח אף כשלא נתערבה באחרות, ואך דכ"ז הוא באיסורי ע"ז שתופסין דמיהן, וע"כ מהני להוליך הנאה לים המלח דנראה כאילו האיסור נטל מכאן וחל בתמורתו דסגי בדרבנן, אבל בשאר איסורין דאין תופסין דמיהן, ל"מ להוליך הנאה לים המלח, והק' השעה"מ דא"כ מ"ט הכא ס"ל לר"א גופי' דידלק, והרי שביעית תוספת דמי' והו"ל כע"ז דמהני להוליך דמי' לים המלח, - אמנם אי נימא דהא דאמר ר"א ידלק, אי"ז משום השמן הבלוע שהוא אסור, אלא הוא משום קנסא, י"ל דבזה ל"מ להוליך הדמים לים המלח, דקנסוהו חכמים שלא יהנה ממה שסך באיסור.

ה] בתוי"ט כתב דמסתברא דאף בכלים שסכן בשמן של שביעית ס"ל לר"א דידלקו, אלא דכי אמר למילתי' בעור אמרה, ובחזו"א סימן י"ג סקט"ז כתב, דבלקח בהמה טמאה בדמי שביעית, י"ל דלא חמיר כולי האי למקנסי', דהא הדמים נשארו בקדושתן, ולמש"כ הרש"ס דהא דידלק הוא משום דין ביעור, ל"ש הך דינא כלל בלוקח בהמה טמאה בדמי שביעית, וי"ל עוד למש"כ במלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף, דהא דלר"א ל"מ הא דיאכל כנגדן, הוא משום דשמן של שביעית אינו יוצא לחולין ע"י חילול, וע"כ בלוקח בהמה טמאה בדמי שביעית שפיר מהני הא דיאכל כנגדן אף לדעת ר"א, אבל בכלים שסכן בשמן של שביעית הדין נותן דלר"א ישברו, - אך בתוס' אנשי שם הביא מס' שושנים לדוד שכתב דבכלים שסכן בשמן לא אמר ר"א דידלקו, משום דיש להן תקנה ע"י הגעלה, ואפי' כלי חרס יש להן תקנה ע"י החזרה לכבשונות, ורק בעור שסכו בשמן של שביעית שאין לו תקנה כלל, אמר ר"א דידלק, ודבריו מתישבים טפי אי נימא דהא דידלק, הוא משום השמן הבלוע, (דהוא חייב בביעור, או דאסור להשתמש בו שימוש זה), וע"ז שפיר מהני הגעלה, אך אם הא דידלק הוא קנסא בעלמא, י"ל דל"מ הגעלה לזה, וצ"ע.

ו] **יאכל כנגדו,** בפי' הרא"ש כתב דהיינו כשיעור דמי השמן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ח, וכ"נ בד' הר"ש שם, - אך בפי' הרש"ס כתב דיאכל שמן אחר כשיעורו וכנגדו, ומבו' דלא סגי במה שיאכל דבר אחר ששויו כשיעור דמי השמן, אלא יש לו לאכול שמן אחר כשיעור שמן זה, - ונראה בטעמו, דעיקר דינא דיאכל כנגדם, הוא כדי שלא יהא חוטא נשכר, וכמו שפירש הרש"ס לעיל מ"ח, וע"כ בלוקח עבדים וכו' בדמי שביעית, סגי במה שיאכל כנגד שווי דמים אלו, דכבר אינו נשכר, שהרי מעיקרא הי' בידו לחלל את הדמי שביעית על דבר זה שבא לאכול כנגדו, וגם הי' בידו ליקח את העבדים וכו' בדמים אחרים, אך בסך בשמן של שביעית, לא סגי במה שיאכל דבר אחר ששויו כשיעור דמי השמן, דעדיין הו"ל חוטא נשכר, שהרי הוא ל"ה בידו לחלל את השמן של שביעית על דבר אחר, וע"כ צריך שיאכל שמן אחר כנגדו, ומה"ט מ' בד' הרש"ס, דלא סגי במה שיאכל שמן אחר ששויו כשווי שמן זה, אלא צריך לאכול שמן אחר ששיעורו הוא כשיעור שמן זה, כדי שלא יהא חוטא נשכר.

ז] **שתוקו לא אומר לכם מה ר"א אמר בו,** בירושלמי אמרו מה אמר בו ר"א, אמר ר' יוסי אפי' עצמותיו של אותו האיש ישרפו, ר' חזקי' בשם ר' אחא אמר מותר, ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דהיינו דהי' ר"א מיקל בו יותר מחכמים, ומ' דהתיר ר"א לסוך בו לכתחילה, וכ"כ בפי' הרש"ס.

ובטעמא דמילתא כתב הרש"ס, דהוא משום דחום הרגל אוכל השמן והיינו סיכה, וטעמא דרבנן דפליגי ואסרי לסוך, בפשוטו הוא משום דלא ס"ל להך מילתא דכל שנאכל השמן ע"י חום הרגל חשיב כסיכה, - וי"ל עוד בזה, דטעמא דרבנן הוא משום דדמי להא דתניא בתוספתא פ"ו, ומייתי לה בירושלמי לעיל ה"ח והביאה הר"ש שם, דלא יתננה ע"ג טבלא של שיש להתעגל בה, ופירשו המהר"י קורקוס והכס"מ בפי"א מתרומות ה"ו דהוא משום דנשאר מעט שמן בטבלא דא"א לקנח הכל בגופו, וכ"ש דהכא יש לאסור, משום שנשאר מן השמן בעור, ואין כל השמן נאכל ע"י חום הרגל.

**פ"ח מ"י**

א] **האוכל פת** **כותים כאוכל בשר חזיר,** בפדר"א ס"פ ל"ח בד' ישן תניא, דכשעלה עזרא מבבל לבנות ביהמ"ק באו עליהן הכותים למלחמה וכו' וביטלו בנין ביהמ"ק ב' שנים וכו', מה עשו עזרא וכו' קיבצו את כל הקהל וכו' ונידון את הכותים וכו' ובחרם וכו' שלא יאכל אדם מישראל פת כותי, מכאן אמרו כל האוכל פת כותי כאילו אוכל בשר חזיר, וכ"ה במד' תנחומא פר' וישב, ובילקוט מלכים רמז רל"ד, והובא ד"ז בתוס' גיטין ד"י., וחולין ד"ד. ודי"ג., וזה דינא דמשנתינו דאוכל פת כותים כאוכל בשר חזיר, דגזרו עליהן בימי עזרא שלא יאכל אדם את פתן, והתוי"ט כתב דהגזירה שגזרו על פתם היא גזירה מאוחרת, שסמכו על הנידוי דבימי עזרא, אך בפדר"א שלפנינו מפורש דגזרו עליהן בימי עזרא שלא יאכל אדם את פתן.[[81]](#footnote-82)

ב] בחי' הרמב"ן בחולין די"ג. כתב דממש"א דפת כותי כבשר חזיר, נראה שהחמירו בפיתו יותר מפת של גוים, דפת של גוים במקום שאין פלטר ישראל עמעמו עליה והתירוה, ופת של כותי אסורה, ועיי"ש שכתב דהטעם בזה הוא משום דחששו שמא יטמעו בהן וע"כ גזרו על עיקר חיי נפש יותר משל גוים דלא מטמעי ישראל בהו, או משום דפת של גוים א"א לרוב הציבור לעמוד בה, כמו שאפשר להם לעמוד בפת של כותים, עכ"ד, וכ"כ הר"ן שם, - ובד' בעה"ע שער הכשר הבשר יד: נראה שהטעם בזה, דאיסורא דפת כותים הוא משום נידוי וחרם שהחרימום, וע"כ איסור זה הוא בכל ענין, עיי"ש.

ובפי' הר"י מלוניל בשלהי מרובה הובא בשטמ"ק שם דפ"ג. כתב, דאפי' בגונא שחיתה ישראל באש דפת נכרי מותרת, מ"מ פת כותי יש בו חרם ואסור ליהנות ממנו, ועיקר הך מילתא דל"מ חיתוי הישראל להתיר, כ"נ מד' התוס' וש"ר בכ"ד שדנו בהא דמצת כותי מותרת, דמ"ט לי"ב משום איסורא דפת כותי, ולא העמידוה בשחיתה ישראל.[[82]](#footnote-83)

ג] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דדין פת כותים שהיא אסורה אבל אין אוכלה סופג מלקות אלא מכין אותו מכת מרדות מדרבנן, וכ"כ הרע"ב, וכתב דלישנא דכאוכל בשר חזיר לאו דוקא, - ובאור גדול סימן ד' סקי"ב כתב די"ל דהשמיענו בזה דאי"ז איסור דרבנן בעלמא, אלא הוי איסורו מדאורייתא משום החרם, ונפ"מ דיהא ספיקו לחומרא, אך עיי"ש שכתב דמשמעות הדברים היא דאיסורא דפת כותי הוא ככל איסורי דרבנן דספיקם מותר, וכ"כ שם בסימן מ"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, אך למש"כ הרשב"א בתשו' ח"א סימן ש' דספק חרם לחומרא, וכ"כ עוד מקמאי, לכאו' יש לאסור בספק פת כותי, וצ"ע.

ד] **אמר להם שתוקו לא אומר לכם מה ר"א אומר בו,** בפי' הר"ש כתב דלא אשכחן מה אמר כאן ר"א, וכתב דשמא הי' מחמיר מבשר חזיר משום דטבל במיתה, ולכאו' היינו דס"ל דמלבד איסורא דפתם משום גזירת עזרא, ה"ז אסור משום חשש טבל, וע"כ ה"ה חמור מבשר חזיר, דטבל הוי במיתה, ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש מ' דר"א הי' מיקל בו, דומיא דהא דתנן לעיל מ"ט דאמר להם שתוקו וכו' דפירש הרמב"ם דר"א הי' מיקל בו, ועי' כפו"פ פ"ה בשם מורו דר"א הי' מחמיר בו והי' מחרים את האוכלו.

ובהגה' הגר"א כתב ע"ד הר"ש דבירושלמי פליגי בה, דר"י אמר דאסור ליקח פתו של ע"ה, והיינו שהחמיר ר"א טפי, דלא אך פת כותי אסורה כבשר חזיר, אלא אף פת ע"ה, ור' חזקי' בשם ר' אחא מתיר, - ובפי' הרש"ס כתב לפ"ז דהא דתניא בפדר"א דגזרו והחרימו שלא יאכל אדם פת כותי, אתיא כת"ק דפליג על ר"ע, וכתב דלפ"ז ניחא משה"ק התוס' בכ"ד בהא דמצת כותים מותרת, שהרי גזרו על פתם, ולהנ"ל ניחא, והיינו משום דהלכה כר"ע מחבירו, וע"כ קי"ל דלא גזרו כלל על פת כותים, - ובזה נתישבו ד' הרמב"ם והשו"ע שלא הביאו כלל לאיסורא דפת כותים, והיינו משום דס"ל דקי"ל כר"ע דס"ל דלא גזרו על פתם, ועי' או"ש פ"ו משמו"י ה"י, דהא דלדעת ר"ע התיר ר"א פת כותים, הוא רק אחר חורבן ביהמ"ק, עיי"ש, וניחא לפ"ז דלא פליג ר"ע אהך מילתא דגזר עזרא והחרים שלא יאכל אדם פת כותי.

וי"ל עוד, למש"כ הפר"ח בסימן קי"ב סק"ב דאחר שעשו את הכותים כגוים גמורים אין להחמיר בפתם יותר מפת גוים אחרים, ועי' בחי' חת"ס החדש שם מה שפירש בטעמו, אך בשיורי ברכה שם כתב דמד' הכפתור ופרח פרק ה' נראה דאף אחר שעשאום כגוים לא בטל איסור פתם, ובמשנת יוסף אות ו' סק"א כתב, דאף דבד' הכפו"פ שם מבו' דעשאום כגוים גם לקולא, מ"מ איסורא דפתם דהוא מכח הנידוי והחרם שהטילו עליהן, לא בטל, ועי' בחי' חת"ס החדש ביו"ד שם מש"כ בזה.

**פ"ח מי"א**

א] **מרחץ שהוסקה בתבן וקש של שביעית,** הר"ש והרא"ש כתבו דאסור להסיק בתבן וקש של שביעית, וזהו דקמ"ל הכא דאף דאסור להסיק בהן, מ"מ אם עבר והסיק מותר לרחוץ בה, ולקמן פ"ט מ"ז כתבו דהאיסור בזה הוא משום הפסד, אמנם הנה בכס"מ פ"ה משמו"י ה"כ כתב די"ל דלכתחילה מותר להסיק בהן מרחץ, משום דצורך אדם הוא, וכדתנן דכל שאינו מיוחד למאכל אדם עושין ממנו מלוגמא לאדם, וכ"ה מבו' בד' הרדב"ז שם, והמל"מ שם נחלק ע"ז, ועי' חזו"א סימן י"ג סק"ו, ועמש"נ להלן אות ו' דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש, ולפ"ז הא דתנן דמרחץ שהוסקה וכו' מותר לרחוץ בה, אי"ז רק דינא דבדיעבד דמותר לרחוץ, אלא אף לכתחילה מותר להסיק.[[83]](#footnote-84)

ובדעת הר"ש והרא"ש דאסור להסיק בו מרחץ, ול"ד להא דעושין ממנו מלוגמא לאדם, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דהסקה אין הנאתו וביעורו שוה, ואף דהותר מאכל בהמה למלוגמא לאדם, מ"מ לא הותר לתשמיש דאין הנאתו וביעורו שוה, והכס"מ דפליג ע"ז, הוא משום דס"ל דמאכל בהמה מותר ליתנו לתשמיש דאין הנאתו וביעורו שוה, ועמש"נ לעיל מ"א אות ו'.

אך צ"ע בזה בד' הרא"ש לקמן שם שכתב דכיון דמאכל בהמה עושין ממנו מלוגמא לאדם ולא לבהמה משום הפסד, כ"ש דאסור לשרפו, וצ"ע דמה מייתי מהא דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה, הרי אדרבה נימא דכיון דעושין ממנו מלוגמא לאדם, ה"נ מותר להסיקו לצורך האדם, וכמש"כ הכס"מ, והול"ל דכיון דאין הנאתו וביעורו שוה אסור להסיקו, דאף מאכל בהמה לא הותר למידי דאין הנאתו וביעורו שוה.

ב] ולעיל מ"א אות ו' נת' בזה, דהא דאסור להסיק בפירות שביעית, אי"ז משום דינא דהנאתו וביעורו שוה, דבזה י"ל כמש"כ בחזו"א סימן י"ג סק"ו דמאכל בהמה מותר אף לדבר שאין הנאתו וביעורו שוה, ועושין ממנו משרה וכבוסה, אלא אף לדעת ר' יוסי דל"ב הנאתו וביעורו שוה, ועצים להסקה חיילא עלייהו קדו"ש, מ"מ אסור ליתן מאכל אדם או מאכל בהמה להסקה, דהו"ל כהפסד, כיון דאין הנאתו מן הפירות עצמן, וזהו מש"כ הרא"ש ללמוד להא דאסור להסיק במאכל בהמה, מהא דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה, דכיון דאין עושין ממנו מלוגמא לבהמה, אף דהויא ההנאה מן הפירות עצמן ומ"מ חשבינן לה כהפסד ואסור, כ"ש דאסור לשרפן דהו"ל הפסד גמור, ובזה מדוקדק ל' הר"ש והרא"ש לקמן שם דאסור לשרפו, ולכאו' הול"ל דאסור להסיק בהן, ומ' מזה דהאיסור להסיק הוא משום דחשבינן לה כשריפה בעלמא, (כיון דההנאה היא אחר השריפה), וע"כ הוא דהו"ל כהפסד.

ג] **מותר לרחוץ בו,** בירושלמי אמרינן, דהדא דתימא באילין דימוסיא, ברם באילין פירבטה אסור, ופירש הגר"א דהיינו, דהא דמותר לרחוץ בו היינו במרחצאות של מים חמים, שאינו נהנה מהאיסור עצמו אלא מחמת המים, אבל במרחצאות של זיעה אסור, שהרי נהנה מהאיסור עצמו,[[84]](#footnote-85) וזה כדעת הר"ש והרא"ש דאסור להסיק מרחץ בתבן וקש של שביעית, וע"כ אף אסור ליהנות מהיסק זה.

ונתחדש בזה, דהאיסור להסיק בתבן וקש של שביעית, אי"ז רק במעשה ההיסק עצמו, דהו"ל כהפסד, אלא אף אסור להשתמש בהיסק זה, דכיון דלא ניתנה שביעית לתשמיש זה, הו"ל כסחורה, (וכ"ה בחזו"א סימן י"ג סקט"ו), וע"כ כל הא דמותר לרחוץ בו, הוא רק במרחצאות של מים חמים, דאינו משתמש כלל בהיסק עצמו, אלא במים שהוחמו ע"י ההיסק, אך במרחצאות של זיעה שהוא נהנה מן ההיסק עצמו, ה"ז אסור.[[85]](#footnote-86)

ד] והנה בתוספתא פ"ה תניא, דתנור שהסיקו בתבן ובקש של שביעית יוצן, ופסקה הרמב"ם בפ"ה משמו"י הכ"ג, והמהר"י קורקוס שם הק', דמ"ש ממרחץ שהוסק בתבן וקש של שביעית דמותר לרחוץ בו, ולפ"ד הגר"א הוא מתישב היטב, דכל הא דבמרחץ מותר לרחוץ בו, הוא רק במרחצאות של מים חמים שאינו נהנה מן ההיסק עצמו, אלא מן המים שהוחמו, אך בתנור שהסיקו, שהוא נהנה מן ההיסק עצמו, דמי למרחצאות של זיעה דאסור, - ועי' בחזו"א סימן י"ג סקט"ו שכתב כן, וכתב לפ"ז דה"נ בתנור שהסיקו בתבן וקש של שביעית ואפה בו את הפת, אין איסור באכילת הפת, דלא אמרינן שבח עצים בפת אלא באיסוה"נ אבל לא בשביעית, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ה] והמהר"י קורקוס שם כתב לישב, דאפשר דמרחץ הסיקו הוא לרחוץ בה והנאה זו אינה ניכרת ואינה נראית לעין ואין בה ממש, אבל תנור הסיקו הוא לבשל בו בשר או לאפות בו את הפת והנאה זו נראית וניכרת היא וההפרש ושבח העצים ניכר בפת ובתבשיל כי על ידי קש ותבן של שביעית הוכשר ד"ז לאכילה ודבר ניכר הוא כי מתחלה הי' חי ועכשיו מבושל, ולכך אמר בו יוצן, וכמש"א וכו' דיש שבח עצים בפת, עכ"ד.

והרדב"ז שם כתב דהא דבמרחץ וכו' מותר לרחוץ בה, הוא משום דהו"ל כמלוגמא לאדם, וכל שהוא מאכל בהמה מותר לעשותו מלוגמא לאדם, וכ"ה בדבריו שם ה"כ, ונת' להלן אות ז', וכ"ז הוא במרחץ דהאדם נהנה מן החמימות של העצים עצמן, ומשא"כ בתנור דאין הוא עצמו נהנה מן העצים ול"ד למלוגמא, עכ"ד.

ו] ובפי' הרש"ס כתב, דמש"א דבאילין פריבטא אסור, היינו דלא התירו לרחוץ בו אלא במרחץ שיוצאים המים מן הקרקע חמין, אלא שמחממין אותה יותר לחזק החום ובטל אגב חומה הראשון, אבל במרחצאות דעלמא שהם חמין ע"י אדם, וכל החום הוא מכח התבן, אסור לרחוץ בה, דהוא מחזיק ידי עוברי עבירה, ועיי"ש שכתב דזהו הא דתניא בתנור שהסיקוהו בתבן וקש של שביעית דיוצן, דלא שרינן הכא לרחוץ בו, אלא משום שהמים חמין מעצמן.

ז] **אם מתחשב הוא ה"ז לא ירחוץ,** הראשונים פירשו ע"פ הירושלמי דהיינו אם אדם חשוב הוא, ובטעם האיסור בזה כתב הריבמ"צ דאדם חשוב אפי' דברים של היתר אסורין לו, והר"ש והרא"ש הוסיפו דהוא משום דבנ"א למדין ממנו ויש לו להחמיר על עצמו.

ובד' התוי"ט מבו' דפי' זה אתיא לטעמייהו דאסור להסיק המרחץ בתבן וקש של שביעית, וע"כ הגם דאם עברו והסיקו מותר לרחוץ בו, מ"מ אדם חשוב לא ירחוץ, אך אם הי' מותר להסיק בתבן וקש דומיא דהא דמותר לעשות ממנו מלוגמא לאדם, ל"ה אסרינן בזה לאדם חשוב, דאל"כ לאשמועינן דאדם חשוב אסור לעשות מלוגמא במאכל בהמה.

ז] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו כשהוא נכבד וחשוב בעיני בנ"א, וע"כ אסור לרחוץ בו, שמפני כבודו שמא יבואו לשרוף דברים הראויים למאכל, ובד' הרדב"ז בפ"ה משמו"י ה"כ מבו' שפירש בזה, דהא דמרחץ שהסיקוהו בתבן וקש מותר לרחוץ בה, הוא משום דמאכל בהמה עושין ממנו מלוגמא לאדם והמרחץ כמלוגמא, אך אלמלי כן הי' אסור לרחוץ בה, וע"כ הוא דאסרינן באדם חשוב, דחיישינן שמא יסיקו בה דברים הראויים לאכילת אדם, דאין עושין ממנו מלוגמא לאדם.

והנה הראב"ד בפ"ה משמו"י ה"כ הק' על פי' הרמב"ם, דלפ"ז הדין נותן דאדם חשוב לא ירחוץ בשום מרחץ בשביעית, ומאי איריא כשהוסק בתבן וקש של שביעית, ועיי"ש במהר"י קורקוס שכתב לישב, דרק כשהסיקוהו בתבן וקש של שביעית, ולא חששו לאיסור הפסד פירות שביעית, או משום שאינם בקיאים בדיני שביעית, חיישינן דיסיקו גם בדברים הראויים לאכילת אדם, אבל כשהסיקוהו בהיתר לא חיישינן שיבואו להסיק בדברים של שביעית שאסור להסיק בהן, עכ"ד, ומבו' בדבריו שנקט בדעת הרמב"ם דאסור להסיק את המרחץ בתבן וקש, וע"כ הוא דחיישינן דכ"ה דהסיקוהו בתבן וקש, יבואו להסיקו גם בדברים הראויים למאכל, וצ"ל דאף דאסור להסיק גם בדברים שאין ראויים אלא לבהמה, מ"מ איכא תוספת איסור במה שמסיקין בדברים הראויים לאכילת אדם, וע"כ הוא דאסרינן באדם חשוב, דשמא מכח זה יבואו להסיק במאכל אדם, ונמצא דהוא גורם להפסיד פירות שביעית.

ומד' הראב"ד שהק' כן ע"ד הרמב"ם, נראה דס"ל דמותר להסיק מרחץ בתבן וקש שאינם ראויים אלא לבהמה, ונמצא דאף כשהוסק המרחץ בתבן וקש של שביעית לא עשו בזה איסור כלל, ואפ"ה חיישינן שמא יבואו להסיקו במאכל אדם, וא"כ הי' לנו לחוש לכך אף כשהוסק בדברים אחרים, אך י"ל דגם אם מותר להסיק המרחץ בתבן וקש של שביעית, מ"מ חיישינן שיטעו לומר דכמו דשרי בתבן של שביעית כמו"כ שרי בשאר דברים אפי' הנאכלים, ומשא"כ כשהסיקוהו בשאר דברים, ליכא למיחש למידי, וכ"כ הרש"ש במשנתינו.

ח] והראב"ד שם פירש, דהא דמותר לרחוץ במרחץ שהוסק בתבן וקש, היינו בחנם אבל בשכר לא דהוי כסחורה, וזהו דתנן דאם הוא אדם חשוב לא ירחוץ, דחנם דידי' כשכר דמי, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי, אך בשנו"א פירש דאם הי' מתחשב היינו שהוא נותן שכר, וע"ז אמרו בירושלמי דה"ה באדם חשוב אסור דחשיב כשכר, - אך הרמב"ם שם כתב דמותר לרחוץ בה בשכר,[[86]](#footnote-87) וכתב המהר"י קורקוס דס"ל דלי"ב משום סחורה, משום דאינו מוכר התבן וקש עצמן, וגם דהשכר דנוטל י"ל דהוא שכר המים והמרחץ, ובחי' הגר"א מבו' דבאמת כל האיסור בזה הוא רק כשחושב גם את הקש והתבן להוצאות המרחץ, וזהו דתני ואם הי' מתחשב, ועוד דההנאה אינה אלא עד שכלה האיסור לגמרי ואינו ניכר וכו', עכ"ד, - והכס"מ שם כתב די"ל דלא נאסרה סחורה אלא בדבר שראוי לאכילה וכדדרשינן לאכלה ולא לסחורה, ועי' רש"ש ותפארת יעקב מש"כ בזה.

ובחזו"א סימן י"ג סקכ"ח כתב בדעת הראב"ד דאסר בזה משום סחורה, דאף דכבר אין כאן פירות שביעית, מ"מ מיחשב כאיכא שבח עצים במים, ואע"ג דמותר למכור פירות שביעית כשלקחן לעצמן, הכא הו"ל כצבע בהן, דתנן לעיל פ"ז מ"ג דאסור לצבוע בשכר, ועיי"ש שצידד דכל האיסור בזה הוא רק כשהסיק ע"מ להשכיר.

ט] בל' הרמב"ם שם מ', דעיקר החידוש דמותר לרחוץ במרחץ שהסיקוה בתבן וקש של שביעית, הוא דמותר לרחוץ בה אף בשכר, והנה למש"כ הרדב"ז והכס"מ בדעתו דמותר להסיק מרחץ בתבן וקש של שביעית, י"ל דע"כ פשיטא דמותר לרחוץ בה, ועיקר הא דקמ"ל תנא, הוא דמותר לרחוץ בה אף בשכר ולי"ב משום סחורה, ולמש"כ המהר"י קורקוס בדעתו דאסור להסיק מרחץ בתבן וקש של שביעית, י"ל דמ"מ פשיטא דאחר שהסיק לא אסרינן ליהנות מזה, וי"ל עוד למש"כ המהר"י קורקוס די"ל דכל הא דאדם חשוב אסור הוא רק בשכר, וע"כ הוא שכתב הרמב"ם דאסור לרחוץ בה בשכר, דבזה הוא דשאני אדם שאינו חשוב מאדם חשוב.

י] בחזו"א סימן י"ג סקט"ו נסתפק בתנור שהסיקוהו בתבן וקש של שביעית דאמרינן יוצן, אם צריך שיאכל כנגדן, ועיי"ש שכתב דזה תליא במה שנסתפק שם אם המחייב לאכול כנגדן הוא משום הדמים שהוציא, או הוא משום ההנאה שהשיג, וכתב שם דנפ"מ בזה אם צריך לאכול כנגד הדמים שנתן או כנגד שווי העבדים, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, ונת' עוד בזה לעיל מ"ח אות ו', - ועיי"ש שכתב דבמרחץ שהסיקוהו בתבן וקש של שביעית, ודאי דצריך שיאכל כנגדן, ואף אם נצטנן ולא רחץ, ול"ד לתנור שנצטנן ולא אפה בו די"ל דא"צ לאכול כנגדן וכנ"ל, דבתנור שנצטנן עדיין אין כאן ענין סחורה קודם שאפה, ומשא"כ במרחץ שהוסק שכבר נתחממו המים וכבר הי' בזה ענין סחורה, וזה לפי דבריו שהבאנו לעיל אות ד'.

**פ"ט מ"א**

א] **ונלקחין מכל אדם בשביעית שאין כיוצא בהן נשמר,** בטעם הא דאסור ליקח דבר שכיו"ב נשמר ומותר ליקח דבר שאין כיו"ב נשמר, נחלקו הראשונים, דבפירש"י בסוכה דל"ט: מבו' דכשלוקח דבר שכיו"ב נשמר חשדינן לי' ששמרן, ומכח זה חיישינן שיצניע הדמים לסחורה ולא ינהוג בהן תורת שביעית ומשא"כ במינים אלו שאין כיו"ב נשמר מחזקינן לי' שהפקירן, ולא חיישינן שיצניע הדמים לסחורה, וכ"כ הרא"ש והרא"ש במשנתינו, - ועד"ז מתפרש גם הא דתניא התם דאין מוסרין דמי פירות שביעית לע"ה יותר ממזון ג' סעודות וכו' בד"א בלוקח מן המופקר אבל בלוקח מן המשומר אפי' בכחצי איסר אסור,[[87]](#footnote-88) דהיינו משום דכל שלוקח מן המשומר חיישינן שיצניע הדמים לסחורה.

והתוס' בסוכה שם הק' ע"ז, דסתם ע"ה אינו חשוד, ואם איירי בודאי חשוד, א"כ מ"ט מותר ליקח מהן מינים אלו דאין כיו"ב נשמר, הרי כיון דהוא חשוד, יש לחוש שיצניע את הדמים, ועד"ז הק' התוס' במנחות דפ"ד., וצ"ע בד' התוס' בסוכה, דמ"ט לא קשיא להו אלא משום דסתם ע"ה אינו חשוד, הרי אף אם סתם ע"ה חשוד תיקשי דמאי נפ"מ בין לוקח מן המשומר ללוקח מן המופקר, ובכפו"ת שם כתב דלעולם איירי בסתם ע"ה דאינו חשוד, וע"כ כשהוא מוכר מינים אלו שאין כיו"ב נשמר מותר ליקח ממנו, אך כשהוא מוכר מינים שרגילים לשמור יש רגל"ד לחושדו שמא שמר גינתו ומערים למכור מעט מעט, וע"כ אסור ליקח ממנו, - ועיי"ש שעמד בזה, דמ"מ כל שהוא מוכר גם מינים שכיו"ב נשמר, ומכח זה חשדינן לי' ששמר גינתו וכו', א"כ הי' לנו לאסור ליקח ממנו גם מינים שאין כיו"ב נשמר, ועיי"ש שכתב מכח זה, דבאמת הא דאסור ליקח ממנו בכה"ג, אי"ז משום דחיישינן שיצניע המעות, אלא הוא כדי שיפקיר גינתו, אך אי"ז כפשטות ד' רש"י דהא דאסור ליקח ממנו הוא משום דחיישינן דיצניע הדמים לסחורה, וכן פירשו התוס' במנחות דפ"ד. בדעתו, וצ"ע בזה.

ב] ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע, דלעולם כיון דהע"ה חשוד להצניע דמי שביעית, הי' לנו לאסור אף במוכר דבר שאין כיו"ב נשמר, וכמשה"ק התוס' ע"ד רש"י, ואך דכשמוכר דבר שאין כיו"ב נשמר שלא אספו באיסור, התירו ליקח ממנו מזון ג' סעודות משום כדי חייו, אך כשמוכר דבר שכיו"ב נשמר שאספו באיסור, לא התירו ליקח ממנו כלל.

ג] והתוס' בסוכה שם כתבו בשם ר"ת, והוא בספה"י סימן נ"ט, דהא דבלוקח מן המשומר אסור, הוא משום דהמשומר אסור באכילה, וכ"כ הבעה"מ שם, - ובפסקי רי"ד שם כתב דזהו גם טעם הא דאסור ליקח ממנו מינים שכיו"ב נשמר, משום דחיישינן ששמרם וה"ה אסורין באכילה, וכ"כ בתורי"ד פסחים דנ"א: ובתוס' הרא"ש יבמות דקכ"ב:.

והרמב"ן ביבמות דקכ"ב. הק' ע"ז, דאם הפירות עצמן אסורין, היאך קתני אפי' בחצי איסר אסור, לכו"ע אסורין הן עצמן ואפי' לדידי', ובחי' הריטב"א בסוכה שם פירש דקשיא תרתי, חדא, דאפי' פחות מכחצי איסר אסור,[[88]](#footnote-89) ועוד דאפי' לדידי' גופי' אסורין הן עצמן ואמאי לא אסרינן אלא מקחן.

ועיי"ש בריטב"א שכתב דהטעם דשרינן ליקח ממנו בפחות מכחצי איסר, הוא משום דאיסורא מפני שמערים ומוכר כולם על יד על יד ועושה בהם סחורה, ובפחות מכחצי איסר לא חיישינן, [א"נ כנדצ"ל] קנסא הוא דקנסינן לי' דנראה כמסייע ידי עוברי עבירה שמשמר פירותיו ועובר בלאו ובפחות מחצי איסר לא גזרו, עכ"ל, ודבריו מתפרשים למש"כ בתחילת דבריו דהא דאסור ליקח ממנו הוא או משום דמסייע ידי עבירה הוא משום דמערים וכו' ועושה בהן סחורה, וע"ז הוא שכתב דאם האיסור הוא משום דמערים וכו' הרי דבפחות מחצי איסר ליכא למיחש להכי, ואם האיסור הוא משום דמסייע ידי עבירה, הרי דבפחות מחצי איסר דהוא דבר מועט לא גזרו.

ד] בפי' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ה' כתב, ז"ל, וכן מה"ת שלא יהא אדם שומר שדהו ונועל בפני עניים בשביעית וכו' ולא עוד אלא שגזרו שלא ליקח פירות מן המשומר ולא מן החשוד בכך, זהו ששנינו ונלקחין מכל אדם בשביעית שאין כיו"ב נשמר שגזרו שלא ליקח פירות מן המשומר ולא מן החשוד בכך וכו', ומ"מ לא אסרו חכמים פירות השדה המשומר לכל אדם אלא שלא יקחו אותם מן המשמר וכו', עכ"ל, ומשמעות דבריו, דהא דאסרו ליקח מן המשומר, אי"ז משום איסורא דמסירת דמי פירות שביעית, כדעת רש"י והרמב"ם, אלא הוא גזירה שגזרו חכמים שלא ליקח מן המשומר.

וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הרמב"ן שם, ז"ל, וזה שאמרו גוי שהי' מוכר פירות בשוק ואמר פירות הללו וכו' של עזיקה הם לא אמר כלום, לא נתכוון זה אלא להשביח מקחו, ופירש"י בשם הראשונים מפרדס מעוזק וגדר לו סביב והיא שנה שביעית, ואם היו מאמינים לו הי' אסור ליקח ממנו בעיר שרובה ישראל, שמא וכו' או חוששין שמא משל ישראל לקט ומוכר וכו', או שמא אין קנין לגוי בא"י להפקיע דיני השביעית וגזרו עליו כישראל, עכ"ל, ומבו' דהאיסור ליקח מן המשומר הוא אף כשהוא לוקח מן הגוי, והרי דאין האיסור בזה משום מסירת דמי שביעית,[[89]](#footnote-90) אלא הוא איסור בפנ"ע ליקח מן המשומר, ובחזו"א סימן י' סק"ה נקט דגם לדעת הרמב"ן הוי האיסור משום מסירת דמי שביעית, והק' ע"ז דא"כ בלוקח מן הגוי ל"ש לאסור במשומר יותר מאינו משומר.

ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא אם מותר ליקח פירות אלו בהקפה או בהבלעה, דלדעת רש"י והרמב"ם דהאיסור הוא משום מסירת דמי פירות שביעית, הרי דכל שלוקח הפירות בהקפה או בהבלעה דאין הדמים נתפסין בקדו"ש, לי"ב איסורא, אך לדעת הרמב"ן דהוא איסור בפנ"ע ליקח מן המשומר, אסור אף ליקח בהקפה או בהבלעה, וכן למש"כ הריטב"א לדון דהאיסור הוא משום מסייע ידי עוברי עבירה, יש לאסור אף כשלוקח בהקפה או בהבלעה.

ואמנם דכ"ז הוא בע"ה סתם, אך בחשוד על השביעית, ודאי אסור ליקח ממנו אף בהקפה, שהרי קנסו שלא ליקח ממנו כל דבר שיש בו זיקת שביעית, וכמש"כ הרמב"ם פ"ח משמו"י הי"ד, וכ"ה בחזו"א סימן י' סק"ה.

ה] והנה בפשוטו הי' נראה לדעת הרמב"ן, דמה שאסרו ליקח מן המשומר, הוא משום דהו"ל מסייע ידי עוברי עבירה וכמש"כ הריטב"א, או דהו"ל קנס שקנסו את המשמר שלא יקחו ממנו, ומש"כ דאם הגוי משל ישראל לקט ומוכר אסור ליקח ממנו, אף דהגוי לא עבר עבירה, י"ל דגם בזה הוא מסייע להישראל ששימר, שאם לא יהיו ישראל לוקחין מיד הגוי, לא יקנה הגוי מן הישראל ששימר, - אך הנה זה נסתר ממש"כ הרמב"ן בסו"ד דאסור ליקח מן הנכרי ששימר הפירות בשדהו משום דאין קנין לגוי להפקיע דיני השביעית, ובזה ל"ש הני טעמי, שהרי הנכרי ששימר הפירות לא עביד איסורא כלל, ואפ"ה אסרינן ליקח ממנו, וצ"ע הטעם בזה.

ו] **ר' יהודה אומר ספיחי חרדל מותרין שלא נחשדו עליהן עוברי עבירה,** הרמב"ם בפיהמ"ש במהדו"ק פירש דקאי על דינא דרישא דמינים שאין כיו"ב נשמר נלקחים מכל אדם, וקאמר ר' יהודה דאף ספיחי חרדל נלקחין מכל אדם דלא נחשדו עליהן עוברי עבירה להביאם מן השמור, וכ"כ התורי"ד בפסחים דנ"א:, ועיי"ש שכתב דחרדל הנזרע בגינות אין קונין מהן דשמא שמרוהו או שמא זרעוהו הם בשביעית בעבירה, אבל ספיחי חרדל הגדילין מאליהן בשדה מותר ליקח מהן דלא נחשדו עליהן עוברי עבירה לשמרם כיון שאינם חשובין, - והגר"א בשנו"א כתב דהטעם דלא נחשדו עליהן עוברי עבירה הוא משום דדרך לזרוע חרדל ערוגות, ועלכך לא חיישינן דילמא עשה גדר בפניהם כדי לישמר, ולפ"ז לוקחין מהן אף חרדל הנזרע בגינות.

אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב מבו' דמפרש דקאי על איסור ספיחין, שאסרו חכמים באכילה משום עוברי עבירה שזורעין בשביעית, ובזה הוא דקאמר דספיחי חרדל מותרין ולא אסרום חכמים, משום דלא נחשדו עליהן עוברי עבירה, והרמב"ם במהדו"ק שלא פירש כן, הוא משום דלא ס"ל כלל לאיסורא דספיחין, ובמהדו"ב חזר בו וס"ל דספיחין אסורין, כמבו' כן בדבריו לעיל פ"ו מ"א ובתשו' סימן קכ"ח (פאה"ד סימן ט"ו), וכ"ה בחי' רבינו דוד בפסחים שם.

ז] **ר"ש אומר כל הספיחין מותרין חוץ מספיחי כרוב שאין כיוצא בהן בירקות השדה,** הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק פירש דגם הך בבא קאי על דינא דרישא אלו מינים נלקחים מכל אדם, וקאמר ר"ש דכל הספיחין מותר ליקח אותם מכל אדם משום שהם ספק אם הם מן השמור או מן ההפקר, ואין אסור ליקח מהן אלא ספיחי כרוב שאין נמצא מהן במדבר וודאי דהן מן השמור, ורבנן פליגי וס"ל דכל הספיחין אסורין ליקח אותם מכל אדם, דחיישינן שמא הם מן השמור, וכעי"ז פירש בחי' הר"ן בפסחים דנ"א: לדעת רש"י, עיי"ש, ועי' בשנו"א להגר"א מש"כ לפרש בזה.

ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב מבו' דמפרש דקאי על איסור ספיחין שאסרו חכמים באכילה משום עוברי עבירה, וקאמר ר"ש דלא גזרו בכל הספיחין אלא בספיחי כרוב דאין כיו"ב בירקות השדה, וכנראה דהיינו דע"כ יש לחוש טפי לעוברי עבירה, ורבנן פליגי וס"ל דגזרו חכמים בכל הספיחין.

ח] אמנם דעת הר"ש וש"ר דפלוגתייהו היא בספיחי שישית שנכנסו לשביעית, והר"ש פירש דפליגי אם יש עליהן קדו"ש, דלר"ש אין עליהן קדו"ש, חוץ מספיחי כרוב דיש עליהן קדו"ש, משום שדרכן ליגדל אמהות וגזרינן שמא יביא מן האיסור ויאמר מן האמהות הבאתי, ורבנן ס"ל דכל הספיחין אסורין, משום דגזרינן אף בשאר ספיחין שמא יביא מן האיסור וכו', א"נ דגזרו בשאר ספיחין אטו ספיחי כרוב, ועד"ז פירשו התוס' בפסחים דנ"א: ובקידושין ד"ב:.

והר"ש כתב דהא דאין עליהן קדו"ש מדינא, אף דבירק אזלינן בתר לקיטה, הוא כריה"ג דתליא אם גדלין על מי שנה שעברה, דלדידי' כל שנגמר גידולן בשביעית א"נ רוב גידולן, אין עליהן קדו"ש, כיון שכבר אינם גדלים על מי שנה הבאה, א"נ אתיא אף כר"ע, דאף לדידי' אין עליהן קדו"ש אלא אם גדלו מקצת בשביעית, אך התוס' בקידושין שם כתבו, דבירק לא אזלינן בתר לקיטה, אלא הגדל באיסור אסור בהיתר מותר, ובסו"ד כתבו דאזלינן בתר רוב גידול, ושמא היינו דמכח הא דהגדל באיסור אסור ובהיתר מותר אזלינן בתר רוב גידול, דאם גדל רובו בהיתר, בטל האיסור ברוב, וצ"ע.

ט] והר"ן בפסחים שם פירש דפלוגתייהו הוא אם יש עליהן איסור ספיחין, ותרוייהו אליבא דרבנן דס"ל דאיסור ספיחין אינו אלא מדרבנן, וקאמר ר"ש דכיון דלא אסרו חכמים אלא מפני הרמאין, ספיחי ששית שנכנסו לשביעית מותרין, שניכרין הן שלא נזרעו בשביעית חוץ מספיחי כרוב, ורבנן ס"ל דכיון דגזור רבנן בספיחין לא פלוג בהו, ואף ספיחי ששית שנכנסו לשביעית אסורין, ולכאו' היינו דאף דלי"ב לטעם גזירת ספיחין, מ"מ כיון דיש עליהן קדו"ש, לא פלוג רבנן וגזרו עליהן איסור ספיחין, וכעי"ז פירש הריטב"א בקידושין ד"ב:.

והך מילתא דפלוגתייהו אינה לענין קדו"ש אלא לענין איסור ספיחין, כ"ה גם בפי' הרא"ש במשנתינו, ובסו"ד כתב דכל הני מתניתין דלעיל דאיכא ירקות הקדושים בקדו"ש המותרין באכילה, הוא בירקות שיצאו בשישית ונלקטו בשביעית דיש בהן קדו"ש ולי"ב לאיסור ספיחין, - וצ"ע, דלפמש"כ הרא"ש דלרבנן גזרו לאסור בכל ספיחין שנלקטו בשביעית אף שיצאו בשישית, א"כ נמצא דכל הני מתניתין דהירקות מותרין באכילה, הם דלא כרבנן, - והעירוני דשמא כל מש"כ הרא"ש דרבנן גזרו לאסור בכל ספיחין שנלקטו בשביעית, הוא רק לדעת ר"ע דספיחין אסורין מה"ת, וע"ד שאמרו בפסחים דנ"א: בפלוגתא דר"ש ורבנן בספיחי כרוב היוצאין משביעית לשמינית, דתרוייהו אליבא דר"ע, אך לדעת רבנן דספיחין אינם אסורין אלא מד"ס, לא החמירו לאסור בספיחין של שישית שנכנסו בשביעית, וצ"ע בזה.

י] בפסחים דנ"א: תניא ר"ש אומר כל הספיחים אסורין חוץ מספיחי כרוב שאין כיו"ב בירק השדה, וחכ"א כל הספיחין אסורים, ואמרינן התם דתרוייהו אליבא דר"ע דס"ל דספיחין אסורין, ורבנן סברי דגזרינן ספיחי כרוב אטו שאר ספיחי דעלמא, ור"ש סבר לא גזרינן ספיחי כרוב אטו ספיחי דעלמא, והק' התוס' שם וש"ר, דהכא תנן דלר"ש כל הספיחין מותרין חוץ מספיחי כרוב, והתם תניא דלר"ש כל הספיחין אסורין חוץ מספיחי כרוב, והתורי"ד ורבינו דוד שם כתבו דגרסינן גם במשנתינו דר"ש אומר כל הספיחין אסורין חוץ מספיחי כרוב.

והנה בפירש"י בפסחים שם פירש דפלוגתייהו היא בדין ספיחי כרוב אחר הביעור, דכל הספיחין אסורין בשביעית מזמן הביעור ואילך, ולר"ש ספיחי כרוב מותרין משום דכרוב אינו כלה לחי' כל החורף, ולרבנן אף ספיחי כרוב אסורין אחר הביעור, דגזרינן ספיחי כרוב אטו שאר ספיחין, ולפ"ז מתפרש מש"א התם דתרוייהו אליבא דר"ע, דהיינו דאיסור ספיחין אחר הביעור הוא רק לדעת ר"ע.

ובחי' הר"ן שם כתב, דלפירש"י ניחא הא דהכא תנן דלר"ש כל הספיחין מותרין חוץ מספיחי כרוב, דהתם איירי בדין ספיחין לאחר הביעור, ובזה ס"ל לר"ש דכל הספיחין אסורין וספיחי כרוב מותרין משום דאינם כלים לחי' מן השדה, והכא איירי בדין ספיחין קודם הביעור אם הן ניקחין מכל אדם, ובזה ס"ל לר"ש דכל הספיחין מותרין ליקח מכל אדם שסתמן אינם באין אלא מן המופקר, חוץ מספיחי כרוב שאינם גדלים אלא בגינות וחיישינן דילמא מן המשומר נינהו.

יא] והר"ש הק' על פירש"י, דביעור דרשינן מדכתיב ולבהמתך ולחי' אשר בארצך, ואיסור ספיחין דריש בפסחים שם מדכתיב הן לא נזרע ולא נאסוף את תבואתינו, ועוד דאם איירי לאחר הביעור מ"ט פליגי רבנן עלי' דר"ע, הרי כו"ע מודו דכלה לחי' מן השדה כלה לבהמתך מן הבית, - ובחי' רבינו דוד בפסחים שם הק' עוד בשם ר"ת, דכיון דאיסור ספיחין נלמד מקרא דהן לא נזרע ולא נאסוף את תבואתינו, משמע שהן אסורין אפי' קודם הביעור, דהאי קרא לא כתיב בלאחר הביעור אלא סתמא קאמר ולא נאסוף את תבואתינו שאסיפתן אסורה לנו כפירות שנזרעו בשביעית.

ועיי"ש שכתב בשם הרמב"ן בדעת רש"י, דהא דילפינן לאיסור ספיחין מקרא דולא נאסוף את תבואתינו, הוא לעיקר הא דקדו"ש נוהגת בספיחין, ומכח זה אסור לאספן כדרך שאדם אוסף את שלו, וכיון שלמדנו מהך קרא דיש בהן קדו"ש, ממילא דהן אסורין אחר הביעור, וכ"כ בחי' הר"ן שם, ופירש דהא דבעינן קרא דיש בספיחין קדו"ש, הוא משום די"ל דלא חשיבי ולא מיקרו תבואה, ועיי"ש שכתב דזהו טעמא דרבנן דהן מותרין אף לאחר הביעור, משום דאין עליהן קדו"ש כלל ולי"ב דין ביעור, ובחי' רבינו דוד שם הק' ע"ז דהיאך מצינו למימר דלרבנן ליכא קדו"ש בספיחין, והרי בקרא כתיב את ספיח קצירך לא תקצור, ועי' בחי' הר"ן שם מש"כ לישב, - והעירוני דכ"ה משמעות ד' רש"י במנחות ד"ה:, ז"ל, ספיחין אסורין, "קדו"ש נוהגת בהן" וחייבין בביעור וכו', עכ"ל, ומ' דעיקר החידוש דספיחין אסורין, הוא דקדו"ש נוהגת בהן, וממילא דיש בהן דין ביעור.

יב] ובחי' רבינו דוד שם הק' עוד ע"ד רש"י, דאם התירא דספיחי כרוב הוא משום דאינם כלים לחי', א"כ מ"ט דרבנן שאסרו בספיחי כרוב אטו שאר ספיחין, והיכן מצינו שאוסרין הפירות שלא הגיע זמן ביעורן משום גזירה דשאר פירות שהגיע זמן ביעורן, ועד"ז הק' התוס' בפסחים שם.

אמנם בד' רש"י בפסחים שם נתבאר הטעם בזה, ז"ל, גזרינן ספיחי כרוב אטו ספיחין דעלמא, דאע"ג דאין ביעור לכרוב וכו' ספיחין דידי' אסורין, "דלא לימא טעמא משום דאין בספיחין איסור שביעית ואתו למישרי שאר ספיחין", עכ"ל, והרי דהא דגזרו לאסור ספיחי כרוב אע"ג דמן הדין אין להן ביעור, הוא כדי שלא יבואו לומר דהא דאין להן ביעור הוא משום דאין לספיחין כלל קדו"ש, וזה מתישב היטב לפמש"כ הרמב"ן והר"ן בדעת רש"י דלרבנן אין קדו"ש בספיחין, ויבואו להתיר שאר ספיחין אחר הביעור, ולפ"ז ניחא הא דגזרו בספיחי כרוב ולא גזרו בשאר מינים שאין להן ביעור.

ובחי' הר"ן בפסחים שם יישב לפ"ז משה"ק הר"ש במשנתינו ע"ד רש"י דאם טעמא דר"ש דחוץ מספיחי כרוב הוא משום שהוא מתקיים בארץ, הו"ל לאפוקי נמי לעיקר הלוף והדנדנא וכל הני דאמרינן לעיל פ"ז דאין להן ביעור, ועוד הק' דרבנן דפליגי עלי' דר"ש וגזרי ספיחי כרוב אע"פ שהן מתקיימין אטו שאר ספיחין, ה"נ הו"ל למגזר בהנהו דמני התם, וכתב הר"ן לישב, דמינים אלו דלעיל פ"ז, אין דרכם שיהא להן ספיחין, וע"כ לא גזרו בהן חכמים, דרק בספיחי כרוב הוא דגזרו, דאם היו פטורין מביעור, יאמרו דהוא משום דאין ספיחין חייבין בביעור, ויבואו לפטור גם שאר ספיחין, וע"כ נמי לא נקט ר"ש לעיקר הלוף וכו', כיון דבזה לא נחלקו רבנן, ומודו דלי"ב דין ביעור.

יג] בעיקר ד' רש"י, צ"ב, דכיון דכרוב אינו כלה לחי' כל החורף, א"כ מהו דפליגי רבנן ור"ש אם הוא אסור לאחר הביעור, והרי כיון דאינו כלה כלל, א"כ מהו זמן הביעור שאסרוהו חכמים אחריו לדעת רבנן.

וצ"ל דהיינו, דהנה עיקר מש"כ רש"י דכרוב אינו כלה לחי' כל החורף, פירשו התוס' שם דהוא משום דאין השורש כלה בארץ, והיינו דודאי דעלי הכרוב כלים, ומ"מ כיון דאין השורש כלה בארץ לי"ב דין ביעור, וכ"ה בתורי"ד שם,[[90]](#footnote-91) ולפ"ז נראה דמה שגזרו על ספיחי כרוב שיהיו אסורין לאחר הביעור, היינו דיהיו אסורין לאחר שכלו העלים מן השדה, אף דמן הדין לי"ב דין ביעור משום דהשורש אינו כלה, - וכ"ה מבו' להדיא ממשה"ק התוס' ותורי"ד שם ע"ד רש"י דאין ספיחי כרוב אסורין אלא לאחר ביעור, מהא דקתני התם דנכנס לגינה ונטל ספיחי כרוב ואכל ומשמע שתלשן מן הקרקע והי' מהן הרבה מחוברין וא"כ איירי קודם ביעור, והרי דלדעת רש"י אין ספיחי כרוב אסורין אלא לאחר שכלו העלים מן השדה.

ואמנם צ"ע לפ"ז במשה"ק הראשונים שם ע"ד רש"י, דמ"ש דרבנן גזרו בספיחי כרוב אטו שאר ספיחין, ובכל המינים דאין להן ביעור לא גזרו, ולכאו' לפי הנ"ל הרי כל הא דגזרו בספיחי כרוב, הוא רק משום דהעלים עצמן כלין, וע"כ אף דמן הדין לי"ב דין ביעור משום דהשורש אינו כלה, מ"מ גזרו בהן חכמים אטו שאר ספיחין, דאם יהיו מותרין אחר שכלו העלים, יסברו בנ"א דהוא משום דליכא דין ביעור כלל בספיחין, ולא ידעו דהוא משום דהשורש אינו כלה, אך משא"כ בשאר מינים דאין כלים כלל, מ"ט יאסרו אותם, - וביותר, דכיון דאף בספיחי כרוב לא אסרום אלא לאחר הביעור, דהיינו לאחר שכלו העלים, הרי דבמינים דאינם כלים כלל, ל"ש עיקר האיסור, שהרי אין בהן זמן ביעור כלל, וצ"ע בזה.

יד] דעת ר"ת בספה"י סימן שנ"ג וש"ר, דאיסור ספיחין לר"ע הוא קודם הביעור, והתוס' בפסחים שם כתבו דהכי משמע קרא דלא נאסוף, דכתיב בי' מה נאכל בשנה השביעית, וספיחי כרוב אין בהן מן הדין איסור ספיחין, ונחלקו רבנן ור"ש אם גזרו בשאר ספיחין אטו ספיחי כרוב.

ובטעמא דמילתא דמן הדין אין בספיחי כרוב איסור ספיחין, כתב ר"ת שם דהוא משום דלא אסרה תורה אלא ספיחין דבר קצירה כדכתיב את ספיח קצירך לא תקצור, ומשא"כ בכרוב דיש לו קלח גדול וענפים כעין אילן, ובתוס' הרשב"א בפסחים הביא בשם ר"י שהק' ע"ז, דאיסור ספיחין אינו נלמד מקרא דאת ספיח קצירך לא תקצור, אלא מקרא דלא נאסוף את תבואתינו, ובדעת ר"ת נראה דס"ל כמש"כ בחי' רבינו דוד שם דקרא דהן לא נזרע ולא נאסוף מלמד על קרא דאת ספיח קצירך לא תקצור, דהיינו דלא תקצור כלל, וכתב בשם ר"י דהא דספיחי כרוב אין בהן מן הדין איסור ספיחין, הוא נלמד מהא דכתיב הן לא נזרע ולא נאסוף, משמע דלא נאסרו ספיחין אלא דומיא דזריעה דתבואה, וע"כ ספיחי כרוב דדמו לאילן לי"ב איסור ספיחין, והר"ש במשנתינו הביא לב' הטעמים.

ובתורי"ד בפסחים שם כתב בטעם התירא דספיחי כרוב, דהוא משום דעיקר איסור ספיחין לר"ע הוא, דכמו דאילו זרע שדהו בשביעית אותה התבואה שגדלה אסורה מפני שעבר וזרע, כך גם הספיחין שגדלו מאליהן ע"י שנפל הזרע לארץ וגדל הן אסורין וכו', שכך אסר הבורא הספיחים שגדלו מאליהן כאלו נזרעו ע"י אדם וכו', ומה"ט הוא דספיחי כרוב מותרין מן הדין, שהן דומין לספיחי אילן שהרי לא ע"י זרע הן גדלין אלא מקלחי כרוב הן צומחין, כמו שצומחין הפירות מן האילנות, - ועד"ז כתב בחי' רבינו דוד שם, דעיקר איסור ספיחין הוא דאף שעלו מאליהן ה"ה אסורין כמו שנזרעו בשביעית, והא דאסרתם תורה, הוא כדי שלא יזרע אדם בשביעית ויאמר שהן ספיחין שעלו מאליהן, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דעיקר איסור ספיחין דאורייתא הוא באותן שיוצאין בשביעית ומשום חשד זריעה, אבל היוצאין בשישית אע"ג שנלקטו בשביעית ויש עליהן קדו"ש, (דהולכין בירק אחר לקיטה), מ"מ אין בהן איסור ספיחין, ומה"ט הוא דמן הדין אין בספיחי כרוב איסור ספיחין, משום דאינם צומחין בקרקע בשביעית, אלא הן יוצאין מאמהות שהיו בששית.

ונתחדש בדבריהם, דהנזרע בשביעית אסור לכו"ע מדאורייתא, ולא נחלקו ר"ע ורבנן אלא אם אסרה תורה את הספיחין שגדלו מאליהן, כאילו נזרעו ע"י אדם, וכ"ה מבו' בד' התוס' בר"ה ד"ט., וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי, אך הרמב"ם בתשו' סימן קכ"ח פאה"ד סימן ט"ו כתב בסו"ד דאין איסור מה"ת אלא לזרוע בלבד, אבל הדבר הצומח אפי' עבר וזרע ה"ה מותר מה"ת, כמו כלאי זרעים אשר אסורה זריעתם ומותר לאכול הדבר הצומח, עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר בשלהי יבמות דנעבד אינו אסור אלא מדרבנן, עיי"ש.

טו] התוס' בפסחים שם כתבו בשם ר"נ גאון, דפלוגתא דר"ש ורבנן בספיחי כרוב, היא בספיחין של שביעית שיצאו למוצאי שביעית דהן אסורין מדרבנן עד כדי שיעשו כיוצ"ב, ודעת ר"ש דלא אסרו אלא בשאר ספיחין דכשיראו אותם גדולים יסברו שלקטן בשביעית, אבל ספיחי כרוב שאין כיוצא בהן בירק השדה לא גזרו בהן אטו שאר ספיחים דכשיראו אותם גדולין לא יסברו שלקטן בשביעית דדרכם ליגדל הרבה בזמן מועט, ודעת רבנן דאף ספיחי כרוב אסורין, עכ"ד, ומבו' בדבריהם דפלוגתייהו הוא בדין ספיחי כרוב קודם שעשו כיו"ב, דלר"ש שרו משום דלא יסברו שלקטן בשביעית, - אך בד' הר"ש בשם ר"נ גאון מבו', דפלוגתייהו היא בדין ספיחי כרוב אחר זמן מועט שכבר הוא עושה כיו"ב, דלר"ש שרי דומיא דשאר ספיחין דמותרין לאחר שעשו כיו"ב, ולרבנן אסירי גזירה אטו שאר ספיחין, ועי' בחזו"א סימן ט' סק"ב שעמד בד' הר"ש בזה.

טז] המהרי"ט בקידושין ד"ג. כתב בדעת התוס' שם, דאף דס"ל דלענין קדו"ש אזלינן בתר רוב גידול, מ"מ לענין איסור ספיחין דר"ע, אין ספיחי שביעית היוצאין לשמינית אסורין, אף אם הי' רוב גידולם בשביעית, דבאיסורא דספיחין כתיב לא נאסוף, ותליא במה שנאספו בשביעית, עיי"ש, ובזה מתישבים ד' התוס' שם מקו' המהרש"א, עיי"ש, וכ"כ החזו"א באהע"ז סימן קמ"ח בהערות לדף ג' א', - וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בשלהי מתניתין, שכתב דלא משכחת דין ביעור אלא בספיחי שביעית ובתבואה שהביאה שליש ובפירות האילן, ומש"כ בתבואה שהביאה שליש, בע"כ דהיינו בתבואה שהביאה שליש בשביעית ונלקטה בשמינית, דיש בה קדו"ש, ואין בה איסור ספיחין, והרי דאף דבתבואה אזלינן בתר הבאת שליש, מ"מ לי"ב איסור ספיחין כיון שלא נלקטה בשביעית, אך צ"ע בזה מד' הירושלמי שהביא הר"ש, דמבו' להדיא דתבואה שהביאה שליש בשביעית ונלקטה בשמינית יש בה איסור ספיחין, ועי' עוד בפי' הר"ש לעיל פ"ו מ"ד דירק שנגמר גידולו בשביעית ונלקט בשמינית יש בו איסור ספיחין.

ובס' שערי חיים קידושין סימן ז' כתב לבאר בזה, דספיחין ל"ה איסור אכילה כשאר מאכ"א, אלא עיקר איסורם הוא איסור אסיפה, דאכילתם היא גמר אסיפתם, כדילפינן לה מקרא דולא נאסוף, וע"כ ל"ש כל עיקר האיסור אלא כשנאספו בשביעית, דבכה"ג חשבינן לאכילתם לעולם כעבודת שביעית, דגומרת האסיפה דשביעית, אבל כל שנלקטו בשמינית והיתה האסיפה בשמינית, ל"ש הך איסורא כלל.

יז] **שם בר"ש, ועוד הק' ר"ת מהא דאמר בפ"ק דמנחות וכו',** בפירש"י במנחות שם כתב דמיירי לאחר הביעור, דביעורן הוא משתרד רביעה שני' דהו"ל כלה לחי' שבשדה, כדתנן עד מתי נהנין ושורפין בתבן וקש של שביעית משתרד רביעה שני', ובספה"י לר"ת סימן שנ"ג תמה ע"ז, דהא דתנן משתרד רביעה שני', בע"כ דהוא רביעה שני' של שנה שמינית, דהא תבן וקש קתני, ואם ברביעה שני' של שנה שביעית קאמר, תבן וקש מי איכא וכי יכולה תבואה לגדל מר"ה שהיא הכנסת שביעית עד שתרד רביעה שני', ואין לומר דמיירי בתבן וקש שגדלו בששית, שהרי כל שהביאו שליש בשישית אין נוהג בהן איסור שביעית.

ובחי' רבינו דוד בפסחים כתב בשם הרמב"ן בדעת רש"י, דאע"פ דזמן העומר אינו אחר הביעור לחמשת המינים, זהו בזמן שהשנים כתקנן שאדם זורע בזמן הזרע, אבל בשביעית שאין זורעין בה בזמן הזרע, הספיחין מזמן הקציר הן יוצאין מן הזרע הנופל בשעת הקציר של שנה שישית, וזמן הביעור שלהן הוא מחנוכה ואילך לכל היותר, ועיי"ש במש"כ בביאור הא דתנן מאימתי נהנין מתבן וקש של שביעית משתרד רביעה שני', וכעי"ז כתב בחי' הר"ן שם, אך ד' רש"י שהביא מהא דתנן דעד מתי וכו' משתרד רביעה שני', לא נתישבו בזה.

יח] **שם, ובכמה משניות אשכחן דשרי באכילה, מתניתין דהכא דהפיגם והירבזון,** הרמב"ם בפ"ד משמו"י ה"ג כתב דהעשבים שאין זורעין אותם רוב האדם כגון הפיגם והירבוזין השוטים וכל כיו"ב, לא אסרום חכמים משום ספיחין, והרמב"ם בפיהמ"ש במהדו' ב' פירש לעיקר דינא דמתניתין דניקחים מכל אדם בשביעית, דהיינו דלי"ב איסור ספיחין, אך שוב חזר בו וחזר ופירש דעיקר דינא דמתניתין הוא לענין האיסור ליקח מע"ה מן המשומר, וכ"כ הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ה', - ואזיל הרמב"ם לטעמי' דס"ל דאף לענין איסור ספיחין אזלינן בתר לקיטה, ונת' להלן אות כ', ולפ"ז אין לישב למשנתינו כמש"כ הר"ש דאיירי בשל שישית הנכנס לשביעית, ובע"כ דבמינים אלו לא אסרו חכמים משום ספיחין.

ובירושלמי בעי במינים אלו שנשנו במשנתינו אם הן אסורין משום ספיחין, ופשיט דהן מותרין, וזה כד' הרמב"ם והרמב"ן, - ובדעת הר"ש שהק' מהא דשריא מתניתין באכילה, צ"ל דמפרש להירושלמי בע"א, וצ"ע, וי"ל דמכוון הר"ש, דאין לפרש דטעם הא דשריא מתניתין באכילה הוא משום דלא גזרו בהן איסור ספיחין, שהרי בירושלמי מיבע"ל בזה, ולא פשיט לה ממשנתינו.

יט] **שם, וההיא דהאומר לפועל וכו' ולקוט לי ירק היום, ולוקח ירקות שדה וכו',** לדעת הרמב"ם דלענין איסור ספיחין אזלינן בתר לקיטה, כתב הכס"מ פ"ו משמו"י הי"ב דצ"ל דהנך מתניתין איירי בירקות שאין דרך לזרעם, ועיי"ש שדקדק כן מהא דתני ירקות "שדה", ומ' דבירקות שגדלו מאליהם בשדה מיירי.

כ] **שם, אבל לענין איסור ספיחין וכו' משמע דתחילת גידול בעינן בשביעית וכו',** בל' הר"ש מבו' דכל שגדל הירק קצת בשביעית לי"ב איסור ספיחין אף אם גדל עיקרו בשביעית, ול' הרא"ש הוא דכל דכל גידולו הי' בשביעית, מ"מ כיון שיצא בשישית, לי"ב איסור ספיחין, - ובל' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ה' משמע, דלא הותרו ספיחין שגדלו בשישית ונלקטו בשביעית, רק בשהי' עיקר גידולן בשישית, ובזה הוא שנתחדש דאף שהוסיפו בשביעית ונלקטו בשביעית, לי"ב איסור ספיחין, אך כל שעיקר גידולן בשביעית ה"ה אסורין משום ספיחין, עיי"ש, אך בחזו"א סימן ט' סק"ג וסקי"ז נ' שפירש ד' הרמב"ן כד' הר"ש, וצ"ע, וכ"ה מבו' בד' מהר"ם חלאוה בפסחים דנ"א:, עיי"ש דמוכח מדבריו דלכה"פ בעינן שתהא הבאת שליש בשישית, (אך אין להוכיח מדבריו דסגי בזה, וי"ל דבעינן שיהא עיקר גידולו בשישית, עיי"ש.

ובד' הרמב"ם בפ"ד משמו"י הי"ב מבו' דס"ל דאף לענין איסור ספיחין אזלינן בתר לקיטה, וכל דנלקטו בשביעית אסורין משום ספיחין, וכן האריך בזה הרש"ס במשנתינו, ובחי' הר"ן בפסחים דנ"א: כתב דבאיסור ספיחין לר"ע ודאי דאזלינן בתר לקיטה, ובאיסור ספיחין דרבנן נחלקו רבנן ור"ש אם גזרו בכל הספיחין של שישית שנכנסו לשביעית, והחזו"א בסימן ט' סקי"ז כתב דבאיסור ספיחין דרבנן יש לסמוך ע"ד הר"ש ודעימי' דאף אם נלקט בשביעית, לי"ב איסור ספיחין.

ועי' במנחת שלמה ח"א סימן נ' שהביא דהוראת החזו"א היתה דכל שהתחיל ליגדל מעט בשביעית לי"ב איסור ספיחין, ובס' חוט שני הביא בשמו, דכל שיצא מעט מע"ג הקרקע לי"ב איסור ספיחין, ובשעת הדחק התיר אף כשיצא השורש בתוך הקרקע אף שלא יצא כלום מע"ג הקרקע, - ועיי"ש במנחת שלמה בסימן מ"ט וסימן נ' שהאריך לדון בזה, דכ"ה דלענין תבואה אסרינן כל שהביא שליש בשביעית, ה"נ בירקות לא שרי אלא כשהגיע לעונת המעשרות בששית, עיי"ש בדבריו, ועמש"נ עוד בזה להלן אות כ"א.

כא] **שם, אע"ג דתבואה ודאי דדינה בתר שליש אם לא הביאה שליש בשישית אסורה משום ספיחי שביעית,** במקד"ד סימן מ"ט סק"ג פירש הטעם בזה, דשאני הא דאזלינן בירק בתר לקיטה מהא דאזלינן בתבואה בתר הבאת שליש, דהא דאזלינן בירק בתר לקיטה, אשכחן רק לענין סדר השנים, וע"כ רק לענין שיחשבו של שביעית אזלינן בתר לקיטה, אבל לאיסור ספיחין שהוא איסור פרטי שנאסר מה שגדל בשביעית, ואי"ז משום דשם פירות שביעית עליהן, שהרי פירות האילן הם פירות שביעית ואינם אסורין משום ספיחין, ובזה לא אמרינן דכל שנלקט בשביעית חשיב כמו שגדל בשביעית, ומשא"כ בהא דאזלינן בתבואה בתר הבאת שליש הרי אינו רק לענין סדר השנים, שהרי אף לענין מוכר שדהו לגוי דינא הוא דאם הביאה שליש ביד ישראל חייבת במעשר ואם הביאה שליש ביד גוי פטורה, וע"כ אף לענין איסור ספיחין אזלינן בתר הבאת שליש, עכ"ד, - ובמנחת שלמה ח"א סימן מ"ט כתב דלפ"ז הדין נותן דגם בירק אזלינן בתר עונת המעשרות, ולא סגי במה שהתחיל גידולו בשישית, שהרי כתב הר"ש במעשרות פ"ה מ"ה בדין הלוקח שדה ירק בסוריא מן הנכרי, דכל שהגיע לעונת המעשרות ביד הנכרי פטור, וכל שהגיע לעונת המעשרות ביד ישראל חייב, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

כב] **שם, וצריך לדקדק לר"ע במאי מיתוקם דין ביעור,** בשעה"מ פ"ד משמו"י ה"ב כתב לישב, דאיסור ספיחין לר"ע היינו דוקא באכילה אבל בהנאה מותרין, וכאשר כן מ' מד' התוס' וש"ר שלא הזכירו אלא איסור אכילה, והיינו דכיון דאיסורם נלמד מקרא דמה נאכל בשנה השביעית, אינם אסורין אלא באכילה, ואפי' לרב אבהו דכל מקום שנאמר לא תאכלו א' איסור אכילה וא' איסור הנאה במשמע, מ"מ הכא דכתיב מה נאכל אין בו איסור הנאה, וע"ד שכתבו התוס' דכי כל אוכל לא ילפינן מלא תאכלו, ולפ"ז ניחא דאף לר"ע יש בספיחין דין ביעור לאסרם בהנאה.

אך מד' הר"ש שהק' כן, מבו' דס"ל דספיחין לר"ע אסורין אף בהנאה, ועי' במקד"ד סימן נ"ט סק"ג שהוכיח כן גם מד' התוס' בתענית ד"ו: דמשמעות דבריהם דלדעת ר"ע אסורין תבן וקש של שביעית מדאורייתא,[[91]](#footnote-92) - ומש"כ השעה"מ דכיון דאיסורם נלמד מקרא דמה נאכל בשנה השביעית, אינם אסורין אלא באכילה, י"ל בזה דכיון דכתיב בהך קרא ולא נאסוף את תבואתינו, ילפינן מינה דהן אסורין לגמרי, גם י"ל לפמש"נ לעיל אות י"ד מד' רבינו דוד, דהך קרא מגלה על קרא דאת ספיח קצירך לא תקצור, דהיינו דלא תקצור כלל.

כג] וי"ל עוד, דאיסורא דספיחין לר"ע, אי"ז איסור מחודש שאסרתם תורה באכילה, שהרי לא כתיב בקרא ל' איסור, אלא כתוב בתורת סיפור דברים, אלא היינו דמהך קרא דלא נאסוף את תבואתינו נלמד, דספיחי שביעית לא ניתנו לאכילה, וע"כ הן אסורין באכילה משום איסורא דפירות שביעית, והיינו דכל הא דפירות שביעית מותרין באכילה, הוא רק משום דהם ניתנו לכך, וע"כ הן אסורין למידי דאין הנאתו וביעורו שוה דלא ניתנו לכך, וספיחין שלא ניתנו לאכילה, ה"ה אסורין באכילה, דומיא דהא דכל פירות שביעית אסורין להנאות שלא ניתנו להן, ולפ"ז ניחא הא דהן אסורין אף לשאר הנאות, דכ"ה דלא ניתנו לאכילה, גם לא ניתנו לשאר הנאות, דהרי עיקר הא דפירות שביעית ניתנו לשאר הנאות, הוא משום דהו"ל דומיא דלאכלה, וספיחין שלא ניתנו לאכילה, אף לא ניתנו לשאר הנאות.

ונראה דיש ללמוד לזה מד' התוס' בקידושין ד"ג. שכתבו דר"ע דריש מקרא דספיחין אסורין אפי' לאכילה וכ"ש לסחורה, ואם איסור אכילה דספיחין הוא איסור בפנ"ע שאסרתם תורה, אי"ז ענין לאיסורא דסחורה, ובע"כ דעיקר איסורא דספיחין הוא שלא ניתנו הספיחין לאכילה, וע"כ הן אסורין משום איסורא דפירות שביעית, וזהו שכתבו התוס' דכ"ש דהן אסורין בסחורה, דאף שאר פירות שביעית לא ניתנו לכך.[[92]](#footnote-93)

אמנם הנה אי"ז מתישב לד' הר"ש לעיל פ"ד מ"ז דכל הא דאסרינן להשתמש בפירות שביעית לדבר דאין הנאתו וביעורו שוה הוא משום איסורא דהפסד, והרי דליכא דין בפנ"ע, דפירות שביעית אסורין להנאות שלא ניתנו להן, ולפ"ז הרי אין לפרש דאיסורא דספיחין באכילה הוא משום דלא ניתנו לאכילה, - גם ילה"ע, דאם אכן לא ניתנו ספיחין כלל לאכילה, הי' בדין דלא יהא עליהן קדו"ש, דבפשוטו עיקר הקדו"ש הוא מכח דינא דלאכלה, ואם ליכא עלייהו קדו"ש, תו לא הי' לנו לאסרם באכילה, ובאמת דגם עיקר ד' התוס' דספיחין אסורין בסחורה הם חידוש, דהי' מקום לומר דאחר דהן אסורין באכילה, ליכא עלייהו קדו"ש, ושו"ר שדנו בזה בבית רידב"ז סימן א' סקי"א ובמשרת להבית שם, ועי' מעדני ארץ סימן ו' סק"י, וצ"ע בזה.

כד] והנה במקד"ד שם כתב להוכיח מכ"ד דאיסור ספיחין דרבנן, אינו אלא באכילה ולא בהנאה, עיי"ש, אך בקה"י סימן כ"ב סק"ה כתב, דאף אם איסור ספיחין דאורייתא אינו אלא באכילה ולא בהנאה, מ"מ איסור ספיחין דרבנן ודאי דהוא אף בשאר השתמשות, כדמוכח מכ"ד דאסור להאכיל ספיחין לבהמה, ועי' חזו"א סימן ט' סק"ו וסימן י' סקי"ב שנקט כן, ובסימן ט' סק"ד כתב דספיחין אסורין בזריעה, עיי"ש, ועי' דרך אמונה בביאוה"ל פ"ד משמו"י ה"ב שהאריך להוכיח מכ"ד דספיחין דרבנן אסורין בהנאה, ועיי"ש שנסתפק שמא אינם אסורין אלא בהנאה של כילוי, - ועי' חזו"א סימן י"ג סוסקט"ז שכתב דאין ספיחין איסורי הנאה אלא אסרו אכילתן ושאר תשמישין, וכתב לפ"ז דע"כ מותר לזכות בספיחין לתשמיש היתר לצורך העומר.

כה] **שם, ובמס' תענית משמע דאיכא תנא דשרי ספיחין באכילה וכו',** בד' התוס' בתענית שם מבו' דבאמת לדעת רבנן מותרין ספיחין באכילה, וכל איסורא דספיחין הוא רק לדעת ר"ע, וכ"כ התורי"ד בפסחים דנ"א:, וכ"כ הגר"א בשנו"א במשנתינו, אך בביאור הגר"א לירושלמי כתב דספיח הקציר הגדל מן הזרע שנחבט בעת הקציר אסור מדרבנן, וספיחין העולין מאליהן מותרין אף מדרבנן, וכן הי' דעת הרמב"ם בפיהמ"ש במהדו"ק, אך במהדו"ב חזר בו הרמב"ם וס"ל כדעת ש"ר דאף לרבנן ספיחין אסורין מדרבנן, וכן חזר בו בפיהמ"ש לעיל פ"ו מ"א, ונתפרשו הדברים בתשו' הרמב"ם סימן קכ"ח (פאה"ד סימן ט"ו), - והגר"א שם כתב דמש"כ הרמב"ם בהלכותיו דספיחין אסורין הוא משום דקי"ל כר"ע, ולפ"ז צ"ל דמש"כ הרמב"ם בפ"ד ה"ד להתירא דד' שדות, הוא משום דאף דספיחין דאורייתא, מ"מ לא אסרה תורה אלא בשדות שדרך לזרוע בהן משום חשד עוברי עבירה, וכאשר כן נ' בד' רבינו דוד בפסחים דנ"ג:, וזה דלא כמש"כ הרמב"ן בפר' בהר, דהתירא דד' שדות הוא רק לדעת רבנן דספיחין אסורין מדרבנן, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב לעיל פ"ו מ"ב ובתשו' שם מבו' להדיא דאיסור ספיחין אינו אלא מדרבנן, והרי שדעתו כדעת ש"ר דאף לדעת רבנן אסורין הספיחין מדרבנן.

**פ"ט מ"ב - מ"ג**

א] **ג' ארצות לביעור וכו' וג' ג' ארצות לכל אחת ואחת וכו', ולמה אמרו ג' ארצות וכו',** בפירש"י בפסחים דנ"ב: פירש דהיינו דאיכא ג' ארצות חלוקות זמ"ז לענין ביעור שאין זו סומכת על זו משכלו בה ואע"פ שלא כלו לחברתה, ובכל אחת מהן יש ג' ארצות שחלוקות במנהג קיום פירותיהן שפירותיהן כלות של זו קודם לזו, ואעפ"כ עשינו כולן אחת לביעור, וזהו דתני דלמה אמרו ג' ארצות אף דיש ג' ארצות לכל אחת ונמצא דיש כאן ט' ארצות, אלא הוא משום דעשאום לג' שבכל אחת כאילו הן אחת, ואוכלין בכל א' וא' מהג' החלוקות לביעור עד שיכלה האחרון שבג' ארצותי', עכ"ד, וכעי"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ז משמו"י ה"ט.

אך התוס' וש"ר בפסחים שם כתבו דאף ג' ארצות שבכל אחת ואחת הן חלוקות זמ"ז לביעור, ואין אוכלין פירות שבהר אלא עד שיכלו פירות שבהר, ופירות שבשפלה עד שיכלו פירות שבשפלה, ופירות שבעמק עד שיכלו פירות שבעמק, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו, וכ"ה מבו' גם בד' הריבמ"צ, - והתוס' וש"ר הביאו כן כן מירושלמי דאמרינן דשיערו לומר דאין חי' שבהר גדילה בעמק ואין חי' שבעמק גדילה בהר, וכ"ה גם בתוספתא פ"ז ה"ז, למה הוזכרו ההר העמק והשפלה לפי שאין אוכלין מי בהר על שבעמק ולא מי שבעמק על שבהר.[[93]](#footnote-94)

ב] והנה התוס' וש"ר בפסחים שם הק', דאם אין ג' ארצות שבכל אחת חלוקות זו מזו, למה שונה ג' ארצות בכל אחת, - והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאמרו של ג' ג' אינו לענין תוספת דין מן הדינים, ואינו אלא הגבלת גבולותיהן, וצ"ב.

אמנם הנה בד' רש"י שם מבו' להדיא, דבאמת ב' דינים נשנו בזה, והיינו, דלעולם כיון דההר והשפלה והעמק חלוקות זמ"ז במנהג קיום פירותיהן שפירותיהן כלות של זו קודם לזו, הו"ל ארצות חלוקות, וע"כ הגם דכל שלא כלו הפירות שבאותה הארץ, פשיטא דליכא דין ביעור, דלא חשיב כלל שכלו הפירות, כל שנשתייר באותה הארץ, מ"מ כל שכלו הפירות שבאותה הארץ, הי' בדין שיהא חייב לבער, דכיון דהוו ארצות חלוקות, ע"כ כל שכלה באותה הארץ, חשיב שכלו הפירות, ובזה הוא דילפינן מקרא דלחי' אשר בארצך, דכ"ז שיש פירות לחי', ע"י שהולכת למקום אחר ואוכלת, ליכא דין ביעור, וע"כ אף אם כלו הפירות שבהר, כיון שלא כלו הפירות שבשפלה או בעמק, והחי' הולכת לשם ואוכלת, ליכא דין ביעור, ומשא"כ אם כלו כל הפירות שביהודה, כיון דאין החי' שביהודה הולכת ואוכלת בגליל, איכא דין ביעור.

ולפ"ז נראה, דכל הא דכשכלו הפירות שביהודה איכא דין ביעור משום דאין החי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, הוא רק משום דיהודה וגליל הוו ארצות חלוקות, שהן חלוקות במנהג קיום פירותיהן, דמכח זה כל שכלו הפירות שביהודה חשיב דכלו הפירות, ואך שבאנו לדון דמ"מ כיון שהחי' שבמקום זה אוכלת מן הפירות שבמקום אחר, ליכא דין ביעור, ובזה הוא דאמרינן דאין החי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, וע"כ איכא דין ביעור, - אך אלמלי הא דהוו יהודה וגליל ארצות חלוקות, הרי דאף דאין החי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, מ"מ כ"ז שלא כלו הפירות שבגליל לא חשיב כלל שכלו הפירות, ול"ה דין ביעור, דעיקר דין ביעור הוא כשכלו הפירות שבארצך לחי', אך כל שלא כלו הפירות שבארץ לחי', אף אם בפועל אין החי' באה לשם, ליכא דין ביעור, - גם י"ל דאם הי' הכל ארץ אחת, הי' סגי במה שלא כלו הפירות לחי' שבגליל, וכ"ה מבו' בד' הרש"ס שהבאנו להלן אות ד', - אך מש"נ להלן אות ו' בדעת רש"י ניחא רק לדרך קמא, ודו"ק.

ולפ"ז ניחא הא דתנן דג' ארצות לביעור וג' ג' ארצות בכל א' וא', כיון דעיקר הא דאיכא דין ביעור אף שלא כלו כל הפירות שבא"י, הוא משום דאיכא ט' ארצות חלוקות, דכל שכלה לחי' שבאחת מהן איכא דין ביעור, וע"ז תני דמ"מ לדינא ליכא אלא ג' ארצות, משום דחי' שבהר אוכלת מן השפלה והעמק וכו', - ועמש"נ להלן אות י"ד לפרש לפ"ז לדינא דר"ש דלא אמרו ג' ארצות אלא ביהודה, ומש"נ להלן אות י"ז לפרש לפ"ז לדינא דכל הארצות כאחת לזיתים ולתמרים.

ג] וראיתי להוסיף בזה, דהנה בגמ' בפסחים שם ת"ר פירות שיצאו מא"י לחו"ל וכו' רשב"א אומר יחזרו למקומן ויתבערו משום שנא' בארצך, ופרכינן עלה הא אפיקתי', ופירש"י, דהא אפיקתי' למעוטי דאין סומכין בני יהודה אלא על ארצם ולא על של גליל, וצ"ע דלכאו' הא דאין סומכין בני יהודה אלא על של ארצם, לא ילפינן לה מדכתיב בארצך, אלא מדכתיב ולחי', דמזה הוא דילפינן דכ"ז שהחי' אוכלת מן השדה האכל לבהמתך מן הבית כלה לחי' מן השדה כלה לבהמתך מן הבית, וכיון דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, ע"כ כל שכלו הפירות שביהודה, אין סומכין על פירות שבגליל.

ולכאו' הוא מתפרש ע"פ הנ"ל, דאלמלי קרא דבארצך, ל"ה דין ביעור תלוי כלל במה שכלו הפירות שבארץ זו, אלא במה שכלו הפירות שבכל א"י, וכל שלא כלו הפירות שבכל א"י, ליכא דין ביעור, וזהו דילפינן מקרא דבארצך, דדין ביעור הוא כשכלו הפירות שבארץ זו, ובזה איכא ט' ארצות, ואך דילפינן מקרא דולחי' אשר בארצך, דאף אם כלו הפירות שבארץ זו, מ"מ כל שלא כלו בארץ אחרת והחי' שבארץ זו אוכלת משם, ליכא דין ביעור, וע"כ הוא דליכא אלא ג' ארצות, כיון שהחי' שבהר אוכלת מן השפילה וכו', - וזה כנ"ל דלדין ביעור בעינן תרתי, חדא, דכלו הפירות שבארץ זו, ועוד, דלא נשתיירו פירות בארץ אחרת שהחי' שבארץ זו גדילה עליהן.

ד] והנה נמצא לפ"ז לדעת רש"י, דכל הא דבעינן לה"ט דהחי' שבמקום זה אוכלת מן הפירות שבמקום אחר, הוא רק משום דהוו ב' ארצות חלוקות, אך אם הוו ארץ אחת, הרי דאף אם החי' שבמקום זה ל"ה אוכלת מן הפירות שבמקום השני, מ"מ כ"ז שלא כלו הפירות שבמקום השני, ל"ה דין ביעור, כיון דלא כלו הפירות שבארץ זו, - ונפ"מ בזה, דכל שהיו ב' מקומות בהר שביהודה, ובאחת מהן כלו הפירות ובשני' לא כלו, ליכא דין ביעור, אף בלא הא דהחי' שבמקום זה אוכלת מן הפירות שבמקום השני, אלא בלא"ה נמי כיון שכל ההר שביהודה הוי ארץ אחת, הרי דכ"ז שלא כלו כל הפירות שבארץ זו, ליכא דין ביעור.[[94]](#footnote-95)

אמנם הנה הר"ש והרא"ש כתבו, דהא דאוכלין ביהודה עד שיכלה מכל העיירות שבה, הוא משום שדרך החי' כאין מוצאת כאן פירות הלכת ביהודה מהר להר או משפלה לשפלה, ומבו' דאלמלי הא דהחי' שבמקום זה אוכלת מן הפירות שבמקום השני, הי' דין ביעור כשכלו הפירות שבמקום זה, - ופשוט דאזלי לטעמייהו, דס"ל דאין חי' שבהר גדילה על פירות שבגליל, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דבעינן לקרא דולחי', הוא משום דמן הדין כל שכלו הפירות שבמקום זה, הי' דין ביעור, וזהו דילפינן מקרא דאף שכלו הפירות שבמקום זה, מ"מ כיון שהחי' שבמקום זה גדילה על הפירות שבשאר מקומות ליכא דין ביעור.

ונראה דגם לדעתם ילפינן להך דינא מקרא דבארצך, דאלמלי הך קרא, ל"ה בעינן כלל שלא יכלו הפירות לחי' שבמקום זה, אלא הוה סגי במה שלא כלו הפירות שבכל א"י, וזהו דילפינן מקרא דבארצך, דדין ביעור תליא במה שכלו הפירות שבמקום זה, ומקרא דולחי' ילפינן דאף אם כלו הפירות שבמקום זה, אם החי' הולכת ואוכלת מן הפירות שבמקום אחר ליכא דין ביעור, - וכ"ה להדיא בפי' הרש"ס, ז"ל, אין חי' שבהר גדילה בעמק וכו', והתורה אמרה ולחי' אשר בארצך בתר ארצך אזלינן, הלכך אין סומכין יושבי ההר על יושבי העמק ולא יושבי העמק על יושבי ההר, עכ"ל, ולהדיא דבלא קרא דבארצך הוה סגי שלא כלו הפירות שבכל א"י, משום דיש לחי' שבא"י לאכול, וזהו דילפינן מקרא דבארצך, דבעינן שישתייר לחי' שבמקום זה, ואין סומכין על מה שנשתייר במקום אחר.

ה] ונמצא לפ"ז, דעיקר פלוגתת רש"י וש"ר היא בדינא דבארצך, דלדעת רש"י לא חשיב שכלו הפירות שבארצך, אלא כשכלו מכל הארץ, וע"ז הוא דנאמר דינא דג' ארצות לביעור וג' ג' בכל אחת, דלענין זה איכא ט' ארצות חלוקות, אך לדעת ש"ר סגי שכלו הפירות שבמקום זה ליחשב שכלו הפירות שבארצך, וע"כ כל הא דאם כלו הפירות במקום זה ולא כלו במקום אחר ליכא דין ביעור, הוא רק משום דהחי' שבמקום זה אוכלת מן הפירות שבמקום השני.

ו] בפירש"י בפסחים שם כתב, דהא דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל וחי' שבגליל גדילה על פירות שביהודה, הוא משום דאין החי' מתרחקת כ"כ לצאת מיהודה לגליל ומגליל ליהודה, ובחזו"א סימן ג' סקל"ב הק', שאין הריחוק גורם שהרי יהודה וגליל פוגעין זב"ז ומ"מ הן חלוקין לביעור אפי' עירות שעל הגבול, וכן הק' השפ"א שם, ועיי"ש שכתבו דבע"כ שהוא דבר שבטבע דחי' של מקום זה אינה ניזונת מפירות של מקום אחר.

ולפמש"נ יש מקום לומר בדעת רש"י, דכל שכלו הפירות מכל ארץ זו, ובאנו להפקיע דין ביעור מכח דהחי' שבארץ זו גדילה על הפירות שבארץ אחרת, בעינן שהחי' שבכל ארץ זו תהא גדילה על פירות אלו, ולא סגי במה שהחי' שבמקום זה שעל הגבול גדילה על פירות אלו, והיינו דכיון דכתיב ולחי' אשר בארצך, בעינן שלא יכלו הפירות לכל החי' שבארצך, ולא סגי במה שלא כלו הפירות לחי' שבמקום זה, וע"כ כיון שאין החי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, הגם דהחי' שבמקום זה שעל הגבול גדילה על הפירות שבגליל, יש בזה לדין ביעור.

ואמנם דכ"ז הוא לרש"י לטעמי' דס"ל דעיקר דין ביעור תליא בכל ארץ וארץ, אך לדעת ש"ר דעיקר דין ביעור תליא במקום זה, וכמש"נ לעיל אות ה', הדין נותן דאם החי' שבמקום זה שעל הגבול גדילה על פירות שבגליל, לא יהא דין ביעור, דאף הא דכתיב בקרא ולחי' אשר בארצך, מתפרש לדעתם לחי' שבמקום זה, (שהרי לדעתם הא דכתיב ארצך, היינו מקום זה, וכמש"נ לעיל סוף אות ד'), ובע"כ לדעתם כמש"כ השפ"א והחזו"א דהוא דבר שבטבע שחי' של מקום זה אינה ניזונת מפירות של מקום אחר.

ז] **ועבר הירדן,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דמפרש דהוא עבר הירדן המערבי שהוא א"י גמורה, ונת' להלן אות ט', וכ"כ בכפתור ופרח פמ"ח בדעתו, והביאו בתוס' הגרע"א במשנתינו, - אך התוס' ביבמות דט"ז. נקטו דהוא עבר הירדן המזרחי שהוא ארץ סיחון ועוג, וכ"ה בפי' הריבמ"צ ובשנו"א במשנתינו, וכ"כ הר"ש בפ"ד דידים מ"ג, ועי' בכפו"פ שם שהאריך להוכיח כן.

והנה התוס' שם הוכיחו ממשנתינו דכבשו עולי בבל לארץ סיחון ועוג, עיי"ש, ובמל"מ פ"ד משמו"י הכ"ו פירש לדבריהם, דס"ל כמש"כ הר"ש לעיל פ"ו מ"א, דהא דתנן התם דכל שהחזיקו עולי מצרים נאכל אבל לא נעבד, היינו דדהוא נאכל לאחר הביעור כיון שלא קדשום עולי בבל, ומ"מ לענין עבודה החמירו לאסור מדרבנן, ודלא כפי' הרמב"ם שם, וזהו שהכריחו מהא דתנן הכא דבעבר הירדן איכא דין ביעור, דכבשו עולי בבל לעבר הירדן, ועיי"ש שכתב דצ"ל כן גם בד' הר"ש דס"ל דכבשו עולי בבל לעבר הירדן, דאל"כ ל"ה שם דין ביעור, והק' ע"ז מד' הר""ש בפ"ד דידים מ"ג שכתב דאף את"ל דלא כבשו עולי בבל לעבר הירדן מ"מ שביעית נוהגת בו ולמד לזה ממשנתינו, וזה דלא כמש"כ הר"ש גופי' לעיל פ"ו דכל שלא כבשו עולי בבל לי"ב דין ביעור.

ח] וראיתי לישב היטב בזה, והוא מבו' בקצרה בחזו"א סימן ג' סוסקכ"ד, דהנה המל"מ שם נסתפק לדעת הר"ש בדין מקום שלא כבשו עולי בבל, אם קודם הביעור יש בו קדו"ש, וכתב דמן הסברא נראה דאין בו קדו"ש כלל, דכל דבר שיש בו קדו"ש צריך ביעור, ודוחק לחלק בין חיובא דביעור לחיובא דקדו"ש, אך מפשט ד' הר"ש נראה דדוקא לאכול אחר הביעור הקילו, אך לשאר דברים לא הקילו ויש בהם קדו"ש, עכ"ד, - ומצאנו הביאור בזה בחי' הר"ן בפסחים דנ"ב:, ז"ל, ומיהו אע"פ שאין שעת הביעור אוסרת פירות שביעית באכילה וכו', אם עיכבן בביתו לאחר הביעור ולא הפקירן אסורין באכילה, ואפשר שהאיסור הזה אינו אלא חומרא מד"ס, והכי מוכח מדתנן במ' שביעית כל שהחזיקו עולי בבל עד כזיב לא נאכל ולא נעבד וכו', הרי שהקלו באכילה לאחר הביעור יותר מהעבודה, מפני שאיסור האכילה לאחר הביעור אינו אלא מדבריהם, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הר"ן, דלענין כל דיני שביעית לא הקילו במקומות אלו שלא החזיקו עולי בבל, ורק לענין איסור האכילה אחר הביעור דאינו אלא מדרבנן, הוא שהקילו במקומות אלו, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז', עיי"ש, ואך שנסתפק הרמב"ן שם דשמא אף עיקר דין הביעור הוא מדרבנן, ולפ"ז הרי דבמקומות אלו לא יהא כלל לדין ביעור.

ולפ"ז נמצא, דאף במקומות אלו שלא כבשו עולי בבל, איכא לחובת ביעור דהוא דינא דאורייתא, ורק איסור האכילה לאחר הביעור דאינו אלא מדרבנן, אינו נוהג בהן, ושפיר תנן הכא דבעבר הירדן איכא דין ביעור, אף אם לא כבשוהו עולי בבל, - אך בד' התוס' שנקטו דבמקומות שלא כבשו עולי בבל ליכא דין ביעור, מבו' דס"ל דהא דתנן לעיל דנאכל ולא נעבד, אי"ז קולא מסוימת באיסור האכילה לאחר הביעור, אלא אף לי"ב לעיקר חובת ביעור, וי"ל בדעתם בתרי גווני, או דס"ל כמו שצידד הרמב"ן דאף עיקר חובת ביעור הוא מדרבנן, ואינו נוהג במקומות אלו שלא כבשו עולי בבל, או דס"ל דבמקומות שלא כבשו עולי בבל ליכא כלל קדו"ש וכמו שצידד המל"מ.

ט] **ושפילת לוד כשפילת הדרום וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דהיינו דבעבר הירדן ג' חלקים שפלת לולד והר שפלה של לוד ומבית חורון עד הים, ועי' כפתור ופרח פמ"ח שהוכיח מזה דדעת הרמב"ם דעבר הירדן דתנן הכא הוא עבה"י המערבי, דמקומות אלו הם בתוך א"י עצמה, (ועי' בשנו"א שתמה בזה ע"ד הרמב"ם, ועי' חזו"א סימן ג' סקכ"ט), ובזה תנן שדין שפילת לוד כדין שפילת הדרום ואוכלת מפירות שפילת לוד כ"ז שאותו המין מצוי בשפילת הדרום, ואוכל מפירות הר שפילת לוד כ"ז שכמותן מצויין בהר המלך.

והנה לפ"ז נמצא דעבר הירדן אינו חלוק מיהודה, שהרי שפילת הדרום והר המלך הם ביהודה, וכמש"א בירושלמי, וצ"ע דא"כ מ"ט תנן דג' ארצות לביעור, הרי דין עבר הירדן הוא כדין יהודה, - וצ"ל דהחלוקה שביניהם הוא בהארץ הג' שבעבה"י שהיא מבית חורון עד הים, דאין אוכל מהפירות שבה, אלא כשמצוי מין זה באותו הגבול, וכמש"כ הרמב"ם שם, ובל' הרמב"ם מבו' דאינו אוכל מהפירות שבה, אלא כשמצוי בגבול זה, ול"מ מה שמצוי בשפילת לוד ובהר שלה, והיינו משום דשפילת לוד היא בכלל שפילת יהודה והר שלה הוא בכלל הר המלך, וע"כ המקום שמבית חורון ועד הים הוא נידון כארץ בפנ"ע.

ובאמת דחלוקין הן עוד, דביהודה עצמה אוכלין בהר כ"ז שלא כלו הפירות שבשפילה ובעמק, ואוכלין בשפילה כ"ז שלא כלו הפירות שבהר ובעמק, אך בשפילת לוד מ' מלישנא דמתניתין דאין אוכלין אלא כ"ז שלא כלו הפירות שבשפילת הדרום, ואם כלו הפירות שבשפילת הדרום, אף שלא כלו הפירות שבהר אין אוכלין, וה"נ הוא בהר שפילת לוד, דאין אוכלין אלא כ"ז שכמותן מצויין בהר המלך, ול"מ מה שכמותם מצויין בשפילת הדרום, ויש מקום לדון עוד, דכל הא דשפילת לוד כשפילת הדרום, הוא רק דאוכלין מפירות שפילת לוד כ"ז שאותו המין מצוי בשפילת הדרום, אך אין אוכלין מפירות שפילת הדרום כ"ז שאותו המין מצוי בשפילת לוד, (דשפילת לוד טפילה לשפילת הדרום, ואין שפילת הדרום טפילה לשפילת לוד).

י] אמנם הרמב"ם בהלכותיו בפ"ז משמו"י ה"ט כתב, ז"ל, עבה"י כולו שפילת לוד והר שפילת לוד ומבית חורון עד הים ארץ אחת, והגליל כולו וכו', ואוכלין בכל אחת ואחת משלשתן עד שיכלה האחרון שבה, עכ"ל, ומבו' שחזר בו וס"ל דכל שכלה בכל עבה"י אין אוכלין, ול"מ מה שנשתייר בשפילת הדרום ובהר המלך, וכבר עמד ע"ז בפאה"ש סימן כ"ז סקי"ב.

ועיי"ש שכתב דצ"ל דמפרש למשנתינו, דשפילת לוד שהיא כמו שפילת הדרום נקראת שפילה, והר שלה שהוא כמו הר המלך נקרא הר, וסימנא בעלמא נקט, וניחא שהשמיטו הרמב"ם בהלכותיו.

יא] ובד' הריבמ"צ מבו' דמפרש למשנתינו דלא קאי על עבר הירדן, דעבר הירדן דתנן הוא עבה"י המזרחי, ובו היו ג' ארצות אחרות, וכמו שהביא מירושלמי, אלא קאי על מקומות שבא"י, ובזה הוא דתנן דשפילת לוד כשפילת יהודה וההר של שפילת לוד כהר המלך שהוא הר שביהודה, וע"ז תני דמבית חורון ועד הים מדינה אחת, והיינו דשפילת לוד והר לוד הם בבית חורון, וקמ"ל דאע"ג דיש שם הר ועמק ושפילה, אוכלין כולן בין בהר בין בעמק ובין בשפילה עד שיכלה אחרון אחרון ששם, שכולם כמדינה אחת נידונים, דמעט היא, עכ"ד, וצ"ל לפ"ז, דהא דתנן דשפילת לוד כשפילת הדרום וההר שלה כהר המלך, היינו דאף אם כלה בכל בית חורון, מ"מ אוכלין בשפילה שלה עד שיכלה בשפילת הדרום, ואוכלין בהר שלה עד שיכלה בהר המלך, וצ"ע.

יב] והגר"א בשנו"א פירש דקאי על המקומות שבנחלת בנימין, ובזה הוא דתני דג' חלקים אלו שבנחלת בנימין הם בכלל הג' שבשבט יהודה, ושפילת לוד שהוא מנחלת בנימין, כשפילת דרום שביהודה, וההר שלה שהוא ג"כ מנחלת בנימין, הוא כהר המלך שביהודה, ומבית חורון ועד הים מדינה אחת שהוא העמק, והוא כעמק שביהודה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' חזו"א סימן ג' סקכ"ט, - ועי' בס' משנת יוסף שהאריך הרבה בביאור הדעות בזה.

יג] **ר"ש אומר לא אמרו ג' ארצות אלא ביהודה,** התוס' בפסחים דנ"ב: הק' מזה ע"ד רש"י דג' ארצות שבכל אחת אינם חלוקות לביעור, דמהא דאמר ר"ש דלא אמרו ג' ארצות אלא ביהודה, מכלל דלת"ק ג' ארצות חלוקות שכל אחת חלוקה לביעור, ור"ש נמי מודה להו ביהודה.

והתוי"ט כתב לישב, דר"ש פליג את"ק דס"ל דדין ג' ארצות הן יהודה ועבר הירדן והגליל ובכל ארץ מהם ג' אלא דלענין שביעית כל ארץ א' היא, ואמר ר"ש דאדרבא לא אמרו ג' ארצות אלא בארץ אחת שהיא נחלקת בעצמה לג' אבל זאת הארץ היא יהודה בלבד, אמנם שאר הארצות אינם חלוקות זו מזו.

יד] ואמנם צ"ע דנמצא דלרבנן אין חי' שבגליל אוכלת מפירות שביהודה, וחי' שבהר שביהודה אוכלת מן השפלה ומן העמק שביהודה, ולר"ש הוא להיפך, דחי' שבגליל אוכלת מפירות שביהודה, וחי' שבהר שביהודה אינה אוכלת מן השפלה ומן העמק שביהודה, וזה רחוק, - אך לדעת ש"ר י"ל, דעיקר פלוגתת ר"ש ורבנן היא, כמש"כ בחזו"א סימן ג' סקל"ב דגם בפירות שחלוקות הארצות בהן באמת החי' הולכת לארץ אחרת בשעת רעבון ואוכלת פירות שאינה רגילה, אלא כיון שאינו אלא מחמת דחק מיקרי בארץ הזאת כלה לחי', ובזה הוא דפליגי ר"ש ורבנן דר"ש לא חשיב לי' כ"כ דחק אם אוכלת זו של גליל פירות שבעה"י.

ולפמש"נ לעיל אות ב' נראה, דבאמת לא פליג ר"ש בהך מילתא דאין חי' שבגליל אוכלת מפירות שביהודה, ואך דפליג בעיקר חלוקת הארצות, דרבנן ס"ל דיהודה וגליל ועבר הירדן חשיבי כארצות חלוקות, ובזה הוא דפליג ר"ש וס"ל דגליל ועבר הירדן לא חשיבי כארץ חלוקה מיהודה, וכנראה הוא משום דהן טפלין ליהודה, וע"כ אינם חולקים שם לעצמם, וע"כ אף אם כלו הפירות שבגליל ועבר הירדן, מ"מ אם לא כלו הפירות שבהר המלך ליכא דין ביעור.

טו] **וכל הארץ כאחת לזיתים ולתמרים,** בחי' הגר"א פירש דהוא דברי ר"ש, דלת"ק דטעמו משום שאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, ה"ה לזיתים ותמרים, ומבו' בדבריו, דלר"ש דלא אמרו ג' ארצות אלא ביהודה ושאר כל הארצות כהר המלך, לא תלי הדין במה שהחי' אינה אוכלת בארץ אחרת, וצ"ע, וכ"כ התוי"ט בתחילת דבריו דר"ש היא, ועי' פאה"ש סימן כ"ז סקט"ז שהוכיח כן גם מד' רש"י בפסחים דנ"ב., אך בבית רידב"ז סימן ח' סקי"א דחה ההוכחה מד' רש"י, עיי"ש, - אך כתב התוי"ט, דמד' הרמב"ם בהלכותיו שהביא לדין זה, מבו' דס"ל דהך בבא אינה דברי ר"ש, וכ"ה משמעות ד' הר"ש.

טז] ובטעם הך דינא דאין הארצות חלוקות לזיתים ולתמרים, כתב התוי"ט, דהא דחלוקות הארצות לביעור הוא משום דאין החיות מתרחקים ממקומם דגמירי דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, ובזיתים ותמרים גדילים החיות על פירות שבכל מקום, וע"כ הם מתרחקים, ובתוס' אנשי שם הביא מס' שושל"ד שתמה ע"ז, דלמש"כ רש"י דהא דגמירי וכו' הוא משום דאין החי' מתרחקת כ"כ, א"כ מ"ש פירות אלו, וגם דאטו כשהחי' יושבת כאן ה"ה צופה עד למרחוק לידע שתמצא בגליל זיתים ותמרים לומר שבשבילם מתרחקת.

והנה אמנם ד' התויו"ט מתפרשים למש"נ לעיל אות ו' בדעת ש"ר דפליגי ע"ד רש"י, וס"ל דהא דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, הוא משום דאינם ראויים לה כ"כ, וע"כ לזיתים ותמרים דפירות דכל הארצות ראויים לה, ה"ה הולכת מארץ לארץ, ועי' חזו"א סימן ג' סקל"ב שכתב כן, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יז] ולדעת רש"י דהא דגמירי וכו' הוא משום דאין החי' מתרחקת כ"כ, כתב בשושל"ד דצ"ל דהא דכל הארץ כאחת לזיתים ולתמרים, הוא משום דקים להו לרבנן שהפירות הללו כלים מן השדה בכל המקומות כמעט בשוה, ולפי שיש זמן מועט בין מקום למקום לפיכך קבעו לכל המקומות זמן ביעורים בשוה, עכ"ד.

ונראה די"ל עוד בזה, דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דכל הא דבעינן לה"ט דהחי' שבמקום זה אוכלת מן הפירות שבמקום אחר, הוא רק משום דהוו ב' ארצות חלוקות, אך כל דהוו ארץ אחת, ל"ב לזה, וכמש"נ לעיל אות ד', ולפ"ז י"ל דכיון דעיקר חלוקת הארצות הוא משום שחלוקות במנהג קיום פירותיהן שפירותיהן כלות של זו קודם לזו, וכמש"כ רש"י, הרי דבזיתים ותמרים שאין כ"כ חילוק בין הארצות במנהג קיום פירותיהן וכמש"כ השושל"ד, חשיבי כל הארצות כארץ אחת, וכדתנן דכל הארצות כאחת, וע"כ כל שלא כלו בכל א"י ליכא דין ביעור, אף דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל.

ועד"ז מתפרש מש"כ בפי' הרש"ס, דהא דכל הארץ כאחת לזיתים ותמרים, הוא משום דנכללה כל ארץ ישראל בקרא דארץ זית שמן ודבש, ודרשינן בספרי דדבש אלו תמרים, והיינו דמה"ט חשבינן לכל הארץ כארץ אחת לזיתים ותמרים, וע"כ אף שכלו הזיתים והתמרים שבמקום זה ואין החי' שכאן גדילה על זיתים ותמרים שבמקום אחר, מ"מ ליכא בזה ין ביעור, כיון שלא כלו הזיתים והתמרים שבכל הארץ.

יח] בחזו"א סימן ג' סוסקל"א עמד, דהיאך סתם התנא דג' ארצות, הרי איכא אותן שלא כבשן עזרא מכזיב ולהלן ובית שאן ואשקלון, ולכאו' דין ביעור תלוי בארץ, דאע"ג דיש לחי' בחו"ל כיון שאין לה בארץ חייב לבער, ועיי"ש שכתב להוכיח מזה, דלענין כלה לחי' א"צ קידוש, אלא כל שהחי' מוצאת בארץ, אוכלין על אחרון שבה אף שהוא מקום שלא נתקדש, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, - ועי' גם בדבריו בסימן ט"ו סק"ג שכתב כן, וכתב לצדד לפ"ז, דה"נ אוכלין ירק של שביעית מכח מה שיש לחי' מזה המין שיצא לשמינית, אף דאין עליו קדו"ש, דבירק הולכין אחר לקיטה, דמ"מ כיון דהגיע לעונת המעשרות בשנת השביעית, מיקרי פירות שביעית, וקרינן בהו יש לחי' בשדה, עכ"ד, - אך במקד"ד סימן נ"ט סק"ב הוכיח ממתניתין לקמן מ"ד לפי' הרמב"ם דכל שכלו כל הפירות הקדושים בקדו"ש ונשתיירו פירות שאינם קדושים בקדו"ש, חשיב ככלה לחי' מן השדה, עיי"ש, וית' בזה בעזה"י לקמן שם.

יט] בפסחים ד"נ: תנן דהמוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו או ממקום שלא כלו למקום שכלו חייב לבער, ופירש"י דהא דהמוליך פירות ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוא מדינא דחומרי מקום שיצא משם, ובחזו"א סימן י"ג סק"ב כתב בדעת רש"י, דמעיקר הדין תלי דין הביעור במקום שהפירות נמצאין בו, וע"כ אם הוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו חייב לבער, ואם הוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו, אינו חייב לבער מן הדין, אלא משום דינא דחומרי מקום שיצא משם.

אמנם הנה במתניתין שם תנן ר' יהודה אומר צא והבא לך אף אתה, ובגמ' שם דנ"ב. פרכינן ולית לי' לר"י הא דתנן נותנין עליו חומרי המקום שיצא משם וחומרי המקום שהלך לשם, ופירש"י, ז"ל, דמשמע שיכול לומר לו בן מקום שלא כלו לבן מקום שכלו צא והבא לך אף אתה ממקום שהבאתי ותמצא שלא כלו וכו', ולי"ל לר' יהודה דאסור משום חומרי מקום שהלך לשם ואפי' אין שם מחלוקת וכו', עכ"ל, ומבו' דכל שהוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו, אינו חייב בביעור מן הדין, אלא משום חומרי מקום שהלך לשם, וי"ל דלעולם לדידן עיקר דין הביעור תלוי במקום שהפירות נמצאין בו, וכמשמעות ד' רש"י במתניתין, ואך דהגמ' פריך דאף אי נימא דר' יהודה פליג וס"ל דמן הדין אזלינן בתר מקום גידול הפירות, וע"כ ס"ל דבמוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו אינו חייב לבער, מ"מ הי' לו לחייב בזה בביעור משום חומרי מקום שהלך משם.

כ] ובפשוטו צ"ל בדעת רש"י, דהנה כתב הרמב"ם בפ"ז משמו"י הי"ב, ז"ל, המוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו, או ממקום שלא כלו למקום שכלו חייב לבער, לפי שנותנין עליו חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דמן הדין אינו חייב בביעור אלא בשכלו גם במקום גידולם וגם במקום שהם שם, וכל הא דחייב בביעור במוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו ובמוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו, הוא משום חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם, ועי' בחזו"א סימן י"ג סק"ד שדקדק כן בדבריו, - וכ"ה להדיא בפי' הר"י מלוניל בפסחים שם, ז"ל, אם הוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו וכו' אסור לו לאכלן וחייב לבערן שנותנין עליו חומרי מקום שיצא משם, ממקום שלא כלו למקום שכלו חייב לבער וכו' ונותנין עליו חומר מקום שהלך לשם, עכ"ל, וכ"ה בפסקי רי"ד ובמאירי שם.

ועיי"ש במאירי שפירש בדעת ר' יהודה, ז"ל, ור' יהודה אומר יכול לומר צא והבא לי גם אתה, כלומר ותמצא שלא כלו, אם ממקום שלא כלו למקום שכלו, הרי לא כלו ממקום שהבאתים ואם ממקום שכלו למקום שלא כלו הרי לא כלו בכאן, ויראה במשנתנו שר' יהודה סובר שאין נותנין לו חומרי מקום שיצא ושהלך, אלא שבגמ' פירשו דבריו לע"א, עכ"ל, ומבו' להדיא דמעיקר הדין א"צ לבער אלא כשכלו בב' המקומות, וע"כ ר"י דלית לי' דנותנין עליו חומרי מקום שיצא ושהלך, ס"ל דבין במוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו ובין במוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו א"צ לבער.

ולפ"ז י"ל כן גם בדעת רש"י, דמה שפירש במתניתין דהא דהמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער הוא משום חומרי מקום שיצא משם, רישא דמילתא נקט, וה"נ הא דהמוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו חייב לבער, הוא משום חומרי מקום שהלך לשם, וכמו שפירש בדנ"ב., אך מעיקר הדין אינו חייב לבער אלא כשכלו בב' המקומות, ועמש"נ להלן אות כ"ג לפרש גדר הדין בזה.

כא] התוס' שם דנ"ב. הקשו דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו מ"ט הוא חייב לבער, הרי אסור לשנות מפני המלוקת אפי' לקולא, וכתבו, דכיון דמדאוריתא חייב לבער, משום מחלוקת לא יעבור על דברי תורה, ובחזו"א סימן י"ג סק"ב כתב ללמוד מדבריהם דפליגי ע"ד רש"י וס"ל דהא דהמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוי זה מעיקר הדין, והו"ל חיוב ביעור דאורייתא, ועיי"ש שנקט דהתוס' לא פסיקא להו הך מילתא, אך הנה בתוס' הרשב"א ובתוס' הרא"ש שם מבו' דהא דלא פסיקא להו דה"ז חייב בביעור מדאורייתא, הוא משום די"ל כל שכלה בהר ולא כלה בעמק אין חיוב הביעור אלא מדרבנן, אך הא פשיטא להו דהמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער מעיקר הדין, - ועי' בקרית ספר פ"ז משמו"י שכתב כן, דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב מדאורייתא לבער כיון שכלו באותה הארץ דאין סומכין אלא עלי', ובמוליך ממקום שלא כלו למקום שכלו, אין חייב לבער מדאורייתא כיון שלא כלו בארצו.

כב] והנה בגמ' שם מפרש ר"ש ברי' דרב אידי לפלוגתא דרבנן ור' יהודה, בשהוליכן ממקום שלא כלו למקום שלא כלו ושמע שכלו במקומו, דלרבנן אינו חייב לבער ולר' יהודה חייב לבער,[[95]](#footnote-96) ובפירש"י כתב דטעמא דרבנן הוא משום דאין כאן משום חומרי מקום שיצא משם שכשהוציאם עדיין לא נאסרו, ור"י פליג וס"ל דמ"מ יש כאן זלזול מקומו, וזה לטעמי' דהא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוא משום חומרי מקום שיצא משם, וע"כ בכה"ג דהוליכן קודם שכלו דלי"ב משום חומרי מקום שיצא משם, אינו חייב לבער, אך לדעת התוס' דהא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוא מעיקר הדין, אשר לכאו' הוא משום דדין ביעור תליא במקום גידול הפירות, צ"ע דא"כ מ"ט דמ"ד כשהוליכן קודם שכלו אינו חייב לבער.

וצ"ל בזה, דלהך תנא הא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער מעיקר הדין, אי"ז משום דדין ביעור תלי במקום גידול הפירות, וכמש"כ הקרית ספר, אלא הוא משום דכבר חל עליהן דין ביעור במקומם, ותו לא פקע, וע"כ כ"ז הוא כשהוליכן אחר שכלו, אך כל שהוליכן קודם שכלו ועדיין לא נתחייבו בביעור, ליכא עלייהו דין ביעור, ועי' בחזו"א שם דמבו' כן בדבריו, ועיי"ש שנסתפק דלפ"ז י"ל דכל שהוליכן ממקום שלא כלו למקום שכלו ה"ה חייבין בביעור מן הדין, והיינו משום דלעולם עיקר דין ביעור תליא בהמקום שהפירות נמצאין בו, והא דכשהוליכן ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב בביעור מן הדין, הוא משום שכבר נתחייבו בביעור.

ועיי"ש בחזו"א שעמד בזה לדעת רש"י ודעימי', דמ"ט אם הוליכן ממקום שכלו למקום שלא כלו אינו חייב לבער מן הדין, הרי כבר נתחייבו בביעור, ולא מיבעיא לדעת הרמב"ם דאחר הביעור אסורין וטעונין שריפה שאין סברא שיוציאם למקום שלא כלו וישתרו, אלא אף לדעת הרמב"ן דביעור היינו מן הבית ויפקיר, מ"מ כבר נתחייבו הפירות בביעור, ועיי"ש שכתב דאפשר דאיירי שהוציאן קודם שיחלק מזון ג' סעודות והרי התירו לו תוך זמן זה ובאותו יום הוציאן, וע"כ אינו חייב בביעור אלא משום חומרי מקום שיצא משם, עכ"ד.

כג] אמנם הנה בשו"ת מוצל מאש להמהר"י אלפאנדרי סימן ל"ג עמד בכעי"ז, ועיי"ש שכתב דשמא י"ל דלא אסרה תורה לאכלם אלא במקום שכלו, דכיון דכלה לחי' מן השדה כלה לבהמתך מן הבית, אבל היכא שמוליכם למקום שלא כלו לא אסרה, שהרי באותו מקום עדין לא כלו לחי' מן השדה, ומשו"ה איצטריך לטעמא דנותנים עליו חומרי מקום וכו', ודוחק, עכ"ד.

ונראה בביאורו, דהנה בעיקר דעת רש"י ודעימי' דמן הדין ליכא חובת ביעור אלא כשכלו בב' המקומות, צ"ב, דממ"נ אם עיקר דין ביעור תליא במקום גידול הפירות, א"כ מה לי שהוליכן למקום שלא כלו, ואם עיקר דין ביעור תלי במקום שהפירות נמצאים בו, מה לי שהביאן ממקום שלא כלו, ובפשוטו צ"ל, דכל שיצאו הפירות ממקום למקום חשיבי כפירות דב' המקומות, וע"כ כל שבא' מן המקומות לא כלו הפירות, ליכא עלייהו חובת ביעור.

אך יל"פ בזה בע"א, דבהא דבעינן כלה לחי' מן השדה, תרתי איכללו בה, חדא, דעיקר חובת ביעור היא רק בפירות שכלו לחי' מן השדה, ועוד, דאף פירות דאיכא בהו דין ביעור, אין אסור לאכלם אלא במקום שכלה לחי' מן השדה, וע"כ אף דעיקר חובת ביעור תליא במה שכלה לחי' מן השדה במקום גידול הפירות, מ"מ כל שהוליכן למקום שלא כלו, ה"ה רשאי מן הדין לאכלם שם, שלא נאסר לאכול הפירות לאחר הביעור, אלא במקום שכלה לחי' מן השדה.

ולפ"ז ניחא, דע"כ אף דכבר נתחייבו הפירות בביעור במקומם, מ"מ כל שהוליכן למקום שלא כלו, מותר מן הדין לאכלם שם, דעיקר דין הביעור דחייל עלייהו מעיקרא, הוא שלא לאכלם במקום שכלו, ומעולם לא נאסרו לאכלם במקום שלא כלו.

כד] בתשו' נשמת חיים להגר"ח ברלין סימן קט"ו כתב בתו"ד, דכיון דהא דבמוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שכלו חייב לבער, הוא רק משום חומרי מקום שיצא משם, ע"כ אם ל"ה שם איש המוליכן, אלא שהיו נמצאין פירות ממקום שכלו במקום שלא כלו, היו פטורין מביעור עד שיכלו גם שם.

והדברים צ"ע, דא"כ נימא דאף במוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו, לא יהא דין ביעור אלא על אותו שהוליכם, שנותנין עליו חומרי מקום שיצא משם, אך שאר בני המקום שלא יצאו ממקום זה, לא יהא עליהן לבערן, וא"כ מ"ט הוא שורפן ומאבדן, לדעת רש"י והרמב"ם דדין ביעור הוא לשרפן ולאבדן, הרי שאר בני המקום רשאין לאכלם, - וביותר קשיא, דהנה בחזו"א סימן ט' סק"ו בתו"ד עמד, דכיון דבמוליך פירות ממקום שכלו למקום שלא כלו ליכא חובת ביעור מן הדין, אלא משום חומרי המקום שיצא משם, היאך הוא מותר לשרפן, הרי הוא מפסיד פירות שביעית, וכתב דכיון דאסרום חכמים באכילה מותר לאבדן ביד, עיי"ש,[[96]](#footnote-97) וכ"ז ניחא אי נימא דהן אסורין לכל אדם, אך אי נימא דאינם אסורין אלא למי שהוליכם, תיקשי היאך מותר לשרפן, הרי הוא מפסיד פירות שביעית.

ובאמת דיש ללמוד לזה ממש"כ התוס' שם דהא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, ולא אמרינן דאסור לשנות מפני המחלוקת, הוא משום דלא שייך מחלוקת אלא בדבר שתלוי בגוף האדם אבל בפירות לא שייך מחלוקת דאמרינן ממקום שכלו באו, ואי נימא דאף פירות אלו שבאו ממקום שכלו מותרין לבני מקום זה, ואינם אסורין אלא למי שהוליכם ממקומם, מ"ט לא שייך בזה מחלוקת, ובע"כ מד' התוס' דפירות אלו אסורין אף לבני מקום זה, וע"כ ל"ש בזה מחלוקת, שאינו נוהג מנהג אחר ממנהגם, דאף הן אסורין לאכול פירות אלו שבאו ממקום שכלו.

כה] ובטעמא דמילתא נראה, דעיקר הך דינא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער משום חומרי מקום שיצא משם, אי"ז משום חומרי מקום שיצא "האדם" משם, אלא משום חומרי מקום שיצאו "הפירות" משם, והיינו דכ"ה דבדינים שעל האדם אמרינן דכל שיצא ממקום למקום, נותנין עליו חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם, ה"נ בדינים שעל הפירות אמרינן דכל שיצאו ממקום למקום נותנין עליהן חומרי מקום שיצאו משם וחומרי מקום שהלכו לשם, - וכ"ה להדיא במהר"ם חלאוה שם, ז"ל, כיו"ב המוליך פירות, דוקא מוליך פירות, אבל הוא שהלך ממקום למקום אין אומרין בזה נותנין עליו חומרי מקום שהלך לשם, והיינו דמכח זה יהא אסור לאכול פירות במקום שהלך, אם כלו פירות אלו במקומו הראשון, שהפירות גורמים ולא האדם, עכ"ל.

ובאמת דממקומו הוא מוכרע, דהרי ל"ש כלל לדון בזה לאסור במוליך פירות ממקום שכלו למקום שלא כלו, משום הא דנותנין על האדם חומרי מקום שיצא משם, שהרי אף בני מקומו הראשון מותרין לאכול לפירות אלו שנמצאים עתה במקום שלא כלו, ומאידך במוליך פירות ממקום שלא כלו למקום שכלו, ל"ש לאסור משום הא דנותנין על האדם חומרי מקום שהלך לשם, שהרי אף בני מקום זה, מותרין לאכול פירות אלו שבאו ממקום שלא כלו, וכמבו' כן בפירש"י בפסחים שם ד"ה ולית לי', דמה"ט אין לאסור בזה משום מחלוקת, - ובע"כ דעיקר מש"א בפירות שהוליכן ממקום למקום שנותנין חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם, היינו על הפירות עצמם, דכל שהוליכן ממקום שכלו למקום שלא כלו, כיון שהפירות שבמקומם הראשון דינם דחייבין בביעור, אף פירות אלו שיצאו משם חייבין בביעור, וכל שהוליכן ממקום שלא כלו למקום שכלו, כיון שהפירות שבמקום זה חייבין בביעור, אף פירות אלו שבאו לשם חייבין בביעור.

כו] ויש ללמוד לזה עוד, דהנה בפסחים שם מפרש אביי לפלוגתייהו, בשהוליכן ממקום שלא כלו למקום שכלו והחזירן למקומן ועדיין לא כלו, דלרבנן אינו חייב לבער, ולר' יהודה חייב לבער, ורב אשי מתקיף לה לר' יהודה אטו אגבא דחמרא קלטינהו, ופירש"י דהיינו דלא נקלטו הפירות בחומרי אותו מקום שלא יוכל להחזירן, ואי נימא דהא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוא משום דנותנין על האדם חומרי מקום שיצא משם, הרי דכשהוליכן למקום שכלו והחזירן למקום שלא כלו, א"צ להא דלא נקלטו הפירות בחומרי המקום, דתיפו"ל דהאדם עצמו אין עליו חובת ביעור, דכל הא דנותנין עליו חומרי מקום שהלך לשם, הוא רק כ"ז שהוא שם, אך כשחזר למקומו אינו חייב בחומרי המקום שהלך לשם, וא"כ מ"ט יהא חייב לבער, - ובע"כ מזה דהא דהמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוא משום דנותנין על הפירות חומרי מקום שיצאו משם, וע"כ אם היו נקלטין הפירות בחומרי המקום, שפיר הוה מחייבינן להו בביעור אף כשחזרו למקומם, ואף דהאדם עצמו אין מוטל עליו לנהוג בחומרי מקום זה שהלך לשם, אחר שחזר למקומו.

עוד יש להוכיח לזה, דהנה אי נימא דכל הא דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו חייב לבער, הוא משום דנותנין על האדם חומרי מקום שיצא משם, הי' בדין דכל שאין דעתו לחזור לא יהא חייב לבערן, וכדקי"ל באו"ח סימן תקע"ד ס"א דכל הא דנותנין עליו חומרי מקום שיצא משם, הוא רק בשדעתו לחזור, ומשמעות הדברים דהכא חייב לבער אף כשאין דעתו לחזור, וכ"ה בדרך אמונה פ"ז משמו"י סקס"ו, - ובע"כ מזה דהא דחייב לבער אי"ז משום שנותנין על האדם חומרי מקום שיצא משם, אלא משום שנותנין על הפירות חומרי מקום שיצאו משם, ובזה ל"מ הא דאין דעתו להחזיר הפירות, דכיון דגדלו הפירות במקום הראשון, לעולם חשיב זה כמקום שיצאו ממנו, ואכתי צ"ע בכ"ז.

כז] בחזו"א סימן י"ג סק"ב הק', בהא דפליגי תנאי בפסחים דנ"ב: בפירות שיצאו מא"י לחו"ל, אם יחזרו למקומם ויתבערו, ומ' דלכו"ע חייבין בביעור מן הדין, אף דבחו"ל שהוליכן לשם ליכא דין ביעור כלל, וכתב לדון דאיירי כשהוציאן לאחר זמן הביעור וכמש"כ התוס' דבזה חייבין מן הדין, אך כתב דפירש"י שם כתב דמתבערין כשתגיע עונת הביעור, ומ' דאף אם כלה אחר שהוציאן חייבין ביעור, ועיי"ש שכתב דכל שהוציאן לחו"ל לכו"ע אזלינן בתר מקום גידולן, בתר מקום גידולן ודוקא בהוציאן מיהודה לגליל אזלינן בתר מקום מציאתן לפירש"י כיון שלא כלה לחי' כאן והוא א"י, עכ"ד, אך בחזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף נ"ב, הוכיח מזה דבמוליך ממקום שכלו למקום שלא כלו, חייב בביעור מן הדין, - ונראה דהיינו, דאף דדין ביעור לא תלי במה שנשתייר לחי' פירות הקדושים בקדו"ש, אלא אף אם נשתייר פירות שאינם קדושים בקדו"ש ליכא דין ביעור, וכמש"כ בחזו"א סימן ג' סוסקל"א, מ"מ כל הא דבמוליך פירות ממקום שכלו למקום שלא כלו ליכא מן הדין חובת ביעור, הוא רק בהוליכן למקום שגדלים פירות אלו החייבין בשביעית ואין עליהן דין ביעור, ובזה הוא דאמרינן דאף הפירות שבאו לשם דינם כדין הפירות שבמקום זה ואין עליהן דין ביעור, אף כל שהוליכן לחו"ל דאין גדלים שם פירות אלו החייבין בשביעית, ודאי דאזלינן בתר מקום גידול הפירות.

ועד"ז נראה במה שראיתי להעיר, במוליך פירות שביעית ממקום שלא כלו, למקום שאין פירות אלו גדלים בו כלל, דלכאו' כיון דבמקום אלו ליכא לחי' לפירות אלו, יהא חייב לבער את הפירות שהוליך לשם, אי נימא דמעיקר הדין תלוי דין הביעור במקום שהפירות נמצאים שם, - ונראה דאין הדין כן, דרק במוליך למקום שגדלים בו פירות אלו ויש עליהן דין ביעור, הוא דאמרינן דאף הפירות שהוליך לשם יש עליהן דין ביעור, אך כל שבמקום שהוליך לשם אין גדלים פירות אלו כלל, אזלינן בתר מקום גידול הפירות, וזה דלא כמש"כ בס' ביכורי שלמה סימן ל"ז סקי"ט, דאף דאתרוג דר באילן משנה לשנה ואינו כלה לחי' מן השדה, מ"מ כל שהוציאו לחו"ל חייב לבער, כיון דבחו"ל לא נמצאו בשדה אתרוגים, והובאו דבריו בתשו' ציץ אליעזר ח"ו סימן ל"ט.

כח] כתב הרמב"ם בפ"ו משמיטה ה"ז כתב, דכל הנלקח בפירות שביעית, צריך לבער בזמן ביעור הפירות עצמן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ה"ז, וכ"ה בפירש"י בע"ז דנ"ד:, דדמי שביעית נאכלין קודם שיכלה לחי' מן השדה אותו המין שמכר, אך דעת התוס' בנדה ד"ח. דהדמים מתבערין עד ר"ה, ונת' לעיל פ"ז מ"ב אות ט', - וראיתי להעיר בזה, דכיון דאף הפירות עצמן, אם הוליכן למקום אחר שלא כלו בו אין חייבין בביעור מן הדין, לדעת רש"י והרמב"ם ודעימייהו, הרי נמצא דבשעה שלקחם בדמים, אכתי לא נקבע דדין הביעור של הפירות הוא כשיכלו במקום זה, וכדחזינן דאם הוליכן למקום אחר שלא כלו אין חייבין בביעור, וא"כ מ"ט דין הביעור שעל הדמים הוא בזמן שכלו הפירות במקום זה, והרי פשיטא דהדמים יהיו חייבין בביעור בשעה שכלו הפירות במקום זה, אף אם אח"כ הוליך את הפירות למקום שלא כלו בו, דאף דהפירות עצמן אין חייבין בביעור, מ"מ דמיהן חייבין בביעור, דלגבי הדמים ל"מ מידי מה שהוליך אח"כ את הפירות.

ונראה דדין זה תליא במש"נ לעיל אות כ"ג בטעם הא דכשהוליך הפירות למקום שלא כלו ליכא עלייהו דין ביעור מן הדין, דאי נימא דהוא משום דחשיבי הפירות כפירות דב' המקומות, וע"כ כל שלא כלו בא' מן המקומות ליכא עלייהו דין ביעור, נראה דע"כ שפיר יש על הדמים דין ביעור, דהדמים הוו לעולם דמי הפירות דהמקום הראשון, שהרי בשעה שלקח את הפירות בדמים אכתי היו הפירות במקום הראשון, וע"כ יש עליהן דין ביעור כשכלו הפירות שבמקום זה, - אך אי נימא דהוא משום דבדינא דכלה לחי' מן השדה נכלל גם דחובת ביעור היא רק בפירות שכלו לחי', וגם דפירות שנתחייבו בביעור אין אסור לאכלם אלא במקום שכלה לחי', נראה דה"נ הוא בדמי פירות שביעית, דכל הא דהן חייבין בביעור, הוא רק כשהן במקום זה שכלו בו הפירות, אך אם הוליך הדמים למקום אחר שלא כלו בו הפירות, א"צ לבערם, אך לדרך קמא אף כשהוליך הדמים למקום שלא כלו הפירות, ה"ה חייב לבערן, דלעולם הוו הדמים דמי הפירות שבמקום הראשון שכלו בו הפירות, (ודמי למש"נ לעיל פ"ז מ"ב אות כ"ד בדעת הגר"א, דאף דאוכלי אדם שנפסלו מאכילת אדם מותר לעשות מהן מלוגמא, מ"מ אם החליף אוכלי אדם באוכלי אדם ונפסלו, אסור לעשות מהן מלוגמא, דלעולם הם דמים דהפירות הראשונים שהן אוכלי אדם), ועי' במקד"ד סימן כ"ט סק"ב מש"כ בענין זה.

**פ"ט מ"ד**

א] **אוכלין על המופקר אבל לא על השמור, ר' יוסי אומר אף על השמור,** הר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דאין אוכלין על פירות שהבעלים משמרים אותן, משום משום דאין חי' יכולה לאכול משם, ובטעמא דר' יוסי דפליג כתב הרא"ש, דכיון דאלמלי לא שמרם החי' יכולה לאכול משם, לא חשיב ככלה לחי'.

והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין אוכלין אלא כ"ז כל זמן שאותו המין מצוי בשדה במופקר, אבל אם כלה מן המופקר ונשאר בחצירות או בשדות "שבתוך המדינה" ה"ה חייב לבער, משום דאין חי' אוכלת אלא מן המופקר, עכ"ד, ומ' דמפרש, דלא איירי כלל בפירות שמשמרים אותן באיסור, אלא היינו דאין אוכלין אלא על פירות שבשדות שחוץ למדינה שהן מקומות הפקר ודרך החי' לילך שם, ולא על פירות שבחצירות או בשדות שבתוך המדינה, שהן מקומות משומרים ואין דרך חי' לילך שם ולאכול, וכעי"ז מבו' בד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ד, ז"ל, וכלו הענבים מן השדה מן הגגות והפרדסים שהן הפקר, אע"פ שעדיין יש ענבים בגפנים שבתוך החצרות, אינו אוכל מן הצמוקין מפני ענבים אלו שבחצר, לפי שאינן מצויין לחי', עכ"ל, וזהו שכתב הרמב"ם שם דאין מצויין לחי', ולא כתב כד' הר"ש והרא"ש דאין החי' יכולה לאכול משם, דבאמת החי' יכולה לאכול משם, ואך דאין דרכה בכך, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם מש"כ בזה,[[97]](#footnote-98) ולפ"ז י"ל, דטעמא דר' יוסי דפליג וס"ל דאוכלין אף על השמור, הוא משום דס"ל דאף דאין דרך חי' לאכול משם ואינו מצוי לה, מ"מ כיון שבידה לילך שם ולאכול, לא חשיב ככלה לחי', - ועמש"נ להלן אות ט' די"ל דהפלוגתא בזה תליא בביאור עיקר חובת ביעור.

ובפי' הריבמ"צ כתב דהא דאין אוכלין על השמור הוא משום ששם (מתמתן) [מתאחרין] הפירות הרבה, והיינו דכיון דהפירות מצ"ע לא היו מתקיימים, ולא נשתיירו פירות אלו אלא משום ששמרם, ע"כ אין אוכלין עליהן, - ועד"ז כתב הגר"א בשנו"א בביאור הירושלמי, דהא דאין אוכלין על השמור, הוא משום דמה שנשאר בשמור הוא גרם ואם ל"ה השמור הי' החי' אוכלתו, וכעי"ז בביאור הגר"א לירושלמי.

ב] במעדני ארץ סימן י' סקי"ד הק', דלדעת הסוברים דפירות נכרים יש בהן קדו"ש, הרי דכל פירות שאינם גדלים אלא בשדות נכרים, יהא בהן דין ביעור מיד, כיון דכל שדות נכרים משומרים הן, ואין אוכלין על השמור, עוד הק', דכל ירקות יהא זמן ביעורם מיד בתחילת שמינית, דכיון דאזלינן בירקות בתר לקיטה, נמצא דהירקות שנשתיירו בשדה בתחילת שמינית אין עליהן קדו"ש ול"ה הפקר, ואין אוכלין על השמור, ועי' חזו"א סימן ט"ו סק"ג שכתב דבלא"ה אין אוכלין ירקות של שביעית על ירקות שיצאו לשמינית, כיון דאין עליהן קדו"ש, ושם בהוספות חזר בו, עיי"ש, ולכאו' הוא מוכרח כן, וכנ"ל, דאל"כ יהא דין ביעור דכל הירקות מיד בתחילת שמינית, והובא בכ' מעדנ"א, ויש לדחות, דאף דפירות וירקות אלו רשאים הבעלים לשמרם, מ"מ אורחא דמילתא הוא דאין כולם משומרים מן החי', וע"כ לי"ב דין ביעור.

ועיי"ש שכתב דזה ניחא לדעת הרמב"ם, דהא דאין אוכלין על השמור, היינו דאין אוכלין על מקומות דמצ"ע אין עומדין לאכילת חי', אך כל שנשתיירו פירות במקומות שהן עומדין לאכילת חי', ליכא דין ביעור, אף אם בפועל הבעלים משמרים אותן ואין החי' יכולה לאכול משם, עכ"ד, וי"ל עוד לפ"ד הריבמ"צ דכל הא דאין אוכלין על השמור, הוא רק כשהפירות מתאחרין מכח השימור, וע"כ בהני גווני דאף בלא השימור ל"ה הפירות כלים מן השדה, אוכלין אף על השמור.

ג] בפי' הרש"ס כתב דכיון דבירושלמי פירשו מתניתין דיחידאה היא, דאתיא כר"ש, לא קי"ל כסתם יחידאה, והדרינן לכללא דר"ש ור' יוסי הלכה כר' יוסי, עכ"ד, אך הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ד כתב דאין אוכלין על השמור, - ובקרית ספר בפ"ז משמו"י כתב, ז"ל, ואם יש פרי שאינו נגמר אלא בסוף השנה ה"ז אוכל בשבילו אף ע"פ שהוא שמור שאלמלא לא שמרו החי' יכולה לאכול ממנו, עכ"ל, וי"ל דאי"ז משום דקי"ל כר' יוסי, שהרי הרמב"ם שם פסק כת"ק, אלא הוא משום דפלוגתת ת"ק ור' יוסי היא בשנשתייר בחצרות דאי"ז מצוי כלל לחי', אך כל שנשתייר בשדות דהוא מצוי לחי', אף אם הבעלים משמרין אותו ובפועל אינו מצוי לחי', מ"מ כיון שאלמלי לא שמרו הי' מצוי לחי', ליכא דין ביעור.

ד] בחי' הרמב"ן יבמות דקכ"ב. כתב להוכיח דפירות מן המשומר אין נאסרין באכילה, מהא דלר' יוסי אוכלין על השמור, ואם היו פירות מן המשומר אסורין לגמרי, לא היו אוכלין עליהן כלל, עכ"ד, אמנם לדעת הסוברים דשמור אסור באכילה, מוכח ממשנתינו דאוכלין אף על פירות האסורין באכילה, אך יש לדחות, דמפרשי למשנתינו כפי' הרמב"ם, ולא איירי כלל בפירות שנשמרו באיסור.

ה] והנה ביסוד הדין דחובת ביעור הוא כשכלה לחי' מן השדה, יש לפרש בג' דרכים, די"ל דעיקר דין ביעור הוא משום לתא דהחי', והיינו דהא דכלה לחי' הוא המחייב בביעור, דדינא דפירות שביעית הוא שיהיו שוין אף לחי', ואם אין לחי' מפירות אלו אסור לו להחזיקם לעצמו,[[98]](#footnote-99) - וי"ל דעיקר דין ביעור הוא הוא משום לתא דבנ"א, דכל שכלו הפירות ואינם מצויים לבנ"א אסור לו להחזיק הפירות לעצמו, והא דתלי במה שכלה לחי', הוא שיעור זמן בעלמא שקבעה תורה, דחשבינן דתו אין הפירות מצויים, ודמזה נלמד דינא דג' ארצות לביעור, - וי"ל דעיקר דין ביעור, אינו לא משום לתא דחי' ולא משום לתא דבנ"א, אלא היינו שלא הותר להחזיק פירות שביעית לעצמו, אלא עד סוף זמן האסיפה דפירות אלו, וכל שנסתיים זמן פירות אלו, ה"ה חייב לבערם, והא דתלי במה שכלה לחי', היינו דזהו הזמן שקבעה תורה דחשיב דנסתיים זמן פירות אלו.

ו] והנה במשנ"ר לקמן מ"ז פירש דעיקר דין ביעור הוא דאם אין לחי' מה לאכול לא תאכל הבהמה יותר מן החי' וצריך להויא מאכל של בהמה ולהפקירו שיהא לחי' ולבהמה בשוה וזהו מצות הביעור שיהא הפקר ושוה לכל ואין לאחד זכות יותר מחבירו, עכ"ל, ובאו"ש פ"ז משמו"י ה"ו, ז"ל, מסתברא דעיקר סיבת האיסור הוא שצריך שיהי' לבהמה ולחי' לאכול, ובחזו"א בליקוטים סימן י' סק"ב בתו"ד, ז"ל, דפירות שביעית יהי' לכולם שוין, ואם אין לחי' מפירות אלו לא תאכל גם אתה וכו', דין ביעור להראות שאינך בעלים בשנה הזאת וכו', עכ"ל, ובסימן י"ג סק"ט כתב, ז"ל, אמרה תורה לבהמתך ולחי' דבעינן שתהא לחי' כלבהמה, עכ"ל, ועי' גם בדבריו בסימן ט"ו סק"ח דמבו' כן.

אמנם הנה בחי' רבינו דוד פסחים דנ"ב:, ז"ל, אבל הביעור הוא שיפקיר את הפירות לבני העיר שיהיו אוכלין כולם בשוה כמש"כ הרב מורי נ"ר בפי' התורה שמפורש בתוספתא שמכניסין אותן באוצר שבעיר, ולפיכך הן מקפידין על מקום הביעור כדי שירויחו בו אנשי העיר, עכ"ל, ונראה מזה, דעיקר דין ביעור, אי"ז כלל משום החי', אלא הוא משום בנ"א, דבעינן שיהיו הפירות עומדים לכל בנ"א בשוה, וע"כ כל שכלו הפירות מן השדה ואינם מצויים לבנ"א, אסור לו להחזיק פירותיו לעצמו, אלא יש לו להפקירם לבני העיר שיהיו אוכלין כולם בשוה, וע"כ ה"ה צריך להחזיר הפירות למקומם ולבערם, כדי שירויחו בו אנשי העיר.

ז] ונראה דהוא פלוגתת הראשונים, דהנה הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז' כתב, דחובת ביעור הוא להפקיר הפירות לעניים ולכל אדם, וא"צ להפקירם לבהמה ולחי', עיי"ש, אך התוס' בפסחים דנ"ב: כתבו, ז"ל, אבל אם מפקירו ומוציאו מרשותו שיאכל כל מי שירצה הן אדם "והן חי'" מותר להכניסו ולאכלו אחר הביעור, עכ"ל, והרי דמחובת ביעור הוא להפקיר הפירות אף לחי', - ולכאו' הוא תלוי בהנ"ל, דהרמב"ן ס"ל דעיקר חובת ביעור, אי"ז משום דבעינן שיהא שוה לחי' כלבהמה, אלא היינו דאחר שכלו הפירות ואינם מצויים לבנ"א, אסור להחזיקם לעצמו, וע"כ סגי במה שמפקירם לכל אדם, וא"צ להפקירם לחי', אך התוס' ס"ל דעיקר חובת ביעור הוא משום דבעינן שיהא שוה לחי' כלבהמה, וע"כ בעינן שיפקירם אף לחי'.

עוד יש ללמוד לזה, ממש"כ בפי' ר"ח פסחים דנ"ב:, ז"ל, אוכלין וכו' פי' הנסבכין וכו' שאפשר לאדם ללקטן, ואין אוכלין על של בין השיצים כגון שנסבכו על קוצין שמכין היד שכל הרואה אותן מתיאש מהן ואין נכשרין אלא לעופות, עכ"ל, ומבו' להדיא דכל שאין הפירות שבשדה ראויים לאדם ליטלם, איכא דין ביעור, והרי דעיקר דין ביעור הוא משום דאין הפירות מצויים לבנ"א, וע"כ בעינן שיהיו ראויים לאדם ללקטם, וצ"ל דהיינו, דאף דעיקר דין ביעור תלי במה שכלה לחי' מן השדה, הוי זה ילפותא בעלמא ללמד לדינא דג' ארצות לביעור, אך לעולם עיקר דין הביעור הוא כשאין הפירות מצויים לבנ"א, אף אם הן מצויים לחי'.

ח] ולפ"ז נראה דזהו טעם הפלוגתא אם אוכלין על פירות שנשמרו והן אסורין באכילה, דלהרמב"ן לטעמי' דעיקר דין ביעור הוא דלא הותר לו להחזיק פירות שביעית לעצמו, כשאין הפירות מצויים לכל בנ"א, ע"כ ודאי דל"מ מידי מה שנשתיירו בשדה פירות האסורין, שהרי אין בנ"א מותרין לאכלם ואין הפירות מצויים לכל בנ"א.[[99]](#footnote-100)

אך בדעת החולקים נראה דס"ל דעיקר דין ביעור, אינו משום דאין הפירות מצויים לכל בנ"א, אלא משום דבעינן שיהיו שוין לחי' כלבהמה, וע"כ שפיר י"ל דאף אם פירות אלו נאסרו באכילה, אין בהן דין ביעור, כיון דלא כלו הפירות לחי', שהרי אף פירות האסורין באכילה, ה"ה ראויים לחי', - גם י"ל דס"ל דעיקר דין ביעור אינו מכח מה שאינו שוה לחי' או שאינו שוה לכל בנ"א, אלא היינו דכשכלה זמן פירות אלו חייב לבערם, והקובע דכלה זמן פירות אלו הוא כשכלו לחי', וע"כ כל שלא כלו לחי', הגם דבפועל הן אסורין באכילה, מ"מ לא חשיב דכלה זמן פירות אלו, וע"כ אינו חייב לבער.

ט] בעיקר הנידון בזה, הנה לכאו' יש ללמוד לזה מד' הראשונים במשנתינו, דלפ"מ שפירש הרמב"ם דהא דאין אוכלין על השמור היינו דאף כשנשתיירו פירות בחצירות או בשדות שבתוך המדינה ה"ה חייב לבער, משום דאין פירות אלו מצויים לחי', נראה דעיקר דין ביעור הוא משום לתא דהחי', דכל שאין לה מפירות אלו חייב לבער את הפירות, וע"כ אף דלא כלו פירות אלו כלל, והם מצויים לבנ"א, מ"מ כיון שאינם מצויים לחי' ה"ה חייב לבער.

אך לפ"מ שפירשו הר"ש והרא"ש דהיינו דאין אוכלין על פירות שהבעלים משמרין אותם, י"ל דלעולם עיקר דין ביעור הוא משום דאין הפירות מצויים לבנ"א, וכל שהבעלים משמרים אותן ואין מניחין לבנ"א לאכלם, איכא דין ביעור, - ונפ"מ דאם נשתיירו פירות שמשמרין אותם מן החי' ואין משמרין אותן מבנ"א, דמותר לשמור פירות שביעית מן החי', וכמש"כ התוס' בר"ה ד"ט. וסוכה דל"ט:, ועי' חזו"א סימן י"ד סק"ד, אוכלין עליהן, כיון שהן מצויין לבנ"א, ומש"כ דהא דאין אוכלין על השמור הוא משום דאין חי' יכולה לאכול משם, היינו דמזה ילפינן דאין אוכלין על השמור, אך לעולם לא תלי באכילת החי' אלא באכילת בנ"א, אך אי"ז במשמעות הדברים, וצ"ע, - אך אכתי יש ללמוד מזה דלא אמרינן דעיקר דין ביעור הוא משום שכלה זמן אסיפת פירות אלו, והא דתלי במה שכלה לחי', הוא דזהו הזמן שקבעה תורה דחשיב דנסתיים זמן פירות אלו, דא"כ מה לי דשימר פירות אלו ובפועל אין החי' אוכלת מהן, הרי כיון דמצ"ע היתה החי' אוכלת מהן, לא כלה זמן פירות אלו.

ולפ"מ שפירש הריבמ"צ דהיינו דאין אוכלין על השמור הוא משום דהן מתאחרין הרבה, י"ל דעיקר דין ביעור הוא במה שכלה זמן אסיפת פירות אלו, וקבעה תורה דהזמן דחשיב דנסתיים זמן פירות אלו הוא כשכלו לחי', וע"כ כל שלא נשארו הפירות אלא מכח ששמרם, ל"מ זה לאחר זמן הפירות, שהרי הפירות מצ"ע כלה זמנם, - אך י"ל דגם אם עיקר דין ביעור הוא מכח שלא נשתיירו פירות לחי' או שלא נשתיירו פירות לבנ"א, ל"מ מה שנשתיירו פירות מחמת שמירתו, ובעינן שישתיירו הפירות מצ"ע.

י] עוד יש להוסיף, דלכאו' נפ"מ בנידון זה, בדין פירות שאינם ראויים לחי' כלל, דאם עיקר דין ביעור הוא משום הא דאין לחי' מפירות אלו, מסתבר דבפירות דבלא"ה אינם ראויים לחי' ל"ש דין ביעור כלל, אך אם עיקר דין ביעור הוא משום שכלו פירות אלו לבנ"א, או משום שנסתיים זמן פירות אלו, שפיר שייך דין ביעור אף בפירות שאינם ראויים לחי'.[[100]](#footnote-101)

ונחלקו בזה האחרונים, דבקרית ספר פ"ז משמו"י כתב בתו"ד דמיני הצובעין יש להן ביעור, אף אם אינם ראויים לאכילה כלל, עיי"ש, אך במרכה"מ שם הי"ד כתב דמינים שאין ראויים למאכל בהמה כלל, אין בהן דין ביעור, עיי"ש, וגם בחזו"א סימן י"ג סוסקי"א ובסימן י"ד סק"א נקט בפשיטות דמינים שאינם ראויים לאכילת חי', אין בהן דין ביעור, עיי"ש, ואזיל החזו"א לטעמי' דעיקר דין ביעור הוא דבעינן שיהיו הפירות שוין לכולם ואף לחי'.

יא] וכבר עמדו דיש ללמוד לדין זה ממש"כ התוס' בב"ק דק"ב. דיש בעצים דין ביעור, עיי"ש, והרי דאף דעצים אינם ראויים לאכילת חי' כלל, מ"מ יש בהן דין ביעור, ובחזו"א סימן י"ד סק"א כתב בתו"ד דאין בעצים דין ביעור משום דאינם מאכל לחי', - אמנם הנה בחי' הריטב"א בשבת ד"צ. ובע"ז די"ד. כתב לפרש להא דתנן לעיל פ"ז מ"ב לגיר' הרמב"ן שם דכל שהוא וכו' ואינו מתקיים בארץ וכו' אין לו ביעור, דהיינו דכל שלוקטים גם את השרשים שלו לאוכל אדם או לצבוע, אין בו חובת ביעור, דהא דאין שן חי' שולטת בהם ולא שייך למימר בי' כלה לחי' מן השדה כלה לאדם מן הבית, עכ"ד, ומבו' דכל דבר דמצ"ע אינו עומד לחי', אין בו דין ביעור.

יב] עוד יש לדון בזה, במה שנחלקו רבוותא בעיקר זמן הביעור, אם הוא כשכלה מן השדה מצ"ע ע"י ריקבון וכיו"ב, או הוא כשכלה מן השדה ע"י לקיטת בנ"א ואכילת בהמה וחי', והנה אי נימא דעיקר דין הביעור הוא משום דבעינן שיהיו הפירות מצויים לחי', או הוא משום דבעינן שיהיו מצויים לבנ"א, מסתברא מילתא דאף אם כלו הפירות מחמת לקיטת אדם או אכילת בהמה וחי', יש בהן דין ביעור, אך אי נימא דעיקר דין הביעור הוא משום שכלה זמן הפירות, מסתבר דאם לא כלו הפירות מצ"ע, אלא מחמת לקיטת בנ"א או אכילת בהמה וחי', ליכא דין ביעור.

יג] ובעיקר הדין בזה, הנה בחי' רבינו דוד פסחים דנ"ב: כתב, ז"ל, אין זמן הביעור שוה לתבואה ולתבן, שהתבואה כלה מן השדה מיד אחר זמן הקצירה, והתבן והקש עומדין בשדה עד שתרד רביעה שני', עכ"ל, והרי להדיא דכל שהתבואה כלה משום לקיטת בנ"א, חשיב ככלה לחי' מן השדה, ול"ב דמצ"ע לא תתקיים בשדה, אך י"ל דכל שכלה ע"י אכילת החי' שאני ולי"ב דין ביעור, וכמש"נ בהערה מד' המקד"ד, - וזה מתישב היטב לטעמי' דעיקר דין ביעור הוא משום דאין הפירות מצויים לבנ"א, וכמש"נ לעיל אות ו', וע"כ אף כשכלו ע"י לקיטה, איכא דין ביעור.

גם בד' הגר"א בשנו"א במשנתינו שכתב דהא דאין אוכלין על השמור, הוא משום דאם ל"ה שמור היתה החי' אוכלתו, מבו' להדיא דגם כשכלו הפירות ע"י אכילת החי', איכא דין ביעור.

ובתוי"ט לקמן מ"ז כתב דאדרבה עיקר דין ביעור הוא רק כשכלה ע"י אכילה, שהחי' אכלה כל מה שבשדה, אך אם כלה לחי' ע"י שנסרח כל מה שהי' בשדה, ליכא דין ביעור, דכיון דגם אם הי' זה שבבית ג"כ בשדה כבר הי' עבר ובטל מן העולם, ול"ה לה לחי' שתאכל ממנו, שוב אין לו לכלות מן הבית, כיון שלא נחסר לחי' כלום במה שהכניס זה לביתו, עכ"ד, והיינו דס"ל דעיקר דין ביעור הוא דכל דע"י אסיפתו הופסדו הפירות מן החי', ה"ה חייב לבער, אך כל דבלא"ה לא היו הפירות לחי', א"צ לבער, ועיי"ש במשנ"ר שהוכיח מכ"ד דאף אם כלו הפירות ע"י שנרקבו וכיו"ב, איכא דין ביעור, אך נקט דאיכא דין ביעור אף כשכלו ע"י אכילה.

ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב כתב, דעיקר דין ביעור, הוא רק כשכלה לחי' ע"י הפסד, דכשהגיע הזמן דמה שבשדה נושרין ומתרקבין זהו זמן הביעור, אבל אם החי' גמרה לאכול מה שבשדה אין זה זמן הביעור, דאל"כ איך אמרינן לעיל פ"ז מ"ב דעיקר לוף שוטה והדנדנה אין להן ביעור מפני שמתקיימין בארץ בימות הגשמים, הרי מ"מ שייך שפיר ביעור כשגמרה החי' לאכול מה שבשדה, אלא ודאי דכלה לחי' מיקרי שכלה ממילא שנרקבין ונפסדין, אבל אם הקדימה החי' ואכלה קודם, אינו נאסר בשביל זה לבהמה, עכ"ד.[[101]](#footnote-102)

יד] ובחזו"א סימן ט"ו סק"ח כתב, דכל ביעור הוא לאחר שאין המין מתקיים בשדה מפני שהוא בלה ונשחת, אבל אין זמן הביעור בזמן לקיטת הפירות וכו', דכן הוא דרכו שנשאר על האילנות מעט, וגם החיות והעופות מילאו מאורותיהן טרף וכו', וכשאמר זמן ביעור וכו' היינו שכבר כלה הנשאר בשדה זה עדות שכבר כלה לחי' מן המחבואה שהכינה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמש"א דכל שהעני מוצא בנופו ובעיקרו רובע לא מיקרי כלה לחי', אינו מפני שזה הנמצא באילן מספיק לחי', דבאמת בעינן שיהא מצוי לכולם במידה יותר גדולה, אלא כ"ז שיש רובע באילן שלא בלה, עדיין קיים במאורתיהן ומיקרי מצוי לחי', עכ"ד, - וצ"ע לפ"ז דמ"ט דת"ק דאין אוכלין על השמור, ופירשו הר"ש והרא"ש דהוא משום דאין חי' יכולה לאכול משם, והרי כיון דחזינן שנשאר בשדה, אמרינן דעדיין נשאר במאורותיהן והוי מצוי לחי', וצ"ע בזה.

טו] בפסחים דנ"ב: תניא דרשב"ג אומר דאוכלין על של בין הכיפין ואין אוכלין על שבין השיצין, ופירש"י, דהיינו דאין אוכלין מן הבית על סמך אותן שבשיצין, לפי שאין החי' יכולה ליטלן לפני הקוצים, - ובגמ' שם מפרש רבינא דפליגי בזה תנאי, ודעת ת"ק דאוכלין אף על של בין השיצין, ור' יהודה ס"ל דאין אוכלין.

ובחזו"א סימן ט"ו סק"ב כתב דלא תליא פלוגתא זו, בפלוגתת ת"ק ור' יוסי אם אוכלין על השמור, דמ"ד דאוכלין על של בין השיצין, אתיא אף כמ"ד דאין אוכלין על השמור, דשמור ע"י האדם גרע משמור בידים שמים, ומודי חכמים דאין אנו נזקקים למה שהקוצים מעכבים על החי' מליטול, ומ"ד דאין אוכלין על של בין השיצין, אתיא אף כמ"ד דאוכלין על השמור, דהכא הפירות במקומן ראויין לחי', אבל בין השיצין מבטל בטילי טפי והוו כליתניהו, עכ"ד.

טז] בתוי"ט הק' דלדעת ר' יוסי דאוכלין על השמור, א"כ אימתי הוא זמן הביעור, הרי עדיין נשתייר פירות בבתים, וכתב דכל הא דאוכלין על השמור הוא רק בפירות המחוברין באילן ולא בפירות תלושין, עיי"ש, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ב כתב דהוא משום דבתלוש שכבר זכה בו האדם והוא ממונו, ודאי דאין אוכלין עליו, ומשא"כ במחובר דרחמנא אפקרי', אע"ג שיש גדר המעכב את החי' מליטלו, ס"ל לר"י דהוי כמצוי לחי', כיון שאין העיכוב מחמת בעלים עכ"ד, וכ"כ במקד"ד סימן נ"ט סק"ב.[[102]](#footnote-103)

יז] והנה מבו' בד' התוי"ט דבמופקר אוכלין אף על התלוש, ורק בשמור הוא דאין אוכלין על התלוש, וכ"ה בתוי"ט לעיל מ"ב, ותמה עמש"כ הרע"ב שם דאין אוכלין אלא כ"ז שנמצאים תאנים מחוברות לאילן, וכשכלו התאנים מן האילנות חייב לבער הגרוגרות שבביתו, ובחזו"א ומקד"ד שם הוכיחו כן מהא דתנן הכא אוכלין על הטפיחין ומהא דתניא בפסחים דנ"ב: דאוכלין על של בין הכיפין.

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ב כתב, ז"ל, מותר לאכול מאותו המין כ"ז שהוא מצוי באילנות או בשדות, ואם וכו' אלא אוכלן כ"ז שתאנים לחים "מצוים באילן", עכ"ל, ומבו' להדיא דאין אוכלין אלא על פירות המחוברין באילן, ומש"כ דאוכלין כ"ז שהוא מצוי באילנות או בשדות, מתפרש למש"כ לעיל מינה דאסף ממיני הפירות או הזרעונים, ובזה הוא שכתב דאם אסף ממיני הפירות אוכל כ"ז שהן באילן, ואם אסף ממיני זרעונים אוכל כ"ז שהם בשדות, אך בתוי"ט לעיל שם פירש לא כן, וצ"ע, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ב וה"ד, ועמד ע"ז בדרך אמונה בביאוה"ל בה"ב, עיי"ש.

ומה שהוכיחו החזו"א והמקד"ד דאוכלין אף על התלוש מהא דתנן דאוכלין על הטפיחין, עמש"נ להלן אות כ' דלפי' הרמב"ם שם אין מקור לזה, ועיי"ש מש"נ עוד בזה, - ומה שהוכיחו מהא דתניא דאוכלין על של בין הכיפין, הנה בפי' ר"ח שם מבו' דאיירי במחוברין, עיי"ש, ועמד ע"ז בביאוה"ל שם.

יח] **אוכלין על הטפיחין,** הריבמ"צ והר"ש הביאו פי' הערוך בשם ה"ר דניאל דהיינו דאוכלין על מה שמשימין העופות בטפיחין שהן כ"ח הבנויים בכותל, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ב כתב דקמ"ל דאע"ג דבשדה כבר כלה ואין השיור רק בעיר, וגם בעיר אינן מצוין לכל אלא לעוף מ"מ אוכלין עליהן, וי"ל עוד, דקמ"ל דאוכלין אף על התלוש, עמש"נ בזה לעיל אות י"ז, וכאשר כ"ה לפי' בתרא דהערוך דהיינו שאוכלין על מה שבין העשבים, דלכאו' עיקר הרבותא בזה היא שאוכלין אף על התלוש.

והנה במשנ"ר הק' דמ"ט אוכלין על מה שמשימין העופות בטפיחין, הרי אי"ז מצוי לחי' ובקרא חי' כתיב, ואי נימא דחי' ל"ד וה"ה לעוף, א"כ מ"ט אין אוכלין על השמור, הרי אף דאינו מצוי לחי', ה"ה מצוי לעופות, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י ה"ה מש"כ בזה, וצ"ע.

אמנם הנה בפי' הרש"ס כתב דהך בבא ר' יוסי תני לה דס"ל דאוכלין על השמור, ומבו' דבאמת ל"מ מידי מה דהוא מצוי לעופות, והא דאוכלין ע"ז הוא משום דאוכלין אף על השמור, הגם דבפועל אין חי' אוכלת ממנו, - ולפ"ז י"ל, דאף אי נימא כסתימת ד' הראשונים דאתיא אף כרבנן, היינו משום דכל הא דאין אוכלין על השמור הוא רק בשמור בידי אדם, וכמש"כ בחזו"א סימן ט"ו סק"ב, ונת' לעיל אות ט"ו, וכל שאספוהו העופות, הו"ל כשמור בידי שמים שאוכלין עליו.

יט] והנה בס' דרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י ה"ב הק' ע"ד הרש"ס, דהרי כל הא דלר' יוסי אוכלין על השמור הוא רק במחובר ולא בתלוש, וא"כ היאך מצינו למימר דהא דאוכלין על הטפיחין הוא מכח דינא דר' יוסי דאוכלין אף על השמור, הרי בטפיחין שהוא תלוש מודה ר' יוסי דאין אוכלין על השמור.

אמנם הנה למש"כ החזו"א והמקד"ד דהא דבתלוש אין אוכלין על השמור, הוא רק משום שזכה בהן אדם וכבר אינם הפקר לכל, הרי דבטפיחין שלא נאספו הפירות ע"י אדם, שפיר אוכלין אף על התלוש, וז"פ.

כ] והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטפיחין הן הגרגרים הקשים ממיני התבואה והקטנית שאינן נזרעין אלא צומחין מאליהן ונשארין בארץ זמן רב מחמת יבשותן וקשיותן, עכ"ד, ונראה דקמ"ל דלא חשבינן להו כמין אחר דאין אוכלין עליו, - ונראה דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דאין אוכלין על התלוש, וכמש"נ לעיל אות י"ז, ולפ"ז אין לפרש להא דאוכלין על הטפיחין כפי' הערוך, דהרי מה שבטפיחין ומה שבין העשבים הוי תלוש דאין אוכלין עליו, וע"כ פירשה דאיירי בגרגרים המחוברין, וכ"ה בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י ה"ב, אך שם ה"ה כתב דהרמב"ם מודה לדינא דהר"ש, וצ"ע.

אמנם צ"ע בזה בד' הרע"ב שכתב לעיל מ"ב דאין אוכלין אלא כ"ז שנמצאים תאנים מחוברות לאילן, ובמשנתינו פירש כפי' קמא דהערוך דאוכלין על מה שמשימים העופות בטפיחין, - ונראה דצ"ל בזה בדעתו, דהא דאין אוכלין על התלוש, הוא משום דלעולם חשבינן להתלוש כנאסף ע"י אדם שכבר אינו עומד לחי', אך בטפיחין שהעופות עצמן משימין שם והפירות עומדין לאכילתן, אוכלין על פירות אלו אף דהוו תלושין, ואמנם זה ניחא רק אי נימא דהא דאוכלין על הטפיחין, הוא מכח הא שהן מצויין לעופות, אך למש"נ לעיל סוף אות י"ח דהוא משום דחשיב כמצוי לחי', (אף דבפועל אין החי' אוכלת ממנו), לא א"ש, וצ"ע בזה.

כא] **ועל הדיופרא אבל לא על הסתווניות,** הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ה פירש לדין זה, ז"ל, אילן שעושה פירות ב' פעמים בשנה והיו לו מפירותיו הראשונות, ה"ז אוכל מהן כל זמן שפירות שניות מצויות בשדה, שהרי מאותו המין בשדה, אבל פירות הסתיו אין אוכלים בשבילן, מפני שדומין לפירות של שנה אחרת, עכ"ל, וכ"ה בפי' הרא"ש, דלת"ק אין אוכלין על הסתוניות לפי שדומין לפירות של שנה אחרת, ולר' יהודה אם חנטו קודם שיכלה הקיץ אינם דומין לפירות שנה אחרת ואוכלין עליהן.

ובחזו"א סימן י"ב סק"ב כתב ללמוד מזה, דכל שכלו פירות שביעית ונשתיירו פירות שמינית, אין אוכלין עליהן, וע"כ הוא דס"ל לת"ק דאין אוכלין על הסתוניות, דאף דחנטו בשביעית ויש עליהן קדו"ש, מ"מ כיון שהן דומין לפירות שנה אחרת, אין אוכלין עליהן, ובדרך אמונה בביאוה"ל בהל' שמו"י שם כתב דהוא דינא דרבנן דחשבינן להו כפירות שמינית שאין אוכלין עליהן.

כב] ובמנחת שלמה ח"א סימן נ"א סקט"ו כתב לדחות, דהכא איירי בגונא דלפני שפירות הסתיו מתחדשים כבר כלה המין הראשון מן השדה באמצע שביעית, וע"כ אם ל"ה הסתוניות נראין כשל שנה אחרת, ל"ה מתחייבים באמצע שביעית בביעור, משום דחשיב כמו דיופרא דכיון דעושין פירות ב' פעמים בשנה מותר לאכול בין הראשון לשני, אע"פ שבאותו זמן אין אותו המין מצוי בשדה, ורק בסתוניות הוא דאסור מפני שדומין לפירות של שנה אחרת, עכ"ד.

אמנם הנה בעיקר מה שנקט המנח"ש דדינא דמתניתין דאוכלין על הדיופרא הוא בגונא דבשעה שכלה הראשון עדיין לא גדל השני, ואפ"ה כיון שעתיד ליגדל עוד בשנה זו, ליכא דין ביעור, לכאו' אין מ' כן מד' הרמב"ם שם שכתב דה"ז אוכל מהן כ"ז שפירות שניות מצויות בשדה שהרי מאותו המין בשדה, והרי דמפרש למשנתינו בגונא דכשכלו הראשונות כבר מצויות השניות בשדה, - ומ' לפ"ז דאדרבה כל הא דאוכלין על הדיופרא, הוא רק בגונא דהפירות השניות מצויות בשה בשעה שכלו הראשונות, אך אם כלו הראשונות קודם שגדלו השניות, ואין הפירות השניות מצויות בשדה, אינו אוכל מהן, ועמש"נ להלן אות כ"ח לדון לפ"ז, ואף אי נימא דל"ד הוא, וגם אם עדיין אין השניות מצויות בשדה, א"צ לבער את הראשונות, ונקט הרמב"ם כ"ז שפירות שניות מצויות בשדה, וה"ה אם עדיין אינם מצויות, דחד דינא הוא, מ"מ הך מילתא יש ללמוד מד' הרמב"ם דלא איירי מתניתין בכה"ג שכלו הראשונות קודם שגדלו השניות.

גם בעיקר הדברים ילה"ע, דאי נימא דאוכלין על הדיופרא אף בגונא דבשעה שכלה הראשון עדיין לא גדל השני, לכאו' הטעם בזה הוא, דזמן הביעור אינו תלוי במה שאין עכשיו בשדה לפירות אלו, אלא במה שכלה זמן האסיפה דפירות שביעית, וע"כ אף אם כלה הראשון ועכשיו אין בשדה לפירות אלו, מ"מ כיון שעתידין לגדול פירות אחרים ולא כלה זמן האסיפה דפירות שביעית, ליכא דין ביעור, - ולכאו' לפ"ז הדין נותן, דכל שכלו פירות שביעית ונשתיירו פירות שמינית, איכא דין ביעור, דהאמנם אם זמן הביעור תלוי במה שאין עכשיו בשדה לפירות אלו, שפיר י"ל דאף אם יש פירות שמינית, ליכא דין ביעור, אך כיון דזמן הביעור תלוי במה שכלה האסיפה דפירות שביעית, הרי ודאי דכל שכלו פירות שביעית איכא דין ביעור, ול"מ מידי מה דנשתיירו פירות שמינית, וצ"ע בזה.

כג] ובעיקר הדין בזה יש להוכיח עוד, דהנה בחזו"א שם כתב לפי דבריו, דבנות שוח שגידולם הוא ג' שנים, ואותם שחנטו בשביעית נגמר בישולם בשנה שני', וכדתנן לעיל פ"ה מ"א, יש בהן דין ביעור, אף דכשכלו פירות השביעית עדיין יש לחי' בשדה מאותו המין מאותן שחנטו בראשונה, ובמנחת שלמה שם כתב דלפי דבריו אין בבנות שוח דין ביעור, עיי"ש, - ואמנם מצאנו בזה דברים מפורשים בפי' ר"ח בר"ה דט"ו: דבנות שוח יש בהן דין ביעור, עיי"ש, וכ"ה בפסיקתא זוטרתא פר' בהר, ויש ללמוד מזה דאין אוכלין על פירות שמינית, וע"כ אף שבשעה שכלו פירות הבנות שוח שחנטו בשביעית, עדיין יש לחי' בשדה מאותו המין מאותן שחנטו בראשונה, יש בהן דין ביעור.

ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י הי"ג הוכיח כן עוד, ממש"א בר"ה דט"ו. דיש דין ביעור באתרוג, והרי אמרו בסוכה דל"ה. דאתרוג דר באילנו משנה לשנה ואמרי' שם דעד שבאין קטנים עדיין גדולים קיימין, וא"כ לא משכח"ל לעולם ביעור באתרוג דתמיד יש כבר חדשים, ודוחק גדול לומר דמיירי דוקא באופן שקצצו כל האתרוגים שבמדינה ולא נשאר כלום, ובע"כ דאין אוכלין כלל על פירות שמינית ואם כלו פירות שביעית צריך לבער מיד, עכ"ד.

כד] בחזו"א סימן ט"ו סק"ג כתב דנראה דאין אוכלין ירק של שביעית בשביל ירק שיצא לשמינית, כיון דזה שיצא אינו קדוש, ובהוספה שם חזר בו וכתב, דאפשר דאין הדין כן, דלענין זה לא אזלינן בתר לקיטה, אלא כל שהגיע לעונת המעשרות בשנת השביעית מקרי פירות שביעית וקרינן בהו יש לחי' בשדה, וכ"ה דאוכלין את שקידש עזרא על מה שיש ממין זה בארץ שלא קידש עזרא, וכמש"כ בסימן ג' סקל"א, ה"נ אוכלין על ירק שיצא לשמינית, אף דאין עליו קדו"ש.[[103]](#footnote-104)

ובקה"י סימן ג' כתב להוכיח דאוכלין על ירקות שיצאו לשמינית, דאל"כ נמצא דבכניסת ר"ה של שמינית יתחייבו כל ירקות השביעית בביעור, כיון דכבר אין לחי' בשדה מירקות השביעית, ולקמן מ"ה מבו' להדיא דזמן הביעור דירקות אינו בתחילת השמינית, ובע"כ דאוכלין על ירקות שיצאו לשמינית, ובקה"י שם כתב לפרש טעם אחר בזה, דירקות שיצאו לשמינית, דין שביעית עליהן כ"ז שהן מחוברין, עד שילקטו ויקבע לתורת פירות שמינית, עיי"ש.

כה] ונראה לדון עוד בזה, דכל הא דמוכח ממשנתינו דאין אוכלין בשביעית על פירות השמינית, הוא רק בכגון ענבים וסתווניות, דהם ב' גידולים נפרדים, ובאנו לדון דאף שכלה הענבים שגדלו בגידול הראשון, מ"מ כיון שנשתיירו סתווניות לא יהא דין ביעור על הענבים, ובזה הוא דאמרינן דכל דהסתווניות הוו כפירות שמינית, אין אוכלין עליהן, אך בירקות הגדלים בגידול א', הרי דאף אם הירקות שלא נלקטו בשביעית אין עליהן קדו"ש וחשיבי כירקות שמינית, מ"מ כיון שלא כלו הירקות שגדלו בגידול זה, אין בהן דין ביעור.

ויש לסייע לזה, מעיקר הא דתנן דאוכלין על הדיופרא, ונת' לעיל אות כ"ב דמשמעות ד' הרמב"ם דאיירי כשגדל השני קודם שכלה הראשון, והא דאיצטריך למיתני דאוכלין עליהן, לכאו' הוא משום דהי' מקום לומר דכל שכלו הפירות דהגידול הראשון, ל"מ מה שנשתיירו פירות דהגידול השני, וקמ"ל דאף דהפירות שנשתיירו הוא מגידול אחר, מ"מ אוכלין עליהן,[[104]](#footnote-105) אך בחזו"א סימן ט"ו סק"ג פירש בע"א, ולפ"ז מסתברא מילתא, דהא דתנן דאין אוכלין על הסתווניות, הוא הגבלה בהך דינא שנתחדש הכא דכל שכלו הפירות דהגידול הראשון ונשתיירו פירות מגידול אחר אוכלין עליהן, דכ"ז הוא כשהן פירות שביעית ולא כשהן פירות שמינית, אך כל שלא כלו הפירות דגידול זה, אף אם הפירות שנשתיירו הן פירות שמינית, אוכלין עליהן.

כו] ועד"ז נראה לדון בדין פירות שחנטו מקצתם בשביעית ומקצתם בשמינית, די"ל דאף אם כלו אותם שחנטו בשביעית ונשתיירו אותם שחנטו בשמינית, לי"ב דין ביעור, דכיון דהם גדלים בגידול א', ליכא דין ביעור עד שכלה גידול זה.

ויש לסייע לזה, מהא דתנן הכא דאין אוכלין על הסתווניות, ולר' יהודה כל שחנטו קודם שיכלה הקיץ אוכלין עליהן וכל שחנטו אחר שכלה הקיץ אין אוכלין עליהן, ומ' דאת הסתווניות עצמן אוכלין, כ"ז שלא כלו כל הסתווניות, ואוכלין את הסתווניות שחנטו בשביעית, על הסתווניות שחנטו בשמינית, וצ"ע בזה.

כז] לעיל פ"ז מ"ב תנן דכל המתקיים בארץ אין לו ביעור, ובחזו"א סימן י"ג סק"י הק', דאף דהוא מתקיים ב' וג' שנים, מ"מ ליחייב בביעור לסוף ב' וג' שנה, ואף דבשעה שכלה זה כר יש לחי' ממה שנזרע במוצאי שביעית, הרי בעינן שיהא לחי' מגידולי שביעית, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובס' אהלי ישועה לעיל פ"ז מ"ה כתב דהא דמינים המתקיימים בארץ אין להן ביעור, אי"ז משום דלא הגיע זמן ביעורם, אלא דהם נתמעטו מעיקר דין ביעור, דכיון דקרא דביעור איירי בהני דאינם מתקיימים, ע"כ הני דמתקיימים בארץ נתמעטו מעיקר פרשת ביעור, ועמש"נ בזה לעיל פ"ז מ"ב אות א' ואות י"א, ולפ"ז י"ל, דכל הא דאין אוכלין על פירות שמינית, היינו רק במין הכלה דיש בו דין ביעור, דזמן ביעורו הוא כשכלו פירות שביעית, אך כשבאנו לדון אם חשיב כמין הכלה דיש בו דין ביעור, הרי דכל שאין מינו כלה, אף דהוא מחמת פירות שמינית, אין בו דין ביעור, וצ"ע בזה.

כח] נת' לעיל אות כ"ב לדון בדין פירות הגדלים ב' פעמים בשנה, וכלה הראשון קודם שגדל השני, אם חייבין הפירות הראשונים בביעור, עיי"ש, וראיתי לדון בזה, דאי נימא דהן חייבין בביעור, א"כ נמצא דירקות שנלקטו בתחילת השביעית דיש עליהן קדו"ש, יהא זמן ביעורם בשביעית כשכלו ירקות אלו מן השדה בשעת הגשמים, ואף שעתידין לגדול ירקות אחרים אח"כ, ומשמעות ד' הראשונים בכ"ד דדין ביעור המצוי הוא בשמינית, אך בספה"י לר"ת סימן שנ"ג נראה להדיא דאם הי' קדו"ש על תבואה שהביאה שליש בשביעית ונקצרה בשביעית, הי' בה דין ביעור כשכלתה מן השדה, אף שעתיד ליגדל אח"כ תבואה אחרת, עיי"ש, אך יש מקום לפרש בד' ר"ת שם, דלפי האמת ליכא כלל דין ביעור בשביעית, וכאשר כן מ' בד' כמה מקמאי, וכמש"נ להלן מ"ז אות י', עיי"ש, ולפ"ז ניחא דליכא דין ביעור בשביעית בירקות שנלקטו בתחילת השביעית וכלו מן השדה בשעת הגשמים. - ועי' חזו"א סימן ט"ו סק"ח שכתב דאפשר דזמן הביעור יהא מוקדם בחורף של שביעית, אם הוא ירק הגדל בסתיו ואינו גדל בקיץ וכבר כלה מינו, עכ"ד, ומ' דאם הוא גדל בקיץ אין בו דין ביעור, ועי' דרך אמונה פ"ז משמו"י סק"ס, וצ"ע בזה.

כט] והנה אי נימא דכל שכלה הראשון קודם שגדל השני, חייבים הפירות הראשונים בביעור, יש להסתפק אם אח"כ כשגדל השני עדיין חייבים הפירות הראשונים בביעור כשלא ביער עד שגדל השני,[[105]](#footnote-106) אי נימא דכיון שעכשיו מצוי לחי' בשדה, פקע מינייהו דין ביעור, או דעדיין יש בהן דין ביעור, ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, חדא, דכיון שכבר נתחייבו בביעור לא פקע מינייהו, ועוד, דרק כשגדלו הפירות השניים קודם שכלו הראשונים, ה"ז מועיל לחשוב שעדיין לא כלו פירות אלו, אך כל שכלו הפירות הראשונים קודם שגדלו השניים, וחשבינן שכלו פירות אלו, ל"מ מה שאח"כ גדלו הפירות השניים, לחשוב שלא כלו הראשונים, וע"כ אף אחר שגדלו השניים אכתי איכא דין ביעור על הראשונים.

ל] ובעיקר נידון זה אם כל שנתחייבו הפירות בביעור תו לא פקע מינייהו, מצאנו מקור לזה בחזו"א סימן ט"ו סק"ג, עיי"ש שכתב דאם הגיע זמן הביעור והי' משומר ופרצו גדריהן, ל"מ, שגם המחובר נתחייב בביעור ופריצת גדריהן זהו ביעורו, ובשביל שביער מקצת לא יפטר מן הביעור, עכ"ד, ומ' מדבריו, דכל הא דל"מ זה לפטור מן הביעור, הוא רק משום שגם המחובר נתחייב בביעור, וביעור מקצת ל"מ לפטור את כולו מן הביעור, אך אלמלי ה"ט הי' מהני זה להפקיע לדין ביעור, ובעיקר מש"כ החזו"א דבכה"ג שפרצו גדריהן ל"מ, הנה לכאו' למש"כ בחזו"א סימן י"א סק"ז דלדעת הרמב"ן דביעור הוא הפקר, אין במחובר דין ביעור, הדין נותן דבהך גוונא דכשהגיע זמן הביעור הי' משומר ואח"כ פרצו גדריהן, ה"ז מועיל להפקיע חובת הביעור, וצ"ע בזה.

עוד יש ללמוד לזה, מדינא דהמוליך פירות שביעית ממקום שכלו למקום שלא כלו, דלדעת רש"י ודעימי' אינם חייבין בביעור אלא מכח דינא דחומרי מקום שיצא משם, ובלא"ה לא הי' חייבין בביעור אף שכבר נתחייבו מתחילה בביעור, ועמש"נ בזה לעיל מ"ג אות כ"ב כ"ג, ולעיל אות ט"ז בהערה.

לא] **ר"י מתיר כ"ז שביכרו קודם שכלה הקיץ,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו דכל שחנטו קודם שיכלה הקיץ, אוכלין עליהן, והרא"ש כתב דטעמא דר' יהודה הוא משום דכל שחנטו קודם שיכלה הקיץ אינם דומין לפירות שנה אחרת וע"כ אוכלין עליהן, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ג נסתפק אם קיץ היינו עד ר"ה, ולפ"ז ס"ל לר' יהודה דכל שחנטו קודם ר"ה והן קדושין בקדו"ש אוכלין עליהן וכל שחנטו אחר ר"ה ואינם קדושין בקדו"ש אין אוכלין עליהן, או דקיץ הוא זמן אחר, עיי"ש.

לב] והריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דר' יהודה פליג גם בדיופרא, דאם ביכרו אחר שיצא הקיץ אין אוכלין עליהן, ונקטו דר' יהודה פליג בין בסתווניות ובין בדיופרא, אך בפי' הרש"ס כתב דלא פליג ר' יהודה אלא בדיופרא, עיי"ש, ומבו' דלרבנן אוכלין על הדיופרא אף אם ביכרו אחר שיצא הקיץ.

ובחזו"א שם כתב דאי נימא דקיץ הוא עד ר"ה, הרי נמצא דכל שביכרו אחר שיצא הקיץ, אין עליהן קדו"ש כלל, ותיקשי דא"כ מ"ט דרבנן דאוכלין עליהן, ומה עדיפי משאר פירות של שמינית, אמנם להני קמאי דס"ל דפירות שחנטו קודם ט"ו בשבט של שמינית יש עליהן קדו"ש, ניחא, וכתב דצ"ל דכיון דברוב השנים הם גדלים בשנה אחת חשיבי של שביעית, עכ"ד.

ולמש"נ לעיל אות כ"ד יש מקום לדון בזה, דכיון דפירות שחנטו מקצתם בשביעית ומקצתם בשמינית, אוכלין את אותם שחנטו בשביעית על אותם שחנטו בשמינית, ונמצא דבדיופרא אוכלין את פירות הגידול השני על סמך אותם הפירות שחנטו בשמינית, ע"כ שפיר י"ל דאוכלין עליהן אף את פירות הגידול הראשון, דכיון דפירות הגידול הראשון והגידול השני מין א' הם, ע"כ כ"ז דחשיב שלא כלו פירות הגידול השני, אוכלין אף את פירות הגידול הראשון, וצ"ע בזה.

**פ"ט מ"ה**

א] **הכובש ג' כבשים בחבית אחת,** בפירש"י בפסחים דנ"ב. פירש דכבשם בחבית של חומץ או של ציר, וכן פירשו הר"ש והרא"ש במשנתינו, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דרק בכבישה בחומץ ובציר ה"ה נותנין טעם זב"ז, כאשר בפשוטו כ"ה דעת רש"י בפסחים דע"ו. וחולין דצ"ז:, או דאורחא דמילתא נקטו, דדרך כבישת כבשים היא בחומץ או בציר,[[106]](#footnote-107) - ובספה"י לר"ת סימן שנ"ו פירש למשנתינו בששלקן יחד, עיי"ש, ושמא ס"ל דקי"ל דכבוש אינו כמבושל.

ב] **ר"א אומר אוכלין על הראשון,** בפירש"י בפסחים דנ"ב. פירש דהיינו דמשעה שיכלה א' מהן מן השדה שלשתן אסורין, וכן פירשו הריבמ"צ והר"ש, ואך שנחלקו בטעמא דמילתא, דבפירש"י שם כתב דהוא משום דכבשייהו משוי להו כחד, וכ"ה בתורי"ד ובמאירי שם, אך הריבמ"צ והר"ש כתבו דהוא משום דהמין שכלה נותן בהן טעם ושביעית אוסרת בנו"ט, וכ"ה בפי' הראב"ד ורבינו הלל לתו"כ בהר פ"ג ה"ה, - ובדעת רש"י ודעימי' שהוצרכו להא דכבשייהו משוי להו כחד, צ"ל דס"ל דבהא כו"ע מודו דאין לאסור כלל משום הטעם, וכדחזינן דלר"ג לא אסרינן לשאר המינים משום בליעת טעם המין שכלה, ונת' הטעם בזה להלן אות ז' ואילך, וכל הא דלר"א אוכלין על הראשון הוא משום דע"י כבישתם חשבינן להו כמין א' הכולל את שלשתם, וס"ל לר"א דכל שכלה מקצתו ה"ה חייב בביעור.

וראיתי לדון נפ"מ רבתא לדינא בזה, בגונא שכלה הראשון והפקיר את כל הכבשים וחזר וזכה בהן, ואח"כ כלו המינים האחרים, דלדעת הריבמ"צ והר"ש, הרי כשכלה הראשון, לא נתחייבו המינים האחרים בביעור, ואך דהי' חייב לבערן משום הטעם הבלוע בהן, וע"כ ודאי דכל שביערם ואח"כ כלו מינים אלו עצמן, ה"ה חוזרין ומתחייבין בביעור, אך לדעת רש"י והרי"ד דחשבינן להו כחד וכל שכלה אחד מהן נתחייבו כולן בביעור, מסתברא מילתא דכל שביערם ואח"כ כלו מינים אלו עצמן, אין חוזרין ומתחייבין בביעור, דזמן הביעור דילהו הוא כשכלה המין הראשון, ואין מתחדש עליהן דין ביעור כשכלו הן עצמן.

ג] **ר' יהושע אומר אף על האחרון,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפרשינן דטעמו הוא משום דהאחרון נו"ט בראשון, ופירשו דהיינו, דהיאך יבער הראשון וטעם האחרון מובלע בו, והעירוני דלדעת הריבמ"צ והר"ש דביעור הוא הפקר, מ"ט א"א לחייבו לבער כשמובלע בו טעם האחרון, והריבמ"צ הק' ע"ז דהיאך מצי לאכול אפי' מן האחרון, והרי כבר בלע מן הראשון שכלה, והיינו דאף דמחד גיסא א"א לבער אף את הראשון, אך מ"מ אין בזה כדי להתיר לאכול אף את האחרון שבלוע בו טעם של המין שכלה, - והר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דפרכינן ע"ד דר' יהושע אין הראשון נו"ט באחרון, ולכאו' זה מתפרש כקו' הריבמ"צ, דהי' בדין לאסור אף את האחרון שנבלע בו מן הראשון, וכ"ש דיש לנו לאסור את הראשון, שהוא עצמו כלה, אף שבלוע בו מן המין שלא כלה, וכ"ה בביאור הגר"א לירושלמי.[[107]](#footnote-108)

והר"ש והרא"ש כתבו לישב, דאיירי בשביעית בזה"ז דרבנן, והיינו דבדרבנן הקילו חכמים דכיון דאף הראשון שכלה בלוע בו טעם האחרון שלא כלה, א"צ לבערו, - ובסו"ד כתבו דאפשר דמודו לר"ש דמדאורייתא כל הירק א' לביעור וע"כ הן מקילין לענין נתינת טעם, ועי' בחזו"א סימן ט"ו סק"ד שתמה ע"ז מסוגיית הגמ' בפסחים דמ' דגם בפירות פליגי, עיי"ש, - ועי' עוד בפי' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז' שצידד דהא דשרי ר' יהושע משום דעיקר חובת ביעור אינה אלא מדרבנן, וכ"כ בחי' רבינו דוד פסחים דנ"ב: דמה"ט הוא שלא החמירו בזה כ"כ.

ד] והר"ש והרא"ש כתבו עוד, דשמא בעלמא מודה ר' יהושע דשביעית אוסרת בנו"ט, ושאני הכא דנעשה הג' כבשים כאחד קודם שיבואו לידי איסור, והיינו דכיון דנכבשו יחד חשבינן להו כחד, וע"כ כ"ז שלא כלו כולם, ליכא דין ביעור, ומ' בדבריהם, דגם לפי' זה, אי"ז אלא משום דשביעית בזה"ז דרבנן, ואך שכתבו דאף בשביעית דרבנן מודה ר' יהושע דאזלינן בתר נו"ט, ואך שהקילו בשביעית דרבנן לדון הג' כבשים כחד, ודכל שלא כלו כולם, אין בהן דין ביעור, וכ"ה בתשו' מהרש"ם ח"ב סימן ר"ה.

ועיקר הך מילתא דטעמא דר' יהושע הוא משום דחשבינן לג' המינים הכבושים יחד כחד, וכל שלא כלו כולם לי"ב דין ביעור, כ"ה גם בד' הגר"א בשנו"א במשנתינו, וכעי"ז כתב גם בפי' הראב"ד לתו"כ בהר פ"ג ה"ה, ז"ל, ור' יהושע סבר אף המין האחרון נו"ט בראשון, כלומר אדרבה כיון שהמין האחרון הוא נו"ט במין שכלה ראשון, נעשה כולו היתר, שהרי אם הי' המין הראשון כרישין והמין האחרון כרוב וקיבלו הכרישין טעם מן הכרוב, והרי הכרוב לא כלה מינו מן השדה, כי הטעם הוא עיקר הירק, וכיון שנמצא כטעמו של זה המין עדיין כיו"ב בשדה, ג"ז מותר וכו', עכ"ל.

ובתורי"ד פסחים דנ"ב: כתב ג"כ עד"ז, ובדבריו מבו' דהוא דינא דאורייתא, ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, ז"ל, ור' יהושע אומר אדרבה כיון שנעשו כירק אחד אוכלין אף על האחרון, כדין ירק א' שאם כלה בעיר אחת ובעיר אחרת לא כלה סומכין על אותה שלא כלה, וה"נ סומך הראשון על האחרון כיון דכירק א' דמי, עכ"ל, - ואך דבד' הרי"ד דמדמי לה לכלה בעיר אחת ובעיר אחרת לא כלה, נתחדש דהא דכשכלה בעיר זו ולא כלה בעיר אחרת אינו חייב בביעור, לאו היינו דכה"ג לא חשיב ככלה כלל, כ"ה דבגוונא שכלה מחלק מן השדות שבעיר זו, דודאי לא חשיב ככלה כלל, אלא לעולם כיון דכלה בעיר זו חשיב דמקצת מן הירק כלה, ונתחדש דמ"מ כיון שבעיר אחרת לא כלה, סומכין על אותו שלא כלה, וה"נ בג' כבשים דחשיבי כירק א', אף אם כלה מקצתו, סומכין על המקצת שלא כלה, ואכתי צ"ב.

ה] ובאו"ש פ"ז משמו"י ה"ו פירש בטעמא דר' יהושע, דעיקר דין הביעור, אינו שנאסר אחר שכלה מן השדה לחי', רק שהוא מצוה דרמיא על כתפא דגברא להפקיר ולבער מתוך ביתו, וכל שהוא פטור ממצות ביעור מצד עצמותו, תו אינו נאסר אח"ז באכילה,[[108]](#footnote-109) עיי"ש שכתב לדמות ד"ז לחמץ, דדעת ר"א בר יעקב בפסחים דכ"ט. דאף לר"י דחמץ אחר הפסח אסור בהנאה מה"ת, מ"מ חמצו של נכרי מותר, - ואשר זהו דס"ל לר' יהושע, דאף דמן הדין חייב המין שכלה בביעור, וגם טעמו חייב בביעור, מ"מ הרי אותו המין שלא כלה אסור להפסידו, וגם טעמו אסור להפסידו, וע"כ מוטב שיעבור בשב ואל תעשה ולא יבער, ולא יעבור בקום ועשה ויבער, ועיי"ש שכתב דר"א ור' יהושע אזלי בזה לטעמייהו בכ"ד, ואכמ"ל, וע"כ לא חלה עליו כלל חובת הביעור, וממילא דהן מותרין באכילה לאחר הביעור, כיון דרחמנא פטרינהו מביעור, עכ"ד.

ו] בספה"י לר"ת סימן שנ"ו פירש בטעמא דר' יהושע, עפי"מ דתניא בתו"כ פר' בהר, מן השדה תאכלו את תבואתה כ"ז שאתה אוכל מן השדה אתה אוכל מתוך הבית, כלה מן השדה כלה מן הבית, מכאן אמרו הכובש ג' כבשים בחבית אחת וכו', ועיי"ש שפירש, דהך קרא דמן השדה תאכלו את תבואתה, לא אתי לעיקר חובת ביעור, דזה ילפינן מדכתיב ולבהמתך ולחי' אשר בארצך וגו', אלא אתי להתיר, דכ"ז שמעורב בהן דבר שאתה אוכל מן השדה, ליכא דין ביעור, והובאו דבריו בפי' הר"ש במשנתינו ובתוס' פסחים דנ"ב., - ועיי"ש בספה"י שכתב עוד, דלדעת ר"א הא דבעינן לקרא דמן השדה תאכלו את תבואתה, הוא משום דבלא קרא הו"ל דא"צ לבער אלא את אותו המין שכלה, נ' דזהו כונתו שם, עיי"ש, וצ"ע, וזהו דילפינן מקרא דאותו המין שכלה אוסר בטעמו את שאר המינים שלא כלו, וכ"כ התוס' בפסחים שם, ונת' בזה להלן אות ז'.

ובספה"י שם כתב, דלדעת ר' יהושע הא דפירות שביעית אוסרין בטעמם, הוא בגונא שהסירו את המינים שלא כלו מן החבית, דבכה"ג אסור אותו שכלה לבדו, אבל כ"ז שהוא עמהן ה"ה מותר, ונתחדש בדבריו, דכל הא דילפינן מקרא דליכא דין ביעור, הוא רק כשג' המינים יחד בכלי, ובזה הוא שנתחדש דחשבינן להו כחד, וכל שלא כלו כולן לי"ב דין ביעור, אך כל שהסירו את המינים שלא כלו מן החבית, ולא נשתיירו בו אלא אותם המינים שכלו, יש עליהן דין ביעור, ול"מ הא דבלוע בהן טעם דפירות שלא כלו, שיפטרו מכח זה מן הביעור.

ו] **ר"ג אומר כל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית,** הראב"ד בפ"ז משמו"י ה"ג פירש דטעמא דר"ג דאין אותו המין שכלה אוסר את המין שלא כלה בטעמו, הוא משום דאין הולכים בזה אחר נו"ט שאין כאן איסור אכילה אלא מצות ביעור בלבד הלכך דיו שיבער אותו המין בלבד, עכ"ל, ובמנחת ברוך סימן נ"ז פירש דהיינו דדינא דטכ"ע הוא רק באיסורי אכילה, ולא בחובת ביעור, ועיי"ש שכתב דאף דפירות שביעית שלא נתבערו אסורין באכילה, אך אף איסור האכילה הוא מכח חובת הביעור, וכל שמן הדין אינו חייב לבער, אף אינו נאסר באכילה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ז] והתוס' בפסחים דנ"ב. כתבו דטעמא דר"ג הוא משום דרק ממשות של כל א' שכלה מן השדה אסור, אבל הטעם הוא כמבוער,[[109]](#footnote-110) אך הר"ש והרא"ש בסו"ד כתבו דאפשר דמודה ר"ג לר"ש דמדאורייתא כל הירק א' לביעור, וע"כ הוא מיקל לענין נתינת טעם, - והרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז' ורבינו דוד בפסחים דנ"ב: כתבו די"ל דעיקר חובת ביעור אינו אלא מדרבנן וע"כ מיקל ר"ג בנתינת טעם, ובטעמא דמילתא דחשבינן להטעם כמבוער, כתבו התוס' שם לעיל מינה, דהוא משום דל"ד איסור דביעור לשאר איסורים דהא שרי לעניים, ובל' הרא"ש במשנתינו מ' דהמכוון בזה הוא, דכיון דהוא מותר לעניים ואינו איסור חמור, ע"כ אינו אוסר בטעמו, וכ"נ בל' תוס' הרשב"א בפסחים שם.

ובקה"י סימן כ"ג סק"א הק' ע"ד התוס', דהרי ודאי דגם באיסור שאינו שוה בכל כגון תרומה ויין לנזיר אמרינן בהו דטכ"ע, ועיי"ש במש"כ לפרש ד' התוס' בדרך מחודשת, אך נראה די"ל בזה בפשיטות, דודאי דכל איסורים שאינם שוין בכל, לא חשיבי כאיסור שאינו חמור, ורק איסור האכילה לאחר ביעור שאינו אלא לעשירים, הוא דאמרינן דאי"ז איסור חמור, דבאיסור חמור, ל"ה מקום לחלק בין עשירים לעניים, שהרי לא ריבתה תורה מצוות יתירות בעשירים, ול"ד לדברים האסורים לכהנים וכיו"ב, ועוד, דבפשוטו כל שזכו בו עניים, ה"ז מותר באכילה אף לעשירים, וית' במקומו בעזה"י.

ח] ובפי' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה י"ב כתב דאפשר דס"ל לר"ג דמצות הביעור מן התורה אבל הטעם "כיון שנבלע מתחילה" מבוער הוא, עכ"ל, ומ' דאי"ז משום דבאיסור זה לא נתחדש דהוא אוסר בטעמו, אלא היינו משום דטעם שאינו עומד בעינו, לעולם חשיב כמבוער, ועי' בחי' הר"ן בפסחים שם שפירש כן בדעת ר' יהושע דס"ל דא"א לפרש לקרא דבא לאסור אף את הפירות שלא כלו משום שבלוע בהם טעם הפרי שכלה, דא"א שהטעם צריך ביעור שכיון שאינו בעין ה"ה כמבוער, עכ"ד.

ט] התוס' בפסחים דנ"ב. הביאו ממגילת סתרים דר"נ גאון דמפרש למשנתינו, דראשון היינו שניתן ראשון בכבוש ואחרון שניתן אחרון בכבוש, וטעמא דר"א הוא דהראשון נו"ט באחרון והאחרון אינו נו"ט בראשון, וע"כ אם כלה מן השדה אותו שכבש ראשון אוסר הכל, אבל אם כלה מין האחרון מן השדה אינו אוסר אותם שנכבשו קודם,[[110]](#footnote-111) ור' יהושע ס"ל דאף האחרון נו"ט בראשון, וע"כ כל שכלה א' מן המינים כולן אסורין דהן נו"ט זב"ז, ור"ג מיקל מכולהו וס"ל דרק אותו שכלה מינו מן השדה חייב בביעור, אך שאר המינים פטורין, דהטעם הוי כמבוער, - ובתוס' הרשב"א שם כתב בשם ר"נ גאון דלר' יהושע רק האחרון נו"ט בראשון, אך הראשון אינו נו"ט באחרון, וע"כ אם כלה הראשון מן השדה אין ב' המינים האחרים חייבין בביעור, וכ"ה בפי' הר"ש במשנתינו בשם ר"נ גאון, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בפ"ז משמו"י ה"ג, ובפי' המיוחס להר"ש לתו"כ בהר פ"ג ה"ה, ועיי"ש שהק' ע"ז מלישנא דר' יהושע דאוכלין "אף" על האחרון, ומ' דמודה לר"א במאי דקאמר דמיד כשיכלה הראשון נאסרו שלשתם, ובזה מתפרש משה"ק הר"ש במשנתינו ע"ד ר"נ גאון, עייש"ה, ועי' חזו"א סימן י"א סק"ח במוסגר שכתב די"ל דל"ג במתניתין אף, וע"כ פירש דלר' יהושע כולן נותנין טעם זב"ז, ואם כלה א' מהן נאסרו כולן, עיי"ש.

י] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהלכה כר"ג ולא מפני שאמר כאן הלכה כדבריו אלא מפני שהוא מחמיר, וצ"ע דהרי ר"א מחמיר טפי וס"ל דאם כלה א' מהן כולן חייבין בביעור, ובפשוטו צ"ל דד' הרמב"ם לא קיימי אלא אם הלכה כר' יהושע או כר"ג, וע"ז הוא שכתב דהלכה כר"ג מפני שהוא מחמיר, אך הא פשיטא דאין הלכה כר"א דשמותי הוא, וכמש"א בשבת דק"ל: ובנדה ד"ז:, - ובס' דרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י ה"ו כתב דהרמב"ם מפרש כפי' ר"נ גאון, דלדידי' ר"ג מחמיר מכולן, עיי"ש, וצ"ע, דאף אי נפרש כמשמעות ד' המיוחס לר"ש בתו"כ דלר"א הולכין אחר הראשון ולר' יהושע הולכין אחר האחרון אף לקולא, וכמש"נ לעיל אות ט' בהערה, מ"מ הרי לדידהו הולכין אחריהן אף לחומרא, ולר"ג בכל ענין א"צ לבער לאותו שלא כלה מינו מן השדה, ונמצא דפעמים דר"ג מיקל, ובלא"ה אי"ז מתישב לפי נוסה"מ שבפיהמ"ש דגריס במתניתין אף, ולפ"ז אאל"פ דלר"א הולכין אחר הראשון אף לקולא, וכמש"נ לעיל שם.

יא] **ר"ש אומר כל ירק אחת לביעור,** הר"ש פירש דהיינו דאפי' כלו ג' המינים לא יבערם מן החבית, דכיון דשאר ירקות שדה לא כלו אוכל עליהן, שלא נתנו חכמים שיעור לכל ירק וירק, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דס"ל דהירקות כולם לענין הביעור כמין א'.

ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב הק', דכיון דאיכא מיני ירקות שאינם כלים כלל לחי', וכדתנן לעיל פ"ז מ"ב דעיקר הלוף השוטה והדנדנה וכו' אין להן ביעור, ובפירש"י פסחים דנ"ב: כתב דספיחי כרוב אין כלין לחי', א"כ לא יהא דין ביעור כלל בירק, כיון שלעולם לא כלה כל הירק מן השדה.

וצ"ל בזה, לפמש"נ לעיל פ"ז מ"ב אות א' ואות י"א, דאותם המינים דמתקיימים בארץ, נתמעטו מעיקר דין ביעור, דקרא דביעור לא איירי אלא באותם המינים שאינם מתקיימים, ולפ"ז י"ל, דהא דכל ירק א' לביעור, היינו רק באותם הירקות שיש בהן דין ביעור, דזמן הביעור נקבע כשכלה הירק האחרון שבהן, - ואמנם לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הרמב"ם דהא דכל ירק א' לביעור, הוא משום דכל הירקות חשובין כמין א', דלפ"ז הי' בדין דאם יש ממיני הירקות שאינם כלים כלל לחי', יהיו כל הירקות חשובין כאינם כלים לחי', וצ"ע בזה.

יב] הראב"ד בפ"ז משמו"י ה"ג פירש בד' ר"ש, דקאי על כובש ג' כבשים, ולחומרא פליג, דר"א ור' יהושע ס"ל דאי"ז אוסר אלא בנו"ט, ונחלקו אם הראשון נו"ט באחרון או האחרון נו"ט בראשון, ובזה פליג ר"ש וס"ל דה"ז אוסר בכ"ש, וזהו דקאמר דכל הירק אחת לביעור, דכל שכלה א' מן המינים שבחבית, כולן חייבין בביעור, ואף אם אין אותו המין נו"ט בהן, משום דה"ז אוסר בכ"ש, - ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דאיכא ב' דינים בביעור, חדא, דכשכלו פירות העיר ותחומי' מוציאין כל אדם מה שבבתיהם ומביאין אותן לאוצר ליד בי"ד והם מחלקין לכל אדם ג' סעודות וכו', ואם אין שם בי"ד מוציאן לשוק ומפקירן, ואף הוא יכול לחזור ולזכות בהן ככל אדם ומותר לאכול מהן עד שיכלו הפירות מכל ארץ זו, ואחר שכלו מכל הארץ, ה"ה מתבערין לגמרי לשריפה או לאיבוד, וכתב לפ"ז, דאחר שכלו מכל הארץ, מודה ר"ש דאי"ז אוסר תערובתו במשהו, לפי שאין לו שום היתר, אך קודם שכלו מכל הארץ, ס"ל דה"ז אוסר במשהו, כיון שיש לו היתר אכילת ג' סעודות והו"ל כדשיל"מ.[[111]](#footnote-112)

ומבו' עוד בד' הראב"ד שם, דגם הא דס"ל לר"ג דכל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית, ואין אותו המין שכלה אוסר את המין שלא כלה בטעמו, הוא רק בהביעור הראשון, דלי"ב איסור אכילה אלא מצות ביעור בלבד, ובזה הוא דס"ל דאין הולכין בזה אחר נו"ט, אך בביעור השני דהוא איסור אכילה, מודה ר"ג דה"ז אוסר בנו"ט, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בפט"ו ממאכ"א ה"ח, עיי"ש.

יג] **אוכלין ברגילא עד שיכלו סגדיות מבקעות בית נטופה,** בפי' הראב"ד לתו"כ בהר פ"ג ה"ה פירש, דרגלה וסגדות ב' מיני ירקות הן, והרגילא היא כלה ראשונה וסגדיות כלות אחרונות לכל הירקות, ולפ"ז הוי זה סיפא דמילתי' דר"ש, דכל ירק אחת היא לביעור, ואף את הרגילא שהיא כלה ראשונה, אוכלין עד שיכלו סגדיות שהן כלין אחרונות, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ד צידד לפרש כן בד' הר"ש.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דרגילא מתקיימת זמן מרובה ואף אם כלתה במקום זה ה"ה מצוי' במקום אחר שהוא לח יותר ממנו, ובזה הוא דתנן דכל שיבשו סגדיות שהוא מין המתקיים מבקעת בית נטופה, תלינן שכלתה הרגילה מכל מקום, וכפי' זה צ"ל לדעת הראב"ד בפ"ז משמו"י דמפרש לדינא דר"ש דכל ירק א' לביעור בע"א, דלפ"ז אין לפרש דדינא דרגילא הוא סיפא דמילתא דר"ש, ועי' בחזו"א שם מש"כ להוסיף בזה.[[112]](#footnote-113)

יד] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהלכה כר"ג, וכ"כ הרע"ב, ובתוי"ט הק' דא"כ מש"כ הרע"ב לעיל ספ"ז דהשביעית אוסרת בנו"ט קודם הביעור, הוא דלא כהלכתא, ובשעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י כתב, דכל הא דלר"ג א"צ לבער, הוא רק כשאין שם אלא פליטת האיסור, דכיון דלא נשארה אלא פליטתו חשיב כמבוער, אך כל שנתערב גוף האיסור בתוכו, ליכא למימר דה"ה כמבוער, שהרי ממשו של איסור מעורב בו, וזהו מש"כ הרע"ב בספ"ז דשביעית אוסרת קודם הביעור בנו"ט.

טו] ובתוס' הגרע"א כתב לישב, דמש"כ הרע"ב שם דה"ז אוסר בנו"ט, היינו לענין דצריך לאכלו בקדו"ש שלא לעשות בו סחורה, אבל מ"מ אינו חייב בביעור, וכ"כ בשע"צ פי"ט בינת אדם סק"ב, ובתוס' הגרע"א לעיל שם ובבינת אדם שם הוסיפו לפרש דזהו דתנן התם דורד חדש שכבשו בשמן ישן ילקט את הורד, והשמן א"צ ביעור, דהוא משום דקי"ל כר"ג דא"צ לבער משום בליעת הטעם, עיי"ש, וכעי"ז כתבו בשושנים לדוד לעיל שם (הובא בתוס' חדשים) ובשעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י וביד יהודה סימן ק"ה סוסק"א.

ובקונט' הגרד"ל שליט"א בהערות לחזו"א אות רי"ב הק' בזה, דלמש"כ הר"ש במשנתינו בדרך בתרא, הרי כל הא דס"ל לר"ג דא"צ לבער משום בליעת הטעם, הוא רק משום דמדאורייתא כל ירק א' לביעור, ורק מדרבנן צריך לבער כל ירק שכלה, וע"כ מקילין לענין נתינת טעם, ולפ"ז נמצא דכל הא דליכא חובת ביעור משום בליעת טעם, הוא רק קודם שכלו כל הירקות, אך כשכלו כל הירקות, ה"ה חייב לבער, וא"כ היאך תנן סתמא דורד חדש וכו' ילקט את הורד וא"צ לבער את השמן, ומ' דהיינו אף אחר שכלו כל הירקות, וצ"ע בזה.

טז] ובחי' מהרי"ח כתב לישב קו' התוי"ט, דמש"כ הרע"ב שם דה"ז אוסר בנו"ט, הוא כשנתערב שביעית בשל שישית או בשל שמינית, ובכה"ג דינו כדין איסור והיתר שנתערבו דה"ז אוסר בנו"ט, ודינא דר"ג דהכא דא"צ לבער משום נתינת טעם, הוא רק כשנתערבו ג' מינים של שביעית, דבזה ילפינן מקרא דכל שלא כלה המין עצמו, א"צ לבער משום נתינת טעם, עכ"ד, וכ"כ בחזו"א סימן י"א סק"ג, והוסיף לפרש הטעם בזה, דעיקר דינא דר"ג הוא, דכיון דאילו הי' בפרי תערובת טעמים בגידולו וא' מהן הגיע זמן הביעור, הי' אפשר לפטרו מביעור כיון שיש ממקצתו לחי' בשדה, וה"נ ילפינן מקרא דבנתערבו ע"י כבישה קודם זמן האיסור, חשיב הטעם כמקצת מן הפרי, וע"כ כ"ז הוא כששניהם משביעית, אבל אבל כשנבלע שביעית בששית שאין קדוש כלל בשביעית, ולא שייך שיש מן הפירי בשדה אלא שבפרי אין בו שביעית, בזה כו"ע מודו דע"י הטעם מתחייב בשביעית, והרי אין ממינו לחי' בשדה לא מן הפרי ולא מן הטעם, עכ"ד, ועי' בבינת אדם שם שכתב בדעת הרמב"ם לעיקר החילוק בזה, אך פירש הטעם בע"א, וכעי"ז כתב המקד"ד סימן נ"ט סק"ב, עיי"ש.

ואמנם לכאו' זה ניחא רק למש"כ הר"ן בפסחים דנ"ב. דהא דלר"ג א"צ לבער משום נתינת טעם, ילפינן לה מקרא, ובזה י"ל דגדר הדין הוא דגם הטעם לא הגיע זמן ביעורו כ"ז שלא כלה הפרי עצמו, וע"כ כ"ז הוא בשגם הפרי עצמו הוא של שביעית, אך למשמעות ד' הרא"ש במשנתינו ותוס' הרשב"א בפסחים שם דר"ג מסברא ס"ל כן דהטעם הוא כמבוער, ומבו' בדבריהם דהוא משום דאיסור דאחר הביעור אינו איסור חמור, וכל שנבלע בדבר אחר חשיב כמבוער, הרי דאין מקום לחלק בין שנבלע בשל שביעית לשנבלע בשל שישית, ועוד, דאי נימא דרק כשנבלע בשל שביעית א"צ לבער את הטעם, משום דזמן הביעור של הטעם הוא רק כשכלה הפרי עצמו, הרי אי"ז קולא כלל באיסור ביעור דאינו אוסר בטעמו, - וגם בד' ש"ר שכתבו דטעמא דר"ג הוא משום דטעם ה"ה כמבוער, מבו' דאין הטעם משום דחשיב שלא הגיע זמן הביעור דהטעם, אלא משום דהטעם הוי כמבוער, ובזה לכאו' אין לחלק בין טעם שנבלע בשל שביעית לטעם שנבלע בשל שישית וצ"ע בזה.

יז] בד' הגרע"א ודעימי' שהבאנו לעיל אות ט"ו מבו' דס"ל, דכל הא דלר"ג אין הטעם חייב בביעור, הוא רק כשנתערב קודם שהגיע זמן הביעור, אך כל שנתערב אחר שהגיע זמן הביעור וחל על העיקר חובת ביעור, חייב אף הטעם בביעור, וזהו דתנן לעיל שם דורד ישן שכבשו בשמן חדש חייב בביעור, - וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה י"ב שכתב דטעמא דר"ג הוא דהטעם "כיון שנבלע מתחילה" מבוער הוא, עכ"ל, ומ' דרק כשנבלע בתחילה קודם זמן הביעור, הוא דאמרינן דהטעם הוי כמבוער ואין עליו חובת ביעור, אך כל שנבלע אחר הביעור, לא בטל דין ביעור מיני'.

ובתוס' חדשים במשנתינו כתב דלפ"ז צ"ל דהא דתנן הכא דכל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית, היינו דקודם שכלה יבער מינו מן החבית, דאם לא ביער קודם שכלה, ה"ה צריך לבער גם את שאר המינים, ועיי"ש מש"כ לדון בזה.

יח] אמנם הנה בד' הראב"ד בתו"כ פר' בהר פ"ג ה"ה משמע, דאף אם נתערבו אחר הביעור אין אוסרין בנותן טעם, ורק אם נתערבו פירות שביעית שכבר נאסרו משום שלא ביערם, ה"ה אוסרין בנו"ט כשאר איסורין שבתורה, עיי"ש, ולפ"ז ניחא הא דתנן הכא דכל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית, דאף אחר שהגיע זמן הביעור, סגי במה שיבער מינו מן החבית, וא"צ לבער את שאר המינים.

ולמש"כ הראב"ד בפ"ז משמו"י דמשנתינו איירי בביעור הראשון, ובזה הוא דס"ל לר"ג דאין הולכין אחר נו"ט שאין כאן איסור אכילה אלא מצות ביעור בלבד, הרי דלפ"ז מסתברא מילתא דאף אחר שעבר זמן הביעור ולא ביער, אין הולכין אחר נו"ט, כיון דאף אם לא ביער בביעור הראשון אין הפירות נאסרין, וליכא אלא מצות ביעור בעלמא, ובזה אין הולכין אחר נו"ט.

יט] ובחזו"א סימן י"א סק"ג נקט, דלעולם כל שנתחייב הפרי בביעור ואח"כ נבלע מטעמו בפרי אחר של שביעית, ה"ה חייב בביעור, ואך שכתב דכ"ז הוא כשלא נבלע ממנו אלא אחר הביעור, אך במשנתינו דכבשן קודם זמן הביעור, אף שהגיע זמן הביעור והן כבושין, אין הטעם מחייב בביעור, דכיון שכבר יש בו טעם מקדם הביעור שאין מחייבו בביעור, גם טעם הנוסף לא חשיב טעם, דהוי כלא יהיב טעמא, כיון שכבר יש בו טעם וכל שנכנס נתהפך כפירי עצמו והרי יש ממקצת טעמו לחיה בשדה, עכ"ד.

כ] בירושלמי אמרינן, דחזקי' אמר כיון שהתחיל באוצר כמבוער הוא, ובד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ו מבו' דמפרש דקאי על כובש ג' כבשים בחבית, ובזה הוא דאמרינן דאם התחיל בה הרי הכל כמבוער, ובפי' הרש"ס כתב דהטעם בזה הוא משום דכיון שפתחו לאכלו לבני הבית בני הבית יכלוהו וככלה דמי, עיי"ש, ובשע"צ פי"ט בינת אדם סק"א פירש דהוא משום דכל שהתחיל בה בע"כ הוא צריך לגמור דאל"כ יפסיד, וע"כ הו"ל כמבוער, ועיי"ש שדמה ד"ז להא דתנן במע"ש פ"ה מ"ו דהתבשיל ה"ה כמבוער, ופירש הרמב"ם בפיהמ"ש שם דהוא משום דכשישאיר יפסיד, עכ"ד, אך הר"ש והרא"ש במע"ש שם פירשו דהא דה"ה כמבוער, הוא משום דאין ממשו ניכר, והרא"ש והרע"ב שם כתבו דה"נ הוא בתבשיל שיש בו מפירות שביעית, וצ"ע, דלכאו' אי"ז אלא כדעת ר"ג במשנתינו דליכא חובת ביעור על טעם, וגם מבו' לפ"ז דאף בטעמו וממשו ליכא דין ביעור, כל שאין ממשו ניכר, וגם מבו' דאף כשנתנו פירות שביעית טעם בפירות ששית ליכא דין ביעור, וצ"ע בזה.

**פ"ט מ"ו**

א] **המלקט עשבים לחים עד שיבש המתוק,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו דהמלקט עשבים לחים אוכלן בלא ביעור עד שייבש לחלוחית הארץ ומשם ואילך יבער, ובשם הערוך פירשו דהיינו דאוכלן עד שייבש הפקועות שהוא נקרא מתוק, וכן פירש הרמב"ם בפיהמ"ש, - ובמשנה ראשונה הק' דלמה לי הני שיעורי, הא חזינן אימתי כלו לחי' בשדה, וכתב דצ"ל דכשאין ידוע מתי כלין אזלינן בתר הני שיעורי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ב] ובתוס' אנשי שם עמד בזה, דמ"ט תני המלקט עשבים לחים, והו"ל למיתני אוכלין בעשבים לחים עד שיבש המתוק, ועמש"נ להלן אות ה' בדעת הרמב"ם בזה, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ט כתב, דקמ"ל דהדבר תלוי בלקיטה, וכל שלקטן לחים נתחייבו בדין לחים, ואף אם יבשו קודם זמן ביעור של לחים, כשיגיע זמן ביעור הלחים חייב לבערן, ועיי"ש שצידד דאף לקטן ע"מ ליבשן, מיבשן ואוכל אותן עד רביעה שני', וכ"כ במקד"ד סימן נ"ט סק"ב.

ג] בחזו"א שם כתב, דנתחדש במשנתינו, דעשבים לחים ויבשים נחשבין לענין שביעית כב' מינים משום שחלוקים הם בטבעם וטעמם, וע"כ אין אוכלין הלחים כשכלו הלחים אע"ג דקיים מאותו המין בשדה יבשים, וכן בעלי קנים ועלי גפנים אין אוכלין הלחים בשביל היבשים, ור"ע פליג וס"ל דלחים ויבשים חד מינא הוא ואוכלים בלחים בשביל יבשים, - ועיי"ש שכתב דמודה ת"ק לר"ע בכל הפירות והירקות שלחים ויבשים כחד נינהו, ולא פליג אלא בעשבים ועלי קנים ועלי גפנים שמתפרדין היבשים מן הלחים פירוד מרובה, - אך במקד"ד שם נקט דאף בשאר מינים אין אוכלין בלחים בשביל היבשים, ועיי"ש שהביא מתוספתא דאוכלין בחרובין עד שתרד רביעה שני' והיינו בשעת ביעור היבש, וכתב דהוא משום דבחרובין לא חשבינן להלחין והיבשים כב' מינים, כיון דלעולם אין ראויין אלא כשהן יבשין, עיי"ש.

ובפי' הרש"ס כתב דהמלקט עשבים לחים הוא לאכילת אדם, והמגבב ביבשים הוא לאכילת בהמה, ומ' מדבריו דמה"ט הוא דחשבינן להלחים והיבשים לב' מינים ואין אוכלין את הלחים על היבשים.

ד] לעיל פ"ז מ"ה תנן דלולבי האלה אין להן ביעור, והריבמ"צ והר"ש שם פירשו דהוא משום דסופן להקשות וע"כ נעשו כאביהן ואין להן ביעור, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ט הק' דמ"ש מהא דהכא חשבינן לעשבים לחים ויבשים כב' מינים וכל שכלו הלחים ה"ה חייבין בביעור אע"ג דקיים מאותו המין בשדה יבשים, והתם אוכלין לחים על היבשים שהן מתקשין ונעשין עצים ממש, עיי"ש מש"כ בזה, ועמש"נ עוד בזה לעיל שם אות ד'.

ה] כתב הרמב"ם בפ"ז משמו"י הי"ז, ז"ל, ועד מתי יהי' אדם רשאי ללקט עשבים לחים בשביעית, עד שייבש המתוק, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאחר שייבש המתוק אסור ללקט את העשבים הלחים, וזהו דתני "המלקט" עשבים לחים, ובמשנה ראשונה פירש בדעתו דאי"ז משום דין ביעור, אלא הוא משום איסור הפסד, דאחר שייבש המתוק כלה הלחות מן הלחים, ונמצא שאין ראויים לו למאכל בהמתו, וה"ז מפסיד פירות שביעית ומבטל מאכל חי', דאע"פ שאין ראויין לבהמתו, יש חית השדה שראויים לה, עכ"ד.

אך במקד"ד סימן נ"ט סק"ב כתב דודאי דהוא משום דין ביעור, וכאשר כ"ה מבו' ממה שהביא הרמב"ם לדין זה בכלל דיני ביעור, וכתב דהוא משום דלאחר זמן הביעור אסור ללקוט אף מן המחובר, דג"כ חל עליו תורת ביעור שאסר ללוקטו, ועיי"ש שכתב להוכיח כן מכ"ד,[[113]](#footnote-114) - ועיי"ש שעמד בזה, דכיון דאיירי במלקט מן השדה עשבים לחים, הרי דנשתיירו עשבים לחים בשדה, וא"כ מ"ט אית בהו דין ביעור, וכתב דהוא משום דבעינן שישאר שיעור חשוב, וכאשר כן נראה ממש"א בפסחים דנ"ג. בזיתים דבעינן עד שיכלה האחרון של גוש חלב כדי שיהא עני יוצא ואינו מוצא לא בנופו ולא בעיקרו רובע ע"ש, והרי דבעינן שישאר שיעור חשוב, וכתב עוד, דזה השיעור של רובע הוא רק בזית, אבל בשאר אילנות בעינן טפי, עיי"ש, ועי' בחזו"א סימן ט"ו סק"ו וסק"ח במש"כ בהשיעור דבעינן שישתייר דלא יהא חשוב ככלה לחי', עיי"ש.

ו] **עד שתרד רביעה שני',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו בשנה המקדימה בי"ז מרחשון ובבינונית בכ"ג בו ובמאחרת בר"ח כסליו, אך בד' הריבמ"צ והר"ש מבו' דזמן רביעה שני' שוה בכל השנים, ודעת ר"מ דהוא בז' במרחשון ודעת ר' יהודה דהוא בי"ז בו ודעת ר' יוסי דהוא בכ"ג בו, ופלוגתייהו תליא בפי' הגמ' בתענית ד"ו., ואכמ"ל.

**פ"ט מ"ז**

א] **עד אימתי נכנסין עניים לפרדסאות עד שתרד רביעה שני',** הריבמ"צ והר"ש פירשו דקאי על שאר שני שבוע, דעד רביעה שני' נכנסין עניים לפרדסאות ללקט לקט שכחה ופאה, וכמש"א בב"ק דפ"א. דמהלכין בשבילי הרשות עד שתרד רביעה שני', דבא"י אין מזיק דריסת הרגל לארץ עד שתרד רביעה שני'.

והנה בב"מ ד"י: אמרינן דזכי להו רחמנא לעניים להלך בשדה וללקט הפאה, וצ"ל לפ"ז דהא דלאחר רביעה שני' אינם רשאין ליכנס, הוא משום דלא זכי להו רחמנא להלך בשדה, כשה"ז מזיק לה, וע"כ אחר רביעה שני' דקשה לה דוושא, אינם רשאין ליכנס, ובחזו"א סימן ט"ו סקי"א כתב די"ל דהוא רק משום דהבעה"ב יוציא להן הלקשו"פ לחוץ, עיי"ש.

אך הנה הריבמ"צ כתב דהא דעד רביעה שני' נכנסין, הוא משום דכתיב מהיות טוב אל תקרא רע, וזה כמש"א בב"ק דפ"א: דהא דמהלכין בשבילי הרשות הוא משום דמהיות טוב אל תקרא רע, עיי"ש, ומבו' לפ"ז דמעיקר הדין לא היו העניים רשאין ליכנס לשדה ללקט לקשו"פ אף קודם רביעה שני', וכל הא דהן מותרין ליכנס הוא רק מכח הא דמהיות טוב אל תקרא רע, וע"כ הן אסורין ליכנס לאחר רביעה שני' דקשה לה דוושא, - וצ"ל דאף שאמרו דזכי להו רחמנא לעניים להלך בשדה וללקט הפאה, מ"מ כיון דזכות זו היא רק לצורך לקיטת הפאה, ע"כ כל שהבעלים מתרצים להוציא להן הלקשו"פ לחוץ אינם זכאין ליכנס לתוך השדה אלא מכח הא דמהלכין בשבילי הרשות.

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ז משמו"י הי"ח כתב דקאי גם על שביעית, דהעניים נכנסים במוצאי שביעית לאסוף פירות שביעית עד שתרד רביעה שני', ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב כתב, דאע"ג דאוכלין בענבים עד הפסח ובזיתים עד עצרת של מוצאי שביעית דאינם כלים עד אותו זמן, מ"מ אין נכנסין אחר רביעה שני' שהוא במרחשון, משום הפסד דוושא, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

ובחזו"א סימן ט"ו סקי"א עמד בזה, דכיון דרחמנא אפקרה לשדהו ליכנס בה כמש"א בנדרים דמ"ב., איך רשאי לזורעה ולמנוע רגלם של בנ"א משם, ולמה לא יהא כסג שדהו ומשמרה, ומ"ש שמינית משביעית עצמה שאם יניח כלים בדרך פרדסו שאם ילכו ישברו כליו בהכרח, בדין שהולכין כדרכן ואינן חוששין, וה"נ לאחר שתרד רביעה שני' אם עדיין יש פירות שביעית בשדהו שהן הפקר ורחמנא אפקרה לשדהו ליכנס בה, כי זרעה מאי הוי, ועיי"ש שכתב דאפשר דאיירי באמת במניח להן דרך ליכנס ליטול את הפירות, ועד רביעה שני' רשאין ללכת דרך פרדסות.

ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י הי"ח כתב די"ל בזה, דכל הא דאפקרה רחמנא לשדהו ליכנס בה, הוא רק בשביעית עצמה, כדילפינן לה במכילתא מדכתיב והשביעית תשמטנה ונטשתה, אבל אחר שביעית אף דהפירות עדיין הפקר, מ"מ הקרקע אינה הפקר, ואין להן רשות לקלקל שדהו ופרדיסו בלא רשותו, רק יכולין לתבוע פירותיהן, וע"כ אין רשאין ליכנס אלא עד רביעה שני', דעד שעה זו רשאין כל אדם ליכנס, אך אחר רביעה שני' דקשי לה דוושא אסור להן ליכנס, אלא יכולין לתבעו שיוציא להן הפירות, עכ"ד, וכ"כ במעדני ארץ סימן ז'.

והנה במקד"ד שם כתב, דהא דבשביעית נכנסין כל השנה ואף לאחר רביעה שני', הוא משום דבשביעית ליכא זרעים, והא דקשי דווא הוא משום הזרעים הצומחין, וכמש"כ רש"י בב"ק דפ"א., אך אי נימא דהא דאין נכנסין לאחר רביעה שני', הוא משום דלא אפקרה רחמנא לשדהו לאחר השביעית, הרי נמצא דבשביעית עצמה ה"ה רשאין ליכנס אף בגוונא דקשי לה דוושא וכיו"ב, משום דאפקרה רחמנא לשדהו ליכנס בה.

ג] בטעמא דהריבמ"צ והר"ש שפירשו למשנתינו לענין לקשו"פ ולא פירשוה לענין פירות שביעית וכד' הרמב"ם, נראה בפשוטו דהוא משום דס"ל דבשביעית דאפקרי' רחמנא לשדהו ה"ה רשאין ליכנס אף לאחר רביעה שני', ודוקא בלקשו"פ אינם רשאין ליכנס, משום דבזה לא אפקרה רחמנא לשדהו, כמבו' בד' הריבמ"צ וכנ"ל.

וי"ל עוד, דהנה בחזו"א סימן ג' סקכ"ג כתב לצדד, דאף דפירות שביעית שיצאו לשמינית, נוהג בהן איסור סחורה וחובת ביעור, היינו רק בדינים אלו הנוהגין אף בתלוש, אך דין הפקר שאינו אלא במחובר אינו נוהג בשמינית, וכיון שהגיע שמינית הוו של בעלים כמו שזכה בהן והן שלו עד ביעור, ובסוף דבריו כתב דממשנתינו לפי' הרמב"ם מבו' דדין הפקר נוהג אף בשמינית, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ביכורים פ"ב מ"ו, וי"ל דבזה הוא שנחלקו הריבמ"צ והר"ש וס"ל דל"ה הפירות הפקר אלא בשביעית, וכ"כ בקה"י סימן ט', ועיי"ש שהוכיח דכ"ה דעת הר"ש, ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דדין ההפקר אינו מחמת קדושת הפירות כאיסור סחורה והפסד, אלא הוא מחמת קדושת הארץ, דאסור לשלוט עלי' בין בעבודה להצמיח ובין באסיפת פירותי' דרך בעלות מה שצמח ממילא, וע"כ כשנכנסה שמינית דליכא כבר איסור השתלטות על הקרקע, ליכא נמי מצות תשמטנה ונטשתה, ואין הפירות הפקר, עכ"ד.

ד] **מאימתי נהנין ושורפין בתבן ובקש של שביעית משתרד רביעה שני',** הר"ש הביא מירושלמי דאמרו דכיון שנסרח מה שבשדה הותר מה שבבית, ופירש לפ"ז למשנתנו דהיינו דאסור לשרוף תבן וקש או ליהנות בו הנאה של איבוד כגון לתתו בתוך הכר משום איסור הפסד, ובזה הוא דתנן דכשתרד רביעה שני' דנתבטל מה שבשדה ממאכל חי' פקעה קדו"ש ממה שבבית, ומותר לשרפו או ליהנות בו הנאה של איבוד.

ובתוי"ט כתב דהטעם בזה הוא, משום דליכא למימר כלה לבהמתך מן הבית, אלא שאילו אם הי' זה המין מבחוץ בשדה לחי' הי' לה שתאכל ממנו, אבל הואיל וזה המין נתבטל כבר ונסרח כל מה שהי' ממנו בשדה, א"כ אילו הי' זה שבבית ג"כ בשדה כבר הי' עבר ובטל מן העולם ול"ה לה לחי' שתאכל ממנו, וע"כ א"צ לכלות מן הבית, כיון שלא נחסר לחי' כלום במה שהכניס זה לביתו, עכ"ד, ובתוס' חדשים הק', דטעם זה אינו מספיק אלא להא דאין בהן דין ביעור, אך לא נתפרש בזה מ"ט פקעה מהן קדו"ש, דמכח זה מותר לשרפן וליהנות בהן הנאה של איבוד, - גם בעיקר מש"כ התוי"ט דדין ביעור הוא רק כשכלה ע"י אכילה, ולא כשכלה ע"י שנסרח מה שבשדה, עי' במשנ"ר ובחזו"א סימן י"ג סק"ה שתמהו ע"ז, ונת' לעיל מ"ד אות י"ב י"ג.[[114]](#footnote-115)

ה] ובפי' הרא"ש מבו' להדיא דיש במינים אלו דין ביעור כשתרד רביעה שני', ומכח דין הביעור הוא דהן מותרין בשריפה ובהנאה של איבוד, ובחזו"א סימן י"ג סק"ה פירש דהיינו דאחר שקיים מצות ביעור, ה"ה מותרין בהפסד, וכתב דה"נ דהן מותרין בסחורה, דהא תרוייהו מקרא דלאכלה נפקי, וכנראה היינו דיסוד הדין דלאכלה ולא להפסד, הוא דלא ניתנו פירות שביעית לזכות בהן אלא לאכילה, וכמבו' בכ"ד דלאותם הדברים שלא ניתנו להן פירות שביעית, הוו כקודש ואי"ז דילי', ובזה הוא שנתחדש דאחר שביער פירות שביעית וחוזר וזוכה בהן, ה"ה זוכה בהן לגמרי, וע"כ הן מותרין בהפסד, ולפ"ז צ"ל דמש"כ הר"ש דפקעה מהן קדו"ש, היינו דכל הנפ"מ בדין קדו"ש, הוא דה"ז אסור בהפסד ובסחורה, וכיון דאחר שביערם וחזר וזכה בהן ה"ה מותרין בהפסד ובסחורה, חשיב דפקע מהן קדו"ש.

אמנם כבר עמד החזו"א שם דמשמעות ד' הר"ש דהא דפקע קדו"ש מאותן שבבית הוא רק משום דאי"ז מתקיים לחי' בשדה, וכמש"כ דילפינן לה מדכתיב ולחי' בראוי לחי', אך כל דה"ז מתקיים לחי', ואך שנלקט כל מה שבשדה ומכח זה איכא דין ביעור, לא פקעה מיני' קדו"ש, וכן מ' מהא דתני להך דינא בתבן וקש, ולא תני דכל פירות שביעית שקיים בהן דין ביעור מותרין בהפסד, וצ"ב, - גם בעיקר מש"כ החזו"א דאחר שקיים דין ביעור פקעה קדושתן, עי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה משמו"י הכ"ג שהק', דלקמן מ"ח פליגי תנאי, ולר' יהודה עניים אוכלין אחר הביעור ולא עשירים, ולדידי' ודאי דלא פקעה קדו"ש אחר שביער כדין, דאל"כ ל"ש דינים מי יכול לאכול, ומ' דגם ר' יוסי דפליג דאף עשירים אוכלין אחר הביעור, לא פליג בהא דלא פקעה קדו"ש, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע, ועיי"ש שהביא דהחזו"א בסימן י"א סק"ו נקט כן לדינא דאחר הביעור פקעה קדו"ש, אך בסימן כ"ו בסוף סדר השביעית נקט דלא פקעה קדו"ש לאחר הביעור.[[115]](#footnote-116)

ו] ובחזו"א שם עמד עוד בזה, דכ"ז לא א"ש אלא לדעת הר"ש ודעימי' דביעור אינו שריפה אלא הפקר, אך לדעת הרמב"ם והראב"ד דביעור הוא שריפה, אין מקום כלל להתיר הפסד אחר הביעור, שהרי הוא חייב לשרפו, וא"כ מהו שאמרו בירושלמי דמשנסרח בשדה הותר מה שבבית, ולמה אינו חייב לבער, ועיי"ש שכתב דאפשר דמפרשי לה בל' בתמי', דל' המשנה מ' דמשתרד רביעה שני' שורפין בתבן אפי' בתבן שלא נסרח, וע"ז מתמהינן דמ"ט יותר מה שבבית, ומשני דתני ר"ה דאותן שלא נסרחו אסורין אפי' אחר ג' שנה, ועיי"ש שכתב דכ"ה משמעות ד' הראב"ד בפ"ד משמו"י ה"ו, דכל ההיתר במשנתינו הוא רק בהתבן והקש שבשדה שנסרח, אך בד' הרמב"ם בפ"ה משמו"י הכ"ג שסתם כל' משנתינו, מ' דאף התבן שבבית מותר, וצ"ע, עכ"ד.

ז] ובתורת זרעים לעיל מ"ב כתב, דלדעת הרמב"ם ודעימי' דביעור הוא שריפה, נמצא דאיסורא דלאכלה ולא להפסד אינו אלא עד זמן הביעור, אבל משחל עליו חובת הביעור, הרי דאדרבה הוי ההפסד מצוה, ולפ"ז זהו דתנן דמשתרד רביעה שני' דהגיע זמן הביעור דתבן וקש, מותר לשרפן וליהנות בהן הנאה של איבוד, דאיסורא דפירות שביעית לאחר הביעור הוא רק באכילה ולא בהנאה, וזהו מש"א בירושלמי דכיון דנסרח מה שבשדה הותר מה שבבית, והיינו דכיון דהוסרח מה שבשדה והגיע זמן הביעור, הותר מה שבבית לאבדו, עכ"ד, - ועי' עוד באו"ש פ"ה משמו"י הכ"ג שפירש טעם אחר בדין זה, וצ"ע.

ח] בחי' רבינו דוד בפסחים דנ"ב. כתב דמש"א הכא דמאימתי נהנין בתבן וקש של שביעית משתרד רביעה שני', לא באו לומר שאותה שעה היא שעת הביעור, אלא שמאותו זמן ואילך התבן והקש מוסרחין ע"י הגשמים ואדם רשאי לשרפן ואין בהן דין פירות שביעית שאמרו בהן לאכלה ולא להפסד, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דהן מותרין בהפסד, אי"ז משום דין הביעור, אלא הוא משום דהן מוסרחין ע"י הגשמים, וכ"ה גם במאירי תענית ד"ו: דכיון דנסרחו ויצאו מתורת אוכל בהמה ה"ה מותרין בהפסד, וכ"ה בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ בהר פ"א, דאחר דאינם ראויין לבהמה הוו כעצים ואין בהן קדו"ש, וכ"ה בפי' הרש"ס, - והנה לפ"ז לכאו' אין להתיר אלא בתבן וקש שבשדות דהן מוסרחין ע"י הגשמים ויצאו מתורת אוכל בהמה, אך תבן וקש שבבתים אסורין בהפסד, אך המאירי והר"ש שם הביאו לד' הירושלמי דכיון שנסרח מה שבשדה הותר מה שבבית, וצ"ע.

ט] הר"ש כתב דבפ"ק דתענית גרסינן בכל הספרים עד אימתי נהנין ושורפין בתבן וקש של שביעית עד שתרד רביעה שני', ותמה על גיר' זו בתרתי, חדא, דאף קודם שתרד רביעה שני' אסור לשרוף תבן וקש של שביעית משום איסור הפסד, ועוד דגם אחר שתרד רביעה שני' שהגיע זמן הביעור מותר לכל הפחות לעניים, - אמנם הנה בספה"י לר"ת סימן שנ"ג גריס התם עד אימתי נהנין בתבן וקש של שביעית, ול"ג תיבת שורפין, וכ"ה גיר' הרא"ש הכא, ולפ"ז ניחא קו' הר"ש הראשונה, ומשה"ק הר"ש דאף אחר הביעור מותר לכל הפחות לעניים, כתב הרא"ש דהא דתני דעד אימתי נהנין, היינו עד אימתי נהנין בלא ביעור, ואה"נ דגם אחר שתרד רביעה שני' ה"ה מותרים אם ביערם.

י] באו"ז הל' ערלה סימן של"ב כתב, ז"ל, השיב ריב"א דצ"ל להר"ר יהונתן הכהן זצ"ל, כתבת כלה לחי' מתי בשביעית או בשמינית, כך פי' ר"ת בספה"י סימן שנ"ג בשמינית כדתנן עד מתי נהנין ושורפין בתבן וקש של שביעית עד שתרד רביעה שני', ואי בתבן וקש של שביעית האיך אפשר שתהא נקצר במרחשון תבואה שגדלה שליש בששית, ועוד תניא אוכלים בענבים עד הפסח ובזיתים עד עצרת ובגרוגרות עד חנוכה ובתמרים עד הפורים ואי בשביעית א"א להנות אא"כ בששית, הלכך על כרחין שנת שמינית הי' ביעור כל אחד כמו שמפורש בזמנו וכו', עכ"ל, וכעי"ז ביראים מ' קנ"ח ובסמ"ג מ' קמ"ז, ומשמעות הדברים דדינא קאמרי דדין ביעור אינו אלא בשמינית, ובשביעית ליכא דין ביעור אף אם כלה לחי' מן השדה, וי"ל דהיינו, דיסוד דין ביעור הוא משום שלא ניתנו פירות שביעית אלא להשתמש בהן בשנת השביעית עצמה, ולא הותר להניחם לשנה השמינית אלא כ"ז שלא כלו פירות השביעית, ועמש"נ לעיל פ"ז מ"ב אות י"ב לפרש לפ"ז ד' התוס' בנדה ד"ח. דדמי שביעית מתבערים עד ר"ה של שמינית, - אך הנה בד' הר"ש לעיל מ"א מבו' דאם משכחת דבר הכלה בשביעית, הוי זמן ביעורו בשביעית, וכ"ה מבו' בחי' רבינו דוד והר"ן בפסחים דנ"א:, והובאו דבריהם לעיל מ"א אות י"ז.

יא] **שם בר"ש, תבן של שביעית אין נותנין אותו בכר, נתנו בכר בטל,** בחזו"א סימן י"ג סק"ח כתב דהא דנתנו בכר בטל, היינו משום דקדושתו היא מדין מאכל בהמה דסתמו עומד לכך, וכיון שנעשה כלי פרח מני' שם מאכל, ועיי"ש שכתב דזהו טעם האיסור ליתנו לתוך הכר, דכיון דכשנתנו בכר חשיב כמבוער ופקעה קדושתו ממנו, הו"ל כסחורה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ולכאו' עד"ז מתפרש גם דינא דאין נותנין אותו לתוך הטיט, אך בחזו"א שם פירש בע"א, וצ"ע.

יב] **שם, וסתם תבן וקש חזי למאכל בהמה ויש בו קדו"ש,** מבו' בד' הר"ש דהא דיש קדו"ש בתבן וקש, הוא מכח הא דהן ראויים למאכל בהמה, - אמנם הנה במקד"ד סימן נ"ט סק"ד עמד בזה, דבשבת דקכ"ח. מוכח דסיאה ואזוב וקורנית עומדין למאכל בהמה טפי מתבן וקש, והרי בסיאה ואזוב וקורנית תנן לעיל פ"ח מ"א דתליא במחשבתו, ובתבן וקש לא מצינו דיהא תלוי במחשבתו, ועיי"ש שכתב דהא דקדו"ש חלה עליהן הוא משום דהן פסולת אוכל, ותניא בתוספתא פ"ז ה"ב דשביעית חלה על פסולת אוכל, ולפי דבריו צ"ל דמש"כ הר"ש דהא דיש בהן קדו"ש הוא משום דהן ראויין למאכל בהמה, היינו דאף פסולת אוכל אין עליו קדו"ש, אלא כשהוא ראוי לתשמישי השביעית, ובזה נתחדש, דאף אם אין עיקר עמידתו לכך, מ"מ קדו"ש חלה עליו, כיון שהוא פסולת אוכל, אך כל שאינו ראוי כלל לתשמישי השביעית, ל"ש כל שיהא בו קדו"ש, דלא עדיף מדבר שחל עליו קדו"ש ואח"כ נפסל ואינו ראוי לאכילת אדם ובהמה, דפקעה ממנו קדו"ש, וע"כ כל הא דיש קדו"ש על תבן וקש, הוא רק משום שהן ראויין למאכל בהמה, אך בד' המקד"ד שם לעיל מינה נראה שנקט דיש קדו"ש על פסולת אוכל, אף כשאינו ראוי כלל לתשמישי השביעית, עיי"ש במש"כ בדין קליפין, וצ"ע.

**פ"ט מ"ח**

א] **מי שהיו לו פירות שביעית והגיע זמן הביעור,** בעיקר דין הביעור נחלקו הראשונים, דדעת הר"ש והרא"ש במשנתינו דעיקר דין ביעור הוא להפקירן, ואחר שביערן ה"ה מותרין, ובזה נחלקו תנאי, דדעת ר' יהודה דרק עניים אוכלין לאחר הביעור ולא עשירים, ודעת ר' יוסי דאף עשירים אוכלין אחר הביעור, ועמש"נ בפלוגתייהו להלן אות י"ג ואילך, וכ"ה בפי' הריבמ"צ לעיל מ"ב, וכ"כ התוס' בפסחים דנ"ב: ורבינו דוד והר"ן שם, וכ"כ התורי"ד שם דנ"א: וביומא דפ"ג., והרמב"ן בפ' בהר כ"ה ז'.

ב] והנה התוס' בפסחים שם כתבו, דהא דמשמע בכל מקום לאסור לאכול אחר הביעור היינו כשמשהה בביתו בחזקת שלו, עכ"ל, וכ"כ בתוס' הרשב"א שם, ומבו' דכל שמשהה בחזקת שלו ואינו מפקירו ה"ז אסור באכילה, ובזה מתפרש מש"כ התוס' שם דנ"א: דפירות שביעית לאחר הביעור אסורין מדאורייתא, עיי"ש, ובפשוטו דבריהם מתפרשים כמש"כ הרמב"ן בפר' בהר שם, דאם עיכבן בביתו ה"ה אסורין באכילה לגמרי, ועיי"ש שנסתפק שמא אין איסור זה אלא מדרבנן.

ועיקר הך דינא דאם עבר ולא ביער נאסרין הפירות באכילה, מצאנו כן גם בחי' רבינו דוד והר"ן בפסחים שם, ונסתפקו דאין איסור זה אלא מדרבנן, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בקידושין דנ"ו: ד"ה המקדש, עיי"ש ובמהרש"א, אך בחזו"א סימן י"א סוסק"ו פירש דבריהם בע"א, - וכ"ה מבו' גם בד' תור"פ בב"ק דק"א. שפירש דהא דבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק הוא לאחר הביעור, וכ"ה בפי' הר"ש לתו"כ בהר פ"א ה"י, והרי דפירות שביעית שעבר זמן ביעורם אסורין,[[116]](#footnote-117) - וכ"ה מבו' בד' התורי"ד ביומא דפ"ג. שפירש למש"א התם דטבל ושביעית מאכילין אותו שביעית, דהוא כשלא הפקיר פירותיו בזמן הביעור, והרי דכל שעבר ולא ביער פירותיו, ה"ה אסורין באכילה, - וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש באהלות פי"ח מ"ט שפירש דהא דתניא בתוספתא דאותה שנה שביעית היתה והלכו נכרים וכו' והניחו שוק מלא פירות ובאו ישראל ובזזום בחזרתם והתירום, דהיינו דלא אסרום משום שביעית לאחר הביעור, ומבו' דפירות שביעית לאחר הביעור אסורין, ועמש"נ להלן אות י"ט דהמהרי"ט הוכיח מדבריו דאף פירות שביד הנכרי נאסרין לאחר הביעור.

ג] אך בחזו"א סימן י"א סק"ו כתב דאין כונת התוס' בפסחים לד' הרמב"ן דאם לא ביערם אין להם תקנה, אלא היינו דכ"ז שהוא משהה אותם בחזקת שלו עובר בעשה דביעור ואסור לאכלם, אבל אם שב וביערם רשאי לחזור ולזכות בהן, ועיי"ש שכתב דמד' הירושלמי שהביא הר"ש לקמן מ"ט מבו' דאם עבר ולא ביער אסורין הפירות באכילה, עיי"ש, עכ"ד, וכ"ה משמעות ד' תור"פ בפסחים שם, ז"ל, והא דאמר בכל מקום דאסור לאכול פירות שביעית היינו "לאוכלן בחזקת שהן שלו", עכ"ל, - ועי' בשעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י שדן לפרש כן בד' התוס' בנדרים דנ"ח. דאפי' אם עיכבם אחר זמן הביעור לאכלם יכול להפקירן אח"כ, ורק כ"ז שלא הפקירן ה"ה אסורין באכילה, אך הק' ע"ז ממש"א בב"ק דק"א. דבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, ועי' בחזו"א שם מש"כ לישב בזה.

ד] והנה בדעת קמאי דכל שלא ביער אסורין הפירות באכילה מדאורייתא, ול"מ שיחזור ויפקירן, כתב בחזו"א סימן י"א סק"ו, דילפינן לה מסברא דכיון דלא ביער בזמן הביעור כבר ביטל המצווה וא"א לקיימה, וכל שאוכלה אח"כ הוי בכלל לאו הבא מכלל עשה שהותרו לאחר שיכלה מן הבית, ולא בשלא כלה, וכל שאוכל הוי כעובר על עשה דביעור באכילה זו, עכ"ד, והיינו דמקרא דביעור נלמד, דלא הותרו פירות שביעית לאכילה אלא כשמבערם, וכל שלא נתבערו ה"ה אסורין באכילה.

ויל"פ עוד, דהוא הגבלה בהתירא דלאכלה, דלא ניתנו פירות שביעית לאכילה אלא עד הביעור, וכל שלא ביער לא ניתנו לאכילה, וע"כ הן אסורין, וזה כמש"כ האחרונים דפירות שביעית הם כקודש, ולא הותרו אלא לאותם ההנאות שניתנו להם, ועמש"נ להלן אות ז' דלדעת הסוברים דשמור אסור באכילה, י"ל דאיסור הפירות לאחר הביעור הוא משום איסור זה.

ה] וראיתי לדון נפ"מ בזה, במש"כ החזו"א בסימן י"ד סקי"ג להוכיח דדמי שביעית שעבר עליהן זמן הביעור ונאסרו, ל"מ לפדותן ולהפקיע קדושתן, וזה ניחא רק אי נימא דאיסור האכילה אחר הביעור הוא מכח מצות הביעור, דנכלל בזה איסור לאכול כשלא ביער, וע"כ י"ל דל"מ חילול להפקיע לאיסור זה,[[117]](#footnote-118) אך אי נימא דאיסור האכילה אחר הביעור הוא משום שלא ניתנו פירות שביעית לאכילה אחר הביעור, וע"כ הן אסורין באיסורא דפירות שביעית, בדין דיועיל חילול להתיר לאיסורן, וצ"ע בזה.

ו] עוד נפ"מ בזה, דהנה בד' התוס' והריטב"א בקידושין דנ"ו: מבו' דפירות שביעית שלא ביערם, אסורין אף בהנאה, והוו בכלל איסוה"נ דהמקדש בהן אינה מקודשת, וכ"ה מבו' בד' כמה מקמאי שפירשו דהא דבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, הוא משום איסורא דאחר הביעור, אך בד' הרמב"ן בפר' בהר ורבינו דוד בפסחים דנ"ב: מ' דאין אסורין אלא באכילה, עיי"ש, - והנה אי נימא דאיסורא דפירות שביעית אחר הביעור הוא מכח מצות הביעור שנכלל בזה איסור לאכול כשלא ביער, י"ל דאין האיסור בזה אלא באכילה ולא בהנאה, אך אי נימא דאיסור האכילה אחר הביעור הוא משום איסורא דפירות שביעית, שלא ניתנו לאכילה אחר הביעור, ודאי דהן אסורין בכל הנאות, ולמש"כ הרמב"ן ורבינו דוד שם לדון דאיסור האכילה אחר הביעור אינו אלא מדרבנן, י"ל דלא אסרו חכמים אלא באכילה ולא בשאר הנאות.

ז] ביראים מ' קנ"ח כתב, ז"ל, הפקר שביעית, צוה הקב"ה שיפקיר אדם את פירות שביעית ואינו רשאי להחזיק בהם אלא כל הקודם זכה, ורשאי הזוכה לשומרן עד זמן הביעור ואז צריך להוציאם ולהפקיר מה שזכה, עכ"ל, וכ"ה בסמ"ג עשין קמ"ז, ומבו' בדבריהם, דמצות הביעור אינה מצוה בפנ"ע, אלא הוי זה מכלל מצות ההפקר דשביעית, שנצטוינו להפקיר פירות שביעית, ולא הותר לזכות בהן אלא עד הביעור, ועמד ע"ז בפי' הגרי"פ עשין ס"א, וכתב דמה"ט לא מנו קמאי (מלבד הבה"ג) במנין המצוות למצות ביעור שביעית, עיי"ש.

ובזה נתפרשו ד' הר"ש הזקן שהביא הרש"ס לעיל פ"ו, בדין פירות נכרים, ז"ל, ואפי' בביעור לא מחייבי, דאע"ג שיש בהן קדו"ש כדמוכח בדוכתי טובא, איסורא וודאי הוא דלא פקע, אבל ביעור כיון דהדבר תלוי בממון להפקיר ולחלק לעניים או אפי' לעשירים ולר' יוסי, מצי למימר אתינא מכח גברא דלא מצינא לאשתעויי בהדי', כדאשכחן בבכורות לעניין לוקח טבלים עכ"ל,[[118]](#footnote-119) - ומבו' דיסוד מצות ביעור, הוא שלא הותר לו לזכות בפירות לעצמו, אלא עליו להפקירם לכל, וע"כ כל שבא מכח הגוי דאינו מצווה בהפקר, דבפשוטו פירות הגוי אינם הפקר בשביעית, ועמש"כ בזה במעדני ארץ סימן ז' ס"ק ז' ח', אף הוא מותר לזכות בפירות לעצמו, ובזה נתישב משה"ק החזו"א בסימן כ"ה סקכ"ה ע"ד הר"ש, עיי"ש.

ויש להוסיף בזה, דהנה לעיל אות ד' נת' לדון במקור איסור פירות שביעית שעבר ולא ביערם, ולפי הנ"ל י"ל, דכיון דמצות הביעור היא מכלל מצות ההפקר דשביעית, הרי דלדעת הסוברים דשמור אסור באכילה וילפינן לה מקרא דוהיתה שבת הארץ לכם לאכלה מן השבות אתה אוכל ואי אתה אוכל מן השמור, ה"נ אם כשהגיע זמן הביעור לא הפקירם ה"ה אסורין, וכן מ' קצת בד' התורי"ד בע"ז דס"ג:, עיי"ש.

ח] דעת הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ג דאחר הביעור אסור לאכול בין לעניים ובין לעשירים, אלא שורפן באש או משליך לים המלח ומאבד בכל דבר שמאבד, ונת' להלן אות ט"ו דגריס במשנתינו דר"י אומר אחד עניים ואחד עשירים אין אוכלין לאחר הביעור.

והנה יש להסתפק לדעתו, אם היינו דעיקר דינא דביעור הוא דצריך לבערו מן העולם,[[119]](#footnote-120) או דעיקר דינא דביעור הוא שלא ניתנו הפירות לאכילה אחר הביעור, ובתולדה מזה עליו לאבד את הפירות, והנה משמעות ל' הרמב"ם שם ה"א היא דעיקר דינא דביעור הוא דאין אוכלין מן הפירות אחר שכלה לחי', עיי"ש,[[120]](#footnote-121) אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ב מ' להדיא דעיקר דינא דביעור הוא לכלות את הפירות, וה"ה מכלה אותם או ע"י אכילה או ע"י שריפה ואיבוד, ועי' במקד"ד סימן נ"ט סק"ב שכתב כן בדעתו, וכתב דהא דאסור לאכלן לאחר זמן הביעור, (אף דגם באכילתן מתקיים דין הביעור), אי"ז אלא מדרבנן, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

ואמנם יש לסייע לדרך בתרא דעיקר דינא דביעור הוא שלא ניתנו הפירות לאכילה אחר הביעור, דהנה הרי לדעת ר' יהודה דעניים אוכלין לאחר הביעור, בע"כ דאין עיקר דינא דביעור דצריך לבערו מן העולם, שהרי מותר לעניים להניח הפירות ברשותם זמן רב, אלא עיקרו הוא שלא ניתנו הפירות לאכילה אחר הביעור אלא לעניים, ומסתברא דאף ר' יוסי דפליג וס"ל דאף עניים אין אוכלין אחר הביעור, היינו משום דס"ל דלא ניתנו הפירות לאכילה אחר הביעור אף לעניים, אך לא פליג ביסוד דין הביעור, - וכ"ה מבו' בד' הקרית ספר בפ"ז משמו"י, ז"ל, ובשעת הביעור נמי אם לא מצא אוכלים שורפו ומאבדו, דהא דדרשינן לאכילה ולא להפסד היינו בשעת אכילה אבל בשעה שהוא אסור באכילה יכול להפסידו, עכ"ל, ואם עיקר דינא דביעור הוא לאבדו, אין מקום לדון כלל משום איסור הפסד, ובע"כ דהא דמאבדו אי"ז מכלל עיקר דין הביעור, וזהו שכתב הקרית ספר דמ"מ כיון דהוא אסור באכילה, ה"ה יכול להפסידו, ועמש"נ עוד בזה להלן אות י"א בגדר ההיתר דחלוקת מזון ג"ס.

ט] והנה בפירש"י פסחים דנ"ב: כתב דדין הביעור הוא שמפקירן במקום דריסת חי' ובהמה, ובפי' הרמב"ן בפר' בהר נקט בדעתו, דלעולם עיקר דינא דביעור הוא להוציא הפירות מרשותו, ואך דצריך שיהא מפקירן גם לחי' ולבהמה, לקיים בהם ואכלו אביוני עמך ויתרם תאכל חית השדה, ולבהמתך ולחי' אשר בארצך, - וכ"ה משמעות ד' רש"י שם שכתב להא דמפקירן במקום דריסת חי' ובהמה, כטעם להא דס"ל לרשב"א דיחזרו למקומן ויתבערו משום שנא' לחי' אשר בארצך, ומ' דהיינו דעיקר דין הביעור הוא להפקירם לחי', והצריכה תורה להפקירם לחי' שבארצך, וע"כ צריך להחזירם למקומם ולבערם שם.

אך התוס' בפסחים שם הביאו בשם רש"י דנותנין אותן למרמס חי' ובהמה, ופירשו דהוא משום דס"ל דהפירות אסורין באכילה לאחר הביעור, והק' ע"ז דלעניים ה"ז מותר לכו"ע, עיי"ש, ומ' להדיא שפירשו בד' רש"י דהא דנותנן למרמס, הוא מכח הא דהן אסורין באכילה, ולאו היינו דעיקר דין הביעור הוא לאבדן מן העולם, ובתורי"ד שם דנ"א: למד כן גם ממש"כ רש"י שם דהא דכל הספיחין אסורין היינו לאחר הביעור, והרי דפירות שביעית אסורין באכילה לאחר זמן הביעור, וכן נקט בתורי"ד יומא דפ"ג. בד' רש"י שם, ועיי"ש שתמה ע"ז, וכ"נ גם בפירש"י סוכה ד"מ: ד"ה שמא, וב"ק דק"א: ד"ה יש, וזבחים דע"ו. ד"ה לבית הפסול לגיר' השטמ"ק שם, עיי"ש.

י] דעת הראב"ד בפ"ז משמו"י ה"ג, דאיכא ב' דינים בביעור, חדא, דכשכלו פירות העיר ותחומי' מוציאין כל אדם מה שבבתיהם ומביאין אותן לאוצר ליד בי"ד והם מחלקין לכל אדם ג' סעודות וכו', ואם אין שם בי"ד מוציאן לשוק ומפקירן, ואף הוא יכול לחזור ולזכות בהן ככל אדם ומותר לאכול מהן עד שיכלו הפירות מכל ארץ זו, ואחר שכלו מכל הארץ, ה"ה מתבערין לגמרי לשריפה או לאיבוד, ועי' בפי' הרש"ס שהאריך להוכיח כדעה זו, - ועמש"נ להלן אות ט"ז דלדעתו פלוגתא דר' יהודה ור' יוסי אם עשירים אוכלין אחר הביעור, הוא אחר הביעור הראשון, אך אחר הביעור השני לכו"ע הן אסורין באכילה אף לעניים.

יא] **מחלק מזון ג' סעודות לכל אחד ואחד,** משמעות ד' הראשונים דחלוקת מזון ג' סעודות היא אחר שהגיע זמן הביעור, ומ' לפ"ז דבחלוקה זו מתקיים דין ביעור, דאי נימא דאין מתקיים בזה דין ביעור, אלא מהני זה לפטרו מחובת ביעור, ל"ה ראוי לעשות כן אחר שכבר נתחייב בביעור, והיינו דעיקר דין ביעור הוא שלא להחזיק הפירות לעצמו, כדרך המחזיקים לאוצר, וכל שמחלק ג' סעודות לכל א', דאי"ז כדרך החזקת פירות לאוצר, מתקיים בזה דין הביעור.

ולדעת הרמב"ם ודעימי' דדין ביעור הוא לאבד הפירות, צ"ב דמ"ט שרי לחלק מזון ג' סעודות לכל א', ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב פירש דהיינו דעיקר דין הביעור הוא לכלות הפירות ע"י אכילה או ע"י שריפה ואיבוד, וע"כ מתקיים דין הביעור ע"י שנותן ג' סעודות לכל א' שיאכלו אותם ויכלום, ועיי"ש שכתב דהא דמותר לאכול את ג' סעודות אלו אף אחר זמן הביעור, הוא משום דכיון שחילקן לאכילה הרי התחיל לבערן, וע"כ אי"ז נאסר אח"כ משום שלא ביערו בזמנו.[[121]](#footnote-122)

אך אי נימא דלדעת הרמב"ם עיקר דינא דביעור הוא דלא ניתנו הפירות לאכילה לאחר הביעור, צ"ב דמ"ט שרי לחלק מזון ג' סעודות לכל א' וא', וצ"ל דהוא ע"ד מש"כ הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ו דאם התחיל בחבית ה"ה כמבוער, וה"נ כל שאין לו אלא מזון ג' סעודות, דה"ז עומד לאכילה מיד, הו"ל כמבוער, וע"כ אי"ז נאסר כלל באכילה, והא דכל דהו"ל כמבוער אינו נאסר באכילה, נראה דהוא משום דעיקר איסור האכילה לאחר הביעור, הוא שלא זיכתה תורה את הפירות לאכילה לאחר הביעור, (וכאשר כ"ה למ"ד דעניים אוכלין לאחר הביעור ולא עשירים), והיינו רק בפירות שעדיין לא ניטלו לאכילה, אך כל שכבר נטל את הפירות לאכילתו, אינם נאסרין.

יב] במקד"ד סימן נ"ט סק"ב כתב, דהא דחילוק ג' סעודות חשיב ביעור, אשכחן רק באוכלי אדם, אבל באוכלי בהמה לא אשכחן חילוק ג' סעודות שיהא רשאי להניח שיעור מזונות לבהמתו, אלא הכל צריך לבער תיכף משכלה לחי', עיי"ש מש"כ לפ"ז, - אך בס' דרך אמונה פ"ז משמו"י סקט"ו כתב בשם הגריש"א זצ"ל דיכול להשאיר למזון בהמתו ג' סעודות, וצ"ע בזה.

יג] **ועניים אוכלים אחר הביעור אבל לא עשירים דברי ר' יהודה, ר' יוסי אומר אחד עניים ואחד עשירים,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפלוגתייהו היא בקרא דואכלו אביוני עמך, דר' יהודה יליף מינה דרק אביוני עמך יאכלו ולא עמך, ור' יוסי יליף דגם עמך יאכלו, ובפי' הראב"ד והר"ש לתו"כ בהר פר' א' ה"ו כתבו דר' יוסי יליף לה מדכתיב ואכלו אביוני עמך ויתרם, דיאכלו אף אותם היתירים עליהן והם העשירים, ומ' לפ"ז דפלוגתייהו היא בעיקר דין ביעור, דלר' יהודה לא ניתנו פירות שביעית אחר הביעור אלא לעניים, ולר' יהודה ניתנו אף לעשירים, - אמנם בפי' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז' פירש דטעמא דר' יהודה דעשירים אין אוכלין אחר הביעור הוא מדבריהם מפני חשד, וכעי"ז כתב הר"ן בפסחים דנ"ב: דטעמא דר' יהודה הוא מפני שנראה כאוכל תבואת שדהו ולא מן ההפקר, ועי' בפי' הרש"ס שתמה ע"ז מהירושלמי והתו"כ דבקראי פליגי.

והנה הרמב"ן שם כתב דעניים הם כל שליקטו הפירות משדות של אחרים מן ההפקר, ועשירים הם בעלי השדות עצמן שליקטו אותן מן השדות שלהם בהפקרם, וכ"כ הר"ן שם, - אמנם סתימת ד' הראשונים במשנתינו ולעיל פ"ה מ"ב משמע דעניים הם עניים ממש ועשירים הם עשירים ממש, וכ"נ להדיא בפי' הריבמ"צ לעיל מ"ב, ובד' הר"ש שהביא הרש"ס לעיל פ"ו, (והבאנו דבריו לעיל אות ז'), וזה מתפרש לטעמייהו דילפינן לה מקרא דואכלו אביוני עמך, דמינה ילפינן דפירות שביעית לאחר הביעור לא ניתנו אלא לעניים ולא לעשירים, ודמי לכל מתנות עניים, וצ"ע בזה.

יד] ובחזו"א סימן י"א סק"ו כתב דאף למ"ד דעשירים אין אוכלין, הינו רק דאין העשירים רשאים לחזור ולזכות בהן, אבל אין איסור באכילתן לעשירים, שאם זכה בהן אחר רשאי בעה"ב ליקח מידו או לקבל ממנו במתנה, - ובקה"י סימן כ"ג סק"א הוכיח כן מהא דתנן לעיל פ"ה מ"ג בלוף שעברה עליו שביעית וכו' דיעשו חשבון עם העניים, ופירשו בירושלמי שם דהוא משום דעשירים אינם אוכלין אחר הביעור, וכיון שמעורב בו הגדל בשביעית דהוא לעניים, ע"כ יעשה חשבון עם העניים ויתן להן כפי חלקם, ואי נימא דגוף הפירות נאסרו לעשירים, מה יועיל שיתן לעניים כפי חלקם, הרי אכתי הנשאר ביד הבעלים אסור מפני תערובת חלק של שביעית לאחר הביעור, ובע"כ דאינם אסורין באכילה לעשירים, - ועיי"ש שפירש בגדר הדברים, דהא דעניים אוכלין ולא עשירים הוא דין מדיני ממונות שהוא ממון עניים וככל מתנות עניים, וע"כ הוא דאסור לעשיר ליטלם, ולמש"כ הרמב"ן דעשירים היינו בעלי השדות, יל"פ דגדר הדין הוא דפירות אלו עומדים לזכיית אחרים ולא לזכיית הבעלים, וע"כ אסורין הבעלים ליטלם, ועיי"ש במש"כ לדון עפי"ז בד' התוס' בפסחים דנ"ב. שכתבו דהטעם לומר דבג' כבשים א"צ לבער את המינים שלא כלו אע"פ שטעם האיסור מעורב בהן, הוא משום דל"ד איסור דביעור לשאר איסורים דהא שרי לעניים, וצ"ע בזה.

טו] בנוסה"מ שבפיהמ"ש להרמב"ם גריס במשנתינו, ר' יוסי אומר אחד עניים ואחד עשירים אין אוכלין, וכ"ה בפיהמ"ש לעיל פ"ה מ"ג, וזה מתישב עם מש"כ הרמב"ם בפ"ז ה"ג דאחר הביעור ה"ז אסור לאכילה אף לעניים, - אך בקרית ספר שם מבו' דמפרש לדעת הרמב"ם, דהא דתנן הכא דאחד עניים ואחד עשירים אוכלין לאחר הביעור, היינו באותן ג' סעודות שמחלק, דהם מותרין אף לעשירים, אך מה שלא חילק, ה"ז אסור לכל, וכ"כ הרדב"ז שם בדרך קמא, ובדרך בתרא כתב דפלוגתייהו היא בכל פירות שביעית אם ניתנו אף לעשירים.

וכדרך זו דפלוגתייהו היא בדין ג' הסעודות שמחלק, כ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בזבחים דע"ה:, ז"ל, והא דתנן במס' שביעית לאחר ביעור מחלקן ג' סעודות לעניים, ר' יוסי אומר א' עניים וא' עשירים יאכלו, מ"מ ממעט באכילתה לאחר שחילק ג' סעודות ואינו מוצא למי לחלק, עכ"ל, ולהדיא דפלוגתייהו היא באותם ג' הסעודות שמחלק, אם הם אף לעשירים, וזהו שכתבו התוס' דה"ה ממעט באכילתן כשאינו מוצא למי לחלק, דאח"כ ה"ה אסורין אף לעניים, - וצ"ע היאך יתפרש לפ"ז מתניתין דלעיל פ"ה מ"ג דמבו' דאף אחר הביעור מותרין הפירות לעניים, עיי"ש.

טז] לדעת הראב"ד בפ"ז משמו"י דאיכא ב' דיני ביעור, ונת' לעיל אות י', פשוט דפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי היא אחר הביעור הראשון, דלר' יהודה עניים אוכלין ולא עשירים, ולר' יוסי אף עשירים אוכלין, אך לאחר הביעור השני שדינם דהן מתבערין בשריפה או באיבוד, ה"ה אסורין אף לעניים.

יז] בפי' רבינו הלל לתו"כ בהר פ"א ה"ו כתב, ז"ל, העניים אוכלין לאחר הביעור, דדין עשירים אם כלו להו פירות שביעית מן השדה ואית להו לעשירים פירות בבית, חייבין לבערן לאלתר וכו', אבל עניים אי אית להו פירות שביעית בבית, אע"ג דכלו להו מן השדה, אכלי להו אפי' לאחר הביעור, עכ"ל, ומבו' לדבריו דעניים מותר להם להשהות הפירות ברשותן, וא"צ לבערן כלל, וצ"ע דהיאך יתפרש לפ"ז דעת ר' יוסי דאחד עניים ואחד עשירים אוכלין לאחר הביעור, וצ"ע בזה.

יח] בחזו"א סימן י"א סק"ז כתב, דאם הגיע זמן הביעור ויש לו לבעה"ב פירות במחובר, בגוונא דאינם מדחין את הביעור, לדעת הרמב"ן ודעימי' אין בהן דין ביעור כיון שהן הפקר דכ"ז שהן מחובר רחמנא אפקרינהו, וכמש"כ רמב"ן דבזמן שנוטלין ב"ד לאוצר א"צ ביעור יותר, אבל לדעת הרמב"ם ה"ה צריכין ביעור והן נאסרין בזמן הביעור.[[122]](#footnote-123)

והנה לכאו' הי' מקום לדון דגם לדעת הרמב"ם עיקר דין ביעור הוא רק בפירות שזכה בהן האדם, שנתחייב לבערם, אך פירות שלא זכה בהן ליכא עלייהו דין ביעור כלל ואינם נאסרין, אך באמת יש ללמוד לדין זה מהמבו' בד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י הי"ז דעשבים מחוברים שעבר עליהן זמן הביעור ה"ה אסורין, עיי"ש, ונת' בזה לעיל מ"ו אות ה', - ועמש"נ לעיל מ"ה אות ה' בהערה, דאף למש"כ האו"ש פ"ז משמו"י ה"ה דעיקר דין הביעור הוא מצוה דרמיא על הגברא לבער מתוך ביתו, וכל שהוא פטור ממצות ביעור מצד עצמותו תו אינו נאסר אח"ז באכילה, מ"מ פירות הפקר נאסרין, כיון שאין הפטור מצד הפירות עצמן, אלא משום שאין להן בעלים המצווה לבערם, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' האו"ש שם.

יט] בדין פירות נכרים שעבר עליהן זמן הביעור,[[123]](#footnote-124) כתב החרדים פרק נ"ה, ז"ל, וגם אחר הביעור מותר לקנות אותם מן הגוי, שהרי מדברי כל הגדולים שהזכרנו למעלה, מוכח בהדיא שלא נאסרו הפירות של ישראל אחר הביעור, אלא לפי שהשהה אותן בביתו ולא הפקירן לקיים בהם מצות ביעור, אבל הגוי שלא נצטוה לא שייך לאוסרן, עכ"ל, והשל"ה בשער האותיות אות קמ"ב נחלק ע"ז, דאסור לקנותם ממנו, דבשעת הקני' הוא עובר איסור במה שהוא זוכה בהן, ול"מ מה שמפקירם אח"כ, עיי"ש, וכן נקט בפשיטות בחזו"א סימן י"א סק"ז דלדעת הרמב"ן ודעימי' מותרין פירות נכרי שלקחם הישראל ממנו לאחר הביעור,[[124]](#footnote-125) ועיי"ש שנסתפק אם אף כשלוקחן ישראל מן הנכרי, אינו חייב בביעורן, כיון שלא היו ביד ישראל בשעת ביעור, או דכיון דלא נתקיים בה ביעור, כשבאו ליד ישראל חייב לבערן.

אך בתשו' מהרי"ט ח"א סימן מ"ג מבו' דאף פירות שהיו ביד הנכרי נאסרין לאחר זמן הביעור, עיי"ש, ולמד לזה מד' הר"ש באהלות פי"ח מ"ט, עיי"ש, ומבו' מדבריו דהא דאסורין הפירות לאחר הביעור, אי"ז כקנס על מה שלא ביער, וכמש"כ באו"ש פ"ז משמו"י ה"ה, אלא דינא הוא דלא הותרו הפירות לאחר הביעור, וע"כ י"ל דאף פירות שהיו ביד הנכרי שלא נצטוה על הביעור, אסורין לאחר הביעור.

כ] כתב החרדים בפרק נ"ה, ז"ל, יש ללמוד מדבריו של רמב"ן, שכתב שאם עיכב ישראל את הפירות כדי לאכלן אסורים באכילה, משמע וכו' וכן אם נאנס ולא הפקירן בזמן הביעור וכו', כשיעבור אונסו יפקירם ויחזור ויזכה בהם, עכ"ל, וכ"כ בשערי צדק פי"ט ה"ה דכל שנאנס ולא ביער את הפירות אינם נאסרין, וזה ניחא אם איסור הפירות לאחר הביעור הוא כקנס על מה שלא ביערן, וכמש"כ האו"ש בפ"ז משמו"י ה"ה, - אך למש"כ המהרי"ט שהבאנו לעיל אות י"ט דאף פירות שהיו ביד הנכרי בשעת הביעור ה"ה נאסרין, ואף דהנכרי אינו מצווה בביעור, לכאו' ה"נ אם היו ביד ישראל ונאנס ולא ביערן, ה"ה אסורין, - ועי' חזו"א סימן י"ד סקי"ג שכתב דאף לדעת הרמב"ן אם לא ביערו בשוגג או באונס ונשאר שמור בביתו ה"ז נאסר, ובמוסגר שם כתב דלא נתבאר בהדיא בד' הרמב"ן בלא ביער מחמת אונס, ומ' בדבריו דאם שגג ולא ביער, ודאי דה"ז נאסר, ורק אם נאנס ולא ביער י"ל דאי"ז נאסר, והיינו משום דכל ששגג ולא ביער כגון שלא ידע שהגיע זמן הביעור, הרי עיכב את הפירות כדי לאכלן, ומה לי ששגג בכך, אך אם נאנס ולא ביער, י"ל דלא חשיב דעיכב את הפירות כדי לאכלן, ולטעם זה י"ל, דאם שכח דיש לו פירות בביתו, דמי לנאנס ולא ביער די"ל דהן מותרין.

**פ"ט מ"ט**

א] **מי שהיו לו פירות שביעית שנפלו לו בירושה או שניתנו לו במתנה וכו',** בירושלמי פליגי בה אמוראי, דדעת ר"ל דאיירי בפירות עבירה, והר"ש והרא"ש פירשו דהיינו פירות שלא נתקיימה בהן מצות ביעור, והא דתני דר"א אומר ינתנו לאוכליהן, היינו למי שדרכן לאכול בלא הביעור, כ"ה ל' הר"ש, ויל"פ כן גם בד' הרא"ש, ולכאו' היינו כמש"כ במשנ"א דיש לו ליתן לכל א' מזון ג"ס כדרך שנותנין לכל אדם בשעת הביעור,[[125]](#footnote-126) ונתחדש לפ"ז, דההיתר לחלק מזון ג"ס, אינו רק ביום הביעור, אלא הוא אף למי שבאו הפירות לידו לאחר הביעור, (אם לא נאסרו משום שלא נתבערו), ולא אמרינן דרק ביום הביעור עצמו הותר לחלק מזון ג"ס, ואכמ"ל, ורבנן פליגי דא"כ נמצא חוטא נשכר, ולכאו' היינו דאם יתן לב"ב ולקרוביו מזון ג"ס, א"כ נתקיימה מחשבתו של המוריש או של הנותן שחטא ולא ביער, ונמצא חוטא נשכר, ועי' בפי' הרש"ס, אלא ימכרו לאוכליהן ודמיהן יתחלקו לכל אדם.

והנה בירושלמי פריך עלה דהתני המוצא פירות עבירה אסור ליגע בהן, ומשני דשניא היא מציאה, שניא היא שנפלו לו בעל כרחו, ומבו' לפ"ז דפירות שביעית שלא ביערם, אינם אסורין מדאורייתא, דא"כ היאך התירום בשנפלו לו בע"כ, ובע"כ דאין איסורם אלא מדרבנן, - ומבו' עוד, דאף מדרבנן אין איסורם אלא משום קנס, ובזה הוא דאמרינן דלא אסרום אלא למי שלא ביערם, וכן אסרו לזכות בהן, אך אם נפלו לו בע"כ לא קנסו, ולפ"ז הדין נותן דאם שגג או נאנס ולא ביער, וכן פירות הנכרי שלא ביערם, אינם נאסרין, ועמש"נ בזה לעיל מ"ח אותיות י"ט כ', וצ"ע בזה.

ב] אמנם הנה בפי' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז' ובחי' רבינו דוד והר"ן בפסחים דנ"ב: נסתפקו דשמא פירות שביעית שלא ביערם אסורין מדאורייתא, עיי"ש, ותיקשי לפ"ז דהיאך הותרו פירות אלו שנפלו לו בע"כ, הרי הן אסורין מדאורייתא, כיון שעבר הבעלים ולא ביערן, - ועד"ז קשיא לדעת הרמב"ם דס"ל דלאחר זמן הביעור אסורין כל הפירות מדאורייתא, וא"כ היאך הותרו פירות אלו שנפלו לו בע"כ, הרי כיון שעבר זמן ביעורם, ה"ה אסורין, ועי' בחזו"א סימן ט"ו סקי"ב מש"כ לפרש בזה, וצ"ע.

ובפשוטו נראה לדעתם, דמפרשי דלא איירי הכא כלל בפירות שעבר ולא ביערן, אלא הוא כמש"כ הרש"ס לפרש עוד דאיירי בשגדר הבעלים את הכרם ולא הניח לעניים ליכנס, או שיצאו מן הארץ לחו"ל במזיד, או כמש"כ הגר"א בשנו"א דאיירי בפירות שזרעם בשביעית,[[126]](#footnote-127) ובזה הוא דאמרינן דאין הפירות אסורין אלא משום קנס, ולא אסרום בשנפלו לו בע"כ.

ג] דעת ר' יוחנן בירושלמי דאיירי בפירות היתר, ובביאור פלוגתת ר"א וחכמים נחלקו הראשונים, דגיר' הריבמ"צ והר"ש דר"א ס"ל כב"ש דאמרי לעיל פ"ד מ"ב לדעת ר' יהודה שם דאוכלין פירות שביעית בטובה ושלא בטובה, ובטעמא דחכמים פירש הריבמ"צ דס"ל דאין החוטא נשכר שיאכלם כך בחינם בטובה, ולכאו' היינו דחכמים ס"ל דאין אוכלין פירות שביעית בטובה, וכיון שחטא וקיבל פירות שביעית בטובה, אסור לאכלן, אלא ימכרו לאוכליהן והדמים מתחלקים לכל אדם, והר"ש הביא מירושלמי דחכמים בשיטתו של ר"א השיבוהו, וכתב ע"ז דלא נתברר פי' הירושלמי.

אך גיר' הרמב"ם בפיהמ"ש דר"א ס"ל כב"ש דאמרי לעיל פ"ד מ"ב לדעת ת"ק שם דאין אוכלין פירות שביעית בטובה, וע"כ קאמר דלא יאכל פירות אלו לבדו, לפי שנעשה אוכל בטובה, אלא מתחלקים לו ולאחרים, ואמרו לו חכמים דלפי דעתו דהו"ל חוטא במה שקיבל פירות שביעית בטובה, א"כ נמצא חוטא נשכר שהוא מרויח במה שאוכלן עם שאר בנ"א, אלא יהיו נמכרים הפירות לו ונותן דמיהם משלם ויתחלקו אותם הדמים לאחרים,[[127]](#footnote-128) וזהו מש"א בירושלמי דחכמים בשיטתו של ר"א השיבוהו, דלדעת חכמים גופייהו דאוכלין פירות שביעית אף בטובה, ל"ה חוטא כלל, וה"ה רשאי לאכול כל הפירות לבדו, ורק לטעמי' דר"א דאין אוכלין פירות שביעית בטובה והו"ל חוטא, הוא דאמרו חכמים דימכרו וכו'.

ד] בעיקר מש"א דכל שנפלו הפירות בירושה או שנתנו לו במתנה הוי חוטא למ"ד דאין אוכלין פירות שביעית בטובה, הק' הרש"ש, דהא דאין אוכלין פירות שביעית בטובה, היינו דאין להחזיק טובה לבעל השדה משום דהוו הפקר, אבל כל שזכה בהן אדם, הרי מותר אף למכרן לאחרים, וכ"ש דמותר ליתנם במתנה אף שמחזיקין לו טובה ע"ז, ועיי"ש שכתב לדון דלמכרן עדיף טפי, משום דהדמים נתפסין בקדו"ש ויוציאם לאכילה ושתי' וסיכה, ומשא"כ בהחזקת טובה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה,[[128]](#footnote-129) ועי' בתוס' אנשי שם מש"כ בזה.

ובחזו"א סימן ט"ו סקי"ג כתב לפרש דאיירי הכא בפירות מחוברין שעדיין לא זכה בהן, וע"כ כל שהורישן או שנתנן במתנה שנתנן לו בתורת בעלות, יש בזה לאיסור אכילת פירות שביעית בטובה, ועיי"ש מש"כ לפרש עוד לפ"ז, אך הנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מפורש דאיירי בפירות שביעית שנלקטו כראוי, והרי דלא איירי בפירות מחוברין, וצ"ע בזה.

ה] **האוכל מעיסת שביעית עד שלא הורמה חלתה חייב מיתה,** בספרי פר' שלח סוף פיסקא ק"י ילפינן לה מקרא דדורותיכם ואמרינן התם שהי' בדין מה שאר פירות שחייבים במעשר פטורים מן החלה, עיסת שביעית שפטורה מן המעשר אינו דין שתהא פטורה מן החלה, ת"ל לדורותיכם להביא את עיסת שביעית שתהא חייבת בחלה, וכעי"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש, ואך שכתב דילפינן לה מקרא דראשית עריסותיכם, איזה עיסה שתהי'.

והנה בספרי שם אמרינן עלה, דהא דבעינן להך קרא, ולא אמרינן דלקשו"פ יוכיחו שפטורין מן המעשר וחייבין בחלה, הוא משום דמה ללקשו"פ שמינם חייבים במעשרות ולפיכך חייבים בחלה, תאמר בעיסת שביעית שמינה פטור מן המעשרות ולפיכך תהי' פטורה מן החלה, וע"כ בעינן לקרא דלדורותיכם ללמד דחייבת בחלה, - ולכאו' מבו' מזה דהא דפירות שביעית פטורין מן המעשרות, אי"ז מכח הא דהן הפקר, דא"כ דמו ללקשו"פ דמינם חייב במעשרות, ומה דבשנת השביעית הוו כל הפירות הפקר, לכאו' אי"ז טעם לחשוב דאין מינם חייב במעשרות, אלא הוא דין בפנ"ע דפירות שביעית פטורין מן המעשרות וע"כ ס"ד דיהיו פטורין אף מן החלה, וצ"ע בזה, ועי' עוד בחזו"א סימן ב' סק"ב ובמכתב שנד' בסוף חזו"א ערלה.

ו] והריבמ"צ והר"ש כתבו דקמ"ל דאע"ג דאם נטמאת החלה בת שריפה היא, מ"מ חייבת עיסת שביעית בחלה, ואף דכתיב לאכלה ולא לשריפה, וילפינן לה מדכתיב לדורותיכם, וכמש"א בבכורות די"ב:, - ובבכורות שם אמרינן דאפ"ה בהמת שביעית פטורה מן הבכורה, משום דלאכלה ולא לשריפה,[[129]](#footnote-130) ולא ילפינן לחייבה מהא דעיסת שביעית חייבת בחלה, דבעיסת שביעית דחייבת בחלה הוי עיקרה לאכילה, ובבהמת שביעית אם תהא חייבת בבכורה הוי עיקר לשריפה.

והנה המהרי"ט אלגאזי בהל' חלה אות ב' הק', דהיאך פטרינן בהמת שביעית מבכורה משום דלאכלה ולא לשריפה, והרי אף אי נימא דהא דלאכלה ולא לשריפה הוי מצות עשה, מ"מ בדין דעשה דבכור דאלים ידחה לעשה זה, ובקו"א לטו"א ר"ה ד"ל: הוסיף להקשות, דאי נימא דלאכלה ולא לשריפה אי"ז אלא לאו הבא מכלל עשה, דא"כ ודאי בדין דעשה דבכורה ודחלה ידחה לזה.

ועיי"ש בקו"א שכתב לישב, דהא דפטרינן התם משום לאכלה ולא לשריפה, אי"ז משום דעובר עי"ז על איסורא דלאכלה ולא לשריפה, אלא היינו דכיון דפירות שביעית הן הפקר מאפקעתא דמלכא, ואין לאדם זכות בהן אלא לאכילה ולא לשאר דברים, ע"כ לגבי כל מה שאינו לאכילה, ל"ה הפירות שלו, וע"כ לא חיילא על בהמת שביעית קדושת בכור, כיון דלענין שריפה הוא הפקר ולאו דידי' הוא, עיי"ש, וכעי"ז כתב הנצי"ב במרומי שדה בבכורות שם והאבנ"ז ביו"ד סימן תמ"ה ס"ק ט' י'.

**פ"י מ"א**

א] **שביעית משמטת את המלוה בשטר ושלא בשטר,** בגיטין דל"ז. מייתינן לה, ופליגי בה אמוראי, דרב ושמואל דאמרי תרוייהו, בשטר שטר שיש בו אחריות נכסים, שלא בשטר שאין בו אחריות נכסים, וכ"ש מלוה ע"פ, ור' יוחנן ור"ל דאמרי תרוייהו, בשטר שטר שאין בו אחריות נכסים, שלא בשטר מלוה ע"פ אבל שטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, ובפירש"י שם כתב דטעמא דמ"ד דשטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, הוא משום דכגבוי דמי וכמו שהקרקעות בחזקת המלוה הן וגבויות ממש ואין כאן חוב, - ובנחל יצחק סימן י"ב ס"ח ענף א' הק' דהא קי"ל כב"ה דשטר העומד לגבות לאו כגבוי דמי, וכתב לישב לפמש"כ התוס' בסוטה דכ"ה: דכל הא דס"ל לב"ה דשטר העומד לגבות לאו כגבוי דמי, הוא רק בגונא דאיכא ספק על השטר, וכבר אין הקרקע עומדת לגוביינא, וע"כ ל"ה כגבוי, אך בשטר ודאי דעומדת הקרקע לגוביינא הו"ל כגבוי, - והעירוני די"ל עוד בזה, למש"כ הש"ש בש"א פכ"ד, דאע"ג דשטר העומד לגבות לאו כגבוי, אפ"ה לכמה דברים הו"ל כגבוי, ולמד לזה מהא דבשטר אמרינן מיגו להוציא, וי"ל דמה"ט הוא דס"ל לרב ושמואל דאין שביעית משמטתו, ובזה עצמו הוא דפליגי ר"י ור"ל וס"ל דכיון דל"ה כגבוי ממש, שביעית משמטתו.

והנה בגיטין שם אמרינן דאף למ"ד דשטר שיש בו אחריות נכסים משמט, מ"מ לדעת ב"ש דשטר העומד לגבות כגבוי דמי אינו משמט, והנחל יצחק שם הק', דלמש"כ התוס' דבשטר ודאי מודו ב"ה דכגבוי דמי, א"כ מ"ט תלי דין שטר שיש בו אחריות נכסים בפלוגתא דב"ש וב"ה, הרי בשטר זה שהוא עומד לגוביינא, מודו ב"ה דכגבוי דמי, וכתב דבעכצ"ל דהך מ"ד ס"ל דלב"ה אף שטר ודאי ל"ה כגבוי, ועיי"ש מש"כ דגם התוס' בסוטה לא נתכונו דכו"ע ס"ל דבשטר ודאי הוי כגבוי אף לב"ה, ואכמ"ל, - והתומים בסימן ס"ז סק"ב כתב דאף דשטר ודאי הוי כגבוי, מ"מ כיון שיש בידו להטיל בו ספק, לא יגוש קרינן בי', ומשא"כ לב"ש דאף אם יטיל בו ספק אכתי הוי כגבוי, וע"כ לא קרינן בי' לא יגוש.

ב] והנה התוס' בגיטין שם הק' למ"ד דשטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, דא"כ מ"ט אונס קנס ופיתוי שזקפן במלוה משמטין משעת העמדה בדין, אע"ג דמשעמד בדין גבי ממשעבדי, וכן כתובה משתפגום ותזקוף משמטת אע"ג דגבי ממשעבדי, וכתבו לישב, דאלים טפי כשמפורש שעבוד בשטר, - אך התוס' בשבועות דל"ז: כתבו דלר' יוחנן דאית לי' דשטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, ואית לי' נמי שעבודא דאורייתא, לא משכח"ל מלוה ע"פ דתשמט מדאורייתא, אלא בשמחל לו השעבוד, ובתוס' הרא"ש שם כתב דמשכח"ל נמי בשאין לו קרקע, ומבו' דס"ל דכל דאיכא שעבוד אי"ז משמט, אף אם אין השעבוד מפורש בשטר, ואף אם ליכא שטר כלל.[[130]](#footnote-131)

והטעם לחלק בין היכא שכתב השעבוד בשטר להיכא דלא כתב השעבוד בשטר, כתב התוי"ט במשנתינו, דהא משום דאם פירש בהדיא השעבוד אמרינן דלכך פירש בהדיא אף דבלא"ה אחריות ט"ס, כדי שיהי' כמו משכון, - ובחי' הגר"נ בגיטין שם כתב לפרש לפמש"כ הגר"ח בהל' שבועות, דאיכא ב' מיני שעבוד נכסים, דבמלוה ע"פ הוי השעבוד רק מדין ערבות, דנכסי דבר איניש אינון ערבין לי', משא"כ במלוה בשטר שמפורש השעבוד בשטר איכא הקנאת שעבוד ואית ליה למלוה קנין בנכסים, וזהו מש"כ התוס' דכל הא דאין שביעית משמטת שטר שיש בו אחריות נכסים, הוא משום דבכה"ג אלים השעבוד דאית לי' קנין בנכסים, אבל בשעבוד שאינו מפורש דלי"ב הקנאת שעבוד, שביעית משמטתו, וכעי"ז כתב ביונת אלם סימן י"ד, עיי"ש.

ג] בגיטין שם אמרינן דקריבי' דרב אסי הו"ל ההוא שטר דהוה כתיב בי' אחריות נכסים וכו', אתא לקמי' דר' יוחנן א"ל משמט, אתא ר' אסי לקמי' דר' יוחנן א"ל וכו', והא מר הוא דאמר אינו משמט, א"ל וכי מפני שאנו מדמין נעשה מעשה, ופירש"י דמפני שנראה בעינינו וכמדומין אנו כן ולא שמענו מרבותינו, נעשה מעשה להוציא ממונו בידים.

והרמב"ן בס' הזכות גיטין די"ח. הוכיח מזה דשמיטת כספים בזה"ז דאורייתא, דאילו בשל דבריהם מדמין ועושין מעשה, והתומים בסימן ס"ז סק"ב כתב, דלפ"ז לפ"מ דקי"ל דשביעית בזה"ז דרבנן, שפיר יש לנו להכריע דשטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, דכל הא דלא סמך ר' יוחנן ע"ז, הוא רק משום דס"ל דשביעית בזה"ז דאורייתא, ובזה לא קי"ל כוותי', - אך הנה הרמב"ם והטוש"ע פסקו דשטר שיש בו אחריות נכסים משמט, אף שדעתם דקי"ל דשביעית בזה"ז דרבנן.

ובפשוטו הטעם בזה הוא כמש"כ בתשו' הריב"ש החדשות סימן ל"ג כתב, ז"ל, וצא ולמד, דהתם ר"ל ס"ל כר' יוחנן וברייתא מסייעת לו והוא ממון הקל, וגם וכו' מודו דמדאוריתא אינו משמט כיון שהי' שלא בזמן הבית וכו', וא"כ לכו"ע הי' חייב הלוה לפרוע מה"ת וקאי בלאו דלא תעשוק כשאינו פורע, ואפ"ה ר' יוחנן משום שלא שמע הפסק מרבותיו הי' עומד בשוא"ת, עכ"ל.

וי"ל עוד בזה, דהנה במנ"ח מצוה תע"ז הק', דאם הא דקי"ל דשטר שיש בו אחריות נכסים משמט הוא משום ספיקא, א"כ מ"ט סתם הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ו דשביעית משמטת שטר שיש בו אחריות נכסים, ולא כתב דאם תפס אין מוציאין מידו, להרמב"ם לטעמי' דל"מ תפיסה בספיקות, ועיי"ש שכתב דצ"ל דהא דקי"ל דשטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, אי"ז מספיקא, אלא כיון דרב ושמואל סברי דמשמט, ור"י מסופק, אין ספיקו של ר' יוחנן מוציא מידי ודאי שלהם, והלכתא כוותי' דרב ושמואל, עכ"ד, וזה כמש"כ הרמב"ן במלחמות ב"ק דכ"ו: דכללא הוא דכל דלמר מיבעיא לי' ולמר פשיטא לי', הלכה כמאן דפשיטא לי', - וכ"נ בד' הרא"ש בגיטין שם סימן ט"ז, ז"ל, רב ושמואל דאמרי תרווייהו בשטר שטר שיש בו אחריות נכסים וכו', והכי הלכתא, דר' יוחנן דפליג עלייהו הדר בי' ועבד עובדא בשטר שיש בו אחריות נכסים דמשמט, עכ"ל, - ולפ"ז ניחא מה שפסקו הרמב"ם והטוש"ע דשטר שיש בו אחריות נכסים משמט, אף דקי"ל דשביעית בזה"ז דרבנן.

ד] בפי' הריבמ"צ כתב, דטעמא דמ"ד דאף מלוה בשטר משמט אף דיש בו אחריות נכסים, והו"ל כמלוה על המשכון, הוא מגזה"כ, וכנראה היינו משום דקי"ל דשעבודא דאורייתא, ואף במלוה ע"פ איכא שעבוד קרקעות, ומהא דה"ז משמט, ילפינן דגזה"כ הוא דאף אם איכא שעבוד נכסים ה"ז משמט, ולא ניחא לן לאוקמה לקרא במי שאין לו קרקע, וצ"ע.

ה] **הקפת החנות אינה משמטת,** בפי' הריבמ"צ לקמן מ"ב כתב דהוא משום דאין שביעית משמטת אלא מלוה ולא שאר חובות, וכ"כ הגר"א בשנו"א, וכ"כ התוס' בגיטין די"ח. ובכתובות דנ"ה., והרמב"ן וש"ר בכתובות שם, - והתוס' שם כתבו לפ"ז, דר' יוסי דפליג בסיפא וקאמר דמלאכה שפוסקת בשביעית משמטת, וס"ל דשביעית משמטת אף שאר חובות, פליג נמי בדינא דהקפת החנות, וס"ל דה"ה משמטת.

והא דלת"ק אין שביעית משמטת אלא מלוה, כתב הגר"א בשנו"א דילפינן לה מדכתיב כל בעל משה ידו דמשמע דוקא הלואה, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל ע"ז סימן ג', ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"פ, ובפי' הר"ן בכתובות שם, אך בספרי פר' ראה תניא, דמקרא דמשה ידו לא ממעטינן אלא גזילה ופיקדון, והא דשכר שכיר והקפת החנות אינם משמטין ילפינן לה מדכתיב אשר ישה ברעהו, וצ"ע. ? שו"ר דשמא ד' הספרי מתפרשים בע"א, עייש"ה.

ו] והנה בעיקר הך דינא דאינו משמט אלא מלוה, צ"ע, דמה לי אם נעשה החוב ע"י הלואה או ע"י דבר אחר, והרי לכאו' עכשיו שהוא חייב לו, ליכא נפ"מ בדיני חו"מ אם הוי החוב מחמת הלואה או מחמת דבר אחר, ודינם שוה לכל דבר, ומ"ט יהא תלוי דין השמיטה בהאופן שבו חייל החיוב.[[131]](#footnote-132)

ונראה מזה, דעיקר דינא דשמיטת כספים, הוא דין דחייל בעיקר החיוב מתחילתו, דדינו הוא דשביעית משמטתו, ומ' כן מהא דאם התנה בשעת ההלואה ע"מ שלא תשמטני בשביעית, אין שביעית משמטתו, ויש לדחות, ועי' בחי' הגר"ח פי"ג ממכירה, ?ועמש"נ להלן מ"ה אות ? ללמוד כן מד' הרמב"ם במהדו"ק דאין פרוזבול מועיל לחוב שקדם לו, משום שכבר נתחייב שתהא שביעית משמטתו,?, ועמש"נ להלן מ"ו אות ? דכ"ה מבו' בד' מהרשד"ם דאף דחוב של קטנים אין שביעית משמטתו, מ"מ חוב של גדול שמת והניח יתומים, שביעית משמטתו, ובזה הוא דאמרינן דרק בהלואה דינה הוא דהחוב שחייל מכחה אית בי' דין שמיטה, ומשא"כ בשאר חובות, וע"כ אף דבהחוב שהוא חייב עכשיו, ליכא נפ"מ אם הוא מחמת מלוה או מחמת שאר דברים, מ"מ אין משמט אלא חוב הבא מחמת מלוה.

וכמדומה דהדברים מבוארים כן בד' הרשב"א בתשו' ח"ב סימן רפ"ב, עיי"ש שכתב דישראל שלקח מן הנכרי שט"ח שחייב לו הישראל, אין שביעית משמטתו, ופירש הטעם בזה, ז"ל, שכל שאינו בר השמטה בהתחלתו שוב אינו משמט אא"כ זקף, כגזילה כהקפת החנות והפיקדון, שכולן אין משמיטין אא"כ זקף, וכמו ששנינו בספרי וכו', והלואת הנכרי וכו' אינה בת השמטה וכו' כמו ששנינו את רעהו פרט לאחרים וכו', וכיון שכן כל שלא זקף מלות הנכרי היא ואינה משמטת, עכ"ל, - ודבריו מתפרשים כמש"נ, דהא דחובות אחרים אינם משמטין, אף דבהחוב שהוא חייב עכשיו ליכא נפ"מ אם הוא מחמת מלוה או מחמת שאר דברים, הוא משום דעיקר דינא דשמיטת כספים חייל בעיקר החיוב מתחילתו, וע"כ ה"נ בישראל שלקח מלוה דנכרי, הרי דאף דעכשיו הוי המלוה דישראל, מ"מ כיון דבעיקר החיוב ל"ה דין שמיטה, דהלואת הנכרי אינה בת השמטה, אף עכשיו אין שביעית משמטתו.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהקפת החנות הוא מה שדרך בנ"א להתקשר עם בעלי החנויות שיקח ממנו צרכיו עד שיתקבץ אצלו סכום וישלם לו, והא דאי"ז נשמט בשביעית, הוא לפי שאינו כדרך החובות, שלא מכר בעל החנות מה שמכר כדי שיהא חוב, ואינו אלא מוכר בדמים מועטים עד שיצטרף עם דמים אחרים ויתן לו ממונו, עכ"ל, והכס"מ בפ"ט משמו"י הי"א כתב בדעתו, דהא דהקפת החנות אינה משמטת, הוא משום שדרך להקיף זמן אחר זמן ואינו נפרע ממנו עד שיזדמנו לו מעות ואין דרך לנוגשו, וע"כ הוי כהלוהו עד אחר שביעית דאין שביעית משמטתו, ומה"ט גם שכר שכיר אינו משמט, משום שדרך לקבץ שכר שנה או שנתים ביד השוכר אותו ואינו נוגשו לתתם לו, ובשו"ת חת"ס חו"מ סימן נ' הק' ע"ז, ממש"א בשבועות דמ"ה: דחזקה אין שכיר משהה שכרו, אבל הם בידו כפקדון או כהלוהו עד אחר השביעית, עכ"ד, וכ"כ הב"י בסימן ס"ז.[[132]](#footnote-133)

והתומים שם סקט"ו הק' ע"ז, דטעם זה אינו מתישב להך לישנא דמלוה לי' שנים שביעית משמטתו, וכתב דלהך לישנא בע"כ דהא דאין שביעית משמטת הקפת החנות, הוא משום דאין שביעית משמטת אלא מלוה, ורק לפ"מ דקי"ל דמלוה לי' שנים אין שביעית משמטתו, הוא דס"ל להרמב"ם דהא דאין שביעית משמטת להקפת החנות, הוא משום דהוי כמלוה לי' שנים.

ח] והנה הב"י שם כתב להוכיח כדרך זו בדעת הרמב"ם, ממש"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ח, ז"ל, שחט את הפרה וחלקה וכו' אבדו הדמים שהרי עברה שביעית על החוב, והראב"ד שם השיג ע"ז דאישתמיטתי' מה שאמרו בירושלמי דהך מתניתין ר' יהודה היא דאמר הקפת החנות הראשונה ראשונה משמט, אבל לרבנן כל הקפת החנות אינה משמטת, והא דפרה הקפת החנות היא, עכ"ל, ובע"כ בדעת הרמב"ם דדוקא הקפת החנות אינו משמט, משום שדרך להקיף שנה ושנתים וכו' ואין דרך לנגשו והו"ל כהלוהו עד אחר שביעית, אבל המוכר חפץ לחבירו ולא קבע לו זמן לפרעו אחר שביעית, מיד שמכר לו הוה ליה כאילו הלוהו ושביעית משמטתו, וע"כ בשוחט את הפרה וחילקה וכו' ה"ז משמט, עכ"ד.

אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ב כתב בטעם הא דהשוחט פרה וכו' משמט, ז"ל, אם הי' וכו', ונמצא שמכר בחוב בשנת השמטה, "לפי שלא חילקה אלא ע"מ שימתין בדמי' הואיל ודימה שאותו היום יו"ט וא"א למכור בו מכירה גמורה בפריעת הדמים" וכו', הרי אותו החוב נשמט, עכ"ל, - ונראה להדיא דכונתו לפרש טעם הא דמשמט ול"ד להקפת החנות דאינו משמט, וע"ז כתב דהוא משום שלא חילקה אלא ע"מ שימתין בדמי', וע"כ ל"ד להקפת החנות.

ומבו' לפ"ז מד' הרמב"ם, דהא דהקפת החנות אינה משמטת, הוא כמש"כ הלבוש בסימן ס"ז סי"ד, ז"ל, הקפת חנות שהוא מקיף לו סתם מעט מעט שישלם לו "ובכל יום הוא זמנו, אינו נקרא הלואה" עכ"ל, וזהו מש"כ הרמב"ם במשנתינו דהוא משום שאינו כדרך החובות, שלא מכר בעל החנות מה שמכר כדי שיהא חוב וכו', והיינו משום דלא מכר ע"מ שיהא הלוקח רשאי להמתין בדמי', ואף שאין המוכר גובה מיד, הוא רק משום דהוא ממתין עד שיצטרף דמים אחרים, אך הוא רשאי לגבותו מיד, וכ"כ בשו"ת חת"ס חו"מ סימן נ', עיי"ש.[[133]](#footnote-134)

ט] **ואם עשאה מלוה ה"ז משמט,** בטעם הא דכשעשאן מלוה ה"ז משמט, כתב בתשו' הרשב"א ח"ב סימן ב', ז"ל, אף הזקיפות פירעון הוא, שאותו חוב ראשון כבר נפרע וזה חוב אחר הוא וכו', ובכל מקום זקיפה כפירעון וכו', ותנן בפרק אחרון של שביעית הקפת החנות אינה משמטת עשאה מלוה משמטת, שכר שכיר אינה משמטת עשאה מלוה משמטת, פי' עשאה מלוה, שזקפה במלוה, אלמא הזקיפה במלוה כפירעון והו"ל זקיפה כמלוה חדשה וכו', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בח"א סימן תתקפ"ט.[[134]](#footnote-135) - וכ"ה מבו' ממש"כ הש"ך בסימן ס"ו סקס"ז דמש"כ בשו"ע שם דהמוכר שט"ח לחבירו וזקפן במלוה על שמו, דינו כגבה, ואין המוכר יכול למחול, הוא נלמד מהדינים שנתבארו בסימן ס"ז דכל שזקף במלוה שביעית משמטתו, עיי"ש, והרי דהא דמהני זקיפה במלוה שתהא שביעית משמטתו, הוא משום דחשיב כגבה את חובו ונתחייב לו חוב אחר.

ובקובץ שבועות ב"מ דע"ב. כתב בשם הגר"ח דהיינו, דהוי כמלוה לו את החוב, ומכח הלואה זו הוא מתחייב לו בחוב אחר, ובאבנ"ז יו"ד סימן ר"ב כתב דנחלקו הראשונים בזה, אם הוא משום דמחל לו את הלואתו ובעד מחילתו נתחייב לו בדמים אחרים, או דהיינו דהוא מתחייב ע"י השטר בדמים, ובזה הוא פורע את חובו, עיי"ש בדבריו,[[135]](#footnote-136) ועי' בשו"ת משנת ר"א סימן ע"ה סק"א שהאריך לדון בזה, אם שייך הלואה על חוב, ועיי"ש ובסק"ב שכתב בדעת רש"י והרמב"ם דל"מ זקיפה במלוה לחשבו כחוב אחר, עיי"ש.

והנה כ"ז להני קמאי דהא דהקפת חנות אינה משמטת, הוא משום דאין שביעית משמטת אלא מלוה, דלפ"ז בע"כ דהא דאם עשאה מלוה ה"ה משמטת הוא משום דהו"ל כחוב אחר והוא חוב דמלוה, אך לדעת הרמב"ם דהא דהקפת החנות אינה משמטת הוא משום דאי"ז כדרך החובות, הרי דע"ז הוא דמהני שעשאה מלוה, דעי"ז הו"ל כשאר החובות, ושביעית משמטתו, והיינו דלמש"כ הב"י בביאור ד' הרמב"ם דהא דאי"ז כדרך החובות הוא משום דאין דרך לנגשו, הרי דכל שעשאה עליו מלוה, הוי ככל חובות דדרך לנגשן, ולמש"כ החת"ס בביאור ד' הרמב"ם דהא דאי"ז כדרך החובות, היינו משום דלא מכר ע"מ שיהא הלוקח רשאי להמתין בדמי', הרי דכל שעשאה עליו מלוה, הוי ככל חובות שרשאי הלוקח להמתין בדמים, ול"ב להא דהו"ל כחוב אחר, וכעי"ז כתב בשו"ת משנת ר"א סימן ע"ה סק"א, ועיי"ש מה שהאריך עוד בפלוגתת הראשונים בזה.

י] והנה הרא"ש בפ' השולח סימן י"ז כתב דזקיפה במלוה היינו שזקפן במלוה לפורען עד זמן פלוני, וכ"כ הטור בחו"מ סימן ס"ז, והכנה"ג שם הק', דבפירש"י ב"מ דע"ב. ד"ה וזקפן כתב דזקף במלוה היינו שכתב שטר כך וכך אני חייב לפלוני, וכ"כ הנימו"י בב"מ שם והר"ן בפ' מי שהי' נשוי, ועי' תומים שם סקט"ז ואור גדול בתשו' החדשות סימן ט"ז מש"כ בזה באורך, ובאור גדול שם סימן י"ז ד"ה גם מה, דקדק מד' רש"י בגיטין די"ח. דמפרש דגם זקיפה לענין שמיטה, הוא שכותב לו שט"ח, עיי"ש.

ולכאו' למש"כ הרשב"א דהא דמהני זקיפה הוא משום דהו"ל כפירעון ונתחייב לו חוב אחר, היינו רק כשכתב לו שטר שהוא חייב לו כך וכך, אך במה שקבע לו זמן לפירעון, מהיכ"ת יעשה עי"ז לחוב אחר, - אך י"ל, דכל הא דיש בידו לקבוע לו זמן לפירעון, הוא רק ע"י שנעשה חוב אחר, ויש בידו לקבוע זמן פרעונו, דכ"ז דהוי אותו החוב, אין בידו לקבוע זמן פרעונו, וצ"ע, ובזה מתפרש מה שצידד באור גדול שם, דכל הא דמהני קביעות זמן, הוא רק כשקבע את הזמן אח"כ, אך אם בשעת ההקפה עצמה קבע זמן, אינה משמטת, עיי"ש.

והרמ"א בסימן ס"ז סי"ד כתב די"א דמיקרי זקיפה מיד שכתב בפנקסו כל החשבון ביחד, ומקורו מד' המרדכי בשבועות סימן תש"פ, ועי' תומים שם סקי"ז שתמה ע"ז, ובזה לכאו' ודאי דלא חשיב עי"ז כחוב אחר, ובע"כ לדעתו דהא דמהני זקיפה במלוה, דתשמטנו שביעית, הוא מטעם אחר, וצ"ע בזה.[[136]](#footnote-137)

יא] בגיטין די"ח. פליגי מאימתי כתובה משמטת, דרב אמר משתפגום ותזקוף, ושמואל אמר פגמה אע"פ שלא זקפה, זקפה אע"פ שלא פגמה, ואמרינן דתניא כוותי' דרב ותניא כוותי' דשמואל, - ונחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהרא"ש שם סימן ו' כתב דהלכתא כשמואל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י הי"ג, וכ"כ בפסקי רי"ד בגיטין שם ובפסקי ריא"ז בפ' השולח, - אך בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רפ"ב כתב דקי"ל דאינה משמטת אא"כ פגמה וזקפה, וכ"כ הרשב"א בכתובות דנ"ה., וכ"נ בד' הרמב"ן והרא"ה והריטב"א שם, עיי"ש.

והנה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רפ"ב כתב, ז"ל, ויש שאפי' בזקיפה אינה משמטת, ככתובה וכדקי"ל דדוקא פגמה וזקפה, הא פגמה ולא זקפה א"נ זקפה ולא פגמה אינה משמטת, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל הא דבעי רב פגימה וזקיפה, הוא רק בכתובה, אך בשאר חובות דאינם משמטין סגי בזקיפה לחודה.

יב] אך הנה התוס' בגיטין שם הק', במש"א בכתובות דנ"ה. דתנאי כתובה ככתובה דמי, לשביעית, דמאי איריא דאין תוספת כתובה משמטת משום דתנאי כתובה ככתובה דמי והוי כמעשה בי"ד, תיפו"ל דאינו משמט משום דאין משמט אלא מלוה, וכתבו דהא דקאמר לשביעית היינו דאם פגמה וזקפה כתובתה לרב, או פגמה או זקפה לשמואל, משמטת נמי תוספת, וכ"כ התוס' בכתובות דנ"ה., וכעי"ז כתבו הרמב"ן וש"ר שם.[[137]](#footnote-138)

וההפלאה בכתובות שם כתב, דמד' התוס' מוכח דס"ל דפלוגתא דרב ושמואל, אי"ז פלוגתא מסוימת בכתובה, אלא הויא פלוגתא זו בכל החובות שאינם משמטין, דלרב אינם משמטין עד שיפגום ויזקוף, ולשמואל סגי בפגימה או בזקיפה, דאי נימא דלא פליגי אלא בכתובה, אבל בשאר חובות לכו"ע אם זקף ה"ז משמט, א"כ הרי בפשוטו הי' להם לפרש, דזהו מש"א דתנאי כתובה ככתובה לשביעית, דמה"ט לא סגי בתוספת כתובה בזקיפה לחודה, אלא בעינן פגימה וזקיפה, ועי' בחי' הגרע"א בכתובות שם דפירש דזהו מכוון רש"י שם, - ועיי"ש שתמה ע"ז, דבמתניתין דהכא תנן להדיא דאם עשאה מלוה משמטת, ולא נזכר דבעינן נמי פגימה, ומסתמא לא פליג רב אסתמא דמתניתין, ותו דל"ל להש"ס בגיטין להביא תניא כוותי' דשמואל מברייתא, ולא ממתניתין דהכא, ובע"כ דמודה רב בשאר חובות דסגי בזקיפה לחודה, ולא פליג אלא בכתובה, עכ"ד, - ובחי' הגרע"א שם נקט דגם התוס' מודו דלא בעי רב פגימה וזקיפה אלא בכתובה, ואך דלא ניח"ל לפרש דסוגיא דהתם אזלא דלא כהלכתא דקי"ל כשמואל, אך למש"כ הרשב"א שם דקי"ל כרב, וכ"נ בד' ש"ר שם, הרי דממש"כ דנפ"מ דסגי שתפגום הכתובה, ולא כתבו דנפ"מ דאף תוספת אינה משמטת אא"כ פגם וזקף, מוכח דס"ל דגם בשאר חובות בעי רב פגימה וזקיפה, וצ"ע בזה.

יג] ובביאור הפלוגתא בזה נראה, דהנה בפירש"י בגיטין שם כתב, ז"ל, משתפגום, שתפרע קצת דגלי דעתה דעומדת ליגוש וליפרע,[[138]](#footnote-139) ותזקוף עליו המותר במלוה דנפקא לה משם כתובה ומעשה ב"ד שאינו משמט וחל עלה שם שטר חוב, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהא דכתובה אינה משמטת, הוא מתרי טעמי, חדא, משום דאינה עומדת ליגוש וליפרע,[[139]](#footnote-140) ועוד, משום דיש עלי' שם כתובה ומעשה בי"ד דאינו משמט, ולזה הוא דבעינן פגימה וזקיפה, דע"י פגימה גלי דעתה דעומדת ליגוש וליפרע, ועי"י זקיפה נפקא לה משם כתובה ומעשה בי"ד וחל עלה שם שט"ח, - ולפ"ז הרי פשוט דכל הא דבעי רב פגימה וזקיפה, הוא רק בכתובה, אך בשאר החובות שאינם משמטין סגי בזקיפה לחוד.

אך בדעת ש"ר דס"ל דגם בשאר חובות בעי רב פגימה וזקיפה, מבו' דס"ל דכל הא דכתובה אינה משמטת, הוא רק משום דהו"ל מעשה בי"ד, ולת"ק דהכא הוא גם משום שאינה מלוה, ומהא דבעי רב פגימה וזקיפה, בע"כ דס"ל דכדי לחשוב החוב כחוב אחר, לא סגי בזקיפה לחוד, אלא בעינן נמי פגימה, וצ"ב הצירוף בזה, וע"כ ה"נ בשאר חובות שאינם משמטין בעינן פגימה וזקיפה, ואמנם גם לפ"ז הי' מקום לומר, דכל הא דבעינן פגימה וזקיפה, הוא רק בכתובה דאינה משמטת משום דהויא מעשה בי"ד, ולהפקיעה מתורת מעשה בי"ד בעינן פגימה וזקיפה, אך בהקפת החנות ושכר שכיר דהא דאינם משמטין הוא רק משום שאינם מלוה, סגי לזה בזקיפה במלוה לחודה לחשבם כמלוה, וכ"כ ההפלאה בקו"א סימן ק"א סק"ג, אך בד' הני קמאי מבו' דס"ל דאין לחלק בזה.

יד] והנה ההפלאה שם כתב עוד, דמד' התוס' מוכח דס"ל, דגם הא דקאמר שמואל דכל שפגמה כתובתה ה"ה משמטת, אי"ז במסוים בכתובה, אלא ה"ה בשאר החובות שאינם משמטין, דאי נימא דבשאר החובות לא סגי בפגימה, א"כ הרי בפשוטו הי' להם לפרש, דזהו מש"א דתנאי כתובה ככתובה לשביעית, והיינו דמה"ט סגי בתוספת בפגימה לחודה, ול"ב זקיפה, עכ"ד.

והמאירי בכתובות שם כתב דבאונס ומפתה ומוצש"ר אם פגמן ה"ה נשמטין, וכתב דיש חולקין בזה,[[140]](#footnote-141) ומשמעות דבריו שם דבהקפת החנות ושכר שכיר פשיטא לי' דאינם משמטין אלא כשזקפן במלוה, ול"מ מה שפגמן, עיי"ש.

ובד' הרמב"ם בפ"ט משמו"י הי"א - י"ג מבו', דהקפת החנות ושכר שכיר, ובאונס ומפתה ומוצש"ר, אינם משמטין אא"כ זקפן במלוה, ול"מ בזה פגימה, ורק בכתובה הוא דכל שפגמה אע"פ שלא זקפה משמטת.

טו] ופשוט דהתוס' ודעימייהו לטעמייהו אזלי, שכתבו שם דהא דכתובה אינה משמטת, הוא גם משום דל"ה מלוה, דומיא דהקפת החנות ושכר שכיר, והק' מכח זה ע"ד רש"י בכתובות שם, וע"כ כ"ה דבכתובה ס"ל לשמואל דכל שפגמה ה"ה משמטת, ה"ה בהקפת החנות ושכר שכיר, והטעם בזה צ"ל כמשמעות ד' המאירי בגיטין שם, דכל שפגמה הו"ל כזקיפה במלוה, וצ"ב, - אמנם הנה עיי"ש בהפלאה שתמה בזה ע"ד התוס', דמ"ט נקטו דכתובה לא חשיבא כמלוה, אטו אם מתחייב לחבירו בשטר, לא ישמט בשביעית, דמה לי שקיבל מעות או שמחייב את עצמו במעות,[[141]](#footnote-142) וכ"כ בס' תפארת יעקב בגיטין שם, ועי' בדבריו בקו"א סימן ק"א סק"ג שפירש בזה ד' רש"י בגיטין די"ח. שפירש דהא דכתובה אינה משמטת, הוא משום דהויא מעשה בי"ד, ולא פירש דהוא משום דאינה מלוה, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכל הא דס"ל לשמואל דסגי בפגימה, הוא רק בכתובה דהא דאינה משמטת הוא משום דהויא מעשה בי"ד, אך בהקפת החנות ושכר שכיר, דהא דאינם משמטין הוא משום דאינם מלוה, ל"מ אלא זקיפה במלוה, דעי"ז הו"ל כחוב חדש, אך פגימה אינה מועלת בזה, עכ"ד.

טז] ובדעת הרמב"ם דס"ל דל"מ פגימה אלא בכתובה, אך בהקפת החנות ושכר שכיר, וכן באונס ומפתה ומוצש"ר ל"מ פגימה, נראה דאזיל לטעמי' דהא דהקפת החנות אינה משמטת הוא משום דאי"ז כדרך החובות, והא דאונס ומפתה ומוש"ר אינם משמטין הוא משום דאינם כשאר חובות וכו' וכמש"כ בפיהמ"ש לקמן מ"ב, ויתבאר במקומו בעזה"י, וע"כ בזה ל"מ פגימה, ורק בכתובה דליכא להני טעמי, ומטעם אחר הוא דאינה משמטת, ולא נתפרש לן הטעם בזה, הוא דמהני פגימה לחודה,[[142]](#footnote-143) וצ"ע עוד בזה.

יז] **ר' יהודה אומר הראשון ראשון משמט,** הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דהוא משום דכשהקיף לו פעם שני' הי' ראוי ליתן מעות דהקפה ראשונה, וכשלא נתן נעשית הראשונה מלוה.

והנה בחי' הרמב"ן כתובות דנ"ה. מבו' דטעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דאף חובות שאינם מלוה משמטין, וכ"כ ש"ר שם, - וצ"ל לפ"ז, דהא דכ"ז שלא הקיף לו הקפה שני', אין הקפה ראשונה משמטת, הוא משום דעדיין אי"ז עומד לנגישה, וצ"ע למ"ד דהמלוה לי' שנים שביעית משמטתו, וע"כ כל שהקיף לו הקפה שני', דכבר עומדת ההקפה הראשונה לפירעון, שביעית משמטתו, וכ"כ בשו"ת משנת ר"א סימן ע"ה סק"א.

יח] אמנם הנה התוס' בכתובות שם כתבו, ז"ל, דבסוף מס' שביעית פליגי בהקפת חנות ובשכר שכיר, דאיכא למ"ד דאין משמטין, ור' יוסי פליג ואמר כל מלאכה שפוסקת בשביעית משמטת ולדידי' ניחא דה"ה דמשמט הקפת החנות וכל מילי אפילו דלאו הלואה וכו', עכ"ל, וממה שהוצרכו להביא מד' ר' יוסי דקאמר דשכר שכיר משמט וה"נ הקפת החנות משמטת, ולא הביאו מד' ר' יהודה דקאמר על הקפת החנות עצמה דמשמטת, מ' דס"ל דמודה ר' יהודה דאין משמט אלא מלוה, והא דס"ל דהראשון ראשון משמט, הוא משום דכשהקיף לו פעם שני', הו"ל כזקיפה במלוה, וכ"ה בפי' הרש"ס הכא, וצ"ב, - וי"ל עוד כמש"כ הגר"א בשנו"א, ז"ל, דהואיל וראוי ליתן לו מעות ולא נתן נעשה ראשונה מלוה מדכתיב כל בעל, רבוי הוא, אף לענין זה הוי מלוה ומשמט, עכ"ל, ומבו' דמודה ר' יהודה דאין משמט אלא מלוה, ואלא דמרבי מקרא דאף כה"ג חשיב כמלוה לענין זה ומשמט, - ועמש"נ עוד בזה להלן מ"ב אות ג'.

יט] ובשו"ת משנת ר"א שם כתב, דלדעת הרמב"ם דהא דהקפת החנות אינה משמטת, הוא משום דאינה כשאר החובות, דהוי כלא הגיע זמן הפירעון, וכמש"כ הב"י בסימן ס"ז, מתפרש בפשיטות הא דס"ל לר' יהודה דהראשון ראשון משמט, דכיון דכשהקיף לו פעם שני' הי' ראוי ליתן מעות דהקפה הראשונה, ע"כ הו"ל כהגיע זמן הפירעון, וע"כ שביעית משמטתו, ועיי"ש שכתב דלפ"ז פליגי רבנן ור' יהודה במציאות, דרבנן סברא דכל הקפה כל כמה דלא זקפו מיקרי לא הגיע זמנה, ור' יהודה סבר דכהקיף פעם אחרת דרכו לפרוע הקפה ראשונה, וחשיב כהגיע זמנה.

ולמש"כ החת"ס בביאור ד' הרמב"ם דהא דהקפת החנות אינה כשאר החובות, הוא משום דלא מכר ע"מ שיהא הלוקח רשאי להמתין בדמי', נראה דזהו טעמא דר' יהודה דהראשון ראשון משמט, דכיון דכשהקיף לו פעם שני' הי' ראוי ליתן מעות דהקפה ראשונה, הרי דכשלא נתן, הוי כהרויח לו את הזמן, ותו הוי כשאר החובות דרשאי הלוה להמתין בדמים, וע"כ שביעית משמטתה, וכ"נ מלישנא דהירושלמי דאמרו בטעמא דר' יהודה, דכיון דראוי ליתן לו מעות "ולא נתן" נעשית ראשונה מלוה, ולדרך קמא דהיינו משום דהו"ל כהגיע זמן הפירעון, הרי אי"ז מכח הא ד"לא נתן", אך לדרך זו, דהוא משום דהוי כהרויח לו את הזמן, ניחא.

כ] **שכר שכיר אינו משמט,** התוס' בגיטין די"ח. ובכתובות דנ"ה., והרמב"ן וש"ר בכתובות שם, כתבו דהוא משום דאין משמט אלא מלוה, ודמי להא דהקפת החנות אינה משמטת, ונת' לעיל אות ו', אך הב"י בסימן ס"ז כתב לדעת הרמב"ם, דהוא משום דהשכיר דרכו לקבץ שכר שנה או שנתים ביד שוכרו ואינו נוגשו לתתם לו, אבל הם בידו כפקדון או כהלוהו עד אחר השביעית, וזה ע"ד מה שפירש בטעם הא דהקפת החנות אינה משמטת, ונת' לעיל אות ז'.

והמאירי בגיטין דל"ז. כתב דשכירות בתים אינה משמטת, דדמיא להקפת החנות ושכר שכיר שאינם משמיטין שאי"ז מלוה, וכתב דיש שמפקפק בזה ואינו כלום, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט לא תני לה הכא, ואם מפני שכל שאינו דרך מלוה אינו משמט, למה הזכיר הקפת חנות ושכר שכיר ואונס ומפתה ומוצש"ר וכל מעשה בי"ד שאין משמיטין, והי' לו לומר דרך כלל כל שאינו דרך מלוה אינו נשמט, ועי' גם בב"י בסימן ס"ז שעמד בזה דמ"ט תני לכל הני, ועיי"ש שכתב דהקפת חנות מלוה היא והוצרך בה ללמד שאינה משמטת, צ"ב דמ"ט הקפת החנות חשיבא כמלוה, ואם באמת חשיבא כמלוה, מ"ט אינה משמטת, ולהוציא מדעת ר' יהודה וכו', ושכר שכיר לא הוצרך ללמד אלא שמתוך שכתוב בו ואליו הוא נושא את נפשו הייתי אומר שאף זקפו במלוה לא ישמט וכו', ומתוך כך הוצרך במשנה ללמד ב' אלו וכו' וכל האחרים למדים מאלו, ואונס ומפתה ודומיהם שמעתא אחרינא היא ומשום דכל שבבי"ד גבוי ועומד הוא, עכ"ד.

כא] בפי' הריבמ"צ כתב דאפי' ר' יהודה מודה בזה, כיון דשכר שכיר אינו אלא לבסוף כולו ביחד ואין כאן ראשון ראשון, ולכאו' היינו, דכל הא דס"ל לר' יהודה דהראשון ראשון משמט, הוא רק בהקפת החנות, דכשהקיף לו פעם שני' הי' ראוי ליתן מעות של הקפה ראשונה, ומשא"כ בשכירות דאינה משתלמת אלא לבסוף, הרי דאף שעשה לו מלאכה זמן מרובה, הוי הכל כהקפה אחת, כיון דזמן הפירעון דכל השכירות הוא בסופה, ול"ד להקפת החנות דכל מקח ומקח הוי הקפה בפנ"ע, וע"כ מודה ר' יהודה דאינו משמט.

כב] **ר' יוסי אומר כל מלאכה שהיא פוסקת בשביעית משמטת,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, וע"כ במלאכה שפסקה בשביעית נתחייב בשכרו וקרינן בי' לא יגוש, אבל כשלא פסקה המלאכה בשביעית, לא נתחייב לו עדיין כלום בשביעית, ולא קרינן בי' לא יגוש, וע"כ אינה משמטת, - ובד' התוס' בגיטין די"ח. וכתובות דנ"ה. מבו' דהיינו, דר' יוסי ס"ל דשביעית משמטת אף שאר חובות שאינם מלוה, וע"כ ה"ה משמטת שכר שכיר, ואך דבמלאכה שאינה פוסקת בשביעית, עדיין לא הגיע זמן תשלומי השכירות ולא קרינן בי' לא יגוש, אך באו"ז ע"ז סימן קט"ו כתב דליכא מאן דפליג על הך דינא דאין משמט אלא מלוה, וצ"ל לדעתו דטעמא דר' יוסי הוא משום דכשהשלים את מלאכתו ולא תבעו, הו"ל כזקיפה במלוה, וצ"ע.

והנה מה שהוצרך הר"ש לפרש דהא דאינה משמטת הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, ולא פירש דהוא משום דליכא חוב כלל, ול"ש בזה דין שמיטה, פשוט דהוא משום דקי"ל דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ואך דאינה משתלמת אלא לבסוף, ונמצא דכבר איכא לעיקר חוב השכירות, ומ"מ כיון דאינה משתלמת אלא לבסוף לא קרינן בי' לא יגוש.

ובשיעורי הגר"ש מכות אות קנ"ט הק', דלהך לישנא דמלוה את חבירו לי' שנים שביעית משמטתו, מ"ט אין שביעית משמטת שכר שכיר, שהרי כבר איכא לעיקר החוב, ואך שלא הגיע זמן התשלומין, וכתב דהוא משום דהא דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, אי"ז כמלוה לזמן, אלא כל הדין גוביינא מתחדש רק לבסוף, - ונראה בגדר הדברים, דבכל הלואה לי' שנים, עיקר החוב הוא עכשיו, והא דא"צ לזמנו הוא משום דאיכא הרוחת זמן, וחשיב דאיכא המתנת מעות והוא משתמש במעותיו של חבירו, אך בשכירות אין עיקר חיובו לשלם אלא לבסוף, ואינו מתשמש עתה כלל במעותיו של חבירו, וע"כ לכו"ע לא קרינן בי' לא יגוש ואין שביעית משמטתו.

כג] הר"ש הביא מירושלמי, דדעת ר' יוחנן דמלאכה הפוסקת בשביעית, היינו כגון חרישה, שהיא פוסקת מחמת איסור שביעית, ובזה הוא דס"ל לר' יוסי דמשמטת, אבל מלאכה המותרת בשביעית, אף אם בפועל פסקה בשביעית, אינה משמטת, וכ"כ הריבמ"צ, - ובפי' הרש"ס פירש הטעם בזה, דבמלאכה הפוסקת מחמת איסור שביעית, כיון דקי"ל שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף כשפסקה בשביעית נתחייב, אבל בנין ודדמי לי' דראוי לעשותו בשביעית, אע"פ שפסק בשביעית לא מיחזי כזקיפה, דכל אימת דבעי עביד, עכ"ד, וצ"ב.

כד] תניא בתוספתא פ"ח ה"ה, הקפת החנות משמטת דברי ר' יהודה, וחכ"א אינה משמטת, אמר רבי נראין דברי ר' יהודה בכותב מעות, ודברי חכמים בכותב פירות, ע"כ, ולדעת המרדכי שהביא הרמ"א בסימן ס"ז, והבאנו דבריו לעיל אות י', דזקיפה במלוה כשכתב בפנקסו כל החשבון, הרי דזהו הא דמפליג בין כותב מעות לכותב פירות, דכל שכתב בפנקסו חשבון המעות שהוא חייב לו, הו"ל כזקיפה במלוה וע"כ שביעית משמטתו, אך כל שכתב מידת הפירות שלקח ממנו, ולא כתב סכום המעות שהוא חייב לו, ל"ה כזקיפה במלוה, ואין שביעית משמטתו.

ובפי' הרדב"ז פ"ט משמו"י ה"ה כתב דמשמעות ד' התוספתא דר' יהודה ס"ל דכל הקפת החנות משמטת, ובחס"ד כתב לפ"ז, דהא דבמתניתין קאמר ר' יהודה דהראשון ראשון משמט, לדבריהם דרבנן קאמר להו, עיי"ש.

כה] ובאו"ז ע"ז סימן קי"ח, גריס בתוספתא איפכא, וכ"ה בכת"י התוספתא דלר' יהודה הקפת החנות אינה משמטת, ולחכמים ה"ה משמטת, וכתב לפרש לפ"ז, דמש"א רבי דנראין וכו', היינו דנראין דברי ר' יהודה לחכמים דהקפת חנות אין משמטת, כשאמר לו לוקח למוכר כתוב בפנקסך שכו"כ פירות הקפת לי וכו', ודברי חכמים נראין לר' יהודה כשאמר לו לוקח למוכר כתוב שכו"כ מעות אני חייב לך שאז משמט, שהרי זקפן במלוה, ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, עכ"ד.

**פ"י מ"ב**

א] **השוחט את הפרה וחילקה בר"ה, אם הי' החדש מעובר משמט,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דאתיא כר' יהודה דס"ל דהראשון ראשון משמט, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בכתובות דנ"ה., ולפ"ז לפ"מ דקי"ל כרבנן דהקפת החנות אינה משמטת, אף הכא אין השביעית משמטת, וכ"כ הראב"ד בפ"ט משמו"י, והשיג ע"ד הרמב"ם שם שהביא להך דינא דאם הי' החדש מעובר משמט.

אמנם הנה הרמב"ם לטעמי' אזיל שכתב בפיהמ"ש, ז"ל, אם הי' חדש מעובר וכו', ונמצא שמכר בחוב בשנת השמיטה, לפי שלא חילקה אלא ע"מ שימתין בדמי', הואיל ודימה שאותו היום יו"ט וא"א למכור בו מכירה גמורה בפריעת הדמים, עכ"ל, והרי דמחלק בין גוונא דהכא לכל הקפת החנות, משום דהכא לא חילקה אלא ע"מ שימתין בדמי', - ובתשו' חת"ס חו"מ סימן נ' פירש דהיינו, דהא דהקפת החנות אינה משמטת הוא משום שדרכו להשתלם מיד ואינו משהה אלא כדי לקבץ על יד ולא מיקרי הלואה, ומשא"כ במחלק פרה ביו"ט של ר"ה דע"כ דעתו להקיף שהרי י"ט הוא וא"א לתובעו, עכ"ד, ונת' עוד בזה לעיל מ"א אות ח'.

אך המהר"י קורקוס בהל' שמו"י שם פירש לד' הרמב"ם, דכיון שאינו יכול לפרוע בשעת המכר כיון שהוא בחזקת יו"ט, ה"ה כאילו מכר ע"ד שיהיו המעות חוב בידו עד שיוכל לתבוע אותם, וא"כ הו"ל כזקיפה במלוה, ובזקף במלוה מודו רבנן דשביעית משמטת, - והכס"מ שם בפי' בתרא שם כתב דהיינו, דכיון דאם ל"ה יו"ט הי' פורעו מיד, ומשום שהוא יו"ט אינו יכול לפרוע, ה"ה כאילו לא מכרה לו בהקפה, אלא הוי כאילו זקפה עליו במלוה עד שיגיע עת שיוכל לתבעו, עכ"ד, - ומצינו עד"ז בחי' הריטב"א שבת דקמ"ח., ז"ל, ואע"ג דהקפת חנות אינה משמטת, שאני הכא דביום הוא נדצ"ל דביו"ט הוא כאילו עשאה מלוה, וקי"ל שאם עשאה מלוה משמטת, עכ"ל, וצ"ב.

ב] והכס"מ בהל' שמו"י שם בדרך קמא, פירש דטעם הא דבשוחט את הפרה וכו' מודו רבנן דשביעית משמטת, הוא משום דלא מיקרי הקפת החנות אלא כשלקח ממנו כמה פעמים בהקפה, אבל אם לא לקח ממנו בהקפה אלא פעם אחת ה"ה כשאר חוב ומשמט, - ובב"י סימן ס"ז הוסיף לפרש בזה, לפמש"כ שם בדעת הרמב"ם, דהא דהקפת החנות אינה משמטת הוא משום שדרך להקיף שנה ושנתים ובסוף נוטל חובו ואין דרך לנגשו, וע"כ כ"ז הוא בהקפת החנות, אבל במוכר חפץ לחבירו ולא קבע לו זמן לפרעו אחר שביעית, מיד שמכר לו הו"ל כאילו הלוהו ושביעית משמטתו.

ג] והמרדכי בשבועות סימן תש"פ כתב, דהא דהכא משמט ול"ד להקפת החנות, הוא משום דהכא מיירי בכותב מעות, פי' שזקף בפנקסו וכתב שוה הפירות והוי כמו חוב, ובהקפת החנות מיירי שלא כתב מעות ולא זקף לכתוב רק כמה מדות, עכ"ד, וזה כד' התוספתא שהבאנו לעיל מ"א אות כ"ד דנראין דברי ר"י בכתב מעות ודברי חכמים בכתב פירות, והרמ"א בסימן ס"ז סי"ד כתב עפי"ז די"א דמיקרי זקיפה מיד שכתב בפנקסו כל החשבון ביחד, - אך התומים שם סקי"ז כתב דלא מיירי המרדכי מזקיפה כלל, דס"ל זקיפה כתיבה וזה א"א ביו"ט, וגם אם הוא קביעות זמן א"א ביומו, דיו"ט לא ניתן לפירעון, ואם קבע זמן לאחר יו"ט הו"ל כמלוה לאחר י' שנים, אלא דס"ל דאפי' בלא זקיפה יש חילוק בהקפת חנות, דאם כשהקיפו לא הזכיר סכום מעות, רק כו"כ מדות וכו' אזל אינו משמט, אבל אם הזכיר המעות כו"כ ליטאות כל ליטרא בשקל עולה כך שקלים, משמט, עיי"ש בדבריו.

ד] הר"ש והרא"ש כתבו, דלפמש"א בירושלמי דמתניתין ר' יהודה היא, איירי הכא כשחזר והקיף ממנו דברים אחרים, שהרי אף לר' יהודה אין הקפת החנות משמטת, אלא כשחזר והקיף לו, וכ"כ האו"ז ע"ז סימן קי"ג, - והרדב"ז בפ"ט משמו"י ה"ה כתב די"ל דאיירי בכל גווני, ומשום דר' יהודה גופי' פליג על עיקר דינא דהקפת החנות אינה משמטת, ונת' בזה לעיל מ"א אות כ"ד.

ואמנם נראה דהדבר תלוי בפלוגתא, דהנה נת' לעיל מ"א אות י"ז י"ח דפליגי קמאי בטעמא דר' יהודה דהראשון ראשון משמט, דהרמב"ן וש"ר בכתובות דנ"ה. כתבו דהוא משום דס"ל דאף חובות שאינם מלוה משמטין, ולפ"ז בע"כ דהא דכ"ז שלא הקיף לו הקפה שני' אין הקפה ראשונה משמטת, הוא משום דעדיין אי"ז עומד לנגישה, וע"כ כל שהקיף לו הקפה שני', דכבר עומדת ההקפה הראשונה לפירעון, שביעית משמטתו, - אך בד' התוס' בכתובות שם מבו' דמודה ר' יהודה דאין משמט אלא מלוה, וכ"ה מבו' גם בד' האו"ז ע"ז סימן קי"ח שכתב דליכא מאן דפליג על הך דינא דאין משמט אלא מלוה, ובע"כ דהא דס"ל דהראשון ראשון משמט, הוא משום דס"ל דבכה"ג חשבינן לי' כמלוה, עיי"ש.

ולפ"ז נראה, דלדעת הרמב"ן ודעימי', מתפרש בפשיטות הא דמוקמינן לה כר' יהודה, וא"צ להעמידה דאיירי כשחזר והקיף ממנו דברים אחרים, וכן מ' מסתימת ד' הרמב"ן וש"ר שם שכתבו דאתיא כר' יהודה, ולא כתבו דאיירי בשחזר והקיף, והיינו משום דלר' יהודה דאף חובות שאינם מלוה משמטין, וכל הא דכשלא הקיף לו הקפה שני' אי"ז משמט, הוא משום דעדיין אי"ז עומד לנגישה, הרי דכ"ז הוא בהקפת החנות, אך בשוחט פרה וחילקה דה"ז עומד לנגישה מיד, וכמש"נ לעיל אות ב' מד' הב"י, ה"ז משמט, - אך בדעת הר"ש ודעימי' שהוצרכו להעמידה בשחזר והקיף לו, נראה דס"ל דמודה ר' יהודה דאין משמט אלא מלוה, והא דס"ל דהראשון ראשון משמט, הוא משום דבכה"ג חשבינן לי' כמלוה, וע"כ אף בשוחט פרה וחילקה אי"ז משמט, אלא בשחזר והקיף לו, וז"ב.

ה] בשבת דקמ"ח: פליגי אמוראי בדין הלואת יו"ט, דדעת רב יוסף דלא ניתנה ליתבע, דאי אמרת ניתנה ליתבע אתי למיכתב, ודעת רבה דניתנה ליתבע, דאי אמרת לא ניתנה לא יהיב לי' ואתי לאימנועי משמחת יו"ט, ומותבינן עלה מהא דתנן הכא דאם הי' חדש מעובר משמט, ואי לא ניתנה ליתבע מאי משמט, ופירש"י דפריך על לישנא דמשמט, דאם לא ניתנה ליתבע הרי בלא"ה שמוטה היא ועומדת דאין בי"ד נזקקין לכופו, וכן פירש הר"ח, אך הרמב"ן וש"ר פירשו דפריך, דאם לא ניתנה ליתבע, הרי דאף אם בא לפרעו א"צ לומר לו משמט אני, כיון דלא קרינא בי' לא יגוש, וכן פירש הר"ש במשנתינו.

ובדעת רש"י והר"ח דס"ל דשביעית משמטת להלואת יו"ט, אף דלא ניתנה ליתבע, כתב בבית רידב"ז פ"י סקי"ז, דהוא משום דאף דהלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע, מ"מ מהני בזה תפיסה, וכמבו' בסוגיית הגמ' שם, וע"כ קרינן בי' לא יגוש, וזה כמש"כ המהר"י קורקוס בפ"ט משמו"י ה"ט במש"כ הרמב"ם שם דהתנה עמו שלא יתבענו שביעית משמטת, וכתב המהר"י קורקוס דאע"פ שאינו יכול ליגוש עליו, מ"מ כיון שהחוב מוטל עליו והוא חייב לפרוע בכל עת לצי"ש, וגם מהני תפיסת המלוה, ע"כ נגוש ועומד הוא, ול"ד למלוה לי' שנים דאין עליו שום חיוב בתוך הזמן, וה"נ הכא דכוותה, וכ"כ בשיעורי הגר"ש מכות אות קע"ח,[[143]](#footnote-144) ועי' בתוס' הרי"ד לירושלמי בפירקין שפירש כן בד' הירושלמי, דמפרש דהא דשביעית משמטתו אף דהלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע, הוא משום דהוי כמלוה ע"מ שלא לתבוע דשביעית משמטתו, עיי"ש, ועי' להלן אות ו' מש"נ בדעת רש"י והר"ח בע"א.

ו] הר"ש במשנתינו הק', בהא דלא פריך התם אלא למ"ד דלא ניתנה ליתבע, והרי אף למ"ד דניתנה ליתבע תיקשי, דהרי עד כאן לא פליגי אלא אחר יו"ט, אבל ביו"ט כולהו מודו דלא ניתנה ליתבע, ולא קרינן בי' לא יגוש בשביעית, דמה דקרינא בי' לא יגוש אח"כ ל"מ כלום, כמו המלוה לי' שנים דאין שביעית משמטתו.[[144]](#footnote-145)

ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"ט כתב ע"ז, ז"ל, ולפי דעתי הענין יש לישב, דכל היכי שהמלוה גורמת שלא ניתנה ליתבע כגון לי' שנים או הלוואת יו"ט אם לא ניתנה ליתבע אחר יו"ט לא קרינן בי' לא יגוש ואינו משמט, אבל מה שאיסור יו"ט גורם, שביעית משמטת וקרינן ביה שפיר לא יגוש וכו', עכ"ל,[[145]](#footnote-146) וכ"כ בגידו"ת שער מ"ה אות י"ג, אך הנה בפי' הרש"ס פירש בהא דפריך בירושלמי (שהביא הר"ש) דהא אין ראוי לתובעו בר"ה, דהיינו דבר"ה אסור לתבעו משום ודבר דבר, ולפ"ז מבו' בד' הירושלמי כד' הר"ש.

ונתחדש לפי דבריהם, דהא דהלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע, אי"ז איסור בעלמא, דא"כ שפיר הוה קרינא בי' לא יגוש, אלא היינו דמדרבנן אין לו זכות לתבעו, וזהו דפריך התם דא"כ מ"ט שביעית משמטתו, אך בשיעורי הגר"ש מכות אות קע"ח כתב די"ל, דאף אם הא דלא ניתנה ליתבע אי"ז אלא איסור בעלמא, מ"מ כיון דהוי האיסור מדיני החוב עצמו שאינו רשאי לתבעו, ע"כ לא קרינא בי' לא יגוש, ומשא"כ בהא דאיסור יו"ט רביע עלי' ומונעו מלגבות חובו, דאי"ז אלא מניעה צדדית, ול"ה אלא כחלה או נאנס וכיו"ב, - ולפ"ז יש מקום לומר בדעת רש"י והר"ח שנקטו דאף אם הלואת יו"ט לא ניתנה ליתבע שביעית משמטתו, דהוא משום דס"ל דהא דלא ניתנה ליתבע הוי איסור גרידא, וע"כ שפיר קרינא בי' לא יגוש.

ז] המהר"ח או"ז שם הק' ע"ד הר"ש שנקט דמכח מה דאסור לתבוע ביו"ט, הי' בדין דלא תהא שביעית משמטתו, דאטו אם יום אחרון של שביעית חל בשבת לא תשמט אותו שביעית, ובע"כ דכל שאינו יכול לתבעו רק מחמת האיסור שביעית משמטתו, וכן הק' הגידו"ת שם, - ובשו"ת אהל משה להגרא"מ הורוויץ סימן ל"א עמד עוד, דלפ"ז לעולם לא תהא שביעית משמטת, כיון דאין שביעית משמטת אלא בסופה, וכבר אינו יכול לתבוע את החוב דהו"ל תוספת יו"ט, וגם דבבין השמשות אינו יכול לתבוע, למ"ד דגזרו על שבות בין השמשות, עיי"ש.

ונראה בדעת הר"ש, דלעולם לא בעינן דבשעת חלות השמיטה יהא החוב בר נגישה, אלא אף אם הוי קודם לכן בר נגישה, קרינא בי' לא יגוש ושביעית משמטתו, ול"ד לגונא שהאריך לו את זמן הלואתו לאחר השביעית, דאין שביעית משמטתו, דהתם כיון שהאריך לו את זמן ההלואה, חשבינן לה כהלואה חדשה, דלא קרינא בי' לא יגוש, וע"כ כל החובות שהי' יכול לנגשם קודם לכן, שפיר שביעית משמטתן, אף אם בשעת חלות השמיטה אינו יכול לנגשו, משום דחל יום אחרון של שביעית בשבת, או משום תוספת יו"ט, וע"כ לא קשיא לי' להר"ש רק בהלואה זו שהלוה ביום אחרון של שביעית, ובזה הוא דס"ל דאם אינו יכול לתבעו מחמת איסור, לא קרינא בי' לא יגוש ואין שביעית משמטתו.

ח] בשיטה להר"נ בשבת שם, כתב דמהא דתנן דאם הי' חדש מעובר משמט, מוכח כדעת רש"י דהא דסתם הלואה ל' יום הוא רק בהלואה ולא בשאלה, דאם אף שאלה הויא לל' יום, א"כ אמאי הכא משמט, הרי הו"ל כמלוה לי' שנים דאין שביעית משמטתו, ונקט דאי"ז נידון מסוים בשאלה אם היא לל' יום, אלא הוי הנידון אם רק בהלואה אמרינן דסתמה לל' יום, או דהוא בכל חובות, וע"כ תלי בזה גם דין הקפת החנות, עכ"ד, - ועיקר הך דינא דאין שביעית משמטת סתם הלואה קודם שהגיעו ל' יום, כ"כ האו"ז בע"ז סימן קכ"ג, ז"ל, יש לי ללמוד דהמלוה את חבירו בחצי חדש האחרון של שביעית, דאין נשלמין לו ל' יום עד שמינית, דאינו משמט, דאע"ג דאתי לידי לא יגוש בשמינית, השתא מיהא ביום אחרון של שביעית ליכא לא יגוש ואינו משמט, עכ"ל, ועיי"ש שפירש כן בד' הירושלמי בפירקין.

אך הב"ח בסימן ס"ז סקי"ג כתב דמהא דתנן הכא דמשמט, יש ללמוד, דשביעית משמטת סתם הלואה אף קודם שהגיעו ל' יום, וקרינן בי' לא יגוש, ול"ד למלוה לזמן קבוע דלא קרינן בי' לא יגוש, ועיי"ש שהעמיד ההוכחה, לדעת הרמב"ם דקי"ל הכא דשביעית משמטתו, ול"ד להקפת החנות, ועי' בשיעורי הגר"ש מכות הערה שמ"ו מש"כ לפרש לדבריו, - והתומים שם סקט"ז פירש כן בד' הירושלמי בפירקין, אך האו"ז פירש בד' הירושלמי להיפך, וכנ"ל, ועיי"ש שפירש דהטעם בזה הוא, דאע"ג דסתם הלואה ל' יום, מ"מ אי תפיס המלוה משל לוה לא מפקינן מיני', כיון שלא קבעו זמן, ובגל' הגרע"א חו"מ סימן ע"ג הביא לד' התומים די"ל דבסתם הלואה מהני תפיסה בתוך ל' יום, אך המנ"ח במצוה תע"ז תמה ע"ז, - והנה ד"ז תלוי ביסוד דינא דסתם הלואה ל' יום, ועי' בדבר אברהם ח"א סימן ל"ב ובתורת זרעים ובשיעורי הגר"ש מכות אות קע"ו קע"ז שהאריכו בזה, ואכמ"ל.

ט] **האונס והמפתה והמוצש"ר וכו' אינן משמיטין,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דאמרינן דר"מ היא דאמר במלוה הדבר תלוי, ופירש הריבמ"צ דהיינו דר"מ ס"ל בהקפת החנות דאינה משמטת אלא בשזקפה במלוה, והרי דאין שביעית משמטת אלא מלוה, וע"כ ה"נ אינה משמטת לכל חובות אלו, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בכתובות דנ"ה., והתוס' הרא"ש בגיטין די"ח., עיי"ש.[[146]](#footnote-147)

י] אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאונס ומפתה ומוצש"ר אינם משמיטין, הוא משום דקנסות אלו אינם חוב כשאר חובות, אלא הם קנסות מוטלים על אותו אדם, ואינו נפטר מהם אלא בפריעת מה שהטיל עליו ד' לפרוע, ואזיל לטעמי' דס"ל דשביעית משמטת אף שאר חובות, והא דהקפת החנות אינה משמטת, הוא מטעמא אחרינא, וכמש"נ לעיל מ"א אות ז' ח', וע"כ בע"כ דהא דאין שביעית משמטת קנסות, הוא מטעם אחר, ובכס"מ פ"ט משמו"י כתב דאינו יורד לסוף חילוק זה, דגם הלוה מחבירו חייב לפרעו אלא ששביעית משמטתו, וכתב דאפשר לומר דמאחר שכתובים בתורה הו"ל כגבויים או כמסורים ביד בי"ד, עכ"ד.

ובקוב"ש ח"ב סימן י"ג כתב לפרש ד' הרמב"ם, דבחוב ממון עיקר דינו הוא דהוא חייב לשלם חובו להנזיק, וכיון שנשמט חובו של הניזק ממילא הוא פטור, דכל חיובו של הנתבע הוא מפני זכותו של התובע, אבל בקנס הוא להיפך, דזכותו של התובע הוא מפני חיובו של הנתבע, שהוא חייב להיות נענש, כדכתיב בקרא וענשו אותו מאה כסף, והו"ל כעונשי מלקות ומיתה, אלא דבקנס עונשו הוא שיכפוהו בי"ד לשלם, אבל גוף חיובו הוא חיוב עונש, ובחיוב עונש לא שייך דין שביעית לפוטרו מעונש, וכיון שחיוב העונש נשאר עליו גם לאחר שביעית ממילא צריך לשלם, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' בתורת זרעים שכתב קצת בע"א.

ויל"פ עוד בזה, לפמש"נ לעיל מ"א אות ו', דדינא דשמיטת כספים, הוא דין דחייל בעיקר החיוב מתחילתו, דדינו הוא דשביעית משמטתו, ויש לסייע לזה, מהא דאם התנה בשעת ההלואה ע"מ שלא תשמטני בשביעית אין שביעית משמטתו, ויש לדחות, ולפ"ז י"ל, דכ"ז הוא בשאר חובות, דזהו דין החוב, דאינו חוב לעולם, אלא שביעית משמטתו, אך בקנסות שקנסתו תורה, הוי דין הקנס שלא יפטר ממנו אלא בפריעת מה שהטיל עליו ד' לפרוע, דכיון דהוי חיובו משום עונש, הוי חיובו חוב לעולם, וע"כ ליכא בחוב זה להדין דשביעית משמטתו.

יא] ובפי' הרא"ש כתב דהא דאינם משמיטין הוא משום דאי מודה בהו מיפטר, ולא קרינן בי' לא יגוש, ועי' בפי' הרש"ס שפירש כן למש"א בירושלמי דבמלוה הדבר תלוי, עיי"ש, וכתב לפרש בזה למש"א בגיטין די"ח. דמשעת העמדה בדין הן משמטין, והיינו משום דאחר שעמד בדין תו לא מיפטר בהודאתו, וקרינן בי' לא יגוש, - והיינו דאם הא דאינם משמיטין הוא משום דל"ה מלוה, מה מהני הא דעמד בדין, הרי אין נעשית עי"ז כחוב דהלואה, ובע"כ דהא דאינם משמיטין הוא משום דאי מודה בהו מיפטר, וע"כ אם עמד בדין דתו לא מיפטר בהודאתו, ה"ה משמיטין.

ולדעת הרמב"ם דהא דאינם משמטין הוא משום דהם קנסות מוטלין על אותו אדם וכו', י"ל דע"כ הוא דהן משמטין משעת העמדה בדין, דכיון דע"י ההעמדה בדין נעשה החוב ממון, הו"ל ככל חיובי ממון דשביעית משמטתן.

יב] ולדעת ש"ר דהא דאינם משמטין הוא משום דאין שביעית משמטת אלא מלוה, צ"ע דא"כ מ"ט משעת העמדה בדין ה"ה משמטין, - ואמנם בל' הברייתא בגיטין שם מ' דהוא משום דהעמדה בדין הויא כזקיפה במלוה, וכן נקט הב"י בסימן ס"ז, ועיי"ש שכתב דה"נ הוא בהקפת החנות דאם זקפה במלוה משמטת, דמיקרי זקיפה במלוה משעת העמדה בדין, ועיי"ש שעמד ע"ד הרא"ש בפ' השולח שכתב דהא דתנן בהקפת החנות דאם עשאן במלוה משמטין, היינו שזקפן מלוה לפורען עד זמן פלוני, וכתב דס"ל להרא"ש דמש"א דמאימתי נזקין במלוה משעת העמדה בדין, לא קאי רק על אונס ומפתה וכו' שהם קנסות, וכן כתובת אשה דכמעשה בי"ד דמיא, וע"כ לא מיקרו זקפן עליו במלוה אלא משעת העמדה בדין, אבל בשאר מילי שאינן קנס זקיפה במלוה דידהו הוי משקבל עליו לפורען לזמן פלוני, עכ"ד, ומבו' בדבריו דהעמדה בדין הוי זקיפה במלוה בכל מילי, ואך דבהקפת החנות וכו' ל"ב לזה.

אך בתשו' מהרי"ט ח"ב חו"מ סימן קי"ד פירש בד' הרא"ש להיפך, דכל הא דהעמדה בדין הויא כזקיפה במלוה, הוא דוקא גבי אונס ופיתוי וקנס, דמיגו דנפיק לי' מתורת קנס שאם הי' מודה בתחילה הי' נפטר ועכשיו נעשה עליו כמלוה, וכל עיקר העמדתו לדין כדי לזקפו עליו כמלוה הוא שלא יפטר בהודאתו, וכ"ה לענין כתובה, דקודם ההעמדה בדין היתה צריכה להוציא הגט, ועכשיו שעמד בדין א"צ לכך, וע"כ הו"ל כזקיפה במלוה, אבל בשכר שכיר והקפת החנות, ל"ה ההעמדה בדין כזקיפה במלוה, דלא העמידוהו בדין אלא כדי לגבותם, וע"כ בזה ל"ה זקיפה במלוה אלא כשזקפן מלוה לפרעו עד זמן פלוני, עכ"ד, וצ"ב, - ועי' בחי' הגר"ח פ"ט משמיטה שנקט דבכל החובות שאין שביעית משמטתן, הוי העמדה בדין כזקיפה במלוה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

יג] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה לא נתפרש להדיא במתניתין, אם הא דהאונס אינו משמט, היינו אף בחיוב בושת ופגם, או אי"ז אלא בחיוב הקנס, ובתוס' הרא"ש גיטין די"ח. כתב דאף הבושת ופגם אין משמטין, וכ"נ בד' התוס' שם, - ופשוט דהוא תליא בהנ"ל, דלהני קמאי דהא דהאונס אינו משמט, הוא משום דאין שביעית משמטת אלא מלוה, הרי דה"נ אינה משמטת בושת ופגם, וכמש"כ כן בתוס' הרא"ש שם דמה"ט הוא דאין משמטין, אך לדעת הרמב"ם דהא דהאונס אינו משמט הוא משום דאי"ז חוב כשאר חובות אלא הם קנסות, הרי דכ"ז הוא בחיוב הקנס, אך חיוב הבו"פ דממונא הוא, הוי כשאר חובות דשביעית משמטתו, ואמנם למש"כ הכס"מ בביאור ד' הרמב"ם, יש לדון בזה, וכן למש"כ בפי' הרא"ש דהא דהאונס אינו משמט, הוא משום דאי מודה מיפטר, הרי דבו"פ דממונא הוא ואי מודה לא מיפטר, שביעית משמטתו.

יד] **וכל מעשה בי"ד אינן משמיטין,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דמפרשינן דהיינו בתובע מחבירו וכפר ותבעו בבי"ד וחייבוהו וכתבו לו פס"ד, והטעם דאינו משמט כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דמשחייבו השופט לשלמו ה"ה כאילו קבלו בעליו ואינו חוב לפי שכבר ציוהו השופט לשלמו, ועד"ז כתב הרא"ש דהוא משום דכגבוי דמי, וכ"ה מבו' בתוס' הרא"ש גיטין די"ח., וכתב מכח זה, דהא דאונס וכו' אינם משמיטין והא דמעשה בי"ד אינו משמט, ב' דינים נפרדים הם, והבאנו דבריו לעיל סק"ט בהערה.

והר"ש כתב דמשמע דהירושלמי חוזר בו, והוכיח כן גם ממש"כ בתלמודין דאונס קנס ופיתוי משמטין משעת העמדה בדין, וכתב לדון דיש חילוק בין כתבו לו פס"ד (דבזה הוא דאמרינן דמעשה בי"ד אינן משמיטין), ללא כתבו לו, וכתב לפ"ז דשמא האי מעשה בי"ד היינו כתובה, - ולפ"ז בפשוטו הא דאין שביעית משמטתה, הוא משום דאין שביעית משמטת אלא מלוה, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן והרשב"א בכתובות דנ"ה., עיי"ש.

אך בשטמ"ק כתובות דנ"ה. כתב בשם הר"י מיגש, דהא דאין שביעית משמטת כתובה, הוא משום שהיא מעשה בי"ד, דאינה חוב שעשאה על עצמו, אלא הדין הוא שעשאו עליו, וכדתנן דכל מעשה בי"ד אינן נשמטין, וכתב שם דע"ז הוא דמהני זקיפה במלוה, דעי"ז נפקא לה מתורת מעשה בי"ד והויא כחוב דעלמא, - וכ"ה מבו' בד' רש"י בכתובות שם שפירש דהא דתנאי כתובה ככתובה הוא לענין דאין שביעית משמטתה, ובע"כ דהא דאין שביעית משמטת כתובה, הוא דין בפנ"ע, משום שהוא תנאי בי"ד, ובד' התוס' וש"ר שם מ' דלא פליגי ביסוד הדברים, ואך דס"ל דלפ"מ דקי"ל דאין שביעית משמטת אלא מלוה, הרי דמה"ט גם אין שביעית משמטת כתובה ותנאי כתובה, ול"ב להא דהוי תנאי בי"ד.

טו] **המלוה על המשכון,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי, דהא דאין שביעית משמטתו, ילפינן לה מדכתיב ואשר יהי' לך את אחיך תשמט ידך, פרט למה שיש לאחיך תחת ידך, וכ"ה בספרי פר' ראה, וכ"כ התוס' וש"ר בכ"ד, - ומבו' בדבריהם דמש"א בגיטין דל"ז. דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דקני לי' מדר' יצחק, היינו דהא דחשיב דשל אחיך בידך, הוא משום דקני לי' להמשכון מדר' יצחק, ועמש"נ להלן אות כ"ד מד' הריא"ז, דס"ל דב' טעמים חלוקים הם.

טז] אמנם הנה בגיטין שם מייתינן למשנתינו, ומפרש רבא דהא דמלוה על המשכון אינו משמט הוא משום דתפיס לי', א"ל אביי אלא מעתה הלוהו ודר בחצרו דתפיס ליה ה"נ דלא משמט, א"ל שאני משכון דקני לי' מדר' יצחק וכו', ופירש"י, ז"ל, **דתפיס לי'**, ואינו נוגשו ותובעו כלום, **שאני משכון** דמטלטלי **דקני לי'** למלוה ואם אבד חייב באחריותו הלכך כגבוי נמי דמי לענין שביעית, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דהא דמלוה על המשכון אין שביעית משמטתו, אי"ז משום דהוי של אחיך בידך, אלא למאי דס"ד דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דתפיס לי', היינו משום דלא קרינן בי' לא יגוש, משום דאינו נוגשו ותובעו כלום, ולמאי דמשני דהא דאין שביעית משמטתו משום דקני לי' מדר' יצחק, היינו משום דכגבוי דמי, ואי"ז משום דלא קרינן בי' לא יגוש, אלא הוא משום דחשיב דאין כאן חוב, וכמו שפירש"י שם לעיל מינה בטעמא דמ"ד דשטר שיש בו אחריות נכסים אינו משמט, וכ"ה בפירש"י בב"מ דס"ז: ד"ה ושביעית, דהא דאין שביעית משמטת מלוה על המשכון, הוא משום דבע"ח קונה משכון והו"ל כגבוי, אך בד' הבעה"מ בגיטין שם מבו' דאף לפ"מ דמשני דהא דאין שביעית משמטתו הוא כדר' יצחק, הוי הטעם משום דלא קרינן בי' לא יגוש, (והבאנו דבריו להלן אות י"ט), וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בב"מ דפ"ב., ובד' הרשב"א בגיטין שם, וכ"ה מבו' בתשו' מהר"ם שהביא המרדכי ב"מ סימן ש"צ, (והבאנו דבריו להלן אות כ"ח), וכ"ה בתשו' רבינו פנחס שבתשו' הרמב"ם סימן תי"ב.

יז] והנה בתור"פ בב"מ דמ"ח: הק' ע"ד רש"י, דאם הא דאין שביעית משמטתו הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, מ"ט דמ"ד דאף אם הי' שוה המשכון פלגא אינו משמט, משום דהוי המשכון כנגד כולו, הרי מ"מ קרינן בי' לא יגוש באידך פלגא, וכן הק' בשטמ"ק שם בשם תוס' כת"י, וקשיא כן גם עמש"כ רש"י בגיטין דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דכגבוי דמי, והיינו דחשיב דאין כאן חוב, ולכאו' כל דאין המשכון כנגד כולו, ל"ש לחשוב דאין כאן חוב כלל, ועיי"ש שהוכיחו מזה דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דהוי של אחיך בידך, וע"כ למ"ד דהמשכון הוי כנגד כולו, אין שביעית משמטת לכל החוב, ומבו' בדבריו, דהא דממעטינן של אחיך בידך, הוי דין בפנ"ע, ואי"ז משום דלא קרינן בי' לא יגוש, אך בתשו' הרא"ש כלל ע"ז סימן ה' כתב דהא דממעטינן של אחיך בידך, הוא משום דא"צ ליגוש, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א במכות ד"ג:.

אמנם הנה בחי' הרמב"ן ב"מ דפ"ב. כתב, ז"ל, דמלוה על משכון שאינו שוה אלא פלג חובו אינו משמט כלל, אי מדר' יוחנן אי מדשמואל, דלר' יוחנן כשם שאדם נותן ערבון מועט וקונה כנגד הכל וחוזר ומשלים השאר לאחר זמן, כך אדם לוקח משכון מועט וקונה אותו כנגד חובו כולו "ולא קרינא בי' לא יגוש" דהא אינו מחזיר לו עד שיפרענו כל חובו, א"נ דגבי בי' כולו כמעשה דקטינא דאביי, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף דהא דמלוה על המשכון אין שביעית משמטתו, הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, מ"מ שפיר י"ל דאינו משמט את כל החוב, אף את היתר על דמי המשכון, משום דגם בזה לא קרינן בי' לא יגוש, משום דאינו מחזיר לו את המשכון עד שיפרענו כל חובו, או משום דמצי לגבות ע"י המשכון את כל חובו כמעשה דקטינא דאביי.

יח] והנה בפירש"י בב"מ דמ"ח: ובשבועות דמ"ד: פירש דהא דמלוה על המשכון אינו משמט הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש שהרי אינו נוגשו ותובעו כלום, וצ"ע דזה דלא כמו שפירש בגיטין דלפ"מ דמסקינן דהא דאינו משמט הוא משום דקני לי' מדר' יצחק, אי"ז משום דלא קרינן בי' לא יגוש, אלא הוא משום דכגבוי דמי ואין כאן חוב.

ולפי הנ"ל י"ל, דממש"א בב"מ ובשבועות שם די"ל דאף אם שוה המשכון פלגא אינו משמט כלל, מוכח דהא דאינו משמט אי"ז משום דכגבוי דמי ואין כאן חוב, דה"ט ל"ש כלל היכא דאין המשכון כנגד כל חובו, ובע"כ דהגמ' התם ס"ל דהא דאינו משמט הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, וע"כ שפיר י"ל דאף כשאין המשכון כנגד כל חובו, לא קרינן בי' לא יגוש בכולו, ולפי הסוגיא בגיטין דהא דאינו משמט הוא משום דקני לי' מדר' יצחק וכגבוי דמי, בע"כ לפרש דלכו"ע שביעית משמטת את היתר מדמי המשכון, והא דפליגי תנאי בשאין המשכון כנגד הלואתו, הוא אם שביעית משמטת את מה שכנגד המשכון, וכדדחי הגמ' בב"מ ובשבועות שם.

אך צ"ע דלפ"ז לפום הסוגיא בב"מ ובשבועות תיקשי דמ"ט אם הלוהו ודר בחצירו שביעית משמטתו, וכמש"א גם בב"מ דס"ז: דמשכנתא באתרא דמסלקי שביעית משמטתה, וצ"ע בזה.

יט] הר"ש והרא"ש הק' דלפ"מ שאמרו בב"מ דפ"ב. דדינא דר' יצחק דבע"ח קונה משכון הוא רק בשעת הלואה, א"כ מ"ט הכא אינו משמט אף במשכנו בשעת הלואתו, וכתבו דכיון דשלא בשעת הלואתו קני לי' קנין גמור כדר' יצחק, אף בשעת הלואתו מהני לענין דקרינן בי' של אחיך בידך, וכ"כ התוס' בכ"ד, וכעי"ז כתב הבעה"מ בגיטין שם, ז"ל, מיגו דמשכחת לה צד דקני ביה כדר"י והוא שמשכנו שלא בשעת הלואתו, מהניא לי' נמי תפיסתו אפי' במשכנו בשעת הלואתו שהוא כנגוש ועומד ולא קרינן בי' לא יגוש הואיל ואיכא שם משכון בעולם דקניא לי', עכ"ל, והרמב"ן במלחמות שם כתב דאלו דברים בלא טעם, והרשב"א שם הק' ע"ז, ז"ל, דאטו טעמא דמשכון דלא משמט איתי' אלא משום דתפיס לי' ונגוש ועומד הוא, ואי האי משכון לאו נגוש הוא מאי אהני לן מאי דאפשר במשכון אחר דעלמא למהוי ליה קנוי כדר' יצחק, ועוד דבחצר נמי משכחת צד דלא משמט כגון שסיים לו את השדה כדעת תנא דברייתא א"נ בהלוהו על חצרו באתרא דלא מסלקי לכו"ע, עכ"ל.

כ] והנה הש"ך בסימן ע"ב סק"ט האריך בענין זה, וכתב דקשה לומר כד' התוס', ועיי"ש שכתב לישב בע"א, דטעם הא דלא קני למשכון אלא שלא בשעת הלואתו, הוא משום דכל דאין לו לשלם וממשכנו ע"פ בי"ד לפרוע מחובו, א"כ קני לי' משכון, דהא לית ליה שאר נכסי לאשתלומי מינייהו, וא"כ משכון זה נקנה לו בהלואתו כאילו מכרו לו בחובו, אבל משכנו בשעת הלואתו ואית ליה שאר נכסי, דשעבודי' רמי על כל נכסיה, מי אמר שיהא משכון זה קנוי לו, ולפ"ז אף במי שמשכנו בשעת הלואתו, וכשבא לתבוע חובו אין לו לשלם, נקנה לו המשכון משעה שאין לו לשלם, כיון דאין לו ממה לגבות חובו אלא ממשכון זה ונתברר לב"ד שאין לו ממה לשלם אלא ממשכון זה. דלא מסתבר כלל לומר כיון שהמשכון בא מתחילה בידו בשעת הלואה, לא יקנה לו עכשיו, דלמה יגרע כשהיה בידו עד עתה, סוף סוף עתה שנתברר לב"ד שאין לו לשלם, הרי כאילו הגבהו הבית דין המשכון לזה, והרי נקנה לו לתשלומי חובו, וע"כ הוא דהמלוה על המשכון אין שביעית משמטתו, דכיון דאינו יכול לגבות חובו משאר נכסים מחמת השמיטה, א"כ ודאי גלוי לכל ב"ד שזה לא ישלם לו, וה"ל כאילו נתברר בב"ד שאין לו לשלם, ומשכון זה קנוי לו, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

כא] ובקה"י קידושין סימן י"ח כתב לפרש לד' התוס' ע"פ יסוד ד' הש"ך, דכיון דאף משכון בשעת הלואתו, יהא קנוי לו מדר' יצחק בלא קנין ובלא גוביינא דבי"ד כשיגיע שעת פירעון והלוה יסרב לשלם או שאין לו מה לשלם, ע"כ גם בשעת הלואתו כבר יש לו שעבוד זה שבהגיע זמן פירעון יקנה אותו בלא גוביינא דבי"ד, ומשו"ה שפיר קרינן בי' מעכשיו של אחיך בידך, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

וראיתי לפרש עוד בזה בשם הגרב"ד זצ"ל, דבלא דינא דר' יצחק ל"ה המשכון קנוי למלוה כלל, ואינו אלא לזכרון דברים או לערבות בעלמא, ובדינא דר' יצחק נתחדש דיש להמלוה קנין במשכון, וע"כ אף דהא דהוא קונה המשכון קנין גמור אי"ז אלא במשכון שלא בשעת הלואה, אך מ"מ גם במשכון בשעת הלואה אית לי' קצת קנין מכח דינא דר' יצחק, דכיון דעיקר החפצא דמשכון הוא דהוא נקנה למלוה, הרי דאף בשעת הלואתו דאינו קנוי לו קנין גמור, מ"מ יש לו בו קצת קנין, וסגי בזה ליחשב של אחיך בידך, וכעי"ז כתב ביונת אלם סימן י"ד בשם הגר"ח זצ"ל, - ועי' בדבר אברהם ח"ב סימן י"ז סק"ה מש"כ לפרש בזה בע"א.

כב] ובד' בעה"מ נראה לפרש בע"א, דהנה הבעה"מ בפסחים דל"א. כתב, ז"ל, וש"מ דישראל המלוה את ישראל על המשכון בעלמא אע"ג דלא אמר לי' מעכשיו, קני לי' כדר' יצחק וכו', ואע"ג דאוקמי' להא דאמר רבי יצחק במסכת שבועות במשכנו שלא בשעת הלואתו דוקא אבל במשכנו בשעת הלואתו לא קנה שאני, הכא כיון שסופו לגבותו קנאו למפרע, הואיל ואיכא שום צד בעולם במשכון דקני לי' כדר' יצחק ומהניא לי' תפיסתו, הכא נמי מהניא לי' תפיסתו וגבייתו שהוא גובה אותו בחובו שיהא קנוי לו מזמן הלואתו, עכ"ל, ומבו' דאף דמשכון בשעת הלואתו אינו קנוי לו קנין גמור, מ"מ אם גבאו לבסוף ה"ה קנוי לו למפרע, והיינו דדינא דמשכון הוא דכל שהוא עומד לגוביינא ה"ה קנוי לו קנין גמור, ואך דבמשכון בשעת הלואתו דאינו עומד לגוביינא, אינו קנוי לו, אך כל שגבאו לבסוף ונתברר שהוא עומד לגוביינא, ה"ה קנוי לו מעיקרא.

ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דאין שביעית משמטתו, דכיון דכל שיבא לגבותו לבסוף ה"ה קנוי לו למפרע, ע"כ לא קרינן בי' לא יגוש, דהרי כשיגבה אותו, אי"ז נגישה מן הלוה, אלא עי"ז הוא נקנה לו למפרע, וע"כ הוא דאין שביעית משמטתו.

כג] הרי"ף בשבועות דמ"ד: כתב דהא דמלוה על המשכון שומר שכר, הוא אף במשכנו בשעת הלואתו, והרמב"ן במלחמות שם כתב בדעתו, דמש"א בב"מ ובשבועות שם דאימור דאמר רבי יצחק שמשכנו שלא בשעת הלואה משכנו בשעת הלואה מי אמר, היינו דלא שמעינן לי' הא מילתא בהדיא, אך לפי האמת הוי דינא דר' יצחק אף במשכנו בשעת הלואתו, וע"כ הוא דאין שביעית משמטת מלוה על המשכון שמשכנו בשעת הלואתו, וכ"כ הרמב"ן בקידושין די"ט. ובב"מ דפ"ב., והרשב"א בגיטין דל"ז. ובתשו' ח"ד סימן קנ"ב.

והריא"ז בקונט' הראיות בשבועות שם כתב בשם הרי"ד, דלעולם ר' יצחק גופי' איירי אף במשכנו בשעת הלואתו, ומש"א בב"מ ובשבועות דבשעת הלואתו לא אמר, היינו דתנאי דהתם לא ס"ל כוותי' אלא כשמשכנו שלא בשעת הלואתו, ועיי"ש שתמה ע"ז, - וכתב די"ל דאף דסתם תלמודא ס"ל דלא אמר ר' יצחק אלא בשמשכנו שלא בשעת הלואתו, מיהו רבא מעמיד ד' ר' יצחק אפי' במשכנו בשעת הלואתו, וע"כ שפיר פירש דהא דאין שביעית משמטת למלוה על המשכון, כדר' יצחק, וכתב לישב לפ"ז גם מש"א רבא בפסחים דל"א. לענין חמץ דכשהרהינו אצלו קני לי' מדר' יצחק.

והרשב"א בגיטין שם כתב בשם בה"ג, ז"ל, כי אמר ר' יצחק בעל חוב קונה משכון ה"מ במשכנו שלא בשעת הלואתו אבל משכנו בשעת הלואתו לא קני, וה"מ דכתב עלי' שטרא דלא סמך אמשכון, אבל לא כתב עלי' שטרא ושקל מיני' משכון בשעת הלואה קני והוי עלי' שומר שכר, דכי אמר ר' יצחק משכנו בשעת הלואתו לא קני בדכתב שטרא דלא סמך אמשכון דאזלינן בתר אומדן דעתא וכו', עכ"ל, ועיי"ש בד' הרשב"א משה"ק ע"ז, ולפ"ז ניחא הא דאין שביעית משמטת מלוה על המשכון, דאירי בשלא כתב שטר.

כד] והריא"ז בשבועות שם מסיק, דלעולם לפ"מ שאמרו בגיטין דטעם הא דהמלוה על המשכון אינו משמט, הוא משום דקני לי' מדר' יצחק, הרי דכל הא דאינו משמט הוא רק במשכנו בשעת הלואתו, אך סוגיא דב"מ ודשבועות לא ס"ל כן, אלא אף במשכנו שלא בשעת הלואתו אינו משמט, עיי"ש במה שהוכיח כן, ואין הטעם כדר' יצחק, אלא כדדריש בספרי אשר יהי' לך את אחיך תשמט ידך, ולא של מה של אחיך בידך, עכ"ד.

ומבו' בדבריו, דלמש"א בגיטין דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דקני לי' מדר' יצחק, אי"ז משום דעי"ז הוי של אחיך בידך, אלא הוא מטעם אחר, ולכאו' היינו דכיון דקני לי' מדר' יצחק הוי כגבוי ואין כאן חוב, וכמו שפירש"י בגיטין, אך לפמש"א בספרי דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דהוי של אחיך בידך, הרי דל"ב בזה להא דבע"ח קונה משכון, דאף אם אינו קונה משכון, מ"מ סגי בזה דחשיב של אחיך בידך.

כה] הריבמ"צ וש"ר הביאו מירושלמי דאמר שמואל אפי' על המחט, והר"ש והרא"ש כתבו דהיינו כרשב"ג דאמר בשבועות דמ"ד: דאפי' אינו שוה אלא פלגא אינו משמט, - והכס"מ בפ"ט משמו"י ה"ז עמד ע"ז דבשבועות שם מפרשינן מעיקרא לפלוגתייהו דפליגי בדשמואל, דרשב"ג ס"ל כשמואל דאבד קתא דמגלא אבד אלפא זוזי, ור"י הנשיא ס"ל דלא כשמואל, ודחינן דלכו"ע הוא משמט את היתר על דמי המשכון, ופלוגתייהו היא אם הוא משמט את מה שכנגד המשכון, דרשב"ג ס"ל דאינו משמט, ור"י הנשיא ס"ל דמשמט משום דלזכרון דברים בעלמא נקטי', וכיון דבגמ' התם דחינן די"ל דאף לרשב"ג שביעית משמטת להיתר על המשכון, היאך כתבו הר"ש והרא"ש בפשיטות דלרשב"ג אינו משמט כלל, - ולכאו' צ"ל דמכוון הר"ש והרא"ש, דשמואל דהכא לטעמי' דס"ל דאבד קתא דמגלא אבד אלפא זוזי, מפרש כן בדעת רשב"ג, דמה"ט אף אם אין המשכון שוה אלא פלגא אינו משמט כלל, ועיי"ש בכס"מ שכתב כן, דשמואל לטעמי'.

והרמב"ם בפ"ט משמו"י הי"ד כתב דאם הי' החוב יתר על דמי המשכון, שביעית משמטת את היתר, אך בד' הרא"ש בפ' השולח סימן י"ז נראה דקי"ל כשמואל דאף אם הלוהו על המחט אינו משמט כלל, ומשום דקי"ל כרשב"ג לגבי ר"י הנשיא, וכ"כ הטור בסימן ס"ז בשמו, וכ"כ בקונט' הראיות להריא"ז ב"מ דמ"ט., עיי"ש.

כו] והכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דכיון דלא קי"ל כשמואל דאבד קתא דמגלא אבד אלפא זוזי, ע"כ מפרשינן דהא דאמר רשב"ג דאינו משמט, הוא רק את מה שכנגד המשכון, והביא כן מד' הר"ן בפ' השולח, דכיון דלא קי"ל כשמואל, ע"כ שביעית משמטת את היתר על המשכון, - ובפשוטו לפ"ז הא דס"ל להרא"ש דאין שביעית משמטת אף את היתר על המשכון, הוא לטעמי' שפסק בס"פ שבועת הדיינים כדעת שמואל, וכ"כ הגר"א בסימן ס"ז סקכ"ו.

והתומים שם סקי"ד הק' ע"ז, דהנה הרא"ש בשבועות שם כתב דכל הא דאבד קתא דמגלא אבד אלפא זוזי, הוא רק כשפירש ואמר אע"פ שאינו שוה כנגד כל החוב קבלתיו, אבל בסתם לא, וא"כ ה"ה לענין שמיטה הא דאין שביעית משמטתו הוא רק כשפירש, וכמש"כ התוס' בשבועות דמ"ג: ד"ה מתניתין, וא"כ היאך סתמו הטוש"ע דאין שביעית משמטת, ולא כתבו דהיינו רק כשפירש, ועיי"ש מש"כ בזה.

כז] והנה החינוך במ' תע"ז כתב דבפ' הזהב אמרינן דאפי' אינו שוה אלא פלג חובו אין שביעית משמטתו, והיינו דהתם מפרשינן לפלוגתא דרשב"ג ור"י הנשיא, דפליגי אם ערבון כנגדו הוא קונה או כנגד כולו הוא קונה, וכיון דקי"ל דערבון כנגד כולו הוא קונה, ה"נ אין שביעית משמטת לכל החוב, והיינו דאף דלא קי"ל כשמואל דאבד קתא דמגלא אבד אלפא זוזי, מ"מ כיון דקי"ל דערבון כנגד כולו הוא קונה, (דב' דינים חלוקים הם, וכמש"כ הרמב"ן בב"מ דפ"ב., ודלא כמש"כ התוס' והרא"ש בשבועות שם דחד דינא הוא), אף אין שביעית משמטת את כל החוב, (ולדעת החינוך נראה דהא דאין שביעית משמטתו, הוא אף כשלא פירש, שהרי ל"ב בזה לדינא דשמואל דאבד קתא דמגלא אבד אלפא זוזי).

והלח"מ בפ"ז ממכירה ה"א כתב דבדעת הרמב"ם צ"ל, דאף דקי"ל דערבון כנגד כולו הוא קונה, מ"מ שביעית משמטת את היתר על המשכון, משום דבשאר החוב קרינן בי' לא יגוש.

ועד"ז מצינו בקונט' הראיות להריא"ז בב"מ שם, ז"ל, דאיכא למימר דל"ד ערבון למשכון כלל, דמשכון ודאי ל"מ אלא על מה שהוא תפוס דקרינן בי' את אשר לאחיך תשמט ידיך ולא משל אחיך בידך, אבל על מה שאינו תפוס לא קרינן בי' ולא משל אחיך בידך, אבל גבי מקח כשאדם נותן מקצת פרעון כבר התחיל לפורעו לקנות המקח והשאר הוא כאלו זקפו עליו במלוה, עכ"ל, - ועי' עוד בשטמ"ק ב"מ שם במש"כ דיש לחלק בין דין עירבון לדין מלוה על המשכון, עיי"ש.

כח] בס' ישועות ישראל סימן ס"ז חה"מ סק"ה כתב, דלמש"כ הרשב"א בתשו' ח"ב סימן רפ"ב, דכל שאין החוב בר השמטה בתחילתו שוב אינו משמט, ומה"ט אם לקח ישראל מן הנכרי שט"ח שחייב לו הישראל, אין שביעית משמטתו, משום דהלואת הנכרי אינה בת השמטה, ה"נ אם הלוהו על המשכון ואבד המשכון קודם סוף שנה השביעית, אין שביעית משמטתו, כיון דבשעת ההלואה ל"ה בר השמטה, ועיי"ש שהניח בצ"ע, - אך כבר עמדו ע"ז דבתשו' מהר"ם שהביא המרדכי ב"מ סימן ש"צ מבו', דכל שנטל המלוה את המשכון וחזר והניח ביד הלוה, שביעית משמטתו, משום דכבר לא תפיס לי' וקרינא בי' לא יגוש, ועמש"כ בזה התומים בסימן ס"ז סק"ו, ומבו' דאף דבתחילת ההלואה הי' המשכון בידו ול"ה בר השמטה, מ"מ כיון דבסוף השביעית אין המשכון בידו, שביעית משמטתו.

ונראה דהטעם בזה, דהנה בעיקר מש"כ הרשב"א דכל שאינו בר השמטה מתחילתו שוב אינו משמט, נת' לעיל מ"א אות ו' דהוא משום דעיקר דינא דשמיטת כספים חייל בעיקר החיוב מתחילתו, דדינו הוא דשביעית משמטתו, וע"כ במלוה דנכרי דלי"ב דין שמיטה, או בהקפת החנות דלי"ב דין שמיטה, אף דעכשיו הוי החוב דישראל, ואף דעכשיו הוי כחוב דעלמא וליכא נפ"מ במה שבא מחמת הקפת החנות, אין שביעית משמטתו, - ולפ"ז י"ל, דכ"ז הוא במיני חוב דאין בהן דין שמיטה כלל, אך במלוה על המשכון, הרי אי"ז מין חוב אחר, והוי חוב זה ככל חוב דיש בו דין שמיטה, וע"כ אף דכל שיש לו משכון אין שביעית משמטתו משום דהוי של אחיך בידך או משום דלא קרינן בי' לא יגוש, מ"מ כל דבסוף השביעית אין לו משכון, שביעית משמטתו, וצ"ע בזה.

כט] **והמוסר שטרותיו לבי"ד אינם משמיטין,** הראשונים הביאו מירושלמי דילפינן לה מדכתיב ואשר יהי' לך את אחיך תשמט ידך, ולא המוסר שטרותיו לבי"ד, - והרמב"ם בפיהמ"ש פירשה דהיינו משום דזה כבר העמיד בי"ד במקומו באותו החוב ונסתלק מלתבוע ומסר הדבר להם, שנעשו בי"ד הם שיש להם החוב אצל אחיו, וכעי"ז כתב החינוך במצוה תע"ז, ובפאה"ש סקמ"ז כתב דלדעתו ילפינן לה מדכתיב ואשר יהי' "לך", וכל שמסר שטרותיו לבי"ד אין החוב בידו אלא ביד בי"ד, - אך בתשו' הרא"ש כלל ע"ז סימן ה' כתב דהוא משום דהוא א"צ ליגוש, אלא בי"ד בשטר שבידם נוגשין אותו, וכ"כ בפאה"ש שם בשם הגר"א, וכ"כ בחי' מכת"י גיטין דל"ז. בטעמא בתרא, - ובחי' הריטב"א מכות ד"ג: כתב דהוא משום דכבר נגוש ועומד הוא, ומבו' בדבריו שם דהוי חד דינא עם מלוה על המשכון, דהוי של אחיך בידך והיינו דכבר נגוש ועומד הוא, וכ"כ בחי' מכת"י בגיטין שם בטעמא קמא.

ובפירש"י בגיטין דל"ז. כתב דהא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט, הוא משום דתפסי לה בי"ד דהפקרן הפקר וגבי מלוה לא קרינן בי' לא יגוש, ועי' בתורת זרעים מש"כ בדעתו, וית' בעזה"י לקמן מ"ג, ויתבאר שם גם דעת הרמב"ן בגיטין דל"ו. דהא דמוסר שטרותיו אינו משמט אינו אלא מדרבנן.

ל] ובגידו"ת שער מ"ה אות י"א הק', דאם הא דאין שביעית משמטתו הוא משום דאין הוא הנוגש אלא בי"ד, א"כ מאי איריא לבי"ד של ג', ומ"ט לא סגי שירשה לאחד באופן מועיל שיוכל לגבות מהלוה, ועיי"ש שכתב דהוא משום דבאחד שהוא מורשה אינו בא אלא מכח המלוה ושליחותי' קא עבד והו"ל כאלו הוא עצמו התובע, משא"כ הבי"ד של ג' דאע"ג דהם הדיוטות מ"מ בהך מלתא אלים כחייהו להיות תובעים מצד עצמם ולא מכח המלוה ושליחותו, עכ"ד, - אך בחי' חת"ס גיטין דל"ו. כתב, דכל הא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט, הוא רק משום דהפקר בי"ד הפקר ויש כח בידם לנגוש שלא מן הדין, דאל"כ מאי אולמי' דשטרות שביד בי"ד מאשר הם ביד הדיוט, עכ"ד, ולפ"ז ניחא הא דל"מ למסור שטר ביד אחר, אך בד' התוס' שם מ' דלא ס"ל כן, דאל"כ מ"ט לא פירשו כן בד' רש"י.

לא] **שם בר"ש, והדר קאמר בירושלמי וכו' מלוה שהיא נעשית כפרנית אינה משמטת,** בד' הר"ש מבו' שפירש דהיינו דמלוה שכפר בה קודם סוף השמיטה, ועדיין לא חייבוהו בי"ד, אינה משמטת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ח, והרא"ש בתשו' כלל פ"ו סימן ט"ו.

ובטעמא דמילתא כתב בסה"ת שער מ"ה אות י"ב, דהוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, וכ"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"פ ובתשב"ץ ח"ב סימן צ"ט, וכ"כ בחי' הגר"ח בהל' שמו"י שם.

לב] ובאבי עזרי בפ"ג מגזילה הי"ד הק' ע"ז, דמי גרע ממלוה והתנה עמו שלא יתבענו, שכתב הרמב"ם שם ה"ט דשביעית משמטתו, וכתב המהר"י קורקוס שם דהוא משום דהוא חייב לפרוע לצי"ש וגם מהני תפיסת המלוה, וע"כ קרינן בי' לא יגוש, וכ"ש בכופר במלוה דקרינן לא יגוש, שהרי לפי האמת הוא חייב לפרוע, וגם מהני תפיסת המלוה שלא בעדים דיהא נאמן במיגו דלהד"מ.

ועיי"ש שכתב לפרש דהא דאין שביעית משמטתו, הוא משום דכל שכפר במלוה, יש ע"ז שם גזילה, והו"ל ככל גזילה דאין שביעית משמטתה, והוכיח כן ממש"א בירושלמי לגיר' הגר"א דר' ירמי' בעי אף למדת הדין כן, מלוה שהיא נעשית כפרנית גובה מן העדית, ולהדיא דהא דמלוה שנעשית כפרנית אין שביעית משמטתה, הוא משום דנעשית כגזילה, וזהו דמדמינן דה"נ הוא לענין דיני הגבי' דהיא גובה מן העידית, וכבר כתב כן באבנ"ז חו"מ סימן א'.[[147]](#footnote-148)

לג] והנה בעיקר מש"א בירושלמי שם דמלוה שנעשית כפרנית גובה מן העידית, כפרנית שהיא נעשית מלוה גובה מן הבינונית, הק' בתורת זרעים, דכיון דמלוה כפרנית נעשית גזילה וע"כ היא גובה מן העידית, א"כ מ"ט אם חזר והודה אינה גובה אלא מן הבינונית, עיי"ש, ובחי' הגר"ש סנהדרין סימן א' סק"ה כתב, דהוא משום דכשהודה במלוה כבר השיב את הגזילה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז צ"ל, דהא דמלוה ונעשית כפרנית גובה מעידית, אף דאיירי שבאו עדים, דעי"ז הוא גובה, ולא אמרינן דכיון שבאו עדים כבר בטלה הגזילה, הוא משום דרק כשהלוה עצמו הודה ואינו עומד בכפירתו, הו"ל השבה על הגזילה, אך כל שהוא עומד בכפירתו אלא שבאו עדים, ל"ה כהשבה על הגזילה, שהרי הוא עדיין אינו רוצה לשלם, ואם יוכל להשתמט לא ישלם.

והנה הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ח כתב, דהלוהו ותבעו וכפר בו וכו' או שבאו עליו עדים "אחר השביעית" אין השביעית משמטת, עכ"ל, ומבו' דאם באו עליו עדים קודם השביעית, כבר אי"ז מלוה כפרנית ושביעית משמטתו, ובחי' הגר"ש שם סק"ט כתב דמוכח מזה בדעת הרמב"ם, דהא דאין שביעית משמטתו אי"ז משום דהו"ל כגזילה, דא"כ אף אם באו עדים קודם השביעית, אכתי תורת גזילה עלי', וכדחזינן דהיא גובה מעידית, ואין שביעית משמטתו, ובע"כ דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, וע"כ אם באו עדים קודם השביעית דכבר קרינן בי' לא יגוש, שביעית משמטתו, עכ"ד.[[148]](#footnote-149)

לד] הראב"ד בהל' שמו"י שם הק' על הך דינא דהלוהו ותבעו וכפר בו אין שביעית משמטתו, מהא דתנן בשלהי שביעית דהשביעית משמטת את השבועה, והרי דאף דכפר במלוה, שביעית משמטת, כיון שהוא חייב שבועה, ועיי"ש שכתב לפרש דהא דאין שביעית משמטת מלוה כפרנית, היינו כשכפר במלוה ופטרוהו בי"ד בשבועתו, ובזה נתחדש דאם אחר שביעית הודה או באו עדים שהוא חייב, מחייבינן לי', דלא נשמט החוב, או דאיירי במלוה שנעשית כפרנית ובא לבי"ד וחייבוהו וכתבו לו זכותו שיטרוף אינו משמט, דהיינו מעשה בי"ד, עכ"ד, וכ"ה בטוש"ע סימן ס"ז סעיף ז', דהא דאין שביעית משמטתו הוא רק כשכפר ונשבע לו, ובדרכ"מ שם כתב דגם ד' הרמב"ם מתפרשים בכה"ג, עיי"ש.

אמנם הנה בסה"ת שער מ"ה אות י"ב כתב בדינא דהשביעית משמטת את השבועה, דיש שהק' דפשיטא שהשבועה נשמטת, שהרי עיקר החוב הוא נשמט ותו ליכא שבועה, ועיי"ש שכתב דלעולם אין החוב נשמט, משום דמלוה כפרנית אינה משמטת, ואפ"ה השביעית משמטת את השבועה, עכ"ד, והיינו דאף דהמלוה עצמה אינה משמטת, דלא קרינן בה לא יגוש, מ"מ חיוב השבועה נשמט, דחוב זה קרינן בי' לא יגוש, שהרי הוא יכול לנגשו לישבע, וכ"כ בחי' הרשב"א בשלהי שבועות, ובתשו' הרשב"א ח"ב סימן שע"ג וח"ד סימן ר"ח, וכ"כ המאירי והר"ן בשלהי שבועות.

לה] ובדעת הראב"ד שנחלק ע"ז, וס"ל דמהא דהשביעית משמטת את השבועה, נלמד דגם החוב עצמו נשמט, כתב בחי' הגר"ח שם דס"ל דאע"ג דמרבינן מקרא דהשביעית משמטת את השבועה, מ"מ הרי פשוט דלא שייכא שמיטה אלא בממונא, והרי פשיטא דאם יהא לו חיוב שבועה על חבירו בדבר שאינו נוגע לממון דאין שביעית משמטתו, וע"כ גם בשבועת ממון, אי נימא דאין השביעית משמטת את עצמם החוב, נמצא דהשמטת השבועה הויא רק שמיטת שבועה לחוד, בלא שום סרך שמיטת ממון, ובזה לא שייך כלל דין שמיטה, והרי אף בממון אינו משמט אא"כ זקפו במלוה, ולגבי שבועה לא שייך כלל זקיפת מלוה, - ובע"כ מזה, דהגזה"כ דשביעית משמטת את השבועה, היינו דבמקום שהלוה נתחייב שבועה נשמט גם עצם החוב,[[149]](#footnote-150) וכל הא דמלוה כפרנית אינה משמטת, הוא רק היכא דלא נתחייב שבועה דאינו יכול לתבעו כלום, וע"כ לא חייל עלי' שמיטה, ויש להוסיף, דבזה ניחא לדעת הראב"ד משה"ק הבעה"ת דפשיטא דהשבועה נשמטת, שהרי עיקר החוב הוא נשמט ותו ליכא שבועה, ולפי הנ"ל ניחא, דכל הא דעיקר החוב נשמט, הוא רק מכח הך דינא דשביעית משמטת את השבועה, ועיי"ש במה שהאריך בזה בדעת הרמב"ם.

לו] ובפי' הרדב"ז שם כתב בדעת הרמב"ם, דמודה דבגונא דהוא חייב שבועה, קרינן בי' לא יגוש, והשביעית משמטת אף את המלוה עצמו, ומש"כ דאם כפר במלוה אין שביעית משמטתה, היינו כשתבעו וכפר ועדיין לא חייבוהו שבועה, וע"כ אכתי לא קרינן בי' לא יגוש, ואין שביעית משמטתה, - ועד"ז כתב התומים בסימן ס"ז סוסק"ט, דהא דמלוה כפרנית אינה משמטת, איירי רק בגוונא דליכא חיוב שבועה, והיינו בכופר הכל קודם דתקון שבועת היסת, או במקום שיש לו עד המסייע הפוטרו משבועה, או כשאינו טוען עליו טענת ברי, או כשפטרו משבועה, ובכה"ג לא קרינן בי' לא יגוש, עכ"ד.

לז] בעיקר מש"כ הרדב"ז דכל דלא נתחייב בשבועה קודם השביעית, אין שביעית משמטת את ההלואה, דאכתי לא קרינן בי' לא יגוש, בפשוטו דין זה הוא גם לדעת הסוברים דהא דשביעית משמטת את השבועה, היינו דאף דאין החוב עצמו נשמט, מ"מ חוב השבועה נשמט, דכ"ז הוא כשנתחייב שבועה קודם השביעית, וכמש"כ הרשב"א בשבועות דמ"ט. ובתשו' ח"ד סימן ר"ח דהא דהשבועה נשמטת, הוא משום דקרינן בה לא יגוש דהא אמר לי' קום אשתבע לי, אך כל שלא נתחייב שבועה אלא לאחר השביעית, לא חייל על חיוב זה דין שמיטה, שהרי בשעת השמיטה אכתי לא קרינן בי' לא יגוש.

ומצאנו הדברים מבוארים כן בשבועות דמ"ח: דתניא דלוה הימנו ערב שביעית ולמוצאי שביעית נעשה לו שותף או אריס אין מגלגלין, ואמרינן התם דהוא משום דאתיא שביעית אפקעתי', ובפי' הר"י מיגש שם מבו' דמפרש, דמש"א דאתיא שביעית אפקעתי', היינו דהשביעית הפקיעה את החוב עצמו, וע"כ הוא דאין מגלגלין, עיי"ש, וכ"ה בחי' הרשב"א שם דמ"ט., והק' דמ"ט הפקיעה שביעית את החוב, הרי כיון דכפר בו לא קרינן בי' לא יגוש, וכתב די"ל דאיירי כשלא תבעו ולא כפר בו קודם השביעית, ומבו' מדבריהם דאלמלי הא דהפקיעה שביעית את החוב עצמו, ל"ה בזה לדינא דהשביעית משמטת את השבועה, כיון שלא נתחייב בשבועה אלא לאחר השביעית, - וכ"ה משמעות ד' המאירי בשבועות שם, ז"ל, וכשם שמשמטת גוף הענין אם הודה בו, כך משמטת השבועה "אם חייבוהו בי"ד לישבע", עכ"ל, ומ' דכל הא דהשביעית משמטת את השבועה, הוא רק אם כבר חייבוהו בי"ד לישבע.

לח] אך הנה בפי' ר"ח בשבועות שם כתב, ז"ל, דאתיא שביעית אפקעתה לשבועה. כדתנן והשביעית משמטת את השבועה, עכ"ל, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שע"ג וח"ד סימן ר"ח, ופירש שם דאיירי כשכפר בו קודם השביעית, וע"כ אין החוב עצמו נשמט, ומ"מ השבועה נשמטת, ומבו' לפ"ז, דאף דלא נתחייב בשבועת הגלגול אלא לאחר השביעית, מ"מ איכא בזה לדינא דהשביעית משמטת את השבועה.

וכ"ה מבו' גם בפירש"י שם, שפירש בהא דתניא התם דנעשה לו שותף או אריס ערב שביעית ולמוצאי שביעית לוה הימנו מגלגלין, ז"ל, ואשמועינן שאין שביעית משמטת שבועת השותפין ולא שותפות אלא הלואה כדכתיב שמוט כל בעל משה ידו, עכ"ל, ומבו' דאם היתה השביעית משמטת שבועת השותפין, ל"ה מתחייב לישבע שבועת הגלגול, והרי דאף דחיוב שבועה זה חייל לאחר השמיטה, יש בזה לדינא דשביעית משמטת את השבועה, וצ"ע בזה, ועי' במכתב החזו"א שבסו"ס דרך אמונה סימן כ"ה, וצ"ב במה איירי.

לט] ובעיקר מה שפירש"י דכ"ה דאין שביעית משמטת חוב שאינו מלוה, אף אינה משמטת שבועה שעל חוב זה, כ"ה גם בפירש"י במתניתין שם, ז"ל, והשביעית משמטת את השבועה, לאו אהך שבועה דשותפות קאי דאין שביעית משמטת שותפות ולא שבועתה אלא מלוה ושבועתה, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ז, ז"ל, בד"א בשבועת הדיינין וכל כיו"ב מדברים שאם יודה בהן שביעית משמטתן, אבל שבועת השומרין והשותפין וכיוצא בהן משבועות שאם יודה ישלם ה"ז ישבע אחר השמטה, עכ"ל, ועי' בהשגות הראב"ד שם מש"כ ע"ז, ועי' מה שפירשו בדבריו בחי' הגר"ח ובאבי עזרי שם, והוא מתוספתא במכילתין פ"ח, דבר שהשביעית משמטתו משמטת שבועתו, ודבר שאין השביעית משמטתו אין משמטת שבועתו.

אך הנה בפי' הר"י מיגש בשבועות שם כתב, ז"ל, דלא משמטא שביעית אלא וכו', א"נ שבועה שהיא מה"ת דכתיב וזה דבר השמיטה אפי' דבור משמט, אבל שבועה שהיא מדרבנן לא משמיט דהא לא קרינא בי' לא יגוש, עכ"ל, ומבו' דהא דאין שביעית משמטת לשבועת השותפין, אי"ז משום שאינה משמטת להשותפות עצמה, אלא הוא משום דאין השבועה אלא מדרבנן, וצ"ע בזה.

מ] והמאירי בשבועות שם ובגיטין דל"ז: כתב, ז"ל, והשביעית משמטת את השבועה, פי' שבועת מלוה ושאר דברים שאם הי' מודה בהן עכשו היתה השביעית משמטתן, וכשם שמשמטת גוף הענין אם הודה בו כך משמטת השבועה אם חייבוהו בי"ד לישבע, אבל שבועת השומרים והשותפין והאריסין והפקדון וכל הדברים שאם הודה בהם אין השביעית משמט, אינו משמט את השבועה, ולמדת וכו' שהמלוה שכפר בה וכו' אין שביעית משמטתה, שאם היתה נשמטת מה צריך להשמטת השבועה וכו', ואע"פ שאפשר להעמידה בהקפת חנות ושכר שכיר שאינו משמט, מ"מ סתם נאמרה וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף דבשומרים וכו' כיון דאין שביעית משמטת אף גוף הענין אף אינה משמטת את השבועה, מ"מ בהקפת החנות ושכר שכיר, אף דאין שביעית משמטתן, מ"מ היא משמטת את השבועה, ולא נתפרש לן הטעם בזה, וצ"ע.

מא] והנה בחי' הגר"ש סנהדרין סימן א' סק"ה הביא להקשות, דאי נימא דהא דמלוה כפרנית אינה משמטת, הוא משום דהו"ל כגזילה, א"כ היאך שביעית משמטת את השבועה שעל מלוה זו, הרי חוב דאין שביעית משמטתו אף אינה משמטת את השבועה שעליו, ובאבי עזרי פ"ט משמו"י פירש דזהו מכוון השגת הראב"ד שם, עיי"ש.

ועיי"ש שכתב לישב, דכיון דחיוב שבועה בעי תביעה דוקא דהא ע"י טענה וכפירה היא באה, א"כ אף דעכשיו שכפר במלוה הוי עלי' גזלן, מ"מ בשעת תביעתו הרי התביעה היתה על הלואה, והוי חיוב השבועה מכח ההלואה, ושפיר השביעית משמטתו, ולא תיקשי דמ"מ אחר שכפר יתחדש חיוב שבועה מחמת גזילה, וחיוב זה אין שביעית משמטתו, דלגבי תביעת הגזילה, הרי קדמה הודאה לתביעה, ובקדמה הודאה לתביעה ליכא חיוב שבועה, עכ"ד, וכ"כ באבנ"ז חו"מ סימן א', וכתב שם דלפ"ז נמצא, דלעולם לא חיילא השמיטה על השבועה עצמה, אלא חיילא על החוב, ואך דלא נשמט אלא חוב ההלואה, ולא חוב הגזילה, וע"כ עדיין הוא חייב לו ממון, ואך דשבועה אינו חייב, כיון דלגבי חוב הגזילה הו"ל קדמה הודאה לתביעה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' באבי עזרי פ"ט משמו"י מש"כ עוד בזה.

מב] הר"ן בשלהי שבועות כתב, ז"ל, ושביעית משמטת השבועה וכו', ונ"ל דהכא בשתבע קודם שביעית והודה במקצת וכפר במקצת, ואותו מקצת שכפר בו אין שביעית משמטתו וכו' ונמצא שאותו ממון שכפר בו לא נשמט בשביעית, וסד"א כיון שתבע קודם שביעית והודה במקצת וכפר במקצת ותביעת אותו מקצת במקומה עומדת שלא נשמטה בשביעית, ישבע עלי' לאחר שביעית, קמ"ל דשביעית משמטת שבועה זו, כיון דהשמיטה אותו מקצת שהודה בו נמצא שאינו אלא כופר בכל, ואף השבועה שבאה מחמת אותו מקצת של הודאה נשמטה, שכיון שהממון נשמט אף הדבור של שבועה שבא מכחו נשמט, עכ"ל.

ובמנ"ח מ' תע"ז הק', דהרי כל שבשעת תביעה הודה במקצת, אף אם אח"כ שילם חלק ההודאה או מחל לו, עדיין הוא מחויב שבועה, ולא אמרינן דהשתא הו"ל ככופר הכל, וא"כ כאן שכבר נתחייב שבועה ואח"כ נפקע חלק ההודאה, מ"ט פקע חיוב השבועה, ועי' בחי' הגר"ח בפ"ט משמו"י ובאבי עזרי שם במש"כ בביאור ד' הר"ן.

ונראה דיש לדון עוד בזה, למש"נ לעיל מ"א אות ו', דדינא דשמיטת כספים, הוא דין דחייל בעיקר החיוב מתחילתו, דדינו הוא דשביעית משמטתו, וע"כ נמצא דהודאתו מעיקרא הויא בחוב שדינו דאינו מחייבו אלא עד השביעית ושביעית משמטתו, וע"כ שפיר י"ל דכשהגיע שביעית ונשמט אותו מקצת שהודה בו, אף בטל חיוב השבועה, ול"ד לשאר גווני דאחר שהודה שילם או מחל לו, דהתם ההודאה בשעתה היתה הודאה המחייבתו לעולם, וע"כ אף שאח"כ שילם או מחל לו לא בטל חיוב השבועה, וצ"ע עוד בזה.[[150]](#footnote-151)

מג] בחי' הר"ן בשבועות שם כתב לפרש עוד לדינא דהשביעית משמטת את השבועה, ז"ל, עוד נ"ל דה"ק, שהשביעית משמטת אף ממון שנשבע עליו לפרעו, שכיון שעברה עליו שביעית ממון אין כאן שבועה אין כאן, שלא תאמר שכיון שנשבע עליו לפרעו לא קרינן לי' לא יגוש שהרי נגוש ועומד הוא מאליו, קמ"ל שאינו נקרא נגוש ועומד אלא מי שהוא נגוש מצד ממון כגון מלוה על המשכון, אבל מצד מצוה לא, עכ"ל, - וצ"ב היאך ילפינן לה מקרא דוזה דבר השמיטה, דאפי' דיבור משמט, דהכא הרי לא חיילא השמיטה על השבועה, אלא חיילא על החוב עצמו, ולא נתחדש אלא דאף חוב שנשבע לפרעו, שביעית משמטתו.

ואמנם הנה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שע"ג כתב לפרש לזה בע"א, ז"ל, כגון שהלוהו ערב שביעית ונשבע לו לפרעו והגיע השמיטה והשמיטה המלוה, ולולי שאמרה תורה שהיא משמטת אפילו השבועה, היינו אומרים שיהא חייב לפרעו מחמת שבועתו, ואע"פ שהמלוה מחויב לומר לו משמט אני יהא הלוה חייב לומר לו אעפ"כ מחמת שנשבע לפרעו, אלא דאמר רחמנא דאפי' שבועה משמטת, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף דהא פשיטא לן דהמלוה עצמו נשמט אף בכה"ג שנשבע עליו, מ"מ ס"ד דיהא חייב לפרעו משום שבועתו, ודלא כמש"כ הר"ן דהא פשיטא דכל שממון אין כאן שבועה אין כאן, וזהו דילפינן מקרא דאפי' שבועה משמטת, - וכפי הנראה היינו, דמקרא ילפינן דהשביעית משמטת את החוב לגמרי, אף לענין זה דבטלה השבועה שנשבע לפרעו, כיון דליכא חוב כלל, דאי לא נימא הכי, תיקשי דמ"ט באמת אינו חייב לקיים שבועתו, הרי לא שייך דין שמיטה כלל על שבועת ביטוי.

**פ"י מ"ג**

א] **פרוזבול אינו משמט,** בטעם הא דפרוזבול אינו משמט כתב בפירש"י בגיטין דל"ב:, ז"ל, פרוזבול שהוא מוסר שטרותיו לב"ד, דאיהו לא תבע לי' לבע"ח אלא הבי"ד והן יורדין לנכסיו ולא קרינא בי' לא יגוש, עכ"ל, ושם דל"ו. כתב, ז"ל, מוסרני לכם את שטרותי שאתם תהיו נוגשים ואני לא אגוש, ולקמן מוקי דיש כח בידם להפקיע ממונו של זה וליתן לזה במקום שיש סייג ותקנה, עכ"ל, ובכתובות דפ"ט. כתב, ז"ל, שמוסר שטרותיו לבי"ד שיגבו מן הלוה חובו כ"ז שיתבענו, דהשתא לא קרינן בי' לא יגוש, שאינו תובעו כלום אלא הבי"ד תובעו שהפקירם היה הפקר והם יורדין לנכסיו, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דפרוזבול אינו משמט, הוא חד דינא עם הא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט, דאף בפרוזבול הו"ל כמוסר שטרותיו לבי"ד, וכ"ה גם בפירש"י בב"ק דל"ז. וב"ב דכ"ז. ומכות ד"ג:, עיי"ש.

והתוס' בגיטין שם כתבו בדעת רש"י, דאף הא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו אלא מדרבנן, וקרא דספרי אסמכתא בעלמא הוא, וכ"ה מסקנת הרמב"ן שם, דכל הא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט הוא מתקנתו של הלל, וכן צידד בתוס' הרא"ש שם, עיי"ש.

ב] והתוס' במכות שם הקשו ע"ד רש"י, דבמתניתין דהכא תני המוסר שטרותיו לבי"ד והדר קתני פרוזבול אינו משמט, אלמא תרי מילי נינהו, ועיי"ש שכתבו דתרי מילי נינהו, ומוסר שטרותיו לבי"ד מדאורייתא אינו משמט, ופרוזבול אינו אלא מדרבנן, וכ"כ כמה מקמאי בגיטין דל"ו., עיי"ש.

ובטעמא דמילתא דפרוזבול ל"ה כמוסר שטרותיו לבי"ד דאינו משמט מדאורייתא, כתב הרמב"ן בגיטין שם דהא דמוסר שטרותיו אינו משמט, הייינו כשמוסר שטרותיו לבי"ד ממש, ומשא"כ בפרוזבול דאינו מוסר להם אלא שכותב מוסרני לכם כלומר בכל מקום שהם יהיו כמסורות לידכם, ואמרו בירושלמי ואפי' נתונות ברומי, עכ"ד, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, ובתוס' הרא"ש בגיטין שם כתב דהא דפרוזבול ל"ה כמוסר שטרותיו, הוא משום דדוקא מוסר שטרותיו לב"ד הוא דאינו משמט ולא במוסר חובותיו, וצ"ע אם ד' הרמב"ן ודעימי' וד' תוס' הרא"ש הם דבר אחד, או דתרי מילי נינהו, דלהרמב"ן ודעימי' היינו דכל שאין מוסר את השטר ממש לבי"ד, לא חיילא המסירה, וע"כ מדינא שביעית משמטתו, ולהתוס' הרא"ש היינו, דאף דשפיר מצי למסור את החוב, אף כשאינו מוסר את השטר, מ"מ כל הא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט, הוא רק כשיש ביד בי"ד את השטר שעל ידו יש בידם לגבות, אך כל שאין ביד בי"ד את השטר, שהן גובין על ידו, ה"ז משמט.

ג] והתוס' בגיטין שם כתבו דפרוזבול מהני מדאורייתא, דהו"ל כמוסר שטרותיו לבי"ד דמדאורייתא אינו משמט, והא דפריך בגיטין שם, דמי איכא מידי דמדאורייתא משמט שביעית ותיקן הלל דלא משמט, אף דהא דפרוזבול אינו משמט הוא דינא דאורייתא, הוא משום דלא הי' לו לעשות תקנה ללמד לעשות כן שביטל בכך השמטת כספים שצותה תורה, עכ"ד.

ד] בד' רש"י שהבאנו באות א' מבו' דלהא דפרוזבול אינו משמט בעינן לתרתי, חדא, דהוא משום דהוא אינו נוגש אלא הבי"ד ולא קרינן בי' לא יגוש, ועוד דהפקר בי"ד הפקר, וכ"ה גם בפירש"י בגיטין דל"ז. בדין מוסר שטרותיו לבי"ד, ז"ל, דתפסי לה בי"ד דהפקרן הפקר וגבי מלוה לא קרינן בי' לא יגוש, עכ"ל, וכ"ה גם בפי' רשב"ם בב"ב דס"ו., ז"ל, לא קרינא בי' לא יגוש, דדיינין קמגבו לי' והפקר בי"ד הפקר, עכ"ל.[[151]](#footnote-152)

ובתורת זרעים כתב לפרש בזה, דבעינן בזה לתרתי, דבהא דהפקר בי"ד הפקר לחוד לא סגי, דאף דמהני הפקר בי"ד לענין הממון, מ"מ ל"מ זה להתיר לאיסורא דלא יגוש, וע"כ בעינן להא דהוא אינו נוגש אלא הבי"ד ולא קרינן בי' לא יגוש, - ומאידך בהא דלא קרינן בי' לא יגוש לחוד לא סגי, דאף דליכא בזה להלאו דלא יגוש, מ"מ אכתי חיילא דין שמיטה על החוב ופקע החוב, ול"ד למלוה לי' שנים דכיון דלא קרינן בי' לא יגוש אין שביעית משמטתו ולא פקע החוב, דהתם החוב עצמו אינו בר נגישה, אך הכא הרי החוב הוא בר נגישה ע"י המלוה, ואך דכל שנוגשו מכח הבי"ד לא קרינן בי' לא יגוש, וע"כ שפיר חיילא דין שמיטה על החוב עצמו, ולזה בעינן להא דהפקר בי"ד הפקר, עכ"ד, ועי' בחי' הגר"נ בגיטין שם אות פ"ו מה שהוסיף בזה.

ה] אך הנה בעיקר מש"כ רש"י דהא דפרוזבול אינו משמט הוא משום דהפקר בי"ד הפקר, בפשוטו למד לזה מהא דמשני רבא התם דהפקר בי"ד הפקר, ולדעתו קאי גם על הא דפריך דמי איכא מידי דמדאורייתא משמט שביעית ותקון הלל דלא משמט, עיי"ש, ולהדיא דהא דפרוזבול אינו משמט הוא משום דהפקר בי"ד הפקר, - ולפ"ז נראה לדעתו, דלעולם עיקר הא דאינו משמט, הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, ואך דכל עיקר הך מילתא דכה"ג לא קרינן בי' לא יגוש, אי"ז מדינא, אלא הוא מתקנ"ח, דמדאורייתא אף בכה"ג הוי בכלל לא יגוש, ותיקנו חכמים דיועיל מסירת שטרותיו לבי"ד דתו לא קרינן בי' לא יגוש, והא דמהני זה כנגד שמיטה דאורייתא, הוא משום דהפקר בי"ד הפקר.[[152]](#footnote-153)

וכ"נ בד' התוס' בגיטין שם, דמשמעות דבריהם שפירשו בד' רש"י דהא דמוסר שטרותיו לבי"ד ופרוזבול אינם משמטין, לי"ב דינא דאורייתא כלל, וכל עיקרו הוא משום הפקר בי"ד הפקר, ובחי' הגר"נ שם עמד ע"ז דאי"ז כד' רש"י שלפנינו שכתב דהוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, עיי"ש, - ונראה מזה שפירשו התוס' בד' רש"י, דמדאורייתא קרינן בי' לא יגוש, ואך מדרבנן הוא דלא קרינן לא יגוש, וע"כ ל"מ זה אלא משום דהפקר בי"ד הפקר.

ו] **שנמנעו העם מלהלוות זא"ז ועוברין על מה שכתוב בתורה השמר לך וכו' התקין הלל פרוזבול,** הר"ש הביא להא דפריך בגיטין ל"ו א' דמי איכא מידי דמדאורייתא משמטת שביעית והלל תיקן דלא תשמט, ומשני בשביעית בזה"ז ורבי היא דס"ל דשביעית בזה"ז דרבנן.

והנה לפ"ז, הרי דמהא דתנן דאותם שנמנעו מלהלוות עוברין על מה שכתוב בתורה השמר לך וכו', מ' דאף דשביעית בזה"ז דרבנן, מ"מ הנמנע להלוות מפני פחד השביעית עובר באיסורא דאוריייתא דהשמר לך, - אך המהר"ם שי"ף שם כתב דמש"א דראה וכו' ועוברין על מה שכתוב בתורה קאי קודם החורבן דהי' שמיטת כספים דאורייתא, ונת' להלן אות ח', וי"ל עוד בדוחק, דהמכוון הוא דמדרבנן הם עוברים באיסור זה.

ואמנם הנה בד' החינוך מצוה ת"פ מפורש דאף בזה"ז עוברין באיסור זה מדאורייתא, ז"ל, ונוהג איסור זה וכו' ובכל זמן, שאף בזה"ז שאין שמטת כספים נוהגת מה"ת אלא מדרבנן, מ"מ אנו מוזהרים ג"כ שלא נמנע מלהלוות אל הצריך מפני פחד שנת השמטה שמשמטת, עכ"ל.

ז] והנה בפשוטו הי' נראה, דד"ז תליא במה שיש להסתפק בגדר הך איסורא דהשמר לך וגו', אם הוא משום לתא דמצות הלואה, שהזהירה תורה שלא לימנע מלהלוות לעני, והא דכתיב קרבה שנת השבע וגו', הוא ללמד דאף דמה שהוא נמנע מלהלוות הוא מפני פחד השמיטה שיפסיד את חובו, ה"ז אסור, או דהוא משום לתא דשמיטה, שאסור לימנע מלהלוות כדי שלא תשמיטנו שביעית, ולהפקיע עצמו מדין השמיטה, ועמש"נ להלן דפליגי בזה רבוותא.

ובזה הוא דתליא דין הנמנע מלהלוות בזה"ז דשמיטת כספים דרבנן, דאם הך איסורא הוא משום לתא דמצות הלואה, הרי דאף הנמנע מלהלוות בזה"ז עובר באיסור זה, וכ"כ במנחת שלמה ח"א סימן מ"ז סק"א ובחי' הגר"נ בגיטין שם אות פ"ז, אך אם הך איסורא הוא משום לתא דשמיטה, הרי דבזה"ז דשמיטת כספים דרבנן, אינו עובר באיסור זה אלא מדרבנן.

ח] אך באמת אין הדבר מוכרע, די"ל דאף אם האיסור הוא משום לתא דמצות הלואה, הרי כיון דבפשוטו הנמנע מלהלוות מפני חשש הפסד אחר אינו עובר באיסור זה, הרי דהא דהנמנע מלהלוות מפני השמיטה עובר באיסור זה, הוי זה מדיני השמיטה, דלא הותר לו לימנע מלהלוות מפני חשש הפסד זה, והדר דינא דהו"ל ככל הנמנע מלהלוות דעובר באיסור זה,[[153]](#footnote-154) וע"כ כל שנמנע מלהלוות מפני פחד שמיטת כספים בזה"ז דרבנן, הרי דכלפי דינא דאורייתא הו"ל כנמנע מלהלוות מפני חשש הפסד אחר, דאינו עובר בל"ת זה, ורק מדרבנן הוא דעובר באיסור זה.

ובד' המהר"ם שי"ף בגיטין שם נראה טעם אחר בזה, דכל הא דאסור לימנע מלהלוות מפני פחד השמיטה, הוא רק משום דאחר השמיטה מן הדין אין הלוה חייב לפרוע לו, וע"כ אסור לו לימנע משום כך, אך בזה"ז דשמיטת כספים דרבנן, ע"כ מדאורייתא שפיר עבדי דאין מלוין, כיון דאינם פורעין לו אחר שביעית כפי דינם מדאורייתא, והיינו דדמי להנמנע מלהלוות מפני חשש שיכפור בו הלוה ולא יפרע לו, דאינו עובר באיסור זה.

והחת"ס בגיטין שם כתב טעם אחר בזה, ז"ל, דשמיטת כספים דרבנן וכו' א"כ אין כאן העברה על דברי תורה במה שנמנעים להלוות, כי מהיכ"ת יעשה מעותיו אנפרות להלוות לזה ולבסוף ישמיטנה שביעית דרבנן, בשלמא בזמן התורה הרי הבטיח הקב"ה למען יברכך והמסופק בזה ה"ה בליעל, אבל בתקנת חז"ל איננו מובטח בלמען יברכך, עכ"ל, אך לפי דבריו הי' הדין נותן, דבזה"ז אינו עובר באיסור זה אף מדרבנן, וצ"ע.

ט] בעיקר הנידון בגדר הך איסורא, הנה מצאנו שנחלקו בזה רבוותא, דהנה כתב רבינו יונה בשע"ת ש"ג אות ס"ז, ז"ל, ולא תקפוץ את ידך מאחיך האביון, השמר לך פן וכו' לאמר קרבה שנת השבע שנת השמטה ורעה עיניך באחיך האביון ולא תתן לו, למדנו מזה כי הנמנע מהלוות לעני עובר בב' לאוין שהם "השמר פן", ואם לעת אשר קרבה שנת השבע הוזהרנו שלא נחדול מלהלוות מיראת דבר השמטה, אף כי בזמן שלא יפסיד חובו, כי יגדל חטא הקופץ ידו מלהלוות, עכ"ל.

ומבו' בד' רבינו יונה, דהך איסורא דהשמר לך וגו', אין עיקר האיסור משום לתא דשמיטה, אלא הוי עיקר האיסור משום לתא דמצות הלואה, שהזהירה תורה שלא לימנע מלהלוות לעני, והא דכתיב קרבה שנת השבע וגו', הוא ללמד דאף דמה שהוא נמנע מלהלוות הוא מפני פחד השמיטה שיפסיד את חובו, ה"ז אסור,[[154]](#footnote-155) וזהו שכתב רבינו יונה דכ"ש דאם הוא נמנע מלהלוות בזמן שלא יפסיד את חובו, דעובר בלאו זה.

וכ"ה משמעות הגמ' בסוטה דמ"ז: דאמרינן התם דמשרבו צרי עין וטורפי טרף רבו מאמצי הלב וקופצי ידים מלהלוות ועברו על מה שכתוב בתורה השמר לך פן וגו', ומ' דכל הקופץ יד מלהלוות עובר בלאו זה.

י] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פ"ט משמו"י ה"ל, מי שנמנע מלהלוות את חבירו קודם השמיטה שמא יתאחר החוב שלו וישמט עבר בל"ת שנא' השמר לך וכו', עכ"ל, וממש"כ הרמב"ם לאיסור זה רק בנמנע מלהלוות קודם השמיטה, ולא הביאו בהל' מלו"ל אלא בהל' שמו"י, משמע דכל האיסור בזה הוא רק בנמנע מלהלוות מפני פחד השמיטה, אך הנמנע מלהלוות שלא מפני פחד השמיטה אינו עובר בלאו זה, וכ"נ גם בד' החינוך במצוה ת"פ, עיי"ש, - ועי' בלח"מ בפ"א ממלוה ה"א שכתב כן בדעת הרמב"ם, והוכיח לזה ממה דבמנין המצוות שבהל' שמו"י כתב הרמב"ם שלא ימנע להלוות קודם שמיטה שלא יאבד ממונו, ובהל' מלו"ל לא כתב ללאו זה.

יא] ועיי"ש בלח"מ שפירש הטעם בזה, דשאני המונע מלהלוות מחמת שמיטה שזה נראה כמורד בקונו אבל כשהמניעה מצד דבר אחר לא, וכ"כ הגרי"פ עשין כ"ט בסופו בדעת הרס"ג דדוקא הנמנע מלהלוות מיראת השמיטה עובר בל"ת זה דה"ז כמורד במצות השמיטה ומבקש תחבולות להנצל ממנה, ועיי"ש שכתב לסייע לזה, מהא דתניא במכילתא אם כסף תלוה חובה, אתה אומר חובה או אינו אלא רשות ת"ל והעבט תעביטנו, והשתא היכי ס"ד לומר רשות, הרי מוזהר ועומד בלאו דהשמר לך פן וגו' שלא למנוע מלהלוות לישראל, אלא ודאי מוכרח מזה דלא שמענו מלאו זה אלא דוקא אזהרה למונע מלהלוות מחמת יראת השמיטה. אבל על מניעת הלואה בעלמא ליכא אזהרה זו.

והנה אמנם החינוך שם כתב דמשרשי המצוה לחזק ולקבוע בלבינו מידת הנדיבות, והרי דאין האיסור מכח שנראה כמורד בקונו, - ונראה לדעתו, דטעם הא דאין האיסור בזה אלא בנמנע מלהלוות מפני פחד השמיטה, הוא כמש"כ החינוך שם, ז"ל, לחזק ולקבוע בלבבנו מדת הנדיבות ולהרחיק תכלית ההרחקה מדת הכילות, ואין נדיב בעולם כמלוה מעותיו עם היותו יודע שהזמן קרב להשמיט הלואתו ולהפסידה ממנו אם אולי יארע בו אונס או שום מקרה שלא יוכל לתבוע הלואתו קודם שנת השמיטה, עכ"ל, ואשר ע"כ ל"ה האיסור אלא בנמנע מלהלוות מפני פחד השמיטה, דעיקר המצוה היא להלוות אף שיודע דיתכן דיפסיד מעותיו, דזהו דקובע בלבו את מידת הנדיבות, וע"כ כל שנמנע מלהלוות מטעם אחר, אינו עובר באיסור זה, ובזה יש מקום להבין למש"כ החינוך דאף בזה"ז עוברין באיסור זה מדאורייתא, ואכתי צ"ע.

יב] והנה בד' רבינו יונה שם מבו' דכל האיסור בזה הוא רק כשנמנע מלהלוות לעני, אך אם נמנע מלהלוות לעשיר אינו בכלל לאו זה, אך בד' הרמב"ם בהל' שמו"י שם שכתב דמי שנמנע מלהלוות "את חבירו" קודם השמיטה וכו' עובר בל"ת, מבו' דאף הנמנע מלהלוות לעשיר מפני פחד השמיטה עובר בל"ת זה, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת רל"א, ז"ל, שהזהירנו מהמנע להלוות "קצתנו לקצתנו" מפני השמיטה כדי שלא ישמט החוב וכו', עכ"ל,[[155]](#footnote-156) וכן נראה בד' החינוך שם, ז"ל, שלא להמנע "מלהלוות אל הצריכים" מפני פחד השמיטה, וכבר עמד בפלוגתא זו באהבת חסד בפתיחה בנתיב החסד סק"א.

יג] ובפשוטו הי' נראה דלטעמייהו אזלי, דרבינו יונה לטעמי' דהוי האיסור אף בנמנע מלהלוות מפני טעם אחר, ואין האיסור במסוים כשנמנע מלהלוות מפני פחד השמטה, הרי מסתבר לפרש דגדר האיסור הוא דהוי זה ל"ת על מצות הלואה, דאחר שחייבה תורה להלוות, נצטוינו במצות ל"ת שלא לימנע מלהלוות, וי"ל דאף החמירה תורה בכך, דאסור לו לימנע מלהלוות אף מפני חשש הפסד ממונו, וי"ל דבכה"ג ליכא לעיקר העשה דהלואה, וכמש"כ הגרי"פ עשין כ"ה, עיי"ש, וע"כ כיון דמצות עשה דהלואה הויא רק בהלואה לעני, וכאשר כ"ה בד' הרמב"ם בפ"א ממלוה ה"א והחינוך מצוה ס"ו והטוש"ע בסימן צ"ז, וכמו שעמד ע"ז באהבת חסד פ"ו נתיב החסד סק"ג, ומש"כ בטוש"ע שם דאפי' עשיר שצריך להלוות מצוה להלוותו לפי שעה, הוא מצוה בעלמא, ולכאו' היינו משום גמ"ח, ה"נ האיסור שלא לימנע מלהלוות הוא רק בעני.[[156]](#footnote-157)

אך להרמב"ם והחינוך לטעמייהו דהוי האיסור רק כשנמנע מלהלוות מפני פחד השמיטה, והיינו או משום שנראה כמורד בקונו, או משום דבזה הוא שקובע בלבו מידת הנדיבות, ע"כ הוי האיסור אף כשנמנע מלהלוות לעשיר.[[157]](#footnote-158)

יד] והנה באהבת חסד שם כתב די"ל דטעמא דרבינו יונה הוא, מדכתיב בסוף הך קרא ורעה עינך באחיך האביון ולא תתן לו, ובדעת הרמב"ם והחינוך י"ל, דהך קרא כולל ב' ענינים, וסיפא דקרא הוא לענין צדקה, וכדכתיב התם ל' נתינה, עיי"ש בדבריו.

אך צ"ע בזה, חדא, דלכאו' ודאי דאף האיסור לימנע מלהלוות נלמד מקרא דורעה עינך באחיך האביון ולא תתן לו, דברישא דקראי לא נזכר כלל דנמנע מלהלוות, וכ"ה להדיא בד' הסמ"ג ל"ת רע"א, שהביא בלאו זה לכל הך קרא דהשמר וגו' ורעה עינך באחיך האביון, והרי דמזה נלמד הל"ת שלא לימנע מלהלוות, ומ"מ סתם כל' הרמב"ם דהאיסור הוא בנמנע מלהלוות "לחבירו", - עוד צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם בפ"א ממלו"ל ה"א, ז"ל, והתורה הקפידה על מי שימנע מלהלוות לעני שנאמר ורעה עינך באחיך האביון וגו', עכ"ל, והלח"מ שם עמד דאי"ז כמשמעות ד' הרמב"ם דהאיסור הוא רק בנמנע מלהלוות מפני השמיטה, וכתב דמ"מ משמע מקרא דקפיד על מה שעינו רעה שאינו רוצה להלוות, עיי"ש, ועכ"פ מבו' להדיא דהך קרא דורעה עינך באחיך האביון, קאי על הלואה, וא"כ הרי מינה נשמע דהאיסור הוא רק בנמנע מלהלוות לעני.

ושמא י"ל בזה, דאף דבקרא כתיב אחיך האביון, דיבר הכתוב בהוה, דלא מסתבר לחלק בין עני לעשיר בזה, כיון דהוי האיסור משום לתא דשמיטה, וכאשר מצינו כיו"ב בד' היראים מ' קפ"ג לענין הלאו דלא תהי' לו כנושה, דהגם דכתיב בקרא את העני עמך, הוי הלאו אף בעשיר אלא שדיבר הכתוב בהוה, עיי"ש, - אך אי"ז מתישב היטב עם ד' הרמב"ם בהל' מלו"ל, שהביא מקור מזה שהקפידה התורה על הנמנע מלהלוות לעני, וצ"ע בזה.

טו] החינוך שם כתב, ז"ל, ואולי יעלה במחשבתך בני לאמר ואיך ימנע אדם מהלואה לעולם מפני זה ולמה נכתב על זה לאו, והלא בידו להתנות עמו ע"מ תשמיטנו בשביעית וכו', אל יבהילך דבר זה כי התורה תזהירנו בדברים ואף על פי שאפשר בתקנות ותנאים, עכ"ל, - ועי' גם בחי' הרמב"ן וש"ר בגיטין דל"ו. ובחי' הריטב"א במכות ד"ג: שהקשו דמ"ט הוצרך הלל לתקן פרוזבול, והרי ביד המלוה להתנות ע"מ שלא תשמטני בשביעית, עיי"ש מש"כ בזה.

והנה בס' בכור שור במכות שם כתב, והביאו המנ"ח שם, ז"ל, דאם כשבא הלוה להלוות והמלוה לא רצה א"א בתנאי שלא ישמיטנו, והלוה לא רצה להסכים לתנאי זה ומתוך כך נמנע המלוה להלוותו, מיד הוא עובר על השמר לך וגו', שאסור למנוע בשביל שמיטה, עכ"ל, - אך מד' הראשונים שעמדו בזה מבו' דס"ל דבכה"ג אינו עובר באיסור זה, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

טז] ונראה דהוא תלוי בפלוגתת הראשונים בגדר האיסור, דלדעת רבינו יונה דהאיסור בזה הוא משום לתא דמצות הלואה, דאסור לימנע מלהלוות, הרי פשוט דבכה"ג דהוא מתרצה להלוותו בתנאי זה והלוה לא רצה להסכים לתנאי זה ומתוך כך נמנע המלוה מלהלוותו, אין המלוה עובר באיסור זה, דהרי ודאי דחובת מצות ההלואה אינה מחייבתו להלוות בלא תנאי זה, שהרי אין הפסד בכך ללוה,ג[[158]](#footnote-159) וממילא דאף ליכא לאיסור זה דהשמר לך וגו'.

אך לדעת הרמב"ם דהאיסור בזה הוא משום לתא דשמיטה, וכמש"כ הלח"מ דכל שנמנע מלהלוותו מפני השמיטה, הוי כמורד בקונו, הרי י"ל דבכל גווני שהי' מלוה בלאו הכי ונמנע מחמת השמיטה עובר באיסור, וה"נ בגונא דלא רצה הלוה להסכים לתנאי, כיון שהמלוה הי' מלוה לו בלא תנאי זה, וכל הא דאינו מתרצה להלוות לו הוא משום פחד השמיטה, ה"ה עובר בלאו זה.

יז] ודבר חידוש מצינו בזה בד' בעה"ע אות פרוזבול ע"ז א', ז"ל, ע"מ שלא תשמטני שביעית אין שביעית משמטתו וכו', והלל דתקין פרוזבול לא תקין על מנת, דתקנתא דהתירא תקין, תקנתא להתנות על דבר איסור לא תקין, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהמלוה ומתנה ע"מ שלא תשמטני בשביעית עביד איסורא, - ובפי' הגרי"פ עשין כ"ה כתב דהיינו דאע"ג דבדיעבד אם התנה ע"מ שלא תשמטני שביעית אין שביעית משמטתו, מ"מ לכתחילה אסור להתנות כן, דיש בה עבירת לאו דהשמר לך פן וגו', אע"פ שמתרצה הלוה על תנאי זה, עכ"ד, ועי' גם בתשו' חת"ס חו"מ סימן קי"ג שכתב דהמתנה ע"מ שלא תשמטיני שביעית עביד איסורא, עיי"ש,

ונראה מד' הבעה"ע, דעיקר איסורא דהשמר לך וגו', הוא משום מצות השמיטה, דנצטוינו להשמיט את כל החובות, ואסור להפקיע עצמו ממצוה זו ע"י שנמנע מלהלוות, וע"כ ה"נ אסור להפקיע עצמו ממצוה זו ע"י התנאי, ול"ד להיכא דעושה פרוזבול, דמצד עיקר דיני השמיטה אין השמיטה משמטת בכה"ג, ולא חשיב כמפקיע עצמו ממצות השמיטה, וצ"ע.

יח] והב"ח בסימן ס"ז והב"ח בסימן ס"ז סקי"ב כתב בדעת רש"י, דבכה"ג שמתנה ע"מ שלא תשמטני בשביעי, הוא עובר "קצת" על השמר לך וגו', שהרי לולי תנאי זה הי' נמנע מלהלוות, עכ"ד, ומבו' בדבריו דאין בזה איסור גמור דהשמר לך וגו', ואין בזה אלא סרך איסור, - והיינו דכיון דבלא התנאי ל"ה מלוה, ונמצא דמכח מצות שמיטה הי' נמנע מלהלוות, ורק מכח התנאי הוא מתרצה להלוות, איכא בזה סרך איסור דהשמר לך, וצ"ל דל"ד להיכא דהוא מלוה רק משום שדעתו לכתוב פרוזבול, דאינו עובר בל"ת זה, וצ"ע, אך אינו עובר ממש על איסור זה, כיון דבפועל לא נמנע מלהלוות.

יט] בכס"מ פ"ב מממרים ה"ב כתב בתו"ד, ז"ל, אע"ג דאמרינן התם שהתקין פרוזבול לפי שראה שנמנעו העם מלהלוות זא"ז ועוברים מש"כ בתורה השמר לך פן יהי' דבר עם לבבך בליעל, לאו איסורא לגמרי הוו עבדי כשנמנעין מלהלוות דהא שוא"ת הוא, עכ"ל, ולא זכינו לעמוד על הדברים, שהרי בקרא כתיב נתון תתן לו ולא ירע לבבך בתתך לו, ומפורש הוא בד' הרמב"ם ספ"ט משמו"י ובסהמ"צ ל"ת רל"א דהנמנע מלהלוות מפני השמיטה עובר בל"ת, ואע"ג דהוי שוא"ת, ומצוה לישב.

כ] **שם בר"ש, ובפ' השולח פריך מי איכא מידי דמדאורייתא משמטא שביעית וכו' ומשני בשביעית בזה"ז דרבנן,** בגיטין שם פריך עוד, בהא דתיקנו חכמים שמיטת כספים בזה"ז, דמי איכא מידי דמדאורייתא לא משמטא שביעית ותקינו רבנן דתשמט,[[159]](#footnote-160) ומשני אביי דשוא"ת שאני, ורבא משני דהפקר בי"ד הפקר, ופירש"י דרבא אתא לשנויי גם לפירכא קמייתא דמי איכא מידי דמדאורייתא משמטא שביעית ותקין הלל דלא תשמט, וע"ז משני רבא דהפקר בי"ד הפקר ואי"ז עקירת דבר מה"ת, וכ"כ הרשב"א שם והראב"ד בפ"ט משמו"י הט"ז, והרשב"א שם כתב דמזה נלמד דכח בי"ד יפה להפקיר ממון מזה ולזכותו לזה אפי' קודם שבא לידו, ועש"נ בזה להלן אות כ"ב.

אך התוס' שם כתבו דרבא לא משני הכי על פירכא קמייתא, משום דאף דהפקר בי"ד הפקר, מ"מ ל"ה לו להלל לעקור שביעית שהיא דאורייתא,[[160]](#footnote-161) וכעי"ז כתב המאירי שם, וכ"ה מבו' בפשוטו בד' הרמב"ם בהל' שמו"י שם שכתב דאין הפרוזבול מועיל בשמיטה של תורה,[[161]](#footnote-162) - וכ"נ גם בד' הריבמ"צ והר"ש במשנתינו שהביאו דבגיטין משני על הך פירכא דבשביעית בזה"ז ורבי היא, ואי נימא דלדעת רבא מהני פרוזבול אף בשמיטה דאורייתא, ומשום דהפקר בי"ד הפקר, מ"ט לא הביאו לדבריו.

כא] ובתורת זרעים כתב בדעת הרמב"ם, דהא דאין פרוזבול מועיל בשמיטה של תורה אף דהפקר בי"ד הפקר, הוא משום דהרי בהשמטת מלוה איכא תרי דיני, דין הפקעת ממון המלוה ע"י אפקעתא דמלכא, וגם דין איסור שלא לתבוע את החוב מהלאו דלא יגוש, והפקר בי"ד ל"מ אלא לענין דין הפקעת הממון, אבל לענין האיסור דלא יגוש שלא שייך בזה הפקר בי"ד, שהרי המלוה אינו בא לתבוע מכח חיוב חדש של בי"ד אלא מכח המלוה שהלוהו, ונמצא שעובר בלא יגוש, - ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דפליג וס"ל דפרוזבול מועיל אף בשמיטה של תורה ומשום דהפקר בי"ד הפקר, דאזיל לטעמי' דס"ל דבמוסר שטרותיו לבי"ד ובפרוזבול ליכא מדאורייתא להלאו דלא יגוש, כיון דהוא אינו נוגשו אלא בי"ד, וכל הא דפריך דמי איכא מידי וכו', היינו משום דאף דליכא בזה להלאו דלא יגוש, מ"מ אכתי חיילא דין שמיטה על החוב ופקע החוב, ונת' בזה לעיל אות ד', וע"ז שפיר מהני הא דהפקר בי"ד הפקר.

ובס' דברי אליעזר בגיטין סימן י"א כתב בדעת רש"י, דהא דמהני הפקר בי"ד אף לענין איסורא דלא יגוש, הוא משום דאיסורא דלא יגוש תלי בהפקעת החוב, וכל דלא פקע החוב משום דהפקר בי"ד הפקר ממילא דליכא לאיסורא דלא יגוש, ובהא הוא שנחלק הרמב"ם וס"ל דאיסורא דלא יגוש הוא איסור בפנ"ע אף בלא הפקעת החוב, ואדרבה מכח איסורא דלא יגוש, הוא דנפקע גם החוב, וע"כ ל"מ פרוזבול בשמיטה דאורייתא, דאף דהפקר בי"ד הפקר, מ"מ אכתי יש בזה לאיסורא דלא יגוש, עכ"ד, ועי' בחי' הגר"נ בגיטין שם אות צ"א מש"כ עוד בזה.

כב] ובעיקר קו' זו, דהיאך מהני הפקר בי"ד להתיר לגבות את החוב, הנה כבר עמד בזה הפנ"י בגיטין שם, דמי עדיף הפקר בי"ד מהיכא דנתן לו הלוה מדעתו דאסור לקבל ממנו,[[162]](#footnote-163) וכתב דהוא משום דבהפקר בי"ד עשו כאילו אינו נותנו לו בפירעון חוב אלא בתורת הפקר, עכ"ד, ולכאו' היינו דמכח דינא דהפקר בי"ד הפקר חייבוהו בי"ד בחוב חדש, וע"כ לי"ב לאיסורא דלא יגוש, - וכ"נ בד' הרשב"א שהוכיח מהא דמהני הפקר בי"ד שלא תשמט שביעית, דכח בי"ד יפה להפקיר ממון מזה ולזכותו לזה אפי' קודם שבא לידו, ואי נימא דההפקר בי"ד דהכא הוא לבטל דין הפקעת החוב, לכאו' אין ללמוד מזה דמהני הפקר בי"ד לזכות ממון לאחר אף קודם שבא לידו, ובע"כ מדבריו דההפקר בי"ד דהכא הוא לחייבו בחוב חדש, וע"כ יש ללמוד מזה דמהני הפקר בי"ד לזכות ממון לאחר אף קודם שבא לידו, וצ"ע בזה.

כג] **שם, ורבי היא דתניא וכו' בב' שמיטות הכתוב מדבר אחת שמיטת קרקע ואחת שמיטת כספים,** הר"ש פירשה בשם ר"ת דשמיטת קרקע הוא יובל שהקרקעות חוזרות לבעליהן, ובזמן דאין היובל נוהג דאין כל יושבי' עלי' אין שמיטת כספים נוהגת, וכ"כ התוס' וש"ר בגיטין שם, ומבו' בדבריהם, דהא דממעטינן שמיטת כספים, נתמעט מזה כל דיני השביעית, (וקרי לה משמט כספים, משום דבזה חלוקה שביעית מיובל, דשביעית משמטת כספים ויובל אינו משמט כספים).

אך בפירש"י בגיטין שם כתב, דשמיטת קרקע הוא דין שמיטת הקרקעות בשביעית, ושמיטת כספים הוא דין שמיטת הכספים בשביעית, והא דבזה"ז אין שמיטת קרקע בשביעית נוהגת, דמזה ילפינן דאף אין שמיטת כספים נוהגת, הוא משום דבזמן שאין היובל נוהג אין שביעית נוהגת, או משום דבטלה קדושת הארץ, וצ"ע במה ששינה רש"י פירושו בזה, ועי' בית הלוי ח"ג סימן א' ענף א' מש"כ לישב בזה.

והנה לב' דרכים אלו נמצא, דלדעת רבי אף שמיטת קרקעות בשביעית בזה"ז אינה אלא מדרבנן, ולדעת רש"י י"ל דאף רבנן מודו לזה, ולא פליגי אלא בדין שמיטת כספים, דלרבנן דלא מקשי שמיטת כספים לשמיטת קרקע, הרי דשמיטת כספים בזה"ז דאורייתא, אך בביה"ל ח"ג סימן א' ענף ג' אות ב' הוכיח מד' הראב"ד בפ"א ופ"ט משמו"י, דאף דקי"ל כרבי דשמיטת כספים בזה"ז דרבנן, מ"מ שמיטת קרקע הויא מדאורייתא, ועיי"ש במש"כ בדעת הרמב"ם בזה, ועיי"ש מש"כ בזה באורך.

כד] ודעת הרמב"ם בפ"ט משמו"י ורוב קמאי דקי"ל כרבי, וע"כ קי"ל דשמיטת כספים בזה"ז אינה אלא מדרבנן, ודין שמיטת קרקע בזה"ז, תליא במש"נ לעיל סוף אות כ"ב, אך הרמב"ן בס' הזכות בגיטין שם כתב דקי"ל כרבנן דלא מקשי שביעית ליובל, ועי' חזו"א סימן ג' סק"ז שסייע לזה מסוגיית הגמ' דקי"ל כרבנן בזה, עיי"ש, וגם קי"ל כמ"ד דקדושה שני' קדשה לע"ל, וע"כ שביעית נוהגת בזה"ז מדאורייתא ואף שמיטת כספים,[[163]](#footnote-164) וכ"נ בד' הרמב"ן בפר בהר (כ"ה ז' בסופו) דקי"ל כרבנן דשביעית בזה"ז דאורייתא, אך בחי' הרמב"ן במכות ד"ג: נקט דקי"ל דשמיטת כספים בזה"ז דרבנן, וצ"ע.

כה] בתשו' הרז"ה שהביא הבעה"ת בשער מ"ה כתב דאין שמיטה נוהגת בזה"ז ואפי' מדרבנן, והטעם בזה הוא משום דקי"ל כרבי דאין השביעית נוהגת אלא במן שהיובל נוהג, והא דבבית שני נהגה שמיטה מדרבנן, הוא משום דאף יובלות נהגו בה מדרבנן, אך בזה"ז דאין היובל נוהג כלל, משום דאין בי"ד מקדשין את השנה, אף שביעית אינה נוהגת, - ועיי"ש שכתב טעם נוסף בזה, די"ל דהשמיטין צריכין קידוש בי"ד, מדכתיב וספרת לך, ודרשו חכמים בספרא ספירה בבי"ד, וכיון שאמרו בערכין דמנו יובלות לקדש שמיטין, למדנו דאף שמיטין צריכות קידוש בי"ד כשם שהיובל צריך קידוש בי"ד, ובזה"ז דליכא קידוש בי"ד, אין השמיטה נוהגת.

והראב"ד בס' הזכות בפ' השולח צידד ג"כ דאין שמיטה נוהגת בזה"ז כלל משום דאין יובל נוהג אפי' מדרבנן, וכל הני אמוראי שנהגו שמיטת כספים בזה"ז, מידת חסידות הוא, - והרמב"ן שם האריך לחלוק ע"ז, דאף דיובל אינו נוהג כלל בזה"ז, מ"מ שמיטה נוהגת מדרבנן, ועיי"ש שכתב דאף בבית שני לא נהג יובל אפי' מדרבנן, ואפ"ה נהגה שמיטה מדרבנן, וכתב עוד, דאין לומר דמה שנהגו בשמיטת כספים מידת חסידות הוא, דאלמלי תקנת חכמים היא או ד"ת, איזה חסידות יש בדבר להשמיט כספים ולנעול דלת בפני לווין, ובכיו"ב אמרו כל שאינו מצווה בדבר ועושה נקרא הדיוט.

ובדעת הראב"ד נראה, לפמש"כ בביה"ל ח"ג סימן א' ענף ז' אות א', דאם אין שביעית נוהגת בזה"ז משום דאין היובל נוהג, היינו רק דליכא בזה לחיובא דשמיטה, אך המקיים שמיטה בזה"ז עושה מצוה דאורייתא, דרצון התוה"ק דהארץ הקדושה תשבות בשביעית, ורק אין החיוב בה עתה משום דאין היובל נוהג, ועיי"ש דמדמי לה להא דקיים אאע"ה את התורה עד שלא ניתנה, ובודאי דאף בזמן שאין היובל נוהג רצון התוה"ק שישמרו אותה ישראל אע"ג דחיובא ליכא, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, - ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ הראב"ד דנהגו שמיטת כספים ממידת חסידות, ולא תיקשי דאיזה חסידות יש בדבר ודכל הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט, דשאני הכא, דאף דליכא לחיובא דשמיטה בזה"ז, מ"מ המקיימה עושה את מצות התורה, וע"כ הוא שנהגו בשמיטת כספים, אף דחיובא ליכא.

כו] והרמ"א בסימן ס"ז ס"א כתב די"א דאין שמיטה נוהגת בזה"ז, וכתב דנראה שעליהם סמכו במדינות אלו שאין נוהגין דין שמיטה כלל בזה"ז, והמנהג היו נוהגים עדיין בזמן הרא"ש, כמש"כ בתשו' כלל ע"ז סימן ב' וסימן ד' וסימן ו' שהי' צווח ככרוכיא לבטל המנהג, ולא אשגחו בי', וכתב דהאחרונים ז"ל כתבו טעם למנהג דאין נוהגין שמיטה.

ובדרכ"מ שם כתב דהא דאין נוהגין שמיטת כספים בזה"ז, הוא משום דסומכין ע"ד הרז"ה דאין שביעית נוהגת בזה"ז, ובתרוה"ד סימן ד"ש כתב דהוא משום דלא גזרו חכמים שמיטת כספים, אלא בארצות הסמוכות לא"י, וכ"כ בתשו' מהרי"ל החדשות סו"ס קצ"ז, ועיי"ש במה שפקפק בזה, ועי' מהרי"ק שורש קצ"ב שכתב טעם אחר בזה, ולד' התרוה"ד והמהרי"ל והמהרי"ק רק בשמיטת כספים נהגו דאינה נוהגת בזה"ז, אך שמיטת קרקע בא"י נוהגת אף בזה"ז, אך לד' הדרכ"מ אף שמיטת קרקע אינה נוהגת, וצ"ע.

כז] בד' הראב"ד בהשגות הרי"ף שם מבו', דגם אם אין היובל נוהג משום דאין שם בי"ד תוקעין או משום דאין עבדים משתלחין, דכל אלו מעכבין ביובל, אין שביעית נוהגת, וכ"ה גם בתו"ד הרמב"ן בס' הזכות שם, עיי"ש שכתב דבזמן שבטלה סנהדרין מא"י, ל"ה תוקעין ולא משמטין ולא משלחין עבדים ואין יובל נוהג דקי"ל שלשתן מעכבין, ואפ"ה היתה שביעית נוהגת מדרבנן, והוכיח מזה דשביעית נוהגת מדרבנן אף בזמן שאין יובל נוהג אף מדרבנן, - ועד"ז מבו' בד' הרז"ה בתשובתו שם, דכל דאין היובל נוהג משום דאין שם בי"ד שיקדשוהו והיובל טעון קידוש בי"ד, אין השביעית נוהגת.

אך בחי' הגר"ח בפ"י משמו"י כתב, דנראה דלענין ספירה וקידוש אין שביעית תלוי' ביובל, וכתב דאף דדעת בעה"מ לא כן, מ"מ ש"ר חלקו עליו, וצ"ע דבהך מילתא לא מצאנו שחלוקין עליו חביריו על בעה"מ, (ולא נחלקו עליו אלא דמדרבנן נוהגת שביעית אף בזמן דאין יובל נוהג כלל), ופירש הטעם בזה, דדוקא לענין כל יושבי', דאם ל"ה כל יושבי' עלי' ה"ה פטורין מדין יובל, בזה הוא דתליא שמיטה ביובל, דהיכא דפטורים מיובל פטורים גם משביעית, משא"כ היכא דחסר הקידוש וספירה הא אין בזה דין פטור מיובל, דהרי רחמנא אזהר וספרת וקדשתם, אלא דאם לא ספרו ממילא אין כאן יובל, אבל לא דפטורים הם, וגם היכא שאין ב"ד כלל לספור ולקדש, ג"כ לא פטירי מיובל, ורק דאנוסים הם, ובכה"ג דאין נפטרים מהיובל לא מצאנו דתלי רחמנא שביעית ביובל, וע"כ שביעית נוהגת אפילו היכא דחסר הספירה וקידוש, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ולפי דבריו ה"נ אם אין היובל נוהג משום דאין בי"ד שיתקעו ואין עבדים משתלחין וכו', ג"כ שביעית נוהגת, וצ"ע בזה.

**פ"י מ"ד**

א] **זהו גופו של פרוזבול מוסר אני לכם וכו' שכל חוב שיש לי וכו',** בפירש"י בגיטין דל"ז. כתב, ז"ל, מוסרני לכם "את שטרותי" שאתם תהיו נוגשים, עכ"ל, והפנ"י שם דקדק מדבריו, דל"מ פרוזבול אלא במלוה בשטר, וכתב דכן משמע גם ממש"כ רש"י שם ע"ב, ז"ל, אימא בי' מילתא וכו' דסתם מלוין יהיו כמוסרין "שטרותיהן" לבי"ד, וכ"כ בחי' תלמיד ר"ת ב"ק דל"ז. בשם התוס', דכיון דהא דמהני פרוזבול הוא משום דחשבינן לשטרותיהן כמסורין לבי"ד, ע"כ ל"מ אלא במלוה בשטר, אך במלוה ע"פ לא תיקנו חכמים פרוזבול, והפנ"י שם הוסיף, דלענין מלוה ע"פ לא חשש הלל לעשות תקנה, דלא ימנעו בשביל כך מלהלוות, כיון דאפשר להלוות בשטר.

ועיי"ש בתלמיד ר"ת שנחלק ע"ז וכתב דבפ' השולח מוכח דכותבין פרוזבול אף במלוה ע"פ, ולא נתפרש לן מהיכן הוכיח כן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן וש"ר בגיטין דל"ו. שפירשו דהא דתיקן הלל פרוזבול, אף דביד המלוים למסור שטרותיהן לבי"ד ולא לעבור על ד"ת, הוא משום מלוה ע"פ שא"א למסרו לבי"ד, ולהדיא דמהני פרוזבול אף במלוה ע"פ, וכ"כ הרמ"א בסימן ס"ז סי"ט, והסמ"ע שם סקל"ט כתב עמד ע"ז דמהיכ"ת לחלק בזה, ומ"ט הוצרך הרמ"א לכתבו, ולמש"נ נתישב, ועי' תומים שם סקכ"ב מש"כ בזה בע"א.

ב] ובבעה"ת שער מ"ה אות י"ז כתב, ז"ל, גרסינן בירושלמי רב אמר הוא שיש לו קרקע ללוה ולמלוה, ומפני זה הירושלמי וכו' ע"כ הצריכו הראשונים לכתוב טופס פרוזבול בהקנאת קרקע, דבודאי כל ש"ח בכתיבה ומסירה נקנה בלבד, והם כתבו והמסירה אגב קרקע, וזה מש"כ הר"י אלברצלוני ז"ל ענין שטר והקנאת פרוזבול כך הוא וכו', וזהו נוסח שטר פרוזבול וכו', והריני מוסר לכם פרוזבול ויהבית לכון במתנה בקנין ד' גרמידי מן ארעא דאית לי על גביהון ארשיתי יתכון למגבא כל שט"ח דאית לי על איניש וכו', עכ"ל, ומבו' דהא דמהני פרוזבול, הוא משום דמקנה לבי"ד את שטרותיו בכתיבה ומסירה, ואף שאינו מוסר את השטרות עצמם, כיון שמקנה להן השטרות אגב קרקע הו"ל כמסירה, והתומים בסימן ס"ז סקכ"ב כתב דלפ"ז ל"מ פרוזבול אלא במלוה בשטר, דמצי להקנותו בכתיבה ומסירה, אך במלוה ע"פ ל"מ פרוזבול, וכ"ז הוא להבעה"ת לטעמי' דאין הלואה נקנית באגב, אך לדעת הסוברים דמלוה ע"פ נקנה באגב, שפיר יועיל פרוזבול אף במלוה ע"פ.

ג] **מוסר אני לכם וכו',** בחי' הרמב"ן בגיטין דל"ו. כתב, ז"ל, אבל הכא אינו מוסר להם "אלא שכותב מוסרני לכם", כלומר בכל מקום שהם יהיו כמסורות לידכם, עכ"ל, ומ' דהא דתנן הכא דגופו של פרוזבול מוסרני לכם, היינו שהוא כותב כן לבי"ד, וכ"נ בפירש"י מו"ק די"ח:, ונתפרש טפי בפירש"י שעל הרי"ף שם, ועי' בס' ראשית ביכורים להג"ר בצלאל הכהן מוילנא ח"ב סימן א' שהאריך הרבה בזה דל"מ פרוזבול אלא כשהוא כותב כן בשטר וחותם עליו ומוסרו לבי"ד, וזהו עיקרו של פרוזבול, ומלבד זה כותבין לו הבי"ד שטר שקיבלו דבריו, וזהו שטר ראי' בעלמא, עיי"ש.

אמנם הנה בד' הראשונים בכ"ד מבו' דמפרשי דסגי בה שהוא אומר כן בפני בי"ד והבי"ד כותבין בפנינו בא פלוני ואמר לנו מוסרני לכם וכו', ולפ"ז הא דתנן גופו של פרוזבול מוסרני לכם, היינו שהבי"ד כותבין שאמר להם מוסרני לכם.

ד] והנה לפ"ד הבעה"ת שהבאנו לעיל אות ב' דהא דמהני פרוזבול הוא משום דהוא מקנה לבי"ד שטרותיו בכתיבה ובמסירה, הי' בדין דלא יועיל אלא כשהוא כותב כן לבי"ד וכד' הרמב"ן, דעי"ז הוא מקנה השטרות לבי"ד, וככל מכירת שטרות, דהמוכר כותב את השטר ומוסרו ללוקח, - אך בד' הבעה"ת שם מפורש דא"צ לכתוב לבי"ד, אלא אומר כן בפניהם, והשטר שבי"ד או העדים כותבין לו, זהו שטר ההקנאה שבו נקנים השטרות, וזה צ"ב.

ה] בביאור מה שאומר להם "מוסרני לכם" וכו', בפשוטו נראה דהוא תליא בפלוגתת הראשונים, דהנה נת' לעיל מ"ג אות א' - ג' דנחלקו הראשונים בדינא דפרוזבול, דדעת רש"י ודעימי' דהו"ל חד דינא עם הא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט, דאף בפרוזבול הו"ל כמוסר שטרותיו לבי"ד, ודעת התוס' במכות והראשונים בגיטין דתרי דיני נינהו, דמוסר שטרותיו לבי"ד מדאורייתא אינו משמט, ופרוזבול אינו אלא מדרבנן, ול"ה כמוסר שטרותיו לבי"ד משום דלא מסר להן את השטרות.

והנה לדעת רש"י מתפרש הא דאומר להם מוסרני לכם כפשוטו, דעיקר הפרוזבול הוא שהוא מוסר חובותיו לבי"ד, ובכת"ס חו"מ סימן ט' כתב עפי"ד התוס' בדעת רש"י דל"מ פרוזבול אלא כשהוא מוסר השטרות בפועל לבי"ד, ואף לפמש"כ שם לדון דל"ב שימסור בפועל השטרות, מ"מ ה"ה נמסרין ע"י הפרוזבול, וזהו שאומר להם מוסר אני לכם וכו', - וגם לדעת ש"ר בגיטין דמדינא ל"ה פרוזבול בכלל מוסר שטרותיו לבי"ד, מ"מ מפורש בדבריהם דגדר תקנת פרוזבול דרבנן הוא דהו"ל כמסירת שטרות, ומבו' בדבריהם שפירשו כן להא דתנן הכא דגופו של פרוזבול הוא מוסרני לכם וכו', והרי דענין הפרוזבול הוא שהוא מוסר חובותיו לבי"ד, וע"כ הוא דאי"ז משמט.

אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו', דהא דתנן מוסרני לכם, לאו היינו מוסרני לכם את החובות, אלא היינו דמעיד אני אתכם בכך וכך.[[164]](#footnote-165)

ו] וכבר עמדו דהדבר תלוי בשינוי הגירסאות, דגיר' הר"ש בפאה פ"ג מ"ו מוסרני לכם "כל" חוב שיש לי, וכ"ה גיר' התוס' בגיטין דל"ג. והרי"ד והר"ן שם דל"ו., והר"ן שם כתב מוסרני לכם את כל חוב שיש לי, וגיר' זו מתפרשת שהוא מוסר להם את החובות עצמם.[[165]](#footnote-166)

אך בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם גריס מוסרני לכם "שכל" חוב שיש לי שאגבנו בכל זמן שארצה, וכ"ה גיר' הרמב"ם בפ"ט משמו"י הי"ח, וכ"ה גיר' כמה מקמאי, ולגיר' זו יל"פ כמש"כ הרמב"ם, דאינו מוסר את החובות לבי"ד כלל, אלא מוסר ומעיד בפניהם שכל חוב שיש לו שיגבה אותו בכל זמן שירצה.[[166]](#footnote-167)

ז] ממה שפירש הרמב"ם דהא דתנן מוסרני לכם וכו' היינו שהוא מעיד אותם בכך וכך, מבו' דס"ל דענין הפרוזבול אינו כלל שהוא כמוסר חובותיו לבי"ד, דא"כ ודאי מתפרש הכא לישנא דמוסרני לכם, דהיינו שהוא מוסר להם את חובותיו, אלא ענין הפרוזבול שהוא מעיד אותם על ד"ז שיגבה את כל חובותיו, ותיקנו חכמים דכל שהעיד אותם על כך, אין שביעית משמטתו, ועי' בתורת זרעים שעמד ע"ז.

וראיתי בשם הגרי"ז לפרש לזה, דהנה ז"ל הרמב"ם בפ"ט משמו"י הט"ו ט"ז, המוסר שטרותיו לבי"ד וכו' ואמר להם אתם גבו לי חובי זה אינו נשמט שנאמר ואשר יהי' לך את אחיך וזה בי"ד תובעין אותו, וכן ב"ד שחתכו את הדין וכתבו איש פלוני אתה חייב ליתן לזה כך וכך אינו נשמט, שזה כגבוי הוא וכאילו בא לידו ואינו כמלוה, כשראה הלל וכו' התקין פרוזבול, וממה שהפסיק הרמבם בין דינא דמוסר שטרותיו לבי"ד לדינא דפרוזבול, בדינא דמעשה בי"ד, משמע דהא דפרוזבול אינו משמט, אי"ז מדינא דמוסר שטרותיו לבי"ד, אלא הוא ע"ד דינא דמעשה בי"ד, דכיון שמעיד הוא בפני בי"ד שיגבה כל חובותיו, הו"ל כגבוי ואינו משמט, עכ"ד.[[167]](#footnote-168)

ח] אמנם צ"ע ע"ד הרמב"ם, מהא דתניא בספרי פרשת ראה, את אחיך תשמט ידך, ולא המוסר שטרותיו לבי"ד, מכאן אמרו התקין הלל פרוזבול וכו', ומבו' להדיא דהא דפרוזבול אינו משמט הוא מדינא דמוסר שטרותיו לבי"ד, ואף דמדאורייתא אי"ז בכלל מוסר שטרותיו לבי"ד, מ"מ מדרבנן הו"ל בכלל מוסר שטרותיו, וע"כ אינו משמט, וכן פירש המלבי"ם שם, וזה שלא כד' הרמב"ם, וצ"ע בזה.

ט] בתשו' הר"ן סימן ע"ז כתב דשט"ח מוקדם אינו פסול לגמרי שלא נאמין במה שכתוב בו, והא דתנן דשט"ח המוקדמין פסולין, היינו דאין עושין בהן מעשה שטר לטרוף ממשעבדי, אבל מבנ"ח מגבין בם, וכתב לפ"ז, דע"כ חלוק בזה גט מוקדם משטר חליצה מוקדם, דבגט כיון שאינה מתגרשת אלא בו וזה אין עליו תורת גט ושטר נמצא שלא נתגרשה כלל, אבל בשטר חליצה, הרי החליצה התירתה, וכיון שאנו מאמינין במה שכתוב בשטר זה, נמצאת אשה זו מותרת.

ועיי"ש שכתב ע"ז, ז"ל, אלא שצריך לדקדק בזה מדתנן בפרק בתרא דשביעית דפרוזבול המאוחר פסול, ואמאי נהי שנכתב זמנו שלא כראוי נאמין בו שנמסר חוב זה בב"ד ולא יהא משמט, לאו קושיא היא, שאילו הי' הפרוזבול מעיד שנמסרו השטרות לב"ד אה"נ, אבל הפרוזבול אין עניינו כך, שכגון זה לא הוצרך כלל לתקן דמוסר שטרותיו לב"ד מדאורייתא הוא, ותקנתו של הלל היתה במסירת מילי לבד, ובכה"ג משמע "ששטר הפרוזבול עצמו הוא שמפקיע הממון ולא ישיבת הב"ד שישבו על כך" וכו', ולפיכך פרוזבול המאוחר פסול לפי שהשטר היא שעושה מעשה ואין בו דין שטר, עכ"ל.

ומבו' מד' הר"ן, דאף דס"ל דענינו של פרוזבול הוא שהוא מוסר חובותיו לבי"ד, וכמש"כ בגיטין די"ז: ודל"ו., וכ"ה משמעות דבריו בתשו' שם, מ"מ כל הא דמהניא מסירה זו שלא ישמטו החובות, הוא רק ע"י שכתבו בי"ד את שטר הפרוזבול, ומכח כתיבת שטר הפרוזבול הוא דמהניא מסירה זו, וצ"ב בגדר הדברים.

י] אמנם הנה בתשו' הריב"ש סימן שפ"ב כתב, ז"ל, ואע"פ שכתבו בסופו ומדאתברר לן חתימות ידיהון דפלוני ופלוני אשרנוהו וקיימנוהו שהוא לשון בי"ד, אי"ז כמו בי"ד לבטל מה שכתבו תחילה אנחנא סהדי וכו', ול"ד למאי דאמרינן בפ' השולח גבי פרוזבול לא שנא כתיב בלשון דיינין וחתימי עדים, לא שנא כתיב בלשון עדים וחתימי דיינין, דהתם ה"פ שהם כתבו בלשון דייני בי דינא הוינא ואתא פלוני ואמר לנו מוסרני לכם פלוני ופלוני הדיינין ואח"כ חתמו הדיינים עצמן בלשון עדים וכו', "דהתם כיון שאמר לפני ב"ד מוסרני לכם פלוני ופלוני הדיינין הרי נגמר מעשה הפרוזבול והפרוזבול שחותמין בו אינו אלא לראי' בעלמא" וכו', עכ"ל, ומבו' דפליג ע"ד הר"ן, וס"ל דחלות הפרוזבול הוא מכח אמירתו לפני בי"ד, ומה שכותבין שטר פרוזבול אי"ז אלא לראי' בעלמא,[[168]](#footnote-169) ועיי"ש שהוכיח כן מהא דאף למ"ד דפרוזבול בג', אפ"ה סגי דלחתמו בי' עדים, והיינו משום דל"ה אלא לראי' בעלמא.

יא] ובמה שהביא הריב"ש ממש"א דלא שנא כתיב בלשון דיינים וחתימי עדים לא שנא כתיב בלשון עדים וחתימי דיינים, הנה בתשו' הר"ן שם הוכיח מזה כדבריו דשטר הפרוזבול הוא שהוא עושה המעשה, דאם לא היינו צריכין אלא לעדות בלבד שנמסרו הדברים לבי"ד, פשיטא דמהני בכה"ג, ומהו שאמרו בפ' השולח דהא דתני עדים ותני דיינים הוא לאשמועינן דמהני בכה"ג.

ועיי"ש שהוכיח כן עוד, ממש"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י הכ"ז, ז"ל, תלמידי חכמים שהלוו זא"ז ומסר דבריו לתלמידים, ואמר מוסרני לכם שכל חוב שיש לי שאגבנו כ"ז שארצה א"צ לכתוב פרוזבול, מפני שהן יודעים שהשמטת כספים בזמן הזה מדבריהם ובדברים בלבד היא נדחית, עכ"ל, ומוכח דעיקר תקנת הלל בכתיבת פרוזבול היתה, ומן הדין ל"ה מהני באמירה בעלמא, עכ"ד, וכ"ה בתשו' חת"ס חו"מ סימן קי"ג, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דבזה"ז מקילין לת"ח דסגי באמירתם לבי"ד מבלי שיכתבו הנוסח בשטר, היינו דאמירתם היא מפקיע איסור שמיטה, וע"כ אפשר דבעינן דוקא אמירה לפני בי"ד ואותה האמירה היא פועלת ההפקעה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' בקובץ תשו' חת"ס סימן פ"ו מש"כ עוד בענין זה.

יב] **הדיינים שבמקום פלוני,** בבעה"ת שער מ"ה אות י"ז הביא מש"כ הר"י אלברצלוני, דענין והקנאת פרוזבול כך הוא, הולך המלוה אצל ג' עדים וי"א אפילו בב', ואומר הוו עלי סהדי וחזו דאנא מסרנא פרוזבול קמי ג' דיינין דאינון פלוני ופלוני דיינים שבמקום פלוני וכו', עכ"ל, ומשמע דמהני אף כשאינו מוסר בפני הדיינים, אלא שאומר לעדים שהוא מוסר לדיינים, ועי' בתשו' מבי"ט ח"ב סימן פ"א שדקדק כן מדבריו, וכ"ה בתפארת יעקב סימן ס"ז סקי"ג, - ומ' שפירש כן להא דתנן הכא הדיינים שבמקום פלוני, דכיון שאינו מוסר בפניהם, אלא הוא אומר כן לעדים, צריך לפרש דבריו שהוא מוסר לאותם הדיינים שבמקום פלוני, ועי' בס' הון עשיר במשנתינו, שכתב טעם אחר במה שכותבין "שבמקום פלוני".

ובמרדכי פ' השולח סימן שע"ט כתב, ז"ל, והשיב רבינו יחיאל וכו', דהא סתמא קאמר תלמודא נאמן אדם לומר פרוזבול הי' לי ואבד, וקי"ל דלא כותבין פרוזבול אלא בי"ד הגדול שבדור לדברי ר"ת או בי"ד דר' אמי ור' אסי, ובמקום שידוע שלא עמד זה במקום ב"ד דרבי אמי ורבי אסי או נשאל מב"ד דרבי אמי ורבי אסי אם כתבו לו פרוזבול או לא וא"כ היכי מצי למימר פרוזבול הי' לי, אלא ע"כ מיירי וכו', עכ"ל, ושם סימן ש"פ כתב המרדכי, ז"ל, ועל שהק' ה"ר יחיאל אם ב"ד גדולי הדור רחוקים ממנו שאז בודאי אמר שקר הוא למה יהא נאמן לומר פרוזבול הי' לי ואבד, נ"ל דלאו ברוחקא וקורבא תליא מלתא, דהא גרסינן עלה בירושלמי דשביעית וכו' אפי' נתונים ברומי, פירוש הדיינים, כלומר יכול לומר מוסרני לפלוני ופלוני הדיינין שבמקום פלוני אפילו רחוקין ממנו הרבה אע"פ שאינם בפניו שפיר דמי וכו', עכ"ל, ומבו' שנחלקו בהך מילתא, דדעת רבינו יחיאל, דל"מ פרוזבול אלא כשמוסר דבריו בפני בי"ד עצמם, ודעת המרדכי דמהני כשאומר לעדים שהוא מוסר לבי"ד פלוני, אף שאינו בפני הבי"ד.

יג] והנה הרמ"א בסימן ס"ז ס"כ הביא לד' המרדכי דיכול לומר אפי' שלא בפני בי"ד אני מוסר שטרותי לבי"ד פלוני שבעיר פלוני, והתומים שם סקכ"א כתב ע"ז דאין נראה כן מכל הפוסקים דנסתפקו אי בעינן ב"ד מומחים, וכי אלמן ישראל שלא יהי' ח"ו בכל תפוצות ישראל מומחים, והרי יכול לומר מוסרני לכם, ובס' תפארת יעקב שם סקי"ג כתב לדחות, דאף דודאי יש מומחין בעולם, מ"מ לא בכל ענין מהני, שהרי צריך לידע ולהכיר הבי"ד והעיר, וכמש"כ הרמ"א אני מוסר לבי"ד פלוני שבעיר פלונית, ועיי"ש שכתב דמה שלמד המרדכי לזה ממש"א בירושלמי דאפי' נתונים ברומי, הנה בד' הר"ן בגיטין דל"ו. מבו' דמפרש דהיינו דאפי' אף אם השטרות נתונים ברומי, וכן פירשו הרמב"ן והריטב"א שם, ולפ"ז לא למדנו מזה דמהני פרוזבול שלא בפני הבי"ד, עכ"ד, והסכים לזה הפאה"ש בסימן כ"ט סקע"ה.

וכבר עמד ע"ז המהר"י קורקוס בפ"ט משמו"י הי"ז דלפ"ד הר"ן ודעימי', אין מקור דמהני מסירת פרוזבול שלא בפני הבי"ד, ועיי"ש שהוכיח כן, ממש"כ הראשונים בגיטין דל"ו. להוכיח דמהני פרוזבול בכל בי"ד, ולא בעינן בי דינא רבה, ממש"א דנאמן אדם לומר פרוזבול הי' לי ואבד משום דלא שביק התירא ואכיל איסורא, ואם ל"מ פרוזבול אלא בבי"ד רבה, מי יימר דאשכחינהו ואיזקקקו לי', ואי נימא דל"ב למסור בפני הבי"ד, הרי א"צ כלל שיזדקקו לו בי"ד אלו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יג] **והדיינים חותמין מלמטה או העדים,** בקצוה"ח סימן ס"ז סק"ו הק', דהיאך מהני שחותמין העדים, הרי הוי מפי כתבם כיון דלא נעשה מדעת המתחייב, דבשלמא כשחותמין דיינים לא שייך מפי כתבם דהוי מעשה ב"ד וגבי דיינים לא שייך מפי כתבם, אבל בעדים קשה, ועיי"ש שכתב דכיון דקי"ל דנאמן אדם לומר פרוזבול הי' לי ואבד, וא"כ חתימת עדים לא בעי לראי' דהא נאמן, אלא דבזמן המשנה הוי צריך דוקא שטר ואם מוסר מילי לא מהני, להכי צריך עדים או דיינים על השטר, ובזה לא שייך מפי כתבם כיון דא"צ לראי' דהא הוא נאמן בכך ואינו אלא להקנאה לשעתו, וה"ה כמו שטר קידושין וגט לר' מאיר דעדי חתימה כרתי דמועיל לשעתו, וכיון דלאו מפי העדים אנו חיין אלא מפיו סגי לי' בחתימת סהדי דאינו אלא להקנאה, עכ"ל.

והנה ד' הקצוה"ח מתישבים לד' הר"ן, דהפקעת הממון היא ע"י כתיבת שטר הפרוזבול, וע"כ לי"ב לדינא דמפי כתבם, אך לד' הריב"ש דהפקעת הממון היא ע"י אמירתו בפני בי"ד, ושטר הפרוזבול אינו אלא לראי' בעלמא, תיקשי היאך מהני שחותמין עדים, הרי הו"ל מפי כתבם.

וכבר עמד ע"ז הריב"ש גופי' שם, ז"ל, וכ"כ בשם הרא"ה ז"ל גבי פרוזבול, דאי כתיב בלשון עדים וחתימי עדים שהעידם המלוה בדבר, מהני, ולא מפסיל משום מפיהם ולא מפי כתבם, דכל מילתא דמתעבדא בע"כ של מתחייב, כגון זה ומסירת מודעא, ל"ב צואת מקנה, שא"כ לא היו כותבין שטר כזה מעולם, אלא ודאי נכתב בהעדאת אידך ואין בו משום מפיהם ולא מפי כתבם, עכ"ל, וזה כמש"כ הר"ן והנימו"י בב"ב ד"מ. בטעם הא דבשטר מחאה ומודעה כותבין שלא מדעת המתחייב, דהוא משום דאין הדבר תלוי אלא במוחה ובמוסר המודעה, עיי"ש, וזה ע"ד מש"כ בחי' הגר"ח בפ"ג מאישות, דבכל השטרות ל"ב דעת המתחייב, אלא דעת עושה השטר.

יד] אמנם הנה התוס' בב"ב שם עמדו בהא דמהני שטר מחאה ומודעה שלא מדעת המתחייב, עיי"ש, והרי דס"ל דאף דאין הדבר תלוי אלא במוחה ובמוסר המודעא, מ"מ מן הדין אין כותבין ע"ז שטר שלא מדעת המתחייב, ותיקשי לדעתם מהא דחותמין עדים על פרוזבול שלא מדעת המתחייב, ולכאו' מוכח מזה כד' הקצוה"ח, דשאני הכא דאין השטר לראי' אלא להפקעת הממון.

אך באמת י"ל, דלמש"כ התוס' דהא דכותבין שטר מודעא שלא מדעת המתחייב, תקנ"ח היא להציל הנאנס, ה"נ הוא בפרוזבול, תיקנו חכמים שיכתבו שטר שלא מדעת המתחייב, כדי שלא יבואו לימנע מלהלוות קודם השמיטה.

**פ"י מ"ה**

א] **פרוזבול המוקדם כשר, מאוחר פסול,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דפרוזבול המוקדם הוא שכתב בו זמן מוקדם לשעת כתיבתו, ופרוזבול המאוחר הוא שכתב בו זמן מאוחר לשעת כתיבתו, והא דפרוזבול המוקדם כשר והמאוחר פסול, הוא משום דאין פרוזבול מועיל אלא כשקדמה המלוה לפרוזבול, אבל למלוה שאחר הפרוזבול ל"מ מידי, ובד' הר"ש מבו' דהטעם בזה הוא, משום דעיקרו של פרוזבול הוא מסירת החוב לבי"ד דעי"ז הו"ל כגבוי ואינו משמט, ול"ה זה מסירה לבי"ד, אלא על החובות שקיימים כבר, אך החובות שלא היו קיימים בשעת הפרוזבול, לא נמסרו לבי"ד, וע"כ שביעית משמטתם,ו[[169]](#footnote-170) וע"כ הוא דפרוזבול המוקדם כשר, משום דהמלוה מפסיד בהקדמת הזמן דל"מ הפרוזבול על ההלואות שהלוה אחר הזמן הכתוב בפרוזבול, ופרוזבול המאוחר פסול, דעי"ז הוא גובה שלא כדין את החובות שהלוה בין שעת כתיבת הפרוזבול לזמן הכתוב בו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב ובפ"ט משמו"י הכ"ג.

ב] אך הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק פירש למשנתינו, דפרוזבול המוקדם היינו שיכתוב הפרוזבול תחילה ואח"כ ילוה לו הממון, ופרוזבול המאוחר הוא שהלוה הממון תחילה ואח"כ כתב פרוזבול, ובזה הוא דתנן דפרוזבול המאוחר פסול, והיינו משום דאין פרוזבול מועיל למלוה שקדמה לפרוזבול, משום שכבר נעשה חוב ונתחייב בדיני חובות שיהי' נשמט בשביעית,[[170]](#footnote-171) וכ"כ הריבמ"צ בשם הר"ש הזקן, - וזה מתפרש למש"נ לעיל מ"א אות ו', דדינא דשמיטת כספים הוא דין דחייל בעיקר החיוב מתחילתו, דדינו הוא דשביעית משמטתו, וע"כ כל שכבר נעשה חוב שדינו הוא דשביעית משמטתו, ל"מ ע"ז תקנת פרוזבול.

ג] והבעה"ע באות פרוזבול עו: כתב דפרוזבול מהני להלואות דאחר הפרוזבול, ומה שכותבין כל חוב שיש לי, אשר הק' הריבמ"צ דהך לישנא משמע דהפרוזבול קאי על החובות שקומו לו, היינו דבשעה שמוציא הפרוזבול בבי"ד כתוב בו וכל חוב שיש לי, ולישנא מעליא נקט, ועיי"ש בהגהות שפירש דהיינו, דכותב בו בלשון שישתמש כשמראה אותו לבי"ד, ועל אותה שעה נופל שפיר לשון שיש לי.

ועיי"ש שפירש להא דתנן דפרוזבול המוקדם כשר והמאוחר פסול, דהיינו בפרוזבול שעושה הלוה למלוה, ולמד לזה דהלוה כותב פרוזבול, מהא דתנן לקמן מ"ו דכותבין ליתומים על נכסי אפוטרופוס, ויתבאר שם בעזה"י, ובזה הוא דתנן דפרוזבול המוקדם כשר, דאם הלוה לוה ממנו בניסן וציוה הלוה לדיינים לכתוב הפרוזבול באדר שלפניו כשר, ואם לוה בניסן ואיחר זמן הפרוזבול באייר פסול, מפני שהלוה מייפה את כחו, שבהלואה שהי' קודם הזמן בפרוזבול (משמע) [משמט], עכ"ד, ונתישב לפי פירושו משה"ק הריבמ"צ על דעה זו, דהיאך יתפרש הירושלמי שארמרו דהמוקדם למלוה כשר מפני שמריע כחו, והמאוחר פסול מפני שמייפה כחו.

ובהגהות שם פירש לדבריו, דס"ל כד' הרמב"ם במהדו"ק דאין פרוזבול מועיל למלוה שקדמה לפרוזבול, וע"כ הוא דפרוזבול המאוחר פסול, משום דאינו מועיל להלואה שבניסן שקדמה לו.

אך הנה הבעה"ע שם פירש לפי דבריו להא דתניא דאימתי כותבין פרוזבול ערב שביעית, אשר קשיא, דכיון דפרוזבול מועיל אף להלואות שהלוה אחר כתיבתו, מ"ט אין כותבין פרוזבול אלא בערב שביעית, דלא בא למעט אלא שאין כותבין אותו משנכנס שביעית, עמש"נ בזה להלן אות י"א ואילך, אבל קודם שביעית כותבין אותו בכל שעה עד ערב שביעית, וכותבין זמן ההלואה, או כותבין כל חוב שיש לי משנה ראשונה של שמיטה שאגבנו כל זמן שארצה, עכ"ד, ומבו' להדיא, דאף דאם כתב פרוזבול סתמא, אינו מועיל להלואות שקדמו לו, מ"מ אם כתב בו זמן מוקדם, או שכתב כל חוב שיש לי משנה ראשונה וכו', ה"ז מועיל אף להלואות שקדמו לשעת כתיבתו, ונתיישב לפ"ז משה"ק הריבמ"צ על דעה זו, דא"כ בראש מוצאי שביעית הי' לפרוזבול ליכתב שיהני למלוות שאחריו.

ומבו' לפ"ז, דלאו דינא הוא דאין פרוזבול מועיל לחובות שקדמו לו, וכמש"כ הרמב"ם דכל שכבר חייל בו דין שמיטה, ל"מ פרוזבול, אלא היינו דסתמא דמילתא אין הפרוזבול ניתן על חובות שקדמו לו, וע"כ אם כתב בו זמן מוקדם או שכתב כל חוב שיש לי משנה ראשונה וכו', שפיר מהני הפרוזבול אף על חובות אלו.

ד] ובעיקר הפלוגתא בזה, לכאו' ד"ז תליא ביסוד דין הפרוזבול, דלמש"כ רש"י דהא דמהני פרוזבול הוא משום דהוי כמוסר שטרותיו לבי"ד דאינו משמט, וגם לדעת ש"ר דגדר תקנת הפרוזבול הוא שיהא כמוסר שטרותיו לבי"ד, ונת' לעיל מ"ד אות ה', פשיטא דמהני הפרוזבול לחובות שקדמו לו, וככל מוסר שטרותיו לבי"ד דמועיל אף דמוסר השטרות לאחר ההלואה, ומאידך מסתברא מילתא דל"מ להחובות דאחר הפרוזבול, דכיון דבשעת כתיבת הפרוזבול לא היו קיימים, לא שייך למסרם לבי"ד, אך אי"ז מוכרע, די"ל דשפיר שייך למסור אף חובות שעדיין אינם קיימים, עי' מש"כ לדון בזה במעדני ארץ סימן ט"ו סק"א.

וכן למש"כ הבעה"ת בשער מ"ה אות י"ז, שהבאנו לעיל מ"ד אות ב', דהא דמהני פרוזבול הוא משום דהוא מקנה לבי"ד שטרותיו בכתיבה ובמסירה, ודאי דל"מ פרוזבול אלא על חובות שקדמו לכתיבתו, דמצי להקנותם לבי"ד, אך חובות דאחר הפרוזבול, ודאי דאינם נקנים ע"י כתיבת הפרוזבול, דאין אדם מקנה דשלב"ל, ול"מ הפרוזבול ע"ז.

ה] אך למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ד דהא דתנן מוסרני לכם וכו' היינו שהוא מעיד אותם בכך וכך, ומבו' דענין הפרוזבול שהוא מעיד אותם על ד"ז שיגבה את כל חובותיו, ותיקנו חכמים דכל שהעיד אותם על כך, אין שביעית משמטתו, ונת' לעיל מ"ד אות ה', שפיר י"ל דה"ז מועיל אף לחובות דאחר הפרוזבול, ומאידך יש להבין דאי"ז מועיל לחובות שקדמו לו, דכל דכבר חייל בהחוב דין שביעית, ל"מ מה שמעיד את הבי"ד, להפקיע ממנו דין שביעית, ואמנם למש"נ שם דמשמעות ד' הרמב"ם בהלכותיו דהא דמהני פרוזבול הוא ע"ד דינא דמעשה בי"ד, דהוי כגבוי, מסתבר דל"מ פרוזבול אלא על חובות שקדמו לו, וזה מתישב עם מה שפסק הרמב"ם כן בהלכותיו.

ו] בתוספתא תניא רשב"ג אומר כל מלוה שלאחר פרוזבול ה"ז אינו משמט, ועי' ריבמ"צ ור"ש שכתבו לפרש לזה בכמה אנפי, והריבמ"צ בפי' בתרא כתב, דרשב"ג פליג על ת"ק בהך מילתא, וס"ל דפרוזבול מועיל אף למלוה שאחריו, אך מודה דמועיל הפרוזבול אף למלוה שקדמה לו, וכ"כ בתשו' רבינו נסים שהביא הבעה"ע באות פרוזבול עו:, וכתב שם דלדינא אין סומכין אלא על משנתינו.

ובתשו' הר"א בן הרמב"ם סימן פ"א כתב השואל דמהא דאמר רשב"ג דכל מלוה שלאחר פרוזבול אינו משמט משמע הא קודם פרוזבול משמט וחולק על ת"ק,[[171]](#footnote-172) ונסתפק אם הלכתא כוותי' דכל מקום ששנה רשב"ג במשנתינו הלכה כמותו, או"ד דוקא במשנתינו שסידרה רבי, אבל בברייתא לא, והשיב הר"א בן הרמב"ם, דאין הלכה כרשב"ג, דכי קי"ל הלכתא כמותו במתניתין, אבל בברייתא לא קי"ל, ועי' גם ברדב"ז פ"ט משמו"י הכ"ב שכתב כן דרשב"ג פליג על ת"ק וס"ל דל"מ הפרוזבול אלא למלוה שאחר כתיבתו, ולא קי"ל כוותי'.

ז] הר"ש בפי' בתרא כתב בביאור פלוגתא דת"ק ורשב"ג, דהיינו דת"ק בעי שיהא פרוזבול קיים לכל הפחות במוצאי שביעית, ואתא רשב"ג למימר דכל מלוה הקיימת לאחר שנקרע הפרוזבול, אע"פ שנקרע קודם שתיכנס שביעית, אינו משמט.

ולכאו' יש ללמוד מד' הר"ש, דס"ל כמש"כ בתשו' הר"ן סימן ע"ז דבפרוזבול שטר הפרוזבול עצמו הוא שמפקיע הממון ולא מה שמסר לבי"ד, ונת' להלן אות ח', וע"כ שפיר יש מקום לומר דבעינן שהא הפרוזבול קיים במוצאי שביעית דהוא שעת חלות השמיטה, דלמש"כ בתשו' הריב"ש סימן שפ"ב ונת' להלן אות ט' דעיקר מעשה הפרוזבול הוא במה שמוסר לפני בי"ד, והפרוזבול שחותמין בו אינו אלא לראי' בעלמא, אין מקום להצריך שיהא שטר הפרוזבול קיים במוצאי שביעית.

ושו"ר בקובץ תשו' חת"ס סימן פ"ו שכתב, דבזה עצמו הוא דפליגי ת"ק ורשב"ג, דת"ק ס"ל דשטר הפרוזבול אינו אלא לראי' בעלמא שכבר גבו בי"ד חובותיו, ואפי' נקרע קודם השמיטה נמי מועיל, ורשב"ג ס"ל דהפרוזבול עושה הקנין, וע"כ צריך שיהי' קיים בשעה שיכנס איסור הנגישה שהיא רגע מוצאי שביעית, עיי"ש בדבריו, אך לכאו' הי' מקום לומר, דלכו"ע הפרוזבול עושה הקנין, ואך דת"ק ס"ל דל"ב שיהא קיים בשעת השמיטה, ודמי לכל שטר קנין, דא"צ שיהא קיים אח"כ.[[172]](#footnote-173)

ח] **והמאוחר פסול,** הריבמ"צ כתב דהא דתני דהוא פסול, לאו למימרא דל"מ מידי, אלא ל"מ להלואות דאחר שעת כתיבת הפרוזבול, אך שפיר מהני להלואות דקודם שעת כתיבת הפרוזבול דאינם משמטין, והביא כן מהא דתניא ומייתינן לה בירושלמי דפרוזבול בין מוקדם ובין מאוחר כשר ואינו מונה אלא משעת הכתב, והוא משעה שהוא ראוי ליכתב, דהיינו משעת המסירה.

אך בבעה"ע אות פרוזבול עו: הביא מתשו' רבינו נסים שכתב, דפרוזבול מאוחר אין גובין בו אף מלוה ראשונה, לפי שאיחזרו זמן הפרוזבול וייפו ת כחו שהרי הפרוזבול אומר שלאחר ב' הלואות היו, ומשו"ה פסול לגמרי, ואפי' למלוה הראשונה אינו ראוי, עכ"ד.[[173]](#footnote-174)

ובתשו' הר"ן סימן ע"ז כתב בדין שטר חליצה מוקדם, דהיא מותרת לינשא, ול"ד לגט מוקדם דפסול, ופירש הטעם בזה, דפסול מוקדם אינו אלא שאין עושין בו מעשה שטר, אבל מ"מ מאמינין בכל מה שכתוב בו, ובגט כיון שאינה מתגרשת אלא בו וזה אין עליו תורת גט ושטר נמצא שלא נתגרשה כלל, אבל בשטר חליצה הרי החליצה התירתה, וכיון שאנו מאמינים בהכתוב בשטר, נמצאת אשה זו מותרת, ועיי"ש שכתב ע"ז, ז"ל, אלא שצריך לדקדק בזה מדתנן וכו' דפרוזבול המאוחר פסול, ואמאי נהי שנכתב זמנו שלא כראוי נאמין בו שנמסר חוב זה בב"ד ולא יהא משמט, לאו קושיא היא, שאלו הי' הפרוזבול מעיד שנמסרו השטרות לב"ד אה"נ, אבל הפרוזבול אין עניינו כך וכו' ששטר הפרוזבול עצמו הוא שמפקיע הממון ולא ישיבת הב"ד שישבו על כך וכו', ולפיכך פרוזבול המאוחר פסול לפי שהשטר היא שעושה מעשה ואין בו דין שטר, עכ"ל.

והתוי"ט כתב, דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם והטור שלא כתבו להך ברייתא דפרוזבול המוקדם כשר משעת הכתב, וכתב בטעמם, דאף דבירושלמי מייתינן לה, מ"מ כיון דסתם מתני' לא משמע כן וכו' ובבבלי לא מצינו שחילקו ביניהם בכך הלכך דחו הירושלמי הזה מהלכה, וגם הברייתא שהביא הירושלמי, מדבבלי לא הביא לברייתא זו וכן לא מצאתי' בתוספתא דשביעית, עכ"ד, ועי' תומים סימן ס"ז סקכ"ז מש"כ בזה באורך.[[174]](#footnote-175)

ט] ועיי"ש בתומים שעמד בזה, דלכאו' כל הא דיש לפסול פרוזבול המאוחר לגמרי, הוא רק לדעת הרמב"ם דבעינן דוקא פרוזבול בכתב, וכ"ז שלא נכתב אינו מועיל להפקיע כח שמיטה, ורק בתלמידי חכמים הקילו דסגי במסירת מילי, מפני שהן יודעים שהשמטת כספים בזמן הזה מדבריהם ובדברים בלבד היא נדחית, אך לדעת הרא"ש בפ' השולח סימן י"ג דסגי במסירת מילי, א"כ דל מהכא הפרוזבול, מ"מ הא המעשה שאמר מוסרני לכם וכו' הוא אמת וכן נעשה, וכמו דכשר שט"ח המוקדם לגוף הלואה, אף כאן יוכשר פרוזבול המוקדם לגוף המסירת דברים, - ואף די"ל דבפרוזבול קנסוהו שלא יועיל כלל, דאי נכשירו ונימא דמעשה כשר, הרי לא הפסיד לגמרי דבר ומה הפסיד הרמאי, ולכך קנסוהו דאף בתורת אמירה אינו, מ"מ מנלן זה בלא ראי', דמהא דתנן הכא דפרוזבול המאוחר פסול אין ראי', דבזמן המשנה ודאי ל"ה אמירה מועיל אלא דוקא כתיבה ושייך שפיר פסול, אך אחר דתיקן רב נחמן דבאמירה בעלמא מהני, א"כ מה פסול יהי' בפרוזבול, עכ"ד.

אמנם הנה בעיקר מה שנקט התומים דבזמן המשנה ודאי ל"ה אמירה מועיל אלא דוקא כתיבה, הנה בתשו' הריב"ש סימן שפ"ב שהבאנו לעיל מ"ד אות י' מבו' דלא כן, עיי"ש שכתב בהא דתנן לעיל דהדייני חותמין למטה או העדים, ומפרשינן בגיטין דל"ג. דהיינו לא שנא כתיב בלשון דיינין וחתימי עדים לא שנא כתיב בלשון עדים וחתימי דיינין, ופירש הריב"ש דהוא משום דכיון שאמר לפני בי"ד מוסרני לכם פלוני ופלוני הדיינין הרי נגמר מעשה הפרוזבול והפרוזבול שחותמין בו אינו אלא לראי' בעלמא" וכו', עכ"ד, ומבו' דאף בזמן המשנה חייל הפרוזבול מכח האמירה לבי"ד ול"ה שטר הפרוזבול אלא לראי' בעלמא, ולפ"ז שפיר יש ללמוד מהא דתנן הכא דפרוזבול המאוחר פסול, דאף דאין הפקעת השמיטה מכח שטר הפרוזבול, מ"מ כל שכתב פרוזבול מאוחר קנסוהו חכמים דלא יועיל כלל ואף לחובות שקדמו לו.

י] **שם בר"ש, דהכי מיתניא בתוספתא אימתי כותבין פרוזבול ערב ר"ה של שביעית וכו',** כגיר' זו שלפנינו, כ"ה גיר' רבינו נסים בתשובתו שהביא הבעה"ע באות פרוזבול עו:, וכ"כ בעה"ע שם, והרא"ש בפ' השולח סימן י"ח וסימן כ', ורבינו ירוחם ריש נתיב ז', והטור בסימן ס"ז, וכ"כ בשו"ת הרדב"ז סימן ב' אלפים רל"ח בשם הר"ש דוראן.

אך בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שי"ד ומיוחסות סימן צ"ח כתב דנוסחא משובשת נזדמנה לבעה"ע, ובגירסאות מדויקות איתא, אימתי כותבין פרוזבול ערב ר"ה של מוצאי שביעית, וכתב דכ"ה בפי' הר"ש, ובפי' מהר"י קורקוס פ"ט משמו"י ה"ל כתב דכ"ה בכת"י פי' הר"ש, וכן גיר' הרמב"ן בפר' ראה, ט"ו א' בסוף דבריו, וכן גיר' הגר"א בהגה' התוספתא.

יא] בטעם דעות אלו דאין כותבין פרוזבול אלא בערב שביעית, אף דקי"ל דאין שביעית משמטת אלא בסופה, כדתניא בספרי פר' ראה, ובערכין דכ"ח:, כתב הרא"ש שם סימן כ', ז"ל, נראה לפרש הטעם ע"פ המקראות, מקץ שבע שנים תעשה שמטה וזה דבר השמטה שמוט כל בעל משה ידו, מפשטי' דקרא ילפינן דאין שביעית משמטת אלא בסופה כדכתיב מקץ שבע שנים תעשה שמיטה וזה דבר השמיטה שאינו אלא בסוף השבע שמוט כל בעל משה ידו, אבל מיד כשהתחילה שנת השמיטה אין בי"ד בודקין לגבות שום חוב, וגם המלוה בעצמו אין לו ליגוש הלוה דכתיב לא יגוש את אחיו ואת רעהו כי קרא שמטה לד', מיד שנכנסה השמיטה לא יגוש, אבל אם יפרע הלוה מעצמו א"צ לומר משמט אני, וכמו שאין נזקקין לגבות החוב כך אין נזקקין לכתוב פרוזבול מיד כשנכנסה שביעית, עכ"ל, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ד דגובה חובו כל שנת השביעית, וכ"כ הרמב"ן בפר' ראה שם והרשב"א בתשו' שם ובעה"ת שער מ"ה אות ט"ו והחינוך מ' תע"ה.

יב] ובד' בעה"ע נראה שפירש הטעם בזה בע"א, דהנה הבעה"ע באות פרוזבול עו. כתב במש"א בשבת דקמ"ח: בהא דתנן דשוחט את הפרה וחילקה בר"ה אם הי' החדש מעובר משמט, דאף דגם אם ל"ה החדש מעובר הו"ל הלואת יו"ט ולא ניתנה ליתבע, מ"מ נפ"מ ביניהם, דאם ל"ה החדש מעובר אי יהיב לי' שקיל וא"צ לומר משמט אני, ואם הי' החדש מעובר, צריך לומר משמט אני, וכתב ע"ז הבעה"ע, ז"ל, ומסתברא דיהיב לי' ביו"ט, דאי לאחר יו"ט מושמט הוא דשביעית סופה משמט, והא דתנן המחזיר חוב לחבירו צריך לומר לו משמט אני דווקא בשביעית אבל לאחר שביעית לא, עכ"ל.

והנה אף דד' בעה"ע אלו הם כיסוד ד' הרא"ש דגם בשביעית עצמה איכא לדין השמיטה, מ"מ פליגי בדין אמירת משמט אני, דהרא"ש כתב דכשבא הלוה לפרוע בשביעית א"צ לומר משמט אני, ומשום דאיסורא דלא יגוש הוא רק כשבא המלוה לגבות מן הלוה, אך אם הלוה פורע מעצמו לי"ב משום לא יגוש, וע"כ אף דבשביעית עצמה איכא לאיסורא דלא יגוש, מ"מ כל שבא הלוה לפרוע, א"צ המלוה לומר לו משמט אני, אך הבעה"ע כתב דכשבא לפרוע בשביעית צריך לומר לו משמט אני, - ומאידך ס"ל להבעה"ע, דכל הא דצריך לומר משמט אני, הוא רק כשבא לפרוע בשביעית, דעדיין לא נשמט החוב, וע"כ צריך המלוה לומר לו משמט אני, אך אחר השמיטה שכבר נשמט החוב, א"צ לומר לו משמט אני, ולדעת הרא"ש וש"ר אין הדין כן, אלא כשבא לפרעו אחר השביעית צריך לומר לו משמט אני, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

יג] ונראה מזה בדעת בעה"ע, דהא דשביעית אינה משמטת אלא בסופה, היינו דהפקעת החוב אינה חלה אלא בסוף השביעית, אך המצוה דשמוט כל בעל משה ידו, דנצטוה בזה המלוה להשמיט את חובו, היא בשנת השביעית, דאחר השביעית ליכא למצוה זו כלל, דכבר נשמט החוב מעצמו, וא"צ שישמיטנו המלוה, - וע"כ אם בא הלוה לפרוע חובו, צריך המלוה לומר לו משמט אני, משום המצוה דשמוט וגו', ומשא"כ כשבא לפרוע חובו אחר השביעית שכבר נשמט החוב, א"צ לומר לו משמט אני.

ונמצא לפ"ז, דלדעת בעה"ע הא דאין כותבין פרוזבול בשביעית, אי"ז משום איסורא דלא יגוש וכמש"כ הרא"ש, אלא הוא משום המצוה דשמוט כל בעל משה ידו, שנצטוה המלוה להשמיט בשביעית את חובותיו, וע"כ אינו רשאי לכתוב עליהן פרוזבול, ואפשר דגם אם יכתוב עליהן פרוזבול לא יועיל, דכבר חל בחוב זה מצוה דשמוט, ול"מ הפרוזבול להפקיע לזה.

יד] אמנם יש מקום לפרש בד' בעה"ע בע"א, דלעולם ביסוד הדברים ס"ל כד' הרא"ש דדינא דשמוט וגו' הוא רק בסוף השביעית, והא דבשביעית אינו גובה חובו הוא משום איסורא דלא יגוש, ואך דס"ל לבעה"ע דאיסורא דלא יגוש אינו רק כשהוא בא ליגוש את הלוה, אלא גם כשהלוה בא מעצמו לפרוע איכא לאיסור זה, וע"כ הוא דצריך המלוה לומר לו משמט אני, - והא דאחר השביעית א"צ לומר לו משמט אני, הוא משום דעיקר איסורא דלא יגוש, הוא שלא יגבה את החוב ויפקיע עי"ז את דין השמיטה, וע"כ אחר השביעית שכבר נשמט החוב, ליכא להך איסורא.

טו] בעיקר הך מילתא דנת' לדון בד' בעה"ע דאיסורא דלא יגוש הוא רק בשנת השביעית, עי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ט משביעית ה"ד שכתב לדון כן גם בדעת הרא"ש, דס"ל דאין כותבין פרוזבול בשביעית, דקשיא מהא דתניא בתוספתא דכתבו ער"ה של "מוצאי שביעית" וכו' גובה עליו וכו', ובע"כ דאע"ג דאסור לכתוב פרוזבול משנכנסה שביעית, מ"מ בדיעבד אם עבר וכתבו עד ער"ה של מוצ"ש יכול לגבות עליו, וכ"כ המהר"י קורקוס בספ"ט משמו"י, והבאנו דבריו להלן אות י"ז, ותיקשי דהיאך מהני הפרוזבול לענין שיוכל לתבוע את החוב, הרי אין יכול למסור לבי"ד אלא מה שיש לו, וכיון דמשנכנסה שביעית אסור לו לתבוע את החוב, היאך מהני הפרוזבול שיהא מותר לו לגבות את החוב, ועיי"ש שכתב די"ל בדעת הרא"ש, דהלאו דלא יגוש אינו אלא דוקא בשנת שביעית שיש עדיין חוב אסרה תורה ליגוש חוב זה, אבל אחר שביעית ליכא כלל איסור דלא יגוש, דלאו זה לא נאמר אלא בשנת השביעית עצמה וכלשון הפסוקים שדקדק הרא"ש ז"ל, עכ"ד, ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דאחר שכתב פרוזבול וכבר נעשה החוב כגבוי, תו ליכא לאיסורא דלא יגוש.

טז] אמנם בעיקר קו' זו, לכאו' י"ל עוד, דהנה בקצוה"ח סימן ס"ז סק"א הק' ע"ד הרא"ש, מהא דהמלוה ע"מ שלא תשמט בשביעית אין שביעית משמטתו, ובתשו' הרא"ש כלל ס"ד סו"ס ד' ובכ"ד מבו' דה"ז מועיל להתיר לגבות החוב, ותיקשי דאף דמהני התנאי דלא ישמט החוב דזה הוי מילתא דממונא, מ"מ היאך מהני התנאי להתיר לגבות החוב בשנת השביעית, דזה הוי מילתא דאיסורא.[[175]](#footnote-176)

ובשיעורי הגר"ש מכות אות ק"ע כתב לישב, דהא דמהני התנאי דע"מ שלא תשמטני בשביעית, הוא משום דעל דינים שנאמרו לזכותו ולטובתו רשאי הוא לוותר ולמחול, וע"כ י"ל דגם הלאו דלא יגוש מיקרי דבר שבממון לענין זה, דאיסורא דנגישה הוא מדיני הלוה שאינו רשאי לנגשו, ואיסור לחיבור הוא, - ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דאיסורא דלא יגוש אי"ז איסורא גרידא, אלא היינו שהפקיעה התורה את עצם הזכות וכח התביעה של המלוה, דאף דהחוב עצמו לא נשמט עדיין, מ"מ לית לי' כח תביעה, וע"כ שפיר מהני ע"ז התנאי, וכ"כ בשערי חיים גיטין סימן נ"ב סק"ז.

יז] ועיי"ש בשערי חיים בסק"ג שכתב לישב עוד, דהך איסורא דלא יגוש שנאמר בשנת השמיטה כולה, אינו אלא בחוב כה"ג שיחול בו דין שמיטה בסופה, שאסרה תורה לתובעו כבר מתחילת השנה, אבל חוב שהתנה עמו ע"מ שלא תשמטני בשביעית שמכח תנאו אין בו דין שמיטה בסופה, דהא הפקעת החוב הוא מילתא דממונא, שוב אין בו ממילא גם לאו דלא יגוש, עכ"ד.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט אם עבר וכתב פרוזבול בשביעית, מהני אף לענין שיוכל לתבוע את החוב, כיון דכל עיקר איסורא דלא יגוש בשנת השביעית, הוא רק בחוב שעתיד לישמט בסוף השביעית, אך כל שכתב פרוזבול וכבר אין החוב עתיד לישמט, תו ליכא לאיסורא דלא יגוש, - והא דאין כותבין פרוזבול בשביעית, היינו דכתיבת הפרוזבול עצמה אסורה, וכמש"כ הרא"ש, דכמו שאין נזקקין לגבות החוב, כך אין נזקקין לגבות פרוזבול, וכ"ה במהר"י קורקוס ספ"ט משמו"י, ז"ל, והרא"ש כתב דודאי מועיל גם פרוזבול שנכתב בשביעית וכאשר הוא בתוספתא שכתבתי, אלא שכיון שנכנסה שנת השמיטה אין בי"ד נזקקין לכותבו, עכ"ל.

יח] בתשו' הרדב"ז סימן ב' אלפים רל"ח תמה על דעות אלו, דאם אין כותבין פרוזבול אלא בערב שביעית, א"כ המלוה של שנה שביעית מה תהא עלי', וכ"ת דנשמטת, לא ירצה אדם להלוות לעני ועבר על השמר לך פן יהי' דבר וגו', וכן הק' המהר"י קורקוס בפ"ט משמו"י ה"ל.

ולכאו' יש מקום לדון בזה, דלדעות אלו עיקר האיסור דהשמר לך, הוא רק במלוה קודם שנת השמיטה, וכדכתיב בקרא קרבה שנת השבע שנת השמיטה וגו', אך במלוה בשנת השמיטה, דבשעת ההלואה כבר אין בידו לתבוע את חובו, לי"ב איסורא כלל, דלא נצטוה האדם להלוות הלואה שאין בידו לתבעה כלל, וצ"ע בזה.

יט] הב"ח בסימן ס"ז סקל"ב כתב לחדש, דכל מש"כ הרא"ש דמיד כשהתחילה שנת השמיטה אין בי"ד בודקין לגבות שום חוב, וגם המלוה בעצמו אין לו ליגוש הלוה, היינו דוקא בחוב שהלוה בשישית, דבחוב זה הזהירה התורה לא יגוש כי קרא שמיטה לד', אבל בהלוה את חבירו בשביעית מודה הרא"ש דשביעית משמטת בסופה, ועפי"ז כתב דהרמב"ם והרא"ש לא פליגי, דד' הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ד דגובה חובו כל השביעית, הרי קיימי בהלוה בשנת השביעית, ובכה"ג מודה הרא"ש דגובה חובו כל השביעית, עכ"ד, ובזה ניחא קו' הרדב"ז והמהר"י קורקוס ע"ד הרא"ש, דמלוה של שביעית מה תהא עלי'.

אמנם הנה בד' הבעה"ע שהבאנו לעיל אות י"ב מבו' להדיא דאף כשהלוה בשביעית איכא דין שמיטה כבר בשנת השביעית עצמה, וע"כ הוא דהשוחט את הפרה וכו' ובא לפרוע לו באותו היום, צריך לומר משמט אני.

כ] בעיקר ד' הב"ח, עי' בקרבן נתנאל בפ' השולח סימן כ' הביא כן גם בשם הרדב"ז, ולא מצאתי לזה בד' הרדב"ז שלפנינו, ותמה ע"ז דאם אכן חלוק דין חוב שהלוה בשישית מדין חוב שהלוה בשביעית, א"כ הו"ל להרא"ש לתרץ הכי הקראי אהדדי, ועוד מאיזה טעם או סברא נחלק בין החוב שנעשה קודם או בשנת השבע, וגם התומים בסימן ס"ז סקכ"ו תמה ע"ד הב"ח, דפשרה זו מה טיבה, דאם צוותה התורה מבלי לנגוש את רעהו בכל שנת שמיטה, מה הבדל יש אם הלוהו קודם או בשנת שמיטה, סוכ"ס חל שמיטה עליו תיכף לאחר הלואה, ועי' נחל יצחק שם סק"א מש"כ לפרש בזה.

ובתשו' חת"ס חו"מ סימן נ' כתב לבאר ד' הב"ח, דכ"ה דשמיטה דסוף השנה היא ברגע צאת היום ער"ה דשמינית, ה"נ שמיטת הכניסה שבתחילת השנה תלי' ברגע יציאת הככבים דר"ה של שביעית, וכן משמע קרא דכי קרא שמטה לד', דהיינו בשעה שקרא שמיטה שהוא זמן מקרא קדש של כניסת היום, אבל רגע אח"כ כבר עבר לי' זמני', וע"כ כל שהלוה חבירו אחר תחילת השביעית, יכול לנוגשו בשביעית, שלא יצאו עליו כוכבים של כניסת השנה, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ לישב לפ"ז קו' הקצוה"ח ע"ד הרא"ש ממה שנהגו לגבות החוב בשביעית עצמה.

וד' החת"ס מתפרשים לפ"מ שהבאנו לעיל סוף אות ט"ז לפרש, דאיסורא דלא יגוש אי"ז איסורא גרידא, אלא היינו שהפקיעה התורה את עצם הזכות וכח התביעה של המלוה, ונמצא דאף הך איסורא הוי מכח חלות דין שמיטה על החוב, וע"כ י"ל דכ"ה דדין השמיטה על החוב עצמו חייל ברגע צאת היום ער"ה דשמינית, ה"נ דין השמיטה על כח התביעה של המלוה, חייל ברגע יציאת הכוכבים דר"ה של שביעית.

כא] אמנם ראיתי לתמוה ע"ז, דלפ"ז נמצא, דגם לדעת הרא"ש גופי' כותבין פרוזבול בסוף השביעית על החובות שהלוה בשביעית עצמה, דע"ז ליכא לאו דלא יגוש, ונזקקין לכתוב עליהן פרוזבול, ואי"ז במשמעות הא דתניא דכותבין פרוזבול ער"ה של שביעית, ומשמע דאין כותבין עוד פרוזבול בסוף השביעית, וכ"נ להדיא גם מד' הרא"ש והטור, וצע"ג.

**פ"י מ"ו**

א] **אין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע,** הר"ש כתב דהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, הוא משום דאז חשוב החוב כגבוי ביד בי"ד ולא קרינן בי' לא יגוש וכמלוה שיש עלי' משכון דמי, וכ"כ הרא"ש בטעמא קמא, וכעי"ז כתב הרשב"ם בב"ב דס"ו., עיי"ש.[[176]](#footnote-177)

אך בפירש"י בגיטין דל"ז. כתב דהוא משום דלא תיקנו אלא בזמן שהחוב כשאר רוב שטרות שהן נגבין מן הקרקע דהוי מלתא דשכיחא, וכ"כ רש"י בקידושין דכ"ו: ובב"ב דכ"ז:, וכ"כ הרשב"ם בב"ב דס"ו. בשמו, וכ"כ הרא"ש במשנתינו בטעמא בתרא, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ה אות י"ז, - ובד' התוס' בגיטין שם מבו' דהא דהלואה שלא על הקרקע ל"ה מילתא דשכיחא, הוא משום דאין דרך להלוות אלא למי שיש לו קרקע לפי שאין יכול לכלותו, וכעי"ז כתב בעה"ת שם.

ובפי' הרש"ס כתב בשם הריבמ"צ וליתא לפנינו דהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, הוא משום דכל דאית לי' קרקע חשיבי כל מטלטלין דאית לי' קנויין אגב קרקע ולא קרינן בי' ולא יגוש, אבל כשאין לו קרקע, לא קני להו, דהא לא משך להו, וקרינן בי' לא יגוש, עכ"ד, וצ"ב.

ב] התוס' בגיטין ובקידושין ובב"ב שם כתבו לדעת רש"י, דהא דכותבין פרוזבול אף על עציץ נקוב, אף דאפשר לכלותו, והוי מילתא דלא שכיחא, הוא משום דלא פלוג רבנן במקרקעי, - והרשב"א בגיטין שם הק' ע"ד רש"י, דאם הא דאין כותבין אלא על הקרקע הוא משום דהוי מילתא דשכיחא, א"כ מ"ט מהני דמזכה לו הבע"ח קרקע בתוך שדהו, וכדתנן הכא דאם אין לו קרקע מזכהו בתוך שדהו כל שהוא, וכי מילתא דשכיחא הוא זה ליתן לבעל חובו כדי שיחזור ויגבה משל עצמו, וכתב די"ל דלא פלוג רבנן בכל שיש לו קרקע.

ג] ביש"ש בפ' השולח סימן מ"ד נראה שנקט, דלדעת רש"י דהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, הוא משום דהלואה שלא על הקרקע ל"ה מילתא דשכיחא, הרי דכל דבשעת ההלואה הי' לו קרקע, אף אם בשעת כתיבת הפרוזבול אין לו קרקע, כותבין עלי' פרוזבול, ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד רש"י, דא"כ מ"ט תני ואם אין לו קרקע, דמשמע דתליא בשעת כתיבת הפרוזבול, והו"ל למיתני אם לא הי' לו קרקע, - והתומים בסימן ס"ז סקכ"ב כתב, דגם לדעת רש"י לא סגי במה שהי' לו קרקע בשעת ההלואה, דג"ז הוא מילתא דלא שכיחא, דמי הוא זה שיקנה קרקע המשועבדת לבע"ח, עכ"ד.[[177]](#footnote-178)

ובגידו"ת שער מ"ה אות י"ז הק' ע"ד רש"י, דמ"ט מהני פרוזבול במי שלא הי' לו קרקע בשעת ההלואה, ויש לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול, וכדתנן הכא דאם אין לו קרקע מזכהו וכו', הרי כיון דבשעת ההלואה ל"ה לו קרקע, הו"ל מילתא דלא שכיחא, ועיי"ש שכתב דבדוחק י"ל דכשכותב הפרוזבול חשבינן כאילו עתה מחדש נעשתה ההלואה ע"י בי"ד שנעשו הם מלוים ללוה על סמך הקרקע שכבר לעת כזאת הוא אצל הלוה, וכתב דעדיין צריך להתישב בזה.

ד] והנה בפירש"י בקידושין דכ"ו: כתב, ז"ל, דכי תקון הלל פרוזבול "אשעבוד קרקעות תקון" דמלוה המצוי' היא, עכ"ל, ומ' בדבריו, דגדר הא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, לאו היינו דאין כותבין פרוזבול אלא על מלוה שיש להלוה קרקע, אלא היינו דאין כותבין פרוזבול אלא על שעבוד קרקעות, דהוא מוסר לבי"ד אלא שעבוד הקרקעות, - ובאמת דכן נראה מהא דתנן הכא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, ולא תני דאין כותבין אלא על מלוה שיש להלוה קרקע, ויותר נראה כן מהא דתניא בב"ק די"ב. דפרוזבול "חל על הקרקע" ואינו חל על העבדים, ומ' דעיקר חלות הפרוזבול, הוא מכח הקרקע, וכ"נ גם בד' רש"י בגיטין דל"ז., מדר' נתן הוי קרקע לוי החייב לשמעון "משועבד לפרוזבול" של ראובן המלוה את שמעון, עכ"ל.

ולפ"ז י"ל, דע"כ תליא ד"ז בשעת כתיבת הפרוזבול, דכיון דגדר התקנ"ח הוא דכתיבת הפרוזבול היא על שעבוד הקרקעות, ע"כ תליא במה דבשעת כתיבת הפרוזבול יש לו קרקעות, - והגם דאם בשעת ההלואה הי' לו קרקע, כבר הו"ל מילתא דשכיחא, ומאידך אם בשעת ההלואה ל"ה לו קרקע ואח"כ קנה קרקע, אכתי הו"ל מילתא דלא שכיחא, מ"מ לא פלוג רבנן בתקנתם.

ה] בחי' כת"ס בגיטין שם, והוא גם בתשו' כת"ס חו"מ סימן ט', הק' עוד ע"ד רש"י, דכל הא דמילתא דלא שכיחא לא תיקנו רבנן, היינו דלא תיקנו חכמים מתחילה במילתא דלא שכיחא, אבל הא דתיקנו פרוזבול כשיש לו קרקע דשכיחא, למה הוציאו מן הכלל כשאין לו קרקע דלא שכיח, הרי טעם התקנה שייך גם כשאין לו קרקע, שלא יהיו נמנעין מלהלוות לו, ולמה הוציאו מן התקנה להך גוונא, ולא כללו יחד.

ועיי"ש שכתב, דמודה רש"י דגדר הא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, הוא משום דהו"ל כגבוי,[[178]](#footnote-179) אלא דהוה קשיא לי', דכיון דסוכ"ס תקנתא בעלמא הוא, דע"פ הדין ל"ה כגבוי, ותקנתא הוא שלא יהיו נמנעין מלהלוות, הו"ל לתקן גם כשאין לו קרקע, וע"ז כתב דכל דאין לו קרקע לא שכיחא, וליכא חששא שיהיו נמנעין, ומה שהוציאו הלואה דלא שכיחא מן הכלל, הוא משום דיש חילוק ביניהם, דהיכא דאית לי' קרקע הו"ל קצת כגבוי, וכיון דכשאין לו קרקע הוי מילתא דלא שכיחא, לא תיקנו רק כשיש לו קרקע דאיכא מילתא בטעמא יותר דמהני מסירה, דנראה כגבוי קצת, וכתב דבזה נתישב משה"ק הרשב"א דמ"ט מהני פרוזבול כשמזכה לו המלוה קרקע בתוך שדהו, וניחא נמי הא דתליא בשעת כתיבת הפרוזבול.

ו] הר"ן בגיטין שם כתב דנפ"מ בפלוגתת רש"י והר"ש, בגוונא דהי' לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול ומכרו קודם השביעית, דלדעת רש"י מהני, ולדעת הר"ש ל"מ, - ולכאו' היינו, דלדעת רש"י דהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, הוא משום דלא תיקנו לכתוב אלא על מלוה שיש עלי' קרקע דשכיחא, הרי דכל דבשעת הפרוזבול הי' לו קרקע והו"ל מילתא דשכיחא, הויא בכלל תקנת פרוזבול, ואף שמכר הקרקע אח"כ לית לן בה, ולכאו' אי"ז מתישב למש"כ הכת"ס דגם לדעת רש"י גדר הדין הוא דבעינן שיהא החוב כגבוי, וצ"ע אם הוא מתישב עם מש"נ לעיל אות ד' דלדעת רש"י גדר הדין הוא דהפרוזבול חייל על שעבוד הקרקע, אך לדעת הר"ש דהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע הוא משום דהו"ל כגבוי, הרי דזה תליא בשעת חלות השמיטה, וכל שבשעה זו אין לו קרקע ול"ה החוב כגבוי, ל"מ הפרוזבול.[[179]](#footnote-180)

ז] אמנם הנה בחי' הריטב"א בגיטין שם כתב בשם הרא"ה, דמסתברא דהיכא דאית לי' קרקע בשעת כתיבת פרוזבול אע"פ שמכרו קודם שביעית דאינו משמט, כיון ששעה אחת הי' לו קרקע, דהא באותה שעה החוב נגוש הי' וכיון שכן שוב אינו משמט, ונכון הוא, עכ"ד.

ונראה דהריטב"א לטעמי' אזיל, שכתב במכות ד"ג: דהא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט, הוא משום דכבר נגוש ועומד הוא, ולא קרינן בי' לא יגוש, ובזה הוא שחידש, דדין שמיטה, הוא רק בחוב שעדיין לא בא לידי נגישה, אך כל שכבר הי' החוב נגוש ועומד, אף דבשעת השמיטה כבר בטלה הנגישה, לי"ב לדין שמיטה, וזה ניחא טפי למש"נ לעיל מ"א אות ו' דדינא דשמיטת כספים הוא דין דחייל בעיקר החיוב מתחילתו דדינו הוא דשביעית משמטתו, וע"כ י"ל דכל שכבר הי' החוב כנגוש, פקע מיני' דין השמיטה, ואף דאח"כ בטלה הנגישה, לא הדר וחייל עלי' דין שמיטה.

ח] ויש להוסיף בזה, דהנה לעיל מ"ב אות כ"ח נת' דבתשו' מהר"ם שהביא המרדכי בב"מ סימן ש"צ מבו', דבמלוה על המשכון וחזר המלוה והניח את המשכון ביד הלוה, שביעית משמטתו, ובס' ישועות ישראל סימן ס"ז חה"מ סק"ה צידד דאין שביעית משמטתו, ודימה למש"כ הרשב"א בתשו' ח"ב סימן רפ"ב דכל שאין החוב בר השמטה מתחילתו שוב אינו משמט, ועמש"נ לעיל שם לדון בזה, ולכאו' לפ"ד הרא"ה והריטב"א אין הדין כן, אלא כיון דבאותה שעה שהי' לו משכון, הי' החוב נגוש, שוב אינו משמט, וצ"ע בזה.

ט] בתומים סימן ס"ז סקכ"ב כתב ללמוד מד' הר"ן, דכל שהי' להלוה קרקע בשעת ההלואה ומכרה, ל"מ כתיבת הפרוזבול, אף במלוה בשטר דגובה מן הלקוחות, וכתב דהטעם בזה הוא משום דלא אמרינן כגבוי רק בבנ"ח, דבמשעבדי מחוסר מעשה רבתי, אבל בבנ"ח א"צ רק לתובעו ללוה תחילה, או דלא פלוג בין מלוה ע"פ למלוה בשטר, עכ"ד, וצ"ל דל"ד למש"א בגיטין דל"ז. דאם לו ולערב אין קרקע ולחייב לו יש קרקע כותבין עליו פרוזבול משום שעבודא דר"נ, דשאני שעבודא דר"נ, דחשבינן כמו שהאחר חייב לו את עיקר החוב, וע"כ שפיר כותבין ע"ז פרוזבול, ומשא"כ בשעבוד קרקעות מהלקוחות, דהלקוחות אין חייבין לו כלום, ל"מ הא דמצי לגבות מהקרקע שבידם, וצ"ע, - אך לכאו' יש מקום לדון בזה, דמש"כ הר"ן דבכה"ג שמכר הקרקע ל"מ הפרוזבול, י"ל דהוא במלוה ע"פ דאינו גובה מן הלקוחות, וצ"ע בזה.?ועי' להלן מ"ז אות ?, שנת' ללמוד כן מד' הריטב"א בב"ב דס"ה:.

י] התוס' בגיטין דל"ו. כתבו דפרוזבול מהני מדאורייתא, דהו"ל כמוסר שטרותיו לבי"ד דמדאורייתא אינו משמט, והא דפריך בגיטין שם, דמי איכא מידי דמדאורייתא משמט שביעית ותיקן הלל דלא משמט, הוא משום דלא הי' לו לעשות תקנה ללמד לעשות כן שביטל בכך השמטת כספים שצותה תורה, וצ"ע לפי דבריהם, דמ"ט אין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע משום דמילתא שלא על הקרקע הוי מילתא דלא שכיחא ולא תיקנו רבנן, הרי הפרוזבול מהני מדינא ולא מן התקנה, - ושמא אה"נ אם כתבו פרוזבול שלא על הקרקע, שפיר דמי, אך דינא הוא דאין בי"ד נזקקין לכתוב פרוזבול אלא על הקרקע, וכל שאין לו קרקע אין בי"ד נזקקין לכתוב פרוזבול לבטל בזה לדין השמיטה, וזה ע"ד מש"כ בחי' חת"ס בגיטין דל"ו: דהא דמיבע"ל התם אם הלל לדרי' תקין או לדרי עלמא, אף דלהתוס' פרוזבול מהני מדינא, היינו דמ"מ אם לא תקין אלא לדרי', הבי"ד מונעין עצמם ואין ממציאין עצמן לכך, וצ"ע בזה.

יא] **ואם אין לו קרקע מזכהו,** הרא"ש כתב, דהא דמהני הזיכוי אע"ג דחוב הוא לו, הוא משום דתקנ"ח היא דבכל דהו כותבין פרוזבול, וכ"כ הרא"ש בפ' השולח סימן ט"ו, - אך הר"ן בגיטין דל"ז. כתב דהא דמהני, הוא משום דכל שהדבר עצמו זכות, אע"פ שנמשך ממנו חוב שהוא יתר על הזכות זכה וקנה, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה לעלמא, דכל כה"ג זכה וקנה, וכתב דאפשר לדחות ולומר דהא דמהני הכא הוא מקולי פרוזבול.[[180]](#footnote-181)

ובביאור הפלוגתא בזה אם כיון דנמשך מזה חוב, ל"מ בזה זכי' מדינא, ואי"ז אלא מתקנ"ח, או דכיון דהדבר עצמו זכות, מהני בזה זכי', כתב בחי' הגר"נ שם אות ק"ב, דתליא בעיקר דין זכי', לדעת הסוברים דהוא מטעם שליחות, אשר כ"ה דעת הרא"ש והר"ן, דאם הא דמהני זכי' הוא משום דאנן סהדי דעביד לי' שליח או דניח"ל דליהוי שלוחו להכי, הרי דבכה"ג דנמשך מזה חוב, וליכא להך אנן סהדי, ל"מ הזכי', אך אם הא דמהני זכי', הוא גזה"כ דבמידי דזכות נעשה הזוכה לשליח הבעלים בלא מינוי, שפיר י"ל דכל דהחלות עצמו הוי זכות לבעלים, הו"ל בכלל זכי', ויש בזה להגזה"כ דזכין לאדם שלא בפניו.

יב] הר"ן שם כתב, דאם זיכה ללוה קרקע וצווח כששמע, הרי דלדעת רש"י דהא דבעינן קרקע היינו משום דבעינן שיהא החוב כשאר רוב שטרות שהן נגבין מן הקרקע, קרוב הדבר לומר דכיון דבשעת כתיבת הפרוזבול הי' הקרקע בחזקתו מהני, וצ"ע דהרי כל שמחה איגלאי מילתא למפרע דלא היתה הקרקע שלו, ומ"ט מהני, ועי' בחי' הגר"נ שם אות ק"ב מש"כ בזה, אבל לדעת הר"ש דהא דבעינן קרקע היינו משום דעי"ז הוי החוב כגבוי ביד בי"ד, ל"מ בכה"ג.[[181]](#footnote-182)

אך הריטב"א שם כתב, דאף דאם הי' הלוה שם וצווח, לא זכי בע"כ, מ"מ כל שאין הלוה שם, אמרינן דמסתמא זכי, ואפי' צווח לבסוף, והיינו קולא שהקילו, והכל משום תקנה כדי שלא תנעול דלת בפני לווין, עכ"ד, ומ' מדבריו, דהא דמהני הזכי' אף שנמשך מזה חוב, הוא מעיקר הדין, וכמש"כ הר"ן, ורק הא דמהני אף כשצווח אח"כ הוא מקולי פרוזבול, - והגר"א בשנו"א כתב דאפי' הלוה עומד וצווח שאינו רוצה מ"מ כותבין פרוזבול, ומ' דאף אם הי' הלוה שם בשעת כתיבת הפרוזבול וצווח, שפיר דמי.

יג] **מזכהו בתוך שדהו כל שהוא,** הר"ש כתב דהא דסגי בקרקע כ"ש אף שהחוב ק' מנה, הוא משום שראוי לגבות בה כל חובו כגון דגבי והדר גבי', וכ"כ בפירש"י בגיטין דל"ז., א"נ דדמי למלוה על המשכון דאפי' מחט, והקרקע כש נחשב כמשכון.

והתוס' בגיטין דל"ז. כתבו בשם רשב"ם דהא דסגי בקרקע כ"ש, הוא משום דקרקע כ"ש שוה כל החוב דאין אונאה לקרקעות, וכמדומה דאזיל לטעמי' בב"ב דס"א: דגדר הדין דאין אונאה לקרקעות, הוא, והק' ע"ז דאף דאין אונאה לקרקעות, הרי ביטול מקח יש להן, והרשב"א שם בדעת רשב"ם דקי"ל כמ"ד דאף ביטול מקח אין להן, וכ"ה מבו' בד' רשב"ם גופי' בב"ב דק"ו. ד"ה ינכה, דאין לקרקעות ביטול מקח ואף ביותר מפלגא.

אך צ"ע בזה, שהרי הך דינא דכותבין פרוזבול על קרקע כ"ש, הוא ברייתא ערוכה, ואם כל הא דכותבין ע"ז פרוזבול הוא משום דאין אונאה לקרקעות, א"כ תיקשי מהך ברייתא למ"ד בסוגיין דביטול מקח יש להן.

יד] ונראה לדון בזה, דהנה בעיקר מש"כ רשב"ם דקרקע כ"ש שוה כל החוב דאין אונאה לקרקעות, מבו' דבדין אונאה נתחדש דל"מ לקבוע בדמי הדבר יותר משויו, ובקרקעות שאין להן אונאה, מצי לקצוץ עליהן יותר מדמיהן, וחשיב הכל כדמי המקח, וע"כ הוא דחשבינן דקרקע כ"ש שוה כל חובו, וכ"ה מבו' גם בפירשב"ם בב"ב דס"א: שכתב דבקרקע לא אמרינן הדמים מודיעין משום דאין אונאה לקרקעות, ואכמ"ל.

ולפ"ז י"ל, דע"כ שפיר מהני אף למ"ד דביטול מקח יש להן, דכיון דאין אונאה לקרקעות, ע"כ מצינו לחשוב דקרקע כ"ש שוה כל החוב, והגם דאם יתן קרקע כ"ש בעד כל דמי החוב ולא ידע המלוה מזה, יהא זה ביטול מקח דאדעתא דהכי לא עביד, מ"מ כיון שמצינו לחשוב דכל החוב הוא דמי קרקע זו, והרי אם יתרצה שכנגדו לכך, יהא חשוב דכל החוב הוא דמי הקרקע, (ול"ד לדברים שיש בהן אונאה, דאף אם נתרצה שכנגדו לכך לא מצינו לחשוב כדמי הדבר אלא כפי שויו, ול"מ אלא משום דתנאי שבממון קיים, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ג ממכירה ה"ג), חשיב כל החוב כגבוי בידו, שהרי משכחת גוונא שיגבה כל הקרקע בעד חובו, וסגי בהכי, (וכ"ה דלדעת ש"ר סגי במה דאיכא גוונא שיגבה כל חובו כההיא דקטינא דאביי), וצ"ע עוד בזה.[[182]](#footnote-183)

טו] בגיטין דל"ז. אמרינן דאפי' השאיל לו מקום לתנור וכירים כותבין עליו פרוזבול, ובחי' מכת"י שם כתב דהיינו כשהחזיק בו וקנאו, אך אם לא החזיק בו ולא קנאו קנין שאלה, אין כותבין עליו פרוזבול, - ומבו' בדבריו שם דהטעם דבעינן לזה הוא, משום דהא דכותבין פרוזבול על קרקע שאולה, הוא משום דעכשיו הוא של הלוה והמלוה יכול לגבותו בחובו, וע"כ כ"ז הוא היכא דהקרקע קנוי' לו להלוה בקנין שאלה, אך כל שאין הקרקע קנוי' לו דאין המלוה יכול לגבותו בחובו, אין כותבין עליו פרוזבול.[[183]](#footnote-184)

ועיי"ש שכתב לפ"ז, בהא דפריך התם דמ"ט אין כותבין פרוזבול על עציץ שאינו נקוב דהא איכא מקומו, דהו"מ לשנויי דאיירי כשלא החזיק במקומו דלא קנאו, אלא דחד טעמא מתרי תלתא טעמי נקט.

טז] אך בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ס"ה עמד בקו' זו, דמ"ט לא מוקמינן לההיא דאין כותבין פרוזבול על עציץ שאינו נקוב בכה"ג שלא הקנה לו את המקום, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה דמקולי פרוזבול שנו כאן, ול"ב שיזכה במקום בא' מן הקנינים, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ובדבר אברהם ח"ב סימן י"ז סק"ה הק' ע"ז, דהיאך נימא דכותבין פרוזבול על קרקע שאולה שלא עשה בה קנין, דנהי דמשתמש ברשות, הרי אינה ראוי' לגביית החוב, וליכא בזה לא לטעמא דרש"י דהוי כדרך רוב שטרות דנגבין מן הקרקע, שהרי קרקע זו אינה ראוי' לגבי', ולא טעמא דהר"ש דחשיב החוב כגבוי, דכיון דאין הקרקע ראוי' לגבי', אין החוב כגבוי, - ואין לומר דג"ז הוא מקולי פרוזבול, ולא פלוג רבנן בקרקע ואע"פ שאינה ראוי' לגבי', כיון דללוה מיהא יש רשות להשתמש בקרקע, דא"כ מה נתחבטו הראשונים בטעם הא דכותבין פרוזבול על קרקע כ"ש, והוצרכו לפרש דהוא משום דראוי לגבות כל החוב כקטינא דאביי, או משום דאין אונאה לקרקעות, ומ"ט לא פירשו דהוא משום דלא פלוג רבנן בקרקע, ובע"כ דפשיטא להו דכל שאין הקרקע ראוי' לגביית החוב, אין כותבין עלי' פרוזבול, וא"כ ודאי דאין כותבין פרוזבול על קרקע שאולה שלא זכה בה, דאינה ראוי' כלל לגבי', עכ"ד.

יז] בדברי יחזקאל סימן ג' ס"ק ז' ח' עמד ע"ד המהרי"ט, דאף אי נימא דכל שהשאילו קרקע כותבין עליו פרוזבול אף שלא זכה בקרקע זו, מ"מ אכתי תיקשי דמ"ט לא מוקמינן לה בשהעמיד את העציץ ברשות חבירו שלא ברשות בעל הקרקע, וע"ד שכתב הרא"ש לקמן מ"ז בההיא דכוורת דבורים, דאיירי בשהעמיד הכוורת בשדה אחר בלא ידיעתו, דאם העמיד ברשות, כותבין פרוזבול משום הקרקע.

ועיי"ש שכתב לחדש, דאם העמיד את העציץ שלא ברשות בעל הקרקע, הרי דאף אם הוי העציץ נקוב אין כותבין עליו פרוזבול, וע"כ בע"כ דאיירי הך ברייתא בשהעמיד ברשות בעל הקרקע, והיינו משום דהא דעציץ שאינו נקוב חשיב כקרקע, הוא משום יניקתו, וע"כ בעינן שיהא קנין לבעל העציץ גם ביניקה, ומשום דבעינן שיהא לו קנין בכל מה דמחשיב להעציץ כקרקע, ואם אין לו קנין ביניקה, נמצא דבמה שיש לו קנין, אין בו דין קרקע מצ"ע, וע"כ אין כותבין ע"ז פרוזבול, ועיי"ש בסק"י שהביא דכ"כ בגידו"ת שער מ"ג ח"א אות י"ב, עיי"ש, ועי' גם בחי' חת"ס בגיטין שם שכתב כעי"ז.

ועיי"ש בדברי יחזקאל שכתב לפ"ז, דמה"ט אף אם נתן לו רשות להניח את העציץ שם ולא זכה במקומו בקנין שאלה, אין כותבין עליו פרוזבול, כיון דאין לו קנין ביניקה, ובכל שעה הוא יכול לסלקו, וע"כ לא מוקמינן לה בגמ' בכה"ג.[[184]](#footnote-185)

יז] בגיטין שם משני דאין כותבין פרוזבול על עציץ שאינו נקוב, ולא מצי לכתוב על מקום העציץ, הוא בדמנח אסיכי, - והרמב"ן שם כתב בתי' קמא דהא דבמנח אסיכי אין כותבין, אף דאיכא נמי מקום סיכי, איירי בשלא השאילו מקום הסיכי, - והרשב"א והרא"ש שם הוסיפו לפרש, דאיירי כשאין הסיכי של בעל העציץ אלא של בעל הקרקע, וע"כ הוא דאין מקום הסיכי מושאל לו, ואף דהסיכי עצמן מושאלין לו, ל"מ, דסיכי דנעיצי בקרקע לאו כקרקע דמו.

ובדבר אברהם ח"א סימן כ"ה סק"ה הק' ע"ז, דאף דהסיכי הם של בעל הקרקע, מ"מ כיון דהשאילו לו את הסיכי, והסיכי משתמשין בקרקע לצורך עמידתן, ובלא הקרקע אין בעל העציץ יכול להשתמש בסיכי לצורך זה, א"כ כשהוא משתמש בסיכי ה"ה משתמש באותה שעה גם בקרקע עצמה, וא"כ מ"ט ל"ה כמו שהשאילו מקום בקרקע, ועי' בגידו"ת שער מ"ג ח"א אות י"ב שהק' כעי"ז, - ועיי"ש שכתב לישב, דאע"ג דבעל העציץ משתמש בקרקע באמצעות הסיכי המושאלין לו, מ"מ כיון דהסיכי הם של בעל הקרקע ולא השאילו לו אלא לצורך החזקת העציץ ולא למילי אחריני, נמצא שגם בעל הקרקע משתמש באותה שעה במקום הסיכי שבקרקע, שהרי מחזיק הוא שם את הסיכי שלו, וא"כ הו"ל כשותפין בתשמיש קרקע זו, ואמרו בירושלמי בפירקין דאם הי' לו קרקע בשותפות אין כותבין עלי' פרוזבול.[[185]](#footnote-186)

יח] הרמב"ן בגיטין שם כתב בתי' בתרא, דהא דכשהעציץ מונח ע"ג סיכי אין כותבין פרוזבול על מקום סיכי, הוא משום דמקום סיכי לא חשיב, וכ"כ הרשב"א שם בשם תוס', - ועיי"ש שהק' ע"ז דמי גרע מקום סיכי מקלח של כרוב, ועוד, דהא קרקע כ"ש קתני ודוקא קתני, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בקידושין דכ"ו: דהא דתנן דקרקע כ"ש חייב בפאה ובביכורים וכותבין עלי' פרוזבול ונקנין עמה נכסים שאין להם אחריות, הוא בקרקע כ"ש ממש.

ובחי' חת"ס בגיטין שם כתב לישב, דאף דכותבין פרוזבול אף על קרקע כ"ש ממש, היינו רק כשהקרקע שלו ממש אבל בקרקע שאולה, נהי דשאלה הוי כשלו, מ"מ בעינן שיהא דבר חשוב קצת, ולא סגי במקום סיכי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יט] בתשו' חת"ס חו"מ סימן נ', הביא להקשות, דכיון דכותבין פרוזבול על קרקע מושכרת או שאולה, א"כ לא משכח"ל דינא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, אלא במי ששוכב אקילקלא דמתא ואין לו בית דירה לא בשאלה ולא בשכירות, - ועיי"ש שכתב לישב, דמשכח"ל בסומך על שלחן אחר ויכול לסלקו כל שעה, כיון דלא שאלו או השכירות לזמן, אלא נתן לו רשות לדור בו כ"ז שירצה הבעה"ב, וכל שעתא זימני' הוא.

ובדבר אברהם ח"ב סימן י"ז סק"ה כתב דזה מתישב גם לפ"ד המהרי"ט דכל שהשאילו מקום כותבין עליו פרוזבול אף שלא קנאו בקנין, והיינו משום דכ"ז הוא כשמשתמש במקום זה בשעת כתיבת הפרוזבול, או בסוף שביעית, אך הא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, יש להעמידה בגונא דבשעת כתיבת הפרוזבול אינו משתמש בקרקע, ואך שבאנו לדון דמ"מ כיון שהקרקע קנוי' לו בקנין שאלה כותבין עלי' פרוזבול, וע"ז שפיר כתב החת"ס דמשכח"ל בגונא שהוא סמוך על שלחן אחר ויכול לסלקו בכל שעה, דבכה"ג אין הקרקע קנוי' לו, וכיון דאינה קנוי' לו, הרי דהגם דבזמן שהוא משתמש בקרקע, הויא הקרקע בחזקתו, וכותבין עלי' פרוזבול, מ"מ בזמן שאינו משתמש בה אין כותבין עלי' פרוזבול, דבשעה זו אין לו בקרקע ולא כלום.

כ] **היתה לו שדה ממושכנת בעיר כותבין עלי' פרוזבול,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דאם היתה ללוה שדה שמשכנה לאחר, אפי' היתה משכנתא דסורא שהי' מקבל המשכון נותן לבעלים כסף ויגור ויאכל פירות המשכון עד זמן ידוע שהסכימו עליו ואז חוזר המשכון לממשכן ואינו משלם כלום, כותבין עלי' פרוזבול, אע"פ שאין לו בה רשות עד סוף הזמן, - ולכאו' הטעם דכותבין עלי' פרוזבול, הוא משום דהוי כמו כל קרקע של הלוה המושכרת לאחר, דכותבין עלי' פרוזבול, אף דאין להלוה רשות בה עד סוף זמן השכירות, דמ"מ ראוי לגבות את החוב בגוף הקרקע, וה"נ במשכנתא דסורא דכוותה.

והריבמ"צ בפי' קמא והר"ש והרא"ש כתבו ג"כ דאיירי כשהיתה ללוה שדה ומשכנה לאחר, אך בדבריהם לא נזכר דאיירי במשכנתא דסורא, ומ' דאיירי במשכנתא סתם, והתומים סימן ס"ז סקכ"ד הק' ע"ז דמאי קמ"ל דכותבין עלי' פרוזבול, הרי גוף הקרקע שלו ויכול למכרו, ולכאו' י"ל דקמ"ל, דאף דקרקע זו היא ביד המלוה לגבותה בעד חובו, ואין ביד אחר לגבותה, מ"מ כותבין עלי' פרוזבול.

והריבמ"צ בפי' בתרא כתב דאיירי כשהיתה להלוה שדה שמשכנה לו בעל חובו, וכ"כ הר"ש בכת"י והרא"ש, וקמ"ל דחשיבא כקרקע שלו וכותבין עלי' פרוזבול, והר"ש והרא"ש הוסיפו דאפי' אם לחייב לו יש קרקע כותבין עלי' פרוזבול מדר' נתן, כמש"א בגיטין דל"ז., והמשנה ראשונה הק', דא"כ מאי קמ"ל דכותבין פרוזבול על הקרקע הממושכנת, הרי אפי' אם אינה ממושכנת לו, כותבין עלי' פרוזבול מדר' נתן, וצ"ע.

כא] **כותבין לאיש על נכסי אשתו,** הר"ש פירש דהיינו בנכסי מלוג שהוא אוכל פירות, וכ"כ הרע"ב, ומ' דכל הא דכותבין לו פורזבול על נכסי אשתו הוא רק משום שהוא אוכל הפירות וחשיב כקרקע דידי'.

והתוי"ט הק' ע"ז דמתניתין סתמא תנן ומ' דהוא אף כשאינו אוכל פירות, ועוד דהוי דומיא דסיפא דכותבין ליתומים על נכסי אפוטרופסין, ועוד דבירושלמי פשיט דכותבין לאפוטרופוס על נכסי יתומים מהא דכותבין לאיש על נכסי אשתו, ואם כל הא דכותבין לאיש על נכסי אשתו הוא משום שהוא אוכל פירותיהם, אין ללמוד מזה דכותבין לאפוטרופוס על נכסי יתומים, וצ"ע בזה.

כב] **וליתומים על נכסי אפוטרופוס,** הר"ש כתב דהיינו באפוטרופסין הלווין לצורך היתומים וליתומים אין להן קרקע, והמהר"י קורקוס בפ"ט משמו"י ה"כ כתב דהטעם בזה הוא, דדין הוא דכיון דהאפטרופוס לוה כותבין פרוזבול על קרקע שלו, עכ"ד, ולפ"ז אם לוו היתומים עצמן, עי' רא"ש כתובות פי"ג סימן ז' אימתי מתחייב קטן שלוה, ל"מ לכתוב פרוזבול על קרקע של האפוטרופוס.

ועי' גם בתוי"ט שדקדק כן מל' הר"ש, דאין כותבין על נכסי אפוטרופוס רק כשלוה האפוטרופוס, כיון שהוא לוה, אע"פ שלא לצורך עצמו לוה, אבל אם הי' אביהם חייב ולא הניח קרקע, דמתקנת הגאונים גובין אף ממטלטלין, אין כותבין פרוזבול על הקרקע של האפוטרופוס, ובתוס' הגרע"א כתב דנפ"מ בזה גם קודם תקנת הגאונים, בגונא ששעבד לו אביהם מטלטלין בפירוש, או מטלטלין אגב קרקע, דבהך מדינא דגמ' גובה ממטלטלין דיתמי.[[186]](#footnote-187)

כג] אמנם הנה בסה"ת שער מ"ה אות י"ט פירש לדינא דכותבין ליתומים על נכסי אפוטרופוס, דהיינו דיתומים שלוו כותב מלוה פרוזבול שלו עליהן, הואילו ויש לו קרקע לאפוטרופוס שלהן, ומבו' דאף אם לוו היתומים עצמן כותבין פרוזבול על קרקע האפוטרופוס, ולפ"ז לכאו' ה"נ אם הי' אביהם חייב ולא הניח קרקע, כותבין פרוזבול על קרקע האפוטרופוס, אך במשנה ראשונה נקט דאף למש"כ התוי"ט דאם הי' אביהם חייב וכו' אין כותבין פרוזבול על הקרקע של האפוטרופוס, מ"מ אם לוו היתומים עצמן, כותבין פרוזבול על קרקע של האפוטרופוס, וצ"ע.

כד] בגיטין דל"ז. איתא, א"ר יהודה אמר שמואל, דיתומין א"צ פרוזבול, וכן תני רמב"ח יתומין א"צ פרוזבול דר"ג ובית דינו אביהן של יתומין, ופירש"י דאיירי בחוב של אביהן המת, - אך הריטב"א והר"ן שם כתבו בשם הרמב"ן, דאיירי במה שהלוו הם, דאם במה שירשו מאביהם א"צ כלל פרוזבול, וכדתניא בספרי ר"ש אומר כל בעל משה ידו ולא היורש,[[187]](#footnote-188) ועיי"ש שכתבו בדעת רש"י, דאפשר דס"ל דההיא דספרי ר"ש בלחוד קאמר לה ופליגי רבנן עלי', וכתב הריטב"א דכל הא דממעטינן מקרא דאין שביעית משמטת, הוא רק ביורש ולא בלוקח, והיינו משום דלוקח לא זכה אלא בשעבוד נכסים, ואכתי שעבוד הגוף קיים, ולכאו' הוא כדעת ר"ת דמכירת שט"ח מהניא רק על השעבוד נכסים, ואע"ג דלא קרינן בי' לא יגוש, שהרי אין ביד המוכר לתבוע את חובו,[[188]](#footnote-189) כיון דאידך ניגוש מחמתי', לא יגוש קרינן בי'.

כה] ובסה"ת שער מ"ה אות י"ט כ' כתב, דהא דתנן הכא דכותבין ליתומים וכו', איירי רק ביתומים שלוו, אך ביתומים שהלוו לאחרים א"צ פרוזבול, משום דבי"ד אביהן של יתומים וכאילו נגוש ועומד כל חוב שלהן, וכ"כ הבעה"ע באות פרוזבול עו:.[[189]](#footnote-190)

אך הב"י בסימן ס"ז כתב, דמה שדחה רש"י לההיא דספרי, דאין שביעית משמטת חובות שירשו מאביהם, הוא משום דמפרש למשנתינו דאיירי גם ביתומים שהלוו, ואפשר שלמד לזה מלישנא דכותבין "ליתומים", וכמו שהבאנו בהערה מד' הבעה"ע שדקדק לזה, וקמ"ל דהן יכולין לזכות קרקע האפוטרופוס ללוה ולכתוב עליו פרוזבול דכדידהו דמי,[[190]](#footnote-191) ומזה למד רש"י דאיכא גוונא דבעו יתומים לכתוב פרוזבול, ולד' הרמב"ן הרי לעולם א"צ לכתוב פרוזבול, דאם ירשו מאביהן אין שביעית משמטתו, ואם הלוו הם, א"צ פרוזבול, דבי"ד אביהם של יתומים הוא, עכ"ד.

ונתחדש בד' הב"י, דלדעת רש"י כל הא דיתומים א"צ פרוזבול, הוא רק כשהלוה אביהם, אך כשהלוו הם עצמן, ה"ה צריכין פרוזבול, וכ"כ הסמ"ע שם סקמ"ז.

אך בתשו' מהרשד"ם חו"מ סימן ס"א כתב, דמד' הרמב"ם בפ"ט משמו"י הכ"ד והטור בסימן ס"ז מבו' דאף אם הלוו היתומים עצמן א"צ פרוזבול, וכתב דרש"י ג"כ מודה לזה, דזיל בתר טעמא, דכיון דבי"ד אביהן של יתומים וצריכין להפך בזכותן וכו', מאי נפ"מ אם הלוה אביהם או הלוו הן עצמו, וכתב דכ"ה מבו' בל' רש"י בב"ק דל"ז., עכ"ד, וגם התומים בסימן ס"ז סקכ"ה תמה ע"ד הב"י והסמ"ע, דמ"ט יהיו בי"ד יד יתומים דוקא למה שירשו מאביהם ולא מה שהלוו הם, ואדרבה אם הם מלוים פשיטא דידם כיד בי"ד.

כו] בתשו' מהרשד"ם שם הק' על מש"כ דלכו"ע אין יתומים צריכין פרוזבול אף כשהלוו הם עצמן, ממשה"ק הרשב"א בגיטין שם, דמ"ט בעינן להא דבי"ד של אביהן של יתומים, תיפו"ל דטוענין ליתומים דהי' לאב פרוזבול, וצ"ע דלא מצינו דטוענים שכתב פרוזבול בשנה ראשונה של שמיטה, דאין דרך כלל לכתוב פרוזבול, עיי"ש, ואם הא דיתומים א"צ פרוזבול איירי אף כשהלוו הן עצמן, א"כ שפיר בעינן להך דינא, דעל חובות של עצמן ל"מ כלל פרוזבול שכתב אביהן, ועיי"ש שכתב דצ"ל דהי' נראה להרשב"א דוחק דאיירי כשהלוו היתומים עצמן, דהוא מילתא דלא שכיחא, ועי' גם בתומים סימן ס"ז סקכ"ה שכתב דלפמש"א בב"מ ד"ע. דלא יהבינן זוזי דיתמי רק למאן דאית לי' דהבא פריכא ליתן אותו למשכון וכו', אינו במציאות שישמט חוב שהלוו היתומים עצמן, עיי"ש.

כז] ועיי"ש שכתב עוד בזה בדעת הרשב"א, דכשהלוו היתומים עצמן ל"ב כלל להא דבי"ד אביהן של יתומים, שהרי לאו בני מצוה נינהו, וקרא דשמוט כל בעל משה ידו, בבני מצוה מיירי, ובע"כ דאיירי רק כשהלוה אביהם.

ונתחדש בדבריו, דאף דביתומים דלאו בני מצוה נינהו ליכא לדין שמיטת כספים, מ"מ אם הלוה אביהן ומת, איכא דין שמיטה על חוב זה, אף שבזמן השמיטה הוא של היתומים דלאו בני מצוה נינהו, - וזה מתפרש למש"נ לעיל מ"א אות ו' דדינא דשמיטת כספים, הוא דין דחייל בעיקר החיוב מתחילתו, דדינו הוא דשביעית משמטתו, עיי"ש, וע"כ שפיר י"ל דכל דבשעת ההלואה הי' החוב של אביהם, וחייל על חוב זה דין שמיטת כספים, הרי דאף דבשעת השמיטה הוי של היתומים, שביעית משמטתו, וצ"ע.

כח] והתומים בסימן ס"ז סקכ"ה כתב עוד בזה, דכיון דאין היתומים בכלל מצוות ואינם חייבים בשמיטת כספים, ע"כ כל הא דבעינן להך דינא דהך דינא דיתומים א"צ פרוזבול, הוא דאף כשהגדילו ואח"כ חל שמיטה, ג"כ אינו משמט, דכבר הו"ל כאילו נעשה בקטנותם פרוזבול, דאז הו"ל כמסור לב"ד, - ואשר ע"כ כ"ז הוא בחוב שירשו מאביהם, אך אם הלוו הם עצמן בקטנותם, הרי כיון דבשעת ההלואה ל"ה ע"ז דין שמיטה, כיון דקטן לאו בר מצוה הוא, ע"כ אף כשהגדילו אח"כ ליכא ע"ז דין שמיטה, דדמיא ללוקח שט"ח מן הגוי, שכתב הרשב"א בתשו' ח"א סימן תשס"ט דאין שביעית משמטתו, עכ"ד.

אך עיקר הדברים מחודשים, דלא מיבעיא לפשטות הדברים דדינא דשמיטת כספים היא הפקעה בגוף החוב, דשפיר י"ל דאף דיתומים אינם בכלל מצוות, מ"מ כיון דהוו בכלל ישראל, חייל דין שמיטת כספים על החוב, וכ"כ במנ"ח מצוה תע"ז, - אלא אף לדעת היראים במצוה קס"ד דדין שמיטת כספים אינו הפקעה בגוף החוב כלל, אלא הוא מצוה על המלוה לשמט את חובו, וכ"ז שלא שימט את חובו, חייב הלוה לפרעו, (אלא דבי"ד כופין את המלוה לשמט את חובו, ככל מ"ע שמכין אותו עד שתצא נפשו), הרי מ"מ אף אם היו קטנים בשעת השמיטה, מ"מ אחר שהגדילו הוו בכלל מצוה זו להשמיט את החוב שעברה עליו השמיטה, וכ"כ בשיעורי הגר"ש מכות אות קס"ה ובחי' הגר"נ גיטין דל"ז. אות צ"ט.[[191]](#footnote-192)

כט] התומים בסימן ס"ז סקכ"ה כתב לדון בדעת רש"י, דמפרש להא דתניא דכל בעל משה ידו ולא היורש, לא קאי על יורשי המלוה, אלא על יורשי הלוה, דאם מת הלוה והניח נכסים אין בהם שמיטה, דעיקר מה שהקפידה התורה הוא דלא יגוש אותו, דהוא משועבד גופו ונכסיו אינון ערבין, ובשביעית פטרה התורה שאינו יכול לנגוש אותו והפקיעה שעבוד הגוף, וכיון שפקע השעבוד הגוף, ממילא בטל אף שעבוד הנכסים, וכ"ז הוא כשהלוה חי, אבל כשהלוה מת דבלא"ה אין עליו שעבוד הגוף, אלא דנכסי אביו ערבים בשביל חוב אביו, במה יחול שמיטה, עכ"ד, ואמנם לכאו' אי"ז כמש"כ התומים גופי' בסימן ס"ו סקמ"ג דאיכא על היורש גם שעבוד הגוף, עיי"ש.

ובחי' הגר"נ גיטין דל"ז. אות ק' כתב לסייע לד' התומים, ממה שהביא הרמב"ם בפ"ט משמו"י הי"ג להא דכתובת אשה אינה נשמטת, ולהא דאם פגמה או זקפה נשמטת, בכתובת גרושה, ומ' דהוא דוקא בגרושה ולא באלמנה, וזה דלא כמש"כ בפסקי רי"ד בכתובות די"ח. ובטוש"ע סימן ק"א ס"א שהביאו להך דינא בכתובת אלמנה, ולפ"ד התומים ניחא, דדוקא בגורשה דהבעל קיים ואיכא עלי' שעבוד הגוף, הוא דאיכא לדין שמיטת כספים, ומשא"כ באלמנה שמת הבעל, בלא"ה ליכא דין שמיטת כספים, כיון דליכא שעבוד הגוף על יורשי הבעל וליכא בזה לדין שמיטה, עכ"ד, ונמצא לפ"ז דמד' הרי"ד והטוש"ע שהביאו להך דינא בכתובת אלמנה, מבו' לדינא דלא כהתומים.

**פ"י מ"ז**

א] **כוורת דבורים ר"א אומר ה"ה כקרקע וכו',** בב"ב דס"ו. בעי לפרושי דפליגי בדין תלוש ולבסוף חיברו, דר"א ס"ל דהוי כמחובר, ורבנן ס"ל דהוי כתלוש, ודחינן דטעמא דר"א הוא משום דכתיב ויטבול אותה ביערת הדבש, מה יער התולש ממנו בשבת חייב חטאת אף דבש הרודה ממנו בשבת חייב חטאת.

והתוס' שם כתבו, דלפ"מ דס"ד דטעמא דר"א הוא משום דתלוש ולבסוף חיברו הוי כמחובר, איירי בכוורת מחוברת, וחשיבא הכוורת עצמה כקרקע, אך לפ"מ דמסיק דטעמא דר"א הוא משום דאיתקש ליער, הרי דהדבש עצמו הוי כמחובר, ולא תלי כלל בחיבור הכוורת.

ב] והנה התוס' שם כתבו דלפ"מ דס"ד דטעמא דר"א הוא משום דהכוורת עצמה הויא כמחוברת, הו"מ למיפרך, דמ"ט הרודה ממנה בשבת חייב חטאת, הרי הו"ל כרודה פת מן התנור דפטור אע"ג דהתנור מחובר, וגם דמ"ט אין הדבש מקבל טומאה, - אך בפי' רשב"ם שם מבו', דלפום הס"ד, הא דהרודה ממנה בשבת חייב חטאת, הוא משום דחשיבא כמקום גידולו של הדבש, וכיון דהכוורת הויא כקרקע, ע"כ חשיב כתולש מן הקרקע,[[192]](#footnote-193) והא דאין הדבש מקבל טומאה, הוא משום דבטל לגבי כוורת.

וכ"ה מוכרח בד' הר"י מיגש שם, דמשמעות דבריו דגם לפ"מ דמסיק דטעמא דר"א הוא משום דאיתקש ליער, היינו דילפינן מהך קרא דהכוורת עצמה חשיבא כמחוברת, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דהרודה ממנה בשבת חייב חטאת, הוא משום דהויא הכוורת מקום גידולו של הדבש, והא דאין הדבש מקב"ט, הוא משום דבטל לגבי כוורת.

ג] ובאמת נתפרשו הדברים בירושלמי הכא, דאמרינן דברודה פת מן התנור מודה ר"א דפטור, משום דדבש גידולי כוורת ופת אינה גידולי תנור, ומבו' מזה להדיא כד' הר"י מיגש, דאף דטעמא דר"א הוא מקרא דויטבול אותה ביערת הדבש, וכמש"א בירושלמי לעיל מינה, מ"מ לאו היינו דהדבש עצמו חשיב כמחובר, אלא היינו דמהך קרא ילפינן דהכוורת עצמה חשיבא כמחוברת, ומכח זה הוא דהרודה דבש ממנה חייב חטאת, וע"כ הי' מקום לומר דה"נ הרודה פת מן התנור המחובר חייב, וזהו דמפרשינן דל"ד זל"ז, דדוקא הרודה דבש מן הכוורת חייב, משום דהוי הדבש גידולי כוורת, ומשא"כ בפת דאינה גידולי תנור, מודה ר"א דהרודה פטור.

ד] בירושלמי הכא פריך במה אנן קיימין, אם במחוברת לקרקע כו"ע מודו שהיא כקרקע, אם בנתונה ע"ג ב' יתידות כו"ע מודו שאינה כקרקע, אלא כי אנן קיימין במונחת ע"ג קרקע, וכ"ה בתוספתא בשלהי עוקצין, דמייתינן התם לפלוגתא דר"א ורבנן, ותני עלה אם היתה מחוברת בטיט הכל מודין שהיא כקרקע לכל דבר, היתה נתונה ע"ג ב' יתידות הכל מודים שהוא ככלי לכל דבר.

והנה הריבמ"צ והרע"ב במשנתינו הביאו לד' הירושלמי, ובתוס' הגרע"א תמה ע"ז, דלס"ד דהגמ' בב"ב הויא פלוגתייהו דוקא במחוברת בטיט, ולמסקנא דטעמא דר"א הוא מקרא דיערת הדבש, קאי הכל על הדבש, ואיירי אפי' בתלוש לגמרי, וכ"ה להדיא בד' התוס' והריטב"א בב"ב שם, דאף במונח ע"ג יתידות הו"ל כמחובר, עיי"ש, ולרבנן דלא דרשי כן, אפי' במחובר בטיט הוי כתלוש, - ובמכתב הגרע"א שבס' תפא"י כתב בסו"ד, דשמא מש"א בירושלמי מה אנן קיימין וכו' לא אזלא אליבא דסוגיא מקודם דיליף מיערת הדבש, - אך צ"ע דהרי להדיא תניא הכי בתוספתא, והיאך יתישבו ד' הגמ' בב"ב והירושלמי בתחילה עם ד' התוספתא.

ה] והנה אמנם עיקר קו' הגרע"א מיוסדת ע"ד התוס' בב"ב שם דלפ"מ דמסקינן דטעמא דר"א הוא מקרא דיערת הדבש, היינו דהדבש עצמו הוי כמחובר, ולא תלי כלל בחיבור הכוורת, אך לפמש"נ לעיל ללמוד מד' הירושלמי דמהך קרא דיערת הדבש ילפינן דהכוורת חשיבא כמחוברת, אשר כן נראה גם בד' הר"י מיגש בב"ב שם, שפיר י"ל דהא דנתחדש בקרא דהכוורת חשיבא כמחוברת, הוא רק כשהיא ע"ג קרקע, אך כל שהיא ע"ג יתידות, לא חשבינן לה כמחוברת לקרקע.[[193]](#footnote-194)

ו] ומה שאמרו בירושלמי דבמחוברת לקרקע כו"ע מודו שהיא כקרקע, אף דאנן קי"ל דתלוש ולבסוף חיברו ל"ה כקרקע, הי' מקום לומר דהיינו רק לגבי קנינים ולגבי פרוזבול, וזה כמש"כ הרמ"ה בב"ב שם, דלפ"מ דמסקינן דטעמא דר"א הוא מקרא דיערת הדבש, ואיירי בכוורת שאינה מחוברת לקרקע, הרי דכל שהכוורת מחוברת לקרקע, ה"ה כקרקע לקנות בכסף שטר וחזקה ולקנות על גבה מטלטלין וכותבין עלי' פרוזבול, - וזה מתפרש כמש"כ הש"ך בחו"מ סימן צ"ה סק"ח, דאף דתלוש ולבסוף חיברו הוי כתלוש, מ"מ לענין דיני ממון הו"ל כקרקע, והוא נקנה בכסף שטר וחזקה, וחשיב כקרקע לענין דין שומרים ושבועה ואונאה, עיי"ש

אך מל' התוספתא בשלהי עוקצין דתני דאם היתה מחוברת בטיט הכל מודין שהיא כקרקע "לכל דבר", מבו' דכל שהיא מחוברת בטיט חשיבא כקרקע לכל מילי, ולא רק לגבי דיני ממון, ולכאו' אתיא כמ"ד דתלוש ולבסוף חיברו הוי כמחובר, וצ"ע.

ז] ואמנם הנה בפשוטו הי' נראה, דאף דמודו רבנן בכוורת המחוברת לקרקע שהיא כקרקע, מ"מ אף בכה"ג אין הרודה ממנה בשבת חייב, ואף דהויא הכוורת כקרקע לכל דבר, מ"מ לא סגי בזה לחייב את הרודה דבש ממנה.

והטעם בזה, דהנה בירושלמי הכא ס"ד דאף ברודה פת מן התנור מחלוקת ר"א ורבנן, ודחי דפת אינה גידולי תנור, וצ"ע דהרי פלוגתא דר"א ורבנן בכוורת, הוא אם חשיבא הכוורת כמחוברת, אך בתנור דהוי מחובר, מ"ט יהא דין הרודה פת מתוכו תליא בפלוגתא דר"א ורבנן, ואם איירי בתנור שאינו מחובר לקרקע, לכאו' אף לר"א אינו כקרקע, דלא ילפינן מקרא אלא דכוורת חשיבא כקרקע, - ולכאו' מבו' מזה, דמלבד מה דיליף ר"א מהך קרא דיערת הדבש דהכוורת חשיבא כקרקע, גם יליף עוד מהך קרא דהרודה מן הכוורת דהויא כקרקע חייב, וע"כ לדידי' הי' מקום לחייב גם ברודה פת מן התנור המחובר, אך לרבנן דליכא קרא דהרודה דבש מן הכוורת חייב, לא מצינו כלל להך מילתא דהרודה ממקום המחובר חייב, וע"כ ודאי דהרודה פת מן התנור המחובר פטור.

ולפ"ז הרי הדין נותן, דלדעת רבנן אף הרודה דבש מכוורת המחוברת לקרקע דחשובא כקרקע, וכן בגוונא שחצב הכוורת בסלע דלכו"ע הויא כקרקע, (או בגוונא שקבעה ולבסוף חקקה, אם בכה"ג חשיבא כקרקע לכל מילי, ואכמ"ל), פטור, משום דלדידהו דלא דרשי להך קרא דיערת הדבש, לא מצינו דהרודה דבש ממקום גידולו חייב.[[194]](#footnote-195)

ח] אמנם הנה בל' הריבמ"צ במשנתינו משמע קצת דבכוורת המחוברת לקרקע מודו רבנן דהרודה ממנה בשבת חייב, עיי"ש, - וכמדומה דאזיל לטעמי', דהנה הריבמ"צ כתב דטעמא דר"א הוא מקרא דיערת הדבש, וכתב ע"ז, ז"ל, ורבנן שפיר קאמר ר"א, ואמרינן דכו"ע כשמחוברת לקרקע כקרקע וכו', עכ"ל, ומשמע דמפרש, דהא דמודו רבנן דכשהיא מחוברת לקרקע הויא כקרקע, ילפינן לה מהך קרא דיערת הדבש, דהרי שפיר קאמר ר"א דמהך קרא יש ללמוד דהרודה מן הכוורת בשבת חייב, אלא דרבנן מפרשי להך קרא בכוורת המחוברת לקרקע, ועי' בחזו"א בשלהי עוקצין שכתב כן מדעתו, וע"כ זהו שנקט הריבמ"צ דכל שהיא מחוברת לקרקע, מודו רבנן דהרודה ממנה בשבת חייב.

ט] במכתב הגרע"א שבס' תפא"י, הוסיף להוכיח דדינא דר"א הוא אף במונח ע"ג יתידות, ממשמעות ד' הרמב"ם בפכ"א משבת ה"ו והשו"ע בסימן שכ"א סי"ג, דלרבנן אסור לרדות מן הכוורת משום שבות אף כשהיא מונחת ע"ג יתידות, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בשבת דמ"ג:, עכ"ד, - אך לכאו' יש מקום לדון, דאף אם דינא דר"א דהכוורת חשובה כקרקע, הוא רק כשהיא מונחת ע"ג קרקע, מ"מ לרבנן דלא חשיבא הכוורת כקרקע, ואפ"ה אסור לרדות ממנה משום שבות, אין לחלק בין היכא דהיא מונחת ע"ג קרקע להיכא דהיא מונחת ע"ג יתידות, וצ"ע בזה.

י] **וכותבים עלי' פרוזבול,** הרא"ש כתב דאיירי כשאין המקום שאול לו, אלא העמיד כוורת בשדה אחר בלא ידיעתו, דאילו העמיד ברשות אפי' לרבנן נמי דלא גרע מהשאיל מקום לתנור וכירים דכותבים עליו פרוזבול, - אך התוס' בב"ב דס"ה: כתבו דאיירי בכוורת המונחת ע"ג יתידות, וע"כ אין כותבין משום מקומה, וכ"ה בד' הריטב"א שם, וכ"כ הגר"א בשנו"א, והרא"ש דלא ניח"ל בזה, נראה דהוא מכח מש"א בירושלמי דבמונחת ע"ג יתידות מודה ר"א דאינה כקרקע.

יא] והריטב"א בב"ב שם כתב דלפ"מ דס"ד דאיירי בכוורת המחוברת לקרקע, הא דלרבנן אין כותבין עלי' פרוזבול משום מקום הכוורת, איירי בגונא שכלה זמן שאלתו קודם סוף שביעית כשהיא משמטת, וכיון שהוא שאול וההיא שעתא לא חזי לגוביינא כלל, אין כותבין עליו פרוזבול, ועיי"ש דמדמי לה למש"כ שם דמ"ד: בדין שעבוד מטלטלין אגב מקרקעי.

ובפשוטו הי' נראה בביאור דבריו, דס"ל דכל שהי' לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול ומכרה קודם סוף השמיטה, הרי דבמלוה ע"פ שאינו גובה מן הלקוחות ל"מ הפרוזבול, ובמלוה בשטר שגובה מן הלקוחות מהני הפרוזבול, וזה כמש"נ לדון לעיל מ"ו אות ט', עיי"ש, וע"כ כל שהיתה לו קרקע שאולה וכלה זמן השאלה קודם סוף השמיטה, כיון דבשעת סוף השמיטה ל"מ לגבות ממנה כלל, ל"מ הפרוזבול, וזהו דמדמי לה למש"כ בדין שעבוד מטלטלי אגב מקרקעי דאף דאם שעבד כל מטלטלין שיקנה אגב קרקע חייל השעבוד אף אם מכר את הקרקע, מ"מ אם הי' לו קרקע מושאל או מושכר, אין חל עליו שעבוד אלא ממטלטלין שיקנה בעודו ברשותו, דאפשר שיגבה בע"ח אותו זכות שיש בו, אבל בתר דהדרא ארעא למרי' ואין למלוה עליו שום שעבוד, לא משתעבדי נכסי עליו.

אמנם הנה בחי' הריטב"א בגיטין דל"ז. כתב בשם הרא"ה, דמסתברא דהיכא דאית לי' קרקע בשעת כתיבת פרוזבול אע"פ שמכרו קודם שביעית דאינו משמט, כיון ששעה אחת הי' לו קרקע, דהא באותה שעה החוב נגוש הי' וכיון שכן שוב אינו משמט, ונכון הוא, עכ"ד, ולכאו' זה שלא כדבריו בב"ב, דבעינן שיהא השעבוד על הקרקע בסוף השמיטה, - ושמא י"ל, דאף דסגי שיהא לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול, מ"מ בעינן שבשעה זו תהא הקרקע ראוי' לגבות ממנה אף בסוף השמיטה, אך כל שיש לו קרקע שכלה זמן שאלתה קודם סוף השמיטה, ונמצא דאף בשעת כתיבת הפרוזבול, אין הקרקע ראוי' לגבות ממנה בסוף השמיטה, אין כותבין עלי' פרוזבול, וצ"ע בזה.

יב] **ואינה מקבלת טומאה במקומה,** הרא"ש כתב דאם אינה במקומה, ה"ה מקבלת טומאה מדרבנן דדמיא לשאר כלי הבית, אך מן הדין ע"י הדבש חשיבא כמחובר ואפי' שלא במקומה נמי, וכ"כ התוס' בב"ב דס"ו.,[[195]](#footnote-196) - ומבו' לפ"ז, דאף שכתבו התוס' שם דעיקר דינא דר"א הוא דהדבש עצמו חשיב כמחובר, מ"מ מכח זה אף הכוורת עצמה חשובה כמחוברת ואינה מקבלת טומאה, וכ"נ ממש"כ הרא"ש דע"י הדבש חשובה כמחובר, ומ' דיסוד דינא דר"א הוא דהדבש עצמו חשיב כמחובר, ומכח זה חשיבא אף הכוורת עצמה כמחוברת, וע"כ אף הכוורת עצמה אינה מקבלת טומאה, אך יש לדחות, דלעולם יסוד דינא דר"א הוא דהכוורת חשיבא כמחוברת, ואך דכל הא דנתחדש בקרא דהכוורת חשיבא כמחוברת, הוא רק כשיש בה דבש, וזהו שכתב הרא"ש דע"י הדבש חשיבא כמחובר, וצ"ע.

אך בחי' הריטב"א בב"ב שם מבו' דמפרש דהא דתנן ואינה מקבלת טומאה, קאי על הדבש שאינו מקב"ט, ועיי"ש שכתב דהא דתני במקומה, אתא למעוטי דאם הוציא הדבש מן הכוורת, אע"פ שהוא עדיין בצפיחין שלו, אינו חשוב מחובר ואיכא נמי עלה שם אוכל בלא מחשבה, עכ"ד.

1. והמהרי"ט שם והגר"א יו"ד סי' של"א והקר"א יבמות דפ"ב כתבו, דהרמב"ם מפרש דהא דפליגי ביבמות דפ"ב. אי תרומה בזה"ז דרבנן, אין הפלוגתא בזה אם קדושה שני' קדשה לע"ל, אלא הויא הפלוגתא אם בקדושה שני' נתחייבו בתרומה, כיון שהיתה ביאת מקצתן, וכן נ' מד' תשו' הרמב"ם סי' קל"ב ז"ל, וכאשר נתבאר לנו ממס' יבמות וכתובות שתרומה בזה"ז דרבנן כמו שנתבאר שם ביאת כולם ולא ביאת מקצתכם, נתאמת לנו שכך המעשר ג"כ בזה"ז דרבנן, עכ"ל, והרי שפירש כן הרמב"ם בד' הגמ' ביבמות, ומה שהביא הרמב"ם מכתובות, מתבאר לפ"מ שפי' הביה"ל ח"ג סי' א' ענף ד' בשם הגר"ח, והקרית ארבע בהל' תרומות שם, סוגיא דכתובות דכ"ה. לדעת הרמב"ם, ע' בדבריהם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם כבר הקשו ע"ז ממש"כ הרמב"ם ויראה לי שה"ה במעשרות, ואם ילפי' לה משמו"י ומשום דתרו"מ תליין בשנות השמיטה, הרי דעיקר הילפותא הויא על מעשר, אך לד' הכס"מ ודעימי' דילפי' לה מחלה, הרי שהי' מקום לומר דרק תרומה דמי לחלה משום דחלה נמי איקרי תרומה, וכמו שביאר כן האו"ש שם, אמנם יש לדחות דמ"מ כיון דבגמ' לא נז' רק דתרומה דרבנן, ע"כ תלה לה הרמב"ם ביראה לי, - עוד צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם פ"ה מהל' ביכורים ה"ה אין חייבין בחלה וכו' ובזמן שכל ישראל שם וכו', לפיכך חלה בזה"ז אפי' בימי עזרא אינה אלא מדבריהם כמו שביארנו בתרומה, עכ"ל, ומ' דחד דינא הוא, וע' מעדנ"א בהל' תרומות שם שכתב דלד' הגר"ח צ"ל דמכוון הרמב"ם להביא למש"כ בהל' תרומות דבזמן עזרא ל"ה ביאת כולם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שהוסיף עוד בזה, דבזה מתפרש הא דמקנה על ר"א דמה מקיים לקרא דוהטיבך מאבותיך, ולכאו' עדיפא מינה הי' לו להקדשות עליו דמה מקיים קרא דוירשתם דזהו עיקר הפסוק המלמד על קדושת ירושת שניה, ולפי הנ"ל ניחא, משום דגם ר"א ס"ל דקדושת עזרא היה קדושה גמורה, ורק מקשה מאי מקיים והטיבך מאבותיך דמוכח דשני' היא טובה מהראשונה, וע"ז משני דקאי על לע"ל ולענין דירשו עשר עממין יותר מבראשונה אבל כיבוש וחילוק ס"ל דצריך בכל הירושות כמו בראשונה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובעיקר הך מילתא אם כבשו עולי בבל לעבר הירדן, נחלקו בזה רש"י ותוס' ביבמות דט"ז., דדעת רש"י שם דלא כבשוה עולי בבל, והתוס' שם הוכיחו דכבשוה עולי בבל, וכ"נ בד' הר"ש בידים פ"ד מ"ג, וכן האריך התשב"ץ ח"ב סימן קצ"ח וסימן ר', ועי' מרכה"מ בהל' שמו"י שם שהוכיח כן מד' הירושלמי לעיל ה"א.

   והנה המל"מ שם הכ"ו הק' על מש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם דשמא כבשו עולי בבל מקצת ארצות מעבר הירדן, דא"כ מ"ט כתב הרמב"ם שם דשביעית נוהגת בעבר הירדן מדבריהם, הי' לו לומר דבארצות שכבשו עולי בבל יהי' שביעית נוהגת מן התורה, אלא ודאי דס"ל דעבר הירדן לא היה מכיבוש בבל, עכ"ד, ועי' ברכי יוסף או"ח סימן תפ"ט שהאריך הרבה בדין עבר הירדן אם דינה כא"י מה"ת, ועי' חזו"א סימן ג' סקכ"ה מש"כ שהוכיח דודאי דדינה כא"י, ועי' קה"י סימן י"ב שכתב כמה טעמים דאף אם כבשו עולי בבל לעבר הירדן, אין שביעית נוהגת שם אלא מדבריהם, עיי"ש באורך. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה לכאו' הי' נראה דלדעת הר"ש גדר הא דהתירו בסוריא לעשות בתלוש, הוא משום דאף דאסרו לעשות בה מלאכה כדי שלא יהיו הולכין ומשתקעין שם, מ"מ לא החמירו בה טפי ממקומות שכבשו עולי מצרים, דמותר לעשות בהן בתלוש, והיינו דגדר מה שאסרו בסוריא, הוא דאף דאין עלי' קדושת א"י, מ"מ חשבינן לה כמקומות שלא כבשו עולי בבל דנמי אין בהן קדושת א"י, ואין עושין בהן במחובר, - אך הנה הר"ש הביא מירושלמי דהא דלא אסרו לעשות בה בתלוש, הוא כדי שלא יצא להשתקע בחו"ל, והרי דבלא ה"ט היו אוסרין אף לעשות בתלוש, וצ"ל דהיינו, דמשום הגזירה שלא יהיו הולכין ומשתקעין בה, הי' לנו להחמיר בה טפי מבמקומות שלא כבשו עולי בבל, וע"ז מהני ה"ט דלא יצא להשתקע בחו"ל, דמכח זה השוו דינה למקומות שלא כבשו עולי בבל, שעושין בהן בתלוש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובקה"י סימן ט' עמד בזה, דלמש"כ התוס' בר"ה די"ב דשל שביעית שיצא לשמינית אסור לקצרו משום תוספת שביעית, והיינו דס"ל דאיסור קצירה הוא משום לתא דקדושת הארץ, וע"כ מן הדין אין לאסור בשמינית, ואי"ז אסור אלא משום דין תוספת שביעית, דמכח זה נאסרה עבודת קרקע בשמינית בשביל פירות שביעית, א"כ מאי פריך דבפירות שביעית שיצאו למוצאי שביעית מותר לקצור, הרי ה"ז אסור משום תוספת שביעית, וכתב די"ל דפשיטא להו דבסוריא אין נוהג דין תוספת שביעית, דכולי האי לא החמירו בסוריא, - ועי' במקד"ד סימן נ"ט סק"ז שכתב כן, וכתב לדקדק לזה מל' הירושלמי דבפירות שישית שנכנסו לשביעית פריך דבארץ נמי מותר, ובפירות שביעית שיצאו למוצאי שביעית לא אמרו דאף בארץ מותר, והיינו משום דבאמת בארץ ה"ז אסור משום תוספת שביעית, ורק בסוריא ה"ז מותר משום דאין תוספת שביעית בסוריא. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שעמד בזה, דאיך נחלקו הרמב"ם והתוס' במציאות גדול כזה, דלהרמב"ם אם היו העלים שחורין מ"מ הבצלים עצמן לא נתגדלו כלל אלא העלים גרידא, ולהתוס' כבר נתגדלו הבצלים ורבו הגידולים על העיקר, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובפשוטו נראה די"ל בזה, דלהרמב"ם דמפרש דאיירי כשעקרן והיו מונחין בקרקע וירדו עליהן גשמים וצמחו, ע"כ אורחא דמילתא דאין הבצלים עצמן גדלים, אלא הן מוציאין עלים, אך בד' התוס' מ' דמפרשי דאיירי בבצלים של ששית הנכנסים לשביעית, וע"כ כל שהשחירו העלים בשביעית בידוע דאף בהבצלים עצמן רבו הגידולין על העיקר. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכתב הר"ש שם דלפ"ז מתניתין דלקמן פ"ז מ"ז דאסרה בכ"ש אף בתערובת, מדקתני שלא במינה, ולא משכח"ל אלא בתערובת, הוא דלא כר"ש, ועמש"נ בזה לקמן שם אות י"א. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובאמת דלדעת הרמב"ם גופי' מסתברא מילתא דלענין איסור ספיחין אזלינן בתר דיני קדו"ש, שהרי דעתו בפ"ד שם, דספיחי שישית שנכנסו לשביעית, אסורין משום ספיחין, כל דבדיני קדו"ש חשיבי כספיחי שביעית, וע"כ בירקות דאזלינן בתר לקיטה, כל שנלקטו בשביעית ה"ה אסורין משום ספיחין, ותבואה וקטניות אסורין כל שהביאו שליש בשביעית, ואורז ודוחן אסורין כל שנגמר פרים בשביעית, וע"כ ה"נ בספיחי שביעית שיצאו לשמינית, כל דבדיני קדו"ש חשיבי כספיחי שביעית, ה"ה אסורין משום ספיחין, וכל דבדיני קדו"ש לא חשיבי כספיחי שביעית, אינם אסורין משום ספיחין. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולפ"ד המהר"י קורקוס שהבאנו להלן אות י"ג דהא דכשעשו כיו"ב מותרין, הוא משום דתלינן שרבה ההיתר על האיסור, מתפרש כן גם ד' הרמב"ם בהט"ו, דכל שזרעו לזרע דאזלינן בי' בתר הבאת שליש, חשיב אף מה שגדל במוצאי שביעית כספיחי שביעית, וע"כ ליכא בזה ביטול כלל, ומשא"כ כשזרעו לירק דאזלינן בי' בתר לקיטה, הרי דהגם דמה שגדל בשביעית אסור משום גזירה, מ"מ כל שעשה כיו"ב ה"ז מותר, דתלינן שרבה ההיתר שגדל במוצאי שביעית על האיסור. [↑](#footnote-ref-11)
11. וי"ל עוד בזה, כמש"כ בפי' הרש"ס במשנתינו, דאף דכבר טמאה היא, אסור להוציאה שלא להוסיף להרבות טומאה על טומאתה, - אך צ"ע שהרי קדש ותרומה שנטמאו מותר אף להוסיף טומאה על טומאתם, כדתנן בספ"ק דפסחים, וכ"ש שיהא מותר לטמאות תרומה טמאה בטומאת ארץ העמים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. והי' מקום לומר למש"נ לעיל אות א' להעיר, דהא דבקדשים שריפתן היא במקומם, היינו במקום אכילתן, וא"כ היאך שייך הך דינא בתרומה, ומזה הוא שלמד הרמב"ם דגם בתרומה הוי מקום אכילתה בא"י, וע"כ אף שריפתה היא בארץ, - אך למש"נ לעיל אות ב' להוכיח מד' הרמב"ם דהא דאין מוציאין תרומה טמאה לחו"ל, אי"ז משום דשריפתה היא במקומה, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך לא נתפרש בדבריו דאף אם הוציאן ה"ה אסורין באכילה, וי"ל דמפרש כמש"כ בפי' רבינו הלל שם, דמש"א דלא מה שהוציא וכו', היינו דהא דכתיב לך ולעבדך ולאמתך וכו' אשר בארצך, לאשמועינן מה שבארצך מן העבדים וכו' דאיתנהו בארצך אוכלין, ולאו אי איתנייהו בחו"ל תוציא להן לאכול, עכ"ד, ולפ"ז לא נתפרש אלא דאסור להוציאן, ולא מצינו דאם הוציאן ה"ה אסורין באכילה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא, ועי' בכתבי הגר"ש סלנט סימן קט"ז שכתב להתיר בזה ע"ד מש"כ בשו"ע חו"מ סימן רל"א ס"כ ובסמ"ע שם סקל"ח, בהאיסור להשתכר יותר משתות בדברים שיש בהן חיי נפש, דאם שאר המוכרים משתכרין יותר, אינו חייב למכור בזול, וה"נ הכא דכוותה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. אמנם הנה בעיקר מה שנקט התורת זרעים בפשיטות דלענין תרו"מ ל"מ מחשבה לאוכלין בשעת לקיטה או אחר לקיטה, וכ"כ החזו"א במעשרות סימן א' סק"י וסקכ"א, כבר עמדו במעדני ארץ תרומות פ"ב ה"ז ובדרך אמונה שם ה"ב בביאוה"ל, דבד' התורי"ד בנדה דנ"א. ובד' הראב"ד והרמב"ן בע"ז דמ"א. מפורש דאף אם חישב עליהן בתלוש לאדם, ה"ה מתחייבין בתרו"מ, ועיי"ש בדרך אמונה שהוכיח מד' התוס' והרא"ש בנדה שם דפליגי ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועי' בס' משנת יוסף שכתב להעיר בזה, דבפירש"י בב"ק שם כתב דמיני צבעים הוי הנאתן וביעורן שוה, משום דבשעת רתיחת היורה כלה השורש וקולט הצבע, והרי דמה שכלה השורש בשעת רתיחת היורה הוא ביעורו, ועמש"נ בזה להלן אות י"ז, וא"כ לכאו' אין לאסור צביעה מכח דין ביעור, שהרי כבר נתבער העיקר בשעת הצביעה, וצ"ל דאף דבשעת רתיחת היורה הו"ל ביעור דהצבע, מ"מ כיון דמרבינן מקרא דתהי' דבהויתה תהי' דלענין שביעית חזותא מילתא, איכא דין ביעור על הצבע שבבגד, וע"כ אסור לצבוע במיני הצובעין דשביעית. [↑](#footnote-ref-17)
17. וזה דלא כמש"כ בחזו"א סימן י"ג סק"ח דאם צבע קדם ביעור אף שהגיע אח"כ ביעור א"צ לבער, וכן נקטו לדינא בשו"ת שיבת ציון סימן ב' ובנחלת ברוך סימן כ"ב ענף ג', וגם דלא כמש"כ במקד"ד סימן נ"ט סק"ב ד"ה ונראה לומר, דאם התחיל ללבוש הבגד קודם זמן הביעור אין דין ביעור חל עליו. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך בפי' הרש"ס במהדו"ק פירש טעם האיבעיא בע"א, ולפ"ז מבו' דליכא גריעותא במה דהנאתו קודם לביעורו, אך אין ללמוד מזה לדידן, דבד' הירושלמי לא נתפרש כלל להך דינא דהנאתו וביעורו שוה, והירושלמי לעיל מינה מסיק דמיני כביסות יש עליהן קדו"ש, אף דבפשוטו אין הנאתו וביעורו שוה, ונת' להלן אות ?, גם י"ל דדרך הוא שמוללין הבשמים כדי להריח בהן, והן מתכלים עי"ז, ויש מיני בשמים שמשמשין למוגמר והן מתבערין בשעת הנאתן, וע"כ חשיב כהנאתו וביעורו שוה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ואולי יל"פ בזה, למש"כ באג"מ או"ח ח"א סימן קס"ג ויו"ד ח"א סימן מ"ג, דאף בדבר שיש צורך לתקן ולאסור איזה דבר לסייג ולגדר, לא אסרו חכמים אלא באופן ששייך בזה גדר מדינא ודין קבוע, והוכיח כן ממש"א בגיטין די"ד. דתלת מילי שוינהו רבנן כהלכתא בלא טעמא אף דיש בהן טעם למה תיקנו, אלא שאין בהן טעם היאך ה"ז מועיל, וכמש"כ התוס' שם, והרי דבשאר דוכתי לא תיקנו מחמת הצורך דבר שאין לו שום גדר מדינא, ולפ"ז י"ל, דמה שהשיבו חכמים לר"מ דלהן אין ביעור ק"ו לדמיהן, היינו דאף אם יש טעם להחמיר בדמיהן ולהצריכן ביעור משום גזירה, מ"מ א"א להחמיר בדמים יותר מבפירות עצמן, כיון דקדושת הדמים היא בתולדה מקדושת הפירות, וע"ז השיב ר"מ דמצינו לענין הדלקה שהחמירו בדמים יותר מן הפירות, וע"כ ה"נ י"ל לענין ביעור דהחמירו בדמים יותר מן הפירות, וכ"נ בד' הגר"א בשנו"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולכאו' נראה עפי"ז, דאסור לבשל פירות שביעית ולמכרם, אף בגונא דמשום מכירת הפירות עצמן ל"ה בזה איסור, דכל שהוא יוצר דבר מפירות שביעית כדי להשתכר, הו"ל כסחורה. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך בפי' הרש"ס במהדו"ב פירש דאיירי בשצובע לאחר בשביל טוה"נ שעשה לו כגון שנתן לו מעשר שהי' הצבע לוי שהי' יכול ליתן אותו מעשר לאחר ונתן לו, ופשיט דאסור, משום דטוה"נ ממון. [↑](#footnote-ref-22)
22. וכן צ"ל גם בדעת הרמ"ה בסנהדרין דכ"ד:, שכתב דסוחרי שביעית, הם שלוקחין פירות שביעית בזול ע"מ למכרן ביוקר, וכתב דהן פסולין לעדות מדאורייתא, ושם דכ"ו. כתב דאף לאסוף פירות שביעית ע"מ למכור אסור, ומ' דהוא אסור אף בשאוסף מעט ומוכר, ובע"כ דהא דשרי הכא בלוקט ובנו מוכר על ידו, הוא משום דאין הוא עצמו מוכר אלא בנו, ובנו לא ליקטם. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך בחזו"א סימן י"ג סקי"ז ד"ה ולפר"ש, מבו' שפירש ד' הר"ש בע"א, עיי"ש, וצ"ע ממש"כ הר"ש להוכיח כן מאיסור סחורה בדברים האסורין, וגם לכאו' אי"ז מתישב בל' תוס' הרא"ש בסוכה דל"ט. שכתב דהקונה בזול כדי למכור ביוקר ולהרויח היינו "נמי" סחורה. [↑](#footnote-ref-24)
24. ואזיל הרמב"ם לטעמי', דס"ל דהעובר על ל"ת שאין בו מלקות משום חימוד ממון אינו נפסל לעדות, ורק אם לוקח ממון שאינו שלו ה"ה נפסל לעדות, וכמש"כ המהרי"ק בשורש קכ"ו בדעתו, וע"כ בע"כ דהא דסוחרי שביעית פסולין, הוא משום דחשיבי כלוקחין ממון שאינו שלהם, - אך הנה הרמ"ה בסנהדרין דכ"ד: כתב דפסולא דסוחרי שביעית הוא משום דחימוד ממון מעבירן על ד"ת, ומבו' דלא חשיב כלקיחת ממון שאינו שלהם, ופסולן הוא משום דעוברין משום חימוד ממון, ומבו' לפ"ז בדעתו דהעובר על איסור שאין בו מלקות משום חימוד ממון נפסל לעדות, וכן מ' קצת מד' הרמ"ה והר"ן שם דכ"ה: דסוחרי שביעית לא חשיב כלקיחת ממון שאינו שלהם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-25)
25. ובחזו"א סימן י"ג סקכ"ו כתב דהא דאסור לפרוע חוב אי"ז משום סחורה, שהרי אף אם לקח בעצמו והותיר אסור לפרוע ממנו חוב, אלא כשם שאין מוכרין מאכל אדם ליקח מאכל בהמה דחשיב כמשמש בפירות שביעית שלא כדרך הנאתן, ה"נ כשפורע חובו חשיב כלקח דבר שאינו מהשתמשות פירות שביעית, ועיי"ש שכתב דאיסור זה אינו אלא מדרבנן, ופירש בזה מש"כ התוס' בע"ז דס"ב. בסו"ד דמותר לקדש אשה בפירות שביעית דמשום פו"ר אקילו בה רבנן, והרי דכל האיסור בזה הוא מדרבנן, עכ"ד, - אך אי"ז כפשטות הגמ' בע"ז שם דהא דאסור לפרוע חוב הוא משום סחורה, וכ"כ הראשונים בכ"ד, ומש"כ התוס' שם דמשום פו"ר אקילו בה רבנן, עי' בתשו' וכתבים להחזו"א סימן מ"ג שכתב דהוא בשביעית בזה"ז דרבנן. [↑](#footnote-ref-26)
26. והתוס' בסנהדרין שם כתבו דאיסור סחורה הוא רק כשמוכר בשוק כעין חנות דדמי לסחורה, אבל במוכר פעם אחת כעין אקראי בעלמא ליכא משום סחורה, ומ' מדבריהם דגם בגונא דהו"ל סחורה דאורייתא, לא נאסר אלא כשמוכר בשוק דהוי דרך סחורה. [↑](#footnote-ref-27)
27. וצ"ע ממש"כ הגר"א בשנו"א בפי' הקצר לקמן פ"ח מ"ד דבאומר לפועל הא לך איסר זה ולקוט לי בו ירק היום, ה"ז אסור משום סחורה, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי שם, והרי דאף בלוקט כדי למכור ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-28)
28. ושמא י"ל, דאה"נ לדעת הרמב"ן אסור למכור פירות שביעית בהקפה בגונא שלא יתפסו הדמים בקדו"ש, והא דשרינן בהני דיזפי פירות שביעית, הוא משום דרק כשמוכר בפירות בעד דמים חשיב כמשתמש בפירות להרויח, אך כשמלוה פירות לחבירו וחבירו משיב לו את ההלואה, לא חשיב כשימוש בפירות להרויח, דעיקר ההלואה הויא לצורך חבירו, ולא חשיב זה כשימוש דילי', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-29)
29. והנה בד' היראים סו"ס קנ"ח והסמ"ג עשין קמ"ז מבו' בפשוטו, דר' יהודה לית לי' לדינא דשביעית תופסת דמי', עיי"ש, וראיתי בקונט' הגרד"ל שליט"א סימן ה' סק"י שעמד, דלפ"ז יהא אסור לדעתו למכור פירות שביעית לדעת הרמב"ן דכל שאין הדמים נתפסין בקדושה ה"ז אסור משום סחורה, אך לפמש"נ דכל עיקר האיסור למכור פירות שביעית בעד דבר שאינו נתפס בקדושה, הוא מכח הא דשביעית תופסת דמי', הרי דאדרבה לדעת ר' יהודה דשביעית אינה תופסת דמי', יהא מותר למכור פירות שביעית גם בעד דבר שאינו ראוי לאכילה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיקר הך מילתא דבמוכר בהקפה, לא חשבינן דמיד הוא מקבל תמורה בעד המקח במה שנתחייבו לו בדמים בעד זה, אלא כל קבלת התמורה היא בזמן הפירעון, ול"ד לפירעון חוב, דחשיב כקבלת תמורה בעד המקח, ראיתי לסייע לזה ממ"ד דהקדש מתחלל על המלאכה, והרי דפירעון חוב חשיב כתמורה מספקת שיתחלל הקדש על ידו, ומאידך מצינו בב"מ דנ"ז: דאין הגזבר יכול להלוות מעות הקדש, ולא אמרינן שיתחלל ההקדש על מה שנתחייב הלוה להקדש, ובע"כ דהפקעת חוב חשיב כתמורה, וקבלת חוב אינו חשוב כתמורה, ויש להוסיף דעד"ז מצינו לדעת כמה מקמאי דהתחייבות ממון לא חשיבא כקבלת ממון לענין קנין כסף משום דאגיד גבי', והפקעת חוב חשיבא כקבלת ממון, ואך דל"מ משום דמלוה להוצאה ניתנה. [↑](#footnote-ref-31)
31. ובחזו"א סימן י"ג סקי"ז דקדק מדבריו, דאופן ההבלעה הוא דמוכר שניהם בב"א ואינו מייחד דמים לזה ולזה, וה"נ הוא אופן ההבלעה דדמי אתרוג, ועיי"ש שתמה ע"ז דבכה"ג נתפשין הדמים בקדו"ש כנגד שיווי האתרוג ומ"ט יהא מותר. [↑](#footnote-ref-32)
32. אך יש מקום לפרש בדבריהם, דהא דחזרו לומר דאוספין פסולין, לא קאי על העניים האוספין, אלא קאי על הממציאין, שמתחילה היו אוספין בעצמן ומוכרין, ולי"ב משום סחורה, כיון שלקטו בעצמן, ואחר שהיו ממציאין מעות וכו', והיו לוקחין הפירות מן העניים ומוכרין אותן, הו"ל כלוקח ומוכר דה"ז אסור משום סחורה, וכן פירש בחזו"א סימן י"ג סקי"ז, - וכ"נ בתו"י בר"ה דכ"ב. שפירשו כן, ועיי"ש שכתבו דאינם פסולין אלא מדרבנן, דסבורים שהעניים אינם רק שלוחין בעלמא, והיינו דכיון דהוו כשלוחין, הו"ל כלוקט ומוכר דשרי. [↑](#footnote-ref-33)
33. אך בד' הרמ"ע מפאנו בסימן ל' נראה דמפרש, דהא דאמר רבי לא ימכרנו אלא לדמיו, לאו היינו דאסור למכרו ביותר מדמיו, אלא היינו דאסור להשהותו כדי להשתכר בו, אבל לדמיו מותר להשהותו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-34)
34. והרדב"ז בפ"ה משמו"י הט"ו כתב, דלפ"מ דקי"ל דיש ללולבי חרובין ביעור, כ"ש לעליהן, דהא גבי לולבי האלה תנן אין להם ביעור ויש לעליהן ביעור וכ"ש עלי חרובין שיש ללולביהן ביעור שראוי שיש לעליהן ביעור, עכ"ד, וכבר עמדו ע"ז, דלהדיא כתב הרמב"ם שם הט"ז דאין לעלי החרובין ביעור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
35. וצ"ע דבירושלמי לעיל פ"ד ה"ו פליגי בה אמוראי אם שביעית נוהגת בקור, והרמב"ם בפ"ה משמו"י הכ"א כתב דקדו"ש חלה עליו, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-36)
36. ובחוו"ד סימן ק"ה סק"ב כתב לישב, דבהתירא בלע לא אמרינן כבוש כמבושל, וע"כ כל שכבש הורד בשמן קודם זמן הביעור, אין השמן נאסר משום טעם הורד, ועמש"כ ע"ז ביד יהודה סימן ק"ה סק"א. [↑](#footnote-ref-37)
37. אך הראב"ן בסימן ח' פירש דתנא דאמרו לו, ר' יהודה היא דס"ל דמב"מ לא בטל, וקאמר לי' לר"ש היכי אמרת כל דבר שאין לו מתירין בטל במינו, והלא אתה מודה בשביעית שאין לה מתירין שאין שיעור לביטולו דהתנן השביעית אוסר בכ"ש במינה ואין אתה חולק, עכ"ד, ולמש"נ להלן אות י"ח בדעת הר"ש ודעימי' דהא דשביעית אוסרת בכ"ש לביעור, אי"ז משום דשיל"מ, אלא הוא דין בפנ"ע, יש מקום לומר דאף תנא דאמרו לו ס"ל כן. [↑](#footnote-ref-38)
38. ויש להסתפק אם עבר ולא ביערו אם ה"ז אוסר תערובתו, אף דעכשיו כבר אין לו מתירין, ובפשוטו הי' נראה דזה תליא בפלוגתת האחרונים בדין דשיל"מ שנעשה אין לו מתירין, דהפמ"ג בשפ"ד סימן ק"ב סקט"ו כתב בביאור ד' המג"א בסימן שי"ח סק"ב, דמעשה שבת שנתערב בשבת אינו בטל אף במוצ"ש אף דכבר אין מתירין לאיסור זה כלל, והגרע"א בגל' המג"א שם נקט דאף אם נתערב בשבת ה"ה מותר במוצ"ש, ובמק"א נת' לדון דכל ד' הפמ"ג הם רק לדעת המג"א שם, אך לפ"מ דמסיק הפמ"ג שם דלא כהמג"א, אין הדין כן, ואכמ"ל, ולפ"ז הי' נראה דה"נ הכא כשעבר ולא ביער, תליא בפלוגתא זו, - אך אי"ז מוכרע, דמחד גיסא י"ל, דהכא כיון שהי' חייב לבער, דזה הו"ל כדשיל"מ, ע"כ כל שלא ביער ה"ז נאסר מקנסא, ומאידך גיסא י"ל, דהכא אף דלענין חובת הביעור הו"ל דשיל"מ, מ"מ לענין האיסור לאכול כשלא ביער, מעולם ל"ה כדשיל"מ. [↑](#footnote-ref-39)
39. ובשעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י עמד בזה ע"ד הרע"ב שכתב כד' הר"ש והרא"ש, דאחר הביעור הרי כבר נאסרו הפירות, ומ"ט הן אוסרין בתערובתן, ועיי"ש שכתב לדון בדעתו, דאף אם לא ביער הפירות, בידוו לבערם ולהתירם, וכ"כ בחזו"א סימן י"א סק"ו בדעת הר"ש ודעימי', עיי"ש, אך הק' ע"ז ממש"א בב"ק דק"א. דבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-40)
40. ובחזו"א סימן י"א סק"ד הוכיח מזה, דהא דקי"ל דליכא דין ביעור על טעם, הוא רק כשנתנו פירות שביעית טעם בפירות שביעית אחרים, אך כל שנתנו טעם בפירות שישית, איכא ע"ז דין ביעור, אך בד' השעה"מ פט"ו ממאכ"א מבו' דהכא שאני, דדוקא היכא דליכא אלא טעם גרידא ליכא בזה דין ביעור, אך בטעמו וממשו, ודאי דאיכא דין ביעור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-41)
41. והדבר פשוט דכ"ז הוא באופן הרגיל שהוא מתקלקל בלינת לילה, אך כל שנתנוהו בקירור וכיו"ב ואינו מתקלקל כלל בלינת הלילה ודרך בנ"א לאכלו, דינו הוא ככל דבר שדרכו לאכול דמחייבין אותו לאכלו, וכ"כ בס' משנת יוסף, אך בס' חוט שני פ"ה ה"ג כתב לא כן, ודבריו צ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. וצ"ע בד' החזו"א בדמאי סימן ט"ו סוסק"א שכתב בפשיטות דתבשיל של תרומה ומע"ש שעברה צורתו אין מצוה באכילתו אף שאינו נפסל לאדם אלא שהוא פגום, וצ"ע דלכאו' כ"ז הוא לדעת הר"ש, אך לדעת הרמב"ם דמפרש דהא דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה, הוא בשנפסלה מאכילת אדם, וכמש"כ החזו"א גופי' לעיל מינה, הרי דה"נ הא דאין מחייבין אותו לאכול תבשיל שנתקלקלה צורתו הוא רק בשנפסד מאכילת אדם, - דאי נימא דאיכא דין בפנ"ע, דכל שאינו עומד לאכלו אין מצוה באכילתו, מ"ט השמיט הרמב"ם לדין זה, ולא הביא אלא להא דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה ונפסלה מאכילת אדם, וגם דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ב דמע"ש נראה להדיא דרק דבר שאין ראוי לאכילה כלל אין מחייבין אותו לאכול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובס' משנת הגרי"ש תשובות סימן כ' הוסיף, דמש"כ הרמב"ם דאינו מטפל לאכול, ושינה ממש"כ בהל' מע"ש דאין מחייבין אותו לאכול, הוא משום דבשביעית אסור לו לאכול תבשיל זה שנפסד, ועליו להאכילם לבהמתו, שהרי הם עומדין לכך, וכמש"כ כן בחזו"א סימן י"ד סק"י, ומשא"כ בפירות מע"ש דכל שאין ראויים לאכילת אדם פקעה קדושתם מהן, ומותר לו לאכלם, עכ"ד, אך בתורת זרעים פירש ד' הרמב"ם כד' הרא"ש דהנידון לחייבו לאכול הוא כדי שלא יפסדו, וע"כ במע"ש דאכילתו היא מצוה כתב הרמב"ם דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה, אך בשביעית דאין מצוה באכילתו, ובאנו לדון שיהא חייב לטפל בהם ולאכלם כדי שלא יפסדו, נקט הרמב"ם ללישנא דאינו מטפל לאכול, - ואמנם דכ"ז הוא להרמב"ם לטעמי' דאיירי בשנפסלו לגמרי מאכילת אדם, אך לדעת הר"ש והרא"ש דאיירי בשהן ראויים לאכילת אדם, ודאי דמותר לאדם לאכלם, ואדרבה כיון דהוו מאכל אדם אסור להאכילם לבהמה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הירושלמי לעיל פ"ז ה"ב בדין קניבת ירק, דכ"ז שהיא ראוי' לאכילת אדם, דינה כאוכל אדם. [↑](#footnote-ref-44)
44. והנה מש"כ המנחת שלמה דהו"ל כהפסד, לכאו' הוא ע"ד דינא דדבר שדרך לאכלו חי אסור לבשלו, אך צ"ע דלפ"ז הדין נותן דפירות שדרך גם לסחטם יהא מותר לסחטם, וא"כ מ"ט אסור לסחוט שאר פירות חוץ מזיתים וענבים, הרי אף תותים ורמונים דרך הוא גם לסחטם, וכמבו' בשבת דקמ"ד:, - וביותר צ"ע, דהרמב"ם בהל' תרומות כתב דאין עושין פירות הסתיו חומץ, וכיון דמדמי הרמב"ם שביעית לתרומה, הרי דה"נ בשביעית הדין כן דאין עושין פירות הסתיו חומץ, והנה כבר כתב הרשב"א בברכות דל"ח. דחומץ סתוניות דרכו בכך ואשתני לעילויא, והא דהוי זיעה בעלמא, הוא משום דהסתוניות עצמן הן גרועין מאד וכו', עיי"ש, ואמנם אי נימא דבשביעית כל האיסור לעשות מהן משקין הוא משום דהו"ל הפסד, תיקשי דמ"ט אסור לעשות חומץ מסתוניות אף שדרכן בכך ואשתני לעלויא, ואי"ז הפסד כלל. [↑](#footnote-ref-45)
45. והנה בתשו' מבי"ט ח"א סימן של"ו וח"ג סימן מ"ה כתב לחדש, דישראל הלוקח פירות שביעית מן הנכרים, מותר לעשות בהן סחורה, אף דפירות הנכרים יש בהן קדו"ש, דמצי למימר אתינא מכח גברא וכו', ולפי דבריו יש להסתפק אם מותר למכרן במדה וכו', ולכאו' הוא תלוי בפלוגתת הראשונים בטעם האיסור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-46)
46. ואי נימא דס"ל להירושלמי דאף בשאמר לקט לי ירק היום הו"ל ל' מכר, וה"ה זוכה בירק לעצמו ומוכרו לו, או דנימא דס"ל כקו' התוס' דכיון דהמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, אף כשאמר לקט לי ירק היום ה"ה זוכה בירק לעצמו ואח"כ הוא מוכרו לו, א"כ נמצא דהדמים אסורין מעיקר הדין, ומ"ט באמת עמעמו עליו והתירוהו, דכל הני מילי שעמעמו עליהן והתירום, הוא רק דברים שאין אסורין מעיקר הדין אלא מגזירת חכמים. [↑](#footnote-ref-47)
47. והנה התוס' בע"ז דס"ב. ד"ה מ"ט כתבו, דמהא דתני ברישא דשכרו מותר, משמע דהוא מותר לגמרי ואינו נתפס בקדו"ש, והגרע"א בגהש"ס שם תמה, דמה צריך למשמעות, הא א"א לפרש בע"א, דהא ברישא דקתני שכרו אסור זהו חליפי שביעית היינו דאסור ליהנות ממנו שלא בקדו"ש, א"כ בסיפא דתני שכרו מותר ע"כ דלגמרי מותר, עכ"ל, אך לפי הנ"ל י"ל, דהי' מקום לפרש למשנתינו דהא דברישא שכרו מותר ובסיפא שכרו אסור, היינו דברישא מותר לעשות כן ובסיפא אסור לעשות כן משום סחורה, אך אף ברישא נתפס השכר בקדו"ש, וע"ז הוא שכתבו התוס' דמהא דתני ברישא דשכרו מותר, מ' דהוא מותר לגמרי ואינו נתפס בקדו"ש. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועי' גם בחי' הגרע"א בע"ז דס"ב: דמבו' בדבריו דפשיטא לי' דמותר להקדים דמים בעד פירות שביעית, ולי"ב משום פורע חובו בדמי שביעית, ואף שנקט שם דבכה"ג אין הדמים נתפסין בקדו"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-49)
49. וראיתי להוסיף דטעמא דהחזו"א דפירשה בכה"ג, הוא לטעמי' דס"ל בחו"מ סימן ט"ז דא"א להתחייב בעד המקח במין מסוים, ולעולם הוי עיקר חיובו בדמים, ואך דמצי להתנות עמו שיפרע את חובו במין מסוים, וע"כ ס"ל דאם הי' הככר דבר הנקנה ונתחייב להביא בעד זה ירקות שדה, כיון דהוי עיקר חיובו בדמים, הו"ל כפורע חובו בפירות שביעית ואסור, אך לפי המבו' מד' הראשונים והאחרונים בכ"ד דאפשר להתחייב בעד המקח במין מסוים, ונת' בזה באורך במק"א, שפיר יל"פ למשנתינו כפשוטה. [↑](#footnote-ref-50)
50. אך לפי ל' פיהמ"ש בתרגום הישן, פירש בבית רידב"ז סימן ז' סקי"א, דרישא דאין נותנין לבייר, איירי בשנותן לו הדמים בשכר פעולתו, וסיפא דנותן הוא לבייר לשתות איירי בשנותן הדמים בעד המים, וכתב לפ"ז דאף ברישא איירי בשלוקח את המים לשתייתו, ומ"מ ה"ז אסור, כיון דהדמים ניתנים בעד פעולתו. [↑](#footnote-ref-51)
51. והנה אמנם נת' לעיל פ"ז מ"ג אות ל"א דכל הא דאסור ליקח בפירות שביעית דבר שאינו נתפס בקדו"ש, הוא רק בגונא דמדין הפירות שיהיו דמים אלו לשביעית והוא לוקח דבר שאין מתקיים בו דין השביעית, אך כל דמדין השביעית הוא דאין הדמים נתפסין בקדו"ש, לי"ב איסורא, וע"כ מותר למכור פירות שביעית בהקפה, עיי"ש, אך לכאו' גם לפ"ז יש לאסור ליתן דמי שביעית בעד פעולה, דקבלת הפעולה הויא תמורת הדמים והי' מן הדין שיהא זה לשביעית, ואך דל"ש דיחול ע"ז קדו"ש, ודמי להא דאסור לפרוע חוב בפירות שביעית. [↑](#footnote-ref-52)
52. ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד כתב, דאף דר' יוסי ל"ב הנאתו וביעורו שוה וע"כ מותר ליתן פירות שביעית למשרה וכבוסה, מ"מ דמי שביעית חמירי ואין לוקחין בהן אלא מידי דאכילה, וע"כ כל הא דלר' יוסי מותר ליתן דמי שביעית לבייר לצורך כביסה, הוא רק משום דכביסה יש בה חיי נפש וחשיבא כאכילה, עכ"ד, וצ"ע דהברייתא שהביאו בירושלמי דפליגי ת"ק ור' יוסי אם נותנין מהן לכביסה, קיימא על פירות שביעית עצמן. [↑](#footnote-ref-53)
53. והי' מקום לפרש בזה, לפמש"כ התוס' בביצה דכ"א: דרחיצת כל גופו הויא דבר שאינו שוה בכל נפש, וע"כ הו"ל כמלוגמא דאין נותנין לה פירות שביעית, אך בפשוטו כל מש"כ התוס' דרחיצה אינה שוה בכל נפש, הוא ברחיצה ביו"ט, דרחיצת יום א' אי"ז שוה בכל נפש, אך רחיצה בזמן מרובה, ודאי דהיא שוה לכל נפש. [↑](#footnote-ref-54)
54. ובזה מתפרש הא דפליגי תנאי בתוספתא פ"ו הי"ז אם לוקחין מים ומלח בפירות שביעית, ופירש במנחת ביכורים שם דטעמא דת"ק דאסר הוא משום דלא זייני, וצ"ע דהרי הו"ל הנאתו וביעורו שוה, ולד' הקרית ספר ניחא, דלא הותר למכור פירות שביעית אלא לצורך אכילה, וע"כ אף דמים ומלח הוו הנאתו וביעורו שוה, מ"מ כיון דלא זייני לא חשיבי כשאר אכילה, ולא הותר למכור פירות שביעית לצורך זה. [↑](#footnote-ref-55)
55. וזה ניחא טפי למש"כ בביאור הגר"א לירושלמי לעיל פ"ז ה"א דאסור לצבוע במאכל אדם, ובפי' הר"ש לתו"כ פר' בהר פירש דבזה מיבע"ל להירושלמי שם ולא איפשיטא, אך למש"כ הרמב"ם בפ"ה משמו"י ה"ט דמותר לצבוע באוכלי אדם, והרי דאף דצביעה ל"ה חיי נפש מ"מ כיון שהיא צורך האדם ה"ה מותרת, ה"נ בדין דיהא מותר לרחוץ אף בפירות שביעית העומדין לאכילה, ואין לאסור אלא בדברים שאין דרכם ברחיצה, דהו"ל כהפסד, ושמא שאני צביעה דמרבינן לה מקרא דתהי', וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ב ובפ"ה משמו"י ה"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
56. ובמנ"ח מ' שכ"ח עמד בזה, דכיון דהאיסור הוא בהקצירה, והעמדת כרי ודישה אין אסור מה"ת כלל, היאך תלוי הקצירה בהעמדת כרי, בקצר כל השדה סגי, וכתב דצ"ל דהתורה אסרה כדרך הקוצרים וקים להו לחז"ל דרך הקוצרים הוא בכך להעמיד כרי כו' ובלא זה ל"ה כדרך הקוצרים, עכ"ד, ועי' חזו"א סימן י"ב סק"ה שנסתפק בזה בביאור ד' הרמב"ם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-57)
57. וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ם בפ"ד משמו"י הכ"ד דאם אסף כל פירותיו לתוך ביתו ביטל מ"ע דתשמטנה ונטשתה, וכתב בחזו"א סימן י"ב סק"ה דהיינו דנאסר בזה משום איסורא דכדרך הקוצרים, אף עובר משום העשה דתשמטנה ונטשתה, וזה מתישב להרמב"ם לטעמי' דאיסורא דכדרך הבוצרים הוא משום דמבטל בזה את ההפקר, וע"כ הוא עובר אף בהעשה דתשמטנה ונטשתה. [↑](#footnote-ref-58)
58. וכ"ה מבו' להדיא בפי' הר"ח ובחי' הריטב"א והמאירי שם דמבו' בדבריהם דגם העשה דשביתת הארץ קאי על קצירה ובצירה, ועי' במעדני ארץ שביעית סימן ד' ענף ז' שהוכיח כן. [↑](#footnote-ref-59)
59. ואמנם צ"ע בזה בל' הרמב"ם בפ"ד דכייל להני תרי גווני בהדדי, ומ' דחד דינא הוא, גם צ"ע דאם ב' דינים חלוקים הם היאך ילפינן להו מחד קרא, ושמעתי לפרש בזה, דלעולם עיקר איסורא דקצירה ובצירה, הוא משום איסור מלאכה, ואך דכל שקוצר לצורך אכילה לא חזינן לה כמעשה מלאכה אלא כתיקון לאכילתו, אך כל שקוצר כדרך הקוצרים, חזינן להקצירה כמעשה מלאכה, - אך אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל אות ח' מד' הרמב"ם בסהמ"צ דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא מכח דין ההפקר, וצ"ע בזה, - ועי' במעדני ארץ שביעית סימן ג' מש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-60)
60. ועיי"ש שכתב עוד, דמש"כ התוס' במנחות דפ"ד. דקצירך ונזירך אמר רחמנא ולא של הקדש, והיינו שלא לצורך הקדש, וכמש"כ בשטמ"ק ב"מ בשם הרא"ש, הוא רק לענין דינא דאסיפת פירות באינו מכוין לעבודת הארץ, אבל לענין דינא דעבודת הארץ אפי' בקוצר לצורך הקדש נמי אסירא, דלענין איסור מלאכת הקצירה לא שייך לחלק בין צורך הדיוט לצורך הקדש. [↑](#footnote-ref-61)
61. ועיי"ש במעדנ"א שכתב, דלהני רבוותא דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא רק במשומר, ודאי דל"ש האיסור אלא בפירות הקדושים בקדו"ש, דאם אינם קדושים בקדו"ש לא משכח"ל כלל דליהוי משומר הואיל ובדין שמרו. [↑](#footnote-ref-62)
62. והך מילתא דפירות שישית שנכנסו לשביעית מותר לקצרם בשביעית כדרך הקוצרים, הוא מבו' כן בפשוטו בירושלמי לעיל פ"ו ה"ב, וכ"נ להדיא בתו"כ ריש בהר ובירושלמי פ"ה ממע"ש ה"ד, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ד משמו"י ה"ט, - אך הך מילתא דפירות שביעית שיצאו לשמינית אסור לקצרם, בפשוטו מבו' לא כן בירושלמי לעיל פ"ו ה"ב, ועמדו ע"ז המקד"ד שם והחזו"א בסימן ג' סקכ"ג, ועיי"ש מש"כ בזה, ובחזו"א סימן י"ב סק"ז כתב דהירושלמי איירי בקצירה לעבודת הארץ, עיי"ש, ועי' במעדנ"א סימן ו' מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-63)
63. ועי' גם בס' מעדני ארץ שביעית סימן ב' שעמד בזה ע"ד הגרי"א והישועות מלכו, וכתב דקרוב הדבר דמה שמנו לקצירה ובצירה הוא שיגרא דלישנא, ובתשו' הגרא"ז זצ"ל בסוף הספר כתב דלא יתכן לומר כן על גאוני הדור ראשי הגולה בדור הקודם, וכתב דכונתם לקצירה ובצירה האסורה משום עבודת הארץ, ועי' עוד בקונט' מקדם לעדן שבסו"ס מעדני ארץ שהאריך הרבה בענין זה. [↑](#footnote-ref-64)
64. אך לדעת התוס' דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא משום לתא דמלאכה, ודאי דאף אחרים אסורין, ולפ"ז בע"כ דהתוספתא לא איירי בפירות שביעית וכמש"כ הרש"ס, או דנימא דאיסורא דדריכה בבית הבד דאינו אלא מדרבנן, לא אסרוהו בשלוחי בי"ד, - ועי' עוד במעדני ארץ שביעית סימן ז' ענף ד' שהוכיח מכ"ד דאיסורא דקצירה הוא גם על אחרים. [↑](#footnote-ref-65)
65. ולדעתם נמצא, דכל האיסור בזה הוא רק במינים החייבים בביעור, אך מינים שאין חייבין בביעור מותר לבשלם בשמן של תרומה, - ולכאו' נראה עוד לדעתם, דמותר לבשל ירק של שביעית דבלא"ה אינו מתקיים עד הביעור בשמן של תרומה, וכ"כ בדרך אמונה בצה"ל פ"ה משמו"י סק"ס. [↑](#footnote-ref-66)
66. והנה בזבחים דע"ה: תניא דשביעית אין לוקחין בדמי' תרומה, ובחזו"א סימן י"ד סקי"ג עמד דלכאו' בזה ליכא למיחש להפסד התרומה, דאף אחר הביעור בידו לפדותה, והוכיח מזה דל"מ פדיון אחר הביעור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובמשנ"ר הק' דמ"ט לא אסרו בזה משום דממעט באכילת השביעית דאינה נאכלת אלא לכהנים, ובבית רידב"ז סימן ה' סק"ו כתב דבשביעית דליכא מצוה באכילתה, לא אסרינן למעט באכילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-68)
68. ובפי' ר"ח בע"ז שם כתב דכתיב בשביעית תהיה בהוויתה תהא כל שאתה מהיה ממנה ה"ה כמוה, עכ"ל, ולגיר' זו ודאי דהא דשביעית תופסת דמי' הוא דין בפנ"ע דכל המתהוה מן השביעית ה"ה כמוה. [↑](#footnote-ref-69)
69. אך בדעת הגר"א נראה, דהגם דל"ש כלל דין אונאה בחילול מע"ש, מ"מ דינא הוא דא"א לקבוע בדמי הדבר יותר או פחות משויו, ורק בהני שנתמעטו מאונאה נתחדש דמצי לקבוע בדמיהם יותר או פחות משוויים, דאם ל"ה מצי לקבוע בדמיהם יותר או פחות משוויים,ל"ה חיילא קציצה זו, והי' בזה דין חזרת אונאה, אך בחילול מע"ש שלא נתמעט מאונאה, הרי דהגם דל"ש בו דין אונאה, מ"מ ל"מ לקבוע שדמי המע"ש הם פחות משויו, וע"כ ל"מ לחלל שוה מנה על שו"פ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-70)
70. ועיקר הך מילתא דכל הא דבעינן בהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ לדינא דאין אונאה בהקדש והא דלכתחילה אסור, אי"ז משום דין החילול, אלא הוא משום זכות הממון דהקדש, הוא מבו' כן בכ' הגר"ח החדש בקידושין ד"ה., עיי"ש. [↑](#footnote-ref-71)
71. והרד"ל שם הק' דמ"ט הו"ל הנאתו וביעורו שוה, ובקה"י סימן י"ט כתב דהוא משום דע"י המלאכה היא מתכחשת וע"כ הו"ל הנאתו וביעורו שוה, ואף דמשכח"ל מלאכה שאין בה כחש מ"מ רוב תשמישו אית בי' נמי ביעור דהיינו כחש, ועוד די"ל דלא נתמעט אלא כל שהנאתו אחר ביעורו, ולא כשהנאתו קודם ביעורו. [↑](#footnote-ref-72)
72. ועי' חזו"א סימן כ"ה סק"ה שכתב, דאף אי נימא דהא דיאכל כנגדם הוא מדין חילול, מ"מ יש בזה גם משום קנס, וע"כ לא סגי שיחלל בפרוטה, אף בגוונא דהוא הולך לאיבוד, דמן הדין מותר לחללו על פרוטה, ועי' עוד בדבריו בסימן י"ג סקי"ג. [↑](#footnote-ref-73)
73. ועיי"ש שהוכיח לזה מהא דהמקדש אשה בדמי שביעית מקודשת, אך הנה כ"ז הוא אי נימא דהא דדבר שבחובה אינו בא מן המעשר, הוא רק למ"ד דמע"ש ממון גבוה, אך עי' בביה"ל ח"א סימן כ"ה דאף למ"ד דמע"ש ממון הדיוט אין דבר שבחובה בא מן המעשר, ולפ"ז י"ל דאף דשביעית הויא ממונו, אין מביאין ממנה דבר שבחובה. [↑](#footnote-ref-74)
74. ואמנם נמצא לפ"ז, דרק בדמי שביעית אין לוקחין בהמת שלמים, משום דקדושת המעות מתחללת על הבהמה והוא מפסיד את אכילתם, אך בפירות שביעית מותר ליקח שלמים, כיון דאין קדושתם מתחללת על הבהמה, ואף דחיילא קדו"ש גם על הבהמה, לי"ב משום איסור הפסד, דמעיקרא נתפס בקדושה בהמת שלמים שהיא עשוי' ליפסד, - ואי"ז דוחק בסתימת התוספתא, שהרי תני משא"כ במע"ש, ובמע"ש עצמו הרי אין לוקחין שלמים, דאין מע"ש נפדה אלא על כסף, אלא איירי בדמי מע"ש, וה"נ איירי בדמי שביעית. [↑](#footnote-ref-75)
75. אך באמת יש לחלק בזה, די"ל דמן הדין יש להתיר ליקח שלמים בדמי שביעית אף שמקטירין את האימורים, דומיא דלענין מע"ש לוקחין בקר אגב עורו, ומשא"כ בההיא דבהמת שביעית פטורה מן הבכורה, דכיון דבלא דיחול ע"ז קדושת בכורה יהיו האימורים מותרין באכילה, לא חיילא ע"ז קדושת בכורה, ודו"ק, - ואמנם כ"ז הוא אי נימא דכשלוקח שלמים בדמי שביעית, חייל הקדש השלמים ע"י המקח עצמו, עמש"נ בזה לעיל אות ט', דאי נימא דהוא מקדיש הבהמה לשלמים אחר המקח, ודאי דיש לאסור בזה משום הפסד, דומיא דההיא דבהמת שביעית פטורה מן הבכורה. [↑](#footnote-ref-76)
76. ויש מקום לדמותו להא דלוקח בהמה טהורה בדמי שביעית דמתקיים בזה דינא דלאכלה אף דהחלב והדם אינם נאכלין, ועי' בזה בחזו"א סימן י"ג סקי"ד, אך למש"נ בהערה הקודמת ל"ד זל"ז. [↑](#footnote-ref-77)
77. ובפי' רבינו הלל שם כתב דהיינו חוץ ממנחת העומר דלא אפשר לאתויי אלא כרמל וביכורים ואי מייתי דאשתקד ליתנייהו ביכורים, והוא מסוגיית הגמ' במנחות דפ"ד., וזה כמש"כ התוס' בבכורות די"ב: דדוקא עומר הותר להביא מפירות שביעית כיון דא"א לקיים עומר בשביעית אלא מפירות שביעית, ולא ילפינן מיני' לשאר קרבנות. [↑](#footnote-ref-78)
78. שוב העירוני דיש לישב היטב, דהנה גיר' הר"ש בתוספתא דאין מביאין תודה ולחמה מפירות שביעית, וי"ל דמכוון הר"ש להביא להא דאין מביאין תודה מפירות שביעית, אשר זה הוא משום דמקטירין את אימוריהן ולאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה, אך הא דאין מביאין את הלחם מפירות שביעית, י"ל דהוא משום דהו"ל דבר שבחובה ואינו בא אלא מן החולין, - וזה לפ"מ דתנן במנחות דפ"א: דתודה עלי מן החולין ולחמה מן המעשר יביא היא ולחמה מן החולין, תודה מן המעשר ולחמה מן החולין יביא, היא ולחמה מן המעשר יביא, ופירש"י דאם אמר תודה מן החולין ולחמה מן המעשר, כיון דעיקר תודה הזבח אמר מן החולין, יביא הכל מן החולין, דכיון דאמר עלי נתחייב בה והו"ל דבר שבחובה, וה"נ הכא דכוותה, כיון דאת התודה עצמה ל"מ להביא מפירות שביעית, ועליו להביאה מן החולין, אף ל"מ להביא את הלחם מפירות שביעית, דהו"ל כדבר שבחובה, ומ"מ שפיר הביא הר"ש מזה להך דינא דלאכלה ולא לשריפה, דאלמלי כן הרי הי' מותר להביא גם את התודה מפירות שביעית, ול"ה כדבר שבחובה, ורק אחר דל"מ להביא את התודה מפירות שביעית משום דלאכלה ולא לשריפה, תו ל"מ להביא את הלחם מפירות שביעית, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-79)
79. ובס' אשר לשלמה כתב, דלמש"כ החזו"א בסימן י"א סק"ג דכו"ע ס"ל דהטעם חייב בביעור, ולא פליגי אלא בשנתנו פירות שביעית טעם בפירות שביעית אחרים, ובזה הוא דס"ל דנקבע זמן הביעור לפי הפרי העיקרי, צ"ל דהא דהכא ס"ל לרבנן דהשמן הוי כמבוער, הוא משום דנבלע בעור וכבר לא חזי לכל שימושי שביעית, וע"כ פקע מיני' קדו"ש. [↑](#footnote-ref-80)
80. ועי' גם בתור"פ ובמאירי בב"ק שם שפירשו דהא דבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק הוא משום דין ביעור, אך בדבריהם שממע דאיירי בשצבעו אחר הביעור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-81)
81. ובפי' הרש"ס כתב דאיסור הפת הוא משום דגרי אריות הן ולא מעשרי כלל ומישראל משומדין קא אתו ופירותיהן טבלים נינהו, עכ"ד, ועד"ז פירש התוי"ט בד' הר"ש לפי הנוס' שהיתה לפניו, וצ"ע דהרי להדיא בפדר"א דהא דפתם פת חזיר, הוא מכח גזירת עזרא שנידה והחרים, והרש"ס גופי' הביא לזה בהמשך דבריו, גם צ"ע במש"כ דגרי אריות הן ומישראל משומדין קא אתו, דלכאו' הוא סותר זל"ז. [↑](#footnote-ref-82)
82. ומאידך מצינו דקייל דין פת כותי מדין פת גוי, דהתוס' בקידושין דע"ו. כתבו דפת כותי שעשה בביתו של ישראל מותרת, והתוס' בגיטין ד"י. וחולין ד"ד. כתבו דאם עשה פת מעיסת ישראל ה"ה מותרת, והריטבא בחולין שם כתב דאם לש העיסה מקמח של ישראל לצורך ישראל מותרת. [↑](#footnote-ref-83)
83. ולפ"ז נמצא, דמש"כ הרמב"ם שם הי"ט דאין שורפין תבן וקש של שביעית, היינו כשאינו נהנה בהיסק זה, - ולמש"כ הרדב"ז שם הכ"ג דאסור להסיק בתנור, משום דאין האדם נהנה מן העצים, ונת' להלן אות ה', י"ל דג"ז הוא בכלל מש"כ הרמב"ם דאין שורפין. [↑](#footnote-ref-84)
84. ובס' אהלי ישועה כתב דהגר"א לטעמי' בביאורו ליו"ד סימן קמ"ב סק"י, דתנור שהסיקוהו בעצי איסור וגרפוהו אסור לאפות בו, וכמש"כ התוס' בפסחים דע"ה. דאף דבבישלה ע"ג גחלים מותר, היינו משום בגחלים אין חומן בא מחמת השלהבת אלא מחמת עצמן ועפרא בעלמא הן, אבל חום התנור שגרפו מחמת חום שלהבת האבוקה בא שהוא איסור גמור, עכ"ד, וזהו שפירש הגר"א דבמרחצאות של זיעה אסור ליהנות מן ההיסק, ולא אמרינן דכבר כלה התבן וקש ואינו נהנה כלל מפירות שביעית. [↑](#footnote-ref-85)
85. ועיקר הך מילתא דהאיסור אינו רק במעשה ההיסק עצמו, אלא אף אסור ליהנות ממנו, כ"ה גם משמעות ד' הרא"ש שכתב דהא דמותר לרחוץ בו הוא משום דכבר כלה האיסור, והרי דאם ל"ה כלה האיסור, אף הי' אסור לרחוץ בו, - ואך די"ל דאף כשההיסק קיים מותר ליהנות ממנו, משום שכבר נשרף התבן וקש וכלה האיסור. [↑](#footnote-ref-86)
86. והמהר"י קורקוס שם כתב דלמד לזה מסתימת לישנא דמתניתין, וגם דכל הא דחיישינן באדם חשוב שיסיקו בדברים אחרים, הוא רק בשרוחץ בשכר, והרי דבאדם שאינו חשוב שרי אף בשכר, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-87)
87. בפירש"י שם כתב דלוקח מן המופקר היינו דראה חבר זה שנתלקטו פירות הללו בשדה המופקר שאין ע"ה זה שומרו, ולוקח מן המשומר היינו ששדה זו היתה משומרת בגדר ופתח נעול, ובכפו"ת שם עמד בזה, דמתחילת דבריו מ' דדוקא כשראינו שהפקיר השדה מותר ליקח ממנו, אך בסתמא אסור, ומסוף דבריו מ' דרק כשידענו ששימר השדה אין לוקחין ממנו, אך בסתמא מותר, וכתב דרישא איירי בפירות שכיו"ב נשמרין, ובפירות אלו לא הותר ליקח ממנו אלא כשראינו שהפקיר השדה, וסיפא איירי בפירות שאין כיו"ב נשמרין, ובפירות אלו לא נאסר ליקח ממנו אלא כשראינו שהיתה השדה משומרת, - ובפי' הרמב"ן ויקרא כ"ה ה' כתב, דלוקח מן המופקר היינו דברים שדרך בנ"א להביאם מן ההפקר, ולוקח מן המשומר היינו דברים שדרך לשמרם, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ח משמו"י הי"ב, ועי' במהר"י קורקוס שם ה"י שכתב כן בדעתו, וכ"ה בחי' ר"א מן ההר בסוכה שם. [↑](#footnote-ref-88)
88. ולדעת ר"ת דהפירות עצמן אסורין, צ"ל דהא דקתני דאפי' בכחצי איסר אסור, ל"ד הוא ואפי' כ"ש אסור, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח משמו"י ה"י ובפיהמ"ש במשנתינו שכתב דאסור ליקח ממנו אפי' כ"ש, ובע"כ דהא דתני כחצי איסר ל"ד הוא, ועי' חזו"א סימן י' סק"ה מש"כ בזה, - וי"ל עוד, למש"כ בפי' הרמב"ן פר' בהר כ"ה ה', דהא דשרי ליקח ממנו בפחות מכחצי איסר, הוא משום שדרך בנ"א ללקטן בכל מקום ואפי' בשאר שני שבוע, ולפ"ז י"ל דאף אם משומר אסור באכילה, מ"מ בלוקח בפחות מכחצי איסר לא חיישינן דהן מן המשומר, אך יש לפקפק בזה, דכל ה"ט הוא רק לדעת הרמב"ן דאין איסורו אלא מדרבנן, ובכה"ג לא גזרו, אך לדעת ר"ת דמשומר אסור מדינא, יש לנו לחוש אף בלוקח בפחות מכחצי איסר, דשמא הוא מן המשומר. [↑](#footnote-ref-89)
89. דאם הי' אסור ליקח מן הגוי משום איסור מסירת דמי שביעית, הי' לנו לאסור אף בשלוקח מן המופקר, שהרי גוי ודאי אינו נזהר בדיני שביעית, - והטעם דבאמת לא אסרינן ליקח מן הגוי משום איסור מסירת דמי שביעית, כתב המהרי"ט בח"א סימן מ"ג דהאיסור למסור דמי שביעית לע"ה, הוא משום דהע"ה עביד איסורא, אך בגוי דאינו מוזהר על השביעית לא אסרינן, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ובחזו"א סימן י' סקי"ד כתב לדון עוד בזה, דאין הדמים נתפסין בקדושה ביד הגוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-90)
90. ועיי"ש בתורי"ד שהק' ע"ז, דאף דאין ביעור לעיקר הכרוב דהוא מתקיים כל ימות הגשמים, אמאי אין ביעור לעלים היוצאין ממנו, דומיא דפירות האילן דאף דגוף האילן אין לו ביעור מ"מ הפירות היוצאין ממנו חייבין בביעור, אף הכרוב נמי אע"פ שאין לו ביעור, יהא ביעור לעלים היוצאין ממנו, ועיי"ש דמדמי לה להא דתנן לעיל פ"ז מ"ב דעיקר הלוף השוטה ועיקר הדנדנה אין להן ביעור, ועלה הלוף השוטה ועלה הדנדנה יש להן ביעור, - ויש להוסיף, דאין לישב לד' רש"י דס"ל כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ז מ"ב ובפ"ז משמו"י הי"ד דהא דעיקר הלוף ועיקר הדנדנה אין להן ביעור הוא משום דאינם מיוחדין למאכל אדם או למאכל בהמה, דלהדיא פירש"י בנדה דנ"א: דהא דאין להן ביעור הוא משום דאין כלין מן השדה בימות הגשמים. [↑](#footnote-ref-91)
91. אך ביראים מ' קנ"ח כתב, ז"ל, אבל ספיחים שאינם נאכלים כגון תבן וקש יש להם דין ספיחי אילנות להתירם עד הביעור וכו' ואותם הנאכלים אמר ר"ע דכתיב בקרא הן לא נזרע ולא נאסוף וגו', עכ"ל, ומבו' דאיסור ספיחין לר"ע הוא רק במינים הנאכלים, ובמאכל בהמה ליכא איסור ספיחין כלל, אך גם לפי דבריו י"ל, דבמינים הנאכלים דאיכא בהו לאיסור ספיחין, ה"ה אסורין אף בשאר הנאות. [↑](#footnote-ref-92)
92. והנה בחזו"א סימן י' סקי"ז צידד דלדעת ר"ע דספיחין דאורייתא ה"ז תופס את דמיו, ולכאו' כ"ז ניחא רק אי נימא דאיסור ספיחין אינו איסור בפנ"ע שאסרה תורה אלא עיקרו הוא שלא ניתנו הספיחין לאכילה, וע"כ הן אסורין משום איסורא דפירות שביעית, וע"כ ה"נ דמי הספיחין דינם כדין הספיחין, אך אם איסור ספיחין הוא איסור בפנ"ע שאסרה תורה, מהיכ"ת שיהא איסור זה על הדמים. [↑](#footnote-ref-93)
93. והנה בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים דנ"ב. כתבו דהא דג' ארצות לביעור יהודה ועבה"י וגליל הוי דאורייתא, וכדאמרינן דגמירי דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל וכו', אך הא דקאמר וג' ג' בכל אחת אינו אלא מדרבנן, דע"ז לא אמרינן דגמירי וכו', ועיי"ש מש"כ לפ"ז, אך בע"ב שם חזרו בהן מכח ד' הירושלמי דאמרו דאין חי' שבהר גדילה בעמק וכו', וכתבו דמש"א בגמ' דאין חי' שביהודה גדילה על פירות שבגליל, דמשמע דהיא גדילה על פירות שביהודה, מיירי אפי' מהר להר ומשפילה לשפילה. [↑](#footnote-ref-94)
94. וזהו שפירש"י בפסחים שם דמש"א מנה"מ וכו' אמר קרא ולבהמתך ולחי' וכו', הוא דמנה"מ דאוכלין ביהודה עד שיכלה אחרון שבג' ארצות שבה, אבל אין אוכלין ביהודה ע"י אותן שבגליל, - והיינו דלהא דאוכלין עד שיכלה באותה הארץ, ל"ב לקרא דולחי', אלא פשיטא דכיון שלא כלו הפירות שבאותה הארץ ליכא דין ביעור, ול"ב להך קרא דולחי', אלא להא דאוכלין ביהודה אף כשכלו הפירות שבארץ אחת, מכח הא דלא כלו הפירות בארץ אחרת, וביהודה וגליל כה"ג אין אוכלין. [↑](#footnote-ref-95)
95. ובחזו"א שם נסתפק אם לאינך אמוראי דלא פליגי בזה ר' יהודה ורבנן, אם היינו דלכו"ע פטור בכה"ג, או לכו"ע חייב, וכתב דמסתבר דלכו"ע פטור, דהא לר"ש ברי' דרב אידי הלכה כחכמים דפטור, ואינך אמוראי אמרי דגם ר"י לא פליג בזה, עכ"ד, אך הנה המאירי בפסחים שם כתב להדיא, דכל שהוליך פירות שביעית ממקום שלא כלו למקום שלא כלו ושמע אח"כ שכלו במקומו חייב לבער, ועי' בתשו' בצל החכמה ח"א סימן ל"ו מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-96)
96. וצ"ע דאכתי תיקשי במוליך פירות ממקום שלא כלו למקום שכלו דחייבין בביעור משום חומרי המקום שהלך לשם, היאך הוא רשאי לבערן ולאבדן, הרי בידו להחזירם למקומם הראשון, דתו ליכא עלייהו חובת ביעור, וכמש"א בסוגיא דפסחים שם, דאטו גבא דחמרא קלטינהו, - ואמנם לפ"ד החזו"א שהבאנו לעיל סק"ד י"ל דכל מש"א התם דאם החזירן למקומם אין חייבין בביעור, הוא דוקא כשהוציאן קודם שיחלק מזון ג' סעודות וכו', אך אם הוציאן אחר שנתחייבו בביעור, לא פקע מינייהו דין ביעור, וע"כ שפיר מותר לשרפן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך בחזו"א סימן י"ד סק"ד נראה שפירש בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דבבתים ובגנות משמרין הפירות מן הבהמות והחיות, ועיי"ש שלמד מזה דמותר לנעול שדהו בפני בהמה וחי' ואין צריך להפקירה רק לאדם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-98)
98. וצ"ע אם דרך זו מתישבת למש"כ התוס' בר"ה ד"ט. ובסוכה דל"ט: דמותר לשמור פירות שביעית מן הבהמה והחי', ולכאו' לפ"ז אין לפרש דדין ביעור הוא משום דבעינן שיהיו הפירות שוין לכולם ואף לחי', שהרי לא ניתנו פירות שביעית כלל לחי', ומותר לשמרם שלא תאכלם, וא"כ מ"ט נימא דכל שאין הפירות מצויים לה, אסור להחזיק הפירות לעצמו, משום דבעינן שיהיו הפירות שוין לכולם. [↑](#footnote-ref-99)
99. ויש לפרש עוד בד' הרמב"ן, דעיקר דין ביעור הוא כשכלו הפירות הקדושים בקדו"ש, ולפ"ז י"ל דע"כ אם פירות שנשמרו אסורין, אין אוכלין עליהן, דכל שלא נשתיירו פירות דמדיני השביעית הם עומדין לאכילה, איכא דין ביעור, אך אי"ז מתישב למש"כ החזו"א בכ"ד דאוכלין אף על פירות דאין קדושין בקדו"ש. [↑](#footnote-ref-100)
100. ועי' משנ"ר לקמן מ"ז שנקט דמיני הצובעין אינם ראויים כלל לחי' ואפ"ה יש בהן דין ביעור, עיי"ש, אך י"ל דלעולם אין דין ביעור אלא במיני הצובעין דראויים לאכילת חי', - והא דאין עליהן קדו"ש אלא משום מיני הצובעין ולא משום מאכל בהמה וחי', הוא משום דאינם עומדין לאכילתם. [↑](#footnote-ref-101)
101. וזה ניחא טפי אי נימא דדינא דכלה לחי', הוא הזמן שקבעה תורה דחשיב שכלה זמן פירות אלו, וע"כ כל שהפירות מצ"ע היו מתקיימים, לא כלה זמן פירות אלו, אך בל' המקד"ד נראה דלעולם עיקר דין ביעור הוא שיהא שוה לחי' כלבהמה, ואך דכל שהפירות מצ"ע היו מתקיימים, ורק משום דהקדימה החי' ואכלה לא נשתיירו פירות, חשיב דהוא שוה לחי' כלבהמה, ואלא דהחי' הקדימה ואכלה את שלה, - ונפ"מ בין ב' הדרכים, הוא בגונא שכלו הפירות מכח שלקטום בנ"א, דלדרך קמא, הרי דכיון דהפירות מצ"ע היו מתקיימים ליכא דין ביעור, אך לדרך בתרא, יהא בכה"ג דין ביעור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-102)
102. והנה במקד"ד סימן כ"ט סק"ב כתב להוכיח דכל שנתחייבו הפירות בביעור תו לא פקע אם יש לחי' בשדה, דאל"כ כשהגיע זמן הביעור למ"ל לבער את כולו, יבער רק מקצתו ויהא מצוי לחי' בשדה, ועיי"ש שהק' לפ"ז במש"כ רש"י בפסחים ד"נ: דההולך ממקום שכלו למקום שכלו אינו חייב לבער אלא משום חומרי מקום שיצא משם, ומבו' דמן הדין אינו חייב לבער, ואף שכבר נתחייבו הפירות בביעור, - אך לכאו' נראה, דאף אם יפקיר מקצת מן הפירות קודם זמן הביעור, ג"כ לא יועיל זה לעכב את זמן הביעור, דזמן הביעור הוא כשכלו פירות ההפקר דשביעית מן השדה, ומה שנשתייר פירות שכבר זכה בהן והפקירן, ל"מ מידי, שהרי אין אכילת החי' לפירות אלו בתורת שביעית, אלא בתורת הפקר דעלמא. [↑](#footnote-ref-103)
103. ואמנם יש לדון בזה מטעם אחר, דאף דמן הדין אוכלין אף על ירקות שיצאו לשמינית, מ"מ כיון דאין עליהן קדו"ש ואינם הפקר, והבעלים משמרים אותם, הו"ל כמשומר דאין אוכלין עליו, ועמש"נ בזה לעיל אות ב'. [↑](#footnote-ref-104)
104. והנה בפי' הרש"ס מבו', דכל הא דס"ד דאין אוכלין על הדיופרא, הוא רק כשהיו לו פירות של מין ההוא מאילן שאינו עושה פירות אלא פעם א' בשנה, וע"כ ס"ד דאינו אוכל על הפירות שגדלו בפעם השני', אך כל שהיו לו פירות מאילן שעושה פירות ב' פעמים, פשיטא דהוא אוכל על הפירות שגדלו בפעם השני', עיי"ש, אך בל' הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ה מבו' להדיא דאף באילן העושה פירות ב' פעמים בשנה, ס"ד דאין אוכלין את פירות הגידול הראשון על פירות הגידול השני. [↑](#footnote-ref-105)
105. ואמנם בגונא שכבר נאסרו הפירות הראשונים משום שלא ביער, לכאו' ודאי לא יפקע איסורם, וכמש"כ עד"ז בחזו"א סימן י"ג סק"ב, אך מקום הספק בזה הוא כשהיו הפירות ביד גוי ולא נאסרו, או כשהיו במחובר ואין בהן שיעור להציל מידי ביעור, שכתב החזו"א סימן י"א סק"ז דלדעת הרמב"ן ודעימי' אין בהן דין ביעור. [↑](#footnote-ref-106)
106. וי"ל עוד בטעם שפירשו כן, דהנה בתוי"ט תרומות פ"י מ"י הק' דמ"ט לא מותבינן ממתניתין דהכא למ"ד בחולין דקי"א: דכבוש אינו כמבושל, ובס' הון עשיר שם כתב די"ל דפלוגתא דהתם היא בכבוש בשאר משקין, אך בכבוש בחומץ וציר מודו כו"ע דהוא כמבושל, וכעי"ז כתב השערי צדק בבינת אדם פי"ט סק"ב, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא שפירשו הר"ש והרא"ש למשנתינו בשכבש בחומץ וציר, כ"ה דלא תיקשי מינה למ"ד דכבוש אינו כמבושל. [↑](#footnote-ref-107)
107. אך ממש"כ בתירוצם, דשמא בעלמא מודה ר' יהושע דשביעית אוסרת "בנותן טעם", מ' להדיא דלא קשיא להו אלא על הא דהאחרון מותר אף שקיבל טעם מן הראשון שכלה, אך הא דהראשון שכלה מותר, ניחא להו, וכן נראה גם ממש"כ בשלהי מתניתין, דאפשר דר' יהושע ור"ג מודו לר"ש מדאורייתא ולכן מקילין לענין "נתינת טעם", אך לא נתפרש לן הטעם בזה, דלכאו' ודאי דיש לאסור טפי את הראשון שכלה גופו ובלוע בו טעם מן המין שלא כלה, מן האחרון שבלוע בו טעם מן המין שכלה והוא עצמו לא כלה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-108)
108. ובס' אשר לשלמה כתב דלפ"ד האו"ש פירות של נכרי או של הפקר דאין עליהן חיוב בפיעור בפועל כיון דאין מי שיהא מצווה עליהן בביעור, אין נאסרין גם לאחר הביעור, אף לדעת הרמב"ם דאחר הביעור אסורין הפירות באכילה, ועיי"ש שהביא דבחזו"א סימן ט' סקי"ז וסימן י"א סק"ז נקט בפשיטות דלדעת הרמב"ם אסורין פירות לאחר הביעור אף אם היו ביד נכרי, וכ"ה מבו' בתשו' מהרי"ט ח"ג סימן מ"ג, עכ"ד, - אמנם באמת בד' האו"ש גופי' מבו' דפירות שביד הנכרי אסורין לאחר הביעור, עיי"ש שכתב דכל הא דאינם נאסרין, הוא רק כשהפטור הוא מצד עצמותו, ולא באופן שהפטור מצד בעלים שאינו בר מצוה, וכ"ה מבו' גם במש"כ שם בטעמא דמ"ד דחמץ של נכרי מותר לאחר הפסח אף לר' יהודה, דהוא משום דבחמץ של גוי ליכא מצוה להשביתו, דגם הישראל מותר להשהות חמצו של גוי ברשותו, ומבו' דרק משום דאף הישראל מותר להשהות חמץ זה ברשותו, ואין החמץ עצמו מחויב בהשבתה, הוא דאינו נאסר, אך בפירות שביעית דאף פירות של נכרי איכא בהו לעיקר חובת ביעור, ואך דהנכרי אינו מצווה, אי"ז טעם שלא יאסרו לאחר הביעור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-109)
109. והמהרש"ל שם נסתפק אם ר"ג יליף לה מקרא דמן השדה, או דל"ב קרא להכי, ומד' תוס' הרשב"א שם והרא"ש במשנתינו שכתבו דר"ג סבר כטעמו של זה וכטעמו של זה, מבו' דמסברא ס"ל כן, אך בחי' הר"ן בפסחים שם כתב דר"ג יליף לה מהך קרא. [↑](#footnote-ref-110)
110. ובד' תוס' הרשב"א ותוס' והר"ן שם מבו', דהא דלר"א אוכלין על הראשון היינו לחומרא, דאם כלה הראשון צריך לבער את שאר המינים, אך אם כלה המין האמצעי או האחרון ולא כלה הראשון, צריך לבער את המין שכלה, ולפי גירסתם דלר' יהושע אוכלין אף על האחרון, ופירשו דהיינו דלדידי' אוכלין בין על הראשון ובין על האחרון, הוא מוכרח כן דדינא דר"א הוא רק לחומרא, ודו"ק, - אך בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ פר' בהר פ"ג ה"ה משמע דמפרש דלר"א הולכין כולן לביעור אחר הראשון אף לקולא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-111)
111. ובשעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י תמה בזה, שהרי הא דדשיל"מ אוסר בכ"ש הוא רק במינו, וג' כבשים הם מין בשאינו מינו, ועי' גם בחזו"א סו"ס י"א שעמד בזה, וכתב דצ"ל דס"ל דכל מיני ירקות חשיבי כמין א' דשם ירק א' הוא והו"ל כמין במינו דלא בטיל אפי' באלף, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-112)
112. ולפי' זה לא מצינו מאן דפליג על הך דינא דרגילא וקי"ל הכי, ומה שלא הביאה הרמב"ם בהלכותיו, נראה דהוא משום שאין ידוע לנו מין זה דסנריות מהו, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש. [↑](#footnote-ref-113)
113. ובס' אשר לשלמה כתב דזה ניחא רק אי נימא דאיסורא דפירות שביעית לאחר הביעור הוא גם בשל נכרי ובשל הפקר דליכא על הגברא מצות ביעור, אך אי נימא דבשל נכרי ושל הפקר אין נאסר אחר הביעור, אין לאסור להפירות המחוברין, כיון דהוו הפקר ולא נאסרו לאחר הביעור, ועיי"ש שנקט דדעת האו"ש דשל נכרי והפקר אינו נאסר אחר הביעור, אך עמש"נ לעיל מ"ה אות ה' בהערה דאף לדעת האו"ש פירות שביד הנכרי נאסרין לאחר הביעור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-114)
114. ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד כתב דהא דאין בתבן וקש דין ביעור, הוא משום דאינם עיקר הפרי, והוי כמו קליפי רמון והנץ שלו שכתב הכס"מ דאין לו ביעור משום דאינו עיקר הפרי, עכ"ד, אך גם בזה לא נתפרש טעם הא דפקעה מהן קדו"ש. [↑](#footnote-ref-115)
115. ובעיקר דין קדו"ש לאחר הביעור, עי' במנחת שלמה סימן נ"א אות כ' שכתב, דאף אם צריך לנהוג קדו"ש לאחר הביעור, מ"מ כיון דלדעת רש"י עיקר חובת הביעור הוא להפקירם במקום דריסת חי' ובהמה, ואף לדעת הרמב"ן שנחלק ע"ז, משמע דמודה עכ"פ שמותר לעשות כן אם ירצה, הרי דכיון דאם הניח הפירות כך ולא זכה מותר שפיר להאכיל לבהמה אף מאכל אדם, א"כ מהיכ"ת לומר דלאחר שזכה יהא אסור לעשות כן ולהאכיל לבהמה, אך עיי"ש שהביא בשם הרידב"ז שנקט דאחר שזכה בהן אסור להאכיל מאכל אדם לבהמה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-116)
116. אך צ"ע בזה בד' הר"ש שם שכתב, ז"ל, ומיירי שצובע בגד ליהנות ממנו בשנה שביעית, וצריך לבער במוצאי שביעית להעביר בצפון או לשרוף הבגד, כדתניא בגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק וכו', עכ"ל, ומבו' דכל שצבע הבגד בשביעית אין לו תקנה כשיגיע זמן הביעור, ובע"כ יש לו להעביר הצבע בצפון או לשרוף הבגד, וצ"ע דהרי בידו להפקיר הבגד בזמן הביעור ולא יאסר, ורק אם עבר ולא ביער ה"ז אסור, - ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב כתב לחדש דאף לדעת התוס' ודעימייהו דפירות שביעית מותרין אחר הביעור, מ"מ יש חילוק בין קודם הביעור לאחר הביעור, דקודם הביעור הן מותרין גם בשאר הנאות שהנאתן וביעורן שוה, אבל לאחר הביעור הוא רק לאכילה ולא לשאר הנאות, דאכילה של אחר הביעור הוא גדר אחר מאכילה שלפני הביעור, וכדילפינן לה מקרא דואכלו אביוני עמך, וכתב דמה"ט הוא דבגד שצבעו בקליפי שביעית ידלק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-117)
117. ועי' חזו"א סימן י' סקי"ג שדן דדמי שביעית שנתחייבו בביעור אך קודם שנאסרו ל"מ חילול להפקיע מהן דין ביעור, וצע"ג ממש"כ הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ח בדין דמי שביעית שהגיע זמן ביעורם, כיצד עושה קונה בהן מאכלות ומחלקן מזון ג' סעודות לכל או"א, עכ"ל, והרי להדיא דאף אחר שנתחייבו הדמים בביעור, מהני לחללם על האוכלין, וכבר הוכיח כן במקד"ד סימן נ"ט סק"ב. [↑](#footnote-ref-118)
118. והנה אמנם בפי' הר"ש באהלות פי"ח מ"ט מבו' בפשוטו דאיכא דין ביעור בפירות נכרים, עיי"ש, אך עמש"נ להלן אות י"ט בהערה מד' המהרי"ט, אך הר"ש שהביא הרש"ס הוא הר"ש הזקן זקינו של הר"ש משאנץ. [↑](#footnote-ref-119)
119. וכ"ה למש"כ בחזו"א סימן י"א סק"ז לדון בדעת הרמב"ם, דליכא כלל איסור אכילה לאחר הביעור, אלא האיסור הוא קיומן בעולם, ואם אוכלן מקיים מצות ביעור אלא שאינו רשאי להשהותן, ומש"כ הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ב דאסורין באכילה, היינו דאסור לקיימן לאוכלן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-120)
120. אך צ"ע מהא דס"ל לר"ש בן אלעזר בפסחים דנ"ב: דפירות שיצאו מא"י לחו"ל יחזרו למקומם ויתבערו משום שנא' בארצך, ובחי' רבינו דוד שם הוכיח מזה דדין ביעור הוא שמפקיר את הפירות לבני העיר שיהיו אוכלין כולם בשוה, וע"כ הן מקפידין על מקום הביעור כדי שיריחו בו אנשי המום, אך אם דין הביעור הוא לשרוף ולאבד את הפירות, לא הי' לנו להקפיד באיזה מקום יהי', וכ"כ הר"ן שם, - והנה אמנם אי נימא דעיקר דין ביעור הוא מצוה לבער הפירות מן העולם, יש מקום לומר דגזה"כ הוא דיש לעשות את מעשה הביעור במקומם, אך ק' טעם הגזה"כ בזה וכמשה"ק רבינו דוד, אך אי נימא דעיקר דין הביעור הוא איסור אכילה ובתולדה מזה עליו לאבד את הפירות, קשיא טפי, דמ"ט יהא מוטל עליו להחזירם למקומם ולאבדם שם, הרי אין איבוד הפירות מכלל עיקר דין הביעור, - וצ"ל דמ"מ כיון דמכח איסור הפירות, יש עליו מצוה לאבדם, גזה"כ הוא לאבדם במקומם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-121)
121. ובעיקר מה שנקט המקד"ד דמותר לאכול את הג' סעודות אף אחר זמן הביעור, הנה בחזו"א סימן ט"ו סק"ז נסתפק בזה, עיי"ש, ובדרך אמונה בשעה"ז פ"ז משמו"י ס"ק ק"ד כתב דמד' החזו"א בכ"ד נראה דס"ל דשרי לאכלם אף לאחר זמן הביעור, ועיי"ש שהביא מס' זיו הים שהוכיח כן מד' התוס' בזבחים דע"ה: שעמדו בהא דאין לוקחין תרומה בדמי שביעית מפני שממעט באכילתה, דהרי אף לאחר הביעור מחלק ג' סעודות, עיי"ש, ומבו' דאותם ג' הסעודות שחילק מותר לאכלם אף אחר הביעור, דאל"כ ודאי דהוא ממעט באכילת התרומה. [↑](#footnote-ref-122)
122. ועיי"ש שכתב עוד לפ"ז בירק של שביעית מחובר שעבר עליו זמן הביעור ולא נלקט עד שמינית, דלדעת הרמב"ם ה"ה אסור, כיון שכבר נאסר בשעת הביעור ודינו בשריפה, אך לדעת הרמב"ן כל שנלקט בשמינית ואין עליו קדו"ש, אין עליו דין ביעור כלל. ?ולכאו' הוא חידוש רב, דבפשוטו הי' מקום לומר דגם לדעת הרמב"ם כל איסורא דפירות שביעית לאחר הביעור, הוא רק אם יש עליהן דין פירות שביעית, וע"כ כל שנלקט הירק בשמינית ואין עליו דין פירות שביעית, פקע גם האיסור שהי' עליו משום שביעית אחר הביעור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-123)
123. אי נימא דאיכא דין ביעור בפירות נכרים, כמש"כ המהר"י קורקוס והכס"מ בפ"ז משמו"י ה"ג ועוד מרבוותא, אך בפי' הרש"ס לעיל פ"ו כתב בשם הר"ש דאינם חייבין בביעור, ונת' לעיל אות ז', - ועי' במהרי"ט ח"א סימן מ"ג דאף לדעת הר"ש נאסרין פירות שביעית שהיו ביד הנכרי בשעת הביעור, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-124)
124. ואמנם חלוקים הן בטעמם, דבד' החרדים שם מבו' דהטעם דאינם נאסרין, הוא משום דכל איסור הפירות לאחר הביעור הוא משום שעבר והשהה אותם, וכמש"כ ללמוד מד' הרמב"ן דאם נאנס ולא ביער אינם נאסרין, ונת' להלן אות כ', וע"כ ה"נ פירות הנכרי שאינו מצווה על הביעור, אינם נאסרין, אך החזו"א בסימן י"ד סקי"ג נקט לעיקר דאף אם נאנס ולא ביער ה"ה נאסרין, ונת' להלן שם, ואפ"ה פירות הנכרי אינם נאסרין, והיינו משום דבפירות הנכרי ליכא דין ביעור כלל, ול"ד לנאנס ולא ביער דהי' על הפירות דין ביעור. [↑](#footnote-ref-125)
125. והנה הי' מקום לפרש בד' הרא"ש בע"א, דינתנו לאוכליהן היינו לר' יהודה לעניים ולר' יוסי אף לעשירים, שהן דרכן לאכול לאחר הביעור, אך צ"ע דא"כ מ"ט לא תני דצריך לבערן, שהרי רק אחר שיבער יהיו מותרין לאוכליהן, ועי' חזו"א סימן ט"ו סקי"ב שעמד בזה, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-126)
126. וצ"ע דאם זרע בשביעית ה"ז אסור משום ספיחין, וודאי ה"ז אסור לכו"ע, ולכאו' צ"ל דהגר"א אזיל לטעמי' לעיל מ"א דס"ל דלחכמים ספיחין מותרין, אך צ"ע לפ"ז להיפך, דבדבריו שם מבו' דספיחין מותרין אף מדרבנן ולא אסרינן להו משום קנס, וצ"ל דאף דספיחין שנזרעו מאליהן מותרין, מ"מ אם עבר וזרע ה"ה אסורין משום קנס, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-127)
127. ובמשנ"א הק' דמ"ט הצריכו חכמים למכרן לו ויתן דמיהם, הו"ל למימר דינתנו לאחרים, ולכאו' צ"ל דאיירי כשהוא רוצה לאכלם, ובזה הוא דאמרינן דאסור לו לאכלם, אא"כ ישלם דמיהם ויחלקו הדמים לאחרים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-128)
128. ובמשנ"א הק', דבנפלו לו בירושה מאי קעביד ומה איסור יש בזה, אך בחזו"א סימן ט"ו סקי"ב פירש דנפלו לו בירושה היינו שחילק נכסיו על פיו כההיא דתנן ב"ב קכ"ו ב'. ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-129)
129. והרמב"ם בפ"ה מבכורות ה"ט כתב דהא דבהמת שביעית פטורה מן הבכורה, הוא משום דלאכלה ולא לסחורה, ואם תהי' חייבת בבכורה ה"ז משתכר בבכור שהרי יצא מתורת פירות שביעית, והראב"ד שם השיג ע"ז דבגמ' אמרינן דפטורה הוא משום דלאכלה ולא לשריפה, והכס"מ שם כתב דהרמב"ם גריס בגמ' לאכלה ולא לסחורה, ועיי"ש בלח"מ שהק' דא"כ מה מייתינן מהא דעיסת שביעית חייבת בחלה, ועמש"כ המרכה"מ שם והמהרי"ט אלגאזי בהל' חלה אות ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-130)
130. והנה הר"ש הביא מירושלמי דפריך דבשטר יעשה כמלוה על המשכון ולא יהא משמט, ולכאו' זה דלא כמש"א בתלמודין בגיטין שם, דהא דמלוה על המשכון אינו משמט, היינו דוקא במשכון מטלטלין דקני לי' מדר' יצחק, ומשני ר' יוחנן דאיירי בשטר שאין בו אחריות נכסים וכר"מ דאחריות לאו ט"ס, ומבו' דלמ"ד דאחריות ט"ס, אין מלוה בשטר משמט אף בשלא כתב בו אחריות נכסים, וכ"ה מבו' גם במש"א שם דאתי עובדא קמי ר' יוחנן בשטר שאין בו אחריות נכסים והורי משמט אמר מפני שאנו למדין מן ההלכה אנו עושין אותו, והרי דמעיקר הדין אינו משמט אף בשאין בו אחריות נכסים, משום דאחריות ט"ס, (אך גיר' הגר"א דאתי עובדא בשטר שיש בו אחריות נכסים, ולכאו' זה שלא כד' התוס' בגיטין דדוקא כשמפורש השעבוד בשטר, וי"ל דלמ"ד דאחריות ט"ס הו"ל כפירש השעבוד בשטר, אך בד' החת"ס בגיטין שם מבו' דלא כן, וי"ל דד' התוס' הם לדעת תלמודין, אך לדעת הירושלמי דהא דאינו משמט הוא משום דהו"ל כמלוה על המשכון, י"ל דאין לחלק אם כתוב השעבוד בשטר או אינו כתוב בשטר. [↑](#footnote-ref-131)
131. ושמא נימא, דאף דדין החוב שוה, מ"מ חלוק הוא גדר החוב בדמי מקח מבהלואה, דבהלואה הוי חיובו להשיב את מה שקיבל, ובדמי מקח הוי חיובו לשלם בעד המקח, ובזה הוא דילפינן מקרא דאין שביעית משמטת אלא חוב דהלואה ולא חוב דמקח, ושמעתי לפרש לפ"ז, דגדר הא דאין שביעית משמטתו, היינו דעדיין קיים סיבת המחייב, דהמקח שבידו מחייבו בתשלומין, - ועיקר הך מילתא דבמקח אף אחר שנתחייב, הוי גדר חיובו לשלם בעד המקח, יש ללמוד כן ממש"כ הרא"ש בכתובות פ"י סימן ח', דאף אם המחויב מעות לחבירו ל"מ לפרוע בקרקע, מ"מ היכא שקנה ממנו קרקע ולא שילם דמי', מצי לשלם לו בקרקע זו עצמה, כיון דמלוה זו באה מחמת קרקע שקנה, - ויש להוסיף, דלפ"ז מתפרש בע"א קצת הא דאם זקפו במלוה משמט, דכל שזקפו במלוה, כבר אין גדר חיובו לשלם בעד המקח, אלא הוי חיוב תשלומין בעלמא, וע"כ שביעית משמטתו. [↑](#footnote-ref-132)
132. וצ"ע בזה, דכיון שלא קבע עמו זמן, הרי דאף דאין דרך לנגשו, מ"ט עדיף ממלוה ע"מ שלא לתבוע דשביעית משמטתו, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י ה"ט, ועיי"ש בכס"מ בשם המהר"י קורקוס, - ובגידו"ת שער מ"ה אות ח' כתב בדעת סה"ת שם שפקפק בדין מלוה ע"מ שלא לתבוע, דס"ל דלא עדיף מהקפת החנות דאין שביעית משמטתו, ולכאו' דבריו מתפרשים עפי"ד הב"י דהא דהקפת החנות אינה משמטת, הוא משום דאין דרך לנגשו, וזהו שכתב דמלוה ע"מ שלא לתבוע לא עדיף מהקפת החנות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-133)
133. ושמא יל"פ הטעם בזה, למש"כ בתשו' הר"י מיגש סימן קי"ג, דאף דמלוה ל"מ לקנין כסף, מ"מ אם החליף דמי שור וכו' מהני זה לקנין, משום שאותם דמי השור אינם מלוה אצל קונה השור כדי שנאמר להוצאה ניתנה, אבל הם אצלו בחיוב גמור בדמי השור שקנה לפי שהם עתה לבעל השור, ומשא"כ במי שהי' לו חוב אצל חבירו וכו' שאותו החוב מלוה ומלוה להוצאה ניתנה וכמו שלא נתן לו כלום דמי, עכ"ד, ולכאו' היינו דבמלוה יש להלוה זכות להוציא את המעות ולעכבם בידו, אך בדמי מקח אין להלוקח זכות כלל לעכב המעות בידו, דלא ניתנו לו המעות להוצאה, ואך דאין מעות מסוימים שיהיו דמי המקח, וע"כ אין נקנין המעות למוכר אלא ע"י שיפרעם לו הלוקח, וע"כ כל שמכר לו בדמים אלו, חשיב כמי שהביא לו מעות, - וי"ל דמה"ט הוא דהקפת החנות אינה משמטת, דרק מלוה שיש להלוה זכות להוציאה ולעכבה בידו, שביעית משמטתה, אך הקפת החנות דאין ללוקח זכות כלל לעכב המעות בידו, אין שביעית משמטתה, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-134)
134. והך מילתא דזקיפה במלוה הוי כפירעון, מצינו גם בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן תתפ"ו, עיי"ש, ובתשו' הריב"ש סימן שמ"ב כתב, ז"ל, דכיון שזקפן במלוה, החיוב הראשון נפקע וחל השעבוד החדש וכו', וא"כ הו"ל פירעון וכו', ה"נ איכא למימר במי שנתחייב מחדש בתורת הלואה שהרי נפקע השעבוד הראשון אף אם הי' בו ממש וחל השעבוד החדש, עכ"ל, ועי' ב"י חו"מ סימן ק"א, ז"ל, דכיון דזקפו עליו במלוה הו"ל כאילו לא באה מלוה זו מחמת קרקע כלל, והכי קי"ל בכל דוכתא גבי זקפו עליו במלוה, עכ"ל, - ועי' עוד בחי' הרשב"א קידושין דכ"ו. ובחי' הריטב"א ב"מ דע"ז: ובפי' הר"ן כתובות דצ"ב. דזקיפה במלוה הויא כפירעון, וכ"נ בד' רש"י בב"מ שם.

     ואמנם בד' התרוה"ד סימן שכ"א, נראה דס"ל דזקיפה במלוה ל"ה כפירעון גמור וכחוב חדש, והא דמהני זקיפה במלוה דעי"ז ה"ז משמט, הוא משום דע"י זקיפה המלוה נפק על הממון שם הלואה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-135)
135. וצ"ע לב' הדרכים, דכיון דהוי ממש כחוב אחר, מ"ט איכא שעבוד נכסים מזמן ראשון, - ועי' עוד בחי' הגר"נ גיטין די"ח אות שע"ו. שהביא מירושלמי ר"פ הנזקין, דנזק שזקפו במלוה גובה מן העידית, וכתב שם לפ"ז, דמה"ט גם כתובה שזקפה במלוה אינה גובה אלא מן הזיבורית, וכתב דהוא משום דהזקיפה אינה נידונת כחוב דעלמא, אלא בדיני החוב הראשון, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-136)
136. עוד ילה"ע בזה בד' הגר"א בחו"מ שם, שציין על מש"כ הרמ"א דזקיפה הוא שקבע לו זמן לפרעו, דהוא בב"ק ק"ט א', בדין גזל הגר, ועל מש"כ די"א דמיקרי זקיפה מיד שכתב בפנקסו כל החשבון יחד, ציין לב"מ ע"ב א', בדין רבית, - ומבו' בדבריו, דלענין רבית סגי בזקיפה זו שכתב בפנקסו כל החשבון יחד, ולכאו' זה מתישב רק אי נימא דכל איסור הרבית התם אינו אלא מדרבנן, ובזה י"ל דכל שכתב כל החשבון יחד, תו לא מיחזי כרבית, אך למש"כ הרא"ש שם דהוא רבית דאורייתא, הרי דכל הא דמהני זקיפה במלוה, בע"כ דהוא משום דהוי כגבוי, ולזה לכאו' לא סגי במה שכתב כל החשבון יחד, וצ"ע.

     ועיקר מה שנקט הגר"א דחלוק הוא הזקיפה שמצינו בב"ק בדין גזל הגר, מהזקיפה שמצינו בב"מ בדין רבית, שמא למד לזה מהא דלענין גזל הגר קי"ל דאף אם זקפו במלוה ה"ה חייב להוציא גזילו מתחת ידו, ולענין רבית קי"ל דמהני זקיפה במלוה שזקף קודם שנתגייר, שיגבה אף את הרבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-137)
137. ואך שנחלקו ע"ד התוס', דבד' התוס' מבו' דגם בזקיפה סגי בזקיפת הכתובה לבדה, ועי"ז גם התוספת משמטת, וכ"כ הר"ן שם, אך הרשב"א והרא"ה והריטב"א שם כתבו, דרק לענין פגימה הוא דאמרינן דאם פגמה עיקר הכתובה הוי כפגמה נמי התוספת, וכ"נ בד' הרמב"ן שם, והיינו דאף דתוספת הוי ככתובה, מ"מ בזקיפה לעולם בעינן שיזקוף כל החוב ול"מ זקיפת מקצתו, וע"כ לא סגי במה שזקפה הכתובה, ורק לענין פגימה הוא דאמרינן, דכיון דתוספת הויא ככתובה, ע"כ כל שפגמה הכתובה הוי כפגמה גם התוספת, וצ"ב בדעת התוס' והר"ן דפליגי ע"ז. [↑](#footnote-ref-138)
138. בתשו' ר"ב אשכנזי סימן ל"ג גריס בד' רש"י, דגלי דעתה דעומדת ליגרש וליפרע, וכ"ה גם בפי' הרש"ס בפירקין, ולמד מזה, דאפי' שלא גירשה עדיין ולא ניתנה כתובה ליגבות מחיים, מ"מ זקיפה במלוה מהניא לעקור שם כתובה מינה וחל עלי' שם שט"ח, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם והרא"ש פליגי ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-139)
139. ולכאו' היינו כמש"כ בפסקי רי"ד שם דכתובה לא קיימא לגוביינא מיד אלא למזונות, - אך הנה לפ"ז איירי רק באלמנה דיש לה מזונות, ולא בגרושה, אך בל' רש"י שכתב דתזקוף "עליו" המותר במלוה, מ' דאיירי בגרושה, - ובשו"ת משנת ר"א סימן ע"ה סק"א פירש בד' רש"י דהוא משום דדוקא במלוה שייך לא יגוש דאיכא פסיקת פירעון, וקרינן לא יגוש בהגעת הזמן שהתנו שישלם לו, ומשא"כ בכתובה וכו' אף דהוא מחויב לשלם, מ"מ כ"ז שלא גילה דעתו שרוצה בהפירעון ועומד ליגוש ולתבוע ממנו, לא קרינן בי' לא יגוש. [↑](#footnote-ref-140)
140. ולמש"כ הרא"ש לקמן מ"ב דהא דהאונס ומפתה ומוצש"ר אין משמטין, הוא משום דקנס כ"ז שלא עמד בדין לאו ממון הוא, וע"כ רק אם עמד בדין ה"ה משמטין, פשוט דאף אם פגמן אינם משמטין. [↑](#footnote-ref-141)
141. ובאור גדול בתשו' החדשות סימן י"ז ד"ה וקצת נראה, כתב דלק"מ, דאה"נ אף אם נתחייב מנה בשטר אינו משמט, דהרי ה"נ י"ל מ"ש אם קיבל מעות, או שקיבל סחורה בהקפה לשלם תמורתו מעות, ואפ"ה גזה"כ דאינו משמט אלא מלוה, וה"נ בנתחייב מנה בשטר אינו משמט, ועיי"ש שהק' ע"ז, מהא דבזקפן במלוה משמט, וכן הק' התפארת יעקב בגיטין שם, ועיי"ש מש"כ בזה, וי"ל דזה תליא בב' הדרכים שנתבארו לעיל אות ט' בביאור ענין זקיפה במלוה, עיי"ש, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-142)
142. ובדרך אמונה בביאוה"ל בהל' שמו"י שם, כתב בדעת הרמב"ם דס"ל כד' הפסקי רי"ד בגיטין שם, דהא דכתובה אינה משמטת הוא משום דאינה עומדת לגוביינא מיד אלא למזונות, וכתב שם דמה"ט רק בזה מהני פגימה לחודה, וכמו שפירש הרי"ד שם הטעם בזה, ומשא"כ בשאר חובות שאינם משמטין עכ"ד, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שם שהביא לדינא דכתובה אינה משמטת בגרושה, ואם הא דאינה משמטת הוא משום דאינה עומדת לגוביינא מיד אלא למזונות, הרי דכ"ז הוא באלמנה ולא בגרושה דאין לה מזונות, וכמש"כ הרמב"ם בפכ"א מאישות הי"ז. [↑](#footnote-ref-143)
143. ועיי"ש שכתבו דהרמב"ן וש"ר דפליגי ע"ז, ס"ל כדעת סה"ת שער מ"ה אות ח' דפליג ע"ד הרמב"ם וס"ל דאם התנה שלא יתבענו אין שביעית משמטתו, עיי"ש, וכ"ה ודאי לדעת הר"ש, דס"ל דאף הא דאינו יכול לתבוע ביו"ט, הוא טעם שלא תהא שביעית משמטתו, וכמש"נ להלן אות ו', וכ"ש במלוה ע"מ שלא לתבעו דאין שביעית משמטתו, ועי' תומים סימן ס"ז סקט"ז שכתב בזה בע"א, וי"ל עוד, למש"כ המהר"ח או"ז דהא דהתנה עמו ע"מ שלא יתבענו שביעית משמטתו, הוא משום דאי"ז אלא איסור בעלמא לתבעו, ונת' להלן אות ו' בהערה. [↑](#footnote-ref-144)
144. ומ' בל' הר"ש דלא קשיא לי' אלא דמ"ט לא פריך למ"ד דניתנה ליתבע, אך לפ"מ דמשני דשאני התם דאיגלאי מילתא דחול הוא, ניחא אף הא דמשמט אף דביו"ט עצמו א"א לתבוע, דכיון דאיגלאי מילתא דהי' רשאי לתבעו, ורק מחמת חיסרון ידיעה ל"ה בידו לתבעו, הו"ל כהיכא דאינו יכול לתבעו מחמת אונס, דשביעית משמטתו, וכ"ה מבו' לפ"מ שפירש הרש"ס דהא דפריך בירושלמי דאין ראוי לתבעו בר"ה, הוא משום דביו"ט אסור לתבעו, וע"ז משני הירושלמי דכיון שראוי להאמינו וכו' ופירש הר"ש דהיינו משום דאיגלאי מילתא דחול הוא וכו', והרי דגם על קו' זו דאינו יכול לתבעו ביו"ט, מהני הא דאיגלאי מילתא דחול הוא, - וזה דלא כמש"כ בשיעורי הגר"ש מכות הערה ש"נ דקו' זו אינה מתישבת בשנויא דגמ', ומשום דאף דאיגלאי מילתא דחול הוא, מ"מ כיון דמחמת ספק ל"ה בידו לתבעו, לא קרינא בי' לא יגוש. [↑](#footnote-ref-145)
145. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דהמלוה ע"מ שלא לתבעו שביעית משמטתו, דאיירי כשנדר או נתן תקיעת כף שלא לתובעו, וכל הא דאינו יכול לתבעו הוא רק משום איסור שבועה ונדר, וע"כ דמי להיכא דאין יכול לתבעו משום איסור שבת ויו"ט, דקרינא בי' לא יגוש, ונתחדש בדבריו דאף כשהתנה ע"מ שלא לתבעו, ה"ה יכול לתבעו מצד דיני הממון, וכל הא דאינו יכול לתבעו הוא רק משום נדר או תקיעת כף, ולפי דבריו מתישבים ד' הרמב"ם דהתנה עמו שלא יתבענו שביעית משמטתו, עם ד' הראשונים בשבת דאין שביעית משמטת הלואת יו"ט דלא ניתנה ליתבע, - ועי' בקוב"ש ב"ב אות תק"ז שדן לפרש דמלוה ע"מ שלא לתבוע היינו דהוא קביעות זמן שאינו חייב לפרוע לו עד שירצה, וכ"כ בחזו"א ב"ק סימן כ"א סק"ד, והק' ע"ז דא"כ מ"ט שביעית משמטתו, הרי הו"ל כמלוה לי' שנים, וכתב דצ"ל דאינו קביעות זמן אלא שמחל לו כח התביעה, וע"כ הוא חייב לצי"ש, וגם מהני תפיסת המלוה. [↑](#footnote-ref-146)
146. ועיי"ש שכתב דמהא דכייל להו עם מעשה בי"ד, משמע דהא דאין משמיטין הוא משום דהוי כמעשה בי"ד, ותמה ע"ז דמה ענין קנס דאונס וכו' קודם העמדה בדין למעשה בי"ד, הא אפי' ממון ל"ה להורישו לבניו ולמה הוא נחשב כמעשה בי"ד, ואחר העמדה בדין ליכא לאוקמא, דהא אמרינן התם דמשמיטין, וכתב דצ"ל דאינם הכל מטעם אחד, אלא שונה כאחד להדברים שאינם משמטין, - אך הנה המאירי בגיטין דל"ז. כתב, ז"ל, ואונס ומפתה ודומיהם אשמעתא אחרינא היא ומשום דכל שבבי"ד גבוי ועומד הוא, עכ"ל, והרי דמפרש דהא דאינם משמיטין הוא משום דהוי כמעשה בי"ד וגבוי ועומד הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-147)
147. ועיי"ש באבנ"ז שעמד בזה, דהרי קי"ל דהכופר במלוה כשר לעדות משום דאשתמוטי קא משתמיט, ובב"ק דק"ה: מבו' דבמקום דאמרינן דאשתמוטי קא משתמיט אינו נעשה גזלן להתחייב באונסין, וא"כ מ"ט אין שביעית משמטתה, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך באבי עזרי שם כתב דאף דכופר במלוה אינו נעשה גזלן, היינו רק דאינו מתחייב מדין גזלן, כיון דלא היתה כונתו לגזול, אבל מ"מ מעשה גזילה שפיר אתעביד בהמלוה, ולענין שמיטה סגי בזה דלא תהא שביעית משמטתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-148)
148. ועיי"ש שכתב, דגם לגיר' הגר"א, לא פשיטא לן דהא דאין שביעית משמטתו הוא משום דהו"ל כגזילה, שהרי בירושלמי שם אמרו ר' ירמי' בעי אף למידת הדין כן, והיינו שנסתפק אם אף לענין דיני הגבי' הוא כן, דמלוה שנעשית כפרנית גובה מעידית, וטעם האיבעיא הוא בטעם הא דאין שביעית משמטתה, אם הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, או דהוא משום דנעשית כגזילה, ועיי"ש בסק"ז שצידד דלא מיבע"ל דאיכא נמי לה"ט דלא קרינן בה לא יגוש, אלא מיבע"ל אם איכא נמי טעמא אחרינא דנעשית כגזילה, עיי"ש בדבריו, - והרמב"ם דלא הביא להך דינא דמלוה שנעשית כפרנית גובה מעידית, הוא משום דס"ל דקי"ל דאף כשכפר במלוה אינה נעשית כגזילה, והא דאין שביעית משמטתה הוא משום דלא קרינן בי' לא יגוש, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-149)
149. ובד' הגר"ח בהמש"ד מבו' דהטעם בזה הוא, דכיון דעיקרה של שבועה הויא בצירוף החיוב תשלומין שיש לו עליו, דהרי אינו מחוייב כלל לישבע ורק דאם לא ישבע יהא חייב לשלם, ע"כ מכח דין השמיטה שעל השבועה, נשמט גם החוב, - אך בפשוטו יל"פ בזה, דהוא משום דכל שהוא חייב שבועה, חשיב דאף החוב הוא בר נגישה, שהרי יכול לנגשו את החוב ע"י תביעת השבועה, וע"כ נשמט החוב, וכ"ה מבו' בד' הרדב"ז והמרכה"מ שם, וכ"כ התומים בסימן ס"ז סק"ט. [↑](#footnote-ref-150)
150. ועפי"ז יש מקום לדון במה שנסתפק המנ"ח שם בגונא שנתחייב שבועה מה"ת על חוב ששביעית משמטת השבועה, ובשעה שנתחייב השבועה גלגל התובע שבועה מדברים שאין שביעית משמט, ועברה עליו שביעית קודם שנשבע דנפטר מעיקר השבועה, אם צריך לישבע על הגלגול, ודמי להא דאף אם רוצה לשלם על עיקר השבועה, אינו נפטר בזה מחיוב השבועה שעל הגלגול, עיי"ש, - ולמש"נ יש מקום לדון, דאף דכל שנתחייב שבועה וגלגלו עליו שבועה אחרת, אף אם אח"כ פקע חיוב עיקר השבועה, לא בטל חיוב שבועת הגלגול, מ"מ בהא דשביעית משמטת השבועה, דמעיקרא הוי דין השבועה דאין חיובה אלא עד השביעית, הרי דכל שהגיע השביעית ונפטר מחיוב עיקר השבועה, אך נפטר מחיוב שבועת הגלגול, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-151)
151. ובל' רש"י בכתובות מ' טפי דמש"כ להא דהפקר בי"ד הפקר, הוא לפרש להא דיש כח ביד בי"ד לתבוע כלל להלוה, ואף דאינו חייב להם כלום, ולא מצו לתבוע מכח הלוה, דא"כ הוה קרינן בי' לא יגוש, וע"ז הוא שכתב דהפקר בי"ד הפקר, וכ"נ בל' רשב"ם בב"ב דס"ו., - אך באמת מסוגיית הגמ' בגיטין דל"ו: לפירש"י שם, מבו' דעיקר הא דמהני הפרוזבול אף דמדאורייתא ה"ז משמט, הוא מכח דהפקר בי"ד הפקר ותיקנו חכמים דלא ישמט, ונת' להלן אות ה'. [↑](#footnote-ref-152)
152. וכ"ה מבו' בד' הפנ"י בגיטין שם, שהק' ע"ד רש"י דהיאך מהני הפקר בי"ד להתיר לאיסור שביעית, ומי עדיף הפקר בי"ד מאילו נתן לו הלוה מדעתו דאסור לקבל ממנו, ועיי"ש מש"כ בזה, ובחי' הגר"נ שם עמד על דבריו דמאי קשיא לי', הרי פירש"י דלי"ב לאיסור לא יגוש משום דהוא אינו נוגשו, עיי"ש בדבריו, - אך בפשוטו נראה מד' הפנ"י, שפירש בד' רש"י, דמדאורייתא הו"ל בכלל לא יגוש, ורק מדרבנן הוא דלא קרינן בי' לא יגוש, ול"מ זה אלא משום דהפקר בי"ד הפקר, וע"ז שפיר הק' דלא עדיף מהיכא שנתן לו הלוה מדעתו דאסור לקבל ממנו. [↑](#footnote-ref-153)
153. אך הנה באהבת חסד ח"ב פ"ח בהג"ה, נקט דהדין נותן דכ"ה דהנמנע מלהלוות מפני פחד השמיטה עובר באיסור זה, ה"נ בנמנע מלהלוות מפני חשש הפסד אחר ה"ה עובר באיסור זה, ולא דן לחלק בזה, אלא די"ל דרק דשאני נמנע מלהלוות מפני פחד השמיטה, דשם הבטיחנו הש"י דלא יהא לו הפסד עי"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-154)
154. ועי' בפי' הגרי"פ עשין כ"ה שכתב דבכה"ג שהוא נמנע מפני פחד השמיטה, אינו עובר אלא בהך ל"ת, אך אינו עובר בעשה דהלואה, וכתב לפרש בזה למש"א דעוברין על עיקר מ"ע דהלואת עני, ועיי"ש במה שהאריך עוד בענין זה. [↑](#footnote-ref-155)
155. אך ל' הרמב"ם במנין הקצר מ' רלא, שלא ימנע מלהלוות "לעני" מפני השמיטה, וכ"ה ל' החינוך בסימני המצוות, והרי דכל האיסור הוא בנמנע מלהלוות לעני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-156)
156. ואמנם באמת אין הדבר ברור דליכא למצות עשה דהלואה בעשיר, ובד' הסמ"ע סימן צ"ז סק"א מבו' דמ"ע דהלואה היא גם בעשיר, וכ"נ בד' הגר"א שם סק"ב, ועי' באהבת חסד שם מש"כ בזה, - ועי' בפי' הגרי"פ עשין ס"ה ואבהא"ז פ"א ממלו"ל ה"א שהאריכו בדעת הרמב"ם דהמ"ע דהלואה היא רק בעני, עיי"ש בדבריהם. [↑](#footnote-ref-157)
157. והנה אמנם בד' החינוך שם מבו' דכל האיסור בזה הוא כשנמנע מלהלוות אל הצריכים, והרי דכשנמנע מלהלוות למי שאינו נצרך להלואה אינו עובר באיסור זה, והי' מקום לומר דכ"ז הוא להחינוך לטעמי' דעיקר האיסור הוי כדי לקבוע בלבו מידת הנדיבות, וע"כ כ"ז הוא כשנמנע מלהלוות אל הצריכים, אך כשנמנע מלהלוות למי שאינו חשוב כצריך, לי"ב לאיסור זה, אך אי נימא דהאיסור הוא משום לתא דשמיטה ומשום שנראה כמורד בקונו, כאשר כן נראה טפי מד' הרמב"ם שהביא לדין זה בהל' שמו"י, הוי איסור זה אף כשנמנע מלהלוות למי שאינו חשוב כצריך, וכאשר כן מ' בד' הרמב"ם בהל' שמו"י, דכל הנמנע מלהלוות את חבירו עובר בל"ת.

     אך באמת י"ל, דגם אם האיסור הוא משום לתא דשמיטה, וביסודו הוי האיסור בכל הנמנע מהלוות לחבירו, מ"מ כל האיסור בזה הוא רק כשחבירו חשוב כצריך להלואה זו, דאם אינו חשוב כצריך להלואה זו ואין עליו כלל מצוה להלואתו, לא חשבינן לזה כנמנע מלהלוות מפני השמיטה, שהרי כלל אין מוטל עליו להלוות לו, ורק כשמוטל עליו להלוות לו והוא נמנע מפני פחד השמיטה, חשיב כנמנע מלהלוות מפני השמיטה. [↑](#footnote-ref-158)
158. ועי' כן בפי' הגרי"פ עשין כ"ה, ז"ל, דבכל כיו"ב ודאי עשה דהלואת עני ליכא. דפשיטא דהרשות ביד המלוה להתנות כל תנאי שירצה בהלואתו כל שאין בו שום הפסד ללוה ויש בידו לקיימו, ואם הלוה אינו מתרצה בכך, ה"ז כאינו רוצה ללוות ואין למלוה לחוש לו כלל. ולא שייכא בזה עשה דהלואת עני, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-159)
159. ובחינוך מצוה תע"ז כתב, ז"ל, ואע"פ שהשמטת כספים עכשיו מדרבנן "וקי"ל שעבודא דאורייתא", הא איפסיקא הלכתא וכו' דהפקר בי"ד הפקר, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל הא דפריך דמי איכא מידי דמדאורייתא לא משמטא שביעית ותקינו רבנן דתשמט, הוא רק מכח הא דשעבודא דאורייתא, ובשערי חיים קידושין סימן ט"ז עמד ע"ז, דאף אי שעבודא לאו דאורייתא, הרי חיוב הגוף איכא מה"ת, והוא חיוב של ממון, וא"כ אכתי תיקשי מי איכא מידי וכו', ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בחי' הגר"נ בגיטין שם אות צ' מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-160)
160. ומבו' עוד בדבריהם כמש"כ המהרש"א שם, דכל מה שפירש"י דרבא אתי לשנויי גם לפירכא קמייתא, ניחא רק לרש"י לטעמי' דפרוזבול אינו מועיל אלא מדרבנן, דלפ"ז מתפרש הא דפריך דמי איכא מידי וכו', דהיאך יש כח ביד חכמים לעקור דין שמיטה דאורייתא, וע"ז שפיר מהני רבא דהפקר בי"ד הפקר, אך לפ"מ שפירשו התוס' שם דפרוזבול אינו משמט מדאורייתא, והא דפריך דמי איכא מידי וכו' היינו דל"ה לו לעשות תקנה ללמד לעשות כן שביטל בכך השמטת כספים שציותה תורה, א"כ הרי דע"ז ל"מ מידי הא דהפקר בי"ד הפקר, ובע"כ דרבא לא אתא לשנויי להך פירכא. [↑](#footnote-ref-161)
161. אך יש שפירשו בד' הרמב"ם, דאף דלפום שנויא דרבא הדין נותן דיועיל פרוזבול אף בשמיטה דאורייתא, מ"מ כיון דלפי האמת בזמן הלל ל"ה שמיטת כספים נוהגת אלא מדרבנן, נמצא שלא עקרו בתקנתם לדינא דשמיטת כספים דאורייתא, וע"כ כשתהא שמיטת כספים דאורייתא, ל"מ פרוזבול. [↑](#footnote-ref-162)
162. ובחי' הגר"נ שם אות פ"ו עמד ע"ד הפנ"י דמאי קשיא לי', הרי להדיא פירש"י דלי"ב לאיסורא דלא יגוש משום דהוא אינו נוגשו, ועמש"נ לעיל אות ה' ובהערה שם בדעתו. [↑](#footnote-ref-163)
163. ופשוט דכל ד' הרמב"ן מתישבים לטעמי', דס"ל דשנויא דרבא דהפקר בי"ד הפקר, הוא גם על פירכא קמייתא דהיאך תיקן הלל פרוזבול, ואשר ע"כ שפיר י"ל דקי"ל דשמיטת כספים דאורייתא בזה"ז, ואפ"ה מהני פרוזבול משום דהפקר בי"ד הפקר, - אך להני קמאי דשנויא דרבא לא קאי על פירכא קמייתא, ואף לרבא כל הא דמהני פרוזבול הוא משום דשמיטת כספים בזה"ז דרבנן, בע"כ דהכי קי"ל, שהרי ודאי דקי"ל דמהני פרוזבול בזה"ז. [↑](#footnote-ref-164)
164. וצ"ע בזה בד' הסמ"ע שכתב בסימן ס"ז סקל"ט, ז"ל, ומש"כ מוסרני, אינו ר"ל מוסר השטרות, דבפרוזבול א"צ למסור השט"ח וכו', אלא ר"ל מוסרני "דברים הללו" לכם הב"ד, עכ"ל, ולכאו' הוא כד' הרמב"ם בפיהמ"ש, - אך הנה הסמ"ע גופי' שם סקכ"ב כתב בתו"ד בביאור ענין פרוזבול, ז"ל, אלא אומר בפניהן בע"פ שהוא מוסר בידם החובות, עכ"ל, והרי דס"ל דענין הפרוזבול הוא שהוא מוסר לבי"ד את החובות, וזהו מה שאומר להם מוסרני לכם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-165)
165. והר"ן בגיטין די"ז: כתב דגופו של פרוזבול הוא מוסרני לכם פלוני ופלוני הדיינים כל חוב שיש לי אצל פלוני, והשמיט לתיבות שאגבנו וכו', וכ"ה בל' התוס' שם דל"ג., והיינו משום משום דעיקר הפרוזבול הוא מה שמוסר להם את החובות, ומה שאומר שאגבנו בכל זמן שארצה, אינו מעיקר הפרוזבול. [↑](#footnote-ref-166)
166. אך בד' כמה מקמאי מבו' דגם לפי גיר' זו מתפרש הא דתנן מוסרני לכם, שהוא מוסר להם את חובותיו, ובפי' הר"י מלוניל במו"ק די"ח: מבו' דמפרש לזה דהיינו, דמה שאומר מוסרני לכם, היינו שהוא מוסר שטרותיו להם, ומה שאומר שכל חוב שיש לי שאגבנו וכו', היינו דמכח שמוסר להם שטרותיו, יהא בידו לגבות כל חוב שיש לו בכל זמן שירצה. [↑](#footnote-ref-167)
167. ומצאנו כעי"ז בפי' הר"י מלוניל כתובות דפ"ט., ז"ל, פרוזבול הוא שאומר וכו', והדיינין חותמין למטה או העדים, כלומר ששמעו מפי המלוה שקודם שנכנסה שנת השמיטה צעק לפני בי"ד עליו לנגוש אותו על אותו חוב מיד, וכיון שהוא נגוש ועומד שוב אין שביעית משמטתו, דהא כתיב לא יגוש את רעהו פרט לזה שהוא נגוש ועומד, עכ"ל, והרי דהא דמהני פרוזבול, הוא משום דעי"ז כבר הוי החוב כנגוש, ולי"ב דין שמיטה, ואך דבדבריו שם מבו' דגם הא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט הוא מה"ט, ולפ"ז הא דמהני פרוזבול הוא מדינא דמוסר שטרותיו לבי"ד, אך בד' הרמב"ם מבו' דהא דמוסר שטרותיו לבי"ד אינו משמט, אי"ז משום דכבר הוי כגבוי וכנגוש, אלא הוא משום דבי"ד תובעין אותו, ולפ"ז בע"כ דהא דמהני פרוזבול שהוא מעיד בפני בי"ד שיגבה כל חובותיו, אי"ז ענין לדינא דמוסר שטרותיו לבי"ד, ועי' גם בקובץ תשו' חת"ס סימן פ"ו שהביא מירושלמי דהא דמהני פרוזבול הוא משום דהו"ל כגבוי ועומד מעת מסירת הפרוזבול, עיי"ש, ועי' בפירש"י מכת"י במו"ק י"ח ב' דמשמע דהא דמהני פרוזבול הוא משום דהוי כאילו כבר גבו בי"ד את חובו, וע"כ כבר לא קרינן בי' לא יגוש. [↑](#footnote-ref-168)
168. והעירוני לפ"ד הריב"ש במש"א בגיטין דל"ז: דנאמן אדם לומר פרוזבול הי' לי ואבד, ואם ל"ב לכתיבת הפרוזבול אלא לראי' בעלמא, מ"ט הוא צריך לומר שהי' לו שטר פרוזבול, ולא סגי שיאמר שאמר לפני בי"ד מוסרני וכו', - ועד"ז תיקשי, דכיון דנאמן אדם לומר שעשה פרוזבול דלא שביק וכו', א"כ מ"ט כותבין כלל שטר פרוזבול לראי', הרי בלא"ה הוא נאמן לומר שמסר בפני בי"ד, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-169)
169. ובפשוטו היינו, דא"א למסור לבי"ד, אלא את החובות הקיימים בשעת המסירה, ול"ש כלל למסור חובות שעדיין אינם קיימים, אך במעדני ארץ שביעית סימן ט"ו סק"א נסתפק דאפשר דרק כשכתב פרוזבול בסתם אין נכלל בזה מסירת חובות שעדיין אינם קיימים, אך אם התנה בפירוש שמוסר לבי"ד גם את החובות שעתיד אח"כ להלוות, אפשר דמהני, עיי"ש מש"כ בזה, - אך לכאו' ממה שתיקנו לכתוב בפרוזבול שכל חוב "שיש לי", ולא תיקנו שימסור את כל החובות, וגם את החובות שיהיו אח"כ, נראה דלא שייך כלל לעשות פרוזבול עכשיו על חובות שיהיו אח"כ, והיינו או משום דל"ש כלל למסור חובות שאינם קיימים והוו דשלב"ל, (ועיי"ש במעדני ארץ במש"כ לדון בזה), או דבפרוזבול דמן הדין אינו כמוסר שטרותיו לבי"ד אלא תקנ"ח הוא דיועיל, לא תיקנו כן חכמים אלא על חובות שכבר קיימים, דדמי טפי למוסר שטרותיו לבי"ד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-170)
170. ובשו"ת הרמב"ם סימן רי"ז שאלוהו ע"ד השינוי בין דבריו בפיהמ"ש לדבריו בהלכות, והשיב, ז"ל, מה שכתבנו בחבור הוא הנכון אשר אין בו ספק, וכך כתבנו בפיהמ"ש, וזה אשר בידיכם הוא הנוסחה הראשונה, אשר יצאה מתחת ידינו קודם שדייקנו ונמשכנו בזה המאמר אחרי מש"כ בעל ספר המצוות הרב חפץ ז"ל, והוא טעות מצדו, ובזה שנמשכנו אחריו הי' מצדנו חוסר עיון, ואחרי שעיינו במאמרים ודייקנו בהם, נתבאר מה שכתבנו בחבור שהוא הנכון, ותקנו פרוש המשנה, עכ"ל, וכ"כ בשו"ת הר"א בן הרמב"ם סימן פ"א. [↑](#footnote-ref-171)
171. ועיי"ש שכתב די"ג בד' רשב"ג, כל מלוה שלאחרי' פרוזבול אינו משמט, ולגיר' זו מתפרשים לא פליג על ת"ק, ועי' גם בכס"מ פ"ט משמו"י הכ"ב שכתב דיש ט"ס בתוספתא. [↑](#footnote-ref-172)
172. ויש להוסיף, דהנה נת' להלן מ"ו אות ו' ז' דפליגי רבוותא בהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, אם סגי במה שיש לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול, או בעינן שיהא לו קרקע אף בשעת השמיטה, ודעת הרא"ה והריטב"א דסגי במה שהי' לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול, דכיון דבאותה שעה הי' החוב נגוש, שוב אינו משמט, ולכאו' לפ"ז אין מקום להצריך שיהא הפרוזבול קיים בסוף השביעית, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-173)
173. ומשמעות ד' רבינו נסים שם, דכל הא דפרוזבול המאוחר פסול, הוא רק כשהיתה הלואה אחת בין שעת כתיבתו להזמן הכתוב בו, וכיון שייפו את כחו שיגבה אף את הלואה זו, ע"כ פסול הפרוזבול לגמרי, אך כל שלא היתה הלואה בינתים, לא פסלו את הפרוזבול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-174)
174. ועיי"ש שכתב להוכיח כד' הר"ן דהא דתנן דפרוזבול המוקדם פסול היינו דהוא פסול לגמרי, דכ"ה דהא דתנן במתניתין דשט"ח המוקדמין פסולין, מבו' בסוגיית הגמ' בב"מ דע"ב. דודאי היינו דהן פסולין לגבות ממשועבדים אף מזמן שני, והיינו משום דאל"כ פשיטא ומה שם פיסול שייך בזו, ומאי ס"ד שיהא טורף מן הלקוחות שקנו קודם ששטר חיובו הי' ונברא בעולם, ה"נ הא דתנן דפרוזבול המאוחר פסול, ודאי דהיינו דהוא פסול לגמרי, עכ"ד, - אך בדעת הריבמ"צ צ"ל, דאף דהא דתנן דשט"ח המוקדמין פסולין מתפרש דהן פסולין אף מזמן שני, היינו משום דאל"כ פשיטא ומאי קמ"ל, אך הא דתנן דפרוזבול המאוחר פסול, שפיר י"ל דהיינו דאינו מועיל להלואות דאחר שעת הכתיבה, וקמ"ל דאין פרוזבול מועיל אלא להלואות שהיו קיימות בשעת כתיבתו. [↑](#footnote-ref-175)
175. ובשיעורי הגר"ש מכות אות ק"ע עמד בזה, דלמש"כ הקצוה"ח גופי' שם סק"ח דהא דמהני התנאי דע"מ שלא תשמטני בשביעית, היינו דהו"ל התחייבות מחודשת, א"כ מה שייך בזה לא יגוש, הא זהו חוב חדש שאין בו דין השמטה ולא יגוש כלל, דלדרך זו הרי בע"כ דהתחייבות אינה נשמטת בשביעית, - וכתב דמה"ט דקדק הקצוה"ח והק' רק דהיאך מהני התנאי להתיר לגבות החוב בשנת השביעית עצמה, ומבו' דלא קשיא לי' במה שגובין את החוב אחר השביעית, אלא במה שגובין אותו בשביעית עצמה, ולכאו' אם ל"מ התנאי להתיר לאיסורא דלא יגוש, הי' בדין דיהא אסור לגבותו אף אחר השביעית, וי"ל דס"ל להקצוה"ח בדעת הרא"ש דאיסורא דלא יגוש הוא רק בשנת השביעית עצמה, וכמש"נ לעיל אות ט"ו, ולהנ"ל ניחא, דאחר השביעית ודאי מותר לגבותו, דהרי נתחייב לו בהתחייבות חדשה דליכא עלי' דין שמיטה כלל, וע"כ לא קשיא לי' להקצוה"ח אלא בשנת השביעית גופה, דעדיין לא חלה ההתחייבות, דכ"ז שלא פקע חוב המלוה, מהיכ"ת דיתחייב לו עוד פעם נוספת, וע"ז שפיר הק' דהיאך גובה את חובו בשנת השמיטה, - ועיי"ש שכתב דמה"ט ג"כ לא הק' הקצוה"ח לקו' זו אלא על מנהג המדינות דלא נהגו שמיטת כספים, ופירש הרא"ש דהוא משום דהו"ל כמתנה ע"מ שלא תשמטני בשביעית, ולא הק' כן על עיקר דינא דע"מ שלא תשמטני בשביעית, משום דבזה הי' מקום לומר דל"מ התנאי רק להתיר לגבות אחר השביעית, וע"כ לא הק' אלא על המנהג דגובין אף בשביעית עצמה, (אך בפשוטו מה שלא הק' הקצוה"ח כן על עיקר דינא דע"מ דלא תשמטני בשביעית, הוא משום די"ל דבאמת ל"מ התנאי להתיר ליגוש החוב, אלא מהני דלא ישמט החוב). [↑](#footnote-ref-176)
176. ובד' הרשב"ם שם מבו', דלאו היינו דעיקרו של פרוזבול הוא משום דהו"ל כגבוי, אלא לעולם עיקרו של פרוזבול הוא משום דלא קרינא בי' לא יגוש דדיינין קמגבו לי' והפקר בי"ד הפקר, והא דהצריכו ג"כ שיהא כגבוי, הוא משום דכל מה שיוכלו חכמים לתקן כדי שלא יהיו נראין עוקרין דבר מה"ת, התקינו, - והמאירי בגיטין דל"ז. כתב דהיינו, דכל שיש שם קרקע נגישתו קלה וה"ה דומה מעט לנגוש עד שהפרוזבל אינו אלא כעין גלויי מילתא, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-177)
177. ועיי"ש שכתב דטעם זה ניחא במלוה בשטר, אך במלוה ע"פ דאינה גובה ממשועבדים, הרי שפיר הוי מילתא דשכיחא, וא"כ מ"ט אין כותבין בכה"ג שהי' לו קרקע בשעת ההלואה, וכתב די"ל בדעת רש"י דכלל אין כותבין פרוזבול על מלוה ע"פ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ועמש"נ לעיל מ"ד אות א', דכ"ה משמעות ד' רש"י בגיטין דל"ז. דל"מ פרוזבול אלא במלוה בשטר. [↑](#footnote-ref-178)
178. ובזה נתישב מש"כ רש"י בב"ק די"ב., ז"ל פרוזבול וכו' חל על הקרקע, דכיון דלא מחוסרי גוביינא וזה כתב לו עליהן שכל חוב שיש לו עליו שיגבנו כ"ז שירצה קיימי ברשותי' דמלוה, עכ"ל, ולכאו' הוא שלא כד' רש"י בשאר דוכתי דהא דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, הוא משום דהויא הלואה דשכיחא, ועי' בחי' הגר"נ בגיטין שם אות ק"א שעמד בזה, ועיי"ש מש"כ בזה, ולד' הכת"ס ניחא.

     ואמנם עיקר ד' רש"י שם צ"ב, דמה מהני כתיבת הפרוזבול שיהיו הקרקעות עומדין ברשות "המלוה", ובד' ש"ר מבו' דהא דבעינן קרקע, הוא משום דעי"ז מעיקרא הוי החוב כגבוי, או משום דעי"ז מהני הפרוזבול לחשוב המלוה כגבוי ביד בי"ד, אך בפירש"י כתב דע"י הפרוזבול קיימי הקרקעות ברשות המלוה, וזה צ"ב, - אך באמת בל' רש"י שם מבו', דהלוה הוא שכותב למלוה פרוזבול, וכמש"כ הבעה"ע באות פרוזבול (עו:), ולמד לזה מהא דתנן הכא דכותבין ליתומים על נכסי אפוטרופוס, ועמש"נ בזה להלן אות ?, וע"י שהוא כותב למלוה שיהא בידו לגבות החוב בכ"ז שירצה, קיימי הקרקעות ברשות המלוה, וע"כ אין שביעית משמטתו, ולפ"ז אי"ז כד' רש"י בכ"ד דהמלוה כותב פרוזבול, ודהא דמהני הפרוזבול הוא מדינא דמוסר שטרותיו לבי"ד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-179)
179. ואמנם הדבר פשוט דבגונא דבשעת כתיבת הפרוזבול ל"ה לו קרקע ואח"כ קודם סוף השמיטה קנה קרקע, ל"מ הפרוזבול גם לדעת הר"ש, משום דלא תיקנו שיחול הפרוזבול אלא בדהוי המלוה כגבוי, וע"כ כל שבשעת כתיבת הפרוזבול ל"ה לו קרקע ואין החוב כגבוי, לא חייל הפרוזבול כלל, ול"מ מה דאח"כ נעשה החוב כגבוי, וכ"ה בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ט משמו"י הי"ט. [↑](#footnote-ref-180)
180. והמאירי שם כתב ג"כ דהא דמהני הוא משום דזכות הוא, אלא שחובה מתגלגלת על ידו, אך כתב שהוא חוכך אם זכות כזה נעשה שלא בפניו, והכא אפשר שהתקנה כך היתה והפקר בי"ד הפקר, או שמא זכות הוא לו שלא יהיו נמנעים מלהלוותו, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-181)
181. ויש שפירשו דהוא משום דבסוף השביעית כבר ל"ה לו קרקע, ולדעת הר"ש בעינן שיהא לו קרקע בסוף השביעית, וכמש"כ הר"ן שם, ונת' לעיל אות ו', אך מסתימת ד' הר"ן משמע דאף אם צווח כששמע אחר השביעית ל"מ, דכיון דע"י המחאה בטלה הזכי', נמצא דמעולם ל"ה החוב כגבוי. [↑](#footnote-ref-182)
182. ועד"ז מתפרש מש"כ רשב"ם בב"ב דס"א: דבקרקע לא אמרינן הדמים מודיעין משום דאין אונאה לקרקעות, והתוס' שם הק' דהא ביטול מקח יש להן, ואף לדעת רשב"ם דקי"ל דאין להן ביטול מקח, אכתי תיקשי במש"כ רשב"ם שם דס"ז. לפרש כן למתניתין דהתם, ותיקשי מהך מתניתין למ"ד דביטול מקח יש להן, ולמש"נ י"ל דכיון דאין אונאה לקרקעות, ומצי לקבוע בדמיהם יותר או פחות משוין, ע"כ ל"מ בזה הודעת דמים, וע"כ אף למ"ד דביטול מקח יש להן, מ"מ כיון דגם לדידי' מהניא קציצת דמים יותר משויין, ואך דאם אין שכנגדו יודע מזה, הו"ל מק"ט דאדעתא דהכי לא עביד, ל"מ בזה הודעת דמים. [↑](#footnote-ref-183)
183. ואמנם קשיא לפ"ז, דא"כ מ"ט סגי במה דיש לו קרקע שאולה, הרי אין השואל רשאי להשאיל, וא"א לגבות את הקרקע השאולה בחובו, וכבר עמד בזה הנימו"י בגיטין שם בשם הריטב"א, והוכיח מזה דכל הא דאין השואל רשאי להשאיל הוא רק בשאלת מטלטלין, ומשום דאין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר, אך בשאלת קרקע ה"ה רשאי להשאיל, וע"כ מצי המלוה לגבותו בחובו, וכ"כ להוכיח מזה בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף קמ"ה, ומבו' לפ"ז גם מדבריו, דכל הא דכותבין על קרקע שאולה, הוא רק משום דהמלוה ראוי לגבותה בחובו, עיי"ש, ועי' דבר אברהם ח"ב סו"ס י"ז שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-184)
184. ואמנם הנה בד' החי' מכת"י שהבאנו לעיל אות י"ד שכתב דהו"מ לאוקמה כשלא החזיק בקרקע, מבו' דס"ל דאף בכה"ג כותבין על עציץ נקוב, ושלא כד' הגידו"ת והדברי יחזקאל, - והנה לפ"ד החי' מכת"י הדין נותן דגם אם הניח העציץ שלא ברשות כותבין עליו פרוזבול, והדק"ל דא"כ מ"ט לא מוקמינן לההיא דאין כותבין פרוזבול אלא על עציץ נקוב, בכה"ג שהניח העציץ שלא ברשות, - אך י"ל דג"ז הוא בכלל מש"כ החי' מכת"י דחד מתרי תלתא טעמי נקט. [↑](#footnote-ref-185)
185. אמנם הנה הרמב"ם השמיט לעיקר הך דינא דאין כותבין פרוזבול על קרקע של שותפות, ועי' בדברי יחזקאל סימן ג' סק"ח שעמד ע"ז, וכתב דדעת הרמב"ם דכותבין פרוזבול אף על קרקע של שותפות, ועי' גם בדרך אמונה בשעה"צ פ"ט משמו"י ס"ק רע"ז מש"כ בזה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-186)
186. והרש"ש הק' ע"ד הגרע"א, דאם שעבד לו מטלטלין אגב קרקע, הרי הי' לו קרקע בשעת ההלואה ונשתעבדה, וא"כ אף אם מכרה לאחר כותבין עלי' פרוזבול, וראיתי לישב בפשיטות, דאיירי במלוה ע"פ דאינו גובה מן הלקוחות, וע"כ אין כותבין על הקרקע שמכרה לאחר, ובתפארת יעקב כתב עוד, דמשכח"ל שלא הי' לו כלל קרקע, דלענין אגב קרקע ל"ב שיהי' לו קרקע ידוע, רק שכותב לו דהקניתי לו ד"א קרקע, ולענין פרוזבול לכאו' ל"מ אלא אם ידענו שיש לו קרקע. [↑](#footnote-ref-187)
187. והנה בכנה"ג סימן ס"ז הגב"י אות נ"א כתב, דכל הא דינא דאין היורש משמט, הוא רק ביורש קטן, אך ביורש גדול ה"ה משמט, אך מד' הריטב"א שכתב לחלק בזה בין יורש ללוקח, מבו' דהא דיורש אינו משמט הוא אף ביורש גדול, וכן נקט בפשיטות בגידו"ת שער מ"ה סוף אות כ', וכ"כ התומים בסימן ס"ז סקכ"ה דבמה שבמיעטה תורה יורש אין מקום לחלק בין יורש קטן ליורש גדול, ותמה ע"ד הכנה"ג שחילק כן. [↑](#footnote-ref-188)
188. ומה"ט מבו' בשו"ע סימן ס"ז סל"ח, דבמוכר שט"ח לחבירו, אין ביד המוכר לכתוב פרוזבול, אלא ביד הלוקח הוא לכתוב פרוזבול, ועיי"ש בביאור הגר"א סקס"ד. [↑](#footnote-ref-189)
189. והבעה"ע שם לעיל מינה, למד מזה דביד הלוה לכתוב פרוזבול, דמדקתני כותבין "ליתומים" ואיירי כשהיתומים הם לווים, מ' דהיתומים הם שכותבין, והרי דביד הלוה לכתוב פרוזבול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-190)
190. והתומים סימן ס"ז סקכ"ה תמה ע"ז, דממ"נ אם איירי שהיתומים מזכין הקרע, הרי קטנים הם ולאו בני זכי', ואם האפוטרופוס מזכה הקרקע, פשיטא דמהני, דלא יהי' אפוטרופוס רק איש אחר, אם הוא רוצה לזכות משלו ללוה מאן מוחה על ידו, עכ"ד, ולמש"כ הישועות ישראל בסימן ס"ז סק"א דאיירי ביתומים גדולים, (והבאנו דבריו להלן אות כ"ח בהערה), ניחא, עכ"ד, ועוד צ"ע, דאם איירי שהיתומים מזכין, מהיכן יש להם בעלות על נכסי האפוטרופוס לזכותן לאחרים. [↑](#footnote-ref-191)
191. ובהערה שם הביא מס' ישועות ישראל סימן ס"ז סק"א שכתב דהא דיתומים א"צ פרוזבול, מיירי אף אחר שהגדילו, דמ"מ כל שאינם בקיאין בטיב מו"מ, הוו כיתומים לענין זה, דומיא דהא דמיקרו יתומים לענין רבית דרבנן, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הגר"א שם סקנ"א, עייי"ש. [↑](#footnote-ref-192)
192. וצ"ע, דאם חשיבא הכוורת כמקום גידול הדבש, ומה"ט הוא דחשבינן להרודה ממנה כעוקר דבר מגידולו, מ"מ בעינן להא דהכוורת חשובה כקרקע, הרי העוקר דבר מגידולו חייב אף כשאי"ז קרקע כלל, וכמש"א בשבת דק"ח. דמה"ט התולש פיטרא מאונא דחצבא חייב, והא דהתולש מעציץ שאינו נקוב פטור, הוא משום דלאו היינו רביתי', עיי"ש, - ושמא י"ל למש"כ הרמב"ן והרשב"א בשבת שם, דחיובא דעוקר דבר מגידולו הוא רק בגידולי קרקע, ולפ"ז י"ל דרק לדעת ר"א דהכוורת חשובה כקרקע, הוא דחשבינן להדבש כגידו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-193)
193. ובחי' הרשב"א ב"ב דס"ו: הביא בשם הראב"ד שהק', דלפ"מ דמיייתינן התם מאידך ברייתא, דר"א ס"ל דתלוש ולבסוף חיברו חשיב כמחובר, א"כ מ"ט הוצרכנו לקרא דיערת הדבש, וכתב דהא דבעינן להך קרא הוא לדבש שבתוכו, אבל לכוורת גופה לא איצטריך, וזה כד' התוס', דאף אם הכוורת עצמה חשיבא כמחוברת, מ"מ הדבש לא חשיב כמחובר, ולזה הוא דבעינן לקרא דיערת הדבש, - ולכאו' מבו' בדבריו, דאף לפ"מ דילפינן לה מקרא דיערת הדבש, איירי רק בכוורת המחוברת לקרקע, וילפינן מקרא דהכוורת והדבש שבתוכה חשיבא כמחוברין, אך אם אינה מחוברת לקרקע, לא חשבינן להו כמחוברין, וזהו דקשיא לי' דכיון דאיירי בכוורת המחוברת לקרקע, תיפו"ל דתלוש ולבסוף חיברו הוי כמחובר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-194)
194. ולד' התוס' בב"ב שם ודעימייהו, דהא דמחייב ר"א ברודה ממנה בשבת, הוא משום דילפינן מקרא דהדבש עצמו חשיב כמחובר, הרי ודאי דכ"ז הוא לדעת ר"א, אך לדעת רבנן, אף הרודה מכוורת המחוברת בקרקע בשבת, פטור, וכ"ה להדיא בד' הרמ"ה בב"ב שם. [↑](#footnote-ref-195)
195. אך הרמ"ה בב"ב שם כתב דהא דתני במקומה, היינו דאם נטלה ממקומה אפי' ר"א מודה, דהא ל"ד ליער, עכ"ד, ומבו' דכל שאינה במקומה מן הדין ל"ה כקרקע, - ויש להסתפק אם מש"כ דבנטלה ממקומה מודה ר"א, היינו כשאינה ע"ג קרקע אלא היא באויר, ולפ"ז ה"ז כמש"א בתוספתא ובירושלמי דבמונח ע"ג יתידות מודה ר"א דאינה כקרקע, או היינו אף כשהיא ע"ג קרקע, דמ"מ כל שאינה במקומה הקבוע לה, אינה דומה ליער, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-196)