קי-ז אבד אחד מהם
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / דברים החשובים

זבחים עד. נתערב ואבד אחד מהתערובת

**א. טעם ההיתר-**

זבחים עד. מבואר שאם נתערב דבר חשוב שאינו בטל בתערובת ואח"כ נפל אחד לים הותרו כולם דתולים לומר שהאיסור הלך לו, ונפסק להלכה בשו"ע יו"ד קי-ז.

טעם ההיתר מבואר ברא"ש חולין פ"ז ובתוס' זבחים עד:, שהוא מתורת ס"ס, דשמא אין כאן איסור כלל שהוא נפל לים, ואף אם יש כאן איסור שמא החתיכה שאוכל כעת היא מהמותרות, וכ"ה לדינא בש"ך קי-מח [וכ"מ לשונו בסקנ"ז].

לפי"ז אם אוכל את כל הנותרים יחד וודאי אסור שהרי אין כאן ס"ס.

אבל בפמ"ג שפ"ד-מח כתב דברשב"א בתוה"ב מבואר שהתיר גם בחתיכה שנפלה לשתי חתיכות, והרי קי"ל שצריך לאכול שתים שתים וכל שאוכל שתים הוא אוכל את כל התערובת ומ"מ שרינן.

וע"כ לדידיה יסוד הקולא בזה דכיון שכבר נתבטל מדאורייתא חשבינן ליה כסד"ר, ואם נפל אח"כ לים אפשר לתלות שחתיכה האסורה נפלה מכח סד"ר ומותר לאכול כל שאר החתיכות, וכ"מ כל לשון הרשב"א בתוה"ב (כו:).

וכן הביא ביד יהודה סקמ"ד מד' הר"ן ע"ז (לז:) דחבית של יי"נ שנתערבה בשתים ונפל אחד לים הותרו ומותר למכור שניהם יחד לעכו"ם אף שאין כאן ספק נוסף.

וע"ע בתשובת הרשב"א א-נג ובמש"כ בענייני ביטול יבש בביאור ד' הרשב"א[[1]](#footnote-2).

ובפמ"ג שפ"ד קי-מב נתקשה בהיתר זה דהא קי"ל הלך אחה"ר ומה"ת נתלה כאן במיעוט שנפל לים שהוא היה האיסור?

וביד יהודה קי-מ ובכ"ד שם האריך לבאר דלא שייך דין הלך אחה"ר באופן שאין נידון על חתיכה זו, ומ"ש בגמ' איסורא ברובא איתיה ברוב שנשאר, וכתב דדין זה אינו אלא מדרבנן לחומרא [ונפק"מ מבואר בסוגיא שם שאם נפלו שישים מתוך מאה לתערובות אחרות אין להתירם משום ס"ס משום איסורא ברובא איתא] אבל לא חשיב רוב מדינא ובנפל לים הקילו חז"ל לתלות בו.

והנה בשו"ע כתב להתיר בכל דברים החשובים וגם בדשיל"מ, ומקורו ברשב"א.

ועי' בש"ך סקנ"ז דזה ניחא רק להרשב"א לשיטתו שיש היתר ס"ס גם בדשיל"מ, אבל לחולקים א"א להתיר גם בנפל לים שיסוד ההיתר מתורת ס"ס.

אמנם צ"ע דתינח אם היה הרשב"א מתיר מטעם ס"ס, אבל הרשב"א עצמו התיר משום סד"ר לקולא, והיאך יתכן להתיר גם בדשיל"מ?

ועי' ביד יהודה סקל"ה שהרשב"א מודה שיש גם היתר של ס"ס מלבד היתר של סד"ר, אלא דנפק"מ מדין סד"ר שיכול לאכול הכל ביחד.

לפי"ז נפק"ל דבדשיל"מ שאין ההיתר מטעם סד"ר רק משום ס"ס לא יוכל לאכול כל התערובת יחד, ובזה לא אמר הרשב"א להתיר היכא דנפל לשתי חתיכות רק אם נפל ליותר מזה.

והנה בב"י הביא ד' הרשב"א בארוך שהתיר גם אם נפל לשתי חתיכות, אבל נתקשה שבקצר כתב הרשב"א להתיר דוקא בנפל לכ' חתיכות ולא סגי בשנים, עיי"ש.

ובאר ביד יהודה דלענין דשיל"מ א"א להרשב"א להתיר בנפל לב' חתיכות, עיי"ש שבאר כל לשון הרשב"א.

**ב. דעת הסוברים שיש היתר של ס"ס גם בנפל לשתים-**

אמנם בב"י נראה להדיא דאף בדשיל"מ יש להתיר בנפל לשתי חתיכות, ונראה מדבריו דאף בכה"ג יש להתיר משום ס"ס, וצ"ב רב כיון דקי"ל שצריך לאכול שתים יחד תו אין כאן ספק.

גם מכל ד' הב"י משמע שהגם שהביא ד' התוס' והרא"ש שההיתר משום ס"ס מ"מ הביא ההיתר של הרשב"א דאף בנפל לשתים מותר.

כמו"כ נתקשה בפמ"ג שם בד' התו"ח שהביא ההיתר משום ס"ס ומ"מ כתב שאם נפל לשתים מותר, וצ"ב דבכה"ג ליכא ס"ס.

ועי' ביד יהודה סקמ"ד הביא בשם תפאל"מ לתרץ בזה דבר חידוש, דלענין הדין שצריך לאכול שתים יחד יכול לצרף עוד חתיכה מן השוק ולאכול עמה, שהעיקר הוא שלא תהא אכילתו רק מאיסור.

וזה דלא כש"כ רש"י בטעם שצריך לאכול עוד חתיכה עמה דאמרינן מדהאי היתרא האי נמי היתרא דלפי"ז ל"מ לצרף חתיכה מן השוק.

וביד יהודה הוכיח מהגמ' לא כן, ול"מ לצרף חתיכה מן השוק, עיי"ש, ומכח זה חולק על הב"י דבאמת לדעת התוס' והרא"ש א"א להתיר בנפל לשתים לחוד.

**ג. תרי תרי-**

א. מבואר בגמ' שלא התירו אלא שנים שנים, ורו"ר פי' דאף שהקילו בנאבדה חתיכה אחת לא התירו לאכול החתיכות האחרות אלא שנים שנים ולא כ"א בפנ"ע.

וטעם הדבר כתב רש"י דכשאוכל שתים הרי חד מינייהו וודאי היתר היא ומיגו שאחת היתר איכא למימר שגם השני היתר, וצ"ב.

ובפר"ח קי-לו הביא לשון הרא"ש חולין וכ"כ הר"ן חולין (לו:) שצריך שחלק מאכילתו תהא גם היתר [ועי' לעיל מה שהבאנו לדון עפי"ז אם מותר לצרף אחת מן השוק או צריך דוקא אחת מהתערובת].

והנה בש"ך סקמ"ז כתב עפי"ד רש"י שאם נפלו שתי חתיכות צריך לאכול ד' חתיכות, שאם יאכל רק ג' חתיכות לא מסתבר לומר מדהאי לאו איסורא הנך נמי לאו איסורא דאימא דוקא באותו שהוא רק אחד הוא היתר אבל הנך שהם יתירים עליו שמא יש בהם איסור.

וכתב בפר"ח דלדעת הרא"ש שפיר יהני להוסיף עוד חתיכה אחת דסו"ס אוכל גם אחת שהיא וודאי היתר, ומ"מ מסיק שצריך להחמיר כשיטת רש"י.

ובכו"פ סקכ"ט נקט בפשיטות שגם אם נתערבו שתי חתיכות סגי בשלש ואי"צ לאכול ד' חתיכות, וכ"נ במנ"י מג-טו שאין סברת הש"ך מוכרחת גם לדעת רש"י ואף בכה"ג י"ל מדהאי לאו איסורא וכו'.

ב. במנ"י מג-יד דקדק מתשובת הרא"ש שצריך לאכול שניהם יחד ממש ולא סגי בכא"פ, אבל ראיתי מביאים מס' שולחן גבוה קי-כח דסגי לאכול אותם מיד בזא"ז שהרי א"א לאכול שתי בע"ח בב"א ולכאו' לק"מ שהכוונה שבכל אכילה יאכל מעט גם מהבהמה המותרת.

ג. בחוו"ד סקי"ג הביא מהמג"א וב"ח או"ח-תסז שאם מבשל שתיהן בקדירה אחת אין כאן היתר שהרי כל חד מקבל טעם מחבירו.

אבל בחוו"ד חלק ע"ז דכיון שהוא מצ"ע שרי ולא נאסר אלא מכח הטעם שפיר אמרינן מיגו, ודבריו מחודשים מאוד דמשמע דאף למ"ד דטכע"ק ההיתר נעשה איסור מ"מ אינו ממש איסור מצ"ע רק הטעם אוסרו כל שעה והוא מצ"ע שרי, ואכ"מ, ואכתי הסברא צ"ב.

ובחוו"ד הוכיח כן מחבית של יין שנתערבה שצריך לשתות שתים יחד והיינו שמערב היין של חבית אחת עם חברתה, וכן גבי כוסות והרי יש כאן טעם ונעשה הכל איסור?

ובהג' אמ"ב דחה היטיב עפמש"כ במקו"א מהחזו"א ונחל"ד דל"ש דין טכע"ק אלא בשקיבל טעם ע"י חום אבל אם מערב לח בלח אין בו אלא דין טעמו וממשו והחלקים המותרים לא נאסרו כלל רק משום ששותה עמהם החלקים האסורים וטעמא לא בטיל אבל אין כאן דין טכע"ק והיתר נהפך לאיסור, ונתבאר בכ"ד ענין זה, ועי' מש"כ בדין טכע"ק ביאור הסוגיא פסחים, ובענין חנ"נ בלח.

ד. ביד יהודה קי-לז בסופו נתקשה דבשעה שאוכל שתים שתים הרי מיד כשהוא חותך אחד סמוך לאכילה הותר אותו אחד ממ"נ כדקי"ל בשו"ע קא-ז משום ממ"נ, ושוב לא יתחייב לאכול שתים שתים?

אבל פשוט כש"כ בדה"ש ביאורים כאן שא"א לו להשתמש בהיתר של החיתוך שהרי הוא כמבטל איסור לכתחילה, ולא הותר לו מלכתחילה לחתוך אלא ע"מ שיאכל שתים שתים שאינו משתמש בהיתר של החיתוך, וז"פ.

**ד. שיטת הר"מ והרא"ה-**

א. הר"מ פ"ז ע"ז ובבד"ה להרא"ה (כו:) פי' הגמ' באופ"א דלא איירי בדין האכילה אלא בנפילה, וקמ"ל שצריך שיפלו שתי טבעות דוקא ולא סגי בטבעת אחת.

אמנם בר"מ פט"ו תרומות לענין חבית כתב דסגי בנפילה של אחת, משא"כ לענין טבעת של ע"ז הצריך נפילה של שתי טבעות, וכתב בכס"מ בתי' השני הטעם דחבית מינכרא נפילתה סגי גם באחת, וכ"נ בש"ך סקמ"א.

אבל הגר"א פי' כתי' הראשון של הכס"מ שהוא חומרא מיוחדת לענין קדשים וע"ז שהצריכו נפילת שתים משא"כ בתרומה.

ולענין תאנים של תרומה כתב בפט"ו תרומות דנפילה של אחת ל"מ ועי' בכס"מ דדמי לטבעת דלא מינכרא ונפילת שתיים בעינן, וכ"כ בש"ך.

[ולדעת הגר"א צ"ל כש"כ הכס"מ שם בתירוצו שהוא חומרא לענין תרומה, עיי"ש].

אמנם ביד יהודה קי-לז וחוו"ד סקי"א נקטו דגבי תאנים ל"מ נפילה כלל אף בשתים, שהר"מ סתם דבכל גוונא ל"מ.

ובחוו"ד באר הטעם משום דהוי דשיל"מ ל"מ נפילה כלל.

וביד יהודה קי-לז הביא ע"ז דברים מפורשים מתשובת הרשב"א-תכה דגבי תאנים ל"מ נפילה כלל דלא מינכר כלל, משא"כ טבעת מינכרה נפילתה קצת [דהוי דבר חשוב או מכח טביעות עין] מהני נפילת שתי טבעות, ובחבית אפי' באחת סגי.

ב. לפי סברת הר"מ כנראה גם אם נפלו שתי איסורין לתערובת סגי בנפילת שתים דסו"ס ניכר הוא.

אבל בבד"ה לרא"ה כתב דלעולם צריך שיפול חתיכה אחת יותר ממנין האיסור שנפל, ולאו דוקא שתים וכתב בבדה"ש (ביאורים) דמשמע מזה סברתו לא משום מינכרא נפילתה ולפי"ז גם בחבית לדעתו צריך שיפלו שתים [ובהשקפה ראשונה נראה לי שאינו מוכרח כ"כ].

וסברת הרא"ה צ"ב, עי' בדה"ש שבנפילת יותר ממנין האיסור יש יותר סיכוי שהאיסור יצא מהתערובת, וכ"נ לשון הרא"ה.

אבל צ"ע דלפי"ז מסתבר שיצטרך שתים כנגד כל חתיכת איסור, גם עי' בבדה"ש שנתקשה על דבריו דא"כ צריך לדון גם ביחס של האיסור לכמות ההיתר ואם יש מעט היתר לא יצטרכו שתים.

עוד מבואר בבד"ה שאי"צ להקריב שניהם יחד כדי להתיר ואף בקרבו בזא"ז שרי, אבל בכס"מ פ"ז ע"ז בתחילת דבריו נקט שצריך להקריב הראשים שתים יחד, וכתב בדה"ש דזה לשיטת הר"מ דמינכר נפילתה בעינן מסתבר שצריך בב"א והרא"ה לשיטתו דלאו מה"ט אתא עלה.

**ה. הפילוהו ואכלוהו-**

א. בתוס' זבחים עד. כתבו דוקא נפל מאליו אבל אם הפילו אדם לים קנסו לאוסרו ואפי' בשוגג [ועדיף מכל מבטל איסור לכתחילה שמותר בשוגג דהכא יש לחוש שיפיל לים במזיד, ב"י, ועי' ערוה"ש צט-כד עוד כמה חילוקים בזה].

והרשב"א בתוה"ב חולק שאם הפילו בשוגג ג"כ שרי ולא קנסו בזה שוגג אטו מזיד, הובא כ"ז בב"י, ובשו"ע מחמיר בזה, אבל בפר"ח מסיק להקל.

ב. כתב השו"ע דבאכלוהו מותר, ולא דמי להפילוהו דחיישינן שמא יבוא להפילו במזיד אבל אין לחוש שיבוא ישראל לאכול איסור במזיד, ומקורו בתרוה"ד, ומ"מ כתב שם שאם מאכיל לעכו"ם הוי כמפיל לים וקנסינן.

ועי' בש"ך וט"ז חלקו ע"ז ואף באוכל יש לאסור כמו במפיל לים שאם נתיר בנאכל יש לחוש שמא יפיל לים או יאכיל לנכרי ובהמה [וטענתם צ"ב, ועי' חוו"ד סק"ט], וסייעו לדבריהם מתשובת הרא"ש.

לענין חמץ מבואר במ"ב תמז-צה ומקורו במג"א תסז-ד שאם נפל לים או נאכל בשוגג הותרה התערובת.

והחזו"א קיט-כ (ד"ה והיכי),כא, חולק דבנאכל לא התירו אף בשוגג, והוא מחלוקת השו"ע וש"ך וט"ז הנ"ל, וצ"ע למה היקל המ"ב.

ג. כל שאכלו קודם שנודע האיסור ליכא גזירה ושרי, תשובת הרא"ש כ-יז.

ומכאן הביא הגליון מהרש"א תשובה לד' המל"מ פי"ט אבה"ט דנקט שכל הדין דאם נפל אחד לים הותרו כולם היינו דוקא בלא נודע האיסור, אבל אם כבר נודע חשיב כל חתיכה כספק איסור ול"מ נפילה לים, ובתשובת הרא"ש מבואר לא כן שיש היתר בנפל מאליו גם בנודע וכל הנידון משום קנס.

כתב הש"ך סקמ"ב:"נפל מעצמו לים אפי' אחר שנודע התערובת או הפילו בשוגג קודם שנודע התערובת", והעיר ע"ז ביד יהודה סק"מ היאך משכח"ל הפלה במזיד קודם שנודע?

ובאר כוונת הש"ך למנהג השוחטים שהיו נוטלים רגלי העופות בשכרם והיו זורקים רגל אחת כדי שאם ימצא טריפה לא יצטרכו לאסור הכל [עי' לקמן עוד במנהג זה].

וע"ז קמ"ל הש"ך דל"מ עצה זו דכה"ג חשיב מזיד גם קודם שנודע לו מהאיסור שהרי עושה ע"מ לבטל.

ואף דגבי ביטול לכתחילה מבואר בשו"ע קי-ב גבי בע"ח שאם נשחטה הבהמה בשוגג שרי וכתב הש"ך סקי"א דאף במזיד קודם שנודע האיסור שרי [ובפמ"ג שם פי' כוונת הש"ך שחטו אחר שנתערב קודם שנודע אבל הוא דוחק להחשיבו מזיד].

ודחה ביד"י התם לא קנסו שוגג אטו מזיד אבל הכא שהחמירו גם בשוגג ה"נ החמירו במזיד ע"מ לבטל קודם שנודע אטו אחר שנודע.

אמנם ביד יהודה הביא לשון הלבוש שכתב דקודם שנודע מותר גם במזיד [ובחגורת שמואל שתמה ע"ז היאך משכח"ל מזיד] דלא כהש"ך.

וכן במג"א תסז-ד הביא מראבי"ה שקודם פסח יכול להשליך מצה כדי לתלות בה.

ומסיק שיש להקל לדינא הואיל דבלא"ה דעת הרשב"א ועוד להתיר הכא דלא קנסו שוגג אטו מזיד ולדידהו וודאי שרי במזיד קודם שנודע כמו גבי בע"ח, אבל בבדה"ש סק"ק כתב דלא מסתבר כן, ובביאורים קי-ב כתב דאף לענין אין מבטלין איסור לכתחילה חשיב כה"ג מזיד דלא כפי' היד יהודה בדברי הש"ך.

ד. לא התירו אלא בנפל לים שסתמו אבוד וא"א למוצאו, ש"ך סקמ"ג בשם הכס"מ, אבל בפר"ח סקל"ד כתב דכל דהשתא אין לדון עליו לא אכפ"ל שיכול לימצא, ועי' יד יהודה סקמ"ב שהכל לפי הענין.

ה. בפתחי תשובה סק"ז הביא מפמ"א-קה ותפאל"מ שאם נאסרה חתיכה אחת מצד אחר הוי כנפלה לים והותרו האחרות ששוב אין עליה נידון.

והוכיח כן מזבחים עד. בזבחים שנתערב בהם שוה"נ ומת אחד מהם הותרו כולם, ואף שעדיין הנבילה קיימת מ"מ כבר נאסרה ואין עליה נידון כלל.

ועי' בפתחי תשובה שנסתפק היאך הדין בנאסרה באיסור דרבנן, כגון שנתערבה עם איסור אחר ביבש באינו מינו דמדאורייתא בטלה ברוב ומדרבנן נאסרה אם סגי בזה [ולשון התפאל"מ שנאסרה 'מדאורייתא'].

ועי' בדה"ש ביאורים (ד"ה מהם) האריך משו"ת בית יצחק בגוונא שנאסר ע"י בליעת איסור אם יתכן לחזור להיתר משום אל"ס, ואכתי חשיב שיש עליו נידון, עיי"ש באורך.

ו. אם הותרה חתיכה אחת מטעם ביטול ברוב לא הותרו האחרות, וזה מבואר בשו"ע קא-ז גבי חה"ל שנחתכה אחת אכתי האחרות עומדות באיסור, וכ"נ בגמ' זבחים עד: גבי חתבית שנפתחה שהשאר אסורות, והביאור פשוט דאכתי חשיב שיש עליה נידון אלא שהותרה מטעם ביטול.

ז. אם נתבשל החתיכה בכלי ואח"כ נאכלה עי' חוו"ד סק"י וכו"פ סקכ"א דבכה"ג חשיב שיש עדיין נידון על הבליעה שלה וא"א להתיר האחרים, ואף שהיא מותרת משום ביטול ברוב [להנך דס"ל דלא חשיב דשיל"מ או בכלי חרס] מ"מ יש עליה נידון אלא שניתר מטעם ביטול.

ועי' בפמ"ג מ"ז-ח שדן לומר דכיון שאין הוצאה בהגעלה לא חשיב שיש כאן נידון, וגם בכלי חרס הרי אחר מעל"ע אין כאן נידון מדאורייתא רק מדרבנן.

ח. בבדה"ש ביאורים (ד"ה בשוגג) הביא מתפאל"מ שאם מכרה לעכו"ם חשיב שאין עליה נידון והותרו האחרות, ובבדה"ש תמה עליו דא"כ ייאסר למכור לעכו"ם כדין מבטל לכתחילה, ועוד למה מיקרי שאין נידון והרי יתכן שיחזור וימכרנה לישראל [ומשה"ק שם מהותרה החתיכה ע"י ביטול לק"מ דאצל העכו"ם אין כאן נידון כלל ואי"צ שיאבד מן העולם דוקא].

ט. אם הסריחה החתיכה עד שא"ר לגר, עי' בדה"ש שם בשם ס' בית יצחק לר"א חבר שצידד להתיר דהויא כעפרא בעלמא, ויתכן לחלק בזה בין א"ר לגר שהוא דין היתר לא"ר לכלב שהוא מסברא עפרא, ואינו מוכרח.

**ז. פירש ואח"כ נפל לים-**

ג' שיטות בזה:

א. דעת הש"ך סקמ"ב שאם פירשה החתיכה ואח"כ נפלה לים א"א לתלות בה, ולא מיבעיא לדעת המתירים בפירש ממילא דבזה וודאי כבר קבענו שהיא מותרת ואינה חלק מהתערובת א"א שאח"כ כשתפול לים נתלה שהיא האסורה.

אלא אפי' להאוסרים משום גזירה שמא יקח מן הקבוע או אף בפירש לפנינו דלכו"ע אסור מ"מ חתיכה זו כבר עומדת לעצמה ואינה חלק מהתערובת, וכיון שמתחילה אסרנו את התערובת א"א שהנפילה לים תשנה את דינה, ועי' בפר"ח סקל"ג.

[ומ"מ כתב במנח"כ ג-ז ופר"ח שאם לא נודע מהתערובת עד שנפלה החתיכה לים אחר שפירשה שפיר שרי[[2]](#footnote-3)].

ב. בחזו"א לז-ט ויד יהודה קי-מא תמהו ע"ז דכיון דדין תערובת הוא גם באחד בבית ואחד בעליה מה לי במה שפירשה.

אמנם כתבו דכ"ז בפירש בפנינו שאין החתיכה ניתרת וחשובה כחלק מן התערובת, אבל בפירש שלא בפנינו יהיה תלוי במחלוקת הראשונים אם אוסרים אותה משום גזירה שמא יקח מן הקבוע ולדעת השו"ע שמתיר יצדקו ד' הש"ך דל"מ נפילתה לים אח"כ [ועיי"ש ביד יהודה שחכך גם בפירש ממילא להתיר לדינא].

ועי' בשפ"ד דבכה"ג שפירשה שלא בפנינו יש להחמיר לדינא כיון שדעת הרשב"א שהותרה ושוב ל"מ שאבדה.

וזה חידוש דבפשוטו י"ל שגם להרא"ש יש לאסור דאף שהיא אסורה אי"ז מכח עיקר הספק של התערובת רק גזירה בעלמא.

ג. ובמנ"י מג-יב צידד להתיר בכל גווני אף בפירש שלא בפנינו ואף להשו"ע דלא גזרינן שמא יקח מן הקבוע והותרה החתיכה משום הלך אחה"ר מ"מ כשנופלת לים אפשר מכאן ואילך לדון שהיא היתה האסורה [ועי' בפמ"ג דמסיק דעכ"פ בפירש בפנינו שאסור לכו"ע שמא יש לסמוך על המנ"י להתיר].

בפמ"א-קה תמה על הש"ך מהא דזבחים דקרב ראש אחד הותרו כל החתיכות ואף שכשנטלוהו להקרבה הוי כפירש.

ביד יהודה קי-מא תמה מהא דשרינן בנאכל בשוגג אחר שנודע דפסק השו"ע דשרי [והאוסרים אינו אלא מקנסא] והרי עצם הנטילה לאכול הוי כפירש מתחילה.

ועי' בלשון המנח"כ:"אם נפלה מתוך התערובת 'מיד' לתוך הים או שבא אדם ואכלה מתוך התערובת", ומשמע שאם מעיקרא ניטל ע"מ לאכול או להקריב בסמוך שפיר חשיב שלא פירש לענין זה, וא"ש הכל.

ועפ"י המבואר יל"ד בדין המבואר קא-ז שאם נחתכה חתיכה אחת הותרה אם עי"ז הותרו כל האחרים, ויל"ע אחר שיאכל חתיכה זו אם יותרו האחרים.

ולדעת הש"ך לכאו' וודאי לא יותרו האחרים שכבר פירש, ועי' בדה"ש ביאורים קא-ז שתמה ע"ז מקו' היד יהודה אבל כבר נתבאר עפי"ד המנח"כ תי' לזה.

ולדעת החולקים על הש"ך יל"ד בזה, ובבדה"ש כתב דלכאו' שפיר יותרו האחרים, אלא שנתקשה ע"ז דא"כ באכילתו הוא כמבטל איסור לכתחילה, ומסיק דמסתבר לפי"ז שלא הותר לאכול אלא ע"מ שלא לאכול מן האחרים שאינו בכלל מבטל איסור לכתחילה.

ואכתי צ"ע שאם אכל אחד שלא ע"מ לאכול האחרים אכתי מה יאסור על אחרים לאכול שאר החתיכות.

**ה. אכילה בב"א-**

כתב הטור הא דשרי לאכול השאר דוקא כשאוכל הנשארות שתים שתים ביחד דממ"נ איכא חד דהיתרא, אבל לאכול אחד אחד או שאוכלם כולם אדם אחד אסור.

בב"י וש"א נתקשו בדבריו דמשמע שאסור לאדם אחד לאכול הכל בזא"ז, והרי בתוס' והרא"ש לא אסרו אלא לאכול הכל בב"א דממ"נ אוכל איסור אבל בזא"ז משמע מדבריהם דשרי.

בב"י פי' דהטור נקט שאסור לאכול בזא"ז וד' התוס' שאסרו דוקא בב"א קאי על שני בנ"א שאוכלים הכל בב"א שגם בזה חידשו התוס' לאסור.

ובעקבותיו פסק הרמ"א שני חידושים אלו, חדא דאדם אחד א"י לאכול הכל אף בזא"ז [וכ"מ לשון הטור יו"ד-קמ גבי ע"ז], ועוד דשני בנ"א אסורים לאכול הכל יחד.

ובחי' השני של הרמ"א ששני בנ"א אסורים לאכול יחד, חלקו הש"ך וט"ז וש"א עליו דהיה להטור להזכיר חידוש גדול זה, ולא נקטו כדבריו [ואף מתירים להם בב"א ולא דמי לשני שבילין, עי' בדה"ש עפי"ד הגמ' כתובות כז. גבי מחבואה דכיון שאינו וודאי שאחד מהם עושה איסור מתירים גם בב"א].

ועפי"ז יצא הש"ך סקמ"ט ועוד אחרונים לחלוק גם על חידושו הראשון דכיון דד' התוס' ע"כ איירי באדם אחד משמע דאף בכה"ג לא אסרו אלא בב"א[[3]](#footnote-4).

אמנם בט"ז סק"ט הסכים לחידוש זה דאף דד' התוס' הכא לא איירי אלא באדם האוכל ביחד מ"מ דעתם לאסור גם בזא"ז כמבואר בדבריהם חולין ק. שאסרו לאכול תערובת יבש בזא"ז כ"ש הכא שאין ההיתר אלא משום ספק שיש לאסור בזה.

ועי' בש"ך סקמ"ח הוסיף לבאר דאף דלענין ביטול ברוב ביבש יש מתירים לאדם אחד לאכול והרמ"א-קט רק החמיר לכתחילה, התם הוא מטעם ביטול אבל הכא שהוא מטעם ספק והשתא בסה"כ וודאי אכל איסור אין להתיר לדעת הרמ"א וב"י [ועי' מהרש"ל בהגש"ד והו"ד בבדה"ש ס"ק קיב וכנראה הכל עולה לטעם אחד].

ודעת ש"א שהתירו כתבו בפר"ח ובפמ"ג דאף לשיטות שאסרו גבי ביטול יבש לאכול בזא"ז התם משום דוודאי קאכיל איסורא אבל הכא תלינן שהאיסור נפל לים ואינו אוכל וודאי איסור [וצ"ב דהא לענין איסור בעינן צירוף של ספק דוקא ואסור לו לאכול הכל יחד א"כ ה"נ בזא"ז הרי וודאי עבר איסור זה?

וצ"ל דמ"מ לענין האיסור המחודש לאכול בב"א היינו דוקא היכא דמוכח דקעביד איסורא אבל לא בספק].

וברש"ש זבחים עג: הוכיח כד' הרמ"א בדין הראשון שהרי אמרינן שמא יבואו עשרה כהנים בב"א ומבואר דאף בעשרה בנ"א שאוכלים אסור לאכול הכל יחד.

אבל עי' בהגר"א ופר"ח [ובס' האשכול] הוכיחו שלא כדינו השני של הרמ"א ומותר אדם אחד לאכול הכל בזא"ז, מהא דר"א זבחים (עד.,עה:) שאם נתערב בע"מ וקרב הראש של אחת הבהמות יקריבו האחרים שתים שתים, והרי המזבח אוכל הכל בזא"ז ומ"מ מתירים.

ובהגש"ד-מה ובכנפי יונה ורש"ש כתבו לדחות שאין האיסור על המזבח רק על הכהנים ואין כאן אדם אחד.

מבואר שיש כאן פלוגתא יסודית בין האחרונים, שהגר"א והפר"ח נקטו דמזבח כאדם אחד דמי ולפי"ז מוכח שלא כדינו האחד של הרמ"א, וכנראה הרמ"א החזיק כד' הגש"ד ורש"ש דכשני בנ"א דמי שהאיסור על הכהנים וממילא אין ראיה כנגדו ואדרבה יש גם ראיה לדין השני שלו.

וביאור דעת הגר"א וסייעתו דדין אכילת מזבח הוא דין בחפצא של המזבח מלבד האיסור על הגברא המקריב.

ובבדה"ש ביאורים (ד"ה ואפילו שני) הביא ד' העמק דבר במדבר יח-ה שיש דין על הכהנים שלא יהיה פסול באכילת המזבח, א"כ כ"א מוטל עליו לשמור והוי כאילו כולם אוכלים האיסור יחד [וכתב דלפי"ז אי"צ לסברת הגר"א דמזבח כאדם אחד דמי, ואינו מוכרח דבפשוטו הכל היינו הך].

1. אופן שלישי יש מקום לפרש שהוא מתורת הלך אחה"ר, וזה עפמש"כ במקו"א [בביטול יבש] דעת הבי"מ וסייעתו דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע, רק הטעם שא"א להוציא אחד לאוכלו משום הלך אחה"ר הוא משום שהנידון נפל על הכל יחד ואם תדון הלך אחה"ר תתיר את כולם וזה א"א דהוי תרתי דסתרי.

   משא"כ היכא שנפל אחד לים יתכן דהדר דינא שיש לדון כאן משום הלך אחה"ר.

   שו"ר בבי"מ קי-ז פי' גם הוא שמטעם הלך אחה"ר הוא, אבל באופ"א דקבוע חידוש הוא וכל שאבד אחד ואין כאן וודאי איסור שמא הוא נפל לים אין דין קבוע ושוב יכול ליקח אחד משום הלך אחה"ר [וצ"ע לפי"ז אם יוכל לאכול גם שתים האחרונים]. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזה מיושב הערת הדע"ת שהביא בדרכ"ת-קנט לדון על מנהג השוחטים שלוקחים רגלי העופות בשכרן שמשליכים לחוץ איזה מהם כדי שיאכלו הכלבים ויהיה אפשר לתלות בהם אם יפול טריפה, ובדע"ת תמה ע"ז דכשהם בחוץ הוי כפירש קודם שנפל לים ואסור.

   ולפי המבואר במנח"כ ופר"ח שאם לא נודע עד שנאכל שרי א"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומש"כ הטור יו"ד-קמ גבי ע"ז התם נמי איירי בב"א א"נ משום חומרא דע"ז. [↑](#footnote-ref-4)