נגעים פרק ח
קטגוריות: ש_ס / נג נגעים / נגעים - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**הפורח מן הטמא טהור**

בפסוק נאמר "ואם פרוח תפרח הצרעת בעור וכסתה הצרעת את כל עור הנגע מראשו ועד רגליו". והקשה הרמב"ן הא הפריחה היא בכל הגוף חוץ לנגע, ומדוע נאמר וכסתה הצרעת את כל עור הנגע. ותירץ, דכונת הפסוק הוא שהצרעת כסתה את כל הנגע וגם מראשו ועד רגליו, וקמ"ל שאם הפך כל גופו לבן אך מקום הנגע חזר לבוהק או נתרפא הרי הוא טמא. וצ"ב מה החידוש בזה, הא אין כאן פריחה בכולו, ומה"ת שמקום הנגע עצמו אינו מעכב את הפריחה.

**הפורח מן הטמא טהור**

בחידושי ר' אריה ליב (ח"ב סי' סט) חקר מה נתחדש בקרא שהפריחה מטהרת, האם נתחדש שכאשר כל גופו בהרת אין זה נגע כלל, [וכעין גרמני, שזהו מראה בשרו]. או שמא יש כאן נגע, אלא שהפריחה מטהרת את הטומאה של הנגע.

והוכיח מהא דמבואר להלן משנה ב' שאם נולד לו שער לבן ר' יהושע מטמא, ואם נאמר שאין כאן נגע הרי זה כשער לבן בלא נגע שאינו מטמא. [ודוחק לומר שהשער לבן הוא סימן שאין זה מראה בשרו אלא מראה נגע]. ואף חכמים לא פליגי עליה התם אלא שהפריחה מטהרת גם את השער לבן שלאחר הפריחה, וכפי שיבואר שם, אך בעיקר הדבר שיש לפריחה שם נגע לא פליגי.

ועוד הוכיח מהא דהפורח מהטהור טמא וכן מהא דהבא כולו לבן יסגיר, ואם נאמר שכאשר כל גופו בהרת חשיב כמראה בשרו ואין זה נגע כלל אין טעם לחלק בין בין פורח מטמא לבין פורח מטהור ובא כולו לבן.

**חזרו בו ראשי אברים טמא עד שתתמעט בהרתו מגריס**

דין זה נלמד מהפסוק "וביום הראות בו בשר חי יטמא", וביאר הראב"ד בתו"כ דילפינן מיתורא דקרא, דאם התורה באה לטמאות מחיה דעלמא, הרי זה נלמד כבר מאם פשה תפשה, ועל כרחיך אתא לרבות ראשי אברים, וכן כתב התויו"ט בשם הקרבן אהרן. ומבואר דמחיה מטמאת אחר פריחה מסברא, וצ"ב מאי שנא משער לבן שבא אחר פריחה שנחלקו בו ר' יהושע וחכמים במשנה ב'. ואין לומר דשאני מחיה שנתבטלה הפריחה משא"כ שער לבן שהפריחה קיימת, דאם כן איך באמת ילפינן לשער לבן. ועל כרחיך דלא נתבטלה הפריחה, אלא שהמחיה היא סימן טומאה אחר הפריחה, ואם מסברא אפשר לטמאות נגע לאחר הפריחה מדוע שער לבן אינו מטמא מסברא, וצ"ע.

ובאמת מלשון הרמב"ם בפיה"מ משמע דאין זה מיתורא דקרא, אלא ממשמעות הפסוק וביום הראות בו בשר חי יטמא באיזה מקום שיהיה, ולפי"ז ניחא דמחיה אינה מטמאת מסברא אלא מקרא, ור' יהושע יליף שער לבן ממחיה שהיא מפורשת בקרא.

ובגדר סימן הטומאה של חזירת ראשי אברים מצינו ג' ביאורים:

א. הגר"א ביאר דהבשר החי שנתגלה הוא סימן הטומאה של הנגע שנשאר, וכל כמה שמוסיף להתמעט הרי זה נחשב שגדל סימן הטומאה דיליה. ולכן אע"פ שחזרה לכמו שהיתה לא נטהר הנגע, שהרי יש בו סימן טומאה שנקרא "חזירת פריחה", ורק כאשר נתמעט הנגע מגריס הוא טהור לפי שאין בו נגע כלל.

ובפשטות חזירת פריחה הוא סימן טומאה חדש שלא נתבאר במשניות לעיל, והא דלא מנתה המשנה לעיל פ"ג ד' סימני טומאה בנגעי עור בשר, צ"ל משום שאינו מטמא אלא אחר פריחה, ובפריחה לא קמיירי. אך במשנה ב' משמע שגם הסימן טומאה החדש הוא מדין מחיה אלא שלא נאמרו בו תנאי המחיה, שהרי ר' יהושע יליף ששער לבן מטמא לאחר פריחה ממחיה, ומבואר שהיה פשוט לו שמחיה מטמאת אחר פריחה, ולהגר"א על כרחיך קאי על הסימן טומאה של חזירת פריחה, דאם היינו מחיה מנ"ל באמת שמטמא, [ואם זה מסברא איך ילפינן שער לבן ממחיה, וכמש"כ לעיל], ומכל מקום קאמרי חכמים דשאני מחיה שהיא מטמאת הפוכה ושלא הפוכה, ומשמע שזה שייך לדין מחיה הרגיל אלא שלא נאמרו בה תנאי המחיה, דאין צריך כעדשה ואין צריך שיהא מבוצר. ועי' חזון איש ס"ו ס"ק יג שכתב כן.

ב. המהר"ם כתב דמשנה א' איירי בפורח מתוך הסגר, ומשנה ב' וג' איירי בפורח מתוך החלט ש"ל מחיה ופשיון. וביאר, דבפורח מתוך הסגר כאשר חזרו ראשי אברים הרי הוא טמא עד שתתמעט מגריס, ואילו בפורח מתוך החלט כאשר חזרו ראשי אברים הרי הוא טמא עד שילכו סימני הטומאה, ואם חזר לכמו שהיה [שהלך הפשיון] ואין בו מחיה מבוצרת [שהלכה המחיה] ונשרו הש"ל הרי הוא טהור. לפי שבפורח מתוך הסגר כאשר הלכה הפריחה הרי הוא חוזר להסגר שהיה מתחילה, ואילו בפורח מתוך החלט כאשר הלכה הפריחה הרי הוא חוזר להחלט שהיה מתחילה.

ומבואר בדבריו שהפריחה אינה מטהרת לגמרי את הנגע, אלא דכל עוד שהנגע קיים בכל גופו אי אפשר להסגירו ולהחליטו, אך כאשר הלכה הפריחה הוא חוזר למצב שהיה מקודם, ואין זה כנגע שהוסגר ונולד לו סימן טומאה והלך שאינו חוזר להסגירו. [ועי' מים טהורים שנתספק לומר לדעת המהר"ם שלאחר שהלכה הפריחה הרי הוא חוזר לטומאתו למפרע]. ומבואר בדבריו דאין סימן טומאה חדש של הליכת פריחה ודלא כהגר"א, שהרי כאשר הלכו סימני הטומאה הוא נטהר, ורק בפורח מהסגר צריך שיתמעט הנגע מגריס.

והנה להלן משנה ב' מבואר שלפי ר' יהושע רק רגע הפריחה מטהר, ולא מציאות הפריחה. ולדעת המהר"ם שהפריחה מטהרת רק כל זמן שהיא קיימת משמע לכאורה שקיום הפריחה הוא המטהר. וצ"ל דרגע הפריחה מטהר את הטומאה הקודמת רק לזמן שהפריחה קיימת.

והנה כאשר חזרה הפריחה כעדשה בכל מקום בגוף הרי הוא טמא בין מצד מחיה ובין מצד פשיון, אך כאשר חזרו בו ראשי אברים הרי הוא טמא רק משום פשיון ולא משום מחיה, שהרי אין מחיה בראשי אברים. והא דפליגי תנאי אם חזירת פריחה מטמאת בכעדשה או בכל שהוא המחלוקת היא במה הפריחה מתבטלת, וכיון שמתבטלת ממילא מטמא משום פשיון.

ולשיטת מהר"ם צ"ל דילפינן מקרא דוביום הראות בו בשר חי יטמא שהפריחה מתבטלת כאשר נראה בו בשר חי, וממילא הוא מטמא בכל הגוף משום מחיה ופשיון, ובראשי אברים רק משום פשיון, ועיקר החידוש הוא שהפריחה מתבטלת.

ג. רש"י בפירושו על הפסוק וביום הראות בו בשר חי יטמא כתב דאי אפשר לומר דאיירי בסתם מחיה, דהא כבר אשמועינן שטמא, אלא איירי בנולד הנגע בראשי אברים ולאחר מכן נתפטם ונעשה מקומו ראוי למחיה, וקמ"ל שהוא טמא, [ולא דמי לבית הסתרים דהתם הוי חיסרון בעצם הנגע, והכא הוי חיסרון רק בראיית הכהן]. ומבואר ברש"י שטומאת חזירת ראשי אברים משום מחיה היא, ומתני' איירי בנעשה מקומן כגריס דאין בזה את החיסרון של ראשי אברים.

והנה בתוספתא נחלקו ר' מאיר ור' יוסי האם שיעורו כעדשה או כל שהוא, ולפי מ"ד דשיעורו כ"ש פשוט דאין טומאתו משום מחיה, וצ"ל דרש"י כתב כן בדעת מ"ד שטומאתו בכעדשה וס"ל דבזה גופא נחלקו, האם הוי טומאה חדשה של חזירת פריחה ולא בעינן כעדשה, או דהוי ככל מחיה ובעינן כעדשה.

ויל"ע למ"ד שחזרת פריחה מטמאת בעדשה, אמנם מדין מחיה ומדין סימן טומאה חדש אין לטמאותו, מכל מקום מדין פשיון מדוע לא יטמא, הא כאשר הלך כל שהוא כבר נתבטלה הפריחה, שהרי כל שהוא מעכב את הפריחה, ושוב הוי פשיון לנגע הקודם. ולכאורה מוכח מכאן שאי אפשר לטמאות חזרת פריחה משום פשיון, לפי שהפריחה טיהרה את כל הנגע הקודם, ורק כאשר יתחדש סימן טומאה חדש לאחר הפריחה [כגון מחיה או שער לבן או סימן טומאה חדש של חזירת פריחה] יוכל להיות טמא, אך בפשיון כיון שצריך לדון את הנגע הקודם אי אפשר לטמאותו על הפשיון. אמנם לפי המהר"ם אי אפשר לומר כן, שהרי לדידיה כל טומאת חזירת ראשי אברים הוא משום פשיון, ואם כן פחות מעדשה נמי. וצ"ל דס"ל להאי מ"ד שאין הפריחה מתבטלת כלל עד שירד יותר מעדשה. ועי' תוס' אנ"ש במשנה ג' מש"כ בזה.

ומעתה בהא דפליגי ר"מ ור"י בחזרו ראשי אברים פחות מעדשה יש לפרש בג' אופנים:

לדעת הגר"א יש לפרש דפליגי בשיעור הסימן טומאה החדש, האם שיעורו בעדשה כמחיה או בכל שהוא.

לדעת המהר"ם יש לפרש דפליגי אם הפריחה מתבטלת בעדשה או בכל שהוא, [ובמהר"ם משנה ב' מבואר דפליגי אף בתחילה האם כל שהוא מעכב את הפריחה].

עוד יש לפרש דלכו"ע הפריחה מתבטלת בכל שהוא, ולכו"ע הסימן טומאה החדש הוא רק בעדשה, ופליגי בסברת המהר"ם, האם כאשר מתבטלת הפריחה מטמא משום פשיון, ושיעורו בכל שהוא, שהרי בכל שהוא מתבטלת הפריחה. או שמא לא שייך בזה פשיון, ואינו טמא אלא משום מחיה או סימן טומאה חדש וצריך לזה כעדשה, וכן ביאר המקדש דוד.

כתב החזון איש ס"ו סק"כ, דאם פרח בכולו חוץ ממשהו ותלש את הבשר החי כדי להטהר, אינו נטהר בפריחה, כיון שהפריחה הושלמה ע"י מעשיו ולא ע"י פריחה. [אמנם אם קודם שהושלמה הפריחה תלש חלק מהבשר מודה החזון איש דנטהר, כיון שהפריחה בכולו נעשתה ע"י פריחה]. אך המלאכת שלמה לעיל ספ"ז נקט דנטהר בכך, ואף עובר איסור קציצת בהרת כיון שעי"ז הוא מטהר את הבהרת בפריחה. ויתכן לבאר בפלוגתתם, דהחזון איש נקט שמאורע הפריחה מטהר, והכא השלמת הפריחה שהיא המטהרת לא נעשתה ע"י פריחה אלא ע"י קציצה. ואילו המלאכת שלמה נקט שמציאות הפריחה בכולו מטהר, וכיון שהנגע בכולו טהור.

**הפורח מן הטהור טמא**

לדעת רוב הראשונים איירי בפורח מנגע לאחר הפטור, אך הר"ש הסיק דפורח לאחר הפטור טהור, ורק בפורח מנגעים טהורים ממש וכמו ששנינו לעיל רפ"ז מטמאינן ליה. ואע"ג דנגעים טהורים אין להם פשיון, מכל מקום כאשר פרח בכל גופו מחלטינן ליה, ואין זה כבא כולו לבן מתחילה. ודעת הר"ש צ"ע טובא מהא דתנן בסוף פרקין דאם לא הספיק הכהן לטהרו עד שפרח בכולו טהור, אך אם הספיק לטהרו הרי הוא טמא, ומבואר להדיא כדעת שאר הראשונים, וצ"ע.

והנה לשון הראשונים הוא דפורח מהטהור טמא מדין פשיון, ולפי"ז לא נתחדש דין מיוחד בפורח בכולו, אלא שאינו נטהר בפריחתו, והרי הוא טמא ככל פשיון. אך המהר"ם (הובא בתויו"ט לעיל פ"א מ"ג) כתב דאף באופן שאינו טמא מדין פשיון כגון שהיה פשיון בתוכו, דקיי"ל דלא הוי פשיון, מכל מקום מדין פריחה בכולו נטמא. ועוד נפק"מ כתב המים טהורים אליבא דהמהר"ם בהיה בהרת בכולו חוץ מבשחין והוסגר ב' שבועות ונטהר ולאחר מכן פרח בכולו, דהשתא פשיון ליכא לפי שאין עור בשר ושחין מצטרפים, ומכל מקום מדין פריחה בכולו יטמא. [ומוכח כן לדעת הר"ש דפורח מהטהור טמא היינו מנגעים טהורים, והתם לא שייך פשיון ומכל מקום הפורח טמא, ועל כרחיך הוי דין חדש].

ויל"ע לדעת המהר"ם מה הדין בהיה בהרת בכולו חוץ מבשחין ונטהר ופרח בכולו, דהוא נטמא מדין הפורח מהטהור טמא כנ"ל, ואח"כ חזר מקום השחין ונעשה בשר חי, האם יטמא מדין פשיון, דלכאורה הכא כבר הלכה הפריחה ואי אפשר לטמאותו אלא מדין פשיון, ואין פשיון מעור בשר לשחין. אך בסתימת המשנה משמע שכל מקום שחזר בו בשר חי הוא טמא עד שתחזור לכמו שהיתה.

ולפיכך נראה דאף להמהר"ם גדר הטומאה הוא פשיון, אלא שאין צריך תנאי פשיון ואפילו פשיון בתוכו או בשחין חשיב פשיון. ולכן אף לאחר שהלכה הפריחה עדיין הוא טמא משום פשיון עד שתחזור לכמו שהיתה, שהרי כבר חל על כל התוספת שם פשיון.

**משנה ב**

**פרחה בכולו ואחר כך הלכה המחיה**

הכא איירי שכבר הוחלט במחיה והבשר החי נעשה לחלק מהנגע, ומכל מקום הוא מעכב את הפריחה, ומבואר במשנתינו שהפריחה תלויה בחלק ה"בהרת", ולא סגי במה שכולו "נגע", ולכן אף שהמחיה נחשבת חלק מהנגע היא מעכבת את הפריחה עד שיהא כולו בהרת.

**נולדה לו מחיה טמא**

הקשה התויו"ט למה לי למתני מחיה, הא אפילו בראשי אברים טמא. והנה לדעת הראב"ד בפירושו לתו"כ שרק בראשי אברים סגי בכל שהוא, אך בשאר מקומות שבגוף בעינן כעדשה לכו"ע, מבואר שיש חילוק דין ביניהם, דבשאר הגוף טומאתו רק משום מחיה ולא משום ראשי אברים, ושפיר אצטריך למתני.

**נולד לו שער לבן רבי יהושע מטמא**

מבואר בתו"כ ובתוספתא דר' יהושע יליף שער לבן ממחיה שמטמאת אחר פריחה. וצ"ע איך ילפינן מהדדי, הא מחיה מטמאת משום שהלכה הפריחה, אך בשער לבן הפריחה קיימת, ומנ"ל שמטמא. וצ"ל דאף כשנולד לו מחיה לא הלכה הפריחה, דהפריחה טיהרה את כל הנגע ושוב אינו חוזר, אלא נתחדש בקרא דוביום הראות בו בשר חי יטמא שמחיה מטמאת לאחר הפריחה [אף שהפריחה קיימת], ושפיר יש ללמוד מכאן לשער לבן.

וחכמים דחו דשאני מחיה שהיא מטמאת הפוכה ושלא הפוכה, וביאר הגר"א דמחיה מעכבת את ההופך כולו לבן בין קודם הפריחה בין לאחר הפריחה. וצ"ב מה זה שייך לדין מחיה, הא כל עוד שלא פרח בכולו אין כאן פריחה כלל, ואין זה מדין טומאת מחיה. ועוד, דאף במקום שלא שייך מחיה לא הוי פריחה בכולו, דהא פחות מעדשה מעכב, וכן אם לא פרח בשחין או בקרחת לא הוי פריחה, אף דאין שחין וקרחת משמש מחיה לעור בשר.

ויתכן לחדש דלעולם סגי בפריחה באופן שכולו "נגע", ואין צריך שיהא כולו "בהרת", והא דבעינן שתהפוך המחיה לבהרת וכמש"כ לעיל היינו משום שמחיה היא סימן טומאה בפריחה, ואף שנחשוב הכל כפריחה בכולו כל עוד שלא הפך המחיה לבהרת לא מהני לפי שיש לפריחה סימן טומאה. והשתא שפיר חשיב שהמחיה מעכבת את ההופך כולו לבן, דהסימן טומאה של המחיה הוא זה שמטמא. והא דבעינן כעדשה י"ל דפחות מעדשה אינו חלק מהנגע ובכה"ג באמת הוא טמא משום שאין כאן פריחה בכולו. [ועדיין צ"ע לדעת ר' מאיר שאף פחות מעדשה מצטרף וחשיב חלק מהנגע, ומכל מקום אינו סימן טומאה, אם כן מדוע פחות מעדשה מעכב את הפריחה]. וכן בשחין ובקרחת דכיון שאינם מצטרפים ואינם משמשים סימן טומאה של מחיה אינם נחשבים חלק מהנגע כלל, ואין כאן פריחה בכולו.

ובזה אתי שפיר הא דחשיב לעיל רפ"ד חומר במחיה מבשער לבן שהמחיה מעכבת את ההופך כולו לבן, ולכאורה אין זה משום מחיה אלא שלא פרח בכולו. ולהנ"ל ניחא, דבאמת יש כאן פריחה בכולו, אלא שהמחיה מעכבת מחמת הסימן טומאה שבה.

**משנה ג**

**פרחה במקצתו טמא**

הראשונים נתחבטו מה החידוש בזה ומאי שנא מכל פשיון שהוא טמא, ותירצו באופנים שונים. ולכאורה י"ל דהכא איירי בפרחה בכולו ולאחר מכן חזרו ראשי אברים, ולמ"ד דבעינן כעדשה אין החזרה סימן טומאה אלא בכעדשה, וע"ז תנן שאם פרחה במקצתו טמא, ואע"פ שהלך הסימן טומאה של חזירת ראשי אברים מכל מקום הוא טמא משום פשיון, וטובא קמ"ל דהיה מקום לומר שכיון שהלך הסימן טומאה הרי חזר הפריחה הקודמת, ולא שייך בזה פשיון.

**משנה ה**

**השחין והמכוה והקדח ונעשו צרבת טהורים**

יל"ע מה הדין בחזרו ונעשו עור בשר, דלכאורה אף שכבר חל כאן פריחה ואינם מעכבים מכל מקום יש כאן עכשיו מחיה בעור בשר, ומטמא כדין נולד בו מחיה דלעיל מ"ב, ועי' תוס' אנ"ש.

**פרחה בכולו אבל לא בכחצי עדשה הסמוך לראש וכו'**

הרמב"ם בחיבורו פסק להיפך, דפחות מעדשה אינו מעכב את הפריחה, [ומש"כ שם הסמוך לראש ולזקן כבר תמה בזה המקדש דוד], ואם פרח בכולו חוץ מראש וזקן ולאחר מכן נקרחו הרי הוא חוזר להיות טמא, וכתב הכסף משנה דלרמב"ם היה גירסא אחרת במשנה.

ולשיטות הראשונים שאם נקרחו לאחר מכן טהור יש לחקור בגדר הדבר, האם עדיין הפריחה נשארת וחשיב שכולו לבן, או שמא הפריחה התבטלה אלא שאין כאן סימן טומאה. ונפק"מ אם נולד לו שער לבן לאחר שנקרחו לדעת חכמים שאין שער לבן מטמא בשעת הפריחה, דאם הפריחה נתבטלה טמא, ואם לאו טהור.

**תוספתא וחזר ונתמלא מקומן בבהרת ר' יעקב וכו'**

לדעת הר"ש יש לפרש דר' יעקב וחכמים נחלקו האם פחות מעדשה מעכב את הפריחה בתחילה, דר' יעקב סובר שאינו מעכב, וכבר נטהר בפריחה, ועכשיו שנתמלא מקום השחין והמכוה בבהרת נסמכה טהורה לטהורה, והכל חלק מהפריחה. ואילו לחכמים פחות מעדשה מעכב, ולא נטהר בפריחה, ועכשיו שנתמלא מקום השחין בבהרת הוי כנגע חדש הטעון הסגר. מיהו הקשה הר"ש מדוע מסגירים אותו, הא כבר הוחלט בפשיון, ואין מסגירין את המוחלט.

הגר"א בביאורו על התוספתא מחק את התיבות אבל לא בכחצי עדשה, וביאר דאיירי בפרח בכולו חוץ מראש וזקן ולאחר מכן נקרח ונתמלא מקומן בבהרת, ר' יעקב סובר שמקום הקריחה נחשב חלק מהפריחה וטהור, וחכמים סוברים דהוי כנגע חדש והפריחה שבשאר הגוף לא טיהרה את הנגע הזה, ולכן יסגיר. והנה להר"ש מוכח מיהא לר' יעקב שבכה"ג דיינינן ליה כחלק מהפריחה, ואין ראיה שחכמים נחלקו עליו לגבי זה, אמנם להגר"א בזה נחלקו ר' יעקב וחכמים, האם דיינינן ליה כחלק מהפריחה או כנגע חדש.

ויל"ע מה הדין שלא נתמלא כל מקומו בבהרת אלא רק גריס מהראש, האם כאן לכו"ע דיינינן ליה כנגע חדש, או שמא אף בזה אותו גריס נחשב כחלק מהפריחה, ולר' עקיבא [ולהר"ש לכו"ע] חשיב נסמכה טהורה לטהורה. ואת"ל דלכו"ע דיינינן ליה כנגע חדש, יל"ע מה הדין כשחזר ופרח בכל הראש, ובפשטות השתא הוי פריחה חדשה, ומטהרינן ליה מצד פריחה דהשתא.

**משנה ז**

**נסמך השחין וכו'**

צ"ב מדוע הוצרכה המשנה לבאר דינים אלו בבא כולו לבן, מה"ת שדינם שונה משאר נגעי עור בשר. ויתכן לומר, דהנה בקה"י הקשה לדעת הרמב"ם שנגע הסמוך לשחין ומכוה טהור משום שאינו ראוי לפשיון, מדוע בא כולו לבן טמא הא אינו ראוי לפשיון. ותירץ, שבא כולו לבן הוא נגע חדש, ולא נתחדש בו הדין דבעינן ראוי לפשיון. והשתא יש לחקור מה הדין בא כולו לבן כשיש בו קרחת וגבחת ושחין ומכוה, האם זה נחשב שיש בו ה' סוגי נגעים ומכל מקום הוא נחשב כבא כולו לבן, או שמא השתא כולו נגע אחד גדול.