פרק א_ 1
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק א

דף ב.

**מתני'. הכל מעריכין**. וכתב **הרמב"ם** בפ"א מהל' ערכין ה"א, הערכין הם נדר מכלל נדרי הקדש שנאמר איש כי יפליא וכו', לפיכך חייבין עליהן משום בל יחל דברו, ולא תאחר לשלמו, ומשום ככל היוצא מפיו יעשה. עוד כ' הר"מ שם הי"ז, צריך בערכים שיהא פיו ולבו שוין כשאר הנדרים. ונשאלין על הערכין ועל הדמים כדרך שנשאלין על שאר נדרים והקדשות.

**הכל מעריכין ונערכין נודרין ונידרין.** וכתב **הרמב"ם** בפ"א ה"י מהל' ערכין, וז"ל והערכין כולן והדמים הכל סתמן לבדק הבית ויפלו הכל ללשכה שהיתה במקדש מוכנת לקדשי בדק הבית.

**הכל מעריכין.** בגדר דינא דערכין, יעוי' בקידושין יג. דפי' רש"י בד"ה דלאו, דמלוה הכתובה בתורה היינו דבר שהוטל עליו חובה מאת המלך, ולא מעסקי מעשה עצמו. ובמהרש"א הביא תו"י דהק' דהא בערכין הוי ע"י מעשה עצמו, ואעפ"כ הוי מלוה הכתובה בתורה, ויעו"ש **ברשב"א** דביאר "שהמעריך אינו מחייב עצמו בסך ידוע, אלא שאומר ערך פלוני עלי, ובדבור זה חייבתו מצות המלך לתת לפי שניו, אע"פ שלא הוציא חיוב סך בפיו". ומבואר דאי"ז נדר כשאר נדרים שבא ע"י מעשה עצמו, אלא רק שהוא מחייב עצמו במצות הערכין, והתשלומים הם פרטי המצוה.

וע"ע' **בחזו"א** סי' כ"ט ערכין א-ד דכ' דא"א לומר דהערכים הם נדר, שנקבע לפי הסך הכתוב בתורה, וכשאומר ערכי עלי, הרי זה כאילו פירש שנודר חמישים שקלים, ולפי זה הוי ממש נדר גמור, וק' דא"כ הוי פרשת ערכין כמו פרשת בן סורר ומורה, כיון דזה נכלל בהל' נדרים. ועוד דא"ז בעצם כמו נדר, אינו מובן למה עכו"ם נודר, ואילו לגבי ערכין הוי פלוגתא דתנאי אם עכו"ם מעריך. וכ' לבאר דהוי כמו התפסת נזירות, [דהאדם מקבל ע"ע נזירות, וממילא הוא מחוייב לנהוג במנהג נזירות], והיינו דכשאומר ערכי עלי חל עליו מצות תשלומי ערכין. וכ' דלפי"ז אם מתנה בערכין ע"מ שלא אדון בהישג יד, הוי כמתנה עמש"כ בתורה, [כיון דעצם התשלומין אי"ז מכלל נדרו, אלא פרטי חיוב המצוה הם]. ומבואר דהגדר בערכין, שאדם מקבל ע"ע להעריך עצמו.

ועי' **בראב"ד** פ"ג ערכין ה"ט, דכ' בתו"ד "שהערכין הם כעין קנס כשלושים של עבד". וע"ע בתשו' הרדב"ז (ב' אלפים קפ"ו) דכ' דכל היא רק ע"פ הכהן, דהא כשנדון בהשג יד נדון ע"פ הכהן, והפסוק מצוה לכהן להעריך ע"פ הכתוב, לא פחות ולא יותר, ולא כפי שוויו. וע"ע **צפנת פענח** פ"א ערכין ה"א, דכ' דערכין אינו נדר, אלא הוי בגדר 'דין'.

ועוד מתבאר דבערכין הוי כמו שמקדיש עצמו, והכסף הוא פדיון נפשו. דהנה בגמ' בביצה לו: דאין מקדישין ומעריכין בשבת, גזירה משום מקח וממכר. ויעוי' **בשלטי הגבורים** עבודה זרה יג. [ד. בדפי הרי"ף], דהביא דברי רבינו חננאל, דהאיסור להקדיש בשבת הוא דווקא כלי ידוע, דדווקא זה מיחזי כמקח וממכר, אבל לא אסרו אדם לחייב את עצמו לגבוה ולפסוק צדקה בשבת. והק' עליו **הר"ן** בשבת ק"נ ע"א, דהא באומר ערכי עלי אינו מקדיש כלי ידוע, ואעפ"כ אסרינן להעריך בשבת. ותי' בשלטי גבורים דגם "באומר ערכי עלי הוי מקדיש כלי ידוע, דהיינו גופו ועצמו שהוא מקדישו, אלא שפודהו אח"כ מיד ההקדש בדמי ערכו, ודמי למקח וממכר, משא"כ במחייב את עצמו לתת כך וכך לגבוה מידו", עכ"ל. ויעוי' עוד **בים של שלמה** ביצה פ"ה אות ח', דכ' לבאר דהא דאין מעריכין היינו משום דכ"שמשלם הרי הוא כאילו פדה את נפשו וקנה עצמו מן ההקדש". וע"ע בס' **לב אריה** חולין קלט: דכ"כ. וע"ע **רש"י** לקמן ו: בד"ה כל חרם, דמתבאר בדבריו דערכין חשיב כסף 'פדיון'.

**והגר"י ענגיל בס' גבורות שמונים** אות מ"ט ביאר הגדר, דהאומר ערכי עלי משים מהות קדושה ע"ע, ומתחייב ג"כ בדיבורו לפדות הך קדושה על דמי הערך, וכ' עוד דזה שייך גם באומר ערך פלוני עלי, דהא דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, היינו רק היכא שהפלוני נאסר ומתחייב באיזה דבר, אבל היכא דהוי רק חלות קדושה בלי שום איסור, שפיר חלה הקדושה על אותו פלוני.

**ובשו"ת גור אריה יהודה להגר"מ זעמבא** בקונטרס שו"ת סי' ו', הביא דברי ה**מאירי** בריש נדרים דכ' דערכין שאני מנדרי הקדש, כיון דהכא אינו אוסר דבר על עצמו, אלא רק חוב ממון הוא שמשתעבד. והבין שם דכוונת דברי המאירי דהוי רק חוב ממון בלא קדושה, והק' דהא כ' הר"ן דבקנין ממון ל"מ שאלה, ואילו בערכין מהני שאלה, וע"כ דזה אינו קנין ממון, אלא חלות קדושה. וכן הוכיח מהא דמהני התפסה בערכין, ואפילו היכא שאינו אומר תוכ"ד, עי"ש. ובאמת דבעצם דברי המאירי אינו מוכח דאי"ז 'קדושה', רק כ' דאינו 'אוסר' על עצמו, [וכמ"ש הגבורות שמונים דיכול להקדיש חבירו, כיון דאינו 'אוסר' על חבירו].

**מעריכין**. ברש"י עה"ת [ויקרא כ"ז ב'], עה"פ "איש כי יפליא" כ' "שיפרש בפיו". והנה בשאר נדרי הקדש קי"ל בשבועות כו: דא"צ לפרש בפיו, וסגי במחשבה, והכא שאני כיון דכתוב להדיא דצריך 'הפלאה' דהיינו שיפרש, וכמ"ש התוס' בנזיר ב: לענין נזירות. וכ"כ **בחזון יחזקאל** נדרים פ"א ה"ד. וע"ע **בקצה"ח** סי' י"ב סק"א דכ' דרק בקדשי מזבח מהני מחשבה ולא בשאר ההקדשות.

**נודרין ונידרין. בגדר הנודר לתת דמיו,** דבפשוטו הוי כמו נודר לתת דמי הכלי, וככל שאר ההקדשות לבדק הבית. יעוי' **בחי' הגרי"ז** שהוכיח בשיטת **הרמב"ם** דגם הדין 'דמים' של 'דמי אדם' הוא חיוב מחודש, ונכלל בפרשת ערכין. דהנה הדין בקדשי בדה"ב שלא אמר עלי, דאינו מחוייב באחריותן, ומשא"כ בערכין דדרשי' חולין קלט: ד"חולין הן בידך עד שיבא לידי גזבר", וחייב באחריותן, והר"מ בפ"ג ערכין ה"ג כ' דבין בערכין ובין בדמים חייב באחריותן, ומבואר ד'דמי אדם' חלוק משאר קדשי בדה"ב.

ועוד הוכיח מדברי הר"מ בפ"א ערכין הי"ג דהגוסס והיוצא ליהרג אינן נידרין ואינן נערכין, מפני ש'הרי הוא כמת'. ולא כ' דהטעם מפני שאין להן דמים. והיינו משום דבאמת יתכן דיש להם דמים, דהאיכא מיעוט גוססין דאינם מתים. ורק משום דאין עליהם דין 'אדם', ד'הרי הוא כמת', לא יכול לחול עליהם חיוב דמים. ובזה הוא דשאני מדמי כלי דהוא חיוב של השוויות של הכלי, אבל ב'דמי אדם', צריך שיהיה לו דין 'אדם', ואז חל עליו חיוב של דמים כפי מה שנמכר בשוק, וזהו גם מפרשת ערכין, דאיכא חיוב של 'דמי אדם'. אמנם מד' **התוס'** הוכיח דפליג ע"ז ויבואר להלן.

**מעריכין. וברש"י שמין אותו כעבד הנמכר בשוק.** ובגמ' לקמן יט: נחלקו אביי ורבא איך שיימי', דלרבא הוי כמו אומד של נזיקין, [ואביי פליג מטעם דס"ל דבנידו"ד אי"ז שומא מעלייא]. והנה בנזקין נחלקו **רש"י והרא"ש** בב"ק פג:, דלרש"י שמין אותו כעבד עברי, ולהרא"ש כעבד כנעני. **ובקצה"ח** סי' ת"כ סק"א, נקט דהרא"ש ורש"י פליגי גם לגבי ערכין.

אמנם **הגרי"ז** רצה לחלק דדווקא בנזקין דדנים לפי ההפסד, שמין בעבד עברי דזהו ההפסד שלו, ומשא"כ הכא דהוי דין 'שומא' אפשר דהכא גם לרש"י שמין בעבד כנעני. ודחה הגרי"ז דגם נזקין אינו שומת 'הפסד', אלא זהו 'חיוב תשלומין שחדשה תורה', [ויסוד הדברים נמצא בחי' רבינו חיים הלוי הל' טוען ונטען בד"ה אלא. ובחי' מרן רי"ז הלוי במכתבים עמ' 160 בד"ה והנה]. וא"כ בנזקין זה גם דין 'שומא', ואעפ"כ ס"ל לרש"י דשמין בעבד עברי, דס"ל ד'שומא' זה רק בדבר שהוא שייך בהך שומא, וא"כ ה"ה בערכין דהשומא צריכה להיות בע"ע. ויש להעיר דרש"י שם כ' להדיא דהטעם דשמין בעבד עברי, הוא מטעם "שהרי הזיקו והפסידו ממון זה שאם היה נצרך היה מוכר עצמו בעבד עברי", ומשמע דזהו מטעם ההפסד. ובס' השג יד הביא מהגרי"מ פיינשטיין לבאר, דכוונת רש"י דצורת השומא היא לפי ההפסד, אבל סיבת התשלומין אינו מטעם ההפסד.

וע"ע בפי' **הר"ח** בסנהדרין טו. דכ' דשמין אותו בעבד כנעני. וכ"כ **במהרש"א** מגילה כג ע"ב, **ובתוי"ט** מגילה פ"ד מ"ג כ' דשמין בעבד עברי.

**הכל מעריכין וכו' כהנים לויים וכו'.** עי' **בשיט"מ** אות ט"ז דהביא דרשת התו"כ לרבות גרים, ועי' **בתוס' במנחות** סא: בד"ה אין, דהביאו כמה מקומות דמרבינן גרים, והק' התוס' דהא בערכין ה: דרשינן בני ישראל מעריכין ולא עכו"ם, ואמאי לא ממעטי' גרים מהאי קרא, ותי' התוס' דשמא בכל הנך איכא שום ריבוי לרבות את הגרים.

**נשים.** ילה"ק דלפי השיטות דשיימינן בעבד עברי, וכמ"ש רש"י מטעם שזהו הפסדו, דלפי זה צ"ע איך נשום אשה הלא א"א למכרה לאחר שגדלה, ועי' **במרומי שדה** ב"ק פג: ע"ד רש"י שם.

**ועבדים.** בפשיטות איירי בעבדים כנענים, דבעבד עברי מהיכי תיתי דאינו מעריך. וכ' **בשו"ת הרדב"ז** ח"א סי' תקי"ג, דאפי' לר"מ דעכו"ם אינו מעריך מודה הוא דעבד דשייך במקצת מצוות מעריך.

פסק **הרמב"ם** בפ"א מהל' ערכין ה"ז, דעבד נערך ועורך. ויעוי' בסוגיית הגמ' נזיר סב: דילפי' מ"לאסור איסר" דבנדרים בעינן שהנודר תהיה נפשו קנויה לו. **וברש"י** שם בד"ה אלא דפי' למסקנא דעבד אינו מעריך משום דאין לו ערך דאין גופו קנוי לו, עכ"ד. והיינו דזה נכלל במיעוט של 'לאסור איסר' דבעינן שהנודר תהיה נפשו קנויה לו, וגם המעריך קרי 'נודר'. [דאי כוונת רש"י כפשוטו ד'אין לו ערך' והוא כשור וחמור, א"כ גם אינו נערך כלל], אמנם יעוי' שם בתוס' דפי' באופן אחר.

ולפי רש"י דעבדים אינם מעריכין, זה נסתר ממתני' דידן, וכה"ק שם **הרש"ש**. ו**הרמב"ם** בפ"ב מהל' נזירות הי"ח כ' דהעבד שהעריך עצמו אין רבו צריך לכופו, מפני שאין נפשו קנויה לו, ולא חל עליו הנדר. והרי דברי הרמב"ם סותרים למש"כ בהל' ערכין. **ובלקוטי הלכות** כ' דכוונת רש"י והרמב"ם לומר דאין העבד רשאי להרוויח מעות לעצמו, וכלפי זה לא חל הנדר השתא. **ובמעשה רוקח** כ' דבאמת עבד יכול להעריך עצמו, אבל כל זמן שהוא ברשות אדונו לא חל עליו הערך, כיון דאין נפשו קנויה לו, ודבריו צ"ב דלא מצינו דבר שאינו חל עתה ויחול רק לאחר זמן. ואפשר דכיון דאין לו רשות ממון לעצמו, א"א להעריכו ולהעמידו בדין השתא, ולכך הוי כמו דלא חל הנדר השתא. ועוד דבאמת עבד מופקע מדיני הערכה, דהרי אפילו בהשג יד אין דנין אותו, כיון דאין דנין בהשג יד פחות מסלע, וכדלקמן רפ"ב, וא"כ עבד מופקע מדיני הערכה, ולכן חיובו מתחיל רק כשמשתחרר. וע"ע בס' המפתח מה שצויין שם ע"ד הרמב"ם.

**נשים ועבדים. וברש"י ומשלמין לאחר זמן כשנתגרשה האשה**. עי' **בשו"ת שואל ומשיב** מהדו"ק ח"ג קצ"ה, דהוכיח מכאן דאין הבעל חייב לשלם נדרי אשתו, ודלא כמ"ש ב**שו"ת מהר"ם מינץ** סי' ז'. אמנם **בשו"ת בית יעקב** סי' קע"ג כ' לחלק בין נדרים שקודם נישואין דהבעל מחוייב לשלם, ובזה איירי המהר"ם מינץ, אבל בנדרים שבזמן הנישואין פטור כדמוכח הכא.

**נשים ועבדים. וברש"י ומשלמין לאחר זמן וכו'.** וכ"כ **ברמב"ם** דכשיפדה משלם. והתוס' הוסיפו עוד היכ"ת כשנתנו לו ע"מ שאין לרבו רשות בו. **ובברכת ראש** נזיר סב: **ובהפלאה שבערכין,** דקדקו דלהר"מ מחוייב רק כשיפדה, ולא קודם.

**בתוס'. כ' ד'כותבין עליהם',** **ובעולת שלמה** כ' דזהו כדי לגבות ממשועבדין, דאע"ג דהוי מלוה הכתובה בתורה דככתובה בשטר דמיא, כבר כ' התוס' בקדושין יג. דמ"מ אין גובין ממשועבדין משום פסידא דלקוחות, ולכך 'כותבין עליהם' לגבות ממשועבדין.

וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** דהא דכותבין עליהם, היינו משום דאז כבר עמד בדין, וא"כ גם אם מת גובין מהיורשין, וכמבואר ברמב"ם פ"א ערכין הכ"א, [והראב"ד שם חולק].

**בתוס'. ועבד- לפי ערך זכר הוא נערך.** וכן משמע מדברי **הרמב"ם** דכ' דהעבד נערך ועורך 'כשאר ישראל'. ומשמע שיש לו דין ישראל גמור בזה.

עי' **בשיעורי הגרמ"ד** דהק' מה מדמה התוס' חיוב מצות לדיני ערכין, דהרי עכו"ם למ"ד דמעריך, יש לו דין זכר, ואע"ג דאינו מחוייב במצות כלל.

בהגהות **ר"ש טויבש** ציין לדברי **התוס' ב"ק** פח. בד"ה יהא, דכ' דהא ד"גמרינן לה לה מאשה, היינו להחמיר על העבד לעשותו כישראל לכל הפחות במצות שהאשה חייבת, אבל לגרעו מאיש ולפוסלו לעדות כאשה לא נלמוד". ולפי זה גם לגבי ערכין יש לו דין זכר.

עי' **בשיט"מ** אות ט"ז דמביא תו"כ דדריש גרים ועבדים מנין ת"ל "ואמרת אליהם". וכ' דמשמע מהתו"כ דלערך איש מרבה להו. ולא ביאר השיט"מ מה הראיה דעבד נערך בערך זכר. ובפי' **הר"ש** לתו"כ (בחוקותי פ"ג ה"ג) כ' דבאמת עבד מחוייב גם בלא הריבוי ד'ואמרת אליהם', רק דלמ"ד דון מינה ומינה היה מחוייב כאשה, ולהכי בעינן קרא לרבות דאינו נלמד מאשה, אלא יש לו ריבוי מיוחד, וממילא דדינו כזכר, וכ' דלמ"ד דון מינה ואוקי באתרה א"צ לריבוי. **ובמעשה חושב** כ' דהראיה מהא דמרבינן גם גרים מואמרת אליהם, ומשמע שיש להם דין אחד, וא"כ הוא נערך כזכר. וע"ע **בחי' הגרי"ז** דתמה דבתו"כ מרבה גם 'שפחות', וא"כ לא משמע דזהו ריבוי שעבד נידון כזכר, אלא הריבוי הוא דנכללים בפרשת ערכין. אמנם לפ"ד המעשה חושב מיושבת קו' הגרי"ז, דמ"מ הרי מדמי' לגרים.

ע"ע **בחי' הרע"א**, דהוכיח דעבד נערך כזכר, דאי נערך כנקבה, משכח"ל עבד טומטום דנערך, כיון דבלא"ה נידון כנקבה, וזה ק' דהרי במתני' קתני דטומטום אינו נערך. אלא ע"כ דבאמת גם עבד נערך כזכר.

**טומטום, אבל לא נערכין.** בגדר טומטום נחלקו תנאים, ודעת ר' יוסי במס' ביכורים פ"ד מ"ה דהוא ספק זכר ספק נקבה, ובדעת רבנן בתראי נחלקו אמוראי **בגמ' בבכורות מב,** דלר' יוחנן הוי בריה בפני עצמה ואינו ספק, ולרב חסדא הוי ספק זכר ספק נקבה. ומבואר שם בגמ' דלמ"ד דהוי ספק, באמת יכול להעריך עצמו, דממנ"פ יש לו ערך או זכר או נקבה, והוא באמת זכר ודאי ונקבה ודאית, ורק לדידן הוא דלא ידעינן. ואמרי' שם בגמ' דלהך מ"ד "סמי טומטום" ממתני', כיון דבאמת מעריך ונערך.

**והרמב"ם** בפ"ב מהל' בכורות ה"ה ובעוד מקומות, פסק דטומטום הוא ספק. אמנם בפ"א ערכין ה"ה, פסק כמתני' דאינו נערך. ועי' **בלח"מ** בפ"ד מאישות הי"א דעמד בזה, וכ' שם דמכמה סוגיות מוכח דלא כסוגיא דבכורות, דאע"ג דכלפי שמיא ליכא ספיקא, מ"מ כיון דלדידן איכא ספיקא ממעט לה קרא. **ובמרכבת המשנה** כ' ד"לענין ערכין עשאתו התורה כעין בריה בפני עצמה". וע"ע **בחזו"א** שהובא לעיל, דכ' שם דיסוד החיוב חל רק בהערכה, יעו"ש. ומתבאר מזה דגברא דאינו בר הערכה, אינו יכול להעריך עצמו, ולפי זה טומטום דא"א להעריכו כזכר ודאי, הוא מופקע מפרשת ערכין.

ומטו משמיה ד**הגר"ח**, [ונדפס בס' אסופות רבינו חיים הלוי הוצ' ארה"ב], דביאר דברי הרמב"ם דמצד ה'חפצא' בודאי טומטום הוא בריה בפני עצמו, ורק כלפי דיני ה'גברא' הוא ספק זכר או נקבה. והגמ' בבכורות סברה דבערכין תלוי בשם ה'גברא', וכיון דאיכא ספק נערך. ולהלכתא ס"ל להר"מ דבערכין תלוי בחפצא, וא"כ הכא דהוא בריה אינו נערך.

**טומטום**. עי' **בצפנת פענח** פ"י יבום ה"ד, דגם היכא שנתקרע ונמצא זכר, דינו כזכר רק מכאן ולהבא. ועי' **ברדב"ז** ערכין פ"א ה"ה דאם נקרע ונמצא זכר נערך כזכר. ומשמע מדבריו דגם אם העריך עצמו כשהיה טומטום, אם נקרע ונמצא זכר דינו כזכר למפרע, וגם ישלם באמת כזכר למפרע. אמנם עי' **במנחת חינוך** ש"נ, שכ' דבכה"ג אינו חייב למפרע, כיון דבשעת הנדר לא היה לו אפילו דין ערך נקבה, נמצא דלא חל הנדר בשעת נדרו, ולא איכפ"ל מאי דנקרע אח"כ. **ובשפ"א** הוסיף עוד דבנודר דמים דחל הנדר, מפני שיש לטומטום שומת דמים, בזה אזלי' בתר שעת הנדר, ונותן דמי טומטום שלא נתקרע.

**ואנדרוגינוס, אבל לא נערכין.** ונחלקו תנאי בגדרו, דלת"ק בביכורים הוא ספק זכר ספק נקבה, ולר' יוסי הוא בריה בפנ"ע, ונחלקו הראשונים בדעת ר' יוסי, **דלהרמב"ן** (בקונטרס אחרון יבמות פג. ובהל' בכורות פ"ו) היינו כפשוטו דהוא מין בפני עצמו, ושיטת **הר"י בתוס'** ביבמות פג. בד"ה בריה, דזהו ספק תמידי דלא יתברר לעולם, ור' יוסי רק מפרש דברי ת"ק, **ולהר"ש משאנץ** בביכורים הוי ספק זכר ספק נקבה ספק בריה. וילה"ק דלת"ק דהוא ספק גמור, למה אינו נערך, כיון דבאמת הוא זכר ודאי, ורק אנן הוא דלא ידעי' מה הוא, וכדאמרי' בבכורות לגבי דינא דטומטום. ועי' לעיל מה שהובא **מהגר"ח** לגבי טומטום, וכן נתבאר לגבי אנדרוגינוס, דהספק הוא רק בגברא, אבל החפצא הוא בריה לכו"ע, ובערכין תלוי בחפצא.

ויעוי' עוד בס' אסופות רבינו חיים הלוי [הוצ' א"י], מש"כ לבאר דברי הרמב"ם דאנדרוגינוס שנעשה בן י"ב יש לו דין גדול, וכן מש"כ הרמב"ם דהבא עליו דרך זכרותו חייב. דבאמת בחפצא שלו הוא גם זכר גמור, ולכן הבא עליו דרך זכרותו חייב, וגם הוא חפצא של נקבה, ולכן הסימנין של הנקבה נותנין לו דין גדול. וכל הספק הוא רק בשם הגברא, אם הוא גברא זכר או גברא נקבה. ולפי זה יש לבאר דבערכין תלוי בגדר הגברא, וגם אם הוא ספק, אכתי חסר בשם הגברא זכר שלו.

**חרש. ובתוס'**- כ' דאיירי דווקא בחרש היכול להתרפאות. והר"ת חילק דבחרש בידי שמים יש לו שוויות. **ובפסקי הרי"ד** בב"ק שם ביאר החילוק ע"פ הגמ' ביבמות קיג. דחרש יש לו קצת דעת, ולפי הר"ת זה דווקא בחרש בידי שמים. אמנם ב**שו"ת נודע ביהודה** מהדו"ק אהע"ז נ"ג, ביאר דהחילוק הוא, דבידי שמים הוא יכול להתרפאות, אבל באמת גם ר"ת מודה דבעודו חרש אין לו שוויות, ורק כשמתרפא יש לו דמים. והחילוק בין ב' התי', דלתי' א' מיירי בידוע שאין סופו להתרפאות, ולהר"ת סתמא דביד"א אינו מתרפא, וביד"ש מתרפא.

**בתוס' ב"ק** פה: תי' הר"י דהכא איירי שיש לו אומנות, ועדיין הוא ראוי לאותה אומנות, ולכך יש לו דמים. **ובשפ"א** כ' דהכא איירי בעבד דאפילו כשנתחרש אכתי יכול להשתמש בו כבהמה, והתם איירי בישראל דאסור לרדות בו בפרך, ולהכי לא שוה מידי. ועי' **ברמב"ם** פ"א ערכין ה"ו, דסתם דין החרש ולא חילק כלל, וק' דהא פסק בפ"ב חובל ומזיק הי"ב, דחרשו נותן דמי כולו, והיינו דחרש בידי אדם אין לו שוויות, **שיעורי הגרמ"ד**.

עי' **ברש"ש** דהק' דבגמ' לקמן אמרי' הכל נערכין לאיתוי מאי, ולכאורה לפי התוס' הול"ל דמשכח"ל בחרש שאינו מתרפא, דאין לו דמים וישנו בערכין. ותי' דעדיפא לגמ' לאוקמי במנוול ומוכה שחין דנכלל בדינא דמתני' דהכל מעריכין, ומשא"כ בחרש שאינו יכול להעריך.

**שוטה.** עי' **במרומי שדה** ב"ק פה: דמק' דהא אין לו דמים כלל, והיאך הוא נידר. ויעוי' **במוצל מאש** דבמטורפי הדעת לגמרי אין לו דמים כלל, והכא איירי בשוטה בדבר אחד שלן בבית הקברות וכיו"ב. והק' **בעולת אברהם** דא"כ משכח"ל במטורפי הדעת דאינם בדמים וישנם בערכין, והול"ל לגמ' למימר דהכל נערכין לאיתוי מטורפי הדעת. ויש לתרץ הקו' כמ"ש הרש"ש לתרץ קושייתו לעיל.

**הרמב"ם** בפ"א ערכין ה"ט השמיט דין חרש ושוטה, והביא רק דין קטן, **ובמנחת חינוך** ש"נ, כ' דהר"מ כתב דהכלל הוא דזה תלוי בשיווי, וממילא נדון בכל דבר כמה הוא שווה.

**וקטן, מפני שאין בהן דעת.** עי' בשיעורי הגרמ"ד דהק' בשם **הגרי"ז**, דלכאורה האי טעמא דאין בהם דעת, לא שייכא בקטן שאינו מופלא הסמוך לאיש, דהרי אפילו אם בדקינן ליה שיודע לשם מי נדר, אעפ"כ אין נדריו כלום, ורק במופלא הסמוך לאיש תלוי בדעת. וע"ע **ברגמ"ה** דכ' דבעינן איש שיודע להפלות לשם מי נדר, וגם זה ק' דהא בגדול אפילו אם אינו יודע לשם מי נדר, נדריו קיימין, וכדתנן בנדה מה: וצ"ע.

[שייך לעיל]

**תוס' בד"ה הכל מעריכין.** ובכאן לא חשש להזכיר וכו'. **ובשיט"מ** אות י"ג הק' דלמ"ד לשונות של נכרים הם צ"ע. **ובתוס' בנדרים** ב. בד"ה ונזירות כ' דבאמת ליכא לשונות גויים בחרמין וערכין, ולכן לא הזכירו כאן כנויין. וכן מבואר **בירושלמי** נדרים פ"א ה"א, וכמו שפי' **הפני משה** שם. ובס' **ערכי עלי** תי' דמתני' אזלא אליבא דר"מ דעכו"ם אינו מעריך, ולהכי לא תקנו לשון אומות בערכין. וע"ע ב**הגהות** **ראמ"ה** דכ' דלמ"ד לשון אומות באמת ליכא תקנה מיוחדת דכנויין מהני, וכמו דידות מהני ה"נ כנויין, וא"כ ה"ה בערכין דאיכא נמי כנויין, וככל דיני נדרים. והקו' רק למ"ד לשון שבדו חכמים, ולדידיה איכא תקנ"ח מיוחדת, וא"כ ק' למה לא הודיעו תקנתם בערכין.

וע"ע ב**שו"ת גור אריה יהודה להגר"מ זעמבא** קונטרס שו"ת סי' ו', דדקדק ל' התוס' דקושייתם היא רק למה לא 'הזכירו' הכא כנויין, אבל באמת משמע מדבריהם דכנויין מהני בערכין, ואע"ג דלכאורה הכא לא היתה תקנה על כנויין, וא"כ מהיכי תיתי דמהני. אלא ע"כ דכנויין מהני גם בלי תקנה, והתקנה היתה דצריכים לנדור 'דווקא' בלשון הזה, וסיבת התקנה שיהיה דווקא בל' גויים או בל' שבדו חכמים, לכו"ע היא כדי שלא יזכירו שם שמים על פיהם, ופליגי רק איזה לשון תקנו לצורך זה, וא"כ דברי התוס' בסוגיין הם אליבא דכו"ע.

ולענין דינא אי מהני, בל' התוס' משמע דזה מהני, והגר"מ זעמבא הביא דברי ה**ירושלמי,** ולמד בדבריו דכוונתו דל"מ כנויין בהקדשות חרמין וערכין, [ודלא כמו שהובא לעיל דברי הפני משה]. **והמאירי** בריש נדרים כ' דמהני כנויים בערכין, והביא ד**יש חולקין** דדווקא היכא שאוסר על עצמו מהני כנויין, ומשא"כ בערכין דחוב ממון הוא שמשתעבד.

ו**הרמב"ם** כ' בפ"א נדרים הי"ז דאיכא כנויין בהקדש, וכבר כ' הר"מ בפ"א ערכין ה"א דערכין הם מכלל נדרי הקדש, ולפי זה הכי נמי דמהני כנויין בערכין. **ובשיעורי הגרמ"ד** כ' ליישב בזה קו' התוס' למה לא הזכירו דין כנויין בערכין, דהרי הרמב"ם כ' בריש הל' נדרים, דאיכא ב' מיני נדרים, נדרי איסור ונדרי הקדש, וערכין נכלל בנדרי הקדש, וכיון דכבר שנה התנא כל דיני נדרים, א"צ לחזור ולשנותו שנית.

**בגמ'. הכל מעריכין לאיתויי מאי.** **בשפ"א** הוכיח דמהא דלא אמרי' לאיתוי שותפין, משמע דבאמת שותפין אינם מעריכין, כיון דכתיב "איש כי יפליא", ל' יחיד.

**מופלא הסמוך לאיש**. ועי' **בגמ' נזיר** סב. דנחלקו אי מופלא הסמוך לאיש דאורייתא או דרבנן, ומבואר התם דלמ"ד דאורייתא ילפי' מקרא, דמופלא הסמוך לאיש נתרבה לענין ערכין. ולמ"ד דרבנן הפסוק איירי בגוי מופלא הסמוך לאיש, ועי"ש רש"י דכ' דבכמה מקומות מצינו שהחמירה תורה על העכו"ם יותר מישראל. ולהלכתא פסק **הרמב"ם** בפי"א נדרים ה"ד דמופלא הסל"א דאורייתא, וע"ע **ראב"ד** בפ"ב נזירות הי"ג, דנסתפק בזה.

ועי' **בצפנת פענח** פ"א ערכין ה"א, דהק' דלמה בעינן קרא לרבות מופלא הסל"א בערכין, תיפו"ל דכבר מרבי' לה בנדרים. ותי' דסד"א דדין זה דווקא בנדרים, אבל ערכין אינו נדר אלא דין.

ולענין דינא בגוי מופלא הסל"א, דהרמב"ם פסק כמ"ד דאורייתא, ולפי המ"ד הזה לכאורה ליכא רבוי לגוי מופלא הסל"א, ועי' **במל"מ** פ"א ערכין הי"א, דכ' דבפשיטות כיון דגויים נתרבו דמעריכים, ה"נ דאתרבו לכל מילי, וא"כ גם גוי מופלא הסל"א מעריך, וכ' דאין בזה הכרע. ובשו"ת **חיים שאל** ח"א ס', הוכיח מהא דלא אמרי' דהכל נודרין לאיתויי גוי מופלא הסל"א, דמשמע דבאמת ליכא בגוי דין מופלא הסל"א, ועי"ש שדחה ראיתו.

**רש"י בד"ה מופלא**, בן י"ב שנה ויום אחד, ואינו גדול עד שיביא ב' שערות. ועי' **רש"ש** דהביא גיר' התוי"ט ברש"י "בן י"ג", **והתוי"ט** הגיה בן י"ב. והרש"ש הוכיח ממש"כ רש"י אח"כ דכשמביא ב"ש הוא גדול, דע"כ הגיר' בן י"ג, ולכן כשמביא ב"ש הוא גדול, אבל אם גרסי' בן י"ב, אינו מובן מש"כ עד שיביא ב"ש, דהרי ב"ש לא מהני בזמן שהוא בן י"ב, דהוו שומא בעלמא, דקי"ל תוך הזמן כלפי הזמן.

ולפי הגיר' בן י"ב הרי דמופלא הסל"א תלוי בתחילת שנת י"ב, וכן מבואר **ברמב"ם**. אמנם שיטת **התוס' בנדה** דמופלא הסל"א זה שנה שלפני הבאת ב"ש. ועי' **בחי' הגרי"ז** תמורה ב: דביאר דהרמב"ם אזיל לשיטתו המובאת לקמן, דדין גדלות בנדרים תלוי בשנת י"ג ולא בהבאת שערות, וא"כ מופלא הסל"א הוא שנה קודם הגדלות, והיינו שנת י"ב. אבל לתוס' הגדלות היא בהבאת ב"ש, וה"ה דמופלא הסל"א היינו שנה שלפני הבאת ב"ש.

וע"ע ב**רמב"ם** פי"א נדרים ה"א-ד, מש"כ שם דמופלא הסל"א מן התורה, הוא בן י"ג שנה שלא הביא ב' שערות, ואז נדרין קיימין לגמרי, "וזהו הנקרא 'עונת נדרים' האמורה בכל מקום". וקודם לזה כשהוא בן י"ב שנה, צריך בדיקה אם יודע לשם מי נדר. ומבואר דכשהוא בן י"ב הוא דין אחר, ממה שהוא בן י"ג ולא הביא ב"ש, עי"ש. וכן משמע מהגיר' ברש"י, "ואינו איש עד י"ג שנה", ומשמע דאפילו אם אינו מביא ב"ש, מ"מ הוא גדול לענין נדרים.

אמנם **לענין ערכין** יעוי' **ברמב"ם** בפ"א ערכין הט"ו, דכ' "קטן שהגיע לעונת נדרים", והרי כבר ביאר הר"מ בהל' נדרים, ד'עונת נדרים' היינו בן י"ג שלא הביא ב"ש, ומשמע דלגבי ערכין בעינן דווקא כשהוא בן י"ג ולא הביא ב"ש, וכן לפי גיר' התוי"ט ברש"י. ומבואר דחלוק דיני ערכין מדיני נדרים.

**מופלא הסמוך לאיש.** כ' **הרמב"ם** בפ"א ערכין הט"ו, דקטן שנדר או העריך חייב לשלם. **ובמנחת חינוך** מצוה ש"נ, הק' דהא פסק הר"מ בפי"א נדרים ה"ד, דהקטן אינו עובר בבל יחל, וא"כ לא שייך למשכנו ע"ז. וכ' עוד דאפ"ל דאישתעבדי נכסיו, אך ק' דמנ"ל הא מילתא, דדלמא איתרבי רק דיש תורת הקדש להקדשו, ומהיכי תיתי דיהיה שעבוד, ועוד דל"ש שעבוד נכסים כשליכא שעבוד הגוף, והניח בצ"ע. וע"ע ב**אחיעזר** ח"ג סי' ס"ז אות ג', דהוכיח מהרמב"ם דחיוב התשלומין אינו תלוי בבל יחל, אלא ע"י האמירה לגבוה בלבד, הוי כמלוה הכתובה בתורה. [ולפ"ז אפשר לתרץ קו' הצ"פ שהובא לעיל, למה בעינן קרא למופלא הסל"א בערכין, דתיפו"ל מנדרים. דלהנ"ל אפ"ל דבנדרים התחדש רק דמופלא עושה חלות קדושה, אבל בערכין נתחדש גם דנעשה חוב ממון].

וע"ע **בצפנת פענח** הט"ו דכ' דאין ממשכנין אותו, כיון דאין נכסיו משועבדין.

עי"ש עוד **בצפנת פענח** דנסתפק אי לאחר שהגדיל ממשכנין אותו, דא"ז אותו חיוב שהיה עליו בקטנותו אין ממשכנין, אבל אם בכל יום איכא עליו חיוב חדש ממשכנין. [ואפשר דצדדי הספק תלוי בגדר חיוב הערכין, דאם חשיב כמקדיש עצמו, הך חיוב חל כל זמן שיבוא לפדות עצמו, ואם השתא הוא גדול, חשיב פדיון של גדול. אבל אם הגדר בזה דהוי 'מצוה' וכמ"ש החזו"א, הרי חיוב המצוה נתחייב רק בקטנותו]. ועי' **במנחת חינוך** שם דכ' דגם כשיגדיל אין ממשכנין אותו.

ע"ע **בחי' הגרי"ז** לקמן יז. בד"ה בדין, שנסתפק אם חייב לשלם עכשיו, או רק לכשיגדיל, ועי' **בהפלאה שבערכין** שנקט דהחיוב הוא רק כשיגדיל, כיון דאיכא למיחש דלא יביא ב"ש, ויהיה פטור.

ולענין שאלה במופלא הסל"א, עי' **בירושלמי** פ"ד פסחים ה"א דמבואר דיכול להשאל. ועי' **במל"מ** פ"ב נזירות הי"ג, דנסתפק בזה.

**לאיתויי מנוול ומוכה שחין. סד"א וכו'.** עי' **בשיעורי הגרמ"ד** דהק' מה הס"ד דאינו בדמים, כיון דאינו בערכין, דהא דאינו בדמים זהו רק חסרון במציאות. ויתכן ליישב לפ"ד הגרי"ז דדין דמים הוא גם מהל' ערכין, וא"כ י"ל דהך גברא אינו ראוי להיות נדון בדיני דמים וערכין.

**תוס' לאיתויי מנוול. משמע דקאי נמי אעבדים.** **במוצל מאש** הק' דהא סו"ס איכא לאוקמי דהכל נערכין, קאי על ישראל מנוול ומוכה שחין.

**בא"ד אלמא אית ליה דמים.** יעוי' **בחי' הגרי"ז** דכ' ליישב ע"פ מה שחידש דגדר דין דמים, הוא גם מהל' ערכין, וזהו דין 'דמי אדם', ודווקא אם האדם הוא בר דמים שייך בו דמים, אבל ע"י רווח צדדי אינו נחשב לגברא בר דמים. ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** דהוסיף עפמש"כ בחי' רבינו חיים הלוי פכ"ג מכירה ה"ג, דל' שקלים הם בגדר תשלומי כפרה, ולפ"ז בודאי דאי"ז בכלל דמי אדם. וגם למש"כ שם אח"כ דזהו תשלומין מחודשים, בודאי דאי"ז דמי האדם.

התוס' הק' רק על 'עבד' מנוול ומוכה שחין, ואמנם **בחי' הגרי"ז** דקדק דלכאורה גם ישראל דשמין אותו בעבד כנעני, שייך לומר דבשומא של עבד בשוק יש לו דמים, דהרי כמו שבעצם השומא הוא נשום בעבד כנעני, והגם שאין לו שוויות כמו של ע"כ, ומ"מ זהו דין שומתו, וא"כ גם נדון אותו כעבד כנעני, שיש לו שוויות של קנס, אלא ע"כ דהקנס אינו בכלל דמי האדם. אמנם בתוס' גופיה מוכח דלא הגרי"ז, וכדלעיל. ואפשר דהתוס' ס"ל דשמין אותו בעבד עברי, וא"כ גם בשומא בשוק לא שייך בו האי שוויות.

**בא"ד. וי"ל דהכא בטריפה איירי. והק' בהפלאה שבערכין** דבסנהדרין עח. מבואר דטריפה אינו מקצת נפש.

ובעצם דברי התוס' דטריפה הוא בר ערכין, עי' בגמ' לקמן ו: לגבי גוסס דאינו בערכין, משום שא"א להעמידו ולהעריכו, וצ"ל דטריפה שאני דאפשר להעריכו. אמנם **הרמב"ם** כ' דגוסס אינו נידר ונערך משום שהרי הוא כמת, ולפי זה לכאורה בטריפה כ"ש דאינו בר ערכין. ברכת כהן.

**בא"ד. וא"ת ההורגו יתחייב וכו'.** והתוס' מוכיחים דטריפה הוי נפש ונערך, ועי' **ברע"א** דהוכיח דישנו בערכין, דאם אינו בכלל ערכין, הול"ל לגמ' למימר דהכל נדרין לאתויי טריפה, דאינו בערכין וישנו בדמים.

**בא"ד. וא"ת ההורגו יתחייב וכו', וי"ל דהתם וכו'.** ואמנם גם לתי' התוס' דהתם איירי בנפש שאינו נפל, ולהכי ההורגו מתחייב. אכתי יש חילוק בין ערכין לרציחה, דהרי בשניהם כתיב 'נפש', ומ"מ לגבי ערכין טריפה חשיב נפש, ולגבי רציחה לא, [ואמנם זה פטור רק על חיוב מיתה, אבל איסור איכא], וצ"ב מה החילוק. ובהגהות **חק נתן** ביאר דהתוס' מחלקים דדווקא גבי ערכין חשיב 'נפש', כיון דסגי בנפש כל דהו, אבל לא מיקרי נפש שההורגו יתחייב עליו. והטעם ביאר בס' ברכת כהן, דלגבי רציחה כיון דבלא"ה הוא עומד למות, א"כ אי"ז נחשב דהוא חידש 'מעשה רציחה'.

**תוס' בד"ה כל שישנו. דהא איכא דיקלא וארעא.** **ובחי' הגרי"ז** כ' דלפי היסוד דדין דמים זהו דין מיוחד בהל' ערכין, שנותנין 'דמי האדם', לא שייך להק' מדיקלא וארעא דהתם הוי חיוב אחר לגמרי, וב' דינים נפרדים הם וכמש"נ. אמנם תוס' אזלא לשיטתייהו כמש"נ בתד"ה לאתויי.

**בא"ד. אלא כל אדם שישנו בדמים. והרש"ש** הק' דהרי גם באדם משכח"ל דישנו בדמים ואינו בערכין, כגון פחות מבן חודש טומטום ואנדרוגינוס. ותי' **בעולת שלמה** דהס"ד הוא דבהל' ערכין שייך רק מי ששייך בדמים, אבל להיפך פשוט דשייך.

**לאתויי פחות מבן חודש.** עי' **ברמב"ן** חולין ב. בד"ה הכל, דהק' דכיון דאשמועי' דינא דמנוול ומוכה שחין דישנו בערכין ואפילו שאינו בדמים, א"כ ה"ה נמי דשמעי' איפכא דגם אם אינו בערכין ישנו בדמים, וא"כ למה איצטריך לאשמועי' הני תרתי, כיון דמחדא שמעי' לה. ומאי שנא מהא דאמרי' ד'הכל מעריכין' לאתויי מופלא הסל"א ב'ערכין', ולא אמרי' ד'הכל נודרין' לאתויי מופלא הסל"א ב'דמים', וע"כ דהטעם הוא משום דמחדא שמעי', וא"כ נימא הכי גם לגבי כללא ד'כל שישנו'.

ותי' דמופלא הסל"א זהו ענין אחד, ומשא"כ הכא דתרי גוונא נינהו. ועוד תי' די"א דמופלא הסל"א שמעי' ב'נודרין' מהא ד'מעריכין', דהרי עיקר דינא דמופלא הסל"א כתיב בנדרים, וכיון דמייתי לה במעריכין כ"ש בנודרין, ולהכי אשמועי' בחדא. [ויש להעיר דבגמ' דנזיר סב: מבואר דאיכא ילפותא מיוחדת בערכין על מופלא הסל"א].

ועוד תי' שם ד"אפ"ל שאפילו דמים אין לפחות מבן חודש, שאילו היה לו דמים היתה התורה נותנת קצבה לדמיו, וכיון שלא נתנה בו התורה ערך ש"מ שאין לו דמים כלל מן הדין, ואע"פ שיש לו מקצת לוקחין בשוק, התורה העידה שאינו שווה כלום". וביאור דבריו נראה ע"פ דברי הגרי"ז, דדין דמי אדם אינו תלוי כמה אפשר להרוויח בו, אלא תלוי אם יש לו דין 'אדם' לגבי דמיו.

**רש"י בד"ה תני והדר מפרש. ל"א להכי נקט וכו'.** ומבואר כהגרי"ז דדין דמים הוא גם מהל' ערכין, ולכן סד"א דמופקע גם מדין דמים, ואפילו שיש לו שוויות. שיעורי הגרמ"ד.

ע"ע **בשיט"מ** באות א' וי', דכ' עוד דסד"א דהוי כנפל ואין לו דמים. ולדברי הגרי"ז א"ש טפי, דסד"א דהוא מופקע מתורת דמים, כיון שאינו גברא בר דמים.

וע"ע **בהגהות הגר"א** הנדפס בסוף המסכת, דכ' דהחידוש הוא דווקא בבן חודש, כיון דשאר הדינים איתנייהו בדיני ערכין, וא"כ שמעי' לה כבר בדינא ד'מעריכין', אבל דינא דבן חודש שייך רק ב'נידרין', ולכן אמרי' דהחידוש בנידרין, הוא בבן חודש.

**לאיתויי יורש. וברש"י** בד"ה יורש כ' אדם שהפריש אביו קרבן ולא הספיק להקריבו עד שמת. ומשמע מדבריו דדווקא בזה הוא דפליג ר' יהודה, אבל אם אביו נתחייב בקרבן ולא הספיק להפרישו, משמע דבזה גם ר' יהודה מודה דהיורש סומך. וכן מבואר **בראב"ד** (תו"כ בחוקותי פרשהח' פי"ג הל"ד), דכ' דיורש אינו ממיר, משום שתחילת ההקדש היה ברשות אביו, ולפ"ז היכא דהיורש הפריש, הוי תחילת ההקדש ברשותו ומודה ר' יהודה. אמנם עי' **בשיט"מ** אות ב' שהביא מה"ר יוסף מא"י, דתרי גוונא יורש נקט, חדא כשהפריש האב, וחדא כשלא הספיק להפריש.

ע"ע **ברגמ"ה** דפי' דאביו מת קודם שסמך עליו, ומשמע מדבריו דאם כבר סמך עליו אביו, א"צ סמיכת יורש, **ובחי' הגרי"ז** הוכיח דהיורש אינו נעשה לבעלים על הקרבן, ולכן אם כבר סמך אביו, היורש אינו מחוייב בסמיכה מצד 'בעלים'. ורק אם לא נתקיים בכלל דין 'סמיכה' בקרבן, מחוייב היורש בסמיכה, דסו"ס יש לו קצת בעלות, ומעלת היורש דאינו כאחר, דנימא דיחשב כ'קרבן חבירו'. ולפ"ז כ' דאם יש ב' יורשין, סגי בסמיכת אחד מהם, כדי שיהיה סמיכה ב'קרבן', ודווקא בשותפין בעינן סמיכת כולם, מצד דין סמיכת 'בעלים', שיש חלק לכאו"א. [ועי"ש שהוכיח דאיכא ב' דינים בסמיכה, א' מצד הקרבן, ב' כלפי הבעלים. ועי' בזה עוד בעמק ברכה, חגיגה, עמ' ק"ג].

וע"ע **בשיט"מ** בהשמטות בתמורה, דביאר דלולא הקרא הו"א דיורש סומך, כיון דכרעא דאבוה הוא, ובהא דבעינן ריבוי לרבנן, היינו כדי שלא נדרוש קרבנו למיעוטא. ועכ"פ מבואר דיורש אינו בתורת בעלים, אלא שהוא עומד במקום אביו. וכן מבואר ב**ר"ש** בתו"כ פ"ג ד' ב'. וע"ע **בתורי"ד** פסחים דיורש אינו בעל הקרבן.

ואיכא נפק"מ בהנ"ל, ביורש אמו וסומא דפטורים מסמיכה, דאם הוא נעשה לבעלים, סו"ס הוא מחוייב בסמיכה מצד עצמו, אבל אם הוא כרעא דאבוה, בכה"ג דהמוריש אינו מחוייב בסמיכה גם הוא אינו מחוייב. ועי' **במנחת חינוך** מצוה קט"ו דנסתפק בזה. וע"ע **בשפ"א** בסוגיא דמנחות צג. דכ' דיורש אמו סומך. וע"ע **בצפנת פענח** דכ' לחדש דאיכא ב' דינים בסמיכה, א' מצות עשה של סמיכה, ב' דזהו הכשר הקרבן. ולפי זה כ' דיורש אמו, אינו מחוייב בסמיכה מצד הכשר הקרבן, שזהו קרבן נשים שנפטר מסמיכה, אבל מ"מ איכא מצות עשה של סמיכה למי שמחוייב להקריבו. ולפ"ד הגרי"ז שהובא לעיל יורש אינו בעלים, רק דמחוייב בסמיכה של ה'קרבן'. ולגבי יורש אמו עי' **בשיעורי הגרמ"ד**, דכ' דיש להסתפק בגדר פטור נשים מסמיכה, דא"ז פטור רק בגברא 'נשים', א"כ יורש זכר מחוייב בסמיכה, ואם הפטור ב'קרבן נשים' נפטר גם היורש, ועי"ש מש"כ בדעת הרמב"ם.

**יורש ממיר.** ובגמ' בזבחים ה: דיורש מקופיא מתכפרי, ועי' **בחי' הגרי"ז** תמורה ב. דהסתפק א"ז מצד דמקופיא מתכפרי בצירוף דהוא כרעא דאבוה, או"ד דנתחדש דע"י דמקופיא מתכפרי חשיב כבעלים. והוכיח כצד א' **מהראב"ד** בתו"כ בחוקתי פי"ד ה"ד, דכ' דיורש אין תחילת ההקדש ברשותו, והחידוש דע"י דין יורש שעומד במקום אביו, מקרי תחילת הקדש ברשותו. אמנם **מרש"י** שם בתמורה שכ' דאיירי בקרבן שהפריש אביו בחייו, מוכח דבכה"ג שאביו לא הפריש הקרבן, פשיטא שממיר לכו"ע, משום דזה חשיב תחילת הקדש ברשות יורש, ודווקא אם אביו הפריש אי"ז תחילת הקדש, דאינו עומד במקום אביו.

**ויליף תחילת הקדש** וכו', עי' **בשיט"מ** בהשמטות וכ"ה **בתוס' במנחות** צג בד"ה לפי, דדווקא לגבי הלימוד של יורש אם הוא כבעלים, מדמי' סוף הקדש ותחילת הקדש, אבל לשאר מילי לא.

**מה סוף הקדש** וכו'. עי' **בשיט"מ** בהשמטות דהק' דנילף משחיטה דיורש שוחט, ותי' דסמיכה ותמורה דמי להדדי דאין אחר סומך וממיר בקרבן חבירו, ומשא"כ בשחיטה דכתיב "ושחטו אותו כל קהל עדת ישראל", דמהני גם שליחות.

**ורבנן ואם המר** וכו'. עי' **בשיט"מ** אות ד' **ובתוס' תמורה** ב. בד"ה ור"מ, דהק' דממנ"פ אם מסברא יורש סומך, א"כ ל"צ קרא לרבנן, ואם מסברא אינו סומך, ל"צ קרא לר"י, ותרתי קראי למה לי. ותי' דאם ליכא קרא לרבות יורש, אז הוי דרשי' קרבנו למעוטי יורש, ולהכי צריך ריבוי דממיר, ומינה ילפי' נמי לסמיכה, וא"כ דרשי' קרבנו למילתא אחריתא. וע"ע **בשיט"מ** תמורה שם בהשמטות דכ' דלולא הקרא איכא סברא דיורש כרעא דאבוה, רק דמ"מ פשטות הקרא דקרבנו ממעט יורש, ולכן צריך ריבוי דממיר.

ואפשר לתרץ לפי דברי השיט"מ שהובאו לעיל בשם ה"ר יוסף מא"י, דפליגי בתרי גוונא יורש, חדא כשהפריש האב, וחדא כשהפריש היורש, ואפ"ל דבהפריש האב יותר מסתבר דהיורש אינו סומך, ובהפריש היורש מסתברא דהיורש סומך, משום דתחילת הקדש ברשותו. ולרבנן בעי' קרא דאפילו בהפריש האב, סומך היורש, ולר"י בעינן קרא דאפילו בהפריש היורש, מ"מ אינו סומך.

**קרבנו ולא קרבן עכו"ם**. עי' **בתוס' במנחות** סא: בד"ה מצינו דהק' דהאיכא לימוד דבני ישראל סומכין ואין עכו"ם סומכין, וא"כ למה צריך הלימוד דקרבנו, ותי' דהו"א דמי שמביא נסכים לקרבן העכו"ם יסמוך. והק' דזה כבר ילפי' מקרבנו ולא קרבן חבירו, ותי' דהך ילפותא היא רק היכא דהוא בר סמיכה, אבל עכו"ם דאינו בר סמיכה כלל, הו"א דאחר יכול לעשות סמיכה.

**לרבות כל בעלי חוברין**. עי' **בשיט"מ** אות ה' **ובתוס' תמורה** ב. בד"ה ור"מ, דהק' דהא תרי קרבנו דרשי' למיעוטא, וא"כ איך דרשי' לרבות בעלי חוברין, ותי' דלמעט שותפין ל"צ קרא, דהוי ילפי' מתמורה דאין שותפין ממירין.

**לרבות כל בעלי חוברין.** **ובתו"כ** [פ' צו ח' י"ד], ילפי' לה מהא דכתיב במילואים, "ויסמוך אהרן ובניו את ידיהם", ומקיש קרבנות שותפין לקרבונתיהם. אמנם **בתוספתא מנחות** פ"י ה"ד, מבואר דסמיכת אהרן ובניו היה בבת אחת, ואילו סמיכת שותפין היא בזאח"ז, וכ"כ ברמב"ם פ"ג מעשה הקרבנות ה"ט. ועי' **בחי' הגרי"ז** תמורה ב. דנקט דגם בשותפין אם יסמכו בב"א מהני, והחידוש הוא דא"צ דווקא בב"א, כיון דחיוב השותפין הוא מצד הבעלות של כל אחד ואחד, וזה מחייב של סמיכה לכ"א, וא"כ אפילו בזאח"ז נמי מהני, אבל בסמיכת אהרן ובניו, היה צריך להיות דווקא בב"א, כיון דאי"ז דין שותפין, אלא דהם 'בעלים אחד'.

עי' **בצפנת פענח** הל' כלאיים [עמ' 22], דכ' דהא דבעינן להסמיך הסמיכה לשחיטה, זהו דין בהל' השחיטה דתהא סמוכה ל'סמיכה', ולכן סגי בסמיכת א' מהשותפין, דסו"ס השחיטה סמוכה לאחת מהסמיכות, ולא איכפ"ל בסמיכת השותפין האחרים, דאין סמיכתם תיכף לשחיטה. ועוד י"ל דזהו דין בסמיכה של ה'קרבן' שתהא תיכף לשחיטה, אבל שאר הסמיכות דהוו מצד הבעלות, א"צ להסמיכם לשחיטה. עולת אברהם.

**ור' יהודה לרבות כל בעלי חוברין לית ליה. וברש"י** כ' דס"ל אחד סומך לכולם ולא הוי כסומך על קרבן חבירו הואיל והוא שייך ביה. ו**הגרי"ז** ביאר שיטת רש"י, ע"פ מה שחידש דאיכא ב' חיובי סמיכה, א' מצד הקרבן ב' מצד הבעלים, ור' יהודה פוטר רק את חיוב הסמיכה שמחוייבין השותפין מצד בעלותם, ולכן א"צ כאו"א לסמוך, אבל אכתי ה'קרבן' מחוייב בסמיכה, ולכן 'אחד סומך לכולם', 'הואיל והוא שייך ביה', ואי"ז נחשב כסמיכה על 'קרבן חבירו'. הובא בשיעורי הגרמ"ד.

ועי' **בגמ' בתמורה** ב. דגרסי' דר' יהודה לי"ל דבעלי חוברין חייבין, "משום דלא מייחד קרבן דידהו", ומשמע מדברי הגמ' דא"צ סמיכה כלל, וכ"כ שם **רש"י** בד"ה לית ליה, ד'ודאי אינו טעון סמיכה כיון דלא חלוט'. ועי' **בתוס' במנחות** צג. בד"ה לרבות, דכ' דבגיר' הגמ' בתמורה 'משמע' כרש"י. **והגרי"ז** כ' דאי"ז מוכח, ורק 'משמע' וכמ"ש התוס' בלשונם. דאפשר לומר דכוונת הגמ' דאין השותפין חייבין בסמיכה מצד ה'בעלות', כיון ד'לא מייחד' הבעלות שלהם, אבל לעולם מצד חיוב הסמיכה של ה'קרבן', חייב אחד מהם לסמוך.

וע"ע **בהפלאה שבערכין** דכ' דהכא גרסי' 'כל בעלי חוברין, דמשמע דלר' יהודה א"צ את כולם ורק באחד סגי, וכמ"ש רש"י בסוגיין. אבל בגיר' הגמ' בתמורה ל"ג 'כל', ולכן פי' רש"י שם דלר"י אין סומכין כלל.

**עכו"ם וחבירו מחד קרא נפקא.** דעכו"ם עצמו שאינו סומך, נפק"ל מ'בני ישראל'. וא"כ ע"כ דהמיעוט ד'קרבנו', בא לומר דל"מ שאחר יסמוך על קרבן עכו"ם, וא"כ נפק"ל מחד קרא. **ובתוס' במנחות** סא: כ' דאע"ג דבקרבן ישראל ל"מ סמיכת אחר, הכא דהעכו"ם עצמו אינו סומך, הו"א דמהני סמיכת אחר. והיינו דהגם דמצד ה'בעלים' ליכא חיוב סמיכה, אבל מ"מ בעינן סמיכה מצד ה'קרבן'.

**לרבות את האשה. וברש"י** "שאם המירה בקרבנה יהא מומר", ומבואר דנתחדש ד'אשה' יכולה להמיר, וגם דאפשר להמיר ב'קרבן נשים'. ועי' **ברגמ"ה וברמב"ם** פ"א תמורה ה"ז, דכ' רק הא דנשים ממירות.

**תוס' בד"ה תחילת הקדש**. וא"ת לילף נמי שחיטה וכו'. ומשמע בדברי התוס' דבעינן שחיטה בבעלים, ובגמ' בקידושין ילפי' שליחות מהא דכתיב "ושחטו אותו כל קהל עדת ישראל". ועי' **רש"י** בפסחים ז: דכ' דהמצוה בבעלים, וכן בזבחים קיג ע"א, אמנם **הרמב"ן** בפסחים כ' דא"צ שחיטה בבעלים ואפילו לכתחילה.

**תוס' בד"ה קרבנו.** וא"ת כיון דאמרי' וכו'. ובהפלאה שבערכין כ' לתרץ בשם **הראב"ד**, דהו"א דגם אם ל"מ שליחות בקרבן, מ"מ אם הבעלים אינו כאן, נימא דניבעי סמיכה מאחר. ואפשר דהך סמיכה היא מצד 'הכשר הקרבן' וכמ"ש הצ"פ, והובא לעיל.

**בא"ד. וא"ת לילף מהכא וכו'.** ומבואר מדברי התוס' דהא דל"מ שליחות בסמיכה, היינו מצד דאין שלוחו כמותו, ואי"ז נחשב כמצוות שב'גופו' דל"מ שליחות. והיינו משום דכלפי הסמיכה של ה'קרבן', אי"ז מצוה שבגופו. אמנם עי' **בשפ"א** דכ' לתרץ דכיון דכתיב "וסמך ידו", הוי כמו "וקשרתם לאות על ידך", דבעינן 'ידו' ממש.

**בא"ד. וי"ל משום דסמיכה וכו'.** ועי' ב**אביעזרי** פ"ד יבום וחליצה ה"א, שדקדק מדברי הרמב"ם דלא הביא ההלכה ד'וקראו לו ולא שלוחן', והיינו משום דס"ל דלא התחדש דל"מ שליחות, אלא התחדש דבעינן בי"ד דווקא ולא אחר, דבלא הקרא הו"א דאחר גם יכול ליתן 'עצה הוגנת', והפסוק חידש דבעינן מעשה בי"ד. אמנם מהתוס' מוכח דהפסוק מיעט דל"מ שליחות.

**תוס' בד"ה עכו"ם.** ס"ד שיסמוך ישראל בקרבן חבירו. ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** דהק' דבשלמא למ"ד דכהנים שלוחי דידן, ה"נ נימא דישראל יהיו שלוחי דידן, אבל למ"ד דהוו שלוחי דרחמנא, אינו מובן מש"כ התוס' לדמות כהנים לישראלים.

**בא"ד.** כמו שהכהן נותן לו נסכים. וק' דהא הנסכים הוו משל ציבור. שיעורי הגרמ"ד.

ע' **בזרע אברהם** סי' כ' סקכ"ח, דכ' דמשמע דהמיעוט הוא על 'קרבן עכו"ם', וא"כ בהפריש קרבן בגויותו ונתגייר, אינו סומך כיון דסו"ס זה הופרש בתורת 'קרבן עכו"ם'.

**לאיתויי קטן שאינו צריך לאמו.** ועי' **רשב"א** בברכות כ. דכ' דהחיוב הזה הוא קודם שהגיע לחינוך, אמנם **ברמב"ם** פ"ו מהל' סוכה ה"א, כ' דהחיוב הזה הוא כדי לחנכו במצוות.

ועי' **בחי' הגרי"ז** דכ' דאין לבאר דצריך לאמו זהו רק שיעור זמן מתי מתחיל חובת החינוך, אלא הגדר בזה הוא דחינוך הוא רק אם הקטן שייך לדיני המצוה, ולכן כל זמן שצריך לאמו הוא 'מצטער' ופטור ממצות סוכה, ולכן ל"ש בו חינוך, וכ' עוד דאפילו אם אינו מצטער 'עכשיו' פטור, משום דסו"ס אינו ראוי לקיום דיני המצוה.

וע"ע **בלבוש** או"ח תר"מ ס"ב, דביאר דהפטור הוא משום שכרוך אחר אמו, וממילא דעליה מוטלת חובת החינוך, ומאחר דהיא פטורה מסוכה, פטורה נמי מחובת החינוך שלו, וא"כ אין מי שמחוייב בחינוכו.

ועוד יש לבאר לפ"ד הרמ"א בסי' תרל"ט, דבעינן תשבו כעין תדורו, גם לגבי דינא דאיש ואשתו, וא"כ י"ל דה'תדורו' של הקטן הוא רק עם אמו, ולכן פטור מסוכה. עולת אברהם.

**קטן היודע לנענע.** עי' **בשיט"מ** אות ב' דמבואר דבעינן שיעשה כל הל"ו נענועים. וע"ע **בפמ"ג** באשל אברהם תרנ"ז, דכ' דא"צ לדעת כל פרטי ההלכה.

עי' **במרומי שדה** סוכה מב. דביאר דצריך לדעת לנענע, כדי שידע לעשות כשיהיה גדול, ועי' ברש"י חגיגה ו. דכ' דהחינוך הוא כדי שיהיה סרוך אחר מנהגו לכשיגדל.

וע"ע **באבנ"ז** או"ח סי' ל"ט סק"ז, דכ' דהגם דנענונעים אינם מעכבים, מ"מ בעינן שיהיה 'ראוי לנענע'.

וע"ע **בחת"ס** סוכה מב. דהוכיח מהכא דנענועים הם הלכה למשה מסיני ומחוייב מדאורייתא, ועוד מוכח מהא דבעינן בשיעור לולב שיהיה ראוי לנענע בו, וע"כ דזה דאורייתא. וע"ע **בחי' הגרי"ז** דכ' דהנענועים הם חלק מהמצוה ולהכי צריך לחנך הקטן בזה.

**קטן היודע להתעטף. בב"י** סו"ס ל"ז, הביא שיטת **העיטור** דקטן היודע להתעטף היינו גדול בן י"ג, משום דגם גדול כל זמן שאינו יודע לשמור ציצית ותפילין פטור, ועי' **פמ"ג** אשל אברהם שם סק"ד, דהק' דא"כ איזה חינוך שייך בגדול, וכ' דמיירי בבן י"ג שלא הביא ב"ש, והוי כקטן. ועי' במעשה חושב וביאוה"ל דדחו דבריו, דמדברי העיטור לא משמע כן.

**תוס' בד"ה היודע. כעטיפת ישמעאלים.** ומוכח מדברי התוס' דבציצית בעינן 'עטיפה' דווקא, ולכן הברכה היא 'להתעטף', וכשיטת **הגאונים** שהובא בב"י או"ח סי' ח', ולפי זה טליתות שאין בהם עטיפה פטורים,

**בא"ד. שמעטפין טליתם עד שפמם.** עי' **בחי' הגרי"ז** דהק' דהא דין זה הוא רק במצורע דכתיב ביה ועל שפם יעטה, וכן באבל, ומהיכי תיתי דניבעי האי דינא בציצית.

ועוד הק' שם למה צריך לחנך קטן בעטיפה, דהלא עיקר המצוה היא בלבישה, והעטיפה היא רק הידור. וכן ק' למה מברכין להתעטף, כיון דעיקר המצוה היא הלבישה. **ובשו"ע** סי' ח' כ' ד"נכון שיכסה ראשו בטלית", ומבואר דהכיסוי הזה אינו מעיקר המצוה. שיעורי הגרמ"ד.

**בא"ד. ומצאתי שעשה ה"ר יוסף טוב עלם, שנותן ציצית א' מלפניו וכו'.** וכ"כ **הרמ"א** סו"ס י"ז דזהו השיעור לחינוך קטן, וכן פסק בסי' י' סי"ב דטליתות שאינם עשויים בכה"ג פטורים מציצית. וע"ע **בערוך השולחן**, דכ' דהטעם דבעינן ב' מלפניו וכו', הוא משום דכתיב "על ארבע כנפות כסותך". אמנם **הטור והשו"ע** כ' דהטעם "כדי שיהיה מסובב במצוות", ומשמע דאי"ז מעיקר דיני המצוה, ודלא כמו שפסק הרמ"א.

וע"ע **ברמ"א** שם שהוסיף דהקטן צריך להיות יודע לאחוז הציצית בשעת ק"ש, ומבואר דזהו גם מחיוב החינוך, וכן מבואר דאחיזת הציצית בק"ש, זהו דין בהל' ציצית. שיעורי הגרמ"ד.

**בא"ד. מדקא מברכין להתעטף.** ועי' **בהעמק שאלה** פ' שלח עמ' נ"א, דכ' להוכיח דהלכתא כמ"ד חובת גברא, מהא דמברכין בשעת העיטוף, דהרי למ"ד חובת מנא צריך לברך רק בשעת העשייה. וכ' לדחות דגם למ"ד חובת מנא איכא מצוה בלבישה. והוכחת התוס' מהא דמברכין 'להתעטף', דלמ"ד חובת מנא היה סגי רק ב'לבישה' ותו לא. והיינו דסגי בלבישה שיהיה לזה שם 'בגד', אבל למ"ד חובת גברא, בעינן לבישה מעלייתא לחייבו, ולכך צריך עטיפה.

**בא"ד. דהכי דייק בפ"ב דשבת.** וביאור דבריהם כ' **במהר"ץ חיות**, דהגמ' בשבת מוכיחה דהדלקה עושה מצוה מהא דמברכין להדליק, וא"כ ה"נ דאיכא ראיה מהא דמברכין להתעטף.

**קטן היודע לשמור תפילין. וברש"י בסוכה** מב. ביאר דצריך לשמור שלא יכנס בהן לבית הכסא. **ובשו"ע** סי' ל"ז ס"ג, דצריך לשומרם בטהרה שלא יישן בהם ולא יפיח בהם ושלא יכנס בהם לבית הכסא.

וע"ע **בקונטרס מרן רי"ז הלוי** סוכה עמ' ל"ד, דהוכיח מדברי **הרמב"ם** בפ"ד תפילין הי"ג, דאיכא 'איסור' היסח הדעת בתפילין, וזהו דין בקדושת התפילין דאסור להסיח דעת מהן, וכ' עוד דלפי זה קטן היודע לשמור תפילין, היינו דווקא שיודע לשמור את עצמו מהיסח הדעת. וזה נכלל במש"כ 'קטן היודע לשמור תפילין', דצריך לשמור כל הל' קדושת תפילין. וצ"ע שבשו"ע לא הוזכר התנאי הזה. אמנם יעוי' **בשו"ת משיב דבר** סי' ו', דביאר דהיכא שמסיח דעתו, אינו עובר איסור, רק דאינו מקיים מצוה, כיון דמסיח דעתו מהתפילין.

ועי' בשיעורי הגרמ"ד שהביא **מהגרי"ז**, לדקדק בדברי **הרמב"ם** שם, דכ' דצריך לדעת לשמור 'תפיליו', ולא כ' דצריך לדעת לשמור 'תפילין', והיינו דלא סגי רק במה שיודע קדושת תפילין בעת הנחתן שלא יפיח וכו', אלא גם שלא בשעת הנחתן, צריך שיהיה קטן היודע היכן לשמור את התפילין שלו, והיינו שלא יניחם ע"ג קרקע ולא יתלם באוויר. ולכן כלל הר"מ הך דינא בהדי הפטור של חולי מעיים שאינם יודעין לשמור, משום דבאמת הקטנים שייכים לעצם החינוך למצוה, ורק דיש תנאי נוסף, שידע לשמור את התפילין.

עי' **במתני' בברכות** כ. דקטנים פטורים מתפילין, **וברש"י** שם ביאר משום דסתם קטן אינו יודע לשמור גופו שלא יפיח בהן, והתוס' שם הק' מסוגיין, דקתני שכשיודע לשמור תפילין חייב. אמנם יעו"ש **ברשב"א** דכ' דהכא איירי שהוא יודע לשמור תפיליו. **והתוס'** שם כ' דהא דקתני התם דפטורים היינו כשלא הגיעו לזמן חינוך. וע"ע **ברבינו יונה** שם, דכ' דבאמת ליכא חיוב חינוך בתפילין, אלא זהו רק כדי 'להרגילו במצות'.

**אביו לוקח לו תפילין.** ועי' **רשב"א** בברכות כ. דגרס אביו מניח לו תפילין.

**תוס' בד"ה אביו.** וגבי ציצית לא נקט דמסתמא יש לו, ועי' **ברע"א** דהק' דהא ב'ודאי' יש לו, דאל"ה אינו חייב בציצית, וכמ"ש התוס' בהדיבור הקודם. אלא דק' דהיה צריך לכתוב אביו לוקח לו 'ציצית'.

ועי' במאירי סוכה מ. דכ' לתרץ דלהכי לא קתני אביו לוקח לו טלית, משום דבאמת ליכא חיוב ליקח טלית, ורק אם יש לו מחוייב בציצית. וכ"כ במחצית השקל.

**בא"ד. וגבי לולב נמי.** ועי' בהשגות **הראב"ד** פ"ג שופר הל"ז, דהביא גיר' גם בלולב, אביו לוקח לו לולב.

עי' **ב"ח** סי' ל"ז דכ' לחלק דשאני תפילין ד"מצוותן כל היום", ולכן אביו מחוייב ליקח לו, כיון שאינו יכול לצאת בתפילין של אביו 'כל היום', ומשא"כ בלולב שיכול ליטול את של אביו, ולצאת בו ידי חובתו.

ועי' **בעולת שלמה** דתי' דהחיוב על 'אביו' דווקא, משום דגם אם אמו חייבת בחינוך, היינו דווקא בדברים שהיא מחוייבת בהן, וכיון דאינה מחוייבת בתפילין, להכי קתני דרק 'אביו' מחוייב בחינוכו בזה.

וע"ע בשיעורי הגרמ"ד שהביא ליישב **מהגרי"ז** לפמש"כ לעיל, דאיכא דין מיוחד שידע לשמור את התפילין ב'רשותו', ולכן קתני 'אביו לוקח', דהיינו שהוא נותן לקטן שיהיה ברשותו, שבזה נמדד אם יכולים למסור לו תפילין שיהיו ברשותו.

**ובמרומי שדה** סוכה מב. כ' ליישב דהא דאביו לוקח לו בתפילין, היינו משום דאם הקטן יכתוב בעצמו את פרשיות התפילין, הרי לכשיגדל יהיו פסולין, ולכן קתני דאביו דווקא לוקח לו את התפילין. אבל בציצית מהני גם אם יטיל הקטן בעצמו את הציצית. והתוס' דלא תי' כן ס"ל כהר"ת דאשה וקטן פסולים להטיל ציצית.

וע"ע **בחזון יחזקאל** חגיגה פ"א ה"ג, דביאר דהא דלא קתני בציצית ובלולב שאביו 'לוקח', דקמ"ל דאע"ג דבעינן 'לכם' בציצית ובלולב, ואין יוצאין יד"ח בטלית שאולה ובלולב שאול, מ"מ לגבי חינוך קטן א"צ לקיחה', וגם בשאול סגי, משום דעיקר החינוך הוא רק על 'מעשה המצוה', וליכא חיוב על עצם 'קיום המצוה'. ועי' **ריטב"א** סוכה ב: דכ' דצריך הקטן לקיים המצוה כהכשרה כמו גדול.

ע"ע בקונטרס **'דברי הרב' להגרי"ש כהנמן**, דכ' לחדש דבתפילין מקיימים מצות ת"ת, ולכן מחוייב האב להוציא ע"ז ממון, משום "ולמדתם אותם את בניכם", וחיוב זה מוטל דווקא על האב, דהוא מחוייב בת"ת.

**הכל חייבין בראיה. וברש"י בחגיגה** ביאר דאיירי בראית פנים בעזרה, ו**התוס'** כאן הביאו ירושלמי דכ' לחלק דטף חייבים במצות ראית פנים בעזרה, ולא בחיוב ראיה בקרבן, **ובחי' הגרי"ז** ביאר דקטן אינו מופקע ממצות ראיה, ופטורו הוא משום דקטן פטור מכל המצוות, וילפי' מהקהל מצות ראיה מחודשת, של ראית פנים בעזרה, ולכן מחייבים קטן.

**לאיתויי מי שחציו עבד וחציו בן חורין. וברש"י** כ' שעבד גמור פטור משום דכתיב את פני האדון וכו', וכ"כ בירושלמי ריש חגיגה. אמנם יעוי' סוגיית הגמ' חגיגה ד ע"א, דעבד פטור משום דילפי' לה לה מאשה, והדרשה דילפי' מ'אדון', היינו כדי לפטור ח"ע וחב"ח, וברש"י כאן משמע דגם למ"ד דח"ע וחב"ח חייב למשנה ראשונה, ילפי' הדרשה ד'אדון', וזה דלא כסוגיית הגמ' התם. כה"ק **הרע"א**.

ועי' **בשפ"א** דכ' לתרץ דלהך מ"ד דח"ע וחב"ח חייב, ע"כ דהדרשה דאדון באה לחייב עבד גמור, והיינו דלא ס"ל לפטור עבד מגז"ש דלה לה, כיון דחזינן דאיכא קרא מיוחד 'זכורך' למעט אשה, והיינו דמצד מה שהוי מ"ע שהז"ג, לא היתה נפטרת, כיון דהוי ילפי' מהקהל לחיובא, וא"כ כל הפטור של אשה הוא רק מצד זכורך, ולפי זה עבד היה צריך להתחייב, כיון שהוא נכלל ב'זכורך', ולכן דווקא אי דרשי' מאדון הוא נפטר.

וע"ע **מל"מ** פ"י מלכים, דכ' לבאר דלמשנה אחרונה דח"ע וחב"ח חייב, ולא דרשי' מאדון לפטור מידי, א"כ ע"כ דדרשי' אדון לפטור עבד גמור. והא דלא ילפי' לה לה מאשה, היינו כמ"ש התוס' ב"ק פח. דהגז"ש היא רק להחמיר עליו ולא לפוטרו. **ובטורי אבן** חגיגה קונטרס אחרון, הק' דאכתי צריכים את הדרשה לפטור ח"ע וחב"ח של יתומים קטנים, כיון שאינו עומד להשתחרר, כיון שא"א לכפותם.

ועי' **בקהילות יעקב** סי' א', דכ' לבאר דברי רש"י, וכן לבאר סברת המ"ד דח"ע וחב"ח חייב למשנה ראשונה, משום שנחשב שאין לו אדון אחר. וכ' דכבר חקרו הראשונים בגדר ח"ע וחב"ח, אם הוי כמו שחצי גופו עבד וחצי בן חורין, או דהוי כמו שכולו עבד וכולו בן חורין. וכ' דאם אמרי' דהוי כמו חצי גופו עבד, א"כ נמצא דבאמת כלפי החצי חירות ליכא כלל אדון, ומה שעובד יום א', היינו כדי לפרוע את החוב לאדון, משום שאתמול היה החצי של עבדות משוחרר, וזהו סברת המ"ד דהוא חייב בראיה. אבל למ"ד דהוא פטור, הוי כולו עבד וכולו בן חורין, וא"כ נמצא שכל הזמן יש לו אדון כלפי הצד בן חורין, ולכן מיפטר.

**ולרבינא דאמר מי שח"ע וחב"ח פטור מן הראיה.** יעוי' סוגיית ה**גמ' חגיגה** ד. דילפי' לפטור עבד מגז"ש לה לה מאשה דפטורה, ומאדון ילפי' לפטור ח"ע וחב"ח. והיינו דמצד הגז"ש דלה לה לא היינו פוטרים ח"ע וחב"ח, כיון דצד החירות היה מחייבו, אבל מהגז"ש דאדון התחדש פטור גם על הצד חירות, כיון דא"א לחלק בגברא אחד, **חי' הגרי"ז**. אמנם **ברמב"ם** פ"ב חגיגה ה"א, כ' דהפטור של ח"ע וחב"ח הוא "מפני צד עבדות שבו". ועי' בס' רשימות שיעורים שבועות ל ע"א, שהביא **מהגר"מ סולוביצ'יק** לבאר, דהתחדש בפטור של מי שיש לו אדון אחר, דלא רק דעבד פטור, אלא כל היכא דאיכא מקצת עבדות איכא פטור, וא"כ לא שייך לחייב את הצד חירות, דכיון דעצם זה שיש בו צד עבדות 'פוטר' אותו.

ע"ע **ברמב"ם** שם דכ' דהפטור של עבדים, "הרי הוא אומר יראה כל זכורך להוציא את הנשים, ומצות עשה שאין הנשים חייבות בה אין העבדים חייבים בה. ועוד הרי נאמר בבוא כל ישראל להוציא העבדים". ודברי הרמב"ם דלא כסוגיית הגמ', חדא דכ' לפטור מהמיעוט של זכורך, וכ' שזה גם פוטר על הצד עבדות של ח"ע וחב"ח, ועוד דכ' דרשה אחרת מ'בבוא כל ישראל', והשמיט דרשת הגמ' דילפי' מאדון.

**והגר"ח** יישב דברי הרמב"ם, דבירושלמי מבואר דגם אנדרוגינוס נפטר מטעם דאינו 'כל זכורך', ואפילו מקצת זכר נפטר. והנה במיעוט של 'זכורך' אפ"ל בב' אופנים, או דזה מיעוט על מי שיש לו דיני אשה, או דהמיעוט על מי שאין לו מציאות של 'כולו זכר'. ובגמ' חגיגה שם מבואר דגם טומטום שביציו ניכרין מבחוץ התמעט, והיינו דהמיעוט הוא דבעינן מציאות של 'זכר', שזכרותו ניכרת. וכל זה הוא דווקא למ"ד דערל לאו כטמא וחייב בראיה, ולכן צריך למעט טומטום שביציו ניכרין, והגם שהוא ערל. אבל הרמב"ם פסק כמ"ד ערל כטמא, ולפי דבריו יתכן דהמיעוט של זכורך, הוא גם על מי שיש לו דיני נקבה, ולפי זה באמת ח"ע וחב"ח, נלמד מהמיעוט של זכורך שממעט נשים, כיון שבחצי עבדות יש לו דיני אשה, שיעורי הגרמ"ד.

ל**איתויי חיגר ביום ראשון וכו'.** עי' **בטורי אבן** חגיגה ב. דהוכיח משיטת הרמב"ם בפ"א מהל' חגיגה, דדווקא עולת ראיה יש לה תשלומין כל ז', אבל ראיית פנים בעזרה הוי רק ביום הראשון. וכ' דלפי זה אינו מובן הא דאמרי' דחיגר ביום ראשון ונתפשט ביום ב' חייב, דהרי סו"ס לא נתחייב בראית פנים בעזרה, וא"כ הכי נמי צריך להיות פטור מעולת ראיה.

**רש"י בד"ה חיגר. רגלים כתיב פרט לבעלי קבין.** וברש"י מבואר דבעלי קבין וחיגרין נתמעטו מרגלים, ועי' בגמ' חגיגה ד. "ת"ר רגלים פרט לבעלי קבין, דבר אחר פרט לחיגר וחולה". וברש"י שם כ' דאם ילפי' חיגר מ'רגלים', ילפי' בעלי קבין מ'פעמים'. וברש"י כאן משמע דתרוייהו ילפי' מרגלים, ועוד ק' דהכא איירי שנתפשט ביום ב', והרי זה אינו שייך בבעלי קבין שנחתכו רגליו. **שיעורי הגרמ"ד.**

**ואבע"א לעולם לאייתויי מי שחציו עבד וכו'. ובקהילות יעקב** סי' א', כ' דמשמע דהאבע"א בא לומר דאפילו אי ס"ל כר' יוחנן בן דהבאי דסומא בא' מעיניו פטור, מ"מ הכא חייב. וכ' דא"כ מוכח כהצד דח"ע וחב"ח הוי 'כולו' עבד וכולו בן חורין. דאי הוי 'חצי' גופו עבד, א"כ לר"י בן דהבאי אכתי יש לפוטרו, דהוי כסומא בא' מעיניו, דהרי רק חצי גופו חייב, וע"כ דמוכח דהוי כולו עבד וכולו ב"ח.

**ל"ק כאן במשנה ראשונה כאן במשנה אחרונה.** **ורש"י** ביאר דלמשנה אחרונה חייב, כיון דבידינו לשחררו כמשוחרר דמי, ואין רשות רבו עליו וכו'. **ובחי' הגרי"ז** הוכיח מדברי רש"י דעצם הזכות כפיה, משויה דאין לו אדון אחר. וכ"מ מל' הרגמ"ה, ומדברי התוס' בחגיגה. וכ' דלולי דברי רש"י היה אפ"ל דחשיב שאין לו אדון אחר, כיון שאיו לו קנין ממון בעבד. ורש"י דלא כ"כ, ס"ל דכיון דיש קנין איסור בעבד, עדיין נקרא עבד, וע"כ דהפטור משום דהוי כמשוחרר.

ועי' **ברשב"א** גיטין מב: דמבואר דבאמת חיוב ראיה תלוי בקנין ממון ולא בקנין איסור, וכמו שנקט הגרי"ז. אמנם **בתשו' ר"א בן הרמב"ם** סי' מ"ז, משמע דהפטור הוא מצד הקנין איסור.

**בסוגיין מבואר** דלמשנה אחרונה אין העבד נחשב כמי שיש לו אדון. ו**בתוס'** הק' מסוגייא דגיטין דאמרי' דחשיב כמי שיש לו אדון, ותי' דבאמת נקרא אדונו, ורק לגבי עולה לרגל אינו נחשב אדונו, כיון דאינו יכול לעכבו מלעלות לרגל. **ובחי' הגרי"ז** ביאר דבריהם, דבאמת כיון דנשאר הקנין איסור בעבד מיקרי אדון, ומה שמחוייב בראיה, זהו משום שהצד חירות מחוייב, והיינו דעד השתא דהיה קנין ממון בצד עבדות, זה פטר גם את הצד חירות, אבל למשנה אחרונה דכופין אותו, א"כ ליכא פטור על הצד חירות וזהו המחייב בראיה. ועי' **בטורי אבן** חגיגה ב. דכ"כ לתרץ דברי התוס'.

עי' **ברשב"א** גיטין מב: דהביא תי' התוס', וכ' דהחילוק הוא דעליה לרגל תלייא במעשה ידיו ששייך לו, אבל קנס אע "פ שאין לאדון במעשה ידיו, אפ"ה אדון קרינא ביה. ועי **בחי' הגרי"ז**, דכ' לתרץ קו' התוס', דלגבי דיני האדון כגון תשלומי הקנס, בודאי יש לו דין 'אדון'. ורק כלפי זכויות העבד, אמרי' דכיון שכופין אותו, אינו נחשב עבד, וכלפי ראיה דהוי זכותי העבד, אינו נחשב לאדון. וכ' שאולי לזה נתכוונו התוס', וכמו שנראה מדברי הרשב"א שם.

**ל"ק כאן במשנה ראשונה כאן במשנה אחרונה.** שיטת רש"י והתוס' דלמשנה ראשונה ח"ע וחב"ח היה פטור, משום שיש לו אדון אחר, ולמשנה אחרונה חייב, דהוי כמשוחרר. ועי' **ברמב"ם** בפ"ב חגיגה ה"א דכ' דח"ע וחב"ח פטור. **והראב"ד** השיג דזה כמשנה ראשונה דלא כהלכתא.

ועי' **במאירי** חגיגה ב. דהביא חכמי נרבונאה דפי' איפכא מרש"י, והיינו דלמשנה ראשונה כיון שבאותו היום שעובד את עצמו, הוא של עצמו לגמרי, הוא חייב בראיה, [ובכס"מ פ"ב קרבן פסח הי"ג, כ' דכיון שעובד את עצמו 'צד חירות ניכר בו'], אבל למשנה אחרונה הוא תלוי בגט שחרור, וכל זמן שלא נעשה דנין אותו כעבד ופטור. וצ"ל לפ"ז דהוי חלוקה גמורה גם לגבי הקנין איסור, ותלוי בפלוגתת הבבלי והירושלמי, אם יכול לקדש אשה ביום של עצמו.

עי' בכס"מ פ"ב ק"פ הי"ג דהביא תשו' **הר"א בן הרמב"ם**, דהחילוק הוא דלמשנה ראשונה עשו תקנה מיוחדת שביום של עצמו הוא חייב, אבל למשנה אחרונה דליכא תקנה, ואדרבה כדי שימהר לשחררו, עשו שיהיה בלי תקנה, ולכן העבד פטור. ועי' **בטורי אבן** חגיגה משה"ק ע"ז איך מתקנים מדרבנן, דהרי נמצא מביא חולין בעזרה, עי"ש.

**והגר"ח** יישב לפי מה שחידש [והובא לעיל], דאיכא פטור של זכורך, על כל מי שיש בו דיני נקבה (ואפילו מקצת דיני נקבה), וזהו הפטור של ח"ע וחב"ח, אפילו למשנה אחרונה.

**עובד את רבו יום אחד. בשו"ת הריב"ש** רכ"ז, כ' דלמשנה ראשונה א"א לומר דהרב יטול מחצית משכר עבודתו, דא"כ נמצא שאנו כופין אותו לעשות מלאכה.

**תיקנתם את רבו. בשיט"מ ב"מ** יב ע"ב, כ' דאע"ג דגם הרב מפסיד הוולדות, מ"מ כל מאי דאפשר לתקן מתקנים. **ובתוס' בחגיגה** ב: הביא דאית דגרסי תיקנתם בל' תמיה, דהרי גם הרב מפסיד הוולדות.

**אלא מפני תיקון העולם כופין את רבו.** ולפי זה בעבד סריס חמה וכיו"ב דאינו בר שבת לא יכפוהו, וכ"כ **בתשו' הגאונים** [אוצר הגאונים חלק התשובות סי' רי"ג]. אמנם **בפתחי תשובה** רס"ז יו"ד סי"א, כ' דגם בסריס כופין אותו, דמצות שבת שיהיה העולם מיושב איש ואשתו, ואפי' שלא יבואו לפו"ר.

**כופין את רבו.** אם בעינן שכפיה זו תהיה דווקא ע"י סמוכין או לא, עי' **בחמדת ישראל** קונטרס נר מצוה [סי' נ"ג אות ה', דף יח.].

**כופין את רבו ועושה אותו בן חורין.** ודין העבד עד שישחררו רבו, יעוי' **בתוס' גיטין** מב. בד"ה יום, שכ' דגם קודם השחרור מעש"י לעצמו, דע"י התקנה ממילא פקע השעבוד. **ובשו"ת ברכת אברהם לר"א בן הרמב"ם** סי' ג', כ' דזהו תקנ"ח מיוחדת להפקיע את השעבוד, ולא דפקע ממילא.

ועי' **ברגמ"ה** ב"ב יג ע"א, **ובראב"ן** גיטין מב ע"א, **ובב"ח** תכ"ד חו"מ ו', דנקטו דעד השחרור עובד את רבו יום א' ואת עצמו יום א'. וע"ע **במאירי** חגיגה ב ע"ב, דכ' דהוא עובד בבלבול ובלי סדר, ולא כמשנה ראשונה דיום לזה ויום לזה.

וע"ע **בהפלאה** גיטין מא: דכ' דאפי' אי אמרי' דלמשנה אחרונה חצי מעש"י של רבו, מ"מ אין רבו יכול לכופו לעשות לו מלאכה.

**וכותב שטר.** **וברבינו גרשום** ב"ב יג ע"א, כ' דכל זמן שהוא עבד אין לו ממון משלו כלל, דמה שמרוויח ביום של עצמו, הרי למחרת ביום של רבו, רבו זוכה ממנו ד'כל מה שקנה עבד קנה רבו', ולכן הוא צריך לכתוב שטר. וכ' **בקצה"ח** רמ"ט סק"ב, דזה תלוי בנידון אם חלוקת ימים הוי חלוקה גמורה, דבאותו היום הוא של עצמו, ולמחר הוא של רבו לגמרי, דאז באמת רבו זוכה ממנו, כיון דהשתא הוא עבד גמור של רבו. אבל אי אמרי' דהוי רק חלוקה למלאכה, ובאמת הוא כל הזמן חצי עבד וחצי בן חורין, א"כ גם ביום שעובד את רבו, אין רבו יכול ליטול ממנו, מה ששייך לחצי בן חורין.

**וכותב שטר על חצי דמיו.** עי' **בחת"ם סופר** גיטין מא. דכ' דחצי דמיו היינו חצי עבד שלם, שיש לו גם וולדות, ולא רק החצי של ח"ע וחב"ח דאינו יכול להוליד, והיינו משום דבזה הוא משלם לאדון את ההפסד שלו, במה שהעבד יוצא לחירות.

**תוס' בד"ה הכל חייבין.** ואינה אלא אסמכתא. **ובחי' הגרי"ז** ביאר דבאמת איכא מצות ראיה מחודשת דילפי' מהקהל, וא"כ היה אפשר לחייב נשים הגם דנתמעטו מזכורך, וע"כ שאם לא מחייבים נשים, הך ילפותא אינה אלא אסמכתא.

**תוס' בד"ה במשנה אחרונה.** והא דמיבעיא וכו'. **בתוס' בחגיגה** ד. בד"ה לא נצרכה, תי' "דעד כאן לא מחייבי ליה הכא אלא משום דעומד לכוף את רבו כמאן דשיחרר דמי, אבל התם כיון דמית אגליא מילתא דלא הוה עומד לשחרור". ועי' **בטורי אבן** שם דהק' ע"ז דא"כ איך מחייבים אותו בראיה, הרי איכא למיחש שמא ימות, ותיגלי מילתא למפרע דלא היה בן חורין, וא"כ נמצא שהביא חולין בעזרה, ואפילו את"ל דמקריב על תנאי שיהיה נדבה, אכתי תקשה היאך שרינן ליה להקריב ביו"ט, דהרי נדבה אינה קריבה ביו"ט.

ויש לתרץ עוד לפ"ד הגר"מ סולוביצ'יק שהובא לעיל, דהא דח"ע וחב"ח פטור, היינו משום דעצם זה שיש בו 'מקצת עבדות' הוי 'פוטר' גם על החצי חירות, אבל לעולם כלפי החלק של עבדות אכתי יש לו שם עבד, וחשיב כמי שיש לו אדון.

**לאיתויי קטן שהגיע לחינוך.** ויעוי' בסוגיית **הגמ' בר"ה** לג. דאיכא בבא דקתני דמתעסקין עמהן כדי שילמודו, אבל בבבא דידן קתני רק דאין מעכבין הא לכתחילה לא, ומשני כאן בקטן שהגיע לחינוך וכו', והתוס' כאן וכן ברש"י דר"ה פי' דבקטן שהגיע לחינוך מתעסקין עמו, ובקטן שלא הגיע לחינוך רק אין מעכבין אותו. ולפי זה ק' למה הגמ' מביאה על הא דאמרי' דקטן שהגיע לחינוך חייב בתקיעת שופר, את הבבא דקתני דאין מעכבין, דהרי הך בבא שייכא לקטן שלא הגיע לחינוך, כה"ק התוס' שם והשיט"מ כאן בהשמטות.

ושיטת **התוס' בר"ה** דקטן שהגיע לחינוך רק אין מעכבין אותו, כיון דאם לא היה שבת היה מצות לתקוע בשופר, [ויש להוסיף בביאור דבריהם, מש"כ **הרע"א** בדו"ח מערכה ח', "דגם גדול שתוקע בשבת קיים מצות תקיעת שופר דזמנו גם בשבת, אלא דעבר על שבות דשבת"]. אבל לכתחילה לא, כיון דאיכא איסורא דרבנן. ובקטן שלא הגיע לחינוך מתעסקין עמו. ולפי זה ק' דהכא קתני דזהו ממצות ה'חינוך' של קטן, ולכאורה הרי מה שלא מעכבין אותו אי"ז ממצות חינוך. אמנם למש"כ התוס' בסוגיין דאיירי בקטן שהגיע לחינוך שמירת שבת, אפ"ל דאם לא היה כלל מצוות חינוך, הרי היה מוטל עלינו למונעו, ורק משום מצוות חינוך א"צ למונעו.

**תוס' בד"ה שהגיע לחינוך.** ולא נהירא וכו'. וע"ע **בטורי אבן** מגילה, דהק' על מה שרש"י חילק בין בר שמונה ובר תשעה, דהלא החילוק הזה הוא בין בריא לכחוש, וזה שייך רק לגבי דין עינוי דיוה"כ, ולא שייך בשאר מצוות.

**תוס' בד"ה אין מעכבין.** וא"ת פשיטא דאין מעכבין. ועי' **בתוס' בר"ה** לג. שהק' על הא דקטן שהגיע לחינוך מתעסקין ממנו, הרי בסוגיא דיבמות שם מבואר דאפילו איסור דרבנן לא ספינן להו בידיים. ותי' דלא דמי לשאר איסורים כיון דזמנין איכא מצוה בתקיעת שופר, וצ"ע כוונתם. [ואולי ר"ל כהרע"א דלעיל, דבעצם התקיעה היא חפצא דמצוה, רק דאיכא איסור שבות, וצ"ב מהו 'זמנין' דאיכא מצוה].

**בא"ד. וי"ל כגון שהגיע לחינוך שמירת שבת.** ואפשר לבאר דכוונתם דהרי בשבת איכא נמי עשה של שביתה בשביעי, וכמ"ש הרמב"ם ריש הל' שבת, וכלפי זה איכא מצות חינוך. וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד בשם **הגרי"ז**. אולם שם הק' ע"ז מדברי התו"י ביומא פב: דכ' דליכא חינוך בחילול שבת דקטן.

ועוד אפ"ל בביאור התי', דתוס' ר"ל דאיכא חינוך גם על מצוות לא תעשה, וכמ"ש בתוס' שבת קכא ע"א, אמנם בתוס' בנזיר כח: בד"ה בנו, כ' דליכא חינוך במצוות ל"ת. **שיעורי הגרמ"ד.**

וע"ע שם מש"כ ליישב ע"פ דברי **הרמב"ם** בפי"ז ממאכלות אסורות הכ"ח, דאיכא מצוה על אביו לגעור בו ולהפרישו כדי לחנכו בקדושה, ולפי זה י"ל דכיון דהגיע לחינוך שמירת שבת, אביו צריך לגעור בו, וע"ז קמ"ל דאין מעכבין. ועי"ש מש"כ אם גם באיסור דרבנן איכא חיוב על אביו להפרישו, **ובמשכנות יעקב** סי' קי"ח, נקט דגם במצוה דרבנן איכא חיוב על אביו.

**שאף הן היו באותו הנס. וברשב"ם** בפסחים קח: ביאר משום דעל ידם נגאלו, אמנם **התוס'** שם פי' כ' דהן היו באותו הנס, כיון שהיו בגזירה של להשמיד להרוג וכו', וכ"כ בתוס' בסוגיין. **ובאור גדול** כ' דאיכא נ"מ בינייהו, דלפי הרשב"ם דעיקר הנס נעשה על ידן זהו טעם לחיובא, אבל לפי התוס' זהו רק סיבה לסלק טעם הפטור.

עי' **בחי' הגרי"ז** מש"כ לחקור אם הא דהיו באותו הנס הוי סיבה מחודשת לחיובא, או"ד דזה לסלק את הפטור של מ"ע שהזמ"ג. ונ"מ אי **עבדים חייבין**, דאם זה סיבה חדשה, הרי דאין העבדים בכלל, אבל אם השתא חשיבא כמ"ע שאין הזמ"ג, גם עבדים חייבים. ועי' **ברמב"ם** ריש הל' מגילה, דרק עבדים משוחררים חייבים, אבל עבדים עצמם פטורים.

וע"ע **בב"י** ריש סימן תרפ"ט, דכ' דאם הגדר שהיו באותו הנס כהתוס' שהיו בכלל הגזירה, הרי דגם עבדים חייבים כיון דגם הם הין בגזירה כיון דהיו מולים, ולפי הרשב"ם דפי' דעיקר הנס נעשה על ידן, ולפי זה עבדים פטורים, כיון דהוי מ"ע שהזמ"ג.

[ובס' הררי קדם סי' קצ"ט, כ' לבאר הא דבעי' ריבוי לגרים מ"וכל הנלוים עליהם", משום דהתקנה היתה "משפחה ומשפחה", והגרים כיון דאין להם יחוס משפחה לא נכללו בתקנה, ולכן הוצרכו לריבוי מיוחד, ולפי זה י"ל דגם עבדים אינם בכלל].

עי' **בתוס' מגילה** ד. בד"ה אף, שהק' למה בעינן קרא לחייב נשים בפסח, תיפו"ל מטעמא שאף הן היו באותו הנס. **ובשיעורי הגרמ"ד** כ' ליישב דדווקא במגילה דעיקר המצוה היא פרסומי ניסא, שייך לומר דכיון שהיו באותו הנס, שייכא לפרסומי ניסא, ומשא"כ בפסח.

**תוס' בד"ה לאיתויי.** אנדרוגינוס מוציא מינו, ואין מוציא את שאינו מינו. וכ' **במשנה ברורה** סי' תרפ"ט סק"י, דגם אשה אינו מוציא, משום דבעינן שיהיה ניכר אם הוא זכר או נקיבה. אמנם **בביאור הגר"א** שם נקט דאנדרוגינוס יכול להוציא אשה. **ובפמ"ג** אשל אברהם שם כ' דמדברי התוס' משמע דיכול להוציא אשה.

**בא"ד. טומטום וכו', ובב"י** שם כ' דאינו מוציא אפילו אשה, משום דבעינן שהמוציא את האחרים יד"ח, יהיה ניכר אם הוא איש או אשה.

**בא"ד. מי שחציו עבד וחב"ח.** עי' **ברמ"א** סי' תרפ"ט, דגם אינו יכול להוציא את עצמו, וכ"מ בסוגיא דר"ה דלא אתי צד עבדות ומפיק צד חירות. ובשם **הגר"ח** נתבאר [בס' רשימות שיעורים שבועות ל.], דח"ע וחב"ח הוא חפצא אחד עם תרי גברי, וכלפי מצוות שבגופו כגון אכילת מצה, בודאי דהגוף קיים המצוה, ורק דכלפי דיני הגברא כגון קריאת המגילה אמרי' דל"מ קריאת הגברא עבד להוציא את הגברא בן חורין.

**בא"ד. אלא שחייבין בשמיעה. ובישועות יעקב** שם כ' דהא דלא חייבו קטנים ב'מקרא' מגילה משום חינוך, כיון דכבר בלא"ה נתחייבו בשמיעה משום שהיו באותו הנס, ולכן לא הוצרכו לתקן להם משום חינוך.

**בגדר חיוב קטנים,** עי' **בחי' הגרי"ז** כאן שהק' דאיך שייך 'לחייב' קטן, וכ' דבאמת החיוב על הגדול להשמיע לפני הקטן.

**בגדר חיוב נשים.** בתוס' מבואר דהוי רק חיוב שמיעה, ולפי זה אשה חרשת פטורה, אמנם עי' **בחי' הגרי"ז** עניינים סי' ט"ו, דנקט דבאמת דין המגילה הוא משום פרסומי ניסא, ולכן תיקנו חיוב קריאה, ולאנשים תיקנו שיקראו הם בעצמם, ולנשים תיקנו ש'ישמעו' את ה'קריאה', אבל בעצם זה גם חיוב קריאה, רק דקליש מחיוב האנשים, ולפי זה גם אשה חרשת חייבת. וכדבריו מבואר **באבנ"ז** או"ח סי' תקי"א, דכ' דאיכא קצת מצוה בנשים בקריאה, רק דאי"ז חיוב גמור, ולכן אינן מוציאות את האנשים.

**יל"ע אם צריך כוונת שומע ומשמיע,** כדי להוציא אחרים יד"ח, בחיוב השמיעה של הנשים, דלגבי חיוב קריאת התורה נקט בשו"ת **צמח צדק** או"ח סי' ל"ט-מ, דהחיוב הוא רק בשמיעה, וא"צ כוונה להוציא. אמנם לגבי תקיעת שופר ביאר **הגר"ח** דאע"ג דהמצוה היא לשמוע קול שופר, מ"מ בעינן כוונת שומע ומשמיע, או משום דאם אין כוונה הוי כמתעסק בעלמא ואי"ז חפצא דמצוה כלל, או משום דגם אם המצוה היא לשמוע, אבל המעשה מצוה היא בתקיעה, וכלפי המעשה מצוה בעינן כוונה להוציא. [הובא באגרות הגרי"ד, עמ' ל"ג-ל"ד].

**בא"ד דאין הנשים מוציאין אלא נשים ולא אנשים.** ובביאור שיטת הבה"ג, משדמע מדברי התוס' דזהו ב' חיובים אחרים, והאשה מחוייבת רק בחיוב שמיעה, ולכן אינה מוציאה את האנשים המחוייבים בחיוב קריאה. אמנם **בתוס' בסוכה** לח. בד"ה באמת, כ' דמשום כבוד הציבור אין האנשים מוציאות את הנשים.

ע"ע **בטורי אבן** מגילה ד. דכ' לבאר, דחיוב הנשים הוא רק מדברי סופרים, ולכן אינם מוציאות את האנשים שחיובם מדברי קבלה.

עי' בס' רשימות שיעורים שהביא לבאר **מהגר"מ סולוביצ'יק**, דחיוב הנשים בקריאת המגילה, הוא משום שהיו באותו הנס, וא"כ עיקר חיובם הוא במצות 'פרסומי ניסא', אבל חיוב האנשים הוא על עצם המקרא מגילה, וכיון דהוי חיוב אחר אינן יכולים להוציא את האנשים.

עוד ביאר שם ע"פ מש"כ התוס' דר' יהושע היה מכנס כל בני ביתו וכו', וביאר דהגדר בזה דהוי כמו חיוב הבעל לשמח את אשתו, אבל באמת האשה עצמה פטורה. ועוד ביאר שם דבקריאת מגילה איכא נמי דין תלמוד תורה של כתבי הקודש, ובזה נשים אינן יכולות להוציא את האנשים.

עי' **במרחשת** סי' כ"ב דביאר ע"פ דברי הגמ' במגילה דאין אומרים הלל בפורים, משום דקריאתה זהו הילולא, וכיון דנשים פטורות מהלל, אינם יכולות להוציא את האנשים. והוסיף שם עוד דלפי זה בלילה דאין אומרים הלל, באמת יכולות להוציא את האנשים.

ועוד כ' לבאר שם דבמגילה איכא נמי קיום מצות מחיית עמלק, ובחינוך כ' דנשים שאינן בנות מלחמה פטורים מהמצוה, ולפי זה אינם יכולות להוציא את האנשים בקיום מצות הזכירה. וכ' עוד דכיון דחיוב מלחמה הוא רק ביום, א"כ בלילה באמת יכולות להוציא את האנשים.

ע"ע **באור שמח** ריש הל' מגילה שביאר, דלמ"ד דמגילה ניתנה להכתב ברוח הקודש, ילפי' מהא דכתיב כתוב זאת זכרון בספר, שגם המגילה היא זכרון למחיית עמלק, וכיון דנשים אינם בכלל המצוה וכמ"ש החינוך, א"כ לדידהו ליכא להך אסמכתא, וא"כ לגבייהו הוי כמו שלא ניתנה להכתב, וממילא דאשה שקוראת הוי כמו קריאה בע"פ, כלפי החיוב של האנשים לקרוא מכתבי הקודש.

עי' **בצפנת פענח**, ריש הל' מגילה, דנסתפק אם גיורת חייבת במקרא מגילה, כיון דחזינן דבעינן ריבוי מיוחד לגרים מ"וכל הנלוים עליהם", א"כ יתכן דגיורת אינה חייבת, דהלא כל החיוב של האשה, הוא מטעם שהיו באותו הנס, וגיורת אינה נכללת בחיוב הזה.

**הכל חייבין בזימון. לאיתויי נשים.** בתוס' כ' דרשות הוא לנשים לזמן. וביאר **הב"ח** קצ"ט, דכיון דספק אם נשים חייבות בברכהמ"ז מן התורה, להכי לא תקנו להם זימון חובה מן התורה. **ובפני יהושע** ברכות מה: כ' דחששו שלא יוציאו את האנשים יד"ח. **ובמשנה ברורה** שם סקט"ז, כ' עוד דזהו גנאי לאשה לברך על הכוס. ועוד דלא היה מצוי דאשה תהיה בקיאה בברכת הזימון.

אמנם **ברבינו יונה** ברכות מה: **ובריטב"א** בהל' ברכות כ' דזימונם חובה, כיון דחייבים בברכת המזון מן התורה. **וברא"ש** שם הוסיף עוד דגם אם חייבים בברכהמ"ז מדרבנן, מ"מ למה לא יתחייבו בזימון.

שיטת **הסמ"ג** עשין כ"ז, דנשים ועבדים כשאכלו עם האנשים זימונם חובה, כיון דחל חיוב זימון על ג' האנשים, חל גם חיוב עליהם, אבל כשאכלו לבדם ליכא חיוב, והוי רק רשות.

**רש"י בד"ה מזמנות לעצמן.** אבל אין שתי נשים וכו'. **והצל"ח** בברכות מז: כ' דמשמע מדבריו, דאשה אחת יכולה להצטרף לב' אנשים.

**בא"ד. שאין הנשים אומרות ברית. ברש"י בברכות** כ: בד"ה או, כ' דהחילוק בין נשים לאנשים, דנשים לא נטלו חלק בארץ, ואינן יכולות לומר "על הארץ שהנחלת לאבותינו".

ע"ע **בצל"ח** שם שהק' דהרי ברכת הזימון היא רק עד ברכת הזן, ואח"כ יכולים להתפרד, וא"כ מאי איכפ"ל שאח"כ אין הנשים אומרות ברית.

ע"ע **בראב"ד** תמים דעים סי' ח', דכ' טעם אחר דאין ישיבת הנשים חשובה כישיבת קבע, כלפי ישיבת האנשים. **ובמאירי** סוכה לח. כ' דהטעם מפני שיש פריצות בצירוף אנשים ונשים.

**תוס' בד"ה למעוטי קטן מכרת.** ויש לתמוה למה לי קרא לפוטרו. עי' **בשיט"מ** אות ה' שתי' דאתי למעוטי היכא שנטמא בקטנותו ונכנס למקדש כשהוא גדול, ודחה דלא מסתבר לפוטרו, ועוד דלא גרע מגדול שנגע בקטן ונכנס למקדש שחייב.

**והרש"ש** תי' דקרא אתי למעוטי גדול שהכניס קטן טמא למקדש, דהרי אם הכניס גדול חייב כמבואר בעירובין קד ע"ב, אבל אם הכניס קטן יפטר. וכ"כ **היראים** סי' שצ"א.

עי' **בעולת שלמה** שתי' דקטן פטור מעונשין משום דלאו בר דעה הוא, וא"כ הוי כמו שעושה בשוגג, וא"כ אם נכנס למקדש ובאותו הזמן קרע שיראין, יהיה פטור מטעמא דקלב"מ, לר' נחוניא בן הקנה דס"ל דלא חלקת בין שוגג למזיד, ואע"ג דקטן פטור בלא"ה מדיני נזיקין, הרי כ' הרא"ש דחייב לכשיגדיל. ולהכי צריך קרא למעטו לגמרי.

**בא"ד. כיון דלא מצינו קטן נענש.** ובחידושי בתרא כ' דמשמע מדברי התוס' דבעצם המעשה של הקטן, הוא חפצא של מעשה עבירה, ולכן הו"א דיענש, וקמ"ל ד'אינו נענש'. ועוד אפ"ל לפמש"כ המל"מ פ"ג ביאת מקדש הי"ט, דעצם השהייה של הקטן במקדש ג"כ אסורה, ולכן הו"א דנענש.

**בא"ד. דמשום קלון האשה יתחייב.** עי' **באביעזרי** פ"ט שגגות ה"א, דכ' דאין כוונת התוס' לומר דמשום הך סברא נהרוג את הקטן, אלא באמת עצם מעשה הקטן הוי מעשה עבירה, רק דאינו בר עונשין, ומשום הך סברא שייך לומר דהוא נעשה בר עונשין.

**אשה מנין כשהוא אומר והצרוע. וברגמ"ה** כ' דלא ילפי' מהא דכתיב ואיש או אשה וכו', דהתם איירי בנגע טהור. **ובשיעורי הגרמ"ד** הק' דאדרבה מהא דהוצרכה התורה להשמיענו דהכא הם טהורים, ע"כ דבשאר מילי הם טמאים. ובס' השג יד תי' דבגמ' שבת קלב: מבואר שהלאו של קציצת בהרת איירי גם בנגעים טהורים, וא"כ י"ל דהפסוק בא לומר דגם באשה יש שם 'נגע', לענין הלאו של קציצת בהרת.

**איש פורע ופורם.** ו'פורם' היינו שיהיו בגדיו קרועים, אבל בגדר 'פריעה' נחלקו בזה תנאי במו"ק טו. דר"א ס"ל דהיינו מגודל שער, ור"ע ס"ל דקאי אכומתא וסודרא, וברש"י שם ביאר דהיינו שצריך שיהיה ראשו 'מגולה' מכומתא וסודרא. ועי"ש בתוס' דיתכן דר"ע מסכים נמי לדברי ר"א, וס"ל דפרוע כולל ב' דברים.

ועי' **ברמב"ם** פ"י מהל' טומאת צרעת ה"ו, שכ' שהמצורע צריך להיות מכוסה ראש, ועוטה על שפם כאבל, ופורם בגדיו. והר"מ לא הזכיר כלל גידול שערו פרע. **ובקרית ספר** שם כ' דהר"מ הזכיר אח"כ הא דאסור בתספורת. אמנם **הגרי"ז** ביאר דהר"מ פסק כר"ע, דפליג על ר"א, ונקט להיפך מרש"י, דלר"ע ראשו צריך להיות 'מכוסה'.

**ואין האשה פורעת ופורמת. וברמב"ם** בפ"י מהל' טומאת צרעת ה"ח, דאשה התמעטה גם מעטייה על שפם. אמנם בס' המצוות עשין קי"ב כ' דאשה חייבת בעטייה על שפם. ועי' בשיעורי הגרמ"ד מה שביאר בזה.

**תוס' בד"ה והצרוע.** ואע"ג דבנגעי ראש וזקן כתיב אשה. ועי' **בעולת שלמה** דכ' דאין כוונת התוס' דנילף שאר נגעים מגעי ראש וזקן, כיון דלא ילפי' נגעים מהדדי. ודווקא מ"והצרוע" ילפי' דאיירי נמי בשאר נגעים, וכמ"ש שם אח"כ "טמא יטמאנו", וכ' רש"י לרבות שאר נגעים. אלא דקו' התוס' היא למה בעינן לרבות אשה בנגעי ראש וזקן, כיון דנילף מוהצרוע דאיירי בכל הנגעים. וכ"כ בהגהות חק נתן.

**בא"ד ואיש למעוטי קטן מפריעה ופרימה.** עי' **בעולת שלמה** דהק' למה צריך מיעוט שקטן אינו בפריעה ופרימה, דהא בלא"ה קטן לאו בר מצות הוא, ותי' דאם לא היה מיעוט, הו"א דאע"ג שאינו מצוה, מ"מ חשיב שישנו בפריעה ופרימה, וא"כ יהיה אסור לגדול לספר אותו, וקמ"ל קרא דהוא מופקע מפריעה ופרימה.

וע"ע **במים קדושים** שהק' דהא דלא כתבו התוס' ד'אדם' מרבה קטן לטומאה, ו'איש' ממעט קטן מפריעה ופרימה, 'והצרוע' מרבה אשה לפריעה ופרימה, ותי' דאם קטן לא היה מתרבה בקרא ד'והצרוע', לא היה צריך מיעוט על פריעה ופרימה, כיון דקטן לאו בר מצות ומהיכי תיתי לחייבו, ורק משום דהתרבה בפסוק של והצרוע, הו"א דישנו בפריעה ופרימה, כיון שהפסוק הזה איירי על פריעה ופרימה.

**והאמר מר אינו בקי בהן ובשמותיהן וכו'. ובהפלאה שבערכין** כ' דדמשמע דאפילו ע"י ת"ח ישראל ג"כ אינו רואה, דאם אינו הולך עם חכם, מאי קמ"ל פשיטא דאינו רואה, כיון שאינו מבין כלל.

**דמסברי ליה וסבר.** **וברש"י** כ' הלכות נגעים. ומשמע דצריך שילמדו אותו כל ההלכות. אמנם **התוס'** כ' בתי' אחד, דסגי במה שידע הלכות אותו הנגע. **ובתו"כ** פ' מצורע פ"ז הט"ז, מבואר שצריך להיות בקי בכל הל' נגעים. **ובשיעורי הגרמ"ד** כ' לבאר דאיכא צירוף של הכהן שיודע הל' הנגעים, עם החכם שיודע כל ההלכות. אמנם לפי הפי' הב' של התוס' עדיין קשה, דפי' דהא דמסברי ליה וסבר איירי על הישראל, וא"כ הישראל עצמו גם אינו יודע כל ההלכות, וא"כ ק' איך מהני.

**וברמב"ם** פ"ט מטו"צ ה"ב, מבואר דבעינן שידע כל ההלכות. אמנם יעוי' בפ"א טו"צ ה"ג דכ' שלא יראה הנגע עד שיבין ויכיר בד' מראות הנגע. ומבואר דא"צ ללמוד כל ההלכות. ואפ"ל דאיירי כשהולך עמו ישראל. או דאפשר לפרש דאיירי כשהולך בפנ"ע, ומ"מ צריך שידע כל ההלכות, וכל פרטי ההלכות של ד' מראות. שיעורי הגרמ"ד.

**וכותב שטר על חצי דמיו.** עי' **בחת"ם סופר** גיטין מא. דכ' דחצי דמיו היינו חצי עבד שלם, שיש לו גם וולדות, ולא רק החצי של ח"ע וחב"ח דאינו יכול להוליד, והיינו משום דבזה הוא משלם לאדון את ההפסד שלו, במה שהעבד יוצא לחירות.

**תוס' בד"ה הכל חייבין.** ואינה אלא אסמכתא. **ובחי' הגרי"ז** ביאר דבאמת איכא מצות ראיה מחודשת דילפי' מהקהל, וא"כ היה אפשר לחייב נשים הגם דנתמעטו מזכורך, וע"כ שאם לא מחייבים נשים, הך ילפותא אינה אלא אסמכתא.

**תוס' בד"ה במשנה אחרונה.** והא דמיבעיא וכו'. **בתוס' בחגיגה** ד. בד"ה לא נצרכה, תי' "דעד כאן לא מחייבי ליה הכא אלא משום דעומד לכוף את רבו כמאן דשיחרר דמי, אבל התם כיון דמית אגליא מילתא דלא הוה עומד לשחרור". ועי' **בטורי אבן** שם דהק' ע"ז דא"כ איך מחייבים אותו בראיה, הרי איכא למיחש שמא ימות, ותיגלי מילתא למפרע דלא היה בן חורין, וא"כ נמצא שהביא חולין בעזרה, ואפילו את"ל דמקריב על תנאי שיהיה נדבה, אכתי תקשה היאך שרינן ליה להקריב ביו"ט, דהרי נדבה אינה קריבה ביו"ט.

ויש לתרץ עוד לפ"ד הגר"מ סולוביצ'יק שהובא לעיל, דהא דח"ע וחב"ח פטור, היינו משום דעצם זה שיש בו 'מקצת עבדות' הוי 'פוטר' גם על החצי חירות, אבל לעולם כלפי החלק של עבדות אכתי יש לו שם עבד, וחשיב כמי שיש לו אדון.

**לאיתויי קטן שהגיע לחינוך.** ויעוי' בסוגיית **הגמ' בר"ה** לג. דאיכא בבא דקתני דמתעסקין עמהן כדי שילמודו, אבל בבבא דידן קתני רק דאין מעכבין הא לכתחילה לא, ומשני כאן בקטן שהגיע לחינוך וכו', והתוס' כאן וכן ברש"י דר"ה פי' דבקטן שהגיע לחינוך מתעסקין עמו, ובקטן שלא הגיע לחינוך רק אין מעכבין אותו. ולפי זה ק' למה הגמ' מביאה על הא דאמרי' דקטן שהגיע לחינוך חייב בתקיעת שופר, את הבבא דקתני דאין מעכבין, דהרי הך בבא שייכא לקטן שלא הגיע לחינוך, כה"ק התוס' שם והשיט"מ כאן בהשמטות.

ושיטת **התוס' בר"ה** דקטן שהגיע לחינוך רק אין מעכבין אותו, כיון דאם לא היה שבת היה מצות לתקוע בשופר, [ויש להוסיף בביאור דבריהם, מש"כ **הרע"א** בדו"ח מערכה ח', "דגם גדול שתוקע בשבת קיים מצות תקיעת שופר דזמנו גם בשבת, אלא דעבר על שבות דשבת"]. אבל לכתחילה לא, כיון דאיכא איסורא דרבנן. ובקטן שלא הגיע לחינוך מתעסקין עמו. ולפי זה ק' דהכא קתני דזהו ממצות ה'חינוך' של קטן, ולכאורה הרי מה שלא מעכבין אותו אי"ז ממצות חינוך. אמנם למש"כ התוס' בסוגיין דאיירי בקטן שהגיע לחינוך שמירת שבת, אפ"ל דאם לא היה כלל מצוות חינוך, הרי היה מוטל עלינו למונעו, ורק משום מצוות חינוך א"צ למונעו.

**תוס' בד"ה שהגיע לחינוך.** ולא נהירא וכו'. וע"ע **בטורי אבן** מגילה, דהק' על מה שרש"י חילק בין בר שמונה ובר תשעה, דהלא החילוק הזה הוא בין בריא לכחוש, וזה שייך רק לגבי דין עינוי דיוה"כ, ולא שייך בשאר מצוות.

**תוס' בד"ה אין מעכבין.** וא"ת פשיטא דאין מעכבין. ועי' **בתוס' בר"ה** לג. שהק' על הא דקטן שהגיע לחינוך מתעסקין ממנו, הרי בסוגיא דיבמות שם מבואר דאפילו איסור דרבנן לא ספינן להו בידיים. ותי' דלא דמי לשאר איסורים כיון דזמנין איכא מצוה בתקיעת שופר, וצ"ע כוונתם. [ואולי ר"ל כהרע"א דלעיל, דבעצם התקיעה היא חפצא דמצוה, רק דאיכא איסור שבות, וצ"ב מהו 'זמנין' דאיכא מצוה].

**בא"ד. וי"ל כגון שהגיע לחינוך שמירת שבת.** ואפשר לבאר דכוונתם דהרי בשבת איכא נמי עשה של שביתה בשביעי, וכמ"ש הרמב"ם ריש הל' שבת, וכלפי זה איכא מצות חינוך. וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד בשם **הגרי"ז**. אולם שם הק' ע"ז מדברי התו"י ביומא פב: דכ' דליכא חינוך בחילול שבת דקטן.

ועוד אפ"ל בביאור התי', דתוס' ר"ל דאיכא חינוך גם על מצוות לא תעשה, וכמ"ש בתוס' שבת קכא ע"א, אמנם בתוס' בנזיר כח: בד"ה בנו, כ' דליכא חינוך במצוות ל"ת. **שיעורי הגרמ"ד.**

וע"ע שם מש"כ ליישב ע"פ דברי **הרמב"ם** בפי"ז ממאכלות אסורות הכ"ח, דאיכא מצוה על אביו לגעור בו ולהפרישו כדי לחנכו בקדושה, ולפי זה י"ל דכיון דהגיע לחינוך שמירת שבת, אביו צריך לגעור בו, וע"ז קמ"ל דאין מעכבין. ועי"ש מש"כ אם גם באיסור דרבנן איכא חיוב על אביו להפרישו, **ובמשכנות יעקב** סי' קי"ח, נקט דגם במצוה דרבנן איכא חיוב על אביו.

**שאף הן היו באותו הנס. וברשב"ם** בפסחים קח: ביאר משום דעל ידם נגאלו, אמנם **התוס'** שם פי' כ' דהן היו באותו הנס, כיון שהיו בגזירה של להשמיד להרוג וכו', וכ"כ בתוס' בסוגיין. **ובאור גדול** כ' דאיכא נ"מ בינייהו, דלפי הרשב"ם דעיקר הנס נעשה על ידן זהו טעם לחיובא, אבל לפי התוס' זהו רק סיבה לסלק טעם הפטור.

עי' **בחי' הגרי"ז** מש"כ לחקור אם הא דהיו באותו הנס הוי סיבה מחודשת לחיובא, או"ד דזה לסלק את הפטור של מ"ע שהזמ"ג. ונ"מ אי **עבדים חייבין**, דאם זה סיבה חדשה, הרי דאין העבדים בכלל, אבל אם השתא חשיבא כמ"ע שאין הזמ"ג, גם עבדים חייבים. ועי' **ברמב"ם** ריש הל' מגילה, דרק עבדים משוחררים חייבים, אבל עבדים עצמם פטורים.

וע"ע **בב"י** ריש סימן תרפ"ט, דכ' דאם הגדר שהיו באותו הנס כהתוס' שהיו 'בכלל הגזירה', הרי דגם עבדים חייבים, כיון דגם הם היו בגזירה כיון דהיו מולים, ולפי הרשב"ם דפי' דהיו באותו הנס, היינו משום דעיקר הנס נעשה על ידן, ולפי זה עבדים פטורים, כיון דהוי מ"ע שהזמ"ג.

[ובס' הררי קדם סי' קצ"ט, כ' לבאר הא דבעי' ריבוי לגרים מ"וכל הנלוים עליהם", משום דהתקנה היתה "משפחה ומשפחה", והגרים כיון דאין להם יחוס משפחה לא נכללו בתקנה, ולכן הוצרכו לריבוי מיוחד, ולפי זה י"ל דגם עבדים אינם בכלל].

עי' **בתוס' מגילה** ד. בד"ה אף, שהק' למה בעינן קרא לחייב נשים בפסח, תיפו"ל מטעמא שאף הן היו באותו הנס. **ובשיעורי הגרמ"ד** כ' ליישב דדווקא במגילה דעיקר המצוה היא פרסומי ניסא, שייך לומר דכיון שהיו באותו הנס, שייכא לפרסומי ניסא, ומשא"כ בפסח.

**תוס' בד"ה לאיתויי.** אנדרוגינוס מוציא מינו, ואין מוציא את שאינו מינו. וכ' **במשנה ברורה** סי' תרפ"ט סק"י, דגם אשה אינו מוציא, משום דבעינן שיהיה ניכר אם הוא זכר או נקיבה. **ובפמ"ג** אשל אברהם שם כ' דמדברי התוס' במגילה משמע דיכול להוציא אשה.

**בא"ד. טומטום וכו', ובב"י** שם כ' דאינו מוציא אפילו אשה, משום דבעינן שהמוציא את האחרים יד"ח, יהיה ניכר אם הוא איש או אשה.

**בא"ד. מי שחציו עבד וחב"ח.** עי' **ברמ"א** סי' תרפ"ט, דגם אינו יכול להוציא את עצמו, וכ"מ בסוגיא דר"ה דלא אתי צד עבדות ומפיק צד חירות. ובשם **הגר"ח** נתבאר [בס' רשימות שיעורים שבועות ל.], דח"ע וחב"ח הוא חפצא אחד עם תרי גברי, וכלפי מצוות שבגופו כגון אכילת מצה, בודאי דהגוף קיים המצוה, ורק דכלפי דיני הגברא כגון קריאת המגילה אמרי' דל"מ קריאת הגברא עבד, להוציא את הגברא בן חורין. אמנם הב"י שם נקט דגם החצי עבדות חייב, ולכן יכול להוציא את עצמו, ומה שאינו יכול להוציא את האחרים היינו משום דבעינן שהמוציא אחרים, יהיה ניכר בו הצד חירות והצד עבדות.

**בא"ד. אלא שחייבין בשמיעה. ובישועות יעקב** שם כ' דהא דלא חייבו קטנים ב'מקרא' מגילה משום חינוך, כיון דכבר בלא"ה נתחייבו בשמיעה משום שהיו באותו הנס, ולכן לא הוצרכו לתקן להם משום חינוך.

**בגדר חיוב קטנים,** עי' **בחי' הגרי"ז** כאן שהק' דאיך שייך 'לחייב' קטן, וכ' דבאמת החיוב על הגדול להשמיע לפני הקטן.

**בגדר חיוב נשים.** בתוס' מבואר דהוי רק חיוב שמיעה, ולפי זה אשה חרשת פטורה, אמנם עי' **בחי' הגרי"ז** עניינים סי' ט"ו, דנקט דבאמת דין המגילה הוא משום פרסומי ניסא, ולכן תיקנו חיוב קריאה, ולאנשים תיקנו שיקראו הם בעצמם, ולנשים תיקנו ש'ישמעו' את ה'קריאה', אבל בעצם זה גם חיוב קריאה, רק דקליש מחיוב האנשים, ולפי זה גם אשה חרשת חייבת. וכדבריו מבואר **באבנ"ז** או"ח סי' תקי"א, דכ' דאיכא קצת מצוה בנשים בקריאה, רק דאי"ז חיוב גמור, ולכן אינן מוציאות את האנשים.

**יל"ע אם צריך כוונת שומע ומשמיע,** כדי להוציא אחרים יד"ח, בחיוב השמיעה של הנשים, דלגבי חיוב קריאת התורה נקט בשו"ת **צמח צדק** או"ח סי' ל"ט-מ, דהחיוב הוא רק בשמיעה, וא"צ כוונה להוציא. אמנם לגבי תקיעת שופר ביאר **הגר"ח** דאע"ג דהמצוה היא לשמוע קול שופר, מ"מ בעינן כוונת שומע ומשמיע, או משום דאם אין כוונה הוי כמתעסק בעלמא ואי"ז חפצא דמצוה כלל, או משום דגם אם המצוה היא לשמוע, אבל המעשה מצוה היא בתקיעה, וכלפי המעשה מצוה בעינן כוונה להוציא. [הובא באגרות הגרי"ד, עמ' ל"ג-ל"ד]. ועי' באבני נזר או"ח תקי"א אות ה', דנקט דא"צ ב'שמיעת' מגילה של נשים, דין שומע כעונה.

**בא"ד דאין הנשים מוציאין אלא נשים ולא אנשים.** ובביאור שיטת הבה"ג, משמע מדברי התוס' דזהו ב' חיובים אחרים, והאשה מחוייבת רק בחיוב שמיעה, ולכן אינה מוציאה את האנשים המחוייבים בחיוב קריאה. אמנם **בתוס' בסוכה** לח. בד"ה באמת, כ' דמשום כבוד הציבור אין האנשים מוציאות את הנשים.

ע"ע **בטורי אבן** מגילה ד. דכ' לבאר, דחיוב הנשים הוא רק מדברי סופרים, ולכן אינם מוציאות את האנשים שחיובם מדברי קבלה.

עי' בס' רשימות שיעורים שהביא לבאר **מהגר"מ סולוביצ'יק**, דחיוב הנשים בקריאת המגילה, הוא משום שהיו באותו הנס, וא"כ עיקר חיובם הוא במצות 'פרסומי ניסא', אבל חיוב האנשים הוא על עצם המקרא מגילה, וכיון דהוי חיוב אחר אינן יכולים להוציא את האנשים.

עוד ביאר שם ע"פ מש"כ התוס' דר' יהושע היה מכנס כל בני ביתו וכו', וביאר דהגדר בזה דהוי כמו חיוב הבעל לשמח את אשתו, אבל באמת האשה עצמה פטורה. ועוד ביאר שם דבקריאת מגילה איכא נמי דין תלמוד תורה של כתבי הקודש, ובזה נשים אינן יכולות להוציא את האנשים.

עי' **במרחשת** סי' כ"ב דביאר ע"פ דברי הגמ' במגילה דאין אומרים הלל בפורים, משום דקריאתה זהו הילולא, וכיון דנשים פטורות מהלל, אינם יכולות להוציא את האנשים. והוסיף שם עוד דלפי זה בלילה דאין אומרים הלל, באמת יכולות להוציא את האנשים.

ועוד כ' לבאר שם דבמגילה איכא נמי קיום מצות מחיית עמלק, ובחינוך כ' דנשים שאינן בנות מלחמה פטורים מהמצוה, ולפי זה אינם יכולות להוציא את האנשים בקיום מצות הזכירה. וכ' עוד דכיון דחיוב מלחמה הוא רק ביום, א"כ בלילה באמת יכולות להוציא את האנשים.

ע"ע **באור שמח** ריש הל' מגילה שביאר, דלמ"ד דמגילה ניתנה להכתב ברוח הקודש, ילפי' מהא דכתיב כתוב זאת זכרון בספר, שגם המגילה היא זכרון למחיית עמלק, וכיון דנשים אינם בכלל המצוה וכמ"ש החינוך, א"כ לדידהו ליכא להך אסמכתא, וא"כ לגבייהו הוי כמו שלא ניתנה להכתב, וממילא דאשה שקוראת הוי כמו קריאה בע"פ, כלפי החיוב של האנשים לקרוא מכתבי הקודש.

עי' **בצפנת פענח**, ריש הל' מגילה, דנסתפק אם גיורת חייבת במקרא מגילה, כיון דחזינן דבעינן ריבוי מיוחד לגרים מ"וכל הנלוים עליהם", א"כ יתכן דגיורת אינה חייבת, דהלא כל החיוב של האשה, הוא מטעם שהיו באותו הנס, וגיורת אינה נכללת בחיוב הזה.

**הכל חייבין בזימון. לאיתויי נשים.** בתוס' כ' דרשות הוא לנשים לזמן. וביאר **הב"ח** קצ"ט, דכיון דספק אם נשים חייבות בברכהמ"ז מן התורה, להכי לא תקנו להם זימון חובה מן התורה. **ובפני יהושע** ברכות מה: כ' דחששו שיבואו להוציא את האנשים בברכת המזון, והרי לא אתי דרבנן ומפיק דאורייתא. **ובמשנה ברורה** בשעה"צ אות ו', כ' עוד דזהו גנאי לאשה לברך על הכוס. ושם במ"ב סקט"ז כ' עוד דלא היה מצוי דאשה תהיה בקיאה בברכת הזימון.

אמנם **ברבינו יונה** ברכות מה: **ובריטב"א** בהל' ברכות כ' דזימונם חובה, כיון דחייבים בברכת המזון מן התורה. **וברא"ש** שם הוסיף עוד דגם אם חייבים בברכהמ"ז מדרבנן, מ"מ למה לא יתחייבו בזימון.

שיטת **הסמ"ג** עשין כ"ז, דנשים ועבדים כשאכלו עם האנשים זימונם חובה, אבל כשאכלו לבדם ליכא חיוב, והוי רק רשות. וכ"פ בשו"ע. וע"ע בשו"ע הרב דכ' דמ"מ אם רוצות לזמן לעצמן רשאין. והלבוש ביאר דברי הסמ"ג דמיגו דחייל חיוב על האנשים חל חיוב על הנשים, ולפי זה אינן יכולות לזמן לעצמן.

**רש"י בד"ה מזמנות לעצמן.** אבל אין שתי נשים וכו'. **והצל"ח** בברכות מז: כ' דמשמע מדבריו, דאשה אחת יכולה להצטרף לב' אנשים.

**בא"ד. שאין הנשים אומרות ברית. ברש"י בברכות** כ: בד"ה או, כ' דהחילוק בין נשים לאנשים, משום דנשים לא נטלו חלק בארץ, ואינן חייבות בברכת המזון, דכתיב על הארץ הטובה אשר נתן לך.

ע"ע **בצל"ח** שם שהק' דהרי ברכת הזימון היא רק עד ברכת הזן, ואח"כ יכולים להתפרד, וא"כ מאי איכפ"ל שאח"כ אין הנשים אומרות ברית.

ע"ע **בראב"ד** תמים דעים סי' א', דכ' דהטעם משום דאינן בנות קביעות. והיינו משום דאין ישיבת הנשים חשובה כישיבת קבע, כלפי ישיבת האנשים.

**תוס' בד"ה למעוטי קטן מכרת.** ויש לתמוה למה לי קרא לפוטרו. עי' **בשיט"מ** אות ה' שתי' דאתי למעוטי היכא שנטמא בקטנותו ונכנס למקדש כשהוא גדול, ודחה דלא מסתבר לפוטרו, ועוד דלא גרע מגדול שנגע בקטן ונכנס למקדש שחייב.

**והרש"ש** תי' דקרא אתי למעוטי גדול שהכניס קטן טמא למקדש, דהרי אם הכניס גדול חייב כמבואר בעירובין קד ע"ב, אבל אם הכניס קטן יפטר. וע"ע ב**יראים** סי' שצ"א.

עי' **בעולת שלמה** שתי' דקטן פטור מעונשין משום דלאו בר דעה הוא, וא"כ הוי כמו שעושה בשוגג, וא"כ אם נכנס למקדש ובאותו הזמן קרע שיראין, יהיה פטור מטעמא דקלב"מ, לר' נחוניא בן הקנה דס"ל דלא חלקת בין שוגג למזיד, ואע"ג דקטן פטור בלא"ה מדיני נזיקין, הרי כ' הרא"ש דחייב לכשיגדיל. ולהכי צריך קרא למעטו לגמרי.

**בא"ד. כיון דלא מצינו קטן נענש.** ובחידושי בתרא כ' דמשמע מדברי התוס' דבעצם המעשה של הקטן, הוא חפצא של מעשה עבירה, ולכן הו"א דיענש, וקמ"ל ד'אינו נענש'. ועוד אפ"ל לפמש"כ המל"מ פ"ג ביאת מקדש הי"ט, דעצם השהייה של הקטן במקדש ג"כ אסורה, ולכן הו"א דנענש.

**בא"ד. דמשום קלון האשה יתחייב.** עי' **באביעזרי** פ"ט שגגות ה"א, דכ' דאין כוונת התוס' לומר דמשום הך סברא נהרוג את הקטן, אלא באמת עצם מעשה הקטן הוי מעשה עבירה, רק דאינו בר עונשין, ומשום הך סברא שייך לומר דהוא נעשה בר עונשין.

**אשה מנין כשהוא אומר והצרוע. וברגמ"ה** כ' דלא ילפי' מהא דכתיב ואיש או אשה וכו', דהתם איירי בנגע טהור. **ובשיעורי הגרמ"ד** הק' דאדרבה מהא דהוצרכה התורה להשמיענו דהכא הם טהורים, ע"כ דבשאר מילי הם טמאים. ובס' השג יד תי' דבגמ' שבת קלב: מבואר שהלאו של קציצת בהרת איירי גם בנגעים טהורים, וא"כ י"ל דהפסוק בא לומר דגם באשה יש שם 'נגע', לענין הלאו של קציצת בהרת.

**איש פורע ופורם.** ו'פורם' היינו שיהיו בגדיו קרועים, אבל בגדר 'פריעה' נחלקו בזה תנאי במו"ק טו. דר"א ס"ל דהיינו מגודל שער, ור"ע ס"ל דקאי אכומתא וסודרא, וברש"י שם ביאר דהיינו שצריך שיהיה ראשו 'מגולה' מכומתא וסודרא. ועי"ש בתוס' דיתכן דר"ע מסכים נמי לדברי ר"א, וס"ל דפרוע כולל ב' דברים.

ועי' **ברמב"ם** פ"י מהל' טומאת צרעת ה"ו, שכ' שהמצורע צריך להיות מכוסה ראש, ועוטה על שפם כאבל, ופורם בגדיו. והר"מ לא הזכיר כלל גידול שערו פרע. **ובקרית ספר** שם כ' דהר"מ הזכיר אח"כ הא דאסור בתספורת. אמנם **הגרי"ז** ביאר דהר"מ פסק כר"ע, דפליג על ר"א, ונקט להיפך מרש"י, דלר"ע ראשו צריך להיות 'מכוסה'.

**ואין האשה פורעת ופורמת. וברמב"ם** בפ"י מהל' טומאת צרעת ה"ח, דאשה התמעטה גם מעטייה על שפם. אמנם בס' המצוות עשין קי"ב כ' דאשה חייבת בעטייה על שפם. ועי' בשיעורי הגרמ"ד מה שביאר בזה.

**תוס' בד"ה והצרוע.** ואע"ג דבנגעי ראש וזקן כתיב אשה. ועי' **בעולת שלמה** דכ' דאין כוונת התוס' דנילף שאר נגעים מגעי ראש וזקן, כיון דלא ילפי' נגעים מהדדי. ודווקא מ"והצרוע" ילפי' דאיירי נמי בשאר נגעים, וכמ"ש שם אח"כ "טמא יטמאנו", וכ' רש"י לרבות שאר נגעים. אלא דקו' התוס' היא למה בעינן לרבות אשה בנגעי ראש וזקן, כיון דנילף מוהצרוע דאיירי בכל הנגעים. וכ"כ בהגהות חק נתן.

**בא"ד ואיש למעוטי קטן מפריעה ופרימה.** עי' **בעולת שלמה** דהק' למה צריך מיעוט שקטן אינו בפריעה ופרימה, דהא בלא"ה קטן לאו בר מצות הוא, ותי' דאם לא היה מיעוט, הו"א דאע"ג שאינו מצוה, מ"מ חשיב שישנו בפריעה ופרימה, וא"כ יהיה אסור לגדול לספר אותו, וקמ"ל קרא דהוא מופקע מפריעה ופרימה.

וע"ע **במים קדושים** שהק' דהא דלא כתבו התוס' ד'אדם' מרבה קטן לטומאה, ו'איש' ממעט קטן מפריעה ופרימה, 'והצרוע' מרבה אשה לפריעה ופרימה, ותי' דאם קטן לא היה מתרבה בקרא ד'והצרוע', לא היה צריך מיעוט על פריעה ופרימה, כיון דקטן לאו בר מצות ומהיכי תיתי לחייבו, ורק משום דהתרבה בפסוק של והצרוע, הו"א דישנו בפריעה ופרימה, כיון שהפסוק הזה איירי על פריעה ופרימה.

**והאמר מר אינו בקי בהן ובשמותיהן וכו'. ובהפלאה שבערכין** כ' דמשמע דאפילו ע"י ת"ח ישראל ג"כ אינו רואה, דאם אינו הולך עם חכם, מאי קמ"ל פשיטא דאינו רואה, כיון שאינו מבין כלל.

**דמסברי ליה וסבר.** **וברש"י** כ' הלכות נגעים. ומשמע דצריך שילמדו אותו כל ההלכות. אמנם **התוס'** כ' בתי' אחד, דסגי במה שידע הלכות אותו הנגע. **ובתו"כ** פ' מצורע פ"ז הט"ז, מבואר שצריך להיות בקי בכל הל' נגעים. **ובשיעורי הגרמ"ד** כ' לבאר דאיכא צירוף של הכהן שיודע הל' הנגעים, עם החכם שיודע כל ההלכות. אמנם לפי הפי' הב' של התוס' עדיין קשה, דפי' דהא דמסברי ליה וסבר איירי על הישראל, וא"כ הישראל עצמו גם אינו יודע כל ההלכות, וא"כ ק' איך מהני.

**וברמב"ם** פ"ט מטו"צ ה"ב, מבואר דבעינן שידע כל ההלכות. אמנם יעוי' בפ"א שם ה"ג דכ' שלא יראה הנגע עד שיבין ויכיר בד' מראות הנגע. ומבואר דא"צ ללמוד כל ההלכות. ואפ"ל דאיירי כשהולך עמו ישראל. או דאפשר לפרש דאיירי כשהולך בפנ"ע, ומ"מ צריך שידע כל ההלכות, וכל פרטי ההלכות של ד' מראות. שיעורי הגרמ"ד. וע"ע בחזו"א כאן מה שהאריך בזה.

**לר' יהודה לאיתויי קטן. ובצאן קדשים** הק' דהא בהדיא קתני התם במתני', דר' יהודה מכשיר בקטן, וא"כ מה שייך למימר דהכל אתי לריבויי קטן. ותי' דבא לרבות אפילו קטן שלא הגיע לחינוך דכשר. ועי' בהגהות רש"ש טויבש משה"ק עליו.

וע"ע **בגבורת ארי** יומא מג. שתי' דבקידוש איכא ב' דברים, א' לקיחת האפר, ב' נתינת המים בכלי, והריבוי של ר' יהודה בקטן הוא רק לגבי לקיחת אפר, אלא דילפי' זה מזה. וזה גופא נתרבה הכא, דקטן כשר גם בנתינת המים.

**ערל שהזה הזאתו כשרה. וברמב"ם** פ"י פרה אדומה ה"ו, מבואר דכשר לכתחילה.

**רש"י בד"ה ערל. שמתו אחיו מחמת מילה.** והרע"א הק' דבפשוטו אפילו ערל שלא מל מחמת צער, ג"כ הזאתו כשרה. ועי' **בזכר יצחק** סי' ע', שהביא **מהגרז"ס** לבאר דרש"י נקט דווקא שמתו אחיו מחמת מילה, משום דהרי ר"ע פליג וס"ל דערל לאו כטמא, אמנם כ' התוס' בחגיגה ד: בד"ה דמרבה, דבכה"ג שמתו אחיו מחמת מילה מודה ר"ע דאינו כטמא, ולפי זה יש ליישב דרש"י רצה לנקוט הכא גם בכה"ג דר"ע מודה.

אמנם שם כ' ליישב דהמזה מי חטאת צריך לטבול מכל טומאות שעליו, וא"כ הך ערלה הרי עומדת ליקצץ, והוי חציצה, ורק אם הוי ערל שמתו אחיו, דאין דינו למול, אינו נחשב לחציצה.

ועוד כ' ליישב, דהזאה צריכה כוונה לטהרו, ובמומר אמרי' דאדעתיה דנפשיה קא עביד, וערל יש לו דין מומר, כיון דלר"מ מומר לדבר אחד הוי מומר לכל התורה, ודוקא אם מתו אחיו דא"צ למול, הזאתו כשרה כיון דהוא אינו מומר.

**לאיתויי ישראל מומר.** בגמ' סנהדרין מד. אמרי' דישראל אע"פ שחטא ישראל הוא. אמנם בגמ' בחולין ה. אמרי' דמומר דינו כעכו"ם. **והגר"מ סולוביצ'יק** ביאר דאיכא ב' קדושות בישראל, א' קדושה עצמית, ב' קדושת אבות, וזה שייך גם במומר. ובשחיטה מומר כשר משום דלא בעינן קדושה עצמית. ומשא"כ בכתיבת סת"ם ואכילת פסחים דפסול.

**הכל מעלין וכו' ואין הכל מוציאין. ובתוס' כתובות** קי: בד"ה הוא, כ' דאין דינים אלו נוהגים בזה"ז, כיון שיש סכנת דרכים, וכמה מצוות התלויות בארץ שקשה להזהר בהם. אמנם דעת כמה ראשונים שהמצוה נוהגת בזה"ז, ועי' **באבנ"ז** יו"ד תנ"ד מה שהאריך בזה.

**רש"י בד"ה לאתויי עבדים**. שאם יש לו עבד כנעני מהול. והיינו דדווקא מהול שחייב במצוות כישראל, ומחוייב במצות ישוב א"י, וכמ"ש הר"ן בשם הראב"ד כתובות קי ע"ב, אבל אם אינו מהול הוי כעכו"ם, וכמ"ש הרמב"ם פ"ח עבדים הי"ב. השג יד.

**בא"ד. שאם יש לו עבד כנעני.** אמנם בכתובות פי' רש"י דאיירי בעבד עברי, וכמו שהביאו התוס' כאן. וע"ע ב**שיט"מ** כתובות שם, דהביא מהדו"ק של רש"י, דכ' דאיירי בעבד עברי וכ"ש עבד כנעני.

**תוס' בד"ה לאיתויי עבדים.** ובכתובות פרש"י שיכול להעלותו להעבד עברי. והיינו דבעבד כנעני דהוי קנין כספו, פשיטא דהוא יכול להעלותו לכל מקום. אמנם **בשיט"מ** הק' דגם עבד עברי פשיטא דיכול להוליכו ממדינה למדינה.

עי' **ברמ"ה** בשיט"מ כתובות, דכ' דמסתברא דעבד עברי, יכול גם לכוף את רבו, וכמו שהבעל כופה את אשתו, וכן היא את בעלה, כן הרב מעלה את עבדו, והעבד יעול להעלות את אדוניו.

**בא"ד. ור"י פירש שהעבד וכו'.** ובדברי הר"י לא מבורר אי איירי בעבד כנעני או בעבד עברי. אמנם בתוס' אח"כ לפי גיר' הצאן קדשים, מבואר דהר"י איירי בעבד כנעני. **ובראב"ד** [הביאו הר"ן בסוגיא דכתובות], כ' דאיירי בעבד כנעני, שיכול לכוף את הרב, משום שהם מצווים ג"כ במצות ישוב הארץ. ועי"ש **בר"ן** דחולק, דרק אין מוציאין עבד כנעני, אבל אינו יכול לכופו להעלותו.

**בא"ד. או יפטרוהו. בס' נתיבות הקדש** הק' דהא המשחרר עבדו עובר בעשה ד"לעולם בהם תעבודו", ואע"ג דלקיום מצוה שרי לשחרר, מ"מ הכא אינו ברור שאחרי השיחרור העבד יעלה לא"י. ותי' ע"פ הרמב"ן גיטין לח: דהאיסור הוא רק כשמשחררו בחינם, אבל אם משחררו בדמים ליכא איסור.

עי' **ברמב"ם** בפ"ח מהל' עבדים ה"ט, דמפרש דעבד [ובכס"מ שם דאיירי בעבד כנעני], שרוצה לעלות לא"י, כופין את רבו לעלות עמו, או ימכור אותו למי שרוצה לעלות. ומשמע דאם אינו מוצא מי שיקנה ממנו אינו מחוייב להוציאו. אמנם הטור כ' דאם אינו מוצא שיקנוהו, יכתוב שטר על דמיו ויניחנו לילך. והר"ן בגיטין מה. חולק על הרמב"ם, וס"ל דאין כופין אותו לשחררו, ורק משיאים לו עצה שיכתוב לו שטר על דמיו וישחררנו.

**עבד שברח מחו"ל לא"י.** ועי' בסוגיא דגיטין דנחלקו תנאי בפי' הלאו דלא תסגיר עבד אל אדוניו, והנה ר' יאשיה פי' דאיירי בעבד שברח מחו"ל לא"י, וכ"פ הרמב"ם, וק' דא"כ זה לאו המפורש בקרא, ומאי קמ"ל הכא. **ובשיעורי הגרמ"ד** כ' ליישב ע"פ דברי **הרמב"ם,** שכ' בפ"ח מהל' עבדים ה"י, דעבד שברח ולא רצה אדוניו לשחררו, "מפקיעין בי"ד שעבודו מעליו והולך". וא"כ זהו החידוש דקתני הכא דלא רק שאין מסגירין אותו, אלא גם דמפקיעין שעבודו.

**תוס' בד"ה לאתויי עבד.** מיירי דרוצה למוכרו להוציאו מרשותו. ופי' **ביקר הערך** דברי התוס' אליבא דרש"י בסוגיין, דר"ל דמרישא שמעי' דהיכא דבלא"ה הוא רוצה למכור, דיש לעבד זכות לומר שימכרהו רק בא"י, אבל בסיפא שברח, והרב אינו רוצה כלל למכור, הו"א דמוציאין מא"י, וקמ"ל דלא. והנה אם נפרש דכוונת התוס' לשיטת רש"י בכתובות, הביאור הוא דדווקא ברישא דהאדון כופה את הרב, אבל בסיפא דהעבד בעצם כופה את הרב, והרב צריך להוציאו מרשותו, הו"א דמוציאין אותו מא"י.

ואמנם לפי הר"י דפי' שהעבד יכול לכוף את רבו להעלותו, ק' דהרי אם יכול לכופו לכתחילה כ"ש שאם ברח שאין מוציאין. ותי' בהגהות **רש"ש טויבש**, די"ל דהרישא איירי על עבדים עברים דיכולים לכתחילה לכוף את הרב. אבל סיפא איירי בעבדים כנענים דרק אם ברח אין מוציאין אותו.

**בא"ד. דליכא חילוק בין שאר א"י לירושלים.** והיינו דהדין דאין מוציאין שנאמר בקרא דלא תסגיר עבד אל אדוניו, הוא רק שאין מוציאין מא"י לחו"ל, אבל מירושלים לשאר א"י לא.

ע"ע בתוס' כתובות קי: דכ' בטעם הדבר, אין אנו רוצים שיהיו עבדים בירושלים, כיון דאינם מיוחסים, [ולכאורה דלפי זה לא רק ד'אין חילוק' בין ירושלים לשאר א"י, אלא גם יש עדיפות שלא יהיו בירושלים. ואולי י"ל דכנגד ה'מעלה' של ירושלים, יש ריעותא במה שאינם מיוחסים, ולהכי ליכא למעלה של ירושלים כלפי עבדים]. וע"ע בחת"ס יו"ד רל"ג-ד שהאריך בגדר מצות ישיבה בירושלים.

**סד"א כהנים, הואיל ובני עבודה.** **בחשק שלמה** הק' דכל ישראל נמי מחוייבין בראיית פנים בעזרה, וא"כ אין יכולין להזקק לנשותיהן. ותי' דחיוב ראיית פנים הוא רק ביו"ט הראשון, ובשאר הימים יוצא יד"ח שמחה בכסות נקיה וכו', והא דביום ראשון אינו נפטר מחובת סוכה, כיון דיום ראשון חיובו מחמת דילפי' ט"ו ט"ו מפסח, וא"כ לא בעינן כעין תדורו.

**מה דירה איש ואשתו. וברש"י** ביאר דטעם הפטור משום שאינם יכולים ליזקק לנשותיהן, אמנם **בשיט"מ** אות ד' הביא גיר' אחרת, דהפטור משום דבעינן 'דירה בין ביום ובין בלילה, והני כהנים הואיל וליתנהו ביום דטרידי בעבודה' וכו'. **ובמעשה חושב** הק' דהרי גם בלילה טרידי להקטיר אימורים וכו', דמהאי טעמא אסורין אנשי הבית אב לשתות יין בלילה.

**והני כהנים הואיל ובני עבודה נינהו. וברש"י** כ' משום דאין יכולים להזקק לנשותיהן, **ובהגהות ראמ"ה** הק' דלכאורה כעין תדורו אינו דווקא תשמיש, ועו"ק דכששבו מהגולה עשו סוכות בחצרות בית ד'. וכ' דע"כ הכונה דכיון דצריכים ללון במקדש, ממילא אינם יכולים ללון איש ואשתו בסוכה, וכן צריך להגיה ברש"י.

**שם.** בפשטות משמע דגם בלילה הפטור מטעמא דא"י להזקק, והיינו משום דאם יזקקו בלילה, יהיו טמאים למחר קרי, ולא יוכלו לעשות עבודה למחר, [וכ"כ בהגהות חק נתן], ומבואר דלהו"א גם בלילה נחשבים ל'בני עבודה'.

ולפי"ז צריך להבין תי' הגמ' דרק בעידן עבודה מיפטרי, הרי גם שלא בשעת עבודה נחשבים לבני עבודה. [ויתכן דזה גופא קמ"ל דרק ה'עבודה' עצמה מפקיעה מהם שם דירה שם איש ואשתו, אבל מה שבלילה אין יכולים להזקק, זהו רק 'מניעה' שבאה מחמת העבודה, ובזה לא סגי לפטור מסוכה].

אמנם ברש"י מבואר דלמסקנא "אע"ג דאינו כעין תדורו" מחייבי, וא"כ צריך להיות חייב גם בזמן העבודה, רק ע"ז מסיימת הגמ' דבזמן העבודה, איכא פטור של הולכי דרכים.

אמנם **הרמ"א** סי' תרל"ט ס"ב, כ' לפטור מי שאין אשתו יכולה להיות עמו בסוכה, מטעם דאי"ז כעין תדורו, וכ' **המג"א** דמקור דבריו מסוגיין, **והגר"א** שם ציין דמרש"י משמע דהקמ"ל דאין צריך באמת שיהיה כעין תדורו איש ואשתו.

ולהרמ"א צ"ל דלהו"א ס"ד דכיון שאינן נזקקין גם בלילה נפטרין, קמ"ל דמה שאין נזקקין בפועל אינו סיבת פטור, [וכמו אבל ונדה דאינן נפטרין], ורק אם אינן יכולין 'לדור' שם איש ואשתו פטורין, ובעידן עבודה שהם בעזרה, ואשה אינה יכולה ליכנס לעזרה, [וע"ע **בהגהות הגר"א** בסוף המסכת], ואינו יכול לדור עם אשתו שם, לכן פטור. וכעי"ז כ' **בעולת שלמה.**

וע"ע **בבית מאיר** שכ' דמצד מה שאין נזקקין ליכא ס"ד לפוטרן, רק דהו"א דכיון דהכהנים אוכלים קדשים בעזרה, ואשתו אינה יכולה ליכנס שם, וס"ד דאם אינו יכול לסעוד עם אשתו יפטר, קמ"ל דמ"מ שלא בשעת עבודה מחייבי.

**מה דירה איש ואשתו אף סוכה. ובהפלאה שבערכין** הק', דהרי גם אם ישנים בדירה אינן יכולין להזקק, וא"כ שפיר הוי כעין תדורו.

**נהי דפטירי בשעת עבודה.** בילקוט שופטים רמז תתק"ז, כ' דלא תטע לך אשרה, אפילו בית אפילו סוכה אסור לבנות בעזרה, וק' דא"כ תיפו"ל דפטור משום הך מילתא. אמנם יעוי' **בכס"מ** פ"א בית הבירה ה"ט, דכ' דאם אינן קבועין אפשר דשרי. **ובאמרי אמת** תי' דאם היו באמת חייבין, ורק א"א לעשות סוכה, יהיו מוכרחים לאכול פחות מכשיעור, ולהכי בעינן להו פטור גמור.

**שלא בשעת עבודה מחייבי. בהפלאה שבערכין** כ' דאין לפוטרם מטעם דעוסק במצוה פטור מן המצוה, והרי לשיטת הר"ן אפילו אינו עוסק בה עכשיו פטור. משום דשאני לילה דלאו זמן עבודה היא, ואינו טריד כלל בקיום המצוה.

**תוס' בד"ה ובני עבודה נינהו.** דמטעם הולכי דרכים וכו' אבל לא בלשכת בית המוקד, גיר' השיט"מ. ואולי כוונתו דבעזרה א"א לעשות סוכה, ורק בלשכת בית המוקד שרי, ולכן אינם כעוברי דרכים.

**וה"ה דמצי למינקט לוים.** ולגיר' השיט"מ דהפטור משום 'דטרידי בעבודה', יש לחלק, דלוים דעבודתם היא שמירה, אינם טרודים כ"כ כמו כהנים, ואינם פטורים. **הפלאה שבערכין.**

**בא"ד. בהפלאה שבערכין** כ' לתרץ עפמש"כ התוס' ביבמות ז: בד"ה ר"י, דטבול יום מותר ליכנס להר הבית והחיל, והלוים והרי היו שומרים מחוץ לעזרה, ושפיר היו יכולים להזקק לנשותיהן.

**סד"א הני כהנים וכו'. והגרי"ז** הק' דהרי גם לישראל הותר כלאים בציצית, ותי' דיש לחלק דבציצית הוי בגדר 'דחויה', אבל בגד"כ הוי בגדר 'הותרה'. אמנם בדברי הרמב"ם סוף הל' כלאים מבואר דההיתר של בגד"כ הוא כמו ההיתר של ציצית, ותי' הגרי"ז דצ"ל דזהו גופא תי' הגמ' דבגד"כ הוי כמו ציצית, ותרוייהו הוי רק דחויה, דהרי לא הותרו אלא בשעת עבודה. שיעורי הגרמ"ד.

**הני כהנים הואיל ואישתרי כלאיים לגבייהו.** יעוי' **בגמ' יומא** סט. דליכא כלאיים בבגד"כ משום דקשים הן, **וברש"י** שם כ' דמשו"כ גם לבישה מותרת. **והתוס'** שם פליגי דרק העלאה מותר מהך טעמא ולא לבישה. והק' התוס' מסוגיין דמבואר דאיכא 'היתר' כלאים בבגד"כ, ולרש"י א"צ היתר כיון דקשין מותרין, **ובבעה"מ** ביצה [ז. בדפי הרי"ף], כ' דרק אבנט שהוא חגור הוא קשה, ואין בו איסור, אבל חושן ואפוד הם רכים, וע"ז קאמרי' בסוגיין דהותר כלאים בבגד"כ. [וק"ק דבגמ' משמע דאיירי על כל הכהנים, ולדבריו איירי רק בכה"ג].

וע"ע **מנחת חינוך** צ"ט, דהק' דאי סוגיין איירי בכה"ג, א"כ הול"ל דס"ד דפטור מציצית, מטעם אחר, דכיון דהמעיל של כה"ג, שהיה לו ארבע כנפות, לא היה בו ציצית, א"כ ה"נ ס"ד שיפטר לגמרי. ותי' דמעיל הקדש פטור מטעם דזה אינו בכלל 'כסותך'.

**שם.** יעוי' **בתוס' במנחות** מ:-מא. בד"ה תכלת דכ' ר"ת לחלק בין היתר כלאים בציצית להיתר כלאים בבגד"כ, דבטלית שעשוי להנאתו חייב הכתוב כלאים, אבל בגד"כ לא לביש אלא בעידן עבודה. ולפי"ז נמצא דבאמת אין 'היתר' בבגד"כ, דהרי ליכא איסור כלאים בזה כיון דאינו לובש 'להנאתו', וק' דבסוגיין מבואר דאיכא היתר. ויתכן דזהו תי' הגמ' ד"נהי דאישתרי בעידן עבודה", היינו דכל ההיתר הוא רק זמן העבודה שאי"ז כלל להנאתו, וא"כ נמצא דבאמת אין היתר.

**ובשו"ת בית הלוי** ח"א סי' א' סק"ד, כ' דסוגיין אליבא דר' יהודה, דגם אם לובש שלא להנאתו אסור, דס"ל דדבר שאינו מתכוון אסור. ועוד תי' דדווקא במוכרי כסות התירו משום דהוא לבוש בבגדים אחרים, ואי"ז פסי"ר דיהנה מהבגדים, ומשא"כ בבגדי כהונה. וזה דלא כהר"ת דכ' דגם בבגד"כ אינו נחשב שלובש להנאתו.

**שלא בעידן עבודה מי אישתרי.** ונחלקו בזה **הרמב"ם והראב"ד** בפ"י כלאים הל"ב, דשיטת הרמב"ם דשלא בשעת עבודה עובר בכלאים, והראב"ד חולק דבמקדש עצמו מותר כל היום. ופשטות תי' הגמ' משמע כהרמב"ם, וכ"כ שם הרדב"ז. ובאמת דלהרמב"ם גם ק', **דהרדב"ז** שם כ' דגם להר"מ, כהן גדול מותר גם שלא בשעת עבודה, וא"כ גם להר"מ א"א לומר דזהו גופא תי' הגמ'.

וע"ע **בשיט"מ במנחות** שם אות כז', דתי' הגמ' דההיתר הוא רק "במקום העבודה", והיינו במקדש. וזה ממש כהראב"ד. וכ"כ **בכס"מ** פ"ח כלה"מ הי"ב.

וע"ע **בתוס' במנחות** שם, דכ' לבאר תי' הגמ' בשם ר"ת, דההיתר הוא רק על בגדים "המיוחדים לעבודה", אבל בבגדי חול הרי אסורין בכלאים, ולפי"ז ל"ק על הראב"ד.

ועוד אפ"ל דגם להראב"ד כל ההיתר הוא רק ביום ולא בלילה, כיון דלילה לאו זמן עבודה, וכ"מ מדבריו בפ"ח מכלי המקדש הי"ב. ולפי זה תי' הגמ' דכל ההיתר הוא רק בזמן עבודה, היינו ביום, ולא בלילה דלאו זמן עבודה. אמנם יעוי' בהשגות הראב"ד ביצה דהביא י"א דמחלקים דביום מותר גם שלא בשעת עבודה, ומשא"כ בלילה, אמנם הראב"ד שם פליג ע"ז.

**בביאור פלוגתת הר"מ והראב"ד**, עי' **בשאג"א** סי' כ"ט דביאר דלהרמב"ם הוי גדר 'דחויה', דעשה דעבודה דוחה ל"ת דכלאים, [וא"כ צריך ללבוש את האבנט אחרון כדי שיחול דין הדחייה], ולהראב"ד הוי בגדר 'הותרה' ולכן מותר גם שלא בשעת עבודה. ובשם **הגרי"ז** דבין להר"מ ובין להראב"ד הגדר הוא דעצם ה'לבישה' מתירה את האיסור, ופליגי, דלהר"מ שם 'לבישה' הוי רק בשעת העבודה. ולהראב"ד כל לבישה במקדש יש לה שם לבישה. ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** דלפ"ז י"ל דתי' הגמ' דדווקא ה'לבישה' מתירה את האיסור, אבל עצם האיסור כלאים לא הותר כלל.

בענין כלאים בכהן גדול שלא בשעת עבודה. הובא לעיל **דברי הרדב"ז**, דגם הר"מ מודה דכהן גדול שאני ומותר גם שלא בשעת עבודה, ו**בביה"ל** ח"א סי' ג' ביאר דהכה"ג צריך ללבוש את הבגדים בכל רגע, כדי שהציץ ירצה על הטומאה. **ובצפנת פענח** (כלאים עמ' 27), כ' דכהן הדיוט אינו מקיים מצוה בלבישה, ומשא"כ כה"ג.

**תוס' בד"ה הני כהנים.** נשים לא ליחייבו בכלאים. **ובנהור שרגא** יבמות ד. הק' דה"נ יהיה מותר כלאים בלילה, למ"ד לילה לאו זמן ציצית הוא. ותי' התוס' דהשוה הכתוב אשה לאיש, לא יתרץ הך קו'.

**בא"ד. וי"ל השוה הכתוב אשה לאיש. ובתוס' ביבמות** ד. כ' דשמא איכא שום ריבוי לענין כלאים. **ובקובץ הערות** סי' י"א אות ג', כ' דהכא ל"ש לומר השוה הכתוב אשה לאיש, כיון דלו-יצוייר איש שאינו בכלל ציצית, כגון סומא לר' יהודה, ג"כ נדרוש סמוכין ויפטר משעטנז, וא"כ ה"ה אשה דדינה כאיש.

**בא"ד. וא"ת ונימא כיון דאיתנייהו** וכו'. ועי' **ריטב"א שבועות** כ' ע"ב, דכתיב בציצית, 'בני ישראל' וילפי' דבנות ישראל פטורות. ו**הריטב"א** **בקידושין** לג: תי' דכיון דדרשי' חדא דרשה מהא דסמוכין, תו לא דרשי' עוד דרשה, שסותרת את הכלל דנשים פטורות ממ"ע שהזמ"ג.

**בא"ד. הואיל ואיתרבו לאכילת חמץ.** וביאר **בהגהות ר"ב רנשבורג**, ד'היקש' 'בחד קרא', עדיפא מהיקשא לתפילין דכתיב בקרא אחרינא. ומשא"כ ציצית ושעטנז הוי 'סמוכים', והיקש עדיף מינייהו ואפילו סבקרא אחרינא. אמנם **בחק נתן** כ' דהיקשא לחומרא עדיפא, מהיקשא דתפילין דהוי לקולא. ועי' **במראה כהן**, דמסתברא דחיוב מצה תלוי באיסור חמץ, ומשא"כ בציצית וכלאים.

**כהנים איצטריך ליה.** עי' **בשיט"מ** אות ו', דהק' מגמ' דזבחים דכהנים בעבודתם פטורים מתפילין, ותי' דפטורין מטעמא דהעוסק במצוה פטור מן המצוה, וא"כ הפטור הוא רק רק אם עי"ז מתבטלין מעבודה, אבל הכא איירי כשיש שהות להניחם קודם העבודה.

אמנם **בבית הלוי** סי' ג', הק' דהרי גם הניחם קודם העבודה, יתבטל מהעבודה משום דמחוייב במשמוש תפילין. ועוד דהרי בעבודה בעינן שיחשב לשמה, וא"כ הרי מסיח דעתו מהתפילין. [ויעוי' מה שהובא לעיל עמ' י', מהנצי"ב והגרי"ז, אם היסח הדעת הוא איסור, או רק דבאותו הזמן לא מקיים מצוה]. ועי' **במקדש דוד** טהרות סי' מ"ה סוף אות ד', דלא איכפ"ל מהיסח הדעת, כיון דתפילין אינן מטמאין אותו, מטעם דבמקדש אין טומאת ידים.

אמנם יעוי' שיטת **הר"ן** סוכה כה. דגם כשאפשר לקיים שניהם פטור, וא"א לתרץ כהשיט"מ דלעיל, וכ' בהגהות **רש"ש טויבש**, דצ"ל לפ"ז דהך ברייתא ס"ל כמ"ד דעוסק במצוה אינו פטור מן המצוה.

**ובערך דל** תי' דבאמת פטור מהתפילין, והא דאמרי' דחייבין, היינו דישנו בכלל קשירה והנחה, ונ"מ דהוא כשר לכתוב תפילין.

וע"ע **במקדש דוד** סי' ל"ו ג', דתי' דאיירי בין עבודה לעבודה, שאין להם פנאי להפשיט הבגדים, דמצד עוסק במצוה ליכא, ומחוייבין מ"מ בתש"ר.

וע"ע **בבית הלוי** שם, דר"ל דסוגיין איירי בכהן גדול, דלובש בגדים אפילו שלא בשעת עבודה, וכשיטת הרמב"ם וכמש"נ לעיל, Sאינו 'עוסק' במצוה, ומחוייב בתפילין.

**קמ"ל דלא מעכבי אהדדי כדתנן** וכו'. **בשפ"א** כ' דאיכא לדחויי דדווקא היכא שיכול להניח תפילין של יד, מניח תש"ר כיון דהוא ראוי לתש"י, אבל בכהנים דאינו 'יכול' להניח תש"י פטור. וביאר דסברת הגמ' דכיון דשלא בעידן עבודה הוא 'ראוי' לתש"י, ה"נ מניח תש"ר. ומ"מ כ' דמי שאין לו יד כלל, שאינו ראוי להניח תש"י, פטור. אמנם **בשאג"א** סי' ל"ז נקט דתש"ר ותש"י הוי כב' מצוות בפנ"ע, וא"כ גם מי שאין לו יד יכול להניח תש"ר.

**שם**. עי' **בספר האשכול** ח"ב עמ' 90, דהביא יש מהגאונים דס"ל דגם בזה"ז כהנים פטורים מתפילין של יד, דהפטור הוא לאו דווקא בשעת העבודה.

**ומאי שנא דיד** וכו'. **בשיעורי הגרמ"ד** הק' דהך קרא איירי במכנסיים, וכיון דילפי' כתונת ממכנסים, ה"נ נילף מצנפת ממכנסיים, ואמאי בעינן קרא מיוחד למצנפת.

**דכתיב ילבש על בשרו.** עי' **רש"י בזבחים** יט. דאע"פ דתפילין הוי מצוה שבגופו, אין אומרים דמחמת חביבות המצוה אינה חציצה.

**שלא יהיה דבר חוצץ.** **וברש"י** כ' דאינו יכול להניחו על הבגד, משום והיה לך לאות וכו', ובדבריו משמע דאיכא דין חציצה בתפילין, וכ"כ **הרא"ש** בהל' תפילין. אמנם **הרשב"א** ס"ל דליכא חציצה בתש"ר ולכאורה ה"ה בתש"י, דהילפותא היא רק באיזה מקום להניח, וא"כ יכול להניח על הבגד, וצ"ע. שיעורי הגרמ"ד.

**תנא שערו היה נראה בין ציץ למצנפת.** **וברא"ש** הל' תפילין סו"ס י"ח, הוכיח מסוגיין דאיכא דין חציצה בתש"ר, אמנם **הרשב"א** ח"ג רפ"ב, נקט דליכא חציצה, ועי"ש בדברי חמודות דכ' בשם **הר"ן** מגילה כב ע"א, דשאני מצנפת דאסור להניח עליה דבר אחר של מצוה. ועוד הביא מהרשב"א דכ' לחלק דשאני מצנפת דהיא חפצא דמצוה ולכן הוי חציצה, אבל שאר מילי לא הוי חציצה. וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** דכ' ליישב ע"פ דברי המג"א או"ח כ"ז סק"ו, דדווקא בגד עבה הוי חציצה, וא"כ י"ל דמצנפת דהיא גבוהה, הוי כבגד עבה.

**ששם היה מניח תפילין.** מסקנת הסוגיא דכהנים חייבין בתפילין, והרמב"ם הביא הך ברייתא בפ"י מכלי המקדש ה"ג. אמנם אח"כ בה"ו כ' דכהנים אם רצו להניח מניחים. ומבואר דאיננם חייבים. ועי' **בבית הלוי** ח"א סי' ג' אות ב', דכ' דסוגיין איירי בכהן גדול, דיכול ללבוש בגד"כ גם שלא בשעת העבודה, ואינו עובר בכלאים, וכמש"נ לעיל בשיטת הרמב"ם, וכיון דאינו עוסק בעבודה עכשיו, מחוייב בהנחת תפילין. אבל כהנים דלובשים בגד"כ רק בשעת העבודה, א"כ הוי עוסקים במצוה ופטורים מהמצוה, ולכן רק אם רוצים מניחים.

**הואיל וכהנים איתנייהו בתקיעה דכולי שתא. בס' החינוך** שפ"ד, הוכיח דתקיעת החצוצרות בכל השנה מוטל על הכהנים ולא על הלוים. ועי"ש שהוכיח מד' **הרמב"ם** דרק ביו"ט ובר"ח מוטל על הכהנים, ובשאר השנה מוטל על הלוים. **ובמנ"ח** שם כ' דלהר"מ תקיעת חצוצרות בכל השנה היא מדרבנן.

**מי דמי התם חצוצרות הכא שופר.** ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** דכ' דאפשר לחלק עוד, דבשופר המצוה היא השמיעה, ובחצוצרות המצוה היא עצם התקיעה, כמבואר בסה"מ עשה נ"ט. ועוד דבחצוצרות אינו דווקא בכהנים אלא זה מחיובי הקרבן, אבל שופר המצוה היא על כאו"א.

**והני כהני הואיל וליתנייהו במצוה דיובל.** עי' **בטורי אבן** ר"ה כט. דהק' דלרבנן הדין הוא שישראל שירש אבי אמו לוי גואל כלוי, והיינו דאי"ז דין בלוים, אלא ב'ערי הלוים', וא"כ זה שייך גם בישראל, ואמאי אמרי' דווקא בלוים. ועי"ש מש"כ, ותי' דסוגיין אזלא אליבא דרבי דפליג אדרבנן. ועוד אפ"ל דהכהנים והלויים הם הגורמים את דיני המקום.

**תוס' בד"ה מוכרין.** וס"ד דבתי ערי חומה וכו' וליפקו ביובל. ולפי"ז למסקנא באמת דאינם יוצאים ביובל, ובס' ברכת כהן הק' דמקרא מלא הוא דכתיב שבתי ערי חומה של הלוים יוצא ביובל, וצריך למחוק המילים 'וסלקא דעתך', וכ"כ להגיה בהפלאה שבערכין.

וכ' דלפ"ז צ"ל דהגמ' מייתי דאין יובל בכהנים, מהא ד'מקדישין', ואיירי במקדיש שדה אחוזה וגאלה אחר, דאין יוצאת ביובל לכהנים. ועוד אפ"ל דהתוס' איירי כשלא גאלה אחר, וקיי"ל לקמן כה: דלכהנים יוצאת בדמים, ואין ע"ז דיני יובל.

**מבטלין עבודתם.** עי' **בר"ן** מגילה ג, דאם א"א לעשות שניהם, עבודה דאורייתא דחייא מגילה דרבנן. והא דאמרי' ד'מבטלין' עבודתם, היינו דמבטלים זמן העבודה שהוא משהאיר המזרח, כדי לקרות עם הציבור משום פרסומי ניסא. כ"מ בתוס' שם.

אמנם **בפסקי התוס'** אות י"ט, דמגילה דוחה אפילו כשעובר זמן ההקרבה, **ובריטב"א** מגילה שם דרבנן עוקרים דבר מהתורה בשב ואל תעשה. וע"ע **בט"ז** תרפ"ז סק"ב, דמגילה הוי מדברי קבלה והוי כדאורייתא, ולכך דוחה עבודה.

**וישראל במעמדן. הרמב"ם** השמיט ישראל במעמדן. ובס' גור אריה יהודה סי' כ"ב, תי' דמבואר בגמ' תענית כו. דביום שיש בו הלל לא היה מעמד, ועי' בגמ' לקמן י: דבקריאת מגילה איכא נמי דין הלל, ובמאירי כ' דמאי שאין לו מגילה צ"ל הלל, והרמב"ם פסק דקריאת המגילה היא הלל, ולכך לא היה מעמד בפורים, וא"ש.

**הכל חייבין בזימון.** ומבואר דהס"ד הוא על זימון, ולא על ברכת המזון, אמנם אח"כ הגמ' מייתי מקרא דואכלת ושבעת', דאיירי בברכת המזון. וצ"ל דהפשיטות היא דיש לזה דין אכילה גמורה, כיון דעיקר האכילה נקבע ב'שביעה'. וע"ע בשיעורי הגרמ"ד.

אמנם **בכלי חמדה** פ' עקב [דף מז'], נקט דהגמ' איירי לענין ברכת המזון, וס"ד דכיון דמצות לאו ליהנות ניתנו, א"כ אינו יכול לברך על ההנאה ממצות אכילת קדשים. ודחה דא"כ להו"א גם ישראלים יהיו פטורים בשאר אכילות מצוה. וביאר עוד דברכהמ"ז היא על ההנאה שבאכילה, והכא עיקר ההנאה היא הכפרה, ואינו יכול לברך על מקצת הנאה, וקמ"ל דסגי במקצת הנאה להתחייב ברכהמ"ז. ועוד כ' דהכהן מכווין לכפרה ולא לאכילה, וקמ"ל דמ"מ א"צ כוונה לאכילה, ובעצם השביעה סגי.

**ל"צ דקאכלי קדשים. ובשיט"מ** אות א', גורס דקאכלי כהנים, ובגמ' אח"כ לגבי 'צירוף' אמרי' "דקאכלי כהנים". והס"ד דהגמ' דליכא זימון משום דהאכילה היא 'כפרה', ונחלקו בזה, דלהרמב"ם בפ"י מעה"ק ה"א, דרק אכילת כהנים היא מצוה, ולפ"ז הגיר' היא 'כהנים'. אמנם לרש"י בפסחים נט. דגם אכילת בעלים הוי כפרה, שפיר גרסי' 'קדשים', דגם אכילת הבעלים בכלל.

**ואכלו אותם אשר כופר בהם.** לכאורה דסוגיין איירי באכילת שיירי המנחות, דע"ז שייך זימון, וק' דהא הך קרא איירי בבשר קדשים, והרמב"ם כ' דמצות אכילת שיירי המנחות ילפי' מוהנותרת מן המנחה וכו'. ועי' בברכת כהן דכ' ליישב דאיירי באכילת לחמי תודה ואיל הנזיר, דילפי' להו מהך קרא. ועי"ל לפ"ד דאכילת בשר מצטרפת לשיעור שביעה דברכהמ"ז.

**והא כפרה היא. וברגמ"ה** דהס"ד הוא משום דהאכילה היא 'חובה'. ולפ"ז להו"א גם שאר אכילות חובה כגון מצה, א"צ זימון.

**ל"צ דקאכלי כהנים.** ומשמע בגמ' דלס"ד דווקא ב' כהנים אינן מצטרפין, אבל ב' זרים וא' כהן מצטרפין. ועי' **ברגמ"ה** דכ' בהו"א דאיירי בב' זרים וא' כהן.

**תרומה או קדשים.** צ"ל דאיירי בחזה ושוק דנאכלין בכל העיר, אבל בקדשי קדשים דנאכלין בעזרה ל"ש צירוף, כיון דישראל אינם יכולים להכניס חולין לעזרה. ועי' **באבן האזל** אהבה עמ' לו'.

**תוס' בד"ה והך.** ומכאן נראה וכו'. **ובשיט"מ** כ' דה"ה אדם שאוכל מפת של עכו"ם וחבירו אינו אוכל. וכ"ה **בתוס' בברכות** מה ע"א.

**בא"ד. ומיהו נראה וכו'. ובשיט"מ** אות יז', כ' בשם הרא"ש, דכיון דהשתא אינם יכולים לאכול, אינם מצטרפים. ותלוי אם זימון הוא מצד דהוי 'סעודה אחת', או דזה 'קביעות' אחת.

**בא"ד.** בענין ב' שאכלו בשר, וא' אכל חלב, אי מצטרפין. עי' **בחק נתן** דהביא די"א דנותנין לברך לאותו שאכל חלב, כיון דיכול להצטרף לאוכלי הבשר, אבל איפכא לא. וכ' שם לדחות דדווקא במודרי הנאה דאסורין לעולם אין מצטרפין, אבל מי שאוכל בשר הרי מותר לאחר זמן. אמנם לדברי הרא"ש שהובא לעיל, מבואר דכל זמן שלא איתשילו אסורין, וא"כ ה"נ אינן מצטרפין השתא. וכ' לחלק דדווקא התם דמחוסרי מעשה, אבל הכא הרי מותר ממילא לאחר זמן.

**כל כהן שאינו שוקל אינו חוטא**. ועי' **בשיט"מ** בהשמטות אות ה', דהכא איירי בתרומה של קרבנות, דשבט לוי היו בכלל.

**אלא שהכהנים דורשין** וכו'. **הגרי"ז** הק' דהרי הכא אי"ז 'מנחת כהן', אלא מנחת ציבור, [ועי' לקמן דברי רש"י במנחות], ומהיכי תיתי דתלוי במעות של הכהנים, וגם אם אינם נותנים מעות, סו"ס הוא קרב עליהם. ועי' **במקדש דוד** סי' י"ט אות י', דמוכח מהכא דזה תלוי בנתינת המעות. ולפ"ז כהן שיתן מעות למנחת ישראל, מנחתו תשרף, ולהיפך אינה נשרפת. וכ"מ **ביראים** סי' ס"ד.

**רש"י בד"ה אינו חוטא.** עי' **רש"ש** דצריך להגיה "כל העובר" דכי תשא, דהתם שבט לוי היו בכלל.

**רש"י בד"ה שלנו. זיל בתר רובא. ובמל"מ** פ"ז ממעילה מבואר דזה מדין ביטול ברוב. ואע"ג דקי"ל דמטבע חשוב ואינו בטל, היינו רק מדרבנן, **מהר"ץ חיות**. ועוד אפ"ל דכוונת רש"י, דכשדנים על המנחה אמרי' דזה הגיע מהרוב, והרוב הוא ישראל. שיעורי הגרמ"ד.

וע"ע **רש"י מנחות** מו: דכ' רש"י דלא אמרי' דמנחת כהן נשרפת, אלא במנחה שמביאה מתוך ביתו.

**דמייתי להו ומסר לציבור.** וילה"ק אמאי צריך מסירה לציבור, תסגי בעצם ההקדש לבדק הבית. ותי' בס' השג יד עפמש"כ בדובר מישרים, דכלפי שחיטת חולין בעזרה, ל"מ הקדש, ולכך בעינן מסירה לציבור.

**והני כהנים הואיל וליתנייהו בשקלים** וכו'. **ובשיט"מ** בהשמטות אות ו' הק' דלעיל גבי מנוול ומוכה שחין דרשי' דכיון דאינו בדמים אינו בערכין, וילפי' מריבוי דמ"מ הם בכלל ערכין, ואילו הכא לגבי כהנים לא מרבי' לה מקרא. ותי' דדמים וערכין הוי ענין אחד, ולכך ממעטי' למנוול ומכש"ח.

**שם.** עי' **בחשק שלמה** דכ' דה"ה לוים. אמנם **הרמב"ן** שמות ל' כ' דגם לוים חייבים במחצית השקל.

**שם.** עי' **בשער המלך** פ"א שקלים, דהק' דקטנים ונשים יוכיחו, דאינם בכלל שקלים וישנם בערכין, וכ' דקטנים אינו ראיה, כיון דאתי לכלל חיוב 'לכשיגדיל', חשיב ישנו בשקלים.

**א"ל אביי האי וכל ערכך לכל ערכין שאתה מעריך** וכו'. וק' דהרי גם אביי לא יליף מהך דרשה, רק דס"ד לדמות שקלים לערכין. **ובמוצל מאש** כ' דהדרשה דערכין אינם פחותין מסלע, היא הדרשה הפשוטה, ואביי מק' מה הס"ד דלא דרשי' הכי.

**ופדויו מבן חודש תפדה בערכך**. ועי' **בהעמק דבר** שם דפי' ד'בערכך' היינו כפי דין הערכין שזהו חמשת שקלים, וק' דבגמ' הכא מסקי' דבערכך לא קאי על ערכין. ברכת כהן.

**הכי נמי דכל דאיתיה בערכין. ובמהרי"ט אלגאזי** לבכורות פ"ח אות ע"ג, הק' למה לא אמר אביי דבפדה"ב וערכין איכא היקשא דערך ערך. אמנם עי' **בהפלאה שבערכין** דביאר דאביי ורבא פליגי בפלוגתא דאמוראי בבכורות נא ע"ב, אי ילפיק פדה"ב מערכין בגז"ש דערך ערך.

**אלא מעתה גבי איל האשם. ובשפ"א** הק' דהרי מסקי' דלא דרשי' הך דרשה, וצ"ל דמ"מ התנא היה צריך להשמיענו דטומטום בכלל איל האשם, כדתנן הכא דכהנים בכלל ערכין. **ובהגהות רד"ל** תי' עוד דבאמת כהנים איתרבו מנפש, ולעולם הך דרשה קיימא לאביי.

**טומטום ואנדרוגינוס וכו'.** אמנם זה ודאי דישנם בכלל דינא ד'מעריכין'. והא דלא דרשי' דנילף מאיל האשם, דיהיו בכלל 'נערכין, היינו משום דאיכא קרא דזכר ודאי וכו' למעטם מכלל נערכין. **חק נתן.**

**ולא ערך אברים. בשיט"מ** כ' דבלא הקרא הו"א ערך אבר אחד הוי כערך כולו. אמנם **במל"מ** פ"ב ערכין ה"ד מבואר דזה אינו כשיעור כל גופו.

**שם.** עי' **רש"י ב"מ** קיד. בד"ה ההוא, דכ' דהטעם דליכא ערך באברים, משום 'שאין ערך כתוב אלא לנפש", ולא הביא דרשת הגמ'.

**תוס' בד"ה ערך כולו הוא נותן.** משום דאדם יודע שאין ערך לאברים. עי' בגמ' לקמן ה. דפליגי ר"מ אומר ערך כלי עלי, אי אמרי' דאדם יודע דאין ערך לכלי וגמר ואמר לשם דמים, והתוס' דכ' הך סברא ס"ל כר"מ, והתי' הב' שבתוס' הוא אליבא דרבנן, כ"כ **בהפלאה שבערכין.** אמנם **בשיעורי הגרמ"ד** ביאר דרבנן פליגי רק כשאומר ערך, דא"א לחייב דמים, אבל הכא כל החיוב הוא רק דמים.

**בא"ד. ועוד י"ל דסד"א וכו'. ובשיט"מ** אות יא', הוסיף דכיון דישנו בערכין נותן ערך שלם, וצ"ב דהרי מה שישנו בדמים היינו רק לגבי דמי האבר ולא טפי מזה.

**בא"ד. שם.** ודברי התוס' מבוארים היטב לפ"ד הגרי"ז דדמים וערכין הם חיוב אחד, אלא דק' דהרי מדברי התוס' ב. דמדמה דין דיקלא לדין דמי אדם, מוכח דלא כהגרי"ז. **שיעורי הגרמ"ד.** [ויש להעיר דלכאורה ערך אברים הוי כמו ערך כלי, כיון דאי"ז דין של 'דמי אדם', ששייך לומר שהוא כמו דין 'ערך', אבל אברים זה שוויות בפנ"ע, והוי כמו כלי, ואדרבה מבואר כאן דלא כהגרי"ז].

**נפשות ולא המת.** עי' **ברש"ש** דהק' דמת ג"כ איקרי נפש. ועי"ש מה שתי'.

**תוס' בד"ה נפשות.** ואע"ג דמת אסור בהנאה. **ובמל"מ** פי"ב מהל' אבל הכ"א, כ' דא"א לתרץ בעכו"ם, דהרי לר"י אינו נערך. ועי' **בהגהות רש"ש טויבש** דכ' דאכתי אפשר לומר דאיירי בעבד, דמותר בהנאה, וקתני במתני' דהוא נערך.

**ת"ל והעמיד והעריך.** והך קרא איירי בדין השג יד, **ובאור גדול** כ' דכיון דאינו בדין השג יד, אינו נערך כלל.

**גוסס.** בגמ' מבואר דהטעם משום שאינו בר העמדה והערכה. ועי' **בחסדי דוד** תוספתא פ"א ה"א, דביאר דהוא נחשב כמת שאינו ראוי להערכה. ועי' **ברמב"ם** דכ' דהטעם משום שהרי הוא כמת. **ובתוס' ר"י הזקן** קידושין עח: בד"ה כשהוא, כ' דדברי הרמב"ם הם רק לגבי ערכין, אבל לשאר מילי יש לו קצת שוויות.

ע"ע **בשיט"מ** אות כ"א, דמבואר דצריך העמדה על רגליו.

**שם.** עי' **באור שמח** פ"א ערכין הי"ג, דנקט דאפילו אם נתרפא אח"כ פטור, משום דלא היה בר העמדה והערכה. וכ"כ **בחזו"א** סי' כ"ט סק"ח.

**והעמיד והעריך. ובתוס'** כ' דפשטא דקרא איירי במעריך, ולפ"ז צריך להיות דגוסס אינו מעריך. אמנם **רש"י** עה"ת כ' דקרא איירי בנערך. ועי' **באור שמח** פ"א הי"ג ערכין, דביאר דכיון דערכין הם מכלל קדשי בדק הבית דבעי העמדה והערכה, מסתבר לדרוש קרא דאיירי בנערך.

**והשפ"א** כ' דאע"ג דאיירי במעריך, מ"מ סתם ערכין הוא שמעריך את עצמו, וממילא דאיירי גם בנערך, וכיון דמסתברא יותר למעט גוסס דאינו נערך משום שאין לו דמים, להכי אוקמי' קרא בנערך. [והוסיף דזה כוונת הרמב"ם שהביא טעמא דאין לו דמים, משום שזהו הטעם דדרשי' קרא על הנערך].

**כל שישנו בהעמדה.** דדרשי' הך קרא על ה'נערך' ולאפוקי גוסס, וע"ע **ברמב"ם** דהוסיף דצריך העמדה בדין של הנערך, ואם מת אח"כ פטור. **והראב"ד** שם פליג דבעינן רק שיהיה ראוי להעמדה והערכה, אבל א"צ להעמידו בדין.

**תוס' בד"ה ולא אוציא את הגוסס.** וי"ל דבהמה אית בה חיותא טפי. **ובחידושי הגרי"ז** דלהתוס' העמדה והערכה היינו שצריך לעמוד עכשיו, והנ"מ דבבהמה צריך העמדה בפועל, ובערכין סגי במה ש'ראוי' לעמוד. והוכיח מדברי **הרמב"ם** שהובאו לעיל, דדין העמדה היינו שהנערך יעמוד בדין, וכן בהעמדה דבהמה. **ולהראב"ד** צריך שבשעת הנדר יהיה ה'נערך' ראוי לעמוד בדין, ולאפוקי גוסס שאינו יכול לעמוד בדין. והוסיף דגם להרמב"ם אם בשעת הנדר היה ראוי לעמוד, ובשעת העמדה בדין היה גוסס מהני.

ולפ"ז כ' ליישב קו' התוס', דגוסס חשיב כחי וכמו דחזינן בבהמה, דדינה לעמוד עכשיו בדין שיהיה לה שם 'בהמה', ומהני גם היכא דמפרכסת. אבל הכא בעינן דבשעת הנדר יהיה ראוי להעמדה בדין, וזה ליכא בגוסס. אבל אם עכשיו ראוי, ובשעת העמדה בדין הוא גוסס חייב, מטעם דגוסס הרי הוא כחי.

**שם.** עי' **בליקוטי הלכות** מש"כ לתרץ קו' התוס', דיש לחלק דדווקא גוסס אדם דאסור להזיז אבריו והרי הוא כשופך דמים, ולכן א"א להעמידו, אבל בבהמה דליכא להך דינא שפיר אפשר להעמידה. וכ' עוד דלפי זה חולה דמותר להזיזו, הוי בר העמדה והערכה. וכ"כ **בהגהות ראמ"ה**.

**שם. בשו"ת דובב מישרים** ח"א סוף סי' ל"ח, ביאר דתי' התוס' דרק בבהמה אמרי' מפרכסת כחיה ולא באדם.

**שם**. עי' **במאירי חולין** ל. דכ' דמפרכסת חשובה כחיה לענין פדיון, כל זמן שיש לה חיות.

**בא"ד. והא דנקט מפרכסת. בעולת שלמה** ביאר דבריהם, דק' להתוס' למה לא נקט גוססת, ותי' דהתם איירי לענין טומאת נבילה, ובגוססת פשיטא דאינה מטמאה כלל.

**בא"ד. דפשטיה דקרא גבי נודר.** עי' **ברש"י** על התורה דביאר דאיירי בנערך. **וברש"ש** כ' דמדכתיב ע"פ אשר תשיג יד הנודר, משמע דעד השתא איירי בנערך.

**בא"ד. וגוסס הוא נודר ומעריך כדתנן במס' שמחות.** ובאמת דמתני' היא לקמן ו' ע"ב, **והרמב"ם** לא הזכיר דגוסס נודר ומעריך. ועי' בס' **גט פשוט** קכ"א סקל"ב, דהרמב"ם ס"ל דהך קרא איירי ב'מעריך', וא"כ גוסס שאינו בהעמדה אינו יכול להעריך. ומתני' דלקמן לצדדין קתני על יוצא ליהרג. ולכן התוס' הביאו ראייתם ממס' שמחות. וע"ע **בהגהות רש"ש טויבש** דכ' כעי"ז.

**אחד שהעריך מאה. ובתוס'** פי' כגון שאמר ערך פלוני ופלוני וכו', דס"ד דלא הוי ערך, ומדבריהם משמע דס"ד דל"מ כלל. אמנם **בשיט"מ** בהשמטות כ' דס"ד דהלשון ערך הוא רק על הראשון.

ועי' **ברמב"ם** פ"א ערכין הי"ח, דכ' דהאומר ערך אלו וכו' והיה עני נותן ערך אחד עני, וביארו **הגרי"ז והחזו"א** דסגי בשקל אחד לפוטרו מכל הערך של המאה, ואין אומרים דכיון שאין לו שקל לכל אחד, אינו ראוי להערכה. וכ"מ **בתוספתא**. וזה גופא נתחדש בקרא דהוי ערך אחד שנידון בהשג יד על הכל. אמנם **בלח"מ** שם מבואר דצריך שקל לכל אחד. ועי' בחזו"א דכ' דזהו כוונת התוס', דאי"ז 'ערך', היינו שאין לזה דין ערך אחד, אלא הוי כמו כמה ערכין, וקמ"ל.

ע"ע **בשפ"א** דביאר דס"ד דדדנין כמו שמוכרין עשר איש בב"א, דאז כ"א ערכו פחות, מאילו היה נמכר בפנ"ע, וקמ"ל דדנין כ"א בפנ"ע. ואמנם ל' הברייתא משמע דלא חל כלל, ולדבריו הנידון הוא בתשלומי הערכין.

**דף ד:**

**אשה שהעריכה מנין. ובתוס' סוכה** כח: הק' דהא השוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה. ותי' דהכא שאני דהפרשה נאמרה בלשון זכר. ועוד י"ל דהשוה הכתוב הוא רק לענין עונשין. והכא איירי לענין עשה דערכין.

**והיה ערכך לרבות טומטום וכו'.** וברש"י לקמן בד"ה לדמים, ביאר דהריבוי הוא משום דאם אינו ענין לערכין, דהא נתמעט מהזכר וכו', תנהו ענין לדמים. אמנם **השפ"א** כ' דזהו מיעוט "בערכך הזכר", דרק לגבי ערכין בעינן זכר ודאי ולא לגבי דמים.

**יכול לא יהו בערך איש.** עי' **בשפ"א** דהק' דבלא קרא נמי אינם מחוייבין יותר נמערך אשה, דמספק א"א לחייבם יותר. ובהשמטות כ' דרש"י בבכורות מב: כ' דמספיקא אזלי' לחומרא, כיון דזה ספק איסור דבל יחל, וכ"כ **בעולת שלמה** ליישב ע"פ דברי הר"ן דבספק הקדש אזלי' לחומרא וחייב לשלם. ועוד תי' שם דנ"מ אם ההקדש תפס למ"ד דתקפו כהן אין מוציאין מידו.

ועוד תי' בשפ"א דקמ"ל דאפילו אם נקרע ונמצא זכר, מ"מ ממעט ליה קרא כיון דבשעת הערך לא היה זכר. וכעי"ז כ' גם בעולת שלמה.

**ואלא קרא למה לי.** ילה"ק דהא איכא חידוש דא"צ להעריך דווקא גברא מסויים, ולהחזו"א דהובא בר"פ, דערכין הוא התפסה במצות ערכין, אפ"ל דהוי מילתא דפשיטא דשייך גם אי"ז גברא מסויים. אבל להשלטי גבורים דהוי כמקדיש את הגברא, אמאי פשיטא דמהני.

ובאמת דלהש"ג ק' טפי איך באמת מהני. ולל"ק לא קשה, דיתכן דלהכי אינו נידון בהש"י, דאינו נכלל בהל' ערכין, כיון דלא חל חיוב על גברא, והוי רק כנדר, [ומדמי' למפרש דאין חיוב על הגברא, דהרי אינו נידון בהש"י, אלא חייב מצד עצם נדרו]. ולל"ב צ"ל דגם להש"ג, יכול להתחייב בערכין גם כשאינו מקדיש גברא מסויים, ורק דאם מעריך עצמו, הוי כמקדיש עצמו. ויתכן דזה התחדש בריבוי, דיש גם ערכין שאינם תלויים בגברא.

**תפשתה מרובה וכו'.** וצ"ל דמשום הך סברא זהו דינו, דאל"ה יהיה מחוייב מחמת הספק ליתן חמישים. **שיעורי הגרמ"ד.** [ויש שביארו דפלוגתת הל"ק והל"ב, אם ערך סתם הוי כמפרש ג' סלעים, או דזהו רק מטעם דתפשתה מועט תפשתה, וא"כ זהו רק מחמת ספק דאין אנו יודעים למה התכוון. ברכת כהן].

**ואימא שקל, ההוא בהשג יד.** מבואר דשקל דהש"י אינו בכלל דין 'ערך'. אמנם **בחי' הגרי"י וינוגרד** כ' דתלוי בפלוגתת ר"מ ורבנן לקמן ז' ע"ב, דלר"מ הנידון בהש"י משלם רק שקל, ולא טפי, ומבואר דהך שקל הוא ג"כ דין 'ערך'.

**שם. בהפלאה שבערכין** פי' דבשלמא אם אמרי' דיתן שקל, אתי קרא למימר דנותן ג', אבל השתא דאמרי' דשקל אינו ערך, מאי קמ"ל.

וע"ע **בערכי עלי** דאין לומר דבלא הקרא הו"א דיתן הערך הפחות של זכר שהוא חמשת שקלים, דכיון דלא הזכיר זכר, מהיכי תיתי לדונו כזכר.

**לרבות ערך סתום.** ופליגי תרי לישני אי נידון בהשג יד. **בשיטת רש"י** מבואר דכיון דא"צ 'הערכה' ממילא דאין נידון בהשג יד, וה"ה אם אומר הרי עלי ערך פלוני בן עשרים, דתו א"צ הערכה. ולל"ב מבואר דמ"מ "נקרא ערך" ונידון בהשג יד. ומשמע דלל"ב החילוק הוא, דבמפרש ערכי עלי חמישים, הוי נדר דמים, אבל הכא שאינו מתחייב בעצם הדמים, דאינו מזכיר את עצם הדמים, ולהכי יש לו הל' ערכין וממילא נידון בהש"י, אבל לל"ק צ"ל דגם במפרש ערכי עלי חמישים, יש לו דין ערכין, ורק דאין נידון בהש"י, משום דאין צריך הערכה, וא"כ גם ערך סתום הוי כמפרש.

ועי' **ברמב"ם** דמשמע דמפרש את הערך אינו בכלל נדר דמים, דהביאם בב' הלכות אחרות, ולפי זה צ"ב למה ערך סתום אינו כמפרש. וע"ע **בחי' הגרי"ז** דביאר דהדין של מפרש הוא רק אם פירש בהדיא, דאז אינו נידון בהש"י, ומשא"כ בערך סתם. [ואולי י"ל דהנה ילה"ק למה במפרש אינו כמתנה עמשכ"ב, וצ"ל דדיני הערכה של הש"י, הוא רק אם לא התחייב בחיוב הערך שקבעה לו תורה, ואי"ז כמתנה עמשכ"ב, ולפי זה בערך סתום דלא התחייב בחיוב הערך עצמו, אינו כמפרש ונידון בהשג יד].

**בשיטת התוס',** עי' **בחידושי הגרי"ז** דביאר ד'מפרש' הוי נדר, ולל"ק מרבי' מקרא דערך סתם אינו בכלל ערכין אלא הוא נדר, ולל"ב מרבי' דהוא בכלל הערכין. [ויתכן דהנידון דבערך סתם הוי כאומר סכום מסוים והוי כנדר, או"ד דערכין בא ע"י מצות המלך ולא ע"י מעשה עצמו, וכמ"ש הרשב"א קידושין יג. והובא בר"פ, ול"ד למפרש דבא ע"י מעשה עצמו, אבל ערך סתם הוי גם ממצות המלך].

אמנם בעצם דברי התוס' כ' דהאומר הרי עלי ערך פלוני בן עשרים, דאינו כמפרש משום שתלה הערך בנערך. והביאור דאם תלוי בגברא מסויים אכתי צריך הערכה, אם הוא טומטום וכיו"ב, וחייל בזה דיני ערכין. והנידון בערך סתם, כיון דא"צ הערכה כלל דמי למפרש והוי נדר. או דכיון שלא אמר סכום הנדר דמי לאומר ערך פלוני בן עשרים.

ועוד אפ"ל דהתוס' ס"ל דערכין חייל רק אם התפיס על גברא, וכהשלטי גבורים דהובא בר"פ, דערכין הוא חלות קדושה על הגברא, או"ד כמש"נ מהחזו"א דיסוד ערכין הוא התפסה במצות ערכין, וא"כ א"צ גברא מסויים. [ויש לדון בכל הנ"ל, באומר ערך בן עשרים עלי, דלא הזכיר 'פלוני'].

ע"ע **בחזו"א** דביאר דלכו"ע אית ליה דין נדר, ופליגי, אם נתרבה בקרא דהוא נכלל בפרשת ערכין, ויש לו עשה דערכין, ולל"ב נתרבה גם דהוא נכלל ב'דיני' ערכין, שנידון בהש"י.

**שם**. עי' **בחזון יחזקאל** דהק' דלשיטת הרמב"ם בעינן עמידת ה'נערך' לפני הכהן, והכא ליכא נערך, ואיך מהני. ותי' דדווקא היכא שצריך להעריך אם הנערך הוא בר הערכה וכמה ערכו, בעינן העמדתו, והכא ליכא גברא שצריך הערכה, וא"צ העמדה והערכה.

**מאי טעמא כמפרש דמי.** יל"ע בדינא דמפרש ואומר ערכי עלי עשרים וחמש שקלים, בזמן שערכו הוא חמישים, והנה להצד דהוי נדר, פשוט דמחוייב לפי נדרו דהוי כ"ה שקלים. ואם זה כערכין, לכאורה דהוי כמתנה עמשכ"ב, דהתורה קצבה חמישים, ואיהו קוצב כ"ה. או"ד דדינא דמפרש הוא דין מיוחד בהל' ערכין דבמפרש הוא נידון לפי ערכו, וכדמשמע בדברי הגרי"ז וא"כ יתן כ"ה. ועי' **בליקוטי הלכות** מש"כ בזה.

**דמים למה לי לא יהא וכו'.** ומוכח דהך סוגיא סברא דדין דמים אינו מהל' ערכין, ולהכי מדמינן לדמי דיקלא. כ"כ בשיעורי הגרמ"ד **בשם הגרי"ז.**

**שם.** עי' **בשפ"א** דהק' דדלמא בלא הקרא ליכא דין דמי דיקלא, ורק דיכול להקדיש הדיקלא עצמה, אבל לא להתחייב ב'דמי דיקלא'. ואפשר דקו' הגמ' למה נקט התנא דטומטום ישנו בדמים, ולא נקט דבדיקלא איכא דין דמים. ועוד כ' דהגמ' ס"ל דאין לחלק בין אם מקדיש את הדבר עצמו, לבין אם מקדיש את דמיו.

**לא יהא אלא דמי דיקלא. בחידושי הגרי"ז** הק' דדהרי אדם אינו יכול להמכר בעבד כנעני, ואין לו דמים כדיקלא, ותי' דמ"מ כיון דאין לו שומא אחרת, אמרי' דבע"כ להך שומא נתכוון. אלא דהק' דלדברי הרמב"ם דכ' דדמים נכלל בערכין, דבשניהם חייב באחריותן אפילו כשלא אמר עלי, ק' דל"ד לדמי דיקלא, כיון דהכא התחדש דחייב באחריותן, ולזה בעינן קרא.

**שנידון בכבודו. בתוס' ב"מ** קיד. בד"ה מה, הק' מה צריך קרא דמאי שנא מנזקין דשמין כמה הוא שווה בלא יד, וה"נ נשום כמה הוא שוה בלא האבר שהנשמה תלויה בו וממילא נותן כולו. ותי' דאמרי' לקמן יט. דאין שמין בערכין אומד של נזקין, כמה הוא שווה בלי האבר, דאז העבד שווה פחות כיון דמתגנה, אלא שמין כאילו ידו מוכתבת לרבו ראשון, ולא כמו שניטלה, וא"כ השומא היא רק ביחס לאבר, ולא כאילו ניטלה, וא"א בלא הקרא לא נהיה נותן כולו.

**שם**. עי' **ברגמ"ה** דכ' דאם לא אמר דמי אבר שהנשמה תלויה בו לא אמר כלום, וק' דמתני' היא לקמן יט: דגם בדמי ידי מחוייב בדמים, ועי' במעשה חושב.

**הוא והקדש שותפין בו.** לשיטת **רש"י** בין מקדיש ובין לוקח קנו חצי בראש חמור ועבד. וכ"ה שיטת **הראב"ד** בפ"ה מהל' ערכין. ולהתוס' רק בהקדש אמרי' כן מטעם מקדיש בעין יפה מקדיש. וע"ע **ברמב"ם** שם דמשמע דמקדיש קנה רק הראש, ואילו לגבי מכירה כ' דקנה חצי. וזה להיפך מהתוס'. אמנם בשיעורי הגרמ"ד הביא **מהגרי"ז**, דגם להר"מ במקדיש קנה חצי, כיון דמסיים שם דצריך לשום את האבר, והרי במכירה אנו שמים אותו שכאילו הוא חצי דזהו שווי המכירה שלו, וא"כ ה"ה לגבי מקדיש דזהו שומת האבר. וכוונת הר"מ דהקדיש את הראש, היינו השוויות של ראש עבד, שזה חצי.

**שם.** עי' **בשיעורי הגרמ"ד** שהסתפק בגדר מה שקנה חצי, א"ז מחמת שהראש הוא כמו חצי עבד, או דבזה שנותן הראש דהוא דבר חשוב בעבד, ע"כ שעשאו שותף בחצי בהעבד. ונ"מ בעבד של ב' שותפין, שהקדיש א' מהן את ראשו, כדאם עשאו שותף, היינו רק בחלקו, וא"כ זה רק רביע עבד. ובירושלמי ב"ק פ"ח ה"א, כ' דהמוכר רגלה של פרה [והיינו מארכובה ולמעלה דבזה היא נעשית טריפה, או"ש], מכר את חציה, חזר ומכר רגלה השניה, לזה רביע ולזה ג' חלקים.

**שם.** עי' **ברגמ"ה** דכ' דאינם יכולים למכרו ולחלוק דמיו מפני חלק ההקדש שיש בו מעילה. **ובחידושי הגרי"ז** ביאר דפדיון לפדות חצי ההקדש ודאי מהני, ורק דשותפין יש להם זכות בכולו, ובדיני הממונות יש זכות לעשות דין חלוקה בממון, אבל בהקדש ליכא דין חלוקה, וגם כשימכרו יחול דין שותפות על הדמים.

**תוס' בד"ה הוא והקדש.** שישומו אותו אבר שמכר. **ובשיט"מ** הק' דסו"ס א"א לעשות מלאכה בלא הראש, והוי חצי.

ועי' **בחסדי דוד** דהק' דלפי התוס' שבמכר שמין את הראש, א"כ הוי כמו ראש פרה דשמין אותה כמה היא נמכרת בשוק.

רש"י בד"ה דהא מזדבן וכו', אין דרך למכור. **ובגליוני קהילות יעקב**, הוכיח דבעצם מותר למכור ראש עבד מת, דמותר בהנאה, ורק ד'אין דרך למכור'.

**והא חמור ופרה ליתנהו וכו'.** מוכח דהך סוגיא סברה דדין דמים אינו דווקא בדמי אדם, דאל"כ מה מדמה לחמור ופרה, ודלא כיסוד הגרי"ז.

**שם**. עי' **בשפ"א** דהוכיח דאין לחלק בין אם מקדיש את ראש הפרה, לבין אם מקדיש את דמי ראש הפרה, דכל נדר מקשינן לערכין. אמנם **ברמב"ם** פ"ה ערכין, כ' דמי חמור ופרה, וצ"ע אי בדווקא נקט כן.

אמנם **הגרי"ז והאחיעזר** ח"ב מ"ד אות ה', הק' דדווקא כשמתחייב בדמים של אבר, שחייך לומר דהנידון יהיה לפי כבודו, אבל כשמקדיש הדבר עצמו, מאי דאקדיש אקדיש. ועוד הק' הגרי"ז [והובא בשיעורי הגרמ"ד], דדין נידון בכבודו שייך רק כשאומר "עלי", שהוא מתחייב בגוף הדבר, והכא משמע דאפילו כשאינו מתחייב ע"ע, נידון בכבודו.

**וברמב"ם** כ' האומר דמי ראש חמור זה הקדש, דחייב בדמי כולו, וביאר **בחידושי הגרי"ז**, דלא כ' הר"מ דכולו קדוש, ורק חייב בדמי כולו, משום דלא חייל שום דינים על החפצא, רק דיש לו קדושת דמים לענין מכירתו, ובזה שייך לומר דנידון בכבודו, ואפילו דאינו מקדיש את עצם הדבר, כיון דסו"ס הוא קדוש לענין דמיו. ובשיעורי הגרמ"ד הק' דהרי אפ"ל דהוא הקדיש רק את הראש ולא טפי מהכי, ומנ"ל לומר דהוא מחייב את עצמו בדמים.

וע"ע **בקהילות יעקב** סי' ב' דביאר דהא דמחוייב ליתן דמי כולו, היינו משום דבכל הדמים 'פתיך' דמי הראש, דכיון שהוא אבר שהנשת"ב וא"א בלעדיו, ממילא כל הדמים הם גם בשביל הראש, ואמנם דגם א"א בלי הגוף, ולכן לכל הדמים יש שם של דמי הגוף ודמי הראש, וכיון דפתיך בהם דמי הראש, מחוייב ליתן כולם, והגם שבאמת הקדושה חלה רק על הראש.

אמנם ברש"י בד"ה ואין נידון, כ' דלא הוי כולו דהקדש, דמשמע דלא כהנ"ל, אלא דבאמת אי נידון בכבודו, צריך להיות קדושה על כל גוף החמור. וכ"מ מדברי הרגמ"ה. וכ' דדוחק לומר דכוונת רש"י דכולו הקדש לגבי דמיו.

**הא בקדשי מזבח וכו'.** עי' **בשער המלך** פ"ה מהל' ערכין הי"ז-י"ח, שהק' מסוגיית הגמ' חולין קלה. דאמרי' התם איפכא, דבקדשי מזבח אמרי' פשטה קדושה, אבל בקדשי בדה"ב לא חייל קדושה על הגיזה. ומוכח מדבריו דס"ל דגדר דינא דנידון בכבודו הוא דין פשטה, וכדמשמע מרש"י וכמ"ש לעיל. ואמנם דזה צ"ע, כיון דהרי דין דמים אינו קדושת הגוף דנימא בזה פשטה. [ואולי להגרי"ז דדמים הוי מפרשת ערכין, וכפי השלטי גבורים דחייל קדושה על הגברא, שייך לומר פשטה].

ועי' **בקה"י** סי' ב', דגם אי אמרי' פשטה, היינו מדין נידון בכבודו, דנלמד מריבוי דנפשות, וא"כ דווקא בגוף אמרי' דפשטה דאיקרי נפש, ולא על הגיזה. ועוד כ' ליישב לפמש"כ לעיל, דהכא אי"ז מטעמא דפשטה, אלא מטעם דבכל הדמים 'פתיך' בהו דמי הראש, משום דהוי אבר שהנשת"ב, ולכן נותן דמי כולו.

**שם.** עי' **ברגמ"ה** דביאר החילוק, דבקדשי בדה"ב אפשר למכור הראש לבדו, אבל בקדשי מזבח א"א לשחוט רק הראש לשם עולה והשאר חולין, דאין מכניסין חולין בעזרה. **ובקהילות יעקב** סי' ב', הק' מסוגיא דחולין דמבואר דאיכא דין פשטה גם על הגיזה, ואפילו דלא נצרך לעצם ההקרבה. וכ' דהרגמ"ה רק מבאר סיבת הטעם ששייך דין פשטה בקדוה"ג, משום דאל"ה אינו ראוי למה שהוקדש, אבל אחרי דנתחדש הך דינא, אמרי' פשטה בכולה וגם בגיזה, ולא מפלגי' דדווקא מה שנצרך להקרבה חל בו קדושה.

ועי"ש עוד דהק' למה הוצרך הרגמ"ה לטעם דהוי חולין בעזרה, תיפו"ל משום דחסר בשיעור הקרבן.

רש"י בד"ה אלא לא קשיא. דכי כתיב נפשות גבי ערכין. ובגליוני קהילות יעקב, העיר דבגמ' לקמן ה. מספק"ל בערכי עלי לגבי מזבח, אם נידון בהש"י, ומ"מ חזינן דמשכח"ל ערכין לגבי מזבח, דהרי בדמים ליכא דין הש"י.

**רגלה של זו עולה.** עי' **במקדש דוד** קו"א סי' ב' אות ג', דדווקא בעולה אמרי' דפשטה, אבל בחטאת ואשם דבעינן הפרשה לשם החטא, ל"מ מה דפשטה מאליה, ואינו מתכפר בה, ועוד יתכן דליכא פשטה היכא דעי"ז אינה ראויה להקרבה, וא"כ ליכא כלל פשטה בחטאת ואשם.

**יכול תהא כולה עולה**. ועי' **בלחם משנה** פ"ה הי"ד ערכין, דלולי הקרא הוי אמרי' דכולה עולה. **ובחידושי הגרי"ז** תמורה יא ע"ב, כ' דאתי לאפוקי מסברת ר"י ור"ש דס"ל דפשטה.

ויעוי' **בחי' הגרי"ז** בסוגיין דביאר דלולי הקרא הוי אמרי' דאיכא דין 'גמרי', [כמו בשפחה חרופה שנתקדשה, ואח"כ נשתחררה, דגמרי הקידושין], ועי"ז תהא כולה עולה. והטעם דכיון דלא מצינו הקדש באברים, ובעינן דיהיה ההקדש על כולה, א"כ נימא ד'גמרי' יהיה מועיל גם בתחילת ההקדש, [ואמנם דדין גמרי הוא רק מקדושה גמורה לקדושה שאינה גמורה, ואינו בכה"ג דהוי תחילת הקדש, אבל בס"ד ס"ל דגמרי הוא גם בתחילת הקדש], דאי לא נימא כן הרי מתבטל ההקדש לגמרי. וקמ"ל קרא דשייך הקדש באברים, וא"כ לא אמרי' דגמרי.

ע"ע **בקהילות יעקב** קידושין סי' ט"ו, דכ' דלולא הקרא היינו דורשין בהמה ולא חצי בהמה, [וכדכ' שם המקנה לגבי אשה], וא"כ דאין קדושה על חצי בהמה, הוי אמרי' דא"כ פשטה וחלה בכולה.

ועוי"ל דגם למ"ד דלא ס"ל פשטה, הא מ"מ מודה באבר שהנשת"ב, וברש"י בתמורה וברמב"ם מבואר דזה מדין פשטה, וא"כ גם הך מ"ד סובר דין פשטה, רק דמחלק אם זה אבר שהנשת"ב, וס"ד דכולה עולה, דאמרי' פשטה גם באבר שאין הנשת"ב.

**יכול תצא לחולין. וברש"י חולין** סט: דהאבר יפדה, ועי"ז תצא הבהמה לחולין. **ובחידושי הגרי"ז** הק' דהרי כתיב בקרא ממנו קודש, דיש לו דין קדוה"ג, ואיך שייך בזה פדיון, ותי' דס"ד דכיון דאי"ז קדושה גמורה, יהיה מהני פדיון, וקמ"ל. ועוד פי' דבס"ד לא שייך קדושה באבר אחד, ולהכי ס"ד או דקדשה כולה, או דכולה חולין. וקמ"ל דחל קדושה על האבר, וממילא אינו יכול לשחטה לשם חולין.

ועי' **ברגמ"ה** דביאר דהס"ד הוא רק על 'שאר הבהמה', וביאר **הגרי"ז** דס"ד דאע"ג דבכל קדוה"ג, אינו יוצא מידי מזבח לעולם, ס"ד דהכא יהיה יכול למכור שאר הבהמה. וקמ"ל דבהוייתא תהיה, דזהו דינה שאינה יוצאת מידי מזבח, ולכן מפרש דדינה דתמכר לצרכי עולות, דעל כל הבהמה חל הך דינא דמחוייב למכרה.

**תמכר לצרכי עולות.** **ובחי' הגרי"ז** כ' דאינו יכול להמתין עד שיפול בה מום, כיון דחל בה דין דאינו יוצא מידי מזבח לעולם. ולהגרמ"ה שהובא לעיל, זה נלמד מהקרא.

**ודמיה חולין חוץ מדמי אותו אבר שבה. וברש"י** כ' שלא יקבל דמה, דכיון דנחתא ליה קדוה"ג אינו רשאי למכרה, ואם מכרה אינה מכורה, [והיינו מטעם דהמוכר עולתו לא עשה ולא כלום], ואין קדושה חלה על מעות האבר, עכ"ד. ומבואר דס"ל לרש"י דחייל קדוה"ג על הך אבר. ולפ"ז מש"כ דדמיה חולין חוץ מדמי האבר, היינו לגבי דיני גזל, דאם לקח מעות בשביל דמי האבר, צריך להחזיר המעות. **אבן האזל** פט"ו מעה"ק ה"ב.

אמנם **ברגמ"ה** כ' דחוץ מדמי אותו האבר, היינו דהנך דמים יהיה בהם קדושה, והגרי"ז נקט דכן דעת **הרמב"ם**. וק' דקי"ל דהמוכר עולתו ושלמיו לא עשה ולא כלום.

וביאר **הגר"ח** דהא דבעלמא ל"מ המכירה, היינו משום דסו"ס הקרבן קרב על ה'מתכפר', אבל הכא דהקדיש רק את הרגל, לא חל עליו דין 'מתכפר בזה, דכל הקרבן קרב לחובת השני, ואינו קרבן שותפין, ולהכי מהני המכירה.

אמנם דאכתי ק' דכיון דתמימה היא אין לה פדיון, **והגר"מ סולוביצ'יק** תי' דאי"ז משום מכירת האבר, אלא משום דאיכא דין דהקדש תופס את דמיו, ואפילו דאינו יוצא לחולין.

וע"ע **באבהא"ז** שם, דביאר דכיון דהך רגל אינה יכולה להקרב לעולה, לא חל עליה קדוה"ג, אלא היא קדושה רק בקדו"ד לדמי עולה, ושפיר מהני המכירה. והא דנחשבת מחוסרת אבר, כיון דכבר חל עליה דין שצריך למכרה לעולה, א"כ חסר בשם ההקדש 'דידיה' לעולה.

וע"ע בשו"ת **משנת ר' אהרן** סי' מ"ד, דביאר דלהצד דחייל על האבר קדו"ד, הא דל"מ הפדיון להך אבר, משום ד'פדיון' הוא רק מהקדש לחולין, אבל הכא הרי הוא נמכר לצרכי עולות, ול"ש בזה פדיון.

**רש"י בד"ה חוץ מדמי אבר.** וא"ת נמצא לוקח זה מקריב וכו'. ועי' **רש"י בתמורה** דהביא ל"א מהירושלמי, דהשני מעיקרא התחייב רק בזוזא לעולה, ולא התחייב בקרבן עולה.

וע"ע **ברמב"ם** פט"ו מעה"ק ה"ב, דכ' שהקונה נדר עולה בדמים קצובים, ובדבריו משמע דהוא התחייב בעולה שלמה, רק דחיובו מוגבל בדמים קצובים. וא"כ ק' דסו"ס אם התחייב עולה שלמה, אי"ז עולה דידיה.

**והגר"ח** ביאר דבאמת הקרבן קרב כולו בשביל חבירו, והוי שפיר עולה דידיה, וכמבואר לעיל בדברי הרגמ"ה דהמכירה חלה על כל הבהמה, אלא דקו' הגמ' היא רק דכיון דהוא נדר להביא עולה שלמה, ולקיום נדרו צריך להביא מן החולין, וא"כ הכא דמקצת מהבהמה כבר קדוש, אינו מביא מן החולין, ותי' הגמ' דהוא נדר רק בדמים קצובים, ואת זה שפיר מביא מהחולין, אבל עצם הקרבן הוי עולה דידיה לגמרי.

**תוס' בד"ה ימכר.** והא דלא קא משני וכו'. עי' **במקדש דוד** קו"א ב' אות ב', דתי' דבכה"כ כו"ע מודו דלא אמרי' פשטה, כיון דהרי הרגל הוקדשה לצורך קרבן ראובן, ואילו שאר הבהמה היא של שמעון, ומהיכי תיתי דתתפשט קדושת הקרבן של ראובן על בהמת שמעון. אמנם להתוס' דין פשטה תלוי בהמקדיש, ולא במתכפר.

ועוד כ' לחלק דאמנם חוץ מעצם ההקדש, הוא גם נותן מתנה לחבירו, ומהיכי תיתי דכל הבהמה תנתן במתנה לחבירו, ע"י דינא דפשטה.

**ר"י ור"ש אומרים וכו'.** עי' **במקדש דוד** שם, דהא לא הוי נדחה להקרבה, היינו משום דהא בידו להקדישה לגמרי ולהקריבה. **ובחזו"א** בכורות סי' י"ח סקי"ט, כ' עוד דדיחוי לא חל על אבר שאין הנשת"ב.

**אבל דבר שהנשמה תלויה בו קדשה כולה.** ועי' **ברש"י בתמורה** יא: בד"ה באומר, וכן בדברי **הרמב"ם** בפ"ה הי"ד, דמבואר דהגדר בזה הוא משום דפשטה קדושה בכולה. אמנם **בשיט"מ בתמורה** אות ה', כ' דילפי' לה או מקרא או מסברא. ועי' **בריטב"א** קידושין ז: דכ' דהוי סברא דכאילו הקדיש את כולה. אמנם **התוס'** שם ז. כ' דילפי' לה מקרא דממנו קודש.

ויעוי' **בחי' הגרי"ז** תמורה, דנקט בדברי רש"י, דזהו סברא, ולא מדינא דפשטה, והוכיח מהא דגם בקידושין אמרי' פשטה, ובתוס' שם בקידושין ביאר דההתפשטות באה ע"י מעשה ההקדש, [ולכן אם אמר בל' אירוסין ולא בל' קדושה לא יתפשט], ומוכח דזה מסברא, יעו"ש.

וע"ע **ברגמ"ה** דכ' דזה סברא דא"א לחלוק הראש לבדו ולהקריבו, והגוף יהיה חולין, כיון דאין מכניסין חולין בעזרה.

**לא קשיא הא בקדושת הגוף וכו'.** עי' **ברגמ"ה** דביאר החילוק, דבקדשי בדה"ב אפשר למכור הראש לבדו, אבל בקדשי מזבח א"א לשחוט רק הראש לשם עולה והשאר חולין, דאין מכניסין חולין בעזרה.

**ובשיעורי הגרמ"ד** כ' דלכאורה גם לא מצינו שיהיה דין הקרבה רק על הראש בפנ"ע. ועי' **במקדש דוד** שם אות ג', דכ' עוד דגם א"א בלי קבלה וזריקה, כיון דדם הראש אינו ראוי לזריקה, כמבואר בתוספתא דזבחים.

**ובקהילות יעקב** סי' ב', הק' דלדבריו רק מה שנצרך להקרבה מתפשט, וק' מסוגיא דחולין דמבואר דאיכא דין פשטה גם על הגיזה, ואפילו דלא נצרך לעצם ההקרבה. וכ' דהרגמ"ה רק מבאר סיבת הטעם ששייך דין פשטה בקדוה"ג, משום דאל"ה אינו ראוי למה שהוקדש, אבל אחרי דנתחדש הך דינא, אמרי' פשטה בכולה וגם בגיזה, ולא מפלגי' דדווקא מה שנצרך להקרבה חל בו קדושה.

ועי"ש עוד דהק' למה הוצרך הרגמ"ה לטעם דהוי חולין בעזרה, תיפו"ל משום דחסר בשיעור הקרבן.

**מקדיש זכר לדמיו.** עי' **באבן האזל** שם, דביאר דהך דינא חלוק מדינא דהמתפיס תמימים לבדה"ב, דהתם אינו יוצא מידי מזבח, אבל צריך 'פדיון', והכא הך בהמה מתקדשת בעצמה בקדוה"ג, ואע"ג דתרוייהו נלמדים מהך קרא דממנו קודש.

**הקדיש אבר לדמיו מהו. וברש"י בתמורה** שם ביאר דהספק הוא אליבא דמ"ד פשטה, אי אמרי' דפשטה קדושת דמים בכולה, ועי"ז נחתא בה קדושת הגוף.

אמנם **הרמב"ם** בט"ו ממעה"ק ה"ב פסק כמ"ד דלא פשטה, ואעפ"כ כ' בפ"ה ערכין הי"ד, דהקדיש אבר לדמיו הוא ספק, ומבואר דס"ל דגם למ"ד לא פשטה איכא ספק.

וביאר **הכס"מ** דרק בקדוה"ג לא אמרי' פשטה, כיון דגם האבר עצמו שהוקדש, אין לו שם 'עולה', ולכן א"א שיתפשט, ומשא"כ בקדו"ד, דחייל על האבר שם קדו"ד, יכול להתפשט בכולה, ולכן הספק הוא גם אליבא דמ"ד דבקדוה"ג ליכא פשטה.

ולדבריו צ"ל דבסוגיין, קודם חל מיגו דפשטה בקדו"ד, ואח"כ מיגו דנחתא קדוה"ג, דאם חל קודם קדוה"ג, כבר ל"ש לומר פשטה, דהרי אזלי' למ"ד דליכא פשטה בקדוה"ג. **שיעורי הגרמ"ד.**

ועי"ש **בלח"מ** דהק' דהא בסוגיין אמרי' איפכא, דרק בקדוה"ג איכא פשטה ולא בקדו"ד, ולדבריו זהו רק למ"ד דפשטה, ואילו למ"ד דלא פשטה, הוי איפכא.

**שם. ברש"י** בד"ה הא דאקדיש חד אבר, כ' דאיירי כגון דאמר ראש פרה וכו', והיינו דהאיבעיא היא באבר שהנשת"ב. **וברמב"ם** בפ"ה ערכין הט"ו כ' דהספק הוא באבר שאין הנשת"ב, אבל באבר שהנשת"ב פשטה קדושה בכולה. [ועי' **באור שמח**, דנקט דמש"כ הרמב"ם, דפשטה בכולה, היינו מספק].

ועי' מש"כ להלן דלהרמב"ם, חד מיגו ודאי אמרי', וא"כ נחתא ביה קדוה"ג, והספק הוא רק אם פשטה, ולהכי באבר שהנשת"ב דאיכא פשטה בכולה, ליכא ספק כלל, **לחם משנה.**

ועי' **במקדש דוד** שם אות ג', דלדברי הרגמ"ה דפשטה זהו רק כדי שיהיה ראוי להקרבה, א"כ י"ל הכא דאיירי במקדיש 'פרה' לעולה, וכמ"ש רש"י בכל הסוגיא, והרי עולה אינה באה נקיבה, וא"כ בלא"ה אינה ראויה להקרבה, ול"א בהא פשטה.

אלא דלפ"ז ק"ק דהברייתא איירי בראש פרה, דזהו אבר שהנשת"ב, וא"כ למה מקשים מהבעייא דרבא דהיא באבר שאין הנשת"ב, דאדרבה ק' טפי דבאבר שהנשת"ב ליכא ספק דבודאי פשטה. ועי' **בלח"מ** מש"כ.

**שם. ברש"י** בד"ה הא דאקדיש, כ' דהספק הוא אם אמרי' תרי מיגו, דהיינו דקודם אמרי' פשטה קדו"ד בכולה, ועי"ז נחתא קדוה"ג, וכ"כ ברש"י בתמורה. ועי' ב**שיט"מ** אות י' דגורס איפכא, ובאמת דכ"כ ברש"י בד"ה הקדיש, דקודם אמרי' דהך אבר קדוש בקדוה"ג, ואח"כ אמרי דקדוה"ג פשטה. וכ"כ **בלח"מ** פ"ה ערכין דזהו פשטא דלי' דגמ', וחד מיגו דנחתא קדוה"ג ודאי אמרי'.

ויעוי' עוד ברש"י בד"ה הא דאקדיש, דכ' דהספק הוא אי אמרי' תרי מיגו 'יחד', והיינו דכל מיגו בפני עצמו א"א לומר, ורק מצד דע"י שנאמר מיגו אחד, יחול גם המיגו הב', לכן אפשר להתחיל במיגו א', אע"פ שמצד עצמו א"א לומר הך מיגו.

**וביאור הדברים,** דהרי אמרי' לעיל דבקדו"ד ליכא פשטה, וא"כ מה"ת דנימא השתא פשטה, אלא דצ"ל דהא דלא אמרי' פשטה, היינו משום דזה נשאר בקדו"ד, אבל הכא דאמרי' ב' מיגויין יחד, והיינו ע"י דפשטה יהיה דינא דנחתא קדוה"ג, בזה שייך לומר פשטה בקדו"ד, כיון דלבסוף יהיה קדוה"ג.

וכן להיפך דל"ש למימר ד'נחתא' קדוה"ג בחד אבר, דדין זה הוא רק כדי שיהיה ראוי להקרבה, ובאבר אחד דאינו ראוי להקרבה עי"ז, לא אמרי' דנחתא ביה קדוה"ג, אבל הכא דאמרי' ב' מיגויין 'יחד', וע"י דנימא דנחתא קדוה"ג, יהיה גם דינא דפשטה בכולה, וא"כ ע"י ב' המיגויין יהיה ראוי להקרבה, ולכן אמרי' מעיקרא דנחתא קדוה"ג, כיון דלבסוף יהיה ראוי להקרבה.

ולפ"ז שפיר כ' רש"י דב' המיגויין מתחיל גם מצד הא דפשטה, וגם מצד הא דנחתא, כיון דבאמת הם חלים ביחד, אבל אי לא אמרי' ב' מיגויין, א"כ אפילו אחד לא אמרי' כמבואר לעיל. ויסוד הדברים מבואר **בחי' הגרי"ז** כאן ובתמורה. וע"ע **במקדש דוד** קו"א סי' ב' אות א', דהוכיח וביאר כן בדברי הרגמ"ה.

אמנם עי' **ברמב"ם** פ"ה ערכין הי"ד, דכ' דזהו ספק אם פשטה. ומשמע דמ"מ חד מיגו אמרי', ונחתא ביה קדוה"ג.

**הקדיש אבר וכו' תיקו. וברמב"ם** פ"ה הי"ד כ' דתקרב ולא תפדה, ומוכרין אותה כולה למי שיקריב אותה, ודמיה חולין חוץ מדמי אותו אבר. ובלח"מ הק' איך מהני המכירה והמעות חולין, דהרי דלמא פשטה קדושה בכולה ודמיה קדש.

וי"ל דברמב"ם מבואר דנחתא ודאי אמרי', וא"כ האבר קדוש בקדוה"ג, והספק רק אם פשטה. ולפ"ז המכירה מהני ממנ"פ, דהרי זה ודאי דאיכא קדוה"ג, ואם לא פשטה, הרי שאר הבהמה חולין ומהני המכירה, ואם פשטה, היינו דקדוה"ג היא דפשטה, ול"ש מכירה כלל, ולכן הדמים חולין.

ועי' **בחי' הגרי"ז** שדקדק דהר"מ לא כ' דתמכר לצרכי עולות, דהרי הוי ספק אם פשטה קדושה בכולה, וא"כ הוי עולה דראובן, ול"מ המכירה לשמעון, ואינה יוצאה בה יד"ח עולתו, אלא המכירה היא למי שיקריב אותה בתורת 'נדבה', והוא עושה תנאי, דאם פשטה בכולה, אין כאן מכירה, ואינה בהמתו, וא"כ לא נתחייב בנדבה כלל.

וכל זה הוא לגבי שאר הבהמה, אמנם לענין האבר, לפי המבואר לעיל מ**הגרי"ז**, דאי לא אמרי' ב' מיגויין, א"כ גם חד מיגו לא אמרי', א"כ הרי דהך אבר הוא קדוש רק בקדו"ד, ונפקא ע"י פדיון לחולין, וא"כ השני מקדיש את כל הבהמה.

**ובשיעורי הגרמ"ד** כ' ליישב ע"פ דברי הגר"ח דהובאו לעיל, דבמה שהקדיש את הרגל ל"ש לומר שיש לו שם מתכפר, וא"כ יתכן דמהני מכירה, ואפילו דהוי קדוה"ג.

ועי"ש **בחי' הגרי"ז** דכ' דאפ"ל דבאמת אין פודין הך אבר, משום דדלמא פשטה ואיכא קדוה"ג, ול"מ פדיון. אלא דאכתי ק' דאם אינו מוכר את האבר, א"א היא נשארת קדושה רק בקדו"ד מכח הראשון, וא"כ היאך הוא מקריבה, ותי' דהא דלא אמרי' דנחתא קדוה"ג, זהו משום דבאבר אחד לא אמרי' נחתא, אמנם השתא דהשני מקדיש את כל הבהמה, איכא למימר נחתא, וא"כ השתא כל הבהמה קדושה בקדוה"ג.

[וכ' דלפ"ז אמרי' נחתא גם אחרי תחילת ההקדש, כיון דזהו דין בחפצא דנעשה קדוה"ג, וכיון דהוסרה המניעה חיילא ביה הקדושה, ול"ד לפשטה דתלייא במעשה דידיה, וחל רק בתחילת ההקדש].

**בעל מום נמי איבעויי איבעיא לן דבעי רבה וכו'.** וק' דהרי רבה נסתפק בדין דמי ראשי, אי אמרי' בהא דינא דנידון בכבודו, וסוגיין איירי לגבי דינא דפשטה, דכיון דלא חזיא להקרבה, ל"א פשטה, וצ"ע. **שיעורי הגרמ"ד.**

**דמי ראשי לגבי מזבח. והתוס'** כ' דצ"ע למה לא נקט הך בעיא, בערכי עלי לגבי מזבח. ועי' **בשיט"מ** אות י"ח, דכ' דהבעיא אח"כ בערכי עלי, אינה לגבי דין הש"י, אלא על דינא דנידון בכבודו.

ועי' בהגהות **הראמ"ה**, דהק' דכיון דבערכין ליכא ערך אברים, ע"כ דכוונתו כדין התורה, וא"כ פשיטא דנותן ערך כולו.

**ובחי' הגרי"ז** ביאר דדווקא ב'דמים' שייך להסתפק, כיון דזה ודאי דהנדר חל, דדין דמים שייכא גם באברים, וא"כ הספק הוא רק בדיני התשלומין, אי נידון בכבודו. אבל בערכין ליכא למיבעיא כה"ג, כיון דבאמת הנדר שחל עליו הוא מצד דיני ערכין, ובערכין ליכא דין ערך אברים, וע"כ דנידון בכבודו. והבעיא דלקמן היא רק בדיני התשלומין דהש"י, אבל בעצם חלות הנדר תלוי בדין ערכין.

וע"ע **בחזו"א** בכורות סי' י"ח סקי"ט, דנקט דהספק בערך ראשי למזבח אם נידון בכבודו, דבאמת זה ודאי שיש עליו דיני ערכין, אלא דכיון דתלה במזבח, א"כ אינו נידון בכבודו, ונמצא דחיובו הוא רק על הראש ותו לא, ומאחר דבערכין ליכא ערך אברים יפטר לגמרי. ולפ"ז דהגמ' פשטה דבדמי ראשי אינו נידון בכבודו, והתוס' מדמה דין ערך ראשי לדמי ראשי, וא"כ ה"נ נפשט דאינו נידון בכבודו, ויפטר לגמרי.

**ערך ראשי עלי לגבי מזבח. נידון בהש"י וכו', לא אשכחן לגבי מזבח דמיפריק אלא בשויו.** והנה הגמ' איירי רק בדין הש"י, אולם יל"ע היכא דהוא עשיר ובלא"ה אינו נידון בהש"י, אם ישלם לפי דיני ערכין, כפי שניו, או"ד דכיון דאמר למזבח, צריך לפדות בשויו. וצ"ע למה הגמ' לא נקטה ספיקא גם בכה"ג, ומשמע דפשיטא דמשלם כפי הערכין, ועי' **ברש"ש**. וע"ע **בצפנת פענח** פ"ה הי"ט, דביאר דפשיטא שיתן כפי דיני הערכין, משום דהערך הוא דין שומא על הגברא, וא"כ יוצא בזה גם ידי מזבח. ובס' **יהגה האריה** כ' דזה פשיטא להגמ' דנדרו היה לפי חיובי הערכין של התורה.

**שם. הגרי"ז** הוכיח מהא דלא מספק"ל בטומטום שאמר ערכי עלי למזבח, דמצד דיני ערכין הא אינו מעריך, ומצד מאי דאמר למזבח חייל נדרו, דמוכח דזה ודאי דעיקר חלות הנדר הוא מדיני ערכין, והוא ערך גמור, והספק הוא רק בדיני התשלומין דהש"י. אבל טומטום דמופקע מעצם 'נדר' ערכין, גם בכה"ג לא יחול עליו שום חיוב.

ולפ"ז מבואר דאיכא נדרי ערכין דדינם למזבח, ולא לבדק הבית, ועי' **רש"י** לעיל ד: בד"ה אלא, דכ' דערכין שייכא רק בקדשי בדק הבית. וצ"ל דלרש"י הספק הכא אם יש עליו דיני ערכין, או דיני מזבח.

וע"ע **בחזו"א** בכורות סי' י"ח סקי"ט, דכ' דדבאמת ליכא ערכין למזבח, וזה ודאי דמה שאמר ערך ראשי הוי בתורת נדר בעלמא, רק דהספק הוא כיון דהוציאו בל' ערך, דא"כ צריך לדונו לפי דיני ערכין. ועי' ברמב"ם פ"ה הי"ט, דכ' דהספק הוא משום שהוציאו בל' ערך.

**שם.** עי' **בחי' הגרי"ז** דנסתפק להצד דנידון בהש"י, מתי נקבע שעת החיוב דידונו אותו בהש"י, דהנה בעלמא דנין אותו בשעת נתינת הערך, אבל הכא גם כשנתן את הערך לקרבן, אכתי לא יצא יד"ח נדרו, דהא מחוייב הוא להביא קרבנו.

**שם.** יעוי' גמ' לקמן כג: דאיכא הלכתא דבחייבי ערכין דממשכנין אותן, מ"מ מסדרין מזון וכסות וכו', ולכאורה דין זה הוא דווקא בבדה"ב, אבל למזבח דהוי חיוב דרמי אנפשיה, ל"ש דין זה.

**ובחי' הגרי"ז** הוכיח מדברי **רש"י** בב"מ קי"ד, דדין מסדרין תלוי בדין הש"י, ולפ"ז ספיקא דהגמ' הכא בהש"י, הוא גם על דינא דמסדרין. אמנם **ברמב"ם** בפ"ג הי"ד-ט"ו, מבואר דאינו תלוי בדין הש"י, וגם בחייבי דמים דליתנייהו בהש"י, מ"מ יש להם דינא דמסדרין. ובתוספתא מבואר דדינא דמסדרין הוא בכל ההקדשות.

**לא אשכחן בערכין דאין נידון בהש"י.** וצ"ע דהא במפרש ובערך סתם לחד לישנא לעיל, אינו נידון בהש"י, ובשלמא להשיטות דנתבארו לעיל דמפרש וערך סתם אין להם דיני ערכין, אלא דיני נדר, שפיר דבאמת בערכין לא אשכחן דאין נידון בהש"י. אלא להצד דגם במפרש הוי מדיני ערכין, ק' דהא אשכחן במפרש דאינו נידון בהש"י. וצ"ל דהגדר בדינא דמפרש, דהוא אינו 'נידון' כלל, אבל היכא דבאמת צריך להיות 'נידון', וצריך הערכה, בודאי דהוא 'נידון' בהש"י.

**הקדיש שדה אחוזה לגבי מזבח מהו.** עי' **בחזו"א** ערכין סי' כ"ט סקי"ב, איך הדין לגבי יציאת שדה אחוזה לכהנים ביובל, דדלמא בזה פשיטא דאיכא יציאה לכהנים ביובל, או"ד דזהו גופא נמי תלוי בצדדי הספק, כמה פדיונו. אמנם עי' **בחי' הגרי"ז** לקמן כד: דנקט דפשיטא דבכה"ג ליכא יציאה ביובל לכהנים.

**תיקו.** ועי' **ברדב"ז** פ"ה הי"ט דדינא הוא דהמע"ה, ועוד הביא שיטות דצריך 'להחמיר', כיון דיד הקדש על העליונה. ועי' **רש"י בבכורות** מב: דמספק צריך להחמיר. וכן **שיטת הר"ן** בנדרים דספק הקדש אזלי' לחומרא.

**מתני'. פחות מבן חודש, אבל לא נערך.** עי' **במהרי"ט אלגאזי** הל' בכורות [פ"ח סוף אות ע"ו ד"ה ויש], דהוכיח דגם כשאמר ערכו עלי לאחר שיהיה מבן חודש דלא חל.

**במאי קמיפליגי.** עי' **בארץ צבי** עמ' קמ"ט, דביאר פלוגתייהו, אי הך אומדנא דמוכח הוי כביטוי שפתיים, לענין הפלאה בנדר, או דהוי רק כגמר בלבו.

**אדם יודע שאין ערכין לפחות מבן חודש.** ובטעמא דר"מ, עי' רש"י בע"ב בד"ה קמ"ל, דכ' דלא אמרי' דטעה, אלא ודאי יודע. ולפ"ז אם ידעי' דטעה מודה ר"מ. אמנם התוס' כ' דאפילו אם יודע דטעה, מ"מ דעתו ע"פ מה שתקנו רבנן.

ועי' **ברש"ש** דהביא דברי **ברכת הזבח**, דמסתברא דבטומטום ואנדרוגינוס דנתמעטו רק מדרשה, ולא כולהו ידעי הנך דרשה, א"כ אפילו ר"מ מודה דטעי. וכל זה הוא לדעת רש"י דתלוי בטעות, אבל להתוס' אפילו היכא דטועה פליג ר"מ. **וברש"ש** כ' דגם לרש"י מ"מ היינו טעמא משום דלא תלינן כלל בטעות, וא"כ י"ל דגם הכא לא תלינן בטעות.

**שם.** צ"ע בכה"ג דאמר ערך ולד זה עלי, ולא ידע אם פחות מבן חודש או לא. שאפשר דמודה ר"מ. **שפ"א.**

**שם.** עי' **בתוס' כתובות** ע: דכל דברי ר"מ הם רק היכא דהוי תיקון מילה, אבל להוסיף לא. וע"ע **בתוס' נזיר** ט. דהא דקרי ליה ערך לדמי הכלי, היינו משום דערך אדם נמי הוי דמים.

**שם.** עי' **בכתבי קה"י החדשים** סי' נ', דכ' לבאר טעמא דר"מ, או דס"ל דכיון שהכל מבינים שזהו כוונתו, הוי כאילו פירש 'דמי כלי'. או"ד אי"ז כמו דיבור, רק דהוי דברים שבלבו ובלב כל אדם. ועוד אפ"ל דאי"ז אפילו בגדר דברים שבלב, רק דמהני מטעם 'מחשבה', וכמו דבכל הקדשים מהני להקדיש במחשבה, [ולפ"ז טעמא דר"מ שייכא רק בתרומה וקדשים].

וכ' דלפי ב' הצדדים האחרונים דהוי רק בלבו, הא דמהני הכא משום דאי"ז סותר לדיבורו, אבל אם בדבריו אמר להיפך ודאי ל"מ. ורק לצד א' דסברא דר"מ היא שעי"ז אנו מפרשים דיבורו, מהני גם כשסותר לדיבורו.

**ורבנן סברי אדם מוציא וכו'.** וכ"פ **הרמב"ם** בפ"א ערכין ה"ג, ובמל"מ הק' ממאי דפסק הר"מ בפ"ו ה"כ דהמקדיש את עצמו לא הקדיש אלא דמיו, דבגמ' גיטין מוקמי' לה כר"מ.

ועי' בהגהות **רש"ש טויבש** דהביא דברי **הצאן קדשים**, לחלק ע"פ דברי התוס' בכתובות שהובאו לעיל, דהיכא שצריך להוסיף על דבריו מודה ר"מ, וה"נ ס"ל להרמב"ם דלגבי ערך כלי, צריך להוסיף ולפרש דהוי 'דמים', ומשא"כ במקדיש עצמו דהוי רק פירוש, דזה לדמיו. ועי"ש שהק' ע"ז מדברי התוס' בנזיר שהובאו לעיל, דלגבי ערך כלי אי"ז הוספה אלא פירוש.

**תוס' בד"ה אדם יודע. ואפילו אינו יודע. בשפ"א** הק' דמלי' דגמ' משמע דעיקר הטעם דאדם יודע, והוי כאומדנא דמוכח. ועי' **בברכי יוסף** יו"ד רנ"ח ז', דתוס' נקטו הכא מסוגיא דלקמן כ ע"א, דמסקי' דגם באומר ערך ידי עלי, פליג ר"מ וס"ל דחייב דמים, ואע"ג דהתם מצי למיטעי, אלא מוכח דעיקר טעמא משום דדעתו ע"פ לשון חכמים.

**שם.** עי' בהגהות **רש"ש טויבש** דהק' דהא אם אינו יודע הוי הקדש בטעות דל"מ, ותי' ע"פ דברי הרמב"ן בגיטין ל"ט, דכ' דמ"מ דעתו שיהנה ההקדש, וא"כ דעתו דגם אי לא מהני בהך לישנא, דמ"מ יהיה מהני בל' אחר.

**בא"ד.** המתכוון לומר תרומה ואמר מעשר וכו'. ועי' **ברש"ש** דתי' דתרומה היינו תרומת המשכן, והוי כמו שהוציא בפיו דבר אחר נגד מחשבתו, וזה ל"מ, וכ' דאולי זהו התי' ב'ועוי"ל'. ועי' לעיל דברי הקה"י.

ועוד כ' ליישב לפ"ד התוס' בכתובות, דרק היכא דהוי תיקון מילה מהני, ולא היכא דהוי הוספה. וע"ע **בשפ"א** דרק היכא דהוי אומדנא דמוכח דטעה אמר ר"מ, אבל הכא ל"א.

**בא"ד**. וי"ל וכו', אבל מה שבלבו קיים. ומבואר בתוס' דגם אם היה בדעתו לתרום בדיבור, מ"מ מהני המחשבה, **עולת שלמה**. ועי' **בטורי אבן** חגיגה דכ' דלא אמר כלום, משום דגם המחשבה מתבטלת, כיון דהיה רצונו לתרום בדיבור.

וע"ע **בהר צבי** דכ' דאדרבה מדברי התוס' דלא הק' לרבנן דס"ל דמהני מחשבה בתרומה, מוכח דס"ל דבאמת ל"מ המחשבה היכא דהיה בדעתו לתרום בדיבור, ורק לר"מ דס"ל דמ"מ אמדי' את מחשבתו, וע"ז הוא דהק' התוס'.

**דף ה:**

**דגזר פחות מבן חודש.** דשמא יטעה אח"כ כשיהיה בן חודש שפטור, ואע"ג דאכתי איכא למיחש דיטעה ויתן שיעור דמיו ולא ערכו כשיהיה יותר מבן חודש, דמ"מ כשיבוא לכהן ישאלנו באיזה ל' אמר. אלא דק' דאיך ס"ד דטעמא דר"מ הוא משום הך גזירה, כיון דא"כ היה צריך ליתן דמי הערך בפחות מבן חודש, וצ"ל דכששיעור הדמים הוא יותר מדמי הערך, דנותן רק שיעור דמי הערך. **עולת שלמה.**

**קמ"ל.** עי' **בשיט"מ** אות א' דכ' דדווקא בזה קמ"ל דליכא למיגזר כיון דכתיב בהדיא, אבל לענין אברים, שייך לומר דנגזור היכא דאמר ערך באבר שאין הנשת"ב, כיון דלא כתיב בהדיא, ולהכי עביד בגמ' לקמן צריכותא בזה. [ועי' לעיל לגבי טומטום ואנדרוגינוס דלא כתיב בהדיא].

תיקדוש לה מהשתא ואקרבה. וברש"י דטעה בהכי. ובעולת שלמה כ' דאיירי בגוונא דלא דיבר כלל עם בעל הבהמה, ולהכי לא הוי עבידי דאתו, ולכך אפילו לר"מ דאדם מקדיש דשלב"ל ל"מ.

**אבל אמר הרי זו לא.** דאפילו לר"מ לא מוסיפין על דבריו, וכמ"ש התוס' בכתובות ע' ע"ב, **הפלאה שבערכין.**

**מתני', עכו"ם ר"מ אומר נערך אבל לא מעריך.** עי' **במל"מ** פ"י מלכים ה"ז, דלר"מ גם אם הפריש לא חל ע"ז קדושה. **ובאבני מילואים** א' סק"ב, כ' דהרי סו"ס הפריש ממונו לשמים, וא"כ צריכה קדושה לחול עליו, ולמה גרע במה דהעריך קודם.

**ר' יהודה אומר מעריך.** עי' **במל"מ** שם, דגם לר"י בודאי דליכא בזה בל יחל, דל"ש בעכו"ם וכמ"ש התוס' בנזיר סא ע"ב.

ועי' **בתוס' ע"ז** ה: בד"ה מנין, דכ' דעכו"ם מחוייבים לקיים נדרם, **ובעולת שלמה** כ' דזהו משום דאיכא מ"ע דמוצא שפתיך תשמור. וע"ע **באבני מילואים** שם דמחוייבים מצד האמירה לגבוה דהוי כקנין בהדיוט, וביאר דבריו **בקה"י** ע"ז סי' ב', דהיינו דזה נעשה כחוב גמור, ובני נח נצטוו על הדינים.

וע"ע **בתורת זרעים** פאה פ"ה מ"א, דעצם הנדר הוא המחייב, דכיון דילפי' מקרא דעכו"ם מעריכין זה מחייבים ליתן את הערכין.

**זה וזה מודים שנודרין ונידרין.** ועי' **בראב"ד** בתו"כ ויקרא שם, דהא דפליגי רק בערכין, משום דבזה איירי עיקר קרא, אבל דמים נתרבה רק מ'נדר' בערכך. ועוד כ' דבגמ' מבואר דטעמא דר"י דיליף מטומטום, והתם אינו מעריך אבל נודר ונידר.

**שם.** יל"ע למ"ד דעכו"ם אינו מעריך, ומ"מ ישנו בכלל דמים, דברמב"ם מבואר דשווה דין דמים לערכין לענין חיוב אחריות דילפי' בחולין קלט, דחולין הן בידך עד שיבואו לידי גזבר, והרמב"ם כ' דין זה גם לגבי חיוב דמים, וביאר הגרי"ז דס"ל להר"מ דגם חיוב דמים נכלל בפרשת ערכין. ולפ"ז צ"ע בעכו"ם דנתמעט מערכין, אי נתמעט מכל דיני הפרשה גם לענין חיוב האחריות, או דרק מהל' ערכין, אבל לגבי דמים הוא מחוייב לגמרי. ואולי תלוי בב' תי' הראב"ד דלעיל.

**רש"י בד"ה עכו"ם נערך. כפי שנים של עכו"ם.** עי' **במעשה חושב**, שדן לענין שני עכו"ם אם הלילה הולך אחר היום שלפניו, או אחר היום שלאחריו. וכן יל"ע אם לעכו"ם מונין השנים לפי שנות החמה.

**שריבה הכתוב במעריכין וכו'. וברגמ"ה** כ' דלא אמרי' דחש"ו הוו תלת, וטומטום ואנדרוגינוס הוו תרי, דחש"ו כחד חשיבא, כיון דלית בהו דעה.

**הלכתא דר"מ מסתברא דכתיב לא לכם ולנו וכו'. והתוס'** נקט דלפ"ז גם בשאר ההקדשות לבדה"ב לא מקבלין מהן. אמנם יעוי' **בשיט"מ** אות י"ח, דביאר דזה רק גילוי מילתא, היאך למידרש המיעוט דבני ישראל. **והרמב"ם** פסק בפ"א ה"ו דעכו"ם אינו מעריך, ומ"מ בהי"א כ' דעכו"ם שנדר נותן כפי נדרו, ורק דאין משתמשין בזה, והיינו דס"ל כהשיט"מ.

**שם.** והך טעמא הוא בהל' בדה"ב, ולפ"ז בעכו"ם שאומר ערכי עלי למזבח, חייב. אבל אם נאמר דזהו רק גילוי מילתא, והעיקר הוא טעמא דלעיל, דנתמעט מבני ישראל, וזהו דין בהלכתא דערכין, א"כ גם בכה"ג שאומר ערכי למזבח נתמעט. **חי' הגרי"ז.**

**שם.** עי' **בחזו"א** דהק' דא"כ למה בעינן לקרא למעט עכו"ם בערכין, כיון דבלא"ה נתמעט מכל דיני בדה"ב.

**שם.** עי' **בירושלמי שקלים** פ"א ה"ד, דלא ילפי' מהך קרא משום דהכא הוא מתכוון ל'שמים', ומאליהם הם נופלים לבדה"ב, והא דלא לכם ולנו היינו רק כשמתנדבין ממש לבדה"ב. ועי' בס' **יהגה האריה** דלפ"ד הירושלמי ל"ש לומר ערכי למזבח, כיון דעצם נדרו הוא רק ל'שמים', ואינו תלוי בו אם יפול לבדה"ב או למזבח, אלא דכך דינם דנופלים לבדה"ב.

**אמר אבימי וערכו נגנז. הגר"י הוטנר** הק' [בקובץ הערות בסוף התו"כ], דבגמ' חולין מבואר דהמעות אינם קדושים עד שיבואו לידי גזבר, והרי דין גזבר הוא רק במעות הניתנות להוצאה למצורך הקדש, וא"כ הגזבר לא יקבל את המעות כלל, ואמאי נגנז. ויש שתי' דמשכח"ל דקונה ההקדש בחצרו, וכשיטת הרמב"ן בב"ב, שמועת חיים.

**אלא מעתה לא ימעלו בו. ובחי' הגרי"ז** ביאר דכיון דבתחילת ההקדש איכא הפקעה דאינו ראוי למצוותו, להכי דמייא לחטאות המתות, דאיכא בהו דינא דלאיבוד אזלא, ובתרוייהו איכא 'הפקעת' הקדושה.

**לא נהנין ולא מועלין.** **וברש"י תמורה** כב. כ' דזהו מדרבנן. **ובתשו' הרי"ד** סי' י' דהאיסוה"נ הוא מן התורה. וע"ע **באחיעזר** יו"ד סי' י"ג.

**משום רפיון ידיים. וברש"י** כ' דליכא ראיה מהתם כיון דזה היה דווקא בימי עזרא.

**ובחי' הגרי"ז** ביאר דזהו תי' על הקו' למה איכא מעילה, דמשני דהכא משום רפיון ידים הוא דנגנז, ואין בזה 'הפקעת' הקדושה, והוי דין צדדי, להכי מועלין בו. והרמב"ם נמי פסק כאבימי, וא"ש מש"כ הר"מ דגם לבדק ירושלים אין לוקחין מהן, ואע"פ דלזה א"צ קדושה, דמ"מ איכא הלכתא דאין מקבלין משום רפיון ידים.

**שם.** עי' בהגהות **ראמ"ה** דביאר דלר' יהודה כוונת העכו"ם היא למזבח, וא"כ ליכא בזה רפיון, ואח"כ אנו כבר לוקחין מזה לבדה"ב.

**שם.** ובעכו"ם שנדר ונתגייר, אם עיקר טעמא משום רפיון ידים, א"כ עכשיו יקבלו ממנו. **חזון יחזקאל**, השמטות.

**רש"י בד"ה אבל.** ומפי המורה שמעתי. וביאר **בשיעורי הגרמ"ד** דכיון דחזינן דאיכא דינים אחרים על קרבן עכו"ם, שמעי' מינה דאיכא שם עכו"ם על הקרבן, וא"כ ה"ה לענין מעילה, אבל בקדשי בדה"ב ליכא חילוק, וא"כ אין שם עכו"ם חל על הקדשו.

**תוס' בד"ה אלא מעתה.** היכי תנן זה וזה מודים וכו'. **ובתוי"ט והלח"מ** פ"א ה"ו, כ' דבאמת מודה ר"מ דמהני נדרו, ורק דס"ל דמ"מ אין משתמשין בזה לבדה"ב, אלא לשאר דברים.

**בא"ד.** ודוחק לפרש דנודרין וכו'. אמנם **בירושלמי** שקלים מוקי מתני' בקרבנות המזבח. **ובשיעורי הגרמ"ד** ביאר ע"פ דברי הגרי"ז, דהתוס' ס"ל דהמיעוט הוא מלא לכם ולנו, וכמבואר בדבריהם, והך מיעוטא הוא על בדה"ב, וא"כ היכא דאומר ערכי למזבח חייב, וא"כ א"א לומר דמתני' איירי למזבח, דא"כ עכו"ם מעריך עצמו גם לר"מ. אבל להירושלמי עיקר מיעוטא הוא מבני ישראל, וזהו מיעוט בפרשת ערכין ואפילו למזבח, ושפיר מצי לאוקמי מתני' בנדרים למזבח.

**תנא חדא עכו"ם שהתנדב.** ועי' **בתוס'** דנקטו דב' הברייתות הם אליבא דר' יהודה. אמנם **ברדב"ז** פ"א הי"א, כ' לתרץ עפמש"כ הרמב"ם שם דהלכתא כר"מ, ובהי"ב חילק דכשאמר על דעת ישראל נדרתי, א"כ בי"ד יכולים לעשות מהם מה שירצו, ובאמת אין נופלין לבדה"ב, והיינו ברייתא דמקבלין. אבל היכא שלא פי' ע"ד ישראל, דחיישי' שמא לבו לשמים, וא"א לשנותו לקדושה אחרת ויגנוזו. וזהו ברייתא דאין מקבלין.

**לא קשיא הא בתחילה וכו'. וברש"י** כ' דהחילוק דבתחילה שייך רפיון ידים, והתוס' הביאו פי' רש"י ד'לכתחילה' לא משום רפיון ידים, ומשמעות דבריהם דלכתחילה לא מקבלין, ובדיעבד מקבלין, ועי' **ברגמ"ה** דפי' כן, וכ"כ **הרמב"ם** פ"ח מתנו"ע ה"ח. **ובחזו"א** סי' ל' סק"ה, הק' דלעיל מבואר דדינא דלא לכם ולנו הוי דאורייתא, וא"כ איך אפשר לחלק בין לכתחילה ובדיעבד.

**שם.** הא דלא תי' סתירת הברייתות, דכאן בדבר המסויים וכו', י"ל דלהרמב"ם דבסוף היינו בדיעבד, א"כ ל"ש למיתני 'מקבלים' דמשמע לכתחילה, וא"א לאוקמי הברייתא בסוף.

**שם.** לאבימי דס"ל דאין מקבלין, ק' היאך יתרץ הברייתא דמקבלין. **שיעורי הגרמ"ד.**

**רש"י בד"ה לבסוף.** וא"ת האי בתחילה נמי אמקדש ראשון. **ובשיעורי הגרמ"ד** הק' דלשיטת רש"י דלעיל, דלרבא הקרא איירי רק בימי עזרא, וא"כ לא שייך לאוקמי בבית ראשון.

**דבר המסויים אין מקבלין.** ועי' **ביפה עיניים** דהביא הירושלמי דפליגי ר' יוחנן ור"ל, דלר"ל אפילו בסוף אין מקבלין כלל, ואפילו דבר שאינו מסויים. ולר"ל ק' איך יתרץ הברייתא דמקבלין.

**שם. ברש"י** כ' דזהו גנאי, וגם שלא יתפארו בו העכו"ם, ו**בתוס'** פי' עוד דבדבר המסויים יבואו לערער. ועי' **ברגמ"ה** דביאר דאיכא בזה משום לא לכם ולנו, ועוד דשמא יתחרט. ועי"ש שביאר דדבר המסוים היינו שאינו עומד למכירה, וצ"ב אי כוונתו דאז ל"ש חרטה, או דכוונתו דכיון שאינו נמכר ישאר בבנין, ואיכא בזה משום לא לכם ולנו. ועי' **בחי' הגרי"ז** דהחילוק בין דבר המסויים וכו', אי"ז מדיני ההקדש, אלא זהו דין שהעכו"ם לא יהיה לו שותפות בביהמ"ק ובירושלים.

וע"ע **בלח"מ** פ"א ה"ו דביאר שיטת **הרמב"ם**, דכשנותנו סתם, בי"ד מקבלין לשאר צרכים, אבל אם נותנו בפירוש לבדה"ב, א"ז דבר המסויים אין מקבלין כלל, ובדבר שאינו מסויים לכתחילה אין מקבלין, ובדיעבד מקבלין.

ע"ע **ברמב"ם** דבדבר המסויים יגנז, וע"ע דבהל' מעילה כ' דמועלין בו, וק' מסוגייא דלעיל, דהיכא דיגנז ליכא מעילה. **ובלח"מ** שם ביאר לפ"ד, דהיכא דהקדיש סתמא חל ע"ז דין קדשי בדה"ב.

ועי' **בחי' הגרי"ז** דביאר דזהו גופא התי' דרבא, דכיון דהטעם דאין מקבלין הוא משום רפיון ידים, איכא מעילה, ול"ד לחטאות המתות דלאיבוד אזלא, דזהו דין ה'מפקיע' את הקדושה.

וע"ע **באור שמח** מתנו"ע דכ' דבדבר שאינו מסויים מקבלין בדיעבד, ובדבר המסויים באמת דאפשר לפדותו ככל שאר ההקדשות, רק דאיכא חשש דהעכו"ם יאמר דמכרו לעצמן, ומ"מ מן התורה מקבלין, וא"כ ליכא הפקעה למעילה.

וע"ע בחי' **ר' אריה לייב** ח"ב סי' ט"ז אות ב', ליישב לפ"ד הירושלמי שהובאו לעיל, דערכין ודמים שאני, כיון דעצם ההקדש אינו לבדה"ב, ורק דנופל ממילא ללשכה, ולכן עכו"ם יכולים לנדור דמים. וזהו שיטת הרמב"ם. וא"כ משכח"ל קדשי בדה"ב של עכו"ם, ע"י שנדרו.

וע"ע **בחזו"א** סי' ל' סק"ה, דכ' דרק לר"י דאין ההקדש חל, להכי א"צ להיות מעילה, אבל להרמב"ם דס"ל כר"מ, ובאמת חל ההקדש ורק דאין משתמשין, ולהכי איכא מעילה. [והק' ע"ז דא"כ למה הגמ' לעיל מתרצת משום רפיון ידים, דנתרץ דחל ההקדש, ולהכי איכא מעילה].

**כגון אמה כליא עורב. וברמב"ם** פ"ח מתנו"ע ה"ח, כ' כגון קורה או אבן, ועי' ברגמ"ה בקו' הגמ' מאסף, דמבואר ג"כ דעצים הוי דבר המסויים.

וע"ע **ברדב"ז** שם דפי' דרב יוסף בא לומר דאפילו אבן או קורה שקבעה בכליא עורב, דאינו תשמיש המקדש ממש, מ"מ הוי דבר המסויים. [ובמש"כ דכליא עורב לא היה מעצם הבנין, עי' ברמב"ם פ"ד בית הבחירה ה"ד, דזה השלים לשיעור ק' אמה של ההיכל, ומבואר דזה היה מעצם הבנין, שיעורי הגרמ"ד].

**מתיב רב יוסף ואגרת וכו'.** **לרש"י** הקו' דהרי זה היה בתחילת הבנין, ואיך קבלו ממנו. **וברגמ"ה** כ' דהקו' דהא הוי דבר המסויים.

**שם. ובחזו"א** ערכין סי' ל' סק"ה הק' לאבימי דערכו נגנז, איך קבלו מאסף וכורש, ובשלמא מכורש היה ע"פ הדיבור וכמ"ש התוס'. **והגרי"ז** הק' עוד לשיטת התוס' דלעיל, דלר"מ הא אין מקבלין מעכו"ם לבדה"ב כלל. ותי' דהעכו"ם רק נתנו מתנה, והיו חולין ביד ישראל, והגזברים הקדישום, דשרי בכה"ג. וקו' הגמ' דמ"מ איכא רפיון ידים, ומשני דבדינא דמלכותא ליכא רפיון ידים.

**שם**. עי' בהגהות **רש"ש טויבש** דהק' דגם אי נימא ד'מקבלין', אכתי ק' הכא טפי, דהא הכא שלח לו פתשגן והפציר בו, ואפילו של התנדב מעצמו, אלא דצ"ל דעשה זאת משום שנתפרש להם ד'הוא יבנה ביתי', ולכן תבעו ממנו. וא"כ ק' מאי פריך מאסף, כיון דהיה גזירה דהוא יבנה עירי.

**שאני מלכותא דלא הדרא. לרש"י** התי' דהיכא דאיכא דינא דמלכותא לא חיישי' לרפיון ידיים. ועי' **בלח"מ** פ"א ה"ו, דלהרמב"ם ולרגמ"ה התי' דקבלו ממנו מפני אימת המלכות. [וק' דלפ"ז מאי שייכא מימרא דשמואל דאי עקר טורי וכו']. ועוד כ' דע"י שהמלכות תסייע בבנין, לא יבואו לערער עוד מפני כבודו, כדי שלא יאמרו שהדר ביה, ולכן קבלו כדי לסלק את הערעור. ועי' ברגמ"ה דכ' טעם שיבוא להתחרט, ולפ"ז תי' הגמ' א"ש.

**שם.** עי' בהגהות **רש"ש טויבש** דהק' דסו"ס הא הוי דבר המסוים דאפילו בסוף אין מקבלין משום גנאי, ומה מהני ע"ז דינא דמלכותא, וכ' דלהלח"מ דלעיל דעי"ז נתחזק הבנין א"ש, דלכן קבלו דבר המסויים.

**רש"י בד"ה דלא הדרא בה.** הואיל ותחילתו לטובה נתכוין. וק' דבגמ' משמע דעיקר הטעם דנלכותא לא הדרא, מצד עצם תוקף המלכות, ולא משום דהכא היה מחשבה לטובה. **שיעורי הגרמ"ד.**

**תוס' בד"ה הא**. וניחא בזה הא דקאמר וכו'. דלרש"י ק' הל' מלכותא דלא הדרא, דהרי החשש אינו שיחזרו בהן, אלא רק רפיון ידים, **יקר הערך. ובקרבן אשם** כ' דלרש"י יקשה, דלא שייך כלל רפיון במלך, דהא אם רוצה יכול לבטל את עצם הבנין.

**תוס' בד"ה כגון.** וישליכו שם דבר טמא. ואע"ג דגגין לא נתקדשו, מ"מ חיישי' שיפול כזית מת ויתכסה, וטומאה רצוצה בוקעת ועולה. ועוד אפשר דעיקר הטעם הוא משום בזיון ולא טומאה. **שיעורי הגרמ"ד.** אמנם י"ל בפשוטו דהעורבין יעמדו על גג ההיכל, ומשם ישליכו דבר טמא על רצפת העזרה, וכ"מ בל' התוס' ש'העופות יפרחו על על המקדש'.

**תוס' בד"ה מיתיבי.** גם כתיב מה חשחן. וק' דהא קרבנות מקבלים לכו"ע. שיעורי הגרמ"ד.

**בא"ד.** ולא היה שלו ממש. ולפ"ז הא דמלכותא לא הדרא, היינו כל אנשי המלכות. **יקר הערך**.

עי' **ברמב"ם** דכ' דאין מקבלין גם בשביל חומת ירושלים ואמת המים שבה. **ובחי' הגרי"ז** ביאר דאי"ז מדיני הקדש, אלא כדי שלא יהיה לעכו"ם שותפות בזה.

**שהפריש תרומה מכריו. וברש"י** של תבואת עצמו. ואם לקח טבל מישראל, ל"מ הפרשתו, ורק אם ישראל הפריש מהני, וכדכ' בתוס' הרי"ד קידושין מא ע"ב, **יקר הערך.**

**רש"י בד"ה טעונה.** ובזמן הזה עסקינן. וביאר **בשיעורי הגרמ"ד** דכוונת רש"י, דבזמן הבית דשייך פדייה, יפדה התרומה מהקדש, ובזה"ז דליכא פדייה בהמה תעקר וכו'.

ועי"ש עוד דהק' מדברי הרמב"ם בפ"ח ערכין ה"י דכ' דפודין בזה"ז לכתחילה בפרוטה, ובראב"ד שם ה"ח מבואר דאם רוצה לפדות יפדה, וא"כ למה תגנז כיון דיכול לפדות.

ועי' ב**טור** ס"ס רנ"ט, דגרס לגבי הקדש עכו"ם דלקמן, שמא בלבו לע"ז. ולפ"ז תגנז רק על הצד דהוי תרומה, ולאכלו א"א דשמא הוי ע"ז. ומ"מ ל"ש כלל פדיון דהרי אין צד דהוי הקדש.

**שם. בחזו"א** כ' להרמב"ם דאין מקבלין מהן כלל לבדה"ב, איירי גם בזמן הבית.

**תוס' בד"ה אם אמר.** משמע דעכו"ם איתיה בתרומה דנפשיה. ובהמשך נקטו דזה פלוגתא דתנאי. וע"ע **בשיט"מ** אות ג', דפלוגתייהו היא מדאורייתא. **וברמב"ם** בפיה"מ תרומות פ"ג מ"ט, ביאר דכיון שיש להם קצת שכר, מעשיהם במצוות קיימים.

אמנם **הרמב"ם** פ"ד תרומות הט"ו כ' דזה תרומה רק מדבריהם שגזרו משום בעלי כיסין. ודווקא בא"י גזרו, אבל בחו"ל לא גזרו ומודיעין אותו שאינה תרומה כלל. [ובגדר החילוק כ' בשיעורי הגרמ"ד, ליישב לפ"ד הטור דלעיל דהחשש הוא דלבו לע"ז, וא"כ הספק הוא או ע"ז או תרומה, ובחו"ל דליכא ספק אם הוי תרומה, והוי ע"ז, ונשאירנו אצלו].

**חיישי' שמא בלבו לשמים. ובעולת שלמה** כ' דאע"ג דעכו"ם אינו נאמן ואפילו במסיח לפי תומו, מ"מ הכא דאיירי בזה"ז וכמ"ש רש"י, וא"כ לאיבוד אזלא, וליכא מעילה, ונשאר רק איסור הנאה מדרבנן, ובזה נאמן כשמסיח לפי תומו, וכמ"ש הש"ך יו"ד ס"ח סקמ"ב. ולפ"ז לאסור אינו נאמן אפי' במסיח לפי תומו, ומאי דאסור היינו מספק, דלעולם אינו נאמן בזה ואפילו כשאמר בהדיא.

**והא קמ"ל דאע"ג וכו'. במעשה חושב** הק' דנימא דקמ"ל דאפילו שכתוב שם על הקורה, דמוכחא מילתא דהפרישו לשמים, מ"מ נאמן לומר דלדעת ישראל הפרישה. ותי' דאי עכו"ם נשאל על נדרו, פשיטא דנאמן במיגו דהיה נשאל על הקדשו.

**דשם שלא במקומו לאו קדוש. ה"ז יגוד ויגנוז. וברש"י בל"ק** כ' דמקום השם עצמו קדוש, ובדברי רש"י משמע דכל החתיכה שכנגד השם קדושה, וכן נקט התוס'.

עי' **בחי' הגרי"ז** דהוכיח מדברי הרמב"ם דדין קדושת השם הוא רק לענין מחיקתו, ומלבד זה אית ביה קדושת כתבי הקדש, ואפילו כשלא נכתב במקומו, שאין כאן דיני ספר, מ"מ מצד עצם השם יש בו דין כתבי הקדש. וזהו הס"ד דגם בגליונות חלה קדושה, וקמ"ל דמ"מ שאר הגליון אינו מתקדש כדין כתבי הקדש. והיינו דחלוק דין כתה"ק דס"ת דמקדש את הגליון, מדין כתה"ק דשמות הקדושים. [ויש להעיר דברש"י משמע דאיירי דהעכו"ם כתב את השם, וא"כ אמאי יש לזה דין כתבי הקדש].

**שם. בל"ב** פי' **רש"י** דגם מקום השם אינו קדוש, ודווקא שכתוב על הקלף מקרא שלם, יש בו קדושה. וניחא דנקט בברייתא ידות הכלים דזהו החסרון הכא, אמנם דאינו מובן מנ"ל לרש"י דבעינן גם שיהיה מקרא שלם. וע"ע שיטת **הבה"ג** שהובא בסמ"ג ל"ת ג', דכ' דאינו קדוש כיון דאינו כתוב על הקלף, ולא הזכיר דבעינן מקרא שלם.

**ובחי' הגרי"ז** ביאר דלרש"י דין כתבי הקדש שחל מצד השם, הוא רק בקלף ומקרא שלם, דאז יש לו דין 'שניתן להכתב', ובכה"ג חל גם קדושה על שאר הגליון.

עי' **בגמ' שבת** סא: דמוכיחים מברייתא דיגוד ויגנוז דאיכא קדושה בשם, ולל"ב ק' דהא באמת ליכא קדושה. וצ"ל דבאמת איכא קדושה על השם עצמו, ורק דליכא קדושה על הגליון, והנ"מ דסגי 'לקלוף את מקום השם, וא"צ לגוד את כל החתיכה.

אמנם עי' **בחי' הגרי"ז** דנקט דלל"ב הא דיגוד, היינו משום איסור מחיקה. וע"ע **בשלטי הגבורים** שבועות לה ע"ב, דכ' דלל"ב ליכא כלל קדושה על השם, ומותר לגרום למחיקתו. **ובמעשה קורח** פ"ו יסוה"ת ה"ו כ' דמהתורה מותר למחוק, והא דבעי למיגד היינו רק מדרבנן. וכ"כ **בחק נתן** דזה חומרא בעלמא.

ויש שביארו דמ"מ איכא איסור מחיקה מהלאו דלא תעשון כן לד' אלוקיכם, וזה חל מצד עצם האותיות. [שיעורים לזכר א"מ ח"ב עמ' קע"ט. וכ"מ בדברי האו"ש פ"ו יסוה"ת ה"ו].

**שם.** עי' **בחזו"א** סי' ל' סק"ו, דביאר דדין קדושת כתבי קודש, דזה בזיון שהמשמש של כתבי הקדש, ישמש דבר אחר, ודווקא מקומו **מתייחס לשימוש קודש.**

**שם.** עי' **ברמב"ם** פ"ו מיסודי התורה ה"ו, דמבואר דעיקר החידוש הוא דשם אית ביה קדושה, ואפילו שלא במקומו, ולכך אסור למחקו.

**דתנן היה כתוב על ידות** וכו'. וק' מאי מייתי טפי מברייתא דלעיל, דהא בתרוייהו קתני רק דיגוד ויגנוז. **שיעורי הגרמ"ד.** ואפ"ל דברייתא דלעיל קתני היכא דבא להשתמש במותר, דיגוד כדי שלא ימחק השם, ולעולם מקום השם עצמו לית ביה קדושה. והכא קתני טפי דעצם מקום השם יש בו קדושה, ואעפ"כ ישתמש במותר.

**רש"י בד"ה לשמים.** ובזמן הזה אין לו תקנה. ועי' לעיל שיטת הרמב"ם דגם קורה הוי בכלל דבר המסויים, ולפ"ז גם בזמן הבית אין להן תקנה.

**רש"י בד"ה טעמא דשם.** שהרי כתב עליה שמו של הקב"ה. עי' בסוגיית הגמ' גיטין מה ע"ב, דפליגי תנאי אי כתיבת עכו"ם מהני לס"ת, דאיכא מ"ד דכותבו לשם עכו"ם, ולמ"ד דקורין בו כ' שם רש"י דאם כתבו לשם ישראל זה כשר, וה"נ הוי כמו שכותבו לשם ישראל, ולהכי איכא בזה קדושה, וכמבואר בהמשך הסוגייא.

ואכתי ילה"ק דקדושת השם היא כשנכתב לשמו, ועכו"ם הרי אדעתיה דנפשיה קא עביד, וא"כ אי"ז לשמה.

**תוס' בד"ה יגוד.** וגררו מקום השם. ודקדקו מהא דלא כתיב דסגי לקלוף, **חק נתן**. אמנם עי' **ברמ"א** יו"ד ער"ה ס"א, דאסור לקלוף מקום השם.

**שם.** עי' **בחזו"א** דה"ה מקום היקף הגויל של אותיות השם, דזהו מכלל שימוש השם.

**בא"ד. שם.** וק' מסוגיא דשבת קטז. דהיכא דאזל הכתב אזלא הקדושה. **והרע"א** בגליון לשו"ע או"ח ל"ב, כ' דהתם לענין הצלה מדליקה בעינן קדושה חמורה, אבל לענין לכתוב עליו תיבה של חול, אכתי קדושתו עליו. וכעי"ז ביאר **הגרי"ז** דלענין הצלה מדליקה תלוי בקדושה, אבל הכא לענין גניזה תלוי בדין כתבי הקדש, וזה אפילו היכא דגררו השם.

וע"ע בתשו' **חוות יאיר** ט"ז, דר"ל בדברי התוס', דמקומו אסור משום דשמות הקדושים אסורים בהנאה [וכ"כ היעב"ץ ח"א סי' ק"מ]. וסוגיא דשבת איירי לענין גניזה, אבל עצם האיסוה"נ קיים, ולכן אסור לכתוב במקומו.

**בא"ד. שם. בחי' הגרי"ז** נקט דדין קדושת השם, הוא מצד דחל ע"ז דין כתבי הקדש, והק' מדברי התוס' דכ' דאסור לכתוב במקומו, ומשמע דאפילו לכתוב כתבי הקדש אסור, וע"כ דזה דין שאסור להוריד מקדושה חמורה לקדושה קלה, ומוכח דקדושת השם הוא דין אחר מדין כתבי הקדש.

**מותר לשנותה. וברש"י ללותה ולשלם אח"כ. ובשפ"א** הק' דא"כ הול"ל 'להוציאה'. ועוד דאיך מותר להלוות בשל עניים, דדלמא לא יהיה לו מה לפרוע.

אמנם **ברמב"ם** פ"ח מתנו"ע ה"ד, מבואר ד'לשנותה' היינו להחליפה בסלע אחר, ו'לעצמו' היינו שהוא יחזיר אותה המטבע, ו'לאחר' היינו שמחזיר אחרת במקומה.

**לא שנו אלא דאמר עלי. וברש"י** ביאר דהיכא דאי"ל אחריות הוי כדידיה. וצ"ע דהא סו"ס הוי מטבע של צדקה. ואפשר דהגדר בזה דשרי כיון דאינו מוציאו לרשות אחרת, [וגם לאחר מותר מה"ט, דזה נחשב ברשות שלו, שמותר להשתמש בה].

**והגרי"ז** ביאר דהיכא דאמר עלי דהוי חיוב על הגברא, מותר להשתמש כיון דא"צ דווקא את המטבע המסויימת, אבל באמר 'זו' מחוייב להביא דווקא הך מטבע, להכי אסור לשנותה.

**אמר זו משתמש בה וכו'. ובשפ"א** הק' לשיטת הרמב"ם דלשנותה היינו להחליפה, דא"כ למה מתחייב אחריות, הרי נתן מיד אחרת במקומה. ותי' דכיון דהסלע הזה הוא של עניים, והוא לקחו לעצמו, הוא מתחייב בחיוב תשלומין לעניים, ולהכי לא נפטר עד שיבוא לידי עניים. וצ"ע לדינא. וכעי"ז כ' **בחי' הגרי"ז**.

**אלא לא שנא. ומותר.** וק"ק דהא בתחילה קאמר סברא דאדרבה עדיפא היכא דאמר זו, וא"כ אמאי קאמר השתא דלא שנא, ובתרוייהו מותר. וצ"ל דעיקר סברת ההיתר היא 'דהוי כדידיה', וזה שייך בתרוייהו, או דאי"ל אחריות, או דע"י ההשתמשות יהיה לו אחריות. רק דרבא אמר דאם יש מקום לחלק הוא איפכא, דב'זו' ע"י הלקיחה יתחייב באחריות, אולם עיקר הסברא כנ"ל.

**רש"י בד"ה לא שנו.** אלא דאמר סלע זו עלי. וק' דבגמ' לקמן כ ע"ב, אמרי' דבאומר 'זו עלי', היינו עלי להביאו קאמר, ואינו מקבל בכה"ג חיוב אחריות. **ובהפלאה שבערכין** כ' דבעצם דברי רב נחמן מוכח הכא, דהרי ר"נ איירי באמר 'סלע זו לצדקה'.

**בא"ד. לענין גניבה ואבידה. ובהפלאה שבערכין** כ' דדברי רש"י בדקדוק, דכיון דאמר 'זה עלי', כל האחריות שלו היא רק אם המטבע בעולם, אלא שנגנב או שנאבד, אבל אם מת ואינו בעולם, לא התחייב ע"ז כלל. ודווקא כשאמר 'עלי' ולא אמר זו, מתחייב באונסין.

**רש"י בד"ה כי היכי דליחייב.** הוי כשולח יד בפקדון. והק' **הגרי"ז** דתיפו"ל דאיכא גביה חיוב לתת סלע מצד נדרו, וא"כ הוי הלואה פשוטה. שיעורי הגרמ"ד.

**צדקה הרי היא בבל תאחר. וברש"י והרמב"ם** מבואר דזה מטעם דיש לזה דין 'נדר'. מנם בגמ' בר"ה ילפי' לה מריבוי מיוחד. וצ"ל דהריבוי מלמד דזה נכלל בהל' נדרים.

**רש"י בד"ה בבל תאחר.** בפיך זה צדקה. ובגמ' בר"ה מפיק לה למוצא שפתיך תשמור, ודלא כמ"ש רש"י דילפי' על בל תאחר.

**מותר לשנותה בין לעצמו ובין לאחר.** וברש"י לעיל קאמר דטעמא דלעצמו שרי, משום דלעצמו אסיק אדעתיה, ויל"ע למסקנא דגם לאחר שרי, אי היינו משום דגם עליו אסיק דעתיה. או דבאמת צדקה אינה כהקדש, ומותר להשתמש בה. שיעורי הגרמ"ד.

**עד שלא באתה ליד גבאי מותר לשנותה. ולרש"י** השינוי הוא כדלעיל, דהיינו ללוותה, והחילוק דעד שבא ליד גבאי חיובא דרמייא עליה הוא רק מדין נדר, ואכתי לא נחשב ממון העניים, ולהכי יכול לשנותו, ומשבא ליד גבאי כבר זכו בו עניים, וכמבואר בגמ' ב"ק לו ע"ב, וכ"כ שם **הרא"ש, ובמחנ"א** צדקה סי' י' כ' דלפ"ז זה שייך רק בעניים ידועים, דאז אמרי' דזכו בו עניים.

**ובחי' הגרי"ז** הוסיף עוד לבאר, דגם אם באמת נתפס דין צדקה על החפצא, מ"מ כל זה הוא מצד הל' הצדקה, אבל בדיני ממונות אינו נחשב לממון העניים, וא"כ אכתי הוא הבעלים ויכול לשנותו.

אלא דדבריו מבוארין לשיטת רב האי גאון המובא בבעה"מ ב"ק לו ע"ב, דל"א בצדקה דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, אבל ל**הרי"ף** דפליג צ"ע, מאי שנא אם בא ליד גבאי. ועי' ברש"י לעיל דכ' דהוי משתמש בפקדון, דמשמע דכבר נחשב ממון עניים לגמרי, ולכאורה דס"ל דגם בצדקה אמרי' דאמל"ג כמסל"ה.

וע"ע **במשנת ר' אהרן** שו"ת סי' ל"ב סק"י, דגם אי נימא דאמל"ג כמסל"ה, יש לחלק דדעת הנותן היה דיוכל לשנותו, כל זמן שלא נקנה לעניים בקנין ממון דהדיוט.

ובס' **יהגה האריה** ביאר דגם להרי"ף אי"ז 'ממון' עניים, אלא רק נתפס לבעלות דצדקה, והוי כמו בעלות דהקדש.

ועוד אפ"ל דיעוי' עוד בדברי רש"י לעיל מבואר דהטעם משום דאיכא חיוב אחריות, וחשיב כדידיה, והיינו דלהכי אינו נחשב דמוציא ל'רשות' אחרת. ועוד יתכן דכיון דסו"ס איכא חיוב אחריות על הנותן, אין שום חיוב על החפצא המסויים, כיון ד'הנותן' מחוייב להעמיד מטבע לצדקה.

ולשיטת **הרמב"ם** נתבאר לעיל דהשינוי הוא עצם 'החלפת' המטבע. ולדבריו צ"ל דהא דאסור ללוותה קדם שבא ליד גבאי, משום דס"ל דאמירתו לגבוה כמסל"ה והוי ממון עניים, ול"ש לעשות הלוואה. אבל החלפה שרי, דכל זמן שלא בא לרשותם, לא נתפס על המטבע עצמו שזהו ממונם, ואחר שבא ליד גבאי אסור דהוי כבר ברשותם. ולפ"ז הא דשרי לר' ינאי ללוות, אף דלבעלים עצמם אסור, משום דניח"ל לעניים.

**ובתוס'** הובאה שיטת **רבינו ברוך** דס"ל דעד שבא ליד גבאי מותר לשנותה למצוה אחרת לגמרי, ואח"כ אסור לשנותה. ולדבריו עד שבא ליד גבאי אכתי לא חל בזה דין ממון עניים כלל, והוי רק נדר ותו לא, ויכול לשנותו למצוה אחרת. ואח"כ כבר הוי ממון עניים, ואינו יכול לשנותו.

**משבא ליד גבאי אינו יכול לשנותו.** צ"ב על מי קאמר דאינו יכול לשנותו, על הבעלים או על הגבאי, ולפו"ר היינו הגבאי, דהרי הבעלים כבר נסתלקו, ומהיכי תיתי דיכולים לשנות. ולפ"ז מבואר דהגבאי א"י לשנות. ונחלקו בזה הראשונים, אם יש רשות לגבאי לשנות בלא דעת אנשי העיר, והתוס' בסוגיין נקטו דאין לו רשות לשנות כיון דהוא יחיד.

ולהשיטות החולקים צ"ל דאסור לשנותו, קאי על הבעלים, וקמ"ל דאע"ג דהותר לשנות משום שזה היה דעת הנותן מעיקרא, שיהיה יכול לשנות, אולם כל זה הוא רק בגדר 'שאלה', אבל אחרי שבא לידי גבאי ל"מ שאלה, וכמבואר **בשו"ע** רנ"ח.

ועי' **בטור** רנ"ט דכ' דאסור בין לו ובין לגבאי לשנותו. אבל למצוה אחרת מותר לשנותה.

**שם. במהריט"ץ** חילק דדווקא גבאי קבוע הוי יד עניים, אבל אם אינו קבוע הוי יד הבעלים. אמנם **הרשב"א** בתשו' **והרמב"ן במלחמות** רפ"ד דב"ק, פליגי וס"ל דכיון שיצא מתח"י בעלים ומסרו לאחר, נעשה גבאי ואסור לשנותו.

**תוס' בד"ה משבאת ליד גבאי.** ודווקא יחיד. וכ"כ **במרדכי** ב"ב סי' תצ"ב בשם הר"י. אמנם **התוס' ב"מ** עח: כ' דהגבאי יכול לשנות מעות הצדקה גם בלא דעת בני העיר.

**בא"ד. ורשאין בני עיר וכו', ודווקא לדבר מצוה.** והתוס' אח"כ הביאו דל**הר"י** מותר לשנותו אפילו שלא לדבר מצוה, ורק שיהיה צרכי ציבור. והשיט"מ בב"ב הביא דברי **הר"ן** דמשמע דמותר לשנות בכל ענין, כיון דזה היה דעת הנותנים. **ובשיט"מ** ב"ב ח: כ' דמותר לשנות רק לצרכי העניים, ולא לשאר צרכי העיר. ולדעת **הרא"ש** והטור רנ"ו ס"ז, דווקא בקופה ותמחוי מותר לשנות משום שהוא דבר קבוע, ואם יחסר להם יגבו פעם אחרת, וכ"כ **ברבינו יונה** שם. אמנם **הרמב"ן והנימוק"י** שם נקטו דהוי רק כהלואה, וצריך לשלם אח"כ מה שלקחו.

**בא"ד. ובגבאי מיירי.** היינו דהא דאסור לשנותה לעיר אחרת, איירי בגבאי. ולפ"ז ל"ג אבל לצרכי העיר מותרין, ואי גרסי', אז ל"ג דאיירי גבאי, דגבאי אסור לשנות בצרכי העיר, **שיעורי הגרמ"ד. ובקרבן אשם** כ' דגם להתוס' מ"מ לגבאי מותר לשנות לצרכי העיר. **וביקר הערך** כ' דאיירי בז' טובי העיר, דיכולים לשנות רק לצרכי העיר, אבל גבאי יחיד א"י לשנות כלל.

**בא"ד. וקא"ל רב יוסף שבאת לידו והוא גבאי ואסור לשנותו. ובמרדכי** הק' דהא אכתי לא בא ליד גבאי. וביאר **בקה"י** ב"ק דפליגי אי אמרי' בצדקה דאמירתו לגבוה כמס"ל, וא"כ כבר מתחילה הוי מעות עניים, ורק דמצי לשנות משום שלא הגיע בפועל לידי הגבאי. אולם אי ל"א אמל"ג כמס"ל, א"כ תלוי מתי זכו העניים במעות, וא"כ גם אם לא אתי בפועל לידי הגבאי, מ"מ אם כבר זכה בקנין המעות אסור לשנותו.

**בא"ד. הואיל ולא תפסי בה. ובמוצל מאש** ביאר דכיון דהוא לא תפס הזוזא, הוי דבר שאינו ברשותו, וא"כ לא חל ההקדש. וכ"מ בתוס' שם.

**תוס' בד"ה עד שלא באתה ליד גבאי.** מותר לשנותה למצוה אחרת ממש. ולפ"ז משבא ליד גבאי אסור לשנותו, ומשום דהוי ממון עניים. ולפ"ז דווקא בצדקה אסור לשנותו, אבל בשאר דברים דל"ש למימר דהוי ממון עניים, יכול הגבאי לשנות.

**ושיטת הר"ת** שהובאה ברא"ש ב"ב, דגם כשבא ליד גבאי, מותר לגבאי לשנותו לדבר מצוה, ובני העיר יכולים לשנות אפי' לדבר הרשות. ויתכן דגם הר"ב מודה, דהגבאי יכול לשנות, והא דקתני דא"י לשנות קאי על הבעלים, וכ"כ בשיט"מ ב"ב בשם **הר"ן**. ועי' **בשו"ת משנת ר' אהרן** סי' ל"א שהוכיח דהר"ב פליג על ר"ת.

אמנם עי' **בטור** רנ"ט דכ' דאסור בין לו ובין לגבאי לשנותו. אבל למצוה אחרת מותר לשנותה. ובדבריו משמע דגם הבעלים יכולים לשנות למצוה אחרת אחר שבא ליד הגבאי. והיינו דס"ל דמותר משום דכך היתה דעת הנותן מעיקרא, וא"כ אדרבה הנותן בודאי יכול לשנות כפי דעתו.

עי' **בפרישה** רנ"ט דרק היכא שנתן סלע לצדקה ולא פי' למי, מותר לשנות, אבל אם גבו בשביל העניים א"י לשנותו.

**שם.** עי' בתשו' **מהר"ם מרוטנבורג** שמ"ג, דא"א לשנות משום דצריך לקיים נדרו לתת צדקה. וע"ע **בלבוש** רנ"ט סק"א, דנקט כרבינו ברוך, וביאר דאחרי שבא לגבאי אסור לשנות מצד הנדר. וצ"ב דא"כ גם קודם שגבא לגבאי, א"א לשנות מהאי טעמא.

וע"ע **במחנ"א** צדקה ז', דשינוי מהני רק באמר הרי זו צדקה, דלא התחייב ע"ע בדין נדר, אבל באמר הרי עלי ל"מ השינוי כיון דהוא מחוייב מצד הנדר.

ועוד אפ"ל דלהר"ב מותר לשנות משום שכך היתה דעת הנותן מעיקרא, וא"כ ליתא לנדר כלל אדעתא דהכי, [ולהלבוש צ"ל דדעתו היה שכל זמן שלא בא לגבאי יוכל לשנות]. ועי"ל דכיון דמשנה לדבר שהוא צרכי הרבים, וגם העניים משתמשים בזה, הרי סו"ס הוי נמי ממון עניים, ומאי איכפ"ל דגם העשירים משתמשים, כיון דהעניים צריכים לו. ועוד אפ"ל דכמו שעשיר העובר ממקום למקום, מותר לו להתפרנס מהצדקה, משום שעני הוא באותה שעה, ה"נ דבר שהוא מצרכי הרבים, הרי שכולם עניים לגביו.

אמנם הלבוש ס"ל דהיכא שבא לגבאי, כיון דכבר נתפס הממון לצורך העניים, אזי קיום נדרו הוא לצדקה לעניים, וא"א לשנותו לצדקה אחרת.

**בא"ד. לא משמע לשנותה למצוה אחרת.** ובפשיטות הסברא משום דהוי ממון עניים, ומהיכי תיתי לשנותו למילתא אחריתי. ולפ"ז בשאר ענייני ביהכנ"ס גם להר"ר משה יהיה מותר לשנותו. **משנת ר' אהרן** שם סק"ט.

**שם.** מבואר בפוסקים דמ"מ היכא דהשינוי לעילויא מותר, כיון דהיה דעתו לצדקה ולמעלה הימנה. וע"ע **בש"ך** רנ"ט סקי"א, דמותר לשנות למצוה פחותה, כשיש כדי סיפוק המצוה הראשונה. אבל לעילויא מותר אפילו אם תתבטל המצוה הראשונה. אבל להר"ב אפילו היכא דהוי לעילויא אסור.

וע"ע ב**רמ"א** דאם התנה בפירוש שלא ישנו כלל, אסור לשנות ואפילו לעילויא.

**ונמצא ה' שיטות בשינוי לדבר מצוה**. א. לה"ר משה אסור לשנות. ומ"מ לדברי הפוסקים לעילויא מותר. ב. למהר"ם מרוטנבורג דאסור לשנות מחמת הנדר, לכאורה גם לעילויא אסור. ג. לרבינו ברוך מותר לשנות עד שבא ליד הגבאי. ד. לרבינו תם מותר לגבאי ולבני העיר לשנות גם לאחר שבא לידי גבאי. ה. בטור משמע דגם הבעלים יכולים לשנות אחרי שבא לידי הגבאי.

**והנידון אם מותר לשנות,** א' דא"י לשנות משום דהתחייב בנדרו לצדקה. ב' משום דכבר זכו בו עניים ואסור לשנות. ולמהר"ם מרוטנבורג האיסור לשנות הוא מצד נדר, וע"כ אסור בכל גוונא. ולה"ר משה דכ' הפוסקים דמותר לשנות לעילויא, צ"ל כדלעיל דכך היתה דעת הנותן, וממילא איגלאי מילתא דלא זכו בה עניים.

ולשיטת רבינו ברוך צ"ל דס"ל דמצד הנדר יכול לשנות, כיון דזה צרכי הרבים, כולם נחשבים עניים וכדין עשיר העובר ממקום למקום, אבל אם כבר זכו בו עניים א"א לומר כן דכבר הוי ממונם, ולכן רק אחרי שבא לגבאי אסור לשנות. אמנם להר"ת ההיתר הוא משום דדבר שהוא צרכי הרבים, הוי גם ממון עניים, וא"כ לעולם אפשר לשנותו לזה, גם אחרי שהגיע לגבאי. ולהטור דגם הבעלים יכול לשנות, ע"כ צ"ל דהסברא משום שכלך היתה דעת הנותן.

**בא"ד. ואפילו ברשות הקהל נמי. ובעולת שלמה** הק' דקצת צ"ע דהרי אפילו לנודר דלא הותר לו לשנות, מ"מ מותר לו ללוות, א"כ לקהל דהותר לשנות, כ"ש דהותר ללוות. וצ"ל דהיתר הלוואה הוי משום שאכתי לא נעשה ממון עניים, וא"כ זה שייך רק קודם שהגיע לגבאי, ושינוי מותר רק לבני העיר, דע"ד כן נתן שיהיה מותר לבני העיר לשנות.

**בענין שינוי צדקה.** עי' **ברמ"א** יו"ד רנ"ו ס"ד, דאם פירש שיתנו לעניי אותה העיר או לעני פלוני, אסור לשנות ואפילו לת"ת. **וברבינו ירוחם** מבואר דהטעם משום דכבר זכו בו אותם העניים.

ועי' בארוכה **במשנת ר' אהרן** שם, א"ז דווקא כשיש לעניים קצבה, דמצד סברת זכו עניים, י"ל דזה דווקא כשיש להם קצבה, ומצד הסברא דבעלמא דעת הנותן שיוכל לשנות, והכא פירש וע"כ א"י לשנות, אין נ"מ אם יש להם קצבה. ועוד כ' לדון א"ז דווקא כשבא ליד גבאי, או דכיון שפירש אסור לשנות כלל, ואפילו לא בא ליד גבאי.

וע"ע **ברדב"ז** דחילק, דאם אומר ש'הוא' יתן לעניים, וא"כ הוי עוד צדקה מלבד הקצבה הקבועה, א"י לשנות, דכבר זכה בו העני. אולם אם נדר לתת לגבאי, דנדרו הוא על הקצבה הקבועה, וא"כ כיון דהגבאי יכול לשנות כשיש להם סיפוק, ה"ה דהבעלים יכול לשנות כשזה ברשותן.

וע"ע במחנ"א דהביא דברי **המהר"ש יפה** דלנותן מותר לשנות לעני אחר, והיינו משום דתלה בדעתו.

**ולענין שינוי בשאר צדקות,** אם הסברא דאסור לשנות הוא משום ממון עניים, בשאר צדקות דל"ש הך סברא יהיה מותר לשנות, אולם להסברא דההיתר לשנות עד שבא ליד גבאי משום שזה דעת הנותן, אבל כשבא ליד גבאי ל"מ דעתו, [או שגם דעתו היתה רק כל זמן שזה בידו], א"כ ה"נ בשאר צדקות א"י לשנות.

**שאני ר' ינאי וכו'.** אבל אם היו מעות בקופה, לא היה כופה לציבור, דלא היה מוציא שקר מפיו, **ב"י** רנ"ט. ועוד כ' דכיון שהיה כופה לציבור, היה ניחא לעניים להלוות לר' ינאי.

**דכמה דמשהי מעשי ומייתי להו.** ואע"ג דבעלמא אין משתכרין בשל עניים, הכא שאני דידע ר' ינאי דתיכף יהיה יכול להוציא מן הקהל מייד. **ט"ז** רנ"ו סק"ד. **ובמעשה חושב** כ' דהכא שרי משום דע"י שישתמש יהיה מחוייב באחריות, וזה הוי סיבה להיתר כדאמרי' לעיל, וא"כ שרי דווקא משום הני תרי טעמי, דאיכא רווחא, וגם דמתחייב באחריות.

**ישראל שהתנדב מנורה וכו'.** וצ"ב בטעמא דאסור לשנותה, ולרחב"א אסור לשנותה אפילו לדבר מצוה, הא אין כאן ממון עניים, דמעכב לשנות, ואדרבה הוי ממון הציבור, וא"כ יכולין לשנות. ואין לומר דבגבאי מיירי, אבל בני העיר יכולין לשנות, דבסוגיין משמע דהקפידא הוא מצד הבעלים, וא"כ זה קאי גם על בני העיר. וצ"ל דכל מה שזה נחשב לממון הציבור, הוא רק משום שמשתמשין בו לצורך מה שהקדיש, הלא"ה לא מסר לציבור כלל, ולפיכך ס"ל לרחב"א דאסור לשנותה אפילו לדבר מצוה. ולר' אמי הבעלים הקפידו שיהיה לדבר מצוה, ולכן מותר לשנותו למצוה אחרת.

**אבל לדבר מצוה מותר לשנותה.** וכ' **במהר"ם מרוטנבורג** דקודם שהקצהו למצוה, מותר לציבור לשנותה, דלא חל קדושה על החפצא, משום דהזמנה לאו מילתא היא. אבל הנודר עצמו א"י לשנות, מחמת נדרו. [וצ"ב איך מותר לציבור לשנות את נדרו].

ומבואר דאחרי שהשתמשו חל קדושה על הדבר, וא"א לשנותו למצוה אחרת, אא"כ הוי לעילויא, דמעלין בקודש. אמנם **הב"ח** כ' דאפשר לשנותה למצוה פחותה, דרק בתשמיש קדושה אמרי' דמעלין בקודש, ולא בדבר מצוה. ומ"מ לפ"ז ברור דא"א לשנותה לדבר הרשות. ועי' להלן.

**משנשתקע שם בעליה מותר לשנותה, אילימא וכו'. ובתוס'** כ' דה"נ מצי למימר מאי איריא דלא נשתקע שם הבעלים וכו', ומדוקדק מדבריהם, דלדבר הרשות אסור לשנות אפילו כשנשתקע שם הבעלים. אמנם **ברגמ"ה** כ' דהאיסור לשנות הוא רק עד שלא נשתקע שם הבעלים. וכ"כ **ברמב"ם** פ"ח מתנו"ע ה"ו. וכ"פ השו"ע רנ"ט ס"ג. וכ' הש"ך דקו' התוס' מוכיחה דמצי לשנות לדבר הרשות.

ויתכן דפליגי אי חל על המנורה דין קדושה, שהיא משמשת לדבר מצוה, ומחמת דהוי חפצא דמצוה, א"א לשנותה לדבר הרשות, [וכדמשמע מדברי המהר"ם מרוטנבורג שהובאו לעיל]. אלא דלפ"ז צ"ב למה לדבר מצוה יכול לשנות קודם שנשתקע, ולדבר הרשות רק אחרי שנשתקע שם הבעלים.

וצ"ל דליכא קדושה על החפצא, ורק דאסור לשנות מחמת דעת הנודר, שהקדיש לצורך מצוה, והא דמותר לאחר שנשתקע שם הבעלים, היינו משום דגם הנודר דעתו על נדבתו, כל זמן שמזכירים שמו. **ובמאירי** כ' טפי דאחרי שנשתקע שם הבעלים, זה נעשה ממון של ציבור. וא"כ תו אין מתחשבין בדעתו.

**שם**. בתשו' **הרשב"א** כ' דההיתר לשנות, הוא רק היכא שיש כבר מנורות, וא"צ להך מנורה.

**וטעמא דעכו"ם הוא דפעי. וברש"י** כ' דצועק למה שניתם ממה שנתתי. **וברמב"ם** פי' דחיישי' דהעכו"ם יאמר שהם מכרו לעצמן. ולפ"ד הרמב"ם היכא דרק שינו לדבר אחר, אבל המנורה קיימא בעין, דליכא למיחש דפעי, יתכן דבכה"ג שרי, ולרש"י יהיה אסור בכה"ג.

**ובשו"ת הרא"ש** (כלל י"ג סי' י"ד), כ' דטעמא דעכו"ם פעי ואיכא חילול השם, אבל ישראל ציית לדברי חכמים ולא פעי, ואפילו אי פעי, מ"מ ישראל דלא ציית לדברי חכמים ליכא חילול השם.

**שעזרק טייעא. בתוס' ב"ב** ח. כ' דאע"ג דאין מקבלין צדקה מהעכו"ם, מ"מ הוי כסתם נדר ונדבה, וקי"ל דנכרים נודרים נדרים ונדבות. וכ' **בב"י** דלפ"ז זהו מדין קרבן, וא"כ ישראל שנשתמד דילפי' דא"י להביא קרבן, ה"נ דאין מקבלין ממנו נדבה לביהכנ"ס.

**שנייא רחבא** וכו'. וכ' **במרדכי** ב"ב סי' תצ"ב, דביהכנ"ס הוי מילי דציבורא ולא בעינן דעת אנשי העיר, אלא סגי בגבאי, וכ"כ שם הר"י מיגש ושא"ר. ועי' **בש"ך** דלגבאי מותר לשנות רק לדבר מצוה. וכ"כ **ברגמ"ה** דהכא שינו לדבר מצוה.

**סבר דלא שכיח. וברגמ"ה** כ' דהוי כנשתקע שם בעלים. ולפ"ז להך מ"ד היו יכולים לשנות גם לדבר הרשות, וכשיטתו ושיטת הרמב"ם שהובאה לעיל.

**מתני'.**

**והיוצא ליהרג. וברש"י** אח"כ בד""ה פטורין כ' דאיירי ביוצא ליהרג בדיני ישראל. **וברמב"ם** כ' דזה איירי במי שנגמר דינו בבי"ד של ישראל, להרגו על שעבר עבירה. **ובפי' המשניות** כ' דהיוצא ליהרג במצוות המלך מעריך ונערך, דלפעמים חוזר המלך מדיבורו. וכ' **בצפנת פענח** דהר"מ איירי על מלך ישראל, אבל מלך עכו"ם בלא"ה אי"ז כלום, משום דדינו בטל וכהרדב"ז והמל"מ לקמן.

וכ' **הכס"מ** דבבי"ד של גויים אפי' נגמ"ד לא חשיב כ'מת'. **וברדב"ז** ביאר משום דאפי' נגמ"ד מ"מ מקבלין שוחד, וממילא מתבטל הדין.

**ובמל"מ** פי' דהטעם משום שהגמ"ד הוא דמשווי ליה כמת, ובבי"ד של גויים ל"ש גמ"ד, דעדיהן פסולין ודינם בטל. וכ' דלפ"ז ישראל שברח אחר גמ"ד, אין לו ערך ודמים, דאי"ז תלוי במה שממיתים אותו עכשיו, אלא במה שהוא מחוייב במיתה בגמ"ד.

וע"ע שם דכ' דאין לומר דסו"ס כיון שעומד למות אין לו ערך, דהרי אפי' במנוול ומוכה שחין דלי"ל דמים מ"מ נערכין, וחזינן דאינו תלוי בזה.

אמנם הך טעמא זה רק לגבי ערכין, אבל בחיוב דמים יהיו חייבין, דבדמים תלוי אם יש לו דמים או לא. **ובחי' הגרי"ז** ביאר דדין דמים הוא גם מהל' ערכין, ויוצא ליהרג איכא גזה"כ דאינו נידר ונערך, אבל בבי"ד דעכוך"ם ליכא לגזה"כ, וא"כ נכלל בפרשת דמים, [וגם זה צ"ב דסו"ס מה ישלמו בעבורו].

אולם להרדב"ז לעיל, דאיכא סברא שמקבלין שוחד, וממילא יש לו דמים. ולפ"ז צריך לב' הסברות, גם דליכא נגמ"ד בבי"ד עכו"ם, וגם דסו"ס הוא שווה דמים. **יונת אלם** סי' ל"ט.

**שם.** עי' **בפסקי התוס'** כ"ז, דגם מי שרוצים לגמור את דינו אין לו דמים. אמנם פשוט דדבריו רק לגבי דמים, דתלוי בשוויות בפועל, אבל לגבי ערכין, רק אי נגמ"ד ילפי' דאין לו ערכין.

**ר' יוסי אומר נודר ומעריך.** ועי' **בתוס' לעיל** ד. דכ' דזה איירי גם בגוסס. **וברמב"ם** פ"א ערכין הי"ד כ' דין זה על היוצא ליהרג. ועי' **ברדב"ז** דהטעם משום שאינו בר דעת, אולם אם בדקנוהו פעם אחר פעם ודעתו מיושבת עליו, דבריו קיימין.

**שם.** **ברא"ש** קידושין פ"ד סי' ט"ז, דכ' דדעת **רש"י והר"ח ורבינו יואל** דגוסס הוא כמת, והא דמקדיש היינו משום חומרא דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט. אמנם **הרשב"ם והר"י** הק' דהרי אינו יכול לעשות מסירה להדיוט, ואיך מהני האמירה לגבוה. ולכך ס"ל דגוסס הרי הוא כחי, ולכן מהני הקדשו.

**רש"י בד"ה שדמיו קצובין.** כלומר שאין אדם קונהו ויפסיד מעותיו. ומשמע ברש"י דשייך קנין בדבר שאין לו דמים, רק דאין קונים משום שיפסיד מעותיו, וצ"ע. **שיעורי הגרמ"ד.**

**גמ'. בשלמא גוסס לא נידר וכו' מנין היוצא ליהרג וכו' ת"ל כל חרם.** ובגמ' מבואר דהדרשה דכל חרם הוא רק לגבי חיוב ערכין ביוצא ליהרג. ועי' **ברמב"ם** פ"א ערכין הי"ג, דמשמע מדבריו דגם גוסס ויוצא ליהרג, בין לגבי ערכין ובין לגבי דמים, דילפי' מכל חרם.

**והגרי"ז** [בשיעורי הגרמ"ד], ביאר דאיכא נ"מ בזה, היכא דנגמ"ד וברח או שנתערב באחרים, דאין ממיתין אותו, וא"כ אם הטעם דאינו בערכין הוא משום דאינו בר דמים, א"כ בכה"ג הוי בר דמים, כיון דסו"ס אין הורגין אותו, ואי טעמא מכל חרם, א"כ כיון דנגמ"ד לא שייך ביה דיני ערכין.

אמנם בדברי הר"מ שם משמע דעיקר הילפותא דיוצא ליהרג הוא כ'מת', ומת עצמו ילפי' מקרא לעיל ד. דמת אינו בדיני הערכין. וא"כ היכא דאינו כ'מת' אם ברח, יהיה לו דין דמים, וצ"ע.

**בשלמא גוסס לא נידר דלאו בר דמים, ולא נערך וכו'.** **וברמב"ם** כ' דטעמא משום דרוב גוססין למיתה, וא"כ הרי הוא כמת. **ובחי' הגרי"ז** ביאר דגם אי באמת יש בו מקצת שוויות, מ"מ כיון דדינו דהוי כמת, לי"ל דין דמים, דזה חייל רק על גברא 'בר דמים'.

אלא דבדבריו אינו מיושב מה שהשמיט הר"מ דגוסס אינו בר העמדה והערכה.

**ולא נערך דלאו בר העמדה והערכה.** בגדר העמדה והערכה עי' לעיל עמ' כ"ה, **דלהתוס'** היינו העמדה על רגליו, **ולהרמב"ם** היינו עמידה בדין, **ולהראב"ד** בעינן שבשעת הנדר יהיה 'ראוי' לעמוד בדין.

**תוס' בד"ה כי פליגי.** ובנודר ומעריך שמא יחול מיד. **והרעק"א** הק' דהא הוי חוב בע"פ, ולמ"ד דאינו גובה מהיורשין, בעינן דיעמוד בדין, וצ"ע. **והחת"ס** כ' ליישב דבאמת ליכא חיוב תשלומין, ורק דחל מייד דאיכא 'מצוה' לפרוע. ועוד כ' דצ"ל דאיירי בשכיב מרע דדבריו חלים מיד.

ועוד תי' **באור גדול** (על המשניות), דאיירי בהפריש המעות, אלא דק' ע"ז דבגמ' חולין קל"ט מבואר דעד שהמעות לא באו לידי גזבר הם חולין, וא"כ לא חל מידי בעצם ההפרשה. אמנם עי' בקה"י שם דאיכא גוונא דחלה ההפרשה על המעות.

ועוי"ל לפ"ד השלטי הגבורים שהובאו בר"פ, דגדר ערכין הוא חלות קדושה על הגברא, וא"כ זה נתפס מייד. וכן י"ל לפ"ד החזו"א דהגדר בנודר ערכין, דהוא מתפיס עצמו במצות הערכין, וממילא מחוייב לשלם, וא"כ ה"נ דחל עליו הך חיוב מיד.

**אחרים שחבלו בו פטורין. ובגמ' בסנהדרין** פה. מבואר דמ"מ בושת חייב לשלם. **ובר"ן** שם משמע דגם צער חייב לשלם.

**רש"י בד"ה פטורין. דאין לו דמים ועומד הוא ליחבל.** לכאורה דאיכא בזה ב' טעמים, א' דאין לו שוויות, וב' דהוי גברא קטילא. **והגרי"ז** הק' דטעמא דאין לו שוויות, אינה סיבה לפוטרו מצער, ומוכרחין לטעמא דהוי גברא קטילא, ואל"כ למה הביא רש"י טעמא דאין לו דמים.

וביאר דיתכן דכוונת רש"י דאין לו דמים, מל' דם, דהיינו דהוי גברא קטילא, והכל טעם אחד. והוסיף עוד דאכתי אפ"ל דהפטור של גברא קטילא, הוא משום דאין לו שוויות.

ובעצם הגדר דנעשה גברא קטילא, יעוי' בל' הגמ' בסנהדרין ע"א ע"ב, וברמב"ם פ"ז ממרים ה"ט, דמשמע דעצם הגמ"ד משוויה ליה דין גברא קטילא. ולפ"ז אפילו אם ברח הוי גברא קטילא. **הגר"ח.**

[ולכאורה זה מכריח דהגדר הוא כדלעיל, דמחמת דהוי גברא קטילא, חשיב כגברא דאין לו שוויות, ולכן גם אם עכשיו אינו הולך למות כיון שברח, וא"כ עושה מלאכות טובא ויש בו שווי, מ"מ הדין דגברא קטילא משוייה ביה דהוי גברא שאין בו שוויות].

**מכלל דת"ק סבר ניתן לחזרת עמידת בי"ד. ובאור גדול** הק' דהרי באמת היכא דלא אפשר מקבלין עדים שלא בפני בע"ד, וכן גומרין הדין שלא בפניו, וא"כ ה"נ ניתן לחזרת עמידת בי"ד שלא בפניו.

**והא הרגו קתני.** עי' בשיט"מ ב"ב קע"ה דהביא דברי **הר"י מיגש**, דפי' דאיירי שקודם מת בעל הבור, ואח"כ השור, וביאר **בקובץ שיעורים** שם דאע"ג דמיתת השור היתה לאחר מיתת בעל הבור, מ"מ מחוייבים היורשים, משום דעצם הנפילה לבור היתה בחיי האב, והוי כמו זרק חץ ומת, ושבירת הכלים היה לאחר מיתתו.

ת"ר היוצא ליהרג מזין עליו וכו'. וברש"י כ' דס"ד דהוי כחטאת שמתו בעליה, וצ"ע דגם אי הוי גברא קטילא, מ"מ מהיכי תיתי דיהיה לזה דין חטאת שמתו בעליה. והגרי"ז ביאר דהס"ד דאין מזין משום עינוי הדין.

בד"א שהיה זבחו זבוח באותה שעה. וצ"ב מה החילוק כיון דסו"ס איכא גם בזה עינוי הדין, ויתכן דבאמת היכא דזבחו זבוח דהוי רק זמן מועט ליכא עינוי הדין, ולפ"ז היכא דיהיה דיהיה עינוי הדין, כגון דקיימי' קודם השקיעה, דע"י ההמתנה יענו את דינו למחר, לכאורה דבכה"ג אין מזין עליו.

ויעוי' עוד בדברי הרמב"ם דכ' דהיכא דזבחו זבוח 'אין הורגין אותו', ומשמעות דבריו דזהו הלכה בכפרתו דאסור להרגו, דא"ז מצד עינוי הדין היה לו לומר לישנא ד'ממתינין'. ואפשר דזהו מחמת דיני הקרבן, דאין מביאים קדשים לבית הפסול. ועוי"ל