פרק תולין 4
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 20 תולין

**בדינא דסיאנא, וגוד לדעת הרמב''ם דהוי פרוכת, ובעניני ברירה בדף קלט ודף קמ**

**דף קלח עמוד ב**

**בבאור הפלוגתא בסיאנא אי מחייב מתורת אהל**

1. **ואמר רב ששת בריה דרב אידי האי סיאנא שרי והאיתמר סיאנא אסור לא קשיא הא דאית ביה טפח הא דלית ביה טפח אלא מעתה שרביב בגלימא טפח הכי נמי דמיחייב אלא לא קשיא הא דמיהדק הא דלא מיהדק.** בבאור תירוץ הגמ' איכא שתי מהלכים יסודיים ברבותינו הראשונים דרש''י ודעמיה ס''ל דהגמ' חזרה בה דליכא בזה תורת אהל רק דאסור מחמת דחיישינן שמא ישלפנו ורק בלא מהדק אסור. והר''ח ר''ת ודעמיה ס''ל דהגמ' באה להגביל את איסורא דאהל דהוי רק במיהדק דבזה הוי כאהל. ובשו''ע ש''א מ' פסק כשיטת הראשונים דאסור משום אהל.

ובבאור הנידון אי חשיב אהל או לא וכן הא דלשיטת האוסרים הוי רק במיהדק בפשטות נראה דכיוןן דהוי בגד של אדם שמלובש בו הוי גרעון ביחס שלו כאהל, ולכן גם לשיטת האוסרים בעינן לכה''פ דיהא קשיח דבזה יצא מכלל הבגד. וכ''נ בלשון הר''ח וז''ל, וכשהוא מהודק ביותר ''ואינו נכפף כבגד'' חשוב כאהל ואסור. ויעוין עוד בפסקי רי''ד דמבאר את שיטת רש''י דליכא בזה כלל משום אהל דהוי מחמת דהוי מלבוש אדם. וז''ל, לאו משום אוהל נאסר, ''שאין אהל במלבושי האדם''.

**בהא דאיכא בזה תורת אהל למרות דליכא מחיצות וכן הא דחשיב עשית גג**

1. יעוין במג''א ס''ק נ''א וז''ל, אע"כ כמ"ש הרא"ש פרק המביא דמוכח בפרק ב' דעירובין כיון שעיקר כונתו לעשות אוהל להיות לצל אסור אפי' בלא דפנות והכי דייק לישנא דרמב"ם.

אולם עדיין יש לעיין דהרי בעינן שיעשה את האהל בשבת, וצ''ל דעצם הדבר דמניחו כעת על ראשו הוי עשית אהל, אולם יעוין בשו"ת מהרשד"ם אורח חיים סימן ד וז''ל, וכן קשה לי להרמב"ם שהוא הולך בשיטת ר"ח ור"ת, והוא כתב קודם דין סיאנא ומתיר להניח מטה וכסא וטרסקל ואף על פי שיעשה תחתיהן אהל שאין זה דרך עשיית אהל לא קבע ולא עראי, אלא שנראה בעיני שלדעת הרמב"ם אפשר דמה שאסר בסיאנא הוי בענין שהוא עושה אהל בידים בשבת או ביום טוב וכמו שנראה מלשונו שכתב ''הוציא מן הבגד סביב לראשו משמע שעתה הוא מוציא בשבת''.

**באור מחודש בהא דליכא בזה תורת אהל דהוי מחמת דמחזיק בגופו**

1. **ובעיקר באור טעמא דליכא בזה אהל יעוין בבית מאיר** סימן שטו דמבאר דמה דעל גופו הוי כמחזיק בידיו ואהל המחוזק בידי אדם לא הוי אהל, ויעוין בחזו''א נ''ב סק''ב דגם נקט ליסוד דאהל המוחזק בידי אדם לא הוי אהל ומקשה מהא דסוגין דדנה דיהא תורת אהל בגלימא, וכן למסקנא לדעת הר''ח דבמיהדק חשיב אהל ומיישב וז''ל, והיינו דפריך אלא מעתה שרביב בגלימא טפח דס''ד דהוי כאוחז בידו ומשני דמיהדק וקבוע על הראש הוי כמניח על עמודים.

**בדין כובע בזמנינו**

1. **יעוין במהרשד''ם** דמתיר מכח הא דנקט בדעת הרמב''ם דבעי דעישה את הבליטה בשבת, וכן מחמת דבעינן שיעשה צל על הארץ.

**ובט''ז שטו ס''ק ח' דן להתיר מכח מה דמחדש בהיתרא דסדין היוצא מן המיטה** [המבואר בראשונים בדינא דנחית מפוריא טפח] דהוי מחמת דלמעלה אין בו משום אהל הלכך גם מה שיוצא ממנו לא חשיב אהל ומבאר לפי''ז את שיטתרש''י דנקט דליכא בזה לאיסורא דאהל ובבאור שיטת ר''ת ודעימיה יעוי''ש וז''ל, ונראה דשאני התם שאותו חלק היוצא להלן מראשו הוא שלא כסדר המתעטפים ע"כ חשוב לאהל בפ"ע ואינו נגרר אחר החלק שעל ראשו, משא"כ כאן בסדין דדרך פריסתו הוא בכך שיוצא חלק ממנו תחת המטה וע"כ נגרר אחר החלק המכסה את המטה.

ומכח זה מתיר את הכובע בזמנינו וז''ל, ומזה ראיה ברורה למ"ש בסי' ש"א היתר לכובע שלנו הנק' בריט"ל דהחלק היוצא נגרר אחר החלק המכסה הראש כיון שאין מסוים החלק ההוא ואינו דומה לכובע שבגמ' דשם הוי החלק היוצא חלק בפ"ע כמו שפה לכובע.

**ויעוי''ש עוד דן להתיר מחמת חסרון מחיצות, וכן מחמת היתרא דלא מתכוין דגם תוס' דפליג על רש''י דביצה דחשיב מכוין מחמת דמתכוין לעשות דבר הדומה לבנין הכא מודה דחשיב לא מכוין וז''ל,** וכתבו שם התוס' והרא"ש דכי אמר ר"ש דבר שאין מתכוין מותר היינו שאותו דבר אין מתכוין לעשותו אבל הכא הרי הוא עושה מה שמתכוין לעשות ואף על פי שאין מתכוין לבנין מ"מ מתכוין הוא לעשות דבר הדומה לבנין ואסרוהו חכמים משום גזירה משום בנין עכ"ל. וא"כ כאן בבריט"ל אינו עושה במתכוין כלל אותו חלק השייך לאהל שאין מתכוין אלא לכסות ראשו והאהל נעשה ממילא משא"כ בכובע שבתלמוד שנעשה האהל במתכוין לאהל ונעשה אותו החלק כמיוחד לזה ע"כ אסור אפי' שלא במתכוין.

**בבאור שיטת הרמב''ם דגוד בכיסנא היינו פרוכת**

1. **שלח ליה הא דתניא גוד בכיסנא מותר לנטותה בשבת אמר רב לא שנו אלא בשני בני אדם אבל באדם אחד אסור אמר אביי וכילה אפילו בעשרה בני אדם אסור אי אפשר דלא מימתחא פורתא.** באיסורא דגוד והחילוק בין חד לתרי לדעת רש''י והראשונים יעוין בדף מספר 2 מה דהארכנו בזה. אולם יעוין ברמב''ם וכן הובא בשו''ע שטו יב דהאי דינא אזיל על פרוכת, וכן איתא בר''ן דהרמב''ם מפרש לה בפרוכת דאסור לפורסה דחיישיינן שלא יכפל לרחבו טפח דהוי אהל, ויעוין במג''א דמקשה מהא דמבואר בסיאנא דכל היכא דלא מיהדק ליכא איסורא. ומיישב וז''ל, וי"ל דשאני הכא דמכוין לעשות מחיצה משא"כ התם. ומבואר במג''א דאיכא הכא לחסרון דסיאנא ואי נימא דהוי מחמת דהוי ''בגד'' א''כ לא שייך כלל לפרוכת דלא עומדת כבגד. ומבואר בדבריו דהחסרון מחמת עצם הדבר דהוי רך ונכפף דלא הוי כגג. ולפי''ז כונת תירוצו דכל כמה דאיכא בעשיתו גם מחיצה תו דיינינן את הרוחב טפח כגג למרות דהוא רך ונכפף. **ויעוין עוד בערוך השולחן** שטו סעיף טז מה דביאר בכונתו וז''ל, אמנם לא דמי דבגלימיה הא אינו עוסק בעשיית אהל הלכך לאו כלום הוא משא"כ בפרוכת הא עוסק בעשיית אהל והיינו להאהיל בפני הס"ת אלא דמדינא אין בזה איסורא דאהל מהטעמים שנתבארו הלכך אם תתקפל טפח לרחבו יהיה בזה דין אהל ולפיכך אם היא פרוכת גדולה לא יתלה אותה איש אחד דבודאי תתקפל טפח.

**מהלך החזו''א בשיטת הרמב'ם**

1. **אלא דבעיקר דברי הרמב''ם יעוין בחזו''א דתמה מהא דהוכיח דהיכא דאוחז בידו את האהל ליכא בזה תורת אהל** וכ''ש הכא שאינו רוצה לשמש תחתיו כלל ואינו עושה לו מחיצות דליכא בזה כלל איסורא. וכונת החזו''א דכל כמה דיינינן לכונתו לעשות מחיצה הרי הוא בא לעשות מחיצה ללא גג [דרק תוך כדי הפריסה נהיה רוחב טפח], וא''כ ליכא שייכות בין המחיצה לגג. עוד מקשה החזו''א דלמה לי כסכסין הרי הוי מחיצת ארעי דמותרת בשבת וכפה''נ כונתו דכיון דכל כמה דיינינן ליה למחיצה ליכא יחס לגג [כיון דבא לעשות מחיצה בלי גג] א''כ הוי כעשית מחיצת עראי. ויעוי''ש דמבאר דבאמת מותחו באויר לצל רק דמתח אותו כבר קודם ולכן ליכא בזה איסורא אא''כ ימתחנו בזמן שהוא כבר על מקומו [ולכארוה כונתו לבאור הרשב''א בשם מורו דבעינן כדרך בנין שלא יעשה בבת אחת אולם בחזו''א נראה דהוי חסרון בעשיה כיון דכבר מתח אותו ואיכא כבר סיבה לצל למורת דלא הוי באותו מקום דהניחו כעת מ''מ ב''עשית האהל'' 'איכא בזה גרעון] והא דכתב הרמב''ם וכן כילה אין מותחין אותה ואפילו עשרה ''שא"א שלא תגבה מעט מעל הארץ'' מבאר החזו''א דכונתו שא''א שלא יהא בה כפל וימתחנו ועי''ז נגבהה מן הארץ ונעשה אהל טפח בזמן תליתו.

ולפי''ז מבאר החזו''א דגם הא דכתב ברמב''ם בהאי דינא דטלית כפולה דמהני בחוטים קשורים ''וכן הפרוכת'' הוי כפירוש הר''ח דהובא במ''ב ס''ק ל''ט דבעי חוטים, ובפמ''ג מבאר דכונתו בפורסה כעין גג כמו טלית כפולה, ומעיר החזו''א דכיון דבפרוכת איירי בהיו בה חטים א''כ נמצא דהא דהגביל הרמב''ם להיתרא דפרוכת דהוי רק באחד ולא בשתים הוי הגבלה בהיתר דחוט ומשיכה דלא מהני היכא דממתח בשעת ההנחה, וא''כ יצא שכילה דא''א דלא ממתחא אסורה גם בחוט ומשיכה.

**בבאור הרמב''ם אי נימא כפשוטו דפרוכת היינו מחיצה**

1. **ובעיקר הבאור בדינא דפרוכת בפשטות לשון פרוכת לא מתפרש כגג,** וא''כ צ''ע אמאי בעי להיתרא דחוט הרי מחיצה לבד מותרת לשיטת הרמב''ם, ויש שבארו דאה''נ דהוי מחיצה כפשוטו רק מכיון שזה נטוי על פתח או בשאר מקומות לא הוי כמחיצה בעלמא דעומדת בפני עצמה אלא דאיכא בזה חיבור לבנין ולפי''ז מבואר הא דלא מהני בתלית הפרוכת אחיזה ביד להפקיע מזה לאיסורא דאהל, דכל כמה דמחובר לבנין חמיר טפי יחסו כאהל וכל דיהא רחב טפח בשעת פריסתו איכא בו תורת אהל.

**בבאור דינא דכילה לדעת הרמב''ם**

1. **ובעיקר הבאור בדינא דכילה יעוין בלשון הרמב''ם דכתב שאם היתה כילה שיש לה גג** ובמג''א ס''ק כ' כתב דצ''ל שתפורה לה כעין שפה סביב וצ''ב אמאי בעינן דיהא הגדרה וסיום לשטח שרוצים להגדירו כגג הרי העיקר תליא בהא דנמתח ואיכא רוחב טפח בפריסתו ויעוין בשולחן ערוך הרב סעיף ז' וז''ל, וכילה שיש לה גג תפור ותלוי סביבה כעין שפה אסור לתלותה כלל בשבת אפילו בעשרה שאי אפשר שלא תגבה השפה מעט ותיעשה אהל עראי. ומשמע דלא שייך למידן לעשית הגג מכח עצם הכילה, ואולי כיון דעומדת כמחיצה בהא לא שייך למידן לה כגג מחמת הקיפול ורק השפה שעומדת בפני עצמה שייך לסיימה כגג.

**ויעוין עוד בערוך השולחן** סעיף י''ז וז''ל, וכונתו לכילה שיש בגגו רחב טפח דאל"כ אין בזה אהל ואיך ניכר הגג כגון שתפור כשפה סביב מלמעלה ברוחב טפח ובזה ניכר הגג [עמג"א סק"ך ונראה שזהו כונתו].

**ובהא דכתב הרמב''ם שא''א שלא תגבה טפח** יש לעיין דאי איירי בכילה א''כ הוא מגביהה אותה מעל המיטה, וכבר הבאנו את החזו''א לפי דרכו דהיא כבר מתוחה וכל האיסור מחמת תוספת המיתוח שעושה בפריסתה, דמבאר דכונתו שא''א שלא יהא בה כפל וימתחנו ועי''ז נגבהה מן הארץ ונעשה אהל טפח בזמן תליתו

אולם אי נימא דהאיסור בעצם הפריסה צ''ב ולפי מה שדייקנו לעיל דבעינן דוקא ''שפה'' ניחא היטב דכל היחס לגג הוי רק בשפה ולכן בעי שהשפה תוגבה.

**אולם יעוין במ''ב** ס''ק מ''ז וז''ל, ר"ל דלא נימא היכא שהכילה היא רחבה שכל אחד יקשור רק זוית הכילה להכתלים ונשאר אמצע הכילה מונח על הקרקע ואין שם אהל עליה קמ"ל. ויש לעיין בכונתו.

**ויעוין עוד בערוך השולחן** סעיף י''ז וז''ל, אך הלשון שא"א שלא תגבה מעט מעל הארץ אינו מובן כלל ועיקר הענין אינו מובן ולכן נלע"ד דמ"ם דמעל הארץ הוא טעות וכצ"ל שלא תגבה מעט על הארץ וה"פ דכבר נתבאר דכילה שאין בה טפח מותר לנטותה אבל כשיש בה טפח אסור לנטותה ובכאן לא מיירי לנטותה אלא אדרבא למתוח אותה כפרוכת דבזה אין איסור כיון שעושה אותה כמו פרוכת והוא כמו וילון אמנם מגודל כמותה בהכרח שתתקפל מעט על הארץ ויהיה אהל וזהו לשון שתגבה כלומר שתתקפל.

**דף קל''ט ע''ב**

**בדינא דנתינת מים ע''ג השמרים אי איירי במשמרת**

1. **מתניתין. נותנין מים על גב השמרים בשביל שיצולו.** יעוין ברש''י דמיירי בשמרים הנתונים במשמרת מבעוד יום ולפי''ז מבואר דליכא בזה איסור בורר למורת דהוי בכלי. אולם יעוין במיוחס לר''ן וז''ל, פי' שכן דרכן ליתן מים בחבית שנשארו בו השמרים לבדו ולא נשאר בחבית אלא קצת יין עכור והמים קולטין ריח היין וגם שנתערבו בהן אותן מעט יין שנשאר בו וחזרו המים להיותן טעמן כיין ומוציאין אותן ושותין מהן וקמ"ל דלאו דרך בורר הוא כלל כן פי' הר' יהונתן ז"ל. ולא כמו שפרש"י ז"ל דמיירי במשמרת עכ''ל. ויעוין במאירי דנקט ג''כ דליכא משמרת וז''ל, שאין כאן ברירה כלל שאין כאן נתינה במסננת כלל ואין זה אלא כמזיגת מים ביין. ובטוש''ע שי''ט ט' נקט כרש''י דאיכא היתרא במשמרת ויש לעיין בתרתי. ראשית כל. אמאי ליכא איסור בורר במים המתערבים עם השמרים ונבררים אח''כ מהשמרים. שנית. אמאי ליכא איסור בורר על היין או טעם היין הנפרש מן השמרים ע''י המים.

**בהא דליכא איסור בורר על המים**

1. **יעוין במ''ב ס''ק ל''ג וז''ל, והטעם שאין בנתינת מים משום בורר שהמים שהוא נותן צלולים הם ואין בהם דבר שצריך לברר מהם** [ובשעה''צ מציין ללבוש]. ויעוין עוד בחזו''א סימן נ''ג ד''ה ואפילו **וז''ל, ואע''ג דהמים מתערבים עם השמרים וחוזרין ומסתננין כיון דנתן צלולים לית לן בה.**

**ומבואר בזה דבאיסור ברירה בעינן את היחס של המעשה כ''מעשה ברירה'' בגוף עשיתו,** והלכך לא מהני הא דאיכא תוצאה של ברירה להחשבי את המעשה כ''מעשה ברירה''.

**אולם יעוין במנחת שלמה** תניינא סימן כז דמביא סברא דהוי חסרון בעיקר התערובת. וז''ל, די"ל דלא חל על המים שם תערובת כיון שבאותו כח שבאו לכלל תערובת באותו כח עתידין לצאת.

**ויעוין בפסקי רי"ד** וז''ל, ''ואין זה סינון שהמים כאשר שם אותן כך יצאו, ולא נתברר פסולת מהם'' ויש לעיין בכונתו. ויעוין עוד מנחת שלמה דכתב שם דלעיקר דדינא נראה לו דהוי כלל במלאכת שבת וז''ל, אבל לענ"ד נראה הדבר מסברא גם בלא שום ראיה כיון שלהדיא אמרו בגמ' "גרמא שרי" ולכן אף שהפוסקים הצריכו דוקא מקום פסידא, מ"מ בכה"ג שהגרם הוא בשעה דליתא בצלי, וליתא במלאכת בורר, בכה"ג גרמא שרי, שהרי גם לרבנן דאסרי גרם כיבוי מ"מ מדליקין נר ביום טוב ואין חוששין לזה שגם יכבה אח"כ, ומצד גרמא היה ראוי לאסור אף אם אח"כ הדבר נעשה מאליו.

**בבאור הא דליכא לאיסורא דברירה בברירת היין מהשמרים**

1. **יעוין בפמ''ג במ''ז סק''י דתמה דאמאי לא הוי גורם לבורר**, וכתב דאפשר דמשום זה פירש הלבוש דרוצה בשמרים שלא יהיו עם קמחים (דדרך הוא שיהיו שמרים בלי יין מעלין קמחים), וכהאי גוונא לאו בורר הוא כיון דהוי פסולת מפסולת ויסוד זה יבואר א''י לקמן בדינא דברירת חלמון וחלבון לגוון.

**ויעוין בספר טל אורות [מלאכת בורר קיצור דינים הט''ז אות א'] דמבאר שלא יוצא רק ריח היין וטעמו ובזה ליכא לאיסורא דברירה**. ועיקר היסוד דבברירת טעם וצבע ליכא איסור ברירה יש שהוכיחו כן משיטת הפוסקים [מובא במ''ב שי''ח ס''ק ל''ט] דמותר לערות מים חמים על עלי תה [בגוונא דליכא איסור בישול] ולא כתבו דהוי רק לאלתר מחמת דבוורר את הצבע והטעם. רק דהא דנקט דאיירי דווקא בגוונא שיוצא רוח היין יעוין במאירי דנקט דיצא מלחלוחית היין וברע''ב כתב דיזוב יינם, וכן במ''ב ס''ק ל''ג וז''ל והמים יזובו עם מקצת מן היין.

**ויעוין במגן אבות** דף ו' ע''ב ריש ד''ה ועוד וז''ל, וצ''ל כיון דגם המים יורד עם היין לא מקרי בורר וצ''ע עכ''ל. ויש לעיין בכונתו דסכ''ס נברר היין משמרים ואולי כונתו דעיקר היחס הוא למים והיין נטפל למים ומכיון שבמים אין ברירה תו לא שייך לדון ברירה ביין לחודיה.

**ובריטב''א נראה באור מחודש בסברת רבנן**. וז''ל, דכיון דשמרים נתונים שם מבעוד יום לאו מידי עביד השתא. ומבואר דעצם הדבר לא עשה מעשה בגוף השמרים הוי גרעון בעיקר מלאכת בורר, ושאני מההיא דריש פרקין דס''ל לרבנן דאסור ליתנם במשמרת דהתם איכא עשיה בשמרים.

**ויעוין בשו"ת מנחת שלמה תניינא סימן לא סק''ד דביאר כן בשיטת רבנן מסברא דנפשיה והסמיך לזה הא דמצינו את שיטת ר''א בריש פרקין דמתיר מעיקרא ליתנם במשמרת** וביאר שם הרשב''א וז''ל, "דכיון דאינו בורר ולא מרקד בידים וממילא הוא משתמר אינו כבורר ולא כמרקד ומותר אפי' לכתחלה". ולכאורה צ''ע אמאי חשיב כגרמא וגם אי חשיב גרמא הרי גרמא אסור לכה''פ מדרבנן שלא במקום פסידא ומוכיח מזה הגרש''ז דאין כונת ברשב''א לגרמא אלא דהוי חסרון בעיקר המלאכה דכיון דצורת מלאכת בורר היא כמו בורר ומרקד דהוי בידיים וכן הוי עשיה בדבר הנברר. וסברת רבנן דכל שהוא עושה את המלאכה כמנהג העולם שפיר חשיב כמלאכה בידים והוי תולדה גמורה אפי' בהנך מלאכות שהאב שלהן הי' נעשה במשכן ממש בידים, ולכן כיון שכך דרכו של סינון שהוא מסתנן מאליו שפיר הוי תולדה דבורר ומרקד כיון שאף גם במשכן אילו היו צריכים שם לסנן הי' נעשה גם שם הסינון מאליו ולא ע"י אדם ושפיר חשיב תולדה. ולפי''ז מבאר הגרש''ז דאפשר דגם רבנן מודו בעיקר היסוד רק דס''ל דבנתינת השמרים לתוך מסננת כיון שעשה עכ"פ מעשה בגוף השמרים בזה שהביאם למקום שהם מתבררים סגי בהכי למחשביה כמלאכת בורר, משא"כ כשהשמרים הם בלא"ה בתוך המסננת אלא שמחמת עבים אין היין יכול לזוב כי אם ע"י נתינת מים אין זה חשיב כלל בורר כיון שעצם הבירור הרי נעשה מאליו ואף גם הוא לא הביאם כלל לאותו מקום לפיכך קיל טפי משאר מיני גרמא ומותר שפיר לעשות כן אף לכתחלה.

**אלא דבעיקר סברת ר''א יעוי''ש שם בגרש''ז דתמה מהא דמבואר בדף צ''ה ע''א בברייתא החולב והמחבץ והמגבן** כגרוגרת, המכבד, והמרבץ, והרודה חלות דבש, שגג בשבת חייב חטאת, הזיד ביום טוב לוקה ארבעים דברי ר''א. ויעוין בראשונים דדנו אי ר''א אזיל גם על חולב ומחבץ, וברשב''א שם כתב דר''א מחייב במחבץ, ולכאורה מחבץ הוי כמו משמרת דלא עביד בידיים, אא''כ נימא שהרשב"א יפרש דמחבץ היינו נמי ע"י מעשה דקעביד ממש בידים ולא על אופן זה שהבירור נעשה אח"כ מאליו וצ''ב.

**ובעיקר טעמא דר''א יעוין ברש''י ריש פרקין וז''ל, דאין דרך בורר בכך.** ובפשטות נראה דהוי כמו שביאר רש''י לעיקר היתרא דברירה ביד ולאלתר דהוי מחמת השינוי מדרך בוררין, ובפשטות יסוד ההיתר בזה דע''י כך לא דיינינן להך מעשה כהתעסקות בהפרדה לאוצר אלא כהשתמשות לאכילה. וכן מבואר בריטב''א בריש פרקין וז''ל, דסבר רבי אליעזר דאין דרך בורר בכך, דלא איקרי בורר אלא א"כ בורר להצניע אבל לאוכלו מיד לא. ואין כונתו להיתרא דלאלתר דיעוין בדף ע''ד ע''א ד''ה אבל פסולת, דמבאר את רבנן דאסרי דהוי מחמת דהוי לאחר זמן. ולפי''ז ניחא הא דמחבץ דאפשר דהתם כיון דהוי תהליך מתמשך חשיב בורר להצניע.

1. **ומסננין את היין בסודרין ובכפיפה מצרית ונותנין ביצה במסננת של חרדל גמ' אמר זעירי נותן אדם יין צלול ומים צלולין לתוך המשמרת בשבת ואינו חושש אבל עכורין לא.** יעוין היטב בר''ן ובראשונים ובפוסקים שיט סעיף י'. והמתבאר דאיכא ד' אופנים. או בגוונא דכולי אינשי שותים אותו רק דמסננו שיהא צלול ביותר, או מחמת קצת קסמין וקשין הנמצאים בו [יעוין ברמ''א שיט י' בשם הסמ''ג ויעוי''ש במ''ב ס''ק לה], אופן נוסף בגוונא דהיין קצת עכור ואיכא מיעוטא דלא שותים אותו כך. אופן נוסף דרובא דאינשי לא שתו ואפשר למשתי ע''י הדחק, עוד איכא יין עכור לגמרי דלא שותים אותו בלי סינון. ובגדר יין עכור לגמרי יעוין בשער הציון ס''ק ל'ג וז''ל, ומיהו מהרשב"א מוכח דדוקא באין בו שמרים כלל, שעיכורו אינו מחמת השמרים, עיין שם במ"מ [פ''ח הי''ד]. וכונתו לרשב''א במשנה וז''ל, פירוש יין עכור דא''א לפרש שמרים דהא יין קתני. והוכיח המ''מ דכל היכא דאיכא שמרים חשיב עכור לגמרי. וצ''ל דשמרים משפיעים על עצם היין.

**ויעוין בטוש''ע דמביא שתי שיטות יסודיות בדינא דסינון יין**. דלדעת רוב הראשונים מותר יין צלול גם במשמרת, וזהו דינא דזעירי דנותן אדם יין צלול לתוך המשמרת, רק דהב''ח סק''ו ס''ל דהוי רק באופן הראשון דכולי אינשי שתי ליה [יעוין במ''ב ס''ק ל''ד דמביא את דעת הב''ח כיש מחמירים]. ושיטת הרמב''ם דיין צלול אסור במשמרת ורק בסודרין מותר, ובב''י נקט דהוי גם בגוונא דכולי אינשי שתי ליה ומה דנקט זעירי משמרת הכונה לשמר ולסנן ואיירי בסודרין. אולם הט''ז נקט דצלול לגמרי דכולי אינשי שתי ליה גם לרמב''ם מותר במשמרת וזהו דינא דזעירי, ומתניתין דהתירה רק בסודר איירי באופן דרובא דאינשי שתי.

**ולשיטת הראשונים דהתירו יין צלולין במשמרת בכל גווני,** מבואר בשו''ע דס''ל דדינא דמתניתין דהתירו בסודר איירי ביין עכור קצת דרובא דאינשי לא שתי ליה ובזה מותר בסודרין. ולשיטת הרמב''ם דאוסר ביין צלול במשמרת א''כ דינא דמתניתין אזיל על יין צלול, וביין עכור אפילו במקצת, אסור גם בסודר, אולם יעוין בשער הציון ס''ק ל''ד דמביא מהשיטה לר''ן והמאירי דביין עכור קצת דרובא דאינשי לא שתי ליה מודו דאסור גם בסודרין למרות דבצלול מתירין בכל גווני דלא כהרמב''ם. ויעוין בשיטה לר''ן דמדייק מרש''י דנקט במתניתין שהסינון מפני הקמחים דס''ל לרש''י דכל כמה דעכורין אסור גם בסודר, ומבאר הר''ן דהא דנקטה המשנה סודרין לרבותא דליכא בזה איסור כיבוס, וליכא חילוק בין משמרת לסודר והוי כדינא דזעירי.

**ומבואר בזה ג' דינים**. האחד. ביין צלול או צלול לגמרי דכולה אינשי שתי או דרובא דאינשי שתי ליה אי איכא בזה איסורא במשמרת. שנית. ביין עכור קצת אי איכא בזה איסורא גם בסודר או דמותר בסודר ואסור במשמרת. שלישית. ביין עכור לגמרי דבזה לית מאן דפליג דאסור גם במשמרת

והיכא דעכור לגמרי פשיטא דאסור מדאוריתא כמו בסינון שמרים מהיין בריש פרקין דאסור משום בורר או מרקד, והיכא דהיין צלול גם הרמב''ם דאוסר במשמרת יעוין במ''ב ס''ק מ' דהוי איסור דרבנן דלא יעשה כדרך שעושה בחול ולכן אסור רק במשמרת, ובלבוש כתב דהואיל והוא עשוי לשמר מיחזי כמשמר ובורר בשבת.

והיכא דעכור במקצת לשיטת הראשונים דמתירים בסודר ואסרי במשמרת בפשטות הוי איסור דרבנן ולכן לא גזרו בזה אטו משמרת וכן הביא בשביתת השבת מרקד סק''י מהקרית מלך דהוכיח מכח זה דהוי דרבנן, רק דיש לעיין בשיטת הרמב''ם [וחלק מהראשונים] דאסרו גם בסודר אי הוי איסור דאוריתא. ובדעת הרמב''ם דאסר גם יין צלול ניתן לומר דאיסורא דיין עכור גם הוי כהאי איסורא דיין צלול שלא יעשה כדרך שעושה בחול והא דהחמירו בעכורין לאסור גם בסודר כי בזה איכא יותר דמיון לברירה, אולם בדעת הראשונים דביין צלול התירו לגמרי א''כ לא מצינו איסור דרבנן מחודש בברירת יין ולכאורה מוכח דהוי מדאוריתא. ויעוין באגלי טל מרקד סק''ה אות ב' ג' ובסיכום בס''ק י''א דנקט דלדעת הרמב''ם גם בזה חייב חטאת ולכן אסור גם בסודר.

**בבאור הא דליכא איסור ברירה בברירת יין צלול או אפילו בעכורין קצת היכא דראוי רק ע''י הדחק**

1. **בהיתר ברירת יין מצינו שתי אופנים או מעכירות היין או מהקיסמין שמעורבים בו**. ובבאור היתר ברירה על עכירות היין יעוין בתהלה לדוד אות טו דהוי מכח היתרא דברירה במין אחד ולמרות דבלח בלח איכא איסורא כההיא דמחבץ, מ''מ עדיין איכא בזה חילוק בין איסור ברירה דשתי מינים, דבשתי מינים דהברירה באה לסיים את המין בהא כל היכא דלא רוצה במין השני חשיב ברירה כמו שמצינו בשני מיני אוכלין, משא''כ במין אחד גם באופן דהוי לח בלח כיון דלא בא לסיים את המין כל איסורא דברירה הוא במה דמעמידו לאכילה, ולכן היכא דראוי לאכול ע''י הדחק ליכא בזה איסורא. ובאגל''ט מרקד סק''ז מבאר דכיון שהשמרים מעורבין עם יין יפה יפה והוי אחת עם היין לא חשיבי כפסולת גם היכא דרובא לא שתי.

**אולם בהפרדת קיסמים מקשה התהל''ד דאמאי לא הוי כשני מינים** ויעוי''ש דדן לחלק בין שימור לברירה ביד, דהך היתרא דמצי לאכול ע'י הדחק מהני רק בשימור, ואולי כונתו דבשימור כיון דליכא מעשה בגוף הדבר הנברר בעינן יותר את היחס לתוצאה בשביל להחשיבו כברירה ומאחר דראוי לאכול חסר בחשיבות התוצאה של ברירה, משא''כ היכא דבורר ביד דבגוף הפעולה איכא יחס של ברירה.

**אולם יעוין בלבוש** סעיף טז וז''ל, אף על פי שאמרנו למעלה [ס"ט] שמשקין שיש בהן קשין וקסמין מותר לסננן ואין זה בורר, היינו משום שאפשר למשתי אותן המשקין ע"י הדחק בעוד הקשין והקסמין בתוכן, והיה יכול לסנן המשקה בדרך שתייה בין שיניו, לפיכך מותר לסננן במסננת אבל מים שיש בהן תולעים שאינו יכול לשתותן בלא סינון, שאסור לשתותן ולסננן דרך שינוי, שמא יבלע אחד מהם שאסור משום שרץ, אסור לסננם במסננת. ומבואר בדבריו דעצם הדבר דניתן לאוכלו ביחד עם הפסולת ורק לסננו בין שיניו חשיב שהוא מתוקן מצד עצמו לאכילה, ורק בתולעים דצריך לסננם קודם אכילתו וגם כשאוכלם במפה איכא בזה סינון קודם שנכנס לפיו נמצא דבעי תיקון לאכילתו. ויעוין באגלי טל מלאכת בורר אות י' סק''ג דנראה דהבין ממנו דעצם הדבר דאיכא אפשרות שיעשה בלא מלאכה הוי סיבה להפקיע מזה איסור בריריה ויעוי''ש דנתקשה בכל בורר דמצי לברור את האוכל מהפסולת ומישב דהתם מקרי ברירה רק דהוי חסרון במלאכה מחשבת [כמו שמבואר בר''ח] ולפי מה שנתבאר אין מקום לקושיתו.

**ולפי מה שנתבאר בלבוש נראה דזהו עיקר יסוד היתרא דאפשר למשתתי הכי** דעי''ז חשיב כמתוקן לאכילה, וגם ביין עכור דרוב בני אדם מסננים אותו כיון דמיעוטא שותים אותו עם השמרים נמצא דהדבר מצד עצמו מתוקן כבר לשתיה.

**ובעיקר הבאור בהיתרא דקיסמים יעוין באגלי טל מרקד סק''ז דמבאר דעצם הדבר דרוב בני אדם אינם מקפידים לא הוי מלאכה** ובשביתת השבת ס''ק יא מבאר דע''י כך הקיסמין בטלין לגבי המשקה וכאילו אין שם פסולת כלל. אולם באגל''ט נראה דעצם הדבר דרוב בני אדם אין מקפידים על הקיסמים הוי סיבה שלא נראה את זה כשלב בהכשר היין וממילא לא חשיב מלאכה מצד עצמה. ולפי''ז בקיסמים היכא דאיכא קפידא לרוב בני אדם הוי בורר

**ובעיקר האי כללא דהא דרובא שתי מפקיע מזה יחס של פסולת.** יעוין בשש''כ פ''ג בהערה קע''ג מה דפליג על שביתת השבת לענין סינון ירקות מהמים שבהם, דבשביתת השבת נקט דגם בזה בטלי לירקות, אולם בגרש''ז נקט דרק בקיסמים דליכא להם חשיבות עצמית בהא אמרינן דבטלי, אולם ירקות לא בטילי לנוזלים שבהם והוי כשתי מינים, ומה דמוכיח מסינון מעים של אבטיחים מהנוזלים שבהם יעוין בגרש''ז דמבאר דגם התם בני המעים של האבטיחים אין להם חשיבות עצמית ובטילי למים.

**ויעוין עוד בשש''כ בהערה קסד דמתיר לסנן אפילו במסננת מיצי פירות להסיר את בשר הפרי מהם** לאחר שנסחטו מכיון דרוב בני אדם רגילים לשתותו עם הפרי, והא דשאני מסינון ירקות מבושלים, מחמת דמתחילת בריאתו יש כאן מין אחד דהיינו מיץ הפרי שרגילים לשתותם כאחד.

**באיסורא דיין עכור דראוי לאכילה ע''י הדחק אי נימא דהוי מדאוריתא**

1. **אי נימא דהיתרא דיין צלול הוי מחמת דחשיבי מין אחד,** א''כ אפשר דפליגי בהא דבלח בלח חשיב ברירה גם במין אחד אי מהני בזה הא דמצי לאוכלו ע''י הדחק. דנראה דיסוד חומרא דלח בלח נובע מחמת דכיון דהוו כחד מחמת בלילתם חשיב גרעון בגוף עמידת הדבר לשימושו והוי כפסולת לגביה ולא דיינינן ליה כמניעה חיצונית, וא''כ אפשר דגם בראוי ע''י הדחק כיון דסכ''ס רובא לא אכלי חשיב גרעון בעמידת הדבר או דכל כמה דאיכא מעוטא דאכלי דיינינן דהדבר מצד עצמו ראוי.ואי נימא כטעמא דהלבוש דעצם הדבר דאפשר לאוכלו עם הפסולת חשיב שהדבר מתוקן גם יש לדון אי הא דרובא לא אכלי מחשיב את עצם הדבר כאינו מתוקן, ורק אי נימא כטעמו של האגל''ט דהוי אחת עם היין בהא ליכא מקום לחלק בין ראוי לאכילה או לא ראוי לאכילה. ובאמת באגל''ט מרקד ס''ק ב' ג' מבאר דהצד לאסור מדאוריתא הוא אי נימא דסגי בהא דבשעת הברירה נעשה פסולת לאשוויי כבורר ''פסולת'', דהרי לאחר שנפרד מהיין הוי פסולת. ויעוי''ש דמאריך דתליא ביסוד מלאכת בורר אי הוי בברירת ה''אוכל'' או ברירת ה''פסולת'' דאי הוי בברירת ה''אוכל'' כיון דכל זמן שהיה ביין הוי חשיב כולו אוכל נמצא דבאוכל ליכא ברירה.

**רק דיש לעיין מהיתרא דיין צלול מקסמין דקין דאמאי לא נימא גם התם דלאחר הברירה נעשה פסולת,** ויעוין בשביתת השבת ססקי''א דאכן הוכיח מזה דדינינן בתר השתא. ונראה דהוי רק לפי איך שביאר השביתת השבת דהוי חסרון ביחס של הקיסמין כ''פסולת'', אולם לי מה שנתבאר באגל'ט דהוי חסרון בגוף המלאכה דלא חשיבא כשלב בעשית היין א''כ בהא לא איכפת לן במה שיעשה אח''כ פסולת, דגם כעת חשיב כפסולת, ורק בהיתרא דיין עכור דרובא לא שתי ליה ובזה ההיתר מחמת דלא חשיב כפסולת בהא דן האגל''ט דע''י דהוי פסולת בשעת הברירה איכא בזה איסור בורר.

**בדין קילוף תפוחים**

1. **יעוין במג''א שכ''א סק''ל דכתב דלפי פסק הרמ''א דאסור לקלוף שומין ובצלים לאחר זמן ה''ה דאסור לקלוף תפוחים לאחר זמן**, וכן מבואר בר''מ קזיס [עמוד 163] ובפמ''ג מקשה דהרי רוב העולם אוכלים אותו כך בלא הדחק. ובשביתת השבת בורר סקמ''ה מבאר דכונתו להיתרא דיין צלול. ואי נימא דאיכא בזה להיתרא דמין אחד צ''ב מ''ש תפוח וקליפה. ומוכח דמין אחד לא הוי סיבה להיתר היכא דהדבר מצד עצמו לא ראוי לאכילה רק דנאכל ביחד עם האוכל דסכ''ס איכא בזה ברירת אוכל מפסולת ורק היכא דתרוייהו אוכלין רק דרוצה באחד בהא מהני הא דהוי מין אחד. ולטעמא דהלבוש דהוי מצד דחשיב מתוקן ע''י שאפשר להפרידו בפה יש לדון אי שייך לומר כן בקליפה כיון דלא הוי דבר העומד בפני עצמו. ואי נימא כסברת האגל''ט דהוי מחמת דמערה עם היין הוי כחד א''כ בקליפה לא שייך לומר כן, רק דעדיין יש לעיין אמאי ליכא בזה להיתרא דקיסמין מכח הא דרובא אכלי ליה, ואי נימא כסברת הגרש''ז דרק קיסמין דלא חשיבי מתבטלים מכח זה ליין א''כ אפשר דקליפה יש לה חשיבות עצמית ולא מתבטלת.

**בדין סינון לאסטניס**

1. **יעוין בביה''ל ד''ה הואיל דמביא מהפמ''ג במ''ז ו' דמי שהוא אסטניס לא אמרינן דבטלה דעתו אצל כל בני אדם אלא הוי כפסולת לגביו.** ויש לעיין אי מותר למי שאינו אסטניס לסנן לו כיון דכלפיו לא הוי מלאכה. ומצינו בבה''ל בסימן ש''ב ס''א ד''ה והוא שמקפיד, לענין ניעור בגד מן הטל דלמי שמקפיד חשיב ככיבוס, דנסתפק שם הביה''ל אי תליא בבעל הבגד או במנער ונשאר בצ''ע. ושרש הספק נראה אי כיון דמטרת התוצאה היא להגדיר את המעשה כ''מלאכה'' [והמחייב לא מכח התוצאה גרידא] א''כ אפשר דבעינן את היחס של התוצאה כלפי ''עושה המלאכה''. ויש לדון דאולי בבורר דאיכא יותר יחס ל''מעשה הברירה'' לכן בזה אפשר דהיחס יהא לעושה המלאכה. ויעוין בשו''ת מהר''ם שיק או''ח קל''ד וז''ל, מי שאינו נזהר לשתות בלי סינון רשאי לסנן למי שנזהר לשתות בלי סינון כמו שרשאי לסנן לעצמו בכה''ג.

**בדין מסננת וסודר שבכיור**

1. **בדין סינון מים איכא שתי נידונים.** האחד הברירה במים עצמם שהתערבו בעפר והפסולת שבמסננת. ובזה ודאי דליכא איסורא כמו שמצינו בנתינת מים למשמרת וכן נקט החזו''א נ''ג ד''ה ואפילו, רק דעדיין יש לדון בברירת הסינון מהחול שהיה במים קודם, ובזה נקט החזו''א דהוי כהיתרא דקסמין, אולם הא מיהא בעינן שיהא ראוי לרוב בני אדם דאל''כ ליכא בזה היתרא במשמרת.

**אולם מצינו שתי סיבות להיתר ונפק''מ למנהג להניח מסננת בפסח לברור את החמץ**

**האחד.** יעוין בשש''כ פ''ג הערה קפא דדן להתא על פי יסוד התולדות שמואלדאין איסור ברירה בדבר שאינו ניכר לעין.

**שנית.** יעוין במנחת יצחק ח''ז ס''ס כ''ג וז''ל, מ"מ יש עוד לומר כיון דכל המים הולכים דרך שם, ואף המים שמשתמש לנטילה והדחה הולכים דרך שם, והוא אינו עושה שום פעולה חדשה בשביל המים לשתיה, הרי זה לא גרע מדין ברירה ביד דמותר כשנוטל אוכל מתוך פסולת כדי לאכול מיד, וכמ"ש כה"ג בחזו"א נ''ג לענין שימוש בתיון (סוד"ה מן האמור) וז"ל, ומיהו אפשר כאן שאין שימוש בכברה ממש אף שיש בפנים כנגד חוטמה של כלי כעין רשת לעכב העלים, מ"מ י"ל דלא הוי רק כדין ברירה ביד דמותר כשנוטל אוכל מתוך פסולת כדי לאכול מיד עכ"ל, וכמו כן בנד"ד כנ"ל, ותדע דאם לא כן לא שבקת לי' לכל ברי' דהרי אף בלתי הנפה שעל פי הברז הרי מימי העיר הולכים דרך כמה מסננת עד שבאים לתוך צינורי הבית, ובלתי אותן הסינון לא היה אפשר לשתות מאותן המים, וא"כ אף אם לא יתן נפה על פי הברז יהא אסור ליטול מים מן הברז בשבת. רק דלפי דבריו יהא מותר רק לאלתר.

**בהיתרא דיין מגיתו**

1. **רבן שמעון בן גמליאל אומר טורד אדם חבית של יין יינה ושמריה ונותן לתוך המשמרת בשבת ואינו חושש תרגמה זעירי בין הגיתות שנו**. יעוין ברש''י דסיבת ההיתר מחמת שכל היינות עכורין ושותין אותן בשמריהן ולפי''ז הוי כהיתרא דיין צלול, אולם יעוין ברמב''ם פ''ח הי''ד וז''ל, שעדיין לא נפרשו השמרים מן היין יפה יפה וכל היין כגוף אחד הוא וכן החרדל וכל כיוצא בו. וכן מדייק הר''ן מהרי''ף.

**בבאור דינא דניצוצות לא חשיבי**

1. **דבי רב פפא שאפו שיכרא ממנא למנא אמר ליה רב אחא מדיפתי לרבינא האיכא ניצוצות ניצוצות לבי רב פפא לא חשיבי**. יעוין בשו''ע שיט סעיף יד דמוסיף שיזהר שכשיפסוק הקילוח ומתחילים לירד נצוצות קטנות הנישופות באחרונה מתוך הפסולת יפסיק ויניחם עם השמרים שאם לא יעשה כן הני ניצוצות מוכחי שהוא בורר. יעוין במג''א דמביא את הר''ן על הרי''ף וז''ל, ותחילת שפייתן כשאין הפסולת ניכר לאו בורר הוא. ובפמ''ג כתב דלפי''ז אף על פי שמשייר הרבה אוכל עם הפסולת, כל שניכר הברירה והפסולת נראה הוה בורר, וכאן רק בתחלת אין נראה הפסולת. ולפי זה אסור לערות שומן מרוטב אף ששופך רוטב עמו או ששייר שומן כאן, כיון דניכר הוא ומוכחי שהוא בורר ולפי זה אסור לשפוך מכוס זבובים עם מעט משקה, דניכר ונראה בורר עכ''ל. ויש לעיין מזה על יסוד הט''ז סקי''ג להוציא זבוב עם מעט משקה. אולם יעוין בגר"ז סימן שי"ט כ"ד, וז''ל, שאם נפלו זבובים לתוך הכוס יקח גם מן המשקה קצת עמהם שאז אינו נראה כבורר כלל. והיינו שאינו נראה כמתעסק בהפרדת האוכל והפסולת, אלא שמחלק את המשקה לשתים, וציין למה שכתב בסעיף י"ח בדינא דסוגין בעירוי כלי לחבירו דסיבהת ההיתר מחמת דפעולו לא מוכחת שהוא בורר. ומבואר בגר''ז דיסוד ההיתר מחמת הוא משום שאינו נראה כבורר אלא שמחלק את המשקה לשתים. ולא כהבנת הפמ''ג דהוי מצב בגוף התערובת אי ניכר הפסולת בתערובת או לא ניכר. רק דיעוין בגר''ז בסידורו בהלכתר רבתא לשבתא אות א' דחזר בו וכתב דבהוצאת זבוב עם קצת משקה איכא חשש חיוב חטאת.

**ביסוד היתרא דלגוון אי הוי מחמת דליכא בזה ''אוכל ופסולת'' או מחמת דלא נתקן לאכילה**

1. **ונותנין ביצה במסננת של חרדל . תני יעקב קרחה לפי שאין עושין אותה אלא לגוון**. יעוין ברש''י וז''ל, שהחלמון יפה לגוון ולא החלבון, הלכך אידי ואידי אוכל הוא, ואין כאן ברירת פסולת מאוכל. מבואר ברש''י דבעינן לדון את החלמון והחלבון כאוכל, דאי החלבון חשיב פסולת לא יהני היתרא דלגוון. ומתבאר בזה דהיתרא דלגוון מהני רק באיסור ברירה דשני מיני אוכלין. וכן מבואר בלבוש סעיף טו ובב''ח סק''י. **ובבאור היתרא דלגוון** יעוין בלבוש וז''ל, וכבר אמרנו למעלה [סעיף ג] דשני מיני אוכלין יש בהן ג"כ משום בורר, שאותו שרוצה לאכול נקרא אוכל והשני נקרא פסולת, שאני הכא שאין נותנין החלמון לתוך החרדל לאוכל אלא לתקן מראה החרדל, הלכך לא חשיב כבורר אוכל מתוך פסולת ולא פסולת מתוך אוכל. ונראה מדבריו כבאור הפמ''ג באשל אברהם ס''ק ט''ז דמאחר דבעינן להגדירו כ''פסולת'' מכח דאינו רוצה לאוכלו הלכך בעינן דאיכא דבר אחד שרוצה לאוכלו ודבר אחד שלא רוצה לאוכלו ובזה משווי ליה כתערובת אוכל ופסולת אולם אי תרוויהו לא רוצה לאוכלם ורק דמעונין בחד מנייהו בשביל לגוון ליכא בזה תערובת דאוכל ופסולת. ויעוין בפמ"ג במ"ז סקי"ב דמוכיח מזה דה"ה דמותר לברור שני מיני אוכלים אחד מחבירו אף ע"י נפה וכברה היכא דאין רוצה לאכלם עתה דגם בזה ליכא כעת בתערובת ''אוכל ופסולת''.

**ויעוין בבאור הלכה** סעיף ג' דדחה ראיתו וז''ל, ולענ"ד לא דמי כלל דהתם תרוייהו אינם עומדים לאכילה לעולם דהחלבון נתערב בפסולת החרדל ואין רוצה לאכלה והחלמון יורד למטה לגוון ולא לאכילה ולפיכך אין שייך ע"ז שם בורר ''שאין מתקנם ע"י ברירתו לאכילה לעולם'' אבל כשבורר שני מיני אוכלים כ"א מחבירו כדי לאכול כל מין בפני עצמו לאחר זמן הרי שפיר מתקן שניהם ע"י ברירתו ובורר גמור הוא. ומבואר בדבריו דעיקר היסוד בהאי דינא דלגוון הוא דבעינן שהברירה תעמיד את דבר הנברר לשימוש שעומד אליו ורק בזה איכא חשיבות להפרדה, דעיקר ההפרדה הוא להעמיד את המין לשימושו, אולם כל היכא דלא מעמידם לשימושם נמצא דליכא תיקון בהך ברירה ולא חשיב ''מלאכה''. ויש לעיין מה מדגיש הבאור הלכה דליכא תיקון גם בחלבון שנתערב בפסולת החרדל דלכאורה העיקר תליא בחלמון שאותו ברר ומאחר שבו ליתא תיקון שוב לא הוי ברירה. ומבואר דאי היה רוצה לאוכלו חשיב ברירה מחמת החלבון דהעמידו לאכילה בפני עצמו. ויעוין בלשון הב''ח וז''ל, וקאמר דאין החלמון חשיב כבורר אוכל מתוך הפסולת ''כיון שאין עושין אותו אלא לגוון ולא לשם אכילה'' ויש לעיין בכונתו אי הוי בהגדרת אוכל ופסולת או דהוי חסרון בתיקון של ברירה.

**בשיטת המג''א והט''ז דנקטו דהוי מין אחד הא דההיתר נאמר רק בלגוון**

1. **אלא דבעיקר הא דנקטו הב''ח והלבוש חשיב שתי מינים יעוין בט''ז ובמג''א דנקטו דחשיב מין אחד,** ובט''ז הוכיח מזה את שיטתו דגם במין אחד איסור ברירה ולכן רק מחמת דבירר לגוון דליכא בזה אוכל ופסולת ליכא איסורא אולם אי בירר ע''מ לאכול איכא בזה איסורא למרות דהוי מין אחד. ובמג''א ס''ק ט''ז דחה ראיתו וז''ל, דה"פ דה"א דהחלבון נקרא פסולת כיון שאינו ראוי לאכלו כך קמ"ל. ומבאר הפמ''ג בכונתו וז''ל, קא משמע לן דגם החלמון אין עושה כי אם לגוון, והי אוכל והי פסולת. משמע הא כשעושה לאכול החלמון אסור, כיון שעתה עושה החלבון פסולת, נשאר בשמרים ופסולת עכ''ל. ומבואר דלמרות דמצד הדין ליכא בזה ברירה כיון דהוי מין אחד ולא איכפת לן מה דאינו ורצה לאוכלו מ''מ הכא מאחר דהחלבון מעורב עם הפסולת שיצאה מהחרדל ולא ראוי לאוכלו כך א''כ איכא סיבה לדונו כפסולת, ובזה לא יהני היתרא דמין אחד, ולזה בעינן להך סברא דלגוון דכל כמה דגם את החלמון לא בא לאכול ומעמידו עם החרדל א''כ לא שייך לדון מכח זה את המצאות החלבון בתערובת השמרים כפסולת לגבי החלמון, ורק היכא דבא לאוכל את החלמון בהא דנים את החלבון כפסולת לגביו.

**ובעיקר הבאור במג''א יעוין במחצית השקל** **דנקט דבאמת גם יקח לאכילה ליכא איסור ברירה,** רק דס''ד דביצה אינה ראויה לאכילה בלי תערובת וא''כ החלבון שנשאר בלי תערובת הוי פסולת קמ''ל הוא דאפשר לאכול לתרוויהו בלי תערובת וחשיבי אוכל.

**ויעוין עוד בשו''ע הרב סעיף כא כב נקט דמעיקר הדין ליכא בזה איסורא כיון דהוי מין אחד והא דאסור היכא דנטלו לאכילה הוי מדרבנן דנראה כבורר פסולת מאוכל**. וז''ל, ואף אם היה הסינון בשביל האכילה לא היה אסור אלא כאן שהחלבון אף ששם אוכל עליו מכל מקום אינו ראוי לאכלו כך כמות שהוא וגם רגילין להשליכו עם הפסולת לכן הוא נראה כפסולת לגבי החלמון הנאכל כמו שהוא עם החרדל ואסור מדברי סופרים אבל בענין אחר אין איסור כלל אפילו מדברי סופרים בברירת מין אוכל אחד.

**מהלך הרמב''ם בהיתרא דלגוון**

1. **ובעיקר באור הגמ' יעוין ברמב''ם דמבאר דטבע הביצים שטורפין אותן ונותנים אותן בדברים העכורים שיזככו אותן ויבדילו העב מן הדק.** ומבואר דליכא שום מטרה בגוף הפרדת החלבון והלמחון אלא רק כהיכי תימצי לברור בחרדל את העב מהדק. ולפי''ז פשיטא דליכא ברירה בהפרדת החלמון והחלבון, והא דבהפרדת החרדל ליכא ברירה יעוין בפמ''ג בא''א ט''ז דמבאר בשתי אופנים או דהוי כיין צלול דרובא דאינשי שתי ליה או כיין מיגתו דהוי גוף אחד.

**בבאור הנידון אי חשיב מין אחד או שני מינים**

1. **יעוין בפמ''ג** מש''ז ס'' קי''ב ד''ה תשובה דתלה את זה בפלוגתא לענין ביטול ברוב בהגדרת מין בשאינו מינו אי אזלינן בתר שמא או בתר טעמא דוודאי טעם אחד להם לענין איסור, אלא שחלוקין בשמן, זה חלמון וזה חלבון. ויעוין בעולת שבת דגם מאן דס''ל דחשיב שם אחד אזיל בתר שמא רק דחשיב שם אחד מחמת השם הכללי דנקראים ''ביצה''. ויעוין עוד במג''א ובמחצית השקל בתוספת באור, דלמרות דכעת חשיב שני מינים מ''מ מאחר שמתחילה היו מחוברים הוי סיבה להחשיבם כמין אחד.

**דף קמ עמוד א**

**בדינא דאין שפין והמסתעף להדחת פירות**

1. **מתניתין ואין שולין את הכרשינין, ולא שפין אותן**, מבואר במתניתין איסור שריה פסולת במים וכן דאין שפין ביד ויש לעיין בהך איסורא דשפין אי הוי דוקא בתוך המים או דהוי איסור נפרד, ובלשון רש''י ''ולא שפין אותן ביד'' נראה דהוי איסור נפרד, וכן לשון הפסקי רי''ד והר''י מלוניל, אולם יעוין בשש''כ פ''ג ס''ק נ''ז דנקט דלדעת המתירים הדחת פירות וירקות מהלכלוך צ''ל דרק במים איכא להך איסורא. ויעוין בלשון הגר''ז סעיף יא ולא שפין אותן ביד כדי להציף הפסולת ויש לעיין אי הוי בדווקא.

**ובעיקר הנידון בהדחת פירות מצינו בזה שתי דרכים אי הוי כקילוף פירות דמותר רק לאלתר או דבהדחה מותר גם לאחר זמן,** ובבאור הטעם להתיר לגמרי איסור ברירה בהדחה מצינו שתי טעמים להיתר.

**האחד**. יעוין באגרו''מ או''ח ח''א קכה דכל היכא דחשיב כמעשה ''רחיצה וניקוי'' ליכא בזה איסורא וז''ל, וקצת היה נראה לע"ד דרק ליתן לתוך כלי שיש בו מים כדאיתא בכרשינין שזה הוא מעשה בורר כהא דמדיח ושולה בביצה דף י"ד וכדכתב איסור זה במג"א סק"ט ובח"א כלל ט"ז סעי' ו' שאסור ליתן לתוך המים אבל ליתן עליהם מים ואינו נותנם בהמים הוא דרך רחיצה ולא דרך בורר, ורחיצה לא נאסר בפירות כמו שלא נאסר בכלים. ומ"מ הא מפורש בשבת דף קי"ח דמותר להדיח קערות כשאפשר שיצטרך להם אף מערבית לשחרית אלמא דרחיצת כלים מהלכלוכים שעליהם אין זה שייך לבורר וא"כ ה"ה רחיצת פירות אין להיות שייך לבורר. ופשוט שבקערות אף שאין ראוין לכל אדם מותרין להדיחן. לכן אפשר הוא מטעם דבארתי דרק ליתן במים הוא מעשה בורר ולא ליתן עליהם מים עכ''ל. ויעוין בשלטי גבורים מב ע''א בדפי הרי''ף לאחר שהבאי את שיטת הראושנים דאיכא חילוק בין הדחת ירק להסרת עלין מעפשין וז''ל, וקורין אותו [להסרת העלין] להדיא ברירה שאורמים ביררנו הירק לטבול ומבואר תליא ביחס של הפעולה אי הוי מעשה ברירה או מעשה ניקוי ורחיצה.

**שנית.** יעוין בשש''כ פ''ג הערה ז' דדן דכיון דלכיא שייכות בין הלכולך לפרי האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי ומצינו כעין סברא זו בתהלה לדוד ש''כ י''ז בהא לדלכא איסור ברירה באוכל מכלי כמו הדחת כלים וכדומה. ומבואר דבעינן שייכות בין הפסולת לאוכל למשווי כתערובת.

אולם לדינא גם הנוהגים להתיר הוי רק לאלתר

יעוין באגרו''מ שם] ויעוין בגרש''ז בשש''כ סעיף כ''ב והערה נ''ב דהיכא דהלכלוך לא דבוק לפרי ליכא בזה להיתרא דקליפה ולפי''ז מיישב את דינא דמתניתין דאין שפין את הכרשינין דאיירי בגוונא דלא היה דבוק בהם העפר.

**ביסוד איסורא דשרית כרשינין**

1. **יעוין בשו''ע סעיף ח' דכתב דהו''ל כבורר** אולם יעוין ברש''י דכתב ''הוי ליה בורר'' ובפמ''ג במ''ז סק''ה דן דהוי דאוריתא, ויעוין בבאור הלכה דמוכיח דהוי דאוריתא. ובבאור הך איסורא דשריה יש לעיין אי הוי כבורר אוכל מפסולת דמותר לאלתר או כבורר פסולת דאסור גם לאלתר. ובפרישה סק''ז וכן בפמ''ג מ''ז ס''ק ה' נקטו דאסור גם לאלתר. ובבאור הדבר יעוין בפמ''ג וז''ל, דכיון דנברר בפעם אחת הפסולת ואוכל בשוה, כבורר פסולת מתוך אוכל דמי. ומבואר דכל היכא דליכא יחס בבריתו לאוכל הוי כפסולת מתוך אוכל. אופן נוסף מבואר בתהל''ד אות י''א יעוי''ש דמדמי ליסוד המג''א ש''כ סק''ז דבברירה ע''י סחיטה ליכא היתרא דלאלתר. ומבואר דכל כמה דהוי עשיה שלא עושים אותה כחלק מפעולת האכילה ליכא בזה להיתרא דלאלתר דענינו לאשוויי כדרך אכילה וא''כ ה''ה הכא פעולת השריה נעשית קודם האכילה.