מתיר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' נר א' דחנוכה תשס"ח

א] כתבו התוס' דע"ג., צ"ע אי מיחייב במתיר שלא על מנת לקשור אי לא ומדלא תני ליה כדתני מוחק ע"מ לכתוב אין לדקדק דהכי נמי לא קתני סותר ע"מ לבנות ובפ' במה מדליקין אמרינן בהדיא דבעינן סותר ע"מ לבנות, ולפי מה שפירש"י בגמרא דאי מתרמי ליה תרי קיטרי בהדי הדדי בשני חוטין זה אצל זה שרי חד ומניח חד משמע דמיחייב בלא על מנת לקשור, ולשון קטר לא משמע כפירושו, אבל ר"ח פירש וכן משמע בירושלמי כשנפסק חוט בשני מקומות ונקשר מתירין ב' הקשרים ומשליכין לחוץ האמצעי וחוזרין וקושרין שתי הראשים זה בזה ואין בו אלא קשר א', ולפי זה משמע דבעי מתיר ע"מ לקשור, עכ"ל.

והאחרונים תמהו ע"ד התוס', דגם לפירש"י הרי בגמ' דחי דלא ילפי' מלאכת מתיר מהתם, אלא מציידי חילזון שקושרים ומתירין, והתם הוי מתיר ע"מ לקשור, וכמו שפירש"י שם.

וכמדומה שזה מכוון ד' הרא"ש שהביא בסימן ב' לד' התוס', ובסימן ה' כתב, ז"ל, מה שנסתפק ר"י אם בעינן מתיר ע"מ לקשור אי לא, יראה דלא מיחייב אלא דומיא דהואי במשכן מתיר קשר של קיימא ע"מ לקשור קשר של קיימא כעין ציידי חלזון, עכ"ל, ומשמעות דבריו שכונתו שאי"ז תלוי בפלוגתת רש"י והר"ח, אלא אף לפירש"י בעי מתיר ע"מ לקשור דומיא דהוי במשכן, וצ"ב פלוגתת התוס' והרא"ש בזה.

ב] ובפשוטו צ"ל בדעת התוס', דס"ל דאף דלפ"מ דמסיק דמלאכת מתיר היתה בציידי חילזון דנמצא דההתרה במשכן היתה ע"מ לקשור, מ"מ אי"ז טעם שלא לחייב במתיר אלא ע"מ לקשור, דל"ב שיעשה המלאכה לאותה מטרה שהי' במשכן, ומה שדנו התוס' אם בעי' מתיר ע"מ לקשור, הוא משום דשמא מסברא אין חשיבות מלאכה להתרה בפנ"ע, וכל חשיבות ההתרה היא בתורת הכשר לקשירה, וע"כ הוא דאינו חייב אלא במתיר ע"מ לקשור, וזהו שכתבו התוס' דלפירש"י דס"ד לפרש דהי' מלאכת מתיר במשכן ביריעות דהתם ל"ה מתיר ע"מ לקשור, הרי בע"כ דשפיר שייך ענין מלאכה במתיר אף בשאי"ז ע"מ לקשור, וא"כ אף לפ"מ דמסיק דהי' מלאכת מתיר במשכן בציידי חילזון דהתם הי' מתיר ע"מ לקשור, מ"מ אין לנו להצריך לזה, דכיון דענין המלאכה דמתיר הוא אף בשאי"ז ע"מ לקשור, הרי דהגם דבמשכן הי' מתיר ע"מ לקשור ל"ב דומיא דמשכן.

ואמנם צ"ע לפ"ז דמה הוכיחו התוס' לפי' ר"ח דבעי' מתיר ע"מ לקשור, הרי הגם דלדידי' הי' במשכן מתיר ע"מ לקשור, הרי מ"מ י"ל דחייב אף במתיר שלא ע"מ לקשור, וכאשר כ"ה לפירש"י דאף דלמסקנת הגמ' הי' מתיר במשכן בציידי חילזון דהוי זה מתיר ע"מ לקשור, מ"מ ה"ה חייב אף במתיר שלא ע"מ לקשור.

וראיתי בספר האיר יוסף שכתב דבר נכון בזה, דמכוון התוס' הוא דלפי' ר"ח קשיא, דמ"ט נקטה הגמ' להאופן שהיו מתירין החוט האמצעי, ולא נקטו לה באופן שהי' מתיר א' מן הצדדין דגם עי"ז לא יהיו ב' קשרים, וע"כ דמתיר שלא ע"מ לקשור אינו חייב, וע"כ אין להביא אלא מאופן שהי' במשכן מתיר ע"מ לקשור, וזה הוי רק בשהתיר החוט האמצעי, וז"ב.

ויש להוסיף, דלפ"ז מוכח מד' התוס' דהנידון להצריך מתיר ע"מ לקשור אי"ז משום שכן הי' במשכן, שהרי לפי' ר"ח לפום הס"ד דגמ' הי' במשכן מתיר שלא ע"מ לקשור כשהתירו א' מן הצדדין, ואפ"ה אינו חייב אלא במתיר ע"מ לקשור, וע"כ הוצרכו בגמ' להביא להאופן שהתירו החוט האמצעי דהוי זה מתיר ע"מ לקשור, ובע"כ דהא דאינו חייב אלא במתיר ע"מ לקשור, הוא משום שזהו כל ענין המלאכה ומתיר שלא ע"מ לקשור אין ע"ז חשיבות מלאכה כלל, וז"ב.

והיינו, דהגם דהי' במשכן גם מתיר שלא ע"מ לקשור, מ"מ לא כל פעולה שהיתה במשכן הויא מלאכה, אלא רק פעולה חשובה שהיא מלאכה, ה"ה בכלל מלאכות שבת אם היתה במשכן.

ומה"ט לא הבנתי מה שתמה באג"ט בהא דהפוצע חילזון אינו חייב משום שאין דישה אלא בגידו"ק, הרי אדרבה כיון שבמשכן היו פוצעין החילזון להוציא דמו, א"כ נילף מינה דיש דישה אף שלא בגידו"ק, דא"א שתהא פעולה במשכן שאינה מלאכה, עכ"ד, ולא הבנתי, דהא דאין דישה אלא בגידו"ק, הוא משום דקבלה ביד חכמים דחשיבות מלאכת דישה היא רק בגידו"ק, ודישה שלא בגידו"ק אין ע"ז חשיבות מלאכה, וע"כ אף שהי' לזה במשכן אין חייבין ע"ז, כיון שאי"ז מלאכה, וז"פ.

ג] ובדעת הרא"ש נ' דפליג ע"ז, וס"ל דאף דחזינן בגמ' דענין מלאכת מתיר שייך אף בשאי"ז ע"מ לקשור, מ"מ אם הי' במשכן מתיר ע"מ לקשור, א"כ לא מצינו דחשיב כמלאכה רק מתיר ע"מ לקשור, ומתיר שלא ע"מ לקשור לא מצינו במשכן שהי' ע"ז תורת מלאכה, וע"כ אינו חייב ע"ז, וז"פ.

וזהו שדקדק הרא"ש דפטור משום דבעי' דומיא דמשכן, ולעיל סימן ב' לא הזכיר כלל לדומיא דמשכן, והיינו משום דלעיל דן מטעם אחר, דשמא מסברא אין מלאכת מתיר חשובה אלא ע"מ לקשור, והכא דן דהגם שהוכיח ר"י מפירש"י דמלאכת מתיר חשובה אף בשאי"ז ע"מ לקשור, מ"מ אין לחייב אלא בע"מ לקשור, דזה מה שמצינו במשכן.

ד] ובחי' הריטב"א דע"ד: כתב, ז"ל, דאי מתרמו ליה תרי קטרי בהדי הדדי שרי חד וקטר חד, פירוש מתיר את האחד ומניח השני במקומו, ומהכא שמעינן שהמתיר ע"מ שלא לקשור חייב, דאי לא הוה לן למיפרך והא מתיר שלא ע"מ לקשור הוא וכעין פירכא דפריך לעיל, עכ"ל.

וצ"ב דהיכא הו"מ למיפרך הכי, הרי אם הי' כן במשכן שפיר הי' לנו לחייב ע"ז, ול"ד להא דפריך לעיל דקושר ע"מ להתיר הוא, דפריך מהא דתנן לקמן דכל קשר שאינו של קיימא אין חייבין עליו וכמו שפירש"י, אך הכא היאך מצי למיפרך דמתיר ע"מ שלא לקשור הוא, הרי אדרבה אם הי' כן במשכן שפיר יש לחייב ע"ז, ולא מצינו במתניתין דאין חייבין ע"ז, דליפרוך הכי.

וצ"ל בביאור ד' הריטב"א, עדש"נ לעיל בד' התוס', דהצד דניבעי מתיר ע"מ לקשור, הוא משום דאל"כ אין ע"ז כלל תורת מלאכה, וזהו שהק' הריטב"א דא"כ הו"ל למיפרך הכי, ונ' דמפרש הריטב"א דאף הא דפריך דקושר ע"מ להתיר הוא, אי"ז מכח הא דתנן דקשר שאינו של קיימא אין חייבין עליו, אלא משום דקושר ע"מ להתיר מסברא אי"ז מלאכה כלל, וזהו שהוכיח הריטב"א דמדלא פרכינן הכי דהוי מתיר שלא ע"מ לקשור, ש"מ דמתיר הוי מלאכה אף בשאי"ז ע"מ לקשור.

ה] ובחי' הריטב"א שם כתב עוד, ז"ל, והשתא א"ש מאי דפירש רש"י ז"ל בסמוך בהא דאמרינן שכן צדי חלזון קושרים ומתירים שפעמים שמתירים מזו ונותנים על זו, ואיכא דמקשו עליה ז"ל דא"כ מתיר שלא על מנת לקשור הוא והיאך יתחייב, ופירשו שפעמים שצריכים לקשור בה קשר יפה ופעמים מתירים אותו על מנת לחזור ולקשרו פעם אחרת, ועם מה שפירשנו יתיישב פירוש רש"י ז"ל, עכ"ל.

ומחודש בד' הריטב"א, דמתיר דצדי חלזון הוי מתיר שלא ע"מ לקשור, וזה דלא כמו שנקטו האחרונים בפשיטות דהוי זה מתיר ע"מ לקשור, והק' מכח זה ע"ד התוס', וכאשר כ"ה בד' הרא"ש, ולא נתפרש בד' הריטב"א הטעם בזה דמ"ט חשיב זה מתיר שלא ע"מ לקשור, הרי היו מתירין מזו ונותנין על זו וקושרים שם, וכאשר כ"ה להדיא בפירש"י.

ובפשוטו יל"פ דהוא משום דהוי זה מתיר ע"מ לקשור שלא במקומו, אך אי"ז מתישב, שהרי לעיל דל"א: מבו' דאם סותר דמשכן הוי ע"מ לבנות שלא במקומו, יש ללמוד מזה דאף סותר ע"מ לבנות שלא במקומו הוי סותר, ועיי"ש בחי' הריטב"א, וה"נ אם מתיר במשכן הי' ע"מ לקשור שלא במקומו, שפיר יש לחייב בזה, ואין ללמוד מזה דאף מתיר שלא ע"מ לקשור חייב.

ו] ונ' ללמוד מד' הריטב"א דבר חדש, דאף אם ל"ב קורע ע"מ לתפור במקומו, מ"מ לא חשיב קורע ע"מ לתפור, אלא בשקורע ע"מ לתפור ב' הקרעים יחד, אך אם קורע ע"מ לתפור א' מן הקרעים עם בגד אחר, אי"ז כלל קורע ע"מ לתפור, דבעינן שתהא קריעת הקרעים ע"מ לשוב ולחברם, ואם אי"ז ע"מ לשוב ולחברם יחד, ל"מ מידי מה שדעתו לתפור כל א' בפנ"ע בבגד אחר.

וע"כ ה"נ במתיר אם בעינן מתיר ע"מ לקשור, לא חשיב מתיר ע"מ לקשור אלא בשדעתו לשוב ולקשרן יחד, שהוא מתירן ע"מ לחזור ולקשרן, אך כל שאינו עתיד לקשרן יחד אלא עתיד לקשור א' מן החלקים במקום אחר, אי"ז כלל מתיר ע"מ לקשור.

ויתכן דהריטב"א לטעמי' אזיל, דהנה בד' הריטב"א ר"פ במה אשה ולקמן דקמ"ו. מבו' דסותר ע"מ לבנות, אי"ז בדוקא בדהויא סתירה לצורך הבנין, אלא כל שעתיד לחזור ולבנות סתירתו הגם שאין הסתירה לצורך הבנין ואינה מועלת כלל לבנין הוי זה סותר ע"מ לבנות, ונ' מזה דמפרש דהא דבעי' סותר ע"מ לבנות, לאו היינו דעיקר המלאכה היא לסתור לצורך בנין, אלא היינו דאינו חייב על סתירה גמורה, אלא על סתירה שעתידה לחזור, ודו"ק, ולפ"ז נ' דמה"ט הוא דאינו חייב בקורע אא"כ דעתו לשוב ולחבר הקרעים זל"ז, ול"מ שדעתו לחבר כל קרע לבגד אחר ואף אם ל"ה בעינן קורע ע"מ לתפור במקומו, דכה"ג הרי הויא קריעתו קריעה מוחלטת.

ויל"ד לפ"ז בדין סותר ע"מ לבנות, דאינו חייב אא"כ דעתו לשוב ולבנות אותן האבנים שסתר, ואמנם סגי שדעתו לבנות אבן אחת מהן, דכה"ג חייב על סתירת אבן זו, דדעתו לחזור ולבנותה במקום זה, וזה חידוש, ואולי גם בשאין דעתו לשוב ולבנות אותן האבנים, מ"מ אם דעתו לחזור ולבנות במקומו, חשיב דאין סתירת מקום זה סתירה גמורה, וצ"ע בזה.