ע_מ שהמתנות שלי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הזרוע והלחיים

חולין קלד. ע"מ שהמתנות שלי

א. מתני' כהן שמכר בהמה לישראל והתנה עמו ע"מ שהמתנות שלי נותנן הישראל לכל כהן שירצה, ומבואר בגמ' דלמ"ד ע"מ תנאי הוא ל"מ ונותן הישראל לכל כהן שירצה, ורק למ"ד ע"מ שיורא הוא מהני שיורו.

[ובר"מ פסק כמ"ד תנאה הוי, וכבר הק' הפוסקים סי' סא שהוא סותר להא דב"ב סג. בן לוי שהתנה ע"מ שמעשר שלו והתם קי"ל דשיורא הוא].

בטעם הדבר שלא הועיל התנאי כנראה יש כמה שיטות, רש"י פי' דכיון דכוליה בהמה זבין ליה לא מצי לאתנויי ליה האי אמתנות שאינן שלו אלא של כהנים נינהו ואין לו בהם אלא טובת הנאה, ודבריו צ"ב רב.

בריטב"א כתב דאה"נ אם היה מתנה ע"מ שתתן לי את המתנות הוה מהני, אבל איירי שמתנה ע"מ שיהיו המתנות שלי מאליהן, וזה פטומי מילי בעלמא דאיך יהיה שלו בלא קנין.

ובתוס' הק' באופ"א, דסו"ס אחר שלא הועיל תנאו הרי בטל המקח ולמה נותן הישראל לכל כהן שירצה [מבואר דלא הוה קשיא להו מ"ט בטל התנאי]?

בתוס' תי' שני אופנים, חדא דמיירי שהתנו שאם לא יתן לא יתבטל המקח, וצ"ב א"כ איזה תנאי יש כאן, עיין חזו"א.

עוד תי' התוס' דהוי מתנה עמשכ"ב שהרשתו תורה ליתנם לכל מי שירצה.

וברא"ש ב"ב רפ"ד כתב אופ"א בזה שאם התנאי היה מועיל הרי הוא נותן ללוי בע"כ ולא חלף עבודתו, ובקרא כתיב חלף עבודתכם, והוי כמתנה עמשכ"ב [ועיין ברא"ש בסוגיין].

בדעת התוס' והרא"ש נסתפק בחזו"א אם פי' הסוגיא בע"מ שלא יהיה לו טוה"נ ויהיו המתנות של הכהן מאליו ובזה כתבו דהוי מתנה עמשכ"ב שהוא עוקר דין תורה, אבל בע"מ שתתן לי את המתנות שפיר יהני [וכדעת הריטב"א].

אבל יותר נראה דבכה"ג יודו התוס' לריטב"א דפטומי מילי בעלמא הוא, רק פי' דמתנה ע"מ שתתן לי את המתנות ומ"מ הוי מתנה עמשכ"ב, ובריטב"א מבואר דלא חשיב מתנה עמשכ"ב בכה"ג, וכ"נ בקר"א נזיר יא. בדעת התוס', וכ"מ לשון הרא"ש שהתנאי הוא ע"מ שתתן את המתנות.

ב. ושיטת התוס' צ"ב דאי מיירי בע"מ שתתן לי את המתנות למה ייחשב מתנה עמשכ"ב הרי אינו מחייבו לתת, לא יתן ויתבטל המקח, והוי כעין דאמרו גיטין פג: ע"מ שתאכלי בשר חזיר מהני דלא תיכול ולא תתגרש וכל דין מתנה עמשכ"ב הוא דוקא בכה"ג של שכו"ע שהוא יוצר קידושין בלא דין שכו"ע, וכה"ק מחנ"א ריבית-לז?

ונראה עפ"י המבואר ברמב"ן ב"ב קכו. דע"מ שתמחלי חשיב מתנה עמשכ"ב לדעת ר"מ, דעצם מה שנותן לה הזכות רק ע"י מחילתה ונמצא שאינו נותן לה הזכות ולא אמרינן לא תמחל ולא תתקדש, ולא דמי לבשר חזיר דהתם כל מה דחשיב מתנה עמשכ"ב הוא משום שהיא תעבור ע"ד תורה בפועל וכיון שאינו מחייבה לכך לא תיכול ולא תתגרש.

ועיין בחזו"א שכבר נראה שצידד כן אבל דחה זה מדמהני תנאי על הקידושין שלא יחולו אם תפול לפני יבם, ולא הבנתי דבריו כ"כ.

ג. בנתיה"מ ריב-ד נראה שפירש שיטת התוס' שמתנה שמאליו יהיו המתנות שלו וס"ל לתוס' דלא חשיב פטומי מילי בעלמא [כהריטב"א], דע"י תנאי זה חל בגוף המקח שלא יקנה את המתנות.

והוסיף לבאר לא דמי למ"ד שיורא הוי שהוא שיור בגוף המקח שלא מכר את המתנות כלל אבל הכא שהוא מוכר את המתנות אלא שע"י התנאי משתייר למוכר זכות בנתינת המתנות שלא יזכה לוקח בטוה"נ שזיכתה לו תורה בנתינת המתנות וזה הוי מתנה עמשכ"ב שהוא מפקיע לבעלים זכות טוה"נ שנתנה לו תורה.

והנה נתבאר במקו"א לדון אם גדר טוה"נ הוא זכות חדשה שנתנה תורה לבעלים, או שכיון שהוא בעלים על כל הפירות וכל חיובו הוא במצות נתינה הרי ממילא הוא נשאר בעלים על הטוה"נ דכלפי זה אין חובת נתינה סותרת בעלותו.

ובגרש"ר ב"מ יא: הביא מגמ' ערוכה נדרים לו: דמספק"ל דאף בתורם בשל חבירו טוה"נ להתורם ולא לבעל הכרי ע"כ הוא זכות חדשה שנתנה תורה.

וד' נתיה"מ שהבאנו ג"כ מתפרשים כן דלהכי חשיב מתנה עמשכ"ב כיון שהוא זכות שנתנה תורה לבעלים אבל אם הוא בעלות דממילא למה לא יהני התנאי [ומ"מ אי לאו מתנה עמשכ"ב שפיר יכול להתנות ע"ז כיון שכל הזכות הוא מכח הבעלות על הפירות הרי מהני תנאי שלא יקבל טוה"נ].

ד. לפי"ד נתיה"מ נתבאר שהתנאי הוא על הטוה"נ, אבל ברשש"ק גיטין-ו פירש באופ"א שהתנאי הוא כנגד שאר הכהנים שלא יוכלו לזכות במקח.

ובאר הדברים עפ"י יסודו דכל חלות שאם תחול תתבטל אינה חלה, וזה יסוד כל דין תנאי ע"מ שאין שאר וכסות וכה"ג דעי"ז א"א לחלות שכו"ע לחול שאם יחול יתבטל.

וממילא גם כלפי הכהנים מהני תנאי זה, שמתנה עם הבעלים שאם יקבלו אר כהנים יתבטל המקח וממילא א"א לכהנים לזכות כלל, וכיון שנסתלקה זכותם הרי הוא מקבל את המתנות כעין מכירי כהונה דכל שנסתלקו שאר הכהנים הרי כהן זה נשאר בעלים עליהם[[1]](#footnote-2), וזהו דחשיב מתנה עמשכ"ב שהוא מסלק שאר זכות הכהנים ממתנות אלו.

ה. והנה הק' האחרונים מ"ט חשיב מתנה עמשכ"ב והא קי"ל בדבר שבממון תנאו קיים [לשיטת הרא"ש לק"מ רק לשיטת התוס']?

ובאמת דעת הריטב"א מבואר שאין בו משום מתנה עמשכ"ב כמו שהבאנו לעיל ויתכן טעמו דס"ל דהוי דבר שבממון ותנאו קיים.

בבי"מ סוס"י-סא כתב עפי"ד תשובת הרא"ש קח-טו דתנאי ליטול ריבית ל"מ דדוקא בשוא"ת ולא בקו"ע [מיהו דבריו צ"ב רב בסברא, ועיי"ש בלשון הרא"ש שאינו ברור כ"כ, ומשמע עיקר כוונתו משום שהוא בא לעבור על איסור ול"מ תנאי ואינו משום קו"ע].

בכנה"ג נראה שר"ל דכל כה"ג שאין לבעלים טוה"נ והוא מחוייב לתת לכהן מסויים אינו מקיים המצוה בזה דלא חשיב נתינה ולכך הוי מתנה עמשכ"ב, וזה חידוש גדול, אבל נסתר לכאו' מגמ' נדרים לו: שנתנו טוה"נ לתורם כריו של חבירו אף שאין התבואה והנתינה שלו, ואולי לא הבנתי אל נכון כוונת הכנה"ג.

וברשש"ק כתב באופן נפלא על פי דבריו דיסוד הדין מתנה עמשכ"ב הוא כלפי שאר הכהנים, והרי יסוד דבר שבממון תנאו קיים הוא משום מחילת הבע"ד כמבואר בכ"ד, ולכך כלפי הבעלים שפיר יכול להועיל התנאי שהוא מוחל ומתרצה, אבל עיקר החסרון כאן הוא משום שמתנה על שאר הכהנים והם לא מחלו לו כלל, שוב הוי מתנה עמשכ"ב, ודבריו מתוקים.

מיהו דברי רשש"ק אינם נראים כלל בלשון התוס' ז"ל:"מתנה עמשכ"ב שהרשתו תורה ליתנם לכל מי שירצה", משמע להדיא דמה דחשיב מתנה עמשכ"ב הוא מכח הטוה"נ ולא משום שמפסיד את שאר הכהנים.

1. וכנראה דכ"ז ניחא דוקא לפי"ד רשש"ק דיסוד כוחו של התנאי הוא משום חלות שסותרת א"ע, אבל לפי"ד הגרי"ז הל' נזירות שהוא דין מסויים בתנאי שיכול להגביל את המעשה הרי כיון שמתנה עם הבעלים א"י התנאי להועיל כלפי הבעלים. [↑](#footnote-ref-2)