ניכר אינו בטל
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / ענייני ביטול

ע"ז סט. דבר הניכר בתערובת לא בטל

**א. ניכר בתערובת אינו בטל-**

שו"ע קד-א עכבר שנפל לשכר או חומץ אם יכול לסננו אינו בטל, ואם נחתך לחתיכות דקות וא"י לסננן כגון שנתערב במאכל עב הכל אסור ואין שם ביטול דחיישינן שמא יפגע בממשו של איסור ולא ירגיש.

וברמ"א כתב דדוקא בשרץ יש לחוש כשא"י לסננו אבל לא בשאר איסורין, וכ"מ בפשטות לשון רש"י ע"ז סט., עיי"ש.

ביאור דעת הרמ"א פי' הש"ך סק"ג ובנקוה"כ כוונתו דשמונה שרצים שאוסרים כעדשה גזרו שמא יפגע בממשו של איסור ואינו בטל, אלא שבשאר איסורים לא גזרו שאף אם יפגע אין בו מלקות שאינו אלא חצי שיעור אבל בשרץ שחיובו בכעדשה הרי אם יפגע חייב מלקות וגזרו עליו כעין שגזרו על הבריה.

אבל אם לא הרגיש את האיסור אינו אוסר עליו מתחילה את התערובת אף שיכול להרגיש את האיסור ולהוציאו, חזו"א ל-ג בביאור ד' הש"ך.

הגר"א פי' דעת הרמ"א דאבר שלם מן העכבר נמי הוי בריה דחייבים עליו בשמונה שרצים אף בכ"ש לכך חשיב, ונתבארו דבריו בסוגיא דבריה באבמה"ח.

אבל דעת הב"י מבואר דדין זה אינו דוקא בשרצים אלא בכל איסורין נמי, וכ"מ בשו"ע, וכ"נ בתוס' סט. להדיא דדנו גם לענין רגלי הדבורים.

ותמה עליו הש"ך מ"ט לא יתבטל והרי הוא מעורב באופן שא"א לסננו [עיי"ש מה שהוכיח כדבריו מרשב"א בתשובה ביתוש שנפל למרק המרק ניתר, ועיין בחזו"א שם שלא התיר הרשב"א את המרק רק את הבלוע בכלי וקמ"ל שאין בפליטת בריה משום בריה דלא בטלה, עיי"ש].

ובדעת השו"ע עיין בט"ז קד-א שאין בו ביטול משום דמיירי שהוא ניכר מעיקרא בתבשיל אף שא"א לסננו.

מבואר מד' הט"ז יסוד גדול וכ"פ בחכמ"א-נא דאין ביטול ברוב בתערובת אלא אם אין האיסור ניכר אבל כל שהוא ניכר אינו בטל.

והאופן של ניכר, כתבו הגר"א ופר"ח סק"ג דאיירי שיכול למששו לכך אינו בטל ואי"צ דוקא שיכול להכירו ע"י העין.

ובמנח"כ ב-ג כתב שהוא ניכר לעין בפנ"ע, ואף שא"א להפרידו מן ההיתר בפנ"ע, מ"מ כל שניכר לעין בפנ"ע ל"ש בו ביטול ברוב
(וצ"ע אם פליג על הגר"א ופר"ח).

והיכא שאינו ניכר לכל אדם רק לאומן מיוחד עיין דרכ"ת קט-לט דאף אם בקי ביותר יכול להבחין בין חלב לשומן מ"מ לא חייבה תורה לילך אצל הבקי וכלפי שאר אינשי הוא בטל.

בסוגיא דיבש ביבש נתבאר דעת הפר"ח דכל שהוא ניכר לטועם אותו ג"כ אין בו ביטול, ומה"ט כתב דחתיכות יבש מין באינו מינו שנתערבו זב"ז אין בהם ביטול ודלא כהש"ך שם.

ודעת הש"ך צ"ב למה יתבטלו ומ"ש מניכר ע"י מישוש שכתבו הגר"א ופר"ח לאסור כאן, ועיין בחוו"ד קא-ז דליכא חיוב לברורי במקום רוב, דהא מה"ט לא בדקינן אחר י"ח טריפות.

וכנראה דעת החוו"ד דאף שיכול לברר חשיב תערובת ורק דן משום איכא לברורי, אבל צ"ב מ"ש מאיסור שיכול למשש שאינו בטל, וצ"ע.

ובפשוטו צ"ל דהתם כל מה שיכול להיות ניכר הוא ע"י אכילה וא"א לאסור את האכילה עצמה משא"כ הכא שיכול להיות ניכר ע"י מישוש, אבל עצ"ע שהרי יכול להיות ניכר ע"י טעימה שאינה אסורה אלא מדרבנן, וצ"ע.

ובאמת הנה בש"ך כאן סק"ג מתבאר דעתו דלא כהפר"ח והגר"א ואף אם כשיפגע באיסור יהיה ניכר מ"מ בכל איסורין הוא בטל ורק כשפוגע בו ומכירו אסור לו לאוכלו אבל מעיקרא בטל הוא ברוב, ומה"ט באר שלא אסרו עליו אלא בשרץ שחיובו בכעדשה ויש חשש שיבוא לאיסור מלקות אם יאכל אחר שיפגע בו ויכירנו, וכן פי' החזו"א לג בדעת הש"ך [וא"כ לשיטתו א"ש גם באינו מינו והפר"ח חולק כשיטתו] אבל כתב שהגר"א כבר הכריע הלכה לא כן.

**ב. יכול למצוא את האיסור-**

עוד מבואר מד' השו"ע שאם יכול להוציא את האיסור ע"י סינון אינו בטל [ובזה יישב שיטת רש"י מקו' הר"ן לעבריה במסננת].

וכה"ג פסק ברמ"א צח-ד שאם נפל חלב לתוך התבשיל צריך להוסיף מים צוננים להציף אותו.

ובגליון מהרש"א שם כתב שהוא איסור תורה דכיון שאפשר להסירו הוי כאילו מכיר אותו והביא סמך לזה מד' הר"ן סוכה ט: שאין ביטול ברוב גבי סכך שהרי יכול לעמוד עליו לבררו.

אבל בכו"פ צח-ו כתב דהיכא שהמאכל מתקלקל ע"י שיוסיף בו מים צוננים אי"צ להוסיף ושרי, דמדאורייתא באמת בטל אף שיכול להציפו, אלא דע"י שיכול לתת בו מים להציפו הוי כמו דשיל"מ ואסור מדרבנן ואם יופסד התבשיל עי"ז לא חשיב דשיל"מ, והו"ד בפמ"ג מ"ז סק"ז.

אבל בפמ"ג דחה די"ל דהכא ע"י שיכול להציפו לא חשיב תערובת כלל וכד' גליון מהרש"א, וכ"כ ערוה"ש צח-נז.

ולד' הכו"פ כנראה ה"נ במה יכול לסננו אין בו איסור אלא משום דשיל"מ, וכן מבואר באו"ה י-ט שטעם האיסור משום דשיל"מ והו"ד בבדה"ש סי' קד והוא ע"ד הכו"פ[[1]](#footnote-2).

וכה"ג פליגי הרשב"א ורא"ה בתוה"ב ש"ד (לח.) שהרשב"א דן דכלי שנתערב עם שאר כלים בטל ברוב אלא שיש לדון בו משום דשיל"מ אבל כיון שצריך להוציא הוצאות ע"ז ל"ח דשיל"מ.

והרא"ה חלק ע"ד דכיון שיכול להוציא את האיסור ע"י הגעלה הרי הוא כדבר הניכר שאינו בטל אף מדאורייתא ולא אכפ"ל שצריך להוציא הוצאות עליו, הוא כד' ש"א דלא כהכו"פ [ועיין בבדה"ש מש"כ לדון דאין מד' הרשב"א ראיה להכו"פ ואף הרשב"א יודה לרא"ה לענין אפשר לסננו ודוקא לענין הגעלה נקט שבטל, עיי"ש].

ובאמת רש"י ותוס' סוכה ט: פליגי על הר"ן וס"ל דאף שיכול להסיר את האיסור בטל ברוב, ועי' בשער"י ג-יט דדעתם דאף שיכול להסיר מדאורייתא בטל ברוב, וכדעת הרשב"א דלא כהרא"ה.

וע"ע במאירי סוכה שם שכבר הק' היאך מהני ביטול בחבטן הרי הוא ניכר ואינו בטל וכתב דמדאורייתא שפיר בטל גם בניכר ורבנן לא גזרו במצוות סוכה, עיי"ש [מיהו לשון המאירי משמע שלא קשיא ליה משום יכול להסירו אלא משום שהוא ניכר, וזה צ"ע דאטו גם בניכר מדאורייתא בטל, ובמקו"א הבאנו ד' הט"ז תרלב-ג בשם הלבוש שיש בסכ"כ וסכ"פ בטל אף שניכר דומיא דדיינים, וה"נ ע"י שמסככים על סוכה אחת חשיב צירוף (ומ"מ נראה פשוט שלא יתיר בג' חתיכות ניכרים בקדירה אחת שאין כאן צירוף לתערובת כלל[[2]](#footnote-3)).

אמנם ביד יהודה סט-סא כתב דכוונת הלבוש שאוכל הכל יחד ומתערב בפיו ואין כאן אלא משום מבטל איסור לכתחילה ומדאורייתא שרי, ודוחק].

ובכה"ג שא"י למצוא את האיסור בקל רק ע"י טורח גדול, יל"ד אם יודה הגליון מהרש"א שהוא מתבטל ברוב [ולא מיבעי לשיטת הכו"פ שיש לדון להתיר דלא מיקרי דשיל"מ, אלא אף לשיטת גליון מהרש"א בכה"ג י"ל דשפיר מיקרי תערובת כיון שאין אופן להסירו בקל].

ומצאנו בזה פלוגתא באחרונים, עיין ערוה"ש ק-ז דעתו שבכה"ג בטל [וכ"נ בצ"צ החדש יו"ד-ע], והוכיח כן מביצה שיש לה אפרוח מיקרי בריה וצ"ע היכי משכח"ל שאם מכירין שיש בה אפרוח יטלוה, ואם ירסק את הביצה תו אין כאן אפרוח ודעת כ"פ שהאפרוח הוא הבריה ולא הביצה.

וכתב דמיירי כשאפשר בעיון גדול להכיר איזה ביצה יש בה אפרוח אבל כיון שנתערבו הרבה ביצים שפיר בטל ברוב, אלא שיש לאסור משום דהוי בריה ואינו בטל [עיי"ש מה שהביא מתשובת הרשב"א].

אבל בש"ך פד-לה בשם יש"ש שאין לסמוך על נשים בבדיקת תולעים שהוא איסור תורה, והש"ך כתב שאין המנהג כדבריו, וטעם המנהג הביא בפמ"ג בשם כנה"ג דתולעים בטלים ברוב מדאורייתא ואין כאן אלא איסור דרבנן של בריה ובאיסור דרבנן סומכים על נשים.

אבל בפמ"ג תמה ע"ז דהא אפשר להכירו ע"י בדיקה, ודעת כנה"ג כד' ערוה"ש דכל שיש טורח גדול בטל והפמ"ג פליג.

וכדעת כנה"ג כ"כ בנובי"ק-כז שאין הנידון בתולעים בקמח אלא מדרבנן משום בריה אבל מדאורייתא בטל.

וע"ע ביד יהודה סט-סא דכיון שהוא סברא מדאורייתא אין לחלק בין טורח מועט למרובה.

ובחזו"א יד-ו ג"כ נקט כהפמ"ג עיי"ש גבי תולעים שרק אם אין העין יכולה להכיר בהם אין בו איסור ובטלים אבל אם יכול להכירו ע"י העין אלא שאין בו כח לחפש אין בו היתר, וע"ע בחזו"א כד-ח[[3]](#footnote-4).

וכנראה כל נידון זה הוא ניהו נידון הש"ך והפוסקים גבי עכבר שהבאנו, שבד' הש"ך כאן מתבאר לנו לפי ביאור החזו"א ל-ג שהבאנו לעיל דכיון שא"א לבררו הרי אף אם יפגע בו הוא ניכר מ"מ אינו אוסר עליו את כל התערובת מעיקרא, ורק אם פגע בו צריך להוציאו, ולא אמרינן דע"י שיכול לחפשו ולפגוע בו אינו בטל מעיקרא [דמשמע שאם יחפשו היטיב וודאי ימצאנו כשיפגע בו].

אלא שכתב החזו"א שיש לאסור כדעת הט"ז ופר"ח והגר"א שהכריעו לאסור כיון שיכול לברר ע"י מישוש ומשמע דאף שהוא בטורח מרובה אינו בטל.

[מיהו מעיקר ד' הט"ז אין להוכיח כן די"ל כש"כ במנח"כ דאיירי בניכר לעין במקומו, ואין מזה ראיה לניד"ד ביכול למוצאו ע"י טורח מרובה].

ובעיקר פלוגתא זו צ"ע ד' ערוה"ש מה"ת לחלק בזה בין טורח מרובה לטורח מועט, ובבדה"ש סי' קד וסי' ק-א כתב שאין לו ביאור אלא לפי"ד הכו"פ דמדאורייתא אף ביכול לברר בקל אין בו איסור תורה רק משום דשיל"מ ובטורח מרובה לא חשיב יל"מ.

ועפי"ז כתב דקי"ל כד' גליון מהרש"א וכו"פ שמדאורייתא אינו בטל וא"כ אין לחלק בזה וגם אם יש טורח גדול אינו בטל.

אלא דלעיל הבאנו מד' ערוה"ש שלא הסכים לד' הכו"פ וכנראה דעתו לחלק בזה דכל כה"ג שהוא טורח גדול שפיר מיקרי תערובת, אבל בפשוטו צ"ע לומר כן.

עוד הביא שם בבדה"ש ממהרי"ל החדשות-פ שאם יכול לברר את האיסור אף ע"י טורח מרובה חייב, ודלא כערוה"ש, ועיי"ש עוד מה שהביא מד' הרא"ה בבד"ה לענין בליעת כלי [ומה"ט מסיק להחמיר בזה אף שבאו"ה נראה כד' הכו"פ כמו שהבאנו לעיל].

אבל במגי"ס קד-א ראיתי שכתב דמהרי"ל איירי באופן שמוצא את האיסור מיד רק יש טורח הוא בהסרתו אבל אם אינו מוצא אלא ע"י טורח אין מקור מדבריו לאסור.

ועפי"ז ראיתי במגי"ס שדן לענין עיתונים שיש בהם ד"ת שיש לדון להקל שאי"צ גניזה כיון שהוא טורח גדול בטל [אלא שאם משליך כל העיתון יחד הוי כאכילת כל החתיכות יחד ולכתחילה צריך להחמיר בזה כמבואר בשו"ע קט-א, ועיי"ש שיקרע את העיתון לחתיכות ויזורק כ"א בפנ"ע.

ולדידי יל"ד אם מותר לו לעשות כן וקצת דמי למבטל איסור לכתחילה שאסור לו להכניס א"ע לספק ולביטול, ויל"ע בזה].

1. אלא שעיקר הדבר צ"ב מה שייך כאן דשיל"מ והרי אין היתר להאיסור עצמו ורק יכול לסננו, וכנראה הביאור שהאיסור בכוחו לאסור את ההיתר ואת כלל התערובת כיון שההיתר הוא דשיל"מ שיכול לסננו ולא ייאסר. [↑](#footnote-ref-2)
2. שו"ר שבפמ"ג שם נתקשה בזה על הלבוש דלמ"ד אין מבטלין אסור רק מדרבנן בטלת תורת איסורין שהרי לעולם יכול להביא שתי חתיכות של היתר להניח שם ובטל מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-3)
3. בתבואות שור בסוף הספר ממש יש השמטה וז"ל:"ולכן מה דאפשר בבדיקה כגון לסנן הרוטב כיון דאפשר להכיר האיסור הו"ל דאורייתא".

   ועוד ראיתי מביאים משו"ת חת"ס יו"ד-רעז גבי ס"ת שנמצא בו טעות ונתערב באחרים שביד אליהו התירו משום ביטול ברוב וחת"ס כתב דכיון שיכול לטרוח לחפש את הטעות אין בו ביטול, גם יל"ע בכל ענין ביטול התם שהרי כל הספר פסול מחמתו ומ"ש כאן ביטול. [↑](#footnote-ref-4)