סימן יא_ אגוזים שאמנן
קטגוריות: ש_ס / סא עוקצין / עוקצין - הרב אהרן שלוש

בתוספתא איתא לגבי אגוזים שאמנן התחיל לפרק לא הוי חיבור, והנה הר"ש הביא בתוספתא שאם יש מאה כור לא הוי חיבור כולו ואם היו ב' או ג' הוי חיבור, ומבואר שאם כולן מחוברים בטל כולם אבל בכמה נפרדים לא בטל כולן, וכך ביאר החסדי דוד והוכיח כגירסא זו מבן עזאי בסיפא.

אמנם הרמב"ם השמיט את הסיפא ויתכן שלדבריו מיירי כשאינן מחוברים ואעפ"כ בטל הכל והחסדי דוד לא כתב כן וצל"ע.

וצ"ע מאי שנא מהמשנה דהתחיל לפרק בבישול שמה שלא פירק הוי חיבור [ואמנם כתב בפירוש אחד דכולם לא הוו חיבור אך הביא מהתוספתא דלא כגירסא זו וכן הרמב"ם לא פסק כן וגם הרא"ש].

וי"ל לדעת הרמב"ם דהכא כיון שהוא חיבוור אדם בשעה שהתחיל לפרק לא הוי חיבור וכ"כ המרכה"מ.

וסברא זו מצאתי בר"ש בטהרות פ"ט מ"ח לגבי זיתים שעטנן שאם תקע יתד לא הוי חיבור וביאר שכיון שכל החיבור מחמת דניחא ליה ממילא כשתקע יתד לא ניחא ליה.

אך תקשי טובא לדעת הר"ש שסובר דמיירי שמחובר בידי שמים למה התחיל לפרק לא הוי חיבור.

ולפי"ד החזו"א בר"ש דמיירי דנדבקו א"ש.

ועי' חזו"א (ב' סקי"ד) שהקשה דהא מבואר בסוכה דבעינן מעשה והכא לא הוי מעשה בכולם וכתב דאם מיירי במחובר י"ל דחשיב מעשה בהכל. וכתב שאם אינו מדין יד אלא מדין חיבור א"ש, מבואר שליד סגי בחיבור פחות ולכך צריך דוקא מעשה.

שיטת הר"ש דמיירי שמחוברים בידי שמים ולא הפרידן, ובפשטות מיירי שלא נדבקו כלל רק העוקצין מחוברים בעודן מחוברים דהוי חיבור.

וילה"ק דהא קי"ל דאם נימוק באמצע אין הצדדין חיבור מבואר שאם הוא מחובר ע"י דבר שאינו אוכל לא הוי חיבור, ואע"פ שבמשנה כתוב אינו מצטרף ומשמע שהנימוק אינו מצטרף ולא מיירי אם הצדדין מצטרפין וכ"מ ברא"ש ובמלאכת שלמה, מ"מ בתוספתא מיירי שאין הצדדין חיבור וכ"כ הרמב"ם ומסתמא אף הרא"ש לא חולק על תוספתא זו. דהמשנה באה לחדש שהנימוק עצמו לא מצטרף דאילו היה מצטרף ממילא אף הצדדין חיבור והתוספתא באה לחדש שהצדדין לא חיבור, ויש ללמוד מזה שאוכלין שמחוברים ע"י דבר שאינו חיבור אינם מצטרפים ותקשי על מתני' דידן.

וקושיא זו היא לכו"ע, בין לר"ש ובין לרמב"ם דמיירי בחיבורי אדם דהוי חיבור דסו"ס יש חסרון של נימוק.

ולדעת הראב"ד בהשגות שכתבו שהוא מדין יד ניחא דלא איכפ"ל שיש הפסק באמצע כיון שסו"ס יש לו בית אחיזה, אבל לכס"מ ולכאו' כך פשטות הרמב"ם וכן בר"ש לא מוזכר כן.

ועי' חזו"א שכתב שאף לפי הר"ש מיירי שנדבקו במחובר ולא הפרישן בשעת לקיטה, ולדבריו ניחא, (אבל לא הבנתי היכן מצא זה בדברי הר"ש).

ויתכן ליישב שיש חילוק בין צירוף לכביצה לצירוף לענין טומאה כשנגע בזה, וצ"ע דלא משמע כך.

שיטת הרמב"ם דמיירי שחיבן בעוקציהן, והקשה הראב"ד דהא הרמב"ם כתב בהי"ד שחיבור אדם אינו חיבור, ולכך פירש דמיירי שחיברן כשהם מחוברים.

והנה הראב"ד בתחילה פירש שהם חיבור מדין יד, ולפי"ז י"ל דלכך חיבורי אדם הוי חיבור, ועי' רש"ש אהלות פ"ג מ"ד שכתב שחיבוריי אדם הוי חיבור לגבי יד, ועי' רש"י חולין קי"ח ד"ה שלא תאמר.

ותירץ הכס"מ שחיבורי אדם אינו חיבור רק לגבי הכשר שאם נגע במקצת לא הוכשר הכל אבל לענין טומאה טומאה הוי חיבור, ומש"כ הרמב"ם שקליעה של שום היא חיבור מיירי לגבי הכשר. ועי' רד"ל שביאר ג"כ חילוק זה. ולדבריו מדויק לשון התוספתא דמיירי בהכשר וכן הרמב"ם הזכיר את הדין לגבי חיבור, אך דוחק שהרמב"ם כתב זאת בתוך ההלכות של חיבור לטומאה.

והרד"ל והחזו"א דמיירי שחיברן כשהם רכים ועי"ז יונקים זמ"ז ומתחברים ונחשב כחיבור בידי שמים, ודמיא לזיתים שמעטן.

תוס' בנזיר (נ: ד"ה היה מפורר) 'וא''ת תפשוט מהכא דחיבורי אדם אינו חיבור וי''ל היינו דוקא בטומאת מת שהטומאה באה ממנו לצרפו לכזית לטמא אחרים ואפשר להיות שכן הקבלה אבל לצרף האוכלין לקבל טומאה בכביצה מעלמא התם חיבור אדם הוי חיבור כי הך דכל האוכלין מצטרפין לכביצה'.

ואפשר לבאר את חילוק התוס' בשני אופנים, חדא שהחילוק בין קבלת טומאה לבין לטמאות אחרים שלגבי לטמאות אחרים חיבור אדם אינו חיבור אבל לגבי קבלת טומאה הוי חיבור, ומבואר בזה חידוש שהשיעור של לטמאות אחרים הוא שיעור יותר חמור מקבלת טומאה, אך לא מסתבר כך שהרי הוכחת התוס' שחיבורי אדם הוי חיבור הוא מזה שכל האוכלין מצטרפים לכביצה ומיירי אף לגבי לטמאות אחרים ולדעת רש"י מיירי רק לגבי לטמאות אחרים], ולכך יש לבאר שחילוקם בין טומאת מת לטומאת אוכלין שלגבי אוכלין חיבורי אדם הוי חיבור, ובטעם החילוק י"ל שטומאת מת היא דבר שהטומאה בא מחמת עצמו ובזה צריך שיהיה שלם מצ"ע ולא מכח אדם אבל אוכלין כך היא צורתם שנעשין ע"י אדם ובזה לא איכפ"ל שהחיבור נעשה ע"י אדם. וכעי"ז כתב בספר ברכת ראש בנזיר בביאור חילוק התוס' וע"ש.

ועי' רש"ש באהלות (פ"ב מ"ב) שהקשה דאם חיבורי אדם אינו חיבור [כמבואר במשנה שם לגבי תרוד רקב שגבלו במים אינו חיבור ופי' המהר"ם דהוי חיבורי אדם] למה עיסה היא חיבור וכן למה בגד שתפרו וכלים שנעשו ע"י אדם הוו חיבור והניח בקושיא [ועוד הקשה מרביעית דם ותירץ].

ואפשר ליישב שכל דבר שנעשה ממנו כלי או ככל דבר שלם שיש לו שם לעצמו חשיב חיבור כיון שיש שייכות בין החלקים וכל החיסרון של חיבורי אדם הוא בחלקים שאינם שייכים זל"ז כגון תרוד רקב שגבלו, ואף עיסה נעשה מזה לחם אחד. וצל"ע למה הרש"ש לא תירץ כך.

מיהו התוס' בנזיר שהבאנו הביאו ראיה מהא דכל האוכלין מצטרפין לכביצה ומשמע שלא סבירא להו חילוק זה.

והנה ברמב"ם מבואר שחיבורי אדם הוו חיבור צירוף לכביצה ולא לגבי שאם נטמא אחד נטמא חבירו, אך בתוס' משמע שלגבי טומאת אוכלין חיבורי אדם הוו חיבור גמור.