ג - בדין בל תאחר
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים / נדרים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**סימן ג**

**בדין בל תאחר**

**א**

א] **נדרים ג' ב',** בל תאחר דנזירות היכי משכח"ל כיון דאמר הרי נזיר הו"ל נזיר, אכל קם לי' בבל יאכל וכו', כגון דנזר והוא בביה"ק וכו' קם לי' בבל תאחר משום דקא מאחר נזירות טהרה.

**והנה** בביאור מה שאמרו דכל שנדר והוא בביה"ק עובר בבל תאחר, כתב הרא"ש דהיינו כשעמד באותה טומאה ג' רגלים, והר"ן פירש דהיינו כשלא יצא ולא נטהר, - ולדעתם אין לוקין ע"ז, דהו"ל לאו שאין בו מעשה.

**אך** הנה הרמב"ם בפ"ה מנזירות הכ"א כתב, ז"ל, נזיר טהור שטימא עצמו לוקה אף משום לא תאחר לשלמו וכו', וכן אם נדר בבית הקברות לוקה אף משום לא תאחר, עכ"ל, וצ"ב דמ"ט הוא לוקה משום בל תאחר הרי אין בו מעשה.

ב] **והלח"מ** שם כתב לפרש בד' הרמב"ם, דהא דלוקה הוא כמש"כ התוס' בנזיר י"ז א' ד"ה אילימא דאמר דהוי לאו שיש בו מעשה במה שאינו יוצא משם.

**אך** יש להעיר דלפ"ז אינו לוקה משום בל תאחר, אלא כששהה שם עד סוף היום, דכל שיצא קודם סוף היום אינו מאחר כלל את הנזירות טהרה בשהייתו שם, ואי"ז במשמעות ל' הרמב"ם, ושו"ר בכ' הגרנ"פ זצ"ל שעמד בזה.

ג] **והמרכה"מ** שם פ"ו ה"י נחלק ע"ד הלח"מ וכתב דהא דלוקה הוא משום דעקימת שפתיו הוי מעשה, דל"ד להא דנשבע שיאכל ככר זה ועבר היום ולא אכלה דאינה לוקה, דכיון דאינו עובר בשעת השבועה אלא כשלא אכל, הו"ל לאו שאין בו מעשה, ומשא"כ בכה"ג דנזר בבית הקברות דכשמוציא הנזירות מפיו עובר על בל תאחר, חשיב כלאו שיש בו מעשה, דעקימת שפתיו הוי מעשה, וכמש"כ כן הרמב"ם בפ"ד משבועות הכ"א דמה"ט הוא דהנשבע שאכל ולא אכל לוקה, (ול"ד לנשבע שיאכל ולא אכל שאינו לוקה), משום דמעת שבועתו לשקר נשבע.

ד] **והנה** נתחדש לפ"ז בד' הרמב"ם, דהמקבל עליו נזירות באופן שבע"כ תתאחר מקיומה, עובר בבל תאחר בשעת קבלתו.

**אך** בד' הר"ן מבו' דפשיטא לי' דאינו עובר בבל תאחר על עיקר מה שמקבל עליו נזירות בבית הקברות, ורק אם שהה ולא יצא עובר בבל תאחר, - ולכאו' הטעם בזה, משום דלא חשיב כה"ג כלל כמאחר את נזירותו, כיון דמעיקרא קיבל עליו את הנזירות בענין שא"א לקיימה מיד.

**וצ"ב** בדעת הרמב"ם דבכה"ג עובר בבל תאחר, ולכאו' הדין נותן דלא חשיב כמאחר את נזירותו אלא כשהי' עליו לקיימה מיד והוא מאחרה, ומשא"כ בכה"ג דמעיקרא ל"ה הנזירות ראוי' להתקיים עד שיטהר, ואינו מאחרה.

**וביותר** קשיא במש"כ הרמב"ם דכה"ג חשיב כלאו שיש בו מעשה, והיינו משום דדמי לנשבע שאכל ולא אכל דהוי לאו שיש בו מעשה משום דעקימת שפתיו הוי מעשה, וצ"ע דלכאו' ל"ד להתם דהוי האיסור במעשה השבועה עצמו שנשבע לשקר, וע"כ חשיב כלאו שיש בו מעשה, אך הכא אין האיסור במעשה קבלת הנזירות, אלא דע"י קבלתו הוא מחייב עצמו בנזירות, והאיסור הוא במה שמאחר הנזירות, ואיחור הנזירות נעשה בלא מעשה, ומ"ט חשבינן לה כלאו שיש בו מעשה.

**ב**

ה] **והנה** האחרונים דנו בעיקר איסור בל תאחר בקרבנות שנתחייב בהן בנדר, אם הוי האיסור משום חובת הקרבנות, דכ"ה דבקרבנות חובה עובר בבל תאחר, ה"נ בקרבנות שנִתחייב בהן בנדר עובר בבל תאחר, או דהוי האיסור משום חובת קיום נדרו, דכל שמאחר את קיום נדרו עובר בבל תאחר.

ו] **ומכ"ד** בסוגיין יש ללמוד דאיסור בל תאחר בנדר הוא משום חובת קיום נדרו, חדא, הוא ממש"כ התוס' לקמן בסוגיין דהו"מ ללמוד לאיסור בל תאחר בנזירות במה מצינו מנדרים, אלא דאין מזהירין ועונשין מן הדין, וכ"כ התו"י והר"א מן ההר והשטמ"ק שם, - וזה ניחא אי נימא דאיסור בל תאחר הוא משום חובת קיום הנדר, ובזה שפיר יש ללמוד נזירות במה מצינו מנדרים, אך אם איסור בל תאחר הוא משום חובת הקרבן, לכאו' אין ללמוד מזה במה מצינו דה"נ בחובת נזירות איכא איסור בל תאחר, דחובת קרבן וחובת נזירות ל"ד כלל זל"ז.[[1]](#footnote-1)

**עוד** יש ללמוד לזה, דהנה התוס' הרא"ש לעיל בסוגיין כתב בשם הר"א ממיץ דהא דילפינן בל יחל בנזירות בהיקש מנדרים, ל"ד הוא, דבלאו היקש נמי נזירות נמי איתי' בכלל נדר, ולא יחל קאי אנזיר כמו אשאר נדרים ועיקר הקישא לבל יחל אתא, והרא"ש הק' ע"ז דאם איתא דנזירות הוי בכלל כי ידור נדר לבל יחל, לענין בל תאחר נמי הוי בכלל כי תדור נדר לא תאחר לשלמו, והקישא למה לי, - והנה אי נימא דאיסור בל תאחר הוא משום חובת הקרבן, הרי דאף דנזירות הוי בכלל נדרים לבל יחל, מ"מ ל"ה בכלל נדרים לבל תאחר, דקרא דבל תאחר הוא בנדרי הקדש דנתחייב בהן לגבוה, כדכתיב בקרא כי תדור נדר לד' אלקיך לא תאחר לשלמו, ובע"כ מד' הרא"ש דאיסור בל תאחר הוא משום חובת קיום הנדר, וע"כ אי נימא דנזירות הויא בכלל נדרים לבל יחל, ה"נ הויא בכלל נדרים לבל תאחר.

**וכ"נ** ממש"כ הרשב"א והר"ן בפ' קונם יין דבנדרי איסור עובר בבל תאחר, והריטב"א בר"ה ו' ב' כתב דגם בשבועה עובר בבל תאחר, - וזה ניחא אם דינא דבל תאחר הוא משום חובת קיום הנדר, ומדמינן לה דה"נ בנדרי איסור איכא בל תאחר, אך אם חובת בל תאחר הוא משום חובת הקרבן, אין מקום ללמוד מזה דה"נ יהא בל תאחר בנדרי איסור, ועמד ע"ז בס' משנת ר' אהרן סימן ו' סקי"ח.

ז] **וכ"ה** מבו' גם ממש"כ הקר"א בסוגיין דבמדיר את בנו בנזיר, אין הבן עובר בבל תאחר דנזירות, וכן צידד המנ"ח בסוף מצוה שע"ו, וכתב לדמותו להא דיורש אינו עובר בבל תאחר, משום דהוא לא נדר, ועיי"ש שכתב לדון דמופלא הסמוך לאיש שקיבל עליו נזירות אינו עובר בבל תאחר, כיון דאי"ז נדר גמור, - וזה מתישב אי נימא דאיסור בל תאחר הוא משום חובת קיום הנדר, ובזה י"ל דבהני גווני אין עובר בבל תאחר, אך אם איסור בל תאחר הוא מדיני הנזירות, הרי דבחובת הנזירות עצמה ליכא נפ"מ בין גדול שקיבל על עצמו נזירות, לבין מי שהדירו אביו בנזירות ומי שקיבל עליו נזירות בעודו מופלא, ול"ד ליורש דהחובת קרבן אינה חובה דידי', - וכבר עמד ע"ז בכ' הגרנ"פ זצ"ל.

**עוד** יש לסייע לזה, ונתעוררתי לזה מהגרא"א שליט"א, ממש"כ המהר"י קורקוס בפי"ד הי"ב בסו"ד, דאף דנדרי הקדש הוו אף במחשבה, מ"מ לאו דבל תאחר ליכא אלא בהוציא בפיו, דלאו גבי הוציא בפיו הוא דכתיב,[[2]](#footnote-2) - וזה מתישב אי נימא דאיסור בל תאחר הוא משום חובת קיום הנדר, ובזה י"ל דבנדר במחשבה אין עובר בבל תאחר, אך אם איסור בל תאחר הוא משום חובת הקרבן, הרי דבחובת הקרבן עצמו ליכא נפ"מ בין היכא שנתחייב בו בדיבור להיכא שנתחייב בו במחשבה.

ח] **עוד** יש ללמוד לזה ממש"כ הר"א בן הרמב"ם בתשו' מעשה נסים סימן ח', במש"כ הר"ד הבבלי ללמוד דתגלחת הנזיר היא מצוה בפנ"ע, ממה שאמרו דעובר בבל תאחר תגלחתו משום דמצות גילוח מיהא לא מיקיים, והשיב ע"ז הר"א בן הרמב"ם, ז"ל, אמנם אמרם ז"ל בל תאחר דנזירות היכי משכחת לה וכו', אין ראי' מזה על מצות גלוח שתהי' נפרדת במנין ממצות קרבנות כאשר חשבת, כי אי"ז דומה אלא למי שנדר להביא עולה ושלמים והקריב עולה ואיחר שלמים, ונאמר שהוא עובר על בל תאחר מצד השלמים אשר איחר, "ואף כי השלמים והעולה בכאן מצוה אחת שהיא מוצא שפתיך תשמור ועשית", וכזה לו נדר שיתן לצדקה ק' דינר ואיחר דינר אחד, נאמר על זה האיש כי הוא עובר על בל תאחר בעבור זה הדינר שהוא מקצת המצוה, עכ"ל.

**ומבו'** מדבריו, דאם ל"ה איסור בל תאחר במי שמאחר מקצת המצוה, הרי דכל שנתחייב עולה ושלמים בנדר אחד והקריב את העולה, ל"ה עובר בבל תאחר על השלמים, משום שלא איחר אלא מקצת המצוה, - ואי נימא דאיסור בל תאחר הוא משום חובת הקרבן, הרי ודאי דחובת העולה וחובת השלמים הוו ב' חובות, ומה מקום יש לדון דלא יעבור על השלמים בפנ"ע בבל תאחר, - וממש"כ הר"א בן הרמב"ם דהא דעובר בבל תאחר בכה"ג הוא משום דגם כשאיחר מקצת המצוה עובר בבל תאחר, מבו' דאיסור בל תאחר הוא משום חובת קיום הנדר, וכיון דנתחייב את העולה והשלמים בנדר אחד, נמצא דכל שאיחר את השלמים בפנ"ע לא איחר אלא את מקצת הנדר.

**ג**

ט] **והנה** בדעת הרמב"ם הוא מוכח כן דאיסור בל תאחר הוא משום חובת קיום הנדר, שהרי משמעות ד' הרמב"ם בפי"ד ממעה"ק הי"ג, כמו שעמד ע"ז האבהא"ז שם, דאיסור בל תאחר הוא רק בקרבנות שנדר או שהתנדב ובערכין וכו' שנתחייב בהן בנדרו, אך בחיובים שלא באו עליו בנדר ליכא בל תאחר כלל, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ח מצדקה ה"א דהא דעובר בצדקה בבל תאחר הוא משום שהיא בכלל הנדרים, ולפ"ז הרי ודאי דאיסור בל תאחר הוא מכח חובת קיום הנדר, וע"כ הוא דליכא בל תאחר אלא בחיוב שמכח נדר ונדבה.

י] **ובס'** משנת ר' אהרן סימן ו' סקי"ט כתב ללמוד כן גם ממש"כ הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קנ"ז דכשנדר קרבן ולא הקריבו בתוך ג' רגלים הוא חייב משום בל תאחר ומשום לא יעשה דבריו חולין, והרמב"ם בסהמ"צ עשין צ"ד נחלק ע"ז, דאחר ג' רגלים אינו עובר בבל יחל, אלא בבל תאחר, - ואי נימא דאיסור בל תאחר הוא משום חובת הקרבן, ל"ה שייך שיעבור באיחור ג' רגלים על בל יחל שעשה את נדרו לחולין, שהרי לא עבר כלל על דין נדרו, ובע"כ דאיסור בל תאחר הוא משום חובת קיום הנדר שאסור לאחרו, וכל שמאחר ועובר על חובת קיום הנדר, חשיב כמחלל את הנדר ועובר בבל יחל.[[3]](#footnote-3)

**והנה** נתחדש בד' הרמב"ם אלו, דאיסור בל תאחר אינו איסור בפנ"ע דכל שנתחייב דבר בנדר אסור לו לאחרו, אלא הוא מדיני הנדר עצמו, דדינו הוא להתקיים בתוך ג' רגלים, וע"כ הוא דכל שאיחר את קיום הנדר, חשיב כחילול הנדר, ועובר בבל יחל.

**אמנם** הנה בד' הרמב"ם בהלכותיו לא נתפרש ד"ז דבאיחור דג' רגלים עובר בבל יחל, והאבהא"ז בהשמטות להל' מעה"ק פי"ד הי"ג כתב דהרמב"ם חזר בו מזה,[[4]](#footnote-4) - אך י"ל דלא חזר בו מהא דאיסור בל תאחר הוא מדיני הנדר עצמו דדינו הוא להתקיים בתוך ג' רגלים, וכל שאיחר את קיום הנדר הוי כחילול מסוים של הנדר, וזהו שעובר ע"ז בבל תאחר, והוא ע"ד איסורא דבל יחל, אלא דבחילול גמור דהנדר עובר בבל יחל, וכשמאחר את הנדר, עובר על חילול זה בבל תאחר.[[5]](#footnote-5)

יא] **ולפ"ז** י"ל דמה"ט הוא דכל שקיבל עליו נזירות בביה"ק עובר בבל תאחר בשעת קבלתו, דכיון דאיסורא דבל תאחר הוא משום דהוי כחילול מסוים של הנדר, הרי דע"כ כל שנודר בענין שבע"כ יתאחר הנדר מקיומו, אסור מעשה הנדר עצמו משום בל תאחר, ודמי קצת למש"כ התוס' בגיטין ל"ה א' (ד"ה ונודרת) דבנדר ע"ד שא"א לקיימו עובר בבל יחל, והיינו דעוברת בהנדר עצמו על בל יחל, כיון דבשעת הנדר הוי הדיבור מחולל, וה"נ כשנודר שבענין שבע"כ יתאחר הנדר מקיומו, עובר על הנדר עצמו בבל תאחר.[[6]](#footnote-6)

**ומה"ט** הוא דחשבינן לה כלאו שיש בו מעשה, דכיון דעיקר האיסור הוא במעשה הנדר עצמו, שכל שמקבל עליו נדר בענין שבע"כ יתאחר מקיומו עובר במעשה הנדר עצמו משום בל תאחר, ע"כ הו"ל לאו שיש בו מעשה, דעקימת שפתיו הוי מעשה, ודמי לנשבע שבועה לשעבר לשקר, דכיון דהוי האיסור במעשה השבועה עצמו, הו"ל לאו שיש בו מעשה.

**ד**

יב] **והנה** לפ"מ שאמרו דאף היכא דחיילא עלי' הנזירות, מ"מ כל שהוא מאחר את קיום נזירות טהרה עובר בבל תאחר, לכאו' הדין נותן דמי שקיבל עליו ב' נזירויות דאינו מונה את שניהם יחד, אלא מונה את הראשונה ואח"כ מונה את השני', הרי דכל שאינו מביא את קרבנות הנזירות הראשונה ועי"ז מאחר את הנזירות השני', עובר בבל תאחר, וכן נקט הפורת יוסף בסוגיין.

**ועיי"ש** שהק' לפ"ז, דמ"ט לא מוקמינן להא דבל תאחר בנזירות בכה"ג דקיבל עליו ב' נזירויות, דצריך להשלים נזירותו הראשונה כדי למנות את הנזירות השני', וכל שמאחר את השלמת הנזירות הראשונה עובר בבל תאחר.[[7]](#footnote-7)

יג] **אך** הנה לדעת הרמב"ם מוכח דבקבלת ב' נזירויות ליכא כלל משום בל תאחר, דלפ"מ דס"ל דכל שקיבל עליו נזירות בביה"ק עובר בבל תאחר בקבלת הנזירות עצמה, הרי דאי נימא דמי שקיבל ב' נזירויות ומאחר את השלמת הנזירות הראשונה עובר משום בל תאחר במה שמאחר את ניהוג הנזירות השני', הרי הי' בדין דיעבור בבל תאחר בעיקר קבלת הנזירות השני', במה שמקבלה בענין שבע"כ תתאחר, - ומהא דאינו עובר בבל תאחר בקבלת הנזירות השני', בע"כ דבקבלת ב' נזירויות ליכא כלל משום בל תאחר.

יד] **ומצאנו** הדין מבואר בפי' הרא"ש בנזיר ח' א' בדין מי שקיבל עליו נזירויות הרבה כשער ראשו, ז"ל, והא מספקא לי אם ירצה לעמוד בנזירותו בלא הבאת קרבן זמן גדול ורק שלא יעבור בבל תאחר על קרבנות שנתחייב אם הרשות בידו, מידי דהוה אנזיר שהשלים ימי נזירותו שיכול להשהות קרבנותיו ובלבד שלא יעבור בבל תאחר, או"ד כיון שקיבל עליו נזירות כל ימיו חייב הוא להשלים נזירות זו מיד ולהתחיל אחרת, והדעת נוטה כך כיון שכל ימיו הוא מחויב נזירות אין לו לאחר מלהשלים כל מה שיוכל, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרא"ש שנסתפק דבכה"ג שהוא חייב בכמה נזירויות, רשאי הוא להשהות את הנזירות הראשונה, אף שהוא מאחר בכך את מנין שאר הנזירויות, ולי"ב משום בל תאחר, וליכא בל תאחר רק משום איחור הקרבנות, ולא משום איחור הנזירות השני' עצמה.[[8]](#footnote-8)

**וגם** לפ"מ שנסתפק הרא"ש דחייב להשלים נזירותו מיד וכו', מבו' בדבריו דאי"ז משום בל תאחר, והרי לדעתו אין עוברין בבל תאחר דנזירות אלא בג' רגלים, אלא הוא משום שקיבל עליו נזירויות "כל ימיו", וע"כ חייב הוא להשלים נזירות זו מיד ולהתחיל אחרת וצריך להשלים כל מה שיוכל, והיינו משום ככל היוצא מפיו יעשה, דמשום זה מוטל עליו להשלים כמה נזירויות שיוכל,[[9]](#footnote-9) אך במקבל עליו ב' נזירויות, שפיר הוא רשאי לאחר את השלמת הנזירות הראשונה, כיון שיהא בידו להשלים אח"כ את הנזירות השני', (אלא אי נימא דחיישינן למיתה בכה"ג, ואכמ"ל).

טו] **והנה** לפ"ז ניחא דע"כ לא מוקמינן לבל תאחר דנזירות בכה"ג דקיבל עליו ב' נזירויות ומאחר מלהשלים את הראשונה, שהרי באמת אין עובר בכה"ג בבל תאחר.

**אך** צ"ע בטעמא דמילתא, דמ"ט אינו עובר בכה"ג בבל תאחר, אף שהוא מאחר את קיום הנזירות השני',[[10]](#footnote-10) ומ"ש מהא דנזיר בביה"ק עובר בבל תאחר משום דקא מאחר נזירות טהרה, וכ"ש בכה"ג שהוא מאחר את עיקר ניהוג הנזירות השני' דיעבור בבל תאחר.[[11]](#footnote-11)

**ה**

טז] **והנה** בברכות י"ט ב' אמרו דאין כבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה, ופרכינן עלה מהא דתניא דהי' הולך לשחוט את פסחו ולמול את בנו מטמא למת מצוה, ומשני דילפינן לה מקרא דולאחותו, ולא ילפינן מינה משום דשוא"ת שאני, ובפירש"י שם כתב דהא דלא גמרינן ממה שהותר לכהן ולנזיר ליטמא למת מצוה, אף דהוא עוקר בידים ול"ה שוא"ת, הוא משום דלאו כבוד הבריות הוא דדחי ל"ת דידה, אלא דמעיקרא כשנכתב ל"ת דטומאה לא על מת מצוה נכתב, כשם שלא נכתב על הקרובים.

**ושמעתי** לתמוה בזה, דזה ניחא בהא דהותר לכהן ונזיר איסור הטומאה, דלא נאמר כלל כשנטמא למת מצוה, אך אכתי תיקשי דהיאך הותר לנזיר ליטמאות למת מצוה אף שהוא עובר בכך בקום ועשה בבל תאחר דנזירות טהרה, דבזה ל"ש לומר דלא נאמר במקום מת מצוה.[[12]](#footnote-12)

יז] **עוד** יש לתמוה בזה, דהנה בד' התוס' בסוגיין משמע כמש"כ הקר"א, דמה שאמרו דעובר בבל תאחר קרבנותיו הוא מיד, ודלא כמש"כ הרא"ש והר"ן דהוא בג' רגלים, וכ"כ המאירי.[[13]](#footnote-13)

**וקשיא** לפ"ז לדעת בר פדא בנזיר ה' א' דסתם נזירות כ"ט יום, ומפרשינן התם דהא דאינו מגלח אלא ביום ל"א הוא מדרבנן, ותיקשי דהיאך תיקנו חכמים כן, הרי הוא עובר בבל תאחר קרבנותיו.[[14]](#footnote-14)

**ו**

יח] **והנה** יסוד האיסור דבל תאחר, הוא משום דחייבתו תורה להביא את הקרבן בתוך ג' רגלים, וכל שמאחרו מזמנו עובר בבל תאחר, - אך יש להסתפק בגדר האיסור בזה, אם עיקר האיסור הוא במה שאינו מקיים את חובתו, דהוזהר בלאו לקיים את חובתו, או דעיקר האיסור הוא במה שמאחר ומשהה את קיום חובתו, ואין האיסור במה שלא קיים את חובתו, אלא במה שמאחר את חובתו.

**והנפ"מ** בזה הוא בגונא שנאנס ולא הביא את הקרבן, אם עבר בבל תאחר באונס, או דלא עבר בבל תאחר כלל, דאם איסורא דבל תאחר הוא במה שלא קיים את חובתו, הרי דאף אם נאנס, מ"מ כיון שלא קיים את חובתו עבר על בל תאחר באונס, אך אם איסורא דבל תאחר הוא במה שמאחר ומשהה את קיום חובתו, הרי דכל שנאנס ואין הדבר בידו, לא חשיב כלל שהוא מאחר ומשהה את חובתו, ואינו עובר בבל תאחר כלל.[[15]](#footnote-15)

יט] **ומצאנו** דברים מפורשים בזה בד' המאירי בר"ה ו' א', ז"ל, זה שאמרנו בקרבנות שעובר על איחורן רגל אחד בעשה וג' בבל תאחר, דוקא במזיד או בפשיעה, הא אם הי' קרבן שאינו ראוי ליקרב כגון שהי' חולה וכו', אין כאן עבירה, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דאם הי' הקרבן חולה אינו עובר בבל תאחר, אי"ז משום דקרבן שאינו ראוי להקרבה אין מוטל עליו להקריבו, ואין זמן הקרבתו עכשיו, אלא הוא משום דאיסור בל תאחר הוא רק במזיד או בפשיעה, אך כל שלא פשע אינו עובר בבל תאחר כלל, - והיינו משום דס"ל דעיקר האיסור דבל תאחר הוא במה שמאחר ומשהה את חובתו, ולא חשבינן לי' כמאחר ומשהה את חובתו, אלא כשהוא במזיד או בפשיעה, אך כל שלא פשע, ל"ה כמאחר ומשהה את חובתו, ואינו עובר בבל תאחר.[[16]](#footnote-16)

**ועד"ז** מצינו בד' הריטב"א בר"ה ו' ב', ז"ל, כיון "שסיפק בידו לעשות ולא עשה" עובר בכל שעה לאו דלא תאחר, עכ"ל, ומשמע דכל שאין סיפק בידו לעשות, אינו עובר כלל בבל תאחר, וזה כמש"נ, דכל שאין סיפק בידו לעשות, לא חשיב כלל כמאחר ומשהה את חובתו, ואינו עובר בבל תאחר.[[17]](#footnote-17)

כ] **והנה** הכס"מ בפ"ג מחו"מ ה"ח הק', בהא דהמוצא חמץ בביתו ביו"ט שכופה עליו את הכלי, ול"מ לטלטלו משום איסור מוקצה, דכי משום איסור דרבנן שרינן לי' להשהותו ולעבור על בל יראה, ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, ורצונו הי' לבערו אלא שחכמים אסרוהו אינו עובר עליו, דלא אמרה תורה בל יראה ובל ימצא אלא כשברשותו הי' לבערו ואינו מבערו אבל אם הוא אנוס לא וזה אנוס הוא, עכ"ל, - והיינו דעיקר האיסור דבל יראה, אינו במה שיש לו חמץ בביתו, אלא במה שהוא "משהה ומקיים" את החמץ בביתו, וכל שאסרו חכמים עליו לבער, ואין בידו לבערו, אינו עובר בבל יראה כלל, וע"כ לא חשיב דהאיסור דרבנן הוא כנגד איסור התורה, כיון דמכח האיסור דרבנן ליכא לאיסור התורה כלל.

**ונראה** דעד"ז הוא גם באיסור דבל תאחר, דלמש"נ מד' המאירי דעיקר האיסור הוא במה שמאחר ומשהה את חובתו, הרי דכל שאסרו חכמים עליו להביא את חובתו, אינו עובר כלל כלל בבל תאחר, - ומתישב בזה דעת בר פדא דסתם נזירות כ"ט יום, והא דאינו מגלח אלא ביום ל"א הוא מדרבנן, ואינו עובר בבל תאחר, דכיון דאסרו עליו חכמים להביא קרבנותיו ביום ל', אין עובר בבל תאחר כלל.

**ז**

כא] **והנה** הר"ן בסוגיין כתב דנזיר שטימא עצמו דמאחר נזירות טהרה, לוקה משום בל תאחר, והיינו משום דהוי כלאו שיש בו מעשה, כיון דמטמא עצמו במעשה.

**והנה** אי נימא דעיקר האיסור דבל תאחר הוא במה שאינו מקיים את חיובו לנהוג נזירות טהרה, צ"ע אם כשטימא עצמו בידים חשיב כלאו שיש בו מעשה, שהרי אין האיסור כלל במעשה הטומאה, אלא במה שאינו נוהג נזירות טהרה, אלא שגרם לכך ע"י מעשה הטומאה, - ומד' הר"ן דחשיב לה כלאו שיש בו מעשה נראה דעיקר האיסור דבל תאחר הוא במה שהוא מאחר ומשהה את חיובו, ובכה"ג שטימא עצמו, ונעשה האיחור ע"י מעשה, הוי לאו שיש בו מעשה.

כב] **אך** בדעת רש"י יש מקום לומר דפליג ע"ז, וס"ל דעיקר האיסור דבל תאחר הוא במה שאינו מקיים את חיובו, ולפ"ז אף נזיר שמטמא עצמו בידים חשיב כלאו שאין בו מעשה, - ואשר ע"כ מיטמא נזיר למת מצוה, אף שהוא עובר בבל תאחר דנזירות טהרה, כיון דהוא עובר בכך בשוא"ת, וכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה בשוא"ת, ואף אי נימא דלדין לאו שיש בו מעשה, סגי במה שבא הלאו ע"י מעשה, אף שאין האיסור בהמעשה עצמו, מ"מ י"ל דחשיב כשוא"ת לענין הא דכבוד הבריות דוחה לזה.[[18]](#footnote-18)

**ח**

כג] **והנה** האבנ"ז בסימן שפ"ב סק"ב כתב דהמטמא עצמו בער"פ ועי"ז אינו מביא את פסחו, אינו עובר בבל תאחר מיד בשעת הטומאה, דעי"ז אין בידו להביא את הפסח בזמנו, ורק כשעבר זמן הפסח ועבר על מצות הפסח, עבר בבל תאחר, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהעבירה דבל תאחר בכה"ג היא בשוא"ת, כיון דלא עבר את האיסור במה שטימא עצמו, אלא במה שלא הביא את הפסח, וזה הוי בשוא"ת.[[19]](#footnote-19)

**אך** הנה הטו"א בר"ה ד' א' ובגבו"א במכות כ"א א' כתב דנזיר שנטמא, וביום השני לטומאתו חזר וטימא עצמו עובר משום בל תאחר ולוקה, כיון שהוא מאחר בכך לטהרתו, ומאחר נזירות טהרה, וכ"כ המרכה"מ בפ"ו מנזירות ה"ט דבכה"ג הוא לוקה משום בל תאחר, עיי"ש, - ולכאו' הוא משום דס"ל דכיון דאלמלי שהי' מטמא את עצמו הי' נוהג נזירות טהרה בעוד ו' ימים, הרי דהוא עובר בבל תאחר כבר בשעה שמטמא את עצמו, דבזה הוא מאחר את הנזירות טהרה, וע"כ חשיב כלאו שיש בו מעשה.[[20]](#footnote-20)

**ועד"ז** מצינו בד' המנ"ח במצוה שע"ד דנזיר שטימא עצמו לוקה גם משום בל תאחר תגלחתו, כיון דבמה שהוא מטמא עצמו ומאחר נזירות טהרה, הוא מאחר אף את התגלחת, אלא דאין לוקה ב', כיון דהוא שם אחד דבל תאחר, - והיינו דכיון דאלמלי הא שטימא עצמו הי' מגלח ביום ל"א, עובר בבל תאחר בשעה שמטמא את עצמו, דבזה הוא מאחר את תגלחתו, וע"כ חשיב כלאו שיש בו מעשה.

כד] **ובביאור** הפלוגתא בזה אם עובר בבל תאחר בשעה שמטמא את עצמו, או דאינו עובר בבל תאחר אלא כשעבר הזמן שהי' מוטל עליו לקיים את חובתו ולא קיימה, י"ל דתליא במש"נ לדון בעיקר האיסור דבל תאחר, דאם עיקר האיסור הוא במה שלא קיים את חובתו, אינו עובר אלא כשעבר זמן חיובו ולא קיים את חובתו, אך אם עיקר האיסור הוא במה שהוא מאחר ומשהה את חובתו, י"ל דכיון דבמעשה הטומאה הוא מאחר ומשהה את חיובו, דעי"ז אין בידו ליטהר מטומאתו עד ז' ימים, ואין בידו לגלח ביום ל"א, עובר במעשה הטומאה עצמה בהלאו דבל תאחר.[[21]](#footnote-21)

**ט**

כה] **אך** הנה עיקר מש"כ המנ"ח דנזיר שטימא עצמו עובר אף בבל תאחר תגלחתו, כיון דהוא מאחר בכך את התגלחת, לא נתפרש לן, דלכאו' עיקר האיסור דבל תאחר הוא כשמאחר את קיום חובתו מזמנה, אך כל שמאחר את הזמן הראוי לקיום חובתו, לי"ב כלל משום בל תאחר, - וע"כ אף דנזיר שטימא עצמו עובר משום בל תאחר דנזירות טהרה, מ"מ אינו עובר בבל תאחר תגלחתו, שהרי זמן התגלחת הוא במלאת ימי הנזירות, וכשטימא עצמו אינו מאחר את התגלחת מזמנה, שהרי יגלח ביום מלאת ימי נזירותו, אלא איחר את הזמן דמלאת ימי נזירותו, וזה אינו בכלל בל תאחר.[[22]](#footnote-22)

**ומצינו** עוד בד' המנ"ח במצוה שע"ו שכתב דמי שקיבל עליו נזירות ארוכה, וטימא עצמו בגונא דע"י שיסתור הימים הקודמים יתאחרו הקרבנות ג' רגלים, עובר בבל תאחר קרבנותיו, עיי"ש, - וגם בזה צ"ב, שהרי בכה"ג אינו מאחר את הקרבנות מזמנם שהוא במלאת ימי הנזירות, שהרי יביאם בזמנם ביום מלאת, אלא מאחר את הזמן דמלאת ימי הנזירות, ומ"ט הוא עובר בבל תאחר.[[23]](#footnote-23)

כו] **ועד"ז** נראה לפרש בטעם הא דבמקבל עליו ב' נזירויות ומאחר את השלמת הראשונה, אינו עובר בבל תאחר, במה שהוא מאחר את קיום הנזירות השני'.

**דהנה** בעיקר הא דהמקבל עליו ב' נזירויות מונה את הראשונה ואח"כ מונה את השני', בפשוטו י"ל דהיינו דמן הדין הוא חייב מיד לנהוג ולמנות את ב' הנזירויות, אלא דכיון דהוא נוהג ומונה נזירות אחת, א"א לו לנהוג ולמנות נזירות אחרת, ואין בידו למנותה עד שישלים את הנזירות הראשונה.

**אך** נראה דיש לפרש בזה בע"א, דהיינו דכל שהוא מחויב בב' נזירויות, כך היא המדה, שנוהג תחילה את הראשונה, ואח"כ נוהג את השני', וזהו עיקר דינא דב' נזירויות, דכ"ז שהוא נזיר מכח הנזירות הראשונה, אי"ז כלל הזמן הראוי לנזירות השני', וזמן ניהוג הנזירות השני' הוא אחר השלמת הנזירות הראשונה.

כז] **ויש** להוסיף טעם בזה, דהנה דעת רב הונא לקמן י"ז א' דאין נזירות חלה על נזירות, ואין הנזירות השני' חלה כלל, וצ"ב, דאף דאין הנזירות השני' חלה בזמנה, מ"מ מ"ט אינו חייב לקבל ולנהוג נזירות אחר ששלמה הנזירות הראשונה, ומ"ש מנזיר בבית הקברות, דאף למ"ד דלא חיילא עלי' נזירות כלל, מ"מ חיילא הקבלה לענין דכשיוצא מבית הקברות צריך לקבל עליו ולנהוג נזירות.

**ובע"כ** צ"ל בזה דהדין חלוק, דבנזיר בביה"ק חיילא עיקר קבלתו להיות נזיר היום, אלא דכיון שהוא טמא ל"מ הנזירות לחול עליו, אך כיון דעיקר הקבלה חלה, ה"ה מחויב לקבל עליו ולנהוג נזירות כשיצא מבית הקברות, - ומשא"כ בנזירות על נזירות, דכל שהוא כבר נזיר, ל"ש כלל שתחול קבלה שיהא נזיר, כיון שכבר יש בו לקיום הנזירות, ול"ש לקבל על עצמו ולחייבו להיות נזיר, בשעה שהדבר מתקיים בו, וכיון דאין הקבלה חלה כלל, א"צ לקבל על עצמו ולנהוג אח"כ נזירות.

**ולפ"ז** י"ל, דאף למ"ד דנזירות חלה על נזירות, לאו היינו שחלה הנזירות השני' לחייבו לנהוג בה בעוד הנזירות הראשונה קיימת, אלא דבפועל א"א לו לקיימה, דהרי ל"ש כלל שיתחייב להיות נזיר בעודו נזיר, אלא היינו דחלה הנזירות השני' לענין שהוא חייב לנהוג בה אחר השלמת הנזירות הראשונה, - ונמצא דעיקר דין הנזירות השני' הוא שיש לו לנהוג בה אחר השלמת הנזירות הראשונה.

כח] **ואי** נימא כן דבמקבל עליו ב' נזירויות הוי עיקר הזמן דהנזירות השני' אחר השלמת הנזירות השני', ניחא הא דכשמאחר את השלמת הנזירות הראשונה אינו עובר בבל תאחר, כיון שאינו מאחר בכך את הנזירות השני' מזמנה, דשפיר תהא בזמנה אחר השלמת הנזירות הראשונה, אלא הוא מאחר את זמנה, ולי"ב משום בל תאחר.[[24]](#footnote-24)

1. וכ"נ ממש"כ התוס' לעיל בסוגיין בתי' בתרא דאם קיבל עליו לקבל נזירות אחר ל' יום, אי"ז בל תאחר דנזירות אלא בל תאחר דנדרים, ומשמעות דבריהם דהיינו דאף אלמלי שנתרבה בל תאחר בנזירות, הי' עובר בכה"ג בבל תאחר, - ואי נימא דאיסור בל תאחר הוא משום חובת הקרבן, דאסור לאחרו, לכאו' א"א דבנזירות עצמה לא יהא לאיסורא דבל תאחר והוא רשאי לאחרה, וכשחייב עצמו לקבל נזירות יהא בחובה זו לאיסורא דבל תאחר, דהיאך יתכן דיהא חמור חוב לקבל נזירות מחוב נזירות עצמו, - ונראה מזה דאיסור בל תאחר הוא משום חובת קיום הנדר, ובזה שפיר י"ל דאף דבנדר דנזירות ליכא בל תאחר, מ"מ בנדר לקבל נזירות דהוא מכלל נדרי מצוה, איכא בל תאחר, וכ"נ מעיקר המבו' בתוס' דדין בל תאחר הוא אף בשאר נדרים ולא רק בנדרי הקדש, (וע"כ הוא דבנדר לקבל נזירות איכא בל תאחר), ועמד ע"ז בס' משנת ר' אהרן סימן ו' סקי"ח. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש שפירשו כן במש"כ הריטב"א בשבועות כ"ו ב' דבצדקה לא מיחייב בבל תאחר עד שיוציא בפיו, - אך המעיין יראה דמכוון ד' הריטב"א דכלל לא נתחייב בצדקה במחשבה, ול"ד לתרומה וקדשים דחיילי במחשבה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. אך לכאו' אי"ז מוכרע, די"ל דכיון דזמן חיוב הקרבן הוא בתוך ג' רגלים, הרי דכל שנתחייב קרבן בנדר ולא הביאו בתוך ג' רגלים, חשיב כעובר על נדרו. [↑](#footnote-ref-3)
4. והבה"ח עמרם בורה נ"י העיר דכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפ"א מנזירות ה"ד דהאומר לא אפטר וכו' דעובר משום בל תאחר, אינו עובר בכך על בל יחל, ורק כשעבר וגילח או נטמא וכו' כתב שם ה"ב דעובר אף משום בל יחל. [↑](#footnote-ref-4)
5. וי"ל לפ"ז בטעם שחזר בו הרמב"ם ממש"כ בסהמ"צ דהמאחר נדרו עובר בבל יחל, דהנה בדבריו בסהמ"צ ל"ת קנ"ה מבו' דאיכא תאחר בכל קרבנות חובה אף שלא נתחייב בהן בנדר, עיי"ש, ובהלכותיו חזר בו דליכא בל תאחר אלא בנדרים ונדבות, וכנ"ל, - ולפ"ז י"ל דלמש"כ בהלכותיו דעיקר איסורא דבל תאחר הוא בנדר שלא לאחרו, הרי דהאיסור על חילול זה הוא מקרא דבל תאחר, וע"כ אינו עובר ע"ז בבל יחל, דזהו מה שחילקה תורה, דעל חילול גמורה הזהירה בבל יחל, ועל החילול שבאיחור הנדר עובר בבל תאחר, ורק למש"כ בסהמ"צ דאיסור בל תאחר הוא בכל חובות שעליו, שפיר י"ל דבנדר מלבד איסורא דבל תאחר עובר אף בבל יחל. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויש להוסיף, דזה מתישב טפי להרמב"ם לטעמי' דהמדיר את חבירו עובר המדיר בבל יחל, ובפשוטו הוא משום דאיסורא דבל יחל, אינו שלא לעבור על האיסור שחל מכח הדיבור, אלא שלא לחלל את הדיבור עצמו, ולמש"נ הרי דה"נ איסורא דבל תאחר הוא שלא לחלל את הדיבור במה שמאחרו מקיומו, וכיון דהאיסור הוא בחילול הדיבור, ע"כ י"ל דכל שהדיבור מחולל בשעת הנדר, עובר בבל תאחר על עשיית הנדר עצמו.

   ויש להוסיף עוד, דכ"ה שמצינו בשבועה, דכל שנשבע שבועה דלשעבר ושיקר בשבועתו, הוי האיסור בהשבועה עצמה, וכל שנשבע שבועה להבא ועבר עלי' הוי האיסור במה שעבר על שבועתו, י"ל דעד"ז הוא בנדר, דכל שקיבל עליו דבר בנדר ואח"כ איחרו, הוי האיסור במה שמאחר את הנדר, אך כל שנדר בענין שבע"כ יתאחר הנדר מקיומו הוי האיור בנדר עצמו. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועיי"ש שכתב דאף דבלא"ה עובר בכה"ג בבל תאחר קרבנותיו, מ"מ נפ"מ בזה, דאם משום בל תאחר קרבנותיו אינו עובר אלא בג' רגלים, וכמש"כ הר"ן בסוגיין, אך אם משום איחור עיקר הנזירות השני' עובר בבל תאחר מיד, לדעת הר"ן דבנזיר בביה"ק ובנזיר שטימא עצמו עובר בבל תאחר מיד.

   ועיי"ש שהק' עוד בהא דתנן בנזיר ט"ז א' דמי שנזר ב' נזירות, מגלח את הראשונה יום ל"א ואת השני' יום ס"א, דמ"ט א"צ לגלח את הראשונה ביום ל', כדי שלא לאחר את הנזירות השני'. [↑](#footnote-ref-7)
8. והנה אמנם לדעת הרא"ש בסוגיין דבל תאחר דנזירות הוא רק כשאיחר ג' רגלים, הרי דגם אם הי' עובר בבל תאחר על איחור הנזירות השני', ל"ה עובר אלא בג' רגלים, וג' רגלים בלא"ה לא הותר לו לאחר, משום בל תאחר דהקרבנות, אך משמעות ד' הרא"ש דכל הא דאסור לאחר ג' רגלים, הוא משום בל תאחר דהקרבנות, ולא משום בל תאחר דשאר הנזירויות, - ובאמת דנפ"מ רבתא בזה, דאם משום איחור הקרבנות, הרי דרשאי הוא לאחר את קרבנות הנזירות הראשונה פחות מג' רגלים, ואת קרבנות הנזירות השני' פחות מג' רגלים וכו', אך אם משום איחור הנזירות עצמה, הרי דכל שבאיחור קרבנות הראשונה והשני' יחד איחר את הנזירות השלישית ג' רגלים עובר בבל תאחר. [↑](#footnote-ref-8)
9. אך הקר"א בנזיר שם פירש בד' הרא"ש, דלמש"כ דצריך להשלים נזירות זו מיד ולהתחיל אחרת, אף עובר בבל תאחר, ולפ"ז נמצא לכאו' דבמקבל עליו נזירויות כשער ראשו, ואיחר את השלמת הנזירות הראשונה, עובר בבל תאחר כמנין הנזירויות שקיבל עליו, (ועכ"פ כמנין הנזירויות שישלים במשך ימי חייו, עמש"נ להלן סקכ"ד בהערה), ועמד לפ"ז דמ"ט לא מוקמינן בסוגיין לבל תאחר דנזירות בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. אמנם הנה יש מקום לומר דבמקבל ב' נזירויות חיילי כבר מעכשיו ב' הנזירויות לגמרי, אלא דלקיום דין מנין הנזירות מונה את הראשונה ואח"כ מונה את השני', וע"כ לי"ב משום בל תאחר, וזה אי נימא דהא דבמאחר נזירות טהרה עובר בבל תאחר, אי"ז משום איחור מנין הנזירות, אלא משום איחור הנזירות טהרה, דבנזירות טומאה איכא גריעותא בגוף הנזירות, ולי"ב קיום גמור של נזירות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואין לומר דהוא משום דלא קיבל עליו את הנזירות השני' אלא אחר הנזירות הראשונה, שהרי לקמן י"ז א' פליגי שמואל ורב הונא אם נזירות חלה על נזירות, ואם מפרשינן דקבלת הנזירות השני' היא אחר השלמת הנזירות הראשונה, אי"ז ענין לנזירות חלה על נזירות, - ובע"כ דאף הקבלה השני' היא על נזירות עכשיו, שהרי אמר הריני נזיר היום הריני נזיר היום, וע"כ אין הקבלה השני' חלה אלא משום דנזירות חלה על נזירות. [↑](#footnote-ref-11)
12. והנה אמנם לדעת הרא"ש בסוגיין דבל תאחר דנזירות טהרה הוא כששהה בטומאתו ג' רגלים, הרי דכל נזיר הנטמא למת מצוה אינו עובר בבל תאחר, - אך לכאו' משכח"ל כמה גווני דבמה שטימא עצמו משלים את איחור הנזירות לג' רגלים, ואף בהני גווני נטמא הנזיר למת מצוה, דלא מצינו חילוק בזה, - ואמנם יש לדון בכל הני גווני אם אכן עובר בבל תאחר במה שמטמא עצמו, ואם חשיב כעובר על בל תאחר בקום ועשה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
13. והטעם בזה, הוא משום דדין הבאת הקרבנות הוא ביום מלאת, כמבו' בד' הרמב"ם בפ"ו מנזירות ה"ד, וע"כ הוי כקרבן שזמנו קבוע ביום זה, דכל שמאחרו מזמנו עובר בבל תאחר, וכמש"כ הר"ן דהאומר הרי עלי להביא קרבן מיד עובר בבל תאחר מיד, - ובדעת הר"ן דפליג ע"ז וס"ל דאינו עובר בבל תאחר קרבנותיו אלא בג' רגלים, נראה דהוא משום דפליג בעיקר הך מילתא, וס"ל דלא קבעה התורה זמן להבאת הקרבנות ביום מלאת, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרא"ש בנזיר ח' א' דמן הדין רשאי הנזיר לאחר את הבאת קרבנותיו, ולי"ב איסורא כלל. [↑](#footnote-ref-13)
14. ואמנם י"ל דהוא משום דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשוא"ת, ולא מיבעיא אי נימא כדעת הסוברים דאף איסור ל"ת יש כח ביד חכמים לעקור בשוא"ת, אלא אף אי נימא דאין כח בידם לעקור איסור ל"ת, מ"מ י"ל דהכא עקרו לחיוב הקרבת הקרבנות ביום מלאת, וממילא אינו עובר בבל תאחר, וזה ניחא אי נימא דיש כח ביד חכמים לבטל לעיקר העשה, עמש"כ בזה הקובה"ע בסימן ס"ט, ואכמ"ל, ­- ומצינו דכוותה בד' הרא"ש בנזיר י"ט ב', בהא דמי שנזר נזירות מרובה ובא לארץ דלב"ה צריך לחזור ולנהוג נזירותו כבתחילה, דאינו עובר משום בל תאחר, דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בשוא"ת. [↑](#footnote-ref-14)
15. ומצינו בד' התו"י בר"ה ד' א', ז"ל, דבמע"ש לא שייך בל תאחר אלא כשמאחר להוליכו לירושלים, אבל אם הוליכן בירושלים ואוכלו כל שעה ושעה, מה יש לו לעשות יותר, ואפי' לא הספיק לאוכלו כולו עד לאחר ג' רגלים אינו עובר, שכל שעה הוא עוסק במצותו, וכשהגיע זמן ביעור ודאי שהוא חייב לבערו, - ונתחדש בדבריו דליכא איסור בל תאחר כשהוא עוסק במצותו, ובזה יש לפרש משמעות ד' הרא"ש בסוגיין דכל שנטהר מטומאתו בתוך ג' רגלים אינו עובר בבל תאחר, אף דהשלמת הנזירות תהא לאחר ג' רגלים, ואכמ"ל, וזה מתפרש טפי אם איסור בל תאחר הוא במה שמאחר ומשהה את קיום חובתו, ובזה י"ל דכל שהוא עוסק בקיום חובתו לא חשיב כמאחר, ויש מקום לדמותו למש"כ התור"פ בפסחים בדין חמץ, דכל שהוא עוסק בביעורו אינו עובר בבל יראה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-15)
16. והנה הרא"ש בסוגיין פירש למה שאמרו דנזיר שטימא עצמו במזיד עובר בבל תאחר, דהיינו אף אם נטמא באונס אם השהי' היתה במזיד, ושטימא עצמו במזיד דקאמר היינו ששהה עצמו בטומאתו במזיד, וצ"ב דמאי קאמר במזיד, הרי כיון אינו חייב מלקות, דהו"ל לאו שאין בו מעשה, וא"כ מ"ט בעינן שיהא מזיד, - ומהגרא"א שליט"א שמעתי לפרש בזה עפי"ד המאירי, דכל הא דעובר בבל תאחר הוא כששהה עצמו בטומאתו במזיד, דבלא"ה לא חשיב כמשהה ומאחר את הנזירות טהרה, ולא עבר בבל תאחר כלל, - אך שמא י"ל דהיינו רק בכה"ג דאינו מאחר את הנזירות עצמה, אלא מאחר מליטהר ועי"ז מתאחרת הנזירות, ובזה הוא דאמרינן דכל הא דחשבינן לי' כמאחר במה שאינו נטהר הוא במזיד, (דכל שאינו מאחר את חובתו עצמה, אלא את הדבר המוטל עליו לצורך קיום חובתו, י:ל דכל שאינו יודע דד"ז מוטל עליו, ל"ה כמאחר). [↑](#footnote-ref-16)
17. וכ"נ ממש"כ רבינו יונה בשערי תשובה שער ג' אות ע"ד לאיסורא דבל תאחר, בכלל האזהרות התלויות בקפיצת יד והמונע מן המעשה, כאיסור מעלים עיניו מן הצדקה, והנמנע מלהלוות לעני, והמלין שכר שכיר, והמלין מתו, והמתעלם מהצלת ממון חבירו, והנמנע מלהוכיח את חבירו, ובכל איסורים אלו לכאו' כל האיסור הוא כשהוא נמנע מכך, וכל שהוא אנוס ואין בידו לעשות לא עבר איסור כלל, ומשמע דה"נ הוא באיסורא דבל תאחר. [↑](#footnote-ref-17)
18. אמנם י"ל בישוב ד' רש"י בע"א, דעיקר האיסור דבל תאחר הוא משום שמוטל עליו לקיים את חובתו, וכיון דכבוד הבריות דוחה בשוא"ת, ה"ז מועיל שיהא רשאי ליטמאות למת מצוה ולא יהא מוטל עליו בפועל לנהוג עכשיו נזירות בטהרה, וממילא דאינו עובר בבל תאחר, וכאשר מצינו עד"ז בד' הטו"א בר"ה ה' א' שכתב דאף דעשה דאלים אינו דוחה עשה ול"ת, מ"מ ה"ז מועיל לדחות להעשה דפסח, אף דיש בזה גם ל"ת דבל תאחר, והיינו משום דעיקר האיסור דבל תאחר הוא מכח הא דמחויב בעשה דפסח, וכל דדוחה העשה דאלים לעשה דפסח, ממילא אין כאן לאו דבל תאחר, דכיון דהעשה הגורם ללאו פקע, ליתא ללאו ולא חל מעיקרא, כיון דבטל הגורם לו, אך האבנ"ז בסימן שפ"ב סק"ג לא ניח"ל בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
19. ועיי"ש שכתב דל"ד לנזיר שטימא עצמו דחשיב דעובר על בל תאחר במעשה, דהתם דהתם אלמלי הטומאה היתה מתקיימת הנזירות בלא שום מעשה, ונמצא דנעשה האיחור ע"י מעשה, אך בפסח שצריך להביא את הפסח, הרי דכשטימא עצמו ולא הביא את הפסח, הוי העבירה במה שלא הביאו, והוי האיסור בשוא"ת, - ועד"ז כתב הצ"פ בפ"ה מנזירות הכ"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-19)
20. והיינו משום דאם אין האיסור אלא כשהגיע היום הששי ואינו נוהג בו נזירות טהרה, הרי דאיסור זה הוא בשוא"ת במה שלא נטהר, ול"ה חשבינן לה כלאו שיש בו מעשה, דמה שהגורם לכך שלא נטהר הוא מה שחזר ונטמא ביום השני, אינו טעם לחשבו כלאו שיש בו מעשה, כיון דאין האיסור כלל במה שטימא עצמו, אלא במה שלא נטהר. [↑](#footnote-ref-20)
21. והנה אמנם מסתברא מילתא, דאף דהוא עובר בבל תאחר מיד בשעה שטימא עצמו, מכח הא דעי"ז אין בידו ליטהר עד יום ז' והוא מאחר בכך להנזירות טהרה, מ"מ אם מת קודם היום שהי' ראוי ליטהר בו, איגלאי מילתא שלא איחר בטומאתו להנזירות טהרה, ולא עבר בבל תאחר, אך לפ"ז יש לדון במה שנקטו הטו"א והמרכה"מ דלוקה בכה"ג משום בל תאחר, דמ"ט ל"ה כהתראת ספק, וי"ל לפ"ד התוס' בגיטין ל"ג א' (ד"ה ואפקעינהו), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
22. ובכ' הגרש"ר בסוגיין עמד ע"ד המנ"ח מטעם אחר, דאיסור בל תאחר הוא רק כשמאחר את חיובו אחר שנתחייב בו, אך קודם שנתחייב אינו עובר בבל תאחר, וכיון דבשעה שטימא עצמו עדיין לא נתחייב בתגלחת, אינו עובר בבל תאחר תגלחתו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-22)
23. ויש להוסיף, דבד' הרמב"ם בפ"ה מנזירות הי"ג מבו' להדיא דנזיר שגילח כל שער ראשו אינו עובר בבל תאחר, אף שהוא סותר בכך ל' יום, והוא מאחר את הבאת קרבנותיו ותגלחתו, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהוא משום דאינו מאחר את קרבנותיו ותגלחתו מזמנם, אלא מאחר את הזמן הראוי להם, אך אין להוכיח מזה, די"ל דהרמב"ם לטעמי' שלא הזכיר כלל להא דעובר בבל תאחר תגלחתו וקרבנותיו, (וגם אי נימא דקרבנות נזירות עובר עליהן בבל תאחר כשאר הקרבנות, כמשמעות ד' הרמב"ם בפי"ד ממעה"ק הי"ז, י"ל דאינו עובר אלא בג' רגלים), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-23)
24. ויש להוסיף, שהרי חלוק הוא דינא דנזירות על נזירות, מדינא דנזיר בביה"ק, דבנזיר בביה"ק אכתי לא חיילא נזירותו, דמה"ט הוא דכשיוצא מביה"ק צריך עכ"פ קבלה מועטת, אך בנזירות על נזירות חיילי עלי' ב' הנזירויות מיד, ומה"ט א"צ קבלה מועטת כשהשלים את הנזירות הראשונה, וכיון דחיילי עלי' ב' הנזירויות מיד, י"ל דהא דאינו נוהג את השני' עד השלמת הראשונה, הוא משום דזהו הזמן הראוי לניהוג נזירות זו, דל"ש שיהא עליו דין לנהוג נזירות בעודו נזיר, וכנ"ל, וע"כ הוא דכל שמאחר את השלמת הנזירות הראשונה אינו עובר בבל תאחר, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-24)