הוצאה ב סימן שא סעי_ ז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שא - הוצאה

**שיעורי הלכה**

דיני 'יציאה בשבת'

**שיעורים מפי מו"ר הגאון**

**רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

##### **או"ח סימן שא סעי' ז**

##### **שיעור ב**

# **[סעיף ז] כל היוצא בדבר שאינו תכשיט ואינו דרך מלבוש והוציאו כדרך שרגילין להוציא אותו דבר חייב.**

## הקדמה לדיני הוצאה

בביאור הלכה (ד"ה כל היוצא) הקדים הקדמה קצרה לכללי הוצאה שבסימן זה, והוא שכל דבר שאינו תכשיט או מלבוש יש איסור דאורייתא לצאת עמו, ואם יצא חייב כרת, ובשוגג חייב חטאת, ואם הוציא אותה כלאחר יד פטור אבל אסור [ואם היה 'מתעסק', היינו שלא ידע כלל שהוא מוציא פטור אף מקרבן].

אלא שמצינו כמה דברים שאף שיש עליהם דין מלבוש או תכשיט, ומדאורייתא מותר לטלטלם, גזרו חכמים שלא לטלטלם. **א]** אסרו לצאת בתכשיט משום שיש לחוש שתשלוף את התכשיט להראות לחברותיה ותוליך אותו ד' אמות ברשות הרבים. **ב]** אסרו לצאת עם מלבוש שהוא רפוי, מחשש שמא יפול ותטלטלהו ד' אמות. **ג]** אסרו ללכת עם מנעל אחד משום שיש לחוש שיצחקו ממנו, ויסיר את המנעל, ויטלטלנו ד' אמות. **ד]** אסרו לאשה ללכת עם דברים שיש בהם משום חציצה בטבילה, דחיישינן דלמא מיתרמי ליה טבילת מצוה, ותצטרך להסירה מעליה, ותבוא לטלטל ברשות הרבים. ויבוארו בעז"ה כפי הסדר.

# **[המשך סעיף ז] וכל תכשיט שהוא רפוי שאפשר לו בקל ליפול, אסור לצאת בו ואם יצא, פטור. ואשה לא תצא בתכשיטים שדרכה לשלפם** (פי' להסירם מעליה) **ולהראותם.**

כל פרטי דין יציאת אשה בתכשיטים מבואר באריכות לקמן (סימן שג).

## האיס**ור רק ברשות הרבים או גם בכרמלית וחצר מעור**בת

בשו"ע לקמן (סימן שג סעיף יח) הובאו ג' דעות באיסור זה די"א שאסרו לצאת לחצר שאינה מעורבת, אך לצאת לחצר מעורבת או בתוך ביתה מותר, וי"א שכל שאסרו לצאת בו לרשות הרבים אפילו להתקשט בו בביתה אסור, חוץ מכבול ופאה נכרית שהתירו [כדי שלא תתגנה על בעלה], וי"א שכל האיסור הוא רק ברשות הרבים, אך בחצר אפילו שאינה מעורבת לא אסרו. ומבואר שם במשנ"ב (ס"ק סב) שלצאת לכרמלית לכו"ע יש לאסור, משום דגריע טפי מחצר שאינו מעורבת.

## לצאת עם תכשיטים בזמנינו

ובשו"ע שם מסיק דהאידנא נהגו הנשים לצאת בתכשיטים, וביאר טעם ההיתר שהקילו בזה כדעה אחרונה שאין איסור בחצר שאינה מעורבת, ואף שבכרמלית יש איסור, כיון שבזמנינו אין רה"ר כלל, יש להקל דכרמלית תחשב כמו חצר שאינה מעורבת שלא גזרו עליה, שהרי אין חשש שתוציא לרה"ר. וברמ"א שם הוסיף סברא להקל דעכשיו שכיחי תכשיטים ויוצאים בהם אף בחול, ואין לחוש שתשלוף את התכשיט להראות לחברותיה כמו בימיהם שלא היו רגילים לצאת בתכשיטים אלא בשבת.

ומש"כ השו"ע להקל מחמת שאין בזמנינו רשות הרבים כלל, כבר כתב הביאור הלכה שם (ד"ה והשתא) דמצינו שהשו"ע בסימן שמה (סעיף ז) סתם לדינא דאף בזמן הזה יש רשות הרבים. ועוד תמה הביאור הלכה דא"כ מדוע בזמנינו לא תוקעין בשופר כיון שאין חשש כלל שיוליכנו ברשות הרבים, שהרי אין לנו רשות הרבים. ובאמת קשה לסמוך על היתר זה בזמנינו, שהרי כיום יש ערים גדולות שיש בהם שישים ריבוא, ונראה שהדרך לאותה העיר נחשבת לרשות הרבים.

ומכל מקום נהגו בזמנינו להקל בזה, וכנראה סמכו על מש"כ הרמ"א שאין לחוש כל כך שתראה לחבירתה, וכן מטו משמיה דהחזו"א (ארחות רבינו חלק א עמוד קלז) דכיון שכתב השו"ע שכך נהגו הנשים, ודאי שכך נפסק לדינא.

## דבר שהדרך לשולפו ולהראותו

אכן נראה שאם היא יודעת בעצמה שדרכה לשלוף את התכשיט אסור לצאת בו, וכן באיש אם יש דבר מסויים שיודע בעצמו שדרכו לשלוף אותו, אסור לצאת עמו לרשות הרבים. וראיה לדבר דהנה מצינו לקמן (סעיף ט) שהובא בשו"ע ב' דעות אי חיישינן דלמא שליף ומחוי גם לגבי האיש, די"א שאין לחלק, וי"א שבאיש אין לחוש כיון שאין דרכו להראות את התכשיטים שלו לאחרים, אלא שבביאור הלכה בסעיף יא (ד"ה בזה) כתב דאף לאיש אסור לצאת עם שעון משום שהדרך של האיש לשלוף אותו. ומבואר דאף בדבר שאין מקור לאסור בגמרא, מכל מקום אם הדרך לשלוף אותו יש איסור דרבנן שלא לצאת איתו לרשות הרבים.

וכמו כן כתבו הפוסקים (עי' חוט שני פרק פח ס"ק ו) שאדם שרגיל להוריד את המשקפיים שלו מפני הגשם, או מסיבה אחרת, אסור לו לצאת עם המשקפיים שלו כי יש חשש שיוריד אותם ברשות הרבים. ודבר זה תלוי בכל אחד לפי הרגלו [ואף שלגבי אשה מבואר שאסרו לצאת בדברים האסורים אף באופן שאין חשש שתוליכם ברשות הרבים (עיין משנ"ב לקמן סימן שג ס"ק ב שאף לבתולה אסור לצאת עם דבר שיש בו משום חציצה לטבילה, ואף שלא שייך שיזדמן לה טבילה, משום דלא פלוג בנשים), נראה שזהו רק בדברים שהם עיקר הגזירה המבוארת בגמרא, אך שאר הדברים יש לאסור רק במה שיש עליו חשש אצל אותו האדם].

**[המשך סעיף ז] לא יצא איש לא בסייף ולא בקשת ולא בתריס** (פי' מגן) **ולא באלה ולא ברומח ולא בכלים שאינם תכשיט, ואם יצא חייב חטאת, ולא בשריון ולא בקסדא** (פי' כובע של ברזל) **ולא במגפיים** (פי' אנפלאות של ברזל)**, ואם יצא פטור שהם דרך מלבוש.**

## האיסור לצאת בכלי מלחמה

מבואר בשו"ע שיש חילוק בין סייף וקשת וכו' שהם כלי מלחמה והיוצא עמהם חייב חטאת, דאינו תכשיט ואינו מלבוש. אך שריון וקסדא וכו' הם נחשבים במלבוש, ומכל מקום אסור מדרבנן ללבוש אותם. וטעם האיסור כתב המשנ"ב (ס"ק כה) שאיסורו הוא משום מראית העין, שיחשדוהו הרואים שרוצה להלחם בהם בשבת. ומקור דבריו מרש"י (שבת סד, ב ד"ה כל שאסרו) שביאר כוונת הגמרא שנאסר לצאת עם בגדים המיוחדים למלחמה, משום דיש בזה מראית העין שיחשדוהו באיסור. וע"ש במרדכי (רמז שנב) שביאר דהיינו שנראה שיוצא למלחמה.

## ללבוש בגדי מלחמה בביתו

והנה לפי טעם זה שיש לחוש למראית העין לכאורה יש לחוש כן אפילו אם הוא לובש את בגדי המלחמה בביתו, ואף שלשון השו"ע שלא יצא בקסדא וכו', משמע שהוא איסור רק ביציאה לרשות הרבים, צ"ל דהכא אין האיסור ביציאה אלא כבר בלבישה. ועיין בפמ"ג (א"א ס"ק יא) שכתב שאם האיסור לצאת למלחמה הוא רק מדרבנן אין לאסור משום מראית העין בחצר שאינה מעורבת, כמו בסימן שה סעיף יא, אך מסיק שם שכיון שהוא איסור דאורייתא יש להחמיר אף ברשות היחיד. וכן נראה מלשון המשנ"ב דאף בחדרי חדרים אסור ללבוש את בגדי המלחמה, ונראה כוונתו שיש איסור ללבוש את בגדי המלחמה אף בביתו. אכן בתהילה לדוד (ס"ק ד) כתב שאין לאסור ללבוש אותם אלא רק ברשות הרבים שיש שם איסור הוצאה, אך בחצר שאינה מעורבת אין איסור. ולפי זה יתכן לדחוק דכוונת הפרי מגדים והמשנ"ב שיש איסור אף בחדרי חדרים היינו שמשום מראית העין יש איסור ללכת ברה"ר אפילו בצינעא שאף אחד לא רואה, אך באמת אם לובש בביתו אין את הגזירה כלל. וצ"ע.

# **[המשך סעיף ז] ולא יצא בתפילין, מפני שצריך להסירם כשיכנס לבית הכסא.**

## אם טלטול תפילין הוא דרך מלבוש

וביאר המשנ"ב (ס"ק כז) דאף ששבת לאו זמן תפילין הם, אין איסור ללבשם, משום שהם בדרך מלבוש, וכל האיסור הוא מחמת שיש לחוש שמא יוליכם ד' אמות ברשות הרבים.

ולפי סברא זו היה נראה דאף אם לובש תפילין פסולות ויוצא עמהם לרשות הרבים פטור, משום שהוא דרך מלבוש. וכן צידד התהילה לדוד בשם הטורי אבן (ראש השנה כח, א) שהוכיח שהלובש תפילין פסולות אינו עובר משום טלטול.

אמנם בתהיל"ד שם הביא בשם שו"ת באר יצחק (אורח חיים סימן טז) דהלובש תפילין פסולות, ואפילו אם הם ספק פסולות, יש בזה משום משאוי, משום שאינו נחשב כדרך מלבוש, וכעין זה מבואר בפמ"ג לקמן (א"א ס"ק נג) שהלובש תפילין של רבינו תם ברשות הרבים הרי הוא עובר בספק מלאכה דאורייתא.

## דרך מלבוש בלבישת ציצית

וכעין זה מצינו פלוגתא באחרונים לגבי לבישת ציצית ברשות הרבים, דבשו"ע לעיל (סימן י סעיף ז) כתב שציצית שחציה פתוחה וחציה סתומה מטילים בה ציצית לחומרא, אך אין יוצאין בה בשבת, וביאר המשנ"ב (ס"ק כז) דשמא הוא פטור והציצית הוא כמשוי. וע"ש שאסר אפילו לצאת לכרמלית, כי אין עושין ספק דרבנן לכתחילה. אמנם החזו"א (סימן ג ס"ק כח) תמה על דברי השו"ע שהרי הציציות הם מתכסיסי הבגד, ומדוע שיהיה בטלטולם משום משאוי. ומסיק שם שאפילו בציצית פסולה, או ציצית שהטילו בבגד שאין בו שיעור טלית אין איסור לצאת בו לרה"ר, דהוי כתכשיטי הבגד.

ואולי פלוגתא זו תליא בפלוגתא הנ"ל דאי נימא שהציצית אף כשהיא פסולה, היא חלק מתכשיטי הבגד, א"כ י"ל שגם תפילין אף שהם פסולות הרי הם כמלבוש, אך למ"ד שאסור לצאת אם תפילין פסולות י"ל דה"ה שאסור לצאת עם ציצית פסולה דהוי כמשאוי. ויש לחלק ואכמ"ל.

ולמעשה נהגו להקל ולצאת עם טלית אף לרשות הרבים. אך צ"ע מדוע לא חששו שיבואו להסיר אותם בבית הכסא, וכמו שמצינו לגבי תפילין [ואף שאין איסור מדינא ללבוש טלית בבית הכסא, מכל מקום כיון שנהגו להוריד אותה יש לחוש שמא יוליכה ברשות הרבים], וצ"ע.

# **[המשך סעיף ז] ולא יצא במנעל אחד אם אין לו מכה ברגלו, דלמא מחייכי עליה ואתי לאתויי, אבל אם יש לו מכה ברגלו יצא באותו שאין בו מכה.**

## החשש דלמא מחייכו עליה בזמנינו

וכן אסור לצאת עם כל לבוש שיש לחוש שמחייכו עליה ותטלטל אותו ברשות הרבים, וכמו שמבואר בסימן שג (סעיף יג) שאסור לצאת במנעל קרוע דלמא מחייכי ואתי לאתויי.

והנה במשנ"ב לקמן (ס"ק סא) הביא בשם הט"ז שכל החשש שישלוף נעלו הוא דווקא בזמן הגמרא שיש לחוש שמא יוריד את אותה הנעל וילך יחף, אמנם בזמנינו שאם ילך יחף בלא נעליים מחייכו עליו אין לחוש שיוליך אץ הנעל ד' אמות ברה"ר. אך הביא שהתוספת שבת פקפק בזה, ולדעתו כיון שיש מיעוט שיוצאים יחפים בלא נעליים, ואצלם שייכת הגזירה, א"כ ראוי לאסור לכל אדם משום דלא פלוג רבנן. אכן נראה שבשאר מלבושים עדיין שייך דין זה שיש לחוש שמא מחייכו עליו, וכגון לצאת עם כובע קרוע, דיש לאסור משום דחיישינן דמחייכו עליו, ויבוא לטלטל אותו ברשות הרבים.

## לצאת בנעל אחת כשיש מכה ברגלו

בשו"ע מבואר שאם יש לו מכה ברגלו מותר לצאת רק באותה הרגל שאין לו בה מכה. ובאמת יש בזה מחלוקת בגמרא באיזה נעל מותר לצאת, דדעת ר' חייא בר רב שאם יוצא באותה רגל שאין לו בה מכה שרי, כי בזה אין לחוש שיחייכו עליו, כי יודעים שהוא לובש את נעליו לתענוג, וברגל עם המכה אינו לובש כי אינו יכול. ודעת רב הונא להיפך, שרק אם הוא יוצא בנעלו על הרגל שאין לו בה מכה אין לחוש שיחייכו עליו, משום שאומרים שאינו נועל אלא את הרגל שיש לו בה מכה, כדי שלא ינזק במכתו מהדרכים, ומבואר בריטב"א שם שלדעת רב הונא אסור לצאת כשיש לו מנעל רק ברגל הבריאה משום שכשיוצא רק ברגל שאין לו בה מכה, הרי רואים שאינו חושש לקוצים ואבנים, ולכן ברגל שיש לו מכה אינו לובש מנעל, וכל הטעם שלובש מנעל הוא רק לתענוג וחשיב כמשאוי.

ובביאור הלכה (ד"ה באותו) הביא שנחלקו האחרונים כמאן קיימא לן להלכה, ומסיק שאפילו מי שיש לו מכה ברגליו נכון להחמיר שלא לצאת במנעל אחד, אלא שבזמנינו שאין רשות הרבים דאורייתא, כתב שיש להקל ולסמוך על מה שפסק השו"ע שמותר לצאת עם מנעל רק ברגל שיש לו בה מכה.

ובאופן שיש לו גבס ברגליו ודאי יש להקל לצאת עם נעל רק ברגלו הבריאה, משום שהגבס נחשב כמנעל בפני עצמו, וגם ניכר הדבר שמשום מכתו הוא לובש רק נעל אחת, וכ"כ בחוט שני (פרק פח ס"ק ג). ולפי דברי הריטב"א דלעיל יש להקל מסברא, דכיון שיש גבס אין צריך למנעל כלל, שהרי הגבס מגן על הרגל מהקוצים והאבנים, וא"כ פשוט שהמנעל ברגל השניה נחשב כמלבוש.

## עוד דברים שאסרו חז"ל לצאת עמהם לרה"ר

א] כתב הרמ"א לקמן (סעיף טז) שיש מקילין לצאת עם פנטני"ש [דהיינו נעלי בית], ואף שיש לחוש שמא ישלף, כיון שהוא מחופה עור ומהודק קצת שרי, והביא שיש מחמירים בזה. ולדינא נראה שנעלי בית שעשויים מבד ודאי אסור, וכן נעלי בית הנקראים 'קרוקס' שאינם מהודקים אסור לצאת עמהם שיש לחוש שיפול מהרגל, ואם קושר אותם בחוט וכדו' שרי. [ולכן ביום הכיפורים שאסור בנעילת הסנדל צריך להחמיר ולא לצאת עם נעלי בית לרשות הרבים אלא אם כן יש שם עירוב כשר].

ב] בשו"ע לקמן (סימן שג סעיף א) מבואר שאסור לאשה לצאת בחוטי צמר וחוטי פשתן מפני שצריכה להסירם וחיישינן שמא תוליכם ד' אמות ברשות הרבים ע"ש. ויש שדנו דלפי זה אסור לצאת בעדשות מגע לרשות הרבים, שהרי הם חוצצים בטבילה. והנה אם המספר של העדשות גבוה, באופן שאינה יכולה לראות בלא העדשות, ודאי יש להקל משום דדמי למלבוש שמותר לצאת עמו ואף שהוא חוצץ מטבילה, משום שודאי תלבש אותו מיד, וכמו שנתבאר במשנ"ב לקמן (שם ס"ק ג), והכא נמי ודאי תלבש את העדשות מיד.

ג] בשו"ע לקמן (שם סעיף יג) מבואר שאסור לאשה לצאת במנעל חדש משום שיש לחוש שהנעל אינה במידתה, ושמא תוריד את הנעל ותוליכהו ברשות הרבים, ובאיש לא החמירו בזה. והביאו בשם הגרש"ז (שולחן שלמה שם ס"ק ה) שאם האשה מדדה את הנעליים בחנות מהני, ומותר לה לצאת לאחר מכן לרשות הרבים. אך יותר נראה דלא סגי בזה, שהרי גם בתקופת הגמרא מסתבר שמדדו את הנעל, רק שיש לחוש שמא לאחר הליכה מועטת ילחצו לה הנעליים ותבוא להסירם, ואין להתיר לצאת בשבת אלא אם כן כבר הלכה איתם הליכה של ממש.

**הדינים העולים:**

1. אסרו חכמים כמה עניינים שיש לחוש שמחמתם יבוא לטלטל ד' אמות ברה"ר.
2. נחלקו הפוסקים אם איסור זה הוא אף בחצר שאינה מעורבת.
3. אסור לצאת עם תכשיטים לרה"ר, אך למעשה נהגו בזמנינו להקל בזה.
4. אסור לצאת בכל דבר שיש לחוש שמא ישלוף אותו ויראה אותו לחביריו.
5. אסור לצאת בלבוש מלחמה משום מראית העין. ואפשר שאסור אפילו בבית.
6. אסור לצאת עם תפילין כי יש לחוש שיסיר אותם כשיכנס לבית הכסא.
7. נחלקו הפוסקים אם טלטול תפילין פסולות הוא כתכשיט. עוד נחלקו האם חוטי ציצית בטלית פסולה הוי משאוי או תכסיסי הבגד.
8. אסור לצאת במנעל אחד דלמא מחייכו עליה. ובזמנינו שרי לצאת במנעל ברגל שיש לו בה מכה.