הוצאה יג סימן שא סעי_ מג-מה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שא - הוצאה

**שיעורי הלכה**

דיני 'יציאה בשבת'

**שיעורים מפי מו"ר הגאון**

**רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

##### **או"ח סימן שא סעי' מ-מב**

##### **שיעור יב**

**[סעיף מ] כובע שהוא מתפשט להלן מראשו טפח, אסור להניחו בראשו אפילו בבית, משום אהל.**

## ביאור האיסור לצאת בכובע

[סעיף מג] המוצא ס"ת בשדה, אם אינו שעת סכנה יושב ומשמרו ומחשיך עליו (לשון הרמב"ם ובסכנה מניחו והולך לו). ואם היו גשמים יורדים, מתעטף בעור וחוזר ומכסה אותו ונכנס בו.

הטעם שהתירו לצאת מתעטף בספר תורה

ולא נתבאר בפוסקים להדיא מה הטעם שהתירו לצאת בספר תורה, ולכאורה היה נראה דההיתר הוא משום דאין דרך לצאת כך והוי הוצאה שלא כדרך שאיסורו הוא רק מדרבנן, והתירו לעשות כן כדי למנוע ביזיון הספר תורה. אכן בירושלמי (עירובין ריש פרק עשירי) מבואר שההיתר הוא משום שכך הוא דרך מלבוש, דמבואר שם שכל ההיתר לצאת בספר תורה הוא דווקא בספר תורה העשוי מעור רך, אך בספר תורה העשוי מעור קשה חשיב כמשאוי ואסור לצאת בו, ומבואר דלא התירו לצאת כשמוציא שלא כדרך אפילו כדי למנוע ביזיון של ספר תורה, ולכן אם הוא עור קשה אסור לצאת בו.

[סעיף מה] מי שנשרו כליו במים, הולך בהם ואינו חושש שמא יבא לידי סחיטה. ולא ישטחם לנגבם, מפני מראית העין, שלא יחשדוהו שכבסן בשבת. ואפילו בחדרי חדרים, שאין שם רואים אסור. ולא אסרו אלא לשטחן בשבת, אבל אם שטח מע"ש כלים המכובסים, אינו חייב לסלקן בשבת.

ביאור ההיתר לצאת עם כליו שנשרו במים

ובלבוש מבואר שהטעם שהתירו ללכת עם בגד שנשר במים ולא חששו שמא יסחוט אותו, הוא משום שאין אדם סוחט את כליו כשהן עליו. אמנם בתוספת שבת (ס"ק פא) הקשה עליו מדברי הרמ"א בסמוך (לקמן סעיף מו) שכתב שאסור לילך בשבת במקום שיוכל להחליק וליפול במים, דחיישינן שיבוא לידי סחיטה, הרי מבואר שאפילו בבגדים שהוא לבוש בהם שייך לחוש שמא יבוא לסוחטם, ולכן כתב לפרש כפירוש התוס' יום טוב (על מתני' שבת פרק כב משנה ד) דטעם ההיתר ללכת בבגד כשהוא כבר לבוש בו הוא משום כבוד הבריות, דאין זה מכבוד הבריות שיצטרך לשנות את מלבושו, וכן מדוקדק בלשון המשנ"ב (ס"ק קסב) 'שלא אסרו על האדם הבגדים שלובש אותן', ומשמע שאף שיש לחוש שמא יסחוט מכל מקום לא אסרו את הבגדים שהוא כבר לבוש בהם.

וכן יש לדקדק מהמשך דברי המשנ"ב (שם) שכתב שמסתבר דהיינו דווקא אם אין לו בגדים אחרים, אך אם יש לו בגדים אחרים לא התירו לילך בבגדים הרטובים, והיינו גם כן כטעם התוס' יום טוב הנ"ל דכל ההיתר הוא משום כבוד הבריות, ולכן באופן שיש לו בגדים אחרים לא שייך בזה ההיתר של כבוד הבריות שהרי יכול ללבוש בגד אחר.

גדר ההיתר של 'כבוד הבריות'

והנה מדברי המשנ"ב מבואר שאם אין לו בגדים אחרים מותר לו אף לכתחילה ללבוש את הבגד הרטוב משום כבוד הבריות.

ויל"ע בהיתר זה דבשלמא אם נשרו כליו בעודו ברשות הרבים מובן הטעם שהתירו לו להמשיך ללכת בהם משום שיש בזה משום כבוד הבריות שיצטרך להסירם ברשות הרבים, אך אם הוא נמצא בביתו מהיכי תיתי שכדי שהוא יוכל לצאת יתירו לו איסור דרבנן משום כבוד הבריות.

ובאמת כבר מצינו כעין זה במשנ"ב בהלכות ציצית (לעיל סימן יג ס"ק יב) שהתירו למי שבא בשבת לבית הכנסת ורצה ללבוש טליתו ומצא שהציציות שלו נפסלו, ומתבייש לישב ברבים בלא טלית, דהתירו לו ללבוש את הטלית מפני כבוד הבריות, וגם שם מבואר שהתירו לו מלכתחילה ללבוש את הטלית, משום כבוד הבריות ולא אמרינן לו שילך לביתו להתפלל.

אך מאידך מצינו במשנ"ב לקמן (סימן שב ס"ק ו) שהיקל לנער את בגדיו מן האבק ע"י אינו יהודי, משום דיש בזה משום כבוד הבריות ע"ש, ובשש"כ (פרק טו הערה עה) הביא בשם הגרש"ז שאם יכול ללכת ממקום שאין הרבים מצויין שם לא התירו לו לנער את בגדו. ומשמע שאין להקל משום כבוד הבריות אלא רק במקום שהוא מוכרח לכך, אך אם יכול להימנע מללכת למקום שבו יש לחוש לכבוד הבריות לא התירו לו לנער את האבק.

ולכאורה ה"ה לענייננו שאין להתיר לצאת בבגד שנשר במים אלא רק אם הוא מוכרח ללכת בו, אך אם יכול להימנע מלילך למקום שרבים מצויין שם אין להתיר. ולמעשה נראה דכל ההיתר הוא רק אם רוצה ללכת לבית הכנסת או לשאר דבר מצוה, אך אם רוצה לצאת מביתו לדבר הרשות כגון שיוצא סתם לטייל, אסור לו לצאת עם בגד שנשר במים ועדיין צ"ע.

ללכת עם גרביים רטובות

ואף שהתירו לילך בבגדים שנשרו במים, אך עדיין יש לדון באופן שנרטבו הגרביים שעל רגליו ששם החשש הוא לא רק שיבוא לסחיטה, אלא הוא פסיק רישא שסוחט את המים שבגרביים, ומכל מקום כתב המנחת שבת (סימן פ ס"ק קלא) שיש להקל ללכת בהם, וטעמו דאף שבסחיטת בגד יש לחוש משום איסור דש, ומשום איסור מלבן, מכל מקום בגרביים הרטובות יש להקל, כיון שבאופן שהמים הולכים לאיבוד אין איסור דש מן התורה, וגם אין בזה משום איסור מלבן דאורייתא משום שעושה זאת כלאחר יד [וגם יש לדון בסברא שלא שייך בזה איסור מלבן כיון שהוא דרך לכלוך ועי'], וכיון שכל איסורו הוא רק מדרבנן לכן יש להקל לצאת בגרביים הרטובות משום כבוד הבריות, וכמו שהתירו ללכת עם בגדים שנשרו במים, דבחשש דרבנן הקילו משום כבוד הבריות.

ובאמת נראה שיש סברא נוספת להקל בזה, דכל דבר שאי אפשר ליזהר בזה לא גזרו בזה רבנן, וכמו שמצינו בשו"ע לקמן (סימן שכ סעיף יג) שדורס אדם שלג ברגליו ואינו חושש, ומבואר בט"ז שם (ס"ק י) דכיון שהוא דבר שאי אפשר ליזהר בזה לא גזרו רבנן [וע"ש במשנ"ב (ס"ק לט) שהביא דהתו"ש והגר"א ביארו שההיתר הוא בצירוף הסברא דהוי דבר שאינו מתכוין], וכן מבואר בסעיף שאח"כ שהמהר"ם מרוטנבורג מתיר להטיל מי רגליים בשלג, והיינו נמי כנ"ל כיון שאי אפשר ליזהר בזה וכמבואר שם במשנ"ב (ס"ק מ).

ובדומה לזה דנו לגבי נעליים שיש בתחתיתם אותיות וצורות שונות, וכשהוא הולך על החול הוא מטביע את אותם ציורים באדמה, וביארו הפוסקים דטעם ההיתר ללכת עם אותם הנעליים הוא משום שכשאי אפשר בעניין אחר לא אסרו רבנן.

ובספר ארחות רבינו (חלק א עמוד קלה) הביא שהיה מעשה עם הסטייפלער שנרטבה הגרב שברגלו ביום הכיפורים, ונזהר שלא לדרוך על הרגל עם הגרב הרטובה מחשש סחיטה, וכתב שם שהדבר עלה לו במאמץ רב ע"ש. ולכאורה לפי המבואר יש להקל ללכת עם הגרב הרטובה אם אין לו גרב אחרת, ושם נראה שהחמיר על עצמו בזה אף שמדינא שרי. אכן באופן שיש לו גרב אחרת ללבוש אסור ללכת עם הגרב הרטובה, דאין בזה את ההיתר של כבוד הבריות.

נפל סמרטוט לתוך הכיור

יש לדון באופן שנפל סמרטוט רטוב לתוך הכיור דלכאורה אסור בכה"ג לפתוח את ברז המים, דכיון שכששופך מים על הסמרטוט הרי יש בזה משום שרייתו זהו כיבוסו [אמנם אם יניח לכלוך בכיור אפשר שיש להקל לפתוח את המים לדעת הרבה פוסקים דס"ל שאין איסור של שרייתו זהו כיבוסו בדרך לכלוך, עיין לקמן (סימן שב סעיף ט)], אך מאידך יש גם איסור להוציאו בידיו משום שיש לחוש שמא יסחוט.

ונראה שמותר להוציאו ע"י כלי כגון יעה וכדומה, דנראה שבאופן זה אין לחוש שמא יסחוט, דכל מה שיש לחוש הוא רק כשמחזיקו ביד ואינו צריך פעולה נוספת לסחיטה, אך אם מוציאו ע"י כלי מסתבר שאין לחוש שמא יבוא להחזיקו בידיו ולסחוט.

ומשום חשש מוקצה בטלטול הסמרטוט נראה דיש להקל דהתירו לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור מקומו, ומסתבר דהכא חשיב כטלטול לצורך מקומו [אף שאינו צריך את מקום הסמרטוט עצמו, אלא רק רוצה שלא יהיה כאן הסמרטוט], וכשמוציאו ע"י כלי כגון יעה ודאי שרי כיון דהוי טלטול מן הצד.

חשש מוקצה בבגדים רטובים

הנה בעצם דברי המשנ"ב מבואר שאם אין לו בגדים אחרים מותר לו ללבוש את אותם בגדים שנשרו במים משום כבוד הבריות וכנ"ל. ויש לדון שאף שאין לחוש שמא יסחוט, הרי לכאורה יש לאסור לטלטל בגד שהיה רטוב בבין השמשות משום שהוא מוקצה, וכמו שמבואר במשנ"ב לקמן סימן שח (ס"ק סג) שבגדים שהיו רטובים בבין השמשות אסור לטלטלם כל השבת משום שמוקצים הם מחשש שמא יבוא לסחיטה, ומיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא. [ואולי י"ל דהכא מיירי שאינו רטוב כל כך ואין בזה טופח ע"מ להטפיח, אך אם יש טופח ע"מ להטפיח באמת אסור משום מוקצה. ויל"ע קצת אם בבגד שאין בו טופח ע"מ להתפיח שייך הגזירה דשמא יסחוט].

אמנם לעיל בשיעורים על סימן שח התבאר דיש לצדד שאין איסור מוקצה בבגדים רטובים דהנה לכאורה קשה על דברי המשנ"ב הנ"ל מדוע בבגדים הרטובים בבין השמשות אמרינן מיגו דאיתקצאי, הא כיון שבודאי יתייבשו הוי כגמרו בידי אדם דאינו מקצה דעתו מיניה כמו שנתבאר במשנ"ב (סימן שי ס"ק יט). ותירצו האחרונים (מנחת יצחק ח"א סימן פא, ושבט הלוי ח"א סימן סב) דמה שכתב המשנ"ב לאסור בגד רטוב היינו באופן שאין ודאות שהבגד יתייבש בשבת, ולכך חשיב כגמרו בידי שמים דאמרינן מיגו דאיתקצאי, ובאמת אם ידוע שבגד זה יתייבש בשבת עצמה, שרי בטלטול דלא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי. ולדעתם באמת יש איסור מוקצה בזמן שהבגד רטוב.

אך ע"ש שמדברי המשנ"ב כאן יש לדקדק שאין איסור מוקצה לטלטל בגד רטוב, דהא לא מצינו שהתירו לטלטל מוקצה משום כבוד הבריות, ואפ"ה כתב המשנ"ב שמותר ללבוש בגד רטוב הכיא שאין לו בגד אחר, ועוד התבאר שם שנראה דאין לאסור לטלטל בגד רטוב משום מוקצה דאף שיש לחוש שמא יסחוט, הרי קיי"ל (שבת קמו, א) דבעשרה בני אדם מותר, וכן פסק המגן אברהם (סימן שא ס"ק נח) [ודעת הא"ר (ס"ק פ) דה"ה דשרי אפילו בשניים], וכיון שיכול להשתמש בו בשבת ע"י עשרה, אין לאוסרו משום מוקצה. ומסקינן שם דנראה שאין איסור מוקצה בבגד רטוב, ולכן אחר שנתייבש יש מקום להקל ולטלטלו, דלא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי. וכן צידד הגרש"ז (שש"כ פט"ו הערה ס).

לתלות בגדי תינוקות ומעיל גשם

כתב המשנ"ב (ס"ק קסד) דאף שאסרו לשטוח בגדיו בחמה מפני מראית העין שיחשדוהו שכיבסם בשבת, מכל מקום מותר לשטוח בגדים המלפפים בהם תינוקות [היינו חיתולי בד], דכיון שיש עליהם צואת הקטן ניכר הדבר שלא כבסן וליכא חשדא. ועל פי זה נראה דה"ה שמותר לתלות מעיל גשם לייבוש כיון שהדבר ניכר שתולה מחמת שיורד גשם בחוץ, ולא מחמת שכיבס אותם בשבת.

אך צ"ע דמצינו במשנ"ב לקמן (ס"ק קסו) שהמשנ"ב החמיר שלא לשטוח אלונטית בחמה [היינו מגבת שנועדה להסתפג בה] וצ"ע מאי שנא מבגדי תינוקות שמותר לשטוח בחמה כיון שניכר הדבר שלא כיבסן, והכא נמי הרי ניכר שהוא שוטח את המגבת מחמת שנסתפג בה, ולא מחמת שכיבסה בשבת, ואולי י"ל שבסתמא מי שמתנגב במגבת אינו תולה אותה ליבוש בחמה, ואין מייבשים אותה בחמה אלא רק לאחר הכביסה, ולכן יש בזה משום מראית העין. ועדיין צ"ע.

הדינים העולים:

1. מצא ס"ת מונח בביזיון מותר ללובשו ולהכניסו לעיר דהוי דרך מלבוש. ודווקא שהס"ת עשוי מעור רך.
2. מותר לצאת עם כליו שנשרו במים וי"א שהוא משום שלא גזר שיסחוט בגד שהוא לבוש בו, וי"א דהקילו מפני כבוד הבריות.
3. מבואר שמשום כבוד הבריות התירו אף לכתחילה ללבוש בגד זה.
4. מותר ללכת עם גרביים רטובות אם אין לו אחרות.
5. אם אינו מחזיק את הבגד בידו לכאו' אין לחוש שמא יסחוט.
6. סמרטוט שנפל לכיור נראה דשרי להוציאו ע"י כלי.
7. כאן מבואר שאין חשש מוקצה בבגד רטוב, וי"א שיש לחוש שהוא מוקצה אם יש בו טופח על מנת להטפיח.
8. אסור לתלות בגדים שנשרו בחמה וכן מגבת שהסתפג בה דנראה שכבסן בשבת.
9. מותר לתלות בגדי תינוקות וכן מעיל גשם כי ניכר שלא כיבסן.

.

**הדינים העולים:**

1. אסור לצאת בכובע שיש בשוליו טפח, אמנם יש מקילין בימינו שהכובע אינו נעשה לצל.
2. אסור לצאת בכובע שאינו מהודק לראשו שמא יפול ויבוא לטלטול ד"א ברה"ר, אמנם יש להקל במקום שיש לסמוך על ההיקף מחיצות של העירוב, או אם מקפיד לצאת עם כובע גדול על הכיפה שלו.
3. אם הכובע מהודק באופן שלא יפול ברוח המצויה באותו זמן מותר לצאת בו.
4. המוצא תפילין קשורות מותר ללובשן ולהכנס בהם לעיר כדי שלא יתבזו, ובלא"ה אסור ללבוש תפילין בשבת דמזלזל באות שלהם.
5. נחלקו הראשונים האם מותר לאשה לצאת עם תפילין בשבת, ולצאת עם טלית המג"א החמיר ולשעה"מ ועוד אחרונים מותר.
6. ובטלית קטן י"א דאף למג"א מותר ויש אוסרים.