א (א) בגדר חיוב המלקות בעדי ב_ג, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים / מהדו_ק

אור ליום ד' ט"ו אלול תשע"ד

**א**

א] מכות ד"ב., מעידין אנו באיש פלוני שהוא בן גרושה או בן חלוצה, אין אומרים יעשה זה בן גרושה או בן חלוצה תחתיו אלא לוקה מ', ובגמ' בע"ב אמר עולא וכו' רמז לעדים זוממין שלוקין מה"ת מנין, דכתיב והצדיקו את הצדיק והרשיעו את הרשע והי' אם בן הכות הרשע וכו', אלא עדים שהרשיעו את הצדיק ואתו עדים אחריני והצדיקו את הצדיק דמעיקרא ושוינהו להני רשעים והי' אם בן הכות הרשע.

והנה בגדר חיוב המלקות בעדי בן גרושה, נסתפקו האחרונים אם הוי עיקר חיוב המלקות על עבירת עדות שקר ומשום הלאו דלא תענה, או דהוי עיקר חיוב המלקות על הזממה, וע"ד חיובא דכאש"ז, ול"ב להלאו דלא תענה אלא לאזהרה.

ב] וכבר הוכיחו בזה מכ"ד דהוי עיקר חיוב המלקות על הזממה, חדא, הוא ממש"א בכתובות דל"ג. אמר אביי וכו' אי ס"ד עדים זוממין צריכין התראה כי לא מתרינן בהו לא קטלינן להו, מי איכא מידי דאינהו בעו קטיל בלא התראה ואינהו בעו התראה הא בעינן ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו וליכא, מתקיף לה וכו' אלא מעתה ב"ג וב"ח דלא מכאש"ז קא מיתרבי ליבעי התראה, אמר קרא משפט אחד יהי' לכם משפט השוה לכולכם, - וזה ניחא אי נימא דעיקר חיוב המלקות הוי על הזממה, וע"כ שפיר ילפינן לחיוב המלקות דעל הזממה מחיוב כאש"ז דעל הזממה, מדבעינן משפט השוה לכולכם, אך אי נימא דעיקר חיוב המלקות הוי על העבירה דעדות שקר, הרי אי"ז ענין כלל לחיובא דכאש"ז, ול"ה מצי למילפה ממשפט השוה לכולכם.[[1]](#footnote-2)

עוד הוכיחו בזה ממש"כ התוס' בסוגיין, דכיון דלוקין "הוי כאשר זמם" והוי שפיר אתה יכול להזימה, ומ' להדיא מל' התוס' דהמלקות הוי עונש על הזממה, וזהו שכתבו דכיון דלוקין הוי כאשר זמם, וע"כ נמי מתקיים בזה דינא דאתה יכול להזימה, כיון דהן מקבלין עונש על הזממה, (אך אי"ז מוכרח, די"ל דגם אם הוי המלקות על הלאו דעדות שקר, מ"מ כיון דבפועל הם יראים לשקר משום חיוב המלקות, סגי בזה לדינא דעשאי"ל).

עוד הוכיחו בזה, ממש"כ הרמב"ן והריטב"א בסוגיין במעידין שהוא חייב גלות, דכל שהוא מודה לדברי העדים לי"ב חיוב הזמה,[[2]](#footnote-3) ומשמעות סתימת דבריהם דאף לי"ב חיוב מלקות, ואם הוי חיוב המלקות על העדות שקר, הי' בדין דלא תועיל הודאתו לפטרם, דאינו בע"ד ע"ז, ומהא דמהני הודאתו לפטרם, יש ללמוד דחיוב המלקות הוא על זממתם, וע"כ כל שהודה שעדותם אמת ולא זממו כלום, מהני הודאתו לפטרם.

וכן נראה מהא דמבו' בכ"ד דאין עדים זוממין לוקין אלא כשהרשיעו צדיק בעדותם, וכל דלא הרשיעו צדיק אינם לוקין, אף שעברו משום לא תענה, וכמש"נ בזה בסימן א' (ב) סק"א, - וכ"ה בד' הריטב"א בע"ב בשם הרמב"ן, דהא דכשהעידו שהוא חייב כופר אינם לוקין, הוא משום דמלקות והצדיקו במקום הזמה עומד, וכיון דלא שייכא בהו הזמה לפי שאין עדותן צריך לשמים, אף מלקות נמי ליכא, עכ"ל.

ג] ונראה דיש להוכיח עוד בזה, דהנה הריא"ז בקונט' הראיות לקמן ד"ה: פירש דהא דבעי התם חייבי מלקיות מנין חייבי גלויות מנין, אי"ז בהא דבעינן שיגמר הדין על פיהן, אלא הוא בהא דאין עונשין מן הדין, - והנה בפסקי הריא"ז בפירקין ה"א דין י"ב כתב דאם העידו על חייבי גלויות אין חייבין בהזמתן אא"כ נגמר דינו של נידון ע"פ עדותם, והרי דאף דליכא קרא להכי, מ"מ ילפינן מהא דעדים זוממין אין חייבין בכאש"ז אלא כשנגמר הדין על פיהן, דה"נ עדי ב"ג שהוזמו אין חייבין מלקות אלא כשנגמר הדין על פיהן, - ואי נימא דחיוב המלקות אינו על הזממה אלא על העבירה דעדות שקר, היאך ילפינן מהא דאין חייבין על הזממה אלא כשנגמר הדין על פיהן, דה"נ אין חייבין על עדות שקר אלא כשנגמר הדין על פיהן.

ונראה דגם לדעת רש"י ודעימי' לקמן שם דמפרשי דהא דבעי התם חייבי מלקיות מנין וחייבי גלויות מנין, הוא להא דבעינן שיגמר הדין על פיהן, ג"כ יש להוכיח מזה דחיוב המלקות הוא על הזממה, דאי נימא דחיוב המלקות הוא על העבירה דעדות שקר, היאך ילפינן מהגז"ש דרוצח רוצח דאין חייבין מלקות אלא כשנגמר הדין על פיהן, הרי הך גז"ש לא קיימא כלל על חיוב המלקות דהעדים, אלא קיימא על עיקר חיוב גלות דילפינן לי' מחיוב מיתה, והיאך יש ללמוד מזה דעדים שהעידו לחייב גלות אינם חייבין מלקות אלא כשנגמר הדין על פיהן, - ובע"כ מזה דחיוב המלקות הוי ג"כ על הזממה, וכל הא דס"ד דכשהעידו לחייבו גלות ה"ה חייבין מלקות אף קודם שנגמר הדין, הוא משום דיש לחלק בין זממת מיתה לבין זממת גלות, וע"ד הא דבעינן קרא לרבויי במעידין על חייבי מלקיות דאין חייבין אלא כשנגמר הדין, וע"ז שפיר ילפינן מהגז"ש דנפש בנפש.[[3]](#footnote-4)

**ב**

ד] והנה יש שנקטו, דגדר הך מילתא דחיוב המלקות בעדים זוממין הוי על הזממה, הוא דבמקום דא"א לענשם בכאש"ז, חייבתם תורה בעונש אחר דמלקות, והמלקות באים במקום חיוב כאש"ז.

אך בפשוטו אאל"כ, דא"כ מ"ט דר"מ לקמן ד"ד. דבהעידו על פלוני שהוא חייב מאתים זוז והוזמו לוקין ומשלמין, ואם העידו שהוא חייב מלקות והוזמו לוקין פ', ואם כל הא דנתחדש בפרשת והצדיקו דעדים זוממין לוקין, הוא תמורת חיוב כאש"ז, הרי דבהני גווני דהן מתחייבין בכאש"ז, ל"ה לנו לחייבם מלקות, - וגם לדעת רבנן דאין לוקין ומשלמין ואין לוקין פ', בפשוטו הוא רק משום דינא דכדי רשעתו, ומשום דליכא אלא חדא אזהרה דלא תענה, אך דעת הרמב"ן והריטב"א דאף בלא כדי רשעתו אין לוקין ומשלמין, ונת' להלן סק"ט בהערה, אך גם לדעתם הרי לדעת ר"מ הן לוקין ומשלמין, ורחוק לומר שנחלקו ר"מ ורבנן בגדר חיוב המלקות דהוצדיקו, אך בלא"ה היו לוקין ומשלמין והיו לוקין פ', והרי דחיוב המלקות דוהצדיקו, אינו בא במקום חיובא דכאש"ז, אלא הוא חיוב בפנ"ע שחייבתם תורה על זממתם.

ה] ונראה דיש להוכיח כן עוד, דהנה לדעת ר"מ דס"ל לקמן ד"ד: דאזהרה דעדים זוממין הוא מולא יוסיפו, יש להסתפק בחיוב המלקות דוהצדיקו, אם הויא אזהרתו ג"כ מהך קרא דולא יוסיפו, או דהוי אזהרתו מקרא דלא תענה.

ובפשוטו יש ללמוד לזה, מהא דס"ל לר"מ דעדים זוממין שהעידו לחייב ממון או מלקות, לוקין ג"כ משום לא תענה, ופירשו הראשונים דאף דהו"ל לאו שאין בו מעשה, מ"מ גלי קרא דוהצדיקו דלוקין, ואם הא דלוקין מוהצדיקו, הוא משום הלאו דולא יוסיפו, הרי לא מצינו כלל דגלי קרא דלוקין על לא תענה, ומ"ט ס"ל לר"מ דה"ה לוקין משום לא תענה, אך יש לדחות, דכיון דב' הלאוים דמו זל"ז, שפיר מצינו למילף חד מחברי', ושמא ילפינן לה ממשפט א' יהי' לכם משפט השוה לכולכם, וצ"ע, - וכ"ה מבו' להדיא בל' הרמב"ן בע"ב, דגם לדעת ר"מ הוי המלקות דוהצדיקו משום הלאו דלא תענה, עיי"ש.

ויש להביא ראי' מוכרחת לזה, דהנה אי נימא דהמלקות דהוצדיקו הוי אזהרתם מקרא דלא יוסיפו, הי' בדין לדעת ר"מ, דעדי בן גרושה שהוזמו ילקו פ', משום והצדיקו ומשום לא תענה, ומשמעות מתניתין דבעדי בן גרושה לא פליגי ר"מ וחכמים, וכ"ה להדיא בתוספתא בפירקין, עיי"ש, ובע"כ מזה דהמלקות דהוצדיקו הוי אזהרתם מקרא דלא תענה, וע"כ אינו לוקה פ'.

והנה אמנם אי נימא דחיובא דוהצדיקו, הוא בא במקום חיובא דכאש"ז, הרי הי' בדין דכ"ה דלא יוסיפו הוי אזהרה לעדים זוממין, ה"נ הו"ל אזהרה לעדי בן גרושה שהוזמו, - ובע"כ מזה דחיובא דוהצדיקו הוא חיוב בפנ"ע שחייבתם תורה על זממתם, ואינו בא במקום חיובא דכאש"ז, וע"כ ליכא בזה להאזהרה דלא יוסיפו, דהאזהרה דלא יוסיפו דכתיבא בפרשת כאשר זמם, לא קיימא אלא על מיני זממה דמתחייבין עליהן בכאש"ז, וז"ב.

**ג**

ו] אמנם בעיקר הך מילתא שנתבאר דחיוב המלקות דוהצדיקו הוי על זממתם, צ"ע מל' הראשונים בכ"ד דנראה להדיא דלא כן, חדא, הוא מש"כ הרמב"ן בע"ב, ז"ל, גלי רחמנא דלקו, ומיהו כי לקו משום לאו דלא תענה הוא דלקו דהכא גלי רחמנא דלקו אההוא לאו, והיינו דנקט ר"מ לאו דלא תענה דאההוא לאו לקי דלא אשכחן מלקות אלא אלאו, עכ"ל, וכ"ה בל' הריטב"א שם, ומבו' להדיא דעיקר חיוב המלקות הוא על הלאו דלא תענה, - וכ"ה בד' הריא"ז בפירקין, ז"ל, עדים שהעידו על הכהן שהוא בן גרושה או חלוצה והוזמו וכו', אלא מכין אותם מלקות מ' "מפני שעברו על לא תענה ברעך עד שקר", עכ"ל.

וכ"ה מבו' בל' הראב"ד בב"ק דע"ד:, ז"ל, לוקין משום לא תענה ברעך עד שקר, ואע"ג דלאו שאין בו מעשה הוא, הא קיי"ל דאית בי' מלקות מוהי' אם בן הכות הרשע, דאע"ג דההוא קרא בהזמה דרשינן גלוי מילתא הוא דאית בהו מלקות, עכ"ל, וכ"נ עוד בל' קמאי בכ"ד.

ז] עוד צ"ע בזה, ועמד ע"ז בשיעור הגר"ר שליט"א, ממש"א לקמן ד"ד: דמהא דעדים זוממין לוקין יש ללמוד דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו, והנה בפשוטו עיקר הא דאין לוקין על לאו שאין בו מעשה, הוא משום דבעינן דומיא דלאו דחסימה, וכ"ז הוא כשהמלקות הם על הלאו ככל חייבי לאוין, דבזה גלי קרא דכל לאוין הדומים ללאו דחסימה לוקין עליהן, אך אי נימא דהמלקות דעדים זוממין אי"ז על הלאו דלא תענה, אלא על הזממה, והלאו דלא תענה אינו בא אלא לאזהרה, ל"ה שייך בזה דינא דלאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו.[[4]](#footnote-5)

ח] עוד צ"ע בזה, בהא דפריך הגמ' בע"ב בהא דילפינן מוהצדיקו דעדים זוממין לוקין, דתיפו"ל מלא תענה, ואי נימא דהא דבמלקות דוהצדיקו ל"ב התראה ומתתקיים בהן דינא דעשאי"ל, הוא משום דהוי המלקות על הזממה דומיא דחיובא דכאש"ז, הרי אין לנו להקשות דמ"ט בעינן לקרא דוהצדיקו דתיפו"ל מלא תענה, שהרי אם הי' נלמד חיוב המלקות מלא תענה, הי' זה ככל חייבי מלקיות דצריכין התראה, וגם לא היתה עדותם מתקבלת כלל דהו"ל עשאאי"ל, וע"כ בעינן לקרא דוהצדיקו, דמזה נלמד דהעדים זוממין לוקין על זממתם, וע"כ אינם צריכין התראה מדכתיב משפט א', וע"כ נמי מתקיים במלקות אלו דינא דעשאי"ל, ועי' בפנ"י שם שכבר על הא דפריך דתיפו"ל מלא תענה, דנפ"מ דל"ב התראה, עיי"ש, - ושמא י"ל דעדיפא מינה קאמר, ובלא"ה כתבו התוס' לקמן ד"ד: דהומ"ל משום דהוי לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד.

**ד**

ט] ובפשוטו הישוב לזה הוא, דהנה בפירש"י בע"ב כתב, ז"ל, ותיפו"ל מלא תענה, כל עונשי לאוין מלקות אלא במקום שפירש לך בו עונש, וכאן שאינו יכול לענשן בעונש הכתוב בהן ילקו, עכ"ל, ומ' מל' רש"י דגם חיובא דכאש"ז הוי עונש על הלאו דלא תענה.

וכ"ה להדיא בחי' הרמב"ן שם, ז"ל, אלא ה"ק היכא שהעידו בו שהוא חייב מלקות אין לוקין אלא ארבעים שעונש אותו הלאו הוא כאשר זמם, והכי אמר רחמנא לא תענה ברעך עד שקר ואי ענה ועשיתם לו כאשר זמם, הילכך כל היכא דמקיימינן בהו כאשר זמם לא ענשינן לי' אלאו דלא תענה בעונש אחר שזהו עונשו, עכ"ל, וכ"ה להדיא בחי' הרמב"ן לקמן ד"ד. ובחי' הריטב"א שם, עיי"ש, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בסהמ"צ מ' רפ"ה., עיי"ש.[[5]](#footnote-6)

ולפ"ז הרי דשפיר כתבו הראשונים דקרא דוהצדיקו גלי דלוקין על לא תענה, ושפיר מצינו למילף מינה דלוקין על לאו שאין בו מעשה, ולא תיקשי מהא דמוכח מכ"ד דחיוב המלקות הוי דומיא דחיוב כאש"ז, שהרי אף חיוב כאש"ז הוי עונש על הלאו דלא תענה.

**ה**

י] אמנם בעיקר הדברים צ"ע, דהיאך מצינו למימר דחיובא דכאש"ז הוא עונש על הלאו דלא תענה, הרי בב"ק ד"ד: תניא דעדים זוממין הוו מכ"ד אבות נזיקין, ואם חיוב העדים זוממין הוא עונש על עבירת הלאו, ואי"ז משום הזממה שזממו להפסיד לנידון, מ"ט הוי זה בכלל אבות נזיקין.

עוד העירוני בזה, ממש"א בע"ב דהא דעדים זוממין קנסא הוא משום דלא עשו מעשה ונהרגין ומשלמין ומשום דממון ביד בעלים ומשלמין, וזה ניחא אם חיובא דעדים זוממין הוא על הזממה שזממו להרוג את הנידון ולחייבו ממון, ובזה הוא דאמרינן דקנסא הוא, כיון שלא נהרג זה ולא שילם הממון, אך אם חיובא דעדים זוממין הוא על עבירת עדות שקר, הרי דהעבירה דעדות שקר כבר נשלמה בהגדתם, ומה לי שלא נהרג הנידון ולא שילם הממון.

עוד צ"ע בזה ממש"א בר פדא בסוגיין דק"ו ומה המחלל אינו מתחלל הבא לחלל ולא חילל אינו דין שלא יתחלל, וג"ז ניחא רק אם חיובא דעדים זוממין הוא על מה שזממו לחלל את הנידון, ובזה הוא דעבדינן ק"ו מהמחלל דאינו מתחלל, אך אם חיובם הוא על עבירת עדות שקר, הרי ליכא ק"ו כלל, שהרי המחלל לא עבר על עדות שקר, וע"כ אינו מתחלל.

עוד ילה"ע בזה, דאם אכן הוי חיובא דכאש"ז עונש על הלאו דלא תענה, מ"ט מהני הודאת הנידון לפטרם אף מחיוב גלות ומלקות, וכמבו' כן בד' הרמב"ן והריטב"א בסוגיין ונת' לעיל סק"ב, דלכאו' כל הא דמהני הודאתו לפטרם, הוא רק משום דחיובם הוי על הזממה שזממו לחייבו, ואף חיוב המלקות הוי על הזממה, וכמש"נ לעיל סק"ב ללמוד מזה, אך אם חיובם הוא על עבירת עדות שקר, הי' בדין שלא תועיל הודאתו כלל לפטרם.

יא] ונראה הביאור בזה, דהנה הרי לא בכל גוונא דעוברין העדים משום לא תענה, ה"ה חייבין בכאש"ז או במלקות, וכמש"נ לעיל, ונראה דאי"ז תנאי בעלמא דלא הענישתם תורה על העבירה דלא תענה אלא בשזממו להפסיד את הנידון בעדותם ולהרשיע צדיק, אלא היינו דנכלל בהלאו דלא תענה איסור לזמום על חבירו ע"י עדות שקר,[[6]](#footnote-7) והעונש דלאו זה הוא, דכאשר זמם לעשות כן יעשה לו.

והיינו דאמנם אי נימא דעבירת האיסור בהעדות שקר מצ"ע, אין מסתבר דגדר העונש הוא כאשר עשה כן יעשה לו, ובעכצ"ל טעמים אחרים בהא דהעונש על העדות שקר הוא כאשר זמם, אך כיון דעבירת האיסור היא במה שזמם על חבירו ע"י עדות שקר, שפיר י"ל דהעונש ע"ז הוא דכאשר זמם לעשות כן יעשה לו, דאף דמפרשת מזיק דעלמא אינו חייב ע"ז, שהרי בפועל לא הזיקו לו כלום, מ"מ כיון שעברו על האיסור לזמום על חבירו ע"י עדות שקר, חייבתם תורה בכאשר זמם, וכ"ה בד' הרמב"ם במו"נ ח"ג פמ"א, דהא דעונש דעדים זוממין הוא בכאש"ז, הוא משום דכל חוטא לזולתו הוי עונשו שיעשה בו כמו שעשה בשוה, עיי"ש.

ונראה דע"כ הוא דהוו עדים זוממין בכלל אבות נזיקין, דאף דחיובם הוא כעונש על עבירת הלאו, מ"מ כיון דהחיוב הוא דכאשר זמם לעשות כן יעשה לו, והוי חיובם לשלם לנידון את מה שרצו להפסידו, הו"ל בכלל אבות נזיקין, - והרי גדולה מזו מצינו בד' התוס' בב"ק ד"ה. דחיוב כופר הוי בכלל אבות נזיקין, הגם דעיקר חיובא דכופר הוא לכפרה על חיוב המיתה בידי שמים, והתוס' בב"ק דמ"ג. כתבו דל"מ ע"ז מחילה, וכתבו עוד דאם מת אין היורשים חייבין בכופר דאין כפרה לאחר מיתה, ומ"מ כיון דחיוב הכפרה הוא לשלם בעד הנזק, הו"ל בכלל אבות נזיקין, וצ"ע אם למ"ד דכופר דמי מזיק הו"ל ג"כ בכלל אבות נזיקין.

ואשר זהו מש"א דהא דעדים זוממין קנסא, הוא משום דלא עשו מעשה וממון ביד בעלים ומשלמין, דכיון דחיובא דעדים זוממין הוא דכאשר עשה כן יעשה לו, הרי הי' בדין דכל שלא נעשה עדיין, לא יהיו חייבים לשלם, והא דהן חייבין לשלם אף שלא נעשה עדיין, הוא מקנסא, - וע"כ נמי שפיר יליף בר פדא ק"ו מהמחלל דאינו מתחלל, כיון דגם חיוב העדים הוא על מה שזממו לחללו, - וע"כ נמי מהני הודאת הבע"ד לפטור את העדים מחיוב גלות ומלקות, כיון דהוי החיוב על האיסור לזמום על חבירו.

**ו**

יב] ולפ"ז יש מקום לישב גם להא דפריך הגמ' בע"ב בהא דילפינן מוהצדיקו דעדים זוממין לוקין, דתיפו"ל מלא תענה, אשר צ"ע דאם הי' נלמד חיוב המלקות מלא תענה הי' זה ככל חייבי מלקיות דצריכין התראה, וגם לא היתה עדותם מתקבלת כלל דהו"ל עשאאי"ל, וע"כ בעינן לקרא דוהצדיקו.

ולפי הנ"ל י"ל, ושמעתי עיקר הדברים מהגרא"א שליט"א, דאף אם הי' נלמד חיוב המלקות מלא תענה, ל"ה צריכין התראה, והיו מועילין מלקות אלו לחשוב העדות כעשאי"ל.

והטעם בזה הוא, דכיון דחיובא דעדים זוממין הוא על עבירת הלאו דלא תענה, ונתחדש בזה דנכלל בהלאו דלא תענה איסור לזמום על חבירו ע"י עדות שקר, הרי דאף אם היו לוקין על לא תענה משום דלוקין אף על לאו שאין בו מעשה היו לוקין בלא התראה, - והיינו דהגם דודאי דבגונא דלא הרשיע צדיק ל"ה לוקין על הלאו דלא תענה בלא התראה, וככל הלאוין שאין לוקין עליהן בלא התראה, מ"מ בכה"ג דזמם על חבירו בעדותו, כיון דבהעונש דכאש"ז שניתן על עבירה זו, נתחדש דא"צ התראה, ה"נ בעונש המלקות הניתן על עבירה זו, א"צ התראה, וכדילפינן לה ממשפט א' יהי' לכם משפט השוה לכולכם.

ומה"ט גם הי' מועיל חיוב מלקות זה לקיום דינא דעשאי"ל, כיון דגם חיוב המלקות הנלמד מקרא דלא תענה הוי דומיא דחיובא דכאש"ז, דגם חיובא דכאש"ז הוי עונש על העבירה דלא תענה, וכמש"נ.

יג] אמנם יש להעיר בזה, דלכאו' כל עיקר הך מילתא דמפרשת עדים זוממין נלמד דבאיסורא דלא תענה נכלל איסור לזמום על חבירו ע"י עדות שקר, ניחא לדעת רבנן דהאזהרה לעדים זוממין היא מקרא דלא תענה, אך לדעת ר"מ דהאזהרה לעדים זוממין היא מקרא דלא יוסיפו, הרי דאין ללמוד מחיובא דעדים זוממין דבאיסורא דלא תענה נכלל איסור לזמום ע"י עדות שקר, - ולפ"ז אי נימא דכל עיקר פירכת הגמ' דתיפו"ל מלא תענה, מיוסדת ע"ז דנכלל בהלאו דלא תענה איסור לזמום על חבירו ע"י עדות שקר, הרי נמצא דעיקר פירכת הגמ' היא לדעת רבנן, ובד' הריטב"א בע"ב והתוס' לקמן ד"ד: מפורש דהגמ' אתיא אף לדעת ר"מ, עיי"ש, וי"ל.

1. ובאמת בתוס' שאנץ שהובא בשטמ"ק ב"ק דע"ד: כתב דמלקות דב"ג בעו התראה, משום דהוי המלקות על עוון עדות שקר, עיי"ש, וכנראה דל"ג למש"א בסוגיא דכתובות דאף מלקות דב"ג א"צ התראה, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בע"ב דל"ג לה, ומ' בדבריו דבאמת אין המלקות כלל על הזממה דומיא דחיובא דכאש"ז, אלא הוי המלקות על עוון עדות שקר, וע"כ ה"ה צריכין התראה, ועיי"ש שכתב דמלקות אלו ל"ה קנסא, וזה י"ל גם אי נימא דהמלקות הוו על הזממה, דרק בחיובא דכאש"ז דהוא דכאשר עשה כן יעשה לו, הוא דאמרינן דכיון דלא עשו מעשה וממון ביד בעלים, הו"ל קנסא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפשוטו מתפרשים כן גם ד' התוס' שהק' דהיאך הן יכולין לחייבו גלות בעדותם והא יכול לומר מזיד הייתי, ולא ניח"ל לאוקמי בשהודה שהרגו בשוגג, דא"כ ל"ה העדים מתחייבים כשהוזמו.

   והנה אמנם הק' רבים בזה, ממש"כ התוס' בתי' בתרא, ז"ל, ועוי"ל וכו' כגון דשתיק כשאמרו לו העדים וכו' אבל כיון דשתק כהודאה דמיא, עכ"ל, ותיקשי דכיון דשתיקה כהודאה דמיא, מ"ט הן חייבין כשהוזמו, ובאמת בחי' הריטב"א העמידה כששתק וכתב דלא חשבינן לי' לא הודאה ולא הכחשה אך התוס' כתבו דהו"ל כהודאה, ובפשוטו צ"ל דהא דשתיקה כהודאה אי"ז הודאה גמורה, ואי"ז מועיל לפטור את העדים, אך בפי' ר"ח הנדמ"ח בב"ק דע"ב: הובא באו"ז ב"ק סימן ש"ה מבו' דכל דשתיקה כהודאה, אין העדים מתחייבין כשהוזמו, עיי"ש.

   ואמנם כמדומה דקו' מעיקרא ליתא, דעד כאן לא מצינו דשתיקה כהודאה, אלא כשיש בידו להכחיש את דברי שכנגדו והוא שותק, אך כל שלא יהא נאמן כלל בהכחשתו, אין שתיקתו כהודאה, דמה לו להכחישו וליראות כדובר שקר, וע"כ כאשר באנו לדון כשהעידו עליו שהרג בשוגג והוא שותק, הרי הדבר חלוק, דלגבי הנידון אם הויא ההריגה בשוגג או במזיד, הרי דכיון דאם הי' אומר מזיד הייתי הי' נאמן, הויא שתיקתו הודאה שהי' שוגג, אך לגבי הנידון אם הרג או לא הרג, אין שתיקתו כהודאה כלל, כיון דלא הי' נאמן להכחיש עדותם ולומר שלא הרג, וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף, דאין לפרש דפלוגתת קמאי שם אם בעינן קרא דאין עדי גלות לוקין עד שיגמר הדין על פיהן, או דילפינן לי' מעדים זוממין, תליא בנידון זה אם חיוב המלקות הוי על העבירה דעדות שקר, או הוי על הזממה, שהרי מד' הני קמאי דבעינן קרא להכי, אין ללמוד כלל דאין חיוב המלקות על הזממה, שהרי לדעתם בעינן גם קרא למעידין על חייבי מלקיות דאין חייבין עד שיגמר הדין, והרי דס"ל דבעינן קרא לכל מין זממה, וע"כ ה"נ בעינן קרא למעידין על חייבי גלויות דאין חייבין עד שיגמר הדין, וז"ב.

   ובעיקר פלוגתת קמאי אם בעינן קרא לכל מיני העדויות דאין חייבין עד שיגמר הדין, או דילפינן חד מחברי', נת' במק"א דהוא תלוי ביסוד הדין דאין העדי זוממין נהרגין עד שיגמר הדין, דאי נימא דהוי זה תנאי בעלמא בחיובם, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בסנהדרין דס"ה:, עיי"ש, שפיר י"ל דאף דילפינן מקרא לענין עדי מיתה דאין נהרגין עד שיגמר הדין על פיהם, אין ללמוד מזה לשאר עדים זוממין, ובעינן קרא לכל חד וחד, אך אם הא דאינם נהרגין עד שיגמר הדין, הוא משום דלא נשלמה העבירה דעדים זוממין אלא כשנגמר הדין על פיהם, מסתברא מילתא דיש ללמוד עדי מלקות ועדי גלות מעדי מיתה, דהרי עיקר העבירה המחייבת, היא שוה בעדי מיתה ובעדי מלקות וגלות, ונת' דאזלי בזה התוס' והריא"ז לטעמייהו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש בשיעור הגר"ר שכתב דאין לומר דהא דלאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו, אי"ז דין בלאו, אלא הוא דין בעבירה, דעבירה שאין בה מעשה אין לוקין עלי', שהרי מצינו דאיכא מקמאי דס"ל דכל דאפשר לעבור על הלאו במעשה ה"ה לוקה אף כשעבר עליו בלא מעשה, ומאידך איכא מקמאי דס"ל דכל דאפשר לעבור על הלאו בלא מעשה, אינו לוקה אף כשעבר עליו במעשה, ובע"כ מזה דהא דאין לוקין על לאו שאין בו מעשה, הוא דין בהלאו עצמו, אך אם הוא דין בעבירה דאין לוקין עלי' אלא כשעבר עלי' ע"י מעשה, ודאי דה"ז תליא בהאופן שעבר עלי', ולא תליא אם הלאו בעיקרו יש בו מעשה או אין בו מעשה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

   אמנם הנה באמת יש להעיר ע"ז, ממש"כ בתוס' שאנץ בב"ק דע"ד: דהא דאתינן למילף מעדים זוממין דלוקין על לאו שאין בו מעשה, הוא מהא דהן לוקין כשהעידו על פלוני שהוא חייב מלקות והוזמו, והנה הרי בכה"ג אין חיוב המלקות מכח הא דלוקין על לאו, אלא הוי חיוב המלקות מכאש"ז, כ"ה דאם זממו להרגו ה"ה נהרגין ואם זממו לחייבו ממון ה"ה חייבין ממון, ואפ"ה שייך בזה הא דלאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו, וצ"ע, - אך באמת בדעת רש"י ודעימי' שפירשו דהא דאתינן למילף מעדים דלוקין על לאו שאין בו מעשה, הוא מהא דעדי בן גרושה שהוזמו לוקין, נראה דס"ל דמהא דעדים שהעידו על חייבי מלקיות שהוזמו לוקין, אין ללמוד כלל דלוקין על לאו שאין בו מעשה, וזה מתפרש כנ"ל, ואמנם יל"פ לזה גם בע"א, דהוא משום דס"ל דבכה"ג כלל אין עיקר המחייב מחייב דמלקות, אלא הוי עיקר המחייב מחייב דכאשר זמם, וע"כ אין ללמוד מזה דלוקין על לאו שאין בו מעשה, דכל עיקר הא דאין לוקין על לשאב"מ, הוא משום דעבירה שאין בה מעשה אינה עבירה המחייבת מלקות, וע"כ לא מצינו למילפה ממלקות דכאש"ז, דהתם אי"ז עבירה המחייבת מלקות, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם י"ל דכ"ז הוא להרמב"ן והריטב"א לטעמייהו דמפרשי למתניתין לקמן ד"ד. דאף בלא דינא דכדי רשעתו לא היו עדים זוממין לוקין ומשלמין, משום דאף הממון הוי עונש על עבירת הלאו דלא תענה, עיי"ש, וכ"נ להדיא גם בפירש"י בע"ב ד"ה רמז וד"ה ותיפו"ל, אך במתניתין לקמן ד"ד. לא פירש"י כפי' הרמב"ן והריטב"א במש"א שלא השם המביאו לידי מלקות מביאו לידי תשלומין, אך לדעת התוס' לקמן ד"ד: דפליגי ע"ז, י"ל דבע"כ דחיוב הממון ל"ה עונש על הלאו דלא תענה.

   אמנם י"ל דגם לדעת התוס' הוי חיוב הממון עונש על עבירה זו שעבר בעדותו, ואך דס"ל דשפיר שייך שיתחייב ב' חיובים על עבירה זו, והא דאינו לוקה פ', הוא משום דמלקות בעי אזהרה, ואין לוקין ב' מלקות על אזהרה אחת, אך בממון דל"ב אזהרה, הרי דהגם דהוי חיוב הממון כעונש על העבירה הנלמדת בפרשת עדים זוממין, מ"מ כיון דל"ב בזה להאזהרה דלא תענה, שפיר הו"מ לחייבו מלקות וממון, וכל הא דהוא משלם ואינו לוקה, הוא רק משום דינא דכדי רשעתו. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם זה ניחא טפי אם גם עיקר איסורא דלא תענה הוא רק כשמעיד על חבירו, והוי עיקר האיסור שלא לפגוע בחבירו ע"י עדות שקר, ובזה י"ל דנכלל בזה תרתי, אך אי נימא דאיסורא דלא תענה הוא גם כשאינו מעיד על חבירו, וכמבו' כן בד' התוס' הרא"ש והריטב"א בכתובות דל"ב. דגם בעדות החודש עוברים משום לא תענה, והרי דעיקר איסורא דלא תענה אינו במה שהוא פוגע בחבירו ע"י עדות שקר, אלא הוי זה בהעדות שקר עצמה, ק' לומר דנכלל בזה איסור לזמום על חבירו ע"י עדות שקר, אך שמא י"ל דגם אם איסורא דלא תענה הוא גם כשאינו מעיד על חבירו, מ"מ אין האיסור בהעדות שקר עצמה, אלא במה שהוא בא לשנות הדין ע"י עדותו, וע"כ שפיר י"ל דנכלל בזה איסור לזמום על חבירו ע"י עדות שקר, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)