מצוא חפצך ג שו ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שו ושז - דינים התלוים בדיבור

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות 'ממצוא חפצך'

##### **או"ח סימן שו סעי' ו**

##### **שיעור ג**

**[סעיף ו] חפצי שמים מותר לדבר בהם כגון חשבונות של מצוה ולפסוק צדקה.**

## פסיקה לצדקה בשבת

כן מבואר בגמרא בשבת (קנ, א) אמר רבי אלעזר פוסקים צדקה לעניים בשבת. ובר"ן (סד, א מדפי הרי"ף) הקשה מהא דתנן בביצה (לו, ב) ומייתי לה לקמן בשו"ע (סימן שלט סעיף ד) שאין מקדישין ואין מעריכין בשבת, אלמא אף שהוא דבר מצוה אסור, והביא הר"ן בשם רבינו חננאל שלא אסרו אלא להקדיש כלי מסויים, דזה דמי למקח וממכר, אך בצדקה הוא מחייב את עצמו בדיבור ליתן סכום או דבר שאינו מסויים ולכן שרי. ובר"ן הקשה על זה דהא תנן גם שאין מעריכין והתם הרי אינו מעריך דבר מסויים, ומכל מקום אסור, וע"ש בר"ן שנשאר בקושיא. ובבית יוסף כתב ליישב דהערכה דמי למקח וממכר דהוי כמו שקונה את האיש ומתחייב לתת להקדש את תמורתו, ובמחצית השקל (ס"ק יא) העיר דטעם זה אינו מתיישב היכא דנודר את הערך של עצמו דלא שייך שיקנה את עצמו.

## להקדיש לבתי כנסיות של ימינו

כתב הכל בו (סימן נח והו"ד בבית יוסף) בשם גאון אחד דדוקא הקדש מזבח או דבדק הבית אסור לפי שיוצא מרשותו לרשות גבוה, אבל עכשיו שנודרין להקדשות ספר תורה או עטרה מותר לפי שאין מייחדין שום דבר שיוצא מרשותן ואינו דומה למקח וממכר. עכת"ד.

ובבית יוסף ביאר דבריו כעין דברי הרבינו חננאל הנ"ל שלא אסרו אלא לכהקדשי כלי מסויים אך כשאומר שמתחייב ספר תורה וכיוצא בזה, שההתחייבות אינה על דבר מסויים מותר כי אינו דומה למקח וממכר. והוסיף דלפי"ז אם נודר שיתן ס"ת מסויים לבית הכנסת אסור דהוי כמו שמוציא מרשותו ודמי למקח וממכר, וכן נקט הט"ז (ס"ק ב).

אכן המג"א (ס"ק יא) ביאר את דברי הכל בו באופן אחר דכשמקדיש להקדשות דידן הרי זה ממון הדיוט הואיל ולכל ישראל יש חלק בהם, וגם לו יש חלק בו. והביא ראיה לדבריו מהא דמבואר בשו"ע חושן משפט (סימן צה) דנשבעין על בתי כנסיות דידן, והיינו משום שהם ממון הדיוט. אך עדיין לא נתבאר מנא לן שמותר ליתן דבר לציבור אף אם הוא ממון הדיוט, ויש שפירשו דכוונת המג"א שמכיון שיש לו חלק בבית הכנסת הרי הדבר נשאר ברשותו, אך פירוש זה אינו נראה דהא משמע דמותר לתרום אף לבית כנסת אחר, ואף שאין לו כלל חלק באותו הבית כנסת, אלא נראה דכיון שבית הכנסת הוא רכוש של כלל הציבור, אינו ממש העברת בעלות כמו מקח וממכר. ועדיין צ"ב.

ובמשנ"ב (ס"ק כז) הכריע בזה דלכתחילה יש לחוש לדעת הבית יוסף והט"ז שלא להקדיש חפץ ידוע לבית הכנסת בשבת עצמה, אלא יקדישנו בפיו מערב שבת אפילו בינו לבין עצמו, ואז מותר להביאו בשבת עצמה לבית הכנסת דאינו אלא כמפרסם ההקדש שהקדיש מערב שבת, אך בדיעבד ראה שסמך על דברי המג"א שמותר להתחייב אפילו חפץ ידוע להקדשות דידן.

## להפקיר בשבת

בחידושי הרעק"א לעיל (סוף סימן יג) הוכיח מדברי המג"א שם דמותר להפקיר בשבת, אך כתב שבשער המלך (פרק א מהלכות לולב) הביא בשם הריטב"א בשבת (קכ, א) דאסור להפקיר בשבת, מפני שנראה כמקנה קנין בשבת ואיכא שבות דרבנן, וכ"כ הפר"ח לעיל (סימן תנד). והביא דכן מצא בחידושי הרמב"ן בפסחים (ד, ב) שהוכיח שביטול חמץ אינו כהפקר דא"כ היה אסור לבטל בשבת. ועיין עוד בכף החיים (סימן רמו ס"ק מז) שהביא כמה אחרונים שנחלקו אם מותר להפקיר בשבת.

## לזכות מהפקר

ולגבי זכיה מהפקר מצינו בפמ"ג לקמן (סימן שעא א"א ס"ק ז) דשרי משום דאינו כמקח וממכר שאין כאן קונה ומקנה, וברעק"א לקמן (סוף סימן שלט) הביא דבריו וכתב דעדיין צ"ע לדינא. ובתשובות הרעק"א (קמא סימן קעד) הביא ראיה שמותר לזכות מהפקר בשבת, מסוגיא בשבת (קלא, ב) דאמרינן דאסור לעשות מכשירי מזוזה בשבת כיון שיכול להפקיר ביתו ולהיפטר ומשמע דמותר להפקיר בשבת, אך הביא שם דמהגמרא בגיטין (עז, ב) משמע דאסור לזכות מהפקר דמבואר שם שהתירו לשכיב מרע להקנות לאשה קרקע כדי שתזכה בגט בשבת ולא תטרף דעתו, וקשה מדוע לא אמרו לו שיפקיר את ביתו והיא תזכה מן ההפקר ותקנה את הגט, ומוכח דלא הותר להפקיר או לזכות מההפקר.

## ליתן מתנה בשבת

כתב המשנ"ב (ס"ק לג) דאף שאסור ליתן מתנה בשבת דדמי למקח וממכר שהרי יוצא מרשותו אך אם הוא לצורך שבת ויו"ט או שהוא לצורך מצוה שרי, אמנם מקח וממכר לא התירו אף לצורך מצוה. וסיים שם במשנ"ב דלפי זה מה שנהגו ליתן כלים במתנה לחתן הדורש אינו נכון. ובאחרונים הקשו מדברי הרעק"א (שבת ס, א) והובא בהגהות החדשים לרעק"א על השו"ע (כאן) שהתיר לשלוח דורון לחתן פמוטות, ואף דהוי כלי שמלאכתו לאיסור, משום דחשיב כטלטול לצורך גופו [וראה בשיעורים על הלכות מוקצה (על סעיף ג) שנתבאר סברת הרעק"א הנ"ל], והקשו דמדבריו משמע דשרי ליתן לחתן מתנה בשבת ועיין בחוט שני (חלק ג פרק מה ס"ק ג) שדחק דיש לחלק דכששולחין לחתן את הדורון בשעת החתונה עצמה שרי כיון שהוא לצורך מצוה. אכן באמת נראה פשוט דאין ראיה מדברי הרעק"א דשם מיירי באופן שזיכה לחתן את הפמוטות מערב שבת, ולכן כל הנידון הוא האם מותר לטלטלם בשבת או דאסור משום מוקצה.

## לקנות עליות

המג"א הביא שנחלקו האחרונים אם מותר למכור עליו בשבת והביא מהמהרש"ל (ים של שלמה ביצה פרק ה) שכתב ליישב המנהג שנהגו לקנות המצוות בשבת משום שלא שייך מקח וממכר בדבר מצוה אלא רק בחפץ הנקנה, אך הביא מהשלטי גבורים שאדם יכול למכור את המצוות שלו לאחר.

ועיין ברמ"א ביורה דעה (סימן רמו סעיף א) שמבואר שם שיכול לקנות את לימוד התורה קודם הלימוד, אך לאחר הלימוד אינו יכול כמבואר בסוטה (כא, ב) דרצה שבנא לקנות מהלל את תורתו ואמרינן שם דיצאה בת קול ואמרה אם יתן איש כל הון ביתו באהבה בוז יבוזו וכו' והיינו שאין תשלום ממון על לימוד התורה וקיום המצוות. אלא דעדיין יש לדון אם לפני הלימוד הוא יכול לקנות את הלימוד.

ולכאורה יש עוד נפק"מ בדבר שאם קונה את העליות ממש אז הגבאי אינו יכול ליתן את העליות לאדם אחר, אך אם אינו מקח גמור, ואינו אלא כהתחייבות לשלם עבור העליות אין הגבאי חייב ליתן לו את העליה. וכן יש לדון אם לבסוף לא העלו אותו לתורה אם מחוייב לשלם, דאם הוא קנין גמור הרי העליה שייכת לו, ואף אם הגבאי כיבד מישהו אחר יכול הוא לעלות בעצמו, וא"כ אף אם לבסוף הוא לא עלה בעצמו הרי זה כמחילה לעולה השני, אך אם זה התחייבות בעבור העליה, הרי הוא התחייב רק על הצד שלבסוף יקבל את העליה, וכיון שהגבאי העלה אדם אחר אינו חייב לשלם.

**הדינים העולים:**

1. מותר לידור ליתן חפץ לצדקה כיון שאינו חפץ מסויים.
2. לידור שיתן חפץ מסויים כגון ס"ת שאצלו לדעת הבית יוסף אסור, אך המג"א מתיר דבתי כנסיות שלנו חולין הן.
3. נחלקו האחרונים אם מותר להפקיר בשבת וכן נחלקו אם מותר לזכות מהפקר בשבת.
4. אסור ליתן מתנה בשבת אך לצורך מצוה שרי.
5. נחלקו הפוסקים אם יכול למכור את העליות בשבת, והדבר תלוי אם שייך בזה קנין.
6. אם קנה עליה ולבסוף לא עלה אם חייב לשלם וכן אם הגבאי אינו רוצה לעלות אותו אם יכול לכאורה תלי בפלוגתא הנ"ל אם קונה את העליה בקנין גמור.