עבד עברי ופ_ב - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין

**מראי מקומות**

**שנכתבו בישיבת כנסת יצחק בחדרה ע"י מורינו רבי**

**יעקב דוד אילן**

**מח"ס משא יד ד"ח ור"מ ישיבת כנסת יצחק חדרה**

מראה מקומות והערות:  **סוגיות עבד עברי**

**בס"ד דפים יד: טו:**

**דף יד ע"ב**

א] מתני' עבד עברי נקנה בכסף וכו', ובגמ' מנלן וכו'. לעי' בהערת הפנ"י דהא כיון דכתי' כי ימכור וכי תקנה ממילא ידעי' דקניינם הוי בכסף.

עי' ברשב"א בהא דלא קתני דעבד עברי יוצא בשטר עי"ש. וברש"י להלן טז. כ' בהא דמהני שטר בשחרור ע"ע, דהמקור הוא מטעם דלא גרע מעבד כנעני. [ולהלן יבואר מח' גדולי האחרונים בע"ע שיוצא לחרות בשטר, אם גדר השטר הוא כשטר שחרור ובעי לשמה וכו' או דהוי כשטר קנין].

יציאה ביובל, עי' באו"ש עבדים פ"ד ה"ה דאין המכירה חלה אלא על היובל, ויש מהאחרונים שכ' דהוי מכירה לעולם והיובל הוי הפקעה.

- בריטב"א כ' דע"ע אינו נקנה במשיכה, ועי' פנ"י, ובדב"א ח"א סי' י. [ויל"ע ברש"י שהזכיר דאשכחן נמכר לעכו"ם דסגי בכסף ולא בעי חזקה, ולא הזכיר משיכה, כמו שהעיר הפנ"י, ועי' במהרי"ט].

- מובא מהגרי"ז דאין הקנין על מעש"י, אלא הוי קנין על עבדות ושם ע"ע, וממילא כיון דחל עליו דין ע"ע מעש"י לרבו ומבואר דאין העבד בגדר מקנה עצמו, אלא דבהסכמתו חל עליו ע"י הקנין שם עבד, וע"י הקנין נעשה ע"ע בקנין עבדות, ובקנין איסור להתירו בשפחה, ולפ"ז ניחא הא דל"ש קנין משיכה בע"ע, ורק חזקה ס"ד דיועיל כיון דהוא תחילת העבדות, ותחילת העבדות הוי קנינו לעבדות, וכ"מ קצת במהרי"ט ע"ד רש"י. ויש לסייע ליסוד זה מלשון הרשב"א בשו"ת ח"ג סימן יד שכ' בתו"ד מ"מ כיון שאין לאדון עליו שום ממון אלא עבודת שש הרי הוא כמקח של גופו ובעי גט שחרור כו'.

ב] מוכר עצמו ומכרוהו ב"ד. ברש"י ד"ה אם התנה כ' לימכר לעשר שנים, ומשמע דבסתמא הוי מכירה לשש, ועי' בריטב"א דגם מכירת סתמא הוי עד היובל, ועי' במהרי"ט ישוב שיטת רש"י דפחות משש הוי כפועל, וע"ע במאירי, ובמשנ"ל עבדים פ"ב ה"ג. ובשיטה לנ"ל כ' דלרש"י במוכר עצמו אין דין שש והכל לפי מה שהתנה במכירה ובסתמא הוי לשש, ועי' במנ"ח מצוה מב אות יט, ובמקנה, ובדברי יחזקאל סימן מב -ד. [ובלשון רש"י מבואר דיוצא בסוף שש, ולשון הרמב"ם פ"ב מעבדים ה"ב דיוצא בתחילת שנה שביעית, ואולי תליא דלרש"י מעיקרא הוי מכירה לשש, ולהר"מ הוי יציאה בשביעית, וכלשון הר"מ כ"נ בתיב"ע שמות כא -ז עי"ש].

- לעי' ברשב"א ובתוי"ט אם מתני' מיירי גם במוכר עצמו, דהרשב"א כ' דמיירי במכרוהו ב"ד דה"ד בשש, והתוי"ט כ' דגם במוכר עצמו שייך קונה עצמו בשנים, וערש"ש.

[המהרי"ט כ' בד' רש"י בסוגין דס"ל דל"ש למכור עצמו כע"ע לפחות משש שנים דהוי פועל בעלמא ולא דין עבד, והיינו דדין מכירה לחול עליו שם ע"ע, ה"ד במכירה לשש שנים, וניחא יותר אי נימא כד' האחרונים דמכירת עבד הוי מכירה לעולם, ורק דשש שנים הוי דין יציאה, וכלשון המשנה דיוצא בשש, ואי נימא דהמתני' מיירי גם במוכר עצמו וכד' התוי"ט, מוכרח כן דגם במוכר עצמו הוי חלות מכירה לעבדות שדינה לעולם, ורק דאית ליה הלכתא דיציאת שש ויובל ולהכי איכא דין הענקה ביציאה משש, וגם במוכר עצמו למ"ד דמעניקין לו, ביוצא בשש יקבל דין הענקה, וראה בהמקנה שהרגיש בזה דהוי מכירה לעולם ול"ש בע"ע דין מכירה לזמן, ולפ"ז במוכר עבד שנה קודם היובל הא דהוי עבד ולא פועל, ע"כ משום דיובל הוי מכירה לעולם והיא אפקעתא דמלכא, אמנם עי' במהרי"ט לעיל ג: ד"ה ואין שכ' להדי' ע"ד התוס' שם דמעיקרא אין ע"ע נקנה אלא עד היובל או עד שש ואמה עד שתביא סימנים (וניחא קו' מהרש"א ע"ד תוס' שם), ודבריו סותרים לשיטתו הנ"ל וצ"ע].

- מוכר עצמו למ"ד דאינו בשפחה כנענית, לרש"י ותוס' הפי' דמוכר עצמו אסור בשפחה כנענית, ועי' ברשב"א בשם הרמב"ן וכן בריטב"א דפליגי וס"ל דרק אין רבו מוסר לכופו בשפחה, אבל הוא מותר בש"כ, ולכן גופו קנוי לקנין האיסור, והריטב"א לשיטתו להלן כ. דס"ל דבעבד שאין לו אשה ובנים, אף למ"ד דאין רבו מוסר לו שפחה, מ"מ העבד מותר בשפחה מדעת עצמו, [ובמאירי כ' דאסור והטעם כדי שלא ישתקע וכו', וכ"ה מד"ע באוה"ח משפטים, וצ"ע מגמ' להלן סט. כמו שהק' בהגהות מהר"ב רנשבורג על הגליון שם, והקדימו בתורא"ש], ועי' במשנ"ל שם פ"ג סוף ה"ד, ובקושייתו מתמורה ל. דמוכח דבאין לו אשה ובנים בש"כ הוי אתנן וע"כ דאסורה לו עי"ש, ועי' במהרי"ט.

- ומצינו חידוש במהרש"א בגיטין מא דע"ע שרי רק **בשפחת רבו**, והשעה"מ פ"ג מעבדים הקשה מהגמ' תמורה שם דמוכח דשרי גם בשפחה שאינה של רבו, וביש"ש סי' כב כ' כמהרש"א דרק בשפחה דידיה מותר, וכ' שם דרק אם ראויה לבנים שרי לעבד. [ויל"ע בהיתה ראויה מתחילה ואח"כ אינה ראויה וי"ל].

- במושב זקנים לבעה"ת בפ' משפטים כ' חידוש גדול בגדר ההיתר של עבד עברי בשפחה, דבע"ע דשרי בש"כ ל"ל קדושת ישראל לענין זה משא"כ במוכר עצמו וכו', וכוונת בעה"ת דלענין היתר ש"כ ל"ל קדושת ישראל לאוסרו בלאו דלא יהיה קדש, [ובהמשך דבריו כ' הבעה"ת להוכיח מהגמ' סט. דמוכר עצמו אסור בש"כ, ורק בלית ליה אשה ובנים ס"ל דמותר בש"כ ורק דאין האדון כופהו, ומתבאר בדבריו דמוכר עצמו הוי מהות של עבדות אחרת ומש"ה אסור בש"כ, משא"כ בל"ל אשה ובנים ודאי ל"ה סוג עבד אחר, ובזה מובן דלהכי מודה רש"י בזה דמדעת עצמו שרי בש"כ, כמבואר בדבריו בדף כ. שכ' רק דביש לו אשה ובנים רבו מוסר לו ע"כ, ומשמע דמד"ע שרי בכל גוונא, אף דבמוכר עצמו ס"ל לרש"י לפנינו דבמוכר עצמו אסור בש"כ, וכ"ה לכאורה שיטת הר"מ דרק במוכר עצמו כ' דאסור בש"כ משא"כ באין לו אשה ובנים עי"ש ובמשנ"ל שם, והיינו משום דבמכרוהו ב"ד דהותר בש"כ, חלות ההיתר שייכא גם באין לו אשה ובנים]. ובפשטות היתרו של ע"ע בש"כ, הוא דהאדון כופהו כדי שיהא לו ולדות, וכלשון התוס' ביבמות ע: דזהו מדין העבדות, אמנם תמה האב"מ בשו"ת סימן יז דאיך יותר איסור דלא יהיה קדש מחמת חובת עבדות לאדון, ועי' בקוה"ע ביבמות שם, וחידש בדבריו בסימן נז - ב דבאינה ראויה לולדות אסורה לע"ע, וכבר קדמו ביש"ש בסימן כב.

ג] דין עבד עברי שמכרוהו ב"ד, דוק ברש"י גדרו אם הב"ד נחשב דהם המוכרים, ועי' ר"מ עבדים פ"ב ה"א נוסח השטר דהריני מכור, ובמאירי בסוגיא דחולק דכותבין לו ב"ד, [ובר"מ נראה בזה חילוק בין כסף לשטר דבשטר הוא המוכר ובכסף הב"ד הם המוכרים, ובמאירי נראה איפכא עי"ש], ועי' אבן האזל עבדים ריש פ"א, ובדבר אברהם ח"א סימן י בהגה שדן למי ניתן כסף המכירה. ובסוגיא מבואר דלחד מ"ד איכא חילוקי דינים בין מוכר עצמו למכרוהו ב"ד, ויש להסתפק אם הפי' דהוי שני סוגי עבד עברי, דין מכרוהו ב"ד הוא דין עבד בפ"ע ודין מוכר עצמו הוא עבד בפ"ע, או דתרוייהו חד עבדות הוא בקניינם ובמהותם, והחילוקים ביניהם הם רק בהיכי תימצי אם המכירה נעשית ע"י ב"ד או ע"י עצמו, ולהכי איכא חילוקי דינים ביניהם, אבל גם מכרוהו ב"ד חשיב מוכר עצמו, אלא דנתחדש בתורה דב"ד כופהו על כך, אבל עיקר המכירה היא דין מוכר עצמו, ונ"מ בזה גם לדין אמה העבריה אם נידונת כמוכר עצמו כיון דמהות המכירה היא מרצון אביה (ולא מחמת חיובי הגניבה), או דנימא דמ"מ כיון דנמכרת בע"כ ע"י האב הרי היא נידונת כמכרוהו ב"ד.

ובסוגיא בעי' למיעוט מיוחד דאזן ולא אזנה דאמה העבריה אינה נרצעת, וצ"ע דבלא"ה לחד מ"ד במוכר עצמו ליכא דין רציעה, וע"כ דנידונת כמכרוהו ב"ד, ועמדו בזה בתוס' סוטה כג: ועי"ש שתירצו דכיון דנמכרת ע"י האב ס"ד דהוי כמכרוהו ב"ד, ולכא' התם האב הוא הבעלים על בתו והוי מדעת האב, וחזי' דכיון דמ"מ הוי בע"כ של הבת ממילא חשיב כמכרוהו ב"ד, ובמכרוהו ב"ד הרי ודאי דאין הב"ד הבעלים על הגנב, אלא דזהו דינו דנמכר בע"כ להשבת הגניבה, והאחרונים דנו אם הדמים ניתנים לגנב או לנגנב או לב"ד עי"ש. [עוד העירו בזה אם אמירת ואהבתי כו' תהי' ע"י האב, דזה ל"ש, ועוד דאיך יאמר לעולם והרי אז יפקע בעלותו וי"ל, ובפשטות ס"ד דמדין ההיקש לעבד יהי' דין רציעה גם בלי תנאי דואהבתי, וראה בחזו"א].

ובתורא"ש בסוגין ולהלן יח מבואר דאמה עבריה **חשיבה כמוכר עצמו**, והרשב"א והרמב"ן כ' בחד תרוצא דהוי כמכרוהו ב"ד כיון דנמכרת בע"כ, וכ"כ בשלנ"ל דחשיב כמכירה בע"כ, ובסוגיא אמרי' מה למכרוהו ב"ד דנקנה בכסף שכן נמכר בע"כ, וערש"י דהוי קולא כו', ולכא' הא הוי מדעת המוכר שהוא הב"ד, ואמאי חשיב למכירה בע"כ, ומשמע לכאורה דחשיב מעשה מכירה על ידי עצמו מכח כפיית ב"ד. [ולעיל הבאתי דלהר"מ גם במכרוהו ב"ד השטר נכתב ע"ש העבד, וחזינן דהעבד חשיב כמוכר עצמו, והמאירי כ' דהב"ד כותבין הרי"ז קנוי לך].

ד] גרעון כסף, בקו' הגמ' מגרעת פדיונה, וברש"י דאי לא קנאה בדמים מאי מגרעא, והקשו הראשונים דלמא בשטר והכסף בתורת דמים וכו', - ובמהרי"ט מהדו"ב מבואר דגרעון אינו קנין חדש, אלא ביטול קנין המכירה ולכן מגרע מדמי הקנין. ועי' בקושית הריטב"א ופי' בשם ר"ת דכמו דיוצאת בכסף ה"נ נקנית, ועי' תורי"ד להלן כא: בשם ר"ת דבנרצע ליכא גרעון כיון דאינו נקנה בכסף וכן בנקנה בשטר, ובמנ"ח מצוה מב אות ד סק"ד דן בזה אם בנקנה בשטר יוצא בגרעון, [וראיה מהגמ' דאמרי' דאמה נקנית בכסף מוהפדה], ובמשנ"ל פ"ג ה"ז הקשה דדברי הר"ת סותרים לר"ת הנ"ל. [ובמנ"ח מ' מג הקשה קו' עצומה דא"כ איך אמה נקנית בשטר הא אינו ראוי לגרעון], ועי' בר"מ בה"ד ובאו"ש בדין גרעון בקטנה דמהני דהאדון מקנה לה גופה וכו'. ובמש"כ רש"י שהאדון מסייע בגרעונה, ראה בבעה"ת פי' הרא"ש עה"ת בפ' משפטים דבר נפלא שכ' דהחידוש דאף דבתחילת עבדותה הוי קטנה ואח"כ גודלת ועבודתה שוה יותר, מ"מ גרעונה הוא לפי כל שנה עיש"ה.

- בגמ' הואיל ומקדשה בכסף אם הוי חזרה מהטעם הקודם דהואיל ומיקניה בכסף, עי' בריטב"א ובמשנ"ל פ"ה ה"א וחזו"א.

– לעי' בדברי המהרש"א על תוד"ה ומוכר מש"כ דא"א למילף גרעון מנמכר לעכו"ם ומש"כ הרש"ש.

- שיטת הר"מ פ"ב ה"ח דנמכר לעכו"ם מגרע רק בכסף, ולא בשוה כסף, ובאו"ש כ' דאם האדון מסכים בשו"כ מהני, ועי' מנ"ח שם דהוי כקנין כסף בעלמא, [ועי' דבר דומה ברשב"א להלן כ: גבי גאולה לחצאין דמהני מדעת האדון].

- בדין גרעון בגמ' יא: דבפחות מש"פ א"א לגרע, ומשמע דהוי כקנין וכמש"כ בביה"ל ח"א סימן כג ד"ה אבל. - בר"מ מבואר חילוק דבאמה הוי מצות פדיון ולכן קפדי' שיהא ראוי לגרעון, ועי' מתני' בכורות יג. ובש"מ השלם שם. [ועי' ריטב"א יח גבי שטר אדמי' ד"ה באמה] - בקצות בסימן שלג הביא מההג"מ דפועל דחוזר בחצי היום הוי מדין גרעון, ומוכח דהוי ביטול וחזרה. - חידוש במהרי"ט לעיל ג: דגרעון באמה הוא לפי חשבון השנים שעד הנערות.

ובעיקר חידוש התורה בגרעון כסף, יש לבאר דסלקא דעתך דכיון שחל עליו דין עבד אינו יכול ליפקע ואשמעי' התורה דע"י גרעון הוי ביטול דין עבד שעליו, או דהוי ביטול מכסף מקנתו או דהוי כקנין חדש דקונה עצמו מהאדון, וחידוש התורה הוא דאף דא"א למכור עבד לחברו, מ"מ לגבי העבד עצמו יכול האדון למכור עבדותו, ומהאחרונים נקטו דדין גרעון שחידשה תורה בע"ע ובאמה, אינו כמכירה חדשה של האדון אלא הוי דין יציאה, כי זהו בטול המכירה הקודמת, ומפורש כן בהג"מ בשם מהר"ם הו"ד בקצות בסי' שלג במה שהוכיח מכאן לדין חזרה בפועל עי"ש.

- הנרצע נקנה ברציעה, דנו האחרונים אם רציעה הוי קנין חדש או המשך הקנין הקודם, ובתורא"ש טו: נראה דהוי המשך ומקרי דיש לו יציאת שש עיש"ה, ובתש' הרדב"ז ח"ח סימן קעו כ' חידוש דבנרצע אין רבו מוסר לו ש"כ, ומותר רק בשפחה שמסר לו רבו קודם שנרצע, אך במכילתא משפטים מפורש דרבו מוסר לו ש"כ וכמש"כ המש"ח דבעי' לרבוי לזה דסד"א כיון דנרצע הוי כמוכר עצמו שיצא ממכירת ב"ד והוי כמוכר עצמו דאין רבו מוסר לו ש"כ, - ובחזו"א סימן קמח הק' בהא דממעטי' דאמה עבריה אינה נרצעת ותיפ"ל דאיך תפקיע עצמה מרשות אביה, אך יש ליישב דזה המשך ממכירת האב. - וע"ע ברדב"ז שם הוכחה מב"ק כח. דגם בהגיע יובל ואינו רוצה לצאת יש בעבד דין רציעה, ובחזו"א שם נקט דדוקא ביציאת שש שייך רציעה ולא ביובל.

**דף טו.**

ה] חיוב הענקה חלות חיובו הוא עד דמשלים השנים, עי' בשלנ"ל טז: ד"ה בורח. - הענקה אם הוי מצוה בעלמא או חוב ממוני, עי' במשנ"ל פ"ג הי"ד, והט"ו, שהסתפק בזה, ובסמ"ע סימן פו סק"ב כ' דהוי מתנה, ובש"ך שם סק"ג כ' דהוי כצדקה, ודוק ברש"י, ובר"מ פ"ג הט"ו כ' דבמתה הבת ולא הספיק האב לגבות הענקה עד שמת אין הבנים יורשים, מוכח דל"ה חוב ממון דאם הוי חוב כב זכה האב ואמאי אין יורשין, ובשיטה לנ"ל יח. כ' דמהני תפיסה מהאדון וע"כ דהוי חוב וכ"נ במאירי. ואזיל לשיטתו במש"כ דהענקה היא לפי שנות העבדות ובמגרע עצמו קודם יחשב את הענקה לפי השנים שעבד, ודלא כדברי המקנה בסוגיא, וא"ש לשיטה לנ"ל לשיטתו דהוי גדר חוב ושכר פעולה, אך בשלנ"ל לעיל ג: כ' דהענקה הוי צדקה בעלמא.

– לעי' בקצוה"ח סי' לט סק"א בקושייתו דהיכי משכח"ל הענקה במיתת האדון הא בע"ח אינו גובה מיורשים אם שעבודא לאו"ד.

עוד הוכיחו דהענקה הוי חוב ממון ולא רק מצוה בעלמא, דהרי אי לאו המיעוט הי' בע"ח גובה את ההענקה, והנה לענין הא דאמרי' דהמיעוט הוא דולא ליורשיו מקשי' דשכיר קרי' רחמנא, משא"כ למיעוט על בע"ח לא מקשי' כן, ואכן האחרונים (ראה בקו"ש) העירו כן, וכבר הק' כן בשיטה לנ"ל עי"ש ב' תרוציו, ובתי' השני כ' דלענין זה ידעי' דכי קרייה רחמנא שכיר לאו לגריעותא קרי' שכיר, והיינו לכאו' דל"ה גדר חוב ורק דקרי רחמנא שכירות ומש"ה ל"א כן היכא דהוי לגריעותא דידיה וצ"ב. [ויל"ע מהא דהענקה דאמה העבריה לאביה וע"כ דל"ה צדקה בעלמא].

באחרונים דנו אם ביוצא בשטר אית ליה הענקה, ונראה דתלוי במהות יציאה דשטר, דהנה המהרי"ט כ' חידוש דהוי כיציאה דגרעון כסף ומה"ט לא קתני במתני' דיוצא בשטר, וכן דייקו האחרונים בשי' הרמב"ם דמבואר בדבריו ב' פעמים בהל' עבדים כנ"ל דהוי כדין גרעון דהוסיף הר"מ דל"מ מחילה על עבדות אא"כ יכתוב שטר וכו', [וראה בחי' רא"ל], ורש"י טז. כ' דדין שטר בע"ע הוא דלא גרע מעבד כנעני, ומוכרח ברש"י דהוי דין שחרור כמו בע"כ, ונראה דרש"י ס"ל כד' הרמב"ן הנ"ל דמהות השטר הוא להפקעת קנין האיסור, ומש"ה לרש"י דין שטר הוא כדין שטר שחרור, והוי יציאה, [ומה"ט כ' המנ"ח הנ"ל דלרש"י בעי' דין לשמה בשטר זה], ולפ"ז מסתבר דיהי' דין הענקה ביוצא בשטר דהוי דין יציאה, אכן לשי' הרמב"ם דס"ל דהשטר מהני גם על הממונות, דמהות השטר הוי דין קנין וכדין גרעון כסף, ולפ"ז ל"ה יציאה, ומש"ה להר"מ לשיטתו ליכא דין הענקה ביוצא בשטר.

בשיטה לנ"ל הביא מח' רבינו משה והראב"ד אם נוסח השטר הוא ה"א בת חורין [היינו דהוי שטר שחרור] ולראב"ד הוי הנוסח הרי את קנויה לעצמך ומשמע דהוי שטר קנין, ותליא דאם השטר שחרור מהני להפקעת הקנין איסור יהא נידון כשטר שחרור, אבל אם הוי להפקעת הממון הוי כשטר קנין, [ולמהרי"ט דבשטר הוי מדין גרעון, א"כ להנך ראשונים דס"ל דגרעון ה"ד בנקנה בכסף, ה"נ ביציאה דשטר דהוי מדין גרעון ה"ד ביוצא בכסף]. והחזו"א הק' דאם ביוצא בשטר ל"ל הענקה א"כ יוכל תמיד לשחררו בשטר בע"כ קודם גמר השש, ועי"ש שר"ל דאה"נ יוכל לשחררו, ומ"מ כ' דמסתבר דיש לו הענקה, ולקושטא דמילתא לק"מ דממנ"פ אם הוי שטר שחרור [ומהני בע"כ של העבד] כיון דהוי שחרור יש לו הענקה, ואם הוי שטר קנין אין לו הענקה אך כיון דהוי גדר קנין בעי דעת העבד, וא"כ העבד לא יקח השטר.

**דף טו:**

ו] גאולת קרובים בנמכר לישראל, בתוס' רי"ד מבואר דמהני לתת לעבד במתנה לפדות עצמו והמיעוט הוא דאין הקרוב מצווה לפדותו, אך במאירי כ' דבנמכר לישראל אין נפדה כלל ע"י קרובים, ועי' כס"מ ולח"מ פ"ב ה"ז ומשנ"ל פ"ד ה"ב ובאבן האזל פ"ד ה"ב.

- ועי' בחידוש המנ"ח מצוה מב אות יד דמרצון האדון נגאל בקרובים מדין קנין כסף, דלא גרע מעבד כנעני דיוצא בכסף ע"י אחרים, ועי' בחזו"א בסימן קמח שהעיר בכל גאולת קרובים תיפ"ל מדין כסף ועי"ש דמדין ע"כ מהני רק מדעת האדון וכן ל"מ בע"כ של העבד, וע"ע בס' המקנה.

- נמכר לעכו"ם דא"י בשש, ברדב"ז עבדים פ"ב ה"ח כ' הטעם דהוי כמוכר עצמו וכ"נ בשלנ"ל טו:.

- במהרש"א בסוגיא כ' דמהני שטר שחרור בנמכר לעכו"ם. [ועי' בתוס' לעיל יד: דאינו נקנה לעכו"ם בשטר דילפי' מאחרת ועי"ש בהמקנה, והמהרש"א מיירי לענין שטר שחרור, ודברי המהרש"א שייכי רק אם שטר זה הוי דין שטר קנין, משא"כ לרש"י דהוי כדין שטר שחרור בע"כ ובעי לשמה, פשוט דל"ש זה בנמכר לעכו"ם].

תוד"ה אמאי, מוכח בתוס' דגם מוכר עצמו איכא בו דין שש וכשי' רש"י יד: עי"ש ברש"ש. - ועי' בתורא"ש ומדבריו מוכרח דנרצע הוי המשך העבדות ומיקרי דיוצא בשש היינו מחמת העבדות הקודמת עיש"ה.

- לעי' בספק הירושלמי בגואל מהעכו"ם אם הוי קנין חדש או דממשיך העבדות הקודמת כגדרי נמכר לעכו"ם, ונ"מ אם יוצא בשש או ביובל דוקא, וכן יל נ"מ אם הקרובים מוסרים לו ש"כ והסתפק בזה בס' הערות להגריש"א, ועי' בשעורי רבי שמואל.

**בס"ד דף טז. - טז:**

א] שטר באמה, לקניה ולשחרור, לעי' בקו' תורע"א במתני', [הועתק בליקוטים יד:] דיהני לר"ח שטר בין שכתבו האב בין שכתבו האדון ונילף כן מב' הדרשות, ועי' בדברי המהרי"ט מהדו"ב סוד"ה בשטר שדן אם הוי כשטר שחרור בעבד כנעני, ובשיטה לנ"ל מבואר דלמ"ד אדון כותבו בעי' לשמה, וראה להלן.

ואמרי' בגמ' "באישות מיהא לא אשכחן", ומבואר דשטר קניית אמה חשיב עניינא דאישות, [מיהו בגמ' לעיל ד: וכן שם ה. אמרי' על שטר דאמה דבאישות לא אשכחן דלא חשיב אישות]. ועי' בתוס' רי"ד שמחק לפנינו גי' זו מהגמ' ועי"ש שכ' דאם משום יעוד חשיב אישות, יקשה מעבד דהוקש לאמה ואמאי לגביו חשיב אישות, [ואולי כיון דבע"ע איכא אישות מיוחדת בשפחה ע"י מסירת אדון ונמצא דשם עבד גורם לאישות זו].

- אמר עולא הקישו הכתוב לאחרת בשלמא למ"ד אדון כותבו אלא לר"ח דאב כותבו כו' אלא יליף מלא תצא כו', היינו דלר"ח אב כותבו ככל שטר מכר דתליא במוכר, ושם בגמ' אב"א להכי אהני אם אחרת, ועי' בר"מ פ"ב ה"א ובכס"מ, ומבואר דלהר"מ הוי כשטר מכר. ובתורע"א הנ"ל הק' דלר"ח מאן לימא לן דרק אב כותבו אולי גם אדון כותבו כיון דיליף ג"כ מקרא דאם אחרת ליהוי כקדושין דהבעל הקונה כותב השטר, ואכן בירושלמי משמע כן, אולם בר"מ מפורש דלא כירושלמי, וע"ע בר"מ בפהמ"ש שהביא הילפו' דאחרת, ומ"מ כ' להלכה דאב כותבו, ובגמ' לעיל ה ובתוס' ורמב"ן מבואר דגם לר"ח הילפו' מאם אחרת וצ"ע כנ"ל. וכן נקט המקנה לעיל יד: עמש"כ התוס' דאין שטר בנמכר לעכו"ם דיליף מאם אחרת, דהוי לכ"ע גם למ"ד דאב כותבו עי"ש.

ולכאורה הפלוגתא בגמ' היא במהות השטר דאמה העבריה, אם הוי דין שטר קנין או שטר עבדות הנלמד מקדושין, וכן כ' בחי' רבי מאיר שמחה לעיל ט:, ונ"מ בעיקר הילפו' אם בעי' לשמה בהך שטר, ועי' בשלנ"ל שהרגיש בזה, והיינו דאם ילפי' מקדושין דינו כשטר קדושין ומש"ה הקונה כותב וה"נ בעי' לשמה, [ולהך מ"ד ניחא התוס' יד: דל"מ שטר בנמכר לעכו"ם דל"ש ביה מהות שטר זה דדינו כשטר קדושין, והמהרש"א טו: ס"ל דנמכר לעכו"ם יוצא בשטר, ע"כ דביציאה הוי כקנין שטר ולא מהות שטר אישות, אמנם י"ל דכ"ז בנמכר לעכו"ם דל"ל קנין איסור להתירו בש"כ, ומש"ה השטר שחרור הוי כשטר קנין, משא"כ בנמכר לישראל הוי שטר המתירו בקנין האיסור], והרי כיון דילפי' מקדושין (ולרמב"ן כ"ה לכ"ע, והרמב"ן כ' דמקרי שטר מכניס, היינו דשטר אמה הוי כשטר קדושין) ליבעי לשמה. והרע"א החדשים כ' בתו"ד דחדוש גדול לומר דבעי' לשמה בשטר, הרי דס"ל דל"ה מהות דשטר אישות, וניחא לשי' מש"כ בתורע"א דלמ"ד דאדון כותבו ה"ה אב.

ב] גמ' ואימא בחזקה וברש"י ע"כ, ומסתבר דמ"מ ל"ה כדין חזקה בעבד כנעני, דהתם בעי' חזקה המיוחדת בע"כ כמש"כ הר"מ, משא"כ בע"ע הרי הך עבודה אסור לעשות בע"ע, וממילא ודאי דזה ל"ה חזקה בע"ע, דרק במעשה עבדות המותרת מהני לחזקה בע"ע, ולכן כ' רש"י כאן "מלאכה אחת" דזהו החזקה דע"ע, ובזה ניחא דבעי' כפיה, היינו דאז נחשב מעשה עבדות מה שעושה בדרך כפיה, דבמלאכה אחת בלי כפיה ל"ה מעשה עבדות, ולפ"ז ניחא דבעבד כנעני ה"נ לא בעי' כפיה דעיקר החזקה הוי עבודה המיוחדת לע"כ והוי מעשה עבדות וא"ש היטב.

-- לעי' ברשב"א להלן יח. בהא דלא קתני במתני' דע"ע יוצא בשטר עי"ש, ועי' בדברי המהרי"ט המחודשים דהוי מדין גרעון, [וכן מבואר בשי' הרמב"ם להדי', וראה בחי' רא"ל מלין סימן לא סק"ט], אמנם ברש"י כ' בד"ה גופו קנוי דשטר שחרור בע"ע ילפי' דלא גרעא מכנעני דנפיק בשטר דגמר לה לה מאשה, וכ' המנ"ח מצוה מב סקי"ד דלרש"י הוי כשטר שחרור ובעי לשמה, ועי' היטב בשלנ"ל דנראה דהוי מח' ראשונים אם הוי כשטר קנין או כשטר שחרור.

כתב שטר אדמיה וכו', לעי' ברשב"א דהוי שטר התחייבות והוי כסף, ושוב הק' דשטר התחייבות ל"ה כסף לקנין וכו' [ולשי' לעיל ה. גבי שטר התחייבות עי"ש], ומבואר לרשב"א דגרעון הוי מדין קנין מהאדון ולהכי ל"מ בשטר התחייבות, אך ברמב"ם נראה דגרעון הוי מדין מחילה וה"נ יהני בשטר התחייבות, ובריטב"א פי' באופ"א דהיינו מלוה, ועי' בביה"ל בסי' כא, ובאמרי משה בסי' כד סקי"ט.

ג] ע"ע גופו קנוי. מח' הראשונים אם בעי' לג"ש רק משום קנין האיסור, ראה רמב"ן רשב"א וריטב"א ודוק ברש"י, - בריטב"א להלן יט מבואר דבאמה סגי במחילה דל"ה גופו קנוי דל"ל קנין איסור [ולפ"ז יהני הפקר באמה, ויל"ע אם עי"ז דהאדון הפקירה הוי ממילא דאב]. - ובשיטת הריטב"א בזה צ"ע דסותר שיטתו, יעויין בדבריו להלן סט גבי ע"ע בזה"ז דשייך לומר גופו קנוי למעש"י, אף דליכא קנין איסור, והריטב"א לעיל טו הוכיח דגם מוכר עצמו מותר בשפחה כנענית ורק אין רבו כופהו ולהכי גופו קנוי וצריך שטר, וע"ע בריטב"א גיטין לח גבי נמכר לעכו"ם, וכן בריטב"א ביבמות מו. כתוב בנו"א ושם מחודש דאם הוי עבד מחמת כיבוש מלחמה הוי קנה"ג בממונות, וסותר דבריו אם מהני מחילה בנמכר לעכו"ם אף דליכא גבי קנין איסור כיון דקנוי למעש"י כגוף לפירות עיש"ה, [ומוכרח ליישב בד' הריטב"א דס"ל דבנמכר לישראל גופו קנוי משום קנין האיסור והוי קנין לחול עליו שם עבד, אבל בנמכר לעכו"ם חלוק דבזה גופו קנוי למעש"י והוי סוג קנין אחר ומהני מכירה להך עבד, דקונהו למעש"י, ובזה ה"נ כ' הריטב"א דהוי קנין הגוף למעש"י]. - ועי' עוד בקו' הבית הלוי ח"א סי' כא מהגמ' ב"ק קיג. גבי נמכר לעכו"ם דקתני דהוי גופו קנוי, אף דאינו מוסר לו ש"כ, ועי' בהמקנה וחזו"א וקהל"י דגם בנמכר לעכו"ם גופו קנוי למעש"י, ובאמת במאירי ושלנ"ל פי' בכל ע"ע דגופו קנוי היינו דגופו קנוי למעש"י וכדקל לפירות וכו', ובר"ן כ' דמוסר לו ש"כ בע"כ לוולדות, - וראה במהרי"ק סי' צו וקצוה"ח רמא סק"ג.

- לעי' בתוס' ר"י הזקן בפי' המחודש דע"ע גופו קנוי היינו דהוי כמלוה שיש עליו משכון, דגופו הוא משכון על חיוב המלוה ולהכי ל"מ מחילה על קנין הממון דבמלוה שיש עליה משכון לא נמחל המלוה בלא חזרת המשכון והשטר הוא כחזרת המשכון. [ועי' בחי' ר"ש סימן יא סק"ה שביאר כן בשי' הרמב"ם עבדים פ"ד ה"ד]. - בדין הפקר בע"ע, עי' בריטב"א גיטין לח שהסתפק דלא יהני הפקר בע"ע כמו דל"מ מכירת ע"ע, וע"ע בפנ"י והמקנה כאן, ובשערי יושר ש"ה פכ"ג. - בתוס' נראה דמהני הפקר בחוב וצ"ע.

יציאה במיתת האב, לעי' בדברי המהרי"ט בסוגיא דתיפ"ל דאין לאב זכות אלא עד המיתה וממילא אין לאדון, ועי' באו"ש פ"ד מעבדים ה"ה, ובקו"ש אות יז תי' דיש לאב זכות בבתו לעולם אלא דהמיתה מפקיע זכותו, ועד"ז בשעורי ר"ש אות רז, ודוק בתורא"ש טז: ד"ה מה לסימנים, וע"ע בחזו"א סימן קמח, - בחת"ס גיטין סה. מבואר דאשה מוכרת עצמה בגדלותה לאמה ורק דאין בה דין יעוד, וכבר מבואר כן בשי' הרמב"ן בפ' משפטים [הביאו המשנ"ל בהל' עבדים], דמהני מכירה בגדולה.

- יציאה במיתת האדון לר"ש אם מעניקים, עי' בשלנ"ל ותוס' רי"ד ובקצות לט סק"א. - ע"ע באין לו בן ל"ח יציאה של מיתת האדון ול"ד לנרצע כמבואר ברש"י [והטעם דע"ע אינו שייך במכירה וירושה ורק דגזה"כ דעובד לבן ובליכא לבן ל"ח ליציאה], וכ"מ במאירי דאין לו הענקה, ודלא כרשב"א דהוי יציאה, וכ"ה בר' הלל דמעניקין, וכ"נ במנ"ח.

הענקה דאמה לאביה, במשנ"ל פ"ג הט"ו מבואר דהוי לאב כמעש"י, [וי"ל עוד לדברי הב"ש בסימן לז דגם מתנה לבת הוי לאב א"כ ה"נ הענקה, אך בשו"ת הרשב"א מבואר דבמתנה ל"ה לאב], ועי' בהמקנה בנידון המשנ"ל באילונית שיצאה בבגרות אם אזלי' בתר זמן היציאה והוי לעצמה. ועי' ברמב"ם שם דבמת האב קודם שבא לידו הוי הענקה לעצמה, ותליא בגדר הענקה אם הוי מצוה בעלמא או חוב, ואם הוי הענקה על כל שנות העבדות.

**דף טז:**

ר"י אומר סימן כו' ספק הירושלמי אם נעשה גדול למפרע מבן ט' או רק מכאן ולהבא, ובר"ן בנדה מו נקט דהוי גדול רק מכאן ולהבא. – במש"כ תוס' דסימנים הוי משום שנשתנה גופה וכו' ועד"ז ברמב"ן, יל"ע מהגמ' ערכין כט דעביד ק"ו למוכר נערה דמה מכורה יוצאת וכו' והא שאני מכורה דיוצאת דנשתנה הגוף.

ד] הענקה במיתת האדון, התוס' רי"ד כ' דר"ש פליג על ת"ק וס"ל דביוצא במיתת האדון ל"ל הענקה דמצות הענקה היא על האדון ולא על יורשיו, וי"ל עוד דמיתת האדון ל"ה יציאה אלא הוי קנין כ"ז שהוא חי ולהכי ל"ח שילוחו מעמך, ובמקנה מבואר דאין גובין מהיורשין משום דליכא שעבוד נכסים, וראה בקצות בסימן לט סק"א שחידש דלרבנן דבמיתת האדון מעניקין היינו דחוב הענקה במיתת האדון הוא על היורשים דחשיב כאילו שזכו לעבד ויוצא לחרות מהם, וכפיה"נ נקט דחיוב הענקה חל בשעת המיתה.

בלשון הברייתא יובל ויובל דנרצע, משמע דתרי דיני יובל הם, היינו דיובל דנרצע הוי דין אחר, וחזינן דהם ב' פרשיות בתורה דבפ' משפטים קתני ועבדו לעולם, ועי"ש ברמב"ן ואב"ע דרשת חז"ל לעולמו של יובל, אך הרשב"ם כ' דכפי פשוטו הוי לעולם ממש וצ"ע, ובפ' בהר קתני גם דין יובל, ואפשר דהם ב' דיני יובל, והנ"מ אם היציאה ביובל הוי מדיני עבד עברי דנמכר עד היובל או דנמכר לעולם ורק מדיני יובל שמוציא שדות ועבדים.

תוד"ה והתנחלתם. בתירוצם לעי' במהרש"א, ומה שביאר בשעורי ר"ש דסיבת חיוב הענקה היא מחמת עבודתה בקטנות. – ובעיקר קו' התוס' לכא' יש לומר דמה דאמה אינה נמכרת ואינו מורישה זהו מהלכות אמה עבריה, אבל ל"ש זה לזכות האב במעש"י בתו, וכעי"ז תירץ הגרי"ז [עי' שיעורי ר"ש], ונראה בד' התוס' דס"ל דכמו דבקטנה האב הוי כבעלים עליה למוכרה וכו' ה"נ בנערה אף שאינו יכול למוכרה, מ"מ בהך רבוי דמעש"י לאב מקרא דכי ימכור את בתו לאמה, הוי ילפותא דלא רק מעש"י לאב, אלא דהאב הוי בעלים על מעש"י, ומה"ט יכול לכפותה כד' הפנ"י בכתובות מו: ובמילואים בסוף כתובות עי"ש שכ' כן גבי נערה דכופהו למעש"י, [ומה"ט הק' על הגמ' דפריך תיפ"ל מקרא דבנעוריה, דנ"מ דמהך קרא אינו יכול לכפותה משא"כ אם ילפי' דמעש"י לאב מקרא דלאמה, וכה"ק המקנה קדושין ג:], וכ"כ הבית יעקב בכתובות מז, וכך מבואר ברמב"ן כתובות מג, והיינו דהבת הוי לאב כמו אמה לענין מעש"י, ומדוייק כן בלשון הר"מ עבדים פ"ד ה"א שכ' דאין יכול למכור בתו נערה אע"פ דהוי ברשותו ומקבל קדושיה, וכוונת הר"מ לומר דמה דאינו יכול למכור נערה אין הפי' דנערה יצאה כבר מרשות האב, דזה אינו דסימנים הוי מוציא מרשות אדון ולא מרשות אב, דהוי ברשותו עד הבגרות, ורק נתמעט דאינו יכול למוכרה, אבל מה שמעש"י לאביה הוי בעלות של האב עליה, (זולת לענין מציאתה דהוי טעם נפרד משום איבה).

[ועי' בערכין כט: דאמרי' ק"ו מה מכורה יוצאה שאינה מכורה אינו דין שלא תמכר, ואם נימא דבנערה ל"ה ברשות האב ל"ל ק"ו פשיטא דאינו יכול למוכרה, אע"כ דהוי ברשות האב וכמש"נ, ובדברי הגמ' בערכין שם דמשני דהך ק"ו הוא גם לפי רב, אף דלענין מכירה ביובל לא ס"ל לק"ו, ואמרי' דשאני בבת דאינו חוזר ומוכרה, פרש"י משום דאין שפחות אחר שפחות, וצע"ג דזה הוי דין בפ"ע דאינה נמכרת ונשנית אפי' אם הוי קטנה והיא ברשות האב, וגם ביצאה במיתת האדון אין האב חוזר ומוכרה, ומה ראיה היא לענין זה דבנערה אינו יכול למוכרה, ובמס' עבדים עמוד מד ביאר בגמ' דהכוונה דמה דאינו חוזר ומוכרה הוא משום דאין לו זכות יותר והוי כיציאה של סימנים, ובזה ביאר כוונת רש"י, וכך מבואר ברשב"א יח. דמה שאינו חוזר ומוכר לשפחות אחר שפחות הוא משום דהוי יציאה מרשות אב. עכ"פ בקו' התוס' נראה כמש"נ דהאב הוי בעלים על בתו לענין מעש"י ויכול לכפותה כדין אמה].

ועי' במנ"ח במצוה מה - ב שהק' דלרלב"ג דע"ע אינו בירושה וה"נ אינו במכירה וכו', והרי חזי' דהבת אינה בירושה ויכול למוכרה, וע"כ דגזה"כ דהאב מוכרה, ובזה תי' קו' התוס' דבעי' לקרא דאף דמוכרה אינו מורישה, ולכא' דברי הרלב"ג הם רק בדין מכירת ע"ע דאם אינו במכירה ה"נ אינו בירושה, אבל בבת הרי מוכרה בזכותו לעשותה לאמה עבריה, וכפיה"נ המנ"ח נקט דגם הבת הוי לאב כמו אמה וכמש"נ.

בס"ד **יז. - יח.**

**דף יז ע"א**. סוגיא דהשלמה בבורח.

א] בבורח דבעי השלמה, עי' בריטב"א אם ההשלמה בתורת עבדות או כפורע חוב, ודוק ברש"י, ונ"מ י"ל דכיון דמשלים מדין עבד יהא מותר בשפחה, אבל בזמן שברח יל"ע אם מותר בשפחה, והסתפק בזה בחזו"א, והריטב"א כ' להלן כ: דאין סברא שיהא מותר בשפחה ואח"כ יהא אסור וכשיחזור לעבודתו יהא מותר, ומשמע דמותר בכל הזמן בשפחה, ועי' תוס' ר"י הזקן, ובכס"מ עבדים פ"ב ה"ד בשם הסמ"ג דרק בחלה בפגע יובל יוצא לחרות אבל בברח אין היובל מוציאו וצריך להשלים, ובדברי יחזקאל בסי' מב ביאר דלד' הר"מ בזמן שברח יש לו שם עבד ומותר בשפחה, ולסמ"ג פוקע ממנו שם עבד ואסור בשפחה, ובפשטות מהא דבברח יוצא ביובל מוכח דנמשך עבדותו, ועי' בחי' רא"ל בארוכה. [וכן נראה נ"מ אם בהשלמה יהיה דין גרעון דאם הוי עבדות שייך כן, ובמקנה טז. סוד"ה ענק מבואר דהוי חיוב עצמי ול"ש בזה דין גרעון עי"ש].

- בהא דבחלה ד' משלים, הריטב"א כ' דכך הם מדות חכמים, עוד מבואר שם דאמרי' טעמא דנסתפחה שדהו משא"כ בחלה ד' אדעתיה דהכי לא קנאו, [ונראה דאין כוונת הריטב"א דהוי כמק"ט דהרי ודאי דלא נפקע עבדותו למפרע, ועוד דא"כ יהני יובל לגביו, אלא הפי' דלענין השלמה הוי סברא דאינו מוחל ובעי השלמה], ועי' במאירי, והתוס' כ' דג' שנים הם שני שכיר. - ובר"מ פ"ב מבואר דגם במוכר עצמו וברח משלים שש שנים, ומוכח דגם במוכר עצמו יש לו דין שש, [ונחלקו בזה רש"י והריטב"א לעיל יד:], ועמד בזה בפי' החס"ד בספרי דבי רב.

ועי' במקנה לעיל טז: שהוכיח מהגמ' שם בהא דאין לרבה אלא שכר בטלה, דה"נ בברח יכול לשלם ממון במקום ההשלמה, והדברים מחודשים, [אלא די"ל דיהני מדין גרעון]. ובפשטות הפי' דהחיוב השלמה גם אם הוי חוב כמש"כ הריטב"א מ"מ הוי חוב של עבדות, ומוכרח כן דהרי בקו' הגמ' סברי' דבורח השלמה בעי ואית ליה הענקה, וע"כ דהשלמתו היא מדין עבדות, ובתי' הגמ' דפגע בו יובל נראה ג"כ דחיוב השלמתו הוא מדין העבדות ולא רק כחוב בעלמא.

- יכול אפי' חלה וכו', עי' בריטב"א דקאי על בורח דהיכא דחלה פטור מהשלמה, אולם הביא דבירושלמי אי' דבברח חייב להשלים גם בחלה.

- בברח ופגע בו יובל, עי' במאירי בשם גדולי הדורות דבעי' השלמה אחר היובל. ובריטב"א מבואר דבפגע יובל פטור מלהשלים דהוי כמבטל כיסו של חברו, ותמה על דבריו בספר אור הגנוז לתלמיד הרשב"א מכ"י דבשכר פועל וברח פשיטא דחייב דהא לא קיים תנאו ול"ש בזה מבטל כיסו עיש"ה, וע"ע במקנה שהק' מכ"ד דצריך לשלם, [ומ"מ גם להריטב"א דהוי מבטל כיסו ה"ד בפגע בו יובל, אבל ברח דחייב להשלים ל"א דהוי מבטל כיסו כיון דצריך להשלים שנות עבדות ופשוט]. וראה בתוס' ר"י הזקן.

- וברש"י כ' דפגע בו יובל למחרת, וכוונת רש"י כמו שנראה בלשון הר"מ פ"ג הט"ו דבברח וחזר לעבודה ואח"כ פגע בו יובל דיש לו הענקה דמקרי שילוחו מעמך, ודוקא בפגע היובל כשהוא בורח אין לו הענקה, ויתכן עוד דכוונת רש"י כהמאירי הנז' דבברח והגיע יובל בעי השלמה ואז מעניקים לו ולהכי כ' רש"י גוונא דליכא חיוב השלמה דפגע בו יובל למחרת.

תוד"ה חלה, עי' בקו"ש בשם תשו' מהר"ם מרוטנבורג. ובמש"כ התוס' דכיון דעבד ג' היינו שני שכיר, עי' ברש"ש. – ובריטב"א מבואר דבפועל התשלום הוא על המלאכה משא"כ בעבד השכר הוא על הקנאת עצמו לאדון שיכול לכופו לעבודה, היינו דמה שעושהו לעבד זוהי עיקר קניינו בע"ע.

ב] דעת ר"מ בג' מינים לעי' בריטב"א וברש"ש. - בשי' הרמב"ם פ"ג הי"ד דיכול להעניק במין אחד בין ממינים הרבה עי"ש כס"מ, וע"ע ברמב"ן די"מ דלר"מ מצותו לכתחי' מכל מין, וע"ע בריטב"א.

- במח' גבי הענקה בכספים וכו' לעי' במשנ"ל עבדים פ"ג הי"ד מש"כ בדברי המהרי"ט בסוגיא דתנאי דצגוי"ק נא' בכאשר יברכך, וראה בחי' רא"ל מלין סי' לג דכ"ז למצוה אבל חוב הענקה נתקיים לכ"ע בכספים.

- נתברך בגללו. חידוש במשך חכמה בפ' ראה דבזה הוי כשכר פעולה, ומה"ט כ' לחדש דהוי כחוב, ומיישב בזה גירסת הגר"א לעיל טו. דה"נ בעיקר הענקה דהוי מצוה בעלמא נתמעט ולא ליורשיו, משא"כ בהענקה דמוסיף כאשר יברכך הוי גדר חוב ונותן ליורשים עיש"ה, אך במהרי"ט הנ"ל משמע איפכא שכ' דצגוי"ק הוא בקרא דכאשר יברכך ולא בעיקר חיוב הענקה, ומשמע דעיקר הענקה הוי שכירות ולכך אין נ"מ ממה התשלום משא"כ לפי ברכה הוי גדר צדקה.

**דף יז:**

ג] ע"ע עובד את הבן, לעי' בדברי המנ"ח מצוה מב דל"ה מדין ירושה ונ"מ דאין הבכור נוטל פ"ש, וכבר הקדימו בזה הרדב"ז עבדים פ"ב הי"ב וז"ל דלאו בירושה תליא מילתא וכו', ועי' עוד באו"ש בהל' נחלות פ"ב. ועי' במשך חכמה ר"פ משפטים ובשו"ת סימן מא בחידושו הנפלא דלמ"ד דבמשפחת אם בן ובת שוים ה"נ אין הע"ע עובד את הבן, אך צ"ע מסוגין דמוכח גבי ע"ע הנמכר לעכו"ם דהיה עובד את הבן והבת אי לאו מיעוטא, ונתבאר בשיעור כללי דברי הרדב"ז והמנח ה"ד בע"ע הנמכר לישראל דליכא במכירה ולהכי אינו בירושה, משא"כ בנמכר לעכו"ם וא"ש היטב.

- בקו' הגמ' או אינו אלא אח, בשיטה לנ"ל הק' דלהך ס"ד ה"נ הע"ע אינו עובד את הבן, ותי' דהס"ד דעובד את האח ה"ד בליכא בן, ודוק היטב בדבריו דמוכח דס"ל דע"ע עובד את הבן הוי מדין ירושה. - ועי' במקנה ובמלבי"ם שדנו אם עבד עברי עובד את בן הבן. - ועי' בכס"מ פ"ב הי"ב דמהא דעובד רק את הבן מוכח דע"ע אינו במכירה, והיינו דע"ע אינו במכירה וירושה דדינו לעבוד רק למי שקנאו לעבד.

ירושת עכו"ם, רמב"ם פ"ו מנחלות ה"ט דיש בהם רק ירושת בן, ובמאירי בסוגיא כ' דהירושה לפי מנהגיהם, ועי' רש"י יבמות סב. דבן ובת שוים, ובמנ"ח במצוה ת ופרי יצחק ח"ב סימן ס. - וצע"ג ברגמ"ה בכורות מז. עיש"ה ברש"י ותוס' ורגמ"ה [בגליון הש"ס] שכ' דאין ירושה בעכו"ם דאין אב לעכו"ם, ונסתר מסוגין, ועי' בכתבי הגרי"ז בבכורות שם.

- ישראל מומר שאני, לעי' ברמב"ן עה"ת ויקרא כד,י מחכמי הצרפתים דהאבות קודם מ"ת הוי ב"נ וחלק עליהם מסוגין. ועי' פרש"י דברים ב-ה וברש"ש.

- לעיין ברשב"א ותוס' רי"ד בסוגיא בדין ברירה בב' מינין, ועי' שערי יושר ש"ג פכ"ב ושם ש"ה פי"א.

- בדברי התוס' בהא דיכול הגר לומר לעכו"ם טול וכו' דה"נ לא תיקנו ירושה אלא דהפקירו החפץ המותר ונתנו לגר, עי' במקנה ופנ"י, וע"ע בתוס' חגיגה כה: ד"ה חבר דרבנן תיקנו ירושה לגר גם בחפץ שאסור אלא דל"ה חליפי ע"ז דמדרבנן יש ברירה, ועי' בטו"א שם, וברע"א קמא רכא אות ו. - הוכחת האחרונים מסוגין דיש ירושה באסו"ה, ועי' ברשב"א בנדרים בסו"פ השותפין בזה. - ברש"י דאסור להחליפם דקמתהני וכו' ומוכח דל"ה חליפי ע"ז, עי' ב"ח בהגהותיו על הרי"ף דאחין שחלקו לאו לכל מילי הוי כלקוחות, [וניחא עפ"י הגר"ח פ"ב משכנים דל"ה מעשה מכירה אלא מעשה חלוקה].

**דף יח.**

מהו דתימא לא ליבטלו הלכתא מינה, צ"ב הך ס"ד, ועי' בריטב"א דתצא כאמה ולא בעי גט, [וסיוע לדבריו מהא דמרבי' במכילתא דאחר יעוד בעי גט], ומוכח דיעוד דהוי אישות מדיני העבדות, ועי' בשלנ"ל פי' אחר דבסוף שש או ביובל נכוף לאדון לכתוב גט, ופי' חדש כ' בקנין פירות דס"ד דתיהוי כאשתו ומ"מ שפחות לא פקע מינה. [ולכא' י"ל פי' חדש דהסלקא דעתך בגמ' היא היכא דיעדה ומת בעלה תוך שש שנים דסד"א דתחזור להיות שפחה ותצא בסימנים, וזהו דקמ"ל דכיון דיעדה פקע שפחות לגמרי, והא דחוזרת להיות שפחה אף דכת אינה ראויה ליעוד לא לאחיו ולא לאדון אך מ"מ חוזרת להיות שפחה דסגי במה שבשעת מכירתה היתה ראויה ליעוד].

ד] בגנבתו ולא בכפלו, דוק ברש"י דאין לו לשלם הכפל, ומש"כ המקנה ובמנ"ח מב דאין הנגנב יכול לקחת ממון הגנב עבור הכפל וישאר עליו חוב הקרן לימכר דלעולם תשלום הראשון הוא עבור הקרן. - ודוק בכוונת הגר"א בחו"מ סימן צז סט"ו [עפ"י תש' הרא"ש דהוי כמיעוט ולא לחובו, וכ"ה ברה"ג בס' המקח ובבעה"ת משפטים]. - בגניבתו ולא בזממו, עי' בשיטה לא נודע למי. - ונמכר כולו ולא חציו, עי' במשנ"ל פ"ב ה"ג ומנ"ח שם, וראה היטב במהרי"ט דאיצטריך קרא שלא ימכר חציו לשש שנים דפחות משש ל"ה עבד אלא שכיר.

- תוד"ה כאן לעי' ברש"ש דבשני גניבות בב"א נמכר ונשנה וכו'. ועי' בר"מ פ"ג מגניבה הט"ז ובשלנ"ל דבגניבה לשנים דאינו נמכר ונשנה חולקים שניהם בדמי המכר.

גניבו אלף, עי' בהגר"א ובתורא"ש ב' הגי' בת"ק, ותוס' רי"ד חידוש בר"א דנמכר פ"א דאל"כ אין לך ע"ע שנמכר שא"א לצמצם שיהא גניבתו כשווי ממכרו, ובמקנה כ' דיכול למחול על השאר והוי ממכרו בשיעור הגניבה, וכמ"כ יל"ע דיכול להמתין עד סמוך ליובל שישווה כמו הגניבה שיהא נפחת משויו, וע"כ דאזלי' כשעת העמב"ד, ולכן גם אם הוזל אח"כ לא ימכר, [והיינו דכפי שעת החיוב נמדד הנמכר בגניבתו], וזהו לשון הר"מ אינו נמכר "כלל", אמנם המנ"ח מצוה מב כ' דאינו תלוי בהעמב"ד וגם העשיר אין מוכרין, וכמ"כ יכול בעה"ב להמתין עד ב' שנים לפני היובל ויהיה שוה כמו הגניבה.

- עי' ר"מ גניבה פ"ג הי"ד עד שיצא בשביעית ויתעשר, ולכא' משכח"ל קודם שיצא בגרעון, וקשה לחדש דבגרעון כ"ז שחייב לשלם בעד מותר הגניבה ליכא גרעון, ובאו"ש כ' דהכוונה דמהענקה פטור לשלם דעד מותר הגניבה הוי כחוב, ולענין יוצא בגרעון הרי בלא"ה אין לו הענקה וא"ש היטב.

מכירה לקרובים, לעי' היטב ברשב"א וריטב"א לעיל יד: ד"ה אשכחן דגם למ"ד דמוכרה ה"ד משום דשייך יעוד בעלמא משא"כ במכר לגוי.

בס"ד **סוגיא דיעוד.**

**דף יח:**

א] כיון שפירש טליתו, לעי' בריטב"א ובתוס' רי"ד ורש"ש. - יעוד נשואין כו', לעי' ביאורו בריטב"א ומאירי, ובשלנ"ל כ' דהוי כמסר האב לשלוחי הבעל, ונתכוין לזה בפנ"י עי"ש ב' התרוצים, ולפ"ז מסתבר דאף באומר להדי' דרוצה אירוסין מ"מ יהני כנשואין כיון דיעוד חשיב כמעשה נשואין. [וברש"י נראה דבעית הגמ' למ"ד דמעות הראשונות לקדושין ניתנו, וי"ל עפ"י השלנ"ל דמשמע דלמ"ד לקדושין ניתנו מסתבר דהוי נשואין דהוי כמסר לשלוחי הבעל, והא דמבע"ל דהוי אירוסין משום דהרשות בידו שלא לייעד, ולהכי נקט רש"י להך מ"ד דאפ"ה מבע"ל דלמא הוי כאירוסין, מיהו י"ל בד' רש"י איפכא דלמ"ד דלאו לקדושין יותר מסתבר דהוי נשואין כיון דהוי יותר חידוש של קדושין מדין העבדות]. - ולענין היתר ביאה, עי' במ"מ פ"י מאישות ה"א דאפי' אם נשואין עושה אסור לבא עליה דלזה בעי' כניסה לחופה, ועי' כתבי הגר"ח דל"ח חופה וליכא היתר ביאה ודלא כמש"כ באבה"א בהל' אישות. והא דל"א בגמ' נ"מ דהוי נשואין לחיוב חנק, ראה בתורא"ש ושלנ"ל, והא דל"א בגמ' הנ"מ למעש"י, עי' רשב"א יט: סוד"ה ת"ר (דמעש"י לבעלה) ובשלנ"ל עי"ש. [ובמנ"ח כ' פשוט דכיון דמעש"י הוי מדרבנן ל"א הך נ"מ, ולפ"ז י"ל דלהכי ל"א הנ"מ על היתר ביאה כיון דאיסור ביאה בארוסה כ' הר"מ דהוא רק מד"ס]. - ועי' בהמקנה דאפי' נשואין עושה הוי מכאן ולהבא, וכ"ה בחי' רמ"ש יט. ובערוה"ש קדושין סימן כו-ח כ' דליכא חיוב שאר באמה, ולכן כ' הר"מ בהל' מלכים פ"ד דהוי כפילגש. - ועי' תוס' ה. ד"ה שכן שכ' דביעוד לא בא הכסף בשביל אישות, וברע"א שם הק' למ"ד דמעות כו' לקדושין.

ועי' בש"מ כתובות מו: דהוי יציאה מרשות אב מה דאין מוכר לשפחות אחר אישות, ועי' בריטב"א דאירוסין ל"ח יציאה אלא דבטל זכות המכירה, וכ"נ בתוס' ודוק.

-- בסתירה הידועה ברמב"ם דפסק דמעות הראשונות לקדושין ופסק דמוכרה אחר יעוד, וליהוי כמכירה לשפחות אחר אישות, עי' לח"מ פ"ד הי"ג, (וכ"מ כתרוצו במאירי), וראה במרכבת המשנה ובשע"י ש"ז פט"ז ד"ה ונראה שכ' דכיון דבעי' דעתה ל"ח מכירה לאישות עיש"ה. [ונראה דהר"מ ס"ל דהמכירה הוי מכירה לשפחות ורק דזכות האדון לייעד, ולהכי לא מיקרי מכירה לאישות, ובשלנ"ל לעיל ה: מפורש דל"ח מכירה לאישות, וכ"נ בש"מ כתובות מו: בשם תלמיד הרשב"א בקדושין, ונראה כנ"ל דהוי מכירה לשפחות ורק זכות האדון לייעד והוי קדושין מדין העבדות ולהכי ל"ח שפחות אחר אישות].

- ובגדר קדושי יעוד למ"ד לקדושין ניתנו, לעי' בדברי הגר"ח בהל' יבום פ"ד הט"ז, ומבואר בדברי הגר"ח דלא נעשית למפרע אשת איש, ודלא כתורא"ש יט: סוד"ה משל, והמנ"ח מצוה מג דהוי א"א למפרע, וראה פנ"י יט:. - מהות קדושי יעוד אם הוי ככל אישות או מדין העבדות, עי' רמב"ם בהל' מלכים פ"ד ה"ד ..אבל ההדיוט אסור בפלגש אלא באמה העבריה בלבד אחר ייעוד ע"כ, ומבואר ברמב"ם דקדושי ייעוד הוי כפילגש, וכ"ה בכס"מ פ"א מאישות ה"ד, והדברים צע"ג דהא ביעוד מקדשה בפני עדים ואמאי חשיב כפילגש, וכדברי הרמב"ם כתבו גם התוס' בהדר זקנים בפרשת משפטים (ד"ה כמשפט) וז"ל "דזאת האמה רוצה לישאנה כדין פילגש בלא כתובה בא ללמדך שהרשות בידו", וכעי"ז בהגר"א באדרת אליהו שם, וכן בהעמק דבר (כא,ז) כ' דר"ל דגם לאחר שיעדה הרי קנאה להיות משמשת בבית כאמה והיא כעין פלגש, וראה עוד בשאילת יעבץ ח"ב סימן טו סוד"ה איברא, ובאבן האזל פ"א מאישות. [וי"ל עוד משום דליכא כתובה], ועי' או"ש עבדים פ"ד הט"ו, ודוק בגמ' לעיל יח. מהו דתימא לא ליבטליה הילכתא מיניה.

- הערת המנ"ח מצוה מג היכא דקנה בשטר דליכא מעות דל"ש לקדושין ניתנו, [ובפרט למ"ד דאב כותבו ועי' במהרי"ט דמהני דלא בעי' קיחה ביעוד, ובפנ"י יד: כ' דליכא יעוד בנקנית בשטר]. - חידוש בשלנ"ל דבליכא מעות הראשונות מקדשה בכסף אחר.

תוד"ה בשלמא בא"ד וליטמא לה, צ"ע דהא גם בנשואה האב מטמא לבתו, ואולי בנשואה הוי רשות ול"ה מצוה כיון דאית לה בעל ועי'. - בא"ד מקטנה דמסרה לחופה, וצע"ג דל"ה מעשה נשואין כלל, ועמד בזה בקו"ש.

**דף יט.**

ב] יעוד לבנו קטן, מח' רש"י והרמב"ם במייעדה לבנו אם האב הוא העושה הייעוד כר"מ עבדים פ"ד ה"ז, או כרש"י עה"ת פ' משפטים כא,ט דהבן אומר לה וכו', וס"ל לרש"י דהבן הוא המקדש, ועי"ש בלח"מ דלא פליגי, ובתוד"ה תרתי מבואר דהבן הוא המקדש ובעי' דעת המייעד. [אלא דצ"ע דאם נימא דהבן הוא המקדש מאי מבע"ל בבן קטן, ועי' בכתבי הגר"ח, ובחי' רא"ל מלין בסימן לד].

- בבעית הגמ', עי' אבני מילואים סי' א סק"א בשי' הר"י ברזילי דהאב יכול לקדש לבנו קטן מדין זכיה, דלאו מטעם שליחות הוא, והו"ד בנוב"י קמא אב"ע סוף סימן סב, אולם צ"ע מסוגין כמו שהק' בתש' רב"א סימן ג, דביעוד לבנו קטן דיהני מדין קדושין דעלמא דמהני, והאב"מ כ' דבאמה שייכא רק פרשת יעוד ולא דין קדושין, ועי' בשאג"א בהוספות בסימן א, [וי"ל דנ"מ בהמחה כשהגדיל]. - מה הוא גדול וכו', עי' בשלנ"ל דע"כ כיון דקנה אמה דהוי גדול, אמנם עי' היטב בהג' מצפה איתן שכ' דבדעת אחרת מקנה יש לקטן זכיה מה"ת, ולדבריו שייך למכור ע"ע לקטן. - מלמד שצריך ליעדה וכו', עי' בתוס' לעיל ה. שצריך רק להודיעה ודלא כרמב"ם דבעי' דעתה לחלות הקדושין. ועי' רש"ש והגה' רי"א חבר ז"ל שצריך לידעה. [ועי' אב"מ סי' כח סקכ"ז שהק' דאם יעוד מהני בע"כ ל"ש הנאת מחילת מלוה].

הוא תני לה כו' בקדושי יעוד ואליבא דריב"י וכו', לעי' היטב בתורא"ש, דלרבנן א"צ ליעד מרצונה דכבר נתקדש בשעת המכירה. - שאני הכא דא"ק ליעדה, ובתורא"ש בל"ק דאפי' לרבנן צריך ליעדה, וכ"ד הרמב"ם פ"ד ה"ח דאף לרבנן בעי דעתה, ובלשון שני כ' תורא"ש דלרבנן א"צ לידעה כיון דמתקדשת למפרע בכסף מכירתה, ומבואר דהוי א"א למפרע, ועי' מש"כ לעיל יח: במח' הראשונים בזה. - שו"פ מקודשת וכו', בריטב"א דגזה"כ דאין מיעדין כ"ז שלא ישתייר בה ש"פ, ולהלן כ' דלרנב"י דאמר לריב"י דלקדושין ניתנו מייעדה בכסף של זמן היעוד אולם אין הקדושין חלין למפרע וכ"נ ברמב"ן, ועי' בחזו"א.

ג] צאי וקבלי קדושיך, ובתוד"ה אומר אדם. לעי' שיטות הראשונים ברא"ש סי' טו וסי' כה, דצאי וקבלי מהני מדין שליחות דלזכותה נעשית הקטנה שליח האב, אולם בסי' כה כ' דהאב מוסר הכח לבתו שתקדש עצמה, והביאור דהאב מוסר כוחו והרי היא הבעלים על הקדושין, [ועי' בחי' רמ"ש דמוסר לה כוחו להקנאת גופה ולזכות הכסף לאב הוי שליחות, וע"ע חי' הגרנ"ט]. וע"ע ברשב"א [ובשו"ת הרשב"א ח"ד קעד], ובריטב"א כ' דביעוד נעשית היא הבעלים על קדושיה וה"נ בצאי וקבלי מפקיע כוחו וכו', עוד כ' דמקבל קדושיה בשבילו מתורת זכיה והאב הוא המקדש והיא זוכה עבורו, ולהלן כ' עוד דהוי מדין ערב עי"ש, ועי' תרוה"ד פסקים סימן נ [בנידון העדים, ועי' בחזו"א], ועי' באב"מ סי' לז סק"ג. ועי"ש בב"ש סק"ז ובבית מאיר בסתירת דברי הרא"ש, ובחי' הגרנ"ט [עי"ש עוד מה שביאר בתוס' דל"ש ערבות אלא כשהוציא ממון על פיו], - ועי' תוס' מה. וברשב"א שם שכפי הנראה נחלקו בדין צאי וקבלי אם חשיב קדושין דאב לענין שיקרא אישות דידיה, ואין שפחות אחר אישות, - בשלנ"ל מבואר דלרבנן ליכא למיפשט לדינא דצאי וכו', ודלא כתורא"ש ורא"ש דהוי לכ"ע. - במלוה שיש עליה משכון, בריטב"א דמקדש בחזרת גופה שהוא המשכון, [ועי' בריטב"א גיטין לח דמהני מחילה עם חזרת המשכון ולכן ל"מ מחילה על מעש"י, ועי' רמ"א חו"מ רמא ס"ב ובקצות סק"ב]. ולדעת התוס' מקודשת בהנאת מחילת המלוה ומהני אף בלא החזיר המשכון, ועי' בקו"ש.

תוד"ה אומר קטנה יש לה יד כו', בפנ"י ואב"מ סי' לז,ג, ועי' ריטב"א ג: דהבת כחפץ דאביה. - תוד"ה במלוה, בא"ד וי"ל דפשיטא וכו', לעי' במהרש"א ומהרי"ט וקו"ש, - בסוף התוס' קושית הרע"א דבגופה קנוי ל"ש למחול על השעבוד בלא שטר ואיך מקדשה במחילת השעבוד ונשאר בצע"ג. וישוב הקו"ש. - לעי' בהערת האב"מ כח,כז דלר"ת דא"צ אלא להודיעה ומקדשה בע"כ איך כ' התוס' דמקדשה בהנאת מחילת המלוה, ובדב"א סי"ח סק"ה דמ"מ חשיב הנאה מהמחילה. - חידוש הריטב"א דבאמה אין גופה קנוי. - בתוסר"י הזקן לעיל טז מבואר דכל ע"ע דגופו קנוי הוי כמלוה שיש עליו משכון.

**דף יט:**

ד] כיצד מצות יעוד וכו', לעי' בתורא"ש ד"ה משל, ומבואר בדבריו דלהך מ"ד דלקדושין ניתנו הבא עליה משעת מכירה עד שעת היעוד עובר על איסור אשת איש כיון דהיעוד חל למפרע. וכ"מ בתוד"ה משל שכ' שאם בא אחר וקידשה שאינה מקודשת, מבואר דחלין הקדושין למפרע, ובמנ"ח מג כ' כמה נ"מ בזה עי"ש. - אומר לו בפני שנים, במנ"ח מצוה מג ובשער"י ש"ז טז ובגליוני הש"ס הק' דאם מעות הראשונות לקדושין ניתנו ליבעי עדים בשעת המכירה שאז הוא שעת הקדושין כמבואר בתורא"ש הנ"ל. אמנם עי' בחי' הגר"ח בפ"ד מיבום הט"ז דרק מזמן היעוד הוי מקודשת. - ונוהג בה מנהג אישות, דברי השלנ"ל דאינו רשאי לשעבדה אלא לעשות בצמר ככל אשה במשקל ה' סלעים וכו', לעי' בחזו"א בהערתו לגבי מעש"י, וכבר הובא כן ברשב"א מהירוש' לענין מעש"י שעד שעת הנשואין הם לבעלה משום תנאי דאומר לה ע"מ שמעש"י שלי, והשלנ"ל יח: כ' דמעש"י משעת היעוד הם לבעלה דהוי כהגעת זמן כיון דיכול להכניסה לחופה, - ברמב"ן וריטב"א דהקדושין חלין משעת היעוד. - לעי' בחידוש המנ"ח שם דבמייעד לבנו זכותו ה"ד בבן גדול בשעת המכירה, כיון דאז הוא שעת הקדושין [להמנ"ח לשיטתו וכנ"ל], וע"ע בהמקנה. - ברמב"ן ד"ה ורנב"י דלמ"ד לאו לקדושין לא קידשה כלל בתחלה וגרע מלאחר ל'. - לרמב"ן וריטב"א לרנב"י דבעי' ש"פ בסופה לקדושין דאם לא נשתייר כאילו יצאה חשבינן לה. - רש"י ד"ה לרבנן כו' במאי מקדשה השתא, ערש"ש.

וצ"ל דמ"מ ביעוד מהות הקדושין ל"ה ככל אישות, אלא דזהו מזכויות האדון באמה, ודין קדושיה הוא מדין העבדות, ומוכח כן בגמ' יח. דס"ד דגם כשמייעדה לא פקע הלכתא דיציאת שש, וכבר הרגיש בזה הריטב"א, ומבואר דהס"ד הוא כיון דדין הקדושין הוא מדין העבדות, להכי תצא בשש, ולא בעי' גט, (ובשלנ"ל פי' באופ"א דאף להס"ד בעי' גט בסוף שש וביובל עיש"ה), ובמכילתא דרשב"י איכא רבוי מיוחד כמשפט הבנות דאחר היעוד בעי גט, וע"ע במכילתא שם ויצאה חנם וכו' ולא חנם מן הגט, וכן בתרגום יונתן שם ברם גט פטורין יהיב לה, והמפרש שם כ' דע"כ כוונת התרגום לאחר היעוד דבעי גט, וצ"ע דמאי חידוש בזה הא הוי אשת איש, וע"כ משום דשאני קדושי יעוד שהוא מדין העבדות. ועי' שלנ"ל ד"ה אומר דלהכי מהני בייעוד בלשון מיועדת, אף דלשון מיועדת ל"מ בקדושין, מ"מ שא"ה דאית ליה קנין הגוף בגוה ומ"ה מקדשה בלשון יעוד בעלמא.

ולתורא"ש הנ"ל שכ' דהבא עליה עובר באיסור א"א למפרע, הרי דאיכא אישות למפרע, וכן מתבאר מדברי הרשב"א, וכ"ה בפנ"י, [וכן נקט המש"ח בפ' מטות במש"כ דמשעת המכירה אין האב מיפר נדריה וכו', ואזיל לשיטתו במשה"ק בהל' עבדים גבי יעוד לו או לבנו דיהי' תלוי בברירה וכו'], ולשון רש"י הוא דהוי מכירה לאישות למפרע, [ומ"מ יכול לעבוד באמה, כיון דקנאה לאמה, ורק דזכותו לייעדה ולהחיל האיסור אישות למפרע]. אכן צ"ע דא"כ ניבעי עדי קיום בשעת המכירה, כיון דנעשית אז למפרע כאשת איש, ובר"מ כ' להדי' דרק בשעה שמייעדה בעי' עדות על הקדושין, וכבר עמדו בזה במנ"ח בשער"י ובגליוני הש"ס.

ובמהרי"ט יט. ד"ה אמר רבא כ' וז"ל אלא דזכות דיהיב ליה רחמנא לדידיה בבתו מזכה ליה לאדון באותה מכירה שכשם שהיה האב יכול לקדשה בע"כ כך האדון וכו', והיינו דהוי מכירה גם לזכות אישות, ואם לא יעדה האדון וקדשה האב לאחר הוי קדושין רק כשיצאה לחרות, וכמש"כ הר"מ עבדים פ"ד הט"ו "ואם לא מיעד האדון כו' כשתצא מרשות האדון יגמרו קדושיה ותעשה א"א", הרי דהאישות חלה רק כעת ולא למפרע, וכ"ה להדי' במאירי בקדושין שם, והטעם בזה הוא מחמת דפקע זכות האב לקדשה לאחר, ומשום דעל זמן שמכורה לאדון גם זכות הקדושין מכורה לאדון, וכן מתבאר בדברי הגר"ח בהל' יבום פ"ד, וראה באבן האזל עבדים פ"ד ה"ז**,** וכעי"ז בראש לראובני סימן כג.

- מתנה עמש"כ בתורה דל"מ, בתוס' כתובות נו. דאין התנאי מבטל המעשה. ובריטב"א כ' דהוי כמפליג בדברים. - לר"מ דמהני התנאי מ"מ אין מוכרה לקרובים וצ"ב, ועי' שלנ"ל כ. דבעי' שמצד המכירה יהיה ראוי לקרובים, ובתנאי מהני מכח תנאי. [ויל"ע דבמכרה לקרובים והתנה ע"מ שלא ליעדה מהני, דהיכא דהתנה הוי סוג מכירה שלא בעי' בה ראוי ליעוד והוא מילפו' דהוי מכירה לאמה בלבד, משא"כ בלי התנאי הוי מכירה לאמה שממנה נובע גם מכירה ליעוד בזה בעי' ראוי ליעוד, אבל בהתנה הוי סוג מכירה אחרת]. - ועי' ברשב"א וריטב"א יד: דגם אם מוכרה לקרובים אין מוכרה לגוי.

**בס"ד כ. - כב.**

**דף כ.** יש לו אשה ובנים כו' לעי' בתורא"ש שכ' דאו אשה או בנים, ודלא כמאירי וערש"ש. - ברש"י מוסר לו על כרחו, עי' בריטב"א [וכן להלן סט. ורש"י שם] דרק על כרחו אבל איהו מותר בש"כ, והריטב"א לשיטתו ס"ל כן בכל מוכר עצמו, ולרש"י חלוק דבמוכר עצמו אסור בש"כ, והכא באין לו אשה ובנים מותר בש"כ ורק אין רבו מוסר לו על כרחו, ועי' משנ"ל עבדים פ"ג ה"ד ובאור שמח שם אם תלוי בכניסתו לעבדות או בשעת המסירה. - כקונה אדון לעצמו ובתוס', עי' מאירי דל"ה זכות ממון לעבד, - לעי' במהרי"ט שהק' מדין חייך קודמין, וע"ע במהרי"ט לעיל טו. וראה תו"ח ומהר"ם שי"ף ב"מ סב בזה.

**דף כ:**

ב] גאולת קרובים. לעי' ברשב"א כא. ד"ה כדאמר דבאין כסף לקרוב המוקדם לגאול אין קרוב המאוחר פודה, וכ"נ ברש"י ד"ה חובה ועריטב"א ומאירי, והמקנה הק' מבועז דיכול לגאול אף שאינו הכי הקרוב. - גאולה לחצאין. עי' בתורא"ש דבנמכר לישראל ליכא ספק הגמ' אם נגאל לחצאין משום דלא כתיב ביה גאולתו כשדה אחוזה כו', - וברמב"ם פ"ב ה"ז פסק דנגאל לחצאין ודלא כסוגיא, וכ"ה במאירי ועי"ש כס"מ ולח"מ, והר"מ מחלק בין נמכר לישראל דאינו גואל לחצאין, משא"כ בנמכר לעכו"ם, וצ"ע דהרי כל הדין בנמכר לישראל ילפי' מנמכר לעכו"ם ובזה הרי פסק הר"מ דנגאל לחצאין, וראה באבן האזל בהל' עבדים שם דבנמכר לגוי מדין גאולת אחרים, גואל עצמו לחצאין, וניחא דהר"מ הקדים חילוקי הדינים לגבי גאולת אחרים בין נמכר לעכו"ם לנמכר לישראל. [אולם צ"ע להכס"מ פ"ב ה"ז שכ' דגם בישראל אם רצו קרובים לפדותו פודים ורק דאינם חייבים כמו בנמכר לעכו"ם, אכן במאירי טו: כ' להדי' דאין אחרים יכולים לפדותו כלל], וכמ"כ מה"ט הא דאין לווה וגואל הוא דין בגאולת עצמו אבל בגאולת אחרים לוה וגואל, ולהכי בנמכר לישראל דאינו בגאולת אחרים להכי אין לוה וגואל, ובנמכר לגוי דיש בו גאולת אחרים דינו דלוה וגואל מדין גאולת אחרים. וע"ע באבה"א שם שהביא מהגר"א קוטלר זצ"ל דנמכר לעכו"ם נגאל לחצאין כשם דנמכר לפחות משש, ויש לסייע לדבריו ממש"כ במהרי"ט כא. בישוב קו' תוס' שם ד"ה משום שהק' דל"ל ומצא כדי גאולתו בשדה אחוזה דאין נגאל לחצאין נילף בק"ו מע"ע, ותי' המהרי"ט דא"א למילף דאין גאולה לחצאין בשדה אחוזה מע"ע, דשאני ע"ע דאין עבדות לחצאין.

[וי"ל עוד בזה דדין אינו נגאל לחצאין ל"ה הפקעה בדין גאולה אלא הוי מזכותי האדון, שהרי כ' הרשב"א דמדעת האדון שפיר נגאל לחצאין, הרי דשייכא גאולה לחצאין, וכמ"כ נראה לענין דאינו לוה וגואל דהוא מזכויות האדון שא"י העבד ללות ולפדות עצמו בע"כ דאדון, והנה בנמכר לגר עי' בר"מ בהי"ב דהוי כנמכר לעכו"ם דאינו עובד הבן וכ' הכ"מ דלגבי גאולת קרובים ולוה וגואל הוי כנמכר לישראל דדוקא בנמכר לעכו"ם הקילו שלא יטמא בין העכו"ם. והביאור דשאני בשדה אחוזה דגאולת קרובים הוא מזכויות המוכר והקרובים והרשב"א כ' דאם דודו אינו אמיד ובן דודו אמיד דודו מעכב עליו מלגאול, והמקנה כ' דאם דודו מוותר לזכות זו ואינו מעכב יכול בן הדוד לגאול, אבל גאולת ע"ע בנמכר לעכו"ם הוא משום משום שלא יטמא כו' ול"ה מזכות הקרוב, וכדאמרי' בסוגיא דבע"ע הוי חובה וברש"י כדי שלא יטמא בין העכו"ם, ולפ"ז י"ל דמה דלאביי נגאל לחצאין אינו מעיקר דין הגאולה דבזה ה"נ אין דין גאולה ללות ולחצאין וכמו בשדה אחוזה ובתי ע"ח דהזכות הוא רק כשגואל משלו וכולה, אבל על חצי או ע"י הלואה אין לו זכות, ורק מדין שלא יטמא בין העכו"ם גואל לחצאין וכדכ' המאירי, וכ"ה בקרי"ס דגואל לחצאין "דהקפידה תורה לחזר שלא יטמא בין הגוים ולהכי לוה וגואל" ולהכי בגאולת ע"ע הנמכר לישראל דילפי' שכיר שכיר על זכות הגאולה בזה אינו נגאל לחצאין, דבעיקר זכות הגאולה גם בנמכר לעכו"ם אין לו זכות גאולה לחצאין, ורק הוי קולא שלא יטמא בין העכו"ם, וה"ט שלא יטמא ל"ש בישראל, וכן בנמכר לגר צדק ל"ש ה"ט ולהכי אינו נגאל לחצאין].

- חשבון העבדות בגאולה לחצאין, לעי' בריטב"א דעובד שנים ראשונות ואח"כ יצא וכו', וע"ע ברשב"א שכ' דאם נגאל לחצאין היה משתחרר לחצי שנות עבדות ול"א דיעבוד יום לרבו ויום לעצמו, וברש"ש חידש דיעבוד יום לרבו וכו', וכ"נ בפי' רבינו ברוך הנדפס באור הגנוז, וע"ע שם בפי' הראשון לתלמיד הרשב"א שכ' להדי' דל"ש לומר כן. - ברשב"א כ' דמדעת האדון נגאל לחצאין, [ובאמרי משה בסי' כד אות יט ביאר שיטתו דלענין קנין הממון אם הוי מדעת האדון הוי כמחילה על מעש"י], ועי' עוד בהמקנה, ועי' מש"כ הגרש"ש בסימן כ חידוש גדול דכ"ז שלא השלים הגרעון הוי עבד גמור.

- גאולה לחצאין בבתי ערי חומה, האם פודה מחצה מהבית לעי' ברש"י רשב"א ור"ן. - בתורא"ש כ' בספק הגמ' דמבע"ל גם אם לוה וגואל בבע"ח. - במהות הגאולה בבע"ח, עי' ערכין לא. הרי"ז כמין רבית, ושם לא: שובר את הדלת, ובכ' הגרי"ז שם דהוי קניה חדשה, ועי' נתיבות וקצות בסי' נה ובמשובב שם לדון דהוי כהלוואה, ובאור הגנוז מכ"י מתלמיד הרשב"א מפורש דהוי מכירה, והאריך בזה בשיעורי מורינו הגר"ש ז"ל בחי' ריש כתובות עיש"ה. - גאולת קרובים בשדה אחוזה, לעי' רש"י ויקרא כה,יג דשייך לקרוב עד היובל.

**דף כא:**

נרצע כו' ביובל ובמיתת האדון, לעי' בתורי"ד בשם ר"ת דליכא גרעון כסף בנרצע, והתוס' רי"ד חולק כדמוכח מנקנה בשטר, ועי' במשנ"ל עבדים פ"ג ה"ז, ונתבאר לעיל במקומו.

ג] **ע"ע כהן**. בהג"מ פ"ג ה"ח הוכיח דשרי להשתמש בכהן, ועי' בהגהות מרדכי גיטין סי' תסא דמצי הכהן למחול, ועי' בהמקנה דמיירי דהכהן נמכר לע"ע לכהן. ויל"ע בעיקר הראי' דשא"ה דהוי מכרוהו ב"ד על גניבתו, ומצאתי במנ"ח במ' רסט-ב שכ' כן דהכא כיון דגנב ל"ש כבודו דכהן, אלא דכ' דראית הראשונים היא מרציעה דבזה הוי מרצונו ול"ש לגניבה, ומיזה הוא שהוכיחו הראשונים דמהני מחילה עי"ש.

מהו בשפחה, לעי' במשנ"ל פ"ג ה"ג משה"ק מהסוגיא ע"ד הרמב"ם דש"כ לישראל אסור רק מדרבנן, ועי' בכ' הגר"ח. - כהן בע"מ ברציעה, לעי' במשנ"ל פ"ג ה"ח דכהן בע"מ נרצע כיון דבלא"ה פסול לעבודה, ובאו"ש שם דן בע"ע כהן שנמצא חלל דפסול לכתחילה ועבודתו כשרה, וע"י הרציעה יפסל בדיעבד עי"ש שהוכיח דנרצע, ועי' במרחשת בסימן ח. - ועי' מקו"ב דבזר דעובד בבמה ובע"מ פוסל בבמה, מ"מ נרצע, דדוקא בכהן דהוי עבודה מצד קדושתו בעי' ושב וכו', ומה"ט יל"ע גבי עבודה בבכורות אם דמי לזר בבמה או לכהן במקדש לענין אם נרצע.

לדייק ברש"י במש"כ "והלא רציעה מצוה היא". [וי"ל דהא דרש"י כ' כן דוקא בסוגין, דאתי ליישב דאיך יותר לעשות מום בכהן ולבטל וקדשתו, ועי' ש"ק בירוש' פ"א ה"ב דבלא"ה אסור לעשות מום בכהן, וע"כ דרק משום מצות רציעה שרי]. ומקור לרש"י הוא הסוגיא בסוטה ח. דנא' על רציעה אין עושין מצות חבילות וכו', וצ"ע על החזו"א שכ' דרציעה הוי רשות על האדון. - בהא דרוצעין מטעם שעבר על כי לי בנ"י עבדים וכו', עי' בהדר זקנים פ' משפטים שהק' דא"כ לירצע בתחלת עבדותו, ותי' דמעיקרא שנמכר בשעת דחקו אין לו להיות לוקה וכו', ומשמע דמ"מ האיסור קיים, וכ"ה ברש"י טז. "בחנם", ועי' בחשק שלמה שנקט דליכא איסורא, ויל"ע בתוס' ב"מ יב. אם פליגי.

ג] סוגיא דיפ"ת. לעי' במרדכי בפ' מי שאחזו בסופו במה שהוכיח דכהן יוצא למלחמה מדמבע"ל אם שרי ביפ"ת. ועיש"ה בדבריו הצ"ע, וכבר ביאר היטב באמבד"ס פ' מטות דכוונתו דכהנים אינם חייבים לצאת למלחמה אף למלחמת מצוה, דאל"ה ודאי דפרשת יפ"ת מיירי גם בכהנים, אלא דאם רצו יוצאים, ובזה מיבע"ל אם שרי ביפ"ת. - לא דברה תורה וכו'. לעי' בתורא"ש, ובדברי הרשב"א על הואיל ואישתרי דהכא שאני דהותרה [ובקובה"ע ביבמות סי' י,ב]. - בשי' רש"י דהאיסור לבא עליה גם בביאה ראשונה ורק לאחר הגירות שרי, ובכהן אסורה משום גיורת, ועי' בתוס' דהותר ביאה ראשונה ולכהן אסורה משום זונה, ועי' בתורא"ש ב' התרוצים אם החידוש ביפ"ת להתיר אף בא"א, או להתיר אף בפרהסיה, - ולרש"י ל"ה גרות גמורה דהוי בע"כ, ועי' אב"מ בסי' ד,יג דנשארת כותית לאחר הגירות, [ועי' פנ"י וחש"ש בד' רש"י]. - לתוס' הרא"ש בתי' השני החידוש דאף בפרסהיה מותר. - לר"מ מלכים פ"ח ה"ג מותר לבא עליה רק בביתו. - לעי' בדברי המאירי דהיתר יפ"ת הוא מדין כיבוש ואסור לאחר לגוזלה, וכן בר"ן בסנהדרין נז דמגיירה בע"כ משום כיבוש מלחמה שיש לו בה קנין, וכ"ה בפנ"י כב. - וע"ע בתוס' רי"ד בסוגיא, דשני היתרים הם, ביאה ראשונה בלי גרות, וביאה שניה בגירות בע"כ, וברמב"ן עה"ת פ' תצא כ' דהקדושין רק מאיסור עשה ואם תעמוד ימים רבים בעי גט, ולמנ"ח היינו אם נתגיירה אח"כ מרצונה. [וביאר שיטתו בדברי יחזקאל בסימן מג דהוי גירות רק לענין היתר ביאה, אבל לשאר דברים הוי כגויה, והיינו דבשביל להיות גיורת כדין בעי קבלת מצות, ויש לדמותו קצת לדין גר קטן דמהני מחאה]. - במאירי הדגיש דמותר בביאה ראשונה רק ע"ד שיכניסנה לביתו [וצ"ע דאיך יהיה שרי בכהן הא ל"ש לביתו דהוי גיורת].

תוד"ה אשת, דגם לישראל יש העשה דודבק באשתו, ודלא כרשב"א וריטב"א דל"ה א"א אלא דכיון דקשורה לבעלה הגוי ל"ה גירות אמיתית, ועי' תורא"ש, וכן בר"מ מלכים פ"ח ה"ג דאין העשה, [וכמש"כ בשעה"מ פי"ב מאסו"ב ה"ב], וכ"כ תלמיד הרשב"א באור הגנוז עי"ש ב' התרוצים, ועי' בהמקנה ובאב"מ סי' טז,ג, ובקו"ש סימן קל.

**דף כב.**

תוד"ה ה"ג, לעי' בריטב"א.

- בתחילת פרוטה אחרונה, עי' במשנ"ל פ"ג מעבדים ה"י דתחילת שש היינו מזמן שיש לו אשה ובנים, ולרמב"ם שם ובמאירי שתי האמירות הם סמוך ליציאה ודוקא אם נשאר פרוטה, ועי' מאירי ושלנ"ל. - בשלנ"ל כא: כ' דהרציעה היא בזמן שהוא עבד, [ויש לסייע לאו"ש דבנשאר עבדות פחות מש"פ, ל"ה עבדות לענין למסור לו ש"כ, וה"נ י"ל דהוא הטעם ברציעה], ולאו"ש גם אחר שש, ודן שם לגבי איסור שפחה, ובחזו"א כ' דאסור בשפחה. - ביאור המקנה דע"כ האמירה בסוף ממש דבעי' רציעה ביום, ועי' בספרי דבי רב ובמש"ח פ' ראה הטעם בהא דרציעה ביום דוקא, דהוי כדין ב"ד ביום וכו', ועי' פי' חדש במלבי"ם דביום קאי על האמירה. - בר"מ פ"ג ה"ט משמע דהרציעה עצמה ל"ב ב"ד ורק האמירה בעי ב"ד ודוק. - בחיוב רבו במזונות אשתו, לעי' בריטב"א דסתמא האב היה מפרנס והאדון במקומו, וברמב"ן שמות כא,ג דחייב רק במזונות הקטנים. - בר"מ פ"א ה"ב דמעש"י לבעלה, ועי"ש כס"מ ומשנ"ל. - לעיין בר"מ שם הי"א בבעי' הגמ' שניהם חולים דאינו נרצע, ובכס"מ דפסק להקל, ובאו"ש כ' דאסור בשפחה.

==========================================================

**הדרן.**

**בגמ' אמרי' דרציעה באזנו דאזן ששמע בהר סיני כי לי בנ"י עבדים וכו' ובירושלמי כאן אמר ריב"ז דשמע לא יהיה לך אלהים אחרים והלך זה ונשתעבד לבני אדם במקום לשמים וכו' עיש"ה, הרי דילרוש' עיקר חטאו של העבד הוא מה שקיבל אדנות של בני אדם במקום אדנות שמים ודוק היטב.**

**בס"ד מראה מקומות על פרק האיש מקדש**

**דף מא.**

א] מצוה בו יותר מבשלוחו, ברמב"ם ריש הל' אישות ה"ב וליקוחין אלו מ"ע של תורה, והיינו דהקדושין עצמם המצוה, ודלא כרא"ש פ"ק דכתובות גבי ברכת אירוסין דל"ה ברכת המצות כיון דפו"ר שייך בלא קדושין, ועי' בר"ן שכ' גבי מצוה בה יותר מבשלוחה דהאשה מסייעת וכו', והיינו דגם לגבי הכשר מצוה אמרי' מצוה בו יותר מבשלוחו, ועי' בשלנ"ל דלגביה איכא מ"מ מצוה קיומית, וע"ע בהמקנה דלגביה איכא מצות שבת. - לעי' במהרי"ט ובב"ש סי' לז סק"ו דגם באב המקדש בתו מצוה בו יותר משלוחו, וכ"נ במאירי, ודלא כב"ח שם ד"ה כשם שכ' דגבי אב ליכא מצוה בו יותר מבשלוחו. ואפשר דתלוי אם דין האב הוא דהוי בעלים או דהוי כשליח הבת. [יש לדקדק ברש"י שכ' דאית ליה שכר טפי, וכ"ה במאירי, ומשמע דאין הפי' דהוי יותר קיום מצוה בו, אלא דהוי רק מעלה לגבי השכר כיון שהוא טורח במצוה, אכן לענין שבת כ' המאירי מטכסיסי מצות שבת שישתדל בצרכי הכנת שבת].

- לעי' יסוד מחודש במהר"ח או"ז בסימן קכח, דמצוה בו יותר מבשלוחו אמרי' רק בקדושין וכיוצא שיש בה הנאה למשלח ולא לשליח, ולא בשאר מצות שכולן שוין בהנאתה כשחיטה ותרומה, ודלא כהמקנה דגם בשחיטה ותרו"מ אמרי' כן, וכ"נ במג"א רנ סק"ב דבכל המצות אמרי' כן, והפת"ת אב"ע סימן לה סק"ב הביא מיד המלך דרק בקדושין ושבת אמרי' כן.

- עי' במ"ב שער הציון סי' רנ סק"ט אם בכל המצות מותר לבטל מת"ת גם ביכול לעשות ע"י אחרים, או דוקא בכבוד שבת, ומבואר שם דה"ד בכבוד שבת דזה גוף המצוה, וכן בר"מ פ"ל מהל' שבת הלשון דחייב משום כבוד שבת להכין בעצמו, [ויש לדון דלהר"מ על הכשר מצוה ל"א מצוה בו יותר מבשלוחו], ובהל' אישות לא כ' הלשון "דחייב" אלא דמצוה בו יותר, וע"כ דבשבת שאני, וצ"ל דמ"מ אי לאו דמצוה בו יותר מבשלוחו לא הוה אמרי' דהכבוד שבת הוא דבעצמו יעשה ההכנות וסגי במה שיהיה ע"י אחרים, ובשו"ע הרב בקו"א רנ אות ב [ציינו בהגהות רא"מ בשבת קיט] דכבוד שבת הוא כשהוא בעצמו מכבד לשבת, וזוהי מצות הכיבוד דשבת, והא דהגמ' מוכיחה מכאן למצוה בו יותר מבשלוחו הוא ממלח שיבוטא דוקא במה שחביב עליו יותר עי"ש. - עי' במהרי"ט הנ"ל אם גם בשליח אמרי' מצוה בו יותר מבשלוחו.

גמ' בהא איסורא נמי אית ביה, שמא יראה בה דבר מגונה, וממילא יעבור על ואהבת כמש"כ בתוס' ר"י הזקן, וכ"ה בפה"מ, ובר"מ בהלכה כ' דיגרשנה וכ"ה בריטב"א, [וברש"י מדוייק דהך איסורא ה"ד כשיכול לקדש בעצמו, וכ"ה בטור, וניחא קו' תוס' דאם הוי איסורא איך קתני בו ובשלוחו, כיון דבאינו יכול לקדש עושה שליח], - ועי' בקו' הנובי"ק אב"ע סי עו דנימא אשלד"ע, [ולכא' י"ל דל"ה איסור בקדושין עצמם אלא בעי' שיראנה וכלשון רש"י דמצוה שיראנה, ול"ש אשלד"ע], וכמו כן בגמ' להלן דאסור לקדש בתו קטנה משמע ברש"י במתני' דהוי דין לכתחילה ולא איסור, וכ"כ בעצמו"י, ולשון הר"מ אישות פ"ג הי"ט דאין ראוי כו', ועי' בית שמואל סימן לז סקי"א ובנובי"ק שם.

**סוגיא דשליחות**.

ב] ושלחה מלמד שהיא עושה שליח וכו', לעי' פנ"י בהא דבעי' רבוי שהאשה עושה שליח דהשליח כידה וכו', ועי' שער"י ש"ז פי"ד. - ובתורא"ש כ' דה"א דבעל שמגרש מדעתו עושה שליח, משא"כ באשה דמתגרשת בע"כ לא אלימה שליחות, והיינו דסד"א דכיון דלגביה הוי עשייה בע"כ ל"ש שליחות. [ובברכ"ש מבואר דבשל"ק בגט דבעי' ונתן בידה סד"א דל"מ שליחות להחשב יד השליח כידה לגרושין].

מלמד שהשליח עושה שליח וכו', וברמב"ן מבואר דאיכא לזה ב' דרשות גם על שליח האיש וגם על שליח האשה, וכ"כ המהרש"ל בד' רש"י, [וצ"ב ל"ל ב' דרשות לכך, ובתוס' נראה דהוי דרשה אחת, וכ"ה בשיטה קדמונית], אולם בשלנ"ל משמע בתחילת דבריו דבשליח האשה איכא חסרון מילי, ולכך רק בשליח הבעל עושה שליח ולא בשליח האשה, ושוב כ' דבשל"ק אין עושה שליח דרק לשליח ראשון הוי ידו כידה ולא לשלוחו, וכן בתוס' רי"ד ס"ל דבשל"ק הוי מילי ואינו עושה שליח, ובמרדכי בגיטין בסו"פ האומר סימן תכ כ' דשל"ק עושה שליח ול"ה מילי כיון דהוי גמר הדבר, ועי' באמרי משה בסימן יח או"ד דתליא אם השליחות חלה בשעת המנוי ובשעת קבלת הגירושין, ובמרדכי כאן סי' תקה הביא מהקדוש מרדוש דשליח להולכה בקדושין הוי מילי כיון דבעי' דעתה בקדושין ול"ד לגט דמהני בע"כ, ועי' בקצות בסי' רמד סק"ב וסק"ג, - ועי' במאירי ספק אם גם בכה"ת שליח עושה שליח או דוקא בגו"ק, ובשלנ"ל מפורש דה"נ בכה"ת, ועיין בשו"ת הריב"ש סי' רכח הטעם דבכה"ת שליח עושה שליח דכיון דמהני בגרושין ילפי' בכה"ת, ועוד כ' דכיון דבק"פ הוי כמותו ממש שהרי קראו לשליח בשם כל הקהל ע"כ דהוי שלוחו כמותו ממש וכבעלים הוא ולהכי עושה שליח, ועיש"ה שכ' דמה"ט גם שליח שני עושה שליח. [ועי' בשעורי ר"ש אות שלג דבשליחות מעשה פשוט דשליח עושה שליח וקרא איצטריך על שליחות כח דשליח עושה שליח].

**וראוי להעתיק ללומדים את דברי הריב"ש שם** וז"ל: נראה שבכל התורה כולה שליח עושה שליח אע"ג דלא פירש לו הבעל דבר במידי דליכא קפידא ולא הוה מילי, דכיון דאית ליה הכי בגרושין כדפ"ל ושלחה מלמד שהשליח עושה שליח, ה"נ אמרי' במילי אחריני משום דילפי' מגרושין, ואע"ג דכי בעינן למילף התם קדושין מגרושין פרכינן מה לגרושין שכן ישנן בעל כרחה וכן כי בעינן למילף תרומה מגרושין פרכינן מה לגרושין שכן חול, היינו למילף עקר שליחות מהתם שיהא אפשר לעשותו ע"י שליח, אבל בתר דאית לן דבכל התורה כלה שלוחו של אדם כמותו שפיר ילפינן מגרושין שהשליח עושה שליח ולא פרכינן דגלויי מילתא בעלמא הוא, ועוד י"ל בדרך אחרת כי ילפינן שלוחו של אדם כמותו מדכתיב הפסח ושחטו אותו כל קהל עדת ישראל כמותו ממש ילפינן שהרי קרא השליח בשם כל הקהל, וא"כ השליח כבעלים לגמרי, ובגרושין דלא קרא השליח בשם הבעל אלא שריבה הכתוב מושלח שהבעל יכול לגרש ע"י שליח איצטריך רבויא אחרינא לומר שהשליח עושה שליח, והשתא לא אצטריך לרבויא בגרושין שהשליח השני יוכל לעשות שליח שלישי ואע"פ שהדין כן כדאי' בפ' כל הגט (כט.), משום דכיון דשלוחו של אדם כמותו לגמרי כדנפקא לן מפסח הרי גם השליח השני יהיה כמו השליח הראשון לגמרי ויכול למנות גם הוא שליח שלישי וכן לעולם, ומדגלי קרא בגרושין שהשליח עושה שליח גם השליח השני עושה שליח שלישי בגרושין כמו בפסח ולא פרכינן מה לקדשים שכן רוב מעשיהם ע"י שליח או שכן ישנם במחשבה דגלויי מילתא בעלמא הוא, וכיון דנפיק לן מפסח וגרושין שליחות בכל התורה כלה אית לן שהוא כמותו לגמרי והשליח ראשון עושה שליח שני ושני שלישי וכן לעולם במידי דליכא קפידא אע"פ שלא פירשו הבעלים לשליח ראשון שיוכל למנות אחר, וכן נראה מדברי הרמב"ם וכו'. ע"כ לשה"ק של הריב"ש.

- בגדרי שליחות על מעשה ושליחות על חלות, לעי' בשערי יושר ש"ז פ"ז.

- עדות על שליחות. לעי' ברמב"ם פ"ג מאישות ה"א והט"ו ובפ"י מגרושין ה"א דשליח להולכה ל"ב עדים, בין בקדושין בין בגרושין, ושליח לקבלה בעי עדים במנוי, והראב"ד ס"ל דגם שליח להולכה בקדושין בעי עדים [אבל בגרושין גיטו מוכיח עליו ולא בעי עדים] ועי"ש בנ"כ, וברא"ש להלן בפסקים בראייתו מהגמ' מה: שמא נתרצה הבן וכו', ובחי' הגר"ח פ"ו מגרושין.

– ובעיקר השליחות לקדושין דנו באב"מ סימן לה סק"ט ובעונג יו"ט בסימן קלו דאם מהני בטלי ע"ג קרקע ל"ב לשליחות עי' שם שכ' דנ"מ לקדושי שטר דבעי נתינה דבעל, אך בנתיבות רמד סק"א מבואר דהשליחות לענין האמירה דהוי ממעשה הקדושין, ואזיל לשיטתו במש"כ בדין אמירה בתו"ג סימן קמא ס"ו.

- שליח עושה שליח. לעיל הבאנו מח' ראשונים אם גם של"ק עושה שליח או דהוי חסרון דמילי וכו', ועי' ברשב"א בשם הרב ברצלוני, עי"ש ב' התרוצים דבשליח לקבלה הוי מילי ורק בקנין או בהרשהו עושה שליח, וכ"ה בריטב"א, [ועי' חידוש במרדכי גיטין סו"פ האומר דשל"ק עושה שליח ול"ה מילי דהוי גמר הדבר בקבלת הגט, ובמרדכי סי' תקה מהקדוש מרדוש דשל"ה בקדושין הוי מילי דל"ד לגט דהוי בע"כ אבל בקדושין בעי' דעתה, ועי' בקצות רמד סק"ב נ"מ גבי מתנה, וע"ע בקצות קפב ב' שהק' דבזה"ז דאיכא חדר"ג וא"א לגרש בע"כ אמאי שליח עושה שליח, ויש ליישב דשא"ה דאין הרצון בכלל מעשה הגירושין ומש"ה נגמר השליחות בשעת המנוי ול"ה מילי, וכמש"כ בעונג יו"ט סי' קנז].

- ברמב"ם פ"ה ממכירה הי"א ואין לקנין טעם כגון העושה שליח, ודוק דאתי לאפוקי מהרשב"א.

- ועי' ברע"א גיטין לב גבי אומר אמרו דחשיב כשליח הבעלים, ועי' בקצות רמד ד ממהר"ם פדאוה דבשליח שעשה שליח יכול להראשון לבטל השני והיינו דכוחו מהראשון, ועי' בשלטי גבורים בגיטין.

- לעיין ביאור ענין מילי ושליח עושה שליח, באמרי משה סימן יח אות ד דחלות דין שליח עליו בעשייה.

- חידוש התוס' רי"ד דבשליח להולכה דגט ל"ה מילי כיון דמגרש בגט זה, אבל בקדושין שיכול לקדשה משלו הוי מילי, ועי' בדרכי משה דנ"מ במסר טבעת ובשטר.

- הערה נפלאה בצפנת פענח פ"ג מאישות הט"ו דתלוי במח' הר"מ והרמב"ן בשליח לקבלת שטר קדושין אם בעי' הכתיבה מדעת השליח או מדעת האשה, דתליא אם השליחות חלה בשעת המנוי או בשעת עשיית המעשה וכו'.

- חידוש המהרי"ט דא"א להקדיש ע"י שליח דהוי מילי, וקו' הנובי"ת יו"ד קמז דמילי ה"ד לענין השליח שני, ועי' ברע"א בר"פ השולח ובבית מאיר סי' קכ ס"ד.

גמ' מה לגרושין שכן ישנן בע"כ, לעי' בתורא"ש דנעשה בקל וכו', ועי' בפנ"י ובהמקנה.

**דף מא:**

ג] שליחות בק"פ. ולכא' שליחות בק"פ הוי שליחות על מעשה, ומ"מ ילפי' מיניה על שליחות בגירושין דהוי שליחות על חלות וצ"ב. - וברש"י שלוחו כמותו לשחיטת "קדשים", וכ"מ בתוד"ה נפ"ל, ועי' במנחת ברוך סי' יג-יד ובאור שמח מקואות פ"א ה"ח אות י דשחיטה בבעלים אף בפסח לא הוי לעיכובא, ומבואר כן באו"ז, [ודלא כנוב"י], וכן בפנ"י בדין שליחות בשאר קדשים. ובאו"ש פ"ג מאישות הי"ז דבכל הקדשים לא מעכב שחיטת בעלים אלא למצוה, ולדבריו השליחות גם בפסח הוי שליחות מעשה, אמנם מקו' הרע"א בקושיות עצומות פסחים סג. מבואר דשחיטת בעלים בק"פ הוי לעיכובא דעי"ש שהק' בשוחט פסח עה"ח דאשלד"ע והשליחות בטילה תו יפסל מצד דהוי שחיטת שלא ע"י הבעלים עי"ש.

ועי' בקו' הריטב"א דיהני שחיטת הפסח מדין זכיה ותי' דדילמא גזה"כ שיעשה בגופו, וכן דנ"מ במיחה. [ולכא' זכיה שייך על חלות ומ"ש זה על מציאות שחיטה בבעלים, והרי בזכיה לא נאמר דין "כמותו" דז"ש רק ע"י מנוי ולא בזכיה, ועי' תורא"ש דשחיטה בבעלים היינו מדעת בעלים, ולפ"ז במידי דזכות מיקרי דנעשה מדעת בעלים]. ועי' תורא"ש שתי' דזכיה מדין שליחות וממילא ידעי' דין שליחות.

- שליחות וזכיה בתרומה, ברשב"א נדרים לו חילוק דבתורם משלו על של חבירו לא בעי' לשליחות וסגי בניחותא של הבעלים, ובקצות סי' רמג סק"ח ובאו"ש פ"ד מתרומות על הירוש' אם תורם משל הפקר. [ודוק ברע"א ב"מ כב בד' הרמב"ן אם בעי' כח בעלים להפרשה או סגי בגילוי דעת].

שכן ישנן במחשבה, דוק בריטב"א בקושייתו שבגו"ק מהני מחשבה כעסוקין וכו' ותי' דהתם הוי כמאן דפריש, וצ"ב בקושייתו, ומשמע להדי' בדבריו דיש דין אמירה בקדושין לא רק מצד דעת האשה עיש"ה. [ודברי הגמ' צ"ב דמ"ש הא דקדשים ישנן במחשבה בחלות ההקדש, להא דמהני שליחות לשחיטה, ובשלמא בתרומה דהשליחות על חלות התרומה הוי מעליותא מה דחלות תרומה ישנו במחשבה, וכבר תמה בזה בשו"ת חת"ס, ועי' בעצמ"י וצ"ב], וברש"י עי' נוסחת מהרש"ל שמחק פיגול, ובמהר"י בי רב גרס איפכא, ותליא במח' הראשונים אם הקדש חל במחשבה, או דהוי רק חיוב הבאה, עי' מאירי כאן ובשבועות כו ובזכ"י בד' הר"מ פי"ד ממעה"ק דרק חייב להביא, ובגליוני הש"ס לפנינו בשם הרדב"ז, ובמש"כ רש"י גמר בלבו "לומר", דנו האחרונים על נידון הטו"א חגיגה י. דבחישב להוציא בפה ל"מ שיחול במחשבה ואכ"מ].

תוד"ה נפקא גבי פר כ"ג, לעי' בתורא"ש דבפרו של אהרן הצריך הכתוב שחיטה בבעלים אבל בשאר קרבנות לא בעינן דעת בעלים כלל, ועוד תי' דבפרו של אהרן דלשאר כהנים איכא שותפות בגוייהו בעי' קרא למעט שחיטת שאר כהנים. - ומש"כ תוס' אפי' בע"כ עי' מהרש"א ובבית מאיר, ובקר"א נדרים לו. ד"ה והנה.

גמ' אין העבד נעשה שליח לקבל גט וכו', לעי' בר"ן בגיטין סופ"ב שי' הר"י מיגש דעבד יכ"ל שליח להולכה, ועי' אב"מ לה סק"ט דדוקא של"ק דהוי ממעשה הגרושין, ועי' עוד בברכ"ש גיטין סימן לד שדייק מלשון הר"מ פ"ב מגרושין ה"א דבעי לשליחות להולכה בגג היינו כדי שלא תקח מעצמה ובעי ונתן בידה, ועי' בזכ"י. – ובתוס' רי"ד בגיטין כג: הביא שיטה דבעבד דידיה ודידה מהני מדין יד עבד כיד רבו ודחה שיטה זו, והיינו משום דאינו בתורת והוי מופקע.

אימא אתם ולא שלוחכם, ביאור הברכ"ש בסי' יט. - אבל עכו"ם הואיל ואיתיה בתרומה דנפשיה וכו', עי' בריטב"א. וע"ע בדין תרומת עכו"ם, ברש"י גיטין כג: שכ' דמהני כמו דעכו"ם מביא קרבנות מקרא דאיש איש, ולענין עבד בתרומה כ' רש"י דמהני כמו דמהני באשה עיש"ה.

ברע"א ציין על שלוחו ש"א כמותו, לרש"י ויקרא כד, יד בפסוק ורגמו אותו כל העדה, והנה עי"ש ברש"י שכ' במעמד כל העדה מכאן ששלוחו ש"א כמותו ע"כ, והך לשון דבמעמד כל העדה הוא בתו"כ, אולם רש"י הוסיף דמכאן מקור לשליחות, ולכא' משמע דהוי דין על כל העדה לרגום וילפי' משליחות דעי"ז חשיב רגימת כל העדה, אולם צ"ע דהלא רש"י כ' במעמד כל העדה, א"כ ליכא כלל דין רגימה על כל העדה, ושוב תיקשי מנ"ל לרש"י להוכיח מהכא לדין שליחות, וחזינן דהגמ' לא הביאה מכאן מקור לדין שליחות וצ"ב.

**דף מב.**

תוד"ה ודלמא, בקושייתם מאמר לו רבו, לעי' קו' הרע"א ורש"ש דלמא התם מהני מדין יד עבד כיד רבו דשייך גם במצות, ועי' ברע"א ראייתו דשייך יד עבד כיד רבו גם במצות.

- אית ליה שותפות בגויהו, במהרי"ק סימן נב ד"ה ושמא כ' דמהני מצד מגו דזכי לנפשיה ועי' בקצות שמח סק"ג. ועי' רע"א ב"מ י בשותפין שגנבו מגו דזכי כיון דזכי' מדין שליחות אשלד"ע וכו', וברע"א כתובות יא גבי עכו"ם דבעשה שליח לעכו"ם וישראל מגו דמהני לישראל מהני לעכו"ם וכן מגו דמהני לגדול מהני לקטן, וצ"ב השייכות להכא, [ומעיקר הגמ' חזינן דשייך שליחות על פעולה שעושה אותה גם מחמת חיובו העצמי בשחיטת הפסח, ומהני השליחות להחשיב קיום מצות השחיטה על כל החבורה, וצ"ל הטעם בזה כיון דדין בעלים בפסח הוא מדיני הקרבן ולא מצוה גרידא על הבעלים אלא מדיני הקרבן שישחט ע"י הבעלים, שייך לומר דשחיטתו עולה לכל בני החבורה].

שה לבית. עי' בתורא"ש.

תוד"ה איש, בקו' התוס' עי' בתוס' בפסחים צא: ובריש פ' בן סורר שתי' דבדעת אחרת מקנה יש לקטן זכיה מה"ת. ובתי' תוס' יש לבאר עפ"י הפסקי תוס' כאן דזכיה והקנאה בעי במנוי פסח עי"ש. וראה בחי' הגרי"ז בהל' ק"פ. - ותי' תוס' ל"ש לרש"י פסחים שם שכ' הקרא למעט קטן מכל זכיות א"כ לא קאי רק על פסח ול"ש תרוץ תוס'.

- קטן לאו בר שליחות, ברש"י ב"מ עא: מקרא דאיש הנא' בתרומה ועי' רש"י ב"מ י: ובגיטין כג. דבפסח ובגיטין כתיב איש, [ויל"ע דלגבי גט איך יעשה קטן לשליח, הא אינו בר דעת לגרושין, וצ"ל דמ"מ היכא דהוי שליח סד"א דיהני מכח המשלח, ובדומה לזה מצינו בקצוה"ח בסימן רעה סק"ג גבי עודר בנכסי הגר דמצטרף דעת המשלח].

דאמר רב גידל כו' ותיפ"ל שליחות מהכא, בראשונים מבואר ב' פירושים, אם קו' הגמ' דנילף שליחות מנשיא אחד, או איפכא דנילף שליחות מגרושין ול"ל קרא דנשיא אחד, ראה רמב"ן ריטב"א ובשיטה לנ"ל.

- הוכחת הרשב"א מהסוגיא דזכיה לאו מטעם שליחות, מדמהני לקטן, וע"ע רשב"א ב"מ עא. ובר"ן לפנינו, וברש"י גיטין ט: כ' בזכיה דאנן סהדי דעשאו שליח, ועי' בקצות סי' קה סק"א וברכ"ש קדושין סימן י-ג טו-ד ובשם הגר"ח שם. - זכיה ושליחות בקטן, לעי' ברע"א בכתובות יא. דקטן רק אין לו דעת למנות שליח ובזכיה דא"צ מנוי מהני, ורש"א שם הק' מהא דל"מ חצר לקטן אם חצר משום שליחות, אף דלא בעי' למנוי עי"ש. - לעי' בנתיבות קפב סק"א דבשליחות על מעשה קטן לא נתמעט, ומיושב קו' רע"א שבועות ג. [ומוכרח כן מהגמ' בשולח בערה בחש"ו].

ונשיא אחד וברש"י, ובראשונים נראה דה"נ ל"ה מדין זכיה, ובריטב"א כ' דבזכיה של ב"ד הרויח להם הכתוב אפי' בלחוב ע"מ לזכות, ומתבאר דלרש"י ילפי' דין זכיה מנשיאים, אולם בר"ן כ' דלמסק' חלוקת הארץ ל"ה מדין זכיה והוי גילוי מילתא, [ומה"ט כ' בר"ן דאף דלס"ד מוכח דזכיה לאו מדין שליחות מדלא פריך דהא אין זכיה לקטן, מ"מ למסק' י"ל דזכיה מדין שליחות ובאפוטרופוס מהני אף בלי דין זכיה], וכ"ה בר"ן ורמב"ן ב"מ עא דחלוקת הארץ גילוי מילתא בעלמא בדבר ששיך להם כבר, וברמב"ן לעיל כג: דהתם שלהן היתה וחלוקתן גלויי מילתא בעלמא הוא כו', [ואולי הוי סיוע לדברי הגר"ח בדין אחין שחלקו דהוי רק בירור החלקים], ובריטב"א כ' דמהני מדין זכיה, ועי' רמב"ן ב"מ עא וגיטין נב, ובפנ"י דהוי מדין הפקר ב"ד דכשהן ב"ד או שלוחי ב"ד אלימי טפי, ועי' היטב בתורא"ש דאפוט' הוי תק"ח שהוא לטובת היתומים ואף דחלוקת הארץ דאורייתא שא"ה דהוי עפ"י הדיבור עיש"ה. ובש"ך יו"ד סימן שה בנקוה"כ הובא בקצות רמג סק"ז הביא מסוגין דכשהזכיה נעשית ע"י ב"ד ילפי' מקרא דיכולים לזכות אפי' במקום שיש צד חובה.

- בתורא"ש ועצמו"י מבואר ביתומים דבאו לחלוק דמיירי בקטנים ודלא כש"ר דמיירי בגדולים וקטנים.

- הגדילו יכולין למחות לעי' בריטב"א בגדר המחאה, ובתורא"ש דבחלוקת הארץ אינם יכולים למחות, ועפנ"י נקט דגם בחלוקת הארץ מהני מחאה, ועי' בשלנ"ל.

בטעו בפחות משתות לגבי אפוט', לריטב"א הוי כשליח וחוזר המקח, ועי' במהרש"א בדעת התוס' ב' פירושים. ודיני אונאה נתבארו בס"ד בשעורים בפ' הזהב.

בס"ד **סוגיא דשליחות לדבר עבירה**

**דף מב:**

א] אין שליח לדב"ע, דאמרינן דברי הרב וכו', וברש"י דאין חשוב שליח לדבר עבירה שיתחייב שולחו אלא הרי הוא כעושה מאליו, ועי' בסמ"ע סי' קפב סק"ב דהטעם דדברי הרב כו' הוא סברא ביחס למשלח, דליכא גמ"ד לשליחות דכסבור הייתי שלא ישמע לי וכו', ועד"ז משמע בתוס' ב"ק עט. וכן מבואר בתורא"ש ב"מ י: עי"ש. והרע"א כ' דנ"מ בשליח מומר, דלגביו ל"ש טעם הסמ"ע שהרי הוחזק לעבור עבירה, וא"כ נימא דיש שליח לדב"ע, והרע"א פי' דהוי סברא ביחס לשליח דלא היה לו לעשות השליחות דאין שליחות באיסור, ולשון רש"י לפנינו נוטה דלדבר עבירה הוי כעושה על דעת עצמו והעשייה מתייחסת לשליח. וברמ"א בסי' שפח סט"ו הביא מהתשב"ץ דבמוחזק לעבירה יש שלד"ע, והגר"א ציין לתוס' ב"ק הנ"ל שכ' כסברת הסמ"ע וניחא היטב כוונתו. [ויל"ע לסברת הסמ"ע, דא"כ מ"ש גזה"כ במעילה טביחה ושלח"י דישלד"ע, והרי מ"מ הוי חסרון במשלח, וצ"ל לסמ"ע דדברי הרב הוי גריעותא בשליחות דחשב שלא יעשה, ובזה הגזה"כ במעילה דסגי בשליחות מועטת זו, דבמעילה כיון דל"ה מדין שליחות דגם בשלח חש"ו חייב, והיינו משום דבגרמתו נעשה המעילה, וכן בשלח"י וטביחה למהרי"ט דהחיוב מה דמחמתו נעשה ול"ב לכח שליחות עי' בקצות בארוכה, סגי בזה לומר דישלד"ע וליכא לסברת הסמ"ע].

ומהתוס' ד"ה אמאי, מבואר דאשלד"ע הוא משום דברי הרב (וגם אם הוי ילפו' הוי מטעם דברי הרב) ומש"ה ל"ש טעם זה בשוגג, ועיין בדברי הרע"א [הועתקו מב"מ י:] בקושייתו על הסמ"ע וביאורו דליכא דין שליחות לד"ע, ובנ"מ בשלד"ע בשוגג עי' ש"ך שמח סק"ו ובקצות סימן שפח.

- ולהתוס' בשליח שוגג ישלד"ע, ועי' בריטב"א דחולק דגם היכא דליכא טעמא דדברי הרב אמרי' דאשלד"ע, דילפי' מקראי, [עוד כ' דהוי כשליחות בטעות ובטלה השליחות], וכ"ה בש"מ ב"מ י: בשם תוס' שאנץ, ועי' בפנ"י. והקצוה"ח בסי' שמח סק"ד כ' כן בד' רש"י להלן נ,א.

- ובמהרש"א מב. הק' משלח"י דנימא דמיירי בשוגג, ובנמוק"י ב"ק עט הק' משמאי דגבי יואב היה שוגג דסבר דהוי מורד וכו', וע"ע בקצות שם משה"ק משליח ב"ד שטעה וכו'.

[ויל"ע בתי' התוס' דמיירי בנזכר השליח ובעה"ב שוגג דבעה"ב מעל, והיינו דשוגג פטור אם שגג גם בשעת עשיית השליחות, אמנם לסברת הסמ"ע הרי תליא בשעת השליחות דאז ליכא סברא דאיני יודע אם ישמע לי, ול"ש זה לשעת עשיית השליחות, ועוד דכיון דהמשלח שוגג ל"ש סברת הסמ"ע וא"כ בכה"ת כה"ג ישלד"ע, וע"כ דהתוס' לא קאי כסברת הסמ"ע אלא דס"ל דאשלד"ע ליכא שליחות וחשיב עושה לדעת עצמו וכמש"כ לעיל בד' רש"י בסוגיא, ולהכי בשליח שוגג יש שליחות ובשליח מזיד ומשלח שוגג אשלד"ע, ועי' שעה"מ בשלהי הל' מעילה].

ועי' במאירי שתי' קו' התוס' באופ"א דבמעילה דחייב בשוגג והו"ל למידק ה"נ יש דין דברי הרב גם בשוגג עיש"ה.

ברש"י שלוחו וכו' יתחייב שולחו ולא השליח, מבואר דאם ישלד"ע השליח פטור, אמנם שיטת התוס' רי"ד בסוגיא דגם אם ישלד"ע היו שניהם חייבין ורצה מיזה גובה וכו', ועי' בקצות סימן רצב סק"א שהקשה ממעילה דמוכח דרק המשלח חייב, ובדברי האו"ש אישות פ"ג הי"ז דלשמאי ה"נ שניהם חייבים ברציחה.

[ועי' בדברי יחזקאל סי' נז אות ה דגבי מעילה דילפי' מתרומה דישלד"ע הוי ילפו' דמתייחס רק למשלח, ועו"נ דבמעילה אם הוי שליחות לכח דיחשב מעשה הוצאה וגזילה מהקדש, בזה יודה הרי"ד דמתייחס רק למשלח].

- לעיין בקצות שם מהמהרי"ט בגדר החיוב בשלח"י דישלד"ע, דחיובו הוא מחמת פשיעתו וגרמתו במעשה השליח עי"ש דלהכי חייב גם השליח ועי"ש נתיבות, ובאמרי משה בסי' לג סק"ו.

- לעיין בתוס' רי"ד בסוגיא גבי שליחות במצוות, ובקצות קפב סק"א ובאו"ש פ"א משלוחין.

ב] **שלד"ע במעילה**, בר"מ בפה"מ שלהי מעילה דישלד"ע מקרא דואשמה הנפש ההיא מי ששגג תחילה ובקו' התוי"ט מסוגין - לעי' ברמב"ם מעילה פ"ז ה"ב דהא דבמעילה ישלד"ע הוא דוקא "**שלא יתערב עמה איסור אחר**" ועי' במקנה בסוגיא, ומבואר טעם הר"מ דכיון דבשליחות לדבר עבירה בטלה השליחות א"כ בנתערב איסור אחר בטלה השליחות ושוב ל"ש לרבות דישלד"ע מחמת המעילה, ועי' במשנ"ל פ"ב מרוצח ה"ב בד' המהרי"ט, ובטור חו"מ רנ גבי עשה שליח לשחוט בשבת ובמשנ"ל פ"ג מגניבה ה"ו דדוקא בשלחו סתם אבל אם שולחו לשחוט בשבת הוי נתערב איסור אחר עיש"ה.

ובעיקר הילפותא של מעילה מתרומה, אף דבתרומה לא הוי שליחות לעבירה, עמדו בזה בשיטה לנ"ל ובתורא"ש עי"ש.

- נזכר בעה"ב, לעי' ברש"י להלן נ. וברש"י חגיגה י., ומבואר ב' טעמים בענין לחייב השליח, דלרש"י להלן הטעם דל"ה שגגה לגבי בעה"ב וזה סברה לפטור בעה"ב, והשליח חייב שהוציא מעות הקדש לחולין, וכיון דנפטר בעה"ב שליח מעל כבה"ת דאשלד"ע ע"כ, ונמצא דהחידוש במעילה דישלד"ע ה"ד אם הבעה"ב שוגג וחייב, וכ"כ תורע"א במעילה בד' רש"י, [ועי"ש שכ' דרש"י יחלוק על התוס' כאן, דלתוס' דבשליח שוגג ישלד"ע הוי דלא כרש"י שכ' דכה"ג שליח חייב], אולם רש"י בחגיגה כ' דבעה"ב פטור דאנ"ס דלא ניחא ליה בשליחות והשליח מעל משום דמתבטל השליחות, ונמצא דהם ב' שיטות ברש"י בהא דבנזכר בעה"ב דאיהו לא מעל אם הטעם דל"ה שוגג גבי או דבטליה לשליחות, וכמ"כ הסתירה לגבי השליח דחייב אם הטעם דאז אשלד"ע או דל"ה שליח, ועי' ר"מ מעילה שם ה"ה. [וראה בחידושי הגרש"ר זצ"ל ביאור בב' השיטות ברש"י דתליא גם אם במעילה הוי שליחות כח או שליחות מעשה, דלכאורה בשליחות מעשה לא יהני ביטול שלא בפניו ול"ש אנ"ס דבטליה לשליחותיה עי"ש].

- לעיין תשובה בחת"ס או"ח סימן רא בנידון ישראל ששלח כהן לאכול בתרומה, או כהן ששלח ישראל לאכול בתרומה למ"ד דישלד"ע, דל"ש חיוב אם האוכל היה כהן אף אם הוי שליח הישראל, וכמ"כ איפכא בכהן ששלח ישראל שייך לחייבו כיון דהוי אכילת זרות עיש"ה. ועי' בנובי"ק אב"ע סוף תשובה עה דנימא דז"נ וזה מתחייב ל"א גם לרבנן וכגון בשליח לאו בר חיובא דס"ל לרבינא בב"מ י: דישלד"ע, ומשכח"ל בטמא שאמר לטהור אכול קדשים דהשליח אוכל בהיתר ול"ה בר חיובא וכה"ג ישלד"ע והמשלח יהא חייב דהוא טמא ואסור לאכול קדשים בטומאה ורק משום דז"נ וזה מתחייב ל"א, ולכא' לק"מ דיעוי' בנו"ב תשו' פא אות יא לגבי טמא שאמר לטהור לנגוע בתרומה בשוגג וכ' הנוב"י בתשו' פב אות יג דכיון דכל האיסור הוא מה דמטמא תרומה, וע"י שליח הרי לא טימא את התרומה ממילא ליכא איסור על המשלח, ועי"ש בנוב"י בנידון טמא שאומר לטהור שיכנס למקדש או לעבוד עבודה אם חייב המשלח משום כהן טמא ששימש וטמא שנכנס לעזרה, וזה צ"ע דא"כ למ"ד שלוחי דידן איך טמא משלח קרבנות, והפשוט דכיון דהעבודה נעשית בכהן טהור לא נעשה כלל עבירה ול"ש כאן שליחות, וכ"כ בקוה"ע סימן ח סק"ה.

**דף מג**.

הוא ולא אנוס, ברמב"ן רשב"א וריטב"א הק' תיפ"ל מדין אונס בכה"ת, ועי' תוס' זבחים קח: ד"ה שוגג.

ג] **שלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב**. הביאור דבחלבים ועריות העבירה היא ההנאה מהעבירה והאיסור הוא שגופו לא יהנה ולהכי ל"ש בזה שליחות, [ועי' בברכת שמואל], וברש"י "הואיל ונהנה שליח זה" ודוק דמשמע דבהנאה ל"ש שליחות, וכ"נ בתוך דברי תורא"ש דלהלן.

בספק הר"י בתוס' בדין ז"נ כו' במעילה, לעי' בהגר"ח בהל' מעילה בסופו ובברכ"ש בסי' כ ביאור הספק דכיון דחיוב מעילה הוא מדין גזילה ולהכי מעילה היא בפרוטה וכו', להכי ל"ש לומר בזה נהנה וזה מתחייב כיון דחיובו מתורת גזילת הקדש.

- ועי' בתורא"ש דלא מרבי' שליחות במעילה אלא כעין שליחות דתרומה שאין לתורם שום הנאה אבל היכא דנהנה השליח כה"ג לא נתרבה שליחות למעילה, ועי' בנובי"ק אב"ע סי' עה ד"ה ובזה. - ולכאורה א"כ מה הספק בר"י, וצ"ל דאף אם הוי מדין גזילה מ"מ כיון דאתי ע"י הנאה אפשר דשייך סברת זה נהנה וזה מתחייב, עכ"פ לפי ספק הר"י דבמעילה שאני חוזרת קושית התוס' וכמו שהעיר הרע"א, וצ"ל דכיון דהכא החיוב מדין גזילת הקדש ל"ש הכא דאמרי' שלא מצינו זה כו' היינו דלא מצינו ישלד"ע היכא דחיובו משום הנאה. וע"ע בתוס' מעילה יח: ושם כא: ובשיטת הקדמונים לפנינו מה שהוסיפו על התוס'. [ומבואר דבמעילה כל שנתקיים מאמרו חייב אף אם השליח לא עשה בתורת שליחות, ויבואר עפ"י הגמ' שלהי מעילה בשלח חש"ו וכו' דמעל, וכ"נ באו"ש פ"ג מגניבה].

– ועי' בקו' הריטב"א ממשאיל קרדום וכו' וכ"ה בשלנ"ל ובתוס' טוך, אך צ"ב בקושייתם דהתם ל"ה שליחות כלל, וחזינן בריטב"א דהוי דין כללי דזה נהנה וזה מתחייב ל"א, ולהכי הק' דהמשאיל לא נהנה וכו', אך לדברי הנובי"ק אב"ע עה הוי דין דבז"נ עושה לדעת עצמו ולא לדעת משלחו ושייך זה רק בשליחות.

- אותו הרגת בחרב בני עמון, מבואר היטב ברד"ק בשמואל שם ובכעי"ז במהרי"ט בתש' ח"א סי' קטז דהראי' היא רק מלישנא דאותו הרגת דחשיב כהריגה ע"י דוד אף דבדין ל"ה הריגה עיש"ה. - לשמאי דישלד"ע, עי' בשיטה לנ"ל דההתראה היא למשלח קודם מנוי השליח, [וצ"ב דבעי' התראה תוכ"ד מהעבירה, וי"ל דשעת מנוי השליחות היא שעת העבירה דחיוב על מה ששלח שליח]. - וברמב"ם בפה"מ בתרומות פ"ו כ' גבי חיוב תשלומי תרומה דה"ד באכל הוא ולא בשלח אחר לפי שהעיקר אצלינו אין שליח לדב"ע, וצ"ע דתיפ"ל דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב ויש ליישב ודוק.

ד] שליח נעשה עד, ברש"י בין לממון, עפנ"י.

- **הו"ל כגופי'** וכו', לעי' קו' הפנ"י בסוגיא, ובאב"מ בסימן לה סק"א ביאור המח' דלרב אף דהוי כבע"ד כיון דל"ל נגיעה נאמן ולרב שילא פסול גם בלי נגיעה, וסמך דבריו עד"ז מתש' הריב"ש בסי' פב, [ועי"ש דבר חדש דאמירת השליח דקידש פלונית הוי כשויא אנפשיה של המשלח], אולם האו"ש פ"ב מגרושין הט"ו ביאר דפליגי אם השליח פועל הקדושין והוי בע"ד. [ותליא במהות שליחות אם הוי כגוף המשלח וכו' ויש שתלו בזה מח' הר"מ והטור בנשטתה המשלח, והיינו דהכא דלגבי הקדושין הוי כמשלח והוי כבע"ד]. - ביאור השע"י ש"ז פ"ד אם העדי קיום הם גם על המעשה קדושין והוי כבע"ד, ועי' בתו"ג קמא סק"ט ביאור נוסף דגם לרב הו"ל כגופיה אלא דהוא רק כ"ז שליחותו הוי כמותו ובע"ד ולכך אח"כ נעשה עד עי"ש. - ועי' ברש"י דהמח' היא גם בדיני ממונות וכ"מ בהמשך הסוגיא בע"ב, [ונראה הערה גדולה בענין, דהנה החת"ס באו"ח סימן רא כ' דשליחות לפרעון חוב הוי סברא של הליכות עולם ולא בעי' לדין שלוחו כמותו, ולפ"ז כיון דמבואר בסוגין דאינו נעשה עד כיון דהוי "שלוחו כמותו", ולאו"ש הוא משום דהשליח כגוף המשלח וכו', והרי זה ל"ש בשליחות לפרעון חוב וצע"ג, ומוכרח לפרש בגמ' כשאר הפשטים הנ"ל ודוק].- בדין אתם עדי כו' לעי' בריטב"א בסוגיא דכשיש גם עדים פסולים צריך ליחד העדים. - וברשב"א ור"ן דבהטמין העדים ל"מ. - ובזכ"י סי"ט דבעסוקין באותו ענין חשוב כאומר אתם עדי. - ועי' בשע"י ש"ז פ"ד ופ"ה. - שליח נעשה עד, בדין שליח לקבלה בב"י סי' קמא מהרא"ש והעיטור ובאב"מ שם לה-ב ובחי' הגר"ש גיטין יח סק"ה דידו כידה וגרע כבע"ד. ובתו"ג שם כ' דאף דקי"ל שליח נעשה עד היינו משום דלאחר גמר השליחות אינו שליח ויכול להיות עד אבל בזמן השליחות לכ"ע אינו ראוי להיות עד, ולהכי בגו"ק דבעי' עדי קיום שוב ל"מ להיות עד כיון דבשעת מעשה א"ר להיות עד.

בס"ד **מג: - מה.**

א] מג: מגו וכו', ומוכח דאם יש לו נגיעה לטעון כך חשיב נוגע, ועל זה מהני המיגו, ורש"י כ' ובתורת עדות היינו דנאמנותם בתורת עדות ועי' שלנ"ל, וברמב"ן ב"ב לד. מבואר דנאמנותם מצד המיגו עיש"ה.

- תוד"ה לעולם עי' מהרש"א ופנ"י ובתורא"ש דאיכא מגו דנאנסו, ועי' בהמקנה, ולתוס' נאמנותם משום המגו.

- והשתא דתקון שבועת היסת לעי' בריטב"א דל"מ דהמלוה יפטור משבועה דהוי תחלתו בפסול, ועי' באב"מ לה-ו. ועי' ברשב"א.

- עדים הצריכים שבועה, לשיטת הב"ש סי' לה סק"ה פסולים מה"ת, ודלא כח"מ סק"ג דפסולים מדרבנן, וכ"נ ברשב"א, ועי' בריטב"א.

ב] בשיטת רש"י גבי קטנה, לעי' בר"מ גרושין פ"ב הי"ח ובר"ן מרה"ג דבקטנה אביה ולא היא ומשום דאין לקטנה יד, ועי' משנ"ל שם. - ובדברי רש"י גבי קטנה מן הנשואין, דהיא ולא אביה, עי' בגה"ש ובשו"ת רע"א תניינא סי' ק, ועי' ברמב"ן לחלק בין קטנה לנערה, ובשו"ת מהר"ם פדאווה כ' דגם לרש"י דבנישאת אביה מקבל גיטה ה"ד בקטנה ולא בנערה, וכ"ה במהרי"ט ע"ד התוס' לעיל י.

- לעי' ברמב"ן שכ' דהנערה אינה אלא שליח אביה וכו', וברמב"ן במלחמות בגיטין סד: [ל: מדפי הרי"ף] כ' דלמ"ד להלן מד: דנערה עושה שליח יש לה יד לזכות בעצמה וכו', וברמב"ן שם מבואר בד' הרי"ף דאף דלרבנן בין היא ובין אביה ה"ד בנערה, אבל בקטנה אביה ולא היא, משום דהוי ברשות אב, ורק דמקבלת בשליחות האב, וז"ש בנערה ולא בקטנה, דלאו בת שליחות הוא, ובזה מיישב מהגמ' מד: דהתם קאי דעושה שליח ומשום דלנערה כח עצמי, אבל למסק' דאין עושה שליח ומשום דיד נערה היא רק משום שליחות האב, ז"ש בנערה ולא בקטנה עכתו"ד. וברמב"ן בהשמטות בגיטין אות י נראה סותר שיטתו, ועי' בר"ן לפנינו, ובריטב"א ותורא"ש דמשמע דמקבלת הגט מכח האב, ולמאירי משמע דהוא מכח עצמה, ובתרומת הדשן ח"ב סימן מו כ' דהאב הוי כאפוטרופוס וכו'. [והמעיין ברמב"ן במלחמות בגיטין שם מדוייק במש"כ דירדה תורה לדעת האב שהוא רוצה שתכנס לרשותו, היינו ל"ק, וכלפי הלשון השני דקדק שם דאין לו קפידא היינו דה"נ אין כאן אומדנא של רצון אלא שאינו מקפיד כיון דהוי בע"כ, וכמש"כ רש"י מד. דמה לנו לדעתו]. ועי' לשון הגמ' להלן מד. "**ובשליחות**" סבר לה כר' יהודה, הרי דמקבלת מכח שליחות האב, וברשב"א בגיטין שם בתו"ד הביא ראיה זו, ונתכוין לזה במהרש"א שם. אכן מבואר כאן חידוש דהלא הגמ' קאי ליישב אליבא דריש לקיש, ומוכח דגם לר"ל דכמח' בזו כך מח' בזו ולרבנן נערה מקבלת קדושיה, מ"מ אין זה משום שיש לה יד, אלא דהוי כשליחות מאביה.

- בשלנ"ל כ' דבגט סגי בנתינה ולהכי מהני בע"כ, וכ"ה בתורי"ד עח:, ועי' בקצות בסי' ר סק"ה ראיה לזה מגיטין כ. וניחא הא דקטנה נשואה יכולה לקבל גיטה דסגי בנתינת גט ול"ב לזכיה בגט.

- ברש"י שכ' דאביה ניחא ליה שתקבל, עי' בחזו"א בסי' קמח דגם אם האב לא ניח"ל מקבלת הגט, ומשום דקבלתה אינה סותרת לזכות האב דנכנסת לרשותו. - ועי' מהרי"ט ח"ב אב"ע סימן ו דמקבלת מכח עצמה ועי"ש אם כותב הרי את או בתך מגורשת. [עוד מבואר שם דבאין האב מעכב קטנה יש לה יד].

- בתוס' כ' לפי שאביה משמרה, לעי' בריטב"א דבחוזרת הוי חסרון מה דמשלחה וחוזרת ומה שאינה יכולה לשמור גיטה וכשאביה משמרה מהני רק כשאביה מקבל הגט, ועי' רמב"ן דמשלחה וחוזרת הוי חסרון ביד ומהני היד ע"י אביה, [ועי' יבמות קיג: דשוטה הוי חסרון דונתן בידה, ועי' מאירי שם ב' שיטות אם מהני שמירת האב].

- קדושין דמפקעת עצמה, עי' בתורא"ש דהטעם לפי שאחר הקדושין עומדת לינשא [וס"ל דהפרת נדרים לא חשיבא יציאה מרשות האב דרק נוסף עליו זכות הארוס], ועי' פנ"י שכ' דההפקעה היא לגבי כסף הקדושין.

- ולענין מאמר דמפקעת עי' ריטב"א תורא"ש ושלנ"ל דההפקעה לגבי שאר האחין, ועי' בתוס' טוך שהק' דנ"מ באין לו אח אחר דאז לא מפעת עצמה.

גמ' קדושין דמפקעת עצמה אביה ולא היא, עי' בריטב"א לעיל ג: דהטעם דכיון דכספה לאביה להכי האב מקבל קדושיה, ועי"ש שהק' מסוגין דאמרי' טעמא אחרינא, ותירץ דהטעם בסוגין אינו עיקר טעמא דא"כ מה מקשי' שם תקדוש נפשה, והגמ' רק קאמר ה"ט לחלק בין גירושין לקדושין, [ואולי כ"ה כוונת הרי"ף בגיטין ל: מדפ"ה שכ' הטעם לחלק דבקדושין שבח נעורים לאביה, ולא הביא טעמי הגמ' לפנינו, אולם עפ"י הריטב"א ניחא שפיר דעיקר הטעם כגמ' לעיל ג:].

עוד כ' הריטב"א שם בטעמא דר"ל דלא ס"ל הסברא דשקיל כספא ומקבל קדושיה דס"ל דזכי לאב מדידה כמו דזוכה במעש"י, אבל יש לה יד לקבל קדושיה ורק דהאב זוכה בכסף קדושיה, והריטב"א הסיק דהסוגיא שם כר"י, ולכא' להריטב"א בסוגין הא י"ל דגם לר"ל האב הבעלים וכדיבואר להלן, וע"ע ברמב"ן לעיל שם. [וראה בשיעורי רבי שמואל שם משה"ק בסתירת דברי הריטב"א בזה, וע"ע בחי' רבי שלמה ז"ל בח"ב מש"כ בד' הריטב"א], וע"ע בדברי הפנ"י לעיל ג: בסתירת סברת הסוגיות לר"ל. [ועי' לשון הר"מ פ"ג מאישות הי"א לגבי קדושי בתו נערה שכ' "רשותה בידו", ובקטנה משמע דהוי בעלים, וע"ע לשון הר"מ עבדים פ"ד ה"א].

- בירושלמי כאן דמודה ר"ל לענין חופה דה"ד מדעת האב, וביאר האו"ש בהל' אישות פ"י הטעם דבחופה יוצאת מרשות האב למעש"י, וע"כ בעי' דעת האב, ובזה מיישב קו' התוס' כתובות מז. ונתכוין לזה בבית יעקב בכתובות שם עי"ש, וניחא לשון התוס' לעיל ה: דבחופה בעי' דעת האב, וכן נראה בתוס' לעיל יח: דחופת קטנה ל"מ מידי עיש"ה. [ויש לפרש באופ"א בטעמא דר' יוחנן דס"ל דגם בקדושין איכא הפקעה מסויימת מרשות אב, ולהכי אינה מקבלת קדושיה ודוק].

**דף מד.**

ג] קטנה כו' מאמר מדעת האב, הרמב"ן בגיטין סד במלחמות כ' דמוכח מהכא דקטנה אין לה יד לגט, דרשות האב מעכבת, דאל"כ הרי לרבי רשות האב אינו מעכב במאמר דמהני בע"כ ואמאי ל"מ בקטנה, ועי' עוד תורי"ד, אך צע"ג להנך ראשונים דקטנה מקבלת גט וא"כ אמאי ליכא מאמר בקטנה כיון דמאמר מהני בע"כ, ובמאירי ובשלנ"ל עמדו בזה, וכ' דשאני מאמר דהוי כקדושין ורק במקבלת קדושיה מקבלת מאמר, והיינו דבקטנה כיון דל"ל קדושין ל"ל מאמר, וזהו חידוש דלכאורה קטנה ליתא בקדושין מחמת דלאו בת דעת היא וכדכ' בתורא"ש, וא"כ במאמר דמהני בע"כ אמאי לא יהני בקטנה, אכן ברשב"א כ' דקטנה לאו בת קדושין ממיעוט דאשה היינו גדולה.

- בתוס' כ' דמאמר צריך להודיע כו', עי' בדב"א ח"ב יח-י דהוי כיעוד כו', וכדבריו מבואר בריטב"א לפנינו, וסגי במעשה נתינה אף דאינה זוכה בכסף דהוי בע"כ. ובדב"א שם עמד על לשון רש"י שכ' גבי מאמר בע"כ דמיירי שזרק לה הכסף, דלכא' כה"ג ליכא כלל מעשה קנין. [וצ"ע דביעוד הוי ילפותא מיוחדת דבעי' דעתה, ונראה בדעת הריטב"א דס"ל דהוי דין בכל קדושין דמעשה קבלת הקדושין ה"ד בדעת האשה ובלי ידיעתה ל"ה מעשה קדושין, ומש"ה גם במאמר בעינן דעתה, ובזה יש לבאר כוונת רש"י לעיל ו. ד"ה מנא ידעה "היכי מקדשה הא לא ידעה מאי קאמר לה שתתרצה להתקדש לו", ונראה הביאור דאם לא ידעה לשון הקדושין לא חשיב דעת האשה לקבלת הקדושין וכנ"ל].

ובתורא"ש משמע דגם לרבי שייך מאמר מדעתה והוי כדין קדושין ומהני בין היא בין אביה.

- קדושין דמדעתה, ברש"י דבעי' דעת המקנה, וע"ע ברש"י ביבמות יט: דהטעם דוהלכה מדעתה, [וציינו במסוה"ש], ונ"מ בין ב' הטעמים למח' האב"מ (כז ס"ב) והפת"ת (שם סק"ו) אם בעי' עדים על דעתה. [וי"ל בסתירת רש"י דביבמות שם מיירי לגבי מאמר דלא בעי' דעת מקנה, ועוד נראה דהכא דלגבי אב דמקבל עבור בתו הוי רק מצד דעת מקנה ול"ש טעמא דוהלכה לאיש אחר דאין הוא המתקדשת, ועי' עד"ז בחת"ס ב"ב מח, וכן בשעורי הגר"ש ריש מסכתין].

- שכן זקוקה ועומדת, וברש"י משמע דתירוץ הגמ' קאי על ל"ק דר' יוחנן, ובשלנ"ל כ' דמשני על שני הלשונות, אולם בתוס' ר"י הזקן ור"ן נראה דזקוקה ועומדת הוי תירוץ רק על לישנא בתרא, ולא על ל"ק, וצ"ב לבאר השיטות בזה. [ונראה בד' רש"י דזקוקה ועומדת הוי רק סברא לרבי ולא לרבנן, דכן מוכח ברש"י ד"ה בההיא דהך תירוצא קאי דוקא לרבי כמדוייק היטב ברש"י, והיינו דדוקא לרבי דל"ב דעת האשה במאמר מהני קבלה כל שהו משום דזקוקה ועומדת, ולהכי כ' רש"י דהוי תירוץ ללישנא קמא, דעל לישנא בתרא הרי בלא"ה לפי רבי ניחא כיון דמהני מאמר בעל כרחו].

תוד"ה צווח, בהא דקטנה אינה מתקדשה בעצמה, ברשב"א גיטין סד: כ' הטעם דכתי' כי יקח כו' אשה גדולה, ובתורא"ש לפנינו כ' הטעם משום דלאו בת דעת היא, ובמהרש"א לעיל כ' דרשות אביה עליה, ועי' פנ"י.

**דף מד:**

ד] נערה מהו שתעשה שליח וכו', בתורא"ש מבואר דגם לרבנן אינה זוכה מכח עצמה אלא מכח אביה דאין ב' ידים וכו', ומבע"ל אם ידה אלים לעשות שליח, היינו דהוי כיד אריכתא דאב, או דהוי רק כחצר דאב ול"ש שיהא לה שליחות, אולם בלשון הרמב"ן במלחמות בגיטין ל: הנ"ל משמע דהספק אם יד אביה היינו דיש לה יד לעצמה, או כחצר אביה דאינה אלא שליחות האב, והסיק דלמסק' דאינה עושה שליח הבת היא רק בשליחות האב ולהכי אינה עושה שליח, ומש"ה לרי"ף דקטנה דאינה בת שליחות אינה מקבלת גיטה. - ועי' בגמ' בגיטין כא. אב"א של"ק בע"כ שכן מצינו דאב מקבל וכו', ובקושית האור שמח גרושין פ"ג הי"ב דסותר לסוגין דהאב בעלים, ועי' במאירי בגיטין שם שכ' דאכן פליגי בזה בגמ' שם ולרבא אפשר דהאב הוי בעלים, וניחא בזה לרבא לשיטתו מה שהסתפק אם עושה שליח. ובמהרי"ט ח"ב אב"ע שם כ' לחלק בין גט לקדושין, וכ"ה בתש' הרדב"ז ח"ו ב' אלפים שלב שכ' לחלק בין גט לקדושין, דבגט כותב הגרושין ע"ש הבת, ובקדושין כותב בתך, והוכיח מסוגין מג: דמחלק בין גיטין לקדושין, וביאר דבריו ברידב"ז על הירושלמי גיטין פ"ו ה"ב ד"ה ר"ל אמר, דבגט הבת היא הבעלים והאב כשליח כגמ' בגיטין כא, אבל בקדושין דיוצאת מרשות האב ע"כ דהאב הוא הבעלים ולהכי כותב בשטר בתך מקודשת, ועי' מש"כ באב"נ אב"ע ח"ב סימן שעח סק"ה. ובאבי עזרי פ"ג מאישות הי"ד ביאר דלענין דיחשב ונתן בידה בעי' לומר דהאב הוי שלוחה.

ישן ומשמרתו וכו', עי' תורא"ש דהו"מ למיפרך דהוי חצר מהלכת, [ויש לדון דבזה ידעי' דשאני הא דהוי חצר דאביה, מכל חצר, וליכא גביה דין זה].

תוד"ה קטנה, ברש"ש דאף דאין שליחות לקטן, בתו שאני דכיד אביה היא.

ה] איתמר קטנה וכו' וברש"י מדוייק דלא אמר [צאי וקבלי וכו'] וכן דלא ידע, והיינו דאם ידע עי' רש"י מו. דהפקיר זכותו בה דשתיקתו כהודאה וכו'.

- שמא נתרצה האב כו'. וברש"י דנתרצה כששמע, ורש"י כ' דהוי קדושין למפרע, ולכאורה הרי בשעת הקדושין לא היה דעת האב ומה מהני שנתרצה אח"כ, וברשב"א הביא מהראב"ד דנתקדשה בפני האב והוי כצאי וקבלי וכו', אולם הרשב"א ס"ל דמיירי גם שלא בפני האב אלא דהוי כאומר ע"מ שירצה אביך והוי כמקדש לאחר ל' דהקדושין יחולו כשישמע האב וירצה, [ואף דהיא קטנה עי' אב"מ לז סקי"ב דהוי קדושין מדין ערב], - ועי' בדברי הרא"ש בפסקיו סימן ו-ח, ועי' בדברי הריטב"א דבעי' שיהא הכסף בעין בשעה שנתרצה האב, ועי' באבני מילואים סימן לז סק"י-טו מש"כ שם בבאור הריטב"א אם הוי קדושין למפרע, ובקושייתו מקדושי ביאה, וראה עוד בחזו"א בזה, [וקשה מלהלן מו. דמהני מחאת הבת, אמנם בגמ' מה: דאוכלת בתרומה משמע דהוי למפרע, וראה להלן]. ועי' בדברי השיטה לנ"ל אם גם לענין ממון דנינן דנתרצה האב. - ועפנ"י דאיך קטנה זכתה בקדושין. ועי' בשעה"מ אישות פ"ג הי"ד [ולרא"ש בפ"ק סימן טו וסי' כה לטובתה קטנה נעשית שליח], - ויל"ע גבי שמא נתרצה האב דניבעי עדים כמו בצאי וקבלי וכו', ועי' בשעורי הגרש"ש סימן יט.

- וברש"י דהוי קדושין למפרע, וכ"נ בתוס' רי"ד להלן מו, ושם מבואר דאינו מדין זכיה שהרי אוסרו בקרובותיה, וכקו' התוס' רי"ד, ומתירוצו נראה דהא דמהני אינו מדין זכיה, אלא דאמרי' דאיכא ניחותא דאב, והוי כדין יאוש של"מ, ואמנם גם ברמב"ן בהוספות מכ"י כתב כן אלא שהק' דא"כ תליא בדין יאוש של"מ אם הוי יאוש, וע"ע ר"ן חולין לט, ובר"ן לפנינו דהוי למפרע דזכות וכו', [ובשע"י ש"ז פ"ו פי' בד' רש"י דל"ה למפרע חלות קדושין וכדמוכח מרש"י להלן מו. ונראה דהפי' דמכאן להבא דנינן כלמפרע, ובמיחה ל"מ, ובחזו"א שם דלא חשיב מקדש בלא עדים כיון שידוע לעדים הספק. - ועי' באו"ש פ"ג מאישות הי"ג שהק' דיהיה תלוי בדין ברירה.

ובר"ן מבואר דהקדושין חלין מדין זכיה דזכות לאב לקדש בתו [ובלא נתרצה אינה מקודשת דל"ה זכות גמור], ועי' בחזו"א דאיך יהני לקדשה מדין זכיה לאב כד' הר"ן, ויקשה מדברי הקצות בסי' רמג דל"א זכין "מאדם" ואיך יהני מדין זכיה לאב לקדש בתו. ודברי הר"ן צ"ע דהרי היא קטנה ואיך תזכה לאב והרי קטנה אחרת לא תוכל לזכות קדושיה מדין זכיה ואיך נימא דנתרצה האב כיון דהוי זכיה, ובכ"י בהוספות ברמב"ן הק' כן, ותירץ דכיון דבחיי אביה יד דידיה היא ולא גרע מחצרו,

ובסוף הסוגיא ד"ה גרסי' תו בגמ' כ' הר"ן דמהני דהוי כמו שאמר לה צאי וקבלי קדושיך, ומוכח דהוי טעם אחד עם מש"כ הר"ן כאן דהוי מדין זכיה, דע"י זכין נעשה כמו מדעת האב וממילא הוי כמו צאי וקבלי קדושיך, והנה בצאי וקבלי כ' הר"ן לעיל ט ולעיל יט דכשנותנים לה הכסף הוי קבלת אב וילפי' זה מיעוד, והיינו דהאב מוסר לה זכותו והאב הוא המקנה ורק הקבלה נעשית ע"י הבת, ומה שמתקדשת מדעת האב חשיב כאילו האב קיבל, [ומה"ט יש לדון עמש"כ הבית שמואל דיהני גם באומר לבתו קטנה צאי וקבלי קדושי אחותיך, דבזה י"ל דלא יהני], ונראה הביאור בר"ן כאן דמדין זכיה אנ"ס חשיב מדעת הבעלים ומדעת האב, ולהכי מהני גם בקטנה דהוי ממילא קבלה מדעת האב והוי קבלת קדושין, [ולהלן מו. מבואר בר"ן דלמ"ד דמהני מחאת הבת, היינו דעי"ז לא חשיב קבלה לשם קדושין וא"ש היטב], ואף דהאב אינו יודע בשעת הקדושין ואיך נימא דהוי דעת מקנה, צ"ל עפי"ד הר"ן בנדרים דהאשה מפקרת עצמה ודעת האשה הוי רק ניחותא ואינה פועלת חלות, ולפ"ז להכי סגי דכיון דקבלתה הוי בהסכמת האב סגי בזה לקדושין, וראה עד"ז בעונג יו"ט סי' קיא ד"ה ובזה בהא דמהני למפרע דרצון האשה בקדושין הוי רק כמפקרת וכו' וכמש"נ.

ויש מקום לדון להנ"ל דנתרצה האב הוי כצאי וקבלי, א"כ להנך ראשונים דצאי וקבלי ה"ד בקדושי כסף ולא בשטר, א"כ ה"נ בסוגין יהני רק בקדושי כסף ולא בשטר. [ועי' להלן מה: לגבי חופה דנתרצה האב, הרי דשייך צאי וקבלי לענין חופה].

תוד"ה אלא, מבואר דבעי' מיאון אף דלא בעי גט, ועי' מהרש"א ופנ"י שהקשו דהא בלי גט ליכא לגזירה ואמאי בעי מיאון, ובריטב"א מבואר הטעם דגזירה אטו יתומה, ועי' אב"מ לז סקט"ו שחידש דהמיאון הוי רק בגדר מחאת הבת, [וצ"ב דבתוס' משמע דהוי כדין כל מיאון, וכן לתוס' מה. ד"ה אלא שכ' דקרי ליה אלמנה בלא שדיך הואיל וצריכה מיאון, ע"כ דהוי ככל דין מיאון, וניחא מש"כ התוס' דאין מיאון בנערה, ואם הוי מחאה גרידא אמאי ליכא בנערה, ובשאילתות מבואר דהך מיאון שייך בנערה, ונ"ל דאף דהיכא דאיכא גט המיאון הוי מגזירה, אמנם בתוס' דבעי מיאון ע"כ דהוי ככל דין מיאון אף דליכא לגזירה, ויל"ע נ"מ היכא דמיאן קודם הגט אם בעי מיאון אחר הגט, ראה בהמקנה, וכמ"כ יל"ע דנ"מ למש"כ הר"מ פי"א מגרושין דמיאון ה"ד ביש לה דעת לשמור אגוז וכו', מהו בהך מיאון דסוגין דבעי משום הגזירה, ובתורא"ש משמע דהמיאון הוי רק גדר מחאה, וכן נוטה לשון תוס' ר"י הזקן לפנינו].

ובשו"ת עין יצחק אב"ע סי' ב או"ד וסי' נא אות יא כ' ד"ח [ושנה משנתו גם בבא"י או"ח סימן א] דלכא' אמאי שליח אינו עושה שליח במילי להוליך קדושין או לקבל וכו' הא יהני בשליח שני מדין זכיה, אלא דכיון דרוצה בשליחות תו ל"מ ע"י זכיה, [וי"ל דהכוונה דהבעלים רוצה שיפעלו מכוחו ע"י שליחות, ולא ע"י זכיה]. - ויל"ע לשי' הר"י ברזילי דמהני לקבל קדושין לקטן מדין זכיה מה"ת, א"כ בקדושי קטנה ע"י אחיה כיון דרצונה בכך ליהוי מהתורה מדין זכיה.

**דף מה.**

תוד"ה אלא, מבואר דבשדיך הוי כקידשה אביה דחיישינן שמא נתרצה ובעי גט, ועי' בתורא"ש ובהמקנה, ועי' בשיטה לנ"ל דגם בשידך כיון דהוי ספק לענין ממונא בחזקתיה קיימא ויכול למוכרה. ועי' ברשב"א שהק' על תוס' דהרי גם ברצוי האב הוי כצאי וקבלי ומיעוד ילפי' לה, ומ"מ אמרי' לעיל יט. דל"ה מכירה לאישות וכ"ש בדשדיך, וכן תמה הפנ"י, ונראה לחלק דדוקא ביעוד דהצאי וקבלי הוא רק לקבלת הקדושין, אבל ל"ה קדושי דאב דאין האב מקנה, ולהכי לא חשיב מכירת אישות של האב, אבל בכל צאי וקבלי ובנתרצה חשיב דעת מקנה דאב, ולהכי הוי מכירה לאישות של האב וניחא קו' הרשב"א. אמנם הרשב"א לשיטתו לעיל יט. דצאי וקבלה הוי קדושין דידה דהאב מסלק עצמו ומרוקן רשותו, ולפ"ז ס"ל דבכל צאי וקבלי לא יחשב מכירה לאישות, אולם התוס' יחלקו בזה, ולרא"ש דצאי וקבלי הוי בשליחות האב ודאי דחשיב אישות דאב, ויל"ע מהא דהגמ' לא מוקים לה הכא דמיירי בצאי וקבלי, וכנראה הרשב"א לעיל יט. עמד בזה עיש"ה.

- לעי' בתורא"ש בהוספה על התוס' דכיון דסגי במיאון ל"ח מכירה לאישות, ועי"ש במגיה. - בא"ד מיירי בלא שידכו, עי' ברש"ש.

**בס"ד דף מה. - מט**

**דף מה:**

א] שמא נתרצה הבן, לעי' בראשונים אם מיירי בדשדיך, ועפנ"י דמיירי בלא שדיך. - ברא"ש כ' דאף בנתרצה הבן ל"ה קדושין, ולכא' הביאור ע"ד מש"כ הגר"ח דא"א לקבל קדושין לחבירו מדין זכיה דבעי' כי יקח ולכן בעי' לשליחות דוקא, ועי' תוס' ר"י הזקן לפנינו שכ' ג"כ דל"מ קדושין ע"י זכיה **דבעי' דיבור המקדש**, אכן צ"ע דהרא"ש המשיך בדבריו דהיכא דהבן גילה דעתו קודם הקדושין שחפץ בה מהני דזכיה מדין שליחות, וצ"ב דא"כ אמאי ברישא ל"מ מדין זכיה דהוי כשליחות.

[ונראה הביאור דהיכא דגילה דעתו שייך לומר דמדין זכיה הוי כשליחות של מנוי, כיון דבשעת הקדושין עצמם ידעי' דרוצה, אבל היכא דרק אחר הקדושין נתרצה, בזה ל"מ מדין זכיה גרידא, דס"ל דלענין קדושין בעי' לשליחות עם מנוי ול"מ ע"י זכיה וכיון דבשעת הקדושין לא ידעי' דנתרצה, ממילא גם אם נתרצה אח"כ לא יהני דליכא מנוי שליחות, והיינו דהיכא דהבן גילה דעתו קודם תו כיון דזכיה מדין שליחות מהני לקדש עבורו, אבל בלא גילה דעתו מה דאח"כ נתרצה זה ל"ה כמנוי שליחות וא"א לקדש לחברו מדין זכיה גרידא וכמש"כ הגר"ח דל"ה כי יקח. ועי' תור"י הזקן ג"כ יסוד זה דע"י זכיה לא מהני לקדש לחברו, ובדבריו שם הנוסח דבעי' לדבור מהמקדש, ונוטין דבריו ע"ד מש"כ הגר"ח דל"מ לקדש מדין זכיה דבעי' כי יקח ע"י המקדש עי' ברכ"ש].

ועי' משה"ק על הרא"ש באב"מ לז סקי"ז, דלרא"ש לשיטתו דצאי וקבלי הוי ג"כ שליחות דלטובתה נעשית שליח, יקשה דאיך בנתרצה האב מהני הא הוי מדין צאי וקבלי קדושיך, וזה הוי שליחות, אכן נראה דבזה סגי בשליחות בלי מנוי כיון דהוי לטובתה ולא בעי' לייחס לאב אלא דהוי לעצמה ולהכי מהני בקטן, ושפיר מהני ע"י זכיה וניחא היטב, ועי' במהרש"ל. ויש לסייע להנ"ל ממש"כ בשו"ת מהרי"ק שרש ל [ובישן שרש לב] שכ' בתו"ד חידוש גדול דבקטנה שנתקדשה אמרי' דגדלה קדושין בהדה, אם כשגדלה הוי זכות דגביה סגי ברצויו, אבל בקטן שקידש גם בהגדיל ל"מ דלגביו בעי' כי יקח ואמירה ובזה ל"א דגדלי קדושין בהדה עיש"ה דמוכח חילוק בין המקדש למתקדשת.

- ובתוס' רי"ד הק' דל"ה זכות דנאסר בקרובים, ופי' באופ"א, ועי' רשב"א לפנינו ולעיל ז. - ועי' ברא"ש ראי' דל"ב עדים בשליחות ומש"כ בשערי יושר ש"ז פט"ו.

- בשיטת רבינו מנחם והר"ת בתוס' בשמא קידש, הביאור לעי' בנובי"ק יו"ד סימן נו ובשערי יושר ש"ב פ"ח, ובחי' ר"ש היימן ח"ב מש"כ. - ועי' בקהל"י מה שדן בנידון העדים על הרצון.

- זרה למפרע וכו', אף דהוי ספק דרבנן כ' הבאר יצחק אב"ע ס"א ע"ה דכיון דאיתחזק איסורא לתרומה אינה אוכלת.

תוד"ה ונמצאת, לעי' היטב בקו' הרשב"א ד"ה רב אסי מהסוגיא לעיל י. בקיבל מסר והלך, ובמש"כ המשנ"ל אישות פ"ג הי"א], וע"ע ברש"י ופנ"י לעיל י: באכילת תרומה דאשת כהן. [וי"ל דלאחר הגזירה דשמא תשקה כו' הוי זרה מדרבנן, ואף היכא דליכא לגזירה, ויש להוסיף מהשלנ"ל לעיל יט: שכ' גבי יעוד דאם עושה אירוסין ג"כ אוכלת בתרומה כיון דליכא חשש דשמא תשקה דהוי ברשות האדון, ולכא' לפי סוגין הא כיון דאמרי' לא פלוג תו אינה אוכלת ככל ארוסה, אמנם יש לחלק דביעוד דהוי כמסר לשלוחי הבעל עדיף].

- אוקי ממונא, בתורא"ש ובפסקי הרא"ש דהוי ספק השקול ועי"ש שר"ל דרוב פעמים מתרצה ורק לממון אין הולכין אחר הרוב, וראה ברשב"א כתובות יא גבי אם מיחה בגרות שכ' דאמרי' דנרצה לענין איסור אבל לממון בעי' ראיה וכמו דע"א נאמן באיסורין ולממון בעי' ב' עדים, ועי' בתורא"ש הנ"ל וכנראה אתי לאפוקי מפי' זה בסוגיא, אלא דמפרש כרש"י ותוס' דהחילוק הוא משום דתרומה מה"ת ארוסה אוכלת. ועי' קובה"ע יבמות סי' כז. - ועי' היטב בדברי הפנ"י בשיטת רש"י אם עיקר הטעם משום דארוסה בתרומה הוי איסור מדרבנן וכו' - בריטב"א דכיון דהקדושין מדעת אביה הוי בתורת ודאי דזכות גמור.

- שארית ישראל כו' מחוסרי אמנה, לעי' ברא"ש בשו"ת כלל קב ס"י, וצ"ע מסוגין.

**דף מו.**

רש"י ד"ה הואיל או הפקיר זכותו או שתיקה כהודאה, עי' פנ"י [ומש"כ הפנ"י בתו"ד דאוכלת בתרומה צ"ע דאיך תאכל בתרומה בקדושין דרבנן, וצ"ל דכוונתו על תרומה בזה"ז ושאר תרומה דרבנן], ועי' באב"מ לז סק"ו, אם שתיקה הוי מדין זכיה או כצאי וקבלי והפקיר זכותו ב' דרכים, לאב"מ הוי כקדושי ביאה דסגי במפקיר זכותו [וחידוש האב"מ שם דבחופה דר"ה אוכלת בתרומה], ולפנ"י הוי רק מדרבנן.

- בפיתה לשם קדושין, היינו דשמא נתרצה האב שייך גם בביאה, עי' באב"מ לז סקי"ב ובחזו"א.

תוד"ה בין, עי' באב"מ לז סקי"ד טו, דהכא בלא שדיך ולכן סגי במיאון הבת [ומיישב קו' המהרש"א], ועי' במהר"ם דכיון דהקדושין חלים אחר רצוי האב מהני ביטול הבת, והאב"מ הק' דהא ברצוי האב חל למפרע, ובהגרש"ש סי' יט נקט דגם אחר רצוי האב מקודשת מכאן ולהבא [ודלא כלשון רש"י לעיל מד: דהוי למפרע], ובשע"י ש"ז פ"ו ד"ה ובענין דגם לרש"י המעשה דלמפרע מהני על חלות קדושין עכשו.

- קנס כמפותה ובתוס' דאף במקדשה למפתה משלם קנס במיאון, ולרמב"ן קנס ה"ד כשאין כונסה ודוקא שחזר האב וכו' ועי' קו"ש כתובות סי' קלז.

ב] מתני' אם יש בא' מהם מקודשת וכו', לריטב"א לכ"ע מקודשת מספק שמא שוה במדי, ועי' שעה"מ אישות פ"ה הכ"ו.

- ואפי' בקמייתא והא מלוה, עי' במהרש"ל דאף אם מקדש במלוה א"א לצרף הנאכלים, ועי' במהרש"א ואב"מ סי' לא סקט"ז ובפנ"י, ודוק ברשב"א ותוס' רי"ד וריטב"א.

תוד"ה ואפילו בתרוץ התוס' ביאור האב"מ סימן לא סקט"ז דכיון דיכול לחזור הוי מלוה, ועי' בטור סי' לא מח' הרמ"ה והר"י בחזרה אם תלוי בגמר הדבור או בגמר מסירת המעות, וכ' האב"מ דהתוס' כד' הר"י, ועי' בב"ש סי' לא סקי"ג. וע"ע בתורע"א אות כו משהק' מהגמ' מז. דמאי חידשו התוס' הא זהו ביאור הגמ' באלו וכו', [ואכן הריטב"א מדמה ליה לאמירה דבאלו], ועי' בתוס' הרא"ש בד"ה וש"מ דמבואר דתלוי בגמר המסירה ובזו בזו הו"ל מלוה בלי גמר הנתינה, משא"כ באלו הוי בתורת קדושין וניחא.

- מלוה ופרוטה דעתא אפרוטה. באב"מ כח סקל"ז מתש' הרשב"א דדעתה רק על הפרוטה בעין, ולמ"ד דאינה מקודשת דעתה על שניהם, [ולרש"י סנהדרין יט: משמע דדעתה על פרוטה הוא גם על הפרוטה ומהני, ועי' ברמ"ה בגוונא דשווי המלוה ושווי הפרוטה שוים], ועי"ש באב"מ דיהני לחצי אשה וכו', ובאבן האזל פ"ה מאישות הט"ז דהכא גרע, ועי' בשע"י ש"ז פי"ב דמוכח דגם מצד האשה בעי' כוונה לקנין [ודלא כאב"מ כז סק"ב], וכך הנוסח "דעתה" ולא קתני "דעתיה" והעיר בזה באב"נ אב"ע קיט לט-מא וכו', וברי"ף גורס דעתיה וכ"ה ברי"ף לעיל פ"ק ע"ד אביי ו: [ועי"ש בב"ח דגרס דעתה ולפנינו בב"ח לא הגיה כן בדברי הרי"ף] וכ"מ להלן מח:.

**דף מו:** תוד"ה איתמר באינו יודע אם יחולו דנתן לשם מתנה. עי' במהר"ם ופנ"י אם הוא דוקא בקדושין. ובנתיבות שנו סק"ב כד' המהר"ם,

המפריש חלתו קמח, עי' בריטב"א, ובחי' הגר"ח בכורים פ"י ה"י אם הוי קודם הבאת שליש או דקודם ל"ה עיסה וכו'. - תורם מהרעה על היפה ובתוס' לעי' ברע"א דהחטא דיכול לתקן ע"י שאלה, ובכ' הגר"ח דן אם האיסור בהפרשה הרע או מה שאין מפריש מהיפה, ובמקו"ב סי' לא חוקר אם האיסור בהפרשה או מחמת הנתינה ונ"מ בזה"ז. ועי' בתוס' הרא"ש דאם אינו קדוש לא עבד האיסור דבהרימכם.

**דף מז.**

ג] במקדש במלוה, לרש"י אפי' הוי בעין [וחלוק מהסוגיא לעיל ו: דהתם מקדש בחוב עי"ש ברש"י], ועי' תוס' רי"ד דע"ז קאי הטעם דלהוצאה ניתנה, [וס"ל דגם למ"ד לאו להוצאה א"צ להעמידם בעיסקא וכ"נ בתוס' ר"י הזקן], ועי' מהרי"ט ופנ"י, ובלשון הר"מ פ"ה הי"ג דל"ח הנאה, ועי' אב"מ סי' כח סקי"ד, ודלא כב"ש שם סקי"ט עי"ש בפת"ת.

- שי' הר"מ פ"ז ממכירה ה"ד דמהני לקנות במלוה ודלא כסוגין ועי' אב"מ סי' ל, ובדברי תוס' ר"י הזקן לפנינו ישוב דתליא בר"י ור"ל, [ויל"ע עוד דלהר"מ מהני דוקא מכר בחוב ולא בבעין עיש"ה]. - מנה חסר דינר, במקנה לעיל ח בהא דהשאר נעשה מלוה.

- התקדשי בפקדון, בקו' הקצות קפט סק"א דהחצר קנוי למפקיד ואיך תקנה האשה, ועי' נתיבות קצב סק"ו, ודוק בש"מ ב"ב פה מהר' יונה וא"ש, [ולשי' הר"מ מכירה פ"ה הי"א הנפקד זוכה החפץ הפקדון בלי קנין ובדברים וא"ש], ועי' במרחשת ח"ב סי' לו ענף ג-ז דבקדושין ל"ב זכיה, ועי' אב"מ כח סקנ"ט דבשטר קדושין סגי בנתינה וכ"נ בריטב"א יט. וע"ע באב"מ בסי' ל סק"א דבקדושין אם ל"מ בטלי ע"ג קרקע לא יהני במלוה דל"ח נתינה, ועי' עונג יו"ט בסי' קלו - ועי' בחזו"א סי' מ סק"ו לגבי העדים.

רש"י כ' בד"ה אפי' דמקודשת במלוה בההיא הנאה וכו' צ"ב, ועפנ"י, ומוכרח ברש"י דהסוגיא הכא מיירי במקדש במעות בעין [דבחוב א"א לקדשה] ולהכי כשאינו בעין ע"כ דמקדשה בהנאה. [ועי' תוס' רי"ד לעיל ו: ובריטב"א לעיל שם ובסוגין].

- אם נשתייר ש"פ, ברא"ש סי' י דלא ידעה שעור הפקדון ועי' רשב"א וריטב"א ובק"נ, ועי' ב"ח סי' כח ובב"ש שם סקי"ג ובט"ז סקי"ב ובאב"מ סקט"ו, ודוק בתורי"ד דגילתה דעתה דניחא בכ"ד ועי"ש בשם הבה"ג, וכן בשלנ"ל, ומש"כ באב"נ בסי' קיט.

- חידוש במאירי ב"ב קמה דבמקדש במאה מנה רק הפרוטה הוי לקדושין והשאר הוי כסבלונות, דאשה אין לוה שויות (היינו דהוי כסף קנין), ועי' בב"ח וב"ש ובאר היטב ע"ד הטור בדין האב זכאי בקדושי בתו ודוק.

**דף מז:**

מלוה ברשות בעלים לחזרה, בשו"ע סוף סי' לט כרשב"א דמשעת כתיבה א"י לחזור ועי' במהר"ם, ועי"ש בש"ך ובקצות, ומש"כ הפנ"י.

- ביקע בו קנאו, בריטב"א חידוש בגדרי שואל דל"ה קנין הגוף, ועי' אב"נ חו"מ סימן כה ובאמרי בינה קנינים סימן ג. וראה בקצות קנג ג ומחנ"א שכירות סי' א דבקנין לתשמיש מהני ע"י שימוש בו, - ברש"י השואל קרדום לעשרה ימים עי' ברש"י בשבת קמח דבשאל סתם יכול המשאיל להוציאו בכל עת, ועי' הגהות היעב"ץ.

- שט"ח דאחרים בתוס' וברשב"א דמוציא השעבוד לרשותה, ועי' חי' הגר"ש סימן ה אות ה דמקדשה בחוב עצמו, וע"ע בר"ן דמקודשת בהנאה ועי' קצות קא סק"א, ובאב"מ סי' כח סקל"א. - כתיבה ומסירה בשטרות ברא"ש ב"ב שם סי' ד דהמסירה לנייר והשעבוד בשטר, ולבעה"מ קעג הכתיבה הוי גילוי דבמסירה איכא לשעבוד, ועי' רשב"ם שם עו ובר' יונה שם עז. ובריטב"א לפנינו ובב"ב שם אם בעי' כתיבה לפני המסירה וכו'.

**דף מח.**

ד] חזר ומחלו, לתוס' הטעם דהוי מכירה מדרבנן, וכשי' הר"מ פ"ו ממכירה הי"ב ובחי' הגר"ח פכ"ב ממכירה דאין לזה מעשה קנין ובברכ"ש שם. - ולרא"ש כתובות פ"ט סי' י דא"י למכור השעבוד הגוף ובקו' התומים סימן סו, ועי' קצות שם סקכ"ו - והא דבמעמ"ש ל"מ מחילה, עי' בפנ"י דעשאוהו כשל תורה, ועי' ריטב"א גיטין יג דמשתעבד לקונה גם בחיוב הגוף, ועי' בקצות קכו סק"ט דהוי גופו ממון, ובברכ"ש גיטין סי' כה ומיישב שם קו' הפנ"י וכ"נ בשע"י ש"ה פ"ט. - ודבר מחודש כ' ברע"א בדו"ח ב"מ כ דרק היכא דהקנין מדרבנן מהני לדאוריי' (כמעמ"ג להרמב"ן, עי' פנ"י בקו' על הרמב"ן ב"ב עז), משא"כ בשטרות דמופקע מקנין ל"מ לדאוריי'. - בתוס' ב"ב קמז: ראי' מסוגין דבמחל א"צ לשלם רק מה שנתנו הלקוחות ולא ככתוב בשטר, ודלא כשי' הר"מ עי"ש. - שיטה מחודשת בקרי"ס בהל' מכירה פ"ו דמעמד שלשתן קונה מהתורה וצע"ג.

שמין את הניר וברש"י דדעתא נמי אנייר וכו', ברע"א אם מועיל בקנין המועיל כיון דבעי' דעת אחרת וכו', [עי' שו"ת רע"א תניינא סי' נו], ומוכרח כדברי השע"י ש"ז פי"ב דהאשה נחשבת דעת אחרת גם לר"ן בנדרים דמפקרת וכו' עי"ש, ועי' אב"מ כח סקל"ז [ובקהל"י בסי' א]. - וע"ע ברע"א בשו"ע הועתק בסוגין דאם אין הניר ש"פ ל"א שמא ש"פ במדי, דבכה"ג שאינו ש"פ בפנינו ל"א דעתא אנייר.

תוד"ה שמין במהרש"א ומהרש"ל ופנ"י. - שלא לדעתה, באב"מ סי' לב סק"ד ובחי' הגר"ח פ"ג מאישות הי"ח דהיינו דעת בעל השטר, ועי' באו"ש אישות שם, ובאמרי משה סי' יח. - שלא לשמה בשטר קדושין, לעיין באו"ש פ"ג מאישות שדן בדין סתמא לשמה בשטר קדושין דאף דבריש זבחים מבואר גבי גרושין דל"א סתמא דלאו לגרושין קיימי, אפשר דבקדושין מהני סתמא ועי"ש שהסיק דל"מ.

- ישנה לשכירות וכו', ביאור הרשב"א דל"ד למקדש באלו וכו' דבאי' להאי ליתא להאי וכו', ובכל דברי הרשב"א עי"ש ג' הלשונות בדבריו אם מקודשת משעת גמר הכלי או מחזרת הכלי, או דהוי כתנאי בעלמא, ובתוס' ב"ק צט ובקצות קכו סקי"ג, ומש"כ האב"מ סי' כח סקל"ט וברע"א בלקוטים עמוד קעז ולהלן. - בתוס' רי"ד דגם אם ישנה מתחלה וע"ס מ"מ במלוה ופרוטה אם דעתה על פרוטה תתקדש בפרוטה אחרונה. - בריטב"א דאם שכירות בסוף היינו כשמחזירו לבעלים ולא כשמשלים המלאכה, וכ"נ בתוס' רי"ד, ועי' מאירי בשם הראב"ד - וברש"י בע"ב דלמ"ד אינה לבסוף מקדשה ע"י מחילה, ובקו"ש ב"ק צט הק' דאיך תתקדש במניעת חלות החוב, וביאר דבמקדש בעיקר העבודה. - בשכר שאעשה עמך, עי' בתוס' רי"ד לפנינו, ועי' עוד בתוס' רי"ד להלן סג. דלאחר העשיה בעינן אמירה בשעת הנתינה, ועי' באב"מ בסי' כח סקמ"א, וע"ע באב"מ שם סקל"ט בהא דחצי פרוטה לא נעשה למלוה, וכ"נ בתוס' רי"ד, ועי' מחנ"א שכירות סי' יד וברע"א עמוד קעט.

במח' אם ישנה לשכירות וכו' בגמ' ע"ז סה מבואר דהוי שכירות אחת לכ"ע, ובאבן האזל פ"ז ממכירה ה"ד ביאר דלמ"ד מתחלה וע"ס ע"י יד פועל כיד בעה"ב זוכה בעה"ב בכל העבודה בשעת עשייתה ולהכי הוי התשלום מלוה.

בקו' השעה"מ בהל' אישות על הגמ' בע"ז גבי כיפה דאינו נאסר והק' דאם חצי פרוטה לא נעשה מלוה שיאסר פרוטה אחרונה, וצ"ל דלגבי ב"נ גם אם הוי פרוטה ליכא תביעה על מכוש אחרון ועי"ש.

**דף מח:**

ה] אומן קונה בשבח כלי, אם יש לו קנין בגוף הכלי דוק ברש"י, ובקצות שו סק"ד דאינו קנין גמור אלא כמשכון, ועי"ש בישוב קו' הפנ"י המפורסמת גבי גט שנכתב ע"י קטן, - לדקדק ברש"י דלמ"ד אומן קונה ל"ש בזה ישנה לשכירות וכו', והדברי משפט הק' מדברי רש"י על הקצות הנז' ודוק. ועי' בריטב"א ב"מ קיב דהוי כקנין בע"ח במשכון, וברשב"א ב"ק צח: שקונה כנגד דמי השכירות ובנתיבות שו סק"ג ועי"ש בקצות סק"ד, וברא"ש בע"ז פ"ה סי' לה דל"ב הכלי טבילה באומן נכרי דלא נקרא שם הנכרי עליו, וע"ע מהר"ח או"ז סי' נז, והאריך בזה בשו"ת עין יצחק אב"ע סי' עז, [ויש לבאר עפ"י הגר"ח פכ"א ממלוה דבזורע בהפקר זוכה במה שגדל כיון דיצר את השבח, וה"נ י"ל באומן דלכה"פ קונה השבח]. - בקו' הראשונים דלכ"ע מצי תפיס אאגריה והוי כמשכון ותי' דתופס מעצמו, ועי' ברא"ש פ"ק סימן י.

- ברשב"א דלא קי"ל דאומן קונה בשבח כלי ולהכי איכא בל תלין בקבלנות, עי"ש ובריטב"א. וכ"ה שי' הרמב"ם [ועי' מ"מ שהק' מהא דהר"מ פסק דבקבלן יש לו אונאה, ובמשנ"ל כ' דשאני פועל כדחזי' דא"י לחזור בו, ועי' אבה"א מכירה דקבלן שאני דהוי שכר השבחה ומש"ה ל"ה כעבד, ומ"מ כיון דהוי שכר עובר בבל תלין].

- חידוש הגר"ש קלוגר בתש' טוטו"ד סי' קפא דביוצר דבר חדש לכ"ע קונה בשבח כלי, ורק הכא בנזמים דרק השבח אינו בעולם פליגי - ברמב"ם פ"י משכירות ה"ד משמע דאם אומן קונה הא יכ"ל לו הא לך דמים והחפץ שלי, ומוכרח דאם אומן קונה הוי בעלים על כל הכלי ודלא כקצות הנ"ל, והיא הערת הבית אפרים. - בחקרי לב אב"ע סי' כא בשילם המעות קודם שעשה המלאכה אם הוי דידי' לקדושין.

מתני' דינר כו' ונמצא של זהב. באב"מ סי' לח סקי"ב הביא דבעי' שיטלנה ויחזור ויקדשה ועי"ש שהק' דיהני שיקדשה במה שבידה, ועי' באו"ש אישות פ"ג ה"א דל"מ דהוי כטלי קדושיך וכו'. - בו ובמה שבתוכו בשעורי הגר"ש ריש מסכתין אות ה בשם הגר"ח להק' דהרי כ"ז שהיין בכוס אינה קונה דהוי כליו של מוכר וכו' ועי"ש דזכתה ביין בקנין הגבהה ועוד דאמדינן דעתי' דאשאיל לה הכלי לקנות היין וכו'. - כגון שאמרה לשלוחה ברש"ש ובחזו"א. - בצייר בבליתא בתורי"ד ותורא"ש וברש"ש וחזו"א. - שאמר לשלוחו הלויני וכו' במהרש"א מתו"י וברשב"א ובריטב"א.

דף מט. שבח יוחסין, ברש"י מוכח דנתין עדיף, ועי' ריטב"א וברש"ש ובהמקנה.

דף מט: שמא הרהר תשובה עי' ברא"ש ובק"נ ובשו"ת הרא"ש סי"ז א כ' דמשום חומרא דא"א וכו', ועי' לח"מ אישות פ"ח ה"ה, ובציון הרע"א להר"י מינץ דהוי חומרא בעלמא, ובמאירי משמעות דבריו דהוי קדושי ודאי וצ"ע. - ובמנ"ח שסד הוכיח מכאן דבלי ודוי חשיב צדיק, ונחלקו הראשונים בזה אם ודוי מעכב ואכ"מ.

**בס"ד מט: - נב.**

**סוגיא דדברים שבלב**

א] מתני' בלבי היה וכו'. לעי' במהרש"א בדברי התוס' דמבואר דגם במתני' הוי מדין תנאי ולא מדין טעות, [וכלשון המשנה וכן היא שהטעתו], אולם בשלנ"ל מבואר דהוי מדין טעות, וניחא קו' התוס'. [וברע"א בתשובה כ' דכל מק"ט שבטל הוא מדין תנאי דמבטל המקח], ועי' היטב בדברי הר"ן בפ' המדיר [דף לג: מדפי הרי"ף] גבי מחילת תנאי עי"ש משה"ק ממתני' דיהני אמירתה דבלבי היה וכו' מצד מחילת התנאי, [ועי"ש בהגהות אנשי שם בשם הרא"ה לחלק מכהן ועשיר], והסיק דבהך תנאי ל"מ מחילתה, ועי"ש ברע"א עד. ובחזו"א בסוגין, ובאב"מ לח סקי"ד, ובחי' רמ"ש לפנינו, [ועי' בחי' הגר"ש סימן יב עמוד קע דל"מ מצד ביטול התנאי דהוי לשעבר וכבר נתבטלו הקדושין].

ההוא גברא וכו', ברשב"א ר"ן ותורא"ש דאמר קודם המכירה, דאי לאו הכי אפי' דברים שבלב לא הוי דלאו כל הימנו וכל מוכרין יהיו אומרים כן וכו', - חידוש בפנ"י דמיירי דאמר בתחילת המכירה ולא בסופה, ועי' תוס' ר"י הזקן [וצ"ב מש"כ "דנאנס" ולא פירש], ותוס' רי"ד [ושם הביא שיטה דלא גילה דעתו קודם], ובשלנ"ל, והרשב"א להלן הק' ממתני' דהא מעיקרא לא אמר, ותי' דמ"מ ניחוש לה, [וצ"ע אם לא הוי סתירה לדבריו הכא, דבלא אמר אפי' דברים שבלב אינו].

לעי' בדברי הרא"ש בחילוק בין קרקע למטלטלין דאין דרך למכור קרקעות וכו', ועי' במהרש"א ופנ"י בשיטת רש"י, [ויל"ע במכר קרקע ומטלטלין יחד ודוק].

לעי' היטב בדברי הרשב"א דדברים שבלב אינם דברים רק כשסותרים לדבורו, לבטל מה שאמר בפיו, ועי' בדברי הרשב"א גבי מחשבה בתרומה וגבי ידות נדרים, ועי' קו' שעה"מ סי' נח, ובברכ"ש סי' א סק"ג ואחיעזר ח"ב סי"ט או"ג, - וע"ע במרדכי בכתובות פ' אלמנה דף צז [סימן רנד] בשם הרא"ם שכ' בדין דברים שבלב דגם בחשב איפכא הולכין אחר פיו.

- חידוש בתוס' שבועות כג. ד"ה דלמא דהיכא דאין סותר מה שמוציא מפיו הוי דברים, (ועי"ש גה"ש), ועי' רמב"ם שבועות פ"ב הי"ב ובמחנ"א נדרים סימן ה-ו דכ"ה בר"מ, אולם צע"ג מסוגין דלמיסק לא"י, ועי' במרדכי סוף פירקין, ובשו"ע אב"ע סי' כז ס"ג ובט"ז והגר"א שם.

- לעי' בר"ן ובתוס' רי"ד ושלנ"ל ובתוס' ר"י הזקן בסוגיא ודוק בדבריהם אם שיטתם נוגדת את דברי הרשב"א הנ"ל. ועי' בתוס' גיטין לב. ד"ה מהו שכ' "אע"פ שנאמן לומר כך הי' בלבי שכיון שלא חשש לפרש רוצה הוא שיתקיים הדבר בכל ענין", ועי' הוספת תורא"ש שם דשמא חזר בו, וכ"ה בתורא"ש בכתובות שם. ועי' בתורי"ד דגם ביש לו מיגו ל"מ דברים שבלב, והיינו דאין הטעם דל"ה דברים מחסרון נאמנות דלא לא מהני, ובחכם צבי סי' קטו ד"ה מעתה כ' דמהני מיגו, [והנה בגוונא דבפה מוכר ובלבו אינו מוכר לכאורה איך יהני הא אין לו דעת למכירה, ומובא מהגרב"ד ז"ל דבזה שאומר ועושה יש כאן דעת בעלים למכירה, והא דלענין אסמכתא לא קניא ול"א דהוי דברים שבלב, היינו דבאסמכתא ליכא דעת כלל ולא חשיב דאיכא דברים על מכירה].

- לעי' בשו"ע חו"מ סי' רז ס"ד וברמ"א די"א דבמתנה דברים שלב הוי דברים ועי"ש סמ"ע סק"י. והמקור בשלה"ג כתובות צז מהריא"ז, ועי' בתוס' רי"ד לפנינו.

- בבית הלוי ח"ג סי' ג כ' דבמק"ט ליכא חסרון דדברים שבלב, ועי' רע"א תניינא סי' נא. [ובסוגין ע"כ הוי דין תנאי כדמוכח בתש' הרא"ש כלל לה, ובשעורי הגרנ"ט נדרים מבואר היטב החילוק בין תנאי לטעות ועי"ש דהיכא דהתנה ע"כ הוי מדין תנאי (כמש"כ בדין נדרי שגגות). ובכסבור וכו' ל"ה טעות כיון דהוא הטעה את עצמו, עי' להלן סב וברש"י שם].

- הערת הרע"א עמוד קפג ד"ה וביסוד, ובבית הלוי ח"ג סי' טז בנידון העדים, וכה"ק המקנה בסוגיא, וברע"א גיטין לב ואב"מ סי' כז ס"ו באמרה בלבי היה להתקדש וכו' דתליא אם מחילת התנאי בעי עדים. - הערת הרע"א באדעתא דנפשי' בלשמה דהא הוי דברים שבלב. ועי' חת"ס בתש' אב"ע צ, והרע"א כ' דהוי עיקרו בלב, ובלא"ה י"ל להגר"ח דעכו"ם מופקע מדין לשמה, [ויל"ע בד' הרע"א מדין רצון בקרבנות דעיקרו בלב וי"ל]. ועי' באחיעזר ח"א כד-ד דבעניני לשמה העיקר כוונת הלב.

- מחילה בלב בקצות סי' יב וקצות סי' רסט ונתיבות שם השיגו מהרשב"א הנ"ל. - ועי' במאירי גבי בטול בלב וב' התרוצים.

- בדברי התוס' בשם הרשב"ם גבי תנאי כפול, עי' ברש"ש ומהרש"א, ובחילוק בין ממון לאיסור, עי' רמב"ם פ"ו מאישות הי"ד ובראב"ד פ"ג מזכיה ה"ז דלגאונים רק בגו"ק בעי' תנאי כפול, והראב"ד כ' דבמכירה א"א להוציא מהמוכר אם לא נתקיים התנאי משא"כ בגו"ק התנאי הוי רק כהפלגת דברים, [ועי' הביאור בשעורי רבי שמואל אות שעא דבממון מהני תנאי מסברא והיינו דכך אומדנת המכירה, ולפ"ז י"ל דגם בממון בעי תנאי כפול ורק דהאומדנא משויה ליה כאילו התנה, וניחא קו' התוס' מבני גד, כיון דהתם קתני עיקר הדיון של תנאי כפול], ועי' ברמב"ן ד"ה דברים שבלב שכ' דבמוכר על דעת מעשה של עצמו בטל מקח שע"ד כן עשה וכו'.

- ובעיקר קו' התוס', יש לדייק בתורא"ש דהק' כן גם לרבנן, דלכה"פ בעי תנאי, והתוס' הק' כן רק לר"מ, וצ"ל דס"ל לתוס' דגם בדברים שבלב מיקרי תנאי, ורק דלא חשיב תנאי כפול, אמנם יש לדקדק עוד דהתוס' לא הק' כשאר ראשונים דאפי' אם הוי דברים הא ל"ה תנאי כפול, והקשו בנו"א דמשמע דלא פי' דבסריו וכו' ונראה דס"ל דאם דברים שבלב הוי דברים חשיב ג"כ תנאי כפול ודוק היטב. - ובתרוץ התוס' דאיכא אנ"ס, עי' בפנ"י.

**דף נ.**

אלא לאו משום דאמרי', בתורא"ש ובחזו"א מבואר דל"ה ודאי דלא ניח"ל, ועי' בתורא"ש ב' האופנים בפי' הגמ' חדא דיש לתלות קצת דניחא ליה מדלא גילה בדעתו בשעת מעשה וכו' [וצ"ב דהא כופין ומלקין אותו ומ"ש לגלות דעתו], ועוד תי' דגם בלב כל אדם ל"מ נגד דבור שבפה, ועי' בריטב"א, אולם התורא"ש הוסיף משום דדברים שבלב ל"ה דברים, ומשמע דאם הוי דברים חשיב כדיבור ומהני נגד דיבור בפה, ורק ס"ל דלהלכה דבלב ל"ה דברים אם הוי בלבו ובל כל אדם חשיב ג"כ דברים שבלב ולא נפיק מדין דברים שבלב ולהכי ל"מ נגד דיבור שבפה, וכ"כ בשעורי הגר"ש אות שפד.

- גט מעושה, בריטב"א ותוס' רי"ד ותורא"ש ב' התרוצים דלא חשיב דברים שבפה [כיון דמעושה שלא כדין] עיש"ה. - לעי' ברמב"ם גרושין פ"ב ה"כ דמגורשת דיצרו תוקפו וצע"ג מסוגין כמו שהק' בחוט המשולש ח"ג סוף סי' טז, וי"ל עפ"י הנתיבות רה סק"א דבגט בעינן רצוי בלב, וכ"כ בזכר יצחק עפ"י הר"מ ריש גרושין. [ועי' אבי עזרי גרושין שם].

- רצון בקרבנות, חידוש בתוס' רי"ד ב"ק סז דטעמו דבעי' שליחות מהבעלים להקרבה עי"ש גבי שחטו הגנב לשם הבעלים דמה"ט ל"מ, ולפ"ז ניחא דאף לרע"א דבלשמה ובמידי דתליא בכוונה בלב ל"ש דברים שבלב, מ"מ בדין לרצונו בקרבנות תליא בשליחות הבעלים.

- בריטב"א ותוס' רי"ד בבאור הגמ' שא"ה דלחומרא, וכן דלא מבטל לתנאה, ודוק ברש"י וערש"ש. - למיפטר מקרבן, בתורא"ש ד"ה דילמא.

- בריטב"א דגם באומדנא דבלב כל אדם, ל"מ לסתור דבריו דל"מ לעקור מה שאמר בפיו בפירוש, [וצ"ע מהריטב"א גבי גט מעושה, וצ"ל דהתם בכפיה לא חשיב דיבור כלל וכמבואר בתוס' רי"ד הנ"ל, וכיו"ב צ"ל לגבי תליוהו ויהיב דהק' הפר יצחק דנימא דהוי דברים שבלב, אע"כ דהוי אומדנא וכו' ומהני גם נגד פיו, אך י"ל דבזה פיו ל"ח דיבור].

לעי' ברשב"א גבי תליוהו וזבין וכו'. - אומדנא דמוכח אם מהני במקח, במאירי ב"ב קמו: דל"מ, וכ"ה בתוס' רי"ד לפנינו ועי"ש בשם הר"ח, ובתוס' רי"ד בכתובות צז: ועי' בר' יונה ב"ב שם דספק אומדנא חשיב דברים שבלב.

סוגיא דסבלונות

**דף נ:**

ב] לדקדק היטב פרש"י ותוס' בסוגיא וביאורו הנפלא של מרן הגרי"ז בהל' אישות דאזלי לשיטתייהו, ודוק בריטב"א ד"ה אמר ר"פ וכן ברמב"ן ובמאירי דסותר לדבריו. ובאב"מ סימן מה סק"א מהריב"ש נ"מ באבי חתן ששלח סבלונות.

תוד"ה חוששין, הביאור בחי' מרן הגרי"ז שם. - לעי' באב"מ שם בדין עדים על הסבלונות אם בעי' עדים לקיומי. - לרש"י אם הוי ספק קדושין יל"ע לגבי העדים [ובפרט לדעת הבית שמואל דעדים על ספק קדושין ל"מ], וכמ"כ בנתינת השליח אם הוי נתינה לקדושין. - לעי' לשון הר"מ אישות פ"ט הכ"ח וצ"ל בכוונת הר"מ דמנהג היינו מיעוט, ועי' במשנ"ל בשם המהרי"ק חילוקי דינים בזה. וביד דוד אישות ח"ב בסופו האריך בקו' גדול על כל הסוגיא עי"ש. - ברע"א בסוגיא בקו' גבי ס"ס.

בהא דחיישי' למיעוטא ולא אזלי' בתר רובא, לעי' בריטב"א הטעם דל"א בתר רוב דהוי רק מנהגא, ובקו' האב"מ סי' מה סק"א וסק"ב מרובא לרדיא. - מיעוטא מסבלי בבעה"מ ובר"ן דנימא סמוך מיעוטא לחזקת פנויה וכו'. - בתוס' ר"י הזקן בסוגיא דהאשה קבוע וכו' וצ"ב. - לעי' בדברי המקנה בקו"א בסי' מה ס"א בשלח סבלונות ע"י קטן דתליא ברש"י ותוס', ועי"ש עוד נ"מ כגון בשלח סבלונות בשבת.

- בד' הגרי"ז הנ"ל תו"ד דלד' רש"י דהחשש הוא דמקדש בסבלונות עצמם, דה"ד היכא דרובא מקדשי והדר מסבלי, ועי"ז חשיב לאומדנא דמהני לקדושין וניחא קו' התוס' על פרש"י, ולדבריו הרי גם לרש"י הוי ודאי קדושין, מיהו לשון רש"י וכ"ה ברא"ש בד' רש"י דהוי רק ספק קדושין, ועי' בתרוה"ד בסי' רז חידוש דליכא גם חסרון משום העדים דהוי ככל חזקה הבאה מכח רוב, ואמרי' דשליח עושה שליחותו וכו' עיש"ה, והדברים מפורשים באו"ז בסי' תש"ס דהוי חזקה גמורה ול"ב עדים עי"ש סיוע לד' הגרי"ז, ומה"ט נראה דהאו"ז לשיטתו שכ' בסי' תשעה דלרש"י אינו נאמן לומר דנתן לשם מתנה, והיינו דהוי אומדנא ודאית ועי"ש באו"ז בסי' תריא, וביד דוד שם עמוד 486 כתב דפליגי בזה הראשונים, ועי' בריטב"א, ומה שנקט הגרי"ז דלרש"י היכא דרק מיעוטא מקדשי והדר מסבלי ה"נ לא יהני, כן נראה גם בשו"ת הרשב"א אלף קפ, אולם בר' ירוחם בשם הרמ"ה נראה דגם במיעוטא חיישי' כן, וכנ"ל מהריטב"א ומאירי, וזהו חידוש דמיעוטא משוי ליה לאומדנא וכעסוקין באותו ענין דמהני. והאחרונים דנו דנ"מ בין רש"י והר"ח דלרש"י בעי' עדים לקיומי בשליחת הסבלונות כיון דעי"ז הוי הקדושין, וראה באב"מ ובמקנה בסי' מה.

[ונראה עוד נ"מ מחודשת אם רובא מקדשי וכו' תלוי במקום האיש או במקום האשה, ומצאתי באוצה"פ שם שהביאו מח' הרא"ם והמבי"ט ורדב"ז בזה עי"ש, וברא"ם דייק דברש"י בסוגיא נראה דתליא במקום האיש, ועי' ברמ"ה בסוגיא דאזלי' לחומרא, וי"ל דרש"י לשיטתו דהסבלונות עצמם הוי הקדושין, ע"כ דתלוי במקום האיש, אמנם ביד דוד שם עמוד 492 כ' דלרש"י בעי' דוקא דשניהם ממקום דמקדשי והדר מסבלי, ולר"ח תליא במנהג המשלח, ובעיר שאין בה מנהג עי' רשב"א ורמב"ן וריטב"א, ועי' יד דוד שם דלרש"י ודאי ל"מ].

וברמב"ן שתי' הקו' מכתובה דאיירי בעיר שרובא מסבלי והדר מקדשי ושלח סבלונות ואח"כ הוחזק כתובה בעיר שמקדשי והדר כתבי דע"כ אינו נוהג כאנשי העיר דאם הוי סבלונות הוי כמיעוט לגבי כתובה ואם הוי בתורת קדושין הוי כמיעוט לגבי סבלונות מש"ה חיישי' דהתן הסבלונות לקדושין, הרי דאף דהוי ספק וליכא אומדנא הוי ספק קדושין ול"ח דברים שבלב.

[אולם דברי הרמב"ן צ"ע דאיך יהני נתינת הכתובה אח"כ לפרש למפרע דהסבלונות הוי לשם קדושין, הא בשעתה היה כמו הרוב דהוי מסבלי והדר מקדשי והוי לשם מתנה, ואיך ידעו העדים למפרע דהוי לשם קדושין וצע"ג. וע"כ צ"ל דרק היכא דהוי ספק בעיקר האומדנא דהוא ספק כללי באומדנא בזה חשיב דברים שבלב, אבל היכא דהספק הוא במציאות צדדית היינו לקבוע אם הוא מהרוב דמקדשי וכו' זה ל"ח לספק אומדנא לעשות לדברים שבלב, וכן מוכח בר"ן שכ' גבי קטן שקידש והגדיל ואח"כ בעל ומקדש במלוה ובעל הוי ספק קדושין דאפשר דסבור דקטן יכול לקדש והובא במ"מ פ"ז מאישות הכ"ג, הרי דאף דהוי ספק ל"ה דברים שבלב, וע"כ דכיון דאין הספק בעיקר האומדנא אלא במציאות פרטית אם יודע הדין דאינה מקודשת ל"ה חסרון באומדנא למיחשביה לדברים שבלב, וכן בסבלנות כה"ג, ודבר זה מוכח בב"ב קמח: גבי שכ"מ שכתב כל נכסיו ובספק אם יש לו במדה"י לא מפקי' מהמקבל, והראשונים כ' דאף דהיורשים מוחזקים אין ספק מוציא מידי ודאי, ובר' יונה דכיון דהוי ספק אומדנא הוי דברים שבלב, עכ"פ בש"ר לא כתבו כן, והיינו דכיון דהספק אומדנא הוא מחמת המציאות ל"ח לדברים שבלב, ומעתה י"ל דהן אמנם אפשר כדברי הגרי"ז דהוי אומדנא ודאית מחמת הרוב, היינו דהרוב משוי ליה כדבור לקדושין, [והבאנו דכ"נ באו"ז בסי' תש"ס וסי' תשעה דמה"ט ל"ב עדים וכמ"כ אינו נאמן לומר דנתן לשם מתנה], אכן מש"כ רש"י דהוי ספק קדושין הוא מחמת המציאות דלמא הוי מהמיעוט, אבל זה לא מגרע באומדנא הכללית להחשיבו לדבור של קדושין, ולפ"ז גם באתרא דהוי מחצה על מחצה שייך האומדנא עכ"פ למיהוי ספק קדושין].

**דף נ**: **סוגיא דכל שאינו וכו'**

ג] בדין כל שאינו בזא"ז וכו', לעי' היטב ברשב"א נא. ד"ה ורבא וד"ה ואביי ובתורא"ש, ולהוכיח מדבריהם בדינא דכל שאינו וכו' דבלי כל שאינו כו' היו חלים קדושי שניהם, וע"ע בהמקנה, ופנ"י דמדייק כן ברש"י נא. גבי תודה, ודלא כמבואר בריטב"א דהיה חל אחת מהן. ויש לדון מקו' הגמ' גבי מעשרות ודוק. - קו' עצומה בחמד"ש דא"כ במקדש ב' אחיות ליהוי כאחת וחמור כמו גבי כולכם. [וצ"ע לרש"י יבמות מט: דאם לא תפסו קדושין פקעו אח"כ עי"ש גבי סוטה, ראה באב"מ בסימן יח ובמנ"ח רג, וגם ברשב"א יבמות יא ס"ל כן, ולפ"ז צ"ע דכיון דנפקע האישות תו ל"ה אחות אשה, אכן י"ל דהוי כמו דפקע ע"י גרושין ואיכא איסור קרובות, וכ"ה בדב"א מהגרז"ס ז"ל, ומצאתי בחי' הגרז"ס בגיטין עג שביאר שיטת רש"י הנ"ל באופן מחודש דס"ל דהקדושין מתחדשים כל הזמן להכי אם אינן ראוים פוקעים, ולפ"ז לשיטתו נשאר איסור קרובים מחמת הקדושין הקודמים, [ובעיקר ההנחה דהקדושין מתחדשים בכל עת, יל"ע לגבי קדושין שאין מסורין לביאה, דאמאי בהוכרו ולבסוף נתערבו אמרי' דמהני, והרי כיון דהקדושין מתחדשים בכל עת נימא דבעי' ראוי לביאה כל הזמן, וצ"ל דמ"מ כיון דהילפו' היא מכי יקח בעי' ראוי לביאה בשעת הקיחה ממש].

- לעי' בתוס' גיטין מב. ד"ה הא דבחסרון היכי תימצי ל"א כן, ולכאורה מסייע לד' הגר"ח בהל' נדרים גבי הקמה והפרה, אמנם בתוס' הוסיפו דאפשר לקיים שניהם, ועי' במהר"ם דהוי ב' תרוצים, ובתורא"ש שם דהוי תרוץ אחד, ובשם הגרי"ז הביאו דדברי התוס' ל"ש לדברי הגר"ח וצ"ב. ובגליונות החזו"א הק' מקו' הגמ' גבי מעשרות דהתם הוי ג"כ חסרון דל"ש לעשר ב"פ, ובשם הגרי"ז הביאו דהתם הוי חסרון דיני, וכ"נ בספרי דממעטי' דא"א לעשר שנית אחר שעישר וע"כ דל"ה רק חסרון היכי תימצי.

- בדברי התוס' רי"ד בסוגיא במשה"ק בדין אאחע"א דאמאי בב"א חל נימא כל שאינו וכו'. ולעי' בתוס' בכורות ט. סוד"ה אמר במש"כ בקדושה הבאה מאליה וכו', ודוק מדברי הגמ' נא. שאני מע"ב דאיתה בטעות, דאפשר דכ"ה תרוץ הגמ' דל"ה הקדש דידיה, וכבר נחלקו האחרונים מה"ט בדין שאלה אם מהני במע"ב, ועי' הגרי"ז מנחות עט:. (וע"ע בתוס' זבחים ל. ד"ה דבריו ובתוס' פסחים צז:).

- ברש"י גבי תודה. לעי' ברשב"א חולין כג ורש"י מנחות עח: בדין המ' חלות הנותרים, ובעיקר פרש"י עי' הערת הגאון יעקב וברש"ש בערובין נ. דבלא"ה ל"ש קדוש הלחם אחר שחיטה.

- בקו' הרשב"א לאביי דבקדושין שאין מסורין לביאה הוי קדושין דאמאי אין אחיות מקודשות, ותי' דבזה גם אביי מודה, לעי' במנ"ח מ' רג שתי' עפ"י הרש"י הנ"ל ביבמות מט:.

- קדושין שא"מ לביאה. לעי' בריטב"א בסוגיא ובריטב"א ביבמות כג: בתי' השני בהא דל"א ברירה, ובמה שיסד באב"מ בסימן מא סק"ב, וראה עוד בקו' האב"מ בסי' לא סקכ"ג, וע"ע בהמקנה בקושייתו ע"ד תוד"ה קדושין דגבי מקדש ב' אחיות החסרון משום הקדושין באחותה וכו', ועי' בשערי יושר ש"ג פכ"ב. - וראה בתוס' יבמות כג:

קני את וחמור, דוק ברשב"ם ב"ב קמג. בטעם דלא קנה אם הוי מחסרון אומדנא, (ועי"ש בקו"ש), ועי' מהרי"ט חו"מ סנ"ב [ציינו בגליון מהרש"א] דהחסרון באומדנא וכו', וראה ריטב"א בשם הראב"ד, ובר' יונה ב"ב קמח מבואר דבר חדש דהא דלא מהני הוא משום דהוי כדין קנין שבטל לחצאין, וכל קנין שבטלה מקצתה בטלה כולה, ועי' ברע"א החדשים כאן, ויש להוכיח כן גם מפי' התוס' רי"ד בסוגיא.

- לעי' ברמב"ם אישות פ"ט ה"ב, ובקושית הר"ן ותוס' ר"י הזקן מסוגין על דעת הרמב"ם. [ועי' יד דוד בהל' אישות]. - ובקו' הגמ' לתוס' ר"י הזקן קאי על המ"ד דבאת וחמור ל"ק כלום ועי' ש"ר, ובמהרש"ל ב"ב שם. וראה ברש"ש באת וחמור דל"ק דהוי כקנין שבטל מקצתו וכו'.

גדולה שבגדולות וכו', לעי' במשנ"ל בהל' אישות בקושיתו דגבי שליח נימא לתקוני שדרתיך וכו'.

**דף נב.**

ד] המקדש בפירות שביעית, בפרש"י ותוס' ובפנ"י והמקנה. וברש"ש פי' דס"ד דהוי ממון גבוה כמע"ש, ודוק בדברי תוס' ר"י הזקן דל"א דקדושין הוי כסחורה וכו'. [וי"ל הטעם משום דהוי כסף קנין ולא כסף שווי]. ובשו"ת מהרי"ט ח"א קג כ' דסד"א דהוי הפקר ומשלחן גבוה קזכי.

- בהמקנה שם מו"מ אם איסור סחורה גם על הקונה ודלא כנוב"י, ותליא אם איסור סחורה הוי איסור עצמי או משום ביטול מצות אכילה, וע"ע בתוס' ע"ז סב ד"ה נמצא ובגה"ש שם. [ויל"ע דלא יחולו הקדושין מדין א"ע ל"מ, וי"ל דכיון דהאיסור הוא ההרווחה ולא מעשה המכירה ל"ש א"ע ל"מ, ועי' בדברי הרע"א גבי מקדש באסו"ה דנימא א"ע ל"מ].

במקדש בגזל, ברש"י דכיון דקביליתיה אחילתיה ומשמע דהוי מדין מחילה [וצ"ע דהוי מחילה בלב וי"ל], וקשה דהא בעי' הקנאה דליהוי ממון הבעל, ובזכר יצחק פי' דהמחילה על החיוב השבה, [וי"ל דלענין גזלן כיון דאית ליה קניני גזילה סגי במחילת הנגזל ליהוי של הגזלן]. ועי' ברשב"א כאן ולעיל יג דא"ח כלום, והביא מהירושלמי דמקודשת וחייב לה סלע אחר והיינו דמחלה על הבעין ואיכא חיוב דמים, וע"ע בר"ן ובמשנ"ל אישות פ"ה ה"י ועי' אב"מ כח סק"ח.

- סתם גזילה יאוש בעלים, ברא"ש ב"ק פ"ז דלחומרא יאוש קונה וברשב"א וריטב"א לפנינו דאיכא ש"ר, ועי' היטב בקצוה"ח שנג סק"א וברע"א גיטין נה בביאור שי' הרא"ש באיכא ש"ר אם מהני אף דלגבי המקדש ל"ה דידיה, ועי' בזה בר"ן להלן נו: בסוגיא דמקדש באסו"ה, ומש"כ בשעורי מו"ר הגרש"ר ז"ל.

- לדון מהסוגיא דהנגזל יכול להקנות לגזלן. וצ"ע הא הוי א"ב, וע"כ דהקנין מצד הקונה, ועי' אב"מ כח סקי"ג ושער"י ש"ה פי"ב ובשעורי הגרש"ר לפנינו. [ולפ"ד ניחא דלגבי שיהיה של הגזלן לא בעי' לדיני הקנאה וסגי במחילה בעלמא וכנ"ל].

- במוזא דשמכי, בריטב"א בשם י"א דדוקא כשאינו ש"פ אלא אחת וכו' ודחה שיטה זו וערשב"א. - לא אמרו כלך וכו' וברש"י אבל למפרע לא ניח"ל, ומשמע דמכאן ולהבא מהני, ועי' בריטב"א דל"מ גם מכאן ולהבא אא"כ ימחול בפירוש, ועי' בדברי המשנ"ל בהל' אישות, ומש"כ בהמקנה, ודוק בדברי תוס' ר"י הזקן דרבא ס"ל דיאוש שלמ"ד הוי יאוש, וס"ל דלא כתוס' ד"ה אם דעשאו שליח ועי"ש ברש"ש.