אמירה לעכו_ם סימן שכה יא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעו וסימן שז - אמירה לעכום / אמירה לעכום שיעורים על סימן שז וסימן שכה

##### הלכות

##### **אמירה לעכו"ם**

##### או"ח סימן שכה סעי' ז - י

#####

##### שיעור יא

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

## גוי שאפה פת לעצמו

[סימן שכה סעיף ז] **ספק אם ליקטן בשביל ישראל, או שידוע שליקטן בשביל ישראל ואין ידוע אם נלקטו היום אם לאו, אסורים בו ביום, ולערב בכדי שיעשו, ויש אומרים דלערב מותר מיד.**

## ספק ספיקא בשבת בדבר שיש לו מתירין

ובמשנ"ב (ס"ק לב) כתב 'ואם היו שני הספיקות יחד, אם תלשן בשבת וגם אם תלשן בשביל הישראל, בשבת גופא אסור, דהא אפילו ודאי לא בשביל ישראל לקטן אסור משום ספק מוכן, כנ"ל בסעיף ה, אבל במוצאי שבת יש להתיר בזה מיד משום ספק ספקא'.

ונחלקו הפוסקים במקום שיש ספק ספיקא להתיר בשבת עצמה, כגון שיש ספק אם הובא מחוץ לתחום וספק אם נעשתה המלאכה בשבילו, דדעת הפרי מגדים (ס"ק יט) דיש להחמיר אף בזה כיון דהוי דבר שיש לו מתירין, וכ"כ בתהיל"ד (ס"ק כד), [ומה שהתיר המשנ"ב במוצ"ש מיד ואי"צ להמתין בכדי שיעשו הוא מטעם דהקלו באיסור זה]. ומאידך מבואר באליה רבה (ס"ק יח) דבספק ספקא יש להקל, ואפילו בשבת עצמה מותר להשתמש בזה, ונראה בדקדוק דברי במשנ"ב דדעתו להקל, שכתב דבשבת אסור משום שהוא רק ספק אחד כיון דאסור לישראל משום שאינו מוכן אף אם תלשו העכו"ם לצורכו, ומשמע דהיכא שיהיה ספק ספקא אפילו בשבת יש להקל.

ובאמת כן מבואר בשו"ע לקמן בסימן תצז (סעיף ד) שאין להחמיר בספק ספקא אף בדבר שיש לו מתירין, דכתב דספק מוכן מותר ביום טוב שני, משום דהוי ספק ספקא, ולא מחמרינן משום דבר שיש לו מתירין. וע"ש במשנ"ב (ס"ק יא) שיש שחלקו ביו"ט שני של גלויות שיש להחמיר יותר משום דלא הוי ספק גמור, אך ספק ספקא דעלמא מותר.

אכן ברמ"א ביורה דעה (סימן קי סעיף ח) הביא דיש אומרים דדבר שיש לו מתירין אין להתיר מכח ספק ספקא וטוב להחמיר אם לא לצורך, וא"כ מבואר שכל מה שאפשר להקל היינו דווקא במקום צורך. אלא דבאמת אדרבה מבואר שם להיפך דבש"ך שם (ס"ק נו) כתב שכל מה שהחמיר הרמ"א שלא במקום צורך, היינו בספק בגוף וספק בתערובת, שספק דתערובת אינו ספק גמור, אך בספק ספקא אמיתי יש להקל. וכן מצאנו במשנ"ב לקמן (סימן תקיג ס"ק ה) שכתב לגבי ביצה שיש ספק אם נולדה ביו"ט, ואח"כ נתערבה באחרות, שיש דעות בין הפוסקים אם גם בזה אמרינן דאינה בטלה משום דהוי דבר שיש לו מתירין, וכתב שיש להקל במקום הפסד, ואף שבסימן תצז (שם ובמשנ"ב ס"ק יא) פסק השו"ע דבספק ספקא גמור יש להקל אפילו בדבר שיש לו מתירין, היינו משום שלגבי ביצה שנתערבה הספק השני שהתערב בתערובת אינו ספק גמור, וכן מבואר להדיא בשער הציון (ס"ק יט).

## הולכת ד' אמות בכרמלית

[סעיף ח] **דבר שאין בו חשש צידה ומחובר אלא שהובא מחוץ לתחום, אם הביאו הא"י לעצמו מותר אפילו בו ביום, ואם הביאו בשביל ישראל מותר לטלטל אפילו מי שהובא בשבילו, אבל לאכול אסור בו ביום למי שהובא בשבילו, ולערב בכדי שיעשו, וי"א דלמי שהובא בשבילו מותר לערב מיד.**

וכתב המשנ"ב (ס"ק מב) בשם האחרונים להחמיר כסברא ראשונה שאסור לערב בכדי שיעשו וכן סתימת השו"ע סי' תקטו. ומקור שיטה זו להקל בערב בכדי שיעשו הוא מהרא"ש (ביצה פ"ג ס"ב), שכתב שהבא מחוץ לתחום אסור בו ביום אבל אינו אסור בכדי שיעשו, משום דלא החמירו רבנן לאסור בכדי שיעשו אלא בדבר שנעשה בו מלאכה דאורייתא, וכתב שם הרא"ש שאין לחוש שמא הביאם דרך רה"ר דלא שכיח רה"ר דאורייתא. והקשה התהילה לדוד (ס"ק כג) דהנה פשטות דברי הרא"ש אזלי על יו"ט, ולכך בתוך התחום מותר, שאין איסור הולכה ביו"ט ד' אמות בכרמלית בתוך התחום, כיון שמוליכו לצורך אוכל נפש. ומה שכתב הרא"ש, שאם היה מעביר ברה"ר דאורייתא היה אסור בכדי שיעשו, ביאורו שמכיון שהביא מחוץ לתחום ואסור ליהנות בו ביום מדבר שבא מחוץ לתחום, דחיישינן שמא ירבה בשבילו, מעתה יהיה אסור אפילו בכדי שיעשו, כיון שלמעשה הוא מוליך ד' אמות ברה"ר שלא לצורך היום[[1]](#footnote-1). אבל בשבת יש לאסור אפילו אם בא מתוך התחום, משום המלאכה שמוליך ד' אמות בכרמלית.

אלא שא"כ צ"ע דברי השו"ע שכתב לעניין שבת לאסור רק מחוץ לתחום ומשמע שבתוך התחום אינו נאסר, ואמאי אינו אסור משום מעביר ד' אמות ברה"ר ואף שאין לנו רה"ר דאורייתא מ"מ הרי הוא מעביר ד' אמות בכרמלית ויש לאסור.

אכן כתב התהלה לדוד שגם בדברי הרא"ש לכאורה מוכרחים לבאר דמיירי בשבת, שאם מיירי על יו"ט והקשה שנאסור משום מעביר ברה"ר דס"ל שכל שמוליך שלא לצורך אכילה אסור, א"כ למה הקשה הרא"ש רק על עצמו שהתיר בכדי שיעשו, והרי היה לו להקשות על הגמרא שאמרו שלאחרים מותר בשבת עצמה וקשה דהרי מעביר הוא ד' אמות ברה"ר.

וכתב בתהל"ד שע"כ צ"ל שבאמת כוונת הרא"ש להתיר בהביא מחוץ לתחום בשבת, שאין צריך להמתין בכדי שיעשו, ואף שיש איסור תחומין דרבנן אפ"ה שרי מיד במוצ"ש, ואין צריך להמתין בכדי שיעשו כיון שהוא רק איסור דרבנן.

ומה שמוכח מהרא"ש שבתוך התחום אין איסור, אף שהוא מעביר ד' אמות בכרמלית, הוא על פי המבואר בדברי התוס' בשבת (קנא,א ד"ה אא"כ) שהקשו מה מהני לגבי חלילין שמביאו ממקום קרוב הרי מטלטלו דרך רה"ר, ותירצו דהמביא ממקום קרוב לא מהני כ"כ הבאתו. אמנם כתב המג"א (ס"ק לד) דאף שבתוס' כתבו דאם הובא אפילו דרך רה"ר דאורייתא מותר משום דלא מהני כ"כ הבאתו, אנן קיי"ל שכל שנעשתה מלאכה דאורייתא אסור בכדי שיעשו אף שאינו נהנה כ"כ בהבאתו. וכן מובא במשנ"ב בסוף הסימן (ס"ק עט) שיש להקל בכדי שיעשו בדבר שהובא דרך כרמלית.

אלא שבתוספות אין ראיה להתיר רק לעניין שאי"צ להמתין בכדי שיעשו, אבל אם נבאר דברי הרא"ש לעניין שבת, עולה שמותר ליהנות אפילו בשבת עצמה בדבר שהובא דרך כרמלית, שהרי אסר הרא"ש רק בהביא מחוץ לתחום.

ואף שמבואר להדיא בסעיף טו לעניין החלילין שבדבר שהובא דרך כרמלית מותרין לערב מיד, ולכאו' משמע שבשבת גופה אסור ליהנות ממנו. נראה שאי"ז ראיה כלל, דהתם מיירי בחלילין ואין כלל נידון על בו ביום שהרי אין מספידין בשבת, אך שאר דברים שהובאו דרך כרמלית מותרין בו ביום [כמבואר סברא זו בט"ז ס"ק טו].

## לא אזלינן בתר רוב

[סעיף ט] **אם הוא ספק אם הובא מחוץ לתחום אסור, ודוקא באינו יהודי שאינו שרוי עמו בעיר, אבל אינו יהודי השרוי עמו בעיר ופרות המצויין בעיר אין לחוש מספק, ואפילו אם יש לאינו יהודי שני בתים ואחד מהן בתוך התחום, תולין להקל ומותר לאכול אפילו למי שהובא בשבילו.**

ובפרי מגדים (משב"ז ס"ק ז) הקשה הא קיימא לן דרוב וקרוב הלך אחר הרוב, וכיון שיש לו כמה בתים מחוץ לתחום אמאי תלינן להקל שהביא מהבית שבתוך התחום, ועיין במשנ"ב (ס"ק נ) דהכא יש כנגד הרוב חזקה דכאן נמצא כאן היה.

## עכו"ם שעשה מלאכה לצורך עצמו

[סעיף י] **אינו יהודי שמילא מים לבהמתו מבור שהוא רשות הרבים לרשות הרבים, מותר לישראל להשקות מהם בהמתו, והוא שאין האינו יהודי מכירו דליכא למיחש שמא ירבה בשבילו.**

ובמשנ"ב (ס"ק נא) כתב שיש לאסור אפילו שהישראל לא נמצא כאן, אם יודע האינו יהודי בשעת עשיית המלאכה שהישראל צריך לזה, ואם לא יודע שהישראל צריך לזה כתב במשנ"ב לקמן (ס"ק סו) שיש להקל בזה בעת הצורך.

עוד נתבאר לקמן (סעיף יא) דבדבר שלא שייך שירבה בשבילו, כגון שהדליק הגוי נר לעצמו או בנה כבש שבדבר אחד מספיק לכל, אפילו במכירו מותר, שאין לחוש שמא ירבה בשבילו, וכן ליכא למיחש שיעשה בשביל הישראל לבדו כמבואר במשנ"ב (ס"ק סו).

## בכדי שיעשו במומר

והנה הסתפק הפרי מגדים (א"א ס"ק כב) בישראל מומר [וכן הוא בכל שישראל שאינו שומר תו"מ] אם אסור בכדי שיעשו, שאף דלגבי ישראל שעשה מלאכה בשבת הקילו שאין צריך להמתין בכדי שיעשו, הוא משום דלא חיישינן שיאמר לו לעשות מלאכה, דלא שכיח שישראל יעשה מלאכה בשבת, אבל ישראל מומר שדרכו לעשות מלאכות בשבת לא שייך האי טעמא ויש לאסור בכדי שיעשו. ומאידך יש סברא להקל, שבישראל מומר אין חשש שיאמר לו לעשות מלאכה בשבת, משום שיש בזה איסור גמור של 'לפני עור'. וכתבו האחרונים שיש להחמיר בזה לכתחילה (מנח"י ח"ט סי' לט, שבט הלוי ח"ג סי' נד אות ב).

## לקנות ביום א' בחנות פירות וירקות

ולפי"ז יש לדון בשאלה המצויה אם מותר לקנות פירות וירקות בחנות ביום ראשון בבוקר כשיש חשש שנקטפו בשבת ע"י ישראל מומר. ויש לדון בזה מכמה צדדים:

הנה באופן שיודע שנלקטו בשבת, צריך להמתין בכדי שיעשו, אלא שהדבר תלוי מהיכן הגיעו אותם הפירות, שאם ידוע שהגיעו ממקום קרוב, אז יש להמתין בכדי שיתלשו ויביאו לחנות, ואם יודע שהגיעו ממקום רחוק יש להמתין בכדי שיובאו משם, וכשאינו ידוע מהיכן באו מבואר בשו"ע (סעיף טו) דנקטינן שבבאו מחוץ לתחום צריך להמתין רק בכדי שיובאו ממקום הקרוב ביותר חוץ לתחום.

ומבואר במשנ"ב (ס"ק לט) שצריך להמתין כדי הזמן שהובא הדבר, שאם הובא בסוס יש לשער כדי זמן שמביא ע"י סוס, וכמו כן כתב הרמ"א שאם אין הדרך לעשות את המלאכה בלילה אין הלילה עולה מן החשבון. ונראה שבמציאות זמנינו אף שהמשאיות נוסעות גם בלילה מכל מקום אין דרך לקטוף בלילה, וא"כ יש לחשב מיום ראשון בבוקר כדי זמן הקטיף, ורק אז יש להתיר באכילה, ונראה שצריך להמתין ביום ראשון אף זמן נסיעת המשאית, שהרי אם לא היה נתלש בשבת לא היה אפשר להסיע את הסחורה, והרי נהנה ממעשה שבת.

עוד יש לדון אם מותר לקנות ביום ראשון בבוקר על מנת לאוכלו רק בצהריים, שלכאורה אינו נהנה מהדבר אלא אחר כדי שיעשו. אמנם נראה שיש להחמיר בזה, מכיון שאם הוא קונה בשעה זו אז נהנה בזה שלא יצטרך אח"כ לקנות, וזה עצמו חשיב שנהנה ממעשה שבת, ועוד שהמוכר ודאי נהנה שמוכר בבוקר וא"כ אסור לקנות ממנו משום איסור 'לפני עוור'.

**הדינים העולים**

1. גוי שעשה מלאכה עבור ישראל אסור ליהנות ממלאכתו, ונחלקו הפוסקים אם יש להקל בספק ספקא ליהנות מהדבר בשבת, ולעניין 'בכדי שיעשו' היקל המשנ"ב. אבל בספק בגוף וספק בתערובת יש להחמיר.
2. הובא בשבילו מחוץ לתחום אסור בשבילו, ולאחרים מותר. ובמוצ"ש נחלקו הראשונים אם צריך להמתין בכדי שיעשו, וקיי"ל להחמיר.
3. הובא בתוך התחום דרך כרמלית, דעת התהל"ד להתיר אפילו בשבת עצמה, כיון שלא נהנה כל כך בהבאתו.
4. גוי שעשה מלאכה לעצמו אסור לישראל המכירו ליהנות ממלאכת הגוי באופן שידע הגוי שהישראל צריך למלאכתו. וכשלא ידע, יש מחמירין, ויש להקל במקום צורך.
5. בדבר שלא שייך שמא ירבה בשבילו, מותר ליהנות מהמלאכה שעשה הגוי לצורך עצמו.
6. אם עשה יהודי מומר יש להחמיר שלא ליהנות בערב בכדי שיעשו.
7. נראה שיש לחוש שלא לקנות בחנויות קודם שעבר בכדי שיעשו שיעור זמן שייקטף ביום ראשון ויובא למקום. ואף אם יהנה מהדבר רק אחר כך יש להחמיר שלא לקנות קודם זמן זה.

1. כן כתב התהלה לדוד בשם הא"ר (סימן תקטו ס"ק טו) שאם מביא דבר שבא מחוץ לתחום שאסור לאוכלו בשבת, נמצא שהוא מטלטל שלא לצורך אכילה, וממילא אסור גם משום מוליך ד' אמות ברה"ר. במאמר מרדכי (שם ס"ק יד) פקפק בזה וכתב שמכיון שיש הנאה מעצם קבלת הדבר ביו"ט, מותר לטלטלו לצורך זה וחשיב צורך אוכל נפש. וגם בתהיל"ד (ס"ק יז) כתב שדבריו צ"ע, שכיון שהוא הוליך מחוץ לתחום ע"מ לאכול, מאי איכפ"ל שיש איסור אכילה, מ"מ כיון שהוא בדעתו לעבור על האיסור הוי צורך אכילה]. [↑](#footnote-ref-1)