5 בטענת התעצמות וטענת שמא תחזיק עלי
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

יום ד' כ"ב שבט תשע"ב

**א**

א] ב"ב די"ז:, ת"ש מרחיקין את הגפת וכו' מכותלו של חבירו וכו', טעמא דאיכא כותל הא ליכא כותל סומך.

וכתבו התוס', ז"ל, ותימה מאי קושיא הכא ודאי מותר לסמוך בשאין כותל שאין מזיק כלום וכשיחפוץ זה לעשות כותל יסיר את הגפת וכו', ועוד אומר ר"י דבכל אלו יש טורח בסילוקן ולכך מעתה יכול לעכב עליו כי יש לחוש שמא לא ימהר לסלקו כשירצה לעשות כותל, עכ"ל, ובעליות דרבינו יונה כתב דיכול לעכב עליו שמא יחזיק עליו, עיי"ש.

והנה בד' הגרע"א בקונט' מבו' שפירש לד' התוס' ורבינו יונה, דטענה זו דהתעצמות ודיחזיק עליו, היא טענה המחייבת הרחקה, ואכמ"ל.

אך כבר דנו בזה רבים, דלעולם טענת התעצמות וחזקה אינה טענה המחייבת הרחקה,[[1]](#footnote-2) ורק הכא דביסוד הדין הבא לסמוך אינו סומך ויש עליו להרחיק, ואך דאתינן עלה משום שדעתו להסיר את הגפת כשיחפוץ זה לעשות כותל, וע"ז הוא דמהני טענת התעצמות וחזקה.

ב] והנה יש להסתפק בטעמא דמילתא, דיל"פ בזה בתרי גווני, חדא, דעיקר משה"ק התוס' שיסמוך ולכשיחפוץ זה לעשות כותל ירחיק, היינו דכל שדעתו להרחיק כשיעשה זה כותל, לא חשיב זה כסמיכת מזיק כלל, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דיש לחוש שלא ימהר לסלקו כשירצה לעשות כותל, או דיחזיק עליו ולא יסלקו, חשיב זה כסמיכת מזיק, אך בלא דינא דהבא לסמוך אינו סומך, הרי דאף דיש אם יש לחוש שלא ימהר לסלקו או דיחזיק עליו ולא יסלקו, והוי זה סמיכת מזיק, אך הרי הבא לסמוך סומך, ומותר לו לסמוך עכשיו מזיק.

עוד יל"פ בזה, דלעולם אף היכא דטוען הלה דכשיחפוץ לעשות כותל ירחיק, לאו היינו דמכח זה ליכא לעיקר תביעת ההרחקה, אלא היינו דהגם דאיכא לעיקר תביעת ההרחקה, והיינו משום דכיון שבלא שירחיק אח"כ, יהא נזק מכח סמיכה זו, חשיב זה כסמיכת מזיק, ואיכא תביעת הרחקה ע"ז, מ"מ הוי זה כמידת סדום וכופין על מידת סדום, וע"ז מהני טענת התעצמות וחזקה, דכבר אי"ז מידת סדום, וכדרך זו נ' בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף קמ"ד, עיי"ש.

והי' אפ"ל עוד, דהא דמן הדין איכא תביעת הרחקה, ובעינן להא דכופין על מידת סדום, הוא משום דההיזק הוא כבר עכשיו, במה שמבטל את תשמישו, ואביי דפליג, הוא משום דכל דליתא לניזק, אין לו זכות לתביעת הרחקה, - אך אי"ז מתישב, דא"כ מ"ט לא חשבינן לה כגיר"ד, הרי הוי ההיזק מעכשיו, והרי אם יש לו אוצר והוציא ממנו התבואה בשעה זו, יש מקום גדול לומר דאיכא תביעת הרחקה אף לר' יוסי, משום דחשיב דמבטל רשותו מעכשיו, וחשיב כגיר"ד, ובע"כ דהא דבליתא לניזק לא חשיב כגיר"ד, הוא משום דבכה"ג לא חשבינן לה כמזיקו בביטול תשמישו.

ג] ונראה להביא ראי' לזה, דהנה בעיקר הך מילתא דטענות אלו אינם מחייבות הרחקה בפנ"ע, מצינו הדברים מבוארים בד' רבינו יונה בסוגיין, ז"ל, שמעינן מהא דאין אדם רשאי לפתוח חלון על חורבתו של חבירו לפי שיכול לומר שמא תחזיק עלי וכשאמלך לבנות חורבה זו נמצא חלונך פתוח לחצרי ותזיקני בהיזק ראיה וגם תזקיקני להרחיק מכנגד חלונך ד' אמות, ומדאמר רבא דאינו סומך גפת וסלעים לרבנן שמא יחזיק עליו נשמע לר' יוסי בחלון וכו', ויש לבע"ד לחלוק ולומר שהבא לפתוח חלון לחורבתו של חבירו רשאי, שלא אמרו להרחיק בור מן המצר או גפת וסלעים ממקום הראוי לכותל או להרחיק האילן ממקום הראוי לבור לרבנן, אלא מפני שזה חופר מזיק הוא אלו היה לחברו כותל סמוך להם, הלכך ג"כ עכשיו שאין שם בור וכותל מונעים אותו שמא יעשה שם חברו בור או כותל, אבל הפותח חלון אינו מזיק, שאפי' אם יש לחברו חצר כנגדו אין החלון עצמו נקרא מזיק אצל חצר חברו אלא בנ"א הדרים בבית הן המזיקים בראייתן, הלכך כיון שתלוי ההיזק בראייתם, כ"ז שאין שם היזק ראיה אין למנוע פתיחת החלון, עכ"ל.

ובפשוטו ד' הר"י צ"ב, דמה לי דהחלון עצמו אינו המזיק, הרי מ"מ יש לחוש שיחזיק עליו וכשיבנה חורבתו יזיקנו בהיז"ר, וביותר, שהרי הר"י כתב בתחילת דבריו דיכול למנעו גם מכח דטוען שיחזיק עליו ויזקיקנו להרחיק ד' אמות, וכיון דלא באנו למנעו כלל מכח ההיז"ר אלא מכח שיזקיקנו להרחיק, מאי נפ"מ אם החלון הוא המזיק בהיז"ר או הבנ"א הדרים בבית הם המזיקין.

ומבו' בד' הר"י, דטענת שמא תחזיק עלי אינה מחייבת בהרחקה מצ"ע, אלא לעולם עיקר תביעת ההרחקה היא משום שהגפת וכו' מזיקין לכותל כשיבא, וחשיב זה כסמיכת מזיק דאינו רשאי לסמוך, ואך דהלה טוען דכיון דבפועל לא יהא לו נזק מכח סמיכה זו א"צ להרחיק, וע"ז מהני טענת שמא תחזיק עליו.

ואשר זהו מש"כ הר"י, די"ל דבחלון דהחלון עצמו אינו מזיק אלא הבנ"א הם מזיקין בראייתן, ליכא איסור סמיכה כלל על החלון, וע"כ גם ל"מ למנעו מלפתוח מכח טענת שמא תחזיק עלי ותזיקני בהיז"ר.

ולפ"ז נראה דיש להוכיח מד' רבינו יונה כדרך בתרא, שהרי רבינו יונה בתחילת דבריו כתב דיכול לעכב עליו גם משום דשמא יחזיק עליו ויזקיקו להרחיק ד' אמות, והנה בשלמא אי נימא דטענת שמא תחזיק עלי, היא דמכח זה אי"ז מידת סדום אלא מידת כל אדם, סגי לזה גם בטענה זו דשמא יחזיק עליו ויזקיקו להרחיק ד' אמות, אך אי נימא דטענת שמא תחזיק עלי היא דמה"ט חשיב זה כסמיכת מזיק, הרי בדין דלא תועיל הך טענה דשמא יחזיק עליו ויזקיקו להרחיק ד' אמות, שהרי נזק זה שיצטרך להרחיק ד' אמות, אינו מחייב בהרחקה, דאל"כ מ"ט אם החלון עצמו אינו מזיק אלא הבנ"א הם המזיקין, ל"מ לתבעו מכח זה, ודו"ק.

ד] עוד שמעתי להוכיח בזה, דהנה בהא דלא קשיא להו להתוס' אלא בגפת, ובבור ניחא להו, מ' מל' התוס' שכתבו בתי' קמא דהני "נמי" מקלקלין את הקרקע, דהוא משום דהחפירה מקלקלת את הקרקע, דכל מרא ומרא וכו', ולא יועיל ע"ז מה שיסתום הבור אח"כ, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בשם רבינו יונה.

והנה הרי התוס' ותוס' הרא"ש בריש פירקין כתבו דהא דכל מרא וכו' בפנ"ע אינו מחייב בהרחקה, ועיקר חיוב ההרחקה הוא משום המתונתא, וא"כ אי נימא דמשה"ק התוס' דכשאומר שיסלק אח"כ אין לו להרחיק, הוא משום דלא חשיב זה כסמיכת מזיק, א"כ מה מועיל לזה הא דכל מרא ומרא, הרי מ"מ כיון דהיזק זה בפנ"ע אינו מחייב בהרחקה, הרי נמצא דכלפי היזק המתונתא דהוא המחייב בהרחקה, ליכא סמיכת מזיק.

ובע"כ מד' התוס', דלעולם אף כשאומר שיסלק אח"כ הוי זה סמיכת מזיק המחייבת בהרחקה, ואך דמ"מ אין לנו לאסור עליו לסמוך, כיון דליכא להניזק פסידא בכך, והוי זה כמידת סדום, וע"כ בבור דכל מרא וכו', הרי דהגם דאי"ז נזק המחייב בהרחקה, מ"מ כיון דיש בזה נזק מועט, וכמש"כ בתוס' הרא"ש בריש פירקין, כבר אי"ז מידת סדום, וע"כ הוא אסור לסמוך.

**ב**

ה] ונ' להוכיח עוד בזה, דהנה בעיקר המבו' בד' רבינו יונה, דטענת חזקה אינה מחייב הרחקה מצ"ע, ורק בסמיכת מזיק דהבא לסמוך אינו סומך, הוא דמהניא טענת חזקה, מצינו כן גם בד' הרשב"א לקמן דכ"ב. שכתב לדון במש"כ רבינו יונה דהבונה כותל והחזיק ג"ש ובא בטענה, מועלת לו חזקתו להרחקת ד"א שיהיו משועבדות לו לדושא, דא"כ יהא חבירו יכול למחות בידו כדי שלא יחזיק עליו, דומיא דחלונות דיכול למחות, כדי שלא יחזיק עליו.

וכתב הרשב"א בזה, ז"ל, ונראה לי דודאי אם בא לסמוך סומך, ואינו דומה לפותח חלון, דהתם משתמש הוא באויר של חברו ולולי אוירו של חברו חלון זה ל"מ ולא מידי וכו', והלכך אינו בדין שישתמש זה באוירו של זה דיהא צריך ליזהר ולמחות בסוף כל שלש ושלש ואי לא מחי מפסיד, אבל כאן כותל זה בלא דושא צריך הוא ואינו לוקח ומשתמש בכלום בחלק חברו ודושא ממילא הויא והילכך אין חברו מעכב עליו, ואם חושש הוא שמא יחזיק עליו, או ימחה או יבנה מעתה, דלמה יפסיד זה מלבנות בשל עצמו מפני שחברו אינו רוצה לבנות, ואינו דומה לסומך ריחים למצר חברו לרבא דאמר אינו סומך ואע"ג דליכא כותל ואע"ג דאינו משתמש השתא בכלום בחלק חברו ואפ"ה חברו מעכב עליו כדי שלא יחזיק עליו וכמו שכתבנו למעלה, דהתם מזיק הוא ואלו בא חברו לבנות כותל עכשו הרי זה צריך להרחיק הרחים משום דטריא קשה לכותל, וכיון שכן גם מעתה מוחה הוא בידו תחלתו כסופו, אבל בבונה כותל אפי' באו שניהם בבת אחת אין האחד יכול לכוף את חבירו להרחיק ולהניח מקום לדושא, הלכך השתא נמי למה מעכב אם חושש הוא שלא יחזיק עליו מפני שחצרו או גנתו פנוי' מצדו ושמא יטעון עליו שכך קנה ונשתעבד לו להניח שם מקום פנוי לדושא, יבנה מעתה או ימחה, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א, דל"מ למחות בו מכח הא דחושש שמא יחזיק עליו, אלא רק בחלון שהוא משתמש באוירו של חבירו, ואינו בדין שישתמש באוירו של זה דיהא צריך למחות, או בשסומך מזיק למיצר חבירו, ומשום דתחילתו כסופו, ויל"פ בזה כא' מב' הדרכים שנתבארו לעיל, אך במקום שאינו משתמש באויר חבירו וגם אינו סומך מזיק, הרי דאף אי נימא דאם החזיק הלה ג' שנים עלתה לו חזקה, מ"מ אין בידו למחות בו.

וכד' הרשב"א צ"ל גם בדעת רבינו יונה, דפירש לדינא דדושא בשהחזיק ג"ש, והרי דמהניא חזקתו, ומ"מ אין חבירו יכול למחות בידו שלא לבנות כותל בטענת שמא תחזיק עלי, ובע"כ דס"ל כד' הרשב"א, דטענת שמא תחזיק עלי אינה מחייבת הרחקה, וכאשר כ"ה מבו' בד' רבינו יונה גופי' בסוגיין, וכנ"ל.

ו] אמנם הנה בד' הרמב"ן מבו' שחילק בזה בין טענת התעצמות לטענת שמא יחזיק עליו, דהנה הרמב"ן בסוגיא דחרדל כתב, ז"ל, ולפי הגרסא האחרת ופירושה הנכון שכתבנו אין אדם יכול למחות ביד חברו שלא לסמוך, וכשיבא הלה לסמוך הוא מוחה בידו, ומשום דילמא מחזיק עלי' ליכא למיחש שכיון שאינו יכול למחות אין לו חזקה, עכ"ל.

והנה הרי לפי פי' זה אינו יכול למחות ביד חבירו שלא לסמוך בטענת התעצמות, ונת' במק"א דהוא משום דלמסקנא ליכא תביעת הרחקה על הסמיכה, דלא חשיבא כלל כסמיכת דבר המזיק, כיון דכשיזיק יהא עליו תביעת הרחקה דאינו זוכה בקדימתו, וע"כ ל"מ לתבעו שלא לסמוך משום טענת התעצמות, דטענת התעצמות אינה מחדשת חיוב הרחקה, ומ"מ מבו' בד' הרמב"ן דאילו הי' לנו לחוש שיחזיק עליו הי' יכול למחות בידו, וצ"ב הטעם בזה, דמ"ש טענת שמא תחזיק עלי מטענת התעצמות.[[2]](#footnote-3)

ז] ונ' הביאור בזה, דהנה נת' במק"א, דמדינא דלא יטע אדם אילן וכו' מפני עבודת הכרם נלמד, דהגם דנטיעת האילן עצמה אינה מזקת כלל, מ"מ כיון שמכחה הוא עתיד להכניס מחרישתו לשדה חבירו ולהזיקו, איכא תביעת הרחקה על האילן עצמו.

ולפ"ז נראה דה"נ הוא בבא לסמוך מזיק לשדה חבירו, דהגם דמן הדין עיקר תביעת ההרחקה היא רק כשבא הניזק והוא מזיקו, מ"מ כיון דמכח סמיכתו עכשיו הוא עשוי להחזיק בזה ולהזיקו כשיבא, איכא תביעת הרחקה עכשיו על סמיכתו.

וכ"ז הוא בטענת שמא תחזיק עלי, אך בטענת התעצמות שכתב הרמב"ן דהיינו דאינו דאינו רוצה לעמוד עמו בדו"ד, הרי נמצא דגם אם יסמוך עתה את המזיק, לא יזיק אותו מחר, שהרי הוא יכול לכופו בדין לסלקו, וע"כ אי"ז טעם לחייבו בהרחקה, וכל הא דמהני טענת זו, הוא רק לס"ד דמן הדין אינו רשאי לסמוך, ואך שבאנו לדון דהוי זה מידת סדום, וע"ז מהני הא דלא ניח"ל לעמוד עמו בדו"ד, דכבר אי"ז מידת סדום.

ולפ"ז נלמד מד' הרמב"ן, כדרך בתרא שכתבנו לעיל, דעיקר טענת התעצמות אינה מועלת אלא דמכח זה אי"ז מידת סדום, אך כל שבאנו לדון דאין סמיכתו סמיכת מזיק משום דיסלקנו למחר, ע"ז ל"מ טענת התעצמות מידי, ואמנם מבו' בדבריו דכ"ז הוא בטענת התעצמות, ומשא"כ בטענת שמא תחזיק עלי, וכמש"נ.

ועי' עוד בדברינו בדין חלון וכו' ובדין שמא תחזיק עלי, מש"נ עוד ראיות לנידו"ז אם טענת שמא תחזיק עלי בפנ"ע מחייבת בהרחקה.

?עוד יש להוכיח לנידו"ז, דהנה צ"ע בד' רבינו יונה, דכיון דמתחילה נקט דיש לו חזקה אף שאין יכול למחות, מה מסיק לבסוף דאינו יכול למחות, ומכח זה גם אין לו חזקה.

ולכאו' הטעם בזה, דשאני בסמיכת בור וגפת דהו"ל סמיכת מזיק, ומן הדין הי' יכול למחות בו, ורק דכל שאומר שיסלקו למחר, הי' לנו לומר דיהא מותר לסמוך, דכופין על מידת סדום, ואכמ"ל, וע"כ חשיב כמחזיק על חבירו, וצריך למחות בו, ומשא"כ בפתיחת חלון י"ל דלא חשיב כלל כסמיכת מזיק, כיון דאין החלון עצמו מזיק אלא בנ"א שבבית, ומן הדין אינו יכול כלל למחות בו, לא חשיב כלל כמחזיק על חבירו, וע"כ א"צ למחות בו.

ולכאו' זה ניחא רק אם אף כשדעתו לסלקו חשיב כסמיכת מזיק, ולא באנו אלא משום כופין על מידת סדום, אך אם כשדעתו לסלקו, לא חשיב כלל כסמיכת מזיק על חבירו, א"כ מ"ט חשיב כמחזיק עליו.

אך י"ל, דאם לא חשיב כסמיכת מזיק מצ"ע, ומותר לסמכו "לעולם", אי"ז מחזיק על חבירו, אך כל היתר הסמיכה הוא לסמוך לזמן, הרי נמצא דהסמיכה מצ"ע הויא כמעשה חזקה על חבירו, וע"כ הי' לו למחות ולהודיע שזכותו של חבירו היא מוגבלת, - והיינו דלעולם כל שזכותו של חבירו היא מוגבלת עליו להודיע, וכל שזכותו גמורה, אין לו למחות, דבאמת עכשיו יש לו זכות גמורה.

ועד"ז נת' במק"א בישוב סתירת ד' רבינו יונה, דמש"כ לקמן דצריך למחות שמא יחזיק עליו, הוא רק משום דהתם איירי בחלון דבעינן בי' לכופין על מידת סדום, וע"כ חשיב כמחזיק עליו, - אך הכא לא חשיב כלל כמחזיק עליו, - שהרי בע"כ דהכא ל"ב להא דכופין על מידת סדום, דא"כ מ"ט באמת אין יכול למחות עליו, - וגם הרי מבו' דלדעת אביי אין יכול למחות, הגם דאי"ז מידת סדום.

עי' בל' רבינו יונה, דכל הצד דסומך, הוא "על מנת לסלק אם יעשה חבירו כותל.

1. והוכיחו כן מהא דלכמה מקמאי למסקנת הגמ' שרי לסמוך וכשיבא הניזק צריך לסלק הנזק, והגרע"א ז"ל כתב דבמסקנא הדרינן בן מטענת התעצמות, אך בד' הראשונים מ' דלא מזה הדרינן בן במסקנא, וכן הוכיחו בזה מדעת הרשב"א דבנזקין דגירי ל"מ קדימה לדעת אביי, ומ"מ הוא מותר לסמוך, ולא חיישינן להתעצמות, ובד' הגרע"א ז"ל נראה דמפרש דהוא משום דאביי פליג על טענת התעצמות, וצ"ע דא"כ מ"ט פריך הגמ' ע"ד רבא, ומנ"ל דרבא אית לי' לטענת התעצמות, והגרע"א כתב דשמעינן לזה מהא דאסר רבא לסמוך לדעת רבנן אף בלא הא דכל מרא וכו', אך אי"ז מתישב בד' התוס' שדנו בסו"ד דשמא גם לרבנן אין אסור לסמוך אלא משום כל מרא וכו', וגם אי"ז מתישב בד' הרמב"ן דאיירי הכא בבור שאין בו מים, דכל הנזק הוא בהחפירה, ולפ"ז תיקשי במה שפירשו התוס' והרמב"ן דהא דפריך לרבא הוא משום טענת התעצמות, דמנ"ל להגמ' דרבא אית לי' לטענה זו, ובע"כ דהוא מילתא דפשיטא דיש לאסור מכח זה, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט למסקנא לית לן לטענה זו, ומ"ט אביי לית לי' לטענה זו, ובע"כ דכל טענת התעצמות אינה מועלת, אלא במקום דמן הדין אין לו לסמוך, וכנ"ל.

   גם יש להוכיח כן מד' הר"י מיגש, דאף לאביי אינו זוכה בקדימתו, ולמחר הוא צריך להרחיק, ואפ"ה הוא מותר לסמוך עכשיו, ולא חיישינן לטענת התעצמות.

   ובדברינו בסוגיא דחרדל סימן ב' נת' להוכיח כן עוד, ממש"כ הרמב"ן לפרש לדרכו של הר"י מיגש, דרבינא קאמר דעל המזיק להרחיק את עצמו אע"פ שסמך כשאין שם ניזק, וע"כ הוא מותר לסמוך מתחילה, כיון שירחיק עצמו כשיבא הניזק, ומבו' בדבריו דהא דלס"ד אינו סומך, ולא אמרינן דיסמוך עכשיו ויסלק כשיבא הניזק, הוא משום דאם הי' מותר לסמוך הי' זוכה בקדימתו, ולכאו' זה דלא כמש"כ הרמב"ן בסוגיין דהוא משום טענת התעצמות, ובע"כ דמכח הא דאם הי' מותר לסמוך הי' זוכה בקדימתו, איכא תביעת הרחקה על עיקר הסמיכה, ואך דמ"מ הי' לנו להתיר לו לסמוך ע"מ לסלק, וע"ז מהני טענת התעצמות, אך אלמלי הא דאיכא תביעת הרחקה על עיקר הסמיכה, ל"מ טענת התעצמות מידי.

   ויש להוכיח כן עוד, ממש"כ הרשב"א והריטב"א בהא דמיבע"ל לקמן ד"כ: בכיבד וריבץ לאוצר, ומבו' בדבריהם דאף להצד דלא חשיב כרפת בקר קודמת, א"צ להרחיק אלא כשיתן זה שם תבואה, עיי"ש, ותיקשי דמ"ט אין מונעין אותו מתחילה משום טענת התעצמות, - ומאידך מד' הרמ"ה שם שכתב דהוא צריך להרחיק מתחילה, מבו' דגם לאביי איכא לטענת התעצמות, דאל"כ מ"ט הוא צריך להרחיק מתחילה, - ובע"כ דכל דיש עליו עכשיו לעיקר תביעת ההרחקה, מהני טענת התעצמות, וכל דליכא עכשיו לעיקר תביעת ההרחקה, ל"מ טענת התעצמות.

   ובזה ניחא קו' החת"ס ממש"כ הרא"ש בריש מכילתין דסגי בכותל דהוצא ודפנא, ול"מ לומר שאינו רוצה להתעצם עמו בדין, עיי"ש, ולהנ"ל ניחא, דהתם הרי עיקר חיובו הוא לעשות כותל, וע"ז כתב הרא"ש דעל חיובו עכשיו, סגי לעשות כותל העומד עכשיו, ומה שלמחר יפול הכותל, אי"ז מחייבו מעכשיו, ול"ד להכא דהוי סמיכת מזיק מעכשיו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש מקום לפרש הטעם בזה, דכל הא דשרי למסקנא לסמוך, הוא רק משום דיהא עליו לסלקו כשיבא הניזק, וע"כ כל שיש לחוש שיחזיק עליו ולא יהא בידו לסלקו, הדר דינא דאינו סומך, ומשא"כ בטענת התעצמות דמבו' בד' הרמב"ן, דאין החשש משום שיזיקו בזמן זה, אלא דאינו רוצה לעמוד עמו בדו"ד.

   אך אי"ז מתישב בד' הר"ן, שכתב דבפותח חלון יכול לעכב עליו שמא יחזיק עליו ויצריכו להרחיק ד' אמות, והרי דאף דאינו יכול לעכב עליו משום טענת התעצמות, יכול לעכב עליו משום טענת שמא תחזיק עלי, אף דאין החשש שיחזיק על הנזק, אלא שיצריכו להרחיק ד' אמות. [↑](#footnote-ref-3)