יז - בדעת התוס_ בדין פרצת מבוי מצידו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מחיצות מהדו_ב

**סימן יז**

**בדעת התוס' בדין פרצת מבוי מצידו**

**א**

א] **עירובין ה' ב',** א"ר חנין בר רבא אמר רב מבוי שנפרץ מצידו בעשר מראשו בארבעה וכו', ורב הונא אמר אחד זה ואחד זה בארבעה.

**והתוס'** שם כתבו, ז"ל, אחד זה ואחד זה בד', אם נפרץ בקרן זוית, אבל אם נפרץ מראשו בלא קרן זוית ל"ה בד' וכו', ומצידו דהוי בד' היינו משום דקא ממעט בהילוכא, אבל כשהפרצה בראשו (לא ממעט בהילוכא דלא) [דלא ממעט בהילוכא לא] שבקי פתחא רבה ועיילי בפתחא זוטא, עכ"ל.

**והגאו"י** בסוגיין פירש בד' התוס', דעיקר הא דפרצה ד' מצידו אוסרת, הוא משום דחיישינן דשבקי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, וע"ד דינא דר' אמי ור' אסי במבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו, וכן פירשו בתשו' בית אפרים או"ח ריש סימן כ"ה, ובתשו' ברית אברהם או"ח סימן י"ז סק"ב, וכ"ה משמעות ד' המהרש"א בסוגיין.

ב] **והנה** הגאו"י שם הק' ע"ד התוס', דא"כ מאי ס"ד דהא דמבוי עקום תורתו כמפולש הוא מכח דינא דפרצה ד', הרי הא דפרצה ד' אוסרת הוא משום דשבקי, וה"ט ל"ש כלל במבוי עקום, ועי' גם בבית אפרים שם ד"ה אלא שיש לתמוה וד"ה וכי לעמוד שעמד בכעי"ז, ועי' בגאו"י שם במש"כ בזה.[[1]](#footnote-2)

**והאבנ"ז** בסימן רס"ה סקט"ו וסימן רפ"ז סקי"ח הק' עוד, דאם האיסור בזה הוא משום דשבקי, מ"ט אסרינן אף כשנשתייר פס ד', הרי בכה"ג אין לאסור מכח הא דשבקי, וכמש"כ רש"י לעיל ה' א',[[2]](#footnote-3) אך בד' הגאו"י מבו' לפרש בזה, דדוקא בההיא דר' אמי ור' אסי דאית בי' גידודי ואין לחוש כ"כ דשבקי לפתחא רבא, הוא דסגי במה שנשתייר פס ד', ומשא"כ הכא דלי"ב גידודי ואיכא למיחש טפי דשבקי לפתחא רבא, לא סגי במה שנשתייר פס ד', עיי"ש.

ג] **והאבנ"ז** בסימן רפ"ז כתב לפרש בד' התוס', דלעולם הא דפרצת מבוי בד' הוא דין בפנ"ע ואי"ז משום דשבקי, ומש"כ התוס' דהוא משום דממעט בהילוכא, היינו משום דפרצת מבוי אינה אוסרת אלא כשהיא עומדת להילוך, דמה"ט הוא דכל דאיכא גידודי אינה אוסרת, וע"כ כל הא דפרצת מבוי אוסרת הוא משום דממעט בהילוכא והיא עומדת להילוך, וזהו שכתבו התוס' דפרצה בראשו אינה אוסרת, משום דלא שבקי וכו', ואין פרצה זו עומדת להילוך, וכ"ה מבו' בד' האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ב שפירש כן בד' התוס', וכ"נ גם בד' הבית מאיר שם ס"א ד"ה אמנם זה שפירש כן.

**ב**

ד] **ונראה** י"ל עוד בביאור ד' התוס', ובהקדם, דהנה הריטב"א לקמן י' ב' פירש לדינא דר' אמי ור' אסי, דהא דאסרינן כשלא נשתייר פס ד', הוא משום דאיכא תרתי לגריעותא, דלא נשתייר היכר קורה ע"ג מבוי, ודשבקי פתחא רבא ועיילי באידך פתחא, וע"כ אם נשתייר פס ד' ואיכא קורה ע"ג כתלי מבוי, לא חיישינן להא דשבקי וכו', ורק משום דלא נשתייר פס ד' וליכא השתא קורה ע"ג כתלי מבוי, הרי דהגם דמ"מ יש לנו להכשיר בזה משום דהוא סוף מבוי, מ"מ כל דשבקי וכו' פסלינן לי', משום דלא נשתייר היכר לא בגופו ולא בהיכר כניסת הנכנסים והיוצאים, עכ"ד.

**והנה** מבו' לפ"ז, דלא סגי בהא דשבקי לחודי' לאסור, אלא בצירוף הא דליכא קורה ע"ג כתלי מבוי, וע"כ הוא דאם נשתייר פס ד' מתיר, אף דאכתי איכא למיחש דשבקי וכו', וצ"ע לפ"ז בהא דפרכינן לקמן שם במבוי רחב ט"ו אמות דמרחיק ב' אמות ועושה פס ג' אמות, דליחוש דילמא שבקי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, והתם הרי הויא הקורה ע"ג כתלי מבוי, דלדין קורה ע"ג כתלי מבוי סגי במה שהיא על הפס ג', כמבו' בד' הריטב"א לעיל בסוגיין, וא"כ מה לי דשבקי וכו', הרי בזה בפנ"ע לא סגי לאסור.

**ונתבאר** בזה בסימן י' ענף ד', לפי משמעות ד' הריטב"א לקמן שם, דהא דפרכינן התם דניחוש דשבקי וכו', לאו היינו דמכח זה בטל תיקון הקורה דהפתח הגדול, אלא היינו דמכח זה אף הפתח הקטן צריך תיקון, וכל שלא הניח בו קורה ולי"ב תיקון, ה"ז אוסר, וכ"ה להדיא בד' המאירי לקמן שם בשם הראב"ד, עיי"ש.

**ולפ"ז** י"ל, דלעולם אם באנו לאסור מכח הא דשבקי וכו' ומכח זה אין פתח המבוי ניתר בקורה, לא סגי בהא דשבקי לחודי', ואי"ז פוסל אלא בצירוף הא דליכא קורה ע"ג כותלי מבוי, - והא דפרכינן התם דליחוש דילמא שבקי וכו', אף דהתם איכא קורה ע"ג כותלי מבוי, היינו משום דכל דשבקי וכו' אף הפתח הקטן צריך תיקון, וכנ"ל, ועיי"ש במש"נ לפרש לדעתו בטעם הא דבמבוי שנפרץ מצידו כלי ראשו לא אסרינן מכח ה"ט דאף הפרצה שבצידו צריכה תיקון.

ה] **ונראה** דעד"ז יש לפרש גם בד' התוס', דלעולם עיקר דינא דפרצה ד' לרב הונא הוא מכח הא דשבקי וכו', אך אי"ז ע"ד דינא דר' אמי ור' אסי, אלא הוא ע"ד הא דפריך לקמן דליחוש דשבקי וכו', והיינו משום דכל דשבקי וכו', אף הפרצה שבצידו צריכה תיקון, וה"נ הוא בפרצה ד' מצידו, דאם שבקי וכו' הויא פרצה זו כאחד מפתחי המבוי והיא צריכה תיקון.

**ולפ"ז** מתפרש היטב הא דה"ז אוסר אף כששנתייר פס ד', דכל הא דשרינן כשנשתייר פס ד', הוא רק בההיא דר' אמי ור' אסי דאיכא גידודי, וע"כ אף אם שבקי וכו' לא חשבינן להפרצה כאחד מפתחי המבוי, אך הכא דליכא גידודי, הרי דכל דשבקי וכו' ס"ל לרב הונא דחשבינן להפרצה כאחד מפתחי המבוי, והיא צריכה תיקון.

**ג**

ו] **והנה** לפ"ז נראה לדעת התוס', דפרצה ד' לרב הונא ניתרת בלחי וקורה, דהרי עיקר הא דפרצה זו אוסרת, הוא משום דהויא כאחד מפתחי המבוי והיא צריכה תיקון, וע"כ שפיר היא ניתרת בלחי וקורה.[[3]](#footnote-4)

**ואמנם** הנה תיקשי לפ"ז, דמ"ט פרצה זו אוסרת כלל, ואינה ניתרת בעומ"ר, הרי כל שניתר בלחי וקורה ניתר בעומ"ר מק"ו.

ל] **ובפשוטו** צ"ל בזה, כמש"כ התוס' לעיל ה' ב' ד"ה ק"ו מחצר, דל"מ עומ"ר בכל ד' מחיצות דדיו לבא מן הדין להיות כנידון כמו לחי, וע"כ ה"נ הכא, אף דפרצה זו ניתרת בלחי, אך הרי אינה ניתרת בלחי לחודי', ול"מ הלחי אלא בדאיכא עומ"ר, דברוח שלישית בעינן עומ"ר ולא סגי בלחי, וע"כ ליכא למילף מק"ו דיועיל עומ"ר לחודי'.[[4]](#footnote-5)

**אך** הנה החזו"א בסימן ס"ה סוסק"ב הק' ע"ד התו', דאף דאין הלחי מועיל אלא אחרי דאיכא עומ"ר, מ"מ לא בצירוף כח של עומ"ר הוא מועיל, אלא עומ"ר משלים הדפנות ואז מועיל לחי, וא"כ שפיר איכא למילף מק"ו דיועיל אף עומ"ר לחודי' במקום לחי, עיי"ש, והיינו דלדין תיקון מבוי סגי בלחי לחודי', והא דבעינן שיהא עומ"ר, הוא מכח דינא דמחיצות דבעינן ג' מחיצות גמורות, ואחר דאיכא עומ"ר וסגי בהכי לדין המחיצות, תו מהני הלחי לחודי' לדין תיקון המבוי.

ז] **ונראה** דזה מתישב היטב למש"נ בסימן ט"ז סקכ"ב, די"ל דהא דבעינן ג' מחיצות שלימות אי"ז מכח עיקר דין המחיצות דרה"י שהצריכו חכמים ג' מחיצות שלימות, אלא הוא משום דין תיקון מבואות, דרק ברוח רביעית הקילו דסגי בלחי או קורה, אך ברוח שלישית הצריכו מחיצה גמורה, - ולפ"ז נמצא דלדין תיקון מבוי ברוח שלישית לא סגי בלחי לחודי', ואין הלחי מועיל להתיר אלא בצירוף העומ"ר, וע"כ ליכא למילף מק"ו דיועיל עומ"ר לחודי', דדיו לבא מן הדין להיות כנידון כמו לחי.

1. ולכאו' י"ל בזה, דבאמת לפי הס"ד דדינא דרב הונא הוא בבקעי בי' רבים, אין הטעם משום דשבקי, אלא משום דהוי כמפולש, וע"כ הוא דאין הפרצה אוסרת אלא בדבקעי בה רבים, דהו"ל כמפולש, וע"כ שפיר מדמינן דין מבוי עקום לדינא דרב הונא, אך לפ"מ דמסקינן דדינא דרב הונא הוא בדלא בקעי בי' רבים, בע"כ דהא דפרצה זו אוסרת אי"ז משום דהוי כמפולש, דכיון דלא בקעי בי' רבים א"א לחשבו כמפולש, אלא הוא משום דשבקי וכו'. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' עוד בבית אפרים שם ד"ה וכדי לעמוד שכתב מכח זה דאין לפרש דדינא דפרצה ד' דבקעי בה רבים הוא משום שבקי, שהרי היא אוסרת אף כשנשתייר פס ד', - ועי' גם בשעה"צ סימן שס"ה סק"ח, שכתב בשם התו"ש דהא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת הוא משום דילמא שבקי וכו', ותמה ע"ז שהרי כשנשתייר פס ד' לא חיישינן להכי. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך יש מקום לדון, דאחר דפרצה זו חשיבא כפתח והיא צריכה תיקון, תו הוי דין המבוי כדין מבוי מפולש דצריך צוה"פ מכאן ולא סגי בעומ"ר, וזה תליא ביסוד דינא דמבוי מפולש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם הנה לפ"ז נמצא לכאו' דעיקר הא דפרצה ד' אוסרת במבוי ואינה אוסרת בחצר, הוא משום דבמבוי ל"מ עומ"ר בכל ד' מחיצות ובחצר מהני עומ"ר בכל ד' מחיצות, אך לפ"ז תיקשי בהא דפריך לעיל שם דמה לחצר שכן פרצתה בי' תאמר במבוי שפרצתו בד', והרי מהא דחצר ניתרת בעומ"ר בכל ד' מחיצות ומבוי אינו ניתר לא מצי למיפרך, וכמש"כ המהרש"א שם, - גם תיקשי לפ"ז במשה"ק התוס' לעיל שם דהיא גופא נילף מק"ו מחצר שיהא פרצתו בי', ולהנ"ל הרי כבר כתבו התוס' לעיל מינה דל"מ למילף מחצר שיועיל עומ"ר בכל ד' מחיצות, וא"כ היאך מצינו למילף מבוי מחצר שיהא פרצתו בי', הרי הא דחצר פרצתה בי' הוא משום דמהני בה עומ"ר בכל ד' מחיצות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)