טעימה באיסורין
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / קפילא ושישים

חולין צז. טעימה באיסורין וקפילא

**א. איסור טעימה-**

מבואר צז.,קיא:, שא"א לישראל לטעום תערובת לבוחנו אם יש בו טעם מן האיסור.

בשו"ת ריב"ש-רפח הוכיח השואל שיש איסור לטעום איסורין מה"ת אף שאינו בולע דהוי כמו ח"ש אסור מה"ת.

הריב"ש דחה די"ל דלענין טעימת קפילא י"ל דאינו מרגיש הטעם כ"כ בטעימה לחוד רק באכילה מיהו כתב דשינויא דחיקא הוא.

ומסיק לעיקר שיש איסור בטעימה דלא גרע מריחא דפליגי ביה אביי ורבא כ"ש טעימה, והוסיף דאין לומר דשאני התם שיש בו איסוה"נ משא"כ הכא שהוא איסור אכילה דוודאי אף בזה יש לאסור.

ומ"מ כתב הריב"ש שאין בו איסור תורה כיון שאינו אוכל ממש את האיסור, ואף דטכע"ק דאורייתא היינו דוקא באוכל דבר שיש בו טעם שהוא כמו גוף האיסור וחזי לאיצטרופי אבל טעימה בלא גוף איסור לא חזיא להצטרף לכזית, וכל האיסור הוא מדרבנן שמא יבלע מעט.

[וד' הריב"ש תמוהים שמתחילה נקט דאסור משום דלא גרע מריחא ולבסוף כתב משום שמא יבלע, ועי' בתורת חטאת סוס"י לה העתיק לשון הריב"ש דלא גרע מריחא ובמנ"י תמה ע"ז דבריב"ש לא נזכר טעם זה רק משום שמא יבלע, אבל דבריו צ"ע שהרי באמת הריב"ש הזכיר טעם זה.

ובפשוטו נראה כוונתו דבאיסורי אכילה אין טעימה אסורה אלא מדרבנן אבל באיסוה"נ הא לא גרע מריחא ואפשר דאסור מדאורייתא.

ועי' בהג' יד אברהם סוס"י קח כתב באופ"א, עיי"ש וכנראה מדבריו דאף אם אחד יטען שלא יבלע מ"מ עשאוהו כמו ריחא שהוא איסור בעצם, וצ"ע בלשון הריב"ש].

וכ"פ להלכה ברמ"א קח-ה שאין לטעום איסורין, ועיי"ש בש"ך וט"ז [ובהגר"א שם הביא המקור לזה מטעימת קפילא משמע דנקט להלכה סגי בטעימה בלא בליעה, וע"ע בפמ"ג מ"ז צח-ב שג"כ כתב כן בשם הריב"ש דבעי אכילה גמורה לקפילא וכן בנובי"ת-נב, וכבר עמד עליהם ביד יהודה צח-ב שהריב"ש הדר בו מזה].

ובפשטות לשון הריב"ש הכוונה דחיישינן שאם יטעם שמא בלא משים יבלע ממנו מעט, וע"ע לקמן.

**ב. דעת מהרש"ל לאסור טעימה בלשון-**

בב"ח סי' צו כתב בשם מהרש"ל פעמים שקונין מן הטבחים בשר וא"י אם הוא מלוח אסור לטעום בלשונו, וכ"כ דרישה צח-א, והוכיחו כן מדין קפילא, מבואר מדבריהם דלאו דוקא במכניסו לפיו ופולטו אסור אלא גם טעימה בלשון גרידא בלא לעיסה אסורה [ומבואר דעתו דלמסקנת הריב"ש דאי"צ דוקא אכילה לטעימת קפילא ה"נ סגי בטעימה בלשונו].

שו"ע מב-ג אם חסרה המרה קורע הכבד וטועמו בלשונו אם יטעום טעם מר כשרה ואם לאו טריפה, והרי דאף שהבהמה בספק טריפה מותר לטעום בלשונו, וצ"ע לד' מהרש"ל.

בש"ך סק"ד הביא ד' מהרש"ל ועפי"ז נתקשה בדינו של השו"ע וכתב דרוב פעמים לא הוי טריפה בהכי ואין בו איסור מעיקר הדין לכך יכול לסמוך ע"ז לענין טעימה[[1]](#footnote-2).

ובתבו"ש מב-ד כתב דכל האיסור הוא משום שאם יהיה מותר בטעימה יבוא לאכול ממנו [כפי טעם השני שכתב הריב"ש] אבל במרה הוא נזהר מלבלוע כיון שהיא מרירה מאוד ורק בדבר הראוי לאכילה גזרו שמא יאכל, וכעי"ז בכת"ס יו"ד-נז ומטה יהונתן קח-ה.

והנה כתב בצ"צ-מז [הו"ד בפר"ח קח-כה] שבורית שנעשית מדבר אסור מותר לטועמה לבודקה שטעימה אין בה איסור תורה רק דרבנן, ולא אסרו כן באיסור פגום שאין בו איסור אלא מדרבנן, ובפר"ח חלק ע"ז ודעתו דאף באיסור דרבנן אסורה טעימה והביא דבריו בחכמ"א.

ולד' התבו"ש יש להתיר מטעם אחר דכיון שא"ר לאכילה הרי הוא נזהר שלא לאכול, וכ"כ במטה יהונתן סי' קח-ה [ובזה תי' ראיית הפר"ח מגמ' קיא: גבי שערה שמלח בה בשר מאן ליטעמיה, הרי הוא פגום ולמה לא יוכל ישראל לטועמו, ולפי הנ"ל א"ש דהתם אינו פגום כ"כ ויש לחוש שמא יאכלנו].

ובלשון התבו"ש מבואר להדיא שפי' האיסור דרבנן שאם יתירו לו טעימה יבוא לאוכלו ולא משום שמא יבלע בלא משים, ועפי"ז אשה"ט חילוקו דבדבר מר וודאי לא יבוא לאוכלו.

אמנם הוא דוחק בלשון הריב"ש דמשמע דעיקרו משום שמא יבלע מבלי משים, ויתכן שגם אם נפרש ד' הריב"ש כפשוטן מ"מ יש לקיים בדוחק סברת התבו"ש דבדבר מר הרי הוא נזהר מאוד שלא יבלע ממנו אפי' מעט.

אח"כ ראיתי שי"ל בפשיטות טפי דאף אם יבלע בלא משים מ"מ שרי שהרי א"ר לאכילה ובמה שאוכל בלא משים אין בו משום אחשביה כש"כ השו"ע תמב-י לענין דיו.

[ונפק"מ מכ"ז, דהנה בפתחי תשובה הביא מהנובי"ת יו"ד-נב שאין להקל בשום איסור דרבנן בטעימה בלשון, וכתב שלא היקל הצ"צ אלא באיסור פגום.

אמנם באמת לשון הצ"צ ל"מ כן ומשמע דבכל איסור דרבנן התיר ורק ע"י שהוא פגום הוי איסור דרבנן.

ובאמת גם בנוב"י נראה דמספק"ל בזה, ובסו"ד מסיק דדעת הצ"צ להתיר בכל איסורין, עיי"ש.

אבל לפי טעם התבו"ש דבפגום אין חשש שיבוא לבלוע לפי"ז יש מקום לד' הנוב"י דדוקא בפגום שרי, וכ"כ בהר צבי יו"ד-צה בביאור טעמו של הנוב"י שלא התיר הצ"צ אלא בפגום].

**ג. דעת הפר"ח והט"ז להתיר טעימה בלשון בכל ענין-**

בפר"ח מב-ה הוכיח מד' השו"ע הנ"ל דלא כמהרש"ל וטעימה בלשון מותרת בכל איסורין, ומה שהוכיח מהרש"ל מקפילא דחה דהתם גבי קפילא בעי טעימה ממש אבל הכא גבי מרה סגי בליחוך בלשון כדי להרגיש וזה מותר.

כעין דבריו כ"כ בט"ז צח-ב ומסיק שאין איסור לטעום בלשון במקום ספק ורק טעימה בפיו אסורה בספק איסור.

ומה שהוכיח מהרש"ל מקפילא דחה גם הט"ז כהפר"ח, ולשונו שם:"ושאני הכא שצריך לטעום ע"י אכילה ממש כדי להרגיש אם יש שם טעם", משמע בפשוטו שנקט דבעי אכילה ממש אבל בחוו"ד בחידושים סק"ד פי' כוונת הט"ז דבעי להכניס לפיו כדי להרגיש את הטעם, (ועי' לקמן בשם הפמ"ג באופ"א) [וס"ל דאף שהריב"ש מסיק עיקר דאף ע"י טעימה יכול להרגיש מ"מ ס"ל להט"ז ופר"ח דדוקא במכניס לפיו אבל טעימה בלשון לחוד לא].

ומ"מ מבואר מדברי הט"ז שלא התיר לגמרי כהפר"ח ורק בספק איסור התיר.

[ועיין ריטב"א קידושין עט. מבואר שאין לטעום בלשון מחבית של טבל להרגיש אם הוא יין או חומץ והתם אין הטעימה נצרכת להרגיש את התערובת ולכאו' סגי בטעימה בלשון ומ"מ אסר וזה דלא כהפר"ח, אבל הט"ז לא התיר אלא בספק איסור ואולי התם נמי בעי טעימה גמורה ע"י בליעה כדי להרגיש את הטעם בין יין לחומץ].

וצ"ב רב שהרי האיסור טעימה במכניס לפיו אין לו היתר בספק כדחזינן בד' הריב"ש גבי קפילא דהתם נמי ספק הוא, א"כ למה איסור טעימה בלשון ניתר בספק.

א. ביד יהודה צח-ב באר דהט"ז מודה שיש לאסור גם טעימה בלשון אבל לא משום שמא יאכל [כמהרש"ל וסייעתו] דאיסור זה וודאי אסור גם בספק, רק טעם האיסור משום דקי"ל שהיתר הנוגע באיסור בעי הדחה א"כ אחר שטועם מן האיסור צריך להדיח לשונו, ולכך אסור לטעום שמא ישכח להדיח, וכדקי"ל שאסור להניח צונן בצונן שמא ישכח, ובספק לא החמירו בזה.

ב. בפמ"ג מ"ז צח-ב,מב-ד באר דעתו דטעימה אסורה מדרבנן כמהרש"ל וסייעתו ומ"מ בספק דרבנן הקילו, וכ"כ בכו"פ מב-ב להתיר מטעם זה, ולפי"ד גם להכניס לפיו מותר בספק, וצ"ע [ועיי"ש שרצה לומר דאף מהרש"ל מודה ולא אסר אלא בבשר שלא נמלח משום דאיתחזק איסורא, עיי"ש].

אלא דלפי"ז יחזור משה"ק מהא דקפילא מ"ט אסור לטעום בלשונו הרי הוא רק ספק איסור ושרי טעימה, ועיין יד יהודה שהוכיח מזה כשיטתו שיש איסור גם בטעימה אם לא במקום ספק.

אבל בפמ"ג כתב דטעימה לתוך פיו ל"מ לטעימת קפילא אם לא שבולע מעט ובזה הוא איסור גמור מדאורייתא ואין לו היתר בספק [וכש"כ הריב"ש, מיהו כבר הבאנו שתמהו עליו שהריב"ש חזר בו מזה].

ולפי"ד זהו ביאור ד' הט"ז שכתב שטעימת קפילא בעי אכילה ממש היינו שצריך לבלוע דלא כש"כ לעיל בשם אחרונים לבאר כוונתו.

**ד. ביאור דעת מהרש"ל-**

עכ"פ למדנו מזה פלוגתת הפר"ח והמהרש"ל אם יש איסור בטעימה בלשון, ודעת המהרש"ל צ"ב שהרי מבואר בריב"ש טעם הגזירה משום שמא יבלע ממנו וזה לא שייך היכא שטועם בלשונו רק אם מכניסו לפיו?

וראיתי מבארים דס"ל להמהרש"ל שאין הגזירה כפשטות לשון הריב"ש שמא יטעה ויבלע רק שמא מתוך שיתחיל באכילה יבוא לאוכלו בכוונה, וכש"כ לעיל שכן מבואר בלשון התבו"ש מב-ד, וא"כ אף בטעימה בלשון י"ל כן.

[וע"ע בתבו"ש מב-ד שהוכיח לאסור כדעת מהרש"ל שהרי הריב"ש למד דבריו מהא דאסור להריח בת תיהא אף שאינו אוכל ממש, והתם נמי לא עדיף מטעימה]

אבל דעת הפר"ח כפי פשטות לשון הריב"ש שמא יבוא לבלוע מעט וא"כ בטעימה בלשון גרידא שרי.

[ועפי"ז י"ל הטעם שהפר"ח לא ניח"ל בתי' התבו"ש על השו"ע דבדבר מר אין לחוש שמא יאכלנו, דלפי"ד הפר"ח דחייש שמא בלא משים יבלע מעט ס"ל שיש לחוש כן גם בדבר שא"ר לאכילה, ועיין לעיל מש"כ.

וכן א"ש בזה שהפר"ח פליג על הצ"צ שהבאנו וגם בדבר פגום אוסר טעימה, ול"ל סברת מטה יהונתן הנ"ל].

**ה. להלכה-**

להלכה עיין בפמ"ג צה-טו דבאיסור תורה בכל ענין אסור לטעום וכדעת מהרש"ל ואף בלשון לחוד.

אבל באיסור דרבנן כתב הפמ"ג שאין לאסור אלא בנתינה לתוך פיו [ולא קי"ל כהצ"צ להתיר גם בזה], אבל בלשון יש להתיר בצירוף דעת הפר"ח שמתיר לעולם טעימה בלשון.

ובאיסור פגום דעת הרבה אחרונים להתיר טפי כהצ"צ דאף בהכנסה לפיו שרי [דלא כהפר"ח], וכן הבאנו לעיל מהתבו"ש וכ"נ בפר"ת קח-ה, ויד יהודה קח-מ, וכ"נ בנוב"י דבזה דעתו להקל טפי.

ונפק"מ מכ"ז במשחת שיניים שהיא פגומה דטעימה בלשון שרי לכה"פ, אבל צ"ע אם יש להתיר להכניסו לפיו דלא כהפר"ח, ועי' בהר צבי יו"ד-צה וספר רבבות אפרים בשם הגר"מ פיינשטיין שהסכימו להתיר בזה מעיקר הדין, אלא שיש מקום להחמיר כהפר"ח.

1. בפר"ח דחה תירוצו דמ"מ יש לאסור משום דם שבכבד, ובתבו"ש סק"ה כתב שבאמת מדיח את הכבד מקודם ומ"מ אם יש בו מרה ירגיש אותו גם אחר הדחה.

   ובפמ"ג מ"ז צה-טו תי' עפי"ד הצ"צ שבאיסור דרבנן אין איסור טעימה, וה"נ דם שבכבד אינו אסור מה"ת כש"כ הש"ך עג-יט, ועיין לקמן. [↑](#footnote-ref-2)