מקלקל בחבורה א
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק וישב כ' כסליו תשס"ח

**א**

א] שבת דק"ו., תני רבי אבהו קמי' דרבי יוחנן כל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר, אמר לי' פוק תני לברא חובל ומבעיר אינה משנה, ואת"ל משנה חובל בצריך לכלבו מבעיר בצריך לאפרו.

והתוס' שם פירשו, ז"ל, דר' אבהו ור' יוחנן אליבא דר"ש פליגי, דר"א סבר דחובל ומבעיר אע"פ שאינו צריך לכלבו ולאפרו חייב לר"ש דגמר ממילה והבערת בת כהן, ור"י סבר דר"ש נמי לא מחייב אא"כ איכא קצת תיקון כגון דצריך לכלבו ולאפרו דמילה והבערה איכא קצת תיקון שהוא צורך מצוה, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

והנה גרסינן בסנהדרין דפ"ד:, והדתנן מחט של יד ליטול בה את הקוץ ליחוש דילמא חביל והו"ל שגגת סקילה, התם מקלקל הוא, הניחא למאן דאמר מקלקל פטור אלא למאן דאמר חייב מאי איכא למימר, מאן שמעת לי' דאמר מקלקל בחבורה חייב ר"ש היא, ור"ש האמר כל משאצל"ג פטור עלי'.

והנה בפשוטו הי' נראה לדעת התוס', דמש"א התם דלמ"ד דמקלקל בחבורה חייב יש לחוש שמא יחבול והו"ל שגגת סקילה, אלא דהוי זה משאצל"ג, הוא רק לדעת ר' אבהו דס"ל דמקלקל בחבורה חייב אף בשאין בזה תיקון כלל, דלדעת ר' יוחנן דמקלקל בחבורה אינו חייב אלא בשיש בזה תיקון קצת, הרי דהתם דליכא תיקון כלל בהוצאת הדם יש לפטרו.

אמנם הנה בד' התוס' בסנהדרין שם אין נ' כן, עיי"ש שפירשו פלוגתא דר' אבהו ור' יוחנן, וסתימת דבריהם מ' דסוגיא דהתם אתיא אף כר' יוחנן.

ומצינו הדברים מפורשים כן בד' התוס' בב"ק דל"ד:, ז"ל, ע"כ נראה וכו' ורבי יוחנן סבר דאפי' ר"ש בעי תקון קצת וכו', וא"ת ואמאי מחייב רבי אבהו אע"פ שאין צריך לכלבו ולאפרו, הא כיון דאין צריך כלל משאצל"ג היא, דאע"ג דמחייב ר"ש מקלקל בחבורה מ"מ בעינן צריכה לגופה כדמוכח בריש הנחנקין וכו', ואור"י דכל הנך סוגיות כרבי יוחנן, עכ"ל.

והרי שפירשו התוס' דסוגיא דסנהדרין אתיא כר' יוחנן, וצ"ע רב, דהיאך מצי אתיא סוגיא דהתם כר' יוחנן, הרי לדעת ר' יוחנן לא מחייב ר"ש במקלקל בחבורה אלא בשיש תיקון קצת, וא"כ התם דליכא תיקון כלל אף ר"ש מודה דפטור, וכבר עמד בזה הפנ"י שם, עיי"ש מש"כ לדחוק בזה, ודבריו צ"ע.[[2]](#footnote-3)

ב] ונ' לישב, דהנה בטעם הא דפטר ר' יהודה בחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו, פירשו התוס', ז"ל, אבל לר' יהודה אפי' צריך לאפרו ולכלבו פטור, דאי"ז תיקון חשוב דאין דרך לחבול בחבירו כדי ליתן לכלבו או לשרוף גדיש בשביל האפר וכו', ור"ת מפרש דהא דחשיב לר' יהודה מקלקל בצריך לכלבו ואפרו לפי שאין התיקון בא באותה שעה אלא לאחר מכאן דלאחר שנעשית חבורה בא הדם ולאחר שכלתה ההבערה בא האפר, אבל בשוחט בשעת הקלקול בא לו התיקון שמוציאה מידי אבמה"ח וכו', עכ"ל.

ונ' דלב' הדרכים יסוד הדין חד הוא, דאיכא תרי גווני דמקלקל שיש בו תיקון, דאיכא גוונא דמכח הא דה"ז מתקן לא חשיבא המלאכה כלל כמלאכת קלקול, ואיכא גוונא דהגם דה"ז מתקן אכתי חשיבא המלאכה כמלאכת קלקול, ובכה"ג הגם דה"ז מועיל לתקן, מ"מ אין ע"ז תורת מלאכה, דכל שהמלאכה עצמה מלאכת קלקול היא, ל"מ מה שיש לו תועלת ממנה לאשוויי לה למלאכת מחשבת.

ולדעת התוס' כללא דמילתא הוא, דכל שדרך לקלקל קלקול זה לצורך התיקון, מהני זה דחזינן להמלאכה עצמה כמלאכת תיקון, וכגון שחיטה, דהואיל ודרך לשחוט לצורך אכילה, אין השחיטה מוגדרת כלל כמעשה קלקול, אך כל שאין דרך לקלקל קלקול זה לצורך התיקון, הרי דהמלאכה עצמה מלאכת קלקול היא, וע"כ הגם שיש בזה תיקון, מ"מ אי"ז מלאכת מחשבת,[[3]](#footnote-4) ולדעת ר"ת כללא דמילתא הוא, דכל שבשעת הקלקול בא התיקון, לא חזינן להמלאכה כלל כמלאכת קלקול, כיון שהיא מתקנת בשעתה, אך כל שאין התיקון בא באותה שעה אלא לאחר מכאן, הרי דבכה"ג הויא המלאכה עצמה מלאכת קלקול, שהרי בשעתה היא מקלקלת, וע"כ הגם שיש בזה תיקון אי"ז מלאכת מחשבת.

ולפ"ז נמצא, דהא דמחייב ר"ש במקלקל בחבורה והבערה בשיש שם תיקון קצת כחובל וצריך לאפרו ומבעיר וצריך לכלבו, היינו דהגם דהמלאכה עצמה מלאכת קלקול היא ואינה מלאכת מחשבת, מ"מ כיון שיש שם תיקון הוי זה מלאכת מחשבת קלישא, וסגי בזה לחייב בחבורה והבערה.

ג] והנה בהא דאמרי' לעיל דע"ג: דהחופר גומא וא"צ אלא לעפרה הוי מקלקל, הק' הראשונים דמ"ט חשיב כמקלקל, הרי הוא מתקן בהעפר, ומ"ש מחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו דלא חשיב כמקלקל, (עכ"פ היכא שהדרך לעשות כן), ע' תורי"ד ומאירי בסוגיין כמה דרכים בזה, ובחי' הראב"ד ב"ק דל"ד: הוכיח מזה דאף חובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו הוי מקלקל, עיי"ש, ואכמ"ל.

והאחרונים כתבו בזה, עפמש"כ התוס' בסוגיין, ז"ל, וא"ת צריך לכלבו ולאפרו היכי חשיב צריכה לגופה מ"ש מחופר גומא ואינו צריך אלא לעפרה, וי"ל דלא דמי דהכא הוא צריך לנטילת נשמה כדי לתת לכלבו דהיינו הדם כי הדם הוא הנפש ומבעיר נמי צריך להבערה כדי לעשות אפר כמו מבעיר כדי לבשל קדרה, אבל חופר הגומא נעשית מאלי' ואינו נהנה ממנה כלום, עכ"ל, ועד"ז הוא גם לגבי דין מקלקל, דבחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו, כיון שהוא צריך למלאכה לצורך התיקון, חשיבא המלאכה כמלאכת תיקון, ומשא"כ בחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דאינו נהנה כלום מהגומא, לא חשיבא עשיית הגומא כמלאכת תיקון.[[4]](#footnote-5)

ולפמש"נ נ' די"ל, דכ"ז הוא בשאר מלאכות דלא מיחייב אלא בדהויא המלאכה מלאכת תיקון, וע"כ בחופר גומא וא"צ אלא לעפרה דהמלאכה עצמה מלאכת קלקול היא שאינו נהנה ממנה כלום אינו חייב, אך בחובל ומבעיר דנתחדש דחייבין אף בדהויא המלאכה מלאכת קלקול, הרי דאף לדעת ר' יוחנן דאינו חייב אלא בשיש תיקון קצת, י"ל דלזה סגי גם בתיקון שאינו מכח המלאכה, דכל הא דל"מ תיקון שאינו מכח המלאכה, הוא בשאר מלאכות דלא מיחייב אלא בדהויא המלאכה עצמה מלאכת תיקון, ותיקון שאינו מכח המלאכה ל"מ לאשוויי להמלאכה כמלאכת תיקון, אך בחובל ומבעיר דחייבין עליהן אף בדהויא המלאכה מלאכת קלקול, הרי דהגם דבעי' שיהא לו תיקון קצת, י"ל דלזה סגי שיש לו תועלת קצת ממעשה זה, ול"ב שתהא התועלת מן המלאכה, וע"כ אף בגוונא שהתיקון אינו מכח המלאכה, נמי סגי בזה לחייבו.

אשר לפ"ז י"ל, דאף בנוטל את הקוץ ועביד חבורה, הרי דהגם דליכא תיקון כלל בעשיית החבורה, מ"מ כיון שמעשה זה דנטילת הקוץ אשר עי"ז נעשית החבורה הוי מעשה תיקון, סגי בזה לחייבו, שהרי ל"ב שתהא החבורה עצמה מלאכת תיקון, אלא כל שיש תיקון במעשה המלאכה סגי בזה, וי"ל דלזה סגי גם במה שיש תיקון בנטילת הקוץ, וע"כ שפיר אתיא סוגיא דסנהדרין כר' יוחנן.[[5]](#footnote-6)

והאמנם התם הוא מחודש טפי מבההיא דחופר גומא, דבחופר גומא הרי דהגם דאין התיקון מכח מלאכת הבנין, מ"מ הוי התיקון מכח נטילת העפר שהיא יוצרת את הגומא, וע"כ דנו הראשונים בזה דמ"ט חשיב חפירת הגומא לקלקול, ומשא"כ בנוטל את הקוץ דאין התיקון שייך כלל למעשה החבורה, שהרי אין התיקון כלל מכח מעשה הוצאת הדם, אלא דמעשה נטילת הקוץ גורם ג"כ ליציאת דם, וע"כ בזה לא דנו הראשונים כלל דמ"ט חשיבא החבורה לקלקול (ותי' התורי"ד והמאירי בסוגיין בשם חכמי ההר, ל"ש התם), ודמי לגורר מטה ועושה חריץ דעשיית החריץ חשיבא כקלקול גמור, הגם דגרירת המטה הויא תיקון, וי"ל דזה ל"מ כלל לחשוב שיש תיקון קצת בחבורה, אך י"ל דמ"מ כיון שמעשה נטילת הקוץ גורם ליציאת הדם, חשיב שיש תיקון קצת במעשה המלאכה, וביותר ניחא למש"כ התוס' בסנהדרין שם דהסוגיא איירי בגוונא דיש לחוש דיהא זה פס"ר שיצא דם, ובכה"ג יש מקום להבין דחשיב שיש תיקון במעשה החבורה, כיון שהתיקון דהוצאת הקוץ גורם בהכרח לחבורה, וצ"ע עוד בזה, ועיקר הדברים דאף כה"ג דאין התיקון שייך כלל למעשה המלאכה ה"ז מועיל, מצינו כעי"ז באג"ט טוחן סק"י (שהבאנו לעיל בהערה) שכל שיש תיקון במלאכה עצמה הגם דהוא א"צ לזה והוי כמקלקל, מ"מ מהני לזה מה שיש לו צורך בדבר אחר, הגם שאינו כלל מכח המלאכה, כמכבה את העליונות והובערו התחתונות מאליהן, דכיבוי העליונות אינו שייך כלל להבערת התחתונות, ואך דא"א לזה בלא זה.

שוב הראוני בהגה' חת"ס בב"ק שם, ז"ל, והך דפ' הנחנקין וכו' לר' יוחנן פריך, ועפמ"ש תוס' וכו' כשמתחיל להסיר שמא יתהפך וכו' ע"ש, ובלי ספק כשיתהפך יהי' תיקון קצת להחזיר המחט למקומה, וע"ז פריך הא מקלקל בחבורה חייב כשיש תיקון קצת וכו', עכ"ל.

ד] ונ' להוסיף עוד בזה, דהנה בעיקר מש"כ התוס' בדעת ר' יוחנן דהגם דמקלקל בחבורה חייב, מ"מ בעינן שיהא קצת תיקון, צ"ב גדר הדברים, דכיון דאף המקלקל בחבורה חייב, ומשום דל"ב מלאכת מחשבת, מ"ט היכא דהוי מקלקל גמור ה"ה פטור, ועי' בד' התוס' בב"ק דל"ה. שהבאנו להלן, ובפשוטו צל"פ דהיינו דהגם דל"ב בחבורה והבערה מלאכת מחשבת מעליא, מ"מ בעינן עכ"פ שיהיו מלאכת מחשבת קלישא, ובמקלקל גמור שאי"ז כלל מלאכת מחשבת, ה"ה פטור.

אמנם צ"ב בזה, דהנה בכריתות די"ט: אמרו דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק בחבורה חייב, ופירשו התוס' לעיל דע"ה. וביומא דל"ד: ובב"ק דל"ה. ובסנהדרין דפ"ה. דהיינו משום דפטורא דמקלקל הוא משום דינא דמלאכת מחשבת, ופטורא דמתעסק הוא משום דינא דמלאכת מחשבת, וכיון דילפי' ממילה דמקלקל בחבורה חייב ול"ב בו מלאכת מחשבת, ה"נ מתעסק חייב.

והדברים צ"ב, שהרי לדעת ר' יוחנן אף המקלקל בחבורה אינו חייב אלא בשיש תיקון קצת, אך אם אין בו תיקון כלל ה"ה פטור, והנה הרי הא דאם אין תיקון כלל ה"ה פטור, הוא משום דינא דמלאכת מחשבת, והרי דאף בחבורה בעי' שתהא מלאכת מחשבת קלישא, וע"כ אינו חייב אלא בשיש תיקון קצת, וא"כ היאך ילפי' מינה דאף מתעסק חייב, הרי כיון דמקלקל גמור אינו חייב, הרי דהגם דל"ב שיהא תיקון גמור ותהא המלאכה מלאכת מחשבת מעליא, מ"מ מנלן דאף מתעסק בחבורה חייב, הרי י"ל דמתעסק אי"ז כלל מלאכת מחשבת, ודמי להיכא דמקלקל לגמרי דפטור.

והתוס' בב"ק דל"ה. הק' להיפך, ז"ל, וא"ת ור' יוחנן מ"ט דלא מחייב מקלקל גמור, דהא טעמא דמקלקלין פטורין היינו משום דבעינן מלאכת מחשבת כדמוכח בספ"ק דחגיגה, ולענין חבורה לא חיישינן אמלאכת מחשבת כדמוכח בס"פ ספק אכל דאמר הנח לחבורה הואיל ומקלקל חייב מתעסק נמי מחייב ומתעסק לא מפטר אלא מטעם מלאכת מחשבת, ותירצו, ז"ל, וי"ל נהי דלא בעינן מלאכת מחשבת מיהו כיון דגמרינן ממילה ומהבערת בת כהן לא מחייבינן אלא דומיא דהנהו דלא הוי מקלקל גמור אלא תקון במקצת, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש בסוגיין, ויש להסתפק אם כונתם דבאמת הגם דל"ב כלל מלאכת מחשבת, מ"מ נתחדש בזה פטור בפנ"ע דמקלקל גמור, וזה צ"ב, דמה מקור יש ממילה והבערת בת כהן לחדש פטור נוסף במקלקל גמור, או דהגם דל"ב מלאכת מחשבת מעליא, מ"מ מקלקל גמור שהוא מופקע לגמרי מתורת מלאכת מחשבת, ה"ה פטור, ולדרך בתרא צ"ב להיפך, דהיאך ילפי' מהא דמקלקל בחבורה חייב דמתעסק נמי חייב.

והנה אמנם בשטמ"ק ב"ק: דל"ד: כתב בשם הרא"ה, ד?ובחי' הרמב"ן בסוגיין,

אך בד' התוס' בפסחים דע"ג. ב"ק דל"ד: וסנהדרין דפ"ד: מפורש דמש"א דמתעסק בחבורה חייב הוא אף לדעת ר' יוחנן, עיי"ש בדבריהם, וצ"ב הטעם בזה.

ובפשוטו צ"ל בזה, דקים להו לרבנן דמתעסק אי"ז הפקעה גמורה ממלאכת מחשבת, וע"כ כ"ה דהמקלקל בחבורה חייב אף בשאי"ז מלאכת מחשבת מעליא, ה"נ המתעסק בחבורה חייב.

ה] אך נ' די"ל עוד בזה, לפמש"כ הר"ן בסוגיין, ז"ל, ור' יוחנן וכו' שאין ללמוד מקלקל גמור בחובל ומבעיר ממילה והבערת ב"כ, משום דבהנהנהו הרי הוא מתכוין לדבר וכו' הלכך כל שעושה מלאכתו בכונה מלאכת מחשבת מקריא להיות חייב עלי', אבל מקלקל גמור "מלאכה של שטות היא וא"א שתהא קרוי' מלאכת מחשבת שיתחייב עלי'", הלכך את"ל משנה אליבא דר"ש, חובל בצריך לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו שהוא מתכוין לאיזה דבר, ואע"פ שהיא מלאכה של קלקול חייב עלי' לר"ש וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ן, דהא דס"ל לר' יוחנן דמקלקל גמור פטור אף בחבורה והבערה, הוא משום דבמקלקל גמור הוי זה מלאכה של שטות, וע"כ א"א שתהא קרוי' מלאכת מחשבת שיתחייב עלי'.

ובביאור הדברים מבו' בל' הר"ן, דהך דינא דהמקלקל בחבורה והבערה חייב, לאו היינו דבחבורה והבערה ל"ב מלאכת מחשבת, אלא היינו דנתחדש דבחבורה והבערה אף מלאכת קלקול מיקריא מלאכת מחשבת,[[6]](#footnote-7) ואשר ע"כ ס"ל לר' יוחנן דבמקלקל גמור שהיא מלאכה של שטות א"א לחשבה כמלאכת מחשבת, וע"כ הוא פטור עלי' אף בחבורה והבערה.

אשר לפ"ז ניחא הא דמודה ר' יוחנן דילפי' מהא דמקלקל בחבורה חייב דמתעסק נמי חייב, דכיון דנתחדש בחבורה דאף אם הוי מקלקל חשיבא מלאכתו כמלאכת מחשבת וחייב עלי', ה"נ אף אם הוי מתעסק חשיבא מלאכתו כמלאכת מחשבת וחייב עלי',[[7]](#footnote-8) ול"ד למקלקל גמור שאינו חייב משום דהוי זה מלאכה של שטות וא"א לחשבה כמלאכת מחשבת, אך במתעסק דאי"ז מלאכה של שטות, שפיר מצינו לחשבה כמלאכת מחשבת, וע"כ הוא חייב עלי'.

ז] ולפ"ז מתבאר היטב הא דלדעת ר"ש דמקלקל בחבורה חייב, אף נוטל קוץ ועביד חבורה הוי שגגת סקילה, דהגם דבעי ר"ש תיקון קצת, הרי היינו רק כ"ה דלא ליהוי זה מלאכה של שטות, ולזה מהני הא דנטילת הקוץ גופה הויא מעשה תיקון, דכיון דיש תיקון במעשה זה כבר אי"ז בכלל מלאכה של שטות, והגם דהמלאכה עצמה הויא מלאכת קלקול, הרי המקלקל בחבורה חייב.

ואמנם פשוט דאי"ז מוכרח כלל, דשפיר י"ל דכיון שהוצאת הדם הויא קלקול גמור, הוי זה מלאכה של שטות, ול"מ הא דהמעשה עצמו הוי לצורך.

אך העירוני שאין הדברים מתישבים בד' התוס' בסוגיין שכתבו בד"ה בחובל, ז"ל, ור' אבהו אע"ג דלא חשיב צורך מצוה תיקון מ"מ צריכה לגופה חשיב, עכ"ל, וכ"כ התוס' בב"ק דל"ה., והיינו דמפרשי דהא דס"ל לרב אבהו דחובל ומבעיר חייב אף במקלקל גמור, הוא משום דס"ל דמצוה לא חשיב כתיקון כלל, וע"כ ילפי' מינה לחייב בחובל ומבעיר אף במקלקל גמור.

והנה אי נימא דהנידון לפטור במקלקל גמור הוא משום דהוי מלאכה של שטות ול"ש לחשבה כמלאכת מחשבת, א"כ היאך יליף ר' אבהו ממילה והבערת ב"כ לחייב בזה, הרי פשוט דאף אם מצוה לא חשיבא כתיקון כלל, מ"מ ל"ה זה מלאכה של שטות, וא"כ ליכא למילף מינייהו לחייב אף במקלקל גמור בחבורה והבערה דהוי זה מלאכה של שטות, ובע"כ מד' התוס' דהא דפטר ר' יוחנן במקלקל גמור הוא משום דלא מצינו למילף ממילה והבערת בת כהן לחייב רק היכא שיש קצת תיקון דהוי זה מלאכת מחשבת קלישא, וזהו שכתבו דר' אבהו דפליג הוא משום דס"ל דגם במילה ושריפת בת כהן ליכא תיקון כלל, ואי"ז מלאכת מחשבת כלל, וע"כ ילפי' מינייהו דחובל ומבעיר חייבין אף בשאין בהן תיקון כלל, וז"ב.

**ב**

ח] כתבו התוס' בסוגיין, ז"ל, וי"ל דאפי' במקלקל גמור משכחת לה דהויא צריכה לגופה כגון חובל ומבעיר באיסורי הנאה שסבר שיכול ליתן לכלבו ולבשל בו קדרה, עכ"ל.

והמהר"ם שי"ף בסנהדרין דפ"ד: כתב ע"ד התוס', ז"ל, ואף דלא מקלקל דהא איסוה"נ נינהו, מ"מ כל דלא מתקן מידי קלקול מיקרי, עכ"ל, ובאמרי בינה שבת סימן ל' כתב לדחות דמכוון התוס' לאיסוה"נ מכח הקדש, דהוי זה קלקול, אך בעונג יו"ט סימן מ"ד סוד"ה ובמאי כתב דדוחק לומר כן דלישנא דאיסוה"נ שכתבו התוס' לא משמע הכי.

אמנם הנה ?

] ונ' דהדבר חלוק, דהגם דמוכח מד' התוס' שמלאכה שאין בה תיקון כלל הויא בכלל מקלקל, כ"ז הוא היכא שאין תיקון במעשה המלאכה כלל, אך כל שיש בו תיקון, הגם שאין התיקון מכח המלאכה?

באג"ט חורש סק"ו, שכתב במש"כ המ"מ בדין חופר גומא וא"צ אלא לעפרה, דאם היתה הגומא במקום שאין בו קלקול חייב עלי' לדעת הרמב"ם דמשאצל"ג חייב, ותמה ע"ז האג"ט דאף אם היתה הגומא במקום שאין בו קלקול, מ"מ בדין שיהא פטור כיון שאין בזה תיקון, וכתב לישב דס"ל להמ"מ דהגם דבמקום שחפירת הגומא היא קלקול ל"מ התיקון שבנטילת העפר, מ"מ במקום שאי"ז קלקול שוב הוי מתקן משום העפר, עכ"ד, ולעיל סק"? בהערה הבאנו כעי"ז מאג"ט טוחן סק"י דהיכא שהמלאכה עצמה הויא תיקון ואך דהוא א"צ כלל לזה, הגם דס"ל דהוי זה בכלל מקלקל, מ"מ כל שיש לו צורך בגוף המעשה, מהני זה לחייבו.

והטעם בזה יל"פ עפי"ד הר"ן?

] ומצינו עד"ז בשו"ת הגרע"א ח"ה סימן י"ג, ז"ל, ובאמת נ"ל די"ל דדוקא גבי בת כהן וכן במילה החלישות הוי קלקול לר"ש, אבל בנותר וחלבי שבת דבלא"ה אסור בהנאה, ל"ש בו ענין קלקול, ולגבי זה י"ל דאפי' לר"ש מיקרי תיקון בשביל המצוה, עכ"ל.[[8]](#footnote-9)

ומבו' בד' הגרע"א, דהגם דמלאכה שאין בה תיקון כלל חשיבא כמקלקל, מ"מ סגי בצורך מצוה לחשבה כמלאכת תיקון, ורק היכא דיש בהמלאכה עצמה קלקול, ל"מ צורך מצוה לחשבה כמלאכת תיקון, וזה ע"ד מש"נ דהגם דתיקון שאינו מכח המלאכה ל"מ לחשוב המלאכה כמלאכת תיקון, כ"ז הוא היכא שיש בהמלאכה עצמה קלקול, אך היכא שאין בה קלקול, הרי דהגם דלי"ב תיקון ול"ה מלאכת מחשבת, מ"מ לזה מהני גם תיקון שאינו מכח המלאכה, וז"ב.

חידושי הרשב"א מסכת בבא קמא דף לד עמוד ב, וכן יש מקומות בתלמוד דמשמע דבעי ר' שמעון במקלקל בחבורה שום תיקון והנהו כר' יוחנן ודלא כר' אבהו, עכ"ל.

וצ"ב לאלו מקומות כוונת הרשב"א, ואולי צ"ל להיפך, ודלפ"ז כונתו לסוגיא דסנהדרין ולסוגיא דכתובות.

1. אך הרמב"ן בסוגיין פירש טעם הפלוגתא, דלעולם מודה ר' יוחנן דלר"ש ליכא כלל פטור מקלקל בחבורה והבערה, ואך דס"ל דבעי' שיהא צריך לכלבו ולאפרו כ"ה דיהא זה מלאכה הצריכה לגופה.

   ובדעת ר' אבהו כתב הרמב"ן ג' דרכים, חדא דאיהו פליג וס"ל דל"ב מלאכה הצריכה לגופה, ב', דאיהו ס"ל דכיון דמקלקל חייב חשיב זה מלאכה הצריכה לגופה, ג', דלא פליג כלל ע"ד ר' יוחנן, וכדרך קמא כ"כ גם בשטמ"ק ב"ק דל"ד בשם הרא"ה, ודרך מחודשת מצינו בתור"פ ב"ק שם, דר' אבהו נמי מודה דבעי מלאכה הצריכה לגופה ואך דאיירי בחובל ומבעיר באיסוה"נ וס"ל דחשיב זה מלאכה הצריכה לגופה, וע"ז גופא הוא דפליג ר' יוחנן וס"ל דכיון דאי"ז ראוי לו לא חשיב זה מלאכה הצריכה לגופה, ואינו חייב אלא בשהדם והאפר מותרין בהנאה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם בד' התוס' בב"ק י"ל, דלפי' קמא שפירשו דר' אבהו ס"ל דמשאצל"ג בחבורה חייב, הרי דזהו גופא טעמא דר' יוחנן דבעי' שיהא תיקון קצת, כ"ה דיהא זה מלאכה הצריכה לגופה, וכאשר כן פירשו הרמב"ן בסוגיין והרא"ה בב"ק שם, ומש"כ התוס' שם בהמש"ד דטעמא דר' יוחנן הוא משום דמקלקל גמור ל"ד למילה, הוא לפי' פי' בתרא דפירשו דר' אבהו נמי מודה דאינו חייב אלא במלאכה הצריכה לגופה, ואך דאיירי בגוונא דהוי זה מלאכה הצריכה לגופה, ובע"כ דר' יוחנן דפליג ופטר בכה"ג, הוא משום פטור מקלקל, והמש"ד התוס' שם אתיין כפי' זה, עיי"ש, ולפ"ז לק"מ מסוגיא דסנהדרין, אך הפנ"י פירש ד' התוס' כפשטם, דטעמא דר' יוחנן דבעי תיקון קצת הוא משום פטורא דמקלקל, ולפ"ז קשיא מסוגיא דסנהדרין, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה הבעה"מ בסוגיין והרשב"א בב"ק דל"ד: הוכיחו מסוגיא דפסחים דע"ג., דהיכא דהוי התיקון בגופו נפיק לי' מידי מקלקל, ול"ב שיהא התיקון רב על הקלקול אלא בתיקון שחוץ לגופו.

   ונ' בביאורו, שהרי נתבאר דהא דהיכא דהקלקול רב על התיקון ואין דרך לקלקל לצורך התיקון חשיב כמקלקל, הוא משום דכל שאין דרך לקלקל קלקול זה לצורך התיקון, הויא המלאכה עצמה מלאכת קלקול, ול"מ מידי מה שיש בזה תיקון, וכ"ז הוא היכא דהוי התיקון חוץ לגופו, דהמלאכה עצמה הויא מלאכת קלקול גמור, ואך שבאנו לדון דיהני מה שעושה כן לצורך תיקון לחשוב המלאכה כמלאת תיקון, ובזה הוא דאמרי' דרק אם דרך לעשות קלקול זה לצורך התיקון הוא דחשבינן למעשה המלאכה כמעשה תיקון, ומשא"כ היכא שיש תיקון בגופו, הרי הויא המלאכה עצמה מלאכת תיקון, ואף שיש בה קלקול רב אי"ז מפקיע ממנה שם מלאכת תיקון, וז"פ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובאג"ט טוחן סק"י כתב, דכ"ז היכא שאינו מתקן כלל בהמלאכה עצמה, אך היכא שהמלאכה עצמה הוי תיקון ואך דהוא א"צ להם וע"כ אי"ז בכלל מתקן, שפיר מהני הא דיש לו צורך אחר בזה, והוכיח כן מהא דהמכבה גחלת של עץ שלא יזוקו בה רבים חייב למ"ד דמשאצל"ג חייב עלי' הגם דעיקר מלאכת הכיבוי היא בעשיית הפחמים, וכמו שפירש"י לקמן דקל"ד. דהא דליכא איסור כיבוי מה"ת בגחלת של מתכת, הוא משום דאינו נעשה פחם, (אך באבנ"ז או"ח סימן רכ"ט הביא מש"כ היראים דהא דאין כיבוי מה"ת במתכת, הוא משום דל"ה כן במשכן, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרמב"ם), וכן במש"כ התוס' ביומא דל"ד בנתכוין לכבות העליונות והובערו התחתונות מאליהן דהוי זה משאצל"ג שאינו צריך כלל להבערת התחתונות ולר"י ה"ה חייב, הגם שאין הבערת התחתונות סיבה שעי"ז יתכבו העליונות ואפ"ה הוא חייב ולא חשיב כמקלקל.

   אמנם דבריו מיוסדים על הא דפשיט"ל דמלאכה שאין בה לא תיקון ולא קלקול חשיבא כמקלקל, ע' בדבריו במלאכת חורש סק"ו, אך אי נימא דכה"ג לא חשיבא כמקלקל, ניחא, דע"כ בכיבוי גחלת של עץ ובכיבוי הגחלים התחתונות שאין בזה קלקול כלל, שפיר מהני הא דה"ז מתקן במקום אחר, וגם אי נימא דכה"ג שאין בזה קלקול כלל חשיב כמקלקל, מ"מ נת' להלן סק"? דמהני לזה תיקון מן הצד, וניחא דבהני גווני ה"ה חייב.

   עוד יש לדון בדבריו, שנקט דהגם דהוי מתקן במה שעושה הפחמים ובמה שמבעיר התחתונות, מ"מ כיון שהוא אינו צריך להן כלל הוי בכלל מקלקל, ואינו חייב אלא מכח התיקון שמן הצד, וזה חידוש רב, דבפשוטו לענין פטורא דמקלקל לא אזלי' בתר דידי', אלא כל שהמלאכה מצ"ע הויא תיקון, הגם שהוא אין לו צורך בזה, ה"ה חייב, ואך דהוי משאצל"ג, ואולי ל"ד נקט האג"ט שהחיוב הוא משום התיקון שמן הצד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועד"ז י"ל גם בסוגיא דכתובות ד"ה: דבעי התם אם לדם הוא צריך ואסור או"ד להנאת עצמו הוא צריך ושרי, ואת"ל וכו', ואת"ל מקלקל בחבורה במקלקל הלכה כר"י או הלכה כר"ש, וצ"ב דלדעת ר' יוחנן דמודה ר"ש במקלקל גמור שאינו חייב, א"כ מ"ט התם ה"ה חייב לר"ש אף אם הוי מקלקל, ובפשוטו י"ל דסוגיא דהתם אתיא כר' אבהו, גם י"ל, דהרי התם מיבע"ל דילמא חשיב מתקן, וע"כ שפיר י"ל דאף להצד דחשיב כמקלקל, מ"מ יש בו תיקון קצת, וע"כ ה"ה חייב גם לדעת ר' יוחנן, ולמש"נ ניחא, דכיון דבחבורה חייבין אף על מלאכת קלקול, הרי דהגם דבעי' שיהא בהמעשה תיקון קצת, הרי דלזה מהני מה דהביאה עצמה הויא תיקון. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועפי"ז יש להבין טפי הא דמודה ר"ש בחבורה והבערה דבעי' שיהיו מלאכה הצריכה לגופה, והתוס' לעיל דע"ה. הקשו דהרי הא דמשאצל"ג פטור עלי' הוא משום מלאכת מחשבת, ובחבורה והבערה דל"ב מלאכת מחשבת מ"ט בעינן שתהא צריכה לגופה, והתוס' ביומא דל"ד: ובסנהדרין דפ"ה. כתבו מכח זה דהא דמשאצל"ג פטור עלי' אי"ז משום דינא דמלאכת מחשבת, ולפ"ד הר"ן דאף בחבורה והבערה בעי' מלאכת מחשבת, ואף שנתחדש דחשיבי מלאכת מחשבת אף בדהוי זה מקלקל, יש מקום לחלק דהגם דנתחדש דמקלקל ומתעסק בחבורה והבערה חשיבי כמלאכת מחשבת, מ"מ משאצל"ג לא חשיבא בהו כמלאכת מחשבת, וע"כ הוא פטור עלי'.

   ונ' עוד עפי"ז, דהנה בחי' חת"ס בסוגיין הק', לדעת הרמב"ם דחובל חייב משום דש, א"כ מ"ט לא ילפי' מהא דמקלקל בחבורה חייב דה"נ כל מקלקל בדישה חייב, והק' כן גם להסוברים דחייבין במילה משום גוזז, ועיי"ש שכתב לחדש, ז"ל, ע"כ צ"ל אה"נ אין שום מלאכה מיוחדת לזה אלא כל מלאכה ומלאכה שנעשית ע"י חבורת בעלי חיים חייב אפי' מקלקל, עכ"ל, וכ"כ בחי' חת"ס בכתובות ד"ה:, ז"ל, מתקן הוא אצל הפתח רש"י כ' דלא גרסי' את"ל מקלקל כו' ומתוס' נראה דגרסי לי' וכו', ע"כ אני אומר לפע"ד דהא מקלקל חבורה ל"ה מאבות מלאכות כלל וחושב אני דכמה מלאכות כלולים בו לפעמים חובל וצריך לדם ואז הוא מפרק, ואי צריך לצבוע ה"ל צובע, ואי עושה פתח ע"י החבורה ה"ל בונה, ואי נוטל נשמה ה"ל כמו שוחט, ואי גזז הו"ל גוזז וכן לעולם, ומדאיצטריך רחמנא למשרי מילה בשבת ילפי' דכל מלאכות הנעשים ע"י חבורה מחייב אפי' אם יהי' מקלקל וכו', עכ"ל, והדברים מתבארים טפי ע"פ יסוד ד' הר"ן, דלא נתחדש בחבורה דל"ב בה מלאכת מחשבת, אלא נתחדש דמעשה חבורה חשיב כמלאכת מחשבת אף במקלקל, וע"כ שפיר י"ל דכל מלאכות דהוו ע"י מעשה חבורה חשיבי כמלאכת מחשבת, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. וצל"פ דהא דמקלקל פטור משום מלאכת מחשבת והא דמתעסק פטור משום מלאכת מחשבת, אי"ז ב' דינים חלוקים, דמקלקל אי"ז מלאכה חשובה, ומתעסק אין מחשבתו למלאכה, אלא אף הא דמתעסק פטור הוא משום דכל של"ה מחשבתו למלאכה אי"ז מלאכה חשובה, וע"כ בחבורה שנתחדש דאף במקלקל חשיבא מלאכתו כמלאכת מחשבת, ה"נ אף במתעסק חשיבא מלאכתו כמלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיקר מה דקשיא לי' להגרע"א ז"ל שם, דמ"ט צריך קרא דחלבי שבת קריבין ביוהכ"פ ומ"ט אין שורפין קדשים ביו"ט הרי הוי זה מקלקל, צ"ב, שהרי ר"ש דס"ל דצורך מצוה לא חשיב תיקון, יליף מהבערת בת כהן דהמקלקל בהבערה חייב, וא"כ שפיר בעינן קרא דחלבי שבת קריבין ביו"ט ודאין שורפין קדשים ביו"ט, דאף דהוי מקלקל, הרי המקלקל בהבערה חייב, וכנראה מכוון קו' הגרע"א ז"ל, דמ"ט בעי ר"ש למילף מהבערת בת כהן דמקלקל בהבערה חייב, ולא יליף לה מדבעינן קרקא דחלבי שבת קריבין ביוהכ"פ ומהא דאין שורפין נותר ביו"ט, אך הדברים באו סתומים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)