עניני מוקצה - הרב זאב גלוסקינוס
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה

בס"ד

**עניני מוקצה**

**סימן א'**

**בענין טלטול מן הצד לצורך דבר המותר**

א. ב' המהלכים בביאור טמה"צ לצורך דבר המותר, והרא"ש שמתיר בטלטול בגופו לצורך דבר האסור מסתדר רק עם האופן הא'. ב. צ"ע בסתירת דברי המג"א. ג. דברי התוס' ישנים בביאור הא דהקילו במת יותר והחמירו בו יותר. ד. בדברי הפמ"ג בלצורך מקומו. ה. עוד בדברי המג"א דהוכיח בשו"ע ס"ה דלא קיי"ל כרא"ש.

כ' התוס' והראשונים דהא דקיי"ל דשרי טמה"צ הוא רק לצורך דבר המותר אבל לצורך דבר האסור לא, ולכן אסור לטלטל מת טמה"צ, דלא הוי לצורך דבר המותר, ועיי' בחזו"א שביאר דכשעושה לצורך דבר המותר חשיב טמה"צ, אבל כשעושה לצורך דבר האסור הוי טפי טלטול על המוקצה ואסור, ולפי"ז החילוק בין לצורך דבר המותר לצורך דבר האסור הוא בחומר הטלטול[[1]](#footnote-2), אמנם בריטב"א בכמה מקומות מש' שאין חילוק בחומר הטלטול, רק שהתירו טלטול מן הצד רק לצורך דבר היתר דהיינו לצורך שבת ולא לצורך דבר איסור.

והנה מבו' במשנה דף קמא. דשרי לטלטל בגופו קש שעל גבי המטה, והגמ' מוכיחה מזה דטמה"צ שרי, וברא"ש שם כ' דטלטול בגופו קיל טפי ושרי אפי' לצורך דבר האסור (וכ"פ השו"ע שי"א ס"ח) ולכן שרי לטלטל הקש בשביל לשכב עליו, אמנם הר"ן שם כ' דחשיב טלטול לצורך דבר המותר. ועיי"ש במ"א סקכ"ד שמק' דלפי הר"ן אין מקור לחדש דטלטול בגופו שרי לצורך דבר האסור, ורק הרא"ש סובר דחשיב לצורך דבר המותר רק כשאינו צריך את הדבר האסור כצנון עיי"ש.

ומבואר במ"א דנח' הר"ן והרא"ש באופן שמטלטל את הקש לשכב עליו, דלר"ן חשיב לצורך דבר המותר שהרי המטרה היא לשכב עליו שהוא דבר המותר[[2]](#footnote-3), ולרא"ש חשיב דבר האסור דמ"מ מטלטל בשביל הקש ולכן ע"כ ההיתר מכח שלצורך גופו שרי אפי' לצורך דבר האסור.

ומטו בי מדרשא דמח' זו תלויה בשני הצדדים שנתב' בסברת החילוק בין לצורך דבר המותר לצורך דבר האסור, שאם הגדר דלצורך דבר האסור הוי טפי טלטול על המוקצה, א"כ גם כאן אף שמטלטל הקש בשביל לשכב הא ודאי דמכוין לטלטל את הקש עצמו והוי כלצורך דבר האסור וכמוש"כ הרא"ש אבל אם ננקוט שסברת החילוק היא שהותר טמה"צ רק לצורך היתר א"כ לשכב ודאי דחשיב צורך היתר שיותר בשבילו טמה"צ וכמו שכ' הר"ן.

והנה מה שכ' הרא"ש דטלטול בגופו שרי טפי אפי' לצורך דבר האסור, ק' שהרי הגמ' מוכיחה מהמשנה של קש שטמה"צ שרי ואם טלטול בגופו קיל איך אפשר להוכיח לטמה"צ. אמנם עפימש"נ מיושב היטב דבאמת טמה"צ לצורך דבר המותר שווה לגמרי לטלטול מגופו ושניהם מותרים, רק דבאופן שעושה טמה"צ לצורך דבר האסור הוי טלטול ישיר וחמיר אבל טלטול בגופו אפי' כשעושה לצורך המוקצה הוי כטמה"צ, ומ"מ חומר טמה"צ לצורך דבר המותר, הוי כטלטול בגופו בכל אופן.

ונמצא לפי"ד דלא רק שלר"ן דהחשיב טלטול קש כצורך דבר המותר, אין מקור מהמשנה של קש להתיר טלטול בגופו לצורך דבר האסור וכמו שכ' המג"א, אלא יש גם הכרח שיסבור שטלטול בגופו אסור לצורך דבר האסור, שכיון שסובר דגדר לצורך דבר המותר הוא שלא הקילו רק לצורך[[3]](#footnote-4), א"כ ע"כ ממה שהגמ' הוכיחה דשרי טמה"צ מהא דשרי טלטול בגופו ע"כ ששוים בדינם, ורק לרא"ש שגדר לצורך דבר המותר הוא שהוי פחות טלטול על המוקצה, שייך לחלק דבטלטול בגופו בכל גווני הוי כטלטול מן הצד וכמוש"נ.

אמנם עיי' במג"א סי' רעו סקי"א וסי' רעט סק"ח שמבו' שפסק כסברת הר"ן דלצורך שמוש המותר בדבר האסור חשיב לצורך דבר המותר ושרי טמה"צ, וק' דכיון שהשו"ע פוסק את דברי הרא"ש דשרי טלטול בגופו לצורך דבר האסור (ולא נר' דהמ"א חולק על היתר זה, וגם להדיא פסק כן) א"כ תמוה איך פסק את דברי הר"ן דחשיב כה"ג לצורך דבר המותר.

ומתרי טעמא וכמוש"נ הא' דכיון דכל המקור של הרא"ש הוא מהמשנה של קש, ממילא אם פוסקים את הר"ן דחשיב שם לצורך דבר המותר, אין מקור לחידושו של הרא"ש דטלטול בגופו קיל, וביותר דלר"ן ששרי לצורך שמוש מותר בדבר האסור, וע"כ דגדר לצורך דבר המותר הוא שהקילו רק כשיש צורך, א"א כלל לחלק בין טמה"צ לטלטול בגופו שהרי הגמ' מדמה את שתיהם וכמוש"נ ודעת המ"א צע"ג.

והנה התוס' ישנים דף מד. מבאר למה התירו טמה"צ לצורך דבר המותר ואסרו לצורך מת, ואילו ככר ותינוק התירו לצורך מת ואסרו לצורך דבר המותר, וכ' דעפ"י חילוק התוס' דלא הותר טמה"צ לצורך דבר האסור את"ש. ונראה ברור שנקט דסברת החילוק בין צורך דבר המותר לצורך דבר האסור כחזו"א דלצורך דבר האסור הוי טלטול טפי, וממילא לא הותר למת טמה"צ כיון שהוא כטלטול ישיר, אף שמת זו יותר סיבה להתיר מאשר צורך דבר המותר.

דאם הוא רק סברא שהתירו רק לצורך דבר המותר, אכתי ק' למה התירו לצורך דבר המותר יותר מלמת, הא חזינן בככר ותינוק דיותר יש להקל במת, ובדברי המג"א ק' באמת איך התירו טמה"צ לצורך דבר המותר יותר מלמת וצ"ע[[4]](#footnote-5).

והנה הפמ"ג סי' שח במשב"ז סקי"ח כשמבאר את סברת המ"א דשרי, הוסיף ביאור דאם התירו טמה"צ לצורך מקומו כ"ש לצורך גופו, ולפי מה שנתב' דסברת המ"א היא דהותר טמה"צ לצורך דבר היתר, אינו מובן מה השייכות לצורך גופו ומקומו, ששם הכונה שטלטולים אלו לא נאסרו וצורך גופו קיל טפי כמבו' בגמ', משא"כ כאן הרי הוי מוקצה גמור דאסור גם לצוגו"מ, רק ההיתר משום שטמה"צ הוא טלטול יותר קל והותר לצורך שבת וצ"ע[[5]](#footnote-6).

ונר' דהפמ"ג סבר שאין כונת המ"א דהתירו טמה"צ לצורך שבת, אלא דבכל מוקצה טלטול לצורך גופו או מקומו הוא קל יותר, ולכן בכשמל"א שרי לגמרי, ואף שבמוקצה גמור אסור אפי' לצוגו"מ, מ"מ בצירוף טמה"צ שרי לצוגו"מ, ולכן שייך לומר ק"ו דאם חזינן דהתירו טמה"צ לצורך מקומו כ"ש לצורך גופו[[6]](#footnote-7).

ולפי הפמ"ג מתיישב היטב מה שהק' למה לא התירו לצורך מת טמה"צ, הא חזינן בככר ותינוק דהתירו לצורך מת יותר מלצורך שבת, דכל מה שהותר טמה"צ הוא בצירוף שהוא טלטול קל לצוגו"מ, אבל טלטול מוקצה גמור מחמה לצל לא הותר מעולם אפי' שהוא טמה"צ, ולכן לא הותר במת אף שיש סיבה להקל במת יותר מצורך שבת.

והנה עיי' שם במג"א (שי"א סקכ"ד) שכ' דמס"ה מוכח דלא כרא"ש, ועיי"ש בשו"ע ס"ה שכ' דאם צריך למקום שהמת בו או לדבר שהמת מוטל עליו מותר לטלטל מן הצד. ודברי המג"א הם פלא עצום דהא ס"ה ודאי דלכ"ע חשיב לצורך דבר המותר כיון שמטלטל בשביל המקום או המטה, וככל טלטול לצורך דבר המותר וכמו כר עם מעות וחבית עם אבן המבו' בגמ' דשרי לטלטל לצורך מקומו, ומה השייכות לדברי הרא"ש שמטלטל בשביל לשכב על הקש וצ"ע[[7]](#footnote-8).

ולכאו' נראה לומר שסבר המג"א דכל מה ששרי טמה"צ לרא"ש הוא כשרוצה להשתמש בדבר ומסלק ממנו המוקצה, ואז נחשב שהטלטול הוא בשביל ההיתר שיוכל להשתמש ממנו, ולכן שרי לטלטל הכר בשביל להשתמש אתו, אבל עם מטלטל את הכר רק בשביל לטלטל דרכו את המעות מכאן, אף שהוא צריך את מקום הכר מתייחס הטלטול למעות[[8]](#footnote-9).

ואף דהגמ' התירה לטלטל הכר עם המעות כשצריך למקומו, סובר המ"א דלרא"ש ע"כ דמיירי כשצריך את מקום הכר בלי הכר, שאז מתייחסת הפעולה גם אל הכר[[9]](#footnote-10), משא"כ אם הכר לא מפריע לו ולוקח את הכר רק בשביל לטלטל דרכו את המעות אסור, ולכן מק' המג"א מס"ה דמבו' שם דאם המת מפריע לו כי צריך את המטה או את המקום שרי לטלטלו, ומק' דבאופן שצריך את מקומו מש' דשרי אפי' אם המטה לא מפריעה לו וא"כ הוי כטלטול ישיר על המת וכל זה דחוק.

והיותר[[10]](#footnote-11) נר' בכונת המג"א דפשטות השו"ע בס"ה מיירי שמתיר להפוך המיטה אם צריך אותה, גם אם צריך גם בשביל המת להזיז אותו, וסובר המג"א דמכח סברת הרא"ש דהטלטול לא מתייחס לאיסור הוא רק באופן שמטלטל רק בשביל ההיתר, וזהו לשון המג"א בתחילתו ובסופו שהנדון כשלא מטלטל רק בשביל ההיתר עייש"ה, ובאמת יש להעיר דהב"י מביא מרבינו ירוחם דין זה ומוסיף רבינו ירוחם, שדוקא כשאין צריך להזיז המת, ובשו"ע השמיט תנאי זה, ולכאו' רבינו ירוחם תלמיד הרא"ש סובר באמת שכשיש ב' טעמים אסור וכן הוא הסברא לצד זה.

ויש להק' עוד על המג"א דבסי' שה כ' דשרי להוריד משא מהבהמה בראשו משום שהוא טלטול בגופו ושרי אפי' לצורך דבר האסור לרא"ש, ותמוה דשם הרי מיירי שמוריד המשא בשביל שלא יצער הבהמה, ולכאו' באופן זה גם טמה"צ שרי, כיון שאינו נעשה בשביל המוקצה שהוא מטלטל ואין כאן טלטול ישיר עליו, דאם ההבנה היא שתלוי האם הטלטול מתייחס למוקצה המיטלטל שרי גם בעבור מוקצה אחר.

והנר' ביישוב כל דברי המג"א לחלק בין קש לנר, דהנה יש לתמוה בדין קש ובדין נר של המג"א למה אין איסור שמוש במוקצה, ולכאו' צ"ל בקש שכשוכב הוא לא חשיב עושה מעשה וזה שרי בהנאה ממוקצה ואכהמ"ל, אבל כשלוקח נר להאיר תמוה דלכאו' הוי ממש שמוש במוקצה.

והנה עיי' ברשב"א כט. שדן האם שרי להנות משברי פתילה כשמבשל עליהם, ויש לתמוה דהא כל אש בשבת היא מוקצה ובודאי שרי, ומה מיוחד בשברי פתילה, וראיתי בכתבי רר"ש לייסד דאש אינה מוקצית מבשול עליהם או מלהאיר, ואף שהיא מוקצה מ"מ שמוש זה אינו מוקצה, ובזה מיושב למה שרי ליקח הנר להאיר אתו.

ונר' לחדש דזהו החילוק בין אש לקש, דכל מה שהתיר המג"א לטלטל הנר אף שהוא מוקצה הוא משום שהשמוש אינו מוקצה, משא"כ בקש שאסור, ומזה מוכח ההיתר של טלטול בגופו.

ובטעם החילוק נר' עפימש"נ לעיל דבר חדש בדברי הפמ"ג שח,יח (וכ"ה הלשון במג"א רעט שם, וכן הלשון ברעק"א בכמה מקומות עיי' ריש שח ובסי' שיא) דמה ששרי טמה"צ רק לצורך דבר היתר, אינו היתר לצורך שבת, אלא ששרי טמה"צ רק לצורך מקומו, וכ"ש לצורך גופו וכמוש"כ שם הפמ"ג, דהיינו שטלטול לצוגו"מ הם טלטולים קלים ששרי בטמה"צ, ולפי"ז י"ל דבמוקצה שאסור השמוש בו לא שייך לדון לצורך גופו דאין לו שמוש בשבת, ואף שיהיה מותר אח"כ לשכב עליו דזה לא חשיב עם מעשה, מ"מ לא שייך להתיר לצו"ג, משא"כ אש דלא נאסר השמוש בה יש בה היתר של צו"ג[[11]](#footnote-12).

וצ"ל דאף שהמג"א שיא נקט ברא"ש דהוא משום הסברא שמכוין לאיסור, אמנם להלכה הרי זה נגד השו"ע ס"ה ולכן לא פסק כמו שנר' לו ברא"ש, אלא כדעת השו"ע דההיתר תלוי בצוגו"מ, ומיושב הסתירה שפוסק שטלטול בגופו שרי בכל אופן דיש לזה מקור בקש, וגם כ' בש"ה דלהוריד המשא אסור בטמה"צ כיון שאינו לצוגו"מ, וגם פוסק דטמה"צ שרי לטלטל הנר דהוי לצו"ג וכמוש"נ.

אמנם אכתי ק' דבשלמא על עצם הסתירה בפסק דמנליה לחדש ההיתר בטלטול בגופו מקש מתיישב במה שחילקנו בין קש לאש, אבל עדיין ק' מה שתמהנו מהגמ' דבגמ' קמא שמק' דמדשרי טלטול בגופו שרי טמה"צ מוכח שהם דין א' ולדברינו הם ב' דינים הא' טמה"צ ששרי רק לצוגו"מ, והב' טלטול בגופו דשרי תמיד.

עוד יש לתמוה בעיקר דברי המג"א רעט שהחשיב אצילי ידיו כטמה"צ ולא כטלטול בגופו, דלכאו' כיון שהם חלקים בגופו שאין דרך לאחוז איתם, חשיבי טלטול בגופו, ואם נימא שאין דנים דרך אלא גדרו שלעולם חלוק ידים מגופו, ק' דמבואר בפו' דאסור לטלטל סנדל שנקרע דלא חשיב בגופו כיון שדרך לטלטל ברגל, וחזינן שהולכים על דרך ולא נקבע שחלוק ידים מרגליים לעולם וצ"ע.

והנר' לחדש מכח הקו' הנ"ל דהיתר טלטול בגופו הוא מכח היתר טמה"צ וכלשון הגמ', דהיינו שבטמה"צ הותר טלטולים קלים, והם טלטול בגופו וטלטול לצוגו"מ, ולכן סנדל ברגלו באמת הוי טלטול בגופו, אלא דכל מה דשרי טלטול בגופו הוא רק בטלטול מה"צ, וזהו קישור הגמ' שטמה"צ שרי באופנים הקלים, וזהו היתר אחד ממש, ומתיישבים ב' הקו' זו בזו.

**סימן ב'**

**בגדר חיוב ניעור**

א. בגדר חיוב ניעור ובמח' רעק"א ובי"מ באינו מנער משום הפסד המוקצה. ב. בדין מצילין תיק הספר עם המעות ותליא בהנ"ל. ג. בדברי הריטב"א בחיוב ניעור בכר ומעות. ד. בדברי הרא' דאין חיוב ניעור באינו חשוב, ומה גדר אינו חשוב לענין זה.

מבואר בסוגיין (דף קמב.) דאף דשרי לטלטל הכלכלה שיש בה פירות ואבן, מ"מ במקום שאפשר לנער בלי שינזקו הפירות חייב לנער, ויש להסתפק בדין זה אם הטעם שכל מה שהתרנו לטלטל הכלכלה עם האבן הוא היתר בשביל הצורך בפירות, ולכן במקום ששייך להמנע מהיתר זה לא התירו, או שכיון שיכול לנער ולא לטלטל האבן, ולא מנער נחשב טלטול ישיר על האבן ורק כשאי אפשר לנער הוי טלטול בעיקר על הפירות.

והרמב"ם פכ"ה מהל' שבת הל' טז כ' דבאופן שכשינער ינזקו הפירות שרי דלא גזרו במקום הפסד. ומש' לשונו היא כצד הראשון שגדר אפשר לנער הוא שהתירו לטלטל רק במקום שאי אפשר לנער, ולא משום שבאופן שיכול לנער הוי טלטול טפי על האיסור[[12]](#footnote-13).

והנה נח' רעק"א והב"מ באופן שאינו מנער משום הפסד המוקצה, אם שרי או לא, עיי' בב"מ סי' שי באריכות כל דבריהם, ונר' שם מדברי רעק"א דהדבר תלוי בב' הצדדים הנ"ל, דאם הצריכו ניעור משום שכשאפשר לא התירו טלטול האבן, יתכן דבמקום הפסד לא הצריכו וכלשון הרמב"ם, וגם הפסד האיסור חשיב הפסד, אבל אם משום שנחשב טלטול האיסור, ודאי דאין זה סיבה להיתר, דאדרבא הרי הסיבה שלא מנער היא בשביל האיסור וודאי דחשיב טלטול על האיסור[[13]](#footnote-14).

ונראה דאין זה הוכחה לנדון בסימן הקודם בגדר הטעם שטמה"צ שרי רק לצורך דבר המותר ואסור לצורך דבר האסור, האם הוא משום שלצורך דבר האסור הוא יותר טלטול או משום שהותר רק לצורך דבר היתר, דגם אם ההיתר הוא רק משום שכשעושה לצורך דבר היתר חשיב פחות טלטול על האיסור, מ"מ י"ל שהדין לנער הוא רק דין למהדר אהיתירא, שהרי מטלטל רק לצורך ההיתר, ולכן שרי גם כשאינו מנער משום הפסד האיסור, וראיה לדבר מש"כ שם המשנ"ב (סי' שט סקי"ד) בשם המ"א דאסור אפי' לנער שלא יפסד המוקצה ודו"ק.

וכן להיפך גם אם שם הטעם משום ששרי טמה"צ לצורך שבת, מ"מ י"ל שכל שאינו מנער הוי טלטול גמור על האיסור, שהרי איסור בכלי ודאי הוי טלטול גמור, וכל ההיתר הוא משום שמטלטל בשביל ההיתר, אבל ביכול לנער מצד ההיתר, החשיבו רעק"א שמטלטל בשביל האיסור וממילא הוי כטלטול גמור.

והנה בסוגיא דף קיז. מבואר דהא דמצילים תיק עם מעות וס"ת ואין צריכים לנער המעות הוא היתר מיוחד, והגמ' רוצה להוכיח מזה להתיר לטלטל העור עם הבשר עיי"ש, ומסק' הגמ' דשרי משום שעד שינער הדליקה תגיע עיי"ש[[14]](#footnote-15), ורעק"א הביא ראיה מזה לשיטתו דהא דאינו מנער משום הפסד המעות שלא ישרפו חשיב כאפשר לנער, ועיי"ש בב"מ שמיישב דשם עיקר הטלטול הוא גם בשביל המעות ולכן אסור, וכל דברי הב"מ להתיר הוא כשאין לו ענין לטלטל בשביל האיסור רק שאינו מנער בשביל האיסור[[15]](#footnote-16).

ויוצא מכאן דמח' רעק"א וב"מ היא לקולא ולחומרא, דבטלטול לצורך דבר אסור ומותר רעק"א מיקל דחשיב לצורך דבר היתר והב"מ מחמיר, וביכול לנער ויש רק הפסד המוקצה רעק"א מחמיר וב"מ מיקל, (דהא שניהם צריכים טעם למה כיס עם מעות וס"ת אסור מדינא) וסברת רעק"א דאף שכשיש גם צורך איסור שרי דעיקר הטלטול לצורך היתר, מ"מ באפשר לנער חשיב כטלטול נפרד על האיסור ולכן לא מהני שא"א לנער משום הפסד האיסור, ודעת הב"מ להיפך דכל שהטלטול רק לצורך ההיתר שרי, דהדין לנער הוא רק למהדר אהיתירא ולא החמירו במקום הפסד.

אמנם מסברא היינו אומרים ששני הנדונים שוים דאם בכל אופן חשיב טמה"צ, אלא דהתירו רק לצורך היתר, א"כ מסתבר שהכל שרי[[16]](#footnote-17), ואם ננקוט שהכל תלוי אם חשיב טלטול על האיסור מסתבר לאסור לצורך שניהם וגם מסתבר דאי אפשר לנער מחמת הפסד האיסור ג"כ אסור.

ובעיקר הדין ברמב"ן שם דף קיז. מבו' דהאיסור שם משום הצלה ולא משום מוקצה, ולכאו' חזינן בשני הנדונים הנ"ל לקולא, דשרי גם כשעושה לצורך שניהם, וגם לא חשיב אפשר לנער כיון שיש הפסד למוקצה.

ועיי"ש בתוס' (קיז.). ד"ה מי שכ' בתירוצו דהגמ' מדמה כלי שיש בו היתר ואיסור ויכול לנער האיסור, לכלי שיש בו רק איסור, דאם התירו לצורך הצלת ס"ת האופן הראשון, ה"ה האופן השני, וצ"ב הדמיון. ולכאו' זו הוכחה דאפשר לנער היינו שכיון שאינו מנער מיוחס הטלטול לאיסור, וממילא י"ל דשווה דינו לכלי עם מעות לבד[[17]](#footnote-18), דודאי מתייחס הטלטול אליו.

כ' הריטב"א דהא דהתירה הגמ' קמב: לטלטל הכר עם המעות כשצריך למקומו, דהיינו שאין צריך לנער הוא רק בדבר חשוב[[18]](#footnote-19), והוא דבר פלא דהסברא דצריך למקומו הוא שא"א לנער משום המקום ומה אכפ"ל בחשיבותו וצ"ע.

ויתכן שלמד דמיירי שהמעות והאבן לא מפריעים במקום אם ינערום, רק דשרי לטלטל הכר עם המעות משום שאינו חפץ לנער המעות דיופסדו וכב"מ, אלא דא"כ ק' דגם אם צריך הכר עצמו למה צריך לנער ואסור לו לטלטל הכר למקום אחר לנערו.

ויתכן לחדש שסובר הריטב"א שאם בסוף ינערם מהכר א"כ כל הטלטול בשביל לנערם במקו"א, וודאי חשיב טלטול בשבילם, אבל בצו"מ שלא ינערם לבסוף אלא מסלק הכר עם המעות לצורך מקומו, שרי דאין חייב להפסיד המעות בניעור, ולפי"ז יש כאן ריטב"א שעושה פשרה במח' רעק"א וב"מ ואכתי צ"ע.

דעת הרמב"ן והרשב"א (בתי' א') דשברי עצים כיון שאינו חשוב אין בו דין ניעור, וק' שהרי התוס' הוכיח דאבן פחות חשובה משברי עצים, ולכן מק' הגמ' משברי פתילה דשרי ולא מאבן בכלכלה, וכיון שבאבן יש דין ניעור איך יתכן דבשברי עצים אין דין ניעור.

וצ"ל דכונת התוס' דאבן כלפי פירות פחות חשוב משברי עצים כלפי אפר, ולכן הגמ' מוכיחה משברי פתילות ולא מאבן וכלכלה, אבל מצד עצמה אבן ודאי חשוב יותר משברי עצים ולכן היא צריכה ניעור, דדין ניעור תלוי אם הדבר חשוב בעצם ולא אם חשוב כלפי מה שאיתו, אמנם הסברא צ"ב למה בדין ניעור לא אכפ"ל שאינו חשוב כלפי הפירות.

ושמעתי מרא"פ לבאר הסברא בזה דמה שהוא פחות חשוב כלפי פירות אין זה טעם שלא חשיב שמטלטלו דהכלי נושא כל מה שיש בו, רק שעיקר הטלטול להיתר וכלפי האיסור הוי טלטול מן הצד וגם לא הוי בסיס, אבל כלפי להתיר בלי לנער צריך בטול לכלי שלא יחשב כלל שנושאו, וזה תלוי בחשיבות הדבר כלפי הכלי.

ועי' ברמב"ן שכ' דוקא כשלא הניחו לדעת, ונר' הביאור דכל מה שמהני כשאינו חשוב לבטלו לכלי, הוא כשלא הניחו מדעת, דאל"כ החשיבו לכלי כבית קבולו ולא בטל אליו, והיה מקום ליישב הקו' מאבן דמיירי כשהניחו בכלי ומטעם זה צריך ניעור, אבל הוא דוחק ואכתי צ"ע בכל זה.

**סימן ג'**

**בסוגיא דאבן ביד בנו ובאבן בכלכלה**

**ריש נוטל**

א. בדין תינוק ואבן בידו האם שרי מדינא או היתר מכח געגועים. ב. ביאור החזו"א ואזיל לשיטתו. ג. בדברי התוס' דן שתיבטל האבן לתינוק ולכלכלה. ד. בדברי רש"י דהאבן צריכה להתבטל לפירות.

גמ' קמא: תנן נוטל אדם את בנו והאבן בידו אמרי דבי רבי ינאי בתינוק שיש לו גיעגועין על אביו[[19]](#footnote-20). ומבואר בראשונים דהיינו שהתירו לטלטל האבן משום חולי (תוס' ריטב"א ועו"ר) ובתורי"ד כ' דגעגועין שרי משום דהוי טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, ובאמת דברי הראשונים תמוהים למה הוצרכו לומר שיש כאן היתר מיוחד מכח הגעגועין, ולמה לא חשיב טלטול מן הצד לצורך דבר המותר.

ובפמ"ג (סי' שט סק"א בא"א) כ' דכשלוקח התינוק שבידו האבן חשיב טלטול ישיר על האבן וכדחזינן דחייב משום הוצאה, ולכן לא שרי לצורך דבר המותר עיי"ש.

אמנם בתוס' שם ד"ה ונשדינהו מק' למה לא שרי לטלטל התינוק בלי געגועין למה לא בטיל לתינוק וכדשרי לטלטל הכלכלה עם אבן ופירות וכ"ה בתורא"ש וריטב"א שם, ומוכח לכאו' דלא חשיב טלטול גמור וכדשרי לטלטל אבן בכלכלה ודלא כפמ"ג[[20]](#footnote-21), ויתב' עוד בהמשך.

ועיי"ש בתוס' שמת' שבלי געגועין אין כאן צורך כמו כלכלה. ומק' רעק"א דמ"מ בגעגועין למה צריך היתר מקום חולי, תיפו"ל דהוי לצורך דבר המותר, והיא היא הקו' הנ"ל וצ"ע.

ועיי' בלשון הריטב"א שמשמע ק' שהותר רק לתשמישי שבת, וגעגועין אף דהוי צורך מ"מ לא הוי כתשמיש ולא הותר, ולכאו' צ"ל כן גם בדעת התוס'.

ולסברא זו יתכן לומר דכל מה שכ' התורי"ד דחשיב געגועין לצורך דבר היתר, הוא לשיטתו שהתירו טמה"צ לכל צורך אפי' לצורך מת עי' פסקי ריד' לעיל דף מג:. דהיינו שכל שחשיב צורך התירו, אבל אי בעינן לצורך דבר המותר נתב' ברא' כאן דלא חשיב געגועין כצורך דבר היתר, אמנם מסברא אכתי צ"ע למה לא חשיב לצורך דבר היתר.

ובחזו"א כ' מהלך אחר דחשיב לצורך דבר האסור משום שרוצה שהאבן תהיה אצל התינוק לשחק בה, דהיינו שאף שיש כאן צורך להרגיע את התינוק, מ"מ חשוב לצורך דבר האסור שרוצה את האבן.

ושמעתי מק' על החזו"א דא"כ גם אבן בכלכלה שמותר כשהיא סותמת את החור הא הוי לצורך דבר האסור, באופן שצריך לה לסתום, אמנם בעיקר הדין המבו' בגמ' דשרי אבן שמשמשת לכלכלה נח' הראשונים, דיש ראשונים דלמדו דהוי בטול גמור ולפי"ז לק"מ דשם אין מוקצה כלל, אמנם רו"ר למדו דשרי רק לצורך, וע"כ דהוי מוקצה וק' להחזו"א למה חשוב לצורך דבר המותר, ומ"ש מאבן לתינוק[[21]](#footnote-22).

והנה דעת מג"א דשמוש מותר בדבר האסור חשיב לדבר היתר, ואולי יש לחלק בין אבן בכלכלה לאבן לתינוק, דאבן בכלכלה הוי שמוש המותר, ולכן שרי לצורך השמוש באבן, משא"כ אבן לתינוק הוא שמוש האסור, רק שהתינוק אינו מוזהר, וכמו שלא נתיר להביא לגוי גפרורים בטמה"צ כיון ששרי לו להדליק ואכתי צ"ע.

אמנם באמת הדבר תלוי בסברת החזו"א, דהעירו דלכאו' אזיל לשיטתו דהחילוק בין לצורך דבר האסור לצורך דבר המותר, הוא משום דכשעושה לצורך הדבר האסור הוי טפי טלטול, ולפי"ז גם באבן בכלכלה הרי רוצה שהאבן תהיה עמו, ובאמת החזו"א פליג על המ"א הנ"ל דשרי לצורך שמוש המותר בדבר האסור.

אבל לפי המהלך דהחילוק הוא דהותר רק לצורך דבר היתר, ודאי ראוי להחשיב כשעושה להרגיע את התינוק כצורך דבר המותר, ואולי יש לדחות (ולהעמיד יישוב החזו"א בסוגיין אפי' שלא לשיטתו) דמ"מ חשיב בכה"ג לצורך דבר האסור שלא התירו בשבילו, אף שיש כאן בסוף הענין צורך ישראל, ולצד זה יש לחלק כמוש"כ דבתינוק הוא לצורך דבר האסור אבל בכלכלה הוי לצורך שמוש המותר, ומ"מ החזו"א לשיטתו ק' כנ"ל דגם כלכלה יאסר לטלטל דהוא לצורך להשתמש עם האבן ועי' עוד מה שנכתוב בזה בהמשך.

והנה התוס' הנ"ל כשמק' מכלכלה, כ' דתיבטל אבן אגב תינוק כמו שבטילה אגב כלכלה עם פירות, וק' למה נקט לשון בטול ולא נקיט לשון טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, ואולי י"ל עד"ר הפמ"ג דחשיב טלטול ישיר, ובאמת גם כלכלה חשיב טלטול ישיר על מה שמונח בתוכה, ורק ע"י ביטול הותר כטלטול מן הצד, וזה מק' התוס' דיועיל גם כאן בטול להחשב טלטול מן הצד ואכתי צ"ע.

ורש"כ מיישב להיפך דאה"נ כלכלה חשיב לצורך דבר האסור ודלא כמג"א הנ"ל שמתיר שמוש היתר בדבר האסור, וכן בתינוק הוי לצורך דבר האסור וכמוש"כ החזו"א, וזו קו' התוס' דמוכח בכלכלה כשהאבן סותמת דשרי מכח בטול כיון שיש צורך שבת אפי' שחשיב לצורך דבר האסור.

ועכ"פ לשני הצדדים צריך לדחוק לכאו' כמוש"כ בריטב"א דגעגועין לא חשיב צורך משום דלא הוי שמוש.

והנה כבר הק' לחזו"א שנוקט שאין היתר לטלטל לצורך שמוש המותר בדבר האסור ודלא כמג"א[[22]](#footnote-23), למה שרי בכלכלה דהא מטלטל את האבן לצורך לסתום אתה, ולכאו' ע"כ צ"ל כסברא זו דכאן עדיף דבטלה האבן לכלכלה ולפירות, אלא דלפי"ז יודו האח' הנ"ל כשיש גם היתר ודוחק.

והיותר נר' לחדש דאפי' לרא' שסוברים שאין כאן בטול גמור של האבן לכלכלה, כלפי"ז בטלה האבן לכלכלה שעיקר הטלטול לצורכה דלא חשיב טלטול לצורך שמוש באבן, דכלפי"ז היא חלק מהכלכלה ואכתי צ"ע.

ועיי' בריטב"א שנוקט שאין כאן בטול גמור של האבן לכלכלה, ומביא ב' צדדים אי שרי באופ"ז כשהאבן סותמת גם כשהכלכלה ריקה לטלטלה להביא בה פירות או לא, ויתכן לומר דנסתפק בזה גופה אם חשיב לצורך דבר המותר, או שצריך להגיע לבטול קצת, ואז דוקא כשמליאה פירות שמשמשת ממש שרי עיי"ש.

והנה הגמ' קמב. מק' דליהוי כלכלה בסיס ומת' דהכלכלה מליאה פירות ולכן הוי בסיס לדבר המותר, וברש"י ד"ה מליאה כ' דטעם ההיתר לטלטל את הכלכלה עם האבן דהאבן מיטלטלת אגב כלי ופירות שהן מותרין, וצ"ע מה צריך לתוספת סברא זו הא סגי במה שלא נהיה בסיס, וממילא הוי טמה"צ ושרי לצורך דבר המותר.

ולכאו' צ"ל עד"ר הראשון שכ' בדברי התוס' דאבן בכלכלה כיון שכך דרכה של כלכלה להחזיק דברים חשיב כטלטול ישיר לולי שמיטלטל אגב הפירות, ולא דמי לחבית ואבן או כר ומעות דהוי טמה"צ בעצם.

וראיתי מי שכ' באופ"א עפ"י מה שבי' רעק"א ברש"י קכה: דבמניח אפי' באופן שלא נהיה בסיס גמור, מ"מ שרי רק ניעור ולא טלטול, דהוי קצת בסיס לענין טלטול, ולפי"ז ה"ה כאן אסור טלטול לולי שמטלטל אגב פירות, אמנם אם נימא כן בטל ההיתר להניח חלות על השלחן עם הנרות, שהרי אחרי שהורידו את החלות אסור לטלטל, דכלפי"ז נשאר בסיס.

ויתכן לומר שאין זה נכון ולא דמי לרעק"א, דכאן לא נהיה בסיס בכלל כיון שיש גם פירות, וממילא גם כשירדו הפירות שרי אפי' לטלטל, ורק בכלכלה הצריך רש"י בטול מהטעם שכתבתי דחשיב טלטול ישיר, אבל בשלחן שרי בטלטול גם בלי פירות ואכתי צ"ע.

וכעין מה דמש' בדברי רש"י מפורש בהג' אשרי לדינא (על הרא"ש פ"ג סי' כב), דכ' דהא דמבו' בגמ' דכנונא שרי הוא רק עם אפר דיש כאן גם דבר המותר, אבל אם השברי עצים לבדם אסור טלטול אפי' א"א לנער, ושרי רק נעור, וק' דהא מבואר בגמ' במעות על כר דשרי טלטול אם א"א לנער אף שאין דבר המותר.

וצ"ל כב' אופנים שכ' בדברי רש"י או דכאן חמיר וחשיב טלטול ישיר על השברי עצים משום דהוא מקום הראוי להם (או משום שהוא בית קבול ונפק"מ באבן בכלכלה) או דאסור משום דעת התוס' קכג' דשרי טלטול רק בשכח וכאן חשיב הניח כלפי"ז, אבל כשיש גם היתר לא נאמר איסור זה.

**סימן ד'**

**בדין בסיס**

א. שני צדדים בגדר בסיס ותלוי בה מח' הרא' עם ר"ת בדעתו ליטלו, והנדון בפמ"ג בבסיס לכשמל"א. ב. בדברי הרשב"א במח' ר"ת ושא"ר.

א. נח' הראשונים בדין בסיס באופן שדעתו ליטלו באמצע שבת דלרוב הרא' הוי בסיס ור"ת נוקט דלא הוי בסיס, וכ' ר"ת בסה"י דשרי ע"מ ליטלה כ"ש משכח. וצ"ב כונתו, שהרי הנדון בע"מ ליטלו אם סגי לאסור במה שהעמידו לתחילת השבת לבסיס ובשכח לא העמידו כלל לבסיס וודאי קיל טפי.

ווהנה ידוע לחקור בגדר בסיס אם הוא הקצאה מדעתו, דהיינו שכיון שהוא משמש המוקצה הוא מקצה מדעתו להשתמש בו, או שכיון שהוא משמש את המוקצה הוא בטל וטפל אליו וחשיב גם כמוקצה.

ונר' דר"ת סובר דגדר בסיס הוא הקצאה, וממילא בשכח הרי בעצם משמש כבסיס למוקצה ושייך לדונו כמוקצה רק שלא הקצהו בפירוש ולכן לא הוי מוקצה, וכ"ש כשדעתו בפירוש לקחתו שלא הקצהו מלהשתמש בו דודאי דבר שמתכנן להשתמש בו ביום לא הוי הקצאה על הלילה.

והראשונים דפליגי וסברי דדעתו ליטול חשיב בסיס, יתכן דסברו שהוא הטפלה, ולכן אין צריך להקצותו לכל השבת, דכיון שהוא טפל אליו בביה"ש הוא בעצמו מקבל דין מוקצה ואמרינן מגו דאיתקצאי[[23]](#footnote-24).

נראה לתלות בנדון זה גם דין בסיס לכלי שמל"א[[24]](#footnote-25), דאם הוא משום הקצאה ל"ש, שהרי יכול ליטול את הכשמל"א לצוגו"מ, אבל אם הוא מדין הטפלה יתכן לומר דדינו כמה שעליו[[25]](#footnote-26), אמנם אינו הכרח לצד זה דיתכן דנאמר חידוש זה רק במוקצה גמור.

אמנם הדבר תלוי גם בגדר כשמל"א דידוע לחקור בכשמל"א אם הוא מדין מוקצה או גזירת כלים ואכ"מ, ולצד דדין בסיס הוא דמקבל הדין של מה שעליו מכח הטפלה, נר' דאם כשמל"א הוא מוקצה ודאי מסתבר דהבסיס יקבל את דינו, ואם הוא גזירת כלים מסתבר דלא יקבל את דינו.

ולצד דבסיס הוא דין הקצאה נר' דאפי' אם כשמל"א הוא מצד מוקצה לא מסתבר לומר שמקצה הבסיס מכחו כיון שיכול להשתמש בכשמל"א אין כאן הקצאה, וכ"ש אם הוא מכח גזירת כלים ודאי לא שייך כלל לומר דהבסיס יהיה מוקצה ככשמל"א מכח מה שעליו.

ועפימש"נ היה נר' לדינא (להלכה ולא למעשה) דבאופן שהניח כשמל"א ע"מ להסירו בשבת אין מקום להתיר מכח שיש כאן ב' צדדים להיתר הא' דאולי אין בסיס לכשמל"א והב' כר"ת דלא חשיב כה"ג בסיס, דכל הצד לאסור בסיס לכשמל"א הוא אם זה הטפלה, ודברי ר"ת הם לפי הצד שבסיס הוא הקצאה וכמוש"נ, ומצד שני יתכן שיש להקל במקום פסידא בכל אופן של בסיס לכלי שמל"א, דכיון דהמשנ"ב הכריע בסי' שט סקכ"א להקל כר"ת במקום פסידא, ה"ה יש להקל בבסיס לכשמל"א וכמוש"נ, דהדברים תלויים זב"ז.

ב. הרשב"א ריש מס' ביצה מק' על ר"ת מנר דמבו' בדף מז. דאסור משום בסיס, אף שאנו יודעים שיכבה בשבת, ומת' בתי' א' דאין כאן יושב ומצפה כי אינו בידו לכבות וגם לא יכול לנער משום מכבה ולא דמי לשאר דברים שבידו לנער[[26]](#footnote-27), ובתי' הב' כ' דלרבי יהודה הטעם שאסור לכל השבת הוא לא משום בסיס אלא משום מוקצה מחמת איסור דאסור לטלטל שמא יכבה כיון דסובר דדשא"מ אסור[[27]](#footnote-28).

ובהמשך שם מק' הרשב"א לתי' הב' דמ"מ הא מבו' בשבת מז. לר"ש דהוי בסיס כל זמן שדולק, וא"כ ק' למה שרי לנער קליפות כשהם על הטבלה, ומיישב דנר א"א לנער דיכבה עיי"ש, וצ"ב דמ"מ כיון שלר"ת אין בסיס אם דעתו להסירו בשבת מה אכפ"ל שא"א לנער, ומוכח שסובר דכשא"א לנער הוי בסיס כל זמן שהוא עליו, אבל צריך טעם למה זה סיבה לאסור משום בסיס.

ויתכן לחדש שסובר הרשב"א דגם לר"ת הוי בסיס כל זמן שעליו, רק דאעפי"כ שרי לנער דעל זמן זה שמנער לא הוי בסיס דעל זמן זה הבסיס כבר לא משמש למוקצה (ואולי אפי' טלטול לנער שרי מטעם זה[[28]](#footnote-29)) וממילא נר אסור דא"א לנערו והוי בסיס לשלהבת.

אמנם ריח"פ העיר דמש' הרשב"א דכיון דא"א לנער הוי בסיס, ומש' דבקליפין אינו נעשה בסיס כלל, ואם ננקוט כך צ"ל שסובר הרשב"א דלר"ת אם דעתו שלא יהא כל השבת לא נאסר לכל השבת, ובאפשר לנער לא נהיה בסיס כלל ובא"א נהיה בסיס לזמן שעליו, אמנם בסברא הדבר תמוה וצ"ע

ואולי י"ל דזה מוסכם לכל הראשונים דלא שייך שיחול יחוד לבסיס לחלק מהשבת, רק לחולקים על ר"ת יחוד לביה"ש הוי יחוד לכל השבת, ולר"ת דלא הוי יחוד לכל השבת לא הוי יחוד כלל גם לזמן שמתכנן שיהיה עליו, ומ"מ בא"א לנער המציאות מיחדת לזמן שעליו, ולכן הוא בסיס עד שיכבה, וכשכבה נפקע הבסיס ואכתי צ"ע.

**סימן ה'**

**בסוגיא דמוכני**

**א מח' הרשב"א והריטב"א אם מוכני נדון לעצמו וקו' בסברת הרשב"א ב. יש להסתפק לדינא לפי מה דפסק המג"א כרשב"א דנדון לעצמו, אם הוא לכל הענינים.**

בסוגיא דמוכני (מד:) מבואר דחלוק מוכני הנשמטת ממוכני שאינה נשמטת דמוכני שנשמטת ויש עליה מעות הוי כלי לעצמה ואסור, ומוכני שאינה נשמטת הוי טפלה לכלי ושרי, ונח' הראשונים בדין מוכני שאינה נשמטת, דבריטב"א (ורמב"ן) מבואר דהמוכני עצמה מותרת דכיון דא"א לאסור את השידה משום בסיס כיון שהמעות לא מונחות עליה, גם המוכני לא נאסרת דהיא טפילה לשידה, אבל ברשב"א מבואר דבאופן שאינה נשמטת השידה לא אסורה בטלטול, כי המוכני טפילה לה, אבל המוכני אסורה בטלטול, וכ"פ במ"א ש"י סק"ז לגבי כיס הבגד דדמי למוכני, והבגד שרי והכיס אסור[[29]](#footnote-30).

אמנם בסברא הדבר צ"ע דכיון שהמוכני עצמה היא בסיס בין בנשמטת בין באינה נשמטת, מה הטעם דכשנשמטת אסורה השידה, וכשאינה נשמטת מותרת, הא אדרבא כל שאינה נשמטת היא יותר חלק מהשידה וראויה לאסור את השידה, ובשלמא לריטב"א באינה נשמטת המוכני טפל ואינו נאסר, אבל לרשב"א צ"ב החילוק.

ובדברי המ"א שמיירי במגירה נשמטת משלחן או בכיס נשמט מבגד י"ל דעד כמה שהוא לא חלק מהבגד הוי הבגד בסיס לו אבל עד כמה שהוא חלק מהבגד וטפל אליו הבגד לא נאסר, אבל במוכני הרי לא שייך לומר שהשידה נאסרת משום בסיס למוכני שאדרבא המוכני מחזיק את השידה, וכמו שמבו' ברא' והובא גם במ"א עיי"ש.

ואולי י"ל שבמוכני סיבת האיסור הוא שגם אם מזיז את השידה נחשב שהוא טלטול ישיר על המוכני כיון שהמוכני עומד על הקרקע[[30]](#footnote-31), ולכן אם הם דברים נפרדים אסור דהוי טלטול על המוכני, משא"כ אם הוא דבר אחד נחשב שעיקר טלטולו את השידה כיון שהיא עיקר, אבל בבגד וכיס לא שייך לומר את הסברא הזו וע"כ צ"ל שהחילוק הוא בדין בסיס וכמוש"כ, וצריך לומר שהמ"א דימה את הענינים כלפי עצם הסברא שבנשמט הוו ב' דברים ובאינו נשמט הוי טפל, ומ"מ טעם האיסור בנשמט הוא כל אחד לפי ענינו ודוחק ואכתי צ"ע.

ב. ובעיקר דעת המג"א (והרשב"א) שאף שהמוכני טפל, יש לדונו בנפרד ולאוסרו, יש לדון כשיש גם היתר על השידה אם שרי המוכני, דהיינו האם שייך לדון הכל יחד וממילא הוי בסיס לאסור ומותר, וכל מה שדנים המוכני לבדו הוא רק לגבי שאין אוסרים השידה מכחו, או דבכל גווני דנים בנפרד גם לחומרא, וממילא גם אם יש דבר היתר על השולחן יאסר.

ויש לדון גם להיפך כשבשידה יש איסור ולא במוכני אם הכל נאסר, או דדנים את המוכני בנפרד והוא לא בסיס, ושרי לטלטלו לבדו.

ונפק"מ בכל זה בדין מצוי מאוד בדלת פריזר (שלכאו' דומה למוכני שאינו נשמט) אם על הדלת מוקצה ולא בפריזר האם נתיר משום שביחד עם הפריזר הוי בסיס לאסור ומותר או שדנים בנפרד[[31]](#footnote-32), וכן להיפך כשבפריזר מוקצה האם נאסור את הדלת או לא, ולצד שהולכים אחר עיקר הכלי יש לדון אם דנים גם את המקרר או רק את המקפיא.

**סימן ו'**

**בביאור מח' ר"י ור"ש במוקצה**

א. צ"ב הא דמיאנו הרא' בתי' התוס' דמיגו דאיתקצאי א"א להוכיח ממוקצה רגיל. ב אם גדר מיגו דאיתקצאי הוא הקצאה אתי שפיר. ג. לבאר דמוקצה מחמת איסור יש לדון בו מוקצה מב' טעמים ועפי"ז יישוב נפלא להנ"ל. ד. תלוי במח' המג"א ורעק"א במיגו דאיתקצאי בח"כ.

**א. שבת מד:** אמר ר"י אמר רב מטה שיחדה למעות הניח בה מעות אסור לטלטלה (דהיינו הניח בחול דבעינן יחוד במעשה) ובהמשך הגמ' שם לא יחדה למעות וכו' לא הניח עליה מעות מותר לטלטלה והוא שלא היו עליה בבין השמשות, והגמ' מקשה מברייתא דמבו' דאפי' היו עליה בין השמשות מותר לטלטלה ומתרצת ההיא כרבי שמעון דלית ליה מוקצה ורב כרבי יהודה סבירא ליה דאית ליה מוקצה, ה"נ מסתברא דאמר רב מניחים נר על הדקל בשבת ואין מניחים נר על הדקל ביו"ט והטעם משום דבשבת לא חישינן שיטול הנר אחר שיכבה כיון שהוא מוקצה, ומוכח דרב כר"י דאית ליה מוקצה.

והק' התוס' שם ד"ה הכי מה הגמ' צריכה להביא דרב כרבי יהודה ממניחין נר, הא במימרא זו עצמה רב כרבי יהודה דהא אסר מטה שיחדה ולרבי שמעון שרי, ותי' דהגמ' מביאה דרב סבר כרבי יהודה גם בנדון של מיגו דאיתקצאי, והנה שאר ראשונים מיאנו בתי' זה ותי' באופ"א עיי"ש, וכן ר"ת תי' מכח זה דרבי שמעון מודה במטה שיחדה[[32]](#footnote-33), ומבואר דנח' אם שייך להוכיח משאר מוקצה למוקצה מחמת איסור[[33]](#footnote-34).

וסברת הראשונים ור"ת צ"ב דלכאו' דברי התוס' פשוטים דאין שייכות כלל בין הא דלרבי שמעון אין מוקצה אלא גרוגרות וצימוקים שדחאן בידים או אבנים וכדו' אבל שאר המוקצים כאוצר לא חשיבי מוקצה, לנדון אם במוקצה מחמת איסור יש מיגו דאיתקצאי, דהא בזמן האיסור מודה רבי שמעון דהוא מוקצה רק נחלק דאין מיגו דאיתקצאי, ולכאו' הם ב' מחלוקות נפרדות לגמרי בין רבי יהודה לרבי שמעון, הא' זה מחלוקת בעצם המוקצה דהרבה דברים רבי יהודה מחשיבם למוקצה ורבי שמעון פליג דרק הקצאה חזקה (כגרו"צ) מחשיבה דברים למוקצה, והב' דגם במקום שמודה רבי שמעון דחשיב מוקצה סובר דאין מיגו דאיתקצאי בין השמשות, וצ"ע

אמנם באמת גם בלא דברי הרא' ודאי רחוק מאוד לומר שיש כאן ב' מחלוקות בלי קשר, אלא ודאי שמכח מחלוקתם בשורש הדין מוקצה יש את כל הנפק"מ, וצל"ב השייכות ביניהם[[34]](#footnote-35).

והנה בהקדם יש לבאר את שורש מח' ר"י ור"ש ובזה יתב' איך תלויים כל המח' זב"ז, והנה בפשוטו מח' ר"י ור"ש היא אם מקצי איניש מידי דחזי ליה (וכלשון רש"י ותו' ביצה ב. ובעוד מקומות) דהיינו שנח' בכל הקצאה (שאינה דחיא בידים ולא חזי ליה כגרו"צ) אם מהני להקצות מהאדם ולהחשיבה מוקצה, ולפי"ז צל"ב מה השייכות בין זה לנדון אם אמרינן מגו דאיתקצאי.

והנה ידוע לחקור במגו דאיתקצאי האם הוא דין דכל שהיה מוקצה בביה"ש דינו כמוקצה לכל השבת, או שהוא סברא בהקצאה דדבר שאדם מקצה דעתו ממנו בביה"ש מקצה דעתו מכל השבת[[35]](#footnote-36), ולצד השני פשוט השייכות בין הדברים, דמגו דאיתקצאי הוא ג"כ סוג הקצאה לכל השבת, וי"ל דלר"ש כיון דאחר שיראה הדבר הוא חזי, לא סגי בהקצאה שמקצה דעתו ממנו לכל השבת להקצותו, וכמו דלא מהני הקצאה לאוצר.

אמנם בפשוטו מגו דאיתקצאי הוא מצד הדין דכיון שמוקצה בביה"ש מוקצה לכל השבת, וא"כ צל"ב למה לר"ש דל"ל מוקצה ל"ל את הדין מגו דאיתקצאי בדבר שהוא מודה שהוא מוקצה בביה"ש.

והנראה לחדש בזה דבאמת ר"ש נחלק גם על עצם המוקצה של נר בזמן איסורו אם יש כאן הקצאה מספיקה לאוסרו, ומה שמודה שאסור בזמן שדולק הוא משום דמוקצה מחמת איסור שאני משאר מוקצה, דבמוקצה מחמת איסור אין צריך כלל להקצאת האדם להחשיבו מוקצה, אלא חשיב מוקצה מצד הדין שאסור להשתמש בו והאיסור עצמו מקצהו מהשתמשות[[36]](#footnote-37) ומחשיבו למוקצה (וכעין מה שמצינו באיסוה"נ דהאיסור עצמו מבטל את שוויו ומחשיבו שאין בו השתמשות ואפי' במקום עבריינים) ולכן במוקצה מחמת איסור מודה רבי שמעון שהוא מוקצה, דהא כל מה שנחלק הוא שבהקצאת האדם בלא דחיה בידים כגרו"צ לא סגי, אבל כאן האיסור מקצהו.

ומ"מ י"ל דכל הדין מגו דאיתקצאי הוא רק אם הוי מוקצה גמור מצ"ע דהאדם מקצהו, אבל אם רק מכח הדין הוי מוקצה לא נאמר מגו דאיתקצאי (ויתב' עוד בהמשך) ולפי"ז מוקצה מחמת איסור הוא ממש כשאר מוקצה שנח' ר"י ור"ש האם הקצאת דעת האדם ממנו מחשיבה אותו למוקצה, רק דבכל מוקצה נפק"מ גם לזמן שהוא מאוס וכדו' ואילו באיסור אין נפק"מ בזמן האיסור כיון שהאיסור מקצהו ונפק"מ רק למגו דאיתקצאי אבל שורש המח' הוא אחד וכמוש"נ.

אמנם צל"ב טעם הדבר דאם כל המוקצה הוא מכח הדין, אין מגו דאיתקצאי, והנה אם נאמר דכל המגו דאיתקצאי הוא סברא בהקצאה א"כ פשוט דזה לא שייך רק אם יש כאן הקצאה בביה"ש[[37]](#footnote-38), ואפי' ננקוט כפי הפשטות דמגו דאיתקצאי הוא דין, מ"מ מצאנו בכמה מקומות שאין זה דין מוחלט דאם היה מוקצה ביה"ש הוא מוקצה לכל השבת, אלא אם הוא מוקצה מכח מצב מסויים כשמשתנה המצב ל"ש מגו דאיתקצאי[[38]](#footnote-39), וה"ה הכא אם הוא רק מכח הדין, כשפקע האיסור ראוי לפקוע המוקצה ואכתי צ"ע בכל זה.

אמנם לפי"ז במקום שמודה ר"ש לעצם המוקצה מודה שיש מגו דאיתקצאי, דכלפי דין מגו דאיתקצאי לא נח' ר"י ור"ש מעולם, והנה המג"א סי' שח סקי"ט סובר דבחסרון כיס אמרינן מגו דאיתקצאי ועיי' רעק"א שם שחולק עייש"ה, ודברינו מתיישבים רק למג"א דבחסרון כיס גם לר"ש יש מגו דאיתקצאי דכיון שמודה בעיקר המוקצה מודה גם שיש מגו דאיתקצאי[[39]](#footnote-40).

אבל לרעק"א ועו"א שחולקים שם שאפי' בחסרון כיס פליג ר"ש, מוכח דגם במקום שיש הקצאה להחשיבו מוקצה פליג ר"ש שאין כאן מגו דאיתקצאי, ובתו' קנו: ד"ה והא מבואר להדיא כדבריהם דפליג ר"ש גם בח"כ.

והנה ברשב"א חולין יד. כ' דלמ"ד דמתיר ר"ש נבילה אפי' בבריאה, מוכח שסובר דמוכן לאדם מוכן לכלבים, ובהמשך הדבור שם כ' דאין לאסור לר"ש כמו כוס קערה ועששית שאינו יו"מ שמודה ר"ש שאסור, משום שאסור לר"ש רק בדחיא בידים, ומבואר שבעינן ב' טעמים להיתר הא' משום דלא דחיא בידים והב' משום דמוכן לאדם מוכן לכלבים[[40]](#footnote-41), וצל"ב הצירוף בין ב' הטעמים הנ"ל.

ולכאו' כונת הרשב"א דיש כאן ב' טעמים לאסור הא' משום מוקצה מחמת איסור שהרי מיירי בשבת, וע"כ דבלי דחיא שרי לר"ש, ומה דהוצרך הרשב"א להוסיף לומר דסובר ר"ש מוכן לאדם מוכן לכלבים הוא משום דכל מה שנח' ר"ש על מגו דאיתקצאי הוא בממ"א אבל לא במוקצה מחמת עצמו, ולכן לולי שמוכן לאדם מוכן לכלבים הוי מוקצה מחמת שאינו מוכן לאדם, ולפי"ז נר' דלרשב"א בחסרון כיס מודה ר"ש דאסור אחר שנשבר אפי' אם לא חשיב דחיא ודלא כתוס'.

והנה הגמ' קנז. אומרת דקיי"ל כר"ש מלבד במוקצה מחמת איסור דהיינו נר קטן, ובמוקצה מחמת חסרון כיס גם ר"ש מודה, ולדברינו מתיישב היטב הלשון מוקצה מחמת איסור שלכאו' היה ראוי לכתוב מגו דאיתקצאי שהרי בזמן האיסור מודה ר"ש וכמו שכ' הב"י, ולדברינו מתב' דהמח' היא במוקצה מחמת איסור האם יש בו הקצאה להחשיבו מוקצה וממילא יהיה מגו דאיתקצאי, אבל לפי פשוטו שנח' אם יש מגו דאיתקצאי ק' הלשון מוקצה מחמת איסור.

וביותר ק' מה שמחלקת הגמ' בין מוקצה מחמת איסור למוקצה מחמת חסרון כיס, ולשיטות דפליג ר"ש גם במוקצה מחמת חסרון כיס אם יש מגו דאיתקצאי, א"כ שווים ממש מחמת איסור לחסרון כיס שבשניהם מודה בזמן הקצאתו וחולק על המגו דאיתקצאי ואיזה מקום יש לחלק ביניהם וצ"ע.

אבל למש"נ בשיטת המג"א את"ש דר"ש מודה בחסרון כיס שכיון שיש כאן הקצאה גמורה אמרינן מגו דאיתקצאי וחולק רק במוקצה מחמת איסור שאינו מוקצה מחמת ההקצאה אלא מחמת האיסור ולכן לא אמרינן מגו דאיתקצאי.

**סימן ז'**

**עוד בביאור מח' ר"י ור"ש**

א. ביאור אחר בשייכות בין ב' הנדונים במוקצה מיגו דאיתקצאי ושאר מוקצה. ב. לבאר הנ"ל באופ"א דבאמת כל המח' היא בדין מיגו דאיתקצאי. ג. תליה בצדדים הנ"ל מח' הרא' בבהמה שנשחטה בשבת אם להלכה הוי מוקצה או לא.

א) הארכנו לבאר בסי' הקודם דנח' ר"י ור"ש בעניני מוקצה, מה נחשב מוקצה וגם אם אמרינן מגו דאיתקצאי באופן שלכ"ע הוא מוקצה, ופשוט בסברא וגם מוכח מהרא' דף מה. דשורש המח' א' וצל"ב השייכות בין המח', ובסי' הקודם ביארנו דלא נח' כלל במגו דאיתקצאי עיי"ש, אבל כבר נתבאר שם דאם פליג ר"ש על מגו דאיתקצאי במוקצה מחמת ח"כ אין מקום לדברינו שם, ולשיטה זו צל"ב באופ"א השייכות בין המח' של ר"י ור"ש.

והנראה לבאר בזה עפ"י מש"כ רש"י בביצה כו: ד"ה ואי 'ומאן דאית ליה מוקצה הכנה מבעוד יום בעי כדכתיב והכינו'. ונראה מבואר ברש"י דשורש מח' ר"י ור"ש אינה האם ע"י הקצאה לאוצר או משום מיאוס חשיב מוקצה, אלא דנח' האם רק מוקצה אסור[[41]](#footnote-42), או דלהיפך בעינן הכנה וכל שאינו מוכן אסור בטלטול, ומזה נובע שדברים שראויים, רק מקצה דעתו מהם כאוצר, אינם נחשבים מוקצה כעצים ואבנים ולכן לר"ש שרי, אבל לר"י דשרי רק מוכן אינם נחשבים מוכן.

ועפי"ז ודאי מובן היטב דגם הנדון של מגו דאיתקצאי תלוי בזה דלר"י דבעינן הכנה הא בעינן הכנה מבעו"י כפי הפסוק והיה ביום הששי והכינו, אבל לר"ש דלא בעינן הכנה רק דמוקצה אסור כל שאין עכשיו סיבת הקצאה שרי, וזהו גופא כונת רש"י שם לבאר דלר"י דאוסר מוקצה הוא משום הכנה ולכן אמרינן מגו דאיתקצאי, ומה דמבואר דהטעם לר"ש 'דלא מקצי איניש מידי דחזי ליה' באמת לא בזה נח' ר"י, אלא מכח סברת לא מקצי איניש לא הוי כעצים, ומ"מ אין כאן הכנה וכמוש"נ.

ב) ובאופ"א י"ל דכל מה שנח' ר"י ור"ש הוא אם אמרינן מגו דאיתקצאי, וכל שאר הדברים שנח' בהם אם הוי מוקצה, הוא מכח מח' זו, וכמו שכ' הר"ן בביצה כח: דר"ש מודה למוקצה מחמת מיאוס רק דסובר דכשרוצה להשתמש פקע המוקצה כיון דלא סבר מגו דאיתקצאי, ולפי"ז יתכן לחדש דבכל מקום שנח' ר"י ור"ש הוא מטעם זה דכשרוצה להשתמש פוקע האיסור אבל לעיקר המוקצה של פירות לאוצר וכדו' גם ר"ש מודה.

אמנם יותר נראה דגם הר"ן מודה דכל שאר המח' בין ר"י לר"ש הוא אם מקצי איניש מידי דחזי ליה, רק דבמיאוס סובר שאין זו הקצאה רק דבר שאינו ראוי כ"כ, ובזה גם ר"ש מודה דהוי מוקצה.

והנה רעק"א בהג' על הרמב"ם פכ"ה מצדד דלר"ן אסור לר"ש לטלטל מוקצה מחמת מיאוס מחמת מקומו, דהא לא פקע המוקצה כיון שלא החליט להשתמש בו, ולפי"ז ודאי מסתבר דבכל שאר המח' מודה הר"ן דהוי מח' אם הוי מוקצה.

ועפימש"נ נראה במח' הרא' והתו' דף מה. אם שייך להביא משאר מוקצה למגו דאיתקצאי, דאם הוא באמת שני נדונים אם יש מגו דאיתקצאי ואם חשיב מוקצה ע"י הקצאה, רק דתלויין אם בעינן הכנה, ודאי שראוי שהגמ' תביא את הנדון עצמו אם אמרינן מגו דאיתקצאי (כתו').

ולצד שנתב' בסי' הקודם שהוא נדון אם בזמן האיסור הוי מוקצה גם מכח ההקצאה (וממילא יוצא אם יש מגו דאיתקצאי וכמוש"נ) מובנים דברי הרא' ולא דברי התו' דהא הוי נדון אחד ממש ואדרבא מוקצה מחמת איסור חמיר, ולמה הגמ' לא מביאה מטה שיחדה.

ואם הוא מח' אם מקצי איניש מידי דחזי ליה וגם מגו דאיתקצאי הוא הקצאה, מובן שני הצדדים, דשייך שהגמ' תביא ממטה שיחדה, ומ"מ אינו אותו הדבר ממש ומובן גם תי' התו'.

ג) והנה קיי"ל כר"ש מלבד במוקצה מחמת איסור (נר קטן) דהיינו מגו דאיתקצאי שקיי"ל כר"י, ונח' הרא' בחולין טו בבהמה שנשחטה בשבת אם שרי או לא, דהבעה"מ והר"ן אוסרים, והרמב"ן והרא"ש מתירים, וטעם המתירים דכיון שלא דחיא בידים קיי"ל כר"ש דלא הוי מוקצה, ועיי' בב"י סי שיח שתמה על הר"ן איך לא הרגיש בטענת הרא"ש דכיון דקיי"ל כר"ש, לא הוי מגו בלא דחיא בידים.

והנה אם ננקוט דהם ב' מחלוקות רק דשניהם תלויות אם בעינן הכנה, וכיון דבעי הכנה ממילא אמרינן מגו דאיתקצאי, תמוה מאוד סברת הרא"ש והרמב"ן, דהא כיון דקיי"ל כר"י בנר ע"כ כל שהוא מוקצה בביה"ש הוי מוקצה לכל השבת, ואין צריך כלל הקצאה נוספת, וא"א לומר דבאמת קיי"ל כר"ש בזה, דאם אין דין מגו דאיתקצאי מנלן לחלוק על ר"ש דבנר קטן אין הקצאה לכל השבת, הא ר"י שאסר טעמו משום שבעי הכנה מע"ש.

ואם ננקוט דאם יש כאן הקצאה לזמן איסורו ודאי דיש מגו דאיתקצאי, רק דנח' אם יש כאן הקצאה מספיקה, ולפי"ז קיי"ל דמוקצה מחמת איסור חמיר ויש כאן הקצאה מספיקה אפי' דבדר"כ קיי"ל כר"ש, ומ"מ י"ל דזה רק כשזה לא סותר את הכלל דקיי"ל כר"ש שבעינן דחיא בידים[[42]](#footnote-43), ומובן דברי הרא"ש והרמב"ן.

וכן אם ננקוט דמגו דאיתקצאי זו גם הקצאה שמקצה לכל השבת ונח' ר"י ור"ש בהקצאה זו אם מהני כמו שנח' בשאר הקצאות, שייך להבין את הרא"ש והרמב"ן דגם בזה בלי דחיא בידים לא אמרינן מגו דאיתקצאי, אבל מובן גם דעת הבעה"מ והר"ן דכיון שהדבר עצמו מוקצה לא צריך בו דחיא בידים ומקצה דעתו לכל השבת כיון דקיי"ל בזה כר"י.

**סימן ח'**

**בגדר יושב ומצפה**

א. מח' הרא' בביאור הא דמודה ר"ש בכוס וקערה, ותלוי בזה אם צריך דחיא. ב. לבאר דמח' הרא' היא בעיקר גדר מיגו דאיתקצאי. ג. בביאור הריטב"א דמיגו דאיתקצאי ביום השמיני.

א) מבו' בגמ' מד. דמודה ר"ש בכוס וקערה כיון שאינו יושב ומצפה[[43]](#footnote-44), וכ' הריטב"א דר"ש חולק על מיגו דאיתקצאי, אבל בכוס וקערה יש הקצאה לכל השבת ולא משום מיגו, (ונר' הבי' דגם בלא מיגו דאיתקצאי הדבר נקבע בתחילת שבת, ואם מקצה דעתו על כל השבת נקבע בתחילת שבת שהוא מוקצה לכל השבת, ומצד מגו דאיתקצאי אפי' בלא הקצאה על כל השבת כיון שעל תחילת שבת הוא מוקצה, הוי מוקצה לכל שבת, ולכן גם לר"ש בלא מגו כיון שהקצה בביה"ש לכל שבת מהני) אמנם בחי' הר"ן כ' דמודה ר"ש במיגו דאיתקצאי באינו יושב ומצפה, דהיינו שכל מה שחולק על מגו דאיתקצאי הוא רק משום שיושב ומצפה.

והנה נח' הרא' באינו יושב ומצפה ולא דחיא אם מודה ר"ש דאמרינן מגו דאיתקצאי או דוקא בדחיא, ויש מבארים דתלוי במח' הנ"ל[[44]](#footnote-45), וביאור הדבר דדחיא בידים נאמר בדעת ר"ש דמודה דחשיב מוקצה בגרו"צ כיון דדחיא בידים, וממילא אם כוס וקערה זו הקצאה על כל השבת כדברי הריטב"א, א"כ לר"ש כל הקצאה היא רק בדחיא ואינו מודה בבהמה, אבל אם הוא רק טעם שיהיה מיגו מנלן שצריך דחיא[[45]](#footnote-46).

והנה הגמ' דף מה. מסתפקת בחטים שזרען ומסיקה דלא הודה ר"ש אלא בשמן המטפטף, דהיינו שסברה הגמ' שמשמן המטפטף יש להוכיח שאסור חטים שזרען כיון שדחיא לר"ש, ובזה דנה הגמ' לחלק, ויש לדון למה לא הוכיחה הגמ' מכוס וקערה דמודה ר"ש בדחיא, ונר' דתלוי במח' הנ"ל, דלר"ן שכוס וקערה הם מדין מגו דאיתקצאי דמודה ר"ש דאינו יושב ומצפה, אין זה שייך כלל לחטים שדנים על עיקר המוקצה, אבל לריטב"א דבכוס וקערה יש הקצאה לכל השבת יש לדון למה הגמ' לא דימתה לחטים, ועיי' ברשב"א ורמב"ן ועו"ר שדנו למה לא הביאה הגמ' מכוס וקערה ולא חילקו דשם הוי ודאי מוקצה ודנים רק אם מודה למגו דאיתקצאי ומוכח לכאו' שסוברים כריטב"א.

ב) אמנם היותר נראה בסברא שסברת אינו יושב ומצפה היא ודאי סברא בהקצאה דמקצה דעתו לכל השבת[[46]](#footnote-47), ומח' הרא' אם מודה ר"ש במגו דאיתקצאי ביושב ומצפה, או דהוא סברא חדשה להקצות לכל השבת, אינה מח' בדברי ר"ש אלא שנח' בגדר מגו דאיתקצאי[[47]](#footnote-48), דהריטב"א סבר דהוא דין של מגו דאיתקצאי, וע"כ דר"ש פליג על זה מהא דביושב ומצפה שרי, ומודה באינו יושב ומצירפה מטעם אחר, אבל הר"ן סבר דעיקר הדין של מגו דאיתקצאי הוא מכח הקצאה דמה שמקצה דעתו בביה"ש מקצה לכל השבת, ובזה מודה ר"ש באופן שאינו יושב ומצפה דמקצה לכל השבת.

וסמך לדבר ששיטת הר"ן דף מה. שמהני תנאי במגו דאיתקצאי, וזה מתאים לסברא זו דכל מגו דאיתקצאי הוא מכח שיש הקצאה לכל השבת ולכן מהני תנאי.

ג) והנה כ' הריטב"א דגם בשמיני נאסר לר"ש אף דודאי יושב ומצפה שיעבור ביה"ש, דכיון דאסור קודם ביה"ש מודה, ותמוה מאוד מה טעם הוא זה, הא סו"ס הוי מוקצה מחמת איסור ביושב ומצפה וצ"ע.

והנה נתב' במק"א די"ל דאף דמודה ר"ש דבשעת האיסור הוי מוקצה וכל מחלו' ר"י ור"ש הם בעיקר המוקצה מה חשיב מוקצה, מ"מ י"ל דגם כאן שנח' אם אמרינן מגו דאיתקצאי שורש מח' אם המוקצה מחמת איסור הוא מוקצה מחמת הקצאתו או שרק האיסור מקצה, ומגו דאיתקצאי שייך רק אם מוקצה מחמת הקצאתו, ולכן לר"ש שאינו מוקצה מכח הקצאתו אין מגו דאיתקצאי, ובטעם הדבר שאם ההקצאה מחמת האיסור לא אמרינן מגו דאיתקצאי עיי"ש שבי' דכשהאיסור מקצה ל"ש מגו.

אמנם בריטב"א נר' טעם חדש לדין זה שכשהאיסור מקצהו לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, דהטעם משום שהאיסור חל רק אחר תחילת שבת או בתחילת השבת, ולמיגו צריך שקודם השבת יחשב מוקצה, ולכן רק כשהוא מחמת הקצאה הוא מוקצה קודם שבת ויש מגו דאיתקצאי, ולפי"ז מתב' דברי הריטב"א דהכא שהאיסור הוא קודם שבת שייך מיגו גם מצד האיסור.

**סימן ט'**

**בעניין מוכן לאדם מוכן לכלבים**

א. גדר מוכן לאדם מוכן לכלבים שהכנתו לאדם מכינה אותו לכלבים. ב. מח' בתוס' אם מיירי גם בהמה שמתה בשבת דהוי מוקצה לאדם, וב' ביאורים בצד זה. ג. בדברי התוס' שבת מה דאם אינו מוקצה לאדם חכ"ע שרי. ד. ישוב הקו' על תוס'. ה. בדברי התוס' ביצה דצריך יושב ומצפה.

א) בענין מוכן לאדם אינו מוכן לכלבים, נראה שאין עיקר הכונה שמה שהוא מוכן ועומד לאדם מפקיעו מכלבים, דהיינו שאינו עומד לכלבים כיון שעומד לאדם, אלא הכונה ב'מוכן לאדם אינו מוכן לכלבים' היא להיפך דהכנתו לאדם לא פועלת הכנה לכלבים, אבל אם אמרינן מוכן לאדם מוכן לכלבים, מכח הכנתו לאדם נחשב מוכן לכלבים.

וכעי"ז מצינו בגמ' בפסחים, בענין תמרים במכבדות שנשרו, דאמרינן 'מוכן לעורבים מוכן לאדם' ולכן מכח דמוכן לעורבים הוי מוכן לאדם ושרי, על אף שודאי אינו ראוי לאדם כשהוא על העץ, דהיינו שכיון שהתמרים מוכנים לעורבים אף שהם מחוברים (או עכ"פ כשהם על המכבדות במקום שא"א להורידן) כשנפלו מותרים לאדם דהיו מוכנים אליו מכח הכנתם לעורבים.

וכעי"ז מצינו בתוס' חולין יד' דמק' דכיון שמוכן לבהמה מוכן לאדם, דלועין שראויין לתתם לכלב בחיים יותרו כשנתבשלו[[48]](#footnote-49), ומת' דאינו עומד לכלב, דהיינו שלא הוי מוכן לכלבים, וחזינן דהדין מוכן לכלבים מוכן לאדם הוא דין חיובי, דמכח הכנתו לכלבים מוכן לאדם אף שלא היה ראוי לאדם. ומכח זה מתיר התוס' בכמה מקומות מחובר שיכול להביא בהמתו אליו דל"ח מוקצה כשנתלש משום מוכן לבהמה הוי מוכן לאדם[[49]](#footnote-50).

וכנגד סברא זו דהכנתו לאדם תעשה הכנה חיובית לכלבים, נאמר דמוכן לאדם לא מכינו לכלבים, ומה שאינו מוכן לכלבים מצד עצמו הוא מטעם אחר דבאמת אינו עומד לכלבים משום שעומד לאדם, ומ"מ אין זה עיקר הדין שמוכן לאדם אינו מוכן לכלבים.

**ב)** והנה בתו' בכמה מקומות (שבת קנו: ד"ה רבי, ביצה ו: ד"ה השתא, ופסחים נו: ד"ה דתנן) נח' בעלי התו' אם הא דהגמ' מוציאה מהמשנה בשבת קנו: דר"י אוסר בהמה שמתה לכלבים, דסבר ר"י דמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים, אם הוא משום שמיירי שם ביו"ט דשרי לשוחטו ומוכן לאדם ואעפי"כ כשמתה אסורה, או דאפי' אם מיירי בשבת דגם מצד האדם הוי מוקצה, מ"מ מוכח מהא דאסור כשמתה הבהמה דמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים.

ולפימש"נ דגדר מוכן לאדם מוכן לכלבים היינו שהכנתו לאדם מכינה אותו לכלבים, הסברא הפשוטה היא דאם הוי מוקצה גם לאדם, ודאי דהוי מוקצה אם מתה אפי' אם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, שהרי אינו מוכן לאדם, וצל"ב טעם השיטה דגם במתה הבהמה בשבת אם מוכן לאדם מוכן לכלבים שרי.

והנראה בדקדוק דברי התו' הנ"ל דיש כאן ב' מהלכים בתו' בביאור צד זה, דהתו' בפסחים בשם ר"י (וכ"נ ק' בתו' בשבת) נקט דהא דאסור לא הוי הפקעה להכנתו לאדם, שהרי עומד לאדם רק דבשבת אסור, וכיון שבעצם עומד לאדם, אם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים זה נותן לו הכנה לכלבים, וכלפיהם הרי אין מוקצה מחמת איסור[[50]](#footnote-51) שיפקיעו, דהיינו שמוכן לאדם מוכן לכלבים הוא בשורש הדבר שעומד לאדם ואין צריך הכנה בפועל.

אבל בתו' בביצה בשם ר"י מקורביל נראה שמיישב באופן אחר[[51]](#footnote-52), דמכח שמוכן לאדם מע"ש מקבל הכנה לכלבים בע"ש, וממילא אפי' אחר שפקע בשבת ההכנה לאדם מכח האיסור, מ"מ ההכנה לכלבים נשארה כיון שהיא לא נאסרה, דסגי במה שהיה מוכן מע"ש לאדם ומכח זה לכלבים, דגם בשבת נשארה ההכנה לכלבים.

ושאר בעלי התו' שמיאנו בזה משום שסוברים דגם אי מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים צריך כסדר מוכן לאדם להחשיבו מוכן לכלבים, אבל אם יפקע הכנתו לאדם בכניסת השבת תפקע גם ההכנה לכלבים שמכח ההכנה לאדם, ורק במתה ביו"ט אף שפקע עכשיו ההכנה לאדם מ"מ מהני מה שעד עכשיו היתה מוכנת לאדם, שהרי כשמתה היא ודאי מוכנת לכלבים, רק דאם עד עכשיו לא היתה מוכנת לכלבים אסורה דהוי כנולד, אבל אי אמרינן מוכן לאדם מוכן לכלבים ועד עכשיו היתה מוכנת לכלבים מכח הכנתה לאדם, לא הוי כנולד ופשוט.

**ג)** והנה מח' בעלי התו' הנ"ל היא באופן שמצד הכנתו לאדם הוא מוקצה בשבת, אם שייך כאן מוכן לאדם מוכן לכלבים, אבל עכ"פ לכ"ע במקום שהוא ראוי לאדם בשבת, ודאי הדין תלוי אם מוכן לאדם מוכן לכלבים, וכגון ביו"ט שראוי לאדם, אם מתה תלוי בדין מוכן לאדם מוכן לכלבים, ואף שפשוט דבשר הראוי לאדם שרי לנותנו לכלבים, הוא משום דכל שאינו מוקצה מכח שמוכן לאדם, שרי לעשות עמו מה שרוצים, אבל כשמתה שכבר אינה ראויה לאדם הוי מוקצה, דא"א להתירה מכח שראויה לכלבים כיון שלא עמדה אליהם בביה"ש, אא"כ נאמר דמוכן לאדם מוכן לכלבים שאז כל הזמן עומדת גם לכלבים ומכח שראויה עכשיו לכלבים לא הוי מוקצה.

אמנם מש' התוס' שבת מה: שאם עוף חי אינו מוקצה משום שאפשר לשחק בו וכדעת הר"ר יוסף, ל"ש לאסור כשמת לנותנו לכלבים משום מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים, ולכאו' חולק על זה וסובר שרק כשאינו ראוי בשבת מצד האדם וכגון מתה בשבת, ובעינן להחשיב מוכן לכלבים בשבת משום שמוכן מע"ש לאדם (או משום שיש כאן הכנה בעצם לאדם רק שאסור וכמוש"נ) בזה תלוי בדין מוכן לאדם מוכן לכלבים, אבל כשמצד שמוכן לאדם הוי ראוי בשבת אין שייך לאסור כשמשתנה, דסו"ס כל הזמן היה ראוי ואינו מוקצה.

ורעק"א מק' על התו' מהגמ' בביצה כז: דמבו' שם דגם ביו"ט שייך לאסור במתה מצד שאינו מוכן לכלבים, אף שביו"ט הרי לא היה מוקצה כלל דהא שרי לשחוט בהמה ביו"ט, וחזינן דעכ"פ גם באופן זה שראוי לאדם לגמרי ביו"ט, אם מוכן לאדם אינו מוכן לכלבים הוי מוקצה וכמוש"נ[[52]](#footnote-53).

**ד)** וביישוב שיטת התוס' כ' החת"ס דכל האיסור באופן זה שהיה ראוי לאדם בשבת ונשתנה לבהמה, הוא רק כשנשתנה השמוש לגמרי, ולכן מאוכל אדם לאוכל בהמה הוי שינוי וממילא כיון שאינו ראוי מעיו"ט לבהמה הוי מוקצה, אבל ממשחק לאוכלי בהמה לא הוי שינוי כ"כ, ודמי למבו' בריש כל הכלים דכשנשבר הכלי ועושה מעין מלאכה שרי אף שאין זה מעין מלאכתו עיי"ש.

ובב"מ נר' דאפרוח לשחק הוי ככלי ולכן שרי בכל אופן, דשם כלי מוכן לכל דבר, ושמעתי לבאר כונת הב"מ בנוס"א עיי"ש (רש"כ) דרק בע"ח שאינם ראויים במצבם העכשוי לאדם, רק אינם מוקצים משום שאפשר להכינם ביו"ט, אין כאן הפקעה גמורה ממוקצה ואסור למה שאין מוכן אליו[[53]](#footnote-54), משא"כ אם שרי העוף משום משחק לא הוי מוקצה כלל, ונפק"מ בין הטעמים בבשר שהסריח מאכילת אדם אם שרי לכלב, דלחת"ס אסור ולב"מ יתכן דג"כ אסור, ולמה שבי' רש"כ בדעתו מותר דהא היה בשר גמור ולא הוי מוקצה כלל.

**ה)** התוס' ביצה ג'. בתי' א' כ' דהגם דיכול להביא בהמתו לאכול מהמחובר מ"מ הוי מוקצה כלפי אדם ולא אמרינן מוכן לבהמה מוכן לאדם, דבעינן יו"מ ביחד עם מוכן לבהמה מוכן לאדם, (לפי' המהרש"א עיי"ש) וצל"ב מה הצירוף דבעינן גם מוכן לבהמה מוכן לאדם וגם יו"מ להחשיבו מוכן.

ונר' לבאר דמוכן לבהמה מוכן לאדם היינו שיש כאן הכנה ודעת לאדם מכח ההכנה לבהמה, ומחדש התו' דהגם שנתחדש שמכח הכנתו לבהמה דעתו גם על אפשרות שמוש לאדם, מ"מ דבר שאין דעתו עליו כלל לא שייך הכנה כלפיו ולכן בעינן יו"מ, ולכאו' הוא בגדרי שאר יו"מ וצ"ע.

אמנם רנ"ר מפרש דיש כאן ב' סיבות למוקצה מוקצה מחמת איסור ומחובר, ויו"מ הוא למוקצה מחמת איסור ומוכן לבהמה למוקצה של מחובר (אמנם לתוס' פסחים לא מיירי כלל במחובר) דשיטת התוס' דלא מהני מוכן לבהמה כלפי איסור.

**סימן י'**

**בשיטת התו' דבהמה לר"ש הוי מוקצה אף שחזי לכלבים**

א. דברי התוס' דבהמה מחיים הוי מוקצה ולא שייך בה מיגו דאיתקצאי וצ"ע. ב. ביאור התוס' הנ"ל דכשהיא מוקצה מחמת שהיא בע"ח לא שייך מיגו דאיתקצאי. ג. יש לדון אם מוכן לאדם מוכן לכלבים מחשיבה שאינה מוקצה מחייבם לר"י. ד. ב' צדדים בטעם מה שאפי' ביו"ט בהמה שמתה הוי מוקצה.

**א)** תוס' קנו: מק' איך הגמ' מוציאה ממה שפוסק ר' יוחנן כמתניתין דבהמה שמתה מותרת, דסבר כר"ש במגו דאיתקצאי, הא יתכן דסבר כר"י דאמרינן מגו דאיתקצאי וכגון בקורה שנשברה שהיתה מוקצה מח"כ דבזה אמרינן מגו דאיתקצאי כר"י, ומה שבהמה שמתה מותרת משום שהיתה ראויה להשליך לכלבים ולכן לר"ש אינה מוקצה כלל[[54]](#footnote-55).

והתו' מתרץ בשם רבי דכיון שכשהוא חי הוא מוקצה, שייך מגו דאיתקצאי לאחר מיתה, ודוחה התוס' דמה שהוא אסור בטלטול לא יעשה מיגו דאיתקצאי, ודברי התוס' סתומים מאוד למה פשוט שהוא מוקצה כשהוא חי, ואם הוא מוקצה כשהוא חי מה סברת התו' לדחות דאף שהוא מוקצה לא אמרינן מגו דאיתקצאי וצ"ע.

**ב)** והנר' לבאר בזה דהגם דבעלמא (כגון בשר תפל) חזי לכלבים זה סיבה לר"ש שלא יהיה מוקצה, מ"מ בע"ח חמירי, דהם מצד מהותם רחוקים מלהחשב משמשי אדם[[55]](#footnote-56), ולכן בהם כיון שאינו עומד לכלבים הוי מוקצה, ומכח זה אמר רבי דיש מיגו דאיתקצאי כיון שבעודו בע"ח הוי מוקצה.

והתוס' דוחה דכיון דלר"ש אין כאן הקצאה שבכחה להחשיבו מוקצה, רק דמכח שהוא בע"ח וחמיר דהיינו רחוק משמוש האדם יש לו שם מוקצה, לא שייך בזה מגו דאיתקצאי, דלמיגו דאיתקצאי בעינן הקצאה גמורה שיכולה מכחה להקצות לכל השבת, אבל עצם מה שיש לו דין מוקצה מכח שהוא בעל חי בתחילת השבת לא עושה מיגו דאיתקצאי לאחר שימות ודו"ק[[56]](#footnote-57).

ובדעת 'רבי' י"ל שסובר דשייך מגו דאיתקצאי על עצם דין המוקצה אף שאין כאן הקצאה גמורה, (וכ"מ ק' מלשון התוס') ובנוס"א י"ל שסובר דחומר הבע"ח ורחוקם מבני אדם מחשיב ופועל שיש כאן הקצאה גמורה, ואין הפשט שמכח שחמיר הוי מוקצה גם בלא הקצאה ודו"ק.

ועיי' בתו' מה: ד"ה הכא שמביא התוס' דעת הר"ר יוסף דמכח שיכול לשחק התינוק באפרוח לא הוי אפרוח מוקצה, ודוחה התוס' דודאי בע"ח הוי מוקצה כגרו"צ ומקצה אותם גם מכלבים ולא דמי לבשר תפל, ונראה שגם שם כונת התוס' דבע"ח חמירי ולכן לא מהני שחזי לשחק בם תינוק, אמנם הדמיון לגרו"צ ק"ק דשם הטעם שיש הקצאה גמורה, ונראה שם מהתוס' כצד זה דבע"ח הוא רק סיבה למה יש בהם הקצאה גמורה כגרו"צ וכ"ה הלשון בתוס' עיי"ש[[57]](#footnote-58), ולמש"נ לכה"פ התוס' קנו: (שחולק על רבי) ביאר את החומר בבע"ח באופ"א וצ"ע.

**ג)** והנה נתבאר שהתו' נוקט דאף דלר"ש שרי לטלטל בשר תפל, מ"מ בהמה שראויה להשליכה לכלבים מחיים אסור לטלטלה, ונסתפקו בביהמד"ר לצד בגמ' שמוכן לאדם מוכן לכלבים, ונתבאר דהיינו שהכנתו לאדם מכינתו לכלבים האם מותר לתתו בחיים לכלבים, דהא זהו כל ההיתר שיש כאן הכנה לכלבים (מכח ההכנה לאדם) וכמו בהמה ביו"ט דשרי ודאי לנותנו לכלבים מכח שראוי לשוחטה, או דנימא דכל מה שמהני להחשיב שיש הכנה לכלבים הוא רק לענין אחר שימות דלא הוי כנולד כיון שאמרינן דמוכן לאדם מוכן לכלבים, אבל מחיים ודאי אסור כיון שאינו עומד ממש לכלבים וכמו לר"ש דמה שחזי לכלבים לא מתיר בע"ח בטלטול וכמוש"נ, ויותר נר' בסברא כצד הראשון דמוכן לאדם מוכן לכלבים מתירו לגמרי.

ואם ננקוט בדברי 'רבי' כצד הראשון שסובר שכל מוקצה עושה מגו דאיתקצאי ולא אכפ"ל שהוא מכח שהוא בע"ח, ודאי מוכח דמכח הצד שמוכן לאדם מוכן לכלבים הוי שרי לגמרי, דאל"כ איך הגמ' מוכיחה מר"י שסובר דמוכן לאדם לא מוכן לכלבים, הא עכ"פ היה מוקצה מחיים וממילא אמרינן מגו דאיתקצאי.

**ד)** החזו"א מחדש דבכל בהמה שמתה ביו"ט שייך לדון כלפי הכלבים מוקצה מחמת איסור, דאף ששרי לשוחטה לאדם מ"מ אסור לשוחטה לכלבים[[58]](#footnote-59) ולכן לכלבים אינה ראויה כלל, אמנם בסברא הדבר תמוה דכיון דשרי לשחוט ע"מ לאכול כזית אחד והשאר לכלבים אף שעיקר כונתו לכלבים למה חשיב מוק' מח"א לכלבים.

ויש להוכיח כחזו"א מדברי התוס' קנו: למטה בסו"ד דסובר דלר"ש אם ראוי לתתו לכלבים בחיים, לא חשיב מוקצה מכלבים אף שעומד לאדם כיון דחזי לכלבים, וא"כ ק' איך יש מ"ד בביצה כז: דמודה ר"ש בבהמה שמתה ומש' שם דמיירי גם ביו"ט, הא ביו"ט כל בהמה שמתה חזי לכלבים לר"ש, וע"כ כחזו"א דכלפי"ז הוי מוקצה מחמת איסור[[59]](#footnote-60).

ונר' לחלק דבהמה שאינה ראויה לכלבים מחיים היא נחשבת מוקצה לכלבים גם לר"ש ואינה דומה לבשר תפל, דרק בדבר שראוי לכלבים כמו שהוא לא הוי מוקצה כיון דחזי, אבל אם צריך להכינו ואינו עומד להכנה מודה תוס' דהוי מוקצה[[60]](#footnote-61), ובנוס"א דרק בשר תפל או כשראוי להשליכו מחיים בחפצא אוכל כלבים, אבל בהמה שאין ראויה לתתה מחיים לא שייך להחשיבה ראויה לכלבים כיון שאינה עומדת להם.

**סימן יא**

**מוקצה בבעלי חיים**

א. בדמוי התוס' ביצה והתוס' שבת מה: בע"ח לגרו"צ. ב. בתור"פ נר' דחשיב דחיא. ג. בבעה"מ גם מחלק בין בע"ח לשאר דברים. ד. הערה לדינא בבע"ח שעומד למשחק.

התוס' ביצה ב. ד"ה דלמא כ' דאף אי ב"ש לית להו מוקצה מ"מ בע"ח חמירי טפי וכדחזינא דמודה ר"ש בגרו"צ. וגם בשבת דף מה: ד"ה הכא דימה מוקצה דבע"ח לגרו"צ, וצ"ע השייכות בין הענינים.

ונראה דכונת התוס' דמודה ר"ש בגרו"צ משום דחזי ולא חזי מהני בהם הקצאה, וזה דימה התוס' דבע"ח חמירי דבעצם אין להם שם אוכל כלל, ואף דצריך הקצאה מ"מ הקצאה בצירוף מה שהם בע"ח מהני, כמו בגרו"צ דמצטרף למה שהם חזי ולא חזי.

אמנם אכתי ק' דבגרו"צ יש גם דחיה בידים משא"כ בבע"ח, ואולי י"ל דבע"ח מחמת ההקצאה הגדולה שלהם א"צ אפי' דחיה בידים והוא ק' דוחק דלפי"ז לא דמי בע"ח לגמרי לגרו"צ דהא אין כאן דחיה בידים.

וקצת יש להביא ראיה ששייך לדמות לגרו"צ כל דבר שמודה בו ר"ש אף שלא דחיא בידים, מהמהרש"א ביצה כו' שכ' לענין בכור בדעת רש"י דלולי שדעתו עליו הוי כמוקצה גם לר"ש כגרו"צ אף ששם לא שייך כלל דחיא שהרי אינו בידו להתירו.

אמנם עיי' בתור"פ בריש ביצה שכ' עד"ר התוס' וז"ל וי"ל שאני מוקצה דב"ח דאפי' ר' שמעון דלית ליה מוקצה בעלמא הכא מודה משום דהוי כגרוגרות וצמוקין דדחיא להו בידים. ומש' דחשיב כאן כדחיא.

וצ"ל שכיון שלא יחדם או שחטם מעיו"ט חשיב דחיא, ואף שלא כל דבר שיכל לתקן ולא תיקן חשיב מוקצה לר"ש כאן מהני בצירוף עם מה שאינם אוכלים בעצם מכח שהם בע"ח וכמוש"נ ואכתי צ"ע.

וכעי"ז מצינו ברש"י ביצה כד: ד"ה אם דמחובר הוי מוקצה לר"ש כגרו"צ דמדלא לקטינהו אקצינהו, וגם שם נר' ביאור הענין שיש כאן דחיא מכח שלא לקט, ומהני בצירוף שמחובר הוא מופקע משם אוכל ולכן דמי לגרו"צ דהוא חזי ולא חזי.

והנה בעה"מ ריש ביצה כ' דדוקא שובך הוי מוקצה משום חורבן שובך, אבל נראה דאין כונתו דסגי בטעם זה לר"ש, שהרי ממשיך להוכיח מהא דמודה ר"ש בבע"ח שמתו, ושם לא שייך חורבן שובך ומה השייכות בין הדברים, אלא כונתו דמשום חומר בע"ח הוי מוקצה ומודה ר"ש כדחזינן בבע"ח שמתו.

ועיי' בראב"ד בהשגות על בעה"מ שג"כ הבין בדבריו כך, ולכן מק' דר"ש משווה להיתירא תורא לרדיא ותמרי לעיסקא, דהיינו שחזינן שנח' ר"ש גם בבע"ח, וצ"ל בדעת בעה"מ דאף שבע"ח חמירי, הקצאה של עיסקא ל"מ גם בהם, וצריך הקצאה גדולה של חורבן שובך או בע"ח בריא שמת.

ובדעת בעה"מ שלא דימה להדיא לגרו"צ יתכן לומר שסובר דכל מה שמצריך ר"ש דחיא בידים הוא לא בבע"ח (וכצד הראשון שכ' בדברי התוס') דבע"ח כיון שהוא מופקע משם אוכל בעצם, לכן מקבל שם מוקצה גם בלא דחיא וכמוש"נ.

ואגב דאיירינא בהא אכתוב מה שיש לדון בדין בע"ח לדינא, דהנה בדברי התוס' דף מה: מבו' דדעת הר"ר יוסף דשרי אפרוח חי משום שחזי לשחק בו והתו' פליג, ויש לדון אם הטעם משום דבע"ח בכל אופן הוא מוקצה, או משום שאינו מיוחד למשחק ולא מהני שראוי לשחק.

וכצד שני מבו' בתורא"ש שם שכ' דאי אפרוח שרי א"כ כל אבן תהיה מותרת דחזי לשחק בה, דהיינו שהחסרון הוא משום שלא יחד לשחק ודמי לכל אבן, ולפי"ז אפרוח שמיחד לשחק צריך להיות מותר. אמנם לדינא הביאו הפו' דברי תשו' הרא"ש דלא פלוג ואסור כל בע"ח.

ונראה דאין זה סתירה לדברי התורא"ש בסוגיין שמש' שהוא מכח שלא יחד. שבאופן שלא יחד זה יותר פשוט שאסור, ולכן כשבא לדחות דברי הר"ר יוסף דוחה מכח סברא זו.

ועוד י"ל שרק אחר שעיקר דין בע"ח שאסור דלא מהני חזי לשחק, שייך לומר דלא פלוג ולאסור אפי' ביחד, אבל אם כל אפרוח היה דינו שמותר מכח שחזי לשחק לא היה שייך לאסור, אמנם לפי סברא זו אם יהיה סוג בע"ח שעומד כולו למשחק היה ראוי להתירו ואכתי צ"ע.

**סימן יב**

**בדברי התוס' בענין תנאי בנר**

א. סברת התוס' דלא שייך תנאי כשדוחה, ק' דזה סברא בתנאי דאיני בודל ולא בתנאי דלכשיפול. ב. לבאר דגם תנאי לכשיפול הכונה דאינו בודל כלל, רק לא מכח שישתמש בשבת.

התוס' שבת מד. ד"ה שבנר מק' מ"ש מסוכה רעועה דמהני בה תנאי, ולמה בנר לר"י לא מהני תנאי, וגם לר"ש בשמן המטפטף, ומת' דבסוכה שעשאה מזמן מהני תנאי שעתה ביה"ש אינו בודל ממנה ויושב ומצפה מתי תפול אבל נר דעיקר הקצאתו בביה"ש לא מהני תנאי.

והנה בגמ' ביצה ל: מבו' דיש ב' מיני תנאים הא' תנאי שאיני בודל כל בין השמשות, והב' תנאי שישתמש לכשיפול, ומבו' שם דלא שייך תנאי שאיני בודל בדבר האסור בבין השמשות אלא תנאי לכשיפול וזה נאמר בסוכה רעועה שעומדת ליפול ובזה א"צ לאינו בודל אלא הוא תנאי אחר עייש"ה[[61]](#footnote-62).

והנה לכאו' כל סברת התו' שכיון שדחאו בידים לא שייך תנאי שייך כלפי תנאי שאיני בודל בביה"ש, דכיון דדחאו בידים ל"ש תנאי זה, אבל כלפי תנאי של יושב ומצפה לכשיכבה אין זו סברא כלל, דתנאי לכשיפול הוא שאפי' שעכשיו הוא מוקצה מ"מ מצפה שיפול ולא יהיה מוקצה, וק' דמהא דכ' התו' דבסוכה רעועה מהני תנאי מוכח דמיירי על תנאי לכשיפול, דבאיני בודל לא נאמר סוכה רעועה וצע"ג.

והנראה לבאר בזה דסובר התוס' דמגו דאיתקצאי הוא סברא בהקצאת האדם, דכשמקצה דעת מחפץ בביה"ש מקצה דעתו לכל השבת, רק סובר דהא דמהני תנאי לכשיפול, אין זה משום שבאופן זה מתחלקת הקצאתו דלתחילת שבת מקצהו ולהמשך לא מקצהו, אלא דבאופן זה כבר דעתו עליו מתחילה כיון שישמש אותו אח"כ, דבתחילת שבת דעת האדם קובעת איזה חפצים הם מוקצים ואיזה נחשבים למשמשיו, וזה לא מתחלק לחלק מהשבת (ואף שבזמן האיסור ודאי הוא מוקצה, הוא מטעם אחר דהאיסור מקצהו ולא משום דעת האדם וכמו שהארכתי במק"א) דבדעת האדם אין לחלק את השבת וכיון שדעתו עליו להמשך השבת אין מקצה דעתו ממנו כלל, ואין זה תנאי דאיני בודל דשם הכונה דבאמת ישתמש בביה"ש, אבל כאן ל"ש זה דהא אסור בביה"ש וכמוש"כ שם רש"י, אלא דאינו בודל ממנו מכח דלכשיפול ישתמש, דבסתמא מה שאינו משמש בתחילת שבת מקצהו כבר לשבת, אבל אם התנה לא מקצהו כלל.

ובזה מחדש התוס' דכשיש על תחילת שבת הקצאה ודחיה גמורים, בזה לא מהני התנאי דהוי מעשה נגד התנאי והוי מוקצה לכל השבת כיון שאין בדעת בנ"א חלוקה בין חלקי השבת.

**סימן יג**

**בגדר מוקצה בכלים ואוכלים[[62]](#footnote-63)**

**א. בסברת המתירים כלי שמלאכתו לאיסור בלי תשמיש היתר. ב. ביאור הא דאפי' כלי מוקצה שרי לשמחת יו"ט שמוש בו משא"כ בשאר דברים. ג. בדברי הרמב"ם יש צד דאוכלין עדיף על כלים ולא חל בהם הקצאה לאוצר. ד. ביאור הסברא דמצד א' כלים עדיפי ומצד שני אוכלין עדיפי.**

נח' הר"א בסוגיא דקרנא דאומנא (קנד.) בכלי שמל"א דאין לו תשמיש היתר אם שרי לצו"מ, עיי"ש בבעה"מ וחי' הרשב"א ושא"ר, אמנם בסברא ק' שכיון שאין בו תשמיש היתר למה לא יחשב מוקצה, ואין לומר דכיון שהוא כלי לא הוי מוקצה, דהא מוקצה מחמת ח"כ היינו שמקצהו מלהשתמש שמוש אחר, והוי מוקצה גמור, וחזינן דחלוק האם יש הקצאה חיובית או שרק אין לו שאר תשמישין, אבל בסברא הוא תמוה דאיך יתכן שכשאין לו שאר תשמישים הוא פחות מוקצה מכשיש לו תשמישים והקצה דעתו מהם.

והנה בסי' הבאנו דיש ב' צדדים בגדר ח"כ האם סגי כשמקצהו משימוש אחר או בעינן דמייחד לו מקום, ובב"מ סי' שי בענין כיס נקט דדוקא מייחד מקום, ולפי"ז יש לחדש דזו סיבת המוקצה שמקצהו מטלטול, אבל לא שייך כלל מוקצה בכלי מצד שאין לו שמוש, דכיון שהוא כלי אינו מוקצה בעצמו, ולפי"ז ג"כ מובן מאוד שלא שייך במוקצה מח"כ איסור שימוש במוקצה כמבואר בסעיף הבא, אמנם שאר פוסקים נקטו דמוקצה משימוש הוי ח"כ, וגם בב"מ דצריך יחוד מקום בפשוטו הוא רק צורת ההקצאה משאר שימושים ואכהמ"ל, וממילא הדק"ל מה החילוק בין אין לו שמושים לבין הקצהו משאר שמושים.

וע"כ צריך לחלק דכלי הוא דבר שמוכן לכל דבר, ואף שאין לו שום שמוש לא מאבד שם כלי, דאם יהיה לו צורך ישתמש, ועומד לשמוש כל שהו אפי' דברים שאין רגיל כלל להשתמש בהם, ויש לו שם כלי מכח מלאכת איסור, משא"כ ח"כ שמקצהו משאר שמושים הוי מוקצה, דיש כאן הקצאה חיובית משאר תשמישים, וגריע מאין לו תשמיש היתר שעכ"פ יכול להשמש בו דבר שאינו כלל מתשמישיו[[63]](#footnote-64).

ובנוס"א קצת י"ל דע"י ההקצאה משאר תשמישים אין לו שם כלי דעומד לכל דבר, וגריע מכלי שיש לו רק מלאכת איסור, דשם אין הקצאה חיובית משאר דברים וממילא יש לו שם כלי ולשון ראשון עיקר.

אמנם כל דברינו שכשאין לו שמושי היתר עדיין אינו מוקצה משמושים שאינו מיועד אליהם כלל כיון שהוא כלי, נסתרים מדברי הרשב"א קנד שכ' דאפי' לר' נחמיה שאין כלי ניטל לצורד גופו שאינו מיועד אליו, מ"מ ניטל לצורך תשמישו ובאופן זה הרי נאסר כל תשמישו הראוי ושאינו ראוי כיון דמיועד למלאכת איסור ואעפי"כ שרי לצו"מ ולא הוי מוקצה, ומוכח דלא כמו שכ' אלא דכלי לא נאסר לעולם, ויש לדחות דהרשבא לשיטתו ויובא בסי' הבא דאפי' כלי מוקצה שרי לצו"מ, והטעם לאסור ח"כ אולי משום הקצאה לטלטול, או שמאיזה טעם מאבד שם כלי, ואכתי לדידן שכל מוקצה אסור י"ל כמו שכתבתי.

והנה עיי' ברמ"א סי' תקא (עיי"ש ס"ו וס"ז) שמסיקין בכלים אבל אסור להסיק באגוזים, וק' מהו החילוק בין אגוזים לכלים ודוחק לומר דיש באמת חילוק במציאות, וצ"ל כנ"ל דכלי חשיב תמיד מוכן לכל התשמישין.

(וכעי"ז צ"ל בדין גרף דמבו' בשו"ע שח סל"ה דהוי מוקצה, ונקטו הפו' דהוי מוקצה מחמת גופו עיי"ש[[64]](#footnote-65), דהיינו דמאיסותו הגדולה שמקצה אותו מכל דבר, מבטלת לו שם כלי אפי' שיכול להשתמש לגרף[[65]](#footnote-66), ואכתי צ"ע בסברא זו, ועכ"פ בח"כ שאין לו מלאכת היתר ויש כאן הקצאה חיובית משאר דברים מובן דבטל ממנו שם כלי, וגריע מכלי שיש לו רק מלאכת איסור).

והנה בדעת החולקים י"ל שאין סוברים כלל יסוד זה, אלא דכל שאין לו שמוש היתר הוי מוקצה ולא מהני כלל שם כלי לענין זה, אמנם יש להביא גם את הדין המבו' בשו"ע שח ס"ח דדלתות הכלים שנתפרקו אפי' שאסור לחברם בשבת מותרות בטלטול כיון שיש להם שם כלי אגב אביהם, ואפי' שלא ראויים לשמוש היתר וכמבו' בפמ"ג שם ובמשנ"ב שם ושם שרי אפי' מחמה לצל כיון שיש להם שם של כלי שמלאכתו להיתר, וצ"ע באחרונים שנר' שלא כל האוסרים שם בכלי שאין לו מלאכת היתר אסרו כאן, וע"כ דאם יש לו שם כלי לכ"ע הסברות הנ"ל נכונות, רק דהחולקים סוברים שכיון שאין לו תשמיש היתר בטל שם כלי לשבת, משא"כ בדלתות שיש להם שם כלי אגב אביהם יש להם שם כלי ושרי .

והנה בביצה דף יא נח' ב"ש וב"ה אם מטלטלים את העלי לחתוך עליו בשר, והגמ' שבת קכג דנה אם טעמייהו דב"ש הוא משום טירחא, או דעלי נחשב מוקצה מח"כ, וכ' הרא"ה שם במס' ביצה לצד דעלי חשיב ח"כ, דהטעם שב"ה התירו הוא משום שמחת יו"ט, ולא התירו בכל מקום אלא בעלי משום שהוא כלי, וצ"ב מה אכפ"ל שהוא כלי כיון שהוא מוקצה.

והנראה לבאר שכונתו למש"כ רעק"א בהג' שו"ע סוף סי' תצט, דאף דאסור שמוש לצורך שמחת יו"ט, מ"מ בכלים שרי. דהיינו שכ' המ"א סוף סי' תקט בדעת התוס' דאף שהותר לשמחת יו"ט טלטול לא הותר שמוש במוקצה, אבל בכלים התירו ליו"ט אפי' שימוש.

והנה לצד דמוקצה דח"כ הוא מכח הקצאה מטלטול ודאי אתי שפיר דאין כאן הקצאה משמוש כיון שהוא כלי, אבל גם לצד שהוא הקצאה מכח שמוקצה משמוש היתר, יש לבאר דאף שהוי מוקצה כיון שהקצה דעתו ממנו, מ"מ כיון שכלי שמוכן לתשמיש אחד יש לו הכנה לכל התשמישים, ולעולם אין לו חסרון הכנה, ולכן בכלי אף פעם אין איסור שמוש רק איסור טלטול (דכ' החת"ס ריש ביצה והארכנו בזה בסי' דגדר איסור שימוש הוא חסרון הכנה) ולכן אף שהוא מוקצה מחמת ההקצאה ויש לו שם מוקצה, מ"מ לא חסר לו הכנה לשמושים אחרים[[66]](#footnote-67), ולכן שרי לצורך שמחת יו"ט[[67]](#footnote-68), ואכתי צ"ב בסברא זו דלכאו' אם הוא מוקצה גם אין לו הכנה ובפרט למה שכ' שהוי מוקצה מכח שמאבד שם כלי וצ"ע[[68]](#footnote-69).

כ' הרמב"ם פכ"ה מהל' שבת ה"ט שכלי שמוקצה לסחורה הוי ח"כ וחשיב מוקצה, וק' שהרי קיי"ל כר"ש שאוצר לא הוי מוקצה וכמו שפסק הרמב"ם עצמו פכ"ו הי"ד, והיה נר' לחדש דחלוק אוכלין מכלים דרק כלים הם מוקצה מחמת אוצר אבל אוכלין דהכנתם גדולה יותר אינם מוקצים מחמת אוצר, ולפי"ז מדוקדק מאוד לשון הרמב"ם שם פכ"ו הי"ד: ואפילו אוצר של תבואה או תבואה צבורה מתחיל להסתפק ממנה בשבת שאין שום אוכל שהוא מוקצה בשבת כלל אלא הכל מוכן הוא חוץ מגרוגרות וכו' דהיינו שליישב הסתירה מכלים לסחורה כ' דאוכל קיל שאין לו שום מוקצה.

אמנם המג"א סי' שח סק"ג על הרמ"א שם שהביא דכלים לסחורה ומקפיד עליהם הוו ח"כ, כ' אבל אינו מקפיד לא עיי' ש"י, וכונתו ביאר במחצה"ש דדוקא באופן שמקפיד מלטלטל, דאם לא מקפיד שרי וכמו דחזינן בסי' שי דשרי אוצר, ולפי"ז אין חילוק בין אוכלין לאוצר לבין כלים לסחורה, ובאוכלין שמקפיד מלטלטל ג"כ אסורים, וכן הוא להדיא במ"מ שם פכ"ו דתמרים לאוצר שרי וכ"ש כלים (עיי"ש שבאוכלים יש איסור אכילה) וכבר בי' הב"י דע"כ מה שאסר הרמב"ם כלים לסחורה הוא באופן שמקפיד וכמוש"כ המג"א.

ולפי"ז מש"כ הרמב"ם שאין באוכלין מוקצה חוץ מגרו"צ, צריך לדחוק שכונתו שלא מצוי מוקצה אחר, אבל אה"נ אם יהיה אופן שמקפיד כמו בכלים יהיה מוקצה, ועיי' בביהגר"א ריש ש"י שכ' דרק בכלים נאמר ח"כ, ונר' ק' דהוא הלכה באוצר דאוכלים שרי אפי' מקפיד מטעם החילוק שכ' דאוכלים הכנתם חזקה יותר, אבל אינו מוכרח דיתכן כונתו דלא מצוי באוכלים וכמוש"נ בדעת המ"מ.

והיותר נראה דלכ"ע הוא כמוש"כ בלשון הרמב"ם דהוא דין באוכלים דלא חשיב מוקצה לאוצר אפי' מקפיד מחמת חוזק הכנתם, וכונת המ"א דאם עצם מה שהכלי עומד לסחורה היה סיבה להקצאה, זה היה שייך גם באוכלין וכדחזינן לר"י דאין חילוק בין אוכלים לכלים, וכל לאוצר הוי מוקצה, ורק אחר שנקטינן שעצם מה שהוא עומד לסחורה זה לא סיבה למוקצה, רק מה שמקפיד מלהשתמש בזה זה מחשיבו למוקצה, בזה מהני הסברא דאוכלין הכנתם חזקה ולא הוי הקצאה מלהשתמש.

ובחיי"א נר' כמוש"כ אבל מטעם אחר שכ' דגם בספרים אין מוקצה מחמת ח"כ, ולכאו' כונתו דח"כ הוא מגזירת כלים, ולכן כמו שמצינו שאין איסור של טלטול סתם באוכלים וכתבי הקודש אף שאסור לטלטל סתם כלים, ה"ה ח"כ לא נאסר אלא בכלים ולא בכתבי הקודש, ולכאו' לפי דבריו כ"ש שבאוכלים לא שייך מוקצה מחמת ח"כ[[69]](#footnote-70).

ונפק"מ לדינא מצויה בעוגה מיוחדת לארוע או חלה גדולה לארוע דודאי הוי אוצר המקפיד, וכן ראיתי שדנים במצה קודם הפסח דהרבה פעמים אדם מקפיד עליה מאוד, דאם אין חילוק בין אוכלים לכלים כמבו' לכאו' במ"מ ומ"א יהיה אסור באופן זה, ואם יש חילוק בין כלי לאוכל יהיה שרי, דאוכל לעולם אינו מוקצה אלא גרו"צ.

אמנם לכאו' חזינן כאן סתירה דמצד א' נראה דאוכל מוכן טפי מכלים ולכן לא אמרינן בו מוקצה דח"כ באוצר וכמוש"נ דהכנתו גדולה, ומצד שני חזינן במש"נ בתחי"ד דאדרבא כלי הכנתו גדולה ולכן חשיב תמיד מוכן אפי' ששמושו אסור, ובאוכל כל שאסור באכילה אסור בטלטול[[70]](#footnote-71).

ונראה לחלק דבאמת יש לכל א' מעלה על השני, דאוכל לענין אכילתו יש לו הכנה הכי גדולה ולכן לא מהני שום הקצאה מאכילה לאוסרו, אבל אם אינו ראוי לאוכלו אין לו שום הכנה לדבר אחר וממילא הוי מוקצה, משא"כ כלי מעלתו היא דהכנתו לתשמישו נותנת לו שם כלי וממילא מוכן לכל דבר וגם אם אינו ראוי לתשמישו אינו מוקצה, ומ"מ אין הכנתו אלימה כשל אוכל, ולכן אם מקצהו לאוצר הוי הקצאה ואסור.

**סימן יד**

**בשיטת הרשב"א שכל כלי שרי לצורך גופו ומקומו**

א. קו' במה שהביא המג"א מהרשב"א דמוקצה מחמת מיאוס שרי רק בכלי ולא מש' כן שם. ב. ביאור הבנת המג"א ברשב"א, אבל ברשב"א עצמו לכאו' מוכח לא כך. ג. קו' על הרשב"א מדבריו בסוגיא דחצוצרה וצ"ע.

המ"א רעט' הביא דהא דשרי נר מאוס לצורך גופו ומקומו הוא רק בכלי כמבו' ברשב"א בתשו' וראייתו מהרשב"א תמוהה מאוד וכמו שיתב'.

וז"ל הרשב"א בתשו' שם חלק א סימן תרו שאלת במה שכתבת בפרק אין צדין (דף כ"ח) גבי שפוד. אלא שעדיין נצטרך לומר דאף קערות שאכל בהם בביתו שהוא שם אסור לטלטלם בידו אלא לצורך גופו ומקומו. ותמהת אתה דמוקצה מחמת מאוס אפילו לצורך גופו ומקומן אסור לטלטל. וכדמוכח בכמה דוכתי במסכת שבת. וביצה נמי אסור לטלטלה לכסות בה הכלי. וכן כתב הר"מ במז"ל דמוקצה אסור לטלטלו אפילו לצורך גופו ולצורך מקומו. תשובה כל מוקצה בין מחמת איסור בין מחמת מיאוס כל שיש תורת כלי מותר לטלטלו לצורך גופו ולצורך מקומו. ולא אמרינן מוקצה אסור בטלטול אפילו לצורך גופו ומקומו אלא בשאין לו תורת כלי כביצה או גרעיני תמרה וקליפין ועצמות וכיוצא בהן. אבל כשיש לו תורת כלי אין הפרש בין מוקצה מחמת מיאוס למוקצה מחמת איסור לטלטלו לצורך גופו ומקומו. ולא הוציאו מכלל זה אלא מסמר הגדול וחבירו המיוחד לו מקום עכ"ל.

הנה בתשו' שם השואל שם מק' לרשב"א למה התיר מוקצה מחמת מיאוס לצוגו"מ הא מוקצה אסור בכל טלטול, והרשב"א שם מבאר דאפי' אם יש מוקצה מחמת מיאוס וכן במוקצה מחמת איסור מ"מ כלי לעולם מותר לצוגו"מ מלבד חסרון כיס, וא"כ מבואר דמיירי שם שגם בצד דחשיב מוקצה מ"מ כלי לא נאסר לגמרי אלא רק לצוגו"מ.

וא"כ תמוה ראיית המג"א מהרשב"א שהרי הרשב"א שם מיירי באופן שראוי שיהיה מוקצה, ועל זה כ' דבכלי שרי לצוגו"מ, אבל אנן הא קיי"ל כר"ש דלא אמרינן מוקצה, וא"כ אין שום מקור ברשב"א לדידן דלית לן מוקצה דשרי רק כלי[[71]](#footnote-72).

וביותר ק' דהנה לרשב"א דגם אם הכלי מוקצה שרי לצוגו"מ, צל"ב מאי נפק"מ במח' התנאים בנר מאוס וכן בנר שהדליקו באותו שבת, הא בלא"ה הוי כלי שמלאכתו לאיסור ושרי רק לצוגו"מ לכ"ע, וגם אם הוא מוקצה לא נאסר יותר מזה לשיטתו דכלי מוקצה מחמת מיאוס שרי לצגו"מ.

והנראה ליישב דהרשב"א אזיל לשיטתו בדף קכב: דנר לא הוי כלי שמל"א, ולכן לר"ש שרי לגמרי, ולאוסרים משום מיאוס אסור מלבד לצוגו"מ.

אמנם המג"א שם בסקי"ב כ' דנר אסור לצוגו"מ משום כלי שמלאכתו לאיסור עיי"ש שציין לשח ס"ג וכמו שבי' שם בלבו"ש[[72]](#footnote-73), וממילא ע"כ דהאוסרים מחמת מיאוס אסור אפי' לצגו"מ, רק דאנן קיי"ל כר"ש דאין מוקצה, ולכן שרי לצוגו"מ, אבל הרשב"א דכ' דאפי' מחמת איסור ומחמת מיאוס שרי לצגו"מ בזה ודאי לא קיי"ל כך וצע"ג.

ונראה מוכח שהמג"א הבין שאין כונת הרשב"א לייסד דאפי' כלי שהוא מוקצה שרי לצוגו"מ, דזה ודאי אינו, אלא כונתו שם במש"כ דמוקצה מחמת איסור שרי לצוגו"מ לכלי שמל"א ואין לו תשמיש היתר, דבשבת קנד פליג על בעה"מ ומתיר לצגו"מ, וגם במש"כ הרשב"א מוקצה מחמת מיאוס מיירי לדידן כר"ש דלא הוי מוקצה מחמת מיאוס ולכן שרי הכל לצגו"מ.

אמנם אף שנר' כן בדברי המג"א, מ"מ בדעת הרשב"א א"א לומר כן שהרי ברשב"א ביצה כח: להדיא דגם ביו"ט דקיי"ל כר"י שרי לצוגו"מ (ומזה מק' השואל עיי"ש) ומוכח דלא כמג"א (ולמג"א לא היה חידושי הרשב"א על הש"ס) ובאשר לשלמה ביצה פלפל ליישב דבקדירות מיירי באמצע שבת דיש לדון רק מצד שם אבן ולא מצד מוקצה ורק בזה שרי, אמנם המ"א הא מיירי גם כשהוקצה קודם שבת ואכתי צ"ע.

והנה בעיקר דברי הרשב"א קנד דכ' דאין לך כלי אפי' אין לו תשמיש היתר דאסור לצגו"מ[[73]](#footnote-74), יש להק' דבדף לו' מבו' בגמ' דשופר שרי לצגו"מ וחצוצרות אסורות, ובי' שם הרשב"א דשופר דרך לגמוע בו ולכן הוי ככלי שמלאכתו לאיסור ששרי לצוגו"מ אבל חצוצרות כיון שאין להם תשמיש היתר כ"כ מייחד להם רק לתקיעה והוי כמטה שיחדה שנח' ר"י ור"ש, ומש' דנח' ר"י ור"ש ביחוד מתשמיש היתר אם אוסר אבל כשאין תשמיש היתר ודאי אסור, וכעי"ז בתו' שם, וק' דמוכח דכלי שאין לו תשמיש היתר אסור לגמרי ודלא כמו שכ' בדף קנד.

וצ"ל דסובר הרשב"א דבזה גופא נח' ר"י ור"ש בכלי שאין לו תשמיש היתר דלר"ש שרי לצגו"מ כמו' בדף קנד. ולר"י אסור, ועיי"ש במאירי דף לו. שנר' כן בדבריו דכשמל"א שאין לו תשמיש היתר תלוי במח' ר"י ור"ש, ומ"מ בסברא צ"ע איך זה שייך למח' ר"י ור"ש.

ועיי' בסי' שצידדנו ששורש מח' ר"י ור"ש היא אם רק מוקצה אסור (דהיינו אבן) או שבעינן הכנה חיובית, וא"כ י"ל דכלי לעולם לא הוי כאבן ולא נאסר לגמרי אפי' אין לו תשמיש היתר, משא"כ לר"י דכיון שאין לו הכנה הוי מוקצה.

אמנם אכתי ק' למבו' ברשב"א בביצה ובתשו'[[74]](#footnote-75) דאפי' לר"י במוקצה מחמת מיאוס דהוי מוקצה, מ"מ כלי לא נאסר לגמרי ושרי לצוגו"מ, א"כ למה חצוצרה נאסרת לגמרי, ובפרט למה שכ' בתשו' דאפי' במוקצה מחמת איסור שרי לצוגו"מ למה חצוצרה נאסרת לגמרי וצע"ג[[75]](#footnote-76).

**סימן טו**

**בדברי הגמ' חולין בשברי כלים**

**א. בביאור הגמ' בחולין דדימתה מוקצה מחמת איסור לשברי כלים. ב. עפ"י הנ"ל ביאור מח' הפו' אם שברי כלים הוו נולד ויש לאוסרם ביו"ט.**

הגמ' בחולין יד: מחפשת מקור שר"י אוסר בהמה שנשחטה בשבת, ומביאה מהא דשברי כלים לר"י אסור, וה"ה בהמה שנשחטה, ודוחה הגמ' דשם הוי נולד, משא"כ כאן דהוי אוכלא דאיפרת, ואינו מובן כלל מה הביאה הגמ' משם, הרי בהמה שנשחטה הוי מוקצה מחמת איסור אבל עמד לאכילת אדם, משא"כ שברי כלים שאין כאן איסור וכל החסרון שלא עמדו לשימוש זה, וצל"ב ראיית הגמ' ודחייתה.

ועיי' ברשב"א שם שנתקשה בזה וז"ל: וא"ת אכתי מי דמי התם מעיקרא לא קיימו לכסות בהן את החבית ופי הפך ולא איתכן להאי מלאכה עד השתא, אבל בהמה מעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לאדם כדדחי אביי לעיל, ותירץ רבינו ז"ל נ"ר דהכי [קא מדמי] להו רב יוסף, עריבה זו מעיקרא מוכן לתשמיש אדם, והשתא נמי מוכן לתשמיש אדם, ואפ"ה כיון דלא איתכן ממש מע"ש להאי מלאכה אסורה, וכ"ש בבהמה דלא איתכן כלל לאכילה מאתמול, כלומר שלא היתה מתוקנת לכך [שהיה] לנו לאסרה כיון שנתחדש בה ענין המתקן אותה עכשיו למה שלא היתה מתוקנת מערב שבת עכ"ל ודבריו צריכים ביאור.

והנראה בבי' דבריו דמתחילה הגמ' סברה דלא שייך לאסור שברי כלים משום מוקצה, שהרי כל הזמן הוא חפץ שעומד לשמוש (רק נשתנה השמוש) אלא ודאי הטעם לאסור משום שיש דין שצריך הכנה חיובית ואין כאן הכנה לשמוש זה, דאם אסור רק מוקצה, ודאי דהכלי מעולם לא היה מוקצה, אבל אם צריך הכנה חיובית י"ל דלשמוש זה לא היה הכנה, וממילא נוקטת הגמ' דאם צריך הכנה חיובית, פשוט מסברא דגם בהמה שנשחטה אין הכנה כיון שאסורה, וזו כונת הרשב"א שהיה לנו לאוסרה, דבאמת אין זה אותו נדון רק דאם אוסרים שם גם כאן צריך לאסור דהא אינה מוכנה.

ודוחה הגמ' דאין טעם האיסור בשברי כלים משום דבעינן הכנה אלא משום דין נולד, דכמו שמוקצה אסור, כך נולד אסור, ובבהמה שנשחטה לא שייך נולד דאוכלא דאיפרת הוא, והוא ביאור נכון לענ"ד בדברי הגמ' וברשב"א.

והנה בסי' שח ס"ו כ' המ"א דשברי כלים אפי' ראויין למלאכה אם אינם ראויים למלאכתן הראשונה הוי נולד, ולכן לשיטה דבנולד קיי"ל כר"י אסור בשבת, ועכ"פ ביו"ט הכרעת הרמ"א סי' תצה לאסור נולד ואסור עיי"ש ובמשנ"ב תק"א סקכ"ב ובשעה"צ שם, אמנם כמה אח' (ב"ח ט"ז א"ר ועיי' בביאוה"ל שח,ו) נח' דכל שראויה למלאכה קיי"ל דלא הוי נולד ושרי אפי' ביו"ט.

והנה מהסוגיא דחולין כאן לכאו' מבו' כמ"א דהטעם שאסר ר"י באין עושה מעין מלאכתן הוא משום נולד, ור"ש מתיר משום שלית ליה נולד, ואנן בנולד מחמירים לכה"פ ביו"ט וצ"ע דעת האחרונים.

ועפימש"נ י"ל דנח' אם למסקנא דר"י אוסר כל מוקצה מחמת איסור, הטעם באמת כמו בס"ד משום שצריך הכנה חיובית, וזהו גם הטעם בשברי כלים ולא משום דהוא נולד, וממילא לדידן שרי אפי' ביו"ט[[76]](#footnote-77), או דאסור מכח מגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור, ובשברי כלים אסור מטעם נולד וכמסקנת הגמ' וממילא בנולד אנו מחמירים לכה"פ ביו"ט.

**סימן טז**

**בגדר מוקצה מחמת שחסרון כיס**

א. ק' מש' ברא"ש דיש ב' דינים בח"כ הקצאה משמוש והקצאה ממקום. ב. מח' האח' בדין כיס, והאם הקצאה ממקום חמורה יותר. ג. עוד בדברי הפו' בענין כיס.

איתא בגמ' שבת קכג. 'כיון דשמעה להא דאמר רב חיננא בר שלמיא משמיה דרב הכל מודים בסיכי זיירי ומזורי דכיון דקפיד עלייהו מייחד להו מקום, ה"נ מייחד להו מקום' דהיינו שעלי חשיב מוקצה מחמת ח"כ משום דמייחד לו מקום, וכדחידש רב בסיכי וזיירי.

ומשמע בגמ' שנתחדש חדוש זה בדברי רב על סיכי זיירי שגם זה ח"כ וה"ה עלי, וזה דין נוסף על המנויים במתני קכג: להחשב ח"כ.

ושמעתי לדקדק דברא"ש במשנה קכג: (סי' ד') כ' דמקפיד שלא להשתמש, ובסיכי וזיירי כ' דמקפיד שלא לטלטל, ויתכן לחדש דבאמת יש ב' סיבות לח"כ, דבמשנה נתחדש דאם מקפיד מלהשתמש הוי ח"כ ורב הוסיף כל דמקפיד מלטלטל[[77]](#footnote-78), אמנם רש"י במשנה קכג: כ' הלשון דמייחד לו מקום על המנויים במתני' ומש' דהכל הוא מאותו דין.

והנה נח' הרא' בדין כיס אם חשיב מוקצה מחמת ח"כ, ועיי' בב"מ סי' שי והובא בשעה"צ שם סקי"ח דכיון שאין מיחדים לו מקום אינו מוקצה, אמנם שאר האחרונים שם לא נקטו טעם זה עיי"ש. ולכאו' נח' כאן אם ח"כ הוא דוקא באופן שמיחדים לו מקום או לא.

והנה בדברי הב"מ מבו' דמייחד לו מקום הוא הקצאה גדולה יותר מכל דבר שלא משתמש בו, ולא חשיב ח"כ בלא זה ולכאו' שאר פוסקים נוקטים דגם בלא מייחד לו מקום הוי מוקצה, ומ"מ נראה דההקצאה הגדולה היא במייחד לו מקום וכן הסברא.

אמנם למה שביארנו שיש ב' אופנים בחסרון כיס הא' המנוי במתני' כשלא משתמש בו והב' דחידש רב דכל שמייחד לו מקום הוי חסרון כיס, א"כ מבו' להיפך דהא במשנה מבו' מייחד של שימוש נוסף ובדף קכג' חידש רב דגם סיכי זיירי דמייחד מקום ג"כ הוי ח"כ, ומבואר דהקצאה משימוש הוי טפי הקצאה.

וביאור הסברא צ"ל דבסיכי וזירי וכדו' באמת אינו מקפיד על עצם השמוש, רק מכח שמייחד מקום אינו משתמש לדבר אחר, ולכן זו הקצאה קלה יותר, ומ"מ בדברי הב"מ נראה דאדרבא הקצאה בלי יחוד מקום לא מועילה כלל.

ויתכן שהב"מ מודה לכל זה דבמקפיד על שמושו שלא יפגם הוא פשוט דחשיב ח"כ, רק דמקפיד על שמוש שייך רק בסכין וכדו' שחוששים שיפגם וזהו חסרון כיס, ובלו"ז צריך יחוד מקום, אבל סתם יחוד לא מהני כיון דקיי"ל כר"ש.

דהנה באמת בעיקר חומר ח"כ צ"ע למה מודה בו ר"ש ומה נשתנה משאר מוקצה, ואם צריך ייחוד מקום כפשטות הב"מ את"ש דזהו חומרו[[78]](#footnote-79), ואם לא צריך יחוד מקום וכדעת שאר הפוסקים צ"ל דהוא באופן שרגיל להקפיד בשביל שדרכו להפסד כסכין וזה חומרו דזו הקצאה חמורה, אבל בכיס ל"ש לכאו' ב' הטעמים דאינו מתקלקל ולא מקצה לו מקום ולכן מתיר הב"מ, ואדרבא שיטת האוסרים צ"ב מהו חומרו משאר מוקצה שלא משתמש בו.

**סימן יז**

**הערה בסוגיא דקנים של שלחן**

א. מבואר ברבה דכל שאפשר להסתדר בלי הכלי אסור הכלי וצ"ע. ולרשב"א את"ש קצת דלרבה כשמל"ה הוי כלדידן כשמל"א ב. במשנ"ב הביא מדברי רבה על מקלות של פסח לכשמל"א ואולי נקט כרשב"א.

איתא בגמ' שבת קכג: אמר ר' אלעזר קנין ומקלות גלוסטרא ומדוכה כולן קודם התרת כלים נשנו קנין דתנן לא סידור הקנין ולא נטילתן דוחה את השבת, ובהמשך שם, אמר רבה ממאי, דילמא לעולם אימא לך לאחר התרת כלים נשנו, קנים טעמא מאי משום איעפושי בהאי פורתא לא מיעפש, דהיינו שלרבה קנים של לחה"פ צריך להורידן קודם שבת כיון שאין נצרכים בשבת.

והוא תימה דהא הוי כלי היתר דשרי לטלטלן לצורך, וכאן הוא לצורך מקומן, ולמה יתחייבו להסיר קודם שבת[[79]](#footnote-80), ולכאו' מבואר דכל שאפשר להסירו קודם שבת צריכים להסיר, ויוצא מכאן חומר גדול דכל כלים אפי' היתר שיכול לסדרם מע"ש מחויב לעשות כן בשביל לא להזיזם בשבת (אמנם בתשמישם תדיר אם קיי"ל דשרי שלא לצורך גם זה שרי) ואין לחומרא זו זכר בפוסקים וגם לא נהגו כן וצע"ג.

והנה דעת הרשב"א דרבה לטעמיה דאסר כלי היתר מחמה לצל, ולפי"ז י"ל דדמי לכלי שמל"א לדידן, אבל כלי שמל"ה דקיי"ל דשרי מחמה לצל אין חיוב להסירו מע"ש, אבל עכ"פ בכלי שמל"א ודאי מוכח שחייבים להסירו מע"ש שלא יצטרך לטלטלו לצו"מ בשבת, וכמדומה דכן נוהגין להסיר הכלים שמלאכתן לאיסור ממקומות שצריך.

אמנם במאירי פסק את דין קנים וחזינן שאין זה רק לרבה דאסור מחמה לצל, וכן בר"ן יש לו צד דגרסי' רבא שסובר דשרי גם מחמה לצל, וכן הרמב"ם פסק קנים[[80]](#footnote-81), ולפי"ז צריך להחמיר בכלי שמל"ה ולא ראינו מי שהחמיר וצ"ע.

והמשנ"ב הביא מסוגיין שכשאפשר בכלי שמל"ה אין משמשין בכלי שמל"א, מהא דבהמשך שם אמר רבה דמקלות אסורים בשבת דהיינו שכשמפשיטים את הפסח בשבת אין משתמשים במקלות אלא ביד אף שהוא צו"ג כי אפשר ביד, ומזה הוכיח דה"ה כשאפשר בכלי שמל"ה אסור.

ויתכן שהבין כרשב"א דקאי לרבה דאוסר מחמה לצל ודמי לדידן בכלי שמל"א, או דסבר דמקלות הוו כלי שמל"א.

אמנם אם ננקוט דמקלות הוו כלי שמל"ה והוא גם לדידן דשרי אפי' מחמה לצל, הוא תימה רבתי איך שייך לאסור כיון שאפשר ביד, הא יותר נח בכלי ואין לדבר סוף, ולא שמענו מעולם מי שיחמיר בכגון זה בכלי היתר, ולרשב"א דהוא רק לרבה את"ש קצת.

1. אבל נראה שגם לדעתו כל שעושה לצורך סילוק המוקצה לא חשיב לצורך דבר האסור, ולכן שרי לטלטל החבית בשביל לסלק האבן, ורק אם עושה לצורך הדבר האסור הוי טלטול ישיר ואכתי צ"ע, וע"ע מה שנכתוב בזה בהערה בבי' קו' המ"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. כך למד המ"א בר"ן אבל לול"ד היה נר' דגם הר"ן מודה דכשמטלטל הקש לשכב עליו הוי לצורך דבר האסור, אלא שהעמיד כשמזיז הקש הבולט שמפריע לו לשכב, ולא שמוסיף קש למקומות החסרים, ולפי"ז נח' הר"ן והרא"ש רק במציאות של טלטול קש. [↑](#footnote-ref-3)
3. דכיון שמתיר טמה"צ לצורך שמוש מותר בדבר האסור ע"כ שזה הגדר וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובפשוטו צריך לדחוק דלא הותר במת טמה"צ כיון שכבר הותר לו ככר ותינוק ולא הוצרכו להתיר שניהם לצורך המת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואפי' למד שיסוד ההיתר שם הוא צורך שבת, מ"מ מה שייך ק"ו מצו"מ לצו"ג הא ההיתר הוא צורך שבת. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה נח' האח' אם יש מוקצה בידו אם שרי להניח אותו במקומו או שצריך לעזוב מיד, וכל ההיתר להניח במקום הוא רק בכשמל"א עיי' במשנ"ב שח סקי"ג, וטעם האוסרים מש האח' (עיי' בביאוה"ל סוף סי' רסו ד"ה יכול) דרק במקום שהותר לצוגו"מ הותר להמשיך לטלטל אחר שהגיע לידו, והנה יש לדון בטמה"צ לצורך דבר המותר אם שרי להמשיך לטלטלו לצורך דבר האסור לפי הצד שמוקצה גמור אסור להמשיך לטלטלו , ולפימש"נ בדעת הפמ"ג דטמה"צ שרי לצוגו"מ ודאי שרי גם באופן זה (אא"כ נאמר שההיתר להמשיך לטלטל הןא רק בגזירת כלים ואכמ"ל), ואם נימא כחזו"א דלצורך דבר האסור הוי כטלטול ישיר ודאי אסור, ואם נימא שהותר לצורך דבר המותר צ"ע אם מותר או לא. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי' במחה"ש שהק' כן דמה המקור מס"ה דלא כרא"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. דהיינו שהבין המ"א דאם החילוק בין לצורך דבר המותר לדבר האסור הוא האם הוי טלטול ישיר על המוקצה, בע"כ דכל שאין הטלטול בשביל החפץ המותר חשיב כטלטול ישיר ודו"ק, והחולקים יאמרו דרק אם יש מטרה באיסור חשיב טלטול ישיר על המוקצה ודו"ק. [↑](#footnote-ref-9)
9. או כשצריך להשתמש עם הכר ומלבד זה צריך את מקומו ולכן לא יכול לנער. [↑](#footnote-ref-10)
10. מכאן אני מוסיף מה שנוסף לי בתמוז עח שאמרתי חבורה את עניין זה ברכס. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובנוס"א דאם נתיר טלטול הקש רק משום שהוא טלטול לשמוש, א"כ יאסר מכח דין שמוש במוקצה שיחשב תחילת שמוש, וע"כ שייך להתיר רק מכח שטלטול בגופו שרי בלי קשר לשמוש, ולא חשיב תחילת השמוש. [↑](#footnote-ref-12)
12. אמנם החזו"א נקט כצד השני דגדר אפשר לנער הוא שהוי טלטול טפי על האבן ומק' שם על לשון הרמב"ם דבמקום הפסד לא גזרו, שהרי יכול שלא לטלטל כלל ולמה חשיב מקום הפסד, ווביישוב דברי הרמב"ם צ"ל לכאו' דלא נאסר כלל לטלטל בלא ניעור, אלא שיש חובת ניעור, וכלפי חובת ניעור לא גזרו במקום הפסד ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולדינא נקטינן כב"מ דשרי עיי' בשעה"צ סי' שט סקי"ז. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי' ברעק"א שמק' על תי' הגמ' דמיירי דאינו יכול לנער משום הדליקה, ובכלי שיש בו מעות אדהכי והכי יכול לנער, ומק' דאי מיירי בתיק עם ס"ת ומעות באופן שאינו יכול לנער א"כ שרי מדינא ולא נאמר כאן כלל היתר מיוחד, וא"כ בכלי שיש בו רק מעות אסור אפי' אם א"א לנער כמו בכל מקום דהא לא נאמר כאן היתר מיוחד ונשאר בצע"ג, ומהרחי"פ שמעתי דע"כ צ"ל דהא שאינו מנער מחמת דאדהכי והכי תבא הדליקה הוא רק פחד, וזה לא סיבה להתיר מדינא, ורק משום הצלה הקילו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. אבל שם שאם ישאיר את המעות במקומם הם ישרפו, א"כ עיקר הטלטול הוא גם בשבילם. [↑](#footnote-ref-16)
16. אא"כ נאסור משום שלא אכפ"ל בהפסד האיסור, אבל לא מחמת שחשיב טלטול טפי על האיסור. [↑](#footnote-ref-17)
17. אמנם באופן רגיל כשיש רק את האיסור הוי בסיס ולא דמי כלל, וצ"ל דהכונה לדמות באופן שאין בסיס, (דהא מיירי שם בעור עם בשר ולא הוי בסיס גמור דהעור הוי חלק מכל הבהמה) וכמו שצדדנו בסי' דיתכן שלעיקר ההיתר טלטול צריך שיהיו גם פירות כיון שהוא כלי קבול, אמנם עיי"ש היטב במהרש"א בדברי התוס' ולא נתבררו לי דבריו, וק' נר' שביאר שדמי לבסיס גמור עיי"ש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. וק' דלכאו' סותר דבריו, דבדף קמג' כ' כן בקליפין דאם צריך למקומם מטלטל עם הטבלא וא"צ לנער, ולפי מה שתי' אולי יש לדחוק ששם מיירי באופן שהקליפין מפריעים וכאן מיירי שהמעות אינם מפריעות ואכתי צ"ע.. [↑](#footnote-ref-19)
19. נכתב בתחילת חשון תשע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ושמעתי מהרב גלבר שנקט דברא' מבו' דחשיב טלטול ישיר ולכן אסור בלא געגועין, ולפי"ז חידש דבאופן שהאבן אינה ביד התינוק אלא תלויה עליו דמי לאבן שעל חבית ושרי גם בלא געגועין, ולפי מה שהסקתי דמבו' בראשונים דלא כפמ"ג דאסור אף שדמי לאבן בכלכלה עם פירות, אסור בכל גווני, אמנם במשנ"ב שט סק"ג מש' ק' שנקט כפמ"ג עיי"ש וצ"ע לדינא . [↑](#footnote-ref-21)
21. שוב ראיתי דהטור והשו"ע שט ס"ב נקטו דיש כאן בטול גמור, וממילא לא ק' על החזו"א דמסתמא נקט כדברי הפוסקים. [↑](#footnote-ref-22)
22. וזו מח' אחרונים גדולה, והמקור הוא במח' הרא"ש ושא"ר ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-23)
23. וצ"ע אם שייך לומר בדעתם דאפי' שגדר בסיס הוא הקצאה, סגי שמקצהו משימוש לתחילת שבת, דנר' פשוט שגם לר"י דהקצאה לאוצר הוי הקצאה, אם מקצהו לסעודת היום לא הוי מוקצה אפי' בלילה, דכיון שדעתו להשתמש בשבת פשוט שלא חשיב הקצאה. [↑](#footnote-ref-24)
24. הפמ"ג הסתפק בזה בריש שח, וברא' בסוגיית קרנא דאומנא מבו' לכאו' ב' הצדדים אם שייך בסיס בכשמל"א עייש"ה בריטב"א רשב"א תורי"ד. [↑](#footnote-ref-25)
25. כ"ה לשון המשנ"ב ש"י סקכ"ד דדין בסיס כמוקצה שעליו, ובא לבאר הא דבסיס למוקצה גמור אסור גם לצו"ג, ויתכן שכונתו גם לרמז דבכלי שמל"א יהיה אסור עכ"פ מחמה לצל. [↑](#footnote-ref-26)
26. ועי' בביאוה"ל ריש סי' רעט שמביא לחלק על קו' זו ב' טעמים דהתו"ש מחלק 'דהקצה לנר עד שיכבה, והפמ"ג כ' דבביה"ש צריך לקיים חובת נר משא"כ בשאר דברים יכול לנער עיי"ש, ודברי הרשב"א קרובים לפמ"ג אבל באופ"א ק' דכאן אינו יכול לנער, ובאמת הפמ"ג תמוה דהא לא חילקו בין נר מצוה לשאר נרות. [↑](#footnote-ref-27)
27. ושמעתי מק' דהגמ' קמז. פוסקת דקיי"ל כר"י בנר שהוא מוקצה מחמת איסור, ומוכח דאין זה ר"י לטעמו בדשא"מ דהא קיי"ל בזה כר"ש וצע"ג. [↑](#footnote-ref-28)
28. והנה ידוע דברי רעק"א בשיטת רש"י קכה: ד"ה לא שנו דבהניח אפי' לא נהיה בסיס שרי רק לנער ולא לטלטל לנער, ובפשוטו הביאור דכלפי טלטול נחשב בסיס ואכהמ"ל, אבל שמעתי לבאר עד"ז דאף שנהיה בסיס כל זמן שעליו מ"מ שרי לנער דבזמן הניעור לא הוי בסיס, ולפי"ז מוכח דבטלטול לנער לא אומרים שכבר לא הוי בסיס ודו"ק. [↑](#footnote-ref-29)
29. יש להעיר דהמ"א רעז סק"א הביא דברי הגה"מ דדלת שעליה נר לא נאסרת משום דבטילה לבית, ועיי' בהגה"מ פ"ה הי"ז דמקורו מסוגיא דמוכני, דהיינו שסובר כריטב"א דגם המוכני לא נאסר ודימה מוכני לדלת, וא"כ למ"א לשיטתו דהמוכני נאסר גם הדלת צריכה להאסר, ועיי' בב"י שם שמביא בשם הג' מימוניות דשרי דלת משום שבטלה לקרקע, וצ"ל דנקט המ"א דבדלת הטעם משום שבטילה לקרקע ולא משום דדמי למוכני ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. אמנם מסברא נר' דהוי טלטול מהצד כלפי המוכני אם חשיב שני דברים. [↑](#footnote-ref-31)
31. שו"ר דהפמ"ג שם מסתפק אפי' במגירה נשמטת דאם יש היתר על השלחן יהיה מותר לטלטל המגירה והובא בשעה"צ ובסברא הדבר צ"ע, ומ"מ מש' דבאופן שאין המגירה נשמטת בודאי שיועיל שיהיה היתר על השלחן. [↑](#footnote-ref-32)
32. והנה בדעת התו' דא"א להוכיח ממוקצה מחמת מיאוס למגו דאיתקצאי, יש להק' דא"כ איך הגמ' קנו: מוכיחה דרב סבר כר"י דנבילה אסור מכרכי דזוזי דאסור לרב, הא כ' תוס' יט: דנבילה הוא מוקצה מחמת איסור דהיינו מגו דאיתקצאי, ועיי"ש בתו' יט: ד"ה הני שכ' דהגמ' קנו: הוכיחה מהא דאסר רב כרכי דזוזי למוקצה מחמת איסור משום דמוקצה מחמת איסור חמיר יותר, אבל לתוס' מה. דכ' דא"א להוכיח מכרכי דזוזי למגו דאיתקצאי ק' מה הוכחת הגמ' קנו: וצ"ע.

    ורש"כ מיישב דהגמ' קנו: נקטה כמאי דקיי"ל דנח' אפי' בבהמה בריאה, וא"כ יש הקצאה על היום וכיון דא"צ דחיא בידים לר"י ודאי הוי מוקצה ולא גרע מכרכי דזוזי, ולא דמי להיו מעות בביה"ש דמיירי ביושב ומצפה (דכונתו להסיר המעות וכמוש"כ התו' מד: ד"ה יש) ואם כן אין כאן הקצאה על כל היום, ויש לדון רק מחמת מגו דאיתקצאי, ולכן א"א ללמוד דין זה מכרכי דזוזי. [↑](#footnote-ref-33)
33. באמת הגמ' חולין יד: להדיא מחלקת דא"א להוכיח ממוקצה מחמת מיאוס למוקצה מחמת איסור וכמו שכ' התו', אמנם כבר כ' התו' שם ד"ה אמרינן דזה דיחויא בעלמא דאם ר"י אוסר מיאוס כ"ש מחמת איסור (ואגב דאיירינא בהא יש להעיר שלכאו' כונת תוס' שם שלמסקנא שם אנו יודעים שר"י אוסר בהמה שנשחטה מנר ישן ולא מנר שהדליקו בו, דהא כלפי נר שהדליקו כ' הגמ' לחלק שבהמה לא דחיא וע"כ ההוכחה היא מנר ישן ועייש"ה ואכהמ"ל) ועכ"פ שיטת תו' שם דשייך להוכיח ממיאוס על מגו דאיתקצאי ודלא כתו' דידן, ואולי גם התו' דידן מכוין רק שעדיף לגמ' להביא על מגו דאיתקצאי עצמו, אבל ודאי שייך להוכיח גם מכל מוקצה ודו"ק. [↑](#footnote-ref-34)
34. בסימן זה ביארתי באופן א' את השייכות בין המחלוקות בין ר"ש לר"י ועיי' בסי' הבא שכ' עוד שני אופנים בביאור השייכות בין המח'. [↑](#footnote-ref-35)
35. ויתכן שתלוי במח' הרא' אם מהני תנאי שלא יהיה מגו דאיתקצאי לר"י ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-36)
36. וביתר ביאור קצת, גדר המוקצה הוא דבר שאינו עומד לאדם וממילא אסרוהו כאבנים, ובדר"כ אנו דנים שמחמת שהקצה האדם דעתו מהדבר חל בו ההקצאה מהאדם, ובמוקצה מחמת איסור הדין מקצהו מהאדם. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכבר כ' דלצד זה יל"ב יותר בפשיטות דהמגו דאיתקצאי עצמו שייך למח' ר"י ור"ש. [↑](#footnote-ref-38)
38. ועיי' במלחמות פ"ב דביצה שמאריך דבקפץ עליו האיסור אף שהוא מוקצה בזמנו, מ"מ כשירד האיסור יבטל המוקצה ולכאו' הוא עד"ז, וע"ע במה שנבאר דברי התו' קנו: דאם כל המוקצה הוא מחמת השם בעל חי כשיפסיק להיות בע"ח יבטל המוקצה ולא נימא מגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-39)
39. אמנם גם למג"א אין הכרח למש"כ דיתכן שסובר דאינו יושב ומצפה וחשיב כדחיא בידים ולכן גם לר"ש בכה"ג מודה למגו דאיתקצאי, ולדברינו מתיישב למה פשיט"ל דהוי כדחיא בידים דכל שהוי מוקצה יש גם מגו דאיתקצאי, וגם מתיישב מה שמק' רעק"א מהמג"א ריש תקא דכ' דכל כלים חשיבי יושב ומצפה, דכיון דסו"ס הוי מוקצה מח"כ יש גם מגו דאיתקצאי, ושם לא שייך כלל כיון שהיה ראוי להשתמש כשהיה שלם עיי"ש, אמנם אפי' אם ננקוט כן בדברי המג"א י"ל דהמג"א לא כ' כן בדעת ר"ש עצמו, אלא לפי מאי דקיי"ל במגו דאיתקצאי כר"י, דלדידן ודאי דכל שהוא מוקצה מאיזה טעם שיהיה שייך בו מגו דאיתקצאי, אבל ר"ש דפליג על נר פליג גם על זה, ואכתי צ"ע בכל זה). [↑](#footnote-ref-40)
40. ואולי יש לדחות שאין כונת הרשב"א שם דר"ש סובר מוכן לאדם מוכן לכלבים, אלא שהוי מוכן לכלבים מצ"ע, והוא לשון מושאל למושג הכללי של מוכן לאדם מוכן לכלבים שהוא מחמת הכנתו לאדם, ולפי"ז מתב' היטב שהרשב"א כ' דהוי מוכן לכלבים ואח"כ מבאר הטעם למה הוי מוכן לכלבים ודו"ק. [↑](#footnote-ref-41)
41. דהיינו שאסרו חכמים לטלטל עצים ואבנים וכל מוקצה הוי כעצים ואבנים. [↑](#footnote-ref-42)
42. ואולי סוברים בהע"מ והר"ן דכין דנקטינן כר"י במוקצה מחמת איסור היינו שהוא חמיר משאר מוקצה מהני בו גם בלא דחיא בידים. [↑](#footnote-ref-43)
43. ואגב דאיירינא בהא, יש לדון במציאות של יושב ומצפה, דהנה כ' התוס' חולין יד. דנבילה דמתיר ר"ש מיירי ביושב ומצפה שישחטנה חש"ו, וצ"ע דהא ודאי אסור לכתחי' (גם מצד שבת וגם מצד הל' שחיטה) ואיך שייך להחשיבה יושב ומצפה ומה עדיף מכוס קערה, ונראה שסובר התו' דעל כל הענינים אם באמת ישב ויצפה שרי לר"ש אף שמצד המצב אינו אמור להיות ראוי אם יש צד שיקרה יועיל, ולכאו' לפי"ז בכל האופנים אם להדיא ישב ויצפה שרי וצ"ע לדינא. [↑](#footnote-ref-44)
44. ושורש הענין כבר כ' בס' אפיקי ים סי' יט [↑](#footnote-ref-45)
45. אמנם לפי מה שצידדנו בסי' דגם מגו דאיתקצאי מה שנח' ר"ש הוא לא אם אמרינן מגו דאיתקצאי (דא"כ מה השייכות בין המח') אלא שאין כאן הקצאה בתחילה רק מצד האיסור וכמוש"נ שם, א"כ ודאי צריך הקצאה בידים שיחשב מוקצה ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-46)
46. דלא מסתבר לחלק בדין מגו דאיתקצאי דיש אופנים שאמרינן מגו דאיתקצאי ואם יושב ומצפה לא אמרינן. [↑](#footnote-ref-47)
47. ולפי"ז אין זה שייך לנדון אם בעינן דחיא באינו יושב ומצפה, דלכ"ע מסברא בעינן דחיא שהרי ההקצאה לכל השבת היא מקצה אותו, והסוברים דלא בעינן דחיא צ"ב לשני השיטות. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועיי' במהרש"א שם דמק' דכיון שאסור לבשלו ל"מ מה שמוכן לבהמה עיי"ש. ודבריו תמוהים מאוד דהרי זה בכלל המבו' בגמ' בפסחים דמה שהוא מוכן לעורבים מחשיבו מוכן לאדם אפי' שכלפי אדם הוא אסור. ואולי י"ל שנוקט עד"ר מש"כ התוס' ביצה ג. דבעינן יושב ומצפה שיפול, אבל תמוה דשם בתוס' זה רק תי' א', וגם מה שמחלק שם בין אינו ראוי בעצם למחמת איסור צריץ ביאור דלכאו' הוא להיפך וצע"ג. [↑](#footnote-ref-49)
49. ומ"מ עיקר מה שנתבאר בעורבים דהוי מוכן מכח שעומד לזה שיאכלו את התמרים שבמכבדות, וכן בתוס' נחשב מוכן מכח שמאכיל את בהמתו, ק"ק לי בסברא דבשלמא בדבר שראוי לנותנו ממש לכלב חשיב מוכן מכח זה דחשיב שמוש אדם לנותנו לכלב ולא מוקצה, אבל כאן שרק בהמתו אוכלת מאליה (וכן בתמרים לעורבים) וזה הרי שרי לעשות אפי' למוקצה, למה חשיב בזה מוכן אליו, ואם סגי בזה למה קורה שנשברה הוי מוקצה, הרי הוא מוכן להשתמש תחתיה, וע"כ דהנאה כזו לא מפקיעה שם מוקצה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
50. אבל גם לפי זה ודאי צריך למה שכ' התו' בשבת קנו: דמיירי שאפשר לתתם חיים לבע"ח, דאל"כ על אף שהכנתו לאדם מכינתו לכלבים על אף האיסור, מ"מ ודאי דאם גם על הכנתו לכלבים יש איסור, יאסר משום מוקצה מחמת איסור, שהרי לא עדיף ההכנה לכלבים מההכנה לאדם עצמו דהאיסור החשיבו מוקצה ופשוט. [↑](#footnote-ref-51)
51. ומה שמיאן הר"י מקורביל ושאר בעלי התו' בתי' ר"י משום שסברו דע"י שנאסר לשחוט כבר לא חשיב מוכן לאדם. [↑](#footnote-ref-52)
52. ויש שדוחקים את הגמ' בביצה דמירי במתה בשבת ועיי' גם ברמב"ן שבת קנו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
53. והנה בתחי"ד הוכחנו מעורבים את האופן הראשון שראוי לעורבים בשבת שרי אפי' לא ראוי לאדם בשבת קודם שנפל, והוא רק מכח מוכן לבהמה מוכן לאדם, והוא לכאו' קו' על דברי התוס', והנה למהלך החת"ס והב"מ מתיישב היטב דשם באמת שרי רק מכח מוכן לבהמה הוי מוכן לאדם כיון שהם תשמישים חלוקים לגמרי וגם אינו כלי, ולפי המהלך של רש"כ אכתי ק' למה אסור לולי מוכן לבהמה הוי מוכן לאדם הרי אין זה בע"ח, (ורחוק הדבר לומר דבעורבים באמת לא פוקע שם מוקצה מכח שעומד לעורבים כל שהוא מחובר, רק מהני דכשנתלש היה מוכן לאדם מכח הכנתו לעורבים) ואי מיירי שם במחובר אולי יש לדמות לבע"ח ועיי' מה שכ' בבי' התו' קנו: ד"ה ואכתי צ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-54)
54. ואין כונת התו' דלר"ש אמרינן מוכן לאדם מוכן לבהמה, דשם הנדון אם מוכן לאדם הוי מוכן לכלבים, דהיינו שמכח הכנתו לאדם יהיה מוכן גם לכלבים וכמוש"נ במק"א, אלא כונת התו' להק' דאולי לר"ש גם אם לא היה מוכן לאדם היה מוכן לכלבים, שהרי חזי לכלבים ולר"ש כל דחזי לא הוי מוקצה. [↑](#footnote-ref-55)
55. וכמוש"כ בסי' בבי' התוס' ובעה"מ ריש ביצה. [↑](#footnote-ref-56)
56. ועיי' במק"א שבי' כעין סברא זו את דברי הרמב"ן במלחמות בביצה דלא אמרינן מגו דאיתקצאי באיסור שפרח, והטעם משום שלא היה הקצאה שמספיקה להחשיבו מוקצה אלא האיסור הקצהו, וכיון שפרח לא שייך מגו דאיתקצאי, וה"ה כאן כיון שכבר אינו חי לא שייך מגו דאיתקצאי, ואם נאמר דכל מגו דאיתקצאי הוא סברא רק בהקצאה דאדם מקצה דעתו לכל השבת ממה שהוא מוקצה בביה"ש, ודאי מובן שכיון שאין כאן הקצאה מספיקה מצדו לא שייך מגו דאיתקצאי ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-57)
57. ואולי יש לדחוק שסובר התוס' דעיקר החומר בגרו"צ שאינם ראויים ומכח זה מהני בהם ההקצאה, וזה דימה התו' לבע"ח שמכח שהם בע"ח ורחוקים מאדם שייך יותר הקצאה. [↑](#footnote-ref-58)
58. והוא מח' תנאים אי שרי לצורך בהמה ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-59)
59. אמנם יש כמה רא' שק' כעי"ז בדבריהם, (עיי' רמב"ן שבת קנו והתו' מה: הנ"ל) ומש' שנקטו שהגמ' ביצה מיירי רק בשבת ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-60)
60. ואין מקור לחידוש החזו"א שחשיב בכה"ג מוקצה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-61)
61. ואגב דאיירינן בהא יש להעיר בביהגר"א רעט' ס"ד שלכאו' כונתו על תנאי של איני בודל שכלפי"ז שייכים שם דבריו, וכן הבין הדמש"א דמיירי באיני בודל וכ"מ במשנ"ב שם, ותמוה דהב"י מיירי באריכות בתנאי לכשיפול, ואיך דחק הגר"א דהמחבר מיירי באיני בודל, ואם נגרוס בתחי"ד או כהרי"ף (במקום וס' ראשונה כהרי"ף) מתיישבים דבריו היטב שכ' כמה טעמים לאסור ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-62)
62. עיקרו נכתב בזמן הלימוד, ובאייר עח אמרתי חבורה בענין זה ברכס, והוספתי מה שנוסף בהכנה ובאמירה. [↑](#footnote-ref-63)
63. והנה דבר שאין משתמשין בו אלא בדרך רחוקה שמוש היתר ודאי דלא חמיר מכלי שמלאכתו לאיסור, כמבואר בתוס' לו, ואנו מדברים בדבר שאין מצוי בו שום שמוש אפי' ארעי, ומ"מ כיון שודאי שייך שישתמש בו שמוש שאינו עומד אליו כלל, לא הוי מוקצה. [↑](#footnote-ref-64)
64. אמנם החזו"א כ' דהוא גזירה בתראה אף שיש לו שמוש היתר. [↑](#footnote-ref-65)
65. ולפי"ז שייך גם להבין דבמוקצה מחמת ח"כ הוא גם אם יש לו תשמיש היתר, אמנם בסכין של מילה נר' דגם לאח' דנקטו דחשיב מוקצה מח"כ (עיי' בט"ז יור"ד רס"ו) שם מ"מ קודם המילה לא הוי מוקצה וצ"ע, ועיי"ש ביר"ד רס"ו דבדעת הגר"א נר' קצת דהוי מוקצה כל הזמן רק נדחה האיסור מחמת המצוה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-66)
66. סברא זו שייכת אם לא נימא דע"י הח"כ בטל שם כלי. [↑](#footnote-ref-67)
67. ועיי' עוד מה שהארכנו בזה בסי' [↑](#footnote-ref-68)
68. ואם נימא דיש לו שם כלי, אולי י"ל דאיסור שמוש הוא רק בעצים ואבנים, וכלי לעולם אינו עצים, ולדין מוקצה מטלטול סגי שלא ישמש לכלום [↑](#footnote-ref-69)
69. ואין להק' דגם בכלים בתדיר תשמישם יהיה שרי בעומדים לסחורה דהא לא נאסרו בטלטול סתם, דיש לחלק דכלי אוצר לא חשיבי תדיר תשמישם, שאין זה בעיקר צורתם ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-70)
70. וכבר הק' כן באבני נזר או"ח נה דמצד א' כלי שמלאכתו רק לאיסור לא הוי מוקצה ומצד שני אוכל שנאסר לשבת כגון שהובא מחוץ לתחום כ' המג"א דהוי מוקצה. [↑](#footnote-ref-71)
71. ועיי' בפמ"ג מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-72)
72. ואולי יש לדחוק בכונתו דלא כלבו"ש דבאמת סובר המג"א כרשב"א דנר לא הוי כשמל"א, וכונתו שם רק בכלי מאוס שע"י מאיסותו חוזר לדרגה של כשמל"א, ומ"מ הוא דחוק מה שציין לסי' שח ס"ג דמיירי שם בכשמל"א. [↑](#footnote-ref-73)
73. עיי"ש ברשב"א קנד. בתחי"ד שמק' דקרנא באומנא חזי לכסוי ביה, ומת' דלא חזי, וצ"ב לשיטתו דבין חזי בין לא חזי שרי לצוגו"מ מה נפק"מ אם יש לו תשמיש היתר הא בלא"ה מתיר לצו"מ, ואין לומר דהרשב"א לשיטתו קכב: דנר אינו כלי שמל"א ולפי"ז חזי לכסוי מהני מחמה לצל, דהא קרנא דאומנא פשוט שהוא כלי שמל"א, וצ"ל דכונת הרשב"א להק' דאין כאן בטול כלי שהרי כשיצטרך לכסות בו יכסה אתו. [↑](#footnote-ref-74)
74. למה שנראה שם דלא כמו שבי' בדעת המג"א בשיטת הרשב"א. [↑](#footnote-ref-75)
75. ומתוך הדחק יש לחלק דכלי שמל"א שמחמת מאיסותו אין לו תשמיש היתר גרוע לר"י משאר מוקצה מחמת מיאוס, דכאן נחשב שאין לו כלל תשמיש היתר דמיוחד לאיסור, אמנם אכתי' ק' דהרשב"א התיר גם בכלי שמוקצה מחמת איסור וצ"ע, סוף דבר שיותר נראה שאין דברי הרשב"א בשבת מתאימים עם החידוש של הרשב"א בביצה ובתשו'. [↑](#footnote-ref-76)
76. שוב נתבוננתי בדברי הפו' שם (עיי' ט"ז שח סק"ה) דיתכן שמודים למ"א דטעמו של ר"י הוא משום נולד וכמבו' בגמ' ריש כל הכלים, אלא שמחדשים שת"ק פליג משום דלא החשיבו לנולד ולא משום דסבר כר"ש דלית ליה נולד וצ"ע, ועכ"פ לפימש"כ יש מקום לחלוק על המ"א מטעם אחר דלמסקנא אנו סוברים כס"ד בגמ' בחולין דהטעם דבעינן ראוי למעין מלאכה אינו משום נולד וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-77)
77. . ועי' בטור ריש שח שח"כ הוא מקפיד מלטלטל, אבל בשו"ע כ' מקפיד מלהשתמש אמנם כ' כן על המנויים במתני', ובמשנ"ב מערב ב' הדברים עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
78. ועיי' בסי' בהערה שהבאנו צד דהוא הקצאה מטלטול ועכ"פ גם לפי פשוטו מ"מ כשמייחד לו מקום הוא הקצאה אלימה. [↑](#footnote-ref-79)
79. ובשלמא שלא לתת בשבת אולי י"ל דהוי כלא לצורך כלל כיון שלשבת עצמה אין צריכים אותם (דהא מה שמניחים הקנים במוצ"ש הוא משום שלזמן מרובה יתעפש) אבל מה הטעם שיצטרכו להסיר קודם שבת. [↑](#footnote-ref-80)
80. אמנם עיי' במקד"ד פלפל דכונתו משום בונה כרש"י ביצה, ותלוי במח' בצורת לחה"פ ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-81)