הוצאה א סימן שא סעי_ א-ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שא - הוצאה

**שיעורי הלכה**

דיני 'יציאה בשבת'

**שיעורים מפי מו"ר הגאון**

**רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

##### **או"ח סימן שא סעי' א - ד**

##### **שיעור א**

**[סעיף א] אין לרוץ בשבת אא"כ הוא לדבר מצוה כגון לבהכ"נ או כיוצא בו.** **הגה: ואסור לפסוע יותר מאמה בפסיעה אחת, אם אפשר לו בפחות.**

### האיסור לרוץ ולפסוע פסיעה גסה בשבת

וטעם האיסור שלא לרוץ מבואר במשנ"ב (ס"ק א) שלא יהא הלוכך בשבת כהלוכך בחול, שדרך האדם למהר ולרץ אחר עסקו. ונראה שזה הטעם גם בדברי הרמ"א שאסור ללכת פסיעה גסה משום שנראה כממהר ללכת לעסקיו והוי כעובדין דחול.

### איסור פסיעה גסה בחול

עוד כתב במשנ"ב שם שהאיסור שלא לפסוע פסיעה גסה הוא אף בחול, כמבואר בגמרא (תענית י, ב) דפסיעה גסה נוטלת אחד מחמש מאות ממאור עיניו של אדם [ובגדר פסיעה גסה, כתב המשנ"ב (ס"ק ג) שהשיעור באדם בינוני הוא כשפוסע יותר מחצי אמה בין רגל לרגל, ואדם הגדול ביותר הוא לפי גדלו].

והטעם שלא נעשה האדם סומא לחלוטין אם הולך פסיעה גסה חמש מאות פעמים, מבואר בתוס' בתענית (שם ד"ה פסיעה) שרק בפעם הראשונה שפוסע ניטל ממאור עיניו, אך אחר שכבר פסע הורגל גופו בכך ואין זה מזיק לו, ועוד כתב שם שיתכן שכל פסיעה נוטלת פחות מקודמתה, משום שכל ההתחלות קשות [דאין לומר בפשטות שהוא כעשורייתא דרבי, דהיינו שכל פסיעה גסה נוטלת אחד מחמש מאות ממה שנשאר, משום שלא מסתבר שהפסיעה השניה תזיק פחות מהפסיעה הראשונה, אם לא מטעם דכל ההתחלות קשות וכנ"ל].

אך צ"ע דכיון שיש איסור ללכת פסיעה גסה אף בחול, א"כ מה התחדש בשבת שאסרו לפסוע פסיעה גסה, וכבר הקשה כן במהרש"א בשבת (קיג, א והו"ד במחצה"ש כאן ס"ק א), ותירץ שבחול האיסור הוא משום סכנה, ואינו איסור גמור, אך בשבת יש בזה איסור גמור משום עובדין דחול, ובמחצית השקל (שם) כתב עוד שיש נפק"מ בסומא, דמותר לו לפסוע פסיעה גסה בחול, שהרי כבר ניטל מאור עיניו, אך בשבת אסור משום עובדין דחול. וע"ע בפמ"ג (א"א ס"ק א) שכתב שיש נפק"מ דמה שניטל בחול חוזר ע"י קידוש והבדלה, אך את האיסור שפסע פסיעה גסה בשבת אינו מתקן ע"ש. [ולפי המבואר בתוס' דלעיל שרק הפסיעה הראשונה נוטלת ממאור עיני האדם, י"ל דהנפק"מ שאף אם כבר פסע אסור לו להמשיך ולפסוע בשבת, ואף שכבר לא ניטל עי"ז ממאור עיניו].

ועדיין יל"ע קצת דכיון שאין לפסוע פסיעה גסה בחול, מדוע יש בזה משום עובדין דחול, הרי אף בחול אין אדם הולך כך, וצ"ל דפסיעה גסה הוא דרך של הליכה מהירה כאדם הממהר לעסקיו, ולכן יש בזה משום עובדין דחול.

ובעיקר דברי המהרש"א משמע שאין איסור גמור שלא לפסוע פסיעה גסה בחול, אלא רק נוטל מאור עיניו. ובאמת לשון המג"א (ס"ק א) שאף בחול אסור משום שאסור לפסוע פסיעה גסה, אמנם לשון המשנ"ב שאין לפסוע פסיעה גסה, ומשמע שאינו איסור גמור, וכמש"כ המהרש"א.

ולמעשה מנהג העולם להקל ולפסוע פסיעה גסה, וכתב במנחת שבת (סימן צ ס"ק ג) שאפשר שהם סומכים על כך שהרמב"ם (פרק כד משבת הלכה ד) לא הביא בהלכותיו את הדין שאסור לפסוע פסיעה גסה, אלא כתב 'אסור לרוץ ולדלג בשבת' ומשמע שהאיסור הוא רק בקפיצה. וכן דקדק בשו"ע הרב (קונטרס אחרון ס"ק א). ומכל מקום עולה דאסור לקפוץ יותר מהרגילות בשבת ואפילו בביתו.

### לרוץ לדבר מצוה

מבואר בשו"ע שלדבר מצוה, כגון לרוץ לביץ הכנסת או כיוצא בו שרי. ויש לדון מהו נחשב כצורך מצוה לעניין זה, וכגון אם רוצה לרוץ בשביל סעודת השבת, אם מותר משום שזה צורך מצוה, וראה בשיעורים על סימן שז (שיעור ח) דנתבאר שם שאסור לקרוא באגרת אלא אם כן יש צורך, ומשמע שההיתר הוא רק לסעודת מצוה שבשבת, אך לא היקל דכל סעודת שבת תחשב כסעודת מצוה. ואמנם לגבי אמירה לעכו"ם מצינו במשנ"ב לקמן (סימן שכה ס"ק ס) דסעודת שבת חשיב כצורך מצוה גמורה ע"ש וצ"ע.

### לרוץ מפני הגשמים

באחרונים דנו אם מותר לרוץ לביתו באופן שיורד גשם, ובמנחת שבת (סימן צ אות ג) כתב שיש להקל בזה, דכמו שהיקל הרמ"א שמותר לרוץ באופן שמתענג מכך, הוא הדין שמותר לרוץ כדי שלא יהיה לו צער. וכן מצינו בשו"ע הרב שכמו שהתירו לרוץ בשביל להתענג ה"ה שהתירו לרוץ בכדי להימנע מצער. ובשבט הלוי (חלק א סימן נח) כתב סברא נוספת להתיר דהיכא שיורד גשם ניכר הדבר שאינו רץ למלאכתו, ואין בזה משום עובדין דחול.

**[סעיף ב] בחורים המתענגים בקפיצתם ומרוצתם, מותר. וכן לראות כל דבר שמתענגים בו** **(וכן מותר לטייל).**

### לרוץ כדי לראות דבר שמתענג בו

ובביאור ההיתר לבחורים המתענגים מכך נחלקו האחרונים, דעת הט"ז (ס"ק א) שלא התירו לרוץ, אלא שמתענגים בעצם הקפיצה או הריצה, אך אם רץ וכל ההנאה הוא רק בתוצאה של ריצתו שמתענג בכך שהגיע למקום מסויים אין בזה היתר, אמנם הב"ח (סעיף ג) כתב שיש להקל אף בזה. והנה השו"ע כתב שמותר לרוץ כדי לראות כל דבר שמתענגים בו, ולפי הב"ח פירושו כפשוטו דאף שאינו מתענג בריצתו שרי, כיון שלבסוף מגיע לדבר שמתענג בו. אך לפי הט"ז ביאור דברי השו"ע שמותר לראות כל מיני דברים היינו אף דברים חיצוניים, והחידוש בזה דהו"א שבשבת צריך שתהיה מנוחתו שלמה ולא יתעסק בעניינים חיצוניים וקמ"ל דשרי לקרוא בהם אם עושה כן להנאה. ובמשנ"ב (ס"ק ו) סתם כדעת הב"ח דמותר לרוץ כדי לראות דבר שמתענג בו, ואף שאינו מתענג מהריצה בעצמה.

### לרוץ כדי שיהיה תאב לאכול

וכתב השעה"צ (ס"ק ט) שאם רץ כדי שאחר כך יהיה תאב לאכול, משמע מהמג"א דשרי, כיון שכתוצאה מהריצה שלו יהיה לו תענוג, אך כתב שלפי פירוש הט"ז יש להחמיר, כיון שאינו נהנה בעצם ריצתו אלא רק מכך שאחר כך יהיה תאב לאכול. אמנם סיים שם שיתכן שבזה יש להחמיר יותר כי הפעולה של הריצה היא כדבר של רפואה, ואסור משום גזירת שחיקת סממנים. וזה חידוש גדול בדיני רפואה בשבת, שאסור לעשות פעולה כדי שיהיה לו חשק לאכול, דחשיב כדבר של רפואה.

### ההיתר לטייל בשבת

כתב הרמ"א וכן מותר לטייל. וכתב המשנ"ב (ס"ק ז) שמותר לטייל אפילו אם כוונתו להתעמל ולהתחמם משום רפואה, כיון שלא מוכחא מילתא שעושה כן לרפואה, וסיים שיש מחמירים אפילו שלא לטייל אם כוונתו להתעמל. ובשעה"צ (ס"ק ט) הביא דכן דעת האליה רבה בשם הלבוש, וע"ש בא"ר שהביא ראיה מהתוספתא, אך השעה"צ דחה ראייתו, וציין דכן משמע מדברי הרמב"ם (שבת פרק כא הלכה כח). וכוונתו שמבואר שם שאסור ליגע את עצמו כדי שיזיע בשבת מפני שהיא רפואה, ומשמע שאם רוצה להזיע מההליכה אסור. אך אם הולך סתם שלא בשביל להזיע אין איסור, ואף אם מזיע ממילא.

**[סעיף ג] היה הולך והגיע לאמת המים יכול לדלגו ולקפוץ עליה אפילו אם היא רחבה שאינו יכול להניח רגלו ראשונה קודם שיעקור שנייה, ומוטב שידלג ממה שיקיפנה מפני שמרבה בהלוך, ואסור לעבור בה, שלא יבא לידי סחיטה.**

### לקצר את דרכו בשבת

ומבואר דאף שמדינא אסור לקפוץ בשבת, התירו לו לקפוץ כדי שימעט בטירחא ולא יצטרך להקיף. ומתבאר שאם יש לאדם שני דרכים בשבת אז הוא חייב ללכת מהדרך הקצרה, שהרי משום כך התירו לו לקפוץ שלא יצטרך להקיף, ובפשטות נראה שאפילו שהקפיצה פחות נוחה לו עדיף לקפוץ ולא להרבות בהליכה והוא חידוש גדול לדינא. אמנם נראה שאם הוא נהנה מהדרך הארוכה ודאי שרי.

**[סעיף ד] היה הולך לדבר מצוה כגון להקביל פני רבו או פני מי שגדול ממנו בחכמה, יכול לעבור בה ובלבד שיעשה שינוי כגון שלא יוציא ידו מתחת שפת חלוקו, כדי שיזכור ולא יבא לידי סחיטה** **(וע"ל סי' תרי"ג סעיף ה' ובס"ח בהג"ה).**

### ההיתר לעבור את הנהר להקביל פני רבו

וטעם ההיתר להקביל פני רבו משום שיש בכך מצוה. ובביאור הלכה (ד"ה להקביל) הביא דדעת המגן אברהם שכל החיוב להקביל פני רבו הוא דווקא ברגל, אך בשבת אין חיוב לראות פני רבו [ומ"מ מותר לעבור בנהר בשביל להקביל פני רבו אף בשבת, דיש עדיין קצת מצוה בזה], אך הביאור הלכה דחה את דבריו והביא את דברי הריטב"א בראש השנה (טז, ב) שהכל תלוי בקרבתו אל הרב, ואם הוא באותה העיר חייב לראותו בכל יום.

[ובעיקר מש"כ הביאור הלכה בשם המגן אברהם שיש ברגל משום מצוות הקבלת פני רבו, ומשמעות דבריו שאף בזמנינו יש מצוה להקביל פני רבו ברגל, וכ"כ הערוך לנר בסוכה (כז, ב) ועוד אחרונים, אך ידועה שיטת הנודע ביהודה (תניינא אורח חיים סימן צד) שבזמן הזה שבית המקדש נחרב, ואין קבלת שכינה ברגל, הוא הדין שאין דין הקבלת פני רבו.]

### אם עדיף לעקוף או לעבור במים

ברמ"א כאן ציין לדבריו לקמן בהלכות יום הכיפורים (סימן תריג סעיף ח), וביאר המשנ"ב (ס"ק יב) דהיינו ששם מבואר שאפילו אם יכול לעקוף את הנהר בדרך אחרת מותר לו לעבור בתוך המים, כיון שהוא עובר לצורך מצוה. והנה בב"ח שם תמה על דבר הרמ"א דכיון שיכול לעבור מסביב לא התירו לו לעבור במים, ובפמ"ג כאן (א"א ס"ק ו) ציין לכך שדעת האחרונים לקמן (שם) שעדיף להקיף מלעבור במים. ובתהילה לדוד כאן (ס"ק ג) כתב שיש לחלק דרק שם כתבו האחרונים שעדיך להקיף מלעבור בנהר, כיון שביום הכיפורים יש איסור חמור של רחיצה, אך כאן לעניין לעבור בנהר בשבת שהחשש הוא שמא יסחוט יש להקל לכו"ע לעבור בנהר. אכן המשנ"ב לא סבר את החילוק הזה, והביא גם כאן דדעת האחרונים שטוב יותר להקיף מלעבור במים.

### הטעם שאין לחוש משום טלטול

נתבאר בשו"ע שאין חשש שיבוא לסחוט אם עושה שינוי, ולכן אין איסור בכך שהוא עובר בנהר. אך עדיין צ"ע איך התירו לו לעבור בנהר הרי כשהוא יוצא מהנהר ובגדיו רטובים נמצא שהוא מטלטל את המים הספוגים בבגדיו ד' אמות בכרמלית.

והנה כתב השו"ע לקמן (סימן שכו סעיף ז) 'הרוחץ בנהר צריך שינגב גופו יפה כשעולה מהנהר, מפני שלא ישארו המים עליו ויטלטלם ד' אמות בכרמלית, לפי שהעולה מן הרחיצה יש בו ריבוי מים על גופו, אבל ההולך ברשות הרבים ומטר סוחף על ראשו ועל לבושו לא הקפידו בו', וביאר שם המשנ"ב (ס"ק כג) דטעם ההיתר ללכת כשמטר סוחף על ראשו הוא מפני שהמים מועטים ואין בזה שיעור הוצאה, וציין שם גם לדברי הט"ז (ס"ק ב) שכיון שאין בידו להימנע מכך, שהרי הולך בכרמלית ולפתע יורד מטר על ראשו, לכן לא אסרו בזה. ובשו"ע הגר"ז בסימן זה (סעיף א) כתב שהתירו אף לכתחילה לצאת לגשם, וצ"ל שהטעם הוא שבכהאי גוונא לא אסרו רבנן משום טלטול, ולפי זה י"ל דהכא התירו חכמים לעבור בנהר לצורך מצוה ולא חששו לזה.

**הדינים העולים:**

1. אסור לרוץ בשבת, וכן אסור לפסוע פסיעה גסה, ויש שהקילו בפסיעה גסה, דלהרמב"ם האיסור הוא רק כשקופץ.
2. אף בחול אם פוסע פסיעה גסה נוטל א' מחמש מאות ממאור עיניו, וי"א שהוא איסור גמור, וי"א שהוא רק חשש שינטל מאור עיניו.
3. לרוץ לדבר מצוה שרי. ולצורך סעודת שבת צ"ע.
4. לרוץ מפני הגשמים יש להקל כדי שלא יצטער, וגם ניכר שאינו רץ לעסקיו.
5. לרוץ כדי לראות דבר שמתענג בו, לט"ז מותר רק אם מתענג מהריצה, אך המשנ"ב הכריע שאף לרוץ כדי שבסוף יראה דבר שמתענג בו שרי.
6. לרוץ כדי שיהיה תאב לאכול אפשר דאסור משום רפואה.
7. אם מטייל אף אם כוונתו לרפואה שרי, ויש מחמירים.
8. לכתחילה צריך בשבת לקצר את דרכו אף אם הדרך הקצרה פחות נוחה, אך אם עושה לו צער, או שנהנה מהדרך הארוכה שרי.
9. מותר לעבור בנהר לצורך הקבלת פני רבו, וי"א שאם יכול לעקוף עדיף טפי מלעבור בנהר.
10. הרוחץ בנהר צריך לנגב גופו כדי שלא יטלטל את המים, אך במטר סוחף על ראשו אין להקפיד. ולעבור במים כדי להקביל פני רבו התירו ולא חששו לטלטול המים.