88 תפוס לשון ראשון
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ג' ט"ו תמוז תשס"ב

בסוגיא דתפוס לשון ראשון

א'

א] זבחים דכ"ט:, אמר ר' יהודה זה הכלל, כל שמחשבת הזמן קדמה למחשבת המקום פיגול וחייבין עליו כרת, ואם מחשבת המקום קדמה למחשבת הזמן פסול ואין בו כרת, וחכ"א זה וזה פסול ואין בו כרת, ובגמ' שם, אמר אילפא מחלוקת בב' עבודות אבל בעבודה א' דברי הכל עירוב מחשבות הוי, ור' יוחנן אמר אף בעבודה א' מחלוקת.

והנה בפירש"י שם פי' טעמא דר' יוחנן דאף בעבודה א' מחלוקת, דאית לי' לר' יהודה תפוס לשון ראשון, וכן מבו' בתוס' הרשב"א פסחים ד"ס., ולכאו' צ"ע בזה, דהנה בתוס' פסחים דנ"ט: ד"ה דאי ר"מ, ושם דס"ג. ד"ה לימא, כתבו דל"ש לומר תפוס לשון ראשון רק אי אינה לשחיטה אלא לבסוף דאין כאן אלא משהו א' לחול שניהם, אך אי ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף כיון שיש שהות לשניהם לחול חיילי תרוייהו, והוכיחו כן מהסוגיא בדס"ג. שם דבהקדים ערלים למולין אין לפסול רק אם אינה לשחיטה אלא לבסוף די"ל בזה תפוס לשון ראשון וערלים חיילי מולין לא חיילי, אך אם ישנה מתחילה ועד סוף חיילי תרוייהו והוי מקצת ערלה ולא פסלה, וצ"ע לפ"ז דלר' יוחנן לטעמי' דס"ל בחולין דכ"ט: דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, היכי שייך למימר תפוס לשון ראשון, הרי איכא שהות לתרוייהו לחול, וא"כ מ"ט דר"י דאף בעבודה א' הוי פיגול ול"ה עירוב מחשבות, וצ"ע בזה.

**[**והנה אמנם מפירש"י בפסחים דס"ג. שם נ' להדיא דמפרש הסוגיא באופ"א, דיעו"ש דמפרש דהא דמייתי' מדרבא דאמר עדין היא מחלוקת, היינו רק דמינה שמעי' דס"ל לרבא בדעת ר"מ דאינה לשחיטה אלא לבסוף, אך לא מייתי' כלל מינה לדין תפוס לשון ראשון, וכן מבו' גם בפירש"י בסוגיין ד"ה ישנה לשחיטה, דמכוון הגמ' התם הוא דשמעי' מדרבא דאינה לשחיטה, וכנר' שדעת רש"י דבערלים ומולין ל"ש כלל דין תפוס לשון ראשון, כיון דלא סתרי ב' המחשבות זל"ז כלל, וכמו שדן כן הקר"א בסוגיין, וע"כ פירש"י דלא מייתי' מהכא כלל לדין תפוס לשון ראשון, אלא רק להא דאינה לשחיטה אלא לבסוף, ומכח זה הקדים ערלים למולין ערלים חיילי מולין לא חיילי, וכמו שפירש"י שם דכיון דאינה לשחיטה אלא לבסוף ל"מ מחשבת שחיטה אא"כ חישב בגמרה, וע"כ כיון שבגמר שחיטה אין שהות לומר ב' דברים, לא חייל רק מה שאמר בתחילה, עכ"ד רש"י שם, ולהדיא דאי"ז כלל משום תפוס לשון ראשון, אלא היינו משום דצריך לומר בסוף שחיטה ואין שהות לומר ב' דברים.

ואמנם דזה ק' טובא, דלכאו' להדיא מבו' בסוגיין דאף אם אינה לשחיטה אלא לבסוף מצי לחשב בתחילת השחיטה וחיילא המחשבה בסופה, דהרי מבו' דמצו חיילי ב' המחשבות דחול"ז ודחול"מ, ואף דאין שהות לומר לתרוייהו בסוף שחיטה, וא"כ מהו שפירש"י דאי אינה לשחיטה אלא לבסוף כלל ל"ש ב' מחשבות, וע' משנת ר"א סוגיות סי' ג' שעמד בזה, ונ' שבהכרח צ"ל בזה, דבמחשבת חול"ז וחול"מ הרי ליכא סתירה בעצם המחשבות, וע"כ מצי לחשב לתרויי' בשעת גמר השחיטה, וע"כ רק משום דין תפוס לשון ראשון לא חיילא מחשבת חול"מ, אך משא"כ במחשבת לערלים ולמולין, הרי יל"פ דמחשבת לערלים היינו דיהא הקרבן רק לערלים, ומחשבת למולין היינו שיהא הקרבן רק למולין, עי' משנת ר"א בתו"ד שפי' דאיירי בכה"ג,[[1]](#footnote-2) וסתרי ב' המחשבות בעצמותן, וע"כ ל"ש לחשב לתרויי' בשעת גמר השחיטה, דאי מחשב בגמר השחיטה שתהא השחיטה רק לערלים ל"ש באותו זמן לחשוב גם מחשבת מולין, דהרי הוו ב' מחשבות הסותרות בעצמותן, וע"כ א"צ בזה לדין תפוס לשון ראשון, ודו"ק, אך יל"ע דאם הוא כן דמחשבת לערלים היינו רק לערלים ומחשבת למולין היינו רק למולין, מ"ט דרש"י דס"ל דל"ש בזה תפוס לשון ראשון, דלכאו' ודאי חשיב שסתרי המחשבות זל"ז, וצ"ע בזה.

ועכ"פ לפ"ז אין להוכיח כלל מהתם דאי ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ל"ש דין תפוס לשון ראשון, דהרי י"ל דאה"נ אילו הי' שייך התם דין תפוס לשון ראשון הי' זה אף אי ישנה לשחיטה וכו', ורק דהתם ל"ש כלל דין תפוס לשון ראשון, ומה דחיילא המחשבה הראשונה הוי משום שאין שהות לחשוב ב' מחשבות, וע"כ הוי זה רק למ"ד אינה לשחיטה וכו', וז"פ, ויש להוסיף דמד' רש"י בפסחים ד"ס. ד"ה או"ד בב' עבודות, דפי' דבב' עבודות ל"ש למימר תפוס לשון ראשון, שהרי ארבעתן העבודות חשובות זו כזו לפסול את הזבח בא' מהן, ומבו' דאלמלי טעם זה הי' שייך תפוס לשון ראשון אף בב' עבודות, וע' להלן עוד בזה, ולפ"ז הרי שבעבודה א' הגם דישנה לשחיטה מתוע"ס מ"מ הרי לי"ב לטעמא דרש"י, וע"כ ודאי דשייך בזה תפוס לשון ראשון, וע' עוד להלן, שלדעת רש"י בפסחים דס"ג., איכא לדינא דתפוס לשון ראשון במחשבת חול"ז וחול"מ אף בב' עבודות, ויש להוסיף עוד, דלד' רש"י ל"ק כלל קו' התוס' בסוגיין ד"ה סימן א' דלרבא תיקשי לי' מתני' דהקדים מולין לערלים וכו', וכוונתם כמש"פ החזו"א דהו"ל להק' טפי על אביי מד' ר"מ גופי', אך לד' רש"י לק"מ דהתם ל"ה הטעם כלל משום תפוס לשון ראשון**]**.

ב] והנה בפשוטו צ"ל בזה, דהנה להלן בסוגיין אמר לי' רבא לאביי לדידך דאמרת בהא ודאי מודה ר"מ, והרי שחיטה דכי לחצות דמי ופליגי, אמר לי' מי סברת ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ומשנתינו דאמר סימן ראשון חול"ז סימן שני חול"מ, ועיי"ש בחי' הגרע"א שהק' לפי' ר"ח שם דכל הקושיא הויא דמכח דאינה לשחיטה אלא לבסוף דלא חייל עד סוף שחיטה משו"ה מיקרי לחצות, א"כ כי קמשני אביי דישנה לשחיטה מתוע"ס ממילא חיילא המחשבה מיד ולא מיקרי לחצות, ומה צריך להוסיף כגון דאמר סימן א' ומפגלין בחצי מתיר, עכ"ל.

ובפשוטו קושיתו צ"ב, דהרי כתבו תוס' בפסחים דאי ישנה לשחיטה מתוע"ס ל"ש כלל תפוס לשון ראשון, וכדמוכח מסוג' דפסחים, וע"כ ניחא דל"ה מצי לשנויי דישנה לשחיטה מתוע"ס ול"ה כלחצות, דהרי אדרבה אי ישנה לשחיטה מתוע"ס ל"ש כלל דין תפוס לשון ראשון, וע"כ הוצרך אביי להוסיף דאיירי דאמר סימן א' וכו' ומפגלין בחצי מתיר, וע"כ ל"ב בזה לומר דלא חיילא כלל מחשבת חול"מ מכח הדין דתפוס לשון ראשון, אלא אף דחיילא נמי מחשבת חול"מ מ"מ כיון שאמר סימן א' וכו' ומפגלין בחצי מתיר, הרי קדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, וע"כ ס"ל לר' יהודה דהוי פיגול, וצ"ע ד' הגרע"א שהק' כן, ולכאו' הרי הוא פשוט ליישב כמש"נ, וית' בזה בעז"ה להלן.

ועכ"פ לפ"ז הרי מיושב היטב, דשפיר קאמר ר"י דבעבודה א' מחלוקת, הגם דס"ל ישנה לשחיטה מתוע"ס ול"ש בזה תפוס לשון ראשון דתרוייהו חיילי, דאה"נ איירי כדמשני אביי כגון דאמר סימן ראשון וכו' ומפגלין בחצי מתיר, והרי לדעת רש"י אביי משני כן לדעת ר"י דבעבודה א' מחלוקת, והרי דכיון דישנה לשחיטה ל"ה פיגול רק אם אמר סימן א' וכו', והאמנם דלדעת רש"י י"ל דרק לאביי לטעמי' דס"ל דל"ש תפוס לשון ראשון בדיבור א' בעי' לשנויי כן, אך לרבא שייך תפוס לשון ראשון אף בדיבור א' וא"צ לאוקמתא זו, אך לדעת התוס' דכל פלוג' אביי ורבא הוי בשחישב שיחול לאח"ז, הרי בע"כ דהא דאמר אביי וכגון שאמר וכו', היינו דאי ישנה לשחיטה מתוע"ס ל"ש כלל תפוס לשון ראשון, ובע"כ לאוקמה בכה"ג, וכמש"נ לעי', וע"כ הגם דחיילא אף מחשבת חול"מ מ"מ הרי קדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, וע"כ לר"י לטעמי' הוי זה פיגול, וז"פ, [ומש"פ רש"י דלר"י הוי טעמא דר"י משום תפוס לשון ראשון, הנה מלבד די"ל דרש"י כתב כן לטעמי' ואיהו ס"ל דאף אי ישנה לשחיטה מתוע"ס שייך דין תפוס לשון ראשון, (וגם דלדעתו הרי שלדעת רבא א"צ לאוקמה בכגון שאמר סימן א' וכו', וכנ"ל, ושייך בה שפיר תפוס לשון ראשון, ולהלן יתבאר דלד' רש"י אף בסימן א' וכו' שייך דין תפוס לשון ראשון), אך לד' התוס' אה"נ אין טעמו של ר"י משום תפוס לשון ראשון, אך מלבד זה הנה לפי המבו' בפירש"י בד"ה ישנה לשחיטה ובשטמ"ק שם דמש"א כגון שאמר סימן א' לאו היינו דאמר כן בפירוש סימן א' חול"ז וכו', אלא היינו שבשעת שחיטת סימן א' אמר חול"ז ובשעת שחיטת השני אמר חול"מ, ולפ"ז הרי דלר' יוסי דאף בגמר דבריו אדם נתפס, דשורש הדין בזה הוא דלדידי' הוי כאילו הוציא לתרוווייהו כאחד וחיילי בזמן א', הרי דחיילי תרוייהו יחד ולא קדמה כלל מחשבת הזמן למחשבת המקום, וע"כ בע"כ דס"ל תפוס לשון ראשון וחייל בהסימן הא' מחשבת חול"ז, וכיון דמפגלין בחצי מתיר, הרי שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, וז"פ, אך לד' התוס' בפסחים דס"ב, דפירשו דאיירי בשאמר להדיא סימן א' חול"ז יעו"ש אין לומר כן, ונ' דלדידהו באמת ל"ב בזה כלל לתפוס לשון ראשון, ועי' עוד מש"נ בכ"ז לק' אות ט' ואילך.

ג] אמנם לכאו' כ"ז ל"ש רק לפ"מ שפירש"י בסוגיין, דלאילפא הויא המחלוקת בב' עבודות ממש ולר"י הוי המחלוקת בעבודה א', דלפ"ז יל"פ ד' ר' יוחנן בדאמר סימן א' וכו', אך לפ"מ שפירשו התוס' בסוגיין דלאילפא הויא הפלוגתא בעבודה א' כעין ב' עבודות ובדאמר סימן א' וכו', הרי בהכרח דלר"י הויא הפלוגתא אף בסימן א' בתחילתו וסופו וכמש"כ התוס', ותיקשי דא"כ מ"ט דר' יהודה, דהרי כיון דישנה לשחיטה מתוע"ס ל"ש בזה תפוס לשון ראשון וכמבו' בסוגיא דפסחים, ואין לפרש דהטעם משום מפגלין בחצי מתיר וקדמה מחשבת הזמן, דהרי לר' יוחנן איירי אף בסימן א' בתחילתו וסופו ול"ש בזה כלל מפגלין בחצי מתיר, וכמש"כ תוס' בסוגיין ובפסחים דס"ב:.

והאמנם בס' אחיעזר ח"ג סי' נ"א ובחזו"א, פירשו ד' התוס', דר' יוחנן ס"ל דאף בחצי סימן שאינו דבר מסויים שייך דין מפגלין בחצי מתיר, וזהו עיקר הפלוגתא דאילפא ור' יוחנן, ולפ"ז ניחא דאף לר' יוחנן הוי טעמי' דר' יהודה משום דחיילא מחשבת חול"ז בתחילת הסימן דאף בזה שייך דין מפגלין בחצי מתיר וקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, וא"צ לומר בזה דלא חיילא כלל מחשבת המקום מכח דין תפוס לשון ראשון, אלא אף דחיילא מחשבת המקום מ"מ קדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, אך עיקר דרך זה בפי' ד' התוס' צ"ע רב, ע' חזו"א שם שתמה טובא על ד' התוס' לפי פי' זה, וגם אין לומר כן כלל בד' תוס' בפסחים, שהרי כתבו בסתמא דבחצי סימן ל"ש מפגלין בחצי מתיר, ולא כתבו דפליגי בזה אילפא ור"י, אך בדעת תוס' שם י"ל דמפרשי כפירש"י בסוגיין דלאילפא הויא הפלוג' בב' עבודות ממש, ולפ"ז א"צ לד' התוס' בסוגיין דלר' יוחנן נחלקו אך בשחישב בתחילת סימן ובסופו, וז"פ, ויל"ע בד' השטמ"ק בד"ל: בהשמטות אות ו' אם יש ללמוד מדבריו כדרך זו, עייש"ה וצ"ע.

ואשר ע"כ הי' נ' לכאו' שפי' ד' התוס' הוא, דודאי לכו"ע אין דין מפגלין בחצי מתיר רק בדבר המסויים, ואך דלר' יוחנן הוי טעמי' דר' יהודה משום תפוס לשון ראשון, וע"כ אף אם חישב בתחילת סימן ובסופו נמי ל"ה עירוב מחשבות, כיון דתפוס לשון ראשון ולא חיילא כלל מחשבת המקום, וא"צ כלל לדין מפגלין בחצי מתיר כיון דלא חיילא כלל מחשבת המקום, ועי' קר"א שמבו' שפי' כן, ואך דזה צ"ע דהרי אי ישנה לשחיטה מתוע"ס ל"ש כלל דין תפוס לשון ראשון וכדמוכח בסוג' דפסחים וכנ"ל.

ד] ונ' די"ל בזה, דהנה בפירש"י בפסחים דס"ג. ד"ה עדיין ז"ל, דקא פליג ר"י אדרבנן ואמר כר"מ דתפוס לשון ראשון, דקאמר זה הכלל כל שמחשבת זמן קדמה למחשבת מקום פיגול וחייבין עליו כרת, ל"ש בעבודה א' ול"ש בב' עבודות שחישב בעבודה שני' מחשבת פסול בתר מחשבת פיגול, לא מפקע לי' מידי פיגול דתפוס לשון ראשון וכו', עכ"ל, ומבו' מד' רש"י דאף מה דפליג ר' יהודה בב' עבודות הוי מדין תפוס לשון ראשון, וזה דלא כמו שפירש"י במתני' ד"ה ר"י אומר, דבב' עבודות טעמי' דלי"ל מחשבות מוציאות זו מזו אא"כ קדם פסולו לפיגולו וכו', ובעבודה א' נמי פליג דאית לי' תפוס לשון ראשון, והרי דבב' עבודות אין טעמו משום תפוס לשון ראשון, וצ"ע טובא דהרי להדיא אמרו בפסחים שם ד"ס. דבב' עבודות ליכא למימר תפוס לשון ראשון, אך עי' בהגה' מלא הרועים שם, שדחק בד' רש"י דאין כוונתו דאף בב' עבודות הוי הטעם משום תפוס לשון ראשון, וצ"ע בזה, ועי' במאירי בד"ס. שם שהביא שבתוס' הק' עמש"א שם דבב' עבודות ל"ש תפוס לשון ראשון מהא דהכא ס"ל לר"י דבב' עבודות הוי פיגול משום תפוס לשון ראשון, ועיי"ש במאירי שכתב דהכא אי"ז כלל מדין תפוס לשון ראשון אלא דכיון שכבר חלה מחשבת הפיגול אין מחשבת מקום מפקיעתו, אך ד' התוס' מבו' כמש"נ מד' רש"י בפסחים דאף בב' עבודות הוי טעמא דר' יהודה משום תפוס לשון ראשון, [[2]](#footnote-3) וזה צ"ע ממש"א בפסחים שם דבב' עבודות ל"ש תפוס לשון ראשון, וכמו שהק' התוס'.

ונ' די"ל בזה בדעת רש"י, דהנה בפירש"י בד"ס. שם פי' דבב' עבודות ליכא למימר תפוס לשון ראשון שהרי ארבעתן העבודות חשובות זו כזו לפסול את הזבח בא' מהן, עכ"ל, ואשר מבו' מד' רש"י דמצד עיקר הדין דתפוס לשון ראשון שייך כן אף בב' עבודות, וכל מה דל"ש בב' עבודות תפוס לשון ראשון הוי רק משום דארבעתן העבודות חשובות זו כזו לפסול את הזבח בא' מהן, ונ' בביאורו, דכיון דכל עבודה בפנ"ע חשובה לפסול את הזבח, הרי דליכא כלל סתירה בין ב' הלשונות, כיון דהמחשבה שבעבודה זו אין סותרת כלל להמחשבה שבעבודה השני', כיון דכל עבודה אית לה דין בפנ"ע לפסול את הזבח, וליכא כלל סתירה בין ב' המחשבות, ועי' במשנת ר"א שם, שתמה על ד' רש"י, מלקמן דמ"א, דפיגל בקומץ ולא בלבונה ל"ה פיגול לר"מ רק משום דמפגלין בחצי מתיר או משום כל העושה, ולא אמרי שהטעם משום תפוס לשון ראשון, והרי דאף בעבודה א' לא אמרי תפוס לשון ראשון, עיי"ש שהאריך בזה, אך לענ"ד נ' דלק"מ, דהמבו' ברש"י דאף בב' עבודות הי' שייך תפוס לשון ראשון, ואך דכל עבודות חשובות וכו', היינו רק דאלמלי כן ל"ה חיילא המחשבה השני', אך מעולם לא אמר רש"י דנימא בזה תפוס לשון ראשון דמשו"ז תחול המחשבה הראשונה על כל העבודות, וע"כ ודאי דבפיגל בקומץ, לא חיילא מחשבת הפיגול על הלבונה, וז"פ וברור.

ולפ"ז נ' דכ"ז הוי רק במחשבת לשמו ושלא לשמו, דבזה שפיר אמרי' דאם הוו המחשבות בב' עבודות ליכא כלל סתירה בין ב' העבודות, ול"ש בזה תפוס לשון ראשון, אך בחול"ז וחול"מ דבזה הרי הסתירה שבין המחשבות הויא משום דמחשבת חול"מ מפקעת מידי פיגול, וע"כ הוא דחשיב דמחשבת חול"מ סותרת למחשבת חול"מ, הרי דאף בב' עבודות איכא סתירה בין ב' המחשבות, וע"כ שייך בזה תפוס לשון ראשון אף בב' עבודות, וכמבו' כן בד' רש"י בד"ס. הנז', דאף בב' עבודות הי' שייך תפוס לשון ראשון אלמלי הא דכל ד' עבודות וכו, דהיינו דליכא כלל סתירה בין המחשבות, וזל"ש בחול"ז וחול"מ דסתרי זל"ז אף בב' עבודות, וכמש"נ.

ואולי י"ל עוד, דכיון שהטעם דבלשמו ושל"ש ל"ש תפוס לשון ראשון בב' עבודות משום דכל ד' העבודות וכו', והיינו משום דחייל הפסול ע"י עבודה א' בפנ"ע, הרי דלפ"ז בפיגול דלא חייל הפיגול ע"י עבודה א', ובעי' שיקרבו כל מתיריו, והיינו בפשוטו דאיכא דין דהרצאת פיגול, ולא חייל הפיגול רק ע"י ד' עבודות דפיגול, אך יל"פ דליכא כלל דין דהרצאת פיגול, ורק בעי' שיהי' קרבו מתיריו כ"ה דיהא פיגולו גרם לו, אך מכ"ד מ' דאי' דין הרצאה דפיגול, ומהני לזה רצוי ציץ למיקבעי' בפיגול, ומה"ט נמי נחלקו אי זריקת פיגול מוציאה מידי מעילה הואיל ומרצה לפיגולו, ועי' גם במל"מ שדן דאף פסולא לא חייל קודם שקרבו מתיריו, וע' בסוגיא דמעילה ד"ג: ובתוס' שם, ואכ"מ, ואשר ע"כ שייך בזה דין תפוס לשון ראשון אף בב' עבודות, כיון דהפיגול חייל ע"י כל העבודות יחד, ול"ד לפסול של"ש דחייל ע"י כל עבודה בפנ"ע, וצ"ע בזה.

[אך בעיקר המבו' בד' רש"י דגם בב' עבודות שייך דין תפוס לשון ראשון, ואך דבלשמו ושל"ש ל"ש תפוס לשון ראשון בב' עבודות, כיון דכל ד' העבודות חשובות זו כזו וכו', וליכא סתירה בין ב' המחשבות, צ"ע רב, דמלבד דלכאו' בב' עבודות דהוי ב' מעשים נפרדים ל"ש תפוס לשון ראשון, גם ק' טובא דהתינח אם הוו ב' העבודות בכהן א', אך אם הוו ב' העבודות בב' כהנים מ"ש בזה כלל תפוס לשון ראשון, וצ"ע רב בזה, ואולי י"ל דדעת רש"י דדין תפוס לשון ראשון ל"ה כלל משום דעת האדם, אלא הוי זה הלכה דל"מ לשון שני כנגד לשון ראשון, וע"כ ה"ז שייך אף בב' עבודות ואף בב' בנ"א, וסמך לזה מד' רש"י לק' ד"ל: ד"ה ול"פ במאי דלא פליגי, דנ' להדיא דדין תפוס לשון ראשון ל"ה משום דעתי' דגברא, עייש"ה, וצ"ע אם י"ל כן].

ולפ"ז א"ש היטב גם הא דמבו' בתוס' בסוגיין לדעת ר' יוחנן דשייך דין תפוס לשון ראשון בעבודה א' ואף דס"ל ישנה לשחיטה מתוע"ס, ול"ק כלל מהמבו' בפסחים דס"ג. דאי ישנה לשחיטה מתוע"ס ל"ש כלל תפוס לשון ראשון, דהאמנם לגבי ערלים ומולין הרי דאי ישנה לשחיטה מתוע"ס והוי תחילת השחיטה לערלים וסופה למולין ליכא סתירה כלל בין ב' המחשבות וע"כ חיילי תרוייהו, ודלא כד' רש"י דאף אי ישנה לשחיטה מתוע"ס חשיב דסתרי המחשבות זל"ז, ורק בב' עבודות לא סתרי, וכמש"נ לעי', אך בחול"ז וחול"מ הרי דאף אי ישנה לשחיטה מתוע"ס סתרי זל"ז, כיון דמחשבת חול"מ מוציאה מידי חול"ז, וע"כ שפיר שייך בזה תפוס לשון ראשון הגם דישנה לשחיטה מתוע"ס, וא"ש היטב.

והראוני בתוס' הרשב"א בפסחים ד"ס. ז"ל, בפ"ב דזבחים וכו' ואמר אילפא וכו', ואומר רבי דהיינו כר' יוסי כדמ' הכא דבעבודה א' פליגי, ולר' מאיר אין מבטל דיבור אחרון את הראשון, א"נ ס"ל כההוא לישנא דר' יוחנן דבמאי דפליגי פליגי ולא פליגי במאי דלא פליגי ואתיא דברי הכל, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דאם אמרי' תפוס לשון ראשון הי' לנו להכשיר אף בעבודה א', ואף שכתב לעי' מינה דאי ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ל"ש כלל תפוס לשון ראשון, ובע"כ דהכא שאני, ומשום דיסוד דינא דתפוס לשון ראשון הוא כמש"כ הר"ש דל"מ דיבור האחרון לבטל את הראשון, וע"כ במחשבת חול"ז וחול"מ דמחשבת חול"מ סותרת לחול"ז במה שה"ה מפקעת מידי פיגול, הרי דאף אי ישנה לשחיטה מתוע"ס אי' בזה לדינא דתפוס לשון ראשון, דכיון דמחשבת חול"מ סתרה למחשבת חול"ז ל"מ חיילא, ול"ד למחשבות לשמה ושל"ש דאי ישנה לשחיטה מתוע"ס לא סתרי כלל ב' המחשבות, וע"כ ל"ש בזה תפוס לשון ראשון, וכמש"נ.

ועיי"ש בתוס' הרשב"א שכתב עוד ז"ל, אבל ק' לרבי, דקאמר התם ור' יוחנן אמר אף בעבודה א' מחלוקת, הרי דפליגי נמי בעלמא בתפוס לשון ראשון, וק' לההוא לישנא דקאמר ר' יוחנן דוקא במאי דפליגי פליגי, וצ"ל דההוא לישנא סבר דלא אמר ר' יוחנן לההוא מילתא מעולם, ואין סברא לתרץ דדוקא ר' יהודה ורבנן פליגי אבל ר"מ ור' יוסי לא, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דטעמא דר' יוחנן הוא משום תפוס לשון ראשון, והגם דר' יוחנן גופי' ס"ל ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, ובע"כ כמש"נ דמ"מ שייך בזה תפוס לשון ראשון, ואין לומר שכונת הר"ש דבעי' בזה לדין תפוס לשון ראשון דחיילא ב' המחשבות בזאח"ז, ומשום דלר"י דחיילי ב' המחשבות כא' לא קדמה מחשבת הזמן, דא"נ הכי הרי לא קשיא כלל ממש"א ר"י דפליגי במאי דפליגי, דהרי אף להך לישנא ודאי דפליגי דלר"מ חיילי ב' הדיבורים בזאח"ז ולר"י חיילי כא', וכמבו' כן להדיא בתמורה דכ"ו. וכמש"כ התוס' שם, וממשה"ק הר"ש מוכח דס"ל דהכא בעי' לדין תפוס לשון ראשון דל"מ המחשבה השני' אם ה"ה סותרת למחשבה הראשונה, וכאשר כ"ה גם להדיא בל' הר"ש הנז' דלר' מאיר אין מבטל דיבור אחרון את הראשון, ומבו' דאף דין זה שייך אף למ"ד דישנה לשחיטה מתוע"ס.

ובעיקר קו' הר"ש יש להעיר דבד' תוס' לק' ד"ל: ד"ה אמר מבו' להדיא דמפרשי דאך למש"א ר' יוחנן דאף לר"מ לי"ל תפוס לשון ראשון מ"מ טעמא דר' יהודה הוי משום תפוס לשון ראשון, וזהו שהק' דמאי פריך רבא לאביי מד' ר' יהודה, ול"ק כלל קו' הר"ש, אך הר"ש גופי' לא ניח"ל בזה, וכמש"כ בסוף דבריו שאין סברא לתרץ כן, וע' חזו"א שהעיר כן על קו' התוס', די"ל דשפיר פריך רבא, דאין לומר דלר' יהודה אי"ל תפוס לשון ראשון ולר"מ לית לי', וע' לק' סוסק"ט מש"נ בדעת התוס' דל"ה מצי לתרץ כן.

ה] אמנם בעיקר דרך זו בבי' ד'ה תוס' דטעמא דר"י הוי משום תפוס לשון ראשון, צ"ע רב, שהרי התוס' כתבו דר' יוחנן יכול לסבור כאביי וכו' ומש"א אביי בסימן ראשון וסימן שני הוי אליבא דאילפא, אך לר' יוחנן הומ"ל בסימן א' וכו', והנה הרי בתוס' ד"ל: ד"ה אמר מבו' להדיא דטעמא דאביי דבלחצות מודה ר"מ הוא לטעמי' דמפרש ד' ר"מ דלי"ל כלל תפוס לשון ראשון, ואך דמדהול"ל תמורת עולה ושלמים וכו', והנה לפ"ז הרי דמה דמשני אביי כגון שאמר סימן א' וכו', היינו דבזה ל"ב כלל לדין תפוס לשון ראשון, [והגם די"ל דבעי' לדעת ר"מ דס"ל דלא חיילי ב' הלשונות יחד, אלא חייל כל דיבור ודיבור בפנ"ע, דאל"כ ל"ה מהני הא דמפגלין בחצי מתיר, א"נ דלא איירי בשפירש להדיא סימן א' וכמש"נ לעי', דבנידו"ז ודאי פליגי ר"מ ור"י אף לד' רבה בב"ח, וכמש"כ התוס' בתמורה דכ"ו. וכדמוכח בסוגיא שם, אך מ"מ ל"ב לדין תפוס לשון ראשון לומר שדעתי' אקמא ולא חיילא כלל המחשבה השני'], וא"כ אף מש"כ התוס' דלר' יוחנן הומ"ל אף בסימן א' היינו אף בלא דינא דתפוס לשון ראשון, ודלא כמש"נ.

ונ' דבהכרח צ"ל דהגם שנקטו התוס' דטעמא דאביי דבהא ודאי מודה ר"מ הוא משום דלי"ל כלל תפוס לשון ראשון, אך מ"מ הרי רבא פריך לי' מדר' יהודה, וכבר הק' התוס' שם דמאי פריך לי' הרי איהו קאי לר"מ דלא ס"ל תפוס לשון ראשון אך ר"י דס"ל תפוס לשון ראשון שפיר ס"ל כן אף בלחצות, ועכ"פ כיון דרבא פריך לי' מדר' יהודה דס"ל תפוס לשון ראשון בע"כ דפי' בד' אביי דאף אם אמרי תפוס לשון ראשון מ"מ בלחצות אין לומר תפוס לשון ראשון וזהו דפריך עלי' מדר' יהודה, ואך דע"ז גופא הק' התוס' מנלי' לרבא כן, הרי י"ל דטעמי' דאביי משום דלר"מ כלל לי"ל תפוס לשון ראשון, וע' שטמ"ק בהשמטות בזה, ואשר ע"כ הרי שפיר י"ל דאביי דמשני דר' יהודה ס"ל ישנה לשחיטה וכו', ס"ל דלדעת ר' יהודה הוי הטעם משום תפוס לשון ראשון, ופליג אדר"מ דלי"ל תפוס לשון ראשון, ולפ"ז שפיר י"ל כמש"כ דלר' יוחנן הוי הטעם משום תפוס לשון ראשון, וז"ב.

[אך כ"ז אינו מתיישב בד' תוס' ב"ק דע"ג: דמפורש בדבריהם דטעמא דאביי דבלחצות מודה ר"מ הוא לטעמי' דלא ס"ל לר"מ כלל תפוס לשון ראשון, וכן מבו' גם בתוס' ובתוס' הרשב"א פסחים דנ"ט:, ולפ"ז לכאו' אין לומר כן, וצ"ע בזה, אך אין מזה סתירה על מש"נ לעי' מד' תוס' הרשב"א בפסחים דמפרש ד' ר' יוחנן משום תפוס לשון ראשון, די"ל דר' יוחנן ס"ל כד' רבא דשייך בזה תפוס לשון ראשון, וכאשר מבו' כן להדיא בד' הר"ש שם דלא אתיין ד' ר' יוחנן אלו עם ד' ר' יוחנן דפליגי במאי דפליגי, וכל מה שהוצרכנו לפרש דאף אביי ס"ל כן, הוא רק בד' תוס' בסוגיין שכתבו דר' יוחנן יכול לסבור כאביי, ודהו"מ אביי למינקט בסימן א' בתחילתו ובסופו וכר' יוחנן].

אך עדין צ"ע בזה, דמ"מ כיון שדעת אביי דבלחצות מודה ר"מ, הרי לכאו' היינו דכל דינא דתפוס לשון ראשון הוי רק דחיילי בזאח"ז, וע"כ ל"ש דין תפוס לשון ראשון בלחצות, וא"כ הרי דודאי ה"נ ל"ש דין תפוס לשון ראשון למ"ד דישנה לשחיטה מתוע"ס, דהרי יש שהות לתרויי' לחול, ורק דמ"מ שייך בזה תפוס לשון ראשון כיון דסתרי אהדדי, וכמש"נ, ולכאו' לדעת אביי הרי דינא דתפוס לשון ראשון ל"ה כלל דהיכא דסתרי תרויי' דעתי' אקמא, דאי נימא כן הרי אף בלחצות הי' שייך תפוס לשון ראשון, וא"כ לדידי' מ"ש תפוס לשון ראשון אי ישנה לשחיטה מתוע"ס, ועי' חזו"א שמכח זה הוכיח שכוונת התוס' דלר' יוחנן מפגלין אף בחצי סימן ול"ב דבר המסויים.

ונ' מוכרח בדעת התוס' בסוגיין, דאף לדעת אביי הוי דינא דתפוס לשון ראשון דדעתי' אקמא, ומה דבלחצות מודה ר"מ, נ' שהיינו דכיון דחיילי תרויי' בחצי היום ס"ל לאביי דליכא בזה כלל לשון ראשון, דלדעתו לשון ראשון היינו דוקא אי חייל תחילה, אך כל דחיילי בב"א ל"ח כלל לשון ראשון, אך רבא פליג וס"ל דלשון ראשון היינו שקדם בדיבורו, ול"ב שיהא קודם בחלותו, ולפ"ז א"ש היטב, דע"כ במחשבת חול"ז וחול"מ, שפיר שייך תפוס לשון ראשון לדעת אביי, ואף דישנה לשחיטה מתוע"ס ויש שהות לשניהם לחול, דמ"מ כיון דקדים חייל מחשבת חול"ז והוי זה לשון ראשון, הרי שדעתו על מחשבה זו, וע"כ כיון דמחשבת חול"מ סותרת לה וכנ"ל, לא חיילא כלל מחשבת חול"מ, ודו"ק, ועיקר הדברים דלדעת התוס' טעמא דאביי בלחצות הוא משום דליכא בזה לשון ראשון כיון דחיילי כאחת, נ' שיש ללמוד כן מד' תוס' בד"ל:, וכמש"נ בזה בהערה, ועי' גם בתשובת הרב ר' שמחה שבראבי"ה סי' תתקע"ח, שמבו' ג"כ דבשחיטה כיון דחייל רק בסופה, חשיב דהוי הכל דיבור אחד, עייש"ה. [[3]](#footnote-4)

ו] וי"ל עוד בענין זה, ובהקדם, דהנה בעיקר המבו' בסוגיין דאף דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף מ"מ אי חשב בתחילת השחיטה מחשבת זמן הוי פיגול, וכל הנידון בזה הוי רק משום שחישב בסוף השחיטה מחשבת מקום, צ"ע בזה דלכאו' כיון דלדידן אין מפגלין בחצי מתיר ובחצי סימן לכו"ע אין מפגלין וכנ"ל, הי' לנו להצריך שצהא מחשבת הפיגול בכל השחיטה, וכדתנן כן במנחות דט"ז דפיגל בקומץ ולא בלבונה או בלבונה ולא בקומץ ל"ה פיגול לרבנן עד שיפגל בכל המתיר, ועי' במנ"ח מ' קמ"ד אות ג' שכתב כן, דלמ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס נ' פשוט דצריך שיחשב בכל השחיטה, דאם חישב בתחילה או בסוף אין מפגלין בחצי מתיר, עיי"ש.

ועי' בס' משנת ר"א סוגיות סי' ג' שכתב דהא דמתפגל במחשבת הזמן היינו דכיון דחישב כן בתחילת השחיטה נעשית כל השחיטה ע"ד כן, אך אכתי ק' דמ"מ הרי מחשבת המקום דהויא אחר תחילת השחיטה הרי ל"מ חיילא כלל, כיון דאיהי ודאי הויא מחשבה בחצי מתיר, וא"כ מ"ט דרבנן דמפקעת מחשבה זו ממחשבת הזמן, הרי כלל ל"ח מחשבה זו, והאמנם עי' חזו"א בסי' י"ב סק"ה שדן דאף בכה"ג דחשב מחשבת המקום בחצי מתיר, מ"מ מוציאה מחשבת המקום ממחשבת הזמן, כיון שמחשבת המקום מצטרפת עם מחשבת הזמן עיי"ש, אך מלבד שדעתו נוטה דאי"ז כן, דכיון דאי"צ לצירוף ליכא צירוף כמבו' בסוג' לק' דל"א., גם ראיתי להעיר דאכתי לא נתיישב בזה דבגוונא דקדמה מחשבת המקום למחשבת הזמן מה בעי' לדין עירוב מחשבות תיפו"ל דמחשבת הזמן הויא בחצי מתיר, והאמנם די"ל דס"ל מפגלין בחצי מתיר, אך מלבד דבפשוטו רבנן ס"ל דאין מפגלין בחצי מתיר, וכן מבו' גם להדיא בתוס' מעילה ד"ד., וע' קר"א שם שהק' מ"ט הוצרכו לזה, הרי אף אם לרבנן מפגלין בחצי מתיר, מ"מ הרי לדידהו אף בשקדמה מחשבת הזמן ל"ה פיגול, וע' בזה להלן סוסק"ט בהערה, גם ק' דהרי בחצי סימן לכו"ע אין מפגלין והכא הרי לדעת ר' יוחנן הויא המחשבה בחצי סימן, אך לדרכם של האחיעזר והחז"א דלר' יוחנן מפגלין אף בחצי סימן ניחא.

ונ' מוכרח מזה, דאף למ"ד דאין מפגלין בחצי מתיר, מ"מ סגי לפגל דיחשוב בתחילת השחיטה או בסופה, ול"ד לקומץ ולבונה דבעי' שיפגל בתרוייהו, דהתם הרי הוו ב' מעשי הקטרה נפרדין וע"כ כל דלא חישב בתרוייהו הוי פיגול בחצי מתיר ול"מ, אך בשחיטה דהוי מעשה שחיטה א' סגי שיחשב במקצת השחיטה דעי"ז חשיב דהוי הפיגול בכל השחיטה.

והטעם בזה י"ל בב' אנפי, הא' דכל דאי' מחשבת פיגול במקצת השחיטה הוי הפיגול מכח כל המתיר, דכיון דבכלל השחיטה איכא מחשבת פיגול מהניא כל השחיטה לפגל, דחשיב דכל השחיטה הויא שחיטת פיגול כיון דאיכא בחלק ממנה מחשבת פיגול, וי"ל עוד דמהני מחשבת הפיגול שחישב במקצת השחיטה לחול בכל השחיטה, כיון דהוי מעשה שחיטה א', וע"כ הוי הפיגול בכל המתיר.

ומש"א בסוגיין ובפסחים דאף בשחיטה איכא לדינא דאין מפגלין בחצי מתיר, פשוט דאי"ז סותר למש"נ, דהגם דאף אי אין מפגלין בחצי מתיר מ"מ סגי שיחשב במקצת השחיטה, אך מ"מ הרי לא חייל הפיגול רק מכח כל השחיטה דאי' בה מחשבת פיגול ומחשבת ערלים, וע"כ לא קדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום כיון דחייל הפיגול רק ע"י כל השחיטה, וע"כ נמי חשיב מקצת ערלה, בשחישב בתחילה לערלין ובסוף למולין, כיון דבהשחיטה בכללותה ליכא ערלה גמורה, כיון דאיכא נמי מחשבת מולין, וע"כ הוא דבעי' בכ"ז לדין מפגלין בחצי מתיר, דאי מפגלין בחצי מתיר הרי דחייל הפיגול מכח הסימן א' בפנ"ע, וע"כ חשיב שפיר שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, וע"כ נמי כיון דחייל פסולא דערלים מכח הסימן הא', הרי דבסימן זה הי' כולה ערלה, ופסול, ואף דבסימן שני חישב למולין, אך הרי הפסול חייל מכח סימן זה בפנ"ע דהוי לערלים לבדן, וז"פ.

ובזה מתישב משה"ק האחיעזר בח"ג סי' נ"א, בהא דתניא בתוספתא קרבנות פ"א ה"ד ובפסחים פ"ד דשחטו לשמו ומירק של"ש כשר שכבר הוכשר בשחיטה, ותיפו"ל דהרי אף קודם שחיטת הרוב אי"ז נפסל דאין מפגלין בחצי מתיר, ועיי"ש שדן לומר דהתוספתא אתיא כמ"ד דמפגלין בחצי מתיר, אך כתב שם דלד' התוס' דבחצי סימן לכו"ע אין מפגלין אין לומר כן, ועיי"ש שכתב עוד לפ"ד האו"ש בפט"ז מפסוהמ"ק דבשלא לשמו דלא תליא באכילה לכו"ע מפגלין בחצי מתיר, אך למש"נ ניחא דהגם דאין מפגלין בחצי מתיר, מ"מ ודאי מהניא מחשבה במקצת השחיטה לפגל, וכמש"נ.

וניחא בזה גם ד' חי' הרשב"א ריש מנחות, שכתב דמד' רש"י נ' דמש"א רבא דאסור לשנויי בה היינו בעבודה אחרת אך באותה עבודה שכבר נעשית שלא לשמה לא, ועי' בס' מנח"א שם שהק' דהרי אכתי לא הויא העבודה של"ש דהרי אין מפגלין בחצי מתיר, ועיי"ש שכתב דמוכח מד' חי' הרשב"א דשל"ש פוסל אף בחצי מתיר, ולמש"נ ניחא דל"ש בזה דינא דאין מפגלין בחצי מתיר, וודאי מהני מחשבה במקצת העבודה לפגל, משום דלפיגול סגי דבכלל העבודה חישב פיגול, או משום דחיילא המחשבה בכל העבודה.

ז] ונ' דדברינו מוכרחים מהא דאמרי' בפסחים דס"ב: דמ"ש הקדים מולין לערלים דכשר דכולה ערלה בעינן, ערלים למולין נמי כולה ערלה בעינן, ועיי"ש בתוס' שהקשו דאדרבה לר"מ לטעמי' דמפגלין בחצי מתיר הי' לנו לפסול בתרוייהו, וכתבו דלא אמרי' מפגלין בחצי מתיר רק במפרש, ורק בסימן א' דהוי דבר מסויים, וצ"ע דא"כ מה הוצרכנו בהקדים מולין לערלים להטעם דכולה ערלה בעינן, תיפו"ל שחישב לערלים אחר תחילת השחיטה, וממילא ודאי דל"מ מחשבת ערלה לפסול דאין מפגלין בחצי מתיר, ואף לר"מ לטעמי', אין מפגלין כשלא פירש וכן בדבר שאינו מסויים, וגם בהקדים ערלים למולין תיקשי כן, דאין לומר דכיון דבתחילה חישב לערלים נעשית כל השחיטה ע"ד כן והוי המחשבה בכל המתיר, דהרי בתוס' שם מבו' להדיא דלא חיילא המחשבה הראשונה בכל השחיטה, דהרי הקשו דאי מפגלין בחצי מתיר הי' לנו לפסול אף בהקדים מולין לערלים, והרי דלא אמרי דחיילא מחשבת המולין בכל השחיטה, ובע"כ מבו' מזה כמש"נ, דאף דאין מפגלין בחצי מתיר ודאי סגי במה שחישב במקצת לפסול, ולא אמרו דאין מפגלין בחצי מתיר, רק דמשו"ז ל"מ לדון על מקצת השחיטה בפנ"ע, וכנ"ל, וז"ב.

**[**והנה במשה"ק תוס' שם דלר"מ דמפגלין בחצי מתיר הי' לנו לפסול בתרוייהו, אשר היינו משום דכד דייני' על החצי מתיר בפנ"ע, הרי הוי כולה ערלה, צ"ע, דהניחא להדרך הא' שנת' לעי' דהא דאף דאין מפגלין בחצי מתיר מ"מ סגי במחשבה במקצת לפסול הוא משום דמה דבכלל השחיטה אי' מחשבת פסול חשיבא השחיטה דאי' בה מחשבת פסול ופסלה, הרי שלפ"ז אם באנו לדון על חצי השחיטה בפנ"ע הרי דהויא כולה ערלה, כיון דמחשבת המולין דחישב בחצי השני לא חיילא רק בהחלק שחישב כן, והחצי השני הוי בו כולה ערלה ופסול, אך להדרך הב' שנת' לעי' דהא דסגי במחשבה במקצת לפסול הוא משום דחיילא המחשבה בכל השחיטה, הרי צ"ע דא"כ מ"ט כתבו התוס' דאי מפגלין בחצי מתיר הוי כולה ערלה, הרי מחשבת המולין חיילא בכל השחיטה והוי שפיר מקצת ערלה.

ושמעתי ליישב בזה, דכל עיקר ד"ז דהמחשבה חיילא בכל השחיטה, היינו רק אי אין מפגלין בחצי מתיר, וכל העבודה הפוסלת הוי בכל המתיר, ע"כ ממילא דהמחשבה חיילא בכל המתיר שזהו העבודה הפוסלת דאית בה דין המחשבה, אך למ"ד דמפגלין בחצי מתיר, ודאי דלא חיילא המחשבה בכל המתיר, דכיון דכל חצי מתיר בפנ"ע סגי לפסול, לא חיילא המחשבה בטפי מחצי מתיר זה, ושפיר הק' התוס' דבתרוייהו הויא כולה ערלה, כיון דהמחשבת ערלים חיילא בחצי מתיר זה, ומחשבת המולין חיילא בחצי מתיר השני, ודו"ק**]**.

ושמעתי להוכיח עוד כמש"נ דודאי אף למ"ד אין מפגלין בחצי מתיר סגי שיחשב במקצת העבודה, דאל"כ הרי תיקשי טובא בשחישב מחשבת הזמן ומחשבת המקום, דלדעת ר' יוסי הרי לא חיילא המחשבה הראשונה מתחילה, וחיילי תרוייהו כא', דזהו עיקר דינא דר' יוסי דהוי ב' הדיבורים כדיבור א' ולא חייל זה קודם לזה, וא"כ הרי נמצא דאף מחשבת הזמן לא חיילא כלל בתחילת שחיטה, וא"כ הרי כיון דאין מפגלין בחצי מתיר לא הי' להקרבן כלל ליפסל, כיון דלא חיילי המחשבות בתחילת השחיטה, ובע"כ מזה כמש"נ, דודאי אף בשחישב אחר תחילת השחיטה פסלה המחשבה ואף דאין מפגלין בחצי מתיר, אך אולי נימא דאף אם לא כדברינו מ"מ כיון דהכא התחילה המחשבה בתחילה השחיטה, חיילא לבסוף על כל השחיטה, וצ"ע.

**[**ויש להוכיח כן עוד, מד' התוס' בפסחים דנ"ט:, שכתבו דלמ"ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, יש לפסול בלשמו ושלא לשמו בעבודה א' כיון דחיילי תרויי' בזאח"ז, וריהטת דבריהם דהיינו לכו"ע, ולכאו' צ"ע דלדידן דקי"ל אין מפגלין בחצי מתיר מ"ט יש לפסול בזה, הרי ל"ה השל"ש רק בחצי מתיר האחרון, ולמש"נ ניחא, אך בלא"ה אי"ז ראי' לפ"ד האו"ש דמחשבת של"ש פסלה בחצי מתיר.

עוד יש להוכיח כן, דהנה לעי' ספ"ק דט"ו: אמרי' דל"מ מחשבה בהוצאה לחוץ כיון שהוי הילוך שאינו צריך, וצ"ע דתיפו"ל דאין מפגלין בחצי מתיר, דההולכה לחוץ הרי ודאי לא עדיפא מחצי מתיר, וביותר קשיא על ד' הרמב"ם ספי"ג מפסוהמ"ק, שפסק דמחשבה פוסלת בהוצאה לחוץ, וקשיא טובא דהרי אין מפגלין בחצי מתיר, וע' בקר"א בספ"ק שם שעמד בכעי"ז, והנה בד' הגמ' הי' אפ"ל דאיירי רק לענין מחשבת שלא לשמה, ונימא דבזה ליכא לדינא דאין מפגלין בחצי מתיר, וכמש"כ האו"ש, אך הרמב"ם שם כתב להדיא דאף מחשבת הזמן פוסלת בזה, והי' אפ"ל עוד דבהולכה כל פסיעה ופסיעה חשיבא מתיר שלם, דהרי אם הי' הדם סמוך למזבח, הויא הולכתו בפסיעה אחת, אך בתוס' בסוגיין ד"ל. ד"ה סימן ראשון, מפורש דאף בפסיעות הויא כל פסיעה חצי מתיר, אך אולי נימא דהרמב"ם פליג בזה על התוס'.

ונ' מוכרח מזה כמש"נ, דהא דאין מפגלין בחצי מתיר, דמשו"ז לא חייל פיגול בחישב בקומץ לחודי' או בלבונה לחודה, היינו רק בקומץ ולבונה דהוו ב' מעשי הקטרה, אך בהולכה דהויא כל ההולכה מעשה אחד דהולכה למזבח, הרי דבזה חייל הפיגול אף אם חישב במקצת ההולכה, והיינו או משום דכיון דמקצת מהולכה זו הויא במחשבת פיגול, מצי חייל הפיגול מכח כל ההולכה, דחשיבא כולה הולכת פיגול, כיון דבמקצתה חישב מחשבת פיגול, או משום דמכח מחשבתו במקצת ההולכה חחילא מחשבת הפיגול על כל ההולכה, וע"כ שפיר שייך מחשבת פיגול אף בחישב בשעת ההוצאה לחוץ, ולי"ב משום הא דאין מפגלין בחצי מתיר, ומש"כ התוס' דאף בפסיעות איכא לדינא דחצי מתיר, היינו בגוונא דבעינן שיחול הפיגול מכח פסיעה אחת לחודה, וכמש"נ לעי' בזה.

עוד שמעתי להוכיח כן, ממש"כ התוס' לעי' ד"י. דחלוק מחשבת שלא לשמה ממחשבת פיגול, דאם קיבל לגמור הקבלה שלא לשמה פסול, ואם קיבל לגמור חוץ לזמנו כשר, ואם זרק לגמור הזריקה חוץ לזמנו פסול, ועיי"ש בקר"א, שהק' דבחוץ לזמנו ל"ש כלל לדון בקיבל ע"מ לגמור דהרי אין מפגלין בחצי מתיר, וע' גם בתוס' מעילה ד"ו. ד"ה ת"ש ר"ש אומר, שמפורש בדבריהם דמהני פיגול בסוף הקבלה, והקר"א שם תמה ע"ז,[[4]](#footnote-5) והנה בפשוטו י"ל דמקצת קבלה ל"ח כלל חצי מתיר, דכל קבלה דדם כדי זריקה הויא מתיר שלם, ע' כן בחזו"א סי' א' סקי"ב, אך למש"נ ניחא בפשיטות, דבכה"ג דחישב במקצת הקבלה, ל"ש לדון כלל משום הא דאין מפגלין בחצי מתיר, כיון דכל הקבלה הויא מעשה אחד, וע"כ שפיר מצי חייל הפיגול מכח כל הקבלה, וכמש"נ**]**.

והנה העירוני על עיקר הדברים, מהמבו' במנחות דט"ז: בהקטיר שומשום ע"מ להקטיר שומשום יש לדון משום הא דאין מפגלין בחצי מתיר, עיי"ש, והרי דאף בהקטרה אחת כל שחישב במקצתה אי"ב לדינא דאין מפגלין בחצי מתיר, וזה דלא כמש"נ, אך נ' דל"ק כלל, דהתם הרי צורת הקטרה הויא להקטיר הכל יחד, וע"כ כל שהקטיר כל שומשום ושומשום בפנ"ע, חשבי' לכל הקטרת שומשום כמעשה הקטרה נפרד, (ומה"ט ס"ל לחד מ"ד דל"מ כלל ההקטרה משום שאין דרך הקטרה בכך, והיינו משום דאי"ז חד מעשה הקטרה, ומה"ט נמי למ"ד דאין הקטרה פחות מכזית ודאי ל"מ ההקטרה בכה"ג וכמבו' בתוס' שם דכ"ו:, ומשום דכל מעשה הקטרה לא הי' בו כזית), וע"כ כל שחישב בהקטרת שומשום תליא בדינא דמפגלין בחצי מתיר, דלא חיילא מחשבתו רק במעשה הקטרה זה, אך משא"כ בשחיטת ב' סימנים שכ"ה צורת מעשה השחיטה, הרי הוי הכל חד מעשה שחיטה אריכתא, וע"כ בזה אף שחישב במקצת השחיטה לי"ב לדינא דאין מפגלין בחצי מתיר, וז"ב.

ח] ולפ"ז נ' די"ל, דטעמא דר' יוחנן דבעבודה א' נמי מחלוקת, ל"ה כלל משום דלא חיילא מחשבת המקום, דלעולם ודאי דחיילא מחשבת המקום, דכיון דס"ל דישנה לשחיטה וכו' ל"מ דין תפוס לשון ראשון למימר דלא תחול מחשבת המקום, וכנ"ל, ואך דמ"מ כיון דישנה לשחיטה מתוע"ס וקדמה מחשבת הזמן וחיילא, הרי דהגם דלא חייל הפיגול עד סוף השחיטה כיון דאין מפגלין בחצי מתיר, מ"מ כיון דקדים חלות מחשבת הזמן למחשבת המקום, וכבר חייל בהקרבן מחשבת הפיגול, ל"מ מחשבת המקום להוציא מידי פיגול.

אך פשוט דל"ש לומר כן רק למש"נ דאף בדהויא מחשבת הזמן רק בתחילת השחיטה מהניא לפגל, וחיילא המחשבה ע"י מה שחישב בתחילת השחיטה, וע"כ י"ל דחשיב קדמה מחשבת הזמן, אך א"נ דכל מה דמהניא מחשבת הזמן שחישב בתחילת השחיטה, הוא משום דבסתמא נעשית כל השחיטה ע"ד כן, הרי נמצא דלא חיילא מחשבת הזמן עד סוף השחיטה ולא קדמה כלל מחשבת המקום למחשבת הזמן, וז"פ.

אך לכאו' זה נסתר מסוגיא דמעילה ד"ד. עייש"ה, דפרכי' התם לפי' התוס' שם, דאי לא חייל הפיגול עד שעת זריקה א"כ מ"ט דר' יהודה דבקדמה מחשבת הזמן הוי פיגול, הרי לא חייל הפיגול עד שעת זריקה וקדמה מחשבת המקום, ומשני דלכי זריק איגלאי מילתא למפרע שחל הפיגול מתחילה וע"כ חשיב דמחשבת הזמן קדמה, עיי"ש, ועכ"פ הרי מבו' להדיא דלדין קדמה לא סגי דקדמה המחשבה ובעי' שיקדם חלות הפיגול, וזה דלא כמש"נ בדרך זו דסגי דקדמה חלות מחשבת הזמן דעי"ז תו ל"מ מחשבת המקום להוציא מידי פיגול, וצ"ע בזה.

אך אולי י"ל בזה, דהנה הרי אילפא פליג על ר"י וס"ל דמודה ר"י בעבודה אחת, ויתכן לפרש שטעמו דפליג אהך מילתא גופא, וס"ל דלא סגי במה שקדמה חלות מחשבת הזמן, אלא בעי' שיקדם חלות הפיגול, וע"כ בעבודה א' כיון דלא חייל הפיגול עד סוף העבודה לא חשיב קדמה, ולפ"ז הרי ניחא מה דפריך בגמ' מעילה שם, דהרי הגמ' שם פריך מד' אילפא, ולאילפא הרי בעי' שיקדם חלות הפיגול, וזהו דפריך דהרי לא חייל הפיגול עד שעת זריקה.

וניחא לפ"ז משה"ק הקר"א במעילה שם מ"ט לא פריך רק מד' אילפא, ולכאו' ה"נ הו"מ למיפרך מד' ר' יוחנן, ומש"כ שם דלר' יוחנן יל"פ הטעם משום תפוס לשון ראשון, צ"ע דבב' עבודות ודאי טעמו משום קדמה, אי לא דנימא כדמ' מד' רש"י בפסחים דאף בב' עבודות הוי הטעם משום תפוס לשון ראשון, ונת' בזה לעי', אך להנ"ל ניחא דמר' יוחנן ל"ה מצי כלל למיפרך, דלר' יוחנן הרי סגי שתקדם חלות מחשבת הזמן, וע"כ הגם דלא חייל הפיגול עד שעת זריקה מ"מ הרי סו"ס קדמה מחשבת הזמן, ורק מאילפא פריך דלדידי' הרי בעי' שיקדם חלות הפיגול, וכמש"נ.

אמנם עיקר הדברים מחודשים טובא, וגם עי' בתוס' מעילה שם סוד"ה והא, דלהדיא דאף לר' יוחנן בעי' לשנויא דגמ' דחייל הפיגול למפרע, והרי דאף לר' יוחנן בעי' שיקדם חלות הפיגול, וע"כ אין נ' לפרש ד' התוס' כדרך זו.

אמנם בל' פסקי הרי"ד בסוגיין, נ' כדרך זו, עיי"ש שכתב ז"ל, ר' יוחנן אמר אף בעבודה א' חולק ר' יהודה, משום דקסבר תפוס לשון ראשון, וכיון שהקדים בתחילה מחשבת חוץ לזמנו הוקבע בפיגול, ותו לא אתיא מחשבת חול"מ ומפקא מיני', עכ"ל, והרי שהגם שפי' דטעמא משום תפוס לשון ראשון, מ"מ בעי' בזה לדינא דקדמה, והיינו דמכח תפוס לשון ראשון חיילא תחילה מחשבת חול"ז, וממילא דהוי קדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום.

# ב'

ט] בסוג' שם ד"ל., אמר לי' אביי מי סברת אינה לשחיטה אלא לבסוף ישנה לשחיטה מתוע"ס ומשנתינו כגון שאמר סימן ראשון חוץ לזמנו וסימן ב' חוץ למקומו, ע"כ.

והנה בפשוטו להך אוקימתא ל"ב כלל לפרש דטעמא דר' יהודה הוא משום דינא דתפוס לשון ראשון, דכיון דאמר סימן ראשון חול"ז ומפגלין בחצי מתיר, הרי קדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, וע"כ הוא דלר"י לטעמי' הוי זה פיגול.

אך הנה עי' בשטמ"ק בהשמטות סוף אות ו' שכתב ז"ל ומסיק כגון דאמר סימן ראשון וכו', ודמיא ממש לתמורת עולה ושלמים, עכ"ל, והרי להדיא דאף לד' אביי בעי' בזה לדין תפוס לשון ראשון, וצ"ב, ויל"פ דודאי ל"ב בזה לדינא דתפוס לשון ראשון דדעתי' אקמא, אך עכ"פ בעי' בזה לדינא דתפוס לשון ראשון דחיילי תרויי' בזאח"ז, דלר' יוסי דחיילי ב' המחשבות כא', הרי דלא קדמה מחשבת הזמן כלל, ואמנם זה ניחא רק למה שנ' מפירש"י ד"ה ישנה לשחיטה ובשטמ"ק שם דאין מכוון ר' יוחנן דאמר להדיא סימן א' וכו' אלא היינו דבשעת שחיטת סימן א' אמר חול"ז ובשעת שחיטת סימן ב' אמר חול"מ, וע"כ ניחא דבעי' בזה לדין תפוס לשון ראשון דאל"כ לא חיילא מחשבת חול"ז תחילה, אך למש"פ תוס' בפסחים דס"ב: דאיירי דאמר להדיא סימן א' וכו' אין לומר כן, וכבר נת' כן לעי' סוף סק"ב.

אמנם בדעת רש"י נ' מבו' דבעי' בזה לדין תפוס לשון ראשון דדעתי' אקמא, דהנה בסוג' שם כי אתא ר"ד אמר ר"מ בשיטת ר' יהודה אמרה דאמר תפוס לשון ראשון וכו', אמר לי' אביי והא רבב"ח אמר ר' יוחנן כי מגעת להו ר"מ ור"י לא פליגי וכו', ופירש"י בד"ה כי מגעת ז"ל, דתרוייהו לית להו תפוס לשון ראשון כדמפרש לקמי', והלכך אפי' ר"מ דתמורה בשחיטה לא סבר לה כר' יהודה, עכ"ל, ומ' להדיא דאף לאביי הוי טעמא דר' יהודה משום תפוס לשון ראשון, ורק דס"ל דר"מ לא סבר לה כן, אך יש לדחוק שכוונת רש"י דלאביי טעמא דר' יהודה הוי משום דקדמה מחשבת הזמן, וע"כ ר"מ לא ס"ל כן דס"ל דאף בקדמה מחשבת הזמן, מהני מחשבת המקום להוציא מידי פיגול, אך אין נ' כן, ואין לפרש שכוונת רש"י לדין תפוס לשון ראשון דחיילי בזאח"ז, דהרי דין זה ודאי ס"ל לר"מ אף לדעת רבב"ח, וכדמוכח להדיא בתמורה דכ"ו. וכמש"כ התוס' שם, ובע"כ כוונת רש"י לדין תפוס לשון ראשון דל"מ הלשון השני לבטל ולסתור ללשון ראשון, ומבו' לפ"ז דאף למאי דמוק"ל אביי בסימן א' וכו' בעי' לדין תפוס לשון ראשון, ועי' גם בל' רש"י בד"ל. ד"ה ישנה וד"ה דכי לחצות, דנ' כן להדיא דכל שנויא דאביי הוא דכיון דאמר סימן א' וכו' הוי כב' דיבורים ושייך בזה תפוס לשון ראשון, עייש"ה, וצ"ב מ"ט ניבעי בזה לדין תפוס לשון ראשון.

[ומצאתי מפורש כן גם בד' ראבי"ה סי' תתקע"ח אות ח', ז"ל, ק"ל בהך סוגיא, דאביי מעיקרא ס"ל מי סברת אינה לשחיטה וכו', א"כ טעמא דר' יהודה משום תפוס לשון ראשון, וכן פירש"י דר"מ בשיטת ר"י אמרה, ובמסקנא קאמר אביי לא פליגי במאי דלא פליגי, דאמר ריבר"י הכל מודין וכו', משמע דר"מ לי"ל תפוס לשון ראשון כר' יהודה, וקשיא דאביי אדאביי, עכ"ל, ומפורש בדבריו דלשנויא דאביי דמי סברת, נמי הוי טעמא דר"י משום תפוס לשון ראשון, וכמש"נ בדעת רש"י, ועיי"ש במה שהשיב ע"ז הרב ר' שמחה, והדברים צ"ב].

ונ' בבי' שיטת רש"י, דס"ל דאף דאמר סימן א' וכו' ומפגלין בחצי מתיר, מ"מ אכתי לא סגי בזה לחשוב דקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, והטעם בזה הוא ע"ד המבו' בסוג' דמעילה ד"ד. לפי' התוס' שם, דפריך דאי לא חייל פיגול עד הזריקה ל"ה חשיב קדמה, ומשני התם דמה דחשיב קדמה הוא משום דחייל הפיגול למפרע, ולפ"ז הרי י"ל דבחישב בסימן א' חול"ז, הרי דאף אי מפגלין בחצי מתיר מ"מ הרי לא חייל הפיגול עד גמר השחיטה, דהרי ליכא להסימן א' תורת חצי מתיר עד גמר השחיטה, דאי לא גמר להשחיטה הרי דסימן א' לאו כלום הוא, וע' בתוס' לקמן דק"י. ד"ה ואי, דאף אי נימא דבשחיטת סימן א' מישרא שרי היינו רק אם גמר אח"כ שחיטתו, וע"כ י"ל דלא חשיב כלל דקדמה מחשבת המקום למחשבת הזמן, וע"כ בעי' בזה לדינא דתפוס לשון ראשון דמשו"ז לא חיילא כלל מחשבת המקום, וע"כ אינה מוציאה מידי פיגול.

אך צ"ע דאם בלא"ה הוי הטעם משום תפוס לשון ראשון א"כ מה בעי' בזה לדין מפגלין בחצי מתיר, ואין לומר דכיון דאמר בסימן א' חול"ז ל"ה כלל פיגול אי אין מפגלין בחצי מתיר, כיון דלא חישב בכל השחיטה, שהרי כבר נת' לעי' סק"ז דודאי הוי פיגול מעליא בכה"ג אף אם אין מפגלין בחצי מתיר.

ונ' הבי' בזה, דהנה הרי בהא דאמר אביי דבלחצות מודה ר"מ מבו' בפירש"י דהיינו משום דהוי חד דיבורא וע"כ ס"ל לאביי דל"ש בזה תפוס לשון ראשון, ומפרש רש"י דזהו דפריך לי' רבא משחיטה דנמי הויא חד דיבורא, וע' שטמ"ק בהשמטות שפי' הטעם דחשיב חד דיבורא, וע' תשובת הרב ר' שמחה שבראבי"ה סי' תתקע"ח, שמפרש בההיא דלחצות כפירש"י, ונ' מדבריו דמה דשחיטה דמיא ללחצות, היינו משום דכיון דלא חיילא מחשבתו עד סוף השחיטה, ממילא דחשיב הכל לדיבור אחד, וע"כ דמי זה ללחצות, וע' לעי' סוסק"ה שנת' סברא זו בדעת התוס', וע"ז משני אביי דאיירי כגון שאמר בסימן א' חול"ז ובסימן ב' חול"מ, וכיון דמפגלין בחצי מתיר חשיב ב' דיבורים, וע"כ הוא דשייך בי' תפוס לשון ראשון, אך אי אין מפגלין בחצי מתיר הרי דחשיב ב' המחשבות לדיבור א' ול"ש בזה תפוס לשון ראשון, דרק אם מפגלין בחצי מתיר הרי דחשיב כמו דחישב ב' המחשבות בב' עבודות דודאי הוי כב' דיבורים, וע' היטב בלשונות רש"י בד"ה ישנה לשחיטה ובד"ה דכי לחצות דמבו' כן להדיא, וצריך להוסיף, דהגם דמפגלין בחצי מתיר והוו ב' המחשבות על ב' חצאי מתיר מ"מ ס"ל לרש"י דשייך בזה תפוס לשון ראשון, וזה מתפרש ע"ד שי' רש"י בפסחים דאף בב' עבודות שייך תפוס לשון ראשון, עמש"נ בזה לעי' סק"ד, וה"נ אף לד' רש"י בסוגיין דבב' עבודות ל"ש תפוס לשון ראשון מ"מ בב' חצאי מתיר ודאי שייך תפוס לשון ראשון, דכיון דסתרה מחשבת חול"מ למחשבת חול"ז ל"מ חיילא.

[ויל"פ עוד בזה, דהנה בתוס' פסחים דס"ב: דנו מ"ט נקט אביי בגוונא שאמר להדיא "סימן א'" חול"ז, וכתבו להוכיח מזה דרק בכה"ג מפגלין בחצי מתיר, ויל"פ בזה לדעת רש"י, דאי לא אמר כן להדיא הרי הויא מחשבתו על כל השחיטה, וזזה מתאים טפי להדרך הב' שנת' לעי' סק"ז דחיילא המחשבה על כל השחיטה, וע"כ הוי חד דיבורא, ול"ש בזה דין תפוס לשון ראשון לדעת אביי, ורק אם אומר להדיא סימן א' וכו', הרי הוו ב' דיבורים נפרדין, כיון דלהדיא מחשב על ב' מעשים, וע"כ שייך בזה תפוס לשון ראשון, ולפ"ז ניחא דע"כ בעי' בזה לדין מפגלין בחצי מתיר, דכיון דבע"כ בעי' לאוקמה בשאמר להדיא סימן א' וכו', הרי דבזה ל"ה כלל פיגול רק למ"ד מפגלין בחצי מתיר, דלמ"ד דאין מפגלין בחצי מתיר, הרי שהגם שנת' לעי' סק"ז דגם לדידי' סגי במחשבה במקצת השחיטה לפגל, אך מ"מ אם מפרש להדיא דכל המחשבה הויא על סימן א', ודאי ל"מ לפגל דהוי כל עיקר המחשבה על חצי מתיר ואין מפגלין בחצי מתיר, עכ"פ אי נימא דהא דסגי לפגל בשחישב במקצת שחיטה הוא משום דחיילא המחשבה על כל השחיטה, וע"כ ודאי דאם חישב להדיא על מקצת ל"מ לפגל, וע"כ בעי אביי לאוק' כמ"ד דמפגלין בחצי מתיר, דלמ"ד דאין מפגלין, הרי שאם לא אמר להדיא סימן א' וכו', הרי דהוי דיבור א' ול"ש בי כלל תפוס לשון ראשון, ואם אמר להדיא סימן א' הרי דהוי חצי מתיר ול"מ לפגל, וע"כ בע"כ דס"ל לר' יהודה דמפגלין בחצי מתיר, ודו"ק, אך עיקר דרך זו לא אתיא כפי משמעות ל' רש"י דכלל אינו מפרש לד' אביי דאיירי דאמר להדיא סימן א' כד' תוס' בפסחים, אלא מפרש דאיירי דאמר בשעת שחיטת סימן א' חול"ז, עיי"ש בפירש"י ובשטמ"ק, ולפ"ז הרי ל"ש כל דרך זו, וז"פ].

ועיקר הדברים נ' גם בדעת התוס' בסוגיין, ד"ה אמר לי', שג"כ נ' להדיא בלשונם דאף לאביי הוי טעמא דר' יהודה משום תפוס לשון ראשון, והבי' בזה הוא כמש"נ לדעת רש"י, דאף דמפגלין בחצי מתיר מ"מ ל"ח קדמה מחשבת הזמן, כיון דלא חייל הפסול עד גמר השחיטה, וע"כ בעי' בזה לדין תפוס לשון ראשון, אך צ"ע א"כ מה בעי' בזה לדין מפגלין בחצי מתיר, ובדעת התוס' דמפרשי מש"א לחצות כפי' ר"ח, הרי אין לומר ככל מש"נ בדעת רש"י, וגם יל"ע דהרי לדעת התוס' בדכ"ט: הא דאוקי לה אביי בב' סימנים הוא אליבא דאילפא, ולכאו' הרי לאילפא אין הטעם משום תפוס לשון ראשון, וא"כ בע"כ דלשנויא דאביי ל"ב לדין תפוס לשון ראשון, ודלא כמש"נ, וצ"ע כעת.

ובזה מבו' היטב משה"ק שם התוס' דמאי פריך לי' רבא לאביי הלא ר' יהודה ודאי אי"ל תפוס לשון ראשון אבל ר"מ לית לי', ועמש"נ בהע' ג', דלדעת רש"י לק"מ קו' התוס', וצ"ע דהרי יל"פ דזהו גופא מאי דפריך לי' רבא, דאי לר' יהודה בהכרח דאי"ל תפוס לשון ראשון, א"כ מהיכ"ת לפרש דד' ר"מ אינם משום תפוס לשון ראשון, וע' חזו"א שכתב כן, וע' לעי' סוסק"ד שהבאנו כן מד' תוס' הרשב"א בפסחים ד"ס., אך לפי המבו' ניחא היטב ד' התוס', דלדעתם הרי אאל"כ דזהו מאי דפריך לי' רבא, דא"כ הרי ע"ז לא משני אביי מידי, כיון דאף אחר דמשני דישנה לשחיטה מתוע"ס וכו' ומפגלין בחצי מתיר, נמי בעי' לדין תפוס לשון ראשון, והרי לדעת אביי ר"מ כלל לא ס"ל מדין תפוס לשון ראשון, ובע"כ דר' יהודה פליג וס"ל תפוס לשון ראשון, וא"כ אם פירכת רבא היתה דאי ר"י ס"ל תפוס לשון ראשון יש לנו לומר כן גם בדעת ר"מ, הרי דע"ז לא משני אביי מידי, ובע"כ דפירכת רבא הויא דלדעת אביי אף למ"ד תפוס לשון ראשון מ"מ בלחצות מודה, וזהו דפריך מד' ר' יהודה, וע"ז שפיר הק' התוס', דילמא לעולם מודה אביי דלמ"ד תפוס לשון ראשון אמרי' כן גם בלחצות, ומש"א אביי דבהא ודאי מודה ר"מ, הוא משום דס"ל דלר"מ לית לי' כלל דין תפוס לשון ראשון, ומבו' היטב ד' התוס'. [[5]](#footnote-6)

י] ומתישב עוד בזה, דהנה התוס' בתמורה דכ"ו. כתבו דאף לרבב"ח ודאי דבחצי' תמורת עולה וחצי' תמורת שלמים או בהיא שלמים וולדה עולה, אין אנו צריכין לה"ט דמדהו"ל למימר, דכיון דאיכא למימר בזה דדעתי' אתרויי' הרי שמיד שאמר חצי' עולה חילא אכולה ותו ל"מ חייל שלמים, וכן בהיא שלמים וולדה עולה, מיד שאמר היא שלמים חיילא קדושה אולד, ורק בתמורת עולה ותמורת שלמים הוצרך רבב"ח לטעמא דמדהו"ל למימר, דאי לאו האי טעמא הו"א לשניהם נתכוין שאין דרך אדם לסתור דבריו כ"כ, עיי"ש בדבריהם, וכתבו ע"ז התוס' וצ"ע בפ"ב דזבחים גבי כזית וכזית, ונ' כוונתם להקשות, דאי אף לרבב"ח בכל מילי אמרי' לר"מ תפוס לשון ראשון, א"כ מה קשיא לי' לאביי ארב דימי דר"מ לא קאי בשיטת ר' יהודה, הרי בכזית וכזית דדמי לחצי' עולה וחצי' שלמים, ודאי דאי"ל לר"מ תפוס לשון ראשון, ומאי מקשי אביי, ובע"כ מזה דלרבב"ח בכל גווני לי"ל לר"מ תפוס לשון ראשון, וצ"ע בזה.

ולפמש"נ בדעת רש"י נ' פשוט בזה, דהנה במה דאף לרבב"ח מ"מ בחצי' עולה וחצי' שלמים ובהיא שלמים וולדה עולה ס"ל לר"מ דקמא חייל, פשוט דל"ב בזה לדין תפוס לשון ראשון דדעתי' אקמא, אלא הוי הטעם בזה דס"ל לר"מ דכל ב' דיבורים לא אמרי' דהוי כאילו הוציא שניהם כא' וחיילי בב"א, וכאשר כ"ה דעת ר' יוסי, וכמו שפי' תוס' ב"ב דק"ה., וכן מבו' גם בתוס' מנחות דק"ג:, אלא מיד שהוציא הדיבור הא' מפיו חייל, ותו ל"מ חייל הדיבור השני, ואשר ע"כ בלחצות ודאי חיילי תרויי' דכיון דלא חייל עד חצי היום לא עדיף הדיבור הא' מהדיבור הב', וכ"ה בתוס' בכ"ד דלרבב"ח ודאי דבלחצות מודה ר"מ, וזהו מש"כ רש"י ותוס' בכ"ד דלרבב"ח לי"ל לר"מ תפוס לשון ראשון, וצ"ע דהרי ודאי דאי"ל תפוס לשון ראשון בחצי' עולה וכו', וכמו שהוכיחו התוס, אך נ"פ דהיינו דלי"ל כלל תפוס לשון ראשון דאינו מאלים כלל לשון ראשון, ואך דכיון דאמר תחילה ללשון ראשון חייל ותו ל"מ ל' שני לחול, אך אי"ז משום תפוס לשון ראשון.

ולפ"ז נ' דזהו דפריך אביי לרב דימי, דהא אמר רבב"ח דאף לר"מ לא אמרי' תפוס לשון ראשון דדעתי' אקמא, ואך דס"ל לר"מ דמיד שהוציא הדיבור הא' מפיו חייל, אך בחול"ז וחול"מ לא סגי בטעם זה, דהגם דחייל תחילה מחשבת הזמן ואח"כ מחשבת המקום, מ"מ הי' למחשבת המקום להוציא מידי מחשבת הזמן, ובעי' בזה לדין תפוס לשון ראשון דמחשבת המקום ל"מ חיילא כיון שה"ה סותרת למחשבת הזמן, ודין זה דל"מ חיילא המחשבה השני' כשהיא סותרת לראשונה לא ס"ל כלל לר"מ לד' רבב"ח, וזהו דפריך אביי אדר' דימי, אך דעת ר' דימי דס"ל לר"מ תפוס לשון ראשון דדעתי' אקמא, ואשר ע"כ בתמורת עולה ותמורת שלמים ל"ב להטעם דמדהו"ל למימר, אלא הטעם הוא דודאי דעתי' אקמא, דרק אם טעמי' דר"מ דחיילי בזאח"ז ל"ש ה"ט בתמורת עולה ותמורת שלמים, וכמש"כ התוס, ובעי' להטעם דמדהול"ל, אך לר' דימי ודעימי' דס"ל לר"מ דדעתי' אקמא, הרי דשייך ה"ט אף בתמורת עולה ותמורת שלמים, ומיושב היטב קו' התוס', וכמש"נ.

ואף בלא מש"נ בד' רש"י דגם לדעת אביי בעי' לתפוס לשון ראשון, נ' דנמי י"ל כן, דלפ"ז הרי ר"ד דאמר דר"מ בשיטת ר' יהודה אמרה, בע"כ ס"ל כרבא דטעמא דר' יהודה הוא משום תפוס לשון ראשון, וזהו דפריך לי' אביי דכלל לא ס"ל לר"מ דתפוס לשון ראשון, ואך דס"ל דכיון שאמר תחילה ללשון ראשון חייל, אך זה ל"ה טעם כלל לענין פיגול, ושפיר מקשי אביי, לא מיבעיא אי נימא דס"ל לר"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף, דבזה כיון דחיילי ב' המחשבות לאח"ז, ודאי בעי' לדין תפוס לשון ראשון דמכח זה חיילא רק מחשבה קמייתא, אלא אף א"נ דס"ל לר"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס, מ"מ הרי כבר נת' לעי' סק"ד דאף למ"ד דישנה לשחיטה מתוע"ס הוי הטעם משום תפוס לשון ראשון, דמכח זה ל"מ חיילא מחשבת המקום, כיון שה"ה סותרת למחשבת הזמן, וזהו דפריך אביי דר"מ לי"ל כלל תפוס לשון ראשון, וז"פ.

**ג'**

יא] שם ד"ל: אמר ר"י ב"ר יוסף א"ר יוחנן הכל מודים היכא דאמר תחול זו ואח"כ תחול זו דברי הכל לא חיילא, לא תחול זו אלא א"כ חלה זו דברי הכל חיילא, כי פליגי דאמר תמורת עולה תמורת שלמים, רבי מאיר סבר מדהול"ל תמורת עולה ושלמים ואמר תמורת עולה תמורת שלמים ש"מ מיהדר קא הדר ביה, ור' יוסי אי אמר תמורת עולה ושלמים הוה אמינא פלגא תמורת עולה ופלגא תמורת שלמים, להכי אמר תמורת עולה תמורת שלמים למימרא דכולה עולה וכולה שלמים הויא.

והנה בפשוטו לדעת ר' יוחנן לא פליגי כלל ר"מ ור"י בעיקרא דמילתא, אלא פליגי באומדן דעתו, דלר"מ מדלא אמר תמורת עולה ושלמים וכו' ש"מ מיהדר קהדר בי', ולר' יוסי אין להוכיח מזה, דאי אמר תמורת עולה ושלמים הו"א וכו', וע"כ חיילי תרוייהו.

אך באמת נ' מוכח שאי"ז כן, שהרי מבו' בתמורה דכ"ו. ובתוס' שם דודאי אף לדעת ר' יוחנן פליגי ר"מ ור"י בשאמר חצי' תמורת עולה וחצי' תמורת שלמים או בהיא שלמים וולדה עולה, דבזה לדעת ר"מ הויא כולה תמורת שלמים והוי ולדה שלמים, ואין אנו צריכין לה"ט דמדהו"ל למימר, דכיון דאיכא למימר בזה דדעתי' אתרויי' הרי שמיד שאמר חצי' עולה חילא אכולה ותו ל"מ חייל שלמים, וכן בהיא שלמים וולדה עולה, מיד שאמר היא שלמים חיילא קדושה אולד, ואילו לדעת ר' יוסי חיילי תרוייהו, והרי דפליגי ר"מ ור"י דלר"מ חיילי ב' הדיבורים בזאח"ז ולר' יוסי חיילי ב' הדיבורים יחד, ועמש"נ בזה לעיל סק"י, דלפ"ז אף ר"מ לא ס"ל תפוס לשון ראשון דדעתי' אקמא, אלא דעתו דב' דיבורים ועשיות הן, וע"כ כיון שאמר תחילה חצי' תמורת עולה חייל תמורת עולה, ול"מ חצי' תמורת שלמים לחול, ולפ"ז אי נימא דפלוגתייהו בתמורת עולה תמורת שלמים הויא פלוגתא באומדן דעת, א"כ נמצא דפליגי בב' פלוגתות דל"ש כלל זל"ז, ואי"ז מתישב כלל.

ואשר ע"כ נ', דהנה בטעמא דבתמורת עולה תמורת שלמים הוצרך ר"י לטעמא דמדהו"ל למימר וכו', ול"ד לחצי' תמורת עולה וחצי' תמורת שלמים דס"ל דהויא כולה תמורת עולה, אף דליכא בזה לטעמא דמדהו"ל למימר, אלא משום דתחילה חייל תמורת עולה ותו ל"מ חייל תמורת שלמים, פי' התוס' בתמורה שם, דאי לאו האי טעמא הו"א לשניהם נתכוין שאין דרך אדם לסתור דבריו כ"כ, עיי"ש בדבריהם.

ולפ"ז נ', דבזה הוא דפליגי ר"מ ור"י, דלר"מ דס"ל דבעלמא כל שאומר ב' מילי הוו ב' דיבורים ועשיות נפרדות וחיילי בזאח"ז, ואך דבאומר תמורת עולה תמורת שלמים אתינן למימר דבע"כ כונתו לעשי' אחת, משום שאין דרך אדם לסתור דבריו כ"כ, הרי דע"ז אמרי' דאם הי' כונתו הול"ל תמורת עולה ושלמים, וכיון שאמר תמורת עולה תמורת שלמים הדרינן לכללא דחייל תחילה דיבור קמא והדר חייל דיבור בתרא.

אך לר' יוסי דפליג וס"ל דבעלמא כל שאומר ב' מילי הוי דיבור א' ועשי' אחת וחיילי בב"א, ואך דבתמורת עולה תמורת שלמים אתי' למימר דבע"כ כונתו לב' עשיות שיחולו בזאח"ז, מדלא אמר תמורת עולה ושלמים, הרי דע"ז אמרי' דאי"ז מוכח די"ל דהא דלא אמר תמורת עולה ושלמים הוא משום דסבר וכו', וע"כ הדרינן לכללא דחיילי תרוייהו בב"א, וז"ב.

ובזה מתישב היטב משה"ק הגרע"א בנדרים דס"ט: במש"כ הר"ן שם, בדין קיים ליכי ומופר ליכי ולא תחול הקמה אא"כ חלה הפרה, דאמרי' דאפי' ר"מ מודה דהפרה חלה משום שאמר לא תחול וכו', וכתב הר"ן, ז"ל, וכ"ת אמאי לא אמרינן ואפי' ר' מאיר לא קאמר אלא התם מדהו"ל למימר תמורת עולה ושלמים ואמר תמורת עולה תמורת שלמים הוה ליה כאומר תחול זו ואח"כ תחול זו וכסוגיא דהתם, אבל הכא דליכא לישנא יתירא בב"א קאמר, לאו מילתא היא דבשלמא התם כיון דאפשר לתמורת עולה ושלמים לחול כאחת, כל היכא דליכא לישנא יתירא אמרי' דלבת אחת נתכוון, אבל הכא שאי אפשר להקמה והפרה לחול כאחת אפילו בלאו לישנא יתירא אמרינן דלזה אחר זה אי לאו וכו', עכ"ל, והק' הגרע"א שם, ז"ל, לא זכיתי להבין תירוצו דהר"ן, דא"כ גם מדר"י לא נפשט, דהא ר"י ס"ל דתמורת ל"ה לשון יתירא דטעי דסבר דצריך להזכיר שם תמורה על שניהם כמש"כ הר"ן מקודם, וא"כ ממילא כאילו תמורת עולה ושלמים, וא"כ איך יש ראי' מר"י יותר מדר"מ, וצע"ג, עכ"ל.

ולפמש"נ א"ש, שהרי פליגי ר"מ ור"י בעלמא בשאמר ב' מילי, דלר"מ חיילי בזאח"ז ולר"י חיילי בב"א, וע"כ ה"נ הכא בשאמר קיים ליכי ומופר ליכי, לר"מ בדין שיחולו בזאח"ז, אלמלי דאמר ולא תחול וכו', ולר"י בדין שיחולו בב"א, ואך שהק' הר"ן שהרי מודה ר"מ היכא שאמר ב' דיבורים הסותרים ממש שכונתו שיחולו בב"א משום שאין דרך אדם לסתור דבריו כ"כ, אא"כ אמרי' דמדהו"ל למימר וכו', וא"כ אף בקיים ליכי ומופר ליכי נימא דאף לר"מ חיילי תרוייהו בב"א, וע"ז כתב הר"ן דכל הא דס"ל לר"מ דבכה"ג דסתרי ממש זל"ז חיילי תרוייהו בב"א, הוא רק היכא דמצו תרוייהו לחול בב"א, וע"כ אמרי' שדעתו שיחולו בב"א משום שאין דרך אדם לסתור דבריו כ"כ, וע"כ יש לנו לקיים תרוייהו ע"י שיחולו בב"א, אך בקיום והפרה דל"מ חיילי תרוייהו הדרי' לכללא דחייל תחילה הקמה ואח"כ הפרה, אך משא"כ לדעת ר' יוסי דס"ל דבעלמא חיילי תרוייהו בב"א, ע"כ אף בהקמה והפרה דל"מ חיילי תרוייהו, מ"מ אי"ז טעם לפרש שכונתו שיחולו בזאח"ז, אלא דמי לכל דוכתא דכשאומר ב' מילי הוו עשי' אחת וחיילי תרוייהו בב"א, וז"ב.

1. ולכאו' כ"ה מוכרח לפמש"כ התוס' ב"ק דע"ג: דלרבא דין תפוס לשון ראשון הוא דאם אין יכולין לחול שניהם דעתי' אקמא, וצ"ע דבערלים ומולין הרי אינן סותרין זל"ז בדינם כלל, דהגם דלערלים לחוד פסיל, אך לערלים ומולין אינו פוסל כלל דהוי מקצת ערלה, ומ"ט נימא בזה דדעתו אקמא, ובע"כ דמחשבת לערלים הויא רק לערלים, וע"כ חשיב דמחשבת מולין סותרת לזה, אך לכאו' יש להעיר בזה ממש"א בגמ' בפסחים שם, דאי גמר בלבו לומר לתרוייהו בין למולין ובין לערלים, והוציא מפיו לערלים ולא הספיק לומר למולין עד שגמרה שחיטה בערלים, תליא זה בדין פיו ולבו שוין, וע' שפ"א שם שדן בזה, דהרי י"ל דחשיב שפיר פיו ולבו שוין, דהרי לערלים שהוציא בפיו גמר גם בלבו, ורק שהי' דעתו לומר גם למולין, עיי"ש, ולכאו' הי' נ' מזה, דכשמחשב לתרויי' היינו דאינו מייחד לגמרי לערלים, וע"כ חשיב שפיר אין פיו ולבו שוין, ודו"ק, אך זה דלא כמש"נ בדעת רש"י ותוס', אך העירוני די"ל בפשוטו, דגמר בלבו לומר בתחילה שחיטה לערלים ובסופה למולין, וכיון שלא הספיק להוציא למולין, הרי שע"פ פיו הוי גם סופה לערלים, ולזה הרי לא הי' פיו ולבו שוין, וא"ש היטב, (אך א"נ, דאם מקצת שחיטה הויא לערלים והשאר הויא סתמא חשיב כולה ערלה ופסול, אין לומר כן). [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' גם בקר"א במעילה ד"ד. שנ' שנקט כן, וזש"כ שם דל"ה מצי התם למיפרך לד' ר' יוחנן, כיון דלדידי' הוי הטעם משום תפוס לשון ראשון, והרי דהוי טעם זה אף בב' עבודות, עיי"ש [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה בתוס' בד"ל: ד"ה כזית, מבו' להדיא דס"ל דאיבעיא דתמורת עולה ושלמים ואיבעיא דלחצות הוו חד איבעיא, (ודלא כדעת רש"י דהוו ב' איבעיות באת"ל), וכן מבו' להדיא גם בתוס' פסחים דנ"ט: וב"ק דע"ג:, דמבו' להדיא בדבריהם, דמש"א אביי בהא ודאי מודה ר"מ ורבא אמר עדין היא מחלוקת קאי אף על תמורת עולה ושלמים, ולדעת רש"י דהוו ב' איבעיות נ"פ דלא קאי אביי ורבא רק על לחצות, ובע"כ מד' התוס' בפסחים ובב"ק דהוי חדא איבעיא, (ובתוס' ד"ל: הק' מאי פריך רבא אאביי, הרי אביי קאי לר"מ דלי"ל תפוס לשון ראשון וכו', ולמש"נ בדעת רש"י לק"מ, דהרי אביי אמר דבהא ודאי מודה ר"מ אף אי בתמורת עולה ושלמים פליג, והרי דאף אי אמרי' תפוס לשון ראשון מ"מ בלחצות ל"ש תפוס לשון ראשון, ותוס' שהק' כן לטעמיי', דס"ל דהוי הכל חד איבעיא, ומש"א אביי בהא ודאי מודה ר"מ קאי אתרויי', ודו"ק).

   ובביאור הא דהוי חדא איבעיא, הנה לדעת תוס' פסחים וב"ק הנז', דטעמא דאביי דבהא ודאי מודה ר"מ היינו משום דס"ל דלי"ל לר"מ כלל תפוס לשון ראשון, ולדעתם זה הוי עיקר האיבעיא, אי טעמא דר"מ הוא משום תפוס לשון ראשון, או דטעמי' משום מדהו"ל למימר, הרי ודאי פשוט דהוי הכל חדא איבעיא, אך לדעת התוס' בסוגיין שנת' דעתם דהאיבעיא הויא דאף אי אמרי' תפוס לשון ראשון מ"מ י"ל דמודה בתמורת עולה ושלמים ובלחצות, צ"ע דא"כ לכאו' הוי ב' איבעיות, אך נ' דדעת התוס', דאף בתמורת עולה ושלמים כיון דהוי חד דיבורא ודאי דלא חייל מידי עד שגמר דיבורו, וממילא דהוי ממש כלחצות, (וזה נ' מבו' להדיא בתוס' ד"ל: ד"ה כזית, דמבו' שם למחר בחוץ לא חייל רק בסוף דיבורו ודמי ללחצות, ואח"כ כתבו תמורת עולה ושלמים הוי כלמחר בחוץ, והרי דאף תמורת עולה ושלמים חייל רק כשגמר דיבורו, ויותר מזה מבו' בקו' הב' שם, דכל הנפ"מ בין למחר בחוץ לכזית למחר כסית בחוץ, הוא רק אי חייל מיד או רק כשגמר דיבורו, וזשה"ק שם דאי אינה לשחיטה אלא לבסוף ליכא נפ"מ בין הלשונות, וממילא דודאי ה"נ זהוא כל הטעם בתמורת עולה ושלמים, דלא חייל עד שגמר דיבורו, ודו"ק היטב), וע"כ לדעת אביי ל"ש בזה תפוס לשון ראשון, כיון דליכא בזה כלל לשון ראשון, כיון דלא קדים לחול קודם, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונ' מדבריו, דבשלא לשמו לא קשיא לי', והיינו משום דשלא לשמו פוסל אף בחצי מתיר, וכד' האו"ש, אך בד' הקר"א בספ"ק מבו' דאף שלא לשמו אין פוסל בחצי מתיר. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה בתוס' מעילה ד"ד. כתבו דטעמייהו דרבנן דפליגי על ר"י בסימן א' חול"ז וסימן ב' חול"מ, הוא משום דס"ל דאין מפגלין בחצי מתיר, וכבר תמה הקר"א שם דמה בעי' לזה, הרי רבנן ס"ל דאף אי קדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום נמי הוי פסול, וע"כ אף אי מפגלין בחצי מתיר מ"מ כיון שחישב לבסוף מחשבת מקום ה"ז מוציא מידי הפיגול, וצע"ג.

   ולמש"נ למעלה, אולי י"ל בדעת התוס', דס"ל כדעת רש"י דאף בב' חצאי מתיר שייך תפוס לשון ראשון, ומכח זה הי' לנו לומר דלא חיילא כלל מחשבת המקום, וזהו שהוק' להתוס' מ"ט דרבנן דאף בכה"ג שחישב בסימן א' חול"ז ובסימן ב' חול"מ ל"ה פיגול, הרי בכה"ג לא חיילא כלל מחשבת המקום דתפוס לשון ראשון, וע"כ הוצרכו לפרש דטעמייהו דרבנן משום דאין מפגלין בחצי מתיר, והו"מ למימר נמי דטעמיי' דרבנן דלא ס"ל תפוס לשון ראשון, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)