חבורה תוס_ לחמן
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין עניינים - הרב זאב גלוסקינוס / הדר

בס"ד

**בביאור דברי התוס' בסוגיא דלחמן**

א) כ' התוס' ד"ה בטילו וז"ל וגם אם החצירות פתוחות זו לזו ועירבו יכול היחיד להוציא מכל הבתים והחצירות למבוי שנעשין הכל אחד על ידי עירוב וכו' שהביטול אינו מתיר אלא ליחיד אבל השאר אסורין שאם יוציאו הרי הן מחזיקין ברשותן שיש להם במבוי קודם הביטול. דהיינו שבאופן שערבו כל החצירות זו עם זו, מדינא שרי לכולם להוציא למבוי אף שבטלו בו כולם לא', רק למבטלים אסור משום שהוי חזרה מהביטול, וצל"ב הטעם להתיר זה, הרי החצירות הם רשות כולם, ואילו המבוי הוא רשות פרטית, ולמה שיהיה מותר מצד עיקר הדין לטלטל מזה לזה בין לראובן שבטלו לו ובין לשאר בני החצר.

והנה בהמשך התוס' דן התוס' בחצר שיש בה ב' בתים, הא' גרים בו ראובן ושמעון, והשני גר בו לוי, וביטל לוי לראובן, אם הביטול חל גם לשמעון, ומבו' בתוס' שאם אין הבטול חל לשמעון, הדין הוא שאסור לשמעון להוציא מבית ראובן ושמעון לחצר, והדבר צ"ב לאידך גיסא דהא בחצר יש את ראובן ושמעון, ובבית יש גם כן את ראובן ושמעון, ואף שבבית יש לראובן חצי, ובחצר יש לו גם את חלקו וגם את חלק לוי, מה זה טעם לאסור, סו"ס יש כאן מרשות ראובן ושמעון לרשות ראובן ושמעון, ועוד צל"ב אם מאיזה טעם אסור, מה מקום יש לחלק בין ראובן לשמעון לענין זה.

ב) ומטו בי מדרשא ליישב דברי התוס' עפ"י שיטת הראב"ד המובאת ברשב"א סוף פ"ב, דנח' שם הרשב"א והראב"ד אם שרי מרשות ראובן לרשות ראובן ושמעון, דהרשב"א אסר והראב"ד שרי לראובן, ומבאר שם הראב"ד דלשיטתו ק' למה אסור מבית לחצר, הרי זה מרשות פרטית לרשות משותפת, ומיישב דחצר לא חשיב כבית ראובן ושמעון, ועיי"ש לשונו ותו"ד דבחצר יש לכל בית דיור נפרד[[1]](#footnote-2), וממילא כשמכניס מבית ראובן לחצר השותפין, אנו דנים אותו שמכניס מבית ראובן לחצר שמעון[[2]](#footnote-3), כיון שיש כאן גם חלק שמעון לבדו.

ובזה מתיישבים דברי התוס' דאם ביטל לוי לראובן א"כ לראובן יש חלק בחצר לבדו מכח דירת לוי, וכשמוציא שמעון מבית ראובן ושמעון לחצר מכניס לחלק ראובן לבדו, ולכן גם שייך לחלק בין ראובן ושמעון וכמו שחילק שם הראב"ד דרק לראובן שרי ולא לשמעון, וזה גם הטעם שמתיר התוס' למעלה מהבתים למבוי של ראובן, דהוי כמחצר משותפת למבוי פרטי ששרי.

אמנם אכתי ק' דהראב"ד הרי מחלק דרק לראובן שרי להוציא מהרשות הפרטית שלו למשותפת אבל לשמעון אסור, וא"כ בשלמא מה שמתיר התוס' ליחיד להוציא מהבתים את"ש, אבל למה כ' התוס' דלולי שחוזרים מביטולם שרי לכולם, ואפי' שבעיקר הדבר היה מקום לומר דהתוס' אזיל כשיטת הראב"ד ומיקל יותר ממנו דשרי לכולם[[3]](#footnote-4), הרי התוס' סותר דברי עצמו, דבסו"ד כ' דבכה"ג רק לראובן מותר ולא לשמעון וכאן כ' דלכולם מותר בהעלם ענין החזרה וצ"ע.

ג) והנה בעיקר מהלך התוס' צל"ב מה שכ' דשרי לו להוציא מכולם כיון שנעשין הכל אחד ע"י הערוב, ומ"מ יחיד במקום נכרי לא חשיב ע"י ערוב, שא"כ לעולם לא היה צריך לשכור עכ"ל, ומש' דבעצם היה ראוי דע"י ערוב יחשב אחד, רק דא"כ לעולם לא היה צריך לשכור, ומש' דבאמת מטעם זה אסור אף שחשיב כיחיד, או שמטעם זה לא מהני העירוב אף שע"י הערוב אם יועיל נחשב א'.

אבל ק' דא"כ מה מק' התוס' בהמשך דע"י בטול יחשב שבטלו לכולם ויהיו מותרים כולם, הא א"כ גם באופן זה לא יצטרכו לשכור וממילא אסור, וביותר ק' דהתוס' מחלק בהמשך דבריו דבטול לא' הוא בטול גם למי שגר אצלו אבל זה לא בטול למי שמערב עמו, ומוכיח כחילוק זה שהרי שנים שדרים יחד הם יותר א' שהרי הם א' במקום גוי, משא"כ שנים מעורבים אינם א' במקום גוי, ומבואר שהתוס' סובר שהא דלא מהני ערוב להחשיבם א' במקום גוי הוא כי באמת זה נחשב עדיין שנים[[4]](#footnote-5) (והם פחות א' משנים שדרים) ולא משום שיש סיבה לאסור, כי אם יהיה מותר א"צ לשכור.

והנראה ברור שודאי סובר התוס' דלא שייך לחלק בזה, ואם חשיב א' ודאי שרי וכמבו' בתוס' סג: דשרי באחד בכל אופן, רק דהתוס' מק' דכיון דע"י ערוב חשיב א' יועיל כלפי גוי, ומתרץ דע"כ תקנו כאן שצריך א' יותר גמור דאל"כ לא צריך שכירות, ועכ"פ זה רק סיבה שכאן תקנו שאף שהם כא' אין זה מספיק א' בשביל להתיר במקום גוי, אבל ודאי צריך להחשיב שזה פחות א' משנים בבית א', וזה הוכיח התוס' דשנים בבית א' הם יותר אחד מערבו.

ד) אבל אכתי פש לן לבאר מה מק' התוס' דהביטול יחול לכולם כיון שערבו ויהיו מותרים בחצר, הא סו"ס אינם א' אלא מכח ערובם וזה לא חשיב א' כלפי גוי[[5]](#footnote-6), וביותר ק' מה בכלל כונת התוס' בקו' דהבטול יחול לכולם, הא א"כ מה המשמעות של המעשה בטול לבטל לעצמם[[6]](#footnote-7).

והנראה לבאר בזה דהנה עיקר מה שכ' התוס' דבביטל לראובן חל גם לשמעון, צריך לבאר למה יזכה שמעון בזה, והנראה ברור דהבטול אינו חל כלפי האדם, שהרי לא מהני לבטל לא' שאינו בחצר, אלא חל כלפי הדיור של מי שבטלו לו, שהמבטל מבטל את דיוריו בחצר שיטפלו ויתחברו עם מי שבטלו לו, וכיון שהדבר חל בדיור, נוקט התוס' שצריך להתיר לכל הדיור, וכיון שראובן ושמעון הם דיור א' ממילא חל לשניהם.

וממילא נר' דכונת התוס' בקו' שיחול הבטול לכל מי שעירב עמו, אינה שישאר אחר הבטול כמו לפני הבטול, דהמבוי שייך לכל הבתים, דודאי הבטול הוא לדיור של ראובן שבטלו לו, אלא דכיון שע"י הערוב נחשבים שכולם דרים בכל הבתים והחצירות וגם עמו בדירתו, ממילא כולם שייכים למבוי מכח דירת ראובן שיש להם בה שייכות, אבל באמת הועיל הבטול שדירותיהם של האחרים אינם שייכים למבוי, ורק הם שייכים למבוי דרך דירת ראובן, וזהו גדר הבטול בקו' התוס'[[7]](#footnote-8).

ולפי"ז גם שייך להבין למה יחשב בכה"ג אחד במקום גוי טפי מכל ערוב, דבכל ערוב אנו דנים על עיקר דירת הבתים של כל בני המבוי רק שמעורבים ביניהם ובזה נחשב שנים, אבל כאן אנו דנים רק על השייכות שיש לכל א' בדירת ראובן שנמצאים מכחה במבוי וזה יתכן להחשיב א'.

ה) ועתה נשוב ליישב הסתירה בדברי התוס' דבסוף דבריו מבו' דשרי מרשות פרטית לרשות שתופית רק ליחיד ולא לשני וכדעת הראב"ד, ובתחי"ד כ' דשרי לכולם דאין זה רשויות חלוקות כלל (ורק משום חזרה אסור לרבים שביטלו להוציא) והנה בעיקר דברי הראב"ד שהתיר ליחיד מרשות פרטית לרשות של שותפין ולא לשני, נר' שבעיקר הדבר מודה לרשב"א שחשיב חילוק רשויות, רק דכלפי אותו שמוציא כיון ששניהם רשותו אנו דנים שהוציא מרשותו לרשותו[[8]](#footnote-9), אמנם בדברי התוס' בתחי"ד ששרי לכולם, צ"ל שאין כאן כלל חילוק רשויות, דרשות של ראובן ושמעון לא חלוקה כלל מרשות ראובן.

ונראה בסברא דהדבר תלוי עד כמה אנו מחשיבים את דיור ראובן ושמעון לדיור א' ממש, דעד כמה שהם דיור א' אין כאן חילוק רשויות ביניהם לדיור ראובן, אבל עד כמה שהם דיורים חלוקים רק שאינם אוסרים זע"ז, ממילא יש כאן הוצאה מרשות שמעון לרשות ראובן.

והנה התוס' בקו' נקט מסברא בפשיטות דמבטל לראובן הוא בטול גם לשמעון ולמעורבים עמו, ושוב חזר בו דאינו בטול אלא לראובן וצל"ב במה חזר בו, ונראה דהתוס' נשאר בסברתו שבדיור א' הוי בטול לדיור וחל לשניהם, ויתכן שבאיש ואשתו ודאי הבטול חל לשניהם דהוי דיור א' ממש, רק דהתוס' חוזר בו דשנים שדרים בבית א' לא הוי כדיור א' ממש, ושייך שיחול הבטול לראובן ולא לשמעון, אלא רק שאינם אוסרים זע"ז ומ"מ הוו שני דיורים, או שאפי' אם הוו דיור א' מ"מ שנים המעורבים לא הוו דיור א' ממש.

וממילא מיושב היטב דהתוס' שנקט דכל האיסור שלהם הוא רק משום חזרה, נקט כן משום שבשלב הזה נקט התוס' כסברא פשוטה ששנים המעורבין הוו אחד ממש (דמכח זה מק' בפשיטות שיועיל הבטול לשניהם) וממילא שייך להתיר לשניהם להוציא לרשות היחיד וכמוש"נ, אבל כשדן התוס' שאולי יאסר בשנים הדרים בבית א' ודלא כסברא זו, כונתו לומר שאינם דיור א' וממילא לא יחול הבטול לשניהם, ובצד זה ודאי אין להתיר לשניהם להוציא לרשות פרטית אלא רק ליחיד וכמו שסובר הראב"ד[[9]](#footnote-10).

1. עיי"ש שכ' דכנגד כל פתח בית, החצר היא של בית זה, אבל שמעתי מהגרג"כ שאין כונתו כפשוטו שהרי אסור לכל חלק מהחצר, אלא כונתו למש"נ דלכל בית יש חלק בחצר לעצמו, ואין מעורבים זב"ז כלל, והדברים מכרחים. [↑](#footnote-ref-2)
2. אבל בדעת הרשב"א שמרשות פרטית לרשות משותפת אסור, אין מקור לסברא זו דחצר שאני, ויתכן שחצר גם נחשבת רשות משותפת ואעפי"כ אסור להוציא מהבית לחצר, דאסור ממקום פרטי למקום משותף, וכן נר' בלשון הרשב"א בעבוה"ק ש"ג אות רס וז"ל: הבתים אף על פי שתשמישן אחד אסור לטלטל מביתו של זה לביתו של זה עד שיערבו, ולא עוד אלא אפילו מביתו לבית המשותפת בינו ובין חברו, ומביתו לחצר המשותפת לו עם חבירו אסור עד שיערבו, וכן למבוי עכ"ל. דהיינו שמאותו טעם שאסור אפי' מבית ראובן לבית ראובן ושמעון ה"ה דאסור מחצר השותפין לבית ראובן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת אדר' שיטת הראב"ד צ"ב מה החילוק בין ראובן ושמעון ויתב' בהמשך. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומבו' בתוס' דלא כדמטו משמיה דהגר"א דהטעם שלא מהני ערוב הישראלים במקום גוי, הוא משום שיש דין שאין ערוב במקום גוי, אלא דעל אף הערוב חשיבי כשנים והגוי אוסר עליהם, אמנם מסתבר שגם התוס' מודה לדין זה שאין ערוב במקום גוי, ועיי' בתור"פ ובק"נ דכל קו' התוס' שיחשב ע"י ערוב אחד במקום גוי, הוא רק כאן שעירבו בחצירות ושם ודאי חל העירוב, וממילא מק' דגם במבוי הם א', אבל כל שבא לערב מכח המבוי נר' שפשוט שלא מהני כי אין ערוב במקום גוי, וכן מבו' ברמב"ם פ"ב מהל' ערובין דבה"י כ' דלא מהני ערוב במקום גוי, ובהלט"ו כ' דכשיש בחצר ב' בתים של ישאלים וא' של גוי ולב' בתים של ישראלים פתח ביניהם וערבו ג"כ אסורים בחצר דלא חשיבי א' במקום גוי. [↑](#footnote-ref-5)
5. והיה שייך לדחוק דכונת התוס' להק' דכולם קיימים במבוי דחל אליהם הבטול, ואה"נ מכח זה כולם יאסרו דיש כאן שנים במבוי, רק מק' מה מהני הבטול הרי הוא חל לכולם ואה"נ דנשארים שנים במבוי, ולפי"ז כונת התי' הב' הוא ליישב שכיון שנשארים באופן זה שנים במבוי ויאסרו, לכן זה לא חל לכולם ודו"ק היטב, אבל בפשוטו אין זו כונת התוס' ומ"מ צריך ליישב הקו' השניה שהק'. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובאמת ק' מש' דזו כונת התוס' לתרץ בועוד (השני) 'שא"כ אין כאן בטול כלל' דהיינו של"ש בטול כזה, אבל תמוה מה סבר התוס' בקו' ובתי' האחרים. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומה שמתרץ התוס' בועוד (השני) דבכה"ג לא חשיב בטול, נראה לבאר דכונתו דכיון שסו"ס מבטלים לעצמם חסר כאן בסילוק שלהם, ולא שאין מש' לבטול זה אלא שחר במעשה סילוק כשבעצם הם נשארים כאן. [↑](#footnote-ref-8)
8. דהיינו שכלפי שמושו אנו דנים שמשתמש בשלו, כיון שיש לו שייכות בכל הבית, וכעין משל לזה ברירת הר"ן בפ' השותפין שכל א' משתמש בשלו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואה"נ למה שנקט התוס' דבמעורבין לא הוי דיור א' ממש, אין צריך לאוסרם משום חזרה אלא מעיקר הדין אסורים, והתוס' כ' בתחילה שהאיסור משום חזרה, לפי סברתו שנקט בפשיטות שהם דיור א'. [↑](#footnote-ref-10)