22 בתר שמא - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

א] בפירש"י פירש בהקו' מתבלין, דאע"פ דג' מינים נינהו ובשמא נמי לא שוו, וצ"ע מה הדגיש דג' מינים הם, הרי ל"ב לזה, דגם אם הוו חד מינא, מ"מ כיון דלא שוו בשמא הוו ג' מינים, ובאמת הרמב"ן פירש דהקו' גם מרישא, וכל הצד דאין הקו' מרישא, הוא משום דברישא שוו גם בשמא, וכ"ה גם בד' ש"ר, וצ"ע בד' רש"י.

ונ' ללמוד מד' רש"י, דכל דהוו חד מינא ל"מ חילוק השמות לחלקם לחשבם כב' מינים, וכל הא דמהני חילוק השמות, הוא רק בדהוו ב' מינים, דבכה"ג לא חשיבי כמב"מ אא"כ שוו בטעמא לאביי או בשמא לרבא.

ב] ועיקר ד"ז מצינו כן בפר"ח שכתב כן בדעת הרמב"ם, עיי"ש שכתב, דבמין א' ל"מ חילוקי השמות, - ועי' פר"ת שם סק"ה שהק' ע"ז דאפי' יין וענבים חשיבי כב' מינים מצד חילוק השמות, ומה שזה אוכל וזה משקה אינו טעם לחלק יותר, אך בדעת הפר"ח צ"ל דהוא חילוק טפי, ועי' גם ביד יהודה שכתב כן בדעת הרמב"ם.

ועיי"ש בד"ה והנה ראית להמרדכי, שכתב לפ"ז לישב קו' הרשב"א בהא דרוטב ובשר חשיבי מב"מ, וכתב הפר"ח דכיון דהוי הרוטב מין בשר והוי מב"מ, ע"כ לא אזלינן בזה בתר שמא.

וכן נפ"מ בזה ביין חדש ויין ישן, שכתב באו"ה דתליא באביי ורבא, והחת"ס כתב דסופו להיות ישן, וע"כ לכו"ע הוי מין במינו, ולדעת רש"י טעם אחר יש בזה, וכ"כ ביד יהודה.

ג] והנה הראשונים הקשו דמ"ט שאור ועיסה חשיבי כמין במינו הרי לא שוו בשמא ובטעמא, עוה"ק הראשונים בריחי' חלא וטעמי' חמרא, דגם אם הוי חלא, הרי טעמי' חמרא.

ולמש"נ בדעת רש"י ניחא, דכיון דהוו כמין א', לא איכפ"ל חילוקי הטעמים וחילוקי השמות, ורק בב' מינים הוא דאזלינן בתר חילוקי הטעמים והשמות.

ואף אי נימא דבשאור ועיסה הי' לנו לחשבם כב' מינים, מ"מ לזה מהני מש"כ הרי"ד דדרך לערבם, או מש"כ הרמב"ן דסוף השאור להיות עיסה, דמה"ט חשיבי כמין א', וכיון דהוו מין א', ל"מ חילוק השמות לחלקם זמ"ז.

ד] והראשונים תירצו על הקו' בריחי' חלא, בכמה נוסחאות, ונ' כלל הדברים, דב' ענינים הם, דבסוג' דבתר שמא ובתר טעמא הוי הנידון על קביעות המינים, ובזה ס"ל לאביי דקביעות המינים לענין דין מב"מ הוי בתר טעמא, אך סוגיא דריחא חלא וטעמא חמרא היינו דאחר שכבר נקבע לנו דיין וחומץ ב' מינים וחומץ וחומץ הוי מין א', תו יש לנו לדון על מידי דריחא חלא וטעמא חמרא אם חשיב חמרא או חלא, ולאביי דחשיב חלא הרי ממילא דחשיב מב"מ עם חלא גמור, דהרי חלא וחלא הוי מב"מ, וכיון דהכא אי"ל תורת חלא משום ריחו תו ממילא דחשיב מב"מ עם חלא, ואין לנו לדון בכל מקרה לגופו אם שוו בטעמיי', אלא אזלי' בתר טעמא רק לקבוע עיקר המינים, ותו לא דייני' על הטעם אלא לאיזה מין שייך כל דבר, ולאביי הקובע לזה הוי ריחא,

ונ' עד"ז ליישב קו' הגרע"א בגהש"ס שם, שהק' לד' רבא דס"ל דריחא חלא וטעמא חמרא חמרא והוי מבשא"מ, דמ"מ כיון דקלט ריח חלא סופו ליעשות חלא לגמרי והוי מב"מ כמש"כ הראשונים גבי שאור ועיסה, ונ' ליישב דמש"כ הראשונים דכיון שסוף עיסה ליעשות שאור חשיב מב"מ היינו דמה"ט כד דייני' על עיקר קביעות המינים הוו שאור ועיסה מין א', ומשא"כ בההיא דחמרא לגו חלא, הרי כיון דסתם חמרא אין עתיד ליעשות חלא, ממילא דכד דייני' על עיקר קביעות המינים הוו חמרא וחלא ב' מינים, וממילא דריחא חלא וטעמא חמרא דלד' רבא הוי בכלל חמרא, הוי מבשא"מ עם חלא, והגם דבהך גוונא סופו ליעשות חלא, מ"מ ל"מ זה מידי, דכיון דבתר טעמא אזלי' וחשיב חמרא הרי דחמרא הוי מבשא"מ עם חלא, ולא דייני' בכל מקרה לגופו, ודו"ק, ושוב אחז"ר ראיתי שכבר כתב כן החזו"א יו"ד סי' כ"ו סק"א.

ה] והתוס' בב"ב הקשו דאם ריחי' חלא וטעמי' חמרא מיקרי יין שפיר, א"כ מ"ט לא אמרינן דלכו"ע הוי חלא, ורבא לטעמי' דבתר שמא אזלינן, - ומבו' בדבריהם דלאביי ניחא להו, וכד' הרי"ד, ז"ל, ריחי' חלא וטעמי' חמרא חלא, ואע"ג דאביי בתר טעמא אזיל ריחא נמי בכלל טעמא הוא וכיון דאיבטל ריחי' לא אזלי' בתר טעמי', עכ"ל.

אך בעיקר ד' הרי"ד צ"ע, דאם ריח הוי כטעם, א"כ מ"ט בעינן למימר דריחי' חלא וטעמי' חמרא חלא, הרי אפי' אם בדינו הוי יין, מ"מ כיון דריח הוי כטעם חשיב מין א' עם חומץ.

ועד"ז צ"ע בד' התוס', דכיון שהוכיחו דמיקרי חלא, א"כ מ"ט דרבא דהוי יין, הרי אף דהוי יין מ"מ כיון דמיקרי חומץ, ה"ה חלוקין בשמא, - ומשמעות ד' התוס' דקריאת השם תלוי' בדינו אם הוא יין או חומץ, ושמא כונתם דלא אזלינן בתר ל' בנ"א אלא בתר ל' תורה, אך א"כ מה הוכיחו לענין מו"מ, הרי שפיר י"ל דמיקרי יין שפיר בל' בנ"א, וע"כ נותן לו יין זה, ומ"מ כיון דבל' תורה מיקרי חומץ ל"ה זה מב"מ, ובע"כ מד' התוס' דאזלינן בתר ל' בנ"א, ולפ"ז הדק"ל, דאטו ל' בנ"א תלוי' בדינו, וי"ל דהוא כן, וכל' הרי"ד במהדו"ק דפליגי היאך חשיב לאינשי, וצ"ע.

ו] ונראה, דהגם דאזלינן בתר שמא וטעמא גם לחלק המינים זמ"ז, וי"ל דלמדו לזה מענבים ויין דס"ל דחשיבי כמין א', ואפ"ה מהני הא דחלוקין בשמא לחלקם, וכד' הפר"ת, מ"מ היכא דאין בכח השם להשוותם ואין בכחו לחלקם אזלינן בתר המין.

ונפ"מ י"ל, היכא שמקצת בנ"א קורין לו כך ומקצת בנ"א קורין לו כך, די"ל דבזה ליכא למיזל בתר שמא, ובזה אזלינן בתר המין עצמו.

ועי' ראבי"ה דאזלינן בתר רוב בנ"א, - אך י"ל דיש דברים דאין ל' קבוע, וכל אדם פעמים קורא להם כך ופעמים קורא להם כך, ובזה י"ל דאזלינן בתר המין עצמו.

וניחא לפ"ז ד' התוס', דאין כונתם דקריאת השם תלוי' בדינו, אלא כונתם, דאין שם ברור להם, וע"כ לגבי מו"מ יש לילך בזה אחר הדין, אם הוי בכלל יין או ל"ה בכלל יין, וע"כ בזה אם ריחי' חלא וטעמי' חלא חלא הוי מין א' עם חומץ ואם הוי חמרא הוי מין א' עם חמרא.

ועד"ז נראה במש"כ הרי"ד דריחי' כטעמי', וצ"ע דמ"ט תלי בהפלוגתא אם דינו כיין או כחומץ, ולהנ"ל ניחא, דהגם דריחי' כטעמי', אך מ"מ לא עדיף מטעמי', ואך דכיון דבחד צד שוה ליין ובחד צד שוה לחומץ, אין לנו לילך אחר הטעם, אלא אזלינן בתר המין עצמו.

ובזה מתפרש גם מש"כ הרמב"ם במין א' וג' שמות, וכתבו הפוסקים דחשיבי זה כשם א', וצ"ע דא"כ מ"ט הצריך הרמב"ם שיהא זה מין א', אך להנ"ל ניחא, דהשואה זו, אינה מועלת לחשבם כמין א' כשהם חלוקין זמ"ז, אך כל שהם שוים זל"ז, אין לנו לחלקם זמ"ז.

ובזה מתפרש ד' האו"ה דבחתיכות אזלינן בתר שם חתיכות, וכולן שוין, וצ"ע דא"כ אטו גם חתיכת בשר וחתיכת דג יחשב כשם א', משום דקרי להו חתיכות, והרמ"א נחלק ע"ז דאזלינן בתר שם העצם, וצ"ל דגם האו"ה הוא רק בכה"ג דהוו מין א', ואך דחלוקים הן זמ"ז משום חילוק השם, וע"ז כתב דבחתיכות ליכא חילוק השם, דסו"ס עתה קורין להן חתיכות, אך ודאי דאי"ז טעם להשוות.

דוגמא לדבר יש להביא ממש"כ התוס' דתרי גווני אהלא ל"מ מידי לחשבם כמין א', והיינו דקריאת השם אינה מחמת השואתם, ונראה דמ"מ גם א"א לנו לחלקם מכח השם, ואך דכיון דמן הדין הוו ב' מינים ל"מ מידי השואת השם.