ציונים והערות -1 ביטול בשישים וקפילא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

**חשוון תשפ"ב מס' 1**

בעזה"י בשנה הבעל"ט נעסוק בעניני תערובת, ועיקרה הוא הלכות ביטולו של טעם המעורב, ודיני וגדרי טעם. **הסוגיא הראשונה היא דין ביטול הטעם בשישים ומקורה, בדף צ"ח. כל איסורים שבתורה וכו', ודברי רבא בדף צ"ז. בענין טעימת קפילא.** אח"כ נעסוק בשמעתא ד'טעם כעיקר', (דף צ"ח:, פסחים דף מ"ד, ובע"ז ס"ז.), ומסתעף לכללי טעמו וממשו, ולדין נהפך ההיתר להיות איסור. אח"כ בשמעתתא דנטל"פ, (עבודה זרה דף ס"ז. -ס"ח). ואח"כ בדין ביטול יבש ביבש והמסתעף לזה (דף צ"ט: - ק.). ובעזה"י אחר כל זאת, נעסוק בדיני וגדרי חנ"נ ואפשר לסוחטו, (דף ק"ח. - ק"ט.), ושמעתא דנ"ט בר נ"ט, (קי"א: -קי"ב.) ובכל המסתעף לסוגיות אלו. יהי ה' אלוקינו עמנו.

**פתיחה –** **דין** ביטול ברוב הוא, דבתערובת יבש ביבש אשר מרובה בה ההיתר על האיסור, הרי האיסור בטל[[1]](#footnote-2). **ובשמעתין** מתבאר דבאופן של תערובת לח בלח כיון שטעם האיסור קיים בהיתר, הרי אינו בטל, ולק' בשמעתין יתבאר אם הוא דין תורה או מדרבנן[[2]](#footnote-3). **והטעם** בזה בפשוטו הוא, דכיון שמהות ביטול בתערובת הוא מה שהאיסור מעורב ואינו ניכר, א"כ כשטעם האיסור נרגש בתערובת, נחשב האיסור ל'ידוע' וניכר. וכך נראה **לכאו'** ברשב"א סוף צ"ח: "כל התר שמקבל טעם מן האיסור, וטעם האיסור ניכר בו, טעימתו זו היא הכרתו וכו'. ועי' פרי חדש ק"ה ס"ק מ"א[[3]](#footnote-4). **אולם** בהמשך שמעתין יתבארו הרבה ראיות שמכריחות דאינו הדין הפשוט דדבר שניכר וידוע אינו בטל, אלא הוא דין מסוים שהתחדש ב'טעם' שלא שייך בו ביטול[[4]](#footnote-5), וצריך להאריך לבאר ולהגדיר דין זה. **ואע"פ** שאין בטעם דין ביטול מכח **רוב**, מ"מ יש בו אופן אחר של דין ביטול, והוא כשיש בהיתר פי שישים כנגד האיסור, וכן כשטעמו והרגישו שאין בו טעם איסור, ויבואר בשמעתין.

# דין ביטול בשישים וטעימת התערובת

# מי נאמן בטעימתו

# הילפותא מזרוע בשלה אע"פ שהיא מין במינו

# הערות בגפ"ת - צ"ח:

# דין ביטול בשישים וטעימת התערובת

**גמ' דף צ"ח. אמר ר' חייא בר אבא אמר ר' יהושע בן לוי משום בר קפרא, כל איסורין שבתורה בס' וכו', עד רבא אמר.**

**ודף צ"ז. אמר רבא מריש הוה קא קשיא לי הא דתניא וכו', עד דף צ"ז: הנהו אטמהתא.**

**בקצרה -** עי' היטב **רש"י** צ"ח. ד"ה בס', ובתוס', **וברמב"ן וברשב"א** צ"ח. בסוף העמוד, **ובר"ן** על הרי"ף (דף צ"ט. מדפי הרי"ף) מד"ה ובגמרא אמרינן וכו', **וברא"ש** סי' כ"ט, **וברמב"ם** פט"ו ממאכלות אסורות, **ובב"י** סי' צ"ח, ועי' **פמ"ג** סי' צ"ח בשפ"ד ס"ק ד', **וחוו"ד** צ"ח ס"ק ג'.

**בדין שישים וטעימה** מצינו ד' שיטות בראשונים, (עי' פמ"ג שפ"ד צ"ח ד'), דעת **רש"י** דלעולם בעינן ס', וכשאפשר לטעום אם יש טעם - צריך לטעום. ומאידך דעת **תוס' והרא"ש** דסגי או בס' או בטעימה. ודעת **הרמב"ן, רשב"א, ור"ן** דבס' סגי, ובטעימה לחוד לא סגי אלא באופנים מסוימים. ודעת **הרמב"ם** דבעינן טעימה וסגי בה, והיכא דא"א לטעום - סגי בס', וכמו שיבואר.

**דעת רש"י** – עי' היטב בדברי **רש"י** בד"ה בס', והו"ד **בראשונים וברא"ש** סי' כ"ט, ועולה מדבריו ג' דינים, **א.** מדכתב דאיירי אחר דבדקניה וכו' א"נ כשליכא למיבדק כגון מין במינו[[5]](#footnote-6), אלמא גם כשיש ס', כשאפשר צריך לטעום אם מורגש הטעם, [בהיתר כגון תרומה - ע"י כהן, ובאיסורא ע"י גוי], ומימרא דרבא לעיל דף צ"ז. דמטעימים לקפילא איירי אחר דידעינן דאיכא ס'[[6]](#footnote-7). **ב.** גם כשטעמו וליכא טעם בעינן ס', ורש"י הוכיח כן מדלק' צ"ט. בסוף העמוד [ועי' תוס' שם ובראשונים, דחלקו וכתבו דאין הכרח שכוונת הגמ' שם כשטעמו אלא בסתמא], והראשונים והרא"ש שם הקשו עליו דבגמ' צ"ז. איתא **דסמכינן** אקפילא, ומשמע דעליו סומכים ומשו"ה מתירים, ולרש"י דאיירי שם בדאיכא ס', א"כ מהו לישנא דסמכינן, והרי גם אי הוא משקר יש להתיר משום דלא גרע מהיכא דליכא קפילא, דלרש"י כל דין הבדיקה היא לתוספת חומרא. ועוד הקשה הרא"ש מדברי הגמ' 'טעים ליה כהן', משמע דטעימתו מתרת. **ובעיקר** שיטת רש"י שהצריך ס' אף בדליכא טעמא, צ"ב טובא, עי' לק'. **ג.** כשיש ס' ואעפ"כ מרגישים טעם, אסור, כמבואר לק' צ"ט עמוד א', ובזה הסכימו עמו כל הראשונים.

**דעת תוס' והרא"ש** - **תד"ה** כל איסורין, **והרא"ש** שם כתבו, דבדליכא טעמא לא בעינן ס', ובדאיכא ס' לא בעינן למיטעם[[7]](#footnote-8). ושיטתם מובנת דכאשר אין טעם ודאי אין מקום לאסור, ומ"ט ליבעי ס', וכאשר יש שיעור ס' דהוא שיעור שאין בו נו"ט, מהיכ"ת שנצריך לטעום.

**דעת הרמב"ן, רשב"א, והר"ן** - **הרמב"ן והרשב"א** צ"ח. הקשו כהנ"ל דמהסוגיא צ"ז. מוכרח דסמכינן אקפילא להקל, וא"כ ע"כ הוא בלא ס', ולפיכך כתבו לחלק[[8]](#footnote-9) בין גוונא שהביטול הוא כאשר ידוע כמה איסור נתערב לבין גוונא דספק כמה נתערב. **והיינו** דהנה כאשר משתמש בקדירה של איסור הטעם הבלוע בקדירה אוסר את המתבשל עתה בקדירה, אמנם לא ידעינן כמה טעם נפיק עתה בבישול זה, ולחומרא משערינן בכל עובי וגודל דפנות הקדירה, שמא כולה בלועה באיסור וכל מה שבלוע בתוכה נפלט, (וכן בחתיכת איסור שהוציאו אותה מהתערובת ולא ידעינן כמה טעם פלטה), ולכך כתבו הראשונים דבגוונא זו סמכינן אקפילא אע"פ שלא ידעינן בודאי דאיכא ס', אבל בגוונא דנימוח האיסור בתוכו לא מהני מה דליכא טעמא, כיון דבודאי ליכא ס'. ועי' **בר"ן** (דף צ"ט. מדפי הרי"ף) ד"ה ובגמרא אמרינן, שכתב כדבריהם, והוסיף ביאור, דכאשר ספק כמה איסור נפלט, ואמר הקפילא דליכא טעמא, נקטינן דכיון שלא הרגיש טעם, ודאי איכא ס' דהיתר כנגד האיסור, וכן משמע בלשון **הרשב"א**, וכן הוא להדיא בתורת הבית (תחילת שער ד', א:) דכיון דליכא טעמא מידע ידעי דלא נפק מיניה טפי מאחד בששים שבהיתר, וכ"כ הריטב"א צ"ז עמוד א'.[[9]](#footnote-10)

**דעת הרמב"ם** - עי' **רמב"ם** פט"ו ממאכ"א [הלכה א, ו, כ"ב, כ"ט, ל'], וכתב **הב"י** סי' צ"ח ד"ה ומדברי הרמב"ם, דדעתו היא שקפילא מהני אף בלא ס' (כתוס' והרא"ש), אבל ס' אינו מועיל בלא קפילא (כרש"י). **ונמצא** דעיקר הדין הוא שצריך לטעום את התערובת, וכפשטות הגמ' צ"ז. ובזבחים ע"ט. מין בשאינו מינו **בטעמא**, וכל דין ס' הוא היכא דליכא למיקם אטעמא (כגון בדליכא קפילא, וכן במין במינו), וכתב **הב"י** דהוא משום ששיעורי חכמים לא הוזכרו אלא היכא דאי אפשר.

**ביאור דעת רש"י והראשונים -** מש"כ **רש"י** דגם בליכא טעמא בעינן שישים, צ"ע, והרי כל סיבת האיסור היא משום הטעם, וכיון דליכא טעמא מ"ט צריך ס'. **וכן** צ"ע **לרמב"ן הרשב"א והר"ן** דס"ל דלא מהני הטעימה היכא דידעינן דליכא ס'. ומצינו בזה ג' מהלכים, **א.** עי' **בר"ן** שם, דפירש דלעולם בעינן ס' משום שהשוו חכמים מדותיהם לשער כל האיסורין בס'[[10]](#footnote-11). ולדבריו ס' הוא דין דרבנן, אמנם לא נראה כן ברש"י[[11]](#footnote-12). **ב. הב"ח** סי' צ"ח ד"ה כתב האגור, חידש דטעם הרמב"ן משום דכשאין ס' מסתבר שהגוי משקר, ועי' הערה[[12]](#footnote-13), אמנם ברש"י ודאי לא נראה כדבריו[[13]](#footnote-14).

**ג.** **הדרך המחוורת ברש"י היא,** דהנה בפשוטו ענין ס' הוא שאז כבר ליכא טעמא, כמש"כ תוס' צ"ח: ד"ה לחומרא, וכמש"כ **הר"ן** (ק"ב מדפי הרי"ף, ד"ה ודאמרי') "**ואין לך איסור בתורה שיתן טעם בשישים**", וכ"כ **הרשב"א בתוה"ב** (ריש ט"ז.) "והטענה לשיעור ששים מפני שהאיסורין **נרגשין ונטעמין בתערובתן עד שיהא בהיתר ששים כנגדן**", וכ"כ **הרא"ש** סוף סי' כ"ט. אמנם **בחו"ד** סימן צ"ח ס"ק ג' יסד וחדש דדין ס' אינו כדי שלא יורגש הטעם, אלא כדי לבטל את עצם האיסור בכמות מרובה של היתר, ובזה ביאר את דעת הרמב"ן מ"ט לעולם בעינן ס' יעו"ש. ובאמת **יסוד זה** כבר מפורש **ברמב"ם** פרק ט"ו ממאכ"א ה"ד שדין ס' בתערובת הוא כדי ש'יאבד בעוצם מיעוטו', [במב"מ, וכן במין בשאינו מינו כשליכא קפילא עי"ש הלכה ל'] והיינו שאינו כדי לבטל את הרגשת הטעם אלא כדי לבטל את עצם האיסור.

**ובזה** מבוארת דעת רש"י, דאע"פ שאין מורגש הטעם, מ"מ צריך לבטל את עצמות טעם האיסור שמעורב. **והנה** בפשוטו כל זה צ"ב דהרי כל הסיבה שבתערובת לח בלח אין ביטול מכח הרוב, הוא מחמת הטעם, וכמש"נ בפתיחה, וא"כ בליכא טעמא לישרי. **והמבואר** מכל זה דאין האוסר מה שיש בו טעם שנרגש, אלא מציאות חלקיקי הטעם שקיימים בהיתר בתורת טעם ואע"פ שלא נרגש טעמם, וצ"ע טעמא דמילתא, ויש להאריך בביאור הדבר[[14]](#footnote-15).

**בדאיכא טעם אחר ס' -** **רש"י** ד"ה ושניהם וכו', **רבנן** **אחמור** וכו'. מבואר דכשיש טעם אחר ס' אינו אסור מהתורה, וכ"כ **הש"ך** סי' צ"ח ס"ק כ"ט בשם **האסו"ה**. ובפשוטו הוא תמוה דכיון דכל הטעם דאין ביטול ברוב הוא משום הטעם, א"כ אי נשאר הטעם אחר ס', יש לאסור מעיקר הדין,[[15]](#footnote-16) וכ"כ **הר"ן** ק"ג מדפי הרי"ף ד"ה ולענין, דהוא דאורייתא, והו"ד **בגליון רע"א** על ש"ך הנ"ל, [ועי' ריטב"א ד"ה ושניהם מה שהקשה על פרש"י]. ועי"ש בהג' **חת"ס** על השו"ע דטעמו דרש"י והאסו"ה דקים להו דכל שאחר ס' אינו אלא קיוהא בעלמא[[16]](#footnote-17).

**פסק ההלכה** - **השו"ע** פסק דאם אפשר לטעום אין להתיר בלא טעימה, ורק כשאין גוי מהני ס'[[17]](#footnote-18), וכן משמעות דבריו דאם יש ס' אי"צ טעימה ודלא כרש"י, וכתב **הש"ך** דהשו"ע פסק כהרמב"ם[[18]](#footnote-19). ועי' **ביאור הגר"א** דמש"כ הרמ"א שם בסוף הסעיף דעתה אין נוהגין לסמוך על גוי כלל, כוונתו לומר דנוהגים להקל כהרא"ש והר"ן[[19]](#footnote-20) וכשיש ס' אי"צ גוי[[20]](#footnote-21), אמנם **הש"ך והרע"א** הסיבו דברי הרמ"א לענין אחר, עי' לק'. **ומ"מ** להלכה למעשה ודאי המנהג כהרמ"א שלא לשאול לגוי.

# מי נאמן בטעימתו

**מימרא דרבא צ"ז[[21]](#footnote-22).**

**עי' רש"י** צ"ז. ד"ה ליטעמיה קפילא שכתב דהוא נחתום, ובעינן שיהא מסל"ת[[22]](#footnote-23), ועי' **תד"ה** סמכינן שנאמנותו משום דלא מרע אומנותיה, וכתב **הר"ן** על הרי"ף (ד"ה ומדאמרינן) דלפי"ז לאו דוקא דאיירי במסל"ת, ודלא כרש"י, [ובש"ך ס"ק ב' במוסגר בשם מחותנו האלוף, וברע"א בגליון שו"ע ס"ק א' כתב דמוכרח הוא דלא איירי במסל"ת, דאי דיבר לפי תומו, ליכא חזקה דלא מרע אומנותיה]. אמנם **בתוה"ב** [ט"ז:] כתב די"א שצריך **גם** קפילא **וגם** מסל"ת[[23]](#footnote-24), והו"ד בב"י כאן, וכתב **ב"י** דברמב"ם לא הזכיר לא קפילא ולא מסל"ת (ועולה דיש כאן ד' דעות).

כתבו **הרשב"א** בחידושיו **והר"ן** שם, דודאי ישראל נאמן אע"פ שאינו קפילא, דאי"צ קפילא משום המומחיות בטעם, דהרי כהן נאמן אע"פ שאינו אומן, ומשום שכל טעם שאינו נרגש לסתם בנ"א אינו טעם, והו"ד **בטור** ריש סי' צ"ח. ובאמת היא ראיה גדולה, ולא מצינו בראשונים מי שהצריך קפילא משום המומחיות, מלבד **המאירי** דכתב דהרבה פעמים לא יורגש הטעם אלא לבקיאים, וזה שלא הצריכו לכהן קפילא סתם כהן מתוך שעוסק תמיד בכך בקי הוא, (ועי' מש"כ הש"ך שם)[[24]](#footnote-25).

**פסק ההלכה** - **בב"י** ריש סי' צ"ח כתב דאחר שהרמב"ם מיקל, יש להקל כתוס' דאי"צ מסל"ת, ומסל"ת אי"צ להיות אומן, וכך פסק **בשו"ע** צ"ח ס"א, שסתם גוי נאמן במסל"ת, (כמבואר בש"ך ובהגר"א), **והרמ"א** כתב דעתה אין נוהגין לסמוך על גוי כלל, ועי' **ש"ך** דמדייק דעל ישראל שפיר סומכין (כגון בכהן או בקונם), ודלא כלבוש, וכן נקט **רע"א** בפשיטות שישראל נאמן[[25]](#footnote-26).

# הילפותא מזרוע בשלה אע"פ שהיא מין במינו

**גמ' צ"ח. ושניהם לא למדוה אלא מזרוע בשלה וכו' עד רבא אמר.**

**בקצרה** – עי' **תוס'** ד"ה ומאן, **ובריטב"א** צ"ח. ד"ה ושניהם, שו"ת **מהרי"ק** קמ"ד, **ורמב"ן** ד"ה ולא יעלה על דעתך, **וחת"ס** צ"ח. ד"ה כל האיסורים.

[[26]](#footnote-27)**עי'** **תוס'** ד"ה ומאן, דכתבו דכל הילפותא מזרוע בשלה אינו אלא אסמכתא, דהרי הקרא איירי במין במינו, דמדאורייתא חד בתרי בטיל. **והנה** תוס' כתבו כן בפשיטות, וכן הוא **בריטב"א** צ"ח. ד"ה ושניהם, **וברא"ש** סוף סי' ל', וכ"כ **הר"ן** דאינו אלא אסמכתא[[27]](#footnote-28), ומקור הראשונים הוא מהגמ' בזבחים ע"ט. אמר **רבא**, אמור רבנן בטעמא, ואמור רבנן ברובא, מין בשאינו מינו בטעמא, מין במינו ברובא. והיינו משום דלא שייך בהם כל ענין טעם, אמנם מדרבנן הצריכו ס' כמו מין בשאינו מינו כדאיתא בדברי **רבא** צ"ז:[[28]](#footnote-29).

**והנה** **ברש"י** (ד"ה ושניהם לא למדוה, וכן בע"ב בד"ה הא חומרא היא), נראה דדין ס' בכל איסורין שבתורה הוא דין תורה והוא ילפותא גמורה מזרוע בשלה, (וכן נראה להלן ק"ח. ד"ה אי חידוש וד"ה אמר ליה רבא), וכן נקט בשו"ת **מהרי"ק** סי' קמ"ד, וכ"כ **החת"ס** צ"ח. ד"ה כל האיסורים. אמנם צ"ע טובא הרי זרוע בשלה מין במינו הוא, וצ"ע מגמ' זבחים הנ"ל.

**וי"ל** דעי' **בעה"מ** בפסחים (י"ג: מדפי הרי"ף, תוך דבריו בסוגיא דטעם כעיקר), דס"ל נמי דהילפותא מזרוע בשלה היא דרשה גמורה, וכתב לחדש דבאמת גם מין במינו מדאורייתא בעי ס', והוסיף דהגמ' בזבחים ריש לקיש אמרה התם, אבל ר"י (בע"ז ס"ט.) פליג עליה. וכ"כ **החת"ס** שם דדעת רש"י דגם מין במינו צריך ס', והמקור לזה דגם מין במינו צריך ס' הוא מזרוע בשלה[[29]](#footnote-30).

**אך** עיקר **שיטת רש"י והבעה"מ** דמין במינו בס' מדאורייתא צ"ע טובא, דהרי לכאו' כל מה שליכא ביטול **ברוב** הוא משום הטעם, ובמין במינו דליכא טעמא (כיון שטעמם שוה) מ"ט לא יבטל ברוב. **ומבואר** כמו שנתבאר לעיל דהמונע את הביטול הוא עצם זה שיש טעם מהאיסור, אע"פ שאינו יכול להיות נרגש, ודין ביטול בס' היינו כמש"כ הרמב"ם והחו"ד דאין ענינו משום דאז לא נרגש הטעם, אלא לביטול עצם האיסור, וכמש"נ לעיל, ויש להאריך בגדר הדבר.

**הרמב"ן** ד"ה ולא יעלה על דעתך, כתב להכריח דאי"ז אלא אסמכתא, משום דאפשר דדוקא שם דמבטלים האיסור לכתחילה בעינן ס'[[30]](#footnote-31), ועוד דאפשר דדוקא בקדשים החמיר הכתוב, ועוד דלא מוכרח מהתם דבעי דוקא ס', אלא דבמקרה זו הכמות של האיל כנגד הזרוע, ואפשר דגם אי היה פחות היה שרי[[31]](#footnote-32), וע"כ אינו אלא אסמכתא. **והנה** הרמב"ן לא הוכיח כהראשונים מזה שהוא מב"מ, אלמא ס"ל כהנ"ל[[32]](#footnote-33).

**פסק ההלכה** - **בטור ושו"ע** צ"ח ס"ב פסקו בפשיטות דמב"מ אי"צ ס' אלא מדרבנן, כפשטות הגמ' בזבחים הנ"ל. ונפק"מ בלא ידעינן אי יש בתערובת ס' כנגד האיסור, כגון דלא ידעינן כמה איסור נפל, דיש להקל.

# הערות בגפ"ת דף צ"ח:

# צ"ח: עד רבא אמר לא נצרכא

**אין בשלה אלא שלימה.** הנה פליגי תנאי אם מבשלים האיל שלימה או חתוכה, ולל"ב פליגי אי צריך לבשלה יחד עם הזרוע או לא, ומתבאר בזה דיש הלכות בבישול האיל. ויש לידע דהוא דין מסוים שהתחדש באיל נזיר, אבל כל בישול הקדשים אינו אלא הכשר לאכילה, ואין בו שום קיום דין ולא שייך בו דינים והלכות[[33]](#footnote-34), [ועי' מנחות צ"ט: דהבבלים היו אוכלים את שעיר יוהכ"פ חי, אמנם משום למשחה לגדולה ודאי יש לבשל].

**בשר ועצמות בהדי בשר ועצמות.** עי' **בר"ן וברא"ש** דביארו דיש בזרוע עצמות רכות שמפליטות טעם ואוסרות. ועי"ש עוד מש"כ דעצמות האיל קשות, והאי מ"ד ס"ל דמה דהטעם של איסור מתפשט גם בעצמות קשות, הוא סיבה לביטול בס', וקי"ל כוותיה דהרי בס' משערינן, ועי"ש שהאריכו בזה. **ולדינא** עי' בטוש"ע סי' צ"ט ס"א.

**עי' רשב"א** ד"ה הא דגמרי' מזרוע בשלה, דתמה דלכאו' מתחלק הטעם ביותר מס' משום דאיכא נמי את המים שבקדירה, יעו"ש תירוצו הראשון, ולבסוף תירץ דחשבון הש"ס הוא עם המים, א"נ דהתירה תורה גם בצלי קדר דמבשל בלא מים. (ולפי"ז מבואר דצלי קדר נחשב בישול, עי' ריטב"א).

**רד"ה חידוש הוא, דלכתחילה היתר לבטל האיסור.** בפשוטו מתבאר מזה דהאיסור לבטל לכתחילה הוא איסור דאורייתא. ועי' **ברשב"א והר"ן** על הרי"ף דכתבו בשם **תוס'** דאינו איסור דאורייתא יעו"ש, אבל מתוס' שלפנינו ד"ה לאו מבואר דהוא דין דאורייתא, וכ"כ הראשונים בשם **הראב"ד** דהוא איסור דאורייתא[[34]](#footnote-35). ומ"מ בדיעבד אינו נאסר, ורק מדרבנן קנסו לעושה במזיד ולנעשה בשבילו. **ולדינא** עי' בשו"ע סי' צ"ט.

**רד"ה דמדאורייתא - כדכתיב אחרי רבים להטות.** ידועים בזה דברי **האחרונים והגר"ח** בכתבים, על מש"כ תוס' ב"ק כ"ז: דבדיינין המיעוט כמי שאינו, ואע"פ דמסנהדרין ילפינן רובא דאיתא קמן כדאיתא לעיל, מ"מ כיון דבעינן דכל הסנהדרין כולם יפסקו ע"כ יש לבטל את דעת המיעוט. והיינו דבסנהדרין מתבאר דין ביטול ברוב מלבד דין הלך אחר הרוב [ועי"ש דמתבאר דגם דין רובו ככולו שמעינן משם, ועי' שיעורי הגר"ש סנהדרין ג:][[35]](#footnote-36).

**ומאי חזית דגמרי' מהאיך ליגמר מהאי.** עי' **ברמב"ן** ד"ה וליגמר מיניה, דמצדד לפרש דכוונת הגמ' לומר דאפשר לקיים שניהם, ונימא דלעולם בעי ס' ומה שדם השעיר לא בטל לאו משום מב"מ אלא משום דליכא ס' בדם הפר כנגדו, וכ"כ **הרשב"א** ד"ה וליגמר מיניה, בשם הרמב"ן.

1. **עי'** רש"י צ"ח: דביטול ברוב ילפינן מאחרי רבים להטות. ובגדרי דין ביטול ברוב, ובביאור המקור מדיינין, נעסוק בעזה"י בהמשך הזמן, בשמעתא דביטול יבש ביבש. [↑](#footnote-ref-2)
2. **והנ"מ** במין בשאינו מינו דהאיסור הטעים את ההיתר, אבל במין במינו (אפי' לח בלח) ודאי מדאורייתא חד בתרי בטיל, כדאיתא בזבחים ע"ט. וכמש"כ תוס' צ"ח ד"ה ומאן, והא דהצריכו בו ס', כדאמר רבא בדף צ"ז:, היינו מדרבנן, [תוס' ע"ז ס"ז: בריש העמוד, ריטב"א צ"ח. ד"ה ושניהם, ורשב"א צ"ח: ד"ה אי הכי, ור"ן על הרי"ף ד"ה והוי יודע]. אמנם לקמיה יתבאר בדעת רש"י (צ"ח:) דמדאורייתא הטעם אוסרו אע"פ שהוא אותו טעם ואינו נרגש, ויתבאר דיש מחלוקת הסוגיות בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וז"ל** מצינן למיקם אטעמא דכל חתיכה וחתיכה והוה ליה כאיסור הניכר שאין לו ביטול. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ולדוגמא** יש להביא מש"כ הרשב"א צ"ז. ד"ה אמר רבא, דטעם שאינו נרגש לכלל הטועמים אינו נחשב 'טעם', אע"פ שאומן הבקי בטעמים מרגיש את הטעם. ואי ענין הטעם משום דניכר ע"י האיסור, מה יהני מה שאינו **'נחשב טעם'**, והא סוף סוף האיסור דבתערובת ניכר וידוע, וע"כ דהוא דין מסוים דכשיש טעם לא שייך ביטול, ובזה אפשר שיהא הלכה מהו נחשב לטעם, וע"כ גם הרשב"א הנ"ל אין כוונתו לניכר, ובאמת הרשב"א שם סיים וכתב "כדכתיב וחיך אוכל יטעם לו, אין חשיבות האוכל אלא בטעמו" אלמא נתחדשה כאן הלכה בטעם דאינו בטל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. עי' מעדני יו"ט דעיקר הראיה היא מדכתב א"נ וכו' צ"ע דבריו דהראיה היא מגוף דברי רש"י דנזקק להעמיד לשמעתין בגוונא דכבר נבדק ומ"ט לא בסתמא בכל גוונא. [↑](#footnote-ref-6)
6. **כתבו** הראש יוסף (סוף דף צ"ח.) והיד יהודה בסימן צ"ח דמדין איכא לברורי הוא, דהרי לפעמים נו"ט גם ביותר מס', וכיון דאיכא לברורי בעי לברורי, וככל רוב דלא סמכינן עליה באיכא לברורי. [ועי' לק' מה שיתבאר בביאור דין ב' דרש"י, וע"פ המבואר שם יל"פ גם דין א' דרש"י דהוא מאותו ענין]. [↑](#footnote-ref-7)
7. בתוס' לפנינו כתבו רק דבליכא טעמא לא בעינן ס', אמנם בטור בשם ר"י כתב דגם באיכא ס' אי"צ קפילא, ויש לבאר דנקט דהוא תלוי זה בזה עי' לק' אמנם אינו מוכרח וכמבואר לק' בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-8)
8. **בטור** סי' צ"ח מבואר דפליגי על רש"י, וכן הוא פשטות הדברים דהרי איירי הכא דומיא דזרוע בשילה וטרח רש"י למימר דכבר טעמו קפילא, אולם בראש יוסף בסוגיין צידד דהראשונים באו רק לפרש דבריו. ודבריו צ"ע דהרי מפורש בר"ן דהוא דלא כרש"י, והקשה על דבריו מהגמ' דקדירה דסמכינן אקפילא, ואי רש"י מודה דקדירה שאני, לק"מ מהתם, אולם מאידך יש להעיר דאי רש"י פליג מ"ט באמת לא כתב כן רש"י בסוגיא התם דבעי נמי ס', ומדוע שתק עד הכא, [ועי' ריטב"א צ"ז. ד"ה סמכינן, ואעפ"כ בדף צ"ח. ד"ה כל איסורין ס"ל כרש"י]. [↑](#footnote-ref-9)
9. **והר"ן** הוסיף שם דלאו דוקא טעם גרידא, אלא גם בגוונא דנפל איסור בעין ונמחה שם קצתו ולא יודעים כמה נמחה, וטעמו קפילא וליכא טעמא, שרי, דודאי איכא ס', ולכאו' הוא פשוט, ועי' פרישה ס"ק ט' שדן בזה, וכתב דבב"י משמע דהרמב"ן מודה לר"ן. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ועי'** בר"ן בסוגיא צ"ח: (דף ק"ב מדפי הרי"ף, ד"ה ודאמרינן) דכתב בזה"ל ואין לך איסור בתורה שיתן טעם בששים, ויש בהם הרבה שאפילו בי' ועשרים אין נותנין טעם, הילכך כי בעינן ס' בכל האיסורין אף על גב דליכא טעמא חומרא הוא, דמדאורייתא כל היכא דליכא טעמא ברובא בטיל. וכן כתב בהמשך שם ד"ה והוי יודע, משום דאיכא איסורא דיהיב טעמא בשאינו מינו בששים כגון בצל וקפלוט, וההוא מדאורייתא אסור דמין בשאינו מינו בטעמא, ולפיכך השוו חכמים כל נותני טעמים לאלו דלא לבטלו אלא בששים וכו' עכ"ל. והעירו דא"כ צ"ע מש"כ הר"ן (הו"ד לעיל) דבספק כמה טעם נפלט, מהני מה שאמר הקפילא דאין טעם, דנקטינן דאיכא ס', וקשה דמנ"ל דאיכא ס', והרי מצוי שהטעם מתבטל בפחות מכן, ויש ליישב, דכיון דמשורת הדין אי"צ ס', לא חשו לזה, [אמנם בדעת רש"י דצריך ס' מן התורה א"א לומר כן ואולי זהו מקור הטור דרש"י לא ס"ל כרמב"ן]. [↑](#footnote-ref-11)
11. **דכתב** כן בפשט דברי הגמ' כל איסורין וכו' דעסקינן בילפותא מקרא דזרוע בשלה, ועי' לק' שיתבאר דדעת רש"י דדין תורה הוא, ובאמת הר"ן כתב שם כתוס' דאסמכתא היא, (וכן עי' רש"י צ"ו: במשנה דס' הוא הלמ"מ ואינו דין דרבנן, וכן ברש"י דף פ"ט: ד"ה אם יש בו מתבאר דאינו דין בעלמא 'דהשוו מדותיהם' ו'לא פלוג'). [↑](#footnote-ref-12)
12. **וז"ל** הב"ח, דלא אמר הרמב"ן אלא דאין לסמוך על הגוי בנתערב גוף האיסור, כיון שעל הרוב האיסור נרגש בפחות מששים, אבל בישראל סמכינן עליה דלא משקר. ועולה מדבריו דמהני טעימה בלא ס'. ודבריו צ"ע מדברי הר"ן והרשב"א והתורת הבית דנראה דלעולם בעי ס', [וכן צ"ע עצם מש"כ דכיון דליכא ס' מסתמא איכא טעמא, דהרי בר"ן כתב דיש הרבה פעמים שכבר בעשר ועשרים בטל הטעם, וא"כ לא גרע מספק כמה טעם נפלט]. [↑](#footnote-ref-13)
13. אולם במנח"כ ובחזו"א פירשו כן ברש"י. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ועי'** חת"ס ד"ה כל האיסורים, דלראשונים כל ענין ס' הוא דאז מסתמא ליכא טעם, ודין ס' עצמו אינו אלא מדרבנן, אבל ברש"י לק' מבואר דדין ס' הוא ילפותא גמורה מזרוע בשלה, ולטעמיה ס"ל דגם אחר ס' שייך להצריך טעימה, וכן לאידך גיסא אחר ס' אין הטעם אסור מדאורייתא, כיון דס"ל דס' אינו שייך לטעם, עכ"ד, והיינו בדומה להנ"ל, וצריך להתיישב הרבה בביאור הדבר. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ודעת** רש"י יש לבאר ע"פ יסוד הנ"ל דאין ס' נצרך משום ביטול הטעם, וכעי"ז כתב בחת"ס, הו"ד לעיל. וביד יהודה צ"ח ס"ק י"ב, כתב דכל דברי רש"י אלו הם למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא, וכ"כ הראש יוסף, וחת"ס. [↑](#footnote-ref-16)
16. **וזו** עוד ראיה דמה דאין ביטול ברוב כשיש טעם, אי"ז משום שע"י הטעם האיסור ידוע וניכר, אלא דדין הוא בטעם שאין בו ביטול, ולכך שייך לחלק בדרגת חוזק הטעם. [↑](#footnote-ref-17)
17. **כתב** הטור אין צריך **לחזר** אחריו, וכ"כ הפוסקים דהרי ודאי איכא גוי בארצו, אלא שכל שאינו מזומן לפניו אי"צ לחזר אחריו. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ובביאור** הגר"א שם כתב דאין הכרע בדברי השו"ע כדעת מי פסק, דנקט את לשון הגמ'. והיינו דאולי ס"ל כתוס' והרא"ש דאו ס' או קפילא, ואין הכרע דס"ל כהרמב"ם דכשיש קפילא בעינן דוקא קפילא. **אמנם** נראה, דאין כוונתו דיש להסתפק נמי להלכה אי קיי"ל כדעת רש"י דטעימה לא מהני בלא ס',דודאי אין השו"ע פוסק כרש"י, וכמבואר בב"י דשיטת רש"י דחויה אצל הראשונים, וכן מלשון השו"ע בהמשך דבליכא גוי משערינן בס', משמע דמש"כ מקודם הוא בלא לשער, והיינו דסגי בטעימה. [גם ברמ"א מבואר דלא ס"ל כרש"י, לפי הבנת הש"ך ורע"א, וכלשון הרמ"א אין **סומכים** על גוי, היינו שא"א להקל ולסמוך עליהם, וע"כ דהוא דלא כרש"י], אמנם השפתי דעת בסוף הסימן צידד דיש לחוש לדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-19)
19. **צ"ע** דהא הרא"ש והר"ן ב' שיטות הם. וי"ל דמ"מ שוים הם בהא דמהני ס' אפי' כשיש גוי לפנינו, ודלא כהרמב"ם, אמנם צ"ע לדינא אי ס"ל לרמ"א כהר"ן דטעימה מהני משום דנקטינן דיש ס', או כהרא"ש דסמכינן אטעימה אע"פ שודאי אין ס', ונפק"מ בנימוח כל גוף האיסור וודאי ליכא ס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. **מה** שפתח הגר"א את דבריו 'מצד החומרא' וכפירוש הרא"ש והר"ן', אינו מובן דהרי **הרא"ש והר"ן** מקילים, ואי כוונת הרמ"א להחמיר, לא לסמוך על גוי בלא ס', היה הגר"א צ"ל דהרמ"א חש לדעת **רש"י**, וע"כ כוונת הגר"א דהרמ"א מיקל, והיינו דלא כהרמב"ם דגם בס' מצריך קפילא, (ואין נוהגין מצד החומרא, היינו דלא להחמיר את הרמב"ם). וראיה א' הביא הגר"א מסתמיות לשון הש"ס כל איסורים בס', ועוד ראיה מדסמכינן משמע קולא. וראיה זו צ"ע דהרי הראשונים הביאו זאת כקושיא על רש"י שהצריך לעולם ס' וקפילא, אבל לרמב"ם משכח"ל דסמכינן (לשון קולא) אקפילא בגוונא דליכא ס', ויש ליישב דמשמע ליה דדין קפילא המופיע בש"ס לעולם הוא להקל, ולרמב"ם דין קפילא המופיע בש"ס הוא גם להחמיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. ענין נאמנות הקפילא הוכנס הכא משום דעסיקנא בענין קפילא, ועי' בב"י ריש סי' צ"ח, 'אלא שהפסיק באמצע המאמר לבאר ענינו של קפילא'. [↑](#footnote-ref-22)
22. **וכן** הוא לשון הרא"ש. ועי' ב"י דיש לעיין אי כוונתו דבעינן גם קפילא וגם מסל"ת או דכל נאמנותו משום מסל"ת, והיינו דאולי מש"כ נחתום דהוא פירוש קפילא ואת האופן המצוי נקט. [↑](#footnote-ref-23)
23. **עי'** לקמיה ובהערה הבאה אי הצריכו קפילא משום נאמנות דלא מרע אומנותיה, או משום בקיאות, ונפק"מ בישראל. [↑](#footnote-ref-24)
24. **ולכא**ו' זו פשטות דעת הראשונים שהובאה בתוה"ב שהצריכו גם קפילא וגם מסל"ת, אמנם בתוה"ב נראה בכוונתם דדוקא בגוי הצריכו שניהם, משום חסרון נאמנות, דהרי הכריח שם לעיל מגמ' ערוכה דלא בעי אומן, ואח"כ פסק לחוש לדבריהם, אלמא מדין נאמנות הצריכו גם מסל"ת וגם חזקה לא מרע אומנותיה. אמנם צ"ע דאי אמר הגוי לפי תומו, א"כ לכאו' אין לו סיבת נאמנות משום חזקה דלא מרע אומנותיה (כקו' הש"ך ורע"א), וי"ל ע"פ הט"ז סוף ס"ק ב', ומתבאר בדבריו דאין הכוונה מסל"ת גמור, אלא שלא יאמרו לו שכוונתם לענין איסור והיתר, וכן מדוקדק מאוד מרש"י. [↑](#footnote-ref-25)
25. **עי"ש** דהכריח דאין לומר דמנהג הרמ"א הוא לחוש לרש"י דלא מהני טעימה כשאין ס', דא"כ ישראל נמי לא, ועי' ביאור הגר"א הו"ד לעיל. [↑](#footnote-ref-26)
26. **הקדמה** - נחלקו רבי יהודה ורבנן אי מין במינו בטל או לא, דלרבי יהודה מין במינו אינו בטל כלל, ואפי' באלף, ולרבנן שייך בו ביטול, ורוב הראשונים פסקו כרבנן (עי' תוס' צ"ז. ד"ה אמר רבא). ונידון הראשונים הכא כמה הוא שיעור ביטולו לרבנן דס"ל שיש ביטול במין במינו. [↑](#footnote-ref-27)
27. **והוסיף,** דדין ס' אינו אלא חומרא שחכמים השוו מדותיהם, אמנם בדעת תוס' אי"ז מוכרח, ואפשר דאיכא מקור אחר לזה, או הלל"מ עי' רש"י במתני' צ"ו:. [↑](#footnote-ref-28)
28. **עי'** בר"ן דף ק"ב מדפי הרי"ף ד"ה והוי יודע, דהוא משום דלא פלוג, ועי' במנחת כהן [ח"א' פ"א] דהוא גזירה אטו שאינו מינו, וכ"כ האסו"ה כ"ג בשם הרא"ש. [↑](#footnote-ref-29)
29. **ועי'** חידושי רע"א (ד"ה תמוה לי), ע"ד התוס' ד"ה רבא אמר, (בסוגיא לק' דטעם כעיקר), דמבואר בזבחים שם דפליגי תנאי אם אמרינן בקדשים 'רואין', ולמ"ד דאמרי' רואין אף מב"מ מדאוריתא לא בטל, דרואין אותו כאילו אינו מינו, יעו"ש. ולפי"ז אולי יש ליישב דרש"י פירש דשמעתין אתיא כמ"ד 'רואין'. [↑](#footnote-ref-30)
30. **מבואר** דס' הוא ביטול גמור, והיינו דכל האיסור לבטל לכתחילה הוא משום דגם אחר הביטול עדיין קיים האיסור (כגון אי יבוא אליהו), משא"כ ביטול בס', (אמנם לקושטא גם בביטול בס' אסור לבטל לכתחילה, עי' לק' אי מדאורייתא או לא). [↑](#footnote-ref-31)
31. **עי'** חת"ס ד"ה ואיך נילף, שתירץ דעת רש"י, עפ"י הספרי דכתב ולקח הכהן את הזרוע שיהיו שלימה מן **האיל ששלק כלו**. ומדהקפיד שיבשל את האיל כלו ולא יחסר ממנו כלום ע"כ **היינו בשביל** לבטולי פליטת הזרוע לתוך האיל. [↑](#footnote-ref-32)
32. **ועוד** יש להוכיח מגוף דבריו שכתב דאפשר דדוקא בזרוע בשלה בעי ס' משום הביטול לכתחילה, אלמא ס"ל דיש משמעות לס' מדאורייתא במב"מ, אע"פ שלא נרגש בו הטעם, וכן מוכח מקו' הרמב"ן בד"ה וליגמר. [↑](#footnote-ref-33)
33. **בפייט** ביוכ"פ קטן אמרינן, "בית תפלתם מקום צקון לחשם, חשוב כבמקום אשר **יבשלו** שם הכהנים את החטאת ואת האשם, ומקורו מיחזקאל מ"ו פסוק כ', ולכאו' הבישול (בשאר קרבנות מלבד האיל והזרוע), אינו כעבודה ואין בו קיום דין כלל, וצ"ע. [והנה בשמות (כ"ט לא) כתיב ואת איל המלאים תקח ובשלת את בשרו במקם קדש, וכתב האבן עזרא ובשלת בצווי, כמו "והכית בצור", והרמב"ן כתב, לא ידענו אם הוראת שעה היא, שיהא בשר המילואים טעון כהן בבשולו, או יהיה ובשלת בצווי, כדברי רבי אברהם [אבן עזרא], כלומר לדעת האבן עזרא, משה נצטווה לבשל את בשר החטאת, וכך היא הדין, שרק הכהנים יכולים לבשלו, והרמב"ן מסתפק בזה, שאולי זה הוראת שעה במילואים, ועי' ויקרא (ח לא) בַּשְּׁלוּ אֶת הַבָּשָׂר פֶּתַח אֹהֶל מוֹעֵד, עי"ש באבן עזרא, דבשלו את הבשר היינו בעצמם, כי ובשלת את בשרו בצווי, ועי' במלבי"ם מה שהקשה שם. [↑](#footnote-ref-34)
34. **צ"ע** מקור האי איסורא וכי מסברא הוא, ויש משמעות בראב"ד דילפינן לה מזרוע בשלה, וקשה דהרי דרשינן לה לעצם הדין ביטול כמבואר בשמעתין. [↑](#footnote-ref-35)
35. **אמנם** יל"ע דהרי דעת כ"א ניכרת וברורה ואי"ז תערובת כלל, ויש ליישב, ובעזה"י בהמשך הזמן נאריך הרבה בגדרי ביטול ברוב. [↑](#footnote-ref-36)