קידוש ט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעא עד רעג - קידוש

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות קידוש

##### **או"ח סימן רעא סעיף י - יא שיעור ט**

**[המשך סעיף י] ואומר ויכלו מעומד ואח"כ אומר בפה"ג ואח"כ קידוש.** **הגה: ויכול לעמוד בשעת הקידוש ויותר טוב לישב ונוהגים לישב אף בשעה שאומר ויכלו רק כשמתחילין עומדין קצת לכבוד השם כי מתחילין יום השישי ויכלו השמים ונרמז השם בר"ת.**

## כוונת השו"ע לעמוד בקידוש או לשבת בקידוש

ובפשטות נראה שכוונת השו"ע שאומר את כל הקידוש במעומד, אמנם לגבי הבדלה כתב השו"ע לקמן (סימן רצו סעיף ו) שאומר הבדלה מיושב, וע"ש במשנ"ב (ס"ק כז) שכתב דהטעם שאומר את ההבדלה מיושב דכיון שמוציא לאחרים ידי חובתן צריך לשבת דכך היא דרך קביעות, ולפי"ז נראה דה"ה בקידוש לדעת השו"ע צריך לשבת. וכן יש להוכיח מדברי השו"ע לקמן בהלכות סוכה (סימן תרמג סעיף ב) שהביא דדעת הרמב"ם שיש לעמוד בקידוש שעושה בסוכה ואז לברך לישב בסוכה ולהתיישב מיד, וע"ש במשנ"ב (ס"ק ד) דצריך לעשות כן כדי שיברך ברכת לישב בסוכה עובר לעשייתן, ורק לאחר הברכה לשבת, ומשמע שרק בסוכות יש דין לעמוד בקידוש מהטעם הנ"ל, אך בבקידוש של שבת עדיף שיישב.

## ביאור דעת הרמ"א והחילוק בין קידוש להבדלה

והנה הרמ"א כאן כתב שעדיף לאומרו מיושב ורק יתחיל בעמידה בזמן שאומר יום השישי ויכולו השמים וכו' שזה ראשי תיבות של שם הויה. ויש להקשות שלגבי הבדלה כתב הרמ"א (סימן רצו שם) שי"א שאומר את ההבדלה מעומד וכך נוהגים, וצ"ע מאי שנא בקידוש שכתב דעדיף לשבת ולגבי הבדלה כתב שנוהגים לאומרו מעומד.

ובאמת מקור דברי הרמ"א כאן הוא מהכל בו ושם כתב דהטעם שצריך לשבת בקידוש הוא משום דבכי האי גוונא מקרי טפי קידוש במקום סעודה, כיון שיושב במקום סעודתו בעת הקידוש, והביאו המשנ"ב כאן (ס"ק מו). ולפי זה בהבדלה אפשר לעמוד משום דלא שייך האי טעמא דקידוש במקום סעודה. ובמשנ"ב לקמן (סימן רצו ס"ק כז) ביאר דהטעם שיש לעמוד בהבדלה הוא משום דדמי להלוית המלך דאין מלוין אלא מעומד, והשתא אתי שפיר דבקידוש פסק הרמ"א שעדיף לשבת, ובהבדלה עדיף לעמוד.

אכן במשנ"ב כאן הביא מהביאור הגר"א טעם נוסף שצריך לשבת בזמן הקידוש דכיון שהאחד פוטר חבירו בעינן קביעות שיקבעו יחד, ובישיבה מקרי קביעות כי כך היא דרך קביעות, וכמו שמבואר לעיל (סימן קסז סעיף יא) דבשביל שיוציא את המסובים בעינן שיהיו מסובין ביחד [ואף שלגבי שאר ברכת המצוות כמו שופר וכדו' האחד מוציא את הרבים אף בלא קביעות של ישיבה, נראה דהכי שאני דכיון שמברך על שתיית היין דמי לברכת הנהנין שצריך לישב בדרך קביעות, וע"ע בחזו"א (סימן יט ס"ק ח) שכתב דברכת היין של קידוש היא ברכת המצוות גרידא ויכול להוציא את חבירו אפילו בעמידה].

ולדעת הגר"א הנ"ל ה"ה שבהבדלה צריך לשבת בשעה שמבדיל כדי שיהיה דרך קביעות, וכן נראה שנוטה במשנ"ב לקמן (שם) שכתב דגם בהבדלה יש לשבת משום כך שיהיה דרך קביעות.

## בדיעבד אם לא ישבו בקידוש

ויש כמה נפק"מ בין הדעות הנ"ל דלדעת הרמ"א הוא רק דין לכתחילה שיהיה נראה כקידוש במקום סעודה אך אם קידש בעמידה אין לחוש בדיעבד. אך לדעת הגר"א כתב השעה"צ (ס"ק נא) שיש להסתפק דשמא אף בדיעבד אינו יוצא אם המסובים אינם יושבים. ובמשנ"ב כתב דיש לחוש לדברי הגר"א וצריך ליזהר שיקבעו השומעים עצמן יחד בעת הקידוש כדי לצאת ולא שיהיו מפוזרים ומפורדים והולכים אחד הנה ואחד הנה דזה לא מקרי קביעות כלל, ובפשטות נראה במשנ"ב שבאופן זה שהולכים אנה ואנה אינם יוצאים אפילו בדיעבד.

## כשאינו מוציא אחרים ידי חובתם

עוד יש נפק"מ באופן שאינו מוציא אחרים ידי חובתן דלדעת הגר"א יכול לעמוד כיון שאין צריך שיהיה דרך קביעות, אך לפי הטעם המובא בכל בו שצריך לשבת בקידוש כדי שיהיה הקידוש במקום סעודה, אז צריך לשבת אפילו כשאינו מוציא אחרים ידי חובתם.

אמנם אם עושה הבדלה לעצמו ואינו מוציא אחרים ידי חובתם נראה לכאורה שיכול לעמוד כיון שלכל הדעות א"צ לשבת שהרי א"צ קביעות וגם לא שייך הטעם של קידוש במקום סעודה, ואדרבה עדיף לעמוד לטעם הרמ"א לקמן כדי ללוות את המלך.

וכן מובא (בספר עליות אליהו) שהגר"ח מוולאזין היה עושה הבדלה מעומד, ונראה טעמו דאף שלדעת הביאור הגר"א יש לישב בכדי שיהיה קביעות מ"מ נהג הגר"ח לעמוד כי היה עושה הבדלה לעצמו ואינו מוציא אחרים ידי חובתם, ולכן אין טעם לשבת בהבדלה ואדרבה עדיף לעמוד וכנ"ל. אמנם נראה שיש שלא דקדקו בזה, ואף כשאינם מוציאים אחרים ידי חובתן נהגו לשבת, ואולי משום שמכוונים יותר בישיבה יש להקל בזה.

## הכרעת הדין למעשה

ולמעשה נראה דהכרעת המשנ"ב שיש לשבת בין בקידוש ובין בהבדלה, ומטעם הגר"א הנ"ל שיהיה דרך קביעות, אמנם בכף החיים כאן (ס"ק סב) וכן כתב בבדי השולחן (סימן עט ס"ק יד) הביאו שיש שנהגו ע"פ קבלה לעמוד אף בקידוש כמבואר בשער הכוונות, וכך נהגו בחלק מהקהילות.

ולגבי ישיבה בזמן הבדלה מובא שהח"ח היה נוהג לעמוד בהבדלה, אך הביאו שהחזו"א ישב משום דחשש לדעת הגר"א וכנ"ל, וכן ראינו שנהג המשגיח הגה"צ ר' יחזקאל לווינשטין.

[ויש להעיר דלגבי ברכה על הנר מבואר בביאור הלכה לעיל (סימן ריג סעיף א ד"ה על כל) שאם מוציא אחרים ידי חובתם צריכים לקבוע עצמם בישיבה, אלא שבמקום שנהגו לעמוד בהבדלה אמרינן דמיגו דחשיבא עמידה כקביעות להבדלה חשיב קביעות אף לגבי הנר. ולפי זה נראה דאם מברכים רק על הנר, וכגון במוצאי שבת שחל בתשעה באב דמברכים על הנר לחוד בבית הכנסת (עיין לקמן סימן תקנו סעיף א), צריכים השומעים לשבת כדי שיהיה קביעות לנר.]

## אם צריך לעמוד ב'ויכולו'

מבואר בשו"ע שאומרים ויכולו מעומד. ובמשנ"ב (ס"ק מה) ביאר הטעם שהוא עדות על בריאת שמים וארץ ועדות בעינן מעומד, ואף על פי שאומרו בתפילה, חוזר ואומרו כדי להוציא בניו ובני ביתו. אמנם הרמ"א כתב שא"צ לעמוד כשאומר ויכולו, וביאר המשנ"ב (ס"ק מז) דכיון שאמרוה כבר בבית הכנסת מעומד אין מקפידין שוב על זה ואומרים אותו מיושב כמו שאר הקידוש.

ודברי הרמ"א צ"ע קצת דמבואר במשנ"ב שאומר את הויכולו כדי להוציא את בניו ובנותיו שלא היו בביהכנ"ס וא"כ מדוע א"צ לעמוד בויכולו בזמן שהוא מוציא את בניו ובנותיו. ובאמת מצינו לעיל (סימן רסח ס"ק יט) שאם שכח לומר ויכולו בבית הכנסת צריך לומר את הויכולו שבקידוש מעומד, וא"כ לכאורה גם אם בני ביתו לא שמעו ויכולו צריך לעמוד בקידוש.

ולמעשה הביאו (חוט שני פרק פה ס"ק ד) שהחזו"א היה נוהג לשבת כל הקידוש מזמן אמירת ויכולו, וכך נהג הסטייפלער (אורחות רבינו חלק א עמוד קט), אך האגרות משה כתב שעדיף לומר ויכולו בעמידה ורק אח"כ להתיישב לקידוש.

## אם אשה צריכה לעמוד ב'ויכולו'

ויש לדון באופן שאשה עושה קידוש אם צריכה לעמוד כשאומרת ויכולו, דהנה לעיל (סימן רסח סעיף ז) מבואר שצריך לעמוד בויכולו ומבואר שם במשנ"ב (ס"ק יט) דצריך לעמוד משום דבזה אנו מעידים על מעשה בראשית, ודין עדים בעמידה. ולפי זה יש לדון שאשה שפסולה לעדות אינה צריכה לעמוד בויכולו, וצ"ע לדינא [ובאמת במשנ"ב לעיל (שם) כתב שצריך לומר ויכולו בשניים כדין עדים, אך החזו"א (סימן לח ס"ק י) כתב שא"צ לחזר אחר שניים דיש לחוש שנראה כמעמיד עדים על מעשה בראשית, וע"ש שכתב דיתכן שא"צ לאמרו בקול רם ובעמידה דאינו אלא מנהג בעלמא, ולדעת החזו"א נראה שאין חילוק בין איש לאשה, וצ"ע].

## אם צריך לעמוד באופן שהמקדש יושב

עוד יש לדון באופן ששומע קידוש מאחר, והמקדש נוהג לשבת בקידוש, והשומע נוהג לעמוד דיש לדון אם יש ענין לשומע לעמוד, וכן יש לדון להיפך אם השומע נוהג לשבת אך המקדש נוהג לעמוד, אם צריך השומע לשבת. ולכאורה נראה שהדבר תלוי בגדר דין שומע כעונה האם גדרו הוא שמי ששומע נחשב כמו שהוא בעצמו דיבר, או שמשתמש בדיבור של חבירו כמו שמשתמש בדיבורו ועל ידי זה יוצא ידי חובתו, דאם נחשב כאילו הוא דיבר בעצמו א"כ צריך לנהוג כמנהגו לשבת או לעמוד, אך אם יוצא ע"י דיבורו של השני לכאורה אין נפק"מ במה שהוא עומד או יושב כיון שיוצא ע"י דיבורו של המקדש והוא נוהג כמנהגו, וצ"ע לדינא [ובדומה לזה נחלקו הבית הלוי והחזו"א בגדר דינא דשומע כעונה (הובא בחזו"א אורח חיים סימן כט ס"ק א) ואכמ"ל].

**[המשך סעיף יא] וכשמתחיל יתן עיניו בנרות ובשעת הקידוש בכוס של ברכה וכן נראה לי.**

ונראה המנהג שרק המקדש מסתכל על הנרות, וע"ע במשנ"ב (ס"ק מח) שאין מדקדקין בזה כל כך.

## לתת עיניו בכוס של ברכה

ובשעת הקידוש נותן עיניו בכוס של ברכה. ובמשנ"ב (ס"ק מט) ביאר דהיינו כדי שלא יסיח דעתו. ואף בזמן שאומר ויכולו יש להסתכל על הכוס כי יש דין ויכולו על הכוס, ועל ידי זה לא יסיח דעתו. ויש שנהגו להסתכל בסידור, וכיון שעל ידי כך אינו מסיח דעתו שפיר דמי, ועוד יש טעם להסתכל בסידור דכיון שמוציא אחרים בויכולו, צריך להוציאם בדווקא מתוך הכתב, וכמבואר בשו"ע לעיל (סימן מט ובמשנ"ב שם ס"ק ב) דדברים שבכתב אי אתה רשאי לאמרם בעל פה כשמוציא אחרים ידי חובתם ע"ש.

**[סעיף יא] אם אין לו אלא כוס אחד, מקדש בו בלילה ואינו טועם ממנו, שלא יפגימנו, אלא שופך ממנו לכוס אחר וטועם יין של קידוש מהכוס השני, ולמחר מקדש במה שנשאר בכוס ראשון.**

## אם צריך לשתות מכוס שיש בה רביעית

ובמשנ"ב (ס"ק נא) הביא בשם המג"א שצריך לשתות את היין מכוס שיש בה שיעור רביעית, ואין לשפוך מהכוס של הברכה לתוך כוס אחרת שאין בה שיעור רביעית.

ועיין במשנ"ב (שם) דלדעת המג"א אפשר שישפוך מעט יין ואז ישתה מהכוס שנשאר בה רביעית, ואח"כ יחזיר את היין שלא נפגם ובכך הוא מתקן את הפגימה של הכוס, ונראה דהמחבר לא כתב כן כי לדעתו עדיף שיתקן שלא על ידי פגימה.

והנה אף שכאן מדובר באופן שאין לו אלא כוס אחד, יש ללמוד מכאן גם לאופן שהמקדש אינו רוצה שישתו מהכוס אחר ששתה ממנה, ורוצה לשפוך מהכוס שלו לכוס אחרת ולשתות ממנה, דלדעת השו"ע שרי לעשות כן, אך לפי מה שהביא המשנ"ב בשם המג"א צריך לשתות מהכוס המלאה כדי שתהיה שתייתו מכוס שיש בה רביעית יין, אכן אם יש לו בכוס יותר משיעור רביעית, אז יכול לשפוך קצת לכוס אחרת קודם שתייתו, ואח"כ לשתות מהכוס שבירך עליה, וכמו כן יכול לשפוך רביעית יין לכוס אחרת ולשתות מהכוס האחרת, דהעיקר הוא שתהיה שתייתו מכוס שיש בה רביעית.

**[המשך סעיף יא] אם אין לו רביעית אלא בצמצום ונחסר ממנו בלילה, מוזגו למחר להשלימו לרביעית, והיינו דווקא כשיש לו כוס אחר להבדלה שאם לא כן מוטב שיניחנה להבדלה שאי אפשר בפת משיקדש עליו ולא יהיה לו יין להבדלה.**

ובמשנ"ב (ס"ק נו) הביא דיש אומרים שיעשה את הקידוש בלילה על היין, דעדיף קידוש היום מהבדלה, ונראה שהעיקר לדינא כשיטת המחבר. אכן אם יש לו חמר מדינה לכו"ע עדיף שיעשה קידוש על היין ויעשה הבדלה על החמר מדינה.

# **הדינים העולים:**

1. פשטות השו"ע שיש לעמוד כל הקידוש אך מובא ברמ"א דמנהג העולם לשבת בקידוש אף בויכולו ועומדים רק כשאומר ויהי ערב וכו', ובמשנ"ב הביא שיש נוהגים לעמוד כשאומרים ויכולו.
2. דעת הרמ"א שבהבדלה צריך לעמוד, ומבואר שם ברמ"א שהוא משום שמלוים את המלך במוצאי שבת.
3. הטעם שצריך לשבת בקידוש מבואר בכל בו שהוא משום קידוש במקום סעודה, והגר"א כתב שהוא משום שמוציא אחרים ידי חובתן צריך לשבת בשביל הקביעות.
4. לפי הטעם של הכלבו בהבדלה אפשר לעמוד, ולגר"א צריך לשבת.
5. אם מקדש לעצמו לגר"א יכול לעמוד אך לטעם הכל בו צריך לשבת.
6. לדעת הכל בו החיוב לשבת בקידוש הוא לכתחילה, אך להגר"א הסתפק השו"ע דיתכן שהוא מעכב אפילו בדיעבד.
7. אם המקדש נוהג לעמוד ומנהג השומעים לשבת יש לדון אם צריכים לשבת.
8. יש להסתפק אם אשה שעושה קידוש צריכה לעמוד בויכולו.
9. בשעת הקידוש (ואפי' בויכולו) נותן עיניו בכוס, ויש שנהגו להסתכל בסידור אם עוזר לו לכוין.
10. אם המקדש אינו רוצה לשתות מהכוס עצמה, ורוצה לשפוך מהכוס שלו לכוס אחרת ולשתות ממנה, לדעת השו"ע מותר, ולהמג"א אסור אא"כ שופך לשם רביעית.