ו. לא גמור
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / השואל - הרב יחזקאל זילבר

**מתני' השואל את הפרה ושלחה ביד בנו וכו',** מבואר במשנה שיש חילוק בין אם המשאיל שלח מעצמו, ע"י בנו או עבדו שלו, או בנו ועבדו של שואל בלא שאמר לו השואל, דבכה"ג אינו מתחייב השואל באונסין, אבל אמר השואל למשאיל שלח בכה"ג מתחייב השואל באונסין, והיינו דברישא אפילו ששלח ביד בנו או עבדו של שואל, אין השואל מתחייב. וצ"ב הרי הוא שלח אותם שליח ולמה לא נימא שכשהחפץ מגיע לידם חשיב שהגיע אליו, וצ"ל שאמדינן כוונתו רק בתור צורה איך לשלוח אליו אבל לא שיהיה כאן דין שליחות. ובגמ' בב"ק נחלקו אמוראים בעשאו שליח בעדים, האם כה"ג הוי שליח שלכן טרח להעמיד עדים, או שזה רק כדי שידע שהוא נאמן, וצ"ב דהניחא בהחזרת פקדון וכגונא דהגמ' שם בזה יתכן שצריך עדים שהוא נאמן עליו, דבלא זה יש איסור למסור הפיקדון ביד מישהו אחר, אבל כאן שזה חפץ שלו הרי זכות המשאיל למסור ביד מי שהוא רוצה, וצ"ל שזה רק בתור עיצה שהרי המשאיל לא מכיר השליח והשואל מגלה לו שהוא שליח נאמן.

ובסיפא מבואר שאם אמר לו תשלח ביד בני או עבדי או שלוחי וודאי שהוא מתחייב מיד, והסברא שאז ודאי כיון שאמר לו אמרינן שכוונתו שהוא שליח לחלות השאלה, וברגע שהוא יקבל חשיב שהגיע ליד השליח, והתוס' בסוגין וכן הרא"ש בב"ק נקטו כדבר פשוט שה"ה אם ישלח שליח בעדים שיאמר למשאיל שהוא אמר להגיד לו שישלח על ידו, בזה וודאי שהוא יתחייב, דמה ההבדל אם אומר לו בפניו או שאומר לשליח להגיד לו שכך הוא אמר, אמנם תוס' בב"ק דייקו מהגמ' שם שרק בפניו אמרינן שכוונתו שיחול השאלה בהגיע לידו.

ובאופן שאמר לו תשלח על ידי שלוחך דמבואר במשנה גם שהוא מתחייב מיד, והקשה הר"ן דמה מהני שאמר לו למשאיל שלח הא לא מינה את השליח בעדים, ואמאי מתחייב השואל, וכתב הר"ן דהכא לאו מדין שליחות הוא אלא מדין ערב, שכיון שאמר לו להוציא פרתו מרשותו ולשלחה ביד עבדו נתחייב מדין ערב, דכל שמוציא הוצאות ע"פ חייב מדין ערב וכ"כ בנמוק"י, ובראב"ד בשטמ"ק הקשה נמי הכי [אלא שמדבריו מבואר דכל הקושיא היא רק כשאמר למשאיל שלח ביד בנם או עבדך], וכתב דמהני מדין זכין, וז"ל 'ואני אומר כי הוא על ידי זיכוי שיאמר להם המשאיל זכו בפרה זו לפלוני לשאלה כי כן רצה שתזכו לו, והם כיון שקיבלו אותה לשם זיכוי כבר נעשו שלוחי השואל וידם כידו, הואיל ומדעתו היו ואף על פי שיש לו בזה הזיכוי ענין צד חובה להתחייב באונסיה ובמזונותיה מיד, לפי שחבין לו לאדם מדעתו עכ"ל ולכאורה כוונתו שכיון שגילה דעתו שרוצה שיזכו לו זה מועיל אפילו שיש בזה צד חובה, וצ"ע דהניחא אם על יד המשיכה הזו המשאיל לא יכול לחזור בו א"כ יש לו בזה צד זכות וצד חובה, ועל יד שמגלה דעתו שהוא רוצה חשיב זכות, אבל אם כרב הונא שהמשאיל יכול לחזור בו א"כ אין כאן אלא חובה, וחובה הרי לא מועיל אלא על ידי שליחות ומה דמבואר בגמ' שחבין לאדם מדעתו הכוונה על יד שליח, ובאמת שהראב"ד סיים דחבין לאדם מדעתו ומשמע כוונתו שבאמת אין כאן זכות וצ"ע. עוד כתב לתרץ שכוונתו של השואל שתמנה אתה שליח בשבילי את שלוחך, ובאמת המשאיל צריך לומר לשליח שהשואל אמר לו שיעשה את זה, וממילא הוא שליח של השואל, וצ"ע בגדרי אומר אמרו דהינו האם מועיל למנות שליח שימנה שליח אחר. ונפק"מ בין הר"ן לראב"ד כתב בנתה"מ סי' שמ סקי"א אם יועיל לשלוח ביד בנו הקטן, דאי מדין ערב א"כ א"צ להיות בר דעת, אבל אם מדין שליחות או מדין זכין צריך בר זכיה ושליחות, וע"ע בנתה"מ שהעיר איך מהני כאן מדין ערב, וביאר באופ"א, ועי' בחזו"א חו"מ ליקוטים סי"ז סק"ג מש"כ לישב.

**ביד עבדו חייב, יד עבד כיד רבו,** בפשוטו נראה דכונת הגמ' דכיון שמהני מדין שליחות א"כ בעבדו של משאיל דידו כיד האדון לא חשיב שיצא מרשותו, וצ"ב לפי מה שפירשו הר"ן והנמוק"י במשנה שמדין ערב מהני, מה מקשה הגמ', ואפשר לומר דקושית הגמ' דכיון שיד עבד כיד רבו אין כאן חיוב של ערב, דכל החיוב של ערב הוא רק שמשתעבד כשיוצא החפץ מרשותו, אבל אם יד עבד כיד רבו הוא ברשותו, וע"ז משני הגמ' דמיירי בעבד עברי וכבר יצאה מרשותו. ופשוט.

ונחלקו רב ושמואל מ"ט מתחייב השואל כששלח שליח או שאמר למשאיל שישלח ע"י בנו או עבדו, דעת שמואל דמדין שליחות הוא, והיינו דזוכה עבור השואל את הקניני שאלה ומשו"ה מתחייב באונסין, ולכן אמר שמואל דהא דתני במתני' ע"י עבדו של שואל היינו דוקא עבר עברי, דבעבד כנעני כיון שיד עבד כיד רבו לא חשיב שיצא מרשות משאיל, והוה כמו שהבעלים עצמם הולכים לבית השואל דלא מתחייב שואל באונסין, ודעת רב דאף בעבד כנעני נמי דנעשה כאומר לו הכישה במקל והיא תבוא, [ומסקנת הגמ' באמר לו הכישה במקל והיא תבוא],

ונחלקו רש"י ותוס' והראשונים בביאור הך דינא.

**א. שיטת רש"י והריטב"א.** עי' רש"י שכתב דשעביד נפשיה משיצאה ברשותו. וביאר הריטב"א שזה מדין ערב, דהינו שאם אדם אומר לחברו זרוק מנה לים ואתחייב לך, הוא חייב לו, ה"ה כאן במה שאומר לו הכישה במקל והיא תבוא דהינו שהוא מוציאה למקום שאינו משתמר, לכן חשיב שהוציא הוצאות על פיו, והוא מתחייב, עכ"ד והנה בדין זרוק מנה לים מבואר בגמ' בקידושין שאין חיוב אלא אם אומר ואתחיב אני לך, וצ"ב למה כאן חל חיוב הרי הוא לא אמר ואתחייב אני לך, וביאר הריטב"א דשם שאין לו שום הנאה מזה ממילא כל שלא אומר מפורש שרוצה להתחייב זה לא מחייב, אבל כאן שיש לו הנאה מזה שהבהמה תגיע אליו לשאלתו כה"ג כוונתו להתחייב גם בלי שיאמר ואתחייב אני לך.

והנה הריטב"א ביאר שמה שהגמ' אומרת באומר לו הכישה במקל והיא תבוא, הכוונה שתגיד לעבד שלך שיכיש עליה והיא תבוא, אבל אם יאמר לו שהעבד גם יביא אותה, כה"ג הרי לא הוציאה למקום שאינו משתמר, וכיון שהוא לא אמר מפורש ואתחייב אני לך הוא לא מתחייב, אמנם עיין בלשון רש"י בד"ה לא תימא שהוסיף ומשום דשלח ליה על ידי עבדו לא מיפטר, משמע שמדובר ששלח לו הבהמה על ידי העבד כלשון המשנה, אלא שחוץ מזה הכישה שתבוא אליו, ובהכרח שפליג על הריטב"א וס"ל שכל שהוציא אותה משליטתו אפילו ליד העבד יש כאן הוצאת ממון שזה סיבה להתחייב אפילו ללא שיאמר ואתחייב אני לך כיון שיש לו הנאה מזה.

והנה צריך לבאר דאם החיוב הוא מדין ערב, מ"ט דשמואל דחולק על רב, והא ליכא מאן דפליג על החיוב של ערב, וכתבו הריטב"א והנמוק"י די"ל דכל החיוב של ערב אינו אלא היכא דאמר ואתחייב אני לך אבל הכא כיון דלא אמר ליה הכי לא ס"ד ואה"נ אם יאמר בפירוש כן ואתחייב אני לך כו"ע מודו דחייב באונסין, ועוד כתבו דבעלמא כשאומר זרוק מנה לים ואחייב אני לך חייב משום דמיד כשהוא זורק הולך לאיבוד ולאו כל כמינה לחזור בו, אבל הכא אע"פ שהכישה יוכל לחזור בו לכן אע"פ שאמר לו בהדיא ואחייב אני לך פטור.

**ב. שיטת הרמב"ן והר"ן.** בחידושי הר"ן גם ביאר סוגין מצד ערב, אלא שהקשה למה לשמואל לא מהני מ"ש מזרוק מנה לים שחייב מדין ערב, וכתב לישב בתחילה ששם אמר מפורש ואתחיב אני לך, והוסיף וז"ל 'עוד נראה לי דהכא אפילו אמר ואתחייב אני לך פטור דהתם בתנהו לכלב אי נמי זרוק לים ואתחייב אני לך היינו טעמא דמתחייב משום דבשעה דזורקו אזיל לאיבוד, ולאו כל כמיניה להחזירה אבל הכא משעה שהכישה יכול להחזירה, אפילו אמר ליה בהדיא ואתחיב אני לך פטור עכ"ל, והדברים הובאו בנימוק"י, ומקורם הוא בחידושי הרמב"ן בקידושין דבהניחם על גבי הסלע לא חל חיוב כיון שיכול לחזור בו ולקחתו, וכתב שזה הטעם של שמואל שבהכישה במקל והיא תבוא הוא לא מתחייב, דהינו שאפילו אם יאמר מפורש ואתחייב אני לך הוא לא מתחייב.

והנה צ"ע דהרי הר"ן ביאר שהדין המבואר במשנה שאם אמר לו שישלח על ידי שלוחו של המשאיל שהוא חייב, החיוב הוא מצד דין ערב כמבואר לעיל, והרי לדעת שמואל בכה"ג אין לחייב מצד דין ערב, כיון שלא הפסיד הממון כי יכול לחזור ולקחתו, ויש שרצו לבאר דיש דין ערב שנותן ממון לאדם אחר, וקבלת האחר הוי כאילו הוא קיבל, ובזה לא איכפת לן שיכול לחזור בו דסו"ס יש כאן קבלה. ורק בדין של זרוק מנה לים שאין פה שום קבלה, אלא רק בההיא הנאה, בזה צריך שלא יוכל לחזור, אמנם כמדומה שכל זה היה שייך בנתינה לפלוני והוא זוכה בזה, אבל כאן שאין בזה שום זכיה, דהרי לא לקח את זה אלא כדי להביא לשואל, ועד כמה שס"ל לר"ן שהוא לא שליח של השואל ולא זכה בזה, א"כ אין כאן שום קבלה של מישהו אחר, ואין לדון אלא מצד הדין של זרוק מנה לים, וצ"ע כנ"ל הרי הר"ן ביאר ששמואל ס"ל שבסוגין לא מתחייב מדין ערב.

אמנם כמדומה שהדברים מבוארים בגוף דברי הר"ן, דבתחילה הביא את דעת הרמב"ם שס"ל ששמואל חולק, וס"ל דבהכישה במקל הוא לא מתחייב, והקשה וז"ל 'וכ"ת אמאי לחייב כדין ערב כאינך דמתניתין. לא דמי דהני כיון דאזול בהדי פרה סמכא אדעתיה דעבד ושליח מנטרה ליה ומחייב מדין ערב, אבל אמר לו הכישה במקל לא סמכא אדעתיה עכ"ל. דהינו שבמשנה הוא קיבל הנאה כיון שסומך דעתו שזה יגיע אליו לכן הוא מתחייב, משא"כ אצלינו, ואחרי זה הקשה שהרי גם במקום שלא נהנה חזינן בגמ' בקידושין בזרוק מנה לים וכו' שזה מחייב, ועל זה כתב או ששם כי אמר מפורש ואתחייב אני לך, או שכאן שיכול לחזור ולקחת זה לא מחייב וכנ"ל, ומשמע שלגבי הקושיא מה זה שונה ממשנתינו נשאר אם החילוק הראשון שכאן שיש לו הנאה זה מועיל, וצ"ב הסברא בזה.

ויותר נראה שבכה"ג שהוא נהנה כה"ג המחיב הוא מצד ההנאה שקיבל, דיסוד דין ערב הוא בההיא הנאה, ובמקום שקיבל הנאה ממש בזה יכול לחול חיוב גם אם אין לו הפסד ממון, ובמקום שלא מקבל כלום אין כאן הנאה אלא אם כן הנותן הפסיד ממון, ולפ"ז עיקר כוונת הר"ן בתחילתו לחייב ששם זה דין ערב אחר ועדיין צ"ב בכל זה

**ביאור שיטת התוס' בתירוצם הראשון.**

בתוס' בביאורם הראשון כתבו דמיירי שיצאה לסמטה או לצידי רה"ר ומהני מדין משיכה, כן הוא בראב"ד לעיל פ: הובא בשטמ"ק שם שבאמת מדובר שהוציא לסימטא, דהיינו שזה מועיל מצד קנין משיכה, ונתחדש כאן שאם המפקיד מוציא את זה לסימטא בשביל הקונה חשיב כאילו משכה השואל. וכתבו בהמשך דבריהם שכה"ג גם בקנינים זה מועיל ולא שזה סברא מיוחדת בשואל. והריטב"א כתב 'ותמיהא מילתא דהא כל זמן שהוא לא משך או לא קראה שתבוא אין כאן משיכה, וכונתו דאין יכול למנות את העבד שיהא שליח שלו לעשות את קנין משיכה וכמו שמקשה הגמ' דיד עבד כיד רבו, וכמו שאין רבו יכול לזכות עבורו, ה"ה העבד אין יכול לזכות עבורו ג"כ, וטעמא דמילתא דאין אדם זוכה בשלו לאחרים כדמבואר בעירובין עט:, וטעמא דמילתא דכדי להקנות לאחרים צריך לעשות מעשה הוצאה מרשות בעלים ולכן הבעלים בעצמם אין בכוחם לעשות מעשה הוצאה מרשותם,

ובשער משפט סי' ר' סק"ד כתב לבאר דהא דאין יכול אדם לזכות בשלו לאחרים הוא כיון שהוא פועל את החלות הקנין, אבל אם הוא עושה רק את המעשה, והחלות הקונה בעצמו פועל, אף המוכר יכול לעשות את המעשה קנין, ולפי"ז י"ל דזהו כונת הגמ' שאומר לו הכישה במקל והיא תבוא, השליחות אינה על הקנין שאלה, אלא השליחות היא על עצם פעולת המשיכה של החפץ, אבל את הקנין השאלה הוא בעצמו עושה, והביא כן בשם המבי"ט.

ויסוד הדברים הובאו בחזו"א ליקוטים סימן יז סק"ג דרק הגבהה שזה עדיין עומד ברשות המוכר לכן זה לא יכול לעזור לקונה, אבל משיכה שזה יוצא לרשות אחרת, דהינו שהמציאות של הקנין שזה יוצא מרשות המוכר, או שזה נכנס לרשות הלוקח, כל שמציאות זו נעשית זה יתכן גם על ידי המוכר, ובאמרי משה בסימן לג סק"ט ביאר דבמשיכה הדין שקורא לה והיא באה מועיל, היינו שמה שגרם שתלך זה גם מועיל א"כ כאן שהמוכר עשה דבר זה בשליחותו זה כאילו נעשה בגרמתו, וזה נחשב שהוא עשה את מעשה המשיכה, ולפ"ז הקשה על תוס' בב"ק שדנו כאן בחיסרון של אין שליח לדבר עבירה שלענין משיכה זה לא שייך שחשיב שהוא עצמו עשה הקנין.

והנה יש לעיין לפ"ז למה צריך לומר באומר לו הכישה במקל והיא באה הרי העבד הוציא את זה לסימטא, ושזה יועיל בתור קנין דזה לא גרע מבעל הבית עצמו, ולכאורה הביאור פשוט שעד כמה שאומר לו שיביא על ידי עבדו ויד עבד כיד רבו אין סיבה לומר שכוונתו שיהיה כאן מעשה משיכה בשבילי. וצ"ב

והנה צ"ב במה פליג שמואל והרי דעת תוס' ששמואל פליג על רב, ואפשר לומר שס"ל שכה"ג לא מועיל כיון שהוא עצמו לא עשה המשיכה, ולא ס"ל חידוש זה דמשיכה עוזר גם על ידי המוכר, אבל בחזו"א כתב ביאור אחר, שזה סברא מיוחדת כאן שלא סמכא דעתיה להתחיב באונסים בזה שהוא משאיר אותה ברה"ר שלא סומך שתבוא לרשותו בהכהת מקל, וכדחזינן בגמ' בהמשך שזה היה סברא שלא יעזור.

והנה עיין לעיל פ: דמבואר דאם אומר הנח לפני הוא מתחייב. ועיין בשטמ"ק שהביא מהראב"ד להקשות איך הוא זוכה בזה, ותירץ או שמיירי שהוא בסימטא ויש לו ארבע אמות וברגע שזה הגיע לארבע אמותיו הוא זכה בקנין חצר, עוד תירץ וז"ל ולאו קושיא היא דכי אומר לו הנח לפני כמי שאומר לו הכישה במקל והיא תבוא דהויא משיכה ובסימטא עסקינן דמקום משיכה הוא, וכי מייתי לה קמיה בשליחותא דידיה כמי שמשכה הוא דמי, וזה על דרך התוס', אמנם עיין נימוק"י שהביא בשם הראב"ד וז"ל אי נמי הכא איירי בבהמה ואמר לו הכישה במקל והיא תבוא וכדאמרינן לקמן בפרק השואל וכו' עכ"ל והנה משמעות לשונו שהנח לפני אין זה משמעות שהמעשה קנין יעשה בשבילו וכה"ג זה לא יעזור ורק אם אמר מפורש הכישה במקל שהמשמעות למשיכה, ועיין חזו"א שדיק מדבריו עוד שרק בבהמה זה יעזור מה שעושה המשיכה בשבילו אבל בסתם מטלטלין זה לא יעזור דאל"כ למה היה צריך להעמיד המשנה בבהמה ובטעם החילוק ע"ש שביאר שבמשיכה רגילה זה כל הזמן ביד המוכר וזה כמו הגבהה וברגע שעוזב כבר אין הקנין ורק בבהמה עצם זה שהולכת יש פה הקנין כשהיא לא ברשותו

**בביאור התירוץ השני בתוס'**

ועיין תוס' בביאורם השני שמדובר באמת שהמשיכה היתה לרה"ר ולא דוקא לסימטא וכתבו שחלוק קנין מחיוב אונסים שבזה מועיל אפילו ברה"ר והוכיחו מרב הונא שבשואל חזינן שרק בקע בו קנאו אבל לאונסין וודאי שהוא מתחייב על יד משיכה בלבד והנה בתוס"ר משמע שעדין גם לפ"ז מבואר כאן החידוש שמשיכה מועיל על ידי המוכר ורק החידוש שזה מועיל ברה"ר בזה הוא סברא מיוחדת לענין אונסין אבל בדברי התוס' מבואר שכמו שזה סברא לחלק לענין רה"ר זה גם סברא לחלק לענין קנין בסימטא שכה"ג כיון שהמוכר עושה את המשיכה לענין קנין זה לא יעזור ולענין אונסין זה יעזור

והנה בעיקר הסברא לחלק בין אונסין לקנינים בחפץ בפשוטו כוונתם על דרך התוס' בכתובות שכתבו שמשיכה ברה"ר עוזרת לענין גנב וביאר הקו"ש בב"ב פ"ו [אות ש"ח] ובעוד מקומות דלענין גנב צריך רק מעשה הוצאה מרשותו ולזה גם במשיכה לרה"ר יש מעשה הוצאה מרשותו משא"כ לענין קנין צריך מעשה הכנסה לרשותו וברה"ר אין כאן מעשה הכנסה ברשותו אלא אם כן זה בסימטא ולפ"ז הביאור גם כאן שלהתחיב באונסין בשומר מספיק מה שעשה הוצאה מהבעלים זה מחייב אותו בשמירת הדבר אמנם צ"ב למה זה סברא שכאן יעזור מה שהמוכר עושה בשביל הלוקח שלכאורא פה החיסרון גם בהוצאה מרשותו והרי בדברי תוס' מבואר שזה סברא גם לענין הנ"ל

ולכאורא משמע יותר שזה סברא שמשיכה לרה"ר זה מעשה קנין פחות טוב ולכן לענין לקנות שזה קנין גמור הוא לא מועיל אבל כדי להתחיב באונסין שזה דבר יותר קל הוא כן מתחייב ועיין דברי יחזקאל סימן כ"ה שהביא כן לבאר מהשער המלך ולכן תמה על הטור שנקט בדעת הרמב"ם שמשיכה בשומר צריך דוקא לסימטא והקשה הרי לענין גנב מבואר ברמב"ם שמועיל לרה"ר חזינן שלענין אונסים מועיל גם לרה"ר דהינו שלמד שזה קולא לענין אונסים אמנם הדברי יחזקאל שם כתב לבאר שזה סברא מיוחדת בגנב שלא צריך הכנסה לרשותו אלא מספיק הוצאה מרשות גזלן וכנ"ל ולפ"ז כתב שיתכן מאוד שבשומר שם צריך הכנסה לרשותו שרק על ידי זה שהכניס לרשותו לשמירה זה מחייב אותו בשמירה ע"ש ועיין מה שכתבנו בזה בסימן ב' סק"ג בסופו.

**וע"ע** בחזו"א ליקוטים [סי' י"ז סק"ג] שנראה מדבריו באופ"א דבקנין משיכה המוכר בעצמו יכול להיות שליח לפעול עבור הלוקח את הקנין, ול"ד לשאר קנינים משום דבמשיכה הוא מושכו לסימטה ומסלק ידו ממנו לכן בכה"ג נעשה המוכר שליח למשוך עבור הלוקח עי"ש, אולם למבואר שער משפט אין חילוק בין קנין משיכה לקנין הגבהה דכל שאת החלות הקונה עושה אין חילוק מי עושה את מעשה הקנין, ועוד אופן כתב באמרי משה [סי ל"ג אות ט] דמהני כמו מדין קורא לה והיא באה, **והנה** ברא"ש סי' ט"ו נראה דהדין של הכישה במקל והיא תבוא הוא הלכה חדשה דין מיוחד בשומרים דמכיון שהבעלים מסתלקים חל חיובי שמירה על השואל ויבואר להלן.

**גמ' אמר רב אשי הכא במאי עסקינן כגון שהיתה חצרו של שואל לפנים חצרו של משאיל,** ברש"י מבואר דטעמא דמילתא דחייב כיון שאין צריכה לעבור דרך רשוה"ר לכן סמכה דעתיה להשתעבד, מבואר מדבריו דאף רב מודה דאפשר לחייב מדין ערב וכל הסברא הוא משום שלא ס"ד, ואפשר שזה תלוי בב' הטעמים באות הקודם, ולו"ד רש"י היה אפשר לפרש דלאו מדין ערב הוא אלא כיון שברור שיכנס לחצרו מתחייב השואל מצד קנין חצר, ועי בחזו"א [ליקוטים יז ס"ק ד'] דשכתב דמשמע בלשון הגמ' דמיירי שהיתה צריכה לעבור דרך רשות הרבים ולא שנכנס מיד לרשותו של שואל עי"ש.

**תוס' ד"ה אמר שמואל,** פי' ר"ח דשמואל פליג עליה דרב לית הלכתא כוותיה דרב דאמר הכישה במקל ותבוא חייב, וטעמא דמילתא דשמואל לית ליה טעמא דערב צ"ל כמש"כ באות ב' וכ"כ בנמוק"י, וכן דעת הרמב"ם פ"ג משאלה ה"ב והשו"ע סי' ש"מ סעי' ו', ועי"ש בנתה"מ ס"ק יא ונראה מדבריו דאף להלכה אפשר לפרש דהא דמהני כשאמר לו השואל שלח מדין ערב, וכן נראה בנמוק"י ובר"ן שכתבו טעמא דערב במתני' ומשמע דאף לשמואל איכא ה"ט ומ"מ כ"ז רק בעבד עברי וצ"ע הטעם. **אולם** הרא"ש סי' י"ב כתב מדלא פליג שמואל בהדיא על רב סבר נמי כרב אלא דניחא ליה להעמיד המשנה בעבד עברי ולא להעמיד בהכישה במקל.

**ועי'** בנתה"מ [סי' ש"מ סקי"ד] שהקשה דמשמע בשו"ע דכיון דקי"ל להלכה כשמואל דלא מהני לשלוח ע"י עבר כנעני שלו בכל דינא דמתני' הכי הוא ואף בסיפא של המשנה דתני וכן בחזרה, והיינו שאף המשאיל רוצה את החפץ בתוך זמנו צריך דוקא ע"י שליחות ובל"ז לא פקע חיוב של השואל, **וקשה** מ"ש מהא דמבואר לגבי חוב שיוכל המלוה לומר ללוה זרוק לי חובי והפטר או הנח על גבי סלע והפטר וא"כ ה"ה הכא אמאי לא יפטר מחיוב אונסין בזה שאמר לו לשלוח ע"י עבד כנעני שלו, [וכתב הנתה"מ דבגמ' לא קשה דאפשר לפרש דכל מה דמקשה הגמ' ביד עבדו יד עבד כיד רבו הוא רק על הדין שהשואל מתחייב באונסין ולא על מה דתי במשנה וכן בשעה שמחזירה], והנה טעמא דהך דינא מבואר בתוס' לקמן קיב. משום דהוה כאומר שמוחל לו החוב בזה שמניח את החוב במקום שסיים וא"כ ה"נ יש כאן מחילה על חיוב אונסין כשיתן למי שאמר לו המשאיל, ועי"ש מש"כ לישב, וע"ע בנתה"מ סי' שד"מ סק"א בסופו מש"כ לבאר בכ"ז.

**תוס' ד"ה באומר הכישה במקל והיא תבוא,** והא דאמרינן יד עבד כיד רבו היינו שנשאל הרב עצמו עם הפרה ושלח עבדו במקומו וכו', מלשון תוס' משמע דהרב שיעבד עצמו למלאכה ושלח עבדו שיעשה את המלאכה במקומו, **צ"ב** א"כ אמאי צריך להגיע לדין של יד עבד כיד רבו הא מבואר בגמ' לעיל דהבעלים משתעבדים באמירה אפילו בלא שיעשו מלאכה, **אולם** דעת תוס' לעיל צה. שכונת הגמ' "בעלים באמירה" היינו רק היכא שמזמנים עצמם לעשות מלאכה ולא באמריה גרידא, ולפי"ז א"ש דהיכא שהוא לא הולך לעשות מלאכה אלא שולח את העבד איכא בו פטור של בעליו עמו וטעמא משום דיד עבד כיד רבו, אמנם לדעת הראשונים דסברי דבאמירה בעלמא משתעבד א"כ א"א לפרש כמש"כ תוס' דהרב נשתעבד לעשות מלאכה דא"כ אין צריך לדין של יד עבד כיד רבו, **ועי'** בשערי ישר [ש"ז סוף פ"ז] שעמד בזה וכתב דצ"ל דמעיקרא נשתעבד הרב לשלוח את העבד לילך לעשות עמו במלאכה והוא לא נתחייב לעשות לו כלום, ולכן צריך להגיע לדין של יד עבד כיד רבו.

**והנה** ברמב"ם [פ"ב משאלה ה"ה] חולק על תוס' וכתב דהא דאמרינן דיד עבד כיד רבו הוא רק אם נשאל מדעת רבו אבל אם נשאל שלא מדעת רבו לא, ומשמע דל"ד משום שהרב נשאל והעבד במקומו אלא אפילו אם שאל את העבד לבד כל שהוא מדעת האדון חשיב שאלה בבעלים, **ועי'** בביאור הגר"א שמ"ו ס"ק י"א שהראה מקור לדעת הרמב"ם מסוגין, **וע"ע** בנתה"מ שם סק"ב מש"כ.

**תוס' בא"ד,** בר"ן כתב לישב קושית תוס' ע"פ מש"כ לבאר דטעמא דמתני' דחייב באונסין הוא מדין ערב הלכך ליכא שאלה בבעלים, ומשמע בלשון הר"ן שם דאין כונתו שזה רק התחיבות של ערב ומתחייב בכל דיני שואל, אלא דיש לו דין של שואל וז"ל שם "לאו מדין שואל גמור הוא" וכיון דלאו שואל גמור אין דין של בעליו עמו וצ"ב טעמא דמילתא, והנה זה פשוט להר"ן דכשבא לרשותו נעשה עליו שואל גמור ויתכן דאם באותה שעה שיכנס לרשות השואל יהיה בעליו עמו אפשר שיהיה פטור, ע"ע בראב"ד בשטמ"ק מש"כ לישב ע"פ דרכו, **ויש** להקשות על הריטב"א שפירש בגמ' כדעת הר"ן דטעמא דהכישה במקל ותבוא מדין ערב והריטב"א הקשה כקושית תוס', ויש לפרש דכל מה שהקשה הוא לדעת שמואל שחולק ומתני' מדין שליחות, ואע"פ דבעבד עברי ל"ש טעמא דיד עבד כיד רבו י"ל דמ"מ לא גרע מפועל דאמרינן לעיל י. דיד פועל כיד בעה"ב דמי, וע"ע במחנ"א הובא לעיל צו. שדימה פועל לעבד כנעני בנדון זה.

**תוס' ד"ה כיון שיצאה מרשות משאיל,** מבואר בתוס' דה"ה אם המשאיל בעצמו מוציא את הפרה לסימטה מתחייב השואל באונסין, והקשה **הגרע"א** דהתוס' בד"ה הקודם כתבו דהא דליכא פטור של בעליו עמו כיון שהוא לא השאיל אותו שיעבוד במקומו, וקשה דהכא הבעלים בעצמם עושים את המשיכה ול"ש לומר הכי וא"כ אמאי איכא חיוב אונסין הרי בעליו עמו וצ"ע, **ושמעתי** מהרב ברוך יעקובזן שיחי' שאמר דיש חילוק בין הך דהכא לתוס' לעיל דהכא אמר לו השואל למשאיל שיכיש במקל ותבוא, ונמצא שהבעה"ב עושה לשואל מלאכה רק קודם השאלה דהקנין שאלה הוא כשיוצאת מרשותו של שואל היינו כשהבהמה מגיעה לסמטה ובאותה שעה אין הבעה"ב שאול לשואל דהוא עשה רק את המעשה וכל הפטור של בעליו עמו הוא רק בשעה שהוא עושה מלאכה עמו ממש בשעת שאלה אבל כאן הוא רגע קודם לכן, אבל בתוס' לעיל ששלח את עבדו ואין העבד עושה רק את המעשה של המשיכה אלא הוא מביא את הבהמה לשואל ונמצא שהוא עושה מלאכה לשואל בשעת השאלה גופא ולכן הקשו תוס' שיש בזה פטור של בעליו עמו.

**ט. תוס' בא"ד,** ועוד י"ל דהכא מיירי אפילו יצאה לרשות הרבים דלענין להתחייב באונסין קניא משיכה ברשה"ר, והנה כעי"ז כתבו תוס' בכתובות לא: לגבי גנב שמתחייב אף אם משך לרשוה"ר, והתם ביאר בקו"ש ב"ב אות שח דבמשיכה ברשה"ר איכא מעשה הוצאה מרשות בעלים ולכן אע"פ שלא נכנס לרשותו לגבי גנב סגי, **ועי'** בקו"ש ב"ק אות פ' שנראה מדבריו דסברא זו מהני נמי לגבי שואל דכדי להתחייב באונסין סגי בהוצאה מרשות בעלים, וטעמא דמילתא יתכן ע"פ סברת הרא"ש כאן [סי' ט"ו] דשומרים מתחייב באחריות כשמסתלק הבעלים מהחפץ, ולכן חיוב של שומרים תליו בהוצאה מרשות בעלים כמו בגנב.

**י. גמ' אמר רב הונא שואל השואל קרדום מחברו בקע בו קנאו לא בקע בו לא קנאו,** קס"ד דר"ה מיירי אף לענין חיוב אונסין, וטעמא דמילתא כתב הריטב"א משום דסבר רב הונא דהתורה לא חייבה שואל באונסי החפץ רק משעה שיתחיל להנות ולכן רק משעת ביקוע חייב, ומקשה הגמ' ממתני' דמבואר דחייב באונסי הפרה משעת שאלה, **וביאר** הריטב"א דמשמע במשנה שחייב כבר משעת משיכה ואיך אמר רב הונא דרק משעה שבקע בו, **וצ"ב** דהריטב"א ביאר לפי רב דטעמא דמתני' באמר לו המשאיל דחייב באונסין שהוא מדין ערב וא"כ אמאי כתב הריטב"א דחייב מדין משיכה, וצ"ל דכל מה שכתב הריטב"א הוא רק בשלח ביד עבד כנעני של משאיל דל"ש לחייב מצד שמשך עבור השואל דידו כיד הבעלים, אבל באמר לו השואל שלח ע"י עבדי או בני חייב באונסין מחמת דחשיב שליח ומושך עבור המשלח, והנה לדעת הר"ן דטעמא דמתני' הוא משום ערב צריך לפרש דכונת הגמ' להקשות ממתני' דמבואר דמשעת שאלה חייב מצד ערב.

**יא. גמ' אלא לחזרה בקע בו לא מצי משאיל הדר ביה לא בקע מצי משאיל הדר ביה,** בתוס' [סוף ד"ה כיון שיצאה] כתבו דלר"ה מתחייב באונסין משעת משיכה אלא שקנין משיכה לא אלים כ"כ לענין זה שהבעלים לא יוכלו לחזור בהם, וכונתם לכאורה כמש"כ תוס' [בד"ה כך] דשואל מתחייב משעת משיכה מהתורה, **ונראה** דאע"פ שהבעלים עדיין יכולים לחזור בהם כ"ז שלא בקע, מ"מ אהני המשיכה שיהיה לשואל שיעבוד וזכות של שאלה דהא מבואר בכמה דוכתי דטעמא דשואל חייב באונסין משום שכל הנאה שלו, ונראה דהביאור בזה דאם המשאיל אין יכול לחזור בו הגדר הוא שיש לו קנין שאלה דהיינו שהדבר קנוי לו לענין שימושים, אבל אם המשאיל יכול לחזור בו אין לו קנין גמור בדבר אלא שהחפץ ברשותו ויש לו בו זכות השתמשות וחשיב כל הנאה שלו אלא דכיון שלא קנוי לו לגמרי יכול לחזור בו, ועי' באות ג' מש"כ לפי"ז.

**אולם** הריטב"א כתב דטעמא דר"ה דחייב באונסין לאו מחמת המשיכה, משום דכמו שאין משיכה קונה לענין חזרה ה"ה נמי לענין אונסין ומ"ש דאין המשיכה קנין לגבי שומרים, [ויבואר במהשך הסוגיא טעמא דמילתא], **אלא** טעמא דחייב באונסין משום דאדם משעבד עצמו בכסף ובההיא הנאה דהשאיל לו החפץ והוציא את החפץ מרשותו שיוכל להשתמש בו גמר ומשעבד נפשיה כאילו קיבל ממנו שכר לשמור ולהתחייב באונסיה, [ויש לפרש בכונתו שחייב מדין ערב וכמו שכתב הריטב"א לעיל בדעת רב], אולם עי' בנתה"מ סי' ש"מ סק"ח שכתב דלאו מדין ערב אלא מה שקיבל הנאה הוא כקבלת כסף ולכן משעבד תמורת מה שקיבל, ולכן כתב הנתה"מ דאם שאל ספסל לישב או ספר להשתמש ולא משך חייב באונסין מחמת הנאת השימוש כמו שמצינו לר"ה בכל שואל שחייב אפילו בלא משיכה,

**ועי"ש** עוד בריטב"א שביאר דאף דרבנן תיקנו משיכה בכל המטלטלין מ"מ בשאלה ליכא תקנה כיון שאין לו קנין הגוף ויש לו רק קנין פירות ורבנן לא תיקנו בכה"ג משיכה, [ועי"ש שהתספק לגבי שכירות אם חשיב כקנין פירות או דהוה ממכר ליומא וקונה אף במשיכה, ובחזו"א [ליקוטים י"ז ט] תמה דאף שאלה ממכר ליומא והיכן מצינו חילוק באיכות הקנין של שאלה לשכירות וכל החילוק הוא רק אם משלם עבור ההשתמשות וצ"ע], ובריטב"א בקידושין מז: משמע דסברא זו שאין לו קנין בגוף הדבר דלכן אינו קונה במשיכה הוא סברא אף אם משיכה היה קונה מדאורייתא, ועי' בחזו"א בליקוטים שם ופרי יצחק [ח"א סי' מ"ז] שהעירו דבמקום שאין קנין כסף משיכה קונה מהתורה כמו במתנה כדמבואר בריטב"א לעיל מז. ובתוס' ע"ז דף עא וא"כ מ"ט דר"ה הא בשואל ליכא כסף ולמבואר בריטב"א בקידושין א"ש ועי"ש בחזו"א שביאר באופ"א בדעת ר"ה.

**ועוד** כתב הריטב"א דהא דאמר רב הונא שאם בקע בו קנה לענין שלא יוכל לחזור בו אינו מהתורה דלא מצינו קנין כזה אלא מדרבנן מפני תיקון העולם שלא יהא אדם משאיל או משכיר לחברו חפץ ואחר שיתחיל במלאכתו שיחזור בו וינח מלאכתו מותחלת, **ומבואר** מדברי הריטב"א דלר"ה מהתורה אין קנין לשאלה דהחיוב אונסין הוא מחמת ששעבד וחייב עצמו, ומשיכה ותחילת מלאכה אינו קנין וא"כ צ"ת מהו גדרו של שאלה לדעת ר"ה, ולפי"ז הא דפטור בבעליו עמו משום שזה גדר השיעבוד, ועיין.

**יב. גמ' ופליגא דרב אמי דאמר ר"א המשאיל קרדום של הקדש מעל לפי טובת הנאה שבו ואי לא קנאו חברו אמאי מותר לבקע בו לכתחילה,** מבואר בגמ' דרק אם החפץ קנוי לו לגמרי לענין זה שלא יוכל לחזור בו מובן למה הוא מועל, [ועי' בתוס' לעיל כט. ד"ה והוי], **ויש** להקשות דהא אף לרב הונא יש חיוב אונסין והא טעמא דשואל חייב באונסין מבואר בגמ' משום שכל הנאה שלו ואמאי זה לבד אינו סברא לחיוב של מעילה, ולמבואר בריטב"א שכל החיוב אונסין הוא רק משום שנשתעבד אפשר דבאמ לא זכה השואל בזכות השתמשות כ"ז שלא בקע בו ונמצא שלא עשה מעשה הוצאה מהקדש, **ונראה** דכל האיסור מעילה הכא אינו מחמת שנהנה מההקדש אלא הוא מעילה של הוצאה מרשות הקדש, דהיינו שהמעילה היא השינוי רשות של הממון שנתנו לרשות חולין, ולכן ס"ל לגמ' דאם הבעלים יכולים לחזור בהם לא חשיב שעשה מעשה הוצאה מרשות הקדש, כיון שנתן לחברו שאלה כזאת שבהדיוט יוכל לחזור בו ואין כאן שינוי רשות, ולכן מה שחייב השואל באונסין אי"ז סברא להחשיב שיש כאן שינוי רשות ואין כאן הוצאה מרשות הקדש.

**יג. גמ' ופליגא דר' אלעזר דאר"א,** בתוס' ביארו דע"כ לענין חזרה מיירי דלענין קנין שאלה מדאורייתא הוא קונה במשיכה, **וכתב** בתוס' הרא"ש דג' שיטות איכא, לר"ה לא תיקנו משיכה בשומרים כלל לגבי חזרה, ולר' אסי מהתורה קונה במשיכה אף לענין שלא יכול לחזור בו, ולר' אלעזר הוא תקנה דרבנן שלא יכול לחזור בו וכ"כ תוס' ב"ק עט ע"א, **מיהו** בריטב"א כתב דאף לר' אסי הוא מהני המשיכה רק מדרבנן ומ"מ יש בו חיובי מעילה דקנין דרבנן מהני לדאורייתא.

**וכתבו** הראשונים דה"ה הדין בשוכר שהמשכיר אין יכול לחזור בו לאחר שמשך, **וכתב** הר"ן דבשכירות אף השוכר לא יוכל לחזור בו לאחר משיכה, אבל בשואל מסתברא שיוכל לחזור בו דעיקר השאלה היא לצרכו ולכן כשאינו רוצה יכול לחזור בו, אבל הרא"ה כתב שאף בשואל אע"פ שאם ירצה להחזיר לרשות הבעלים יכול להחזיר דאין לומר שיהא מחויב לשמור ע"כ מיהו חזר בו ונאנס בשעה שמחזיר חייב ולא הוה כמו שהחזיר לאחר ימי שאילתה. **והנה** בשאר שומרים נחלקו הראשונים אם יכולים לחזור בהם בתוך הזמן לאחר שמשכו, **עי'** במחנ"א [שומרים סי' י"ח] שדעת הרשב"א בקידושין דכמו שפועל יכול לחזור בו בחצי היום ה"נ שומרים, ובמחנ"א רצה לחלק דש"ש מוטל עליו חיוב להיות יושב ומשמר ולכן חשיב פועל, אבל שו"ח סגי במה שינחנו במקום המשומר ולכן אין לו דין של פועל, **וע"ע** בריטב"א לעיל פא ע"א שכתב דשומרים אין יכולים לחזור בתוך הזמן ואכמ"ל.

**יד. גמ' כדרך שתיקנו משיכה בלקוחות כך תיקנו משיכה בשומרים,** הנה באופן החיוב של שומרים מצינו ג' שיטות בדבר, **דעת** תוס' בסוגיין דשו"ח ושומר שכר אין צריכים משיכה כדי להתחייב, והוכיחו תוס' כן מהא דמבואר לעיל פ: דאם אמר הנח לפני מתחייב בשמירה, ורק בשואל כתבו תוס' שצריך קנין משיכה כדי להתחייב באונסין, **ברא"ש** כאן מבואר דבכל השומרים אף בשואל א"צ משיכה כדי לקנות וז"ל "אבל לענין חיוב אונסין מיד שסלק בעל הבהמה שמירתו מעליה מדעת השומר קמה לה ברשותה לשמרה", וכן נראה ברשב"א לעיל צד ע"א, **ברמב"ם** [פ"ב משכירות ה"ח] כתב דכל השומרים אינם מתחייבם אלא ע"י משיכה, וכן הוא דעת הר"ן בסוגיין ויבואר להלן, וכן הוא דעת הראב"ד בשטמ"ק לעיל פ ע"ב, ובתוי"ט במשניות לעיל סוף פרק הפועלים דייק כן ברש"י לעיל צד. [ד"ה אפילו תימא], וכ"כ רש"י ב"ק עט. דהחידוש של ר"א דבכל השומרים מתחייבים רק במשיכה, ועי' חזו"א ליקו' י"ז אות ז' שכתב לדחות הדיוק מרש"י.

**והנה** בדעת תוס' דבשו"ח וש"ש מתחייבם בלא קנין משיכה יש לפרש ב' דרכים, **בר"ן** כתב דלא מצינו משיכה בשומרים משום דרק בשואל ושוכר שהם משתמשין בגופו של כלי והויא כמכירה ליומא לכן תיקנו שיקנו במשיכה, אבל שומר חינם וש"ש אין להם זכיה בגוף החפץ ליכא למימר דתקנה להם משיכה של שומר שימשוך הכלי, והוסיף הר"ן דאין לומר משום שעי"ז מתחייב בעה"ב לשלם שכר שמירה דאיך יתחייב בעה"ב בשכרו של שומר משום משיכתו של שומר, וכונתם דמשיכה היא רק היכא שמכניס דבר לרשותו אבל שומרים אדרבה מתחיבים ואינם מכניסים לרשותם כלום ולכן ל"ש בהם קנין, **ועי'** ברע"א לעיל מח. שכתב סברא זו וז"ל ואיני מבין מה טיבה של משיכה בשומר חינם הא אינו זוכה בכלום ובמה יתחייב במשיכה, וע"ע ברשב"א בסוף פרק השוכר את הפועלים שמבואר בדבריו נמי שהמשיכה אינה סיבה לחיוב כלל דלא מצינו קנין משיכה להתחייב בשמירה, **אמנם** בלשון תוס' משמע דלאו משום דל"ש משיכה בשומרים אלא דאין צריך להגיע לדין של משיכה אלא בלא משיכה נמי קונה, וצ"ל בדעת תוס' כמש"כ בקצה"ח סי' ש"ז דכמו שמצינו בפועל שתחילת מלאכה היא קנין ה"ה שומרים כיון שצריכים לשמור מיד שמתחייבים לשמור הוה כתחילת מלאכה, ומבואר בתוס' דכ"ז סברא רק בשומר אבל שואל ל"ש לומר כן, וטעמא דמילתא י"ל משום דשואל אין לו חיובי שמירה אלא חייב באחריות וכמש"כ בקו"ש בפסחים אות יז [וע"ע נתה"מ סי' ש"מ סק י"ד שמבואר כן בדבריו] ולכן רק ע"י מעשה משיכה מתחייב באונסין, ועוד י"ל דהחיוב של שואל לשמור הוא רק מחמת שיש לו זכות וקנין השתמשות בדבר אבל קודם לכן לא ולכן צריך את המעשה קנין של משיכה דיש לו קנין שאלה וע"כ מתחייב, **אמנם** יש לדון בדעת תוס' בסברא זו, דבקצה"ח [סי' של"ג ב'] דייק מתוס' לעיל עו: דתחילת מלאכה בפועלים אינו קנין שלא יוכלו לחזור בהם הפועלים וטעמא התם מדינא דגרמי ודלא כשאר הראשונים, וא"כ ה"ה נמי בשומרים א"א לומר הכי שתחילת השמירה היא קנין, וע"ע במחנ"א שכירות פועלים סי' ה' שדייק כן בתוס' לעיל י ע"א, [ועי' לעיל עו מש"כ בדעת התוס' שם].

**טו. בדעת** הרא"ש שסבר שאין חילוק ואף בשואל נמי קונה בלא משיכה, במחנ"א [שומרים סי' ז'] כתב דהיה אפ"ל דטעמא דמתחייב הוא מדין ערב וכמו שכתבו הראשונים לעיל בדעת רב, אולם כתב במחנ"א דא"א לומר כן בדעת הרא"ש דבקידושין כתב הרא"ש דכל החיוב של ערב הוא רק באופן שמטי הנאה לאדם אחר דאמרינן דקבלת האחר חשיב כקבלתו, אבל היכא שלא קיבל הנאה לשום אדם ל"ש חיוב של ערב וא"כ הכא לא מטי הנאה לשום אדם ול"ש לחייבו מדין ערב, **ועי'** במשנה למלך [פ"ב משאלה ה"ח] שכתב וז"ל ואולי דין שומרים שאני להתחייב כל שעל פיו עשה מעשה, משמע מדבריו דזהו גופא החידוש של פרשת שומרים דכי יתן איש לרעהו כסף או כלים לשמור שא"צ מהעשה מסירה בקנין אלא שאם הבעלים נסתלקו מהשמירה והשומר קיבל על עצמו להיות שומר החפץ נכנס לרשותו וחלו עליו כל דיני וחיובי שומרים, [וכן יש לפרש בדעת תוס' אלא דבשואל ס"ל לתוס' דתלוי בקניני וזכותי השאלה וכמש"כ], **והנה** בביאור הגר"א בשו"ע [ש"מ ס"ק ט"ז] דהרא"ש והתוס' אזלי לשיטתם, דהרא"ש כתב דאף שמואל יכול לסבור כרב דהכישה במקל והיא תבוא חייב ע"כ דאין צריך משיכה, אבל תוס' שפסקו כשמואל ודלא כרב והכישה במקל לא מהני ע"כ דצריך קנין משיכה, **וצ"ב** כונתו הרי התוס' כתבו דלרב הכישה במקל קונה מדין משיכה, וא"כ אף אם היה ההלכה כרב לא היה מועיל להיות שואל בלא קנין, ושמא כונת הגר"א לפי תי' הב' של תוס' דמהני משיכה לרשות הרבים וסבר הגר"א דזה ולא מטעם קנין הוא, ועי' נתה"מ סק י"ב ובחזו"א שם אות ג'.

**ובאופ"א** ביארו דעת הרא"ש דבאמת הא דא"צ משיכה משום שמתחייב מדין ערב, ומה שהקשה במחנ"א דהא לא מטי הנאה וליכא חיוב של ערב, י"ל ע"פ מש"כ בתוס' הרא"ש לעיל נח. לבאר הא דקאמר הגמ' בדף צד. דמתנה שומר חינם להיות כשואל אף בלא קנין משום דגמר ומשעבד נפשיה, וביאר בתוס' הרא"ש דטעמא דא"צ קנין וז"ל משום שדרך אדם לשמור על ממונו בעצמו ואין רגיל לסמוך על אחר נמצא כיון שמאמינו מכבדו, וכ"כ בהג"ה לעיל צד., ומבואר מדבריו שיש כאן קבלת הנאה והוה ממש כמו כל ערב שמשתעבד מחמת שמאמינו ולפי"ז א"ש דטעמא דהרא"ש משום שיש שעבוד של ערב, [ועי' בתוס' לעיל נח. שחולק בהדיא על סברא זו, ועי' בחזו"א [ליקוטים י"ז ס"ק י"ב] שכבר עמד בעיקא סברא זו והקשה אמאי לא כתבו הראשונים לבאר כן כונת הגמ' בהכישה במקל ותבוא עי"ש במה שתלה בדברי תוס' לעיל נח], **ולפי"ז** יש לישב מה שהקשה בפלפולא חריפתא [אות ל'] על הרא"ש מהא דמבואר בריש פרקין צד: דפרה במשיכה ובעלים באמירה, ומבואר דחיובי שאלה הוא דוקא בקנין משיכה, ולמבואר י"ל דהא בר"ן כתב לעיל במתני' דבשולח פרה לשואל ע"י שליח שחייב באונסין מדין ערב ומ"מ ליכא פטור דבעליו עמו כיון דלאו שואל גמור הוא, והיינו דכדי שיהיה כל דיני שאלה אינו אלא ע"י קנין ולפי"ז א"ש דהתם בריש השואל הנדון הוא לגבי פטור של בעליו עמו ולכן צריך דוקא ע"י משיכה, אבל באמת עיקר חיוב אונסין יכול להתחייב אף באמירה בעלמא, **וע"ע** ברשב"א לעיל בסוף הפועלים דמבואר כשיטת הרא"ש דבאמירה מתחייב עי"ש במה שביאר.

**טז. בדעת** הראשונים דבכל השומרים אינם מתחייבים רק אם משך החפץ כבר הובא דהרע"א תמה איזה מה זוכה ע"י הקנין, **ובר"ן** כתב דטעמא דמילתא וז"ל ואני אומר אלא שומר שכר הרי הוא כפועל של בעה"ב ומשיכתו הכלי שהוא נעשה שומר עליה הרי הוא כהתחלת מלאכה, וכשם שפועל זוכה בשכרו משעה שמתחיל במלאכה ושוב אין בעה"ב יכול לחזור בו כך דינו של שומר שכר שזוכה בשכרו משעת משיכתו של כלי שהיא התחת מלאכה שלו, ומשמע בר"ן דטעמא שחשיב תחילת מלאכה משום שמקבל שכר על המלאכה אבל בשומר חינם ל"ש לומר כן, דשומר חינם מתחייב בפשיעה ולא מקבל כלום ועי' בר"ן לעיל פ: שכתב דאף שומר ינם מתחייב רק בקנין וצ"ע, **והנה** בקצה"ח סי' ש"ז כתב סברא אחרת בזה דאע"ג דשומר חינם ושומר שכר לא קנו כלום מ"מ שיך בו קנין דהו"ל קנין להתחייב באחריות על החפץ, וכמו שמצינו בגנב וגזלן דקנו את החפץ להתחייב באונסין משעה שמשכו ה"ה בשומרים, ועי"ש שכתב דהר"ן שביאר באופ"א י"ל משום דסבר דשומר מתחייב משעת פשיעה ולא משעת שאלה ולכן לא חלו חיוב אונסין מיד,

**אמנם** צ"ב מה הדמיון לגזלן הרי בגזלן יש לו זכוית בחפץ לכמה דברים כמש"כ באחרונים דשינוי קונה הוא מחמת הקניני גניבה וכן הדין שגנב אינו משלם דמי השתמשות בחפץ כדמבואר בב"ק צז. והוא משום שיש לו בו קנין, ועי' לעיל לה: בסוגיא דהשואל משלם לשוכר דנתבאר בשם הרע"א דיש לשומר קנינם בחפץ לענין זה שיוכל לזכות בתשלומי השאלה ועי' עוד בבכ"ש גיטין סי' כ"ה מש"כ בשם הגרי"ז דיש לשומר קנין על הפקדון, וע"ע באבן האזל פ"ג מזכיה ה"ב מש"כ דיש לשומר קנין בפקדון וצ"ע.

**יז. רש"י ד"ה וחברו מותר לבקע בו לכתחילה,** שמכיון ששגג בו ונתחייב דמי טובת הנאה להקדש יצאת הנייתה לחולין, **מדוייק** ברש"י דהא דחייב לשלם לאו משום שהוציא את ההקדש לחולין וצריך לשלם ההנאה להקדש, אלא התשלומין הם סיבה שלכן החפץ יוצא לחולין, וכן מבואר ברש"י לעיל נז: [ד"ה והוו להו], **והגר"ש** זצ"ל בזכרון שמואל ועוד מקומות כתב דמבואר ברש"י דכל היכא שהוא מחויב לשלם על חפץ מסוים הוא סיבה לקנותו ומכיון שיש לו חיוב לשלם על החפץ לכן הוא נעשה שלו ויוצא לחולין, **אולם** לפי"ז צ"ל דכל מה שיוצא לחולין הוא רק לפי השיעור שצריך לשלם ולא כל הקרדום ובתוס' כתבו ב' דרכים בזה, ובאמת ברש"י מדויק דרק הקנין שאלה יצא לחולין ולא כל החפץ דרש"י סיים כאן ויצא "הנייתה לחולין" משמע דרק הטובת הנאה דהיינו ההשתמשות.

**יח. תוס' ד"ה וחברו מותר,** תימה דתניא בתוספתא בקע בקרדום וכו' כולם מעלו, כונת תוס' להקשות דהכא משמע דע"י שנתן לחברו בשאלה הכל יוצא לחולין והתם מבואר דכולם מעלו, **וצ"ב** כונתם הרי בסיפא של התוספתא תני נתנו לחברו הוא מעל וחברו לא מעל, וא"כ אמאי לא הקשו תוס' מהרישא לסיפא, ובמהרש"א ביאר דלולא מה דמבואר בסוגין היה אפשר לפרש שיש חילוק בין אם נתכון להוציא לגמרי מהקדש דהיינו שנתנו לחברו בתורת שאלה ובכה"ג לא יוצא כולו לחולין אבל אם נתנו לחברו בשביל שיהא שלו לגמרי כאן מוציא את כל החפץ לחולין, ולכן הקשו תוס' דבסוגין מבואר דאף בשאלה הכל יוצא לחולין.

**וכתב** המרש"א דמה שכתבו תוס' ואין נראה לר"י נמי דהתם איירי כשלא נתכונו וכו', אין כונתם לישב סוגיין דהא הכא ג"כ לא נתכון לגוזלו ורק נתכון להשאילו, אלא כונת תוס' דלא מסתבר חילוק שנתבאר לחלק בין הרישא והסיפא, כיון דשואל שלא מדעת גזלן א"כ יש כאן מעשה הוצאה של הקדש בכל החפץ וא"כ תקשה נמי הרישא והסיפא של התוספתא.

**יט. תוס' בא"ד,** וע"כ נראה יותר שאינו יוצא אלא לפי טובת הנאה, כתב **המהרש"א** דלפי"ז א"ש התוספתא דלכן כולם מעלו דאין הכל יוצא לחולין וכ"כ הריטב"א. **ומש"כ** תוס' ובנתנו לחברו דעלמא מעל לפי כולה, ואף שכתבו לעיל דמעל רק לפי טובת הנאה, היינו דעכשיו חידושו תוס' דכל מה שיוצא לחולין הוא רק לפי השיעור של המעילה וכיון דהתם בתוספתא מבואר דנתנו לחברו הוא מעל וחברו לא מעל ע"כ יש כאן הוצאה גמורה ולא רק לפי טובת הנאה דלא"כ לא היה יוצא הכל לחולין.

**כ. תוס' בא"ד,** וי"ל כיון שהשאילו ומעל בשאלה יצאה כל הנאת בקע לחולין, **ביאור** דבריהם כמש"כ בקובץ הערות [סי' נג] דשיטת תוס' דשכירות אינו קנין פירות אלא זכות ושעבוד על אכילת פירות, והקנין פירות הוא של המשכיר ולכן כשהקדישו חל ההקדש על הכל וגם על הקנין פירות ולכן כשבא השוכר לגבות שעבודו חשיב שנהנה מההקדש, אבל הכא שהוא נתן לו בתורת שאלה נמצא שהמעילה היא על עצם הזכות שימוש של החפץ ולכן זכות הזכות השתמשות עצמה יצאה לחולין ולכן יכול להנות מזה.

**כא. תוס' בא"ד,** וי"ל בנתן מועל כדין כולה כי כולה הפסיד להקדש אבל כאן לא הפסיד להקדש אלא מה שנפחת הקרדום להקדש ע"י ביקוע וטובת הנאה דשאלה הוי טפי, **הנה** בתוס' מעיקרא סברו שכל הקרדום יוצא לחולין והיינו דהיצאה אינה תלויה בשיעור שהוא נהנה וחזרו ואמרו דהוצאה היא לפי שיעור ההנאה ולכן אין כל הקרדום יוצא, אבל מה כונתם דרק מה שההקדש הפסיד יוצא לחולין, ועוד מדוע שישלם יותר ממה שהוציא.

**כב. תוס' ד"ה כך תיקנו משיכה,** וליכא למימר דקאי אשוכר שתקנו משיכה ולא קנו מעות דהא שכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, **ביאור** **דבריהם** דכיון שבפועל שכירות משתלמת רק לבסוף א"כ אין לפרש שתיקנו משיכה היינו בשוכר דאין צריך תקנה של משיכה דהא הוי כמתנה דאין בה קנין כסף ומשיכה קונה התם מעיקר הדין, ואין כונת תוס' לתלות דבר זה אי ישנה לשכירות מתחלה או לא, דכו"ע מודו דהתשלום הוא לבסוף, כ"כ באור שמח פ"ג ממכירה ה"ג.

**והנה** בעיקר דברי תוס' יש להעיר דהא שוכר דיני כשומר שכר וא"כ מה הנדון של תוס' האם צריך משיכה, הא כמו ככל שומר שהנח לפני חייב ה"ה שוכר, וצ"ל דהא דנעשה שומר שכר הוא רק היכא שיש לו קנין השתמשות ולכן זה שיך דוקא ע"י מעשה קנין וכמש"כ.

**דף צט:**

**א. גמ' שכירות מאי עבידתיה,** פרש"י להקנות עד שימשוך ומאי חזקה בלא משיכה משכחת לה, **הרמב"ן** פירש דכונת רש"י דהגמ' מקשה דמשמע דשכירות נקנה בכסף ובחזקה בכל משיכה וזה אינו, ותמה הרמב"ן הרי טעמא דכסף אינו קונה מטלטלין משום שיוכל לומר לו נשרפו חיטך בעליה אבל הכא בכירות לא יוכל לומר כן דהרי החפץ שיך לו וודאי שהוא יציל אותו, ועי' ברש"י ב"ק עט: שמבואר דלא מהני קנין כסף לשכירות רק לענין מי שפרע, וכ"כ בנמוק"י כאן בשם הרשב"א, והרמב"ן והריטב"א ביארו דקושית הגמ' היא על שטר דמטלטלין לאו בני שטרא נינהו, וכן הוא לשון הגמ' ב"ק עט:, **עי'** בשו"ע סי' קצח ו' דפסק דמהני קנין כסף בשכירות ועי"ש בביאור הגר"א וברע"א.

**ב. גמ' אמר רב הונא בריה דר"י שמין בית סאה באותה שדה תנן,** בתוס' הקשו דע"כ לא דמי לקרקע דבקרקע שמין בשישים והכא בחביצא דחמרא אין שמין בשישים, ותי' תוס' דהגמ' מדמה דכמו שמצינו קולא באופן התשלום בקרקע ה"ה הכא נמי אין לנו להחמיר ולדון אותם חדא חדא, **אמנם** בשטמ"ק כתב בשם תוס' שאנ"ץ דבקרקעי ג"כ שמין כמו בחביצא שאם אין לו אלא ארוגה אחת הפסיד כולה ושמין אותה בפני עצמה, מבואר דנחלקו תוס' ותוס' שאנץ האם הדין ששמין אגב שדה אחר הוא רק אם בקרקע שאכל יש שישים או"ד אפילו באופן שאין בקרקע שישים נמי שמין אגב שדה אחר.

**והביאור** בזה כתב בחזון יחזקאל [תוספתא בב"ק פ"ו ה"י] שנחלקו האם הדין דוביער בשדה אחר ששמין אגב שדה אחר הוא הלכה בשומא של התשלומין דהיינו דשמין אותה אגב שדה אחר, או"ד דזהו דין במעשה הנזק דהיכא שהנזק הוא בשדה גדולה לא דנים את הנזק רק כלפי הארוגה שאכל אלא ביחס לכל הנזק מתיחס לכל השדה, ודעת תוס' דזהו הלכה של שומא של תשלומי הנזק ולכן אין חילוק האם יש כאן שישים או לא אבל תוס' שאנץ למד שזהו הלכה דהנזק נעשה בכל השדה ולכן כ"ז רק היכא שיש בשדה שישים, [וע"ע מש"כ להוכיח מתוס' ב"ק מז. ועי"ש מש"כ בזה], **ולפי"ז** ביאר הכא בחביצא דמשלם מ"ט ולא נ' משום דאפשר ליחס את הנזק לכל החביצא כמו בשדה שהנזק מתיחס להכל, אבל לפי תוס' שזהו הלכה בשומא של התשלום א"כ כונת הגמ' רק דכמו שמקלים שם ה"ה הכא וכמש"כ, ועי' בחידושי **מרן הגרי"ז** במכתבים שכתב להקשות דא"א לומר שהגדר הדין של שמין אגב שדה אחר דהתורה חידשה שהנזק מתחייס לכל השדה ולכן ה"נ הנזק מתיחס לכל החביצא, דבשלמא במזיק החיוב הוא על ההפסד ולכן יש לומר שכך משערים את ההפסד, אבל בגזלן החיוב הוא להחזיר את מה שלקח ואינו תלוי בשיעור של הנזק שנעשה עי"ש מש"כ לבאר באופ"א כל הסוגיא.

**ג. גמ' ז"א הדבר בחצר חברו שלא מדעתו צריך להעלות לו שכר,** צ"ב מה הדמיון של הגמ' הקדש להדיוט הא בהקדש יש איסור הנאה וא"כ אפשר דאף אם לא חסר חייב, **ובקובץ** **הערות** [סי' נ"ב י"ג] כתב לבאר ע"פ מש"כ הגר"ח בהלכות מעילה דגדר החיוב של מעילה הוא מדין גזילה, **והיינו** דגדרי החיוב של מעילה אינו תלוי בהלכות איסורי הנאה אלא הוא דין של גזילת ההקדש וגדרי החיוב הוא מה דברים שמדיני ממון חייב ולכן יש בו כל חיובי ממון של הדיוט, וא"כ אם חייב בנהנה מן ההקדש ע"כ שדבר זה חשיב מעשה שמחייב אף בהדיוט וזהו כונת הגמ' דאם בהקדש נהנה חייב ה"ה בהדיוט, והא דאמר הגמ' הדבר ביה מההיא עי"ש בקו"ה שנסתפק האם הגמ' חוזרת בה וחיוב מעילה הוא חיוב חדש או משום חומרא דהקדש אסור.

**ד. גמ' מההיא הדר ביה דאמר רבא הקדש שלא מדעת כהדיוט מדעת,** פרש"י שהקדש מונח למעול לכל הבא ואין מוחה בידו ורחמנא אמר מאן דמיתהני למעול ורמנא ידע, **ובתוס' הרא"ש** הקשה דכ"ש אי ידע ולא מיחה בו דאמרינן אוחולי קא מחיל ליה וניחא ליה, אלא פי' כהדיוט מדעת כלומר שידע ומיחה בו דרחמנא הזהיר לכל שנהנה מהקדש מעל ועי' תוס' ב"ק כא., **והנה** דעת הרמ"א שס"ג דהיכא שלא חיסר בבית כלום א"א לבעה"ב למנעו לכתחילה מלדור בבית דכופין על מידת סדום, וא"כ קשה דכה"ג בהדיוט פטור ה"ה בהקדש נמי, ובנחל"ד שם כתב סברא אחרת בשם השטמ"ק דכהדיוט מדעת היינו כאילו שהדר נתרצה לשלם אם ידור בו.

**ה. והנה הריטב"א** הקשה דכל מה שהגמ' חוזרת בה דבהדיוט זה נהנה וזה לא חסר פטור משום דבהקדש חשיב כהדיוט מדעת, אבל מ"מ מבואר בדעת שמואל שאם הקדש שווה להדיוט ה"ה נמי בדין הם שוים וא"כ מה הראיה לגבי נדון שלעיל כמה צריך לשלם, ותי' הריטב"א דכיון שהגמ' חוזרת בה מטעמא דרבה א"כ אין דוחים הא דהחמיר בהקדש יותר מהדיוט, **ועי'** בחי' ר' אריה ליב מש"כ באופ"א לישב כ"ז.

**ו. גמ' אהדרו ליה ביומא דשוקא מהדרו ליה חביתא דחמרא בשאר יומא מהדרו ליה ה',** ברש"י מבואר שהחילוק הוא שאם מחזיר ביום השוק ויוכל למכורו אז בחמש לכן יכול לחזיר לו חבית, אבל אם מחזיר לו בשאר ימים חייב ליתן לו דמים חמש, וכתב רש"י [ד"ה מהדר ליה] דיכול לומר לו שאם היה החבית אצלו ביום השוק היה מכרו בחמש, מבואר ברש"י דמיירי ששבר את החבית בשאר יומי ולא ביום השוק, דאם מיירי ששברו ביום השוק לכאורה לא היה רש"י צריך לה"ט, דהו"ל דכיון שהיה שוה חמש בשעת הנזק חייב לשלם שיעור זה, וכ"כ הב"ח בסי' ד"ש בדעת רש"י, אלא דהקשה **בקצה"ח** [סי' ד"ש סק"א] א"כ אמאי צריך לשלם לו ה' הרי כל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה והכא שהיו שומרים ע"ז משלמים כשעת הפשיעה, ועי"ש שכתב בקצה"ח דחייב לשלם כהא דמבואר בפסחים דאוכל חמץ של הקדש בתוך המועד דמעל כיון דהוה דבר הגרום לממון כיון שלאחר הפסח הוא שוה וא"כ ה"ה הכא כיון שביום השוק הוא שווה יותר לכן חשיב שהפסיד לו כפי השיעור שיהיה שווה ביום השוק, והוסיף הקצה"ח דה"ה לרבנן דלית להו דבר הגרום לממון חייב לשלם מדינא דגרמי דכיון שביום השוק הוא שווה יותר חשיב שהפסיד לו, **ועי'** בנתה"מ שם שתמה ע"ד הקצה"ח דלא מצינו שדבר העומד להתיקר יתחייב לשלם לפי השיעור שיהיה שווה בשעת היוקר, ולכן כתב בנתה"מ לבאר כונת רש"י באופ"א.

**ודעת** הרא"ש כאן דמיירי שהחבית נשברה ביום השוק דאם נשברה בשאר הימים הדין הוא שחייב לשלם רק ד' דזה כל ההפסד ולכן כל הנדון כאן הוא כיון ששבר את החבית בשעה שהיה שווה חמש, ולכן אם מחזיר ביום השוק עצמו יכול להחזיר חבית דבאותו יום יש לו שויות של חמש, אבל אם מחזיר ביום אחר צריך לשלם חמש שזה היה שיעור ההפסד, וכתב הרא"ש דהא דאמר הגמ' דאם נשאר לו חבית היינו דבכה"ג אפילו ביום השוק אין יכול להחזיר לו חבית כיון שיש לו טענה שלא יכול עכשיו למכרו כיון שיש לו חביות אחרות ונמצא שהוא השיב לו רק ד', דעת הרמב"ם [פ"ג משכירות ה"ג] שאם מחזיר לו בשאר ימים משלם לו ד' כיון שזה השיעור שנמכר היום ועי' במ"מ ובמחנ"א נזקי ממון ס"א מה שביארו כל הענין.

**ז. רש"י ד"ה אבל הוי ליה יין לזבוני,** וכי מהדרי ליה נמי ה' מנכי להו חנוני מה' אגר טירחא כפועל בטל כמה היה רוצה ליטול מי שעליו למכור יין חבית פרוטה ופרוטה וישב בטל, **בקצה"ח** [סי' ד"ש סק"ב] הקשה דהא בגמ' לעיל מבואר דהיכי דמזדבן חדא חדא שוה יותר ואם מזדבן הכל יחד שווה פחות דאינו משלם לפי השיעור שמזדבן חדא חדא אלא לפי כמה ששוה למכרו כולו וא"כ מ"ט הכא משלם לו ה' כמה שווה למכרו ה', ותי' דכיון דהוא שומר צריך לשלם על זה שלא שמר לכן צריך לשלם כמה שהיה שווה למכרו כך, והיינו דנתחייב בחיובי השמירה לשמור גם על כל מה שהיה יכול להרויח, ועי' בקה"י כאן סי' מ"ט מש"כ בכ"ז.