2 ב. איסור שנשתנה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

בס"ד ט"ו אב ס"ט

**רוב הדברים זה ממה שראיתי במתנות כהונה על בכורות מחידו"ת מהגר"י אידלשטין שליט"א**

**בענין איסור שנשתנה**

א] ביאור מחלוקת רבינו יונה והרא"ש בדין המושק

ב] יחקור האם טעם ר"י כי פקע שם דם או שזה היתר מצד פנים חדשות וישוב הקושיא מאפרוח שיצא מביצת טריפה

ג] בהא דהראשונים לא דנו לאסור המושק מצד יוצא מן הטמא וביאור לשון הראשונים שזה פירשא בעלמא

ד] בביאור מחלוקת החת"ס והמקור חיים לענין קלי שנהיה לחם שמבואר בגמ' שאין לאוסרו באיסור חדש האם זה ענין לנ"ל

ה] בדברי החזו"א שפירוד חלקים במלאכת הכמיה חשיב פנים חדשות ומותר לר"י ולכאורא זה תלוי בביאורים הנ"ל

ו] בדברי הגמ' לענין אשתו של לוט האם יש לה טומאת מת

ז] הראיה מדם שבישלו ובאיסור של דם נעכר ונעשה חלב וכן בביאור החילוק שבינהם

ח] הראיה מדין טריפה שנתרפאית ומדין ביצה שיש בזה רק איסור יוצא

ט] בהא דמבואר בראשונים שעיכול מפקיע איסורים

י] בהא דצריך פסוק להתיר נבילה שאינה ראויה לגר ובדעת ר"מ שזה אסור

י"א]יוכיח מדין אפר איסורי הנאה אפילו שזה נשתנה וידון לחלק בין איסורי הנאה לאכילה

י"ב] המקומות שמצאנו שבאיסור הנאה שנשתנה פוקע האיסור א. אפשר לסוחטו בבשר וחלב ב.עיכול בחמץ ג.עבודה זרה של עכו"ם לאחר ביטול

י"ג] יבאר שאיסור אפר איסוה"נ מצד נגרם מאיסורי הנאה ובהיתר שלא כדרך בעפרן

י"ד]בביאור דברי המרדכי שהוכיח מנשרפין שמותר אכילה שלא כדרך וביאור נדונו לענין שרץ אפילו שזה לא ראוי

ט"ו]יבאר שיתכן שיש איסור נתהוה באיסורי אכילה ושרק מצד זה אסר הרא"ש המושק

ט"ז]בנידון הגמ' חולין ק"כ. במיחוי אוכלין שיפקע האיסור אכילה והנאה

סיכום הדברים

**ביאור מחלוקת רבינו יונה והרא"ש בדין המושק**

א]עיין ברכות פ"ו ברא"ש סימן ל"ה שכתב וז"ל י"א שהמוש"ק היא זיעת חיה ונכון יותר שחיה ידועה היא שיש לה חטוטרת בצוארה ומתקבץ שם מתחילה כעין דם ואחר כך חוזר ונעשה מושק והר"ז הלוי היה אוסרו לאוכלו מפני חשש דם [ובטור ותר"י מובא שהרמ"ה היה אוסרו] והר' יונה פירש דאפשר ליתן בו טעם להתיר ולומר דפירשא בעלמא הוא אע"פ דמתחילה היה דם לא חישינן להכי דבתר השתא אזלינן שהרי הדבש אם נפל בו חתיכה של איסור ואע"ג דהאיסור נימוח בתוך הדבש כיון שדרך הדבש להחזיר הדבר הנופל לתוכו דבש כמו דבש דיינין ליה ומותר הכא נמי אע"ג שמתחילה היה דם כיון דיצא מתורת דם בתר השתא אזלינן ואע"פ שנותן טעם לשבח בתבשיל ונראה דהא אפילו ראיתו צריכה ראיה עכ"ל ועיין תלמידי רבינו יונה שגם הובא היתר זה

והנה פשטות לשונם שנחלקו באיסור דם או נבילה שעכשיו זה כבר לא בשר ולא דם האם ממילא פקע האיסור או שכיון שזה היה אסור הוא נשאר באיסורו וזהו הלשון בתר השתא דהינו שמצד העכשיו אין סיבה לאוסרו אמנם עיין ביאור הגר"א וכן בהגהות החת"ס שהביאו מהר"ן בע"ז דף ל"ט: שביאר שנבילה שנפלה בדבש ונהיתה דבש שהיא מותרת כי היא בתחילה נהפכה לעפר ופקע איסורו ונקטו שזה גם כונת הרבינו יונה ולפ"ז אין ההיתר כלל כי זה השתנה אלא כי פקע מזה האיסור כשזה לא היה ראוי אמנם צ"ע שמי אומר שגם כאןזה בתחילה לא ראוי לאכילה וכמו שהקשה המ"א ולשון הרבינו יונה משמע כי בתר השתא אזלינן ועכשיו זה לא דם ולא מצד שזה בתחילה היה לא ראוי לאכילה

**יחקור האם טעם ר"י כי פקע שם דם או שזה היתר מצד פנים חדשות וישוב הקושיא מאפרוח שיצא מביצת טריפה**

ב] אמנם פשטות לשון הראשונים וכן נקטו הרבה אחרונים שנחלקו באיסור שנשתנה האם פוקע איסורו והנה בפשוטו מסתבר שכל הנידון במקום שאם היינו דנים שיחול איסור מצד המצב של עכשיו אין כאן סיבה לאיסור דזה לא דם וזה לא בשר ואפילו אם אין דין בשר אבל צריך חלק של בהמה וזה לא נחשב חלק של בהמה אבל עד כמה שגם במצב העכשוי זה סיבה לאיסור אין סיבה שהשינוי מדם למושק או מנבילה לדבש זה סיבה להתיר וכן מה שהביא החק יעקב בסימן תס"ז סקט"ז משו"ת הרא"ש כלל כ"ד שדן להתיר בקמח שנפל לתוך דבש ונהיה לדבש דעכשיו זה לא חמשה מיני דגן ואין בו סיבה לאיסור חמץ אלא כי זה כבר חל ע"ש

והנה עיין מג"א שם שהקשה מהגמ' בתמורה ל"א שאומרת שאפרוח שיוצא מביצת טריפה מותרת כיון שבתחילה זה נהיה עפרא בעלמא ונפקע מזה האיסור ממילא אחרי זה שזה נהיה ראוי לאכילה אין סיבה לאיסור ולכאורא לנ"ל לא קשה מידי דבדין יוצא מן הטמא הרי גם וולד טריפה אסור דהינו שגם צורה של אפרוח זה סיבה לאיסור וא"כ אין סיבה להיתר מצד שזה השתנה משא"כ אצלינו ומבואר מדברי המ"א שהבין בכונת הרבינו יונה שזה סברא מצד פנים חדשות באו לכאן שיפקע האיסור כיון שהיום זה חפצא אחר וממילא גם אם היום זה לא שם אחר שהוא לא סיבה שהאיסור של אתמול לא יחול עליו בכל אופן זה כאילו שעכשיו הוא נברא מחדש ועכשיו הרי אין סיבה חדשה לאוסרו ובעיקר קושית המג"א עיין חזו"א בכורות סימן ט"ז סקט"ו שביאר שצ"ל ששם ששניהם זה בשר זה לא מספיק שינוי שיקרא פנים חדשות באו לכאן ויפקע האיסור הקודם

**בהא דהראשונים לא דנו לאסור המושק מצד יוצא מן הטמא וביאור לשון הראשונים שזה פירשא בעלמא**

ג] וכן עיין חזו"א שהוקשה לו שהרי במושק צריך לאוסרו גם מצד יוצא מן הטמא ולגבי זה גם מצב זה שהוא לא דם הוא סיבה לאיסור וביאר כנ"ל שזה פנים חדשות ביחס למצב של חלות האיסור של יוצא מן הטמא אמנם זה רק אם נימא שיש כאן היתר של פנים חדשות לא מצד שהמצב העכשוי הוא לא סיבה לאוסרו אמנם אם נימא שכל ההיתר רק בדם כי אין לזה שם דם א"כ כאן שהאיסור לא מצד השם דם שלו אין סיבה להתירו ומבואר מהחזו"א שנקט בכונת הרבינו יונה שיש כאן היתר של פנים חדשות עוד צ"ב דלכאורא כל דברי החזו"א שיכים אם השינוי נהיה רק לאחר שהדם הנ"ל יוצא מהגוף אבל אם זה נהיה בגוף הבהמה א"כ לכאורא יש כאן סיבה לאיסור יוצא על מצב המושק עצמו ומשמע שנקט החזו"א שהשינוי קורא לאחר יציאתו מהגוף ולכאורא אינו מוכרח

והנה צ"ב מהו הלשון שזה פירשא ועיין מ"א סימן רט"ז שכתב שאין לבאר שיש כאן היתר חדש כי זה פירשא דא"כ מה ענין לבתר השתא ולדבש ועוד שלכאורא היתר פירשא כי זה לא ראוי למאכל אבל כאן זה ראוי למאכל לכן ביאר שכונתו שהיום זה לא דם אלא פירשא בעלמא ולפ"ז יתכן שזה עצמו סיבה שלא יהיה על זה איסור יוצא אם נימא שזה קורא בתוך הבהמה שכיון שזה פירשא בעלמא לא חל על זה איסור יוצא וכמו שמצאנו בגמ' חולין צ"ט שציר דגים טמאים מותרין כי זה זיעה בעלמא ובפשוטו מבואר שזה סברא שלא יהיה בזה גם איסור יוצא, וה"ה לענין המושק ואפילו שבתחילתו זה היה דם הרי לא מצאנו בדם איסור יוצא מן הטמא אמנם יש אחרונים שנקטו שיש בזה איסור יוצא ואפילו בטהורה ומצד יוצא מן החי או לכל הפחות יש על זה איסור טמא עצמו כמו שהביא החזו"א אמנם בזה יתכן שוודאי שכיון שכשזה יצא מהבהמה זה נהיה פירשא בעלמא זה סברא להתיר כמו כל יוצא מהבהמה שצריך ילפותא מיוחדת וצ"ע אמנם זה ברור שהראשונים לא הזכירו כלל נידון מצד איסור טמא או יוצא מן הטמא ולא משמע שזה תלוי בנידון הנ"ל וצ"ע

**בביאור מחלוקת החת"ס והמקור חיים לענין קלי שנהיה לחם שמבואר בגמ' שאין לאוסרו באיסור חדש האם זה ענין לנ"ל**

ד] והנה מבואר בגמ' כריתות ה. דצריך לכתוב לענין איסור חדש פסוק על לחם קלי וכרמל מצד שאם היה כתוב רק קלי הינו אומרים שלחם מותר מצד שחשיב שהקלי לא איתיה בעיניה ועיין מקור חיים ס' תס"ז סק"ד שכתב שמכאן מוכח כרבינו יונה שאיסור שהשתנה פקע איסורו ועיין חת"ס בהגהותיו בשו"ע או"ח ס' רט"ז וכן בתשובה סימן קי"ד וקי"ז בחיור"ד שתמה על המקור חיים וכי יעלה על הדעת ששינוי מחיטים לקמח חשיב שינוי שהוא סיבה להפקיע איסור א"כ כל בשר שצלו אותו יפקע האיסור וכן כל טבל שעשו ממנו לחם יפקע איסורו ולכן יישב הגמ' שהכונה שיש נפק"מ באיסור לחם שהמים והאוירים מצטרפים [והארכנו בזה במנחות בסוגיא דאוכלין שטפחו] עכת"ד

והנה לכאורא למה שביארנו דברי המקור חיים פשוטים שלענין איסור טבל שגם קמח הוא סיבה לאיסור בדיוק כמו גרעין חיטה א"כ כל הנידון להתיר מצד פנים חדשות ובזה לא חשיב פנים חדשות ויתכן שאין כזה היתר אמנם כאן הרי התורה אסרה קלי א"כ צורה זו שזה לא קלי אין לו סיבת איסור ולו יצויר היה גודל לחם זה לא היה נאסר באיסור חדש וכל הצד לאסור כי כבר חל עליו קודם איסור ואיסור זה נשאר אפילו אם היום אין לו סיבת איסור ובזה הוכיח המקור חיים שפוקע האיסור אפילו על ידי זה ויתכן שלא צריך כאן חפצא של פנים חדשות שאין זה סיבת ההיתר כלל ובפשוטו דברי המקור חיים בסוגיא שם מוכחים דהרי האוכל לחם לא לוקה שנים אחד מצד האיסור של קלי של אתמול ואחד מצד האיסור לחם ומשמע שזה פוקע אמנם יתכן שמחמת האיסור החדש פוקע האיסור הישן ולא שתמיד זה סיבה להפקיע וצ"ע

אמנם מדברי החת"ס מבואר שהבין שיסוד ההיתר של רבינו יונה מצד שפנים חדשות באו לכאן וזה משהו אחר וממילא על המשהו החדש לא חל איסור ולכן כתב שוודאי שהשינוי מקמח ללחם זה לא שינוי שבסיבתו להפקיע איסורים

**בדברי החזו"א שפירוד חלקים במלאכת הכמיה חשיב פנים חדשות ומותר לר"י ולכאורא זה תלוי בביאורים הנ"ל**

ה] והנה עיין חזו"א שם שכתב שאם יש דבר אסור שמוציאים ממנו במלאכת הכמיה חלקים מסוימים הוי פנים חדשות ולדעת הרא"ש אין כזה היתר של פנים חדשות וזה אסור אמנם לדעת התר"י זה אסור ולנ"ל כל זה לשיטתו שההיתר של רבינו יונה לא מצד שעכשיו אין לזה שם של נבילה אלא שיש כאן היתר פנים חדשות אמנם למה שביארנו שזה רק מצד שהצורה של עכשיו פקע סיבת האיסור וכמבואר במקור חיים א"כ כאן לכאורא מאן יימר לן שצורה זו היא לא סיבה לחלות האיסור ואולי ס"ל כדבר פשוט שבמקרה שזה רק אטמים מסוימים הם לבד אין להם שם של בשר או בהמה ולפ"ז יש לדון כל מקרה לגופו ובעיקר דבריו היה מקום לומר שהפרדת חלקים מסוימים אין זה פנים חדשות כלל אלא רק שינוי צורה וראיתי שכן נקט בפשיטות החזון יחזקאל בתשובתו סוף זבחים לענין ז'אלטין

**בדברי הגמ' לענין אשתו של לוט האם יש לה טומאת מת**

ו] והנה ראיתי להוכיח דהגמ' בנדה ע: דנה אשתו של מלח מהו שתטמא משום מת והגמ' אומרת מת מטמא ואין מלח מטמא וכן לענין בן השונמית, שמת מטמא ואין חי מטמא ולכאורא מבואר שכיון שנשתנה והיום אין את סיבת הטומאה פקע דינו אמנם נראה שלענין טומאה שזה לא חלות איסור אלא שהוא חפצא של טומאה וודאי שכל שהוא לא מת אין לו דין לטמאות משא"כ לענין איסור יש מקום לדון שהשם דם וחלב וכדו' זה רק לסיבת חלות האיסור אבל לא שזה צריך כל הזמן את השם שמחמתו חל האיסור

**הראיות שיש לדון בנידון איסור שנשתנה**

והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם איסור שהשתנה והיום הוא בצורה שאין בו את סיבת האיסור האם פוקע איסורו יש לדון מכמה דוכתי וכדלקמן[[1]](#footnote-2)

**הראיה מדם שבישלו ובאיסור של דם נעכר ונעשה חלב וכן בביאור החילוק שבינהם**

ז] א.עיין מג"א שהקשה דהגמ' בבכורות ו: אומרת שחלב הוא חידוש שהוא מותר דהרי הוא היה דם שנהפך ונעשה חלב וצריך לזה פסוק מיוחד להתירו והקשה הנ"ל הרי עכשיו זה נשתנה לחלב ובכל אופן הגמ' רוצה שישאר בזה האיסור אמנם עיין חזו"א מנחות סימן כ"ג סק"ח שהקשה עוד הרי דם שבישלו אינו עובר עליו כיון שהוא לא ראוי לזריקה א"כ למה שכאן זה יהיה מותר וכתב שכיון שכך טבעו של הבהמה שהדם משתנה בזמן מהחיים לצורה אחרת הוא באמת כשר לזריקה דהינו שכונת הגמ' שללא ילפותא מיוחדת הוא עדין היה נחשב דם ורק לענין דם נדה צריך שיהיה אדום עכת"ד וצ"ע כונתו הרי הגמ' דורשת שדם זה אדום שלכאורא צורה זו היא מעצם תכונתו ושמו וצ"ע

ובחזו"א בבכורות [הובא ביור"ד סימן י"ב] סקט"ו ציין למה שכתב בסקי"ג וז"ל ואפשר דהדם אינו נותן אלא כל היולי לחלב וכל הדם מהווה חלב ומימצצי מהדם חלב והוי כוולד שהאם מגדלתו ובגמ' לא בעי למיסר החלב משום דם השתא אלא שנתהוה דם עכ"ל ומבואר שם מתוכן דבריו שבאמת עכשיו זה השתנה לדבר אחר ולא שייך כאן את האיסור מצד דם אלא שיש הלכה שדבר שנתהוה מאיסור הוא אסור וכמו וולד טריפה וחלב נחשב שהוא נתהוה מהדם ובזה כתב דרק שם זה סוג התהוות שזה לא שהחומר מחליף צורה אלא שהחומר הראשון יוצר החומר השני ורק כה"ג זה דומה לוולד וצ"ב ובזה יישב גם הקושיא מדין דם שבישלו שאינו עובר עליו דדם שבישלו זה אותו דם ולא שייך לדון מצד נתהוה מהאיסור משא"כ בחלב שנהפך לדם

והנה בפשוטו קשה לאידך גיסא כמו שהאריך בזה הקה"י בבכורות דבגמ' במנחות מבואר שדם שבישלו אינו עובר עליו כיון שהוא לא ראוי לזריקה וקשה אם נימא שכיון שחל על זה איסור אפילו שהסיבה פקעה לא פוקע האיסור א"כ כאן שזה כבר נאסר צריך שישאר אסור ובהכרח כדעת הרבינו יונה שכל איסור שנשתנה פוקע האיסור ובהכרח צ"ל שכאן קים להו לחז"ל שהאיסור תלוי בסיבת קיום הראוי לזריקה ויתכן עוד שכיון שמצאנו איסור מיוחד בדם הנפש והרי המציאות שכל הזמן הדם משתנה מדם הנפש לדם האיברים ובפשוטו האיסור דם חל כבר מחיים וא"כ בהכרח שכאן האיסור מיתלא תלי שיש בו את סיבת האיסור שהוא ראוי לזריקה שזה דם הנפש אלא שלפ"ז יותר תמוה מה הצד שדם נעכר ונעשה חלב שיהיה אסור ואין לומר שזה מצד מתהוה וכנ"ל כחילוק החזו"א דהמ"א הרי הוכיח מזה דלא כרבינו יונה ומבואר שלא ס"ל חילוק זה ויתכן דהרי גם דם האיברים שלא ראוי לזריקה יש עליו לאו אלא שאין על זה כרת ובזה הוא ככל הלאוים שגם אם השתנה נשאר האיסור וקושית הגמ' שיהיה לאו של דם האיברים ועיין חת"ס יור"ד סימן ע' שהסכמת האחרונים שגם דם שבישלו יש בו לאו של דם ורק אין בו איסור של דם הנפש כדי שיהיה כרת ועיין שאגת אריה החדשות ט"ז ואחיעזר ח"ג סי' ל"א

ובעיקר קושית המ"א יתכן שהשינוי לחלב הוא לא שינוי מספיק גדול כמו השינוי מדם למושק שזה עפר בעלמא ובחק יעקב סימן תט"ז [והסכים עמו החת"ס בהגהותיו לשו"ע סימן רט"ז] כתב לחלק שדוקא נבילה שנהפכה לחלב שזה דבר מותר עוזר שינוי משא"כ דם שנהפך לחלב בהו"א של הגמ' שחלב אסור זה לא שייך אמנם עדין צ"ע ממושק שהרי לא מצאנו שדבר זה מותר ועוד הקשה החזו"א שכיון שסיבת ההיתר כי היום אין את סיבת האיסור או כי פנים חדשות באו לכאן א"כ מה איכפת לן למה זה נהפך הרי למעשה היום אין לו סיבת איסור ואם יש לו עדין סיבת האיסור מה יעזור שזה נהפך לדבר מותר דהרי שם אין לו סיבת איסור ופה יש לו סיבת איסור וצ"ע

**הראיה מדין טריפה שנתרפאית ומדין ביצה שיש בזה רק איסור יוצא**

ח] ב.עיין רא"ש חולין פ"ד סימן ז' שהביא מהרמב"ן דטריפה שנתרפאית חוזרת להיתרה וצ"ע אפילו שהיום אין את סיבת האיסור אבל זה כבר היה אסור אתמול ולמה שיפקע מזה האיסור ומוכח לכאורא כדעת רבינו יונה שכל שפוקע סיבת האיסור פוקע האיסור

ג.עיין רמב"ם הלכות מאכלות אסורות פ"ג ה"ו וז"ל אע"פ שחלב בהמה טמאה וביצי עוף טמא אסורין מן התורה אין לוקין עליהן שנאמר ומבשרם אל תאכלו על הבשר הוא לוקה ואינו לוקה על הביצה ועל החלב וכו' יראה לי שהאוכל ביצי דגים טמאים וכו' וכן ביצי עוף הטמא התלויות באשכול שעדין לא פירשו ונגמרו האוכל אותן לוקה כאוכל בני מעיים עכ"ל דהינו ששיטת הרמב"ם שעל יוצא מן החי אין מלקות אלא רק איסור שנלמד מבת יענה ובכל אופן כתב שביצה שמחוברת באשכול יש בה איסור נבילה דהיא לא נחשבת ביצה אלא מגוף העוף וצ"ע א"כ כל ביצה שהיתה בתחילה אסורה מצד שהיא חלק מהעוף למה פקע איסורה והיה צריך להיות שתישאר באיסור לאו [וכן עיין ב"י שנקט שדם שבתוך הנבילה אסור מצד נבילה והקשו האחרונים מה זה גרע מחלב טריפה וביאר בזכרון שמואל סימן ס"ז שכל זמן שזה בגופה הוא כחלק ממנה ורק כשפורש זה נחשב כחלב שאינו אסור אלא מדין יוצא וצ"ב הרי זה כבר נאסר וכנ"ל] ובפשוטו מבואר שכל שסיבת האיסור שזה היותו כחלק מהבהמה א"כ עכשיו שהוא לא חלק מהבמה ונחשב כדבר נפרד ממילא פקע איסורו ולכאורא זה כדעת רבינו יונה

והנה בפשוטו היה מקום לומר שבאמת מסברא וודאי שזה היה צריך להיות אסור מעיקר הדין אלא דאיכא ילפותא שכל דבר שכשהוא יוצא הוא לא חלק מהבהמה פקע איסור לאו שהיה בזה ואין בזה אלא איסור יוצא אמנם עיין מ"מ שכתב שאין לומר שהסיבה שאין מלקות כי יש מיעוט מבשרם לא תאכלו דהרי מיעוט זה לא נאמר בעוף טמא אלא ביאר שאדרבא כיון שזה לא גוף העוף אין סיבה לאסור כלל ורק שמביצת בת יענה לומדים שיש בזה איסור ונתמעט שזה לא ילפותא אלא לאיסור ולא למלקות וזה צ"ב למה מסברא זה היה מותר אמנם לולי דברי המ"מ היה מקום לומר שלומדים מנבילה לנבלת עוף טמא וצ"ע

ובעיקר הקושיא היה מקום לומר שבמקום שמטבע הבריאה שזה עובר תהליך שזה משתנה כה"ג כל האיסור מלכתחילה הוא רק כלפי מצב זה שהוא חלק מהבהמה וכל שהוא השתנה זה ניתר אמנם מהגמ' שדנה שדם נעכר ונעשה חלב זה סיבה לאסור מצד דם אפילו שעכשיו זה לא דם מוכח לא כך אם לא דנימא כהחזו"א שהכונה שגם עכשיו זה דם

**בהא דמבואר בראשונים שעיכול מפקיע איסורים**

ט] ד. עיין תוס' בבכורות ו: וכן במנחות שדנו שעיכול של בשר דמבואר שזה מפקיע טומאה שזה גם יפקיע איסור וכתבו שאיסור מטומאה לא ילפינן ולכאורא הסברא שזה מפקיע הטומאה שדנים שזה כבר לא חפצא של בשר המת ולכאורא לגבי איסורים כיון שזה כבר חל אין סיבה שיפקע ואין זה דומה לטומאה כמו שביארנו לעיל ששם צריך כל רגע שיהיה לו שם של מת או בשר נבילה ובפשוטו מבואר בתוס' שגם לגבי איסור כל שסיבת האיסור פוקעת פוקע גם האיסור ואולי זה כוונתם לחלק בין איסור לטומאה אמנם בפשוטו כוונתם שלענין איסור דנים שזה לא נחשב שזה מעוכל ע"ש בדבריהם שכתבו דאפושי טומאה לא מפשינן ועיין בראשונים חולין קט"ז שביארו שכשירה שינקה מהטריפה החלב מותר כיון שזה חשיב עיכול והוי פירשא ועיין סוגיא דיוצא שעיקר ההיתר לא כי זה לא ראוי לאכילה דכאן הרי זה וודאי ראוי לאדם אלא שזה דרגא שלא יחול דין יוצא אמנם הטעם שפוקע האיסור רק מצד שזה התעכל ומבואר שעיכול מפקיע את האיסור ומבואר בהכרח כנ"ל שכל שפקע סיבת האיסור פקע גם האיסור ועיין חזו"א בכורות ס' ט"ז סקי"ד שמים של איסור שהבהמה בלעה אם אמרינן שחל על זה איסור יוצא א"כ חזינן שזה כחלק ממנה ממילא פוקע האיסור שהיה על זה ומבואר גם כנ"ל

**בהא דצריך פסוק להתיר נבילה שאינה ראויה לגר ובדעת ר"מ שזה אסור**

י] ה.עיין גמ' ע"ז ס"ח. שר"ש ס"ל שנבילה סרוחה מעיקרא לא צריך קרא שזה עפרא בעלמא ורק צריך פסוק להתיר בהיתה ראויה ונהיתה לא ראויה וצ"ע כיון שזה סברא שאין לזה שם אוכל ולכן לא חל על זה איסור למה שלא יפקע מזה איסור ומשמע שאיסור שנשתנה לא פקע איסורו ורק כאן כי יש פסוק מיוחד אמנם נראה שכאן זה סברא שיש על זה עוד קצת שם אוכל ובתור להמשיך את האיסור זה מספיק וכמדומה שחילוק זה מוכח מהרבה מקומות וזה גם הביאור בר"מ שסרוחה מעיקרא זה מותר אבל אם כבר חל איסור זה לא פוקע והרי כאן מצאנו סברא זו גם לענין טומאה וצ"ע בזה

[הוספה אלול ס"ט: ועיין תוס' שבועות כ"ד. שהביאו רש"י לענין מי שקיבל על עצמו לא לאכול נבלות שכתב שנבילה סרוחה זה לא בכלל השם נבילה ותוס' חלקו על זה והוכיחו שיש לזה שם נבילה מזה שלר"ש צריך פסוק להתיר ומבואר לכאורא מדבריהם שהאיסור לא כי פעם היה אסור לכן זה נשאר אסור אלא שגם עכשיו צריך שיהיה לזה שם נבילה ולכאורא זה ראיה אלימתי שעד כמה שזה לא נהיה דבר אחר צריך שיהיה לזה שם נבילה וצ"ע]

**יוכיח מדין אפר איסורי הנאה אפילו שזה נשתנה וידון לחלק בין איסורי הנאה לאכילה**

י"א] ו.והנה מבואר במשנה סוף תמורה שהנשרפין עפרן מותר והנקברין אפרן אסור ומבואר בגמ' שהטעם שנשרפין אפרן מותר מצד שנעשית מצותן משא"כ בנקברין וצ"ע למה נקברין אסור הרי איסור בשר וחלב זה רק באוכל דהינו בבשר ולכאורא עפר זה לא בשר וכן ערלה זה לא פרי ורק מצד שזה נשרפין זה מותר וכן חמץ לשיטות שזה מהנקברין זה אסור והרי היום זה כבר לא חמץ לאחר שריפתו וכדחזינן אם שרפוהו קודם הפסח לא חל על זה איסור ובפשוטו מוכח מזה שכל שחל עליו איסור אפילו שהיום סיבת האיסור לא קימת בכל אופן בכל אופן באיסורו קאי

ויתכן לומר שבאמת חלוק בזה איסורי אכילה מאיסורי הנאה שאיסורי אכילה כל שם האיסור הוא המצב שיש את החפצא של סיבת האיסור משא"כ איסורי הנאה זה רק סיבה לחלות האיסור אבל אחרי שזה חל זה לא נפקע והסברא לא מוכרחת ויתכן שכך קים להו לחז"ל ועיין אחיעזר ח"ג סימן ל"א וכן בהגהות ברוך טעם על הצל"ח בפסחים כ"ב. שנקטו שגם אם דם שבישלו מותר זה רק עד כמה שדם הוא רק איסור אכילה אבל אם זה איסור הנאה וודאי שזה לא היה ניתר עד כמה שהוא בישלו ולכאורא הוא כסברא הנ"ל אמנם הצל"ח שם וכן ברעק"א ביור"ד סימן י"ג נקטו שגם בזה יש את ההיתר של דם שבישלו דהיינו שהיה פוקע האיסור הנאה [ועיין מה שכתבנו בזה במס' ע"ז סימן י' סקי"ח שיתכן שזה הטעם שיש נגרם באיסור הנאה ולא באיסור אכילה דאיסור הנאה לא צריך את מציאות האיסור משא"כ איסור אכילה וכל נגרם אין כאן את מציאות האיסור וממילא זה כמו שפקע סיבת האיסור ע"ש שהארכנו קצת ביסוד זה]

**המקומות שמצאנו שבאיסור הנאה שנשתנה פוקע האיסור א. אפשר לסוחטו בבשר וחלב ב. עיכול בחמץ ג. עבודה זרה של עכו"ם לאחר ביטול ד. חמץ שנהפך לדבש**

י"ב] אמנם מצאנו כמה דוכתי שגם איסור הנאה ברגע שפוקע האיסור פוקע הסיבה א.עיין גמ' חולין ק"ח. שבשר בחלב למאן דאמר אפשר לסוחטו מותר פוקע האיסור ומבואר שם שגם האיסור הנאה פוקע וצ"ע אפילו שהיום כבר אין את סיבת האיסור אבל זה כבר נאסר ולמה שיותר וכאן הרי כבר חל איסור הנאה והרי וודאי שאין הגדר שכל האיסור הנאה משניהם יחד דהרי גם אם מוכר רק את הבשר לעכו"ם לבד זה אסור אלא הביאור שכשהם ביחד כל אחד לבד גם אסור וכמו שביאר הגר"ח בספרו

ב.עיין תוס' בבכורות שם שדנו שעד כמה שעיכול עוזר להפקיע איסורים זה גם מפקיע איסור חמץ בפסח אפילו שזה איסור הנאה ומבואר שכיון שפוקע מזה שם חמץ דהיום זה כבר לא נחשב כחמשה מיני דגן מילא פוקע איסורו ויתכן שכונת התוס' רק אם התרנגולת אכלה את זה קודם פסח עוד יתכן שמצד איסור הנאה כיון שכל הנידון מצד בליעה חשיב שאין כאן הנאה וכל הנידון מצד איסור אכילה שבזה ולגבי זה כן נפקע האיסור וצ"ע לומר דבר זה שיש שני סוגי איסור

ג. קי"ל דעבודה זרה של עכו"ם אסורה בהנאה ובכל אופן אם ביטלו זה מותר וצ"ע אפילו שזה כבר לא ממשיך להיות ע"ז אבל הרי זה כבר היה אסור ולמה פוקע האיסור ומבואר לכאורא שכל שפקע סיבת האיסור פוקע איסורו

ד. עיין מנחת ברוך סימן ס"ה שכתב שכל דברי רבינו יונה שדבר שנשתנה פוקע איסורו זה רק באיסור אכילה אבל איסור הנאה שגם אפרו אסור בהכרח שאין היתר זה והוא כנ"ל אמנם ע"ש שכתב שלפ"ז לענין חמץ בפסח אם נפל לתוך דבש וזה נהיה דבש דממ"נ אם זה קרה קודם פסח א"כ לכו"ע עכשיו לא חל על זה איסור חמץ דזה לא חמץ ואם זה קרה בפסח כיון שזה נאסר בהנאה אין כאן את היתרו של רבינו יונה אמנם עיין שו"ת הרא"ש הובא בחק יעקב ס' תס"ז שמשמע שדן שלפי רבינו יונה כמו שזה מתיר איסור נבילה זה גם מתיר איסור חמץ וחזינן שגם באיסור הנאה שנשתנה פוקע איסורו אלא שצ"ע מ"ש מאפרן וכדלעיל

**יבאר שאיסור אפר איסוה"נ מצד נגרם מאיסורי הנאה ובהיתר שלא כדרך בעפרן**

י"ג] ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתא למה אפר איסורי הנאה זה אסור הרי כבר אין לזה היום שם אוכל

אמנם יש שדנו שבאת כל איסורי הנאה שנשרפו מה שאפרן אסור זה מצד הדין נגרם מאיסורי הנאה שכיון שקי"ל שגם פת שאפו אותו מאיסורי הנאה זה אסור אם יש שבח עצים בפת מצד נגרם מאיסורי הנאה א"כ כל אפרן באמת זה פנים חדשות באו לכאן והאיסור צריך להיפקע אבל דנים דבר זה כדבר שנגרם מאיסורי הנאה ולכן זה אסור ועיין חידושי הגרש"ר על פסחים סימן י"א שהביא מהאחרונים שדנו שאיסורי הנאה שנהיה נבילה שאינה ראויה לגר פקע איסוריהו וגם האיסור הנאה פוקע וקשה על זה הרי זה לא גרע מאם שרפן שעפרן אסור וביאר על פי הנ"ל שאם שרפן א"כ זה משהו אחר ושייך לדון שזה אסור מצד נגרם מאיסור הנאה משא"כ אם האוכל כמו שהוא עצמו נפסל כה"ג לא שייך לאוסרו מצד נגרם מאיסורי הנאה ולכן כל שפקע סיבת איסורו פקע איסורו והוכיח דבר זה שהאפר חשיב כפנים חדשות וכדבר אחר דהראשונים בקידושין נ"ו: הקשו למה המקדש באיסורי הנאה אינה מקודשת הרי אפרן מותר ותירץ הרשב"א שכיון שזה פנים חדשות א"כ חשיב שעכשיו לא הביא לה כלום [ועיין זכרון שמואל סימן ס"ח בסופו שנקט שוודאי שאפר אסור רק מצד נגרם]

והנה הפלתי הקשה למה אפר בשר וחלב אסור למאן דאמר אפשר לסוחטו הרי עכשיו זה כמו שנסחט שהרי אין כאן מציאות של בשר בחלב ועיין מנחת ברוך סימן ס"ז שכתב שזה וודאי שלמאן דאמר אפשר לסוחטו מותר האפר מותר וזה דוחק שהגמ' לא הוכיחה ממשנה זו שהאפר אסור כמאן דאמר אפשר לסוחטו אסור ועוד קשה שתוס' אומרים שכל המחלוקת כי נשאר משהו אבל אם הפריד לגמרי זה וודאי ניתר והרי בנשרפים זה כאילו פקע לגמרי אמנם לנ"ל א"ש דבאפר שהנידון לאסור מצד שזה נגרם מהאיסור של אתמול שאז זה היה בשר בחלב ממילא זה נגרם מאיסורי הנאה

ועיין חידושי הגרי"ז על בכורות שהקשה בהא דדנו התוס' שחיטה שנמצאת בתרנגולת תהיה מותרת מצד שהיה עיכול והרי זה לא גרע מאם שרפו את זה שעדין יש על זה איסור ללא טעם של נשרפין אפרן מותר ולנ"ל א"ש שכאן לא שיך לדון שזה נגרם שהרי זה אותו דבר אלא שפקע מזה סיבת האיסור ולכן זה נהיה מותר

והנה עיין פנ"י פסחים כ"ז: דאפר הנקברין זה רק איסור דרבנן כיון שזה שלא כדרך הנאתן וכן נראה שנקט הגר"א סימן קנ"ה וכן הוכיח הגרש"ר מהתוס' בסוכה שדנו שהדין שריפה בערלה זה רק דרבנן וצ"ע א"כ למה אפרן מותר[ ועיין מה שכתבנו לבאר בזה בסוף מסכת תמורה] ובהכרח שכל האיסור שימוש באפרן הוא רק מדרבנן כיון שהוי שלא כדרך הנאתן וצ"ב למה הוי שלא כדרך הנאתן הרי היום שזה אפר זוהי צורת הנאתו וביארו על פי הנ"ל דבאפר הרי זה נשתנה לדבר שאין לו את סיבת האיסור וכל סיבת איסורו לא מצד עצמו אלא מצד שהוא נגרם מהאיסור וכיון שביחס לשימוש באיסור זה שלא כדרך שאין הדרך לשורפו ולהשתמש באפרו ממילא אין כאן איסור דאוריתא אמנם אין זה מוכרח דיתכן שגדר איסור נגרם הוא שזה עצמו נהיה חפצא דאיסורא ולא כי חשיב שנהנים מהחפץ הקודם והארכנו בזה בע"ז

אמנם אין זה מוכרח דמצאנו מקומות שמבואר שדנים לפי צורת השימוש בפרי ולא לפי איך שזה היום עיין גמ' פסחים דרבי זירא ס"ל שמי פירות הוי שלא כדרך הנאתן וכן עיין תוס' בע"ז מ"ג שכתבו על חמץ שמפרר וזורה לרוח אפילו שזה נהיה זבל אבל זה שלא כדרך הנאתן וצ"ע הרי היום שזה מפורר זהו דרך הנאתן ומבואר שדנים לפי צורתו הטיבעית וכן עיין ביאור הגר"א ס' קנ"ה סקכ"ב שנקט שלשתות אפר של הנקברין חשיב שלא כדרך הנאה ולצורך רפואה מותר וצ"ע בזה

אמנם עדין צ"ע דהרא"ש שנקט שגם לענין איסור חמץ בפסח חמץ שנהפך לדבש זה מותר לרבינו יונה והרי כאן לכאורא הדבר הקודם הלך ובא דבר חדש וזה כמו אפר איסורי הנאה וצ"ב החילוק

**בביאור דברי המרדכי שהוכיח מנשרפין שמותר אכילה שלא כדרך וביאור נדונו לענין שרץ אפילו שזה לא ראוי**

י"ד] והנה כתב המרדכי תחילת פ"ב דפסחים וז"ל כתב הראבי"ה דכל האיסורים שבתורה שרי לאוכלן שלא כדרך הנאתן וכל שכן מאפרן דתנן כל הנשרפים אפרן מותר ומעשה בא לידי ושאלוני מהו לשרוף שרץ אחד טמא ולשתות האפר לרפואה והשבתי דמותר דכל הנשרפין אפרן מותר עכ"ל ובפשוטו כוונתו שנקט שכל ההיתר של נשרפין זה מצד שהוי שלא כדרך הנאתו דדנים ביחס לשימוש הרגיל של החפץ והוקשה לו שמדרבנן יהיה אסור ומזה הוכיח שאין איסור דרבנן בשלא כדרך הנאתו וקשה איך יתכן שזה טעם ההיתר הרי בנקברין מבואר שאפרן אסור והרי גם שם זה שלא כדרך הנאתן אלא בהכרח שההיתר של נשרפין כמבואר בתוס' שזה נעשית מצותן וממילא זה סיבה להפקיע האיסור ואין זה ענין לשלא כדרך

ועיין בקובץ חידו"ת מהגרי"ש כהנמן שכתב דבכל נשרפין אפשר לדון לאסור משני סיבות, אחד שזה אסור מצד עכשיו ובזה חלוק נשרפין מנקברין שבנשרפין בדין שריפה נאמר שחשיב שאין בזה סיבה להמשך האיסור אמנם אפשר לדון שזה אסור מצד שהוא נגרם מאיסור הנאה ולזה לא יעזור הדין שריפה שזה לא חלות מתיר על הסיבה הקודמת ובזה ההיתר מצד שזה שלא כדרך דביחס לצורת השימוש של הדבר בעצמו זה שלא כדרך ובזה א"ש שבנקברין זה אסור ואין ההיתר דשלא כדרך כיון שיש לזה סיבת איסור מחמת עכשיו ולגבי המצב של עכשיו חשיב כדרך עכת"ד והדברים מחודשים שאפשר לדון מצד שני סיבות והדין של נשרפין זה רק היתר לסיבה הקודמת

ובחזו"א ס' קט"ז סק"ז כתב לבאר דס"ל לראבי"ה שהדין שהשריפה מתיר זה רק ביחס לאיסור הנאה אבל את האיסור אכילה זה לא סיבה להתיר ומזה הוכיח שאין איסור מצד שלא כדרך ומה שבנקברין זה אסור דביחס להנאה חשיב כדרך דדבר זה עומד עכשיו לשימוש של אכילה אבל ביחס לאכילה זה לא דרך אכילה לאכול דברים שרופים וגם אם במקרה יש צורך בזה ועיין חידושי הגרש"ר על פסחים שביאר הסברא שלא יועיל השריפה לענין אכילה שהדין שריפה הוא מצד האיסור הנאה שבדבר אבל אין זה ענין לאיסור אכילה וע"ש בחזו"א שיסוד ההיתר של נשרפין דהתורה החשיבה שזה אבוד מהעולם שזהו עיקר האיסור הנאה ועיין מה שהארכנו בזה בתמורה

והנה צ"ע עוד מה הנידון לאסור בשרץ הרי שם לכאורא זה נבילה שאינה ראויה לגר וודאי שפקע האיסור ואולי אפר חשיב ראוי לגר כיון שרגילים לאוכלו לרפואה ולא מסתברא אמנם עדין צ"ע הרי עכשיו וודאי שאין לו שם של עוף ואין סיבה לאוסרו ומשמע שכל שחל איסור זה לא פוקע אמנם עיין יד אברהם יור"ד סי' קנ"ה שביאר שכמו שמצאנו שבחמץ שנפסל מאכילה אסור לאוכלו וביאר הרא"ש שזה מצד אחשביה ה"ה בשאר איסורים וחשיב שיש כאן שרץ אסור אמנם עדין זה מותר מצד שזה שלא כדרך אמנם החזו"א נקט שאין אחשביה אלא בחמץ שזה לא תלוי בעבר שלו אמנם איסור שכל איסורו כי אתמול הוא היה חי והוא מת כגון נבילה א"כ כל שפקע ממנו נבילה אין צורה ע"י אחשביה שיחול עליו שם נבילה אמנם בפשוטו נחלקו בזה הרמב"ם והרשב"א האם נבילה שאינה ראויה לגר אסור מדרבנן ויתכן שטעם הר"מ מצד אחשביה ויתכן שדעת המרדכי כרמב"ם

**יבאר שיתכן שיש איסור נתהוה באיסורי אכילה ושרק מצד זה אסר הרא"ש המושק**

ט"ו] הנה נתבאר לגבי איסורי הנאה שיתכן לחלק שעד כמה שהדבר עצמו קיים ורק סיבת האיסור פוקע כה"ג זה נהיה מותר וכדחזינן בע"ז שנתבטלה ובבשר בחלב שאפשר לסוחטו ובחמץ שנתעכל במעי הבהמה אמנם עד כמה שהדבר נתהפך למשהו אחר חמיר ובזה הוא אסור מצד נגרם באיסורי הנאה אמנם בפשוטו זה רק שייך באיסורי הנאה שבזה יש איסור נגרם אבל באיסורי אכילה שאין איסורי נגרם כמבואר בתוס' בע"ז לגבי זורע גרעין של תרומה שגידוליו מותר מעיקר הדין א"כ לכאורא זה תמיד צריך להיות מותר וצ"ע מהגמ' שדם נעכר ונעשה חלב זה סיבה לאוסרו וכן צ"ע לרא"ש שאסר נבילה שהפכה לדבש דלכאורא מבואר שאפילו שהסיבה פוקעת בכל אופן הדבר נשאר באיסורו וכן עיין ר"ן בע"ז ל"ט שכתב להתיר נבילה שנהפכה לדבש כיון שמתחילה זה נסרח ונהיה עפר ואחרי זה זה חוזר ונהיה דבש וא"כ זה כמו ביצה של אפרוח דמבואר בגמ' שמותר דמתחילה זה עפרא בעלמא ולפ"ז מבואר שללא זה היה אסור וחזינן לכאורא שדעתו כהרא"ש שאיסור שהשתנה זה לא סיבה להיות מותר דהרי לכאורא וודאי שאין לזה שם נבילה עכשיו והנה עוד דלומר שכל הדין אפר שהוא אסור זה רק מצד נגרם הוא מחודש דהרי בפשוטו הדין נגרם באיסורי הנאה זה רק דרבנן ובפשוטו הדין שהאפר אסור הוא מדאוריתא

אמנם עיין חזו"א בבכורות שנקט שכאן זה לא סתם נגרם אלא שזה מתהוה ממנו כה"ג זה סיבה לאסור גם באיסורי אכילה וזה דין דאוריתא ולפ"ז כתב שיתכן שכולם מודים שאיסור שפקע סיבתו פוקע איסורו וכדחזינן בדם שבישלו אמנם במקום שהדבר מתהפך לחפצא אחר כה"ג יש סיבה לאוסרו כי הוא מתהוה באיסור ובזה לא שיך להתיר כי אין בו את סיבת האיסור דאין איסורו מצד שהוא החפצא של האיסור אלא מצד שהוא מתהוה מאיסור ולפ"ז א"ש שבדם נעכר ונעשה חלב זה אסור דכאן שזה נתהפך למשהו אחר יש כאן נגרם מאיסור ולכן זה אסור וכן בדבש דנו הראשונים לאסור לולי שזה נהיה עפר כיון שזה נתהוה מהאיסור ולפ"ז לשון הרא"ש שלא אזלינן בתר השתא הכונה כה"ג שנתהוה מזה דבר אחר והנה צ"ע מהיכי תיתי לאסור דבר שמתהוה מאיסור ואולי הוא נלמד מדין יוצא ולפ"ז באמת לדעת הרמב"ם שאין על זה מלקות לא יהיה בזה מלקות וכבר יש מהאחרונים שכתבו שאפר הנקברין אין בזה מלקות ובאמת עיין ביאור הגר"א יור"ד סימן ס' שנקט שבהמה שנתפטמה כל ימיה מאיסורי אכילה אסורה באכילה וחזינו שנתהוה מאיסור הוא אסור ועיין מה שכתבנו במסכת ע"ז ס"י סקט"ו ואילך הסברות להתיר אפילו אם יש נתהוה מאיסורי אכילה וע"ש מה שהבאינו מהנחלת ברוך

ובעיקר הדבר ששיך שעד כמה שזה אותו דבר זה סיבה להתיר משא"כ אם דנים שזה נגרם ממנו גרע מצאנו לכאורא בדין אתנן דמבואר בתוס' שאם זה נשתנה זה מותר אבל הולד אסור וצ"ע וכי וולד ביחס לאב זה לא שינוי אלא בהכרח שכאן שזה מדין נגרם זה גדר אחר וכן טריפה שנתרפאה הבאינו מהרמב"ן שמותר וולד טריפה מבואר בגמ' שלולי זה וזה גורם זה היה אסור

**בנידון הגמ' חולין ק"כ. במיחוי אוכלין שיפקע האיסור אכילה והנאה**

ט"ז]ובעיקר הנידון של איסור שנשתנה עיין גמ' בחולין ק"כ. שצריך פסוק על חלב שהמחהו חייב ועיין ראשונים שם שלא הנידון מצד שאוכל בצורה של שתיה דהרי שתיה בכלל אכילה אלא שהגמ' דנה שלחפצא אין איסור והנה בתוס' דף קי"ב: מבואר שהנידון אפילו ציר שעיקר יצירתו הוא בצורה של משקה ומשמע שיש הלכה שאין האיסור אלא אם הוא בצורה של אוכל וצ"ב הרי כיון שזה נאסר למה שזה יותר ולכאורא מבואר שצריך כל הזמן את סיבת האיסור אמנם ע"ש בתוס' שפשיטא להו שאם יחזור ויקרוש זה אסור ומבואר שזה סברא בעצם האיסור שכל החלות האיסור לגבי צורה של אוכל וא"כ אין זה ענין לנ"ל וע"ש בתוס' שלגבי איסור הנאה וודאי שזה היה אסור גם כשזה נוזלי ועיין סוגיא דמיחוי אוכלים שכתבנו שבפשוטו זה נגד סוגית הגמ' שם ובפשוטו מבואר מזה הסברא שכתבנו לעיל לחלק בין איסורי אכילה שצריך את סיבת האיסור לאיסורי הנאה שזה רק סברא בחלות האיסור אמנם עיין חזו"א בטבול יום שזה דוקא כיון שנקטו שאם זה יחזור ויקרוש יש בזה איסור א"כ חזינן שזה עדין חפצא דאיסורא ורק בזה באיסור הנאה זה נשאר איסור אבל יתכן שעד כמה ששינוי זה צורה שבה אין את החפצא דאיסורא וכגון בשר בחלב אם סחטו את כל החלב יפקע גם האיסור הנאה

אמנם הרמב"ן שם ביאר שיסוד הנידון שהגמ' דנה שכל שהוא לא כבריתו זה מותר ולכן ביאר שלענין יין ושמן של טבל אם הפריש כשזה יין זה וודאי אסור ואם הפריש כשזה ענבים זה מותר וע"ש שביאר שצד ההיתר כי זה השתנה ופשטות הגמ' שזה גם לענין איסור הנאה ומבואר שעד כמה שהיה כזה דבר זה לא היה נאסר מצד נגרם ולכאורא גם אחרי הילפותא שזה לא שינוי ולא חשיב פנים חדשות אבל במקום שזה יהיה אפר שזה וודאי משהו אחר שפוקע האיסור הקודם לא יהיה איסור נגרם וצ"ע אמנם יתכן שכאן זה לא שנתהוה משהו אחר אלא רק היה כאן שינוי צורה של הדבר וכה"ג וודאי אין לאסור מצד נגרם ועד כמה שאין האיסור העצמי ממילא זה כמו דם שבישלו ושאר הדוגמאות שפוקע האיסור ועיין מסכת תרומות בסוגיא דמיחוי אוכלין שהארכנו בביאור שיטות הראשונים בזה

**סיכום הדברים**

העולה מהנ"ל דנחלקו רבינו יונה והרא"ש האם איסור שנשתנה פקע איסורו או לא ובפשוטו מחלוקתם רק במקום שזה נשתנה שהיום הוא במצב שאין כאן את סיבת האיסור כגון דם שנעשה זיעה שהיום זה לא דם אמנם יש שדנו שהנידון מצד שזה פנים חדשות וכאילו זה דבר אחר שעל זה לא חל איסור וכן משמע במג"א חת"ס וחזו"א ויש מקום לומר שאם הוא נשאר אותו דבר ורק שהיום פקע סיבת האיסור בזה לכו"ע מותר וכל מחלוקתם כשזה נתשנה לדבר אחר שכה"ג נחלקו האם יש איסור של מתהוה מהאיסור ויתכן שרבינו יונה שהתיר זה רק באיסורי אכילה ולא באיסורי הנאה דשם מוכח מדין אפרן שזה וודאי אסור

ובעיקר הנידון האם איסור שפקע סיבת האיסור האם פוקע איסורו יש להוכיח שפוקע א. מדם שבישלו דמבואר בגמ' שמותר ב. מטריפה שנתרפאה דמבואר ברמב"ן שמותר ג. מביצי טמא שאפילו שכשהיו בעוף היו איסור לאו כשיצאו הם רק איסור יוצא ואין בזה מלקות ד. מהדין שעיכול בתוך הבהמה מפקיע האיסור ה.מהא דמבואר בגמ' שאם היה כתוב באיסור חדש רק קלי לא היינו אוסרים לחם כי זה השתנה ויש שרצו לומר שבאיסורי הנאה זה לא יעזור ששם זה לא גרע מאפרם אמנם יש להוכיח שגם שם זה מותר א. מעבודה זרה של עכו"ם שמועיל ביטול שפוקע האיסור ב. מבשר וחלב למאן דאמר אפשר לסוחטו מותר שגם האיסור הנאה פוקע ג. מהראשונים שדנו שיועיל עיכול גם באיסורי הנאה

אמנם צ"ע מה זה שונה מאפר של איסורי הנאה וצ"ל ששם אדרבא זה פנים חדשות וזה אסור מצד נתהוה מאיסור והיה מקום לומר שזה רק שייך באיסורי הנאה אמנם יש מקום לומר שזה שייך גם באיסורי אכילה ויתכן שרק לכן הרא"ש נקט לאיסור וכן הר"ן לא התיר אלא מצד שזה נהיה עפרא בעלמא

אמנם זה וודאי מוכח שאיסור שנהיה עפרא בעלמא אפילו אחרי זה שחוזר ונהיה ראוי בצורה של פנים חדשות לא חוזר איסורו כמבואר בגמ' לענין ביצת אפרוח והחזו"א נקט שהפרדה של חלקים מסוימים ע"י חומרים כימים זה כמו פנים חדשות ואם זה היה לא ראוי לאכילה זה לא חוזר ונאסר לכו"ע

בעיקר הנידון של דבר שנתהוה מאיסורי אכילה יתכן שבזה נחלקו רבינו יונה והרא"ש ובפשוטו לענין איסור הנאה הרבינו יונה מודה וכדחזינן מאפרן של איסורי הנאה אלא שצ"ע משו"ת הרא"ש שמתיר חמץ שנהפך לדבש וצ"ע בזה

**בענין זלטין**

והנה ידוע השאלה בענין ז'לטין שזה עשוי מחומר הנלקח מעצמות יבשות כעץ או מעורות של בהמות טמאות וזה נעשה ע"י שמפרידים את כל החלקים שאינם רצוים ע"י תהליך כמי מיוחד ואחרי זה טוחנים את מה שנשאר ומערבים את זה במאכלים בתור מעמיד ועיין אחיעזר ח"ג סימן ל"ג סק"ה שנקט להתיר וביאר ההיתר א. שס"ל שעצמות הקשות אין עליהם שם של נבילה וממילא אין כאן מקום לאסור ב.גם אם ננקוט שיש עליהם שם נבילה אבל כיון שמיבשים אותם כעץ פוקע מהם האיסור אכילה וכמבואר ברמ"א סימן פ"ז ס"י לענין עור הקיבה שמיבשים אותו כעץ ג. ע"ש שדן שהרי העצמות בלעו מהבשר ובזה כתב כיון שבתחילה בתוך הסיד זה נפסל לגמרי ונהיה עפרא בעלמא ממילא זה כמו נבילה שנפלה לדבש דמבואר בר"ן שבתחילה זה נהיה עפרא שזה לא חוזר ונאסר עכת"ד

והנה בענין היתרו הראשון בפשוטו וודאי כן הוא כמבואר בתוס' בע"ז שלכן רגלי הדבורים מותרים אמנם עיין שו"ת הגר"א קוטלר שהאריך להוכיח מדעת הרמב"ם שעצמות אסורים וכל דברי התוס' במצב זה שאינם ראוים וכדין נבילה שאינה ראויה לגר וצ"ע בזה ומצד היתרו השני שזה אינו ראוי לגר בזה הרי הרבה אחרונים נקטו שדבר שנפסל ואינו ראוי לגר אבל עומדים להחזירו להיות ראוי שלא פוקע ממנו איסורו וכן הוא בפמ"ג סימן פ"ז וכן האריך החזו"א תחילת סימן קט"ז מדין ראוי לחמע אמנם בר"ן הרי מבואר שאם זה נהיה עפרא אפילו שזה חוזר להיות דבש זה נשאר בהיתרא אמנם בזה ביאר בחזו"א יור"ד סימן י"ב שזה דוקא כאן כי הצורה שהוא נהיה ראוי זה בפנים חדשות ולפ"ז כל ההיתר כאן שייך אם ננקוט שמה שמפרידים מזה הרבה חלקים זה נחשב פנים חדשות אמנם בפשוטו הוא חידוש וגם החזו"א שכתב שזה פנים חדשות נראה שזה רק אם הנידון על חומרים מסוימים שמוציאים מהעצמות אבל כאן העיקר זה העצמות ורק מפרידים מהעצמות חלקים מסוימים ומסתבר שזה לא נחשב פנים חדשות

ובעיקר הדבר עיין מגילת ספר סימן פ"ז ס"י שהביא השיטות והצדדים בזה ודעת האחיעזר והחזון יחזקאל להתיר ודעת האגרות משה והגר"א קוטלר לאסור בכל תוקף

1. **ניסן תש"ע**

   ולכאורא יש להוכיח מהא דמבואר ברמב"ם וברמב"ן דלענין שרצים בנוצרו בפירות ויצאו החוצה שנאסרו דאם חזרו לתוך הפרי צריך פסוק מיוחד לרבות שהם אסורים ועיין מה שכתבנו בסוגיא דשרצים עוד יש להעיר דברשב"א במשמרת הבית כתב דביצת עוף טמא שריקמה אסורה משום יוצא וכתב שאין לאוסרה מצד האיסור שנתרבה מבת היענה שעכשיו זה כבר לא ביצה וצ"ע למה שיפקע האיסור שכבר חל על זה ועיין מה שכתבנו בחולין בסוגיא דביצת איסור [↑](#footnote-ref-2)