פרק חמישי כשם
קטגוריות: ש_ס / כח סוטה / סוטה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק חמישי כשם**

**במשנה בו ביום דרש ר' עקיבא** המאירי כתב – שדרשת זכריה בן הקצב נאמרה באותו יום, ואגב זה שהזכיר אותה, הזכיר גם את הדרשות האחרות, אך יש להקשות - שזכריה בן הקצב היה בזמן חורבן הבית (כמו שמשמע בכתובות כ"ז:) וקשה לומר שהאריך ימים עד היום שהושיבו את ר' אלעזר בן עזריה. ויתכן שכוונת המאירי איננה שזכריה בן הקצב דרש בו ביום, אלא שדרשתו הוזכרה ע"י ר"ע בו ביום. והרש"ש כתב בדעת רש"י שדרשת ר' עקיבא נאמרה בו ביום.

**שם כשם שאסורה לבעל כך אסורה לבועל** המאירי ביאר – שהדין הזה של המשנה נאמר באופן שלא נבדקה, כי עד כמה שנבדקה אין טעם לאסור אותה על הבועל שהרי היא מתה, ועיין בדברינו על תוד"ה כשם (בד"ה גירש) – שמשמע ממנו ששייך לדון על היתר שלה לבועל גם באופן שהמים התחילו לבדוק אותה, ומתנוונה והולכת ולא מתה עדיין.

**שם ללמד על ככר שני וכו'** רש"י בפסחים (י"ח) ביאר – שאין לומר שהאוכלים שבתנור ראשונים לטומאה מכיוון שקבלו טומאה מהשרץ עצמו, כי עד כמה שדנים את מה שבתוך כלי החרס כאילו נגע בשרץ – גם כלים היו צריכים להטמא באויר כלי חרס.

**שם לעשותו שלישי** רש"י בפסחים (שם) ביאר שהכוונה שעושה משקה שלישי, כי לשיטת ר"ע אין אוכל מטמא אוכל, והביא ביאור אחר – שמטמא גם אוכל ודחה אותו.

**שם מי יגלה עפר מעינך** בהגהות מצפה איתן כתב שהכוונה לתחית המתים.

**שם ר' עקיבא תלמידך** ר' עקיבא היה תלמיד תלמידו (ר' אליעזר בן הורקנוס), וקשה מדוע לא אמר "תלמיד תלמידך" כמו בסיפא לגבי ר' יהושוע. הרמב"ם בפירוש המשנה כתב שלא היה תלמידו, אלא תלמיד תלמידו, ומחמת גדלותו כינה אותו "תלמידך". ובהגהות הרד"ל כתב – שמכיוון שר' יהושע היה רבו של ר"ע – הוא לא רצה לומר "תלמיד תלמידך" כי אם היה אומר כך היה משמע שתולה את הגדולה בעצמו.

**שם ולכך נאמר לאמור** ראיתי שמבארים שכוונתו לומר שלשיטתו מילת "לאמור" מתבארת טוב יותר מאשר לשיטת ר' נחמיה, כי לשיטת ר"ע היו שתי אמירות, ולשיטת ר' נחמיה הייתה אמירה אחת של כולם יחד.

**שם דרש ר' יהושע** הרש"ש ביאר שכל הדרשות שהוזכר במשנה שנשנו בו ביום נאמרו ע"י ר' עקיבא, והטעם שהמשנה הביאה גם את הדרשה של ר' יהושע היא מכיוון שגם לגביה נאמר "מי יגלה עפר מעינך רבן יוחנן בן זכאי".

**שם ת"ל עד אגוע וכו'** מהרש"א ביאר שזו ראיה שעשה מאהבה, מכיוון שהמידה הזו – שלא מסיר את תומתו עד יום מותו (אע"פ שלא ניצל מעונש), תיתכן רק כשעושה מאהבה.

**שם אלא מיראה שנאמר.. ירא אלקים** קשה גם לגבי אברהם אבינו נאמר שהיה "ירא אלקים", אע"פ שעבד מאהבה. וביאר בתפארת ישראל – שלגבי איוב "ירא אלקים " נכתב בסמוך ל"סר מרע", ומשמע שסר מרע רק מחמת יראה.

**רד"ה שתי – דאוקימנא לטומאה וודאית בע"א** תוס' הרא"ש הקשה – שטומאה בעד אחד נדרשת מהפסוק ועד אין בה. וביאר באופן אחר, שהפסוק "ונסתרה והיא נטמאה" נצרך כדי להקיש סתירה לטומאה (כמבואר לעיל בדף ב:). אך תוס' שאנץ דחה גם את פירושו, כי משמע שההיקש נלמד ממילא, ולא שהפסוק נכתב כדי להשמיע רק אותו. וביאר שדרשות הגמרא הם רק מקראי יתירי, ואותו פסוק נצרך לגופו.

**שם וקנא את אשתו והיא נטמאה והיה אם נטמאה** לפי רש"י צריך לגרוס בדברי רבי "נטמאה נטמאה" ולא "נטמאה ונטמאה". אולם מהרש"ל הגיה בדברי רש"י – שהאיסור לבועל נלמד מהפסוק "תחת אישה ונטמאה" והאיסור בתרומה נלמד מ"והיתה אם נטמאה". ולכאורה הגהתו מוכרחת, כי מבואר במשנה שר"ע דרש איסור לבעל ולבועל מ"ונטמאה", ומוכרח שהוא דורש איסור בתרומה מפסוק אחר. ומבואר ברש"י שרבי מודה לדרשת ר"ע.

**בד"ה שמטמא – ואפי' בחולין** כך מבואר בגמרא בפסחים (י"ח) אולם בירושלמי סוטה (ה' ב') נחלקו האם ר"ע אמר את דינו גם בחולין או רק בתרומה.

**בד"ה מגרש – רחבה פנויה.. ומאילנות** הרש"ש העיר שהגמרא בב"ב (כ"ד:) מסיקה שמותר לנטוע אילנות במרחק כ"ה אמה מן העיר (אפילו לשיטת רבנן שאוסרים לעשות ממגרש שדה). ולכאורה ה"ה בערי הלויים לפי ר"א. אך ביאר שרש"י כתב שאסור לנטוע שם אילנות, מכיוון שמשמע מדברי ר"א שרק באלפים אמה נוטעים כרמים.

**בד"ה שדות – והשאר שדות וכרמים** מבואר שנתנו רק אלף אמה לצורך שדות וכרמים, וכדברי רש"י מפורש בגמרא בעירובין (נ"ו:) אולם שיטת **הרמב"ם** (שמיטה ויובל י"ג ב') היא שנתנו ללוויים שלושת אלפים אמה מסביב לעיר[[1]](#footnote-1) – אלף לצורך מגרש ועוד אלפיים לצורך שדות וכרמים. **בדרך אמונה** (בביאור ההלכה שם) פירש – שכוונת הגמרא שם איננה שרק מה שנשאר מאלפיים הוא שדות וכרמים, אלא מה שנשאר מאלפיים נחשב תחום העיר וקולט, ובאמת יש עוד אלף אמה של שדות וכרמים.

**בד"ה שאין – שאינו דומה לשאר לאמור** בתפארת ישראל כאן ביאר באופן אחר – שבכל מקום המשמעות של "לאמור" היא שיאמר את אותו דבר ששמע. אך בשירת הים כבר כתוב "הזאת" ושמענו מזה שנכתבה בלשון שנאמרה, ומוכרח שהמילה "לאמור" נכתבה לדרשה.

**שם דיש לא שהוא נדרש כמו לו בתפארת ישראל כתב – שלפי הצד של "איני מייחל" הפסוק מתפרש בתמיהה. ובהגהות הרד"ל גם פירש כך. וביאר לפי הפירוש הזה את ההבנה בגמרא בדף ל"א.**

**תוד"ה כשם – נגד רמ"ח איברים שיש בה** בפירוש הדר זקנים (במדבר ה' כ"ד) העיר שבתלמוד שלנו (בכורות מ"ה) מבואר שיש באישה רנ"ב איברים. ויש שפירשו שמכיוון שהאיברים הללו אינם מטמאים באוהל (כמו שמבואר בגמרא שם) – הם לא נחשבים איברים גמורים.

**שם על כל ביאה וביאה שהיא מקבלת מבעלה[[2]](#footnote-2)** וקשה אם כן איך יבדקו אותה על ביאות שקיבלה לאחר שנסתרה. והרי אם האיש אינו מנוקה מעוון המים אינם בודקים. והקרן אורה הביא ירושלמי אחר (פ"א ה"ג) שמבואר בו שאם בא עליה בשוגג, המים כן בודקים אותה, אולם בתוס' בקידושין כ"ז: (וביבמות נ"ח) מבואר שגם אם בא עליה בשוגג המים אינם בודקים אותה. וביאר הרש"ש שלפי תוס' צ"ל שמדובר באופן שבשעה שהשקה לא ידע אם בא עליה לאחר סתירה (שבכה"ג מבואר בתוס' שם שהמים בודקים אותה). אך הקרן אורה כתב שזה דוחק להעמיד כך.

**שם כך היא אסורה לאחיו של בועל** מקרבן העדה משמע הכוונה היא שבאופן שהבועל עבר ונשא אותה ומת – היא פטורה מייבום, כמו שפטורה באופן שמת הבעל לאחר שנטמאה. ואין לפרש שנאסרת מחמת הזנות לאחי הבועל, כי אין סיבה שהזנות תאסור אותה עליהם, (וגם על אחי הבעל לא נאסרה מחמת הזנות, אלא מחמת זה שהייתה נשואה לבעל).

**שם ולא כן סברינן מימר לכשתשתה הוא נבדק** הירושלמי מסיק פה – שהוא לא נבדק ע"י שתיית הסוטה על זנות עם נשים אחרות. והמשנה למלך (סוטה ג' י"ז) דייק מהירושלמי הזה – שנבדק על זנות עם אותה אישה אפילו כשנסתר בפעם אחרת (מזו ששותה עליה).

**שם עם אחרים נסתרה מעתה גירש וכו'** השאלה היא לפי מ"ד שזכות תולה: עד כמה שתולים שזינתה עם אחרים – האם באופן שהמים בדקו אותה ולא אותו, ומתנוונה והולכת, הוא יהיה מותר בה, מכיוון שנתלה שזינתה עם אחרים.

**שם אפשר לומר מזיד בה וכו'** מבואר בירושלמי שאם הוא מזיד והיא שוגגת – נאסר בה לאחר שהתגרשה. והמשנה למלך (סוטה ב' י"ב) העיר שמהבבלי משמע שחולק על זה – כי מבואר בגמרא בכתובות ט לפי תירוץ אחד[[3]](#footnote-3) שם) שבת שבע הייתה מותרת לדוד מכיוון שהייתה אנוסה אע"פ שהוא היה מזיד **ובגליון הש"ס** ציין לתוס' ביבמות ל"ה – שמפורש גם בדבריהם שאיסור הבועל תלוי באיסור הבעל, ובמקום שלא נאסרה לבועל אינה נאסרת לבעל. **והחתם סופר** (בכתובות דף ט') כתב שהדין באופן של "הוא מזיד והיא שוגגת" תלוי בשתי צורות הדרשה במשנה – שאם דורשים מהריבוי של האות ו', יוצא שאיסור הבועל התרבה רק במקום שהבעל נאסר, אבל אם דורשים מכך שכתוב פעמיים "ונטמאה" יתכן שהבועל נאסר אע"פ שהבעל לא נאסר בה.

**דף כ"ח**

**בגמרא איבעיא להו ובאו באו קאמר וכו'** נראה שהיו שתי נוסחאות במשנה (לגרוס באו ובאו או לגרוס ובאו ובאו), והגמרא הסתפקה איזה מהן נכונה.

**שם דמודע לה כהן** מהרש"ל כתב שהכוונה ב"מודע לה" איננה שמודיע לאישה, מכיוון שתמות לדראון עולם ולא אכפת מידיעתה. אלא שמודיע את הענין לעומדים שם. ומהרש"א כתב שאין זה מוכרח וגם בפ"ק לא משמע כך. **וברמב"ם** (סוטה ג' ז') מפורש לא כמו דברי מהרש"ל, כי הוא כתב ש"מודיעה שהבטן תלקה תחילה וכו'", ומשמע שמודיע לאישה.

**שם אחד לבעל ואחד לבועל.. דברי ר"ע** מפשטות הברייתא משמע שר"ע דורש באופן אחר מהמשנה, כי במשנה הוא דרש מהייתור של האות ו' במילה "ונטמאה" וכאן הוא דורש מכך שהתורה חזרה שלוש פעמים על "ונטמאה", אולם לפי מסקנת הגמרא – גם ר"ע בברייתא דורש כמו במשנה.

**שם ואחד לתרומה** הרמב"ם (תרומות ט"ו כ') כתב שהאיסור של סוטה בתרומה הוא מספק[[4]](#footnote-4). ולגבי האיסור לבעלה לא הזכיר שאסורה רק מספק. ועיין בחידושי ר' שמואל (יבמות ז') שביאר את דברי הרמב"ם.

**שם מכאן אתה דן לשרץ** תוס' הרא"ש הקשה – שבגמרא בחולין (ט') מבואר שספק טומאה ברה"י טהור בגלל הלכה למשה מסיני ולא בגלל ק"ו מסוטה. ותרץ – שבאמת אין ק"ו מסוטה מכיוון שיש עליו כמה פירכות[[5]](#footnote-5), ונקט ק"ו רווחא דמילתא. אולם מתוס' בד"ה אינו – משמע שהבינו שהק"ו הוא ק"ו גמור. והחזון איש (טהרות ד' ח') כתב בדעת הרמב"ם שספק טומאה ברה"י טמא רק מדרבנן, והדרשות של הגמרא הן אסמכתא.

**רד"ה מה – ולא גרס א"כ** תוס' הרא"ש קיים את הגרסה וכתב שכוונת הברייתא להקשות – שכמו שדורשים את כל ה"ונטמאה" – מה דורשים מ"והיא לא נטמאה".

**בד"ה סוטה – ונתכוון לאשתו.. ואף היא שגגה וכו'** משמע שההיתר לבעל ולבועל תלוי בכך ששניהם שוגגים (כמו שמובאר בירושלמי שהובא בתוס' בד"ה כשם), אולם לעיל הבאנו שמוכח בתוס' ביבמות ל"ה – שדי בכך שהיא תהיה שוגגת ולא תאסר על בעלה כדי שיהיה היתר לבועל (גם אם הוא מזיד).

**שם והוא הדין לשוגג** הרמב"ם (אישות כ"ד כ') כתב - דין השוגגת ודין הנאנסת אחד הוא שהשגגה צד אונס יש בה.

**תוד"ה מה – וכי איצטריך קרא למיסר ספיקא** הפלתי (בקונטרס בית הספק א') כתב – שרש"י בד"ה סוטה התכוון ליישב את קושיית התוס' – ולשיטתו התורה הוצרכה לאסור אותה מספק על הבועל[[6]](#footnote-6), ובזה יש חידוש גדול – שאע"פ שהוא עומד וצווח שהיא מותרת לו, אוסרים אותה מספק אם לא שתתה. **אך** באמת צריך להבין מדוע הבועל נאסר עד כמה שאין לו בכלל ספק[[7]](#footnote-7). ובחידושי ר' שמואל (יבמות ז') דייק מלשון הרמב"ם שכל הטעם שהבועל נאסר הוא רק מחמת זה שגם הבעל נאסר, ולפי זה אין מקום לדברי הפלתי, שדין "ספק כוודאי" נאמר לענין הבועל.

**שם ואע"ג דליכא מלקות וכו'** שיטת תוס' ביבמות (י"א:) היא שע"י דין "ספק כוודאי" חייב עליה מלקות מחמת ספק טומאה[[8]](#footnote-8), והביאו ראיה מהגמרא לעיל (בדף ז') שמבואר בה שאם בא עליה בעלה בדרך לוקה (נראה שתוס' הבינו כך מכיוון שמוסרים לו שני תלמידי חכמים להתרות בו, ותוס' הבינו שההתראה היא למלקות). **ובחידושי הגר"ח** (סוטה כ"ז:) ביאר ששני התוס' נחלקו בהבנת דין "ספק כוודאי", האם כוונת התורה שההנהגה במקרה של ספק תהיה כמו במקרה של וודאי (כאילו הוכרע הספק). או שכוונת התורה לאסור את הספק באיסור וודאי, ולא להתנהג כאילו הוא וודאי[[9]](#footnote-9).

**שם ואפילו אם היא טהורה נענש** מבואר שהחידוש לגבי סוטה הוא שעובר על איסור גם על הצד שהיא טהורה. ומתוספות ביבמות (י"א) משמע – שהחידוש הוא עצם זה שצריך לאסור אותה מספק כוודאי. הערוך לנר שם כתב שאלמלא החידוש הזה היינו מתירים בגלל שלשיטת תוס' ספק דאורייתא מותר מן התורה. ואחרונים אחרים למדו – שאלמלא התורה אסרה היינו מתירים אותה בגלל חזקת היתר[[10]](#footnote-10).

**בד"ה אינו – מה לסוטה שכן רגלים לדבר** תוס' בנדה (ב ד"ה והלל) תרצו – שאע"פ שיש בסוטה רגלים לדבר, מ"מ יש לה חזקה שאיננה וודאי טמאה, ומזה שהתורה מטמאת אותה למרות זאת, רואים שמטמאים ברה"י מספק.

**דף כ"ח:**

**בגמרא מה סוטה רשות היחיד** בירושלמי מבואר – שאפשר לקנא לה ג"כ שלא תיסתר עם שניים וכך נפסק להלכה ברמב"ם (סוטה א' ג'), **והקשה בספר מעשה רוקח** (הובא במנחת חינוך שס"ה), שעד כמה שמתייחדת עם שניים – המקום הופך להיות רשות הרבים (כמו שמבואר בגמ' בנזיר שהובאה בתוס' בד"ה ברשות הרבים) וא"כ מדוע לומדים מסוטה שספק טמא רק ברשות היחיד[[11]](#footnote-11). **החתם סופר** (אבן העזר ב' ק"ב) תרץ – שבאופן שקינא לה ע"י שניים, כל אחד מהם הוא הדבר המטמא ולכן הוא נחשב כשרץ, ולא מצטרף לשלושה[[12]](#footnote-12). **במנחת חינוך** תרץ (ע"פ מש"כ תוס' בדיבור הבא) שמכיוון שמקום הטומאה הוא מקום סתר, כי א"א לראות כמכחול בשפופרת, דנים את הספק כספק טומאה ברשות היחיד. ואע"פ שאפשר לדון אותם למיתה ע"י עדים שראו אותם כדרך המנאפים, אין בכך די בכדי להחשיב את הטומאה כטומאה ברשות הרבים. **ובשערי ישר** (שער א' ט"ז אות רמ"ו) הקשה על תירוצו – שזה דבר הרחוק מן הדעת שלעניין חיוב מיתה מחשיבים את מה שנראו כדרך המנאפים כאילו ראו את הביאה, ולגבי ספק טומאה נחשיב את זה כדבר שלא יכול להיוודע לרבים. וביאר – שבאמת סוטה נחשבת ספק איסור ולא ספק טומאה. אלא שלומדים ממנה את הדין של "ספק טומאה" מכיוון שהתורה השתמשה לגביה בלשון "נטמאה" (ודייק כך מפירוש המשניות לרמב"ם טהרות ג' ו'), ויש בכך גילוי שספק טומאה טמא בציור שדומה לסתם סוטה – שיש בה דעת לישאל, ונסתרת ברה"י, ואם כן שייך שסוטה תיאסר מספק אפי' ברה"ר מכיוון שבנוגע לאיסורים אין מקום לחלק בין רשויות.

**תוד"ה מכאן – למאי איצטריך הלכתא** תוס' בע"ז (ל"ז:) כתב שדברי הגמרא שם הם לאו בדווקא, ומטהרים ספק טומאה ברה"ר בגלל שמעמידים דבר על חזקתו. ותוס' בחולין (ט:) כתבו – שהלימוד מסוטה הוא שספק טהור גם באופן שאין חזקת טהרה, כמו במקווה שנמדדה ונמצאה חסרה. **והערוך לנר** (בנדה דף ב') כתב – שמתוס' פה יוצא שאין מקור לטהר בספק טומאה ברה"ר במקום שאין חזקת היתר[[13]](#footnote-13).

**שם מ"מ יש רגלים לדבר** הקרן אורה כתב שהמשפט הזה הוא המשך של הקטע הקודם. ומהמילה "פלטיא" מתחיל קטע חדש. ובמלא הרועים כתב – שתוס' הבינו שהמשפט הזה שייך להמשך – שנאסרת ב"פלטיא בלילה" מכיוון שיש רגליים לדבר.

**שם קטנה שזינתה.. אע"פ שיש בו דעת לישאל** קשה – כי בקטנה אין אפילו ספק, אלא וודאי שזינתה ואע"פ כן מותרת מכיוון שפיתוי קטנה אונס הוא. **והרש"ש** כתב שיתכן שלשיטת הירושלמי יש ספק האם רצונה של קטנה הוא רצון מעלי. אך יש כמה קשיים בהבנה הזו: עד כמה שמסתפקים שמא הקטנה זינתה ברצון - מאיזה טעם מטהרים אותה ברה"י[[14]](#footnote-14). עוד קשה – שבמשנה בטהרות (פ"ג) מפורש שקטן נחשב דבר שאין בו דעת לישאל (וצ"ל שלבועל יש שעת לישאל[[15]](#footnote-15)). **ובחידושי ר' שמעון** (כתובות סימן ו') ביאר את כוונת הירושלמי באופן אחר לגמרי – שמכך שמטמאים ספק מגע שרץ ברה"י, מוכח שלא צריך שתהיה דעת לישאל גם בנוגע וגם בניגע, ודי בכך שלאחד מהם יש דעת לישאל. ומוכרח שגם בסוטה, שממנה לומדים ספק טומאה – אם האישה תהיה קטנה והבועל יהיה גדול היא תאסר, ומוכרח אם כן – שמי שלומד שפיתוי קטנה אונס הוא, לא יוכל ללמוד מסוטה שספק טמא באופן שיש דעת רק לנוגע[[16]](#footnote-16).

**שם מפני מה ספק רה"ר טהור** הבבלי בחולין (שהובא בתחילת הדיבור) למד מסוטה לטהר ספק טומאה ברה"ר. ונראה שהירושלמי חיפש מקור אחר לשיטתו – שכאשר נסתרת ברה"ר בלילה דינה כרשות היחיד. ונמצא שמטהרים ברה"ר רק באופן שלא נסתרה, ואין ספק שמא נטמאה. אם כן א"א ללמוד מסוטה שספק טומאה ברה"ר טהור.

**שם אם טומאה ודאית הותרה לציבור וכו'** כך פסק גם הרמב"ם (שאר אבות הטומאה ט"ז א') וז"ל - מפני מה טהרו חכמים ספק טומאה בר"ה, שהרי הציבור עושין פסח בטומאה בזמן שהטמאים מרובין אם טומאה ודאית נדחית מפניהן קל וחומר לספק טומאה שאיסור כל הספקות מדבריהן . אך הלימוד הזה קשה להבנה – כי אפשר לומר "וודאי טומאה יוכיח", שטמא ברה"ר אע"פ שהותר בציבור. עוד קשה – שבפסח הותרה דווקא טומאת מת ודווקא בקרבן שזמנו קבוע, ואיך אפשר ללמוד לשאר טומאות. ובחידושי ר' שמעון (כתובות ו') כתב – שבסה"כ הביאו ראיה משם שיש מקום לחלק לגבי טומאה בין יחיד לרבים.

**שם שאי אפשר לישאל וכו'** בביאור הגר"א ביאר – שטימאו ברה"י כדי שירגיל לשאול ולא יכניס עצמו לספק, וברה"ר טיהרו מכיוון שאין לו את מי לשאול. ובפירוש הליכות אליהו (נזירות ט' ט"ז) ביאר – שכוונת התוספתא לומר שדנים ספק טומאה ברה"ר כספק בדבר שאין בו דעת לישאל. **מתוס'** כאן יוצא שיש שלושה מקורות ל"ספק טומאה ברה"ר - טהור": מהגמרא בחולין משמע שלומדים מסוטה, מהירושלמי משמע שלומדים מפסח הבא בטומאה, ומהתוספתא משמע שטיהרו מכיוון שא"א לברר.

**בד"ה ברשות – הא תלתא וכו'**  – שיטת הרמב"ם (נזירות ט' ט"ז)שדי בכך שיהיה איתם בחצר כדי להחשיב אותה כמו רה"ר. והראב"ד (שם) כתב שרק באופן שהם נמצאים במעמד אחד – זה נחשב ספק ברשות הרבים. והרא"ש בנזיר (נ"ז) כתב שאם מרוחק מהם ד' אמות זה לא נחשב רה"ר.

**שם אחת מהן וודאי טמאה** הרש"ש תמה – שגם לגבי נזיר אחד מהם וודאי טמא, ותרץ שמכיוון שיש רק ע"א זה לא נחשב טומאה וודאית כי יש עדיין צד ששניהם טהורים.

**שם והוה ליה ספק טומאה ברה"ר** תוס' בנדה (ב) כתבו שהלימוד מסוטה לטמא ברה"י – נאמר דווקא בטומאת מגע ולא בטומאת ראיה. והרמב"ן (נדה ה:) תרץ – שמכיוון שהאישה שנמצאת במיטה היא המטמאת, היא לא נמנית כאחת מהשלוש.

**שם והא לא דמיא לסוטה.. דשמא לא ראתה** החתם סופר (אבן העזר ב' ק"ב) כתב שקושיית התוס' איננה מוכרחת, מכיוון שהבועל לא דומה לשרץ – כי שרץ טמא בכל מקום שהוא, אבל הבועל יטמא רק לכשיגע בה, ואם כן אפשר להבין שגם שם זה נחשב ספק שמא הוא טמא.

**שם כרוך בסיב או בנייר** הר"ש (טהרות ו' ג') הקשה – מדוע נקט אופן של "כרוך בסיב או בנייר"[[17]](#footnote-17), ותרץ שרצה להשמיע בזה חידוש, שלמרות שכרך בסיב או בנייר – ספק מגעו טמא.

**בד"ה ותו – יש לומר הכא לית ליה ק"ו** יתכן שאפשר לבאר כך גם בדעת רש"י – כי רש"י לא כתב שר"ע חולק לגמרי על הק"ו, אלא שהוא לא לומד ממנו איסור בתרומה.

**דף כ"ט**

**בגמרא אימא סיפא והבשר כל טהור וכו'** תוס' הרא"ש ביאר – שאין לומר שעל וודאי טמא יש לאו, ועל ספק טמא יש רק עשה, כי מסתמא אם ספק יצא מכלל האיסור, צריך לומר שהוא מותר. וביאר עוד – שאין לחלק בין בשר לבין אדם, שבשר טהור מספק ואדם טמא מספק מכיוון שיש לו טהרה במקווה, מכיוון שמדאורייתא לא אומרים את הסברא הזו (שיש לו טהרה במקווה).

**שם עד דאיכא דעת נוגע ומגיע** תוס' הרא"ש הוכיח מכמה סוגיות– שלפי המסקנה מספיקה או דעת נוגע (כמו טהור שיש ספק אם נגע בשרץ) או דעת מגיע (כמו בנדה דף ה: - שהכלי מונח על קרקע ויש ספק האם נדה נגעה בו).

**שם ומה טבול יום שמותר בחולין וכו'** במרומי שדה הקשה – שטבול יום לא קל יותר משני, כי גם אם הוא כמותו, אין סיבה שיהיה אסור לו לאכול[[18]](#footnote-18) (עד כמה שאינו עושה שלישי), וביאר שמצאנו קולא בטבול יום – שמותר לכתחילה בחולין ומעשר, מכיוון שמפורש בתורה שהוא טהור. משא"כ שני – שלכתחילה אסור שייגע במעשר מכיוון שלא נקרא "טהור".

**שם מה לטבול יום שכן אב הטומאה** קשה – מדוע לא אומרים "כל זה אכניס", שלמרות החומרא של "אב הטומאה" שיש בו, הוא מותר בחולין. ועיין בתוס' בב"ק כ"ה שכתבו – שבחומרא שהחמירה תורה לא אומרים "כל זה אכניס". אך לכאורה קשה לדון את "שכן אב הטומאה", כחומרא שהחמירה התורה, מכיוון שלא מצאנו שהתורה החמירה יותר מחמת שהדבר היה אב הטומאה.

**שם שלישי לקודש מן התורה וכו'** תוס' שאנץ הקשה בשם התוס' – לשם מה צריך פסוק כדי להשמיע שלישי לקודש, ולא לומדים בק"ו מטבול יום, ותרץ שבאמת היה אפשר ללמוד מטבול יום, ומילתא דאתיא בק"ו טרח וכתב לה קרא.

**רד"ה ככר – ודיו ליכא למימר.. דמיפרך ק"ו** צריך להבין מדוע שייך פה "דיו" – והרי טבול יום באמת פוסל תרומה, ואת זה בדיוק הוא מלמד בק"ו לככר שני. ויתכן שכוונתו ל"דיו" על "סוף דינא" (הצד החמור – כמו שמצאנו בב"ק כ"ה) – שהחומרא של ככר שני היא שישנו בחולין, ובחולין לא מצאנו שלישי. ובכרם נטע פירש – שרש"י הבין שהק"ו הוא מטבול יום שאוכל תרומה ופוסל אותה, ולכן הוא הבין ששייך לומר "דיו" על תחילת הדין[[19]](#footnote-19), מכיוון שכאשר אוכל אותה – היא נעשית שניה כמו האוכל, וא"א ללמוד ממנה שככר שניה תעשה שלישית.

**ובתוס' הרא"ש** כתב – ש"דיו"[[20]](#footnote-20) שייך רק במקום שבאים ללמוד דין מחודש (כמו חיוב של קרן ברשות הניזק – אע"פ שדרכם של שוורים להלך ברשות הרבים). ותוס' בפסחים (י"ח: בד"ה ומה) כתבו ג"כ על דרך זה – שלא אומרים דיו בדין שהיה אפשר ללמוד אותו ב"במה מצינו".

**והרמב"ן** הקשה על פירוש רש"י – שרק שיטת ר' טרפון היא שלא אומרים "דיו" כשמפרך ק"ו. ואין לומר שר' יוחנן בן זכאי סבר כמותו, כי אם כן היה לגמרא לבאר שהוא חשש שיבטלו את הק"ו מכיוון שיסברו כחכמים (ולא מצד שימצאו עליו פרכה). ותרץ – שהק"ו הוא מטבול יום שמותר בנגיעת תרומה (ולא מטבול יום שמותר באכילת תרומה[[21]](#footnote-21)), ולכן לא שייך דיו.

**תוד"ה שכן - דאיכא ספק חייבי מיתות** הכוונה היא – שחששים שאם לא יגרש אותה היא תמשיך לזנות ותתחייב מיתת ב"ד.

**שם אבל לענין כהונה ותרומה וכו'** משמע שאם תאכל בתרומה לאחר שזינתה, לא תתחייב מיתה, אך יתכן שכוונתם לומר רק שלא תתחייב מיתת ב"ד, אבל חייבת מיתה בידי שמים. **במנחת** **חינוך** (רפ"ג) כתב בדעת החינוך שאישה שנבעלה לפסול לה ונעשתה זונה או חללה מחמת הביאה – לא חייבת מיתה על אכילת תרומה[[22]](#footnote-22), אלא רק עוברת בלאו[[23]](#footnote-23) (ומש"כ החינוך שחייבת מיתה אמור דווקא באופן שנולדה חללה), וגם הרמב"ם (סנהדרין י"ט) מנה חללה עם חייבי לאוין (גרידא).

**בד"ה חד – נבעלה לפסול לה חייבי כריתות** שיטת רש"י היא שאשת איש שזינתה נפסלת בתרומה מצד הפסוק של "כי תהיה לאיש זר". ושיטת תוס' ביבמות (ל"ה) היא שא"א ללמוד חייבי כריתות שנאסרות ע"י קידושין מהפסוק "כי תהיה לאיש זר", מכיוון שאינו זר מעיקרא. והמקור לפסול אותן לכהונה הוא מההיקש של "אישה זונה וחללה לא יקחו".

**דף כ"ט:**

**בגמרא תיתי מטבול יום דשרץ** צריך להבין – מדוע כשלומדים מטבול יום דשרץ אין פירכא, והרי גם שם שייך לומר שטבול יום דשרץ היה ראשון קודם הטבילה (ושני מעולם לא היה ראשון), כמו שפרכה הגמרא מקודם "מה לטבול יום שכן אב". וראיתי שר' חיים קנייבסקי שליט"א נשאל את הקושיה הזו – ותרץ שאין נ"מ בין ראשון לשני, כי שניהם מטמאים רק אוכלים ומשקים, משא"כ בין אב הטומאה לראשון, יש נ"מ – כי אב מטמא אדם וכלים.

**שם שכן במינו אב הטומאה** תוס' שאנץ הקשה מכופת שאור שייחדה לישיבה – שהיא אוכל שנעשה אב הטומאה, ותרץ שמכיוון שמשמש מעשה עץ – זה לא נחשב שיש במינו אב הטומאה.

**שם כלי חרס יוכיח** מהרש"א הקשה – מדוע הגמרא לא תרץ כך גם קודם לכן (כשלמדה מטבול יום רגיל) ותרץ שאם כן היה אפשר לפרוך "מה לכלי חרס שכן ראשון", וא"א היה לתרץ "טבול יום יוכיח", מכיוון שטבול יום הוא אב הטומאה. אך צריך להבין מדוע א"א היה לענות על כך "כלי חרס יוכיח". ובמשמרות כהונה הבין בדעתו, שטבול יום שבא מכוח אב הטומאה – יש חומרא של ראשון[[24]](#footnote-24).

**שם שכן יש בהן צד חמור** תוס' בכתובות (ל"ב) הקשו – שאם אפשר לפרוך פירכא כזו של "צד חמור", אי אפשר יהיה ללמוד שום דבר בלימוד של "צד השווה". ותרצו, שהכוונה היא לדבר חמור משותף, וגם כאן החומרא המשותפת לשניהם[[25]](#footnote-25) - שקיבלו טומאה מאב הטומאה. **והרמב"ן** בכתובות (ל"ב) כתב בדעת רש"י – שהפירכא של "צד חמור" שייכת דווקא באופן שבדבר השלישי (הנלמד) אין חומרא שאין באף אחד מהמלמדים, אבל אם גם בו יש חומרא, לא שייך להקשות מ"צד חמור".

**שם כלי חרס יוכיח** הטורי אבן בחגיגה (כ"ג) הקשה מהגמרא כאן על תוס' בפסחים (י"ז) שכתבו שיתכן שכלי חרס נעשה אב לעניין לטמא אוכלין ומשקין. והרש"ש שם תרץ – שהפירכא של "נעשה אב הטומאה" שהגמרא התכוונה אליה, היא שנעשה אב הטומאה לגבי זה שמטמא אדם וכלים.

**שם מה מחוסר כיפורים.. פסול בקודש** רש"י בפסחים י"ח: גרס בדברי ר' יוסי "אסור בקודש", ומשמע שהבין שהלימוד הוא מכך שאסור באכילתקודש, ולא מכך שפוסל קודש במגע. ולפי דבריו צריך לומר שהסיבה שלומדים ק"ו – ששלישי עושה רביעי בנגיעה, מכיוון שבמקום שמפרך ק"ו לא אומרים "דיו". אולם הרמב"ן כאן כתב שמחוסר כיפורים פוסל קדשים במגע, ואם כן הק"ו מתבאר כפשוטו.

**רד"ה מטבול – דכתיב נמי הערב שמש בכלים** מבואר כאן שטבול יום פוסל תרומה במגעו מן התורה. ורש"י בחולין קכ"ח כתב – שטבול יום פוסל רק מדרבנן, ורע"א הקשה עליו מהגמרא פה. (ועיין ברש"ש שם שנדחק בביאור דברי רש"י). **והמקדש דוד** (טהרות ל"ט) דייק מדברי הרמב"ם (אבות הטומאות י' ט') שכתב שאוכלים ומשקים יהיו שלישי ורביעי לטומאה רק מדבריהם – שגם הוא סובר שטבול יום פוסל רק מדרבנן. ועיין בחידושי הרמב"ן שכתב בשם הרב אב ב"ד – שהק"ו שלומדים מכלי חרס הוא רק מדברי סופרים.

**בד"ה כלי חרס – כשהוא ראשון** עיין ברמב"ן שהקשה על פירוש רש"י – שהיה לגמרא להביא ראיה מאוכל עצמו כשהוא ראשון, ובהכרח מזה שלא הביאה ראיה, רואים שרצתה ללמוד דווקא מדבר שהוא שני לטומאה. והביא בשם **הרב אב"ד** – שראיית הגמרא היא מכלי חרס שנטמא במשקין, שמבואר בגמרא בנדה שהוא פוסל את התרומה, אך עיי"ש שדחה את דבריו. ותוס' הרא"ש כתב בשם **רבנו משולם** שראיית הגמרא היא מכלי חרס שנשבר (לחתיכות גדולות וראוי עדיין לתשמיש) וחידש - שגם כלי חרס שנשבר יכול להיטהר רק לאחר הערב שמש. אך כתב שרבנו תם השיב לו שלא מצינו לדבר זה רמז לא במשנה ולא בברייתא ולא בגמרא[[26]](#footnote-26).

**בד"ה בכל הספרים – כל הצד השווה.. צריך שיהא חמור וזה קל** הפני יהושע בכתובות ל"ב יישב את הקושיה הזו וכתב – שהכוונה היא שאע"ג שמותרים בחולין פוסלים בתרומה, ולא שההיתר בחולין הוא סיבת הטומאה.

**שם וחמץ בפסח נמי עבר בבל יראה** יש להעיר – שלגבי חמץ "בל יראה" איננו הסיבה לאיסור ההנאה, וחמץ נאסר בהנאה גם באופן שלא עבר בבל יראה.

**בד"ה אוכל – וקא סלקא דעתך** רש"י כתב לשון של קס"ד על הבנה שנשארת למסקנה.

**בד"ה טבול – מעלה עשו.. להיות אצלו כראשון** רש"י כאן העתיק את דברי רבא במעילה (ח:), שלפי אבא שאול עשו מעלה בקדשים, ורש"י הבין בדעתו שהמעלה שעשו היא רק לדון אותו כראשון[[27]](#footnote-27) אבל גם מדאורייתא דינו כשני ומטמא קודש (ולא רק פוסל אותו). ורש"י במעילה (ח:) ביאר בדברי רבא שלפי אבא שאול, טבול יום לא מטמא קדשים מן התורה אלא רק פוסל אותם. וגם תוס' שם הבינו שטבול יום מטמא רק מצד "מעלה" – וכתבו שרבא חולק על סוגיית הגמרא פה שלמדה שמטמא מק"ו.

**דף ל**

**בגמרא הא אייתיניה.. ולא פרכיה** למעשה הגמרא לא תירצה את קושית ר' יוחנן על ר' יוסי. ובחידושי ר' מאיר שמחה כתב – שר' יוסי יסבור שמחוסר כיפורים דזב לא כזב, ואינו חייב מיתה על בית מקדש אבל טבול יום דזב כזב וחייב מיתה. ולכן שייך ללמוד שלישי דווקא ממחוסר כיפורים, אבל אם נלמד מאוכל הבא מחמת טבול יום תהיה פירכה – מה לטבול יום שכן חייב מיתה, תאמר בשלישי (הבא מחמת שני) שלא חייב מיתה על שני כשמכניסו. ור' יוחנן סבר שגם טבול יום של זב אינו כזב. ועיי"ש שיישב בעוד אופן.

**שם כולהו סבירא להו דאין שני עושה שלישי** תוס' שאנץ הקשה מהכלל של רב האי גאון – שאין הלכה כשיטה, ואילו כאן ההלכה היא שאין שני עושה שלישי. ובשו"ת הרשב"א (תל"א ותרפ"ח) כתב שהכלל של "אין הלכה כשיטה" נאמר רק כשהגמרא השתמשה בלשון של "אמרו דבר אחד", ולא במקום שהגמרא השתמשה בסגנון של "כולהו סבירא להו".

**שם ר"מ דתנן כל הטעון[[28]](#footnote-28) וכו'** תוס' הרא"ש הקשה מה הראיה מכך ששני לא עושה שלישי (בחולין) בטומאה דרבנן – שהוא לא עושה גם בטומאה דאורייתא, והרי הגמרא בחולין ל"ג: כתבה בדעת ר"ע ששני עושה שלישי רק בטומאה דאורייתא ולא בטומאת ידיים שהיא מדרבנן. ותרץ – שמכיוון שר"מ מקיל אפילו במעשר, מוכח שבחולין – שני לא עושה שלישי אפילו בטומאה דאורייתא[[29]](#footnote-29). **ותוס' בחולין** (שם)כתבו – שהגמרא שלנו חולקת על הגמרא שם ולכן לא מחלקת בין טומאה דאורייתא לטומאה דרבנן.

**שם שלישי שני בקודש** מהרש"א בשבת י"ד כתב – שאע"פ שלפי הטעם שמובא שם בגמרא לגזירה – שמא ישתה משקים של תרומה ויטמא אותם, היה ראוי להתיר לאכול אוכל שלישי – שלא פוסל תרומה, חכמים לא חילקו בתקנתם וגזרו על כל האוכלים הטמאים (ומקור דבריו בר"ש בפ"ב דטהרות).

**שם בחולין שנעשו על טהרת תרומה** המאירי כתב שהסיבה שר' יהושע דיבר על חולין על טהרת תרומה ולא על תרומה עצמה, מכיוון שאסור לאכול תרומה טמאה ובאכילת איסור לא מיירי.

**שם ונותנת פחות מכביצה באמצע** תוס' הרא"ש הקשה מהמשנה בחלה, שבמבואר בה שלפי ר"א די בכך שכל העיסות יהיו בסל אחד כדי שיתקיים דין "מוקף", ותרץ – ששם מדובר על דין "מוקף" לעניין להתחייב בחלה, וכדי להפריש חלה צריך נגיעה, עוד כתב – שגם לגבי צירוף הוא מצריך נגיעה, וכוונתו רק לומר שלא צריך שהעיסות ינשכו. או שמכיוון שהעיסה טמאה ומקפיד על הצירוף – צריך דווקא נגיעה.

**רד"ה האוכל – חצי פרס** מרש"י פה משמע שהוא חולק על ר"ת – שאמר שגזרו טומאה גם כשאוכל כביצה אוכל טמא.

**בד"ה ר"א – היכא דנטמאת מזידה** תוס' הרא"ש חלק על רש"י וכתב שדברי ר"א אינם נסובים על "נטמאת במזיד", אלא הם דבר בפני עצמו – שיכול להפריש מטהורה על טמאה. וגם הרש"ש כתב – שהוא לא יודע מנין לרש"י שדברי ר"א אמורים רק כשנטמאה במזיד.

**תוד"ה שלישי – שצריך למיתי שלישי גופיה מק"ו** מהרש"א ביאר – שההכרח לומר שר"ע דורש שלישי בתרומה מק"ו, ולא דורש מהפסוק כמו ר"ע במשנה הוא מכיוון שאמר שלמדנו שלישי לקודש מן התורה ולפי ר"ע מצאנו גם שלישי בחולין. והרש"ש הקשה – ש"מצאנו שלישי לקודש מן התורה" זה ביאור של הגמרא ולא חלק מדברי ר' יוסי, ומהרש"א היה יכול להביא ראיה שר' יוסי לא דורש כמו ר"ע מגוף דבריו – כי אם היה לומד כמו ר"ע היה מרבה גם חמישי לקודש.

**שם לאלומי כוח שלישי עדיף ליה** הכוונה היא – שאם היו לומדים ק"ו מאוכל הבא מחמת טבול יום – זה היה מראה שאוכל שלישי עדיף ממחוסר כיפורים בשתי דרגות – שהוא עדיף מאוכל הבא מחמת טבול יום שגם הוא עדיף יותר ממחוסר כיפורים.

**בד"ה הא – גזירה טומאת פנים וכו'** לכאורה לפי הטעם הזה היה ראוי לגזור שלא יטבול עד שהתרומה תתעכל, והרש"ש בשבת (י"ד) כתב שלא מצאנו בשום מקום שצריך להמתין שיעור עיכול עד שיטבול, ואדרבה – יש ראיה מהגמרא בכריתות שלא צריך להמתין[[30]](#footnote-30). וביאר שהטעם בזה הוא מכיוון שחכמים לא רצו להחמיר בגזירתם.

**שם וגזירה אחרת.. אף על מגע** הרש"ש בשבת הקשה – שלאחר הגזירה השניה, כבר אין שום משמעות לגזירה הראשונה (כי הגזירה השנייה הייתה אפי' על כביצה אחת ואפי' על מגע), והוסיף שלא משמע שהיא התבטלה, מכיוון שהיא מוזכרת במשנה. וכתב שיש נ"מ באופן שאוכל שיעור של חצי פרס, לאט, פחות מהמהירות של כביצה בכדי אכילת פרס. שמצד הגזירה של י"ח דבר אין מקום לגזור, מכיוון שלא שייך שתהיה בפיו כביצה, ומצד הגזירה הקדמונית יש מקום לגזור.

**שם וא"ת מגזירה שניה וכו'** מהרש"א הבין מדברי תוס' - שאם דברי עולא הם לפי הגזרה השניה - לא היה קשה איך שלישי עושה רביעי, והקשה – שלא מצאנו שמשקה נטמא משלישי של תרומה. ותרץ הרש"ש שכוונת תוס' איננה שלפי הגזרה השניה לא קשה הקושיה הראשונה, אלא שקשה עוד קושיה – מדוע רק פוסל ולא מטמא.

**דף ל:**

**בגמרא סברוה אידי ואידי בעיסה ראשונה** ההבנה הזו נשארת גם למסקנה. וביאר המאירי שנקט "סברוה" בגלל ההמשך – שלכ"ע "חולין הטבולין לחלה כחלה", שלמסקנה נחלקו בזה.

**שם אסור לגרום טומאה לחולין וכו'** ברש"י כאן (בד"ה ואיבעית) שהסיבה שאסור לגרום טומאה לחולין הוא בגלל תקנת תרומה. ותוס' בחולין (ב:) כתבו שמקור האיסור הוא מהפסוק "והתקדשתם".

**שם ומר סבר דרבנן** שיטת הירושלמי היא שתחום של י"ב מיל הוא לכ"ע מן התורה, וכך פסק הרי"ף[[31]](#footnote-31) בפ"ק דעירובין והרמב"ם (שבת כ"ז א'). והקרן אורה כתב שכוונת הגמרא פה היא לאפוקי מההבנה הזו – ולכן היא אומרת שמי שחולק על הלימוד של אלפיים אמה – חולק לגמרי על האיסור של תחומין וסובר שאינו מן התורה.

**שם ראשי הפרקים** שיטת רש"י בסוכה (ל"ח) היא שבכל ההלל היו עונים "הללוי-ה" חוץ מבראשי הפרקים ששם לא היו אומרים הללוי-ה אלא היו אומרים את ראש הפרק. ותוס' הקשו על דבריו מהגמרא כאן, שמשמע ממנה שעל כל פרק ופרק עונים את ראש הפרק.

**שם** מהרש"א כתב שלא נודע מה הם ראשי הפרקים של שירת הים, והביא ראיה מהגמרא בר"ה (ל"א) ש"מי כמוך" נחשב התחלה של פרק חדש.

**שם כקטן המקרא את ההלל** מהרש"א כתב – שאע"פ שהיו יכולים לצאת ידי חובה ממשה רבנו שאין לנו גדול ממנו – אמרו שירה בעצמם כדי לפרסם את הדבר.

**שם עולל מוטל על ברכי אמו וכו'** מהר"ל ביאר – שדרך העולל להידבק באמו, וכאשר שרו שירה – שעניינה הוא הוראת העלול על העילה שבא ממנו – עזבו את עילתם הגשמית, ופנו את עילתם האמיתית. ולפי דבריו תתבאר לשון הגמרא "כיצד אמרו שירה" – שלכאורה הלשון הזו מורה על התוכן של השירה, ולא על מי ששר את השירה.

**בד"ה ונותנת – (מתחיל בע"א) ומסלקתה עם קריאת השם** מהרש"א העיר – שבמשנה (שמבואר בה שנותנת פחות מביצה באמצע) רש"י לא היה צריך לפרש שמסלקת עם קריאת השם, כי פחות מכביצה לא מטמא גם לאחר קריאת שם. והסיבה שרש"י פירש כך היא בגלל הברייתא שכתוב בה שנותנת כביצה באמצע.

**שם תוס' הרא"ש** הקשה – שבמשנה בטבול יום (הובאה בנדה ע"א:) משמע שדין "מוקף" נאמר בשעת קריאת השם. כי כתוב שם שאישה שהיא טבולת יום – מפרישה את החלה, נותנת אותה בכפישה (שאינה מקבלת טומאה) ולאחר שמקפת קוראת לה שם. ותרץ – שבאמת הייתה יכולה לקרוא שם שלא מן המוקף, אלא שחוששים שתקרא שם כשהחלה בידה ותטמא אותה. עוד כתב – שמכיוון ששם החלה מופסקת בכלי לא מועיל שהפרישה אותה מתחילה לשם כך.

**והרמב"ם** בפירוש המשנה (חלה ב' ח') פירש – שלוקח את העיסה בשיעור חלה שלקח מהעיסה הטהורה, ומניח ע"ג פחות מכביצה – ואז קורא לה שם, והיא לא יכולה להיטמא מכיוון שפחות מכביצה לא מטמא. ונמצא לשיטתו שגם קריאת השם היא מן המוקף.

**בד"ה סברוה – הך ברייתא.. ומתני'** משמע שהכוונה ב"אידי ואידי" היא לר"א במשנה ור"א בברייתא. אולם מהמשך דברי רש"י משמע ש"אידי ואידי" (שנחלקו אם שני עושה שלישי) הם ר"א רבנן, ולפי ר"א פשיטא שאין שני עושה שלישי. ומהרש"א הגיה את תחילת הדיבור ברש"י, וכתב שבאמת לפי ר"א פשיטא שאין שני עושה שלישי.

**בד"ה מאי לאו בהא קמיפלגי – ר"א ורבנן** במאירי מבואר שהכוונה ב"אידי ואידי" היא לר"א במשנה ור"א בברייתא, והגמרא כאן באה להקשות על דברי רב – שמדברי ר"א בברייתא מוכח שהוא סובר ששני עושה שלישי.

**בד"ה ואיבעית – הלכך כביצה לא דחשיב** הרמב"ם בפירוש המשנה כתב – שלפי ר"א נותן באמצע פחות מכביצה עיסה טמאה, ונמצא שלא גרם טומאה כלל. ועיין בהגהות הב"ח אות א'.

**תוד"ה מר – תימה.. והא יליף לתחומין וכו'** הקרן אורה תרץ – שכוונת הגמרא איננה שגוף איסור תחומין נלמד מערי הלויים, ובאמת עיקר האיסור נלמד מ"אל יצא איש ממקומו", אלא שמי שסובר שתחומין דרבנן לא יכול להעמיד שהפסוק מדבר על תחום שבת. ורק מי שסובר שתחומין דאורייתא יכול ללמוד משם את השיעור. **והרש"ש** כתב שבאמת ר"ע שהעמיד את הפסוק בתחום שבת, למד את זה מהג"ש משבת. והדרשה מהפסוק "אל יצא איש ממקומו" משמיעה רק שלוקים על תחומין, ולא מה הוא תחום שבת.

**בד"ה ר' נחמיה – וישראל עונין אחריו וגומרין** הגרסה בתוספתא היא "גומרין עמו" ולפי הגרסה הזו – השוו אותם לקוראים את שמע מכיוון שכולם יחד אמרו אתסוף הפסוק.

**שם משה אמר אז ישיר** בפירוש חסדי דוד (על התוספתא) הקשה ש"אז ישיר" איננו חלק מהשירה. ותרץ שגם "אשירה לה'" הוא רק הזמנה לשירה (כמו ברכו – שהוא הזמנה לברכת ק"ש) – שמשה אמר להם שיזמין את עצמו לשיר בעתיד, וגם הם ענו שישירו בעתיד.

**דף ל"א**

**בגמרא והא לא חזו** מהרש"א ביאר – שאע"פ שהעובר רואה מסוף העולם ועד סופו, אין זו ראיה חושית אלא ראיה שכלית, וכאן ראו בחוש.

**שם וליחזי האי לא וכו'** הרד"ל (בדף כ"ז:) ביאר (לא כמו רש"י) – שבין אם מפרשים שעבד מאהבה ובין אם מפרשים שעבד מיראה – הכתיב הוא "לא" והקרי הוא "לו", אלא שאם דורשים שעבד מאהבה קוראים "לו איחל" בניחותא, ואם מפרשים שעבד מיראה קוראים "לו איחל" בתמיהה. וששאלת הגמרא פה – שהכתיב "לא" יוכיח שצורת הקריאה הנכונה היא "לו איחל" בתמיהה, כדי שהקרי לא יסתור את הכתיב. וע"ז היא מביאה ראיה מהפסוק "בכל צרתם לא צר" שגם שם כתוב לא, ובכל זאת לא דורשים "לו" במשמעות של "לא".

**שם ומר מיראה** מהרש"א ביאר שהכוונה איננה ליראה שאיננה מצד אהבה כמו של אברהם ואיוב, כי כתוב שם בפסוק "נגד בני אדם" – שחוסים בה' רק נגד בני אדם.

**תוד"ה גדול – או חרש** הפני משה פירש שהכוונה בחרש היא שהוא מכשף שאינו מרגיש בייסורים (או מבעט בייסורים – שמראה את עצמו כאילו אינו מתייסר בכדי להכעיס.

1. הר"ש מדסוי כתב שצריך להגיה במשנה "והשאר לשדות וכרמים" ולדברי הרמב"ם אין שום צורך להגיה. [↑](#footnote-ref-1)
2. הכוונה לכאורה – שאם בעלה בא עליה לאחר שנסתרה – המים בודקים אותה בצורה חמורה יותר. [↑](#footnote-ref-2)
3. המשנה למלך הסתפק התירוץ השני שם – "כל היוצא למלחמת בית דוד וכו'" חולק על התירוץ הזה. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכ"כ כתב (איסורי ביאה י"ח י"ב) שהאיסור של סוטה לכהונה הוא רק מספק. [↑](#footnote-ref-4)
5. מה לשרץ שכן יש לו טהרה במקווה, ונזקי אדם יוכיחו שעשה בהם אונס כרצון ולא ספק כוודאי ומה לסוטה שכן יש רגלים לדבר (ועיין בתוד"ה אינו). [↑](#footnote-ref-5)
6. דייק את זה מכך שרש"י הוצרך לומר שסוטה לא נאסרת בשוגג על הבועל, אע"פ שאיסור סוטה לבעלה תלוי בשגגה שלה ולא בשגגה שלו (ועיין במש"כ על רש"י שם). ובהכרח כוונתו להראות שהנידון בסוגיה הוא על הבועל שעשה בו ספק כוודאי. [↑](#footnote-ref-6)
7. אא"כ נגיד שהתחדש בסוטה איסור גם באופן שברור לבועל שהיא טהורה כמש"כ האור שמח בריש הלכות סוטה. [↑](#footnote-ref-7)
8. הם גרסו (שם בע"א) בברייתא שלנו "מגיד לך הכתוב שהספק אסורה כוודאי". [↑](#footnote-ref-8)
9. ועיין בחידושי ר' שמואל (יבמות ז') שהביא מח' בין האור שמח והאחיעזר – האם הסוטה שיודעת שהיא טהורה נאסרת בתרומה. וכתב – שכל הצד לאסור אותה הוא רק עד כמה שיש איסור מחודש על ספק (כמש"כ תוס' אצלנו), כי אם התורה אמרה להתנהג עם הספק כוודאי – זה שייך דווקא במקום שיש ספק. וכתב שם עוד – שגם עד כמה שיש איסור מחודש על ספק, יתכן שהאיסור נאמר רק למי שמסופק, או שגדר האיסור המחודש הוא להכניס את עצמו לספק. [↑](#footnote-ref-9)
10. עיין בחידושי ר' חיים (יבום וחליצה ו' י"ט) שכתב – שסתירה בכלל לא מעוררת ספק של זנות, אלא שיש גזירת הכתוב שע"י קינוי – הסתירה מעוררת ספק, ועוד – שספק כוודאי. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועיין ברמב"ם בפרק ט"ז מהלכות אבות הטומאות שכתב – "וכשם שהסוטה ובועלה שניים כך ספק טומאה בשניים אבל אם היה שם שלושה ברה"י הרי ספק טומאתם שם טהור כמו ברה"ר", ומבואר בדבריו שכאשר דנים את המקום כרשות הרבים או כרשות היחיד - מונים את האישה ואת הבועל (ולא כמש"כ הרשב"א בנדה דף ה' בשם "יש מפרשים" שנשים לא מצטרפות לעשות רה"ר, ועיין בחת"ס אבן העזר ב' ק"ב שהביא ראיה נגד הדרך הזו מהגמרא בנזיר). [↑](#footnote-ref-11)
12. והביא ראיה לדבריו ממש"כ הרמב"ן על קושיית תוס' בד"ה הבא משלוש נשים במיטה – שהאישה הטמאה לא מצטרפת לג' כי היא הדבר המטמא ולכן זו לא ספק טומאה ברה"ר. [↑](#footnote-ref-12)
13. ויישב ע"פ תוס' את גרסת הגמרא (שרש"י מחק) בריש נדה – שמטהרים ספק טומאה ברשות הרבים בגלל חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-13)
14. היה מקום ליישב – שמכיוון שהיא לא נעשית סוטה לעניין שתיה – היא לא נטמאת, אך עיין בחידושי ר' שמעון (כתובות ו') שדחה את הצד הזה, והוכיח שלא יתכן שבכל האופנים שאינה שותה לא מטמאים בספק טומאה. [↑](#footnote-ref-14)
15. וכ"כ בשמעתתא א' ט"ז. [↑](#footnote-ref-15)
16. וכתב שהירושלמי הזה הוא מקור למה שפסק הרמב"ם – שקטנה שזינתה ברצון אסורה לבעלה, כי בכל הש"ס מובא שלומדים ספק טומאה מסוטה, ובירושלמי מבואר שאפשר ללמוד משם רק אם לא אומרים "פיתוי קטנה אונס הוא". [↑](#footnote-ref-16)
17. כתב שאין לומר שנקט כזה ציור כדי לבאר מדוע לא נטמא מהכפישה, מכיוון שכפישה איננה מקבלת טומאה כמו שהוכיח שם. [↑](#footnote-ref-17)
18. ועיין במש"כ על רד"ה ככר בשם הכרם נטע. [↑](#footnote-ref-18)
19. מהרמב"ן שנביא בהמשך משמע שגם הוא למד כך בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-19)
20. כנראה שכוונתו לדיו אסוף דינא. [↑](#footnote-ref-20)
21. ועיין במש"כ מקודם בשם הכרם נטע בהבנת דברי רש"י. [↑](#footnote-ref-21)
22. כמו שאינה חייבת חומש מכיוון שאיננה זרה מעיקרא (כמבואר במשנה בתרומות ז' ב' וברמב"ם תרומות י' יב"), וחיובי מיתה וחומש נלמדו מפסוק אחד. [↑](#footnote-ref-22)
23. ובדרך אמונה (תרומות ו' אות קמ"ט בציון ההלכה) כתב בדעת החינוך שחייבת מיתה. [↑](#footnote-ref-23)
24. תירוצו קשה – כי טבול יום של כל הטומאות מותר בחולין ובמעשר, ולא יתכן שדינו כראשון. [↑](#footnote-ref-24)
25. וכ"כ גם לאוכל ראשון שהיה מקום ללמוד גם ממנו. [↑](#footnote-ref-25)
26. רבנו משולם הביא ראיה לדבריו מהתורת כהנים, אך ר"ת דחה אותה – עיי"ש. [↑](#footnote-ref-26)
27. וכך משמע גם בגמרא לעיל שלמדה בק"ו מטבול יום ששני עושה שלישי לטומאה. [↑](#footnote-ref-27)
28. הר"ש על המשנה שם כתב – שהכוונה איננה לכל הטעון בטבילה מדרבנן, אלא דווקא למחויבי טבילה שפוסלים את התרומה, כי מצאנו שכלים הנגמרים בטהרה טעונים טבילה לקודש ואינם פוסלים את התרומה, וכ"כ מחוסר כיפורים ואונן טעונים טבילה לקודש ואינם פוסלים את התרומה. [↑](#footnote-ref-28)
29. דבריו הם לא כרש"י בד"ה וחכמים – שכתב שגם לשיטת חכמים אין שני עושה שלישי בחולין, ולפי דבריו הראיה היא דווקא משיות ר"מ. ועיין עוד בקרן אורה שכיוון לדברי הרא"ש. [↑](#footnote-ref-29)
30. בגמרא שם (בדף י"ג) מבואר שלא התירו לאוכל פחות מכשיעור שתי ביצים לטבול לפני שיעבור שיעור עיכול, מכיוון שגם אם יטבול – האכילה שיאכל אחר הטבילה תצטרף לשיעור שתי ביצים ותפסול את הגויה. ומדויק שאם אכל שתי ביצים – מותר לו לטבול. [↑](#footnote-ref-30)
31. אולם בעל המאור והרמב"ן בפ"ק נחלקו על הרי"ף. [↑](#footnote-ref-31)