דמאי הקדמה - הרב אי_ש סטפנסקי
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי

איתא במסכת סוטה (מח ע"א): יוחנן כהן גדול גזר על הדמאי, לפי ששלח בכל גבול ישראל וראה שאין מפרישין אלא תרומה גדולה בלבד, ומעשר ראשון ומעשר שני מקצתן מעשרין ומקצתן אין מעשרין. אמר להם: בני, בואו ואומר לכם, כשם שתרומה גדולה יש בה עון מיתה כך תרומת מעשר וטבל יש בהן עון מיתה. עמד והתקין להם הלוקח פירות מעם הארץ מפריש מהן מעשר ראשון ומעשר שני, מעשר ראשון מפריש ממנה תרומת מעשר ונותנה לכהן, ומעשר שני עולה ואוכלו בירושלים, מעשר ראשון ומעשר עני המוציא מחבירו עליו הראיה.

מדוע מעיקר הדין לא חיישינן

במסכת גיטין סא ע"א אמר אביי, רוב עמי הארץ מעשרין הן, וכן איתא בכמה דוכתי בש"ס. וכתבו תוס' שם דאף רבא מודה לזה, שהרי הוא עצמו אומר כן במס' כתובות נו ע"ב ושבת כג ע"א. וכיון שרוב עמי הארץ מעשרין מעיקר הדין לא חיישינן למיעוט שאינם מעשרין.

מיהו הקשו התוס' ביבמות (קיט ע"א סד"ה מחוורתא), לדעת ר' מאיר דחיישינן למיעוטא מדוע לא חיישינן מעיקר הדין למיעוט עמי הארץ שאינן מעשרין, הא איכא נמי חזקת טבל שאינו מעושר. וכתבו דאם ר' מאיר חייש למיעוטא רק מדרבנן ניחא. [לכאורה לפי"ז ליכא תקנה מיוחדת בדמאי, דהא אף בעלמא תקנו חכמים לחשוש למיעוטא. ואפשר דיוחנן כה"ג היה קודם תקנה זו דחיישינן למיעוטא]. ובתוס' רעק"א תמה על דבריהם, דעל כרחיך סמוך מיעוטא לחזקה מהני לר' מאיר מדאורייתא, דהא מהאי טעמא אזיל ר' מאיר לגבי תינוק שנמצא בצד העיסה לקולא, והכא איכא מיעוט וחזקה. ועי' שיעורי מנחת אברהם על בכורות ריש פ"ג מה שיישב.

עוד תירצו התוס', דלא חיישינן כהאי גוונא למיעוט, דאם הוא הוחזק כל ישראל מי הוחזקו. וביאר החזון איש (ס"א סק"א), דהכא הספק הוא בנאמנות של עם הארץ, והתורה האמינה עד אחד באיסורים אע"ג שיש מיעוט שמשקרים, דכל אחד בפני עצמו הוא בחזקת נאמן. ובזה לא מהני חזקת הטבל, שהרי חזקה זו אינה מגרעת בנאמנות שלו.

תוס' בבכורות כ ע"א תירצו עוד, דאין חזקה על הטבל שאינו מעושר, דדלמא עביד לה כר' אושעיא שהכניסה במוץ שלה ואינו חייב במעשר כלל. ובחזון איש שם כתב דאכתי בלוקח מהגורן או בלוקח קודם גמר מלאכה ליכא ליישב הכי, והתם יקשה מדוע אינו חייב להפריש מעיקר הדין.

והנה כל זה בסתם "עם הארץ", [להלן יבואר גדרי עם הארץ], אך "חשוד" על המעשרות אינו נאמן מעיקר הדין, והלוקח ממנו פירות צריך לעשר ודאי. ובתוס' רעק"א (בכורות אות טו) הקשה מדוע צריך לעשר ודאי, הרי יתכן שהוא עישר פירות אלו. ותירץ, דלגבי חשוד לא שייך רוב עמי הארץ מעשרין, ותלינן שלא עישר. [וע"ע תוס' רעק"א דמאי (אות לג) לגבי נאמנות ע"ה בשבת].

מדוע חכמים החמירו

כתבו תוס' בשבת (יג ע"א): והא דחשו הכא טפי למיעוט מבמקום אחר, משום דהויא מיעוט דשכיח טובא, והיו הרבה נכשלים.

במס' בבא מציעא (פח ע"א) נחלקו הראשונים האם לוקח אחר מירוח חייב לעשר מהתורה או רק מדרבנן. והקשה השיטמ"ק שם לדעת ר"ת דפטור מהתורה, מדוע גזרו חכמים על הדמאי, וכי החמירו כולי האי בחיוב מעשר דרבנן. ותירץ השיטמ"ק, דגזרו כן משום מזמינו אצלו, דהוי דאורייתא, שהרי אין כאן מקח. הרמב"ן והרשב"א שם תירצו, דרק אם גמר מלאכתו על מנת למכור פטור מהתורה, אך אם לאחר גמר מלאכה נמלך למכור חייב מהתורה.

וכתב החזון איש (ס"א סק"ב), דלפי דעת הרמב"ם סוף פ"א מתרומות דבימי בית שני כל חיוב תרומות ומעשרות היה מדרבנן, על כרחיך צ"ל דתקנת דמאי היתה בחיוב מעשר דרבנן, דהא יוחנן כה"ג היה בימי בית שני. והא דאיתא בגמ' דיש בהן עון מיתה הכונה שיש בשרשו עון מיתה.

בגדר התקנה

יש לחקור האם יוחנן כה"ג תקן לחשוש לצד של המיעוט שאינן מעשרין, או שמא הוא תקן חיוב מחודש של מעשר, והוי השתא ודאי טבל דרבנן. ונפק"מ בעבר ואכל בלא לעשר והוברר שהיה מעושר, דאם התקנה היתה לחשוש לצד של המיעוט הרי הוברר שלא עבר איסור, אך אם התקנה היתה חיוב מחודש של מעשר עבר על טבל דרבנן. עי' תורת זרעים וקהלות יעקב מה שכתבו בזה.

מי היה יוחנן כהן גדול

הרמב"ם פ"ט ממעשר ה"א כתב: בימי יוחנן כהן גדול שהיה אחר שמעון הצדיק וכו'. וכתב הכסף משנה, דאתא לאפוקי שלא נאמר אותו יוחנן כהן גדול ששימש בכהונה גדולה שמונים שנה ולבסוף נעשה צדוקי בברכות כט ע"א. והנה במס' יומא ט ע"א אמרינן שנות רשעים תקצרנה זה מקדש שני וכו' צא מהם מ' שנה ששמש שמעון הצדיק ושמונים ששמש יוחנן כה"ג וכו'. ולפי הכסף משנה צ"ל דהוא היה מאוחר יותר, ומלבד זה היה יוחנן כהן גדול לאחר שמעון הצדיק שנעשה בימיו נס חנוכה, והוא שימש מעט שנים שהרי אינו נחשב בחשבון השנים שם.

ובמקו"צ שם ציינו לרש"ס סוף מסכת מעשר שני ולרמב"ם בהקדמה לפיה"מ דמשמע שאדם אחד הוא, ויוחנן כהן גדול החשמונאי שהיה לאחר שמעון הצדיק הוא זה ששימש שמונים שנה ונעשה צדוקי.

שיטות הראשונים האם טבל במיתה

זר שאכל תרומה גדולה ותרומת מעשר דינו במיתה, דכתיב "ומתו בו כי יחללוהו" וסמיך ליה "וכל זר לא יאכל קודש". [בסנהדרין פג ע"ב פליג רב וס"ל דאינו במיתה, לפי ש"אני ד' מקדשם" הפסיק הענין].

זר שאכל מעשר ראשון, לדעת ר' מאיר עובר בלאו, ולדעת חכמים מע"ר מותר לזרים, ואם אכל בלא לתת ללוי עובר על גזל השבט. וכן במעשר עני אם אכלו ולא נתנו לעניים עובר על גזל עניים. והאוכל מעשר שני חוץ לירושלים עובר בלאו.

האוכל טבל לתרומה גדולה דינו במיתה, ובסנהדרין פג ע"א ילפינן לה מדכתיב "ולא יחללו את קדשי בני ישראל את אשר ירימו לד'", ודריש יחללו לשון עתיד, משמע דבעתידים לתרום הכתוב מדבר, ויליף חילול חילול מתרומה דדינו במיתה. [הרמב"ם פ"י ממאכ"א הי"ט כתב דהא דכתיב בהמשך הפסוק והשיאו אותם עון אשמה מלמד על חיוב מיתה, וכן הוא בתו"כ].

רש"י ביבמות פו ע"א כתב, דטבול לתרו"ג במיתה לפי שנאמר בו מיתה. כלומר, דמאחר וחייבים מיתה על אכילת תרומה, ממילא חייבים מיתה גם על אכילת טבל, שהרי מעורב בו תרומה. והקשו תוס' שם, אם כן מדוע כהן שאכל טבל חייב מיתה, הרי מותר לו לאכול תרומה. ועי' בהערות להגר"א יפהן על הריטב"א שם שהאריך בזה.

ולגבי טבל לשאר מעשרות נחלקו הראשונים, דהנה בגמ' שם אמרינן דלפי ר' מאיר ילפינן מדכתיב "כי את מעשר בני ישראל אשר ירימו לד' תרומה", מה תרומה אסורה לזרים אף מעשר ראשון אסור לזרים. ולחכמים ילפינן מה תרומה טובלת אף מעשר ראשון טובל. ומייתי ברייתא דר' יוסי אומר יכול לא יהא חייב אלא וכו' ואי מהתם הו"א ללאו אבל מיתה לא קמ"ל. ומבואר דילפינן מההקש של מעשר לתרומה לחייב מיתה על טבל למעשר ראשון.

והקשו תוס' שם, לדעת רש"י דחיוב מיתה על טבל לתרו"ג הוא מחמת התרומה שמעורבת בטבל, למה לי קרא לחייב מיתה על טבול למעשר ראשון, תיפו"ל דמעורב בטבל תרומת מעשר שזר האוכלה חייב מיתה. ותירץ המנ"ח (מצוה רפד) בדעת רש"י, דס"ל שמותר להפריש תרומת מעשר קודם מעשר ראשון, [דלא כהכסף משנה פ"ט ממעשר ה"ו, עי' מנ"ח שם שהוכיח כן בדעת החינוך והרמב"ם]. והשתא אצטריך קרא לחייב מיתה על טבול למעשר ראשון גם לאחר שהפריש כבר תרומת מעשר, דאין טעם לחייבו מיתה מחמת תרומה, וקמ"ל שהטבל עצמו מחייב מיתה. ובדעת תוס' שלא תירצו כן בפשטות י"ל דס"ל כהכסף משנה, ולא משכח"ל טבול למעשר ראשון בלא דפתיכא ביה תרומת מעשר.

ועוד י"ל בדעת רש"י, דלעולם ס"ל כהכסף משנה דאי אפשר להפריש תרומת מעשר קודם מעשר ראשון, אלא דס"ל שלא חל שם טבול לתרומת מעשר קודם שהפריש מעשר ראשון, ולכן אי אפשר לחייב מיתה מצד תרו"מ המעורבת בו עד שיפריש מעשר ראשון. ובדעת תוס' צ"ל דכבר מתחילה חל ביה שם טבל לתרומת מעשר, אלא שאי אפשר להפרישו עד שיפריש מתחילה מעשר ראשון. ועי' בהערות על הריטב"א שם.

ובתוס' שם ד"ה אי נסתפקו לגבי טבול למעשר שני, האם יש בו חיוב מיתה לפי שאין לחלקו מטבול למעשר ראשון, או שמא אין בו חיוב מיתה. וכתב המנ"ח שם דספיקם של התוס' קיים גם במעשר שני, דאין מקום כלל לחלק בין מעשר שני למעשר עני. [ומוכח מדבריהם דטבול למעשר ראשון בפני עצמו מחייב מיתה, ולא מחמת שכל טבול למעשר ראשון נחשב טבול לתרומת מעשר].

ובתוס' ישנים שם פשיטא להו שאף בטבול למעשר עני איכא חיוב מיתה, וכן נקט הר"ן בנדרים פד ע"ב בפשיטות, דבכל טבל איכא חיוב מיתה, וכן הביא רעק"א ממדרש איכה על הפסוק גלתה יהודה מעוני.

אך שיטת החינוך (מצוה רפד) הריטב"א והמאירי ביבמות שם דרק על טבול לתרומה איכא חיוב מיתה, אך טבול למעשר ראשון למעשר שני ומעשר עני איכא לאו בעלמא. והא דילפינן בגמ' שם מה תרומה טובלת אף מעשר ראשון טובל ומבואר בסוגיא דהוי במיתה, היינו מחמת שהוא טבול נמי לתרומת מעשר, אך אם יפריש מקודם תרומת מעשר ונשאר רק טבול למעשר ראשון ליכא חיוב מיתה כלל. וכל שכן שבטבול למע"ש ומע"ע דליכא מיתה.

וכן נקטו המנ"ח והערוך לנר והרדב"ז בדעת הרמב"ם, שכתב בפ"י ממאכ"א ה"כ: אבל האוכל מדבר שניטלה ממנו תרו"ג ותרו"מ ועדיין לא הפריש ממנו מעשרות, ואפילו לא נשאר בו אלא מע"ע, הרי זה לוקה משום אוכל טבל ואין בו מיתה, שאין עון מיתה אלא בתרו"ג ותרו"מ. ומדכתב ועדיין לא הפריש ממנו מעשרות בלשון רבים משמע דאף מע"ר לא הפריש, ומכל מקום אינו חייב מיתה משום שכבר הפריש ממנו תרו"מ.

אמנם הריטב"א שם כתב בשם הרמב"ם, שהאוכל טבל שהופרש ממנו תרו"ג ולא הורם ממנה מע"ר לוקה אבל אין בו מיתה, [ואע"פ שלא הפריש תרו"מ]. אמנם אם הפריש מע"ר ולא הפריש תרו"מ ודאי איכא חיוב מיתה, ועל כרחיך הביאור הוא דלא חל שם טבול לתרו"מ עד שיפריש מע"ר. ועי' בהערות שם שכן מוכח ברמב"ם בסה"מ ובפיה"מ, עיי"ש.

ולפי"ז צ"ל דמש"כ הרמב"ם בחיבורו שם שניטלה ממנו תרו"מ ועדיין לא הפריש ממנו "מעשרות" קאי על מעשר שני ומעשר עני, דאם לא הפריש מעשר ראשון אינו חייב מיתה אע"ג שלא הפריש תרומת מעשר. וכן הוא מוכח לדעת הכסף משנה דס"ל שאי אפשר להפריש תרו"מ קודם מע"ר, ולדידיה על כרחיך קאי הרמב"ם על מעשר שני ומעשר עני, דאם לא הפריש מעשר ראשון אינו יכול להפריש תרו"מ.

נמצא לדינא:

לדעת התוס' ישנים ביבמות והר"ן בנדרים, איכא חיוב מיתה בכל טבל.

לדעת תוס' ביבמות, על מעשר ראשון איכא חיוב מיתה, ועל מע"ש ומע"ע נסתפקו.

לדעת החינוך הריטב"א והמאירי, וכן הוא פשטות דעת הרמב"ם, איכא חיוב מיתה רק על תרו"ג ותרו"מ. ואם לא הפריש מע"ר ולא תרו"מ איכא חיוב מיתה מחמת תרו"מ, אך אם הפריש תרו"מ ליכא חיוב מיתה מחמת מע"ר.

ולפי הריטב"א בדעת הרמב"ם אם לא הפריש מע"ר ולא תרו"מ ליכא חיוב מיתה, ורק אם הפריש מע"ר ולא תרו"מ איכא חיוב מיתה.

מדוע עמי הארץ הפרישו רק תרומה גדולה

בגמ' בסוטה שם מבואר דיוחנן כה"ג ראה שהיו מפרישים רק תרו"ג, ואמר להם כשם שתרו"ג יש בה עון מיתה כך תרו"מ וטבל יש בהן עון מיתה. ויש לדון מה סברו עמי הארץ ומה חידש להם יוחנן כה"ג.

והנה בהא דלא חששו עמי הארץ לטבול לשאר מעשרות י"ל דס"ל שאין חיוב מיתה רק על תרומה, [וכמו שסוברים החינוך והריטב"א אליבא דאמת]. אך צ"ב מדוע לא חששו לתרומת מעשר, מאי שנא מתרו"ג. ומצינו בזה ג' ביאורים:

א. רש"י במס' בכורות (יא ע"ב) כתב, משום דסבר עם הארץ ללוי הוא דפקיד רחמנא למיתב תרומת מעשר ולא לדידי, ולכן אינו חושש לעשר.

ב. הר"ש והרע"ב ריש פ"ד כתבו, דסברי שאינה במיתה כל זמן שלא הופרש ממנה מעשר ראשון, [וכמו שסובר הרמב"ם לדעת הריטב"א אליבא דאמת]. וכן משמע ברש"י מכות יז ע"א, וכפי שיבואר להלן לגבי מעשר עני של דמאי.

ג. המפרש בנדרים פד ע"א כתב, דכיון דחיוב מיתה על תרו"מ לא כתיב בהדיא, אלא ילפינן לה מהקישא דמעשר לתרומה, לא צייתי ע"ה להיקשא. ועי' מקדש דוד (נז א ד"ה הנה במכות).

ובהא דאמר להם כך תרומת מעשר וטבל יש בהן עון מיתה, לדעת התו"י והר"ן בנדרים דבכל טבל איכא חיוב מיתה, אתיא כפשוטו, דבין בתרו"מ ובין בשאר מעשרות איכא עון מיתה. ולפי מה שנקטו תוס' דבמע"ש ומע"ע ליכא חיוב מיתה, כונתו רק לתרו"מ ומע"ר.

ולדעת החינוך הריטב"א והמאירי דרק בטבול לתרומת מעשר איכא חיוב מיתה, צ"ל דהא דקאמר "כך תרומת מעשר וטבל במיתה" היינו טבול למעשר ראשון והחיוב מיתה הוא מחמת תרו"מ, ואין כאן ב' דברים. או דגרסינן כך טבל לתרומת מעשר במיתה. [ועי' להלן דלריטב"א בסוכה היה גירסא אחרת לגמרי בגמ' בסוטה].

אמנם לפי מש"כ הריטב"א בדעת הרמב"ם דרק לאחר הפרשת מע"ר איכא חיוב מיתה על תרו"מ, צ"ע מדוע אמר להם שאף תרו"מ וטבל במיתה, הא עמי הארץ לא הפרישו מע"ר, ובאמת אין להם חיוב מיתה אלא בתרו"ג בלבד. ועי' חזון איש (ס"א סק"ד וסק"ה) שביאר חיוב מיתה על תרו"ג ותרו"מ לאחר הפרשה, ולפי"ז ניחא.

תוס' בבכורות (ל ע"א ד"ה באתריה) נקטו טעם נוסף מדוע עמי הארץ מקפידים רק על תרו"מ, לפי שחיטה אחת פוטרת את הכרי, וכדאיתא במס' שבת יז ע"ב. וכן נקטו הרא"ש פ"ד מ"א, הר"י קורקוס פ"ט ה"א, והרע"ב ריש מכלתין. ועי' תפארת ישראל שכתב דאין ראיה מהגמ' בשבת שם.

ובתוס' שם הקשו, מדוע לגבי מעשר שני חיישינן שמא לא עישרו, הא אפשר לחלל על שוה פרוטה, ומאי שנא מתרו"ג. ותירצו, דפעמים שאין לו פרוטה מזומנת לחלל עליה, וגם אין לו כי אם מעט מעשר כנגד שוה פרוטה, ואינו רוצה ליתן פרוטה כנגדו. ועי' מקדש דוד (נז סק"א ד"ה והנה זה וד"ה ועוד) שהקשה על דבריהם. והביא מרבינו חננאל במס' יומא דעמי הארץ מפרישים תרומה גדולה כדינו ולא סמכי על חיטה אחת, ולפי"ז על כרחיך צ"ל דהם מקפידים טפי על תרו"ג לפי שיש בה חיוב מיתה.

דיני תרומות ומעשרות בדמאי

תרומה גדולה

אין צריך אפילו קריאת שם, דכל ע"ה מפרישים תרו"ג. ובמשנה למלך פ"ט ממעשר ה"א נסתפק האם יש חזקה שאי אפשר לגורן שתעקר אלא אם נתרמה ממנו תרו"ג גם בעם הארץ. ובחזון איש (ס"א סק"ג) הוכיח מהירושלמי שלגבי תרו"ג עם הארץ וחבר שוין, עיי"ש.

מעשר ראשון

רש"י במכות (יז ע"א ד"ה קורא) כתב, דמעשר ראשון צריך הפרשה ולא סגי בקריאת שם, לפי שצריך להפריש ממנה תרומת מעשר וליתנה לכהן. [עי' מנ"ח שם שכתב, דאין להוכיח מרש"י שאי אפשר להפריש תרומת מעשר קודם מעשר ראשון, דאף אם נאמר דמהני בדיעבד מכל מקום לכתחילה צריך להפריש תרו"מ אחר מע"ר].

אך הרמב"ם פ"ט ה"ב כתב דאין צריך הפרשה במעשר ראשון אלא סגי בקריאת שם, וכן כתב שם ה"ה. וצ"ב במאי פליגי, ועי' תוס' חדשים.

ולדעת ר' מאיר דמעשר ראשון אסור לזרים בפשטות צריך לתת לכהן, דהא אסור לו לאכול, וכן דייק בתוס' רעק"א מהתוס' ביומא נו ע"א. אך התויו"ט נקט דאין צריך, דלא חששו לאיסור לאו אלא לאיסור מיתה, וכמש"כ הר"י קורקוס בדעת הרמב"ם, עי' להלן.

תרומת מעשר

תרומת מעשר צריך נתינה לכהן, דהא זר האוכלו חייב מיתה. והוקשה לראשונים מדוע לא ימכור לכהן בדמים, הא לגבי מצות נתינה הוי ספק ממון והמע"ה. ותירץ רש"י בסוטה שם, דגזרו חכמים שמא ישהה אצלו עד שימצא למכור, וחיישינן שמא יאכלנו ויבא לידי חיוב מיתה. וכן כתב הרא"ש במשנתינו. ובתוס' ביומא ט ע"א תירצו, כיון דדבר מועט הוא שאינו אלא אחד ממאה, ועוד שדמיה מועטין שהרי צריך למוכרו בזול שאין לה אוכלין מרובין, תקינו רבנן שיתננה לכהנים.

אך הטור יו"ד ס"ס של"א כתב דימכרנה לכהן, וכתב הבית יוסף דלמד כן ממעשר ראשון ומעשר עני דאין צריך נתינה מספק לפי שהמע"ה. [וכן נראה בר"ש פ"ג דחלה סוף מ"ח, דבדמאי בין תרומה בין מעשרות מוכר לפי חשבון, עיי"ש]. ותמה המשנה למלך פ"ט ממעשר ה"ב מדוע לא הזכיר הבית יוסף דזה סותר לרש"י ותוס' הנ"ל, וכן משמעות לשון הרמב"ם ה"ה דנותנה לכהן, משמע בחינם.

ועי' תוס' רעק"א שהוכיח ב' ראיות דנותנה בחינם, ועי' תפארת ישראל בועז ב' וחזון איש (ס"א סק"ב) שדנו בדבריו. ועי' עוד בשער המלך מה שהקשה על הטור, ובמקדש דוד (נז א ד"ה והנה השעה"מ) מש"כ בזה.

ובמקדש דוד (ריש סי' נז) דייק מהרמב"ם בפיה"מ ריש מכילתין טעם חדש מדוע צריך לתת לכהן, דהרמב"ם כתב שלגבי מע"ר ומע"ע אין צריך נתינה לכהן לפי שהמע"ה, אבל בתרומת מעשר לא נאמר כן, מפני שהוא תרומה והוא חוק לכהן, והאוכל טבל אשר לא הורם ממנו מתנת כהן הוא חייב מיתה, ומדרך האיסור הוציאנו ממנו חוק לכהן, לא מפני שהכהן יכול להוציאו בדרך מדרכי הדינים. וביאר המקדש דוד, דבתרומת מעשר גם הדין נתינה לכהן הוא חלק ממצות תרומה, ואין זה דין ממוני, ולכן לא שייך בזה המע"ה. עיי"ש שהאריך בענין זה טובא. וע"ע במקדש דוד שם ד"ה הנה מראה"פ.

מעשר שני

צריך להפריש ולהעלותו לירושלים, ובפ"א מ"ב איכא כמה קולות שהקילו בדין מעשר שני של דמאי. ועי' להלן מה שיתבאר בדעת הרמב"ם בזה.

מעשר עני

בפ"ד מ"ג נחלקו ר' אליעזר וחכמים האם יש חיוב לקרוא שם למעשר עני של דמאי, ונחלקו הסוגיות במאי פליגי ר' אליעזר וחכמים:

במס' מכות יז ע"א מבארינן בתחילה דפליגי האם מעשר עני טובל או לא, דאם אינו טובל והוי רק חיוב ממון גרידא אינו חייב לקרוא שם, שהרי המע"ה, אך אם טובל, הרי הוא צריך לקרוא שם, להוציא מספק איסור טבל.

והדר מבארינן דלכו"ע מעשר עני טובל, ומכל מקום ר' אליעזר פוטר, לפי שכל עמי הארץ מפרישין מעשר עני כדי להוציאו מידי טבל, ומעכבין אותו לעצמן, דלא חיישי לגזל עניים. וחכמים סברי כיון דטריחא להו לא מפרשי, [הגר"א גרס כיון דסניא להו], ולכן החבר צריך לקרוא שם למעשר עני, דעמי הארץ אינם מפרישים.

ופירש רש"י, דמעשר ראשון אינם מפרישים על מנת לעכב לעצמן, כיון שעי"ז יצטרכו להפריש תרו"מ שהוא במיתה, וכן מעשר שני אינם מפרישים, כיון שעי"ז יצטרכו להעלותו לירושלים, ורק במעשר עני יש להם רווח מההפרשה שמוציאים אותו מידי איסור טבל. [מוכח ברש"י שעמי הארץ סוברים שחיוב מיתה דטבל לתרומת מעשר חל רק לאחר הפרשת מע"ר, ולכן אינם מפרישים מע"ר, וכמש"כ לעיל בשם הרע"ב].

במס' נדרים פד ע"א מבאר אביי, דר' אליעזר סובר שכל עמי הארץ מפרישים מע"ע, לפי שאם רוצה יכול להפקיר נכסיו והוי עני ויזכה לעצמו, וכיון שלית ליה פסידא אינו חושש לקרוא שם. וחכמים סוברים שאינו רוצה להפקיר נכסיו כיון שהוא מירתת שמא יזכה בהן אחר. [בתוס' רעק"א תמה מה יועיל לו להפקיר נכסיו, הא אסור לאדם ליטול מעשר עני לעצמו אפילו אם הוא עני, דילפינן מלא תלקט להזהיר העני על שלו. ובדעת ר' אליעזר י"ל דעמי הארץ אינם סוברים כך, אך מכל מקום קשה מדוע לא ביארה הגמ' סברא זו בדעת חכמים]. ועי' מקדש דוד (נז א ד"ה הנה במכות) שביאר במה נחלקו הסוגיא בנדרים עם הסוגיא במכות.

בירושלמי איתא דלפי ר' אליעזר טבול למעשר עני חייב מיתה, ולכן עמי הארץ זהירים להפריש מע"ע. וחכמים סברי דבלאו הכי אינו צריך להפריש אלא לקרוא שם בלבד. וביאר הר"ש, דאף שתלינן שהוא מפריש מעשר עני, מכל מקום כיון שסגי בקריאת שם הלכך אין לחוש אם נחמיר עליו לקרות שם בספק. ואח"כ כתב הר"ש ורבנן סברי דאפילו הכי חשודין הן וכו'. ולכאורה הר"ש סותר עצמו, דבתחילה נקט שגם לפי חכמים כל עמי הארץ מפרישים, ואח"כ כתב דחשודין הן.

וביאר התויו"ט בדעת הר"ש, דחכמים עצמם סוברים שאין ע"ה מפרישין מע"ע, והא דאיתא בירושלמי דכיון שסגי בקריאת שם מחמירים עליו, ומשמע שגם חכמים מודים לר' אליעזר שכל עמי הארץ מפרישים, היינו לטעמיה דר' אליעזר, דאפילו אם תלינן שמפרישין מע"ע יש להחמיר לקרוא שם, אך האמת סברי חכמים שאינם מפרישין מע"ע.

והנה מדברי הר"ש משמע דגם לפי חכמים יש חיוב מיתה על טבול למעשר עני, אלא דמכל מקום אינם זהירים להפריש לפי שאינם מודים בכך. אך הפני משה ביאר דבזה גופא פליגי חכמים, דסברי שאין חיוב מיתה על טבול למעשר עני. [וצ"ל כהתויו"ט דחכמים אמרו כן לשיטתו דר' אליעזר].

והנה בעיקר הא דמבואר שאין עמי הארץ חוששין לגזל עניים, התוס' ביומא נה ע"ב הקשו, הא עמי הארץ אינם חשודים על הגזל. ותירצו, דלא חשיב להו גזל לפי שהוא ממון שאין לו תובעין. ועוד, כל כמה דלא הופרש לא חשיב להו גזל. ועי' תוס' רעק"א שהקשה לפירוש שני איך יתכן לומר דעמי הארץ מפרישים מעשר עני ומעכבין לעצמם, הא בזה שמפרישים איכא איסור גזל. ויתכן לומר דרק לאחר הפרשה ממש חשיב להו גזל, אך בקריאת שם לחוד לא חשיב להו גזל. ולפיכך עמי הארץ מקפידים לקרוא שם להוציאו מידי טבל ואינם מפרישים כדי שלא ייחשב להו גזל.

שיטת הרמב"ם

כתב הרמב"ם פ"ט ממעשר ה"ב: והתקינו שלא יהיה אדם מפריש מן הדמאי אלא תרו"מ מפני שהוא עון מיתה, ומעשר שני שאין בזה הפסד, שהרי בעליו אוכלין אותו, אבל מע"ר ומע"ע אין מפרישין מן הדמאי מפני שהוא ספק והמע"ה.

ובה"ג כתב: אע"פ שאין מפרישין מע"ע מן הדמאי צריך לקרות לו שם ואינו מפריש וכו', כדי לקבוע מעשר שני, שהמעשר עני בשלישית וששית במקום מע"ש של שאר שני השבוע. [כלומר, דתקנו לקרוא שם למע"ע אטו מע"ש].

ובה"ה כתב: כיצד מעשרין את הדמאי וכו', ואומר זה מעשר ושאר מעשר סמוך לו [מעשר ראשון] וכו', שאינו רשאי להפריש תרומת מעשר קודם המעשר לכתחילה.

ומבואר ברמב"ם שהסיבה שחייבוהו להפריש מעשר שני הוא מפני שאין בזה הפסד, שהרי הבעלים עצמם אוכלין אותו בירושלים. והסיבה שחייבוהו להפריש מעשר עני הוא גזירה אטו מעשר שני. והסיבה שחייבוהו להפריש מעשר ראשון הוא מפני שלכתחילה צריך להפריש תרומת מעשר לאחר מעשר ראשון, ואם יפריש תרו"מ קודם מע"ר דבדיעבד חייל [אם לא נאמר כהכסף משנה], באמת אינו צריך לקרוא שם מע"ר כלל. וצ"ע מדוע לא פירש כפשוטו, שצריך לקרוא שם ולהפריש משום שעמי הארץ חשודין על כך, וכמש"כ הרמב"ם בה"א דאינם זהירים אלא בתרו"ג בלבד. [לגבי מעשר עני עי' אור שמח מה שביאר בזה, ועי' מקדש דוד נז א ד"ה הנה האור שמח].

וביאר הר"י קורקוס, דהרמב"ם אזיל לשיטתו דרק בטבול לתרו"ג וטבול לתרו"מ איכא חיוב מיתה, אך בטבול לשאר המעשרות ליכא חיוב מיתה. ובגמ' בסוטה מבואר דיוחנן כה"ג חייש לעון מיתה, דהא אמר להם כשם שתרו"ג יש בה עון מיתה כך תרו"מ וטבל יש בהן עון מיתה, ומשמע דמקום לאו גרידא לא היה חושש לתקן חיוב דמאי. ולכן הוצרך הרמב"ם למצוא טעם בכל דבר מדוע חייבוהו להפריש אע"פ שאין בו חיוב מיתה.

וכן נקט התויו"ט בריש מכלתין, וכתב מטעם זה דאף לר' מאיר שמעשר ראשון אסור לזרים אין צריך נתינה ללוי, דהא לא חששו לאיסור לאו. ועי' תוס' רעק"א שציין לתוס' ביומא נו ע"א דמשמע שלפי ר' מאיר צריך נתינה לכהן.

וכן ביאר בזה מדוע התירו דמאי לאונן, הא יש בזה איסור לאו, ולהנ"ל ניחא דלא חששו לאיסור לאו גרידא. [וכבר העירו האחרונים דבירושלמי מבואר טעם אחר לגבי אונן, דכיון דלא שכיחא לא גזרו בזה חכמים].

אך מש"כ התויו"ט דמהאי טעמא אין צריך הפרשה במעשר עני צ"ע טובא, דהא משעה שקרא שם ליכא איסור טבל אלא חיוב נתינה מדין ממון עניים, ובזה אמרינן המע"ה. ועי' תוס' אנ"ש דהתויו"ט נמשך אחר ל' הרע"ב, עיי"ש.

ובתויו"ט פ"ד מ"ג נקט דמש"כ הרמב"ם שחייבוהו לקרוא שם למעשר עני אטו מעשר שני, זה משום שפסק כהירושלמי שחכמים נמי מודים שעמי הארץ זהירים במעשר עני, ומכל מקום חייבוהו לקרוא שם, ונתן הרמב"ם טעם לשבח בדברי חכמים דגזרו אטו מע"ש. ותמה מדוע פסק כהירושלמי ולא כהבבלי שחכמים חולקים על ר' אליעזר וסוברים שאינם זהירים במע"ע.

אמנם הר"י קורקוס ביאר דהרמב"ם פסק כהבבלי שאינם זהירים במעשר עני, ומכל מקום בלא גזירה אטו מעשר שני לא היו מחייבים אותו לקרוא שם כיון דהוי בלאו בעלמא. ואדרבא, לדעת ר' אליעזר שזהירים במעשר עני אין מקום לגזור אטו מעשר שני, שהרי כיון שזהירים במעשר עני הרי הדמאי מעושר כבר, ואין מקום לחייבו שוב לעשר אטו מעשר שני. ורק אם אינם זהירים במעשר עני יש מקום לגזור אף בלאו בעלמא אטו מעשר שני.

שיטת הריטב"א בסוכה

כתב הריטב"א בסוכה כג ע"ב: ודוקא נקט מבין הכותים, דאלו בעמי הארץ לא חשידי אלא אמעשר שני בלבד, וכדאמרינן התם (סוטה מח) לפי ששלח בכל גבול ישראל וראה שלא היו מפרישין אלא תרומה גדולה ומעשר ראשון בלבד, ובמעשר שני נמי אינו אלא ספק וכו'. ומבואר לפי גירסתו דמעשר ראשון נמי היו מעשרין, ויתכן דהיו מעשרין משום תרומת מעשר שהיא במיתה, ורק מעשר שני לא היו מעשרין, ולחכמים דפ"ד מ"ג אף מעשר עני אינם מעשרין.

אך צ"ע לפי"ז מה אמר להם כשם שתרו"ג במיתה וכו', הא לדעת הריטב"א ביבמות מעשר שני אינו במיתה, וצ"ע.

גדרי "עם הארץ" ו"חבר"

גדר עם הארץ

במסכת סוטה (כב ע"א) נחלקו תנאים איזהו עם הארץ שחשוד על המעשרות ועל הטהרות: לר' מאיר כל שאינו קורא ק"ש שחרית וערבית. לחכמים כל שאינו מניח תפלין. לבן עזאי כל שאין לו ציצית בבגדו, [נסתפק החזון איש שביעית ס"י סק"ז האם זה דוקא כשלובש בגד ד' כנפות בלא ציצית]. לר' יוחנן בן יוסף כל שיש לו בנים ואינו מגדלן ללמוד תורה. אחרים אומרים אפילו קורא ושונה ולא שימש ת"ח זהו עם הארץ. ובברכות מז ע"ב אמר ר' הונא הלכה כאחרים.

ובגמ' בסוטה שם איתא עוד, דמי שקרא ושנה ולא שימש נחשב בור וי"א כותי וי"א מגוש, ומשמע דגרע ממי שלא קרא ושנה כלל. וכתב החזון איש שם, דיתכן שהאידנא קרא ושנה ולא שימש נחשב אדם שלומד מקופיא ואינו יודע לעיין ולהבין, ומתגאה נגד רבותיו היודעים את התורה באמת, ואינו שומע ואינו נכנע להם. ועוד כתב, דמלשון אחרים "אפילו" משמע דכל שכן כל הנהו דלעיל חשיבי עם הארץ. והכלל בזה, דכל שעובר בקביעות על איסור שרובן נזהרין בו נחשב עם הארץ.

ועפי"ז ביאר מש"כ רש"י בבכורות ל ע"א, שהחשוד על הטהרות אינו חשוד על המעשרות היינו שאין צריך לעשר ודאי, אך דמאי צריך לעשר, ומנ"ל שהוא עם הארץ. ולהנ"ל מיושב שפיר, דכיון שהוא חשוד על הטהרות זה עצמו מחשיבו לעם הארץ לגבי מעשר.

גדר חבר

לכאורה כל מי שאינו עם הארץ, כלומר שאינו עובר בקביעות על איסור שרובן נזהרין בו, הרי הוא חבר, שהוא נאמן על המעשרות, ופירותיו מותרים. וכן אדם שהיה עם הארץ ורוצה לחזור ולהיות חבר, כיון שפירש מעבירות שבידו הרי הוא נעשה חבר ונאמן על המעשרות.

אך במשנה פ"ב מ"ב מבואר, דעם הארץ הרוצה להיות חבר אינו מועיל עד שיתקיימו בו ב' תנאים: א, שיקבל על עצמו בפני שלשה חברים להיות חבר. ב, שיבואו עדים נאמנים [שאינם עם הארץ] שהוא נוהג כמנהג חבר בצינעא, והוא רגיל בכך. והטעם שחייבוהו בכך כתב החזון איש שם, דעשו חכמים סייג כדי לחזק את הדבר, אך אינו מעיקר הדין.

ומצינו בבכורות ל ע"ב כמה פרטי דינים אילו בני אדם אינם צריכים לקבל, דשם איתא שתלמיד חכם אינו צריך לקבל, [ולגבי טהרות עשו הכהנים סלסול בעצמם, והוי מנהג הכהנים ואינו מעיקר הדין, אך לגבי מעשרות אפילו סלסול ליכא]. עוד איתא שם, דאשת חבר ובניו ועבדו אינם צריכים לקבל, דבסתמא הם נאמנים. וכן בניו של עם הארץ שקיבל חבירות קיי"ל דאינם צריכים קבלה. וכתב החזון איש שם סק"ח, דאפשר שבזמנינו כל אדם שהוא גמיר וסביר נחשב ת"ח לענין שאינו צריך קבלה.

מי שאינו עם הארץ ואינו חבר

מעתה יש להסתפק מה הדין של אדם שאינו עם הארץ, כלומר, שאינו עובר בקביעות על עבירה ידועה, ומאידך אינו חבר, כלומר, שלא קיבל על עצמו בפני ג' לנהוג כחבר, אך הוא מקפיד על המעשרות. והנה זה פשוט שחבר [שקיבל בפני ג', או תלמיד חכם ומי שנתחנך אצל חבר שאינם צריכים קבלה] שלוקח מאדם זה, צריך לעשר דמאי, שהרי על זה נקטה המשנה שאינו נעשה חבר עד שיקבל עליו, ופירותיו דמאי. וכן זה פשוט שאדם זה מחוייב לעשר דמאי אע"פ שאינו חבר, שהרי גזירת דמאי היתה לכל אדם, ולא רק לחברים. [ובחזון איש שם סוף סק"ט הסיק דאף עם הארץ מחוייב לעשר דמאי, ולפי"ז אין עם הארץ יכול לסמוך על אשתו ובניו, אלא צריך לעשר הכל בעצמו, וצ"ע].

אלא דיש להסתפק האם אדם כזה יכול לסמוך על אדם כמותו, שאם לוקח מאדם שמקפיד על המעשרות ולא קיבל על עצמו אינו צריך לעשר דמאי, או שמא כל שלא קיבל על עצמו נחשב כעם הארץ לגבי שפירותיו דמאי.

בזה"ז איך אפשר לסמוך על חבירו

הקשה החזון איש שם סק"ח, איך אדם יכול לסמוך על חבירו בזה"ז, הרי אין לנו אדם שקיבל על עצמו מנהג חבירות בבית דין, ודין כולנו כעמי הארץ שפירותיו דמאי. ואין לומר שבאמת בזה"ז אי אפשר לסמוך על בני אדם, שהרי המנהג הוא לסמוך, ומנהג ישראל תורה. ויישב זאת בכמה דרכים:

א. אם נאמר שאדם שאינו חבר ולא עם הארץ יכול לסמוך על אדם כמותו, שפיר סומכים על כל אדם שאינו בגדר עם הארץ.

ב. אם נאמר שבזמנינו נמי איכא תלמיד חכם לענין שאינו צריך קבלה, דכל שגמיר וסביר נחשב ת"ח לענין זה, שפיר סומכים על אדם שגמיר וסביר. [אמנם לפי"ז אי אפשר לסמוך על אדם שלא גמיר וסביר אע"ג שאינו עם הארץ עד שיקבל עליו, והוא חידוש גדול לדינא].

עוד י"ל דכל ענין קבלה הוזכר רק לאדם שהיה עם הארץ ובא להיות חבר, אך אדם שמימיו לא היה עם הארץ, הרי הוא בגדר חבר גם בלא קבלה, ולפי"ז בזה"ז כל שאינו עם הארץ ולא נתחנך אצל עם הארץ הרי הוא בחזקת חבר גם בלא קבלה, [אף שאינו גמיר וסביר].

מהות הקבלה

במשנה שם מבואר שצריך לקבל על עצמו לעשר כל מה שעובר תחת ידו, ושלא יתארח אצל עם הארץ. ובתוספתא פ"ב דדמאי ה"ב איתא שהמקבל עליו להיות חבר [משמע לענין טהרות] צריך לקבל עליו ד' דברים: שלא יתן תרומות ומעשרות לעם הארץ. ושלא יסייע לעם הארץ לבור ולטחון כמבואר בגיטין סא ע"א. שיאכל חולין בטהרה. ושיעשר כל מה שעובר תחת ידו. והגר"א גרס שלא ימכור טהרות לעם הארץ. וע"ז קתני בתוספתא ומייתי לה בבכורות ל ע"ב, שאם קיבל על עצמו להיות כחבר לכל דבר חוץ מדבר אחד לא מהני.

ונסתפק החזון איש שם האם צריך לקבל על עצמו לפרוש מכל פחיתות של עם הארץ, ואם עובר בקביעות על עבירה ידועה אינו יכול לקבל על עצמו להיות חבר לענין מעשר ולענין טהרה. או שמא עם הארץ נמי יכול לקבל על עצמו חבירות. והוכיח מהתוספתא הנ"ל, דכאשר רוצה להיות חבר לענין טהרה צריך לקבל על עצמו להיות נאמן על המעשרות, ולכאורה סגי במה שמקבל עליו כל דקדוקי טומאה וטהרה. ומבואר דאם נשאר עם הארץ בדבר אחד, אף שאין זה שייך לדיני טומאה, אינו יכול להיות חבר. והוא הדין לענין מעשרות צריך מקודם לפרוש מכל ענייני עם הארץ, [ולא נתבאר להדיא אם צריך לקבל עליו לאכול חולין בטהרה כדי להיות נאמן למעשרות, וצ"ע].

וכן הוכיח מפ"ב מ"ג, דכאשר רוצה להיות חבר לענין טהרות ס"ל לר' יהודה דאסור לו להיות פרוץ בנדרים ושבועות ושלא יגדל בהמה דקה, אף שאין זה שייך לטהרות כלל. ואף חכמים לא פליגי אלא משום שהרבה בני אדם נכשלים בכך וקשה לפרוש מזה. [עוד יש להוכיח למ"ד שאף ת"ח צריך קבלה, לענין מה קתני איזהו ע"ה וכו', ופירש רש"י שאינו נאמן על המעשרות, הא בלא קבלה גם מי שאינו עם הארץ אינו נאמן, וע"י קבלה גם ע"ה נאמן, ועל כרחיך לענין שלא מועיל קבלה].

והקשה החזון איש (דמאי ס"ה סק"ה), אם כן מדוע הזכירו המשנה והתוספתא שצריך לעשר מה שהוא אוכל וכו', הא צריך לפרוש מכל ענייני עם הארץ, ואף אלו בכלל. ותירץ, דעל דברים אלו צריך עדים נאמנים שרגיל בכך, אך שאר דברים סומכים עליו שפירש מכל ענייני עם הארץ. [כן נלענ"ד בכוונתו, עיי"ש].

דין חשוד לענין שביעית

לגבי מעשרות קיי"ל דפירות ע"ה דמאי ופירות חשוד טבל ודאי, לפי שרוב ע"ה מעשרין. לגבי טומאה וטהרה גזרו חכמים טומאה על כל ע"ה שהנוגע בו נטמא ובגדיו מדרס, לפי שאינם בקיאים בדיני טומאה.

אך לגבי שביעית נחלקו הראשונים האם סתם ע"ה הוא חשוד על השביעית, או שמא אינו נחשב חשוד עד שיתברר שהוא עובר על דיני שביעית. דעת רש"י (סוכה לט ע"ב) רשב"ם (כתובות כד ע"א) והרמב"ם (פ"ח משמיטה) שסתם עם הארץ חשוד על השביעית. ודעת ר"ת (בכורות ל ע"א סוכה וכתובות שם) והרמב"ן (חולין ו ע"א) שסתם ע"ה אינו חשוד על השביעית כלל.

והנה אף לדעת רש"י וסייעתו מצינו ג' קולות בע"ה טפי מחשוד: א. לחשוד אין מוסרין דמי שביעית כלל, ואילו לע"ה מוסרין עד מזון ג' סעודות. ולהרמב"ם חילוק זה קיים רק במין שאין כיוצא בו נשמר. ב. מחשוד אין לוקחין כל דבר שיש בו זיקת שביעית, כדתנן בבכורות כט ע"ב, (עי' חזון איש שביעית ס"י סקי"ב ד"ה ירו'), משא"כ מע"ה אין לוקחין רק דבר שיש בו קדושת שביעית. ג. לגבי ע"ה הקילו שנאמן על חבירו בכתובות כד ע"א.

ובחזון איש שם סק"ח נקט בפשיטות דאף לרש"י וסייעתו שסתם עם הארץ חשוד על השביעית, אין זה אלא בעם הארץ ממש, שהוא עובר בקביעות על איסור שכולן נזהרין, וכמש"כ לעיל מהגמ' בסוטה. אך אם הוא נזהר באיסורי שביעית, אף שלא נעשה חבר עדיין לפי שלא קיבל בבי"ד, מכל מקום מותר לסייע לו בתנור וריחיים, ומותר למכור לו מחרישה וכליה וכדו', ומסתבר דאף למסור לו דמי שביעית שרי, דלגבי זה אין צריך שיחשב חבר, אלא כל שאינו עם הארץ מותר. [ולא נתבאר להדיא מה הדין בנזהר באיסורי שביעית, אך הוא עובר בקביעות על איסור שכולם נזהרים, האם גם בזה צריך לפרוש מפחיתות עם הארץ או לא].

ונציין כמה ראיות לפלוגתת הראשונים:

א. גיטין סא ע"א תנן, משאלת אשה לחברתה החשודה על השביעית נפה וכברה וכו', אשת חבר משאלת לאשת עם הארץ נפה וכברה וכו'. ובגמ' מפרש אביי סיפא לענין מעשרות, ורוב ע"ה מעשרין, ולכן מותר לסייע. ורבא מוקי לענין טומאה וטהרה, ואיסור אכילת חולין בטהרה דרבנן, ולכן מותר לסייע. ודייקו תוס' מלשון המשנה כר"ת, דלגבי שביעית תנן החשודה על השביעית, ולגבי טומאה וטהרה תנן בסתמא אשת ע"ה, משמע שסתם ע"ה אינו חשוד על השביעית.

וברמב"ם משמע שלגבי איסור לסייע ידי עוברי עבירה לכו"ע לא אסרו אלא בחשודה ממש, ולא גזרו בסתם ע"ה. דדוקא לענין מסירת דמי שביעית לע"ה גזרו לפי שאינו בקי בכל פרטי הדינים, אך סתם ע"ה אינו עובר להדיא על שביעית, ולכן נקטה המשנה משאלת לחשודה על השביעית, דרק בכה"ג אסור לסייע לה. ועי' עוד חזון איש (שביעית סי"ב ס"ק יא) מה שיישב.

ב. סוכה לט ע"א אין מוסרין דמי שביעית לע"ה יותר ממזון ג' סעודות וכו', בד"א בלוקח מן המופקר וכו'. ופירשו רש"י והרמב"ם דסתם ע"ה חשוד להצניע לאחר הביעור, והקילו למסור לו עד מזון ג' סעודות בכדי חייו, וחשוד על השביעית חמור טפי, שאין מוסרין לו דמי שביעית כלל. אך לר"ת והרמב"ן צ"ל דהאי עם הארץ היינו חשוד, ומכל מקום הקילו במזון ג' סעודות בכדי חייו.

ג. דמאי פ"ג מ"ד תנן, המוליך חיטין לטוחן כותי וע"ה, אינו חושש משום מעשר ומשום שביעית, ומבואר דסתם עם הארץ חשוד על השביעית. ותירצו תוס' דנקטו שביעית משום כותי, או דאיירי בע"ה שהוא חשוד בודאי.

ד. חולין ו ע"א, אינו חושש לשאור ותבלין שבה לא משום מעשר ולא משום שביעית, ומשמע דסתם ע"ה חשוד על השביעית. ודחו תוס' בכתובות, דאיירי בחשוד ודאי. אך הקשו, דאם כן גם לגבי מעשר איירי בודאי חשוד, ואיך הגמ' מוכיחה מכאן שלא גזרו על תערובת דמאי, הרי זה טבל ודאי ולא דמאי. ותירצו, דלפי רבא חשוד על השביעית לא חמיר מסתם ע"ה. ודבריהם צ"ע, דהא כתבו בכמה דוכתי שאף לפי רבא רוב ע"ה מעשרין, משא"כ חשוד שרובן אינם מעשרים, ונפק"מ לכל הקולות של דמאי, וצ"ע.

ה. בגמ' שם ע"ב מייתי ברייתא, הנותן לחמותו מעשר את שהוא נותן וכו', משמע דהיא חשודה על המעשרות ולא על השביעית, דאם חשודה על השביעית מה מועיל לעשר. ובתוס' תירצו דאיירי בשאר שנים, דרק בשביעית חיישינן לפירות שביעית. וברשב"א חולין שם כתב בשם רבינו שמואל דרק בזמן שהוא קרוב לשביעית חיישינן, כגון שנה שניה ושלישית, אך בשנה רביעית וחמישית אין חוששים שמא נשתיירו אצלו בפירות שביעית.

ביאור הסוגיא בבכורות

תנן במס' בכורות ל ע"א: החשוד על השביעית אינו חשוד על המעשרות, החשוד על המעשרות אינו חשוד על השביעית, החשוד על זה ועל זה חשוד על הטהרות, ויש שהוא חשוד על הטהרות ואינו חשוד לא על זה ולא על זה.

הא דתנן החשוד על השביעית אינו חשוד על המעשרות צ"ע, מדוע אינו חשוד על המעשרות הא לכה"פ דינו כע"ה שאינו נאמן על המעשרות, [וכמש"כ לעיל דכל שעובר בקביעות על איסור שכולם נזהרים בו נחשב עם הארץ]. ותירץ רש"י דבאמת פירותיו דמאי כע"ה, והנפק"מ שאינו חשוד על המעשרות שאין פירותיו ודאי. והתוס' תירצו, דאיירי בחשוד למכור מעשר שני בתורת חולין, ובזה אין סתם ע"ה חשוד, וקמ"ל שאם נחשד על שביעית אינו חשוד למכור מע"ש בתורת חולין.

והא דתנן החשוד על המעשרות אינו חשוד על השביעית נמי איירי בראינוהו עובר על המעשרות, [לרש"י שאוכל בלא לעשר, ולתוס' והרמב"ם שמוכר מעשר שני בחזקת חולין], וקמ"ל דלא נעשה חשוד לשביעית. והוכיח מכאן ר"ת כשיטתו, דאם נאמר שסתם ע"ה חשוד על השביעית, מדוע חשוד על המעשר אינו חשוד על השביעית, הרי לכה"פ הוא בגדר ע"ה. ובדעת רש"י והרמב"ם תירץ החזון איש (שביעית ס"י ס"ק יא) דבאמת חשוד על המעשרות דינו כע"ה לגבי שביעית, אך אינו כחשוד, ונפק"מ שמותר למסור לו דמי שביעית עד ג"ס.

והא דתנן החשוד על זה ועל זה חשוד על הטהרות מבארינן בגמ' משום שטהרות דרבנן, והחשוד לחמור חשוד לקל. וצ"ע למה הוצרכה המשנה לומר שהוא נחשב חשוד לטהרות, תיפו"ל שאם הוא עובר על שביעית או על מעשר הוא נחשב עם הארץ, וכל עם הארץ טמא, ומה הנפק"מ בזה שנעשה לחשוד.

ויתכן ליישב עפ"י מש"כ הרמב"ם פ"י ממו"מ ה"ט: עם הארץ שקבל עליו דברי חברות ונחשד לדבר אחד אינו חשוד אלא על אותו דבר, וכל החשוד לחמור נחשד לקל וכו'. ולפי"ז י"ל דמתני' נמי איירי בהכי, שקיבל עליו חברות לכל דבר ולאחר מכן נחשד על מעשר או על שביעית, וקמ"ל דהוא חשוד אף לגבי טהרות. אך בלא דין חשוד לא היה מטמא מדין ע"ה כיון שקיבל עליו חברות, ואכתי צ"ע.

ובחזון איש (שביעית ס"י סוף סקי"א) הסיק, שסתם ע"ה אינו מטמא בטומאת עם הארץ, אלא רק אותו שאינו חושש לטמא אוכליו וכליו, ואינו נוטל ידיו, וזה גרע מסתם ע"ה, והניח חידוש זה בצ"ע. ולפי"ז מיושב מדוע הוצרכה המשנה לדין חשוד, דמצד שנעשה עם הארץ לא היה מטמא.

והא דתנן החשוד לטהרות אינו חשוד לא על זה ולא על זה איירי אפילו בחשוד להדיא למכור דבר טמא בתורת טהור, דחשוד לקל אינו חשוד לחמור, וכמש"כ הרמב"ם שם.

ובגמ' מקשינן מברייתא דמשמע שחשוד על הטהרות חשוד על השביעית. ומשני ר' אילעי דבאמת הוא חשוד על השביעית, ומתני' שאינו חשוד איירי בראינוהו שנוהג בצינעא בתוך ביתו. ולפי"ז צ"ל דאע"ג שבעלמא נחלקו ר' מאיר וחכמים האם חשוד לדבר א' חשוד לכל דבר או לא, לגבי טהרות ושביעית לכו"ע נחשד לאחד חשוד על השני. וביאר החזון איש (שם סק"י), דקים להו לחכמים שרוב המקילין בזה מקילין בזה. והנה לדעת ר' אילעי צ"ל דאם נחשד לטהרות הרי הוא חשוד לשביעית עד שנראה אותו נוהג בצינעא בתוך ביתו, אך אם נחשד לשביעית, הרי הוא חשוד לטהרות אף שאם נראה אותו נוהג בצינעא בביתו, שהרי המשנה מחלקת ביניהם. [ונסתפק החזון איש שם האם כך הוא הדין בכך חמור וקל, שאפילו ראינוהו נוהג בצינעא את הקל אינו נאמן, דכיון שמיקל בחמור סופו לעזוב זהירותו בקל. או שמא רק לענין שביעית וטהרות הוא כך, שאלו שאינן שומרים שביעית אינם ראויין לדקדוק טהרות].

ור' ינאי משני דבאמת חשוד על הטהרות אינו חשוד על השביעית, וברייתא בהיה חשוד לשניהם וקיבל חברות, ושוב נחשד לטהרות, דבטלה קבלתו אף לשביעית. [עי' חזון איש שם סקי"א ד"ה בכורות, דזה דוקא בהיה חשוד מתחילה לשניהם, אך סתם ע"ה שקיבל חברות ונחשד לדבר אחד, לדעת חכמים לא נחשד לדבר אחר].

והקשו תוס' מתירוצו של ר' אילעי לדעת ר"ת דסתם ע"ה אינו חשוד על שביעית, דהא חשוד על הטהרות היינו סתם ע"ה, ומכל מקום חשוד הוא על השביעית. ולכאורה לרש"י וסייעתו נמי יש להקשות, מדוע הוא נעשה חשוד על השביעית ועל המעשרות, הא לענין טומאה אינו אלא סתם עם הארץ, ואף לגבי מעשר ושביעית נימא דהוא סתם עם הארץ, ואין דינו כחשוד. אמנם בזה י"ל כמש"כ הרמב"ם שם דאיירי בחשוד על הטהרות להדיא, כגון שראינוהו מוכר טמא בתורת טהור, ולכן נעשה חשוד על המעשר ושביעית. ואם כן לדעת ר"ת נמי יש ליישב כן, דרק חשוד על הטהרות להדיא נעשה חשוד לשביעית.

ובחזון איש שם הסיק שסתם עם הארץ אינו מטמא בטומאת עם הארץ, וכמש"כ לעיל, ויישב בכך שיטת ר"ת.

והנה הרמב"ם שם סתם דאם קיבל חברות ונחשד לטומאה אינו חשוד לשאר מילי. ולכאורה לדעת ר' אילעי בעינן שנראה אותו בצינעא בתוך ביתו [לכה"פ לגבי שביעית], ולדעת ר' יונה באופן שקיבל חברות ונחשד לדבר אחד הרי הוא חשוד לכל דבר. [ולפי מש"כ לעיל בשם החזון איש דדוקא בנחשד בתחילה לשניהם בטלה קבלתו אין מכאן סתירה לתירוצו של ר' יונה. אך מכל מקום צ"ע מדוע לא הזכיר הרמב"ם להדיא דינו של ר' יונה], וצ"ע.