מ_מ
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שהוא בן גרושה ובן חלוצה, -** בפירש"י כתב דהעידו דבפנינו נתגרשה אמו קודם שנולד וה"ה חלל ופסול, ועי' מאירי דאע"פ שהעדות אינה אלא על אמו ואין אלו מוזמים בגופה של עדות, מ"מ ה"ז כאילו אמרו שהוא פסול, שלא העידו על האם אלא בכונת עדות הבן, ועיי"ש שכתב די"מ דאיירי בשהעידו ששמעו מאביו שאמר עליו זה בני בן גרושה ובן חלוצה, ומשמע דס"ל דאם העידו על אמו שנתגרשה, אף דעי"ז נפסל הבן, מ"מ כיון דאין עיקר העדות על הבן, לי"ב לחיוב הזמה, (ולכאו' לפ"ז אם העידו עדים על אשה שזינתה שהיא אשת איש והוזמו, לא יהא בזה חיוב הזמה, ועי' תוס' סנהדרין פ"ו ב' בתי' קמא דלמ"ד דגניבה לחודה קיימא לא מיקטלי עדי גניבה שהוזמו אף אם התרו בו ובאו לחייבו מיתה, ומשמע בדבריהם דה"ה בעדי קידושין דאינם נהרגין, ועי' בס' ישועות ישראל סימן ל"ח שכתב כן, וצ"ע).

עי' רמב"ן דבן חלוצה ל"ד, דפסולו אינו אלא מדרבנן ומה"ת הוא כשר ואינם לוקין את הארבעים, ובחי' הרמב"ן לקמן י"ג א' כתב דבבן חלוצה אינם לוקין דלאו כלום עבדי לי' מדאורייתא, וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"כ באו"ז סימן תרצ"א, - אך בד' הרמב"ם בפ"כ מעדות ה"ח משמע דגם בעדות דבן חלוצה ה"ה לוקין, - ועי' בגל' הגרע"א שם שכתב די"ל דכיון דבעדותם פוסלין אותו מדרבנן, שייך בי' לא תענה ולקי מדאורייתא, וכ"כ הגרע"א במהדו"ק סימן קע"ט, ונתבאר בזה להלן.

**אין אומרים יעשה זה ב"ג וב"ח תחתיו, -** בפירש"י כתב דאיירי בשהוזמו והן כהנים, ועי' גבו"א דזהו דתנן יעשה "זה", אף דאין העדים נעשים זוממין עד שיזומו שניהם, אלא איירי אף כשאחד כהן ואחד ישראל, ועי' ריטב"א בשם התוס' דאיירי אף בעד ישראל דלא אמרינן דיהא פוסל אשה בביאתו לכהונה כאילו הוא חלל, ועי' בשיעורי הגר"ש אות ט"ו בזה.

עי' תומים סימן ל"ח סוסק"ב שהק', דמ"ט בעינן קרא למעט דאין נעשין ב"ג תחתיו, תיפו"ל דאחר שנגמר הדין בבי"ד שהוא בן גרושה, הו"ל כאשר עשה, להני קמאי דס"ל דאף במידי דאפשר בחזרה הו"ל כאשר עשה, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, וכתב דהא דהן לוקין, הוא משום דחיוב המלקות הוא אף בכאשר עשה, ונתבאר בזה להלן, - ועי' בחי' הגר"ח פ"כ מעדות שהק' דמ"ט בעינן קרא למעוטי, תיפו"ל דהרי לעולם לא יעשה זה שהעידו עליו ב"ג כלל, וא"כ ל"ה זמם לעשות, וכתב דבדין כאשר זמם דיינינן דכל שאם היתה עדותן אמת זהו מיקרי זמם לעשות, אך בגל' החזו"א שם כתב דחשיב כאשר זמם לעשות, משום דזמם לעשות הצער וההפסד של הפסול אף שאין הדבר אמת, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דלענין פטורא דכאשר עשה אי"ז כן, אלא בעינן שיהא עשה באמת, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דלא פטרינן הכא משום כאשר עשה, כיון דלא נעשה כלל בן גרושה, אמנם בדעת הראב"ד כתב הגר"ח שם דפטורא דכאשר עשה הוא משום דכל דנעשה בו העונש שוב ל"ה עוד זמם לעשות וכיון דליכא זמם לעשות מיפטרי העדים, וע"כ גם לענין זה אנו דנים כמו שהיתה עדותם אמת, עיי"ש, אך י"ל דאם פטורא דכאשר עשה הוא משום דל"ה עוד זמם לעשות, הרי דבבן גרושה, אף שכבר נגמר דינו כבן גרושה, עדיין הוי זמם לעשות במה שינהגו עמו אח"כ כבן גרושה, - ועי' בשיעורי הגר"ש אות ד' דלא חשיב כאשר עשה אלא כשנעשה מעשה בפועל ע"פ עדותו, ומש"כ הריטב"א בב"ב נ"ו א' בעדות חזקה, דאם הוי המחזיק בקרקע, הו"ל כאשר עשה, הוא משום דמה שמחזיק בקרקע ע"פ בי"ד חשיב כעשיית מעשה ע"פ העדות, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

עי' בכ' הגר"ח שצידד דבעדות דבן גרושה, אף דבעינן ב' עדים, מ"מ לי"ב תורת גמ"ד, אלא הו"ל כהוראת או"ה, וכתב דאפ"ה הי' שייך בזה דין הזמה, משום דלא מחסר גמ"ד והו"ל כלאחר גמ"ד, וזה מתפרש למש"כ הגר"ח בפכ"א מעדות, דהא דבעינן גמ"ד, הוא משום דבעינן שתהא עדות המועלת, - ועי' קצוה"ח סימן ל"ח סק"ד, דהעידו באחד שנתנסך יינו והוזמו חייבין לשלם דמי היין, והנתיה"מ שם סק"ב נחלק ע"ז דבעדות איסורין ל"ב הגדה בבי"ד ולי"ב לדין הזמה, ועיי"ש במשובב מש"כ בזה, ומבו' דאף דלי"ב גמ"ד, מ"מ כיון דלא מחסר גמ"ד הו"ל כלאחר גמ"ד, אך המנ"ח במצוה ל"ז צידד לפטור בזה משום דליכא גמ"ד.

**אלא לוקין ארבעים, -** עי' מאירי דהוו המלקות משום עדות שקר ולא משום לא תענה שהרי לאו שאין בו מעשה הוא אלא ממה שנאמר והצדיקו וכו', ומבו' דאין המלקות משום עבירת הלאו דלא תענה, אלא הוו משום העדות שקר, ודומיא דחיוב כאשר זמם, ואף דבעינן להלאו דלא תענה לאזהרה, מ"מ כיון דעיקר המלקות אינם מלא תענה, לי"ב משום הא דלאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו, ועד"ז כתב המאירי לקמן ד' ב', דמה"ט הוא דעדים זוממין לוקין אף דהו"ל לאו שאין בו מעשה, משום דעיקר המלקות הוא מכאשר זמם, ועי' מאירי בע"ב דעדי ב"ג שהוזמו לוקין בלא התראה, משום דמלקות אלו הם במקום כאשר זמם, ובגמ' בכתובות ל"ג א' פירשו דהוא משום דכתיב משפט אחד יהי' לכם משפט השוה לכולכם, וכנראה דהמאירי ל"ג לה, (וגם בשטמ"ק ב"ק ע"ד ב' הביא מתוס' שאנץ דעדי ב"ג שהוזמו צריכין התראה), ועי' מאירי לקמן ד' א' דהא דלר"מ עדים זוממין לוקין ומשלמין, הוא משום דס"ל דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו, וכתב דהא דלרבנן אינם לוקין, הוא גם משום דלאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו, ומבו' דלא גלי קרא דלוקין על לאו דלא תענה, ורק בעדי ב"ג דא"א לקיים דין הזמה ה"ה לוקין מוהצדיקו, ובשיעורי הגר"ש סימן א' סק"ז הק' ע"ז ממש"א בב"ק ע"ד ב' דעדים שהוכחשו בנפש לוקין, עיי"ש, וצ"ל דאף דגם חיוב המלקות הוא משום העדות שקר, מ"מ בחיוב זה ל"ב לתנאי הזמה, וכ"ה דבעדות ב"ג דליכא לדין כאשר זמם ה"ה לוקין, ה"נ בעדים שהוכחשו דליכא לדין כאשר זמם, ה"ה לוקין.

אך הרמב"ן והריטב"א בע"ב כתבו דקרא דוהצדיקו גלי דלוקין על לאו דלא תענה, ומה"ט הוא דלר"מ עדים זוממין לוקין ומשלמין, אף דלא תענה הוי לאו שאין בו מעשה, וכ"כ התוס' לקמן ד' ב' ובסנהדרין י' א', וכ"כ השטמ"ק בב"ק ע"ד ב' בשם הראב"ד, וכתב דמה"ט הוא דעדים שהוכחשו בנפש לוקין.

ובפשוטו לפ"ד הרמב"ן ודעימי', אין מלקות אלו כלל משום הזממה, אלא משום דעבר אמימרא דרחמנא דלא תענה, אך בד' הריטב"א בע"ב מפורש דמלקות אלו עומדות במקום הזמה, וע"כ בעדות כופר ליכא חיוב מלקות, עיי"ש, - וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות סנהדרין פ"ו ב' שכתב דאין לוקין משום לא תענה אלא כשהרשיעו צדיק, עיי"ש, והיינו דאף דעוברים בלא תענה אף בלא"ה, וכמש"כ הרמב"ן בדברים (ה' י"ז) דאף אם העיד על חבירו דבר שאינו כלום עובר בלא תענה, מ"מ אין לוקין על לא תענה אלא בלא תענה דחמיר שהרשיע צדיק, - וכן הוכיחו ממש"כ הרמב"ן בסוגיין דעדים שהעידו על טרפה שהרג והוזמו אין לוקין משום דלא בעו למעבד ולא מידי, אף דלכאו' עוברין בזה על לא תענה, וכן ממש"כ דאם העידו על חיוב קרבן ועל כופר אין לוקין, עיי"ש, אף דלמש"כ דאף אם העיד על חבירו דבר שאינו כלום עובר בלא תענה, כ"ש דבהני גווני עובר בלא תענה, - וכ"ה מבו' ממש"כ דעדי בן חלוצה אין לוקין דלאו כלום עבדי לי' מדאורייתא, דאף דהן עוברין על לא תענה, וכמשה"ק הגרע"א, מ"מ כיון דמדאורייתא לאו כלום הוא, לא חשיבא עדותם כהרשעת צדיק, וע"כ אינם לוקין, - וכן הוכיחו ממש"כ התוס' דכיון דלוקין הוי כאשר זמם, ומשמע דחיוב המלקות הוי ע"ד חיובא דכאשר זמם, - וכ"נ גם ממש"א בכתובות ל"ג א' דעדי ב"ג לוקין בלא התראה, משום דמשפט אחד יהי' לכם משפט השוה לכלכם, אך התוס' שאנץ בשטמ"ק ב"ק ע"ד ב' כתב דעדי ב"ג צריכין התראה, כיון דהוי המלקות על עוון עדות שקר, והוי ככל מלקות דבעי התראה.

ועי' בתשו' חת"ס חו"מ סימן ל"ג שכתב דעיקר המלקות הם משום הזממה, ודקדק כן מל' הרמב"ם במנין הלוקין בפי"ט מסנהדרין, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל דהוי כאשר עשה, אף אין לוקין, - אך הפנ"י לקמן ה' ב' והתומים בסימן ל"ח סק"ב נקטו דהמלקות הוו אף בכאשר עשה, וכ"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס קע"ו, וכתב לפ"ז דאף לדעת הסוברים דבממון איכא לפטורא דכאשר עשה, מ"מ ה"ה לוקין מלא תענה, ועי' גבו"א לקמן ה ב'.

ועי' גבו"א במשנתינו דגם חיוב המלקות הוא רק כשהוזמו כל העדים, אך באו"ש פי"ח מעדות נקט דאף אם הוזם אחד מן העדים ה"ה חייב מלקות, וכתב דהא דבכל הוזם א' מן העדים אינו לוקה משום לא תענה, הוא משום דיכול להתקיים הזמה כשיוזם השני, ועי' חזו"א ב"ק סימן י"ח סקי"ב.

ובד' הרמב"ן והריטב"א בסוגיין משמע דכל שהודה שהוא חייב גלות, אין העדים הזוממין מתחייבין מלקות, ובתוס' הרא"ש שהביא בשטמ"ק ב"ק ע"ה ב' נסתפק בזה בעדי גניבה שהודה לדבריהם והוזמו, אם הן לוקין, ומבו' דעיקר חיוב המלקות הוא משום העוולה כלפי הנידון, וע"כ כל שהודה לדבריהם, אינם חייבין מלקות, ונ"פ דל"מ הודאתו אלא כשהודה מתחילה קודם הגמ"ד, דבכה"ג ליכא לעיקר המחייב, אך כל שהודה אח"כ, ודאי ל"מ הודאתו לפטרם, ובשיעורי הגר"ש אות כ"א נקט לא כן, וצ"ע.

עי' רמב"ן שהק' דמ"ט אינם משלמין לו אכילת תרומה ושאר מתנו"כ שהפסידוהו, ועי' או"ז סימן תרצ"א דהיינו שהפסידוהו תרומה ממכירי כהונה שהיו נותנין לו א"נ תרומה שבביתו, (אך בד' הריטב"א מבו' דהקו' היא גם ממתנו"כ שהיו נותנין לו אחרים, וצ"ע דבזה ודאי אין לחייב משום גרמי, וכמש"כ הרמב"ן בדינא דגרמי דהמעכב חבירו מליתן מתנה לאחר, אי"ז גורם נזק, אלא מונע, וההיזק ממילא בא), וכתב דהוא משום דהו"ל גרמא בעלמא ורחמנא אמר כאשר זמם לעשות ולא כאשר זמם לגרום, וכ"כ הריטב"א, ומשמעות דבריהם דעיקר הפטור הוא מדינא דגרמא בנזקין פטור, ומש"כ דרחמנא אמר כאשר זמם לעשות ולא כאשר זמם לגרום, היינו דלא נימא דבקרא דכאשר זמם נתחדש לחייב על כל מה שזמם, ואף על גרמא, ובטעם הא דהוי גרמא ואי"ז בכלל גרמי, כתבו הרמב"ן והריטב"א דהוא משום דל"ה ברי הזיקא, והרמב"ן כתב עוד דהוא משום דדינא דגרמי הוא רק כשגרם והפסיד אבל זה לא הפסיד כלום, וצ"ע שהרי כל עדים זוממין לא הפסידו כלום, ואפ"ה גזה"כ הוא דחשיבי כמזיק וחייבין, וא"כ מ"ט לי"ב גם משום דינא דגרמי. - עו"כ הרמב"ן והריטב"א, דכיון דאין אתה מקיים בהם כאשר זמם בעיקר עדותם שהיא הפסול, א"א יכול לקיים בהן כאשר זמם בתשלומי הממון, וכ"כ באו"ז סימן תרצ"א, - עו"כ הרמב"ן כנדצ"ל דהוא תי' בפנ"ע, (וכ"נ בד' השעה"מ בפ"ו מביאמ"ק ה"י), דהוא משום דהי' מפסיד מתנו"כ אף לבניו של זה ואינו חייב לשלם להם כלום, וע"כ אינו משלם אף לדידי', דאין מקיימים כאשר זמם לחצאין, וכתב דל"ד למעידין באשתו של פלוני שזינתה והוזמו דנהרגין ואין משלמין ממון, דהתם דהעידו לחייבה מיתה ולהפסידה ממון, כל שמתקיים כאשר זמם במקצת, קרינא בי' כאשר זמם ומשא"כ הכא דפסל לו ולזרעו, ואין מתקיים כאשר זמם כלל לגבי הבן, ועוד דהתם כיון דאמרינן קלב"מ חשיב כמו שמתקיים בו כל הכאשר זמם, וה"ה פטור מן הממון, כמו שכל המזיקין פטורין מן הממון במקום דקלב"מ, - והריטב"א כתב עוד דהוא משום דלא קייץ, ולא אמרה תורה ועשיתם לו כאשר זמם אלא במידי דקייץ שאפשר לעשות כן מיד.

עי' שעה"מ פ"ו מביאת מקדש ה"י שהק' דמ"ט אינם חייבין לשלם על מה שהפסידוהו שחייב לשלם דמי התרומה שאכל, דזה הוי ברי הזיקא ואי"ז גרמא בעלמא, וגם הו"ל מידי דקייץ, וכתב דלומר דמתני' מיירי בכהן שלא אכל תרומה מימיו, זה ממה שאין האוזן יכולה לשמוע, ועי' ערול"נ דמצו למימר שלא ידעו שאכל תרומה וכו', וי"ל עוד, דאף דאכל תרומה מימיו, מ"מ כ"ז שלא באו עדים לבי"ד ע"ז, לא נגמר דינו לחייבו בתשלומין, וע"כ אין עדים אלו חייבין בתשלומין.

**תוד"ה מעידין, איך יעשה על פיהם ב"ג דהכי הוא האמת, -** עי' נימו"י דמוכח דהוא נעשה ב"ג על פיהם, מהא דהן לוקין, וכ"ה בתוס' כתובות ל"ג א', ועי' צל"ח שפירש כן גם בד' התוס', ועי' ערול"נ.

**ואמאי הא הו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה, -** עי' תורי"ד ב"ק פ"ד א', דרק במעידים על טרפה שהרג ל"מ עדותם, משום דהטרפה הוא הגורם שלא תוכל להזימה, ומשא"כ בעדות דב"ג, דאין זה שמעידין עליו גורם שלא תוכל להזימה, אלא מפני שא"א לעשותם בני גרושה, ומשו"ה עדותן קיימת, וצ"ב.

**וי"ל כיון שלוקין הוי כאשר זמם והוי שפיר אתה יכול להזימה, -** כ"כ התוס' בכתובות ל"ג א', ועי' בהגה' מים חיים שם דהוא משום דהא דבעינן עדות שאתה יכול להזימה הוא כדי שיתירא לשקר, ולזה סגי במה שיתחייב מלקות, וצ"ב לפ"ז במש"כ התוס' דבבאו לחייבו מיתה לא סגי במה שמתחייבין מלקות, ושמא ד' המים חיים הם בדעת התוס' בכתובות שלא חילקו בזה, - ועי' בשיעורי הגר"ש אות ט"ז שהביא מס' תפארת ירושלים שפירש דהוא רק משום דהמלקות הוו משום הזמה ובמקום כאשר זמם קיימי, וכ"נ בל' התוס' שכתבו דהוי כאשר זמם (ובתוס' שאנץ ליתא לתיבות אלו), ועיי"ש שהוכיח מד' הגרע"א שלא פירש כן, עוד העירו בזה מהא דפריך הגמ' בע"ב אהא דילפינן להמלקות מקרא דוהצדיקו, ותיפו"ל מלא תענה, ואי נימא דכל הא דחשבינן לה כעדות שאתה יכול להזימה הוא רק משום חיוב המלקות הנלמד מוהצדיקו, נמצא דבלא קרא דהוצדיקו לא היתה עדותם מועלת כלל, ולא היו לוקין מלא תענה.

עי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קע"ו דהא דמקבלין עדי קידוה"ח אף דהו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה דאם יוזמו לא יהיו חייבין מלקות, משום דלא שייך בזה לא תענה ברעך, שהרי לא העידו כלל על רעהו להפסידו בשום דבר, (וי"ל דגם אם בעדות קידוה"ח עוברין בלא תענה, ובפשטות הגמ' בשבועות מ"ח א', מ"מ כיון שלא הרשיעו את הצדיק בעדותם, אין חייבין מלקות), הוא משום דדוקא בעדות דכאשר זמם לאחיך בעינן יכול להזימה, וי"ל דהוא משום דבעדות בן גרושה הרי הויא זממה המחייבת בכאשר זמם ואך דא"א לקיים בה כאשר זמם וע"כ אלמלי הא דהן לוקין הו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה, ומשא"כ בעדות קידוה"ח דאי"ז כלל זממה המחייבת בכאשר זמם, (ובזה ניחא קו' החזו"א ב"ק סימן י"ט סק"ב, עיי"ש).

**שיכולין לומר לאסרה על בעלה באנו, -** עי' בחי' הגר"ח פכ"א מעדות דהיינו משום דכתיב בקרא כאשר זמם לעשות, וכל שלא נתכוונו העדים לחייבה מיתה, אי"ז בכלל כאשר זמם לעשות, וכ"ה מוכרח לדעת הרמב"ם בפ"כ מעדות ה"ה והתוס' בסנהדרין ס"ה ב' דעדים זוממין חייבין אף בשוגג, ובע"כ דהא דמיפטרי כשנתכונו לאסרה על בעלה, הוא משום דאי"ז בכלל כאשר זמם לעשות, - ועי' תוס' ותוס' הרא"ש סנהדרין ט' ב', דהיינו רק משום שהם סבורים שלא תתחייב מיתה ע"פ עדותם, אך אם הן יודעין שתתחייב מיתה, ל"מ למימר דאי"ז בכלל זממתם, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם מ"א א', וכ"נ מסוגיית הגמ' בב"ק כ"ד ב', דכל הא דמצו למימר שלא נתכוונו לייעד את השור, הוא רק משום דלא ידעו שיש עדים על נגיחות אחרות, ובד' הראשונים לקמן ג' א', - אך בד' רש"י בסנהדרין מ"א א' נראה להדיא דלא כן, וע"כ פירש דהא דאם התרו בה ל"מ למימר לאסרה על בעלה באנו, הוא משום דאין התראה אלא להמית, (וצ"ע מד' רש"י שם פ"ו ב' שנראה כד' התוס'), וכ"נ בד' הר"ן שם פ"ו א', וצ"ע.

**ומאי קאמר והא מ"מ לוקין, -** עי' בשיעורי הגר"ש אות כ"ד שעמד בזה, דלכאו' התם אין לוקין אלא על מה שהעידו לאסרה לבעלה ולא על מה שהעידו לחייבה מיתה, וע"כ שפיר הוי עדות שאי אתה יכול להזימה לגבי חיוב המיתה, אך עי' מאירי סנהדרין ע"ח א' בשם גדולי הדורות דהא דטרפה שרבע בפני עדים פטור משום עדות שאי אתה יכול להזימה, הוא רק כשאין מעידין על הנרבע, דאם מעידין על הנרבע והויא עדות שאתה יכול להזימה מצד הנרבע, סגי בכך, ולפ"ז כ"ש הכא דסגי במה שחייבין מלקות על העדות לאסרה לבעלה, וכתב די"ל דל"מ הא דלאסרה על בעלה באנו אלא לפטרם מחיובא דכאשר זמם דאי"ז בכלל זממתם, דלא מיפטרי משום שגגה, דאין לע"ז שגגה, וכמש"כ התוס' בסנהדרין, אך במלקות דוהצדיקו ה"ה חייבין אף משום עדותם להרגה, דבחיוב מלקות זה לא כתיב בקרא "זמם", וכל שהרשיעו את הצדיק בעדותם סגי בכך לחייבם, - וי"ל עוד, דכל הא דחשבינן לה התם כעדות שאי אתה יכול להזימה, הוא רק להצד דזממו להרגה, אך להצד דלא זממו להרגה וליכא זממה המחייבת כלל, לא חשיב כעדות שאי אתה יכול להזימה, וע"ד שנתבאר לעיל בד' הגרע"א, ולצד זה שזממו להרגה, ה"ה חייבין מלקות אף משום זממה זו, וכ"נ בל' התוס' שכתבו ד"באו לחייבה מיתה וזממו להרוג את הנפש", ומשמע דהא דחשיב עדות שאי אתה יכול להזימה, הוא רק משום שנתכונו לחייבה מיתה וזממו להרגה.

עי' או"ש פ"כ מעדות ה"ח שעמד ע"ד התוס', דהתם אם יוזמו א"א להלקותם, דשמא נתכונו לחייבה מיתה, ועי' בחי' הגר"ש אות כ"ו דהא דאם נתכונו לחייבה מיתה א"א להלקותם, הוא או משום כדי רשעתו, או משום דהו"ל לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, ועיי"ש מש"כ בזה, דכיון דבפועל אין מתחייבין מיתה, הו"ל כחייבי מיתות שוגגין דחייבין במלקות, וגם לא חשיב כניתן לאזהרת מיתת בי"ד כיון שלא יבא לידי חיוב מיתה, - עוד צ"ע בד' התוס', דמ"ט הן לוקין, אף שבאו גם להפסידה כתובתה, ודעת התוס' דקי"ל דארוסה יש לה כתובה, ועי' רמב"ם פכ"א מעדות ה"ה דעדי זנות שהוזמו משלמין ואין לוקין, ויש שכתבו לפי הנ"ל, דכיון דשמא נתכונו לחייבה מיתה והוו כחייבי מיתות שוגגין, ה"ה פטורין מן התשלומין, וע"כ הן לוקין.

**דליכא אלא לאו בעלמא, -** עי' צל"ח די"ל דהוא משום דזר שעבד עובר בלאו, והק' דא"כ הרי גם איכא חיוב מיתה אם יעבוד בשבת, ובע"כ דמשום זה ל"ב כאשר זמם, דהו"ל ככאשר זמם לגרום, וכתב דצל"פ דהתוס' ל"ד הוא, וכונתם הוא דליכא בזה חיוב מיתה.

עי' תוס' שאנץ שהק' בהא דפטרינן בטרפה שהרג משום עדות שאי אתה יכול להזימה אף דהן לוקין, וכתב דכיון שבאו לחייבו מיתה, לא סגי במה שלוקין, אך עי' רמב"ן שכתב דהא דבטרפה שהרג הו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה, הוא משום דאינם לוקין כיון דגברא קטילא באו למיקטל ולא באו למעבד מידי, וכ"כ התוס' בכתובות ל"ג א', ומבו' דאף דודאי הם עוברין בלא תענה, מ"מ אי"ז חשוב כהרשעת צדיק, ואין חייבין ע"ז מלקות, ומבו' דפליגי ע"ד התוס' וס"ל דאף במעידין לחייב מיתה סגי במה שיתחייבו מלקות לדינא דעדות שאתה יכול להזימה, ועי' בשיעורי הגר"ש סו"ס א', ובדעת התוס' שאנץ דס"ל דחייב מלקות, י"ל דהוא משום דאף דהוי גברא קטילא, מ"מ הן לוקין מלא תענה, וי"ל עוד דס"ל דאף הא דאינם חייבין מיתה, אינו משום דהוי גברא קטילא, וכמש"כ הרמב"ם בפ"כ מעדות ה"ז, אלא הוא משום דהעדים אינם טרפה, והוי זה טפי מכאשר זמם, וכאשר כ"כ הריטב"א בתחילת דבריו וכ"כ הרמ"ה בסנהדרין, וע"כ ודאי דהן חייבין מלקות.

ועי' נובי"ק אהע"ז סימן ע"ד שהוכיח מד' התוס' בכתובות דעדים שהעידו לפסול לעדות ושבועה והוזמו אין לוקין, דהרי המעידים על טרפה שהרג פוסלין אותו לעדות ושבועה, ואפ"ה אינם לוקין, ועיי"ש בסימן נ"ז שכתב דהוא משום דלא חשיב כהרשיעו צדיק, כיון שלא באו לחייבו במידי, ועיי"ש בסימן ע"ב שכתב עד"ז דעד המחייב שבועה שהוזם אינו לוקה, ועי' אמרי בינה עדות סימן ה'.

עי' באותיות רע"א שהוכיח דלא סגי במלקות ליחשב עדות שאתה יכול להזימה, ממש"א בב"ק ע"ה ב' דאם הודה שגנב אין עדותם עדות דהו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה, אף דל"מ הודאתו אלא לפטרם מממון ול"מ לפטרם ממלקות דלא תענה, ואזיל הגרע"א לטעמי' דלתי' זה סגי במלקות דלא תענה ליחשב עדות שאתה יכול להזימה, - ועי' שטמ"ק ב"ק שם שהביא מתוס' הרא"ש שעמד בזה, ובתחילת דבריו כתב דמהני הודאתו גם לפטרם ממלקות דלא תענה, ונתבאר לעיל דהוא משום דעיקר חיוב המלקות הוא משום העוולה כלפי הנידון, ונתבאר עוד דל"מ הודאתו אלא כשהודה מתחילה קודם הגמ"ד, וע"כ הו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה, וכ"כ באו"ז סימן תרצ"א, - ובסו"ד כתב הרא"ש דלעולם ל"מ הודאתו לפטרם ממלקות, ול"ד לעדות בן גרושה דהויא עדות שאתה יכול להזימה, דשאני התם דמרבינן מלקות דידהו מוהי' אם בן הכות ומסתבר לאוקמי קרא היכא דלא אפשר לקיומי כאשר זמם לעולם, ומשא"כ בעדות גניבה דאלמלי הודאתו אפשר לקיומי כאשר זמם, ולא מוקמינן קרא דוהי' אם בן וכו' לומר דמיקרי עדות, כיון דבעיקר עדות דגניבה אפשר לקיים כאשר זמם, עכ"ד, ולכאו' היינו דכל הא דסגי במלקות, הוא נלמד מקרא דוהי' אם בן וכו', ולא מוקמינן להך קרא אלא בעדות דב"ג דא"א לקיים כאשר זמם לעולם, וצ"ע לפ"ז בהא דפריך הגמ' בע"ב דתיפו"ל מלא תענה, ולפ"ז ניחא הא דבעדי נערה המאורסה ובטרפה שהרג לא סגי במלקות לדין עדות שאתה יכול להזימה, ועי' בשיעורי הגר"ש אות י"ט כ' מש"כ לפרש עוד בזה, - ועי' באו"ז שם שכתב עוד, דאף אם לוקין לא מיקרי עדות שאתה יכול להזימה כיון שהן מחייבין אותו ממון והם פטורין מממון, וי"ל דהייינו דכ"ה דבעדות נפשות לא סגי במה שמתחייבין מלקות דכתיב נפש בנפש, ה"נ בעדות ממון לא סגי במה שמתחייבין מלקות דכתיב יד ביד, ועי' נובי"ק אהע"ז סימן ע"ד שנקט כן בפשיטות.

**ועי"ל דגבי עדות דב"ג וחלוצה לא חיישינן כלל באתה יכול להזימה וכו', -** עי' בנובי"ק אהע"ז סימן ע"ב שכתב דלתי' זה מהני עדות דב"ג אף בשאמרו איני יודע בחקירות, דכל הא דל"מ כשאמרו איני יודע בחקירות הוא משום עדות שאי אתה יכול להזימה, וכתב דה"נ הוא בעדות לאסור אשה על בעלה דג"כ ל"ש בזה כאשר זמם, וכ"כ שם סימן מ"ו בדין עדות שמת בעלה, ושם סימן נ"ז בעדים המעידים לפסול לעדות, ושם סימן נ"ח בעדי קידושין, - ועי' בהגה' ברוך טעם שם בסימן נ"ח שדקדק מד' הריטב"א, דאף בעדות ב"ג דל"ש כאשר זמם, בעינן שיהא ראוי להתקיים מלקות דוהצדיקו, ולפ"ז כל שאמרו איני יודע בחקירות עדותם בטילה, אך בעדות שמת בעלה ועדים המעידים לפסול לעדות שכתב הנוב"י שם דאם הוזמו אין חייבין מלקות משום דלא הרשיעו צדיק, בע"כ דל"ב עדות שאתה יכול להזימה כלל, ושפיר יש להכשיר אף כשאמרו איני יודע בחקירות, - ועי' ביה"ל ח"ג סימן ו', דאף בעדויות דל"ב שיהא אפשר לחייבם בכאשר זמם, מ"מ בעינן שיהא אפשר לבטל את העדות בהזמה, וע"כ כל שאמרו א"י בחקירות עדותם בטילה, ועי' בשיעורי הגר"ש שהאריך בזה, ויש להוכיח כן ממש"כ רש"י בסנהדרין ע"ח א' דדעת רבא דבעדים זוממין דחידוש הוא אף דהוי עדות שאתה יכול להזימה מיקטלי, ואף דעיקר דינא דדו"ח נתפרש בקרא בעדים זוממין, והרי דאף דל"ב שיהא אפשר לענוש את המזימים בכאשר זמם, מ"מ בעינן שיהא אפשר לבטל עדותם בהזמה.

**ויש לדקדק אמאי לא נקט מעידין אנו באיש פלוני שהוא ממזר, -** עי' בחי' הגרע"א דבמעידין שהוא ממזר בלא"ה ל"ש לענשם בכאשר זמם, דהוי זה טפי מכאשר זמם כיון שיהיו אסורים גם בממזרת שהרי באמת הן כשרים, ומבו' דמכח דין כאשר זמם אינם נעשים כממזר גמור וה"ה אסורין בממזרת, - ועי' ערול"נ דהא דבעדי בן גרושה הי' שייך לענשם בכאשר זמם, אף דלא יהיו ניתרים בפסולי כהונה, הוא משום דבעדי בן גרושה עיקר הכאשר זמם הוא לפסלו מעבודה ותרומה, ולענין זה אין מחמירין עליהן יותר ממה שזממו עליו, - ועי' בכ' הגר"ח דאם היו העדים נעשין בני גרושה, היו מותרין בפסולי כהונה, דהיתר חלל בפסולי כהונה, הוא בתולדה מפסולו, ומשא"כ בהיתר ממזר בפסולי קהל, די"ל דאי"ז בתולדה מפסולו, עיי"ש.

**תוד"ה מעידין הב', וא"ת היאך הם יכולים לחייבו גלות בעדותם והא יכול לומר מזיד הייתי, -** עי' מהרש"א שהק' דהיאך מצי למימר מזיד הייתי הרי אאמע"ר, והביא דעד"ז הק' התוס' בב"מ ג' ב', ותירוצם התם ל"ש הכא, ומבו' דבעינן לטענתו ובסתמא לא מספקינן דהי' מזיד, וצ"ע לפ"ז בעיקר קו' התוס' דהומ"ל דאיירי כשאינו טוען כלום, והתוס' בתי' בתרא כתבו דכששותק חייב משום דהויא כהודאה, ומבו' דבלא הודאה אינו חייב, אך בד' הריטב"א נראה דבאמת כששותק יש לחייבו אף דאי"ז כהודאה, ועי' שיעורי הגר"ש אות מ"ח דהוא משום דבכה"ג טענינן לי' אנן שהי' מזיד, אך אם אאמע"ר והוא עצמו אינו נאמן בטענה זו, אף אנן לא טענינן לי' הכי, וצ"ע, ועיי"ש באות מ"ב במש"כ בישוב קו' המהרש"א, ועיי"ש אות מ"ג שהק' דהומ"ל דאיירי בשאמר לא הרגתי לא שוגג ולא מזיד, וכתב דס"ל כמו שנסתפקו התוס' ביבמות פ"ח א', דאף בכה"ג מהימנינן לי' במה שאמר לא הרגתי שוגג.

עי' ריטב"א דא"א להעמידה בשמודה לדבריהם דבכה"ג אין כאן הזמה, וכ"נ בד' הרמב"ן, ובזה ניחא משה"ק הפנ"י דמ"ט לא הק' התוס' כן על עיקר דין גלות, ועי' תומים סימן ל"ח סק"ב בזה, ומשמע דכל שמודה לדבריהם אף אין מתחייבין במלקות, ומשמע מזה דאף המלקות הוי משום הזממה, ועי' בפי' הר"ח הנדמ"ח בב"ק ע"ב דמבו' דגם במעידים לחייבו מיתה והוא מודה לדבריהם אינם מתחייבין מיתה בהזמה, והובאו דבריו באו"ז ב"ק סימן ש"ה, - ועי' תומים סימן ל"ח סק"ב שנסתפק בזה אם מהני הודאתו לפטרם אף ממיתה ומלקות, דהזמה קנס הוא ואם הבע"ד מודה איך יקנסו אותן הרי הוא אומר אמת אצם והזמה חידוש הוא ודאי כשאין הבע"ד מודה להן, או דלענין מיתה ומלקות ל"מ הודאתם דאינו בע"ד ע"ז, - ועיי"ש שהביא מיש"ש בפ' מרובה סימן כ"ז, דל"מ הודאתו לפטרם אלא כשהודה קודם שבאו העדים, אך אם הודה אחר שבאו העדים שפיר הן מתחייבין בהזמה, דאל"כ כל אחד יפטור עצמו לגבי קנס ויודה לדברי העדים והו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה, ונחלק ע"ז דאף בכה"ג אינם מתחייבין בהזמה כיון שהודה לדבריהם, ומ"מ אי"ז עדות שאי אתה יכול להזימה, דסגי במה שבשעה שהעידו הוי עדות שאתה יכול להזימה, ועי' בזה באו"ש פ"כ מעדות ה"ח, וכ"ה מבו' מד' הר"ח והריטב"א, אך בפירש"י ב"ק ע"ה ב' כ' דהא דפטרינן כשהוא מודה לדבריהם, הוא משום דעל פיו באו להעיד, ומשמע מזה כד' היש"ש.

עי' רמב"ן שפירש דאיירי בשאמרו שנתחייב גלות בבי"ד פלוני, ולא הודה כלל לדבריהם וע"כ הן חייבין כשהוזמו, ועי' ערול"נ שהק' דאכתי תיקשי דהיאך נתחייב בבי"ד ראשון, וכתב די"ל דבבי"ד הראשון הודה לדברי העדים, ולפ"מ שדן הריטב"א דאדם גולה ע"פ עצמו י"ל דנתחייב גלות ע"פ עצמו, ועיי"ש שהק' דכיון שהודה לדברי העדים הו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה והיאך נתחייב ע"פ עדותם, וכתב דאתיא כתי' הב' דתוס' לעיל דבעדויות אלו ל"ב עדות שאי אתה יכול להזימה, אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ן דלא ס"ל כן, (וגם בד' הריטב"א משמע דגם לתי' זה בעינן שיהא יכול להתחייב מלקות, וכמו שדקדק הברוך טעם), ולפ"ד התומים דסגי דבשעת עדותם הוי עדות שאתה יכול להזימה, ניחא, והיינו משום דבשעת עדותם הוה משכח"ל שיתחייבו בהזמה, אם יודה שהרג בשוגג שלא בפניהם.

עי' רמב"ן וריטב"א די"ל דאיירי בשאמר הרגתי בשוגג אבל לא בפניכם, דבכה"ג הן חייבין כשהוזמו, והק' הריטב"א דמ"ט הן חייבין הרי בלא"ה הוא גולה ע"פ עצמו דגלות כפרה היא, וכתב דאינו גולה ע"פ עצמו כיון דיש בזה חיוב מיתה אם יצא חוץ לתחום, ועוד דגם אם מתחייב גלות ע"פ עצמו, מ"מ כ"ז שלא נתחייב בבי"ד אכתי ל"ה בר חיובא, וע"כ הן חייבין, ובפירש"י לקמן י' ב' ד"ה והאלקים וד"ה נופל, משמע דאדם גולה ע"פ עצמו, עייש"ה, ובד' התוס' שלא העמידוה בכה"ג, י"ל דס"ל דחיוב גלות חייל בשעה שהרג וא"צ גמ"ד, וע"כ בכה"ג לא היו מתחייבין, אך צ"ע אם זה מתישב לפ"ד התוס' לקמן ה' א', ואכמ"ל, גם בד' התוס' לקמן י"א ב' ד"ה אמר מבו' להדיא דלא חייל חיוב גלות אלא ע"י גמ"ד, וי"ל עוד דס"ל דכיון שלא היתה עדותם מחייבתו בלא הודאתו, אין מתחייבין כשהוזמו, וזה כד' הגראמ"ה שהובא להלן.

**ועוי"ל וכו' אבל השתא דשתיק כהודאה דמיא, -** עי' ריטב"א דשתיקתו אינה לא כהכחשה ולא כהודאה, ומשמע דאם הי' זה כהודאה ל"ה בזה דין הזמה, אך בד' התוס' מבו' דאף דהוי כהודאה מ"מ יש בזה הזמה, ועי' שיעורי הגר"ש אות מ"ח, וי"ל בפשיטות, דכל הא דשתיקה כהודאה, הוא רק בגונא שהוא נאמן להכחיש ואפ"ה הוא שותק, וע"כ אין שתיקתו כהודאה אלא שלא הי' מזיד, אך אי"ז הודאה שהרג, - ועי' בהגה' הגראמ"ה שפירש דתי' זה הוא רק על מתניתין דאוהב גולה, אך במשנתינו לא איירי בכה"ג, משום דבכה"ג ליכא חיוב הזמה, ובדבריו משמע דאי"ז משום דהודאת הנידון פוטרת את העדים, אלא הוא משום דליכא חיוב הזמה כיון שעדותם בפנ"ע אינה מחייבתו והוא חייב עצמו בהודאתו, (ונמצא לפ"ז טעם אחר במה שלא פירשו התוס' למשנתינו דהוא כשמודה לדברי העדים, דבכה"ג ליכא חיוב הזמה משום שלא נתחייב מכח עדותם).

**תוד"ה כל הזוממין, וק' דאמרינן בפ' נגמר הדין דרוצח וגואל הדם הוו ב' כתובים הבאין כאחד, -** עי' סנהדרין ע"ט דנסקלין שנתערבו בנשרפין נידונים בקלה, ומבו' דבכל חייבי מיתות דא"א להמיתם במיתה החמורה ממיתין אותם במיתה קלה, ועי' בחי' הר"ן שם פ' ב' שכתב דהא דממעטינן לשאר חייבי מיתות שלא להמיתן בכל מיתה, היינו רק במיתה חמורה יותר מחיובם, ועי' גבו"א דלפ"ז י"ל דהא דתני הכא דמקדימין, הוא משום דאם א"א להמיתן במיתה שנתחייבו ממיתין אותן במיתה קלה, ואף דבסנהדרין שם תלינן לה אם מותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר קל, מ"מ בעדים זוממין דל"ב התראה ודאי מצינו להמיתן במיתה הקלה, ובד' התוס' דלא ניח"ל בזה, י"ל דס"ל כמש"כ רבינו דוד שם והביאו הר"ן דשאני התם שנתערבו זב"ז ובטל חובת המיתה החמורה.

**וכן ק' דבתוספתא תניא אבל הזוממים וכו' ודריש לי' מן קרא דובערת הרע מקרבך, -** עי' מהרש"א דתיבת הזוממים ט"ס היא וצ"ל כל חייבי מיתות, וכ"ה בתוס' שאנץ, וכ"ה בתוספתא שלפנינו, דאם גרסינן הזוממין, מאי קשיא להו להתוס', נימא דאף דכל חייבי מיתות אין ממיתין אותן אלא במיתה הכתובה בהן, שאני עדים זוממין דילפינן מקרא דובערת הרע מקרבך דממיתין אותן בכל מיתה, ועי' מהר"ם מש"כ בזה, ועי' בשיעורי הגר"ש אות נ"ז.

**אבל ודאי אם אינו יכול אפ"ה נמיתם בכל מיתה שנוכל וכו' ככל חייבי מיתות בי"ד, -** עי' גבו"א דנתחדש בזה, דאף דלא התרו בו על שאר מיתות, מ"מ ממיתין אותו בהן, דאמנם הא דממיתין אותו במיתה קלה, י"ל דהוא משום דמותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר קל, אך הא דממיתין אותו אף במיתה חמורה, בע"כ הוא משום דא"צ התראה אלא על עיקר חיובו, ועיי"ש שהק' ממש"א בסנהדרין פ' ב' דהא דבנסקלין שנתערבו בנשרפין ידונו בשרפה, הוא רק משום דמותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר קל, - וי"ל דבאמת כל הא דממיתין אותם בשאר מיתות, הוא רק כשהתרו בהן סתם, אך אם התרו בהן למיתה הכתובה בהן אין ממיתין אותם אלא במיתה הקלה, למ"ד דמותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר קל, ודוקא בעדים זוממין ממיתין אותם בכל ענין בשאר מיתות משום דעדים זוממין ל"ב התראה, ויל"פ לפ"ז ל' התוספתא לגיר' דילן דנקט להך דינא דממיתן בכל מיתה, בעדים זוממין, - וי"ל עוד כמש"כ התוס' בסנהדרין מ"ה ב' דכל הא דממיתין אותן בשאר מיתות, הוא רק בבורח, ועי' מהר"ם שם דהיינו דרק בורח מן הבי"ד ואינו רוצה לקבל עליו הדין של הבי"ד ואינו יכול להמיתו בדינו ולכך מותר להם להמיתו בכל מיתה שיוכלו.

ועי' תוס' סנהדרין מ"ה ב' שהק' בהא דמייתינן מינה דמותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר קל, דדילמא הוא משום דכשא"א להמיתם במיתה הכתובה בהן ממיתין אותם בכל מיתה, ובפשוטו היינו דכיון דשאר מיתות אינם עיקר חיובו, אלא הוא דין נוסף דמכח חיובו במיתה הכתובה בו מצינו להמיתו בשאר מיתות, ע"כ א"צ לזה התראה, אך בחי' רבינו דוד והר"ן שם פ' ב' מבו' דהיינו דבכלל הגזה"כ דאתה ממיתו בכל מיתה, נכלל דא"צ התראה, דאל"כ היאך ממיתין אותו במיתה חמורה טפי, (והיינו דכ"ה דגזה"כ דממיתין אותו בשאר מיתות, ה"נ גזה"כ דממיתין אותו במיתה שלא התרו בו עלי'), ותירצו דהתם איירי אף בשאר חייבי מיתות שלא נתרבו שממיתין אותם בשאר מיתות, ועי' גבו"א דפליגי ע"ד התוס' הכא דאף בשאר חייבי מיתות ממיתין אותן באחד מד' מיתות, ואי נימא דהא דממיתין אותם באחד מד' מיתות הוא רק בדאיכא התראה, י"ל דהתוס' שם לא פליגי ע"ד התוס' הכא, (והא דהך דינא הוא רק בדאיכא התראה, ול"ד לדינא דרוצח וגואל הדם דממיתין אותן בשאר מיתות דל"ב התראה, הוא משום דהתם גזה"כ הוא דא"צ התראה, וכנ"ל, וי"ל עוד, דבהני שממיתין אותם אף במיתות שאינם ממיתות בי"ד, בע"כ דאי"ז מעיקר חיובם, וע"כ א"צ בזה התראה).

עי' תוס' שאנץ בשם ר"י, די"ל דאף דכל חייבי מיתות אין ממיתין אותן אלא במיתה הכתובה בהן, שאני עדים זוממין דזוממי רוצח כרוצח, וילפינן שאר זוממין מהן, וצ"ע דכיון דהא דזוממי רוצח ממיתין אותן בשאר מיתות הוא משום שדינם כרוצח, היכי מצינו למילף שאר זוממין מהן, וצ"ל דהוא ע"ד מה שאמרו בכתובות ל"ג א' דעדי ב"ג א"צ התראה משום דכתיב משפט אחד יהי' לכם משפט השוה לכלכם, ואף דהא דעדים זוממין א"צ התראה הוא משום דזממו להרגו בלא התראה, מ"מ מצינו למילף מינה לעדי ב"ג דלא יהיו צריכין התראה, ואכמ"ל.

**חוץ מזוממי בת כהן ובועלה, -** בפירש"י כתב דמשכימין למיתה שחייבו את הבועל, ועי' ריטב"א שדקדק מדבריו דכל הא דהן בחנק, הוא רק כשחייבו גם את הבועל, וכ"נ בפירש"י בסנהדרין נ"א ב' ופ"ד ב' וצ' א', וכ"נ בד' הרמב"ם פ"כ מעדות ה"י, ועי' גבו"א וערול"נ שהק' דהיכי משכח"ל הרי קי"ל בסנהדרין מ"ו א' דאין דנים בת כהן ובועלה ביום אחד וקי"ל דאין מענין את הדין, וא"כ כבר נהרג הבועל או נהרגה הבת כהן, והו"ל כאשר עשה, אך התוס' כתבו דאף כשלא חייבו את הבועל הוי מיתתן בחנק, וכ"כ התוס' בסנהדרין נ"א ב', וכן צידד הרמ"ה שם, וכ"כ בחי' רבינו יונה שם מ"ו ב' ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן קי"ג, - ובד' הרמ"ה שם משמע דלפמש"כ לדון דאיירי רק כשחייבו גם את הבועל, הרי דכל שלא חייבו את הבועל אינם חייבים כלל, אך בד' הריטב"א בסוגיין וש"ר מבו' דבכה"ג הן נידונים במיתתה, - ועי' צל"ח במש"כ בטעם הא דהן מחייבין אותה שריפה, ולא אמרינן דהו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה, ולפ"מ שדן הרמ"ה דכל שלא חייבו את הבועל אין חייבין כלל, צ"ל דכיון שנתמעטה עדות על חיוב האשה מכאשר זמם, ל"ב בזה עדות שאי אתה יכול להזימה, (וצ"ע דמ"ש מהא דפריך בב"ק פ"ח א' דזוממי עבד לא יהרגו, וכתבו התוס' דא"כ אין עדותם מתקבלת כלל דהו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה).

**ועשיתם לו כאשר זמם לו ולא לזרעו, -** בפשוטו אף בלא מיעוטא דקרא ל"ה נפסלין אלא הזרע שנולד אח"כ, וכן נקט האפיקי ים בח"א סימן ל"ח, וכ"ה מבו' בד' רש"י, דכל הא דהוי הזרע חלל בלא מיעוטא דקרא, הוא בתולדה ממה שנעשה הוא חלל, וה"ט הוא רק בהזרע שנולד אח"כ, אך המאירי כתב דאף במעידין על מצרי שני והוזמו אין נפסלין, משום דפסלו את האב בעדות זו ג"כ ואף אתה דורש לו ולא לאביו וכו', ומבו' דבלא מיעוטא הי' האב נפסל, וצ"ע, - ועי' אפיקי ים שם שהק', היאך ממעטינן לה מלו ולא לזרעו, הרי פסול הזרע הוא בתולדה מהא דפסלינן את העדים, והוי העשי' דכאשר זמם בעדים עצמן, ועיי"ש שכתב דכיון דהעדים אין יצירתם בעבירה אין זרעם נפסל, וכמש"א ביבמות ע"ז א' דהא דחלל פוסל זרעו הוא משום דיצירתו בעבירה, וכל הא דיש לפסול את הזרע, הוא משום דנעביד כאשר זמם גם לגבי הזרע, ושפיר ממעטינן לזה מלו ולא לזרעו, אך בד' רש"י מבו' דפסול הזרע הוא בתולדה מפסול העדים, ואפ"ה ממעטינן לה מקרא דלו ולא לזרעו, וצ"ע.

**וליפסלוה לדידי' ולא ליפסלוה לזרעי', -** עי' ריטב"א דכיון שאין פסולם אלא מדרך קנס, מילתא דאפשר הוא שיהי' הוא פסול וזרעו כשר, ועי' שיעורי הגר"ש אות ס"ו דלאו היינו דאינם נפסלין כלל אלא דמדין קנס נוהגין עמהם כפסולין, אלא היינו דאף דמיפסלי מ"מ אינם נעשים חללים במציאות דחשיבי לאו זרעי' דאהרן אלא חייל עליהן פסול חללות, ובזה מצינו למעבד פסול שאינו פסול דורות, ועיי"ש מש"כ לדון באיזה איסור היו עוברין אם היו עושין עבודה בפסול זה, ולפ"ז אף אם היו העדים נפסלין, הי' על זרעם קדושת כהונה, - ובזה ניחא משה"ק האפיקי ים ח"א סימן ל"ח דלמ"ד דבנות ישראל מקוה טהרה לחללים, לא זממו כלל לפסול את זרעו, ומ"ט אינם נפסלין, אך להנ"ל כיון שזממו לפסול את הבנים מקדושת כהונה, וזרעם יש עליהן קדושת כהונה אי"ז כאשר זמם לעשות, ועי' באפיקי ים שם מש"כ לדון בזה.

**בעינן כאשר זמם לעשות וליכא, -** עי' באפיקי ים ח"א סימן ל"ח שהק', דמ"ט אין מתקיים בזה כאשר זמם לעשות, הרי הו"ל כמעידין על משפחה שלימה שהם כולם חללים, דשפיר הי' מתקיים כאשר זמם על העדות שהעידו על כולם במה שהם נעשין חללים, ועיי"ש שכתב דהא דל"ה כאשר זמם לעשות, אי"ז משום שזממו לפסול את זרעו, אלא משום שזממו לפסלו בפסול גדול הפוסל גם את זרעו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' קה"י סימן ב' שכתב לישב בזה קו' החת"ס והמנ"ח בעדי עיר הנדחת דלא יתחייבו בהזמה, כיון דאף הנשים והטף נהרגין וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד מע"ז ה"ו, - ועי' קה"י סימן ב' שהוכיח לא כן מד' הרמב"ן שכתב דהא דלא עבדינן כאשר זמם במקצת, הוא רק משום דלגבי הבן אין עושין כאשר זמם כלל, ומד' הריטב"א שכתב דכל הא דאי"ז כאשר זמם לעשות, הוא רק משום דזרעו הוא כרעא דידי', ומשא"כ במצרי שני שבאו לפסול את אשתו דאף אם היא אינה נפסלת חשיב כאשר זמם, וכן משמע גם ממש"כ הריטב"א לדון דבמצרי שני שאין לו אשה הוי כאשר זמם, ועי' בשיעורי הגר"ש אות ס"ח מש"כ לבאר בזה.

עי' תוס' שהק' דבמעידין שהוא מצרי שני שאין פוסלין את זרעו ליפסלו, ועי' מהרש"א שהק' דמנ"ל דבאמת אינם נפסלין, ובד' הריטב"א והמאירי מבו' דבאמת לא פסיקא להו הך דינא, ועי' בחי' הגרע"א ובאפיקי ים שם מש"כ בד' התוס', ועי' בס' זר זהב להגרש"ז בהר"ן בחי' אביו הג"ר אברהם מפוזנא שכתב לישב, דאם עדי מצרי שני היו נפסלין, תו הוה בעינן בכל עדות פסולין שתהא העדות יכולה להזימה לתי' בתרא דהתוס' לעיל, (אך אי"ז מתישב בד' תוס' שאנץ דלעיל כתב רק לתי' קמא), ותירצו דמ"מ אשתו נפסלת וממעטינן לו ולא לאשתו, והגרע"א בגהש"ס הק' דתיקשי לר"י דמצרי שני אינו פוסל את אשתו, (וי"ל דלדידי' באמת הן נפסלין, וכל הא דפשיט"ל להתוס' דאינם נפסלין, הוא משום דלא אשתמיט הכי בשום דוכתא, וע"ז תירצו דהוא משום דקי"ל דהוא פוסל את אשתו), עוד הק' בתוס' הגרע"א, דא"כ מ"ט אמרו בגמ' לטעמא דלו ולא לזרעו, ולא אמרו לו ולא לאשתו, דמכח זה גם עדי מצרי שני אין נפסלין, (וי"ל דהוצרכנו לטעמא דלא ולו לזרעו לדעת ר' דוסתאי דבנות ישראל מקוה טהרה לחללין ואין אשתו נפסלת, ועי' כעי"ז בגבו"א), ועי' ריטב"א דאף אם אין לו אשה אין לחלוק, ומשמע דבמעידין על ב"ג ואין לו בנים לא קשיא לי', וכנראה הוא משום דהן פוסלין את הבנים שיוולדו לו, ומשא"כ הכא דכל שאין לו אשה, לא חשיב דזממו לפסול את האשה שישא, כיון שבידה שלא ליבעל לו, ובזה ניחא משה"ק הגבו"א דבמעידין על אשה שהיא מצרית שני' ליפסלו, - והריטב"א הק' ע"ז דרק לגבי זרעו שהם כרעא דידי' אמרינן דליכא כאשר זמם, ומשא"כ לגבי אשתו, וכתב די"ל דדינם אמת שלא חילקה התורה בפסולי יוחסין, ולכאו' היינו דהא דלו ולא לזרעו ודבעינן כאשר זמם לעשות, אי"ז עצמו הטעם דאין עושין בהן כאשר זמם, אלא הוי זה ילפותא בעלמא, וגדר הדין הוא משום דבפסולא דב"ג לא נאמר דינא דכאשר זמם, וע"כ י"ל דלא חילקה התורה בפסולי יוחסין, (וכ"ה מבו' גם ממש"כ הריטב"א דאף כשאין לו אשה אין לחלוק), אך י"ל בע"א, דכיון דאם יפסלו העדים יפסלו אף זרעם, ע"כ פטרתם התורה מעונש דכאשר זמם, ותו אמרינן דלא חילקה תורה בפסולי יוחסין, - ועי' בחי' הגרע"א לעיל ובכ' הגר"ח שכתבו דבמעידין שהוא מצרי שני א"א לפסלם דהוי זה טפי מכאשר זמם, דיהיו אסורין גם בישראלים וגם בפסולי קהל, עיי"ש.

**ק"ו ומה המחלל אינו מתחלל, -** בפירש"י כתב דהיינו כהן הנושא את הגרושה שמחלל זרעו, אך בפיר"ח פירש דהיינו כה"ג הנושא את האלמנה שמחללה, אך בכהן הנושא גרושה לא חשיב שמחללה, כיון דבלא"ה היא אסורה לכהונה, ועי' רמב"ם פי"ז מאיסו"ב ה"ג דכהן הנושא את הגרושה אינו עובר בלא יחלל, שהיא מחוללת ועומד, (ועיי"ש דגם אינו עובר בלא יחלל משום חילול הזרע והראב"ד נחלק ע"ז, וי"ל דהר"ח ס"ל כהרמב"ם וע"כ ל"ה מצי לפרש כפירש"י), - ועי' בחי' הרמב"ן והריטב"א ובתוס' מנחות ט"ו א' שדימו הק"ו דהכא למש"א התם דמה המפגל אינו מתפגל וכו' ומה האוסר אינו נאסר, וצ"ב.

עי' ריטב"א די"ל דבר פדא מודה לר"ל, ומילתא דאתיא בק"ו טרח וכתב לה קרא, ומבו' דהדין הנלמד מקרא הוא דבפסול יוחסין ליכא לדין הזמה, וזה כמבו' בד' הריטב"א לעיל שכתב דלא חילקה תורה בפסול יוחסין, - ועי' בחי' הגרע"א שהק' דבמעידין על מצרי ליכא להק"ו, וכתב דדנים הק"ו דמה הפוסל זרעו כגון בא על עריות ועושה הולד ממזר אינו ממזר, כ"ש דהבא לפסול אינו נפסל.

**ומה הסוקל אינו נסקל, -** בפירש"י ור"ח פירשו דהיינו דאם נהרג הנידון ע"פ עדותם אין נהרגין, והתוס' וש"ר הק' ע"ז, ועי' ערול"נ בישוב פירש"י, - והתוס' וש"ר פירשו דהיינו דהסוקל את חבירו נידון בסיף ולא בסקילה וכ"ש דעדים שבאו לסקול אין נסקלין, ועי' רמב"ן בפי' בתרא וריטב"א דאם הוה דרשינן להק"ו כה"ג הי' עדי סקילה נהרגין בסיף, וצ"ל דלא חשיב כאשר זמם לחצאין, (ולד' הרמב"ן דסגי במה שמתקיים כאשר זמם במקצת לגבי הך גברא, ניחא), ?עי' ערול"נ שפירש כן בד' הריטב"א דהיו נהרגין בסיף, אמנם באמת יש מקום לפרש בדבריו דזה גופא הא דמסיים דאי"ז כאשר זמם, והיינו דמה"ט אין להם ליהרג כלל?, והרמב"ן בפי' קמא כתב דל"ה נהרגין כלל, דהק"ו הוא דאם הסוקל בידים אינו נסקל ומקילין עליו ממה שעשה, כ"ש דעדים זוממין שלא סקלו, שלא יחמירו עליהן יותר ממה שעשו, ולא יעשו בהן כלום, (ולפ"ז גם עדי סיף לא יעשו בהן כלום, ולפ"ז לא נתישבה בפי' זה קו' התוס' דשא"ה דבטלת תורת עדים זוממין לגמרי).

**קסברי כופרא כפרה והני לאו בני כפרה נינהו, -** בפירש"י כתב דלאו בני כפרה נינהו שלא הרג שורם אדם, ועי' ריטב"א דהיינו דכיון דלא הרג שורם אדם אין חייבין במיתה בידי שמים, וע"כ ל"ש בהו חיוב כופר שעיקרו הוא לפטרו ממיתה בידי שמים, ועי' ר"י מלוניל שפירש בע"א, - עו"כ הריטב"א בשם ר"ת דהא דל"ה בני כפרה הוא משום דלא עשו מעשה, וכ"ה דבקרבן קי"ל דאין חייבין אלא בשעשו מעשה ה"נ בכופר, וצ"ע שהרי כל חיוב כופר הוא בלא מעשה, וצ"ל דסגי לזה בהמעשה דהשור, וצ"ב, - עו"כ הריטב"א דהוא משום דהן מזידין ולא מצינו כפרה זו אלא למי שהרג שורו בפשיעה ולא הי' מזיד, ועי' ריא"ז דהן רשעים ואינם ראויים לכפרה, - ולכל דעות אלו מבו' דמשום חיובא דכאשר זמם הי' חל עליהן חיוב כפרה, כפי החיוב שזממו לחייבו, וכיון דלאו בני כפרה נינהו, א"א לחייבם בחיוב כפרה.

עי' ריטב"א שהק' על פי' אלו, דאף דאינם בני כפרה, מ"מ יתחייבו לשלם הכופר לקיום כאשר זמם, דכאשר זמם לא בא לכפרה אלא לממונא או לקנסא, ולכאו' היינו דל"ב שיחול עליהן חיוב כפרה, אלא כיון שבאו להפסידו הממון, יש לחייבם בממון מדין כאשר זמם, וכדחזינן במעידין לחייב שורו מיתה, דחייבין לשלם לו דמי שורו, (ובדעת רש"י ודעימי' צ"ל, דהתם כל ההרשעה שעל הבעלים היא בהפסד הממון, ומשא"כ הכא דההרשעה שעל הבעלים היא לחייבו כופר, ע"כ כיון דל"ש שיחול עליהן חיוב כופר, אין מתחייבין לשלם את הפסד הממון), אך צ"ע מד' הריטב"א לקמן שכתב דיש בזה לדינא דכופר ולא ב' כופרין ולא חצי כופר.

עי' ריטב"א שפירש דכיון דכופרא כפרה ל"ש בה הזמה, משום דקי"ל דאין ממשכנין על הכופר, ואך דלמ"ד דממשכנין הינו דכופין אותו עד שיאמר רוצה אני, ואם ל"ה רוצה לתת כופר ל"ה כופין אותו, ואם הי' יודע בעצמו שלא הרג שורו ל"ה נותן, וע"כ לי"ב דין הזמה, וסיים הריטב"א דזהו דקאמר כופרא כפרה ולית בכפרה דין הזמה, ואי משום דליהוי להו כפרה הני לאו בני כפרה נינהו, וצ"ב מה בעינן גם להא דלאו בני כפרה נינהו, ועי' בשיעורי הגר"ש אות צ"ה, - ועי' בתורע"א שהק' דא"כ בדין דאם העידו שהרג שורו שלא בפניו דאין יודע שמשקרים יהיו חייבין בכופר, אך בל' הריטב"א שלפנינו מבו' דאף אם אינו יודע, מ"מ כיון שאם הי' יודע ל"ה נותן, הרי דאי"ז חיוב בי"ד אלא חיובא דידי', וזהו שהביא מהא דבעינן שיאמר רוצה אני, והרי דאין ממשכנין ככל חיוב ממון, אלא הוי זה כפי' דבי"ד על חיובא דידי', וע"כ לי"ב דין הזמה, וזה ע"ד ד' הרמב"ן לענין עדי קרבן, ונתבאר להלן, ועי' ברכ"ש ב"ק סימן ל' שנחלקו הראשונים בהך מילתא אם חיוב כופר הי ממון שיש לו תובעין ויש בזה חיוב בי"ד, או דהוי זה דין של עצמו, והביא מד' המאירי בסוגיין דכופר יוצא בדיינים, ועי' שיעורי הגר"ש אות צ"ח ואילך שהאריך הרבה בזה.

עי' רמב"ן במתניתין שפירש, דכיון דעיקר חיובו בידי שמים כשאינו משלם כופר, אין עדות כאן אלא לשמים שאינם צריכין לעדותו ואף הוא דינו מסור לשמים, וזהו מה שאמרו דלאו בני כפרה נינהו, דעיקר חיובן לשמים כאשר זמם ולא ניתנה לכפרה להם, וצ"ב, - ועי' ריטב"א בשם הרמב"ן, דעל חיוב מיתה בידי שמים ל"ש חיוב הזמה, כיון דאין עדותם מעלה ומוריד, וע"כ ל"ש הזמה גם על חיוב כופר דהכופר הוי במקום המיתה, וצ"ע דלפ"ז מאי קשיא לי' להרמב"ן דבגלות נימא דלאו בני כפרה נינהו, ובד' הריטב"א לעיל מינה מבו' דכל הקו' מגלות היא רק אם הא דלאו בני כפרה נינהו הוא דהני לא חזו לכפרה.

עי' רמב"ם דעדי כופר שהוזמו לוקין וכ"כ הריא"ז והמאירי והטור בסימן ל"ח, וכ"כ הריטב"א בשם תוס', וכ"ה לטעמי קמאי דהריטב"א בטעם הא דאין חייבין כופר, - ועי' רמב"ן שנחלק ע"ז, ועי' ריטב"א בשמו דהוא משום דמלקות דוהצדיקו במקום הזמה עומד וכיון דלא שייכא בהו הזמה לפי שאין עדותן צריך לשמים אף מלקות נמי ליכא, ומבו' דאף דעברו בלא תענה, (דאל"כ ל"ה בעינן לה"ט דחיוב המלקות הוא במקום הזמה), מ"מ אין חייבין מלקות אלא בעדות שיש בה זממה, ועי' ברכ"ש ב"ק סו"ס ל'.

עי' ריטב"א לקמן ג' א' שכתב דהא דלמ"ד דכופרא ממונא הן משלמין את הכופר, הוא רק מכח דינא דמשלשין בממון, דאל"כ ל"ה משלמין, דאם ישלם כל אחד כופר, כופר אחד אמר רחמנא ולא ב' כופרים, ואם ישלם כל אחד חצי כופר, כופר אחד אמר רחמנא ולא חצי כופר, ומבו' דאף למ"ד דכופרא ממונא אמרינן דכופר אמר רחמנא ולא חצי כופר, וזה דלא כמש"כ התוס' והרשב"א בב"ק מ' א', אלא כיון דמשלמין בממון כשנותן כל אחד חצי כופר מצטרפין והו"ל כופר אחד שלם, ומבו' דמדין כאשר זמם חייל עלייהו חיוב כופר, ודינו כדין כופר דכופר אחד אמר רחמנא וכו', ובעיקר ד' הריטב"א צ"ע, דהא דכופר אחד ולא ב' כתבו התוס' והרשב"א בב"ק שם דהוא משום דאין לו להרויח כשהשור של שותפין, וא"כ אי"ז דין בכופר יותר מבשאר חיובי ממון, וא"כ הרי דבלא הא דמשלשין בממון דבכל עדי ממון הי' הדין דכל אחד מהעדים משלם לו את כל מה שזמם, מ"ט בכופר ל"ה כל אחד משלם.

עי' ר"י מלוניל דעדי הכופר שהוזמו משלמין דמי השור שדינו לסקלו, ולדעת הריטב"א במשנתינו י"ל דלעולם אין משלמין דמי השור, דהו"ל כאשר זמם לחצאין, - ועי' קצוה"ח סימן ל"ח סק"ד דמש"כ הרמב"ם דהן לוקין הוא בגוונא דאין השור בסקילה, דכשהשור בסקילה הם חייבין לשלם דמי השור ואין לוקין, ועי' ערול"נ שכתב עוד דאיירי בגווני דבלא"ה הוא נסקל מכח הנגיחות הראשונות, וכתב דמה"ט לא תני לה במתניתין, משום דלאו בכל גווני הן לוקין, דכשחייבו את השור בסקילה, ה"ה משלמין ואין לוקין, - ועי' משובב שם בשם אחיו, דבכל גוונא אין משלמין דמי השור כיון דשוה"נ שהוזמו עדיו כל הקודם בו זכה והו"ל כאשר עשה, ועי' מנ"ח סימן נ"ב שנחלק ע"ז דבכה"ג לא חשיב ככאשר עשה, - ועי' בכ' הגרי"ז ריש סוטה, די"ל דכל הא דעדים זוממין משלמין ואין לוקין, הוא רק באותה העדות, אך הכא דאיכא ב' הגדות, אין חיוב הממון שמכח העדות על השור פוטר אותו מהמלקות שמתחייבין על עדות הכופר, והדר דינא דלוקין ואין משלמין, ועיי"ש שהק' ע"ז מד' הרמב"ם בפכ"א מעדות ה"ה בדין עדי קו"ס, ועי' שיעורי הגר"ש אות פ"ו פ"ז, - ועי' מאירי שכתב דהן לוקין ומשלמין דמי השור, וצ"ע דאין אדם לוקה ומשלם, וגם בעדים זוממין כתב המאירי במשנתינו דהא דעדי ב"ג אין משלמין מתנו"כ שרצו להפסידו, הוא משום דאין לוקה ומשלם.

עי' רמב"ן שהק' דמ"ט בעינן קרא למעט דאין הזוממין גולין, הרי גלות נמי הויא כפרה, וכתב די"ל דהתם נמי לאדם מסור דינו דאם יצא חוץ לתחום נהרג, וע"כ ס"ד דאף זה יגלה ויעמוד באותו ספק, ולכאו' זה לטעמי' דטעם הפטור בעדות על כפרה הוא משום דדינו מסור לשמים, וע"כ שאני גלות דדין הגלות מסור אף לאדם, דאם יצא חוץ לתחום נהרג, - ועי' ריטב"א דגלות אינו כפרה ממש דמיתת כה"ג היא דמכפרת, ותדע שהרי אם יצא חוץ לתחום נהרג, ומשמע דהביא זה לראי' דאי"ז חיוב כפרה, ודבר המסור לבי"ד הוא להגלותו, וע"כ ס"ד שיגלה ויעמוד בספק הריגה, ואח"כ יתכפר במיתת כה"ג, ובמש"כ הריטב"א דעיקר הכפרה היא במיתת כה"ג, עי' תוס' לקמן י"א ב' ד"ה מידי דפליגי ע"ז, - ועי' בהגה' הגרא"ז לחי' הרמב"ן שהק' דקי"ל דרשות ביד גואל הדם להרגו, ובעדים זוממין ליכא גואל הדם, ולכאו' צ"ל, דהא דרשות ביד גואל הדם להרגו, הוא משום דהגואל הדם הוא התובע דהגלות, ובעדים זוממין הוי הנידון עצמו התובע וע"כ ס"ד דיהא רשאי להרגו, ועי' בשיעורי הגר"ש אות ע"ח ע"ט.

עי' רמב"ן במתניתין שהק' דמ"ט לא תני דבמעידין שהוא חייב קרבן אין משלמין, ומשמע דלא ס"ד דיתחייבו הם בקרבן, (דל"ש בהן חיוב קרבן כלל כיון שלא חטאו) אלא שיהיו חייבין לשלם לו את דמי הקרבן, וכתב דלא איבע"ל למיתני, דכיון דאם רצה אינו מביא וממון שאין לו תובעין הוא, פשיטא דאין משלמין ממון, וגם אין לוקין כיון דאי"ז עדות אלא הודעה בעלמא דמודיעין אותו, - ועי' ברכ"ש ב"ק סימן ל' שפירש, דאף דאם לא רצה כופין אותו בשוטים, וגם איכא שעבוד נכסים, מ"מ אין הכפי' ע"י שנעשה ממון שיש עליו תובעין וחיוב בי"ד, אלא כופין אותו לקיים מצוה דידי', וע"כ לי"ב דין הזמה, דדין הזמה הוא רק כשהוא מתחייב בבי"ד מכח עדותם, ועיי"ש שפירש כן גם בד' הרמב"ן בדין עדי כופר, וצ"ע דהרמב"ן כתב טעם אחר בזה, ועי' קצוה"ח סימן ל"ח סק"ד דהעידו שנתנסך יינו והוזמו חייבין לשלם, ולכאו' לפ"ד הרמב"ן אינם חייבין, כיון דאי"ז חיוב בי"ד.

**סבר ר"ה למימר ה"מ היכא דאית לי' לדידי' וכו', -** בפירש"י כתב דטעם הפטור בכה"ג הוא משום דלא זממו למכרו, ועי' ריטב"א שהק' דא"כ מאי קמ"ל דפשיטא דאין נמכרין דבעינן כאשר זמם והם לא זממו למכרו, ויש מקום לדון דאף דלא זממו למכרו, מ"מ כיון שזממו לחייבו בחיוב גניבה, חייל עלייהו חיוב זה מדינא דכאשר זמם, וכל שאין להן לשלם הי' לנו למכרם, וזהו דקמ"ל דאין העדים נמכרין, וי"ל דממעטינן לה מקרא דבגניבתו ולא בזממו וכדתניא בקידושין י"ח א', (ואך דס"ל לר"ה דהיכא דהוי הזממה על המכירה עצמה, לא ממעטינן לה מהך קרא), וכן משמע בפירש"י בקידושין שם, וכתב די"ל דאיירי בגונא דכשהעידו עליו לא הי' ידוע שיש לו נכסים, או שלא הי' לו נכסים ואח"כ קנאם, וקמ"ל דאפ"ה אין נמכרין, וצ"ע דאכתי כיון שלא נתחייב במכירה על פיהם, מאי ס"ד דימכרו, ונ' מזה דלא קשיא לי' להריטב"א אלא משום דלא הי' דעת העדים שימכר ע"פ עדותם, (וע"ד דינא דלאסרה על בעלה באנו), אך צ"ע, דכיון דלפום הס"ד ל"ב שיתחייב בפועל במכירה מכח עדותם, (וע"כ ס"ד דאף שיש לו נכסים ה"ה נמכרים), לכאו' כ"ש דלא ניבעי שיהא דעת העדים לכך.

בפירש"י כתב דהא דאין נמכרין בע"ע, הוא כשנגמר דינו לימכר, ומבו' דבעינן גמ"ד בפנ"ע על המכירה, ועי' בזה בשיעור הגר"ר שליט"א, וצ"ע דא"כ לס"ד דר"ה דאיירי בשיש לו, תיפו"ל שלא נגמר דינו לימכר, וצ"ל דלס"ד דר"ה הרי הא דס"ד דימכרו, אי"ז משום דזממו למכרו, אלא משום דזממו לחייבו בחיוב גניבה דדין חיוב זה הוא דכשאין לו ה"ה נמכר, וע"כ ל"ב כלל שיגמר דינו לימכר.

**אבל היכא דלי"ל לדידי' אע"ג דאית להו לדידהו מיזדבנו, -** צ"ע, דבפשוטו עיקר חיוב המכירה הוא כדי לפרוע דמי הגניבה, ואף אם היו הם נמכרין, הוא כדי לפרוע הדמים שזממו לחייבו, וא"כ כל שיש להם דמים ובידם לפרוע את חובם, מאי ס"ד דימכרו, ועי' בשיעור הגר"ר שליט"א מש"כ בזה.

**ולימרו לי' אי אנת הוה לך מי הוה מזדבנת, -** עי' קובץ ביאורים אות ה' דהוא משום דמדינא דכאשר זמם יש על העדים כל דיני הנידון, וכיון דדינו של הנידון דאם יש לו מעות אינו נמכר, גם דינם של העדים הוא כן, וי"ל עוד, דאף דזממו למכרו, הרי מ"מ הי' בידו לשלם הדמים וליפטר, וע"כ גם הם בידם לשלם הדמים, דזה מה שזממו עליו, ועי' שיעורי הגר"ש אות ק"ו, - ובד' המאירי מבו' דבכה"ג גם אין העדים צריכין לשלם כיון שלא העידו לשם ממון, ונתבאר להלן, וצ"ע דכיון שאינם משלמין ממון, א"כ מ"ט אינם נמכרין.

**לא לדידי' ולא לדידהו מזדבני, -** עי' ערול"נ שהק' דלפ"מ דקי"ל דאם היו דמיו יותר מגניבתו אינו נמכר, א"כ מאי ס"ד דימכרו שניהם, אף דבאופן הרגיל הוי דמי שניהם יותר מדמי הגניבה שרצו לחייבו, ולימרו לי' אי אנת שוה יותר לא מזדבנת, אנן נמי לא מזדבנינן, ועיי"ש מש"כ בזה, וי"ל דבגנב דהמכירה היא כדי לפרוע דמי הגניבה, ע"כ כל שדמיו יותר מגניבתו אינו נמכר, אך הכא דס"ד דימכרו משום שזממו למכרו, (ואין מכירתם כדי לפרוע הדמים, שהרי חזינן דס"ד דאף אם יש להן ה"ה נמכרים), שפיר היו נמכרים אף דדמיהם יותר מדמי הגניבה שזממו לחייבו.

עי' ר"י מלוניל דבכל הני גווני דאין נמכרין בע"ע, ה"ה חייבין לשלם לו כשיהא להן ממון, ומשמע דאינם לוקין, דעדים זוממין משלמין ואין לוקין, וכן משמע בד' הריא"ז והנימו"י, - אך בד' הריטב"א מבו' דה"ה לוקין, שהק' דמ"ט לא תני לה במתניתין, וכ"כ המאירי והטור בסימן ל"ח, ואך דבד' הטור משמע דרק כשאין לו ה"ה לוקין ואינם משלמין, אך כשיש לו ואין להן, דעיקר עדותם הויא לחייבו ממון, ה"ה משלמין ואין לוקין, ובד' המאירי מבו' דאף בכה"ג הן לוקין.

עי' גבו"א שתמה ע"ד הטור, דלא מיבעיא היכא דיש לו ואין להן, דכיון דבאו לחייבו ממון ה"ה מתחייבין בתשלומין מכאשר זמם, ואף דאין להן לשלם, מ"מ כיון שמוטל עליהן חיוב תשלומין אינם לוקין, אלא אף אם אין לו, דזממו למכרו והם אינם נמכרין, מ"מ כיון שבכלל זממתם הוא לחייבו בממון, והוא נמכר לקיום חיוב הממון, ה"ה מתחייבין בתשלומין ואין לוקין, ועי' מנ"ח מצוה מ"ב - ובד' הטור משמע דכל הא דהן לוקין, הוא רק כשאין לו, דעיקר עדותם הויא למכרו, וכיון שהם אינם נמכרין ה"ה לוקין, אך כשיש לו, דעיקר עדותם הויא לחייבו ממון, ה"ה חייבין בתשלומין ואין לוקין, והי' מקום לומר דהא דכשאין לו אינם משלמין, הוא משום דהויא עדותם לחייבו בתשלומין ולמכרו, וכיון דאינם נמכרין הו"ל כאשר זמם לחצאין, אך צ"ע דבגונא דאין לו ויש להן, כיון דאמר רבא דמסברא אינם נמכרין, הרי מתקיים הכאשר זמם בתשלומין, ומ"ט הן לוקין ואינם משלמין, וי"ל, אך המאירי כתב דאף כשיש לו ואין להן ה"ה לוקין, ורק כשיש לו ולהם ה"ה משלמין, וצ"ע, ועי' אחיעזר ח"ג סימן פ', וחי' ר' שלמה כתבים סימן ו', ושיעורי הגר"ש אות ק"ז.

עיי"ש במאירי, דכשאין לו ויש להן, יכולין הן לומר לו אילו היה לך לא היית נמכר וממון אין אנו נותנים שהרי לא לשם ממון העדנו, וצ"ב דבפשוטו אף כשאין לו ממון הוי עיקר חיובו חיוב תשלומין, וה"ה נמכר לקיום חיוב התשלומין, - ועי' חי' ר' שלמה שם דכשאין לו ממון, הוי עיקר דינו לימכר ועי"ז הם משיגים ממון ותשלומין עבור הגניבה, וע"כ חשיב דלא רצו לחייבו בממון כלל, וכעי"ז בשיעורי ר' שלמה מכות סימן ג', ועי' בשיעור הגר"ר שליט"א שהאריך בזה.

עי' רמב"ם בפ"כ מעדות ה"ח דאם העידו עליו שנמכר בעבד עברי והוזמו לוקין, ועי' גבו"א שהק' דבסוגיין מבו' דאיירי בשהעידו עליו שגנב והי' דינו לימכר בגניבתו והוזמו, ועי' אחיעזר ח"ג סימן פ' דנקט לה הרמב"ם בכה"ג משום דרק בכה"ג הן חייבין מלקות, דאם העידו שגנב, ה"ה חייבין בתשלומין, כיון שזממו לחייבו בתשלומי הגניבה, וכ"נ להדיא בד' הנימו"י, - ועיי"ש בגבו"א שהק' עוד, דבכה"ג שהעידו שנמכר לעבד אין לו ענין למלקות, אלא אי אית ליה דררא דממונא בעדותן כגון שהעידו שכבר פרע לו האדון דמי ממכרו, ה"ה חייבין לשלם לו דמי מקנתו שרצו להפסידו בעדותן, ובכ' הגר"ח בקידושין פירש דבכלל קו' זו נכלל דבכה"ג פשיטא דאין נמכרין אלא יש להן לשלם הממון שהפסידוהו, וכמעידים שמכר את שורו דמשלמין לו את דמיו ואין מוכרים את שורם, וכתב דכיון שרצו לעשותו חפצא של ע"ע שיחול עליו השם עבד, ס"ד דיהיו הם עצמם נמכרים מדינא דכאשר זמם, ודמי לעדי בן גרושה דס"ד דיעשו ב"ג, וה"נ עדי עבד, ס"ד שימכרו הם עצמם לעבד, - ועי' במנ"ח מצוה מ"ב שהק' דבכה"ג מ"ט אינם חייבין לשלם דמי מעש"י שהפסידוהו, ועי' בשיעורי הגר"ש אות ק"י.

**משום ר"ע אמרו אף אין משלמין ע"פ עצמן, -** בפירש"י כתב דהיינו בשהוזמו בבי"ד וברחו קודם העמב"ד והודו בבי"ד אחר, ועי' בתורי"ד ב"ק ה' א' שהק' ע"ז דבכה"ג אין הודאתו פוטרתו, דרק בראה עדים ממשמשין ובאין וקדם והודה פטור, אך אם הודה אחר שהעידו העדים לא מיפטר, ועי' קצוה"ח סימן ש"נ סק"ב דדינא דמודה בקנס תליא באותו בי"ד שדנים אותו, ואה"נ כנגד הבי"ד הראשון לא מיפטר משום מודה בקנס אך כנגד הבי"ד הב' מיפטר משום מודה בקנס, וכתב דהוא משום דפטורא דמודה בקנס ל"ה כנמחל שעבודו, אלא דאי"ז מחייבין אותו כיון דכבר הרשיע את עצמו, וע"כ ה"ז תליא בכל בי"ד ובי"ד, ועיי"ש בנתיה"מ שנחלק ע"ז, וכתב דהכא באמת אינו נפטר בהודאתו בבי"ד הב', אלא דמ"מ א"א לחייבו ע"פ הודאה זו, ועי' חי' הגרנ"ט סו"ס קי"ד דהוא משום דבדינא דמודה בקנס נכלל תרתי, חדא דאין מחייבין אותו ע"פ הודאתו, ועוד, דהודאתו פוטרתו אף אם באו עדים אח"כ, וכל שבאו עדים ואח"כ הודה בבי"ד אחר, אף דאין הודאתו פוטרתו, מ"מ אין מחייבין אותו על פי', - אך צ"ע דמשמעות ד' רש"י דברחו והודו בבי"ד אחר כדי ליפטר, והרי דהודאתו פוטרתו דתו א"א לחייבו ע"פ העדים אף בבי"ד הראשון, ובפירש"י שבועות ל"ג ב' מבו' להדיא דכל שהודה בבי"ד אחר מיפטר אף אם באו עדים אח"כ.

ועי' תוס' שאנץ ותור"פ לקמן שנחלקו ע"ד רש"י וכתבו דאף אם הודו באותו הבי"ד מיפטרי, ועי' תור"פ ב"ק שכתב בדעת רש"י דבאותו בי"ד כיון דאין יכולין לכפור ל"מ הודאתם דאי"ז מרשיע את עצמו ודוקא בבי"ד אחר שהי' בידם לכפור מיפטרי בהודאתם, ומבו' להדיא דמהניא הודאתם לפטרם וא"א לחייבם ע"פ העדים, דאם רק אין מחייבין אותם ע"פ הודאה זו, מאי נפ"מ בזה באותו בי"ד, וצ"ע דמה מקום יש לפטרם כשהודו באותו בי"ד, ומ"ש מכל קנס שבאו עדים ואח"כ הודה קודם גמ"ד דלא מיפטר, ועי' בחי' הגרנ"ט שם ובשיעורי הגר"ש אות קי"ח מש"כ בזה.

עי' תורי"ד שם שפירש דהא דאין משלמין ע"פ עצמן היינו דאם הודו אחר הגמ"ד דהעידו שקר, אינם משלמין אף אם באו אח"כ עדים והזימום, דמודה בקנס ואח"כ באו עדים פטור, ומשמע דקודם הגמ"ד ל"מ הודאתם לפטרם, דלא חשיב שהודו כלל על חיוב, - אך עי' בחי' הגרע"א לקמן בסוגיין דכל שהודו קודם שהזימום לא מיפטרי משום מודה בקנס, משום דקודם ההזמה אינם חייבין בכאשר זמם אף אם באמת שקר העידו, ולא הודו בחיוב כלל, וכ"כ בחי' הגרנ"ט ב"ק סימן קי"ד, וכתב לדון עוד, דכ"ז דעדותם קיימת ה"ז מחייבם, והו"ל כהודו באמצע המעשה המחייבם דלא מיפטרי, ועיי"ש שנסתפק דאף אם הודו אחר שהוזמו ואח"כ הוזמו בעדים אחרים, י"ל דלא מיפטרי, דאף דהודו על ההזמה הראשונה וא"א לחייבם מכחה, מ"מ ה"ה מתחייבים מכח ההזמה השני'.

**מ"ט דר"ע קסבר קנסא הוא וכו' תדע שהרי לא עשו מעשה ונהרגין ומשלמין, -** משמע דגם חיוב מיתה דעדים זוממין הוי קנס, ול"ד לכל חיוב מיתה דהוי מן הדין, אך בעדים זוממין דעיקר חיובם הוא דכאשר עשה כן יעשה לו, וע"כ מן הדין לא הי' לנו לחייבם קודם שנהרג הנידון, וכיון דמחייבינן להו קודם שנהרג הנידון כמו שנהרג, הו"ל קנס, ועי' תוס' שאנץ ב"ק ע"ד ב' דמלקות דכאשר זמם הוו קנס, - אך עי' רמב"ם בפי"ח מעדות ה"ח דחיוב העדים זוממין לשלם קנס הוא, ומשמע דמיתה ומלקות דכאשר זמם ל"ה קנס, וי"ל דכל החפצא דחיוב קנס וחיוב ממון, הוא רק בחיובי תשלומין, אך בחיוב מיתה, הגם דאינו מן הדין, מ"מ אין ע"ז תורת קנס, ויל"ד עוד דגם אם הו"ל קנס, מ"מ ליכא נפ"מ בזה, די"ל דלא מיפטרי אם הודו ואח"כ באו עדים, דלא מצינו דהודאה בקנס פוטרת אלא בחיוב תשלומין, וגם דכיון דגם בלא הא דהוי קנס אין הודאתם מועלת לחייבם מיתה, אי"ז הודאה הפוטרת.

ועי' רמב"ן וריטב"א דאף דגם אם שילם הנידון על פיהם משלמין, מ"מ כיון דאף אם לא שילם משלמין, הו"ל קנס לעולם, והריטב"א בסו"ד כתב דהא דמשלמין אף כששילם הנידון הוא רק מדינא דגרמי, וצע"ג דא"כ מאי קשיא לי' בהא דהוי קנס אף דגם אם שילם משלמין.

עי' פנ"י שהק' דמ"ט דרבנן דעדים זוממין ממונא, הרי כל המשלם יותר ממה שהזיק הוי קנס וכ"ש הכא שלא הזיקו כלל אלא ביקשו להזיק, וכתב דהוא משום דהוו התשלומין לכפרה, - אך עי' בפירש"י ב"ק ה' א' דטעמא דרבנן דממונא הוא משום דרק המשלם יותר על מה שהזיק הוי קנס, וכנראה היינו דאף דעדים זוממין לא הזיקו כלל, מ"מ הוי חיובם ע"ז שהי' עתיד ליפסד והוי התשלומין כמו שהזיק, וכ"ה ברשב"א שם דהא דהוי ממונא הוא משום דאתו לאפסודי ממונא, ובד' הרשב"א שם משמע, דלדעת הסוברים דבממון חייבין אף אם כבר שילם, י"ל דרק בכה"ג הוא דהוי ממונא, וכן פירש הפנ"י שם בד' התוס' שם, וצ"ע, ועי' בחי' הגרנ"ט ב"ק סימן קי"ג וקוב"ש כתובות אות ק"ח.

**והא תניא אין עד זומם משלם ממון עד שיזומו שניהם, -** עי' נובי"ק אהע"ז סימן ע"ב ד"ה עוד נ"ל ראי' שנקט דסגי במה שהוזמו שניהם ול"ב שיתחייבו שניהם בתשלומין, וזה למש"כ רש"י לקמן ה' ב' דהא דבעינן שיזומו שניהם הוא משם דכתיב והנה עד שקר העד וכל מקום שנא' עד הרי כאן ב', והך קרא קאי על ההזמה עצמה, ובסיפא כתיב ועשיתם לו כאשר זמם בל' יחיד, ועפי"ז הק' עמש"כ הריב"ש דאף דהזמה שלא בפניו ל"ה הזמה לחייבו מ"מ נאמנים המזימין, וא"כ הו"מ לאוקמה בשהוזמו שניהם וא' מהם הוזם שלא בפניו, ועיי"ש שהוכיח מזה כמשמעות ד' הרמב"ם דהזמה שלא בפניו ל"ה אלא כהכחשה דתו"ת, ובשיעורי הגר"ש אות קכ"ב הק' ע"ז, דמ"מ כיון דהוזם אחד בפניו ובטלה עדותו, תו ה"ה נאמנים להזים את השני אף שלא בפניו דהו"ל תרי בחד, ובדעת הנוב"י נראה, דמ"מ כיון דלי"ב לנאמנות דהזמה, אי"ז אלא כהכחשה דבא הרוג ברגליו, ואין מתקיים בזה דינא דעד שיזומו שניהם.

ועי' או"ש פכ"א מעדות ה"ט שהביא מתוספתא דסנהדרין פ"ו ה"ו, דאין עדים זוממין נהרגין עד שיהרגו כולן וכו', ומבו' דלא סגי במה שהוזמו כולם, אלא בעינן שיתחייבו כולם בעונש הזמה, אך בפ"כ ה"ז כתב דגירסת תלמודין היא דסגי במה שיזומו כולם, וכ"כ באבנ"ז אהע"ז סימן קל"ה סקי"ג, ויישב בזה לקו' הנוב"י, אך בד' התוס' בסוגיין מבו' דל"ב שיהיו שניהם מתחייבין בהזמה, וכן נ' בד' הריטב"א, ונתבאר להלן, ולפ"ז הדק"ל, ועי' בשיעורי הגר"ש שם מש"כ לישב בזה.

ויש שהקשו, דמשכח"ל כשהוזמו שניהם והודה הנידון לאחד מהן דאינו מתחייב בתשלומי הזמה, אך פשוט דבכה"ג גם השני אינו מתחייב, דכיון דהודה הנידון שלא זממו שניהם לחייבו שלא כדין, חשיב כמו שלא הוזמו שניהם.

**באומר עדות שקר העדתי, -** עי' תוס' שפירשו דאמר שקר העדתי ואח"כ הוזמו שניהם, ובזה אמרינן דחבירו משלם לפי חלקו, והוא אינו משלם כיון שכבר בטלה עדותו, ועי' קובץ ביאורים אות ט' שהק' דמ"ט אינו חייב לשלם, הרי קי"ל דהכחשה תחילת הזמה, ועי' חי' הגר"נ בפ' מרובה אות רי"ח דהא דהכחשה תחילת הזמה הוא משום דההכחשה הויא מכלל ההזמה, עיי"ש, וכ"ה מבו' באו"ש פכ"א מעדות ה"ה, ולפ"ז פשוט דל"ש זה בעד הסותר עדותו דאי"ז הזמה כלל, - ועי' בחי' הגרע"א שכתב בתו"ד דהא דלי"ב חיוב הזמה הוא משום דמעצמו חזר, ומשמע דכשחזר וביטל בעצמו את עדותו כבר א"א לחייבו, וע"כ ל"ש בזה הכחשה תחילת הזמה, ועי' שיעורי הגר"ש אות קכ"ט ק"ל, ועי' ריטב"א שהביא די"מ דאמר עדות שקר העדתי והוזמו שניהם, וקמ"ל רבא דאף הוא משלם בהזמה, ופריך עלה דפשיטא וכו', ומשמע דלפום הס"ד היתה עדותו בטילה בחזרתו, ואפ"ה הי' חייב כשהוזם אח"כ, ולכאו' הוא מדינא דהכחשה תחילת הזמה, וצ"ע, - ועי' רש"ש ב"ק ע"ד ב' שהק', דכיון שחזר בו בטלה גם עדות השני, ומ"ט הוא חייב כשהוזם, וכתב דהוא מדינא דהכחשה תחילת הזמה, ועי' בשיעורי הגר"ש שם, - ועיי"ש בקו"ב שהק' עוד, דבכה"ג מ"ט אינו משלם אלא לפי חלקו, הרי לרבא לטעמי' לקמן ה' א' הא דמשלשין בממון הוא משום דממון מצטרף, וזה ל"ש בכה"ג דהשני אינו חייב כלל.

ועי' ריטב"א שפירש דס"ד דהוא מתחייב מכח מה שאמר עדות שקר העדתי, וכ"נ מד' הר"ח והרמב"ן שפירשו כן, והא דהוא חייב בכה"ג אף שלא הוזמו שניהם, הוא משום דל"ב הזמת שניהם רק בהזמת אחרים, או דגרסינן עדות שקר העדנו, ומתקיים בזה דין הזמת שניהם, ולכאו' מבו' מזה דלדין יוזמו שניהם ל"ב שיתחייבו שניהם בעונש הזמה, אלא סגי דמעשה ההזמה הוי על שניהם, (ונתחדש עוד דגם ל"ב שיהא נאמנות הזמה על שניהם, וצ"ע), אך בשיעורי הגר"ש הע' רמ"א פירש דלס"ד זו ל"ב כלל מעשה הזמה לחייב, ומציאות השקר מחייבת בכאשר זמם, וע"כ שפיר מתקיים בזה דינא דיוזמו שניהם, (וגם חשיב דנתחייבו שניהם בעונש), - ועיי"ש שכתב דהו"ל למיפרך דהיאך קרי לי' עד זומם הרי ליכא הזמה אלא מפי אחרים ואף בבא הרוג ברגליו דנתברר שעדותם שקר ליכא דין הזמה, ועי' בשיעורי הגר"ש אות קכ"ד שהק' דמה מייתי מבא הרוג ברגליו, הרי שאני הכא שאומרים שלא היו באותו מקום וכמש"כ הריטב"א, אך בל' הריטב"א משמע דמה שהעמידה כשאומרים שלא היו באותו מקום, הוא רק משום לישנא דעד זומם, ונראה דס"ל דכל שהעיד עדות שקר הוי בכלל עד זומם, וליכא נפ"מ אם הי' באותו מקום או לא הי', והא דפטרינן בבא הרוג ברגליו, הוא משום דלא נודע "בעדים" שהעיד שקר, וכמשמעות ד' הרמב"ם רפי"ח מעדות, וזהו שהק' דא"כ גם כשחזר בו מעדותו אי"ז כהזמה, - ועי' מהרש"א שפירש כן בביאור הפי' שדחו התוס', וכ"נ בתוס' שאנץ ותור"פ, אך בהגה' הב"ח פירש ד' התוס' בע"א, ועי' פנ"י ונתיה"מ סו"ס ל"ח במש"כ לפרש בזה.

**כל כמיני' כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, -** עי' תוס' שפירשו לפי דרכם דכיון דאינו יכול לחזור בו, ע"כ כל שהוזמו שניהם אף הוא מתחייב בתשלומי הזמה, - ועי' רמב"ן דלא פריך דיהא פטור מלשלם דהיא הנותנת דמשום דאינו חוזר ומגיד ה"ה משלם, ולכאו' היינו מדינא דגרמי, אלא דלא מיקרי עד זומם דהא עדותו קיימת, וכ"כ הרמב"ן בדינא דגרמי, ובדבריו שם משמע דלא לישנא בעלמא קשיא להו, אלא היינו דכיון דעדותם קיימת לי"ב לחיוב הזמה, ואין החיוב אלא מדינא דגרמי, ול"ה קרינן לי' עד זומם, אך בבית אפרים חו"מ סימן ו' פירש בד' הרמב"ן דלישנא בעלמא הוא דקשיא להו, - ועי' ריטב"א דפריך דכיון שאינו חוזר בו מעדותו הו"ל ככאשר עשה, וזה להריטב"א לטעמי' דפטורא דכאשר עשה הוא אף בממון, ואינו חייב אלא מדינא דגרמי, ועי' בית אפרים חו"מ סימן ו' שפירש כן גם בד' רש"י, וכ"כ הערול"נ, ועי' פנ"י מש"כ לפרש בד' רש"י.

עי' רמב"ם פי"ח מעדות ה"ח, דהא דכשאמרו העדים עדות שקר העדנו אינם משלמין, הוא משום דחיוב עדים זוממין קנס הוא, ומבו' דלמ"ד דממונא הוא ה"ה חייבין, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל והריא"ז והמאירי, ובפשוטו צ"ל דהא דפריך הכא דכיון שהגיד וכו', הוא אהא דקרינן לי' עד זומם, אך לעולם אף בכה"ג מצינו לחייבו מדין הזמה, - ובד' הריא"ז והמאירי מבו' דכ"ז הוא כשאומרים שלא היו במקום זה, דהוי דומיא דהזמה, אך בד' הרמב"ם משמע דבכל גווני יש לחייבם, ובפשוטו אזיל לטעמי' דס"ל דכל הא דבהכחשה ליכא חיוב הזמה, הוא משום שלא נתברר מי הכת השקרנית.

עי' בפי' ר"ח שפירש להא דפריך דכיון שהגיד וכו', דבכה"ג לא סגיא דאינו משלם על פי עצמו אלא עדותו שהעיד עדות נכונה חשבינן ומתקיימת והביאוהו הרמב"ן והטור בסימן ל"ח, ועי' דרכ"מ וב"ח שם שפירשו דקמ"ל דאינו חייב אף מדינא דגרמי, וכ"כ הרמב"ן בדעת הרמב"ם בפי"ח מעדות, ומשמע מדבריו דבד' ר"ח לא נתפרש דאינו חייב מדינא דגרמי, וכ"ה מבו' בד' המאירי, ופירש הטעם דהוא משום דאינו מכוין לחייב עצמו אלא להשיב עדותו אחור, וצ"ב, - אך הרמב"ן והריטב"א כתבו דהוא חייב מדינא דגרמי, וכ"כ המאירי בשם י"מ, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל נ"ח סימן ו', ועי' ש"ך סימן ל"ח סק"א שהאריך דודאי יש לחייב מדינא דגרמי, ופירש ד' הר"ח והרמב"ם בע"א, ועי' בית אפרים חו"מ סימן ו' מש"כ בזה, ועי' קצוה"ח שם סק"א ושיעורי הגר"ש אות קל"ז.

עי' רמ"א סימן א' ס"ד דעדים שהוזמו וא"א להחזיר הממון מחייבין אותם לשלם אף בזה"ז, ועי' נתיה"מ שם דהוא מדינא דגרמי, וכ"נ בד' הש"ך שם סקי"ב, אך בד' הגר"א שם סקכ"א נראה דהוא משום עדים זוממין, דקי"ל דעדים זוממין ממונא הוא, עכ"פ בגונא שהוציאו הממון ע"פ עדותם, וכ"ה בביאור הגר"א שם סקי"ד, אך בסימן כ"ח סקכ"ג מבו' שפירש ד' הרמ"א משום דינא דגרמי, וכ"נ בד' הסמ"ע שם סקט"ו.

עי' רש"ש ב"ק ד' ב' שנסתפק אם בגונא שהוציאו הממון ע"פ עדותם והוזמו, יהיו חייבין גם משום כאשר זמם וגם משום דינא דגרמי, עיי"ש, ועי' בחי' הגר"נ שם אות קל"ז דחיובא דעדים זוממין הוא מדין מזיק, וא"א לחייבם ב' פעמים על היזק א', וכ"כ בשיעורי הגר"ש אות קל"ד, ועיי"ש אות קל"ה מש"כ עוד בזה.

עי' רמב"ן לעיל דאם הודו שהוזמו אינם משלמין ע"פ עצמן אף מדינא דגרמי, משום דמה שחידשה תורה לשלם ע"פ מזימין והאמינה אלו קנס הוא, אך בדבריו בשלהי סוגיין נסתפק בזה, ולפ"ז ה"ה פטורין אף אם אינם אומרים שהעידו אמת, ורק כשמודים שהעידו שקר ה"ה חייבין, ומאידך אם הודו שהוזמו ונתחייבו ממון דכבר אי"ז קנס ה"ה חייבין אף שאומרים שהעידו אמת, ועי' בית אפרים חו"מ סימן ו' שפירש כן גם בד' רבינו ירוחם נתיב ב' ח"ז, שהובא בב"י סימן ל"ח, ועי' בשיעורי הגר"ש אות קמ"ד קמ"ה, - אך עי' ריטב"א דאף אם הודו שהוזמו ונתחייבו ממון, מ"מ אם אומרים שהעידו אמת ה"ה פטורין משום דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, וצ"ל דאף דהוי הפה שאסר במקום עדים מהני, משום דהוי הפה שאסר בעיקר העדות, ובדעת הרמב"ן צ"ל דאף בכה"ג ל"מ הפה שאסר במקום עדים, וכ"כ בשער משפט סימן ל"ח סק"ב בדעת רבינו ירוחם, ועי' הפלאה כתובות י"ט א' שפירש כן לפלוגתייהו.

עי' נתיה"מ סימן א' סק"ג שעמד ע"ד הרמ"א שם, דמ"ט מחייבינן להעדים משום דינא דגרמי ולא אמרינן דאין לוקין ומשלמין, דלענין תשלומין דגרמי לא ריבתה תורה דמשלמין ואין לוקין, וכתב דהוא משום דמן הדין הן חייבין בתשלומי הזמה וע"כ אינם לוקין, וכ"כ הקצוה"ח בסימן ל"ח סק"א, וכתב דלמ"ד דחייבי מלקיות שוגגין פטורין מתשלומין, אף הן פטורין מתשלומי גרמי, ופירש לפ"ז הא דפריך הכא כל כמיני' וכו', דהוא לרבא לטעמי' דס"ל דחייבי מלקיות שוגגין פטורין, ועי' בית אפרים חו"מ סימן ו' שנחלק ע"ז וכתב דבגונא דסוגיין שהודה שהעידו שקר ולא הוזמו, הרי אף אם באמת העידו שקר אינם חייבין בתשלומין, וממילא דאינם נפטרין מן המלקות, ול"ה כחייבי מלקיות שוגגין, - ועיי"ש בנתיה"מ דמוכח מזה דבהזמה דממון חייבין אף בכאשר עשה, דאל"כ הרי כיון שהוציאו הממון ואין חייבין בתשלומי הזמה, ה"ה חייבין מלקות, ויש לפטרן מתשלומי גרמי, אך בד' הריטב"א בסוגיין מבו' דכל שהוציאו הממון על פיהם, אין חייבין בתשלומי כאשר זמם דהו"ל כאשר עשה ואפ"ה הן חייבין מדינא דגרמי, ולא אמרינן דאין לוקה ומשלם, וצ"ל דהוא משום דכאשר עשה נתמעט אף מחיוב מלקות, ועי' ריטב"א שנסתפק דכל דכאשר עשה אין המזימין כלל נאמנין, והוכיח מד' הרמב"ן דה"ה נאמנין, (ועי' מאירי לקמן ה' א' שנסתפק בזה), ומשמע ג"כ דכל דכאשר עשה נתמעט מכל חיובא דזוממין ואף ממלקות, וע"כ ס"ד דאף אין המזימין נאמנים, ועי' בשיעורי הגר"ש אות קל"ח קל"ט שכתב בע"א.

**באומר העדנו והוזמנו בב"ד פלוני כמאן דלא כר"ע, -** עי' תורי"ד ב"ק ה' א' דאם הוזמו ואח"כ הודו בבי"ד אחר לא מיפטרי משום מודה בקנס, ועמד ע"ז מהא דמוקמינן הכא בהעדנו והוזמנו בבי"ד פלוני וחויבנו ממון, ועיי"ש מש"כ בזה, ומשמע דלא גריס בגמ' להך בבא דהעדנו והוזמנו בבי"ד פלוני דאמרינן עלה דהוא דלא כר"ע, דלגיר' זו הרי נתפרש להדיא דאף בכה"ג הוא פטור.

עי' תשו' הגרע"א ח"ג סימן ח' שהק' דמ"ט לא מוקמינן לה בשהודה אחד שהוזמו ואח"כ חזרו והוזמו שניהם דאותו שהודה פטור משום מודה בקנס וחבירו משלם לפי חלקו, ועיי"ש מש"כ בזה, ובסו"ד נסתפק דבכה"ג אינו הודאתו פוטרתו, ונקט בפשיטות דאם הודו קודם שהוזמו ואח"כ הוזמו, אין הודאתם פוטרתם, אך בד' התורי"ד ב"ק ה' א' מבו' דלא כן, ונתבאר לעיל, ועי' בשיעורי הגר"ש אות קט"ז מש"כ בזה.

**באומר העדנו והוזמנו בבי"ד פלוני וחויבנו ממון, -** עי' בתשו' הגרע"א ח"ג סימן ח' שהק' דמ"ט אינו חייב לשלם גם חלק חבירו מדינא דכי ליכא וכו', וכתב די"ל דאיירי בשלא נעשה מעשה ע"פ עדותם ואין חיובו אלא מדין הזמה, ול"ש בזה דינא דכי ליכא, ויל"ע אם הוא משום דחיוב הזמה אינו מדין מזיק, או דאף דהוי מדין מזיק לי"ב לדינא דכי ליכא, ועי' שיעורי הגר"ש אות קמ"ט.