חבורה טושוע שכ בענין חליבה בשבת ובענין ריסוק שלג והקפאת קרח
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

חבורה סחיטה.

הנה יש סתירה במג"א. דמצד אחד הוא פסק כהרמ"א ואמר משה אמת ותורתו אמת לגבי הדין של פרי שרגילים לסוחטו במקום אחד. דלא נאסר רק במקומו ומצד שני פסק דלא כהרמ"א אלא דנאסר בכל מקום. וזהו סתירה מיניה וביה באותו מג"א. ואפשר דתחילת דברי המג"א נסובים על גזירת משקין שזבו שנאסר באופן שדעתו למשקה. דזה נאסר רק באותו מקום שרגילים לסוחטו ואם לא לא גזרו אמנם באופן שמתכוון לסחיטה. ודעתו לסחוט שם זה נאסר בכל העולם. דמועיל האחשביה כיוון שיש מקום בעולם שרגילים לסוחטו וגם אנשי מקומו אם היה להם פירות רבים כמוהם הם גם היו סוחטים אותם. ויל"ע בזה.

לגבי סחיטת לימונים. המשנה ברורה מביא מהחיי אדם דהיום אסור לסחוט לימונים ולכאורה זה תלוי בשני הפירושים בב"י דאם הטעם הוא דלא רגילים לשתותם לבד אז בזה אין התר היום כי גם היום לא רגילים לשתותם לבדם אמנם אם הטעם הוא משום שרגילים לסוחטם לתוך מים אז בזה היום רגילים לסוחטם לבד. ורק אח"כ לערבם עם מים. ולכן החיי אדם אסר. והנה בסברת הב"י כבר אמרנו דהמשנה ברורה הבין דשורש ההתר הוא משום שהלימון אינו אוכל אלא תבלין. ולפי"ז זה נכון בלימון אמנם במיצים אחרים אפילו שרגילים לדלל אותם במים אבל השתיה היא המיץ ורק רגילים לדלל אותו וזה שונה מלימון ובב"י משמע דכל שלא רגילים לשתות לבד אז זה מותר. ודנו דאולי זה לא נקרא דהוא חידש משקה כיוון שלעולם סוחטים אותו לתוך משקה אחר ואין לו שם משקה בפני עצמו. ויל"ע בזה.

והמ"ב אמר דההתר הוא לסוחטו על גבי סוכר. ואז לערב את הסוכר במים דאז יש לו את ההתר של המשקה לתוך האוכל. אמנם החזו"א פליג על ההתר הזה. ולכאורה הביאור בחזו"א. דברגע שהמשקה יוצא מהאוכל ועתיד ליכנס לתוך המשקה אז כבר הוא קיבל שם משקה באויר וחשיב מפרק.

בשו"ת הר צבי או"ח חלק א' תשובה קצ"ח דן להתיר מכונת חליבה ושם ההתר מבוסס דזה עובד ע"י שעון לזמן מסוים. והאדם רק מכניס את הדד והוא דן בזה האם זה כמו שהכניס את האדם למקום שעתידה לבוא חמה וכפתו שמבואר בסנהדרין דיש לו שם רוצח. אמנם אם לא הביאו ורק כפתו אין זה נחשב כוחו והוא דן שאם הבהמה באה בעצמה למקום החליבה והוא רק הלביש לה את הדד. אז זה לא נחשב כמו כוחו עיין בתוס' סנהדין עז. והראיון של המכונה עובד כך. דהחליבה הראשונה שהוא מלביש את הגביעים על הדדים היא הולכת לכד שבת שיש שם חומר שמקלקל את החלב. ואח"כ הוא מעביר את החלב למקום אחר אבל זה דבר שנעשה ממילא אבל עצם החליבה היא לאיבוד. והחזו"א הציע פתרון שהעברת החלב תעשה לכלי אחר תעשה בזמן שאין חליבה ואח"כ תתחדש החליבה וזה נחשב יותר גרמא ולאחמ"כ המציאו בטכניון בחיפה מכשיר שמבוסס על כזה סוג פעולה.

והחזו"א התיר בדיעבד מכונה דמבוססת על זה שהחלב הראשון יילך לאיבוד. ומסתמא ההתר של המכונה הוא כמו שראיתי בהר צבי רק זה לא ברור וצריך לברר את זה. והחזו"א דן מצד מפרק דהוא מלאכת מחשבת ובזה אם החלב הראשון הולך לאיבוד אין זה נחשב כדש. וזהו גם חידוש. עוד דבר מובא בהר צבי שבשנת תשי"ז שאלו אותו מקיבוץ חפץ חיים. דנשאר שומן בכבשים שהמכונה לא מצליחה לשאוב את זה האם מותר לעשות כן ביד והוא דן דהשומן שנשאר בסוף יש לו שם אוכל והוי אוכל מאוכל ומותר לפרקו. וזה דלא כר"ת וצ"ע. ועיין בחזו"א שאחרי שכתב את ההתר כתב שם הרבה עניני מוסר ולא כל כך ברור ואפשר שכוונתו שלא יתקיפו אותו על זה שהוא התיר דבר זה וצ"ע. והביא שנשאל מהעולים מגרמניא אנשי גדרה. על פי ר' איסר זלמן. האם מותר לחלוב לתוך קוואקר ושם דן בספיקות שהעלינו בענין חלב לתוך אוכל.

**עיין נא: בברייתא אין מרסקין לא את השלג ולא את הברד בשבת בשביל שיזובו מימיו, אבל נותן הוא לתוך הכוס או לתוך הקערה ואינו חושש.** ונחלקו הראשונים בטעם האיסור לרסק את הקרח ולהופכו למים. רש"י שם ד"ה כדי כתב שהאיסור הוא משום שהוא מוליד בשבת ודמי למלאכה שבורא מים אלו. ומבואר דזה נאסר מדרבנן משום שבות שדומה למלאכה. והטעם דהוא נותן לתוך הכוס. המכוון הוא לכוס של יין בימות החמה כדיי לצנן ואע"ג דהוא נימוח מאליו. ועיין ביצה ריש כג. דמבואר שם דאסור לעשן פירות על גבי החרס משום שהוא מוליד ריח בחרס ועיי"ש ברש"י ד"ה דקמוליד. ועיי"ש בסוגיא דדדנו שם בעוד צורות של מוליד ריח ועיי"ש ברב אשי בסוף הסוגיא. ועיין לד: דמבואר דאין מוצאין את האור משום דקא מוליד ביו"ט. ומבואר דנאסרה מלאכת מוליד ביו"ט ולא הותרה משום אוכל נפש. **תוד"ה אין מרסקין**. צ"ע בלשון התוס' דכתב דכל הזהיר תבוא עליו ברכה דמשמע דאין בזה איסורא מעיקר הדין של מוליד. ועיין בגליון מהרש"א שכתב שדברי התוס' נסובין רק על ברד שמעורב במים ששם האיסור הוא רק מדין תבוא עליו ברכה. אבל ברישא ברחיצה בשלג וברד עצמו איסורא נמי איכא ויל"ע בזה.

**ועיין בריטב"א בדף נא:** שכתב שדלעת רש"י אסור לרסק בידים גם לתוך כוס או קערה. ולא שרי אלא כשנותנן שם והם נימוחין מאליהן. כדפירש"י גופיה וכלשון הברייתא. אמנם הביאו הראשונים את התוספתא בסוף פ"ד. דאיתא דשרי לרסק בידיים לתוך הכוס. והריטב"א כתב דיש לפרש שהברייתא דילן איירי בכוס וקערה ריקנים. והתוספתא איירי בכוס וקערה שיש בהם משקין. ולפיכך שרי אמנם מרש"י ד"ה אבל משמע דגם כוס יין הותר רק כדי שימס מלאיו אבל נאסר להמיס בידיים. ועיין אגלי טל דש סקל"ו אות ג'. ועיין ברמ"א סי' תקי"א ס"ד דפסק דאסור ליתן ריח בבגדים משום מוליד. ועיי"ש במ"ב סקכ"ח דכתב דה"ה דאסור ליתן בשמים במים. ועיין בשש"כ פכ"ב הערה קנ"ט דדן דיש ה' אופנים באיסור מוליד. ועיין בארחות שבת פט"ו הערה צה. דדן האם מותר לשטוף את האסלה בחומר המוליד ריח במים. עיי"ש. **עיין ברשב"א שפי' בטעם האיסור שמא יבוא לסחוט פירות העומדין למשקה.** והנה בסוגיית משקין שזבו חקרנו האם האיסור הוא משום שהחשש שמא יבוא לסחוט את הפירות האלה או דלמא דהחשש שמא יבוא לסחוט פירות אחרים אם דעתו תהיה על המקשה. והנה כאן יהיה מבואר דהחשש אם נתיר לרסק קרח יבוא לרסק גם פירות הגם שבקרח עצמו באמת אין חשש. ועיין בר"ן בתי' השני שגם תי' כן. ועיין ברמב"ם פכ"א הי"ג דגם משמע שפי' כן. ויש ברבינו פרחיה פי' מחודש דיש מי שאומר שדמי לכורה שמוציא מים מן הקרקע והוא תולדת בונה. ופי' צ"ע.

**הראשונים הביאו את פי' ספר התרומה הלכות שבת סי' רל"ה. דהטעם האיסור משום דנולד**. וכתב דכשם שאסור לרסק קרח כך אסור לרסק שומן קרוש ולהופכו לשומן נוזלי. ולדבריו האיסור הוא לאו דווקא בריסוק בידיים. אלא הוא הדין שאסור ליתן מאכל שיש בו חתיכות שומן קרוש אצל האש לחממו משום שהשומן נימוח. ונראה דנחלקו הראשונים בטעמו של סה"ת. ברמב"ן ברשב"א ובר"ן שם בנא: הבינו שהאיסור משום נולד הוא משום שבכניסת השבת לא היו המים בעולם ולכאן הם אסורים **ולשיטתם סיבת האיסור היא משום מוקצה.** ולפי"ז האיסור אינו במעשה ההולדה אלא במים שנולדו דנחשבים שהוקצו בכניסת השבת משום שלא היו בעולם. והקשה הרשב"א דלדבריו קשה מדוע הותר ליתן לתוך הכוס. ותי' הריטב"א דמיירי דיש משקין בכוס והמים מתערבין בהם מיד ואינם בעין הלכך לא אסרו ועיין במג"א סי' ש"כ סי"ד דהביא כסברא זו בשם הר"ן. עוד הקשו הרמב"ן והרשב"א דהרי כפי המבואר בסוגייתנו מותרת סחיטת פירות שאינם עומדים לסחיטה. ואפילו בפירות העומדין לסחיטה כגון תותין ורימונים מתירים במשקה היוצא מהן אם דעתו עליהם לאכילה. ולא אוסרים משום נולד. ועיין בר"ן דתי' דדעת ספר התרומה. דשומן הזב מן התבשיל הוי כפירות העומדין למשקין. עוד הקשה עליו הרמב"ן דהרי לגביט טומאה מבואר דקרח ושלג תורת משקה עליהן קודם שנימוחו ואין זה מוליד משקה מדבר שאינו משקה. וכן הקשה לגבי שומן ועיין בר"ן מה שתי' לגבי שומן. ועיין באג"ט דש סקל"ו. **ועיין בראשונים האלו שנחלקו על ספר התרומה**. וסברו דמים הנוצרים מן הקרח אינם בגדר נולד כיוון שגם בזמן שהקרח היה קרוש היה עליו שם משקה.

**אמנם יש ראשונים שסוברים שדעת ספר התרומה שהאיסור הוא משום מוליד מים**. עיין ברא"ש פ"ד דשבת סי' י"ג ובאו"ז סי' ס"ה. ובסמ"ג לאוין ס"ה שהזכיר רק את הטעם שהאסור משום דנמחה על ידו. ומשמע דאין איסור בעצם המים אלא במעשה ההולדה. ועיין בפנים מאירות בשו"ת ח"א סי' פ"ד שהאריך להוכיח כן מדברי הסה"ת שכוונתו כרש"י לאסור את מעשה הריסוק וההולדה ולא את הדבר הנולד וכן הוא לשונו של הסה"ת דהאיסור הוא משום שהשלג נמחה ונעשה צלול על ידו. ומפורש כתב סה"ת דההתר לתוך כוס אינו כהר"ן שהובא לעיל אלא משום שנתינת קרח לתוך הכוס אינה אלא גרמא בעלמא.

**ועיין במג"א סי' שי"ח סקמ"ב** דאין איסור זה של הסה"ת כשאר נולד דהרי הוא מתיר להכניס השומן לתנור קודם שיסיקו הנוכרי. ומותר להשתמש בשומן. ומבואר להדיא דאין איסור זה כשאר דיני נולד. דהרי אם זה משום נולד מה אכפת לן איך הוא נולד. ועיי"ש שהפמ"ג והחמד משה תמהו על דבריו. **והתוספת שבת ביאר דהמג"א למד דהאי נולד נאסר רק באופן שעשו מעשה ריסוק והולדה, ולא אם נולד מעצמו אמנם האיסור אז הוא בדבר הנולד. ולענין הלכה. עיין בב"י** דנראה דהבין בדברי הסה"ת כדעת הרמב"ן והר"ן דאיסורו הוא משום נולד. ופסק דלא כהסה"ת וכן בשו"ע סי' שי"ח סט"ז ובסי' ש"כ ס"ט. פסק דלא כוותיה. והרמ"א בסי' שי"ח הביא את שיטתו בלשון יש מחמירים וסיים דנהגו להחמיר ובמקום צורך יש לסמוך על המקילים. וכן פסקו הפמ"ג והחמד משה. והפנים מאירות כמדובר נקט בסה"ת כרש"י דהאיסור הוא רק המעשה של ההולדה ולא דבר הנולד עצמו.. ובמג"א ובגר"ז וכן במשנ"ב. למדו דכל שעבר על איסור ריסוק נאסר המשקה כדין נולד אבל אם נימוח מאליו שלא על ידי מעשה לא נאסר. **ועיין בשו"ע סי"ג וסי"ד בענין דריכה וכו' בשלג.**

**בטעמו של סה"ת מדוע נאסר הנחת שומן נגד האש נחלקו הראשונים**. וזה לשיטתם דלשיטות שאסר נולד אז פשיטא שנאסר שאף זה נולד. ולשיטות הראשונים שסבר דהאיסור הוא מעשה ההולדה מבואר בסמ"ג דסבר דגם נתינת השומן כנגד האש נחשבת מעשה ריסוק והסמ"ג פליג עליו וסובר דאין זה מעשה ריסוק לשים אותו במקום חם שימס מאליו. עיין במ"ב סקק"ז דבדיעבד אם נתן כנגד האש אין לאסור את השומן. ועיין בשש"כ פ"י ס"ג. דהחמיר בזה. במקום שאין לו צורך בזה. ונפק"מ בכל קרח שנמס מאליו האם מותר להשתמש בו בדיעבד. **בענין הנחת קרח בחמה והקרח יופשר.** הר"ן מביא דלדעת סה"ת הדבר נאסר. רק באמת מסתברא דזה רק לשיטתו דהאיסור הוא משום נולד אמנם אם האיסור הוא משום הולדה יש לעיין האם זה נחשב שעושה מעשה ריסוק באופן זה וצ"ע בזה. ועיין בשעה"צ סי' ש"כ ס"ק לה.**הפוסקים נחלקו האם מותר לרסק קרח ולהופכו למים.** באופן שהקרח מעורב עם משקה. ועיין במה שציינו בתוס' נא: ד"ה אין שהובא לעיל ועיין ברמב"ן ובר"ן שהביאו תוספתא שהתירה זאת ועיין בביאור הלכה סי' ש"כ סי"א דהביא דברי התוס' האלו וכן הוא מהרא"ש לאסור ויל"ע בזה. **והנה עיין בסי' תצ"ה דהבוא שם מחלוקת האם נולד נאסר בשבת או דנאסר רק ביו"ט.** ושם מבואר דקיי"ל דנולד נאסר רק ביו"ט ולא בשבת ועיין בשש"כ פי"ב הערה כ"ט דכתב דביו"ט ,יש להקל בריסוק קרח לצורך שתיית מים דיש להקל באיסור מוליד לצורך אוכל נפש. ולמד זאת מהגר"ז סי' תקי"א ס"ז. אמנם עיין בשש"כ ח"ג לפרק י"ב הערה כ"ט וצ"ע. ובהנחת מרק קפוא אצל האש ביו"ט יש סיבות נוספות להקל. לגבי ריסוק וערבוב קרח עם מים. דהרמב"ן והר"ן כתבו דמותר לרסק לתוך הכוס אמנם זה כשיטתם שהאיסור הוא משום נולד וכאן הוא מערבב אותו עם מים אין איסור אמנם אם האיסור הוא משום ריסוק לכאורה אין התר של לתוך הכוס. ועיין בביאור הלכה. סי' ש"כ סי"א ד"ה יזהר שמביא את דברי המג"א בשם התוס' והרא"ש לאסור זאת אלא דשם יש לחלק דאיירי לגבי נטילת ידיים ולא שעירב ממש את המים אם הברד. וכן במג"א בסי' שי"ח ס"ק מה. שאסר לטוח שלי בשומן קרוש ולשימו נגד האש והאליהו רבה התיר בזה. וכתב שם המ"ב דטוב להחמרי בזה לכתחילה אפילו דזה נבלע ישר בתוך האוכל. ולשים משקה קפוא נגד האש כדאי להחמיר בזה יותר משום שלדעת בעל התרומות זה נחשב ריסוק ומכל מקום בשעת הצורך כמבואר ברמ"א אפשר להקל. ועיין במ"ב סי' שי"ח סקק"ז בשם הפוסקים דלא אסרו דבר זה בדיעבדד

**לגבי דין הקפאת מים ושאר משקין**. לכאורה תלוי בג' השיטות שהובאו לעיל בטעם איסור ריסוק הקרח עיין בזה. דרק לשיטות שאסרו את עצם הנולד הקרח נאסר אמנם אם אסרו את ההולדה שעשה בידיים יש לעיין האם זה ששם את הקרח במקפיא זה נחשב שעשה הולדה בידיים או דלמא כיוון שאין זה ניכר בידיים אלא דהוא עושה פעולה וההקפאה היא ממילא אין זה דומה למוליד ובפרט דסברת ספר התוולדעת המג"א דההולדה נאסרה היכן שעשה מעשה איסור לכאורה כאן לא עשה מעשה איסור בזה ויל"ע בזה.

ולמעשה ר' שמחה זליג ריגר. התיר בזה וכן עוד אחרונים. וכן הוא בשו"ת שבט הלוי ח"ג סי' נ"ה. ועיין בשש"כ פ"י ס"ד שהביא דעת השו"ת דובב מישירים ח"א סי' נ"ה שאסר. ודעת הגר"נ קרליץ להקל בזה בשבת אבל לא ביו"ט דסובר דנולד אסור רק ביו"ט ולא בשבת ובשבת האיסור הוא רק לעשות מעשה מוליד. אבל עצם הדין נולד נאסר רק ביו"ט ולא בשבת.

העמדת מרק על האש ביו"ט זה מותר והגרשז"א התיר ריסוק קרח ביו"ט והביא מהגר"ז אמנם זה אם האיסור הוא רק משום מוליד אמנם אם האיסור הוא משום גזירת סחיטה אם כן ליתא ללמוד התר מהגר"ז דהתיר איסור מוליד ביו"ט.