בור יסוד חיובו ועניני הבלו וחבטו
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# ביסוד חיוב בור ובפלוגתא דהבלו וחבטו

**א. ב"ק נ:** א"ר בור שחייבה עליו תורה להבלו ולא לחבטו, אלמא קסבר חבטה, קרקע עולם הוא דמזקא ליה, ושמואל אמר להבלו וכ"ש לחבטו, וא"ת לחבטו אמרה תורה ולא להבלו, התורה העידה על הבור ואפילו מלא ספוגין של צמר. מאי בינייהו איכא בינייהו דעבד גובה ברה"ר, לרב אגובה לא מיחייב, לשמואל אגובה נמי מיחייב. **ופרש"י** דס"ל לרב דמעלתו דהבלו מחבטו משום **דעבד** ליה להבל, והיינו דההבל לא היה בעולם, והוא יצר את המזיק, וכיו"ב כתב **המלחמות** (ל"ה סוף ד"ה והא) "הבלא **שוייה** איהו התם וחבטא לאו דידיה הוא אלא גרמא הוא שגרם שיהיה שם חבט כשסלק משם עפר", ומתבאר דשיטת רב היא דאין לחייבו אלא כשהוא יצר את המזיק, ולפיכך רק על הבלו שייך לחייבו, אבל על חבטה לא דקרקע עולם היא דהיא מציאות קיימת וכן אינה שלו.

**ב. ובדעת** שמואל יש לחקור, האם ס"ל דלא נחשב קרקע עולם, **דהכשרת הקרקע שיחבטו בה נחשבת נמי כיצירת המזיק,** וא"כ אין כאן פלוגתא בעיקר גדרו דחיוב בור, (דלכו"ע בעינן יצירת מזיק אלא דבפרט מסוים זה ס"ל לשמואל דהוא נחשב יצירת מזיק, ואדרבה עדיף מהבלא דמעלמא קאתי), או יל"פ דמודה שמואל דהוה קרקע עולם, **אלא דס"ל דשפיר יש לחייבו על הבור אפי' שהוא לא יצר את המזיק,** דלא חייבה תורה בבור על זה 'שבורו מזיק', **אלא על 'התקלה' ש'בורו גרם' הנזק, דזהו חיוב בור**, ולפיכך לא אכפ"ל דהנזק נעשה ע"י קרקע עולם דהרי חיובו אהא דגרם.

**ג. ובפשוטו**[[1]](#footnote-2) הוא תלוי בנידון התוס' והראשונים בדין נתקל בבור ונחבט בקרקע עולם, דהנה במהלך הראשון ס"ל לתוס' דפטור, ואב לכולן הוא הגמ' דף נ"ג. דנתקל בבור ונחבט אחורי הבור פטור אף לשמואל, ונקטו דהוא משום דקרקע עולם הזיקתו, והא דאמרינן בשמעתין דעבד גובה חייב העמידו בגוונא דעביד נמי חפירת ה' בקרקע, **ומבואר דיסוד טעמו דשמואל הוא דבהא דמכשיר הקרקע לחבטה הוה כיצירת המזיק,** ואין תורת בור אהא שמתקיל וגורם, ולכך כשלא עבד מידי בקרקע פטור אע"פ שהתקיל, וזהו כדרך הראשונה הנ"ל.

**אמנם** במהלך השני נקטו תוס' דחייב כאשר נחבט בקרקע שחוץ לבור, כפשטות הגמ' דעביד גובה דהיינו שעלה עליו ונחבט בארץ, וכן נראה ברש"י וכ"כ להדיא הרשב"א בשמעתין והרא"ש והתור"פ, וכתבו דהא דאיתא נ"ג. דנפל לאחורי הבור פטור, הוא משום דאיירי שם דנפל לקול הכורה, והיינו דס"ל דיסוד חיוב בור הוא **בהא גופא דהבור גורם** להינזק ולהיחבט, ומה"ט לא אכפ"ל דקרקע עולם הזיקתו, דסוף סוף הבור גרם זאת וזהו כל חיובו, וכ"כ להדיא ההשלמה דזו היא פלוגתת רב ושמואל, **דרב אזיל בתר היזקא,** ולכך יש חסרון בהא שקרקע עולם הזיקתו, ולדידיה פטור נמי בהניח אסו"מ ונתקל בהם ונחבט בקרקע, וכן פטור בהניח אבן על שפת הבור (של אחר) ונפל לבור, **ושמואל אזיל 'בתר תקלה'**, ומחייב בכל אלו מפני התקלה, מלבד מנפל לאחורי הבור שהתקלה עצמה מקול הכריה וכריה גרם לה, עכ"ד, וכ"כ הרשב"א דף כ"ח:, דלשמואל חייב על אסו"מ שנתקל בהם ונחבט בקרקע. **ועולה,** דלמהלך הראשון לכו"ע המחייב הוא שיצר את המזיק, אלא דלשמואל חפירת הבור שמכשרת הקרקע לחבטה היא יצירת המזיק, ולמהלך השני והיא דעת רוב הראשונים לשמואל תורת חיוב בור הוא על התקלה.

**ד. והנה** ילה"ק טובא על הבנה זו דיסוד דינא דשמואל הוא דעיקר תורת בור היא על ה'תקלה', דהנה שמואל קאמר דבור שחייבה עליו תורה להבלו וכ"ש לחבטו (ופרש"י משום דההבל ממילא קאתי, ועי' רבינו יהונתן דהוא מתקבץ מאויר העולם), ואפי' היה לו צד לומר דאין חיוב על הבלו עד שקיבלנו עדות עבור כן דחייב אפי' על הבלו (בור מלא ספוגין). ואי יסוד פלוגתתו משום דהוא מחייב על מה שהבור מתקים וגורם הנזק (ולפיכך לא אכפ"ל שנחבט ע"י קרקע עולם), א"כ אין שום מקום לחלק ולפטור על הבלא והרי חיובו הוא על התקלה היינו על מה שבורו גרם הנזק, וצ"ע[[2]](#footnote-3).

**עו"ק** דלק' נ"ב. תנן, נפל לפניו מקול הכרייה חייב, לאחריו מקול הכרייה פטור, ובגמ' נ"ג. אמרינן דלרב כוונת המשנה לחלק בין נפל על פניו דמזיקו ההבלא, לבין נפל לאחוריו דליכא הבלא, ולשמואל כוונת המשנה לחלק בין נפל לאחורי הבור דפטור לבין נפל תוך הבור דחייב, וקשה לתוס' (במהלך ב') ורוב הראשונים, דהסיבה שהוא פטור על אחורי הבור הוא משום דנתקל מחמת קול הכורה, א"כ מ"ט בנפל לתוך הבור חייב, והרי מחמת קול הכורה נפל, ובאמת אהא כתבו תוס' בהמשך דבריהם "או כשעשה ההיזק אע"ג שלא עשה התקלה", ולכאו' אינו מובן כלל דהרי קרקע עולם הזיקתו ולא הוא 'עשה ההיזק', ובפשטות מתבאר בדבריהם (משנת רבי אהרן ט"ז י"א, חי' רבי שלמה) **דע"כ ב' דינים איכא לשמואל**, א', ס"ל דחייב על התקלה, ב', ס"ל נמי דהכשרת הקרקע לחבטה הוה כיצירת המזיק[[3]](#footnote-4). אך קשה טובא הני ב' דינים בעיקר תורת חיוב בור (חיוב על התקלה וחיוב על יצירת המזיק) מנ"ל, וביותר קשה דכיון דהכי ס"ל לשמואל דהכשרת קרקע לחבטה היא יצירת מזיק, א"כ מנין לגמ' דשמואל מחייב נמי על התקלה ומחייב את עביד גובה ונחבט בקרקע, וע"כ הוא דבר מופקע לומר דיש כאן ב' דינים חלוקים.

**ובאמת** אדרבה מצינו דבתוס' שם ד"ה לשמואל הקשו קושיא זאת ולא תירצו שהם ב' דינים, דאיתא שם דשמואל לטעמיה וכו', והקשו וא"ת דלמא כי מחייב בחבטו היינו כשנתקל בבור, אבל הכא הכרייה גרם לו ליפול, וגם נחבט בקרקע עולם בהא הוה פטור, וי"ל דשפיר הוי לטעמיה דאשכחן דמחייב בחבטה כשנחבט על ידי מעשיו, עכ"ל, וקושיתם היא ממש קושיא הנ"ל מ"ט חייב בנפל לתוך הבור הרי כל תורת בור הוא על גרם התקלה והכא הכורה גרם, (ואזלי לפי מהלך ב' בתוס' נ: וכמש"כ השטמ"ק בשם מהרא"ל), ובתירוצם כתבו דהוא שווה לדין 'תקלה', דחזינן דהגורם לחבטה ע"י מעשיו חייב, ותירוצם צ"ב, ומ"מ שמעינן דנקטו בפשיטות דאין ב' דינים אלא גם מה שחייב תוך הבור הכל דין אחד הוא עם עיקר דברי שמואל דחייב על התקלה, ועוד דהנה נקטו תוס' בלשונם דהיא 'קרקע עולם' אלמא תוס' היה פשוט לו דגם לשמואל הא דכרה וחפר לא משוי ליה כיצר את המזיק וקרקע עולם היא, אלא חיובו משום התקלה, א"כ עולה להדיא דא"א לפרש בתוס' נ: (במהלך השני) דכתבו דחיוב דתוך הבור הוא משום שעשה הנזק היינו דין אחר דיצירת המזיק, אלא ע"כ דין אחד הוא כמש"נ.

**נמצא** דלפרש דאיכא ב' דינים חלוקים בדעת שמואל הוא מוקשה וכן נסתר מדברי תוס' גופייהו, אולם באמת צ"ע טובא מה הטעם דחייב על תוך הבור, ותוס' שם תירץ "דאשכחנא דחייב על החבטה שע"י מעשיו" והדברים סתומים וחתומים מה תירוץ יש בזה.

**ה. והנראה** בזה דהנה לכאו' כל גדר זה שכתבו הראשונים דחיובו על 'התקלה' שבורו מתקיל וגורם בלבד, הוא צ"ב טובא, דאיך שייך שאדם יתחייב על גרמא שעשה בורו והרי אין אדם מתחייב על 'ממונו' שהזיק בגרמא, (ואפי' על מעשה האדם עצמו אינו חייב על גרמא), ואיך שייך שיתחייב על מעשה בורו בגרמא, וכל תורת ממון המזיק היא כשממונו מזיק במעשה ממש, כקרן הנוגחת, ושן האוכלת ורגל הדורסת, אבל על גרמא אין שייך חיוב, וצ"ע.

**ולכך** נראה דיסוד מה שכתבו הראשונים דחיובו על 'התקלה', אינן ר"ל שהבור עושה מעשה היזק בגרמא, **אלא חיוב על 'תקלה' היינו דכשהאדם כורה ופותח בור הוא יוצר 'מקום תקלה'** ואהא נתחדש דהוא חייב באחריותו לשלם את השור שיכנס וינזק בו, וכמש"כ הברכ"ש (י"ב א'), דבור אינו עושה מעשה כלל ולא דמי לשור, אלא הכורה מכשיר את כל הנזק העתיד להיות, **וביאור הדברים**, דלכאו' אפשר לדון האם האדם כורה ופותח בור, וא"כ חייב אהא שהבור דידיה מזיק כשורו המזיק, או דאין החיוב על מעשה הבור, אלא אחריות האדם היא על מה שכרה והכשיר מקום נזק. **וכצד זה נראה ודאי, דבור היינו מצב קיים של נזק ומות, ומונח במעשה הכורה העמדת מקום נזק שהמהלך ברה"ר נתקל ונחבט ומת במקום המיתה שיצר,** והתורה עשתה אותו אחראי על מקום זה, ואין חיובו משום שהבור עושה נזק, כמש"נ, ואדרבה אי נדון על 'מעשה' לא רק שהבור לא קעביד מידי, אלא הניזק הוא עושה מעשה, ובא אל הבור, (וכמש"כ הרשב"א ב:). ואין נזקי בור ענין ל'מעשה' מזיק כלל. וכן מתבאר בתוס' (נ"ג. ד"ה שמואל) **שנחבט** ע"י **מעשיו**, והיינו דהאדם בכרייתו מעמיד מצב קיים שיהא בו נזק, והחבטה כמתיחסת לכורה עצמו, ולכך הוא אחראי על מקום נזק זה.

**והנה** לפי הפירוש הראשון ב'תקלה' דחיוב בור הוא על שגורם לו שדבר אחר יזיקו, א"כ אין יחס בין הנזק לבין כריית הבור, דהאדם עושה בור והוא גורם לכח **אחר** שיזיק, וכל תורת בור היא בגרם לחוד, אבל להמתבאר עתה, אדרבה עיקר תורת בור היא שבעשייתו עשה מקום נזק, וכמש"כ תוס' שנחבט ע"י מעשיו, ועי' הערה[[4]](#footnote-5).

**ו. ומצינו** בזה תוספת דברים בראשונים, דעי' רש"י נ"ג. ד"ה באנו, דגדרו דחיוב בור הוא כמאן דאזיק בידים, וכיו"ב כתב שם בפסקי הרי"ד "דכיון דבתוך בורו עומד **כאילו הוא חבטו שם בידיו דמי**, דאע"ג דבור גרמא קא עביד כל מעשה בור גרמא הוא והכת' חייבו **כאילו עשה מעשה גמור**". הנה קרו לבור מעשה גמור והיזק בידים, ונראה ודאי דאין לפרש הדבר כפשוטו, דהוא תביעה על המעשה ככל גדרי תביעת אדם על מעשיו, וכן אינו כאש דחייב משום 'מבעיר', לר"י כחציו, ולר"ל כאחריות על התפשטות המעשה מבעיר, (כחיוב ממונו), דשאני התם דהמעשה גופיה ממשיך ומתפשט, **משא"כ הכא דהניח את פעולתו והלך לו, ולכך אין שייך שום תביעה בגדרי מעשה**, והיינו דאע"פ דבור חיובו ע"י מעשיו דכורה (ובלא כרייה אינו חייב), ואש חיובה ע"י מבעיר, מ"מ לא דמי, דבאש חיובו על המשך מעשיו, משא"כ בבור,[[5]](#footnote-6) וכן אמר מרן אדמו"ז שליט"א דמקרא מלא הוא דבאש כתיב שלם ישלם 'המבעיר' היינו חיוב על המבעיר, אבל הכא 'בעל הבור' כתיב, דאין כאן תביעה על המשך המעשה וכמש"נ.[[6]](#footnote-7) ומעתה צ"ב מה כוונתם אזיק בידים, ומעשה גמור. וי"ל דר"ל **דבזה שהעמיד את מעשיו ועדיין לא סילקם הרי 'שפועל ידיו' קיימים ונמצאים, וכל עוד שלא מסלקם נחשב תמיד 'פועל ידיו' מונח ברה"ר,** ומעשה ידיו הם עצמם של 'הבור' דהוא אחראי על מעשה ידיו, ואי"ז דומה לשאר חיובי מעשה דהאדם נתבע בשעת המעשה, אלא הכא הוא אחראי על מעשה דכבר הושלמה עשייתו[[7]](#footnote-8).

**ז. ועולה** מכל הנ"ל, דמצינו כמה עניני חיובי נזקין, **א. אש,** והיא דומה לאדם המזיק, לא מבעיא לר"י דחייב משום חציו, אלא אף לר"ל דהוא אחריות כממונו היינו אחריות על התפשטות המעשה שעשה כמש"נ דעיקר חיובו משום 'מבעיר. **ב.** **'ממון המזיק'** דהיינו שור דממונו עושה מעשה נזק, נגיחה שן ורגל. **ג.** **בור,** דהוא לא שייך לגדרי מעשה דאדם, וכן אינו שייך למעשה דממונו, אלא במעשה הכורה נכלל העמדת מקום נזק, וכמש"נ. [ובפסקי הרי"ד הוסיף דפועל ידיו שהעמיד תקלה לבני רה"ר לחובטם בקרקע עולם, קיים ועומד], וזהו עצמו של הבור ועליו הוא אחראי, וזהו כפרשת ממונו (גמ' ג:), דענינה אחריות על דבר אחר, וה"נ מעש"י קיימים בתורת דבר שקיים בפנ"ע.

**ח. ומעתה** מיושב ב' הקושיות שהקשינו, ראשית הקשינו דאי חיובו על 'התקלה' ואין לו שייכות עם הנזק א"כ מה שייך שיהא חילוק בין הבלו לחבטו, ונראה דכל הקושיא היא רק לפי ההבנה 'שתקלה' היינו דהאדם כורה בור ושוב חייב על גרמא של 'בורו' המזיק, אבל אחר שנתבאר דבכרייתו הוא הכשיר את הנזק ועשה מצב קבוע של מקום נזק, וזהו כל תורת בור, א"כ נקט שמואל דדוקא חבטה דקיימא וקאי, א"כ מובנה ונכלל במעשיו נזק זה והוא הכין לו כל המצודה להחבט בקרקע עולם, אבל לא מובנה ולא מונח במעשיו "תקלה" כלפי ההבלא, כיון דהוא לא היה בשעת המעשה אלא מתחדש אח"כ, דמתקבץ מאויר העולם (רבינו יהונתן), ועל דבר שאין מונח במעשה ידיו עצמו, היינו כריית הבור, אין הוא אחראי, וקמ"ל דגם זה בכלל חיובו כיון דטבע מחויב הוא שיתחדש שם הבלא, ונחשב שפיר דפועל ידיו הוא גם להזיקו בהבלא, וחייב ואחראי על תקלה זו.

**ומה** דס"ל לשמואל דאין לחוש ל'קרקע עולם' הזיקתו, הוא משום דכל תורת בור הוא העמדת מקום מוות היינו שהעמיד מצב שכל אדם יחבט כאן ע"י קרקע עולם, ואין אנו דנים כלל על 'המעשה' מזיק (דאז היה מקום לדון דקרקע עולם הזיקתו) אלא לקח ועשה את מקום הבור (הקרקע עולם) למקום מוות, [ובפסקי הרי"ד הוסיף דנחשב כמו אדם החובט שור בקרקע דודאי אין לפוטרו משום קרקע עולם, כן הדבר הזה].

**וכן** אתי שפיר לפי"ז דאין כאן סברות הפוכות בעלמא, (דרב נקט דהבל חשיב עשייה דידיה וחבטה לא, ושמואל קאמר איפכא), אלא דרב דמצריך שהוא יצר את 'המזיק' א"כ מחייב דוקא על הבלא שהוא יצירת מזיק משא"כ החבטה היא קרקע עולם, אבל שמואל דס"ל דבמעשה כריית הבור הכשיר את הנזק המובנה להיות בבור, שפיר קאמר דבידים עביד ליה לחבטה, משא"כ ההבל ממילא קאתי, וכמש"נ.

**ט. וכן** מבואר הא דהקשינו איך יתכן לחייב כשנפל לקול הכורה בתוך בורו, והרי כיון דחיובו על התקלה והגרמא, א"כ הכא קול הכורה גרם. ונראה דלהמבואר דחיובו הוא אהא דמעשיו ופעולתו דכריית הבור הם עשיית 'מקום נזק', א"כ אע"פ שקול הכורה גרם לו לסטות מהשביל ולעמוד על אויר הבור, אבל סו"ס אי לא היה חופר את הבור לא היה ניזוק, וא"כ **מעשיו של כריית הבור הם הם העמדת 'מקום מות',** ואין חיובו משום דגרם לו ליפול, וא"כ אע"פ שבסיבת קול הכורה הוא מהלך שם מ"מ יש לו רשות להלך שם ואדם העושה את מקום הרבים למקום מוות הרי הוא חייב באחריותו. [ולפי פסקי הרי"ד הנ"ל יש להוסיף דהוא כאילו הוא שומט הקרקע מתחת רגליו, ואע"פ שא"א לתבוע בגדרי מעשה כיון דהיה קודם מ"מ זהו פועל ידיו ותקלה זו הוא עושה לבדו].

**והא** דבנפל חוץ לבור פטור כאשר נופל מקול הכורה, היינו דכל מה שהמקום דחוץ לבור נחשב חלק מ'הבור', ובכלל 'המקום מוות' שהכין בכריית בור, הוא משום **שבכריית בורו מונח גם מלכודת להיחבט חוץ לבור**, אולם כאשר החבטה שם נגרמה גם מחמת גורם אחר, לא שייך לחייבו, דכל שייכותו למקום דחוץ לבור הוא כי הבור מתקיל, ועתה רק בצרוף האחר התקיל, וכיון שצריך אחר אי"ז מונח במעשה הכרייה שלו (ואפי' מחצה אין לחייבו), אבל כשנפל לתוך הבור, הבור עושה לבד התקלה הזו, והיינו דקול הכורה רק הביאו לפתח הבור, אבל את 'מקום הבור' הוא עשה וכרה זאת למקום מוות, ואת זה הוא עושה לבדו ללא קול הכורה, ורק דתחילת הענין היה ע"י קול הכורה.

**ומעתה** זהו מש"כ תוס' (נ"ג.) "דשפיר הוה לטעמיה דאשכחן דמחייב בחבטה כשנחבט ע"י מעשיו", ור"ל דיסוד החיוב אינו שהבור עושה וגורם לו לינזק, (דא"כ סוף סוף ידעינן בבירור מי גרם לנזק דודאי דהגרמא היא של הראשון שדחף) אלא חיוב בור הוא **דמעשה ידיו עשה מקום נזק,** והם כקיימים ועומדים ועליהם הוא אחראי, ושפיר יש לדון חיוב גם באופן הזה, והכל דין אחד דאחראי על מה שבמעשיו עשה מקום נזק[[8]](#footnote-9).

**י. ובאמת** דבר זה מוכח מעצם דינא דר"נ דאם שור דוחף לבור, חייב בעל הבור[[9]](#footnote-10), וגם רבנן לא פטרו אלא מקרא כי יפול ולא שיפילוהו (תוס') אבל בלא"ה היה מתחייב, ואי חיובו משום שהבור גורם הנזק א"כ הכא לא גרם אלא אחר, אלא חיובו על עצם העמדת התקלה לפני המזיק וכמש"נ דמעשה ידיו קיימים ועומדים, וא"כ בכה"ג נמי. [[10]](#footnote-11)

# ב

**א. הנה** עד עתה עסקנו בביאור הראשונים דכתבו דחיוב בור לשמואל הוא משום 'התקלה', אמנם תוס' במהלך הראשון פטרי בגוונא דנתקל בגובה ונחבט בארעא, וכן תוס' בהמניח כ"ח: דכתבו דבדווקא קאמר התם נתקל באבן ונישוף באבן, אבל נתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, והוא כמהלך הראשון בתוס', ולכך נדחקו שם דהא דחייב על הוחלק במים היינו רק כשהיה מים גם במקום החבט, דאז שם הבור על כל מקום המים, וכן הא דחייב בהניח אבן על פי הבור של חבירו ונחבט בבור חבירו, הוא משום דיש 'שם תקלה' על הבור, והיינו דמצטרף הוא להאי תקלה. ובפשטות הדברים כמש"נ לעיל, דתוס' במהלך זה ס"ל דאין חיובא דבור משום התקלה, אלא לעולם בעי שיעשה את המזיק עצמו, אך ס"ל לשמואל דכאשר מכשיר את הקרקע לחבטה הרי"ז יצירת המזיק.

**ב. ויש** להקשות על הבנה זו ג' קו', **א.** צ"ע טובא באיזה סברא פליג שמואל על רב, ומהי יסוד פלוגתתם, זה אומר דהכשרת הקרקע היא יצירת מזיק, וזה אומר דהיא קרקע עולם, ובפרט צ"ע דהוסיף שמואל דיותר נחשב עביד בידים את החבט מההבל, ונמצא סברות הפוכות מן הקצה אל הקצה**. ב.** עו"ק דאין מובן וביאור בדברי תוס' בהמניח הנ"ל, בהא שכתבו דחייב בנתקל במים דווקא כשהיה מים במקום החבט, דהרי בנתינת מים שם לא הכשיר החבטה, דהרי נחבט בקרקע והמים אינם מוסיפים כלום בנזק, וכן מש"כ תוס' דע"י המים הוא 'דמי לבור' הוא דבר סתום מאוד לדבריהם. **ג.** מש"כ גבי מניח אבן דיש 'שם תקלה' הוא צ"ב טובא, והא למעשה לא יצר את המזיק, ולומר דמצטרף לבור הקיים, הוא צ"ב, דסוף סוף את 'המזיק' הוא לא יצר. **ומ"מ** אם כוונתם לומר דהוא כמצטרף להכורה הראשון דיצר את המזיק, א"כ לרב נמי, ומ"ט כתבו תוס' בסוף דבריהם ומיהו ודאי לרב קשה וכו', והיינו דלסברת רב אין שייך האי דינא דנתקל באבן, כיון דבעינן יצירת המזיק[[11]](#footnote-12), והרי לפי מהלך זה אין הבדל בין רב לשמואל ביסוד דין בור, ולכו"ע בעי יצירת המזיק, (ורק דשמואל ס"ל דהכשרו לחבטה הוא נמי יצירת מזיק), א"כ מה ההבדל בין רב לשמואל, וכמו דלשמואל חייב משום **שהצטרף להכשרת הקרקע של הכורה הראשון 'לחבטה'** ונחשב שפיר דגם הוא יצר המזיק, א"כ ה"ה לרב **יצטרף הוא לעשיית ההבלא**, והגם דאי"ז דבר מובן וכמש"נ, אבל מ"מ אי"ז שייך לרב ושמואל, דהרי אין ביניהם פלוגתא עקרונית כלל, וצע"ג.

**ג. לכך** נראה דלכל הראשונים עיקר דברי שמואל הוא דחייב על התקלה, ורב ושמואל פליגי ביסוד דין בור וכמש"נ לעיל, והא דכתבו תוס' במהלך א' ותוס' בהמניח דנתקל בגובה ונחבט בקרקע פטור, ולכאו' הרי גרם לו את התקלה, וי"ל לפי מש"נ דחיוב בור על התקלה אין הכוונה דחייב על מה שהבור גורם לשור להינזק בקרקע עולם, אלא **כל תורת בור היא עצם העמדת התקלה, דעושה בור שהוא 'מקום מיתה' או 'מקום נזק' ברה"ר,** והוא נעשה אחראי על מקום זה לשלם נזק כל לשם, **א"כ שפיר בעינן שיהא 'שם בור' על מקום זה שהוא נעשה אחראי עליו,** וס"ל לתוס' (מהלך א' ובהמניח) דהא דפטור על חוץ לבור היינו משום דאין 'שם בור' על מה שחוץ לבור, ואחריותו היא רק על הבא 'לתוך התקלה'[[12]](#footnote-13) דחיובו הוא על מקום זה שכרה, אבל את המקום שסביב **הוא לא שינה ולא כרה ולא נחשב בכלל 'מקום הבור',** ולכך לא נעשה אחראי על זה ונחשב כתקלה הגורמת בעלמא, ולא עשה שם מקום מושלם לתקלה. וכן בעבד גובה ולא שינה כלום מהקרקע, א"א לומר דנעשה אחראי על קרקע עולם שאין בה שום שם תקלה ושינוי.

**ובזה** מבואר היטב הא דכתבו תוס' דמהני כשיש שם תקלה על הבור, והיינו דאז יכול הוא להצטרף להיות אחראי על כל המקום נזק, ומשום דנתבאר דיסוד חיובו על שהעמיד מלכודת דחבטת מוות, וכיון דנתן האבן בפי הבור הרי יש כאן כרייה דמונח במעשה שלו הנפילה שם והעמיד מלכודת מוות ע"י בור חבירו, וכיון דיש שם בור נחשב שהוא הגדיל ושינה את 'מקום הנזק' והוא נמי באחריותו, משא"כ לרב בעי דהוא יצור את המזיק ולא שייך לחייבו כיון דבזה שהניח שם האבן לא יצר את המזיק.

**אמנם** מש"כ תוס' גבי מים עדיין צ"ע דלכאו' מה דיש מים במקום החבט אי"ז ענין כלל למים שהיו תחת רגליו שהחליק מחמתם, ומבואר דהעיקר הוא דלא יהא הקרקע סתם מקום ברה"ר, דלא שייך שייעשה האדם אחראי על חלק מרה"ר, ובעינן דווקא מקום דיש לו שייכות שם ותביעה שיסלק את הבור, והוא מקיים שם את הבור הזה שכל המים כבור אחד הם. ועי' לשון התורי"ד שהוא 'פורש את בורו' וזהו כמש"כ תוס' 'דדמי לבור' והם הם הדברים.

**ד. ובאמת** כן מפורש בר"פ דקעסיק בביאור התירוץ הראשון וז"ל (נ"ג.) "סביב הגובהה חפר בעומק ה' טפחים ועלה על הגובהה ונפל באותו עומק דהשתא נחבט בעומק בורו, דנהי **דקרקע עולם הזיקתו** מ"מ **ע"י מעשיו בא**, הרי להדיא דאין כוונת התירוץ הראשון לומר דחבטה נחשב יצירת 'מזיק' כהבל אלא לעולם קרקע עולם נחשב אך חייב כיון דע"י מעשיו בא.

**ה. ונראה** דגם תוס' בתירוץ השני והרשב"א וההשלמה הצריכו שיהא שם בור על מקום החבט, אלא דס"ל דע"כ הוא חלק מבורו, דבזה דהניח הכא גובה ממילא כל סביבות המקום הם מקום מוות והכל מונח בכרייתו. ונמצא דאין פלוגתא כלל בשורשי הדברים, ורק דבמהלך א' ולתוס' בהמניח הצריכו שיהא מקום שיש בו שינוי מטבע העולם ושם תקלה ורק אז יהא באחריותו.

# ג

**א. והנה** בדעת רב דלא מחייב על התקלה אלא על יצירת המזיק, לכאו' ס"ל דחיובא דבור הוא כשור המזיק ה"ה הכא המזיק שיצר הוא 'מזיק' את הבא בבור, (ותחילת עשייתו לנזק ומעשיו גרמו לו היינו שעשה את הבור, ושוב הבור הוא שמזיק).

**אבל** ילה"ק בזה **א.** דמצינו בראשונים דחיובו הוא גם בגוונא דההבל גרם לו שלא יעמיד עצמו וניזוק ומת ע"י החבטה, וכמבואר ברש"י (נ:) דכל גוונא דההבל מצטרף לחבט הרי הוא חייב אף על החבט, וכעי"ז כתב ר"פ (נ:) אהא דחייב לרב אפילו נשברה מפרקתו ואף שנראה לעינים שמת מחמת שבר מפרקתו אפ"ה איכא למיתלי בהבלא, דלולא ההבלא היה השור מעמיד עצמו על רגליו בכח ולא היה ניזוק כלל, אבל על ידי ההבל חלה השור וכחש מחמת החולי ולא היה בו כח להעמיד עצמו וע"כ נפל באותו ענין שנשברה מפרקתו, והביא דהיא גמ' ערוכה נ"ג. דהבלא דאהני ביה אהני, יעו"ש. ואם הגדר לרב דחייב על הא דההבל שיצר הזיק והרג, א"כ כאשר גם החבט הרג ולולי החבט לא היה מת לא נוכל לחייבו[[13]](#footnote-14). **ב.** עיקר הדבר לומר דחיובו על הא שהמזיק שיצר, הזיק והרג את השור, הוא תמוה דהרי כבר נתבאר דהבור אינו עושה מעשה כלל, אלא אדרבה האדם הניזק בא אל הבור, ולא דמי כלל לכל ממונו המזיק.

**ב. וע"כ** נראה דגם לרב אין חיובו כשור שמזיק, אלא **כל דינו הוא אחריות על המקום נזק שעשה בכרייתו,** ורק דס"ל **דהסיבה שנעשה אחראי על הבור הוא משום שיצר את המזיק שיש בבור,** דהיינו ההבלא. **ויסוד פלוגתתם,** דרב ס"ל דהכורה והפותח מוכרח שיעשה את המזיק שבבור, ושמואל ס"ל דהחפצא של בור הוא עשיית המלכודת אל המזיק, ואין צריך שיעשה גם את המזיק בעצמו, וכמש"נ[[14]](#footnote-15).[[15]](#footnote-16).[[16]](#footnote-17)

ומעתה מיושב הא דכאשר עשה הוא את המזיק של הבור, שוב חייב הוא אף על החבטה שמצטרפת עמו[[17]](#footnote-18), וכן מיושב השאלה השניה דבאמת גם לרב אין חיובו על מעשה בורו שהזיק, אלא יש לו חיוב אחריות על 'המקום נזק' שעשה, שכל בני רה"ר המהלכים כדרכם באים וניזוקים שם, וכמש"נ.

**וכל** זה מדוקדק מאוד בדברי הגמ' בור שחייבה עליו תורה להבלו, ופרש"י משום הבלו, ואם כל החיוב הוא אחריות על המזיק שיצר א"כ הו"ל 'על הבלו' ומהו דקאמר 'להבלו' אלא ודאי כמש"נ, דמשום הבלו הרי מקום המות באחריותו, וכן הוא הלשון דהוא 'בעל הבור' ולא בעל 'ההבל'.

**ג. ועולה** דלכו"ע אחריותו על זה שכרה ועשה מקום נזק, ורק דלרב יש לכרות ולעשות את חלק המזיק בעצמו, ולשמואל החיוב הוא על 'התקלה' היינו לעשות את המלכודת והמצודה בפני החבטה וזהו סגי לעשיית 'מקום מוות'. ומה"ט לרב פטור על החבטה כי הוא לא יצרה, ושמואל ס"ל דאדרבה יותר מובנה וקיים הוא החבטה מההבל, וכמש"נ, ואין כאן סברות הפוכות אלא כשנדון על 'יצירת מזיק' ודאי הבל נחשב דהוא יוצר ומחדש מזיק והחבט אינו יצירה, ושכשנדון מה מונח ומובנה במלכודת והתקלה ודאי החבטה טפי מונחת שם.

# ד

**א. והנה** עד עתה עסקנו בב' שיטות, האחד היא דעת תוס' כ"ח: והתירוץ הראשון בתוס' נ:, דחייב רק כאשר יש שם תקלה על הבור, ובגובה איירי דחפר ה' בקרקע, והשיטה השניה היא דעת תוס' במהלך ב', ההשלמה והרשב"א, דיש לחייב בכל אופן שנחבט ע"י תקלתו, היינו אף בנתקל באבן ונישוף בקרקע, ונתבאר דס"ל דיש שם בור לכל המקום שמובנה ומונח במעשה הכרייה שיהא שם היזק.

**ב. והנה** הרא"ש בפרק הפרה ותור"פ (נ"ג.), כתבו כתוס' במהלך השני, דחייב על נפל מהגובה ונחבט בארץ, דלא דמי לאחורי הבור דשאני התם דמשום קול הכרייה נפל, אבל בלא"ה יש לחייב על אחורי הבור, ומאידך בפרק המניח כתבו דדוקא קאמר התם הגמ' 'נתקל באבן ונישוף באבן', דאי נתקל באבן ונישוף בקרקע יש לפוטרו משום דקרקע עולם היא, וכמו דקאמר בדף נ"ג. לפוטרו אחורי הבור[[18]](#footnote-19), ונמצאו ב' סתירות בדבריהם א' ב'דין' האם החיוב הוא אף שנחבט בקרקע עולם שלא כרה בה. ועוד קשה סתירת דבריהם בביאור הגמ' בדף נ"ג. האם פטורו משום אחורי הבור גרידא, או משום קול הכורה, וגם נפק"מ לדינא כשיפול לאחורי הבור מחמת הבור גרידא.

**ג. ועי'** בדרישה (תי"א א') דמחלק ד'גובה' כיון דהוא י"ט יש בו שם בור מיתה, משא"כ באסו"מ דאין שם הפרשי גובה י"ט, אין המקום עשוי כ"כ למות ולהינזק, ואין על המקום שם בור, אמנם צ"ע טובא דעדיין קשה דברא"ש בפרק הפרה מתבאר דהוא מחייב באחורי הבור, וכל מה דפטר הוא משום קול הכריה, והדרישה עצמו עמד על כך בסוף דבריו, והניח בצ"ע[[19]](#footnote-20).

**ד. והנראה** בזה דלפמשנ"ת דלכל הראשונים ס"ל לשמואל דחיובו על העמדת מקום נזק, אלא דנחלקו ב' תירוצי התוס' אם בעינן שיהא שינוי בקרקע שנחבט בה כדי שיהא בה שם בור, או דבכל אופן שהוא עשוי להינזק בה נחשבת היא חלק מהבור, **מעתה נראה** דדעת תור"פ הרא"ש ודעימיה דיש לחלק בין המקרים, דבגובה שהוא חלק מהקרקע אלא שהגביה חלק מהאדמה, (ובשבת חייב עליו משום בונה), א"כ **הוא יותר מובנה בכלל כרייתו שעשה את כל המקום ל'בור' ול'מקום נזק'**, משא"כ **באסו"מ** דהוא דבר נפרד מהקרקע, **אין בהנחתו עשייה בכל הקרקע** להגדיר את הקרקע שסביבותיו לקרקע שניזוקין ומתים בה, אלא היא נשארת בשם 'חלק מרה"ר הראוי להילוך', אבל נתקל בבור ונפל אחורי הבור דהחפירה היא בהקרקע, א"כ מוגדר גם אחורי הבור לשם בור, דהתקלה נעשתה בגוף הקרקע.

**ו. והא** דהוכיחו לפטור נתקל באסו"מ ונחבט בקרקע מהגמ' דאחורי הבור, ולכאו' צ"ע מאי ראיה הרי הרא"ש גופיה כתב בהפרה דהתם שאני שנפל מחמת קול הכורה, וי"ל עיקר דברי הרא"ש ודעימיה להוכיח דלא תימא ד'תקלה' דבור היינו שנתחדש דחייב על 'גרמת הנזק' שהבור קעביד, (כמו ההבנה דלעיל), דאם היה הגדר 'בתקלה' שחייב על גרמת בורו (ואע"פ שבעלמא ממון המזיק בגרמא פטור, בור שאני דזהו כל חידושו), א"כ **לא היה צריך שם 'בור' במקום חבט**, דהרי אין לו יחס כלל למי שהזיק, דלעולם קרקע עולם הזיקתו, וכל חיובו דבור הוא שגרם לו שינזק ע"י אחר. **וזהו** דבא להוכיח מדינא דנפל לאחורי הבור פטור משום דקול הכורה גרם, אלמא אי"ז הגדר, דא"כ אע"פ שיש עמו עוד גורם מ"מ היה גם לו סיבת חיוב, ועכ"פ מחצה היה ראוי שישלם, ומדתנן דפטור, מוכח דאין חיובו משם גרמת הבור, אלא **דין 'אחריות' מחמת שעשה את 'מקום הנזק', ולכך כשנעשה ע"י אחר נמי אין נחשב זה בכלל הכשר נזקו** ואינו מתייחס אליו כלל**,** וכדי להיחשב בעל התקלה מוכרח **דהוא יהא המתקיל היחיד, היינו שיהא הנזק מחמת הכריה והפתיחה שלו,** (דעל מעשה בגרמא שייך לחייבו גם עם שותף, כמו שמצינו בעלמא שור ואדם שדחפו לבור חייבין), ומעתה דבעינן **בור ועשיית מקום נזק**, ניתן הדבר לדון בסברא מתי נחשב שיש 'שם בור' על מקום החבטה ומתי לא, והכל בא על מקומו בשלום.

**ז. והנה** בפשטות דעת תוס' בהמניח כ"ח: היא כדעת המהלך הראשון, אבל למהלך ב' יש לחייב בכל אופן, וגם באסו"מ כשנחבט בקרקע, וכמש"כ הרשב"א וההשלמה, וכ"כ החזו"א ה' י"ב. אבל באמת אחר דנתבאר דברי הרא"ש והתור"פ והטור, דאסו"מ גרע מגובהה אפשר דדעת תוס' נמי כן היא. וכ"כ להדיא הדרישה שם, דמהא דנקטו כל הפוסקים כתוס' בהמניח, וגם כתוס' במהלך ב', אלמא תוס' במהלך השני נמי מודו לזה. **ובאמת** מדוקדק כן דבפרק המניח לא הזכירו את הגוונא דעביד גובה, וכן תוס' בהפרה לא הזכירו דין נתקל באבן ונישוף בקרקע, ונראה מזה כמו שנקטו ר"פ הרא"ש והטור[[20]](#footnote-21).

1. **כ"כ** בחידושי רבי שלמה סימן ב', ובמשנת רבי אהרון סי' ט"ז, ושיעורי רבי דוד פוברסקי. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וכן** הקשה במשנת רבי אהרן שם ס"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. **והיינו** דב' הצדדים דלעיל (אות ב'), נכונים. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ועי'** בגמ' לעיל דף ו. דהגדרתו של בור הוא תחילת עשייתו לנזק ומעשיו גרמו לו, ופרש"י כרייתו גרמה את ההיזק, והיינו דאין לפרש **דמעשה האדם הוא עשיית הבור גרידא**, ואין לו שייכות עם הנזק, ושוב הבור הוא זה שהזיק, אלא מעשיו הכשירו את **הנזק**, וזהו תורת בור דאדם שכרה מונח במעשיו הכשרת הנזק ועל זה הוא נעשה אחראי. [↑](#footnote-ref-5)
5. **עי'** ברכ"ש י"ז ס"ק ז', דהכורה בור בשבת חייב על נזקיו, ולא דמי לאשו משום ממונו דכתבו תוס' (כ"ב:) דאף לר"ל דמשום ממונו, כאשר הבעיר ושרף עבד, והמשיך האש לגדיש, אמרינן קלב"מ, כיון דחשיב מעשה אחד. והדברים מבוארים היטב דווקא באש אבל בבור דאין חיובו על המשך המעשה לא נחשב מעשה אחד. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וגם** יש לדייק לשון על עסקי כרייה ועל עסקי פתיחה **באה** לו, היינו דבאה לו להיות בעל הבור, ולא נתבע בגדרי מעשה, אבל באש אין חיובו אלא על המבעיר. [↑](#footnote-ref-7)
7. **והנה** פסקי הרי"ד גופיה ושאר ראשונים כתבו דבור הוא 'גרמא', ומצד שני כתב דיש כאן מעשה בידים שהוא חובטו. וי"ל, דאם נבוא לדון בגדרי תביעה על מעשה, ודאי הוא גרמא, והכא הוא אחריות על פועל ידיו, וכמש"נ בפנים. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ומש"כ** תוס' נ: 'שעשה הנזק', היינו דבמעשה הכרייה שלו שהוא העמדת המקום למקום מוות, נכלל בזה עשיית מקום מוות אף חוץ לבור ע"י היתקלות בבור, (ולכך גם השטח שם הוא חלק מהבור), וכלפי תוך הבור שהוא מקום הנזק, מונח נזק גם כשההיתקלות תהא ע"י אחר. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וזהו** גם הביאור בהא דשור שדחף, בעל הבור חייב, ואפי' בגוונא דדחפו עם תנופה, דכיון דיש לו רשות להלך שם, והוא כרה ועשה את המקום למקום מוות, הרי הוא חייב באחריות. ורק בבר דעת עם כוונה, שזורק לבור מייחסים את המעשה לזורק והמשליך, ולא לבעל הבור וכמש"כ תוס' ו. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ומה"ט** לא מצינו לפטורא דרבנן בשאר מזיקים, משום דהתם התביעה על המזיק שהזיק ולכך אין חילוק כשאחר העמידו לפניו, אבל הכא דכל שם התקלה הוא **להעמיד את המזיק**, ס"ל לרבנן דעד כמה דאי"ז המחוייב מכח מעשה דידי גרידא אלא גם בשותפות אחר, א"א לחייבו דאין תוצאה זו מובנית, וא"כ אי"ז בכלל 'כרייתו', ולא נחשב שמעשיו קיימים לגבי זה. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וכן** כתב ההשלמה דדברי רבא שם לא קאי לרב. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וז"ל** הרשב"א כ"ח: (בדעת ראשונים אלו) דמודה שמואל בכל כי הא דאמרינן קרקע עולם הזיקתו, כל שאינו ניזוק **בתוך תקלתו.** [↑](#footnote-ref-13)
13. **עי'** היטב ברש"י דמתבאר דבסופו של ענין מת מההבלא, אמנם בגמ' הנ"ל ובר"פ, מבואר יותר, דגם כאשר מת לבסוף ע"י החבט ורק דההבל גרם שהחבט יהא 'חבט של מיתה', אפ"ה הוא חייב, ואמאי והא סוף סוף לא המזיק שיצר הרגו. [↑](#footnote-ref-14)
14. **וכ"כ** הברכ"ש סי' י"ב ס"ק א' דאף לרב אין חיוב על מעשה הבור כמו שור, דהרי גרמא הוא. [↑](#footnote-ref-15)
15. **וכן** מבואר במלחמות ד"ה אבל, בדעת רב, דאין זה חיוב כשור דהרי לית ביה ממשא, וע"כ החיוב הוא על מעשיו שקיימים שם, אמנם לא המלכודת אלא הנזק בעצמו. וכן יש להביא הא דכתבו תוס' כ"ב. דנחשב ממשא משום כותלי הבור וכו', ולכאו' ק' דהא כל חיובו הוא על ההבלא, אלא ודאי חיובו הוא על הבור משום ההבלא ולא שחיובו על ההבלא. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ברא"ה** הו"ד בשיטמ"ק נ: כתב וז"ל א"ר בור שחייבה תורה להבלו ולא לחבטו וכו', דבור **בין בהבל בין בחבט גרמא בעלמא הוא**, ומן הדין ראוי שיפטר, דגרמא דנזקין דעלמא דפטור, אלא דרחמנא הוא דחייביה בהכשר נזקיו, **וחייביה אבורו ואהבלא**, **וכיון דלא חזינן דחייביה אלא אהבלא חבטה כדקאי קאי.** והדברים צ"ב וכי גז"ה ללא טעם וחילוק הוא. וביאור דבריו נראה, דבאמת לרב דמצריך **שהכורה יעשה את החלק המזיק וההורג שבבור**, הוא יותר נוכח וקיים בענין הבור, מלשמואל דסגי רק להעמיד מלכודת במקום שיש שם מיתה ועי"ז לאשוויי לזה שם בור ומקום מיתה, ולכך חבטא נחשב יותר גרמא מהבל דהרי כרייתו היא לא עשיית המזיק עצמו, ופטור. **וכן** נראה הביאור בפסקי הרי"ד כאן, יעוש"ה. [↑](#footnote-ref-17)
17. **אמנם** בנפל לאחוריו פטור, משום דכלפי 'נפילה' זו הוא לא העמיד מזיק. [↑](#footnote-ref-18)
18. **וסתירה** זו מצינו נמי ברבינו ירוחם, ובפסקי ריא"ז, ובטור סי' ת"י וסימן תי"א. [↑](#footnote-ref-19)
19. **ובשלמא** בד' פסקי הרי"ד שייך לומר כן, דכתב דבאמת כל אחורי הבור פטור, ומה"ט גם באסו"מ פטור, וז"ל כל קרקע שבתוך הבור הוא בור גמור, אבל **בקרקע עולם שחוץ לבור זו היא ודאי גרמא גמורה ופטור עליה**, ומאי דפליג לעיל עם רב בנשברה כדו ברה"ר והוחלק אחר במים, דשמואל הוה מחייב אפי' בחבטה, התם משום דבורו הוה פרוש על גבי ההוא קרקע, ודמי לקרקע עולם שבתוך בורו, אבל אם הוחלק במים ונחבט בקרקע עולם שחוץ למים ה"נ דפטר, ומאי דאמרן לעיל בפירקי' דשמואל מחייב אגובהא, התם משום דבורו מושך מלמעלה ועד למטה ואותו הקרקע שלמטה כבורו הוא חשוב, דהא כל דנפיק מעילאי בודאי להתם אזיל ולא דמי לקרקע עולם דחוץ לבור, עכ"ל. וכן דעת הרא"ה בשיטמ"ק שם. [↑](#footnote-ref-20)
20. **אמנם** צ"ע דאי ס"ל לתוס' הכא האי חילוקא דאבן ע"פ הבור הוא משום דאיכא שם תקלה, א"כ מ"ט כתבו בסוף דבריהם דדינא דמניח אבן ע"פ הבור הוא סייעתא לדרך השניה, והרי גם לדרך הראשונה יש ליישב כן, וע"כ דכוונתם דלא נראה להם האי דחוקא דשם תקלה, וע"כ הוא הוכחה לדרך ב' דבכל אופן יש לחייב על כל סביבות הבור, וצ"ע. ועי' היטב בדברי ר"פ בדף נ"ג. ואת ההבדל בין דבריו לדברי התוס'. [↑](#footnote-ref-21)