68. בכללי ספק ספיקא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / תערובות / רוב

בין הזמנים אב ע"ז

# בפרטי דין ס"ס

### ביסוד ההיתר דס"ס

א] מבואר בגמ' כתובות ט. ובעוד דוכתא דאיכא היתר של ס"ס בדאוריתא דהיינו דאפילו דספק דאוריתא מדאוריתא לחומרא אבל כל שיש שני ספיקות הוא מותר וכגון אשה שנמצא פתח פתוח ויש ספק תחתיו וספק קודם האירוסין וכן יש ספק אונס וספק רצון וביסוד ההיתר הנ"ל האחרונים נקטו בכמה דוכתי שזה מטעם רוב וכן הביאו מהרשב"א שו"ת תשובה ת"א [ויש לעיין אם הדברים מוכרחים שם] וכן הוא בהגהות סמ"ק סימן רי"ד ובאו"ה כלל כ"ו סימן ד' והנה באו"ה הנ"ל וביד יהודה אות ב' ביארו שזה מצד רוב צדדים אמנם בשו"ת מהרי"ט חיור"ד סימן ב' ובפר"ח כללי ס"ס אות י"ג ביארו שזה מצד שספק אחד זה מחצה על מחצה ובצירוף הספק השני זה רוב וצ"ב אמנם ברבינו דוד פסחים ט: ובריטב"א בב"ב נ"ה: ביארו שכיון שזה צד רחוק לא צריכים לחוש לו דהינו שאפילו שספק דאוריתא הוא בכלל הזהרת התורה אבל דבר שהוא צד רחוק אין זה מכלל חיובי התורה לחוש לדבר זה ועיין פנ"י כתובות ט. י"ג. ובפמ"ג בכללי ס"ס אות כ"ד שביארו לדעת הרמב"ם שספק דאוריתא מהתורה לקולא ורק מדרבנן לחומרא א"כ כל שיש ספק ספיקא חשיב ספק איסור דרבנן לקולא [ובפשוטו דבריהם צ"ב דהרי אם אין היתר של ס"ס א"כ יש כאן צד של איסור דאוריתא וצ"ל שמצד הצד הרחוק של דאוריתא בזה רבנן לא גזרו ורק שיש לדון מצד הספק אולי יש איסור של ספק ובזה כתבו שכיון שזה רק דרבנן לא חוששים אמנם בפשוטו הדבר צ"ע דהרי כל הדין גם מדרבנן לאסור הוא לחשוש לצד של האיסור ולא שזה איסור בעצם וא"כ חשיב שזה צד רחוק וצ"ע ועיין שערי יושר ש"א פי"ט שהאריך על דרך זה]

והנה האחרונים דנו האם כשיש ס"ס לחומרא באיסור דרבנן האם צריך להחמיר בזה ובפשוטו אם ס"ס זה הכרעה כמו רוב א"כ ודאי צריך להחמיר בזה אמנם אם זה סברא שזה צד רחוק א"כ יתכן שודאי שיש כזה צד ורק שבדין ספק דאוריתא זה לא סיבה לחוש אבל עדין חשיב ספק דרבנן לקולא וכן לסברת הרמב"ם נקט הפמ"ג שכיון שאין הכרעה של ס"ס א"כ חשיב שיש כאן עדין צד ויש להקל בדרבנן עוד דנו האם ס"ס מועיל נגד חזקה ובפשוטו אם זה מצד רוב ודאי שזה לא מועיל אמנם אם הסברא כי זה צד רחוק א"כ מסתבר שכל זה סיבה שאין כאן דין הכרעה איך לנקוט דהינו שיש כאן דין ספק בזה חשיב צד רחוק אבל כל שיש כאן הכרעה של חזקה לנקוט כצד זה א"כ אין כאן את סברת ההיתר כלל ועיין שערי יושר הנ"ל ועיין בזה לקמן

### בדין ספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת

ב] והנה מבואר בגמ' בביצה ג: לגבי ביצה דספיקה אסורה ונתערבה אחד באלף כולם אסורות והראשונים הביאו בשם ר"ת וכן הוא בתוס' זבחים ע"ב. שאם ספק איסור נתערב באלף יש להתיר מצד ס"ס שיש ספק האם הדבר אסור ועוד ספק על כל אחד האם זה האיסור ולכן העמיד שהכונה נתערבה אחד באלף שזה לא הולך על ספק איסור אלא על ודאי איסור והנה לכאורא לר"ת יש להתיר בספק איסור גם אם התערב חד בחד אמנם משמעות הראשונים שצריך רוב ועיין יד יהדה סקס"א אות ג' שכתב שכל שאין ביטול כיון שאחד מהם ודאי אסור חשיב כמו באו להישאל בבת אחת שמדרבנן זה אסור ע"ש עוד יש לדון בנתערב חד בחד ואחרי זה נתערב ברוב האם זה מותר לר"ת ובסה"ת סימן ע"ו מבואר שזה מותר כדהאריך היד יהודה סקנ"ו בד"ה והנה בדידהו אמנם הרשב"א כ"ד: נקט שבזה שיש כאן ספק של איקבע איסרא ר"ת מודה שזה כאילו גוף האיסור התערב דהינו שכאן הדין ספק דרבנן לחומרא הוא יותר חמור ע"ש

אמנם הראשנים הביאו בשם ר"י הזקן שכתב שכה"ג כיון שזה ספק אחד בגוף ואחד בתערובת אין בזה היתר דס"ס וצ"ב סברת האיסור וכן צ"ב עד כמה שספק שמחמת תערובת זה לא ספק למה בשני תערובת זה יותר טוב ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים עיין רשב"א בתוה"ב כ"ד: כ"ה.: ובחידושיו נ"ג: ועיין בבד"ה שם ועיין בספר התרומה סימן ע"ו ועיין בהגהות שערי דורא סימן מ"ה והאריכו בזה הפר"ח סקמ"ו ובשפ"ד סקס"ב ובבית מאיר כאן וביד יהודה סקנ"ו ונבאר הדברים בס"ד

א. עיין רשב"א בתורת הבית וכן הוא בר"ן ביצה ג: ובריש פ' אין צדין שביארו שכל ששיך להעמיד ספק אחד ללא הספק השני ממילא כיון שעל הספק הראשון אין סיבה להתירו א"כ בהצטרפות עוד ספק לא שייך להתיר מצד ספק ספיקא והרשב"א נקט מסברא שגם אם הספק חל בבת אחת כגון בספק אונס רצון וספק תחתיו גם יש הסברא הנ"ל דהינו שאין סברא לדון על דבר ולהעמיד שיש כאן שני ספיקות להתירו כיון שמצד כל ספק צריך להחמיר אמנם מכח הגמ' בכתובות הגביל חידוש זה שרק במקום ששיך להעמיד הספק הראשון לפני הספק השני כה"ג כיון שיש כאן הכרעה על ספק זה להחמיר ממילא אין הפסק משתנה על ידי שנולד עוד ספק והנה יש אחרונים שנקטו שצריך גם שיהיה ידיעה של הספק הראשון קודם היוצרות הספק השני אבל כל שידיעת הספק מתי שזה כבר בתערובת בזה מועיל הס"ס אמנם הש"ך בכללי ס"ס אות א' הכריע וכן הוא ביד יהודה באריכות שהידיעה לא משנה כלל שהרי גם ללא ידיעה יש כאן ספק בעצם שהכרעתו לאיסור עוד מבואר ברשב"א בחידושים נ"ג לענין ספק דרוסה שמסברא נקט שאם הספק חל כשהצאן בתערובת כה"ג חשיב שחל שני הספיקות יחד אמנם בתוה"ב מבואר שנקט שכיון שיש כאן ספק על אחד ללא הספק של התערובת גם כה"ג לא חשיב ס"ס [וצ"ב הרי אם אדם היה רואה בזמן דריסת הארי ודאי שזה ספק של קודם]

והנה צ"ב למה ספיקא דתערובת דהינו שאם בתחילה זה התערב ואחרי זה נפל בעוד תערובת זה מותר הרי כיון שבתחילה זה לא התבטל ודין התערובת שזה ספק א"כ למה על ידי שזה נפל במקום אחר זה סיבה להתירו הרי יש כאן את אותה סברא להחמיר בזה והיה מקום להחמיר שבספק של תערובת לא שיך לדון שזה כאילו הוכרע לאיסור דהרי יש שם אחד היתר וא"כ כל הדין לנקטו שאסור מספק וכל החיסרון רק בספק בגופו ששם שיך לדון שנקטו כצד החומרא אמנם עיין יד יהודה סקנ"ו בד"ה אבל שדחה שא"כ אם בתחילה זה נפל חד בחד ואחר זה בתערובת צריך להתיר והרי מפורש ברשב"א שכה"ג זה אסור לר"י ועיין פר"ח שביאר שכל סברת הרשב"א רק כשזה תערובת אחד בגוף ואחד בתערובת שזה שני סוגי ספיקות ולא כששניהם בתערובת וצ"ב צירוף הסברות עוד צ"ב שא"כ גם בחד בחד צריך להועיל ס"ס וברשב"א מבואר שלא צריך להועיל ס"ס ובפשוטו הביאור כמבואר ביד יהודה שם ובסקי"ח וכן הוא בבית מאיר דבמקום שיש רוב אפילו שלא הולכים אחריו מצד קבוע או סיבה אחרת ודאי שכה"ג לא חשיב שיש כאן הכרעה לאיסור וממילא זה יכול להצטרף לס"ס משא"כ כשזה כל ספק אחר או ספר של חד בחד כה"ג חשיב שנקטנו לאיסור על הספק הראשון וממילא זה לא יכול להצטרף לס"ס

ב. עיין בבד"ה בתחילתו שביאר שעיקר הסברא שרק במקום שהספק הראשון מדאוריתא הוא מותר בזה מועיל הספק השני להתירו אבל במקום שמצד הספק הראשון זה אסור בהצטרפות עוד ספק זה לא סיבה להתיר וע"ש שהקשה מפתח פתוח כתובות ט. ותירץ ששם מדאוריתא מעמידים על חזקה עוד כתב שמדאוריתא יש כאן היתר של ס"ס ורק שיש חומר מדרבנן לא לסמוך על ס"ס רק כה"ג ושם שהנידון לאסור אשה על בעלה העמידו על עיקר הדין ע"ש והנה בפשוטו יסוד הסברא שבהצטרפות שני ספיקות זה לא עדיף מספק אחד ולכן לא סמכו על הכרעה זו אלא במקום שכל הנידון כלפי דרבנן כגון שכל האיסור הוא דרבנן או שהספק הראשון הוא סיבה להתיר אלא שדן הא זה סברא מדאוריתא או שזה רק סברא מדרבנן

ג. עיין רא"ה בבד"ה כ"ה. שכתב וז"ל ולישנא אחרינא אליבא דרבינו יצחק דכל ס"ס בגופו של איסור מותר וכל ס"ס בתערובת כגון שני תערובות מותר אבל חד ספיקא בגופו כיון דמיתסר מדאוריתא לא משתרי בספק שני דתערובת משום טעמא דספק בכל דבר (שיש) [שאין] לו ביטול בחד תערובת וזה הלשון מחוור מן הכל עכ"ל ומבואר בלשונו שכל שהספק הראשון הוא ספק דאוריתא בזה אין להתיר בספק שעל ידי תערובת דהינו שספק בגוף בזה כל שיש שני ספיקות זה סיבה להתיר אפילו שספק אחד חל קודם אמנם בספק על ידי תערובת אין להתיר אלא מצד שכבר היה כאן ביטול בספק הראשון והוי רק נידון דרבנן וכן הוא בלשון הספר התרומה סימן ע"ו ע"ש באריכות וצ"ב מה החיסרון בס"ס שעל ידי תערובת שבזה אין להתיר אלא אם בתחילה יש כאן נידון רק של דרבנן

ועיין יד יהודה סקנ"ו שהאריך שבתערובת לא שייך היתר של ס"ס כיון שהרי אחד ודאי אסור ומצד הכרעת הס"ס כאן זה סיבה של היתר על כולם והרי זה ודאי לא נכון וכה"ג מבואר בתוס' בב"ק י"א. שלא חשיב ס"ס ולכן לא סמכו היתר של ס"ס רק אם יש רק נידון דרבנן והיה מקום לומר שהכונה שבנידון דרבנן סמכו גם על ס"ס של תרתי דסתרי דהינו שבמקום שזה מועיל זה אותו דין ס"ס וכן הוא בלשון ספר התרומה והסמ"ג לאוין קמ"א אמנם היד יהודה נקט שבאמת יסוד ההיתר הוא מדין ביטול רק שיש כאן דין דרבנן שלא מתבטל דבר חשוב אבל במקום שיש ס"ס בזה אמרו שגם דבר חשוב בטל ולפ"ז יסוד ההיתר הוא מדין ביטול ובזה ביאר למה צריך רוב גם בתערובת השניה ולא מועיל חד בחד שכיון שהגדר שכשיש ס"ס חל ביטול ממילא כל שאין שם ביטול אין סיבה להתיר ואין לומר שזה יתבטל בתערובת הראשונה שכיון שהיא נשארת באיסורה לא יכול לחול בזה ביטול וכשיטתו בכמה דוכתי שכל שההיתר לא ניתר אין בכוחו לבטל

אמנם עיין בית מאיר בקונטרס הקבוע ל"ו: [בד"ה תו הביא שיטה] שביאר שבשני ספיקות בגוף כה"ג על החתיכה עצמה יש כאן שני ספיקות להתירה משא"כ בשני ספיקות של תערובת הרי עד כמה שזה החתיכה האסורה יש בה רק צד אחד של היתר דהיינו שיש לדון שיש כאן ספק של חתיכה שהיא ספק איסור אמנם צ"ב עומק הסברא שלמעשה יש כאן שני ספיקות וכיון שלא ידוע אם זו החתיכה של הספק איסור א"כ יש כאן שני צדדים וצ"ע

ד. עיין יד יהודה סקנ"ו בד"ה ומצאתי שהביא מהגהות שערי דורא שביאר שיסוד החיסרון בדברי הר"י כיון שזה שני סוגי ספיקות דספק אחד אם הוא אסור וספק שני אם מחמת התערובת עוד ביאר שחשיב ספק בשני גופים דספק אחד אם הגוף אסור וספק שני האם זה הגוף הנ"ל וצ"ל שבשני תערובות זה לא שייך דשם יש שני צדדים שזה לא הגוף האסור [ועיין בכלל א' בקצר ובתוה"ש שם] ובפשוטו זה סברא גם בדרבנן אמנם יתכן שחיסרון זה הוא רק באיסור דאוריתא ולא באיסור דרבנן והנה עיין יד יהודה שם שכתב שלפ"ז גם אם התערובת הראשונה היה חד בחד אבל כיון ששני הספיקות זה אותו סוג זה יעזור ולפ"ז בהכרח מה שלא עוזר כה"ג כמו שביאר הרשב"א לר"ת כיון שזה ספק של איקבע איסורא חמיר וחשיב כאילו הוא גוף האיסור ועיין ש"ך סקס"א אות א' שמשמע שנקט לעיקר כהחיסרון מצד שזה שני גופים או שזה שני סוגי ספיקות ע"ש

והנה לענין הלכה השו"ע פסק בפשוטו שבין באיסור דאוריתא ובין באיסור דרבנן לא אומרים ס"ס כשזה ספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת ובפשוטו זה על דרך הרשב"א שכיון שהספק הראשון נפשט לאיסור ממילא הוא לא מצטרף לס"ס וכן משמע בדבריו סימן נ"ז בשם המ"כ לגבי ספק דרוסה שכתב שזה רק בנודה הספק הראשון בנפרד אמנם הרמ"א כתב שכל שזה איסור דרבנן אומרים ס"ס כשזה אחד בגוף ואחד בתערובת ובפשוטו זה על דרך הרא"ה ובעה"ת וכנ"ל ועיין יד יהודה שנקט שדעת הרשב"א הוא יחיד והעיקר לדינא כרא"ה וסה"ת וכתב שבמקום הפסד מרובה יש לסמוך על ר"ת שחולק על ר"י ע"ש

והנה עד כמה שקי"ל לעיקר להקל בדרבנן או כביאורים האחרים א"כ מבואר שאין חיסרון מצד שכבר נקטנו על ספק אחד לחומרא אמנם עיין רמ"א שכתב שגם ס"ס בגופו אבל אם נודע ספק אחד וכבר הכרענו לחומרא בזה לא עוזר מה שנוצר עוד ספק דהינו שכל הנ"ל זה בלא נודע אבל בנודע ודאי שזה חיסרון ועיין ביאור הגר"א שתמה א"כ בגמ' בביצה בנתערבה באחרות הרי זה נודע וכן הט"ז חלק על חומרא זו ובפשוטו צ"ל שכל חומרא זו אינה בשני תערובות וצ"ב החילוק

והנה בעיקר מה שנקטו הראשונים שכל סברת ר"י רק לגבי אם הספק הראשון הוא דאוריתא עיין פר"ח סקמ"ו שתמה הרי רב אשי עונה שמדובר בביצה שנולדה ביו"ט שאסורה רק מדרבנן רק שזה דשיל"מ ולכן מספק זה אסור ולפ"ז מבואר גם על זה שנתערבה באחרות והכונה על ספק שזה אסור ומבואר שגם כלפי דרבנן יש החומר של אחד בגוף ואחד בתערובת ועיין יד יהודה שביאר שדשיל"מ שדנו אותו כדאוריתא בזה ודאי שלא מועיל ספק אחד בגוף ספק אחד בתערובת ובזה א"ש המרדכי סוף פ"ג דע"ז שהוכיח מכאן שדשיל"מ לא מועיל ס"ס והקשה הפר"ח שאם נקט כר"י א"כ הסיבה בגלל שזה אחד בגוף ואחד בתערובת ואם נקט כר"ת א"כ לא מדובר על ספיקה אלא על ודאי אמנם לנ"ל א"ש שנקט כראשונים שהדין אחד בגוף ואחד בתערובת זה רק באיסור דאוריתא ולכן הוקשה לו על תירוצו של רב אשי והוכיח שאין ס"ס בדשיל"מ והחולקים עליו נקטו שרק כזה ס"ס לא עוזר אבל לא כל ס"ס ודו"ק

והנה עיין ס"ד לגבי פרש מהקבוע ונפל בתערובת שהשו"ע כתב שחשיב ס"ס והרמ"א חלק שכיון שהספק הראשון הוא ספק דאוריתא א"כ אין להקל על ידי נפילת תערובת ועיין אחרונים שתמהו שזה כמו חד בחד שנתערב בתערובת שזה לא בטל ועיין ש"ך שקבוע כיון שזה חידוש א"כ אין לך אלא חידושו אמנם עיין יד יהודה סקי"ח שביאר שהרי בשני תערובת מועיל ס"ס ולא אומרים שהספק הראשון הוכרע לאיסור והביאור שכיון שיש שם רוב חשיב שצד ההיתר הוא יותר וביאר שזה גם במקום שאין לסמוך על הרוב ולכן גם קובע כיון שחשיב שיש רוב כה"ז זה מצטרף לס"ס ובאמת לרמ"א שנקט שעיקר הסברא רק בדאוריתא וזה כשאר הביאורים הנ"ל לכן אסר בכה"ג

### הערות בעיקר דברי ר"י

ג]והנה בעיקר דברי הר"י עיין חוו"ד שהביא להקשות מהגמ' בכתובות שאלמנת עיסה שזה ספק חלל שהתערב ולא יודעים מי הוא שאשתו מעיקר הדין מותרת מצד ס"ס ורק שלכתחילה לא תינשא וצ"ע הרי זה ספק אחד בגוף האם הוא חלל וספק שני זה מצד תערובת שלא יודעים מי הוא וע"ש שכתב ששם הכל זה רק חומרא ביוחסין ומעיקר הדין יש רוב ולכן יש לסמוך כה"ג גם על ס"ס של אחד בגוף ואחד בתערובת אמנם עיין יד יהודה סקנ"ו בד"ה וכן שהביא מהמנ"י כלל מ"ג סקכ"ד שכאן שאין הנידון על הספק חלל האם הוא מותר אלא הספק על אשתו האם היא נתחללה בזה יש על אותו גוף שני ספיקות ולכאורא זה רק סברא לביאור הבית מאיר בדעת הרא"ה שכל החיסרון כי יש ספק אולי זו החתיכה שאסורה מספק וצ"ע בזה

עיין רשב"א שהביא להקשות מהמשנה בערלה שבגד שארג בו חוט של ערלה שהוא אסור והקשה הרשב"א למה לא כתוב נתערב באחרות שזה אסור אלא בהכרח כר"ת שספק אחד בגוף ספק אחד בתערובת מותר ודחה דשם הכונה שאם נתלש חוט ונתערב זה אסור שזה כמו שני תערובות ומשמע שבתחילה הקשה ממקרה שלא נתערב חוט וצ"ע הרי אין כאן שום ס"ס וצ"ב ועיין יד יהודה סקי"ח וכמדומה שעל דרך זהו הוא בבית מאיר שבקושיא נקט שזה לא כתוב במשנה כי יש אפשרת לתלוש חוט וזה מותר רק לר"ת אבל לר"י זה רק סברא שאם נתלש מותר אבל לכתחילה אסור ותירץ שמדובר שכבר נתלש חוט וכה"ג יש ס"ס גם לר"י וצ"ע עומק הסברות בזה

עיין שפ"ד סקס"ב שהקשה מהגמ' פסחים ט. חבר שמת והניח מגורה וספק אם עישר והגמ' מתירה מצד ספק האם זה נתחיב במעשר וכן בנדה ט"ו לגבי בא מן הדרך שספק האם נטמאה אשתו וספק אולי טבלה דמבואר שזה ס"ס אפילו ששיך להפרידם ובפשוטו נולדו אחד לפני השני וע"ש שזה גם קושיא על הרמ"א שהחמיר כל שנודע ספק אחד באמצע ויתכן לדון שמדובר שלא נודע באמצע וע"ש שכתב שכאן שזה ספק הרגיל מועיל ס"ס גם כה"ג ועיין יד יהודה סקי"ח שביאר שכמו שבשני תערובת חשיב ס"ס כיון שבצד הראשון יש רוב אפילו שלא סומכים על זה ה"ה כל ספק הרגיל זה מצטרף לס"ס ולכאורא לשאר הראשונים אין מקור לקולא זו ובבית מאיר בד"ה ספק טריפה הוכיח מזה שגם לרשב"א כל החומרא בנודע בינתים אבל בלא נודע מותר ושם מדובר בלא נודע אמנם היד יהודה האריך שבלשון הרשב"א שגם על פ"פ רק היתר כי לא שיך לחלק מבואר שלא צריך נודע וצ"ע

### בדין ס"ס בשני גופים

ג] הש"ך באות א' הביא בשם האיסור והיתר שהטעם שספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת לא חשיב ס"ס מצד שזה שני גופים דהינו שנתחדש שלא מועיל ס"ס עד כמה שהספיקות זה לא על אותו גוף וכיון שיש כאן ספק האם הגוף אסור וספק שני האם זה הגוף האיסור לכן אין כאן ס"ס ועיין בדבריו ס"ב שכתב שאם יש תרנגולת ספק טריפה ונולדה ביצה דיש ספק האם היא נגמרה קודם שהתרנגולת נטרפה או אחרי אין כאן ס"ס ביחס לאיסור דאוריתא כיון שיש כאן ספק אחד על גוף התרנגולת וספק שני על הביצה וחשיב בשני גופים ועיין יד יהודה שתמה מה סברא ביסוד זה הרי יש כאן שני צדדים וע"ש שכתב שלא מצאנו לאחד מהראשונים חוץ מהאיסור והיתר שכתב יסוד זה

ועיין פר"ח שהביא ראיה ליסוד זה מהא דמבואר בגמ' שטומטום לא מוציא גם את מינו והרי יש כאן ס"ס ספק אולי שניהם זכרים וספק אולי שניהם נקיבות ורק יש צד אחד שלא יכול להוציא אם המוציא הוא נקיבה והיוצא הוא זכר אלא בהכרח שכיון שהספק כאן בשני גופים זה לא מועיל לס"ס [ובשו"ת רעק"א סימן ו' הביא להוכיח דבר זה עוד מהא דמבואר בגמ' שספק ממזר אסור בספק ממזר והרי יש כאן ספק אחד אולי שניהם כשרים ואולי שניהם פסולים ואולי אחד כשר ואחד פסול] ועיין שערי חיים בכתובות שכתב לדחות שהרי בתחילה יש כאן נידון האם הטומטום חייב והכרענו שהוא חייב ואחרי זה רוצים שיפטר מצד עוד ספק שנוצר ובזה לא מועיל ס"ס דהינו שאם אחד בגוף ואחד בתערובת לא מועיל מצד שזה הוכרע כספק ה"ה כאן אמנם כאן זה עדיף כיון שהספק הראשון עדין קיים ודנים אותו לחומרא לא שיך כלפי מקרה אחר לדונו כספק וצ"ע בזה

והנה עיין חוו"ד שהקשה מאלמנת עיסה שיש ספק האם הוא חלל וספק האם התעברה מהחלל או ממישהו כשר שיש כאן שני ספיקות אחד לגבי האשה האם היא פסולה והספק השני לגבי בנה וחשיב ס"ס אמנם עיין חוו"ד ששם זה הכל חומרא ומעיקר הדין יש רוב להיתר ובזה מועיל גם כזה ס"ס וכמבואר בש"ך שגם בדרבנן מועיל ס"ס בשני גופים

ועין ש"ך אות ג' שכתב בשם האיסור והיתר שאם יש שני תרנגולות אחד ספק טריפה ואחד ודאי כשירה ונולדה ביצה ויש ספק האם היא נולדה מהספק טריפה או מהכשירה שכה"ג הביצה מותרת מצד ס"ס ובפשוטו ביאור סברתו כדביאר בקצר שהרי גם על האם יש שני ספיקות אלא שאצלה זה כשני גופים או טעם אחר אבל כשהנידון על הביצה שנולדה יש עליה בעצם את שני צדדי הספק אולי היא מהכשירה וגם אם היא מהטריפה אולי היא לא טריפה וחשיב ששני הספיקות בגוף אחד ודו"ק בזה וכתב הש"ך שכל זה אם התערבו התרנגולות אבל אם הם ניכרות מי הכשירה ומי הספק כיון שעליהם יש הכרעה של איסור על אחת מהם ממילא על הביצה שנולדה אין ס"ס דאם נולדה מהספק כבר הוכרע על האם לאיסור והפר"ח כתב איפכא שרק אם ביחס לאמא יודעים א"כ ביחס לביצה יש ס"ס אבל אם התערבו כיון שנוקטים ששניהם אסורות ממילא ביחס לביצה אין כאן שני צדדים להתיר וצ"ב עומק הסברות והיד יהודה נקט שכיון שכבר דנים באם להחמיר ממילא בשני המקרים לא שייך לדון ס"ס לרשב"א שחשיב אחד בגוף ואחד בתערובת אמנם לביאור שזה חיסרון מצד תערובת כאן אין חיסרון וממילא זה מותר והש"ך כתב שגם ביש שני חנויות אחד מוכרת כשר ואחד ספק טריפה ונמצא חתיכה ליד החנויות שיש כאן ס"ס על החתיכה וזה מותר ותמהו האחרונים שכאן הרי כשהחתיכה היתה בחנות היתה אסורה ואין שום סיבה שעל ידי פרישתה תהיה מותרת כל שפירש לפנינו

והנה עיין שו"ת רעק"א סימן ו' שדן בספק בירך ברכת המזון ורוצה להוציא מי שסק בירך שהיה מקום לדון שיש כאן ס"ס שאולי שניהם חיבים ואולי שניהם פטורים וכתב שכיון שזה בשני גופים זה לא מועיל כמו לגבי טומטום שלא מוציא טומטום וכנ"ל מהרא"ם אמנם בבה,ל רע"א ס"א כתב לענין מי שספק הביא שני שערות רוצה להוציא מי שקידם בתפילה שזה ספיקא דדינא האם חייב בקידוש מדאוריתא שיש כאן ס"ס להוציאו ומבואר שאפילו שזה שני גופים ושני ענינים מועיל ס"ס וצ"ע

### בדין ס"ס נגד חזקה

ד]עיין באחרונים שהאריכו בדין ס"ס נגד חזקה והנה הד"מ סימן נ"ז נקט שכונת הרשב"א בשו"ת סימן ת"א שס"ס מועיל נגד חזקה וכיון שס"ס עדיף מרוב ממילא כמו שרוב מועיל כנגד חזקה ה"ה ס"ס מועיל כנגד חזקה וע"ש שנקט שהאיסור והיתר חולק ונקט שלא מועיל אף פעם ס"ס כנגד חזקה והרמ"א הוכיח דלא כדבריו מספק דרוסה שיש לו חזקת איסור אבן מן החי ועיין ט"ז ומשאת בנימין שכתבו לחלק שכה"ג לא חשיב חזקה מצד שאין מחזיקים מאיסור לאיסור וגם אם מחזיקין אבל כה"ג לא חשיב ס"ס כנגד חזקה והש"ך נקט להחמיר בזה אלא שכתב לחלק שדוקא אם יש שני ספיקות אבל אם יש שלש ספיקות זה מועיל כנגד חזקה והנה ברמ"א שדימה ספק דרוסה משמע שנקט שגם אם החזקה רק נגד ספק אחד ומאידך השפ"ד וכן רעק"א תשובה ל"ח כתב שכה"ג ודאי שס"ס לא מועיל שכיון שספק אחד הוכרע מכח החזקה ממילא אין כאן ס"ס ורק אם שני הספיקות כנגד החזקה כה"ג זה סברא שהחזקה לא יכולה להכריע ובמשב"ז סקט"ו כתב שיש גם סברא לומר הפוך שכל שהס"ס נגד חזקה א"כ החזקה עדיפה אבל כל שנגד ספק אחד אין חזקה א"כ ספק אחד ודאי יש ולהצטרף אליו מועיל אפילו ספק שיש כנגדו חזקה אמנם כל זה אם הוא רק חזקה הנהגה שבזה חשיב שספק זה לא הוכרע אמנ בחזקת הגוף לכאורא חשיב שזה הוכרע וצ"ע

והנה מהא דבספק פגימה הבהמה בחזקת אינה שחוטה אפילו שיש כמה ספיקות יש שהוכיחו מזה שלא מועיל ס"ס כנגד חזקה ובדעת הרמ"א צ"ל כדביאר הש"ך ששם חשיב הכל שם ספק חדא האם זה נפגם קודם שחיטה או לאחר שחיטה

ובעיקר הסברא שס"ס לא מועיל כנגד חזקה צ"ב מה הסברא הרי מבואר בגמ' שזה עדיף מרוב שלכן אפילו אם ביוחסים לא סומכים על רוב אבל על ס"ס אפשר לסמוך ובשפ"ד סקכ"ח ביאר שסמוך חזקה למיעוטא והוי פלגא וכתב שבאמת זה רק מדרבנן ולכן שלש ספקות מועיל ובלשון הש"ך בקצר אות כ"ז משמע שדנים כל ספק בנפרד ולכן על הספק הראשון מועיל חזקה והנה יתכן שזה סברא גם ביחס לספק השני וגם השלישי וכן הביא הפמ"ג מהרבה אחרונים שאין לחלק בין שני ספיקות לשלש אמנם יתכן שהספק השני תמיד נעמד ביחד אם הראשון ולכן כלפיו לא יועיל החזקה ולכן שלש ספיקות מותר וצ"ע והנה אם נימא שיסוד ההיתר של ס"ל שזה צד רחוק יתכן שכל זה במקום שאין דין הכרעה וחשיב ספק בזה חשיב שזה צד רחוק אבל במקום שיש דין הכרעה של חזקה ולא חשיב ספק בזה אין את הסברא שצד רחוק זה סיבה שיהיה מותר דכל הסברא זה בתור הנהגה בספיקות ולפ"ז מסתבר שגם בחזקת דין זה כך וצ"ע בכל זה

### בדין שם ספק חד הוא

ה] עיין תוס' בכתובות ט. שהקשו שגם בנתקדשה פחות מג' שנים יש שני ספיקות ספק אחד אולי זה בקטנותה וממילא פיתוי קטנה אונס וספק שני אולי זה בגדלותה והוי באונס ותירצו ששם אונס חד הוא דהינו שכיון ששני ההיתרים זה מצד אונס לא חשיב שני צדדי התר והנה הרמב"ם פסק שפיתוי קטנה אינו אונס וכתבו האחרונים שמקורו מצד קושית התוס' ומזה למדו שחולק על הכלל של שם אונס חד הוא אמנם יש מקום לדון שקטנה הדין אונס הוא לא שזה מציאות של אונס אלא שזה דין אונס משא"כ גדולה ולכן חשיב שני שמות והנה עיין מנחת יעקב וכו"פ הובא בפרמ"ג שכתבו שכונת התוס' לדין ס"ס שאינו מתהפך שכיון שאם נתחיל שאולי זה רצון כבר לא שיך לדון שזה בקטנותה דאז הרי זה אונס אמנם עיין רעק"א שהקשה שא"כ גם בנתקדשה למעלה מבת ג' לא הוי ס"ס ובגמ' מבואר שזה ס"ס ובהכרח שכיון שבקטנותה זה הלכה של אונס חשיב כמתהפך שגם אם זה ברצון מציאותי יתכן שזה אונס דיני ועיין בה"ל סימן רס"א לגבי ספק אולי זה לא בין השמשות שלא חשיב ס"ס כיון שזה חסרון ידיעה וגם מצד שזה אותו שם ספק האם כבר לילה או שעדין יום

והנה עיין כו"פ שהקשה מכל ספק על ספק לא על וגם אם נכנס הזאב ספק אם דרס דחשב ס"ס וצ"ע הרי יש כאן ספק אחד האם הא דרס או לא ולמה חשיב שני שמות ועיין חוו"ד שהאריך לבאר שכיון שכל סיבת הספק מחמת הריעותא שרואים בזה כל שיש צד ספק אולי לא קרא ואלי לא הוי ריעותא כלל חשיב כשני ספיקות

והנה עיין ש"ך שהביא מהתרוה"ד שבהמה חולבת שיש ספק שמא ילדה וגם עכשיו ילדה תאומים ולא יודעים מי הבכרו חשיב ס"ס לולי שז אחד בגוף וזה אחד בתערובת ולא הוי שם אונס חד כיון שהספק הראשון מתיר יותר מהשני שאם מצד שחולבת א"כ שניהם לא בכורים ואם מצד שעכשיו אחד נולד קודם א"כ אחד בכור והסברא צ"ע שביחס לנידון על אחד האם הוא בכור שני הספקות מביאים לאותו דבר ומה איכפת לן שיש כאן עוד נפק"מ כמו שהאריך בנודע ביהודה אבן העזר סימן מ"ג ועיין כו"פ שדן שאם יש נפק"מ לגבי כתובה חשיב נפק"מ וצ"ע הגדרים איזה סוג ספק נכנס לנידון ומה לא נכנס לנידון והנה בדבריו מבואר שגם בידה זכר ונקבה לא חשיב שם אונס חד הוא וחשיב שהצד הראשון הוא יותר מהשני וביארו האחרונים שכיון שזה גורם במציאות שאין כאן בכור זה גם סיבה והסברא צ"ע וביד יהודה ביאר שכיון שזה ספק על שני זמנים זה עצמו מחשיב כשני צדדים וצ"ע ולכאורא לולי דברי רבותינו האחרונים היה מקום לומר שכאן שכל לידה זה סיבת היתר נוספת בזה ודאי לא חשיב שם ספק חד וצ"ע

והנה עיין שו"ת הרא"ש הובא ברמ"א סימן רצ"ג שסתם תבואה לאחר פסח מותרת ואין לחשוש שזה חדש מצד שיש ס"ס ספק אולי זה תבואה ישנה וגם א זה חדשה אולי זה השריש קודם הפסח ועיין רעק"א שם שהביא להקשות משו"ת אוד מוצל מאש שהקשה שהרי שם אונס חד הוא דהינו ששני ההתרים מצד שזה לא חדש אלא ישן רק שהקובע זה ההשרשה ובפשוטו מקובל לישב שבאמת הרא"ש ס,ל שזה שני מתירים שונים שמה שכבר גדל קודם העמר יסודו מצד שזה תבואה ישנה ומה שרק השריש זה נחשב תבואה חדשה אלא שחל על זה היתר העומר דהיינו שחשיב שיש כאן שני סיבות שונות של היתר וצ"ע