שביעית פ_ח מ_ו
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ח מ"ו**

א] **תאנים של שביעית אין קוצצין אותן במוקצה אבל קוצה הוא בחרבה,** הריבמ"צ והרא"ש פירשו דהיינו דאין קוצצין אותן בברזל שדרך לחתוך בו תאנים אלא קוצצין אותן בסכין, וכן פירש הר"ש בתחילת דבריו, וכ"ה בפי' רבינו הלל לתו"כ ריש בהר, וכ"נ בד' התוס' בר"ה ד"ט., עיי"ש.

והר"ש בכת"י הק' על פי' זה, ופירש דמתניתין קאי על המלאכה בתלוש, ובזה הוא דתני דאין מייבשין את התאנים לעשותן גרוגרות במקום שרגילין ליבשם, אלא מוליכין אותם לחורבות לייבשן שם, וכן פירשו הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד משמו"י הכ"ג, והראב"ד בתו"כ שם, - ובפי' המיוחס להר"ש שם פירש ג"כ דקאי על עשיית הגרוגרות, אך פירש דלא קאי על מקום המלאכה, אלא היינו דאין חותכין אותם בסכין המיוחד להם שמתקנם וחותך ידות ופטעמים לעשות עיגול דבילה, וכעי"ז כתב בפי' הרש"ס בישוב גיר' הערוך.

ב] והנה הר"ש כתב ע"ז דאמת הוא דקצירה ובצירה כי אורחי' אסיר וכו' דהיינו פשטי' דקרא וכל הני דהכא בתלוש מדרבנן, עכ"ד, וכ"כ הר"ש בכת"י לעיל פ"ו מ"ב, דעיקר איסורא דלא יקצור כדרך הקוצרים דאורייתא, הוא במחובר, ומדרבנן הוא שאסרו אף בתלוש, ועיי"ש שפירש עפי"ז למתניתין דהתם, ומבו' דמודה להך דינא דאסור לקצור ולבצור בכלי שדרך לקצור ולבצור בו, ואך דמשנתינו לא איירי בזה.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם בפ"ד משמו"י ה"א, ז"ל וזה שנאמר את ספיח קצירך לא תקצור שלא יקצור כדרך שקוצר בכל שנה, ואם קצר כדרך הקוצרין לוקה, כגון שקצר כל השדה והעמיד כרי ודש בבקר, או שקצר לעבודת הארץ כמו שבארנו, אלא קוצר מעט מעט וחובט ואוכל, עכ"ל,[[1]](#footnote-1) ומבו' בדבריו דעיקר האיסור דקצירה כדרך הבוצרים, הוא כשקוצר כל שדהו, וכל שקוצר מעט מעט לי"ב איסורא, ולא נזכר בדבריו דאסור לקצור בכלי שדרך לקצור בו, ובאמת דלהדיא מבו' בד' הרמב"ם שם פ"ח ה"ג דכל שקוצר מעט מעט שרי אף כשקוצר בכלי שדרך לקצור בו, ז"ל, מוכר הוא לו המגל וכו' שאם יקצור בו מעט ויביא על העגלה מעט ה"ז מותר, ואם יקצור כדרך הקוצרין או יביא כל פירות שדהו אסור, עכ"ל, ועי' פאה"ש סימן כ"ב סק"א שכבר עמד ע"ד הרמב"ם בזה, ועי' חזו"א סימן י"ב סק"א.

ג] והגר"א בשנו"א כתב דכל הא דשרי בשינוי, הוא רק בתלוש, אך במחובר אסור לקצור אפי' בשינוי, ולא הותר אלא לתלוש בידים, - ובהגה"ה שם הק' ע"ז מהא דתנן לעיל פ"ה מ"ו דמוכרין להן מגל יד ומגל קציר, ופירש הרא"ש דהוא משום דשמא הוא רוצה לקצור מן ההפקר ולהביא בעגלה למאכל ביתו, וכעי"ז כתב הרמב"ם בפ"ח משמו"י ה"ג, ומוכח חד מתרתי, או דלא נאסר כלל לקצור מן המופקר, או דאף דנאסר לקצור מן המופקר, מ"מ כל שקוצר מעט מעט שרי, - אמנם הנה בפי' הר"ש מכת"י לעיל שם כתב דהא דשרי למכור להן מגל קציר אף דאסור לקצור, הוא משום דעושין בו נמי מלאכה אחרת, וי"ל כן גם לדעת הגר"א, וכ"כ בפאה"ש סימן כ"ב סק"א.

ד] בתו"כ ריש בהר תניא, ואת ענבי נזיריך לא תבצור, מן השמור בארץ אין אתה בוצר אבל אתה בוצר מן המופקר, לא תבצור, לא תבצור כדרך הבוצרים, מכאן אמרו תאינים של שביעית אין קוצים אותה במוקצה, אבל קוצה אתה בחורבה.

ונחלקו הראשונים בפירושה, דבד' הר"ש והרא"ש במשנתינו ולעיל פ"ו מ"ב מבו' דהיינו, דעיקר האיסור לבצור כדרך הבוצרים הוא במשומר, אך במופקר שרי אף לבצור כדרך הבוצרים, וכ"כ התוס' בסוכה דל"ט:, עיי"ש, - ובחזו"א סימן י"ב סק"ח כתב לפרש לדעתם, דכל דהי' שמור שעה אחת ואח"כ הפקיר אסור לבצרו כדרך הבוצרים, דאי נימא דהאיסור הוא רק כשהוא שמור בשעת קצירה ובצירה, הרי אפי' שלא כדרך הבוצרים אסור, עיי"ש.?ועי' בדבריו בסימן ג' סקכ"ב שנסתפק בזה, ובאמת י"ל דמכוון הר"ש הוא כד' הרמב"ן דהוא איסור נוסף לקצור כשהוא שמור, ואך דלדעת הרמב"ן איסור זה הוא בכל גווני, ולדעת הר"ש גם איסור זה הוא רק במשומר, אך אי"ז מתישב בלישנא דמתניתין, דהרי אסור לו לקצור גם בשאר אנפי, ומאי דתני אין קוצרין אותן וכו' ואטו ברשיעי עסקינן?.

ה] אך דעת ר"ת בספה"י סימן נ"ט דהא דתני דמן השמור בארץ אי אתה בוצר, היינו דמשומר אסור באכילה, וכ"כ התוס' בר"ה ד"ט. ובב"מ דנ"ח. והבעה"מ והראב"ד בכתוב שם בסוכה דל"ט. והתורי"ד בפסחים דנ"א: והגר"א בשנו"א במשנתינו ובאד"א פר' בהר, ואך שנחלקו בדין משומר של נכרי, דהבעה"מ נקט דה"ז אסור, והראב"ד נחלק ע"ז שלא נאסר אלא שמור של ישראל מפני שעבר על תשמטנה ונטשתה.

והתוס' בסוכה שם הק' ע"ז דלא אסר בת"כ מן המשומר אלא בבצירה כדרך הבוצרים אבל ע"י שינוי שרי, כדקתני סיפא מכאן אמרו תאנה של שביעית אין קוצצין אותה במוקצה אבל קוצה בחרבה וכו' ואמן המשומר קאי, אך עיי"ש בתוס' הרא"ש שכתב לפרש, דסיפא לא קאי על משומר, אלא קאי על פירות שביעית המופקרים ומפרש היאך יש לבוצרן, והוכיח כן ממשנתינו דתני דאין קוצצין במוקצה ואין דורכין ענבים בגת ואין עושין זיתים בבד, אלמא סתם פירות שביעית המופקרים דינם כך, ונמצא לפ"ז דב' דינים נשנו בד' התו"כ, חדא, דמשומר אסור באכילה, ועוד דאף מן המופקר אסור לבצור כדרך הבוצרים, וכ"ה בפי' הראב"ד והר"ש לתו"כ שם.

והראב"ד שם כתב, דהא דמן המשומר אי אתה בוצר, אי"ז נלמד מהך קרא, אלא הוא נלמד מדכתיב והיתה שבת הארץ לכם לאכלה, דמן השבות בארץ אתה אוכל ואי אתה אוכל מן השמור, וזהו שאמרו דהא דכתיב לא תבצור דמשמע דאין אסור אלא כדרך הבוצרים, מדלא כתיב לא תלקט, קאי על המופקר, דהשמור בכל ענין הוא אסור, - אך בד' ש"ר משמע דילפינן לאיסור משומר מקרא דענבי נזירך לא תבצור, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש ב"מ דקי"ח., ונפ"מ דיש בזה לאו, ולדעת הראב"ד אין בזה אלא עשה, וצ"ע היאך ילפינן ב' איסורים מחד קרא, ולמש"כ בתוס' הרא"ש שם בחד תירוצא דאיסורא דמשומר אינו אלא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא, ניחא, ועי' בפי' המיוחס להר"ש שם ובפי' הרש"ס מש"כ בזה.

ו] ובפירש"י בפרשת בהר כתב, ז"ל, את ספיח קצירך וכו' לא תקצור, להיות מחזיק בו כשאר קציר, אלא הפקר היה לכל, נזירך, שהנזרת והפרשת בני אדם מהם ולא הפקרתם, לא תבצר, אותם אינך בוצר, אלא מן המופקר, עכ"ל, והרמב"ן שם כתב דרש"י אזיל לטעמי' בסוכה דל"ט: וביבמות דקכ"ב. דשמור אינו נאסר באכילה, וע"כ פירש למש"א דמן השמור בארץ אין אתה בוצר דהיינו דאסור לבצור אותם בנזירותם אלא תפקיר הכל ותבצור עם העניים, ובחי' הרמב"ן ביבמות דקכ"ב. מבו' דהיינו, דבא הכתוב ליתן לאו על המשמר כרמו ובוצר אותה ואינו מפקירה, מלבד העשה דתשמטנה ונטשתה.

אך בפי' הר"א מזרחי שם פירש לד' רש"י, דכ"ז שהוא שמור אסור לאכלו ואינו יכול לבצור, וכמש"כ רש"י שבת בקרא דוהיתה שבת הארץ לכם לאכלה, דמן השבות אתה אוכל ואי אתה אוכל מן השמור, אבל אם אחר ששמרו הפקירו יכול לבצור ממנו לאכלו דאין הפירות נאסרין, ובכפו"ת סוכה דל"ט: נסתפק בגונא דשמרו ובצרו לצרכו והפקירו אח"כ בתלוש, אם הותרו הפירות, או"ד דלא הותרו אלא כשהפקירו במחובר.

ז] והנה סתימת ד' הרמב"ם מ' דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא אף במופקר, וכ"כ בדעתו במנ"ח מ' שכ"ח ובחזו"א סימן י"ב סק"ה, וכ"ה מוכח ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובסהמ"צ ל"ת רכ"ב להוכיח דמותר לקצור שלא כדרך הקוצרים, מהא דכתיב והיתה שבת הארץ לכם לאכלה, ואם כל האיסור הוא רק במשומר, שפיר י"ל דנאסר אף שלא כדרך הקוצרים, וקרא דלכם לאכלה הוא במופקר, אך בפאה"ש סימן כ"ב סק"א כתב בדעתו דלא נאסר לקצור כדרך הקוצרים אלא במשומר, וצ"ע, ומאידך דעתו בפ"ח משמו"י ה"י והי"ב דמשומר מותר באכילה, וגם לא נתפרש בדבריו דהמשמר כרמו ובוצר עובר בל"ת, וצ"ע היאך מפרש לד' התו"כ דמן השמור בארץ אין אתה בוצר.

וראיתי לישב בזה, דס"ל להרמב"ם כמש"כ בפי' המיוחס להר"ש שם, דהא דתני דמן השמור אי אתה בוצר, סתם ספרא ר' יהודה דקאמר לקמן שם דב"ה לחומרא ואוסרין לאכול פירות שמורין, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד שם, וע"כ הוא דלא הביא הרמב"ם להך דינא, דקי"ל כת"ק דב"ה לקולא ושרו לאכול פירות שמורין.

ח] ביסוד האיסור לבצור כדרך הבוצרים, נחלקו הראשונים, דהנה בפי' הראב"ד לתו"כ שם כתב בסו"ד, ז"ל, ומכניס לבודדה וכו' ומפני שינוי צריך לעשות כן כדי שיהא לו היכר שהוא פירות שביעית, עכ"ל, וכעי"ז כתב בפי' המיוחס להר"ש שם, ולכאו' לדעתם גם האיסור לבצור כדרך הבוצרים הוא כדי שיהא היכר שהן פירות שביעית.

ובפי' הרמב"ן בפר' בהר כתב דהאיסור לקצוץ התאנים במקצע ולדרוך הענבים בגת, הוא גדר ואסמכתא מדבריהם כדי שלא יבואו לידי שימור ואסיפת הפירות ויגזלו אותם מן העניים.

והרמב"ם בסהמ"צ ל"ת רכ"ג כתב, ז"ל, והמצוה שהזהירנו מאסוף וכו' כמו שנאסוף פירותיהם בכל שנה אבל נעשה אותו בשנוי "להורות שהוא הפקר", עכ"ל, ומבו' דהוא מכלל דין ההפקר, שלא לאסוף כדרך הבעלים, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בסהמ"צ עשין קל"ד, ז"ל, שציונו להפקיר כל מה שתצמיח הארץ בשנת השמיטה וכו', ואמנם בא זה הצווי בכרם ובזית לבד, בעבור שבא בכתוב האזהרה בייחוד מלאסוף תבואת הכרם והוא אמרו ואת ענבי נזיריך לא תבצור, וכמו שהכרם שהפקירו מצות עשה מניעתו מצות ל"ת, כן כל מה שיצמח בשנה שביעית שהתבאר שהפקירו בעשה הנה מניעתו בל"ת וכו', עכ"ל, ולהדיא דהא דאסור לאסוף תבואת הכרם, הוא משום שמבטל בזה את ההפקר.[[2]](#footnote-2)

ועד"ז נראה גם לדעת הר"ש ודעימי' דלא נאסר לבצור כדרך הבוצרים אלא במשומר ולא במופקר, ולכאו' גדר הדין בזה הוא, דהאיסור לקצור כדרך הקוצרים הוא להראות שאינו נוהג בהן כדרך הבעלים, ולא הצריכתו תורה בכך רק כששימר בתחילה ונהג בהן כדרך הבעלים.

ט] אמנם הנה התוס' בב"מ דנ"ח. כתבו, ז"ל, ודרשינן וכו' מן המשומר אי אתה בוצר אבל אתה בוצר מן ההפקר משמע דאסור אם ליקט מן המשומר, וכי תימא אינו אסור כי אם לבצור אבל אם עבר ובצר שרי לאכול, הא אפי' מן ההפקר אסור לבצור דבצירה תולדה דקצירה כדאמרינן בריש מו"ק, עכ"ל, ומבו' בדבריהם דאיסורא דקצירה, הוא משום איסור מלאכה בשביעית, ובצירה דאסורה, הוא משום דהיא תולדה דקצירה, וזהו שכתבו דודאי דהך איסורא הוא אף בפירות הפקר, ובע"כ דמשומר שנאסר הוא אף באכילה.

וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בר"ה ד"ט. שפירשו לדינא דתוספת שביעית בקציר של שביעית שיצא למוצאי שביעית, דהיינו דאסור לקצרו כדרך הקוצרים, והתוס' שם די"ב: פירשו דהא דאיצטריך קרא להכי, אף דילפינן מקרא אחרינא דנוהג בהן קדו"ש, משום דס"ד דאף דנוהג בהן קדו"ש דאסורין בסחורה וחייבין בביעור וכו', אבל לחרוש ולקצור ולעדור אותה תבואה לא הייתי אוסר, דדבר התלוי בעבודת הארץ כיון דנפקא שביעית שריא אפי' לצורך פירות שביעית, להכי איצטריך ההוא קרא, עכ"ד, ומבו' להדיא בדבריהם דאיסור הקצירה, אינו מדיני פירות שביעית, אלא הוא משום עבודת הארץ, וע"כ אף דפירות היוצאים משביעית למוצאי שביעית יש עליהן קדו"ש, מ"מ לא נאסרה קצירתם כדרך הקוצרים אלא משום דינא דתוספת שביעית.

י] במו"ק ד"ג. אמרינן דבשביעית לא מיחייב אתולדות, דמכדי זמירה בכלל זריעה ובצירה בכלל קצירה למאי הלכתא כתבינהו רחמנא, למימרא דאהני תולדות מיחייב אאחרנייתא לא מיחייב, ובפשוטו מבו' מזה, דאיסורא דקצירה ובצירה בשביעית הוא משום לתא דעבודת הארץ, וע"כ הוא דבצירה הויא תולדה דקצירה, וזהו גם הא דילפינן מינה דבאיסורא דעבודת הארץ לא נאסרו שאר תולדות, וכדעת התוס' בב"מ ובר"ה,[[3]](#footnote-3) והתוס' בב"מ הוכיחו כן מסוגיית הגמ' במו"ק, וקשיא מזה ע"ד ש"ר דס"ל דאיסורא דקצירה ובצירה הוא מדיני פירות שביעית.

ובחזו"א סימן י"ז סק"ב הק' עוד, דהיאך מצינו למימר דקצירה ובצירה אסורין משום עבודת הארץ, הרי קצירה לענין שבת הוא רק בצריך לעצים אבל מה שמשביח בשדה ואילן הוא תולדת נוטע ואינו בכלל קוצר וכו' ואינ נזכר בגמ' בשם קוצר אלא בשם ניכוש וכיסוח, ועוד דלא מצינו קוצר תבואה ובוצר ענבים שיהא לתקן, ועוד לא מצינו בחז"ל לפרש לא תקצור ולא תבצור אלא כדרך הקוצרין או מן המשומר, - ועיי"ש שכתב דאפשר דבזמן שקוצר כדרך הקוצרין או שקוצר משומר העבירה היא במעשה הקצירה והבצירה, וזה קרי קצירה אב ובצירה תולדה, א"נ אגב גררא נקטי' בגמ' ול"ד דוקא אב ותולדה וכו'.

יא] ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם מבו' דרך אחרת בזה, דהנה כתב הרמב"ם ברפ"א משמו"י, ז"ל, מצות עשה לשבות מעבודת הארץ ועבודת האילן בשנה שביעית וכו' אינו לוקה מה"ת אלא על הזריעה או על הזמירה ועל הקצירה או על הבצירה וכו' וזמירה בכלל זריעה ובצירה בכלל קצירה, ולמה פרטן הכתוב לומר לך על ב' תולדות אלו בלבד הוא חייב ועל שאר התולדות שבעבודת הארץ עם שאר האבות וכו' אינו לוקה, עכ"ל, ובפ"ד ה"א כתב, ז"ל, וזה שנא' את ספיח קצירך לא תקצור, שלא יקצור כדרך שקוצר בכל שנה, ואם קצר כדרך הקוצרין לוקה וכו' או שקצר לעבודת הארץ כמו שבארנו, עכ"ל, ושם הכ"ב כתב, ז"ל, הפירות שיוציא האילן בשביעית לא יאספם כדרך שאוסף בכל שנה שנא' ואת ענבי נזירך לא תבצור, ואם בצר לעבודת האילן או שבצר כדרך הבוצרים לוקה, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דבאיסורא דקצירה ובצירה בשביעית נכללו תרתי, חדא, הוא בגונא דהן מועילין לעבודת הארץ והאילן, ובכה"ג הוי האיסור משום עבודת הארץ והאילן, וע"ז קיימא הסוגיא במו"ק, ועוד, בגונא דבוצר כדרך הבוצרים, ובכה"ג הוי האיסור משום לתא דהפירות,[[4]](#footnote-4) וכ"ה גם בדבריו בסימן י"ב סק"ז, ועי' גם בתורת זרעים שהאריך בזה, וכתב לישב בזה לקו' התוס' בב"מ דנ"ח. הנז',[[5]](#footnote-5) ועי' עוד בזה בתשו' הגרא"ז זצ"ל בסו"ס מעדני ארץ שביעית, - והך מילתא דאיכא איסור קצירה בגונא דה"ז מועיל להארץ והאילן, הביאו כן מד' הרגמ"ה בב"ב דכ"ו: שכתב דאסור לחרוש ולקצור סמוך לשביעית לצורך שביעית, עיי"ש.

יב] והנה בחזו"א בסימן י"ז שם נקט גם בדעת התוס' בר"ה די"ב: דס"ל כדעת הרמב"ם דאיכא תרי גווני באיסור קצירה, ומש"כ דאיסור קצירת קציר היוצא למוצ"ש הוא משום תוספת, היינו בקצירה המועלת לעבודת הארץ והאילן, אך בקצירה כדרך הקוצרים דאיסורה הוא משום לתא דהפירות, ל"ב בזה לדין תוספת, עיי"ש, ולפ"ז צ"ל דד' התוס' שם הם שלא כד' התוס' שם ד"ט. שפירשו דהא דאסרינן בקציר היוצא למוצאי שביעית, היינו דאסור לקוצרו כדרך הקוצרים, וכ"נ להדיא בתוס' הרא"ש בר"ה שם, עיי"ש, וכ"ה בחזו"א סימן י' סק"ג.

אמנם לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' בב"מ דנ"ח. שהבאנו לעיל אות ט' דמבו' להדיא בדבריהם דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא משום לתא דאיסור מלאכה בשביעית, וע"כ פשיטא להו דה"ז אסור אף במופקר, והרי דמפרשי דהסוגיא במו"ק דאסרינן בקצירה ובצירה משום איסור מלאכה, אי"ז בגונא דה"ז מועיל להארץ ולהאילן, אלא הוא בגונא דקוצר כדרך הקוצרים, וצ"ב בגדר הדברים.

ובס' אשר לשלמה סימן ג' כתב לפרש בזה בדעת התוס', דגדר איסורא דקצירה ובצירה הוא, דכ"ז דהפירות מחוברין נאסרה עבודה בפירות עצמן, וקצירה ובצירה הויא עבודה בפירות, עיי"ש שהאריך בזה.

יג] במנ"ח מ' שכ"ח כתב, דחלוק הוא איסור זריעה וזמירה מאיסור קצירה ובצירה, דאיסור זריעה וזמירה אינו אלא בשנת השביעית עצמה, אך איסורא דקצירה ובצירה לא תלי כלל בשנת השביעית, אלא תלוי בגידולי שביעית, דמה שגדל קודם שביעית ואין דינו כגידולי שביעית, מותר לקצרו אף בשביעית, ומה שגדל בשביעית, אסור לקצרו אף אחר השביעית, וכ"כ במקד"ד סימן נ"ט סק"ז, ודקדק כן מלישנא דמשנתינו דתאנים "של שביעית" אין קוצין אותן במוקצה, ולא קתני דאין קוצין במוקצה בשביעית כדתני לענין שאר מלאכות, וכן נקט החזו"א בסימן ג' סקכ"ג וסימן י"ז סק"א וסימן כ"א סקט"ז וסימן כ"ב סק"ב, ועי' במעדני ארץ שביעית סימן ד' שהאריך בזה,[[6]](#footnote-6) ועי' פנ"י ר"ה ד"ט. שנקט כן בפשיטות דקציר של שביעית היוצא למוצ"ש אסור לקצרו אף בלא דינא דתוספת, ולכאו' כ"ה מבו' בד' המאירי שם.[[7]](#footnote-7)

אמנם הנה לדעת התוס' בב"מ דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא משום לתא דאיסור מלאכה, הדין נותן דפירות שביעית שיצאו לשמינית מותר לקצרם, וכאשר כ"ה משמעות ד' התוס' בר"ה שהבאנו לעיל אות ט' ואות י"ב דאין לאסור בזה אלא משום דין תוספת שביעית, ולכאו' לדעתם הי' מקום לאסור קצירת פירות שישית שנכנסו לשביעית, אך בס' אשר לשלמה שם כתב, דכל הא דנאסרה עבודה בפירות, הוא רק בפירות דהן פירות שביעית, אך פירות שישית שנכנסו לשביעית דאין תורת פירות שביעית עליהן, לא נאסרה עבודה בהן.

יד] ועיי"ש שהביא דבד' הביה"ל ח"ג סימן א' בשם הגרי"א מקאוונא מבו', דאף אם ליכא קדו"ש בפירות נכרים מ"מ אסור לקצרן כדרך הקוצרים מדאורייתא, וכ"ה בתשו' ישועות מלכו סימן נ"ה, וזה ניחא רק לדעת התוס' דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא משום לתא דמלאכה, וע"כ הגם דפירות שישית שנכנסו לשביעית דאין תורת פירות שביעית עליהן, מותר לקצרם כדרך הקוצרים, מ"מ פירות נכרים דתורת פירות שביעית עליהן, הרי דהגם דנתמעטו מדיני קדו"ש, מ"מ אסור לקצרם כדרך הקוצרים, אך למש"כ המנ"ח ודעימי' דכל פירות שיש עליהן קדו"ש אסור לקצרם כדרך הקוצרים ואף בשנה השמינית, הרי ודאי דפירות נכרים דאין עליהן קדו"ש מותר לקצרם כדרך הקוצרים.[[8]](#footnote-8)

ועיי"ש שהביא עוד מש"כ המהרש"א בסנהדרין דכ"ו. דאסור לקצור בשביעית ענפי הגפן, והרש"ש שם הק' דכיון דעצים אין בהן קדו"ש לא שייך בהו איסור קצירה כלל, וכן הק' החזו"א בסימן י' סק"ד, אך בד' המהרש"א מבו' דאיסורא דקצירה בשביעית הוא אף בדברים דאין עליהן קדו"ש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

טו] בתוספתא שהביא הר"ש לקמן פ"ט מ"ח תניא בדין אוצר בי"ד, דהגיע זמן ענבים שלוחי בי"ד שוכרים פועלים ובוצרים אותן ודורכין אותן בגת ומכניסים אותם בחביות ומכניסין אותם לאוצר שבעיר, והרמב"ן בר"פ בהר פירשה דאיירי בפירות שביעית, ובפי' הרש"ס לקמן שם תמה ע"ז, דא"כ היאך מותרין הן לדרוך אותם בגת, הרי תנן הכא דפירות שביעית אין דורכין אותן בגת.

ובחזו"א סימן י"ב סק"ו כתב ללמוד מזה, דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרי הוא רק על הבעלים, אבל אותם שזכו מן ההפקר מותרין בכל, והוא משום דעיקר איסורא דכדרך הקוצרים הוא משום שהוא בדרך בעלות, ולא נאסר בזה אלא הבעלים עצמו,[[9]](#footnote-9) אך בסימן י"א סק"ז כתב לישב למש"כ הרמב"ן שם דהך איסורא אינו אלא מדרבנן, ועיקרו כדי שלא יבא לידי שימור, ואין האזהרה אלא על הבעלים או מי שזכה מן ההפקר, אך שלוחי בי"ד שעושין בשל הפקר לטובת הציבור שרי.

ועיי"ש שכתב עוד, דבאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים, אין נפ"מ אם עושה בעצמו או עושה ע"י שליח, דא"צ כאן דין שליחות, וה"ז דומה לאדם שתוחבין לו איסור לגרונו לרצונו או שמלבישין לו כלאים לרצונו, וה"נ כל ששלוחיו קוצרין לו כל שדהו ורצונו להחזיק לעצמו הכל ה"ה עובר בלאו דלא תקצור כדרך הקוצרין, וע"כ ליכא נפ"מ אם עושה ע"י ישראל או ע"י נכרי וע"י קוף, ואי"ז ענין לאמירה לנכרי בעלמא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

טז] **ואין עושין זיתים בבד ובקוטבי אבל כותש הוא ומכניס לבודדה, ר"ש אומר אך נותן הוא בבית הבד ומכניס לבודדה,** בד' הריבמ"צ והר"ש מבו' דנכלל בזה תלת מילי, חדא דאין טוחנין את הזיתים בבית הבד בריחים אלא כותשין אותם, ועוד, דאין נותנין עליהן אחר טחינתם עץ גדול שדרך שמשימין אותו על הזיתים בבית הבד, ועוד, דאין גומרים סחיטתן כלל בבית הבד אלא בבד קטן כעין עריבה, ור"ש פליג דמותר לטחנם בריחים כדרכם, אך מודה ר"ש דאסור לגמור סחיטתם אלא בבד קטן, וגם מודה ר"ש דאין נותנין עליהן קוטבי, והר"ש הביא מירושלמי דרבותינו התירו לעשות בקוטבי, וכן הורה ר' יוחנן, אך בהא כו"ע מודו דאסור לגמור סחיטתם אלא בבד קטן, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דקוטבי הוא בד קטן ובודידה הוא בד קטן מאד, ולדעתו לא נתפרש במתניתין אלא תרי מילי, חדא דאין טוחנין את הזיתים בריחים אלא כותשים אותם, ועוד, דאין גומרים סחיטתם בבית הבד אלא בבד קטן מאד, ור"ש פליג דמותר לטחנם בריחים כדרכם, ומודה דאסור לגמור סחיטתם אלא בבד קטן מאד, ורבותינו התירו לגמור סחיטתם אף בבד קטן, ועי' בחזו"א סימן ט"ו סק"א מש"כ בזה.

1. ובמנ"ח מ' שכ"ח עמד בזה, דכיון דהאיסור הוא בהקצירה, והעמדת כרי ודישה אין אסור מה"ת כלל, היאך תלוי הקצירה בהעמדת כרי, בקצר כל השדה סגי, וכתב דצ"ל דהתורה אסרה כדרך הקוצרים וקים להו לחז"ל דרך הקוצרים הוא בכך להעמיד כרי כו' ובלא זה ל"ה כדרך הקוצרים, עכ"ד, ועי' חזו"א סימן י"ב סק"ה שנסתפק בזה בביאור ד' הרמב"ם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ם בפ"ד משמו"י הכ"ד דאם אסף כל פירותיו לתוך ביתו ביטל מ"ע דתשמטנה ונטשתה, וכתב בחזו"א סימן י"ב סק"ה דהיינו דנאסר בזה משום איסורא דכדרך הקוצרים, אף עובר משום העשה דתשמטנה ונטשתה, וזה מתישב להרמב"ם לטעמי' דאיסורא דכדרך הבוצרים הוא משום דמבטל בזה את ההפקר, וע"כ הוא עובר אף בהעשה דתשמטנה ונטשתה. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכ"ה מבו' להדיא בפי' הר"ח ובחי' הריטב"א והמאירי שם דמבו' בדבריהם דגם העשה דשביתת הארץ קאי על קצירה ובצירה, ועי' במעדני ארץ שביעית סימן ד' ענף ז' שהוכיח כן. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואמנם צ"ע בזה בל' הרמב"ם בפ"ד דכייל להני תרי גווני בהדדי, ומ' דחד דינא הוא, גם צ"ע דאם ב' דינים חלוקים הם היאך ילפינן להו מחד קרא, ושמעתי לפרש בזה, דלעולם עיקר איסורא דקצירה ובצירה, הוא משום איסור מלאכה, ואך דכל שקוצר לצורך אכילה לא חזינן לה כמעשה מלאכה אלא כתיקון לאכילתו, אך כל שקוצר כדרך הקוצרים, חזינן להקצירה כמעשה מלאכה, - אך אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל אות ח' מד' הרמב"ם בסהמ"צ דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא מכח דין ההפקר, וצ"ע בזה, - ועי' במעדני ארץ שביעית סימן ג' מש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועיי"ש שכתב עוד, דמש"כ התוס' במנחות דפ"ד. דקצירך ונזירך אמר רחמנא ולא של הקדש, והיינו שלא לצורך הקדש, וכמש"כ בשטמ"ק ב"מ בשם הרא"ש, הוא רק לענין דינא דאסיפת פירות באינו מכוין לעבודת הארץ, אבל לענין דינא דעבודת הארץ אפי' בקוצר לצורך הקדש נמי אסירא, דלענין איסור מלאכת הקצירה לא שייך לחלק בין צורך הדיוט לצורך הקדש. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועיי"ש במעדנ"א שכתב, דלהני רבוותא דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא רק במשומר, ודאי דל"ש האיסור אלא בפירות הקדושים בקדו"ש, דאם אינם קדושים בקדו"ש לא משכח"ל כלל דליהוי משומר הואיל ובדין שמרו. [↑](#footnote-ref-6)
7. והך מילתא דפירות שישית שנכנסו לשביעית מותר לקצרם בשביעית כדרך הקוצרים, הוא מבו' כן בפשוטו בירושלמי לעיל פ"ו ה"ב, וכ"נ להדיא בתו"כ ריש בהר ובירושלמי פ"ה ממע"ש ה"ד, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ד משמו"י ה"ט, - אך הך מילתא דפירות שביעית שיצאו לשמינית אסור לקצרם, בפשוטו מבו' לא כן בירושלמי לעיל פ"ו ה"ב, ועמדו ע"ז המקד"ד שם והחזו"א בסימן ג' סקכ"ג, ועיי"ש מש"כ בזה, ובחזו"א סימן י"ב סק"ז כתב דהירושלמי איירי בקצירה לעבודת הארץ, עיי"ש, ועי' במעדנ"א סימן ו' מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועי' גם בס' מעדני ארץ שביעית סימן ב' שעמד בזה ע"ד הגרי"א והישועות מלכו, וכתב דקרוב הדבר דמה שמנו לקצירה ובצירה הוא שיגרא דלישנא, ובתשו' הגרא"ז זצ"ל בסוף הספר כתב דלא יתכן לומר כן על גאוני הדור ראשי הגולה בדור הקודם, וכתב דכונתם לקצירה ובצירה האסורה משום עבודת הארץ, ועי' עוד בקונט' מקדם לעדן שבסו"ס מעדני ארץ שהאריך הרבה בענין זה. [↑](#footnote-ref-8)
9. אך לדעת התוס' דאיסורא דקצירה כדרך הקוצרים הוא משום לתא דמלאכה, ודאי דאף אחרים אסורין, ולפ"ז בע"כ דהתוספתא לא איירי בפירות שביעית וכמש"כ הרש"ס, או דנימא דאיסורא דדריכה בבית הבד דאינו אלא מדרבנן, לא אסרוהו בשלוחי בי"ד, - ועי' עוד במעדני ארץ שביעית סימן ז' ענף ד' שהוכיח מכ"ד דאיסורא דקצירה הוא גם על אחרים. [↑](#footnote-ref-9)