מראי_מקומות_שח_כד-כז
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**שח כד-כז**

**ס' כד**

★בדעת וי"א "דלא סגי במחשבה".

עיין מג"א שהקשה הרי האוסרים אסרו רק בהוצאה, ולא כלפי טלטול, ולשון השו"ע הוא גבי איסור מוקצה [ולכן מקשה דהרי בראשונים לא אסרו רק הוצאה לא מוקצה] וע"ע בגר"א שג"כ למד בשו"ע עגבי איסור הוצאה.

וע"ע במ"ב [שא-קעט].

וע"ע בביאה"ל התם [ד"ה או שיצא] דלאסורים בהוצאה כ"ז שלא יצא, גם ישב לא מהני לאיסור הוצאה.

**ס' כה**

★הקשו הראשונים דבגמ' בשבת משמע דעורות אינם מוקצה, ובמשנה ביצה [יא] משמע דהוה מוקצה, דהרי איתא "נותנים עור לפני הדורסן דהתירו סופן משום תחילתן" משמע דלולי זה אסור.

ועיין באחרונים שהקשו מנלן דנאסר מצד מוקצה אולי נאסר מצד עיבוד [לולי ההיתר של סופן משום תחילתן] רע"א, חזו"א [מג-כב].

ובפנ"י ביצה דעיקר קושית תוס' מהגמ' [קטז:] "דמטלטלין עור **אגב בשר**", ולולי זה אסור בטלטול דהוי מוקצה.

ורש"י [קטז:] חילק בין בהמה גסה דחזי למזיגא, לעור בהמה דקה דאסור, ור"ת מחלק בין עור יבש דחזי לעור לח דלא חזי למיזגא.

והשו"ע סתם כר"ת, והרמ"א כרש"י, והיינו להחמיר ובמג"א מבואר דכוונתו גם להקל כרש"י [בבהמה גסה גם בלח], ועיין בב"ח וז"ל "ולענין הלכה לא שרינן אלא בעור בהמה גסה וביבשה, אבל דקה אפילו יבשה או **לחה אפילו גסה אסור** דיש לנו להחמיר כחומרות שבשני הפירושים בפרש"י ובפר"ת דשקולין הן בגדלותן".

וע"ע בפמ"ג [א"א מז].

ובמשנ"ב "העיקר כדיעה ראשונה" היינו ר"ת וגם לקולא.

★ויל"ע דהרי בדקה [לרמ"א] דלא חזי למיזגא, ובכ"ז מחשבה מהני, "אלא א"כ חישב לישב עליהם מבעו"י", משמע דמיירי במחשבה לפעם אחת.

וכן במ"ב דאם נתנן לאוצר צריכים **יחוד**" דהיינו לעולם, וא"כ הרמ"א שהיקל מחשבה היינו לפ"א ובכ"ז מהני [למרות שלא חזי].

והרמ"א לשיטתו בסעיף כא. דהשוה חריות לאבנים.

ולמ"ב דחלק התם צ"ע הכא.

★נסרים דקפיד עליהם לכאורה אין ענינם מצד ח"כ, אלא דנסי רל אחזי כמו אבנים שמיוחדות לבנין **דהוי מוקצה מחמת עצמם**, והכא אם משתמשים למזיגא ישיבה וכדו' זה סיבה להפקיע את השם מוקצה, ובאם קפיד עליהם אין להם שימוש של ישיבה וחזרו למוקצה מחמת גופם.

**ס' כז**

★בדברי רש"י במשנה דמיירי בעצמות שאינם ראויות לכלבים הקשה תוס' דהרי תלוי במחלוקת ר"י ור"ש וגם ר"ש דמתיר זה רק בראוי לכלבים, ע"כ דמיירי רק בראויים לכלבים ובזה נחלקו.

ועיין ב"ח מה שתירץ את רש"י.

וע"ע בפנ"י [ריש ביצה] ולהנ"ל גם לרש"י אינו למסקנא.

וע"ע ב"שלטי גבורים" "ודברי רש"י מאוד מאוד תמוהין כאשר כתבתי בחידושי ואפשר כי על דברי רש"י סמכו האידנא לטלטל טלטול גמור קליפי אגוזים ושקדים ובטנים הקשים שאינם ראויים לאכילה כלל לא לאדם ולא לבהמה וכו' [והיינו דלרש"י ר"ש דמתיר ההיתר גם באינו ראוי כלל].

★עיין תוס' ריש ביצה שהקשה למה מותר "לסלק את הטבלה כולה ומנערה" ולא הוה הטבלה בסיס.

ותירצו:

1. "דלפירוש ר"ת ניחא דפירש במסכת שבת דלא הוי בסיס לדבר האסור אלא כשדעתו להניחם שם כל היום".
2. "כיון דהיה שם אוכלים ה"ל בסיס לדבר האסור ולדבר המותר ושרי כדמוכח פרק נוטל".
3. ועוד "דאין זה מניח בכוונה דהא אינו חושב היכן יפלו [תוס' ביצה].
4. הב"י בדעת הרא"ש "דלא חשיבי ובטלי לגבי פת" ולכן מתיר גם במקום שאפשר בנעור.

וע"ע בחזו"א [מח-ג] דלמד ברא"ש שמותר רק כעין "ככר או תינוק" דהיינו שמיירי **במניח פת ע"ג המוקצה** ובזה התיר הרא"ש, אבל לא בפת המונח ליד המוקצה [ולומר שבטל].

1. הרשב"א [קמג-א ד"ה "הא דמטלטלי" בסופו] "והראב"ד ז"ל אמר וכו' אבל הכא גרעינין בטלי לגבי פת **וקליפי לגבי טבלא"**.

והיינו הרא"ש התיר אגב פת, ולראב"ד גם בלי פת שרי דבטל לגבי טבלא.

1. לרז"ה "היות ולא היה בביה"ש אין דין בסיס" [רא"ש פ"ג-י].
2. עיין רמב"ן [קמג] מה שתירץ.
3. "שאף זה כשוכח הוא שלא הניח העצמות והקליפין אלא שאכל הבשר והפרי ונשארו מאליהן ולא שכיון הוא בהם להניחם" [מאירי ביצה].
4. לרשב"א [קכג ד"ה "הא דתנן"] דה"ל כגרף של רעי.

★בדברי תוס' "דהוה **בסיס לדבר האסור והמותר**" עיין בחזו"א [מח-ח] שדן האם מהני שיביא הפת אחרי שהגיע המוקצה.

וע"ע ברש"ש ביצה וז"ל "נראה שר"ל כיון דבשעה **שהניחם מדעתו** **היו שם** ג"כ אוכלין" וכו'.

★ולדעת הרא"ש אין מותר ליתן לכתחלה פת, עיין מג"א.