951 פסולו בקודש
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק בא אור לט' שבט תשס"ג

**א'**

א] זבחים דפ"ד., אלו אם עלו לא ירדו וכו', ר' יהודה אומר שנשחט בלילה ונשפך דמה ויצא דמה חוץ לקלעים אם עלתה לא תרד, ר"ש אומר לא תרד, שהי' ר"ש אומר כל שפסולו בקודש הקודש מקבלו, לא הי' פסולו בקודש אין הקודש מקבלו וכו'.

ובפירש"י ד"ה שהי' פסולו בקודש, ז"ל, משבאת לעזרה נפסלה, עכ"ל, והתוס' לעיל דס"ח: ד"ה אמר רב, הק' ע"ד רש"י, דנרבע בעזרה מה איכא למימר, אמנם פשוט דיל"פ ד' רש"י, ע"ד שכתבו התוס' בנדה דמ"א. ד"ה שהי' פסולן בקודש, ז"ל, שאין פסולן יכול להיות עד אחר שהוקדש, אבל רובע ונרבע מצי להיות בעודן חולין, וה"נ הוא לדעת רש"י, דל"ח פסולו בקודש, רק פסול שאין יכול להיות עד שבא לעזרה, אך רובע ונרבע שיכול להיות אף מחוץ לעזרה, הרי שאף אם נרבע בעזרה ל"ח פסולו בקודש.

ובתוס' שם הק' עוד ע"ד רש"י, דהא שחיטת דרום ר"ל במעילה דתרד לר"ש, עוד הק' התוס' שם, מהא דמבו' בסוגיא שם דעת רב דזר במליקה תרד, ואף לדעת ר' יוחנן קמיצת זר תרד, הגם שנפסלו משבאו לעזרה, ואתיא הסוגיא דהתם כר"ש, ובתוהרא"ש נדה דמ"א. הק' עוד, מהא דמלק בסכין דמבו' במתני' לעיל דס"ח דחשיב אין פסולו בקודש,[[1]](#footnote-2) עוד הק' מהא דמבו' בסוגיא שם, דהא דשמאל ולילה חשיבי פסולו בקודש, ומכח זה אין מטמאין בגדים בבית הבליעה, הוא משום דאית להו הכשירא ביוהכ"פ ובאיברים ופדרים, והרי דאי לאו הכי ל"ה חשיב פסולו בקודש, הגם שמשבאו לעזרה נפסלו,[[2]](#footnote-3) ובתוס' נדה שם הק' קו' אלו, על מה שדנו לפרש דפסולו בקודש היינו שאינו יכול להיות עד אחר שהוקדש, והק' שם עוד, מהא דבדוקין שבעין אמר ר"ע דאם עלו לא ירדו, משום דכשר בעוף, אלמא חשיב פסולו בקודש אע"ג דיכול להיות קודם שהוקדש, וקו' זו קשיא גם לדעת רש"י, דחזי' דחשיב פסולו בקודש אף שנפסל קודם שבא לעזרה.

[והנה על משה"ק הראשונים מהא דלגבי מליקה בעי' שיהא הכשר במקום אחר, וע"כ מלק בסכין ל"ה פסולו בקודש, וכן מליקת זר לדעת רב ל"ח פסולו בקודש, וגם בשמאל ולילה בעי' להא דיש לו הכשר במקום אחר, ולא סגי במה דהוי הפסול אחר שבא לעזרה, ראיתי לישב, דמליקה שאני, שהרי נבילה היא והתורה התירתה, וכל שמלק שלא כדין מליקה, הרי שאלמלי הא שיש לה הכשר במקום אחר היתה חשובה כמתה מאלי', וע"כ בעי' בה להא דיש לה הכשר במקום אחר, אמנם אכתי לא נתישב בזה הא דשחיטת דרום לרבה תרד, והא דקמיצת זר תרד, אך על שחיטת דרום ג"כ י"ל, לפ"מ שנקט החזו"א שלדעת רבה הוי ממש כמאן דחנקינהו, ואף אי"ז טעון שריפה, ולפ"ז הרי הוי זה ממש כמתה מאלי', וע"כ אף לדעת ר"ש תרד, אך בפי' קדמון ריש מעילה מפורש דאף לדעת רבה שחיטת דרום טעונה שריפה, ע' בזה בחי' רא"ל].

ב] ונ' בדעת רש"י, דהנה הרי פשוט שבמתה מאלי' בעזרה, ודאי ל"ח פסולו בקודש, וזה מתרי טעמי, חדא דפסול זה מצי הוי אף קודם שבאה לעזרה, ועוד דרק בפסולין מהני מה דהוי פסולו בקודש, אך במתה מאלי' הרי ל"ב בזה לדין פסול, אלא הרי כל שלא נעשה בה שחיטה כשרה אינה ראוי' כלל למזבח, וודאי לא עדיפא מבהמה מחיי' שאינה ראוי' למזבח ולא חייל עלי' קידוש מזבח, וע"ז ל"מ מידי מה דהוי זה בקודש, וז"פ וברור.

ולפ"ז נ' בדעת רש"י, דעד כאן ל"מ מה דהוי הפסול משבאה לעזרה, רק בפסולין שעל הקרבן, שכל שנפסל הקרבן משבאה לעזרה חשיב הקרבן פסולו בקודש, ואין פסול זה מפקיעו מתורת הקרבה לגמרי, וע"כ אם עלה לא ירד, אך משא"כ בפסולין שבמעשה השחיטה, הרי דאף דהוו פסולין אלו משבאה הבהמה לעזרה, מ"מ כיון שהשחיטה פסולה, אם עלתה תרד, דהוי זה כמתה מאלי' אם עלתה תרד, שהרי בכה"ג לי"ב קידוש שחיטה, וחיסרון זה דלי"ב קידוש שחיטה, הרי הוי זה אין פסולו בקודש, וגם דמשום זה אין הבהמה ראוי' כלל למזבח, ול"ש בה כלל קידוש מזבח, ול"ד לפסולין שעל הקרבן, שאינם כלל מגרעים במעשה השחיטה, ואך שכיון שהקרבן פסול ממילא דל"מ השחיטה, אך בה במידה שאינן פוסלין את הקרבן, הרי הויא השחיטה שחיטה מעליא, וז"פ, וע"כ ל"ח כל הנך פסולין כפסולו בקודש, רק אם יש להן הכשר במקום אחר, דבכה"ג איכא על השחיטה והמליקה, תורת שחיטה ומליקה גמורה, ואך דהויא שחיטה ומליקה פסולה, ופסול זה הוי שפיר פסולו בקודש, דהרי הוי הפסול משבאה לעזרה, וז"ב.

ולפ"ז ניחא, דע"כ כל הפסולין שבמליקה, אי לאו דאית לי' הכשר במקום אחר, וכן שחיטת דרום, דלדעת רבה חשיב דלי"ל הכשר במקום אחר, דהוי כשחיטה בחוץ, וכן קמיצת זר, דלי"ל הכשר במקום אחר, כולהו חשיבי שאין פסולן בקודש, ול"מ להו קידוש מזבח, כיון שפסולן הוא משום שחסירה בהן המליקה והשחיטה והקמיצה, והוו כבהמה שמתה מאלי' דל"מ לה קידוש מזבח.[[3]](#footnote-4)

והעירוני למה שפירש"י לק' דק"כ. ד"ה דלא חזי, ז"ל, דתניא בפ' המזבח מקדש וכו', שומע אני בין ראוי בין שאינו ראוי ת"ל עולה, והני לאו ראוי הוא לרבה דכמאן דחנקינהו דמי, עכ"ל, והרי שלא פירש"י דממעטי' שחיטת דרום מממיעוטא דזאת, אלא ממעטי' לה מדכ' עולה דבעי' ראוי, וזה מורה כמש"נ, דהא דשחיטת דרום לרבה תרד, הוא משום דהויא כמתה מאלי' שאינה ראוי' כלל למזבח, ול"ב בזה למיעוטא דזאת.

וז"ל פירש"י מכת"י לעיל דס"ח:, יוצא פסולו בקודש הוא דהא משבא לעזרה נפסל, ושמאל ולילה כיון דאית להו הכשירא בעבודות אחרות כפסולו בקודש חשיבי, אבל מליקת זר כיון דלא אשכחן לה הכשירא בעבודת פנים לאו פסולו בקודש היא ומטמא, עכ"ל, והרי מפורש בד' רש"י, דהגם שיוצא חשיב פסולו בקודש מכח דהוי הפסול משבא לעזרה, מ"מ בשמאל ולילה בעי' להא דאית להו הכשר בעבודות אחרות, ומכח זה הוו בכלל פסולו בקודש, וזר דלא אשכחן לי' הכשירא בעבודות פנים לאו פסולו בקודש הוא, ונ' שזה מתפרש כמש"נ, שפסולים שבעבודת המליקה ל"ה בכלל פסולו בקודש, רק אם אית להו הכשר במקום אחר, דמשו"ז חשיב דאיכא ע"ז תורת מעשה מליקה, ואך דאיכא פסול בהמליקה, ופסול זה הוי פסולו בקודש, אך אי לי"ל הכשר במקום אחר, דליכא על מליקה זו תורת מעשה מליקה גמורה, הוי כמתה מאלי' דל"ח פסולו בקודש.

ולפ"ז הרי מתבאר, שאף לדעת רש"י דפסולו בקודש היינו שמשבאה לעזרה נפסלה, מ"מ מצינו גם מעליותא לדבר שיש לו הכשר במקום אחר, שאף בפסולין שבמעשה השחיטה, דאי הוו פסול גמור ל"ה חשיב פסולו בקודש, דהוי כמתה מאלי' דל"ח פסולו בקודש, ומ"מ אי אית להו הכשר במקום אחר חשיב דאיכא מעשה שחיטה גמור, ומכח זה חשיב פסולו בקודש, ולפ"ז נ' דמה"ט גם דעת ר"ע דדוקין שבעין הוו בכלל כל שפסולו בקודש, דכל מה שדבר שאין פסולו בקודש אם עלה ירד, היינו משום שאינו בכלל הקרבה כלל, ומשא"כ דבר שפסולו בקודש הוי בכלל הקרבה, ואך דאיכא עלי' פסול, וע"כ אם עלה לא ירד, ולפ"ז הרי שה"נ מה"ט אף פסול דהוי קודם שבא לעזרה, מ"מ כל דאית לי' הכשר במקום אחר, הרי דהוי שפיר בכלל הקרבה, ואך דאיכא עלי' פסול, וע"כ הרי כפסולו בקודש שאם עלה לא ירד.

ג] ושי' התוס' בסוגיין ד"ה כל שפסולו בקודש, דהיינו שאירע לאחר שחיטה שנתקדש בכלי,[[4]](#footnote-5) כדפרישית לעיל בפ' חטאת העוף, ושם בפ' חטה"ע דס"ח: פי' כן התוס', וכתבו שם דבכל הנך דהוי הפסול בהשחיטה גופה, ל"ח פסולו בקודש ואם עלו ירדו, ורק אם אית להו הכשר במקום אחר, אם עלו לא ירדו.

ובפשוטו הוי זה ב' דינים נפרדים, הא' דכל שפסולו בקודש שנפסל לאחר השחיטה לא ירד, והב' דאף כשאין פסולו בקודש דהוי הפסול בהשחיטה גופה, מ"מ אם אית לי' הכשר במקום אחר אם עלה לא ירד, וכדחזי' שאף בפסולין שקודם שחיטה, אם הי' להם הכשר במקום אחר הי' הדין שלא ירדו, וכדס"ל לר"ע דבדוקין שבעין לא תרד, משום דאית לי' הכשר בעוף.

אך צ"ע ע"ז מלישנא דמתני', ר"ש אומר לא תרד שהי' ר"ש אומר כל שפסולו בקודש הקודש מקבלו וכו', ומ' להדיא דבהך כללא נכלל דהנך תלת פסולי לא ירדו, והרי בנשחטה בלילה הוי הפסול בשעת השחיטה, ול"ה בכלל פסולו בקודש, ואך דכיון שיש לזה הכשר במקום אחר, באיברים ופדרים או בבמה, ס"ל לר"ש דלא תרד, אך אי"ז נכלל בכללא דכל שפסולו בקודש הקודש מקבלו, ואי"ז במשמע, גם צע"ק, דלפ"ז נמצא דהוי ב' פלוגתות נפרדות בין ר"ש לר"י, הא' דלר"ש כל שנפסל אחר שחיטה לא ירד אף אי לי"ל הכשר במקום אחר, ולר"י אף בשנפסל אחר שחיטה בעי' שיהא לו הכשר במקום אחר, והב', דלר"ש אף בנפסל בשחיטה, סגי במה דאית לי' הכשר באיברים ופדרים או בבמה, ולר"י לא סגי בזה, אך אי"ז ק' כ"כ, דשפיר י"ל דר"י דאית לי' תלת מיעוטי ממעט גם דאף בנפסל אחר שחיטה בעי' הכשר במקום אחר, וגם דלא סגי במה דאית לי' הכשר באיברים ופדרים ובבמה.

ובתוס' בדס"ח:, דעת ההג"ה שם, דפסולו בקודש היינו כל שפסולו כשר בעלמא בקודש, ומה דנשפך דמה לא תרד הגם שאין לזה הכשר במקום אחר, כ' ההג"ה בסו"ד, שהוא משום שנעשית כבר כל השחיטה כהוגן, ולכאו' גם לדעת ההג"ה איכא תרי גווני שאם עלה לא ירד, הא', היכא דאית לי' הכשר במקום אחר, והב', היכא שנפסל אחר השחיטה, וגם לדעתם צ"ע מלישנא דמתני', שמשמע דהא דלר"ש הנך תלת פסולי לא ירדו הוא משום דהוי פסולן בקודש, ולדעת ההג"ה הרי נשפך דמה ל"ה פסולו בקודש, ואך שלדעת ר"ש לא תרד משום שכבר נעשית השחיטה בהכשר, ואי"ז נכלל בכללא דכל שפסולו בקודש הקודש מקבלו, ואי"ז במשמע, וגם לדעתם צע"ק דנמצא דהוי ב' פלוגתות נפרדות בין ר"ש לר"י, וכנ"ל.

עוד צ"ע דלפי פשוטו נמצא, דביסוד הדין הוי שי' ההג"ה הויא כשי' התוס', דבהנך תרי גווני הוי הדין דלא ירדו, ואך שנחלקו במשמעות הלשון, שלדעת התוס' ל' פסולו בקודש היינו שנפסל אחר שחיטה, ולדעת ההג"ה ל' פסולו בקודש היינו שיש לו הכשר במקום אחר, וע' עולת שלמה שם שכ' כן, אך אי"ז במשמע ד' התוס', שאין נ' דאך משמעות דורשים איכא בינייהו.

עוצ"ע בזה בשיטת ההג"ה, שכתבו בתחי"ד, ז"ל, והתם נמי מפרש לכל אותם שלא ירדו היכן כשרים בעלמא, ועלי' פ"ה מפרש להו, לן בדם כשר שכן לן כשר באימורים וכו', עכ"ל, ומשמעות דבריהם דאף הא דלר"ש לן בדם לא ירד, הוי משום דאית לי' הכשר במקום אחר, וצ"ע דמה בעינן לזה, הרי לדעת ר"ש אף בנשפך דמה לא תרד, הגם דלי"ל הכשר במקום אחר, אלא כיון שכבר הויא השחיטה בהכשר לא תרד, וה"נ לן בדם אף אם לא הי' לו הכשר במקום אחר, מ"מ הי' בדין שלא ירד, כיון שכבר נעשית השחיטה בהכשר, וע' בצ"ק ובח"נ שעמדו בזה, וכתבו שד' ההג"ה בתחי"ד קאי רק לר' יהודה, דהך ברייתא הרי אתיא כר' יהודה, דס"ל דנשפך דמה תרד, הגם שנעשית השחיטה בהכשר, אך אה"נ לדעת ר' יהודה דנשפך דמה לא תרד משום שנעשית השחיטה בהכשר, הרי שמה"ט אף לן דמה לא תרד, אף בלא הא דלן כשר באימורין, ע' בדבריהם, אך ל' ההג"ה ק' לפ"ז, וצ"ע, וגם בהמשך ד' ההג"ה מ' דטעמא דר"ש הוא משום דאף עבודות דם ילפי' מבמה.

וביותר צ"ע בזה במש"כ התוס' נדה דמ"א. ד"ה שהי', ז"ל, ונ' לפרש דהיכא שכיוצ"ב כשר במקום אחר קרי פסולו בקודש, ונשחט בלילה אית לי' הכשר באיברים ופדרים, ויוצא דמה שכן כשר באימורין, ואימורין שכן כשר בבשר, ונשפך דמה כיון שקבלה היתה בהכשר מיקרי פסולו בקודש וכו', עכ"ל, וכ"ה גם ל' התוס' שם ד"מ: ד"נ פרט, ויצא דמה ואפי' דם יליף מהכשרו מבמה ומבשר, ונשפך דמה לפי שכבר נעשה השחיטה בהכשר או אפי' הקבלה וכו', עכ"ל, וצ"ע רב, שכיון שבנשפך דמה מיקרי פסולו בקודש משום דשחיטה וקבלה היתה בהכשר, א"כ מ"ט בעי' ביצא דמה להא דכשר באימורין, ובאימורין שכן כשר בבשר, או להא דכשר בבמה, ותיפו"ל שכבר היתה שחיטה וקבלה בהכשר, וצ"ע בכ"ז.

ד] ונ' לבאר בזה, וכבר עמדו בזה, ומתחילה נבאר שי' התוס' בסוגיין ולעיל דס"ח:, ונ' שלדעתם כל הא דלא ירדו היינו רק היכא שאירע פסול משנשחט ונתקדש בקדושת כלי, ומה דאף בפסול שבשחיטה אם יש לו הכשר במקום אחר לא תרד, אי"ז דין נוסף, אלא היינו דכל הגריעותא בפסולין שקודם שחיטה הוא משום דלא חייל עלייהו קידוש שחיטה, וע"כ ל"ה בכלל פסולו בקודש, אך כל דאית להו הכשר במקום אחר, והוו בכלל הקרבה, הרי דשפיר חייל בהו קידוש השחיטה, וע"כ אף שנפסלו קודם שחיטה הוו בכלל כל שפסולו בקודש, וניחא לפ"ז לישנא דמתני' שטעמא דר"ש דג' הפסולין לא ירדו, הוא משום שפסולן בקודש, דבאמת אף בנשחטה בלילה הוי טעם ההכשר משום שפסולה בקודש, והיינו דכמח הא שיש לזה הכשר במקום אחר, אית לי' תורת שחיטה, וחייל ע"ז קידוש השחיטה, וממילא דהוי בכלל כל שפסולו בקודש.

ולפ"ז ניחא נמי, דליכא בזה ב' פלוגתות בין ר"ש לר"י, וליכא בזה אלא פלוגתא אחת, דלר"ש כל שפסולו בקודש לא ירד, ול"ב מלבד זה שיהא לו הכשר במקום אחר, ולר"י אף דבר שפסולו בקודש בעי' שיהא לו הכשר במקום אחר, ומכח זה נחלקו דלר"ש נשפך דמה ויצא דמה לא תרד, כיון שפסולו בקודש, ולר"י כיון שאין לזה הכשר במקום אחר תרד, ומכח זה ג"כ נחלקו בנשחטה בלילה, דלר"י דבעי' שיהא הכשר במקום אחר, ל"מ מה שיש לזה הכשר באיברים ופדרים, אך לדעת ר"ש דל"ב הכשר במקום אחר, ואך דבנשחטה בלילה בעי' לההכשר במקום אחר כ"ה שיהא בזה קידוש שחיטה ויהא זה בכלל פסולו בקודש, הרי דע"ז שפיר מהני מה שיש לזה הכשר באיברים ופדרים, דהגם דל"מ הא דאית לי' הכשר באיברים ופדרים לר"י, היינו רק דל"מ שמכח זה לא תרד, אך לר"ש דל"ב לה"ט להא שלא תרד, ואך דבעי' לה"ט כ"ה דתהא בכלל פסולו בקודש, הרי שלזה שפיר מהני ההכשר שבאיברים ופדרים.

וארווחנא בזה, דאי נימא דאה"נ הוי זה ב' פלוגתות בין ר"ש לר"י, ומלבד שנחלקו אי כל שפסולו בקודש לא תרד, נחלקו עוד אם ילפי' מאיברים ופדרים, א"כ הרי נמצא דבמה שאמר ר"ש לכללא דכל שפסולו בקודש הקודש מקבלו, לא נכלל דפליג ע"ד ר"י בנשחטה בלילה, דהרי שפיר י"ל דמודה בזה לר"י דלא ילפי' מאיברים ופדרים, וממילא דאי"ז בכלל פסולו בקודש, וזה אינו במשמע לישנא דמתני', דמ' להדיא דהא דפליג ע"ד ר"י בהנך תלת פסולי, הוי מכח דס"ל דכל שפסולו בקודש הקודש מקבלו, אך למש"נ א"ש היטב, כיון דאף מה דפליג ר"ש על ר"י בנשחטה בלילה, הוי מכח דלדידי' סגי בפסולו בקודש שמכח זה לא תרד, ולענין שיהא ע"ז שם פסולו בקודש שפיר סגי במה דאית לי' הכשר באיברים ופדרים, וכמש"נ.

ד] ובביאור שי' ההג"ה והתוס' בנדה דמ"א. נ', דס"ל דלדעת ר"ש הא דלא ירדו הוא היכא שאין הפסול פסול גמור, וזהו לישנא דפסולו בקודש, וכמו שפי' התוס' בנדה שם, דלשון פסולו בקודש היינו שאין כאן פסול גמור אלא נפסל בקדושתו, וע"כ כל שיש לו הכשר במקום אחר הוי פסולו בקודש, ומה דבנשפך דמה לא תרד אף דלי"ל הכשר במקום אחר, משום שכבר נעשית כל השחיטה כהוגן, אי"ז דין נוסף, אלא היינו שכיון שכבר נעשית כל השחיטה כהוגן, ל"ח זה פסול גמור, וע"כ הוי נמי בכלל פסולו בקודש, וכן מפורש בד' התוס' בנדה שם, דנשפך דמה כיון שקבלה היתה בהכשר "מיקרי פסולו בקודש", והרי שמכח הא שהיתה הקבלה בהכשר הוי בכלל כל שפסולו בקודש, והיינו כמו שפי' התוס' שם דפסולו בקודש היינו שאין כאן פסול גמור וכו', וכנ"ל, וניחא לפ"ז לישנא דמתני' דטעמא דר"ש דפליג דבהנך ג' פסולין לא תרד, הוא משום שכל שפסולו בקודש לא תרד, והנך ג' פסולין הוו בכלל פסולו בקודש.

אך בל' ההג"ה צ"ע, שנ' בדבריהם דל' פסולו בקודש מתפרש במסוים במה שיש לו הכשר במקום אחר בקודש, ודלא כד' התוס' בנדה דהוי זה כלל לכל פסול שאינו גמור, אך מ"מ נ' דאף לד' ההג"ה, הוי הכשירא דפסולו בקודש, שמכח דאית לי' הכשר בקודש אי"ז פסול גמור, ולא נחלקו על התוס' בנדה, אלא במשמעות הלשון, וע"כ אף שנשפך דמה אינו בכלל לישנא דפסולו בקודש, מ"מ דמי לפסולו בקודש, שאף הוא אינו פסול גמור, וע"כ שפיר תנן במתני' דטעמא דר"ש בהנך תלת הוא משום דכל שפסולו בקודש הקודש מקבלו, כיון שאף ההכשר בנשפך דמה הוא משום דהוי כפסולו בקודש שאין פסולו פסול גמור.

ולפ"ז ניחא נמי, דליכא בזה ב' פלוגתות בין ר"ש לר"י, וליכא בזה אלא פלוגתא אחת, דלר"ש בכל פסול שאינו גמור לא תרד, ולר"י אף בפסול שאינו גמור תרד, ואך בהאופנים דמיקלש הפסול טפי, שיש לו הכשר גמור במקום אחר, הוא דלא תרד, וע"כ לדעת ר"ש כל שיש לו הכשר במקום אחר, הגם דלית לן למילף מאיברים ופדרים ומבמה וכו', מ"מ כבר אי"ז פסול גמור, וע"כ הוי בזה הדין דלא תרד, וה"נ בנשפך דמה כיון שהשחיטה היתה בהכשר, ל"ח פסול גמור, ואם עלתה לא תרד, אך דעת ר"י דלא בכל פסול שאינו גמור לא תרד, ורק היכא דאית לי' הכשר גמור במקום אחר דמיקלש האיסור טפי, הוא שלא תרד, הרי דע"כ לדידי' בנשחטה בלילה וביצא דמה תרד, כיון דלא מיקלש האיסור כל כך, שאין לנו ללמוד מאיברים ופדרים ומבמה, וה"נ בנשפך דמה תרד, דהגם שכבר נעשית כל השחיטה כהוגן, ואי"ז פסול גמור, מ"מ לא מיקלש האיסור כל כך, אך לדעת ר"ש דבכל פסול שאינו גמור תרד, הגם דלא מיקלש האיסור כ"כ, ע"כ בהנך תלת פסולין שאינן פסולין גמורין וכנ"ל, הוי הדין דלא תרד.

ונ' לפ"ז, דמה"ט נמי ביצא דמה, הוצרכו התוס' בנדה לטעמא שכן כשר באימורין, ושכן כשר בבמה, ולא פי' הטעם בזה משום שהיתה השחיטה בהכשר, דהאמנם לדעת התוס' לעיל דס"ח:, דעיקר כללא דפסולו בקודש היינו מידי דחייל עלי' קידוש השחיטה, הרי ודאי דאף יצא דמה הוי בכלל זה, ול"ב למה שיש לו הכשר במקום אחר, אך לדעת ההג"ה שם ותוס' נדה, דעיקר כללא דפסולו בקודש היינו שאינו פסול גמור, והא דבנשחטה בלילה לא תרד מכח הא שנעשה השחיטה בהכשר, היינו דמה"ט ל"ח זה פסול גמור, אך אי"ז כלל מכח הא שנתקדש בשחיטה, הרי דלפ"ז י"ל דל"ש ה"ט רק בנשפך דמה, והוי הנידון על האימורין שלא ירדו, דהפסול שעל האימורין אינו פסול גמור, כיון שכבר נעשית השחיטה והקבלה בהכשר והיו ראויין האימורין להיות ניתרין להקטרה, וע"כ הגם שעתה נשפך הדם וכבר ליכא להדם המתירן, מ"מ אין האימורין מופקעין מהקרבה לגמרי, ול"ח זה פסול גמור, אך משא"כ ביצא דמה, הרי שאמנם אם נדון על האימורין, הרי דהוי זה כנשפך דמה שלא ירדו האימורין, אך אם נדון על הדם עצמו, הרי שאין להכשיר בזה מכח הא שכבר נעשית השחיטה בהכשר, כיון שהגם שנעשית השחיטה בהכשר, מ"מ השתא הוי על הדם פסול גמור, ומה לי שכבר היתה שחיטה בהכשר, וה"נ ביצאו האימורין אין להכשיר מכח הא שכבר נעשית השחיטה בהכשר, כיון דהשתא איכא על האימורין פסול גמור, דל"מ טעם זה שנעשית השחיטה בהכשר, רק שמכח זה לא ירדו האימורין בשנשפך הדם, כיון דליכא עלייהו פסול גמור, רק דמחסרא זריקת הדם המתירתן, וע"כ כל שכבר נעשית השחיטה בהכשר והיו ראויין להיות מותרין, ל"ה זה פסול גמור, אך אם הי חל פסול על האימורין גופייהו, ל"ה מהני מידי מה שנעשית השחיטה בהכשר, וע"כ בעי' בזה להא שיש להן הכשר במקום אחר דמה"ט אי"ז פסול גמור, וה"נ בלן דמה הוצרכו ההג"ה להא שלן כשר באימורין, ובלן באימורין שכל לן כשר בבשר, דאי לאו ה"ט, ל"ה מהני מה שנעשית השחיטה בהכשר, כיון דאיכא עלייהו השתא פסול גמור, וכ"ז ברור.

ה] ועכ"פ לפי כ"ז נמצא, דל"ש כלל דעת התוס' ודעת ההג"ה זל"ז, ואין הפלוגתא ביניהם במשמעות הלשון, אלא פליגי בכל עיקר הדין דפסולו בקודש, דלדעת התוס' טעם ההכשר בזה הוא משום דחייל ע"ז קידוש שחיטה, ואף היכא שנפסל בשחיטה מ"מ אם יש לו הכשר במקום אחר חייל ע"ז קידוש שחיטה, אך לדעת ההג"ה ל"מ מידי מה דחייל ע"ז קידוש שחיטה, אלא טעם ההכשר הוא משום שאי"ז פסול גמור, וכדחזי' שיש לו הכשר במקום אחר, ואף בנשפך דמה שאין לו הכשר במקום אחר, מ"מ כיון שכבר היו האימורין ראויין להיות ניתרין, הרי שאף דנשפך הדם וליכא להמתירן, ל"ה זה פסול גמור, וע"כ בכל הנך הוי הדין דלא תרד, וז"פ.

וכבר העירו דנפ"מ בין שי' התוס' לשי' ההג"ה, הוא בגוונא שיחול פסול גמור אחר שחיטה שאין לו הכשר במקום אחר, שלדעת התוס' הוי זה בכלל פסולו בקודש כיון דחייל ע"ז קידוש שחיטה, ולדעת ההג"ה כיון דלי"ל הכשר במקום אחר הוי פסול גמור ואינו בכלל כל שפסולו בקודש.

ואמנם הנה בתוס' לק' דק"ט. ד"ה כמאן, כתבו דחסר בין קמיצה להקטרה חשיב פסולו בקודש, ולכאו' הוא לטעמייהו דכל שנתקדש בשחיטה הוי בכלל פסולו בקודש, אך לדעת ההג"ה הרי שבכה"ג ל"ה פסולו בקודש, כיון שהוי זה פסול גמור על הקומץ והלבונה גופייהו ואין לו הכשר במקום אחר, וז"פ.

ואמנם כתבו התוס' שם, דלמאן דחשיב במנחות בפ"ק חיסרון כבע"מ ניחא, והיינו כמו שפי' האחרונים דמה"ט אי"ז פסולו בקודש, דבע"מ הרי הוי אף קודם שחיטה, וע"כ ל"ח פסולו בקודש, וצ"ע דלכאו' לדעתם דכל דחייל קידוש שחיטה הוי בכלל פסולו בקודש, הרי דאף דחיסרון כבע"מ, מ"מ כיון שכבר הי' ע"ז קידוש שחיטה, מ"ט לא יהא זה בכלל כל שפסולו בקודש, אך נ' שהטעם בזה, דכיון דפסול בע"מ הוי אף קודם שחיטה, הרי שאף אם משכחינן גוונא דחייל פסול אחר שחיטה, מ"מ לא חייל קידוש השחיטה כלפי פסול זה, כיון דפסול בע"מ ביסודו הרי הוא סותר לקידוש שחיטה, ומשא"כ בהפסולין דהוו רק אחר שחיטה, הרי דאינן סותרין לקידוש שחיטה, אלא אדרבה הוו אינהו פסולין בהדבר המקודש בשחיטה, וע"כ הוי בהו הדין דלא ירדו, ודו"ק.

ונ' די"ל עוד נפ"מ בזה, לדעת ר"ת שהביאו התוס' לק' דפ"ז:, דאף הא דבזרקו פסולין קלטי' מזבח לזריקתו ולא יקנחנו, הוי מדינא דאם עלו לא ירדו, ולפ"ז נ', דאם זרק בע"מ ודכוותי', דלי"ל הכשר במקום אחר, דבע"מ הרי אינו כשר בבמה, וכמבו' לעיל די"ז., וע' עוד בזה בדברינו בדיני במה, שנת' שם כל הפסולין שאין כשרין בבמה, הרי שלדעת ההג"ה לא קלטי' מזבח להדם אף לדעת ר"ש, כיון שנזרק הדם בפסול ולי"ל הכשר במקום אחר, ונ' דזה חשיב כפסול בגופי', כיון דהוי הפסול בהזריקה, ול"ד לנשפך דמה שלא ירדו האימורין, דליכא פסול בגופייהו כלל, ואי נימא דזריקת פסול פוסלת להדם, הרי ודאי דהוי זה פסול בגופי', אך משא"כ לדעת התוס', כיון דהוי פסול זה אחר שנתקדש בשחיטה, הוי דינו דאם עלה לא ירד, וקלטי' מזבח להדם הנזרק.

וי"ל עוד נפ"מ בזה, דהנה בתשו' חמד"ש אה"ע סו"ס ט"ז, כ' הגאון בעל נתיה"מ, דאימורין שהעלן זר לא ירדו, דרק בקבלת וזריקת פסולין ירדו, אבל האימורין שהעלן זר לא שמענו שירדו, והיינו משום שאין עבודת זר פוסלת כלל באימורין, וע' חזו"א סי' י"ט סקל"א וסקמ"ב, ושם בסי' י"ז נחלק עליו החמד"ש וכ' דאימורין שהעלן זר ירדו, ובשו"ת באר יצחק או"ח סי' כ"ב, כ' דלדעת ר"ש פשיטא דלא ירדו האימורין, וע"ש עוד מה שדחה ראיות החמד"ש, וכ"כ גם בספרו עין יצחק או"ח סי' כ"ח, עיי"ש,[[5]](#footnote-6) ולמש"נ נ', דאי נימא כד' החמד"ש דלדעת ר"י זר שהעלה אימורין ירדו, הרי שלדעת ההג"ה אם העלה בע"מ ודכוותי' להאימורין, אף לר"ש ירדו, כיון שהוי זה הקטרה פסולה שאין לה הכשר במקום אחר, וזה חשיב כפסול בגופייהו, וכמש"נ לעיל בזריקת פסולין, אך משא"כ לדעת התוס', ודאי דלר"ש לא ירדו האימורין בכל גווני, כיון שכבר נתקדשו האימורין בשחיטה, והוי זה פסולו בקודש.

עוד דנו בזה בפסולא דצורם אוזן הפר, דלדעת ההג"ה ודאי הוי בזה הדין דתרד, כיון דהוי פסול גמור ולי"ל הכשר במקום אחר, אך לדעת התוס' כיון שכבר נתקדשה בשחיטה לא תרד, ואמנם דכ"ז הוא אי נימא דפסולא דצורם אוזן הפר הוא פסול מחודש דבעי' שהיא פר שהי' כבר, ע' שפ"א לעיל דכ"ה: בדעת הרמב"ם ואכמ"ל, אך לפי פשטות הדברים דפסולא דצורם אוזן הפר הוי פסול בע"מ, ונתחדש בקרא דאף אחר שחיטה חייל פסול בע"מ, הרי ודאי דאף לדעת התוס' ל"ה זה בכלל פסולו בקודש, וכמבו' בתוס' לק' דק"ט. הנז', וע' אחיעזר ח"ג סי' ל' ומקד"ד סי' ד' שכתבו כן, ומה"ט אף בנרבעה הבהמה כשהיא מפרכסת, ל"ה בכלל פסולו בקודש, אף לדעת התוס'.

[וראיתי לדון נפ"מ נוספת בזה, בנשפך הדם מן הצואר ואספו, ועלה הדם ע"ג המזבח, שלדעת התוס' יהא בזה הדין דלא ירד, כיון שנפסל אחר שנתקדש בשחיטה, ורק למה שנסתפקו התוס' בסוגיין דבעי' נמי קבלה בהכשר יהא הדין דירד, אך לדעת ההג"ה דבפסול גמור שאין לו הכשר במקום אחר ירד, הרי דה"נ בפסולא דנשפך, אי נימא כד' מרן הגרי"ז דאיכא בזה פסול על הדם, יהא הדין דאם עלה הדם ירד, כיון שאין לזה הכשר במקום אחר, אך אי נימא דנשפך ל"ה כלל פסול בהדם, ואך דמחסר קבלה, הרי דלכאו' דמי להא דבנשפך דמה אם עלו האימורין לא ירדו, כיון דליכא עלייהו פסול גמור, וה"נ דכוותה, אך יל"ד ולומר, דכיון דהויא הקבלה עבודה בגוף הדם, ע"כ כל דמחסרא קבלה, הוי זה כפסול גמור על הדם, ויהא הדין דאם עלה ירד].

ואח"ז רב נתבוננתי דיש להוסיף עוד בזהZ, במשה"ק התוס' בדס"ט. ד"ה אין קידוש כלי שרת במנחה בבמה, דמ"ט קמיצת תרד הרי כיון שנתקדש בכלי שרת הוא פסולו בקודש קרינן בי', עיי"ש מש"כ בזה, ונ' דכל קו' זו היא לטעמייהו, דפסולו בקודש היינו כל שנתקדש בשחיטה, ואשר ע"כ קשיא להו להתוס' דה"נ מנחה שנתקדשה בכלי שרת חשיבא פסולו בקודש, אך לדעת ההג"ה דפסולו בקודש היינו כל שיש לו הכשר במקום אחר, הרי ל"ק כלל מ"ט קמיצה תרד, דקמיצת זר לי"ל הכשר במקום אחר, וכמש"א בגמ' שם דל"מ מה שיש לזה הכשר בבמה, ול"ד לנשפך דמה דלא תרד, דהתם הטעם הוא משום דאי"ז פסול גמור על האימורין, אך משא"כ בקמיצת זר דהקמיצה היא הקובעת והמבברת הקומץ להקטרה, הוי זה פסול גמור על הקומץ, וע"כ אף לר"ש תרד, וז"פ.

ז] ואח"ז רב שמעתי להוסיף עוד בענין זה, דהנה בהג"ה בתוס' לעיל דס"ח: הוסיפו על דבריהם, ז"ל, וא"כ אין מטמאין בגדים אבית הבליעה וגם אם עלו לא ירדו הא בהא תליא דהא לישנא דכל שפסולו בקודש גבי תרווייהו תנן לה ובריש מעילה נמי מדמה להו לתרווייהו, עכ"ל.

וצ"ב מה ענין ד"ז לפירושם, הרי אף לפי' התוס' ג"כ הא דאין מטמאין בבית הבליעה והא דאם עלו לא ירדו תלי זב"ז, וכדתנן במתני' דכל שפסולו בקודש אין מטמא בגדים בבית הבליעה.

ולפי המבואר י"ל בזה, דהנה לדעת התוס' דפסולו בקודש היינו שנתקדש בשחיטה, צ"ב הא דתנן דכל שפסולו בקודש אין מטמא בגדים בבית הבליעה, ???, שהרי ע"ז גופא אנו דנים???.

וצ"ל בזה, דאה"נ לדעת התוס' הא דכל שפסולו בקודש אין מטמא בגדים בבית הבליעה, לאו היינו דכ"ה שפסולו בקודש מהני לדין אם עלו לא ירדו, ה"נ ה"ז מועיל שלא לטמאות בגדים בבית הבליעה, אלא היינו דכיון דפסולו בקודש דינו דאם עלו לא ירדו, נמצא דאהניא המליקה להתיר את האיסור, וע"כ הוא דאין מטמא בגדים בבית הבליעה.

ומצינו כן בד' התוס' בכ"ד במכילתין דהא דפסולו בקודש אין מטמא בגדים בבית הבליעה, הוא בתוצאה מזה שדינו שאם עלו לא ירדו, וביותר מבו' כן בד' התוס' לקמן דפ"ח. ד"ה חטה"ע, עיי"ש שנקטו דאף אם ל"ש בזה בפועל דינא דאם עלו לא ירדו, בדין שיטמא בגדים בבית הבליעה.

אך לדעת ההג"ה דפסולו בקודש היינו שיש לו הכשר במקום אחר, שפיר יל"פ דהא דאין מטמא בגדים בבית הבליעה, אי"ז בתוצאה מהא שדינו דאם עלו לא ירדו, אלא היינו דכיון דאית לי' הכשר במקום אחר ואי"ז פסול גמור, ע"כ אף איכא ע"ז תורת מליקה לטהר מטומאת בית הבליעה.

ואשר זמש"כ ההג"ה, דלפי דבריהם י"ל דהא דאין מטמאין בגדים בבית הבליעה והא דאם עלו לא ירדו הא בהא תליא, דתרוויהו תליין במה שהוי זה פסולו בקודש, ושלא כדעת התוס' דהא דאין מטמא בגדים בבית הבליעה, אי"ז כלל משום דפסולו בקודש, אלא הוא בתוצאה ממה שדינם אם עלו לא ירדו.

ובזה מבו' מש"כ התוס' לעיל דס"ט. ד"ה לאתויי שחיטת קדשים בפנים, ז"ל, ואע"ג דתרד וכו', מ"מ אין מטמאה בבית הבליעה דילפינן לקמן מטריפה, ויש לומר ל"ד שוחט עוף בפנים דאינו מטמא, היינו טעמא דגם בחוץ אינו מטמא, ומטעמא דהועילה השחיטה לחיוב כרת בשביל כך אין לומר דאם עלה בהמה או עוף ששחט חוץ דיקרב, אלא פשיטא דירד, דמה ענין זה לזה חיוב כרת לומר לא ירד פשיטא דשוחט בהמה או עוף בחוץ דמשום שחייב כרת לא נאמר דאם עלה לא ירד, ולעולם לא נאמר לא ירד אלא היכא שמצינו דוגמתו כשר בפנים, ובריש מעילה דמשוה להו דכל היכא דאין מטמאין אבית הבליעה ה"נ לא ירדו, היינו דוקא בדבר שיש בפנים כשר כוותייהו, ברוך, עכ"ל.

ולפי הנ"ל נ', דרבינו ברוך לטעמי' אזיל, דאילו בעל ההג"ה בתוס' דס"ח:, אשר ס"ל דהא דאין מטמא בבית הבליעה והא דאם עלו לא ירדו הא בהא תליא, דההכשר הגורם שלא לטמאות בבית הבליעה, גורם נמי דיהא בזה דין אם עלו לא ירדו, וע"כ קשיא לי' דכ"ה דשחיטת עוף קדשים בפנים מטהר מידי נבילה, ה"נ נימא שיהא דינו דאם עלה לא ירד, אך לדעת התוס' ל"ק קו' זו כלל, שהרי לדעתם כלל לא אשכחן דהכשר הגורם שלא לטמאות בבית הבליעה גורם שיהא בזה דין דאם עלו לא ירדו, אלא היינו להיפך, דכל דאית בי' דין אם עלו לא ירדו, מכח זה אינו מטמא בבית הבליעה, וע"כ אף אם גלי קרא דשחיטת עוף קדשים אין מטמאת בבית הבליעה, מ"מ מהיכ"ת נימא שאף יהא דינו דאם עלה לא ירד, וז"ב.

**ב'**

ז] לעיל דכ"ז: אמרו, דהא דבניתנין למעלה שנתנן למטה וכו', מודה ר"י דאם עלו האימורין לא ירדו, הוא משום דקלטי' מזבח, עיי"ש.

ועיי"ש בקר"א שהקשה, דאם זהו טעמו של ר"י, א"כ אמאי לא מודה בזרקו פסולין שלא ירדו האימורין, הרי בכל פסולין קלטי' מזבח שלא יאספנו, וכדאמרי' בסוגיא שם לעיל מינה, דהכל מודין בניתנין וכו' שלא כמצותן שלא יאספנו, וא"כ אמאי אם עלו האימורין ירדו, ובשם מרן הגרי"ז הביאו שתירץ, דשאני זריקת פסולין דהגם דקלטי' מזבח, מ"מ לגבי האימורין ליכא זריקה כלל, אך משא"כ זריקה שלא במקומו דליכא פסלות בהזריקה, הרי שאם קלטי' מזבח ואיכא מידה מסוימת דזריקה, הרי שבה במידה דהויא זריקה, הויא זריקה אף כלפי האימורין, וע"כ מהניא שאם עלו האימורין לא ירדו.

והחזו"א בסי' י"ט סק"ג, הוכיח מכח זה, דלדעת ר"י בקיבלו פסולין אף אם זרקו הדם לא קלטי' מזבח, ועיי"ש עוד בסק"ה וסק"ט וסוסק"י, דאי נימא דאם זרק קלטי' מזבח, א"כ הי' הדין נותן שאם עלו האימורין לא ירדו, ושם סקל"ד כ', דלדעת ר"י, כל הפסולין שזרקו לא קלטי' מזבח, ונסתפק שם אם יאספנו לאותו דם ויחזור ויזרוק, עיי"ש, ולדבריו צ"ל דמש"א לעיל דכ"ז. בניתנין שלא כמצותן שלא יאספנו, היינו רק בניתנין במחשבה, דבזה מודה ר"י דאם עלו לא ירדו, וצ"ע ע"ז ממה שפירשה רש"י גם בנתן בשמאל, דבזה הרי ס"ל לר"י דאם עלו ירדו, וכמבו' בתוס' בסוגיין ולעיל דס"ח:, דשמאל ל"ח שיש לו הכשר במקום אחר לדעת ר"י, וצ"ע בזה, גם צ"ע דמד' התוס' לק' דפ"ז: ודפ"ח., לכאו' מוכח דאף בג' פסולין דלר"י ירדו, מ"מ אם כבר זרק הדם אי"ב לדינא דקלטי' מזבח, עייש"ה וצ"ע.

אמנם העירוני שלכאו' עיקר הקושיא צ"ע, דהנה התוס' בסוגיין ד"ה הגה"ה כתבו, דהא דבניתנין למעלה ולמטה מכשר ר"י, הוא משום שכל אחד כשר בחבירו, וכ"ה בתוס' לעיל דס"ח: ד"ה אמר רב, ובנדה ד"מ: ד"ה פרט, ולכאו' תיקשי דמה הוצרכו לטעם זה, הרי בגמ' לעיל דכ"ז: הנז' מבו' דטעמא דמודה בזה ר"י הוא משום דקלטי' מזבח, וה"נ קשיא איפכא, דמה הוכיחו לעיל דכ"ז: דמדמודה ר"י בניתנין למעלה שנתנן למטה, דקלטי' מזבח, הרי יל"פ דטעמא דמודה בזה ר"י הוא משום דיש לו הכשר במקום אחר.

והפשוט בזה, דהני תרי טעמי צריכי זל"ז, ובחד מינייהו לא סגי, דבטעמא דקלטי' מזבח לחודי' לא סגי, דהגם דקלטי' מזבח, מ"מ הרי אי"ז זריקה כשרה, ואכתי הוו האימורין פסולין, והוי זה כשאר פסולין דאלמלי הא דיש להם הכשר במקום אחר, הוי הדין דאם עלו האימורין ירדו, הגם דקלטי' מזבח להדם, וע"כ בעי' להא דכל מקום כשר בחבירו, ומאידך בהא דיש לו הכשר במקום אחר לחודי' לא סגי, דאם לא הי' קלטי' מזבח בזריקה שלא במקומו, ולא הי' ע"ז תורת זריקה כלל, הרי דל"מ מידי מה דיש לזה הכשר במקום אחר, דעד כאן לא מצי' דמהני מה שיש לזה הכשר במקום אחר, רק בזריקה פסולה, אך זריקה שלא במקומו דלאו זריקה היא כלל, מה יתן הא דיש לה הכשר במקום אחר, הרי במקום זה הוי זה שפיכת דם בעלמא, וע"כ בע"כ מוכח מזה דאף בזריקה שלא במקומו קלטי' מזבח, ואיכא ע"ז תורת זריקה, וע"כ הגם שזריקה פסולה היא, מ"מ אם עלו האימורין לא ירדו, כיון שיש לזה הכשר במקום אחר, וז"ב ומוכרח.

ונמצא לפ"ז דלמ"ד שלא במקומו לאו כמקומו דמי, הרי שאם זרק ע"ג הכבש, אם עלו האימורין ירדו, דגם אם אף בזה נימא דקלטי' מזבח, מ"מ כיון דלי"ל הכשר במקום אחר, לא עדיף פסול זה משאר פסולין שאין להם הכשר במקום אחר, שאם עלו האימורין ירדו.

ולהאמור ניחא קו' הקר"א, דהגם דבכל פסולין שזרקו קלטי' מזבח, מ"מ אם עלו האימורין ירדו, דהגם דקלטי' מזבח לזריקה זו, מ"מ זריקה פסולה היא, ואם אין לה הכשר במקום אחר, הרי שאם עלו האימורין ירדו, דהרי אף מה שבזריקה שלב"מ לא ירדו האימורין, לא סגי בהא דקלטי' מזבח, אלא היינו רק משום שיש לזה הכשר במקום אחר, אך בזריקת פסולין שאין להם הכשר במקום אחר, אם עלו האימורין ירדו, וז"פ לכאו', וצ"ע רב להבין ד' רבותינו שלא נקטו כן.

והחזו"א בליקוטים סי' ז' סק"א, הק' ע"ד תוס' מנחות ד"ו: ד"ה שהרי, דביצא דמה מודה ר"י דהדם עצמו אינו מתקנח משולי המזבח, דא"כ דין הוא שהאיברים לא ירדו, כדאמר זבחים דכ"ז: דאף למ"ד שלא במקומו לאו כמקומו דמי, אם קלטי' מזבח מועילה זריקתו על האיברים דאם עלו לא ירדו, עיי"ש מש"כ מכח זה לפרש ד' התוס' שם בע"א, אך למש"נ ניחא ד' התוס' כפשוטם, דהגם דמודה ר"י דביצא דמה אם זרק הדם קלטי' מזבח, מ"מ כיון דאכתי זריקה פסולה היא, אם עלו האימורין ירדו, כיון דאין הכשר במקום אחר לזריקה זו, ול"ד לזריקה שלב"מ שיש לה הכשר במקום אחר, וז"פ.

1. ועל קו' זו, הי' מקום לומר בפשיטות, לפמש"כ רש"י בחולין ד"כ. דמליקה בתלוש לאו מליקה היא כלל, וע' בד' הגרי"ז בספרו, דהא דל"מ מליקה בתלוש, אי"ז דין מדיני עבודת המליקה, אלא היינו דל"ח זה מליקה כלל, ואף באווזים ותרנגולין ל"מ מליקה בתלוש, ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס' בחולין דכ"ח., ועמש"נ עוד בזה בדברינו בדיני מליקה ב' סק"ו, ולפ"ז ניחא דע"כ מלק בסכין ל"ח פסולו בקודש, כיון שאי"ז מעשה מליקה כלל, וה"ז כמתה מאלי' דודאי לא חשיבא פסולו בקודש, ומתרי טעמי, חדא דפסול זה הוי אף קודם שבאה לעזרה, ועוד, דרק בפסולין מהני מה דהוי פסולו בקודש, אך מתה מאלי' הרי ל"ב בזה לדין פסול, אלא כל שלא נעשה בה מליקה אינה ראוי' כלל למזבח, וע"ז ל"מ מה דהוי זה בקודש, וז"פ.

   אך כבר הבאנו בדברינו בדיני מליקה שם, דבד' רש"י לעיל דס"ח: מפורש דהא דמלק בסכין מטמא בגדים בבית הבליעה הוא משום שאין לו הכשר במקום אחר, וכן מבו' גם בתו"ד התוס' שם, ואי נימא דמליקה בסכין לאו מליקה היא כלל, ודמה"ט הוא דחשיב אין פסולו בקודש, הרי דל"ה בעינן להא דלי"ל הכשר במקום אחר, וע' בכ' הגרי"ז לעיל דס"ח: שעמד בזה, דמה הוצרך רש"י להא דלי"ל הכשר במקום אחר. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה הי' מקום לישב דעת רש"י, דס"ל דמתני' בדס"ח וכל הסוגיא שם אתיין כדעת ר' יהודה, דלדידי' לא סגי במה דהוי פסולו בקודש, אלא כל שאין לו הכשר במקום אחר אם עלה ירד, וע"כ לדידי' מלק בסכין תרד, וכן י"ל דמליקת זר תרד, ובשמאל ולילה כל מה שלא ירדו הוא משום שיש להן הכשר במקום אחר, ומה"ט נמי קמיצת זר תרד, אך אה"נ לדעת ר"ש כל הנך לא ירדו.

   אמנם לכאו' אין לומר כן כלל, דאי אתיא הסוגיא התם כר' יהודה, א"כ מ"ט מליקת לילה לא תרד, והרי לדעת ר' יהודה שחיטת לילה אם עלתה תרד, ואי דנימא כמו שדנו התוס' בכ"ד דמודה ר' יהודה בעוף, א"כ הרי שבעוף מודה ר' יהודה לר"ש דסגי במה דהוי פסולו בקודש, וא"כ הדק"ל מ"ט אי לית לה הכשר במקום אחר תרד.

   אמנם י"ל, אי נימא כמש"כ הלח"מ בדעת הרמב"ם, שלדעת ר' יהודה לא נתמעטו אלא הנך פסולין, אך שאר פסולין אף דדמו להנך פסולין לא ירדו, ולפ"ז י"ל כמש"כ בס' בד קודש, ע"פ המבו' במגילה ד"כ: דפסול שחיטה בלילה ופסול שאר עבודות בלילה הוי מתרי קראי, וממילא די"ל דהגם דנשחטה בלילה אם עלתה תרד, מ"מ מליקת לילה לא תרד, דלפסולא דמליקה בלילה, מהני שפיר מה דאית לה הכשר באיברים ופדרים, אך מ"מ אף בפסולין אחרים פליג ר' יהודה אדר"ש, דלר"ש כל שפסולו בקודש לא ירד, ולר' יהודה בעי' שהיא הכשר במקום אחר, דמדמיעט רחמנא להנך תלת, בע"כ דלא סגי במה שפסולו בקודש לחוד.

   אמנם כ"ז רחוק מן האמת, דודאי הסוגיא התם אתיא כדעת ר"ש, דהרי לדעת ר' יוחנן התם מליקת זר לא תרד, ואילו לדעת ר"י הרי מבו' בסוגיין דקיבלו זרים וזרקו את דמו אם עלתה תרד, והרי דסוגיא דהתם כר"ש, וכן מבו' בפירש"י מכת"י שם ד"ה תנא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובתוס' לק' דק"כ. פירשו הסוגיא שם, שאך לדעת רבה דלר"ש שחיטת דרום אם עלתה תרד, מ"מ אם משלה בהן האור לא ירדו, וראיתי להעיר, שהתוס' אזלי לטעמייהו, שהק' לעיל דס"ח: ע"ד רש"י, דמ"ט דרבה דשחיטת דרום תרד, והרי דס"ל דאף לדעת רבה לא חשיבא כמתה מאלי', ואך הוי זה פסול, וזהו שהקשו שלדעת רש"י מ"ט אי"ז בכלל פסולו בקודש, וע"כ שפיר י"ל דיהני בזה משילת האור, אך למש"נ בדעת רש"י דטעמא דרבה דשחיטת דרום תרד הוא משום דהוי כמתה מאלי', הרי ודאי דה"נ לא יהני בזה משילת האור, כיון שאי"ז כלל ראוי למזבח, ולטעמי' פירש"י הסוגיא בדק"כ. בענין אחר. [↑](#footnote-ref-4)
4. וע' אחיעזר ח"ב סי' כ"ט סק"ד, שפי' כוונת התוס' דהיינו משום דהסכין הוי כלי שרת, והעיר שם ממה שנסתפקו התוס' לעיל ר"פ איזהו מקומן ובכ"ד, אם בעי' שיהא הסכין כלי שרת, עוד העיר שם, במה שהוכיחו התוס' בסוגיין, דאף ר"ש מודה דלא סגי בנתקדש בשחיטה לחוד ובעי' אף קבלה, מסוגיא דריש מעילה, דמבו' שם לגבי מליקה דאף שנעשית המליקה בהכשר ל"ח פסולו בקודש, וכיון דהא דאחר שחיטה חשיב פסולו בקודש הוא משום דנתקדש בשחיטה בכלי שרת, א"כ הרי ל"ש כן במליקה דל"ב בה כלל כלי שרת, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע, ואולי אין כוונת התוס' דאחר שחיטה חשיב פסולו בקודש מכח הא דבעי' שיהא הסכין כלי שרת, אלא אף אם ל"ב שיהא הסכין כלי שרת, הרי אמרי' במנחות דע"חדסכין מקדש ככלי שרת, או דעדיפא מכלי שרת, ולהדעות דל"ב שיהא הסכין כלי שרת, בע"כ המכוון בד' הגמ' הוא דהשחיטה גופה מקדשת ככלי שרת, וע"כ מה"ט חשיב פסולו בקודש, וע"כ שפיר י"ל, דאף מליקה מקדשת ככלי שרת, ושפיר הוכיחו התוס' מזה, ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ע דלכאו' אף לר"י, הי' לנו לומר שלא ירדו האימורין, דאף אי נימא כמו שנקט החמד"ש שהעלאת זר פוסלת באימורין, מ"מ הרי יש לזה הכשר במקום אחר בבמה, והרי באימורין מודה ר"י דילפי' להו מבמה, וכמש"כ התוס', וע' חזו"א סי' י"ט סקל"א שכ' כן, דודאי שהאימורין לא ירדו. [↑](#footnote-ref-6)