שהי_ חזרה הטמנה מרחצאות בישול
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

שהי' וחזרה

לו: ריש פירקא - לז: בעו מיני', לח. ב"ה אומרים - לח: אין נותנין ביצה, יח: מאן תנא - ב"ש אומרים, יט: מתניתין - כ: שלהי פירקא, לז: בעו מיני' - לח. ב"ה אומרים.

הטמנה

לד. אמר רבא מפני מה - לד: ת"ר, מז: ריש פירקא - מח. ולא בתבן, מט. בזמן שהן לחין - יתיב ר' יונתן, נא. מתניתין - נא: שלהי פירקא.

מעשה דאנשי טבריא וגזירת מרחצאות

לח: מתניתין - מ: ת"ר מביא אדם

גדרי בישול

עד: והלש והאופה - אמר רבא, מנחות נו: א"ר אמי - נז. ת"ר, מ: ת"ר - מא. מתניתין.

בישול אחר בישול

קמה: מתניתין - יתיב, לח: אמר מר - לט. ולא יפקיענה, פסחים מא. ורבנן האי - ת"ר.

מגיס

ביצה לד. תניא - ת"ר, יח: וניחוש דילמא מגיס בה.

כלי ראשון וכלי שני, ודין עירוי

מב. מתניתין - מב: מתניתין

עירוב מים

מא. מוליאר הגרוף - מב. מתניתין

ל' ניסן ע"ט

דף מס' 1

**איסור שהי' ע"ג כירה שאינה גרו"ק**

**ל"ו ב' -** **כירה וכו' לא יתן וכו',** בגמ' מיבע"ל אם האי לא יתן לא יחזיר הוא, או"ד לשהות תנן, ודף מבטעם האיסור להשהות תבשיל ע"ג כירה שאינה גרו"ק, מפרשינן לעיל י"ח ב' דהוא מגזירה שמא יחתה בגחלים.

ובפירש"י כתב דהא דאסרינן כשאין הכירה גרו"ק הוא משום דה"ז מוסיף הבל, וכמו שאמרו לעיל ל"ד ב' דאין טומנין בדבר המוסיף הבל שמא יחתה בגחלים, וכ"כ בפי' ריבב"ן,[[1]](#footnote-2) - אך התוס' וש"ר נחלקו ע"ז, דאיסורא דדבר המוסיף הבל הוא בהטמנה, ובזה יש לאסור אף בכירה גרו"ק, דהו"ל דבר המוסיף הבל, ומשנתינו קיימא בשהי' בלא הטמנה, ובזה לא אסרו אלא בכירה שאינה גרו"ק, דגזרינן דילמא אתי לחתויי.[[2]](#footnote-3)

התוס' הק' ע"ד רש"י דאם איסורא דשהי' הוא משום דמוסיף הבל, מ"ט שרי להשהות ע"ג כירה גרו"ק, הרי ודאי דאף אחר שגרו"ק היא מוספת הבל יותר מכמה דברים השנויין בבמה טומנין, וכן הק' הריטב"א דודאי לא גרע מגפת וזבל, והק' עוד ממה שאמרו לקמן ל"ז א' דגחלים שעממו ה"ה כקטומה, אף דודאי ה"ז מוסיף הבל, וכן הק' הרשב"א והר"ן, והוסיפו להקשות דלפירש"י לעיל ל"ד ב' רמץ הוא דבר המוסיף הבל, ורמץ הוא אפר המעורב בגחלים, והוי כגחלים קטומות.

אך בפירש"י לעיל כ' א' ד"ה קטום כתב דהקטימה מהניא דאי"ז מוסיף הבל, והבעה"מ לקמן ל"ח ב' בסו"ד כתב די"א דגחלים קטומות ל"ה כדבר המוסיף הבל,[[3]](#footnote-4) משום שעוממות והולכות והן פוחתות, ול"ד לגפת של זיתים דמוסיף הבל כל שעה, וכתב דעפי"ז נהגו לאכול את החמין הטמונין ע"ג גחלים קטומות, וכ"כ ההשלמה בפי' קמא, והק' ע"ז שאנו רואין שהקדרה מעלה רתיחה בקטימת הגחלים ואינה מעלה רתיחה בגפת.

וההשלמה מסיק דטעם הא דשרי להשהות ע"ג כירה גרו"ק, אם דמי דין שהי' לדין הטמנה, הוא משום דמגלה דעתו שאינו רוצה בחמימותו, וע"כ שרי להשהות אף דהו"ל דבר המוסיף הבל, ועיי"ש שכתב דאף דלפ"מ שנחלק ע"ד רש"י אין מקור לזה, מ"מ נהגו להטמין ע"ג כירה גרו"ק, דמהני הא דגילה בדעתו שאינו רוצה בחמימותו אף להתיר לאיסור הטמנה, וכ"כ המאירי.

התוס' הק' ע"ד רש"י, דאם איסורא דשהי' הוא משום דמוסיף הבל, מ"ט דחנני' דכל שנתבשל כמאב"ד מותר להשהותו, והריטב"א כתב בדעת רש"י, דאף הטמנה מותרת בדבר שנתבשל כמאב"ד, וכמש"כ לעיל ל"ד א' בשם הר"מ ב"ר יוסף, וכ"כ התוס' לקמן מ"ז ב' בשם הרשב"ם.

אך הרמב"ן והרשב"א הוכיחו מד' רש"י לקמן ל"ז א' ד"ה היינו דאיסורא דהטמנה הוא אף בדבר שנתבשל כמאב"ד, והר"ן כתב לדעתו דמה שאמרו דלשהות משהין אע"פ שאינו גרו"ק, היינו דאיכא גוונא דשרי אע"פ שאינו גרו"ק, והוא בשהי' בלא הטמנה.[[4]](#footnote-5)

**איסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק**

בטעם האיסור להחזיר ע"ג כירה שאינה גרו"ק נחלקו הראשונים, דהרשב"א לקמן מ' ב' ד"ה מביא אדם וד"ה ומ"מ מסתברא כתב דהוא משום דנראה כמבשל, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בד"ה איבע"ל ובכ"ד בפירקין, ל"ז א' ד"ה ת"ש דאמר וד"ה ת"ש דתניא, ל"ז ב' ד"ה כללא דמילתא, ל"ט א' ד"ה כל שבא, וכ"כ בפי' הר"ן בסוגיין בד"ה איבע"ל ולקמן מ' ב' ד"ה ת"ר.

אך הבעה"מ לקמן ל"ח א' כתב בתו"ד דהוא מגזירה דילמא אתי לחתויי, וכ"כ בפירש"י שעל הרי"ף לקמן ל"ח ב', וכ"כ הרא"ש בסימן י' לגיר' התפארת שמואל שם, והתוס' הרא"ש לקמן מ' ב' ד"ה מביא אדם, וכ"כ הר"י מלוניל והתוס' תלמיד ר"י הזקן והשיטה להר"נ במתניתין, וכ"ה מבו' בספר הישר לר"ת סימן רל"ה, וכן נקטו הפוסקים בסימן רנ"ג בכ"ד,[[5]](#footnote-6) - ונפ"מ רבות בפלוגתא זו, ויתבארו בעזה"י בכ"ד לקמן.

**איסור נתינה בתחילה אף ע"ג כירה גרו"ק**

לקמן ל"ח ב' אמרינן דלא הותר להחזיר ע"ג כירה גרו"ק אלא בתנאי חזרה, דעודן בידו וכו', והיינו משום דנתינה בתחילה אסורה אף ע"ג כירה גרו"ק, ורק חזרה מותרת, וזהו דבעינן לתנאי חזרה, דכל דליכא לתנאי חזרה, הו"ל כנתינה מתחילה.[[6]](#footnote-7)

ובטעם האיסור בנתינה בתחילה אף ע"ג כירה גרו"ק, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן שם כתב דהוא משום דהוי כמטמין בתחילה, דאסור מגזירה שמא ירתיח, כמו שאמרו לעיל ל"ד א', וכ"כ בפי' ריבב"ן שם, וזה לטעמייהו דדמי דין שהי' לדין הטמנה.[[7]](#footnote-8) - **ב** הבעה"מ לקמן ל"ח א' כתב בתו"ד כתב דהוא משום דנראה כמבשל לכתחילה בשבת, וכ"כ הרשב"א לקמן מ' ב' ד"ה ומ"מ מסתברא דהוא נראה כמבשל, וכ"כ הריטב"א לקמן ל"ט א' סוד"ה כל שבא ומ' ב' ד"ה ואסיקנא, וכ"כ התוס' הרא"ש והר"ן לקמן ל"ח ב'.[[8]](#footnote-9) - **ג** בספה"י לר"ת סימן רל"ז מבו' דהוא משום חשש חיתוי, עיי"ש,[[9]](#footnote-10) וכ"ה מבו' בד' הארחות חיים בהל' שבת סימן ע"א והכל בו בסימן ל"א,[[10]](#footnote-11) וכ"נ בד' התוס' לקמן ל"ח ב' ד"ה פינה, עיי"ש, ונת' בזה לקמן שם, וכן נקט המג"א בסימן רנ"ג סקל"ג,[[11]](#footnote-12) ובסימן שי"ח סקכ"ה, וכ"נ בד' הט"ז בסימן רנ"ג סקי"ג, ועמד ע"ז הגר"ז בקו"א שם סק"ח, וכ"כ התו"ש שם סקמ"ג, ובדיני שהי' והטמנה בסו"ס רנ"ט, וכ"כ בס' שירי לקט לבעל הסד"ט בסימן רנ"ג, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ז סוסקט"ו וסקכ"א וסוסקכ"ו וסימן ל"ח סק"ב.[[12]](#footnote-13)

**שהי' וחזרה ונתינה בתחילה ע"י נכרי**

\*בד' הגר"ז בסימן רנ"ג סכ"ט מבו' דכל שהשהה ע"י נכרי, אין האיסור אלא מדינא דאמירה לנכרי, עייש"ה, - אך התהל"ד שם סקכ"ב ובסימן רנ"ט נסתפק בזה, דשמא חשיב כשהי' ע"י ישראל, דאף דנעשה השהי' ע"י נכרי, חיישינן שמא יחתה הישראל, - והחזו"א בסימן ל"ז סקכ"א נקט כן בפשיטות דהו"ל כשהי' דישראל, דמציאות מצב זה אסרו חכמים שמא יחתה, וליכא נפ"מ אם העמיד הוא עצמו, או העמיד נכרי או קוף, וכ"כ החזו"א שם סוסקכ"ו.

\*בדין חזרה ע"י נכרי, מבו' בד' השיורי לקט בסימן רנ"ג למג"א סקל"ו דאיסורו הוא מדינא דאמירה לנכרי, ובד' הפמ"ג באש"א שם סקל"ז וסקל"ח מבו' בדין נתינה בתחילה ע"י נכרי, דאיסורה הוא מדין אמירה לנכרי, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"א ד"ה ואם החזירם וס"ה ד"ה להחם הקדירה, עיי"ש, וכ"נ מד' המג"א שם סקמ"ג,[[13]](#footnote-14) וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סקי"א ד"ה ואפ"ה שרי.[[14]](#footnote-15)

אך החזו"א בסימן ל"ז סקכ"א וסוסקכ"ו כתב דהו"ל איסור דישראל, דאף אם החזיר או נתן הנכרי, חיישינן שמא יחתה הישראל, וזה לפ"מ שנקט שם דאיסורא דחזרה ודנתינה בתחילה הוא משום חשש חיתוי, אך לדעת הסוברים דהוא משום דמיחזי כמבשל, ודאי דלי"ב אלא משום אמירה לנכרי.

**התירא דקש וגבבא**

**שהסיקוה בקש ובגבבא נותנים עלי' תבשיל,** בטעם הא דשרינן ליתן עלי' כשהסיקוה בקש ובגבבא, נחלקו הראשונים,[[15]](#footnote-16) **א** הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ד כתב דהוא משום דאין שם גחלים בוערות, והסיח דעתו מזה התבשיל ואין גוזרין שמא יחתה באש, והוא ע"ד דינא דקדירה חייתא, שכתב הרמב"ם שם ה"ח דהוא משום דהסיח דעתו ממנו.

**ב** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דגילה דעתו שאינו חושש בחמימות קדירתו, וע"כ לא חיישינן שיבא לחתות, וכ"כ הנימו"י והשיטה להר"נ.

**ג** בפי' הר"ן כתב דהוא משום דאין להן גחלת, ול"ש בהו חיתוי בגחלים, וכ"כ ההשלמה והמאירי, וכ"כ הכל בו בסימן ל"א והאהל מועד בדרך ג' נתיב י"ב.

לקמן ל"ח ב' תנן דתנור שהסיקוהו בקש ובגבבא לא יתן, והטעם בזה תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דשרינן בכירה,[[16]](#footnote-17) דלדעת הרמב"ם דהא דשרינן בכירה, הוא משום דהסיח דעתו מזה התבשיל, הרי דהא דבתנור אסור, הוא משום דבתנור שהבלו חם ביותר אינו מסיח דעתו וחוששין שמא יחתה, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ה.

ולדעת הר"י מלוניל ודעימי' דהא דשרינן בכירה, הוא משום דגילה בדעתו שאינו חושש בחמימות קדירתו, הרי דהא דבתנור אסור, הוא משום דבתנור דנפיש חומי', אף כשהסיקוהו בקש ובגבבא ה"ה מקפיד בחמימות קדירתו, וע"כ גזרינן שמא יחתה בגחלים, וכ"כ הר"י מלוניל והנימו"י לקמן שם.

ולדעת הר"ן ודעימי' דהא דשרינן בכירה הוא משום דאין בהן גחלת, י"ל דהא דבתנור אסרינן אף בכה"ג, הוא כמש"כ בהשגות הרמ"ך בפ"ג משבת ה"ה, דהוא משום דאגב חמימות התנור הקש והגבבא בוערות, ויש לחוש שיבא לחתות, וי"ל עוד כמש"כ השיטה להר"נ לקמן ל"ז א' ד"ה אי אמרת בשם הרא"ה, דהוא משום דהוא משום דנפיש הבלא טובא ואתי לאיחלופי בכירה שאינה גרו"ק שהסיקוה בגפת ובעצים.[[17]](#footnote-18)

והבעה"מ לקמן ל"ח א' כתב בתו"ד דהא דאסרינן בתנור שהסיקוהו בקש ובגבבא, הוא משום דיש מהן גחלים קטנים עוממות, ומבו' בדבריו דהא דשרינן בכירה שהסיקוה בקש ובגבבא הוא משום דאין נשארין בה אלא גחלים עוממות, וע"כ לא חיישינן שיבא לחתות, וכמו שאמרו לקמן ל"ז א' דגחלים שעממו ה"ה כקטומה, אך בתנור דנפיש הבלי' וחיישינן בי' טפי לחיתוי, יש לחוש אף כשהסיקוהו בקש ובגבבא שיחתה את הגחלים העוממות, - ועד"ז מבו' בד' הרשב"א בסוגיין דבכירה שהסיקוה בקש ובגבבא אינה ראוי' להתחמם בגחלים שיש שם, ולא יהיב דעתי' ולא אתי לחתויי, ומשא"כ בתנור שהבלו רב, יהיב דעתי' ומחתה, וכתב לדמות לזה הא דהתירו ליתן ע"ג כירה גרו"ק ואסרו ליתן ע"ג תנור גרו"ק לטעמא דהרמב"ם.[[18]](#footnote-19)

ובפי' רבינו פרחי' לקמן ל"ח ב' כתב דהא דאסרינן טפי בתנור, הוא משום דמחמת שמסיקין בו בכל יום נפיש הבלי', ויהא בדעתו שהסמיכה על גביו די לקדירתו ושמא לא יספיק, או שמא ידמה דמחמת הבלו הרב ימהר על הקדירה, ושמא לא היתה נגמרת באותו העת, ויבוא לחתות.

הביאוה"ל בסימן רנ"ג ס"א נסתפק בהא דשרינן בכירה שהסיקוה בקש ובגבבא, אם הוא רק אחר ההיסק שלא נשתייר גחלים, אך כל שהניח הרבה קש שבוער זמן רב אסור להשהות עכ"פ בשעה שבוער, או דאף בכה"ג מותר להשהות, דבשעה שבוער אין לחוש לחיתוי דלמה לי' לחתות כ"ז שבוער,[[19]](#footnote-20) ואחר שנכבה לא יועיל חיתויו משום דכלה גם הגחלת.

ולכאו' נחלקו בזה הראשונים, דבספה"י לר"ת סימן רל"ז כתב דכירה שהסיקוה בקש ובגבבא מחזירין עלי' תבשיל מבעו"י "ואפי' היא דולקת", - אך למש"כ הרמ"ך דהא דאסרינן בתנור שהסיקוהו בקש ובגבבא הוא משום דאגב חמימות התנור הקש והגבבא בוערות, משמע דבזמן שהקש והגבבא בוערות אסור להשהות.[[20]](#footnote-21)

**התירא דגרופה וקטומה**

**עד שיגרוף או עד שיתן את האפר,** בטעם הא דמותר להשהות ע"ג כירה גרו"ק, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י לעיל כ' א' כתב דכל שהוא גרו"ק אינו מוסיף הבל, וזה לטעמי' דדמי דין שהי' לדין הטמנה דהוא בדבר המוסיף הבל,[[21]](#footnote-22) ונתבאר לעיל. - **ב** הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ד כתב דהוא משום דהסיח דעתו מזה התבשיל, וע"כ אין גוזרין שמא יחתה. - **ג** הבעה"מ לקמן ל"ח א' כתב דהוא משום דגילה בדעתו דא"צ להם, וע"כ לא גזרינן דילמא אתי לחתויי, ועד"ז כתב הרמב"ן דכיון שקטם קצת, סילק דעתו מחיתוי האש וכבר קלקלו והסיח דעתו ממנו, ועד"ז כתבו הרשב"א וההשלמה והמאירי, - ובד' הרמב"ן לקמן ל"ח ב' והרשב"א לקמן מ"א ב' מבו' דהא דמהני הקטימה הוא להיכר, והיינו דלא סגי במה שבפועל סילק דעתו מחיתוי האש, אלא בעינן למעשה הקטימה דהוא היכר דסילק דעתו מחיתויו, - ועד"ז כתב הר"ן דהא דמהני גרו"ק הוא משום דאיכא הכירא שמסלק דעתו מלחתות בגחלים. - **ד** הריטב"א כתב דהוא משום דכל שגרף וקטם גילה בדעתו שאינו מקפיד על חמימות התבשיל, ולא יבא לחתות, ועד"ז כתבו הר"י מלוניל והנימו"י והשיטה להר"נ.[[22]](#footnote-23)

נחלקו הראשונים בשיעור הגריפה והקטימה דבעינן, **א** הבעה"מ לקמן ל"ח א' כתב דסגי במה שגורף הגחלים לצד אחד, דתו לא גזרינן דילמא אתי לחתויי, דהא גלי אדעתי' דלא קבעי להו,[[23]](#footnote-24) - והר"ן הסכים לזה, וכתב דמה"ט בגורף ל"מ אלא כשגורף הגחלים לגמרי ולא נשתייר מהם כלל, ול"ד לקוטם דסגי בקטימה כ"ד, כמו שאמרו בירושלמי, והיינו דכיון דהגחלים נשארים לצד אחד מהכירה, צריך שיהא מושב הקדירה פנוי מגחלים לגמרי.

**ב** הרמב"ן והרשב"א כתבו ע"פ הירושלמי דבגורף בעינן שיגרוף לגמרי עד שלא ישארו בכירה גחלים כלל ולא שלהבת, ובקוטם א"צ לקטום עד שלא יהא ניכר שם אש כלל, וסגי במה שנותן עפר ע"ג האש, והוכיחו כן דסגי בקטימה כ"ד, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דגחלים שעממו ה"ה כקטומים, וממה שאמרו דקטמה ונתלבתה סומכין לה ומקיימין עלי', וכתבו דהוא משום דכל שמערב אפר ואש סילק דעתו מחיתוי האש, ומשא"כ בגורף דכל שנשאר שם אפי' גחלת קטנה, כיון שהיא לוחשת מבערת ומדלקת כירה גדולה.

**ג** הריטב"א כתב דא"צ שיגרוף את כל הגחלים, אלא סגי שלא הניח שם אלא גחלים עוממות או רמץ, משום דכל שעשה כן גילה בדעתו שאינו מקפיד בחמימותו ולא יבא לחתות בגחלים.[[24]](#footnote-25)

בסוגיית הגמ' לקמן ל"ח ב' מבו' דאסור להשהות ע"ג תנור אף כשהוא גרו"ק, והבעה"מ לקמן ל"ח א' הוכיח מזה דהא דשרינן בכירה גרופה היינו כשגרף הגחלים לצד אחד, דאם לא שרי אלא כשגרף הגחלים לגמרי, מ"ט אסרו בתנור, הרי ל"ש כלל שיבא לחתות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דהא דאסרו בתנור הוא משום דהבלה גדול ומרתיח ואינו נראה כגרוף אלא כמו שיש גחלים, ויבא להשהות ע"ג כירה של גחלים ויבא לחתות, ועד"ז כתב הרשב"א. - **ב** הריטב"א לקמן שם כתב לפי דבריו דהא דשרינן בכירה גרופה הוא כשגרף את הגחלים הלוחשות, ונשתיירו גחלים עוממות, וע"כ בתנור כה"ג יש לחוש שיבא לחתות.[[25]](#footnote-26) - **ג** הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ו כתב דהוא משום דא"א לגרוף כל האש עד שלא תשאר ניצוצה אחת, ומפני שתנור הבלו חם חיישינן שמא יחתה כדי לבער הניצוצות הנשארות בתנור, ועד"ז כתב ההשלמה.

הרמ"ך בפ"ג משבת ה"ה נחלק ע"ד הרמב"ם שם, וכתב דמותר להשהות ע"ג תנור גרוף וקטום, דכיון דהתירא דגרו"ק הוא משום דעביד היכר, אף בתנור שרי,[[26]](#footnote-27) - ואזיל הרמ"ך לטעמי' שם ה"ד דהתירא דגרו"ק הוא משום דעביד היכר דלא אתי לחתויי, אך הרמב"ם לטעמי' שם דהתירא דגרו"ק הוא משום שהסיח דעתו מן התבשיל, ובתנור שהבלו רב ביותר אינו מסיח דעתו, וע"כ חיישינן שיבא לחתות.[[27]](#footnote-28)

\*בגל' הגרע"א בסימן שי"ח למג"א סק"י צידד דמותר להשהות ע"ג תולדות האור, דלא שייך בהו שמא יחתה ולא גרע מכירה גרופה, וכ"כ הבית מאיר שם, - אך הרשב"א לקמן ל"ט ב' כתב בתו"ד דמותר להשהות ע"ג תולדות חמה, ומשמע דע"ג תולדות האור אסור להשהות, אף דל"ש בזה חיתוי, ועמדו ע"ז הגרע"א והבית מאיר שם, וצ"ע,[[28]](#footnote-29) - ובפשוטו בזה תלי דין פלטה חשמלית שא"א לשנות בה את עוצמת החום, דלדעת הגרע"א והבית מאיר מותר להשהות על גבי', כיון דלא שייך בה חיתוי,[[29]](#footnote-30) ונחלקו בזה חכמי הדור, ובשם החזו"א הביאו שאסר בזה, וצ"ע.[[30]](#footnote-31)

**שהיית תבשיל שלא נתבשל כמאב"ד ע"ג כירה גרו"ק**

הרשב"א כתב לדון דהא דמותר להשהות ע"ג כירה שהסיקוה בקש ובגבבא וע"ג כירה גרו"ק, הוא רק בתבשיל שנתבשל כמאב"ד, דכל שלא נתבשל כמאב"ד אף בקש ובגבבא יהיב דעתי' ומחתה, והוכיח דאף בקש ובגבבא שייך חיתוי, מהא דאסור ליתן ע"ג תנור שהסיקו בקש ובגבבא, - ועיי"ש שהכריע דבהני גווני מותר להשהות אף תבשיל שלא נתבשל כמאב"ד,[[31]](#footnote-32) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והריטב"א והר"ן, עיי"ש שדנו מ"ט לא מוקמינן למתניתין כשלא נתבשל כמאב"ד דאף לחנני' אסור להשהות, וכ"כ הבעה"מ לקמן ל"ח ב', וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ג ס"א.

אך בגל' הגרע"א שם הוכיח מד' הרא"ש בסימן א' דס"ל דאף כירה גרו"ק אסור להשהות עלי' תבשיל שלא נתבשל כמאב"ד, וכתב דכ"ה גם למש"כ הרשב"א לעיל י"ח ב' בתי' בתרא, דהא דשרי להשהות ע"ג כירה גרו"ק ולא חיישינן שמא יגיס, הוא משום דכל שנתבשל כמאב"ד לי"ב משום מגיס,[[32]](#footnote-33) ועיי"ש בד"י שהביא כן מד' הרמ"ך בפ"ט משבת ה"ג, דכל שיש בו משום מגיס, אסור להשהותו אף ע"ג כירה גרו"ק, וכל הא דמותר להשהות, הוא משום דכל שנתבשל כמאב"ד לי"ב משום מגיס, וכ"כ בתוס' הגרע"א בריש פירקין.

\*הרמ"ך שם הק' ע"ד הרמב"ם שם דאף דבר שנתבשל כמאב"ד חייבין על בישולו, דא"כ מ"ט שרי להשהות ע"ג כירה גרו"ק, ולא חיישינן דילמא מגיס, כמו שאמרו לעיל י"ח ב' בצמר ליורה דחיישינן דילמא מגיס,[[33]](#footnote-34) - והחזון יחזקאל לעיל י"ח ב' כתב דהרמב"ם לטעמי' שם פ"ג ה"ד דס"ל דהתירא דגרו"ק הוא משום דהסיח דעתו מן התבשיל, וע"כ אף אין לחוש שמא יגיס,[[34]](#footnote-35) והרמ"ך שהק' כן הוא לטעמי' שם פ"ג ה"ד דהתירא דגרו"ק הוא משום דעביד הכירא ולא אתי לחתויי, וזה אינו טעם שלא יבא להגיס.[[35]](#footnote-36)

**ב"ש אומרים חמין אבל לא תבשיל,** בטעם הא דאסרו ב"ש להשהות תבשיל אף ע"ג כירה גרו"ק מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בפי' קמא כתב דהוא משום דניח"ל בבישולי ואתי לחתויי, וההשלמה הוסיף לפרש דהוא משום דאף בגרופה א"א בלא ניצוצות, וע"כ יש לחוש שיבא לחתות, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' בפי' קמא, וכ"כ המאירי.[[36]](#footnote-37) - **ב** בפירש"י בפי' בתרא כתב דהוא משום דנתקיימה מחשבתו ומיחזי כמבשל.[[37]](#footnote-38) - **ג** בפי' הר"ן כתב דגזרו ב"ש גרוף אטו אינו גרוף. - **ד** בפי' הר"י מלוניל כתב דמה שאסרו בכירה קטומה הוא מגזירה שמא יחתה בגחלים, ומה שאסרו בכירה גרופה שאין בה גחלים כלל, הוא גזירה גרופה אטו קטומה, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' בפי' בתרא, או משום דחיישינן שמא יכניס את הגחלים שהוציא חוץ לכירה, וכ"כ בשיטה להר"נ.

התוס' כתבו דהא דשרו ב"ש בחמין, הוא אף כשלא נתבשלו כל צרכן, דכיון שאין יפה להן אלא עד כדי צרכן אבל מכאן ואילך רע להן, לא אזסרו ב"ש, דליכא למיגזר שמא יחתה בגחלים, אך הרשב"א צידד דלא שרו ב"ש אלא בחמין שנתבשלו כל צרכן, דמצטמק ורע להן, וצידד עוד, דתבשיל שמצטמק ורע לו דינו כחמין דשרי אף לב"ש, והא דאסרו בתבשיל, הוא בסתם תבשיל דמצטמק ויפה לו.

**נוטלין אבל לא מחזירין,** בפירש"י כתב דהוא משום דמיחזי כמבשל, וכ"כ בפי' הר"ן, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום חשש חיתוי, ובחזרה החמירו ב"ש טפי לאסור אף בחמין.

המהר"ם כתב דמש"כ רש"י דאיסור חזרה הוא משום דמיחזי כמבשל, היינו לדעת ב"ש דס"ל דאין מחזירין אף ע"ג כירה גרו"ק, אך לדעת ב"ה דהא דאין מחזירין הוא רק בכירה שאינה גרו"ק, בע"כ דאיסור חזרה הוא משום חשש חיתוי, דאל"כ מחזירין ע"ג כירה גרו"ק, - אך השעה"צ בסימן רנ"ג סק"ט הביא מד' רש"י אלו, דטעם איסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק, הוא משום דמיחזי כמבשל.[[38]](#footnote-39)

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דב"ש פליגי גם בדין כירה שהסיקוה בקש ובגבבא, דאין מחזירין עלי' כלל, וכ"כ הר"י מלוניל דלב"ש אף כשהסיקוה בקש ובגבבא אין משהין עלי' תבשיל.

אך המהרש"א ע"ד התוס' ד"ה ותבשיל נקט דלא פליגי ב"ש אלא אהתירא דגרו"ק, אך מודו להתירא דקש וגבבא, וכן דקדק הצל"ח מל' רש"י לקמן ל"ז א' ד"ה והך חזרה, וכ"כ הראש יוסף בדעתו, וכן משמע בל' ההשלמה.[[39]](#footnote-40)

**טעם היתר חזרה ע"ג כירה גרו"ק**

**וב"ה אומרים אף מחזירין,** לדעת התוס' ודעימייהו דאיסור חזרה הוא משום חשש חיתוי, מתפרש טעמא דב"ה דשרי להחזיר ע"ג כירה גרו"ק, משום דכל שהיא גרו"ק לא חיישינן לחיתוי, דומיא דהא דמותר להשהות ע"ג כירה גרו"ק, וכ"ה מבו' בתו"ד הבעה"מ לקמן ל"ח א', וכ"כ הר"י מלוניל.

אך לדעת הרשב"א ודעימי' דאיסור חזרה הוא משום דנראה כמבשל, צ"ב דמ"ט מותר להחזיר ע"ג כירה גרו"ק, והריטב"א לקמן ל"ט א' ד"ה כל שבא כתב דהוא משום דבכה"ג לא מיחזי כמבשל,[[40]](#footnote-41) ועיי"ש דמדמי לה להא דשרי ליתן על תולדות האור וכנגד המדורה משום שאין דרך בישול בכך ולא מיחזי כמבשל, - ויש להסתפק אם היינו דבכירה גרו"ק דלא נפיש הבלא אין דרך בישול בכך ולא מיחזי כמבשל,[[41]](#footnote-42) או היינו דכיון דגילה בדעתו דלא קפיד בחמימותי', לא מיחזי כמבשל,[[42]](#footnote-43) ולדרך קמא צ"ע במה שאמרו לקמן ל"ז א' דקטמה ונתלבתה מחזירין עלי', אף דאחר שנתלבתה כבר מיחזי כמבשל.[[43]](#footnote-44)

\*הרמב"ן בתו"ד כתב דהא דמחזירין, הוא רק כשנתבשל כמאב"ד, דכל שלא נתבשל כמאב"ד אסור להחזירו, דה"ז אסור מדאורייתא משום בישול, וכ"כ הרשב"א והר"ן, - ולדעת הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ג ודעימי' דאף דבר שכבר נתבשל כמאב"ד חייבין על בישולו, ורק אם נתבשל כ"צ אין חייבין על בישולו, צ"ל דהא דמחזירין הוא בתבשיל שנתבשל כ"צ, דאין בו משום בישול.

ב' אייר ע"ט

דף מס' 2

**חזרה בערב שבת**

**ל"ו ב' -** **אף מחזירין,** לקמן ל"ח א' א"ר ששת דלדברי האומר מחזירין אפי' בשבת, והתוס' הכא למדו מזה דעיקר הפלוגתא דב"ש וב"ה הוא אם מותר להחזיר מער"ש, וזהו דקמ"ל דלב"ה מחזירין אפי' בשבת, וכתבו לפ"ז דה"נ הא דלב"ה אין מחזירין על כירה שאינה גרו"ק, הוא אף בער"ש, - והתוס' כתבו בשם ר"ת והוא בספה"י סימן רל"ז שדקדק כן מהא דתנן דלא יתן עד שיגרוף, ולא קתני אא"כ גרף וקטם, ואם לא יתן לא יחזיר הוא, בע"כ דאיירי במחזיר מבעו"י, בשעה שהוא רשאי לגרוף ולקטום,[[44]](#footnote-45) - וכ"כ הרא"ש בסימן ב' והריטב"א, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"א, והסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, וההגמי"י בפ"ג משבת, וכ"כ ההגמ"ר בפירקין בשם מהר"ם.

אך הר"ן כתב דאף דלדעת ב"ש אסור להחזיר מבעו"י, מ"מ לדידן שרי להחזיר מבעו"י אף ע"ג כירה שאינה גרו"ק, דב"ש דאסרי בזה הוא לטעמיהו לעיל בפ"ק בכל המלאכות שאדם מתחיל מבעו"י שיהא נעשה מקצת מעשה שלהן קודם לחשיכה, אבל לב"ה דמתירין כולם עם השמש, מותר להחזיר מבעו"י אף אם אין שהות ביום כדי להתחמם.[[45]](#footnote-46)

בפירש"י לקמן שם פירש למה שאמרו דמחזירין אפי' בשבת, דקמ"ל דמחזירין אף ביום המחרת, ולא תימא דכל הא דשרו ב"ה להחזיר, הוא כשנטל בלילה, דמוכחא מילתא שנטל ע"מ להחזיר, אך ביום דלא מוכחא מילתא דנטל ע"מ להחזיר, בטלה לה הטמנה, והו"ל כמטמין מתחילה,[[46]](#footnote-47) והב"י בסימן רנ"ג כתב דלדעתו ליכא איסור חזרה מבעו"י,[[47]](#footnote-48) וכתב כן גם בדעת הרי"ף והרמב"ם,[[48]](#footnote-49) וכתב דלא נהגו העולם ליזהר בזה.

**טעם איסור חזרה בער"ש**

בטעם הסוברים דאסור להחזיר מבעו"י, כתב הרא"ש בסימן ב', דהוא משום דאם יהא מותר להחזיר מבעו"י, יבא להחזירו משחשיכה, וכ"כ הטור בסימן רנ"ג, והט"ז בסימן רנ"ג סוסקט"ו כתב דאף דהוי כגזירה לגזירה, מ"מ כיון דבשבת קרוב מאד לבא לידי איסור, הו"ל כודאי איסור, ושפיר גזרו רבנן בשבילו גם מבעו"י, - אך בספה"י לר"ת סימן רל"ה כתב דהוא משום דכיון שהוא נותנן עלי' או בתוכה מגלה דעתו שצריכה חימום, ולכך יש לחוש שמא יחתה בשבת,[[49]](#footnote-50) וכ"כ בפירש"י שעל הרי"ף לקמן ל"ח ב', ובתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין,[[50]](#footnote-51) - וכמה נפ"מ בפלוגתא זו, ונת' להלן.

**זמן איסור חזרה בער"ש**

התוס' הביאו ב' דעות, אם הא דאסור להחזיר בער"ש, הוא משעה שלא יוכל להרתיחו מבעו"י, וכ"כ הריטב"א, או דאף אם הוא רותח אסור להחזירו, משעה שאם הי' קר ל"ה יכול להרתיח מבעו"י, וכ"כ הסה"ת והרא"ש, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א לקמן ל"ח ב', וכ"כ הטור בסימן רנ"ג והרמ"א שם ס"ב.

ובביאור הנידון בזה, הנה לדעת ר"ת ודעימי' דאיסור חזרה מבעו"י הוא משום דחיישינן שיבא לחתות מבעו"י, י"ל דמה"ט אין לאסור אלא משעה שלא יוכלו להרתיחו מבעו"י, דכה"ג כיון שלא ירתיח עד שבת, יש לחוש שמא יחתה בשבת כדי לחממו, - והצד לאסור אף ברותח משעה שאם הי' קר ל"ה יכול להרתיח מבעו"י, י"ל למש"כ ר"ת שם, דכל שמחזירה מגלה דעתו שצריכה חימום והדבר ידוע שנצטננה, וע"כ אף אם באמת לא נצטננה וא"צ חימום אסרו חכמים, וי"ל עוד דהוא משום גזירת הרואים, וכמש"כ הר"ן.

אך לדעת הרא"ש ודעימי' דאיסור חזרה מבעו"י, הוא מגזירה שמא יבא להחזיר משחשיכה, צ"ב דמ"ט לא אסרינן אלא משעה שלא יוכל להרתיח מבעו"י, - ובפשוטו צ"ל, דכל הא דחיישינן שיבא להחזיר משחשיכה, הוא רק בגונא דאין שהות להרתיח מבעו"י, דבכה"ג דמי לאינשי כמחזיר בשבת, ויש לחוש שיבא להחזיר משחשיכה, אך כל דיש שהות להרתיח מבעו"י, ל"ד כלל למחזיר בשבת, ואין לחוש שיבא להחזיר משחשיכה.[[51]](#footnote-52)

**חזרה מבעו"י בדבר שלא נתבשל כל צרכו, ובדבר לח שנצטנן**

הרא"ש כתב דהא דאסור להחזיר מבעו"י, הוא דומיא דמשחשיכה, דהוא אחר שנגמר בישולה וכו', אבל כ"ז שלא נתבשלה כל צרכה נוטל ומחזיר כל היום, וכ"כ הטור בסימן רנ"ג, והב"י שם פירש דהוא משום דכל שלא נתבשלה כל צרכה לא גזרינן דילמא אתי להחזיר משחשיכה, משום דאם הי' מחזיר משחשיכה הוי כמבשל בשבת, ופשיטא דמזדהר בהכי אפי' אי שרית להחזיר מבעו"י.[[52]](#footnote-53)

אך הסה"ת בסימנים סימן רל"א כתב דאף כשלא נתבשל אלא כמאב"ד אסור להחזיר מבעו"י, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, וההגמי"י בפ"ג משבת, והב"ח בסימן רנ"ג סט"ז והמג"א שם סקכ"ז הביאו לדבריהם, וכ"כ ההגמ"ר בפירקין בשם המהר"ם, וכתב דאף בקדירה חייתא אסור, ונת' להלן, - והתו"ש בסימן רנ"ג סקל"ג והמ"ב שם סקע"ג כתבו דטעמא דהני רבוותא שאסרו אף בכה"ג שלא נתבשל כל צרכו, הוא משום דלא פלוג רבנן,[[53]](#footnote-54) וי"ל עוד דהוא משום דס"ל כדעת ר"ת ודעימי' דהא דאסור להחזיר מבעו"י, הוא משום דחיישינן שיחתה משחשיכה, וע"כ ודאי דיש לאסור אף בכה"ג שלא נתבשל כל צרכו.

\*התו"ש בסימן רנ"ג סקל"ז כתב, דלמש"כ הרא"ש דמותר להחזיר מבעו"י תבשיל שלא נתבשל כ"צ, וכתב הב"י דהוא משום דאין לחוש שיבא להחזיר משחשיכה, דהוי כמבשל בשבת, ה"נ מותר להחזיר מבעו"י תבשיל לח שנצטנן, למש"כ הרא"ש בפירקין סימן י"א דיש בו בישול אחר בישול, ואין לחוש שיבא להחזירו משחשיכה, והסכים לזה הפמ"ג באש"א שם סוסקכ"ט, וכ"כ הישועות יעקב שם סקי"ב,[[54]](#footnote-55) - וצ"ל לפ"ז דאף דמעיקרא כתב הרא"ש דאסור להחזיר היכא דנתקרר ואין שהות כדי להרתיח מבעו"י, מ"מ לפ"מ דמסיק דהאיסור הוא אטו חזרה משחשיכה, ולא אסרו אלא כשנתבשל כ"צ, ה"נ לא אסרו בתבשיל לח שנצטנן,[[55]](#footnote-56) - אך בל' הטור בסימן רנ"ג מבו' דאסור להחזיר מבעו"י אף בתבשיל לח שנצטנן,[[56]](#footnote-57) וצ"ע.

הרא"ש בפ' במה טומנין סימן ב' כתב דלא אסרינן חזרה מבעו"י, אלא היכא שנטלה מע"ג כירה שעתיד להשהות עלי' ולהחזיר עלי' משום שהי', שאם אתה מתיר להחזירה מבעוד יום אתי להחזירה משחשיכה, אבל אם החזירה לשם הטמנה לא אסרינן, - וזה לטעמי' דאיסור חזרה מבעו"י הוא גזירה אטו חזרה משחשיכה, אך לדעת ר"ת ודעימי' דהא דאסור להחזיר מבעו"י הוא משום דחיישינן שיחתה משחשיכה, אין לחלק בזה, וכן נקטו התוס' לקמן מ"ח א' סוד"ה דזיתים, דאיסורא דחזרה מבעו"י הוא אף בכה"ג.

\*הפמ"ג במש"ז סימן רנ"ג סקט"ו כתב דאיסור חזרה מבעו"י, הוא אף כשדעתו להסירו מן האש קודם שבת, דהוי כחזרה בשבת, - וזה לדעת הרא"ש דאיסור חזרה מבעו"י הוא אטו שבת, אך לדעת ר"ת דהוא משום דחיישינן שיחתה בשבת, אין מקום לאסור בכה"ג.[[57]](#footnote-58)

**נתינה בתחילה בערב שבת**

בד' התוס' לקמן מ"ח א' סוד"ה דזיתים מבו' דכ"ה דאסור להחזיר מבעו"י ע"ג כירה שאינה גרו"ק, ה"נ אסור להחזיר ע"ג כירה גרו"ק כשלא נתקיימו תנאי חזרה, וכ"כ הרא"ש שם סימן ב', וכ"כ ההגמ"ר בפירקין דאסור ליתן מתחילה סמוך לחשיכה אף ע"ג כירה גרו"ק, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן רנ"ג שנקט כן, (וכמש"כ הדרישה שם סק"ט, והתהל"ד שם סקט"ז), וכן צידד הגר"ז בקו"א שם סק"ח.

אך הרא"ש בפירקין בסו"ס ב' כתב דכל הא דאסרינן להחזיר כשלא נתקיימו תנאי חזרה, הוא רק בשבת, אבל מבעו"י מחזירין בכל ענין,[[58]](#footnote-59) וכ"ה משמעות ל' הטור בסימן רנ"ג, וכ"כ המ"ב שם סקע"ב לדינא, - והדרישה שם סק"ט עמד בזה, דלמש"כ הרא"ש דהא דאסור להחזיר מבעו"י הוא גזירה אטו משחשיכה, ה"נ יש לאסור בחזרה ע"ג כירה גרו"ק כשלא נתקיימו תנאי חזרה, - וצ"ל דהרא"ש לטעמי' אזיל, דס"ל דאיסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק הוא משום חשש חיתוי, ואיסור נתינה בתחילה הוא משום דמיחזי כמבשל, ולא אסרו מבעו"י אלא בהאיסור דמשום חשש חיתוי, ולא בהאיסור דמשום מיחזי כמבשל, ובזה מתפרש גם משמעות ד' הטור שם דאיסור חזרה לתוכה של כירה גרו"ק, הוא רק בשבת, ונת' להלן, ועד"ז כתב הישועות יעקב שם סוסקי"א.[[59]](#footnote-60)

\*לעיל י"ח ב' אמרינן דקדירה חייתא מותר להניחה בער"ש עם חשיכה בתנור, משום דלא אתי לחתויי, ובתשו' מהר"ם שהביא ההגמ"ר בפירקין משמע דהיינו רק כשיש שהות להרתיח מבעו"י, דאל"כ הו"ל כחזרה מבעו"י דאסורה, וכן פירש הבגדי ישע בסקי"ד לדבריו.

אך הב"ח בסימן רנ"ג סוף אות ט"ז ואות י"ז כתב דבקדירה חייתא לא אסרו חזרה מבעו"י, דאין לגזור בזה אטו חזרה דשבת, ואף לדעת הסה"ת ודעימי' שאסרו חזרה מבעו"י אף בתבשיל שלא נתבשל כ"צ, וכ"כ המג"א שם סוסקכ"ז, והתו"ש שם סוסקל"ג, ונחלק ע"ד הפנים מאירות שאסר בזה.

והגר"ז בקו"א שם סק"ח כתב דהמג"א שהתיר ליתן קדירה חייתא סמוך לחשיכה, הוא לטעמי' דס"ל דאיסור נתינה בתחילה הוא משום חשש חיתוי, וע"כ בקדירה חייתא דליכא חשש חיתוי, לא אסרינן בזה, אך להני דס"ל דאיסור נתינה בתחילה הוא משום מיחזי כמבשל, הרי דאם אסרו נתינה בתחילה מבעו"י, יש לאסור אף בקדירה חייתא.[[60]](#footnote-61)

**שהי' בדבר מבושל כל צרכו שנצטנן**

בפי' הר"ן מבו' דהא דס"ל דחזרה מבעו"י מותרת, הוא אף בתבשיל שנצטנן וא"א לו להרתיח מבעו"י, ונתחדש בזה, דאף דהוא צריך לחימומו בשבת, מ"מ לי"ב לאיסור שהי', ומבו' בדבריו דהוא אף במים שנצטננו, (שהרי לדעת ב"ש מה שנתחדש באיסור חזרה מער"ש, הוא לאסור אף בחמין),[[61]](#footnote-62) - ובד' הפמ"ג באש"א סימן רנ"ג סוסקמ"א משמע דד"ז תליא בהפלוגתא אם יש בישול אחר בישול בדבר לח שנצטנן, עיי"ש, - אך החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ז ד"ה רנ"ז כתב בתו"ד דאף לדעת הסוברים דיש בישול אחר בישול בדבר לח שנצטנן, מ"מ מותר להשהותו, דלא אתי לחתויי כיון שכבר הוא מבושל,[[62]](#footnote-63) ובדעת הפמ"ג צ"ל דלא פלוג רבנן, וכל דחשיב כאינו מבושל אסור להשהותו, וכל דחשיב כמבושל אסור להשהותו.

**איסור חזרה בתבשיל שנתבשל כמאב"ד ושנתבשל כל צרכו**

**האי לא יתן לא יחזיר הוא, אבל לשהות משהין וכו',** מבו' דאף לחנני' דכל שהוא כמאב"ד מותר להשהותו על כירה שאינה גרו"ק, מ"מ אסור להחזירו, ובטעמא דמילתא כתבו הריטב"א והר"ן הוא משום דאף דליכא למיחש בזה לחיתוי, מ"מ אסור להחזיר משום דמיחזי כמבשל.

ולדעת הסוברים דאיסור חזרה הוא משום חשש חיתוי, הא דאסור להחזיר אף תבשיל שנתבשל כמאב"ד, אף דמותר להשהותו ולא חיישינן בזה לחיתוי, כתב השיטה להר"נ דהוא משום דכל שנטלה מעל האש ונצטננה בנטילתו, יש לחוש שמא יחתה כשהוא מחזירה, ועד"ז נראה תוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין, ופירש בזה טעם איסור חזרה מבעו"י, ונת' לעיל.

התוס' בד"ה חמין ותבשיל כתבו דאף לרבנן חמיר דין חזרה מדין שהי', דאף דמותר להשהות תבשיל שנתבשל כל צרכו ומצטמק ורע לו, מ"מ אסור להחזירו, וכ"כ הרמב"ן לקמן ל"ז א', וכ"כ הר"ן לקמן ל"ז ב' ובפירושו לקמן בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג משבת ה"י.[[63]](#footnote-64)

אך הריטב"א לקמן ל"ז ב' ד"ה כללא דמילתא כתב דכל שמצטמק ורע לו מותר להחזירו אף ע"ג כירה שאינה גרו"ק, דכיון דהצימוק רע לו לא מיחזי כמבשל, ולחיתוי נמי ליכא למיחש, וכתב דכן דעת הרא"ה, וכ"כ השיטה להר"נ לקמן ל"ח א', וכ"כ הקרית מלך רב והמרכה"מ בפ"ג משבת ה"י בדעת הראב"ד שם, וכ"נ בד' רש"י לקמן ל"ז ב', ויתבאר בעזה"י במקומו.

**שהי' בתבשיל שנתבשל כמאב"ד, ובדבר הנאכל חי**

**כל שהוא כמאב"ד מותר לשהותו ע"ג כירה,** בטעם ההיתר בזה נחלקו רבוותא, דבתשו' רב משה גאון שהובאה בס' העתים סימן י"ח ובד' הרא"ש בסימן א', כתב דהוא משום דכל דבשיל כמאב"ד מטיא קידרא בעידנא ולא אתי לחתוי בגחלים,[[64]](#footnote-65) - אך הנה התוס' לקמן מ"ח א' כתבו בשם הרשב"ם דפירות הנאכלים חיים מותר להשהותם, דנאכלין טפי כמו שהן חיים מתבשיל שנתבשל כמאב"ד דשרי, וכ"כ הרא"ש שם, וכ"כ בתשו' רש"י סי' צ"ו, וכ"כ הטור בסו"ס רנ"ז והשו"ע בסימן רנ"ד ס"ד, ומבו' בדבריהם דטעם הא דשרי להשהות תבשיל כשנתבשל כמאב"ד, הוא משום דהוא ראוי ליאכל ע"י הדחק, וע"כ לא חיישי' שיבא לחתות, כיון שהוא ראוי לו כמות שהוא עכשיו, וזהו שלמדו מזה דכ"ש דמותר להשהות דברים הנאכלין חיים, דכיון שהן ראויין ליאכל כמות שהן לא אתי לחתויי בגחלים,[[65]](#footnote-66) וכ"כ היראים בסימן ער"ד דכל שנתבשל שליש שוב אין מקפיד עליו כ"כ ואין לגזור בו, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סימן ח', - והגר"ז בסימן רנ"ג ס"ח כתב לב' הטעמים בזה.

לעיל י"ח ב' תניא דלא ימלא נחתום חבית של מים ויניח לתוך התנור ער"ש עם חשיכה, ובס' אהל מועד דרך ג' נתיב ב' הק' מזה ע"ד הרשב"ם דכל הנאכל כמות שהוא חי מותר להשהותו, - ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א לקמן נ"א א' כתב לישב, דאיירי התם בחמין הצריכין למזוג יינם או לרחיצה, דכשהם חיים לא חזו, ועד"ז כתב המג"א בסימן רנ"ד סקכ"ו בתי' בתרא, דאיירי כשהוא צריך את המים להדחה, דאז צריכין להיות חמין. - **ב** הראבי"ה בסימן קצ"ז כתב דהוא משום דמים שהפיגו צינתן אין שוין לא למזוג ולא לשתות, וכתב דאם הוחמו כל צרכן שראויים ע"י הדחק למזוג, או בצונן גמור דראויין לשתות, אין לחוש לחיתוי.[[66]](#footnote-67) - **ג** המג"א בסימן רנ"ד סקכ"ו כתב בתי' קמא, דהגם דמים ראויין לשתותן חיין, מ"מ אינם טובים כ"כ כפירות, והגר"ז בקו"א שם סק"ג האריך להוכיח כן, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ט ובשעה"צ סקמ"ו.[[67]](#footnote-68)

\*בשיטה להר"נ לקמן ל"ז ב' ד"ה א"ר ששת כתב דלדעת חנני' אף דאסור להשהות תבשיל שלא הגיע למאב"ד, מ"מ במים מכיון דהוו חמין כלל, לאלתר חשיבי בדיניהו כתבשיל שהגיע למאב"ד "לענין שהי'", - ולכאו' מכוון דבריו הוא דאף דבכה"ג לא חשיבי כנתבשלו כמאב"ד לענין דין בישול, וכמש"כ השיטה להר"נ שם בד"ה עקר, דלא חשיבי כמבושלין כמאב"ד, אלא כשהוחמו כ"כ שחסרו קצת, מ"מ לענין דין שהי' דמו לתבשיל שהגיע למאב"ד, ולכאו' הוא משום דהא דמותר להשהות תבשיל שהגיע למאב"ד הוא משום דהוא ראוי ע"י הדחק, וה"נ מותר להשהות מים שהוחמו קצת וראויין לשתותן בתורת חמין.[[68]](#footnote-69)

**חזרה לתוכה של כירה גרו"ק**

**לא שנו אלא על גבה אבל לתוכה אסור, אי אמרת בשלמא וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאם להחזיר תנן, אף לשהות משהין אף בשאינה גרו"ק, ניחא הא דבתוכה אסור לשהות, דכשמשהה בתוכה הוי כמטמין ממש ברמץ, - אך התוס' וש"ר פירש דהיינו דאף דבשהי' אין לחלק בין תוכה לעל גבה, מ"מ בחזרה מפלגינן בין תוכה לעל גבה, דלא הותר להחזיר לתוכה של כירה גרו"ק.[[69]](#footnote-70)

ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דהוא משום דבתוכה נפיש הבלא ונראה כמבשל בשבת אע"פ שגרו"ק, ועד"ז כתבו הריטב"א והר"ן, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה,[[70]](#footnote-71) - והריטב"א הוסיף לפרש דמה"ט הוא דלגבי שהי' אין לחלק בין תוכה לעל גבה, דבשהי' אין לאסור אלא משום חשש חיתוי, וכל דגרו"ק וליכא חשש חיתוי, אין לאסור אף כשמשהה בתוכה, אך בחזרה דיש לאסור משום דמיחזי כמבשל, שפיר יש לאסור בחזרה לתוכה אף בגרו"ק.

**ב** התוס' הרא"ש כתב דכיון דחזרה היא בשבת, ע"כ יש לחלק בזה בין תוכה לעל גבה, ומשא"כ בשהי' דהיא בער"ש, אין לחלק בין תוכה לעל גבה, וצ"ב.

**ג** בתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב בשם רבו, דבמחזירין דיש לחוש שנתקרר כיון שהוסר ואתי לחתויי, אסור להחזיר לתוכו דילמא אתי לחתויי, ודוקא על גבה מותר דאדהכי והכי זוכר כשהוא מסיר את הקדירה מעל התנור, ומשא"כ בשהי' שלא הוסר משם, ליכא למיחש לחתויי אף בתוכה של כירה.

**ד** ההשלמה כתב דהא דאסור להחזיר לתוכה של כירה, הוא משום דמטלטל הגחלים, וכ"כ המאירי, והוסיף לפרש דאי"ז טלטול מן הצד דשרי, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן ע' והכל בו בסימן ל"א, וע"כ כ"ז הוא רק בחזרה בשבת, דאסור לטלטל הגחלים, אך בשהי' בער"ש אין לחלק בין תוכה לעל גבה.

**ה** ההשלמה כתב די"ל עוד, דהוא משום מחתה את הגחלים כשמניח שם את הקדירה, ולא שרינן משום דבר שאינו מתכוין, דשמא בהנחתו יתכוין להבעיר, (והביאוהו המאירי והארחות חיים), - והתו"ש בסימן רנ"ג סקכ"ו, כתב דכשמחזיר לתוכה של כירה דהוא מקום הגחלים, ואע"פ שהיא גרו"ק מ"מ א"א שלא יהיו קצת גחלים, יש לחוש שיחתה בשעה שמחזיר, אך בשהי' דהחשש הוא שיחתה אח"כ בשבת אין לחלק בין תוכה לעל גבה.

\*בל' הטור בסימן רנ"ג משמע, דאיסור חזרה לתוכה של כירה גרו"ק הוא רק בשבת, אך מבעו"י לא אסרו בזה, ורק חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק נאסר אף מבעו"י, - ולדעת ההשלמה ודעימי' דאיסור חזרה לתוכה הוא משום דמטלטל הגחלים, או משום דמחתה בשעה שמחזיר, ודאי דאין מקום לאסור בחזרה מבעו"י, אך למש"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בטעם איסורא דחזרה לתוכה, לכאו' יש לאסור בזה אף בחזרה מבעו"י, וצ"ע.[[71]](#footnote-72)

ד' אייר ע"ט

דף מס' 3

\***ל"ז א' -** הריא"ז ה"א אות ב' כתב דלא אסרו להחזיר בתוכה, אלא בכירה שיש לה תוך וחלל כעין התנור, אבל הכירות שלנו שהן פשוטות ואין להן תוך וחלל, הרי תוכה ועל גבה אחד ומותר להחזיר בה, והביאו המג"א בסימן רנ"ג סקכ"ב, והמ"ב שם סקנ"ח כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דאין ע"ז שם תוך,[[72]](#footnote-73) ולכאו' להני רבוותא דס"ל דטעם האיסור להחזיר לתוכה של כירה גרו"ק הוא משום דמטלטל הגחלים, או משום דכשמניח שם את הקדירה מחתה את הגחלים, יש לאסור אף בכירות אלו, בגונא דמניח במקום הגחלים.

\*הר"ן לקמן ל"ח ב' כתב ע"פ הירושלמי דהא דאסרינן להחזיר כשהניח ע"ג קרקע, הוא רק כשנטלו מבעו"י ובא להחזירו משחשיכה, אך כל שנטלו משחשיכה מותר להחזיר אף אם הניח ע"ג קרקע, ויתבאר בעזה"י במקומו, והב"י בסו"ס רנ"ג כתב דאף כשנטל משחשיכה לא הותר אלא להחזיר ע"ג כירה, אבל לא בתוכה, והדרכ"מ שם כתב דלא נזכר חילוק זה בדברי הר"ן, ואפשר דלא ס"ל לחלק בזה, וכתב דפוק חזי מאי עמא דבר שנהגו להחזיר לתוך התנור, - והמג"א שם סקל"ה תמה ע"ד הדרכ"מ, דכל מה שהתיר הר"ן הוא כשהניח ע"ג קרקע דל"ה כתחילת הטמנה כיון שהי' שם בשבת, אבל לענין היתר תוכה ל"מ, והיינו דכל הא דמהני מה שנטלו משחשיכה, הוא דבכה"ג יש ע"ז תורת "חזרה" אף כשלא נתקיימו תנאי חזרה, אך הא דאסור להחזיר לתוכה, דהוא אף כשנתקיימו תנאי חזרה, והרי דאף "חזרה" אסורה לתוכה של כירה, ל"מ מידי מה שנטלו משחשיכה,[[73]](#footnote-74) ועמש"כ המ"ב שם סקס"ז, והחזו"א בסימן ל"ז סק"ח ד"ה והנה הב"י.[[74]](#footnote-75)

**סמיכה לכירה**

**מהו לסמוך בה, תוכה וגבה אסור אבל לסמוך שפיר דמי, או"ד לא שנא,** בביאור הטעם להתיר לסמוך, מצינו כמה דרכים, **א** בפי' רבינו פרחי' כתב, דהוא משום דבסמיכה אין לו זכרון יותר מזה וגלי' דעתי' שאין כונתו אלא לשמור חום קדירתו בלבד ולא למהר בישולה כלל, דהא אין תחתי' גחלים, ולפ"ז התירא דסמיכה הוא ע"ד התירא דגרו"ק, ועד"ז משמע בד' הריטב"א בד"ה דילמא דהוא משום דאינו מקפיד על חימומה, ודמי להתירא דגרו"ק דדעת הריטב"א דהוא משום דגלי דעתי' דאינו מקפיד על חימומה, וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן רנ"ט דהתירא דסמיכה הוא דגם באינו גרו"ק הוי כמו גרו"ק, וכ"נ בל' הרמ"א בסו"ס רנ"ג, ובל' המ"ב שם סקט"ז. - **ב** הגר"ז בסימן רנ"ג ס"ג פירש דהוא משום דבכה"ג לא חיישינן שמא יחתה בגחלים שבתוך הכירה כדי למהר בישול הקדירה שחוצה לה, שאין חיתוי זה מועיל לה כ"כ. - **ג** בד' הר"ן משמע דהוא משום די"ל דסמיכה לא חשיבא כלל כהנחה אצל האש, ובכה"ג ליכא לעיקר התקנ"ח דאיסור שהי' וחזרה, ונת' בהערה ו'.

הרי"ף הוכיח מהכא דקי"ל דלהשהות תנן, וזה מהא דאמרינן דתוכה וגבה הוא דאסיר, והבעה"מ תמה ע"ז דאף אם להחזיר תנן, שפיר מיבע"ל מהו להחזיר הקדירה בסמיכה, אם תוכה וגבה הוא דאסור להחזיר אבל סמיכה שרי, והרמב"ן במלחמות פירש דמכוון הרי"ף הוא מדקאמר תוכה וגבה הוא דאסור ואי להחזיר מה ענין תוכה וגבה לכאן, הרי להחזיר לתוכה אסור אף בגרו"ק, ול"ד תוכה לעל גבה, וכ"כ הריטב"א והר"ן, והרא"ש בסימן א' כתב בשם רבינו יונה דמכוון הרי"ף הוא להוכיח ממה שאמרו או"ד לא שנא, ואם להחזיר תנן, הרי ודאי ל"ד סמיכה לתוכה, דבתוכה אסור להחזיר אף בגרו"ק וסמיכה מותרת.[[75]](#footnote-76)

והרמב"ן כתב לדחות, דמיבע"ל הכא בין ללישנא דלשהות תנן ובין ללישנא דלהחזיר תנן, ונקטינן להך לישנא דתוכה וגבה הוא דאסור, משום דלמ"ד דלשהות תנן שוה דין תוכה לדין על גבה, וכ"כ הריטב"א והר"ן, - ולכאו' י"ל עוד למש"כ התוס' דאם מתניתין להחזיר תנן מיבע"ל להחזיר ולהשהות היכא שאינו מבושל כמאב"ד, וכיון דמיבע"ל אף לענין שהי' כשאינו מבושל כמאב"ד, שפיר אמרו דתוכה וגבה הוא דאסיר, דבזה שוה דין תוכה לדין על גבה.

הרי"ף הוכיח עוד דקי"ל דלהשהות תנן, מהא דפשטינן לה מדתניא כירה שהסיקוה וכו' סומכין לה ואין משהין על גבה אא"כ גרו"ק, אלמא דהכי הלכתא, - והבעה"מ כתב לדחות, דהך ברייתא ר' יהודה היא דאסר להשהות, והא דמייתינן מינה דמותר להחזיר בסמיכה, היינו דמהא דשרי ר' יהודה להשהות, נשמע לתנן דמתניתין דמותר להחזיר, וכ"כ הרשב"א, - אך הרמב"ן במלחמות והריטב"א נחלקו ע"ז, דלא מצינו ללמוד דין חזרה מדין שהי', שהרי אף למ"ד דאסור להשהות חלוק דין שהי' מדין חזרה, דשהי' מותרת אף בתוכה של כירה גרו"ק וחזרה אסורה, וכ"כ הרא"ש בשם רבינו יונה,[[76]](#footnote-77) והרמב"ן והריטב"א כתבו דמ"מ יש לדחות להוכחת הרי"ף, דהאיבעיא היא בין למ"ד דלשהות תנן ובין למ"ד דלהחזיר תנן, והא דפשיט מהך ברייתא הוא למ"ד דלשהות תנן, - והר"ן כתב די"ל, דאע"ג דחמיר איסורא דלהחזיר טפי מאיסורא דלשהות לענין תוכה, אפשר דס"ל לתלמודא דלענין סמיכה כי הדדי נינהו וליכא לאפלוגי בינייהו.[[77]](#footnote-78)

**חזרה בסמיכה**

לדעת הבעה"מ ודעימי' דמדמינן דין חזרה לדין שהי' בהתירא דסמיכה, הרי דלפ"מ דפשטינן מברייתא דסמיכה שריא, מותר אף להחזיר בסמיכה, - אך לדעת הרי"ף ודעימי' דאין ללמוד דין חזרה מדין שהי', הרי דאף דפשטינן מברייתא דמותר לשהות בסמיכה, מ"מ אין ללמוד מזה דמותר להחזיר בסמיכה, - והריטב"א כתב דאף דלא איפשיט האיבעיא לענין חזרה, מ"מ כיון דספיקא דרבנן היא לקולא נקטינן בה ושרי, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה.

והרמב"ם בפ"ג משבת ה"ז כתב דמותר לסמוך לכירה מבערב ואע"פ שאינה גרו"ק, ושם ה"י כתב דאין מחזירין לעולם אלא ע"ג כירה גרו"ק וכו', וכל שאין מחזירין עליו אין סומכין לו בשבת, והמג"א בסימן רנ"ג סק"ה כתב בדעתו דלא הותר להחזיר בסמיכה, דלא מיבע"ל אלא בער"ש, וכתב דלדעת הסוברים דקי"ל כחנני' שרי אף להחזיר בסמיכה, - ובגל' הגרע"א שם פירש דהיינו משום דהרמב"ם דאסר לסמוך, הוא משום דס"ל כדעת הרי"ף דאין ללמוד מהא דמותר לשהות בסמיכה דה"נ מותר להחזיר בסמיכה,[[78]](#footnote-79) אך לדעת הסוברים דקי"ל כחנני' והא דמיבע"ל מהו לסמוך הוא בחזרה, הרי דלפ"מ דפשיט דשרי אף חזרה מותרת בסמיכה,[[79]](#footnote-80) - והבית מאיר שם נחלק ע"ד המג"א ופירש לד' הרמב"ם בע"א, וכתב בדעתו דהתירא דסמיכה הוא אף בחזרה, ואף בנתינה בתחילה, עיי"ש.

**סמיכה בתחילה בשבת**

השיטה להר"נ לקמן מ' ב' כתב בשם הרא"ה, דהתירא דסמיכה, הוא רק בשהי' וחזרה בכירה שאינה גרו"ק, אך איסורא דנתינה בתחילה, שהוא אף ע"ג כירה גרו"ק, הוא אף בסמיכה, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א בסו"ס רנ"ג,[[80]](#footnote-81) וכמו שהוכיחו השיירי לקט שם, והגרע"א בגל' המג"א שם סק"ה ובסימן רנ"ט, והתהל"ד בסימן רנ"ג סק"ב, וכן נקט לדינא בגל' הגרע"א בסימן רנ"ט, וכן צידד החזו"א בסימן ל"ז סק"ט ד"ה במ"ב, - והגרע"א שם פירש טעם האיסור בזה, דהוא משום דהתירא דסמיכה הוא דאף בשאינה גרו"ק שרי כמו בגרו"ק, אך נתינה בתחילה דאסירא אף ע"ג כירה גרו"ק, אסירא אף בסמיכה.[[81]](#footnote-82)

אך הריטב"א לקמן ל"ח ב' ד"ה ואסיקנא כתב דאף סמיכה בתחילה מותרת, דאין דרך בישול בכך,[[82]](#footnote-83) ומדמי לה למה שאמרו לקמן מ' ב' דמותר להניח כנגד המדורה, וכ"כ הריטב"א לקמן מ' ב' ד"ה ואסיקנא, וכ"נ בתשו' מהר"ם מר"ב שהובאה בהגמ"ר בפירקין, וכ"נ בד' המג"א בסו"ס רנ"ט, וכמש"כ בגל' הגרע"א שם והגר"ז בקו"א סימן רנ"ג סק"ג, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן רנ"ג סקכ"ט, וכמש"כ הפמ"ג שם, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן רנ"ג סקי"ג בתו"ד,[[83]](#footnote-84) וכ"כ הגר"ז שם ס"כ, והבית מאיר שם למג"א סק"ה.[[84]](#footnote-85)

התוס' כתבו דאף דמותר לסמוך, מ"מ אין ללמוד מזה להתיר סמיכה כנגד האש, דשאני הכא דדופני הכירה מפסיקין בינו לבין האש, - אך הרשב"א לקמן מ' ב' כתב בהא דתניא התם תניא דמביא אדם קיתון מים ומניחו כנגד המדורה לא בשביל שיחמו אלא בשביל שתפיג צינתן, ואמרינן התם דבשמן למ"ד דאין בו משום בישול מותר ליתן אף במקום שהיד סולדת בו, דלא התירו אלא כנגד המדורה, אבל ע"ג האש ממש אסור מפני שנראה כמבשל, שהרי אף תבשיל שנתבשל כ"צ אסור להחזיר בכירה שאינה גרו"ק, וכ"ש לתת לכתחילה ואפי' להפשיר, וכ"כ הריטב"א והר"ן, ולכאו' מכוון דבריהם הוא דהוי כסמיכה דשריא, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן ל"ח ב' שלמד מזה להתיר סמיכה בתחילה, וס"ל דאף היכא דאין דופני הכירה מפסיקין הו"ל כסמיכה, וכ"כ הגר"א בסימן שי"ח ס"ז בדעתם.

והרא"ש בסימן י' כתב דהתם ל"ד לסמיכה משום דאין דופני הכירה מפסיקין, והא דשרי הוא משום דכיון שהצריכו חכמים להרחיק מן המדורה מדנקט כנגד המדורה ולא נקט אצל המדורה איכא היכירא ולא אתי לחתויי, ובד' המג"א בסימן שי"ח סקל"ח מבו' דמכח ה"ט דמי לסמיכה דשריא, - והתו"י לקמן בע"ב כתב דהא דשרי, הוא כשנותן במקום שאפי' אם יהא שם כל היום כולו לא יהא בו משום בישול.[[85]](#footnote-86)

\*הגר"ז בקו"א סימן רנ"ג סק"ח כתב דממש"כ הרא"ש לישב דכיון דאיכא הכירא לא אתי לחתויי, מבו' דאיסור נתינה בתחילה הוא משום חשש חיתוי, - וזה לפי הגיר' לפנינו בד' הרא"ש דהק' דמ"ט לא אסרינן בזה מדינא דנתינה בתחילה ע"ג כירה גרו"ק, - אך התפארת שמואל שם הגי' בד' הרא"ש דהק' מהא דאסור להחזיר ע"ג כירה שאינה גרו"ק, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם,[[86]](#footnote-87) ולפ"ז י"ל דרק איסור חזרה הוא משום חשש חיתוי, אך איסור נתינה בתחילה הוא משום דנראה כמבשל, כאשר כ"ה להדיא בד' תוס' הרא"ש לקמן ל"ח ב', (ובדף מס' 2 נת' כן גם בדעת הרא"ש בפסקיו, דמה"ט הוא דס"ל דאיסור נתינה בתחילה הוא רק בשבת ולא אסרו בזה מבעו"י).

והביאוה"ל בסימן רנ"ג ס"א סוד"ה מהו לסמוך לה כתב דמד' הרא"ש אלו משמע דאף סמיכה בתחילה מותרת, וזה ממש"כ בתחילת דבריו דהא דשרי ליתן כנגד המדורה הוא משום דדמי לסמיכה, והרי דאף סמיכה בתחילה מותרת, וכן הוכיחו השיירי לקט בסו"ס רנ"ג והתהל"ד שם סק"ב והחזו"א בסימן ל"ז סק"ט סוד"ה במ"ב, - וכ"ז הוא לפי הגיר' שלפנינו, אך לגירסת התפארת שמואל, אין מקור מד' הרא"ש לכך, שהרי לא דן כלל מ"ט לא אסרינן בזה משום נתינה בתחילה, אלא מ"ט לא אסרינן משום חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק, וע"ז הוא שכתב דדמי לסמיכה דשריא.

\*בעיקר מש"כ הרשב"א ודעימי' דדוקא כנגד המדורה מותר ליתן, אך ע"ג המדורה אסור, הנה הרמב"ן לקמן שם נחלק ע"ז, וכתב דאף ע"ג המדורה מותר ליתן להפשיר,[[87]](#footnote-88) והמאירי שם כתב בדעתו דהיינו דוקא בגרופה, אך בפי' הר"ן שם נראה דמפרש בדעתו דאף כשאינה גרו"ק שרי, - ולכאו' טעם המאירי הוא, דדוקא בכירה גרופה דבאנו לאסור משום איסור נתינה בתחילה, אשר הוא משום דמיחזי כמבשל, אין לאסור כשנותן כדי להפשיר, דלא מיחזי כמבשל,[[88]](#footnote-89) אך בכירה שאינה גרו"ק דיש לאסור משום חשש חיתוי, אף אם נותן כדי להפשיר אסור, אך לד' הר"ן צ"ל, דכל שנותן כדי להפשיר, לא חיישינן שיבא לחתות, וכ"כ הראש יוסף והשפ"א לקמן שם, עיי"ש.

ז' אייר ע"ט

דף מס' 4

**קדירה ריקנית**

**ל"ז א' -** בתשו' מהר"ם שהובאה בהגמ"ר בפירקין כתב דהמשכים בבקר וראה שהקדיחה תבשילו וירא שמא יקדיח יותר, יכול להסיר ולהניח קדירה ריקנית ע"פ הכירה והו"ל כירה כגרו"ק שהרי הקדירה סותמת את הכירה, ואז ישים את הקדירה שהחמים בה ע"ג קדירה ריקנית, וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ג ס"ג.

ובביאור דין זה מצינו ב' דרכים, דבל' המהר"ם משמע דהתירא דקדירה ריקנית הוא משום דע"י דהקדירה סותמת את הכירה, הו"ל כגרו"ק, וכ"ה מבו' גם בד' הגרע"א בגל' סימן רנ"ט, וכ"נ בל' המ"ב בסימן רנ"ג סקפ"א, והאג"ט אופה סקנ"ד פירש דהיינו דכל שמכסה את הגחלים בכירה, הו"ל כקטימה, דמה לי אם כיסה האש באפר דסילק דעתו מהגחלים, או שסתם פיו בקדירה מלמעלה, ועד"ז כתב הבית מאיר בסימן רנ"ג ס"ג, דכיון שבכונה נותן הקדירה, חשיב כגריפה, והוי היכר שלא יבא לחתות.

אך החזו"א בסימן ל"ז סק"ט כתב דהתירא דקדירה ריקנית הוא משום דהו"ל שינוי שאין דרך בישול בכך, וגם ממעט את החום הרבה, ומש"כ המהר"ם דהוא כגרו"ק, אינו אלא סמך בעלמא, אבל עיקרו דחשיב ועדיף מסומך,[[89]](#footnote-90) וזה מתישב טפי לדעת הסוברים דהתירא דסמיכה הוא ע"ד התירא דגרו"ק, וזהו שדימהו המהר"ם לגרו"ק, - וכ"ה מבו' להדיא בד' המג"א בסימן רנ"ג סקל"א דמדמי דינא דקדירה ריקנית לדינא דסימן שי"ח ס"ח דהותר אף נתינה בתחילה ע"ג מיחם, ובתו"ד מבו' עוד דדמי לדינא דסימן שי"ח סט"ו דמותר להניח כנגד המדורה, והרי דאי"ז כגרו"ק דלא הותר אלא חזרה, אלא הו"ל כסמיכה, וס"ל דסמיכה בתחילה מותרת, וכמבו' בדבריו בסו"ס רנ"ט, וכ"נ גם בדבריו בסימן שי"ח סקל"ח),[[90]](#footnote-91) ועמד ע"ז הגר"ז בקו"א שם סק"י, עיי"ש,[[91]](#footnote-92) - וכ"ה מבו' גם החיי אדם בכלל כ' סי"א.

למש"כ הבית מאיר והאג"ט דמכוון המהר"ם הוא דסתימת הכירה ע"י הקדירה הו"ל כגרו"ק, נתחדש דלדין גרו"ק ל"ב מעשה בגוף האש, אלא אף ע"י סתימת קדירה ריקנית חשיב כגרו"ק, ועד"ז מצינו בד' הביאוה"ל בר"ס רנ"ג שנסתפק בדעת הרמב"ם דכל שהכירה מכוסה בכיסוי ומעמידה על הכיסוי הו"ל כגרו"ק, ואמרינן דכבר הסיח דעתו מלבשל,[[92]](#footnote-93) - אך החזו"א שפירש דההיתר בזה הוא מדין סמיכה, לכאו' הוא משום דס"ל דלא חשיב כגרו"ק אלא ע"י מעשה בגוף האש, ומה"ט נחלק החזו"א שם לעיל מינה ע"ד הביאוה"ל וכתב דודאי דאסור להעמיד ע"ג כיסוי הכירה, (ול"ד לקדירה ריקנית, דשאני כיסוי התנור שדרכו בכך וגם אינו ממעט את החום הרבה).[[93]](#footnote-94)

ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא בדין כיסוי הפח שע"ג הכירה אם מהני להתיר להשהות ולהחזיר על גביו, דאם התירא דקדירה ריקנית הוא משום דהו"ל כגרו"ק, ול"ב מעשה בגוף האש, ה"נ מהני כיסוי הפח לחשוב את האש כגרו"ק, ואף דאי"ז ממעט את החום הרבה, הרי לדין קטימה סגי בקטימה כ"ש,[[94]](#footnote-95) - אך אם התירא דקדירה ריקנית הוא משום דהו"ל כסמיכה, הרי דבכיסוי הפח שאינו ממעט את החום הרבה, ל"מ להתיר, וכמש"כ החזו"א בסימן ל"ז סקי"א,[[95]](#footnote-96) וכ"כ בתשו' שלמת חיים או"ח סימן רל"ד.

ומצאנו מקור נאמן להתיר בזה, בד' הרשב"א בר"פ במה טומנין שכתב דכל דהקופה מפסקת בינו ובין הקדירה, הו"ל כקטימה ועדיף מינה, והרי דאף דאי"ז מעשה קטימה בגוף האש, מ"מ חשיב כקטימה,[[96]](#footnote-97) ולפ"ז ה"נ נתינת פח ע"ג הכירה הוי כקטימה, דדמי ממש לקופה שע"ג הגפת.

\*המג"א בסימן רנ"ג סקל"א כתב דלפ"מ שהתיר השו"ע ע"ג קדירה ריקנית, י"ל דע"ג תנורים שלנו שרי ליתן אפי' האש בתוך התנור, כיון שיש מעזיבה המפסיק בין האש, ומדמי לה לדינא דסימן שי"ח סט"ו דמותר להניח כנגד המדורה, (וזה לטעמי' דהתירא דע"ג קדירה ריקנית הוא דהו"ל כסמיכה), אך הביא מד' המהר"ם בתשב"ץ קטן סימן כ"ז שלא התיר אלא כשיש דפין ע"ג התנור, והביאוהו האגודה בפירקין והמהרי"ל בהל' שבת.[[97]](#footnote-98)

והבית מאיר שם תמה ע"ד המג"א שדן להתיר בזה, דהרי כה"ג דמי לנתינה ע"ג כיסוי הכירה דאסור, ול"ד לקדירה ריקנית שנותנה בכוונה והויא היכר שלא יבא לחתות, - והאג"ט אופה סקנ"ד תמה בע"א, דכל הא דקדירה ריקנית הו"ל כגרו"ק הוא משום דהכירה אינה מגולה אלא למעלה וכל שסתמו בקדירה הו"ל כקטימה, אך בנתינה ע"ג התנור דאין האש קטומה כלל, אין להתיר,[[98]](#footnote-99) וגם אין להתיר בזה מדין סמיכה, דע"ג התנור גרע טפי, וכמש"כ בתשו' מהר"ם שהביא ההגמ"ר בפירקין, דכיון דאסור לסמוך לתנור כ"ש דאסור ליתן ע"ג התנור כנגד החום דסליק הבלו מלעיל טפי.

ובדעת המג"א פשוט דאזיל לטעמי' דס"ל דהתירא דקדירה ריקנית הוא משום דהו"ל כסמיכה, וכמבו' בדבריו דיש מקום להתיר אף נתינה בתחילה, וע"כ ס"ל דה"נ מותר ליתן ע"ג מעזיבת התנור, וזה כמש"כ החזו"א בסימן ל"ז סקכ"א (ד"ה ולהאמור), דע"ג התנור אין דרך לבשל וחומה מועט מפני עובי הכיפה, וחשיב כנותן נגד המדורה, (ול"ד לנתינה ע"ג כיסוי הכירה, שהכיסוי דק והחום עובר בעדו ודרך לבשל גם על הכיסוי).

**נתינה ע"ג קדירה מלאה**

הרשב"א לקמן מ' ב' כתב דמותר לתת ע"ג קדירה בשבת תבשיל שנתבשל מער"ש כל צרכו דאין בו משום בישול, אע"פ שהקדירה נתונה ע"ג האש, לפי שאין דרך בישול בכך, וכתב דדמי לנותן בצד המיחם או כנגד המדורה, וכ"כ הר"ן שם, והמ"מ בפכ"ב משבת ה"ד,[[99]](#footnote-100) - אך הריטב"א לקמן שם כתב בשם מורו שהי' חושש בזה, וכ"כ בשיטה להר"נ שם בשם הרא"ה דקרוב לאסור בזה, עיי"ש,[[100]](#footnote-101) - ורי"ו בנתיב י"ב ח"ג הביא לב' הדעות בזה, וכתב דנראה עיקר דשרי, והביאו הב"י בסימן רנ"ח, - והשו"ע בסימן רנ"ג ס"ה כתב להתיר בזה, ובסימן שי"ח ס"ז וס"ח הביא לב' הדעות, וכתב דנראה עיקר דשרי.[[101]](#footnote-102)

בעיקר מה שפסק השו"ע להתיר נתינה בתחילה ע"ג הקדירה, הק' האחרונים דמ"ש ממש"כ השו"ע בסימן רנ"ג ס"ג דלא הותר להחזיר ע"ג קדירה ריקנית אלא בתנאי חזרה, והרי דנתינה בתחילה אסורה אף ע"ג קדירה, - והתו"ש שם סקמ"ב כתב דשאני קדירה מלאה דאין דרך בישול בכך ליתן על גבה, וע"כ הותר אף נתינה בתחילה, ומשא"כ כשמניח ע"ג קדירה ריקנית דדרך בישול בכך, וכ"כ הפמ"ג שם באש"א סקל"ג, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה ויזהר, והחזו"א בסימן ל"ז סק"ט.

אך הדגמ"ר והיד אפרים בסימן שי"ח פירשו בד' המג"א שם סקכ"ו, דמה שאסר השו"ע ליתן בתחילה ע"ג קדירה ריקנית, הוא בתבשיל, דגזרינן שמא יתן עליו כשהוא קר דבכה"ג יש בו משום בישול, ומה שהתיר השו"ע בסימן רנ"ג ס"ה ובסימן שי"ח ס"ח ליתן בתחילה, הוא בדבר יבש, דאף כשהוא קר אין בו משום בישול, וכן צידד הגר"ז בקו"א סימן רנ"ג סק"י בד' המג"א,[[102]](#footnote-103) וכ"כ המחה"ש שם סקל"ד.[[103]](#footnote-104)

בביאור מש"כ האחרונים לחלק בין ע"ג קדירה מלאה לע"ג קדירה ריקנית, משמע בד' הביאוה"ל שם דהוא משום דקדירה ריקנית עומדת רק לסתום את חום הכירה, ומשא"כ בקדירה מלאה, וכנראה פירש כן למש"כ התו"ש שם דע"ג קדירה מלאה אי"ז דרך בישול וע"ג קדירה ריקנית הוי דרך בישול, והיינו דדרך ליתן קדירה ריקנית ע"ג הכירה ולבשל על גבה, כדי למעט החום, ומשא"כ בקדירה מלאה שניתנת לצורך עצמה, ולא לצורך לבשל על גבה, - אך החזו"א שם ובתשו' סימן מ"א פירש דהוא משום דקדירה מלאה בולעת חום הכירה ואין החום עולה לעליונה אלא מחום הקדירה, ומשא"כ בקדירה ריקנית דחום הכירה עולה למעלה.[[104]](#footnote-105)

\*בד' הגר"ז בסימן רנ"ג סכ"ו ובקו"א שם סק"י מבו' דהתירא דנתינה ע"ג קדירה מלאה מיוסד על תרתי, דהא דלי"ב משום איסור נתינה בתחילה, הוא משום דאין דרך בישול בכך ולא מיחזי כמבשל, והא דלי"ב משום איסור חזרה, הוא משום דהקדירה מפסקת בין התבשיל לגחלים, וזה לטעמי' דס"ל דאיסור נתינה בתחילה הוא משום דמיחזי כמבשל, ואיסור חזרה הוא משום חשש חיתוי.

ועפי"ז כתב הגר"ז שם בסוסכ"ו, דהני רבוותא שאסרו ליתן ע"ג מעזיבת התנור, אף דאי"ז דרך בישול, הוא משום דס"ל דאי"ז היכר שלא יבא לחתות, - ובדבריו בקו"א שם בסו"ד מבו' דאיסורא דנראה כמבשל ודאי דליכא בזה, משום דאי"ז מקום הראוי לבישול, וכתב שם דאף אם ע"ג קדירה ריקנית אסור נתינה בתחילה, מ"מ ע"ג התנור שאינו מקום הראוי לבישול, ליכא לאיסור נתינה בתחילה, (ומש"כ המג"א לדמות ע"ג המעזיבה לע"ג קדירה ריקנית, הוא בהא דלא אסרינן משום חשש חיתוי).[[105]](#footnote-106)

ח' אייר ע"ט

דף מס' 5

**ל"ז א' -** **קטמה ונתלבתה סומכין לה ומקיימין עלי' וכו' ומחזירין עלי',**[[106]](#footnote-107)הריטב"א לקמן בסוגיין כתב דהא דשרינן בקטמה והובערה, הוא משום דכל שקטמה גלי אדעתי' דלא קפיד בחימומה כולי האי, ועד"ז כתבו המג"א בסימן רנ"ג סק"ג והאחרונים שם.[[107]](#footnote-108)

והרמב"ן והרשב"א בריש פירקין הוכיחו מהא דשרינן בזה דל"ב קטימה גמורה וסגי בקטימה כ"ד, משום שסילק דעתו מחיתוי האש, והיינו דמהא דשרינן הכא נלמד דהתירא דקטמה אי"ז משום דבפועל ל"ש חיתוי, אלא הוא משום דהקטימה הויא גילוי דעת שסילק דעתו מחיתוי האש.

ולמשמעות ד' הרמ"ך דהתירא דגרו"ק הוא משום דהו"ל היכר דע"י מידכר ולא יבא לחתות, צ"ע דמ"ט שרינן בקטמה ונתלבתה, אף דעכשיו כבר ליכא היכר, - וי"ל למש"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"ד סימן ע"ד אות ל' דכל הא דשרינן בקטמה ונתלבתה, הוא משום דאכתי איכא קצת היכר שקטמה, עיי"ש.

\*האג"מ שם כתב דבגונא שהוסר האפר שקטם בהן דאין ניכר כלל גילוי דעתו דמתחילה לא מסתבר להתיר, ועפי"ז כתב לאסור כשנפל הפח שעל הכירה, כיון דכבר ליכא היכר כלל, ורק כשנפל מקצתו יש להתיר, דאכתי איכא היכר,[[108]](#footnote-109) - ולכאו' יש לדון בזה מטעם אחר, דכל הא דשרינן בקטמה והובערה, הוא כשנעשה הקטימה בגוף האש, אך בנתינת הפח דאי"ז מעשה בגוף האש, ל"מ להתיר אלא ליתן תבשיל ע"ג הפח,[[109]](#footnote-110) ודן בזה הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"א הערה מ"ו, ובתיקונים ומילואים כתב דאין מסתבר לחלק בזה.

**גחלים שעממו וכו' ה"ה כקטומה,** הרשב"א בריש פירקין כתב דהא דבכה"ג הוי כקטומה, הוא משום דכל שעממו ולא חשש ללבותן מוכחא מילתא שאין קפיד בחתויו, - והוצרך לזה לטעמי' דהתירא דגרו"ק הוא משום דמוכחא מילתא שסילק דעתו מחיתוי הגחלים, אך למש"כ הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ד דהתירא דגרו"ק הוא משום דהסיח דעתו מזה התבשיל, הרי דמה"ט שרינן אף בגחלים שעממו, דכיון דהוי אש מועטת ה"ה מסיח דעתו מן התבשיל, וכמש"כ הרמב"ם שם.

ובס' פתחי דעת כתב דנפ"מ בזה, בגונא שעממו הגחלים בשבת, אם חשיב כגרו"ק להתיר חזרה, דלמש"כ הרשב"א דהתירא דגחלים שעממו הוא מכח הא דלא חשש ללבותם, הרי דכל שעממו בשבת ל"ה כגרו"ק, - אך הב"י בסו"ס רנ"ג דכל שבשעה שמחזיר עממו גחליו הו"ל כגרו"ק ושרי, עיי"ש, וכן נקט החזו"א בסימן ל"ז סקכ"א (ד"ה מ"ב).[[110]](#footnote-111)

**קטמה והובערה משהין עלי' חמין שהוחמו כל צרכן ותבשיל שבישל כל צרכו,** לפ"מ דמשני דאף אם מצטמק ויפה לו אסור, מ"מ הכא שרי משום דקטמה, קשיא דמ"ט נקט דמשהין עלי' חמין שהוחמו כ"צ ותבשיל שבישל כ"צ, הרי יש להתיר אף כשלא הוחמו ונתבשל כ"צ, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** בפירש"י כתב דהא דשרינן מכח הא דקטמה, הוא משום דגלי דעתי' דלא ניח"ל בצמוקי, והפנ"י כתב דע"כ לא שרינן אלא במצטמק ויפה לו, ולא אסרינן מכח הצימוק, דגלי דעתי' דלא ניח"ל בזה, אך כל שלא נתבשל כ"צ, ודאי ניח"ל שיתבשל כ"צ וע"כ אסור להשהותו, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ והמלא הרועים.[[111]](#footnote-112)

**ב** התוס' והרמב"ן בפי' קמא כתבו דאף אם לא נתבשל כ"צ שרי, והא דנקט תבשיל שבישל כ"צ הוא לאשמועינן דכל שלא קטמה אסור להשהות אף תבשיל שנתבשל כ"צ, והרמב"ן נקט לעיקר כפי' זה, (כמש"כ השעה"צ בסימן רנ"ג סקי"ז), וכ"כ הריטב"א והר"ן.

**ג** התוס' והרמב"ן בפי' בתרא כתבו, דאף דקטמה מ"מ כיון שחזרה והובערה ל"ה כקטומה ממש, ול"מ להתיר אלא בנתבשל כ"צ, דלא אתי לחתויי כיון שכבר נתבשל, וכ"כ הרשב"א, - והתוס' כתבו דכ"ז הוא בקטמה והובערה, אך קטמה ונתלבתה דהוי פחות מהובערה הויא לגמרי כקטומה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א, אך הרמב"ן כתב דאף מה שאמרו בקטמה ונתלבתה דמשהין עלי' הוא רק כשנתבשל כ"צ.[[112]](#footnote-113)

**אי הכי מאי למימרא,** התוס' וש"ר הק' דכיון דמעיקרא ס"ד דכיון דהובערה הדרא למילתא קמייתא, הרי טובא קמ"ל דמהני הא דקטמה ולא הדרא למילתא קמייתא, וכתבו כמה דרכים בזה, - והר"ן כתב דהא פשיטא לן דכל שקטמה בשעה שנתן עלי' תבשיל אף אם הובערה אח"כ שרי, דכיון דבקטימה כ"ד סגי, פשיטא שסוף קטימה זו להתבער ואפ"ה שרי, וכל שקטמה והובערה קודם שנתן את הקדירה, ל"מ הקטימה מידי, ומעיקרא ס"ד דמהא דנקט תבשיל שבישל כ"צ, בע"כ דאיירי כשהובערה קודם שנתן את הקדירה, וע"כ לא שרינן אלא כשנתבשל כ"צ, וע"ז משני דשאני הכא דקטמה, ואיירי כשהובערה אחר נתינת הקדירה, וע"ז פרכינן דאי הכי מאי למימרא, דודאי דאכתי חשיבא כקטומה, ככל קטימה כ"ד המועלת להתיר, אף שסופה להתבער.

ומסתימת ד' התוס' וש"ר משמע דפליגי ע"ד הר"ן וס"ל דהא דשרינן בקטמה והובערה, הוא אף כשנותן עלי' את הקדירה אחר שהובערה, וצ"ע.[[113]](#footnote-114)

בד' הראשונים משמע דקי"ל כהך דינא דכל שקטמה שרי אף שנתלבתה או שהובערה, וכ"נ גם בד' הרמב"ן והרשב"א בריש פירקין, וכ"כ הריא"ז ה"א דין ב', וכ"כ המג"א בסימן רנ"ג סק"ג והמ"ב שם סקי"ד.[[114]](#footnote-115)

והלח"מ בפ"ג משבת ה"ז עמד על השמטת הרמב"ם לדין זה, - והפנ"י כתב דממה שהשמיטו הרי"ף והרמב"ם לזה, משמע דס"ל דהא דמשני דשאני הכא דקטמה, דיחוי בעלמא הוא, דאפשר דקטמה והובערה הוי כאילו לא קטם אלא דס"ל דמצטמק ויפה לו מותר, ואזלינן לחומרא,[[115]](#footnote-116) ותמה ע"ד המג"א שהביא לדין זה,[[116]](#footnote-117) - אך המרכה"מ בפ"ג משבת ה"ד כתב דזה נכלל במש"כ הרמב"ם שם דהא דשרינן בגרו"ק הוא משום דהסיח דעתו מלחמם התבשיל.[[117]](#footnote-118)

י' אייר ע"ט

דף מס' 6

**ל"ח א' -** **לדברי האומר מחזירין אפי' בשבת,** בביאור הס"ד דהא דמחזירין אינו בשבת, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דקמ"ל דמחזירין אף ביום המחרת,[[118]](#footnote-119) ולא תימא דכל הא דשרו ב"ה להחזיר, הוא כשנטל בלילה, דמוכחא מילתא שנטל ע"מ להחזיר, אך ביום דלא מוכחא מילתא דנטל ע"מ להחזיר, בטלה לה הטמנה, והו"ל כמטמין מתחילה.[[119]](#footnote-120) - **ב** התוס' בסוגיין ובריש פירקין פירשו דמתניתין איירי בחול סמוך לחשיכה, וזהו דקמ"ל דלב"ה דמחזירין ע"ג כירה גרו"ק, הוא אף בשבת, וכ"כ הריטב"א. - **ג** הבעה"מ כתב דקמ"ל דמותר להחזיר אף משתחשך, ולא נימא דלא התירו להחזיר אלא בביה"ש, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א שם בשם י"מ. - **ד** הרמב"ן והר"ן כתבו לפרש ע"פ הירושלמי, דקמ"ל דמותר להחזיר בשבת אף כשנטל מבעו"י, ולא נימא דרק כשנטל בשבת מותר להחזיר בשבת.

**ואף ר' אושעיא סבר מחזירין אפי' בשבת וכו' והעלינו לו קומקומוס של חמין וכו' והחזרנוהו למקומו,** התוס' בריש פירקין הוכיחו מהכא דאיסור חזרה הוא אף בחמין שהוחמו כל צרכן, דאל"כ מנ"ל דמחזירין אפי' בשבת, הרי י"ל דאיירי בחמין שהוחמו כל צרכן, וכן הוכיחו הרמב"ן לעיל ל"ז א', והר"ן לעיל ל"ז א' ובפירושו בסוגיין.

ולדעת הסוברים דכל שמצטמק ורע לו ליכא איסור חזרה, ונת' לעיל ל"ו ב', כתב השיטה להר"נ בסוגיין, דההיא דר' אושעיא הוא בכירה שאינה גרופה, ואפ"ה שרי להחזיר, משום דבמצטמק ורע לו ליכא איסור חזרה, ומייתינן מהא דמותר להחזיר חמין ע"ג כירה שאינה גרו"ק, דה"נ מותר להחזיר תבשיל ע"ג כירה גרו"ק, וצ"ב.[[120]](#footnote-121)

**תנאי חזרה**

**לא שנו אלא שעודן בידו אבל הניח ע"ג קרקע אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דבטלה לה הטמנה דאתמול והו"ל כמטמין לכתחילה, וזה לטעמי' דדמי דין שהי' לדין הטמנה, אך גם לדעת ש"ר דל"ד שהי' להטמנה הוא מתפרש ע"ד, דכל שהניח ע"ג קרקע הו"ל כנתינה בתחילה דאסורה, וכ"כ בפי' הר"ן,[[121]](#footnote-122) ובפי' הר"י מלוניל כתב דהא דכשעודן בידו לא בטלה הטמנה דאתמול, הוא משום דמוכחא מילתא שכונתו להחזירה עדיין, שהרי לא הניחה בקרקע, וכ"כ הנימו"י.[[122]](#footnote-123)

בל' הסה"ת בסימן רל"א משמע, דהטעם לאסור בהניח ע"ג קרקע, הוא משום דהוא צונן, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הר"י מלוניל לקמן בסוגיין דכשמניחה ע"ג קרקע ה"ה מצטננת, ופירש בזה טעם האיבעיא בהניחה ע"ג מטה, ונת' להלן, וכ"כ הר"י מלוניל והשיטה להר"נ לקמן נ"א א', וכ"נ גם בד' ר"ת בספה"י סימן רל"ז, עייש"ה.

\*הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דלא הותר להחזיר אלא כשלא הונחה הקדירה על שום דבר אלא "נשארה באויר", ומשמע דהא דאסרינן כשהניחה ע"ג קרקע, הוא אף אם הוא אוחזה בידו, וכ"ה למש"כ הר"י מלוניל דהא דאסרינן בהניחה ע"ג קרקע הוא משום שהיא מצטננת ע"י הקרקע, וכן הוכיח בתשו' מהר"ם שיק סימן קי"ז מד' הירושלמי, ודקדק כן גם מל' הרמ"א בסימן רנ"ג ס"ב, - אך בתשו' אג"מ ח"ד סימן ע"ד אות ל"ג לא כתב כן, עיי"ש.

**אמר חזקי' משמי' דאביי הא דאמרת וכו' אבל אין דעתו להחזיר אסור,** בגל' הגרע"א ד"י בסימן רנ"ג ס"ב נסתפק בגונא שנטל אדם אחר את קדירתו ועודה בידו ואין דעתו להחזיר, אם מותר להחזירה, וכתב דתליא בפלוגתת קמאי אם אמרינן אין אדם אוסר דבר שאינו שלו בגונא דאין המעשה אוסר בלא מחשבתו, עיי"ש, והביאו הביאוה"ל שם, - ומבו' מדבריו דהא דאסרינן להחזיר כשאין דעתו להחזיר, הוא מכח דעתו שלא להחזיר, וכל דנימא דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, מותר להחזיר,[[123]](#footnote-124) - אך האבי עזרי בפ"ג משבת ה"י הק' ע"ז, דהכא ל"ב למחשבתו שלא להחזיר, אלא היינו דלא התירו להחזיר אלא כשהי' דעתו להחזיר, דעי"ז לא בטלה שהי' ראשונה, אך כל דליכא דעת להחזיר אסור, ואף אם נפל מאליו אסור להחזיר, וה"נ יש לאסור כשנטל אדם אחר ול"ה דעתו להחזיר, ול"ש בזה הא דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, - ונפ"מ בזה לדינא בגונא שכבתה האש, אם מותר להעבירו לכירה אחרת, אף של"ה לו דעת להחזיר,[[124]](#footnote-125) אך בזה יש מקום להתיר טפי, דאף אם לא שרינן אלא מכח הדעת להחזיר, מ"מ י"ל דכל שכבתה האש (או שנפלה הקדירה מן האש) כיון דסתמא דמילתא ה"ז עומד להחזיר, חשיב כדעתו להחזיר, ועד"ז כתב הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"א הערה ס"ט.[[125]](#footnote-126)

**איכא דאמרי אמר חזקי' וכו',** נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה, וד' דעות בדבר, **א** בפי' ר"ח כתב דקי"ל כל"ק דלא שרינן להחזיר אלא כשעודן בידו ודעתו להחזיר, וכ"כ הר"ן בשם ר"ה גאון, ובשיטה להר"נ כתב דכ"ה דעת רוב הפוסקים, וכ"כ המ"מ בפ"ג משבת ה"י דכן פסקו כל הגאונים, וכ"כ הטור בסימן רנ"ג.[[126]](#footnote-127) - **ב** הריטב"א כתב דאסיקנא דלא מיתסרא חזרה אלא כשנתנו בקרקע ואין דעתו להחזיר, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן ע' בשמו, וכ"כ המאירי, וכ"כ בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז, וכ"כ התוס' לקמן מ"ח א' סוד"ה דזיתים דכ"ה המנהג, וכ"כ הראבי"ה בסימן קצ"ז והרמ"ך בפ"ג משבת ה"י, והראבי"ה והרמ"ך כתבו דהוא משום דקי"ל כלישנא בתרא, (וזה כדעת רוב קמאי דלעולם הלכה כלישנא בתרא), והמאירי כתב דהוא או משום דקי"ל כלישנא בתרא או משום דבשל סופרים הלך אחר המיקל. - **ג** הרמב"ם בפ"ג משבת ה"י כתב דכל שהניח ע"ג קרקע אין מחזירין אותו, ולא חילק בין היכא שדעתו להחזיר להיכא שאין דעתו להחזיר, ותמה ע"ז הרמ"ך שם, והכס"מ שם דס"ל דכיון דאמוראי קמאי לא חילקו בכך לא חיישינן לחזקי' משמי' דאביי דמפליג בינייהו, והגר"א בסימן רנ"ג ס"ב כתב דהרמב"ם נמשך אחר הירושלמי שלא הזכיר הא דאביי. - **ד** בסה"ת סימן רל"א כתב דפליגי לישני אם עודה בידו דוקא או אפי' הניח על הקרקע, ובשל סופרים הלך אחר המיקל, והיינו דקי"ל כר' אמי דאף אם הניח ע"ג קרקע מותר.[[127]](#footnote-128)

השו"ע בסימן רנ"ג ס"ב פסק כדעת הרמב"ם דכל שעודה בידו שרי וכל שהניחה ע"ג קרקע אסור, ולא חילק בין היכא שדעתו להחזיר להיכא שאין דעתו להחזיר, והרמ"א שם כתב דאף כשעודה בידו לא שרינן להחזיר אלא כשדעתו להחזיר, והמ"ב שם סקנ"ו כתב דבעת הצורך יש לסמוך ע"ד הסוברים דכל שעודן בידו מותר אף אם אין דעתו להחזיר, וכל שדעתו להחזיר מותר אף אם הניח ע"ג ספסל, ובשעה"צ שם סק"נ כתב דאם הניח ע"ג קרקע אין להקל, ועמש"כ בביאוה"ל שם בע"א קצת, ועמש"כ החזו"א בסימן ל"ז סוסקי"ב.

**תלאן במקל מהו הניחן ע"ג מטה מהו,** הר"י מלוניל והנימו"י פירשו להא דמיבע"ל בהניחן ע"ג מטה, דהוא משום די"ל דכל שלא הניחן ע"ג קרקע אלא ע"ג מטה ובגדים שלא תצטנן, כעודן בידו דמי, וניכרת כונתו להחזירה,[[128]](#footnote-129) - ובזה מתפרש מש"כ השיטה להר"נ בסוגיין דאף דאם הניחה ע"ג קרקע אסור להחזיר, מ"מ כל שנתן מפה או כר תחת הקדירה מותר להחזיר, והיינו משום דבכה"ג דמי להניחה ע"ג מטה דמותר להחזיר, כיון שהניחה ע"ג מטה ובגדים שלא תצטנן כ"כ, ואזיל השיטה להר"נ לטעמי' לקמן נ"א א' שכתב דהגריעותא בהניחה ע"ג קרקע הוא משום שהיא מצטננת.

בפי' ר"ח כתב דקי"ל דכל תיקו דאיסורא לחומרא,[[129]](#footnote-130) וכ"כ בס' העתים סימן כ', וכ"כ הרא"ש בסו"ס ב' דעבדינן לחומרא, וכ"כ הראבי"ה בסימן קצ"ז ורי"ו נתיב י"ב ח"ג והטור בסימן רנ"ג, וכ"כ המאירי דראוי להחמיר לדונם כקרקע.[[130]](#footnote-131)

אך הריטב"א כתב דהו"ל איבעיא ולא איפשיטא ולקולא דאיסורא דרבנן הוא, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, וכ"כ הכס"מ בפ"ג משבת ה"י בדעת הרמב"ם שם שהשמיט לאיבעיות אלו, ולא אסר אלא בהניח ע"ג קרקע,[[131]](#footnote-132) וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות שער ד' בדעת הרי"ף והרמב"ם,[[132]](#footnote-133) וכ"כ הנימו"י בדעת הרי"ף, וכ"כ האהל מועד שער השבת דרך ג'.

והשו"ע בסימן רנ"ג ס"ב פסק כדעת הרמב"ם, דדוקא אם הניח ע"ג קרקע אסור, אך הרמ"א שם כתב דלא שרי להחזיר אלא כשעודן בידו, והמ"ב שם סוסקנ"ו ובביאוה"ל שם כתב להתיר בשעת הצורך להחזיר היכא שלא הניחן ע"ג קרקע ממש ודעתו להחזיר.

י"א אייר ע"ט

דף מס' 7

**פינה ממיחם למיחם**

**ל"ח ב' -** **פינה ממיחם למיחם מהו,** בביאור האיבעיא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דמיבע"ל אם בכה"ג הו"ל כמטמין לכתחילה ואסור להחזירן לכירה, ועד"ז מתפרש גם לדעת ש"ר דל"ד שהי' להטמנה, דמיבע"ל אם בכה"ג הו"ל כנתינה בתחילה דאסורה, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן ותוס' הרא"ש והר"ן. - **ב** בד' התוס' מבו' דהוא משום די"ל דכשפינה למיחם אחר והוא קר יש לחוש טפי שיבא לחתות,[[133]](#footnote-134) וכ"ה מבו' בד' התו"י לקמן נ"א א', עיי"ש, ועמש"נ בהערה ? ללמוד עד"ז מד' הריטב"א. - **ג** בפי' הר"ן בפי' בתרא כתב דמיבע"ל אם מותר להחזיר למיחם ראשון ולהחזירה ע"ג כירה, או הוי כהניחו ע"ג קרקע, ועמש"נ להלן בביאור דבריו. - **ד** בתשו' מהר"ם שהביא ההגמ"ר בפירקין מבו' דמפרש דמיחם הוא כירה,[[134]](#footnote-135) ומיבע"ל כשסילק הכירה מכירה זו והוליכה והניחה במקום אחר על כירה אחרת, אם אמרינן דהו"ל כהניחה ע"ג קרקע,[[135]](#footnote-136) ועד"ז פירש בפי' רבינו פרחי', אך פירש טעם האיבעיא בזה בע"א, עיי"ש, ועד"ז כתב המאירי בשם י"מ,[[136]](#footnote-137) ועיי"ש שהביא עוד כמה דרכים בביאור האיבעיא.

במש"כ רש"י דטעם האיבעיא הוא דשמא הוי כמטמין בתחילה, ולדעת ש"ר היינו משום דהו"ל כנתינה מתחילה, נחלקו הראשונים, דהתוס' הרא"ש כתב דהיינו די"ל דהוי כמו מניחו ע"ג קרקע ונסתלקה שהי' ראשונה והוי כמו שהי' חדשה, וכ"כ הר"ן, והיינו משום דכשנותנו במיחם אחר הו"ל כסילוק מן הכירה, אך בל' הר"י מלוניל ותוס' תלמיד ר"י הזקן משמע דמפרשי די"ל דכל שבא להחזיר במיחם אחר שלא הי' בו מתחילה, חשיב כנתינה מתחילה, וכן משמע בל' רי"ו בנתיב י"ב ח"ג.[[137]](#footnote-138)

וכמה נפ"מ בדבר, **א** הריא"ז ה"א דין ב' כתב דהא דמיבע"ל לאסור בפינה ממיחם למיחם, הוא כשאין דעתו להחזיר, וזה לטעמי' דקי"ל דאף אם הניחו ע"ג קרקע ודעתו להחזיר מותר להחזיר,[[138]](#footnote-139) - וכ"ז הוא אם הא דאסרינן בפינה ממיחם למיחם הוא משום דדמי להניח ע"ג קרקע, אך אם הוא משום דכשמחזיר במיחם אחר הו"ל כנתינה בתחילה, ל"מ מידי הא דדעתו להחזיר, ולדעת התוס' בטעם האיבעיא ודאי דיש לאסור אף כשדעתו להחזיר.

**ב** בד' השיטה להר"נ לקמן מ' ב' בשם הרא"ה מבו' דלהצד דפינה ממיחם למיחם אסור, הוא אף כשנותן מן הכלי לקדירה שע"ג האש, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"ג, בנשים שטומנות מים חמים ונותנות לתוך הקדירה בשבת, ועיי"ש שכתב דהרשב"א התיר בזה, - ולכאו' הוא תליא בהנ"ל, דאם הא דאסרינן בפינה ממיחם למיחם הוא משום דדמי להניח ע"ג קרקע, הרי דזה ל"ש כלל כשנותנו למיחם אחר העומד ע"ג האש, דאי"ז סילוק כלל מן הכירה,[[139]](#footnote-140) אך אם הא דאסרינן בפינה ממיחם למיחם הוא משום דכשמחזיר במיחם אחר הו"ל כנתינה בתחילה, יש לאסור אף כשנותן לתוך מיחם אחר העומד ע"ג האש, ולדעת התוס' בטעם האיבעיא, ודאי דשרי כשנותן לכלי שע"ג האש, וכמש"כ התוס' דהא דאסרינן הוא כשנותן למיחם אחר שהוא קר.

**ג** בפי' הר"ן משמע דלמש"כ ע"פ הירושלמי דלא מיבע"ל אלא כשנטלו מבעו"י ובא להחזירו משחשיכה, ונת' להלן, הרי דה"נ הא דמיבע"ל בפינה ממיחם למיחם, הוא רק בכה"ג שנטלו מבעו"י, וכ"כ הגר"ז בסימן רנ"ג סי"ט, - וזה לטעמי' דהא דאסרינן בפינה ממיחם למיחם הוא משום דדמי להניח ע"ג קרקע, דבזה הוא דאמרינן דכל שנטלו משחשיכה, לעולם חזינן לה כהמשך השהי' הראשונה, אך אם הא דאסרינן בפינה ממיחם למיחם הוא משום דכשמחזיר במיחם אחר הו"ל כנתינה בתחילה, מסתבר דיש לאסור אף כשנטלו בשבת, ולדעת התוס' בטעם האיבעיא, לכאו' יש לאסור אף כשנטלו משחשיכה.

**ד** הר"ן נקט דהא דאסרינן בפינה ממיחם למיחם הוא אף כשהחזיר למיחם הראשון, ובפירושו כתב בפי' בתרא דרק בכה"ג אסרינן, ונת' להלן, - ויתכן דכ"ז הוא לטעמי' דהא דאסרינן בפינה ממיחם למיחם הוא משום דהוי כהניחה ע"ג קרקע, וכ"ש דיש לאסור כשהחזיר למיחם הראשון, אך אם הא דאסרינן בפינה ממיחם למיחם הוא משום דכשמחזיר במיחם אחר הו"ל כנתינה בתחילה, י"ל דכל שהחזיר למיחם הראשון שפיר שרי להחזירו,[[140]](#footnote-141) ולדעת התוס' בטעם האיבעיא, ודאי דיש לאסור אף כשהחזירו למיחם הראשון.

הראש יוסף כתב נפ"מ בפלוגתת רש"י ותוס' בביאור האיבעיא, אם הוא משום דהו"ל כמטמין מתחילה, או משום דכשפינה למיחם אחר הוא מצטנן ויש לחוש לחיתוי, בגונא שפינה למיחם שהוא כלי ראשון, דלדעת רש"י אף בכה"ג אסור, דהו"ל כמטמין מתחילה, אך לדעת התוס' כל הא דאסרינן הוא כשפינה למיחם שהוא קר וכל' התוס', אך כל שפינה למיחם שהוא כלי ראשון מותר להחזיר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכ"כ בפמ"ג באש"א סימן רנ"ג סק"כ.

התוס' הק' מהא דתניא לקמן נ"א א' דבפינה ממיחם למיחם מותר, אלמא במיחם אחר שרי טפי, והכא משמע איפכא,[[141]](#footnote-142) ולדעת רש"י ודעימי' דהא דמיבע"ל לאסור בפינה ממיחם למיחם הוא משום דהו"ל כנתינה בתחילה, ל"ק כלל, דשאני הכא דנתינה בתחילה אסורה, וכל שפינה למיחם אחר הו"ל כנתינה בתחילה ואסור,[[142]](#footnote-143) ומשא"כ בהטמנה לא גרע כלל במה שפינה למיחם אחר, שהרי בלא"ה לא הי' מוטמן מתחילה, ואדרבה כל שפינה למיחם אחר הו"ל כצונן ולי"ב איסור הטמנה, וכ"כ התוס' הרא"ש ותוס' תלמיד ר"י הזקן והר"ן, וכ"כ המג"א בסימן רנ"ז סקי"ד.

ואמנם לדעת רש"י גופי' דדמי דין שהי' לדין הטמנה, ואיסור נתינה בתחילה ע"ג כירה גרו"ק הוא משום איסור הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, קשיא דמה מיבע"ל לאסור בפינה ממיחם למיחם, הרי כל שפינה ממיחם למיחם ליכא איסור הטמנה בתחילה, כדתניא לקמן, - והר"ן כתב דצ"ל דהא דמיבע"ל הכא הוא אם מותר להחזירן למיחם ראשון ולהחזירן ע"ג כירה,[[143]](#footnote-144) - ובפי' הר"י מלוניל כתב דהתם איירי בפינה ממיחם חם למיחם צונן, אך הכא מיירי בפינה ממיחם חם למיחם חם, ובכה"ג אסור להטמין בתחילה.[[144]](#footnote-145)

בפי' הר"ן כתב בפי' בתרא לישב לקו' התוס', דהא דמיבע"ל הכא הוא אם מותר להחזיר למיחם הראשון ולהחזירו ע"ג כירה, אם הוי כהניחו ע"ג קרקע, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, דכל שפינה ממיחם למיחם והחזירו למיחם הראשון, י"ל דהוי כהניחו ע"ג קרקע, דכיון שאינו נותן את המיחם השני ע"ג הכירה, יש מקום לחשבו כקרקע כלפי הכירה, וכיון דהא דאסרינן בזה הוא משום דהוי כהניחו ע"ג קרקע, ל"ק כלל מהא דשרינן להטמין כשפינה ממיחם למיחם, וכמש"כ בחידושיו.[[145]](#footnote-146)

המג"א בסימן רנ"ג סק"כ כתב דלדעת השו"ע קי"ל דמותר להחזיר אף אם פינה ממיחם למיחם, ולדעת הרמ"א קי"ל דאסור,[[146]](#footnote-147) - והשעה"צ שם סקמ"ז כתב דלא הזכיר לזה, משום דבלא"ה דעת הר"ן דשרי כשבא ליתן את המיחם השני ע"ג האש, ולא מיבע"ל אלא כשבא להחזיר למיחם הראשון ולהחזירו ע"ג כירה, וע"כ יש לסמוך על המקילין בבעיא זו.[[147]](#footnote-148)

**תנאי חזרה כשנטלו בשבת**

הרמב"ן כתב ע"פ הירושלמי דכל הא דאסרו כשהניחו ע"ג קרקע, הוא כשסילקו מן הכירה בער"ש, דבכה"ג דמי למתחיל להניח ולבשל, אך כל שסילקו בשבת מותר להחזיר אף אם הניחו ע"ג קרקע, וכ"כ הר"ן, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן ל"ז סוסק"ח.

אך הרמב"ם בפ"ג משבת ה"י כתב דכשנטלו בשבת אסור להחזירו אלא כשלא הניחו ע"ג קרקע, וכ"נ מד' ש"ר, והב"י בסימן רנ"ג ס"ב הוכיח כן מד' התוס' והרא"ש וסיעתם שאוסרים להחזיר אפי' מבעו"י סמוך לחשיכה, וצ"ב, ועמש"כ ע"ז הדרישה שם סק"ט והתהל"ד שם סקט"ז והחזו"א בסימן ל"ז ריש סקי"ב.

והב"י שם ובסוף הסימן נקט לדינא לאסור להחזיר בהניח ע"ג קרקע אף כשנטל בשבת, אך הדרכ"מ שם כתב דנוהגין להקל בזה, וכ"כ הרמ"א שם ס"ב, וכתב דטוב להחמיר, - ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז שם סקי"ב, והגר"ז שם סי"ט, והמ"ב שם סקס"ז, והחזו"א בסימן ל"ז סקי"ב ד"ה ונראה.

בתשו' תשב"ץ ח"ב סו"ס ק"ל כתב דיש מתירין ע"פ הירושלמי דכל שנטלו בשבת מותר להחזירו אף לכירה שאינה גרו"ק, - אך הב"י בסו"ס רנ"ג כתב דלית מאן דפליג דאף כשנטל בשבת אסור להחזיר לכירה שאינה גרו"ק דמתניתין היא.[[148]](#footnote-149)

הב"י בסו"ס רנ"ג כתב דאף כשנטל משחשיכה לא הותר אלא להחזיר ע"ג כירה, אבל לא בתוכה, והדרכ"מ שם סק"ח כתב דלא נזכר חילוק זה בדברי הר"ן, ואפשר דלא ס"ל לחלק בזה, וכתב דפוק חזי מאי עמא דבר שנהגו להחזיר לתוך התנור, ועמש"כ בזה המג"א שם סקל"ה והמ"ב סקס"ז והחזו"א בסימן ל"ז סק"ח ד"ה והנה הב"י, ונת' לעיל ל"ז א'.[[149]](#footnote-150)

הדרכ"מ שם כתב דלא הותר להחזיר כשנטל בשבת אלא בדבר חם, והמג"א שם סקל"ו פירש דהוא משום איסור נתינה בתחילה, וזה לטעמי' דכל שהוא צונן הו"ל כנתינה בתחילה, ונת' להלן.[[150]](#footnote-151)

למש"כ הרמב"ן והר"ן מבו' דכל שנתקיימו תנאי חזרה מותר להחזיר אף כשנטל מבעו"י ובא להחזיר בשבת, ופירשו דזהו דקמ"ל רב ששת דמחזירין אפי' בשבת, ובד' הב"י משמע דבהך מילתא לא פליגי עלייהו ש"ר, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סקל"ה, והגר"ז שם סי"ד, והמ"ב שם סקנ"ג ובשעה"צ סקמ"ד.

אך האהל מועד דרך ג' נתיב י"ב כתב, דכל שסילק הקדירה מבעו"י מע"ג האור, אסור להחזירה בשבת, מפני שדומה למתחיל להניח ולבשל מאחר שסילקה מער"ש, ורק כשסילקה בשבת ועודה בידו ודעתו להחזיר מותר להחזיר, וכן משמע קצת בד' התורי"ד בסוגיין, וכ"כ הב"ח בסימן רנ"ג סי"ג לדקדק מד' התוס' והטור, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ז סוסק"ח לפ"מ שפירש בד' הירושלמי וסוסקי"ב, ועמש"כ בזה הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"א הערה קי"א.

**חזרה כשנצטנן לגמרי**

הריטב"א כתב דמוכחא סוגיין דבעינן שיחזירנה קודם שתצטנן לגמרי דלא ליחזי כמבשל,[[151]](#footnote-152) וכ"כ הריטב"א לקמן מ' ב' ד"ה ואסיקנא,[[152]](#footnote-153) ונתחדש בדבריו, דכל שנצטננה הקדירה בטלה שהי' קמייתא ולא חשיב כחזרה אלא כנתינה בתחילה, וכ"כ המג"א בסימן רנ"ג סקל"ו, והביאו המ"ב שם סקס"ח ובשעה"צ סימן שי"ח סקמ"ו,[[153]](#footnote-154) וכ"כ הגר"ז שם סי"ח, - והב"ח שם סי"ג כתב בדעת הטור טפי מהכי, דאף אם לא נצטננה לגמרי, מ"מ כל שאינה רותחת הו"ל כנתינה בתחילה, והמג"א שם סקי"ט נחלק ע"ז.

אך הביאוה"ל שם ד"ה ובלבד הוכיח מד' הגר"א שם דאף אם נצטנן לגמרי חשיב כחזרה, ולא אסרינן בזה אלא בגונא שיש לאסור משום בישול, והוכיח כן מד' הרמ"א, וכ"כ המ"ב שם סקצ"א, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ז סוסק"י.[[154]](#footnote-155)

ולכאו' נפ"מ רבתא בזה למעשה, אך לפ"מ דקי"ל דלא הותר להחזיר אלא כשעודה בידו, וסתמא דמילתא אינה מצטננת, הוא בגונא שנטל את הקדירה בתחילת השבת קודם שנתחממה, דלדעת הריטב"א ודעימי' אסור להחזירה, וצ"ע.[[155]](#footnote-156)

**חזרה לכירה אחרת**

הרמב"ם בפ"ג משבת הי"א כתב דמותר להחזיר מכירה לכירה אפילו מכירה שהבלה מועט לכירה שהבלה מרובה, והמ"מ כתב שמקורו הוא מד' הירושלמי בס"פ במה טומנין, וכ"כ הרמ"א בסימן רנ"ג ס"ב והמ"ב שם סקס"ב, - אך רי"ו בנתיב י"ב ח"ג כתב ע"פ הירושלמי שאין מחזירין מכירה זו לכירה אחרת, דהוי כנותן בתחילה בשבת, ולדעת המהר"ם ורבינו פרחי' זהו דמיבע"ל בפינה ממיחם למיחם, ונת' לעיל.

והחזו"א בסימן ל"ז סק"י ד"ה סימן רנ"ג ס"ב כתב דמותר להחזיר אף מסמיכה לעל גבה, ובפשוטו הוא לטעמי' דסמיכה בתחילה אסורה, אך לדעת הסוברים דסמיכה בתחילה מותרת, אסור להחזיר מסמיכה לעל גבה, וחשיב כנתינה בתחילה, ושם סקי"א כתב דתבשיל שע"ג קדירה מלאה אסור להעבירו ע"ג הכירה אף כשהיא גרו"ק דהוי כמשהה בתחילה בשבת, כיון דכשהוא ע"ג קדירה מלאה, אינו דרך בישול, ואין תורת שהי' ע"ז.

אך בד' רי"ו נתיב י"ב ח"ג מבו' דאם נתן מים בכלי ע"ג קדירה מער"ש, לא נאסר ליתן מן המים בתוך הקדירה בשבת, אלא משום איסור בישול, משום דחיישינן שלא הוחמו כ"צ מער"ש והוי כמבשל, ומבו' דלי"ב משום איסור נתינה בתחילה, והרי דאף שצידד רי"ו שם בהמש"ד דמותר ליתן בתחילה ע"ג מיחם שעל האש, מ"מ מותר להעביר משם לקדירה שע"ג האש.[[156]](#footnote-157)

י"ד אייר ע"ט

דף מס' 8

**דין תנור**

**ל"ח ב' -** **תנור שהסיקוהו בקש ובגבבא לא יתן,** בטעם האיסור בזה וגם בטעם האיסור ליתן ע"ג תנור גרו"ק, (ואם הוא אף בגונא שגרפו לגמרי), נחלקו הראשונים, ונתבאר בריש פירקין.

בפי' ר"ח כתב דמשנתינו היא בתנור של נחתומין, אבל תנור דידן הוא ככירה של נחתומין, והביאו המאירי והר"ן בפירושו והארחות חיים בהל' שבת סימן ס"ח והכל בו בסימן ל"א, וכ"כ בתשו' גאוני מזרח ומערב סימן ס"א, ובס' העתים סימן י"ז וכ"א.

ובפי' רבינו פרחי' כתב דהא דשאני תנור של נחתומין מתנור דידן, הוא משום דבתנור של נחתומין שמסיקין בו בכל יום נפיש הבלי', ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה, וכ"ה מבו' בפירש"י והרשב"א והר"ן בב"ב כ' ב', - אך בד' הב"י בסימן רנ"ג מבו' דטעם ההיתר בתנורי דידן, הוא משום דפיהן מן הצד, וכל הא דתנור נפיש הבלי', הוא בתנור שפיו למעלה, מתוך שקצר למעלה ורחב למטה, וכ"כ הלבוש שם ס"א, והעטרת צבי שם סק"ט, והגר"ז שם ס"ז,[[157]](#footnote-158) והמג"א שם סק"י עמד בזה דלטעמא דהר"ח שרי אף בתנורי דידהו,[[158]](#footnote-159) - והשו"ע בסימן רנ"ג לא פירש לד"ז דבתנורי דידן שרי,[[159]](#footnote-160) אך הרמ"א שם ס"א כתב כן.

ובתשו' מהר"ם שהביא ההגמ"ר בפירקין מבו' דאף בתנורי דידן שפתחן מן הצד אסור, וכתב לאסור ליתן ע"ג תנור שלנו, (דומיא דהא דאסור לסמוך בצידו), - והתפארת שמואל בפירקין סק"ה הביא בשם המהרש"ל שכתב דמד' הרי"ף וש"ר נראה דאף בתנור שלנו ואף בתנור של בעה"ב אסור, - ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן רנ"ג סק"ל.

התוס' כתבו דלמ"ד דכל שהגיע למאב"ד מותר להשהות ע"ג כירה שאינה גרו"ק, ה"נ מותר להשהותו בתנור שאינו גרו"ק,[[160]](#footnote-161) וכ"כ הבעה"מ בשם ר"ה גאון, וכתב דלזה דעתו נוטה, וכן דעת ש"ר, וכמש"כ הב"י בסימן רנ"ג ס"א, וכ"כ הרמ"א בסימן רנ"ג ס"א,[[161]](#footnote-162) - אך הבעה"מ לעיל י"ח ב' צידד דאסור להשהותו בתנור דחמיר טפי,[[162]](#footnote-163) וכ"כ הראש יוסף בדעת רש"י לעיל י"ח ב'.[[163]](#footnote-164)

**אמר רב אדא בר אהבה ה"ה כתנור דאע"ג דגרו"ק על גביו אסור,** הרמב"ן כתב די"א דאביי פליג וס"ל דמותר ליתן ע"ג תנור גרו"ק, וע"כ לא מוקי לה הכי, וכ"כ ההשלמה, וצידד לפ"ז דקי"ל כאביי דמותר ליתן ע"ג תנור גרו"ק, וכתב דכ"כ הרב דודי, וכ"נ מד' הרמ"ך בפ"ג משבת ה"ה, שכתב דמותר ליתן ע"ג תנור גרו"ק, - אך התוס' כתבו דמודה אביי דאסור ליתן ע"ג תנור גרו"ק, וכ"כ הרשב"א, וכ"ה מסקנת הרמב"ן, וכתב דכ"כ ר"ח.

התוס' כתבו דהא דלא מוקי לה אביי בגרופה, הוא משום דס"ל דמותר ליתן ע"ג כופח גרו"ק, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א, והרמב"ן נקט לפ"ז דקי"ל כאביי דמותר ליתן ע"ג כופח גרו"ק, וכתב דמד' הרי"ף שאסר בזה מוכח דס"ל דאביי לא פליג כלל על רב אדא, וכמש"כ הר"ח, וכ"כ הר"ן, אך הרשב"א כתב דאף דאביי שרי ליתן ע"ג כופח גרו"ק, לא קי"ל הכי, דבהא לא תניא כוותי'.

הטור בסימן רנ"ג כתב דהא דשרי ליתן ע"ג כופח שהסיקוהו בקש ובגבבא, היינו ע"י גריפה וקטימה, ועמש"כ הב"ח שם והט"ז שם סק"ו בדעתו, ועמש"כ הפמ"ג שם, והב"י שם הביא מד' ש"ר דפליגי ע"ז וס"ל דשרי אף כשאינו גרו"ק.

ולדעת הטור מוכח דהא דאסור ליתן ע"ג תנור שהסיקוהו בקש ובגבבא, הוא אף כשהוא גרו"ק, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל,[[164]](#footnote-165) וכ"נ בד' הנימו"י, וכן נקט הב"ח שם ס"ה, וכ"נ בל' השו"ע שם ס"א, - אך השיטה להר"נ כתב דאם הסיקוהו בקש וגרף שרי, וכ"נ בד' הארחות חיים בהל' שבת סימן ס"ו והכל בו בסימן ל"א, וכ"כ הדרישה בסימן רנ"ג סק"ג והא"ר שם סקי"א בדעת הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ה,[[165]](#footnote-166) וכ"כ הנהר שלום שם סק"ד והראש יוסף בסוגיין בדעתו, וכן הסכים המ"ב שם סקכ"ב,[[166]](#footnote-167) אך הפמ"ג באש"א שם סוסק"ח נסתפק בדעת הרמב"ם, והחזו"א בסימן ל"ז סקכ"ב נקט בדעת הרמב"ם לאסור בזה, והכריע כן לדינא, עיי"ש.

**י"ח ב' - לא תמלא אשה קדרה עססיות ותורמסין וכו' לא ימלא נחתום חבית של מים וכו',** נחלקו הראשונים מ"ט אסרינן בהני גווני ולי"ב להתירא דקדירה חייתא, ונת' להלן.

**אפי' תימא ב"ה גזירה שמא יחתה בגחלים,** התוס' הק' דלפ"מ דלא ידע לה"ט תיקשי לי' מתניתין דבשר בצל וביצה וחררה,[[167]](#footnote-168) וכתבו דהתם ידע לטעמא דשמא יחתה כיון דאין דבר מפסיק בינו לגחלים, וכ"כ הרשב"א והר"ן, והמהרש"א הק' ע"ז דאכתי לא אסיק אדעתי' דאיירי בבשרא אגומרי, ועמש"כ הרש"ש, - והגרע"א בגהש"ס הק' דאכתי תיקשי ממתניתין דפ' כירה, ועי' גם בדבריו בתשו' מהדו"ת סימן קל"ה במה שהוסיף בזה, ועמש"כ בזה בהגה' הגרא"מ הורויץ.

\*המהר"ם הק' דלפ"מ דמפרשינן דטעם האיסור הוא שמא יחתה, הרי אין לאסור אלא לכתחילה שמא יבא לידי חיתוי, אבל אם עשה כן ולא חיתה אין מקום לאסור, וא"כ מ"ט אסרינן למוצ"ש בכדי שיעשו כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, הרי ליכא מלאכת שבת כלל, וכתב דחיישינן שמא חיתה בגחלים ולאו אדעתי', - והתו"ש בסימן רנ"ד סקל"ו כתב דאין מקום לקו' זו, דכיון שגזרו חכמים שלא יעשה כן, ע"כ אף אם ברור לו שלא חיתה אסור כדי שלא יהנה מאיסור דרבנן, וכ"ה בפי' ריבב"ן בסוגיין דהא דהן אסורין בכדי שיעשו, הוא משום שאסרו חכמים שמא יחתה, אע"פ שלא נגע בהן.

**וניחוש שמא מגיס בה,** נחלקו הראשונים בטעם איסור מגיס, וגם נחלקו בכמה מילי באיסור מגיס, אם הוא אף רק בדבר שלא נתבשל כמאב"ד, או אף בדבר שנתבשל כמאב"ד, או אף בדבר שנתבשל כ"צ, ואם הוא אף כשאין הקדירה ע"ג האש, ואם הוא רק בהגסה ראשונה או אף בשאר הגסות, ואם הכנסת מגריפה חשיבא כהגסה, ויתבאר בעזה"י במקומו, בסוגיות בישול.

הרמב"ן הק' לפ"מ שפירש"י דהא דפרכינן דניחוש שמא מגיס בה, הוא משום איסור בישול, דא"כ אף בקדירה הי' לנו לאסור משום חשש מגיס, דיותר קרוב לבא לידי הגסה מלבא לידי חיתוי גחלים, וכתב בסו"ד לישב, דמה שלא הזכירו באיסור שהיית קדירה לחשש הגסה, הוא משום דחשש חיתוי כולל יותר, שיש לחוש בו אף במבושל כמאב"ד ובצלי ופת, ועד"ז כתבו הריטב"א והר"ן.

והרמב"ן כתב עוד, דליכא איסור מגיס אלא בהגסה ראשונה, וע"כ אין לגזור בשהיית קדירה משום חשש הגסה, ומשמעות דבריו דלפ"ז, הא דבצמר ליורה איכא איכא איסור במגיס, אי"ז משום בישול, אלא משום צובע,[[168]](#footnote-169) וכ"כ הרשב"א.

הרשב"א הק' דמ"ט משהין ע"ג כירה קטומה ולא חיישינן דילמא מגיס, וכתב דהוא משום דאין איסור מגיס אלא בהגסה ראשונה, וכתב עוד דאין איסור מגיס בדבר שנתבשל כמאב"ד,[[169]](#footnote-170) והריטב"א כתב רק לטעמא בתרא, - ובתוס' הגרע"א בר"פ כירה כתב לפ"ז דאף בכירה גרו"ק אסור להשהות תבשיל שלא נתבשל כמאב"ד, אלא בקדירה טוחה, וכ"כ הגרע"א בגל' שו"ע סימן רנ"ג ס"א, ונת' בזה לקמן ל"ו ב', ונת' שם דלמש"כ הרמב"ם דהתירא דגרו"ק הוא משום דהסיח דעתו מן התבשיל, אף אין לחוש שמא יגיס.[[170]](#footnote-171)

**קדירה חייתא**

**האי קדרה חייתא וכו' כיון דלא חזי לאורתא אסוחי מסח דעתי' מיני',** בפירש"י כתב דהוא משום דלא הניחה שם ע"ד לאכלה בלילה, ומשום למחר לא יבא לחתות שהרי יש לה שהות גדול, ובספה"י לר"ת סו"ס רל"ז הוסיף דהוא משום דבלילה א"א לה ליאכל ע"י חיתוי, וע"כ לא חיישינן שיחתה כדי לאכלה בלילה, וכ"כ בב' תשו' מהר"ם מר"ב שהובאו בהגמ"ר בפירקין ונד' בתשו"פ למהר"ם סימן ס"ט ע', דהוא משום דלא יועיל לו חיתוי לאכלו הלילה, ולצורך מחר א"צ חיתוי, כי יתבשל בטוב בלא חיתוי, וכן משמע בל' הטור בסימן רנ"ג,[[171]](#footnote-172) וכ"ה בל' הב"ח בסימן רנ"ג סוף אות ז', והגר"ז שם ס"ח, והמ"ב סי' רנ"ז סקל"ו, וכ"כ הביאוה"ל בסו"ס רנ"ד דכל דבר שיועיל לו חיתוי לאכלו בלילה אסור להשהותו.

אך הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ח כתב דטעם התירא דקדירה חייתא מפני שכבר הסיח דעתו ממנו ואינו בא לחתות בגחלים, ולכאו' הוא מתפרש ע"ד מש"כ הרמב"ם שם ה"ד בטעם התירא דגרו"ק ודקש וגבבא, דהוא משום שהסיח דעתו מן התבשיל, ולפ"ז הא דלא חיישינן שיבא לחתות, הוא אף אם מועיל החיתוי לצורך מחר.[[172]](#footnote-173)

בפסקי רי"ד בסוגיין ולקמן מ"ז ב' כתב דבהטמנה לצורך מחר, ליכא למיחש שמא יחתה, דומיא דהא דשרינן בקדירה חייתא, וכ"כ בפי' ריבב"ן לקמן ל"ח א' דמותר להשהות לצורך מחר, וכ"ה מבו' בד' המאירי לקמן ל"ד א', וכ"כ הראב"ן בסימן של"ח, והשבה"ל בסימן נ"ז בשם ה"ר שמחה, והאו"ז בהל' ער"ש סו"ס ח', והתניא רבתי בסימן י"ב, והכל בו בסימן ל"א, והמרדכי בסימן ש', וכ"כ בתשו' מהר"ם שהביא ההגמ"ר בפירקין, וכן צידד הב"י בסימן רנ"ג בדעת הטור, וכ"כ הרמ"א בסימן רנ"ז ס"א די"א דשרי להטמין בכה"ג.

אך האו"ז לעיל מינה בתו"ד כתב דבשיל ולא בשיל אסור להשהותו, דחיישינן שמא ימלך לאכלו הלילה ויחתה בגחלים למהר בישולו, ומבו' דאף שמשהה לצורך מחר, מ"מ אסור, שמא ימלך לאכלו הלילה ויבא לחתות, וכ"כ הב"י שם דלא ראה בדברי שום פוסק להתיר בזה, זולת הכל בו וההגמ"ר ודכ"ה משמעות ד' הטור, וכן הכריע הב"י שם בסוף הסימן, והב"ח שם ס"ט דקדק מל' סה"ת בסימן רל"א והמרדכי בסימן רצ"א דאסור להשהות לצורך מחר, וכ"כ הא"ר שם סק"א בדעת השו"ע, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"א ד"ה להשהותו עלי',[[173]](#footnote-174) וכתב דהטעם לאסור בזה הוא משום דשמא ימלך, וזה כמש"כ האו"ז.[[174]](#footnote-175)

בד' הביאוה"ל בסימן רנ"ג ס"א ד"ה מסיח מבו' דהתירא דקדירה חייתא הוא רק בגונא דא"א לו להתבשל בלילה בזמן שדרכן של בנ"א להמתין בסעודתם, אך כל שחום הכירה רב ויכול התבשיל להתבשל בלילה בזמן שדרכן של בנ"א להמתין בסעודתן, אסור להשהותו, - וצ"ב לפ"ז לדעת הסוברים דמותר להשהות לצורך מחר, דא"כ מ"ט נקטו הכא לההיתר בקדירה חייתא, הרי כל דבר שמשהה לצורך מחר מותר, ואם משהה לצורך הלילה אף בקדירה חייתא אסור, והחזו"א בסימן ל"ז סקכ"ב ד"ה בבה"ל כתב בתחילת דבריו דהנפ"מ בזה הוא בסתמא,[[175]](#footnote-176) - ועיי"ש שצידד דמותר להשהות קדירה חייתא אף לצורך הלילה, דלא גזרו חכמים בכה"ג, כיון דעל הרוב אינן משהין קדירה חייתא אלא לצורך מחר, וכתב דלפ"ז זהו שנקטו לההיתר בקדירה חייתא, אף להסוברים דכל משהה לצורך מחר מותר, - ועמש"כ בזה במנחת שלמה ח"ב סימן י"ב אות ד'.

\*לדעת הרי"ף ודעימי' דקי"ל כרבנן דכל שמצטמק ויפה לו אסור להשהותו, צ"ע דמ"ט מותר להשהות קדירה חייתא ולא חיישינן שיבא לחתות ביום, דאף שביום הוא מתבשל כ"צ אף בלא חיתוי, הרי אכתי הוא מצטמק ויפה לו, ורחוק הדבר לומר דכל קדירה חייתא מצטמקת כל הראוי לה בלילה, ואח"כ כבר הוי מצטמק ורע לו,[[176]](#footnote-177) - ולמש"כ הרמב"ם דהתירא דקדירה חייתא הוא משום שמסיח דעתו מזה התבשיל, ניחא.

והתו"י לקמן ל"ח ב' כתב דהתירא דקדירה חייתא הוא רק לדעת חנני', עיי"ש,[[177]](#footnote-178) וזה מתישב רק לטעמי' דס"ל דקי"ל כחנני', וי"ל דהוא מטעם הנ"ל, דלרבנן יש לאסור בקדירה חייתא, שמא יחתה למחר דהו"ל מצטמק ויפה לו, אך יותר נראה דמכוון דבריו הוא דלרבנן דאסרי בכל תבשיל, ה"נ אסרי בקדירה חייתא, ורק לחנני' דלא אסר אלא בתבשיל שלא נתבשל כמאב"ד דיש לחוש טפי לחיתוי, ה"נ לא אסר בקדירה חייתא דליכא למיחש כ"כ לחיתוי.

ט"ו אייר ע"ט

דף מס' 9

**קדירה חייתא**

**י"ח ב' -** התוס' לקמן ל"ח א' ד"ה שכח כתבו בתי' בתרא, דהתירא דקדירה חייתא הוא רק בתנור שחומו רב דבלא חיתוי יתבשל עד למחר, אך בכירה דשליט בה אוירא דאסור דיש לחוש שמא יחתה,[[178]](#footnote-179) וכ"כ המרדכי בסימן רס"א,[[179]](#footnote-180) וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב שהביא ההגמ"ר בפ' כירה, וכ"כ ההג"א שם סימן ג', וכ"כ האגודה שם.

אך הריטב"א לקמן שם כתב דכיון דסתמא קאמרינן דקדירה חייתא שרי, משמע דאף בכירה שרי,[[180]](#footnote-181) וכ"כ הרמב"ן והר"ן לקמן ל"ח ב' והרשב"א לקמן ל"ח א', וכ"כ הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ח, וכ"כ בתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן, וכ"ה מבו' בד' ר"ת בספר הישר סימן רל"ה, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, וכ"כ הטוש"ע בסימן רנ"ג ס"א.

הרשב"א בסוגיין ולקמן ל"ח א' כתב בשם ר"ה גאון, והביאו גם הערוך בע' חיגא, דהתירא דקדירה חייתא אי"ז בחייתא ממש, דכל שהוא צונן ממש אסור להניחו ביה"ש, ולא שרינן אלא בקדירה שנתחממה ולא התחילה להתבשל, וכ"כ בס' העתים סימן י"ח בשם ר"ש גאון, והראש יוסף פירש דהוא משום דכל שלא נתחמם יש לחוש שיחתה כדי שיתחמם ויתחיל עכ"פ להתבשל, והרשב"א נחלק ע"ז, וכ"נ מסתימת ד' ש"ר.

ובתשו' מהר"ם שהביא ההגמ"ר בפ' כירה משמע דהתירא דקדירה חייתא הוא רק כשיש שהות להרתיח מבעו"י, דאל"כ הוי כחזרה מבעו"י דאסירא, אך האחרונים נקטו להתיר בזה, ונת' לקמן ל"ו ב'.[[181]](#footnote-182)

מד' כל הני קמאי מבו' דהתירא דקדירה חייתא הוא אף שכבר נתחממה מבעו"י, וכ"כ המ"ב בסימן רנ"ג סקי"א, ובשעה"צ שם סקי"ב הוכיח כן מד' ר"ה גאון והרשב"א, - אך החזו"א בסימן ל"ז ריש סקכ"ב כתב דלא שרי אלא כשהוחם ולא הגיע ליד סולדת, דכל שהגיע ליד סולדת היינו תחילת הבישול, ועיי"ש שנדחק לפ"ז בדינא דשדא גרמא חיא, וצ"ע,[[182]](#footnote-183) ועמש"כ המנחת שלמה ח"ב סימן י"ב אות ג'.

בד' התוס' וש"ר מבו' דכל שהתחיל להתבשל, אף קודם שנתבשל כמאב"ד, ל"ה בכלל קדירה חייתא, וכ"כ בתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן, וכ"כ השעה"צ בסימן רנ"ג סקי"ג דכן משמע בד' הרמב"ם ועוד מקמאי, - אך הב"ח בסימן רנ"ג ס"א כתב דכ"ז שלא נתבשל כמאב"ד הוי בכלל קדירה חייתא,[[183]](#footnote-184) וכ"כ הראש יוסף לקמן ל"ח א' בדעת רש"י, וצ"ע.

המג"א בסימן רנ"ג סק"ב כתב דהתירא דקדירה חייתא הוא ליתנו סמוך לחשיכה ממש, דאם נתנו מבעו"י אסור, דכבר נתבשל קצת קודם שבת וצריך לסלקו משחשיכה, - והשביתת השבת שהי' סקט"ו נקט דתלי בשקיעת החמה, ולא תלי בזמן שמקבל עליו שבת, וכן צידד המנחת שלמה ח"ב סימן י"ב סוף אות ד', וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן ל"ז ריש סקכ"ב, אך כתב דאפשר דיש להתחשב עם הזמן שכל הציבור רגיל לקבל שבת, וכמש"כ הרמ"א בסימן רנ"ג ס"ב באיסור חזרה מבעו"י דתליא בסמוך לברכו שהוא זמן קבלת שבת של הציבור, ואף המג"א שם סקכ"ו שנחלק ע"ז, משום דלא גזרו כ"כ, אי"ז שייך לגבי נידו"ד.

\*הבעה"מ בפ' כירה כתב בשם ר"ה גאון, דהתירא דקדירה חייתא הוא בכירה גרו"ק, ולכאו' צ"ל בדעתו דס"ל כהני רבוותא דס"ל דכל שלא נתבשל כמאב"ד אסור להשהותו אף ע"ג כירה גרו"ק, משום דבדבר שלא נתבשל כמאב"ד יש לחוש טפי שיבא לחתות, וע"כ אסרו בזה אף בגרו"ק, וזהו דנתחדש הכא דקדירה חייתא מותר להשהותה ע"ג כירה גרו"ק, דכיון דאסוחי מסח דעתי' מיני', ליכא חשש חיתוי כ"כ, ואין לאסור אלא בכירה שאינה גרו"ק.

לעיל בסוגיין תניא דלא תמלא אשה קדירה עססיות ותורמסין וכו', ובטעם הא דליכא בזה להתירא דקדירה חייתא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום שאין כל הלילה והיום די להן, והתירא דקדירה חייתא הוא רק בדבר שיתבשל עד למחר בלא חיתוי, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ד והרשב"א וש"ר, וכ"כ הבעה"מ בפ' כירה.[[184]](#footnote-185) **ב** הרמב"ם בפ"ג משבת הי"ב כתב דהוא משום דאע"פ שלא בשלו כל עיקר כתבשיל שלא בשל כל צרכו הן, מפני שאינן צריכים בישול הרבה ודעתו עליהן לאכלן לאלתר.[[185]](#footnote-186) **ג** הרשב"א כתב בשם ר"ה גאון דהוא משום דלא הותר קדירה חייתא אלא כשהוחמה מער"ש, וזהו דאסרינן בעססיות ותורמסין שהן צונן ממש. **ד** הבעה"מ בפ' כירה כתב בשם ר"ה גאון דהוא משום דלא הותרה קדירה חייתא אלא בכירה גרו"ק.

לעיל שם תניא דלא ימלא נחתום חבית של מים וכו', ובטעם הא דלי"ב להתירא דקדירה חייתא, כתבו התוס' דהוא משום דחיישינן שמא יצטנן לפי שרגילים לחמם על אש רפה ויהיו צריכין לחתות, וכ"כ הר"י מלוניל והרשב"א והריטב"א, וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ד והטור בסו"ס רנ"ד, - אך הרמב"ם כתב דהוא משום שאינם צריכין בישול הרבה, ודעתו עליהן לאכלן לאלתר, והסכים לזה הרמ"ך שם, וכ"כ הרשב"א לקמן ל"ח א',[[186]](#footnote-187) - והרשב"א לקמן ל"ח א' כתב דלדעת ר"ה גאון הוא משום דלא הוחמו מער"ש, ובכה"ג ליכא להתירא דקדירה חייתא.

לדעת הרמב"ם דהא דאסרינן בעססיות ותורמסין ובחבית של מים הוא משום דאינם צריכים בישול הרבה, ניחא הא דתניא דלא תמלא וכו' סמוך לחשיכה, דקודם לכן שרי, דהן מתבשלין קודם השבת, וגם לדעת ר"ה גאון דהא דאסרינן בהו הוא משום דלא הוחמו מער"ש, הרי דזהו דתני סמוך לחשיכה, דקודם לכן שרי, דהם מתחממין קודם השבת.

אך לדעת ש"ר דהא דאסרינן בעססיות ותורמסין הוא משום דהן צריכין בישול הרבה, והא דאסרינן בחבית של מים הוא שמא תצטנן סמוך לחשיכה, צ"ב דמ"ט נקט סמוך לחשיכה, דמשמע מבעו"י שרי,[[187]](#footnote-188) ועמד ע"ז התוס' ר"י הזקן, וכתב דשמא טעמא הואיל ומבעו"י נתון שם יש שהות גדול להתחמם ולא אתי לחתויי, - והדרישה בסימן רנ"ד סק"ב נסתפק בדין חבית של מים אם אף מבעו"י אסור, ונקט סמוך לחשיכה לרבותא, או דמבעו"י שרי, דכיון שהוא צריך למלאות החבית דוקא מבעו"י הו"ל היכר שאינו רשאי לעשות מעשה זה סמוך לשבת, וכ"ש שלא יחתה בשבת ומידכר דכיר, והא"ר שם סקכ"ג הביא לדבריו דמבעו"י שרי משום דמדכר דכיר, וצ"ב.

הגר"ז בסימן רנ"ד סי"ג כתב עפי"ד הרמב"ם, דהתירא דקדירה חייתא הוא רק בבשר, דכל שהוא חי לגמרי סמוך לחשיכה לא יוכל להגמר לסעודת הלילה, אך בכל מיני קטניות שהן ממהרין להתבשל ליכא להתירא דקדירה חייתא, וכ"נ בד' המג"א שם סק"ב, וכ"כ המ"ב בסימן רנ"ג סק"ט ובסימן רנ"ד סקמ"ה, ובביאוה"ל שם כתב דכ"כ התו"ש והפמ"ג.

והביאוה"ל שם כתב דמד' רש"י ודעימי' משמע דכל מינים שאינם קשי הבישול דינם כקדירה חייתא,[[188]](#footnote-189) וכתב דלדינא אין להקל בזה, - והתו"ש בסימן שי"ח סקי"ד דקדק מד' התוס' לקמן ל"ח א' ד"ה שכח דהתירא דקדירה חייתא הוא בכל מילי, ופירש כן גם בד' התוס' לקמן ל"ט ב' סוד"ה ממעשה, - וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן רנ"ג ס"א דמד' התוס' לקמן שם מבו' דדעת ר' יונה דהתירא דקדירה חייתא הוא אף בקדירה של מים, וכתב דלדעת הרשב"ם שהביאו התוס' בר"פ במה טומנין דהתירא דקדירה חייתא הוא אף בהטמנה, מוכח דבקדירה של מים ליכא להתירא דקדירה חייתא, והחזו"א בסימן ל"ו סק"ג כתב דלדעת התוס' והרא"ש אין לנו ראי' לאסור בקדירה של מים חיים,[[189]](#footnote-190) - ועמש"נ להלן בד' הרמב"ם בשדא בה גרמא חיא.

החזו"א שם כתב לדון בדין היורה הקבוע בתנור וממלאים אותה מים מע"ש ומסיקין אור רפה תחתי' והאור תחתי' כל הלילה, ובהשכמת הבוקר היא מרתחת מימי', וכתב דאף לדעת הרמב"ם דבחבית של יין ליכא להתירא דקדירה חייתא משום דממהר להתבשל, מ"מ בכה"ג שהוסיף מים כ"כ שקשה רתיחתו יותר מבישול בשר, הו"ל כשדא בה גרמא חיא, ועיי"ש מש"כ לצרף עוד בזה.

התוס' לקמן בסוגיין ד"ה האי ברחא כתבו דהא דאסרינן בצלי, ולי"ב להתירא דקדירה חייתא, הוא משום דצלי ראוי לאכלו בלילה ואתי לחתויי, וכ"כ ש"ר, וכ"כ הבעה"מ בפ' כירה, - אך בתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן כתב דהא דקתני אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעו"י היינו דאין מתחילין לצלותן מבעו"י קצת כדי להשהותן ע"ג כירה ולגמור בישולה משחשיכה, אבל אם לא התחיל בישולם מבעו"י כלל שרי, ומשמעות דבריו דהתירא דקדירה חייתא הוא אף בבצל ובביצה, וצ"ע.

**ואי שדא בה גרמא חיא שפיר דמי,** בפירש"י כתב דהוא משום דלאו דעתי' למיכלי' לאורתא, והאו"ז בהל' ער"ש סימן ח' הוסיף לפרש, דבכה"ג לא חיישינן שמא ימלך, ול"ד לכל משהה לצורך מחר דאסור דחיישינן שמא ימלך, דודאי אסח דעתא מיני' עד למחר.

הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ח כתב דאם השליך לתוכו אבר חי סמוך לבין השמשות נעשה הכל כתבשיל חי ומותר לשהותו, והכס"מ שם כתב דלכאו' דוקא במשליך לתוכו אבר חי שא"א להתבשל בלילה משום דמסיח דעתי' מיני', אך הביא למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בר"פ כירה, דאם נתנו בו דבר חי בשר או ירקות, ה"ז מותר להשהותו על גבי גחלים מפני שהוא מסיח דעתו, וכתב דנראה מדבריו דאף אם נתן בה דבר שאפשר להתבשל מבעו"י כירק וכיו"ב שרי, דכיון שעשה מעשה המוכיח שמסיח דעתו ממנה מידכר ולא אתי לחתויי, - וכ"כ בתשו' ר' יהושע הנגיד סימן כ"ה, דמש"כ הרמב"ם אבר חי, הוא בין בשר ובין מן הירקות, - וכ"כ בחי' הרמב"ם למכילתין בשם הר"י מיגש שכך הי' מנהגו כשהי' משמש את הרי"ף, וכשהי' רוצה לשהות תבשיל ע"ג כירה שאינה גרו"ק, שדי בקדירה ביה"ש בצל חי או פירמא דליפתא ומשהה אותה עד למחר ואוכלה בשבת, ואמר הינו דאמרינן אי שדא בה גרמא חיא שפיר דמי.

והמג"א בסימן רנ"ג סק"ד כתב דל"מ שדא בה גרמא חיא, אלא בחתיכת בשר דא"א להתבשל לצורך הלילה, וכ"ה בל' הטור שם, ודימה להא דאסרינן בעססיות ותורמסין שהם קלים להתבשל, וכ"כ הא"ר שם סק"ה, והמ"ב שם סק"ט, - והפמ"ג והמחה"ש שם כתבו דכל מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש להתיר בירק, הוא רק בההיא דשדא בה גרמא חיא, דהו"ל היכר שלא יבא לחתות, אך בקדירה חייתא לא התירו אלא בדברים שא"א להם להתבשל בלילה, כאשר כ"ה דעת הרמב"ם גופי' דמה"ט אסרינן בעססיות ותורמסין, וכ"כ המרומי שדה לקמן נ"א א', והאבהא"ז בהל' שבת שם ובהערותיו שבסוף חי' הרמב"ם.[[190]](#footnote-191)

**דגדיא בין שריק בין לא שריק שפיר דמי,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דקשיא לי' זיקא, וע"כ לא חיישינן שיבא לגלות פי התנור ולחתות, וכ"כ הר"ח לקמן כ' א', וכ"כ עוד מקמאי. - **ב** הבעה"מ כתב דאיירי בשפוד של צלי התלוי בתנור, דאין דרך לחתות את הגחלים שבתנור בעוד שהצלי בתוכו שלא יקטום את הצלי, לפי שהיו תנוריהם קטנים, וגם אין דרך זה להוציא לחוץ ולהחזיר משום דקשי לי' זיקא. - **ג** הרמב"ם בפ"ג משבת הי"ג כתב דהוא משום דאם יחתה בגחלים יתחרך הבשר שאינו צריך אלא חמימות האש בלבד.[[191]](#footnote-192)

והב"י בר"ס רנ"ד כתב דלדעת הרמב"ם יש להתיר אף אם אין פי התנור מכוסה כלל או שהוא חוץ לתנור סמוך לגחלים, והא דאסרינן בבשרא אגומרי, הוא משום דכל שהניח ע"ג גחלים אינו חושש אלא שיצלה מהרה ואע"פ שיתחרך, וע"כ חיישינן שמא יחתה, אך לדעת רש"י אין להתיר אלא בתנור מכוסה, ועיי"ש שהביא כן מד' כמה הסה"ת והסמ"ג והסמ"ק דחוץ לתנור אסור, והוא כדעת רש"י, - והשו"ע שם ס"א כתב להתיר בזה כדעת הרמב"ם, והרמ"א שם כתב לאסור בזה.

**דברחא נמי ושריק שפיר דמי,** בפירש"י כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דפי התנור מכוסה בטיט ואינו מזומן לחתות, - אך הרמב"ם בפ"ג משבת הי"ג כתב דהוא משום דאם בא לפתוח התנור ולחתות תכנס הרוח ויתקשה הבשר ויפסד ויצטנן התנור, - והמג"א בסימן רנ"ד סק"ג וסק"ה כתב דנפ"מ בזה בגונא שהוא בקדירה בתוך התנור, דלדעת הרמב"ם ל"מ בזה טיחה בטיט, וכ"כ התו"ש שם סק"ג, והביאוה"ל שם (ד"ה אע"פ) העתיק לדבריו.

**כי פליגי דברחא ולא שריק דרב אשי שרי ורב ירמי' מדיפתי אסיר,** התוס' הק' לרב אשי ממתניתין דאין נותנין את הפת בתנור וכו', וכתבו דהתם מיירי כשהתנור פתוח דהוי כמו בשרא אגומרי, - אך הבעה"מ והרשב"א כתבו דרב אשי לא שרי בברחא אלא משום דקשי לי' זיקא, ונחלקו בטעם ההיתר בזה.

ונחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתא דרב אשי ורב ירמי' מדיפתי, והב"י בר"ס רנ"ד והביאוה"ל שם ס"א ד"ה אבל בצלי הביאו הדעות בזה.

**האי קרא חיא וכו' כיון דקשה לי' זיקא כבשרא דגדיא דמי,** בגל' הגרע"א בפ"ג משבת הי"ג הק', דלדעת הרמב"ם דהתירא דבשר גדי אי"ז משום דקשי לי' זיקא אלא משום דאם יחתה בגחלים יתחרך הבשר, מ"ט נקט כבשרא דגדיא דמי, ועמש"כ המרכה"מ שם.

ט"ז אייר ע"ט

דף מס' 10

**כ' א' -** **ובגבולין כדי שתאחוז האור ברובו,** לא נתפרש דמ"ט סגי במה שאחזה האור ברובו, ולא אסרינן משום חשש חיתוי, למש"כ הרא"ש בפ' כירה סימן י' דגם במדורה איכא חשש חיתוי,[[192]](#footnote-193) וי"ל בכמה גווני, **א** האלי' רבה בסימן רנ"ד סקכ"ב כתב דלא חיישינן לחיתוי, אלא בשהי' לצורך אכילה, אך בשהיית מים לצורך הדחה ליכא חשש חיתוי, ודקדק כן מל' הרמב"ם, ומד' הרא"ש והמ"מ ורי"ו,[[193]](#footnote-194) ולפ"ז י"ל ה"נ ליכא חשש חיתוי באש העומדת לצורך חימום. - **ב** התהל"ד בסימן רנ"ה סק"א כתב דהוא משום דבמדורה א"צ אלא לשלהבת וכיון שיבעיר ויודלק מאליו שוב לא יחתה,[[194]](#footnote-195) וצ"ב. - **ג** בס' שבות יצחק פי"ג כתב בשם הגרש"ז והגרי"ש זצ"ל דלא חששו לחיתוי באש המשמשת לצורך חימום הבית. - **ד** י"ל דלא חששו לחיתוי, אלא באש המשמשת לתקן דבר אחר, אף היכא שתיקונו אינו לצורך אכילה, כאונין של פשתן וצמר ליורה.[[195]](#footnote-196)

**כדי שיצולו מבעו"י כמאב"ד וכו', תניא חנני' אומר כל שהוא כמאב"ד מותר להשהותו,** התוס' לקמן ל"ז א' ד"ה אא"ב נקטו דכל הא דסגי הכא שיצולו מבעו"י כמאב"ד, הוא לדעת חנני', אך לדעת רבנן אף אם נצלו מבעו"י כמאב"ד אסור להשהותם, וכ"כ הבעה"מ לקמן, וכ"כ הסה"ת בסימן רכ"ד, וזה כפשטות הגמ' לקמן ל"ז ב', דאמר רבא לשהות תנינא אין נותנין את הפת וכו' אלא כדי שיקרמו פני' הא קרמו פני' שרי.[[196]](#footnote-197)

והבעה"מ שם תמה לפ"ז ע"ד הרי"ף שהביא הכא למימרא דרב, ובפ' כירה פסק דלא כחנני', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן במלחמות שם כתב דהכל מודים בבשר וצלי וכל דבר שעל הגחלים כמאב"ד דמותר, משום דאי מחתי לי' מיחרך,[[197]](#footnote-198) והא דקודם שהגיע למאב"ד אסור, הוא משום שעדיין לא שלטה בהן האור ואתי לחתויי ולא מיחרך,[[198]](#footnote-199) וכ"כ הר"ן לקמן שם, והרשב"א והר"ן לעיל י"ח ב', ועד"ז כתב הרמב"ם בפ"ג משבת הט"ז, ועמש"נ להלן בדעתו.

**ב** הרא"ש לקמן שם סימן א' כתב בשם רבינו יונה, דאיצטריך ההיא פירושא אפי' לרבנן דאשמועינן דכיון שניצולו מבעו"י כמאב"ד משהין אותו ע"ג גרו"ק, אך כל שלא יגיע לכך מבעו"י אין צולין אותו אף לדעת שיגרוף ויקטום הגחלים עם חשיכה, ובתוס' הגרע"א בר"פ כירה ובגל' הגרע"א בסימן רנ"ג ס"א למד מדבריו, דלא הותר להשהות ע"ג כירה שאינה גרו"ק תבשיל שלא נתבשל כמאב"ד, (ונת' לקמן ל"ו ב' הדעות בזה), אך השפ"א הכא פירש לדבריו בע"א.

**ג** בפי' הר"י מלוניל כתב, דדוקא בצלי שרי להשהות כשנצלה כמאב"ד, משום שממהר להתבשל מאליו בלא חיתוי וראוי לאכלו בלילה, אך בקדירה אסור להשהות תבשיל שלא נתבשל כ"צ, דיש לגזור דילמא אתי לחתויי, דהא אינו מתבשל מהרה מפני הפסק הבל בינו ובין האש.[[199]](#footnote-200)

הרמב"ם בפ"ג משבת הט"ז כתב דאין צולין בשר בצל וביצה ע"ג האש אלא כדי שיצולו מבעו"י ויהיו ראויין לאכילה, והמ"מ שם פירש בדבריו דהיינו דסגי במה שנצלו כמאב"ד, וכ"כ הכס"מ שם בשם הרמ"ך, וכ"כ הרשב"א לעיל י"ח ב' בדעתו, וכ"נ בד' הגר"א בסימן רנ"ד ס"ב.

אך המרכה"מ שם כתב דממש"כ הרמב"ם שיהיו ראויים לאכילה, ולא כתב ל' חצי בישולו, מבו' דמכוון דבריו הוא דלא שרי אלא כשנצלה כל צרכו, וכן צידד הקר"א לעיל י"ח א', ויש לסייע לזה ממש"כ הרמב"ם שם דאם נשארו אח"כ וכו' "עד שיצולו הרבה", ומ' דאיירי שכבר נצלו, ובשבת ליכא אלא תוספת צלי'.[[200]](#footnote-201)

**איתמר נמי וכו' כל שהוא כמאב"ד אין בו משום בישולי נכרים,** הרמב"ן במלחמות בפ' כירה כתב דלא מייתי מהתם סייעתא לענין חיתוי, אלא לומר שכל כמאב"ד מבושל מיקרי, והיינו דמה"ט יש בכלל לישנא דמתניתין כדי שיצולו מבעו"י, אף כשנצלו כמאב"ד.

**איבע"ל תחתון האיך דגבי תנור או"ד תחתון האיך דגבי האור,** בפירש"י כתב דפנים הפונים למטה לחלל התנור לצד האור ממהרין לקרום, - אך התוס' והרשב"א והר"ן הביאו מירושלמי דר"א לקולא פליג, והמהרש"א כתב דהיינו משום דפנים המדובקים בתנור ממהרין לקרום, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והרע"ב, אך בתוס' הגרע"א כתב דקשה הדבר שיחלקו במציאות, וכתב דרש"י איירי בתנור שאינו גרו"ק, והרע"ב איירי בתנור גרו"ק, (ועד"ז כתב המרומי שדה), וצ"ע,[[201]](#footnote-202) - והגר"א בסימן רנ"ד ס"ה כתב בדעת הרמב"ם דפעמים זה מתקרם בראשונה ופעמים זה.

**ר"א אומר כדי שיקרמו פני' המדובקין בתנור,** בד' הרי"ף והרא"ש שהשמיטו לזה, נראה דס"ל דאין הלכה כר"א, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, - אך בפי' הר"ן כתב דקי"ל כר"א, - והרמב"ם בפ"ג משבת הי"ח כתב כדי שיקרמו פני' שהן מדובקין בתנור או באש, והמ"מ והכס"מ שם כתבו דפסק כר"א, אך הגר"א בסימן רנ"ד ס"ה כתב דפסק כת"ק, עיי"ש, - ועמש"כ בזה הב"י בסימן רנ"ד, והמג"א שם סקט"ו, והפמ"ג ומחה"ש שם, והמ"ב שם סקכ"ו.

בסה"ת סימן רכ"ד כתב בדין פשטיד"א דמותר להשהותה בכדי שיקרמו פני' של הפת למטה וגם למעלה, וגם מה שבתוכה יכול לאפות כמאב"ד, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, וכ"כ הרמ"א בסימן רנ"ד ס"ה, - והב"ח שם והט"ז שם סק"ב פירשו דהוא משום דקי"ל כחכמים לפי' התוס' ודעימייהו דלא סגי במה שקרמו פני' המדובקין בתנור, וכ"נ להדיא בסו"ד הסה"ת שם, עיי"ש, - אך הגר"א שם פירש בדעתם, דקי"ל כר"א, ואפ"ה צריך שיקרמו פני' למעלה ולמטה, עיי"ש, ועמש"כ המ"ב שם סקכ"ט.

י"ח אייר ע"ט

דף מס' 11

**ל"ח א' -** **שכח קדירה ע"ג כירה בשבת מהו,** בפירש"י כתב דמיבע"ל אליבא דמאן דאסר לשהות, אך התוס' כתבו דאתיא אף כחנני', ובתבשיל שלא נתבשל כמאב"ד, או אף בקדירה חייתא אם התירא דקדירה חייתא הוא רק בתנור (ונת' הדעות בזה לעיל י"ח ב'),[[202]](#footnote-203) וכ"כ הרשב"א בשם רש"י ור"ה גאון, - והראש יוסף כתב בדעת רש"י שלפנינו שפירש דאתיא כרבנן, דהוא משום דס"ל דכל שלא נתבשל כמאב"ד הוי בכלל קדירה חייתא, וכתב דלפ"ז לדעת חנני' ליכא איסור שהי' כלל, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועי' עוד בדבריו לקמן בסוגיין ד"ה ובדברי קדשו שכתב לפרש לד' רש"י בע"א, ועמש"כ בזה הפנ"י.[[203]](#footnote-204)

**אבל האי דלא קעביד מעשה במזיד נמי יאכל,** בד' התוס' ד"ה אבל מבו' דאף היכא שהניח הקדירה מתחילה ע"מ להשהותה בשבת חשיב דלא עביד מעשה,[[204]](#footnote-205) וזהו שהק' ממה שאמרו בעססיות וכו' דאסורין בכדי שיעשו, אף דהתם הניחה הקדירה מתחילה ע"מ להשהותה בשבת, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן מ"א א' ד"ה מוליאר.

אך בד' הראבי"ה בסימן קצ"ז מבו' דכל דכל הא דשרו רבה ורב יוסף הכא, הוא בגונא ששכח קדירה ע"ג כירה ואח"כ נזכר והניחה במזיד, ובכה"ג הוא דאמרינן דלא עביד מעשה, כיון שכבר היתה הקדירה שם, וכשהניחה שם לא הניחה ע"ד לעשות איסור, והוי האיסור בשוא"ת שלא סילק הקדירה מן הכירה סמוך לחשיכה, אך כל שהניח הקדירה ע"מ להשהותה בשבת, חשיב דעביד מעשה, ומודו רבה ורב יוסף דה"ז אסור, וכ"כ המגיני שלמה לקמן מ"א א' בדעת רש"י שם, וכ"כ הרש"ש והשפ"א בסוגיין, ויישבו בזה לקו' התוס' מההיא דעססיות.[[205]](#footnote-206)

\*הרשב"א הק' דלרבה ורב יוסף, מאי קא מייתי רב מדר"מ, הרי קי"ל כר' יהודה דאסר אפי' בשוגג, ואף שאמרו בחולין ט"ו א' דרב מורי להו לתלמידי' כר"מ, מ"מ בפירקא דריש כר' יהודה, והיכי דריש הכא כר"מ, וכתב די"ל דכיון דבמבשל ממש מורי לתלמידי' כר"מ, הרי דהכא דלא עביד מעשה מידרש נמי דרשינן כר"מ, ומבו' בדבריו דלדעת ר' יהודה גופי' דהמבשל בשבת בשוגג לא יאכל, ה"נ יש לאסור במשהה בשוגג אטו מזיד, ונת' להלן פלוגתת הראשונים בזה.[[206]](#footnote-207)

**בראשונה היו אומרים וכו' וה"ה לשוכח, משרבו משהין במזיד ואומרים שכחים אנחנו חזרו וקנסו על השוכח,** בד' הראב"ד בפ"ט משבת ה"ט מבו' דכל הא דבעינן לגזירה בפנ"ע על השוכח, הוא רק לדעת ר"מ דהמבשל בשבת בשוגג יאכל, ולא קנס שוגג אטו מזיד, אך לדעת ר' יהודה דהמבשל בשבת בשוגג לא יאכל וקנס שוגג אטו מזיד, הרי דה"נ יש לאסור כששכח ושהה, ול"ב לגזירה בפנ"ע על השוכח, וכ"כ ההגמ"ר בפירקין,[[207]](#footnote-208) וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לעיל בסוגיין וכמש"נ לעיל, ולקמן בסוגיין במש"כ בשם הראב"ד, - וכ"ה מבו' בד' הירושלמי ברפ"ב דתרומות, שאמרו בהא דתניא בעססיות ותורמסין דאם נתנום אסורין למוצ"ש עד כדי שיעשו, דלר"מ הוא רק במזיד, ולר' יהודה הוא אף בשוגג, והרי דדין המשהה בשוגג תלי בפלוגתא דר"מ ור' יהודה.[[208]](#footnote-209)

אך הנה בפירש"י לעיל בסוגיין בד"ה אסור מבו' דהא דשכח קדירה בשוגג יאכל, הוא אף לדעת ר' יהודה, ולכאו' הוא אף כשלא נתבשל כ"צ, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בסוד"ה בשלמא די"ל כן,[[209]](#footnote-210) וכ"נ מד' הרי"ף, שהביא להא דחזרו וגזרו אף על השוכח, אף דס"ל דקי"ל כר' יהודה דהמבשל בשבת בשוגג לא יאכל, וכ"ה בד' הרמב"ן לקמן בסוגיין.

וי"ל דהטעם בזה הוא כמש"כ הגר"א בסימן שי"ח ס"א דאף לר' יהודה אין לאסור בשוכח אלא משום הגזירה, ומשום דלא קניס ר' יהודה שוגג אטו מזיד אלא בדאורייתא, כמו שאמרו בגיטין נ"ג ב', והכא אי"ז אלא איסור דרבנן, וכ"כ הפנ"י בסוגיין, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ג סוד"ה ל"ח א'.

וי"ל עוד, והוא מבו' כן בד' החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ד סוד"ה ואמנם, דהוא משום דבשהי' דלא עביד מעשה, לא קנסו שוגג אטו מזיד, וזה ע"ד הא דס"ל לרבה ורב יוסף דאף אם השהה במזיד מותר משום דלא עביד מעשה.

\*בדעת הראב"ד וההגמ"ר דס"ל דלר' יהודה ל"ב להגזירה שגזרו על השוכח, אף דבדרבנן לא קניס ר' יהודה שוגג אטו מזיד, צ"ל כמש"כ המרכה"מ בפ"ג משבת ה"ט דאיסור שהי' ע"ג כירה חמיר משאר דרבנן, כיון דאיסורו הוא משום חשש איסור דאורייתא דחיתוי בגחלים, - ועד"ז כתב החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ד ד"ה ואמנם בדעת הרמב"ן בכ"ד, דכיון דאסר ר' יהודה שוגג אטו מזיד במבשל ובנוטע ובשאר מלאכות, ה"נ בשבותין דידהו, והא דמתיר ר' יהודה שוגג בדרבנן אינו אלא בדרבנן דיש לו שם בפנ"ע,[[210]](#footnote-211) וע"כ ה"נ באיסור שהי' קניס ר' יהודה שוגג אטו מזיד, וכן נקט החזו"א שם דאיסור שהי' דמי בזה לשאר שבותין דרבנן, (ופירש טעם הסוברים דלא קניס בזה ר"י שוגג אטו מזיד, דהוא משום דלא עביד מעשה), וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל בסוגיין (בישוב קו' התוד"ה אבל).[[211]](#footnote-212)

**דר"מ אדר"מ לא קשיא הא לכתחילה הא דיעבד,** צ"ב דכיון דמודה ר"מ דאסור להשהות תבשיל שנתבשל כ"צ, מ"ש דאם עבר והשהה תבשיל שנתבשל כ"צ שרי בדיעבד, ואם השהה תבשיל שלא נתבשל כ"צ אסור אף בדיעבד.

ובד' הרמב"ן לעיל ל"ז ב' מבו' דהוא משום דאיסור שהי' דתבשיל שנתבשל כ"צ קייל מאיסור שהי' דתבשיל שלא נתבשל כ"צ,[[212]](#footnote-213) וע"כ אף דכשעבר והשהה תבשיל שלא נתבשל כ"צ אסור בדיעבד, מ"מ כל שעבר והשהה תבשיל שנתבשל כ"צ אי"ז אסור בדיעבד, וזהו שכתב הרמב"ן שם, דמ"ד דמצטמק ויפה לו מותר, הוא כדעת ר"מ דשרי הכא בדיעבד, ואף דאסר ר"מ לכתחילה, מ"מ בהא לא קי"ל כוותי', משום דאיהו אפי' בקטומה אסר, דגזר בתבשיל לעולם, והרי דהא דשרי ר"מ בדיעבד, הוא משום דבמצטמק ויפה לו ליכא לעיקר איסור שהי', ואף דלכתחילה ה"ז אסור משום דגזר בתבשיל לעולם, מ"מ בדיעבד שרי, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן במלחמות במשה"ק מהכא ע"ד הבעה"מ, עיי"ש,[[213]](#footnote-214) וכ"כ המגיני שלמה לקמן בסוגיין בתו"ד, ומצינו עד"ז בד' הגר"א בטעם הא דשרינן בשכח ושהה כשנתבשל כ"צ, ונת' להלן.[[214]](#footnote-215)

ובדעת הבעה"מ י"ל, דהא דשרי ר"מ בתבשיל שנתבשל כ"צ ואסר בתבשיל שלא נתבשל כ"צ, אי"ז משום דאיסור שהי' דנתבשל כ"צ קייל, אלא הוא משום דלא אסרו בדיעבד כשנתבשל כ"צ ואינו נהנה כ"כ מן האיסור,[[215]](#footnote-216) וכ"ה מבו' בתו"ד החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ד ד"ה סימן רנ"ד דטעמא דר"מ הוא משום דמצטמק ויפה לו לא חשיב שבח לאסור בדיעבד, ועד"ז פירשו הראש יוסף והמ"ב בטעם הא דשרינן בשכח ושהה כשנתבשל כ"צ, ונת' להלן.

\*הרמב"ן לעיל שם כתב בדרך קמא, דמ"ד לעיל שם דמצטמק ויפה לו מותר, הוא כדעת ר"מ הכא דשרי מצטמק ויפה לו, וס"ל דשרי אף לכתחילה, והא דתניא לעיל חמין אבל לא תבשיל, הוא בתבשיל שלא נתבשל כ"צ אלא כמאב"ד.

**איבע"ל עבר ושהה מהו מי קנסוהו רבנן,** התוס' הק' דהרי כבר פשיט לעיל לאיסורא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמיבע"ל לר' יהודה דאסר במצטמק ויפה לו, אם הוא אף בשוגג, והיינו קודם הגזירה, דאחר הגזירה ודאי דאסור, וכ"כ התוס' הרא"ש, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"א,[[216]](#footnote-217) - ובחי' הגרע"א ובתשו' מהדו"ק סו"ס כ"ג הק' דמ"ט הוצרכו להעמיד האיבעיא דלא כחנני', הרי כיון דפירשו דהאיבעיא היא קודם הגזירה, ומיבע"ל אם ר' יהודה פליג על ר"מ לאסור אף בשוגג, שפיר יש להעמיד האיבעיא אף כשלא נתבשל כמאב"ד, דהא דשרי ר"מ בשוגג קודם הגזירה, הוא אף כשלא נתבשל כמאב"ד, וכמש"כ התוד"ה בשלמא, וצ"ע,[[217]](#footnote-218) והמהר"ם כתב דלדעת חנני' פשיטא להו דקודם גזירה בשוגג מותר, ולא מיבע"ל אלא בבשיל ואליבא דר' יהודה אם אסר אפי' בשוגג, וצ"ב.[[218]](#footnote-219)

**ב** הרי"ף פירש דמיבע"ל כששכח תבשיל שנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו,[[219]](#footnote-220) ומבו' בדבריו דמיבע"ל אף אחר הגזירה, וזהו שכתב דכיון דלא איפשיטא לקולא עבדינן וכו', והרי דאף דגזרו על השוכח, מיבע"ל שלא לא גזרו כשנתבשל כ"צ, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשם ריב"א, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ט, והשו"ע בסימן רנ"ג ס"א, ועמש"נ להלן בטעם הא דלא גזרו על השוכח אלא כשלא נתבשל כ"צ, - ובד' הרשב"א והריטב"א משמע דלפי' זה עיקר האיבעיא היא בהגזירה שגזרו על השוכח, אם גזרו אף בנתבשל כ"צ, ועמש"נ להלן בטעם האיבעיא בזה, אך הרמב"ן והר"ן כתבו דמיבע"ל גם דשמא ר' יהודה פליג על שוגג דר"מ, ולפ"ז אף קודם הגזירה אסר ר' יהודה בשוגג ואף בנתבשל כ"צ.[[220]](#footnote-221)

**ג** הראב"ד בפ"ג משבת ה"ט כתב דמיבע"ל כששיהה בשוגג מצטמק ויפה לו, אם דוקא על השוכח גזרו, אבל בשוגג לא גזרו ולא קנסינן שוגג אטו מזיד, או"ד לא שנא, - ובד' הרשב"א מבו' דהא דמיבע"ל לאסור בזה, הוא משום דשמא לר' יהודה לטעמי' דקניס שוגג אטו מזיד, ה"נ אסר בששיהה במזיד ואף בנתבשל כ"צ, - והמרכה"מ בהל' שבת שם כתב דמה"ט הוא דכל שלא נתבשל כ"צ פשיטא לן דאסור, אף דהגזירה שגזרו על השוכח היא רק בשוכח ולא בשוגג, משום דלפ"מ דקי"ל כר' יהודה דהמבשל בשבת בשוגג לא יאכל, ה"נ הכא קנסו אף בשוגג אטו במזיד, ורק בנתבשל כ"צ הוא דמיבע"ל, דשמא כיון דליכא חשש חיתוי כ"כ לא קנסו בזה שוגג אטו מזיד.[[221]](#footnote-222)

**ד** הרא"ש בסו"ס א' כתב דמיבע"ל בהגזירה שגזרו על השוכח, אם גזרו דוקא לאותו ששהה אבל לבני ביתו לא, או"ד לא שנא,[[222]](#footnote-223) ובד' התוס' הרא"ש משמע קצת דלא מיבע"ל אלא בבשיל ומצטמק ויפה לו, אך כל שלא נתבשל כמאב"ד ודאי דה"ז אסור אף לבני ביתו,[[223]](#footnote-224) וצ"ב.[[224]](#footnote-225)

**ה** הרא"ש כתב לפרש עוד, דמיבע"ל היכא דנתבשל ונצטמק יפה וא"צ עוד צימוק כלל, אם גזרו ע"ז, ויש להסתפק אם מיבע"ל דאף במזיד לא יאסר, או דלא מיבע"ל אלא בהגזירה שגזרו על השוכח, דשמא כל דא"צ עוד צימוק כלל אין לחוש שיבא להערים, ולא גזרו ע"ז.

**ו** הרשב"א כתב בשם רבינו יונה דמיבע"ל בהא דאסרו במזיד ובשוגג, אם הוא רק בבשיל ולא בשיל דנתבשל לגמרי בשבת, אך בנתבשל כל צרכו אע"ג דמצטמק ויפה לו לא קנסו, ולא שמיע להו הא דתניא דר' יהודה אומר תבשיל שנתבשל כ"צ אסור, וכתב לפרש כן גם בד' רש"י שפירש להאיבעיא בעבר ושהה במזיד,[[225]](#footnote-226) ועד"ז כתבו כמה מקמאי בשם הרי"ף, ונת' לעיל בהערה.

**ז** הריטב"א כתב בשם תוס', דמיבע"ל כשהשהה תבשיל שמצטמק ויפה לו במזיד, ולא הועילו מעשיו, שסילקו משם קודם שנצטמק, אם קנסו בזה, או דכיון דלא הועילו מעשיו שרי, - והריטב"א כתב דלפ"ז יש לפרש דמיבע"ל אף כשהשהה תבשיל שלא נתבשל כ"צ, דגם בזה י"ל דכל שלא הועילו מעשיו מותר, וכתב כן בשם הרא"ה דאף אם השהה תבשיל שלא נתבשל כ"צ ולא הועילו מעשיו מותר.

**ח** בהגמ"ר בפירקין פירש דמיבע"ל בעבר ושהה חמין שלא הוחמו כל צרכן במזיד כשאינה גרו"ק, אם הא דשרי ר' יהודה בחמין הוא רק כשהוחמו כל צרכן, או דאף כשלא הוחמו כל צרכן שרי, ועיי"ש במש"כ לפרש בתלת אנפי טעם הא דנקט ר' יהודה חמין שהוחמו כל צרכן, אם שרי אף כשלא הוחמו כל צרכן.

בטעם האיבעיא אם קנסו על השוכח בתבשיל שנתבשל כ"צ, לדעת הרי"ף ודעימי', מצינו כמה דרכים, **א** הראש יוסף פירש דהוא משום דכל שנתבשל כבר כ"צ אינו נהנה ממלאכת שבת, וע"כ בזה י"ל דלא אסרו בשוכח, וכ"כ המ"ב בסימן רנ"ג סק"ל. - **ב** החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ב כתב דהוא משום דרק כשלא נתבשל כ"צ שהוא רדוף לגמור בישולו יש לחוש שיערים ויאמר שוגג הייתי, אך כל שנתבשל כ"צ לא חיישינן להכי, וכ"כ המרכה"מ בפ"ג משבת ה"ט בתו"ד. - **ג** בד' הגר"א בסימן רנ"ג ס"א, ד"ה ואם החזירם, מבו' דהוא משום דאיסור שהי' בנתבשל כ"צ קייל, וע"כ לא קנסו אטו זה בשוכח.[[226]](#footnote-227) - **ד** המרכה"מ בפ"ג משבת ה"ט די"ל דהוא משום דכשלא נתבשל כ"צ דאסור משום שמא יחתה לבשלו, הו"ל כמבשל בשבת, להרמב"ם לטעמי' דכל שלא נתבשל כ"צ יש בו משום בישול, ובזה אסרו אף בשוכח, ומשא"כ כשנתבשל כ"צ דאין בו משום בישול, ול"ה כמבשל בשבת, לא אסרו בשוכח.

כ"א אייר ע"ט

דף מס' 12

**המתנת בכדי שיעשו בשהי' וחזרה באיסור**

**ל"ח א' -** לעיל י"ח ב' תניא דלא תמלא אשה קדרה עססיות ותורמסין וכו', ואם נתנן למוצ"ש אסורין בכדי שיעשו, והנה נחלקו הראשונים באיסורא דמעשה שבת דאסור בו ביום, אם ה"ז אסור אף במוצ"ש בכדי שיעשו, דדעת רש"י והרמב"ן ודעימי' דה"ז אסור בכדי שיעשו, כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, ודעת התוס' והרמב"ם ודעימייהו דלא אסרו בכדי שיעשו אלא באמירה לנכרי, והוא כדי שלא יאמר לנכרי לעשות מלאכה, אך בישראל שעשה מלאכה לא חיישינן שיבא לעשות במזיד, וא"צ להמתין במוצ"ש בכדי שיעשו, וכ"כ השו"ע בסימן שי"ח ס"א, ויתבאר בעזה"י במקומו.

והתוס' בעירובין מ' א' הביאו מירושלמי דהא דבשהיית עססיות וכו' צריך להמתין בכדי שיעשו, הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, וכתבו דמשמע מזה כפירש"י.

אך לדעת הסוברים דבכל מעשה שבת א"צ להמתין בכדי שיעשו, הרי דהא דבשהי' צריך להמתין בכדי שיעשו, כתב הרמב"ן בחולין ט"ו א' דהוא משום דמלאכת ישראל הנעשית מאלי' קייל לי' וגזרינן, וכ"כ הרשב"א שם, וכ"כ בפי' הר"ן שם ובסוגיין, וכ"נ בד' הרא"ש שם סימן י"ט, - והראש יוסף לקמן בע"ב ובפמ"ג במש"ז סימן רנ"ג סק"י צידד לפ"ז, דכל הא דצריך להמתין בכדי שיעשו, הוא בשהי', דנעשה ממילא דלא עשה בשבת כלום, אך בחזרה שעבר והחזיר בשבת, כיון דנעשה בידים, א"צ להמתין בכדי שיעשו,[[227]](#footnote-228) - אך בל' הרמ"א בסימן רנ"ג ס"א משמע דאף בחזרה צריך להמתין בכדי שיעשו, וכ"כ הגר"ז שם סכ"ד, וצ"ע.[[228]](#footnote-229)

בפסקי מהרי"ח בריש פירקין כתב דגם אם שכח ושהה צריך להמתין במוצ"ש בכדי שיעשו, והביאו ההג"א בסימן ג', והב"י בסימן רנ"ג ס"א כתב דכן נראה מד' הרמב"ם בפ"ג משבת ה"ט, וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ד ס"ח, - אך הפמ"ג באש"א סימן רנ"ג סקי"א דקדק מל' הרמב"ם שם דבשכח ושהה א"צ להמתין בכדי שיעשו, והביאו המ"ב שם סקל"ב, וכ"כ המרכה"מ בהל' שבת שם בדעתו, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.[[229]](#footnote-230)

\*הב"י בסימן רנ"ד ס"ח כתב דמהא דתניא בעססיות ותורמסין בסתמא דאם נתנה אסורין למוצ"ש בכדי שיעשו, משמע דאף בשוגג הן אסורין עד מוצ"ש בכדי שיעשו, וכ"כ השו"ע שם ס"ח, - והמלבושי יו"ט שם סקי"א כתב דלדעת הסוברים דהא דאסרינן להשהות עססיות ותורמסין ולי"ב להתירא דקדירה חייתא, הוא משום דאין כל היום והלילה די להן, הרי דכיון דהשהייתן היא למוצ"ש, אין לאסור בזה בשוגג, דהא דאסרינן בשוגג, הוא משום דרבו משהין במזיד ואומרים שכחים אנו, וכיון דלא רבו העושים כן מער"ש למוצ"ש, אין לאסור בשוגג, והאלי' רבה שם סקכ"א תמה ע"ז מכמה טעמים, וכתב דלכו"ע ה"ז אסור אף בשוגג, עיי"ש.

**שהה או החזיר תבשיל צונן ונתחמם**

הרמב"ן לקמן ל"ט ב' כתב בדין עבר והטמין בשבת דאסור בדיעבד, דהיינו בצונן שנתחמם, או מצטמק ויפה לו, אבל בעומד בחמימותו כשעה ראשונה, שרי, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ז ס"א, - והפמ"ג במש"ז סימן רנ"ג סוסק"י כתב לפ"ז דה"נ הא דשרינן בעבר והחזיר במצטמק ורע לו, היינו רק כשהי' חם, אך אם הי' צונן ונתחמם אסור, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ז.[[230]](#footnote-231)

ואמנם בדין נתינה ע"י נכרי, כתב הרמ"א בסימן רנ"ג ס"ה דאם לא נצטנן כ"כ שעדיין ראויין לאכול וחיממו אותם הנכרים מותרין לאכול, וצ"ע דמ"ש מהא דאסרינן בהטמנה בצונן שנתחמם, ומשמע דהוא אף כשהי' ראוי לאכלו בלא החימום, - ובד' הגר"א שם מבו' דהא דשרינן בנתינה ע"י נכרי כשהי' ראוי לאכול צונן, הוא משום דדמי למצטמק ויפה לו דשרי אע"ג שנהנה כיון שיכול לאכלו בלא כך, וזה כמש"כ הרמ"א שם ס"א דבהחזיר ע"י נכרי דינו כשכח ושהה, דאם נתבשל כ"צ שרי, ונתבאר להלן, ולפ"ז ניחא דבהטמנה דאסרינן אף בנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו, ה"נ אסרינן כשנתחמם אף שהי' ראוי לאכול בלא"ה, וכ"כ התהל"ד בסימן רנ"ז סק"א.

ולפ"ז נמצא, דבעבר ושהה דקי"ל דאף בנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו אסור, ה"נ יש לאסור אף במצטמק ורע לו היכא שהי' צונן ונתחמם, אף שהי' ראוי לאכלו צונן, - אך בשכח ושהה דקי"ל דבנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו מותר, אין לאסור כשהי' צונן ונתחמם, אלא כשלא הי' ראוי לאכלו צונן, - ובשכח והחזיר דקי"ל דאף בנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו אסור, יש לאסור בצונן ונתחמם אף שהי' ראוי לאכלו צונן.[[231]](#footnote-232)

**שכח והחזיר**

בפסקי מהרי"ח בפירקין נסתפק בהחזיר בשוגג, אם הוא אסור באכילה דומיא דשכח ושהה, או"ד דשאני בשכח ושהה שנתקן המאכל בשבת באיסור, ומשא"כ בחזרה דכבר הי' ראוי לאכילה ואינו נהנה כ"כ, והובא בהג"א בסימן ב', - ובד' הב"י בסימן רנ"ג מבו' דספיקו הוא במצטמק ויפה לו, דבמצטמק ורע לו פשיטא דמותר כיון שאינו נהנה בחזרה זו, וכ"כ המג"א שם, וצ"ל לפ"ז דמש"כ דשאני שכח ושהה שנתקן המאכל בשבת באיסור, היינו די"ל דאף דבשהי' אסר ר"מ בתבשיל שנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו, היינו דוקא במזיד, אך בשוגג לא אסרו בזה,[[232]](#footnote-233) ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ל"ד סקכ"ד ד"ה ואי המוחזר וד"ה ולדינא.

בתשו' מהר"ם שהובאה בהגמ"ר בפירקין כתב דכל היכי דעבר אדרבנן בין בשהי' בין בחזרה ובין בהטמנה אסור לאכלו, אלא היכא שנתפרש להדיא דשרי, לר"מ בחמין שהוחמו כ"צ ותבשיל שבישל כ"צ ע"ג כירה שאינה גרו"ק, ולר' יהודה בחמין, ואף בשוגג אסור, לפ"מ שפירש ר"י דמיבע"ל בשכח ושהה, ולא איפשיטא ולחומרא.

והרמ"א בסימן רנ"ג ס"א כתב דאף דבשכח ושהה קי"ל דאם הוא תבשיל שנתבשל כ"צ מותר, מ"מ אם החזירו בשבת אסור אף בתבשיל שנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו, והמג"א שם סקי"ד כתב דאף דההגמ"ר גופי' אסר אף בשכח ושהה כשנתבשל כ"צ, ולא קי"ל הכי, מ"מ בשכח והחזיר בשבת אסרינן אף בנתבשל כ"צ.

ובטעם החילוק בין שכח ושהה דכל שנתבשל כ"צ שרי, לשכח והחזיר דאסור אף בנתבשל כ"צ, כתב המ"ב שם סקכ"ד דהוא משום דבחזרה קעביד מעשה,[[233]](#footnote-234) - וזה מתפרש למש"נ לעיל בדף מס' 11 דהא דבעינן להגזירה שגזרו על השוכח, אף דקי"ל כר' יהודה דמבשל בשבת בשוגג לא יאכל, הוא משום דבשהי' דלא עביד מעשה לא קנסו שוגג אטו מזיד, ולפ"ז הרי דבחזרה דעביד מעשה יש לאסור מדינא בשוגג, וע"כ אף דשרינן בשכח ושהה תבשיל שנתבשל כ"צ, משום דבכה"ג לא גזרו על השוכח,[[234]](#footnote-235) מ"מ בחזרה דה"ז אסור מדינא, יש לאסור אף בתבשיל שנתבשל כ"צ,[[235]](#footnote-236) ועד"ז כתב החזו"א בסימן ל"ח סקכ"ד סוד"ה ואמנם.[[236]](#footnote-237)

והגר"א שם כתב דטעם הא דאסרינן בשכח והחזיר אף בנתבשל כ"צ, הוא משום דחזרה במצטמק ויפה לו דינו כלא נתבשל כ"צ בשהי', דאף לחנני' דמותר להשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד אסור להחזירו, - והיינו דס"ל דהא דשרינן שכח ושהה תבשיל שנתבשל כ"צ, הוא משום דאיסור שהי' בנתבשל כ"צ קייל, ולא קנסו אטו זה בשוכח, וע"כ בחזרה דאף בנתבשל כ"צ חמירא טפי משהי' דתבשיל שלא נתבשל כ"צ, וכדחזינן דאף לחנני' דכל שנתבשל כמאב"ד מותר להשהותו, מ"מ חזרה אסור, והרי דחזרה בנתבשל כ"צ חמירא משהי' דתבשיל שנתבשל כמאב"ד, אסרו אף בשוכח, דומיא דהא דאסרו בשכח והשהה תבשיל שנתבשל כמאב"ד.[[237]](#footnote-238)

**החזיר נכרי**

הרמ"א בסימן רנ"ג ס"א כתב דאם החזיר נכרי דינו כשכח ושהה, דאם לא נתבשל כ"צ אסור, ואם נתבשל כ"צ מותר, ובטעם הא דשרינן בזה כשנתבשל כ"צ, ול"ד להיכא שהחזיר ישראל דאסור בנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו, מצינו כמה דרכים, **א** בד' המג"א שם סקי"ג מבו' דהוא משום דבמעשה נכרי לא אסרינן היכא שהי' ראוי בלא"ה, אף אם איכא תוספת הנאה, וכמבו' בסימן רע"ו ס"ד. - **ב** הגר"א שם כתב דהוא משום דמזיד בנכרי לצורך ישראל הוי כשוגג בישראל, והוכיח כן מהא דבישראל קי"ל דבמזיד לא יאכל עולמית ובנכרי מותר בכדי שיעשו, והביאוה"ל שם ד"ה דינו כתב דאף דבחזרה אסרינן אף בשוגג, מ"מ כשהחזיר ע"י נכרי מקילינן, משום דאף הא דאסרינן בחזרה בשוגג לא פסיקא כ"כ, עיי"ש.[[238]](#footnote-239) - **ג** החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ו כתב, דכל הא דאסרינן כשהחזיר ישראל אף בנתבשל כ"צ, הוא משום דעביד מעשה, וכמש"כ המ"ב, ונת' לעיל, אך כשהחזיר נכרי ולא עביד הישראל מעשה, דינו כשהי', דכל ששכח ושהה תבשיל שנתבשל כ"צ שרי.

הלבוש בסימן רנ"ג ס"א כתב דהא דשרינן כשהחזיר נכרי תבשיל שנתבשל כ"צ, הוא רק כשהחזירו בלא ידיעת הישראל, אך הגר"ז שם סכ"ה כתב דאף כשהחזיר הישראל ע"י נכרי שרי, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה ואם החזירם, - והחזו"א בסימן ל"ז סקכ"ו כתב לאסור בזה, לפי דעתו דאם החזיר ע"י נכרי חייב לסלק משום חשש חיתוי, ואין האיסור מכח הנחת הקדירה, אלא מכח מה שלא סילקו.[[239]](#footnote-240)

**שכח והטמין**

\*בתשו' מהר"ם שהביא ההגמ"ר בפירקין כתב דגם אם שכח והטמין אסור, אך ההגמ"ר לעיל מינה כתב דהיכא דבשיל כל צרכו אע"ג דאסור להטמין ברמץ המוסיף הבל, מ"מ אם שכח שוגג והטמין בדבר המוסיף הבל שרי לאכול, ועמש"כ בזה השו"ע והרמ"א בסימן רנ"ז ס"א והמג"א שם סק"ז והגר"א שם, ויתבאר בעזה"י במקומו.

כ"ב אייר ע"ט

דף מס' 13

**הטמנה**

**ל"ד א' -** **מפני אמרו אין טומנין בדבר שאינו מוסיף הבל משחשיכה גזירה שמא ירתיח,** בפירש"י כתב דהיינו, דהא דאסור להטמין בדבר שאין מוסיף הבל, הוא גזירה שמא ימצא קדירתו שנצטננה כשירצה להטמינה וירתיחנה תחילה, וכ"כ התוס' לקמן ל"ט א' ד"ה אלא, וכן הסכימו הבעה"מ והרשב"א והריטב"א והר"ן בסוגיין והרא"ש בסימן כ"ג, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין והריא"ז בר"פ במה טומנין.

בעיקר החשש דשמא ירתיח, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכל שירתיחנה בשבת הוי מבשל בשבת, והרא"ש בפ' כירה סימן י"א הוכיח מדבריו דבדבר לח שנתבשל ונצטנן יש בישול אחר בישול, וע"כ אם ירתיח הקדירה אחר שנצטננה הו"ל כמבשל בשבת. - **ב** הרא"ש שם בסו"ס י' כתב דלדעת הסוברים דאין בישול אחר בישול אף בלח שנצטנן, צ"ל דהא דגזרינן הכא שמא ירתיח, אי"ז משום בישול, אלא משום שמא יחתה, והאי דנקט ירתיח, דבר הצריך להטמנה נקט. - **ג** הרמב"ן במלחמות פירש, דהא דחיישינן שמא ירתיח, היינו שמא כשימצא קדירה מצוננת ידליק את האור לכתחילה וירתיחנה, ולכאו' הוא משום דס"ל דאין בישול אחר בישול בלח שנצטנן, ובע"כ דהא דאסרינן הוא משום דחיישינן שיבעיר אש כדי להרתיח את קדירתו, ועיי"ש שתמה ע"ז, דאין לחוש לכך, שלא נחשדו ישראל על כך על השבתות, ואין כאן סרך כדי שיטעו בדבר.[[240]](#footnote-241) - **ד** הריטב"א לקמן ל"ט א' כתב דהיינו דשמא ירתיח ע"ג האור ממש דמיחזי כמבשל, והיינו דיש בזה לאיסורא דנתינה בתחילה, וכ"כ הגר"א בסימן רנ"ג ס"ה בדעת הרשב"א.

גירסת הר"ח והרי"ף מפני מה אמרו אין טומנים בדבר המוסיף הבל ואפי' מבעו"י, גזירה שמא ירתיח, ובביאור טעם זה מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפ"ד משבת ה"ב כתב דהוא גזירה שמא תרתיח הקדירה בשבת ויצטרך לגלותה עד שתנוח הרתיחה ויחזור ויכסה בשבת ונמצא טומן בדבר המוסיף הבל בשבת שהוא אסור,[[241]](#footnote-242) וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ברפ"ד בפי' קמא, וכ"כ הרמב"ן במלחמות, - ובחי' הרמב"ן הק' ע"ז מהא דתנן לקמן נ"א א' דכיסהו ונתגלה מותר לכסותו, וא"כ מה לי אם יגלה ויחזור ויכסה בשבת,[[242]](#footnote-243) וכתב דכל הא דשרינן לחזור ולכסותו הוא רק בדבר שאינו מוסיף הבל, דכל שטמן מבעו"י כבר הסיח דעתו מאותו בישול אלא שיהא משומר, וע"כ הוא נוטל ומחזיר, ומשא"כ בדבר המוסיף הבל, כל שמגלה ומרתיח וחוזר ומטמין הוי כתחילת הטמנה, ויש לגזור משום חיתוי בגחלים ומגיס, - והר"ן כתב דשאני בדבר שאינו מוסיף הבל, דכיון שאין מתחדש שום חום בשבת ל"ה כתחילת הטמנה, ומשא"כ בדבר המוסיף הבל שכל שעה ושעה מתחדש חומו והולך, הרי דכל שנתגלה אסור לכסותו, דהו"ל כתחילת הטמנה.[[243]](#footnote-244)

**ב** הרמב"ם בפיהמ"ש ברפ"ד בפי' בתרא כתב דעיקר הא דאסור להטמין בדבר המוסיף הבל אף בשבת, אף דאי"ז תולדות האש, הוא גזירה שמא ירתיח ויאמרו כדרך שמותר להוסיף הבל בדברים אלו ע"י הטמנה כך מותר ע"ג האש ויבא לחמם תבשילו ע"ג האש בשבת, ולפיכך אסרו ההטמנה בדבר המוסיף הבל ואפי' מבעו"י להרחקה יתירה, - ושמא הא דאסור להטמין אף מבעו"י, הוא מתפרש כמש"כ בחי' הרמב"ם למכילתין דהא דאסרו להטמין מבעו"י שמא ירתיח, היינו שמא יוסיף עלי' בשבת מאותו דבר המוסיף עד שירתיח הקדירה,[[244]](#footnote-245) והא דאסור להוסיף עלי' בשבת, הוא מגזירה שמא יבא לחמם תבשילו ע"ג האש בשבת, - ובפי' ריבב"ן פירש דהוא משום דחיישינן דאמרי הואיל ומותר להטמין מבעו"י בדבר המוסיף הבל, אף דבשבת מתבשל ומתחמם, ה"נ מותר להרתיח בשבת.

**ג** הראב"ד בפ"ד משבת ה"ב כתב, דכשמטמין בדבר המוסיף גילה בדעתו דניח"ל ברותחת בלילה, ופעמים שפוסקת רתיחתה והוא בא ומרתיחה, ובחי' הרמב"ן הוסיף עוד, דכיון שמניח קדירתו שאינה שאינה רותחת כ"כ ומוציאה מרותחת הרבה, אף הוא בא ומרתיחה לכתחילה.

**א"ל אביי אי הכי ביה"ש נמי ניגזר,** דעת רש"י ורוב קמאי, דהא דתנן במתניתין דטומנין את החמין, הוא בדבר שאין מוסיף הבל, דאף דבשבת אסור להטמין, מ"מ בביה"ש שרי, וזהו דפריך דמ"ט לא גזרו בזה בביה"ש, ובפירש"י הוסיף לפרש דהוא משום דתנא דמתניתין ס"ל דגזרו על שבות ביה"ש, כדקתני דאין מעשרין את הודאי.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד משבת ה"ב פירש להא דתנן דטומנין את החמין, דהוא אף בדבר המוסיף הבל, דאף דאסור להטמין בו מבעו"י, מ"מ בביה"ש שרי, - והישועות יעקב בסימן רנ"ז סק"א כתב דאזיל לטעמי', דס"ל שם פכ"ד ה"י דמתניתין כרבי דלא גזרו על שבות ביה"ש, והא דאין מעשרין את הודאי הוא משום דלא הותר שבות ביה"ש אלא במקום דוחק או דבר מצוה, ולפ"ז הרי דמה"ט מותר להטמין בביה"ש בדבר שאין מוסיף הבל, לצורך שבת,[[245]](#footnote-246) ומהא דפריך דביה"ש נמי ליגזר, בע"כ דמפרשינן למתניתין אף בדבר המוסיף הבל, דבזה ל"ש להתיר משום דלא גזרו על שבות בביה"ש, שהרי אף מבעו"י אסור להטמין, וכ"כ האבהא"ז בהל' שבת שם.[[246]](#footnote-247)

**א"ל סתם קדירות רותחות הן,** לדעת רש"י ודעימי' דהגמ' הכא קיימא באיסור הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, הרי דזהו דפריך דמ"ט לא גזרו ע"ז בביה"ש, ומשני דסתם קדירות בביה"ש רותחות הן, וליכא בזה להגזירה דשמא ירתיח.

אך לדעת הרי"ף ודעימי' דהגמ' הכא קיימא באיסור הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, נחלקו הראשונים בביאור הא דפריך דביה"ש נמי ליגזר והא דמשני דסתם קדירות רותחות הן, **א** הרמב"ם בפ"ד משבת ה"ב ובפיהמ"ש ברפ"ד בפי' קמא פירש דהיינו דהא דמותר להטמין בביה"ש הוא אף בדבר המוסיף הבל, וזהו דפריך דכיון דאסור להטמין בדבר המוסיף הבל אף מבעו"י גזירה שמא ירתיח, והיינו שמא תרתיח הקדרה בשבת ויצטרך לגלותה עד שתנוח הרתיחה ויחזור ויכסה בשבת, מ"ט מותר להטמין בו בביה"ש, ומשני דהוא משום דסתם קדירות בביה"ש כבר רתחו ונחו מבעבוען וכיון שנחו שוב אינן רותחין, - והראב"ד שם תמה ע"ז דא"א דמבעו"י אסור להטמין בדבר המוסיף הבל, ובביה"ש מותר, וכן תמהו הרמב"ן וש"ר בסוגיין.

**ב** בתשו' הרי"ף ח"ב סימן ל"ו פירש דבביה"ש מותר להטמין אף בדבר המוסיף הבל, משום דסתם קדירות בביה"ש רותחות הן וא"צ להרתיחן, - ובהגה' הגרא"ז זצ"ל שם כתב בדעתו דס"ל דהא דאסור להטמין בדבר המוסיף הבל, הוא מגזירה שמא יוסיף לכסות בשבת בדבר המוסיף הבל, וכמש"כ בחי' הרמב"ם, ובמטמין בביה"ש ליכא למיחש להכי, דסתם קדירות בביה"ש רותחות הן וא"צ להרתיחן.

**ג** הרמב"ם בפיהמ"ש ברפ"ד בפי' בתרא כתב דהא דמותר להטמין בביה"ש הוא בדבר שאין מוסיף הבל, ופריך דמ"ט לא אסרו בזה שמא יטמין ברמץ וירתיח,[[247]](#footnote-248) וצ"ע דמה ענין זה להא דאסרו להטמין בדבר המוסיף הבל שמא ירתיח, ומשני דהוא לפי שסתם קדירות בביה"ש רותחות הן.

**ד** הראב"ד בפ"ד משבת ה"ב כתב לפרש דפריך אהא דמותר להטמין בביה"ש בדבר שאין מוסיף הבל, דכ"ה שאסור להטמין בדבר המוסיף הבל מבעו"י משום דגילה בדעתו דניח"ל ברותחת למחר, ופעמים שפוסקת רתיחתה והוא בא ומרתיחה, ה"נ יש לאסור להטמין בדבר שאינו מוסיף הבל בביה"ש, דכיון דשהה מלהטמין עד ביה"ש, מיחזי דניח"ל ברתיחתה למחר,[[248]](#footnote-249) ומשני דסתם קדירות ביה"ש רותחות הן ולא תיפסק רתיחתן, ובחי' הרמב"ן הוסיף לפרש דאם הוא רוצה לאכלן בלילה לא תיפסק רתיחתן בשעה קלה, ואם הוא רוצה לאכלן למחר, בע"כ דלא איכפת לי' ברתיחתן, (כיון דמטמין בדבר שאינו מוסיף הבל).[[249]](#footnote-250)

**ה** הרמב"ן בסו"ד כתב לפרש דפריך אהא דמותר להטמין בביה"ש בדבר שאינו מוסיף הבל, דגם בזה יש לחוש דמתוך שהוא מסלק קדירה מע"ג כירה עם חשיכה והיא רותחת ומטמין, שמא תרתיח ויצטרך לגלותה וחוזר ומטמין לכתחילה בשבת, שהרי לא היתה טמונה בשבת כלל, ומשני דסתם קדירות מרותחות ויצאה זוהמתן מבעו"י, ואין חוששין שמא בזמן מועט ירתיח ויצטרך ליטלו, שהרי דבר שאינו מוסיף הבל אינו חוזר ומרתיח, וכ"כ הר"ן,[[250]](#footnote-251) - והגר"א בסימן רנ"ז ס"ד כתב לפרש דהיינו, דכל הא דכיסהו ונתגלה מותר לכסותו, הוא רק כשנתגלה בשבת, אך כל שנתגלה מבעו"י אסור לכסותו בשבת, ויתבאר בעזה"י במקומו, וזהו דפריך דיש לחוש שמא תרתיח ויצטרך לגלותה בביה"ש וחוזר ומטמין לכתחילה בשבת וה"ז אסור, והשעה"צ שם סקכ"ה כתב ללמוד מדבריו, דאף אם כיסהו ונתגלה בביה"ש אסור לחזור ולכסותו בשבת.[[251]](#footnote-252)

לדעת הרמב"ם דהמו"מ בסוגיין הוא בהא דמותר להטמין בדבר המוסיף הבל בביה"ש, וע"ז הוא דמשני דסתם קדירות בביה"ש רותחות הן, צ"ב דאף דליכא בזה לאיסור הטמנה מבעו"י בדבר המוסיף הבל, מ"מ מ"ט לא אסרו בזה משום איסור הטמנה בשבת ואף בדבר שאין מוסיף הבל, ועד"ז קשיא גם למה שפירשו הראב"ד והרמב"ן דפריך דיהא אסרו להטמין בדבר שאין מוסיף הבל, משום החשש דשמא ירתיח, ומשני דליכא למיחש להכי, ותיקשי דאכתי מ"ט לא אסרינן בזה משום איסור הטמנה בשבת בדבר שאין מוסיף הבל, ובפשוטו צ"ל כמש"כ הישועות יעקב דלא אסרו בביה"ש מכח האיסור להטמין בדבר שאין מוסיף הבל, משום דלא גזרו על שבות בביה"ש לצורך שבת.

ונמצא לפ"ז, דלדעת רש"י ודעימי' הא דמותר להטמין בדבר שאינו מוסיף הבל בביה"ש, אי"ז מכח ספיקא, אלא הוא משום דלא גזרו כלל על הטמנה בביה"ש, כיון דסתם קדירות בביה"ש רותחות הן, אך לדעת הרמב"ם ודעימי' הא דמותר להטמין בביה"ש, הוא משום דלא גזרו על שבות בביה"ש, - ונפ"מ בזה, דלדעת רש"י ודעימי' מותר להטמין בביה"ש אף למ"ד דגזרו על שבות בביה"ש, ומותר להטמין אף שלא לצורך שבת, ולדעת הרמב"ם ודעימי' כל הא דמותר להטמין בביה"ש, הוא רק למ"ד דלא גזרו על שבות בביה"ש, ולא הותר להטמין אלא לצורך שבת.

\*הקרית מלך רב בפ"ד משבת ה"א בסו"ד כתב לדקדק מל' הרמב"ם שם ה"ד, דכל הא דמותר להטמין בדבר המוסיף הבל בביה"ש, הוא בדבר חם, אך דבר צונן אסור להטמינו בביה"ש בדבר המוסיף הבל, וכ"כ האו"ש שם, ופירש דהאיסור בזה הוא משום דמיחזי כמבשל, וצ"ע.

**מפני מה אמרו אין טומנין בדבר המוסיף הבל ואפי' מבעו"י גזירה שמא יטמין ברמץ,** כ"ה גירסת רש"י ודעימי', אך גירסת הר"ח והרי"ף ודעימייהו דמפני מה שאין טומנין אפי' בדבר שאין מוסיף הבל משחשיכה גזירה שמא יטמין ברמץ, והרמב"ם בפיהמ"ש ברפ"ד הוסיף לפרש דרמץ הוא אפר חם ואינו מוסיף הבל, והא דאסור להטמין בו הוא משום דשמא נשארה בו גחלת קטנה של אש וכשמזיז את האפר יחתה בגחלים,[[252]](#footnote-253) והרמב"ן כתב בשם הראב"ד דהא דרמץ הוי דבר שאינו מוסיף הבל, הוא משום דהו"ל כקטומה ופחות ממנה, לפי שהם גחלים עוממות מוטמנות בתוך האפר, ואפ"ה אסור להטמין בו גזירה שמא יחתה בגחלים, - והרמב"ן וש"ר תמהו ע"ז, דרמץ הוי דבר המוסיף הבל, דכל שמחמם את הצונן נקרא מוסיף הבל.

\***א"ל אביי ויטמין, גזירה שמא יחתה בגחלים,** הרמב"ם בפיהמ"ש ברפ"ד הק' דכיון דאיסור הטמנה ברמץ הוא משום גזירה, מ"ט גזרו אטו זה בשאר הטמנה, הרי הו"ל כגזירה לגזירה, וכתב דכל הא דאין גוזרין גזירה לגזירה, הוא כשיגזור בי"ד גזירה ויחזור אח"כ ויגזור גזירה לאותה גזירה, אבל אם היו ב' הגזירות בעת אחת שכשגזר גזירה זו ראה שלא תתקים אלא בגזירה אחרת שתחזק אותה ל"ה כגזירה לגזירה,[[253]](#footnote-254) ופירש כן במה שאמרו בביצה ג' א' דכולה חדא גזירה היא, וכ"כ הראשונים בכ"ד דהא דכולה חדא גזירה הוא משום דאי לא הא לא קיימא הא,[[254]](#footnote-255) - והתורי"ד כתב דכיון דאיסור ההטמנה ברמץ אינו גזירה לדבר אחר, אלא משום דחיישינן שמא יחתה, שפיר גזרינן אטו זה בכל הטמנה, ול"ה כגזירה לגזירה.[[255]](#footnote-256)

כ"ג אייר ע"ט

דף מס' 14

**הטמנה בדברים המותרים להשהותם**

**מ"ז ב' -** **במה טומנין ובמה אין טומנין,** התוס' כתבו בשם רשב"ם, דקדירה חייתא או תבשיל שנתבשל כמאב"ד, מותר להטמינם, כמו דמותר להשהותם ע"ג כירה, דליכא למיחש לחיתוי בגחלים, וכ"כ התורי"ד בסוגיין ובפסקיו בסוגיין ולעיל ל"ט ב',[[256]](#footnote-257) וכ"כ הריא"ז בפירקין, וכ"כ הראב"ן בסימן של"ח, והראבי"ה בסימן קצ"ז ובסו"ס ר"ה, והאו"ז בהל' ער"ש סימן ח' בשם הר"י דאורלייניש, ומשמע שהסכים לזה לדינא, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"א והריטב"א לעיל ל"ד א' בשם הר"מ ב"ר יוסף, וכ"כ המרדכי בסימן ש'.[[257]](#footnote-258)

אך בספר הישר לר"ת סימן רל"ה כתב דל"ד דין הטמנה לדין שהי', והטמנה אסורה אף בקדירה חייתא ובתבשיל שנתבשל כמאב"ד, וכן דעת ש"ר בסוגיין ובר"פ כירה,[[258]](#footnote-259) וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ז ס"ז.

והרמ"א שם כתב דיש מקילין דכל שהוא חי לגמרי או נתבשל כ"צ מותר בהטמנה, וכתב דבמקום שנהגו להקל על פי סברא זו, אין למחות בידם. אבל אין לנהוג כן בשאר מקומות, והמג"א שם סקי"ז כתב דלדעת י"א אפי' נתבשל כמאב"ד שרי, דומיא דשהי' שהתיר הרמ"א בנתבשל כמאב"ד, אך הא"ר שם סקט"ז והתו"ש שם סקכ"ג נחלקו ע"ז, דאין להקל כלל בנתבשל כמאב"ד, והתו"ש כתב דהוא משום דדין שהי' בנתבשל כמאב"ד הוא שנוי בפלוגתא, ואף דבשהי' התיר הרמ"א, מ"מ בהטמנה לא מקילינן תרי קולי, ועמש"כ בזה המחה"ש שם.

הפסקי רי"ד בסוגיין כתב לפי דבריו, דמותר להטמין לצורך מחר, וזה לפ"מ דס"ל דכל שהוא לצורך מחר הו"ל כקדירה חייתא דשרי, וכ"כ הראב"ן לעיל בפ"ק, והאו"ז בהל' ער"ש סו"ס ח', והמרדכי בסימן ש', וכ"כ השבלי הלקט בסימן נ"ז, - והרמ"א בסימן רנ"ז ס"א כתב דבדיעבד יש לסמוך ע"ז, שלא לאסור את התבשיל שהטמין, ובלבד שלא יהא רגיל לעשות כן.

בטעמא דר"ת ודעימי' דחלוק דין הטמנה מדין שהי' מצינו כמה דרכים, **א** בספר הישר שם כתב דהוא משום דע"ג תנור או כירה איכא הבלא דתנור ודכירה, ואם היא חייתא יכול לאכלה למחר בלא חיתוי ולא אתי לחתויי, ואם היא מבושלת א"צ לחתותה דהא סליק לי' הבלא, אבל בהטמנה יש לחוש לחיתוי אף בקדירה חייתא, דכיון דכולו טמון יכול להתבשל ולאכול ולחזור, וצ"ב, וגם בנתבשל כמאב"ד, כיון דליכא בהטמנה הבלא כולי האי, ה"ה ירא שלא יצטנן ובא לחתות.

**ב** התוס' כתבו בשם ר"ת דהוא משום דבשהי' אין חיתוי מעט מועיל, כיון דהוא מגולה ושליט בי' אוירא, ומשא"כ בהטמנה דמעט חיתוי מועיל לו ליתפס חומו, יש לחוש שמא יחתה, - והרא"ש בסימן א' הוסיף, דסתם שהי' היא לצורך אכילת הערב כיון דהניחו מגולה, וא"צ חיתוי כ"כ לצורך זה, ומשא"כ בהטמנה שהיא לצורך מחר וצריך חיתוי שלא יתקרר, וכ"כ הרשב"א והר"ן,[[259]](#footnote-260) והגר"ז בסימן רנ"ז ס"א הוסיף לפרש, דבהטמנה אסרו אף כשמטמין לצורך הלילה שלא חילקו חכמים בגזרתם, ובשהי' שרי אף כשמשהה לצורך מחר, משום דלא יועיל לו מעט חיתוי, וכ"כ המ"ב שם סקל"ז ובשעה"צ סקל"ה.[[260]](#footnote-261)

**ג** הסה"ת בסימן רל"א כתב בשם ר"ת, דהוא משום דבהטמנה שהוא מכסהו מכל צד, היינו לצורך מחר וגם הוא מקפיד שלא יתקרר, ויש לחוש שמא יחתה, אבל בשהי' שאינו מכסה הקדירה מכל צד, א"כ סתמא לצורך לילה הוא, ואפי' אם הוא משהה לצורך מחר, מ"מ ניכר הדבר שאינו חושש כ"כ שתתחמם וליכא למיחש שמא יחתה, ועד"ז כתב הריטב"א, ועד"ז כתב רבינו יונה בב"ב י"ט א'.

**ד** בתשו' מהר"ם מר"ב שבתשו' בעלי התוס' סימן צ"ט כתב, דכיון דמחמרינן בהטמנה טפי מבשהי', דאסור אפי' בדבר המוסיף הבל דלא שייך בי' חיתוי, ה"נ יש לאסור אף במטמין לצורך מחר, ול"ד לשהי', ולכאו' מכוון דבריו הוא, דכיון דהחמירו ואסרו בהטמנה אף במקום דליכא למיחש לחיתוי, ה"נ יש לאסור במטמין לצורך מחר אף דליכא למיחש לחיתוי.[[261]](#footnote-262)

**ה** לדעת הרי"ף והרמב"ם דאיסור הטמנה בדבר המוסיף הבל הוא שמא ירתיח, הרי דמה"ט יש לאסור אף בתבשיל שנתבשל כ"צ ואף בקדירה חייתא, ול"ד לאיסור שהי' דהוא משום חשש חיתוי.

הר"ן לעיל מ' ב' כתב דאיסור הטמנה בשבת בדבר שאינו מוסיף הבל, הוא אף בתבשיל שנתבשל כ"צ, דהרי בפירקין לא מפלגינן בין תבשיל לתבשיל כלל, - והריא"ז בריש פירקין כתב, דאף דאיסור הטמנה מבעו"י בדבר המוסיף הבל הוא רק בתבשיל שלא נתבשל כמאב"ד, מ"מ איסור הטמנה בשבת בדבר שאינו מוסיף הבל, הוא אף בתבשיל שנתבשל כ"צ ומצטמק ורע לו, דכיון דאיסורו הוא משום דשמא ימצא אותו צונן וירתיחנו באש, ראוי לגזור כן אף בתבשיל שנתבשל כ"צ, וכ"ה מבו' בפסקי רי"ד לעיל ל"ט ב' בתו"ד,[[262]](#footnote-263) - וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רנ"ז סקט"ז והמ"ב שם סקל"ה.[[263]](#footnote-264)

\*בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ב דין ב' מבו' דאף דהטמנה בשבת אסורה אף בתבשיל שנתבשל כמאב"ד, מ"מ בגונא שבאנו לאסור בהטמנה בשבת מדין הטמנה בדבר המוסיף הבל, אי"ז אסור אלא בתבשיל שלא נתבשל כמאב"ד, עיי"ש, ונתחדש בזה דאף דאיסור חזרה בשבת הוא אף בתבשיל שנתבשל כ"צ, מ"מ בהטמנה שוה דין הטמנה בשבת לדין הטמנה בער"ש, - ובזה תליא מה שנסתפק התהל"ד בסימן רנ"ט סק"ג לדעת המתירים להטמין תבשיל שנתבשל כמאב"ד, אם מותר לכסותו כשנתגלה, או דדמי לחזרה דאסורה בזה,[[264]](#footnote-265) ואמנם בזה יש מקום לאסור למש"כ הרמב"ן והר"ן לעיל ל"ד א' דבדבר המוסיף הבל לא הותר לחזור ולכסות, (אך צ"ע אם קי"ל הכי, דלדעת ש"ר אין מקור לזה).

בתשו' מהר"ם מר"ב בתשו' בעלי התוס' סימן צ"ט כתב דאף דשהי' מותרת בדאיכא היכר שלא יבא לחתות, כטיחה בטיט, מ"מ הטמנה אסורה בכה"ג, שמא יבא להטמין ברמץ בלא היכר, כמו שאסרו להטמין בכל דבר המוסיף הבל שמא יטמין ברמץ, אף דבדידהו ליכא חששא,[[265]](#footnote-266) וכ"כ בתשו' מהרש"ל סימן ס' דמה"ט אסור להטמין אף בטוח בטיט, - אך בד' הראב"ן שהביא שם מבו' דמהני היכר שלא יחתה להתיר לאיסור הטמנה,[[266]](#footnote-267) וכ"כ בתשו' הרמ"א סימן ק"ב ובדרכי משה סימן רנ"ז סק"ז להתיר להטמין בטוח בטיט, - והמ"ב בסימן רנ"ז סקמ"ז הביא פלוגתת האחרונים בזה, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקמ"ו והחזו"א בסימן ל"ז סק"כ.

כ"ה אייר ע"ט

דף מס' 15

**הטמנה במקצת**

**מ"ז ב' -** נחלקו הראשונים בדין הטמנה במקצת, דהנה בפי' ר"ח לעיל ל"ז א' דהא דשהי' ע"ג כירה ל"ה בכלל הטמנה, הוא משום דאין הקדירה ע"ג גחלים, אלא כגון כסא של ברזל והקדירה יושבת עלי' והיא תלוי' באבנים או כיו"ב, והביאוהו הבעה"מ והרמב"ן והרשב"א והרא"ש והר"ן בר"פ כירה והטור בסימן רנ"ג, והרשב"א והר"ן כתבו כן גם בשם ר"ה גאון, - והרשב"א בסוגיין הוכיח מדבריהם דהטמנה במקצת הויא הטמנה, וע"כ כל שהקדירה נוגעת בגחלים הו"ל הטמנה, אף שאינה אלא הטמנה במקצת, והוכיח כן עוד מכ"ד, ונת' להלן, וכן נקט האו"ז בהל' ער"ש סימן ח' בדעת הר"ח, וכן נקט הב"י בסימן רנ"ג לעיקר, ונקט שם דכו"ע מודו לזה, (והמתירים להשהות קדירה כשהיא נוגעת בגחלים, הוא משום דס"ל דדברים המותרים להשהותם מותרים אף בהטמנה), וכ"כ בשו"ע שם ס"א.

אך האו"ז שם נחלק ע"ז, דאף כשמשהה ע"ג גחלים ממש אי"ז הטמנה, ול"ה כהטמנה אלא כשמטמינו בתוך גחלים, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, ונת' להלן, והיינו דהטמנה במקצת ל"ש הטמנה,[[267]](#footnote-268) - וכ"כ בספה"י לר"ת סימן רל"ה דחמין שלנו שאנו טומנין אע"פ שיש סביבותיו מעט רמץ כגובה אצבע אין כאן איסור דהטמנה משמע שמכוסה בה רובו או כולו, - וכ"נ בד' התוס' לעיל ל"ז א' ד"ה אא"ב וכמש"כ השפ"א שם, וכ"כ הריטב"א בסוגיין דמותר להשהות קדירה ע"ג גחלים אף כשהיא נוגעת בהן, וכן צידד בחי' הר"ן בסוגיין, וכ"כ בשיטה להר"נ לעיל ל"ח א', וכתב דכן דעת הרא"ה, וכ"נ גם בדבריו בסוגיין, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ז סקי"ט ד"ה כתב ב"י ובמכתב שבסימן קנ"ו בדעת הסה"ת והסמ"ג והסמ"ק, וכ"כ הגר"ז במהדו"ב סימן רנ"ט (ד"ה ומיהו) בדעת הסה"ת, וכ"כ הרמ"א בסימן רנ"ג ס"א ובדרכי משה שם סק"ג.

הגר"ז בקו"א מהדו"ב בסימן רנ"ט בתחילת דבריו כתב, דממה שהביאו הרא"ש והר"ן בר"פ כירה למש"כ הר"ח דכל שהקדירה נוגעת בגחלים הו"ל הטמנה, מבו' דס"ל דהטמנה במקצת הויא הטמנה, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ז סקי"ט ד"ה והנה הרא"ש והר"ן ובמכתבו שבסימן קנ"ו, ועפי"ז הכריע כן לדינא.

אך צ"ע לפ"ז סתירת ד' הר"ן לדבריו בסוגיין שצידד דהטמנה במקצת מותרת, וצ"ע גם בד' הדרכי משה בסימן רנ"ג שנקט בדעת הרא"ש והטור דהטמנה במקצת מותרת, אף שהביאו לד' הר"ח, - והב"ח בסימן רנ"ג ס"י ובסימן רנ"ז ס"ז כתב דמש"כ הר"ח דכל שהקדירה נוגעת בגחלים הו"ל הטמנה, הוא כשהיא מוטמנת מלמעלה בבגדים, דבכה"ג הוי כהטמנה בכולו,[[268]](#footnote-269) וכ"כ הקרבן נתנאל לעיל פ"ג סימן א' סק"ח.[[269]](#footnote-270)

הגר"א בסימן רנ"ג ס"א הוכיח דהטמנה במקצת מותרת מד' התוס' בסוגיין, ולכאו' הוא ממש"כ התוס' דהא דשאני שהי' מהטמנה, הוא משום דבשהי' לא סגי בחיתוי מועט שהרי הוא מגולה, ומשא"כ בהטמנה שהוא מוטמן וסגי בחיתוי מועט, והרי דהטמנה הוא רק כשאינו מגולה, - אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א, שכתב ע"ד ד' התוס', אף דס"ל דהטמנה במקצת אסורה, - והחזו"א במכתב בסימן קנ"ו כתב דאין הכרע מד' התוס' הכא, דעיקר שהי' ועיקר הטמנה קאמרו, אבל שפיר י"ל דכל שמשים תחת השולים דבר המשמר חומו קבעו חכמים בכלל הטמנה.

האו"ז שם הוכיח דהטמנה במקצת מותרת, מהא דתנן לעיל י"ט ב' ולא חררה ע"ג גחלים אלא כדי שיקרמו פני' מבעו"י, והרי דכל שקרמו מבעו"י שרי, ולא אסרינן לה משום הטמנה, - ולדעת הסוברים דהטמנה במקצת הויא הטמנה מצינו כמה דרכים בטעם התירא דחררה ע"ג גחלים, **א** הפמ"ג באש"א סימן רנ"ד סקי"ב כתב דכל הא דהטמנה במקצת אסורה, הוא בקדירה שע"ג גחלים, שמתחמם דופני הקדירה ע"י אש שתחתי', אך בצלי בלא קדירה ע"ג אש ממש, אי"ז דרך הטמנה, וכ"כ הגר"ז במהדו"ב סימן רנ"ט ד"ה והשתא א"ש.[[270]](#footnote-271) - **ב** הגר"ז שם ד"ה והנה להרשב"א כתב די"ל דבצלי ע"ג גחלים ליכא איסור הטמנה, משום דודאי לא יחתה שלא יתחרך ויפסיד. - **ג** הגר"ז שם ד"ה אבל אין לומר כתב לדון, דאיסור הטמנה הוא רק כשמטמין בתוך קדירה או כלי אחר, אך כשמטמין גוף האוכל, לי"ב איסורא, ועיי"ש שדחה לזה.[[271]](#footnote-272)

**שיעור הטמנה האסורה להסוברים דהטמנה במקצת מותרת**

בל' ספר הישר לר"ת מבו' דאף דהטמנה במקצת ל"ש הטמנה, מ"מ כל שמכוסה רובו חשיב כהטמנה,[[272]](#footnote-273) - אך הרשב"א בסוגיין נקט, דאם הטמנה במקצת ל"ש הטמנה, הרי דאף אם הטמין כולו אלא שהוא מגולה מלמעלה ל"ה הטמנה, וכ"כ הר"ן, אך מבו' בדבריו דאם היא מכוסה מלמעלה ורק במקום הבית יד אינה מכוסה, הוי הטמנה, וכ"כ המג"א בסו"ס רנ"ט והגר"ז בקו"א סימן רנ"ז ס"ג והמ"ב בסימן רנ"ג סקס"ט ובסימן רנ"ח סוסק"ב, וכ"נ בד' החיי אדם בכלל ב' ס"ה,[[273]](#footnote-274) - והפמ"ג במש"ז סימן רנ"ט סוסק"ג והגר"ז בקו"א סימן רנ"ז סק"ג כתבו בדעת הט"ז, דכל שהקדירה כולה טמונה אף שהיא מגולה מלמעלה, הוי כהטמנה בכולה.[[274]](#footnote-275)

**הטמנה במקצת בדבר שאינו מוסיף הבל**

הרשב"א בסוגיין הוכיח דהטמנה במקצת שמה הטמנה מהא דתנן לקמן כיצד הוא עושה נוטל את הכסוי והן נופלות, והרי דאף דכיסוי הקדירה מגולה, אע"פ לא התירו אלא בדבר שאינו מוסיף הבל, - והגר"ז במהדו"ב בסימן רנ"ט ד"ה וכן משמע כתב דמוכח מזה, דאף הטמנה במקצת בדבר שאינו מוסיף הבל אסורה, דלא התירו להטמין אלא מבעו"י, וכתב דהכי מסתברא, דמשמעות הגמ' לעיל ל"ד א', דהטמנה בדבר המוסיף הבל והטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל דמו זל"ז, וכן נקטו המאמר מרדכי בסימן רנ"ח סק"ב והבית מאיר בסימן רנ"ג ס"א, והמ"ב שם סקס"ט והחזו"א בסימן רנ"ג סוסקי"ט ד"ה כתב במ"ב סי' רנ"ג סקס"ט דדין הטמנה במקצת בדבר שאינו מוסיף הבל, תליא בהפלוגתא בהטמנה במקצת בדבר המוסיף הבל.

אך הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ז סק"ב כתב דהטמנה במקצת בדבר שאינו מוסיף הבל מותרת לכו"ע, ובהגה"ה שם כתב דבד' הרשב"א מבו' דלא כן, אך כן דעת רבינו יונה, - ובמהדו"ב בסימן רנ"ט ד"ה וגם ספר התרומה צידד דהטמנה במקצת בדבר שאינו מוסיף הבל, אסורה לכו"ע, כל שמכסה מלמעלה, עיי"ש.[[275]](#footnote-276)

\*השו"ע בסימן רנ"ז ס"ח כתב דמותר להשהות קדירה ע"ג כירה ולכסותה בבגדים כל שאין הבגדים נוגעים בקדירה ואי"ז דרך הטמנה, ואין שולי הקדירה נוגעים בגחלים, והמג"א שם סקי"ח כתב דכ"ז הוא לדעת השו"ע דהטמנה במקצת אסורה, אך לדעת הרמ"א דהטמנה במקצת מותרת, הרי דאף אם שולי הקדירה נוגעים בגחלים שרי, וכ"כ הגר"א שם.

אך האלי' רבה שם סקי"ז כתב דממה שלא השיג הרמ"א שם נראה, שאני התם דהוא מכוסה בבגדים, ואף שאינם נוגעים בקדירה מ"מ כיון שהגחלים נוגעים הוי הטמנה, והתירא דהטמנה במקצת הוא רק כשאינו מכוסה בבגדים, והביאו הביאוה"ל שם, וכ"נ בד' הט"ז שם סק"ו, (וניחא משה"ק הפמ"ג שם והגר"ז בקו"א שם סק"ג), - ולכאו' הטעם בזה, דכל הא דהטמנה במקצת לא שמה הטמנה, הוא משום דשליט בה אוירא, אך כל שהקדירה מכוסה בבגדים, אף דההטמנה בבגדים אין עלי' תורת הטמנה, כיון שאינם נוגעים בקדירה, מ"מ כיון דכבר לא שליט בה אוירא, יש לאסור משום ההטמנה בגחלים.[[276]](#footnote-277)

**קופה שטמן בה**

**קופה שטמן בה אסור להניחה על גפת של זיתים,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, ותליא בזה דין הטמנה במקצת, **א** בד' התוס' והרא"ש בסימן ב' מבו' דמעיקר דין הטמנה אין לאסור בזה, ולא אסרו בזה אלא מגזירה שמא יבא להטמין בתוכה, ועפי"ז כתבו ליתן טעם לקיים המנהג שנהגו להטמין על כירות שלנו, משום דליכא למיחש שיטמין כולה בתוכה,[[277]](#footnote-278) - וממש"כ התוס' דחיישינן שמא יטמין "כולה" בתוכה, משמע דאיירי הכא כשהקופה או הקדירה נוגעין בגפת, והא דמדינא לי"ב איסורא, הוא משום דאין כל ההטמנה בגפת והטמנה במקצת לא שמה הטמנה, ולא אסרינן בזה אלא מגזירה שמא יבא להטמין כולה בתוכה, - ולפ"ז אין מקור לאסור כשאין הקופה נוגעת בגפת, וי"ל דבזה ליכא למיגזר, אך בד' הפוסקים בסימן רנ"ז ס"ח מבו' דס"ל דלדעת התוס' יש לאסור אף בכה"ג דאין הקופה נוגעת בגפת, עייש"ה, ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ז סק"ב, והחזו"א בסימן ל"ז סקי"ט (ד"ה והנה בשו"ע).

**ב** בד' הרמב"ן מבו' דהאיסור בזה הוא מעיקר דין הטמנה, ובפי' קמא כתב דאיירי בקופה שאין לה שולים, או שהופכים את הקופה על פי', והקדירה עצמה נוגעת בגפת, וכיון דהקדירה כולה טמונה וצידה א' טמון בדבר המוסיף הבל, והוא מעלה הבל לכולה בתוך הקופה הו"ל כהטמנה בדבר המוסיף הבל, - אך כל שאין הקדירה נוגעת בגפת כלל, אף שכולה טמונה בקופה, לי"ב איסורא, דההטמנה בקופה היא הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, והשהי' ע"ג גפת לי"ב איסורא דלא נאסר אלא שהי' ע"ג גחלים, - ולפ"ז מבו' דהטמנה במקצת מותרת, וכל הא דאסרינן הכא, הוא משום דהקדירה טמונה כולה, ומהני הא דצידה א' טמון בדבר המוסיף הבל, דעי"ז חשיב דההטמנה כולה היא בדבר המוסיף הבל, כיון דהגפת מעלה הבל לכולה,[[278]](#footnote-279) ומה"ט הוא דבגפת של שומשמין שרי, משום דלא מסיק הבלא, וההטמנה בקופה ל"ה כהטמנה בדבר המוסיף הבל, ואף דההטמנה בגפת עצמו הו"ל כהטמנה בדבר המוסיף הבל, הרי אי"ז אלא הטמנה במקצת.

**ג** הרמב"ן בפי' בתרא כתב דאיירי אף בקופה שיש לה שולים, דכיון דהקופה נוגעת בגפת עצמו נקראת הטמנה, דהו"ל כטמן בדבר שאינו מוסיף הבל וטמן הכל בדבר המוסיף דאסור, וה"נ הכא אסור, אף שאינה נוגעת בגפת אלא מצד אחד, - ומשמעות ד' הרמב"ן שלפנינו דלפ"ז בע"כ דהטמנה במקצת אסורה,[[279]](#footnote-280) וכל התירא דשהי' הוא כשמשהה קדירה ע"ג כסא של ברזל ואינה נוגעת כלל בגחלים, והיינו דכיון דהקדירה עצמה אינה נוגעת בגפת, וכל תורת ההטמנה שבזה הוא משום דהקופה נוגעת בגפת, הרי דכיון דהקופה אינה נוגעת בגפת אלא מצד אחד, הו"ל הטמנה במקצת,[[280]](#footnote-281) - אך בחי' הר"ן נקט דגם לפי' זה הטמנה במקצת מותרת, והא דאסרינן הכא הוא משום דחשיב כהטמנה בכולה.[[281]](#footnote-282)

**ד** הרשב"א כתב דאף אם אין הקופה נוגעת בגפת אלא שהיא תלוי' עליו אסור, דכיון דטמן גילה בדעתו שהוא רוצה להניחה למחר ומקפיד עלי' שישתמר חומה ואתי לחתויי, וכיון דיש בזה לגזירת חיתוי, ה"ז אסור אף כשאינה נוגעת בדבר המוסיף הבל, וכ"כ הר"ן בשם רבינו יונה, וכ"ה מבו' בד' רבינו יונה בב"ב י"ט א', וכ"כ הטור בסימן רנ"ז, והשו"ע שם ס"ח.

ובד' רבינו יונה מבו' דטעם האיסור בזה, הוא משום השהי' שמשהה ע"ג הגפת, דאף דשהי' לא נאסרה אלא בכירה שאינה גרו"ק, מ"מ הכא שמטמין את הקדירה בקופה ומגלה בדעתו דקפיד עלי' כ"כ שתהא רותחת למחר עד שהוא מטמינה, גזרו בדבר שמא יחתה בגחלים, ואסרו אף בכל דבר המוסיף הבל, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והר"ן,[[282]](#footnote-283) - אך בד' רי"ו נתיב י"ב ח"ג מבו' דטעם האיסור בזה הוא משום דהבל האש מחמם הבגדים ומוסיפין הבל, והו"ל כהטמנה בדבר המוסיף הבל,[[283]](#footnote-284) וכ"כ הב"י בסימן רנ"ז ס"ח, וכ"נ בל' השו"ע שם, וכ"כ הלבוש שם ס"ח והגר"ז שם ס"י.[[284]](#footnote-285)

וכמה נפ"מ בדבר, **א** הפמ"ג במש"ז סו"ס רנ"ט נקט דהנותן תבשיל ע"ג קדירה, אסור להטמינו בבגדים בער"ש, משום הטמנה בדבר המוסיף הבל, וכ"כ המנורה הטהורה בסימן רנ"ח בקה"מ סק"א, - ולכאו' היינו רק למש"כ השו"ע דטעם האיסור הוא משום דהבגדים הוו כמוסיפין הבל, וע"כ יש לאסור אף בטומן ע"ג הקדירה, אך אם הא דאסרינן הכא הוא משום השהי' ע"ג הגפת, מסתבר דכל דהוא ע"ג קדירה ואין דרך בישול בכך לא חזינן לה כשהי' ע"ג האש, ולי"ב איסורא,[[285]](#footnote-286) ועמש"כ בזה האבנ"ז בחו"מ סימן ק"ו.[[286]](#footnote-287) - **ב** הב"י בסימן רנ"ז ס"ח כתב דבנותן לוח ע"ג הקדירה ליכא איסורא, כיון דהוא דבר שאינו מעלה הבל כלל, וכ"ה מבו' בשו"ע שם, וכ"ז הוא לטעמי' דהא דאסרינן הכא הוא משום דע"י האש מוסיפין הבגדים הבל, אך אם הא דאסרינן הוא משום השהי' ע"ג הגפת, ול"ב לההטמנה בקופה, אלא לגלות דעתו שמקפיד עלי' שתהא רותחת, יש לאסור אף כשמכסה הקדירה בדבר שאינו מעלה הבל כלל. - **ג** עוד העירו דנפ"מ לדעת הסוברים דמותר להטמין בגונא דהוא טוח בטיט, ונת' בדף מס' 14, דאם הא דאסרינן הכא הוא משום השהי' ע"ג הגפת, הרי דכל שמקום הגפת טוח בטיט שרי, ואם הא דאסרינן הכא הוא משום ההטמנה בקופה, בעינן שיהא מקום הקופה טוח בטיט.

התוס' כתבו דיש שעושין חפירה גדולה וכו', ול"ד למטמין בדבר המוסיף הבל, כיון דיש אויר בין הדפנות לקדירה, ולא אסרו אלא כשמטמין ומדביק סביב הקדירה דומיא דרמץ, וכ"כ הרא"ש בסימן ב',[[287]](#footnote-288) - ולא נתפרש בדבריהם אם אף הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל בשבת מותרת בכה"ג, דהתם ליכא לה"ט דאי"ז דומיא דרמץ, והתהל"ד בסימן רנ"ז סוסק"ו הוכיח מד' המג"א שם סקי"ג לאסור בזה, ועיי"ש שתמה ע"ז.[[288]](#footnote-289)

והסה"ת בסימן רל"א כתב להתיר להטמין בתוך החפירה, משום דלא גזרו אלא כשמטמין בדבר המטלטל דומיא דרמץ ולא בדבר המחובר, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב והמרדכי בסימן ש"כ.[[289]](#footnote-290)

כ"ח אייר ע"ט

דף מס' 16

\***מ"ז ב' -** בספר הבתים שערי המלאכות שער ה' כתב בשם הראב"ד דהא דקופה שטמן בה אסור להניחה ע"ג גפת, לא אסרו לעשות כן אלא ביום השבת, אבל מבעו"י מותר, וכתב ע"ז דלא נתברר לי, וכ"ה מבו' בד' ש"ר בסוגיין דהו"ל כהטמנה בדבר המוסיף הבל האסורה מבעו"י.[[290]](#footnote-291)

**לענין אסוקי הבלא זיתים מסקי הבלא דשומשמין לא מסקי הבלא,** בד' המאירי במתניתין מבו' דדינא דקופה שטמן בה וכו' הוא בכל דבר המוסיף הבל, ואי"ז דין מסוים בגפת של זיתים, אלא דבגפת של שומשמין שרינן, משום דלא מסקי הבלא, - אך הפמ"ג באש"א סימן רנ"ז סק"ט כתב דלא אסרו אלא בגפת של זיתים, אך שאר הדברים המוסיפין הבל, דמו לגפת של שומשמין, ולא מסקי הבלא, והביאו המ"ב שם סקט"ו, ועמש"כ בזה השפ"א.[[291]](#footnote-292)

\*לדעת הרמב"ן דדינא דקופה שטמן בה הוא בקופה שאין לה שולים, ואף לפי' בתרא, משמע דאיירי אף בקופה שאין לה שולים, מבו' דהא דשרינן בגפת של שומשמין, הוא אף בקופה שאין לה שולים, דהקדירה עצמה נוגעת בגפת, - אך בד' הר"י מלוניל משמע דכל הא דשרינן בגפת של שומשמין, הוא רק כשהקופה מפסקת, דגפת של שומשמין אינו מעלה הבל מאחורי מחיצה, אך כל שאין הקופה מפסקת אסור אף בגפת של שומשמין, וכ"נ בד' המאירי והשיטה להר"נ והנימו"י, וכ"נ בל' המ"ב בסימן רנ"ז סקט"ו,[[292]](#footnote-293) - ובזה ניחא מש"כ המ"ב שם סקמ"ג בשם החיי אדם, לאסור להטמין מקצת הקדירה בחול ולכסותה בבגדים, והעירו דהוא דלא כמש"כ שם סקט"ו דלא אסרינן אלא בגפת של זיתים ולא בשאר הדברים המוסיפין הבל, ולהנ"ל ניחא, דכל הא דשרינן בשאר הדברים המוסיפין הבל, הוא רק כשהקופה מפסקת.

**דאנח כוזא דמיא אפומא דקומקומא נזהי' רבה, א"ל ר' זירא וכו', הכא אולודי הוא דקא מוליד,** בטעם האיסור בזה, ובטעמא דר' זירא דשרי, נחלקו הראשונים, **א** התוס' פירשו דאיירי כשנתן את הכוזא ע"מ להפשירו במקום שיכול לבא לידי בישול, ודעת ר' זירא דלי"ב איסורא, כיון שנותנו ע"מ להפשירו ואינו בא לידי בישול, ורבה אסר משום דחיישינן שמא ישכח ויבא להניח שם עד שיתבשל, וכ"כ הפסקי רי"ד והרשב"א והריטב"א והר"ן, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"ב, והרשב"א והר"ן לעיל מ' ב',[[293]](#footnote-294) והרשב"א שם פירש למה שאמרו דהתם אוקומי וכו', דהיינו דהתם כבר הוחמו, ואינו אלא כדי להעמיד חומן, ומשא"כ הכא שהם ראויין להתבשל, אפי' להפשיר אסור, דכל שהוא מוליד חום כלומר שמתחיל בו בישול במקום הראוי לבשל אסור גזירה שמא יבשל. [[294]](#footnote-295)

**ב** הרמב"ן כתב דאיירי כשהמים שבכלי העליון מגיעין לידי בישול, וזהו דאסר רבה משום בישול, וטעמא דר' זירא דשרי, הוא משום דאיירי במיחם שפינהו מעל האש ול"ה שפתו חם לחמם, אלא שהי' עולה הבל מן המים החמין ומחממין אותו, וס"ל דכיון דאין הכוזא נוגע במים, אף הבל המים שהן עצמן תולדת האור אין אוסרין אותו, והיינו דס"ל דלא אסרינן בתולדות האור, היכא שמפסיק אויר, וה"ז מתבשל מכח הבל המים העולה.

**ג** הרשב"א כתב בשם רבינו יונה, דאיירי בהנחת כוזא אפומא דקומקומא כדי להטמין שניהם בדבר שאינו מוסיף הבל, וכגון שכיסה הקומקום מבעו"י דמותר לגלותו ולכסותו בשבת, ור' זירא שרי משום דמותר להטמין את הצונן, ורבה אסר דלא התירו להטמין את הצונן ע"ג מיחם, משום דתוספת חום המיחם ניכר בו, והו"ל כמטמין ע"ג דבר המוסיף הבל, ועמש"נ להלן בביאור דין זה.

**ד** האהל מועד דרך ג' נתיב ח' כתב, דטעמא דרבה הוא משום דהמיחם התחתון עומר ע"ד האש, וה"ז מוליד חום במים שבכלי העליון, ה"ז דומה כמבשל, ול"ד למיחם ע"ג מיחם, דהמיחם העליון גם הוא מים חמים יש בו, והתחתון אינו אלא מעמיד חומו שלא יפוג, ואינו דומה כמבשל, וכ"נ בד' רבינו ירוחם בנתיב י"ב ח"ג, ובד' השיטה להר"נ.[[295]](#footnote-296)

**ה** בס' תשב"ץ קטן סימן כ"ז בשם המהר"ם מבו' שפירש, דאיירי כשנותן במקום שאין היס"ב, ואפ"ה ה"ז אסור, דלא התירו ליתן במקום שאין היס"ב, אלא כשנותן כנגד המדורה, אך ליתן ע"ג התנור אסור,[[296]](#footnote-297) ומשמעות דבריו דאף בכלי ראשון אסור, כמו שאמרו בירושלמי דעשו הרחקה לכלי ראשון.

הרמב"ם בפ"ד משבת ה"ו כתב דמותר להניח כלי חם ע"ג כלי חם כדי שיהיו עומדין בחמימותן, אבל אין מניחין כלי שיש בו דבר צונן ע"ג כלי חם בשבת שהרי מוליד בו חום בשבת, ומבו' בדבריו שם דלא איירי בהטמנה, וכמש"כ שם דטעם ההיתר להניח מיחם ע"ג מיחם, הוא משום דלא אסרו אלא להטמין בשבת, - והמ"מ שם פירש דאיירי בגונא שהכלי התחתון חם בכדי שיש בו כדי לחמם את הדבר הצונן שבכלי העליון ולבשלו, וע"כ ה"ז אסור,[[297]](#footnote-298) - אך המער"ק שם פירש דהוא איסור בפנ"ע להוליד חום בדבר צונן, ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ היאך התירו לחמם דבר צונן כלל, הרי עכ"פ מוליד בו חום, וכתב דיש לחלק.[[298]](#footnote-299)

\*הדרכי משה בסימן רנ"ח כתב בדעת הטור שם, דהא דאסור ליתן כלי שיש בו דבר קר ע"ג קדירה חמה, הוא אף בדבר שכבר נתבשל ולי"ב משום בישול, דכיון דמוליד חום ה"ז אסור, וכ"כ בחי' מהר"י אבוהב סימן שי"ח ד"ה כלי שיש בו תבשיל קר, - וצ"ע דמ"ש מהא דתנן לקמן קמ"ה ב' דכל שבא בחמין מער"ש שורין אותו בחמין בשבת, וכ"כ הטור בסימן שי"ח, ולא אסרינן משום הולדת חום, ושמא כל מש"כ לאסור בזה, הוא רק כשהקדירה היא ע"ג האש, וכמש"כ האהל מועד ורי"ו.[[299]](#footnote-300)

בדינא דרבינו יונה דאסור להטמין את הצונן ע"ג מיחם, כתב הרשב"א דהוא משום דהו"ל כמטמין ע"ג דבר המוסיף הבל, וכ"כ בפי' הר"ן, ומבו' דהאיסור בזה הוא משום איסור הטמנה בדבר המוסיף הבל, - אך הרשב"א והר"ן לעיל מ' ב' כתבו לאסור בכה"ג, משום איסורא דהטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, והרשב"א הוסיף לפרש דאע"ג דמותר להטמין את הצונן, אפ"ה ע"ג מיחם אסור, כיון שהוא מוליד חום בדרך הטמנה.

וצ"ל דלעולם עיקר האיסור בזה הוא מכח איסורא דהטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל בשבת דאסורה מגזירה שמא ירתיח, ולי"ב לאיסורא דהטמנה מבעו"י בדבר המוסיף הבל, כיון דהוא מתקרר והולך ול"ד לרמץ, ומש"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין לדמותו להטמנה בדבר המוסיף הבל, היינו בהא דלי"ב להתירא דהטמנת צונן, דהתירא דהטמנת צונן, הוא רק בהטמנה שאינה אלא כדי לשמור חומו או להפיג צינתו, אך הטמנת צונן בדבר המוסיף הבל המולדת חום, יש עלי' תורת הטמנה, ומה"ט הוא דאסור להטמין את הצונן מבעו"י בדבר המוסיף הבל, וכמש"כ הראשונים לקמן נ"א א', וע"כ יש לאסרה בשבת מכח גזירת שמא ירתיח, - וכ"ה מסקנת הגר"ז במהדו"ב סימן רנ"ט ד"ה והנכון בדעת הרשב"א, דהאיסור בזה הוא מכח איסורא דהטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, עיי"ש, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ז סוסקי"ז ובסקי"ח ד"ה והנה אם ובמכתבים שבסימן קנ"ו.[[300]](#footnote-301)

בל' הרשב"א משמע להדיא דהא דאסור להטמין את הצונן ע"ג מיחם הוא רק בשבת, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן רנ"ח, וכ"כ המ"ב שם סק"ב והביאוה"ל בסימן רנ"ז ס"ו, וזה מתפרש לפי הנ"ל, דהאיסור בזה הוא מדין הטמנה בדבר שאין מוסיף הבל, ומהני הא דה"ז מוסיף הבל, דמכח זה לי"ב להתירא דהטמנת צונן, וכ"נ בל' הגר"א והמ"ב שם.[[301]](#footnote-302)

השעה"צ בסימן רנ"ח ס"ק ו' ז' כתב דהאיסור להטמין את הצונן ע"ג מיחם, הוא רק כשבא לחממו, אך אם אינו בא אלא להפיג צינתו שרי, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל דהאיסור בזה הוא מדין הטמנה בדבר שאין מוסיף הבל, ומכח הא דהוא מוליד חום לי"ב להתירא דהטמנת צונן, וכל שאינו אלא מפיג צינתו, הדר דינא דיש בזה להתירא דהטמנת צונן, והחזו"א בסימן ל"ז סוסקי"ח תמה ע"ז וכתב דאי"ז תלוי במחשבתו, ולא הותר להטמין את הצונן אלא במניח תחת הכר דליכא תוספת הבל, אבל ע"ג מיחם אי"ז בכלל היתר צונן אלא הוי כמטמין חמין בשבת, ומעשה הטמנה זו אסורה.

בד' הרשב"א והר"ן לעיל מ' ב' מבו', דאף שפירשו לסוגיין כפי' התוס', מ"מ פשיטא להו דיש לאסור להטמין צונן ע"ג מיחם, ובחי' הר"ן שם ובסוגיין לא הביא כלל לפי' רבינו יונה, ואפ"ה כתב לעיל שם לאסור בהטמנת צונן ע"ג מיחם,[[302]](#footnote-303) והחזו"א בסימן ל"ז סוסקי"ח הביא מזה דליכא מאן דפליג עלי' דרבינו יונה.

אך השיטה להר"נ לעיל שם כתב בשם הרא"ה דמותר להטמין את הצונן בשבת בבגדים שנתחממו והם הולכין ומצטננין, דלא חשיבי כדבר המוסיף הבל, ומבו' דפליג על דינא דרבינו יונה וס"ל דהתירא דהטמנת צונן בשבת, הוא אף כשמוליד בו חום ע"י ההטמנה, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א והר"ן לעיל ל"ט א' בדין הטמנת ביצה בחול ואבק דרכים, וכ"ה מבו' גם בד' הריא"ז בפירקין, ונת' בהערה י"א.

בד' הפמ"ג במש"ז סימן רנ"ח מבו' דס"ל דלא קי"ל לדינא דרבינו יונה, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"א, - אך הגר"א שם ובסימן רנ"ז ס"ו נקט דקי"ל לדינא דרבינו יונה, וכ"כ הביאוה"ל שם, והחזו"א בסימן ל"ז סוסקי"ח.[[303]](#footnote-304)

כ"ט אייר ע"ט

דף מס' 17

**מ"ט א' - איבע"ל לחין מחמת עצמן או"ד לחין מחמת דבר אחר,** בפירש"י כתב דלחין מחמת עצמן מחממות טפי מלחין מחמת דבר אחר, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וכמש"כ הב"י בסימן רנ"ז.

אך בד' הרמב"ם בפ"ד משבת ה"א לפי הנוסחא שלפנינו מבו' דלחין מחמת דבר אחר מחממין טפי, וכ"כ המ"מ שם והספר הבתים שערי המלאכות שער ה' והב"י בסימן רנ"ז בדעתו, - אך בתשו' ר' יהושע הנגיד נכדו של הרמב"ם כתב דעיקר הגירסא בדבריו היא לחין מחמת עצמן, ול"ג אפילו, וכ"ה בכמה כת"י, ובזה נתישבו דבריו בהלכותיו עם דבריו בפיהמ"ש.

**אלא אי אמרת לחין מחמת עצמן מוכין לחין מחמת עצמן היכי משכח"ל,** הלח"מ בפ"ד משבת ה"א הק', למש"כ בדעת הרמב"ם שם דלחין מחמת דבר אחר מחממין טפי, ואיבע"ל אם אסרינן אף בלחין מחמת עצמן, א"כ מה לי אם לא משכח"ל מוכין לחין מחמת עצמן, הרי אכתי י"ל דשאר הדברים אסורין אף כשהן לחין מחמת עצמן, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה האו"ש שם.

הרי"ף כתב דמסקינן דלחין מחמת עצמן, ומשמעות דבריו דאיפשיטא כן האיבעיא, ועמש"כ במער"ק פ"ד משבת ה"א לפרש בזה, והרא"ש בסימן ה' כתב דאזלינן לקולא דאיסורא דרבנן הוא, וטומנין בהן אם הן לחין מחמת דבר אחר, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דקי"ל דלא אסור אלא בלחין מחמת עצמן, וכ"ה בדבריו בפ"ד משבת ה"א לנוסחת הר"י הנגיד, וכ"כ בס' המאורות וברי"ו נתיב י"ב ח"ג.

אך בפסקי רי"ד כתב דאזלינן לחומרא דבין מחמת עצמן ובין מחמת דבר אחר אסור, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד משבת ה"א לפי הנוס' שלפנינו, וכ"כ בס' המאורות בדעתו, ועמש"כ המער"ק והאו"ש שם והמרומי שדה בסוגיין בטעמו.

**דתני ר' אושעיא וכו' אבל לא בכסות לחה,** התוס' כתבו דר' אושעיא פליג אמתניתין, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"ג, דמהא דתנן בסתמא דטומנין בכסות, משמע בין לחה בין יבשה, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ד משבת ה"א, וכמו שדקדק בס' הבתים (שערי המלאכות שער ה').

אך מד' הרי"ף שהביא להא דר' אושעיא, נראה דס"ל דלא פליג אמתניתין, וכמש"כ כן רי"ו שם והב"י בסימן רנ"ז, וכ"כ התורי"ד, וכ"כ המאירי בריש פירקין והריא"ז ה"א דין ד' דאין טומנין בכסות לחה.

**שמא יטול ואינו יכול להחזיר וחכ"א נוטל ומחזיר,** בגמ' לקמן נ' ב' מפרשינן דלכו"ע אם נתקלקלה הגומא אינו מחזיר, ונחלקו אם חוששין שמא נתקלקלה הגומא, ובפירש"י הכא ולקמן כתב דהאיסור בזה הוא משום טלטול מוקצה, וכ"כ התוס' שם, והק' דהו"ל טלטול מן הצד, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ הרא"ש בסימן י' ועוד מקמאי.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהאיסור בזה הוא משום הטמנה, דכבר שנתקלקל מקומה ותעשה הקדירה לעצמה מקום כשמחזירה, הוי כמו שטמן בשבת,[[304]](#footnote-305) והב"י בסימן רנ"ט כתב דלפ"ז אף בדברים המותרין לטלטל אסור להחזיר אם נתקלקלה הגומא,[[305]](#footnote-306) ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא הביא הרמב"ם לדין זה בהלכותיו, וכ"כ בשו"ע שם ס"ג בשם י"א.

בתוס' הגרע"א ובגל' שו"ע סימן רנ"ט ס"ג הק' ע"ד הרמב"ם דמה לי שנתקלקלה ההטמנה, הרי כיון שכבר הי' מוטמן מער"ש, הו"ל כמעביר מהטמנה להטמנה, וקי"ל דאף ליטול ההטמנה הראשונה וליתן אחר במקומו שרי, ועד"ז הק' הנחלת צבי בסימן רנ"ט סק"ג, וכתב מה"ט דלא קי"ל לדין זה, ועמש"כ בזה הרש"ש והתפארת ירושלים, ומש"כ המרומי שדה לקמן נ"א א', ומש"כ במנחת שלמה ח"ב סימן י"ב אות ה'.[[306]](#footnote-307)

**נ"א א' - כיסהו ונתגלה מותר לכסותו,** בפי' הר"י מלוניל כתב דלא גזרינן בזה שמא ירתיח, דכיון דהרתיחו מבעו"י ובשעה שכיסהו הי' רותח הרבה, עודנו עודנו מחזיק חמימותו כל היום, כיון שלא עמד מגולה אלא פורתא כשלקח ממנו קצת לצורך הלילה, ועוד שלא הניח הקדירה ע"ג קרקע, כמו שאמרו בפ' כירה, לא נצטנן כלל, וכתב דמה"ט אמרו בסוגיין דאם בא להוסיף על ההטמנה מוסיף, דגם בזה ליכא למיגזר שמא ירתיח, דהא כיסהו רותח, וכ"כ השיטה להר"נ, - ומבו' בדבריהם דכל שהניח הקדירה ע"ג קרקע, אסור לחזור ולהטמין, ודמי למה שאמרו לעיל ל"ח ב' בדין חזרה ע"ג כירה, וכ"כ בס' לח"מ במשנתינו, והביאו הא"ר בסימן רנ"ט סק"ט, וכ"כ המרכה"מ בפ"ג משבת ה"י בדעת הרמב"ם, וכן צידד התהל"ד בסימן רנ"ז סק"ד ובסימן רנ"ט סק"ב, וכ"ה לפ"מ שפירש"י לעיל ל"ח ב' דהאיסור להחזיר בלא תנאי חזרה, הוא משום דהוי כמטמין מתחילה.

אך המאירי כתב דהכא מותר להחזיר אף בהנחה ע"ג קרקע, ולא אסרו בהניח ע"ג קרקע אלא בחזרה ע"ג כירה,[[307]](#footnote-308) וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן י' דאף אם גילה ההטמנה ע"מ שלא לחזור ולכסותו, מותר לחזור ולכסותו, ול"ד לחזרה שכתב הרא"ש בפ' כירה סימן ב' דכל שאין דעתו להחזיר אסור להחזיר אף אם עודה בידו, וכ"כ הגר"ז בסימן רנ"ז ס"י,[[308]](#footnote-309) וכ"כ המנורה הטהורה בסימן רנ"ט בקה"מ סק"ח, וכ"נ מסתימת ד' ש"ר והפוסקים.

התוס' כתבו דה"ה דמותר לגלותו בידים ולחזור ולכסותו, וכתבו לדמותו להא דתנן לעיל מ"ט א' דמותר ליטול הקדירה מן ההטמנה ולהחזירה, והא דנקט כיסהו ונתגלה,[[309]](#footnote-310) משום דאיירי בנתגלה מבעו"י ובא לכסותו משתחשך, ובכה"ג לא שרי אלא כשנתגלה מאליו, דאם גילהו בידים מבעו"י כדי לכסותו משתחשך אסור לכסותו משתחשך דהוי כתחילת הטמנה, וכ"כ התוס' הרא"ש.

אך הרא"ש בסימן י' כתב דרק אם גילהו מבעו"י ע"ד שלא לכסותו משתחשך אסור לכסותו, דבכה"ג הוא דדמי לתחילת הטמנה, וכ"כ הטור בסימן רנ"ז, והב"י פירש כן גם בד' התוס', אך הדרישה שם סק"ג והב"ח שם פירשו גם בד' הרא"ש והטור דאף אם הי' דעתו לכסותו משתחשך אסור לכסותו.

והסה"ת בסימן רל"א כתב דאף אם נתגלה ממילא מבעו"י אסור לכסותו משתחשך, והא דכיסהו ונתגלה מותר לכסותו, הוא כשנתגלה משתחשך, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, והסמ"ג הביא כן מירושלמי, וכ"נ בד' המאירי, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ד משבת ה"ד, וכמש"כ הב"י בסימן רנ"ז בדעתו, וכ"כ בשו"ע שם ס"ד, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקכ"ד.[[310]](#footnote-311)

**מותר להטמין את הצונן,** בפירש"י כתב דהיינו להטמינו מפני החמה שלא יחמו, וקמ"ל דלא גזרינן אטו הטמנה כדי שיחמו, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריבב"ן, וכ"כ הראבי"ה בסימן ר"ב ובסימן ר"ט, - אך בד' התו"י לקמן בסוגיין מבו' דהא דמותר להטמין את הצונן, הוא אף כשמטמינו כדי שלא יצטנן ביותר, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד משבת ה"ד, וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ז ס"ו, ועפי"ז נחלקו רש"י וש"ר בהתירא דפינה ממיחם למיחם, ונת' להלן.

הפמ"ג במש"ז סימן רנ"ז סוסק"ה כתב דכל שאין היד סולדת בו, הו"ל בכלל צונן דמותר להטמינו לשמור על חומו, וכ"כ הגר"ז שם ס"ט, אך המאמר מרדכי שם סק"ח צידד לאסור בזה, עיי"ש, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקכ"ח ובשעה"צ סקכ"ט,[[311]](#footnote-312) והחזו"א בסימן ל"ז סקל"א.

הרמב"ן וש"ר כתבו דלא הותר להטמין את הצונן אלא בדבר שאינו מוסיף הבל, אך איסור הטמנה בדבר המוסיף הבל מבעו"י, הוא אף בצונן, - ויש להסתפק אם הוא משום דהתירא דהטמנת צונן הוא רק באיסור הטמנה בדבר שאין מוסיף הבל מגזירת שמא ירתיח, דכל שבא להטמין צונן ליכא למיחש להכי, אך איסור הטמנה בדבר המוסיף הבל דהוא מגזירת הטמנת רמץ וחיתוי בגחלים, הוא אף בצונן,[[312]](#footnote-313) או דהוא משום דכל הא דליכא על הטמנת צונן תורת הטמנה, הוא רק כשמטמינו לשמור על חומו, אך כל שמטמינו בדבר המוסיף הבל, יש ע"ז תורת הטמנה.[[313]](#footnote-314)

**אם בא להוסיף מוסיף וכו' רשב"ג אומר נוטל את הסדינין ומניח את הגלופקרין,** התוס' כתבו דת"ק לא שרי אלא להוסיף ולא להחליף, ורשב"ג שרי אף להחליף, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, וכתבו דהלכה כת"ק, וכ"כ בפסקי מהרי"ח,[[314]](#footnote-315) - אך הרא"ש בסימן י"ב כתב בשם רבינו יונה דרשב"ג לא פליג על ת"ק, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד משבת ה"ד והטוש"ע בסימן רנ"ז ס"ד דמותר להחליף ההטמנה.[[315]](#footnote-316)

**אבל פינה ממיחם למיחם מותר,** בפירש"י כתב דהיינו משום דבכה"ג ליכא למיגזר שמא ירתיח, דכיון שמקרר אותם במתכוין, ודאי לא יבא להרתיח, והרמב"ן והר"ן כתבו בדעתו דלא הותר אלא כשפינה ממיחם למיחם כדי לקרר, דבכה"ג הוא דאמרינן דכיון שמקרר אותם "במתכוין", ליכא למיחש דיבא להרתיח[[316]](#footnote-317) - וכתבו דהוצרך לזה לטעמי' דלא הותר להטמין את הצונן לשמור על חומו, אך לדעת ש"ר הוא משום דכל דפינה ממיחם למיחם הו"ל כצונן, ומותר להטמין את הצונן,[[317]](#footnote-318) וכ"כ התו"י, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד משבת ה"ה, וכ"נ מסתימת ד' השו"ע בסימן רנ"ז ס"ה, וכמש"כ המ"ב שם סקכ"ט, וכ"כ הט"ז שם סק"ה והמג"א שם סקי"ד.[[318]](#footnote-319)

בפי' הר"י מלוניל לעיל ל"ח ב' כתב דהא דשרינן בפינה ממיחם למיחם, הוא רק כשפינה ממיחם חם למיחם צונן, דבכה"ג אמרינן דהשתא אקורי וכו', אך כל שפינה ממיחם חם למיחם חם דליכא לה"ט אסור להטמינו, - והראש יוסף שם נקט, דלדעת רש"י דהא דשרינן בפינה ממיחם למיחם הוא משום דהשתא אקורי וכו', יש להתיר אף כשפינה למיחם שהוא כלי ראשון, אך לדעת ש"ר דהא דשרינן הוא משום דמותר להטמין את הצונן, הרי דבכה"ג שפינה למיחם שהוא כלי ראשון, ל"ה כצונן ואסור להטמינו, - אך בפמ"ג במש"ז סימן רנ"ז סק"ה כתב דאף לדעת ש"ר שרי בכה"ג, דכיון דאינו אותה קדירה שנתבשל בתחילה, ליכא למיגזר שמא ימצא קדירתו צוננת, ועמש"כ הגר"ז בקו"א שם סוסק"א, וצ"ע.

בחי' הר"ן לעיל ל"ח ב' כתב בדעת רש"י דהא דשרינן הכא בפינה ממיחם למיחם, הוא להטמינם במיחם השני, אך כל שהחזירם למיחם הראשון אסור להטמינו, - וי"ל דהיינו לרש"י לטעמי' דהתירא דפינה ממיחם למיחם הוא משום דהשתא אקורי וכו', אך לדעת ש"ר דהוא משום דהו"ל צונן ומותר להטמין את הצונן, אף אם החזירו לכלי הראשון מותר להטמינו, וכ"כ המג"א בסימן רנ"ז סקי"ד, ועמש"כ הגר"ז בקו"א שם סק"א.

התו"י הק' מהא דמיבע"ל לעיל ל"ח ב' לאסור להחזיר כשפינה ממיחם למיחם, ומצינו בזה כמה דרכים, ונת' לעיל שם.

\*החזו"א בסו"ס ל"ז כתב דמותר לערות מים ממיחם לבקבוק טרמוס בשבת, דכיון דהו"ל כלי שני, הוי כצונן דמותר להטמינו, ועיי"ש שכתב די"ל דגם לדעת רש"י דלא הותר להטמין את הצונן לשמור על חומו, מ"מ שרי לערות לטרמוס, אף דלדידי' הא דשרינן בפינה ממיחם למיחם הוא משום דהשתא אקורי וכו', וזה ל"ש בכה"ג שפינה לתוך טרמוס, משום דלא גזרו אלא שלא להטמין את הכלי בבגד, אבל ליתן בתוך כלי אינו בכלל הטמנה, ועמש"כ באג"מ או"ח ח"א סו"ס צ"ה להתיר בזה מטעם אחר.

**מניחין מיחם ע"ג מיחם,** התוס' הרא"ש כתב דבתוספתא קתני טומנים מיחם ע"ג מיחם, וכתב בתחילת דבריו דבער"ש מיירי, והא דבשביל שיחמו אסור, הוא משום דהוי כטומן בדבר המוסיף הבל,[[319]](#footnote-320) - ועיי"ש שתמה ע"ז, דכיון שהתחתון מותר אף להתחמם למה יהא העליון אסור, - וכתב דאפשר דהא דשרינן ברישא הוא אף בשבת, ול"ה כמטמין בשבת דאסור אפי' בדבר שאין מוסיף הבל, כיון שנותן מיחם ע"ג מיחם, וצ"ב, - ושמא מכוון דבריו הוא כמש"כ המ"ב בסימן שי"ח סקנ"א דהא דשרי הכא להטמין מיחם ע"ג מיחם בשבת, הוא משום דעיקר ההטמנה היתה מבעו"י לצורך המיחם התחתון, וע"כ כל שנתגלה המים דמותר לכסותו, מותר לכסות דרך אגב גם את הכלי העליון.

והשעה"צ שם סקע"ה הוכיח כן מפי' רבינו יונה שהביאו הרשב"א והר"ן לעיל מ"ח א' דאיירי הכא בהטמנה, ולא אסרו אלא כשהכלי העליון צונן ומשום דמוליד בו חום,[[320]](#footnote-321) - אך החזו"א בסימן ל"ז סקי"ז תמה ע"ז טובא,[[321]](#footnote-322) ועיי"ש שכתב דגם לפי' רבינו יונה איירי הכא להניח ע"ג מיחם בלא הטמנה,[[322]](#footnote-323) ובמכתבים שבסימן קנ"ו כתב דאיירי הכא כשהיו ב' הקדירות טמונות ובשבת נותן קדירה ע"ג קדירה, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה, וכ"כ השביתת השבת מבשל ס"ק ק"ה, ועיי"ש שכתב די"ל עוד דאיירי כשהמיחם העליון הוא ע"י פינה ממיחם למיחם דלי"ב איסור הטמנה.

והמנחת שלמה ח"ב סימן י"ב אות ח' כתב דאף לדעת המ"ב שהתיר בזה, היינו רק בגונא דבשעה שמטמין ומכסה יכולים לתלות שהכיסוי הוא עבור הקדירה שהיתה טמונה מקודם, וכיון שלא התירו אלא בכה"ג לא חיישינן שמא יבא להרתיח, אך כל שמכניס תחת הבגדים שטמונה בהם הקדירה ומטמין, ה"ז אסור, ועיי"ש שהוכיח כן מד' המ"ב בסימן רנ"ג סקפ"ח.

\***ולא בשביל שיחמו,** התוס' לעיל מ"ח א' ד"ה מ"ש פירשו דהוא משום איסור בישול, וכתבו דלפ"מ דמסקינן התם, הרי דאף אם אינם מניחם בשביל שיחמו, מ"מ במקום שיכול לבא לידי שיוחמו אסור, אך לדעת רבינו יונה שהביאו הרשב"א והר"ן לעיל שם, איירי הכא בהטמנה, והא דאסור בשביל שיחמו, הוא משום דאסור להטמין את הצונן בשבת ע"ג מיחם, ונת' לעיל שם.

ולדעת התוס' דהוא משום איסור בישול, נחלקו הפוסקים בסימן שי"ח דהיאך איירי, דאם כבר נתבשל כ"צ, יש להתיר אף בשביל שיחמו, דאין בישול אחר בישול, ואם לא נתבשל, יש לאסור אף בשביל שיהיו משומרין, דמכח מה שמניחה ע"ג הקדירה התחתונה ה"ז מקרב את בישול העליונה, ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ט, והפמ"ג שם, והשעה"צ שם סקע"ג, והחזו"א בסימן ל"ז סקט"ז, ויתבאר בעזה"י עוד במקומו.

א' סיון ע"ט

דף מס' 18

**ל"ח ב' - מעשה שעשו אנשי טבריא וכו'** בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה דדמיא להטמנה פירש דהאיסור בזה הוא משום הטמנת מים במים, והריטב"א כתב בדעתו שהמים הצוננים היו נמשכים ובאין לתוך אמה של חמי טבריא ומתערבין שם, וכ"כ הר"ן לקמן בסוגיין דדעת רש"י דאף שהמים מתערבין במי האמה של חמין הו"ל כהטמנה, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ לקמן בסוגיין דהמים היו מתערבין במי חמי טבריא, - אך התוס' כתבו דמה שמתערבין צונן בחמין ל"ד להטמנה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לקמן בסוגיין דלא שמענו במערב מים במים ענין הטמנה, - והמג"א בסימן רנ"ג סקל"ב כתב דלא קי"ל כדעת רש"י, והוכיח כן מד' השו"ע בסימן שכ"ו ס"ג, ועיי"ש במג"א סק"ד.

הר"ן שם כתב דלפ"ד רש"י אסור ליתן מים מבושלין בשבת לתוך החמין, דהו"ל כהטמנה, - והבית מאיר בסימן שכ"ו למג"א סק"ד הק' ע"ז מהא דתנן לקמן מ"א א' דנותן לתוך הכוס שהוא כלי שני, ומה בכך שהוא כלי שני ואינו מבשל, הרי מ"מ הו"ל כמטמין צונן בדבר המוסיף הבל דאסור, ועיי"ש שכתב דבעכצ"ל דמודה רש"י דעירוב מים במים ל"ה הטמנה, ומש"כ דדמי להטמנה שמטמין מים במים, ל"ד מים בתערובת מים, אלא ר"ל מים שבתוך הסילון במים דחמי טבריא, - והגר"ז במהדו"ב סימן רנ"ט ד"ה אבל אין לומר כתב דכל הא דלדעת רש"י הו"ל כהטמנה הוא רק בכלי ראשון ולא בכלי שני, וצ"ע,[[323]](#footnote-324) ואמנם הראבי"ה בסימן ר"ב כתב דהא דאסרינן לקמן שם ליתן צונן לתוך החמין הוא משום דדמי להטמנה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

\*לדעת רש"י דעירוב מים במים חשיב כהטמנה, לכאו' כ"ז הוא בשעת העירוב עצמו, אבל אחר שנתערבו ודאי דכבר ליכא ע"ז תורת הטמנה, ומה"ט מותר לערב קודם השבת מים מים צוננים במים חמין שע"ג האש, ולא חשיב כהטמנה בדבר המוסיף הבל, - ובזה מתפרש מש"כ רש"י דהא דתנן דאם בשבת כחמין שהוחמו בשבת, היינו באותם המים שבאו בשבת, והיינו משום שהמים שבאו מער"ש לא חשיבי כמוטמנים כלל בשבת, וע"כ אין לאסור אלא את המים שבאו בשבת, וכנראה דזהו מכוון הב"י בסימן שכ"ו ס"ג, עיי"ש,[[324]](#footnote-325) - אף הפנ"י כתב דמש"כ רש"י דאין אסורין אלא אותם המים שבאו בשבת, הוא לס"ד דאיסורם הוא משום שנתבשלו בשבת, אך לפ"מ דמסקינן דאיסורם הוא משום הטמנה אסורין אף המים שבאו מבעו"י,[[325]](#footnote-326) ועמש"כ בזה הראש יוסף ד"ה ומ"ש רש"י, וצ"ע.

**דברי התוס' בד"ה מעשה יתבארו בעזה"י בהמשך סוגיין.**

**איבע"ל גלגל מאי,** הריטב"א והר"ן פירשו דמיבע"ל אם חייב מדאורייתא על תולדות האור, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ב, וכמש"כ בחי' חת"ס החדש בסוגיין,[[326]](#footnote-327) - אך בפי' הר"י מלוניל פירש דמיבע"ל אם חייב כשגלגל אף דאינה מבושלת כל צרכה, וכ"כ בשיטה להר"נ, ועד"ז כתב בפסקי רי"ד,[[327]](#footnote-328) ועי' בבינת אדם או"ה סקנ"ח ובחזו"א סימן נ"ב סקי"ט שהוכיחו כפי' זה.[[328]](#footnote-329)

**בישול בחמה**

**בחמה דכו"ע לא פליגי דשרי,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין דרך בישול בכך, אך ביחוסי תנו"א ע' ר"ח ברי' דרב נתן כתב דהוא משום דגמרינן מבישול סמנין שבמשכן, שהיו מבשלין ע"י האור ולא ע"י דבר אחר, וכ"כ הקרית ספר בפ"ט משבת, - ובתשו' נובי"ת יו"ד סימן מ"ג כתב דהם ב' טעמים חלוקים, ועיי"ש מש"כ נפ"מ בין הטעמים, ונת' להלן, אך האג"מ או"ח ח"ג סימן נ"ב כתב לפרש דתרוייהו צריכי, דכיון דל"ה במשכן אלא בישול ע"י האור, הרי דהגם דאם הי' דרך לבשל בחמה, הו"ל כתולדה, מ"מ כיון דאין דרך לבשל בחמה אלא כשאין לו עצים, אין ללמוד בישול בחמה מבישול ע"י האש הי' במשכן להחשיבו כתולדה, מאחר שאינו דומה לבישול שהי' במשכן.

האג"ט אופה סקמ"ד הק' למש"כ רש"י דהא דאין חייבין על בישול בחמה הוא משום דאי"ז דרך בישול, דמ"ט אי"ז אסור מדרבנן, ככל מלאכה שלא כדרכה דאסורה מדרבנן,[[329]](#footnote-330) וכתב דהוא משום דכל דיש שינוי בהנפעל, אי"ז מלאכה כלל, עיי"ש, וזה חידוש דבבישול בחמה חשיב דאיכא שינוי בנפעל,[[330]](#footnote-331) - ולמש"כ האג"מ דעיקר הפטור הוא משום דל"ה בישול בחמה במשכן, ול"ב להא דאי"ז דרך בישול, אלא דמה"ט אי"ז תולדה, ניחא.

לקמן בסוגיין מפרשינן דרבנן ור' יוסי פליגי בדין בישול בחמי טבריא, דלרבנן תולדות חמה נינהו, ולר' יוסי תולדות אור נינהו דחלפי אפיתחא דגיהנם.[[331]](#footnote-332)

והאג"מ שם הק' דהרי בע"כ דדרך לבשל בחמי טבריא, דאל"כ מ"ט דר' יוסי דמחייב, ומ"ש מבורר בקנון ותמחוי דפיטור משום דאין דרך מלאכה בכך וכל כיו"ב, וא"כ מ"ט לרבנן דהם תולדות חמה פטור, הרי פטורא דבישול בחמה הוא משום דאין בישול בכך, וכמו שפירש"י,[[332]](#footnote-333) - וכתב לישב, דכיון דאין דרך לבשל בחמה, ע"כ אין ללמוד בישול בחמה מבישול באש, ולא חשיב כתולדה, וכיון דבישול בחמה ל"ה מלאכה, אף בישול בתולדות חמה ל"ה מלאכה, אף דדרך בישול בכך, דל"ד לבישול שהי' במשכן, כיון דהם תולדות דבר שאין בו מלאכת בישול, - וכתב עוד, דיותר מסתבר לפרש בע"א, דלעולם תולדות חמה ותולדות האור אין דרך כ"כ לבשל בהן, וע"כ מצד חום עצמם אין לחשבם כתולדה, והא דחייבין על בישול בתולדות האור, הוא משום דחשבינן לה כבישול בהאש עצמו, דכיון דחמימות שבהמים והסודר הוא מהאש, ע"כ הוי בכלל בישול האש עצמו, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה, אך בתולדות חמה דליכא לה"ט, שהרי אין חייבין על בישול בחמה, אין חייבין על בישול בהן.

בפסחים מ"א א' אמרינן דכ"ה דהמבשל בחמי טבריא בשבת פטור משום דתולדות דאש בעינן וליכא, ה"נ אין לוקין על פסח שבישלו בחמי טבריא משום מבושל, כיון דלאו תולדות אש הוא, והאג"ט אופה סקמ"ד הק', דלמש"כ רש"י דבישול בחמה מותר הוא משום דאי"ז דרך בישול, הרי אי"ז טעם אלא לפטור במלאכת שבת, ומ"ט אין חייבין ע"ז משום מבושל, וכתב דכיון דיש שינוי בהנפעל, אי"ז בישול כלל, ומה"ט אף בשבת ה"ז מותר אף מדרבנן, וכנ"ל, ועמש"כ הקוב"ש בכתובות אות ר"ב.[[333]](#footnote-334)

וביחוסי תנו"א שם כתב בשם ריב"א שהק' למש"כ דהא דבישול בחמה מותר הוא משום דל"ה במשכן, דמ"ט אין חייבין על פסח מבושל בחמי טבריא, הרי התם לא כתיב אש, ומה לי מבושל ע"י אור או ע"י דבר אחר, והיחוסי תנו"א כתב לישב, דילפינן לה מדכתיב ויבשלו את הפסח באש כמשפטו, וכיון דאשכחן דאפקי' קרא למבושל בלישנא דאש, אע"ג דבצלי קאי, מ"מ הוא ראי' גדולה לפסח שאין מבושל שנאמר בו אלא ע"י האור.

\*הרמב"ן בע"ז ע"ד א' הוכיח דאין ללמוד דין בישול מדין בליעות, שהרי קערה שמלח בה בשר אסורה משום דמליח ה"ה כרותח, ואע"פ שאין במלח משום מבשל לגבי שבת ואפי' בדקא בעי לה לאורחא, כמו שאמרו לקמן ע"ה ב', והר"ן שם כתב דאין להוכיח מסוגיית הגמ' לקמן דאין חייבין בזה משום מבשל, - אך היראים בסימן ער"ד כתב דאע"ג דמליח ה"ה כרותח, אינו חייב משום מבשל, דל"ה תולדות האור, וכ"כ הצל"ח בפסחים ע"ד א' בתו"ד, ועיי"ש מש"כ לפ"ז לענין מליחת פסח קודם צלייתו, - והשעה"מ בפ"ה מחו"מ הכ"ד תמה כן ע"ד הרמב"ן והר"ן, דאף אם מליחה הוי כבישול, מ"מ אין לחייב עלי' בשבת, דאין חייבין בשבת אלא על תולדות האור, ועיי"ש שכתב לפרש דזהו מכוון ד' הר"ן שם, וכן הק' הבית מאיר ביו"ד סימן ס"ח, ועי' בדבריו בתשו' סימן י"א שהאריך בזה.

והנובי"ת יו"ד סימן מ"ג כתב בדעת הרמב"ן, דכל הא דפטרינן בבישול בתולדות חמה הוא משום דאין דרך בישול בכך, ומשא"כ במליחה דאם הוה חשבינן לה כבישול, הי' חייב עלי' בשבת, משום דדרך הוא בכך, וכתב דהוא דלא כמש"כ בצל"ח לטעמי' דהא דאין חייבין על בישול בחמה הוא משום דאי"ז דומיא דמשכן, וע"כ מה"ט יש לפטור גם במליחה, וכ"כ האבנ"ז ביו"ד סימן פ"ח,[[334]](#footnote-335) ועמש"כ הצ"פ בפ"ט משבת ה"ב לישב בע"א.

ולכאו' לפ"ד הרמב"ן הדין נותן, דמיני בישול שדרך בכך, חייבין עליהן בשבת, אף אם אי"ז תולדות האור, וכ"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"ג סימן נ"ב בדין בישול במיקרוגל, אם הוא טוב לבישול ודרך בישול בכך, - אך המנחת שלמה ח"א סימן י"ב בהערה כתב דאף באופן שדרך לבשל בחמה פטור, ומכוון רש"י דבישול בחמה אינו קרוי בישול כלל, עיי"ש, ועיי"ש בהערה לעיל מינה במש"כ בדין בישול ע"י חשמל, ומש"כ בזה בשם החזו"א.

ז' סיון ע"ט

דף מס' 19

**ל"ט א' - רבה אמר גזירה שמא יטמין ברמץ,** בד' התוס' בד"ה אלא מבו' דהוא משום גזירת הטמנה שאסרו בכל דבר המוסיף הבל גזירה שמא יטמין ברמץ, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, - אך הפנ"י כתב לדקדק מפירש"י דהוא גזירה בפנ"ע, דאף דל"ה כדבר המוסיף הבל לגזירת הטמנה, משום דאחר שמסתלק החמה הוא חוזר ומתקרר, וכמש"כ הראשונים, מ"מ גזרו הכא משום דה"ז מתבשל בחול, ובזה חיישינן שיאמרו דמכדי האי לבשולי והאי לבשולי ותרוייהו דרך הטמנה, מה לי רמץ ומה לי בחול,[[335]](#footnote-336) ועמש"כ בזה הרש"ש.

בד' התוס' ד"ה אלא משמע דהא דאסרינן להטמין בחול ואבק דרכים מגזירה שמא יטמין ברמץ, הוא אף מבעו"י, ואדרבה כל הא דפליג רב יוסף דאין לאסור מכח זה, הוא רק בשבת, אך מבעו"י מודה דיש לאסור, וכ"כ הרא"ש בסימן ה', והוכיח כן ממה שאמרו לקמן בסוגיין דממעשה דאנשי טבריא בטלה הטמנה בדבר המוסיף הבל ואפי' מבעו"י, והתוס' הרא"ש כתב לפ"ז דהומ"ל דאיכא בינייהו הטמנה מבעו"י, דמשום מזיז עפר ליכא ומשום הטמנה איכא.

אך הרמב"ן הוכיח מהא דלא אמרינן דאיכא בינייהו הטמנה מבעו"י, דאף לרבה לא נאסר להטמין בחול ואבק דרכים אלא בשבת, וכתב דהוא משום דחול ואבק דרכים שהוחם בערב שבת מן החמה, בלילי שבת הוא מצטנן לגמרי והו"ל בשבת דבר שאינו מוסיף הבל, וכ"כ הרשב"א והר"ן,[[336]](#footnote-337) - והריטב"א כתב דהוא משום דאין חומם מחמת עצמם אלא מחמת החמה שהם הולכין ומצטננים, וע"כ אף דהשתא מיהא דבר המוסיף הם, לא גזרו בהן אלא משחשיכה, ולא גזרינן כולי האי לאסור אפי' מבעו"י, ועד"ז כתב הסה"ת בסימן רל"א.[[337]](#footnote-338)

והמג"א בסימן שי"ח סק"י נקט לדינא כדעת הרא"ש דאסור להטמין בחול ואבק דרכים אף מבעו"י, וכ"כ הגר"ז שם ס"ז, - אך בגל' הגרע"א למג"א הביא למש"כ הרשב"א להתיר בזה משום שהוא מצטנן בלילה, וכ"כ המ"ב שם סקי"ט.

\*במש"כ הגרע"א והמ"ב דמותר להטמין מבעו"י בחול ואבק דרכים, משום שהוא מצטנן בשבת, משמע מסתימת הדברים דהוא אף כשמשאיר הקדירה טמונה עד למחר, כדרך סתם הטמנה, וצ"ע דהרי ביום מתחמם החול מן החמה והוי דבר המוסיף הבל, דמה"ט מודה ר' יוסי דאסור להטמין הביצה בחול בשבת, וא"כ היאך מותר להטמין מער"ש בחול ולהשאיר ההטמנה למחר, - ובתשו' מנחת יצחק ח"ד סימן מ"ד סקט"ז כתב דצ"ל דכיון דבלילה נתבטל ההטמנה, מה שחוזר וניעור בבוקר ע"י זריחת החמה, אין שיייך ע"ז שם הטמנה, דהרי הוא לא הטמינם אז, ויתבאר בעזה"י עוד בזה לקמן בסוגיין, - וי"ל עוד, דכל דבשעה שמטמין אי"ז דבר המוסיף הבל, ל"ד להטמנה ברמץ, וע"כ לי"ב איסורא.[[338]](#footnote-339)

התוס' כתבו דהא דלא אסר ר' יוסי בהפקעת סודרין שמא יטמין ברמץ, הוא משום דסודרין ל"ד לרמץ, והא דלא גזר אטו סודרין שנתחממו באור, הוא משום דאין דרך לחממן כ"כ שלא יהיו נשרפין,[[339]](#footnote-340) - ובחי' הגרע"א עמד בדבריהם דמאי קשיא להו, הרי הפקעת סודרין ל"ה הטמנה, ודמי למש"כ התוד"ה ואין מגלגלין, דמותר לגלגל ביצה על חול, ואם ס"ל דמהא דלא קתני ולא יטמינה בסודרים משמע דבסודר מותר אפי' בדרך הטמנה,[[340]](#footnote-341) א"כ מה תירצו דסודר ל"ד לרמץ, הרי אסרו להטמין בכל דבר המוסיף הבל, ואטו חמי טבריא דומין לרמץ,[[341]](#footnote-342) - ובד' הגר"ז בסימן רנ"ט במהדו"ב ד"ה ומיהו בלא נראה שפירש לדבריהם דסודרין שהם גוש אחד, ל"ד לרמץ, ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז לישב להא דמניחין מיחם ע"ג מיחם, ולא אסרינן לה משום הטמנה במקצת, (שמטמין המיחם העליון ע"ג המיחם התחתו)[.

**רב יוסף אמר מפני שמזיז עפר ממקומו,** התוס' וש"ר הק' דמ"ט לא אסר מגזירה שמא יטמין ברמץ, ככל הטמנה בדבר המוסיף הבל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דס"ל דדוקא מבעו"י איכא למיגזר שמא יטמין ברמץ ושמה יחתה, אבל הכא לא שייך למיגזר, דאטו אי שרינן לבשל בחמי חמה ניחוש דילמא אתי לבשולי בחמי האור בשבת, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש.

והמהרש"א והמהר"ם נקטו לפ"ז דמודה רב יוסף דאסור להטמין בחול מבעו"י משום איסור הטמנה, ולא פליג אלא דבשבת אין לאסור בזה משום הטמנה, וכ"כ בחי' הגרע"א, וכ"כ הדגמ"ר בסימן שי"ח ס"ג, - אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דלרב יוסף מותר להטמין בחול אף מבעו"י, וזהו שכתב דהומ"ל דאיכא בינייהו הטמנה מבעו"י, והגר"ז במהדו"ב בסימן רנ"ט בסו"ד כתב דהוא משום דלא החמירו בהטמנה מבעו"י יותר מבשבת, ולא אסרו הטמנה מבעו"י, אלא בקדירה רותחת דאסור להטמינה בשבת אף בדבר שאינו מוסיף.[[342]](#footnote-343)

**ב** הרשב"א כתב בשם רבינו יונה דס"ל דלא גזרו אלא בדבר המוסיף הבל מחמת עצמו, ומשא"כ הכא שאין חומם מצ"ע אלא מחום השמש וכשתסלקם ממקומם יתקררו, וע"כ לא גזרו אפי' במקומם, וכ"כ התוס' הרא"ש בתי' בתרא, וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"א.[[343]](#footnote-344)

**ג** הרשב"א כתב עפי"ד ר"ה גאון, די"ל דמודה רב יוסף דיש בזה לאיסור הטמנה, אלא שהוסיף דאף בעפר תיחוח דלי"ב משום הטמנה אסור משום שמא יזיז עפר ממקומו.

בטעם הא דלא אסרינן להטמין בחול ואבק דרכים משום איסור הטמנה בשבת אף בדבר שאין מוסיף הבל גזירה שמא ירתיח, ואף רבה דאסר הוא משום גזירת רמץ, ולא משום גזירה שמא ירתיח,[[344]](#footnote-345) מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דרק בדבר המבושל יש לחוש שמא ירתיח, אך בדבר שאינו מבושל אין לחוש שיבא לבשל בישול גמור.[[345]](#footnote-346) - **ב** הריטב"א כתב דר' יוסי לטעמי' לקמן נ"א א' דס"ל דמותר להטמין את הצונן, וכ"כ הר"ן.[[346]](#footnote-347) - **ג** הרשב"א כתב עפי"ד ר"ה גאון, דהא דנקט רבה גזירת רמץ, לאו משום דבר המוסיף נקט לה, אלא משום דאבק דמי לרמץ, וצ"ב.

\*השעה"צ בסימן שי"ח סקכ"ד כתב בשם הרשב"א, דתולדת חמה מותר להטמין בשבת בדבר שאינו מוסיף הבל, ובתשו' מנחת יצחק ח"ד סימן מ"ד סקכ"א פירש לדבריו דמותר להטמין דבר שנתחמם בתולדות חמה בדבר שאין מוסיף הבל, והיינו דכיון דמותר להטמין את הצונן, לא אסרו אלא בדבר שנתחמם בתולדות האור, ולא מצאנו לזה בד' הרשב"א, וצ"ע.[[347]](#footnote-348)

**איכא בינייהו עפר תיחוח,** בפירש"י כתב דהיינו דלדעת רבה אסור משום גזירת הטמנה ברמץ, ולדעת רב יוסף שרי, דליכא למיחש בזה שמא יזיז עפר.

אך הרשב"א כתב בשם ר"ה גאון דלדעת רב יוסף אסור שמא יזיז עפר ויעשה גומא, דאף בעפר תיחוח שייך עשיית גומא, כמשמעות הגמ' בביצה, ולדעת רבה שרי, ולא גזרינן בזה שמא יטמין ברמץ, דרחמץ בעפר לא מיחלף, דלמאן דאמר גזירה שמא יטמין ברמץ ליכא דרמץ בעפר לא מיחלף, - והרשב"א תמה ע"ז, ממה שאמרו הכא דלמ"ד דשמא יטמין ברמץ, ה"נ במעשה דאנשי טבריא יש לאסור מכח זה, דדמי להטמנה, ואם הטמנה בעפר תיחוח מותרת משום דל"ד לרמץ, כ"ש דיש להתיר הטמנה במים, דמי דמיא הטמנה במים טפי לרמץ מהטמנה בעפר תיחוח.[[348]](#footnote-349)

**מגלגלין ביצה ע"ג גג רותח,** הרמב"ן כתב דרשב"ג ס"ל כר' יוסי דלא אסר בתולדות חמה, אך לדידן דאסרינן בתולדות חמה, אין מגלגלין ביצה ע"ג גג רותח, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, והרשב"א והר"ן הביאו כן מירושלמי.

אך בפי' הר"י מלוניל משמע דהכא חשיב כבישול בחמה עצמה דלכו"ע שרי, וכ"כ בתשו' מהרש"ל בסימן ס"א בדעת הרא"ש, דכל הא דאסרו בתולדות חמה אטו תולדות האור, הוא משום דהרואה סבור דהוא תולדות האור, וכמו שפירש"י, אך בגג רותח דליכא למיחש להכי, לא אסרו,[[349]](#footnote-350) וכ"כ הנחלת צבי בסימן שי"ח סוסק"ג,[[350]](#footnote-351) וכ"כ הלח"מ בפירקין, והביאו האלי' רבה בסימן שי"ח סוסק"ו, וכן הסכים באלי' זוטא שם סק"ג, - אך המג"א בסימן שי"ח סק"י נחלק ע"ז, וכן הסכים הבית מאיר שם, עיי"ש, והנהר שלום שם סק"ו כתב דאף דפירש"י דהא דאסרו בתולדות חמה הוא משום דהרואה סבור דהוא תולדות האור, מ"מ אסרו חכמים אף במקום דליכא למיחש להכי, דהשוו חכמים מידותיהם.

ח' סיון ע"ט

דף מס' 20

**ל"ט א' - ואין מגלגלין ביצה ע"ג סיד רותח,** בפירש"י כתב דהוא משום דהוא תולדות האור, והתוס' כתבו דכיון דאי"ז דרך הטמנה, ע"כ לא אסרינן בזה אלא משום דהוא תולדות האור, אך בחול שאינו תולדות האור שרי לגלגל על גביו.

אך התוס' הרא"ש הק' דאם יש חילוק בין גלגול להטמנה, א"כ מאי פריך מינה למ"ד דשמא יזיז עפר ממקומו דלגזור, הרי כל הא דגזרינן הוא בהטמנה משום דפעמים שאין לו עפר לכל הצורך וצריך להזיז עפר ממקומו כדי להטמינה והא לא שייך בגלגול, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ה' דמדפריך מהך ברייתא משמע דאין חילוק בין גלגול ע"ג החול להטמנה בתוך החול, ואפי' לגלגל על החול בשביל שתצלה אסור, - ובתשו' מהרש"ל סימן ס"א הק', דהרי לפ"מ דקי"ל כרבנן ודאי דאסור לגלגל על החול, והוכיח מזה דלא אסרו בתולדות חמה אלא בגונא דהרואה סבור דהוא תולדות האור, אך המג"א בסימן שי"ח סק"י כתב דדברי הרא"ש קיימי אליבא דר' יוסי, אך לפ"מ דקי"ל כרבנן ודאי דאסור, וע"כ השמיטו הטור.[[351]](#footnote-352)

**בשלמא למ"ד גזירה שמא יטמין ברמץ היינו דדמיא להטמנה,** לדעת הסוברים דאף לרבה לא אסרו להטמין בחול אלא בשבת אך מבעו"י שרי, צ"ע דא"כ מה מייתי ממעשה דאנשי טבריא דהתם אסרינן אף בהטמנה מבעו"י, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דממעשה שעשו אנשי טבריא בטלה הטמנה אף מבעו"י, - ולמש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דלא אסרו להטמין בחול מבעו"י, הוא משום דהוא מצטנן בלילה, ניחא, דע"כ בחמי טבריא דאי"ז מצטנן אסרו אף בהטמנה מבעו"י, וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין בתו"ד, אך לדעת הסה"ת והריטב"א דהא דלא אסרו להטמין בחול מבעו"י הוא משום דאין חומם מחמת עצמן, צ"ע דא"כ מ"ט בחמי טבריא אסרו להטמין מבעו"י, - והריטב"א כתב דהוא משום דחמי טבריא חשיבי כדבר המוסיף הבל, והיינו דכל הא דדבר שאין חומו מחמת עצמו לא חשיב כדבר המוסיף הבל ומותר להטמין בו מבעו"י, הוא משום דהוא מצטנן והולך, ומשא"כ בחמי טבריא דאינם מצטננין.[[352]](#footnote-353)

**ארישא קאי וכו' וה"ק וכו' והא מעשה דאנשי טבריא דתולדות חמה הוא ואסרי להו רבנן,** מבו' דטעם האיסור במעשה דאנשי טבריא, הוא משום בישול בתולדות חמה, - ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ התוס' לעיל במתניתין דאף דמבעו"י הביאוהו וליכא איסור בהבאה, מ"מ אסרוהו ברחיצה גזירה שמא יערבם בשבת, ואף דגם לערבם בשבת אינו אסור אלא גזירה משום תולדות האור, חשיב כחדא גזירה.

והר"ן שם כתב דאף דקדירה חייתא שנתנה ע"ג האש מבעו"י מותרת בשבת באכילה, היינו משום דמה שהונח מער"ש הוא שמתבשל בשבת, ומשא"כ הכא דהמים היו באין בשבת, וכ"כ הגר"ז בסימן רנ"ט במהדו"ב ד"ה והנה ברמב"ן, וכתב דמים שבאו בשבת דמו לפירות הנושרין ומשקין שזבו דאסורין שמא יעשה המלאכה בעצמו, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלפמש"כ התוס' שם דהסילון לא הי' מתערב בחמין, אין לאסור בזה אלא משום איסור הטמנה, דכיון שבאו המים שם מבעו"י.

הגר"ז שם כתב לפ"ז לפרש למש"כ התוס' לעיל במתניתין בשם ר"י שהק' על פירש"י דמה שהיו מתערבין צונן בחמין אין ללמוד מזה לאסור בהטמנה די"ל דאסרו להו משום דמבשלין המים צוננין, וע"כ פירש דהסילון לא הי' מתערב בחמין, והפנ"י שם הק' דגם לפ"ז תיקשי, דמנ"ל דהאיסור הוא משום הטמנה, ולא משום שנתבשלו המים בשבת, ולהנ"ל ניחא, דכל הא דקשיא לי' על פירש"י, הוא לפ"מ שפירש דאסרו את המים שבאו בשבת, ומזה אין ללמוד לאיסור הטמנה, דיש לאסרן משום שנתבשלו בשבת, אך לפ"מ שפירש ר"י דהסילון לא הי' מתערב בחמין והי' מוקף מחיצות מכל צד, ואסרו את המים שבאו לשם מבעו"י, אין לאסור מכח הא דנתבשלו בשבת, דדמי לקדירה חייתא דשריא, ובע"כ דהא דאסרינן להו הוא משום איסור הטמנה, [[353]](#footnote-354)

ואמנם צ"ע לפ"ז, דלפ"מ שפירשו התוס' דהמים באו שם מבעו"י, מה מייתינן מינה לאיסור בישול בתולדות חמה, הרי בע"כ דהא דאסרינן להו הוא משום הטמנה, דכיון שבאו מבעו"י הו"ל כקדירה חייתא דשריא אף שהיא מתבשלת בשבת, - ולכאו' צ"ל כמשמעות ד' הרשב"א לקמן בסוגיין בתו"ד, דלדעת רב יוסף מעשה דאנשי טבריא הוא בסילון פתוח שהמים באין בשבת, ובכה"ג אסרינן להו משום בישול בתולדות חמה, ועד"ז כתב המהר"ם,[[354]](#footnote-355) וצ"ע.[[355]](#footnote-356)

\*בד' התוס' במתניתין מבו' דאף לפ"מ דקי"ל כרבה, ולפ"ז לא נתפרש במתניתין דמים שבאו בשבת אסורין מכח הא דנתבשלו בשבת, מ"מ פשיטא להו הך מילתא דכל שבאו המים בשבת יש לאסרם מכח הא דנתבשלו בשבת, וזהו שהק' על פירש"י דמה מייתינן מינה לאיסור הטמנה,[[356]](#footnote-357) - וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן בסוגיין, דאף לדעת רבה יש לאסור במעשה דאנשי טבריא גם משום שהוחמו בשבת, והוכיח לזה מהא דמדמינן לה לההיא דלא יטמננה בחול, דלדעת רבנן הוא משום איסור בישול, - וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן במלחמות וש"ר לקמן בסוגיין במש"כ לדון בטעמא דעולא, עיי"ש, - וכ"כ רי"ו נתיב י"ב ח"ג דאסור להביא סילון של צונן מער"ש שיהא נמשך והולך בשבת ויתערב לתוך חמי טבריא, גזירה שמא ימשיכו בשבת וה"ל כמבשל הצונן לתוך החמין בשבת, ונתחדש בדבריו דמכח גזירת בישול אסרו לעשות כן, (ולא אמרינן דרק אסרו את המים בשתי', אך לא נאסר לעשות כן ע"מ להשתמש בזה במוצ"ש), וכ"נ בד' הריטב"א לעיל במתניתין.[[357]](#footnote-358)

אך העירו בזה בד' הגר"ז בסימן שכ"ו ס"ג שכתב דכל שאין גוף הסילון מוקף מכל צד, אלא הוא שופך הצונן לתוך האמה, מותר להמשיך הצונן מבעו"י לשם והוא נמשך לשם והולך כל השבת כולה, ואין בו משום בישול, כיון שהתחיל מבעו"י, ומותר אפי' לרחוץ כל גופו ביחד באמה זו, וכן נקט הביאוה"ל שם, ונסתפק אם בכה"ג יש לאסור משום הטמנה, ונת' להלן, וכ"נ גם בד' המג"א שם סק"ד, וכמש"כ בגל' הגרע"א שם, וצ"ע.

**ממעשה וכו' בטלה הטמנה בדבר המוסיף הבל ואפי' מבעו"י,** התוס' הק' דמתניתין היא דאין טומנין בדבר המוסיף הבל, ומבעו"י איירי, דמשחשיכה אין טומנין אף בדבר שאין מוסיף הבל,[[358]](#footnote-359) והרמב"ן וש"ר הוכיחו כן דאסור להטמין בדבר המוסיף הבל אף מבעו"י, מהא דתנן דטומנין בגיזי צמר ואין מטלטלין אותן, ובע"כ דאיירי מבעו"י, דאי משחשיכה היאך טומנין בהן, הרי אסור לטלטלן,[[359]](#footnote-360) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"י דמתניתין איכא לאוקמה בביה"ש, ואף לרבי דלא גזרו על שבות ביה"ש, מ"מ בהטמנה החמירו,[[360]](#footnote-361) אבל מבעו"י שרי, וממעשה דאנשי טבריא נלמד דאף מבעו"י אסור. - **ב** התוס' כתבו בשם הר"ש מוורדין דממעשה דאבני טבריא בטלה הטמנה דאסור אף לאכול.[[361]](#footnote-362) - **ג** התוס' כתבו בשם ה"ר יונה דבטלה הטמנה אף בקדירה חייתא, ובגל' הגרע"א בסימן רנ"ג ס"א כתב ללמוד מדבריהם דהתירא דקדירה חייתא הוא אף בקדירה של מים.[[362]](#footnote-363) - **ד** הרמב"ן וש"ר כתבו דהא דקאמר דממעשה שעשו אני טבריא בטלה הטמנה, היינו דעל אותו מעשה גזרו לבטלה.

\*בפירש"י כתב דהא דמייתינן מינה דהטמנה בדבר המוסיף הבל אסורה אף מבעו"י, הוא משום דמבעו"י נתנו שם הסילון, ומפני שהצוננים מתחממין בכך ואע"ג דממילא אסור, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דאף דדעתו דבמעשה דאנשי טבריא היו המים מתערבין בשבת, ואותם המים שנתערבו בשבת הם דאסורין, וכמו שפירש"י במתניתין, מ"מ כיון דממילא הם מתערבין, ובאנו לאסור מכח נתינת הסילון שנתן מבעו"י, הו"ל כהטמנה דמבעו"י.

אך בתו"ד הרשב"א משמע, דכל הא דמייתינן מינה דהטמנה אסורה אף מבעו"י, הוא ממה שנאסרו המים שבאו שם בער"ש, וזהו שהוכיח מהכא דאסרו אף בסילון הסתום שבאו מימיו בתוכו מער"ש.[[363]](#footnote-364)

הביאוה"ל בסימן שכ"ו ס"ג צידד דבסילון שאינו סתום מכל צדדיו, אין לאסור אף את המים שבאו שם בשבת, ודלא כמשמעות ד' הבית מאיר שם, דכיון דהמים שבאו להסילון תיכף בעת הנחתו כבר הלכו ונשפכו להעוקא קודם השבת, ומה שבאין לו אח"כ בשבת אפשר דאין שייך עליהן שם הטמנה, דהרי הוא לא הטמינם דממילא באין מעצמן להסילון.[[364]](#footnote-365)

וכבר עמדו בזה, דמד' רש"י והבעה"מ שפירשו דבמעשה דאנשי טבריא היו המים מתערבין במים שבחמי טבריא, ואסרינן מכח זה להמים שנתערבו בשבת, וכמו שפירש"י במתניתין, (ונת' לעיל שם דהוא משום דההטמנה במים המתערבין הוא רק בשעת העירוב), מבו' דאף שבאו המים מאליהן הו"ל כהטמנה, ואף התוס' ודעימייהו שנחלקו ע"ד רש"י, לא פליגי עלי' בד"ז, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן במלחמות והר"ן שפירשו דטעמא דעולא דהלכה כאנשי טבריא, הוא משום דממילא אתי ונפקי, ומבו' דלדידן אף דממילא אתי ונפקי ה"ז הטמנה האסורה.

ובטעמא דהביאוה"ל שצידד להתיר בזה, יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דאיסור הטמנה הוא רק במעשה ההטמנה, ולא נאסרה שהיית ההטמנה, וי"ל דהוא משום דבכל דבר המוסיף הבל ליכא חשש חיתוי, והא דאסרו להטמין הוא שמא יטמין ברמץ, וע"כ אין האיסור אלא במעשה ההטמנה,[[365]](#footnote-366) או דאף דשהיית ההטמנה אסורה, מ"מ לא נאסר להשהות אלא מה שהטמין הוא, ולא מה שהוטמן ממילא, - ולמשמעות ד' רש"י ודעימי' לאסור בזה, יש להסתפק אם הוא משום דאיסור הטמנה הוא גם כשלא הטמין עצמו, אלא כשמוטמן דבר לצרכו, וכמש"כ כן החזו"א בסימן ל"ז סקכ"א וסוסקכ"ו באיסור שהי', ונת' בריש פירקין, או דהוא משום דהמים באים בגרמתו, וסגי בהכי לאיסור הטמנה, וכ"נ בד' הראש יוסף בד"ה אמר ר"ח, - ועמש"כ בזה בתשו' מנחת יצחק ח"ד סימן מ"ד סקט"ו.[[366]](#footnote-367)

\*בעיקר הנידון בזה אם אף שהיית ההטמנה אסורה, הנה המ"ב בסימן רנ"ז סק"ו כתב בשם הפמ"ג דאף אם הטמין קודם חצות בבוקר, מ"מ עביד איסורא כשמשהה בהטמנה זו על שבת ואינו מסלק קודם חשיכה, ומשמע קצת דבכה"ג אין האיסור במעשה ההטמנה, אלא בשהיית ההטמנה, ולכאו' הוא משום דאיירי כשלא נתכוין בשעת ההטמנה להניחו בשבת,[[367]](#footnote-368) - אך בס' קובץ תשובות ח"ג סימן מ"ב דאף אם הטמין בער"ש בדבר המוסיף הבל, אין עליו חיוב להוציא משום הקדירה, כיון דליכא כלל חשש חיתוי, ומאי נפק"מ אם ישאר מוטמן, ויש להעיר דלכאו' קודם השבת ודאי יש לחייבו להוציא משם הקדירה, דבפשוטו עי"ז נתקן איסור הטמנה למפרע, וצ"ע.

הרמב"ן כתב דהא דאסרינן בדיעבד כשהטמין בדבר המוסיף הבל, היינו כשהי' צונן ונתחמם או נצטמק ויפה לו, אך כל שהוא עומד בחמימותו כשעה ראשונה שרי, וכ"כ הרשב"א והר"ן,[[368]](#footnote-369) וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ז ס"א, - ומשמעות ד' השו"ע שם דהוא אף כשהטמין בשוגג,[[369]](#footnote-370) והמג"א שם סק"ד כתב דאף דבשכח ושהה תבשיל המבושל כ"צ שרי, אף שהוא מצטמק ויפה לו, מ"מ בהטמנה החמירו,[[370]](#footnote-371) ובד' הגר"א שם בסו"ד מבו' דהא דהחמירו בזה בהטמנה, הוא משום דאיסור הטמנה בתבשיל שנתבשל כ"צ חמיר מאיסור שהי' בתבשיל שנתבשל כמאב"ד, וכדחזינן דאף לדעת חנניא דמותר להשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד, מ"מ אסור להטמין אף תבשיל שנתבשל כ"צ.[[371]](#footnote-372)

והסה"ת בסימן רל"א כתב דאם הטמין בשוגג תבשיל שנתבשל כ"צ בדבר המוסיף הבל מותר לאכול, והביאו ההגמ"ר בפירקין, וכ"כ הרמ"א בסימן רנ"ז ס"א בשם י"א,[[372]](#footnote-373) - והמג"א שם כתב דלא התירו אלא בנתבשל כ"צ, דלא עדיף משהי' דאם שכח ושהה תבשיל שלא נתבשל כ"צ אסור,[[373]](#footnote-374) אך התו"ש שם סק"ח כתב דלפ"מ דקי"ל בשהי' כדעת חנניא דכל שנתבשל כמאב"ד שרי, ה"נ הכא שרי, - ובד' הגר"א שם מבו' דטעם המתירים, הוא משום דס"ל דשוה דין הטמנה לדין שהי', ולדעת חנניא מותר להטמין תבשיל שנתבשל כמאב"ד, וע"כ כ"ה דאם שכח ושהה תבשיל שנתבשל כ"צ מותר, ה"נ אם שכח והטמין תבשיל שנתבשל כ"צ מותר.[[374]](#footnote-375)

\* הביאוה"ל שם תמה ע"ד המג"א שלא התיר אלא בנתבשל כ"צ, דהרי בשהי' שרינן אף בנתבשל כמאב"ד, וכתב דאפשר דהוא משום דלא מקילינן תרי קולי, וצ"ע דלכאו' דברי המג"א מתפרשים בפשיטות, דאף דבשהי' קי"ל להתיר אף כשנתבשל כמאב"ד, הוא משום דמותר להשהות בכה"ג לכתחילה, אך בהטמנה דאסור להטמין לכתחילה אף בנתבשל כ"צ, ובאנו להתיר בדיעבד, אין לנו להתיר אלא בנתבשל כ"צ, דומיא דהא דשרינן בשכח ושהה בנתבשל כ"צ אף לרבנן דאסור להשהותו לכתחילה, וזהו מכוון הפמ"ג שם, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ה, ועד"ז כתב הביאוה"ל גופי' בסימן רנ"ג ס"א בטעם הא דלא שרינן כשהחזיר גוי אלא בנתבשל כ"צ, אף שכתב הרמ"א דדינו כשכח ושהה, ובשהי' קי"ל דכל דנתבשל כמאב"ד שרי, עיי"ש.

ט' סיון ע"ט

דף מס' 21

**ל"ט ב' -** הפנ"י לעיל במתניתין נקט בפשיטות, דלמש"כ הראשונים דלא אסרו בעבר והטמין בעומד בחמימותו, הרי דה"נ בגונא דהטמין מים צוננים מבעו"י ונתחממו קודם שבת לי"ב איסורא, כיון דמכח ההטמנה בשבת האסורה אינו אלא עומד בחמימותו, וכ"כ הראש יוסף כאן ולעיל במתניתין ובפמ"ג במש"ז סימן רנ"ז סק"ב, וכ"כ הגר"ז במהדו"ב סימן רנ"ט ד"ה והנה ברמב"ן, וכ"נ להדיא בד' התורי"ד, עיי"ש.[[375]](#footnote-376)

אך בד' התוס' הרא"ש הכא מבו' דאסרו לאנשי טבריא אף את המים שנתחממו מבעו"י, ודקדק כן מדקתני כחמין שהוחמו בשבת, מכלל דלאו בשבת הוחמו, וכ"נ בד' התו"י לקמן בסוגיין בשם המהר"ם,[[376]](#footnote-377) וכן נקט הבית מאיר בסימן שכ"ו ס"ג בפשיטות, וכ"כ המ"ב שם סקי"ד, - והמנחת שלמה בח"א סימן ה' בהג"ה כתב לפרש דהוא משום דבתחילת ההטמנה שהיתה העבירה היו המים צוננים, והיינו דאף דהאיסור בהטמנה הוא מכח מה שנשארו טמונים בשבת, מ"מ כל דמכח מעשה ההטמנה מבעו"י נשארו טמונים בשבת, הוי מעשה ההטמנה מעשה איסור,[[377]](#footnote-378) ויש לאסור את המים שהוחמו עי"ז.[[378]](#footnote-379)

**אמר עולא הלכה כאנשי טבריא,** בטעמא דעולא דהלכה כאנשי טבריא, ולא אסרו בזה משום הטמנה בדבר המוסיף הבל, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** הבעה"מ כתב דבההיא דאנשי טבריא היו מי הסילון מתערבין בתוך מי האמה, ולא עשו כדי להחם את הצונן אלא כדי לצנן את החמים, ובכה"ג מותר לעשות כן אף בשבת, דאין המים הצוננים מתבשלים אלא באים לידי הפשר. וע"כ לי"ב לאיסור הטמנה בדבר המוסיף הבל, דכל הא דאסרינן בהטמנה בדבר המוסיף הבל, הוא בגונא דבשבת כה"ג אסור, אך הכא דבכה"ג שרי אפי' בשבת, לי"ב לאיסור הטמנה.[[379]](#footnote-380) - **ב** הרמב"ן במלחמות כתב דהוא משום דס"ל דבתוך המים ל"ד להטמנה, וכ"כ הריטב"א דעולא ס"ל דמים במים ל"ד להטמנה ואפי' ע"י סילון, וי"ל דהוא כמש"כ החזו"א בסימן ל"ז סקל"ב דבכה"ג לא חזינן לה כהטמנה, אלא חזינן לכל המים כדבר אחד, (והו"ל ככל תבשיל שבקדירה, דלא חשבינן דמקצתו האחד מוטמן במקצתו השני).[[380]](#footnote-381) - **ג** הרמב"ן שם כתב עוד, דס"ל כיון דממילא אתי ונפקי לי"ב משום הטמנה, והיינו משום דלא חשבינן לה כהטמנה דילי', וכ"נ בד' הר"ן. - **ד** הרמב"ן שם כתב עוד, דס"ל דליכא איסור הטמנה כלל בתולדות חמה, כדעת רב יוסף, וכ"כ הרשב"א והריטב"א.[[381]](#footnote-382)

בטעמא דעולא דלא אסרינן במעשה דאנשי טבריא משום בישול, לפ"מ שנקטו הראשונים דדינא הוא דכל שבאו המים בשבת יש לאסרם מכח הא דנתבשלו בשבת, ונת' בדף מס' 20, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** למש"כ הבעה"מ דבההיא דאנשי טבריא לא עשו כדי להחם את הצונן אלא כדי לצנן את החמים, ס"ל לעולא דבכה"ג לי"ב משום בישול, דאין המים הצוננים מתבשלים אלא באים לידי הפשר. - **ב** הרמב"ן במלחמות כתב דהוא משום דס"ל כר' יוסי דשרי בתולדות חמה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א. - **ג** הרמב"ן במלחמות כתב די"ל עוד דס"ל דאף דגזרו בתולדות חמה, היינו בשבת, אבל בער"ש לא דהו"ל גזירות טובא, וכ"כ הר"ן.

\***א"ל רב נחמן כבר תברינהו רבנן לסילונייהו,** הרשב"א כתב בשם רבינו יונה, דקי"ל כרבה דאסור להטמין בתולדות חמה גזירה שמא יטמין ברמץ, ומה"ט אסור להטמין קיתון של צונן באבמטי של חמי טבריא מער"ש, וכ"כ הר"ן לעיל בסוגיין.

אך לקמן מ' ב' אמרינן דהא דאסר רבי ליתן פך של שמן באמבטי של חמי טבריא, הוא משום דאסור לבשל בחמי טבריא מדרבנן, ושמן יש בו משום בישול, וצ"ע דלמש"כ הראשונים דאסור להטמין קיתון של צונן באמבטי של חמי טבריא משום איסור הטמנה, היאך שמעינן מההיא דרבי דיש לאסור בזה משום בישול,[[382]](#footnote-383) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבית מאיר בסימן רנ"ג ס"ג הוכיח מזה דהטמנה במקצת לא שמה הטמנה, וכ"כ הגר"ז במהדו"ב סימן רנ"ט ד"ה וכן משמע בדעת רבינו יונה, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן שי"ח סקי"ט. - **ב** הגר"ז שם ד"ה והא דהתיר כתב בדעת הרשב"א, דהוא משום דלא אסרו להטמין בדבר המוסיף הבל כשלא יגיע לידי היד סולדת בו, ועמש"כ בזה המ"ב בסימן רנ"ח סק"ב ובשעה"צ שם. - **ג** הגר"ז שם ד"ה הלכך מחוורתא כתב דכל שאין בו משום בישול בשבת, לא אסרו אף משום הטמנה, דהו"ל כחוכא, ומאחר ששנינו כחמין שהוחמו בשבת, אין להחמיר יותר מבשבת.[[383]](#footnote-384) - **ד** החזו"א בסימן ל"ז סקל"ב כתב דהוא משום דמותר להטמין את הצונן בחמין שבכלי, דלא חשיב כהטמנה, אלא חשבינן להמים הצוננים ולהחמין שבכלי כדבר אחד, אך זה דלא כמש"כ הרשב"א והר"ן דאסור להטמין קיתון של מים בחמי טבריא.[[384]](#footnote-385)

**אילימא רחיצת כל גופו וכו',** התוס' הק' דמגופה דמתניתין הו"מ למידק, דכיון דאסורין בשתי' כ"ש ברחיצת פניו ידיו ורגליו, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, דכיון דאסורין בשתי', איסוה"נ הם ליומן, - והרמב"ן וש"ר כתבו לישב דמכוון הגמ' דלא נימא דאיירי ברחיצת כל גופו, וג"ז לא נאסר אלא משום דהוי כחמין שהוחמו בשבת, ואם הוחמו בער"ש שרי, וע"ז משני דלהשתטף בהן כל גופו עסקינן, ובזה לא אסרו אלא מפני שהוחמו ביומן, דאם הוחמו מאתמול מותר להשתטף בהן, - ועמש"כ המהרש"ל בטעמא דהתוס' דלא תירצו כן, ועמש"כ המהרש"א והמהר"ם באורך.

והמגיני שלמה כתב לישב לפ"מ שאמרו בב"ק ע"א א' דאף לר"י הסנדלר דמעשה שבת אסור מדאורייתא, אי"ז אסור אלא באכילה ולא בהנאה, וה"נ לדידן דמעשה שבת אסור מדרבנן, אי"ז אסור אלא באכילה ושתי' ולא בהנאה,[[385]](#footnote-386) וע"כ אף דאסורין בשתי', מ"מ י"ל דמותרין ברחיצת פניו ידיו ורגליו, ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דלמ"ד דמעשה שבת דרבנן ה"ז אסור אף בהנאה, מ"מ אי"ז כ"ש מהא דאסורין בשתי', ושפיר י"ל דס"ד דהכא דלא הוחמו בידים בשבת לא אסרו אלא בשתי' ולא בהנאה.

ובדעת התוס' ודעימייהו צ"ל כמשמעות ד' המ"ב בסימן שי"ח סק"ד, דכל הא דמעשה שבת מותר בהנאה, הוא למכרה וליהנות בדמי', אך אסור ליהנות מגופה, עיי"ש,[[386]](#footnote-387) ועי' עוד במנחת שלמה ח"א סימן ה' אות ג' במש"כ באורך בענין זה,[[387]](#footnote-388) ויתבאר בעזה"י במקומו.

בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב לישב לקו' התוס', דמהא דתנן דאסורין ברחיצה ובשתי', משמע דאי"ז מחד טעמא, אלא דברחיצה איכא איסור בפנ"ע משום גזירת מרחצאות, ונפ"מ דה"ז אסור אף בגונא דלי"ב משום מעשה שבת, ונת' להלן, וזהו דס"ד דהאיסור שאסרו ברחיצה משום גזירת מרחצאות הוא רק ברחיצת כל גופו, ורחיצת פניו ידיו ורגליו אינה אסורה משום גזירת מרחצאות, אלא היא בכלל איסור שתי', (ובגונא דלי"ב משום מעשה שבת, לא אסרינן אלא ברחיצת כל גופו).

והך מילתא דחמין שהוחמו בשבת אסורין ברחיצה משום גזירת מרחצאות אף בגונא דלי"ב משום מעשה שבת, כ"כ המג"א בסימן שכ"ו סק"ו בדעת הרא"ש דאף כשהוחמו המים בהיתר אסורין ברחיצת פניו ידיו ורגליו,[[388]](#footnote-389) ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן קל"ד ב', ועמש"כ בזה הפמ"ג והמחה"ש שם, והתהל"ד שם סק"י כתב דהוא פלוגתת הרשב"א והרא"ש לקמן שם, ובד' הגר"א שם משמע שהוכיח כן גם מסוגיין,[[389]](#footnote-390) - ויתבאר בעזה"י עוד בזה בשלהי סוגיין.

התוס' כתבו דמסיפא הי' יכול לדקדק דקתני ביו"ט כחמין שהוחמו ביו"ט, ואם ברחיצת כל גופו, הרי אף בהוחמו מערב יו"ט אסור, - ולכאו' לדעת הרי"ף והרמב"ם דחמין שהוחמו בערב יו"ט מותר לרחוץ בהן כל גופו, ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיין, ניחא דל"ה מצי למידק מסיפא, - אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דבמעשה דאנשי טבריא הי' בתוך המרחץ, ובכה"ג לכו"ע אסור לרחוץ אף כשהוחמו בערב יו"ט, עיי"ש, וזה כמש"כ הר"ן לקמן בסוגיין דאף אם מותר לרחוץ כל גופו בחמין שהוחמו בערב יו"ט, ה"מ חוץ למרחץ אבל במרחץ אסור, וכ"כ השו"ע בסימן תקי"א ס"ב, ונת' עוד בזה בדף מס' 23.[[390]](#footnote-391)

הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דאף אם אסור לרחוץ כל גופו בחמין שהוחמו בערב יו"ט, היינו רק לרחוץ כל גופו יחד, אך מותר לרחוץ כל גופו אבר אבר, ול"ה כהוחמו ביו"ט דאסור אף לרחוץ כל גופו אבר אבר, והריטב"א שם כתב דלפ"ז ניחא דל"ה מצי למידק הכא מסיפא, די"ל דמתניתין ברחיצת כל גופו אבר אבר, דכשהוחמו ביו"ט אסור, וכשהוחמו מערב יו"ט שרי, - ובחי' הגרע"א בסוגיין תמה ע"ד הרשב"א שכתב הכא דהו"מ למידק מסיפא, והרי לדעתו ליכא למידק מסיפא, וכנ"ל, וי"ל כמש"כ התוס' הרא"ש, דהכא איירי במרחץ, ובזה אסור לרחוץ כל גופו אבר אבר אף כשהוחמו מערב יו"ט.

י' סיון ע"ט

דף מס' 22

**ל"ט ב' - ב"ש אומרים לא יחמם אדם חמין לרגליו,** בפירש"י בביצה כ"א ב' ד"ה לא יחמם פירש דהוא משום איסור הבערה, אך בד' התוס' וש"ר בסוגיין מבו' דהוא משום איסור בישול, וע"כ הוצרכו לפרש דכל שמחמם מים לשתי' יכול לחמם אף יותר מכדי שתי', - ובדעת רש"י כתבו החת"ס והרש"ש שם דהוא משום דאיירי כשאינו מבשל המים דאינם מגיעים לידי היד סולדת בו, ולי"ב משום בישול, וכ"כ הצל"ח שם י"ב א'.

**אא"כ ראויין לשתי',** בפירש"י כתב דהא דשרינן בראויין לשתי', היינו כשמחמם אותם לשתי', ובכה"ג הוא מותר לרחוץ בהן פניו,[[391]](#footnote-392) וכ"כ התוס' וש"ר דאם מחמם אותם לצורך רחיצה אף שהן ראויין לשתי' אסרי ב"ש, כיון דלית להו מתוך, והרמב"ן והרשב"א והר"ן הוסיפו לפרש דכיון דלית להו מתוך כ"ש דלית להו הואיל.[[392]](#footnote-393)

אך הרשב"א בביצה כ"א ב' הביא מירושלמי דלחד לישנא שרו ב"ש כשהן ראויין לשתי' אף שמחממן לרחיצה, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן שם, וכתב דהוא משום דאף דלית להו לב"ש מתוך, מ"מ אית להו הואיל,[[393]](#footnote-394) וכ"כ המהר"ם חלאוה בפסחים מ"ו ב' דדין מתוך ודין הואיל ל"ד זל"ז, ומאן דלית לי' מתוך אפשר דאית לי' הואיל, עיי"ש.[[394]](#footnote-395)

והגרע"א בגהש"ס בסוגיין ובכ"ד תמה ע"ד התוס' ודעימייהו דנקטו דתלי דין הואיל בדין מתוך, דמה ענין זל"ז, והק' עוד מכ"ד דמבו' דאף מאן דלית לי' הואיל אית לי' מתוך, ועמש"כ בזה החזון יחזקאל בסוגיין, ואכמ"ל.

התוס' הוכיחו דלא התירו ב"ש כשראויין לשתי', אלא כשמחמם לצורך שתי', דאל"כ לא אתיא מתניתין אפי' כב"ש, דמדקתני ומותרין בשתי', מכלל דראויין לשתי', ואפ"ה קתני דאסורין ברחיצה, - ולכאו' לפ"ז כל הא דתנן דאסורין ברחיצה, הוא כשהוחמו לצורך רחיצה, אך אם הוחמו לצורך שתי' מותרין ברחיצה, - אך בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב די"ל דכל הא דשרו ב"ש לרחוץ פניו ידיו ורגליו כשמחמם לצורך שתי', הוא קודם גזירת מרחצאות, אך אחר גזירת מרחצאות ה"ז אסור בכל גוונא, וזה לפ"מ שנקט דאיסורא דחמין שהוחמו בשבת וביו"ט הוא אף כשהוחמו בהיתר.[[395]](#footnote-396)

הביאוה"ל בסימן תקי"א ס"ב ד"ה להחם הוכיח מהכא, דהא דמותר לרחוץ פניו ידיו ורגליו בחמין שהוחמו ביו"ט, הוא אף כשחימם המים כדי לרחוץ כל גופו דעשה איסור בזה,[[396]](#footnote-397) - ולכאו' מכוון דבריו הוא מהא דתנן דאסורין ברחיצה ומותרין בשתי', וס"ד לאוקמה ברחיצת פניו ידיו ורגליו וכב"ש, ובע"כ דאיירי כשהוחמו באיסור לצורך רחיצה, דאם הוחמו לצורך שתי' הרי הן מותרין אף ברחיצת פניו ידיו ורגליו כדתנן בביצה, ואפ"ה הן מותרין בשתי', אך למש"כ הגראמ"ה י"ל דאיירי הכא כשהוחמו לצורך שתי', ואפ"ה הן אסורין ברחיצה מגזירת מרחצאות.

התוס' כתבו דכל שמחמם לצורך שתי', יכול לחמם אפי' ביותר מכדי שתי', והוכיחו כן ממה שאמרו בעירובין ס"ח א' דנחיימו אגב אימי', - והתוס' הרא"ש כתב דאין ראי' משם, דדוקא לצורך מילה התירו, אך שלא לצורך מילה אסור להרבות, כמו שאמרו בחולין ט"ו ב' דהמבשל לחולה בשבת אסור לבריא שמא ירבה בשבילו, ועיי"ש שכתב דאפשר דביו"ט לא מחמרינן כולי האי ושרי להרבות, כדתניא בביצה י"ז א' דממלאה אשה קדירה בשר אע"פ שא"צ אלא לחתיכה אחת, אך כתב דיש לדחות דשאני התם לפי שהתבשיל משובח יותר כשיש בקדירה רוב בשר.

אך הריטב"א הוכיח דמותר להרבות מים לצורך רחיצה, מהא דתניא בביצה שם דממלא נחתום חבית של מים אע"פ שא"צ אלא לקיתון אחד, - וצ"ע בד' התוס' הרא"ש שלא הביא מהתם, דמהתם חזינן דאף במים מותר להרבות, אף דאי"ז משביח את המים שהוא צריך ללישה, וכן תמה הגרע"א בגהש"ס ע"ד התוס' דלא הביאו מהתם,[[397]](#footnote-398) - ועמש"כ בזה הרש"ש והאמרי בינה שבת סו"ס י"ח, ואכמ"ל.

התוס' כתבו דאף דכל שמחמם לצורך שתי' יכול לחמם אפי' ביותר מכדי שתי', היינו דוקא בכדי שיעור לרגליו, אבל לצורך כל גופו לא, לפי שהבלנין חשודין דפעמים שיחממו עיקרן לרחיצה.

והמהר"ם כתב דהוצרכו לה"ט קודם שגזרו על הרחיצה ביו"ט אף בחמין שהוחמו בערב יו"ט, דמ"מ אסור לחמם לצורך רחיצת כל גופו אף כשהם ראויין לשתי' ומחמם לצורך שתי'.[[398]](#footnote-399)

**וב"ה מתירין,** בד' התוס' מבו' דטעמייהו הוא מדינא דמתוך שהותרה לצורך הותרה שלא לצורך, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן, וכ"כ הרשב"א ועוד מקמאי בביצה כ"א ב' - אך הרמב"ם בפ"א מיו"ט הט"ז כתב דהוא משום דרחיצה וסיכה הן בכלל אכילה ושתי' ועושין אותן ביו"ט, ובד' השעה"מ שם ה"ד מבו' דאזיל לטעמי' שם דבפשוטו ס"ל דלא אמרינן מתוך אלא בהוצאה והבערה ולא בשאר מלאכות, ואכמ"ל, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א בעבוה"ק בית מועד שער ג' פ"ה הכ"ו, ועמש"כ השעה"צ בסימן תקי"א סק"ב.

\*הרשב"א בביצה כ"א ב' הביא מירושלמי דלחד לישנא לא שרו ב"ה אלא כשהן ראויין לשתי', וכ"כ בשיטה להר"נ בסוגיין דאף דהא דשרו ב"ה הוא מדינא דמתוך, מ"מ היינו דוקא כשהן ראויין לשתי', וצ"ב.[[399]](#footnote-400)

**חימום מים לרחיצת כל גופו**

התוס' כתבו דלא התירו ב"ה אלא לחמם לרגליו, אך לכל גופו אסור, דרחיצת כל גופו אינה אלא לתענוג ול"ה שוה לכל נפש, וכ"כ הרא"ש בסימן ז', וכן הסכימו הרשב"א והר"ן, וכ"נ בפירש"י בביצה ל"ב א' ד"ה מי שרי.

אך הרמב"ן כתב דמה"ת מותר לחמם אף לרחיצת כל גופו, דדמיא לאכילה ושתי' טפי מרחיצת אבר אחד, והא דאסרו לרחוץ כל גופו, הוא משום דיש לחוש שיבא לידי איסור, כגון מדיח קרקע וסך, או סחיטה דאלונטית,[[400]](#footnote-401) וכתב דאינו מחוור, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הט"ז דהא דאין מחממין חמין לרחיצת כל גופו הוא משום גזירת מרחץ, וכ"כ בפי' הר"ן בסוגיין בדעת הרי"ף שהתיר לרחוץ ביו"ט בחמין שהוחמו מערב יו"ט.

הרשב"א הביא מירושלמי דהתירו רחיצת כל גופו אבר אבר, - וכתב דצ"ל דדוקא רחיצת כל גופו בפעם אחת אסורה מה"ת מפני שאינה שוה לכל נפש, אך רחיצת כל גופו אבר אבר מותרת מה"ת, משום דכיון דרחיצת אבר אחד צורך כל נפש ומותר, לא חלקנו באיברים שנאמר רגליו בלבד מותר אבל זרועו או שוקו אסור,[[401]](#footnote-402) וכשרוחץ אבר זה הוא בהיתר, וכשחוזר ורוחץ את השני ג"כ הוי בהיתר,[[402]](#footnote-403) וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בהל' מקואות סימן ל"ז דמותר לחמם מים אף לרחיצת אבר אחר מן הגוף, וכ"כ המאירי בביצה כ"א ב', וכ"כ המחזיק ברכה בסימן תקי"א והנובי"ת או"ח סו"ס כ"ה, והביאם הביאוה"ל בסימן תקי"א ס"ב.

ובד' המאירי שם מבו' דעיקר הא דהותרה רחיצת פניו ידיו ורגליו, הוא משום דאדם צריך לרחיצתם בכל יום, וכמו שאמרו דחייב אדם לרחוץ פניו ידיו ורגליו לכבוד קונהו,[[403]](#footnote-404) ואפ"ה מותר לחמם גם לרחיצת שאר אברים דלא חילקה תורה באברים, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א.[[404]](#footnote-405)

אך בתשו' משאת בנימין סימן ה' צידד דאסור מה"ת לחמם לצורך רחיצת אבר אחר, דהוי דבר שאינו שוה לכל נפש, והביאו הש"ך ביו"ד סימן קצ"ט סקי"ב, וכ"כ הביאוה"ל שם בדעת כמה מקמאי, עיי"ש.[[405]](#footnote-406)

לדעת הרמב"ם והרמב"ן דמותר מה"ת לחמם מים לרחיצת כל גופו, והא דאינו רוחץ כל גופו הוא משום גזירת מרחצאות, בפשוטו היינו דעיקר האיסור הוא ברחיצה, ולא נאסר החימום לצורך כך, אלא דאחר דאסור לרחוץ, אף אסור לחמם לצורך כך, דהוי כחימום שלא לצורך.

אך הנה הרמב"ן כתב בשם התוס' שסמכו לדבריהם דאסור מה"ת לחמם לרחיצת כל גופו ממה שאמרו בירושלמי דאסור לרחוץ משום דכתיב אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם, וכתב לדחות דטעמא דגזירה היא לומר דלא משוינן אוכל נפש לשאר דברים, ונראה מזה דמכח הגזירה חילקו בין אוכ"נ לרחיצת כל גופו, ולא הותר לחמם מים לרחיצת כל גופו,[[406]](#footnote-407) וכ"ה משמעות ד' הריטב"א בביצה כ"א ב', - וכן נקט המ"ב בסימן תקי"א סקי"ג ובשעה"צ סקט"ו, דגם לדעת הרמב"ם אסרו חכמים לחמם לצורך רחיצת כל גופו, אף בתינוק שלא אסרו לרחוץ כל גופו בחמין שהוחמו ביו"ט, עיי"ש.

**אם שרי לחמם לרחיצת כל גופו משום ריבוי בשיעורים ומשום הואיל**

בחי' הגרע"א ובתשו' מהדו"ק סימן י"ז הק' ע"ד התוס', דכיון דמותר לחמם לרחיצת פניו ידיו ורגליו דהוא שוה לכל נפש, מ"ט אסור לחמם לרחיצת כל גופו, הרי כ"ה דכל שמחמם לשתי' מותר להרבות לצורך רחיצה, ה"נ כשמחמם לרחיצת כל גופו הרי יש בכלל זה רחיצת פניו ידיו ורגליו דשרי, ומותר להרבות לצורך רחיצת כל גופו.

ובחי' בית מאיר בביצה כ"א ב' כתב דעיקר האיסור לחמם לרחיצת כל גופו הוא כשמחמם בכלי אחד לצורך רחיצת פניו ידיו ורגליו ובכלי אחד לצורך שאר גופו, והא דאסרו ב"ה לחמם לרחיצת כל גופו אף בכלי אחד, הוא משום גזירת הבלנין, וע"ד מש"כ התוס' (בסוד"ה אא"כ) בטעם הא דאסרו ב"ש כשמחמם לצורך שתי' להוסיף ולחמם כדי רחיצת כל גופו, וכ"כ השפ"א שם, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן תקי"א ס"א, - אך אי"ז מתישב למש"כ הרשב"א ודעימי' דמותר לחמם מים אף לרחיצת שאר אברים, ונמצא דאף אם מחמם מים בכלי לצורך שאר גופו, יש בכלל זה רחיצת אבר אחד דשרי, והדק"ל דמ"ט אסור להרבות לצורך רחיצת כל גופו.

ובס' ציץ הקדש סימן ל"ו כתב לישב, דרחיצת כל גופו היא מין רחיצה אחר, ובכה"ג אף רחיצת פניו ידיו ורגליו אינה שוה לכל נפש,[[407]](#footnote-408) וכ"כ הדעת תורה בסימן תקי"א, וכ"כ השערי חיים בגיטין סימן כ"ג ענף ב', והגרש"ז זצ"ל בס' מאורי אש פ"א יח: ד"ה ומכל מקום ובשש"כ פי"ד הערה ל'.[[408]](#footnote-409)

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז כתב בתו"ד דאף דרחיצת כל גופו אינו שוה לכל נפש, מ"מ מדאורייתא מותר לחמם לצורך זה, אף במים שאינם ראויים לשתי', משום הואיל ואי מיקלעי אורחים לרחוץ פניהם ידיהם ורגליהם,[[409]](#footnote-410) ואין האיסור בזה אלא מדרבנן,[[410]](#footnote-411) וכתב שם דמ"מ כיון דעיקר המלאכה היא מדאורייתא, חמיר ומיקרי בכלל מלאכה דאורייתא, ועמש"כ בזה החזון יחזקאל בסוגיין.[[411]](#footnote-412)

והתוס' הרא"ש כתב דהא דאסרו ב"ה לחמם לרחיצת כל גופו, הוא היכא שאינם ראויין לשתי', ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא דהיכא דראויין לשתי' ומחמם לצורך שתי', מותר מדינא להוסיף ולחמם לצורך רחיצת כל גופו, או דמכוון דבריו דאף אם אינו מחמם לצורך שתי', מ"מ כיון דהם ראויין לשתי' מותר לחמם לצורך רחיצת כל גופו מדין הואיל, ואך דלפ"ז תיקשי קו' הגרע"א דאף כשאינם ראויין לשתי', י"ל הואיל ואי מיקלעי אורחים חזי להו לרחיצת פניהם ידיהם ורגליהם, וצ"ע.

**אלא האי תנא הוא וכו',** נחלקו הראשונים בזה, **א** בפירש"י כתב דהיינו ר"ש דשרי להשתטף בחמין שהוחמו מער"ש, והיינו דהא דפליגי אם מותר להשתטף בחמין, היינו בחמין שהוחמו מער"ש, וכ"כ התוס' וש"ר. - **ב** התו"י ע"ד התוד"ה ומעשה כתבו בשם המהר"ם דלא אסרו בחמין שנסתלקו מן האור מבעו"י, אלא בחמין שהוחמו כל צרכן מבעו"י, ומתחממין והולכין גם בשבת, ומה שאמרו דהאי תנא הוא, היינו ר"מ ור' יהודה דאסרו להשתטף בחמין שמתחממין והולכין גם בשבת, ושרו להשתטף בחמין שנסתלקו מן האור מבעו"י.[[412]](#footnote-413) - **ג** בתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן כתב דהא דאסר ר' יהודה להשתטף, הוא בחמין שהוחמו בשבת, אך בחמין שהוחמו בער"ש מותר להשתטף בהן, ורק לרחוץ בהן כל גופו אסור, ומה שאמרו דהאי תנא הוא, היינו ר' יהודה.

**לא ישתטף אדם כל גופו בין בחמין ובין בצונן,** בטעם האיסור להשתטף בצונן מצינו כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב דהוא משום דשמא יתחמם כנגד המדורה ומפשיר מים שעליו והוי כמבשל, והרמב"ן במלחמות תמה טובא ע"ז, עיי"ש. - **ב** הרמב"ן במלחמות כתב דהוא מפני שנראה שרחץ כבר בחמין והוא משתטף עכשיו בצונן, כמו שאמרו דרחץ בחמין ולא נשתטף בצונן דומה וכו', וע"כ אף דרחיצה עצמה מותרת בצונן אסרו שטיפה משום מראית העין, וכ"כ הרשב"א והר"ן, וכ"כ הריטב"א בד"ה ואמרינן א"ר חסדא.[[413]](#footnote-414) - **ג** התו"י כתבו בשם מהר"ם דהא דאסר ר"מ בצונן, הוא רק במים שהיו מתחממין והולכין בשבת ואח"כ נצטננו, וכתבו לישב בזה קו' התוס' בסוד"ה והא מעשה, ולכאו' לפי דבריהם טעמא דר"מ הוא גזירה שמא יבא להשתטף בהן קודם שנצטננו. - **ד** בספר הישר לר"ת סימן רכ"ו כתב דכל שמשתטף בחמין אחר שהזיע, מחמם מים שעליו והוי כמבושל, והתוס' הרא"ש כתב בשמו דהיינו משום דעי"ז יאמרו העולם שרחץ בחמין שהוחמו בשבת, ויבואו לחמם בתחילה בשבת.

**מחלוקת בכלי,** בפירש"י כתב דהוא משום דהרואה אומר היום הוחמו ומוכחא מילתא דתולדות האור נינהו ויבא להחם בשבת כגון נותן צונן בחמין, - והפנ"י הק' דלקמן בסוגיין אמרינן דהא דאסרו רחיצה הוא משום גזירת הבלנין, וכתב דלפי הס"ד דבקרקע מותר, בע"כ דאי"ז משום גזירת הבלנין, אלא משום דהרואה אומר וכו', עיי"ש, - אך הנובי"ת או"ח סו"ס כ"ד נקט עפי"ד רש"י דזהו טעם איסור הרחיצה, ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז דבטבילה במקוה ליכא לגזירת מרחצאות, משום דבלא איסור שבת א"א ליתן צונן לתוך החמין, שהרי אין טובלין בשאובין, ולהא לא חיישינן להעמיד צונן אצל האור ולחמם בשבת, דאין אדם טועה בכך.

**אבל בקרקע דברי הכל מותר,** בטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דבטלי להו מתורת חמין, וצ"ב.[[414]](#footnote-415) - **ב** הרמב"ן במלחמות כתב דקאי על הא דאסר ר' יהודה בשטיפת חמין, דהיינו רק במשתטף כל גופו בתוך כלי שהוא קרוב לרוחץ, אבל ברוחץ עליו מים ביד כשהוא עומד ויושב בקרקע, הוי כשטיפת מקצת גופו, ולי"ב משום גזירת מרחצאות, ונסתפק אם לר"מ אסור אף בכה"ג, שהרי אסר אף שטיפת צונן אע"פ שהרחיצה מותרת בו, או דכיון דבקרקע החמין מותרין, אף בצונן לא גזרו בו. **ג** הרמב"ן בחי' כתב דהוא משום דלא מוכחא מילתא שהן חמי האור וליכא למיגזר, ולכאו' מכוון דבריו הוא די"ל דהם ממעינות חמין, וליכא גזירת הרואין. - **ד** הרשב"א והר"ן כתבו דהוא משום דאין דרך הרוחצין להשתטף במים חמין שבקרקע. - **ה** הריטב"א והשיטה להר"נ כתבו דהוא משום שהקרקע מחזיק חומו, ולא אתו למימר שהוחמו בו ביום. - **ו** בספר הישר לר"ת סימן רכ"ו כתב דקאי על צונן, דלא אסר ר"מ בצונן אלא בכלי, דאנו רואין שכונתו להפשיר מים שעליו והוי כמבושל, אבל בקרקע שהם מים מרובין, נראה דאינו נכנס באלו המים אלא כדי להקר, וא"א למים מרובין להתחמם בכך, וכ"כ הבעה"מ. - **ז** בתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן כתב דאיירי בחמין שהוחמו בשבת, ולא אסרו אלא בחמין שהוחמו בכלי דתולדות האור הוא, אך חמין שהוחמו בקרקע כגון חמי טבריא מותר להשתטף בהן.

**והא מעשה דאנשי טבריא בקרקע ואסרי להו חכמים,** התוס' כתבו בשם הר"א ממיץ שהק' דמאי פריך, הרי התם הוחמו בשבת, וע"כ הן אסורין ברחיצה אף שהן בקרקע, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דר"מ דמחמיר לאסור אף בצונן, מחמיר נמי לאסור בער"ש אטו שבת, וע"כ אם חמין שבקרקע שהוחמו בשבת אסורין ברחיצה, הי' ר"מ אוסר אף כשהוחמו בער"ש.[[415]](#footnote-416) - **ב** התו"י כתבו בשם מהר"ם שהוכיח מזה דפלוגתא דתנאי היא בחמין שהוחמו מבעו"י כל צרכן ומתחממין והולכין גם בשבת, וע"כ פרכינן ממעשה דאנשי טבריא דג"כ איירי בכה"ג. - **ג** הרמב"ן במלחמות כתב דפריך מהא דאסרו במעשה דאנשי טבריא להשתטף אף ביו"ט משום גזירת מרחצאות, ואתיא כר"ש, והרי דאף שהתיר בחמין שהוחמו בער"ש, מ"מ בהוחמו בשבת אסרו משום גזירת מרחצאות,[[416]](#footnote-417) וה"נ למ"ד דאוסר אף בחמין שהוחמו בער"ש, דגם בקרקע אסורין. - **ד** הרמב"ן בחי' וש"ר כתבו דפרכינן ממה שאמרו לעיל דרבנן פליגי עלי' דר"ש ואסרו אף כשהוחמו מער"ש. - **ה** בספר הישר לר"ת סימן רכ"ו כתב דבמעשה דאנשי טבריא שנתנו צונן לתוך החמין, הוי כמו שנכנס בגופו במים צונן, ואף דהתם היו מועטין לתוך המרובין ונראה כמבשל, אפ"ה ל"ה כונתם לבשל אלא לצנן הרתיחות ודמי לקרקע דשרי,[[417]](#footnote-418) וכ"כ הבעה"מ, והתוס' הרא"ש הק' ע"ז, עיי"ש. - **ו** בתשו' רשב"ם בסו"ס ראב"ן כתב להוכיח מזה דפלוגתא דתנאי היא בחמין שהוחמו בשבת, וע"ז הוא דאמרינן דבקרקע שרי, וע"כ פרכינן ממעשה דאנשי טבריא דחמין שהוחמו בשבת אסורין ברחיצה אף כשהן בקרקע, והריטב"א תמה ע"ז, דחמין שהוחמו בשבת ודאי אסורין אף כשהן בקרקע משום מעשה שבת,[[418]](#footnote-419) ועי' בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשם רבינו פורת שהאריך לתמוה ע"ד הרשב"ם.

**וא"צ לומר חמין שהוחמו ביו"ט,** התוס' לעיל בסוגיין ד"ה אלא כתבו דאף חמין שהוחמו מערב יו"ט אסורין ברחיצת כל גופו, וכ"כ הרא"ש בסימן ז', והטור בסימן שכ"ו ובסימן תקי"א, וכ"ה מבו' בפירש"י בביצה ל"ב א' ד"ה מי שרי, - והרשב"א כתב דמהא דתני הכא חמין שהוחמו ביו"ט, יש ללמוד דחמין שהוחמו מערב יו"ט מותר לרחוץ בהן, וכתב דהיינו כשרוחץ כל גופו אבר אבר, אך הטור בסימן שכ"ו כתב דאסור אף לרחוץ בהן כל גופו אבר אבר.[[419]](#footnote-420)

והרי"ף בביצה כ"א ב' כתב בשם גאון דמותר לרחוץ כל גופו בחמין שהוחמו מערב יו"ט, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הט"ז, וכן הסכים הרמב"ן בסוגיין, וכ"כ השבה"ל בסימן רמ"ג, וכתב ללמוד כן מד' רש"י במו"ק י"ט ב', - והר"ן כתב בטעמם, דהוא משום דס"ל דמדאורייתא מותר לחמם מים לרחיצת כל הגוף, וע"כ לא גזרו בזה ערב יו"ט אטו יו"ט, ומשא"כ בשבת דאסור לחמם מים מדאורייתא, אסרו בער"ש אטו שבת, אך לדעת הסוברים דאסור מדאורייתא לחמם מים לרחיצת כל הגוף, יש לאסור אף בחמין שהוחמו מערב יו"ט, וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ד,[[420]](#footnote-421) - ובתוס' הגרע"א כתב לפרש בזה מש"כ הרשב"א דמותר לרחוץ כל גופו אבר אבר בחמין שהוחמו בערב יו"ט, דהוא לטעמי' שכתב לעיל בסוגיין דמדאורייתא מותר לחמם מים ביו"ט לרחיצת כל גופו אבר אבר, וע"כ לא אסרו בזה כשנתחממו בערב יו"ט אטו יו"ט.[[421]](#footnote-422)

\*הרי"ף שם כתב, דהא דשרי לרחוץ ביו"ט בחמין שהוחמו בערב יו"ט, הוא משום דאי"ז דבר שחייבין עליו משום שבות וכו' אלא גזירה היא, וכי גזרי בשבת אבל ביו"ט לא, והיינו דאף דאם הי' גדר האיסור בזה איסור דשבות, דהוה חשבינן לרחיצה בשבת כמעשה מלאכה האסור מדרבנן, הוה אסרינן אף ביו"ט,[[422]](#footnote-423) ורק משום דאי"ז שבות אלא גזירה בעלמא, לא גזרו ביו"ט, ועמש"כ בתשו' הרד"ך בית י"ח לפרש אלו איסורין חשיבי כשבות, ואלו איסורין אינם אלא גזירה בעלמא.

ובהך מילתא דאיסור רחיצה בחמין אינו שבות אלא גזירה, מצינו כמה נפ"מ לדינא, **א** הרשב"א לקמן קל"ד ב' כתב, דהא דמרחיצין את הקטן לפני המילה, אף דמכשירי מילה אין דוחין את השבת אף בדבר שאין בו אלא משום שבות, הוא משום דהרחצת כל גופו לאו מלאכה היא,[[423]](#footnote-424) אלא שאסרוה מפני הבלנין וכו', ובמקום מילה לא גזרו. - **ב** הרד"ך שם צידד דמצטער מותר לרחוץ כל גופו בחמין, דאף דלא התירו איסורי שבות במצטער, מ"מ הכא דאי"ז איסור שבות אלא גזירה בעלמא, לא גזרו על המצטער, ועיי"ש לעיל מינה שכתב בדעת הרמב"ם להתיר בזה מטעם אחר, וכ"כ בגל' הגרע"א סימן ש"ז ס"ה, וכ"כ הגרע"א גם בסימן שכ"ו ס"א, והביאו הביאוה"ל שם.[[424]](#footnote-425) - **ג** הרד"ך שם כתב דמותר לומר לנכרי לרחוץ את הקטן בחמין, דאף דאמירה לנכרי אסורה אף באיסור דרבנן, היינו באיסורי שבות, כל' הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ט, אך באיסור רחיצה שאינו משום שבות אלא משום גזירה בעלמא, לא גזרו אלא בישראל, ואין לנו לגזור כולי האי ואפי' ע"י נכרי, דהבו דלא לוסיף עלה ואין לנו אלא גזירתם. - **ד** הסד"ט בסימן קצ"ז סק"ט כתב דאף לדעת הסוברים דגזרו על השבות אחר קבלת שבת, מ"מ באיסור רחיצה בחמין שאינו משום שבות אלא משום גזירה, לא גזרו ע"ז אף אחר קבלת שבת.[[425]](#footnote-426)

י"ג סיון ע"ט

דף מס' 23

**מ' א' - רוחץ בהן פניו ידיו ורגליו,** הב"י בסימן שכ"ו צידד, דפניו ידיו ורגליו ל"ד, וה"ה לשאר אברים דשרי כל שאינו רוחץ כל גופו, והוכיח כן מד' הרא"ש בהל' מקואות סימן ל"ז, ועיי"ש במש"כ בדעת רש"י לקמן בסוגיין, וית' בעזה"י במקומו, וכ"כ הרמ"א שם ס"א, וכן דקדק הנהר שלום שם מד' הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ב, - והט"ז שם סק"א והגר"א שם הוכיחו כן מהא דתניא לקמן דרוחץ בהן פניו ידיו ורגליו אבל לא כל גופו אבר אבר, ומשמע דאף שאר אברים לא נאסרו אלא כשרוחץ כל גופו אבר אבר, אך אבר אחד בפנ"ע שרי.

אך המאירי לעיל בסוגיין כתב דחמין שהוחמו בער"ש אסור לרחוץ בהן כל גופו אפי' אבר אבר, וכן אפי' אבר אחד חוץ מפניו ידיו ורגליו,[[426]](#footnote-427) והביאו הביאוה"ל בסימן תקי"א ס"ב, וצידד דזהו גם דעת רש"י לקמן בסוגיין, ונת' להלן.

הביאוה"ל שם נקט, דלדעת הסוברים דהכא אסרו ברחיצת שאר אברים חוץ מפניו ידיו ורגליו, כ"ש דהא דתניא דבחמין שהוחמו ביו"ט רוחץ פניו ידיו ורגליו היינו רק פניו ידיו ורגליו ואינו רוחץ אבר אחר, - אך הראש יוסף בסוגיין נקט דאף אם הכא אסור ברחיצת שאר אברים, מ"מ ביו"ט לא נאסר אלא רחיצת כל גופו, אך רחיצת שאר אברים מותרת,[[427]](#footnote-428) וכ"ה משמעות ד' המאירי לעיל בסוגיין, דלא כתב להא דאסור לרחוץ אבר אחר חוץ מפניו ידיו ורגליו אלא באיסור הרחיצה בחמין שהוחמו בערב יו"ט, ולא באיסור הרחיצה בחמין שהוחמו ביו"ט, וכ"נ להדיא בדבריו בביצה כ"א ב', ולא אסר שם אלא רחיצת כל גופו אבר אבר, אטו רחיצת כל גופו יחד, עיי"ש.[[428]](#footnote-429)

הכנה"ג בהגב"י סימן שכ"ו סק"א כתב בשם הגה' כת"י, דאף דרחיצת שאר אברים מותרת, מ"מ רחיצת רוב גופו אסורה, דלא לחינם נקט פניו, והביאו המג"א שם סק"ב, והפמ"ג שם כתב דכן משמע בסוגיין,[[429]](#footnote-430) וכתב דהא דאסרינן בזה הוא משום דרובו ככולו, - אך העולת שבת שם סק"ד פקפק בזה.

\***רוחץ בהן פניו ידיו ורגליו אבל לא כל גופו אבר אבר,** הפמ"ג במש"ז סימן שכ"ו סק"א כתב לדון, דרק ברחיצה שמכניס אבריו בכלי נאסר אף כל גופו אבר אבר, אך להשתטף מותר, ולא אסרינן אלא להשתטף כל גופו יחד, ועיי"ש שכתב דמל' הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ב מבו' דהא דאסרינן כל גופו אבר אבר הוא אף בשטיפה, וכ"ה להדיא בד' רי"ו נתיב י"ב ח"ט וס' הבתים שערי המלאכות שער י"א, וכ"ה משמעות ל' השו"ע שם, וכ"כ העולת שבת שם סק"ג, ודקדק כן מד' הר"ן.

**מרחץ שפקקו נקביו וכו',** בפירש"י בפי' קמא פירש דפקקו נקביו כדי לשמור חמימותו,[[430]](#footnote-431) ובפי' בתרא פירש דפקקו את הנקבים שהמרחץ מתחמם על ידיהם שהאור ניסקת מבחוץ מתחתיו, וכתב דפי' זה עיקר.

ובטעם הא שהצריכו לפקוק את הנקבים שהמרחץ מתחמם על ידיהם, כתב הרשב"א דהוא משום דכל שלא פקקו נקביו הי' אסור ליכנס להזיע, כדי שלא יבא לרחוץ בהן, דכיון שמתחממין והולכין ביום טוב או בשבת יטעה לרחוץ בהם, - אך הר"ן כתב דאסור להניח הנקבים פתוחין, גזירה שמא יחתה בגחלים, ואם לא פקקו נקביו, אע"פ שמאליו הוחם בשבת, צריך להמתין למוצ"ש בכדי שיעשו, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ו סי"א.[[431]](#footnote-432)

**למוצ"ש רוחץ בו מיד,** התוס' כתבו דלא אסרו אלא לרחוץ בו בשבת, אך להזיע נכנס אפי' בשבת, דעדיין לא גזרו על הזיעה, וכן מסיק הרמב"ן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, - אך בפסקי רי"ד כתב דהך ברייתא קיימא אחר שאסרו את הזיעה בשבת, ועדיין לא אסרוה ביו"ט, דאף שאסרו רחיצה בחמין שהוחמו מערב יו"ט, אטו שבת, לא אסרו את הזיעה, שמעלות מעלות היו הולכין וגוזרין, ועמש"כ בזה בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשם ריב"א.

**למחר נכנס ומזיע ויוצא ומשתטף בבית החיצון,** הר"ן לעיל בסוגיין הוכיח מזה, דאף לדעת הרי"ף דמותר לרחוץ כל גופו ביו"ט בחמין שהוחמו מערב יו"ט, היינו דוקא חוץ למרחץ, אבל במרחץ אסור, שהרי הכא דפקקו נקביו, נמצא שהוחמו החמין בערב יו"ט, ואפ"ה לא הותר לרחוץ בחמין אלא להשתטף, ואף להשתטף לא הותר אלא בבית החיצון, וכ"כ השיטה להר"נ, וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"נ בתוס' הרא"ש לעיל ל"ט ב' ד"ה אלא פניו, וכ"כ השו"ע בסימן תקי"א ס"א.

אך גירסת המאירי למחר נכנס ורוחץ ומזיע וכו', וכתב דמותר בכל צרכי רחיצה, ומבו' דמותר לרחוץ בחמין שהוחמו מערב יו"ט אף במרחץ, וכ"כ הפנ"י בסוגיין והראש יוסף בסוגיין ולעיל ל"ט ב' בדעת הרי"ף והרמב"ם, והראש יוסף כתב לדעתם, דהא דתני הכא דיוצא ומשתטף בבית החיצון, אורחא דמילתא נקט, והפנ"י כתב לפרש בע"א, עיי"ש.

ובד' הריא"ז בפירקין ה"ב דין ה' משמע דקודם שגזרו על הזיעה, הי' מותר לרחוץ במרחץ בחמין שהוחמו מערב יו"ט, ורק אחר שגזרו שלא ליכנס למרחץ אף להזיע, כ"ש שאסור ליכנס לרחוץ,[[432]](#footnote-433) אך למש"כ הפנ"י והראש יוסף בדעת הרי"ף והרמב"ם, מבו' דאף אחר שגזרו על הזיעה, מותר ליכנס למרחץ לרחוץ בחמין שהוחמו מערב יו"ט.[[433]](#footnote-434)

**ויוצא ומשתטף בבית החיצון,** התוס' כתבו דהיינו בצונן, דר' יהודה גופי' דאמר הכא דמעשה וכו', אסר לעיל להשתטף כל גופו בחמין, וכ"כ הרשב"א בשם רבינו יונה.[[434]](#footnote-435)

אך התוס' כתבו בדעת רש"י דהי' יוצא ומשתטף בבית החיצון בחמין שהוחמו מערב יו"ט, ואף דבשבת אסור להשתטף בחמין שהוחמו מער"ש, מ"מ ביו"ט שרי, וכ"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והר"ן.[[435]](#footnote-436)

**אלא שחמין שלו מחופין בנסרים,** בפירש"י כתב דמהני הא דהם מחופין בנסרים, דלא היו צריכין לחוש שמא נתחממו בשבת מחומו של מרחץ,[[436]](#footnote-437) וכ"כ הריטב"א, אך התוס' כתבו דהיו מחופין בנסרים כדי שלא יסברו העולם שרחצו בחמין, וכ"כ הרשב"א והר"ן, - ובטעמא דחכמים דשרו אף שאין חמין שלו מחופין בנסרים, כתב הריטב"א דהוא משום דעיקר חימומם הי' מער"ש, ולא קפדינן אתוספת חימום שנתחממו בשבת מחמת חומו של מרחץ, ומבו' דאילו הי' עיקר חימומם בשבת, הו"ל כחמין שהוחמו בשבת, אף שהוחמו בהיתר, - אך השיטה להר"נ כתב דהא דשרי הוא משום דהאור שהסיקו בו הי' מבעו"י מערב יו"ט, ואע"פ שנתחמם ביו"ט אין בכך כלום, ומבו' דאף אם הי' עיקר חימומם ביו"ט, מ"מ כיון דהוא ע"י אור שהסיקו מבעו"י, ל"ה כחמים שהוחמו ביו"ט, ויתבאר בעזה"י עוד בזה לקמן בע"ב.

**ומשרבו עוברי עבירה התחילו לאסור וכו',** התוס' וש"ר כתבו דקאי אף על יו"ט, ואסרו אף את הזיעה, - אך המאירי כתב לדינא דמרחץ שפקקו נקביו למחר נכנס ורוחץ ומזיע וכו', ומבו' דלא גזרו על הזיעה ביו"ט, וגם הרי"ף לא הביא להך ברייתא דגזרו על הזיעה ביו"ט, וגם הרמב"ם בפ"א מיו"ט הט"ז לא הביא לזה, (ובפכ"ב משבת ה"ב כתב דאסרו חכמים ליכנס למרחץ "בשבת" אפי' להזיע),[[437]](#footnote-438) וצ"ע.

\***ראו שאין הדבר עומד התירו להן חמי טבריא,** הראבי"ה בסימן ר"ב כתב דאף דמותר לרחוץ בחמי טבריא, מ"מ מידת פרישות הוא להתרחק, שהרי לא התירו להם אלא מפני שראו שאין הדבר עומד, ועוד שיכול לבא לידי איסור לשוט במים, והביאו בהגמ"ר בפירקין, - אך הב"י בסימן שכ"ו כתב ע"ז דאין טעם בד"ז, דכיון דעיקר הדבר אינו אלא גזירה בעלמא, מאחר שהתירו מאיזה טעם שיהי' כבר הותר ולא שייך להחמיר בו.

הסה"ת בסימן רל"ג כתב דלא הותרו חמי טבריא אלא בקרקע, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, וכ"כ השו"ע בסימן שכ"ו ס"א, והב"י שם פירש כתב דהוא משום דכל שהוא בכלי לא מינכר בין חמי האור לחמי טבריא, וכ"ה בל' השו"ע שם, - אך הטור שם כתב בשם הרא"ש דמותר לרחוץ בחמי טבריא אף כשהן בכלי, ועמש"כ בזה הב"ח שם.

לקמן קמ"ז א' תנן דהרוחץ במי מערה ובמי טבריא, ובגמ' שם אמרו דמי מערה דומיא דמי טבריא דחמין, והרוחץ דיעבד אין לכתחילה לא, והרי"ף שם הק' ממה שאמרו בסוגיין דמותר לרחוץ בחמי טבריא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרי"ף שם כתב דאף דמותר לרחוץ בחמי טבריא, מ"מ במי מערה אסור משום שהיא מקורה ונפיש הבלא דידה ואתי לידי זיעה, וכ"כ התוס' לקמן ק"ט א' ד"ה רוחצין בשם רבינו נסים, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ב, - והרמב"ן לקמן שם כתב בדעתם, דאף דעיקר הא דאסרו זיעה במרחץ, הוא כדי שלא יהיו רוחצין ואומרים מזיעין אנו, ובחמי טבריא הרי רחיצתן מותרת, מ"מ כיון שאסרו תחילה אף את חמי טבריא, הרי שאף אחר שהתירו חמי טבריא משום שאין הדבר עומד, מ"מ איסור זיעה במקומו עומד אף בחמי טבריא.[[438]](#footnote-439)

**ב** התוס' שם כתבו דמי מערה הם חמי האור וע"כ אסור לרחוץ בהן, וכ"כ ש"ר שם, וכתבו דבחמי טבריא דמותר לרחוץ בהן, אף הזיעה מותרת, וע"כ אין לאסור שמא יבא להזיע, וכ"כ בתשו' הר"ן סימן ד'.

**ג** התוס' לקמן ק"ט א' ד"ה רוחצין כתבו דהתם מיירי ברוחץ בגומא דדמיא למרחץ, והא דמותר לרחוץ בחמי טבריא הוא כשרוחץ בנהר דל"ד למרחץ, ועמש"כ בזה הגר"א בסימן שכ"ו ס"א.

**דוקא כרכין אבל דכפרים לא מ"ט כיון דזוטרין נפיש הבלייהו,** בפי' הר"ן כתב דכיון דנפיש הבלייהו ה"ה כיושב ומתכוין להזיע, ועיי"ש שכתב דהרי"ף שהשמיטה הוא לפי שאין השיעור שבין כרכים לכפרים ברור, והב"י בסימן שכ"ו כתב כן גם בדעת הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ב, - ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם מבו' דלא אסרו אלא כשנכנס ע"מ להזיע, ודלא כמשמעות ד' רש"י, וכ"כ בשו"ע שם סי"ב, והרמ"א שם כתב לאסור לעבור במרחץ במקום שיכול להזיע.[[439]](#footnote-440)

י"ד סיון ע"ט

דף מס' 24

\***מ' ב' - ויוצא ומשתטף בצונן,** התוס' הרא"ש כתב דאף לדעת ר"ת בספר הישר סימן רכ"ו דלכו"ע אסור להשתטף בצונן בכלי אחר הזיעה, שאני הכא שאין בשרו חם כ"כ כמו אחר הזיעה, ואין המים מתחממים ומותר, ומשא"כ אחר הזיעה שגופו חם, ואף המים מתחממין.

**ובלבד שלא ישתטף בצונן ויתחמם כנגד המדורה מפני שמפשיר מים שעליו,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, דהתוס' כתבו בשם ריב"א דהוא משום דדומה כרוחץ במים חמים ויבא להחם חמין לרחוץ גופו, ועד"ז הרמב"ן במלחמות ובחידושיו דהוא משום גזירת מרחצאות שנמצא כרוחץ במים פושרין, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, וכן צידד הרשב"א, וכ"כ הר"ן, וכ"כ בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ג דכיון דמפשיר מים שעליו נמצא כרוחץ כל גופו בחמין.

אך הרשב"א כתב בשם ר"ת דהאיסור הוא משום ההפשר עצמו, דאסור להפשיר מים במקום שיכול לבא לידי בישול, וכ"כ הריטב"א בשם ר"י בפי' בתרא, וכ"כ התוס' הרא"ש ע"פ הירושלמי.

**רחיצה בשבת בפושרין**

נחלקו האחרונים בדין רחיצה בשבת בפושרין,[[440]](#footnote-441) וג' דעות בדבר, **א** בתשו' זרע אמת סימן ע"א? כתב להתיר רחיצה בשבת בפושרין, דעיקר גזירת מרחצאות הוא שמא יבא להחם בשבת, וע"כ אין לאסור בפושרין, דמותר להפשיר מים בשבת אף כנגד המדורה, וכ"כ בתשו' נובי"ת או"ח סימן כ"ד דלא נאסר רחיצה בשבת אלא בחמין ולא בפושרין, ועיי"ש שכתב דהא דאסרינן הכא במפשיר מים שעליו משום איסור רחיצה, הוא דוקא ביושב ומתחמם כנגד המדורה, דבזה אסרו אפי' בפושרין דדומה כרוחץ בחמין.

**ב** בהג' אור גדול לנוב"י שם כתב דבד' הרמב"ן והרשב"א הכא מבו' להדיא דאסור לרחוץ בשבת בפושרין, וכן הוכיחו הבית מאיר בסימן שכ"ו ס"א וביו"ד סו"ס קצ"ז, וכתב דטעם הא דאסרו לזה, הוא משום דהדרך להפשיר מים, הוא ע"י שמחמם מים ומערבן בצוננין, וע"כ שפיר שייך בזה הגזירה, ובדבריו שם מבו' דה"ז אסור אף בחמין שהוחמו מער"ש,[[441]](#footnote-442) וכ"כ הראש יוסף בסוגיין, וכן צידד בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז, והשעה"צ בסימן שכ"ו סק"ה, וכ"כ התהל"ד שם סק"י.

**ג** הגר"ז במהדו"ב סימן רנ"ט ד"ה והנה ברמב"ן כתב דאיסורא דחמין שהוחמו מער"ש, הוא רק בחמין ולא בפושרין, אך איסורא דחמין שהוחמו בשבת, הוא אף בפושרין, וכתב דזהו שדקדק הר"ן וכתב דהאיסור הכא הוא משום דנראה כרוחץ בחמין שהוחמו בשבת,[[442]](#footnote-443) וכ"כ החמד משה בסימן שכ"ו סק"א, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וכן נסתפק בזה האור גדול שם.

\*הגר"ז שם הוכיח דאיסורא דחמין שהוחמו בשבת הוא רק בחמין ולא בפושרין, שהרי אפי' מי הנהר בקיץ מיקרי פושרין, או בחורף שעמדו מעט בבית, - אך בד' הבית מאיר שם מבו' דאיסורא דרחיצה בפושרין הוא רק כשהופשרו ע"י האור, ולפ"ז ניחא דמותר לרחוץ במי הנהר וכו' שהופשרו שלא ע"י האור, וכ"ה מבו' בד' הראש יוסף בסוגיין ועד"ז כתב התהל"ד בסימן שכ"ו סק"ג, ועיי"ש שכתב דאף מים שבבית שהופשרו מעט ע"י שהוסק בית החורף, מ"מ כיון שלא עשו מעשה ונתכונו כדי להפשירן, לא גזרו בהן.

**רחיצה בחמין שהוחמו בשבת בהיתר**

הרמב"ם שם כתב דהאיסור הוא משום דהוי כרוחץ כל גופו בחמין, ומבו' דלא נאסר אלא כשרוחץ כל גופו, אך אם אין רוחץ אלא אבר אחד שרי.

אך הרא"ש בסימן ט' כתב דצריך אדם ליזהר אחר שנטל ידיו שלא יחמם אותם נגד המדורה עד שינגבם תחילה, וכ"כ המרדכי בסימן ש"ה, והב"י בסימן שכ"ו נסתפק בדעתם אם הוא משום דדומה לרוחץ מים חמים ויבא להחם חמין לרחוץ גופו,[[443]](#footnote-444) או דאיירי במתחמם כנגד האור במקום שהיד סולדת בו, וה"ז אסור משום גזירת הפשר,[[444]](#footnote-445) - והמג"א שם סק"ו כתב דטעם האיסור הוא משום דהו"ל כחמין שהוחמו בשבת דאף לרחוץ בהן ידיו אסור, וכ"כ הגר"א שם, וכ"ה בפי' הר"ן ובמאירי בסוגיין דהאיסור בזה הוא משום שנראה כרוחץ בחמין שהוחמו בשבת.

המג"א שם כתב דהא דהוי כחמין שהוחמו בשבת, הוא אף דמותר להפשיר המים, דמ"מ כיון שהופשרו בשבת, הו"ל כחמין שהוחמו בשבת דאסור לרחוץ בהן פניו ידיו ורגליו,[[445]](#footnote-446) - ושם בסק"ה כתב בדעת הרמב"ם דפליג וס"ל דלא אסרינן אלא לרחוץ בהן כל גופו, דהוא משום דאי"ז רחיצה גמורה, אף אם הי' זה רחיצה גמורה הי' אסור לרחוץ בהן אבר אחד, כיון שהוחמו בשבת, אף שהוחמו בהיתר, - אך בד' הגר"א שם ס"ד נראה שנקט בדעת הרמב"ם דכיון שהוחמו בהיתר, הו"ל כחמין שהוחמו מער"ש דלא נאסרו אלא לרחוץ מהן כל גופו, וכ"כ הבית מאיר שם והשעה"צ שם סק"ח עמד בפלוגתת המג"א והגר"א.

בעיקר הך מילתא אם איסורא דחמין שהוחמו בשבת, דאסורין אף ברחיצת פניו ידיו ורגליו, הוא אף כשהוחמו בהיתר, הנה בל' הרשב"א לקמן קל"ד ב' משמע להדיא דכל הא דאסרינן כשהוחמו בשבת, הוא משום קנס דמעשה שבת, וכ"נ בפי' הר"ן בסוגיין, ודקדק כן האג"מ או"ח ח"א סימן קכ"ו ענף ב' (ד"ה אך מה), ולפ"ז כל שהוחמו בהיתר דינם כחמין שהוחמו מער"ש.[[446]](#footnote-447)

אך בד' הריטב"א לעיל בסוגיין מבו' דאף כשהוחמו החמין בהיתר דינם כחמין שהוחמו בשבת, וזהו שפירש דהא דא"צ שיהיו חמין שלו מחופין בנסרים, הוא משום דעיקר חימומם הי' מער"ש ולא קפדינן אתוספת חימום שהי' בשבת, והרי דאם עיקר חימומם הי' בשבת, הוו כחמין שהוחמו בשבת,[[447]](#footnote-448) וכ"ה מבו' בד' התו"י לעיל ל"ט ב', וכתבו דאף מים שהוחמו מער"ש ומתחממין והולכין גם בשבת חשיבי כחמין שהוחמו בשבת, ועמש"נ בזה לעיל שם בדעת התוס' שם בד"ה אלא ובד"ה והא מעשה.[[448]](#footnote-449)

המג"א בסימן שכ"ו סק"ד כתב דאם המשיך מער"ש צוננין לתוך חמין שיתערבו יחד, לי"ב משום איסור הטמנה, ובגל' הגרע"א שם כתב דמשמע דשרי אף ברחיצה, אף דהמים נמשכו ובאו בשבת, ואף דהמג"א גופי' כתב דחמין שהוחמו בשבת דרך היתר הוו כחמין שהוחמו בשבת, צ"ל דהכא עדיפא משום דלא נעשה מעשה בשבת כלל.[[449]](#footnote-450)

אך בד' הריטב"א והתו"י שהבאנו לעיל מבו' דס"ל דאף מים שנתחממו בשבת בלא שנעשה בהן מעשה בשבת ויו"ט, הו כחמין שהוחמו בשבת ויו"ט, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות לעיל ל"ט ב', דחמין שהוחמו ביו"ט בלא שנעשה בהן מעשה, הוו כחמין שהוחמו ביו"ט, וצ"ע.[[450]](#footnote-451)

המג"א שם סק"ו הוכיח דחמין שהוחמו בשבת בהיתר דינם כחמין שהוחמו בשבת, מסוגיית הגמ' לקמן קל"ד ב', ועי' במחה"ש שם במש"כ לפרש לראייתו, ועמש"כ הפמ"ג והבית מאיר שם לדחות, וגם בד' הרשב"א והריטב"א לקמן שם והרא"ש שם סו"ס ב' מבו' דאיירי התם בהוחמו באיסור ע"י ישראל, או אף בהוחמו ע"י גוי, דלכאו' גם בזה אסור מדינא לרחוץ בהן מגזירה שמא ירבה בשבילו,[[451]](#footnote-452) והוכיח עוד, מהא דביו"ט אסור לרחוץ בחמין שהוחמו בו, אף אם הוחמו בהיתר, שהרי מותר להחם מים לשתות, (והא דאסור לרחוץ בחמין שהוחמו ביו"ט הוא אף כשהוחמו לשתות, ועי' שעה"צ סימן תקי"א סקי"ב).[[452]](#footnote-453)

לקמן מ"ב א' ס"ד דלר"ש בן מנסיא אסור ליתן אף חמין לתוך הצונן ואף בכלי שני, וא"ר נחמן הלכה כר"ש בן מנסיא, ופרכינן עלה דא"כ רחיצה בחמין בשבת ליכא, ופירש"י דכיון דלדידי' אף חמין לתוך הצונן אסור, ולא משכחת חמין שהוחמו ואפי' מער"ש שלא יהיו צריכין להפיג רתיחתן, וא"כ לא ירחוץ אפי' פניו ידיו ורגליו בחמין, ומשני דר"ש בן מנסיא ארישא קאי, ומבו' לרחוץ פניו ידיו ורגליו בחמין שהוחמו מער"ש ונתנם לתוך הצונן להפיג רתיחתם.

ובחי' הגרע"א בסוגיין הק', דלמש"כ המג"א בדעת הרא"ש דחמין שהוחמו בהיתר בשבת דינם כחמין שהוחמו בשבת ואסור לרחוץ בהן אף פניו ידיו ורגליו ואף בפושרין אסור, מ"ט שרינן לרחוץ פניו ידיו ורגליו בחמין אלו שנתנם לתוך הצונן, אף דנמצא דרוחץ במים שנפשרו בשבת.[[453]](#footnote-454)

והאג"ט אופה סקס"ו כתב לישב, דהתם שאני דאין נותן את החמין בצונן כדי לחממם, אלא נותנם כדי להפיג רתיחתן, ובכה"ג חשיב כמו שהוחמו מאליהן,[[454]](#footnote-455) ועיי"ש מש"כ לדון עוד בזה, ועמש"כ בזה האמרי בינה שבת סימן כ"ה, והתהל"ד בסימן שכ"ו סק"י.

**ובלבד שלא יביא קומקומוס של מים חמים ויניחנו על בני מעים בשבת,** בפירש"י כתב דהוא משום דשמא ישפכו עליו ונמצא רוחץ בשבת בחמין, וכ"כ בפי' הר"ן, - אך התוס' פירשו דהוא משום דחיישינן שמא יפלו המים על האלונטית ויבא לידי סחיטה, או דהוא משום דהוי רפואה וגזרו משום שחיקת סממנים.[[455]](#footnote-456)

והב"י בסימן שכ"ו ס"א עמד בד' רש"י, שהרי כשנשפכים עליו מים חמין אינו רוחץ אלא קצת גופו, וא"כ מ"ט אסרינן בזה, וכתב להוכיח מזה דס"ל דלא הותר לרחוץ בחמין שהוחמו מער"ש אלא פניו ידיו ורגליו אך שאר אברים אסור, אך כתב דיש לפרש דהכא חיישינן שישפכו על גופו, וכמשמעות ל' רש"י שכתב דשמא ישפכו עליו ולא כתב שמא ישפכו על בני מעיו, וע"כ ה"ז אסור, והנהר שלום שם סק"א נקט לעיקר בדעת רש"י כמש"כ הב"י בתחילת דבריו דרחיצת שאר אברים אסורה אף בחמין שהוחמו מער"ש,[[456]](#footnote-457) וכ"כ הביאוה"ל בסימן תקי"א ס"ב.

אך המג"א שם סק"ז כתב לפרש לד' רש"י, דאיירי כשהוחמו המים מעט בשבת,[[457]](#footnote-458) וע"כ אסור לרחוץ בהן אף אבר אחד, וזה לטעמי' שם סק"ו דאף מים שהוחמו בהיתר בשבת, הוו כחמין שהוחמו בשבת, (וכ"כ המג"א שם סק"ו דמדינא דהכא נלמד דמים שהופשרו בשבת אסורין ברחיצת אבר א'), וכ"כ השעה"צ שם סק"ט, וכ"נ בד' המאירי שכתב דאם ישפכו המים עליו נמצא כרוחץ בחמין שהוחמו בשבת, וכ"נ גם בד' הב"י גופי' שם ס"ה שפירש כן בד' רש"י, עיי"ש.

**טבילה בחמין**

הקרבן נתנאל בפ' במה מדליקין סימן כ"ב כתב דמותרת אשה לטבול בחמין בשבת, דטבילת מי מקוה בחמין לא היתה בכלל גזירת מרחצאות, ועי' בתשו' נובי"ת או"ח סימן כ"ד במש"כ לפרש הטעם בזה, ועיי"ש שכתב דאין לסמוך ע"ז להתיר, וכן נקט גם שם סימן כ"ה וכ"ו, וכן נקטו בתשו' חכם צבי סימן י"א והסד"ט בסימן קצ"ז סק"ט דטבילה במקוה בחמין אסורה,[[458]](#footnote-459) וכ"כ הבית מאיר בסימן קצ"ז והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן י"ז, והשעה"צ בסימן שכ"ו סק"ה כתב דבשעת הדחק יש לסמוך על הקרבן נתנאל, (בצירוף הא דאין המים חמין אלא פושרין).

והסד"ט שם סקט"ז הביא מש"כ בתשו' דברי יוסף סימן ס"ד לדון להתיר משום דלא גזרו במקום מצוה,[[459]](#footnote-460) ועוד דכיון דהוא צער הגוף לטבול בצונן הו"ל מצטער שהתירו לרחוץ בחמין,[[460]](#footnote-461) וכתב עפי"ז דבמקום שנהגו לטבול בחמין אין למחות בידם, והברכי יוסף בסימן שכ"ו הביא מתשו' בני יהודה למהר"י עייאש סימן ל"ב שהתיר בזה מכמה טעמים.[[461]](#footnote-462)

הסד"ט שם בסו"ד כתב לדון דביו"ט מותר לחמם מים לצורך טבילה, דכיון דהוא לצורך מצות עונה, הו"ל כדבר השוה לכל נפש, והבית מאיר שם כתב לצדד להתיר משום דאין הטבילה לתענוג, וחימום המים הוא כדי להציל מן הצער, והו"ל דבר השוה לכל נפש, ומבו' בדבריהם, דאם מותר לחמם לצורך כן ביו"ט, לי"ב לאיסור רחיצה בחמין, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז פירש דהיינו, דאף דאסרו חכמים לרחוץ בחמין ביו"ט אף כשהוחמו בהיתר, היינו דוקא במקום דאסור לחמם בשביל רחיצה זו, ובזה גזרו אף כשהוחמו לדבר אחר בהיתר, אך אם הרחיצה בענין דמותר להחם חמין בשביל רחיצה זו, לא גזרו חכמים בזה.[[462]](#footnote-463)

המרדכי בביצה סימן תר"פ כתב בשם רבינו יהודה דמותר לרחוץ תינוק קטן ביו"ט בחמין, כיון דהיינו רביתי' ולא גזרו בזה חכמים, וכ"כ גם בהגמי"י ספ"ג משביתת עשור, והביאו הב"י בסימן תקי"א, וכ"כ הרמ"א שם ס"ב, והמג"א שם סק"ה כתב דהאידנא דאף בחול לפעמים אין רוחצין אותו ב' או ג' ימים אף ביו"ט אסור לרחצו, והאלי' רבה שם סק"ב כתב דלעת הצורך יש להקל.

והמג"א שם סק"ז כתב דלדעת הסוברים דאסור לרחוץ בחמין שהוחמו מערב יו"ט, דיו"ט ושבת שוין הן, הרי דכ"ה דבשבת אסור לרחוץ תינוק שלא לצורך מילה, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן קל"ד ב', ה"נ ביו"ט אסור,[[463]](#footnote-464) אך המ"ב שם סקי"ח ובשעה"צ סקכ"ג הביא מש"כ האחרונים להתיר בזה לכו"ע.

ט"ו סיון ע"ט

דף מס' 25

\***ע"ד ב' - שבק תנא דידן בישול סממנין דהוה במשכן ונקט אופה,** בפירש"י כתב דאופה לא שייך במלאכת המשכן, והמאירי לעיל במתניתין כתב דאף שהיתה אפי' בשמשכן בלחם הפנים, לא ילפינן מלאכת שבת ממה שנעשה שם אחר השלמת בנין המשכן, אלא ממה שנעשה בעוד שהיו בונין אותו, - והאג"ט בפתיחה סק"א אות ה' הביא מש"כ הר"א בן הרמב"ם בשם ר"ה גאון די"א מלאכות ראשונות היו במשכן בקרבן תמיד ובחביתי כה"ג ובמילואים, והרי דילפינן מלאכת שבת מהקרבנות שבמשכן,[[464]](#footnote-465) ותיקשי לפ"ז דהי' אופה במשכן, ועיי"ש באות ח' וי' במש"כ לישב.

**סידורא דפת נקט,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ט משבת מבו' דאופה הוי אב, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, וכ"נ בד' התוס' בב"ק ב' א' סוד"ה ולר"א, - אך בפי' ר"ח הביא מירושלמי שאמרו דאופה הוא תולדת בישול, וכן נקט בס' הון עשיר במתניתין, - ועמש"כ בזה האג"ט אופה סק"א.

**האי מאן דשדא סיכתא לאתונא,** בפירש"י כתב דהיינו שהשליך יתד וכו' ליבשו שיתקשה, והנשמת אדם בכלל כ' סק"ב עמד בזה דמ"ט פירשה כשהשליכו כדי ליבשו, הרי אף אם מניחו כדי שישרוף חייב ג"כ משום מבשל, דהו"ל פס"ר שיתבשל, וכמו שאמרו בירושלמי לעיל פ"ב ה"ה דהמעלה אברים בשבת ע"ג המזבח להתאכל חייב משום מבשל, דכיון שהוא רוצה באכולן כמבשל הוא,[[465]](#footnote-466) וכתב דצ"ל בדעת רש"י דס"ל דתלמודין פליג ע"ז, וכמבו' בסוגיית הגמ' ביבמות ל"ג דאין חייבין על הקטרה משום בישול,[[466]](#footnote-467) וכ"כ הרשב"א ביבמות שם דהקטרת אימורים הבערה היא ולא בישול.[[467]](#footnote-468)

ואמנם הנה בד' היראים ועוד מקמאי שפירשו דחיובא דמאן דשדי סיכתא לאתונא, הוא משום בישול המים, ונת' להלן, מבו' דאף שהן מתכלין ע"י בישולן, יש ע"ז תורת בישול, והוכיח כן האמרי בינה יו"ט סימן א', - וכ"כ התוס' הרא"ש ביבמות ו' ב' בשם מהר"ם דהמטה שמן אחר הפתילה ועי"ז מתבשל השמן בשלהבת הפתילה חייב משום מבשל, ונסתפק שם אם חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, - וכ"כ בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ג' בתו"ד דהמבעיר עצים באש חייב משום מבשל, ומדמי לה לשדא סיכתא לאתונא דחייב.

אך בתשו' חת"ס יו"ד סימן צ"ב כתב דודאי דהמדליק נר בשבת אין בו משום בישול, דלא איתשמיט מקום דהנותן שמן בנר חייב משום מבשל, וכתב דהוא משום דבמלאכת שבת בעינן דומיא דמשכן, ושם הי' בישול הסממנין שדבר המבושל הי' בעולם והיו צריכין לו, ומשא"כ כשהוא כלה והולך ואחר הבישול לא נשאר בידו מאומה, וכן הוכיח בתשו' באר יצחק או"ח סו"ס כ"ב.[[468]](#footnote-469)

**חייב משום מבשל וכו' דמירפא רפי והדר קמיט,** בטעם החיוב בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דאף כונתו היא לחזק ואין כאן בישול, מ"מ כיון דמתחילה הוא מתרפה ע"י חום האור והמים שבתוכו יוצאים, הוי זה בישול, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א בע"ז ל"ח א', ומשמעות דבריהם דהריפוי עצמו הוא דחשיב כבישול, אך בפי' ריבב"ן כתב דהא דהוי זה בישול, הוא משום דמתבשל היתד באותן המים שיוצאים ממנו, וכ"נ בפסקי רי"ד.[[469]](#footnote-470)

ובטעם הא דהוא חייב על הריפוי, אף דאינו בא לרפות את היתד אלא להקשותו, כתבו הרמב"ן בסוגיין, דכיון דא"א אא"כ רפי מעיקרא, מודה ר"ש בפס"ר דחייב, וכ"כ התוס' הרא"ש והר"ן בע"ז ל"ח א', - אך התוס' והרמב"ן שם כתבו דהא דהוא חייב הוא משום דהוא מתכוין גם להבישול שבריפוי, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הפסקי רי"ד והריטב"א בסוגיין דא"א לו להתחזק אם לא יתרפה תחילה, וע"כ הוי בכלל כונתו גם להריפוי.[[470]](#footnote-471)

ולמשמעות דברי הרמב"ן בסוגיין דאפשר לכלי להתחזק בלא הריפוי, וע"כ אין בכלל כוונתו להריפוי, אלא דהו"ל פס"ר, צ"ע דמ"ט הוא חייב ע"ז, הרי הו"ל מלאכה שא"צ לגופה, ועמד ע"ז השיטה להר"נ וכתב דחשבינן לה כמלאכה הצריכה לגופה, דכיון דבישולי ושרורי מנא באין כאחד, וצ"ב.[[471]](#footnote-472)

\*האג"ט אופה סק"ט אות י' הק' דמ"ט הוא חייב על ריפוי היתד, אף דהו"ל מלאכה שאינה מתקיימת, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה בשביתת השבת מבשל סקל"ג, - ולמש"כ התורי"ד והריטב"א דא"א לו להתחזק אם לא יתרפה תחילה, י"ל דחשיב שפיר כמלאכה המתקיימת, כיון דהתועלת מן הריפוי קיימת אף אחר שנתחזק, וכאשר כ"ה להדיא בד' התורי"ד בע"ז שם דחיובו הוא משום דע"י הבישול נתחזק, ונת' לעיל בהערה.

**ב** הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ו כתב דהמבשל כלי אדמה עד שיעשו חרס חייב משום מבשל, כללו של דבר וכו' או שהקשה גוף רך ה"ז חייב משום מבשל, והמ"מ שם כתב דהרמב"ם פירש להא דשדא סיכתא דהוא כלי אדמה,[[472]](#footnote-473) והביא כן מס' העיתים, והלח"מ שם פירש בדעתו, דחיובו הוא משום שמקשה את האדמה, דהוי זה בכלל בישול, וכ"כ בחי' ר"מ קזיס בסוגיין, וכ"כ הרמב"ן בע"ז שם בדעת הרי"ף.[[473]](#footnote-474)

והלח"מ שם הק' ע"ד הרמב"ם ממה שאמרו הכא דכיון דלשרורי מנא קא מכוין לא הי' לנו לחייבו וכל הא דחייב הוא משום דמירפא רפי והדר קמיט,[[474]](#footnote-475) וכתב דס"ד דכיון דמעיקרא הם חזקים אף שהם מתחזקים יותר לא חשיב כבישול,[[475]](#footnote-476) וע"ז אמרינן דכיון דבתחילה האש מרפה אותם ונעשה לח, ה"ה חייב על הקשייתם, - אך הרמב"ן בע"ז שם פירש לדעת הרי"ף דמה שאמרו דמעיקרא מירפא רפי, היינו קודם האור, וע"י האור הם מתקשים, וע"כ הוא חייב.[[476]](#footnote-477)

בעיקר מש"כ הרמב"ם דכל שהקשה גוף רך ה"ז חייב משום מבשל, בפשוטו מד' רש"י ודעימי' שפירשו דהחיוב הכא הוא על הריפוי, מבו' דאין חייבין משום בישול על הקשיית גוף רך, - אך בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה שבע חטאות כתב דהעושה חבית של חרס ומצרפה בכבשן חייב משום מבשל, ובד' הקרית מלך רב בפ"ט משבת ה"ו נראה שפירש בדעתו דגם התם חיובו הוא משום דמעיקרא מירפא רפי, וחייב על הריפוי, וכ"ה מבו' בתשו' הגאונים הרכבי סימן ס"ב, עיי"ש.[[477]](#footnote-478)

הלח"מ שם רמז להוכיח דחייבין אף על הקשיית גוף רך, מהא דהאופה חייב, ועוד צ"ע לדעת רש"י בהא דחייבין על בישול ביצה, ועמד ע"ז בחי' הר"מ קזיס, וכתב דהוא משום דתחילה היא מתרככת, כי האש מפריד החלק הדק שבה ומרתיחה, - ואמנם גם לדעת הרמב"ם תיקשי, דמ"ט חייבין על בישול משקין, דאינם מתקשים או מתרככים ע"י הבישול.[[478]](#footnote-479)

ולכאו' צ"ל דעיקר מלאכת בישול הוא בהכשרת אוכלין לאכילה ע"י האור, ולא בעינן דוקא שיתרככו או יתקשו ע"י האור, ורק בשאר דברים ליכא תורת בישול אלא כשהן מתרככין ע"י האור, ולדעת הרמב"ם אף כשהן מתקשין.[[479]](#footnote-480)

**ג** היראים בסימן ער"ד כתב דחיובו הוא משום דמי הלחלוחית של עץ מתבשלין, וכ"נ בפירש"י שעל הרי"ף, ובד' המרדכי בסימן תל"ד, וכן נקט הפמ"ג במש"ז סימן ש"מ סוסק"ג.

והמרדכי שם כתב מכח זה, דאין ליתן בגדים השרויים במים סמוך לאש בשבת, דיש בזה משום מבשל, וכ"כ השו"ע בסימן ש"א סמ"ו, והלבוש שם פירש דהוא משום בישול המים הבלועין בתוכו, וכ"כ הגר"ז שם סנ"ח, וכ"כ בגל' הגרע"א שם,[[480]](#footnote-481) אך בד' הגר"א שם שהביא ע"ז לד' ההגמ"ר לעיל בפ"ק, מבו' לכאו' דהא דחשיב כבישול הוא משום ריפוי הבגדים, וצ"ע.

ובעיקר הא דמחייבינן על בישול המים, עי' משה"ק בשביתת השבת מבשל סקל"ו, ומש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פט"ו הערה ל"א ובתיקונים ומילואים שם.

בע"ז ל"ח א' אמר רבינא, דגוי דשדא סיכתא לאתונא וקבר בה ישראל קרא מעיקרא שפיר דמי, ומפרשינן דקמ"ל דלא נימא דלבשולי מנא קא מיכוין, אלא לשרורי מנא קא מיכוין, ופירש"י דהא דלי"ב משום בישולי נכרים הוא משום דהגוי לא נתכוין לבישול, דאין כונתו לבשל את היתד אלא להקשותו ואין דעתו לבישול,[[481]](#footnote-482) והתוס' שם הק' ממה שאמרו הכא דמאן דשדא סיכתא לאתונא חייב משום מבשל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דאף דלשרורי מנא קא מיכוין, מ"מ הוא מבשל קצת, וגם לאותו בישול גרוע הוא מתכוין, ולגבי שבת החמירו להחשיבו, אבל לענין בישולי נכרים לא חשיב עד שיתכוין לבישול גמור, ומשמעות דבריהם דאם הי' זה בישול גמור, הי' בזה משום בישולי נכרים, אף דכונתו גם לשרורי מנא, ורק משום דהוא בישול גרוע, אין בזה משום בישולי נכרים. - **ב** הרמב"ן בסוגיין כתב דלעולם אינו מתכוין אלא לשרורי מנא, וע"כ לי"ב משום בישולי נכרים, והא דהוא חייב ע"ז משום מבשל, הוא משום דהו"ל פס"ר, וכ"כ התוס' הרא"ש והר"ן בע"ז שם, וכ"נ בד' הר"ן בסוגיין.[[482]](#footnote-483) - **ג** הרמב"ן בע"ז שם כתב דאף דהוא מתכוין גם לבישול, וע"כ הוא חייב ע"ז בשבת, מ"מ כיון דכונתו גם לחיזוק הכלי, ועיקר כונתו לכך, לי"ב משום בישולי נכרים, דאזלינן בזה לקולא, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין והריטב"א בסוגיין ובע"ז שם, ועד"ז כתב הרא"ה שם. - **ד** התורי"ד שם כתב דאף דלענין שבת הוא חייב כיון דע"י הבישול נתחזק והו"ל כעין מבשל, מ"מ לענין בישולי נכרים, אינו חשוב בישול ליאסר משום חתנות, שלא אסרו אלא בישול הראוי לאכילה, וכ"כ בפסקיו בסוגיין, וכנראה זהו מש"כ רש"י בע"ז שם דטעם הא דלי"ב משום בישול נכרים הוא משום דאין בישול בכלים.[[483]](#footnote-484)

ט"ז סיון ע"ט

דף מס' 26

**ע"ד ב' - האי מאן דארתח כופרא חייב משום מבשל,** הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ו דכל המרפה גוף קשה באש חייב משום מבשל, וע"כ הוא דהמתיך אחד ממיני מתכות או המחמם את המתכת עד שתעשה גחלת, וכן הממסס את הדונג או את החלב או את הזפת והכופר והגפרית וכיו"ב ה"ז תולדת מבשל,[[484]](#footnote-485) והוא מבו' כן ממה שאמרו לקמן ק"ו א' דחייבין על בישול פתילה של אבר משום בישול.

והארחות חיים בהל' שבת סימן ע"ז כתב בשם הר"ד ב"ר לוי דמותר להניח פך שמן שנקפא מרוב הקור כנגד המדורה כדי שיפשר, ואין בזה משום בישול, כיון דאין תחילת ברייתו להיות נקפא, ול"ד לחלב ולדונג דהנהו תחילת ברייתן להיות קפואין, וה"נ מותר להניח תבשיל כנגד המדורה אף שנפשר השומן והמרק שנקפא בתוכו, דכיון שכבר נשתנו ע"י בישול מער"ש אין בכך כלום אם נקפאו אח"כ ונפשרו עכשיו כנגד המדורה, ועד"ז כתב האהל מועד דרך ג' נתיב ז' דשומן שניתך ע"י בישולו וחזר ונקפה, אין חייבין על הפשרתו בשבת, כיון שהוא חוזר למה שהי', ועמש"כ בזה הנשמת אדם בכלל כ' סק"ו.

האג"ט אופה סק"ט אות י' הק' דמ"ט המתיך את המתכת חייב אף דהיא חוזרת ומתקשה ואי"ז מלאכה המתקיימת, ועיי"ש מש"כ בזה, - והשביתת השבת מבשל סקל"ג כתב דכל הא דבעינן מלאכה המתקיימת הוא רק דומיא דכתיבה וצביעה שתכלית המלאכה להתקיים, ומשא"כ במתיך את המתכת שבהתכתו נתקיימה מחשבתו ותכליתו להוציא כלי למעשהו, וע"כ שפיר הוא מתחייב בזה, ועיי"ש שכתב דדמי למדליק קיסם קטן דחייב משום מבעיר, ולא אמרינן דאי"ז מלאכה המתקיימת.

בד' הארחות חיים דאם היו חייבין על התכת השומן, הי' מתחייב ע"ז אף דלא הגיע לידי היד סולדת בו, וכן נקט הכלכלת שבת דהממיס את החמאה חייב משום מבשל, אף דלהמסת החמאה א"צ שיהא היד סולדת בה,[[485]](#footnote-486) ועמד ע"ז בשביתת השבת מבשל סקל"א, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שי"ח סקל"א דהמתיך את השעוה חייב אף דאין היס"ב, משום שריפה גוף קשה, - ועמש"כ בזה הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"א סוף הערה קע"ג, ועי' גם בדבריו שם הערה ד'.

\*הרמב"ם בפי"ב משבת ה"א כתב דהמחמם את הברזל כדי לצרפו במים ה"ז תולדת מבעיר וחייב, והראב"ד שם השיג ע"ז דיש לחייבו משום מבשל דדמי לשדא סיכתא לאתונא דחייב משום מבשל משום דמירפא רפי והדר קמיט, והמ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דכל דבר שהוא עצמו נעשה אור ושורף, אין ראוי לומר המבשל אלא מבעיר.

אך הלח"מ שם הק' ממש"כ הרמב"ם בפ"ט דהמחמם את המתכת עד שתעשה גחלת חייב משום מבשל,[[486]](#footnote-487) וכן הק' המג"א בסימן שי"ח סק"י,[[487]](#footnote-488) - ובפי' קדמון שם כתב דאם הי' בדעתו בעת שחימם אותה חיממה כדי לצרפה במים, חייב משום מבעיר, ואם חיממה כדי לרכך גופה שהוא דומה למתיך, חייב משום מבשל, וכ"כ המער"ק והמרכה"מ שם והנשמ"א בכלל כ' סק"א **והחזו"א בסימן נ' סק"ט.**

**והאג"ט אופה סק"ט אות ב' הוסיף דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דהא דמחייבינן בשדא סיכתא לאתונא הוא משום מקשה דבר רך, אך אינו חייב על הריפוי שמתרפה בתחילה, משום דאי"ז תכלית כונתו, וה"נ במחמם את הברזל כדי לצרפו במים אינו חייב על ריכוכו, משום דתכלית כונתו הוא לחזקו, והראב"ד שהשיג ע"ד הרמב"ם דדמי לשדא סיכתא לאתונא, הוא משום דמפרש כפירש"י דמחייבינן לי' על הריפוי שמתרפה תחילה, אף דאי"ז תכלית כונתו, וה"נ יש לחייב במחמם את הברזל כדי לצרפו על ריפויו, אף דאי"ז תכלית כונתו.**

**מנחות נ"ו ב' - הניח שאור ע"ג עיסה וכו' ונתחמצה מאלי' חייב עלי' כמעשה שבת,** בפירש"י כתב דמדמינן דכ"ה דחייב כשהניח בשר ע"ג גחלים בשבת ונצלה מאליו, ה"נ חייב הכא בהנחה בעלמא, והתוס' כתבו דאע"ג דלענין חימוץ כתיב בקרא לא תעשה ולא תאפה משמע מידי דעשי' וכו', ה"נ לא תעשה קרינן בי'.

והמרכה"מ בפ"ט משבת ה"ד כתב לפרש בזה, דבישול יצא לידון בדבר החדש, דעיקר המלאכה אינו עושה בידים אלא גרמא בעלמא, דהשופת קדירה בשעת שפיתה אינו מבשל, ואפ"ה הוא חייב הואיל שגרם הבישול, וזהו דמדמינן לה דה"נ בהניח שאור ע"ג עיסה ונתחמצה מאלי', אע"ג דאינו מחמץ בידים, חייב על הגרם, - אך בכ' הגרי"ז נקט דלענין חימוץ בעינן מעשה גמור דילי', וכמש"כ התוס' דמדכתיב לא תעשה משמע מידי דעשי', ועיי"ש במש"כ לפרש להא דמדמינן לה למעשה שבת, אף דהתם מלאכת מחשבת אסרה תורה, וצ"ב, - ועמש"כ עוד בברכת שמואל ב"ק סימן ל"ט בשם הגרי"ז.

בהך מילתא דבישול אינו מעשה גמור דילי', ואפ"ה הוא חייב, כ"כ גם בתשו' מהר"ח או"ז סימן פ"ג דהא דחייב בשבת כשהדביק פת בתנור והיא נאפית מאלי', הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וכל שנעשית המלאכה כאשר הוא מחשב, מתחייב כאילו הי' עושה בידים, ומדמי לה לדינא דזורה ורוח מסייעתו.

ואמנם בד' המהר"ח או"ז מבו' דאי"ז דין מסוים במלאכת בישול, ואף בשאר מלאכות כה"ג יתחייב, משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, אך המרכה"מ נקט דהוא דין מסוים במלאכת בישול.

והאחרונים נחלקו בזה, דהמג"א בסימן רנ"ב סק"כ כתב לדון בדין טחינה בריחים של מים אם הוא חייב חטאת, וצידד דאי"ז אלא גרמא בעלמא, אך בתו"ד כתב לדון לדמותו למדביק פת בתנור דמבו' בד' התוס' בסוגיין דחייב אף שלא עשה מעשה בפת משעה שהדביקה, - וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה להשמעת קול דהאחרונים הסכימו לחייב בזה, דומיא דאופה בתנור דאף דהאפי' ממילא אתי לבסוף, מ"מ מקרי מעשה ממש, אף שאינו מקרב האש לגבי הפת אלא הפת לגבי האש והאש פועל פעולתו לבסוף.

אך הנתיב חיים שם כתב דאין ללמוד מהדביק פת בתנור, דגם בישול סממנין שהי' במשכן הי' כן שנתבשלו הסממנין ממילא ע"י האש, וע"כ הוא חייב כשהדביק פת בתנור אף שהיא נאפית ממילא, ומשא"כ בטחינה דכתישת הסממנין במשכן היתה בידים, אין לחייב בטחינה בריחים של מים דאתי ממילא, וכ"כ החת"ס שם,[[488]](#footnote-489) ונחלק עפי"ז ע"ד האהעו"ז בסימן שכ"ח דמדמה לה לזורה ורוח מסייעתו דחייב, דשאני זורה דהי' כן במשכן, (ונחלקו רבוותא בזה אם דינא דזורה ורוח מסייעתו הוא אף בשאר מלאכות, ויתבאר בעזה"י במקומו), וכ"כ המנ"ח במוסך השבת מלאכת אופה.[[489]](#footnote-490)

והחזו"א בסימן ל"ח סק"א דהא דחייב על אפי' ובישול, אף שהוא נעשה מאליו, הוא משום דדרכו בכך, וע"כ מיקרי מלאכה ולא גרמא, וכ"ה בדבריו בסימן ל"ו סק"א (ד"ה ומיהו), ועיי"ש שכתב מה"ט לחייב גם בטחינה בריחים של מים דדרך טחינה בכך, ועי' גם בדבריו בב"ק סימן י"ד סקי"ב שדן בזה.

מעיקר הא דמדמינן הכא למעשה שבת, מבו' דבבישול בשבת חיובו הוא על מה שמתבשל לבסוף, ומהא דחייב כשהניח בשר ע"ג גחלים יש ללמוד דחשבינן לה כעשי' דילי',[[490]](#footnote-491) וכ"ה מבו' מד' כל הני רבוותא שנחלקו אם יש ללמוד מהא דבבישול ואפי' חייב אף שנעשה ממילא, לשאר מלאכות דחייב בכה"ג, - ועמש"נ בשבת ד' א' דמה"ט הוא שאמרו שם דאם הדביק פת בתנור ורדה קודם שנאפתה פטור, והאפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ג' הוכיח כן עוד ממה שאמרו בשבת שם דאם נזכר קודם שנאפתה פטור דאין סופה שגגה, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' שם דאם מניח מלרדות ע"י מה שאנו אוסרין לו אינו חייב סקילה, וממש"כ הריטב"א דמחייבינן לי' על מה שמתרין בו לרדות ואינו רודה.

אך בספר הישר לר"ת סימן שס"א כתב דטעם יש ברירה ואין ברירה שכך הוא דין תורה כעין האופה בשבת אם מניח עד שתאפה חייב ואם יחתה קודם שתאפה פטור, ומבו' דעיקר החיוב הוא באופה הוא על מעשה ההכנסה לתנור דהוא מעשה אפי', והא דפטור כשלא נאפית בסוף, הוא משום דבכה"ג לא חשבינן לה כמעשה אפי', וע"כ דמי לדין ברירה,[[491]](#footnote-492) וכן נקט הרש"ש בשבת ע"ג א', ולמד מזה דה"נ לענין זורע אם לקטו קודם שנשרש פטור, וכתב עוד דכ"ה דבזורע חייב אף דמשריש במוצ"ש, ה"נ באפי' חייב כשנתן הפת בשבת אף שתגמר האפי' במוצ"ש, וכ"כ החלקת יואב בח"א סימן י' וח"ב סימן י"ג, והצפנת פענח בפ"ט משבת ה"א, ועמש"כ בזה בשביתת השבת זורע סק"ט.[[492]](#footnote-493)

והצ"פ שם כתב דהא דמדמינן הכא חיוב מחמץ לחיוב מבשל, הוא משום דגם בחיוב מחמץ כל שנתחמצה נעשה החיוב למפרע, עיי"ש.

\***אמר רבא מאי חייב נמי דקאמר כמעשה צלי של שבת,** בפירש"י כתב דהיינו דהכא חייב בהנחה בעלמא, כ"ה דמיחייב בשבת אם הי' עושה בו מעשה צלי גמור שהיפך בו, והוא משום דלגבי חימוץ ליכא לפלוגי בין היפך ללא היפך, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפי"ב ממעה"ק הט"ז דלגבי חימוץ ל"ב היפך.[[493]](#footnote-494)

אך הצ"ק כתב דגם לגבי חימוץ אינו חייב אלא כשהיפך, משום דבלא"ה אין מתחמץ אלא אותו צד שנגע בו, וגם אותו צד אינו מתחמץ חימוץ גמור, וכ"ה מבו' בפשוטו בד' התוס', אך הקר"א כתב לפרש לדבריהם בע"א, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלגבי חימוץ אין מקום להצריך היפוך.

**הוה בשיל וכו' כמאכל בן דרוסאי,** מבו' דשיעור בישול להתחייב עליו בשבת הוא כשנתבשל כמאב"ד, ואמנם לענין דין בישול בכל התורה פליגי בזה רבוותא, דבפירש"י בחולין ק"ח ב' ד"ה אחרים משמע דלענין בב"ח אינו חייב אלא כשנתבשל כל צרכו, וכן פירשו הפמ"ג בפתיחה להל' בב"ח והמנ"ח במצוה ז' ובכ' הגרי"ז בסוגיין בדעתו, אך הריטב"א שם פירש לדבריו דסגי במה שנתבשל כמאב"ד,[[494]](#footnote-495) וכ"כ הפר"ח ביו"ד סימן צ"ז סק"ג והחוו"ד בסימן צ"א סק"ג, ועי' במנ"ח שם במש"כ לענין שיעור צלי ומבושל בקרבן פסח.

ולדעת הסוברים דבכל התורה לא חשיב בישול אלא כשנתבשל כל צרכו, הא דלענין שבת חייבין על בישול כמאב"ד, כתב המנ"ח שם דהוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, - ובכ' הגרי"ז בסוגיין כתב דהוא משום דשאני באיסור שבת דאיסורו הוא עשיית מלאכה, וכל שנתבשל כמאב"ד חשיב מעשה עבודה של בישול, ומשא"כ היכא דהאיסור הוא שיתבשל החפצא, לא סגי בבישול כמאב"ד, דאכתי אי"ז נחשב כבישול בחפצא.[[495]](#footnote-496)

**דכל מצד אחד כמאב"ד לאו כלום הוא,** הקר"א כתב דהא דאינו חייב כשנצלה כמאב"ד מצד אחד, אי"ז משום דלא חשיב כצלי' כלל, אלא הוא משום דלענין מלאכת שבת דבעינן שתהא המלאכה בשלימות לא סגי בצלי' זו לחייבו, ועיי"ש במש"כ לפ"ז דלענין חימוץ סגי כשהחמיץ חימוץ שאינו גמור מצד אחד, ודלא כמש"כ הצ"ק, ונת' לעיל, וכ"כ האור גדול בספ"ק דשבת ובכ' הגרי"ז בסוגיין, ועיי"ש שהוכיחו כן מד' הרמב"ם, ונת' להלן, ועד"ז כתב האבהא"ז בפכ"ב משבת ה"ח.

אך הב"י בסימן רנ"ד אות ב' כתב בהא דמותר להשהות ע"ג האש כשנצלה מבעו"י כמאב"ד, דאם נצלה מצד אחד כמאב"ד אסור להשהותו, משום דכל כמאב"ד מצד אחד לאו כלום הוא,[[496]](#footnote-497) וכ"כ בשו"ע שם ס"ב דאין צולין וכו' אלא כדי שיצלה מבעו"י מב' צדדיו, ומבו' דס"ל דצלי' פחות ממאב"ד מצד אחד לא חשיבא כצלי' כלל,[[497]](#footnote-498) וכ"ה מבו' בד' המנ"ח במצוה ז' בדין צלי בקרבן פסח, והאור גדול שם תמה על דבריהם.[[498]](#footnote-499)

ונפ"מ בזה הוא לדעת הסוברים דאין בישול אחר שכבר נתבשל כמאב"ד, בגונא שנתבשל מצד אחד כמאב"ד והוסיף לבשל צד זה כל צרכו, אם הוא חייב, ובס' טל אורות הקדמון אופה סקל"ד נקט בפשיטות דחייב בכה"ג,[[499]](#footnote-500) - אך בס' פתחי דעת הביא מהשעה"צ בסימן שי"ח סוסקס"ג דמבו' דאף בכה"ג אמרינן דאין בישול אחר בישול, דהרי כשנתבשל כדי קליפה, אי"ז אלא כבישול מצד אחד, וכמש"כ השעה"צ גופי' שם סק"ה.[[500]](#footnote-501)

**אמר רבא ואם נצלה בו כגרוגרת מצד אחד במקום אחד חייב,** הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ה כתב דהניח בשר ע"ג גחלים אם נצלה בו כגרוגרת אפי' בב' וג' מקומות חייב, לא נצלה בו כגרוגרת אבל נתבשל כולו חצי בישול חייב, נתבשל חצי בישול מצד אחד פטור וכו', והקרית מלך רב שם כתב דמשמעות דבריו דכל שלא נתבשל אלא כמאב"ד, לא סגי במה שנתבשל כגרוגרת אלא בעינן שיתבשל כולו, ועיי"ש שכתב דיש לדחות, וכ"כ האג"ט אופה ס"ה, והאור גדול בפ"ק דשבת מ"י, ובכ' הגרי"ז בסוגיין,[[501]](#footnote-502) - והאור גדול והגרי"ז שם כתבו דהוא חד דינא עם הא דכשנתבשל כמאב"ד מצד אחד פטור, דהוא משום דאין חייבין על בישול כמאב"ד אלא כשנתבשלה כל החתיכה, ואי"ז משום דכמאב"ד מצד אחד לא חשיב בישול כלל.

הראש יוסף בשבת ל"ח ב' ד"ה דע הוכיח ממש"כ הרמב"ם דאם נתבשל כמאב"ד מצד אחד פטור, דאף דאין חייבין על בישול פחות ממאב"ד מ"מ ה"ז אסור, דכל מקום שכתב הרמב"ם פטור, הוא פטור אבל אסור, וכמש"כ הרמב"ם שם פ"א ה"ג, ובדבריו שם ובד"ה אין נותנין מבו' דה"ז אסור מדאורייתא משום חצי שיעור, וכ"כ הראש יוסף שם מ' ב',[[502]](#footnote-503) ובפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות ל"ד דבישול פחות ממאב"ד הוי כחצי שיעור,[[503]](#footnote-504) **וכ"נ בד' החזו"א בסימן נ' סק"ט ד"ה ויש לעי'.**

אך הבית מאיר ביו"ד סימן פ"ז כתב דבישול פחות ממאב"ד אינו אסור משום ח"ש, ועיי"ש שנסתפק אם הוא משום דחצי מלאכה אי"ז כלל ח"ש, או דהוא דין מסוים במלאכת שבת מדכתיב בעשותה, ותלה בזה לדין בישול בב"ח פחות ממאב"ד, וכן נקטו האחרונים בכ"ד.

והמשכנות יעקב בסימן ק"ה נקט בתו"ד דבישול פחות ממאב"ד אסור מדרבנן, וכ"כ השביתת השבת מבשל סק"ל, - אך בד' הביאוה"ל בסימן שי"ח ס"ו מבו' דאי"ז אסור אף מדרבנן, וליכא איסור באפי' כשלא הגיע לקרימת פנים, וכ"ה מבו' בדבריו בשעה"צ שם סק"ה, וכ"ה מבו' בד' האחרונים שהביא שם דלא אסרו בעירוי אלא משום דהוא מבשל כדי קליפה כמאב"ד, - וכ"נ להדיא באהל מועד דרך ג' נתיב ז' בשם הרשב"א, דדבר שאינו יכול להתבשל בשעה קלה מניחו אפי' במקום שהיס"ב, ובלבד שלא ישהנו שיעור שיוכל לבא שם לידי בישול, ובד' היראים בסימן ער"ד, שהביא למה שאמרו בחולין דאיזהו בישול כל שאחרים אוכלין אותו מחמת בישולו, ומשמעות דבריו שם, דפחות משיעור זה מותר לכתחילה, עיי"ש.[[504]](#footnote-505)

ואמנם בבישול כמאב"ד מצד אחד כתב השעה"צ שם דאפשר דמ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וניחא בזה לישנא דפטור, דמשמע דה"ז אסור, וכ"כ האבהא"ז בפכ"ב משבת ה"ח, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה,[[505]](#footnote-506) - והאג"ט אופה סי"ד ובסקל"א אות ג' נקט דאף בישול כמאב"ד מצד אחד מותר לכתחילה, ועיי"ש שכתב דמה שאמרו דפטור ומשמע דה"ז אסור, הוא כשנתנו במקום שיכול להתבשל לגמרי, דיש בזה לגזירת הפשר, (וי"ל עוד, דאף לדעת החולקים על גזירת הפשר, מ"מ ה"ז אסור משום איסור שהי' ואיסור נתינה בתחילה).

י"ז סיון ע"ט

דף מס' 27

**גזירת הפשר**

**מ' ב' - לא בשביל שיחמו אלא בשביל שתפיג צינתם,** נחלקו הראשונים בדין הפשר במקום שיכול לבא לידי בישול, **א** בפירש"י כתב דהא דלא בשביל שיחמו היינו שלא יניחם שם עד שיחמו אלא שתפיג צינתם במקצת, וגם בהא דר"י אומר מביאה אשה פך של שמן וכו' לא בשביל שיבשל, פירש"י שלא תניחנו שם כדי בישול שתהא היד סולדת בו, והרשב"א כתב בדעתו דמותר להניח כדי להפשירם, אף שאם יניחם שם עוד, יגיעו לידי בישול,[[506]](#footnote-507) וכ"כ הרמב"ן לעיל בסוגין, וכ"כ המ"מ בפכ"ב משבת ה"ד בדעת הרמב"ם שם.[[507]](#footnote-508)

**ב** התוס' לקמן מ"ח א' ד"ה מ"ש ממיחם כתבו בשם רשב"א דלא הותר ליתן קיתון מים כנגד המדורה, אלא ברחוק מן המדורה שלעולם לא יוכל לבא לידי בישול, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל בסוגיין, וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין ולקמן שם, וכ"כ הרא"ש בסימן י' ע"פ הירושלמי ובפ"ד סימן ג', וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין י"ב, וכ"כ הטור בסימן שי"ח, והשו"ע שם ס"ו וסי"ד וסי"ז.

**ג** הסה"ת בסימן רל"ב כתב דהא דשרי ליתן קיתון של מים כנגד המדורה כדי שתפוג צינתן, הוא אף בקרוב את המדורה שיכול לבא לידי בישול, כיון דאינו נותנם אלא כדי שתפוג צינתם ואין דעתו להשהות שם הכלי אלא זמן מועט להפיג הצינה, אך אסור ליתנם שם כדי להפשיר, שמא יבשל, וכתב לפרש בזה הא דתני הכא כדי להפיג צינתם, ולא תני כדי שיפשרו, אף דהפשרן לאו היינו בישולן,[[508]](#footnote-509) וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, וכ"כ הריטב"א בשמו.[[509]](#footnote-510)

**ד** הפסקי רי"ד לקמן מ"ח א' כתב דמותר להפשיר כנגד המדורה אף במקום שיכול לבא לידי בישול, משום דנפשרים שם מיד וע"כ לא חיישינן שמא ישהה אותם וירתחו, אך אסור ליתן ע"ג מיחם כדי להפשיר, כיון דאין נפשרים אלא אלא ע"י שמשהה אותם שם, וחיישינן שמא ישהה אותם זמן רב וירתחו.

התוס' לקמן כתבו דטעם הא דאסור להפשיר במקום הראוי להתבשל, הוא משום דחיישינן שמא ישכח ויניחם שם עד שיתבשלו,[[510]](#footnote-511) ובד' הרשב"א בסוגיין ולקמן שם משמע קצת דהוא משום דחיישינן שמא ישהה במתכוין עד שיתבשלו, וכ"כ רי"ו נתיב י"ב ח"ג דהוא שמא יפשע ולא יסלקנו אחר שיפשיר, - והאג"ט אופה סקמ"ה עמד בזה, דאף אם ישכח ויניחם שם עד שיתבשלו לי"ב איסור דאורייתא, משום שלא נתכוין לכך ול"ה מלאכת מחשבת, ואף מדרבנן הי' לנו להתיר מדינא דדבר שאינו מתכוין,[[511]](#footnote-512) וכתב דצ"ל דכיון דאם לא יעשה מעשה ויטלנו יתבשל מאליו חשיב כפסיק רישא,[[512]](#footnote-513) אך בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"א כתב בתו"ד דבכה"ג לא חשיב כפס"ר, כיון דבידו לסלקו משם קודם שיגיע לידי בישול.[[513]](#footnote-514)

הרשב"א כתב דאסור להפשיר אף בחמי טבריא, אף דאף אם יתבשל שם לי"ב איסור דאורייתא, משום דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תיקון, אך בגליון הגרע"א בסימן שי"ח סי"ד הוכיח מד' התוס' דס"ל דבתולדות חמה ליכא לגזירת הפשר, משום דאף אם יניחם שם ליכא איסור דאורייתא, וד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בגירסת הגמ' לקמן, ונת' להלן.

ובדעת הרשב"א ודעימי' שאסרו בזה, ולא אמרינן דהו"ל כגזירה לגזירה, לכאו' הוא משום דס"ל דאי"ז גזירה בעלמא שגזרו שלא להפשיר שמא יבא לבשל, אלא היינו דמכח חשש זה החשיבו חכמים את נתינתו שם לבישול, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הריטב"א לקמן בסוגיין דמה שאמרו שם דהפשרו זהו בישולו, היינו דבמקום שראוי להתבשל אפי' הפשרו חשיב כבישולו לאסור,[[514]](#footnote-515) וע"כ י"ל בזה דה"ז אסור אף כשאין הבישול אסור אלא מדרבנן, דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, דאף הפשר במקום שיכול להתבשל חשיב כבישול.

המג"א בסימן שי"ח סקל"ז כתב לדון לאסור ליתן אלונטית או כלי עופרת סמוך לאש לחממו אם הוא קרוב כ"כ שיכול להתיך שם או לשרוף, וכתב דיש לדחות דהתם לא ניח"ל שישרוף או שיתיך והוי דבר שאינו מתכוין, ועמש"נ בזה בהערה ו', והתו"ש שם סקמ"ז כתב דיש להתיר גם מטעם אחר, דודאי יזהר הרבה ליקח אותו משם קודם שיתיך או שישרוף, וכ"כ המ"ב שם סקצ"א.[[515]](#footnote-516)

בעיקר הא דמותר ליתן כנגד המדורה, נחלקו הראשונים בטעם הא דלא אסרינן בזה משום איסור חזרה ואיסור נתינה בתחילה,[[516]](#footnote-517) **א** הרשב"א והריטב"א והר"ן כתבו דהוא משום דכנגד המדורה לא מיחזי כמבשל,[[517]](#footnote-518) וכתבו לפ"ז דלא הותר אלא ליתן כנגד המדורה, אך ע"ג האש אסור ליתן משום דמיחזי כמבשל.

**ב** הרמב"ן כתב דאף ע"ג המדורה מותר ליתן להפשיר, ובפי' הר"ן נראה דמפרש בדעתו דאף כשאינה גרו"ק שרי, אך המאירי כתב בדעתו דהיינו דוקא בגרופה, ועמש"נ לפרש טעם הפלוגתא בזה לעיל ל"ז א' (בסוף דף מס' 3).[[518]](#footnote-519)

**ג** הרא"ש בסימן י' ובתוס' הרא"ש כתב די"ל דדמי לסמיכה דשריא, וכתב דל"ד כולי האי דהתם מפסיק כותלי הכירה אבל הכא שהוא אצל המדורה הו"ל למיחש שמא יחתה, וכתב דכיון שהצריכו חכמים להרחיק מן המדורה, כדנקט כנגד המדורה, ולא נקט אצל המדורה, איכא התירא ולא אתי לחתויי.[[519]](#footnote-520)

**ד** התו"י לעיל ל"ז ב' כתב דהא דהתירו בשמן, ולי"ב לאיסור חזרה, הוא משום דלא שייך בו בישול, והא דהתירו במים, הוא במקום שאפי' תהא שם כל היום כולו לא יהא היד סולדת בו,[[520]](#footnote-521) וגם הרא"ש בהמש"ד הביא למה שאמרו בירושלמי דלא התירו ליתן אלא במקום שאין היד סולדת בו, ובד' הגר"א בסימן רנ"ג ס"א נראה דהוא טעם בפנ"ע דמה"ט לי"ב איסור חזרה ונתינה בתחילה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ל"ז סק"ט (ד"ה רא"ש).[[521]](#footnote-522)

**שמן אין בו משום בישול,** בד' התו"י לעיל ל"ז ב' משמע דהיינו דלעולם אין בו משום בישול, אף אם ירתיח לגמרי, וכן משמע בל' הר"י מלוניל דאף אם נתבשל השמן הרבה אין בו משום בישול, וכ"ה להדיא בד' המ"מ בפ"ט משבת ה"ג, ומבו' בדבריו דהוא משום דאינו צריך בישול, ובתשו' אג"מ יו"ד ח"ג סימן ל"א כתב דהוא משום דאין בו שום תועלת מהחימום, עיי"ש, - אך החת"ס לקמן מ"ב ב', ד"ה ר' יהודה אומר כתב בתו"ד דהא דשמן אין בו משום בישול, היינו דאין בו משום בישול כשהיד סולדת בו עד שירתיח רותח גמור.

הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ג כתב דהמבשל על האור דבר שא"צ בישול כלל פטור, והמ"מ שם שהוא נלמד משמן שנחלקו אם יש בו משום בישול, והרי דדבר שא"צ בישול אין בו בישול לדברי הכל, והמרכה"מ שם כתב דהיינו דבר הנאכל חי, דאין חייבין על בישולו, וכ"כ המנחת כהן בשער ב' פ"ד, ובגל' הגרע"א בסימן רנ"ד ס"ד, והמשכנות יעקב בסו"ס ק"ד, וכן נקט בתשו' הרדב"ז ח"א סו"ס רי"ג.

אך בד' הסה"ת בסימן רל"א מבו' דאף דתפוחים נאכלים חיים, מ"מ אם מבשלם בשבת חייב חטאת, וכ"נ גם בד' התוס' לקמן מ"ח א' (ד"ה דזיתים) ורבים מקמאי שהביאו לדין זה, וכמש"כ השעה"צ בסימן שי"ח ס"ק קי"ד, וכ"כ הראבי"ה בסימן **קצ"ז, והוכיח כן מהא דחייבין על בישול יין ושמן אף שהם נאכלין חיין, וכ"כ האו"ז בסו"ס ס"ב בשם ריב"א, וכתב דהוא משום דמתמקמק טעמם ומשתנה לטעם אחר כשהם מתבשלים, והוכיח כן מהא דחייבין על בישול מים, אף דאין בהן משום בישולי נכרים כיון דהן נאכלים חיים,**[[522]](#footnote-523) **וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שי"ח סק"ו,[[523]](#footnote-524) והבית מאיר שם ס"ה, והגר"ז שם סכ"ד, והחת"ס שם ס"ג, והביאוה"ל שם ס"ד סוד"ה חוץ ובשעה"צ שם ס"ק קי"ד, וכן האריך האג"ט אופה סקי"ט.[[524]](#footnote-525)**

**\*התהל"ד בסימן שי"ח סקט"ז נסתפק בשיעור חיוב הבישול בדבר הנאכל חי, דבזה ליכא לשיעורא דכמאב"ד, כיון שהוא ראוי לאכילה בלא הבישול, אם הוא כדי שירתיח, או הוא כדי שהיד סולדת בו, עיי"ש.[[525]](#footnote-526)**

**שמן יש בו משום בישול והפשרו זהו בישולו,** בד' הקר"א בד"ה אלא דיש להקשות מבו' דהא דהפשרו זהו בישולו, היינו דע"י ההפשר הוא מתבשל בישול גמור, ולמד מזה דשמן קל להתבשל משאר מילי, עיי"ש, וכ"נ ממש"כ הסה"ת **בסימן קנ"ו דאי נימא דהפשרו דיין היינו בישולו, הרי דכל שהפשירו ע"י האש חשיב כיין מבושל ואינו נאסר במגע הגוי, וכ"כ האו"ז בע"ז סימן קנ"ה, והרשב"א בתוה"ב בית ה' שער ג' (נ:), והרא"ש בפ"ב דע"ז סימן י"ב.**

אך החת"ס לקמן מ"ב ב' כתב **דהא דהפשרו זהו בישולו, אי"ז משום דהוא קל להתבשל, שהרי לאידך מ"ד חזינן איפכא דשמן אין בו משום בישול כשהיד סולדת בו עד שירתיח רותח גמור,[[526]](#footnote-527) אלא היינו דאין אדם צריך יותר אלא שיהא מפושר, ונמצא הפשרו הוא גמר מלאכתו, ועיי"ש שכתב דע"כ לענין קביעות למעשר ל"ה כמבושל בהפשר בעלמא, כדתנן במעשרות פ"א מ"ז דבכלי שני ל"ה כמבושל.[[527]](#footnote-528)**

**ובפירש"י כתב דטעמא דרשב"ג דסכה ידה וכו', הוא דהו"ל כלאח"י ע"י שינוי,[[528]](#footnote-529) והפנ"י הוכיח מדבריו דהא דהפשרו זהו בישולו אי"ז אלא מדרבנן, דכיון דהוא גמר מלאכתו מיחזי כמבשל, וע"כ התירו בזה ע"י שינוי,[[529]](#footnote-530) והראש יוסף כתב די"ל עוד, דהוא משום דעיקר הא דשמן יש בו משום בישול אינו אלא מדרבנן,[[530]](#footnote-531) ועי' עוד בפמ"ג במש"ז סימן שי"ח סק"כ.**

**ובד' הראבי"ה בסימן ר"ב מבו' דהא דהפשרו זהו בישולו, הוא מגזירה שמא יניחנו שם עד שיתבשל, ובהערה כ"ז נת' לדון כן גם בדעת רש"י, וכמש"כ הריטב"א לפרש לדעתו למה שאמרו בההיא דרבי דהפשרו זהו בישולו, ולפ"ז מתפרש הא דשרינן בכלאח"י, דהו"ל כגזירה לגזירה.**

אחד שמן ואחד מים יד סולדת בו אסור, **גירסת הסה"ת בסו"ס רל"א אחד שמן ואחד יין, וכ"ה בתוספתא פ"ד ה"ה שהביא הרשב"א בסוגיין דיש ביין משום בישול, ואסור ליתנו ע"פ מיחם כדי שיחם, - והאו"ז בסו"ס ס"ב כתב בשם ריב"א שצידד דאין ביין משום בישול כשמחממו לשתי',[[531]](#footnote-532) ורק כשמבשלו עם דבר ובשמים ועושה ממנו משקה יש בו משום בישול, כיון דמשתנה לטעם אחר ע"י האור, אך כתב שראה שהריב"א חזר בו ממש"כ דיין אין בו משום בישול.**

טול בכלי שני ותן, **בפירש"י כתב דהאמבטי שהחמין נמשכין לה מן המעין חשיב ככלי ראשון, ועמש"כ בזה הראש יוסף, - והט"ז בסימן צ"ב סק"ל הוכיח מהכא דכלי ששואבין בו מכלי ראשון חשיב ככלי ראשון, עיי"ש, ויתבאר בכ"ז בעזה"י במקומו.**

ש"מ שמן יש בו משום בישול וכו', **עמש"נ לעיל ל"ט ב' כמה דרכים בטעם הא דלא אסרינן בזה אלא משום בישול, ולא אסרינן משום הטמנה, וכמש"כ הרשב"א והר"ן לעיל שם דאסור להטמין קיתון של צונן באמבטי של חמי טבריא.**

וש"מ כלי שני אינו מבשל, **התוס' דנו בטעם הא דכלי שני אינו מבשל, והראשונים נחלקו בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו.**

**וש"מ הפשרו זהו בישולו,** כ"ה גירסת רש"י, ופירש דהיינו דהפשרו במקום הראוי לבישול זהו בישולו, וע"כ אסור ליתנו בכלי ראשון אף דלהפשיר בעלמא הוא דקבעי לי', והרשב"א הק' דא"כ מ"ט מותר ליתנו בכלי שני, הרי כל הא דמותר ליתן בכלי שני, הוא משום דאינו מתבשל,[[532]](#footnote-533) אך בשמן דהפשרו זהו בישולו יש לאסור אף בכלי שני, וכתב דשמא נאמר דכיון דאיירי בחמי טבריא דאין חייבין על בישולן מדאורייתא, לא אסרו אלא בכלי ראשון דבעלמא מבשל, אבל בכלי שני דבעלמא אינו מבשל ואף כאן ליכא אלא הפשר דבעלמא אינו בישול, אע"ג דבשמן הפשרו היינו בישולו, לא גזרו ע"ז בכלי שני, ועיי"ש במשה"ק ע"ז, והר"ן כתב די"ל בד' רש"י דכל הא דהפשרו זהו בישולו הוא באמבטי, עיי"ש.[[533]](#footnote-534)

אך הסה"ת בסו"ס רל"א פירש לד' רש"י, דהא דהפשרו זהו בישולו, הוא מדרבנן במקום שיכול לבא לידי בישול, וע"כ שרי ליתנו בכלי שני שאינו בא לידי בישול, ובד' הריטב"א מבו' דהיינו משום גזירת הפשר.[[534]](#footnote-535)

גירסת הר"ח והרי"ף וש"מ הפשרו לא זהו בישולו, והרשב"א כתב דהיינו דאם הפשרו זהו בישולו הי' אסור ליתנו אף בכלי שני, דאף כלי שני מועיל להפשיר, וכ"כ הריטב"א והר"ן - וכתבו דהא דאסר ליתנו בכלי ראשון, הוא משום גזירת הפשר, והרשב"א כתב דהא דאסרו לזה אף בחמי טבריא, דגם אם יתבשל אינו אסור אלא מדרבנן, הוא משום דכל דתקון דרבנן כעין דאורייתא תקון.

בגל' הגרע"א בסימן שי"ח סי"ד כתב בדעת התוס' לקמן מ"ח א' ד"ה מ"ש דגרסי כגירסת רש"י דש"מ הפשרו זהו בישולו, דאם גרסי כגירסת הר"ח והרי"ף, מ"ט לא למדו מהכא לדין גזירת הפשר, ועיי"ש שהק' דלפ"מ שהוכיחו התוס' שם דאסור להפשיר במקום שיכול להתבשל, א"כ היאך שמעינן מההיא דרבי דהפשרו זהו בישולו, והוכיח מזה בדעתם דלא גזרו גזירת הפשר בתולדות חמה, כיון דאף אם יתבשל לי"ב איסור דאורייתא.[[535]](#footnote-536)

**אפרושי מאיסורא שאני,** הרמב"ן הק' דהיאך עלה על דעת שיניחנו לעשות איסור ולא יאמר לו לא תעשה, וכתב דהוא משום דהו"מ אמר לי' כמי שאינו רוצה בדבר זה ולא שימנענו בשביל איסור, - והר"ן כתב דהא דהותר לומר דרך הוראה, הוא משום דהכי עדיף טפי, והריטב"א הוסיף דהוא משום דעי"ז יזהר יותר שלא יעשה איסור, דאם הי' אומר לו אי אפשי שתעשה כך, ל"ה מרגיש שיש איסור בדבר, אלא מפני שאינו רוצה להטריחו.

הרמב"ן כתב דשמעינן מהא דמותר לומר בבית המרחץ עשה לי כך וכך אע"ג דממילא הויא הוראה, ובלבד שלא יאמר דרך הוראה, שהרי הכא הו"מ למימר לי' לא תניח כך באמבטי והי' מועיל להפרישו מן האיסור, ואפ"ה אמר לו טול בכלי שני ותן, וכ"כ הר"ן,[[536]](#footnote-537) והביאו המג"א בסימן פ"ה סק"ה.[[537]](#footnote-538)

**תדע דא"ר יהודה וכו',** המהרש"ל הק' דמאי אולמא דהאי עובדא דר"מ מהאי עובדא דלעיל דרבי, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ המהרש"א והמהר"ם והמהדו"ב, ומש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ.

**ולא ידענא אי עקר או לא עקר,** בפירש"י כתב דהיינו דמיבע"ל אם שרי רק כשלא עקר רגליו דל"ה כשט, או דשרי אף כשעקר רגליו משום דלא גזרו אלא בנהר גדול ולא באמבטי, וכ"כ הבעה"מ, והרמב"ן במלחמות הק' ע"ז דאין שייטא בלא עקירת רגלים.

ובד' הרי"ף מבו' דמפרש דמיבע"ל אם עקר למיא והם יוצאין חוץ לבריכה ונמשכין בחצר דדמי לנהר, או לא עקר למיא דדמי לכלי, ועמש"כ בזה הרמב"ן במלחמות והר"ן.

**ואפי' עומדת בחצר,** בפירש"י כתב דהרבותא בעומדת בחצר הוא משום דליכא למיגזר שמא יתיז במים ברגליו חוץ לד' אמות, - והביאוה"ל בסימן של"ט ס"ב כתב דלפ"ז אף בדלית לה גידודי לא הותר אלא כשהבריכה בחצר ולא ברה"ר שמא יתיז חוץ לד' אמות, ועיי"ש במה שנסתפק בד"ז לדעת הרי"ף דכל דאית לי' גידודי לא חיישינן שיצאו המים לחוץ.

**הא דלית לי' גידודי הא דאית לי' גידודי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בפי' קמא כתב דהיינו דלעולם האיסור לשוט הוא רק בנהר ולא באמבטי, והא דלא ישוט אדם בבריכה וכו', הוא בדלית לי' גידודי, דבכה"ג יש לחוש שכשיבא סמוך לשפתה נועץ רגליו בקרקע וחופר וממחה העפר לתוך המים ודמי למגבל. - **ב** בפירש"י כתב לפרש, דכל דלית לי' גידודי דמי לנהר ואסור לשוט, וכל דאית לי' גידודי ל"ד לנהר אלא לכלי ומותר לשוט בו. - **ג** הרי"ף כתב דהיינו דכל דאית לי' גידודי שרי אף אם עקר את המים, דאיכא גידודי דמהדרי להו, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ג משבת ה"ה והשו"ע בסימן של"ט ס"ב.

כ' סיון ע"ט

דף מס' 28

**בישול אחר בישול**

**קמ"ה ב' - כל שבא בחמין מערב שבת שורין אותו בחמין בשבת,** בפירש"י כתב דבא מחמין מער"ש היינו שנתבשל, וכ"כ התוס' וש"ר לעיל ל"ט א',[[538]](#footnote-539) - ובטעם הא דמותר לשרותו פירש"י לעיל שם דהוא משום דאין בו משום תיקון שכבר נתקן, והראשונים בכ"ד כתבו דהוא משום דאין בישול אחר בישול.

וביסוד דינא דאין בישול אחר בישול נסתפקו הצל"ח בסוגיין והבינת אדם או"ה סימן מ"ח ד"ה ואמנם, אם היינו דבדבר המבושל לא שייך בו כלל בישול, או היינו דאף דשייך בו בישול, מ"מ אין חייבין ע"ז בשבת, כיון שכבר נתבשל, ומשום דאי"ז מלאכת מחשבת כיון דא"צ להבישול השני, או משום דאי"ז דומיא דמלאכת המשכן, וכתבו דבזה תלי דין בישול אחר בישול בבשר בחלב, והאחרונים נחלקו בזה, ואכמ"ל.[[539]](#footnote-540)

נחלקו הראשונים בהא דאין בישול אחר בישול, דהרמב"ם בפ"ט משבת ה"ג כתב דרק דבר שהי' מבושל כל צרכו אין חייבין על בישולו, והרמ"ך שם והמ"מ שם ה"ד כתבו בדעתו דדבר שלא נתבשל אלא כמאב"ד חייבין על בישולו,[[540]](#footnote-541) אף דכבר חשיב כמבושל, וכמו שאמרו במנחות נ"ז א' דהמבשל כמאב"ד חייב, וכ"נ בד' היראים בסימן ער"ד, וכ"נ בד' האו"ז בסימן ס"ב, ובדבריו שם בשם הריב"א, וכ"כ הב"י בסימן שי"ח ס"ד בדעת הטור,[[541]](#footnote-542) וכ"כ הביאוה"ל בסימן שי"ח ס"ד ד"ה אפי' בדעת עוד מקמאי, עיי"ש, וכן פסק השו"ע בסימן שי"ח ס"ד.

אך הרמ"ך שם כתב דכל שנתבשל כמאב"ד אין חייבין על בישולו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לעיל י"ח ב' ול"ו ב', וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן לעיל שם ולעיל ל"ט א', וכן צידד הרא"ש בפ"ג סימן י"א, וכ"כ רי"ו נתיב י"ב ח"ג בשם רבינו יונה.

ובטעם הפלוגתא בזה, מבו' בד' הברכ"י בסימן שי"ח אות ג' דהוא ביסוד הא דאין בישול אחר בישול, דלדעת הרמב"ם ודעימי' הוא משום דכבר הוא מבושל ואין על הבישול השני תורת בישול כלל, ולדעת הרמ"ך ודעימי' אף דיש על הבישול השני תורת בישול, מ"מ אין חייבין עליו כיון שכבר הי' ראוי לאכילה קודם הבישול, ועפי"ז נקט דדין בישול בפירות הנאכלין חיים תליא בפלוגתא זו.[[542]](#footnote-543)

הרמ"ך שם והרשב"א לעיל ל"ט א' פירשו למשנתינו בדבר שנתבשל כמאב"ד, ומבו' לפ"ז דאף מדרבנן לי"ב משום בישול, וע"כ מותר לשרותו בחמין בשבת, - אך הר"ן לעיל ל"ט א' כתב בשם התוס' שפירשו למשנתינו בדבר שנתבשל כל צרכו, דאף דכל שנתבשל כמאב"ד אין חייבין על בישולו, אפ"ה אין שורין אותו, כ"ז שלא נתבשל כל צרכו, וכ"כ הדרישה בסימן שי"ח ס"ד והט"ז שם סק"ג בדעת הטור שם, וכ"כ הדרישה שם גם בדעת הרמב"ם, ועי' באג"ט אופה סק"י אות ו' ואילך שהאריך דכן דעת כמה מקמאי.

ובטעם האיסור בזה כתב הר"ן שם, דכיון דע"ג האור ממש אסור להחזיר, ע"כ אף בתולדות האור מחמרינן כל שלא נתבשל כל צרכו, - ולכאו' מכוון דבריו דכ"ה דאסור ליתן ע"ג האש אף דבר המבושל כל צרכו משום דמיחזי כמבשל, ה"נ כל שנותן דבר שלא נתבשל כל צרכו בתולדות האור והוא מתבשל עי"ז, מיחזי כמבשל, אף דמדאורייתא לי"ב משום בישול כיון שכבר נתבשל כמאב"ד.[[543]](#footnote-544)

ובפי' הר"י מלוניל בסוגיין נקט דאף דבר שנתבשל כל צרכו והוא מצטמק ויפה לו אסור ליתנו בחמין, ומדמי לה להא דאסור להשהותו ע"ג כירה, וצ"ב, וכל הא דתנן דשורין אותו בחמין בשבת, היינו ששורין אותו כדי שיהא נימוח, וכ"כ השיטה להר"נ, וכ"נ בד' המאירי.

בד' התוס' ותוס' הרא"ש לעיל ל"ו ב' מבו' דמותר להחזיר ע"ג כירה גרו"ק תבשיל שנתבשל כמאב"ד, והביאוה"ל בסימן שי"ח ס"ד הוכיח מזה דדעתם דכל שנתבשל כמאב"ד לי"ב משום בישול, - אך התוס' ותוס' הרא"ש לעיל ל"ט א' פירשו למשנתינו בתבשיל שנתבשל לגמרי, ומבו' דכל שלא נתבשל אלא כמאב"ד יש בו משום בישול,[[544]](#footnote-545) והביאוה"ל שם עמד בסתירת דבריהם, - והאג"ט שם סק"י כתב דדבריהם מתפרשים כמש"כ הר"ן בשם התוס', דמדאורייתא כל שנתבשל כמאב"ד אין בו משום בישול, ומדרבנן הוא דאסרו כ"ז שלא נתבשל כל צרכו, ולא אסרו חכמים להחזיר, וכ"ה מבו' בד' הר"ן לעיל ל"ו ב' דרק קודם שנתבשל כמאב"ד אסור אף להחזיר, משום דמבשל בשבת "וענוש כרת ונסקל", אך אחר שנתבשל כמאב"ד מותר להחזיר, (אף דבדף ל"ט א' הביא לד' התוס' דאף אחר שנתבשל כמאב"ד אין שורין אותו בשבת).[[545]](#footnote-546)

\*לדעת הרמב"ם ודעימי' דדבר שנתבשל כמאב"ד חייבין על בישולו, מבו' בד' המ"ב בסימן שי"ח סק"נ דאף אם הוסיף בו מעט בישול הו"ל כבישול, אף אם לא נתבשל עי"ז כל צרכו, וכ"כ בחי' הר"מ קזיס בפירקין עמ' 77, - אף הפמ"ג שם במש"ז סק"ט כתב בדעת הט"ז שם דס"ל דלא אסרינן לבשל דבר שנתבשל כמאב"ד, אלא כשיבא עי"ז לבישול גמור, ופירש דהוא לטעמי' דס"ל דכל הא דאסרינן לבשל דבר המבושל כמאב"ד, הוא מדרבנן, וכ"כ התהל"ד שם סקכ"ג בדעתו, אך הגר"ז שם סי"ד פירש לדבריו בע"א, דאיירי כשאין עי"ז אף תוספת בישול.[[546]](#footnote-547)

\*השיטה להר"נ לעיל מ' ב' כתב בשם הרא"ה, דמים שהוחמו בכדי שהיד סולדת בהן ובאו לכלל בישול, תו אין בהן משום בישול, וכ"כ המאירי שם בשם גדולי הדורות, ומבו' לפ"ז דכל שהוחמו בכדי שהיד סולדת בהן חשיבי כמבושלין כל צרכן, שהרי דעת המאירי לעיל ל"ט א' דבדבר שלא נתבשל כל צרכו יש בו משום בישול.[[547]](#footnote-548)

אך השיטה להר"נ לעיל ל"ז ב' כתב דרק אם הוחמו המים כ"כ שחסרו קצת חשיבי כמבושלין דאין חייבין על בישולן,[[548]](#footnote-549) ואף דס"ל שם דכל שנתבשל כמאב"ד אין חייבין על בישולו, מ"מ במים לא סגי במה שנתחממו כדי שהיד סולדת בהן, (אף דחשיב זה בישול, כמו שאמרו לעיל מ' ב'),[[549]](#footnote-550) ועמש"כ בזה התהל"ד סימן שי"ח סקי"ז והשביתת השבת בפתיחה סקי"ח, ומה שהאריך בזה בתשו' מנחת יצחק ח"י סימן כ"ח, ובשש"כ פ"א הערה ט"ו.[[550]](#footnote-551)

\*האו"ז בסימן ס"ב כתב דהא דכל שבא בחמין בער"ש מותר לשרותו בחמין בשבת, הוא רק בכלי שני, אך בכלי ראשון אסור לשרותו, דשמא יש בישול אחר בישול, וכן נסתפק בזה ההגמ"ר בפירקין אם מותר ליתנו אף בכלי ראשון, והביאו הב"ח בסימן שי"ח ס"ג,[[551]](#footnote-552) - וזה שלא כד' ש"ר דאין בישול אחר בישול ומותר ליתנו אף בכלי ראשון ואף כנגד האש, בגונא דלי"ב משום איסור נתינה בתחילה.[[552]](#footnote-553)

\*הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ח כתב דדבר שנתבשל קודם השבת או נשרה בחמין מלפני השבת אע"פ שהוא עכשיו צונן מותר לשרותו בחמין בשבת, והב"י בסימן שי"ח ס"ד כתב בדעתו דאף אם לא נתבשל כמאב"ד, מ"מ כיון שנשרה במים רותחים חשיב כמבושל לענין שלא יחשב כמבשל בשבת כששורה אותו בחמין, והדרכ"מ שם סק"ג תמה ע"ז דכיון דעדיין לא נתבשל כמאב"ד, מ"ט מותר לשרותו, והרי לדעת הרמב"ם גופי' יש בישול אחר בישול בדבר שלא נתבשל אלא כמאב"ד, וכ"ש בדבר שנשרה ועדיין לא נתבשל כמאב"ד.

והראש יוסף לעיל ל"ט א' פירש דדברי הרמב"ם קיימי במליח דבשרי' בעלמא נגמר בישולו, וע"כ מותר לשרותו בשבת דאין בישול אחר בישול, ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א סימן שי"ח סקי"ד, - אך השעה"צ שם סקס"ג פירש דטעמא דהרמב"ם הוא משום דכל שכבר נשרה אין מתוסף בישול כשחוזר ושורה אותו,[[553]](#footnote-554) וצ"ע דכיון דעדיין לא נתבשל כמאב"ד, מ"ט אין מתוסף בו בישול כשחוזר ושורה אותו, הרי איירי בשרי' הראוי' לבשל כמאב"ד, (דאל"כ מ"ט אסור לשרות דבר שלא בא בחמין מער"ש),[[554]](#footnote-555) - ובתשו' גוו"ר כלל ג' סימנים ב' - ז' נחלקו חכמי דורו בביאור דברי הרמב"ם, וכתבו בזה כמה דרכים, עיי"ש, - ועמש"כ בזה האבהא"ז בהל' שבת שם.

**חוץ מן המליח הישן וקוליס האיספנין שהדחתן זו היא גמר מלאכתן,** בפירש"י כתב דהיינו דאף בהדחה הוי גמר מלאכתן והוי בישול, וכ"ה בפירש"י לעיל ל"ט א' ד"ה שהדחתו דחיובו הוא משום בישול, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ב, וכ"כ רבים מקמאי.

ובטעם הא דמליח הישן וכו' הם מתבשלין אף בהדחה בחמין, כתב בפסקי רי"ד דהיינו דמחמת מלחן הן מתבשלין בהדחה בלבד,[[555]](#footnote-556) - ובד' הרשב"א לעיל מ' ב' משמע דגדר הדברים הוא דבמליח הישן ובקולייס האיספנין הפשרתן זו היא בישולן, וע"כ אף כשנותנן בכלי שני חייבין עליהן משום בישול,[[556]](#footnote-557) - ובתשו' נובי"ת יו"ד סימן ס' כתב דלענין או"ה ודאי דלא מיקרי בישול בכה"ג, דאינו מבליע ומפליט ע"י בישול זה, והא דחייבין ע"ז משום בישול, הוא משום דלענין שבת כל שאינו ראוי לאכילה ומתקן ע"י האור שיהא ראוי לאכילה חייב, דכשם שהבישול מכשירו לאכילה, כך זה מכשירו,[[557]](#footnote-558) אך החוו"ד בסימן ס"ט סקי"ב כתב דמליח הישן דמתבשל אף בכלי שני, אף הוא מבליע ומפליט.

והאג"ט אופה סקל"ט נסתפק בדין מליח הישן וכו' שהדיחוהו, אם מותר אח"כ לשרותו בכלי ראשון או לבשלו כנגד המדורה, דאין בישול אחר בישול, ועיי"ש במש"כ בטעם הספק, ואי נימא כמש"כ הנוב"י דאינם מתבשלין בישול גמור ע"י ההדחה, אלא שהם מוכשרין עי"ז לאכילה, ודאי דאסור לחזור ולבשלן, (ככל דברים הנאכלין חיים דאסור לבשלן).

בד' התוס' לעיל ל"ט א' מבו' דהא דהדחתן זו היא גמר מלאכתן, הוא אף בעירוי מכלי שני, וכן נקטו עוד מקמאי, והרשב"א והר"ן לעיל מ' ב' הוכיחו מזה דכל הא דמותר ליתן בכלי שני, הוא משום דאי"ז מתבשל שם, אך דבר המתבשל בכלי שני אסור ליתנו שם.

אך היראים בסימן ער"ד פירש דאיירי בכלי ראשון, ואך דשאר דברים אינם מתבשלין בהדחה בעלמא בכלי ראשון, מליח וכו' מתבשלין בהדחה בעלמא, וכן פירשו הר"י מלוניל והמאירי ורבינו פרחי', וכ"כ השיטה להר"נ בשם י"מ,[[558]](#footnote-559) ועד"ז כתב בהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל ל"ט א' ע"ד התוד"ה כל שבא, והשפ"א שם.[[559]](#footnote-560)

ולד' כל הני קמאי נתפרש במשנתינו, דליכא איסור בתחילת בישול כל שלא יבא לידי מאב"ד, וע"כ מותר להדיח כל דבר בחמין, כיון שבהדחה מועטת אינו מתבשל כמאב"ד, ורק לשרות אסור משום דבשרי' מרובה ה"ז בא לידי מאב"ד, וכמש"כ הר"י מלוניל, ועמש"נ בזה במנחות נ"ז א'.

הביאוה"ל בסימן שי"ח ס"ד ד"ה היא גמר מלאכתן צידד דהא דהדחתן היא גמר מלאכתן, הוא רק כשהיד סולדת בו, ועמד ע"ז הט"ז וש"א שלא הזכירו היתר רק בצונן, - אך לכאו' למש"כ הרשב"א דהא דהן מתבשלין בכלי שני, הוא משום דהפשרן זו היא בישולן, ל"ב שיהא היד סולדת בהן, והמ"ב לטעמי' שם סקל"ט שנקט דהא דהן מתבשלין בהדחה מכלי שני הוא משום שהן קלים להתבשל, ולמד מזה לשאר דברים הקלים להתבשל.[[560]](#footnote-561)

הב"י בסימן שי"ח ס"ד הביא מס' הפרדס, דכל הא דחייבין על הדחת מליח הישן וכו' הוא משום דאין נאכלין חי מחמת מלחן אא"כ ידיחנו בחמין, אך דבר הנאכל חי מחמת מלחו, אין חייבין על הדחתו, ועמש"כ בזה המ"ב שם סקל"ו בדברים הנאכלין אף ע"י הדחה בצונן, ובביאוה"ל שם ד"ה חוץ, - ועמש"כ האג"ט אופה סקל"ז אות ה' בטעמו של הפרדס, ועיי"ש בסקל"ח שהוכיח דפליגי קמאי בזה, וכתב דלדינא קי"ל לאסור בזה.

הלבוש בסימן שי"ח ס"ד כתב דכ"ה דחייבין על הדחת מליח הישן וקולייס האיספנין ה"נ בכל דבר שהוא קשה ואינו ראוי לאכילה בלא שרי', דאסור לשרותו בשבת שזהו גמר מלאכתן, ואע"פ שאינו מבשל חייב משום מכה בפטיש, והמלבושי יו"ט שם סק"ט והאלי' רבה שם סקט"ז תמהו ע"ד ממש"כ רש"י והרמב"ם דהא דחייבין על הדחת מליח הישן וכו' הוא משום מבשל.[[561]](#footnote-562)

והפמ"ג שם באש"א סקט"ז כתב דבדבר שא"א לאכול כלל מחמת מלחו אלא ע"י הדחה, חייבין על הדחתו משום גמר מלאכה, ועיי"ש שכתב דהדין נותן דאף בהדחה בצונן חייבין עליו משום גמר מלאכה, והביאוה"ל שם ס"ד ד"ה והדחתן האריך לתמוה ע"ז, עיי"ש.[[562]](#footnote-563)

**כגון תרנגולתא דרב אבא,** נחלקו הראשונים בביאורו,[[563]](#footnote-564) **א** בפירש"י כתב דהי' מבשלה ושורה אותם ימים רבים בחמים למחות מאלי' ואוכלה לרפואה, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש, דעיקר הא דתנן דכל שבא בחמין מער"ש שורין אותו בחמין בשבת, אף דמילתא דפשיטא הוא דאין בישול אחר בישול, הוא דמותר לשרותו אף זמן מרובה, ולא אמרינן דכיון דמתקן ע"י שרי' זו הוי גמר מלאכתו וליתסר, וזהו דבעי בגמ' איזה דבר הוא שנתבשל כבר ומיתקן ע"י שרי, וע"ז הוא שאמרו דהוא כגון תרנגולתא דרב אבא. - **ב** הר"ח פירש דהיתה מלוחה ביותר, וכשמבקשין לאכלה שורין אותה במים חמים, וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסימן ה'. - **ג** בפי' ר"נ גאון כתב בשם ר"ה גאון, דהיא תרנגולת שמבשלין אותה ומוציאין אותה מהמרק וממלאין אותה בתבלין, וכשרוצה לאכול ממנה שורין אותה במים חמים ואוכלין אותה כאילו היא חמה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, ולדעתם הא דשורים אותה בחמים הוא כדי שתהא חמה.

כ"א סיון ע"ט

דף מס' 29

**בישול אחר בישול בלח**

**קמ"ה ב' -** לעיל ל"ד א' אמרו דאין טומנין בדבר שאינו מוסיף הבל משחשיכה, גזירה שמא ירתיח, והרא"ש בפ' כירה סימן י' כתב דאין הגזירה בזה משום איסור בישול דאין בישול אחר בישול, אלא הוי הגזירה שמא יחתה, והריטב"א לעיל ל"ט א' כתב דהא דחיישינן שמא ירתיח, אף דמדינא אין בזה איסור בישול, הוא משום דכשנותנו ע"ג האור מיחזי כמבשל.[[564]](#footnote-565)

אך בפירש"י לעיל שם פירש דהגזירה היא שמא כשימצא קדירתו וכו' ונמצא מבשל בשבת, והרא"ש שם סימן י"א כתב בדעתו דתבשיל שנתבשל ונצטנן שייך בו בישול כיון שיש בו משקה, והא דתנן הכא דכל שבא בחמין לפני השבת שורין אותו בחמין בשבת היינו בדבר יבש, וכ"כ הריטב"א לעיל ל"ט א' בשם תוס', וכ"כ הסמ"ק בסימן רפ"ב דבדבר לח וצלול יש בישול אחר בישול לאחר שנצטנן, וזהו דחיישינן שמא ירתיח, והביאוהו הארחות חיים בהל' שבת סימן נ"ו והכל בו בסימן ל"א, וכ"כ רי"ו נתיב י"ב ח"ג וכתב כן בשם רבינו יונה,[[565]](#footnote-566) וכ"כ הטור בסימן שי"ח, וכ"כ השו"ע שם ס"ד, וכ"ה מבו' גם בד' השו"ע שם ס"ו וס"ח וסט"ו ובסימן רנ"ג ס"ב וס"ד.

והריטב"א לעיל שם נחלק ע"ז דליכא נפ"מ בין דבר יבש לדבר לח, וכ"כ הר"ן לעיל מ"ז ב' דכל שבא בחמין מלפני השבת אע"פ שהוא צונן גמור שורין אותו בחמין בשבת ואין הפשר בין מים מבושלין למבושל אחר, וכ"כ הב"י בסימן שי"ח ס"ד בדעת הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ג שסתם בזה, ובדעת הרשב"א לעיל מ' ב', וכ"ה מבו' גם בתשו' הרשב"א החדשות סימן י"ח, (הביאו הב"י בסו"ס רנ"ג, וכ"כ המג"א שם סקל"ז בדעתו), וכ"כ הרמ"א בסימן שי"ח סט"ו בשם יש מקילין, ועמש"כ בזה הגר"א שם ובסימן רנ"ג ס"ה.

הרי"ו שם כתב בשם רבינו יונה, דדבר שיש בו רוטב "ומצטמק ויפה לו" והוא צונן, כל שמחזירו ע"ג כירה ומצטמק, הוי מבשל גמור, והב"י בסימן שי"ח ס"ד כתב ללמוד מדבריו, דהא דיש בישול אחר בישול בתבשיל שיש בו מרק, היינו רק כשהוא מצטמק ויפה לו, אך כל שהוא מצטמק ורע לו אין בו משום בישול, וכ"ה בל' השו"ע שם ס"ח, ועמש"כ המג"א שם סקי"ג וסקכ"ז בדעתו, וכ"כ הרמ"א שם ס"ד בשם י"א, וכ"כ הט"ז שם סק"ד והאלי' רבה שם סק"י והמאמר מרדכי שם סק"ו, וכ"כ המנחת כהן שער ב' פ"ב, והזרע אמת בח"א סימן ל"ט, ועמש"כ הט"ז שם והפמ"ג במש"ז סימן רנ"ג סקי"ג בטעם הא דאין בזה משום בישול, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ל"ז סקי"ג (ד"ה ס"ד).

אך הב"ח בסימן שי"ח אות ב' הכריע לאסור אף במצטמק ורע לו, דלענין מבשל שהוא אב מלאכה מה לי מצטמק ויפה לו מה לי מצטמק ורע לו,[[566]](#footnote-567) וכ"נ בד' הגר"א שם ס"ד שצידד כן,[[567]](#footnote-568) וכ"כ המ"ב שם סקכ"ה וסקס"ב.

בטעם הסוברים דבדבר לח יש בישול אחר בישול, ול"ד לדבר יבש דאין בישול אחר בישול, כתב בתשו' מהר"ם שיק או"ח סו"ס קל"ב דהוא משום דבדבר לח חייבין על חימומו וכל שנצטנן בטל הבישול לגמרי וע"כ כל שחזר וחיממו חייב,[[568]](#footnote-569) ומשא"כ בדבר יבש דאין חייבין אלא על מה שהוא מוכשר לאכילה ע"י הבישול, הרי דאף אם נצטנן אכתי הבישול קיים, וע"כ אין חייבין על בישולו, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ל"ז סקי"ג סוד"ה סימן שי"ח,[[569]](#footnote-570) ובסימן נ' סק"ט סוד"ה ויש לעי', וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א סימן רנ"ד סק"א.[[570]](#footnote-571)

ובד' הפמ"ג שם מבו', דכל הא דיש בישול אחר בישול בלח שנצטנן, הוא רק משום דכל שנצטנן בטל בישולו לגמרי ואין עליו תורת מבושל, אך כל שיש עליו תורת מבושל, אין חייבין על חימומו,[[571]](#footnote-572) ועיי"ש שכתב לפ"ז דהיינו דוקא במים ויין ושמן שאין האש פועל בו להכשיר כ"כ דנאכל חי ג"כ והבישול הוא החימום, אך בשומן אווז ומוהל הבשר שא"א לאכלו אלא ע"י בישול, אף אם נצטנן אין בו בישול, וכתב דסתימת הפוסקים לא משמע כן, - וכ"ה מבו' בגל' הגרע"א בסו"ס רנ"ג למג"א סקמ"א דכל שנצטנן אזדא שם מבושל ממנו, וע"כ חייבין על בישולו, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ונתבאר להלן, - וכ"כ המ"ב בסימן שי"ח סקכ"ט.[[572]](#footnote-573)

\*הרא"ש שם הוכיח דיש בישול אחר בישול בלח שנצטנן, ממש"כ בפירש"י לעיל י"ח ב' ביורה עקורה דכל שמגיס בה הוי בישול אף שכבר נתבשל, וכן מהא דתניא בביצה ל"ד א' דאחד מביא האור וכו' ואחד נותן לתוכה מים וכו' ואחד מגיס בה כולה חייבים, והרי דאע"פ שאותו שנתן בה מים נתחייב משום מבשל, אף המגיס בה חייב משום מבשל, והרי דיש בישול אחר בישול אע"פ שהרתיח, - וצ"ב דבהני דוכתי הרי איירי כשעדיין הוא רותח, ואפ"ה יש בזה משום בישול, ובע"כ דאיירי כשלא נתבשל עדיין כמאב"ד, או דאף דבר שנתבשל כמאב"ד חייבין על גמר בישולו, (וכמש"כ כן הביאוה"ל בסימן שי"ח ס"ד בדעת רש"י, וכ"נ לגירסת הקרבן נתנאל בד' הרא"ש) ומה ענין זה להא דבלח שנצטנן חייבין על בישולו, והמנחת שלמה ח"ב סימן כ' אות ב' כתב דבאמת מכוון הרא"ש הוא לתרי מילי דלא שייכי זל"ז, עיי"ש, וצ"ע.[[573]](#footnote-574)

**בישול אחר בישול בדבר שמיעוטו לח**

המנחת כהן בש"ב פ"ב כתב דהא דבדבר לח יש בישול אחר בישול, היינו רק כשרובו לח, אך כל שהרוב הוא דבר יבש אע"פ שיש בו קצת רוטב לא שייך בו בישול,[[574]](#footnote-575) ועיי"ש שלמד כן מד' הב"י בסימן רנ"ג שהביא בשם רי"ו דכל שרובו רוטב וכו' הוי מבשל גמור, ושינה מל' רי"ו שכתב דכל שיש בו רוטב, וכן הסכים הפמ"ג במש"ז סימן רנ"ג סקי"ג וסימן רנ"ט סק"ג ובאש"א סימן רנ"ג סקמ"א.[[575]](#footnote-576)

אך בל' השו"ע בסימן שי"ח סט"ו משמע דלא חשיב כדבר יבש אלא כשאין בו מרק כלל, אך כל שיש בו מעט מרק יש בו משום בישול, והיינו דהמרק יש בו משום בישול,[[576]](#footnote-577) וכ"ה מבו' בד' הלבוש שם סט"ז והט"ז שם סק"כ שאסרו בבשר שיש בו שומן משום דהשומן נימוח והו"ל כלח, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סק"מ, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן רנ"ג סקל"ב, וכמש"כ הפמ"ג שם, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן ש"ח ריש סי"א וסכ"ז, ובד' המ"ב שם ס"ק ק', וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סו"ס ע"ד.[[577]](#footnote-578)

**בישול אחר בישול במים**

בעליות דרבינו יונה ב"ב י"ט א' כתב דמכשלה גדולה תחת יד קצת העם שטומנין קומקום של מים חמין ליתן לתוך הקדירה בשבת כשהתבשיל מצטמק, ופעמים שהאחד אין היד סולדת בו, והאחד סולדת בו ומתבשל זב"ז ונמצאו מבשלים בשבת, ואפי' אם שניהם היד סולדת בהן, איכא למ"ד בירושלמי דעירוי אינו ככלי ראשון, וכשמערין המים לאלתר שיצאו מן הכלי אף על פי שהן רותחין פסק כח רתיחתן מלבשל כדין כלי שני שאינו מבשל, ומתבשלין בתוך כלי ראשון, ומים מבושלין אם פסקה רתיחתן יש בהם משום בישול, וכ"כ רבינו יונה באגרת התשובה, - והר"ן לעיל מ"ז ב' תמה ע"ז דכל שבא בחמין מלפני השבת אע"פ שהוא צונן גמור שורין אותו בחמין בשבת, ולא מצינו הפרש בין מים מבושלין למבושל אחר.

והשה"ג לעיל שם כתב דדעת רבינו יונה היא כדעת הרא"ש ודעימי' דבדבר לח יש בישול אחר בישול, וכאשר כ"ה להדיא בד' רי"ו נתיב י"ב ח"ג בשמו, - אך בתשו' תשב"ץ חוט המשולש טור ג' סימן י' כתב בשם רבינו יונה דבמרק צונן אין בישול אחר בישול, ורק במים שנצטננו יש בישול אחר בישול,[[578]](#footnote-579) והאג"ט אופה סקי"א אות ו' כתב דהוא משום דבמים הוי החיוב על חימומם,[[579]](#footnote-580) וכל שנצטננו בטל בישולם לגמרי, וע"כ חייב כשחוזר ומחממם,[[580]](#footnote-581) וכ"כ האבהא"ז בפכ"ב משבת ה"ו.

והאג"ט בס"ח ובסקי"ט אות ט"ו ט"ז כתב דבמים שנצטננו לכו"ע חייבין על חימומם, עיי"ש, וכ"כ השביתת השבת בפתיחה סקכ"ט ובהל' מבשל סוסק"כ, ועיי"ש שהוכיח כן, - אך בד' הר"ן הנ"ל מפורש דהא דאין בישול אחר בישול הוא אף במים שנצטננו, והחזו"א בסימן נ' סק"ט סוד"ה ויש לעי' כתב דהוא משום דס"ל דמים מבושלין חלוקין ממים חיים, ולא בטל בישולם, וע"כ ל"ד למתכת שהותכה וחזרה ונתקשתה דלכו"ע חייבין על התכתה, כיון דבטל הבישול הראשון לגמרי, ועד"ז כתב האג"ט בהשמטות לסעיף ח'.[[581]](#footnote-582)

**דבר לח שנתבשל וניתן בכלי שני אם חייבין על בישולו**

בד' רבינו יונה נתחדש, דהא דיש בישול אחר בישול במים, הוא אף כשעדיין היד סולדת בהן, אלא שהם בכלי שני שאינו מבשל, וכן נקט המג"א בסימן רנ"ג סקל"ב, לדעת הסוברים דיש בישול אחר בישול בלח, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רנ"ג סק"כ ובראש יוסף לעיל ל"ח ב' בדעת רש"י, וכן צידד הפמ"ג באש"א סימן שי"ח סקי"ב, והביאו הביאוה"ל שם ד"ה אם.[[582]](#footnote-583)

והמנחת שלמה ח"ב סימן כ' אות א' כתב לפרש דהיינו דחיובו הוא ע"ז שנתן במים כח בישול, דג"ז חשיב כבישול, וע"כ הוא חייב על נתינתם מכלי שני לכלי ראשון, דעי"ז יש בהן כח לבשל, וצ"ע דמהיכ"ת דנתינת כח בישול חשיבא כבישול, והפמ"ג צידד כן מסברא.[[583]](#footnote-584)

אך לכאו' י"ל דטעם החיוב בזה הוא, משום דכ"ה דמים שניתנו בכלי שני אין מבשלין למה שניתן בתוכן, ה"נ הן עצמן פסק בישולן, דמים אינם מתבשלין אלא בכלי ראשון, וע"כ אסור לחזור ולבשלן,[[584]](#footnote-585) ומה"ט הוא דכ"ז שהן בכלי ראשון והיד סולדת בהן מותר להחזירן ע"ג האש, דהיינו משום דבישול מים הוא כשהיד סולדת בהן, וכמו שאמרו לעיל מ' ב', וע"כ כ"ז שהיד סולדת בהן אכתי בישולן קיים.

\*האג"ט אופה סקי"א אות ח' והחזו"א בסימן ל"ז סקי"ג ד"ה במ"ב הק' ע"ד רבינו יונה דאסור להחזיר מים מכלי שני לכלי ראשון, מהא דמיבע"ל לעיל ל"ח ב' בפינה ממיחם למיחם, והרי דאף שפינה המים לכלי שני, מותר להחזירם ע"ג האש, ואין לומר דאיירי כשפינה ממיחם למיחם רותח, שהרי לדעת רבינו יונה ג"ז אסור,[[585]](#footnote-586) - והאג"ט כתב לישב דאזיל רבינו יונה לטעמי' דהא דיש בישול אחר בישול בדבר לח הוא רק במצטמק ויפה לו, וההיא דפינה ממיחם למיחם איירי בחמין דהו"ל מצטמק ורע לו,[[586]](#footnote-587) והא דאסר לערות מים חמים לתוך התבשיל, הוא משום דהתבשיל מצטמק ויפה לו, וע"כ אף המים המעורבין בו חשיבי כמצטמק ויפה לו, (וכ"ה להדיא בד' רי"ו בנתיב י"ב ח"ג, עיי"ש).

**דבר לח שלא נצטנן לגמרי**

בד' רבינו יונה מבו', דהא דבדבר לח שנצטנן יש בו משום בישול, הוא כל שנצטנן עד שאין היד סולדת בו, וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ג ס"ב ובסימן שי"ח ס"ד וס"ו, - אך הרמ"א שם סט"ו כתב דנהגו להקל להניח אצל המדורה דבר לח שנתבשל אם לא נצטנן לגמרי,[[587]](#footnote-588) ובד' המ"ב בסימן רנ"ג סוסקפ"ד משמע דאין ראוי לנהוג כן, עיי"ש, וצ"ע.

והמנחת כהן בשער ב' פ"ב כתב בטעם הא דשרי היכא דלא נצטנן לגמרי, דהוא משום דס"ל לעיקר דאין בישול אחר בישול אף בדבר לח, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שי"ח סקל"ט דמדינא ליכא נפ"מ בין היכא דנצטנן לגמרי להיכא דלא נצטנן לגמרי, דאם יש בישול אחר בישול בלח שנצטנן, הוא כל שנצטנן ואין היד סולדת בו, ואם אין בישול אחר בישול בלח שנצטנן הוא אף כשנצטנן לגמרי, אלא דנהגו להקל כדעת הסוברים דאין בישול אחר בישול בלח שנצטנן, והא דאם נצטנן לגמרי אסור, הוא משום דנראה כתיקון קצת, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רנ"ג סקכ"ט דבנצטנן לגמרי מחמירים דנראה כמבשל, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ל"ז סקי"ג ד"ה וכתב הרמ"א, וכתב דהא דאם נצטנן לגמרי אסור, הוא משום דאין חמימותו ניכרת וחששו שיבואו להקל אף כשלא נתבשל, וכ"כ החזו"א שם סוסקל"א.

אך בד' המג"א בסימן רנ"ג סקל"ז והגר"ז שם סכ"ה והמ"ב סקצ"ה ובשעה"צ סקצ"ו מבו' דכל שנצטנן לגמרי יש בו משום בישול מדאורייתא,[[588]](#footnote-589) ואפ"ה כשלא נצטנן לגמרי שרי,[[589]](#footnote-590) וכ"נ להדיא בד' התרוה"ד בסימן ס"ו, דכל שלא נצטנן לגמרי הו"ל כמבושל כמאב"ד, וע"כ אין חייבין על בישולו, - ועמש"כ האג"ט אופה סקי"ד ובהשמטות שם והתהל"ד בסימן שי"ח סקל"ג לפרש הטעם בזה בכמה אנפי.

הגר"ז בסימן שי"ח ס"ט כתב דשיעור נצטנן לגמרי, הוא שאינו ראוי לאכול מחמת חמימותו, וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א שם סקל"ט, וכ"כ האג"ט אופה ס"ח, אך החזו"א בסימן ל"ז סקי"ג ד"ה וכתב הרמ"א כתב דהוא כשאין חמימותו ניכרת, ולכאו' ד"ז תליא בטעם האיסור בנצטנן לגמרי.

כ"ג סיון ע"ט

דף מס' 30

**בישול אחר צלי'**

**פסחים מ"א א' - הא מני ר' יוסי היא דתניא וכו' ר' יוסי אומר וכו' אבל לא במבושל אע"פ שלא נימוח,** בפירש"י כתב דטעמא דר' יוסי הוא משום דס"ל דבישול לאחר אפי' בישול הוא, - ומשמעות דבריו דלעולם אף לר' יוסי אין הבישול מבטל את האפי' ואת הצלי', אלא דס"ל דיש תורת בישול על בישול שלאחר אפי' ואחר צלי', וע"כ אין יוצאין ברקיק המבושל, דכיון דיש על בישולו תורת בישול, אין עליו תורת לחם, וע"כ הוא דבפסח שצלאו ואח"כ בישלו חייב, דכיון דיש על בישולו תורת בישול, יש בו לאיסורא דמבושל, דאף דלא נתבטלה הצלי' ואכתי צלי הוא, מ"מ כיון דהוי גם מבושל, ה"ז אסור.

אך התוס' בד"ה א"ר כהנא ובד"ה אבל לא במבושל כתבו דטעמא דר' יוסי הוא משום דבישול מבטל האפי', ומפיק לי' מתורת אפי' לשוויי מצה עשירה כאילו לא נאפה,[[590]](#footnote-591) וה"נ בישול מבטל הצלי' ועוקר ממנו שם צלי, ולכאו' הוא משום דס"ל דאלמלי הא דעוקר ממנו שם צלי, ל"ה הפסח נאסר, דאיסורא דמבושל הוא רק היכא דהוי הפסח מבושל "ואינו צלי", וע"כ כל הא דאסרינן בצלאו ואח"כ בישלו, הוא משום דהבישול מבטל הצלי' ועוקר ממנו שם צלי.[[591]](#footnote-592)

\*למש"כ התוס' דלר' יוסי דבישול מבטל הצלי', צ"ע דמ"ט אם בישלו ואח"כ צלאו חייב, ולא אמרינן דהצלי' מבטלת הבישול והו"ל צלי אש,[[592]](#footnote-593) ולדעת רש"י ניחא, דאין הבישול והצלי' מבטלין זא"ז, וע"כ בין צלאו ואח"כ בישלו ובין בישלו ואח"כ צלאו הוי גם מבושל, וסגי בהכי לאיסורא דמבושל, - והפמ"ג באש"א סימן שי"ח סקי"ז הוכיח מזה דאין הבישול מבטל להצלי' לגמרי אלא הוא מוסיף עליו, וע"כ מחייבינן בין בצלאו ואח"כ בישלו ובין בבישלו ואח"כ צלאו, ונת' להלן, - אך האג"ט אופה סקט"ו אות ח' כתב דהטעם בזה הוא משום דכשנתבשל חל עליו איסורא דמבושל, ולא פקע איסורא מיני' כשצלאו אח"כ, ועיי"ש מש"כ לחדש לפ"ז, ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"א סימן י"ד סק"ה.

והארחות חיים בהל' שבת סימן נ"ו כתב דיש שהוכיחו דאין צלי' אחר בישול, מהא דפסלינן בפסח שבישלו ואח"כ צלאו, דאי"ז צלי אש כיון שנתבשל מעיקרא, ויש דוחין דאין הטעם משום דאין צלי' אחר בישול, שהרי אם צלאו ואח"כ בישלו פסול, אף שהיינו יכולים לומר דאין בישול אחר צלי', אלא מקראי יתירי דרשינן הכי, וצ"ב.[[593]](#footnote-594)

**אפי' תימא ר"מ שאני הכא דאמר קרא ובשל מבושל מכל מקום,** בפירש"י כתב דגזה"כ הוא בפסח, וזה לטעמי' דטעמא דר' יוסי הוא משום דבישול דלאחר אפי' בישול הוא, ור"מ דפליג הוא משום דס"ל דבישול דלאחר אפי' לאו כלום הוא, ובע"כ דהא דילפינן מקרא לאסור כשנתבשל אחר צלייתו, אף דאין ע"ז תורת בישול, הוא מגזה"כ דכיון דנעשה בו מעשה בישול יש בו לאיסורא דמבושל.

אך לדעת התוס' דטעמא דר' יוסי הוא משום דהבישול מבטל להאפי', י"ל דאף ר"מ מודה דיש על בישול שאחר אפי' תורת בישול, ואך דס"ל דאי"ז מבטל את האפי', והא דבעי למימר דלדידי' יש להתיר בפסח שצלאו ואח"כ בישלו הוא משום דאיסורא דמבושל הוא רק היכא שאינו צלי, מתפרש הא דילפינן מקרא לאסור בזה, דאי"ז גזה"כ בעלמא, אלא היינו דילפינן מזה דכל דהוי מבושל נאסר אף דהוי נמי צלי, וע"כ כל שצלאו ואח"כ בישלו דאיכא על בישולו תורת בישול, יש בו לאיסורא דמבושל, אף דל"מ הבישול לעקור שם צלי ממנו.

בברכות ל"ח ב' פליגי אמוראי בדין ירקות שנשלקו אם מברכין עליהן בפה"א, או דכיון דנשתנו ע"י האור מברכין עליהן שהכל, ואמר רב נחמן דתליא בפלוגתא דר"מ ור' יוסי דלר"מ דיוצאין ברקיק המבושל דבמילתי' קאי, מברכין על שלקות בפה"א, ולר' יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל דלאו במילתי' קאי אין מברכין על שלקות בפה"א, ודחינן דאף לר' יוסי מברכין עליהן בפה"א, והא דאין יוצאין ברקיק המבושל, הוא משום דבעינן טעם מצה וליכא.

והתוס' בסוגיין פירשו, דהא דתלינן בסוגיין דין צלאו ואח"כ בישלו בפלוגתא דר"מ ור' יוסי הוא כמ"ד התם דפליגי אף לענין שלקות, דלר"מ דאין בישול מבטל האפי', ה"נ אין בישול מבטל שם ירק, ולר' יוסי דבישול מבטל האפי', ה"נ בישול מבטל שם ירק, אך לפ"מ דדחי התם דטעמא דר' יוסי הוא משום דבעינן טעם מצה, לא למדנו מדבריו דבישול מבטל להאפי', וה"נ אין בישול מבטל להצלי', - וזה לטעמייהו דפלוגתא דר"מ ור"י היא אם בישול מבטל להאפי', אך לדעת רש"י דפלוגתייהו הוא אם יש על בישול שאחר אפי' תורת בישול, צ"ע דמה מדמינן לה התם לדין שלקות, הרי הא דלר"מ יוצאין ברקיק המבושל, הוא משום דאין בישול אחר אפי', ואין על בישולו תורת בישול, אך בשלקות דיש על בישולן תורת בישול, י"ל דמודה ר"מ דמברכין עליהן שהכל, והק' כן האג"ט אופה סקט"ו אות י"ז עיי"ש, ועי' בבית מאיר סימן שי"ח ס"ה שעמד בכעי"ז ע"ד היראים, ונת' להלן.[[594]](#footnote-595)

היראים בסימן ער"ד כתב דיש בישול אחר צלי ויש צלי אחר בישול, וחייבין ע"ז בשבת,[[595]](#footnote-596) ולמד לזה ממה שאמרו הכא בהא דצלאו ואח"כ בישלו חייב דאתיא כר' יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל, והיינו דהא דס"ל דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דאין נקרא לחם אלא אפוי ולא מבושל, וכשבישלו אחר אפייתו נקרא מבושל דיש בישול אחר אפי', וה"ה נמי צלאו ואח"כ בישלו דיש בישול אחר צלי, ור"מ ור"י הלכה כר"י, וכשם שיש בישול אחר צלי ואפוי, כך יש צלי אחר בישול דסברא אחת היא, והוכיח כן עוד ממה שאמרו ביבמות מ' א', בדין חלוט, דאע"ג דחלטי' כיון דהדר אפיי' בתנור לחם איקרי ואדם יוצא בו יד"ח בפסח, וכיון דסוגיית התלמוד כר"י כוותי' עבדינן,[[596]](#footnote-597) והביאוהו הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב,[[597]](#footnote-598) וההגמי"י בפ"ט משבת ה"א, והטור בסימן שי"ח, וכ"כ השו"ע שם ס"ה בשם יש מי שאומר.[[598]](#footnote-599)

אך הראבי"ה בסימן קצ"ז נחלק ע"ז, דאין בישול אחר אפי', עיי"ש, וכ"כ הרמ"א בסימן שי"ח ס"ה בשם יש מקילין, והמ"ב שם סקמ"ו כתב דבדיעבד יש לסמוך ע"ז.

היראים שם כתב דה"נ יש אפי' אחר בישול דסברא אחת היא, והוכיח כן גם מסוגיית הגמ' ביבמות, והביאוהו הסמ"ג וההגמי"י שם, - אך הסמ"ק שם כתב בסו"ד דכיון דאין צלי' אחר צלי', מותר להניח צלי (מבושל או בשר) [או בשר מבושל] סמוך לאש כדי לחמם אפי' שמחממו כ"כ שהיס"ב, והביאו הארחות חיים בהל' שבת סימן נ"ו, ומבו' לכאו' דס"ל דאין צלי' אחר בישול,[[599]](#footnote-600) וכ"כ השה"ג בשבת קמ"ה ב' בדעת הטור בסימן שי"ח, וכ"כ המנחת כהן בש"ב פ"ד בדעת השו"ע.

הסמ"ק שם כתב בשם היראים, דהא דאין יוצאין ברקיק המבושל, הוא משום דהבישול מבטל האפי' ופקע מיני' שם לחם, ומה"ט פסח שצלאו ואח"כ בישלו חייב, לפי שהבישול מבטל את הצלי', וכ"ה גם בל' הסמ"ג שם דטעמא דר"י הוא משום דהבישול מבטל האפי', ומשמע לפ"ז דגם מש"כ היראים ללמוד מזה דיש בישול אחר צלי בשבת, הוא משום דהבישול מבטל את הצלי',[[600]](#footnote-601) אך יש לדחות, דלעולם להא דיש בישול אחר צלי בשבת ל"ב להא דהבישול מבטל את הצלי', אלא סגי בהא דיש על בישול שאחר צלי תורת בישול, ואך שהוכיח לזה מהא דבישול מבטל להאפי' ומבטל להצלי', ובע"כ דיש עליו תורת בישול.

והפמ"ג באש"א סימן שי"ח סקי"ז הק' בהא דבישלו ואח"כ צלאו חייב, דמ"ט לא אמרינן דהצלי' מבטל את הבישול וחשיב כצלי אש, ועמש"נ בזה לעיל, וכתב ללמוד מזה דהא דהבישול מבטל להצלי', לאו לגמרי, אלא הוא מוסיף עליו, וע"כ מחייבינן בין בצלאו ואח"כ בישלו ובין בבישלו ואח"כ צלאו.

הפמ"ג שם כתב דאם בישלו ואח"כ צלאו מותר לשרותו אפי' בכלי ראשון, - וזה לטעמי' דל"מ הצלי' לבטל את הבישול, וע"כ הו"ל ככל דבר מבושל דמותר לשרותו בחמין דאין בישול אחר בישול, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ה בביאור דבריו, ועיי"ש שפקפק בזה, דאף דלא נתבטל שם בישול הראשון, מ"מ שם השני ודאי קיים, ושפיר י"ל דמיקרי עתה בישול אחר צלי,[[601]](#footnote-602) וכתב דמ"מ אם בישלו ואח"כ צלאו בער"ש, מותר להניחו בתנור בשבת, דפעולה אחרונה נקבע בו יותר ומיקרי צלי אחר צלי, - והאג"ט אופה סקט"ו אות כ' כתב דלמש"כ הסמ"ק דהבישול מבטל את האפי' ואת הצלי', אם צלאו ואח"כ בישלו וחזר וצלאו חייב על צלייתו האחרונה.[[602]](#footnote-603)

הראבי"ה בסימן קצ"ז תמה על מש"כ היראים דכיון דהלכה כר' יוסי יש בישול אחר צלי', שהרי בברכות מסקינן דע"כ לא קאמר ר' יוסי אלא לגבי מצה דבעינן טעם מצה בפיו וליכא, והב"י בסימן שי"ח ס"ה כתב דהיא קו' חזקה, שהרי קי"ל דשלקות מברכין עליהן בפה"א, ובע"כ דהא דקי"ל כר' יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל, הוא משום דבעינן טעם מצה,[[603]](#footnote-604) ועיי"ש שכתב דגם במה שהביא הסמ"ק מהא דפסח שצלאו ואח"כ בישלו חייב, יש לדחות דאי"ז משום דהבישול מבטל את הצלי', אלא כדדחי עולא דהוא משום דכתיב ובשל מבושל מכל מקום.

ובישוב ד' היראים מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן בברכות ל"ט א' כתב בשם הבה"ג דפת שנתבשלה נפקא לה מתורת לחם ומברכין עלי' במ"מ דקי"ל כר' יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל, וכתב לפרש לדבריהם דכ"ה דכשנתבשל ליכא טעם מצה, ה"נ ליכא טעם לחם, ולכאו' היינו דליכא דין מסוים במצה דבעינן טעם מצה, אלא היינו דכיון דאין מצה אלא האפו'י בתנור, מהני הבישול לבטל להאפי' ופקע תורת מצה מינה, וה"נ בפת שנתבשלה מבטל הבישול להאפי' ופקע מינה תורת לחם, ומשא"כ בירקות דאף דנתבשלו במילתייהו קיימי, (דאף דבישול מבטל להאפי', מ"מ אינו מבטל להירקות מתורת ירק), ולפ"ז ניחא מש"כ היראים ללמוד מזה דיש בישול אחר אפי', ועד"ז כתב הב"ח בסימן שי"ח דהא דקי"ל דשלקות מברך עליהן בפה"א, היינו משום דהבישול אינו מבטל שם ירק וטעמו, אך שפיר מהני לבטל אפי' וצלי', וכמבו' בסוגיין דלר' יוסי בישול מבטל אפי' וצלי', ולא דחינן דטעמו הוא משום דבעינן טעם מצה וליכא,[[604]](#footnote-605) ועד"ז כתב המשכנות יעקב בסו"ס צ"ד, והוכיח כן מד' הרמב"ם.

**ב** הט"ז שם סק"ו כתב דאף דהא דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דבעינן טעם מצה וליכא, הרי היינו משום דע"י הבישול נתבטל ממנו טעם האפי', וע"כ אף בשבת יש לחייב, כיון דנשתנה טעם התבשיל ע"י האפי', ומלאכת מחשבת אסרה תורה, ועיי"ש שהאריך בזה, והאג"ט אופה סקט"ו אות ג' תמה ע"ז.

**ג** האג"ט אופה סקט"ו אות ב' כתב למש"כ התר"י ותוס' הרא"ש בברכות שם, דהא דבעינן טעם מצה וליכא, היינו דהוי מצה עשירה, והיינו משום דהבישול מבטל לה מתורת אפי' לשוויי מצה עשירה, ולא דחינן התם אלא דל"מ הבישול לבטל מתורת לחם, וה"נ ל"מ הבישול לבטל מתורת ירק, - ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"א סימן י"ד סק"ד.

\*הבית מאיר בסימן שי"ח ס"ה תמה ע"ד היראים והראבי"ה, דמסוגיית הגמ' בברכות מוכח דלכו"ע יש בישול אחר אפי', דאל"כ מה תלינן לדין שלקות בפלוגתא דר"מ ור"י ברקיק שבישלו, הרי אף לר"מ דיוצאין בו יד"ח מצה, הוא משום דאין בישול אחר אפי' ואין בישולה חשיב בישול, אך בשלקות דבישולן חשיב בישול, שפיר י"ל דמודה ר"מ דמברכין עליהן שהכל, ובע"כ מזה דלכו"ע יש בישול אחר אפי', וס"ד דפלוגתייהו הוא אם דבר שנתבשל במילתי' קאי, ודחינן דגם ר"י מודה דבמילתי' קאי והא דאין יוצאין בזה יד"ח מצה הוא משום דבעינן טעם מצה.

אמנם אי נימא דאין לחייב בשבת אלא אם מהני הבישול לבטל את האפי', אך כל שהאפי' קיימת, אף אם יש על הבישול תורת בישול, אין חייבין ע"ז, ניחא, דאף דלכו"ע יש על הבישול שאחר אפי' תורת בישול, מ"מ אם במילתי' קאי ואין הבישול מבשל את האפי' אין חייבין ע"ז בשבת, - ועמש"כ האג"ט אופה סקט"ו אות י"ט וכ' לישב באנפי אחריני.

במש"כ היראים להוכיח ממה שאמרו דכל שחלטו וחזר ואפאו לחם הוא ואדם יוצא בו יד"ח בפסח, הנה הרמב"ן במלחמות בפסחים ל"ז ב' כתב דהתם איירי כשלא נתבשלה העיסה כל צרכה שתהא נאכלת מחמת בישולה, אך כל שנתבשלה כל צרכה וחזר ואפאה, אין עלי' תורת לחם, וכ"כ המהר"ם חלאוה שם ל"ו ב' ורבינו דוד שם ל"ז א', והוסיף לפרש דהוא משום דאין אופין על האפוי ואין מבשלין על המבושל.[[605]](#footnote-606)

אך המאירי שם ל"ז א' נקט דאף אם נתבשלה העיסה כל צרכה וחזר ואפאה יש עלי' תורת לחם, וכן פירש המהר"ם חלאוה שם בדעת הבעה"מ, וכ"נ מסתימת ד' הפוסקים בסימן קס"ח סי"ד, וכן נראה להדיא בד' הפמ"ג שם באש"א סק"ט ובד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ב סי"ב, וכ"כ החזו"א בסימן כ"ו סק"ט, - והפמ"ג שם כתב דאף דלענין פסח אין צלי' מבטל בישול, הכא מבטל, וצ"ב.

והאג"ט אופה סקי"ט אות ה' כתב לישב, דמהתם לא שמעינן אלא דיש תורת אפי' אף אחר בישול, אך לא שמעינן מהתם דהאפי' מבטלת את הבישול, וי"ל דכיון דלא נתבטל הבישול אין חייבין בשבת על האפי',[[606]](#footnote-607) ועיי"ש באות ט"ו במש"כ לישב בע"א.

בברכות ל"ז א' תניא בעיסה שאפאה ובישלה בזמן שהפרוסות קימות בתחילה מברך עלי' המוציא, והרמב"ן שם ל"ט א' כתב בדעת הבה"ג, דאתיא כדעת ר"מ דיוצאין ברקיק המבושל, דלדעת ר' יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל דבישול מבטל לי' מתורת לחם, אין מברכין עלי' המוציא אף כשהפרוסות קיימות, וכ"כ הר"ש בחלה פ"א מ"ה בסו"ד, והאג"ט אופה סקי"ט אות י' כתב דצ"ל כן לדעת היראים דס"ל דטעמא דר' יוסי הוא משום דהבישול מבטל להאפי',[[607]](#footnote-608) - ועיי"ש שכתב לפ"ז דמד' ש"ר שנקטו דקי"ל דאם אפאה ובישלה מברך המוציא, וכ"כ השו"ע בסימן קס"ח ס"י, מבו' דס"ל דלא כהיראים ואין הבישול מבטל להאפי', והא דאין יוצאין ברקיק המבושל, הוא משום דבעינן טעם מצה.[[608]](#footnote-609)

השו"ע בסימן שי"ח סט"ו כתב דדבר שנתבשל כל צרכו והוא יבש, מותר להניחו כנגד המדורה אפי' במקום שהיד סולדת בו, והמאמר מרדכי שם סקט"ז והבית מאיר שם הק' דלפ"מ שהביא בס"ה לדעת היראים, יש לאסור אף בזה, דהו"ל כצלי', ויש צלי' אחר בישול,[[609]](#footnote-610) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המנחת כהן בשער ב' פ"ד הוכיח מזה דדעת השו"ע דאף דיש בישול אחר צלי', מ"מ אין צלי' אחר בישול, וכמש"כ כן השה"ג בשבת קמ"ה ב' בדעת הטור. - **ב** המאמר מרדכי שם כתב די"ל דאיירי כשאין הבשר רואה פני האש אלא שהוא מונח בתוך הקדירה, ובכה"ג אינו יוצא מידי בישול, והיינו דצלי קידר לא חשיב כצלי' לבטל להבישול, ועי' בחזו"א סימן ל"ז סוסקי"ד שנסתפק בזה, ועי' בפמ"ג שם במש"ז סוסק"ז, ועיי"ש מש"כ לישב עוד בזה, והביאוה"ל שם כתב דהוא דוחק. - **ג** האג"ט אופה סקי"ח אות א' כתב דכשמעמיד כנגד המדורה ואין כונתו ליבשו אלא לחימומו הוא צריך, לא חשיב דעשה מלאכת בישול, דאי"ז מלאכת מחשבת. - **ד** החזו"א בסימן ל"ז סוסקי"ז כתב דכל שלא יבוא לטעם צלי ממש אלא שיתיבש קצת אין בזה בישול אחר בישול.[[610]](#footnote-611)

\*האבנ"ז ביו"ד סימן ק' כתב דלדעת היראים דיש צלי אחר בישול, יש תקנה לבישול נכרי שיצלנו ישראל, ועי"ז הוא חוזר להתירו, ועיי"ש שהביא מד' הרא"ה והריטב"א דאיסור בישולי נכרים הוא איסור החוזר להכשירו,[[611]](#footnote-612) ויש להסתפק אם הוא גם למש"כ הפמ"ג דאף לדעת היראים לא בטל תורת בישול מיני' לגמרי, דמ"מ כיון דגמר הכשרו הוא ע"י ישראל לי"ב משום בישולי נכרים.

כ"ד סיון ע"ט

דף מס' 31

**ביצה ל"ד א' - אחד מביא את האור וכו' כולן חייבין,** בפירש"י כתב דהמביא את האור והמביא את העצים חייבין משום מבעיר, והנותן מים ותבלין ומגיס חייבין משום מבשל, ועד"ז כתב בפי' ר"ח.

אך הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ד דכולם חייבים משום מבשל, שכל העושה דבר מצרכי הבישול ה"ז מבשל, והאחרונים נחלקו בביאור דבריו, **א** בתשו' מהר"י בירב סימן נ"א כתב, והביאו הכס"מ שם, דאיירי כשבאו כולם ביחד ובב"א, ומפני זה כולם חייבין משום מבשל, וכ"כ הקרית ספר שם. - **ב** בתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן י"ז וסימן רל"ה נקט דאף כשבאו בזאח"ז כולם חייבין משום מבשל, וכ"כ המהר"י קורקוס שם, ועיי"ש שכתב דהיינו בגונא שעושים כולם בהסכמה אחת, ובכה"ג אמרינן דכל העושה דבר מצרכי הבישול חשיב כמבשל, וע"כ אף הנותן האור והנותן העצים והנותן הקדירה ע"ד שיבואו האחרים ויתנו מים ובשר ותבלין חייב משום מבשל, וכ"כ בתשו' מהרלב"ח סימן כ"א, והאבהא"ז שם כתב דאין חייבין אלא כשעשו כן זה בפני זה, וצ"ע. - **ג** המהר"ם פדואה שם צידד דמש"כ הרמב"ם דכולם חייבין משום מבשל קאי רק על אותם שנתנו מים ובשר ותבלין והמגיס, דהראשונים אינם חייבין משום מבשל, כיון דמכח מעשיהם בפנ"ע לא נעשה בישול כלל. - **ד** בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ג' כתב דהמביא את האור אינו חייב משום מבשל, אך הנותן עצים חייב משום מבשל דהוי כשדא סיכתא לאתונא,[[612]](#footnote-613) והנותן קדירה חדשה ג"כ הוי כמבשל.

בעיקר מש"כ הרמב"ם דכולן חייבין משום מבשל, להסוברים דקאי אף על הראשונים קשיא דמ"ט לא פטרינן להו משום שנים שעשו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הקרית ספר שם כתב לפמש"כ דאיירי כשבאו בב"א, וע"כ הו"ל כזה אינו יכול וזה אינו יכול,[[613]](#footnote-614) דבב"א אין אחד מהם יכול לעשות כל אלו הדברים.[[614]](#footnote-615) - **ב** בתשו' מהרלב"ח סימן כ"א כתב דכל העושה דבר מצרכי הבישול לא חשבינן לי' כעושה חלק מן הבישול, אלא הוא נקרא מבשל כאילו עשה כל פעולות הבישול.[[615]](#footnote-616) - **ג** המער"ק שם כתב די"ל דפטורא דשנים שעשו הוא רק כשעשו יחד פעולה אחת, אך כל שעושה כל אחד חלק נפרד במלאכה, אף דהמלאכה נעשית ע"י שניהם, לא מיקרי שנים שעשו, ועד"ז כתבו האפיקי ים בח"ב סימן ד' סוף ענף ב', והחזון יחזקאל בשבת צ"ב ב'. - **ד** המרכה"מ שם כתב דבאופה ליכא לפטורא דשנים שעשו, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, ועד"ז כתב הכלכלת שבת במלאכת האופה, ובכתבי ברכ"ש סימן ל"א כתב דפטורא דשנים שעשו אינו בכל המלאכות, ואף במלאכת זורה שנים שעשו חייבין, (דלא גרע מזורה ורוח מסייעתו דחייב), וה"נ במלאכת אופה ומבשל חייב אף בשנים שעשו, ועמש"נ עוד בזה במ"מ למלאכת הוצאה דף מס' 39.

**והתניא אחרון חייב וכולן פטורין וכו' הא דאייתי אור לבסוף,** לפירש"י והר"ח היינו דכל שהביא את האור לבסוף, נמצא דהראשונים לא עשו מעשה בישול כלל, - אך לפשטות ד' הרמב"ם דהיכא דאייתי אור מעיקרא כולם חייבין משום מבשל משום שעשו מצרכי הבישול, צ"ב דמ"ט היכא דאייתי אור לבסוף אין חייב אלא האחרון בלבד, ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס בפ"ט משבת ה"ד, והמהרלב"ח בסימן כ"א.

והרמב"ם בפ"ט משבת ה"ד כתב דאם שפת אחד את הקדירה תחילה וכו' ובא אחר ונתן את האור ובא אחר ונתן עצים על האור ובא אחר והגיס, שנים האחרונים בלבד חייבין משום מבשל, והאחרונים תמהו דמ"ט אין חייבין אלא שנים אחרונים, ואין אותו שנתן את האור חייב, וכתבו בזה כמה דרכים, ואכמ"ל.

הרשב"א כתב דהא דהמגיס את הקדירה חייב, הוא משום דהוא מקרב את בישולו, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בשבת י"ח ב', והריא"ז שם פ"ז ה"ב דין ג', והמאירי שם ע"ג א', וכ"נ בד' הרא"ש שם פ"ג סימן י"א, - אך בד' הרמב"ם בפ"ג משבת הי"א ובפ"ט ה"ד והי"א מבו' דהוא משום דכל העושה דבר מצרכי הבישול ה"ז מבשל, והרמב"ם בפ"ט הי"א מדמי לה דה"נ הסוחט את הבגד חייב משום מכבס, שהסחיטה מצרכי כיבוס היא.[[616]](#footnote-617)

בהך מילתא דהמקרב את הבישול חייב, מצינו כן בד' הסה"ת בסימן רל"א דאסור להוסיף על ההטמנה בשבת לפי שממהר בישולם, וכ"כ הרא"ש בפ' במה טומנין סו"ס ב',[[617]](#footnote-618) - אך האו"ז בהל' ער"ש סימן ח' כתב בשם ר"י דהא דאסור בכה"ג וחשיב כמבשל בשבת, הוא משום דבלא הכרים לא היו מתבשלין, ע"י שחום יש לו אויר ויוצא ומתקרר, וכשנותן עליהן מחזיק חומן בתוכן ומתבשלין בשבת, ומשמע דכל הא דאסרינן בזה הוא משום דבלא הכרים לא היו מתבשלים כלל, וכמש"כ גם לעיל מינה דאינם מתבשלין עד שישימו הכרים והכסתות עליהן, אך אם היו מתבשלין בלא"ה, לא מחייבינן על קירוב בישול, - והריטב"א בשבועות י"ז ב' נסתפק בזה, עיי"ש, והביאו בגל' הגרע"א סימן שי"ח ס"א.

והאג"ט זורע סקכ"ב אות ו' תמה ע"ד הריטב"א, דמהא דמגיס חייב שמעינן דחייבין על קירוב בישול, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן ע"ב, והמנחת שלמה בח"ב סימן כ' אות ב', ועמש"כ בס' האיר יוסף סימן ל"ו לישב בב' דרכים.

האג"ט אופה סקמ"א הק' דכל שבא אחר והגיס, מ"ט הראשון חייב, הרי ל"ה גמר הבישול מכחו, ועיי"ש באות ג' שכתב דהוא משום דאלמלי עשייתו ל"ה מתבשל, והו"ל כזה אינו יכול וזה אינו יכול דחייב, ואף דחיובא דזה אינו יכול וזה אינו יכול הוא רק כשעשו בב"א, אך אם ע"י מעשה הראשון ל"ה מתבשל ובא השני והוסיף עד שנתבשל הראשון פטור, מ"מ הכא דבמעשה הראשון ג"כ הי' מתבשל רק שהי' מתאחר הבישול, ל"ש לומר דבעידנא דעביד לאו מידי עביד, וע"כ חייב כשבא השני והגיס דנגמר ע"י שניהם, - והאבנ"ז בסימן קכ"ח כתב דל"ד למה שאמרו בשבת ה' א' דעקר ממקומו וקיבל פטור, דהתם לא נעשית ההנחה כלל ע"י הראשון, ומשא"כ הכא דהתבשיל מתבשל בכחו של ראשון בצירוף ההגסה.

**שבת י"ח ב' - וניחוש שמא מגיס בה,** בפירש"י כתב דאיסורו הוא משום מבשל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, אך התוס' כתבו דהוי צובע, וכ"כ הרמב"ן בשם י"מ, וכ"כ הרא"ש בפ"ג סימן י"א בפי' בתרא, וכ"כ בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז, - ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז סימן רנ"ב סק"א ובאש"א שם סק"ב.

נחלקו הראשונים באיסור מגיס, **א** בפירש"י כתב דבמבושל הוי מבשל, והרא"ש בפ"ג סימן י"א כתב ללמוד מדבריו דאף בתבשיל שנתבשל שייך בי' בישול,[[618]](#footnote-619) ונחלק ע"ז דהכא שאני דסממנים לצבוע בהן צריך בישול לעולם, או דהחיוב הכא הוא משום צובע. - **ב** הרמב"ן כתב דכל שנתבשל כמאב"ד אין בו משום מגיס, דאין בישול אחר בישול, וזה לטעמי' דאין בישול בדבר שנתבשל כמאב"ד, וכ"כ הרשב"א והר"ן, וכן מבו' בד' הרא"ש שם, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן נ"ב בשם הרא"ה. - **ג** הריטב"א כתב דאף דמדאורייתא כל שנתבשל כמאב"ד לי"ב משום מגיס, מ"מ מדרבנן אסור אף לאחר בישול בעודה ע"ג האש.[[619]](#footnote-620) - **ד** הכל בו בסימן ל"א כתב דמגיס חייב משום מבשל אפי' בקדירה מבושלת כ"ז שהיא על האש, והביאו הב"י בסו"ס רנ"ג, וכן צידד החזו"א בסימן ל"ז סקט"ו בדעת הרמב"ם.

השעה"צ בסימן שי"ח ס"ק קמ"ח תמה ע"ד הכל בו, דמי עדיפא הגסה מבישול ממש דכל שנתבשל כל צרכו אין בו משום בישול,[[620]](#footnote-621) - והחזו"א בסימן ל"ז סקט"ו כתב דהוא משום דהגסה בשעה שהיא על האש הוא ענין מחודש וחשיב כבישול, - ובס' האיר יוסף סימן ל"ו כתב די"ל דהוא משום דחיובא דהגסה הוא משום שהיא מצרכי הבישול, ובזה ליכא לדינא דאין בישול אחר בישול, כיון דצורך בישול הוא להגיס אף שכבר נתבשל כדי שיתבשל היטב וכראוי, ודרך הגסה בכך, ומשא"כ בגוף מעשה הבישול, דדרך ליתן על האש דבר שאינו מבושל, ובזה אמרינן דאין בישול אחר בישול.

**ביורה עקורה וטוחה,** הרשב"א הוכיח מזה, דכל דאין הקדירה טוחה, איכא משום מגיס, אף שהיא עקורה מעל האור, וכתב דהוא משום דהגסה בכלי ראשון כבישול, וכ"כ בפי' הר"ן, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"ג, וכ"כ הטור בסימן רנ"ב, וכ"כ הב"י בסימן שי"ח סי"ח בדעת הרמב"ם, וכ"כ השו"ע שם ובסימן רנ"ב ס"א.

אך הריטב"א כתב דכל הא דיש מגיס ביורה עקורה הוא בצבע, דכ"ז שהוא מגיס בה נקלט הצבע יפה, אבל בתבשיל אין בו משום בישול דאורייתא אלא כשהוא ע"ג האור וקודם שיגיע למאב"ד, ומדרבנן אסור אף לאחר בישול בעודה באש, אך כשנעקרה מן האש שרי, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן נ"ג והכל בו בסימן ל"א דהא דהכא איכא מגיס ביורה עקורה, הוא משום צובע, וכ"כ המהרש"א בדעת התוס', וכ"כ הלח"מ בפ"ג משבת הי"א בדעת הרמב"ם, - והחזו"א בסימן ל"ז סקט"ו פירש בטעמם, דאין במגיס משום בישול אלא כשהוא על האש ובשעה שמגיס מקבלת הקדירה הבל חדש מן האש, אך כשהעבירה מעל האש אין מגיס מכלל הבישול.[[621]](#footnote-622)

כ"ז סיון ע"ט

דף מס' 32

**כלי ראשון וכלי שני**

**מ"ב א' - האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבשיל,** בפירש"י כתב דכלי ראשון כ"ז שהוא רותח מבשל, - והרמב"ן והרשב"א בע"ז ע"ד ב' כתבו ע"פ הירושלמי דאם עשה כן אינו חייב משום מבשל, דאין בישול ברור אלא באור מהלך תחתיו, אלא דה"ז אסור מדרבנן, וכמו שאמרו שם דעשו הרחקה לכלי ראשון,[[622]](#footnote-623) וכ"כ המהר"ם חלאוה בפסחים ל' ב',[[623]](#footnote-624) - אך בפי' הר"ן בע"ז שם כתב דהבבלי פליג ע"ז וס"ל דאף לאחר שהעבירוהו מן האור מבשל במקצת דברים, וכ"כ הר"ן בסוגיין,[[624]](#footnote-625) וכ"כ הפר"ח ביו"ד סימן ס"ח סקי"ד, ולמד לזה ממש"כ רש"י דכלי ראשון כ"ז שהוא רותח מבשל, ומעוד דוכתי, עיי"ש.

באיסור נתינה לתוך כלי ראשון נחלקו הראשונים, **א** הראבי"ה בסו"ס ר"ב צידד דלא נאסר ליתן מים לתוך כלי ראשון, אלא מיד עם סילוקו מן האש, אבל אם הניחו לעמוד כדי להפיג את רתיחתו הו"ל ככלי שני והוי כהפשר, ודקדק כן מלישנא דהעבירן מרותחין, והביאו ההגמ"ר בפירקין. - **ב** בל' רש"י מבו' דאסור ליתן לתוכו כ"ז שהיד סולדת בו, וכמו שדקדק הט"ז בסימן שי"ח סקי"ב, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל מ' ב' ד"ה וש"מ, וכ"כ הב"י בסימן שי"ח ס"ט,[[625]](#footnote-626) ובשו"ע שם, ועמש"כ המ"ב שם סקס"ד ובשעה"צ סקפ"ט. - **ג** הריטב"א בסוגיין כתב דמילתא פסיקתא קתני דלא יתן אפי' כשאין היד סולדת בהן, גזירה משום שהיד סולדת בהן,[[626]](#footnote-627) וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ג ממעשר הט"ו בביאור מה שאמרו בירושלמי דעשו הרחקה לכלי ראשון, וכ"כ המהרש"ל בפ' כל הבשר סימן ע"א, ובתשו' בית יעקב סימן ע',[[627]](#footnote-628) והמג"א בסימן שי"ח סקכ"ח, והגר"ז שם סי"ז כתב דטוב למנוע מזה, והמהרש"ל שם כתב דהיינו רק בכלי ראשון שע"ג האש, והפמ"ג פירש כן גם בד' המג"א, אך המחה"ש פירש בדבריו דהיינו אף כשאינו עומד על האש, וכ"כ הגר"ז שם.[[628]](#footnote-629)

בעיקר מה שאמרו בירושלמי דעשו הרחקה לכלי ראשון נחלקו רבוותא, והשביתת השבת בפתיחה (אות א' - י') ביאר הדעות בזה, **א** הרמב"ן ודעימי' כתבו דהיינו דמדאורייתא אינו מבשל אלא כשהוא ע"ג האור, ועשו הרחקה לאסור ליתן לתוכו אף כשאינו ע"ג האור, ונת' לעיל. - **ב** המהר"י קורקוס ודעימי' כתבו דעשו הרחקה לאסור אף כשאין היד סולדת בו, ונת' לעיל. - **ג** הגר"א בסימן שי"ח ס"ט כתב דעשו הרחקה לכלי ראשון דאף אם נותן כדי להפשיר אסור, כדי שלא יתן שם עד שיחם,[[629]](#footnote-630) וכ"כ הפמ"ג במש"ז יו"ד סימן ס"ח סק"ט בתו"ד, - **ד** הבינת אדם בשערי צדק פ"ב סק"ט כתב דעשו הרחקה לכלי ראשון דכל שהיד סולדת בו אסור, אף דמדאורייתא אינו מבשל אלא כשהיד נכוית בו, ועד"ז כתב התו"ש בסימן שי"ח סוסקל"ד די"ל דמדאורייתא אינו מבשל אלא כשהוא מעלה רתיחה, ומדרבנן אסור כל שהיד סולדת בו.

\*בפירש"י כתב דלא יתן לתוכן תבלין משתחשך, והראש יוסף כתב דמשמע דבביה"ש שרי, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בתוס' הגרע"א לקמן פכ"ב מ"ב, והועתק בחי' הגרע"א לעיל ל"ט א'.

**כלי שני**

**אבל נותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי,** בפירש"י כתב דהוא משום דכלי שני אינו מבשל, והתוס' לעיל מ' ב' ד"ה וש"מ כתבו דהיינו אף כשהיד סולדת בו, ול"ד לכלי ראשון דמתוך שעמד על האור דופנותיו חמין ומחזיק חומו זמן מרובה, ולכך נתנו בו שיעור דכ"ז שהיד סולדת בו אסור, ומשא"כ בכלי שני דאין דפנותיו חמין והולך ומתקרר, והאו"ה בכלל ל"ד סכ"ב הוסיף לפרש דהא דכלי שני אינו מבשל, הוא משום דאינו מחזיק החמימות זמן ארוך, ובחי' הר"מ קזיס לעיל שם כתב דהוא משום דכל דבר המתבשל אינו מתבשל ברגע אלא צריך זמן מה שיגיע להיות מבושל, ואף אם יתחמם מיד עד שתהא היד סולדת בו, לא יתבשל עד שישהה שם איזה זמן, וע"כ הוא דא"א שיתבשל דבר הניתן בכלי שני, דעד שיתבשל יתקררו המים שבתוכו.[[630]](#footnote-631)

הש"ך בסימן ק"ה סק"ח פירש בד' התוס', דכל הא דכלי שני אינו מבשל הוא מכח הדפנות המקררות, ועפי"ז כתב בדבר גוש שנתנוהו בכלי שני דליכא דפנות המקררות דדינו ככלי ראשון וה"ז מבשל, וכ"כ המג"א בסימן שי"ח סקמ"ה, והמ"ב שם סקמ"ה וס"ה וקי"ח חשש לזה.

אך האו"ה בכלל ל"ו ס"ז כתב דאף דדבר גוש אין לו דפנות המקררות, מ"מ כיון דגם אין לו דפנות שמחזיקות חומו, אינו מבשל, ול"מ אלא להבליע ולהפליט, וכ"ה גם בדבריו בכלל נ"ח סל"ח, וכ"כ המנחת יעקב בכלל ס"א סקמ"ה, והפמ"ג במש"ז יו"ד סימן צ"ד סקי"ד והחוו"ד בסימן צ"ב סקכ"ז.[[631]](#footnote-632)

והרמ"א בדרכי משה סימן ק"ה סק"ד כתב דדבר גוש שנתנוהו בכלי שני דינו ככלי שני, וכ"כ הרמ"א בסימן צ"ד ס"ז ובסימן ק"ה ס"ג ובתורת חטאת סימן ס"א סי"ג, וכן הסכים הגר"א בסימן ק"ה סקי"ז, - והבית מאיר בסימן צ"ד לט"ז סקי"ד הוכיח כן מד' הר"ן בפסחים ל' ב'.

\*התורת האשם בכלל כ"ג ס"ז כתב דאף אם דבר גוש דינו ככלי ראשון, היינו כשהוא בלא רוטב, אך כל שהוא עם רוטב, מתקרר גם הגוש ע"י הרוטב שנתקרר ומסבבו, - אך בד' החוו"ד בסימן צ"א סוסקי"ג מבו' דאף בכה"ג דינו ככלי ראשון, וכ"כ היד יהודה בסימן ק"ה סקי"ד.

\*הפליתי בסימן ק"ה סק"ה ד"ה לכן נראה כתב דהא דכלי שני אינו מבשל הוא בדבר המתבשל בקערה, דהכלי מפסיק בינו לבין האש ודפנותיו מחזיקין את החום, וכל שיצא מן הכלי אינו מבשל, אך דבר שנצלה ע"ג האש, הוא בעצמו קולט כח וחום האש, ואף אם נתנו במקום אחר ה"ה מבשל, דהוי ככלי ראשון שהעבירו ממקום למקום, וכ"כ בתשו' צ"צ האחרון יו"ד סימן ס"ה, והאג"ט אופה סקל"ב אות ב', והמנחת ברוך בסימן י"ב, והצ"צ הוכיח כן מד' רש"י לקמן ק"ט א' ד"ה שריקא, וכ"כ האבנ"ז בסימן קנ"ד סק"ז, וכ"כ החזו"א בסימן קכ"ד לדף ע"ו א', - אך היד יהודה בסימן ק"ה סקי"ד כתב דלהסוברים דדבר גוש שנתנוהו בכלי שני דינו ככלי שני, היינו אף בצלי, ועיי"ש שדקדק כן מל' הרמ"א, והוכיח כן מד' הגר"א, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז סימן שי"ח סקכ"ד, והמ"ב שם ס"ק קי"ח.

בעיקר הא דכלי שני אינו מבשל נחלקו הראשונים, דבד' הרשב"א לעיל בע"א סוד"ה אלא נראה מבו' דהיינו דאינו מביא את הניתן לתוכו לידי יד סולדת בו, והמים הניתנים לתוכו אינם באים אלא לידי הפשר, ועיי"ש שכתב אפי' היו מים שהיס"ב לאחר שנתערבו הצונן לתוכן, אי"ז אלא מחמת המים הראשונים שלא נצטננו.[[632]](#footnote-633)

אך בפי' הר"ן לעיל שם כתב דבכלי שני מותר "אפי' טפי מהפשר" כיון דאינו מבשל, ועיי"ש שכתב דהא דתנן דנותן לתוכו או לתוך הכוס כדי להפשירן, לא תידוק מיני' דטפי מהפשר אפי' בכלי שני אסור, אלא דמשום דכלי שני אינו מבשל, "חמין שלו הפשר קרי לי'",[[633]](#footnote-634) ומבו' דאף כלי שני מביא את מה שבתוכו לידי יד סולדת, ואפ"ה שרי משום דאי"ז מבשל,[[634]](#footnote-635) - וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' לעיל ל"ט א' ד"ה כל שבא דאין שורין בכלי שני משום דמיחזי כמבשל, ונת' בדף מס' 33, ובע"כ דהוא מביא את מה ששורין בתוכו לידי יד סולדת,[[635]](#footnote-636) - וכ"נ גם ממש"כ היראים בסימן ער"ד והשו"ע בסימן שי"ח ס"ה דקלי הבישול מתבשלין אף בכלי שני, ונת' בדף מס' 33, ובע"כ דהוא מביא את מה שבתוכו לידי יד סולדת.[[636]](#footnote-637)

\*ממש"כ הר"ן דאף שהמים הניתנים בכלי שני באים לידי יד סולדת, מ"מ שרי משום דאי"ז מבשל, מבו' דבישול דמים אינו במה שמתחממים, אלא במה שעי"ז הם מתבשלים, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לעיל מ' ב' ד"ה וכללא דמילתא שכתב דלא אמרו יד סולדת אסור אלא במים ויין ושמן "שהם קלים להתבשל", וכ"נ בד' התורי"ד לעיל מ"א א' שכתב דאין המים מתבשלין עד שישהו שם שיעור בישולם, ועמד ע"ז בחי' הר"מ קזיס לעיל מ' ב', ועיי"ש שדקדק מל' הרמב"ם בפ"ט משבת ה"א דמיד שנתחממו המים לכדי היד סולדת חייב, (אך י"ל דהוא משום דמיד הם מתבשלין), ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

\*המהר"ם חביב בתשו' גוו"ר כלל ג' סימן כתב, דאף דבר המתבשל בכלי שני, אין חייבין על בישולו, משום דאי"ז תולדות האור אלא תולדי תולדות, ודמי לחמי טבריא דאף דהם מבשלין אין בהן בישול מה"ת, וכ"כ האו"ש בפ"ט משבת ה"ב, וכתב דאף למ"ד בסוגיין דמלח מתבשל בכלי שני, אין חייבין ע"ז, - והגוו"ר שם סימן ז' ד"ה ומ"ש משם הב"ח תמה ע"ז, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א לעיל מ' ב' ד"ה אבל מ"מ דחייבין על בישול בכלי שני, וכ"נ בד' הר"ן שם, וכ"כ המרדכי בסימן ש"ח בדין מלח.[[637]](#footnote-638)

**לכל קדירות רותחות הוא נותן,** התוס' כתבו דדוקא בתבלין פליג, אך בשאר דברים מודה דכלי ראשון מבשל אף שהעבירוהו מעל האור, והפנ"י הוכיח כן מהא דלא פליג ר' יהודה אמתניתין דמיחם שפינהו, (ולעיל מ"א ב' מוקי לה אביי ר' יהודה).

ובמעשרות פ"א מ"ז תנן בדין שמן, דר' יהודה אומר לכל דבר הוא נותן ואינו נקבע למעשר חוץ מדבר שיש בו חומץ וציר, והפנ"י הק' דהרי שמן קל להתבשל, וכדחזינן דלחד מ"ד הפשרו זהו בישולו,[[638]](#footnote-639) ואפ"ה ס"ל לר' יהודה דאינו מתבשל בכלי ראשון שהעבירוהו מעל האור, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה הראש יוסף והמהר"ם בנעט.

\*בפירש"י בפסחים מ' ב' ד"ה לכל הוא נותן פירש להא דא"ר יהודה לכל הוא נותן וכו', דהיינו דלכל מיני מאכל הוא נותן תבלין בכלי שני חוץ מדבר שיש בו חומץ וציר שהחומץ מבשלן ואע"ג שקדם, והפנ"י והראש יוסף שם תמהו דזה דלא דלא כמו שאמרו הכא דר' יהודה ארישא קאי ולקולא, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בתשו' פנים מאירות או"ח ח"ב סימן ל"ט, והפליתי בסימן ס"ט סק"ז.

\*הראש יוסף עמד בהא דמיבע"ל אם ר' יהודה ארישא פליג או אסיפא פליג, דמאי נפ"מ בזה, כיון דאין הלכה כר' יהודה, וכתב דנפ"מ הוא בדין כלי שני דיש בו חומץ וציר, דלפ"מ דמסקינן דארישא פליג, י"ל דכלי שני דיש בו חומץ וציר לכו"ע הוא מבשל, וכמש"כ כן הש"ך בסימן ס"ט סקל"ח בשם האפי רברבי,[[639]](#footnote-640) וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שי"ח סק"ח, וכן נקט הפמ"ג באש"א סימן שכ"א סקכ"ד, והביאו המ"ב שם סוסקס"ח, והאחרונים נחלקו בדין זה, ועיי"ש בש"ך סקל"ז ובפמ"ג בשפ"ד שם, ואכמ"ל, - והשפ"א כתב לישב דנפ"מ לדברים שאינם מתבשלים בכלי ראשון כבשרא דתורא ומלח, דמ"מ כל שיש בו חומץ וציר ה"ה מתבשלין, דכ"ה דלר' יהודה דתבלין אינו מתבשל בכלי ראשון, מ"מ כל שיש בו חומץ וציר ה"ז מתבשל, ה"נ לדידן בבשרא דתורא ומלח,[[640]](#footnote-641) - ועמש"כ הגרע"א ע"ד התוד"ה אבל לישב בע"א.

כ"ח סיון ע"ט

דף מס' 33

**בישול מלח**

**מ"ב ב' - א"ל אביי תני ר' חייא מלח אינה כתבלין דבכלי שני נמי בשלה,** הר"ן כתב דהוא משום דהפשרו זהו בישולו, וע"כ הוא מתבשל אף בכלי שני,[[641]](#footnote-642) וכ"כ הפסקי רי"ד לעיל מ' ב', וכ"נ בד' הרשב"א לעיל שם,[[642]](#footnote-643) - אך בד' היראים בסימן ער"ד שלמד מהכא דיש דברים רכים המתבשלים אף בכלי שני, ונת' להלן, מבו' דהא דמלח מתבשל בכלי שני, אי"ז משום דסגי לי' בהפשר,[[643]](#footnote-644) אלא הוא משום דהוא קל להתבשל.[[644]](#footnote-645)

התוס' בד"ה והיינו כתבו דהא דמלח מתבשל אף בכלי שני, היינו כשהיד סולדת בו, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ היראים בסימן ער"ד והמרדכי בסימן ש"ח, וכ"כ הרמ"א בסימן שי"ח ס"ט, - ולכאו' לדעת הסוברים דהא דהוא מתבשל בכלי שני הוא משום דהפשרו זהו בישולו, אסור ליתנו אף במקום שאין היד סולדת בו,[[645]](#footnote-646) - אך י"ל דכל שאין היד סולדת בו לא חשיב כתולדות האור, וכמש"כ הגרש"ז בשש"כ פ"א הערה קע"ג לדון בזה.

**מלח אינו כתבלין דבכלי ראשון נמי לא בשלה,** בפירש"י כתב דהיינו דאינו מתבשל בכלי ראשון שהעבירו מן האור, וכ"כ הריטב"א והר"ן והרא"ש בסימן י"ז, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן והרשב"א בע"ז ע"ד ב', וכ"כ בפי' הר"ן בפסחים ל' ב' בשם הרמב"ן, - ובפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום שהקדירה הולכת וצוננת רגע אחר רגע,[[646]](#footnote-647) ועיי"ש שכתב דאם עומד במקום שאינו מצטנן והולך, אף בשרא דתורא מתבשל בכלי ראשון.

אך המאירי כתב דמותר ליתן מלח לתוך הקדירה אפי' בעודה על האש, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן נ"ג דמותר ליתן מלח בקדירה שע"ג האש, משום שאינו מתבשל אלא ע"י אש גדולה,[[647]](#footnote-648) ועיי"ש שכתב די"א דכ"ז שהיא על האש אסור ליתן בה מלח, והסכים לזה, - והמרדכי בסימן ש"ט כתב דאינו מתבשל אף בכלי ראשון אלא ע"י רתיחות, ולפ"ז אינו מתבשל אף בכלי ראשון שע"ג האור כל שנח מרתיחתו.

המאירי כתב דמה שאמרו דמלח בישולו קשה, וע"כ אינו מתבשל אף בכלי ראשון, אף שאנו רואים אותו נימוח אף בכלי שני, מיחויו אינו בישול, שהרי אף בצונן הוא נימוח, ול"ה בישול עד שישתנה טעמו מפני הבישול.

הר"ח כתב דקי"ל כהך לישנא דמלח אינו מתבשל אף בכלי ראשון, וכ"כ התוס' בשם רשב"ם, וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסימן י"ז, והרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ו, וכ"כ הטוש"ע בסימן שי"ח ס"ט, - אך הריטב"א כתב בשם ר"ת והרא"ה דקי"ל כלישנא קמא דמלח מתבשל אף בכלי שני, וכ"כ הראבי"ה בסימן ר"ג בשם הרי"ף, - והתוס' כתבו דהמחמיר כלישנא קמא תע"ב, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, וכ"כ הרמ"א בסימן שי"ח ס"ט.

**צריכא מילחא בישולא כבישרא דתורא,** הרשב"א לעיל מ' ב' כתב עפי"ז דמותר ליתן בשר בכלי ראשון, והאג"ט אופה סקכ"ו כתב ללמוד מדבריו דמה שאמרו בישרא דתורא ל"ד הוא, וכל בשר אינו מתבשל בכלי ראשון,[[648]](#footnote-649) אך בל' השו"ע בסימן שי"ח ס"ט מבו' דיש מקום לומר דרק בשר שור אינו מתבשל בכלי ראשון, - ובד' הרמב"ן והרשב"א בע"ז ע"ד ב' מבו' דל"ד בישרא דתורא אינו מתבשל בכלי ראשון, אלא כל דבר שאינו נאכל חי אין בו משום בישול בכלי ראשון, ורק תבלין הנאכל כמות שהוא חי מתבשל בכלי ראשון.

והרא"ש בסימן י"ז כתב דמותר ליתן בשר חי לתוך כלי ראשון שהעבירוהו מעל האור, וכתב דאם בשר מליח ישן הוא אפשר דאסור דממהר להתבשל, ואפי' נמלח מחדש נהי דבשר אינו מתבשל הלחלוחית והמלח והדם שבתוכו מתבשל ונבלע בבשר ואסור, - והטור בקיצור פסקי הרא"ש ובסימן שי"ח כתב עפי"ז דאסור ליתן בשר בכלי ראשון משום שהלחלוחית שבו מתבשל, והב"ח שם כתב בדעתו, דהרא"ש בסו"ד חזר בו ממש"כ בתחילה להתיר ליתן בשר בכלי ראשון, ועיי"ש שכתב דבד' רי"ו בנתיב ט"ו חלק כ"ה מבו' דס"ל דבשר שלא נמלח מותר ליתנו בכלי ראשון, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה, - והשו"ע בסימן שי"ח ס"ט כתב דיש מי שאוסר לתת לתוך כלי זה בשר מלוח אפי' הוא של שור, והרמ"א כתב דבלא מלוח נמי אסור, אלא דנקט מלוח דבלאו הכי אסור משום דם שבו, ועמש"כ בזה הט"ז שם סקי"ג, והאג"ט אופה סקכ"ז.

הרשב"א לעיל שם כתב דה"נ מותר ליתן בשר כנגד המדורה אפי' במקום שהיד סולדת בו, ונתחדש בדבריו דכל דבר שאינו מתבשל בכלי ראשון שהעבירוהו מן האש, אף אינו מתבשל כנגד המדורה, ועמד ע"ז האג"ט אופה סקכ"ו אות א', ובד' ש"ר לא מצינו לזה, וצ"ע.

**קלי הבישול**

היראים בסימן ער"ד כתב דאין בישול תלוי לא בכלי ראשון ולא בכלי שני, דפעמים שהוא דבר רך ומתבשל אף בכלי שני, ויש דבר קשה שאפי' בכלי ראשון אינו מתבשל, ויש דבר המתבשל בכלי ראשון ולא בכלי שני, והוכיח כן מהא דמלח לחד לישנא מתבשל אף בכלי שני, ולאידך לישנא אינו מתבשל אף בכלי ראשון, וכן בישרא דתורא אינו מתבשל בכלי ראשון, ועיי"ש שכתב דכיון דאין אנו בקיאים בדברים רכים וקשים מי הוא מתבשל בכלי שני ומי הוא שאינו מתבשל, יזהר אדם שלא להכניס בשבת שום דבר בכלי שני ואף בכלי שלישי שהיד סולדת בו, - והיראים שם כתב עוד דיש בישול אחר אפי', ועפי"ז כתב דיזהר אדם שלא יתן פת אפוי בשבת אפי' בכלי שני במקום שהיד סולדת בו, והביאוהו הסמ"ג לאוין ס"ה והמרדכי בסימן ש"ב והטוש"ע בסימן שי"ח ס"ה.[[649]](#footnote-650)

אך הר"ן בסוגיין כתב דאף דאין כל הדברים מתבשלים בכלי ראשון שהעבירו מע"ג האור, דדוקא דברים הקלים להתבשל מתבשלין בו, כדחזינן דמלח אינו מתבשל בו, מ"מ כיון שאין בקיאים בטבעי הדברים אנו אוסרין לתת כל דבר לתוך כלי ראשון, ומבו' דאף דברים הקלים להתבשל אינם מתבשלים אלא בכלי ראשון, אך בכלי שני מותר ליתן כל דבר,[[650]](#footnote-651) ועמדו ע"ז בחי' הר"מ קזיס לעיל מ' ב', ובתשו' המהר"י פראג'י בגוו"ר כלל ג' סימן ג' (סוד"ה ומה שבנה),[[651]](#footnote-652) וכ"כ הטור בסימן שי"ח להתיר ליתן פת בכלי שני, והב"י שם כתב דטעמו הוא משום דבמלח קי"ל כלישנא בתרא דמותר, וע"כ אין לחוש בשאר דברים שמתבשלים בכלי שני, וכ"כ הגר"א שם, והב"ח שם כתב דאף לל"ק דמלח מתבשל בכלי שני, משמע דבשאר דברים אין כלי שני מתבשל.[[652]](#footnote-653)

בד' היראים מבו' דקלי הבישול מתבשלים אף בכלי שלישי, וע"כ אין להכניס שום דבר אפי' בכלי שלישי שהיד סולדת בו, - אך הפמ"ג באש"א סימן שי"ח סקל"ה כתב להקל ליתן פת בתוך כלי שלישי, אך במש"ז שם סקט"ו נסתפק בזה, וכ"כ המנחת ברוך בסו"ס י"ב, וכ"כ המ"ב בסימן שי"ח סוסקמ"ה וסקמ"ז, - והחזו"א בסימן נ"ב סקי"ט ד"ה ולענין כתב דלא מצינו מקור לחלק בין שני לשלישי, ואם דברים מתבשלים בשני מתבשלים בשלישי,[[653]](#footnote-654) ועיי"ש שכתב דכיון שאינו אלא חומרא, במה שנהגו נהגו, ועל הרוב בכלי שלישי אין היד סולדת, ולכן הקילו, ובסימן נ"ח סק"ט (ד"ה ומיני האבקים) התיר לערות מכלי שני על אבקה הנמסה במים.

בד' היראים מבו' דבכל דבר יש לחוש שהוא מקלי הבישול, וע"כ אין ליתן שום דבר בכלי שני, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן שי"ח סקי"ח, וכ"כ הגר"ז שם סי"ב, והמ"ב שם סקמ"ב, והגר"ז שם כתב דהיינו חוץ מתבלין שהתירו חכמים בפירוש ליתנם בכלי שני, וכן מים ושמן וה"ה שאר משקין.[[654]](#footnote-655)

אך בתשו' מהר"י פראג'י בגוו"ר כלל ג' סימן ג' ד"ה והרבה תשובות כתב דלא אסר היראים אלא בדברים שהם דומיא דדברים שהזכיר, שהם דברים הנימוחים אף בצונן, אך שאר דברים אינם מתבשלים בכלי שני, והגוו"ר שם סימן ד' (ד"ה וליכא למימר) תמה ע"ז, - והמחה"ש בסימן שי"ח סקי"ט כתב בדעת המג"א שם דלא אסרינן אלא בדברים הרכים כפת, - והחזו"א בסימן נ"ב סקי"ח כתב דכיון דמבו' בגמ' דמים ושמן אין מתבשלין בכלי שני, אין להחמיר רק בפת דמשום שהוא כבר אפוי ה"ה נוח להתבשל, אך לא בשאר דברים,[[655]](#footnote-656) ועפי"ז כתב שם סקי"ט (ד"ה ונראה) להתיר ליתן לימון בכלי שלישי.

בד' המ"ב בסימן שי"ח סקל"ט בתו"ד מבו' דיש לאסור בקלי הבישול אף בעירוי מכלי שני,[[656]](#footnote-657) דומיא דקולייס האיספנין דאין מדיחין אותו בשבת, עיי"ש,[[657]](#footnote-658) - אך בד' הפמ"ג באש"א שם סקל"ה והמנחת ברוך בסו"ס י"ב מבו' דמותר לערות עליהן מכלי שני, עיי"ש.[[658]](#footnote-659)

\*בחי' הר"מ קזיס לעיל מ' ב' כתב דנתן ביצת תרנגולת בכלי שני ונתבשלה שם, וכ"כ הגוו"ר בכלל ג' סימן ד' ד"ה והנסיון יוכיח דאם נותנין ביצה בכלי שני ה"ה מתגלגלת, והוכיח מזה דקלי בישול מתבשלין בכלי שני, שהרי חייבין על גלגול ביצה, כמו שאמרו לעיל ל"ח ב', והמהר"י פראג"י שם סימן ה' ד"ה ומ"ש מר נסיון כתב דאין ראי' מביצה לשאר מילי, דביצה קלה להתבשל מכל המתבשלין, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ב סקי"ט דאף לדעת הטור אסור לבשל ביצה בכלי שני שהיד סולדת בו, דחזינן שהיא מתבשלת בכלי שני (שמחליפין המים ב' וג' פעמים) כמו בכלי ראשון,[[659]](#footnote-660) ואסור ליתנה בכלי שני, וכ"כ בדרושי הצל"ח דרוש ל"ט דאין ליתן ביצה בכלי שני משום דהיא קלה להתבשל.[[660]](#footnote-661)

אך המהר"ם בן חביב בגוו"ר שם סימן ו' ד"ה ועד אני מוסיף כתב דאף אם נראה לעין שהוא מתבשל, לא חשיב כמבושל, וכתב עוד דאין חייבין על בישול בכלי שני, דהוי תולדי תולדות האור, ונת' בדף מס' 32, - וכ"ה להדיא בפירש"י לקמן קל"ט ב' ד"ה ונותנין דביצה אינה מתבשלת בכלי שני, וכ"כ הריטב"א שם,[[661]](#footnote-662) ובס' גנזי חיים (לבעל החדרי דעה) בסימן שי"ח ס"ה הוכיח מד' רש"י אלו דאף קלי הבישול אינם מתבשלין בכלי שני, שהרי ביצת תרנגולת קלה להתבשל כמו שאמרו לקמן פ' ב', ואפ"ה אינה מתבשלת בכלי שני,[[662]](#footnote-663) וכ"כ המ"ב בסימן שכ"א סקס"ח דמותר ליתן ביצה בכלי שני, ועמש"כ בזה החיי אדם בכלל כ' סכ"א.

**מיחזי כמבשל**

התוס' לעיל ל"ט א' הק' בהא דתנן דכל שלא בא בחמין מער"ש מדיחין אותו בחמין בשבת, דמאי איריא מדיחין אפי' שורין נמי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דלדעת רשב"א דעירוי ככלי שני, י"ל דאיירי בכלי ראשון, וע"כ לא הותר לשרותו בו, אלא לערות מתוכו. - **ב** התוס' שם כתבו דלדעת הסוברים דעירוי ככלי ראשון, ובע"כ דאיירי בכלי שני, בע"כ דאף בכלי שני אין שורין, דהואיל והמים חמים מיחזי כמבשל,[[663]](#footnote-664) וכ"כ התוס בפסחים מ' ב' (ד"ה האילפס), ובזבחים צ"ו א' (סוד"ה עירה), וכ"כ האו"ז בסימן ס"ב בשם ר"ת, ורי"ו נתיב י"ב ח"ג בשם י"א. - **ג** התוס' שם כתבו די"ל דלעולם מותר אף לשרות בכלי שני, והא דנקט דמדיחין, לאשמועינן דבמליח וכו' אף הדחה הויא גמר מלאכה, וכ"כ הריטב"א שם בשם ר"ת. - **ד** הרשב"א לעיל שם כתב דהא דתנן דמדיחין אותו בחמין בשבת, היינו שאחר שעירה אותם בתוך כלי שני מדיחו בתוכן, ואין המכוון כלל שמדיחין אותו ע"י עירוי. - **ה** היראים בסימן ער"ד פירש דאיירי התם בכלי ראשון, והא דמדיחין, הוא משום דשאר דברים אינם מתבשלין בהדחה בעלמא בכלי ראשון, אלא כששורה אותם בו ושוהין בתוכו, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי לקמן קמ"ה ב'. - **ו** הפסקי רי"ד לקמן קמ"ה ב' כתב דהתם איירי בדברים המלוחין, שהם מתבשלין בשרי' בעלמא בכלי שני, וכ"ה מבו' גם בדבריו לעיל ל"ט א', ובד' הריא"ז בפכ"ב ה"א דין ו'.

במש"כ התוס' דאסור ליתן בכלי שני משום דמיחזי כמבשל, הנה מצינו כמה גווני דשרי ליתן בכלי שני ולא מיחזי כמבשל, **א** התוס' שם כתבו דהא דתנן הכא דנותן לתוך הקערה, היינו דוקא תבלין העשוי למתק את הקדירה ולא מיחזי כמבשל, והאו"ז שם הוסיף לפרש דהא דאסור ליתן בכלי שני, הוא משום דמיחזי כעין בישול ושמא יבא ליתן אף בכלי ראשון, ומשא"כ לגבי תבלין דאין נראה בישול אלא משום מיתוקי טעמא, דפעמים רגילין ליתן תבלין בתבשיל צונן למתקו וליתן בו ריח טוב. - **ב** המהרש"א לעיל שם כתב דמה שאמרו לעיל מ' ב' דמותר ליתן שמן בכלי שני, אף דבשמן בעין לא שייך בי' למתק, הוא משום דמפסיק כלי, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שי"ח סקי"ט. - **ג** הפמ"ג באש"א סימן שי"ח סקל"ב כתב דהוא דמותר לערב מים צוננים בתוך מים שבכלי שני, הוא משום דדוקא להניח גוש בכלי שני לשרות מיחזי כמבשל, ומשא"כ מים במים שמתערבין יפה לא מיחזי כמבשל, - והתו"ש שם סקמ"ו כתב דהוא משום דהתם אינו נראה אלא שמצנן החמין, והביאו בתוס' הגרע"א לקמן פכ"ב מ"ב, והועתק בחי' הגרע"א לעיל ל"ט א'.

המג"א בסימן שי"ח סקט"ו הביא לדינא לד' התוס' דאסור לשרות בכלי שני משום דמיחזי כמבשל, ושם סקי"ט כתב בדעת השו"ע דלא ס"ל כן, וכתב דיש להחמיר, וכ"כ הגר"ז שם סי"א, והמ"ב שם סקל"ד,[[664]](#footnote-665) והחזו"א בסימן נ"ב סקי"ט ד"ה וכ"ז, - אך התו"ש שם סוסקכ"ב צידד להקל בזה.

**יד נכוית בו**

הבית יוסף ביו"ד סימן ק"ה ס"ב כתב דהא דכלי שני אינו מבשל, הוא אף כשהוא מעלה רתיחות כעין שהי' בכלי ראשון, דכלל גדול הוא דכלי שני אינו מבשל בשום פנים, דאל"כ לא הו"ל לתלמודא לסתום ולומר כלי שני אינו מבשל.

אך החיי אדם בכלל כ' ס"ד ובבינת אדם שערי צדק פ"ב סק"ט ובחכמת אדם כלל נ"ט ס"ו כתב דכל שהיד נכוית בו ה"ה מבשל, ועיי"ש בבינת אדם שהוכיח כן מדינא דאמבטי, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ המ"ב בסימן שי"ח סקמ"ח ובביאוה"ל סימן שי"ט ס"ד ד"ה מתוך אוכל, - והחזו"א בסימן נ"ב סקי"ט ד"ה וכ"ז כתב דמעיקר הדין אין לאסור בזה, דלא הזכירו זה הרי"ף והרמב"ם והרא"ש והטוש"ע, אך קשה להקל באיסור שבת.

\*הבינת אדם שם כתב ללמוד לדינא דיד נכוית בו מד' הרמב"ם בפ"ג ממעשר הט"ו, עיי"ש,[[665]](#footnote-666) - אך האמרי בינה בדיני בב"ח סימן ג' כתב דממה שסתם הרמב"ם בפכ"ב משבת דאם יצק התבשיל מקדירה לקערה אע"פ שהוא רותח דמותר ליתן תבלין לתוך הקערה שכלי שני אינו מבשל, ואינו מחלק בין חם ביותר, נראה דדעתו דלעולם אינו מבשל, ולענין מעשר שאני, דאע"ג דבעלמא לא חשיב בישול, מ"מ לעין קביעות מעשר סגי בהכי, דכיון דע"י בישול זה מכשירו לאכילה, הו"ל כנגמרה מלאכתו, וכמש"כ עד"ז בפי' הרדב"ז בהל' מעשר שם, וכן האריך בזה היד יהודה בסימן ק"י סק"ה, ועיי"ש שכתב דאף דמקור ד' הרמב"ם בהל' מעשר הוא מירושלמי, וכל סוגיית הירושלמי נשנתה גם בפירקין, צ"ל דהרמב"ם ל"ג לה הכא, - והחזו"א במעשרות סימן ד' סוסקי"ח כתב דאפשר דלא קי"ל כהירושלמי לענין שבת, דבתלמודין משמע דלעולם אין כלי שני מבשל, ורק לענין מעשר פסק הרמב"ם כהירושלמי, עיי"ש.

כ"ט סיון ע"ט

דף מס' 34

**עירוי**

**מ"ב ב' - אבל נותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי,** נחלקו הראשונים בדין עירוי מכלי ראשון, וג' דעות בדבר, **א** התוס' כתבו בשם רשב"ם דהוא ככלי שני, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בע"ז ע"ד ב', וכן צידדו הרשב"א והריטב"א בסוגיין. - **ב** התוס' כתבו בשם ר"י דהוא ככלי ראשון, וכ"כ הרשב"א בשם רש"י, וכ"כ המ"מ בפכ"ב משבת ה"ו בדעת הרמב"ם שם,[[666]](#footnote-667) וכ"כ הרמב"ן והר"ן בע"ז ע"ד ב' בשם ר"ת,[[667]](#footnote-668) - **ג** התוס' כתבו דאינו לא ככלי ראשון ולא ככלי שני אלא מבשל כדי קליפה, משום דקי"ל דתתאה גבר, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן ר"נ, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"ג והתוס' בזבחים צ"ה ב' והרא"ש בסימן ט"ז והריטב"א בדעתו.

בד' הריטב"א בע"ז ל"ג ב' מבו' דאף אם עירוי מבשל אינו מבשל אלא כמאב"ד, ועד"ז כתב המשכנות יעקב בסימן ק"ה דלפ"מ דקי"ל דתתאה גבר ואין עירוי מבשל אלא כדי קליפה אדמיקר לי', אי"ז מתבשל אלא כמאב"ד, וכ"כ השעה"צ בסימן שי"ח סק"ה והאג"ט אופה סי"ד, ועיי"ש בסקל"א שהאריך בזה, - ובד' המנחת ברוך בסימן י"ב ד"ה ואנכי מבו' דאף אינו מתבשל כמאב"ד, אלא בישול כ"ד, ואפ"ה ה"ז אסור מדרבנן, - אך בד' הפמ"ג באש"א סימן רנ"ג סקמ"א נראה דס"ל דעירוי מבשל כדי קליפה בישול גמור, וע"כ לא אסר לחזור ולבשלו אלא משום דהחלק שבפנים עדיין לא נתבשל, וצ"ע

המשכנות יעקב שם הק' למש"כ דעירוי אינו מבשל כדי קליפה אלא כמאב"ד,דהרי כל שנתבשל כמאב"ד מצד אחד לאו כלום הוא, - והשעה"צ שם כתב דאפשר דאף דכל כמאב"ד מצד אחד לאו כלום הוא, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וע"כ הוא דאסרינן בעירוי אף דאינו מבשל כדי קליפה אלא כמאב"ד,[[668]](#footnote-669) - והאג"ט שם כתב דלא נאסר עירוי אלא בדברים דקים שאינם יותר מקליפה, או על תבלין שפולט טעם והטעם הנפלט מתבשל, עיי"ש.

המשכנות יעקב שם הק' עוד, דמ"ט אסרו כלל בעירוי, הרי אין דבר מתבשל בזמן מועט, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דמותר ליתן לתוך מיחם מים מרובין כדי להפשירן, ולא אמרינן דתיכף כשהגיע הקילוח הראשון לתוך המים ה"ה מתבשל, (וכ"כ התורי"ד לעיל מ"א א'), וא"כ כיון דתתאה גבר ומצטנן, היאך אפשר שתתבשל הקליפה ברגע זו כשמצטנן תיכף, והק' כן גם בהא דמהני עירוי לפטור מן החלה בעיסה ששיעורה מצומצם, ועמש"כ המנחת ברוך בסימן י"ב ד"ה ואנכי בתו"ד.

הפמ"ג באש"א סימן רנ"ג סקמ"א כתב דדבר שעירו עליו מער"ש מותר לחזור ולערות עליו בשבת, דאין בישול אחר בישול, וכ"כ המ"ב בסימן שי"ח סקל"ט ובשעה"צ שם סקס"ג, - אך המנחת ברוך בסימן י"ב ד"ה ואנכי תמה ע"ז, דודאי דאין עירוי גומר בישול הכדי קליפה, שהרי אינו מבשל אלא בשעת העירוי, וא"כ אכתי שייך בזה בישול ואסור לחזור ולערות ע"ז.

בדעת הרשב"ם דעירוי ככלי שני, כתבו התוס' שהוכיח כן מהא "דקיימא לן" דתתאה גבר, ומשמע דכל הא דהוא ככלי שני הוא משום דתתאה גבר, וע"כ אם הוה קי"ל דעילאה גבר, הי' דין עירוי ככלי ראשון, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן ט"ז והרשב"א, שכתבו דרשב"ם הביא ראי' מהא דקי"ל דתתאה גבר, ואם עירוי מבשל א"כ עילאה גבר,[[669]](#footnote-670) - וכ"ה להדיא בספה"י לר"ת סימן ר"נ, עיי"ש שהק' על מה שדקדק רשב"ם ממשנתינו דמותר לערות על התבלין, דא"כ תיקשי מהך מתניתין למ"ד דעילאה גבר, וכן הק' עוד מקמאי.[[670]](#footnote-671)

אך הבעה"ע שער הכשר הבשר (ה:) כתב דמשעה שיצא הקילוח מכלי ראשון כלי שני הוא, ועיי"ש שלמד לזה מד' הירושלמי דקילוח אינו ככלי ראשון, (וכ"נ גם בד' הרמב"ן בע"ז שם שפירש כן בד' הירושלמי), ומבו' דהא דעירוי ככלי שני, אינו מכח הא דתתאה גבר, אלא הוא משום דלא חשיב ככלי ראשון אלא כשהוא בתוך דפנות הכלי המחממות, - וכ"ה מבו' גם בד' רבינו יונה בב"ב י"ט א' שהביא הר"ן בר"פ במה טומנין דלהצד דעירוי אינו ככלי ראשון, לאלתר שיצאו המים מן הכלי הוו ככלי שני, והתם הרי מערה לתוך קדירה רותחת ולא מצינו למיתי עלה מכח הא דתתאה גבר.[[671]](#footnote-672)

התוס' נחלקו ע"ד רשב"ם דעירוי ל"ה ככלי שני, אלא הוא מבשל כדי קליפה, וכמו שאמרו בפסחים ע"ו א' דאדמיקר לי' בלע, - ובדעת הרשב"ם כתב הש"ך בס' הארוך בסימן צ"ה דאף דעירוי ככלי שני ואינו מבשל כלל, מ"מ ה"ז מבליע כדי קליפה,[[672]](#footnote-673) - אך צ"ע דא"כ מה מייתי רשב"ם מהא דתתאה גבר דעירוי ככלי שני, הרי כיון דאף דתתאה גבר מ"מ אדמיקר לי' בלע כדי קליפה, י"ל ה"נ הוא מבשל כדי קליפה,[[673]](#footnote-674) ושמא סברא הוא דכיון דתתאה גבר, והעליון מצטנן, הרי דאף דאדמיקר לי' בלע, מ"מ אין בו למעלת כלי ראשון, (ודמי לכל כלי שני דמכח הא שהוא מצטנן אין בו כח לבשל).[[674]](#footnote-675)

הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער א' א: כתב דלדעת רשב"ם עירוי דכלי ראשון ככלי שני ואינו מפליט ומבליע, ומבו' דעירוי אינו מפליט ומבליע כלל, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר שם, והפר"ח ביו"ד סימן ס"ח סקי"ח תמה ע"ז ממה שאמרו בפסחים דאדמיקר לי' בלע כדי קליפה.

וצ"ל כמש"כ בפסקי רי"ד בפסחים שם דהא דאדמיקר לי' בלע כדי קליפה, היינו דהעילאה החם בולע מן התתאה הצונן כדי קליפה, אך התתאה אינו בולע כלל מן העילאה, דהעילאה בולע מן התתאה קודם שיתקרר, אך התתאה הצונן אינו בולע כלל, (דכיון שהוא מקרר את העילאה, ודאי דאין כח בעילאה לחממו), וכ"כ המאירי שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בחולין ק"ח ב', וזהו מש"כ הרשב"א דאין עירוי מבליע ומפליט כלל מהדבר שהוא מערה עליו, ועד"ז כתב היד יהודה בסימן ק"ה סק"י.

התוס' וש"ר דנו להוכיח לדין עירוי מכ"ד, **א** בספה"י לר"ת סימן ר"נ כתב בשם הרשב"ם שהוכיח לזה מהא דתנן הכא דלא יתן לתוכן תבלין, ומשמע דמותר לערות מהן על התבלין, - ועיי"ש שדחה לזה דאדדייקת מרישא להתירא לידוק מסיפא לאיסורא, וכ"כ התוס' בסוגיין ועוד מקמאי, ועיי"ש שהק' ע"ד רשב"ם דאם מדייקינן הכי ממתניתין, תיקשי מהך מתניתין לרב דעילאה גבר, ואי נימא דאף לדעת רב אין עירוי מבשל, (וכמש"נ בהערה ?), ניחא.

**ב** בספה"י שם כתב דרשב"ם הוכיח מהא דתניא בזבחים צ"ה ב' אין לי אלא שבישל בו עירה לתוכו רותח מאי, ת"ל אשר תבושל בו ישבר, והרי דכל שעירה לתוכו רותח לא חשיב כנתבשל בו,[[675]](#footnote-676) והוכיח כן גם ממה שאמרו בגמ' שם דהוא בלוע בלא בישול,[[676]](#footnote-677) ועיי"ש מש"כ לדחות, - והתוס' בזבחים צ"ה ב' כתבו לדחות דחשיב כבלוע בלא בישול, לפי שאינו מתבשל מחמת הכלי, דבכלי אחר נתבשל, ועד"ז כתב הרא"ש בסימן ט"ז,[[677]](#footnote-678) - ובתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב בשם ר"ת שדחה, דתבושל דקרא משמע שהי' חי ועתה מתבשל, ועוד דזה אינו מתבשל אלא מצטנן, שהכלי צונן שנופל לתוכו, ובישול לא איקרי כה"ג.

**ג** בסה"ת סימן רל"ג כתב דר"ת הוכיח ממה שאמרו בפסחים ל"ז ב' דלמ"ד דמוגלשין ע"ג קמח פטור מן החלה, ה"ה קמח ע"ג מוגלשין פטור, והרי דעירוי ככלי ראשון ומבשל לקמח, ומיירי כשלא נשאר שיעור חלה אחר שנתבשל בו כדי קליפה, וכן הוכיח התורי"ד בפסחים שם, - והרמב"ן בע"ז שם כתב דהא דפטרינן התם, אי"ז משום בישול, אלא כיון דנעשו כעין גוברא והוכשרו לאכילה בכך, לא גרע מעיסת כלבים או ממעשה אילפס דפטורין.

**ד** התוס' כתבו דר"ת הוכיח מירושלמי דמסקינן התם דעירוי ככלי ראשון, - אך הרמב"ן והרשב"א בע"ז שם, והרשב"א והר"ן בסוגיין כתבו דמסקנת הירושלמי שם דעירוי אינו ככלי ראשון, עיי"ש, והריטב"א כתב דאף דמד' הירושלמי משמע דמסקינן כמ"ד עירוי ככלי ראשון, מ"מ מגמ' דילן דלא נתפרש איסור זה, משמע דס"ל להתירא.

**ה** בסה"ת שם כתב דר"ת הוכיח כן ממה שאמרו בע"ז ע"ד ב' נעוה ארתחו, והרי דעירוי כלי ראשון, - והתוס' בע"ז שם ובזבחים שם כתבו לדחות דשאני לענין הכשר יי"נ שתשמישו בצונן, - והרמב"ן בע"ז שם כתב די"ל דארתחו ע"ג האור.

**ו** התוס' הוכיחו דעירוי אינו מבשל אלא כדי קליפה, ממה שאמרו בע"ז ע"ו א' דאהדר לי' גדנפא דכבולעו כך פולטו מה בולעו בניצוצות אף פולטו בניצוצות, ואם עירוי ככלי ראשון, הרי אף אם בלע בליעה גמורה פלט בניצוצות שהוא עירוי,[[678]](#footnote-679) אך הרמב"ן בע"ז שם כתב דאף אם עירוי הוא ככלי ראשון, ל"מ להגעיל לכלי ראשון גמור, דכבולעו כך פולטו, וכ"כ עוד מקמאי.

**ז** בספה"י הק' דאם עירוי ככלי ראשון, מ"ט שרינן לעיל בע"א ליתן חמין לתוך הצונן, ועיי"ש מש"כ בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

עירוי הנזחל

התרוה"ד בסימן קפ"א כתב דעירוי הנזחל והולך מקדירה העומדת ע"ג האש, אף שהוא נזחל על הכירה חשיב ככלי ראשון, דכל טיפה וטיפה אחרונה אינה מנחת את הראשונה שלפני' להתקרר, והא דכלי שני אינו מבשל הוא משום דאינו עומד אצל האש ואינו מחזיק חומו והולך ומתקרר, וע"כ בכה"ג דכח האש שולט שם אינו מתקרר ודינו ככלי ראשון, והוכיח כן ממש"כ בפירש"י לעיל מ' ב' דאמבטי שהמים נמשכין לה מן המעין של חמי טבריא חשיב ככלי ראשון.

ובד' הרמ"א בתורת חטאת כלל נ"ו דין ז' מבו' דדין זה הוא אף בעירוי הנזחל מכלי ראשון שאינו ע"ג האש, וכ"ה משמעות דבריו ביו"ד סימן צ"ב ס"ז, - אך הפמ"ג במש"ז שם סקכ"ו ובשפ"ד סימן צ"ה סקי"ח כתב דמשמעות ל' התרוה"ד דהוא רק בכלי ראשון שע"ג האש, וכ"כ היד יהודה בסימן צ"ב סקמ"ז.

הב"י ביו"ד סימן צ"א ס"ד כתב דמש"כ התרוה"ד דעירוי הנזחל מבשל, היינו דהוא מבשל כדי קליפה, דלא עדיף עירוי הנזחל משאר עירוי דאינו מבשל אלא כדי קליפה, (ול"מ הא דהוא מחובר לקדירה שעל האש, אלא דמכח זה הוא חשוב ככלי ראשון אף שהוא נזחל ע"ג הכירה), וכ"כ הרמ"א בתורת חטאת כלל נ"ו דין ז' וביו"ד סימן צ"ב ס"ז, וכ"כ האחרונים שם.

אך הפמ"ג בשפ"ד סימן צ"ה סקי"ח צידד דכל שהעירוי נזחל מכלי ראשון שע"ג האש, חשיב ככלי ראשון גמור, והוא מבשל בכולו, - ובאש"א סימן שי"ח סקל"ג כתב דבכה"ג חשיב ככלי ראשון, אף שנפסק אח"כ חיבורו לכלי שע"ג האש, עיי"ש,[[679]](#footnote-680) ועמש"כ בזה בשש"כ פ"א הערה קכ"ב, ומש"כ שם בשם הגרש"ז.

**דין מצקת**

התוס' בע"ז ל"ג ב' סוד"ה קינסא נסתפקו כשנתן כלי בתוך קדירה שעל האש והוציאו, אם חשיב ככלי ראשון, וכ"כ בהגה' שערי דורא סימן מ"ט בשם רש"י שנסתפק בזה,[[680]](#footnote-681) - ובתוס' רבינו אלחנן שם כתב דדינו ככלי ראשון, וכ"כ הרא"ש שם בסימן כ"ב והטור ביו"ד סימן קל"ה בשם ר"י, ועמש"כ בזה הט"ז בסימן צ"ב סק"ל והחוו"ד שם סקכ"ז, ואכמ"ל.

והמהרי"ל בהל' הגעלה ס"ז כתב דאם השהה את הכלי בתוך הקדירה עד שהעלו המים שבתוכו רתיחות חשיב ככלי ראשון, ואם לא השהה חשיב ככלי שני,[[681]](#footnote-682) והביאו המג"א בסימן תנ"ב סק"ט והמ"ב שם סק"כ, - ועד"ז כתב הגר"ז בסימן תנ"א סכ"ח דכשהשהה עד שהעלו רתיחות הוי כלי ראשון, וכשלא השהה ה"ז ספק אם הוי ככלי ראשון, וכ"כ המ"ב בסימן שי"ח סקפ"ז.[[682]](#footnote-683)

ל' סיון ע"ט

דף מס' 35

**מ"א א' - מוליאר הגרוף שותין הימנו בשבת, אנטיכי אע"פ שגרופה אין שותין הימנה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דמוליאר הגרוף אינו מוסיף הבל, וע"כ שותין ממימיו בשבת, ואנטיכי אע"פ שגרופה ה"ז מוסיף הבל, וע"כ אין שותין ממנה,[[683]](#footnote-684) והר"ן כתב דאזיל לטעמי' דמפרש לכולה פירקין בהטמנה,[[684]](#footnote-685) והתוס' וש"ר תמהו ע"ז טובא, - ועמש"כ המגיני שלמה בישוב ד' רש"י.

**ב** התוס' פירשו דמוליאר הגרוף שותין ממימיו בשבת ומוזגין אותן ביין, לפי שאין המים כ"כ חמין שיתבשל היין מן המים שמוזגין לתוכו, ואנטיכי אע"פ שגרופה אין שותין הימנה לפי שיש בה הבל יותר ומתבשל היין מן המים בשעת מזיגה, והתוס' הרא"ש והרשב"א והריטב"א הוסיפו לפרש דאיירי אף בכלי שני, ואפ"ה באנטיכי אסור,[[685]](#footnote-686) אך הא דבמוליאר שרי כתב הריטב"א דהוא אף בכלי ראשון, כיון דאין המים חמים כ"כ, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש והרשב"א, - ובטעמא דמילתא כתב הרשב"א דהוא משום דמים שבאנטיכי חמין ביותר, ואם בא למזוג מהן ביין אף בכלי שני נמצא מבשל, אך התוס' הרא"ש כתב דכיון דאף בכלי שני המים חמין ביותר גזרינן אטו כלי ראשון, וכ"כ הריטב"א.[[686]](#footnote-687)

**ג** הרשב"א כתב בשם רבינו יונה דהא דאסרו במוליאר שאינו גרוף, הוא מפני שהרוח נכנסת לתוכו ומבעיר את הגחלים בשבת ודומה למבשל בשבת, והא דאסרו באנטיכי, הוא מפני שרגילין לתת לתוכו מים תדיר ולהוסיף בו מים, וכיון דאנטיכי חומו הולך ומוסיף, מפני שהגחלים מתחתיו או מפני שדופנו עב אע"פ שהמים הצוננים מתפשרין בתוך המים החמין שבתוכו לשעתן, לאחר שעה הם מתחממין והולכין בחום האנטיכי עד שמתבשלין שם, וחיישינן דהוא לא ידע ויחשוב דמאחר שבשעת נתינתו לא נתבשלו ולא הוחמו אלא הופשרו מותר, וע"כ אסרו אף המים שהוחמו בו בער"ש שמא יוסיף בו מים בשבת.

**ד** הרשב"א כתב לפרש, דמוליאר הגרוף שותין ממנו בשבת כשנתן לתוכו מים בשבת ונפשרו, ומשא"כ כשאינו גרוף ואפי' קטום, משום דהגחלים נוגעין בגופו והו"ל כנותן ע"ג האש ממש, ואסור אפי' בדיעבד,[[687]](#footnote-688) ואנטיכי אע"פ שגרופה אין שותין ממנה, דמתוך שהוא חם ביותר א"א להפשיר בתוכו אף כשנתן לתוכו מים מרובין, דלעולם יבואו לידי חימום, אך כתב דאין נראה כן מן הירושלמי.

**ה** הרשב"א כתב ע"פ הירושלמי, דהא דאסרו במוליאר שאינו גרוף, אף דמותר להשהות חמין שהוחמו כל צרכן, הוא לדעת רב אשיאן מפני שהגחלים נוגעין בגופו, והו"ל כהטמנה בדבר המוסיף הבל, וע"כ לא שרינן בקטום, (דל"מ קטימה אלא להתיר לאיסור שהי', אך הכא ה"ז אסור משום הטמנה), - ולדעת ר' חנינא הוא מפני שהרוח נכנס לתוכו ונופח באש והולך ומתברה בשבת, וה"ז כמבעיר כירה תחת קדירה, וגזרינן שמא יבא הוא עצמו לחתות,[[688]](#footnote-689) ועיי"ש במש"כ לדון אם יש לאסור מכח זה בכירות שלנו, - ולדעת ר"י בר אבין הוא מפני שהוא עשוי פרקים פרקים והוא מתירא שמא יתאכל דבקו והוא מוסיף מים,[[689]](#footnote-690) וע"כ גזרו ואסרו אף את המים שהוחמו מער"ש כדי שלא יבא להשהות בו ויבא לידי בישול.

**ו** הריטב"א כתב בשם הרמב"ן דאיירי במים שהשהו שם בשבת, ואע"ג דבעלמא שרי להשהות לכתחילה בכה"ג, מ"מ הכא החמירו חכמים מפני מראית העין, מתוך שהמים והגחלים הם בכלי אחד, וכשהם חמים הרבה, והיינו במוליאר שאינו גרוף ובאנטיכי אע"פ שהיא גרופה, נראה כאילו הוחמו בשבת, ויבואו לומר דמים שהוחמו בשבת מותרין.

**ז** הר"ן כתב ע"פ הירושלמי דאיירי במים שהשהו שם בשבת, ובמוליאר אין משהין בו אלא כשהוא גרוף ולא סגי בקטימה, מפני שהרוח נכנסת לתוכו והגחלים בוערות ואין קטימה מועלת בו, ואנטיכי אע"פ שהיא גרופה אסור להשהות בה מפני שהיא מתחממת מכותלי', - והא דאסור להשהות בהן אף חמין שהוחמו כל צרכן, הוא משום דמתוך שהם עשויין פרקים פרקים והוא מתירא שמא יאכל דבקו, הוא מוסיף מים.[[690]](#footnote-691)

**ח** בפי' הר"ן כתב דאיירי ליתן שם מים בשבת, והא דשרי ליתן לתוך מוליאר הגרוף, ול"ה ככל כלי ראשון דמבשל אף כשהעבירוהו מן האש, הוא משום דלא מיקרי כלי ראשון, כיון שאין קיבולו עומד על הגחלים, ונתחדש בזה, דאף כלי שנתחמם מן האש עצמה, מ"מ כל שלא הי' ע"ג האש, ל"ה ככלי ראשון,[[691]](#footnote-692) ואנטיכי שהקיבול העליון עומד על הגחלים שעומדין בקיבול התחתון, הוי ככלי ראשון, ואין נותנין לתוכו מים בשבת אף כשהוא גרוף.

**המיחם שפינה ממנו מים חמין לא יתן לתוכו מים מועטים כדי שיחמו,** מבו' דכלי ראשון שפינו ממנו את התבשיל, אכתי הוא חשוב ככלי ראשון ומבשל את הניתן בתוכו, וקשיא מזה על מש"כ הט"ז ביו"ד סימן צ"ב סק"ל דאין דינו ככלי ראשון,[[692]](#footnote-693) ועמש"כ האג"ט אופה סקל"ב לישב בכמה אנפי, והיד יהודה בסו"ס צ"ב כתב די"ל דהוא מדרבנן משום חומרא דשבת.[[693]](#footnote-694)

התוס' הרא"ש לקמן מ"ב א' הק' למ"ד דעילאה גבר, היאך מתחממין המים שנותן בתוך המים, וכתב דשאני מיחם של מתכת שהוא חם ביותר,[[694]](#footnote-695) א"נ דאף דעילאה גבר מ"מ מתבשל העליון כדי קליפה, וע"כ אסרו ליתן לתוכו מים מועטין המתבשלין בתוכו, ומשא"כ במים מרובים בשטיפה אחת, דמצטנן הכל ביחד ואינו מתבשל כלל, ועמש"כ בזה הפנ"י לקמן שם,[[695]](#footnote-696) והבית מאיר בסימן שי"ח סי"א נקט דרב אדא ס"ל דתתאה גבר, וע"כ הוא דאסור ליתן לתוכו מים מועטין.

התורי"ד לקמן בסוגיין הק' למ"ד דעילאה גבר, מהא דתנן דהאילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין, וכתב לישב דמרותחין שאני, דכיון שהוא כלי ראשון ומרותח כנתון ע"ג האש דמי,[[696]](#footnote-697) וכל הא דעילאה גבר הוא רק בחם בעלמא בלא רותח, או בכלי שני,[[697]](#footnote-698) - ובד' ר"ת בספה"י סו"ס ר"נ משמע דמפרש דלמ"ד דעילאה גבר הא דלא יתן לתוכן תבלין, הוא משום דאדמיקר לי' מבשל כדי קליפה, עיי"ש, - ועי' מה שהאריך הקר"א לעיל מ' ב'.

**אבל נותן לתוכו מים מרובים כדי להפשירן,** בל' התוס' הרא"ש לקמן מ"ב א' מבו' דלא הותר ליתן מים מרובין, אלא כשנותנם בשטיפה אחת, דבכה"ג מצטנן הכל ביחד ואינו מתבשל כלל, אך אם נותנם מעט מעט אסור, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, בהא דמפרש אביי במיחם שפינהו ויש בו מים חמים דנותן לתוכו מים מרובין, וכ"כ החיי אדם בכלל כ' ס"ג, והביאו המ"ב בסימן שי"ח סקפ"ג, - אך התורי"ד לקמן בסוגיין כתב, דהא דמותר ליתן צוננים מרובים לתוך חמין מועטין, ולא אמרינן דקמא קמא דנפל איבשיל, הוא משום דאינו מתבשל מיד עד שישהה שיעור בישולו, וקודם שישהו נתרבו עליו צונן מרובין עד שאין כח בחמין לבשלן, וכן צידד השעה"צ בסימן שי"ח ס"ק קי"א, - ועמש"כ בזה בחי' הר"מ קזיס לעיל מ' ב'.

הרשב"א לעיל מ' ב' הק' לדעת רש"י דבכל מקום מותר להפשיר, ולא ס"ל לגזירת הפשר, א"כ אף מים מועטין מותר ליתן כדי להפשירן, וכתב דאין לומר דמיחם שפינה ממנו מים אם נתן לתוכו מים מועטין מיד ישובו המים חמין וא"א להפשיר בו מים מועטין, דמי עדיף מאש, וכתב דשמא כיון שדרכן לתת לתוך המיחם או לתוך הכוס לעמוד שם ומסתפקין מהן מעט מעט, חיישינן שאם יתן לתוכן מים מועטין שמא יתעכבו שם עד שיחמו, ומשא"כ כשנותן כנגד המדורה, דפעמים שאדם מחמם שם פעמים שאדם מפשיר שם, וע"כ לא חיישינן שמא יניחם שם עד שיחמו, וכתב די"ל עוד, דאורחא דמילתא נקט, דדרך ליתן לתוכו מים מועטין כדי להחם ומים מרובין כדי להפשירן, ואה"נ דמותר ליתן אף מים מועטין כדי להפשירן.

הבית מאיר בסימן שי"ח סי"א הק', דלמ"ד דתתאה גבר, מ"ט מותר ליתן לתוך המים מים מרובין, וכתב דבעכצ"ל דבצוננים מרובין אינם מתבשלין מכח הא דתתאה גבר, כיון דבטרם יתפשט חומו להמים צוננים ראשונים הבאים עליו, רבו הצוננים על החום ומבטלים אותו, ואין בו כח לבשל אפי' אותן מים הראשונים הבאים עליו, ואף דלענין איסורי מאכלות לא מפלגינן בהכי, ואף אם נפל חלב צונן הרבה על חתיכות בשר רותח שבכלי ראשון כולו אסור מטעם דתתאה גבר, היינו משום דאף דאין בו כח לבשל, מ"מ מהני הא דתתאה גבר שיבליע בכולו, ועד"ז כתב החוו"ד בסימן צ"א סק"ה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, - וכבר כתב עד"ז התורי"ד לקמן בסוגיין בטעמא דאביי דמיחם שפינהו מותר ליתן לתוכו מים מרובין, ולא אסרינן משום דתתאה גבר.[[698]](#footnote-699)

\***והלא מצרף,** בפירש"י כתב דאיסורו הוא משום גמר מלאכה, ולגירסת רש"י ביומא ל"ד ב', אמרו בגמ' שם דאין איסורו אלא מדרבנן, אך הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ב כתב דאיסורו הוא משום מכבה, והראב"ד שם השיג ע"ז.

**אלא אמר אביי המיחם שפינהו ויש בו מים חמין לא יתן לתוכו מים מועטין כדי שיחמו,** התורי"ד כתב דהא דאסר אביי ליתן לתוכו מים מועטין, הוא משום דס"ל כשמואל דתתאה גבר, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט מותר ליתן לתוכו מים מרובין, ועיי"ש מש"כ בזה, ונת' לעיל, - ומשמע דהא דאסר רב אדא ליתן מים מועטין למיחם שפינה ממנו מים, מתישב אף למ"ד דעילאה גבר,[[699]](#footnote-700) ושמא הוא כמש"כ התוס' הרא"ש דמודה רב במיחם של מתכת שהוא חם מאד.

**אבל נותן לתוכו מים מרובין כדי להפשירן,** הכס"מ בפכ"ב משבת ה"ו צידד בדעת הרמב"ם שם דאסור ליתן צוננים מרובין לתוך חמים מועטין שבכלי ראשון,[[700]](#footnote-701) וכתב דהוא משום דלא קי"ל כאביי, אלא כאוקימתא קמייתא דרב אדא,[[701]](#footnote-702) אך הרא"ש בסימן י"ג הביא לאוקימתא דאביי, וכ"כ הטור בסימן שי"ח והרמ"א שם סי"ב, - והבית מאיר בסימן שי"ח סי"ב תמה ע"ז, דהרי אף לאוקימתא דרב אדא מותר ליתן מים מרובין לתוך מיחם שפינה ממנו מים, אף דהוא כלי ראשון, וא"כ ה"נ יש להתיר ליתן צוננים מרובין לתוך חמין מועטין שבכלי ראשון.[[702]](#footnote-703)

א' תמוז ע"ט

דף מס' 36

**מ"ב א' - נותן אדם חמין לתוך הצונן ולא הצונן לתוך החמין וכו' בד"א בכוס,** בטעם הא דאסרו ב"ש בכוס אף שהוא כלי שני, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דגזרי כלי שני אטו כלי ראשון, וכ"כ הרשב"א והר"ן, והריטב"א כתב בפי' קמא דגזרו כוס אטו אמבטי. - **ב** בספה"י לר"ת סו"ס ר"נ כתב דאפשר דס"ל דכלי שני מבשל, והובא בתוס' הרשב"א פסחים מ' ב'.[[703]](#footnote-704) - **ג** הריטב"א בפי' בתרא כתב דאיירי הכא בכוס שהוחמו המים שם דהוא כלי ראשון, וטעמא דב"ה דשרו הוא משום דכל שבכוס לשתי' בעי להו, ולעולם אינו נותן שם אלא כדי להפשיר.

בטעם הא דחלוק דין חמין לתוך הצונן מדין צונן לתוך החמין, נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דקסבר דתתאה גבר, וע"כ מותר ליתן חמין לתוך הצונן, דאין החמין מרתיחין את הצונן אלא מפשירין, ואסור ליתן צונן לתוך החמין דהתחתונים מרתיחים את העליונים, והתוס' הק' ע"ז דאף דתתאה גבר ה"ז מבשל כדי קליפה,[[704]](#footnote-705) ובדעת רש"י כתב הבית מאיר בסימן שי"ח סי"א בתו"ד, דהוא כמש"כ התוס' בפסחים מ' ב' ד"ה האילפס והקדירה דכל שאינו מבשל אלא כדי קליפה, הרי דבמים שהוא דבר המתערב, אינו יכול להתבשל מחמת צנינות המים, וכ"כ בספר הישר לר"ת סימן ר"נ, וכ"כ החזו"א ביו"ד סימן ט' סק"ג.[[705]](#footnote-706)

**ב** התוס' פירשו דחמין לתוך צונן משמע דהצוננים מרובין, שדרך ליתן המועט במרובה, וע"כ אין מבשלין החמין המרובין כלל, לפי שמתערבין בצוננים המרובין ומתבטל חמימותן, ובד' התוס' הרא"ש מבו' דהיינו כשנותן בשפיכה אחת,[[706]](#footnote-707) ונת' הפלוגתא בזה לעיל מ"א א', וצונן לתוך חמין היינו כשהחמין של מטה מרובין ומתערבין בהן הצוננין המועטין ומתבשלין,[[707]](#footnote-708) ועמש"כ המחה"ש בסימן שי"ח סקל"ה בביאור מה שהוצרכו התוס' לתרי טעמי, גם דהצוננים מרובין, וגם שהחמים מערבין בתוכן ומתבטל חמימותן.

**ג** הרשב"א כתב דכשנותן חמין אף מכלי ראשון לתוך צונן, אין בהן כח לבשל, אף אם עירוי ככלי ראשון, לפי שהן מתקררין בעירויין ומתערבין ממש בתוך הצונן, וכ"ש הכא דאיירי בכוס שהוא כלי שני, ומשא"כ כשנותן צונן לתוך החמין אסור, אף בכוס שהוא כלי שני, משום דגזרינן כלי שני אטו כלי ראשון, הואיל ואם יתן בכלי ראשון יבא לידי איסור דאורייתא, וכ"כ הר"ן.[[708]](#footnote-709)

**ד** הראבי"ה בסימן ר"ב כתב דהא דאסרינן בצונן לתוך חמין, הוא משום דדמי להטמנה, וזה כדעת רש"י לעיל ל"ט' א' דעירוב מים הוי כהטמנה, ונת' לעיל ל"ח ב', (ועיי"ש במש"נ לדעת רש"י מ"ט לא אסרינן הכא משום הטמנה).[[709]](#footnote-710)

\*המג"א בסימן שי"ח סקל"ה כתב לדינא עפי"ד התוס' בסוגיין דאסור ליתן חתיכת בשר רותח לתוך רוטב צונן, דכיון שאינו מתערב מבשל כדי קליפה, והיינו דכל הא דהכא שרינן ליתן חמין לתוך הצונן הוא משום דהחמין מתערבין בצוננין המרובין ומתבטל חמימותן, ומשא"כ בבשר רותח שאינו מתערב, ואין בטל חמימותו, - והחוו"ד בסימן צ"א סוסק"ה תמה ע"ז מהא דמותר ליתן מים מרובין למיחם שפינה ממנו מים, ולא אמרינן דמקצתם מתבשלין, ועיי"ש מש"כ בזה,[[710]](#footnote-711) ועמש"כ בזה הבית מאיר שם, - והפמ"ג במש"ז יו"ד סימן ס"ח סק"ט סוד"ה ויש לחקור נחלק ע"ד המג"א מטעם אחר, עיי"ש, ועמש"כ בזה החזו"א ביו"ד סימן ט' סק"ז, ואכמ"ל.

**וב"ה אומרים בין חמין לתוך הצונן ובין צונן לתוך החמין,** הרמב"ן הק' בהא דתנן דנותן הוא לתוך המיחם או לתוך הכוס כדי להפשירן, שהרי כוס דכלי שני הוא מותר ליתן לתוכו אף כדי שיחמו,[[711]](#footnote-712) וכתב דהיינו משום דכל כלי שני אינו אלא כהפשר, ולכאו' לפ"ז טעמא קתני, דהא דמותר ליתן לתוך הכוס, הוא משום דה"ז להפשירן, א"נ דמשום מיחם קתני הכי, - אך בפי' הר"י מלוניל ובשיטה להר"נ ד"ה אבל נותן פירשו דהך תנא ס"ל דכלי שני מבשל,[[712]](#footnote-713) וכ"כ הרע"ב.[[713]](#footnote-714)

**אבל באמבטי חמין לתוך הצונן ולא צונן לתוך החמין,** התוס' כתבו דאמבטי הוא כלי שני, וכ"כ התוס' הרא"ש בפי' קמא והרשב"א וכתב כן בשם הגאונים, וכ"נ בפי' ר"ח, וכ"כ הרמ"א בסימן שי"ח ס"ה,[[714]](#footnote-715) - ונחלקו בטעם הא דאסור ליתן לתוכו צונן, דהתוס' כתבו דהוא משום דהרואה אותם חמין כ"כ סבור דכלי ראשון הוא, והתוס' הרא"ש כתב דהוא משום דמימיו מרובין, וכ"כ המהר"ל,[[715]](#footnote-716) והרשב"א כתב דהוא משום דהוא מחממן הרבה, וא"א לבא לידי הפשר אלא לידי בישול, ול"ה ככל שני דאינו מבשל, דשאני הכא שדרך לחממן יותר מדאי,[[716]](#footnote-717) ועד"ז כתב הטור בסימן שי"ח בטעם דאסור ליתן לתוך ספל אף שהוא כלי, דהוא משום דסתמא חמין הן הרבה ומתבשלין הצוננין שמתערבין שם, ונת' להלן.[[717]](#footnote-718)

אך בד' הרמב"ן מבו' דאמבטי הוא כלי ראשון, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן, וכ"כ התוס' הרא"ש בפי' בתרא,[[718]](#footnote-719) וכ"כ בפי' רבינו פרחי' ובפי' ריבב"ן, וכ"כ הריא"ז ה"ג דין ג', וכ"כ בספר הישר לר"ת סימן ר"נ בתו"ד, והובא בתוס' הרשב"א פסחים מ' ב', וכן משמע מד' רש"י, שלא הוצרך לפרש להא דאסרינן אף בכלי שני, אלא בספל להס"ד דהוא כאמבטי, וכ"כ המגיני שלמה והשעה"צ בסימן שי"ח ס"ק ק"ה בדעתו.[[719]](#footnote-720)

ובדעת הרמב"ם בזה פליגי רבוותא, דהרשב"א כתב בדעתו דאמבטי הוא כלי שני, וכ"כ המ"מ בפכ"ב משבת ה"ה, כן גרסו הב"ח והט"ז והמג"א והמרכה"מ בדבריו, וכן הוכיח הגר"א בסימן שי"ח סי"א, - אך הכס"מ בהל' שבת שם ובב"י בסימן שי"ח כתב בדעת הרמב"ם דאמבטי הוא כלי ראשון, וכן הסכים הראש יוסף בסוגיין, וכ"כ המרכה"מ בהל' שבת שם.[[720]](#footnote-721)

התוס' הוכיחו דאיירי באמבטי שהוא כלי שני, דאם הוא כלי ראשון, ל"ה לי' למינקט אמבטי אלא מיחם, - אך הרמב"ן כתב דהא דנקט אמבטי ולא נקט כל כלי ראשון, הוא משום דבכלי ראשון מותר ליתן לתוכו כדי להפשיר, ובאמבטי אסור, משום דסתם אמבטי לחמם הוא, ועד"ז כתב הר"ן דדוקא במיחם שרי ליתן בו כדי להפשיר, משום שאינו חם ביותר, ומשא"כ באמבטי דמתוך שמקפידין הרבה על חומו אסור בו אפי' הפשר, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"ג, דבאמבטי אסור ליתן אף צונן מרובה לתוך חמין מועטין, ול"ד למיחם שמותר ליתן לתוכו כדי להפשיר, - וכ"כ הרשב"א דבאמבטי אסור ליתן לתוכו אף כדי מלואו, ואף דהוא כלי שני,[[721]](#footnote-722) משום דא"א לבא לידי הפשר אלא לידי בישול.[[722]](#footnote-723)

אך בד' התוס' מבו' דפשיטא להו דאף באמבטי מותר ליתן כדי להפשיר, ולדעתם יש ללמוד כן מהא דשרי ליתן חמין לתוך הצונן, אשר הוא משום דהצוננין מרובין, וכל הא דאסרינן ליתן צונן לתוך החמין הוא משום דהחמין מרובין, וכ"נ בד' הטור בסימן שי"ח דאף בספל שהוא כאמבטי מותר ליתן לתוכו צוננים מרובין שאינם יכולין להתבשל שם.

והמ"ב בסימן שי"ח סקע"ז הכריע, דבאמבטי שהוא כלי אין לאסור ליתן אלא מים מועטין דאפשר שיתבשלו שם, אבל אם נותן הרבה כ"כ עד שהחמין נעשין פושרים עי"ז שרי, ובאמבטי שהוא כלי ראשון יש לחוש לדעת הר"ן והר"י דאסור ליתן אפי' צונן מרובים, ועמש"כ בביאוה"ל שם ד"ה שבזה, וכ"כ התהל"ד שם סוסקכ"ח.

**ור"ש בן מנסיא אוסר,** בפירש"י כתב דהיינו דאוסר אפי' חמין לתוך הצונן, ועמש"נ להלן פלוגתת קמאי אם מסקינן הכי דקאי אסיפא, או דקאי ארישא, ובטעם הא דאוסר דהוא משום דס"ל דעירוי דכלי ראשון אפי' כשנופל לתוך הצונן ככלי ראשון הוא, ונסתפק אם הוא בכל כלי ראשון, או רק באמבטי, - והשיטה להר"נ כתב דהוא משום דחיישינן שמא יבא לחמם, כיון שהוא צריך לזה לרחיצה, ולרחיצה חמין מיבעי לי'.

**סבר רב יוסף למימר ספל הרי הוא כאמבטי,** בפירש"י כתב דאע"ג דכלי שני הוא, הואיל ולאו לשתי' אלא לרחיצה אסירי, דניח"ל שיחמו הרבה וגזרינן, והתוס' הרא"ש כתב דהוא משום דנותנין לתוכו מים מרובין, והרשב"א כתב דהוא משום שהמים שבתוכו חמין הרבה וה"ה מבשל.[[723]](#footnote-724)

ובד' הרמב"ן מבו' דטעמא דרב יוסף דספל ה"ה כאמבטי, הוא משום דס"ל דכלי שני מבשל במים,[[724]](#footnote-725) ואף בכוס אסור ליתן מים בשביל שיחמו, ומבו' בדבריו דהא דנקט ספל, הוא משום דבספל אסור ליתן מים אף כדי להפשירן, וזהו דקאמר דה"ה כאמבטי, דאסור ליתן לתוכו מים כדי להפשירן, (וכמש"כ הרמב"ן לעיל), ומשא"כ בכוס דמותר ליתן לתוכו מים כדי להפשירן.

**תני ר' חייא ספל אינו כאמבטי,** לדעת הסוברים דאמבטי הוא כלי ראשון, הרי דמה"ט הוא דספל שהוא כלי שני אינו כאמבטי, - אך לדעת הסוברים דאמבטי הוא כלי שני, כתב הרשב"א דהא דספל אינו כאמבטי, הוא משום דמים שבספל אינן חמין כ"כ, ואינו אלא ככוס, והואיל וכלי שני הוא לעולם מותר.[[725]](#footnote-726)

**מי סברת ר"ש אסיפא קאי ארישא קאי וכו',** הר"ח כתב דמסקינן הכי דר"ש בן מנסיא ארישא קאי, ועפי"ז כתב דאין הלכה כמותו, אף דאמר רב נחמן דהלכה כר"ש בן מנסיא, וכ"כ הרי"ף והרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ה, וכ"נ שהסכים הרא"ש בסימן ט"ו, וכ"כ הטור בסימן שי"ח, - אך התוס' וש"ר כתבו דלפ"מ דמסקינן דספל אינו כאמבטי, קאי ר"ש אסיפא, והלכתא כוותי'.[[726]](#footnote-727)

הטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן ט"ו כתב דספל דינו כאמבטי, וכ"כ הטור בסימן שי"ח דספל שיש בו מים חמין לרחיצה אפי' הוא כלי שני אסור ליתן בהן צוננין, דכיון שהם לרחיצה סתמא חמין הן הרבה ומתבשלין הצוננין שמערבים בהן,[[727]](#footnote-728) והב"י שם תמה ע"ז, דהרי מסקינן דספל אינו כאמבטי, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הדרישה והב"ח שם, והט"ז שם סקי"ז.

**דילמא שאני התם דמפסיק כלי,** התוס' כתבו דאף דאמר לעיל מ' ב' טול בכלי שני ותן, והרי דבכלי ראשון אסור אע"ג דמפסיק מנא, מ"מ בספל שהוא כלי שני שרי היכא דמפסיק כלי,[[728]](#footnote-729) - והתוס' הרא"ש בתחילת דבריו כתב דשאני שמן שהוא ממהר לבשל יותר מן המים.[[729]](#footnote-730)

\*הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ה כתב באמבטי של מרחץ, שלא יתן לתוכה פך של שמן מפני שהוא כמבשלו, ולמש"כ הרשב"א ודעימי' בדעתו דאיירי באמבטי שהוא כלי שני, מבו' דאף בכלי שני ל"מ הפסק כלי, והיינו או משום דאמבטי חמיר מספל, ול"מ בזה הפסק כלי, או משום דלפ"מ דמסקינן דספל אינו כאמבטי, לא מצינו דמהני הא דמפסיק כלי, - אך הפמ"ג במש"ז סימן שי"ח סקי"ט כתב לדון, דבאמבטי שהוא כלי שני מהני הפסק כלי, עיי"ש.

1. והרמב"ן פירש בדעתו דהיינו דמתניתין איירי בין בשהי' ובין בהטמנה, דכל שהקדירה נוגעת בגחלים הו"ל כהטמנה, וכל שאינה נוגעת בגחלים אי"ז כהטמנה, והא דאסרינן בהטמנה הוא משום דה"ז מוסיף הבל, וכ"כ הרשב"א והר"ן, והר"ן כתב לפ"ז לדעת רש"י, דהא דשרי חנני' בדבר שנתבשל כמאב"ד, הוא רק בשהי', ולא בהטמנה, ונת' להלן.

   אך בד' התוס' נראה שפירשו בדעתו, דשוה דין שהי' לדין הטמנה, והא דאסרינן בדבר המוסיף הבל, הוא אף בשהי' בלא הטמנה, וכ"נ בד' הבעה"מ בסו"ד, וכ"כ ההשלמה והריטב"א והמאירי, והריטב"א כתב לפ"ז בדעת רש"י, דהא דשרי חנני' בדבר שנתבשל כמאב"ד, הוא אף בהטמנה, ונת' להלן, וכ"ה מבו' בפי' ריבב"ן שדעתו כן, עיי"ש, וכ"נ להדיא בפירש"י לעיל כ' א' ד"ה קטום, וכמש"נ בהערה י"ח, ובדבריו לקמן ל"ח ב' ד"ה מחזירין וד"ה אבל וד"ה פינן, וכמש"כ בהערה ו', וכ"נ גם בדבריו לעיל ל"ד ב' ד"ה גזירה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונחלקו הראשונים אימתי חשיב כהטמנה דאסירא בכל דבר המוסיף הבל, ואימתי לא חשיב כהטמנה, ועוד נחלקו הראשונים בטעם הא דהטמנה חמירא משהי' ואסרו להטמין בכל דבר המוסיף הבל, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"כ הרשב"א בשם ר"ה גאון, דכל שקטם ל"ה כדבר המוסיף הבל, וכתב דאזיל לטעמי' לעיל ל"ד ב' דס"ל דרמץ ל"ה כדבר המוסיף הבל. [↑](#footnote-ref-4)
4. וזה לטעמי' דאין מכוון רש"י דדמי דין שהי' לדין הטמנה, אלא מכוון רש"י דמשנתינו קיימא אף בהטמנה, אך להתוס' ודעימייהו דמכוון רש"י הוא דדמי דין שהי' לדין הטמנה, לא א"ש, - ועמש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בישוב דברי רש"י. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך המ"ב שם סקל"ז כתב דהוא משום דמיחזי כמבשל, ובשעה"צ שם סקל"ז הביא למש"כ בספה"י לר"ת דהוא משום חשש חיתוי. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובד' המ"ב בסימן שי"ח סוסקע"ג ובשעה"צ שם ס"ק ק' וגם בדבריו שם סוסקע"א ובשעה"צ סקצ"ה מבו' דבנתינת מלח או צוקע"ר לתוך קדירה שע"ג האש, ליכא משום איסור נתינה בתחילה, ואין האיסור בזה אלא משום דע"ג האש יש בישול אחר בישול, משום דנראה כמבשל, וע"כ לא אסרינן בזה בדיעבד, עיי"ש, ולא נתפרש לן הטעם בזה, דהרי איסור נתינה בתחילה הוא אף כשמוסיף מים לקדירה שע"ג האש, כמבו' בד' השיטה להר"נ לקמן מ' ב' בשם הרא"ה ובד' רי"ו בנתיב י"ב ח"ג, וא"כ לכאו' ה"נ יש לאסור בנתינת מלח או צוקע"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הרמב"ן ודעימי' בדעת רש"י דמודה דשהי' לחוד והטמנה לחוד, ואך דס"ל דמתניתין איירי אף בהטמנה, דהרי מה שאמרו דהניח ע"ג קרקע אסור, הוא אף כשאינו מחזיר בדרך הטמנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומבו' בד' הבעה"מ והתוס' הרא"ש, דאף דס"ל דאיסור חזרה ע"ג כירה גרו"ק הוא משום חשש חיתוי, מ"מ איסור נתינה בתחילה הוא משום דמיחזי כמבשל, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן רנ"ג סי"ד וסט"ו ובקו"א שם סק"ח, (ועמד ע"ז האג"ט אופה סקמ"ח אות ג'), - ופשוט דמקור דבריהם לפרש כן, הוא משום דס"ל דאם הי' איסור חזרה משום דמיחזי כמבשל, ל"ה שרינן בכירה גרו"ק דאכתי מיחזי כמבשל, ובע"כ דאיסורו הוא משום חשש חיתוי, ועמש"נ להלן לפרש טעם הא דשרי להחזיר ע"ג כירה גרו"ק לדעת הסוברים דאיסור חזרה הוא משום דמיחזי כמבשל, ומאידך אם הי' איסור נתינה בתחילה משום חשש חיתוי, ל"ה אסרינן ליתן ע"ג כירה גרו"ק דלי"ב חשש חיתוי, ובע"כ דאיסורו הוא משום דמיחזי כמבשל, וי"ל עוד שלמדו לזה גם מהא דאסרינן כשהניח ע"ג קרקע וכשאין דעתו להחזיר, וס"ל דאי"ז טעם לחוש טפי לחיתוי, ובע"כ דהאיסור בהני גווני הוא משום דבטלה שהי' קמייתא והוי משהה מתחילה ומיחזי כמבשל. [↑](#footnote-ref-9)
9. וזהו שכתב שם, ז"ל, אבל אם היתה הקדרה מסולקת מבעו"י כדרך שעושין לקדרה שבישלה כל צרכה ובא ביה"ש להחזירה על הכירה כדי לחממה, אין בידי כח להתיר, ואפי' שהיא חמימה בין השמשות החזרה אסורה, כיון שעכשיו הוא צריך לה אתי לחתויי בגחלים, כיון שמחזירה והדבר ידוע שנצטננה, עכ"ל, ולכאו' מכוון דבריו הוא, בגונא שבא להחזיר ע"ג כירה גרו"ק, דבכה"ג ליכא לאיסור חזרה בער"ש, אך מ"מ כיון שהניחה ע"ג קרקע, דבכה"ג הוא דאיירי, (וכמש"כ דהיתה הקדירה מסולקת מבעו"י כדרך שעושין לקדירה שבישלה כ"צ), וליכא לתנאי חזרה, אסור להחזירה אף ע"ג כירה גרו"ק, ובזה הוא שפירש דה"ז אסור אף בביה"ש, ול"ד להטמנה דשריא בביה"ש, דשאני הטמנה דבביה"ש אמרינן דסתם קדירות רוחתות הן, אך בחזרה כשהניחה ע"ג קרקע, הדבר ידוע שנצטננה, ולי"ב לה"ט דסתם קדירות רותחות, וע"כ אסרו לזה אף בביה"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. וזהו שהתירו ליתן הפנדא"ש במקום דליכא חשש חיתוי, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-11)
11. והבית מאיר שם תמה על דבריו, והביא מד' הרשב"א דאיסור נתינה בתחילה אינו משום חשש חיתוי אלא משום דמיחזי כמבשל. [↑](#footnote-ref-12)
12. התו"ש בסימן רנ"ג סקמ"ג פירש דהא דבנתינה בתחילה חיישינן טפי שמא יחתה, ומה"ט אסרו אף בגרו"ק, הוא משום דכשמושיב לכתחילה יש לחוש שמא יחתה בשעה שמושיב אותה כי כן רגילים לעשות, והשיירי לקט שם כתב קצת בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. עיי"ש שכתב דאף כשנותן על התנור קודם היסק, יש בזה לאיסור חזרה, דחיישינן שמא יחתה בגחלים, וזה לטעמי' דאיסור חזרה הוא משום שמא יחתה, אך לדעת הסוברים דהוא משום דמיחזי כמבשל, לכאו' אין לאסור כשנותן קודם היסק, (דאף בדבר שלא נתבשל כלל ונותנו קודם היסק, אינו אסור אלא מדרבנן, דאחד נותן את הקדירה ואחד נותן את האש, הראשון פטור אבל אסור), ולפ"ז הרי ממש"כ התרוה"ד שהביא הרמ"א שם, להתיר ליתן ע"י נכרי קודם היסק, מבו' דבכה"ג לא חשבינן לה כחזרה דישראל, אך החזו"א שם סקכ"א (ד"ה ולהאמור) פירש דטעמא דהתרוה"ד הוא משום דכל שנותן קודם היסק ליכא איסור חזרה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שפירש דאף דאיסור חזרה הוא משום שמא יחתה, מ"מ כל שמחזירו הנכרי לא חיישינן שיחתה הישראל, וע"כ התיר הרמ"א שם להחזיר ע"י נכרי קודם היסק, ועיי"ש שכתב דאף דאסור להחזיר ע"י נכרי משום איסורא דאמירה לנכרי, כ"ז הוא לאחר היסק, דהחמירו לחשוב את החזרה כמלאכה גמורה דמבשל, ומכח זה אף אסור לומר לנכרי לעשותה, אך קודם היסק דל"ה כמבשל, מותר להחזיר ע"י נכרי, - אך בהמשך דבריו בד"ה ואת"ל כתב לדון, דלעולם אף כשמחזיר ע"י נכרי חיישינן שיחתה הישראל, ומה שהתיר התרוה"ד ליתן ע"י נכרי קודם היסק, הוא משום דאין סברא לאסור בכה"ג דבבישול גמור שרי. [↑](#footnote-ref-15)
15. ולדעת רש"י כתבו הרמב"ן והרשב"א דהוא משום דקש וגבבא אינם מוסיפין הבל, - ואמנם לפ"מ שפירשו הם בד' רש"י, אי"ז הטעם להא דליכא בזה לאיסור שהי', דאיסור שהי' לא תלי במוסיף הבל, אלא להא דליכא בזה לאיסור הטמנה, אך לפ"מ שפירשו התוס' ודעימייהו בדעת רש"י דגם איסור שהי' תלי במוסיף הבל, הרי דעיקר הא דשרינן להשהות ע"ג כירה שהסיקוה בקש ובגבבא הוא משום דאינם מוסיפין הבל, ואמנם דהטעם דבדבר שאינו מוסיף הבל לא חיישינן שיבא לחתות, לכאו' הוא משום דאינו מקפיד על חמימותו. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולפ"מ שפירשו התוס' ודעימייהו בדעת רש"י דאיסור שהי' תלי במוסיף הבל, הרי דמה"ט הוא דאסור להשהות בתנור שהסיקוהו בקש ובגבבא, משום דבתנור שנקלט חומו לתוכו טפי מכירה ה"ז מוסיף הבל אף כשהסיקוהו בקש ובגבבא. [↑](#footnote-ref-17)
17. ואמנם בד' הר"ן אין לפרש כדרך זו, שהרי כתב דאין לפרש דהא דאסרינן בתנור גרוף, הוא גזירה אטו שאינו גרוף, וה"נ בהא דאסרינן בתנור שהסיקוהו בקש ובגבבא, אין לפרש דהוא גזירה אטו היכא שהסיקוהו בגפת ובעצים, וגם ש"ר לא דנו לפרש דטעם האיסור בתנור הוא משום גזירה, אלא בהא דאסרינן בתנור אף כשהוא גרוף, ולא בהא דאסרינן אף כשהסיקוהו בקש ובגבבא, - אך גם דרך קמא אינה מתישבת בל' הר"ן לקמן ל"ח ב' שכתב דהא דאסרינן בתנור שהסיקוהו בקש ובגבבא הוא משום דנקלט חומו בתוכו טפי מכירה ומשו"ה אפילו בקש וגבבא חיישינן שמא יחתה, ושמא צ"ל בדעתו דמש"כ דקש וגבבא אין להן גחלת, היינו דאין להן גחלים דולקות, אך יש להן גחלים עוממות, וע"כ בתנור חיישינן שיבא לחתות גחלים אלו, וכמש"כ הבעה"מ. [↑](#footnote-ref-18)
18. ועד"ז מתפרש מש"כ הרשב"א בתו"ד לדון דכל שלא הגיע למאב"ד אין משהין אף ע"ג כירה שהסיקוה בקש ובגבבא, דאף בקש ובגבבא שייך חיתוי, דהא גזרינן בי' בתנור. [↑](#footnote-ref-19)
19. נתחדש בדבריו דליכא חשש חיתוי באש קיימת, ולפ"ז לכאו' הי' בדין דבכירים של גז דהאש אינה מתמעטת ליכא חשש חיתוי ומותר להשהות על גבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולדעת הר"י מלוניל ודעימי' דהא דשרי להשהות ע"ג כירה שהסיקוה בקש ובגבבא הוא משום דגילה דעתו שאינו חושש בחמימות קדירתו, לכאו' יש להתיר אף בעוד הקש והגבבא בוערין, - ולדעת הרמב"ם דהא דשרי הוא משום דאין שם גחלים בוערות, והסיח דעתו מזה התבשיל, יש להסתפק אם היינו רק אחר שכבו הקש והגבבא וכבר אין שם דבר הבוער, או דאף כ"ז שהקש והגבבא בוערין הוא מסיח דעתו, כיון דעתידין הן ליכבות ולא ישתירו גחלים בוערות. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך זה מתישב רק למש"כ התוס' ודעימייהו בדעת רש"י, דגם איסור שהי' תלי במוסיף הבל, אך למש"כ הרמב"ן ודעימי' בדעתו דשהי' לחוד והטמנה לחוד, צ"ע במש"כ רש"י כן לעיל שם, דדבריו שם קיימי בשהי', דהרי קיימי על דינא דחנני', דכל שהוא כמאב"ד מותר להשהותו, דהוא רק בשהי'. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובהשגות הרמ"ך בפ"ג משבת ה"ד כתב דהוא משום דעביד הכירא כשגרף וקטם, ולא אתי לחתויי, ויש להסתפק אם דבריו מתפרשים כמש"כ הר"ן דהוא היכר שסילק דעתו מלחתות, או היינו דלא חיישינן שיבא לחתות, דמכח ההיכר דגרו"ק מידכר דכיר שלא לחתות, ויש לסייע לדרך בתרא, ממש"כ הרמ"ך שם ה"ה דאין מקום לאסור להשהות ע"ג תנור גרו"ק כיון שעשה היכר, ונת' בהערה כ"ד. [↑](#footnote-ref-23)
23. והרשב"א הק' ע"ז מהא דמיבע"ל לקמן בסוגיין אם מותר לסמוך לכירה שאינה גרו"ק, ואם שרינן כשגורף הגחלים מתחת הקדירה אף שיש גחלים בכירה עצמה, כ"ש דיש להתיר בסמיכה, וכתב דדוחק לומר דטפי עדיף גרופה משום דמעכשיו מוכיחין עליו, ולא יהיב דעתי' תו לחתויי ואסוחי אסח דעתי' מיני', - אך הר"ן כתב כן דסמיכה חמירא טפי משום דלא עביד מעשה להכירא. [↑](#footnote-ref-24)
24. ולכאו' גם הרמב"ן והרשב"א מודו להך דינא, דכל שגרף ולא נשתיירו אלא גחלים עוממות שפיר דמי, דהרי גחלים עוממות הוי כקטימה, כדתניא לקמן ל"ז א', ואך דס"ל דכיון דצריך שיגרוף את כל הגחלים הבוערות, סתמא דמילתא לא נשתיירו גחלים כלל, וזהו דקשיא להו דמ"ט אסרו בתנור גרוף. [↑](#footnote-ref-25)
25. והיינו דהא דשרינן בכירה כה"ג, הוא משום דגילה בדעתו שאינו מקפיד בחמימותו ולא יבא לחתות, אך בתנור שחומו רב, לא חזינן שאינו מקפיד בחמימותו, וחיישינן שיבא לחתות. [↑](#footnote-ref-26)
26. וכ"כ ההשלמה בסו"ד, דאי לאו דמסתפינא מחבראי הו"א שאף התנור גרו"ק מותר, וכתב דכ"כ הרב דודי, אך כתב דהרי"ף פסק כרב אדא דאסור, ואין לזוז מדבריו, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן ס"ו והכל בו בסימן ל"א בשם ההשלמה והרא"ש מלוניל, - ואמנם הב"י בסימן רנ"ג פירש ד' הכל בו בשם ההשלמה בע"א, דהוא משום דתנורים דידן שפתחן מן הצד הם ככירה, אך הא"ר שם סק"י תמה ע"ז, ופירש דההשלמה ס"ל כדעת הרמ"ך דאף בתנור גרו"ק שרי, והוא משום דלא קי"ל כרב אדא, וזה כפי המפורש בד' ההשלמה שלפנינו. [↑](#footnote-ref-27)
27. ואמנם גם לדעת הר"ן ודעימי' דהתירא דגרו"ק הוא משום דעביד הכירא דמסלק דעתו מלחתות בגחלים, אסור להשהות ע"ג תנור גרו"ק, והוא משום דבתנור שהבלו רב אי"ז היכר שמסלק דעתו מלחתות, - ובדעת הרמ"ך דס"ל דאין מקום לאסור בתנור, י"ל דהוא משום דס"ל דהתירא דגרו"ק הוא דע"י ההיכר מידכר דכיר שלא לחתות, וע"כ יש להתיר מכח זה אף בתנור. [↑](#footnote-ref-28)
28. והנה אמנם י"ל דכירה גרו"ק עדיפא, משום דאיכא היכר שסילק דעתו מלחתות, וגם כירה שהסיקוה בקש ובגבבא י"ל דעדיפא משום דאינה ראוי' להתחמם בגחלים שיש שם, ולא יהיב דעתי' ולא אתי לחתויי, וכמש"כ הרשב"א, ומשא"כ בתולדות האור י"ל, דאף דבפועל ל"ש חיתוי, מ"מ לא פלוג רבנן, אך קשיא ממש"כ הרשב"א לדבר פשוט דכל שגרף כל הגחלים אין מקום כלל לאסור, משום דל"ש חיתוי, וקשיא לי' דמ"ט אסרו בתנור גרוף, ותולדות האור לא גריעי מיני', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
29. ואמנם מסתבר דאסור להשהות ע"ג כירת גז, אף אם הגבי' האש באופן שא"א להגביהה יותר, ודמי למש"כ הרמב"ן והרשב"א דהא דאסרו להשהות ע"ג תנור גרו"ק, הוא משום דהבלו רב ואינו נראה כגרוף ויבא להשהות ע"ג כירה של גחלים, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-30)
30. ויש מקום להתיר בזה מטעם אחר, די"ל דכל שא"א לשנות את עוצמת החום, דמי לטוח בטיט דשרי, וכמו שאמרו לקמן י"ח ב', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-31)
31. והוכיח כן, משום דבגרוף מיהא בכירה ליכא למיחש ולמיגזר למידי, וזה לטעמי' דבגרוף ל"ש חיתוי כלל, והא דאסרו ליתן ע"ג תנור גרוף, הוא משום דאינו נראה כגרוף, ויבא להשהות ע"ג כירה או תנור שאינם גרופין, אך לדעת ש"ר דאף בגרוף שייך חיתוי, אין להוכיח מזה. [↑](#footnote-ref-32)
32. ובתוס' הגרע"א כתב דיש לדחוק דמש"כ הרשב"א הכא להתיר להשהות אף קודם שנתבשל כמאב"ד, הוא בקדירה טוחה, דליכא למיחש שמא יגיס, - ולכאו' י"ל עוד, דהנה למש"כ הרשב"א שם בתי' קמא, דהא דמותר להשהות ע"ג כירה גרו"ק, הוא משום דחיוב מגיס הוא רק בהגסה ראשונה, שפיר יש להתיר להשהות אף תבשיל שלא נתבשל כמאב"ד, וי"ל דכן נקט הרשב"א שם לעיקר, וזהו מה שהתיר הרשב"א הכא להשהות אף תבשיל שלא נתבשל כמאב"ד, ועמש"כ עוד התפארת ירושלים בריש פירקין, - אך בד' הריטב"א בסוגיין שנקט דמותר להשהות ע"ג כירה גרו"ק תבשיל שלא נתבשל כמאב"ד, אף שכתב לעיל י"ח ב' דהא דשרי להשהות ע"ג כירה גרו"ק ול"ב גרופה וטוחה, הוא משום דכל שנתבשל כמאב"ד לי"ב משום מגיס, צ"ל כמש"כ הגרע"א דדבריו הכא הם בקדירה טוחה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
33. ואמנם זה אין להקשות דמ"ט לדעת חנני' כל שהוא מבושל כמאב"ד מותר להשהותו, ולא חיישינן דילמא מגיס, והיינו משום דכ"ה דכשנתבשל כמאב"ד לא חיישינן שיבא לחתות בגחלים, ה"נ לא חיישינן שיבא להגיס. [↑](#footnote-ref-34)
34. ויש להוסיף, דהרמ"ך גופי' בפ"ג משבת הי"א כתב כן בטעם הא דבקדירה חייתא לא חיישינן דילמא מגיס, דהוא משום דמסח דעתי' ולא מגיס. [↑](#footnote-ref-35)
35. וגם הרשב"א לעיל דנקט דאף בגרו"ק יש לאסור משום דילמא מגיס, הוא לטעמי' דהתירא דגרו"ק הוא משום דסילק דעתו מחיתוי האש, וזה ל"מ אלא לגבי חשש חיתוי, אך אי"ז טעם שלא יבא להגיס, - אך צ"ע בד' הריטב"א לעיל שם שנקט דאף בגרו"ק יש לאסור דילמא מגיס, ואם הי' איסור מגיס בתבשיל שנתבשל כמאב"ד, הי' לנו להצריך גרופה וטוחה, ולכאו' לפי דבריו בסוגיין דהתירא דגרו"ק הוא משום דלא ניח"ל בחמימות התבשיל, אף אין לחוש דילמא מגיס, אמנם י"ל דהא דלא ניח"ל בחמימות התבשיל, אי"ז טעם אלא שלא יבא לחתות כדי להגביר החום, אך אי"ז טעם שלא יבא להגיס. [↑](#footnote-ref-36)
36. וכתב דכ"ש דניחא למש"כ הבעה"מ דגרופה היינו שגרף הגחלים לצד אחד, ועד"ז הוא גם למש"כ הריטב"א דאף בגרופה נשתיירו גחלים עוממות או רמץ, - אך למש"כ הרמב"ן והרשב"א דבכירה גרופה ל"ש חיתוי כלל, והוצרכו לפרש דהא דאסרינן להשהות ע"ג תנור גרוף, הוא משום דאינו נראה כגרוף ויבא להשהות אף בכירה שאינה גרופה, לכאו' א"א לפרש דטעמא דב"ש הוא משום חשש חיתוי, וצ"ע לפ"ז בד' הרשב"א במשנתינו, דמשמעות דבריו דטעמא דב"ש הוא משום חשש חיתוי, אך בדבריו לקמן ל"ז א' (ד"ה ר' יהודה) משמע דטעמא דב"ש הוא מגזירה אטו שאינה גרופה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-37)
37. והראש יוסף כתב לפרש, דאף דהוא משהה מער"ש ואינו מבשל בשבת, מ"מ ב"ש לטעמייהו אזלי דס"ל לעיל י"ז ב' דאסור להתחיל מלאכה מבעו"י, ולדעת רבה שם י"ח א' הוא משום דשמא יבא לעשות כן בשבת, וכמש"כ התוס' שם ד"ה ולימא, - ושמא מכוון דבריו שם, דלדעת רב יוסף לעיל שם דהוא משום שביתת כלים, אין לפרש דמה"ט הוא דאסרי ב"ש הכא, שהרי אמרו לעיל י"ח ב' דקדירה אפקורי מפקר לה ולי"ב משום שביתת כלים, ולפ"ז י"ל דטעמא קמא שכתב רש"י הוא לדעת רב יוסף, וטעמא בתרא הוא לדעת רבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-38)
38. ולכאו' יש להוכיח כד' השעה"צ, שהרי בהא דאסרו ב"ש להשהות ע"ג כירה גרו"ק פירש"י בטעמא קמא דהוא משום חשש חיתוי, והרי דס"ל לב"ש דאיכא גזירת חיתוי אף בגרו"ק, וא"כ אי נימא דלדידן איסור חזרה הוא משום חשש חיתוי, מ"ט פירש"י דלב"ש הוא משום דמיחזי כמבשל, ולא ניח"ל לפרש דהוא משום חשש חיתוי, - ובדעת המהר"ם י"ל, דמה שפירש"י דהא דאין מחזירין לב"ש הוא משום דמיחזי כמבשל, אי"ז מכח הא דאסרו להחזיר אף ע"ג כירה גרו"ק, אלא הוא מכח מה שאסרו אף בחמין, דליכא למיחש בהו שמא יחתה, דמה"ט שרו להשהות חמין. [↑](#footnote-ref-39)
39. ופשוט דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ם והר"י מלוניל לטעמייהו דהתירא דקש וגבבא והתירא דגרו"ק הוא מחד טעמא, דלהרמב"ם הוא משום דהסיח דעתו מזה התבשיל, ולהר"י מלוניל הוא משום דאינו חושש בחמימות קדירתו, וע"כ הוא דס"ל דב"ש דאסרו בגרו"ק אסרו אף בקש ובגבבא, - אך ההשלמה לטעמי' דהתירא דקש וגבבא והתירא דגרו"ק הוא מתרי טעמי, דבקש וגבבא הוא משום דאין שם גחלת, ובגרו"ק הוא משום דגלי אדעתי' שאינו רוצה בריבוי גחלים, וע"כ שפיר י"ל דאף דאסרו ב"ש בגרו"ק, מ"מ בקש וגבבא מודו דשרי, - וי"ל עוד דנידו"ז תליא בפלוגתת הראשונים בטעמא דב"ש, (ועפי"ז יש מקום לדון דהא דאסרי ב"ש להשהות תבשיל, הוא רק בכירה שאינה גרו"ק, אך הא דאסרי להחזיר תבשיל וחמין הוא אף בכירה שהסיקוה בקש ובגבבא), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-40)
40. ונפ"מ לדינא בזה הוא אי נימא דמותר להשהות ע"ג פלטה חשמלית דל"ש בה חיתוי, ונת' לעיל, ולהנ"ל נמצא, דלדעת התוס' ודעימייהו אף מותר להחזיר עלי', דגם איסור חזרה הוא משום חשש חיתוי, אך לדעת הרשב"א ודעימי' אסור להחזיר עלי' דאף דל"ש בה חיתוי מ"מ מיחזי כמבשל, אי לא דנימא דכיון שאין דרך לבשל עלי' מתחילה לא מיחזי כמבשל. [↑](#footnote-ref-41)
41. וכ"ה מוכרח לדעת הסוברים דהתירא דגרו"ק הוא משום דהסיח דעתו מן התבשיל או הוא משום דסילק דעתו מחיתוי האש, דזה אינו טעם דלא מיחזי כמבשל, ואם ס"ל דאיסור חזרה הוא משום דמיחזי כמבשל, הרי בע"כ דהא דמותר להחזיר ע"ג כירה גרו"ק, הוא משום דלא נפיש הבלא ולא מיחזי כמבשל.

    ועד"ז צ"ל בהא דשרינן להחזיר ע"ג כירה שהסיקוה בקש ובגבבא לדעת הר"ן ודעימי' דהתירא דקש וגבבא הוא משום דליכא גחלת, ול"ש בה חיתוי, וזה אינו טעם להתיר איסור חזרה לדעת הר"ן גופי' דהוא משום דמיחזי כמבשל, ובע"כ דהא דלי"ב איסור חזרה הוא משום דלא נפיש הבלי' ולא מיחזי כמבשל. [↑](#footnote-ref-42)
42. ומצינו עד"ז בד' הריטב"א לקמן ל"ז א' ד"ה דילמא שאני התם, דמהני הא דגלי אדעתי' דלא קפיד בחמימותי', דלי"ב איסור חזרה, והרי דמהני הא דגלי אדעתי' דלא ניח"ל בחמימותי', דלא מיחזי כמבשל. [↑](#footnote-ref-43)
43. ואמנם לדעת התוס' לקמן ל"ז ב' ד"ה ש"מ י"ל דדוקא קטמה ונתלבתה מחזירין עלי', אך קטמה והובערה אין מחזירין עלי', אך דעת רש"י ועוד מקמאי לקמן דקטמה ונתלבתה היינו דהובערה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-44)
44. והריטב"א כתב דאי"ז ראי' ברורה, די"ל דה"ק לא יחזיר עד שיגרוף מבעו"י, והא דלא קתני אא"כ גרף, לא דק בלישני' כולי האי. [↑](#footnote-ref-45)
45. וי"ל דהוא לטעמי' דאיסור חזרה הוא משום דמיחזי כמבשל, וע"כ לדידן דמותר אף לבשל בישול גמור מבעו"י, כ"ש דמותר להחזיר מבעו"י, ורק לב"ש שאסרו להתחיל מלאכה מבעו"י, ה"נ יש לאסור להחזיר מבעו"י דמיחזי כמבשל. [↑](#footnote-ref-46)
46. והבעה"מ שם פירש דקמ"ל דמותר להחזיר אף משתחשך, ולא נימא דלא התירו להחזיר אלא בביה"ש, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א שם בשם י"מ, - והרמב"ן כתב דיש לפרש ע"פ הירושלמי, דקמ"ל דמותר להחזיר בשבת אף כשנטל מבעו"י, וכ"כ הר"ן שם, ועיי"ש שכתבו דרק בכה"ג הוא דבעינן לתנאי חזרה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך הישועות יעקב שם סק"י האריך דמודה רש"י לאיסורא דחזרה מבעו"י, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דפירש"י להא דמחזירין אפי' בשבת, דהוא אף ביום המחרת, ולא פירש כד' התוס'. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועיי"ש שתמה ע"ד רי"ו שכתב בשם הרי"ף דאסור להחזיר מבעו"י, - אך ברי"ו הנדמ"ח ע"פ כת"י ליתא. [↑](#footnote-ref-49)
49. ובדעת הרא"ש דלא פירש כן, אף דס"ל דאיסור חזרה הוא משום חשש חיתוי, וא"כ שפיר יש לחוש לכך אף בחזרה מבעו"י, וכמש"כ ר"ת, י"ל דהוא משום דס"ל דהא דחששו בחזרה לחיתוי טפי מבשהי', הוא משום דאין בידו לחתות בשעה שמחזיר, אך בחזרה מבעו"י דיש בידו לחתות בשעה שמחזיר, אין לחוש שיחתה אח"כ. [↑](#footnote-ref-50)
50. ואמנם זה ניחא רק לדעת הסוברים דאיסור חזרה הוא משום חשש חיתוי, אך לדעת הרשב"א והריטב"א דהוא משום דמיחזי כמבשל, בע"כ דהא דאסרו להחזיר מבעו"י הוא גזירה שמא יבא להחזיר משחשיכה, וכמש"כ הרא"ש. [↑](#footnote-ref-51)
51. וי"ל עוד, למש"כ הישועות יעקב בסימן רנ"ג סוסק"ח וס"ק י' י"א, דהא דאסרו להחזיר מבעו"י, ול"ד לכל המלאכות שמותר להתחילן מבעו"י, הוא משום דבכל המלאכות אין לחוש דאם נתיר מבעו"י יבואו להתיר גם משחשיכה, ושאני בחזרה מבעו"י, דאם נתיר להחזיר מבעו"י, ולא נחוש שיחתה אח"כ בשבת, יש לחוש שיבא להחזיר בשבת, וכתב לפרש בזה מש"כ הרא"ש להתיר חזרה מבעו"י ע"ג כירה גרו"ק אף כשהניחה ע"ג קרקע, ונת' להלן, ועמש"נ להלן לפרש בזה גם למשמעות ד' הטור להתיר חזרה לתוכה של כירה גרו"ק מבעו"י, וע"כ לא אסרו להחזיר מבעו"י אלא כשאין שהות ביום להרתיח, דכל שמחזיר קודם לכן, הרי ליכא כלל חשש חיתוי בשבת, ואין לחוש דמכח זה יבא להחזיר בשבת, אך דרך זו אינה מתישבת אלא להרא"ש לטעמי' דאיסור חזרה הוא משום חשש חיתוי. [↑](#footnote-ref-52)
52. והב"ח שם סט"ו הק' ע"ז, דדעת הרא"ש גופי' בפירקין סימן י"א דכל שכבר נתבשל כמאב"ד לי"ב משום בישול, וא"כ הרי שפיר יש לחוש שיבא להחזיר בשבת, אף שלא נתבשל כ"צ, - ועיי"ש שכתב לפרש טעמא דהרא"ש, דהוא משום דכשלא נתבשלה כ"צ עוסק הוא בבישולה מבעו"י ורגיל ליטלה מן הכירה ולהחזירה כמה פעמים עד שתתבשל, ובזה לא חששו חכמים לאסור חזרה מבעו"י אטו חזרה בשבת, דהחזרה בשבת מסתמא אינה אלא בקדרות שכבר הן מבושלות כ"צ ונתנן בכירה להשהותן שם עד זמן האכילה, ולא גזרו אלא בקדירה שמבושלת כ"צ ומבעו"י הניחה עומדת על הכירה עד לערב להחזיר חומה, דדמיא לקדירה שהיא מונחת בכירה ונכנס השבת, ואם יהא מותר להחזיר בכה"ג מבעו"י, יבא להחזיר אף בשבת, ועד"ז כתב התו"ש שם סקל"ג בתו"ד. [↑](#footnote-ref-53)
53. והישועות יעקב שם סוסק"ח כתב לפרש דהוא משום דחיישינן שאם נתיר להחזיר מבעו"י תבשיל שלא נתבשל כ"צ, ולא נחוש שיחתה אח"כ בשבת, יבא להחזיר בשבת תבשיל שנתבשל כ"צ, ולא יחוש לשמא יחתה, וזה לטעמי' דמה שאסרו להחזיר מבעו"י, הוא משום דיבואו לדמות דכ"ה דמותר להחזיר מבעו"י ולא חיישינן שיחתה אח"כ, ה"נ מותר להחזיר בשבת, וע"כ אף דאין לחוש שיחזיר בשבת תבשיל שלא נתבשל כ"צ, (משום איסור בישול, דזה דמי לכל המלאכות, דלא גזרינן מבעו"י אטו משחשיכה), מ"מ יש לחוש שיסבור דלא חיישינן שמא יחתה, ויבא להחזיר בשבת תבשיל שנתבשל כ"צ. [↑](#footnote-ref-54)
54. והתו"ש והישועו"י שם תמהו ע"ד המג"א שם סקכ"ט שאסר בזה, - אך הפמ"ג שם כתב דמש"כ המג"א לאסור בזה, הוא משום דאנן קי"ל דמה"ת אין בישול אחר בשול בלח שנצטנן. [↑](#footnote-ref-55)
55. וי"ל דזהו מש"כ הרא"ש דהאיסור הוא בגוונא שאחר שנגמר בישולה "מניחה עומדת על הכירה להחזיק חומה" ואם נטלה אז מן הכירה אסור להחזירה, דכל הא דאסור להחזירה הוא רק כשהיא עומדת על הכירה להחזיק חומה, דאם נצטננה מותר להחזירה, אך י"ל דמש"כ הרא"ש דמניחה עומדת על הכירה להחזיק חומה, הוא משום דמכח זה הוא דדמי לחזרה בשבת, וכמש"כ הב"ח בסימן רנ"ג. [↑](#footnote-ref-56)
56. וזה ממש"כ דאפי' מבעו"י וכו' אם נטלה מן הכירה אסור להחזירה "אפי' בעודה רותחת" אם הוא כ"כ ערב שאין שהות ביום להרתיח אם היתה קרה וכו', עכ"ל, ומשמע דכ"ש דאם נצטננה אסור להחזירה. [↑](#footnote-ref-57)
57. אך יש להעיר, דלכאו' גם לדעת הרא"ש כל הא דחיישינן דאם יהא מותר להחזיר מבעו"י יבא להחזירו משחשיכה, הוא רק כשהוא מחזירו מבעו"י ומניחו שם משחשיכה, דדמי למחזיר בשבת, אך כל שנוטלו קודם שחשיכה, ל"ד כלל למחזיר בשבת, ולמש"כ הישועות יעקב בטעם הגזירה, (ונת' בהערה ז'), ודאי דאין מקום לאסור בכה"ג דנוטלו קודם שחשיכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
58. והגר"א בסימן רנ"ג ס"ב עמד על סתירת ד' הרא"ש, וכתב דדעתו הוא כמש"כ בפירקין, ומש"כ בפ' במה טומנין, העתיק ל' התוס' וכדרכו, ועמש"כ התו"ש שם סקל"ה לדחוק בל' הרא"ש בפ' במה טומנין. [↑](#footnote-ref-59)
59. וזה לפמש"כ שם דהא דאסור להחזיר מבעו"י, הוא משום דאם נתיר להחזיר מבעו"י, ולא נחוש שיחתה אח"כ בשבת, יש לחוש שיבא להחזיר בשבת, וכ"ז הוא בהאיסור דמשום חשש חיתוי, אך בהאיסור דמשום מיחזי כמבשל, אין לאסור מבעו"י, ככל המלאכות שמותר להתחילן מבעו"י, - ויש שפירשו למש"כ הט"ז דמה שאסרו להחזיר מבעו"י אף דהו"ל כגזירה לגזירה, הוא משום דבשבת גופא קרוב מאד לבא לידי איסור, וע"כ אין לאסור מכח זה אלא באיסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק דהוא משום חשש חיתוי, אך באיסור נתינה בתחילה דהוא משום דמיחזי כמבשל לא אסרו מבעו"י, דהו"ל כגזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-60)
60. ועיי"ש שכתב דאי נימא דלא גזרו כלל סמוך לחשיכה בדליכא תנאי חזרה, שפיר מותר ליתן קדירה חייתא סמוך לחשיכה, וצ"ב דמ"ט לא אסרינן בזה מכח הא דאסור להחזיר מבעו"י ע"ג כירה שאינה גרו"ק, - אך פשוט דאזיל לטעמי' שם סט"ו דס"ל דאיסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק הוא משום חשש חיתוי, וע"כ אין לאסור בזה בקדירה חייתא דלי"ב חשש חיתוי, ורק באיסור נתינה בתחילה דס"ל דאינו משום חשש חיתוי, הוא דיש לאסור אף בקדירה חייתא, - ונתחדש בזה דהתירא דקדירה חייתא, הוא גם לאיסור חזרה, ונפ"מ בזה בכמה גווני דליכא בחזרה משום איסור בישול, אם יש בהן להתירא דקדירה חייתא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-61)
61. ואמנם לדעת התוס' ודעימייהו שאסרו בזה, הרי דלמש"כ ר"ת דהוא משום דנצטנן וכו', מבו' דלא הותר שהי' בתבשיל שנצטנן, אך למש"כ הרא"ש דהוא גזירה שמא יבא להחזיר משחשיכה, מבו' דאלמלי ה"ט ל"ה בזה איסור שהי'. [↑](#footnote-ref-62)
62. אך הנה בד' הראשונים לעיל י"ח ב' מצינו דאסור להשהות חבית מים מבעו"י, משום דחיישינן שתצטנן למחר סמוך לערב ויבא לחתות, והרי דאף דכבר נתבשלו המים בתחילת השבת, חיישינן שיבא לחתות לצורך חימומם, ואמנם מש"כ החזו"א להתיר בזה, הוא בתבשיל, אך לא נתפרש בדבריו להתיר בזה אף במים, וצ"ע, - וצ"ל דכל הא דשרינן להשהות תבשיל צונן, הוא משום דבקל הוא מתחמם, ואין לחוש שיבא לחתות, אך התם דחיישינן שתצטנן למחר סמוך לערב, שפיר יש לחוש שיבא לחתות. [↑](#footnote-ref-63)
63. ולכאו' הטעם בזה הוא ע"ד הא דלחנני' אסור להחזיר שנתבשל כמאב"ד אף דמותר להשהותו, דאם הוא משום דמיחזי כמבשל, הרי דמה"ט הוא דאסור להחזיר אף כשנתבשל כ"צ ומצטמק ורע לו, ואם הוא משום דכל שנצטננה יש לחוש שמא יחתה כשהוא מחזירה, י"ל דהיינו אף כשנתבשל כ"צ ומצטמק ורע לו. [↑](#footnote-ref-64)
64. וכ"נ ממש"כ הבעה"מ בסוגיין בסו"ד, דכל הא דמותר להשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד, הוא בתבשיל המצטמק ורע לו, אך תבשיל המצטמק ויפה להשהותו אסור להשהותו אף שהגיע למאב"ד, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ל"ז א' (ד"ה אא"ב) דיש מקום לומר כן, ובע"כ דס"ל דטעם ההיתר להשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד הוא משום דמטיא קידרא בעידנא ולא אתי לחתויי, וע"כ כל שהוא מצטמק ויפה לו אכתי יש לחוש שיבא לחתות, דאם הא דמותר להשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד הוא משום שאינו מקפיד עליו כ"כ, מה טעם יש לאסור מכח הא שהוא מצטמק ויפה לו, וכ"כ המהרש"ל לקמן ל"ז א' בביאור ד' התוס' שם, (וזה ע"ד מש"כ התוס' במתניתין בסוד"ה חמין ותבשיל בדעת ב"ש), ושו"ר שכ"כ הראש יוסף לקמן ל"ז ב' בתו"ד בדעת הבעה"מ. [↑](#footnote-ref-65)
65. שו"ר דהראש יוסף לקמן מ"ח א' נקט דד' התוס' דמותר להשהות פירות הנאכלים חיים, מתישבים עם מש"כ הרא"ש דטעם התירא דמאב"ד הוא משום דמטיא קדירה בעידנא, ושמא פירש דאין מכוון הרא"ש כמשמעות לשונו דכל שנתבשל כמאב"ד מטיא קדירה בעידנא, וקודם לכן לא מטיא קדירה בעידנא, אלא דכל שנתבשל כמאב"ד והוא ראוי לאכול ע"י הדחק, ה"ה סומך ע"ז דמטיא קדירה בעידנא ולא אתי לחתויי, וצ"ע.

    והראש יוסף שם כתב דיש לפרש דטעמא דחנני' הוא משום דכל שנתבשל כמאב"ד לית בי' משום בישול, ולכאו' מכוון דבריו דדעת חנני' דמכח החשש דשמא יחתה אסרו חכמים את הבישול בשבת, וע"כ לא אסרו אלא בנתבשל כמאב"ד, וכתב דאי"ז מתישב עם מש"כ התוס' דלחנני' מותר להשהות דברים הנאכלים חיים, אף דיש בהן משום בישול. [↑](#footnote-ref-66)
66. ומשמעות דבריו דפליג ע"ד הריטב"א וס"ל דאף היכא דהוא משהה את המים כדי למזוג בהן, דלא חזו לזה כשהן צוננין, מ"מ כיון שהן ראויין לשתות, מותר להשהותן, ונפ"מ בפלוגתייהו הוא בדין תבשיל שנתבשל כמאב"ד והוא ראוי ע"י הדחק לאכילה, אם מותר להשהותו לצורך תשמיש שאינו ראוי כ"ז שלא נתבשל כל צרכו, - ובעיקר ד' הראבי"ה יש להעיר, דכיון שמים שהפיגו צינתם אסור להשהותן, משום דאין דרך לשתותן, א"כ מ"ט מותר להשהות מים צוננים, הרי הגם שבעת שמשהה אותן הם ראויין לשתי' ולא אתי לחתויי, מ"מ יש לחוש שיחתה אח"כ כשיפיגו צינתן, דבשעה זו אין שוין לא למזוג ולא לשתות, והיאך מותר להשהותן, ולכאו' מוכח מזה, דכל דבתחילת השבת א"צ לחתות, מותר להשהות, אף דאח"כ יהא צריך לחתות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)
67. וי"ל עוד, למש"כ האג"ט אופה סקי"ט אות י"ב, דמים לא חשיבי כדבר שנאכל כמות שהוא חי, משום שאין שותים אותן חיים אלא לצמאו, דמה"ט היכא ששותה אותן שלא לצמאו אין מברך עליהן, ולא חזיין לשתי' שלא לצמאו אלא בשהוחמו, עיי"ש, וי"ל דמה"ט הוא דאסור להשהותן ול"ד לפירות הנאכלים חיים. [↑](#footnote-ref-68)
68. אך רבינו יונה בב"ב י"ט א' כתב דאסור להשהות מים אלא כשהרתיחו המים ונתבשלו מבעו"י, והגר"ז בסימן רנ"ד סי"ד כתב דאסור להשהות מים ע"ג כירה שאינה גרו"ק, אלא כשהגיעו לחצי החימום, וכ"נ בד' השעה"צ שם סקמ"ח, וכ"כ המ"ב בסו"ס רנ"ט, ועמש"כ בזה האג"מ באו"ח ח"ד סימן ע"ד אות כ"ד. [↑](#footnote-ref-69)
69. וגם לפירש"י הוא כן, דלפ"מ דדחינן דר' חלבו אסיפא קאי, מבו' דאף דלגבי שהי' אין לחלק בין תוכה לעל גבה אלא בשאינה גרופה, דכל שמשהה בתוכה הוי כמטמין ממש ברמץ, מ"מ בחזרה יש לחלק בין תוכה לעל גבה אף בגרו"ק, - והרמב"ן והר"ן פירשו לדעתו דהיינו משום איסור הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, - והתוס' וש"ר הק' ע"ד רש"י, דכיון דבע"כ דלענין חזרה בשבת יש לחלק בין תוכה לעל גבה, מ"ט לא פירש כן מעיקרא, ועמש"כ בזה הר"ן, ובדבריו מתישב משה"ק הרמב"ן בסתירת ד' רש"י. [↑](#footnote-ref-70)
70. ולכאו' זה ניחא לדעת הסוברים דאיסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק הוא משום דמיחזי כמבשל, ואף דכשהיא גרו"ק לא מיחזי כמבשל, מ"מ בתוכה של כירה דנפיש הבלא טפי מיחזי כמבשל אף כשהיא גרו"ק, - אך לדעת הסוברים דאיסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק הוא משום חשש חיתוי, ולא אסרו משום דמיחזי כמבשל, לכאו' ה"נ אין לאסור להחזיר לתוכה של כירה גרו"ק משום מיחזי כמבשל, דתוכה של כירה גרו"ק, לא נפיש הבלי' טפי מע"ג כירה שאינה גרו"ק, - אך לפ"ז לא אתיין ד' השיטה להר"נ בשם הרא"ה, עם דבריו לעיל בסוגיין דאיסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק הוא משום חשש חיתוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-71)
71. וגם אי נימא דאיסור חזרה לתוכה של כירה גרו"ק הוא משום דמיחזי כמבשל, ונימא דאף אם איסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק הוא משום חשש חיתוי, מ"מ איסור חזרה לתוכה של גרו"ק הוא משום דמיחזי כמבשל, ניחא הא דלא אסרו בזה מבעו"י, דדמי לאיסור נתינה בתחילה דמבו' בד' הטור שם דלא אסרו בזה מבעו"י, ונת' לעיל דהוא משום דבאיסורא דמיחזי כמבשל לא אסרו מבעו"י, - ולמש"כ התוס' הרא"ש דהא דחזרה לתוכה אסורה, הוא משום דבחזרה שהיא בשבת יש להחמיר טפי, י"ל דבזה לא אסרו מבעו"י אטו בשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
72. אך הערוה"ש שם סי"ז פירש דאיירי בכגון תנורים שלנו דתמיד מעמידין בתוכן, ואף בכה"ג מותר, שלא נאסר להחזיר לתוכה, אלא בכירה שיש בה תוכה ועל גבה, וכ"כ בתשו' שבט הלוי ח"ג סו"ס מ"ח ופירש הטעם בזה, דדוקא בכירה שיכול ליתן למעלה והוא נותן למטה, נראה כמכוין לבשל, ומשא"כ בשלנו שהן פשוטות, עיי"ש, ועפי"ז התיר להחזיר בתוך תנורים שלנו, וצ"ע היאך זה מתישב בל' הריא"ז שכתב דאין להן תוך וחלל, גם יש לתמוה ע"ז מד' הב"י בסו"ס רנ"ג שאסר חזרה לתוך תנורי דידן, אף שפיהם מן הצד, וכמש"כ הב"י לעיל מינה בתו"ד, והסכימו לזה הדרכ"מ שם והמג"א שם סקל"ה, והמג"א גופי' בסקכ"ב הביא לד' הריא"ז. [↑](#footnote-ref-73)
73. ובתשו' שבט הלוי ח"ג סימן מ"ח פירש דמכוון המג"א הוא מכח הא דאיסור חזרה לתוכה של כירה הוא משום חשש חיתוי, וכתב דלפ"ז לפמש"כ הראשונים דאיסור חזרה לתוכה של כירה הוא משום דמיחזי כמבשל, שפיר יש להתיר כשנטל משחשיכה, ועיי"ש שכתב עוד דלפ"מ שאמרו בירושלמי בפ' במה טומנין לענין הטמנה, דהא דאם נתקלקלה הגומא אסור להחזיר, הוא רק כשנטלו מבעו"י, ה"נ יש להתיר בחזרה לתוכה של כירה דדמי לה, עיי"ש, - והדברים צ"ע, דאף דאיסור חזרה לתוכה של כירה הוא משום דמיחזי כמבשל, מ"מ כיון דהאיסור הוא אף כשיש ע"ז תורת חזרה, ל"מ מידי הא דנטלו משחשיכה, ול"ד לנתקלקלה הגומא דהאיסור הוא משום דהוי כתחילת הטמנה, ובזה שפיר יש להתיר כשנטל משחשיכה, ובלא"ה אין לפרש דמכוון המג"א הוא משום דאיסור חזרה לתוכה הוא משום חשש חיתוי, שהרי דעת המג"א גופי' דגם איסור חזרה כשלא נתקיימו תנאי חזרה הוא משום חשש חיתוי, (ונת' בדף מס' 1), ואפ"ה שרינן כשנטל משחשיכה. [↑](#footnote-ref-74)
74. ושמא י"ל בביאור ד' הרמ"א, דכל שנטלו מער"ש, אף כשנתקיימו תנאי חזרה, אכתי דמי קצת לנתינה בתחילה, ובזה החמירו לאסור בתוכה של כירה, אך כשנטלו בשבת דהוא חזרה גמורה, שרי אף לתוכה של כירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
75. וי"ל בדעת הבעה"מ למש"כ ההשלמה ודעימי' דאיסורא דחזרה לתוכה בכירה גרו"ק, הוא משום שמטלטל הגחלים, ולפ"ז נמצא דבאיסורא ד"חזרה" שוה דין תוכה לדין על גבה, דאינו אסור אלא בכירה שאינה גרו"ק, והא דאסור להחזיר בתוכה בכירה גרו"ק אי"ז משום איסור חזרה, אלא משום טלטול הגחלים, וזהו דמיבע"ל אם סמיכה הוי כתוכה ועל גבה דאסור חזרה, - וי"ל עוד, אי נימא דאף לדעת בעה"מ דאיסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק הוא משום חשש חיתוי, מ"מ איסור חזרה לתוכה של כירה גרו"ק הוא משום דמיחזי כמבשל, דכיון שהיא גרו"ק לי"ב חשש חיתוי, (דמה"ט ס"ל להבעה"מ דאיסור נתינה בתחילה הוא משום דמיחזי כמבשל), ולפ"ז נמצא דבאיסור חזרה משום חשש חיתוי, שוה דין תוכה לדין על גבה דאינו אסור אלא בכירה שאינה גרו"ק, והא דאסור חזרה לתוכה של כירה גרו"ק הוא איסור בפנ"ע משום דמיחזי כמבשל, וזהו דמיבע"ל אם סמיכה הוי כתוכה ועל גבה דאיכא חשש חיתוי. [↑](#footnote-ref-76)
76. ולכאו' כ"ז הוא להרמב"ן ודעימי' לטעמייהו דאיסור חזרה לתוכה של כירה גרו"ק הוא משום דמיחזי כמבשל, והרי דאיכא גוונא דאף דאמרינן דגלי דעתי' וכו' ולי"ב איסור שהי', מ"מ איכא איסור חזרה משום דמיחזי כמבשל, וה"נ י"ל בדין סמיכה, דאף דליכא איסור שהי', מ"מ איכא איסור חזרה משום דמיחזי כמבשל, ועד"ז הוא למש"כ התוס' הרא"ש דאיסור חזרה לתוכה של כירה גרו"ק הוא משום דחזרה היא בשבת, וע"כ ה"נ לענין סמיכה יש לחלק בין שהי' בער"ש לחזרה בשבת, - אך לדעת הסוברים דאיסור חזרה לתוכה של כירה גרו"ק הוא משום שמטלטל הגחלים, או משום דהוא מחתה כשמניח שם את הקדירה, הרי דלענין סמיכה, אין מקום לחלק בין שהי' לחזרה. [↑](#footnote-ref-77)
77. וי"ל דמכוון דבריו דהא דמיבע"ל אם סמיכה מותרת, אי"ז דומיא דהתירא דגרו"ק, דא"כ ודאי דיש לחלק בין שהי' לחזרה, כדחזינן דחלוקין הן זמ"ז בדין תוכה של כירה גרו"ק, אלא הוא משום דשמא לא חשיב כלל כהנחה אצל האש, ובכה"ג ליכא לעיקר התקנ"ח, ובזה אין מקום לחלק בין שהי' לחזרה, דאף חזרה לא נאסרה אלא אצל האש, - אך הרמב"ן והריטב"א דלא ניח"ל בזה, הוא משום דס"ל דהתירא דסמיכה הוא ע"ד התירא דגרו"ק, וכמש"נ לעיל דכ"ה משמעות ד' הריטב"א, ובזה שפיר יש לחלק בין שהי' לחזרה. [↑](#footnote-ref-78)
78. ויש להוסיף, דהרמב"ם ס"ל כדעת הרי"ף שפירש דעיקר האיבעיא דמהו לסמוך קאי על שהי', ולפ"ז לא מצינו כלל דמיבע"ל בדין חזרה בסמיכה, וכמש"כ כן המג"א דלדעת הרי"ף והרמב"ם לא מיבע"ל אלא מער"ש, וע"כ נחלק ע"ד הרא"ה והריטב"א שכתבו להתיר בזה משום ספיקא דרבנן, והרא"ה והריטב"א לטעמייהו דמיבע"ל בין למ"ד דלשהות תנן ובין למ"ד דלהחזיר תנן, - אך יש להעיר, שהרי לפ"מ דפשיט מברייתא דב' כירות, בע"כ דגם חזרה מותרת בסמיכה, שהרי בסיפא דהך ברייתא תניא בסיפא דאף מחזירין, וכמש"כ כן הרמב"ן דמהתם יש לפשוט דאף חזרה מותרת, וי"ל. [↑](#footnote-ref-79)
79. אך הדגמ"ר שם פירש דמכוון המג"א הוא דלדעת הרמב"ם אסור סמיכה בתחילה בשבת, אך חזרה מותרת, כדמוכח מברייתא דב' כירות, ובגל' הגרע"א תמה ע"ז, אך הביאוה"ל שם פירש לד' הדגמ"ר דהוא משום דבסיפא דהך ברייתא תניא דאף מחזירין, ואף דהגמ' דחי דשאני התם דכיון דמידליא שליט בה אוירא, מ"מ למסקנא דשרי סמיכה א"צ להך שנויא, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ב (ד"ה בבה"ל), - ולפי דבריו נמצא דמש"כ המג"א דלדעת הסוברים דקי"ל כחנני' שרי, היינו דלדעתם הותרה אף סמיכה בתחילה, וכ"כ השעה"צ שם סקכ"א לדעתו, וצ"ע מ"ט תלי זה בפלוגתייהו, והעירו די"ל בזה למש"נ בהערה ו' בביאור ד' הר"ן דהא דמייתי משהי' לחזרה, הוא משום דהתירא דסמיכה הוא דלא חשיב כלל כהנחה אצל האש, וזהו שכתב המג"א דלפ"ז יש להתיר אף בנתינה בתחילה, (ומשא"כ לדעת הרי"ף והרמב"ם דס"ל דלא מצי לאתויי משהי' לחזרה, הרי דאף דקי"ל דאף חזרה שרי, מ"מ נתינה בתחילה אסורה). [↑](#footnote-ref-80)
80. אך העירו בזה ממש"כ הרמ"א בסימן שי"ח סט"ו דיש מקילין לומר דכל שאין נותנו ע"ג האש "או הכירה" ממש רק סמוך לו, אפי' נצטנן מותר, ולהדיא דסמיכה לכירה מותרת אף בתחילה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-81)
81. ולדעת הסוברים דאיסורא דחזרה ע"ג כירה גרו"ק הוא משום חשש חיתוי, ואיסורא דנתינה בתחילה הוא משום דמיחזי כמבשל, ודאי מסתברא מילתא דאף דפשטינן דמותר לסמוך ולי"ב חשש חיתוי, מ"מ לא שמעינן מינה דלי"ב לאיסורא דנתינה בתחילה דהוא משום מיחזי כמבשל, אך יש מקום לומר לדעתם להיפך, דכל הא דמיבע"ל הוא באיסור שהי' וחזרה דהוא משום חשש חיתוי, אך באיסור נתינה בתחילה דהוא משום דמיחזי כמבשל פשיטא לן דשרי, דאין דרך בישול בכך ולא מיחזי כמבשל, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן רנ"ג ס"כ, (וצ"ע בדבריו בקו"א שם סק"ג). [↑](#footnote-ref-82)
82. וצ"ע היאך זה מתישב עם משמעות דבריו בסוגיין דהתירא דסמיכה הוא משום דאינו מקפיד על חימומה, ולא משום דאי"ז דרך בישול, ועד"ז ילה"ע עוד, דלמשמעות דבריו בסוגיין דהתירא דסמיכה הוא משום דאינו מקפיד על חימומה, ל"ה לנו להתיר בסמיכה מתחילה, דאסורה אף ע"ג כירה גרו"ק, וי"ל.

    עוד צ"ע, דהכא כתב הריטב"א דאף חזרה בסמיכה אינה מותרת אלא מספיקא, ולפ"ז הי' לנו לאסור בנתינה בתחילה דחמירא טפי, (כ"ה שנקטו הראשונים דאין ללמוד דין חזרה בסמיכה מדין שהי' בסמיכה), והתם התיר אף סמיכה בתחילה ולמדה מדינא דכנגד המדורה, וכיון דאף נתינה בתחילה מותרת, כ"ש דיש להתיר חזרה, ומ"ט לא שרינן בחזרה אלא מספיקא. [↑](#footnote-ref-83)
83. והפמ"ג שם הוכיח כן מהא דקי"ל בסימן שי"ח סט"ו דמותר ליתן בתחילה כנגד המדורה, וכתב המג"א שם סקל"ח דהוא משום דדמי לסמיכה בכירה דשרי, וכ"כ הגר"א שם ס"ז, והרי דאף סמיכה בתחילה מותרת, וזה כמו שלמד הריטב"א להתירא דסמיכה בתחילה מהא דמותר ליתן כנגד המדורה, - אך החזו"א בסימן ל"ז סק"ט כתב דאע"ג דליתן כנגד המדורה שרי אפי' לכתחילה, י"ל דלסמוך אצל התנור הוא בגזירת חכמים טפי, ועד"ז כתב בס' מנורה הטהורה בסימן רנ"ג בקה"מ סקל"א דכנגד המדורה שהצריכוהו להרחיק ואית לי' הכירא וכמש"כ הרא"ש עדיף מסמיכה, והביאו התהל"ד שם סק"ב, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דאיבע"ל הכא אם מותר לסמוך, ולא פשטוה מהא דתניא דמותר ליתן כנגד המדורה, - ועי' עוד בתהל"ד שם סקי"ג. [↑](#footnote-ref-84)
84. ובד' הדגמ"ר שם מבו' דד"ז תליא בפלוגתת קמאי אם קי"ל כרבנן או כחנני', ונת' לעיל בהערה ח'. [↑](#footnote-ref-85)
85. ועיי"ש שכתבו דהא דשרינן ליתן שמן אף במקום שהיד סולדת בו, למ"ד דאין בו משום בישול, הוא משום דשאני שמן דלא שייך בו בישול, ולכאו' מכוון דבריהם, דמה שאסרו חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק, הוא משום דנראה כמבשל, ובשמן דלא שייך בו כלל בישול, לא מיחזי כמבשל. [↑](#footnote-ref-86)
86. ומה שלא הק' הרא"ש דמ"ט לא אסרינן התם משום נתינה בתחילה, י"ל בתרי גווני, חדא דבאיסור זה דהוא משום דמיחזי כמבשל, פשיטא לי' דאינו נוהג כנגד המדורה דאין דרך בישול בכך, וכמש"כ כן הגר"ז בסימן רנ"ג ס"כ, וי"ל עוד, דהוא משום דהתם דאיירי במים ושמן שלא נתבשלו, ואפ"ה שרי ליתנם, אף ליכא לאיסורא דמיחזי כמבשל, וזה כמש"כ הרמב"ן דנתינה להפשיר מותרת, וכמש"כ התו"י דבשמן דלא שייך בו בישול ליכא לאיסורא דמיחזי כמבשל, - ונפ"מ בין הדרכים הוא אם אם הותר נתינה בתחילה כנגד המדורה בדבר יבש שנתבשל, דלדרך קמא שרי, ולדרך בתרא אסור, דלא מצינו דכנגד המדורה לא מיחזי כמבשל, והמג"א בסימן ש"ח סקל"ח כתב עפי"ד הרא"ש להתיר בזה, וזה לטעמי' דס"ל בכ"ד דגם איסור נתינה בתחילה הוא משום חשש חיתוי, וכיון דכנגד המדורה איכא הכירא ולא אתי לחתויי, אף לי"ב לאיסור נתינה בתחילה. [↑](#footnote-ref-87)
87. והוכיח כן ממה שאמרו לקמן מ"א א' דהמיחם שפינהו נותן לתוכו מים מרובין כדי להפשירן, והאהל מועד בדרך ג' נתיב ז' כתב בדעתו דמפרש דמיחם שפינהו היינו שפינה ממימיו ממנו, אך עדיין הוא ע"ג האש, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דמיחם שפינהו היינו שפינהו מע"ג האש, ולפ"ז אין מקור מהתם להתיר נתינה ע"ג האש כדי להפשיר. [↑](#footnote-ref-88)
88. והיינו דאיסורא דמיחזי כמבשל, אי"ז איסור דמראית העין, אלא היינו דמדרבנן חשבינן לי' כמבשל, וזה ל"ש כשנותן כדי להפשיר דאין בזה סרך בישול, - ובדעת הרשב"א ודעימי' דפליגי, מבו' בדבריהם דהוא משום דדמי למה שאסרו אף בנתבשל כ"צ ומצטמק ורע לו משום מיחזי כמבשל, אף דמדינא לי"ב כלל משום בישול, וה"נ יש לאסור בנותן כדי להפשיר משום מיחזי כמבשל, אך הרמב"ן ס"ל דהתם שאני, דכל הא דלי"ב משום בישול הוא משום דאין בישול אחר בישול, אך מ"מ כיון דעביד דרך בישול מיחזי כמבשל, ומשא"כ כשנותן כדי להפשיר ואין המים מתחממין כשיעור היס"ב, דלא מיחזי כלל כמבשל. [↑](#footnote-ref-89)
89. וראיתי לפרש למש"כ דעדיף מסומך, דהוצרך לזה לטעמי' שצידד שם סקכ"ב סוד"ה בבה"ל דלא הותר חזרה בסמיכה, ולפ"ז בע"כ דהא דהותר להחזיר ע"ג קדירה ריקנית, הוא משום דה"ז עדיף מסמיכה, - ועי' עוד בתשו' חזו"א סו"ס מ"א שכתב דמפני שגרו"ק הוא אבי של כל המותרים, משמשים בלשון זה בהפסקת קדירה ריקנית, כיון שהקדירה סותמת הכל ואין קשר לקדירה עליונה עם האש, אלא כל החום עובר דרך אויר הקדירה התחתונה וכו', והפסק בכולו נלמד בק"ו מגרו"ק, וזהו בכלל היתר גרו"ק מפני צורתה של הבישול שנפגמה. [↑](#footnote-ref-90)
90. ואף דהשו"ע שם כתב דלא הותר להחזיר ע"ג קדירה ריקנית אלא בתנאי חזרה, אך כבר כתב הגר"ז שם דהמג"א לטעמי' אזיל דס"ל בסימן שי"ח סקכ"ו דליכא נפ"מ בין ע"ג קדירה מליאה לע"ג קדירה ריקנית, ומש"כ השו"ע דלא הותר נתינה בתחילה ע"ג קדירה ריקנית, הוא בתבשיל שהוא דבר לח, ומשום דגזרינן שמא יתן עליו כשהוא קר, ונת' להלן, - ולפ"ד המג"א צ"ל, דמש"כ המהר"ם לאסור נתינה בתחילה, משום דדינו כגרו"ק דאסור נתינה בתחילה, הוא משום דס"ל דאף ע"ג קדירה מליאה אסור נתינה בתחילה, וכדעת הרא"ה שהביאו הריטב"א והשיטה להר"נ לקמן מ' ב', אך לפ"מ דקי"ל להתיר נתינה בתחילה ע"ג קדירה מליאה, ה"ה דמותר נתינה בתחילה בדבר יבש ע"ג קדירה ריקנית.

    ונמצא לפ"ז, דלפ"מ שנקטו המג"א ודעימי' דהתירא דהמהר"ם, הוא משום דחשיב כסמיכה, הרי דהא דס"ל דלא הותר אלא בתנאי חזרה, הוא משום דס"ל דסמיכה בתחילה אסורה, וכ"כ החזו"א שם, - אך הנה לפשטות ד' המהר"ם שם לעיל מינה דסמיכה בתחילה מותרת, בע"כ דמש"כ להתיר להחזיר ע"ג קדירה ריקנית אי"ז מדין סמיכה, אלא משום דהו"ל כגרו"ק, וע"כ אי"ז מועיל להתיר נתינה בתחילה האסורה אף ע"ג כירה גרו"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-91)
91. ומבו' בדבריו דזהו מש"כ המג"א בסו"ס רנ"ט להתיר ליתן בתחילה ע"ג המעזיבה כשיש דבר המפסיק, ובגל' הגרע"א שם תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-92)
92. ועיי"ש שהביא למש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה גבה דאסור ליתן ע"ג הכיסוי שעל חלל הקדירה, וכ"כ הטור בסימן רנ"ג, - ובטעם הא דל"ד לנתינה ע"ג קדירה ריקנית דמותרת, כתב הבית מאיר שם דהוא משום דלא ניתן הכיסוי לשם היכר, ול"ד לקדירה ריקנית שניתנה בכוונה, והאג"ט שם כתב דהוא משום דהתם מכסה כדי שיוכל להשים הקדירה עלי' ואין מזה ראי' שמסלק דעתו מהגחלים, - וי"ל עוד, דהוא משום דדרך הוא ליתן קדירה ע"ג כיסוי הכירה, וכ"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן צ"ג. [↑](#footnote-ref-93)
93. ויש מקום לדון דזה תליא בפלוגתת הראשונים ביסוד דינא דגרו"ק, דאם הוא משום דהסיח דעתו מן התבשיל או משום דגילה בדעתו דאינו מקפיד בחמימותו, ל"ב מעשה בגוף האש, אך אם הוא משום דסילק דעתו מחיתוי האש, י"ל דבעינן מעשה בגוף האש דמקלקלו. [↑](#footnote-ref-94)
94. ואמנם יש מקום לדון, דבגונא שנותן כמה קדירות ע"ג הפח, נמצא דהוא צריך לנתינת הפח כדי שיהא בידו ליתן כמה קדירות ע"ג אש אחת, ואין מזה ראי' שמסלק דעתו מלחתות, וזה ע"ד מש"כ האג"ט שם בטעם הא דאסור ליתן ע"ג כיסוי הכירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-95)
95. ובתשו' חזו"א סו"ס מ"א כתב, דאף דהפסק בכולו נלמד בק"ו מגרו"ק, הוא מפני צורתה של הבישול שנפגמה, ומשא"כ בכיסוי טס מתכת שאינה פוגמת את צורת הבישול באש הרגיל, ומשמעות דבריו שהוסיף טעם לאסור, דאדרבה צריכין לכיסוי הפח, כדי להקטין את האש שלא ישרוף את התבשיל, (אך לכאו' זה בפנ"ע אינו טעם לאסור, שהרי גם בגונא דההגמ"ר, נתן את הקדירה ע"ג קדירה ריקנית, כדי שלא יקדיח התבשיל, ואפ"ה שרינן בזה), - ושם סימן מ"ב כתב דיש ללמוד לאסור בזה, מהא דאסרינן ליתן ע"ג כיסוי הכירה, והפסק טס ברזל דק לא עדיף מכיסוי הכירה, וגרע ממנו, אך לדעת המתירים בזה, צ"ל דנתינה ע"ג כיסוי הכירה גרע, וכמש"נ בהערה לעיל כמה טעמים בזה. [↑](#footnote-ref-96)
96. ועיי"ש שהוכיח לפ"ז מהא דקופה שטמן בה אסור להניחה ע"ג גפת של זיתים, דל"מ קטימה להתיר בהטמנה. [↑](#footnote-ref-97)
97. וצ"ע, דלכאו' י"ל בפשיטות דהמהר"ם לטעמי' אזיל דס"ל בתשובתו שהביא ההגמ"ר בפירקין דתנורים שלנו דינם כתנור, וכתב דמה"ט אסור ליתן על גביו, דכיון דאסור לסמוך לתנור כ"ש דאסור ליתן על גביו דסליק הבלי' מלעיל טפי, וע"כ הוא דלא התיר אלא כשנתן דף להפסיק, אך לפ"מ דקי"ל דתנורים שלנו דינם ככירה, שפיר יש להתיר ליתן ע"ג מעזיבת התנור. [↑](#footnote-ref-98)
98. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דמיבע"ל דמהו לסמוך, והרי דל"מ הפסק בין האש לקדירה לחשבו כגרו"ק, דאל"כ הרי יש להתיר לסמוך משום דדופן הכירה מפסיק והוי כגרו"ק. [↑](#footnote-ref-99)
99. וזה לטעמייהו דאיסור נתינה בתחילה הוא משום דמיחזי כמבשל, - ולדעת הסוברים דאיסור נתינה בתחילה הוא משום חשש חיתוי, צ"ל דהא דמהני ה"ט דאין דרך בישול בכך, היינו דמכח זה לא חיישינן שיבא לחתות, וכ"כ המג"א בסימן רנ"ג סקל"ג והתו"ש שם סקמ"ב. [↑](#footnote-ref-100)
100. ובד' המג"א בסימן שי"ח סקכ"ד והמ"ב שם סקנ"ו מבו', דאף לדעת האוסרים, היינו רק בנתינה בתחילה, אך חזרה מותרת, דכיון דהקדירה מפסקת הו"ל ככירה גרו"ק, והיינו משום דדמי למה שהתיר המהר"ם להחזיר ע"ג קדירה ריקנית דהו"ל כגרו"ק. [↑](#footnote-ref-101)
101. כן פירש האלי' רבה בסימן שי"ח סקכ"א דמש"כ השו"ע שם ס"ח דראשון נראה עיקר, הוא גם בדינא דסעיף ז', וכ"כ הגר"א שם ס"ז, וכ"כ המ"ב שם סק"ס ובשעה"צ סקפ"ג, - אך בד' המג"א שם סקכ"ו פירשו התו"ש שם סקל"א והגר"א שם ס"ז והפמ"ג והמחה"ש והלבו"ש והיד אפרים שם דמחלק ביניהם, דבס"ז איירי בתבשיל שהוא דבר לח, ובזה לא הכריע השו"ע להתיר, כיון דאם נצטנן יש בו משום בישול, אך הדגמ"ר שם פירש דד' המג"א קיימי לפרש טעם הא דע"ג קדירה ריקנית לא הותר נתינה בתחילה. [↑](#footnote-ref-102)
102. ועיי"ש שכתב לפ"ז דלפ"מ שכתב המג"א בסימן שי"ח להקל אף בתבשיל, מותר ליתן תבשיל בתחילה ע"ג קדירה ריקנית, אך כתב די"ל דע"ג קדירה ריקנית גרע, ומ"מ ע"ג מעזיבת התנור מותר ליתן בתחילה, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-103)
103. ובד' המ"ב בסימן שי"ח סקמ"א וסקצ"ד מבו' לכאו' דס"ל דלדינא מותר ליתן בתחילה אף ע"ג קדירה ריקנית, וצ"ל דמש"כ בביאוה"ל בסימן רנ"ג ס"ג הוא בדעת השו"ע שחילק בין קדירה ריקנית לקדירה מלאה, אך לדינא לא קי"ל הכי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-104)
104. ונחלקו חכמי הדור אם מותר ליתן בתחילה ע"ג קדירה ריקנית הנתונה ע"ג הפח, די"ל דבכה"ג דכבר נתן פח ע"ג האש למעט החום, דמי דין קדירה ריקנית לדין קדירה מלאה, וכל המקום להתיר בזה, הוא לפ"ד הביאוה"ל, אך לפ"ד החזו"א ודאי דיש לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-105)
105. והעירו דנפ"מ רבתא בזה, דאף להני רבוותא דס"ל דאסור ליתן ע"ג מעזיבת התנור, כ"ז הוא בתנור שאינו גרו"ק, דיש בזה לאיסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק משום חשש חיתוי, אך בתנור גרו"ק דליכא חשש חיתוי, ולא אסרינן ליתן בתחילה אלא משום דמיחזי כמבשל, שפיר שרי ליתן ע"ג המעזיבה, דאי"ז דרך בישול. [↑](#footnote-ref-106)
106. מבו' דהתירא דקטמה ונתלבתה הוא גם לענין חזרה, ולפ"מ שדנו התוס' לקמן בסוגיין דקטמה והובערה שאני מקטמה ונתלבתה, וכ"כ הרשב"א שם, י"ל דבקטמה והובערה לא הותר להחזיר, אך לדעת ש"ר דס"ל דדמו זל"ז, וכן פסקו המג"א בסימן רנ"ג סק"ג והשעה"צ שם סקי"ז הרי דאף בקטמה והובערה שרי להחזיר, והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"א הערה מ"ו נסתפק בזה, ובתיקונים ומילואים שם חזר בו דמפורש הכא להתיר, - ולדעת הסוברים דאיסור חזרה הוא משום דמיחזי כמבשל, צ"ל דהא דשרינן להחזיר בקטמה והובערה, הוא משום דכל דגילה בדעתו דלא ניח"ל בחמימותי' לא מיחזי כמבשל, אך לדעת הסוברים דהתירא דגרו"ק הוא משום דסילק דעתו מחיתוי האש, לכאו' אי"ז טעם דלא מיחזי כמבשל, ובע"כ דהא דשרינן להחזיר הוא משום דאין דרך בישול בכירה גרו"ק דלא נפיש הבלא, ולא מיחזי כמבשל, ולפ"ז צ"ע מ"ט שרינן להחזיר בקטמה ונתלבתה. [↑](#footnote-ref-107)
107. ובתשו' מנחת שלמה ח"ב סימן י"ב אות ז' כתב לדון, דמהא דקטמה ונתלבתה הויא כקטומה דהוא מפני שעשה מעשה המוכיח שסילק דעתו מלחתות באש, יש ללמוד דבכה"ג דגם אחר הנחת הפח על הכירה מגדילים או מקטינים את השלהבת, ונמצא דאף לאחר הקטימה לא סילק כלל דעתו מחיתוי, לא חשיב כגרו"ק, וכתב דלפ"ז צריך להתאים תחילה את השלהבת לפי הדה ואח"כ לכסות מקום השלהבת, ורק בכה"ג חשיב שפיר כגילה דעתו דלא ניח"ל לחתויי, - אך כתב דמדעת הסוברים דמותר ליתן ע"ג המעזיבה דחשיב כקטימה, וכן מהא דשרינן להשהות ע"ג קדירה ריקנית מוכח דלא כן, ובע"כ דהואיל ובשעה שמקבל שבת משאיר קדירתו עומדת ע"ג מעזיבה או קדירה ריקנית, מוכח שסילק דעתו מלחתות באש, וה"נ יש להתיר בנתינת הפח, ועיי"ש במש"כ לדון לחלק בזה, והגרש"ז בשש"כ פ"א הערה נ"ד והערה קפ"ה צידד לאסור בזה, ועיי"ש בתיקונים ומילואים. [↑](#footnote-ref-108)
108. אך לכאו' מסתימת ד' הראשונים והפוסקים שלא חילקו בדבר, משמע דשרינן בקטמה והובערה אף אם כבר ליכא היכר כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-109)
109. ועד"ז הוא בגונא שנתן קדירה ריקנית ע"ג האש ונתן תבשיל על גבה, די"ל דאם נפלה הקדירה אסור ליתן את התבשיל ע"ג האש, - ולדעת המג"א ודעימי' דהתירא דקדירה ריקנית הוא ע"ד התירא דסמיכה, ודאי דאין מקום להתיר כשנפלה הקדירה. [↑](#footnote-ref-110)
110. ואמנם יש מקום להתיר בזה גם לדעת הרשב"א, דכל מה שהוצרך לה"ט דלא חשש ללבותם, הוא לענין איסור שהי' דהוא משום חשש חיתוי, אך לענין איסור חזרה דלדעתו הוא משום דמיחזי כמבשל, י"ל דא"צ לזה. [↑](#footnote-ref-111)
111. ולפ"ז הרי מהא דשרינן בקטמה ונתלבתה להחזיר עלי', ובפירש"י לעיל פירש דנתלבתה היינו שחזרה והובערה, נראה דאף חזרה מותרת במצטמק ורע לו, וכדעת הרא"ה והריטב"א, ונת' לעיל ל"ו ב'. [↑](#footnote-ref-112)
112. ובל' רש"י לעיל בסוגיין ד"ה ונתלבתה מבו' דנתלבתה והובערה חד מילתא נינהו. [↑](#footnote-ref-113)
113. הפמ"ג באש"א סימן רנ"ג סוסק"ג כתב דבגחלים שעממו והובערה, הדרא למילתא קמייתא, דלא שייך בזה גילוי דעת, - אך לכאו' בגונא שנתן את הקדירה קודם שהובערה, יש מקום להתיר, למש"כ הרשב"א בריש פירקין דהתירא דגחלים שעממו הוא משום דכל שעממו ולא חשש ללבותן מוכחא מילתא דלא קפיד בחתויו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-114)
114. והמג"א שם כתב להתיר אף בקטמה והובערה, ולא חילק דבכה"ג לא שרי בתבשיל שלא נתבשל כ"צ, וממילא דלפ"מ שפסק הרמ"א כחנני', ליכא נפ"מ בזה אלא לענין חזרה, והפמ"ג שם כתב דהוא משום דתליא בב' תי' התוס' ונקט לקולא במידי דרבנן, והשעה"צ שם סקי"ז כתב דא"צ לזה דהרמב"ן מסיק דהוי כקטומה לכל מילי, וכ"כ הר"ן והשיטה להר"נ. [↑](#footnote-ref-115)
115. וצ"ע דהרי להדיא א"ר חייא לעיל דקטמה ונתלבתה סומכין לה ומקיימין עלי' וכו', ואף אי נימא דהובערה הוי טפי מנתלבתה, מ"מ מ"ט השמיטו הרי"ף והרמב"ם לדינא דקטמה ונתלבתה. [↑](#footnote-ref-116)
116. ותמה עוד על מה שהתיר המג"א אף כשלא נתבשל כ"צ, דלפירש"י לא שרינן בקטמה והובערה אלא כשנתבשל כ"צ, ומכח הא דגלי דעתי' דלא ניח"ל בצמוקי, - אך ד' המג"א הם כדעת התוס' בפי' קמא וש"ר דהתירא דקטמה והובערה הוא אף כשלא נתבשל כ"צ. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך לכאו' לפ"ז אין להתיר אלא בגונא דנתלבתה אחר שהניח עלי' את הקדירה, וכמש"כ הר"ן, דכל שנתלבתה קודם שהניח עלי' את הקדירה, מהיכ"ת נימא שהסיח דעתו מלחמם התבשיל. [↑](#footnote-ref-118)
118. והתוס' הק' ע"ז דהו"ל למינקט אפי' ביום השבת, ועד"ז הק' הריטב"א דאפי' בשבת כל יום שבת משמע לילו ויומו, - אך הבעה"מ כתב לסייע לד' רש"י מהא דתניא בכתובות ס"ה ב' דאוכלת עמו לילי שבת ושבת, אלמא יום שבת מיקרי שבת סתמא. [↑](#footnote-ref-119)
119. ובד' הבעה"מ מבו' דד' רש"י מתישבים רק לטעמי' דמפרש לכולה מתניתין בהטמנה, - אך בד' הרמב"ן והרשב"א מבו' דעיקר מכוון רש"י הוא דס"ד דכשמחזיר בשבת הו"ל כנתינה בתחילה, וממילא דאף אם ל"ד שהי' להטמנה, מ"מ ס"ד דאסור להחזיר ביום השבת, דהוי כנתינה בתחילה דאסורה, וכ"ה בפי' הר"ן דגם לדידן דכולה פירקין בשהי' בלא הטמנה יש לפרש ע"ד רש"י, ועמש"כ הריטב"א. [↑](#footnote-ref-120)
120. וי"ל דהוא מתפרש ע"ד מש"כ הרשב"א לעיל ל"ז א' דאם בגרו"ק משהין אפי' מצטמק ויפה לו ולא גזרינן אטו שאינה גרופה, ה"נ בשאינה גרו"ק משהין מצטמק ורע לו דליכא למיגזר שמא יחתה, ולא גזרינן אטו מצטמק ויפה לו, וה"נ י"ל הכא, דהס"ד דבשבת אסור להחזיר אף ע"ג כירה גרו"ק, י"ל דהוא גזירה אטו כירה שאינה גרו"ק, ולפ"ז ה"נ הי' לנו לאסור להחזיר ע"ג כירה שאינה גרו"ק מצטמק ורע לו, גזירה אטו מצטמק ויפה לו, ומהא דשרינן להחזיר מצטמק ורע לו ולא גזרינן אטו מצטמק ויפה לו, ה"נ שרי להחזיר ע"ג כירה גרו"ק ולא גזרינן אטו כירה שאינה גרו"ק. [↑](#footnote-ref-121)
121. ואמנם נפ"מ רבתא בזה, דלפ"מ שפירש"י דהא דאסרינן להחזיר כשהניח ע"ג קרקע הוא משום דהו"ל כמטמין בתחילה, הדין נותן דאף הא דתנן לקמן נ"א א' בדין הטמנה דכיסהו ונתגלה מותר לכסותו, הוא רק כשלא הניח ע"ג קרקע, וכ"כ הר"י מלוניל והשיטה להר"נ שם, (ואזיל הר"י מלוניל לטעמי' דמפרש הכא כפירש"י), ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-122)
122. ויש שכתבו בשם הגרש"ז זצ"ל, דבגונא שהוריד הקדירה בער"ש ע"ד קרקע כדי להחזירה אחר שיכסה את האש, לא חשיב כלל כהניח ע"ג קרקע, כיון שכל הנחתה ע"ג קרקע הוא לצורך החזרתה, ולכאו' זה נסתר ממש"כ בתשו' מהר"ם שהובאה בהגמ"ר בפירקין דהמשכים בבקר וראה שהקדיחה תבשילו וירא שמא יקדיח יותר, יכול להסיר ולהניח קדירה ריקנית וכו', ויזהר שלא יניח ע"ג קרקע, וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ג ס"ג, והרי דאף בכה"ג שכל הנחתו ע"ג קרקע היא לצורך העמדתה על הכירה באופן המותר, אסור להחזירה, - ויש שכתבו בשמו בע"א, דההורדה בער"ש מהאש ע"ג קרקע ל"ה כלל היסח הדעת, ול"ד להורדה בשבת, וג"ז נסתר ממש"כ התוס' לקמן מ"ח א' סוד"ה דזיתים והרא"ש שם, דכל שמורידים הקדירה מן הכירה ומניחין ע"ג קרקע עד שיגרפו הכירה, הו"ל כהנחה ע"ג קרקע. [↑](#footnote-ref-123)
123. אך שמא יש לדחות, דדברי הגרע"א קיימי בגונא שה"ז עשוי שהבעלים יחזירו את הקדירה, וע"כ מן הדין חשיב כדעתו להחזיר, וכמש"נ להלן די"ל דכל דה"ז עומד להחזיר חשיב כדעתו להחזיר, ומ"מ כל שדעת הנוטל שלא להחזיר, י"ל דה"ז מועיל לאסור, ותליא בדין אין אדם אוסר דבר שאינו שלו, וכ"נ שפירש הגרש"ז זצ"ל בתיקונים ומילואים לשש"כ פ"א הערה ס"ט. [↑](#footnote-ref-124)
124. ואמנם בזה יש להתיר בלא"ה, למש"כ המ"ב דבשעת הצורך יש להקל להחזיר כשלא הניחה ע"ג קרקע אף אם אין דעתו להחזיר, וגם יש לצר דעת הסוברים דכשנטל בשבת ל"ב תנאי חזרה, - אך מאידך יש מחכמי הדור שאסרו בזה מטעם אחר, דכל שכבתה האש של כירה זו, בטלה השהי' הראשונה לגמרי. [↑](#footnote-ref-125)
125. ובס' שביתת השבת דיני שהי' והטמנה סקמ"ז כתב דכל שנטל מן האש בטעות ע"מ שלא להחזיר, מותר להחזירה, וגם בזה י"ל דאף אם לא שרינן אלא מכח הדעת להחזיר, מ"מ כיון שדעתו שלא להחזיר היתה בטעות, וה"ז עומד שיחזירנה, חשיב כדעתו להחזיר. [↑](#footnote-ref-126)
126. והר"ח כתב דהא דקי"ל לאסור הוא משום דכל כה"ג בדאורייתא עבדינן לחומרא, והרא"ש לקמן פ"ד סימן ב' כתב בשמו דהיינו דמשום חומרא דשבת חשיבא כשל תורה ואזלינן לחומרא, - והר"ן כתב דאע"ג דכל הני מילי מדרבנן בעלמא נינהו, מ"מ החמירו בזה מפני שהוא קרוב לבא לידי איסור תורה. [↑](#footnote-ref-127)
127. ומסתימת דבריו משמע דהיינו אף כשאין דעתו להחזיר, והיינו משום דכל הא דמפלגינן בין דעתו להחזיר לאין דעתו להחזיר, הוא רק למ"ד דעודן בידו מותר והניחן ע"ג קרקע אסור, אך לפ"מ דקי"ל דהניחן ע"ג קרקע מותר, הוא בכל גווני, אך בד' הביאוה"ל בסימן רנ"ג ס"ב (ד"ה ודעתו להחזירה) נראה שפירש לדבריו דקי"ל כהך לישנא דכל שהניחו ע"ג קרקע ודעתו להחזיר מותר, - והכס"מ בפ"ג משבת ה"י כתב בדעת הרמב"ם, דהא דקי"ל דהניחן ע"ג קרקע אסור, אף דפליגי בה אמוראי, הוא משום דרובא דאמוראי ס"ל הכי. [↑](#footnote-ref-128)
128. ולפ"ז יש לאסור להחזיר כשהוריד את הקדירה ע"ג השיש, דבכה"ג אין ניכר כונתו להחזירה, ונחלקו בזה חכמי הדור. [↑](#footnote-ref-129)
129. וי"ל דהוא לטעמי' דמשום חומרא דשבת חשיבא כשל תורה, וכמש"נ בהערה ט', אך מסתימת דבריו משמע דס"ל דתיקו דאיסורא לחומרא אף בדרבנן, וכדעת היראים בסימן י"ב וסימן ער"ד וסימן ש"א, וכ"כ הראבי"ה בכ"ד וצויין בהערות לראבי"ה בסימן תשמ"ג, וכ"ה מבו' בדבריו בשבת קנ"ג א', וכמש"נ שם. [↑](#footnote-ref-130)
130. וצ"ע דמ"ט לא התיר בזה מספק, דומיא דמה שהתיר בעודן בידו ואין דעתו להחזיר ובהניחן ע"ג קרקע ודעתו להחזיר, גם משום דספק סופרים להקל, ושמא הוא משום דעת היראים והראבי"ה דתיקו דאיסורא לחומרא אף בדרבנן, - וגם בד' הרי"ד והריא"ז מצינו שחילקו בזה, דבפלוגתא דדעתו להחזיר פסקו כלישנא בתרא, והכא הביאו לספיקות אלו ולא הכריעו, אך י"ל דהא דבפלוגתא דדעתו להחזיר פסקו כלישנא בתרא, הוא משום דלעולם הלכה כלישנא בתרא, וכמש"כ הרמ"ך. [↑](#footnote-ref-131)
131. אך הגר"א בסימן רנ"ג ס"ב כתב בדעת הרמב"ם דמשום חומרא דשבת חשיבא כשל תורה, וע"כ הוא דאסר בהניח ע"ג קרקע, והא דפסק לאיבעיות אלו לקולא, הוא ע"פ הירושלמי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועיי"ש שכתב דיש מן הגדולים שפסק דאין מחזירין אותו ואם החזיר יניחנו שם, שהדבר בספק, ולפיכך לא יחזיר לכתחלה ואם החזיר יניחנו, ונתחדש בדבריו דבכל חזרה האסורה, אף אם עבר והחזיר צריך להסירו מן האש, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-133)
133. בריש פירקין נת' דמד' התוס' הכא נראה דאיסור נתינה בתחילה הוא משום חשש חיתוי, ואמנם דלכאו' למש"כ התוס' הכא דאין האיסור הכא מדינא דנתינה בתחילה, אין להוכיח מדבריהם דאיסור נתינה בתחילה הוא משום חשש חיתוי, אך נראה דמהא דמייתי הגמ' לאיבעיא דרב אשי בכלל אידך איבעיות אשר בהן הוי הטעם לאסור משום דחשיב כנתינה בתחילה, משמע דיסוד האיסור חד הוא, משום דבהני גווני יש לחוש טפי לחיתוי וע"כ אסרו אף בגרו"ק, וגם דאחר דחזינן דאף בכירה גרו"ק יש לאסור משום חשש חיתוי, ומכח זה מיבע"ל לאסור בפינה ממיחם למיחם, שפיר י"ל דאף איסור נתינה בתחילה הוא משום חשש חיתוי, - והעירו דהוא מוכח כן, דכיון דבפינה ממיחם למיחם אסרינן משום חשש חיתוי, כ"ש דבנתינה מתחילה יש לאסור משום חשש חיתוי, דנתינה בתחילה לא גריעא מפינה ממיחם למיחם, ומהיכ"ת נימא דיש לאסור בנתינה בתחילה גם משום מיחזי כמבשל. [↑](#footnote-ref-134)
134. וי"ל דזהו שפירש"י דמיחם הוא קומקומוס שמחמם בו חמין, דאתי לאפוקי מפי' זה, דמיחם לאו היינו כירה, אלא הוא קומקומוס שמחמיין בו חמין, אך הראש יוסף פירש לדבריו בע"א, עיי"ש, ועמש"נ בדף מס' 7 בהערה לפרש עוד בד' רש"י. [↑](#footnote-ref-135)
135. וצ"ע במשה"ק המהר"ם שם דמ"ט מהטמנה דפינה ממיחם למיחם שרי, ולכאו' לפ"מ שפירש דמה שאמרו הכא דפינה ממיחם למיחם היינו שפינה הקדירה לכירה אחרת, ל"ד כלל להתם. [↑](#footnote-ref-136)
136. ועמש"נ להלן דפליגי בזה הרמב"ם ורי"ו אם מותר להחזיר מכירה לכירה. [↑](#footnote-ref-137)
137. עיי"ש דכייל יחד להא דאסרינן בפינה ממיחם למיחם אם הא דאסרינן במפנה מכירה לכירה, - והרי הא דאסרינן במפנה מכירה לכירה, הוא משום דהו"ל כנתינה מתחילה כיון דמעיקרא לא הי' ע"ג כירה זו, וכמש"כ רי"ו לעיל מינה, ומשמע דה"נ הא דאסרינן בפינה ממיחם למיחם הוא משום דל"ה במיחם זה ע"ג האש והו"ל כנתינה מתחילה. [↑](#footnote-ref-138)
138. ונפ"מ בזה לדינא אף לפ"מ דקי"ל לאסור בהניח ע"ג קרקע ודעתו להחזיר, דמ"מ למש"כ המ"ב להקל בשעת הצורך בהניח ע"ג מטה ודעתו להחזיר, ה"נ יש להתיר בפינה ממיחם למיחם ודעתו להחזיר. [↑](#footnote-ref-139)
139. ויתכן דה"נ יש להתיר כשמפנה למיחם שהסירו מן האש ודעתו להחזירו, דג"ז לא חשיב כהניחו ע"ג קרקע, אך מד' הראש יוסף בסוגיין ובפמ"ג באש"א סימן רנ"ג סק"כ משמע שאסר בזה, ויש לדחות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-140)
140. אך מסתבר דיש לאסור בזה, דאף דעיקר איסורא דפינה ממיחם למיחם הוא מכח הא שמחזיר במיחם אחר שלא הי' בו מתחילה, מ"מ אחר שאינו רשאי להחזיר המיחם האחר ע"ג האש, תו מכח זה חשיב כהניחו ע"ג קרקע. [↑](#footnote-ref-141)
141. וכתבו לישב דלגבי הטמנה שרי טפי כשהוא קר דבחיתוי מועט לא יועיל, והתו"י כתבו דבהטמנה דהוא לצורך מחר ליכא למיחש לחיתוי דבלא חיתוי יתחמם הרבה, ובספה"י לר"ת סימן ר"מ כתב דבהטמנה כיון שמתעסק לצננם לא גזרינן שמא יחתה, ושאני בחזרה שדעתו לחמם, ול"ד להטמנה שדעתו להשתמר, וצ"ע שהרי איירי התם בהטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, דאין איסורו משום חשש חיתוי, אלא שמא ירתיח, ושמא זהו מכוון המהר"ם, - ואמנם ממש"כ התו"י דהתם בהטמנה "דהוי לצורך מחר", נראה שפירשו לדינא דהתם בהטמנה בדבר המוסיף הבל מבעו"י, וזהו שחילקו בין הטמנה לשהי', אך צ"ע דאי"ז כלל במשמעות הברייתא שם, וכנראה זהו משה"ק התו"י בסו"ד דקצת משמע התם דמיירי במטמין בלילה, והיינו דלא איירי במטמין מבעו"י בדבר המוסיף הבל, אלא במטמין בשבת בדבר שאינו מוסיף הבל. [↑](#footnote-ref-142)
142. וכלפי איסורא דנתינה בתחילה, ל"מ מידי הא דפינה ממיחם למיחם, דלא מיבעיא למה שפירשו הרמב"ם וש"ר דהתירא דפינה ממיחם למיחם הוא משום דהוי כצונן ומותר להטמין את הצונן, הרי ודאי דאין להתיר מכח זה נתינה בתחילה, שהרי איסור נתינה בתחילה הוא אף בצונן, אלא אף לדעת רש"י לקמן דהוי זה היתר בפנ"ע דהשתא אוקורי מקיר לי' וכו', מ"מ לא מצינו היתר זה בנתינה בתחילה, ובודאי אסור ליתן בתחילה אף היכא שפינה ממיחם למיחם, דאטו בהניחה ע"ג קרקע שאסור להחזירה, יהא שרי לפנותה למיחם אחר ולהחזירה. [↑](#footnote-ref-143)
143. ונתחדש בדבריו דבכה"ג שהחזיר למיחם הראשון ליכא להתירא דפינה ממיחם למיחם, - וי"ל דהיינו רק לרש"י לטעמי' דהתירא דפינה ממיחם למיחם הוא משום דהשתא אוקורי מקיר לי', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-144)
144. ובזה יש לפרש מה שפירש"י דמיחם קומקמוס שמחמם בו חמין, שעמד ע"ז הראש יוסף, דאתי לפרש דהוא מיחם שמחמם בו חמים ועדיין הוא חם, דבכה"ג ליכא להתירא דפינה ממיחם למיחם, והראש יוסף כתב לפי דרכו בדעת רש"י, דהתירא דלקמן דפינה ממיחם למיחם הוא אף כשפינה למיחם שהוא כלי ראשון, עיי"ש, אך למש"נ ע"פ הר"י מלוניל, הרי דבכה"ג ליכא להתירא דפינה ממיחם למיחם. [↑](#footnote-ref-145)
145. ואך דבחידושיו ס"ל דאף כשבא להחזיר את המיחם השני ע"ג הכירה מצינו לחשבו כהניח ע"ג קרקע, ובפירושו ס"ל דרק כשבא להחזיר למיחם הראשון, מצינו לחשוב את המיחם השני כקרקע, אך כל שבא ליתן את המיחם השני ע"ג הכירה, ל"ד כלל להניחו ע"ג קרקע, שהרי אין נתינתו שם מסלקת מן הכירה, שהרי אדרבה זהו האופן שמחזיר החמין אל הכירה, - ומבו' בדבריו דלפ"מ שפירש מעיקרא דאיירי כשבא ליתן המיחם השני ע"ג הכירה, הוי האיסור בזה משום דמיחזי כמבשל לכתחילה, וע"כ קשיא לי' מהא דשרינן בהטמנה כשפינה ממיחם למיחם, וי"ל דהיינו דכיון דה"ז מצטנן מעט בפינוי ממיחם למיחם, ע"כ מיחזי טפי כמבשל, וזהו שהק' ע"ז מהא דלגבי הטמנה אדרבה הא דפינה ממיחם למיחם ונצטנן הוי טעם להתיר, והכא הוי זה טעם לאסור, וע"ז תירץ דשאני איסורא דהטמנה מאיסורא דמיחזי כמבשל. - ?ועי' בחי' הר"מ קזיס במש"כ לפרש בד' הר"ן, ועי' מנחת שלמה ח"ב סו"ס י' מש"כ על דבריו. [↑](#footnote-ref-146)
146. והיינו דכ"ה שנחלקו בהאיבעיות דתלאן במקל וע"ג מטה אם מספיקא שרי, ה"נ נחלקו בפינה ממיחם למיחם, וכ"ה גם בד' ש"ר דתלי זב"ז והאוסרים בתלאו במקל וע"ג מטה אסרו גם בפינה ממיחם למיחם, והמתירים בתלאו במקל וע"ג מטה התירו גם בפינה ממיחם למיחם. [↑](#footnote-ref-147)
147. וצ"ע דאכתי הי' לו לפרש דלדעת הרמ"א יש לאסור כשפינה ממיחם למיחם ובא להחזיר למיחם הראשון ולהחזירו ע"ג כירה.

     ויש לציין עוד למש"כ במנחת שלמה ח"ב סו"ס י', דלמש"כ השעה"צ להקל בדין פינה ממיחם למיחם, מותר ליתן מים ממיחם שע"ג האש לתוך כוס וליתנם לתוך קדירה העומדת ע"ג האש, ול"ד לפינה ממיחם למיחם ובא להחזיר למיחם הראשון דאסור, דשאני התם דה"ז נראה כמעמיד ע"ג קרקע, ומשא"כ בנותן לתוך קדירה אחרת, דנתן לתוך הכוס כדי להעביר המים לקדירה אחרת, ואינו נראה כלל כהניח ע"ג קרקע, ויש לצרף בזה מש"נ לעיל דיש להתיר בשעת הצורך בפינה ממיחם למיחם ודעתו להחזיר. [↑](#footnote-ref-148)
148. אך בדעת התשב"ץ נראה דס"ל דיש לפרש למשנתינו דאין מחזירין ע"ג כירה שאינה גרו"ק, דאיירי כשנטלו מבעו"י, אך כל שנטלו משחשיכה, אין דין חזרה עלי' אלא דין שהי', ולפ"מ דקי"ל כחנני' לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-149)
149. ולהדעות שהביא התשב"ץ דכל שנטלו בשבת מותר להחזירו אף ע"ג כירה שאינה גרו"ק, והיינו משום דלא חשבינן לה כחזרה אלא כשהי', ודאי דיש להתיר אף להחזיר לתוכה של כירה. [↑](#footnote-ref-150)
150. ולמש"נ בהערה ? בד' הריטב"א דהא דבנצטנן לגמרי הוי כנתינה בתחילה, נלמד מהא דמיבע"ל בפינה ממיחם למיחם, הרי מסתברא מילתא דכ"ה דכשנטלו בשבת מותר להחזיר אף אם פינה ממיחם למיחם, ה"נ מותר להחזיר אף אם נצטנן לגמרי. [↑](#footnote-ref-151)
151. ולא נתפרש בדבריו מהיכן מוכח כן, וי"ל דהוא מהא דמיבע"ל בפינה ממיחם למיחם, ומפרש לה דהוא משום דנצטנן ומיחזי טפי כמבשל, ומזה הוא שלמד דהיכא שנצטננה הקדירה לגמרי אסור להחזירה משום דמיחזי כמבשל, דכל הא דמיבע"ל לרב אשי הוא בפינה ממיחם למיחם שלא נצטנן לגמרי, אך היכא דנצטנן לגמרי פשיטא לי' דאסור להחזיר, - ולפ"ז נמצא דלדעת רש"י ודעימי' שפירשו להאיבעיא בע"א, אין מקור לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-152)
152. והשיטה להר"נ לקמן שם כתב בשם הרא"ה דמותר ליתן מים חמין לתוך החמין בשבת אחר שכבר הוחמו בכדי שהיס"ב שבאו לכלל בישול אע"פ שעכשיו אין חמין כ"כ "מכיון שאינם צוננין", וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סו"ס נ"ג בשמו, - ולכאו' הוא כד' הריטב"א דכל שהם צוננין הו"ל כנתינה בתחילה שאסור, אך י"ל דמכוון דבריו הוא דכל שנצטננו לגמרי, ה"ז אסור משום בישול, וכמש"כ הרמ"א בסימן רנ"ג ס"ה ובסימן שי"ח סט"ו, ונת' עוד בזה לקמן קמ"ה ב'. [↑](#footnote-ref-153)
153. אך העירו דממה שלא הביא המ"ב לד' המג"א שם סקנ"ד לגבי דין חזרה היכא שעודה בידו ודעתו להחזיר, משמע דס"ל דלא אסר המג"א כשנצטנן לגמרי, אלא כשלא נתקיימו תנאי חזרה, דכה"ג לא חזינן לזה כהמשך השהי' הקודמת מכח הא שנטלו בשבת אא"כ לא נצטנן לגמרי, אך היכא שעודה בידו והי' דעתו להחזיר, חשיב כהמשך השהי' אף אם נצטנן לגמרי, וזה דלא כמו שפירשו הפמ"ג והמחה"ש והגר"ז לד' המג"א, (ומתישב בזה משה"ק התו"ש שם סקמ"ו והמחה"ש שם סקל"ו שד' המג"א בסקל"ו סותרים לדבריו בסקי"ט). [↑](#footnote-ref-154)
154. וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן רנ"ג ד"ה ומ"ש רבינו כ"ז שהיא רותחת, וד"ה ולענין מה שנוהגין בקצת מקומות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-155)
155. אך יש מקום לדון, דכל הא דאסרינן להחזיר כשנצטנן לגמרי, כ"ז הוא כששהה שיעור זמן הראוי להצטנן בו, ועד"ז הוא גם בהא דמיבע"ל בפינה ממיחם למיחם, דעשה מעשה הראוי לצנן, דבכה"ג הוא דאמרינן דבטלה השהי' הראשונה והוי כנתינה בתחילה, אך כל שלא שהה שיעור זמן הראוי להצטנן, אף דהקדירה צוננת, לא חזינן לה כנתינה בתחילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-156)
156. ולכאו' הטעם בזה, דהא דמותר ליתן ע"ג מיחם שעל האש, לאו היינו דאי"ז שהי' ע"ג האש, אלא הוא משום דאי"ז דרך בישול, אך מ"מ כיון דחשיב שהוא על האש, מותר ליתנו בתוך הקדירה, ואי"ז כנתינה בתחילה, - ולא תיקשי דא"כ יהא מותר ליתן בתחילה בשבת ע"י שיתן מתחילה ע"ג הקדירה, ואח"כ יעביר משם לתוך הקדירה, והיינו משום דאף דדבר שהי' ע"ג הקדירה בער"ש מותר ליתנו בשבת בתוך הקדירה, מ"מ ליתן מתחילה ע"ג קדירה ולהעבירו משם לתוך הקדירה אסור, דאף דכל מעשה בפנ"ע אינו אסור, מ"מ ב' המעשים יחד הוו מעשה נתינה בתחילה האסור. [↑](#footnote-ref-157)
157. והאלי' רבה שם סק"ט כתב בשם הכל בו טעם אחר בזה, דהוא משום דתנורי דידן רחבים יותר, וכ"כ המג"א שם סק"י, - וצ"ע דבד' הכל בו מבו' דלא בא לפרש טעם הא דשאני תנורי דידן מתנורים דידהו, אלא להא דתנור דידן דינו ככירה ואין דינו ככופח, וע"ז הוא שכתב דהוא משום דרחב מכדי שפיתת קדירה אחת, וע"כ ל"ה ככופח שאין בו אלא כדי שפיתת קדירה אחת, וכ"כ הגר"ז שם ס"ז, וכ"נ בשעה"צ שם סקכ"ג, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ז סק"ז. [↑](#footnote-ref-158)
158. והשעה"צ שם סק"ל עמד בזה, דלטעמא דהר"ח, לא מצינו מקור להתיר בתנור של נחתומין שפתחו מן הצד, ודקדק כן מד' הגר"א, וכתב דכן משמע בחו"מ סימן קנ"ה דתנורים שלנו חמים משלהם, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן ל"ז סק"ז. [↑](#footnote-ref-159)
159. והמחה"ש שם סקכ"ד נקט בדעתו דס"ל דאף בתנורי דידן אסור, אך צ"ע דבדבריו בב"י שם בכ"ד מבו' שנקט כן לעיקר דתנורי דידן הוו ככירה. [↑](#footnote-ref-160)
160. והתוס' הוכיחו כן ממה שאמרו לעיל י"ח ב' דבשיל כמאב"ד שפיר דמי, ומשמע דאיירי בתנור, והגרע"א בגהש"ס תמה ע"ז, ועמש"כ בזה הראש יוסף. [↑](#footnote-ref-161)
161. והגר"א שם הוכיח כן מסוגיין, עיי"ש, ועי' בדמשק אליעזר שם שהוסיף לפרש דהוא משום דרב יוסף ואביי ס"ל דלהחזיר תנן אבל לשהות שרי. [↑](#footnote-ref-162)
162. והראש יוסף כתב דכ"ה דעת הרי"ף, וזהו שהוכיח מהכא דקי"ל דלהחזיר תנן, מהא דאמר אביי דאילימא כשאינו גרו"ק אלא כירה כשאינה גרו"ק על גביו מי שרי, ובע"כ דס"ל דאף לחנני' אסור לשהות בתנור שאינו גרו"ק, וזהו שהוכיח דאם קי"ל הכי, הרי דזהו דתניא דבגפת ובעצים ה"ה כתנור ואסור לשהות כשאינו גרו"ק, ומשא"כ בכירה דכיון שהגיע למאב"ד מותר להשהותו. [↑](#footnote-ref-163)
163. וצ"ע דבפירש"י לעיל ל"ז ב' ד"ה הא קרמו פני', מבו' להדיא דלחנני' שרי להשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד אף בתנור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-164)
164. ופירש דהוא משום דכל שהוא משתמש ומבשל בתנור ומשהה בו בער"ש, נמצא שדעתו וכונתו דקפיד בחמימות קדירתו וגזרינן שמא יחתה בגחלים אע"פ שגרו"ק. [↑](#footnote-ref-165)
165. והא"ר שם כתב דהרמב"ם לטעמי' דטעם הא דאסרינן בתנור גרו"ק הוא משום דא"א שלא תשאר ניצוץ אחד וכו' שמא יחתה כדי לבער הניצוצות הנשארות, וה"ט הוא רק בגפת ובעצים, דע"י ניצוץ דקש וגבבא א"א להבעיר, ועיי"ש שכתב דהרי רבוותא שכתבו דהא דאסרינן בתנור גרו"ק הוא גזירה אטו שאינו גרו"ק, הוא משום דס"ל דאף כשהסיקוהו בקש וגבבא והוא גרו"ק אסור, אך הפמ"ג שם באש"א סוס"ח פקפק בזה. [↑](#footnote-ref-166)
166. ובשעה"צ שם סקכ"ג צירף לזה דעת הרמ"ך דאף בתנור שהסיקוהו בגפת ובעצים מהני גרו"ק. [↑](#footnote-ref-167)
167. והאחרונים כתבו לישב לקו' זו בכמה אנפי, עמש"כ הפני יהושע והראש יוסף והגרע"א והאו"ש בפ"ג משבת ה"א בסו"ד. [↑](#footnote-ref-168)
168. אך הרשב"א כתב דאף דליכא איסור בהגסה שני', מ"מ בצמר ליורה ה"ז אסור משום בישול, כיון דדרכן בכך להגיס תדיר כדי שלא יחרכו, ועד"ז כתב בפי' הר"ן, דאף דאחר שנתבשל כמאב"ד ליכא משום מגיס, דאין בישול אחר בישול, מ"מ בצמר ליורה איכא משום בישול אף אחר שקלט העין, כיון דדרך הצבעים להגיס בהם תמיד כדי שלא יחרכו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-169)
169. ומשמעות דבריו דכתב כן לישב משה"ק לעיל מינה, ולפ"ז מבו' דבדרך זו נקט דאיסור הגסה הוא אף בהגסה שני', והא דלא אסרינן להוציא בכף מהאילפס והקדירה שהעבירה מרותחין, הוא משום שכבר נתבשלו, ואין בישול אחר בישול, וכן נקט בתוס' הגרע"א בר"פ כירה ובגל' שו"ע סימן רנ"ג ס"א, וכתב לפ"ז דכל שלא נתבשל כמאב"ד אסור להשהותו ע"ג כירה גרו"ק, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ז ריש סקט"ו, - אך התפארת ירושלים בר"פ כירה צידד דגם בדרך זו מודה הרשב"א דאיסור הגסה הוא רק בהגסה ראשונה, וזהו שכתב הרשב"א לקמן שם דמותר להשהות ע"ג כירה גרו"ק אף תבשיל שלא נתבשל כמאב"ד ולא חיישינן דילמא מגיס. [↑](#footnote-ref-170)
170. ולהרמב"ם לטעמי' הוא מוכח כן, שהרי דעתו דאף דבר שנתבשל כמאב"ד חייבין עליו משום בישול, וגם דעתו בפ"ג משבת הי"א דאיסור מגיס הוא אף בהגסה שני', ולפ"ז בע"כ דהא דמותר להשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד ע"ג כירה גרו"ק ולא חיישינן דילמא מגיס, הוא משום שהסיח דעתו. [↑](#footnote-ref-171)
171. שכתב דכשנתבשל אסור להשהות על כירה שאינה גרו"ק, משום שראוי בעוד לילה ע"י חיתוי, והרי דכל הא דשרינן בקדירה חייתא, הוא משום דאינה ראוי' בלילה אף ע"י חיתוי, וע"כ לא חיישינן שיבא לחתות לצורך אכילתה בלילה. [↑](#footnote-ref-172)
172. ולפי דבריו יש להתיר גם בגונא שיועיל לו חיתוי לאכלו בלילה, דמ"מ בשעה שהשהה הסיח דעתו מן התבשיל, כיון דאינו ראוי לו בלילה בלא חיתוי, ולאו ברשיעי עסקינן דמעיקרא דעתו לחתות בלילה. [↑](#footnote-ref-173)
173. ועיי"ש שכתב דמש"כ הרמ"א בסימן רנ"ז ס"א להתיר בזה, הוא רק בדיעבד, וכמש"כ כן הפמ"ג באש"א סימן רנ"ד סק"כ, - ובסימן רנ"ז סק"ח כתב הפמ"ג לחלק בזה בין שהי' להטמנה, עיי"ש, וכ"נ בד' הא"ר בסימן רנ"ג סק"א דיש לחלק בין שהי' להטמנה. [↑](#footnote-ref-174)
174. אך החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ב סוד"ה בבה"ל כתב דהטעם לאסור בזה הוא משום דלא פלוג רבנן, - ולדעת הרמב"ם דהתירא דקדירה חייתא הוא משום שמסיח דעתו מזה התבשיל, יש מקום לומר דכל הא דמסיח דעתו הוא רק בקדירה חייתא שאינה ראוי' בלילה, אך בבשיל ולא בשיל שיהא ראוי בלילה, אף אם דעתו לאכלו למחר, אינו מסיח דעתו ממנו. [↑](#footnote-ref-175)
175. וי"ל עוד, ושמא זהו מכוון החזו"א, דבקדירה חייתא אין דעתו לאכלה מחר, אלא דעתו לאכלה מתי שתהא ראוי', ואם תהא ראוי' בלילה יאכלנה בלילה, ואפ"ה כיון דהיא חייתא ואינה עתידה להיות ראוי' בלילה, מותר להשהותה, - ובזה ניחא מש"כ המהר"ם והטור דהתירא דקדירה חייתא הוא כשאינה ראוי' בלילה אף ע"י חיתוי, וצ"ע דלמש"כ המהר"ם גופי' וכן דקדק הב"י בד' הטור דמותר להשהות לצורך מחר, א"כ מ"ט אסור להשהות קדירה חייתא כשאינה ראוי' בלילה אלא ע"י חיתוי, הרי לאו ברשיעי עסקינן, ומעיקרא אין דעתו לחתות, והוי כמשהה לצורך מחר, ובע"כ דדין קדירה חייתא הוא כשדעתו לאכלה מתי שתהא ראוי', וכל שהיא ראוי' ע"י חיתוי, יש לחוש שיבא לחתות כשיראה שהחיתוי יועיל לאכלה בלילה. [↑](#footnote-ref-176)
176. ולכאו' מוכח מזה, דכל שבתחילת השבת אין דעתו ע"ז, שהרי יש לה שהות גדול, תו לא חיישי' שיחתה ביום השבת, וכן נת' לקמן ל"ו ב' להוכיח מד' הראבי"ה דמותר להשהות מים צוננין, אף דמים שהפיגו צינתן אסור להשהותן, וכ"ה מוכח גם ממש"כ הרשב"א לקמן ל"ז ב' בדעת ר"ה גאון, דדעת רב דאף דמצטמק ויפה לו אסור, מ"מ כל שלא נתבשל כל צרכו מותר להשהותו, משום דלא סגי לי' בחיתוי מועט, ולא חיישינן שיבא לחתות אחר שיתבשל כל צרכו.

     אך צ"ע בזה ממש"כ התוס' וש"ר לעיל בסוגיין דהא דאסרו להשהות חבית של מים, הוא משום החשש שיצטנן, והריטב"א פירש דחיישינן שיבא לחתות למחר סמוך לערב, והרי דאף דבתחילת השבת א"צ לחתות, חיישינן שיבא לחתות אח"כ. [↑](#footnote-ref-177)
177. ומשמעות דבריו דהוצרך לזה, משום דלישנא דמתניתין דאין משהין עלי', משמע דבכל ענין אין משהין עלי', ואף בקדירה חייתא, ומה שהעמיד לזה על מתניתין דתנור, כנראה דהוא משום דס"ל כמש"כ התוס' לקמן ל"ח א' בתי' בתרא דהתירא דקדירה חייתא הוא רק בתנור, וע"כ במתניתין דכירה ניח"ל הא דבכל ענין אין משהין עלי', ולא קשיא לי' אלא במתניתין דתנור. [↑](#footnote-ref-178)
178. והב"י בסימן רנ"ג ס"א כתב דבד' התוס' לקמן ל"ח ב' ד"ה תנור מבו' שנקטו לעיקר דהתירא דקדירה חייתא הוא אף בתנור, והב"ח שם ס"ב תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-179)
179. וכתב דהוא משום דקא מבשל בשבת, והב"י בסימן רנ"ג ס"א כתב דדבר פשוט דלאו מבשל ממש קאמר, דא"כ מ"ט שרי להשהות קדירה חייתא בתנור, אלא מכוון דבריו הוא לאסור בכירה שמא יחתה. [↑](#footnote-ref-180)
180. ומבו' דל"ג כגירסא דילן אשר כ"ה גירסת רש"י ועוד מקמאי דשרי לאנוחה בתנורא, וכ"כ הב"ח בסימן רנ"ג ס"ב והקרבן נתנאל בפירקין דהרי"ף והרא"ש ל"ג לה, - וכ"ה מבו' גם בד' ר"ה גאון שהביא הבעה"מ בפ' כירה, דמפרש להתירא דקדירה חייתא בכירה גרו"ק, ונת' להלן, ובע"כ דל"ג בתנורא, דבתנור ל"מ גרו"ק. [↑](#footnote-ref-181)
181. ובד' הרמב"ם בפ"ג משבת ה"י מבו' דהתירא דקדירה חייתא הוא רק בשהי' ולא בחזרה, עיי"ש, - ובד' הגר"ז בקו"א סימן רנ"ג סק"ח מבו' לכאו', דלדעת הסוברים דאיסור חזרה ונתינה בתחילה הוא משום חשש חיתוי, יש בהן להתירא דקדירה חייתא, בגונא דאין בזה משום איסור בישול, אך לדעת הסוברים דהוא משום דמיחזי כמבשל, לי"ב להתירא דקדירה חייתא, עיי"ש, - ועי' חזו"א סימן ל"ח סק"ב סוד"ה כשיש לו. [↑](#footnote-ref-182)
182. עוד העירו על דבריו ממש"כ הראשונים לדון אם בצלי על האש איכא להתירא דקדירה חייתא, ואם התירא דקדירה חייתא הוא רק כשלא הגיע ליס"ב מבעו"י, לכאו' לא משכח"ל כלל חייתא בצלי. [↑](#footnote-ref-183)
183. והט"ז שם סק"א נחלק ע"ז, - והשפ"א בסוגיין כתב דד' הב"ח מתישבים לדעת הסוברים דקי"ל כרבנן דאף כשנתבשל כמאב"ד אסור להשהותו, ולפ"ז י"ל דהא דאסרינן בשיל ולא בשיל היינו כשנתבשל כמאב"ד ולא נתבשל כ"צ, אך כל שלא נתבשל כמאב"ד הוי בכלל קדירה חייתא, אך לדעת הסוברים דקי"ל כחנני', הרי דהא דאסרינן בבשיל ולא בשיל, היינו כשלא נתבשל כמאב"ד, ובע"כ דקדירה חייתא היינו כשלא התחילה כלל להתבשל. [↑](#footnote-ref-184)
184. ואמנם נחלקו בזה, דהר"י מלוניל והבעה"מ והרא"ש כתבו דהוא מניחם לצורך מוצ"ש, וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"כ המ"מ בפ"ג משבת הי"ב, - אך בד' הרשב"א מבו' דאיירי כשהוא מניחם לצורך יום השבת, וכ"נ בד' הטור בסו"ס רנ"ד, וכן צידד המהרש"ל לפרש בד' רש"י, וכ"כ התפארת שמואל בסקל"ט והא"ר בסימן רנ"ד סקכ"א. [↑](#footnote-ref-185)
185. וי"ל דהרמב"ם לטעמי' ל"ה מצי לפרושי כפירש"י, דכיון דלדידי' התירא דקדירה חייתא הוא משום דהסיח דעת מן התבשיל כיון שאין ראוי לו עכשיו, שפיר יש להתיר אף בדברים הקשים להתבשל. [↑](#footnote-ref-186)
186. וצ"ע שהרי איירי בנחתום שנותן את המים כדי ללוש בהן במוצ"ש, ואין דעתו לשתותן בשבת, - וצ"ל דאף דהוא אין דעתו לשתותן בשבת, מ"מ כיון דמצ"ע הם ראויים לכך, לא פלוג רבנן, וי"ל עוד כמש"כ הקרית מלך רב שם, דאין מכוון הרמב"ם דדעתו לאכלן בלילה, אלא אף אם דעתו לאכלן למחר, מ"מ כיון שאינם צריכין בישול הרבה אינו מסיח דעת מהן. [↑](#footnote-ref-187)
187. ולכאו' יש מקום לומר דנקט הכי לרבותא, דאף סמוך לחשיכה אסור ולי"ב להתירא דקדירה חייתא. [↑](#footnote-ref-188)
188. וצ"ע דאם הם קלים להתבשל והם ראויים בלילה, מ"ט יהא בהן להתירא דקדירה חייתא, הרי להדיא פירש"י דהתירא דקדירה חייתא הוא משום דלא הניח ע"מ לאכול בלילה, וגם מ"ש ממש"כ הראשונים דבצלי ליכא להתירא דקדירה חייתא, ושמא איירי בדברים שאין ראויים בלילה אלא ע"י חיתוי, דבזה י"ל דשרי, דכיון דלא יהיו ראויים לאכלם בלילה בלא חיתוי, אין דעתו לאכלם בלילה, ולא חיישינן שיבא לחתות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-189)
189. ולכאו' יש להוכיח לזה ממש"כ התוס' ודעימייהו דהא דאסרינן בחבית של מים הוא משום דחיישינן שיצטנן בסוף השבת וכו', ותיפו"ל דיש לחוש שימלך עליהן לשתותן בתחילת השבת, לדעת הסוברים דלא התירו שהי' לצורך מחר, ובע"כ דהתירא דקדירה חייתא הוא אף במים. [↑](#footnote-ref-190)
190. ובד' התו"ש בסימן רנ"ג סק"ז משמע ג"כ שנקט כן דדוקא בשדא בה גרמא חיא ס"ל להרמב"ם בפיהמ"ש דשרי אף בירק, אך התירא דקדירה חייתא הוא רק בבשר, אך בסימן שי"ח סקי"ד נקט בדעתו דגם התירא דקדירה חייתא הוא אף בירק. [↑](#footnote-ref-191)
191. והמ"ב בסימן רנ"ד סקי"ז כתב לפי טעמא דהרמב"ם דה"נ יש להתיר בבצל וביצה, ובביאוה"ל שם ד"ה אין צולין כתב דהוא פשוט כן, דכיון דשרינן בבשר גדי משום שממהר להתבשל בצלי וא"צ חיתוי וממילא החיתוי יקלקלהו, כ"ש בשאר דברים חוץ מבשר שממהרים להתבשל יותר מגדי. [↑](#footnote-ref-192)
192. ואמנם בד' ש"ר לקמן מ' ב' שלא דנו בכנגד המדורה אלא משום איסור חזרה, י"ל דס"ל דבמדורה שהוא היסק גדול ליכא חשש חיתוי, ולפ"ז ניחא הא דלא אסרינן הכא משום חשש חיתוי, - אך באמת בד' הרשב"א והר"ן לקמן מ' א' מבו' דאף במדורה הדולקת תחת המרחץ איכא חשש חיתוי, - ומה שלא דנו בכנגד המדורה אלא משום איסור חזרה, י"ל דהוא משום דהוי כדבר הנאכל חי דלדעת חנניא לי"ב משום איסור שהי', (וכמש"כ הריטב"א לקמן נ"א א' דליכא איסור שהי' במים אלא כשהם עומדין למזוג יין או לרחיצה). [↑](#footnote-ref-193)
193. וצ"ע דמ"ש מאונין של פשתן וצמר ליורה, שאמרו לעיל י"ח ב' דשייך בזה חשש חיתוי, והרי דחיישינן לחיתוי אף כשאינו משהה לצורך אכילה, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א לקמן נ"א א' דאף בחימום מים לרחיצה איכא חשש חיתוי, - ואכן המג"א בסימן רנ"ד סקכ"ו כתב דאיכא חשש חיתוי בחימום מים להדחה, והשעה"צ שם סקמ"ט כתב דכ"כ כמה אחרונים, אך כתב דאפשר דבשעת הדחק אם שכח ליתן מקודם יש לסמוך ע"ד הא"ר, וצ"ע, ובד' הרשב"א לקמן מ' ב' מבו' דאיכא איסור חזרה בשמן לצורך סיכה, אך אי"ז ענין לנידו"ד, דלהרשב"א לטעמי' דאיסור חזרה הוא משום מיחזי כמבשל, ודאי דיש לאסור אף לצורך סיכה. [↑](#footnote-ref-194)
194. ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד התו"ש שם סק"א שכתב דגם בתנור בית החורף דינא הכי, - אך המ"ב שם סק"א הביא לד' התו"ש, וכתב דמשמע דאם יש שיעור סמוך לחשיכה שתהא שלהבת עולה מאלי' שפיר דמי, ומבו' לפ"ז דאף דכשמשהה או מחזיר ע"ג תנור בית החורף חיישינן לחיתוי, וכמש"כ הרמ"א בסו"ס רנ"ג, מ"מ כשאינו משמש אלא לחמם הבית לא חששו. [↑](#footnote-ref-195)
195. ועפי"ז יש לדון אם יש לחוש לאיסור שהי' בהסקה, דאי נימא דהא דלא אסרינן הכא הוא משום דליכא איסור שהי' כלל בדבר המשמש לצורך חימום הבית, אף בזה ליכא איסור שהי', - אך אי נימא דהא דלא אסרינן הכא, הוא משום דאין האש משמשת לתקן דבר אחר, י"ל דבהסקה דאין חימום הבית מכח האש עצמה, אלא שהיא מחממת את המים שבצינורות ועי"ז מתחמם הבית, איכא איסור שהי', וצ"ע, ועי' עוד בד' המג"א בסימן שכ"ו סקי"ב, והמ"ב שם סקל"ג ושעה"צ סקי"ט, והתהל"ד שם סקכ"ב, בדין בתי החורף שמחממין אותן מתחתיהן, וצ"ע.

     ויש להוסיף, דאף אי נימא דלי"ב משום איסור שהי', מ"מ אם משכחת גוונא דיהא בזה חזרה או נתינה בתחילה, הרי דלדעת הסוברים דאיסור חזרה או נתינה בתחילה הוא משום דמיחזי כמבשל, ודאי דיש לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-196)
196. והרשב"א לקמן ל"ז ב' הק' דהרי רב גופי' אסר לקמן שם להשהות תבשיל המצטמק ויפה לו, וכתב לסייע מזה לד' ר"ה גאון דאף לחנני' דכל שנתבשל כמאב"ד מותר להשהותו, מ"מ כל שנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו אסור להשהותו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-197)
197. ועיי"ש שכתב דמה שהביאו הכא לההיא דחנני', הוא לומר דלדעת חנני' אף תבשיל כצלי דמי לי', צ"ב, דלכאו' הא דשרינן בצלי, והא דשרי חנני' בתבשיל, הוא מב' טעמים, דהא דשרי בצלי הוא משום דאי מחתי לי' מיחרך, (וקודם שנתבשל כמאב"ד לא מיחרך), והא דשרי חנני' בתבשיל הוא משום דכל שהוא ראוי קצת לא חיישינן שיבא לחתות, וע"כ לא אמרו ומני חנני' הוא, וגם לא אמרו תניא נמי הכי. [↑](#footnote-ref-198)
198. אך השו"ע בסימן רנ"ד ס"ב כתב דטעם הא דקודם שהגיע למאב"ד אסור, היינו משום דבכה"ג חיישינן שיחתה אף שיתחרך, ורק כשנצלה כמאב"ד לא חיישינן שיבא לחתות, דכיון שהוא ראוי לאכילה למה יחתה להפסידו, - ובזה מתפרש השו"ע שם ס"ד להתיר לצלות תפוחים הנאכלים חיים, והוא לטעמי' דטעם הא דאסרינן בצלי קודם שהגיע למאב"ד, אי"ז משום דבכה"ג לא מיחרך, דא"כ הי' לנו לאסור אף בתפוחים, לפ"מ שפסק השו"ע דלא כחנני', אלא הוא משום דכל שאינו ראוי לו ע"י הדחק חיישינן שיבא לחתות אף אם איכא חשש דמיחרך, ורק כשנתבשל כמאב"ד וראוי ע"י הדחק, לא חיישינן שיבא לחתות בכה"ג, ובזה מתפרש גם ממש"כ הב"י שם ס"ב דאסור להשהות צלי שנצלה כמאב"ד מצד אחד משום דכל כמאב"ד מצד אחד לאו כלום הוא. [↑](#footnote-ref-199)
199. וצ"ע דלעיל מינה כתב דהא דכשנצלה כמאב"ד מותר להשהותו, הוא משום דבר אכיל הוא קצת ואינו קפיד עליו ולא אתי לידי חיתוי, וזה דלא כמש"כ הכא דהא דמותר להשהותו הוא משום דממהר להתבשל מאליו בלא חיתוי, ושמא תרוייהו צריכי, דכיון דכבר הוא ראוי לאכילה קצת, וגם הוא ממהר להתבשל מאליו, לא אתי לידי חיתוי. [↑](#footnote-ref-200)
200. ושם הי"ח בדין פת, כתב הרמב"ם דכל שקרמו פני' מבעו"י שרי, ואם נשארו אח"כ עד "שיגמור אפייתן" מותר וכו', והרי דהתם דעדיין לא נאפתה אלא כמאב"ד, כתב דנשארו עד שיגמור אפייתן, ומשא"כ הכא לא כתב דנשארו עד שיגמור צלייתן, אלא עד שיצולו הרבה. [↑](#footnote-ref-201)
201. והגר"א בסימן קס"ז ס"א נקט דנחלקו רש"י וריב"א במציאות, וכתב דזהו ב' הדעות שהביא ההגמי"י בפ"ז מברכות ה"א אם הצד התחתון של פת מתבשל תחילה או הצד העליון, וכ"ה להדיא בפסקי תוס' בפירקין, וכן נקט המאמ"ר בסימן רנ"ד סוסק"ט, וכתב דאין להקשות היאך נחלקו במציאות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-202)
202. והתו"ש בסימן שי"ח סקי"ד הוכיח מדבריהם דהתירא דקדירה חייתא הוא בכל מילי, דאם התירא דקדירה חייתא הוא רק בבשר, הרי שפיר מצינו לאוקמה בקדירה חייתא של מיני קטניות וירקות, ונת' הדעות בזה לעיל י"ח ב'. [↑](#footnote-ref-203)
203. והמגיני שלמה לקמן מ"א א' כתב לדון בדעת רש"י, דכל הא דשרו רבה ורב יוסף בעבר ושהה, הוא רק כשהשהה תבשיל שנתבשל כמאב"ד דא"צ כ"כ לחתות, אך בתבשיל שלא נתבשל כמאב"ד מודו דאסור, כדמוכח ממתניתין דלקמן שם לפירש"י שם, ולפ"ז ניחא דע"כ ל"ה מצי רש"י להעמידה כחנני', - אך עיי"ש שכתב דיש לבע"ד לחלוק, דכיון דטעמא דרבה ורב יוסף הוא משום דלא עביד מעשה, יש להתיר אף בתבשיל שלא נתבשל כמאב"ד, דמ"מ ל"ד למבשל כיון דלא עביד מעשה. [↑](#footnote-ref-204)
204. ולכאו' הוא משום דס"ל דבאיסור שהי' אין מעשה נתינת הקדירה מעשה איסור, אלא האיסור הוא בהמצב דהקדירה ע"ג האש דיש לחוש לחיתוי, וע"כ אף שנתן הקדירה ע"ג הכירה ע"מ להשהותה בשבת, חשיב דלא עביד מעשה. [↑](#footnote-ref-205)
205. והשפ"א פירש כן גם בד' הפנ"י, - אך לכאו' משמעות ד' הפנ"י שכונתו לחלק בין היכא שנתן הקדירה ע"ג כירה סמוך לחשיכה, דבכה"ג חשיב דעביד מעשה, להיכא שנתן הקדירה ע"ג כירה קודם לכן, דבכה"ג הוי האיסור במה שלא סילקה סמוך לחשיכה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-206)
206. והגר"א בסימן שי"ח ס"א בתחילת דבריו הוכיח מהכא דקי"ל כר"מ דסוגיא דהכא כוותי'. [↑](#footnote-ref-207)
207. ומבו' בדבריו דנפ"מ בזה לדינא, דלדעת ר"מ דבשוכח אינו אסור אלא משום הגזירה, לא אסרו אלא לדידי' ולא לאחריני, דכיון דאסרינן לי' לדידי', אע"ג דשרי לאחריני, תו ליכא למיחש דילמא יניחו במזיד ויאמרו שכחים אנו, דאין אדם חוטא ולא לו, אך לר' יהודה דה"ז אסור מדינא דמעשה שבת, ה"ז אסור אף לאחרים, והביאו המג"א בסימן רנ"ג סקי"א, וכתב לפ"ז דלפ"מ דקי"ל בר"ס שי"ח כדעת ר' יהודה, ה"ז אסור אף לאחרים. [↑](#footnote-ref-208)
208. וצ"ל דאיירי קודם גזירה, דאחר גזירה הרי אף לדעת ר"מ קנסו גם על השוכח, - וי"ל עוד דס"ל דלא קנסו אלא על השוכח, ולא על השוגג, וכמש"כ כן הראב"ד בפ"ג משבת ה"ט בביאור האיבעיא דעבר ושהה. [↑](#footnote-ref-209)
209. ובד' התוס' שם מוכח דס"ל דאין מקום לתלות דין שכח ושהה בפלוגתא דר"מ ור' יהודה במבשל בשוגג, דאי נימא דיש מקום לתלות לזה בפלוגתייהו, ל"ק משה"ק התוס' דמ"ט לא משני דרב נחמן כר' יהודה, וכמש"כ כן בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס כ"ג. [↑](#footnote-ref-210)
210. והחזו"א הוכיח כן מהא דשרי ר"מ בשכח ושהה, אף דבדרבנן קניס שוגג אטו מזיד, וע"כ דדין השבותים כדין עיקר המלאכה, - אך הפנ"י בסוגיין כתב דהא דשרי ר"מ, הוא משום דלא שייך להחמיר בחד ענין במשהה בשוגג דהוי דרבנן טפי ממבשל בשוגג דהוי דאורייתא, דהוי כחוכא ואיטלולא, וע"כ לדעת ר' יהודה לא קנסינן בזה שוגג אטו מזיד, כיון דאין האיסור אלא מדרבנן, ואין דין השבותים כדין עיקר המלאכה, ועי' עוד בד' החזו"א שם סקכ"ג ד"ה ל"ח א' במש"כ לפרש בע"א טעם הא דלא קניס ר"מ הכא שוגג אטו מזיד, ועיי"ש שנקט דאף אם הא דלא קניס ר"מ הכא שוגג אטו מזיד הוא משום דדין השבותים כדין עיקר המלאכה, מ"מ גם ר' יהודה לא קניס בזה שוגג אטו מזיד, (וזה דלא כמש"כ שם סקכ"ד בדעת הרמב"ן). [↑](#footnote-ref-211)
211. אך יש להעיר בזה, דאמנם בבישול דרבנן ובלישה דרבנן וכיו"ב, י"ל דדין השבותים כדין עיקר המלאכה, אך באיסור שהי' הרי בפשוטו אי"ז שבות דבישול, שהרי אסרו להשהות אף תבשיל שנתבשל כמאב"ד או אף נתבשל כ"צ דלי"ב כלל משום בישול, אלא הוא שבות בפנ"ע שלא יבא לחתות, ואף מדרבנן לא חשיב כמעשה מלאכה, (דמה"ט חשבינן לה כשבות דלא עביד מעשה), ומ"ט נימא דקנסו בזה שוגג אטו מזיד, אך למש"כ המרכה"מ ניחא, דכיון דאיסורו הוא משום חשש איסור דאורייתא, הו"ל כדאורייתא וקנסו בו שוגג אטו מזיד, ואמנם בד' החזו"א שם מבו' דאיסור שהי' הוא משום לתא דבישול, וכ"ה גם בדבריו שם סקכ"ג ד"ה ל"ח א' דאיסורא משום מבשל, וצ"ב.

     וי"ל בזה כמש"נ בהערה ט"ו, דאף דאיסור שהי' הוא אף בדליכא משום בישול, מ"מ בגונא שלא נתבשל כמאב"ד דיש בו משום בישול, וכן לדעת הסוברים דאף כשלא נתבשל כ"צ יש בו משום בישול, הו"ל בכלל בישול מדרבנן, - אך בזה לא נתפרש מש"כ הראב"ד דמיבע"ל דאף בנתבשל כ"צ קניס ר' יהודה בשוגג, אף דבכה"ג א"א לחשבו כבישול דרבנן. [↑](#footnote-ref-212)
212. והך מילתא דאף למ"ד דמצטמק ויפה לו אסור, קייל איסורי', מצינו כן גם במש"כ התוס' והרמב"ן לעיל ל"ז ב' די"ל דבקטמה והובערה אין משהין עלי' אלא תבשיל שנתבשל כ"צ, אך אם לא נתבשל כ"צ אסור. [↑](#footnote-ref-213)
213. עיי"ש שהק' ע"ד הבעה"מ דס"ל דאף לחנני' דכל שנתבשל כמאב"ד מותר להשהותו, מ"מ במצטמק ויפה לו אסור, דק"ו הדברים דאפי' ר"מ דאית לי' מצטמק ויפה לו מותר, אית לי' כמאב"ד, - וצ"ב דמה מייתי מהכא הרי הא דמפליג ר"מ בזה הוא לגבי דיעבד, - ובע"כ דס"ל דהא דמפליג ר"מ לגבי דיעבד, הוא משום דאיסור שהי' דמצטמק ויפה לו קייל, ואף דהוא אסור לכתחילה, מ"מ בדיעבד הוא מותר, ומשא"כ בנתבשל כמאב"ד, דה"ז אסור אף בדיעבד, וזה שלא כד' הבעה"מ דתבשיל שנתבשל כמאב"ד ומצטמק ורע לו, קייל מתבשיל שנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו. [↑](#footnote-ref-214)
214. ועד"ז מצינו בד' הר"ן שפירש בהא דפריך דקשיא דר"מ אדר"מ וקשיא דר"י אדר"י, דפריך דכיון דר"מ אסר לכתחילה אף בגרופה, אין לנו להתיר בדיעבד באינה גרופה, ומאידך פריך דכיון דר' יהודה שרי לכתחילה בגרופה, אין לנו לאסור בדיעבד באינה גרופה, עיי"ש, והרי דהאיסור בדיעבד תלי בחומר איסור שהי', ומה"ט מבו' בד' הר"ן, דאף לפ"מ דפריך דמ"ט שרי ר"מ בדיעבד, היינו דוקא באינה גרופה, אך בגרופה שפיר י"ל דאף דאסר ר"מ לכתחילה מ"מ בדיעבד שרי. [↑](#footnote-ref-215)
215. והעירו דהוא מוכח כן בד' התוס', דלפי דבריהם בריש פירקין נמצא דדעת ר"מ דאף בגרופה מותר להשהות חמין שלא נתבשלו כ"צ ואסור להשהות תבשיל שנתבשל כ"צ, והרי דס"ל דשהיית חמין שלא נתבשלו כ"צ קיילא משהיית תבשיל שנתבשל כ"צ, וא"כ כיון דאסר ר"מ בדיעבד בחמין שלא נתבשלו כ"צ, הרי בע"כ דהא דשרי בתבשיל שנתבשל כ"צ, הוא משום שאינו נהנה כ"כ מן האיסור. [↑](#footnote-ref-216)
216. אך הגר"א בסימן רנ"ג ס"א פירש בד' התוס', דמש"כ בתחילת דבריהם דמיבע"ל בבשיל, הוא אף לאחר הגזירה, וכפי' הרי"ף, ולפ"ז מש"כ התוס' בסו"ד דקודם גזירה בעי, הוא דרך אחרת, וכ"כ החזו"א בסימן ל"ח סקכ"ג (ד"ה שם תוד"ה), - אך בד' הסה"ת ותוס' הרא"ש מפורש דהוא דרך אחת, עיי"ש, וכן נקטו המהרש"א והמהר"ם. [↑](#footnote-ref-217)
217. וי"ל בזה, דכשלא נתבשל כמאב"ד, דאם יחתה בגחלים הו"ל מבשל, הרי דמכח איסור שהי' חשבינן לה מדרבנן כמבשל, דכיון דאם יחתה הו"ל כמבשל, ע"כ מדרבנן דחיישינן שמא יחתה, חשבוהו כמבשל דרבנן, ובזה פשיטא לן דהו"ל כמבשל בשבת דקנסו שוגג אטו מזיד, ומשא"כ בנתבשל כ"צ דגם אם יחתה בגחלים ל"ה מבשל, הרי דכל הא דאסרו במזיד, הוא משום שעבר על איסור שהי', אך לא מצינו לחשבו כמבשל דרבנן, ובזה מיבע"ל אם אסרינן אף בשוגג, ויש להוסיף, דאף דהתוס' גופי' בחולין ט"ו א' והסה"ת שם כתבו דקי"ל כר"מ דלא קנסו שוגג אטו מזיד, מ"מ הכא דכל האיבעיא היא לדעת ר' יהודה גופי', (שהרי אנן קי"ל דכל שנתבשל כמאב"ד מותר להשהותו), אין לפרש האיבעיא אלא בתבשיל שנתבשל כמאב"ד, דאל"כ הרי יש בו משום בישול דרבנן, וקניס בי' ר' יהודה שוגג אטו מזיד, - וע"ד עיקר החילוק בזה, כתב המרכה"מ בפ"ג משבת ה"ט בדעת הרמב"ם, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-218)
218. והגרע"א שם עמד עוד, דכיון דלר"מ לא אסרו בשוגג קודם הגזירה, מהיכ"ת נימא דר' יהודה פליג ע"ז ואסר אף בשוגג, - אך בסה"ת שם מבו' דהוא משום דר' יהודה מחמיר לאסור אף במצטמק ויפה לו, וע"כ י"ל דמחמיר לאסור אף בשוגג. [↑](#footnote-ref-219)
219. כ"ה הגיר' שלפנינו בד' הרי"ף, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בדעתו, - אך בס' העתים סימן י"ט גריס בד' הרי"ף דמיבע"ל בעבר ושהה תבשיל שנתבשל כ"צ ומצטצק ויפה לו, ומבו' מתו"ד שם דהוא אף במזיד, וכ"כ הבעה"מ והמאירי והארחות חיים הל' שבת סימן ס"ט והאהל מועד שער השבת דרך ג' בשם הרי"ף, וכ"נ בס' המאורות בשם ההשלמה, והבעה"מ גופי' כתב דמיבע"ל אף בתבשיל שלא נתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו אם ה"ז אסור בדיעבד. [↑](#footnote-ref-220)
220. אך מבו' בדבריהם דמיבע"ל נמי אם הגזירה שגזרו על השוכח היא אף בנתבשל כ"צ, וצ"ב דמהיכ"ת דמיבע"ל לאסור מתרי טעמי. [↑](#footnote-ref-221)
221. וי"ל עוד בזה, ע"ד שנת' בהערה ט"ו, דכשלא נתבשל כ"צ, חשבינן לה מדרבנן כמבשל, והו"ל כמבשל בשבת דקנסו שוגג אטו מזיד, ומשא"כ בנתבשל כ"צ דלא מצינו לחשבו כמבשל מדרבנן, והו"ל איסור שהי' בעלמא, הו"ל ככל איסור דרבנן דלא קניס ר"י שוגג אטו מזיד.

     אך בעיקר דברי הראב"ד צ"ב, דבתחילת דבריו שם השיג ע"ד הרמב"ם, דפלוגתא דר"מ ור' יהודה היא וקי"ל כר' יהודה בפרקא, והרי דפשיטא לי' דהא דקניס ר' יהודה שוגג אטו מזיד, הוא אף במצטמק ויפה לו, וזה דלא כמש"כ איהו גופי' דמיבע"ל דבשוגג מצטמק ויפה לו לא מחמיר ולא קניס שוגג אטו מזיד. [↑](#footnote-ref-222)
222. והמאירי כתב בשם גדולי הדורות שלא אסרו אלא לשוכח עצמו ולא לאחרים, וכתבו דל"ד למבשל בשבת שיש בו משום מעשה שבת, וצ"ב, וכתב דמ"מ ה"ז אסור אף למי שנעשה בשבילו, - ובס' הבתים שערי המלאכות שער ד' הביא ב' דעות בזה, וכתב דנראה דמותר לאחרים, - וההגמ"ר בפירקין כתב דד"ז תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"מ, דלר' יהודה אסור אף לאחרים, ולר"מ מותר לאחרים, והביאו המג"א בסימן רנ"ג סקי"א, ונת' לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-223)
223. ובזה מתישבים ד' הטור בסימן רנ"ג שכתב לדינא דאם שכח ושהה אסור אף למי שלא שיהה אותו, והב"י שם כתב דאף דבגמ' מיבע"ל בזה, נקטינן לחומרא, ולפ"ז הוא שלא כד' ש"ר שכתבו באיבעיא זו דהו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, אך אי נימא דכל האיבעיא הוא רק בבשיל, אך כל שלא נתבשל כלל פשיטא לן דאסור אף לבני ביתו, הרי דזהו מש"כ הטור דאסור אף למי שלא שיהה אותו, דלפ"מ שפסק כחנני' הרי איירי בתבשיל שלא נתבשל כמאב"ד, ובזה פשיטא לן דאסור אף למי שלא שיהה אותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-224)
224. וי"ל בזה, למש"נ בהערה ט"ו, דמש"כ התוס' ותוס' הרא"ש דלא מיבע"ל אלא בבשיל, הוא משום דכשלא נתבשל כמאב"ד הו"ל כמבשל מדרבנן, וקנסו בזה שוגג אטו מזיד, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דמה"ט בזה פשיטא לן דאסור אף לאחרים, ככל מבשל בשבת בשוגג, ורק כשנתבשל כמאב"ד דלי"ב משום בישול, והוי איסור שהי' בעלמא מדרבנן, ולא קנסו בזה שוגג אטו מזיד, וכל הא דאסרינן בזה, הוא משום הגזירה שגזרו על השוכח, הרי דבזה מיבע"ל דשמא לא גזרו אלא על המשהה עצמו, דסגי בכך שלא יבא להערים. [↑](#footnote-ref-225)
225. אך המהרש"א פירש בד' רש"י דהוא ע"ד פי' הראב"ד, דמיבע"ל בעבר ושהה במזיד שנתכוין לשהות והי' סבור שמותר להשהות, אם גזרו בזה כמו שגזרו על השוכח [↑](#footnote-ref-226)
226. וזהו שכתב הגר"א שם דהא דבחזרה בשוגג אסרינן אף בנתבשל כ"צ, הוא משום דחזרה מצטמק ויפה לו דינו כלא נתבשל כ"צ בשהי', וכדחזינן דאף לחנני' דכל שנתבשל כמאב"ד מותר להשהותו, מ"מ חזרה אסור, והיינו דמזה נלמד דחזרה בנתבשל כ"צ חמירא משהי' דתבשיל שנתבשל כמאב"ד, וכיון דכל ששכח ושהה תבשיל שלא נתבשל כ"צ אסור, כ"ש דבחזרה אסרינן אף בתבשיל שנתבשל כ"צ, אך אם הא דלא אסרו בשכח ושהה תבשיל שנתבשל כ"צ, הוא משום דאינו נהנה כ"כ ממלאכת שבת, או משום דאין לחוש בזה שיבא להערים, הרי דטעם זה שייך אף בחזרה, ומה לי דאיסור חזרה בנתבשל כ"צ חמיר מאיסור שהי' בתבשיל שנתבשל כמאב"ד, ויתבאר בעזה"י עוד להלן. [↑](#footnote-ref-227)
227. ועיי"ש שכתב דלדעת הלבוש בסימן שי"ח ס"א דבכל מעשה שבת באיסור דרבנן צריך להמתין בכדי שיעשו, ה"נ בחזרה צריך להמתין בכדי שיעשו, אך למש"כ הראשונים דדוקא בשהי' הצריכו להמתין בכדי שיעשו משום דהוא נעשה מאליו, וכ"כ האלי' רבה בסימן שי"ח סק"ד להשיג ע"ד הלבוש, הרי דבחזרה א"צ להמתין בכדי שיעשו. [↑](#footnote-ref-228)
228. ויש להוסיף, דהגר"ז גופי' בסימן שי"ח ס"א כתב דהא דבעבר והשהה צריך להמתין בכדי שיעשו, הוא משום דאיסור זה "שהתחיל מבעו"י עשייתו" קל בעיני הבריות ויש לחוש שיעבור עליו בשביל שיהא מוכן לו במוצ"ש מיד, וה"ט ל"ש באיסור חזרה. [↑](#footnote-ref-229)
229. וי"ל עוד, למש"כ המרכה"מ שם לעיל מינה דטעם הא דלא אסרו בשוכח אלא כשלא נתבשל כ"צ, הוא משום דבכה"ג חשבינן לי' כמבשל בשבת, ומשא"כ בנתבשל כ"צ דאין בו משום בישול ול"ה כמבשל בשבת, לא אסרו בשוכח, - ולפ"ז י"ל, דכיון דכל הא דאסרו בשוכח הוא משום דהוי כמבשל בשבת, אין לאסור בזה טפי ממבשל בשבת דמותר למוצ"ש מיד, ומשא"כ בעבר ושהה במזיד דאסור אף בנתבשל כ"צ, אף דלי"ב משום מבשל בשבת, ובזה הצריכו להמתין בכדי שיעשו. [↑](#footnote-ref-230)
230. ואמנם נחלקו אם הוא אסור אף כשחזר ונצטנן, דהפמ"ג שם התיר בזה, והחזו"א שם אסר בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-231)
231. אך בשלחן עצי שטים סימן ג' ס"ה נראה להדיא דאף כשעבר והחזיר לא אסרינן במצטמק ורע לו אלא אם הי' צונן לגמרי שלא הי' ראוי לאכול, וכ"כ התהל"ד בסימן רנ"ג סק"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-232)
232. והנה אמנם לדעת הרי"ף ודעימי' הרי דבזה הוא דמיבע"ל בשכח ושהה תבשיל שנתבשל כ"צ, וקי"ל לקולא, אך בד' המהרי"ח נראה דמפרש להאיבעיא בע"א, ולפ"ז לא נתפרש בגמ' דין שכח ושהה תבשיל שנתבשל כ"צ, ואך דבשהי' ליכא נפ"מ בזה, כיון דקי"ל כחנני', וע"כ לא נסתפק המהרי"ח אלא בחזרה, - אך האלי' רבה בסימן רנ"ג סקי"ד כתב דספיקא דההג"א הוא רק לטעמי' דס"ל דקי"ל כחנני', אך לדעת הסוברים דקי"ל כרבנן, פשיטא דאסור כשהחזיר במצטמק ויפה לו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-233)
233. ומצינו עד"ז בד' הב"י בסימן רנ"ג שכתב על מש"כ ההגמ"ר דכל שעבר על שהי' או חזרה או הטמנה אסור אם לא היכא דאיתמר בהדיא דשרי, דאין לומר דאף אם החזיר מצטמק ורע לו אסור, וכל הא דשרי ר' יהודה במצטמק ורע לו הוא רק בשהי', אבל בחזרה דעביד מעשה אסור, דכיון דאין שום הנאה בחזרה זו דהא מצטמק ורע לו מותר. [↑](#footnote-ref-234)
234. וזה ניחא רק לפי המבו' בד' התוס' לעיל בסוגיין דאף היכא שהניח הקדירה מתחילה ע"מ להשהותה בשבת חשיב דלא עביד מעשה, אך למש"כ המגיני שלמה ודעימי' דבכה"ג חשיב דעביד מעשה, הרי דמהא דקי"ל להתיר בשכח ושהה בתבשיל שנתבשל כ"צ, ולא חילקו בין האופנים, מבו' דהא דשרינן בנתבשל כ"צ הוא אף היכא דעביד מעשה, וע"כ שרינן אף כששגג והניח הקדירה מתחילה ע"מ להשהותה בשבת. [↑](#footnote-ref-235)
235. וי"ל עוד עד"ז, דאין החילוק משום דבחזרה עביד מעשה, אלא היינו דהא דבשהי' לא קנסו שוגג אטו מזיד, ולא אסרינן אלא משום הגזירה שגזרו על השוכח, הוא משום דבדרבנן לא קניס ר"י שוגג אטו מזיד, ואף דדעת הרמב"ן דדין השבותים כדין עיקר המלאכה, ונת' בדף מס' 11, מ"מ איסור שהי' אינו שבות דבישול, ואף מדרבנן לא חשבינן לה כמעשה מלאכה, אך איסור חזרה הוי מדרבנן בכלל בישול, ולא מיבעיא לדעת הסוברים דאיסור חזרה הוא משום דמיחזי כמבשל, אלא אף לדעת הסוברים דהוא משום חשש חיתוי, י"ל כמש"כ הגר"ז בקו"א סימן רנ"ג סקי"א דגדר האיסור הוא דהוי כמבשל, והו"ל כמבשל בשבת דאף בשוגג לא יאכל. [↑](#footnote-ref-236)
236. אך יש להעיר בזה בתרתי, חדא, דלפ"ז נמצא דלפ"מ שהכריע הגר"א בסימן שי"ח ס"א דקי"ל כר"מ דהמבשל בשבת בשוגג יאכל, והמ"ב שם סק"ז כתב דיש לסמוך ע"ז במקום הצורך, ה"נ יש להתיר הכא בהחזיר בשוגג ומצטמק ויפה לו, דכיון דהמבשל בשבת בשוגג יאכל, הרי דכל הא דאסרינן בהחזיר בשוגג, הוא משום הגזירה שגזרו על השוכח דדילמא אתי לאיערומי, ולא גזרו בתבשיל שנתבשל כ"צ, והמ"ב סתם בזה, אך י"ל, דכיון דלדעת הגר"א גופי' יש טעם אחר לאסור בשכח והחזיר תבשיל שנתבשל כל צרכו, ונת' להלן, אין להתיר בזה, - ועוד, דהמג"א שם סקי"ד כתב דבהחזיר בשוגג יש להתיר לאחרים, ואם כל הא דאסרינן בהחזיר בשוגג אף בנתבשל כ"צ, הוא מדינא דהמבשל בשבת בשוגג דאסור, הרי דמכח זה יש לאסור אף לאחרים, וא"א לאסור לו ולהתיר לאחרים, דאם ל"ד למבשל בשבת בשוגג דאסור, יש להתיר אף לדידי', ואם דמי למבשל בשבת בשוגג דאסור, יש לאסור אף לאחרים. [↑](#footnote-ref-237)
237. ומזה נראה דדעת הגר"א דטעם איסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק הוא משום חשש חיתוי, והא דאסור אף בנתבשל כ"צ, הוא משום דבחזרה יש לחוש לחיתוי טפי, ומזה נלמד דחשש האיסור בחזרת תבשיל שנתבשל כ"צ הוא טפי מחשש האיסור בשהיית תבשיל שנתבשל כמאב"ד, דאי נימא דאיסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק הוא משום דמיחזי כמבשל, ומכח זה הוא דאסרינן אף בנתבשל כ"צ דלי"ב חשש חיתוי, לכאו' אין לדמות חזרת תבשיל שנתבשל כ"צ לשהיית תבשיל שנתבשל כמאב"ד. [↑](#footnote-ref-238)
238. וצ"ע, דממש"כ הגר"א שם ס"ה דמה"ט שרי כשנתן ע"י גוי ונתחמם כשהי' ראוי לאכול בלא החימום, מבו' דאף כשנעשה איסור דאורייתא ע"י הנכרי שרי כשהי' ראוי בלא"ה, ומ"ט הוצרך הגר"א הכא לפרש דטעם ההיתר הוא משום דהוי כשכח ושהה. [↑](#footnote-ref-239)
239. אך המ"ב אזיל לטעמי' דס"ל דבחזרה ע"י נכרי אין האיסור אלא מדינא דאמירה לנכרי, וכאשר כן נקטו עוד מן האחרונים, ונת' לעיל ל"ו ב'. [↑](#footnote-ref-240)
240. אך למש"כ רש"י דהחשש שמא ירתיח הוא משום דמבשל בשבת, ולפ"ז היינו דחיישינן שמא יתן הקדירה ע"ג האש, שפיר יש לחוש לכך אף שלא נחשדו ישראל על השבתות, דחיישינן דיורה היתר דעדיין הקדירה רותחת ולי"ב משום בישול, או דאין בישול אחר בישול, וכן ניחא למש"כ הרא"ש דחיישינן שמא יחתה, דהיינו דחיישינן דכשיבא ליתן קדירתו ע"ג האש יבא לחתות, וזה שפיר יש לחוש, - ועמש"כ באבהא"ז בפ"ד משבת ה"ב במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-241)
241. ולא נתפרש בדבריו דמ"ט אסור להטמין בדבר המוסיף הבל בשבת, דאטו זה גזרו שלא להטמין בדבר המוסיף הבל מבעו"י שמא ירתיח ויגלה ויחזור ויכסה בדבר המוסיף הבל, ובל' הרמב"ן מבו' דהוא משום חיתוי בגחלים ומגיס, - והלח"מ שם כתב דהוא כמש"כ בפיהמ"ש בפי' בתרא דהוא מגזירה שלא יבא לחמם תבשילו ע"ג האש בשבת.

     והי' מקום לומר עוד, דהוא מכח האיסור להטמין בשבת אף בדבר שאינו מוסיף הבל, והא דלא גזרו שלא להטמין מבעו"י אלא בדבר המוסיף הבל, הוא משום דבדבר המוסיף הבל שנתגלה חוזר ומכסהו, אך בדבר שאינו מוסיף הבל הו"ל כתחילת הטמנה, (וכמש"כ הר"ן), וגם י"ל דהחשש שתרתח הקדירה הוא רק כשמטמין בדבר המוסיף הבל, - אך אי"ז במשמעות הגמ' והרמב"ם שפירשו תחילה טעם הא דאסור להטמין בדבר המוסיף הבל מבעו"י, ואם איסור זה מיוסד על האיסור להטמין בדבר שאינו מוסיף בשבת הו"ל לפרש תחילה טעם איסור זה, - וגם זה נסתר ממש"כ הרמב"ם שם ה"ד דהא דמותר לטמון את הצונן בשבת הוא רק בדבר שאינו מוסיף הבל, והרי דאף בשבת איכא איסור בפנ"ע להטמין בדבר המוסיף הבל. [↑](#footnote-ref-242)
242. ולכאו' י"ל בזה למש"כ הר"י מלוניל והשיטה להר"נ לקמן נ"א א' דהא דכיסהו ונתגלה מותר לכסותו, הוא רק כשלא הניחו ע"ג קרקע, דומיא דחזרה דכל שהניחו ע"ג קרקע הוי כנתינה בתחילה ואסור, - אך לכאו' אי"ז מתישב, דהרי דינא דהניחו ע"ג קרקע הוא שנוי בפלוגתא לקמן ל"ח ב', ותיקשי למ"ד דאף אם הניחו ע"ג קרקע מותר, דמ"ט אסרו להטמין בדבר המוסיף הבל מבעו"י, הרי אף אם יגלה בשבת ויחזור ויטמין לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-243)
243. ועיקר הך מילתא דהא דכיסהו ונתגלה מותר לכסותו, הוא רק בדבר שאין מוסיף הבל, נתפרש כן עוד בד' הרמב"ם בפ"ד משבת ה"ד, ז"ל, חמין שטמנן מער"ש ונתגלו בשבת מותר לכסותן שהרי אינו מוסיף, עכ"ל, והקרית מלך רב והמרכה"מ שם כתבו דהיינו, דבמוסיף הבל אסור לחזור ולכסותו, והוא אף בגונא שהטמינו בביה"ש, דמותר להטמינו בדבר המוסיף הבל. [↑](#footnote-ref-244)
244. ואך דבדבריו בפיהמ"ש מבו' דעיקר מה שאמרו לה"ט דשמא ירתיח הוא להא דאסור להטמין בדבר המוסיף הבל בשבת, ובדבריו בחידושיו מבו' דעיקר מה שאמרו לה"ט דשמא ירתיח הוא להא דאסור להטמין מבעו"י. [↑](#footnote-ref-245)
245. וזה מתישב למש"כ הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ד, דהא דבביה"ש אין מעשרין את הודאי, הוא כשאי"ז לצורך שבת, אך כל שהוא לצורך שבת לא גזרו בזה על השבות, והא דמערבין בביה"ש, הוא משום דהוא דחוק ונחפז, ובד' המ"מ בפכ"ד משבת ה"י מבו' דהא דמערבין בביה"ש הוא משום דהוא צורך מצוה, והובאו ב' הדעות בזה במג"א סימן רס"א סק"ו ובביאוה"ל שם, - ולפ"ז הרי כ"ה דהא דתנן דמערבין, הוא מכח הא דלא גזרו על שבות בביה"ש, הרי דה"נ הא דתנן דטומנין את החמין, הוא מכח הא דלא גזרו על שבות בביה"ש. [↑](#footnote-ref-246)
246. אך אכתי צ"ע דמנ"ל לגמ' דמשנתינו איירי אף בדבר המוסיף הבל, הרי מצינו לפרשה בדבר שאינו מוסיף הבל, ושפיר מותר להטמין בזה בביה"ש משום דלא גזרו על שבות בביה"ש, ועד"ז הק' הרשב"א, ועמש"כ בזה האו"ש בפ"ד משבת ה"א. [↑](#footnote-ref-247)
247. ועד"ז כתב בפי' ריבב"ן דפריך דבביה"ש נמי נגזור שלא יטמין אפי' בדבר שאינו מוסיף הבל, גזירה שמא ירתיח, דאתי למימר הואיל ומותר להטמין השתא ישכח וירתיח. [↑](#footnote-ref-248)
248. ולכאו' המכוון בזה, דעיקר הא דתנן דבביה"ש טומנין את החמין, ולא אסרינן משום איסור הטמנה בשבת בדבר שאינו מוסיף הבל, הוא משום דלא גזרו על שבות ביה"ש, אך פרכינן דיש לאסור בזה דומיא דהא דאסור להטמין מבעו"י בדבר המוסיף הבל, ול"ש בזה הא דלא גזרו על השבות ביה"ש, שלא באנו לאסור להטמין מכח דהוא ספק שבת, אלא מכח דכשמטמין בביה"ש איכא איסור הטמנה בודאי, - אך לכאו' אי"ז מתישב להראב"ד לטעמי' דלכו"ע גזרו על השבות ביה"ש, והא דלרבי לא גזרו על השבות ביה"ש היינו דמהני העירוב אף כשהניחו במקום שבות, והביאוהו הריטב"א לעיל במתניתין והרשב"א בעירובין ל"ג ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-249)
249. אך בד' המאירי נראה דלפי' הראב"ד אם הוא מטמין בביה"ש לצורך מחר, אסור להטמין אף בדבר שאינו מוסיף הבל, וכ"כ הקרית מלך רב בפ"ד משבת ה"א. [↑](#footnote-ref-250)
250. ובפי' רבינו פרחי' פירש עד"ז בשם הרי"ף, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-251)
251. אך העירו די"ל דכל הא דכשנתגלה בביה"ש אסור לחזור ולכסותו, הוא כשהטמינו בתחילה בביה"ש מכח שהקילו עליו לחשבו כיום, ובכה"ג הוא דאמרינן דכל שנתגלה בביה"ש אסור לכסותו משתחשך, דלא מקילינן תרי קולי לחשוב תחילת ביה"ש כיום וסופו כלילה, אך כל שהטמינו מבעו"י, שפיר י"ל דאף אם נתגלה בביה"ש מקילינן לחשבו כלילה, ומותר לחזור ולכסותו משתחשך. [↑](#footnote-ref-252)
252. ולכאו' כ"ה גם משמעות ל' הרמב"ם בפ"ד משבת ה"ג, ז"ל, שמא יטמין ברמץ ויהי' בו ניצוצות של אש ונמצא חותה בגחלים, עכ"ל, ומשמע דהיינו דאם יהי' בו ניצוצות של אש "נמצא" חותה ממילא בגחלים, אך הלח"מ שם לא פירש כן, וצ"ע, - ובזה מתישב משה"ק הקרית מלך רב בפ"ד משבת ה"א, דמ"ט לא אסרו להטמין בדבר שאינו מוסיף הבל מבעו"י, הרי גם בזה יש לחוש שיטמין ברמץ ויבא לחתות בגחלים משחשיכה, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דאסרו להטמין ברמץ הוא מגזירה שמא כשמזיז את האפר יחתה בגחלים, ניחא, דכל חשש החיתוי בהטמנה ברמץ הוא בשעת ההטמנה, וכל שמטמין בזה מבעו"י ליכא למיחש למידי. [↑](#footnote-ref-253)
253. ולכאו' אין מכוון הרמב"ם דעיקר החילוק הוא בין היכא דהוו ב' הגזירות בזמן א' להיכא שהם בב' זמנים, שהרי הזכיר הרמב"ם בתו"ד דבעת אחת גזירתן הוא משום שלא תתקיים גזירה זו אלא בגזירה אחרת, אלא עיקר החילוק הוא, דכל הא דאין גוזרין גזירה לגזירה הוא רק היכא דהגזירה השני' היא לגזירה הראשונה, דלא גזרינן גזירות לאיסור דרבנן, אך היכא דהגזירה השני' היא ג"כ להאיסור דאורייתא דאי לא הא לא קיימא הא גזרינן, וזמש"כ הרמב"ם דכל הא דאין גוזרין גזירה לגזירה הוא רק בשגזר בי"ד איזה גזירה, ואח"כ חוזר וגוזר גזירה לאותה הגזירה, דבכה"ג הויא הגזירה השני' כדי שלא יעבור על הגזירה הראשונה ולא גזרינן גזירה לגזירה, ומשא"כ היכא דהוו ב' הגזירות בעת א', אשר היינו דלקיום גזירה קמייתא בעי' לגזור גם גזירה זו, נמצא דאף הגזירה השני' הויא גזירה להאיסור דאורייתא, ולא חשיב כלל כגזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-254)
254. אך בפירש"י בביצה שם פירש להא דכולה חדא גזירה היא, דהיינו דכשנמנו וגזרו על פירות הנושרין אף ביצה היתה במשמע, ואע"ג דלי"ב משום תלישה מיהו מכלל גזרת חכמים היתה שאף היא פרי הנושר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-255)
255. וזה כמש"כ התורי"ד לעיל כ"א א' בטעם הא דגזרו בשמנים הפסולין בתערובת אטו בעינייהו, אף דגם כשהם בעינייהו הוי האיסור מגזירה שמא יטה ול"ה כגזירה לגזירה, ונת' לעיל שם, - והאבהא"ז בפ"ד משבת ה"א כתב כן מדעתו, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעמא דהרמב"ם דלא ניח"ל בזה, דאי"ז משום דפליג על יסוד הדברים, אך באמת בד' הראשונים במקומות רבים מצינו דפליגי על יסוד ד' הרי"ד, ואכמ"ל, (ולעיל שם נת' לתמוה על יסוד ד' הרי"ד מסוגיית הגמ' ביומא מ"ד ב'). [↑](#footnote-ref-256)
256. וכתב שם דק"ו הוא, דאם מותר להשהותם ע"ג גחלים דיש לחוש לחיתוי, כ"ש דמותר להטמינם בגפת וזבל דליכא למיחש לחיתוי ולא נאסרו אלא משום גזירת רמץ. [↑](#footnote-ref-257)
257. והריטב"א בר"פ כירה כתב כן גם בדעת רש"י שם, אך הרמב"ן והרשב"א שם הוכיחו מדבריו לעיל ל"ז א' ד"ה היינו דשני דהטמנה אסורה אף בתבשיל שנתבשל כמאב"ד, וכ"כ הר"ן שם בדעתו, - וכ"נ ממש"כ בפירש"י לעיל ל"ד ב' דאסור להטמין אף קדירה שבישלה כל צרכה עד שיגרוף או שיקטום, ומדמי לה לדין שהי', והראש יוסף בסוגיין כתב דאף דדעת רש"י לעיל ל"ז ב' דקי"ל כחנני', מ"מ הטמנה חמירא טפי, ומה שהביא רש"י מדין שהי', הוא דכ"ה דבשהי' חזינן דלרבנן אסרו אף בנתבשל כ"צ, ה"נ הוא בהטמנה לכו"ע, ולפ"ז מבו' דדעת רש"י דהתירי שהי' לא נאמרו בהטמנה, [↑](#footnote-ref-258)
258. ובספה"י שם משמע דהטמנה אסורה בכל גוונא ואף בנתבשל כ"צ ומצטמק ורע לו, וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין, וכ"כ המהר"ם מר"ב בתשו' בעלי התוס' סימן צ"ט, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"ג בשם יש מהגדולים, אך כתב שם דר"ת לא פירש אם הטמנה אסורה אף בנתבשל כ"צ, והב"י בסימן רנ"ז ס"ז כתב דאף שנקט ר"ת נתבשל כמאב"ד, ל"ד הוא, אלא שנקט ל' רשב"ם, וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ז ס"ז. [↑](#footnote-ref-259)
259. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דבהטמנה אסרו בכל דבר המוסיף הבל אטו רמץ, ובשהי' לא אסרו בכל דבר המוסיף הבל והתירו אף בכירה גרו"ק, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א והר"ן לקמן בסוגיין, (ופירשו בזה לדינא דקופה שטמן בה. [↑](#footnote-ref-260)
260. אך הנה המנחת כהן במשמרת השבת ח"ב פ"ח כתב לפרש בד' הר"ן, דאף דבשהי' מקילינן טפי כשהוא לצורך מחר, דזהו יסוד התירא דקדירה חייתא, היינו משום דבכה"ג דהוא לצורך מחר א"צ לחתות לצורך הבישול, וגם לא חיישינן שיבא לחתות לצורך החימום, דכיון שלא הטמין אינו מקפיד על חומו, ומשא"כ בהטמנה דהוא מקפיד על חומו, יש לחוש שיחתה לצורך החימום, וזה ע"ד מש"כ הסה"ת והריטב"א, וכ"נ ממש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין בתו"ד גם לה"ט דבהטמנה מקפיד עלי' שישתמר חומה, - ולפ"ז מתפרש בע"א טעם הא דבשהי' שרינן אף כשמשהה לצורך מחר, דבשהי' אי"ז טעם לאסור, אלא אדרבה הוי זה טעם להתיר. [↑](#footnote-ref-261)
261. ובדעת ש"ר שלא אסרו מכח ה"ט, צ"ל דהוא משום דלא אסרו בכל דבר המוסיף הבל אף דלא שייך בי' חיתוי, אלא בגונא דבמטמין ברמץ יש לחוש לחיתוי, אך אם בקדירה חייתא ובנתבשל כמאב"ד ליכא למיחש לחיתוי אף ברמץ, אין לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-262)
262. ולדעת הרי"ף והרמב"ם דאיסור הטמנה בדבר שאין מוסיף הבל הוא שמא יטמין ברמץ ושמא יחתה, מ"מ יש לאסור אף בתבשיל שנתבשל כ"צ ומצטמק ורע לו, וזה למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דחיישינן שמא נשארה בו גחלת קטנה של אש וכשמזיז את האפר יחתה בגחלים, וגם אם חיישינן שיבא לחתות מדעתו, י"ל דהא דאסרינן אף במצטמק ורע לו, הוא דומיא דאיסור חזרה ונתינה מתחילה שהוא אף במצטמק ורע לו, (לדעת הסוברים דאיסורם הוא משום חשש חיתוי). [↑](#footnote-ref-263)
263. אך בתשו' מהר"ם מר"ב בתשו' בעלי התוס' סו"ס צ"ט משמע דס"ל דלדעת הראב"ן דמותר להטמין תבשיל שמצטמק ורע לו, אף מותר להטמינו בשבת, ועיי"ש שהק' ע"ז ממה שאמרו בשלהי פירקין דמותר להטמין קיתון של מים צוננים, והרי דמים חמים אסור להטמינם אף דהוי מצטמק ורע לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-264)
264. ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת קמאי ביסוד איסור חזרה, דאם איסור חזרה משום דמיחזי כמבשל, אך משום חשש חיתוי ל"ה אסרינן בתבשיל שמותר להשהותו, הרי דבהטמנה שאיסורה הוא משום חשש חיתוי, הרי דכל שמותר להטמינו בער"ש, אף מותר להטמינו בשבת, בגונא דלי"ב לאיסור הטמנה בשבת אף בדבר שאינו מוסיף הבל, אך אם איסור חזרה הוא משום חשש חיתוי, וחמיר חשש חיתוי בשבת מבער"ש, וחיישינן לחיתוי בכל תבשיל, ה"נ יש לאסור להטמין בשבת בכל תבשיל. [↑](#footnote-ref-265)
265. ועיי"ש שהוכיח עוד מכ"ד דל"מ בזה היכר, וכתב דאין לדחות ולומר דל"מ היכר אלא ברמץ דשייך בו חיתוי, אך בשאר דברים שאסרו חכמים להטמין בהן דלא שייך בהן חיתוי, לא פלוג רבנן בין אית לי' הכירא ללית לי' הכירא, דא"כ מצינו טפל חמור מן העקר, שהחמירו בדבר המוסיף הבל יותר מברמץ, והרי לא אסרו במוסיף הבל אלא מגזירה שמא יטמין ברמץ.

     ויש להוסיף, די"ל דהמהר"ם לטעמי' אזיל, דס"ל דיש לאסור בהטמנה לצורך מחר, משום שאסרו בכל דבר המוסיף הבל, והרי דס"ל דמכח הא דאסרו בכל דבר המוסיף הבל, אסרו אף בגונא דברמץ כה"ג ל"ה חשש חיתוי, וה"נ יש לאסור בטוח בטיט, אף דברמץ כה"ג ליכא חשש חיתוי. [↑](#footnote-ref-266)
266. ויש מקום לומר דלטעמי' אזיל דס"ל דכל שהותר בשהי' הותר אף בהטמנה, וה"נ היכר המועיל להתיר לאיסור שהי', מועיל להתיר לאיסור הטמנה. [↑](#footnote-ref-267)
267. ואמנם החזו"א בסימן ל"ז סקי"ט סוד"ה מיהו בא"ז כתב לפרש לד' האו"ז בע"א, אך במכתבו שבסימן קנ"ו נקט דהאו"ז מתיר הטמנה במקצת, [↑](#footnote-ref-268)
268. אך לכאו' אי"ז מתישב לפ"מ דקי"ל כדעת רבינו יונה ודעימי' דאסור להשהות קדירה טמונה בבגדים ע"ג גחלים, אף שאין הקדירה נוגעת בגחלים, ונתבאר להלן, ולפ"ז בע"כ דמה שהתירו להשהות ע"ג כסא של ברזל, הוא כשאין הקדירה טמונה בבגדים. [↑](#footnote-ref-269)
269. והגר"ז במהדו"ב סימן רנ"ט בתחילת דבריו הק' ע"ז, דא"כ מ"ט הוצרך הר"ח להעמידה כשנותן הקדירה ע"ג כסא של ברזל, ולא העמידה בלא הטמנה בבגדים, ועיי"ש שכתב דאין לסייע לד' הב"ח ממש"כ הר"ח ד"הטמנה" ע"ג גחלים אסור, דמכוון דבריו הוא דכל ע"ג גחלים הוי הטמנה, והוסיף, דהרשב"א בר"פ כירה העתיק ל' זה מד' הר"ח, אף שדעתו דהא דכשהיא נוגעת בגחלים אסור הוא משום דהטמנה במקצת הויא הטמנה, וגם הר"ן לא העתיק כלל לל' הטמנה מדברי ר"ח, אך בהמשך דבריו בד"ה ומיהו כתב דמשמעות הלשון הוא כמש"כ הב"ח. [↑](#footnote-ref-270)
270. ומשמעות ד' הפמ"ג שם דהוא משום דע"י הגחלים אף דופני הקדירה מוסיפין הבל, ויש לאסור משום ההטמנה בקדירה עצמה, אך זה צ"ב, דהטמנה בקדירה עצמה לאו הטמנה היא כלל, ועוד דא"כ מ"ט לא אסרינן אף כשאין הקדירה נוגעת בגחלים, דומיא דהא דאסרינן בקופה שטמן בה לדעת רבינו יונה ודעימי', ועמש"כ בזה הגר"ז שם סוד"ה ולא דמי לבשר, - אך י"ל בע"א, דלעולם עיקר ההטמנה הוא משום הגחלים, ואך דכל שהתבשיל מגולה ושליט בי' אוירא, ל"ה כהטמנה, ומשא"כ כשהתבשיל מכוסה בקדירה ולא שליט בי' אוירא, יש לאסור משום ההטמנה במקצת שבגחלים. [↑](#footnote-ref-271)
271. וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ל"ז א' ד"ה אא"ב דאיסור הטמנה הוא אף באוכל שאינו בכלי, וכן מוכח עוד מכ"ד, והשפ"א לעיל ל"ט א' כתב לחדש, דאיסור הטמנה בדבר שאין מוסיף הבל בשבת, הוא רק בתוך כלי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-272)
272. ואמנם יש מקום לומר, דכ"ז הוא רק כשהקדירה מוטמנת כולה ולא שליט בה אוירא, דבכה"ג איירי ר"ת שם, עיי"ש, ובכה"ג אף שאינה מוטמנת בדבר המוסיף הבל אלא רובה, חשיב זה כהטמנה, אך כל דהיא מגולה מקצתה ושליט בה אוירא, י"ל דאין תורת הטמנה ע"ז כלל. [↑](#footnote-ref-273)
273. ואמנם בד' החיי אדם בסוף כלל כ' מבו' דכל שרובו מוטמן בחול הוי הטמנה, והביאו המ"ב בסימן רנ"ז סקמ"ג, - וראיתי לישב, דהתם דגם למעלה הוא מכוסה בבגדים, הרי דהגם דאי"ז בדרך הטמנה, דיש אויר מפסיק, מ"מ כל שרובו הוא בדרך הטמנה, חשבינן לה כהטמנה בכולה, ועד"ז כתב הגר"ז במהדו"ב בסימן רנ"ט (ד"ה וגם ספר התרומה) דאף לדעת הסה"ת דהטמנה במקצת אסורה, מ"מ בגונא שכל צדדי' או רובן ככולן טמונין בדבר המוסיף, גם אם פי' אינו מכוסה אלא בכיסוי הקדירה, הוי הטמנה, - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' החיי אדם, שכתב בכלל ב', ז"ל, דלא נקרא הטמנה אלא "כשנוגע הדבר שמטמין בו בגוף הקדירה מלמעלה ולמטה ובכל צדדיו", והרי דבעינן שיגע בו מכל צדדיו, ואם אינו נוגע בו מכל צדדיו, אף שהוא מוקף מכל צדדיו ל"ה הטמנה, וצ"ע.

     ואמנם אם נחלק כן, אין ללמוד מד' ר"ת דהטמנה ברובה אסורה, דדבריו התם קיימי כשהקדירה מכוסה בבגדים, וי"ל דרק בכה"ג הוא דס"ל דהטמנה ברובה אסורה, דכיון דלא שליט בה אוירא, הרי דליחשב כ"הטמנה" בדבר המוסיף הבל, סגי בהטמנה ברובה. [↑](#footnote-ref-274)
274. אך בד' הט"ז בסימן רנ"ג סקי"ד מבו' דהטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל ל"ה הטמנה אלא כשהוא מכוסה מלמעלה. [↑](#footnote-ref-275)
275. ולעיל מינה בד"ה והנכון כתב דלדעת הרשב"א דהטמנה במקצת אסורה, הרי דבדבר המוסיף הבל עיקרו הוא שטומן מלמטה או בצדדים, משום דההבל עולה למעלה, ובדבר שאינו מוסיף הבל עיקרו הוא שטומן על פי' למעלה, עיי"ש שהאריך בזה, וצ"ע דלפ"מ שהוכיח הרשב"א ממתניתין דנוטל את הכיסוי, מבו' דגם הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל אסורה אף כשפי' מגולה, וצ"ל דכיון דהיא מוטמנת במקצת אף מלמעלה, (וכדתנן דנוטל את הכיסוי והן נופלות), ע"כ ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-276)
276. והעירו דלפ"ז י"ל דזהו מש"כ הרא"ש והר"ן דכל שהקדירה נוגעת בגחלים הוי הטמנה, אף דס"ל דהטמנה במקצת ל"ש הטמנה, דהרי איירי בשהיית קדירה בתוך הכירה במקום הגחלים, וכיון דסתמא דמילתא הכירה מכוסה ולא שליט אוירא, יש לאסור משום ההטמנה בגחלים. [↑](#footnote-ref-277)
277. והרא"ש כתב טעם נוסף לקיים המנהג, דשאני הכא שנתנו הקדירה לקופה לשם הטמנה, ומשמעות דבריו דהיינו דמה"ט הוא דגזרינן שיבא להטמין בתוכו, כיון דנתינתו היא לשם הטמנה, ומשא"כ בגונא דתחילת נתינת הקדירה אינה לשם הטמנה, לא גזרינן שיבא להטמין בתוכו, אך 3אם הי' האיסור בזה מעיקר דין הטמנה, ל"ה מקום לחלק אם תחילת נתינתו היא לשם הטמנה או אינה לשם הטמנה.

     ואמנם בד' הב"י בסימן רנ"ז משמע דמפרש דגם לדעת התוס' והרא"ש הוי האיסור בזה משום דהבגדים מוסיפין הבל מחמת האש, והו"ל כהטמנה בדבר המוסיף הבל, ואפ"ה כתבו להתיר בדבר שא"א להטמין בתוכו, וכשלא נתנו מתחילה לשם הטמנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-278)
278. והריטב"א כתב בשם ר"ת, דכ"ז הוא בקופה שבתחילה טמן הקדירה לתוכה, וכשמניחה ע"ג הגפת חשיב כהטמנה בדבר המוסיף, אך בקדירה שמניחה ע"ג הכירה מגולה ואח"כ מניח עלי' בגדים, לא חשיב כהטמנה בדבר המוסיף, והריטב"א כתב דאין ההפרש הזה מחוור כה"צ. [↑](#footnote-ref-279)
279. והרמב"ן כתב דכ"ז הוא במיני דמסקי הבלא, דמה"ט לא אסרינן בגפת של שומשמין, והיינו דבמיני דלא מסקי הבלא, הרי אין ההטמנה במקצת פועלת כלל פעולת הטמנה דדבר המוסיף הבל, וע"כ לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-280)
280. והיינו דאם באנו לאסור משום הטמנת הקדירה בקופה, הו"ל כהטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, שהרי הקדירה אינה נוגעת בגפת, וכל מה שיש לאסור בזה, הוא משום הטמנת הקדירה והקופה יחד בגפת, והטמנה זו אינה אלא הטמנה במקצת. [↑](#footnote-ref-281)
281. ולפ"ז צ"ל, דהא דאסרינן משום דהוי כמטמין בדבר שאינו מוסיף הבל ואח"כ נתן על הכל דבר המוסיף, לאו היינו משום דהוי ההטמנה על הקופה והקדירה יחד, דלעולם דנים את ההטמנה על הקדירה בפנ"ע, אלא דהא דאין הקופה מפסקת הוא משום דגם היא הויא בכלל ההטמנה, וע"כ שפיר חשיב כהטמנה בכולה. [↑](#footnote-ref-282)
282. אך צ"ע במש"כ הרשב"א להתיר כשהדבר שהוא מטמין בו רחוק מן הקדירה ויש ריוח ביניהם, דלא גזרו אלא במה שנותנין סביב לקדירה כגון רמץ "וגזירה שמא יטמין ברמץ" וכו', ואם האיסור הוא דהשהי' ע"ג הגפת אסורה כל שהטמין הקדירה וגילה בדעתו שמקפיד על חומה, מ"ט בעינן שתהא ההטמנה דומיא דרמץ, וסגי שהדבר שמשהה על גביו הוא דומיא דרמץ, - וע"כ נראה דאמנם בל' רבינו יונה והר"ן מבו' דהאיסור הוא משום השהי', ולא הותרה שהי' ע"ג דבר המוסיף הבל, כשגילה דעתו דמקפיד על חומו, אך בד' הרשב"א לא נתפרש כן, וצ"ל בדעתו דהאיסור הוא משום ההטמנה, ואך דלדין הטמנה בדבר המוסיף הבל, ל"ב שתהא ההטמנה עצמה בדבר המוסיף הבל, אלא אף אם דהוספת ההבל הוא מכח הגחלים שלמטה, אסורה ההטמנה בבגדים, וע"כ שפיר בעינן שתהא הטמנה זו דומיא דרמץ. [↑](#footnote-ref-283)
283. ולפ"ז לא אתיא דינא דהכא כדעת רב יוסף לעיל ל"ט א' שכתבו הראשונים שם בדעתו דלא אסרו הטמנה בדבר המוסיף הבל אלא בדבר המוסיף הבל מחמת עצמו. [↑](#footnote-ref-284)
284. והאבנ"ז בחו"מ סימן ק"ו עמד ע"ד הב"י, דבד' רבינו יונה מבו' דאין האיסור משום דחשבינן להבגדים כמוסיפין הבל, אלא משום השהי' ע"ג הדבר המוסיף הבל. [↑](#footnote-ref-285)
285. ויש מקום לומר דאף סמיכה לכירה מותרת אף כשמטמין הקדירה בבגדים, דבסמיכה ליכא לאיסור שהי', - אך אם התירא דסמיכה הוא ע"ד גרו"ק, הרי דהכא דאסרינן אף בגרו"ק ואף בשאר דבר המוסיף הבל, אין להתיר בסמיכה. [↑](#footnote-ref-286)
286. והתהל"ד בסימן רנ"ח סק"א הוכיח מד' הרשב"א והר"ן לעיל מ' ב' דבנותן תבשיל ע"ג קדירה, מותר להטמינו בבגדים בער"ש, ולא אסרינן בזה משום הטמנה בדבר המוסיף הבל, עיי"ש, - אך העירו לנכון דלכאו' ודאי דד' הרשב"א והר"ן שם קיימי בקדירה שאינה ע"ג האש, דאל"כ היאך הותר ליתן בגדים ע"ג הקדירה, וכמו שסיים הרשב"א שם דהיתה הקדירה טמונה בהם מער"ש, ולא אסרינן משום הטמנת הקדירה עצמה ע"ג דבר המוסיף הבל. [↑](#footnote-ref-287)
287. ובל' הרא"ש משמע דלא התירו אלא כשיש הרבה אויר מפסיק, אך הגר"ז בסימן רנ"ז סוס"י כתב דסגי שיש מעט אויר מפסיק. [↑](#footnote-ref-288)
288. ומד' הר"ן שהתיר להטמין קדירה ע"ג כירה קטומה בכלי רחב, מבו' דהטמנה בכלי רחב אי"ז הטמנה כלל, וכאשר כ"ה ל' הר"ן, שהרי לדעתו הא דאסור להטמין ע"ג דבר המוסיף הבל, הוא משום דכל שמטמין ומקפיד על החום, אסרינן מכח השהי' ע"ג הדבר המוסיף הבל, ומהא דכשמטמין בכלי רחב מותר, מבו' דכל כה"ג ל"ה הטמנה כלל, - וכ"נ בד' הרשב"א לעיל מ' ב' בתו"ד וכתב דהוא משום דכל שאין הכלי נוגע בה אי"ז הטמנה. [↑](#footnote-ref-289)
289. אך בד' הגר"ז בקו"א סימן רנ"ז סק"ג נראה שפירש בד' סה"ת ודעימי' דהא דדבר המחובר ל"ד לרמץ, הוא משום דא"א שלא ישתייר מעט אויר, וצ"ע, ונפ"מ בזה במש"כ השעה"צ בסימן רנ"ז סקמ"ג דאם מעמידה בגומא שהיא מצומצמת לפי ערך הקדירה לבד חשיב כהטמנה. [↑](#footnote-ref-290)
290. ובביאור ד' הראב"ד י"ל, דכיון דההטמנה עצמה הויא בקופה שהיא דבר שאין מוסיף הבל, לא אסרינן לה מבעו"י, וכל הא דאסרינן בזה הוא כשטומן בשבת, והיינו דאיירי כשטומן את הצונן, וע"כ לא אסרינן משום ההטמנה בקופה עצמה, אך ע"ז מהני הא דהגפת מסקי הבלא, דלי"ב להתירא דטומן את הצונן, וזה ע"ד דינא דרבינו יונה דאסור להטמין את הצונן בגונא שהוא מוליד חום, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-291)
291. והעירו בזה, דהרי גפת של שומשמין גרע משאר דברים המוסיפין הבל, וכדחזינן דמספק"ל דמותר להטמין בתוכו, וא"כ אף שאמרו דגפת של שומשמין לא מסיק הבלא, מהיכ"ת נימא דה"נ שאר הדברים המוסיפין הבל לא מסקי הבלא, ול"ה כגפת של זיתים דמסיק הבלא. [↑](#footnote-ref-292)
292. והעירו, דלדעת רבינו יונה ודעימי' דדינא דקופה וכו' הוא כשאין הקופה נוגעת בגפת, לכאו' לא מצינו שהתירו בגפת של שומשמין, אלא בכה"ג שאין הקופה נוגעת בגפת, - אך ממש"כ המ"ב להתיר אף כשהקופה נוגעת בגפת, נראה דס"ל דכיון דהא דשרינן הוא משום דלא מסקי הבלא, יש להתיר אף כשהקופה נוגעת בגפת, דמ"מ כיון דלא מסקי הבלא, אי"ז חשוב כהטמנה בדבר המוסיף הבל.

     ואמנם לכאו' זה ניחא למשמעות ד' הריטב"א דהא דאסרינן בקופה שטמן בה, הוא משום דכל דגלי דעתי' וכו' אסור משום ההוספת הבל דהגפת, וכיון דשרינן בגפת של שומשמין, בע"כ דאינם מוסיפין הבל בכה"ג, וע"כ יש להתיר אף כשהקופה נוגעת בהן, - אך למש"כ השו"ע דהא דאסרינן בקופה שטמן בה, הוא משום דעי"ז המוכין מוסיפין הבל, הרי ודאי די"ל דכל הא דשרינן בשומשמין משום דלא מסקי הבלא, היינו דאינם מועילין לעשות את המוכין כמוסיף הבל, אך כל שהקופה נוגעת בגפת ויש לאסור משום ההטמנה בגפת, שפיר יש לאסור אף בגפת של שומשמין, - אך י"ל דאמנם לדעת השו"ע דהטמנה במקצת אסורה, יש לאסור בכה"ג, אך לפ"מ דקי"ל דהטמנה במקצת מותרת, שפיר שרינן אף בכה"ג, ולא אסרינן משום ההטמנה בגפת, דאי"ז אלא הטמנה במקצת, (דאף דגם שאר הקדירה טמונה, מ"מ לדעת רבינו יונה ליכא מקור דבכה"ג הוי כהטמנה בכולה). [↑](#footnote-ref-293)
293. ובד' הרשב"א משמע דאין האיסור משום דחיישינן שישכח ויבא לידי בישול, אלא הוא גזירה שמא ישהה ויבא לידי בישול. [↑](#footnote-ref-294)
294. ואמנם דדעת התוס' ודעימייהו דאף כנגד המדורה לא הותר ליתן במקום שיכול לבא לידי בישול, ושלא כדעת רש"י לעיל מ' ב', ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך הרי"ד כתב דאף דמותר ליתן כנגד המדורה להפשיר במקום שיכול לבא לידי בישול, היינו משום דנפשרים שם מיד, וע"כ לא חיישינן שמא ישהה אותם וירתחו, ומשא"כ ע"ג מיחם דאינם נפשרים אלא ע"י שמשהה אותם שם, חיישינן שמא ישהה אותם זמן רב וירתחו. [↑](#footnote-ref-295)
295. אך לעיל מינה כתב השיטה להר"נ די"מ דקומקומא ע"ג האור הי', וי"מ דקומקום מלא מים חמים הי' שהעבירו מע"ג הכירה, וצ"ע דלפי' בתרא מ"ט אסרינן בזה משום דמיחזי כמבשל, ומ"ש מהא דמותר ליתן כנגד המדורה, - וצ"ל דהכא איירי במקום שיכול להגיע לידי בישול, וע"כ אף כשנותנו כדי להפשיר מ"מ מיחזי כמבשל. [↑](#footnote-ref-296)
296. ולכאו' הטעם בזה דע"ג האש ותולדותיו אסרו אף להפשיר, אך כשנותן בריחוק מן המדורה, הרי דכל שאין היס"ב לא חשיב כלל כנתינה ע"ג האש, וע"כ מותר ליתן שם. [↑](#footnote-ref-297)
297. וצ"ע דהמ"מ בפכ"ב ה"ד כתב בדעת הרמב"ם דלא ס"ל לגזירת הפשר, וא"כ מ"ט אסרינן הכא, - והשה"ג בפירקין כתב דצ"ל דהא דאסרינן הכא הוא כשמניחו שם בשיעור שיתחמם, וצ"ע היאך זה מתישב בל' הרמב"ם שפירש דהאיסור הוא משום שמוליד חום בשבת, (ואם איירי כשמניחו שם עד שמתחמם הוי האיסור משום מבשל), וגם צ"ע דאם איירי בכה"ג, א"כ מ"ט דר' זירא דשרי, ועמש"כ בזה האבהא"ז בפכ"ב שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-298)
298. ולכאו' י"ל בזה, כמש"כ האהל מועד ורי"ו, דאיסורא דהולדת חום, הוא רק ע"ג מיחם שעל האש, דדומה למבשל, וע"כ שפיר מותר לחמם דבר צונן שלא ע"ג האש, אך אין נראה כן בסתימת דברי הרמב"ם שם שלא הזכיר דאיירי בכלי חם שע"ג האש, ובפי' קדמון שם כתב דאדרבה דברי הרמב"ם בהלכה זו קיימי במיחם שאינו ע"ג האש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-299)
299. ואמנם בל' הטור בסימן שי"ח משמע דהאיסור ליתן ע"ג קדירה דבר צונן, הוא אף בקדירה טמונה שאינה ע"ג האש, אך התם כתב דהאיסור בזה הוא כשהוא יכול להתבשל, ובד' הב"י בסימן רנ"ח משמע שפירש בד' הטור בסימן שי"ח, דאיירי אף בתבשיל שאין בו רוטב שכבר נתבשל דלי"ב משום בישול, ומ"מ כיון שהוא יכול להגיע לידי היס"ב אסור, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-300)
300. וכמה נפ"מ בדבר, חדא, דה"ז מותר בבין השמשות, דאיסורא דהטמנה בשבת משום שמא ירתיח לא אסרוהו בביה"ש, אך אם הי' האיסור משום הטמנה בדבר המוסיף הבל, הרי דהגם שלא החמירו בזה לאסור מבעו"י, מ"מ מסתברא דיש לאסור בביה"ש, - ועוד, דאם כיסהו מבעו"י ונתגלה מותר לכסותו, אף למש"כ הרמב"ן והר"ן לעיל ל"ד א' בדעת הרי"ף והרמב"ם דבהטמנה בדבר המוסיף הבל לא הותר לחזור ולכסות, אך אי"ז מוכרע, די"ל דאף דלי"ב לאיסור הטמנה בדבר המוסיף הבל, מ"מ כיון דה"ז מוליד חום, אסור לחזור ולכסות, דהוי כתחילת הטמנה, - ועוד, דאף לדעת הרשב"ם ודעימי' דאיסור הטמנה בדבר המוסיף הבל, הוא רק כשלא נתבשל כמאב"ד, מ"מ איסור הטמנת צונן בשבת בדבר המוסיף הבל, הוא אף בדבר שנתבשל כ"צ, אך הריא"ז בפירקין (ה"ב דין ב') כתב דתבשיל שנצטנן, מותר להטמינו בשבת אף בדבר המוסיף הבל, (ורק אם הי' צריך בישול אסור להטמינו בדבר המוסיף הבל אף מבעו"י), והיינו משום דפליג על דינא דרבינו יונה, וס"ל דהתירא דהטמנת צונן הוא אף כשהוא מוליד בו חום. [↑](#footnote-ref-301)
301. ואמנם בל' הביאוה"ל שם משמע טפי דהאיסור בזה הוא משום איסור הטמנה בדבר המוסיף הבל, ואך דכיון דאי"ז מוסיף הבל גמור, לא אסרוהו אלא בשבת, וצ"ע לפ"ז דמנ"ל להראשונים הך מילתא דל"ה ככל הטמנה בדבר המוסיף הבל דאסורה אף מבעו"י, - אך י"ל דמכוון דבריו הוא דדמי למוסיף הבל בהא דלי"ב לההיתר דהטמנת צונן, אך לעולם האיסור בזה הוא מדינא דהטמנה בשבת בדבר שאינו מוסיף הבל האסור מגזירת שמא ירתיח. [↑](#footnote-ref-302)
302. וזה ניחא למשמעות דבריהם התם דהאיסור בזה הוא משום הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל בשבת, ואך דליכא בזה להתירא דהטמנת צונן משום דהוא מוליד בו חום, וד"ז קיימוהו מסברא, - אך אם האיסור בזה הוא משום הטמנה בדבר המוסיף הבל, ואף דאי"ז מוסיף הבל גמור וע"כ אי"ז אסור מבעו"י, אין מקום לחדש כן מסברא, דכיון דאי"ז מוסיף הבל גמור, מהיכ"ת נימא דבשבת אסרו אף בזה. [↑](#footnote-ref-303)
303. וממש"כ השו"ע בסימן רנ"ג ס"ה דאסור להטמין פאנדי"ש תחת הבגדים הנתונים על המיחם, מבו' לכאו' דקי"ל כדינא דרבינו יונה, שהרי איירי התם במיחם שאינו ע"ג האש, וכמש"כ המ"ב שם סקפ"ח ובשעה"צ סקפ"ו, ובע"כ דהא דאסור להטמין שם את הפאנד"ש, הוא משום דאסור להטמין צונן ע"ג מיחם, וכאשר כ"ה בד' הרשב"א לעיל מ' ב', דהא דאסור להטמין תחת הבגדים שע"ג המיחם, הוא משום דינא דרבינו יונה, וכ"כ הגר"ז בקו"א סימן רנ"ז סק"א, - אך בד' המ"ב שם סקפ"ח משמע שפירש דאיירי בפאנדי"ש חם, וזה צ"ע.

     ושמעתי לפרש בזה, די"ל דדברי השו"ע קיימי במיחם שע"ג האש, ואך דאין הבגדים נוגעים במיחם, וע"כ לא אסרינן משום הטמנת המיחם עצמו, אך אסור ליתן את הפאנדי"ש תחת הבגדים, משום איסור הטמנה בבגדים ע"ג האש, וה"ז אסור אף מבעו"י, - וסמך לזה ממש"כ הגר"א שם דהא דאסרינן לההטמנה אף בתבשיל שנתבשל כ"צ, הוא כמש"כ בסימן רנ"ז ס"ז, ובע"כ דהאיסור הכא הוא משום איסור הטמנה בדבר המוסיף הבל שמא יטמין ברמץ ויחתה, דזה תליא בהפלוגתא בסימן רנ"ז אם ה"ז אסור אף בתבשיל שנתבשל כ"צ, - ואמנם י"ל דלעולם הוי האיסור בזה מכח דינא דרבינו יונה, דאסור להטמין את הצונן ע"ג מיחם, ואך דג"ז תליא בהפלוגתא אם איסור הטמנה בדבר המוסיף הבל הוא אף בתבשיל שנתבשל כ"צ, אך אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל דהא דאסור להטמין את הצונן ע"ג מיחם, הוא מכח איסור הטמנה בשבת שמא ירתיח, (ומהני הא דה"ז מוסיף הבל, דמכח זה לי"ב להתירא דהטמנת צונן), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-304)
304. והגר"א בסימן רנ"ט ס"ג פירש בד' הירושלמי דכל שנטל מבעו"י אסור להחזיר בשבת דהו"ל כהטמנה בתחילה, ומדמינן לה להא דאם נתקלקלה הגומא אסור להחזיר, - וי"ל דמכוון הירושלמי הוא, דמהא דאם נתקלקלה הגומא אסור להחזיר, יש ללמוד דאף אם כבר הי' מוטמן, לא הותר לחזור ולהטמין, אלא אם חזינן לה כהמשך ההטמנה הראשונה, ומה"ט הוא דאם נטל מבעו"י אסור להחזיר בשבת, דבכה"ג לא חזינן לה כהמשך ההטמנה הראשונה. [↑](#footnote-ref-305)
305. והראש יוסף לקמן שם כתב דמאידך איכא גוונא דלדעת הרמב"ם מותר להחזיר ולדעת רש"י ותוס' אסור, והוא בדבר שהוא בכלי שני, דמותר להטמינו לכתחילה בשבת, דמותר להטמין את הצונן, דלדעת הרמב"ם אף אם נתקלקלה הגומא מותר להחזיר, ולדעת רש"י ותוס' אסור משום איסור מוקצה. [↑](#footnote-ref-306)
306. וי"ל עוד, דכל הא דהותר להחליף את ההטמנה, הוא כשהקדירה עומדת במקומה, דבכה"ג חזינן לה כהמשך ההטמנה, אך כל שלקח הקדירה ממקום ההטמנה, לא הותר להחזירה אלא כשההטמנה הראשונה קיימת, דכל שאינה קיימת חזינן לה כתחילת הטמנה, ועד"ז כתב התהל"ד בסימן רנ"ז סק"ה בהשמטות. [↑](#footnote-ref-307)
307. וכתב דגם בדבר המוסיף אסרינן להחזיר כשהניח ע"ג קרקע, וצ"ב, דבדבר המוסיף הרי אסור להטמין בו אף מבעו"י, - ושמא מכוון דבריו הוא לדעת הרמב"ם דמותר להטמין בדבר המוסיף הבל בביה"ש, ובזה כתב דכל שגילהו והניחו ע"ג קרקע אסור לחזור ולהטמין, אך זה דלא כמש"כ הרמב"ן והר"ן לעיל ל"ד א' לדעת הרמב"ם, דבהטמנה בדבר המוסיף לא הותר כלל לחזור ולהטמין, וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפ"ד משבת ה"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-308)
308. אך התהל"ד בסימן רנ"ז סק"ד כתב לדחות, דאפשר דבכה"ג עדיף כיון שאינו נוטל הקדירה ממקומה אלא שמגלה הטמנה, וע"כ בכה"ג מותר לחזור ולכסות אף שלא הי' דעתו לכך. [↑](#footnote-ref-309)
309. השפ"א הק' דמ"ט לא תירצו דנקט נתגלה מעצמו לרבותא, דאף שנתגלה מעצמו ול"ה דעתו להחזיר מותר להחזיר, ול"ה כחזרה ע"ג כירה, שלא הותר להחזיר אלא כשהי' דעתו להחזיר, ובלא"ה הוי כנתינה מתחילה דאסורה, - ולכאו' נראה מד' התוס' דס"ל דכל הא דאסרינן התם הוא כשהי' דעתו שלא להחזיר, אך כל שהוסר מן הכירה מעצמו ול"ה דעת שלא להחזיר, מותר להחזירו, ועמש"נ בזה לעיל ל"ח ב', - וי"ל עוד, דכל שנתגלה מעצמו סתמא דמילתא הוא עומד לחזור ולטמנו, וע"כ ל"ה כאין דעתו להחזיר, ולב' דרכים אלו יש להתיר להחזיר ע"ג כירה בגונא שנפלה הקדירה מן הכירה, ולא חשיב כאין דעתו להחזיר, - וסמך לדבר ממש"כ בתירוצם דאם גילהו מבעו"י כדי לכסותו משתחשך אסור לכסותו משתחשך, ואם נתגלה מעצמו מבעו"י שרי לכסותו משתחשך, והרי דכל שנתגלה מעצמו ל"ה כדעתו שלא להחזיר, אך י"ל כמשמעות ד' הריטב"א, דהא דאם נתגלה מעצמו שרי להחזיר, הוא משום דהו"ל בדיעבד. [↑](#footnote-ref-310)
310. והשעה"צ שם סקכ"ה כתב ללמוד מד' הגר"א שם, דאף אם נתגלה בביה"ש אסור לכסותו מתחשך, ועמש"נ לעיל ל"ד א' להעיר בזה, די"ל דדברי הגר"א הם כשהטמינו בתחילה בביה"ש מכח שהקילו עליו לחשבו כיום, ובכה"ג הוא דאמרינן דכל שנתגלה בביה"ש אסור לכסותו משתחשך, דלא מקילינן תרי קולי לחשוב תחילת ביה"ש כיום וסופו כלילה, אך כל שהטמינו מבעו"י, שפיר י"ל דאף אם נתגלה בביה"ש מקילינן לחשבו כלילה, ומותר לחזור ולכסותו משתחשך. [↑](#footnote-ref-311)
311. ובמש"כ השעה"צ לתלות ד"ז בפלוגתת השו"ע והרמ"א בדין בישול אחר בישול בלח שלא נצטנן לגמרי, דלדעת הרמ"א דחשיב עדיין כחם, י"ל דלא חשיב כצונן לענין הטמנה, צ"ב, שהרי התם אין בו משום בישול אף כשהוא בכלי שני, אך הכא דכשהוא בכלי שני חשיב כצונן, הדין נותן דה"נ כשאין היד סולדת בו חשיב כצונן. [↑](#footnote-ref-312)
312. ולכאו' דרך זה אינו מתישבת למש"כ הרמב"ן לעיל ל"ד א' בדעת הרי"ף, דלפ"ז נמצא דאיסור הטמנה בשבת בדבר המוסיף הבל ובדבר שאינו מוסיף הבל הוא חד איסורא מגזירת הטמנה ברמץ וחיתוי בגחלים, ואך דבדבר המוסיף הבל אסרו מכח זה גם להטמין מבעו"י שמא ירתיח ויגלה ההטמנה ויחזור ויכסה, ובדבר שאין מוסיף הבל לא אסרו מבעו"י. [↑](#footnote-ref-313)
313. וממש"כ הרשב"א לעיל מ' ב' דאסור להטמין צונן ע"ג מיחם משום איסור הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, וכיון שהוא מוסיף חום לי"ב להתירא דהטמנת צונן, מבו' דאף באיסור הטמנה בשבת מגזירה שמא ירתיח אסרו בהטמנת צונן כשהוא מוליד בו חום, ולפ"ז מסתבר דזהו גם טעם הא דאסור להטמין את הצונן בדבר המוסיף הבל, וכ"נ מד' הרשב"א לעיל מ"ח א' שדימה הא דאסור להטמין צונן ע"ג מיחם, להא דאסור להטמין צונן בדבר המוסיף הבל, ונת' לעיל שם, - אך בד' הריטב"א לעיל ל"ט א' מבו' דהא דמותר להטמין את הצונן, הוא משום דל"ש בזה כלל הגזירה שמא ירתיח, ולפ"ז בע"כ דהא דאסור להטמינו בדבר המוסיף הבל, הוא משום דגזירת רמץ וחיתוי בגחלים שייכא אף בצונן, וכ"ה מבו' ממש"כ הריא"ז בפירקין דמותר להטמין תבשיל צונן בשבת אף בדבר המוסיף הבל, כיון דהוא מבושל ולי"ב לאיסור הטמנה בדבר המוסיף הבל, ולהדיא דבצונן ליכא לאיסור הטמנה בשבת מגזירת שמא ירתיח, אף כשמטמין בדבר המוסיף הבל. [↑](#footnote-ref-314)
314. והרא"ש בסימן י"ב כתב לפ"ז, דלת"ק אף אסור לגלות ולחזור ולכסות באותו דבר, ומתניתין דכיסהו ונתגלה מותר לכסותו, הוא בדיעבד, וכ"נ בל' התוס' הרא"ש, וכ"כ בהגהות ר"פ לסמ"ק שם, וכ"כ רי"ו נתיב י"ב ח"ג, במש"כ הרא"ש במתניתין דמותר לגלותו לכתחילה ולחזור ולכסותו, דלפ"ד ר"י אסור לגלותו לכתחילה, אך הב"י בסימן רנ"ז תמה ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ בזה הקרבן נתנאל בסק"ב. [↑](#footnote-ref-315)
315. והרמב"ן כתב בתחילת דבריו לפרש דרשב"ג בא לפרש דלא הותר להוסיף אלא ע"י הערמה שנוטל את הסדינין וכו', אך בלא"ה אסור להוסיף מפני שנראה כטומן בשבת, וכתב ע"ז דאינו נכון, - והאגודה בפירקין כתב דאסור להוסיף כיסוי, וכתב דגם כשכיסהו ונתגלה אסור להוסיף כיסוי, ולא הותר אלא לחזור ולכסותו באותו כיסוי עצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-316)
316. ובזה נתישב לדעת רש"י הא דמיבע"ל לעיל ל"ח ב' בפינה ממיחם למיחם, אשר קשיא דלדעת רש"י דדמי דין שהי' לדין הטמנה, ואיסור נתינה בתחילה ע"ג כירה גרו"ק הוא משום איסור הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, הרי כל שפינה ממיחם למיחם ליכא איסור הטמנה בתחילה, כדתניא הכא, ועמש"כ בזה הר"י מלוניל והר"ן לעיל, ונת' שם, ולמש"כ הרמב"ן והר"ן בדעתו דהתירא דפינה ממיחם למיחם הוא רק כשפינה ע"מ לקרר, י"ל דהתם איירי כשפינה מטעם אחר. [↑](#footnote-ref-317)
317. והחזו"א בסו"ס ל"ז הק', שהרי להדיא אמרו בגמ' דטעם ההיתר הוא משום דהשתא אקורי וכו', וכתב דצ"ל דר"ל כיון דלא נמנע מלהקר לא גזרו עוד שירתיח אף שפנה ממיחם למיחם לאיזו סיבה, ועמש"כ הדרישה בסימן רנ"ז סק"ד והמאמר מרדכי שם סק"ח. [↑](#footnote-ref-318)
318. אך האג"מ או"ח ח"א סימן צ"ה עמד בזה, דממה שהקדימו הטוש"ע התירא דפינה ממיחם למיחם להתירא דהטמנת צונן, נראה שפירשו להתירא דפינה ממיחם למיחם כפירש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-319)
319. ולכאו' מכוון דבריו, דכל ששניהם חמים וטומנם יחד, הויא חדא הטמנה דב' המיחמים, ול"ה כטומן בדבר המוסיף הבל, ודמי לכל טומן קדירה רותחת, דלא חשבינן לה כדבר המוסיף הבל מכח חום הקדירה עצמה, אך כל שהמיחם העליון צונן ומטמינו כדי שיתחמם מן התחתון, הו"ל כהטמנה בדבר המוסיף הבל, - אך מסיק דאי"ז כן, ואף בכה"ג חשבינן לה כהטמנה אחת דב' המיחמים, ואי"ז כהטמנה בדבר המוסיף הבל, ועמש"כ החזו"א במכתבים שבסימן קנ"ו בנידון זה דהטמנת ב' קדירות. [↑](#footnote-ref-320)
320. וצ"ל דבכה"ג שמוליד בו חום ה"ז מועיל לחשבו כהטמנה בפנ"ע, וע"כ ה"ז אסור אף שהוא מטמין בדרך אגב, וזה ע"ד מש"כ החזו"א במכתבים שבסימן קנ"ו בדין ב' קדירות שהיו טמונות ובא להטמינם יחד, דכל שהוא מוליד חום, חשיב כהטמנה חדשה, ומה"ט אף לדעת ר' זירא דס"ל לעיל מ"ח א' להתיר אף כשמוליד בו חום, מ"מ לא התיר אלא משום דמותר להטמין את הצונן, וכמש"כ רבינו יונה שם, ולא משום דאינו מטמין אלא בדרך אגב. [↑](#footnote-ref-321)
321. וכן נקט הגר"ז בסימן שי"ח סי"ד דלא הותר להניח בשבת ע"ג קדירה טמונה, אלא כשאינו טומן את הקדירה העליונה. [↑](#footnote-ref-322)
322. אמנם אף אם בל' הר"ן יש מקום לדחוק כן, אך בד' הרשב"א מפורש דלדעת רבינו יונה איירי הכא בהטמנה, והביא מתוספתא דמטמינים מיחם ע"ג מיחם. [↑](#footnote-ref-323)
323. ולכאו' י"ל דרש"י אזיל לטעמי' דס"ל דכירה גרו"ק הוי כדבר שאינו מוסיף הבל, והבעה"מ לעיל בפירקין כתב דהוא משום דגחלים קטומות פוחתות והולכות, וה"נ הוא במים שבכוס דחומם פוחת והולך, וע"כ ל"ה כמוסיף הבל, ומשה"ק הבית מאיר שם דלרש"י לטעמי' דאסור להטמין את הצונן כדי להפיג צינתו, הי' לנו לאסור ליתן בכוס, משום איסור הטמנה בשבת אף בדבר שאינו מוסיף הבל, יש מקום לדון דבאיסור הטמנה בשבת בדבר שאין מוסיף הבל, מודה רש"י דעירוב מים במים ל"ה כהטמנה, וצ"ע, - אך צ"ע לפ"ז במש"כ המג"א בסימן רנ"ג סקל"ב דלפ"ד רש"י יש לאסור ליתן קטניות לתוך הקערה ולערות עליהם רוטב של בשר, ובזה תיקשי דלהדיא תנן דמותר ליתן לתוך הכוס שהוא כלי שני ולי"ב משום הטמנה, וזה קשיא גם לפ"ד הגר"ז דבכלי שני ליכא איסור הטמנה. [↑](#footnote-ref-324)
324. ואמנם ל' הב"י משמע דלדעת רש"י אין האיסור כלל משום הטמנה, וע"כ הוא דלא אסרינן אלא להמים שבאו בשבת, - אך כיון שהביא הב"י שם לד' הר"ן שכתב להדיא דלדעת רש"י יש בזה משום הטמנה, בעכצ"ל דמש"כ הב"י דלרש"י לטעמי' אין לאסור את המים שבאו מער"ש, הוא משום דאין ההטמנה אלא בשעת העירוב. [↑](#footnote-ref-325)
325. ומה שהוכיח כן הפנ"י ממה שאמרו לקמן בסוגיין דממעשה שעשו אנשי טבריא בטלה הטמנה בדבר המוסיף הבל ואפי' מבעו"י, לכאו' י"ל דאף אם לא נאסרו אלא המים שבאו בשבת, מ"מ כיון שנעשה מעשה ההטמנה מבעו"י, ובשבת באו מאליהם, אין לאסור בזה אלא משום איסור ההטמנה מבעו"י, וכ"ה משמעות ל' רש"י לקמן בסוגיין בד"ה בטלה הטמנה, ויתבאר בעזה"י עוד לקמן. [↑](#footnote-ref-326)
326. אך האג"ט אופה סקכ"ב כתב דלדעת הרמב"ם ל"ה האיבעיא אם חייבין על תולדות האור, ועיי"ש שכתב דמה"ט מבו' בד' הרמב"ם דבישול בתולדות האור הו"ל אב מלאכה, ולדעת הריטב"א והר"ן דמיבע"ל הכא אם חייבין על בישול בתולדות האור, הרי דאף לפ"מ דפשיט דחייבין ע"ז, מסתבר דאי"ז אלא תולדה, וכמש"כ כן היראים בסימן ער"ד. [↑](#footnote-ref-327)
327. ואמנם דחלוקין הן, דבד' הר"י מלוניל והשיטה להר"נ נראה דמיבע"ל משום דגלגול אינו בישול כל צרכו, וזהו דמייתינן מהדחת מליח וכו' דג"ז אי"ז בישול כל צרכו, אך בד' הפסקי רי"ד נראה דמיבע"ל משום דגלגול אינו חשוב כבישול בעלמא, וזהו דמיבע"ל אם מ"מ בביצה חשיב כבישול כיון שהוא מכשירה לאכילה בכך, וזהו דמייתינן מהדחת מליח וכו', דג"כ אי"ז בישול, ומ"מ כיון דהוא מכשירו לאכילה הו"ל כבישול. [↑](#footnote-ref-328)
328. ונחלקו עפי"ז בפי' הא דפשיט מההיא דמליח הישן וקולייס האיספנין, דלדעת הריטב"א ודעימי' פשיט מהתם דחייבין על בישול בתולדות האור, ולדעת הר"י מלוניל ודעימי' פשיט מהתם דאף דאי"ז בישול כ"צ חייבין ע"ז, - ובל' הר"ח משמע דמפרש כפי' הר"י מלוניל, דמייתינן מהתם להא דהדחתן היא גמר מלאכתן, וכ"נ גם בל' רש"י בד"ה שהדחתן. [↑](#footnote-ref-329)
329. והאבנ"ז בסימן קנ"ט סוסקכ"ב כתב לישב, דכיון שמתבשל מאליו אח"כ שלא ע"י מעשיו, לא גזרו בכלאח"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-330)
330. והאג"מ באו"ח ח"ד סימן צ"ח כתב בתו"ד דצ"ל דבישול ע"י חמה ותולדותיו, אינו עושה המעלה שיש לאדם כשרוצה לאכול מבושל, ויש לו רק מעלת החימום, וע"כ אין חייבין ע"ז משום בישול, וצ"ע, - עוד מצינו בשו"ע סימן תנ"ב ס"ה דאין מגעילין בחמי טבריא, משום שאינו תולדות האור וכבולעו כך פולטו, וכ"כ השיטה להר"נ לקמן מ' ב', ומבו' דכח החום דתולדות חמה הוא כח אחר מכח החום דתולדות האור, אך הריטב"א בפסחים מ"א א' כתב דאף אם חמי טבריא הוו תולדות האור אין מגעילין בהן דכבולעו כך פולטו, - עוד מצינו בד' הפמ"ג במש"ז סימן שי"ח סוסק"ו ובמנ"ח מצוה ז' שנסתפקו בבישל בחמה ואח"כ בישל באור אם אמרינן דאין בישול אחר בישול, והפמ"ג צידד דפטור, כיון דכבר נתפעל בבישולו, וכתב דאפשר דה"ז מותר לכתחילה, וכ"כ האבנ"ז בסימן קכ"ט סק"ב, ועיי"ש שהוסיף לפרש, דאף דאין טעם המבושל במה שאינו תולדות אור כמבושל ע"י אור, מ"מ אי"ז התחלפות הטעמים, וע"כ אינו חייב. [↑](#footnote-ref-331)
331. ביחוסי תנו"א שם נסתפק אם טעמא דרבנן דס"ל דתולדות חמה הן, הוא משום דס"ל דחום חמי טבריא אי"ז מכח אור הגיהנם, או דס"ל דאף דהוא מכח אור הגיהנם מ"מ כתולדות חמה דמי, הואיל ואי"ז אור ממש כי דידן, והביא למה שאמרו בפסחים נ"ד א' דאור דגיהנם נברא בשני בשבת ואור דידן נברא במוצ"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-332)
332. והמנחת שלמה ח"א סימן י"ב בהערה הוכיח מזה דפטורא דבישול בחמה הוא אף בגונא דדרך בישול בכך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-333)
333. ואמנם לענין בב"ח כתב הרמב"ם בפ"ט ממאכ"א ה"ו דהמבושל בחמי טבריא אין לוקין עליו, והמ"מ שם כתב בדעתו דהוא איבעיא בירושלמי ומספק אסור ואין לוקין עליו, וכ"כ הקרית ספר שם, ובפ"ט דשבת כתב דל"ד לשבת דאי"ז אסור מדאורייתא, דשאני לענין שבת דאי"ז דומיא דמשכן, - אך הפר"ח ביו"ד סימן פ"ז סוסק"ב כתב דכיון דלענין שבת קי"ל דאין חייבין על בישול בחמי טבריא, ה"נ לענין בב"ח, ובד' הגר"א שם סקי"ד משמע שהסכים לזה. [↑](#footnote-ref-334)
334. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"י דהא דהכובש כבשים אסור מדרבנן הוא משום דהוא כמבשל, וכיון דאף בתולדות חמה לא אסרו אלא משום דהרואה סבור שהוא תולדות האור, וכמו שפירש"י בסוגיין, מ"ט אסרו בכובש כבשים דליכא לה"ט, ובע"כ דבישול בחמה גרע משום דאין דרך בישול בכך, ומשא"כ בכובש כבשים שדרך הוא בכך, - ולפ"ז צ"ל דהא דהכובש כבשים אינו חייב מדאורייתא, כמשמעות ד' הרמב"ם שם, וכ"כ המאירי בחולין י"ד א', הוא משום דמדאורייתא אי"ז כבישול, וכ"כ האג"ט אופה סקס"א, - אך הפמ"ג במש"ז יו"ד סימן ק"ה סק"א כתב דהא דאין חייבין ע"ז מדאורייתא, הוא משום דאי"ז תולדות האור, וכ"כ החיי אדם בכלל ל"ב ס"ח וחכמת אדם כלל נ"ח ס"א, והמ"ב בסימן שכ"א סקט"ז, אך הפליתי בסימן ק"ה סק"ב נקט דהכובש כבשים חייב מדאורייתא משום מבשל. [↑](#footnote-ref-335)
335. ועיי"ש שכתב דהוכיח רש"י לזה, מהא דלא אסרו אלא בשבת, ואם הוא משום גזירת הטמנה בדבר המוסיף הבל, הרי ה"ז אסור אף מבעו"י, וגם מהא דתנן דלא יטמננה וכו' כדי שתצלה, ואם הוא משום גזירת הטמנה, ה"ז אסור אף אם היתה הביצה צלוי', והפמ"ג באש"א סימן שי"ח סק"י עמד ג"כ על לישנא דכדי שתצלה, דהרי אף במבושל כ"צ איכא איסור הטמנה, (וכתב דהשו"ע שם השמיט להא דכדי שתצלה). [↑](#footnote-ref-336)
336. והשיטה להר"נ כתב, דאף דחול הוי דבר המוסיף הבל כשמטמינין בו דבר חם, וכדתנן בר"פ במה טומנין דאין טומנין בחול, ובב"ב י"ט א' מפרשינן דמחמימי חיים ומקרירי קריר, מ"מ לא אמרינן דהכא שהרתיח הביצה מבעו"י בתוך החול נעשה החול עי"ז כדבר המוסיף, משום דביצה המתחממת בחול אינה כ"כ רותחת שיתחמם החול על ידה כענין חמימי חמין, ושמא זה מכוון הר"ן, עיי"ש, - והעירו דיש מקום לדון, דאף אם החול מתחמם ע"י הביצה, מ"מ כיון דבשעה שהטמין בחול ל"ה דבר המוסיף, דהחום שיש בו עכשיו הוא מצטנן והולך בלילה, ורק אחר שנתחממה הביצה על ידו הו"ל כדבר המוסיף, לא חשיב כהטמנה בדבר המוסיף הבל, וע"ד מש"נ להלן בטעם הא דמותר להטמין קדירה למחר בתוך החול, אף שביום מתחמם החול מן החמה והו"ל דבר המוסיף הבל. [↑](#footnote-ref-337)
337. ולכאו' מכוון דבריהם דבאמת אי"ז מגזירת הטמנה דעלמא, ואך דהכא לא החמירו לאסור מבעו"י, שהרי בגזירת הטמנה בדבר המוסיף הבל, לא מצינו דהטמנה בשבת חמירא מהטמנה מבעו"י, דכיון דהגזירה היא שמא יטמין ברמץ ויבא לחתות בגחלים, ליכא חומרא בהטמנה בשבת מבהטמנה מבעו"י, (להריטב"א גופי' בריש פירקין דליכא חשש חיתוי בחזרה טפי מבשהי'), - אלא הוא כד' רש"י, דהכא אי"ז מגזירת הטמנה דעלמא דהיא משום חשש חיתוי, דמשום זה יש לאסור אף כשמטמין מבעו"י, אלא הוא גזירה בפנ"ע משום חשש בישול, ובאמת לא אסרו אלא בביצה שאינה צלוי' שהיא מתבשלת בחול, וכלישנא דמתניתין, וכאשר כ"נ להדיא בד' הסה"ת, וכ"נ ממש"כ הריטב"א ד"ביצה מתבשלת בהן". [↑](#footnote-ref-338)
338. ומוכח לפ"ז דליכא איסור הטמנה אלא כשהטמין הוא, אך כל שהוטמנה הקדירה מאלי' מותר להשהות ההטמנה, דאם אף כשהוטמנה הקדירה מאלי' אסור להשהות ההטמנה, א"כ הרי הכא כיון דביום השבת הוי החול כדבר המוסיף הבל, נמצא דקדירתו טמונה בדבר המוסיף הבל, ואף שהוא לא הטמינה בדבר המוסיף הבל, לא עדיף מהיכא שהוטמנה הקדירה מאלי' שאסור להשהות ההטמנה. [↑](#footnote-ref-339)
339. המהרש"א כתב לפ"ד התוס' דכל הא דלא גזר ר' יוסי תולדות חמה אטו תולדות האור, הוא רק בהפקעת סודרין ומשום שאין דרך לחממן, אך בשאר מילי גזר אף בתולדות חמה אטו תולדות האור, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדין הטמנה בחול ובחמי טבריא לדעת ר' יוסי, - וצ"ע דלכאו' ד' התוס' הכא הם לדעת רבה דטעמא דר' יוסי שאסר להטמין בחול הוא מגזירת רמץ, אך לדעת רב יוסף דטעמא דר' יוסי הוא משום שמזיז עפר ממקומו, לא מצינו דמודה ר' יוסי כלל דגזרינן תולדות חמה אטו תולדות האור, ולפ"ז י"ל דאף בשאר מילי לא גזר ר' יוסי תולדות חמה אטו תולדות האור. [↑](#footnote-ref-340)
340. וי"ל עוד דס"ל כמש"כ הר"י מלוניל ועוד מקמאי, דהא דתנן ולא יפקיענה בסודרין, הוא לכסותה בסודרים, וע"ז קשיא להו דמ"ט לא אסרו בזה משום גזירת רמץ. [↑](#footnote-ref-341)
341. ולכאו' הי' נראה מד' התוס' אלו דס"ל כדעת רש"י דהא דאסרינן הכא שמא יטמין ברמץ אי"ז משום גזירת הטמנה דעלמא, אלא הוא גזירה משום איסור בישול, אך אי"ז מתישב בד' התוס' הרא"ש שכתב הכא כד' התוס', ונקט בפשיטות דלדעת רבה אסור להטמין בחול אף מבעו"י, וגם בד' התוד"ה אלא, משמע להדיא דלרבה יש לאסור הכא משום גזירת הטמנה דעלמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-342)
342. וה"נ יש לאסור להטמין דבר שנתבשל ונצטנן, דלי"ב משום בישול (עכ"פ בדבר יבש) דאין בישול אחר בישול, דבזה אסור להטמין בשבת, דיש לחוש שיבא להטמין ברמץ, כיון דלי"ב משום בישול. [↑](#footnote-ref-343)
343. ובד' הר"ן משמע דכ"ז הוא לר' יוסי לטעמי' דלא גזר תולדות חמה אטו תולדות האור, אך לרבנן דגזרי בתולדות חמה, יש לאסור בזה גם משום איסור הטמנה, והיינו דאף דאין חומו מחמת עצמו, מ"מ לרבנן דתולדות חמה מיחלפי בתולדות האור, דמי טפי לרמץ, וע"כ יש בזה לגזירת הטמנה, - אך בד' הרשב"א לקמן בסוגיין שכתב דהרי"ף הביא לפלוגתא זו משום דנפ"מ אף לדידן בהטמנה מבעו"י, מבו' דהא דלרב יוסף אין בזה משום איסור הטמנה, הוא גם לדעת רבנן, וכ"ה מבו' גם בד' הסה"ת שם, ודימה לזה בתולדות האור ליכא איסור הטמנה, כיון דאין חומם מחמת עצמן והן מצטננין והולכין, עיי"ש, - אך עיי"ש שכתב די"ל דטעמא דר' יוסי, הוא משום דר' יוסי לא גזר תולדות חמה אטו תולדות האור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-344)
344. אך לדעת הרי"ף ודעימי' דאיסור הטמנה בדבר שאין מוסיף הבל הוא מגזירת רמץ, י"ל דזהו מה שאמרו הכא דגזירה שמא יטמין ברמץ, והיינו משום איסור הטמנה בשבת אף בדבר שאין מוסיף הבל. [↑](#footnote-ref-345)
345. אך יתכן דלא באו התוס' לישב להא דלא אסרו הכא משום גזירת שמא ירתיח, דהכא דהביצה צוננת לי"ב לאיסור הטמנה בדבר שאין מוסיף הבל, וכמש"כ הריטב"א והר"ן, אלא דבריהם קיימי על מה שכתבו דהא דלא גזרינן להטמין בשבת בעפר, הוא משום דאין לחוש שיבא לבשל בחמי האור בשבת, וע"ז הק' דהרי חזינן שאסרו להטמין בשבת בדבר שאין מוסיף הבל גזירה שמא ירתיח, והרי דחיישינן שיבא לבשל בשבת, וע"ז הוא שכתבו דהיינו רק בדבר המבושל, - וכ"נ בד' התוס' הרא"ש דזהו הא דקשיא לי' מהא דאסור להטמין בשבת בדבר שאין מוסיף הבל, וע"ז כתב לישב דה"מ בהרתחה דאגב דטרוד בהטמנה משתלי ומרתיח, אך בבישול גמור לא טעו ולא גזרינן תולדות חמה אטו תולדות האור. [↑](#footnote-ref-346)
346. ונתחדש בדבריהם דמותר להטמין את הצונן בשבת, אף בדבר המוליד חום, וצ"ע דדברי הר"ן סותרים למש"כ לקמן מ' ב' דאסור להטמין תחת הבגדים שעל המיחם, ובע"כ דהא דלא שרינן בזה מכח הא דהוא צונן, הוא משום דלא הותר להטמין את הצונן בדבר המוליד חום, וכמש"כ הרשב"א שם, ודברי הר"ן שם מיוסדים ע"ד הרשב"א, וצ"ע.

     עוד יש להוסיף, דמש"כ להתיר בזה מכח הא דמותר להטמין את הצונן, אף דהביצה נצלית שם, ובע"כ דהיא מתחממת חום גמור, היינו משום דבשעת ההטמנה היתה צוננת, ובהטמנה בדבר שאין מוסיף הבל מגזירה שמא ירתיח, ודאי מסתברא מילתא דעיקר האיסור הוא בשעת ההטמנה, וכל דבשעת ההטמנה הוי צונן, לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-347)
347. שו"ר באגרות ורשימות קה"י ח"ה סימן ו' שהביא דיש דפוסים שכתוב כן בד' הגרע"א דה"ה דמותר להטמין בדבר המוסיף הבל, ומזה הוא מקור דברי השעה"צ, וט"ס נפלה בדבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-348)
348. ולכאו' י"ל דגם לדעת ר"ה גאון עיקר הא דליכא הכא לאיסור הטמנה בכל דבר המוסיף הבל, הוא משום דאין חומו מחמת עצמו ול"ד לרמץ, ואך דמ"מ באבק ועפר דדמו לרמץ, יש לאסור משום גזירת רמץ, אף דל"ד לרמץ בהא דאין חומם מחמת עצמן, אך בשאר דברים דאין דומין לרמץ, וגם אין חומם מחמת עצמן, ליכא איסור הטמנה. [↑](#footnote-ref-349)
349. והנהר שלום בסימן שי"ח סק"ו הוסיף להוכיח כן מד' הרא"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-350)
350. ועיי"ש שהוכיח כן, דאי נימא דגג רותח הוי כתולדת חמה דאסור, א"כ לא מצינו באיזה אופן מיקרי חמה עצמה דשרי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-351)
351. ואמנם הנה המהרש"ל והמג"א נקטו דכל מש"כ הרא"ש לאסור לגלגל ע"ג גג רותח, הוא רק לדעת רב יוסף דטעם האיסור הוא משום שמזיז עפר ממקומו, והמהרש"ל הוכיח מזה דס"ל דמודה רבה לרב יוסף דיש לאסור גם משום שמזיז עפר ממקומו, (ודלא כמש"כ התוד"ה מפני), וע"כ הביאה הרא"ש אף דקי"ל כרבה, אך אחר שזכינו לד' התוס' הרא"ש הרי מבו' בדבריו דס"ל דאין לחלק כלל בין גלגול להטמנה, וגם לדעת רבה דהא דאסרינן הוא משום שמא יטמין ברמץ יש לאסור בגלגול, - ובטעמא דמילתא כתב הנהר שלום בסימן שי"ח סק"ו דכיון דדרכו בהטמנה אסרו אף בגלגול בלא הטמנה, וי"ל עוד דהוא משום דהטמנה במקצת שמה הטמנה, ואף גלגול חשיב כהטמנה, אך בד' התוס' דגלגול ל"ה כהטמנה מבו' דהטמנה במקצת לא שמה הטמנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-352)
352. וצ"ל לפ"ז, דהא דמייתינן מינה סייעתא, אף דהתם הו"ל דבר המוסיף הבל וה"ז אסור אף מבעו"י, והכא לא אסרינן אלא בשבת, הוא לעיקר הא דאף דלא אסרו בתולדות חמה אטו תולדות האור, מ"מ כל שמטמין בהן גזרו אטו רמץ, - וצ"ל כן גם לדעת רש"י, דס"ל דהא דאסרינן בחול גזירה שמא יטמין ברמץ, אי"ז מגזירת הטמנה שאסרו בכל דבר המוסיף הבל, אלא הוא גזירה בפנ"ע, ובע"כ דהא דמסייעינן לה מההיא דאנשי טבריא, הוא להא דבהטמנה בתולדות האור גזרו אטו רמץ. [↑](#footnote-ref-353)
353. וכ"ה להדיא בד' הריטב"א לעיל במתניתין, דלדעת רש"י שבאו המים בשבת יש לאסור משום בישול שנתבשלו בחמי טבריא, ולדעת ר"י שבאו המים מבעו"י אין לאסור משום בישול, דהו"ל ככל מלאכה הנעשית מאלי' בער"ש, וכ"ה גם בתו"ד הרשב"א לקמן בסוגיין דבסילון הפתוח שהמים ניגרין תמיד, יש לאסור משום בישול בתולדות חמה, אך בסילון סתום שבאו המים מבעו"י אין לאסור משום תולדות חמה, דמותר להשהות ע"ג תולדות חמה. [↑](#footnote-ref-354)
354. והמהר"ם הוכיח כן, דאל"כ מה מייתי ממעשה דאנשי טבריא, הרי י"ל דהא דאסרו להם הוא משום איסור הטמנה, דכל הא דלרב יוסף לא אסרו משום הטמנה, הוא בשבת, דאין לחוש שיבא לבשל בחמי האור, אך מבעו"י יש לאסור משום הטמנה, אך בדף מס' 19 נת' מד' התוס' הרא"ש דלדעת רב יוסף לא אסרו בזה משום הטמנה אף כשבאו המים מבעו"י, עיי"ש, ולפ"ז שפיר י"ל דאף אם איירי כשבאו המים מבעו"י, מייתינן מינה לאיסור בישול בתולדות חמה, (אך קשיא כנ"ל, דאם באו המים מבעו"י, מ"ש מקדירה חייתא דשריא, ובע"כ דאיירי כשבאו המים בשבת). [↑](#footnote-ref-355)
355. וי"ל עוד, כמש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין בתו"ד, דאף אם במעשה דאנשי טבריא הוי האיסור משום הטמנה, מ"מ ממה שאמרו להם חכמים דכחמין שהוחמו בשבת ואסורין ברחיצה ובשתי', נלמד דחמין שהוחמו בשבת בחמי טבריא אסורין, ומזה הוא דמייתינן לאסור בישול בתולדות חמה. [↑](#footnote-ref-356)
356. אך בדעת רש"י י"ל, דאף דלדעת רב יוסף דמייתינן מינה להא דאסרו לבשל בחמי טבריא, בע"כ דכיון שהמים באים בשבת ה"ה אסורין משום משום בישול, מ"מ לדעת רבה דמייתינן מינה לאיסור הטמנה, אין לאסור בזה משום בישול, וזהו דמייתי מינה רב חסדא דבטלה הטמנה. [↑](#footnote-ref-357)
357. אך בד' הר"ן שם מבו' די"ל דלא אסרו חכמים לעשות כן, אלא שאסרו את המים בשתי', וזהו שהוצרך לפרש דקדירה חייתא מותרת באכילה בשבת, דאל"כ הי' מקום לפרש דהכא דמי לקדירה חייתא דמותר להשהותה ע"ג האש, ואפ"ה אסורין המים בשתי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-358)
358. ובחי' הגרע"א עמד בזה, די"ל דכל מש"א לעיל דמשחשיכה אין טומנין אף בדבר שאין מוסיף הבל, הוא רק אחר שלמדנו מההיא דאנשי טבריא דאין טומנין בדבר המוסיף הבל אף מבעו"י, ובע"כ דהא דתנן דבביה"ש טומנין את החמין הוא בדבר שאין מוסיף הבל, ודוקא בביה"ש טומנין בו אבל משחשיכה אסור, אך אלמלי הך דאנשי טבריא, הומ"ל דכל הא דאין טומנין בדבר המוסיף הבל הוא משחשיכה, ובדבר שאין מוסיף הבל טומנין אף בשבת, ומתניתין דבביה"ש טומנין את החמין, הוא בדבר המוסיף הבל, - ויש להעיר שלא כתב דממתניתין דטומנין בגיזי צמר מוכח דאסור להטמין בביה"ש בדבר המוסיף הבל, ובע"כ דהא דתנן לעיל דבביה"ש טומנין את החמין, הוא בדבר שאין מוסיף הבל, דבדבר המוסיף הבל אסור להטמין בביה"ש, ונלמד מזה דמשחשיכה אסור להטמין בדבר שאין מוסיף הבל, ובחד דוכתא עמד הגרע"א ע"ז, עיי"ש, - והרמב"ן הוכיח כן עוד מהא דתניא לקמן נ"א א' אע"פ שאמרו אין טומנין אפי' בדבר שאינו מוסיף הבל משחשיכה וכו'. [↑](#footnote-ref-359)
359. והריטב"א כתב דאין לומר דהוא בביה"ש וכרבי דלא גזרו על שבות בביה"ש, דכל הא דס"ל דלא גזרו הוא לענין עירוב, וכמש"כ הריטב"א לעיל ל"ד א', - אך התוס' וש"ר כתבו כן די"ל דהתם איירי בביה"ש וכרבי דלא גזרו על שבות בביה"ש. [↑](#footnote-ref-360)
360. וי"ל דהוא כמש"כ התוס' בעירובין ל"ג א' סוד"ה והא דכל דבקל יבא לידי איסור דאורייתא מודה רבי דגזרו עליו בביה"ש, וה"נ [↑](#footnote-ref-361)
361. ומשמע מזה, דהס"ד דלא יהא הדבר המוטמן אסור, אף דמעשה שבת אסור, הוא משום די"ל דלא אסרו הטמנה אלא לכתחילה, אך לא החמירו לאסור בדיעבד, וכאשר מצינו עד"ז בד' הראשונים לעיל ל"ח א' בדין שהי' בשוגג, ואכמ"ל, וזהו דקאמר דבטלה הטמנה מבעו"י, דאסרו הטמנה לגמרי אף בדיעבד, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן וש"ר בסוגיין דזהו דנתחדש הכא דהא דאין טומנין הוא אף בדיעבד. [↑](#footnote-ref-362)
362. ועיי"ש שכתב דלדעת הרשב"ם ודעימי' דהתירא דקדירה חייתא הוא אף בהטמנה, מוכח דבקדירה של מים ליכא להתירא דקדירה חייתא. [↑](#footnote-ref-363)
363. ואין לדחות דמכוון דבריו הוא דאם איירי בסילון הפתוח, יש לאסור משום שנתבשלו המים בשבת, ואין ללמוד מזה לאסור הטמנה, שהרי שפיר יש ללמוד מזה לאיסור הטמנה לדעת ר' יוסי דשרי בתולדות חמה, - אך הנה בד' הרשב"א לקמן בסוגיין בד"ה אמר עולא מבו' דאם לא אסרו הטמנה מבעו"י בתולדות חמה, אין לאסור משום הטמנה אף את המים שבאו בשבת, וצ"ע, - ושמא י"ל דכל שהטמין מבעו"י ובאו המים בשבת, קייל מהטמנה בשבת עצמה, וחמיר בהטמנה מבעו"י, וע"כ ממה שאסרו בכה"ג לא מצינו ללמוד לאסור הטמנה מבעו"י, אך מאידך אם לא אסרו אלא בהטמנה משחשיכה, אין לאסור בכה"ג. [↑](#footnote-ref-364)
364. ועיי"ש שכתב דאפשר שזהו שדקדקו התוס' לעיל במתניתין וכתבו דהסילון מוקף מכל צד, - אך בפשוטו מכוון ד' התוס', כמש"נ כן לעיל, דאלמלי הא דהסילון הי' מוקף מכל צד והיו באין המים בשבת, היו המים אסורין משום שנתבשלו בשבת, ול"ה מייתינן מינה לאיסור הטמנה, וכל הא דמייתינן מינה לאיסור הטמנה, הוא משום דהסילון הי' מוקף מכל צד ולא באו המים בשבת, ובכה"ג אין לאסור מכח הא דנתבשלו המים בשבת, דהוי כקדירה חייתא דשריא. [↑](#footnote-ref-365)
365. והך מילתא דעיקר האיסור הוא במעשה ההטמנה, יש לסייע לזה ממש"כ הריטב"א בר"פ במה טומנין בשם ר"ת, דשאני היכא שמתחילה טמן הקדירה בתוך הקופה ואח"כ הניחה ע"ג הגפת, מהיכא שהניחה ע"ג הכירה מגולה ואח"כ הניח עלי' בגדים, - וכ"נ לדעת הרמב"ם דמותר להטמין בדבר המוסיף הבל בביה"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-366)
366. ויש להוסיף, דהנה הרמב"ן וש"ר לקמן נ"א א' הוכיחו ממעשה דאנשי טבריא דאסור להטמין את הצונן בדבר המוסיף הבל, ומבו' בדבריהם דאף דאחר ההטמנה נתחממו המים, מ"מ ל"ה כהטמנה דחמין אלא כהטמנה דצונן, ומזה מוכח דלא אסרו הטמנה בדבר המוסיף הבל כשהוטמן הדבר מאליו, דאל"כ מה מהני הא דבשעת ההטמנה היו המים צוננים, הרי הם מוטמנים אחר שנתחממו, ולא עדיף מהיכא שהטמינם קוף. [↑](#footnote-ref-367)
367. ולפ"ז צ"ל דמש"כ לצדד להתיר הטמנה דממילא, הוא משום שלא נאסרה שהיית הטמנה אלא במה שהטמין הוא. [↑](#footnote-ref-368)
368. אך בד' הריטב"א בשם ר"י משמע דלא אסרו אלא אם ל"ה ראוי לאכול בלא"ה, אך בשר שהי' ראוי לאכול בלא"ה שרי, אף שהושבח ע"י ההטמנה, - ושמא הוא כדעת הסה"ת דלא אסרו בשכח והטמין תבשיל שנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו. [↑](#footnote-ref-369)
369. אך הא"ר שם סק"א עמד ע"ז, דבד' הר"ן לא נתפרש דאסרו אף בשוגג, וי"ל דלא אסרו אלא במזיד, דמעשה דאנשי טבריא הי' במזיד, אך בשוגג שרי דומיא דשכח ושהה דשרי, - והך מילתא דהכא היו אנשי טבריא מזידין, הוא מבו' כן בתו"ד הר"ן בחידושיו, וכ"כ הסה"ת בסימן רל"א וההגמ"ר בפירקין בתי' בתרא. [↑](#footnote-ref-370)
370. ועיקר הך מילתא דבהטמנה יש להחמיר טפי, כבר כ"כ התו"י בסוגיין, וכתב לפרש בזה הא דמיבע"ל לעיל ל"ח א' בעבר ושהה, ולא מייתינן מהכא דאסרו בדיעבד את המים שהוטמנו. [↑](#footnote-ref-371)
371. וזה ע"ד מש"כ הגר"א בסימן רנ"ג ס"א דמה"ט הוא דבשכח והחזיר אסור אף בתבשיל שנתבשל כ"צ, משום דאיסור חזרה בתבשיל שנתבשל כ"צ חמיר מאיסור שהי' בתבשיל שנתבשל כמאב"ד, דלחנניא מותר להשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד, ואסור להחזיר אף תבשיל שנתבשל כ"צ. [↑](#footnote-ref-372)
372. והט"ז שם סק"ב נחלק ע"ז, דלא התיר ההגמ"ר אלא כשאין עיקר ההטמנה בדבר המוסיף הבל, וכמש"כ שם לישב דלא תיקשי מההיא דאנשי טבריא, אך האלי' רבה שם סק"ד והתו"ש סק"ז נקטו דהתיר אף כשעיקר ההטמנה היא בדבר המוסיף הבל, וכמש"כ שם בתי' בתרא דכל הא דאסרו במעשה דאנשי טבריא הוא במזיד. [↑](#footnote-ref-373)
373. והנה אמנם הסה"ת שם כתב ע"ז, ז"ל, והא דא"ר חסדא ממעשה שעשו אנשי טבריא וכו' והתם אסרו לשתות מים שהוחמו בשבת, התם כל עיקר הטמנה היתה בדבר המוסיף כחמי טבריא אבל בשוגג גחלים מועטים סביב לקדירה או תחתי' ועיקר הטמנה היתה בדשן או בכר וכסת או דבר אחר של היתר התם מותר לאכול התבשיל, א"נ התם במזיד, עכ"ל, והביאו ההגמ"ר שם, ולכאו' מהא דקשיא לי' מהכא, מבו' דהתם שרי אף כשלא נתבשל כ"צ, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ה. [↑](#footnote-ref-374)
374. והחזו"א בסימן ל"ז סקכ"ה תמה ע"ד הגר"א דמשמעות דבריו דטעם המתיר הוא משום דס"ל דכל דמותר להשהות מותר להטמין, ואינו מובן דא"כ מאי איריא דיעבד ושוגג אפי' לכתחילה נמי, ובמש"נ נתפרשו דברי הגר"א, דהני י"א ס"ל דקי"ל כרבנן דחנניא דאסור להשהות אף תבשיל שנתבשל כ"צ ומצטמק ויפה לו, וה"נ אסור להטמינו, ואך דכיון דס"ל דלחנניא שרי להטמין תבשיל שנתבשל כמאב"ד, ולא חמיר דין הטמנה מדין שהי', ע"כ אף לרבנן דאסור להטמינו, מ"מ אם שכח והטמין תבשיל שנתבשל כ"צ שרי, דומיא דשהה ושכח דשרי. [↑](#footnote-ref-375)
375. והתורי"ד הוכיח מזה דאיסור הטמנה דמי לאיסור שהי', ולחנניא מותר להשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד, ולר' יהודה מותר להשהות תבשיל המצטמק ורע לו, דאי נימא דאיסור הטמנה הוא אף במצטמק ורע לו, היאך ילפינן לאסור בזה ממעשה דאנשי טבריא, הרי בכה"ג שהוא מצטמק ורע לו לא נהנה מחימום שבת, והיינו דלישנא דרב חסדא משמע דבכל הטמנה האסורה ה"ז אסור בדיעבד, ואם איסור הטמנה הוא אף בתבשיל שמצטמק ורע לו, הרי דגם בזה אסרינן בדיעבד, (וזה דלא כמש"כ הרמב"ן ודעימי' דבכה"ג דעומד בחמימותו, אף דיש בזה לאיסור הטמנה, מ"מ אי"ז אסור בדיעבד). [↑](#footnote-ref-376)
376. אך י"ל בדעתם דפליגי ע"ד הרמב"ן וס"ל דהא דעבר והטמין אסור, הוא אף בגונא שהי' חם והוא עומד בחמימותו, כיון דבלא ההטמנה הי' מתקרר. [↑](#footnote-ref-377)
377. וזה מתפרש אי נימא דאיסור הטמנה אינו בשהיית ההטמנה, אלא במעשה ההטמנה עצמו, וע"כ כל דמכח מעשה ההטמנה מבעו"י נשארו המים טמונים בשבת, הוי האיסור במעשה ההטמנה מבעו"י, דאם איסור הטמנה הוא בשהיית הטמנה, הרי דאף בכה"ג דנשארו המים טמונים בשבת, אין האיסור במעשה ההטמנה מבעו"י, אלא במה שהניח המים טמונים בשבת, ול"ה לנו לאסור את המים שהוחמו קודם השבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-378)
378. ולפ"ז פשוט דכל שסילק את ההטמנה קודם השבת אחר שהוחמו וחזר והטמינם, אין המים אסורין, דמעשה ההטמנה הראשון אינו מעשה איסור כלל, ומעשה ההטמנה השני שהוא מעשה איסור לא הועיל לחמם את המים אלא להעמידם בחמימותם, ובמנחת שלמה שם לא פסיקא לי' ד"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-379)
379. והרמב"ן במלחמות תמה ע"ז, דאם לא נתכוונו אנשי טבריא לצנן את המים, מ"ט דמ"ד דאסר בזה משום הטמנה, הרי גזירת הטמנה היא שמא ירתיח ויחתה בגחלים, וזה ל"ש בכה"ג, - ועוד, דבמעשה דאנשי טבריא לא עירבו כלל מים במים, דא"כ מהו דתנן דאסורין בשתי', הרי חמי טבריא אינם ראויים כלל לשתי', וגם ליכא איסור הטמנה כלל בעירוב מים במים, ועמש"נ בזה לעיל במתניתין, - אלא הי' סילון של מתכת עובר תחת אמת החמין מתחילתה לסופה ויוצא ממנה ומקלח לחוץ מים מתוקין, ואין מי האמה מצטננין בכך, אלא מי הסילון מתחממין, והו"ל הטמנה ממש. [↑](#footnote-ref-380)
380. וכנראה זהו מש"כ בחי' הרמב"ן בטעמא קמא דס"ל לעולא דל"ד להטמנה דהכא ליכא למיגזר משום חיתוי גחלים. [↑](#footnote-ref-381)
381. ובחי' הרמב"ן והרשב"א כתבו בזה ב' דרכים, אם עולא ס"ל דליכא כלל איסור הטמנה בתולדות חמה ואפי' בשבת, כדעת רב יוסף, או דס"ל דאף דבשבת אסור להטמין בתולדות חמה, מ"מ מבעו"י לי"ב איסור הטמנה, וצ"ע דהרמב"ן והרשב"א לעיל בע"א נקטו בפשיטות דלדעת רבה דאסרו להטמין בחול בשבת, משום איסור הטמנה, ה"נ הי' לנו לאסור מבעו"י, (וכל הא דשרי להטמין בו מבעו"י, הוא משום דבלילה הוא מצטנן), והרי דס"ל דאין מקום לחלק דלא נאסרה הטמנה בתולדות חמה אלא בשבת ולא מבעו"י. [↑](#footnote-ref-382)
382. והגר"ז במהדו"ב בסימן רנ"ט ד"ה והא דהתיר הוסיף להקשות, במה שהתיר רבי ליתן פך של שמן בתוך כלי שני, ולא אסרינן משום הטמנה בדבר המוסיף הבל, וכתב דאין לומר דכלי שני לא מיקרי דבר המוסיף, דלא גרע מאבק דרכים שאסרו בסתם אף שלפעמים אינו חם אפי' כחום כלי שני, ואמנם כן נקט הט"ז בסימן רנ"ח סק"א ובסימן שי"ח סקי"ט דכל שמטמין בכלי שני חשיב כהטמנה בדבר המוסיף הבל, ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז בסימן רנ"ח, אך האלי' רבה שם סק"ג כתב דלא מיקרי כדבר המוסיף הבל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-383)
383. אך לא נתישב בזה הא דמייתינן מינה דאסור לבשל בחמי טבריא בשבת, דאף אם מותר לבשל בהן, מ"מ יש לאסור בזה משום הטמנה, כמבו' כן מהא דמודה ר' יוסי לאסור להטמין בחול ואבק דרכים, וכ"ה מוכח גם מעיקר הא דאסור להטמין בגפת וכל דבר המוסיף הבל, אף דמותר לבשל בהן בשבת. [↑](#footnote-ref-384)
384. וגם אי"ז מתישב עם ד' רש"י ודעימי' דאף עירוב מים במים הוי כהטמנה, ואף ש"ר דפליגי ע"ז משמע דהיינו רק כשהמים מתערבין, אך כל שאינם מתערבין חשיב כהטמנה. [↑](#footnote-ref-385)
385. ומצינו כן גם בד' הפמ"ג במש"ז סימן שכ"א סוסקי"ב שנסתפק דאם גיבל קמח לתרנגולים במזיד מותר ליתנו לפניהם, דמעשה שבת במזיד אסור באכילה ולא בהנאה, עיי"ש, וכן צידד התהל"ד בסימן שי"ח סק"ב, - אמנם הפמ"ג במש"ז סימן רע"ו סק"ה כתב דאם הדליק נר בשבת אסור להשתמש בו משום איסורא דמעשה שבת, וצ"ע בסתירת דבריו, והעירו די"ל דלא נאסרה אלא הנאת גופו, אך נתינה לתרנגולים, אי"ז לגבי דידי' אלא כריוח ממון, ודמי להא דמותר למכרם וליהנות מדמיהם, - והתהל"ד בהשמטות בסימן שי"ח סק"ג הוכיח דאף הנאה אסורה, מהא דתנן בתרומות פ"ב דהמטביל כלים בשבת במזיד לא ישתמש בהן, וכתב דצ"ל דצורך אכילה כאכילה דמי, ובסימן שכ"ה סקכ"ט כתב דאם עשה לצורך הנאה זו, ודאי דאסור אפי' בהנאה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-386)
386. וכ"ה מבו' בד' האג"מ באו"ח ח"א סימן קכ"ו ענף ג', וח"ב סימן ע"א, דנקט בפשיטות דמעשה שבת לר"י הסנדלר אסור בהנאה, עיי"ש, ובע"כ דס"ל דמה שאמרו בגמ' דהוא מותר בהנאה, היינו למכרה וליהנות בדמי', אך הנאה בגופה הוי כאכילה דאסורה. [↑](#footnote-ref-387)
387. ועיי"ש שהאריך דחלוק איסור אכילה דמעשה שבת מאיסור הנאה, דאיסור אכילה הוא משום דנעשה כמאכלות אסורות ואסור אף אם נצטנן, ואיסור הנאה הוא רק כשנהנה ממלאכת שבת, - אך אי"ז מתישב בד' התוס' וש"ר הכא, דא"כ מהו שכתבו דאם אסורין בשתי' כ"ש דאסורין ברחיצת פניו ידיו ורגליו, הרי איכא במעשה שבת איסור בפנ"ע באכילה ושתי'. [↑](#footnote-ref-388)
388. אך מד' התוס' וש"ר שהק' דרחיצת פיו"ר הוי ק"ו משתי', משמע דס"ל דליכא איסור בפנ"ע ברחיצה, והא דאסרינן חמין שהוחמו בשבת ברחיצה, הוא משום מעשה שבת. [↑](#footnote-ref-389)
389. ויש להסתפק אם הוא כמש"כ הגראמ"ה דמשמעות מתניתין דאיכא איסור בפנ"ע ברחיצה, אף בגונא דלי"ב משום מעשה שבת, או דהוא מהא דביו"ט אסורין ברחיצה, אף דבזה אין לאסור משום מעשה שבת, וכל האיסור בזה הוא משום גזירת מרחצאות, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ן במלחמות לקמן בסוגיין, ובדף מס' 22 נת' לפרש בזה דאזיל לטעמי' דס"ל דמותר מה"ת לחמם ביו"ט לצורך רחיצת כל גופו, וע"כ אף ליכא איסור בהטמנה לצורך כך, ובע"כ דהא דאסורין ברחיצה הוא משום גזירת מרחצאות. [↑](#footnote-ref-390)
390. ולפ"ז מבו' דרחיצת פניו ידיו ורגליו מותרת אף במרחץ, והעירו דזה דלא כמש"כ הארחות חיים בהל' יו"ט אות י"ד דבמרחץ אסור אף רחיצת פניו ידיו ורגליו, והביאו הב"י בסימן תקי"א, - אך יש מקום לומר, דאחר דגזרו על הזיעה במרחץ, אסור אף ברחיצת פניו ידיו ורגליו, וד' התוס' הרא"ש הכא הרי קיימי קודם שגזרו על הזיעה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-391)
391. והרשב"א והשיטה להר"נ כתבו לפרש לפ"ז, דראויין לשתי' היינו מוכנין לשתי', - אך הריטב"א והר"ן כתבו דהיינו דכל שהן ראויין לשתי' יכול להחם אף יותר מכדי שתי', וכ"כ המהר"ם בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-392)
392. והיינו דהכא לא דנו להתיר מדין מתוך, דא"כ הי' לנו להתיר אף כשאינם ראויין לשתי', וכמבו' בביצה י"ב א' דהוצאת קטן למולו וכיו"ב מותר משום מתוך, אע"ג דאין ראוי לאוכ"נ כלל, אלא דנו להתיר מדין הואיל, אלא דכיון דב"ש לית להו להתירא דמתוך, ה"נ לית להו להתירא דהואיל. [↑](#footnote-ref-393)
393. ועיי"ש שכתב דאף דמשום הואיל לא שרינן לכתחילה, דאסור לאפות מיו"ט לחול, אף דאיכא הואיל, מ"מ הכא דהוא לצורך רחיצה ביו"ט התירו, וצ"ל כן גם בד' הראשונים בסוגיין שדנו להתיר בראויין לשתי' משום הואיל, והרי דבכה"ג דהוא לצורך יו"ט מהני דין הואיל להתיר לכתחילה. [↑](#footnote-ref-394)
394. ובתשו' הרי"ד סימן פ"ב והובא באו"ז בסימן תשנ"ד, כתב דדין מתוך ודין הואיל הוו מיסוד אחד, אך גם מאן דלית לי' מתוך אית לי' הואיל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-395)
395. וצ"ל לפ"ז, דמה שהוכיחו התוס' ממשנתינו דאסור לחמם לצורך רחיצת פיו"ר אף כשהן ראויין לשתי', היינו משום דאם הי' מותר לחמם בכה"ג, ל"ה אסרינן בזה משום גזירת מרחצאות, דליכא למיחש למידי, וכל הא דאסרו לרחוץ פיו"ר, הוא אחר דאסור לחמם לצורך זה, וע"כ אף דהיכא דמחמם לצורך שתי' שרי, מ"מ גזרו שמא יערימו ויחממו לצורך רחיצה. [↑](#footnote-ref-396)
396. ולא נתפרש בדבריו טעם ההיתר בזה, ומ"ט לא אסרו בזה משום מעשה יו"ט, ובכ"ד מצינו דאיסורא דמעשה שבת הוא אף כשהי' יכול לעשות בהיתר, ועד"ז צ"ע גם במש"כ המ"ב שם סקי"ב דאף אם עבר וחימם לצורך רחיצת כל גופו מותר לרחוץ בו את הקטן, ושמא הוא כדעת הסוברים דביו"ט לא אסרו ליהנות ממעשה יו"ט, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן תקכ"ז סכ"ג ובסימן תק"ג סוס"א, והמ"ב בסימן תק"ו סק"כ, וצ"ע, - והעירו דיש לפרש בזה, לפי המבו' בד' המאירי בפסחים מ"ה ב' דהמבשל לצורך מחר ואח"כ באו אורחין, אינו לוקה, ועמש"כ בזה האמרי בינה יו"ט סי' ג' והאפיקי ים בח"ב סי' ט"ו והקוב"ש בפסחים אות קמ"ג, וה"נ כשחימם מים לרחיצה ואח"כ בא לשתותם, ה"ז מועיל להתיר האיסור למפרע, אך בד' הביאוה"ל אין נראה שכונתו לזה. [↑](#footnote-ref-397)
397. וי"ל דהוא משום די"ל כמש"כ הריטב"א בעירובין ס"ח א', דלעולם ריבוי בשיעורים אסור, היכא דאי"ז מועיל להשביח את התבשיל, והא דממלא נחתום וכו', הוא משום דכן דרך נחתום לחמם הרבה ביחד וליטול הצריך לו, שאם ישפכו מן המים שישאר שם כדי הצורך ולא יצטרך לחמם פעם אחרת, וכן במלאכת יו"ט לכבוד היום התירה תורה לעשות צרכיהם בריוח ובשופע, שאילו אמרה תורה לעשות מלאכת אוכל נפש בצמצום ימנע משמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-398)
398. אך צ"ע דמנ"ל להתוס' דב"ש איירי קודם גזירה, ולמש"כ הגרא"מ הורוויץ דלדעת ב"ש אחר הגזירה אסור לרחוץ פניו ידיו ורגליו אף במחמם לצורך שתי', ניחא.

     ובעיקר ד' התוס' לכאו' יש מקום לדון דהוצרכו לה"ט אף אחר גזירת מרחצאות, והיינו משום דס"ל דכל הא דגזרו שלא לרחוץ כל גופו אף בחמין שהוחמו מערב יו"ט, הוא רק משום דביו"ט אסור לחמם לצורך רחיצת כל גופו אף ע"י ריבוי בשיעורים, אך אם הי' מותר לחמם ביו"ט יותר מכדי שתי' לצורך רחיצת כל גופו, לא הוה גזרינן שלא לרחוץ כל גופו בחמין. [↑](#footnote-ref-399)
399. אך בד' הירושלמי הי' מקום לפרש, דהא דב"ה לא שרו אלא כשהן ראויין לשתי', הוא משום דלא ס"ל לדינא דמתוך, והוא כדעת רבה בביצה י"ב א' דאף ב"ה לית להו לדינא דמתוך, אלא שרו מדין הואיל, וע"כ היינו רק כשהן ראויין לשתי'. [↑](#footnote-ref-400)
400. והרשב"א והר"ן הק' ע"ז דאם משום ה"ט דחיישינן שיבא לידי איסור מדיח קרקע וכו', מ"ט לא אסרו אף בחמי טבריא, - אך לכאו' משמעות ד' הרמב"ן דאין עיקר האיסור מכח הא דיש לחוש שיבא לידי איסור מדיח קרקע וכו', אלא עיקר האיסור הוא אטו שבת, ואך דאף דלא השוו יו"ט לשבת בדבר של אוכ"נ, מ"מ הכא דגם ביו"ט יש לחוש שיבא לידי איסור, עשו יו"ט כשבת, ולפ"ז ניחא דבחמי טבריא דמותר לרחוץ בהן בשבת, לא אסרו משום החשש שיבא לידי איסור מדיח קרקע וכו'. [↑](#footnote-ref-401)
401. נתחדש בדבריו דזרועו ושוקו אינו בכלל ידו ורגלו, ועמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פי"ד הערה כ"ג. [↑](#footnote-ref-402)
402. ומבו' בדבריו, דאם באנו לדון על רחיצת כל גופו אבר אבר כדבר אחד, הי' לנו לאסרו משום דאי"ז שוה לכל נפש, וכל הא דשרינן לזה, הוא משום דדנים על כל אבר בפנ"ע, - ובזה ראיתי לפרש למש"כ החת"ס בביצה כ"א ב' דאף דמותר לרחוץ כל גופו אבר אבר, מ"מ אסור לחמם בקדירה אחת לכל גופו, אלא בכל קדירה וקדירה ירבה לאבר אחד, והיינו משום דכל שמחמם הכל במעשה אחד, הרי דד"ז אינו שוה לכל נפש. [↑](#footnote-ref-403)
403. וכ"כ גם בפי' הר"י מלוניל בביצה שם, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ו. [↑](#footnote-ref-404)
404. ולכאו' המכוון בזה, דאף דרחיצת אבר אחר מצ"ע אינה דבר השוה לכל נפש, מ"מ כיון דרחיצת פניו ידיו ורגליו היא שוה לכל נפש, מהני זה לחשוב רחיצת אבר כדבר השוה לכל נפש, משום דאיכא אברים דרחיצתם שוה לכל נפש, ואין דנים על כל אבר ואבר כדבר לעצמו. [↑](#footnote-ref-405)
405. ומש"כ כן בדעת המאירי, צ"ע דלהדיא כתב המאירי בביצה שם דמותר לחמם אף לצורך שאר אברים, וצ"ל דכונתו היא לד' המאירי בחידושיו בביצה שם שלא כתב לזה, אך אחר שזכינו לדבריו בביהב"ח שכתב דאף דעיקר ההיתר לחמם לצורך רחיצת פניו ידיו ורגליו, הוא משום דאדם צריך לרחיצתם בכל יום, מ"מ מותר לחמם אף לצורך רחיצת אבר אחר, מתפרשים כן גם דבריו בחידושיו, ויש להעיר לפ"ז גם במש"כ הביאוה"ל שם דמשמעות החינוך לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-406)
406. ומשמע מזה דעיקר הגזירה היתה לאסור לחמם מים לצורך כך, ומכח זה הוא שאסרו לרחוץ כל גופו בחמין, - ובזה ניחא משה"ק הרשב"א והר"ן דמ"ט לא אסרו לרחוץ בחמי טבריא. [↑](#footnote-ref-407)
407. ולכאו' לדעת הרשב"א הוא מוכח כן בלא"ה, שהרי לדעתו מותר לחמם לרחיצת כל אבר ואבר, ובע"כ דהא דאסור לחמם לרחיצת כל גופו, הוא משום דכל שרוחץ כל גופו, אי"ז רחיצת אברים אלא רחיצת כל גופו, ורחיצה זו אינה שוה לכל נפש. [↑](#footnote-ref-408)
408. והשערי חיים שם כתב לישב עוד, דלא הותר ריבוי בשיעורים במלאכה המותרת מדין מתוך, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, וכן דן בזה המאורי אש שם לעיל מינה. [↑](#footnote-ref-409)
409. ואזיל לטעמי' שם סימן ה' ד"ה אמנם דהגאון שכתב דאמרינן הואיל ומתוך יחד, והביא כן מד' הטו"א באבנ"מ חגיגה י"ח א', - אך השאג"א בסו"ס ק"ח צידד דלא אמרינן הואיל ומתוך יחד, ולפ"ז א"ש. [↑](#footnote-ref-410)
410. וצ"ל דאף שנקטו הראשונים לעיל דאם הוה ס"ל לב"ש לדינא דהואיל, הי' מותר לחמם מים הראויין לשתי' לרחיצת פניו ידיו ורגליו, ול"ה אסרינן לה מדרבנן, היינו משום דרחיצת פניו ידיו ורגליו היא צורך טפי ולא אסרו בזה חכמים, וכמש"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בביצה כ"א ב', ומשא"כ ברחיצת כל גופו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-411)
411. ומש"כ דלא אמרינן הואיל בגונא דגם אם יבואו אורחים לא יתנם להם, העירו דמצינו כן בד' המאירי בביצה כ"א ב' בשם חכמי הדורות, דבמזמין את הנכרי לא אמרינן הואיל, שאין אדם מניח את הקרואים אע"פ שבאו לו אחרים, ועמש"כ בזה המאירי בפסחים מ"ו ב'. [↑](#footnote-ref-412)
412. וצ"ע, דהרי במתניתין תנן דאסורין בשתי', והרי דיש בזה משום מעשה שבת, ונת' בדף מס' 21 דהוא או משום דס"ל דיש לאסור משום מעשה שבת הוא אף בעומד בחמימותו, או דס"ל דאף דנתחממו מבעו"י, מ"מ כיון דהוי זה ע"י מעשה ההטמנה האסורה, ה"ז אסור, וא"כ מ"ט דר"ש דמותר להשתטף בהן, ולא אסרו בזה משום מעשה שבת, והתוס' וש"ר לעיל בסוגיין כתבו דכל שהוחמו בשבת ואסורין בשתי', כ"ש דאסורין ברחיצת פניו ידיו ורגליו, - וצ"ל כמש"כ המגיני שלמה לעיל בסוגיין דמעשה שבת לא נאסר בהנאה, או כמש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל בסוגיין, דהא דתנן דאסורין ברחיצה, הוא בגונא שהוחמו בהיתר ולי"ב משום מעשה שבת, ורק בכה"ג הוא דשרי ר"ש להשתטף כל גופו. [↑](#footnote-ref-413)
413. והרשב"א כתב דטעמא דר' יהודה דשרי להשתטף בצונן, הוא משום דהרבה פעמים אדם נותן עליו צונן כדי לקררו, והיינו דע"כ לא אמרינן דנראה שרחץ תחילה בחמין. [↑](#footnote-ref-414)
414. גם צ"ע, דבד' רש"י בד"ה בכלי, משמע דהטעם הוא משום דכל שהן בקרקע, לא מוכחא מילתא דהן תולדות האור, וכמש"כ הרמב"ן, והאג"מ באו"ח ח"א סימן קכ"ו ענף ב' ד"ה ולכן אין כתב לפרש לד' רש"י, דאף דבחמין שבקרקע ליכא לטעם הגזירה, מ"מ הי' לנו לאסור משום דלא פלוג רבנן והו"ל בכלל גזירת חמין, וע"ז הוא שפירש"י דאינם בכלל הגזירה משום דבטלי להו מתוך חמין, כיון דהחימום הי' בקרקע כמו מעין חם. [↑](#footnote-ref-415)
415. וכבר עמדו בזה דבפשוטו הא דאסרינן כשהוחמו בשבת אי"ז משום גזירת מרחצאות אלא הוא משום איסור מעשה שבת, ומ"ט יש לאסור בזה בער"ש אטו שבת, ואף דבאיסור דגזירת מרחצאות מחמיר ר"מ לאסור אף בצונן, מ"מ באיסור דמעשה שבת מהיכ"ת יאסור בער"ש אטו שבת, ומ"ש מכל מעשה שבת, דכל שנתבשל מער"ש מותר, וגם צ"ע, דהיאך נימא דבקרקע מותר אף כשהוחמו בשבת, הרי יש לאסור בזה משום מעשה שבת, וכמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דכיון דאסורין בשתי' כ"ש ברחיצה, - ולכאו' מוכח מד' התוס', כמש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ לעיל בסוגיין, דהא דחמין שהוחמו בשבת אסורין ברחיצה, הוא משום גזירת מרחצאות ואף בגונא דלי"ב משום מעשה שבת, אך בד' התוס' הרא"ש לא משמע כן, עיי"ש, וגם בד' התוס' לעיל (סוד"ה אלא) לא משמע כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-416)
416. ומה שנקט הרמב"ן דכשהוחמו ביו"ט לי"ב אלא משום גזירת מרחצאות, י"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דמותר מדאורייתא לחמם מים לצורך רחיצת כל גופו, וע"כ אף שהיו המים שבסילון טמונין בחמי טבריא, לי"ב איסור הטמנה, דהא דאיכא איסור הטמנה אף ביו"ט, כתבו התו"י והריטב"א לעיל במתניתין דהוא משום דאף ביו"ט אסור לחתות לצורך רחיצה, וי"ל דאם מדאורייתא שרי לחמם לצורך רחיצת כל גופו ושרי אף לחתות, ואין האיסור בזה אלא מדרבנן, ליכא בזה לאיסור הטמנה, דהו"ל גזירה לגזירה, ובע"כ דהא דאסרינן להו ברחיצה הוא משום גזירת מרחצאות.

     וי"ל עוד דהוא משום שפירש דאיירי אף כשהוחמו בהיתר לשתי', דבכה"ג לי"ב משום מעשה שבת, וגם י"ל דס"ל כדעת הסוברים דלא נאסר מעשה יו"ט, והא דאסורין ברחיצה הוא משום גזירת מרחצאות, - אך צ"ע, דלפ"מ דס"ד לעיל לאוקמה למתניתין ברחיצת פניו ידיו ורגליו וכב"ש, מבו' דמפרשינן דהא דאסורין ברחיצה, הוא כשהוחמו באיסור, דהרי אם הוחמו לשתי' מותר לרחוץ בהן פניו ידיו ורגליו, ומוכח בזה גם דמעשה יו"ט נאסר, (ולמש"כ הגרא"מ הורוויץ דאחר גזירת מרחצאות אסור לרחוץ פניו ידיו ורגליו אף כשהוחמו לשתי', ניחא, ומתישב משה"ק הראש יוסף בסוגיין מהכא ע"ד הסוברים דמעשה יו"ט שרי). [↑](#footnote-ref-417)
417. ועיי"ש שכתב דלפ"ז לא מייתי מהא דאסרו לאנשי טבריא להשתטף, אלא מייתי מעיקר הא שאסרו כשנתנו צונן לתוך החמין שבקרקע, ולכאו' מבו' מזה דס"ל דהא דאסרו במעשה דאנשי טבריא, אי"ז משום איסור הטמנה, אלא משום גזירת בישול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-418)
418. והנה אמנם הרשב"ם פירש דהא דבקרקע שרי הוא בחמי טבריא, שלא הוחמו ע"ג האור, אך אכתי קשיא שהרי במתניתין תנן דאסורין בשתי', וא"כ ה"נ יש לאסרן בכל רחיצה, - וצ"ל ע"ד מש"נ לעיל בהערה כ' בדעת התו"י. [↑](#footnote-ref-419)
419. והראש יוסף והשפ"א לעיל בסוגיין הוכיחו מד' התוס' בד"ה אלא דס"ל כדעת הטור דאסור לרחוץ בחמין שהוחמו מערב יו"ט כל גופו אבר אבר, והראש יוסף כתב דצ"ל דגרסי הכא וא"צ לומר חמין שהוחמו בשבת וביו"ט, - אך כבר עמד הגרע"א בזה, דהרשב"א גופי' לעיל שם כתב כד' התוס', ונת' בדף מס' 21 דבעכצ"ל כד' התוס' הרא"ש שם דבמעשה דאנשי טבריא שהי' בתוך המרחץ לכו"ע אסור לרחוץ אף כשהוחמו מערב יו"ט. [↑](#footnote-ref-420)
420. אך מצינו בד' המאירי בביצה כ"א ב', דאף דס"ל דאסור מה"ת לחמם מים לרחיצת כל גופו, מ"מ ס"ל דלא אסרו בחמין שהוחמו בערב יו"ט, וכ"ה מבו' גם בד' הראבי"ה בסימן תשנ"ו והשבה"ל בסימן רמ"ג דס"ל דלא תלי זב"ז, וכ"נ גם בד' הרשב"א דלעיל בסוגיין נקט לעיקר כד' התוס' דאסור מה"ת לחמם לרחיצת כל גופו, והכא נראה דנטה טפי לדברי הרי"ף דמותר לרחוץ כל גופו בחמין שהוחמו מערב יו"ט, (וכ"כ בעבוה"ק שער ג' פ"ה). [↑](#footnote-ref-421)
421. אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ החת"ס בביצה כ"א ב' דאף דמותר לרחוץ כל גופו אבר אבר, מ"מ אסור לחמם בקדירה אחת לכל גופו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-422)
422. ולמש"כ הר"ן בדעת הרי"ף דהא דלא אסרו לרחוץ בחמין שהוחמו מערב יו"ט, הוא משום דמדאורייתא מותר לחמם ביו"ט לצורך רחיצת כל גופו, נתחדש בדבריו דמ"מ אם הא דאסרו רחיצה בחמין שהוחמו בער"ש הי' איסור שבות, ל"ה מפלגינן בזה בין שבת ליו"ט, אף דביו"ט לא שייך טעם האיסור, ורק משום דאי"ז אלא גזירה בעלמא, לא גזרו ביו"ט דליכא לטעם הגזירה, אך למש"כ המאירי בביצה שם דאף דאסור מה"ת לחמם מים לרחיצת כל גופו, מ"מ לא אסרו בחמין שהוחמו בערב יו"ט משום דאף בשבת אי"ז שבות אלא גזירה וביו"ט לא גזרו, מתפרשים ד' הרי"ף בע"א. [↑](#footnote-ref-423)
423. ועיי"ש שהוכיח דלאו מלאכה היא, שהרי בצונן מותר, וכן פניו ידיו ורגליו אפי' בחמין שהוחמו מער"ש, ומבו' דאם הוה אסרינן כל רחיצה בשבת, הי' מקום לפרש דמדרבנן רחיצה חשיבא כמלאכה, ורק משום דאינה אסורה אלא בחמין ואלא ברחיצת כל גופו, בע"כ דגדר האיסור הוא גזירת הבלנין. [↑](#footnote-ref-424)
424. אך התהל"ד בסימן שכ"ו סק"א האריך לאסור בזה, - ומש"כ שם דאנן לא קי"ל כד' הרי"ף, אלא אסור לרחוץ בחמין שהוחמו מערב יו"ט, צ"ע, דטעם החולקים ע"ד הרי"ף, הוא משום דס"ל דאף ביו"ט יש לגזור בערב יו"ט אטו יו"ט, וכמש"כ הר"ן, אך בהך מילתא דאי"ז איסור שבות אלא גזירה, לא נחלקו ע"ד הרי"ף, וכבר כתב עד"ז הסד"ט בסימן קצ"ז סק"ט ד"ה מיהו נראה. [↑](#footnote-ref-425)
425. ולכאו' לפ"ז ה"נ למ"ד דגזרו על שבות ביה"ש, דהיינו רק בשבות, אך רחיצה בחמין שאינה שבות אלא גזירה, לא גזרו עלי' בביה"ש, - אך הנה זה נסתר מסוגיית הגמ' בברכות כ"ז ב' דמבו' דאסור ליכנס להזיע אחר קבלת שבת, ובתשו' חכם צבי סימן י"א כתב דאף דלא גזרו על שבות בביה"ש אף כשקיבל עליו שבת, היינו רק לצורך מצוה, והרי דגזרו על רחיצה בביה"ש, ובאמת ממש"כ הסד"ט שם לדמותו לאמירה לנכרי דשריא אחר קבלת שבת, מבו' דכל הא דשרי הוא רק משום דלא גזרו על שבות בביה"ש. [↑](#footnote-ref-426)
426. והא דתני הכא אבל לא כל גופו אבר אבר, ולא תני דאפי' אבר אחד אסור, כתב הראש יוסף דהוא משום הא דתניא וא"צ לומר חמין שהוחמו ביו"ט, והתם לא נאסר אלא כל גופו אבר אבר, וזה לטעמי' דאף אם בחמין שהוחמו בער"ש אסור לרחוץ שאר אברים, מ"מ בחמין שהוחמו ביו"ט מותר לרחוץ שאר אברים, ולא נאסר אלא רחיצת כל גופו אבר אבר, ונת' להלן, ועמש"כ הנהר שלום בסימן שכ"ו סק"א לדחות בע"א. [↑](#footnote-ref-427)
427. והראש יוסף הוכיח כן, דאי נימא דביו"ט אסור לחמם מים לרחיצת שאר אברים, תיקשי דלדעת הסוברים שחמין שהוחמו בער"ש מותר לרחוץ בהן שאר אברים, מ"ט מוקמינן לעיל למתניתין להשתטף בהן כל גופו וכר"ש, הרי הו"מ לאוקמה ברחיצת שאר אברים, דחמין שהוחמו ביו"ט אסורין, וחמין שהוחמו בער"ש מותרין, - אך לפ"מ שצידד המשאת בנימין בסימן ה' דאף דבחמין שהוחמו בער"ש רוחץ בהן שאר אברים, מ"מ ביו"ט אסור לחמם מים לרחיצת שאר אברים דאי"ז שוה לכל נפש, וכן דן בזה הביאוה"ל שם, צ"ל דהא דלא מוקמינן למתניתין ברחיצת שאר אברים, הוא משום דאי"ז סתם רחיצה. [↑](#footnote-ref-428)
428. והיינו דבשבת דאסור לחמם לכל דבר, הי' בדין לאסור אף רחיצת פניו ידיו ורגליו, ואך שלא החמירו לאסור רחיצה זו דהיא צורך, אך רחיצת אבר אחר דאי"ז צורך כ"כ לא התירו, ומשא"כ ביו"ט דמותר לחמם מים לרחיצת שאר אברים, דלא חילקה תורה באברים, אין טעם לאסור לרחצם בחמים שהוחמו ביו"ט, דכיון דמותר לחמם לצורך זה, ליכא לעיקר הגזירה, ולא אסרו אלא ברחיצת כל גופו אבר אבר, אטו רחיצת כל גופו יחד. [↑](#footnote-ref-429)
429. לכאו' מכוון דבריו הוא למה שאמרו לקמן בסוגיין דאסור לרחוץ כל גופו ולשייר אבר אחד, והרי דאף רחיצת רוב גופו אסורה, ואף דהתם לא נתפרש דנאסר רחיצת רוב גופו אבר אבר, מ"מ כיון דרחיצת רוב גופו היא בכלל רחיצת כל גופו, הרי דכיון דאסרו רחיצת כל גופו אבר אבר, אף רחיצת רוב גופו אבר אבר אסורה. [↑](#footnote-ref-430)
430. והשיטה להר"נ הוסיף לפרש בשם הרא"ה, דכיון דא"א להסיק בשבת ולחתות ולהוסיף, פוקקין נקביו מער"ש לשמור חומו למחר. [↑](#footnote-ref-431)
431. וצ"ל דאיירי בחמין שהוסיפו חום בשבת, וכל' הר"ן והשו"ע, דאם אינם אלא עומדים בחמימותן אינם נאסרין בדיעבד, וכמש"כ הר"ן לעיל ל"ט ב' בשם הרמב"ן, וכ"כ השו"ע בסימן רנ"ז ס"א. [↑](#footnote-ref-432)
432. ועד"ז כתב הריטב"א לעיל בסוגיין, דאף דמותר לרחוץ כל גופו אבר אבר בחמין שהוחמו מערב יו"ט, מ"מ במרחץ אסור, דבמרחץ אף זיעה אסורה, - וי"ל כן גם במש"כ הארחות חיים בהל' יו"ט סימן י"ד דבמרחץ אסור אף פניו ידיו ורגליו, והביאו הב"י בסימן תקי"א, וי"ל דהוא מכח הא דגזרו אף על הזיעה, אך העט"ז בסימן תקי"א סק"ג פירש דטעמא דהארחות חיים דאסור לרחוץ פניו ידיו ורגליו בתוך המרחץ, הוא גזירה שמא יבא לרחוץ כל גופו. [↑](#footnote-ref-433)
433. וי"ל דהוא משום דס"ל דלא גזרו על הזיעה ביו"ט, וכמש"נ להלן בדעת הרמב"ם, וי"ל עוד, דאזלי לטעמייהו דס"ל דאף בחמי טבריא אסור להזיע, אף דמותר לרחוץ בהן כל גופו כשאינו בא לידי זיעה. [↑](#footnote-ref-434)
434. והנה הרשב"א לעיל הביא פלוגתת קמאי אם מותר לרחוץ כל גופו ביו"ט בחמין שהוחמו בערב יו"ט, ומש"כ הכא בסתמא דאסור להשתטף בחמין שהוחמו מערב יו"ט, הוא משום דבמרחץ לכו"ע אסור לרחוץ כל גופו בחמין שהוחמו בערב יו"ט, וכמש"כ הר"ן, וס"ל דאף להשתטף אסור, ואף בבית החיצון. [↑](#footnote-ref-435)
435. וזה ממש"כ דהא דקתני דנכנס ומזיע רק ביו"ט, הוא משום דאין דרך להזיע בלא שיטוף חמין, ובשבת אסור, והרי דמפרשי דהא דיוצא ומשתטף הוא בחמין, וביו"ט שרי, וצ"ע בד' הרשב"א שכתב בשם רבינו יונה דלא הותר להשתטף ביו"ט אלא בצונן, ולעיל מינה כתב כד' הרמב"ן בטעם הא דקתני דנכנס ומזיע רק ביו"ט, וצ"ל דדבריו לעיל מינה הם ד' הרמב"ן, ופליג ע"ד רבינו יונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-436)
436. הגר"א בסימן תקי"א ס"ב כתב דט"ס הוא ברש"י, וצ"ל ביו"ט, וכ"ה מוכח בד' התוד"ה אלא, שכתבו לדעתו דהא דשרי להשתטף בחמין, הוא משום דשאני יו"ט משבת, ועמד המהרש"א דהוא דלא כפירש"י שלפנינו דאיירי בשבת, אך הריטב"א כתב דגירסת רש"י דמעשה זה הי' במרחץ שפקקו נקביו בער"ש, ועיי"ש מש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-437)
437. ואמנם הנה הגר"א בסימן תקי"א ס"ב הביא מסוגיית הגמ' בביצה ל"ב א' דמפורש דגזרו אף הזיעה אף ביו"ט, - ובדעת המאירי צ"ל דהתם הוא רק בחמין שהוחמו ביו"ט, דכיון דאסור לרחוץ בהן כל גופו, אף יש בהן לגזירת זיעה, שלא יהיו רוחצין בחמין אלו ואומרים מזיעין אנו, אך בחמין שהוחמו מערב יו"ט דמותר לרחוץ בהן, ליכא לגזירת זיעה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-438)
438. אך לכאו' בל' הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ב משמע, דהא דאסרו לרחוץ במים חמין שבמערות, הוא משום דע"י שיש בה הבל ויבא להזיע, דמיא למרחץ, וע"כ יש בזה להגזירה אטו מרחץ, דכל הא דמותר לרחוץ בחמי טבריא, הוא משום דל"ד למרחץ, וליכא למיגזר בזה אטו מרחץ, אך כל שהוא בא לידי זיעה כמרחץ, גזרו בזה אטו מרחץ. [↑](#footnote-ref-439)
439. והעולת שבת שם סקכ"ג כתב דמשמעות ד' הרמ"א דאף אם אין ברור שיבא לידי זיעה אסור, וכתב דמד' רש"י והרא"ש והר"ן והטור לא משמע כן, דהרי שרינן בשל כרכים משום דאפשר דלא יבא לידי זיעה, וכתב דכן נראה לדינא. [↑](#footnote-ref-440)
440. ובשיעור המים דחשיבי כפושרין, עמש"כ התהל"ד בסימן שכ"ו סק"ג, והשביתת השבת מבשל ס"ק קכ"ה, והאג"מ באו"ח ח"א סימן קכ"ו וח"ד סו"ס ע"ד.

     ובתשו' חכם צבי סימן י"א משמע דלא התיר לרחוץ במים פושרין, אלא במים שהופגה צינתם, והסכים לזה הסד"ט בסימן קצ"ז סק"ט, ועי' בבית מאיר יו"ד סימן קצ"ז שפירש כן בדבריו, ועיי"ש שתמה ע"ז מד' הרשב"א דכל שהופגה צינתם היינו פושרין ואסור לרחוץ בהן, - ולמדנו מדבריו דאף מים שאינם חמים, אלא שהופגה צינתם הוו בכלל פושרין ואסור לרחוץ בהן, וכ"ה מבו' בד' הראש יוסף בסוגיין ובד' הגר"ז במהדו"ב סימן רנ"ט דהיכא דאסור לרחוץ בפושרין, הוא אף כשאינם חמין אלא שהופגה צינתם, דומיא דמים בחורף שעמדו קצת בבית, דחשבי להו שם כפושרין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-441)
441. ועיי"ש שהביא דכ"ה להדיא בתשו' ר"ה גאון שבכל בו סימן קמ"ו דאף רחיצה בפושרין אסורה, וכ"כ התהל"ד בסימן שכ"ו סק"ג, ובתשו' מהרש"ם ח"ב סימן שכ"ט כתב דבד' הכל בו לא הובא סיום תשובת ר"ה גאון שהובאה בס' האשכול הל' בע"ק, ושם מבו' דמותר לרחוץ ע"י שמערב חמין בצונן, והרי דרחיצה בפושרין מותרת, - אך לכאו' משמעות ד' ר"ה גאון דכל שהוא חושש מן הצינה לא נמצא היתר להטיל עליו ט' קבין בשבת, והרי דאף בפושרין אסור, וזהו שהביא דהי' יושב מר רב אהרן גאון [ובטל] מן התפילה עד הערב ומש"כ בהמש"ד בדין עירוב מים, הוא לברר אם יש בזה משום איסור בישול, אך לא בא להתיר לרחוץ בזה, והוא מוכח כן מד' הכל בו, דאם מכוון רה"ג הוא להתיר לרחוץ בפושרין, מ"ט השמיט הכל בו לד"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-442)
442. ואמנם למש"כ הרמב"ם דלא נאסר אלא רחיצת כל גופו, מבו' לכאו' דאף איסורא דחמין שהוחמו בער"ש הוא אף בפושרין, אך יש לדחות למש"כ המג"א דמודה הרמב"ם דהו"ל כחמין שהוחמו בשבת, ואך דכיון דאי"ז רחיצה גמורה לא אסרו בזה רחיצת פניו ידיו ורגליו. [↑](#footnote-ref-443)
443. בד' הבית מאיר שם מבו' דאין מכוון הב"י דיש בזה לאיסור רחיצה בחמין שהוחמו בשבת, דכיון דמותר להפשיר מים בשבת, לי"ב לאיסורא דחמין שהוחמו בשבת, אלא היינו דבכה"ג אסרו להפשיר מים, דאף דמותר להפשירן לצורך שתי', מ"מ אסור להפשירן לצורך רחיצה, משום דדומה לרוחץ במים חמים, ויש לחוש דאם מתיר להפשיר מים לצורך זה, יבא אף לחמם, - ולפי דבריו יש לפרש כן גם במש"כ התוס' בשם ריב"א, ואין מכוון דבריהם כמש"כ ש"ר דהוא משום איסור רחיצה בחמין, ובזה מתפרש מה שהוסיפו התוס' דיבא להחם חמים לרחוץ גופו, דלא באו לפרש טעם לגזירת מרחצאות, אלא הכא הוא איסור בפנ"ע, אך לפשטות ד' התוס' דהוא משום גזירת מרחצאות, צ"ל דפירשו התוס' לה"ט דמה"ט אסרינן אף לרחוץ במים שהפשיר, אף דהפשר מים מותר בשבת. [↑](#footnote-ref-444)
444. וצ"ע היאך זה מתישב בל' המרדכי שכתב דהאיסור הוא משום שיש לחוש שיפשירו מים שעל ידיו, ואם האיסור בזה הוא משום גזירת הפשר, הול"ל דיש לחוש שיתחממו מים שעל ידיו. [↑](#footnote-ref-445)
445. ועיי"ש שכתב דכ"כ הסה"ת והסמ"ג, ולא מצאנו הדברים מפורשים בדבריהם, - ועמש"כ התהל"ד שם סק"י לפרש מכוון המג"א, ומש"כ להעיר ע"ז. [↑](#footnote-ref-446)
446. אך צ"ע ממש"כ הר"ן הכא דהא דאסרינן להשתטף בצונן ולעמוד כנגד המדורה, הוא משום שנראה כרוחץ בחמין שהוחמו בשבת, והרי דאיסורא דחמין שהוחמו בשבת הוא אף כשהוחמו בהיתר. [↑](#footnote-ref-447)
447. אך השיטה להר"נ שם כתב דהא דל"ב שיהיו החמין מחופין בנסרים, הוא משום דהאור שהסיקו בו הי' מבעו"י מערב יו"ט, ואע"פ שנתחמם ביו"ט אין בכך כלום, - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דלא חשיב כחמין שהוחמו ביו"ט, אלא כשהוחמו ביו"ט באיסור, או דאף אם חשיב כחמין שהוחמו ביו"ט אף כשהוחמו בהיתר, מ"מ בכה"ג שהם מתחממים ממילא מכח האור שהסיקו מערב יו"ט, הוו כחמין שהוחמו מערב יו"ט, וזה ע"ד מש"כ הגרע"א בדעת המג"א, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-448)
448. ולעיל שם נת' מד' הרמב"ן במלחמות, דאיסורא דרחיצה בחמין שהוחמו ביו"ט, הוא אף כשהוחמו בהיתר, אך מהתם לא למדנו אלא דאיסורא דרחיצת כל גופו בחמין שהוחמו ביו"ט הוא אף כשהוחמו בהיתר, וכבר הוכיח כן המג"א מהא דאסרינן לרחוץ ביו"ט אף בחמין שהוחמו לצורך שתי', ואכתי י"ל דאיסורא דרחיצת פניו ידיו ורגליו בחמין שהוחמו בשבת הוא רק כשהוחמו באיסור, וכמש"נ לדון בזה בהערה י'. [↑](#footnote-ref-449)
449. אך למש"כ האג"ט אופה סקס"ו דכל שמערב מים חמין בצוננין כדי לקררם לא חשיב כחמין שהוחמו בשבת, ניחא, דגם דברי המג"א קיימי בכה"ג, וע"כ ל"ה כחמין שהוחמו בשבת, ואך דמסתבר דעיקר דברי האג"ט מתישבים רק למש"כ הגרע"א דכל שהוחמו ממילא ל"ה כחמין שהוחמו בשבת, וכמש"נ בהערה י"ב. [↑](#footnote-ref-450)
450. ובתשו' אג"מ או"ח ח"ד סימן ע"ה נקט בפשיטות לאסור לרחוץ בחמין שהוחמו בשבת מעצמן, עיי"ש, אך הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פי"ד הערה י"ב כתב להתיר בזה. [↑](#footnote-ref-451)
451. והתהל"ד שם סק"י כתב דדין זה תליא בפלוגתת הרשב"א והרא"ש לקמן שם, דלדעת הרשב"א לא אסרו אלא כשהוחמו באיסור, ולדעת הרא"ש אסרו אף כשהוחמו בהיתר, עיי"ש, - ודבריו צ"ע, דמלבד די"ל דמכוון הרא"ש הוא דגם בהוחמו ע"י גוי לצורך עצמו אסור מדינא לרחוץ בהן גזירה שמא ירבה בשבילו, גם בלא"ה הרי כתב הרא"ש שם דהאיסור בזה הוא מדינא דחמין שהוחמו בער"ש, ולא נתפרש בדבריו דבכה"ג חשיב כחמין שהוחמו בשבת. [↑](#footnote-ref-452)
452. וראי' זו היא לדעת הרמב"ם ודעימי' דמותר לרחוץ ביו"ט בחמין שהוחמו מערב יו"ט, ולא אסרו אלא בחמין שהוחמו ביו"ט, ואסרינן אף כשהוחמו בהיתר, - ואמנם לכאו' יש מקום לחלק, דאיסורא דרחיצת כל גופו הוא מגזירת מרחצאות, ואף אם ביו"ט לא אסרו אלא כשהוחמו ביו"ט, מ"מ היינו אף כשהוחמו בהיתר, אך איסורא דרחיצת פניו ידיו ורגליו אינו כלל מגזירת מרחצאות, אלא משום איסור מעשה שבת, והיינו רק כשהוחמו באיסור, - ועוד יש מקום לדון, דאף אם מהתם שמעינן דאסרו אף כשהוחמו בהיתר, היינו רק כשנתחממו חימום גמור האסור לצורך רחיצה, ובזה אסרו אף כשעשה כן בהיתר לצורך שתי', אך בהפשר דאי"ז חימום האסור כלל, לא אסרו. [↑](#footnote-ref-453)
453. אך למש"כ הנוב"י דלא נאסרה רחיצה בפושרין, אלא ביושב כנגד המדורה, ניחא, וכ"כ האמרי בינה שבת סימן כ"ה. [↑](#footnote-ref-454)
454. ולכאו' זה מתישב רק למש"כ הגרע"א דמים שהוחמו מאליהן בשבת ל"ה כחמין שהוחמו בשבת, דאל"כ הרי דאף שנתן החמין בצונן כדי לקררם, מ"מ כיון שנתחממו המים הצוננין, לא עדיפי ממים שהוחמו מאליהן דהוו כחמין שהוחמו בשבת. [↑](#footnote-ref-455)
455. והקרבן נתנאל בסימן ט' כתב דנפ"מ בזה הוא כשהחמין בכלי סגור, דלדעת רש"י ולטעמא קמא דהתוס' שרי, ולטעמא בתרא דהתוס' אסור, והמ"ב בסימן שכ"ו סקי"ט כתב דלצורך גדול יש להקל. [↑](#footnote-ref-456)
456. ועיי"ש שכתב דהתוס' דפליגי ע"ד רש"י והוצרכו לפרש דהא דלא יביא קומקומוס וכו' הוא מטעם סחיטה, הוא משום דס"ל דלא נאסרה רחיצת שאר אברים בחמין שהוחמו מער"ש, - אך בפשוטו י"ל בדעת התוס' דס"ל דכיון דעיקר איסור רחיצה הוא מדרבנן, אין לאסור אטו זה להניח כלי ע"ג בני מעים, וכמש"כ כן הריטב"א, וי"ל עוד דס"ל דכל שנשפכים המים על גופו שלא לדעתו, אי"ז כלל רחיצה האסורה, (וגם י"ל דיש להתיר בזה משום מתעסק ודבר שאינו מתכוין). [↑](#footnote-ref-457)
457. הבית מאיר שם כתב ע"ז דאיני יודע מה ענין מעט או הרבה, והשעה"צ שם סק"ט פירש דהיינו שהוחמו החמין בהן מעט שאין היד סולדת בהן, וליכא בזה משום איסור בישול, ואפ"ה אסור לרחוץ בהן, ומבו' לפ"ז דאיסורא דחמין שהוחמו בשבת הוא אף בפושרין. [↑](#footnote-ref-458)
458. אך הסד"ט שם כתב לדון, דמקואות שבקרקע דעיקרן ממעין נובע צונן אלא ששופכין לתוכן מים חמים להפיג צינתן, אע"פ שלפעמים המים צוננים נעשו חמין, מכל מקום אין שם חמין עליהם, דהא תמיד נובע מן המקור מים צוננים ואין עומדין בחמימתן אלא זמן מועט, ול"ד לגזירת מרחצאות, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז צירף לד"ז. [↑](#footnote-ref-459)
459. ועיי"ש שעמד ע"ז ממש"כ בתשו' ר"ה גאון שהביאו האשכול בהל' בע"ק והכל בו בסימן קמ"ו דאיסור רחיצה בחמין הוא אף בט' קבין לבעל קרי, וכ"נ בפי' רבינו פרחי' בסוגיין. [↑](#footnote-ref-460)
460. אך לכאו' טעם זה הוא רק במקום דאם תהא אסורה לטבול בחמין תטבול בצונן ותצטער, אך אם לא תטבול כלל, ליכא לטעם זה, ואך די"ל דבכה"ג יש להתיר טפי דאם לא גזרו במקום קצת צער, כ"ש דלא גזרו במקום ביטול פו"ר, וכמש"כ הסד"ט שם. [↑](#footnote-ref-461)
461. ובתשו' ציץ אליעזר ח"ו סימן כ' הביא ד' האחרונים המתירים בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-462)
462. ואמנם הבית מאיר שם כתב לדון בזה לדעת הרמב"ם דמותר לחמם מים ביו"ט לרחיצת כל גופו, ואפ"ה אסרו לרחוץ כל גופו בחמין שהוחמו ביו"ט, והיינו דלפ"ז נמצא דאף דמותר לחמם המים, מ"מ גזרו בזה לגזירת מרחצאות, אך כתב דלדעתו יש להתיר משום דבמקום ביטול מצות עונה או צער לא גזרו, - ובדעת הגרע"א שלא עמד בזה נראה דס"ל דגם לדעת הרמב"ם עיקר הגזירה היא לאסור לחמם מים לרחיצת כל גופו, דמדרבנן לא הותר חימום לצורך זה, וכמשמעות ד' הרמב"ן לעיל ל"ט ב', - ועד"ז צ"ל גם לדעת התוס', למש"כ הרשב"א דמדאורייתא מותר לחמם מים לצורך רחיצת כל גופו אבר אבר, ואפ"ה יש בזה לגזירת מרחצאות, ובע"כ דהוא משום דמדרבנן אסרו לחמם לצורך זה. [↑](#footnote-ref-463)
463. ובעיקר הא דאסור לרחוץ קטן, ואף אחר המילה פליגי בה תנאי, צ"ע דלמש"כ הרד"ך והגרע"א דלא גזרו לאיסור רחיצה בחמין במקום צער, כ"ש דיש להתיר לרחוץ קטן, דלכל צרכיו הוא כחולה שאין בו סכנה, (וכ"ש אחר המילה), - ויש שכתבו דכל מה שהתירו רחיצה במקום צער, היינו רק בחמין שהוחמו מער"ש, אך איסור רחיצה בחמין שהוחמו בשבת אף כשהוחמו בהיתר, הוא אף במקום צער, וצ"ע, - ועמש"כ בענין זה בתהל"ד סימן שכ"ו סק"א. [↑](#footnote-ref-464)
464. וכ"נ מדבריו שהביא בפירש"י לקמן צ"ב א' ד"ה שכן משא. [↑](#footnote-ref-465)
465. והאג"ט אופה סק"ט אות י"א כתב דכל שורף אינו חייב משום מבשל, והא דהתם הוא חייב, הוא משום דא"א לו לישרף כ"ז שהלחלוחית היא בבשר, והוא רוצה ברפייתו כדי שיכול לישרף ולהתעכל, וע"כ הוא חייב. [↑](#footnote-ref-466)
466. אך האו"ש בפ"א משביתת עשור ה"ב כתב דהא דאינו חייב התם משום מבשל, הוא משום דהוי מקלקל, וכ"כ היבין דעת בסימן פ"ז סוסק"ה והאמרי בינה יו"ט סימן א', - והמנ"ח במוסך השבת כתב די"ל דהא דאינו חייב הוא משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל. [↑](#footnote-ref-467)
467. אך המנ"ח במוסך השבת כתב בדעת רש"י דמודה דאף אם השליך היתד כדי לשרפו חשיב הריפוי כבישול, ואך דכיון שאינו מתכוין לכך ולא ניח"ל בזה, הוי פס"ר דלא ניח"ל, וע"כ אינו חייב ע"ז, וי"ל עוד עד"ז, דהוא פטור ע"ז משום משאצל"ג. [↑](#footnote-ref-468)
468. ובריש התשובה שם כתב, דמה שאמרו בירושלמי בהקטרת אימורים דיש בזה משום בישול, הוא משום דצריך לממשן שיהא מהן ריח ניחוח, עיי"ש, ועד"ז כתב האו"ש בפכ"ג משבת ה"ב, - ועמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פט"ו הערה ל"א ובתיקונים ומילואים שם. [↑](#footnote-ref-469)
469. ובפי' ר"ח כתב ז"ל, הנותן ידיות לחים בכבשן כדי לייבשן וכו', וזה שנצרך לומר כן דלא תימא אין המפחר כלי חרס מבשל מפני שמחזיק הכלי, אשמועינן דמירפא רפה כשהן טיט ומתבשלין, ואח"כ מתחזקין כשיצטרפו ויתפחרו, עכ"ל, והשעה"צ בסימן שי"ח סק"ד פירש לדבריו כד' רש"י, אך צ"ע דממש"כ דמירפא רפה "כשהן טיט" משמע דהן רפויין קודם שנתנו אותם באור, וכמש"כ הרמב"ן בע"ז ל"ח א' בדעת הרי"ף. [↑](#footnote-ref-470)
470. ובד' התורי"ד בע"ז שם מבו' דהא דהוא חייב על הריפוי, הוא משום דע"י הבישול נתחזק, והיינו דכיון דמכח הריפוי שבבישול הוא מתקשה אח"כ, חשיב דנתקן ע"י הבישול, וע"כ יש ע"ז לחשיבות בישול. [↑](#footnote-ref-471)
471. והקה"י בביצה סימן י"ח כתב דצ"ל דרב אחא ס"ל כמ"ד דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי'. [↑](#footnote-ref-472)
472. ואמנם המרכה"מ שם כתב דמש"כ הרמב"ם דהמבשל כלי אדמה חייב, נלמד ממה שאמרו לקמן בסוגיין דמאן דעבד חביתא חייב ז' חטאות, אך הנה בפי' קדמון שם הביא מפי' הרמב"ם לתלמוד שכתב בשם ר"ה גאון לפרש להא דחייב ז' חטאות, ואין בכללם בישול, וכתב הפי' קדמון דהיינו דמה שאמרו דחייב ז' חטאות הוא קודם שנתן אותה באש. [↑](#footnote-ref-473)
473. ולפ"ז יש מקום לאסור עשיית צנימים בשבת, דאף דאין אפי' אחר אפי', מ"מ יש בזה משום מקשה דבר רך, דע"ז לכאו' ל"מ הא דאין אפי' אחר אפי', ודנו בזה חכמי הדור. [↑](#footnote-ref-474)
474. והשעה"צ בסימן שי"ח סק"ד הוכיח מזה, דמש"כ הרמב"ם דכל המקשה גוף רך חייב, הוא משום דכל שהקשה מסתמא נתרפה תחילה וחייב על הריפוי, וכ"כ בס' קרית מלך רב ובס' יצחק ירנן בהל' שבת שם, וצ"ע היאך זה מתישב בל' הרמב"ם, וגם דרחוק הוא לומר דכללא הוא דכל דבר המתקשה ע"י האור מתרפה תחילה. [↑](#footnote-ref-475)
475. בס' יצחק ירנן שם הק' ע"ז דהמוחש לא יוכחש דכלי אדמה כ"ז שלא נתבשלו ע"י האור אינם ראויים לכלום והם כמי שאינם, ומ"ט לא יהא חייב על הבישול שלהם משום הקישוי. [↑](#footnote-ref-476)
476. ולכאו' לפי דבריו הא דס"ד דאינו חייב הוא משום דמעיקרא הם חזקים, ואף שהם מתחזקים יותר ל"ה כבישול, וע"ז אמרינן דמעיקרא מירפא רפי וחשבינן להו כגוף רך, וע"כ הוא חייב על הקשייתם. [↑](#footnote-ref-477)
477. ולכאו' יש מקום לומר, דהתם שנעשה עיקר הכלי ע"י האור, יש ע"ז תורת בישול, דדמי לבישול באוכלין דהוא אף כשאינם מתרפים ע"י הבישול, ורק ביתד דאין משתנה מהותו ע"י האור, אין ע"ז תורת בישול אלא מכח מה שהוא מתרפה, - והעירו די"ל עוד, דלעולם אף לדעת רש"י הקשיית גוף רך חשיבא כבישול, ואך דביתד שהוא דבר קשה, אף שהוא מתקשה יותר ע"י האור, לא חשיב כבישול. [↑](#footnote-ref-478)
478. ובס' המפתח שם הביאו מס' עץ חיים אופה אות י"ב שעמד בזה, - ובתשו' מהר"ם שי"ק או"ח סו"ס קל"ב משמע שנקט דהא דחייבין על בישול משקין, הוא משום דהן מתרפין ע"י הבישול, אך החזו"א בסימן ל"ז סקי"ג ד"ה סימן שי"ח כתב בתו"ד דדבר לח אינו מתרכך בבישולו, אלא חמימותו זהו תיקונו. [↑](#footnote-ref-479)
479. והחזו"א בסימן ל"ז סקי"ג ד"ה ס"ד כתב בדעת רי"ו, דיש בישול אחר בישול בדבר לח ומצטמק ויפה לו, דהוא משום דבמצטמק ויפה לו ההבדל בין חם לקר חשיב בו והוי שינוי צורה, וכיון דחיוב מבשל אינו דוקא באוכלין, ה"נ שינוי טבע המאכל וצורתו ע"י האש הוי בכלל מבשל. [↑](#footnote-ref-480)
480. וכתב לפ"ז דאם הם שרויים במים חמים שהיד סולדת בו, או אף במים צוננים שכבר נתבשלו למ"ד דאין בישול אחר בישול בלח שנצטנן, אין בזה משום בישול, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג שם במש"ז סקכ"ט בתו"ד. [↑](#footnote-ref-481)
481. והרמב"ן שם הק' לפמש"כ שם בדעת הרי"ף דמה שאמרו הכא דמעיקרא מירפא רפי הוא קודם האור, דלפ"ז אין מתישב גירסא זו, והיינו דלפ"ד הרי"ף נמצא דחיזוק הכלי עצמו הוי בישול, וזה דלא כמו שאמרו התם דאדרבה כיון שכונתו לחיזוק הכלי לא חשיב כמתכוין לבישול, וגם דהתם מבו' דנכלל בעשייתו תרי מילי חיזוק הכלי ובישול הכלי, ולפ"ד הרי"ף חד מילתא הוא. [↑](#footnote-ref-482)
482. ועד"ז כתב בתוס' תלמיד ר"י הזקן דכיון דאינו מתכוין לבישול, לי"ב לאיסור בישולי נכרים דהוא משום חתנות, וליכא חשש חתנות אלא כשהוא מתכוין לבישול. [↑](#footnote-ref-483)
483. ולפ"ז מתפרש מה שאמרו דמהו דתימא לבשולי מנא קא מכוין קמ"ל לשרורי מנא קא מכוין, דהיינו דמהו דתימא דכיון שנתכוין לבשל הכלי, יש בזה משום בישולי נכרים, קמ"ל דכיון דאין בזה להתיקון דבישול דאוכלים, אלא התיקון שבזה הוא לחזק הכלי, אף דתיקון זה הוא ע"י בישול, אין בזה משום בישולי נכרים. [↑](#footnote-ref-484)
484. והאג"ט אופה סק"ט אות ו' כתב דהא דאי"ז אלא תולדה הוא משום דאינו דומה ממש לבישול סממנין כיון דהוא חוזר לקדמותו, ועיי"ש שכתב מה"ט דהמקשה דבר רך הוי אב, כיון דאינו חוזר לקדמותו, ודקדק כן מל' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-485)
485. ובעיקר מה שנקט הכלכלת שבת דחייבין על המסת חמאה, עמש"כ בתפארת יעקב שם, ומש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"א הערה קע"ג. [↑](#footnote-ref-486)
486. והפמ"ג באש"א סימן שי"ח סק"י כתב לישב ד' המ"מ, דמש"כ הרמב"ם בפ"ט דהמחמם עד שתעשה גחלת חייב משום מבשל הוא עד ולא עד בכלל, דאם נעשה גחלת חייב משום מבעיר ואינו חייב משום מבשל, וצ"ע דהרמב"ם שם כתב דהמבשל כלי אדמה עד שיעשו כלי חרס חייב משום מבשל, והתם המכוון הוא דחיובו הוא כשנעשו כלי חרס, וא"כ ה"נ מתפרש מש"כ דהמחמם את המתכת עד שתעשה גחלת, דחיובו הוא כשנעשית גחלת. [↑](#footnote-ref-487)
487. והלח"מ שם כתב לישב דאה"נ דמעיקרא כשמתרכך חייב משום מבשל, ואח"כ כשנעשה גחלת חייב משום מבעיר, והסכימו לזה התו"ש בסימן שי"ח סקי"ד והמחה"ש שם סק"י והשעה"צ שם סק"א. [↑](#footnote-ref-488)
488. ומבו' בדבריהם דאף דלענין נזיקין כה"ג ודאי דחייב וחשיב כמזיק בידים, וכמש"כ האהעו"ז בסימן שכ"ח, מ"מ לענין שבת לא חשיב כמעשה מלאכה, ועמש"כ בזה באמרי בינה שבת סימן כ"ז ובמנחת שלמה ח"ב סימן כ"ז אות ב', - ועי' עוד בחזו"א ב"ק סימן י"ד סקי"ב שכתב דאף בגונא דחייב ברציחה מצינו לפטרו בשבת, משום דברציחה איבוד הנפש שנאוי לפני המקום וזו היא העבירה, ומשא"כ בשבת דלא המלאכה שנואה לפני המקום אלא טורח האדם במלאכה, ועד"ז כתב גם בסימן ל"ו סק"א סוד"ה החורש, - וי"ל עוד, למש"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין ובברכ"ש ב"ק סימן ל"ט בשמו, דלחיוב מלאכת שבת לא סגי במה דחשיב דהוא עושה המלאכה, כמו בשאר איסורי תורה, ואינו חייב אלא כשעושה כן ע"י מעשה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-489)
489. ועיי"ש שכתב דמה"ט אין לחייב בבישול משום מכה בפטיש, דבמלאכת מכה בפטיש בעינן מעשה גמור בידים. [↑](#footnote-ref-490)
490. וכ"ה מבו' ממש"כ בתשו' רדב"ז סימן אלף י"ז דכל שהתבשיל מתבשל או נצלה בזאח"ז הוא עובר בלאו וכרת בפנ"ע על כל כגרוגרת. [↑](#footnote-ref-491)
491. וכ"ה מבו' ממש"כ בחי' הגרע"א בגיטין ל"ג א' דהא דבהדביק פת בתנור א"א להלקותו קודם שתאפה הוא משום דשמא ירדה הפת ולא תאפה, ומבו' דעיקר האיסור הוא במעשה ההכנסה לתנור. [↑](#footnote-ref-492)
492. אך הפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות ל"ד צידד דבאפי' אינו חייב כשנאפה בחול, ומבו' בדבריו דאף לפ"מ שנסתפק לחייב בזה, הוא רק כשהתחיל בישולו בשבת, וצ"ב, והמנ"ח במצוה רח"צ כתב דל"ד זורע לאופה, דבזורע עיקר המלאכה היא במעשה הזריעה, וע"כ הוא חייב אף אם השריש במוצ"ש, והוא חייב אף אם עקרו קודם שהשריש, ומשא"כ באפי' דהמלאכה היא במה שנאפית הפת, וע"כ אם רדה קודם שנאפית פטור, וע"כ נמי אם נגמרה האפי' במוצ"ש פטור, וכ"כ האג"ט במלאכת זורע סק"ח, והאריך בזה באבנ"ז או"ח סימן מ"ח - נ' בתשובותיו לבעל החלקת יואב, וכ"כ האו"ש בפ"ג משבת ה"א ד"ה ובירושלמי פרק קמא וד"ה ודע דנראה ברור, והדבר אברהם בח"א סימן כ"ג סק"ו, וכבר כתב כן בחי' ר"מ קזיס בשבת ד' א', ועמש"כ הר"מ קזיס והדבר אברהם לפרש הטעם לחלק בזה בין מלאכת אופה למלאכת זורע. [↑](#footnote-ref-493)
493. וכ"ה מבו' גם בפי' רגמ"ה דלענין חימוץ ל"ב היפך, וכתב לפרש דהא דמדמינן לה למעשה שבת, היינו כשנתן שפוד של בשר בתנור דאע"ג שלא הפך חייב דמתבשל ממילא, וכ"כ בברכ"ש ב"ק סימן ל"ט בשם הגרי"ז שפירש כן. [↑](#footnote-ref-494)
494. וכ"נ בד' היראים בסימן ער"ד שהביא לענין שבת למה שאמרו בחולין דאיזהו בישול כל שאחרים אוכלין אותו מחמת בישולו, וכיון דלענין שבת מבו' בסוגיין דחייבין על בישול כמאב"ד, ה"נ הוא לענין בישול בב"ח. [↑](#footnote-ref-495)
495. ואמנם לדעת רוב קמאי דכל שנתבשל כמאב"ד אינו חייב על המשך בישולו משום דאין בישול אחר בישול, מבו' לכאו' דכל שנתבשל כמאב"ד חשיב החפצא כמבושל, וי"ל. [↑](#footnote-ref-496)
496. וצ"ע דמה הוצרך לזה, הרי אף אם כמאב"ד מצד אחד חשיב כצלי', מ"מ יש לאסור להשהות משום הצד השני שעדיין לא נצלה כמאב"ד, ועמד ע"ז האור גדול בספ"ק דשבת, - אך בד' החמד משה שם מבו' דאין לחוש משום הצד השני, דלא חיישינן אלא לחיתוי, ולא שיהפכנו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-497)
497. ועיקר מש"כ הב"י דבזה תליא דין שהיית צלי, הוא לטעמי' שכתב שם ס"ב כתב דטעם הא דקודם שהגיע למאב"ד אסור, היינו משום דבכה"ג חיישינן שיחתה אף שיתחרך, ורק כשנצלה כמאב"ד לא חיישינן שיבא לחתות, דכיון שהוא ראוי לאכילה למה יחתה להפסידו, וע"כ דין שהיית צלי שנתבשל כמאב"ד מצד אחד, תליא אם כה"ג חשיב כמבושל כמאב"ד, - אך למש"כ הרמב"ן במלחמות בריש פירקין דהא דקודם שהגיע למאב"ד אסור, הוא משום שעדיין לא שלטה בהן האור ואתי לחתויי ולא מיחרך, לא תלי דין נתבשל כמאב"ד מצד אחד בהנידון אם כה"ג חשיב כמבושל כמאב"ד. [↑](#footnote-ref-498)
498. ועמש"כ בענין זה בס' רשימות לב שיעורי הגר"י הוטנר שבת סימן י"ט. [↑](#footnote-ref-499)
499. והקרית מלך רב בפ"ט משבת ה"ה נסתפק בגונא שהי' מבושל כמאב"ד מצד אחד והוסיף לבשלו כמאב"ד מהצד השני אם הוא חייב, ולכאו' איירי בגונא דליכא שיעור כגרוגרת בצד השני לחודי', דאם איכא שיעור כגרוגרת בצד השני יש לחייבו על בישול הצד השני בפנ"ע, ובס' יצחק ירנן שם כתב דודאי דהוא חייב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-500)
500. והיינו משום דאף בישול כמאב"ד מצד אחד חשיב כבישול, ואף דאין חייבין על בישול זה בשבת, מ"מ אינו חייב על מה שמוסיף ומבשלו דאין בישול אחר בישול, - ואמנם נתחדש לפ"ז, דאף דכל שנתבשל כמאב"ד מצד אחד אינו חייב על מה שמוסיף ומבשלו, מ"מ אם בישל בישול גמור מצד אחד חייב, ולא אמרינן דכיון דכשנתבשל כמאב"ד אכתי אינו חייב, אין לחייבו על מה שהוסיף ונתבשל דאין בישול אחר בישול, והיינו משום דבכה"ג מחייבינן על כל הבישול יחד דהוא בישול מעליא, ויש להסתפק אם חייב אף כשהסירו מן האש אחר שנתבשל כמאב"ד מצד אחד, וחזר ונתנו ע"ג האש עד שנתבשל כ"צ, או דאינו חייב אלא כשהוא במעשה אחד. [↑](#footnote-ref-501)
501. והמג"א בסימן שי"ח סק"י כתב בדעת הראב"ד בפ"ט משבת ה"ה דחולק ע"ד הרמב"ם וס"ל דכל שנצלה בו כגרוגרת כמאב"ד חייב, והפמ"ג שם פירש דהיינו דס"ל דקי"ל דלא כר' יוחנן וחייבין על בישול כמאב"ד מצד אחד, ופירש כן גם בד' הרמ"ך שהביא הכס"מ שם, וצ"ע דמאן פליג על ר' יוחנן, ועיי"ש בשעה"צ סק"ה דג"כ פירש כן בד' המג"א, והביא דהאלי' רבה שם סק"ט נחלק ע"ד המג"א, וגם בגל' חת"ס שם נחלק ע"ז, - אך לכאו' בל' המג"א נראה טפי דס"ל דהראב"ד חולק על מש"כ הרמב"ם דבנתבשל כמאב"ד בעינן שתתבשל כל החתיכה, אלא סגי במה שנתבשל כגרוגרת מב' צדדים. [↑](#footnote-ref-502)
502. ועיי"ש שהק' לפ"ז דמ"ט לא נאסר להפשיר במקום הראוי להתבשל בו משום איסור ח"ש, ומבו' בדבריו דבמקום שאינו ראוי להתבשל בו, לא חשיב כח"ש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-503)
503. אך בדבריו באש"א סימן שי"ח סק"י מבו' דבישול פחות ממאב"ד מצד אחד אינו אסור אלא מדרבנן, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-504)
504. וכ"ה מבו' מד' רבים מקמאי בשבת קמ"ה ב', דליכא איסור כלל בבישול פחות ממאב"ד,?? ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-505)
505. והשביתת השבת מבשל סקנ"ט כתב דאף דכל בישול פחות ממאב"ד אינו אסור משום ח"ש, מ"מ בישול כמאב"ד מצד אחד אסור מדאורייתא משום ח"ש, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, - ושמעתי לפרש עוד בזה, למש"כ בס' מנחת סולת מצוה ל"ב מלאכה כ"ד דהא דבישול פחות ממאב"ד אינו אסור משום ח"ש, הוא משום דהמבושל פחות ממאב"ד ובא ובישלו עד כדי מאב"ד חייב, ונמצא דאין התחלת הבישול חלק מן האיסור, וע"כ לי"ב משום ח"ש, וכ"כ היד יהודה בסימן פ"ז סק"א, והאבהא"ז בפכ"ב משבת ה"ח, ולפ"ז הרי דלפ"מ שנסתפק הקרית מלך רב בפ"ט משבת ה"ה דכל שנתבשל כמאב"ד מצד א', ובא ובישלו כמאב"ד מצידו השני פטור, כשאין בצד השני בפנ"ע כגרוגרת, נמצא דהבישול כמאב"ד מצד א' הוי חלק מן האיסור, ויש בזה לאיסורא דח"ש. [↑](#footnote-ref-506)
506. אך הריטב"א לקמן בסוגיין כתב בדעת רש"י דאסור להפשיר במקום הראוי להתבשל. [↑](#footnote-ref-507)
507. וצ"ע ממש"כ הרמב"ם שם פ"ד ה"ו דאין מניחין כלי שיש בו דבר צונן ע"ג כלי חם בשבת שהרי מוליד בו חום בשבת, וכתב המ"מ שם דאיירי בגונא שהכלי התחתון חם בכדי שיש בו כדי לחמם את הדבר הצונן שבכלי העליון ולבשלו, וע"כ ה"ז אסור, והרי דאסור להפשיר במקום שיכול לבא לידי בישול, ועמש"נ בזה לקמן מ"ח א'. [↑](#footnote-ref-508)
508. והנה בד' הסה"ת שם מבו' דאף שמן אסור להפשירו במקום שיכול לבא לידי בישול, ונת' להלן, ולפ"ז צ"ל דהא דאמר ר' יהודה דמביאה אשה פך של שמן וכו' לא בשביל שיבשל אלא בשביל שיפשר, הוא במקום שאינו ראוי להתבשל, - וצ"ע דכיון דבמים איירי במקום הראוי להתבשל, והא דתני לא בשביל שיחמו, היינו דלא יניחם שם עד שיחמו, וע"כ לא התירו אלא כדי שתפג צינתם, היאך תני בסתמא בשמן דמותר להפשירו, ולא מפרש דהיינו רק במקום שאינו יכול להתבשל שם. [↑](#footnote-ref-509)
509. אך הרשב"א לקמן בסוגיין ד"ה וממה שאנו כתב דכל מקום שאמרו כדי שתפיג צינתן היינו הפשר, והפשר היינו כל שלא הגיע לבישולו, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י בד"ה לאיסורא דחד מילתא הוא, ועמש"כ הריטב"א בשם רבינו ידידי' בטעם הא דבמים נקט בשביל שתפיג צינתן ובשמן נקט בשביל שיפשר. [↑](#footnote-ref-510)
510. והאג"מ באו"ח ח"א סימן צ"ג כתב בתו"ד בדעת הרא"ש, דאין האיסור מגזירה שמא ישכח ויניח עד שיתבשל, אלא משום דעכשיו הוא עושה מעשה בישול, ולא משגחינן על מחשבתו לבטל שם המלאכה ממעשיו כ"ז שלא ביטלה בסילוק ממש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-511)
511. והאבנ"ז בסימן קנ"ד סק"ח כתב דהא דהוי מלאכת מחשבת, הוא משום דרוצה בחמימותו וודאי ניח"ל שיהא יד סולדת בו, ורק משום איסור שבת מוכרח לסלקו קודם שתהא יד סולדת בו, ואי נימא דכשישכח ולא יסלק ותהא יד סולדת בו לא עביד איסורא משום דבר שאינו מתכוין, שוב ניח"ל במה שתהא היד סולדת בו, ובכה"ג חשיב מלאכת מחשבת, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא שרינן בזה משום דבר שאינו מתכוין, - וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן שי"ח סקל"ז שכתב להתיר ליתן אלונטית או כלי עופרת סמוך לאש, אך אם הוא קרוב כ"כ שיכול להתיך שם או לשרוף, משום דודאי לא ניח"ל בהכי והוי דבר שאינו מתכוין, והובא במ"ב שם סקצ"א, והרי דבמקום שגזרו גזירת הפשר, הוא משום דניח"ל בהכי, ולא חשיב כאינו מתכוין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-512)
512. ויש מקום לדון דל"ב בזה לדינא דפס"ר, אלא חשיב כמתכוין, כיון שיודע שאם לא יעשה מעשה לסלקם משם יתבשלו, והוא מניחם לצורך חימומם ע"י האש, - ונפ"מ בזה אם מותר לעשות כן ע"י נכרי, למש"כ התרוה"ד להתיר פס"ר ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-513)
513. והעירו דיש לסייע לזה ממש"כ הריטב"א ביומא ל"ד ב' דכל דאפשר שלא יגיעו לידי צירוף מפני שלא ישהו שם אלא מעט לא חשיב כפס"ר, וכ"כ הגר"ז בסימן של"ו סי"ז דמותר ליתן שעורים למים להאכיל לבהמות לאלתר דאף אם ישאר במים מאכילתם אין בכך כלום לפי שבשעה שנתנם למים לאו פס"ר הוא שיצמיחו שאפשר שהבהמה תאכל את כולם, - ולכאו' ד"ז תליא ביסוד דינא דפס"ר, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-514)
514. ולכאו' דברי הריטב"א מתישבים לטעמי' שהביא לדברי הסה"ת דגזירת הפשר הוא רק כשנותן כדי להפשיר, אך כל שנותן כדי להפיג צינתו לי"ב לגזירת הפשר, ולפ"ז י"ל דגדר הגזירה הוא דהפשרו זהו בישולו, אך לדעת ש"ר דאסרו אף כשנותן כדי להפיג צינה, בע"כ דגדר הגזירה הוא דנתינה במקום הראוי להתבשל הוי כבישול, אך יש מקום לדון דגם לדעה זו גדר הגזירה הוא דגם הפגת צינה חשיב כבישול, ונפ"מ דאם דעתו ליתן שם רגע אחד דלא יתחמם כלל, לי"ב איסורא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-515)
515. אך למש"נ מד' הרשב"א והריטב"א דגדר דין גזירת הפשר הוא דנתינה במקום שיכול להתבשל חשיב כבישול, לכאו' אין להתיר מכח הני טעמי, ואך דלפ"ז יש מקום לדון להתיר בנתינת אלונטית מטעם אחר, דבאיסור הבערה לא מצינו דנתינה במקום שיכול לישרף חשיב כמבעיר, וגם בנתינת עופרת יש מקום לדון, דכל שלא התחיל התכתו ל"ש לחשבו כבישול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-516)
516. ובד' הראשונים לא נתפרש דמ"ט לא אסרו בזה משום איסור שהי', והעירו די"ל דהוא משום דבדברים הנאכלים חיים ליכא איסור שהי' לדעת חנניא, ומים ושמן הוו כדברים הנאכלים חיים, וכמש"כ הריטב"א לקמן נ"א א' דליכא איסור שהי' במים אלא כשהם צריכים למזוג יינם או לרחיצה. [↑](#footnote-ref-517)
517. ובד' הריטב"א לעיל ל"ח ב' מבו' דהוא ע"ד סמיכה דשריא, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן שי"ח ס"ז, והוכיח מזה דדעתם דהתירא דסמיכה הוא אף כשאין דופני הכירה מפסיקין. [↑](#footnote-ref-518)
518. ולמש"כ המאירי דכל שאינה גרופה אסור ליתן כדי להפשיר, הרי דלא נתפרש בזה הא דהכא שרינן ליתן כנגד המדורה, ובעכצ"ל בזה כמש"כ הרשב"א ודעימי' דהוא משום דאי"ז דרך בישול, - וגם למש"כ הר"ן דשרי גם כשאינה גרופה, אכתי לא נתפרש בזה הא דמותר ליתן שמן אף שיהא היד סולדת בו משום דאין בו משום בישול, אך אי נימא דהא דאין בו משום בישול, לאו היינו דאין על בישולו תורת בישול, אלא היינו דלא סגי ביד סולדת בו כדי להתבשל, נמצא דכשנותנו כנגד המדורה אינו בא לידי בישול אלא לידי הפשר, וע"כ לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-519)
519. והגיר' שלפנינו בד' הרא"ש שהק' גם מדינא דנתינה בתחילה ע"ג כירה גרו"ק, אך גירסת התפארת שמואל דהק' מדינא דחזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק, וכ"ה בתוס' הרא"ש, ועמש"נ בזה לעיל ל"ז א', דלגיר' שלפנינו משמע בד' הרא"ש דאיסור נתינה בתחילה הוא משום חשש חיתוי, וגם מבו' בדבריו דסמיכה לכתחילה מותרת, אך לגיר' התפארת שמואל אין מקור לזה, - ועיי"ש במש"נ לגירסת התפארת שמואל, בטעם הא דלא קשיא לי' להרא"ש מדינא דנתינה בתחילה, דהוא או משום דבאיסור זה דהוא משום דמיחזי כמבשל, (כמש"כ בתוס' הרא"ש לעיל ל"ח ב') פשיטא לי' דאינו נוהג כנגד המדורה דאין דרך בישול בכך, (וכמש"כ כן הגר"ז בסימן רנ"ג ס"כ), או משום דהכא שלא נתבשלו המים והשמן ואפ"ה לי"ב משום בישול, אף לי"ב משום מיחזי כמבשל, ועיי"ש מש"נ נפ"מ בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-520)
520. ולכאו' מכוון דבריהם הוא דאיסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק, הוא משום דנראה כמבשל, ובשמן דלא שייך בו כלל בישול, לא מיחזי כמבשל, וגם כשנותן במקום שאינו יכול להגיע לידי יד סולדת לא מיחזי כמבשל, וגם אם איסור חזרה הוא משום חשש חיתוי, לא אסרינן במקום שאינו יכול להגיע ליד סולדת, וכמו שנקטו הפוסקים בסימן רנ"ג. [↑](#footnote-ref-521)
521. והחזו"א שם כתב דאף דבשמן איירי כשנותנו במקום שהיד סולדת בו, מ"מ בזה י"ל דכיון דשמן אין בו משום בישול עדיף, וכמש"כ התו"י, - אך צ"ע דהרא"ש מעיקרא הק' גם משמן, ולא ס"ל דמהני הא דשמן אין בו משום בישול, - וי"ל דמכוון הרא"ש דלפ"מ שאמרו בירושלמי דהוא במקום שאין היד סולדת בו, ונימא דבכה"ג שאינו ראוי לבא לידי בישול שם, לי"ב לאיסור נתינה וחזרה, הרי דה"נ בשמן שאין בו משום בישול לי"ב לאיסור נתינה וחזרה. [↑](#footnote-ref-522)
522. ועמש"כ האג"ט אופה סקי"ט אות י' וי"ג לישב לקו' זו לדעת הסוברים דדבר הנאכל כמו שהוא חי אין חייבין על בישול, ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן שי"ח ס"ק קי"ד. [↑](#footnote-ref-523)
523. וכתב דמש"כ הרמב"ם דאין חייבין על בישול דבר שא"צ בישול כלל, הוא רק בדבר דלא שייך בו בישול כלל, והברכ"י שם אות ג' כתב דלא פטר הרמב"ם אלא בדבר דא"צ בישול כלל ומוכח דהכי אורחי' דלא מבשלי לי' כלל, והשעה"צ שם ס"ק קי"ד כתב דהוא דבר שאינו משתבח כלל ע"י הבישול, וכ"כ האג"ט אופה סקי"ט אות ח'. [↑](#footnote-ref-524)
524. והברכ"י בסימן שי"ח אות ג' נקט דפירות הנאכלין חיין דמי לדבר שנתבשל כמאב"ד, וכמו שדימו הראשונים זל"ז לענין איסור שהי', וע"כ תלי דין בישולם בהפלוגתא אם דבר שנתבשל כמאב"ד חייבין על בישולו, ועי' גם במנחת כהן שם שדן בזה. [↑](#footnote-ref-525)
525. ולכאו' יש מקום לדון, דאף דהוא נאכל כמו שהוא חי, מ"מ כל שבאנו לחייב על הבישול, וכתב האו"ז דהוא משום דמתמקמק טעמם ומשתנה לטעם אחר כשהם מתבשלים, בעינן שיהא בזה להתיקון דהבישול, וע"כ בעינן בזה בישול כמאב"ד. [↑](#footnote-ref-526)
526. וזה לטעמי' דמ"ד דשמן אין בו משום בישול, היינו דאינו מתבשל עד שירתיח רותח גמור, אך אם הא דאין בו משום בישול היינו דאין על בישולו תורת בישול כיון דא"צ בישול, אין להביא מזה, והרשב"א בד"ה כללא דמילתא, כתב דמים יין ושמן קלים להתבשל. [↑](#footnote-ref-527)
527. ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא בשמן שהופשר וחזר ובישלו, אם אמרינן בזה דאין בישול אחר בישול, דאם הא דהפשרו זהו בישולו היינו דהוא מתבשל עי"ז בישול גמור, י"ל בזה דאין בישול אחר בישול, עכ"פ להסוברים דאין בישול בדבר שכבר נתבשל כמאב"ד, אך אם הא דהפשרו זהו בישולו היינו דחייבין על הפשרו אף דאינו מתבשל עי"ז, הרי דאף אחר שהופשר הוי כדבר שאינו מבושל, ואם בישלו חייב. [↑](#footnote-ref-528)
528. אך בפסקי רי"ד דהא דהתיר רשב"ג לסוך ידה וכו', הוא משום שאינו אלא דבר מועט שאין האשה מכווה ידה באש. [↑](#footnote-ref-529)
529. אך מד' הראשונים שכתבו דדין יין שהופשר במגע הגוי תליא אם הפשרו זה בישולו, משמע דלמ"ד דהפשרו זה בישולו הו"ל כמבושל מדינא, [↑](#footnote-ref-530)
530. וצ"ע דלא מצינו דהתירו איסור דרבנן כשעושה בשינוי. [↑](#footnote-ref-531)
531. וצ"ע דמ"ש ממים דחייבין על בישולם, וצ"ע דבמים יש חשיבות טפי לחימומם לשתי', וע"כ יש ע"ז תורת בישול, והפמ"ג באש"א סימן רנ"ד סק"א כתב דבמים ויין ושמן דאין האש פועל בו כ"כ להכשיר, הבישול הוא החימום. [↑](#footnote-ref-532)
532. והוכיח כן מהא דאסרינן ליתן מליח הישן וקולייס האיספנין בכלי שני, משום שהדחתן זוהי גמר מלאכתן, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-533)
533. והאו"ש בפ"ט משבת ה"ב כתב בדעת רש"י, דמדאורייתא אין חייבין על בישול בכלי שני, דאי"ז תולדות האור אלא תולדת תולדה, ואי"ז אסור אלא מדרבנן, ובחמי טבריא לא גזרו אלא על דבר דכיו"ב בחמי האור הוא מדאורייתא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

     ויש להוסיף, דגם למש"כ הרשב"א ודעימי' דחייבין מדאורייתא על הפשר בכלי שני, מ"מ י"ל דכל שמפשירו בדבר שאין היד סולדת בו, אין בזה משום בישול, דדבר שאין היד סולדת בו י"ל דלא חשיב כתולדות האור, ונפ"מ בזה גם במש"נ לקמן ע"ד ב' דחייבין על המסת חמאה אף שאין היס"ב, אם מ"מ בעינן שימיסנה ע"י דבר שיש בו חום שהיס"ב, (וכמש"כ כן הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"א סוף הערה קע"ג), ועמש"נ בזה לקמן קמ"ה ב' בדין הדחת מליח הישן בחמין שאין היד סולדת בהן. [↑](#footnote-ref-534)
534. וצ"ע דרש"י גופי' לעיל פירש להא דאמר ר' יהודה דמביאה אשה פך של שמן וכו', דכל שאינה מניחתו שם כדי בישול שרי, והרי דס"ל דמותר להפשיר שמן אף במקום שיכול לבא לידי בישול, - וצ"ל דלרש"י דהא דהפשרו זהו בישולו הוא משום גזירת הפשר, הרי דבזה הוא דפליגי ר' יהודה ורשב"ג אם הפשרו זהו בישולו, ולר' יהודה לא אסרו להפשיר, - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' רש"י לעיל בד"ה לאיסורא שכתב דבשמן הפשרו זהו בישולו, ובמים הפשרו לא זהו בישולו, ושמא כיון דגדר גזירת הפשר, הוא דמכח זה החשיבו את ההפשר לבישול, לא שייכא הך גזירה אלא בשמן דמצינו לחשוב את הפשרו כבישול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-535)
535. אך יש לדחות, כמש"כ בס' גנזי חיים לבעל החדרי דעה סימן שי"ח ס"ד די"ל דבשמן דצריך לו כדי לסוך ואין ראוי כשהיא היס"ב, לא חיישינן שישהנו, וע"ד מש"כ האחרונים להתיר ליתן כלי של עופרת סמוך לאש, דלא חיישינן שישהנו עד שיהא ניתך. [↑](#footnote-ref-536)
536. ונראה מזה דהא דהותר להורות בבית המרחץ לאפרושי מאיסורא, אי"ז משום דאיסור ד"ת בבית המרחץ נדחה מפני האיסור, אלא היינו דבכה"ג ליכא לעיקר האיסור, - אך בד' המהדו"ב מבו' דהא דשרי הוא מדין דחי', ועיי"ש מש"כ לפ"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-537)
537. והמחה"ש שם הק' דא"כ היאך מייתינן מינה דאפרושי מאיסורא שאני, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך לכאו' בד' הרמב"ן מבו' דיש לדון לאסור לומר טול בכלי שני ותן משום תרי מילי, חדא, דה"ז כאומר שאסור ליתן באמבטי, וזה הוי דרך הוראה, וכמש"כ הר"ן, והא דשרי הוא משום דאפרושי מאיסורא שאני, ועוד, דמדבריו נלמד דמותר ליתן בכלי שני דהפשרו לא זהו בישולו, והא דשרי הוא משום דאי"ז דרך הוראה. [↑](#footnote-ref-538)
538. אך בפירש"י לעיל שם כתב דאיירי במלוח שבא בחמין מער"ש, והב"י בסימן שי"ח ס"ד כתב בדעתו דהא דקתני בא בחמין, קאי בין לדבר מליח ובין לשאינו מליח, דבדבר מליח הוא ביאה לבד, ובדבר שאינו מליח הוא בישול, ועיי"ש שכתב דמקור דברי רש"י לכך הוא מהא דלא תני שנתבשל אלא תני שבא, וע"כ פירש דאיירי בין במליח ובין בשאינו מליח, ואטו דבר מליח נקט שבא ולא נקט שנתבשל, - והראש יוסף לעיל שם פירש דהיינו, דבדבר מליח ע"י שרי' בעלמא נגמר בישולו, וע"כ מותר לשרותו בשבת, דאין בישול אחר בישול. [↑](#footnote-ref-539)
539. ולכאו' יש להוכיח ממש"כ היראים בסימן ער"ד ללמוד להא דיש בישול אחר אפי' מהא דאין יוצאין ברקיק המבושל, ומהא דחלוט שחזר ואפאו חשיב כלחם, ואם דינא דאין בישול אחר בישול הוא דין מסוים במלאכת שבת, הרי דאף דלענין תורת לחם מצינו דיש בישול אחר אפי' ויש אפי' אחר בישול, אין ללמוד מזה דחייבין ע"ז בשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-540)
540. אך הדרישה בסימן שי"ח סק"ד כתב בדעת הרמב"ם דכל שנתבשל כמאב"ד אין בו משום בישול, וקרי לנתבשל כמאב"ד נתבשל כל צרכו, והאג"ט אופה סק"י אות ד' דחה לזה, - אך עיי"ש באות ו' - ט"ו שהאריך דמודה הרמב"ם דכל שנתבשל כמאב"ד אין חייבין מדאורייתא על בישולו, אך מדרבנן יש בו משום בישול כל שלא נתבשל כל צרכו. [↑](#footnote-ref-541)
541. אך הדרישה שם סק"ד כתב בדעת הטור, דמש"כ דכל שנתבשל כמאב"ד יש בו משום בישול אי"ז אלא מדרבנן, וכ"כ הט"ז שם סק"ג, וכן האריך האג"ט אופה סק"י אות ז' ואילך. [↑](#footnote-ref-542)
542. אך בד' השעה"צ שם ס"ק קי"ד שכתב בפשיטות דפירות הנאכלין חיים חייבין על בישולן, מבו' דלא תליא בהפלוגתא אם דבר שנתבשל כמאב"ד יש בו משום בישול, והיינו משום דאף להסוברים דאין בו משום בישול, היינו משום דכבר יש בו להתיקון דבישול, ואין בישול אחר בישול, אך פירות הנאכלין חיים דאין בהן להתיקון דבישול, חייבין על בישולם. [↑](#footnote-ref-543)
543. והרשב"א לעיל מ' ב' כתב דמותר לתת ע"ג קדירה בשבת תבשיל שנתבשל מער"ש "כל צרכו" כדי לחממו ואפי' תהא היד סולדת בו ואע"פ שהקדירה נתונה על גבי האש, לפי שאין דרך בישול בכך וכו', ומבו' דאם לא נתבשל כל צרכו אסור ליתן ע"ג קדירה, - ולכאו' הטעם בזה, דאף דכל שנתבשל כמאב"ד מותר לשרותו בחמין בשבת, מ"מ כל שנותנו ע"ג קדירה מיחזי כמבשל, דכל הא דכשנותן ע"ג קדירה לא מיחזי כמבשל, הוא רק כשאינו מוסיף בישול עי"ז, אך כל שהוא מוסיף בישול, ה"ז מיחזי כמבשל. [↑](#footnote-ref-544)
544. וכנראה דזהו מקור דברי הטור דכל שלא נתבשל כמאב"ד שייך בו בישול, ולמד כן מד' אביו הרא"ש בתוספותיו. [↑](#footnote-ref-545)
545. ויש להוסיף, דכיון שכתב הר"ן דהא דמדרבנן כל שלא נתבשל כל צרכו אין שורין אותו, הוא דומיא דהא דאסור ליתן ע"ג האור, והיינו משום דמיחזי כמבשל, שפיר מהני בזה התירא דחזרה, דעי"ז כבר לא מיחזי כמבשל. [↑](#footnote-ref-546)
546. והמנחת שלמה ח"ב סימן כ' אות ב' דקדק מד' האג"ט אופה ס"ז דס"ל דדבר שנתבשל כמאב"ד אין חייבין על בישולו, אלא כשגמר לבשלו כל צרכו, ועיי"ש שצידד דחייבין על כל תוספת בישול. [↑](#footnote-ref-547)
547. אך העירו דבד' המאירי לעיל י"ח ב' מבו' דכל שנתבשל כמאב"ד אין בו משום בישול, וע"כ לי"ב לאיסור מגיס, עיי"ש, וכ"ה מבו' בדבריו בריש פירקין ולעיל ל"ח ב' דהתירי חזרה מועילין בדבר שנתבשל כמאב"ד ואין בו משום בישול, אך בדבריו בריש פירקין משמע דהוא משום דבפועל אי"ז מתבשל עי"ז, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-548)
548. ועיי"ש לעיל מינה שכתב דמים מכיון דהוו חמין כלל, לאלתר חשיבי בדיניהו כתבשיל שהגיע למאב"ד "לענין שהי'", ולכאו' אזיל לטעמי' דס"ל דאף כשהגיעו המים לחום שהיס"ב לא חשיבי כמבושלין כמאב"ד, אלא כשהוחמו כ"כ שחסרו קצת, ואפ"ה לענין דין שהי' דמו לתבשיל שהגיע למאב"ד, והיינו משום דהא דמותר להשהות תבשיל שהגיע למאב"ד הוא משום דהוא ראוי ע"י הדחק, וה"נ מותר להשהות מים שהוחמו קצת וראויין לשתותן בתורת חמין. [↑](#footnote-ref-549)
549. ויש לפרש הטעם בזה, אי נימא דבמים חייבין משום בישול גם על חימומם, וגם על תיקונם ע"י הבישול, ולפ"ז י"ל דכל הא דכשהיד סולדת בהן הוי בישול, היינו משום החיוב שעל החימום, אך התיקון שע"י הבישול הוא רק כשרתחו כ"כ עד שחסרו קצת, וע"כ כ"ז שלא רתחו כ"כ חייבין על בישולם, דכלפי התיקון שע"י הבישול, הוו כמים שאינם מבושלין, - ועיקר הך מילתא דבמים חייבין גם על חימומם וגם על תיקונם ע"י הבישול, כ"כ המנחת שלמה ח"ב סימן כ' אות ב', ועיי"ש מש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-550)
550. ואמנם הי' מקום לדחות דמש"כ השיטה להר"נ דרק אם הוחמו המים כ"כ שחסרו קצת חשיבי כמבושלין, היינו שהגיעו לידי היד סולדת בו, וכמש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ה' שער ג' נ: בדין יין, דכל שרתח ודאי חסר קצת ממדתו, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דאין דברי השיטה להר"נ שם סותרים לדבריו לעיל מ' ב', אך לכאו' אי"ז מתישב, דא"כ הול"ל כל שהוחמו עד שהיד סולדת בהן, וכלישנא דגמ' לעיל מ' ב', והרי אין חיסרון מידתו ניכר כ"כ בכה"ג, וכמש"כ הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-551)
551. והאג"ט אופה סקמ"ח אות ה' ז' כתב כן בדעת התו"י לעיל ל"ז ב' דמדרבנן יש בישול אחר בישול אף במבושל כל צרכו, ושם אות ט' כתב כן גם בדעת הרא"ה, ועיי"ש באות ז' ח' במש"כ לפרש לדעתם בטעם הא דכל שבא בחמין מער"ש מותר לשרותו בחמין בשבת, ולמש"כ האו"ז וההגמ"ר די"ל דהא דמותר לשרותו בחמין הוא בכלי שני, ניחא, אך בעיקר מש"כ האג"ט בדעת התו"י, צ"ע, דבפשוטו טעמא דהתו"י אי"ז משום דמדרבנן יש בישול אחר בישול, אלא הוא משום איסור נתינה בתחילה דמיחזי כמבשל, (וס"ל דאף כנגד המדורה מיחזי כמבשל), וע"כ שפיר מותר לשרותו בחמין, - ובד' המאירי לעיל ל"ט א' נראה לכאו' כן דאף דאין בישול אחר בישול, מ"מ הוא פטור אבל אסור, ודוקא ע"ג האש עצמה ולא ע"ג תולדות האש, ודין כירה גרו"ק תליא אם חשבינן לה כאש עצמה או כתולדות האש, עיי"ש, וצ"ע דהרי בלא"ה אסור ליתן ע"ג האש שאינה גרו"ק, משום איסור נתינה בתחילה. [↑](#footnote-ref-552)
552. והצל"ח לקמן קמ"ה ב' כתב בדעת הכל בו, דהא דאין בישול אחר בישול הוא רק כשנותנו בכלי ראשון שלא ע"ג האש, אך כל שנותנו ע"ג האש יש בו משום בישול, - וצ"ע דלפ"ז היאך מותר להחזיר קדירה ע"ג כירה בשבת, ולא אסרינן לה משום בישול, ושמא כל הא דיש בו משום בישול הוא מדרבנן, ולא אסרו חכמים להחזיר.

     והשעה"צ בסימן שי"ח סקמ"ו כתב בשם האלי' רבה די"א דע"ג האש יש בישול אחר בישול, ולכאו' מכוון דבריו הוא לד' האלי' רבה שם סוסקכ"ד, שהביא בשעה"צ סקצ"ה, עיי"ש, ומבו' בדבריו שם דהוא אף כשנתקיימו תנאי חזרה, וע"כ אף לדעת הר"ן דכל שנטל הקדירה בשבת לעולם מותר להחזיר, מ"מ יש לאסור משום בישול, אך היינו רק בדבר שנצטנן, וע"כ שפיר מותר להחזיר קדירה ע"ג כירה בשבת, ולא אסרינן לה משום בישול. [↑](#footnote-ref-553)
553. ועיי"ש שכתב דלדינא לא קי"ל כד' הרמב"ם, אך צירף לדבריו, וכ"כ המג"א שם סקי"ד, ועיי"ש במחה"ש ובפמ"ג. [↑](#footnote-ref-554)
554. ושמא י"ל דכיון דיש דברים המתבשלין כמאב"ד ע"י שרי' בכלי ראשון אסרו חכמים לשרות כל דבר בתוך כלי ראשון, אך כל שכבר נשרה בחמין מער"ש וידוע שלא יתוסף בו בישול ע"י שרייתו, מותר לשרותו בשבת, כיון דליכא למיחש למידי. [↑](#footnote-ref-555)
555. והך מילתא דהא דהן מתבשלין בהדחה, הוא מחמת מלחן, כ"נ גם בפירש"י שכתב דקולייס האיספנין אוכלין אותו "מחמת מלחו" ע"י הדחה בחמין, אך בד' הביאוה"ל בסימן שי"ח ס"ד (ד"ה חוץ) נראה שפירש לד' רש"י בע"א, ועיי"ש שכתב לפ"ז דדברי רש"י סותרים לדבריו לעיל ל"ט א', ועמש"כ לפרש בזה האג"ט אופה סקל"ז, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דהא דקולייס האיספנין מתבשל בהדחה בעלמא, הוא משום דקליפתו דקה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ב דהוא דג דק ורך ביותר, ועמד ע"ז הצל"ח בביצה ט"ז ב'. [↑](#footnote-ref-556)
556. ובזה מבו' מה שנקט הר"ן לעיל מ"ב ב' דמותר ליתן כל דברים בכלי שני, ופליג על דינא דקלי הבישול, דאף דבמליח הישן וקולייס האיספנין מצינו שהם מתבשלין אף בכלי שני, הרי היינו משום דהפשרן זו היא בישולן, אך בשאר דברים דלא סגי להו בהפשר, לא מצינו דיש דברים המתבשלין בכלי שני, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-557)
557. ומשמעות דבריו, דבאמת לא נעשה בהן בישול ע"י ההדחה, ומ"מ כיון שה"ז מתקנם לאכילה, הו"ל בכלל מלאכת בישול, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב בטעם החיוב, דהוא משום דכשהודחו במים החמין הוכשרו לאכילה ונעשה כמי שבישלם בשבת, וכ"נ גם ממש"כ הרמ"א בסימן שי"ח ס"ד דה"ה כל דבר קשה שאינו ראוי לאכול כלל בלא שרי', דאסור לשרותו בשבת, למש"כ המ"ב שם דהאיסור בזה הוא משום בישול. [↑](#footnote-ref-558)
558. וכן משמע שפירשו בפסקי רי"ד ובפי' ריבב"ן ובפסקי ריא"ז ה"א דין ו'. [↑](#footnote-ref-559)
559. ובזה מתפרש מש"כ היראים שם ללמוד לדין קלי הבישול דמתבשלין אף בכלי שני, מסוגיית הגמ' לעיל מ"ב ב' בדין מלח, ולא למד לזה מדינא דמליח הישן וכו', משום דלדעתו דינא דמליח הישן וכו' הוא בכלי ראשון. [↑](#footnote-ref-560)
560. ואמנם י"ל דמכוון הביאוה"ל הוא דבעינן שתהא היד סולדת בחמין שמדיחין אותן בהן, וזה כמש"נ לעיל מ' ב' לדון דכל שאין היד סולדת בהן לא חשיבי כתולדות האור, ודן בזה הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"א הערה קע"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-561)
561. אך לכאו' בל' הלבוש משמע דהא דחייבין על הדחת מליח הישן וכו' הוא משום מבשל, ואך דבדברים קשים שאין ראויין כלל לאכול בלא שרי', חייבין על שרייתן משום מכה בפטיש, וכ"כ הנשמת אדם בכלל כ' סק"ה בדעתו, וכ"כ הפמ"ג שם באש"א סקט"ז, דמלוח שנגמר בישולו ע"י הדחת חמין חייבין ע"ז משום מבשל, וכל שאין החמין פועל כלל בישול אלא דא"א לאכול מחמת מלחו אלא ע"י הדחה בחמין, חייבין ע"ז משום מכה בפטיש, ועד"ז כתב הבית מאיר שם ס"ד, (ואך שנקט דאיסור שרי' בצונן בדבר שאינוי ראוי לאכול בלא"ה, הוא מדרבנן משום דמשוה אוכל), ועמש"כ בזה האג"מ או"ח ח"ג סימן נ"ב, אך הביאוה"ל שם ס"ד (ד"ה והדחתן) הביא מד' כמה מקמאי דאף מליח הישן אינו נאכל כלל בלא הדחה, ואפ"ה אין חייבין על הדחתו משום מכה בפטיש אלא משום מבשל. [↑](#footnote-ref-562)
562. ואמנם במש"כ הביאוה"ל שם דאין באוכלין משום מכה בפטיש, כבר הביאו מד' תשו' הרשב"א ח"ד סימן ע"ה שהביא מירושלמי דיש באוכלין משום מכה בפטיש, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-563)
563. ובד' התוס' לעיל ל"ט א' מבו' דממה שאמרו כגון תרנגולתא דרב אבא נלמד, דלא שרינן אלא בדבר שנתבשל כל צרכו, וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן שי"ח, - ויש להסתפק אם מפרשי דזהו עיקר מה שאמרו כגון תרנגולתא דרב אבא, להשמיענו דרק כשנתבשל כל צרכו שרי, או היינו דממה שאמרו כגון תרנגולתא דרב אבא, והיא היתה מבושלת כל צרכה, משמע דלא שרינן אלא בדבר שנתבשל כל צרכו, ועד"ז כתב הרמ"ך בפ"ט משבת ה"ג דלפי' הרי"ף בתרנגולתא דרב אבא, מבו' דרק אם נתבשל כל צרכו אין בו משום בישול. [↑](#footnote-ref-564)
564. והגר"א בסימן שי"ח סט"ו כתב דלדעת הרי"ף והרמב"ם דמפרשי להגזירה שמא ירתיח בע"א, ונת' לעיל שם, אין מקור מהתם כלל דאיכא איסור בישול אף שכבר נתבשל. [↑](#footnote-ref-565)
565. אך בתשו' תשב"ץ חוט המשולש טור ג' סימן י' כתב בשם רבינו יונה דאף בלח שנצטנן אין בישול אחר בישול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-566)
566. ולכאו' טעמא דרי"ו הוא דמלבד דינא דאין בישול אחר בישול, הרי בלא"ה כל שכבר נתבשל ואין הבישול השני מועיל כלום, אין ע"ז תורת בישול, וע"כ אינו חייב אלא במצטמק ויפה לו, דיש ע"ז תורת בישול, ואך שבאנו ע"ז מכח דינא דאין בישול אחר בישול, ובזה הוא דאמרינן דבלח שנצטנן יש בישול. [↑](#footnote-ref-567)
567. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ השו"ע בסימן רנ"ז ס"ז דאיסור הטמנה הוא אף במצטמק ורע לו, - והיינו דכיון דהמקור דיש בישול אחר בישול בדבר לח, הוא מהא דאסרו להטמין מגזירה שמא ירתיח, הרי דמהא דאסרינן התם אף במצטמק ורע לו, בע"כ דאף בזה יש בישול אחר בישול, - והחזו"א בסימן ל"ז סקי"ג ד"ה ס"ד כתב לדחות די"ל דלא פלוג חכמים בהטמנה, וכ"ה דס"ל לר' יהודה דאסור להשהות חמין שהוחמו כל צרכם ע"ג כירה שאינה גרופה, אע"ג דא"צ לחיתוי, והיינו משום דלא פלוג רבנן. [↑](#footnote-ref-568)
568. ועיי"ש שכתב לדמותו להא דמתכת שהותכה וחזרה ונתקשתה דחייבין על התכתה, ולא אמרינן בזה דאין בישול אחר בישול, והאחרונים הוכיחו כן מסוגיית הגמ' ביבמות ו' ב', והיינו משום דבטל הבישול הראשון לגמרי, - והך מילתא דבמתכת שהותכה לא אמרינן דאין בישול אחר בישול, כ"כ הנשמת אדם בכלל כ' סק"ו, והתפא"י בכלכלת שבת מלאכת האופה, והאג"ט אופה סקי"א אות ו', והחזו"א בסימן נ' סק"ט ד"ה ויש לעי' - אך המנ"ח במוסך השבת מלאכת אופה ד"ה והנה קי"ל נסתפק בזה, ועיי"ש שכתב לדון דתליא בהפלוגתא אם יש בישול אחר בישול בדבר לח, והיינו דיסוד הפלוגתא הוא אם יש בישול אחר בישול כשאין הבישול הראשון ניכר. [↑](#footnote-ref-569)
569. אך עיי"ש בד"ה ס"ד שכתב דמד' רי"ו שכתב דהא דבלח יש בישול אחר בישול הוא רק כשמצטמק ויפה לו, מבו' דהא דיש בו משום בישול אי"ז משום דכשנצטנן חזר לקדמותו, אלא טעם אחר יש בזה, עיי"ש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-570)
570. והתהל"ד בסימן שי"ח סקל"ג כתב לפרש קצת בע"א, דשאני יבש שנתבשל דנשתנה גופו והדבר ניכר היטב שנתבשל, ומשא"כ בלח דאין הפעולה ניכרת והוי כלא נתבשל כלל, וכ"נ בד' המנ"ח במוסך השבת מלאכת אופה ד"ה והנה קי"ל. [↑](#footnote-ref-571)
571. ונתחדש בזה, דהא דאין בישול אחר בישול, אי"ז משום דאין הבישול השני מועיל לתקנו, דא"כ הרי כיון דבדבר לח חייבין על חימומו, מה לי אם עדיין קיים בו תיקון הבישול, אלא הוא משום דאין תורת בישול אלא בדבר חי שעושאהו למבושל, אך כל דכבר הוא מבושל אין ע"ז תורת בישול, וע"כ כל הא דבדבר לח שנצטנן חייבין על בישולו, הוא רק משום דבטל בישולו הראשון ואין תורת מבושל עליו. [↑](#footnote-ref-572)
572. אך בד' המהר"ם שיק שם מבו' דכיון דבדבר לח חייבין על חימומו, לא איכפת לן דאכתי קיים התיקון שע"י הבישול, דמ"מ כיון דחימומו בטל, חייבין על חימומו, וכ"כ המנחת שלמה בח"ב סימן כ' אות ב', ועיי"ש שכתב דבדבר לח חייבין משום בישול גם משום חימומו וגם משום תיקונו ע"י הבישול, והא דבלח שנצטנן חייבין על בישולו, הוא רק משום החימום, אך אין חייבין על בישולו, דבזה אמרינן דאין בישול אחר בישול, וכתב לפ"ז דאין חייבין אלא על חימומו ליד סולדת, אך כל שהיד סולדת בו אין חייבין על הרתחתו, (אף שנקט שם דיש חיוב בישול בהרתחת מים שלא נתחממו אלא כדי שהיד סולדת בהן). [↑](#footnote-ref-573)
573. אך לפשטות ד' הרא"ש דתלי זב"ז, מבו' דהא דבדבר לח שנצטנן יש בו משום בישול, אי"ז משום דכשנצטנן בטל בישולו, אלא אף דלא בטל בישולו מ"מ כיון דאיכא תוספת תיקון בבישול השני יש ע"ז תורת בישול, וזהו שכתב הרא"ש לדמותו להא דהמגיס חייב אף בדבר שכבר נתבשל כמאב"ד, והרי דאף דבר מבושל חייבין על תוספת בישולו, וצ"ע, גם צ"ע לפ"מ דמסיק הרא"ש דכל שנתבשל כמאב"ד אין חייבין על בישולו, דמ"ט יש בישול אחר בישול בלח שנצטנן, אם הוא משום דבזה חשיב הבישול השני טפי, או דהוא משום דדבר לח שנצטנן בטל בישולו, - ועי' בתשו' חת"ס יו"ד סימן פ"ב שכתב דהא דבלח שנצטנן יש בישול אחר בישול, הוא דוקא לענין שבת משום דהו"ל מלאכת מחשבת, אך לענין בב"ח ל"ה בישול. [↑](#footnote-ref-574)
574. והאלי' רבה בסימן שי"ח סקי"א הביא לדבריו, והניח לזה בצ"ע. [↑](#footnote-ref-575)
575. ועיי"ש במש"ז בסימן רנ"ג במש"כ בטעם הא דלא אסרינן משום בישול מיעוט הרוטב, וצ"ב, והאג"מ באו"ח ח"ד סימן ע"ד בישול אות ז' עמד עוד דאי"ז מתישב בדבריו באש"א בסימן רנ"ג ובמש"ז בסימן רנ"ט, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-576)
576. וגם הב"י בסימן שי"ח העתיק לל' רי"ו כמו שהוא לפנינו, דכל שיש בו רוטב וכו' הוי מבשל גמור. [↑](#footnote-ref-577)
577. והחת"ס שם כתב דכל שיש בו לחלוחית חשיב כדבר לח, אך בד' המ"ב בסימן שי"ח סקל"ב משמע להדיא דכל שהריקו המרק ממנו חשיב כיבש, אף שנשתייר בו לחלוחית, וכ"נ להדיא בדבריו בשעה"צ שם סק"ס, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-578)
578. וכ"ה משמעות ד' הר"ן שהק' ע"ד רבינו יונה דלא מצינו חילוק בין מים מבושלין למבושל אחר, ומשמע שפירש בד' רבינו יונה דס"ל דחלוק דין מים מדין שאר מילי. [↑](#footnote-ref-579)
579. וכתב ללמוד לזה מהא דתנן בר"פ כירה חמין ותבשיל, ומהא דתניא שם מ' ב' בקיתון של מים לא בשביל שיחמו, ובפך של שמן לא בשביל שיבשל, וממש"כ הרמב"ם ברפ"ט משבת דאחד המבשל את המאכל או את הסממנין או המחמם את המים, ויש להוסיף דכ"ה גם בל' הר"ח בביצה ל"ד א', דהנותן מים משום מחמם, והנותן בשר משום מבשל. [↑](#footnote-ref-580)
580. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דאסור לערות את המים, אף דמים הוו מצטמק ורע לו, ודינא דרבינו יונה דבדבר לח יש בישול אחר בישול הוא רק במצטמק ויפה לו, - אך באות ח' כתב די"ל דהא דאסור לערות מים חמים לתוך התבשיל, אף דהמים מצ"ע הוו מצטמק ורע לו, הוא משום דהתבשיל מצטמק ויפה לו, - וכ"נ להדיא בד' רי"ו שם שכתב בנשים שנותנות מים חמים לתוך הקדירה בשבת, דאפי' הוחמו כל צרכן מערב שבת, כשנותן מהמים בקדירה צריך התבשיל להצטמק וזה יפה לו ונמצא הוא מבשל, והב"י בסימן רנ"ג כתב דדברי רי"ו אלו הם כד' רבינו יונה. [↑](#footnote-ref-581)
581. והביאו בזה מש"כ בדרשות הר"ן דרוש ח', דמים שהוחמו וקיבלו צורת החום, גם כי נתקררו, יקבלו החום שנית יותר בקלות, מפני שהחום הראשון חלחלו ודקדקו חלקיהם, ולכן יקבלוהו שנית בקלות יותר. [↑](#footnote-ref-582)
582. והחזו"א בסימן ל"ז סקי"ג ד"ה במ"ב עמד ע"ד הפמ"ג שלא הכריע בזה, דמפורש כן בד' הר"ן בשם רבינו יונה, - אך אי נימא דהא דס"ל לרבינו יונה דיש בישול אחר בישול, הוא רק במים, ולא בשאר דבר לח, אין ללמוד מזה דה"נ הא דבדבר לח יש בישול אחר בישול הוא אף כשהוא רותח אלא שהורק לכלי שני, וכ"כ האג"ט בהשמטות לסקי"ד בסופו, ועיי"ש שכתב כן בדעת השו"ע שהשמיט להך דינא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-583)
583. גם יש להעיר דא"כ מ"ט מותר להחזיר כלי ראשון ע"ג האש כ"ז שהיד סולדת בו, הרי בד' התוס' לעיל מ' ב' ד"ה וש"מ משמע דלאו כללא הוא דכלי ראשון מבשל כ"ז שהיד סולדת בו, אלא דכיון דפעמים שהוא מבשל נתנו בו שיעור דכ"ז שהיד סולדת בו אסור, ונמצא דנתחדש כח בישול ע"י החזרתו ע"ג האש, - וגם אי"ז מתישב למש"כ היראים בסימן ער"ד דאין בישול תלוי בכלי ראשון ובכלי שני, דיש דברים המתבשלין אף בכלי שני, ויש דברים דאין מתבשלין אף בכלי ראשון אלא ע"ג האש, וא"כ אין לאסור ליתן מכלי שני לכלי ראשון, כיון דאף כשהוא בכלי שני הוא ראוי לבשל את קלי הבישול, ואף דע"י שנותנו בכלי ראשון הוא ראוי לבשל גם שאר דברים, אין לאסור מכח זה, כ"ה דלא אסרינן להחזיר קדירה ע"ג האש, אף דעי"ז היא ראוי' לבשל אף בישרא דתורא. [↑](#footnote-ref-584)
584. וזהו שכתב רבינו יונה שם דכשמערין המים פסק כח רתיחתן מלבשל כדין כלי שני שאינו מבשל "ומתבשלין בתוך כלי ראשון", דכשפסק כח רתיחתן מלבשל פסק בישולן, ואח"כ הן חוזרין ומתבשלין בתוך כלי ראשון. [↑](#footnote-ref-585)
585. אך הראש יוסף לעיל ל"ח ב' ובפמ"ג באש"א סימן רנ"ג סק"כ כתב בדעת רש"י, דהא דפינה ממיחם למיחם איירי כשפינה למיחם שהוא כלי ראשון, דאל"כ אסור להחזירו ע"ג האש משום איסור בישול, לרש"י לטעמי' דבלח שנצטנן יש בישול אחר בישול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-586)
586. ולפ"ז נמצא דלפ"מ שהכריע המ"ב דהא דיש בישול אחר בישול בלח שנצטנן הוא אף במצטמק ורע לו, מוכח מההיא דפינה ממיחם למיחם, דאף כשנתנו בכלי שני לא חשיב כצונן, או דעירוי הוי ככלי ראשון. [↑](#footnote-ref-587)
587. ובשיטה להר"נ לעיל מ' ב' כתב בשם הרא"ה ליתן מים חמין לתוך החמין בשבת אחר שכבר הוחמו בכדי שהיד סולדת בהן שבאו לכלל בישול אע"פ שעכשיו אינן חמין כ"כ "מכיון שאינן צוננין", דמשום בישול ליכא, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן נ"ג בשמו, ועד"ז מצינו בד' האו"ז בהל' ער"ש סו"ס ח' דקדירות שהן קצת חמין קרוב להיד סולדת אין בהן משום בישול, אך אם נתקררו לגמרי אסור, עיי"ש, והביאו הדרכ"מ בסימן רנ"ג סק"ז, - ויש להסתפק אם הא דכשהן צוננין אסור ליתנם, הוא משום דבכה"ג יש בהן משום בישול, וכמש"כ הרמ"א, ולפ"ז מבו' דמש"כ הרמ"א לחלק בין היכא שנצטננו לגמרי להיכא שלא נצטננו לגמרי, הוא מדינא, או דהוא משום דכל שנצטננו לגמרי הו"ל כנתינה בתחילה דאסירא, וכמש"כ כן הריטב"א שם ולעיל ל"ח ב', ובד' השיטה להר"נ נראה טפי דהוא משום דהו"ל כנתינה בתחילה, שהרי לעיל מינה כתב דתבשיל צונן מותר להפשירו כנגד המדורה, ומשמע דהוא אף כשיש בו רוטב, ובע"כ דהא דאסר ליתן מים צוננים לתוך החמין, הוא משום דהו"ל כנתינה בתחילה. [↑](#footnote-ref-588)
588. וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רנ"ג סקל"ז, דבלח ונצטנן לגמרי ואמר לנכרי, יש בו חשש בישול דבר תורה, וצ"ע דזה שלא כדבריו שם סקכ"ט דהא דמחמירים בנצטנן לגמרי הוא משום דנראה כמבשל, ושמא י"ל דמכח הא דנראה כמבשל החמירו לחוש להסוברים דיש בו משום בישול דבר תורה, וכ"נ בד' החזו"א בסימן ל"ז סקכ"א (ד"ה ונראה דעת הרמ"א), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-589)
589. וכ"ה מבו' גם בד' השעה"צ בסימן רנ"ז סקכ"ט שכתב בהא דמותר להטמין את הצונן, דתבשיל בכלי ראשון שנצטנן ואין היד סולדת בו, תליא בפלוגתת השו"ע והרמ"א אם חשיב כצונן, והרי דס"ל דפליגי ביסוד הדין אם כל כה"ג שעדיין נשאר בו חמימות קצת חשיב כנצטנן, והחזו"א בסימן ל"ז סוסקל"א נחלק על דבריו. [↑](#footnote-ref-590)
590. והיינו דאלמלי הא דהבישול מבטל האפי', ל"ה חשבינן לה כמצה עשירה, וזה כמש"כ הרמ"א בסימן תע"א ס"ב דמצה שנאפית כתיקנה ואח"כ נתפררה ונילושה ביין ושמן אינה נקראת מצה עשירה, דמצה עשירה חייל בהלחם, שאינו לחם עוני, וכל דבשעת האפי' שחל עלי' תורת לחם ל"ה מצה עשירה, וחייל ע"ז תורת "לחם עוני", תו אף שנילושה ביין ושמן אכתי תורת לחם עוני עלי', ובע"כ דהא דפסל ר' יוסי ברקיק שבישלו משום מצה עשירה, אף דבשעת אפייתו חייל עליו תורת לחם עוני, הוא משום דהבישול מפקיע להאפי' ופקע שם לחם שהי' עליו מכח האפי', וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן תע"א שהביא מד' התוס' אלו מקור לד' הרמ"א. [↑](#footnote-ref-591)
591. אך האג"ט אופה סקט"ו אות י"ט פירש בד' התוס', דלעולם עיקר הא דצלאו ואח"כ בישלו חייב הוא משום דיש על בישולו תורת בישול, ול"ב להא דהבישול מבטל את הצלי', ואך דעיקר הא דיש על בישולו תורת בישול, ולא אמרינן דאין בישול אחר צלי', הוא משום דהבישול מבטל להצלי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-592)
592. ולמש"נ להלן מד' הסמ"ק ודעימי' דאף דיש בישול אחר צלי', מ"מ אין צלי' אחר בישול, ניחא, דע"כ אף דאסר ר' יוסי בצלאו ואח"כ בישלו, משום דהבישול מבטל להצלי', מ"מ אסר גם בבישלו ואח"כ צלאו, דאין הצלי' מבטלת להבישול. [↑](#footnote-ref-593)
593. ועוד צ"ע, דהרי לשנויא דרב כהנא דהא מני ר' יוסי היא, לא דרשינן לה מיתורא דקרא, והא דצלאו ואח"כ בישלו פסול, הוא משום דיש בישול אחר צלי', ולדידי' תיקשי דמ"ט אם בישלו ואח"כ צלאו פסול. [↑](#footnote-ref-594)
594. ושמא י"ל, דסוגיין אתיא כמסקנת הגמ' בפסחים דטעמא דר' יוסי הוא משום דבעינן טעם מצה וליכא, וי"ל דהא דפליג ר"מ אי"ז משום דלא ס"ל לדינא דטעם מצה, אלא הוא משום דס"ל דבישול שאחר אפי' אין עליו תורת בישול, וע"כ חשיב דאיכא טעם מצה, - וזה מתישב טפי למש"כ הרמב"ן בברכות ל"ט א' בשם הבה"ג, דדינא דטעם מצה, אי"ז דין מסוים במצה, אלא ה"נ הוא לענין פת, דכל שבישלה יצאה מתורת לחם, וזהו שפירש"י הכא דטעמא דר"י הוא משום דבישול מבטל מתורת לחם. [↑](#footnote-ref-595)
595. האג"ט אופה סקי"ט אות כ"ו כתב להוכיח מדבריו דאף פירות הנאכלים חיים חייבין על בישולם, דאל"כ מ"ט מחייבינן בבישול אחר צלי, הרי הי' נאכל קודם בישולו ע"י צלייתו, - והמשכנות יעקב בסו"ס ק"ד צידד לפטור בצלי' אחר בישול, משום דהוי כדבר הנאכל חי, שנקט שם דאין חייבין על בישולו, משום דאי"ז מלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-596)
596. ולכאו' מוכח מדבריו דהא דאין בישול אחר בישול הוא דין בכל התורה, דאי נימא דהוא דין מסוים בחיוב מלאכת שבת, משום דאי"ז מלאכת מחשבת, או משום דאי"ז דומיא דמלאכת המשכן, הרי אין ללמוד מהא דלענין תורת לחם יש בישול אחר אפי' ויש אפי' אחר בישול, דה"נ לענין שבת חייבין על בישול אחר אפי' ועל אפי' אחר בישול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-597)
597. והסמ"ק שם כתב די"א דלדעת היראים יש אפי' אחר אפי' וצלי' אחר צלי', ופליג ע"ז, והביאוהו הארחות חיים בהל' שבת סימן נ"ו והטור בסימן שי"ח, - ולכאו' י"א אלו פירשו דטעמא דהיראים אי"ז משום דאפי' ובישול הוו ב' מיני תיקון, אלא הוא משום דהא דאין בישול אחר בישול הוא רק בבישול, אך אפי' לא חשיבא כ"כ ויש אחרי' בישול, וה"נ יש אפי' אחר אפי', אך צ"ע אם ד"ז מתישב עם מש"כ היראים דה"נ יש צלי אחר בישול וסברא אחת היא, אך באמת הסמ"ק והארחות חיים לא הביאו לדבריו אלו, ונראה להדיא מדבריהם דלא ס"ל כן, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-598)
598. והשו"ע שם כתב דיש מתירין, והאחרונים נחלקו בדעתו אם היינו דס"ל דמותר ליתנו אף בכלי ראשון דאין בישול אחר אפי' וצלי', וכמו שהביא בב"י למשה"ק הראבי"ה ע"ד היראים וכתב דקו' חזקה היא, או דלא התירו אלא ליתנו בכלי שני ומשום דכלי שני אינו מבשל. [↑](#footnote-ref-599)
599. ושמא יש לדחות למש"כ החזו"א בסימן ל"ז סוסקי"ז דכל שלא יבוא לטעם צלי ממש אלא שיתיבש קצת לא חשיב כצלי' לאסרה אחר בישול, וע"כ התיר הסמ"ק בזה, אך זה דלא כמש"כ היראים שם דאסור ליתן מבושל אצל האש בחום גדול שהיס"ב והביאוהו הסמ"ג וההגמי"י שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-600)
600. ויש להסתפק אם הוא משום דלחייב בשבת לא סגי במה שיש על הבישול תורת בישול, דמ"מ כיון שכבר הי' צלוי מעיקרא אין חייבין על בישולו, וכל הא דמחייבינן בזה הוא משום דהבישול מבטל הצלי', - או דלעולם כל שיש על הבישול תורת בישול סגי בהכי לחייב, ואך דעיקר הא דיש על בישול שאחר צלי' תורת בישול, אף דאין בישול אחר בישול, הוא משום דהבישול מבטל הצלי', - והאג"ט אופה סקט"ו אות י"ט כתב כדרך בתרא, ועיי"ש שכתב לדמותו להא דגיטו וידו באין כאחד, וה"נ הכא כיון דמבשל לי' רק דהוה אחר אפי', אמרינן דאדרבה הבישול מבטל את האפי' ול"ה לאחר אפי'. [↑](#footnote-ref-601)
601. וצ"ב דמה לי דקיים בו שם צלי, הרי מ"מ כיון דקיים בו גם שם בישול, אין בישול אחר בישול, - ויש ללמוד מזה דמפרש דודאי דעיקר הא דיש בישול אחר צלי וצלי אחר בישול, הוא משום דהבישול מבטל להצלי' והצלי' מבטלת להבישול, וכמש"כ הסמ"ג והסמ"ק, ומש"כ הפמ"ג דלא נתבטל שם בישול הראשון, היינו דאין הצלי מבטל להבישול לגמרי, ואכתי הוא מבושל במקצת, אך מ"מ כיון שאינו מבושל לגמרי, שפיר י"ל דאסור לחזור ולבשלו. [↑](#footnote-ref-602)
602. ועיי"ש ובאות כ"א שכתב לדינא להקל בזה, דדעת רוב הפוסקים דאין בישול מבטל את הצלי', והא דיש בישול אחר צלי', הוא משום דאף דלא נתבטלה הצלי', מ"מ יש על הבישול תורת בישול. [↑](#footnote-ref-603)
603. והב"י שם הביא למש"כ התוס' בסוגיין דלפירש"י דהא דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דבישול מבטל לי' מתורת לחם, מיירי בבלילתו רכה, דבלילתו עבה לא נפיק מתורת לחם, והרי דאפי' במצה לית להו שבישול יבטל את האפי', - וצ"ב דבפשוטו מה שהעמידוה בבליתו רכה, הוא משום דס"ל דכל שבלילתו עבה יש עליו תורת לחם אף אם נתבשל ולא נאפה כלל, וכמש"כ התוס' לעיל ל"ז ב' ד"ה דכו"ע, דכל שבלילתו עבה מברכין עליו המוציא אף כשנעשה באילפס ע"י משקה, וע"כ אף דהבישול מבטל את האפי', אכתי יש עליו תורת לחם. [↑](#footnote-ref-604)
604. ועיי"ש שכתב דהא דדחי בברכות דשאני מצה משום דבעינן טעם מצה בפיו, ל"ה צריך להך דיחוי, דהו"מ לדחויי דשאני אפי' דבישול מבטל לטעם האפי' אך אינו מבטל לטעם הירק, אלא לרוחא דמילתא ולרבותא דחינן לה הכי, ולמש"נ מד' הרמב"ן זה עצמו מכוון הא דדחי דבעינן טעם מצה וליכא. [↑](#footnote-ref-605)
605. ויש להסתפק במש"כ הרמב"ן דנתבשלה כל צרכה, אם הוא בדוקא, דלא סגי כמאב"ד, ואף דלענין שבת דעת הרמב"ן דכל שנתבשל כמאב"ד אין חייבין על בישולו, מ"מ סגי בהכי לאשוויי לי' ללחם, או דסגי במה שנתבשלה כמאב"ד, וכמש"כ הרמב"ן שם דנאכלת מחמת בישולה, וכתב דבחלוט הוא כשיעור שאין חוטין נמשכין הימנה, דלכאו' הוא שיעורא דמאב"ד, (וכמש"כ התוס' במנחות ע"ח ב' דהוא חד שיעורא עם קרימת פנים). [↑](#footnote-ref-606)
606. ובד' היראים שהביא משם, דלכאו' דמהתם לא שמעינן דהאפי' מבטלת את הבישול, י"ל בכמה גווני, חדא, דס"ל דכל הא דאין בישול אחר בישול בשבת, הוא משום דאין על הבישול השני תורת בישול, אך כל שיש עליו תורת בישול חייב אף אם לא בטל הביטול הראשון, אך זה דלא כמשמעות ד' הסמ"ג והסמ"ק דהא דיש צלי אחר בישול הוא משום דה"ז מבטל את הבישול, - וי"ל עוד, דס"ל דכל הא דיש על האפי' שאחר בישול תורת אפי', וה"ז מועיל לאשוויי לחם, הוא רק מכח שה"ז מבטל את הבישול, - וי"ל עוד, דס"ל דכיון שנתקנה העיסה לאכילה ע"י הבישול, הדין נותן דאף אם חזרה ונאפתה ל"מ זה לאשוויי לה ללחם, כיון דכבר היתה מתוקנת לאכילה תחילה, וכל הא דמהני האפי' לאשוויי לה ללחם, הוא רק משום דהיא מבטלת את הבישול, וחשבינן דתיקונה עכשיו הוא ע"י האפי'. [↑](#footnote-ref-607)
607. אמנם הנה היראים גופי' בסימן קמ"ח הביא להך דינא דבזמן שהפרוסות קיימות מברך המוציא, ופירש דאין הפרוסות קיימות היינו שנימוחו, - אך פשוט דאזיל לטעמי' דס"ל כדעת ר"ת דעיסה שבלילתה עבה הוי לחם אף אם בישלה, וע"כ הוא דכל שהפרוסות קיימות ולא נימוחו יש ע"ז תורת לחם, דאף דהבישול מבטל להאפי', הרי אף אם נתבשל ולא נאפה כלל יש ע"ז תורת לחם, וכמש"כ עד"ז התוס' בפסחים מ"א א', וכ"ה להדיא בל' היראים שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-608)
608. אך צ"ע לפ"ז בד' השו"ע שחשש הכא לדברי היראים, ובסימן קס"ח הביא לדינא דכל שהפרוסות קיימות מברך המוציא, וצ"ע גם בד' הפוסקים בסימן קס"ח שלא פירשו דלד' היראים אין הדין כן, ותמה בזה המשכנות יעקב בסו"ס צ"ד, - ולכאו' מוכח מזה דהטעם שחשש השו"ע לדעת היראים, אף דבסוגיא דברכות מסקינן דטעמא דר' יוסי הוא משום דבעינן טעם מצה, הוא משום די"ל דאף דאין הבישול מבטל את האפי', מ"מ יש עליו תורת בישול, וחייבין ע"ז בשבת, אך כיון דאין הבישול מבטל את האפי', ע"כ שפיר קי"ל בעיסה שאפאה ובישלה דאם הפרוסות קיימות מברך המוציא. [↑](#footnote-ref-609)
609. ומבו' בד' הבית מאיר דלדינא יש לאסור בזה, וכ"כ הגר"ז שם סי"ג, וכ"כ הביאוה"ל שם סט"ו. [↑](#footnote-ref-610)
610. אך היראים גופי' כתב דאסור ליתן את המבושל אצל האש בחום גדול שהיס"ב, וכתב דאם עשה כן חילל שבת וחושש אני לו מסקילה וחטאת, והביאוהו הסמ"ג וההגמי"י, ולכאו' איירי ג"כ בגונא שנותנו שם כדי לחממו, ואפ"ה ס"ל דה"ז אסור, וזה גם דלא כמש"כ האג"ט להתיר בזה משום דאי"ז מלאכת מחשבת, ועיי"ש בדבריו באות ב' שעמד בזה, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעמא דהיראים, אך הארחות חיים בהל' שבת סימן נ"ו הביא להך דינא כשנותנו כנגד המדורה שיצטמק כעין צלי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-611)
611. ועיי"ש שהביא מש"כ בתשו' מהרי"ל סימן קס"ה דל"מ הבישול להתירו, ובדבריו שם מבו' דהוא משום דס"ל דאיסור בישולי נכרים אינו חוזר להכשירו. [↑](#footnote-ref-612)
612. ובס' טל אורות הק' ע"ז, דהא דשדא סיכתא לאתונא חייב משום מבשל, הוא רק כשכונתו שיתקשה היתד הלח בתוך התנור, אך כשכונתו להבעיר העצים אינו חייב משום מבשל, דאל"כ נמצא דכל הנותן עץ בתוך האש בשבת חייב משום מבשל, ועמש"כ בזה השביתת השבת מבשל סוסקל"ו. [↑](#footnote-ref-613)
613. והאבהא"ז שם הק' ע"ז, דבכה"ג שעשה כל אחד מעשה בפנ"ע, הו"ל כזה עוקר וזה מניח דשניהם פטורין, וכן נקטו האבנ"ז בסימן קצ"ב ס"ק ד' ה', ובכתבי ברכ"ש סימן ל"א. [↑](#footnote-ref-614)
614. וצ"ע דמ"ט הוצרך להא דעשו כן בב"א ואין אחד מהם יכול לעשות כן בב"א, הרי לכאו' אף אם עשו כן בזאח"ז, מ"מ כיון דבמעשה שעשה בפועל כל אחד לחודי' לא סגי, הו"ל כזה אינו יכול וזה אינו יכול, ומה לי שהי' בידם לעשות עוד מעשה אחר. [↑](#footnote-ref-615)
615. ולדעת הרש"ש בשבת ע"ג א' דחיובא דמבשל דמי לחיובא דזורע, דהוא על מעשה הבישול עצמו, ולא על מה שנתבשל לבסוף מכחו, מסתבר דל"ש בזה פטורא דשנים שעשו, דכל מעשה בפנ"ע דעשיית צרכי הבישול, חשיב כמעשה מלאכה, - ועיקר מש"כ הרמב"ם באחד נותן את האור וכו' דכולם חייבין משום מבשל, מתפרש טפי לפ"ד הרש"ש, דאין החיוב על מה שנתבשל לבסוף, דלא נעשה זה מכחו כלל, אלא החיוב הוא על עשיית מעשה זה הנצרך לבישול. [↑](#footnote-ref-616)
616. ובפי' רבינו פרחי' בשבת ע"ה א' כתב דהא דהמותח חוט של תפירה חייב, הוא משום דמתיחת החוט מצרכי התפירה, ודמי לחיובא דמגיס דהוא משום שההגסה מצרכי בישול היא, וכ"כ הרמב"ם בפ"י משבת ה"ט דהא דהמותח חוט של תפירה חייב הוא מפני שהוא מצרכי התפירה, והב"י בסימן ש"מ ס"ו כתב דהיינו כשמותח החוט קודם התפירה, ואפ"ה הוא חייב, - ועד"ז מצינו בתשו' הרדב"ז סימן אלף תרי"א שפירש במש"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ב דהשורה חטין ושעורין וכיו"ב במים ה"ז תולדת זורע, דהיינו כששורה אותם לזמן מרובה כדי שיהיו נוחין לזריעה ויצמחו מהרה וזהו תולדת זורע, ועיי"ש שכתב דאם שרה אותם במים ונתכוון לתקן אותם לטחינה חייב משום טוחן, שזה ממלאכת הטחינה היא, - ובס' האיר יוסף סימן ל"ו הביא מש"כ הריטב"א לקמן קי"ז ב' דאיצטריך קרא להתיר רדיית הפת, דס"ד שהוא בכלל מבשל שהוא כעין מבשל, והרי דאף דאדרבה ברדיית הפת הוא מסלקו מן הבישול, מ"מ ס"ד לחייבו משום דהוא מצרכי הבישול. [↑](#footnote-ref-617)
617. ונתחדש בדבריהם, דאף דההטמנה עצמה אינה מקרבת הבישול, אלא היא מונעת מחום האש לצאת, ומתבשלת הקדירה ע"י חום האש, ג"כ הו"ל כבישול, - והבית מאיר בסימן רנ"ז ס"ד כתב דהיינו אף בהטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, דכל דעי"ז עומד ברתיחתו ומתבשל עי"ז, הו"ל כמבשל, אף דאין נוסף חום בקדירה ע"י ההטמנה, אלא נשמר החום הקיים, וכ"כ הביאוה"ל שם, ובד' המג"א שם סקי"ג שכתב דבדבר שאינו מוסיף הבל שרי, משמע בדבריו דהוא משום דאי"ז מועיל לבישול כלל, וכמש"כ הפמ"ג שם לדמותו למש"כ המג"א שם סק"ו. [↑](#footnote-ref-618)
618. והגיר' שלפנינו בד' הרא"ש שלמד מדבריו דאף בתבשיל שנתבשל ונצטנן שייך בי' בישול כיון שיש בו משקה, - והקרבן נתנאל הגי' בדבריו דאף בתבשיל שנתבשל שייך בי' בישול, שהרי הכא לא איירי בנצטנן, - ומשמע דהוא אף כשנתבשל כל צרכו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-619)
619. וכ"נ בד' ספר המאורות שכתב דאם נתבשל כל צרכו מותר להגיס בה, ולכאו' הוא משום דס"ל דרק אחר שנתבשל כל צרכו אין בו משום בישול, ומ"מ ע"ג כירה אסור להגיס, ואם היא גרו"ק מותר, עיי"ש, ונראה מזה דהא דאסור להגיס כשהקדירה ע"ג כירה, הוא מדרבנן משום דמיחזי כמבשל, וע"כ הוא דשרינן כשהכירה גרו"ק. [↑](#footnote-ref-620)
620. והצל"ח לקמן קמ"ה ב' כתב בדעת הכל בו דס"ל דע"ג האש יש בישול אחר בישול אף בדבר שנתבשל כל צרכו, - וצ"ע לפ"ז היאך מותר להחזיר קדירה ע"ג האש. [↑](#footnote-ref-621)
621. ובס' האיר יוסף סימן ל"ו כתב, דאם חיובא דהגסה הוא משום שהיא מצרכי הבישול, י"ל דהיינו רק כשהיא ע"ג האש, דכ"ה צורת דרך המלאכה וצרכה ע"י הגסה, ומשא"כ כשאינה ע"ג האש, דאי"ז צורת דרך צורך המלאכה, וע"כ לי"ב לחיובא דצרכי הבישול. [↑](#footnote-ref-622)
622. ומבו' בדבריהם דהיינו משום דבאמת כלי ראשון שאינו ע"ג האור אינו מועיל לבשל, וכמו שאמרו בירושלמי דדמי לכלי שני דאין היד שולטת בו, ולאו היינו דאף דהוא מועיל לבשל, מ"מ אין ע"ז תורת בישול מדאורייתא, - ולפ"ז לא תיקשי על דבריהם ממה שאמרו לעיל ל"ח ב' דאם גלגל חייב חטאת, ואמרו במליח הישן וכו' דחייבין על הדחתן, והרי דיש תורת בישול אף בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, דודאי דדברים המתבשלים בכלי ראשון שאינו ע"ג האש חייבין עליהן משום בישול, ולא אמרו בירושלמי אלא דשאר דברים אינם מתבשלים בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, - ועמש"כ בזה הקר"א לעיל מ' ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-623)
623. והאג"ט אופה סקכ"ג כתב כן בדעת הרמב"ם דכלי ראשון שהעבירוהו מן האש אינו מבשל מדאורייתא, וכ"כ הערוה"ש בסימן שי"ח סל"ט בדעתו, והשביתת השבת בפתיחה אות ו' - ח תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-624)
624. ושמא מכוון דבריו הוא להוכיח כן ממה שאמרו לקמן בסוגיין דדעת ר' נחמן דמותר ליתן מלח בכלי ראשון שהעבירוהו מע"ג האש, משום דצריכא מילחא בישולא כבשרא דתורא, והרי דהדברים האסורין ליתנן בכלי ראשון הוא משום דהם מתבשלין בו, דאם לעולם אין כלי ראשון שהעבירוהו מן האש מבשל, ואפ"ה עשו הרחקה ואסרו ליתן לתוכו, מ"ט מותר ליתן לתוכו מלח, (ומה לי דצריכא מלח בישולא כבשרא דתורא, הרי אף שאר דברים אינם מתבשלין בכלי ראשון שהעבירוהו מן האש, ואפ"ה אסור ליתנם לתוכו, ומ"ש מלח משאר דברים), - אך בד' הרמב"ן שם מבו', דאף דכל דברים אינם מתבשלים בכלי ראשון שאינו ע"ג האור, היינו דאין בהן בישול ברור, ומשא"כ בדברים הקשים להתבשל דלאו בישול הוא כלל, וע"כ לא אסרו בזה חכמים. [↑](#footnote-ref-625)
625. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לעיל מ' ב' בנתינת קיתון של מים כנגד המדורה, דכ"ז שהיד סולדת בו חשוב כלי ראשון, והט"ז שם סקי"ב תמה ע"ז, דהתם לא איירי בכלי ראשון שהעבירוהו מן האש, והיינו כמש"כ הפמ"ג שם, דהתם איירי בנותן כנגד המדורה, דכיון דהוא כנגד האש ה"ז מתבשל כשהוא מגיע לידי יד סולדת, ולא שמעינן מהתם דכלי ראשון שהעבירוהו מן האור מבשל כ"ז שהיד סולדת בו. [↑](#footnote-ref-626)
626. והתו"י לעיל מ' ב' כתבו דפעמים החמירו בכלי ראשון אפי' אין היד סולדת בו, - אך בדבריהם נראה דהיינו רק בכגון אמבטי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-627)
627. והש"ך ביו"ד סימן ק"ה סוסק"ה תמה ע"ד המהרש"ל, וכן תמה ע"ז הגר"א שם סקי"ג ובאו"ח סימן שי"ח ס"ט, אך בתשו' בית יעקב שם כתב דנתוכח עם הש"ך פא"פ והודה לדבריו, ועי' מה שתמהו ע"ז הכנפי יונה בסימן ק"ה ס"ב והפמ"ג במש"ז יו"ד סימן ס"ח סק"ט ד"ה אמנם כן. [↑](#footnote-ref-628)
628. והפמ"ג במש"ז יו"ד סימן ס"ח סק"ט ד"ה אמנם כן תמה ע"ד המהרש"ל דבד' הירושלמי מבו' דהוא אף כשאינו ע"ג האש. [↑](#footnote-ref-629)
629. והגר"א ביו"ד סימן ק"ה סקי"ג פירש דמה שאמרו בירושלמי דאם עשה כן אינו חייב משום מבשל משום דאין בישול ברור אלא באור מהלך תחתיו, קאי על עירוי, ובזה הוא שאמרו דאין בישול ברור אלא בכלי שהי' האור מהלך תחתיו, וכן משמע קצת בד' הרשב"א בסוגיין שפירש כן. [↑](#footnote-ref-630)
630. אך צ"ע דלדעת האוסרים בעירוי מכלי ראשון משום דחשיב ככלי ראשון, מבו' דאף ברגע אחד חיישינן שמתבשל עכ"פ כדי קליפה, - ובע"כ דמש"כ התוס' דבכלי שני אינו מחזיק חמימותו זמן מרובה, היינו דכיון דהחמין הוו במצב דהן מתקררין והולכין ואין מחזיקין חמימותן, ע"כ כבר עכשיו אין בהן כח לבשל, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן נ"ב סקי"ט דפשיט"ל דדבר שאינו מתבשל בכלי שני, הוא אף כשמחליפין המים כמה פעמים, (והוכיח עפי"ז דביצה מתבשלת בכלי שני), עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-631)
631. אך הש"ך שם פירש בד' האו"ה דה"ז מבשל, וכן פירשו עוד מן האחרונים בדעתו, וצ"ע, - והיש"ש בחולין פ"ז סימן מ"ד ופ"ח סו"ס ע"א כתב דדבר גוש דינו ככלי ראשון, ולא נתפרש בדבריו אם ה"ז מבשל, או דאי"ז אלא מבליע ומפליט, והיד יהודה בסימן ק"ה סקי"ד הוכיח מד' המהרש"ל דהא דדינו ככלי ראשון אי"ז משום דאין בו דפנות המקררות, אלא הוא משום דאינו מתערב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-632)
632. ולפי דבריו בע"כ דכל הא דכלי שני אינו מבשל הוא כשאין חומו רב, וכמו שנודע ע"פ בדיקה דכלי שני שחומו רב מביא את מה שבתוכו לידי יד סולדת, אף כשלא נתערב עמו, וזה כמש"כ הרשב"א לעיל שם דאמבטי שחומו רב מבשל אף בכלי שני, וכ"כ הרשב"א לעיל מ"א א' דאנטיכי שחומו רב מבשל אף בכלי שני, וניחא בזה משה"ק הגרש"ז בשש"כ פ"א הערה קנ"ד.

     והשביתת השבת מבשל ס"ק קכ"א הק' דלפ"ד הרשב"א מ"ט מותר ליתן קיתון מים בכלי שני אף דהוא מגיע לידי יד סולדת, ומים בישולם הוא כשנעשו יד סולדת, וכתב דצ"ל דלא התירו אלא כשאינו משהה שם עד שיהא היד סולדת אלא להפשיר, - והדברים צ"ע, דאם כשמשהה הקיתון בתוכו באים המים לידי יד סולדת, מ"ט מותר לערב צוננין מועטין בכלי שני, הרי לאחר זמן הם באים לידי יד סולדת, ובע"כ דלעולם אין כלי שני מביא את הניתן בתוכו לידי יד סולדת. [↑](#footnote-ref-633)
633. והרשב"א לעיל שם עמד על מתניתין שם בע"א, והוא בהא דתנן דנותן לתוכו או לתוך הכוס כדי להפשירן, ומפרשינן בגמ' דהוא במים מרובין הרי בכוס כל שהוא נותן לתוכו "היינו להפשירו", וכתב דמשום מיחם הוא דאמרינן הכי, וזה לטעמי' דכלי שני אינו מביא אלא לידי הפשר, אף עיקר דבריו הם גם לדעת הר"ן, דאף כלי שני מביא מה שבתוכו לידי יד סולדת, מ"מ כיון דאינו מבשל שרי ליתן לתוכו אף מים מועטין. [↑](#footnote-ref-634)
634. אך התהל"ד בסימן שי"ח סקכ"ו פירש לדבריו כד' הרשב"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-635)
635. דאם אינו מביא את מה שבתוכו לידי יד סולדת, אין לאסור ליתן לתוכו משום דמיחזי כמבשל, שהרי אף כנגד המדורה מותר ליתן במקום שאינו יכול לבא לידי יד סולדת, ואף במקום שיכול לבא לידי יד סולדת לא נאסר ליתן כדי להפשיר אלא משום גזירת הפשר. [↑](#footnote-ref-636)
636. דאל"כ היאך מתבשלין קלי הבישול בתוכו, הרי לא מצינו דהם מתבשלין אף כשאינם מגיעין לידי יד סולדת, וודאי דמותר ליתנם כנגד המדורה במקום שאין יכולין לבא לידי יד סולדת, וכמבו' מסתימת השו"ע בסימן שי"ח סי"ז. [↑](#footnote-ref-637)
637. וכ"ה מבו' לדעת רוב קמאי שפירשו לדינא דמליח הישן וקולייס האיספנין בכלי שני, ובסוגיית הגמ' לעיל ל"ט א' מבו' בפשוטו דאם הדיחן חייב חטאת, והחיוב בזה הוא משום מבשל, ועמש"כ האו"ש שם בסו"ד לדחוק בזה. [↑](#footnote-ref-638)
638. אך החת"ס כתב דלעולם שמן קשה להתבשל, ומ"ד דהפשרו זהו בישולו **היינו דאין אדם צריך יותר אלא שיהא מפושר, ונמצא הפשרו הוא גמר מלאכתו, ונת' לעיל מ' ב'.** [↑](#footnote-ref-639)
639. אך הפליתי שם סק"ז והחוו"ד שם סקי"ב כתבו דכל מש"כ האפי רברבי דה"ז מבשל, הוא רק כשהחומץ הוא בפנ"ע, אך בההיא דהכא דיש חומץ וציר בתוך התבשיל, אין כלי שני מבשל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-640)
640. ועיי"ש שכתב דממה שלא הביא הרי"ף לאיבעיא זו, נראה דס"ל דליכא נפ"מ בזה לדידן, אלא דדרך הגמ' לבאר במה פליגי תנאי דמתניתין. [↑](#footnote-ref-641)
641. ומבו' לפ"ז דמה שאמרו בשמן דהפשרו זהו בישולו, לאו היינו דהחיוב הוא על חימומו וסגי לזה בהפשר, אלא היינו דע"י ההפשר נעשה בו התיקון דבישול, ולעיל מ' ב' נתבאר ללמוד כן ממש"כ הסה"ת ודעימי' דאם הפשרו דיין זהו בישולו, חשיב כיין מבושל, ואינו נאסר במגע גוי, וכ"ה מוכח למש"נ בדף מס' 32 מד' הרשב"א והר"ן דאף במים ושמן אין חייבין על חימומם אלא על בישולם, וע"כ הוא די"ל דגם במלח הפשרו זהו בישולו, אף דבמלח ודאי דאינו חייב אלא על התיקון שע"י הבישול. [↑](#footnote-ref-642)
642. ולהרשב"א לטעמי' הוא מוכח כן, שהרי דעתו לעיל בע"א דכלי שני אינו מביא את הניתן לתוכו לידי היד סולדת, ובע"כ דטעמא דמ"ד דמלח מתבשל אף בכלי שני הוא משום דהפשרו זהו בישולו. [↑](#footnote-ref-643)
643. ואמנם הי' מקום לומר דגם אם הא דמלח מתבשל בכלי שני הוא משום דסגי לי' בהפשר, יש לחוש גם בשאר דברים שמא סגי להו בהפשר, אך לפ"ז הי' אסור ליתנם אף במקום שאינם מגיעין לידי יד סולדת, ובד' השו"ע בסימן שי"ח סי"ז מבו' דמותר ליתן כל דבר במקום שאינו מגיע לידי היד סולדת, אף שהביא שם ס"ה לדינא דקלי הבישול. [↑](#footnote-ref-644)
644. ונפ"מ בזה הוא למש"כ הרשב"א לעיל מ' ב' בדעת רש"י דאף אם הפשרו דשמן זהו בישולו, מותר להפשירו בכלי שני דתולדות חמה, ולא גזרו בזה, ולפ"ז הרי דאם הא דמלח מתבשל בכלי שני הוא משום דהפשרו זהו בישולו, מותר ליתנו בכלי שני דתולדות חמה, אך אם הא דמתבשל בכלי שני הוא משום דהוא קל להתבשל, אסור ליתנו אף בכלי שני דתולדות חמה, - עוד נפ"מ בזה אם מותר ליתן מלח בכלי שלישי, דאם הא דהוא מתבשל בכלי שני הוא משום דהפשרו זהו בישולו, לכאו' ה"נ בכלי שלישי, אך אם הא דהוא מתבשל בכלי שני הוא משום דהוא קל להתבשל, ה"ז תליא בהפלוגתא בדין קלי הבישול בכלי שלישי, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-645)
645. וכ"נ ממש"כ בס' תשב"ץ קטן סימן של"ו לאסור ליתן מלח בקערה אלא אם נתקרר הרבה, ומשמע דכל שלא נתקרר הרבה אסור ליתן לתוכו מלח אף דאין היד סולדת בו. [↑](#footnote-ref-646)
646. ומשמע דסגי בחום דכלי ראשון לבשל בשרא דתורא, אף כשאינו ע"ג האש, ואך דכיון דהוא מצטנן והולך לא סגי בזה לבשלו, דלבישול בשרא דתורא כמאב"ד בעינן שיהוי זמן, ואין הכלי ראשון מחזיק חומו כל זמן זה, וכ"ה משמעות ל' הטור בסימן שי"ח דהא דמותר ליתן מלח בכלי ראשון, הוא לפי שאינו "ממהר" להתבשל, - ולפ"ז מבו' דלא נאסר תחילת בישול משום חצי שיעור, וכ"ה מבו' גם מד' הר"י מלוניל לקמן קמ"ה ב', וכמש"נ שם. [↑](#footnote-ref-647)
647. והרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ו כתב דקדירה רותחת אע"פ שהורידה מעל האש לא יתן לתוכה תבלין אבל נותן לתוכה מלח שהמלח אינו מתבשל אלא ע"ג אש גדולה, וצ"ע אם דיוקא דרישא עיקר דלא הותר ליתן מלח לקדירה רותחת אלא כשהורידה מעל האש, או דיוקא דסיפא עיקר, דכל שאין הקדירה ע"ג אש גדולה מותר ליתן לתוכה מלח, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמלח אינו מתבשל אלא אחרי "שתשלוט בו האש". [↑](#footnote-ref-648)
648. וכ"כ באבנ"ז חו"מ סימן ק"ה, ועיי"ש שנסתפק בדין בשר שנתבשל כבר ונתרכך אם הוא נצלה כנגד המדורה, וכתב לדון לפ"ז לאסור ליתנו כנגד המדורה להסוברים דיש צלי' אחר בישול, אך כתב דכיון דהא דאסרינן בצלי' אחר בישול הוא משום דהבישול מבטל הצלי', הרי דבכה"ג דלא הי' נצלה בלא הבישול הראשון, עדיין בישולו הראשון עליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-649)
649. אך הסמ"ק בסימן רפ"ב כתב בשם היראים דאסור ליתן פת בכלי ראשון, ועמד ע"ז הב"י בסימן שי"ח ס"ה, ועמש"כ בזה הדרישה שם סק"ד בתו"ד. [↑](#footnote-ref-650)
650. וי"ל דאזיל לטעמי' דהא דמלח מתבשל בכלי שני, הוא משום דהפשרו זהו בישולו, ולפ"ז לא מצינו דיש דברים דלא סגי להו בהפשר המתבשלים בכלי שני, וגם לא חיישינן בשאר דברים שמא הפשרם זהו בישולם, דהא דהפשרו זהו בישולו הוא ענין מחודש, ואין לחוש לזה בדבר שלא נתפרש בו כן, וכבר כתב עד"ז בתשו' המהר"י פראגי בגוו"ר כלל ג' סימן ה' ד"ה ומ"ש מר דהר"ן. [↑](#footnote-ref-651)
651. אך הגוו"ר שם סימן ד' ד"ה עמ"ש מעכ"ת כתב לדחות לזה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-652)
652. והשו"ע בסימן שי"ח ס"ה כתב דיש מי שאומר דדבר שנאפה וכו' ואסור ליתן פת אפי' בכלי שני שהיד סולדת בו ויש מתירין, והאחרונים נחלקו בביאורו אם המתירין הוא רק בכלי שני דלא חיישינן לבישול בכלי שני, או דהוא אף בכלי ראשון, ומשום דס"ל דאין בישול אחר אפי', ואם הוא אף בכלי ראשון, נמצא דהשו"ע פסק לדינא דקלי הבישול, ולא הביא חולק בזה. [↑](#footnote-ref-653)
653. ובד' הפמ"ג שם מבו' דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא לדעת הסוברים דאף דכלי שני אינו מבשל מ"מ הוא מבליע ומפליט, אם אף כלי שלישי מבליע ומפליט, והיינו דלדעת הסוברים דכלי שלישי אינו מבליע ומפליט והרי דחלוק דין כלי שלישי מדין כלי שני, הרי דאף דמצינו דיש דברים המתבשלים בכלי שני, מהיכ"ת נימא דהם מתבשלים אף בכלי שלישי, - ועיי"ש שתלה לזה בפלוגתת הב"י והב"ח בדין אמבטי אם יש לחלק בין כלי שני לכלי שלישי. [↑](#footnote-ref-654)
654. והשעה"צ שם סקס"ח כתב דמים ושמן מותר ליתן בכלי שני, ולא הזכיר דאף שאר משקין מותר, אך כבר עמדו דבד' השו"ע שם סי"ג מפורש דמותר ליתן שאר משקין בכלי שני, וכ"נ ממש"כ המ"ב שם סוסקל"ט דמותר ליתן חלב שנצטנן לתוך כלי שני, אף דבדבר לח שנצטנן יש בישול אחר בישול, אך מאידך ממה שהעמידה בחלב שכבר נתבשל, משמע דאם לא נתבשל אסור, משום חשש קלי הבישול, והשביתת השבת מבשל סק"ע כתב דחלב אנו רואים שהוא מקלי הבישול, וצ"ע, וכ"נ ממש"כ הביאוה"ל שם סי"ב בדין משקה שקורין פאנ"ש, ולא חשש לדין קלי הבישול. [↑](#footnote-ref-655)
655. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שסתם ביו"ד סימן ק"ה להקל בכלי שני בדיעבד, ולא חילק בין בשר לפירות וירקות האסורין בכלאי הכרם וערלה וטבל, - אך כבר עמדו ע"ז דבתשו' מהרי"ל סו"ס קנ"ז כתב דאף קלי הבישול המתבשלין בכלי שני, לי"ב בליעה ופליטה, ועי' בתשו' נובי"ת יו"ד סו"ס ס' ובחוו"ד סימן ס"ט סקי"ב שנחלקו בדין מליח הישן דאף בכלי שני הוא גמר מלאכתו, אם הוא אף לענין בליעה ופליטה. [↑](#footnote-ref-656)
656. וזה דלא כמש"כ הפמ"ג באש"א שם סקל"ה דכ"ה דשרי ליתן קלי הבישול בכלי שלישי, ה"נ שרי בעירוי מכלי שני, וכתב כן עפי"ד המג"א בסימן תמ"ז סק"ט דמשמע דעירוי מכלי שני הוא ככלי שלישי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-657)
657. ואמנם הנה היראים לא הביא מקור לדינא דקלי הבישול מההיא דמליח הישן וקולייס האיספנין, וכבר נת' לקמן קמ"ה ב' דהוא לטעמי' שפירש לדינא דהתם בהדחה בכלי ראשון, דשאר דברים אינם מתבשלים בהדחה בעלמא, ומליח וכו' מתבשלין בהדחה בעלמא, וכן פירשו הר"י מלוניל והמאירי שם, ולפ"ז לא מצינו התם דיש דברים המתבשלין בכלי שני, - ונת' שם עוד, דהר"ן שהתיר ליתן כל דבר בתוך כלי שני, אף שמצינו דמליח וכו' מתבשלין אף בכלי שני, הוא משום דבמליח וכו' הפשרן זהו בישולן, וכמשמעות דברי הרשב"א לעיל מ' ב', אך שאר מילי דהפשרן אינו בישולן, אינם מתבשלין בכלי שני, והמ"ב שהביא מהתם, י"ל דהוא משום דלפ"מ דקי"ל לאסור בקלי הבישול דומיא דמלח, ולא מפרשינן דבמלח הפשרו זהו בישולו, והרי דפשיטא לן דהפשר ל"ה כבישול בכל מילי, (מלבד שמן שנחלקו בו), ה"נ בקולייס האיספנין לא מפרשינן דהוא משום דהפשרו זהו בישולו. [↑](#footnote-ref-658)
658. ובטעם הא דל"ד למליח וכו' דאסור לערות עליו מכלי שני, ראיתי לפרש בתרי גווני, חדא, דשאני מליח הישן וקולייס האיספנין דכבר הוכשרו ע"י מליחתם, וא"צ בישול אלא מעט, וכל' השו"ע שם ס"ד, ובזה הוא שמצינו דהם מתבשלים אף בעירוי מכלי שני, ומשא"כ בשאר דברים, - וי"ל עוד, למש"כ הרמ"א שם ס"ד דכל דבר שהוא קשה שאינו ראוי לאכול בשבת בלא שרי' אסור לשרותו, והרי דיסוד דינא דמליח הישן הוא דכיון דאינו ראוי לאכול בלא שרי' והשרי' מכשרתו לאכילה הו"ל כבישול, וכ"נ ממש"כ הנובי"ת יו"ד סימן ס', דהא דחייבין ע"ז משום בישול, הוא משום דלענין שבת כל שאינו ראוי לאכילה ומתקן ע"י האור שיהא ראוי לאכילה חייב, וזה ל"ש בשאר מילי דראויים לאכילה בלא שרי', - אך לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן קמ"ה ב' ובפ"ט משבת ה"ב דקולייס האיספנין הוא דג דק ורך ביותר וע"כ הוא מתבשל בהדחה מכלי שני, לכאו' יש ללמוד מהתם דדברים הקלים להתבשל מתבשלין אף בהדחה מכלי שני, ואך די"ל דהיינו משום דהפשרן זהו בישולן, וכמש"נ בהערה ?. [↑](#footnote-ref-659)
659. נתחדש בדבריו דפשיט"ל דדבר דאינו מתבשל בכלי שני, הוא אף כשיחליפו המים כמה פעמים, ומבו' לפ"ז דהא דאין דבר מתבשל בכלי שני, אי"ז משום דלבישול בעינן שיהוי זמן ובזמן זה הוא מצטנן, אלא הוא משום דכלי שני המצטנן והולך אין בו כח לבשל, וכמש"נ כן לעיל מ"ב א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-660)
660. ולדעת הרשב"א דכלי שני אינו מביא מה שבתוכו לידי יד סולדת, צ"ל דהא דביצה מתבשלת בכלי שני, הוא רק בכלי שני שחומו רב, דהוי כאנטיכי ואמבטי דמבשלין אף שהן כלי שני. [↑](#footnote-ref-661)
661. ובס' שיעורי שלמי תודה מבשל אות ט"ו ד"ה ולענין ביצה כתב לישב דמש"כ האחרונים דביצה מתבשלת בכלי שני, היינו החלבון, אך החלמון אינו מתבשל בכלי שני, וכמש"כ רש"י והריטב"א, אך הר"מ קזיס שם כתב דאף החלמון נתבשל בכלי שני. [↑](#footnote-ref-662)
662. ועיי"ש שכתב דשמא מה שאסרו ליתן פת בכלי שני, הוא משום דפת שנאפה כבר, הוי כנתבשל מקצתו, ודמי לקולייס האיספנין דנגמר תיקונו בכלי שני, - אך אי"ז מתישב בד' היראים שאסר ליתן כל דבר בכלי שני. [↑](#footnote-ref-663)
663. ומ"מ מותר לערות מכלי שני, דבכה"ג לא מיחזי כמבשל, ולכאו' כ"ש דמותר ליתן בכלי שלישי, ואף דיש מקום לומר דבשרי' בחמין מיחזי טפי כמבשל מעירוי בעלמא, דאין דרך לבשל בעירוי גרידא בלא שיהוי זמן, מ"מ ממה שלא נתפרש דאחר העירוי צריך להסירו משם, משמע דמותר להשהותו שם, ובע"כ דמותר לשרות בכלי שלישי, אך שו"ר בשיעורי שלמי תודה מבשל אות ט"ו (סוד"ה והנה במש"כ) שכתב בשם הקה"י לאסור ליתן אף בכלי שלישי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-664)
664. והמ"ב שם סקכ"ג כתב בדין דבר לח שנצטנן, דיש להקל לערב אותו בתבשיל רותח בכלי שני, ושמא הוא משום דאיסורא דמיחזי כמבשל שנוי בפלוגתא, וע"כ בדבר לח שנצטנן דפליגי רבוותא אם יש בו משום בישול, אין לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-665)
665. אך המהר"י קורקוס בהל' מעשר שם פירש בד' הרמב"ם דכלי שני שהיד סולדת בו מבשל, ודינא דכלי שני הוא דמותר בסתמא ליתן לתוכו עד שיתברר לך שהיד סולדת בו, ושם פ"ה הט"ז כתב דתבלין ומלח ויין ושמן הם קלים להתבשל וסגי להו בשני כיון שיד סולדת, וגם בד' הכס"מ שם מוכח שפירש בד' הרמב"ם דמש"כ יד נכוית, היינו יד סולדת בו, עיי"ש, ולפ"ז בע"כ דלא קי"ל כהירושלמי לענין שבת, דודאי דקי"ל דכלי שני אינו מבשל אף שהיד סולדת בו. [↑](#footnote-ref-666)
666. ואך דבד' רש"י והרמב"ם לא נתפרש דהוא מבשל בכולו, וי"ל דלפ"מ דקי"ל דתתאה גבר אינו מבשל אלא כדי קליפה. [↑](#footnote-ref-667)
667. ועיי"ש שכתבו בדעתו, דהא דתתאה גבר הוא רק כשנפסק הקילוח, אך כל שלא נפסק הקילוח הוא מבשל בכולו, וכ"כ המרדכי בע"ז סימן תתנ"ח וההג"א שם סימן ל"א בשם ר"ת, וכ"כ התוס' בזבחים צ"ו א' די"ל כן, אך כתבו דר"ת לא ס"ל כן, אלא ס"ל דאף כשלא נפסק הקילוח אינו מבשל אלא כדי קליפה, ועמש"כ בזה הש"ך בס' הארוך סימן ק"ה.

     ובטעם החילוק בזה, מבו' בד' החוו"ד בסימן צ"א סק"ה דהוא משום דלא אמרינן תתאה גבר כנגד כלי ראשון גמור, וכל שלא נפסק הקילוח והעירוי מחובר למה שבתוך הכלי, חשיב גם העירוי ככלי ראשון גמור, - וי"ל עוד דאף אם מהני תתאה גבר כנגד כלי ראשון גמור, מ"מ בעירוי שלא נפסק הקילוח, דמה שבתוך הכלי עומד בחומו, גם כל המחובר אליו הוי ככלי ראשון, ומשא"כ כשהתתאה גבר הוא כנגד כל הכלי ראשון שפיר י"ל דמהני בזה הא תתאה גבר. [↑](#footnote-ref-668)
668. והאג"מ באו"ח ח"א סו"ס צ"ג כתב ע"ז דבגונא דליכא אלא כדי קליפה ה"ז מבשל מדאורייתא, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ התוס' דעירוי מועיל לפטור מן החלה בעיסה ששיעורה מצומצם, והרי דהוי בישול דאורייתא, ואמנם יש לדון אף בגונא דנתבשל כמאב"ד מצד אחד דלענין שבת אין חייבין ע"ז, דמ"מ ה"ז מועיל לפטור מן החלה, וזה תליא במש"נ במנחות נ"ז א' בטעם פטורא דמאב"ד מצד אחד. [↑](#footnote-ref-669)
669. והסה"ת בסימן רל"ג הק' ע"ד הרשב"ם דאם עירוי ככלי שני תיקשי מינה למ"ד דעילאה גבר, ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא דכל הא דעירוי ככלי שני הוא משום דתתאה גבר, וזהו שהק' דאי מדייקינן ממתניתין דעירוי ככלי שני, תיקשי מינה למ"ד דעילאה גבר, (וכמשה"ק כן התוס' בזבחים), או דמכוון דבריו הוא דאם עירוי ככלי שני, היאך אמרינן דעילאה גבר, הרי העילאה עצמו שיצא מן הכלי ראשון דינו ככלי שני ואינו מבשל, וס"ל דכל שאינו מבשל אף אינו מבליע ומפליט. [↑](#footnote-ref-670)
670. אך מאידך ממש"כ התוס' ועוד מקמאי דרשב"ם "הוכיח" כן מהא דתתאה גבר, משמע דהא דעירוי ככלי שני אינו מכח הא דתתאה גבר, אלא הוא מוכח כן מהא דתתאה גבר, - ויש לפרש בזה למש"כ החוו"ד בסימן צ"א סק"ה ובסימן צ"ב סקכ"ז, דכל הפלוגתא דעילאה ותתאה, היא בדבר שאינו בכלי ראשון, אך דבר הנמצא בכלי ראשון אינו מצטנן ע"י עילאה או תתאה צונן, ולפ"ז הרי דמהא דתתאה גבר מוכח דעירוי ל"ה ככלי ראשון, דאם הי' דינו ככלי ראשון ל"ה מהני בזה הא דתתאה גבר, - וי"ל עוד, דמכוון ד' הרשב"ם דכיון דלמ"ד דתתאה גבר בע"כ דדיוקא דרישא עיקר, ה"נ הוא למ"ד דעילאה גבר, - ולדרכים אלו נמצא, דאף למ"ד דעילאה גבר לא חשיב ככלי ראשון, ואך דמ"מ ה"ז מועיל להבליע ולהפליט בכולו דלזה ל"ב כלי ראשון, וניחא משה"ק התוס' בזבחים ותוס' הרשב"א מדיוקא דמשנתינו למ"ד דעילאה גבר. [↑](#footnote-ref-671)
671. וכ"ה מבו' בד' האו"ה בשער ל"ו דין ז', דהא דעירוי אינו מבשל, הוא משום דאין לו דפנות הכלי המחממות, ועיי"ש שכתב דכ"ה דעירוי מבליע אף שאין לו דפנות הכלי המחממות, ה"נ הוא בדבר גוש, וכ"ה מבו' גם בד' החוו"ד בסימן צ"ב סקכ"ז ובסימן צ"א סק"ה, בדין עירוי שנפסק הקילוח. [↑](#footnote-ref-672)
672. וכ"ה מבו' ממש"כ בספר הישר לר"ת סימן ר"נ ובתוס' הרשב"א פסחים מ' ב' דרשב"ם הוכיח כדבריו מהא דקרינן לה בלוע בלא בישול, והרי דאף לדעתו מהני עירוי להבליע. [↑](#footnote-ref-673)
673. ואי נימא דמכוון הרשב"ם הוא להוכיח מהא דתתאה גבר, דבע"כ דעירוי ל"ה ככלי ראשון, דאל"כ ל"ה מהני זה הא דתתאה גבר, וכמש"נ לדון בהערה ?, ניחא. [↑](#footnote-ref-674)
674. וי"ל עוד, דהנה בד' הרשב"א בחולין ח' ב' מבו' בהא דאדמיקר לי' בלע, דאינו מחממו חום גמור, אלא הוא מחממו חום מועט, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם קי"ב א', ומבו' בדבריו שם דמה"ט לא בלע אלא כדי קליפה, דאי"ז משום דבזמן מועט זה דאדמיקר לי', אין בכחו לבלוע אלא כדי קליפה, או משום דאין בכח חם לחמם את הצונן אלא כדי קליפה, אלא היינו משום דאינו מתחמם אלא בחום מועט, וחום מועט אינו מבליע אלא כדי קליפה, וע"כ ודאי דאי"ז מועיל לבשל את התתאה כלל. [↑](#footnote-ref-675)
675. והתוס' בסוגיין כתבו בשם ר"י שהוכיח להיפך, דמהא דמרבינן לה מדכתיב אשר תבושל בו ישבר, אלמא דעירוי חשיב מבשל, וכ"כ התוס' בזבחים שם בשם ר"ת, ותמהו ע"ז דאדרבה אמרו דהוא בלוע בלא בישול, - ולכאו' מה שהוכיחו כן הוא לפי גירסתם דמרבינן לה מדכתיב אשר תבושל בו ישבר, אך לגירסת ש"ר דמרבינן לה מדכתיב ישבר, לא למדנו מהתם דעירוי מבשל. [↑](#footnote-ref-676)
676. ואמנם קשיא מהתם על מש"כ הרשב"א בתוה"ב בדעת הרשב"ם דעירוי אינו מבליע ומפליט כלל, וא"כ מ"ט הו"ל בלוע, וצ"ל כמש"כ הפסקי רי"ד בפסחים ע"ו א', דאף דאין עירוי מבליע כלל בתתאה, כ"ז הוא בדהוי התתאה אוכלין ומשקין שיש בהן לחלוחית, ומשא"כ בדהוי התתאה כלי שאין בו לחלוחית, מהני העירוי להבליע בתוכו, ועד"ז כתבו בתשו' פנ"י סימן י"ט, והיד יהודה בסימן ק"ה סק"י. [↑](#footnote-ref-677)
677. ובחי' רמ"ש בזבחים שם פירש לד' התוס', דהוא משום דאין בישול אחר בישול, ונמצא דלא נתבשל כלל בכלי השני, וכ"נ בל' הרמב"ן בע"ז ע"ד ב' שכתב דלא נתבשל בשני כלל, - אך לכאו' משמעות ל' התוס' הוא כד' הרא"ש, דאף אם נתבשל בעודו בכלי השני, מ"מ לא נתבשל מחום כלי זה, אלא מחום הכלי הראשון. [↑](#footnote-ref-678)
678. והגרע"א בגהש"ס הק' דאף אם עירוי אינו מבשל אלא כדי קליפה, היינו משום דתתאה גבר, אך התם דמערה ע"ג כלי חם, הוי ככלי ראשון, ועמש"כ בזה השפ"א בפסחים מ' ב', והקה"י בסימן כ"ד, והיד יהודה בסימן ק"ה סק"י והחזו"א בסימן ק"כ סק"י כתבו דד' התוס' קיימי להוכיח דא"א להגעיל ע"י עירוי משום דכבולעו כך פולטו, וט"ס נפל בדבריהם הכא. [↑](#footnote-ref-679)
679. ובפירש"י לעיל מ' ב' כתב בהא דאסור ליתן לאמבטי שהמים נמשכין לה מן המעין, דהוא משום דכלי ראשון אף שהעבירוהו מן האור מבשל, והראש יוסף שם תמה ע"ז, דהרי הקרקע משוי לה כלי שני, ואם כמש"כ התרוה"ד דעירוי הנזחל הוי ככלי ראשון, א"כ הרי הוי ככלי ראשון שעומד ע"ג האש, - ובשיעורי שלמי תודה מבשל אות י"ב כתב בשם החזו"א שפירש דאיריי כשנפסק החיבור, ואפ"ה הוא נידון ככלי ראשון, כיון דבשעה שנכנסו המים לתוך האמבטי היו מחוברים לאש, וזה כד' הפמ"ג, וכ"כ בסו"ס טעמא דקרא בשם החזו"א דכלי שעירו לתוכו מכלי ראשון שע"ג האש חשיב ככלי ראשון אף אחר שנפסק החיבור, ועיי"ש בשלמי תודה במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-680)
680. ומשמעות הדברים שלא נסתפקו אלא כשנותן בתוך כלי ראשון שע"ג האש, וכ"כ הנהר שלום בסימן שי"ח סקט"ז, והחמודי דניאל בהל' כלי ראשון סימן א', וכ"כ החזו"א בסימן קכ"ב סק"ג, - אך ביו"ד ריש סימן ל"ב כתב דספיקא דהתוס' הוא אף כשנותן הכלי בתוך קדירה שאינה ע"ג האש, וכ"ה משמעות ד' הרמ"א ביו"ד סו"ס ק"ז, והט"ז בסימן צ"ב סק"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-681)
681. ולפ"ז לכאו' אין ללמוד מד' התוס' דמספק"ל דחשיב ככלי ראשון בכל גוונא, דדבריהם שם קיימי כשהעלו המים שבתוך הכלי רתיחות, וכ"נ בד' הפר"ח בסימן תנ"א ס"ה, וכ"כ בתשו' צ"צ האחרון יו"ד סימן ע"ד. [↑](#footnote-ref-682)
682. וכבר עמדו בסתירת דבריו למש"כ שם סוסקמ"ה ובסימן רנ"ג סוסקפ"ד דכל שמוציא ע"י כף ונותן בכלי הו"ל ככלי שלישי, - ולכאו' צ"ל דדבריו בסימן שי"ח סקפ"ז קיימי בשואב מתוך כלי ראשון שע"ג האש, וכ"נ ממש"כ שם דאם משהה הכלי הריקן בתוכו עד שמעלה רתיחה, וזה ודאי איירי כשהוא ע"ג האש, ודבריו בשאר דוכתי הם בשואב מכלי ראשון שאינו ע"ג האש. [↑](#footnote-ref-683)
683. וההשלמה לעיל ל"ח ב' הוכיח מזה דבתנור ל"מ גרו"ק, וכ"כ ההשלמה הכא דהא דאסרינן באנטיכי גרוף, הוא משום דהוי כתנור דאסור אפי' גרו"ק, ואע"ג דליכא למיגזר הכא שמא יחתה. [↑](#footnote-ref-684)
684. ולמש"כ הר"ן בריש פירקין בדעת רש"י דאיירי מתניתין בין בהטמנה ובין בשהי', וכל הא דמיבע"ל דלשהות משהין אף ע"ג כירה שאינה גרו"ק הוא רק בשהי' ולא בהטמנה, ניחא משה"ק התוס' הכא ע"ד רש"י דאי להחזיר תנן משהין אפי' באינו גרוף, והריטב"א הוסיף דבמים שהוחמו כל צרכן מותר להשהות אף לרבנן, כיון דהוי מצטמק ורע לו, דהכא איירי בהטמנה וע"ג לכו"ע ה"ז אסור אף במים שהוחמו כל צרכן. [↑](#footnote-ref-685)
685. והרשב"א הוסיף דלפ"ז כל הא דשרי במוליאר, הוא רק בגרוף, אך בקטום לא, לפי שהקטימה אינה אלא כ"ש ואפי' קטמה והובערה שרי, וא"כ עוד הוא מחמם ומוסיף חום, והרי המים חמין וראויין לבשל כאילו לא גרף וקטם, ול"מ קטימה אלא להכירא שלא יבא לידי חיתוי. [↑](#footnote-ref-686)
686. ואזלי לטעמייהו דפליגי לקמן מ"ב א' בדין אמבטי, דדעת הרשב"א דאסור ליתן לתוכו אף בכלי שני משום דהוא חם ביותר וה"ז מבשל אף בכלי שני, והתוס' הרא"ש שם נסתפק אם אסור אף בכלי שני, ולא נתברר בדבריו אם האיסור בכלי שני הוא מדינא, או מגזירה, ודעת הריטב"א דאיסורא דאמבטי הוא בכלי ראשון.

     והנה אמנם בל' התוס' הכא משמע דאיסורא דאנטיכי הוא מדינא משום דמתבשל היין מן המים, ואם איירי אף בכלי שני, צ"ל כמש"כ הרשב"א דהוא משום דהמים חמין ביותר, וזה דלא כמש"כ התוס' בדין אמבטי דהא דאסרינן אף בכלי שני הוא משום גזירה, והרי דפשיטא להו דאף היכא שהמים חמים ביותר אין כלי שני מבשל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-687)
687. ונתחדש בזה דאיסור נתינה ע"ג האש הוא אף במקום שאינו יכול להגיע לידי יד סולדת, שהרי הכא איירי כשאינו יכול לבא לידי יד סולדת, וכמש"כ הרשב"א בתו"ד דמותר ליתן לתוכו מים לכתחילה כדי להפשירן, ולי"ב משום גזירת הפשר, ולכאו' דלא כמש"כ המ"ב בסימן רנ"ג ס"ק ס"ז ס"ח והחזו"א בסימן ל"ז סק"ח ד"ה והנה דליכא איסור נתינה בתחילה במקום שאינו יכול לבא לידי יד סולדת, אך שמא הכא דהוא ע"ג האש ממש חמיר טפי. [↑](#footnote-ref-688)
688. ועיי"ש שנסתפק דשמא ר' חנינא פליג על רב אשיאן וס"ל דליכא משום הטמנה במה שהגחלים נוגעות מצדו ולא מתחתיו ולא מכל צדדיו. [↑](#footnote-ref-689)
689. והמ"ב בסו"ס שי"ח הביא לדין זה, וכתב עפי"ז דכלי בישול שלנו שקורין סאמאווא"ר אסור ליטול ממנו מים בשבת כשאינו גרוף מן הגחלים, משום שיש לחוש שיבא להוסיף מים, אך לכאו' יש מקום לדון בזה ע"ד מש"כ הרשב"א, די"ל דרב אשיאן ור' חנינא לא הודו לגזירה זו, והלכה כדברי המיקל. [↑](#footnote-ref-690)
690. ועיי"ש שכתב דהא דלא סמכוה למתנתין דכירה שהסיקוה ואפסקוה במתניתין דאין נותנין ביצה וכו', הוא כ"ה דלא תיסק אדעתין דאיסורא דמוליאר ואנטיכי הוא מחמת החמימות שמשהין בתוכן, ומשום זה אין לאסור, כיון שהחמין מבושלין כל צרכן, אלא האיסור בזה הוא מחששת הכלי. [↑](#footnote-ref-691)
691. והאג"ט אופה סקכ"ד הק' ע"ז ממה שאמרו בסוגיין דמ"ד בי דודי כ"ש בי כירי, ולד' הר"ן מאי כ"ש, הרי שאני בי דודי שקיבולו הוא ע"ג הגחלים, ומשא"כ בבי כירי, ועיי"ש שכתב דד' הר"ן לא הובאו בפוסקים, וכ"כ באבנ"ז יו"ד סימן קי"א סק"ג, ועי' עוד באג"ט בסקל"ב אות ד' במש"כ עפי"ד הר"ן. [↑](#footnote-ref-692)
692. והחוו"ד בסימן צ"ב סקכ"ז ובסימן ק"ה סק"ט נקט כן לדינא, - אך הפמ"ג באש"א סימן רנ"ג סק"כ נקט דחשיב ככלי ראשון, וכן צידד במש"ז יו"ד סימן צ"ב סק"ל, וכ"כ הבית מאיר בסימן שי"ח סי"א בתו"ד, והיד יהודה בסו"ס צ"ב, והחזו"א ביו"ד סימן ל"ב ד"ה ובתה"ד, ועיי"ש שכתב דכ"ה גם מסקנת הט"ז. [↑](#footnote-ref-693)
693. והחמודי דניאל בהל' תערובת סימן כ"א כתב לישב, דכל מש"כ הט"ז דאין דינו ככלי ראשון, הוא לענין בליעה ופליטה, אך לענין בישול דינו ככלי ראשון, והוכיח כן ממש"כ הט"ז גופי' בסימן שי"ח סקי"ח בתו"ד דמיחם שפינו ממנו המים דינו ככלי ראשון. [↑](#footnote-ref-694)
694. ולכאו' מבו' מדבריו, דדינא דעילאה גבר הוא אף כנגד דבר הנמצא בכלי ראשון, וכ"ה מבו' גם מד' התורי"ד לקמן בסוגיין שהק' במתניתין דהאילפס והקדירה דלא יתן לתוכן תבלין, דתיקשי מינה לרב, ודלא כמש"כ החוו"ד בסימן צ"א סק"ה ובסימן צ"ב סקכ"ז, אך יש לדחות, דאף אם כלי ראשון אינו מצטנן מעילאה, מ"מ גם אינו מחממו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-695)
695. והיד יהודה בסימן צ"ב סקי"ב בתו"ד תמה טובא על דבריו, - ועיי"ש שכתב לישב, דאף דעילאה גבר, מ"מ אסור ליתן לתוכו מדרבנן משום הרחקה. [↑](#footnote-ref-696)
696. והך מילתא דכל שהוא ע"ג האש לא אמרינן דעילאה או תתאה גבר, כ"כ הפמ"ג במש"ז סו"ס ס"ח, והיד יהודה בסימן צ"ב סקי"ב, - אך היד יהודה שם כתב דהטעם בזה הוא משום דהאור חוזר ומחמם שניהם, אך בד' התורי"ד הכא מבו' דא"צ לטעם זה, אלא בלא"ה כל שהוא ע"ג האש ל"מ כנגדו הא דעילאה גבר, וע"כ הוא די"ל דכל שהוא מרותח הוי כמו שהוא ע"ג האש. [↑](#footnote-ref-697)
697. ועיקר הך מילתא דלא אמרינן תתאה גבר ועילאה גבר ברותח גמור, כ"כ הראב"ן בכ"ד, וכ"נ ממש"כ התוס' הרא"ש דבמיחם של מתכת שהוא חם ביותר לא אמרינן עילאה גבר. [↑](#footnote-ref-698)
698. ונתחדש בדבריהם דעיקר דינא דתתאה גבר הוא אף כשלא בא העליון לידי יד סולדת, ורק לגבי בישול בעינן שיגיעו ליד סולדת, וכמש"כ החוו"ד דמה"ט הוא דשרינן הכא ליתן מים מרובים, וכן הוכיח היד יהודה בסימן צ"א סקי"א מד' קמאי, ועי' גם בדבריו בסימן ס"ט סקע"א, - אך בחי' חת"ס החדש בפסחים ע"ו א' עמ' קי"ח כתב דעיקר פלוגתא דרב ושמואל מיירי כשהיד סולדת בשניהם לפנינו, וכן מטו בשם החזו"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-699)
699. דאל"כ תיקשי מתניתין לרב דעילאה גבר, - ועוד, דאי נימא דגם לאוקימתא דרב אדא בעינן להא דתתאה גבר, תיקשי גם לדידי' דמ"ט מותר ליתן לתוכו מים מרובין, ומ"ט העמיד התורי"ד לקושייתו ע"ד אביי. [↑](#footnote-ref-700)
700. ונחלק ע"ד המ"מ שם שנקט בדעת הרמב"ם דקי"ל לדינא דאביי, וכ"כ הט"ז בסימן שי"ח סקי"ח, ותמה ע"ד הכס"מ. [↑](#footnote-ref-701)
701. ועיי"ש שכתב דמאי דאתקיף אביי לרב אדא, דמידי מיחם שפינה ממנו וכו', אינו כדאי לדחות אוקימתי', דכמה משניות מוקמינן להו בענין יותר רחוק מזה, וכתב דגם אביי לאו למדחיי' אתא, אלא לתרוצי שפיר טפי לישנא דמתניתין, דבדוקא קתני שפינהו. [↑](#footnote-ref-702)
702. אך הצל"ח לעיל במתניתין כתב לפרש לזה בתרי גווני, חדא, דהא דאסרינן ליתן לתוך מים חמים שבכלי ראשון הוא משום דתתאה גבר, והא דשרי ליתן למיחם שפינה ממנו, הוא משום דבכלי לא אמרינן תתאה גבר, ועוד, דכשנותן צוננים לתוך החמים והם מתערבים בתוכן, ה"ז מתבשל מיד, ול"מ מה שהרבה עליהן אח"כ, ומשא"כ כשנותן לתוך מיחם חם, דאינו מבשל הצונן הניתן בו תיכף, דלא עדיף מנתינה אצל האש דאינו מתבשל ברגע, ושפיר שרי ליתן לתוכו צוננים מרובין, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין בתו"ד. [↑](#footnote-ref-703)
703. ויש להסתפק אם היינו דס"ל דכלי שני מבשל לכל מילי, או דהוא דוקא במים, וכמש"כ הרמב"ן לקמן בסוגיין דס"ד דאף דכלי שני אינו מבשל, מ"מ במים הוא מבשל. [↑](#footnote-ref-704)
704. והתוס' הק' עוד דתיקשי מהכא למ"ד דעילאה גבר, ובפסקי רי"ד כתב דאה"נ דמהכא שמעינן דתתאה גבר, ואי לאו דמייתינן בפ' כיצד צולין מתניתא דמסייע לי' לשמואל דאמר תתאה גבר, הוה מסייעינן לה מהכא ומייתינן לה התם. [↑](#footnote-ref-705)
705. וי"ל עוד בדעת רש"י דס"ל דכיון דתתאה גבר אין המים התחתונים מתחממין כלל, ואינם באים לידי בישול, ואף דאמרו דאדמיקר לי' בלע, היינו רק דהעליון בולע מן התחתון, וכמש"כ בפסקי רי"ד בפסחים, או דאף התחתון בולע מן העליון משום דהעליון מחממו חום מועט, וכמש"כ הרשב"א בחולין ח' ב', ונת' בזה בדף מס' 34. [↑](#footnote-ref-706)
706. והתוס' הרא"ש כתב לזה אחר שכתב דגם למ"ד דעילאה גבר מתבשל העליון כדי קליפה כשנותן לתוכו מים מועטין, ונראה דהוא משום דהי' מקום לומר דאין העליון מתבשל מן התחתון אלא בשיהוי זמן, וע"כ אף אם לא נתן את המים בשפיכה אחת, אינם מגיעים לידי בישול, אך אחר שכתב דאף דעילאה גבר מ"מ הוא מתבשל כדי קליפה אדמיקר לי', הרי מבו' דבישול כדי קליפה הוא מיד, ובע"כ דהא דשרי כשנותן מים מרובין, הוא רק כשנותנם בשפיכה אחת. [↑](#footnote-ref-707)
707. והביאוה"ל בסימן שי"ח סי"א ד"ה אבל כתב דדבר ההוה נקט דכשהם מרובין אז מתבשטל חמימות החמין, אבל אם אירע שלא היו החמין חמין כ"כ ונעשו פושרין שלא ע"י הרבה מים צוננין ג"כ שרי, - וכ"כ החזו"א ביו"ד ריש סימן ט', דלא תלי במועט לתוך המרובה, אלא העיקר תלי אם הצונן מקרר את החם ונשארו עכשו מפושרין ואין יד סולדת בהן, ומכוון התוס' שהצונן מרובין על החמין בשיעור להפשיר, ולפעמים סגי לזה בצונן פחות מהחמין, וזה תלוי עד כמה מדרגת החם של החמין, ומדרגת הקור של הצונן, - והעירו דכ"ה מבו' ממשה"ק הרשב"א ע"ד התוס' דהו"ל למיתני הכא צונן לתוך חמין כדי שיחמו אסור וכדי להפשירן מותר וכדתני במתניתין. [↑](#footnote-ref-708)
708. ובל' הר"ן בסו"ד משמע דגדר הדברים הוא, דבכה"ג לא אמרינן דעירוי דכלי ראשון ככלי ראשון, והו"ל ככלי שני דאינו מבשל, וכ"כ הבית מאיר בסימן שי"ח סי"א, והביאו הביאוה"ל שם סי"ב, וכ"כ החזו"א ביו"ד סימן ט' סק"ג, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרשב"א, שהרי דעתו דאמבטי מבשל אף בכלי שני, משום דמימיו חמין הרבה, ואפ"ה כל שנותן חמין לתוך הצונן אינו מבשל, ובע"כ דהיינו משום דכל שנותן לתוך הצונן ה"ה מצטננים עי"ז, וגרע מכלי שני. [↑](#footnote-ref-709)
709. ובהמשך דבריו נראה דאין האיסור בזה משום הטמנה בדבר המוסיף הבל, ושמא הוא משום דכל שהוא מצטנן והולך לא חשיב כדבר המוסיף הבל, אלא משום הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, וזהו שהוצרך לפרש דהא דמותר להטמין את הצונן, היינו רק כדי שלא יחמו. [↑](#footnote-ref-710)
710. ולפי דבריו ניחא משה"ק המנ"ח במוסך השבת מלאכת האופה בסופו ע"ד המג"א מהא דהיו מטילין עששיות של ברזל לתוך המקוה של כה"ג, ולא אסרינן משום מבשל, ועמש"כ בזה השביתת השבת בפתיחה סק"ל, ולמש"כ החוו"ד ניחא, דכל מה שאסר המג"א הוא משום הטעם הנבלע בתוך הבשר ומתבשל, דהוא אינו מעורב עם שאר המים, ומשא"כ בעששיות דאינו נהנה כלל מן המים הנבלעין בתוכן, ול"ה מלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-711)
711. ועיי"ש שכתב דלפ"מ דס"ד דספל ה"ה כאמבטי, ניחא, והיינו משום דפירש דטעמא דספל ה"ה כאמבטי הוא משום דכלי שני מבשל במים, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-712)
712. אך בד"ה בד"א כתב השיטה להר"נ דהא דתנן כדי להפשירן, הוא משום מיחם, דבכוס בכל ענין שרי. [↑](#footnote-ref-713)
713. והרע"ב כתב דהוא דלא כדתנן לקמן דנותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי, אך הר"י מלוניל והשיטה להר"נ לא כתבו כן, אלא כתבו דפליגי עלי' תנאי בגמ', וכנראה הוא משום דהא דס"ל להך תנא דכלי שני מבשל, הוא רק במים, וכמש"כ כן הרמב"ן לפ"מ דס"ד דספל ה"ה כאמבטי. [↑](#footnote-ref-714)
714. והב"י בתו"ד כתב דלא נאסר אלא בכלי שני אך כלי שלישי שרי, אך הב"ח שם נחלק ע"ז והוכיח דליכא נפ"מ בין כלי שני לכלי שלישי וכלי רביעי. [↑](#footnote-ref-715)
715. והכנפי יונה בסימן ק"ה ד"ה ותדע שהוא כן פירש דהיינו משום דכל שמימיו מרובין הוא מחזיק חומו זמן רב, ואין שם קרירות הדפנות להקר המים, והיינו דבכה"ג ה"ז מבשל מדינא, אך בד' התוס' הרא"ש י"ל דכיון דהמים מרובין והם חמין טפי, גזרינן בהו אטו כלי ראשון, (וע"ד מש"כ התוס' הרא"ש לעיל מ"א א' בדין אנטיכי). [↑](#footnote-ref-716)
716. ואזיל הרשב"א לטעמי' שפירש כן גם בהא דאנטיכי אע"פ שגרופה אין שותין ממנה, דמתוך שהוא חם ביותר א"א להפשיר בתוכו אף כשנתן לתוכו מים מרובין, דלעולם יבואו לידי חימום, וה"נ באמבטי דכוותה, - ובדף מס' 32 נת' דהרשב"א לטעמי' אזיל דס"ל דהא דכלי שני אינו מבשל הוא משום דאינו מביא את הניתן לתוכו לידי יד סולדת בו, והמים הניתנים לתוכו אינם באים אלא לידי הפשר, וע"כ ודאי דכל שחומו רב ה"ה מבשל, שהרי בכה"ג הוא מביא את הניתן לתוכו לידי יד סולדת. [↑](#footnote-ref-717)
717. והבינת אדם בשערי צדק סימן ב' סק"ט כתב ללמוד מזה דאף כלי שני מבשל כשהוא חם הרבה, וכתב עפי"ד הרמב"ם בהל' מעשר דכל שהיד נכוית בו ה"ה מבשל, - אך בד' ש"ר שפירשו לדינא דאמבטי בע"א, נראה דפליגי וס"ל דלעולם אין כלי שני מבשל, וכ"נ להדיא בל' הר"ן, וכ"כ הב"י ביו"ד סימן ק"ה ס"ב, ונת' עוד בדף מס' 33.

     והפמ"ג במש"ז סימן שי"ח סקי"ח עמד בזה דביו"ד סתמו כל הפוסקים דכלי שני אינו מפליט ומבליע וכ"ש שאינו מבשל, ולא חילקו בין הוחם רב או מעט, והוכיח מזה דהא דקי"ל לאסור באמבטי שהוא כלי שני, היינו רק לכתחילה, משום דהרואה סבור שהוא כלי ראשון, ודלא כמש"כ הטור דהוא משום דכשהוא חם הרבה מתבשלין הצוננין הניתנים שם. [↑](#footnote-ref-718)
718. והקרבן נתנאל בסימן ט"ו כתב כן גם בדעת הרא"ש בפסקיו דאמבטי הוא כלי ראשון, אך הרמ"א בדרכי משה הארוך סימן שי"ח סק"ה כתב בדעת הרא"ש דהוא כלי ראשון, וכ"ה בציוני הרמ"א שם סי"א, והתהל"ד שם סוסקכ"ח עמד ע"ז דלא נמצא כן בד' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-719)
719. ובד' הראבי"ה בסימן ר"ב משמע דאיירי באמבטי שהוא כלי ראשון, אך בטעם האיסור פירש דהוא משום דדמי להטמנה, א"נ משום דבמקום הראוי לבשל הפשרו זהו בישולו, והוצרך להני טעמי משום דמשמעות הדברים דאסור ליתן לתוך האמבטי אף כדי להפשיר, - אך בהמשך דבריו כתב דלא אסרו ב"ה באמבטי, אלא בעודו מונח במקומו ע"ג האש, אך אם סילקו מן האש, אפי' צונן לתוך החמין שרי כדי הפשר. [↑](#footnote-ref-720)
720. ועוד פליגי רבוותא בדעת הרמב"ם שם אם אסר בכלי ראשון אף בחמין לתוך צונן, ואם אסר ליתן לתוך כלי ראשון אף צוננים מרובין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-721)
721. והרשב"א הוכיח כן מהא דפרכינן דאם ספל ה"ה כאמבטי וכו' רחיצה בחמין מי איכא, ואם מותן ליתן לתוך האמבטי מים מרובין כדי להפשירן, הרי דשפיר משכח"ל רחיצה בחמין, שהרי אין אדם רוחץ במים חמין שהוא מסלד בהן. [↑](#footnote-ref-722)
722. וכ"כ השיטה להר"נ דאסור ליתן בתוך האמבטי צונן אף כדי להפשיר, וכתב דהוא משום דבעי להו לרחיצה, וחיישינן שמא יבם לחמם, דלרחיצה חמין מיבעי לי'. [↑](#footnote-ref-723)
723. וזה לטעמייהו שפירש כן בדין אמבטי, אך לדעת התוס' שפירשו דהא דאסור ליתן לאמבטי שהוא כלי שני הוא משום גזירה, ה"נ הא דאסר רב יוסף בספל הוא משום גזירה. [↑](#footnote-ref-724)
724. והיינו דאף דבשאר מילי אין כלי שני מבשל, כדתנן לקמן דנותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי, מ"מ במים אף כלי שני מבשל. [↑](#footnote-ref-725)
725. והשיטה להר"נ כתב לפי דבריו דהא דאסרינן באמבטי אף כשנותן כדי להפשיר, והא דאסר ר"ש בן מנסיא אף בחמין לתוך הצונן, דהוא משום דבעי להו לרחיצה וגזרינן שמא יבא לחמם, דהא דספל אינו כאמבטי, הוא משום דרחיצה דספל אינו אלא רחיצת עראי וליכא למיגזר. [↑](#footnote-ref-726)
726. והתוס' כתבו דלפ"ז אתיא מתניתין דשריא בכוס אליבא דהלכתא דהלכה כר"ש בן מנסיא, ובחי' הגרע"א תמה טובא ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-727)
727. והב"ח שם פירש דמדינא אי"ז מבשל, אלא שחכמים גזרו בו משום דמימיו חמין הרבה והרואה אומר שמתבשלין הצוננין שמערבין בהן דבודאי כלי ראשון הוא ויבוא לערות ג"כ לכלי ראשון, וכ"כ המחה"ש שם סקל"ה, - אך הב"י שם פירש בדעתו דאי"ז משום גזירה, אלא ה"ז אסור מדינא משום דמימיו חמין ומתבשלין הצוננין המתערבין עמהן, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סקי"ח, והלבו"ש שם למג"א סקל"ד, והגר"ז שם ס"כ. [↑](#footnote-ref-728)
728. והר"ן נסתפק אם בכל כלי ראשון אסרינן אף היכא דמפסיק כלי, או לא אסרינן אלא באמבטי. [↑](#footnote-ref-729)
729. אך הק' עוד ממה שאמרו לקמן מ"ח א' דאנח כוזא דמיא אפומא דחצבא ונזהי' רבא, והוא לטעמי' לקמן שם שפירש דהאיסור התם הוא משום בישול, וכתב דהתם כלי ראשון והכא כלי שני, ולכאו' לפ"ז תו א"צ לחלק בין שמן למים. [↑](#footnote-ref-730)