פי_ב מ_ו, בד_ הרמב_ם בדין טמאה רצוצה
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ועש"ק ויקרא ה' אד"ב תשע"א

**א**

א] אהלות פי"ב מ"ו, קורה שהיא נתונה מכותל לכותל וטומאה תחתי', אם יש בה פו"ט מביאה את הטומאה תחת כולה, ואם לאו טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת.

וכתב הרמב"ם בפיהמ"ש, ז"ל, כבר חזר ונשנה היסוד הזה, והוא שהטומאה כאשר אין מתפשט דינה תחת אהל היא מטמאה את שכנגדה למעלה ולמטה, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דהך דינא דכל שאין האהל טפח טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת, אי"ז משום דכל שאין באהל טפח ל"מ לחוץ בפני הטומאה, אלא הוא משום דדינא הוא דטומאה שאין מתפשט דינה תחת אהל בוקעת ועולה בוקעת ויורדת.

והדברים מבוארים כן גם בד' הרמב"ם פט"ז מטו"מ ה"ו, ז"ל, אין בקורות פו"ט וכו', והיתה הטומאה תחתיהן או ביניהן או על גביהן טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת ואינה מטמאה אלא כנגדה בלבד, לפי שכל טומאה שאינה תחת פו"ט ברום טפח ה"ה כרצוצה, עכ"ל, והראב"ד בהשגות שם כתב, ז"ל, כמה זה לשון מקולקל אלא שאין חוצץ לפני הטומאה ואינו נעשה אהל להביא את הטומאה אלא בטפח מרובע וכו', עכ"ל, וכן נחלקו גם בפי"ז ה"ד בדין ב' זיזים, שכתב הרמב"ם, ז"ל, אין בהן פו"ט וכו' טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת שהרי היא רצוצה, עכ"ל, והראב"ד השיג, ז"ל, זה הטעם שיבוש אלא שאין שם כדי שיביא את הטומאה לצדדין, עכ"ל.

והרי דדעת הרמב"ם דלעולם אף קורה שאין בה פו"ט מועלת לחוץ בפני הטומאה, וכל הא דתנן דאם אין בקורות פו"ט אינם חוצצין בפני הטומאה, הוא רק משום דהויא הטומאה רצוצה ודינה הוא דטומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת, ול"מ הקורות לחוץ בעדה, אך הראב"ד פליג וס"ל דלא חשיבא כטומאה רצוצה אלא בשהיא טמונה, וכ"כ הראב"ד שם ה"ה דטומאה באויר לא חשיבא כטומאה רצוצה, וע"כ בע"כ דהא דטומאה שתחת קורה שאין בה פו"ט מטמאה כנגדה, הוא משום דקורה אין בה פו"ט אינה חוצצת בפני הטומאה.

ב] והנה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו', דהא דטומאה שאינה תחת אהל הויא טומאה רצוצה דבוקעת ועולה, הוא משום שלא נתפשט דינה תחת אהל, ומבו' מזה, דשֵם טומאה רצוצה לא תלי במה שאינה תחת אהל, אלא במה שאינה מתפשטת באהל.

וכן מצינו בד' הרמב"ם במכילתין בכ"ד, דהנה ז"ל הרמב"ם לעיל פ"י מ"ו, הרי היא מטמאת כל מה שכנגדה בלבד למעלה ולמטה, לפי שהטומאה רצוצה ואינה תחת אהל או מגולה לשמים, "ולא התפשטה פעולתה ואינה נראית", כמו שביארנו כבר בענין בוקעת ועולה, עכ"ל, ושם מ"ז, ז"ל, אינה מטמאת אלא מה שכנגד הטומאה בלבד, לפי שהטומאה "לא נתפשט פעלה באהל" כפי היסוד שאמרנו, עכ"ל.

וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם לעיל פ"ו מ"ג, ז"ל, אם הטומאה פשטה לבית וטמאתו, הרי כל מה שמחוץ לזה טהור, כי אנו רואים כאילו הטומאה בתוך הבית, וע"כ העומד על ראש הכותל טהור כמי שעומד על גג הבית, ואם היתה הטומאה בחצי החיצון "הרי לא ניכרת פעולת הטומאה בבית" ונחשב הכותל כולו כקבר, עכ"ל, והרי דהא דטומאה שבחצי הכותל הפנימי אינה בוקעת למעלה, אי"ז משום דחשבינן לה כטומאה שבבית וע"כ אהל הבית חוצץ עלי', אלא הוא משום דניכרת פעולתה בבית, וכל טומאה שניכרת פעולתה לא הויא טומאה רצוצה, וע"כ אינה בוקעת למעלה, דהכותל שעל גבה מועיל לחוץ בפני', דהגם שאין עליו תורת אהל, ה"ה מועיל לחוץ בפני הטומאה, וכ"ה דאף קורה שאינה רחבה טפח מועלת לחוץ בפני הטומאה שתחתי' אם אינה טומאה רצוצה דבוקעת ועולה,[[1]](#footnote-2) (ומה"ט נמי בעינן לדין ארצו של בית כמוהו, דבלא דין זה לא הי' נטמא מה שבתוך הקרקע, הגם דליכא אהל שיחוץ, אלא כיון שהטומאה היא בבית ואינה טומאה רצוצה, מהני הקרקע לחוץ בפני הטומאה).

וכ"ה בד' הרמב"ם לעיל פ"ט ה"ח, ז"ל, כיון שיצאה הטומאה דרך פי' לבית, וע"כ נטמא הבית ונשאר גבה טהור ע"פ היסוד שבפ' הששי שאם נראית פעולת הטומאה באיזה מקום נשאר כל שזולתו טהור, עכ"ל.

וכ"כ הרמב"ם שם מט"ז, ז"ל, כי מאחר שעובי חרשה טפח כבר התפשטה הטומאה בכולו וכו', ולכן נהי' כנגד פי' טהור כלומר כל שכנגד אוירה, לפי שהטומאה כבר התפשטה ונראית פעולתה ביותר משכנגדו ע"פ היסוד שאמרנו, עכ"ל, ואך דהתם צע"ג בתרתי, חדא דהיאך ה"ז מועיל שלא יטמא כנגד אוירה אף כנגד הטומאה, ומ"ש מטומאה שמקצתה בבית ומקצתה חוץ לבית, שהמאהיל על מקצתה שחוץ לבית טמא, ועוד, שהרי אהל כלים ל"מ להפקיע דין רצוצה מהטומאה שתחתיו, וכמש"נ להלן סק"ה ואילך, וצע"ג.

ויש להוסיף, דהנה הראב"ד בפט"ז מטו"מ ה"ה כתב דלא חשיבא כטומאה רצוצה אלא בשהיא טמונה, עיי"ש, ומ' דמדייק לה מלישנא דרצוצה, דכל שאינה טמונה, הרי דהגם שאינה תחת אהל טפחו, מ"מ אינה רצוצה בפועל, וצ"ב לדעת הרמב"ם דכל טומאה שאינה תחת אהל טפח חשיבא כטומאה רצוצה, דמ"ט קרינן לה טומאה רצוצה, ונ' דזה מתבאר ע"פ הנ"ל, דהא דטומאה שתחת אהל טפח לא חשיבא כרצוצה, הוא משום שהיא מתפשטת בכל האהל, וטומאה רצוצה היינו טומאה שאין ניכר פעולתה, ושפיר קרינן לה רצוצה, שהיא רצוצה במקומה ואינה מתפשטת למקום אחר, וז"ב.

ג] ובעיקר ד' הרמב"ם, דכל טומאה שאינה מתפשטת ואין ניכרת פעולתה, חשיבא כטומאה רצוצה שבוקעת ועולה, ול"מ מחיצה לחוץ כנגדה, הנה קשיא ע"ז מהא דתנן לעיל פ"ח מ"ד אלו חוצצין ולא מביאין מסכת פרוסה וכו', וקשיא, דכיון שאינם מביאין ולא נתפשטה הטומאה באהל, הרי הויא טומאה רצוצה, וא"כ היאך הן מועילין לחוץ בפני הטומאה.

ויש להוסיף, דהנה משמעות ד' הרמב"ם במשנתינו, דכל הא דטומאה שתחת אהל טפח אינה בוקעת מעל האהל, הוא רק משום שנתפשט דינה תחת אהל ול"ה טומאה רצוצה, אך אם לא היתה מתפשטת תחת האהל והיתה חשובה כטומאה רצוצה, היתה בוקעת מעל האהל, דטומאה רצוצה בוקעת מעל לאהל, ולפ"ז הרי קשיא טפי, דאף אי נימא דנתחדש במסכת פרוסה וכו' שיש עליהן תורת אהל לחוץ בפני הטומאה, הרי מ"מ כיון שהטומאה רצוצה היא, בדין שתבקע מעליהן.

ד] אך באמת בד' הרמב"ם פי"ג מטו"מ ה"ח מבו' הישוב לזה, ז"ל, אלו חוצצין ולא מביאין מסכת פרוסה וכו', כיצד הן חוצצין, שאם היה חלון בין ב' בתים והטומאה בבית אחד והיה אחד מאלו מתוח בחלון זה וסתמו, אע"פ שיש ביניהן אויר הרי אלו חוצצין ולא תכנס טומאה לבית שני, עכ"ל, והרי דבאמת כל הא דהן חוצצין, הוא רק בחלון שבין ב' בתים, אך אם היו מונחין באויר כנגד הטומאה, אינם חוצצין בפני הטומאה, ואזיל הרמב"ם לטעמי' דכל טומאה שאינה מתפשטת באהל, הויא טומאה רצוצה דבוקעת ועולה, ול"מ אהל המסכת לחוץ בפני', וכבר כתב כן בכ' הגר"ח, עיי"ש.

אמנם קשיא ע"ז מהא דתניא בחולין דקכ"ה:, דתנן ר' יוסי אומר חבילי מטה וסריגי חלונות חוצצין בין הבית לעלייה שלא להכניס טומאה לצד שני, פרסן על פני המת באויר, הנוגע כנגד הנקב טמא שלא כנגד הנקב טהור, ע"כ, והרי להדיא דאף בשהיו מונחין על פני המת באויר, ה"ה מועילין לחוץ בפני הטומאה, וזה דלא כמש"נ בד' הרמב"ם דכה"ג אינם מועילין לחוץ, משום דהו"ל טומאה רצוצה דבוקעת ועולה.

ובס' קה"י סימן כ"ח כתב לישב בזה, דר' יוסי לטעמי', דלא ס"ל לדינא דטומאה רצוצה בוקעת ועולה, וע"כ הגם דהטומאה שתחת המסכת הויא טומאה רצוצה כיון שלא נתפשטה תחת אהל, מ"מ לי"ב דין בקיעה, וע"כ מועלת המסכת לחוץ בפני הטומאה.

ונתחדש לפ"ז, דהא דס"ל לר' יוסי דה"ז מועיל לחוץ בפני הטומאה, אי"ז רק משום דיש במסכת כולה טפח וחשיבא כאהל לחוץ בפני הטומאה, אלא אף אם אין בכולן טפח ה"ה מועילין לחוץ, שהרי מבו' בד' הרמב"ם דכל הא דקורה שאין ברחבה טפח אינה חוצצת בפני הטומאה שתחתי', הוא רק משום דהויא לה טומאה רצוצה דבוקעת ועולה, ולפ"ז הרי דלדעת ר' יוסי דלית לי' לדינא דטומאה רצוצה בוקעת ועולה, הרי דאף קורה שאין ברחבה טפח מועלת לחוץ בפני הטומאה שתחתי', וז"ב.

ה] והנה בקה"י סימן כ"ו כתב, דלמש"כ הרמב"ם דשֵם טומאה רצוצה תלי במה שאינה תחת אהל ולא נתפשטה באהל, הרי דכל טומאה שתחת אהל כלים, כיון שכלים נעשין אהלים לטמא ומתשפטת הטומאה תחתיהן, לא חשיבא הטומאה כטומאה רצוצה, ואך דמ"מ הנוגע מעליהן טמא, מדין מאהיל כנגדו, עיי"ש בדבריו.

אמנם הנה אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שכתב פי"ט מטו"מ ה"א בדין כוורת, ז"ל, היתה גבוהה מן הארץ טפח וטומאה תחתיה או בבית או על גבה הכל טמא כל שבבית וכל שתחתיה וכל שעל גבה, אבל כל שבאויר תוכה טהור חוץ מכלי שהוא כנגד הטומאה, עכ"ל, ובמש"כ הרמב"ם דכלי שכנגד הטומאה טמא, השיג הראב"ד, ז"ל, ג"ז שיבוש שהכלי שבתוכה טהור שאין כאן רצוצה, עכ"ל, וכבר ביאר בחי' הגר"ח שם, דהרמב"ם והראב"ד לטעמייהו אזלי, והיינו שהרי הא דכלי שנגד הטומאה טמא, ול"מ ע"ז הצלת צ"פ, הוא משום דטומאה רצוצה בוקעת לתוך צ"פ, ובזה הוא שנחלקו הרמב"ם והראב"ד אם הוא אף כשהיתה גבוהה מן הארץ טפח, דהרמב"ם אזיל לטעמי' דכל טומאה שאינה תחת אהל הויא טומאה רצוצה, וע"כ אף שהיתה גבוהה טפח, מ"מ כיון דהוי זה אהל כלים ל"מ לבטל ממנה תורת רצוצה, אך הראב"ד אזיל לטעמי' דכל טומאה שאינה טמונה לאו טומאה רצוצה היא, וע"כ כל שהיתה הכוורת גבוהה טפח ואין הטומאה טמונה, לי"ב לדינא דטומאה רצוצה.

ומבו' לפ"ז להדיא מד' הרמב"ם, דטומאה שתחת אהל כלים חשיבא כטומאה רצוצה, אף שהן מביאין את הטומאה והיא מתשפטת תחתיהן.

וכבר עמד ע"ז בחי' הגר"ח הג' שם, ז"ל, ובזה יובן מקור דברי הרמב"ם שפסק דגם בגבוהה מן הארץ טפח חשובה הטומאה שתחתי' רצוצה, והיינו משום דאהל כלים אינו מפקיע דין רצוצה וכו', ולפי דברינו הרי הדבר מפורש במשנתינו, שמחלקת בין שלמה לפחותה ואפוצה ובאה במדה, דבשלמה דהויא כלי אינה מפקעת דין בקיעה וע"כ תוכה טמא מפני שהטומאה בוקעת לתוכה, משא"כ בבאה במדה או פחותה או אפוצה דלא הויא כלי והויא אהל גמור, ומפקיע בתוכו דין בקיעה, ע"כ תוכה טהור, והיינו להדיא כפסק הרמב"ם דאהל של כלים אינו מפקיע לא דין בקיעה ולא דין מאהיל כנגד הטומאה, וכמש"נ, עכ"ל.

ו] ואמנם צ"ב הטעם בזה, דכיון דאף אהל כלים מביא את הטומאה, ומתפשטת הטומאה תחת הכלי וניכרת פעולתה, מ"ט אית בה לדין טומאה רצוצה, הרי כלל לנו הרמב"ם דכל טומאה שנתפשטה באהל וניכר פעולתה לא חשיבא כטומאה רצוצה.

ונ' דהביאור בזה הוא, דדינא דכלים נעשין אהלים לטמא ולא לטהר, אין עיקר ושורש הדין דכלים נעשים אהלים להביא את הטומאה ואינם נעשים אהלים לחוץ בפני הטומאה, אלא עיקר ושורש הדין הוא דכל לגבי לטמא כלים נעשין אהלים, וכל לגבי לטהר אין כלים נעשין אהלים, וע"כ גם לענין הך דינא דטומאה שנתפשטה תחת אהל לי"ב דין טומאה רצוצה דבוקעת ועולה, ל"מ לזה אהל כלים, דכיון דאינו נעשה אהל לטהר, אף ל"מ להפקיע לתורת טומאה רצוצה.

ועד"ז נ' גם במש"כ בחי' הגר"ח פי"ט מטו"מ ה"א הב' בסו"ד, בהך דינא דליכא טומאת מאהיל מרחוק בתוך אהל, דהוא רק בכוורת פחותה ואפוצה דהויא אהל, עיי"ש, וצ"ע דכיון שאף אהל כלים הוי אהל להביא את הטומאה, א"כ מ"ט אית בי' לדין מאהיל מרחוק, ומהיכ"ת ניבעי לזה אהל המועיל לחוץ בפני הטומאה, ונ' דזה מורה כמש"נ, דדינא הוא דכלים אינם נעשין אהלים לטהר, דכל לגבי לטהר ליכא עלייהו תורת אהל, וע"כ גם ל"מ האהלתן להפקיע שלא יהא בתוכן לדין מאהיל מרחוק.

אמנם בעיקר הדברים צע"ג מד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ט מט"ז דלכאו' מבו' בדבריו דגם אהל כלים מהני להפקיע דין רצוצה, עיי"ש, וגם עיקר דבריו שם צ"ב רב, ועמש"נ לעיל סק"ב, וצ"ע בזה.

ז] ויש מקום לדון, דכ"ז הוא באהל כלים, אך באהל העשוי מאוכלים המקב"ט, דהוא מביא את הטומאה ואינו חוצץ, י"ל דאין על הטומאה שתחתיו דין טומאה רצוצה, דבדבר המקב"ט לא מצינו דאינו נעשה אהל לטהר, אלא כל עיקר דינו הוא דאינו חוצץ בפני הטומאה, ואפ"ה אם טומאה תחתיו מה שמעליו טמא, כיון דאינו חוצץ בפני הטומאה, דאף טומאה שאינה רצוצה מטמאה כנגדה, כל דליכא דבר החוצץ.

ואם כנים הדברים, נמצא נפק"מ רבתא לדינא, בקורה שאין בה פו"ט ומתחתי' אוכלין שיש בהן פו"ט וטומאה תחתיהן, דלמש"נ נמצא דמעל הקורה יהא טהור, דהגם שאין בה פו"ט, מ"מ כיון שהטומאה שתחת האוכלין אינה טומאה רצוצה ולי"ב דין בקיעה, מועלת הקורה לחוץ בעד הטומאה, וצ"ע בזה.

ח] והנה כתב הרמב"ם פי"ב מטו"מ ה"ז, ז"ל, קורה שהיא נתונה מכותל לכותל והטומאה תחתי', אם יש בה פו"ט מביאה את הטומאה תחת כולה וכל הכלים או אדם שתחתי' טמאים אע"פ שאין כולה שוה וקצתו פחותה מטפח מפני שקצתה מקצת אהל הוא וכו', עכ"ל.

והנה בחזו"א סימן י"ג סקי"ג נסתפק, דשמא רק בטומאה תחת המקום שיש בו פו"ט, כלים שתחת מקום הקצר טמאין, אך טומאה תחת המקום הקצר, אין הכלים שתחת שאר הקורה טמאין, ודימה לכ"ד דמצינו דמוציא את הטומאה ואינו מכניס, עיי"ש, ועי' גם במי"ט שדן בזה.

והנה אי נימא דאין המקום הקצר מכניס את הטומאה, הרי ודאי דאם תהא טומאה תחת המקום הקצר, ה"ה בוקעת ועולה, ואין הקורה חוצצת, כיון שאין עלי' תורת אהל.

ולפ"ז הי' בדין, דאף כשהטומאה תחת הרחב דתחת כולה טמא, שיהא טמא גם מעל המקום הקצר שאין בו טפח, דכ"ה דמצינו באהל כלים, שאם טומאה תחתיו ה"ה מתפשטת תחת כולו ותו היא עולה כנגד כולו, ה"נ הכא הי' בדין, דאחר שנתפשטה הטומאה תחת כל הקורה, תהא עולה במקום שאין בקורה פו"ט, ומשמעות מתניתין והרמב"ם דאין הדין כן.

ולמש"נ בדעת הרמב"ם מתבאר היטב הטעם בזה, שהרי באמת אף קורה שאין בה פו"ט מועלת לחוץ בפני הטומאה, ואך דכל שהטומאה היא תחתי' הויא טומאה רצוצה דבוקעת ועולה, וע"כ הוא דל"מ הקורה לחוץ מפני', אך כל שהטומאה היא תחת המקום הרחב שיש בו פו"ט ואינה טומאה רצוצה, תו אף שנתפשטה הטומאה למקום הקצר, לי"ב דין בקיעה דטומאה רצוצה, דדין הבקיעה דטומאה רצוצה תלי במקום הטומאה, וכל שבמקומה אינה רצוצה, הגם שנתפשטה למקום שאין עליו אהל טפח, לי"ב דין טומאה רצוצה, וביותר, שהרי לדעת הרמב"ם כלל ל"ה שורש הדין דטומאה שאינה תחת אהל טפח הויא טומאה רצוצה, אלא שורש הדין הוא, דטומאה שלא נתפשטה ואין פעולתה ניכרת הויא טומאה רצוצה, וע"כ טומאה זו שנתפשטה ופעולתה ניכרת, ודאי דאין עלי' תורת טומאה רצוצה, וע"כ שפיר מועלת הקורה לחוץ בפני', וז"ב.

**ב**

ט] במש"נ לעיל סק"ג לדקדק מד' הרמב"ם, דכל הא דטומאה שתחת אהל אינה בוקעת מעל האהל, הוא רק משום שאין עלי' תורת טומאה רצוצה, אך אם היתה חשובה כטומאה רצוצה, הי' בוקעת מעל האהל, הנה שוב נתבוננתי דאי"ז מתישב.

ותחילת דבר יש לעורר, דהנה חזינן דטומאה רצוצה שמעל אהל אינה בוקעת לתוך האהל, שהרי לדעת הרמב"ם כל טומאה באויר היא טומאה רצוצה, וודאי שטומאה שמעל אהל באויר, אינה בוקעת לתוך האהל, והרי דאהל מועיל להציל גם בפני טומאה רצוצה.

ולכאו' צ"ל, דהגם דאילו היתה הטומאה שבתוך האהל חשובה כטומאה רצוצה היתה בוקעת מעל האהל, מ"מ אין טומאה רצוצה שמעל האהל בוקעת לתוך האהל, ויל"פ לזה בכמה פנים.

י] אך נ' דעיקר הדבר נסתר ממש"כ הרמב"ם פי"ב מטו"מ ה"א, ז"ל, טע"ט מרובע על רום טפח מביא את הטומאה וחוצץ בפני הטומאה דין תורה, שאין קרוי אהל אלא טפח על טפח ברום טפח וכו', כיצד כזית מן המת וכו' אם האהיל עליהן אהל שיש בו טע"ט וכו', היו כלים אחרים על גבי אהל זה שיש בו טפח על טפח הרי הן טהורין מפני שהאהל חוצץ בינם ובין הטומאה, הנה למדת שכשם שהאהל מטמא כל שתחתיו מציל כל שחוצה לו וחוצץ בין הטומאה ובין כלים שעל גביו, וכן אם היתה הטומאה על גביו וכלים תחתיו הכלים טהורין, שהאהל חוצץ בפני הטומאה, היה האהל פחות מרום טפח או פחות מטפח על טפח, אע"פ שהוא גבוה כמה טפחים הכלים שבצד הטומאה טהורים וכלים שלמעלה מאהל זה כל שכנגד הטומאה טמא מפני שהאהילו על הטומאה ואין שם אהל לחוץ בפני הטומאה, וכן אם היתה טומאה על גבי אהל זה וכלים תחתיו כל שכנגד הטומאה טמא שהרי האהילה עליהן ואין שם אהל שיחוץ בפני הטומאה, שכל פחות מרום טפח כנגיעה הוא חשוב, וטומאה שתחתיו טומאה רצוצה היא, עכ"ל.

והנה מפורש בד' הרמב"ם, דכל הא דכשאין באהל פו"ט וטומאה תחתיו כלים שעל גביו טמאין, הוא משום שאין כאן אהל לחוץ בפני הטומאה, והנה אי נימא דכל דהויא הטומאה רצוצה ה"ה בוקעת אף מעל האהל, הרי נמצא דכל שאין האהל טפח, הרי דהא דטומאה תחתיו כלים שעל גביו טמאין, ל"ב בזה להא דאין כאן אהל לחוץ בפני הטומאה, שהרי אף אם הי' שם אהל לחוץ בפני הטומאה, ל"ה חוצץ, שהרי הטומאה רצוצה היא, ואין נ' דכונתו דאם הי' שם אהל, תו ממילא לא היתה הטומאה רצוצה, וע"כ הי' חוצץ, דאי"ז במשמעות לשונו, וגם דבדבריו מ' דהוא חד דינא עם הא דכשטומאה על גביו כלים שתחתיו טמאין, ובע"כ מד' הרמב"ם דאהל מועיל לחוץ אף בפני טומאה רצוצה שתחתיו, כי היכי דמועיל לחוץ בפני טומאה רצוצה שעליו.

יא] והנה לפ"ז לכאו' הי' מקום לדון לישב הא דתניא בחולין דמסכת פרוסה וכו' שהיו באויר המאהיל שלא כנגד הנקב טהור, אשר קשיא לד' הרמב"ם, דכיון שאי"ז מביא את הטומאה, הו"ל טומאה רצוצה, והיאך מועלת המסכת לחוץ בפני', ולפי הנ"ל י"ל, דכיון דאהל מועיל לחוץ גם מפני טומאה רצוצה, הרי דהגם דמסכת זו אינה אהל המביא את הטומאה, וע"כ הו"ל טומאה רצוצה, מ"מ כיון שיש בכל המסכת יחד טפח, יש עלי' תורת אהל לחוץ בפני הטומאה, דזהו דנתחדש בדינא דחוצצין ואין מביאין, דכלפי לחוץ יש עלי' תורת אהל, וה"ז מועיל לחוץ אף בפני טומאה רצוצה.

אך אי"ז מסתבר, דכיון דחזינן שאין על המסכת תורת אהל להביא את הטומאה, לכאו' ה"נ אין עלי' תורת אהל לחוץ, והנה אמנם חזינן לדעת הראב"ד ודעימי' דקורה שאין בה פו"ט אינה חוצצת בפני הטומאה, ואפ"ה מסכת פרוסה חוצצת, אך בזה נ' דהוא משום דהגם דאין עלי' תורת אהל, מ"מ איכא עלי' תורת מחיצה, (דהגם דקורה פחות מטפח אין עלי' גם תורת מחיצה, אך כל שיש בה טפח ע"י לבוד, יש עלי' תורת מחיצה, הגם דאין עלי' תורת אהל), אך רחוק הדבר לומר דיש עלי' תורת אהל לחוץ, וא"כ כיון שאינה מביאה את הטומאה, וחשיבא הטומאה שתחתי' כטומאה רצוצה, תו בדין שתבקע הטומאה ולא תועיל המסכת לחוץ בפני', וכנ"ל.

**ג**

יב] עוד ילה"ע בד' הרמב"ם אלו, דהנה מבו' בדבריו דאיכא דין בפנ"ע דאהל חוצץ בפני הטומאה, ומה"ט הוא דאם טומאה תחתיו כלים שעל גביו טהורין, והוי זה חד דינא עם הא דטומאה על גביו כלים שתחתיו טהורין, והא דכשאין שם פו"ט וטומאה תחתיו כלים שעל גביו טמאין, הוא משום שאין שם אהל לחוץ בפני הטומאה, והוי זה חד דינא עם הא דטומאה שעל גביו כלים שתחתיו טמאין.

ולכאו' לפמש"נ מד' הרמב"ם בשאר דוכתי, הרי דהא דכשיש בו פו"ט וטומאה תחתיו כלים שעל גביו טהורין, ל"ב לדין מסוים דאהל חוצץ על הטומאה שתחתיו, שהרי כיון שהטומאה שתחתיו אינה טומאה רצוצה, תו אף אם לא הי' עליו תורת אהל, הי' חוצץ בפני', וכדחזינן דאף קורה שאין בה פו"ט היתה חוצצת מן הטומאה שתחתי', אם אך לא הי' תורת טומאה רצוצה

ושמא הרמב"ם האמת קאמר, דכה"ג גם מצינו למיתי עלה משום הדין דאהל חוצץ בפני הטומאה, אך אה"נ גם בלא הך דינא היו הכלים שעל גביו טהורין, גם יתכן דנפ"מ בזה היכא דאיכא טומאה רצוצה בתוך האהל, דבכה"ג כל הא דאינה בוקעת מעל האהל, הוא רק משום הדין דאהל חוצץ בפני הטומאה, אך יש לפקפק בזה, דאף אם הויא הטומאה רצוצה במקומה, מ"מ אחר שבקעה לאהל דה"ה מתפשטת באהל וניכרת פעולתה, תו בטל ממנה דין טומאה רצוצה ואינה בוקעת למעלה, (אך אי נימא בדעת הרמב"ם דטומאה רצוצה הבוקעת לאהל אינה מתפשטת בו, ניחא), וצ"ע בזה.

1. ויש להוסיף, מש"כ הרמב"ם לעיל פ"ו מ"ו, ז"ל, וזה כלל מקיף בכל המסכתא שכל זמן שתהיה הטומאה אטומה כלומר שהיא במקום מקיף אותה ודבק בה ואין שם חלל טפח, הרי כל מה שכנגד הטומאה מלמעלה ומלמטה טמא ולא יועיל בכך גובה הבנין שעלי', עכ"ל, והרי דכל הא דאין מועיל גובה הבנין שעלי' לחוץ בפני הטואה, הוא רק משום שהיא טומאה אטומה ואית בה לדינא דטומאה רצוצה בוקעת ועולה, וזה כמש"נ. [↑](#footnote-ref-2)