51 טומאה בחיבורין א - בגדר הדין, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק ויקרא ער"ח ניסן תשע"ה

**א**

א] בעיקר דינא דטומאה בחיבורין, דנו רבים אם היינו דהמחובר למת בשעת נגיעתו במת הוי כאבי אבות, וע"כ הוא מטמא את הנוגע בו ועושאהו אב הטומאה, או היינו דהשני הנוגע בחיבורין, חשיב כנוגע במת עצמו, ומכח המת עצמו הוא נטמא טומאת ז'.[[1]](#footnote-2)

והנה כבר עמדו רבים בזה, דממש"א בסוגיא דנזיר דמ"ב: לפי' התוס' והרא"ש והרמב"ן וש"ר בשבועות די"ז. ועוד מקמאי דאחר שפירש מן המת ה"ה מוסיף טומאה, משום דהנוגע בו נעשה אב הטומאה, מבו' דדינא דטומאה בחיבורין הוא חומר בטומאת הנוגע במת, דבעודו מחובר למת הוי כאבי אבות הטומאה.

ובס' משנת ר"א טהרות סימן ל"ו כתב דלפי' המפרש בנזיר אשר כן פירשו גם המאירי שם והתורי"ד בע"ז דל"ז:, שם מוכח להיפך, שהרי לפי פירושם הא דפריך התם דטומאה בחיבורין דאורייתא, היינו דס"ד דכ"ה דכשנוגע בב' מתים חשבינן להו כטומאה אחת, ה"נ בדין דכשנוגע במת ובשעת חיבורו למת נוגע באדם, יהא חשוב האדם כמחובר למת, ולהדיא דדינא דחיבורין הוא משום דהאדם הנוגע במי שנוגע במת חשיב כמחובר למת, ולא משום דהנוגע במת אלימא טומאתו והוי כאבי אבות.

ב] והדברים מתאימים, דהנה בחי' הרמב"ן בב"ב ד"כ. כתב, ז"ל, דשאני התם שהיא טומאה בחיבורין שהוא אוחז בחמת ובמת כאחת ונעשה כעין יד להביא הטומאה לחמת, "שהאדם כ"ז שהוא נוגע בטומאה הוא אבי אבות" אי מדאורייתא או מדרבנן וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא דדינא דטומאה בחיבורין הוא דהנוגע במת הוי כאבי אבות, וע"כ הוא עושה את הנוגע בו אב הטומאה, וכ"נ גם בד' הרמב"ן בע"ז דל"ז:, ז"ל, שכ"ז שהאדם מחובר במגעו למת "ה"ה כמוהו" והנוגע בו וכו' טמא טומאת ז', - וכ"ה גם בחי' הריטב"א שבועות די"ז., ז"ל, וכשחוזר ונוגע במת האחר והוא נוגע בו בחיבורין הנוגע בו היה טמא טומאת אב כאילו נגע במת עצמו, "כי האדם בחיבורי המת דינו כמת להיות אבי אבות", עכ"ל, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"י, ז"ל, חזר הוא באותה שעה כמת עצמו לעשות האדם הנוגע בו בשעת חבורו במת כנוגע במת עצמו כמוהו, עכ"ל.

אך בתורי"ד בע"ז דל"ז: כתב, ז"ל, כד מיחבר ראובן בטומאה ונגע שמעון בראובן חשבי' לי' לשמעון כאלו נגע בטומאה שראובן הוא מחובר בה, עכ"ל.

ופשוט דאזלי לטעמייהו, דלדעת הרמב"ן והריטב"א דמפרשי לסוגיא דנזיר כפי' התוס', הרי מבו' מהתם דיסוד דינא דטומאה בחיבורין הוא דבשעת חיבורו הוי כאבי אבות, וע"כ הו"ל תוספת טומאה, וד' הריטב"א בשבועות שם באו לפרש להך מילתא דחשיב כתוספ טומאה, וע"כ פירש דבשעת חיבורו חשיב כאבי אבות, עיי"ש, אך לפ"מ שפירש התורי"ד לסוגיא דנזיר, הרי מבו' מהתם להיפך דיסוד דינא דטומאה בחיבורין הוא דהנוגע במי שנוגע במת, חשיב כנוגע במת עצמו, וכמש"נ.

**ב**

ג] והנה אמנם צ"ע בזה במש"א בסוגיא דנזיר שם, דמש"א דלא אמרו טומאה בחיבורין לנזיר ועושה פסח, יש ללמוד דטומאה בחיבורין לאו דאורייתא, ומבו' דאי טומאה בחיבורין דאורייתא אף נזיר מגלח ע"ז,[[2]](#footnote-3) ולכאו' זה ניחא רק אם יסוד דינא דטומאה בחיבורין הוא דחשיב כנוגע במת עצמו, אך אם יסוד דינא דטומאה בחיבורין הוא דהאדם בשעת חיבורו אלימא טומאתו, א"כ מ"ט נזיר מגלח ע"ז, ומ"ש מחרב כחלל, דתניא בתוספתא ריש אהלות דאין הנזיר מגלח ע"ז, ועי' במשנת ר"א טהרות סימן ל"ו ובקה"י שעמדו בזה, ועיי"ש במשנת ר"א דאין לפרש דכל ההוכחה היא רק מההיא דעושה פסח, עיי"ש.

ובמשנת ר"א שם כתב, דצ"ל דהתוס' התם קיימי כדעת ר"ת דנזיר מגלח על חרב כחלל, וכ"כ בכ' הגרי"ז בנזיר שם, - אך לכאו' אי"ז מתישב, דמלבד דהתוס' גופייהו שם דנ"ד: פליגי ע"ד ר"ת וס"ל דאין נזיר מגלח על חרב כחלל, גם הרי הרמב"ן וש"ר בשבועות די"ז. פירשו לסוגיא דנזיר כפי' התוס', וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם, והרמב"ן וש"ר גופייהו בב"ב ד"כ. כתבו דאין נזיר מגלח על חרב כחלל.

ד] ובחי' הגר"ש פסחים סימן ט' כתב דצ"ל דדין עצמו של מת לא נאמר על הדבר המטמא שהוא צריך להיות עצמו של מת, אלא שהטומאה שהנזיר מגלח עלי' צריכה להיות טומאה חמורה של עצמו של מת, וע"כ שפיר י"ל דהמחובר למת יש בו חומר טומאת עצמו של מת שיהא הנזיר מגלח עליו אי לאו דטומאת חיבורין לאו דאורייתא, עכ"ד.

אך צ"ע בזה, שהרי חזינן דהמחובר למת לא חמיר כמת עצמו, שהרי אינו מטמא אלא במגע ולא במשא ובאהל, וכמו שהוכיחו האחרונים מכ"ד, עי' טו"ד פ"ה שעה"צ ס"ק ל"ו ל"ז, (אך בשם השאג"א הביאו דהוא מטמא אף באהל, ועי' מנ"ח מ' רס"ד שדן בזה), וא"כ מהיכ"ת נימא דטומאתו היא טומאה חמורה כטומאת עצמו של מת.

**ג**

ה] אמנם פשר דבר למדנו מד' הרמב"ן בב"ב שם שכתב, ונעשה כעין יד להביא הטומאה לחמת, שהאדם כ"ז שהוא נוגע בטומאה הוא אבי אבות וכו', והנה כבר נת' דמבו' בדבריו דדינא דטומאה בחיבורין הוא דהאדם בשעת נגיעתו במת הוי כאבי אבות, וע"כ הוא עושה את הנוגע בו אב הטומאה, וצ"ע לפ"ז במש"כ בתחילת דבריו דהוא נעשה כעין יד להביא הטומאה לחמת, ובקה"י טהרות נקט דתחילת ד' הרמב"ן עיקר, דהוא כעין יד, וסו"ד ל"ד הוא, וזה צ"ע, וגם לכאו' אי"ז מתישב, שהרי הרמב"ן גופי' מפרש בכ"ד לסוגיא דנזיר כפי' התוס', ולדעתם מוכח בפשוטו דהוי זה חומר בטומאת הנוגע במת שנעשה כאבי אבות הטומאה, וכנ"ל.

ונראה הביאור בזה, ולעיקר הדברים נתעוררתי מהרנ"כ, דהנה בדינא דיד דמוציאה טומאה, נחלקו רבוותא אם היינו דאף היד עצמה טמאה, או דאינה אלא מוציאה טומאה, וי"ל בדעת הרמב"ן דאף היד עצמה טמאה בטומאת הכלי וע"כ היא מוציאה טומאה, ולפ"ז ה"נ מש"כ הרמב"ן דהאדם נעשה כעין יד להביא הטומאה לחמת, היינו דכ"ז שהאדם מחובר למת, ה"ה נטפל למת והוי כחלק מן המת, והוי אבי אבות, וע"כ נעשית החמת הנוגעת בו אב הטומאה.

והנה אמנם חלוק הוא דין יד דהנוגע במת מדין יד דעלמא, דביד דעלמא דהוא חלק מן הדבר הטמא, בכל גווני יש עליו דין יד, אך באדם הנוגע במת, כל הא דחשיב כיד דהמת, הוא רק מכח דהוא נטמא מן המת, אך מי שאינו נטמא מן המת, לא חשבינן לי' כיד דהמת.

ודוגמא רחוקה לזה מצינו בפ"ק דטהרות בדינא דמקרצות, דכל שהמחובר לאוכל נטמא ממנו, הרי דבשעת חיבורו הוי כמותו, וכל שאינו נטמא ממנו כלל, אף בשעת חיבורו ל"ה כמותו, וה"נ הכא דכוותה, ודו"ק.

ולפ"ז ניחא דמחד גיסא אם פירש מן המת והוא חוזר ונוגע במת חשיב כמוסיף טומאה, כיון דבשעת נגיעתו הוא נטפל למת והוי כאבי אבות, ומאידך נזיר מגלח על טומאה זו, דחשיב כנטמא מהמת עצמו, ודו"ק.

**ד**

ו] שמעתי מהרז"פ לדון עוד בזה, דהנה דעת מהר"ם מר"ב בפ' כוורת מט"ז, דאוכל הנוגע במת מטמא אוכל אחר בשעת חיבורו ועושאהו ראשון לטומאה, ולמד לזה מסוגיא דפסחים די"ז., והרש"ש בפסחים שם כיון לזה מדעתו, - ונתחדש בזה, דאף דאוכלין אין נעשין אב הטומאה, מ"מ איכא בהו לדין טומאה בחיבורין, - וזה כמש"כ קמאי באהלות ספ"ט דאיכא לדין חיבורין בכלי חרס הנוגע במת, אף דאין כ"ח נעשה אב הטומאה.

ויש להסתפק בזה למ"ד דאין אוכל מטמא אוכל, אם אוכל המחובר למת מטמא אוכל אחר, ועד"ז יש להסתפק באוכל המחובר למת ואין בו כביצה אם הוא מטמא אחרים, למ"ד דאוכל מקב"ט בכ"ש ואינו מטמא אחרים אלא בכביצה, - ולפו"ר הוא תלוי בגדר דינא דטומאה בחיבורין, דאם היינו דהנוגע במת בשעת חיבורו אלימא טומאתו, הרי דיהא בזה לדינא דאין אוכל מטמא אוכל ודאין אוכל פחות מכביצה מטמא אחרים, אך אם השני הנוגע בחיבורין חשיב כנוגע במת עצמו, ואינו נטמא כלל מן האוכל האמצעי, ל"ש בזה דינא דאין אוכל מטמא אוכל ודאין אוכל פחות מכביצה מטמא אחרים, וגם למש"נ בדעת הרמב"ן דהוא נטפל להמת בטומאתו, ומכח זה הוא מטמא אחרים בטומאת המת, לכאו' ל"ש בזה דינא דאין אוכל מטמא אוכל ודאין אוכל פחות מכביצה מטמא אחרים, ואינו מוכרח.

אמנם כמדומה דיש מקום לדון בזה, דהנה הרי אף דין חיבורין הוא דנטמא השני מן המת עצמו, מ"מ אם הראשון אינו נטמא מן המת, אין הנוגע בו נטמא, עי' טו"ד פ"ה שעה"צ כ"ו - כ"ח שהביא כן מד' הראשונים בכ"ד, (אך הביא דבתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת די"ז. ר"ל דאף פשוטי כ"ע דאינם מקב"ט סגי בהו לדין חיבורין, עיי"ש), - ולפ"ז שמא יש מקום לומר דה"נ ליכא לדינא דחיבורין, אלא כשהשני ראוי ליטמא מן הראשון, וצ"ע בזה.

**ה**

ז] ובעיקר מש"כ הראשונים באהלות דאיכא לדין חיבורין בכ"ח הנוגע במת, הי' מקום לדון דזה תליא בגדר דינא דטומאה בחיבורין, דאם היינו דהנוגע בו כנוגע במת עצמו, שפיר שייך הך דינא אף בכ"ח הנוגע במת, אך אם היינו דבעודו מחובר למת אלימא טומאתו, י"ל דל"ש הך דינא בכלי חרס דאינו נעשה אב הטומאה.

ויש מקום לדון עוד לאידך גיסא, והוא במה שנסתפק בחזו"א אהלות סימן ד' סק"ב, ז"ל, יש להסתפק במש"כ וכו' דכ"ח מטמא כלי בחיבורים, אי חשיב כ"ח בשעת נגיעה אבי אבות והכלי הנוגע בו הוי אב הטומאה, או שהכ"ח הנוגע במת הוי ראשון, אלא שראשון עושה כיו"ב בחיבורים, ונ"מ כשהכלי השני הוא כלי שטף, עכ"ל.

ויתכן דתליא בהנ"ל, דאם גדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דהנוגע בו כנוגע במת עצמו, אך לא אלימא טומאתו בשעת מגעו, הרי י"ל דכ"ה דבדבר שאינו מקב"ט הנוגע במת ליכא לדינא דחיבורין, ואין הנוגע בו נטמא כלל, ה"נ בדבר שאינו נעשה אלא ראשון לטומאה ונגע בו אחר, אינו נעשה אלא ראשון, דכלפי טומאת אב, הוי כדבר שאינו מקב"ט, שו"ר באשר לשלמה ח"ג סימן ס' ענף ג' שעמד בסברא זו, ועיי"ש שהוכיח מד' הר"ש באהלות פ"ז מ"ב דמהני דין טומאה בחיבורין לטמא את השני בטומאה חמורה יותר מטומאת הראשון, וצ"ע שם.

אך בד' החזו"א נראה דפשיט"ל דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דהנוגע במת אלים טומאתו לטמא את הנוגע בו, ואך שנסתפק אם היינו דבשעת חיבורו הוי כאבי אבות וע"כ הוא עושה את הנוגע בו אב הטומאה, וממילא דאף בכ"ח הנוגע במת יהא הדין כן, או דלעולם אף בשעת חיבורו הוי אב, ואך דאלימא טומאתו שהוא עושה את הנוגע בו כיוצא בו, וממילא דבכ"ח דאינו נעשה אלא ראשון לטומאה, אינו עושה את הנוגע בו אלא ראשון לטומאה.

ח] ובאמת דעד"ז יש להסתפק גם לדעת התוס' בשבת די"ז. דכלי הנטמא מכח דין טומאה בחיבורין, נעשה כחלל, ולפי הנ"ל י"ל דכ"ז הוא כשהוא נטמא מכלי הנוגע במת, דאף הכלי הראשון נעשה כחלל, אך כשנטמא מאדם הנוגע במת, או שנטמא מכלי שטף הנוגע במת להני קמאי דאינו נעשה כחלל, אין הכלי השני נעשה כחלל, וזה תלוי בהנ"ל, ושו"ר באשר לשלמה שם שעמד בזה, ודו"ק.

ט] ובעיקר ד' התוס' דכלי הנוגע בכלי הנוגע במת נעשה כחלל, עי' אשר לשלמה ח"ג סימן ס' שעמד, דהרי דינא דחרב כחלל הוא רק כשנוגע במת עצמו ולא כשנוגע בדבר אחר הטמא כמת, וכדחזינן דכלי הנוגע בחרב כחלל אינו נעשה כחלל, ועיי"ש שכתב דהא דכלי הנוגע בחרב כחלל אינו נעשה כחלל, הוא משום דחרב כחלל קלישא טומאתו מטומאת המת עצמו, וע"כ אינו עושה כלי אחר כיו"ב, ומשא"כ בטומאה בחיבורין דאלימא טומאת הנוגע במת בעודו מחובר לו כטומאת המת עצמו, ה"ה עושה כלי אחר כיו"ב, - ועיי"ש שעמד ע"ז, דהרי חזינן דכלי הנטמא מכלי שנגע במת, דהוא נעשה אב הטומאה, אינו עושה כלי אחר כיו"ב, ואף דלא קלישא טומאתו מכל טמא מת, והרי דדינא דחרב כחלל הוא רק בנוגע באדם ולא בנוגע בכלי, וא"כ מ"ט הכלי הנוגע במת בשעת חיבורו עושה כלי אחר כחלל, ועיי"ש שכתב דכל הא דדינא דחרב כחלל הוא רק בנוגע באדם, הוא רק בדינא דחרב כחלל בטמא מת, אך דינא דחרב כחלל בטומאת מת עצמו הוא אף בכלים, וי"ל דהוא משום דאף המת עצמו הרי אין עליו דין טומאת אדם, והנוגע בו הוי כחלל, וע"כ ה"נ הנוגע בכלי הטמא כטומאת המת, נעשה כחלל, - ועיי"ש שכתב עוד דאם דינא דטומאה בחיבורין הוא דחשיב השני כנוגע במת עצמו, ניחא דע"כ הוא נעשה כחלל.

ולמש"נ לעיל סק"ה עפי"ד הרמב"ן דעיקר דינא דטומאה בחיבורין הוא דהמחובר למת ה"ה נטפל אליו וה"ה טמא בטומאתו והוי כיד המוציאה טומאה, י"ל דע"כ הוא דס"ל להתוס' דכלי הנטמא ע"י חיבורין נעשה כחלל.

**ו**

י] בס' אשר לשלמה ח"ג סימן ס' ענף ג' הק' בהא דאחר שפירש מן המת ליכא לפטורא דמחולל ועומד, דאי נימא דכלי הנטמא בחיבורי המת נעשה כחלל, א"כ כל שנגע במת נעשו בגדיו כחלל, ואף אחר שפירש מן המת, ה"ה נטמא בנגיעתו בבגדיו, ואכתי הוי מחולל ועומד, עיי"ש.

אך באמת לק"מ, דהנה קו' זו מיוסדת בצירוף ד' הנחות, א' דכלי הנטמא בחיבורין נעשה כחלל, ואמנם כ"ה מבו' בד' התוס' בשבת די"ז., אך בד' הר"ש בפ"ק דאהלות מבו' להדיא לא כן, ונת' במק"א, ב' דהנוגע בחרב כחלל מטמא אחרים מדין חיבורין, ואמנם כ"ה דעת הר"י מסימפונט שהביא הר"ש בריש אהלות, אך מד' ש"ר מוכח לא כן, עי' בס' טו"ד פ"ה בשעה"צ סקמ"ד שהאריך בזה, ג' דאף כלי שטף נעשין כחלל, ד' דכהן מוזהר על חרב כחלל, דלדעת רוב קמאי דאינו מוזהר ע"ז, נראה פשוט דל"ש בזה דינא דמחולל ועומד, שהרי אין כהונתו מחוללת כלל בטומאה זו, וממקומו הוא מוכרע, דאי נימא דאף דאין כהן מוזהר ע"ז מ"מ חשיב כמחולל ועומד, א"כ יהא מותר לכהן ליטמא לחרב כחלל, ואח"כ ליטמא למת, וזה דבר שאי אפשר, - וכמדומה דלא מצינו חד מרבוותא דס"ל לכל הני, וע"כ עיקר קו' זו ל"ק כלל.

ומלבד זה שפיר כתב באשר לשלמה שם, דיש לחיבו משום דהוא מוסיף טומאה במה דהוא מטמא כלים בחיבורין לעשותן אבי אבות, דאם משום מה שהוא נוגע בבגדיו, הרי אינו עושה כלים אחרים אבי אבות, שהרי אין חרב עושה חרב, - ומה שהעיר שם ע"ז דהתוס' לא כתבו לה"ט, פשוט דהוא משום דהתוס' ס"ל דחרב כחלל הוא רק בכלי מתכת, וממילא דא"צ לכ"ז.

**ז**

יא] בס' אשר לשלמה ח"ג סימן ס' ענף ב' הק', דאם דינא דחיבורין הוא דבשעת נגיעתו יש לו חומר טומאת מת לעשות אב, א"כ מ"ט אינו מטמא באהל, כמש"נ לעיל סוסק"ד, הרי חשיב כמת ממש, ויש שהק' עוד, דמחד גיסא חזינן דחמירא טומאתו מטומאת חרב כחלל, דעל טומאת חרב כחלל אין נזיר מגלח ועל טומאה בחיבורין נזיר מגלח, ומאידך לענין טומאת אהל קייל דינו מדין חרב כחלל, דלרבים מקמאי מטמא אף באהל.

ולכאו' לק"מ, דאף אם דינו כאבי אבות, כ"ז הוא רק לענין מה שנתפרש בו, וכיון דבקרא לא כתיב אלא וכל אשר יגע בו הטמא יטמא, מהיכ"ת נימא דהוא מטמא אף במשא ובאהל, - ומה שנחלקו הראשונים בחרב כחלל אם הוא מטמא באהל, עי' רמב"ן דהוא משום דכתבי' קרא לגבי מאהילין, וגם הא דלדעת רוב קמאי הוא מטמא במשא, הוא משום דנכתב חרב כחלל יחד עם שאר המטמאין, אך בין חיבורין דנתפרש בקרא דכל אשר יגע בו הטמא יטמא, לא נתפרש אלא דהוא מטמא במגע, וע"כ ודאי דאינו מטמא במשא ובאהל.

1. והנה במשנת ר"א טהרות סימן ל"ו נקט בפשיטות דגדר דינא דיקרב ביקרב במת, הוא חד עם גדר דינא דטומאה בחיבורין בזב וכיו"ב המטמאין אדם לטמא בגדים, עיי"ש, אך בקה"י טהרות כתב דודאי יש לחלק ביניהם, עיי"ש, - והעירוני בזה למש"כ הרמב"ן ע"ז דל"ז:, ז"ל, ולפ"ז מר זוטרא בריה דרב נחמן בוקי סריקי קאמר בכולה מילתא דטומאה בחיבורין לאו כלום היא בטומאת מת מן התורה, ואע"ג דגבי נבילות החמיר הכתוב בחיבורין וכו', עכ"ל, ומ' דלדידן דמי דין חיבורין דמת לדין חיבורין דנבילה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומה"ט פשיטא דאף כהן מוזהר ע"ז, עכ"פ לדעת קמאי דכל שהנזיר מגלח כהן מוזהר, וכ"כ השאג"א בתשו' החדשות סימן י"א, ונראה דאף להני קמאי דטומאה בחיבורין דרבנן, מ"מ מדרבנן כהן מוזהר ע"ז, אך במנ"ח מ' רס"ג נסתפק בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)