יז הערות בסוגיא דס_ט
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**יז**

**הערות בסוגיא דס"ט.**

א] **עירובין דס"ט תוד"ה הוציא, פירש בקונטרס אע"ג דמשומד הוא לחלל שבת יכול לבטל וכו', ותימה דבמתני' קתני צדוקי הרי הוא כנכרי כדמסיק לעיל ומשמע בריש פירקין דרישא דמתני' ר"מ.**

**ומכוון** קו' התוס' הוא כמש"כ בתוס' הרא"ש דמי גרע צדוקי ממשומד בפרהסיא, ואם אף במשומד בפרהסיא ס"ל לר"מ דיכול לבטל, כ"ש צדוקי, וצ"ע בזה בדעת רש"י.

**והנה** עיי"ש בתוס' שתירצו דהי' ר"מ שונה ד' רבותיו אך איהו גופי' ס"ל דצדוקי אינו כגוי, אך בדעת רש"י גופי' אי"ז מתישב, שהרי התוס' בריש פירקין כתבו בדעת רש"י, דהגם דס"ל לר"מ דכותים גרי אמת, מ"מ אסר בכותי דומיא דהא דאסר בצדוקי, ורק בדעת ר"ג דשרי בצדוקי הוצרך רש"י לפרש שהטעם שאסר בכותי הוא משום דגרי אריות הם, ולפ"ז הרי מוכרח דר"מ גופי' ס"ל דצדוקי דינו כגוי, והדרא קו' התוס' לדוכתא.

ב] **ונ'** פשוט בדעת רש"י, דהנה כבר נת' בסימן ט"ז סק"ד שם, דפליגי רש"י ותוס' בריש פירקין, דדעת רש"י דצדוקי אינו מודה בעירוב, ודעת התוס' דצדוקי מודה בעירוב.

**ונ'** לפ"ז, דכל קו' התוס' הוי לטעמייהו, דס"ל דצדוקי הוי מודה בעירוב, וטעמא דמ"ד דחשיב כגוי, הוא משום דחשיב לי' משומד, וע"כ דינו כגוי, וזהו שהקשו דא"כ כ"ש דמחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי, אך לדעת רש"י גופי' דס"ל דצדוקי אינו מודה בעירוב, וכדס"ל דהוא בכלל רישא דמתניתין וכמש"כ התוס' בריש פירקין, הרי דלפ"ז טעמא דמ"ד דאינו מבטל רשות, הוא משום הא גופא שאינו מודה בעירוב, וכמש"נ כן בסימן ט"ז סק"ד, וע"כ שפיר י"ל דגרע ממחלל שבת בפרהסיא שהוא מודה בעירוב דמבטל רשות, וז"ב בדעת רש"י.

**ואמנם** במש"נ דמחלל שבת בפרהסיא הוא מודה בעירוב, הנה מד' המאירי במתניתין נ' דמחלל שבת בפרהסיא ל"ח מודה בעירוב, ז"ל שם, הואיל ומשמר שבתו בשוק כלומר בפרהסיא שאינו מחלל שבתות בפרהסיא ודאי מודה הוא בעירוב דשייך בענין שבת, עכ"ל, ומ' מזה דמחלל שבת בפרהסיא אינו מודה בעירוב, אך באמת נ' מל' המאירי דאף מחלל שבת בפרהסיא יתכן שיהא מודה בעירוב, אך מחלל שבת בצינעא ודאי הוא מודה בעירוב, שהרי חזינן דאינו מחללו בפרהסיא, והרי שהוא מודה בעירוב.[[1]](#footnote-2)

**ובאמת** מסברא נ' כן, דאף מחלל שבת בפרהסיא שפיר מצי חשיב מודה בעירוב, דלא מיבעיא היכא שאין מחללו באיסור הוצאה מרשות לרשות, אלא בשאר איסורי שבת, ודאי מצי חשיב מודה בעירוב, אלא אף המחלל שבת בפרהסיא באיסור הוצאה מרשות לרשות, נמי מצי חשיב מודה בעירוב, דלא מיבעיא לדעת רש"י בסוגיין דחשיב מחלל שבת בפרהסיא אף בפעם א', והגם שלא פרק עול שבת מעליו, וא"כ ודאי חשיב מודה בעירוב, אלא אף לדעת התוס' דלא חשיב משומד בפעם א' עכ"פ היכא שעשה כן מחמת הדוחק, וגם לדעת הנך ראשונים דל"ח משומד רק בשרגיל לעבור, הרי איירי אף בשאינו עובר אלא לתיאבון, ואף היכא דלא שביק התירא ואכיל איסורא, וא"כ כה"ג י"ל דשפיר חשיב מודה בעירוב, ויש מקום לדון עוד, דאף אם פרק עול שבת מעליו, מ"מ מצי חשיב מודה בעירוב שה"ה מאמין במצות עירוב, אלא שהוא עבריין, אך אין מ' כן מד' האחרונים, אמנם הנה שו"ר בס' נשמת חיים להגר"ח ברלין סי' ל', דכתב דמי שעובר על כל איסורי שבת לתיאבון לא חשיב אינו מודה בעירוב, (שהרי חזינן דאף על איסורי שבת אחרים עובר, ומה שעובר על איסור הוצאה אי"ז משום שאינו מאמין בעירוב), וכתב שהסכימו לדבריו אביו והג"ר בצלאל מוילנא, עיי"ש.

**שוב** מצאתי בנשמת אדם כלל ע"ה, שכתב בתו"ד, ז"ל, שמחלל שבת אפשר דמיקרי מודה בעירוב, עכ"ל, ואיירי התם במחלל שבת בפרהסיא.

ג] **וי"ל** עוד בדעת רש"י, למש"כ הרשב"א בריש פירקין, הבאנו דבריו בסימן ט"ז סק"ג, דטעמא דמ"ד דצדוקי ה"ה כגוי הוא משום דאיכא למיחש בי' לשמא ילמד ישראל ממעשיו וע"כ גזרו בו ועשאוהו כגוי, ולפ"ז י"ל דע"כ גרע צדוקי ממחלל שבת בפרהסיא, דבצדוקי שהוא כופר בתורה שבע"פ וגם הוי כת דצדוקים יש לחוש טפי לשמא ילמד ממעשיו, וכל קו' התוס' היא משום שפירשו דטעמא דמ"ד דהוי גוי הוא משום דחשיב משומד, וע"ז הק' דכ"ש דמחלל שבת בפרהסיא חשיב משומד, וז"פ.

**ודרך** זו ניחא טפי, למש"כ החזו"א יו"ד סי' ב' סקי"ח בהגה"ה, די"ל דהכופר בתורה שבע"פ חשיב כמשומד לכל התורה, והא דכותי וצדוקי ל"ח משומדים הוא משום דמעשי אבותיהן בידיהן והוו כתינוק שנשבה, ועמש"נ לדון בזה בסימן י"ח סק"י, ולפ"ז שפיר י"ל דגם למ"ד דמחלל שבת בפרהסיא ל"ח כגוי דלא חיישי' בי' לשמא ילמד ממעשיו, מ"מ צדוקי גרע והוי כגוי, דהגם דל"ח משומד משום דהוי כתינוק שנשבה, מ"מ שייך בו החשש דשמא ילמד ממעשיו, וזה ע"ד מש"כ השעה"צ בסי' שפ"ה, וע' בסימן י"ח סק"ד מש"נ לדון בדבריו, אך הכא ניחא טפי.

ד] **שם תוד"ה כאן, לפירוש הקונטרס שהוציא במזיד דלעיל חשיב משומד אפי' במילי דרבנן, וכן משמע מדלא משני הא והא בפרהסיא הא בדאורייתא הא בדרבנן, ותימה דהא סתם צדוקי אינו נזהר כלל במילי דרבנן אפי' בפרהסיא וכו'.**[[2]](#footnote-3)

**ולכאו'** ילה"ע בזה, דאף אי נימא דל"ח משומד במילי דרבנן, מ"מ הרי כיון שלא קיבלו הצדוקים והכותים קבלת חז"ל, לכאו' לא קיימו כל ל"ט מלאכות שאין מפורשות בתורה, וא"כ הרי חיללו שבת בפרהסיא אף באיסור דאורייתא, ומ"ט קשיא להו להתוס' רק משום דאף במילי דרבנן הוי משומד, ואולי כיון דמתיראין מן הפרושין, אף סמכו על קבלתם במילי דאורייתא, אך אכתי לא ניחא ד' התוס', שבקושייתם אכתי לא ס"ל להא דהצדוקים מתיראין מן הפרושין.

**ובאמת** מצינו כן בד' הראב"ד בכתוב שם, ז"ל, ועוד מאן לימא לן דבשביל עירובי חצירות ושיתופי מבואות הוא משומד, ודילמא צדוקים נוהגין היתר בהוצאת תכשיטין לרה"ר בדברים שהחכמים מחייבין עליהן חטאת ובענינים אחרים שהם חולקין על החכמים, ואם היו נוהגין בהן היתר בפרהסיא בפני האוסרין הם המשומדים ואין מבטלין רשות, וכן כל ישראל הנוהג כדבריהם הוי משומד, עכ"ל, וע' גם בד' הר"ן בתו"ד שכתב דודאי צדוקי מחלל שבת באיסור תורה.

**ונ'** בדעת התוס', דאף דודאי הצדוקים מחללין שבת אף באיסורי תורה, אך כיון שהם חולקין על החכמים וסבורים שאין בזה איסור תורה, ל"ח טפי ממחלל שבת במילי דרבנן, שהרי המחלל שבת משום שאינו יודע שד"ז הוא מלאכה, אינו נעשה משומד, וה"נ צדוקים שסבורין שד"ז אינו מלאכה, הגם שיודעין דברי חכמים שה"ז מלאכה, מ"מ כיון שאין יודעין שמה"ת הוי זה מלאכה, לא חשיבי אלא כמחלל שבת באיסור דרבנן.

**שוב** מצאתי כן בעזה"י בתו"ד החכם המשיב שבשו"ת הרדב"ז סי' תשצ"ו, ז"ל, ומינה לצדוקים דאפילו מחלל בגופי תורה שבאים ממדרש חכמים וכ"ש בשבותין שלהם אין הצדוקי נעשה משומד אפי' ליתן רשות וכו' דכל חלולי צדוקי במשהו צדוקי במילי דרבנן נינהו לגבייהו עד שיחלל שבת בדבר שהצדוקים מודים בו דאז נחשד לכל התורה כולה, עכ"ל.

**וכ"ה** מוכח גם בד' הב"י בסי' שפ"ה, שכתב לדון בדעת הרמב"ם דמחלל שבת במילי דרבנן ל"ח משומד, וכתב דלפ"ז הני צדוקים שבזמנינו ל"ח משומדים, והנה הרי ודאי היו הקראים מחללין שבת באיסורי דאורייתא שלפי דעתם הכוזבת אין בזה איסור, וכ"כ רדב"ז סי' תשצ"ו, ז"ל, ואי לאו דמסתפינא אמינא דאפילו במילי דאורייתא מחללין אותו שהרי המלאכות אינן מפורשות בתורה ורבנן פרישו לה וכיון שאינם מאמינים לדברי חכמים איך ידעו המלאכות האסורות, עכ"ל, וכ"כ שם בסוף הסימן, ז"ל, ולענין השבת נ"ל שהם מחללים אותו בכל מלאכות שהם מדרבנן, ואפי' במלאכות מן התורה דאתיין מדרשא ומי בירר להם אי זו מלאכה מותרת ואי זו אסורה, שהרי התורה לא אמרה אלא לא תעשה כל מלאכה, ואפשר שיתירו את האסור ויאסרו את המותר באין מבין, עכ"ל, וא"כ מ"ט לא חשיבי כמחללי שבת באיסור דאורייתא, ובע"כ כמש"נ.

**ואולי** י"ל דאף הראב"ד מודה לזה, דאילו מחלל שבת במילי דרבנן ל"ח משומד, ה"נ ל"ה חשיבי צדוקים משומדים אף אם מחללין שבת באיסור דאורייתא, אחר שלפי דעתם הכוזבת אין בזה איסור מה"ת, וודאי מהא דהוו משומדים ש"מ דאף מחלל שבת במילי דרבנן הוי משומד, ולא כתב הראב"ד אלא דבעובר על עירובי חצירות ושיתופי מבואות י"ל דל"ה משומד, וכמש"כ הראב"ד בהמשך דבריו, ז"ל, אבל בעירובי חצירות ושיתופי מבואות שאינן אלא כדי שלא תשתכח תורת שבת מן התינוקות לעולם לאו משומד הוא, עכ"ל, וצ"ע בזה.

ה] **בחי' הרשב"א בסוגיין הביא דעת הראב"ד, ז"ל, ומיהו בייתוסי אינו מבטל רשות וכדקתני צדוקי ובייתוסי הרי אלו אוסרין, ועד כאן לא פליג ר"ג אלא בצדוקי אבל בבייתוסי מודה משום דצדוקים מתיראין מחכמים ואינן מחללין כל כך, כדאמרינן בנדה בריש פרק בנות הכותים אע"פ שצדוקיות אנו מתיראין אנו מחכמים, אבל ביתוסין אינם מתיראים וכגוים גמורים הם, עכ"ל.**

**ובפשוטו** נ' כונתו, דבייתוסין כיון שאין מתיראין מן החכמים, ה"ה מחללין שבת בפרהסיא, וע"כ דינם כגוי, וכמש"א בגמ' דגם צדוקי אם מחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי.

**אך** צ"ב לפ"ז, מה השמיענו הראב"ד לדינא בזה, דלכאו' יש לנו לדון בכל בייתוסי אם הוא מחלל בפרהסיא, וגם צ"ב מש"כ הראשונים שהרמב"ם נחלק עליו בזה, ומ"ש פלוגתא בזה.

**וצ"ל** בזה, דהנה הגם דישראל שלא חילל שבת בפרהסיא בפועל ל"ח משומד, אף שאם הי' בא לידו הי' מחלל, מ"מ נ' דאילו היו הצדוקים מחללין שבת בפרהסיא, הי' הדין דכל מי ששיך לכת הצדוקים חשיב משומד, אף אם הוא לא חילל שבת מעולם, שכיון שבכלל מנהגי הצדוקים נכלל חילול שבת בפרהסיא אשר זה משוי להו למשומדים, הרי ממילא דכל מי שבכלל כת זו חשיב משומד.

**ולפ"ז** זהו שחידש הראב"ד, דבייתוסין חשבינן להו שבכלל מנהגן הוא לחלל שבת בפרהסיא, וע"כ ממילא כל בייתוסי דינו כגוי, אף אם לא חילל שבת מעולם.

**וטפי** מזה מצינו במה שדנו הפוסקים דנו אם מחללין שבת להציל עובר בן הקראית, והגרע"א בתשובה שהובאה בבי"מ או"ח סי' ש"ל כתב דחשיב כתינוק שנשבה ויש לחלל שבת להצילו, וצ"ב מ"ט חשיב רק כתינוק שנשבה, הרי לכאו' דינו ככל ישראל גמור, דמ"ש עובר זה מכל עובר, וחזינן מזה דכיון שלפי מצבו הוא שייך לכת הקראים, יש לנו לחשבו כמשומד, ואך דמ"מ הוי כתינוק שנשבה, ויש לציין בזה לפלוגתת הראשונים בקטן שהמיר עם אביו ואמו אם מתאבלין עליו, ע' מרדכי מו"ק סי' תתפ"ו וסנהדרין סי' תשט"ז, וב"י יו"ד סי' שמ"ה ורמ"א שם סי' ש"מ וביאור הגר"א שם, ודעת ר"י שמתאבלין עליו משום דמה שהכניסוהו בדת אחרת מה מעלה ומה מוריד והוי כאילו לא המיר, עכ"ל, ונ' דלא חשיב כמשומד כלל, אך ל' הרמ"א שם בטעם הסוברים שמתאבלין עליו דהוי כאנוס, וצ"ע בזה .

**אך** מל' המאירי בריש פירקין, נ' לבאר ד' הראב"ד בע"א, ז"ל, שאע"פ ששניהם הם ישראלים שנהפכו למינות, יש הפרש ביניהם, שהצדוקים הם חוששים יותר לדברי חכמים וכו' ואינם מחללים את התורה ודברי חכמים כ"כ וכו', אבל ביתוסי ה"ה כגוי, עכ"ל, ונ' מזה דלא אתי עלה הראב"ד משום דמחללין שבת בפרהסיא, אלא הוא דמשום עיקר שיטתם יש לנו לחשבן כמשומדים, ואך דשאני צדוקים שהם חוששין לדברי חכמים ואינם מחללין את התורה ודברי חכמים כ"כ, וכיון שאין מחזיקין כ"כ בשיטתם לא חשיבי משומדים, ומשא"כ בייתוסין שאין מתיראין מן הפרושין, הרי דמשום מה שהן כופרין בדברי חכמים חשיבי משומדים.

**ובזה** י"ל ד' הרשב"א בתשובה ח"ז סי' קע"ט דמי שאינו מאמין בדברי רבותינו ז"ל הוא מין ויינו יין נסך, וקשיא טובא דא"כ מ"ט כותי וצדוקי ל"ח כמינים, ותמה בזה התו"ש סי' שפ"ה סק"א, וע' חזו"א יו"ד סי' ב' סקי"ח בזה, ?ועמש"נ בזה בדברינו בדין יינו של משומד סק"ח, אך לפ"ד הראב"ד י"ל, דכיון שהיו מתיראים מן החכמים ולא כפרו לגמרי בדברי חז"ל, אין דינם כמינים, וצ"ע בזה.

ו] **וע"ד** מש"נ מתחילה בדעת הראב"ד, נ' גם בביאור דעת מהר"מ מר"ב, ובביאור מה דפליג עליו הרא"ש, דהנה ז"ל הרא"ש בסי' י"ג, כתב ר"מ ז"ל ונראה דהכי הלכתא דצדוקי הרי הוא כגוי שעובר אמילי דרבנן בפרהסיא, כיון דת"ק סבירא לי' הכי וכו', עכ"ל, ואין דבריו נראין לי מה שכתב צדוקי הרי הוא כגוי משום דעובר על מילי דרבנן בפרהסיא, דהא אמר בפרק בנות כותים אף על פי שנשי צדוקים הן מתייראות אנו מן הפרושים וכו', עכ"ל.

**ולכאו'** נ' שדעת מהר"מ מר"ב, דבזה הוא גופא הוא דפליגי תנאי אם צדוקי דינו כגוי או לא, דת"ק ס"ל דכיון דמחלל שבת בפרהסיא במילי דרבנן חשיב כגוי, ור"ג ס"ל דכיון שאינו מחלל שבת בפרהסיא במילי דאורייתא ל"ח כגוי, וצריך להוסיף מש"נ לעיל סק"ד, דאף שמחללין שבת במילי דאורייתא בדבר שאין הצדוקים מודין בו, ל"ח זה אלא כמחללין במילי דרבנן, ושו"ר בקר"א שביאר כן לדעתו, והביא שם שכ"כ גם ריו"נ, ויגעתי ולא מצאתי כן בד' ריו"נ.

**ומד'** הרא"ש בהמשך דבריו יש ללמוד, דלדעת מהר"מ מר"ב הא דמשני בגמ' הא בצינעא הא בפרהסיא, היינו במילי דאורייתא, אך במילי דרבנן ודאי ה"ה מחלל בפרהסיא, ואשר זהו שהק' עליו הרא"ש דלל"ב דגמ' ר' יהודה דמתני' ס"ל דצדוקי אינו כגוי, ולכאו' אינו מובן, דהרי אמרו בגמ' דהיינו רק במחלל שבת בצינעא, והמהר"מ מר"ב הרי כתב דחשיב כגוי משום דמחלל שבת בפרהסיא, ובע"כ דמכוון הגמ' דמחלל שבת בצינעא במילי דאורייתא, אמנם בחזו"א סי' פ"ז סק"ט לא פירש כן, ונקט שם להיפך, דבאמת לא פסק מהר"מ מר"ב כת"ק דס"ל דאף במחלל שבת בצינעא דינו כגוי, אלא פסק שרק במחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי, ואי"ז במשמעות ד' מהר"מ מר"ב שנראה מדבריו דפסק כת"ק, וגם לפ"ז נמצא דכל מש"כ מהר"מ דצדוקי דינו כגוי אי"ז בכל צדוקי, ואי"ז במשמע.

**ואמנם** צ"ע בזה, דלכאו' לא פליגי כלל מהר"מ מר"ב והרא"ש לדינא, שהרי אף הרא"ש מודה דכל שהצדוקי מחלל שבת בפרהסיא במילי דרבנן דינו כגוי, ולא נחלקו אלא אם סתם צדוקים מחללין שבת בפרהסיא במילי דרבנן, אך בעיקר ההלכה לא פליגי, ואי"ז במשמע, וע' קר"א שעמד בכעי"ז, והחזו"א שם כתב באמת דלדינא אין נפקותא בין הר"מ להרא"ש.

**ונ'** הביאור בזה, דדעת מהר"מ מר"ב דמדרכי הצדוקים הוא לחלל שבת במילי דרבנן בפרהסיא, וע"כ ממילא דכל צדוקי דינו כגוי, ואף אם מימיו לא חילל שבת בפרהסיא, דכיון שבכלל מנהגי הצדוקים נכלל חילול שבת בפרהסיא אשר זה משוי להו למשומדים, הרי ממילא דכל מי שבכלל כת זו חשיב משומד, וע"ז הוא דפליג הרא"ש וס"ל דצדוקים אין מחללין שבת בפרהסיא במילי דרבנן, וע"כ הגם דצדוקי המחלל שבת בפרהסיא במילי דרבנן דינו כגוי, מ"מ סתם צדוקי אין דינו כגוי, כיון שאי"ז מדרכי הצדוקים לחלל שבת בפרהסיא.

ז] **בכל** ד' הראשונים בסוגיין, נ' דפשיט"ל דכל שדינו כמשומד לכל התורה כולה אף דינו כגוי דל"מ בו ביטול רשות, אך הנה הגאו"י בסוגיין נקט שמשומד לכל התורה מבטל רשות, ורק עובד ע"ז או מחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, וצ"ע.

**אמנם** מצינו בזה שי' חדשה בד' הרמב"ן בתשובה, נד' בשו"ת הרמב"ן סי' ב', ששאלו ממנו משומד אם קונין ממנו כדין ישראל בחליפי סודר ושאר דרכי הקנאה שלנו או כדיניהם דיינינן לי' וכן בישראל הבא מכחו כיצד נדון דינו כדין ישראל שבא מכח גוי או לא.

**והשיב** הרמב"ן, ז"ל, ודאי מצינו לענין שבת שאמרו בשאינו משמר שבתו בשוק דאינו נותן רשות ומבטל רשות אלא עד שישכור כגוי, ואעפ"כ אין דעתי לדונו מזה דשאני איסורי שבת דכל שאינו משמר שבתו אין בטול רשות אצלו אלא חוכא וטלולא [ולא] מקני במידי, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

**ולמדנו** מד' הרמב"ן, שדעתו דמדינא אף משומד גמור מבטל רשות, כיון שדינו כישראל לכל דיני קנינים, ונ' מזה דהא דל"מ ביטול רשות בגוי, הוא משום שלא נתחדש הסתלקות זו דביטול רשות בגוי, וע"כ יש לנו לדון אם משומד דינו כישראל לגבי קנינים או כגוי, וזה דבר חדש, והא דל"מ בו ביטול רשות, הוא משום דכל שאינו משמר שבתו אין בטול רשות אצלו אלא חוכא וטלולא ולא מקני במידי.

**ולפ"ז** נ', דבזה הוא שנחלקו ר"מ ור"י בסוגיין אם מחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, דבעלמא ודאי מודה ר"מ דמחלל שבת בפרהסיא חשיב כמשומד לכל התורה כולה, אלא דס"ל דאפ"ה ה"ה מבטל רשות, דתורת משומד שעליו אי"ז טעם כלל שלא יבטל רשות, שהרי דינו כישראל לכל דיני קנינים, ואך דר"י ס"ל דכיון שמחלל שבת בפרהסיא אין ביטול רשות אצלו אלא חוכא ואיטלולא, ור"מ לא ס"ל לה"ט, וע"כ ס"ל דשפיר הוא מבטל רשות.

**ומתישב** היטב לפ"ז משה"ק הראשונים, הבאנו דבריהם להלן סקי"ב, בהא דס"ל לר"מ דמחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, שהרי ר"מ ס"ל דאף משומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, וא"כ היאך הוא מבטל רשות, ולד' הרמב"ן ל"ק כלל, דאף שהוא כמשומד לכל התורה, מ"מ תורת משומד שעליו אי"ז כלל טעם שלא יבטל רשות.

**ויש** להוסיף עוד בזה, דכנראה מקור ד' הרמב"ן, הוא ממש"א רנב"י בסוגיין דהא דאמר ר"ה דאיזהו ישראל משומד זה המחלל שבתות בפרהסיא, היינו ליתן רשות ולבטל רשות, ולא נתפרש הטעם בזה, דכיון דאינו משומד לכל התורה, א"כ מ"ט ל"מ ליתן רשות ולבטל רשות,[[4]](#footnote-5) ומזה נ' כד' הרמב"ן, דהא דמחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, הוי זה דין בפנ"ע, משום שאין ביטולו אלא חוכא ואיטלולא.

**ונ'** לפ"ז לדעת הרמב"ן, דגם ר"א דאמר דהאי תנא הוא דחמירא לי' שבת כע"ז, מודה לד' רנב"י דהא דאינו מבטל רשות הוי זה דין בפנ"ע משום שאין ביטולו אלא חוכא ואיטלולא, ולא תליא כלל בפלוגתת תנאי אם שבת כע"ז, ואך דמפרש רב אשי ד' ר"ה דלא קאי כלל על ביטול רשות אלא על כל דיני התורה, וזה הוא רק להך תנא דחמירא לי' שבת כע"ז, וע' חזו"א סי' פ"ז סק"ח שכתב עיקר הדברים דר"א לא פליג על רנב"י, אך כתב כן מטעם אחר.

ח] **והנה** גרסינן בסוגיין, ההוא דנפק בחומרתא דמדושא כיון דחזיי' לרבי יהודה נשיאה כסיי', אמר כגון זה מבטל רשות לרבי יהודה, ועי' בתו"ח שכתב דקמ"ל דאף שהי' מחלל בפרהסיא, מ"מ כיון שנמנע מלחלל בפני ר"י נשיאה ל"ח כמחלל שבת בפרהסיא, וכן פסק המ"ב סי' שפ"ה סק"ו, ז"ל, אם מתבייש לעשות זה בפני אדם גדול אף שעושה דבר זה בפני כמה אנשים גם זה לצנעה יחשב, עכ"ל.

**ויש** להעיר מ"ט אמר ר"י נשיאה דכגון זה "מבטל רשות", ולא אמר דכגון זה ל"ח כמשומד לכל התורה, ונפ"מ לכל דיני התורה, גם צ"ע דבד' הפוסקים לא מצינו דין זה דכל שנמנע מלחלל בפני אדם גדול ל"ח כמשומד להכשיר שחיטתו, ונ' דלפ"ד הרמב"ן י"ל, דבאמת לגבי דינא דמחלל שבת בפרהסיא הוי כמשומד לכל התורה, ל"מ מידי מה שנמנע מלחלל בפני אדם גדול, דמ"מ כל שחילל בפרהסיא ופרק עול שבת מעליו הוי כמשומד לכל התורה, ורק לגבי ביטול רשות, אשר הא דמחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות הוא משום שאין ביטולו אלא חוכא ואיטלולא, בזה הוא שחידש ר"י נשיאה דכל שעדין הוא חושש מעט לאיסור שבת ואינו מחלל בפני אדם גדול, שפיר מהני ביטולו, ודו"ק.

**ועפי"ד** הרמב"ן יל"פ משמעות ד' הרמב"ם דאילו היו הצדוקים מחללין שבת בפרהסיא הי' דינם כגוי ולא הי' מועיל בהן ביטול רשות, אשר צ"ע בזה, שהרי דעת הרמב"ם דדין הצדוקים כתינוק שנשבה, וא"כ בפשוטו דינם כישראל לכל דבריהם, ומ"ט לא יועיל בהן ביטול רשות, ועמש"נ בזה בסימן י"ח ס"ק ד - ז, ולפ"ד הרמב"ן א"ש היטב, דאף שדינם כישראל לכל דבריהם, מ"מ כל שהן מחללין שבת בפרהסיא אין מבטלין רשות משום שאין ביטול רשות אצלם אלא חוכא ואיטלולא.

**אך** צ"ע אם יש לישב ד' הרמב"ם בזה, דהנה בפשוטו הי' נ' לדעת הרמב"ן, דרק מחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, אך שאר משומדים לכל התורה שפיר מבטלין רשות, שהרי מדינא אף משומד גמור דינו כישראל לביטול רשות, ואך דהיכא שמחלל שבת בפרהסיא אין ביטול רשות אצלו אלא חוכא ואיטלולא כיון שאינו משמר שבת כלל, אך בשאר משומדים בדין שיועיל ביטול רשות, ולפ"ז אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שכתב ג"כ שעובד ע"ז אין מבטל רשות, וכתב ג"כ בצדוקים שמבטלין רשות משום שאין עובדין ע"ז, אך אולי יל"ד דגם לדעת הרמב"ן עובד ע"ז אין מבטל רשות, דכיון דחשיב כמשומד לכל התורה ג"כ אין ביטולו אלא חוכא ואיטלולא, ולפ"ז שפיר י"ל כן לדעת הרמב"ם, אך אכתי לא נתישב משמעות הרמב"ם שאם היו הצדוקים עובדין ע"ז לא היו מבטלין רשות, ודו"ק, וצ"ע עוד בזה.

ט] **שם, אי כר"מ דאמר חשוד לדבר א' חשוד לכל התורה כולה, אפי' בא' מכל איסורין שבתורה נמי.**

והנה בפשוטו מבו' מד' הגמ', דלר"מ דחשוד לדבר א' הוי חשוד לכל התורה, אף משומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, וכ"ה בחי' הרמב"ן חולין ד"ה. דלר"מ משומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, ושחיטתו פסולה ול"ח להביא קרבן כלל, וכ"ה גם באו"ז סנהדרין סי' ל"ד, וכן נקטו הטו"א בחגיגה ד"ד:, והגרע"א בחולין די"ד..

**וכ"ה** להדיא בד' הרשב"א בסוגיין שהק' לל"ב דגמ' דמשני דל"ק דר"י אדר"י דברייתא איירי במחלל שבת בפרהסיא, ולפ"ז מבו' דלר"מ אף בכה"ג אינו כגוי, והק' הרשב"א, ז"ל, וקשיא לי דהא ר' מאיר מחמיר טפי דאית לי' משומד לדבר אחד הוי משומד לכל התורה כולה וכדאמרינן בסמוך, וי"ל דבעירובין דרבנן מיקל ולא עביד לי' לגבי ביטול כמשומד גמור, עכ"ל, וכן מצינו בתוס' הרא"ש בסוגיין שתמה ע"ד רש"י שדעתו דלר"מ מחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, "דלר"מ דמשומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, א"כ משומד לחלל שבתות היאך יכול לבטל רשות", עכ"ל,[[5]](#footnote-6) ובחי' הר"ן בסוגיין נמי נקט כן, דלדעת ר"מ ודאי דהמחלל שבת אף בצינעא אינו מבטל רשות, שהרי משומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, והא דס"ל לר"מ לל"ב דגמ' דאף צדוקי המחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, הוא משום שאינו מחלל אלא באיסור דרבנן, וס"ל לר"מ דאינו נעשה עי"ז משומד.

**אך** המהרש"א בסוגיין דן לומר בדעת רש"י דאף לדעת ר"מ ל"ה משומד לכל התורה, דלא אמר ר"מ אלא שהוא חשוד לכל התורה, וכן דעת המהרי"ק בשורש ק"ס, ועיי"ש מה שכתב לפרש בד' התוס' בחולין די"ד., ועמש"כ ע"ז הגרע"א בחולין שם, וגם החזו"א יו"ד סי' ב' סקט"ז דן לומר דאף לר"מ ל"ה משומד לכל התורה, ור"נ בסוגיין פריך בדרך את"ל, עכ"ד, ובחי' הגרע"א בחולין שם הוכיח מד' רש"י בסוגיין דאף למסקנא לר"מ הוי משומד לכל התורה, עיי"ש, וביו"ד סי' מ"ג סק"ז מסיק דאף לר"מ ל"ח כמשומד גמור, ול"ח אלא כמשומד לכל התורה במידה זו שהוא משומד לאיסור זה, והוסיף עוד דאף אם משומד לכל התורה לתיאבון שיטתו פסולה, מ"מ אי"ז רק אם עבר בפועל, אבל מדין חשוד לכל התורה ל"ח משומד לכל התורה כולה יחד, אלא בדבר שהמשומדות מפסיד בדבר אחד וכו', עכ"ד, וכתב שם לפ"ז דמשומד לדבר א' לר"מ מבטל רשות, וזה שלא כד' כל הנך ראשונים שהבאנו.

**ויש** להוסיף עוד, דלכאו' קשיא עמש"כ הרא"ש דודאי ס"ל לר"מ דמחלל שבת אינו מבטל רשות, וקשיא כמשה"ק הראשונים דלל"ב דגמ' חזינן דעת ר"מ דאף המחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, ואמנם עי' גאו"י שכתב דלל"ב דגמ' לא פליגי ר"מ ור"י בדינא, אלא פליגי אם צדוקי זה הי' מחלל בצינעא או בפרהסיא, (וזה שלא כד' הרשב"א והר"ן), אך אכתי לא נתישב, דלר"מ לטעמי' דמשומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, הרי בדין דאף במחלל שבת בצינעא יהא דינו כגוי, וכמבו' כן בתוס' חולין די"ד., אך נ' פשוט דדעת התוס' הרא"ש, דלר"מ גופי' ודאי מחלל שבת אף בצינעא אין מבטל רשות, ומה"ט ס"ל לר"מ גופי' במתני' דצדוקי דינו כגוי, ומש"א ר"מ דמהני בו ביטול רשות הוא דעת ר"ג, אך איהו גופי' לא ס"ל כן, וכאשר כן פירשו התוס' ותוס' הרא"ש מתחילה, ותמהו מכח זה ע"ד רש"י, ורק לישב דעת רש"י כתבו דר"מ גופי' ס"ל דצדוקי אינו כגוי.

י] **עוד** ילה"ע בזה, במש"כ הרשב"א דאף דס"ל לר"מ דמשומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, מ"מ בעירובין דרבנן מיקל, וע"כ ס"ל דאף מחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, וצ"ע לפ"ז מ"ט קי"ל דמחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, ומ"ט לא פסקי' כר"מ דה"ה מבטל רשות, דהלכה כדברי המיקל בעירוב, והניחא לדעת ש"ר דהפלוגתא אם מחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות הויא פלוגתא בעלמא אם דינו כמשומד לכל התורה, הרי דכיון דבעלמא קי"ל דמחלל שבת בפרהסיא הוי משומד לכל התורה, ע"כ ה"נ לגבי עירוב אינו מבטל רשות, אך לדעת הרשב"א דאף ר"מ מודה דבעלמא הוי כמשומד לכל התורה, ולא פליג אלא בעירוב משום דבעירוב דרבנן הקילו, א"כ הרי הוי זה פלוגתא מסוימת בעירוב, ומ"ט לא קי"ל בזה כדברי המיקל.

**שו"ר** בחזו"א סי' פ"ז סוסק"ט שעמד בקו' זו דמ"ט קי"ל דמחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל, ולא קי"ל כר"מ דמבטל דהלכה כדברי המיקל בעירוב, ונ' דקושיתו היא לפ"מ שכתב לעיל מינה סק"ח, דבמחלל שבת בפרהסיא במילי דרבנן ל"ח כמשומד לכל דיני התורה, ורק לענין ביטול רשות דינו כגוי, ולפ"ז נמצא דהוי זה פלוגתא מסוימת לענין עירוב, והי' לנו לפסוק כדברי המיקל, וכתב לישב דכיון דבדעת ר"ג מספקא לן, אין לנו לנטות מד' חכמים, וגם בסוגיין מוקים רנב"י מימרא דר"ה כברייתא דתניא דבפרהסיא אינו מבטל, עכ"ל.

**ונ'** די"ל בזה, דגם לד' הרשב"א אין עיקר פלוגתא דר"מ ור"י אם הקילו בעירוב או לא, אלא עיקר פלוגתייהו הוא דלר"י מחלל שבת בפרהסיא הוי משומד לכל התורה, דחמירא שבת כע"ז, והוי כמשומד לע"ז שהוא משומד לכל התורה, ור"מ לא ס"ל דמשום חילול שבת בפרהסיא הוי משומד לכל התורה, דלא ס"ל דחמירא שבת כע"ז, ואך דלדידי' משום הא דהוי משומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, וזהו טעם פלוגתייהו אם מחלל שבת בפרהסיא מבטל רשות, דלר"י דמחלל שבת בפרהסיא חשיב כעובד ע"ז והוי משומד לכל התורה, הוי משומד גמור, ואין להקל בזה אף בעירוב דרבנן, אך לר"מ דפליג וס"ל דמחלל שבת בפרהסיא ל"ח כעובד ע"ז, ואך דס"ל דמשום הא דהוי משומד לדבר א' חשיב משומד לכל התורה, הרי דמשומדות זו קיילא, ובעירוב דרבנן לא עביד לי' כמשומד גמור, וכמש"כ הרשב"א, ולפ"ז שפיר ניחא, דכיון דבעלמא קי"ל דמחלל שבת בפרהסיא הוי משומד לכל התורה, ודלא כר"מ, ע"כ אף לענין עירוב קי"ל דאינו מבטל רשות.

**וי"ל** עוד בזה בפשיטות, לפמש"כ מהר"מ מר"ב בפסקיו, הביאו הרא"ש סי' י"ג, לענין הפלוגתא אם צדוקי ה"ה כגוי, דל"ש בזה הלכה כדברי המיקל בעירוב כיון דאיכא בזה נמי חומרא, שאם אינו כגוי ל"מ בו שכירות, ובמק"א נת' לדון דאף אם מהני שכירות בישראל, אכתי איכא כמה גווני דל"מ אלא בגוי, וגם בגוי קי"ל דאינו אוסר אא"כ איכא ב' ישראלים, ולפ"ז הרי דמה"ט גם בפלוגתת ר"מ ור"י אם מחלל שבת בפרהסיא דינו כגוי לענין עירוב, אין לפסוק לקולא משום הא דהלכה כדברי המיקל בעירוב.

**ובאמת** בד' הרשב"א בסוגיין נ' להדיא כן, דעיי"ש שדן בדין חזרה מביטול אחר שהחזיקו, והאריך לדון משום הא דהלכה כדברי המיקל, ואילו כשדן בדין צדוקי אם הוא כגוי לא הזכיר כלל להא דהלכה כדברי המיקל, וכ"ה גם בד' הריטב"א והר"ן, ונ' מזה שדעתם דל"ש בזה הלכה כדברי המיקל, וכמש"כ מהר"מ מר"ב.

**אמנם** י"ל עוד שדעתם דהפלוגתא אם צדוקי ה"ה כגוי, הויא לגבי כל דיני התורה, וע"כ ל"ש בזה הלכה כדברי המיקל בעירוב, אך בד' הרשב"א אי"ז מתישב, שהרי בריש פירקין פירש דטעמא דמ"ד דצדוקי ה"ה כגוי הוא משום דשייכא בי' הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, ולפ"ז הוי זה פלוגתא מסוימת לענין עירוב, ובמה שדנו מהר"מ מר"ב והרא"ש דנימא הלכה כדברי המיקל, אף שלדעתם בפשוטו הוי זה פלוגתא לכל דיני התורה, י"ל דמ"מ כיון דלענין עירוב איתמר, איכא בזה לכללא דהלכה כדברי המיקל בעירוב.

1. וראיתי בקר"א בריש פירקין שכתב בדעת הרמב"ם דאף המחלל שבת בצינעא ל"מ בו עירוב לפי שאינו מודה בעירוב, ועיי"ש שהביא דהריטב"א פליג על הרמב"ם וס"ל דמהני בו עירוב והוכיח כן מחולין ד"ו., וכתב הקר"א דהרמב"ם גריס שם בע"א ולפ"ז אין ראי', עיי"ש בכל דבריו, והנה לא נמצאו הדברים בד' הריטב"א שלפנינו, ולכאו' מחלל שבת בצינעא ודאי הוי בכלל מודה בעירוב, וכמש"כ כן המאירי להדיא, וע' גם בפירש"י בע"ז דס"ד: ובחולין ד"ו. דמבו' בדבריו דמחלל שבת בצינעא מהני בו עירוב, ויש שהוכיחו מזה שדעתו דמהני עירוב במי שאינו מודה בעירוב, ולמש"נ אין להוכיח מזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ותי' התוס' שרגילים הם ליזהר לפי שיראים מחכמים כדאשכחן בנדה פ' בנות כותים אע"פ שצדוקים אנו מתיראים אנו מן הפרושים, עכ"ל.

   והנה ראיתי שלמדו מד' התוס', דאף היכא שפרק מעליו עול שבת לגמרי, ורק משום יראה ופחד אינו מחלל בפרהסיא, ל"ח כמשומד לכל התורה, וה"נ היכא שגר במקום שאין ישראל, ול"ש בו חילול בפרהסיא.

   אך באמת אין להביא מד' התוס', דהא שהיו הצדוקים יראים מן הפרושים אי"ז פחד בעלמא, אלא היינו שחששו שמא האמת עם החכמים, עיי"ש בנדה שמוכח כן, וכ"ה מוכח גם ביומא די"ט: עיי"ש, ומשום זה היו רגילין ליזהר ולא חיללו שבת בפרהסיא, וע"כ ודאי אין דינם כמשומדין לכל התורה, שלא פרקו עול שבת מעליהם לגמרי.

   ובעיקר הנידון בזה, נ' דזה תליא במה שיש להסתפק בהא דרק מחלל שבת בפרהסיא הוי משומד לכל התורה, אם הוא משום דרק ע"י שמחלל בפרהסיא הוא שפורק עול שבת מעליו, וכל כמה שלא חילל בפרהסיא אכתי אי"ז פריקת עול שבת גמורה, או דנימא דלעולם לעיקר המשומדות סגי במה שמחלל שבת בצינעא, ואך דכל שנמנע ואינו מחללו בפרהסיא גלי בזה שלא פרק עול שבת מעליו לגמרי, וע"כ אינו כמשומד לכל התורה, ובזה הוא דתליא נידו"ז, דאם כל פריקת עול שבת הויא רק ע"י חילול בפרהסיא, הרי שכל שבפועל לא חילל בפרהסיא, הגם דהוי זה מפני סיבה אחרת, מ"מ ל"ה משומד לכל התורה, דומיא דמש"כ הראשונים דקודם גמר העבירה ל"ח משומד, דרק ע"י שעבר בפועל פרק עול מעליו, אך אם פריקת עול שבת הויא אף ע"י חילול בצינעא ואך דכל שנמנע ואין מחללו בפרהסיא גלי בזה שלא פרק עול שבת לגמרי, הרי דבגונא שאין מחלל בפרהסיא מסיבה אחרת, ל"מ זה להפקיעו מתורת משומד לכל התורה.

   ויש לסייע קצת להצד השני, מהא דמבו' בסוגיין, דאף המחלל שבת בפרהסיא, מ"מ אם אינו מחללו בפני אדם גדול מבטל רשות, ועמש"נ בזה להלן סקי"א לדעת הרמב"ן, והנה הרי בזה פשוט דלעיקר המשומדות ל"ב שיחלל בפני אדם גדול, ואך דכל שנמנע ואינו מחלל בפני אדם גדול, גלי בזה שלא פרק עול שבת מעליו לגמרי וע"כ אינו כמשומד לכל התורה, וע' תו"ש סי' שפ"ה סק"ה שנסתפק שמא נימא דאף בשחילל בפני י' מישראל כל שלא חילל בפני אדם גדול ל"ח כמשומד לכל התורה, או דנימא דבסתמא תלינן שיחלל אף בפני אדם גדול, עיי"ש, ולכאו' זה דלא כמש"נ, אך נ' דזה ראי' למש"נ, דאילו הי' הפירוש דעיקר המשומדות הויא ע"י שמחלל בפני אדם גדול, ל"ה מידי מה דתלינן דמסתמא יחלל אף בפני אדם גדול, וצ"ע עוד בזה, ומסתבר לפ"ז דאף עיקר הא דמחלל שבת בצינעא אינו כמשומד לכל התורה הוא רק מה"ט, ולפ"ז היכא שאינו מחלל בפרהסיא מסיבה אחרת הוי כמשומד לכל התורה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שכתב עוד, ז"ל, ולענין איסורי תורה ודאי כישראל הוא שהרי אמרו בגר שחזר לסורו הוי כישראל משומד דאי קדיש קידושיו קידושין, ואמרו גוי שקדש בזמן הזה קידושיו קידושין חישינן שמא מעשרת השבטים הוא, צ"ב מה הביא מזה, הרי כיון שאינו יודע כלל שישראל הוא, ודאי דינו כתינוק שנשבה, ובד' הרמב"ן בב"מ דע"א: מבו' שתינוק שנשבה דינו כישראל וחשיב אחיך, ורובי הראשונים אומרים שגטו גט וכן חליצתו נמי חליצה וכן נהגו הדורות, ומזה נלמד שהוא כישראל לדיני תורה מקדש ומגרש ואפי' ע"י שליח שהרי כותבין לו את הגט והרי הוא כישראל גמור, ולענין דין ירושה איתמר בקידושין גוי יורש את אביו וכו' ומקשינן ודילמא ישראל משומד שאני, אלמא ישראל משומד דינו כישראל ולא כגוי, וכי תימא ודילמא בעלמא קאמר ודיחויא הוא אבל במסקנא גוי גופי' יורש, מ"מ זה שהוא בן ישראל ונשתמד אם תאמר שהפסיד דיני ישראל אף ירושתו יפסיד שאין גוי יורש את ישראל, אלא ש"מ עדין דין ישראל עליו, וכשחזרתי על כל צדדי אין לך מקום ללמוד ממנו יותר מן הכותים, שהרי משומדים גמורים הם משמצאו להם דמות יונה בהר גריזים, אע"פ כן למאן דסבר גירי אמת היו מצינו דיניהם כדיני ישראל, כמו שמצינו בבא על הכותית שמשלם קנס דקסבר גירי אמת הן אע"פ שנשתמדו, ות"ר שור וכו' ושל כותי שנגח שור של ישראל תם משלם חצי נזק וכו', ואפי' לר' מאיר וכו', ומ"מ לענין הדין כישראל הוא לדברי הכל, ואיתמר בבבא מציעא הנהו תרי כותאי וכו' עובדא וש"מ בדיני ישראל דינינן להו וכו', אלא משומדים כולם כי אתו לקמן בדיני ישראל דיינינן להו דהא אינהו גופיהו מיחייבי בדיני תורה ולא דחינן להו מיניהו, הלכך הלוקח מהן וכל שבא מכחן בין בירושה בין במתנה דינו כדין הבא מכח ישראל ואינן בדרכי גוים והקנאות שלהם כלל, אלא שהם עצמן קונסין אותם בשור של ישראל שנגח את שורם וכן בכל שאר נזקין ואין מחייבין את ישראל לשלם להם כלום משום קנס, ודוקא בנזקין אבל הלוו לישראל או שלקחו מקח מישראל אין קונסין אותן ואין מוציאין מהן מעות שלא כדין לעולם, וכבר נתפרש מן ההלכה שבפ' אין מעמידין המשומד לע"ז אין מחזירין לו אבדה שזה חסות ואין לנו לחוס על ממונו, ובירושלמי אמרו כותאי דקסרין מותר להלוותן ברבית שגם זה אינו גזל אלא התורה אסרתו משום וחי אחיך עמך, ואע"ג שרש"י אוסר רבית דמשומדים, ומ"מ אין גוזלים ממונם אלא בדין כדיני ישראל, ובמס' חולין פ' השוחט חולין מקשי' המטמא והמדמע והמנסך בשוגג חייב ומוקים לה בישראל משומד, אלמא ישראל משומד מזיק פטרינן לי' בדיני ישראל ואינו חייב לשלם אלא כישראל גמור, זהו דעתי בדין הזה ולא הגיעני מדברי הראשונים כלום וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובחזו"א סי' פ"ז סק"ח פירש טעמו, דכיון דהוא משומד לשבתות ביטלו חכמים דירתו לענין דיני שבת ואינו בעירוב ובביטול רשות, עכ"ל, אך צ"ע לפ"ז, דא"כ אף מחלל שבת בצינעא נמי, שהרי בעלמא אף העובר בצינעא חשיב משומד לאותו דבר, ורק בדינא דמחלל שבת הוי משומד לכל התורה נתחדש דזהו רק במחלל בפרהסיא, וצ"ע בזה, [↑](#footnote-ref-5)
5. ובדעת רש"י כתב המהרש"א דס"ל לר"מ דבמילי דרבנן אין נעשה משומד לכל התורה, וזה כד' הר"ן דלהלן, וכתב עוד לישב דאף לר"מ ל"ה משומד לכל התורה, ואינו אלא חשוד, וכדלהלן, אך ילה"ע בזה, דמש"כ המהרש"א דטעמא משום דבמילי דרבנן אין נעשה משומד לכל התורה, צ"ע דלפ"ז נמצא דמחלל שבת באיסור דאורייתא מודה ר"מ דאינו מבטל רשות, ואי"ז במשמעות ד' רש"י ד"ה כר' יהודה, וגם מש"כ המהרש"א דאף לר"מ אינו משומד לכל התורה, צ"ע בזה מד' רש"י בע"ב ד"ה רב אשי, דנ' להדיא דלר"מ חשיב משומד לכל התורה, וכמו שדקדק כן הגרע"א בחולין די"ד..

   וי"ל בדעת רש"י כמש"כ הרשב"א, דאף דס"ל לר"מ דמשומד לדבר א' הוי משומד לכל התורה, מ"מ בעירובין דרבנן מיקל, וי"ל עוד כמש"נ לעיל סק"ז עפי"ד הרמב"ן דאף משומד גמור דינו כישראל, ומה דהוי משומד אי"ז טעם שלא יועיל בו ביטול רשות, והא דמחלל שבת בפרהסיא אינו מבטל רשות, הוא משום דכל שאינו משמר שבתו אין בטול רשות אצלו אלא חוכא וטלולא ולא מקני מידי, ונת' שם דלפ"ז זה הוא דפליג ר"מ וס"ל דאי"ז גריעותא בהביטול, וע"כ אף דהוי כמשומד לכל התורה, מ"מ שפיר הוא מבטל רשות. [↑](#footnote-ref-6)