33 בקיעת גדיים
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

אור ליום ועש"ק ויגש ה' טבת תשס"ה

**א'**

א] עירובין דט"ז:, רבא אמר מדסיפא רשב"ג רישא נמי רשב"ג וכי אמר רשב"ג אמרינן לבוד הני מילי למעלה אבל למטה הוה לי' כמחיצה שהגדיים בוקעין בה לא אמרינן לבוד.

ובחי' הרשב"א שם, ז"ל, ועוד קשיא לי דאפילו לאוקמתי' דרבא לא סליק לן תירוצא, דא"כ דרשב"ג מודה דבקיעת גדיים מבטלת מחיצה, א"כ כל שהיא ג' ומג' ועד ארבעה מפני מה אין בקיעת גדיים מבטלתה, מאי אמרת כיון דהויא לה ג' חשיבא קצת ואפילו לרשב"ג ולא מבטלה לה בקיעת גדיים, א"כ הדרא קושיין לדוכתא דאפילו נפרצה ביתר מכדי מלואה כל היכא דאיכא ג' תו לא מבטלה לה בקיעת גדיים, ואמרי' לבוד, ואפילו בג' כנגד הפרוץ מותר, והדבר צריך לי תלמוד, עכ"ל.

וקו' הרשב"א צריכה פירוש, דבפשוטו הגם שאמר רבא דמודה רשב"ג דלא אמרי' לבוד היכא שהגדיים בוקעין, מ"מ היכא דהוי זה עומ"ר על הפרוץ שפיר מהני, שהרי מחיצת עומ"ר אינה מתבטלת ע"י בקיעת גדיים במקום הפרוץ, והיינו לכאו' משום דרק היכא דליכא עומ"ר, ואתינן עלה משום דין לבוד, אשר משו"ז בעינן לדון פרצה זו כמחיצה, הרי שע"ז אמרי' דכיון שבמקום הפרצה בוקעין גדיים א"א לדון מקום הפרצה כמחיצה,[[1]](#footnote-2) אך משא"כ היכא דהעומד הוא עומ"ר על הפרוץ, ול"ב בזה לדין לבוד, מה לי שבוקעין גדיים במקום הפרצה, הרי כל עומ"ר על הפרוץ מהני אף שבוקעין גדיים במקום הפרוץ, ובע"כ דבעומ"ר לא איכפ"ל כלל בקיעת גדיים במקום הפרוץ, וצ"ב ד' הרשב"א.

ב] אמנם ביאור ד' הרשב"א נלמד ממש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין, דהנה בברייתא דכלאים תניא דכל שהוא פחות מג' צריך שלא יהא בין זה לזה ג' כדי שלא יזדקר הגדי בבת ראש, ועיי"ש בפירש"י, ז"ל, צריך שלא יהא בין זה לזה ג' כדי שלא יזדקר הגדי בבת ראש, כלומר להדיא בלא עכוב, דדקירת גדי מבטל לה מתורת לבוד, ואם אין בין זה לזה ג' וכו' כשר, דכל ריוח פחות מג' אמרינן לבוד, וכולו הוי עומד, עכ"ל, והרי דהא דצריך שלא יהא בין זה לזה ג' הוא כ"ה דנימא בזה לבוד, וצ"ב הא שנתפרש בברייתא הטעם שלא יזדקר הגדי בבת ראש, הרי לכאו' הטעם הוא משום דלא אמרי' לבוד רק בפחות מג'.

ומל' רש"י נ' לפרש בזה, דהא דלא אמרי' לבוד בג' הוא משום ה"ט גופא דבקיעת גדי מבטלת לי' מתורת לבוד, וזהו מה שפירשה הברייתא דהא דל"מ היכא דאיכא ריוח ג' ולא אמרי' לבוד בזה, הוא משום שהוא מקום הראוי לבקיעת הגדי, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א שם, ז"ל, דהא דקתני במדה ראשונה ובלבד שלא יהא בין זה לזה ג' כדי שלא יזדקר הגדי הו"ל למימר מפני שאין בו לבוד, אלא דהא גופא קמ"ל דטעמא דלא אמרינן לבוד בג' היינו מפני שהוא חשוב לבקיעת גדי להדיא בלא עכוב, וזקירת הגדי מבטלת אותו מתורת לבוד, עכ"ל.

וצ"ע רב בזה, מסוגיא דשבת דצ"ז., דאמרי' התם מנא הא מילתא דאמור רבנן כל פחות מג' כלבוד דמי וכו', ותו הא דתנן המשלשל דפנות מלמעלה למטה אם הן גבוהין מן הארץ ג' טפחים פסולה הא פחות מג' כשרה, התם היינו טעמא משום דהויא לה מחיצה שהגדיים בוקעין בה, תינח למטה למעלה מאי איכא למימר, אלא כל פחות מג' כלבוד דמי הלכתא גמירי לה, ופירש"י תינח למטה למעלה מאי איכא למימר, למעלה היכא דאמרינן לבוד למעלה, בכמה דוכתין, כגון מקיפין ג' חבלים דעירובין, וכגון שהרחיק את הסיכוך מן הדפנות ג' טפחים פסולה, עכ"ל, והרי להדיא דהא דלא אמרי' לבוד בג' אי"ז משום שהגדיים בוקעין בה, אלא הלכתא גמירי לה, וזה דלא כמו שפירשו רש"י והריטב"א בסוגיין דהא דלא אמרי' לבוד בג' הוא משום בקיעת גדיים.

וצ"ל בזה, שהרי באמת אף לדעת רשב"ג לא אמרי' לבוד בג' היכא שהגדיים בוקעין בו, והא דס"ל דאמרי' לבוד עד ד' היינו היכא דליכא בקיעת גדיים, וכמש"א בגמ' דכי אמר רשב"ג למעלה, והיינו בההיא דלעיל ד"ט. בקורה הרחוקה מן הכותל פחות מד' ומשום דלמעלה ליכא בקיעת גדיים, וכן מש"א שם במבוי שרצפו בלחיים פחות פחות מד' באנו למחלוקת רשב"ג ורבנן, היינו נמי כמו שפירשו האחרונים שה"ז סמוך לכותל ול"ש בזה בקיעת גדיים, וע"כ ס"ל דאמרי' בזה לבוד, ולדעת רבנן לא אמרי' לבוד בג' אף בכה"ג, ואף דגם לרבנן הא דלא אמרי' לבוד הוא משום דדקירת גדי מבטלת לי' מתורת לבוד, וא"כ מ"ט בהנך גווני דליכא בקיעת גדיים לא אמרי' לבוד.

אמנם הישוב לזה הוא, דלרבנן הא דלא אמרי' לבוד בג' הוא כמו שפירש הריטב"א "משום שהוא מקום חשוב וראוי לבקיעת גדי", וע"כ אף במקום דליכא בפועל בקיעת גדיים מ"מ כיון שהוא מקום הראוי לבקיעת גדי לא אמרי' לבוד, ומשא"כ לרשב"ג אמרי' לבוד אף במקום הראוי לבקיעת גדי, ורק היכא שבוקעין גדיים בפועל, ה"ז מבטל להלבוד, ואשר זמש"א בשבת שם, דהא דלא אמרי' לבוד בג' אף למעלה דליכא בפועל בקיעת גדיים, הלכתא גמירי לה, אך גדר ההלכה היא דכל מקום חשוב הראוי לבקיעת גדי לא אמרי' בי' לבוד.

ואשר זהו דמפרשי' בברייתא דטעמא הוא כדי שלא יזדקר הגדי בבת ראש, דזהו טעמא דלא אמרי' לבוד בג', משום שהוא מקום חשוב הראוי לבקיעת גדי.

ג] אמנם הנה בחי' הרשב"א שם מבו' לפרש בע"א, ובהקדם דהנה ז"ל הרשב"א שם, השני' כל שהוא ג' ומג' עד ד' ולא ד' בכלל צריך שלא יהא בין זה לזה כמלואו וכו', ואם הי' פרוץ כמלואו אף כנגד העומד אסור דמחיצה גרועה היא עדיין שאינה מתרת אפילו כנגד העומד, ומיהו חשובה מקמייתא דבקיעת גדיים לא מבטלה לה, עכ"ל.

וד' הרשב"א צריכים פירוש, דמהו שכתב דכל שהוא מג' עד ד' הגם דמחיצה גרועה היא וכו' מיהו חשובה מקמייתא דבקיעת גדיים לא מבטלא לה, וצ"ב שהרי לפ"מ שפירשו רש"י והריטב"א, הא דהיכא שהעומד הוא פחות מג' אמרי' דצריך שלא יהא בין זה לזה ג' כדי שלא יזדקר הגדי, הוא משום דבשיעור שמזדקר הגדי לא אמרי' לבוד, וע"כ נמצא דהוי פרוץ מרובה, ונמצא לפ"ז דאף עומד פחות מג' אין בקיעת גדיים מבטלתו, אלא בקיעת גדיים מבטלת דלא נימא לבוד, ותו ממילא דל"מ כיון דפרוץ מרובה, וא"כ הרי נמצא דהיכא דהוי העומד מג' עד ד' דהוי עומ"ר על הפרוץ, ל"ש כלל הביטול דבקיעת גדיים, דהגם דבקיעת גדיים מבטלת דלא נימא לבוד, אכתי הוי העומד מרובה וה"ז מתיר, שהרי אף בעומד פחות מג' לא מצינו דבקיעת גדיים מבטלת היכא דהוי עומ"ר, ולא מצינו אלא דבקיעת גדיים מבטלת דלא נימא לבוד, וזה הרי הוי אף בעומד ג' דבקיעת הגדיים מבטלת דלא נימא לבוד, ואך דמ"מ מהני משום דהוי עומ"ר, וצ"ב מש"כ הרשב"א דעומד מג' עד ד' חשובה מקמייתא דלא מבטלה לה בקיעת גדיים, ומה בעינן להכי, הרי אף אם אי"ז חשוב מעומד פחות מג', ג"כ ל"ש ע"ז ביטול דבקיעת גדיים, שהרי הוי זה עומ"ר.

אמנם הישוב לזה מבו' מל' הרשב"א לעיל מינה שכתב, ז"ל, כל שהוא פחות מג' צריך שלא יהא בין זה לזה ג' כדי שלא יזדקר הגדי בבת ראש, דמחיצה גרועה היא ובקיעת גדיים מבטלתה, עכ"ל, והרי להדיא דאינו מפרש כפירש"י והריטב"א דמש"א כדי שלא יזדקר הגדי בבת ראש היינו דמה"ט לא אמרי' לבוד, אלא מפרש דהיינו דאף באופן שהי' לנו להתיר בלא דין לבוד, ויתבאר להלן היכי משכח"ל, נמי כיון דאיכא ריוח ג' ובקעי בי' גדיים, ה"ז מבטל להמחיצה, שמחיצה גרועה היא ובקיעת גדיים מבטלתה.

ומד' ר"נ גאון נמי נ' שמפרש כן, והוא ממה שפירש לעיל די"ד. במש"א שם דמחיצה אין כאן דהויא לה מחיצה שהגדיים בוקעין בה, וכתב ע"ז ר"נ גאון, ז"ל, עיקר בירור זה בתוספתא כלאים והיא הברייתא האמורה בזה הפרק הבא לפנינו, כל שהוא פחות מג' צריך שלא יהא בין זל"ז ג' שלא יזדקר הגדי בבת ראש וכו', עכ"ל, ונ' להדיא מזה דמפרש דאין מכוון הברייתא רק לפרש הטעם לא אמרי' לבוד, אלא מכוון הברייתא לדינא דמחיצה שהגדיים בוקעין בה אינה מחיצה, וזה כמש"נ בד' הרשב"א.

ונ' שלמד הרשב"א כן ממה שפירשה הברייתא דטעמא הוא כדי שלא יזדקר הגדי בבת ראש, ואם מכוון הברייתא הוא דבריוח ג' ל"מ משום דלא אמרי' בזה לבוד, הרי הא דלא אמרי' לבוד בג' הלכתא גמירי לה, ואי"ז כלל משום בקיעת גדיים, ולא ס"ל כמש"נ בדעת רש"י והריטב"א דטעמא דהלכתא הוא משום שה"ז מקום הראוי לבקיעת גדיים, ויתכן גם דס"ל דאף אם זהו הטעם, ל"ה להברייתא לפרש לזה, שהרי בכל דוכתי נזכר דלא אמרי' לבוד בג', ולא נתפרש שהטעם הוא משום בקיעת גדי, ומ"ט הכא פירשה הברייתא לטעם זה, וע"כ פירש הרשב"א דמכוון הברייתא הוא דאף היכא דל"ב לדין לבוד, נמי ל"מ משום דבקיעת גדיים מבטלת המחיצה.

ואשר זהו שהוצרך הרשב"א לפרש דעומד מג' ועד ד' חשוב טפי, ולא מבטל לי' בקיעת גדיים, דאם ל"ה עומד זה חשיב טפי מעומד פחות מג', הי' הדין דכל היכא דאיכא ריוח ג' ובקעי בי' גדיים, מבטלת בקיעת גדיים להמחיצה, ול"מ אף דהוי העומד עומ"ר, כי היכי דעומד פחות מג' ל"מ היכא דבקעי גדיים בהפירצה.

ויש להוסיף, דהנה מסברא הי' נראה, דהא דבקיעת גדיים מבטלת המחיצה, היינו שלא להתיר כנגד הפרוץ דבקעי בי' גדיים, אך כנגד העומד שפיר יש להתיר, אך לפי המבו' בד' הרשב"א מבו' לא כן, אלא משום הא דבקיעת גדיים מבטלת המחיצה אף כנגד העומד אסור, שהרי מפרשי' לרישא דברייתא דל"מ משום בקיעת גדיים ואף כנגד העומד אסור, וכ"ה בל' הרשב"א בהמשך דבריו, ז"ל, השלישית ד' ומד' ועד י' אמות וכו', אבל כנגד העומד מיהא מותר דמחיצה חשובה היא ואין בקיעת גדיים ולא אפילו פרוץ מרובה מבטל את העומד שלא להתיר כנגד העומד וכו', עכ"ל, והרי שאם הי' בקיעת גדיים מבטלת מחיצה זו הי' הדין שאף כנגד העומד אסור, וע' מש"נ עוד בזה להלן סקי"ג ואילך בביאור הא דמכח בקיעת גדיים אף כנגד העומד אסור ול"מ לדון על העומד בפנ"ע ולהתיר.

ד] ולפ"ז נ' לדעת הרשב"א, דמש"א רבא דאף דלרשב"ג אמרי' לבוד בפחות מד', מ"מ הכא ל"מ משום דהוי מחיצה שהגדיים בוקעין בה, לאו היינו דכל דבקעי גדיים ל"ש למימר לבוד, אלא היינו דהגם דאמרי' לבוד מ"מ כיון דבקעי בי' גדיים מבטלת בקיעת גדיים להמחיצה, וע' לקמן סק"ח שנת' נפ"מ לדינא לפ"ז.

ומעתה מתפרש היטב הא דקשיא לי' להרשב"א, דכיון דחזינן דס"ל לרשב"ג דאף היכא דאיכא עומד ג' בקיעת גדיים מבטלת להמחיצה, א"כ מ"ט היכא דהוי עומ"ר ה"ז מתיר, הרי בקיעת הגדיים מבטלת להמחיצה, שהרי הא דלדידן אין בקיעת הגדיים מבטלת להמחיצה, הוא משום דאיכא עומד ג' ואין בקיעת גדיים מבטלת היכא דאיכא עומד חשוב, אך לפמש"א רבא דלרשב"ג לא אמרי' לבוד משום דבקיעת גדיים מבטלת, והרי דאף דאיכא עומד ג' מ"מ בקיעת גדיים מבטלת המחיצה, א"כ מה"ט גם לא יהני היכא דהוי זה עומ"ר, דתבטל בקיעת גדיים למחיצה זו.

ה] ואמנם עיקר ד' הרשב"א אכתי צ"ב, דהיאך מצינו לפרש הא דתניא כדי שלא יזדקר הגדי בבת ראש היינו דבקיעת גדיים מבטלת להמחיצה, ודלא כמו שפירשו רש"י והריטב"א דזהו טעם על הא דלא אמרי' לבוד, הרי כיון שהעומד הוא פחות מג', ממילא דהיכא דאיכא בין העומדים פרוץ ג' דל"ה לבוד, אף כנגד העומד אסור משום דהוי פרוץ מרובה, ול"ב כלל להא דבקיעת גדיים מבטלת להמחיצה, שהרי אף בעומד מג' עד ד' כל דהוי פרוץ מרובה אף כנגד העומד אסור, הגם דהוי זה עומד חשוב שאין בקיעת גדיים מבטלתו, וכמש"כ הרשב"א, וא"כ הרי בע"כ דהא דתני בברייתא כדי שלא יזדקר הגדי היינו דמה"ט לא אמרי' בזה לבוד, וצ"ב ד' הרשב"א שפירשה דהוי זה דין בפנ"ע דבקיעת גדיים מבטלת למחיצה.

והנה אמנם הי' מקום לומר דהרשב"א פירש כן לדעת רשב"ג דלדידי' הא דבפרצה ג' אסור הגם דהוי זה לבוד, הוא משום דבקיעת גדיים מבטלת להמחיצה, אך אי"ז מישב ד' הרשב"א, שהרי הרשב"א כתב ע"ז דעומד ג' שאני שאין בקיעת גדיים מבטלתו, ואם הא דעומד פחות מג' בקיעת גדיים מבטלתו היינו דל"מ בזה דין לבוד דרשב"ג, הרי דזה הוי גם בעומד ג' דנמי ל"מ בזה היכא שנפרץ במלואו ול"מ בזה דין לבוד דרשב"ג משום דבקיעת גדיים מבטלתו, והגם דעומד ג' אינו בטל ע"י בקיעת גדיים, מ"מ לדעת רשב"ג בקיעת גדיים מבטלת אף כה"ג, וזהו באמת משה"ק הרשב"א דא"כ לא יהני גם היכא דהוי זה עומ"ר, כיון שבקיעת גדיים מבטלתו, וא"כ ליכא בזה חילוק בין עומד פחות מג' לעומד ג'.

וממה שפירש הרשב"א דעומד ג' עדיף שאין בקיעת גדיים מבטלתו, ש"מ דאף בהך גוונא דשרי' בברייתא בעומד ג', אשר היינו בדהוי זה עומ"ר, היינו רק משום דהוי זה עומד ג', אך כה"ג בעומד פחות בג' בקיעת גדיים מבטלת המחיצה, והגם דהוי עומ"ר אף כנגד העומד אסור, וזה צ"ב וכנ"ל, שהרי ברייתא איירי היכא דאיכא בין זל"ז ג', וכה"ג הרי הוי זה פרוץ מרובה ואף בעומד ג' כה"ג אסור, וא"כ היאך מצינו לפרש דמכוון הברייתא הוא דאף בעומ"ר בקיעת גדיים מבטלת למחיצה, הרי לא משכח"ל הך מילתא כלל, דאם העומד פחות מג' הוי עומ"ר, הרי היינו בשהפרוץ הוי פחות ממנו, וכה"ג הרי אמרי' לבוד ושרי, וגם כה"ג הרי לא בקעי בי' גדיים, והאופן דבקעי בי' גדיים הוא בדאיכא פרוץ ג', ובכה"ג הרי הוי זה פרוץ מרובה, ול"ב להא דבקיעת גדיים מבטלת למחיצה, שהרי אף עומד ג' שאין בקיעת גדיים מבטלתו, אפ"ה אם הוי פרוץ מרובה אף כנגד העומד אסור.

ו] ולכאו' י"ל בזה, דהא דהוצרכה הברייתא לטעמא דבקיעת גדיים מבטלת למחיצה, הוא בגונא דאיכא ב' עומדים פחות מג' וביניהם פרוץ ג', דכה"ג הגם דלא אמרי' לבוד, מ"מ למ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, הרי הוי זה עומ"ר מעליא, והי' בדין שיהא מותר אף כנגד הפרוץ, ואפ"ה כיון דאיכא פרצה ג' דבקעי בה גדיים, מבטלת בקיעת הגדיים להמחיצה, כיון שהעומדים אינם חשובין דלית בהו ג', ומזה הוא שלמד הרשב"א דבקיעת גדיים מבטלת להמחיצה אף היכא דהוי עומ"ר, וע"כ הוצרך הרשב"א לפרש דהא דהיכא דאיכא עומד ג' שרי אף היכא דבקעי בי' גדיים, הוא משום דעומד ג' אינו בטל בבקיעת גדיים.

אמנם בדעת הרשב"א גופי' לכאו' אי"ז מתישב, שהרי דעת הרשב"א דקי"ל דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, וכמש"כ בחידושיו בדט"ז:, וכ"כ גם בעבוה"ק ש"ב פ"ב, וא"כ לדידי' אין לפרש דמכוון הברייתא הוא בכה"ג דאיכא ב' עומדים פחות מג' וביניהם פרוץ ג', שהרי אף בכה"ג ל"ב לדינא דבקיעת גדיים מבטלת למחיצה, דבלא"ה נמי ל"מ, כיון דהוי זה עומ"ר מב' רוחות ול"ה עומד.

אמנם נ' די"ל היטב בזה, ע"פ המבו' בחי' הר"ן בדט"ז:, דהגם דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, מ"מ אין העומד מתבטל, ונת' במק"א שמד' הר"ן מבו' דהיכא דהוי פרוץ מרובה מתבטל העומד, ורק בעומ"ר מב' רוחות הוא דאין העומד מתבטל, והיינו משום דהגם דמחד גיסא אין בכח העומד לבטל הפרוץ כיון דאינו מרובה עליו מרוח אחת, אך מאידך גיסא גם אין בכח הפרוץ לבטל העומד, כיון שהוא מועט מכלל העומד, וע"כ כה"ג אין העומד בטל, אך בדברינו לעיל דף י: נת' בדעת רש"י שם, דלמ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, אף בכח הפרוץ לבטל העומד, וכל' רש"י לעיל שם דזיל לגבי כל חד וחד ונמצא פרוץ רבה עליו ומבטלו.

ולפ"ז נ' די"ל, דהגם דתניא בברייתא דבעומד מג' עד ד' היכא דהוי פרוץ מרובה אף כנגד העומד אסור, מ"מ בגונא שיהא זה עומ"ר מב' רוחות, הרי שהגם שכנגד הפרוץ יהא אסור, מ"מ כנגד העומד יהא מותר, שהרי הא דכה"ג אסור כנגד העומד פירש"י דהוא משום דאויר המרובה מבטל לעומד, וכ"ה בלשונות ש"ר בסוגיין, והרי דאלמלי הא דהפרוץ מבטל לעומד שפיר הי' מותר כנגד העומד, ול"ש בזה הא דאין מחיצה לפחות מד', ומה דכנגד העומד אסור הוא משום שהפרוץ מבטל לי' לעומד, ולפ"ז הרי דבעומ"ר מב' רוחות שאין בכח הפרוץ לבטל להעומד, יהא הדין דכנגד העומד מותר.

ולפ"ז הרי שפיר י"ל כמש"נ לעיל, דמה שהוצרכה הברייתא לדינא דבקיעת גדיים מבטלת למחיצה, הוא משום דאיירי היכא דאיכא עומדים פחות מג' מב' רוחות וביניהם פרוץ ג', וכה"ג בעי' להא דבקיעת גדיים מבטלת למחיצה, והגם דקי"ל דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, מ"מ אי משום הא הרי הי' הדין דכנגד העומד מותר, וע"כ הא שאף כנגד העומד אסור הוא משום דבקיעת גדיים מבטלת למחיצה.

ז] אך יותר נ' לפרש ד' הרשב"א, דס"ל דהא דתניא בברייתא דכל שהוא פחות מג' צריך שלא יהא בין זל"ז ג' כדי שלא יזדקר הגדי בבת ראש, היינו דמה"ט אף היכא דאיכא כמה עומדים פחות מג' אשר כולם אין ביניהם ג', ורק בין ב' מהם יש ג', נמי ל"מ, והגם דכה"ג איכא עומ"ר גמור, שהרי כל הנך עומדים שאין ביניהם ג' אמרי' בהו לבוד והוי כעומד, מ"מ ל"מ כיון דהוי זה מחיצה שהגדיים בוקעין בה ואינה מחיצה, והגם דהיכא דאיכא עומד חשוב אין בקיעת הגדיים מבטלת המחיצה, אך הכא כיון שכל עומד בפנ"ע אין בו ג', ל"מ דין לבוד לאשוויי לי' לעומד חשוב, וע"כ בקיעת הגדים מבטלת מחיצה זו, דכל דליכא עומד חשוב מהניא בקיעת גדיים לבטל לכל המחיצה.[[2]](#footnote-3)

ואשר ע"כ הוצרך הרשב"א לפרש דהא דהיכא דאיכא עומד ג' והוי עומ"ר מהני להתיר, הוא משום דעומד זה חשוב טפי ואין בקיעת גדיים מבטלתו, דאלמלי הא דהוי זה עומד חשוב, הרי דאף דהוי זה עומ"ר, נמי היתה בקיעת גדיים מבטלת לכל המחיצה, כ"ה דחזינן דבעומד פחות מג', הגם דהוי עומ"ר, מ"מ כל דאיכא פרצה יותר מג' מבטלת בקיעת גדיים לכל המחיצה.

אמנם ד"ז הוא מילתא חדתא, דלפ"ז נמצא דבכל מחיצת קנים שאין בכל קנה ג' ואין בין הקנים ג', הרי שאם יהא במקום א' פרצת ג', תבטל בקיעת גדיים למחיצה זו, וזה לא שמענו, והאמנם שכ"ה משמעות לישנא דמתני' בדט"ז:, מקיפין בקנים ובלבד שלא יהא בין קנה לחבירו ג' טפחים, ומ' דאף אם במקום א' יש ג' טפחים כבר ל"מ, וע' בחי' הריטב"א בגמ' שם ד"ה אמר רב המנונא, שמבו' בדבריו דלישנא דמתני' מתפרש היכא דליכא אף אויר א' ג' טפחים, אך בפשוטו ל"ד הוא, ועיקר מכוון מתני' הוא שלא יהא בין קנה לחבירו ג' טפחים בשיעור הנצרך לדין עומ"ר, וכאשר כן מתפרש גם הא דתנן מקיפין ג' חבלים וכו' ובלבד שלא יהא בין חבל לחבירו ג' טפחים, ובגמ' שם לא מייתי' מינה להוכיח דל"מ עומ"ר בערב, והיינו משום דלישנא דשלא יהא בין חבל לחבירו ג' טפחים מתפרש שפיר על השיעור הנצרך ליעשות עומ"ר.

ובאמת מצינו כן להדיא בפירש"י בסוכה ד"ז. ד"ה דופן סוכה, ז"ל, ובלבד שיהא זהיר שלא יהא בין קנה לחבירו ג' טפחים כשהוא מקיף, כי היכי דאמר לענין שבת, דאם כן נפיק לי' מתורת לבוד, ודווקא במקומות הרבה דהו"ל פרוץ מרובה על העומד, אבל מקום א' או ב' מקומות הוו להו כפתחים, עכ"ל, והדי להדיא דהא דבעי' שלא יהא בין קנה לחבירו ג' טפחים היינו רק בשיעור הנצרך לדין עומ"ר, וכ"ה מפורש גם מד' הריטב"א להלן בסוגיא דשיירא, וכמש"נ בדברינו בדין מחיצת שתי סק"ב, עיי"ש.

אך בדעת הרשב"א אולי י"ל דפליג וס"ל דכה"ג ל"מ, דכיון דליכא עומד חשוב דג' טפחים, הרי שכל היכא דאיכא ברוח זו בקיעת גדיים, ה"ה מבטלת למחיצה, והרי בד' הרשב"א והריטב"א בדט"ז: מבו' דעיקר הדבר דמחיצה שע"י לבוד מתרת מדין עומ"ר נתחדש בסוגיא שם, והרי דממתני' ליכא למידק לה, וע"כ שפיר י"ל, דמ"מ היכא דליכא עומד חשוב דג' טפחים ואיכא במקום א' בקיעת גדיים ה"ז מבטל למחיצה, וצ"ע עוד בזה.

ח] ויש להעיר עוד, דלכאו' יש להביא מקור למש"נ דעומד שע"י לבוד ל"ח כעומד מעליא, דהנה כבר נת' לעיל סק"ד לדעת הרשב"א, דמש"א רבא דאף דלרשב"ג אמרי' לבוד בפחות מד', מ"מ הכא ל"מ משום דהוי מחיצה שהגדיים בוקעין בה, לאו היינו דכל דבקעי גדיים ל"ש למימר לבוד, אלא היינו דהגם דשייך בזה דין לבוד, מ"מ כיון דבקעי בי' גדיים מבטלת בקיעת גדיים להמחיצה.

והנה בד' הרשב"א בחידושיו שם מבו' דהיינו רק משום דליכא עומד חשוב ד' טפחים, והעירוני נפ"מ לדינא לפ"ז, ברוח י' טפחים, ועשה באמצעה עומד ד' טפחים ואיכא פרוץ ג' טפחים מכל צד, דכה"ג שפיר אמרי' לבוד לדעת רשב"ג ויהא הכל מותר, שהרי אמרי' לבוד אף היכא דבקעי בי' גדיים, והא דל"מ בכה"ג הוא משום דבקיעת הגדיים מבטלת לעיקר המחיצה, וע"כ ממילא דהיכא דאיכא עומד ד' טפחים דלא מבטלא לי' בקיעת גדיים, שפיר מצינו לדון דין לבוד להתיר כל הרוח, וז"ב.

ולפ"ז הרי יש להעיר דא"כ מ"ט מודה רשב"ג בדאיכא עומד ג' ופרוץ פחות מד' דל"מ לבוד משום דאיכא בקיעת גדיים, הרי כיון דאמרי' לבוד הוי זה עומד ד' טפחים, והוי זה עומד חשוב דלא מבטלא לי' בקיעת גדיים, ולכאו' מבו' מזה כמש"נ דעומד שע"י לבוד ל"ח כעומד חשוב שלא להתבטל ע"י בקיעת גדיים.

אך באמת נ' שאין להביא ראי' מזה, משום די"ל דכל הא דעומד חשוב אינו מתבטל בבקיעת גדיים, היינו רק היכא דלא בקעי גדיים במקום העומד אלא במקום הפרוץ, אך היכא דבקעי גדיים בהעומד גופי' ל"ח עומד זה כנגד בקיעת גדיים, וע"כ היכא דאיכא עומד ג' ופרוץ פחות מד', הגם שמדין לבוד חשיב דאיכא עומד ד' טפחים, אפ"ה בקיעת גדיים מבטלתו, כיון דליכא עומד ד' דלא בקעי גדיים בגופי', וז"פ.

ט] והנה להלן בסוגיא, פריך לרב הונא ברי' דרב יהושע ליערבינהו וליתננהו כל שהוא פחות מג' וג' צריך שלא יהא בין זה לזה ג', ומשני משום דל"ד פסולא דרישא לפסולא דסיפא, פסולא דרישא כדי שלא יזדקר הגדי בבת אחת פסולא דסיפא שלא יהא פרוץ כעומד.

ופירש"י ז"ל, משום דל"ד פסולא דפחות מג' לפסולא דג', דפסולא דפחות מג' ל"ה מצי למיתלי בפרוץ מרובה על העומד, דכל כמה דלא הוי פרוץ ג' אף על גב דעומד טפח ופרוץ טפחיים כשר, ומכי מטא פרוץ לג' אשמעינן דבהכי מקרי פרוץ משום יזדקר גדי, פסולא דסיפא היכא דעומד ג' לא מיפסל משום דיקור גדי, דאי הוה עומד מרובה לא הוה חיישינן לגדי, אלא משום מאי מיפסיל בפרוץ ג' משום דהוי פרוץ כעומד, ותנא לאגמורי מדות דמחיצה קאתי, ומכי מצי לחדושי טעמי' ומתליי' בפסולא אחרינא תניי', עכ"ל, וז"ל הריטב"א שם, ופריק דלא מצי לערובינהו כי אע"פ שדינם שוה אין טעם פסולם שוה, דאילו בעומד פחות מג' כשאתה פוסלו מפני ריוח ג' אינו מטעם פרוץ מרובה, שהרי כשיש בריוח ג' פחות משהו ואין העומד אלא קנה אתה מכשירו ואע"פ שהפרוץ מרובה, מעתה אין טעם פסול ריוח ג' טפחים אלא לפי שאין אומרים בו לבוד, וטעמא דליכא לבוד הוא מפני בקיעת גדי שיכול לבקע בו, ואילו כשהעומד ג' והריוח ג' כשאתה פוסלו אינו מדין לבוד, שהרי אם הי' עומד מרובה אפילו יש בפרוץ ג' או יותר מג' אתה מכשיר, א"כ כשהעומד כפרוץ אינו נפסל מטעם לבוד, אלא מטעם פרצה שהעומד כפרוץ בטל, וכיון דלא שוו ג' ופחות מג' בטעמא לא בעי תנא לערובינהו וכו', עכ"ל.

וצ"ב דמ"ט אמרי' דל"ד פסולא דרישא לפסולא דסיפא, הרי לפסולא דרישא לא סגי בהא דלא אמרי' לבוד, אלא בעי' נמי להא דל"ה עומ"ר על הפרוץ, וע"כ אי"ז מתיר, ומאידך לפסולא דסיפא לא סגי בהא דפרוץ כעומד אסור, אלא בעי' נמי להא דל"ה זה לבוד, דאם הי' זה לבוד הרי הי' הכל כעומד, וא"כ נמצא דבין פסולא דרישא ובין פסולא דסיפא מיוסדים על הנך תרי מילי, חדא דל"ה זה לבוד, ועוד דאחר דל"ה זה לבוד תו ליכא בהעומד עומ"ר, וא"כ מ"ט לא ערבינהו ותנינהו, וצ"ל דמ"מ עיקר רבותא דרישא היא דהיכא דיש ביניהם ג' לא אמרי' לבוד, ועיקר רבותא דסיפא הוי דפרוץ כעומד אסור, וע"כ לא ערבינהו כהדדי.

אמנם לדעת הרשב"א מתפרש שנויא דגמ' בפשיטות כלישנא דגמ', דברישא הוי הפסול משום דמזדקר הגדי בב"א, ואפי' אם הוי עומ"ר נמי פסול, דכיון דאי"ז עומד חשוב מבטלת בקיעת גדיים לכל המחיצה, ואילו בסיפא דאיכא עומד ג' דחשוב לא מיפסל משום בקיעת גדיים, וכל הפסול הוא משום דהוי פרוץ כעומד, וע"כ לא ערבינהו ותנינהו, וז"ב, אך לרש"י והריטב"א לטעמייהו דבקיעת גדיים אין מבטלת כלל המחיצה, והוי רק טעם דלא נימא לבוד אין לפרש כן, וע"כ הוצרכו רש"י והריטב"א להאריך לפרש שנויא דגמ', אך לדעת הרשב"א הוא מתפרש בפשיטות, וכמש"נ.

י] והנה לקמן דט"ז:, בעי רב המנונא בערב מאי, אמר אביי וכו', ותסברא האי פחות מארבעה היכא מוקים לי' אי מוקים לי' תתאי הוה לי' כמחיצה שהגדיים בוקעין בה וכו', רב אשי אמר מחיצה תלוי' איבעיא לי' כדבעא מיני' רבי טבלא מרב מחיצה תלוי' מהו שתתיר בחורבה אמר לי' אין מחיצה תלוי' מתרת אלא במים קל הוא שהקלו חכמים במים.

והנה בתוהרא"ש שם הביא די"מ הא דאמר רב אשי דמחיצה תלוי' קמיבעיא לי', דהיינו במחיצה תלוי' ו', ומיבעיא לי' אם מועיל העומד לבטל פרוץ שתחתיו כיון שהוא פחות ממנו, והרא"ש תמה ע"ז, ז"ל, ולא נהירא לי דסתמא דתלמודא פריך לעיל ותסברא האי פחות מד' היכי מוקי לי' אי מוקי לי' תתאי הו"ל מחיצה שהגדיים בוקעין בה, אע"ג דאיכא מחיצה ו' למעלה דפחות מג' כסתום דמי, אלמא פשיטא לי' לתלמודא דלא מבטל לי' עומד לפרוץ שתחתיו כיון דגדיים בוקעין בו, עכ"ל,

ועיי"ש בתוהרא"ש שפירש, ז"ל, וצריך לפרש דמחיצה תלוי' מיבעיא לי' אם אמרי' גוד אחית כיון דגבוהה עשרה, ולא קיימא בעייתו אמתני', עכ"ל, ולא פירש לנו הרא"ש, דמ"ט לפי' זה לא קשיא מהא דלעיל פשיטא לן דל"מ מחיצה שהגדיים בוקעין בה, וא"כ מה קמיבע"ל הכא דיהני מחיצה תלוי', הרי הגדיים בוקעין בה, ומתוך ל' הרא"ש מבו' שהישוב לזה הוא, דעד כאן לא פשיטא לן דבקיעת גדיים מבטלת, אלא כד דייני' שיבטל העומד לפרוץ, ובזה פשיטא לן דל"מ מבטל לי' להפרוץ כיון דגדיים בוקעין בו, אך משא"כ כד דייני' דנימא גוד אחית, שפיר י"ל דאין בקיעת גדיים מבטלת לזה, והדברים צריכים פירוש.

ונ"פ בביאור ד' הרא"ש, דהנה בעיקר הא דפשיטא להגמ' דל"מ עומ"ר בערב היכא שהגדיים בוקעין בו, צ"ב מ"ש מעומ"ר בשתי דמהני הגם שהגדיים בוקעין במקום הפרוץ, ושו"ר בזה בחזו"א סי' י"ג סק"ב, עיי"ש.

ובפשוטו הי' נראה שהטעם בזה הוא, משום דשאני עומ"ר בשתי שאין בוקעין גדיים במקום דהעומד, ואשר ע"כ העומד אית לי' שפיר תורת מחיצה, ומשא"כ בעומ"ר בערב, הרי כל שבוקעין גדיים למטה ליכא אף להעומד תורת מחיצה, כיון שבוקעין גדיים במקומו.

אמנם מד' תוהרא"ש נ' מוכח לא כן, דאם בקיעת גדיים למטה מבטלת אף העומד שלמעלה, א"כ הרי ליכא נפ"מ אם באנו לדון שתועיל המחיצה שלמעלה מדין עומ"ר, או אם באנו לדון שתועיל מדין גוד אחית, שהרי המחיצה שלמעלה בטילה, וכל המקום לחלק בזה, הוא רק אם המחיצה שלמעלה אינה בטלה, והנידון הוא על המקום הפרוץ, דבזה יש לחלק אם אתינן לגדרו מדין עומ"ר או אתינן לגדרו מדין גוד אחית, וכמש"נ להלן בזה.

ואשר ע"כ נראה לדעת הרא"ש, דהא דפשיטא להגמ' דבעומ"ר בערב ל"מ היכא דבקעי בי' גדיים במקום הפרוץ, ול"ד לעומ"ר בשתי דמהני אף היכא דבקעי גדיים במקום הפרוץ, הוא משום דבעומ"ר בערב בעי' שיבטל העומד להפרוץ שתחתיו, כל' הרא"ש הנז', וכ"ה גם בל' הרא"ש לעיל מינה, עיי"ש, ושיהא חשוב הכל כסתום, וכל דבקעי בי' גדיים ל"מ למחשבי' כסתום, ומשא"כ בעומ"ר בשתי ל"ב שיתבטל הפרוץ ויחשב כסתום, דאף אם אינו בטל נמי בכח העומד לגדור לכל הרוח, וע"כ לא איכפת לן במה דבקעי גדיים במקום הפרוץ.

והטעם שחלוק בזה עומ"ר בערב מעומ"ר בשתי, יל"פ בתרי גווני, חדא, דשאני עומ"ר בערב דכל דליכא מחיצה על י' טפחים, אי"ז מחיצה כלל, ואי"ז מבדיל אף כנגד המחיצה, ואשר ע"כ בעינן לבטל הפרוץ שלמטה דאל"כ ליכא כלל תחילת מחיצה, ומשא"כ בעומ"ר בשתי דבמקום העומד הוי מחיצה מעלייתא, שפיר מהני העומד לגדור אף למקום הפרוץ, אף בלא שיתבטל הפרוץ ויהא כסתום

ויל"פ עוד, אי נימא דשיעור מחיצה י' טפחים הוי שיעור בהמחיצה, ואי"ז שיעור בהרשות, ע' חי' הגר"ח הל' שבת, ואכמ"ל בזה, ואשר ע"כ ל"מ עומ"ר רק אי נימא שהעומד מבטל להפרוץ והוי כסתום ואית לן מחיצה י' טפחים, ומשא"כ בעומ"ר בשתי ל"ב לבטל הפרוץ שיהא כסתום, אלא בכח העומד לגדור לכל ההיקף.

ונ' לפ"ז, דזהו דמיבע"ל לרב המנונא אם אמרי' עומ"ר בערב, והאחרונים עמדו דמהיכ"ת יהא חלוק דין ערב מדין שתי, וע' תו"ח גאו"י וקר"א שכתבו דהטעם לחלק הוא משום דבשתי כל דאיכא עומ"ר הוי הפרצה כפתח, וע"כ הוא דשרי, אך משא"כ בערב ל"ש למחשב המקום הפרוץ כפתח, וע"כ י"ל דל"מ בזה עומ"ר, וע' שפ"א בזה, אך במק"א נת' לדון בזה, דכל מה דבעי' בעומ"ר שיהא הפרוץ כפתח, אי"ז נצרך לעיקר המחיצה, אלא הוא משום דאם אי"ז פתח הוי זה פרצה האוסרת, וכמו שביאר בזה הגר"ח בספרו, (ומה"ט בסכך מהני דין עומ"ר, הגם דל"ש בזה כלל ענין פתח), ואשר ע"כ בערב כיון דאיכא מחיצה במקום זה גופא ליכא ע"ז תורת פרצה ואי"ז אוסר, ולפמש"נ בד' הרא"ש מתפרש בפשוטו הטעם בזה, דהגם דמהני עומ"ר בשתי, היינו משום דל"ב לבטל הפרוץ, אך בעומ"ר בערב הרי ל"מ אא"כ יבטל העומד להפרוץ, וזהו דמיבע"ל לרב המנונא אם בכח עומ"ר לבטל הפרוץ, ושו"ר בזה בחזו"א סי' י"ג סק"ב.

ולפ"ז הרי דמה"ט כ"ז הוא היכא דליכא בהמחיצה י' טפחים, ואתינן עלה מדין עומ"ר ובעי' שיבטל העומד להפרוץ ויהא חשוב הפרוץ כסתום, ובזה פשיטא להגמ' דכל דבקעי גדיים במקום הפרוץ אינו בטל להעומד, אך משא"כ היכא דאיכא מחיצה י' למעלה, דבזה ל"ב לבטל להפרוץ, אלא היינו שהמחיצה העליונה מועלת לגדור למטה, וכ"ה להדיא בל' הרא"ש לעיל מינה, דהיכא דאיכא בלא צירוף י' טפחים, ל"ש הכא לבטל הפרוץ, דאינו צריך הכא לביטולו, אלא כיון דאיכא מחיצה י' אית לן למימר גוד אחית, עכ"ל, ואשר ע"כ בזה לא פשיטא להו דבקיעת גדיים מבטלת.[[3]](#footnote-4)

ויסוד הדברים הוא ע"ד הא דאמר רבא בסוגיין ולעיל די"ד: דלא אמר רשב"ג לבוד היכא שהגדיים בוקעין בו, ול"ד למחיצת עומ"ר שאינה מתבטלת בבקיעת גדיים במקום הפרוץ, אשר בפשוטו הטעם בזה הוא כמש"נ לעיל סק"א, ויסוד הדברים מת' מד' הבית מאיר סי' שס"ג ס"ו, דהגם דאין בקיעת גדיים מבטלת המחיצה, מ"מ היכא דאתינן עלה מדין לבוד אשר בעינן לחשוב האויר כסתום, הרי דכל דבקעי בי' גדיים לא מצינו לחשבו כסתום, אך בדעת הרשב"א נת' בזה לעיל סק"ד בע"א, ומה"ט נמי הוא דל"מ עומ"ר בערב היכא דבקעי בי' גדיים, וכמש"נ.

יא] אמנם לפמש"נ בדעת הרשב"א, נ' שמטעם אחר הוא דפשיטא להגמ' דל"מ עומ"ר בערב היכא דבקעי בי' גדיים, ול"מ לעומ"ר בשתי דמהני הגם דבקעי גדיים במקום הפרוץ, שהרי מבו' בד' הרשב"א דבכח בקיעת גדיים לבטל כל המחיצה, והא דמהני עומ"ר בשתי ואין בקיעת גדיים מבטלתו הוא משום דאיכא עומד חשוב, ולפ"ז י"ל דבזה הוא דשאני עומ"ר בערב שאינו עומד חשוב, והיינו דרק עומד בשתי הוי עומד חשוב, כיון שהוא עצמו גודר כנגדו, אך עומד בערב דלא מצי לגדור אף כנגדו (ול"מ אלא משום דין עומ"ר אשר משו"ז איכא מחיצה י'), וע"כ בקיעת גדיים מבטלתו.

ואמנם לפמש"נ לעיל י"ל עוד, דאף אי דמי עומד דערב לעומד שתי, ואף עומד דערב חשיב עומד חשוב, מ"מ שפיר פשיטא להגמ' בההיא דחבלים דבקיעת גדיים מבטלתו, שהרי נת' לעיל בדעת הרשב"א דעומד שע"י לבוד ל"ח כעומד חשוב, ולפ"ז הרי דה"נ בחבלים דליכא עומד ג' אלא ע"י לבוד ל"ח זה עומד חשוב, וע"כ ודאי דבקיעת גדיים מבטלתו.

ואם כנים הדברים הרי מתפרש היטב הא דאמר ר"א דמחיצה תלוי' קמיבעיא לי', והיינו כמו שהביא הרא"ש די"מ דהיינו במחיצה תלוי' ו', והרא"ש תמה ע"ז שהרי פשיטא להגמ' לעיל דל"מ עומ"ר בערב היכא שהגדיים בוקעין בו, אך לפמש"נ בדעת הרשב"א א"ש היטב, דהא דפשיטא להגמ' דל"מ עומ"ר בערב היכא שהגדיים בוקעין בו, היינו בחבלים דליכא עומד חשוב, כיון שכל חבל אין בו ג"ט, ועומד שע"י לבוד ל"ה עומד חשוב, ומשא"כ מחיצה תלוי' ו' דהויא עומד חשוב, שפיר י"ל שאינה בטלה ע"י בקיעת גדיים.

יב] והנה לעיל די"ד:, אמר רבא עשה לחי למבוי והגביהו מן הקרקע ג' או שהפליגו מן הכותל ג' לא עשה ולא כלום, אפילו לרשב"ג דאמר אמרינן לבוד ה"מ למעלה, אבל למטה כיון דהויא מחיצה שהגדיין בוקעין בה לא קאמר.

והנה נת' לעיל בדברינו פלוגתת הראשונים בביאור הא דלא אמר רשב"ג היכא שהגדיים בוקעין, דלדעת הרשב"א היינו דהגם דאמרי' לבוד בכה"ג, מ"מ ל"מ המחיצה, משום דהויא מחיצה שהגדיים בוקעין בה ומכח זה מתבטל עיקר המחיצה, ולדעת ש"ר היינו דכל שהגדיים בוקעין בו ל"מ למחשבי' כסתום מדין לבוד.

ולכאו' מסוגיא דלעיל יש להעיר ע"ד הרשב"א, דהניחא אם נפרש דכל דבקעי גדיים ל"מ למימר לבוד, הרי דמה"ט אף התם לא אמרי' לבוד, והדר דינא דהוי זה לחי המרוחק מן הכותל דלא מהני, וכמו שביאר היטב הבי"מ בסי' שס"ג ס"ו, דהא דלחי המרוחק מן הכותל ל"מ אי"ז משום בקיעת גדיים, אלא הוי דין בפנ"ע, ואך דאם אתינן למימר דמדין לבוד חשיב כסמוך לכותל, ע"ז מהני בקיעת גדיים לבטל הלבוד, ותו הדר דינא דהוי זה לחי המרוחק מן הכותל דל"מ, עיי"ש בדבריו, אך למש"נ בדעת הרשב"א דאף דבקעי גדיים אמרי' לבוד, ואך שאין המחיצה מועלת כיון שגדיים בוקעין בה, צ"ע דא"כ בלחי המרוחק מן הכותל ג' מ"ט בקיעת גדיים מבטלתו, הרי אף היכא דבקעי גדיים אמרי' לבוד ואין הלחי מרוחק מן הכותל, והכא ל"ש דינא דבקיעת גדיים מבטלת המחיצה, שהרי מחיצת לחי אינה בטלה משום בקיעת גדיים, דבכל לחי בקעי גדיים בכל הפתח ואי"ז מבטל למחיצת הלחי, וא"כ מה לי שבוקעין גדיים בהאויר שמצידו השני.

אך נ' פשוט בזה, דהאמנם מחיצת לחי אינה בטלה משום בקיעת גדיים, אך כד אתינן לדון דל"ח הלחי כמרוחק מן הכותל משום דאמרי' לבוד, הרי דע"ז שפיר מהניא בקיעת גדיים לבטל מחיצה זו שע"י לבוד, ול"ה זה כמחיצת לחי שאינה בטלה ע"י בקיעת גדיים, שהרי מחיצת לחי ל"מ לגדור לב' צידי' היכא שהלחי מרוחק מן הכותל, וכל מה דאתי' לחשבו שאינו מרוחק מן הכותל הוא משום דיני מחיצה דעלמא, וכיון דבעי' בזה לדין מחיצה דעלמא, הרי דמחיצה זו מתבטלת ע"י בקיעת גדיים, וז"פ.

יג] אמנם הנה בשעה"צ סי' שס"ג סקי"ג, כתב על דינא דל"מ לחי המרוחק מן הכותל ג' טפחים, ז"ל, ולדברי התוס' ע"כ הטעם משום דהו"ל מחיצה שהגדיים בוקעין בה וע"כ פסול בכל גווני כפשטי' דהש"ס, וכן משמע בר"ח, [וכן ברי"ף משמע כן למעיין, דאל"ה למה לו לסיים מימרא דרבא ואפי' לרשב"ג וכו', הא אנן לא קי"ל כוותי'], ואע"ג דבעלמא גבי עומ"ר על הפרוץ לא משגחינן במה שהגדיים בוקעין בה, הכא גבי תיקון לחי שאני,[[4]](#footnote-5) עכ"ל, וע' גם בחי' בכור שור לעיל די"א. שפירש כן, דהא דל"מ לדידן לחי הרחוק מן הכותל, הוא משום דבקיעת גדיים מבטלת לו.[[5]](#footnote-6)

והנה מה שלמד כן השעה"צ מד' הר"ח, הוא ממש"כ הר"ח שם, ז"ל, אמר רבא עשה לחי והגביהו מן הקרקע ג"ט או הרחיקו מן הכותל ג"ט כיון דהויא מחיצה שהגדיים בוקעין בה לא עשה כלום, עכ"ל, והרי להדיא דאף הא דל"מ לחי שהרחיקו מן הכותל ג"ט הוא משום דהוי מחיצה שהגדיים בוקעין בה, דומיא דלחי שהגביהו מן הקרקע ג"ט דל"מ משום דהוי מחיצה שהגדיים בוקעין בה, וק' לדחוק בד' הר"ח שפירש לה"ט שהגדיים בוקעין בה לדעת רשב"ג, וביותר דאי נימא דהא דלדידן ל"מ אי"ז משום שהגדיים בוקעין, הרי ה"נ לדעת רשב"ג הא דל"מ הלחי אי"ז משום שהגדיים בוקעין, אלא הוי זה דין בפנ"ע, ורק מהני הא דהגדיים בוקעין דלא נימא לבוד, ואי"ז מתישב בלישנא דהר"ח דכיון דהוי מחיצה שהגדיים בוקעין בה לא עשה כלום.

אמנם צ"ב בזה, דהיאך מצינו למימר דמחיצת לחי לא מהניא היכא שהגדיים בוקעין בה, הרי בכל לחי בקעי גדיים בכל הפתח, ואי"ז מבטל כלל להלחי, והרי שמחיצת לחי אינה מתבטלת ע"י בקיעת גדיים, וא"כ מה לי דבקעי גדיים בצד השני, וכבר רמז לזה הבי"מ בסי' שס"ג ס"ו, והוכיח מזה דהא דל"מ לחי המרוחק אינו משום בקיעת גדיים, וכמו שהבאנו לעיל סקי"א.

וביותר יש להעיר, דהנה לפ"ד הר"ח ודעימי' דהא דל"מ לחי המרוחק מן הכותל הוא משום דהויא מחיצה שהגדיים בוקעין בה, צ"ב מ"ט בלאו ה"ט הי' מועיל הלחי, הרי ליכא מחיצה על פרצה זו שבין הלחי לכותל, ובפשוטו צ"ל דהלחי מהני לגדור מב' צידיו, וע"כ שפיר איכא מחיצה אף על פרצה זו שבין הלחי לכותל, וע"כ כל מה דל"מ הוא משום דהוי מחיצה שהגדיים בוקעין בה, אך לפ"ז הרי קשיא טפי, דכיון דגדירת הלחי מועלת אף לפרצה זו, א"כ מה לי שהגדיים בוקעין בה, הרי בכל לחי בוקעין הגדיים במקום הפתח ואי"ז מבטל למחיצת הלחי, וא"כ מה גרע הך גוונא שהלחי מרוחק מן הכותל ג"ט שמבטלת בקיעת הגדיים למחיצת הלחי.

וצ"ל בזה, דלעולם ל"מ מחיצת לחי לגדור מב' צידי', והא דהי' מועיל לחי המרוחק ג' טפחים מן הכותל בלא הא דבקעי גדיים, הוא משום דברוח רביעית לא הצריכו חכמים לתקן ולגדור לכל הרוח, אלא כל שתיקן וגדר הפתח העיקרי דהמבוי סגי בזה, ואשר ע"כ כיון שהלחי גודר לפתח המבוי סגי בזה.

ולפ"ז נ' דזמש"א רבא דל"מ משום דהוי מחיצה שהגדיים בוקעין בה, והיינו דהגם דבמחיצת לחי לא איכפ"ל שהגדיים בוקעין בהפתח, היינו או משום דבכח הלחי לסתום לגמרי לכל הפתח, וע"כ לא איכפ"ל בבקיעת גדיים שם, וכמש"כ כעי"ז בחי' הריטב"א לעיל די"ד. לענין קורה למ"ד משום מחיצה, ז"ל, וא"ת כל מאן דאמר קורה משום מחיצה היאך מתרת והרי השוורים והגמלים בוקעין תחתי', י"ל דשאני קורה שהיא רחבה טפח וראוי לומר גוד אחית וא"כ רואין כאלו כבר נסתם, עכ"ל, או משום דע"י הלחי חשיב הכל כפתח, ובקיעת גדיים בפתח אינה סותרת להמחיצה, דאדרבה מקום זה הוא פתח המשמש לבקיעה, ואשר ע"כ כ"ז הוא בבקיעת גדיים שבמקום הפתח הגדול, אך בקיעת גדיים מהצד השני שפיר מבטלת למחיצת הלחי.

ועכ"פ איך שיהי' הביאור בשי' הר"ח ודעימי', לכאו' יש ללמוד מדבריהם כמש"נ בדברינו בדעת הרשב"א דבכח דבקיעת גדיים לבטל אף לשאר המחיצה, ודלא כמו שנראה בפשוטו דאין בקיעת גדיים מבטלת אלא להמקום שהן בוקעין בו.[[6]](#footnote-7)

**ב'**

יד] נתבאר לעיל בדברינו בדעת הרשב"א, דהיכא דליכא עומד ג' דחשוב מבטלת בקיעת גדיים לכל המחיצה, וע"כ אף כנגד העומד אסור.

והנה צ"ב בזה, שהרי לכאו' לגבי כלאים מצינו לדון על המקום העומד בפנ"ע, ולהתיר לזרוע כנגדו, וא"כ מה לי שבוקעין גדיים בהפרצות, והיאך יבטל זה למחיצת העומד, הרי ל"ש לומר שבקיעת גדיים מבטלת למחיצה, אלא היכא שיש לנו לדון על כל הרוח, אך אם אנו דנים על המקום הגדור לחודי', הרי שמקום זה אין בוקעין בו גדיים, ומה לי שבוקעין גדיים במקום אחר.

והנה ד"ז הוא מילתא דפשיטא דכה"ג ל"ש ביטול דבקיעת גדיים, אך גם יש להוכיח כן, דאל"כ נימא דב' מחיצות דה כנגד זה ל"מ אף לדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, משום שבוקעין גדיים מחוץ למקום המחיצות, והא ודאי בורכא, דמה ענין בקיעת גדיים שמחוץ למקום הגדור לבטל לגדירת המקום הגדור, אמנם באמת משם אין להוכיח, שהרי הוי עומד חשוב דלא מבטלא לי' בקיעת גדיים, אך מ"מ פשוט דאף בלא ה"ט דהוי עומד חשוב נמי ל"ה בקיעת גדיים מבטלת.

אמנם באמת מוכח בסוגיין דלא מצינו לדון על מקום העומד לבדו, והוא מדינא דברייתא דבעומד מג' עד ד' היכא דפרוץ מרובה אף כנגד העומד אסור, וכבר הבאנו לעיל סק"ו שבד' רש"י מפורש שהטעם בזה הוא משום דאויר המרובה מבטל לעומד, וכ"ה בלשונות ש"ר בסוגיין, ואלמלי הא דהפרוץ מבטל לעומד שפיר הי' מותר כנגד העומד, ול"ש בזה הא דאין מחיצה לפחות מד', והרי דלא מצינו לדון על מקום העומד לבדו, דאילו הו"מ לדון על מקום העומד לבדו, הרי דלא הי' שייך כלל שהפרוץ הרבה עליו יבטלו, וגם בהא דהיכא דאיכא עומד ד' אף בשהפרוץ מרובה כנגד העומד מותר פירש"י דהוא משום דהוי זה עומד חשוב, וכ"ה בל' ש"ר, והרי דאלמלי זה הי' הפרוץ מבטל להעומד, ולא מצינו לדון על מקום העומד לבדו.

ומצינו כן עוד, במה שפירש"י בסוגיין ד"ה ועד עשר, ז"ל, אבל יותר מי' וכו', דאפילו בציר ממלואו דאיכא פרצה יותר מעשרה מיתסר כולו כדתני סיפא, עכ"ל, ובפשוטו מבו' דעת רש"י, דהגם דהיכא דפרוץ מרובה כנגד העומד מותר, מ"מ היכא דאיכא פרצה יותר מי' מיתסר כולו ואף כנגד העומד אסור, וכן פירשו תו"י ותור"פ בדעת רש"י, ותמהו ע"ז ממשנה ערוכה בכלאים פ"ד מ"ד, דתנן יתר מכאן כנגד הפרצה אסור, וע' תוהרא"ש שמכח זה פירש בדעת רש"י דכנגד העומד ודאי מותר, וכן נ' להדיא בל' בעה"מ בסוגיין, וכ"ה גם בפסקי רי"ד בסוגיין, וכן נ' גם בל' המאירי בחידושיו, ודלא כמו שדחק המגי' שם, ובפי' הראב"ד לתו"כ תזריע סוף פ"ח, אך דעת תו"י ותור"פ דאף בפרצה יותר מי' שרי כנגד העומד, וכ"ה בחי' הרשב"א והריטב"א והר"ן, וכ"ה בפי' הריבמ"ץ והר"ש בפ"ד דכלאים, והנה אם הו"מ לדון על מקום העומד לבדו, הרי דל"ה בכח פרצת י' לבטל להעומד, שהרי אנו דנים על מקום העומד אשר הוא גדור כולו ולי"ב פרצה כלל, ובע"כ דלא מצינו לדון על מקום העומד לבדו, אלא עלינו לדון על כל הרוח, וע"כ שפיר מהניא פרצת י' לבטל אף להעומד.

ומצינו כן עוד, במה שעמדו הרשב"א לקמן די"ט: והריטב"א לקמן די"ז:, בהא דהיכא דאיכא עומד ד' שרי כנגד העומד, ומ"ט לא אמרי' בזה אתי אוירא דהאי גיסא וכו', וגם בל' רש"י בסוגיין ד"ה צריך שלא יהא, מבו' דשייך דינא דאתי אוירא בכלאים לאסור אף כנגד העומד, והקר"א לקמן די"ז: כתב ע"ד הריטב"א שם, דשאני בכלאים דאין אנו מתירין אלא כנגד העומד, א"כ האויר שחוצה לו אינו מועיל לבטל כלל, והוא כעין סברת התוס' לעיל ד"י: ד"ה אצבעיים, עכ"ד.

אמנם צ"ב בזה בדעת הרשב"א, שבדבריו לעיל ד"י: דעתו נוטה כד' התוס' דלא אמרי' אתי אוירא באויר שחוץ לרשות, וא"כ מ"ש בכלאים לדון משום דינא דאתי אוירא, הרי הוי זה כאויר שחוץ לרשות.

ויש להעיר עוד, שגם להסוברים דאמרי' אתי אוירא אף באויר שחוץ לרשות, נת' במק"א דהיינו רק היכא שאויר א' הוי בתוך הרשות, דבכה"ג בכחו לבטל להעומד שמצטרף לו האויר שחוץ לרשות, אך היכא שב' האוירין הן חוץ לרשות ודאי ל"ש בזה דינא דאתי אוירא, וא"כ הכא בכלאים שאין אנו מתירין אלא כנגד העומד, הוו ב' האוירין אויר שחוץ לרשות, וכה"ג הרי ודאי ל"ש דינא דאתי אוירא.

אך נ' פשוט בביאור ד' הראשונים, שלמדו כן מסוגיין דחזינן דלא דייני' על העומד בפנ"ע, אלא אנו דנים על כל הרוח, וכמש"נ להוכיח כן, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דאתי אוירא, ול"ד לאויר שחוץ לרשות שאינו מבטל.

ואמנם נ' דזה תליא בביאור הטעם דאויר שחוץ לרשות אינו מבטל, שהתוס' לעיל ד"י: כתבו שהטעם בזה הוא משום דלא אמרי' אתי אוירא אלא באויר שאני חושבו כסתום, ולדעתם נ' דהגם שבכלאים לא מצינו לדון על מקום העומד בפנ"ע, מ"מ כיון שאין אנו מתירין אלא כנגד העומד ואין אנו חושבים אויר הפרוץ כסתום, ל"ש בזה דינא דאתי אוירא, אך הנה בד' הרשב"א שם מבו' לפרש הטעם בזה באופ"א, ז"ל שם, דלא אמרי' אתי אוירא וכו' אלא באויר דמבוי גופי' בלחוד, כיון דמיני' הוא חשוב לבטולי עומד מועט שבו, אבל אויר דמבוי גופי' ואויר דחוצה לו לא דאויר דחוצה לו דלאו מיני' לא חשוב לבטולי עומד דמבוי וכו', וא"ת והא משמע לקמן גבי חבלים דאפי' אוירא דלמעלה מהם מצטרף לבטל כדאמרי' התם אי מוקמת לי' עילאי אתי אוירא דהאי גיסא ואוירא דהאי גיסא ומבטלי לי', י"ל דהתם כיון דאויר שלמעלה מן החבלים עד לרקיע חשוב מהן, דרשות היחיד עולה עד לרקיע זה כאוירן ממש ומצטרף לבטל, וריצב"א ז"ל פי' דלא אמרי' אוירא מבטל, אלא אויר העומד ליסגר או לגדר בין בדלת בין בגדר כפרצת המבוי ופתחיו, אבל אויר אחרינא לא, וההיא דחבלים כיון דרשות היחיד הוא כעומד ליסגר דמי, וקרובין דברי לעלות עם דבריו לטעם אחד, עכ"ל, והרי דהא דאויר שחוץ לרשות אינו מבטל, הוא משום דלאו מיני' הוא, או משום שאינו עומד ליסגר, ולפ"ז שפיר יש להבין דלגבי כלאים כיון שאנו דנים על כל הרוח, וכמש"נ להלן הטעם בזה משום שהכרם הוא ע"פ כל הרוח, והנידון הוא להבדיל מכרם זה, הרי דע"כ שפיר חשיב אויר זה מיני' ומצי לבטולי העומד, ויתכן דג"כ מצינו לחשבו כאויר העומד ליסגר, וצ"ע בזה.

ואמנם לא נתפרש לן הטעם בזה, דמ"ט לא מצינו לדון על העומד בפנ"ע, ועלינו לדון על כל הרוח.

עוד ילה"ע בזה, לדעת רש"י ודעימי' דאפי' אם הוי העומד חשוב, מ"מ היכא דאיכא פרצה יותר מי' אסור אף כנגד העומד, ולא נתפרש השיעור לזה, דאם אכן פרצה י' אוסרת כל הרוח, א"כ אף אם תהא המחיצה באורך אלף אמה נמי נימא שפרצת י' אמה שחוצה לה תאסור הכל, אא"כ איכא מחיצה מן הצדדים המפסקת בין העומד להפרצת י' שחוצה לו, וזה אינו מסתבר כלל.

טו] ונ' לבאר בזה, דודאי היכא דליכא גפנים אלא כנגד העומד, מהני העומד להתיר לזרוע מצידו השני ואף היכא שאין בו ד', ול"ש בזה דינא דבקיעת גדיים מבטלת המחיצה, וגם ל"ש בזה דינא דהפרוץ מבטל להעומד, וגם ל"ש בזה דינא דאתי אוירא, וגם ל"ש בזה דינא דפרצת י', והיינו משום דכה"ג ודאי אין לנו לדון רק על מקום העומד שהוא מקום הגפנים, וכיון דבמקום זה איכא מחיצה מעליייתא, מה לי בהפרצות שבצידו.

אך דינא דמתני' איירי במחיצה שבין כרם לשדה, ואין העומד ע"פ כל הכרם, ובכה"ג הוא דלא מצינו לדון על העומד בפנ"ע, אלא עלינו לדון עליו כלפי כל הרוח, והטעם בזה הוא, דבאמת הי' לנו לומר דכל דליכא מחיצה כנגד כל הכרם, הויא השדה חד עם הכרם, וע"כ אף אם באמצע איכא מעט מחיצה ל"מ זה מידי, שאכתי השדה מצורפת עם הכרם, ואף אם זורע כנגד העומד נמי חשיב שזורע כלאים בכרם.

ויש להוסיף לבאר בזה, עפמש"כ התוס' לקמן דצ"ב: ז"ל, לכך נראה לר"י לפרש טעמא דשמעתין משום דשם גדולה על הקטנה ואין שם קטנה על הגדולה, ולהכי גפנים בגדולה הוי שם כרם על הקטנה, ואע"ג דאין גפנים בקטנה אסור לזורעה, דרחמנא קפיד על שם כרם דכתיב לא תזרע כרמך כלאים, אבל גפנים בקטנה מותר לזרוע בגדולה אע"ג דלכשיזרענה יהי' שם שדה על הקטנה אין לחוש, דרחמנא לא קפיד אשם שדה דהא לא כתיב שדך לא תטע כרם דהוה משמע דקפיד אשם שדה, עכ"ל, ולמדנו מדבריהם דאיסור כלאים בכרם אינו משום עירוב הזרעים עם הגפנים, שהרי בשגפנים בגדולה וזורע בקטנה אין הזרעים מתערבים עם הגפנים, שאם הי' חשוב זה עירוב, הרי דה"נ הי' לנו לאסור בשגפנים בקטנה לזרוע את הגדולה, אלא גדר האיסור הוא שלא לזרוע זרעים ב"כרם", וע"כ הוא שחלוק דין גפנים בגדולה מדין גפנים בקטנה, וכמש"כ התוס', וע' מנחת שלמה ח"א סי' ל"ו, שלמד מזה דדין כלאי הכרם לא תלי בעבוביא, ול"ד לכלאי זרעים, וכתב לפ"ז דל"ש התירא דראש תור בכלאי הכרם, וחידש עוד לפ"ז דהא דצוה"פ ופי תקרה מפסיק לענין כלאים היינו רק לענין כלאי הכרם, אך בכלאי זרעים ל"מ, דסו"ס איכא ערבוביא, ועיי"ש בסוף דבריו שפקפק בזה, ולפ"ז שפיר יש להבין דהיכא שהכרם הוא על כל הרוח וליכא מחיצה אלא על מקצת הרוח, א"א לנו לדון על עומד זה בפנ"ע, דכיון דשאר הרוח פרוצה איכא שם הכרם על שדה זו, ויש לאסור לזרוע בה.

ואשר ע"כ ל"מ המחיצה שבמקצת הרוח, אלא בגונא דאית לה תורת מחיצה כלפי כל הרוח, והיינו דהגם דהוי זה פרוץ מרובה ואין המחיצה מבדלת את כל הרוח, מ"מ בעי' שכלפי כל הכרם בכח מחיצה זו להבדיל "במקומה", ודו"ק, ואשר ע"כ שפיר שייך בזה דינא דבקיעת גדיים מבטלת למחיצה, דכל דבקעי גדיים במשך המחיצה בטל אף מקום העומד וליכא עלי' כלל תורת מחיצה כלפי כל הכרם, ואשר ע"כ שייך בזה נמי דינא דהפרוץ מבטל להעומד היכא דלית בי' ד' ואינו חשוב, ושייך בזה גם דינא דאתי אוירא, ודינא דפרצת י' מבטלת המחיצה, וז"ב.

ונתישב בזה מה שעמדנו לעיל דלדעת רש"י דאפי' אם העומד חשוב מ"מ היכא דאיכא פרצה יותר מי' אסור אף כנגד העומד, לא נתפרש השיעור לזה ומה שיעור יש לזה, ולמש"נ נ' שהשיעור בזה הוא, דכל דאיכא מחיצה כנגד כל הכרם סגי בזה, ואין מגרע כלל מה שבהמשך הרוח ה"ז פרוץ יותר מי', וכל מה דל"מ היכא דאיכא פרצה יותר מי', הוא רק היכא דאיכא גפנים כנגד פרצה זו, וכמש"נ.

אמנם בל' הר"ן בסוגיין נ' דבכלאים אין אנו דנים על כל הרשות, ואין אנו צריכים אלא להפריש בין הזרוע והנטוע, וע"כ הוא דמותר לזרוע כנגד העומד אף שהפרוץ מרובה, וע' גם במש"כ לפרש הא דעומ"ר מתיר בכלאים, דנראה דבזה הוא רק משום דהוי כפתח, אך אלמלי זה ל"ש כלל להתיר, והיינו משום שיש לנו לדון על כל מקום בפנ"ע, עייש"ה, וצ"ע בזה.

טז] בשטמ"ק ב"ב די"ח. הביא ד' הר"י מיגש, ז"ל, ולמאן דמפרש נמי להאי הרחקה משום כלאים, כיון שדבר ברור בידינו שאיסור כלאים תלוי בשני דברים, הא' שלא יהיו השרשים יונקים זה עם זה והשני שלא יהיו שעריהן מתערבין זע"ז מפני מראית העין וכו', ה"נ אע"ג דמשום הנקת שרשים של מטה ליכא דהא איכא צונמא דמפסקא, משום ערבוב שרשים של מעלה מיהא איכא ומשו"ה צריך להרחיק, עכ"ל.

ומשמעות ד' הר"י מיגש הוא, דאף היכא דאיכא גדר לא סגי בזה להתיר, אא"כ איכא נמי צונמא בקרקע, דאל"כ איכא עירוב ביניקת השרשים, וכ"כ בדעתו המאירי בריש ב"ב, עיי"ש בדבריו.

וראיתי בספר מנחת שלמה ח"א סו"ס ל"ו שכתב ע"ז, ז"ל, ופשוט הדבר דלשיטה זו אין צורת הפתח מתרת בכלאי הכרם אלא א"כ איכא נמי צונמא שמפסקת, וכ"כ שם בקובץ שיעורים וכו', וה"ה לענין פי תקרה וחצר קטנה וגדולה דמיירי נמי בכה"ג דאיכא צונמא, אך צ"ע דמהגמ' בעירובין י"א ע"ב ששאל אותו אם גפנים כאן מותר לזרוע כאן משמע דסגי בצוה"פ גרידא וכמש"כ שם המאירי משום דליניקה לא חיישינן וכו', עכ"ל.

ויש להעיר ע"ד הר"י מיגש, גם מדינא דמתני' כלאים פ"ד מ"ד, דמהני מחיצה בכלאים, ולא נתפרש דאיירי בדאיכא צונמא, וגם בברייתא דתוספתא פ"ד דכלאים דמייתי' בסוגיין דמהני מחיצה וצוה"פ בכלאים לא נזכר דאיירי דאיכא צונמא, ואם ל"ה שרי אלא בדאיכא צונמא הי' הדבר מתפרש להדיא.

ונ' לדון בזה, דהנה הרי חלוק דין הבא לזרוע בצד הכרם שצריך להרחיק ד' אמות, מדין הבא לזרוע בצד גפן יחידית שא"צ להרחיק אלא ו' טפחים, והנה מדחזינן דבגפן יחידית סגי בהרחקת ו' טפחים, נראה דלגבי עירוב היניקה סגי בהרחקת ו' טפחים, דלכאו' בעירוב היניקה אין לחלק בין גפן יחידית לבין כרם, והא דבבא לזרוע בצד הכרם צריך להרחיק ד' אמות, הוא משום הערבוביא למעלה, ובפשוטו היינו משום שהכרם תופס ד' אמות בצידו, וע"כ כל שזורע שם הוי זורע בכרם, ואשר ע"כ נ' דהגם שלדעת הרי"מ ל"מ גדר לבד להתיר בלא דאיכא צונמא למטה, היינו רק בשלא הרחיק ו' טפחים, אך כל שהרחיק ו' טפחים שפיר מהני הגדר להתיר לזרוע, כיון דהא דמרחיקין מן הכרם ד' אמות אינו כלל משום היניקה, וכנ"ל.

ויל"פ בנוס"א, דכיון דהא דמכרם צריך להרחיק ד' אמות הוא משום שעד ד' אמות חשיב ככרם, הרי דגם אי נימא דמשו"ז איכא איסור גם בעירוב היניקה, מ"מ ע"ז מהני שפיר המחיצה שהמקום שכנגד המחיצה אינו מכלל הכרם, וע"כ תו אין לאסור גם משום היניקה, וז"פ.

ולפ"ז נמצא, דהא דצוה"פ ופי תקרה מתירין בכלאי הכרם, הוא אף בדליכא צונמא, דמהני מחיצות אלו להתיר דסגי בהרחקת ו' טפחים, וניחא לפ"ז הא דשאל בגפנים כאן מהו לזרוע כאן, דהיינו בהרחקת ו' טפחים, וכן מתני' וברייתא דמהני גדר וצוה"פ בכלאים נמי איירי רק לענין דין הרחקת ד' אמות, דהרי מתניתין דכלאים קאי שם על דין הרחקה דכרם, וכ"ה גם בברייתא דתוספתא, וכלפי דין הרחקה ד' אמות דכרם שפיר מהני גדר, ומיושב היטב שי' הר"י מיגש.

1. ושו"ר בחזו"א סי' י"ג סק"א, שכתב על דאמרי' דאפי' לרשב"ג ל"מ כיון דהוי מחיצה שהגדיים בוקעין, ז"ל, נראה דאין הגדיים מבטלין מחיצתא, שהרי פי תקרה חשיב מחיצה אף שהגדיים בוקעין, אלא שאין ענין לבוד למחשב כסתום אחרי שבוקעין דרך שם וכו', עכ"ל.

   ומה שהביא החזו"א מפי תקרה הנה עי' בחי' הרשב"א שבת דצ"ט: שעמד בזה היאך מהני פי תקרה הרי מחיצה שהגדיים בוקעין בה אינה מחיצה, והניח בקושיא, ובחי' הריטב"א לעיל די"ד: הק' למ"ד קורה משום מחיצה היאך מתרת והרי השוורים והגמלים בוקעין תחתי', ותירץ דשאני קורה שהיא רחבה טפח וראוי לומר גוד אחית וא"כ רואין כאלו כבר נסתם, עכ"ל, ובחי' הריטב"א לקמן די"ז:, ז"ל, כי מחיצין הלכה למשה מסיני ואין כולם שוות שהרי אתה רואה בפי תקרה יורד וסותם דאמרינן גוד אחית ואין בקיעת גמלים מבטלה ובמחיצות דעלמא אפילו הן גדולות כמה מבטלתן בקיעת גדיים, עכ"ל, וצ"ב דלכאו' אין דבריו בדי"ז: מתישבים עם דבריו בדי"ד::, וצ"ע כעת. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אם כנים הדברים חזינן מזה, דהגם דאין בין העומדין ג' טפחים והוי זה לבוד והוי כעומד, ונמצא דאית לן עומד יותר מג' טפחים מדין לבוד, מ"מ ל"מ זה ליחשב עומד חשוב, ויש לדמות לזה מש"נ בדברינו בדין מחיצת שתי סק"ג בדעת הרשב"א דהא דמחיצת שתי הויא מחיצה גרועה הוא משום דליכא מחיצה אחת הגודרת להרשות, אלא הוי זה עומדין חלוקין, ונת' שם דהגם דהוו העומדין לבודין זל"ז, אכתי חשיבי כעומדין חלוקין, וזה ע"ד המבו' הכא בדעת הרשב"א דל"מ דין לבוד לחשוב העומדין לעומד א' ליחשב עומד חשוב דג' טפחים. [↑](#footnote-ref-3)
3. והא דמסקינן דאף מחיצה תלוי' לא מהניא, והיינו נמי משום בקיעת גדיים, וכמבו' כן בשבת דצ"ז., ואכמ"ל בזה, ול"ד לעומ"ר בשתי דמהני הגם דבקעי גדיים במקום הפרוץ, הוא משום דכל דבקעי גדיים למטה ליכא אף להעומד שלמעלה תורת מחיצה, כיון שבוקעין גדיים תחתיו, ול"ד לעומ"ר בשתי דאף בדבקעי גדיים במקום הפרוץ, איכא על העומד תורת מחיצה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומש"כ השעה"צ דהגם דבעומ"ר לא משגחינן בבקיעת גדיים הכא גבי תיקון לחי שאני, הנה לפמש"נ בדברינו לעיל בדעת הרשב"א, הרי אף עומ"ר על הפרוץ מתבטל בבקיעת גדיים היכא דאי"ז עומד ג' דחשיב, וא"כ לחי שאינו רחב ג"ט שפיר מתבטל בבקיעת גדיים, אך אכתי לא סגי בזה, שהרי אף אם עשה לחי רחב ג"ט ל"מ אם הרחיקו מן הכותל ג"ט, ואף אם כה"ג מהני משום דהוי פרוץ כעומד, מ"מ אם הרחיקו יותר מג"ט ודאי ל"מ, והרי דתיקון לחי גרע ול"מ היכא דבקעי בי' גדיים. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתב מכח זה, דמש"כ הרבינו יהונתן לדעת ר' יוסי דרחוק מן הכותל ג"ט ל"מ משום אתי אוירא, היינו רק לדעת ר' יוסי, אך לרבנן ל"מ משום דבקיעת גדיים מבטלת הלחי, וע' מה שדן בזה הגרע"א, וכבר תמהו ע"ז רבים, דבפי' רבינו יהונתן במתניתין לעיל די"א: כתב להדיא דהא דל"מ לחי הרחוק מן הכותל הוא משום אתי אוירא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להעיר בזה, במש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"א אות מ"ג, ז"ל, דף רחב ד' היוצא מכותל של רשות היחיד, בזמן שגבוה י' הרי הוא כחורי רשות היחיד אע"פ שיש תחתיו בקיעת גדיים, יראה לי שאין בקיעת הגדיים מעכבת בחורין אלא ברשות עצמה שלא לעשות רשות היחיד, ובזה יפה כח החורין מכח הרשות. והדין נותן שהחורין נגררין אחר הרשות ואינן עיקר הרשות, אבל לעשות עיקר רשות היחיד אינה עד שתהא רשות שלמה שלא תהא בקיעת גדיים עוברת תחתי', עכ"ל, והנה לפי פשוטו דדינא דבקיעת גדיים הוי ביטול על המחיצה, הרי אין מובן כלל מה שדן הרשב"א שבקיעת גדיים תעכב בחורין, ונ' מד' הרשב"א דדינא דבקיעת גדיים הוי דין על הרשות, דרשות שבוקעין גדיים תחתי' ל"ה רה"י, וכאשר כ"ה להדיא בלשונו, וזהו שדן דנימא לזה גם בחורין, וחילק הרשב"א דלא אמרי' הכי רק בעיקר הרשות ולא בחורין, והדברים צ"ב. [↑](#footnote-ref-7)