מראי מקומות עג 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שיעור שבת מלאכות

**מראי מקומות עג: מלאכת חורש,**

**תנא החורש והחופר והחורץ כולן מלאכה אחת הן.** ופי' רש"י, דאינו חייב אלא אחת דכולן לריפוי קרקע עבידי. ומשמעות דברי רש"י שהמגדיר של מלאכת חורש הוא פעולה לריפוי הקרקע. וכן הוא ברש"י להלן ד"ה משום. ומשמע מרש"י דחרישה תלויה בריפוי קרקע לבדה. אמנם עיין להלן רש"י ד"ה גומא דמבואר מדבריו דחייב על הריפוי המועיל לזריעה. **ועיין** מועד קטן ב: דבאמת מבואר שם בגמ' דגדר מלאכת חורש היא ריפוי הקרקע ומשום כן רבה למד דמשקה ומנכש חייבים משום חורש משום דמרפיי ארעא. אמנם עיין להלן קג. דמבואר לכאורה דמלאכת חורש היינו ליפויי ארעא. דאיתא שם בגמ' התולש עולשין וכו' אם לייפות את הקרקע כל שהו. ומבואר בפשטות שהוא משום חורש ושיערו בכ"ש. אמנם עיין במנח"ח קוצר סק"ו שביאר כל הסוגיא שם לענין קוצר. ורק דאיירי שם לענין שיעורין ובזה כיוון שהוא נעשה כדי לייפות את הקרקע אחשביה לשיעוריה ושיעורו בכ"ש. וכן מבואר להדיא להלן ברמב"ן קיא. ד"ה האי. ועיי"ש בכ"ד. אמנם עיין להלן קנ: תוד"ה במחובר שכתבו התוס' בתו"ד היינו משום איסור ייפוי הקרקע כדאמת לעיל בתולש עולשין. וכן משמע בתוס' קג. ד"ה בארעא. ועיין רמב"ם פ"ח ה"א. דמבואר דהאב הוא חפירה בקרקע והתולדה הוא ייפוי הקרקע. וצ"ב מה השייכות בין חפירה בקרקע לייפוי קרקע. ולכאורה האב הוא דווקא ייפוי קרקע של חפירה, והתולדה הוא כל ייפוי הקרקע. ועיין רבינו חננאל. ועיין אג"ט חורש סק"ט. **שם.** והנה מצינו שיטות דלאו דווקא עביד מעשה בגוף הקרקע חשיב חורש. דבירושלמי המובא בפי' ר"ח וכן במאירי איתא דתולדה דחורש הוא המסקל. וכן המזבל את השדה הגם שלכאורה אינו עושה פעולה בגוף הקרקע אלא על הקרקע גם חשיב תולדה דחורש. ועיין להלן קג. בפי' המשנה לרמב"ם דמבואר דאפי' מלקט עצים ואבנים תלושים בשדה חשיב חורש.אמנם ברש"י שם משמע דדווקא במחוברין לקרקע ואפשר דלשיטתיהו אזלי. ועיין שביתת השבת חורש סקי"ב.

**שם**. והנה יש לעיין האם כל הג' פעולות הללו חשיבי אבות. עיין רמב"ם פ"ז ה"ב. דכולן אבות וכן הוא בריטב"א. אמנם עיין רש"י לעיל מו: שחופר הוא תולדת חורש. ואגלי טל חורש סק"ב נקט דחופר גומא לזרוע בה לרש"י גם הוי אב. בירושלמי מבואר דכולהו הוי תולדות לבד מחורש ממש. והאו"ז הלכות שבת סי' נ"ה הקשה מהירושלמי על הרמב"ם. ויל"ע לדרכו של רש"י אמאי חשיבי חופר וחורץ תולדות ומאי שנא ממבריך ומרכיב דחשיבי אבות של זורע. ועיין ר"י מלוניל ומאירי. **שם.** והנה יש נידון בחורש האם מחייב רק בחורש לזריעה ממש, או אפי' בחורש במקום שראוי ליזרע אפי' שאין דעתו לזרוע, או דכל חרישה שהיא ייפוי קרקע מחייבת. ובאו"ז סי' נה מבואר דבעינן לחרוש במקום הראוי לזרוע ואם הוא חורש בצונמא הוא פטור. וכן הוא במנח"ח חורש אות ב'. אמנם הפנ"י בסודיין בד"ה מכדי נקט דבעינן חרישה לצורך זריעה ובמקום העומד ליזרע. ועיין בשי' לר"ן ד"ה היתה. דכתב, שהרבה פעמים אדם חורש שאין דעתו להפך בעפר אלא לתיקון השדה ולא לזריעה והלכך כל תיקון השדה חשיב משום חורש. ועיין לעיל בתוס' לט. ד"ה מפני בשם ר"ת דאסור להטמין בחול ובאבק דרכים מפני שמזיז עפר ממקומו והוי חופר דהוא תולדה דחורש. והקשו עליו שם הרי אינו חופר במקום הראוי לזריעה. ולהנ"ל מיושב. **אמר ר"ש היתה לו גבשושית וכו'**. באג"ט חורש סקט"ז ביאר דהעומד לזריעה הוא שדה, והעומד לשימוש בנ"א הוא בית. והפנ"י הוסיף דאין החיוב משום בונה דווקא בבית אלא אפי' בשדה שאינו חופר בה לצורך זריעה חייב משום בונה וכן הוא במנח"ח חורש סק"ב. **שם.** ועיין מג"א סי' רמ"ד סק"ח, דאפי' נוטל גבשושת תלושה מן הרחוב חייב משום בונה ותמה עליו בנשמ"א אטו המפנה כלים מהבית ומהרחוב יתחייב משום בונה. ועיי"ש מה שתי' [ ועיין עוד בזה שביתת השבת חורש סקי"ב.] **אמר רבא היתה לו גומא וטממה וכו'.** עיין פי' רש"י. וצ"ע במה שהוסיף רש"י והשוה לקרקע להיות נזרע עם השדה. דמה הוצרך לזה תיפו"ל דהעפר רפוי וטוב לזרוע והוא תולדות דחורש ובאמת בפי' ר"י מלוניל שהעתיק לשון רש"י דהוי שני טעמים אמנם פשטות לשון רש"י אינו כן. ויל"ע בזה.

**אמר רבי אבא החופר גומא וכו'.** עיין פי' ר"ח דכתב דהוי מקלקל בין בבית בין בשדה. וכן כתב רש"י ביצה ח. ד"ה פטור. והרמב"ם פ"א הי"ז סתם ולא חילק בין בית לשדה. וברש"י כאן ד"ה פטור משמע דהפטור הוא רק בבית ולא בשדה. אמנם עיין אג"ט חורש סק"ו **ואפי' לר"י דאמר מלאכה שאצל"ג חייבים עליה ה"מ מתקן האי מקלקל הוא.** יש לעיין, דלכאורה מקלקל ומלאכה שאצל"ג הוי שני ענינים נפרדים, ומהי הרבותא דאע"ג דחייב רבי יהודה במשאצל"ג מ"מ פוטר במקלקל. [ובגדרי מלאכה שאצל"ג עיין בתוס' להלן צד. ד"ה רבי שמעון.]

**שם.** עיין חגיגה י. ומבואר שם דהפטור בחופר גומא גם לר"י הוא משום מקלקל ומשום דלא הוי מלאכת מחשבת. ומבואר שם בתוס' דהפטור הוא משום דהוי מקלקל והוי כמו שאר המקלקלין שפטורים אלא דיש בזה רבותא דאע"ג דצריך לעפר חשיב מקלקל אצל גומא כיוון דאצ"ל. וברמב"ם פ"א הי"ז נמי מבואר שהפטור הוא משום שהוא חשיב מקלקל. ועיין תוס' ביצה ח.

**שם.** עיין מג"א סי' שי"ד ס"ה. שהביא מהתרומה"ד סי' ס"ד שחידש שאף שחופר גומא ואינה צריך לעפרה פטור עליה מכל מקום אם אינו צריך לא לה ולא לעפרה הוא חייב עליה. ותמה המג"א דלכאורה כ"ש שיפטר ויל"ע בזה.

**עיין ביצה כג:** דנחלקו ר"י ור"ש בגורר מטה על גבי קרקע. ועיין שם דפליגי תנאי בגורר עגלה ע"ג קרקע די"א דמותר משום דהיא כובשת. ועיין בשש"כ פכ"ח סמ"ב.

**עיין שבת צב**. דאסור לכבד את הקרקע בבית. והיינו בקרקע שאינה מרוצפת ונאמרו בזה שם כמה טעמים בראשונים דעת רש"י והבעה"מ שם דהאיסור הוא משום דהוא פס"ר דהוא עושה אשווי גומות. ובמרדכי כתב דהאיסור הוא משום מוקצה. ובאו"ז כתב דהאיסור הוא שמא יבוא לעקור עפר מן הקרקע והוי חופר. הראשונים שם נחלקו האם האיסור הוא דווקא בקרקע שאינה מרוצפת או גזרו מרצופת אטו אינה מרוצפת. דהרמב"ם הקל במרוצפת. וברש"י שם משמע שהחמיר. **עיין טור סי' של"ז** [עיין שם בכל הסימן.] שהביא בשם הר"י והמרדכי להחמיר במרוצף ובבית יוסף שם. ועיין שו"ע ורמ"א סי' של"ז[ עיי"ש בכל הסימן דהוא סימן של מלאכת חרישה.] שנחלקו בזה. שם כל הסימן נוגע למחלוקת זו.

**עיין שבת קנא:** לענין האיסור להדיח את קרקע הבית בשבת. דהרמב"ם החמיר בזה גם במרוצפין. וצ"ב מאי שנא ועיי"ש במ"מ שחילק בין כיבוד לבין הדחה דבכיבוד יש יותר צורך ולכן הקילו יותר. ויש שהקילו מחמת זה במקום דחק לעשות הדחה דהרי זה צורך גדול וגם לרש"י ותוס' לא התפרש שהם מחלקים בין הדחה לבין כיבוד.

**עיין שו"ע סי' של"ח ס"ה. וברמ"א שם.**