עניני מחיצות
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין עניינים - הרב זאב גלוסקינוס

**בס"ד**

**מפתחות מחיצות**

**סימן א'**

**הערות בסוג' בדף ב[[1]](#footnote-2).**

**סימן ב'**

**סוגית קורה למעלה מכ'**

**סוגיא דחקק**

**סימן ג'**

**סוגיא דחקק**

**סימן ד'**

**בשיטת הריטב"א והשו"ע בסוגית כמה חוקק**

**סימן ה'**

**בשיטת הרשב"א ורש"י בסוגיא דכמה חוקק**

**סימן ו'**

**בדברי הרמב"ם בסוגיא דחקק**

**סימן ז'**

**בקו' הגרג"כ בסוגיא דחקק**

**סימן ח'**

**בסוגיא דעומד מרובה מהני כלחי דף ה:**

**סימן ט'**

**בגדר פרצה ד' ובקעי רבים במבוי[[2]](#footnote-3)**

**סוגיא דמבוי עקום**

**סימן י'**

בסוגיא דמבוי עקום בביאור השיטות אם צריך תקון בעקמומיתו לשמואל

**סימן יא**

**עוד בענין מבוי עקום** בגדר פירצה ד' שמחשיבה לרב למבוי עקום

**סימן יב**

**בדברי הריטב"א דגם לשיטת 'מורי הזקן' שייך להוכיח דיש פרצה ד'**

**סימן יג**

**בהא דגם לשמואל יותר מעשר הוי כמפולש**

**סוגיית אתו רבים**

**סימן טו**

**בדברי התוס' בסוגיא דאתו רבים**

**סימן טז**

**סוגית אתו רבים בדברי התוס'.**

**סימן יז**

**בדברי הריטב"א ורמב"ן דמחיצות לא מפקיעות שם רה"ר**

**סימן יח**

**הערות לדינא בסוגיית אתו רבים**

**סימן יט**

**בעניין מבוי מפולש ומבוי הכלה לחצר**

**סימן כ**

**אי בעינן מדרבנן ג' מחיצות שלימות**

**סימן כא**

**בדברי הרשב"א התמוהים בענין מבוי הכלה לרחבה ופלוש בחצר.**

**סימן כב**

**בסוגיא דצדו א' קצר**

**סימן כג**

**בענין נראה מבחוץ**

**סימן כד**

**בדברי הרשב"א בסוגיא אתי אוירא**

**סימן כה**

**בביאור קו' הגמ' דיעשה אמה עומד אמה פרוץ**

**סימן כו**

**בגדר פרוץ כעומד**

**סימן כז**

**במח' המשנ"ב והחזו"א האם אפשר למנות את הפרוץ כחלק מהעומ"ר.**

**סימן כח**

**בצוה"פ יותר מעשר ופרו"מ**

**סימן כט**

**עוד בסוגיא דצורת הפתח יותר מעשר[[3]](#footnote-4)**

**סימן ל**

**בביאור החילוק בין פסי ביראות לשאר מחיצות**

**סימן לא**

**בענין מחיצה לד' טפחים**

**סימן לב**

**בענין צירוף מחיצות**

**סימן א'**

**הערות בסוג' בדף ב[[4]](#footnote-5).**

**א. לדון האם לרב לחי או קורה הוא מדרבנן והאם הוא קולא או חומרא. ב. בקו' על החזו"א מהתו"י רפ"ב האם סוגיין היא אסמכתא או מה"ת. ג. האם דברי רב על קורה ועל צוה"פ הם לשיטתו. ד. בקו' התוס' שגפופי ההיכל משום נוי. ה. בדבר הרשב"א לרב דצוה"פ לא מעלה ולא מוריד. ו. בדברי התוס' דפתי המשכן בלא"ה מדינא לא איקרי פתח כיון שאין לו גפופי.**

**א)** לכאו' לחי וקורה הוא קולא דרבנן, ולרב גדר הקולא היא שהם כצוה"פ, וא"כ ק' מה הק' התוס' ליבעי נמי צוה"פ כמו היכל, הרי ודאי שמדינא בעינן צוה"פ רק הקילו מדרבנן, ואם נאמר להיפך דיש שם פתח מדאורייתא גם בלא צוה"פ, והחמירו שצריך לו"ק, א"כ איך כ' התד"ה ליבעו דאוה"מ ודאי שלא כדין נקרא פתח כיון שפרוץ במלואו בלא גפופי, ומוכח שמדינא צריך גפופים לאשוויי פתח, ולומר דלרב לו"ק הוא דין דאורייתא הוא דוחק גדול[[5]](#footnote-6).

**ב)** מבואר לקמן דרב מודה לענין כלאים דמהני צוה"פ יותר מעשר וכל דבריו מדרבנן, וק' דאם כן מה תי' הגמ' דבאמת ילפי' מהיכל שהיה בו צוה"פ, וגם צוה"פ פסול יותר מעשר, הרי מדינא מהני צוה"פ ביותר מעשר וצ"ע.

והחזו"א דחק מכח זה דכל סוגיין אסמכתא. והק' דהתו"י לק' ריש פ"ב כ' דאתי אוירא דהאי גיסא הוא דאורייתא מדילפינן מפתח אה"מ אף שהיו בו עמודים ומוכח שהוא מדינא, אמנם בלא"ה יש סתירה לזה מהתוס' בסוגיין דכ' שצוה"פ מהצד לא חשיב, אע"פ שהוא רק דין דרבנן ומהני בכלאים וצ"ע.

וראיתי מי שמביא שיש אחרונים שחלקו בזה דצוה"פ מן הצד לא מהני מדאורייתא לגבי רשויות, אף שלגבי כלאים מהני, ואף שביותר מעשר לרב מפורש בתוס' שכמו שמועיל בכלאים ה"ה ברשויות מועיל מדאורייתא, מ"מ צוה"פ מן הצד שאני ולא מהני מדאורייתא ברשויות אף שמועיל[[6]](#footnote-7) בכלאים, והתוס' בסוגיין שדן בצוה"פ מן הצד הוא סייעתא גדולה לזה ואכתי צ"ע בזה.

שוב נתבוננתי במה שהק' על מש"כ החזו"א דכל הסוגיא היא אסמכתא ממה שהוכיח התוס' לק' דאתי אוירא דהאי גיסא הוא דאורייתא, דנראה דיש לחלק בזה, דבאמת זה גופא שלומדים בסוגיין עד איזה גודל הפתח יכול להיות, הוא ודאי מדרבנן ואסמכתא, ולכן שייך ללמוד שאפי' בצוה"פ לא מהני יותר מעשר אף שודאי הוא רק דין דרבנן, אבל כשאנו דנים על דין צדדי אם אמרינן אתי אוירא, ודאי כיון שמדאורייתא לא אמרינן א"כ לא שייך לדון בסוגיין עפ"י הדרבנן, כיון שודאי במשכן יש לדון כלפי הדאורייתא, ורק ביחס לדין שאנו עושים אסמכתא ללומדו אנו לא מתייחסים לדאורייתא, אמנם מטעם זה גם בצוה"פ מן הצד יש להוכיח שהוא מדאורייתא כיון שהוא דין צדדי וכמוש"נ.

**ג).** בפשוטו מבואר בגמ' דרב שביותר מעשר לא מהני צוה"פ, הוא לשיטתו דילפינן מהיכל וכ"ה ברא"ש ור"ן, אמנם זה רק אם רבנן ילפינן מהיכל, אבל לרבי יהודה יתכן שיש חלוק מסברא בין צוה"פ לבלי צוה"פ.

אמנם בתוס' כ' דגם לרבי יהודה בס"ד דמודה ביותר מעשר, אין מקום לחלק אם יש צוה"פ או לא, וחזינן שאין זה מכח הילפותא מהיכל אלא מסברא וכ"ה ברשב"א וריטב"א דלרב אין חילוק בין כשיש צוה"פ או לא, וא"כ צ"ע אם שייכי מילי דרב זב"ז[[7]](#footnote-8).

ואולי כיון שסובר רב שקורה (ולחי) משום פתח ולא מהני בהם יותר מעשר, ע"כ דצורת הפתח לא מעלה ולא מוריד, דדבר שמצ"ע הוי פרצה לא יועיל לו צוה"פ, כמו שלא מהני לו לו"ק, ועד"ר שמבואר בגאון יעקב שלרב לו"ק כמקצת צוה"פ.

ובנוסח אחר דאחר שלרבנן ילפינן דלא מהני צוה"פ יותר מעשר, וע"כ הסברא משום שצוה"פ לא מהני לדבר שמצ"ע הוי פירצה, א"כ בסברא זו לא נחלק רבי יהודה.

**ד).** בקו' תד"ה אלא דליבעי צוה"פ וכ' התוס' שעשו בהיכל צוה"פ משום נוי. ותמוה דודאי גפופים מן הצדדים ומלמעלה מחשיבים צוה"פ וכיון דבהיכל הוצרכו להקטין גודל הפתח מהצדדים ומהגובה, בשביל שיהיה לו שם פתח מצד שיעורו כמבואר בגמ' ממילא יש צוה"פ ומה שייך להוכיח ממה שעשו צוה"פ, וגם מה תי' התוס' דעשאוה לנוי הא עשאוה בשביל הגודל בהכרח, (ואולי דהיו יכולים לעשות כן גודל ההיכל) וגם אם היה שם צוה"פ נוספת בלא"ה אינה מעלה ומורידה כיון שבלעדיה גם יש צוה"פ וצ"ע.

ה). כ' הרשב"א דלרב ביותר מעשר בצוה"פ ימעט, וצוה"פ לא מעלה ולא מוריד. דהיינו שלרב אין מקום לחלק בין יש צוה"פ לאין צוה"פ, ויש להסתפק בכונתו אם משום שרב סובר קורה משום פתח דהיינו שקורה מהני כצוה"פ וכיון דלא מהני ביותר מעשר ה"ה צוה"פ דאין לחלק, או דמעצם דינו של רב דיותר מעשר לא מהני צוה"פ ע"כ שצוה"פ לא מהני לדבר שמצ"ע הוא פירצה, ועיי' מש"כ באו' ג' בענין זה.

**ו)** כ' התוס' סד"ה ליבעי דפתח המשכן שלא כדין איקרי פתח דהרי היה פרוץ במלואו ולא הוי ליה גפופי. ומשמע בתוס' דסגי בגפופי לגבי שם פתח, וכן בתד"ה אלא מבואר דלא היו צריכים צוה"פ בהיכל בשביל שם פתח ועשאוה בשביל נוי.

ומכאן יש לתמוה על מש"כ מרן זללה"ה דבכל פרצה פחות מעשר דכשרה משום דהוי פתח ולא פירצה, לשון פתח הוא לשון מושאל שהרי אין צוה"פ, רק שכשר משום שלא נחשב פרוץ, דכאן מבואר שיש שם פתח גמור גם בזה.

ועוד יש להוכיח כאן גם כדעת רעק"א דביותר מכ' זה מבטל את שם הפתח גם למטה (ולכן גם לחי יותר מכ' פסול) דאם למטה זה יכול להשאר פתח א"כ למה פתח ההיכל היה רק כ' יעשהו מ' והכ' התחתונים יהיו פתח מכח הגפופים ויש לדחות דלא השאירו פרצות בהיכל אא"כ הם בכלל הפתח ואכתי צ"ע בכל זה.

**סימן ב'**

**סוגית קורה למעלה מכ'**

א. ב' מהלכים בדברי רש"י דשיעור כ' הוא היכר, איך זה מסתדר שסוגיין כמ"ד משום מחיצה. ב. עור ראיות בחקירה זו. ג. לדון לפי הנ"ל לצד בגמ' שחודו הפנימי ובעינן ד', האם הוא ד' מחודו הפנימי או תחת הקורה. ד. במחלוקת הלישנות בגמ' ובקו' הגאו"י, ובדברי הריטב"א שאפי' בפי תקרה יש חסרון של למעלה מכ'.

א. מבואר ברש"י דהטעם דבעינן למטה מכ' משום דבעינן היכר, אף שאיירי רש"י למ"ד קורה משום מחיצה (מהא דהעמיד המח' אם חודו החיצון או הפנימי וכמו שכ' התוס') וכ' המהרש"א והגאון יעקב דמבואר ברש"י דגם למ"ד קורה משום מחיצה בעינן היכר, וכעי"ז כ' התוס' ה: דהגם שלחי משום מחיצה בעי היכר.

ויש לבאר דבריהם בב' אופנים הא' עפ"י המבואר ברש"י במשנה ב. דהטעם שהצריכו לו"ק הוא משום היכר, ונראה שמיירי גם למ"ד שלו"ק משום מחיצה, דאף שבשאר רשויות בעינן ד' מחיצות להחשיב רה"י (לרמב"ם מה"ת בלא ד' מחיצות הוי כרמלית, ולשא"ר מה"ת הוי רה"י בג' מחיצות, ומ"מ מדרבנן הצריכו ד' מחיצות ועיי' במה שכ' בזה בסי' ) מ"מ במבוי ודאי סגי בג' מחיצות וכלשון הגמ' בשבת דמבוי דינו בג' מחיצות, והא דהצריכו לו"ק זה משום היכר, ואף למ"ד משום מחיצה היינו שהצריכו מחיצה בשביל שיהיה היכר, וממילא י"ל שצריך היכר במחיצה דבלו"ז לא מהני כיון שטעם התקנה היה שיהיה היכר.

והדרך השניה יש לבאר ברש"י דאם הוא משום מחיצה, באמת אין צריך היכר להתיר המבוי, אלא דמחמת חולשת הלו"ק אין להם חשיבות מחיצה אם אינם ניכרות, ובזה מתיישב הא דמבואר בגמ' דאם קורה משום מחיצה מהני גם בלי היכר כמבואר בסוגיא דקורה באלכסון, וכן מבואר בסוגיא דהיכר לבני רה"ר או לבני מבוי, דאם קורה משום מחיצה אין נדון כזה, משום דכל שהקורה ניכרת ודאי מהני, וגם באלכסון חשיב ניכר אף שאין היכר בין המבוי לרה"ר, דיש חילוק אם בעינן היכר להתיר המבוי, או דבעינן רק שהקורה תהיה ניכרת שבזה סגי בקצת היכר.

וגם אם נאמר שהטעם שהצריכו קורה ולחי ניכרים זה משום ששורש התקנה הוא היכר וכמו שנתב' בצד הראשון, מ"מ י"ל דכיון שגדר התקנה היה מחיצה לא שייך לומר שצריך שיהיה היכר למחיצה, אלא תקנו כאן דין במחיצה שאינה נחשבת מחיצה אם אינה ניכרת, ועכ"פ עכשיו הוא דין בעיקר המחיצה שתהיה ניכרת, ולכן סגי בניכרת כל דהו.

ב) וק' ראיה יש לצד הראשון מהא שכ' התוס' ה: דלחי שנעשה לשם לחי אין צריך היכר משום שיש קול בשעת עשיה, ולכאו' קול מהני אם צריך היכר אבל לא מהני אם בעינן מחיצות הניכרות וצ"ע.

עוד ראיה יש מהא דכ' רש"י דהטעם לר' יוסף דלא בעינן כאן ד' טפחים, משום דהוא רק משום היכר, והתוס' הביא שזה התי' למה אין צריך לד' כרש"י, ואם הוא דין של מחיצה הניכרת למה לא בעינן לד', וע"כ שהוא רק דין היכר ולכן סגי בכל שהו.

והנה בדברי רש"י עצמו היה שייך לפרש שכונתו שבפחות מי' אין כאן כלל מחיצה, משא"כ כאן דיש מחיצה רק שפסלוה מדרבנן, הקילו שא"צ ד' בכה"ג, וכעי"ז בר"פ עיי"ש, אבל בגאון יעקב מפורש שסברת רש"י היא משום שלהיכר סגי בטפח ואין זה קולא, ומוכח שלמד ברש"י שהוא דין היכר ולא מחיצה הניכרת, וכן מורה לשון רש"י היכר למשתמשים שהוא דין היכר ולא מחיצה הניכרת.

ולצד זה צריך לבאר הא דמוכח (במבוי שצדו א' קצר ובהיכר כלפי בני מבוי) דסגי בהיכר כל שהו ולא בעינן היכר גמור, משום דאם גדר התקנה היכר בעינן היכר גמור אבל אם גדר התקנה מחיצה כל שיש היכר ושייך טעם התקנה מהני ואכתי צ"ע.

ג) והנה לכאו' לב' הצדדים, בצד שהגמ' אומרת דחודו הפנימי ולכן בעינן ד', דמתחת הקורה זה מחוץ למבוי כמבואר בגמ', לכאו' בעינן ד' מחודו הפנימי ולפנים ולא תחת הקורה, דבין אם הוא דין מחיצה הניכרת בעינן למקום הניתר, וכן אם הוא דין היכר הוא למקום שמשתמשים כמבואר ברש"י הוא למקום הפנימי, אבל תחת הקורה אין שום טעם להגביה דאינו שייך להיכר ולמחיצה, אמנם בגאון יעקב ובשפ"א מבואר דודאי בעינן להגביה תחת הקורה רק שצריך ד"ט בשביל שיהיה גם בפנים ואינו מובן מה הטעם בזה, ועיי' במרומי שדה שנראה שכל הד"ט הם בפנים וכמו שכ', וכן יש להוכיח בתוס' שמק' למ"ד שסגי בטפח הא אין כאן מחיצה לד' ואם הד' כולל את הטפח של הקורה אף שחודו הפנימי, א"כ גם למ"ד ד' אין כאן מחיצה לד', אמנם בריטב"א ובמאירי מש' כדברי הגאון יעקב והשפ"א אבל סברתם צ"ע.

והנראה מוכח דגם אם הוא דין היכר כצד הראשון, מ"מ הא מהני משום מחיצה ולא שייך שיהיה תנאי של היכר, אלא דכיון דהטעם הוא היכר, גדרו חכמים שקורה למעלה מכ' לא מהני, דהיינו שאף שהטעם שלא מהני משום שאין בו היכר, הגדר הוא קורה למעלה מכ', ולכן אם לא יגביה תחת הקורה ודאי יחשב למעלה מכ', אף שלא מהני כלל המקום שתחת הקורה לטעם של היכר.

רק דכיון דחודו הפנימי גודר, ואם יגביה רק מתחת הקורה עדיין לא יהיה היכר, תקנו חכמים שלא יהיה גבוה גם ביחס למבוי ולא רק ביחס למה שתחתיו, ועכ"פ הוא בגדרי קורה למעלה מכ' דגם זה חשיב למעלה מכ' כיון שכלפי המבוי הוא למעלה מכ', וכיון שצריך להכניס גם למבוי ממילא הצריכו ד'.

והנה בשפ"א כ' דאם הקורה רחבה ד' לא צריך שיכנס הקורה למבוי והוא פלא דסו"ס באופן זה הא לא הוי היכר כלל, ונראה בדבריו על הדרך שכ' רק הפריז על מדותיו שבאמת כל הדין קורה למטה מכ' אין דין שבמבוי אלא במקום שתחת הקורה, וכל מה שהוסיפו מקום ד' (בגלל שחודו הפנימי) הוא בשביל שבדר"כ לא יהיה סגי תחת הקורה, וע"כ גם במבוי יהיה היכר, אבל הגדר הוא מבוי למטה מכ' כלפי מקום חשוב שתחתיו, וממילא גם במקום שלא יהיה היכר כשר כיון דגדר ההיתר הוא מחיצה ולא היכר וחשיב למטה מכ' ודו"ק, אמנם לול"ד נראה דתקנו שיהיה למטה מכ' גם כלפי המבוי עצמו דבלו"ז חשיב למעלה וכ"מ ברש"י, ומ"מ בסברא עיקר הדבר הוא דבר מחודש דמכח הטעם של היכר תקנו גדרים של למעלה מכ' וכמו שנתב'.

ד) והנה באיבעית אימא מבואר ברש"י דבעינן ד' משום שאין מחיצה לפחות מד', וצריך לבאר במה נחלקו ב' הלישנות, ולפימש"נ דלל"ק אף שבעינן היכר אין זה חסרון בעצם המחיצה אלא תנאי במחיצה שיהיה לה היכר, מסתבר דלל"ב זהו דין בעצם המחיצה דלמעלה מכ' לא הוי מחיצה, ועיי' בריטב"א פז: שכ' דאפי' בפי תקרה לא מהני למעלה מכ', ונראה שהוא חסרון מעיקר הדין דלא מהני פי תקרה למעלה מכ' וה"ה לקורה (ומסתמא שורש הדין הוא שאינו ניכר אבל כאן זה עושה חסרון בעצם המחיצה).

ועיי' בגאון יעקב שמק' דלמה הוצרכה הגמ' לומר דנחלקו אם קורה משום מחיצה או קורה משום היכר, הא אפי' משום מחיצה יתכן שא"צ למקום ד' וכמבואר בל"ק ולמה נחלקו הלישנות מן הקצה אל הקצה, דלל"ק לכ"ע לא בעינן למקום ד' אם הוא מחיצה, ולל"ב לכ"ע בעינן למקום ד'.

ויתכן לחדש עד"ר הפלפול שכאן אין הכונה למח' אם קורה משום מחיצה או היכר המבואר בעלמא, דשם הנדון אם גדרו הוא מחיצה או היכר אבל טעם התקנה היא ודאי היכר, אבל כאן הגמ' מעלה צד שטעם התקנה היא מחיצה דהיינו שהצריכו גם במבוי מחיצה רביעית, ולכן ע"כ שהטעם שפסול למעלה מכ' משום שהוא דין כללי בפי תקרה וממילא יש חסרון למקום ד', משא"כ אם טעם התקנה היא היכר וממילא זה טעם הפסול למעלה מכ' א"כ אין צריך למקום ד' אפי' למ"ד משום מחיצה דהיינו אפי' אם גדרו מחיצה.

אמנם לולי הריטב"א י"ל שאין כאן חסרון כללי בדין פי תקרה, אלא עד"ר שכ' בצד השני, דכיון שהטעם הוא היכר הצריכו מחיצה הניכרת, וגם בזה צריך למקום ד' וכקו' התו', ונחלקו ב' הלישנות בשני הצדדים שכ', ולצד השני שכ' שגם בל"ק כונת רש"י משום מחיצה הניכרות צ"ל שנחלקו אם הקילו או לא, ועכ"פ לב' צדדים אלו נשאר ק' קו' הגאון יעקב וצ"ע.

בעיקר דברי הריטב"א ק' מנלן להמציא חסרון כזה בכל פי תקרה ואפי' נפרש שבלישנא בתרא זה חסרון כללי מהי"ת לפסוק צד זה וצ"ע.

עוד יש להעיר על הריטב"א שהביא הוכחתו מדברי הראב"ד בסוגיין (הובא בחי' הר"ן) דגם בקורה ד' לא מהני, ומוכח דהוא חסרון בפי תקרה, אמנם לול"ד מש' יותר לפרש שבמבוי לא מהני פי תקרה ובעינן היכר קורה, וכן נראה בס' הבתים המובא בקובץ שיטות קמאי עיי"ש (וצ"ע שם בכל דבריו)

**סימן ג'**

**סוגיא דחקק**

א. נח' הרא' על מה החסרון של למטה מי', על הקורה או על כל מחיצות המבוי, ולצד שהוא קורה צל"ב למה צריך ד"א. ב. לצד דחסר במבוי, ק' מה מהניה חקק הרי עדיין אין מחיצות, ובפרט לחלק שלא נחקק. ג. ביאור האבהעו"ז דהחסרון רק במחיצות מבוי, אבל יש למקום מחיצות מבחוץ. ד. בסתירת דברי רש"י בחסרון של למעלה מי'. ה. עפ"י הנ"ל יישוב דעת הרא' שמיירי בקורה פחות מי' וצריך ד"א. ו. אכתי צריך לחלק בין למעלה מכ' שסגי בד"ט לכאן שצריך ד"א. ז. ביאור דברי חרח"ה והחולקים עליו במחיצה י' שאחר פחות מד"ט גבהה הקרקע, ועפי"ז מיושב.

**א)** גמ' משכו בכמה רב יוסף אמר בארבעה, אביי אמר בארבע אמות. ונחלקו הרא' על איזה אופן מבואר בסוגיין דצריך לחקוק ד"א לאביי, ברשב"א ועו"ר העמידו דמיירי במבוי רגיל, שהניח את הקורה למטה מי', ועד"ר קורה למעלה מכ' דמיירי כה"ג, אבל הרבה רא'[[8]](#footnote-9) נקטו דמיירי כאן שהמבוי עצמו הוא פחות מי' ולא מהני בו לחי וקורה, ואין זה חסרון רק בהעמדת הקורה, וצריך לבאר למה הוצרכו להעמיד בכה"ג ולא ביארו כפשוטו דמיירי בקורה פחות מי'.

ועיי' בגאון יעקב שמתבאר בדבריו דטעמם משום שאם נפרש כפשוטו דמיירי בקורה למטה מי' אינו מובן מהיכי תיתי יצטרכו ד"א, הא ודאי כל שבד"ט הסמוכים לקורה יש עומק י' ודאי מהני[[9]](#footnote-10), וע"כ שהוא חסרון לכל אורך המבוי ולא רק בקורה ולכן בעינן ד"א, ושיטת הרשב"א וסיעתו דבעינן ד"א משום הקורה לבדה צ"ע בסברא ויתב' בהמשך.

**ב)** ובדעת הרא' דמיירי שהמבוי עצמו פחות מי', ק' דאם המחיצות של המבוי הם פחות מי' מה מהני שחוקק ד"א הא אין לו מחיצה בסופו, ולכאו' צריך ליישב דאמרינן צרוף מחיצות ומצרפים המחיצה שבסופו עם מחיצת החקק, ועיי' בב"מ סי' שמה שכ' דלהרמב"ם והרי"ף שאין צריך לחקוק בכל הרוחב מצרפים גם מהצד את המחיצות עם החקק, אמנם לשיטת הרא"ש דלא אמרינן צרוף מחיצות לכאו' א"א לומר כן וכמבואר שם בב"מ, וממילא נשאר ק' שאין לו מחיצה רביעית דרחוק החקק מסוף המבוי, וק' דבטור נראה כשיטה זו דהמבוי פחות מי"ט וצ"ע.

וגם לרא' דאמרינן צרוף מחיצות ק' דאפי' אם החקק הוא רה"י, הא שאר המבוי אין לו כלל מחיצות[[10]](#footnote-11), ועיי' בב"מ שמ"ה ובגאון יעקב בסוגיין שנראה שיישבו קו' זו דהוי חורי רה"י, ומקורם מדברי הר"ן שכ' על הגמ' בשבת (ז:) שבית שאין תוכו י' וחקק בתוכו דע"ד דהוי רה"י, דשאר הבית גם כן שרי משום דהוי חורי רה"י, וה"ה הכא שאר המבוי הוי חורי רה"י.

ועיי' באבהעו"ז שכ' דא"א להתיר משום חורי רה"י כיון שהמבוי שאינו חקוק פרוץ לרה"ר או לכרמלית דהא אין לו מחיצה י', אבל בר"ן דמיירי בבית מקורה שסתום מכל צד לא שייך לדונו שפרוץ לרה"ר, ואזיל האבהעו"ז לשיטתו סי' שנג דחורי רה"י הפרוצים לרה"ר אסורים[[11]](#footnote-12).

ודברי רבותינו בזה תמוהים מאוד מה יחשיב את שאר המבוי לחורי החקק, אדרבא רוב המבוי אינו חקוק, ואיך שייך להחשיבו כחורי החקק, והרי אינו מקום א' כלל, אלא הוי כשאר כרמלית הסמוכה לרה"י שאין שום מקום להחשיבו חורי רה"י, ובדברי הר"ן שבבית חשיב חורי שייך להבין שכיון שע"כ הוו מקום א' כי הם מקום סתום ונבדל משאר העולם, כיון שיש לו תקרה, ממילא נחשב הכל חורי רה"י[[12]](#footnote-13), אבל כאן ששאר המבוי הוא מקום א' עם שאר העולם שאין לו מחיצה י', אין שום דבר שיחשיבו כחורי החקק , וצע"ג.

ויש שרוצים לומר דעצם מה שאנו משתמשים עם המחיצות החיצוניות לצרפם לחקק, זה עצמו מחשיב את כל המקום למקום א', ואיני מבין סברא זו דכל פעולת המחיצה החיצונית היא רק כלפי המקום של החקק, אבל כלפי שאר המבוי אין כאן מחיצה י' ואינה כלום, ואפי' אם שייך לקבל סברא זו, אכתי ק' שיוצא לדינא שאפשר לעשות מקום גדול רה"י ע"י מחיצת טפח או ג"ט מסביבו, ועוד בור דע"ד בגובה ט' טפחים, דממילא יחשב הכל רה"י ולא שמענו מעולם על רה"י כזו, ולמה הטריחו ההולכים בבקעה לעשות מחיצה עשרה סביב כל מקומם, ושוב הראוני בחזו"א סי' סה סקס"ב וסקס"ג שנקט כן דלא חשיב חורי רה"י אלא במקורה ומטעם שכ' דאל"כ יועיל בכל מקום מחיצה ג' ובור דע"ד באמצעו, ודברי רבותינו האח' הנ"ל צע"ג.

**ג)** וליישב דברי הרא' והפו' דסוברים דמיירי במבוי שאין במחיצותיו י' טפחים, וק' דא"כ שאר המבוי נשאר כרמלית, כ' האבן העוזר דמיירי דמחיצותיו י' מבחוץ ולא מבפנים דהיינו שהמבוי גבוה מהמקום שלידו, ובדין רה"י רגיל מהני מחיצה זו דהוי גדוד ומחיצה דמצטרפין כמסקנת הגמ' לקמן צג:, ומ"מ לענין מבוי בעינן מחיצות ממש, ולכן צריך חקק להשלים המחיצה מבפנים לי' ועי"ז יש לו מחיצות ניכרות ומהני לו קורה[[13]](#footnote-14).

וצריך לבאר הטעם למה צריך למבוי מחיצות ניכרות, ועוד ק' דבמחיצה רביעית הא אין המחיצה גבוה י' וצ"ל דמהני צרוף מחיצות לענין זה ומצרפים המחיצה הרביעית עם החקק להחשיב מחיצה, אמנם ק' דהטור כ' כאן דמיירי בלא מחיצות י' וצ"ל בדעתו דמהני צרוף מחיצות, ואילו שיטת הרא"ש הובאה בפו' סי' שמה דלא מהני כלל צרוף מחיצות אם רחוקות זו מזו יותר מג"ט, ועוד ק' על צד זה דאמרינן במחיצה רביעית צרוף מחיצות, דבסברא נראה לומר דאם צריך מחיצות ממש לא מהני צרוף מחיצות לזה, דזה מהני רק להחשיב שיש למבוי מחיצה ולא שיש כאן חפצא של מחיצה וכמבואר בחרח"ה ואכהמל"ב וצ"ע.

והנה הגמ' בהמשך הסוגיא מק' לר' יוסף דמבוי בד"ט הא בעינן חצירות פתוחין לתוכו, ומק' התוס' דבלא"ה צ"ל שד"ט הוא ד"ט ומשהו שהרי צריך להיות ארכו יותר על רחבו וא"כ באותו משהו עומדים הפצימין, ומת' שאין במשהו כדי העמדת פצימין, ועיי' בריטב"א שמיישב דבעינן דפנות מבוי ניכרות ולכן לא מהני אם כל הדופן הוא פתח חוץ מהמשהו.

ונראה דהריטב"א הוא מקור נאמן לחידושו של האבהעו"ז דדפנות מבוי שאני משאר מחיצות דבעינן דפנות ניכרות[[14]](#footnote-15), וזהו גם הטעם דלא מהני בהם גדוד[[15]](#footnote-16).

והנה מבוי מפולש דינו בצוה"פ מצד א' וקורה מצד שני, ומבואר שגם לריטב"א רק בב' מחיצות האורך של המבוי בעינן דפנות ניכרות שהם מעמידות את צורת המבוי אבל ברוח רביעית אין צריך אלא שלא יהיה פרוץ משם, ועיקר צורת מבוי בב' מחיצות האורך, ומתיישב היטב דכיון שכולו מוקף מחיצת י' מבחוץ א"צ כלל ברוח רביעית לחקק, וכל מה שהוצרכנו הוא לחקוק להחשיב המחיצות בצדדים למחיצות.

**ד)** ונשוב עתה לבאר את שיטת הרשב"א ודעימיה דמיירי בקורה למטה מי', דק' למה צריך לחקוק ד"א דכיון דבד"ט הסמוכים לקורה יש לה גובה י' מה אכפ"ל שהקרקע אח"כ עולה.

ובהקדם צריך לבאר עיקר הפסול בקורה שלמטה מעשרה, דרש"י דף ג: סד"ה הא כ': דבפחות מעשרה לא הוי מבוי. דהיינו שהוא חסרון בשם מבוי אם הוא פחות מעשרה, והקורה תוחמת את גובה המבוי, אמנם רש"י בסוכה כב: ד"ה ולא כ' טעם אחר וז"ל שאין מחיצה בפחות מעשרה. דהיינו שהוא חסרון במחיצה של הקורה שהוא פחות מעשרה[[16]](#footnote-17).

וביישוב הסתירה בדברי רש"י היה מקום לומר דבאמת יש ב' חסרונות, ומצד החסרון שאין מחיצה פחות מעשרה אם עובי הקורה משלים לעשרה שרי דיש כאן מחיצה עשרה, ולכן הוצרך רש"י בדף ג: שהגמ' שם מחדשת דבעינן חלל י', לחדש עוד חסרון שלא חשיב מבוי פחות מעשרה.

והנה רש"י בסוגיין הק' למה צריך לר' יוסף ד"ט ותי' וז"ל הכא דהשתא הוא דמשוי ליה דופן, בין לרב יוסף ובין לאביי בעינן דליתחזי האי דופן לשיעור הכשר אורך מבוי שלם. וצריך לבאר כונתו, ועיי' בריטב"א ור"פ דכונתו לחלק דכאן אין למבוי כלל דפנות ולכן בעינן לחקוק שיעור מבוי שיהיו לו מחיצות, ומבואר בדבריהם שביארו כונתו דמיירי על דפנות האורך שכיון שהם פחות מי' טפחים צריך לחקוק.

אמנם לשון רש"י שבפנינו הוא 'דליתחזי האי דופן לשיעור מבוי' ומבואר שכונתו לדופן של הקורה, ולריטב"א ור"פ היה גי' אחרת ברש"י כמבואר בדבריהם עייש"ה, אבל ברש"י שבפנינו אין נראה כדבריהם כלל, אלא סובר כרשב"א דמיירי במבוי כשר והקורה למטה מעשרה, ואעפי"כ בעינן קורה שראויה לשיעור מבוי משום שהחקק משוי ליה לדופן, ונראה דכונתו כרש"י סוכה ג: דהוי מחיצה פחות מי' דאינה מחיצה כלל ויתב' עוד בהמשך.

וכדברינו ברש"י מש' מהתוס' ד"ה מותר שמק' על קורה למעלה מכ' למה לא בעינן ד"ט ומת' דרש"י הזה ביארו, והנה אם כונת רש"י לחלק דיש חסרון בקורה שסגי בטפח כיון שהוא רק חסרון של היכר, ויש חסרון בפחות מי' שאין כאן כלל דופן ובזה בעינן שיעור מבוי, את"ש שהביא התוס' שרש"י יישב קו' זו, אבל אם רש"י תי' דכאן יש חסרון במחיצות האחרות א"כ לא ביאר כלל למה מצד הקורה א"צ ד"ט, ומוכח שהבין ברש"י כפשוטו דמחלק בין חסרון בקורה שאינו כלל דופן, לבין חסרון היכר ודו"ק[[17]](#footnote-18).

ה) ואם כנים הדברים בשיטת רש"י, מתבאר בלשונו הזהב של רש"י טעם הדבר שצריך ד"א לאביי, דאף שבכל מקום ודאי סגי אם הוי מחיצה לד"ט ואם הקרקע מגביה אחר ד' טפחים ודאי מהני ויתב' עוד בהמשך, מ"מ כל זה במחיצה רגילה, אבל בקורה שהיא מחיצה מחודשת למבוי, לא הוי מחיצה עד שיחשב קורה לשיעור מבוי, וכמו דבעלמא בעינן ד"ט, ה"ה כאן בעינן שיעור מבוי, ואין כאן מחיצה אם אינה מחיצה לשיעור מבוי וכלשון רש"י 'בעינן דליתחזי האי דופן לשיעור הכשר מבוי' ולכן לאביי צריך חקק ד"א.

אמנם לפי"ז א"א ליישב מה שרצינו לחדש דכל שעם הקורה יש עשרה, אין חסרון של מחיצה אלא רק חסרון של חלל מבוי, שהרי כאן כ' הגמ': כמה חוקק כמה דצריך ליה, אלא משכו בכמה, רב יוסף אמר בארבעה, אביי אמר בארבע אמות. ומש' שחוקק כמה שצריך דהיינו שיהיה הקורה מעל חלל עשרה, ועל זה דנים משכו בכמה, וודאי הכונה שחוקק הכל ד"א, ואם למשל הקורה מעל ח' והיא טפח חוקק שנים על ד"א ולא סגי בא', ולא אישתמיט שום מפרש לומר שאין צריך לחקוק שנים אלא א' ופשוט, ולפימש"נ שרש"י ביאר משום שליתא לדופן קודם שחוקק, מוכח דכל שאין חלל עשרה יש חסרון שאין מחיצה פחות מי'[[18]](#footnote-19), אמנם טעמא בעי למה באמת חשיב מחיצה פחות מי' הרי עם הקורה יש י'.

ואולי יש לבאר עפ"י המבואר ברש"י ג: דהקורה מגדירה את גובה המבוי שעד כאן המבוי ולכן הוי מבוי פחות מי'[[19]](#footnote-20), וטעם הדבר נראה דקורה משום תקרה וממילא חלל המבוי הוא רק מה שתחת הקורה, וממילא י"ל דלא שייך לצרף עובי הקורה למחיצה דהוא מחוץ לחלל הרשות וכמו בבית מקורה שאינו משיעור המחיצה, ולכן כל שאין י' מתחת הקורה הוי מחיצה פחות מעשרה.

**ו)** אמנם אכתי ק' בדעת אביי שבקורה למעלה מכ' סגי בד"ט וכאן בעי ד"א, והרי לאיבעית אימא גם שם פירש"י הטעם שאין מחיצה פחות מד', ואם במחיצה שנתחדשה למבוי בעינן מטעם זה מחיצה לשיעור מבוי, גם שם היה צריך ד"א וצ"ע.

ויתכן שיש לחלק בין הדברים דאפי' שגם בלמעלה מכ' בעינן מחיצה לד' דבלו"ז אין אנו דנים מחיצה כלל, מ"מ אחר שיש כאן מחיצה לד' ואמרינן פי תקרה יורד וסותם, א"כ יש כאן מחיצה גמורה גבוהה כ' אמה, וודאי הוי מחיצה גם לשאר המבוי, ואף שהקורה גבוהה יותר מכ' כלפי שאר המבוי, מ"מ הרי אנו דנים כאן סתימה של כ' ויש כאן מחיצה על כל המבוי, ולכן לא שייך לומר שיש חסרון שאין כאן קורה לשיעור מבוי.

משא"כ בפחות מעשר, שיש לדון שהטפח התחתון לעולם אינו יכול לגדור את השטח שסתום כנגדו, ולכן כלפי המקום הגבוה באמת אין כאן מחיצה י', דהטפח התחתון אינו גודרו, ולכן כל שאין שיעור מבוי לא מהני, דהקורה צריכה להיות בסופו של דבר קורה לשיעור מבוי.

ואף שבכל רה"י לא אכפ"ל אם הקרקע תעלה אחרי ד"ט, יתכן שהוא משום שסגי שהמחיצה תגדור את הד"ט וממילא הכל גדור, ולא שהמחיצה יכולה באמת להיות מחיצה למקום הגבוה.

ז) ואבאר הענין באורך קצת, הנה בחרח"ה פי"ד מהל' שבת נראה דמחיצה י' שאחר פחות מד"ט הקרקע עולה כשירה, ובגליונות שם פליג החזו"א דודאי לא מהני בלא ד"ט.

והנה טעם הגר"ח משום שהוי מחיצה י' במקומה וממילא הוי מחיצה לכל הרשות, ובסברת החזו"א י"ל בב' אופנים, הא' דלא שייך לדון את המחיצה במקומה פחות מד"ט ומקומה הוא ד' וכלפיו חל עליה שם מחיצה, וכל שאינה י' כלפי ד' אינה מחיצה כלל, ורק כשיש לה שם מחיצה ממילא יכולה להיות מחיצה גם כלפי שאר הרשות כיון שבמקומה היא מחיצה.

ובנוס"א י"ל דהטפח התחתון לעולם אינו יכול להיות מחיצה כלפי רשות שגבוהה ממנו, ומה שמהני ד"ט הוא משום שאם יש מקום שכבר גדור מכח המחיצה, שאר המקום גדור מכחו אף שהמחיצה באמת לא גודרת את המקום הפנימי.

וליישב דברי רש"י צריך לחדש שב' הדברים נכונים דהיינו לחלוק על הגר"ח בתרתי, דכל חסרון במחיצה דנים כלפי ד' ובלו"ז אינו מחיצה, ומלבד זה בקרקע שעולה מעל המחיצה לעולם אין שייך לדון שהיא מחיצה אליו, ולכן בלמעלה מכ' בעינן ד"ט כיון שאחר שתהיה מחיצה במקומה תהיה מחיצה לכל הרשות וסגי בזה ליחשב מחיצת מבוי, ובפחות מעשרה לעולם אינה מחיצה למקום הגבוה ולכן צריך חקק שיעור מבוי וכמוש"נ.

והנה גם לול"ד, הגר"ח נסתר לכאו' מדברי רש"י ותוס' כאן, שאין מחיצה לפחות מד', אמנם בזה היה נראה לחלק דכל דברי רש"י שאין מחיצה לפחות מד', זה רק באופן של מחיצה דינית שלא אמרינן יורד וסותם כלפי פחות מד' אבל מחיצה ממש יתכן שהיא מציאות של מחיצה וממילא סגי במחיצה במקומה, ובאמת רש"י הביא ראיה רק מגזוזטראות שאין מחיצה לפחות מד' וגם שם זה מחיצה דינית של גוד אחית, אמנם למה שכ' דבמחיצה פחות מעשרה כלפי המקום העולה הוא חסרון שאין הטפח התחתון יכול לשמש כלל מחיצה בעבור רשות שגבוהה ממנו א"כ ודאי דצריך בכל מקום ד"ט מטעם אחר ודלא כהגר"ח, ועכ"פ אין זו קו' על הגר"ח דבלא"ה לא ברור כונת רש"י בזה וכמוש"נ.

**סימן ד'**

**בשיטת הריטב"א והשו"ע בסוגית כמה חוקק[[20]](#footnote-21)**

**א. ב' המהלכים בסוגיא במה החסרון של פחות מי' ועפי"ז לדון בכמה רוחב החקק. ב. נפק"מ בב' המהלכים למה צריך רוחב כל המבוי. ג. מהלך האבהעו"ז שהוא דין במחיצת מבוי, וצריך לחדש לפי"ז שסגי בב' מחיצות. ד. עוד ביאור באבהעו"ז דללו"ק בעינן שיצטרפו למחיצה ממש.**

א) מבואר בגמ' ה. דמבוי פחות מעשרה טפחים מתקנו ע"י חקיקה בשיעור אורך מבוי, דהיינו שלאביי אורך מבוי ד"א צריך חקיקה ד"א, ולר"י סגי בד"ט שכך הוא אורך מבוי.

ויש ב' מהלכים בראשונים במאי איירי בסוגיין, הטור ושו"ע כ' דמיירי שכל כותלי המבוי הם פחות מי"ט וכ"מ בריטב"א, אבל דעת הרשב"א בעבוה"ק וכ"ה משמעות הרמב"ם (לביהגר"א) דרק הקורה הונחה למטה מעשרה. עוד נחלקו דהרא"ש כ' וכ"ה בטושו"ע דצריך שיחקוק על רוחב כל המבוי אבל ברי"ף וברמב"ם מבואר שסגי ברוחב ד' אמות וי"ג ד"ט.

ובשיטת הראשונים שמיירי שכותלי המבוי פחות מי"ט, מק' דא"כ מה מהני חקק ד"ט או ד"א, הרי אין להם את שאר ג' המחיצות דהיינו שלשאר המבוי אין כלל מחיצות מלבד כשיעור מבוי בצד הקורה, עוד ק' דגם לגבי מקום החקק אין לו רוח רביעית דאף שחקק לרוחב המבוי ומצטרפות מחיצות החקק עם מחיצות המבוי מ"מ הרי רחוק מהמחיצה של סוף המבוי, וקיי"ל דרחוק מג"ט לא מצטרפי וכמוש"כ הרא"ש בסוגיא דבית שחקקו.

ועיי' בחזו"א שמצדד דמיירי במבוי מקורה שקרויו משלימו לעשרה וא"כ יש כאן מחיצות מבחוץ וכמוש"כ שם הרא"ש, רק דהוא כרמלית מטעם שהוא פחות מי', ולכן צריך חקק ולא מהני כאן ד"ט על ד"ט כמו שם משום דפחות מי' הוא חסרון גם בשם מבוי, ולכן לא דנים לו"ק אא"כ יש חקק בשיעור מבוי שהם מתירים אותו ולפי"ז א"ש כל הקו'.

אמנם הרי הבאנו דבטושו"ע נקטו כדעת הרא"ש דצריך חקק לכל רוחב המבוי ולפי"ז לכאו' סגי בחקק ברוחב ד"ט בשיעור אורך מבוי, דבשלמא אם ננקוט כפשוטו דבאמת אין כאן מחיצות עשרה והחקק משלים את המחיצות לעשרה, א"כ ברור דצריך שיהיה החקק ברוחב המבוי דאם רחוק ממנו ג"ט לא מצטרפים המחיצות עם החקק (וכ"כ בב"מ ובמ"ב דהטעם שצריך ברוחב המבוי משום שצריכים להצטרף עם מחיצות המבוי) אבל למהלך זה הרי אין חסרון במחיצות רק שצריך מבוי עם חלל עשרה ולמה לא סגי ברוחב ד"ט[[21]](#footnote-22), ולכאו' זה מוכיח שיש כאן חסרון במחיצות והדק"ל דאין לשאר המבוי מחיצות וצ"ע.

ב) והנה בגאון יעקב כ' טעם אחר בהא דכ' הרא"ש דצריך חקק על פני כולה, דהקורה שבצדדים הרי אין לה עשרה ולא חשיבא קורה וא"כ הקורה אינה מונחת ע"ג כותלי המבוי, וכעי"ז כ' החזו"א (רק שהוא מיירי כשאין המחיצות י' וממילא כ' דלא חשיבי מחיצות ושוב הקורה אינה מונחת ע"ג כתלים).

ולכאו' יש כמה נפק"מ בין מהלך הגאון יעקב למהלך של הב"מ (דצריך חקק סמוך לדפנות מדין צירוף מחיצות) הא' דלמהלך זה בלחי ודאי יועיל אם יחקוק ד"ט סמוך ללחי באורך ד"א ורק בקורה צריך על פני רוחב כולה, ולב"מ בכל אופן צריך על פני כל רוחב המבוי, וכן אם יעשה רוחב ד"ט על רוחב הפתח ואח"כ אורך ד"א ברוחב ד"ט (בצורת אות חית) דלדבריהם לכאו' יועיל[[22]](#footnote-23) (ואף שיתב' לק' בדעת הרשב"א דצריך אורך ד"א אבל לראשונים שהעמידו שכל כתלי המבוי פחות מי"ט ודאי דאין מקור לזה) וכ"ש כשכתלי המבוי מתרחבים דלא יצטרכו שהחקק יתרחב.

אמנם משמעות הטושו"ע להדיא דגם בלחי צריך על פני רוחב המבוי עיי"ש, וגם לא מוזכר כלל בטור ושו"ע רוחב הפתח אלא על כל רוחב המבוי ד"א, ומשמע ודאי שצריך בכל גווני חקק אורך ד"א ברוחב המבוי, ומוכח כטעם הב"מ וא"כ א"א לומר דאין כאן חסרון במחיצות דודאי לכן צריך ברוחב המבוי שהמחיצות יצטרפו, וא"כ הדק"ל הא לשאר המבוי אין כלל מחיצות, וגם לחקק אין מחיצה רביעית.

ג) ובאבן העוזר כ' מכח קו' זו (והובא במ"ב) דמיירי הכא שיש למבוי מחיצות י' מבחוץ, רק שמבפנים אין גבוהים י"ט, וא"כ יש כאן באמת מחיצות גמורות, רק שלהיתר לחי וקורה צריך מחיצות גמורות שיצטרפו עמהם הלו"ק. ולפי"ז יתכן שצריך צירוף מחיצות וכמו שכ' הב"מ ולכן צריך לחקוק ברוחב המבוי דבלו"ז אין כאן מחיצות נכרות למבוי ואעפי"כ לא אכפ"ל שבשאר המבוי אין חקק כיון שיש מחיצות מבחוץ. אלא דעדיין ק' דבמחיצה אמצעית רחוק החקק מכותל המבוי וא"כ אין כאן מחיצה גמורה בצד זה.

ועד"ז כ' הפסקי רי"ד דמהני מחיצות החצירות[[23]](#footnote-24) והבתים לאשוויי למבוי רה"י, דהיינו שבאמת הוא רה"י מג' מחיצות מכחם, רק בשביל שם מבוי שיותר בלו"ק צריך מחיצות למבוי ובזה סגי בשיעור מבוי, אמנם גם על זה ק' דמ"מ מצד שלישי הרי אין לו מחיצות מבוי כיון שהוא פחות מי' ואיך יש לו היתירי מבוי וצ"ע.

ושמעתי לייסד דבשביל שם מבוי סגי באמת בב' מחיצות האורך, דאדרבא כך הוא צורת מבוי העיקרית מבוי מפולש מב' צדדים, רק שצריך תקון גם ברוח שלישית דלא התירו לו"ק אלא ברביעית (ויתכן עוד דזה רק מדין פלוש אבל בעיקר מחיצות המבוי סגי בב' מחיצות האורך ואכמ"ל) וממילא כל מה שצריך מחיצות מבוי הוא בצדדים, ולפי"ז מיושב היטב דבאמת מיירי כאן שבשביל עצם המחיצות יש את מחיצות החצירות מסביב או כאה"ע מחיצות עשרה מבחוץ, רק שלהיתר לו"ק צריך לאשוויי מבוי ע"י מחיצות למבוי ובזה צריך שיצטרפו מחיצות החקק למחיצות המבוי, ולכן צריך ברוחב כל המבוי רק דלמחיצות מבוי א"צ רוח שלישית ולכן סגי שיחקוק באורך מבוי[[24]](#footnote-25).

וקצת ראיה ליסוד זה מדברי הריטב"א בהמשך העמוד שכ' דמחיצה שכולה צוה"פ לא חשיב מחיצה למבוי, וברוח שלישית מפורש בגמ' שמבוי מפולש תקונו צוה"פ ברוח א' ולו"ק ברוח שניה, וע"כ שמחיצות האורך של המבוי חמירי וכמוש"נ.

ד) אמנם כל תי' זה שייך רק אם נאמר דמחיצות מבוי חמירי דלאשוויי מבוי בעינן את ב' מחיצות האורך, אבל באמת באבן העוזר מבואר טעם אחר להצריך מחיצות גמורות שהקילו בלו"ק רק אם מצטרפים לג' מחיצות ולכן צריך נכרות, ולפי"ז נשאר ק' דבעינן ג' מחיצות וא"כ הרי החקק רחוק ממחיצה האמצעית (רפ"ז)

ועיי' בחזו"א שהק' על עיקר יסוד האה"ע דבעינן במבוי מחיצות נכרות הרי מבואר לק' ח. דמבוי שמצד א' אשפה ומצד א' ים ניתר בלו"ק ומוכח שא"צ מחיצות נכרות וצ"ע, ואף אם שייך לחלק דתל (היינו ים) עדיף מגדוד ה' ומחיצה ה' דניכר טפי הרי האה"ע להדיא כ' דלא יועיל תל וצ"ע.

ומיישב רפ"ז דלאה"ע סגי במחיצה נכרת א' דהקורה מצטרפת אליה (כיון שיש כאן באמת עוד ב' מחיצות שאינם נכרות) ובזה מיושב מים דסגי במחיצת האשפה וכן מיושב דלא אכפ"ל שמחיצה הג' רחוקה דסגי במחיצה א' גמורה, אמנם לפי"ז צריך להועיל ד"ט סמוך לא' דבזה הוי מחיצה גמורה וצריך ליישבו עד"ר הגאון יעקב והחזו"א דמטעם אחר צריך על פני רוחב הפתח שיהיה קורה על כתלי מבוי וכמוש"נ וזהו יישוב נפלא לדברי אה"ע.

אמנם לפי מה שהוכחנו ממשמעות הטושו"ע דהטעם שצריך על רוחב מבוי הוא כב"מ והמ"ב דצריך שיצטרפו מחיצות החקק עם מחיצות המבוי, מוכח כמהלך הקודם שהוא הלכה שצריכים דופני מבוי לאשוויי מבוי, ולזה סגי בב' המחיצות וכמוש"נ, ורה"י הוא בלא"ה וכמו שכ' בפסקי רי"ד משום מחיצות חצר או כאה"ע שגבוהות עשרה מבחוץ.

**סימן ה'**

**בשיטת הרשב"א ורש"י בסוגיא דכמה חוקק**

א. בקו' הגאו"י דאם החסרון רק בקורה למה לא יועיל תחת הקורה או כל היותר ד"ט, ובדין קרקע עולה בתוך ד"ט. ב. עוד טעם שיצטרכו ד"ט ולפיה מיושב החילוק בין פחות מי' ליותר מכ'. ג. בדברי רש"י בסוכה בחסרון של למטה מי'. ד. בדברי רש"י ג: בחסרון של למטה מי'.

א) דעת הרשב"א בעבוה"ק דמיירי בסוגיין דהקורה לבדה למטה מעשר ולא כל כתלי המבוי ובזה נחלקו בגמ' אי צריך לחקוק ד"ט או ד"א וכ"ה משמעות רש"י (אמנם הריטב"א פירשו לפי דרכו[[25]](#footnote-26)) והק' הגאון יעקב דא"כ יועיל לחקוק תחת הקורה בלבד ועי"ז יש כאן חלל עשרה מתחת הקורה, ולכל היותר יצטרכו ד"ט, ומ"ט של אביי דבעי חקק ד"א, עוד ק' דמ"ש מלמעלה מכ' דמבואר דאפי' אי צריך ד"ט כיון שקורה משום מחיצה וכמש"כ רש"י מ"מ לכ"ע לא צריך ד"א וזו באמת קו' רש"י, אלא דאם אין כונת רש"י שכל הדפנות פחות מי' (כריטב"א וטושו"ע) צ"ע בביאור תירוצו.

ובעיקר קו' הגאון יעקב מה הטעם שצריך שיעור משך מבוי ויועיל אפי' תחת הקורה לבדה, הנה בכל מחיצת י"ט כשבתוך ד"ט הקרקע עולה ואין לה מחיצת י', לחזו"א פשוט מסברא שלא מהני כיון שאין כאן מחיצה לד"ט, ואף שבכל חצר לא אכפ"ל שהמשך החצר יעלה קצת, זה משום שאחר שהד"ט נגדרו א"כ החצר כולה גדורה מצד זה, אבל תחילת הגדירה צריך שיהיה לד"ט שיש להם מחיצה י' ולא סגי שבמקומו יש י"ט (והנה הגר"ח בספרו כ' שגג הסמוך לרה"ר חשיב מחולק אף שתוך ד"ט מהבית הרה"ר עולה ויש לחלק דבבית כיון שיש לו מחיצה ביחס לבית ואמרינן גו"א א"צ ד"ט, וכן כחילוק זה מוכח קצת מהתוס' דף צ. לענין גג ועמוד ואכמ"ל, והחכ"צ כ' דחריץ ג' הוי מחיצה לולי שדורסים עליו ופירשוהו שיש מחיצת י' במקומה בבור וצ"ע שם[[26]](#footnote-27).

ולפי"ז י"ל בביאור הסוגיא, דכיון דמחיצות לחי וקורה הם מחיצות מחודשים למבוי וכל עיקר שם המחיצה שלהם הוא מכח שהם מחיצה למבוי א"כ אין להם כח לגדור אלא אם גודרים שיעור מבוי בעיקר גדירתם, דבלו"ז א"א לדון אותם כלל כמחיצה, ולכן כל שהוא למטה מעשרה דאינו יכול ליחשב כמחיצת קורה, א"כ למקום שביחס אליו הוא למטה מעשרה, לגביו אין כאן מחיצה קורה (ששורשה משום פי תקרה ולמקום גבוה אין הקורה מיוחסת כתקרה) וממילא א"א לדון כלל להתיר משום קורה דהוי כמחיצה לפחות מד"ט.

ב) ובאופ"א ק' יש לבאר (למה לא חשיב מחיצה ביחס לקרקע שעולה) דמכח הפי תקרה אמרינן יורד וסותם והמחיצה המתרת היא מה שיורד וסותם, דהיינו שע"י החקק יש כאן מחיצה י', וא"כ הטפח התחתון של מחיצה זו אינו יכול לגדור ישירות מקום גבוה ממנו, שהרי לגביו אין כאן מחיצה, וממילא אין אנו דנים אותו אם אינו גודר כשיעור מבוי, ולפי"ז דמי ממש למחיצה שבפחות מד"ט מגביה הקרקע, רק כאן תלוי בשיעור מבוי וכמוש"נ.

ורפ"ז מיישב סברא זו שכ' דצריך שיהיה מחיצה לד"א אפי' אם ננקוט דבכל מחיצה א"צ ד"ט ומהני אם הקרקע עולה אפי' בתוך ד"ט וסגי בי"ט במקומם, דמ"מ כאן הרי זה מחיצת גדוד כיון שמצד רה"ר לא חוקק (רג"כ) ובזה בודאי בעינן מחיצה לד"ט וכאן בעינן ד"א וכמוש"נ, דבמבוי ד"א כד"ט.

ולפי הצד השני מבואר גם החילוק בין למעלה מכ' דלכ"ע סגי בד"ט ללמטה מי', דכל מה שצריך שיעור מבוי הוא במקום שגם אם נדון כאן מחיצה יש כאן חלק שאינו גודר ישירות את כל השיעור מבוי דהיינו הטפח הנמוך שאינו מחיצה כלל למקום הגבוה, אבל בלמעלה מכ' שאחר שיש כאן מחיצה ודאי שחשיב מחיצה לכל המבוי (ולא מכח שנגדר החלק הראשון הכל גדור) בזה סגי בד"ט לתת לו שם של למטה מכ'.

אמנם למה שכ' בצד השני שנחשב שיש כאן מחיצה י' מכח החקק ולכן טפח התחתון אינו מחיצה לקרקע שמגבהת, יש להק' דבשלמא עד שהחקק משלים לעשרה עם הקורה מובן דאין כאן באמת מחיצה י' ולזה צריך לחקוק שיעור מבוי, אבל את הדין חקק עד שהקורה תהיה מעל המבוי כדאסיקנא דף ג: חלל מבוי תנן, בזה לא שייך סברא זו דהא יש כאן מחיצה עשרה עם הקורה רק דיש חסרון אחר שהקורה אינה למעלה מי', אבל בזה לכאו' צריך שיועיל ד"ט כמו קורה למעלה מכ', וזה ודאי אינו נכון לדינא דעל כל החקק שצריך לחקוק בעומקו נאמר שצריך לחקוק שיעור מבוי[[27]](#footnote-28).

ג) והנה רש"י בסוכה כב. כ' דלא מהני קורה למטה מי' משום דבעינן מחיצה עשרה, ודבריו תמוהים דכיון דקיי"ל דחלל מבוי תנן על כרחך דאין זה החסרון, דהא גם באופן שיש עשרה עם הקורה לא מהני וצ"ע[[28]](#footnote-29).

ונראה לחדש מכח דברי רש"י הנ"ל דבמחיצה של קורה כל המחיצה היא רק מה שיורד וסותם מכח המחיצה אבל הקורה עצמה אינה יכולה להיות בכלל המחיצה, וא"כ דברי רש"י בסוכה ברורים דקורה למטה מעשרה (היינו אפי' במשלימה לעשרה) אין כאן מחיצה עשרה, ולפי"ז מתבאר היטב גם מש"כ לעיל באופן הב' דכיון שכל העשרה מכח היורד וסותם לכן צריך לחקוק שיעור מבוי כיון שטפח התחתון אינו מחיצה לקרקע שגבוהה ממנו וכמוש"נ.

ובביאור הדבר דקורה לא נחשבת מהמחיצה י"ל דכיון שיסוד קורה הוא משום פי תקרה דהיינו שהקורה היא כמו התקרה ולכן א"א למנותה בכלל המחיצה, ובנוסח אחר ק' דקורה מגדירה שמה שתחתיה הוא חלל המבוי וממילא הקורה אינה נחשבת מהמחיצה כיון שהיא מחוץ לחלל המבוי (ועד"ר שבית שקרויו משלים לעשרה הקרוי לא נחשב מהמחיצה ואפי' לראשונים שחשיב שם מחיצה הוא משום שכלפי חוץ הוא מחיצה אבל כאן לא שייך לדון מבחוץ דהיא מחיצה מחודשת למבוי).

ד) ובאמת עיקר היסוד דקורה מגדירה שרק מה שתחתיה הוא חלל המבוי מבואר לכאו' ברש"י ג: שכ' דהחסרון בקורה למטה מעשרה דבפחות מעשרה לא הוי מבוי, ולכאו' כונתו לסברא זו דקורה מגדירה שהמבוי הוא רק מתחתיה וממילא אין כאן מבוי עשרה.

ובאמת ק"ק דברש"י שם כ' חסרון חדש דמבוי לא הוי בפחות מעשרה, וברש"י בסוכה מבואר שהוא משום דאין מחיצה בפחות מעשרה, וכ"מ לכאו' בלשון רש"י בסוגיין דהוא חסרון בדיני מחיצות דכ' 'דהשתא הוא דמשוי ליה דופן' וכונתו דאין לקורה שם דופן בפחות מעשרה משום שהיא מחיצה פחות מעשרה (או משום שמחיצת קורה שייכת רק כשגבוהה מעל עשרה וכמוש"נ), ולכאו' צריך לדחוק דיש באמת ב' חסרונות גם מצד המבוי וגם מצד המחיצה ובסוגיין נקט רש"י לפרש החסרון בדופן דלכן צריך משך מבוי וכמוש"נ, אבל ק' למה נקט בדף ג חסרון חדש.

ונראה לבאר דבדף ג: הוצרך רש"י לחסרון דבעינן חלל מבוי, בשביל להצריך שיחקוק גם תחת הקורה, ולא סגי לחקוק לפנים מן הקורה, ולא מיבעיא אי חודה הפנימי יורד וסותם ודאי סגי מצד דיני מחיצה לחקוק במבוי, אלא אפי' אי חודה החיצון, י"ל שגם חודה הפנימי יכול לסתום וממילא א"צ לחקוק תחת הקורה ולזה הוצרך שמבוי שתחת הקורה צריך להיות עשרה.

ורפ"ז מפרש דאין כונת רש"י שם שהקורה מגדירה את המבוי וממילא אין כאן מבוי עשרה, אלא שהוא דין בקורה שתהיה מעל חלל מבוי (ומכח זה אינו דופן בפחות מעשרה וכמוש"כ רש"י בסוגיין) רק שבדין זה שתהיה מעל חלל מבוי, בעינן מעל חלל מבוי עשרה וזה חסרון בקורה שאינה מעל עשרה.

אמנם אם נרצה לבאר את רש"י בסוכה שאזיל להלכה דחלל מבוי תנן, ע"כ צ"ל כמוש"כ דיש ב' חסרונות הא' מצד שהמבוי צריך להיות עשרה והב' שאין מחיצה פחות מי', וממילא י"ל דהוא גם חסרון במבוי עצמו שהקורה מגדירה אותו כפחות מעשרה (עד כמה שבאים להשתמש בהיתר קורה).

ועפ"י סברא זו דהקורה מגדירה את גובה המבוי יש מבארים באופ"א מה שצריך שיעור משך מבוי, ומחדשים דהקורה מגדירה את גובה המבוי לכל אורך המבוי (דהיינו שלדון את היתר הקורה יש לדון רק במבוי שמתחתיה) וממילא לכל אורך המבוי אין לו דפנות י' וגם אין חללו י' ולכן צריך לחקוק משך שיעור מבוי, ולפי"ז כונת רש"י בסוגיין דמשוי ליה דופן כמו שפי' הריטב"א דמשוים הדפנות הצדדיות לדופן, דבלא חקיקה נחשבים פחות מי' מכח הקורה וצ"ע בסברא זו.

**סימן ו'**

**בדברי הרמב"ם בסוגיא דחקק**

**א. צ"ע בכונת הרמב"ם ולמה צריך ד"א. ב. לכאו' כונתו שיש דין פתח המבוי בשביל שיועיל לו"ק. ג. עוד בדין ד"א, ובצורת הלו"ק גבוהים י' במפתח שאין גבוה י'.**

א) הרמב"ם כ' דפתח מבוי פחות מי"ט לא מהני בו לו"ק, אבל צוה"פ מהני בו, ואח"כ כ' דצריך לחקוק ד"א על ד"א והפוסקים גרסו ד"ט על ד"א. והנה במש"כ דצוה"פ מהני בפחות מעשר כבר פירשו דאין הכונה דצוה"פ עצמה היא פחות מעשר דזה ודאי אינו, אלא דכשהפתח מבוי פחות מעשר מהני צוה"פ עשר ולא מהני לו"ק (ולכאו' גם בזה נחלקו עליו דכיון דפתח המבוי רק פחות מעשר לא שייך בו צוה"פ עשר ולא מהני מידי).

ועכ"פ מבואר לכאו' דלו"ק לא מהני אפי' הם גבוהים עשר כיון שאין הפתח עשרה, והיה שייך לפרשו עד"ר השו"ע והטור דכל המבוי פחות מעשר ובזה מהני צוה"פ ולא לו"ק ועיי"ש שהבאנו דברי אבהעו"ז דמיירי שהוא רה"י מצד אחר, אבל כיון שאין לו שם מבוי לא מהני לו לו"ק אבל מהני צוה"פ, אמנם לשון הרמב"ם דמיירי שהפתח פחות מי' ומשמע שאין חסרון בעצם המבוי, וכ"כ בביהגר"א דלרמב"ם מיירי שרק כלפי ראשו הוא פחות מי"ט, וממילא מובן דמהני צוה"פ וסגי בחקק ד"א עיי"ש היטב, אלא דלפי"ז צ"ב למה לא מהני לו"ק שגבוהים י'.

ב) ולכאו' ביאור דעת הרמב"ם דאין זה חסרון בלו"ק, אלא דמבוי צריך פתח י', ומבוי שאין לו פתח י' למבוי כזה לא מהני לו"ק, ולכן כיון שיש לו בפתחו תקרה[[29]](#footnote-30) פחות מי' אין כאן פתח י' ואין לו שם מבוי.

ובנוסח אחר ק' דלו"ק מועילים רק בפתח המבוי (וכמבואר לק' דאי שבקי את הפתח לא מהני לו"ק) וכל שאין לו שם פתח משום שאין לו י' לא מהני לו"ק.

אמנם ק' דלפי"ז למה לא מהני חקק ברוחב ד"ט דבזה ודאי נחשב פתח גמור, והלו"ק הרי גבוהים הרבה, ותמוה מאוד למה צריך ד"א, ויש שדוחקים דאה"נ א"צ חקק ד"א לאופן זה שהתקרה מבטלת את הגובה של פתח המבוי[[30]](#footnote-31) אבל הלחי יותר מי', ובזה באמת סגי בד"ט לשם פתח, רק במקום שהקורה פחות מי' בזה צריך ד"א, ובזה יש לבאר כמו שכתבתי בדעת הרשב"א ורש"י, אבל אם ננקוט כפשטות הרמב"ם וכמו שנקט בביהגר"א דמיירי באופן של הגמ', ומיירי שרק הפתח פחות מעשר, ובזה צריך חקק ד"א ק' למה לא סגי בד"ט לשם פתח וצ"ע.

ג) ולכאו' צ"ל דהתקרה מגבילה את גובה המבוי בפתחו שהוא פחות מי', ולכן הקורה והלחי ג"כ יכולים ליחשב רק עד גובה זה, ואפי' הם יותר גבוהים מ"מ מה שהוא מחוץ לגובה המבוי בפתחו אינו נחשב כלום, כיון שהלו"ק באים לסגור את פתח המבוי, וממילא שייך לדון כמחיצה רק את הטפחים התחתונים, וממילא חקק ד"ט לא מהני דהטפח התחתון לא נחשב מחיצה כלפי קרקע גבוהה וכמוש"נ בדעת הרשב"א ורש"י.

והנה לא נתבאר באיזה אופן שייך שהלו"ק גבוהים י' בפתח נמוך (וע"כ מיירי גם גבוהים י' ולכן צוה"פ מהני וכמוש"נ) ואם שם את הלחי מבחוץ וכן את הקורה מלמעלה ודאי מובן דהתקרה בפתח המבוי מגבילה את גובה המבוי וממילא לא נחשב מבוי רק מה שמתחתיה, וכיון שבמקומו אין הלחי שמעל התקרה נחשב לחי כלל, ממילא אין כאן אלא הלחי התחתון וצריך גובה י' לד"א וכמוש"נ, ואם נימא שאין כאן תקרה ורק מצד הכתלים,אתי שפיר טפי.

אבל אם הלו"ק הם קודם התקרה לכאו' במקומו הוא מבוי בכל הגובה, ולכאו' גם הלו"ק מועילים בכל הגובה שלהם, ומה אכפ"ל בתקרה שאח"כ[[31]](#footnote-32) ואולי י"ל שכל שסמוך לתקרה א"א להחשיב כפתח המבוי את הגובה שמעל לתקרה דאויר זה אינו מהפתח כיון שאחריו יש תקרה, וממילא מחיצת הלו"ק שבאה לסתום את פתח המבוי נחשבת רק למה שתחת התקרה, ומ"מ מסתבר שאם יכניס את הלו"ק יותר מד"ט מהתקרה יחשב פתח המבוי גמור ויוכשר.

**סימן ז'**

**בקו' הגרג"כ בסוגיא דחקק**

**א. מק' מה מהני חקק ד"ט, הרי עדיין פרוץ החקק לרה"ר מהצדדים. ב. יישוב לזה דמהני לזה עומ"ר ואין זה פרצה ברוח הרביעית. ג. לרמב"ם שיש מחיצות גמורות למבוי ק' להתייחס לחקק כמקום נפרד. ד. לחדש דחשיב קורה חמש מהצדדים.**

א) הק' הגרג"כ איך מהני לרי"ף והרמב"ם חקק ברוחב ד"ט, הרי אפי' אם סוברים דמהני צירוף מחיצות ביותר מג"ט, הרי הקורה בצדדים אינה מחיצה כלל דאין קורה לפחות מי', וא"כ הוא פרוץ מהצדדים וגם אין מחיצות שבצדדים יכולות להצטרף לחקק כיון שהוא פרוץ מהצדדים. ויסוד טענה זו כנראה כיון לה הב"מ בסו"ד.

והנה זה ברור דחקק מוקף מחיצות קטנות בצדדים כזה[[32]](#footnote-33), אין מצטרפים דהמחיצות המרוחקות אינם גודרות כלל את המקום הקטן כיון שפרוץ בצדדים, אמנם כאן יש לדון שכיון שאנו דנים את המקום הקטן למקום נבדל ע"י שבצירוף יש לו מחיצות עשר וא"כ יש לו בצדו הרביעית מחיצה גמורה ואין לדון שם משום אתי אוירא ומבטל ליה כיון שהוא מקום נבדל[[33]](#footnote-34), רק דאכתי ק' דהמחיצות הצדדיות אינם גודרות אותו כיון שפרוץ מהם באלכסון כזה[[34]](#footnote-35).

ויש מיישבין דכיון דג' המחיצות משוים אותו מוקף. בג' מחיצותיו (דחשיב היקף מה"ת) א"כ אין חסר למקום הקטן רק רוח רביעית ובזה יש לו סגירה גמורה אמנם א"א לומר כן דאם אנו דנים את כל המבוי ודאי דיש לו ג' רוחות אבל כשאנו דנים שרק למבוי הקטן יש מחיצות דרק בו מצטרפים המחיצות לי"ט א"כ ביחס למקום הקטן גם ג' רוחות אין, כיון שפרוץ בצדו לאלכסון וצ"ע.

ב) והנראה ליישב דבאמת חשיב פרוץ באלכסון אלא שכיון שהוא פרצה פחות מעשר אינה אוסרת, אלא דמקשים דברוח רביעית (ולדוגמא נקרא לה מזרחית) ל"ש להתיר משום פרצת עשר דאדרבא אמרינן אתי אוירא ומבטל ליה דכיון דמאיזה טעם צריך לגודרה שוב אמרינן דאדרבא אתי אוירא ומבטל לה.

והנראה בזה דהפירצה בצדדים של הקורה אינה נחשבת כלל פירצה ברוח מזרחית, דביחס למקום הקטן רוח מזרחית שלו סתומה לגמרי רק דחשיב פירצה ברוח צפונית דהיינו שכמו באופן זה[[35]](#footnote-36) ודאי נדון זה לפירצה ברוח צפונית שהולכת באלכסון דביחס למקום הקטן מזרחית סגורה לגמרי ה"ה באופן שלנו הפירצה היא ברוח צפונית, וממילא נאמר בה עומ"ר, והדברים עמוקים ונכונים.

אלא שיש לדון בזה אי חשיב פרצה בקרן זוית ואי חשיב פרצה בצדה כלפי ראשה ואי אוסר במבוי פירצת ד' ואכתי צ"ע בכל זה.

ג) אמנם כל יישוב זה שייך להבין רק אם מיירי באמת דגם המחיצות בצדדי המבוי אינם י' שעל כן רק בצירוף המחיצות שבחקק יש כאן מחיצות וממילא הוא מקום נבדל (ואפי' אם יש מחיצות לחצירות שעושות אותו רה"י ועד"ר התורי"ד מ"מ מחיצות למבוי יש רק בצירוף החקק).

אמנם בדעת הרמב"ם כבר נתבאר דבפשוטו למחיצות יש י' גם בלא החקק, וא"כ לכאו' אין שום מקום לדון את החקק כמקום לעצמו כיון שמצד הג' מחיצות הרי יש לכל המבוי והוי ממש כרשות שנגדרה כך[[36]](#footnote-37) דודאי לא אמרינן שהמקום האמצעי יש לו ד' מחיצות, דכיון שהוא מקום א' אמרינן אדרבא אתי אוירא ומבטל ליה.

ומה שבאמצע יש חקק ד' טפחים לכאו' אין לו שום משמעות כיון שגם בלעדיו יש י"ט, ויש מבינים שגם בזה שייך לומר שכיון שגם לולי החלק העליון של המחיצה החיצונה היה מצטרף עם החקק לעשות מחיצה גם עכשיו אפשר לדון כך דהחקק הוא מקום חלוק כיון שיש לו מחיצה שאין לשאר המבוי ואיני מבין סברא זו וצ"ע.

ד) והנראה ביישוב קו' זו דהקורה בצדדיה נחשבת כמחיצה חמש ואינה בטלה לגמרי וממילא מצטרפת עם החקק שבצדדים ויש כאן מחיצה י' גמורה מכל הצדדים ופשוט, אלא דיש לדון דלכאו' קורה חמש בטלה לגמרי ואין כאן אפי' מחיצת חמש, ואם נאמר דכיון שמצטרפת עם החקק אין לה חסרון של קורה חמש א"כ למה צריך לעשות החקק סמוך לקורה יעשה החקק באמצע המבוי ותצטרף אליו הקורה.

והנראה לומר בזה דביחס לחסרון של קורה מעל מבוי סגי בזה שהיא חורי מבוי להחשיבו כמבוי, ומה שצריך עשרה הוא בשביל עצם השם קורה דאין קורה למטה מעשרה, וביחס לדין זה סגי לאשוויי קורה אם יש ד"ט שהוא מעל עשרה, ובנוסח אחר ק' נראה לומר שהדין בקורה שתהיה מעל עשרה הוא משום שיסודה פתח ואין פתח פחות מעשרה וממילא י"ל דכמו שצורת הפתח עקומה אם יש באמצעה ד"ט על י"ט סגי בזה לאשוויי פיתחא, וממילא יתכן דכל הצוה"פ חשיבא כסתומה ואפי' מקומות הנמוכים, ה"ה כאן נחשב כל הקורה כסתומה כיון שבאמצעה יש שיעור פתח.

**סימן ח'**

**בסוגיא דעומד מרובה ה:**

**א. בדברי התוס' שיועיל עומ"ר בד' רוחות. ב. ב' ביאורים בביאור חידוש הגמ' דעומ"ר מהני במבוי (בשם הגר"ח והאו"ש). ג. בביאור ב' קו' התוס' דיועיל עומ"ר כבחצר, שהם ב' קושיות נפרדות. בדברי התור"פ שמתבארים גם עפימש"נ. ה. עוד בחילוק בין ב' התוס' לפי ב' המהלכים בגמ' שנתבארו. ו. בחילוק בין פרצה ד' לבקיעת רבים במבוי ולכן קו' תוס' הראשונה רק על בקיעת רבים והשניה רק על פרצה ד'. ז. בדברי הב"ח דמהני עומ"ר לפרצה ד' בראשו, ובדברי הבי"מ והגר"א שדימו פרצה ד' לבקיעת רבים. ח. ביאור שני המהלכים בב"ח שהם ב' המהלכים שנתבארו בגמ'.**

א) גמ' ה: אמר רהבדר"י לא אמרן (דלחי ד"א לא מהני) אלא במבוי שמונה אבל במבוי שבעה ניתר בעומד מרובה וק"ו מחצר. ומק' הגמ' שיש לפרוך דמבוי חמור דפרצתו בד', ומתרצת הגמ' דסבר רהבדר"י דמבוי נמי פרצתו בעשר. ובתד"ה קל וחומר בסוה"ד כ' אבל שיועיל עומ"ר בכל ד' מחיצות ליכא למילף, דדיו לבא מן הדין להיות כנדון כמו לחי.

ודברי התוס' מחוסרים הבנה הרי כיון שהק"ו הוא לרהבדר"י שמבוי פירצתו בעשר, א"כ הדין באמת דמהני עומ"ר בכל ד' מחיצות ומה כונתם דא"א למילף שיועיל עומ"ר בשאר רוחות וצ"ע, עוד ק' בדברי התוס' דבד"ה תאמר הק' מ"ט דר' הונא שפרצתו בד' נילף ק"ו מחצר שיהא פרצתו בעשר כחצר, ותי' היא הנותנת שכיון שהקילו בלחי החמירו במבוי, וק' למה לא תי' שם כמו כ' בתוס' הקודם דיש דיו כלחי דמהני רק ברוח רביעית ולכן א"א ללמוד בג' רוחות שלא יהיה פרצה ד' (ושוב א"א ללמוד גם רוח רביעית משום דאיכא למיפרך).

עוד מקשים בעצם דברי הגמ' שלומדת דמהני עומ"ר ק"ו מחצר, ומה צריך כלל לק"ו, הרי עומ"ר הוא דין כללי שמהני בכל מקום, וכמו שמהני עומ"ר בכל מקום בחצר ובג' מחיצות של מבוי (ואפי' לר' הונא דנאסר בפרצת ד' מה שבג"ט לא נאסר לכאו' הוא מכח עומ"ר) כמו כן יועיל בפתח המבוי דמ"ש.

ב) ומשמיה דהגר"ח הביאו ליישב דבמבוי לא סגי שהוא גדור, אלא צריך סתימה על הפתח שלו, וזה תקנו שלחי חשיב סתימה, ועל זה דנה הגמ' ק"ו שגם עומ"ר יסתום את הפתח, ולפי"ז יישב שם את דעת הרמב"ם שנראה שהצריך כאן עומ"ר אף שפסק שפרוץ כעומד מהני בכל מקום, ועל זה יישב שאף שפרוץ כעומד מהני לגדור, מ"מ שיועיל כלחי לסתום לא אמרינן, וצריך עומ"ר דוקא.

ובאופ"א יש ליישב למה צריך ק"ו, דכיון דמבואר בגמ' ו. דבקיעת רבים אוסרת במבוי, א"כ י"ל דלא שייך להתיר כאן משום עומ"ר כשאר מחיצות בחצר ובמבוי, שהרי יש כאן ודאי בקיעת רבים שאוסרת, ולכן כל מה ששייך להתיר הוא מכח ק"ו דכמו שלחי מהני אף שיש בקיעת רבים ה"ה עומ"ר מהני, ואף שסו"ס ודאי דעומ"ר לא מהני על בקיעת רבים במבוי בשאר רוחות, מ"מ ילפינן שברוח רביעית שלחי מועיל גם עומ"ר מועיל.

ועיי' באו"ש שפירש את קו' התד"ה קל וחומר דיועיל עומ"ר בד' רוחות לענין בקיעת רבים דיועיל עומ"ר לסותמו, ולכאו' הולך בשיטה זו דעל זה צריך את הק"ו בגמ' (ועכ"פ מהני על זה) וממילא זו כוונת התוס' דנילף גם בד' רוחות שיועיל עומ"ר על בקיעת רבים וזה דוחה התוס' דדיו כלחי דמהני רק ברוח רביעית.

העולה מדברינו דיש ב' מהלכים בגמ' למה צריך את הק"ו, דלגר"ח משום דמבוי חמיר שלא סגי בו בגדירה וצריך סתימה (עכ"פ בפתחו) וילפינן דמהני עומ"ר לסותמו, ולאו"ש לכאו' צריך את הק"ו משום דבקיעת רבים אוסרת במבוי וזה ילפינן דברוח רביעית מהני עומ"ר להתיר בקיעת רבים בלחי.

ולגר"ח צ"ב מהי קו' התוס' שיועיל עומ"ר בד' רוחות הא באמת מהני, ולכל הצדדים צ"ע טובא למה התד"ה תאמר שמק' דנילף לר' הונא שיהיה פרצתו בעשר, לא מתרץ דיו כלחי שמהני רק ברוח רביעית.

ג) והנה בגר"ח מבואר לכאו' דבחצר א"צ סתימה (ולכן מהני בה פרוץ כעומד) וא"כ ק' איך ילפינן מחצר דמהני בה עומ"ר הא שם אין צריך סתימה ומנלן לחדש דע"י עומ"ר מועיל סתימה וצ"ע. ולכאו' ע"כ צ"ל בזה דאה"נ ודאי א"א ללמוד מבוי מחצר בזה, כיון שע"כ חלוקים דבמבוי בעינן סתימה, רק דילפינן עומ"ר מלחי דמה לחי שאינו מועיל בחצר לגדור מהני במבוי לסתום, ק"ו שעומ"ר שמהני בחצר לגדור ודאי יועיל לסתום במבוי[[37]](#footnote-38).

ועפי"ז נראה לישב מה שהק' בדברי התוס', דבד"ה תאמר הק' נימא ק"ו לר"ה דגם מבוי פרצתו בעשר כחצר כיון שהוא קל מחצר, והקשינו שגם פה נימא דיו דרק ברוח רביעית קיל מבוי וממילא יהיה פרצתו בד' בשאר רוחות, ועפימש"נ נראה דחלוק מאוד קו' התד"ה תאמר דנילף ק"ו מחצר מהק"ו של הגמ', דהק"ו של הגמ' הוא דנילף שעומ"ר יועיל לסתום, וזה הק' תוס' דנימא כן גם בשאר רוחות שיועיל עומ"ר לסתום מד' רוחות, ועל זה כ' התוס' דיו דכיון דכל הילפותא היא מכח שמהני לחי במבוי (או עכ"פ זה חלק מהמלמד וכמוש"נ בהע') ודאי שייך לומר דיו, אבל קו' התד"ה תאמר היא שנאמר ק"ו פשוט מחצר למבוי שלא יהיה במבוי דין פרצת ד', ובזה הרי לחי אינו מהמלמד (אלא רק ההוכחה שמבוי קל) ובזה לא שייך לומר דיו. ועיי' במה שהדפיסו מהנתיבות על סוגיין שמק' על התוס' כאן דלא שייך דיו בכה"ג, ויתכן דלפי מש"כ מתיישב דכאן הלחי הוא מהמלמד ואה"נ בד"ה תאמר לא שייך דיו (שורש הדברים מרפ"ז).

ד) והנה התור"פ מק' על מה שתי' התוס' היא הנותנת, דא"כ נימא כן גם על הק"ו של הגמ' שיועיל עומ"ר במבוי דהיא הנותנת כיון שהקילו בו במבוי החמירו שלא יועיל עומ"ר, ותי' בתי' א' דכשעומ"ר מהני כסתום אין זה קולא במבוי ולא שייך היא הנותנת (ובתי' הב' כ' דלא שייך היא הנותנת כיון שאף פעם לא יועיל עומ"ר ברוח ד' ביחד עם לחי) ולכאו' תי' הראשון תמוה דהא ודאי כשהתוס' דן להתיר מכח ק"ו מחצר פרצת ד' בג' מחיצות במבוי, מיירי כשיש עומ"ר בחצר ולכן פרצת ד' לא אוסרת, ועל זה מתרץ התוס' היא הנותנת, וע"כ שגם בעומ"ר שייך היא הנותנת, ומה כונתו לחלק וצ"ע.

ועפימש"נ מיושב היטב שהק"ו של הגמ' (וכן התד"ה ק"ו) הוא שמכח העומ"ר יהיה סתימה כלחי, ובזה כ' התור"פ דאין שום קולא במבוי לומר שהעומ"ר לא יועיל כלחי, דאדרבא עומ"ר עדיף מלחי ולא שייך היא הנותנת, אבל התד"ה תאמר דן שלא יאמר פרצת ד' במבוי כיון שקיל מחצר, וזו ודאי קולא במבוי דשייך לומר היא הנותנת, דכיון שהקילו במבוי החמירו בחצר. ודברי התור"פ הם הוכחה גדולה לחילוק שכ' בדברי התוס'.

ה) והנה לפי הגר"ח שהק"ו של הגמ' הוא דמהני עומ"ר על הדין סתימה שנאמר במבוי, הק' לעיל דצ"ב מהו קו' התד"ה ק"ו דנימא עומ"ר מד' רוחות הרי ודאי מהני באמת עומ"ר בד' רוחות, דכל הדין סתימה המחודש נאמר ברוח רביעית, ויש שנקטו דכונת התוס' להק' דיועיל לר"ה עומ"ר ולא יאסור פרצה ד' בד' רוחות, ולפי"ז זו ממש קו' התד"ה תאמר דנילף מחצר שלא תאסור פרצת ד' במבוי ויהיה סגי בעומ"ר ודחוק טובא שהתוס' חוזר על אותה קו' בשני ד"ה.

אלא שלפימש"נ מובן דיש ב' אופנים איך להתיר פרצת ד' במבוי, הא' ללמוד שעומ"ר יסתום אותה, והב' שלא יהיה כלל דין פרצת ד', ולעצם גדירת הרוח פשוט שסגי בעומ"ר, ועל האופן הראשון שייך דיו דעצם הסתימה הרי נלמד מלחי וכמוש"נ, ועל האופן השני שייך היא הנותנת וכמוש"נ, אמנם עדיין דברי התוס' נכתבו קצת בסתימת דברים, שנקטו אותה קו' בב' אופנים בשני מקומות (שני ד"ה) ולא פירשו דבריהם[[38]](#footnote-39).

אמנם לפי מהלך האו"ש מיושבים היטב דברי התוס' דלמעלה הק' התוס' שיועיל עומ"ר להתיר בקיעת רבים, ואח"כ הק' שפרצת ד' לא תאסור במבוי, והם ב' קושיות נפרדות וכמוש"נ לעיל, דדיו שייך רק כשדנים שהעומ"ר יסתום דהלחי הוא מהמלמד, והיא הנותנת שייך רק כשדנים שלא יהיה במבוי חומרא של פרצא ד'.

אמנם בעיקר הצורה שהתוס' העמיד את הקו', עדיין יש לדון למה באמת לגבי בקיעת רבים הק' התוס' דעומ"ר יסתום אותו מק"ו, ולגבי ר' הונא הק' התוס' שלא תאסור פרצת ד' במבוי מק"ו, ולכאו' שני אופני הק"ו שייכים לגבי שני הדינים.

ו) והנראה בזה דהנה האבן העוזר הק' על מש"כ הט"ז והמג"א דבחצר אין בקיעת רבים אוסרת, דא"כ שהגמ' תפרוך גם לדידן מה לחצר שאינה אוסרת בבקיעת רבים, ומ"ש בקיעת רבים לדידן מפרצת ד' לר' הונא שהגמ' פורכת, וביישוב קו' זו כ' השפ"א (והחזו"א) דמה שבקיעת רבים אינה אוסרת בחצר הוא משום שלא שייך בקיעת רבים בחצר וא"כ לא שייך לפרוך מה לחצר שאינה נאסרת בבקיעת רבים דהא לא שייך בה.

ולפי"ז מבואר היטב דקו' התד"ה תאמר דנעשה ק"ו לר' הונא דלא תאסור פרצת ד' במבוי לא שייך להק' כן גם על בקיעת רבים שלא תאסור במבוי דאין בקיעת רבים מותרת בחצר רק שלא שייך בקיעת רבים בחצר, אמנם עדיין צריך לבאר להיפך למה קו' תד"ה ק"ו דנילף שעומ"ר מהני בד' רוחות ובי' האו"ש דמיירי לגבי בקיעת רבים למה לא שייך להק' כן על ר' הונא[[39]](#footnote-40).

והנראה לייסד בזה דלגבי פרצת ד' של ר' הונא לא שייך כלל שיועיל עומ"ר שהרי זהו כל עיקר דין פרצת ד' שאף שיש כאן עומ"ר מ"מ מקום ד' דנים אותו לעצמו ולא מהני לו העומ"ר, ופרצת ד' לר' הונא היא כמו פרצת עשר לדידן דלא שייך בה תקון משום שהיא נדונה לעצמה כפרצה וכל מה שדן התוס' ד"ה ק"ו שיועיל עומ"ר הוא לבקיעת רבים לדידן שזה אוסר של בקיעת רבים אבל לא דין שד' הוא מקום פרוץ לעצמו ולא מהני מה שבצדדיו אבל בר' הונא לא שייך שיועיל בו עומ"ר[[40]](#footnote-41).

ובנוסח אחר י"ל עפ"י מש"כ הרשב"א והריטב"א דבפירצה ד' ועשר (שהוזכרו בדף ו.) לא מהני לחי וקורה, ומשמעות דבריהם שלר' הונא פירצה ד' ועשר שווים דלא מהני בהם לו"ק, ולפי"ז פשוט שלא שייך לדון ק"ו על עומ"ר דעל פירצה לא שייך תקון אלא צוה"פ, ואם גם התוס' סובר כסברא זו לכן הק' דיועיל עומ"ר רק על בקיעת רבים וכמוש"נ. ודו"ק היטב בדברינו שנתברר היטב שב' קו' התוס' (ד"ה ק"ו וד"ה תאמר) הם על שני ענינים ובכל ענין לא שייך אלא הקו' ותי' שכ' בו התוס' והדברים נפלאים.

ז) והנה הטור כ' דבראשו פרצתו בד' וכבר תמהו עליו דלא קי"ל כר' הונא ומה החומרא בראשו, ועי' בב"ח שפירש דבראשו מסתמא יש בקיעת רבים ולכן נאסר בד', וכ' דאף שהתוס' (דף ו. ד"ה אחד) כ' לגבי מבוי טו שמרחיק ב"א ועושה פס ג' ומק' שנימא שבב' יש בקעי רבים, ומתרץ דמכח סברת לא שבקי פתחא רבה חשיב שאין בקיעת רבים (התוס' באמת כ' כן לר' הונא וכ"ש לבקיעת רבים) צ"ל שהטור חולק שנחשב בקיעת רבים, ומה ששם לא נאסר משום ששם יש עומ"ר שמתקן את הבקיעת רבים משא"כ הטור מיירי שנפרץ רוב הכותל (בביאור תי' על הטור ובתי' השני יתב' בהמשך בלי"נ).

ומבואר מדבריו עכ"פ כעיקר היסוד שנתבאר באו"ש דמהני עומ"ר על בקיעת רבים ברוח רביעית (לכה"פ) וכן מבואר באבן העוזר שכ' דאם ראש המבוי בצוה"פ מהני ברוח אחת עומ"ר לתקן בקיעת רבים וטעמו משום שהוא רוח רביעית עיי"ש היטב.

ועיי' בב"מ שפליג בתוקף דלא שייך כלל שעומ"ר יתקן פירצות וגם לחי לא מתקן פרצה והוכיח כן מדברי הריטב"א הנ"ל דף ו. דלו"ק לא מתקנים פרצות עשר וד', ובדעת הב"ח ואבן העוזר ע"כ צ"ל כמוש"נ דחלוק בקיעת רבים מפרצת ד' לר' הונא, דרק על פרצת ד' לא מהני לו"ק וה"ה עומ"ר.

ובדעת הב"מ שהוכיח מדברי הראשונים הנ"ל מוכח שסובר דבקיעת רבים ופרצת ד' לר' הונא הם ענין א' רק לדידן אין לזה חשיבות פרצה אלא ע"י בקיעת רבים, וכ"ה להדיא בביהגר"א שכ' על דברי השו"ע שסה ס"ד דבקיעת רבים אוסרת בד"ט 'דבזה כ"ע מודים לר"ה' ומפורש שבקיעת רבים לדידן הוא ממש פרצת ד' לר' הונא (וכוונתו לפרש למה בקיעת רבים בד"ט ולא בג"ט משום שהוא כפרצת ד' לר' הונא, רפ"ז).

וק"ק דלדעתם לכאו' ודאי דלא שייך בקיעת רבים בחצר כמו שפרצת ד' ל"ש בחצר וא"כ חוזרת קו' אבן העוזר למה לא פרכינן לדידן מה לחצר שאין בקיעת רבים אוסרתה וא"א ליישב דאין בקיעת רבים בחצר, רק משום שלא שייך בקיעת רבים בחצר, כיון שהוא מדין פרצת ד' לר' הונא וצ"ע, אא"כ נדחוק דכיון דמ"מ לא שייך גם המציאות של בקיעת רבים בחצר לא שייך לפרוך[[41]](#footnote-42), או דנימא דבקיעת רבים היא כפרצת ד' חמורה דאוסרת גם בחצר, אמנם בגר"א לא משמע כן.

והנה בדעת הגר"א דשווים פרצת ד' ובקיעת רבים צ"ל דאה"נ הרשב"א והריטב"א שכ' דלא מהני לו"ק דפרצה חולקים על קו' התוס' שיועיל עומ"ר בד' רוחות דלא שייך תקון על פרצה, ולפי"ז יל"פ את קו' התוס' או על פרצת ד' לר' הונא או על בקיעת רבים, אבל לב"מ דפשיטא ליה דלא שייך תקון לפרצה תמוה דע"כ התוס' סובר דמהני תקון או על פרצה או על בקיעת רבים וצ"ע.

ח) ונשוב לדברי הב"ח שתי' על דברי הטור דבראשו בד"ט הוא משום בקעי, ומה שבפס ג"א במבוי טו אין בקטן לאסור משום בקיעת רבים (והתוס' הוכיח מזה שמכח לא שבקי חשיב שלא בוקעים) תי' הב"ח בב"א אופנים הא' דעומ"ר היינו הג"א מתיר בקיעת רבים והטור מיירי שאין כאן עומ"ר (ובהמשך יתבאר למה אין אתי אוירא דהאי גיסא), והתי' הב' דכאן שנפרץ אח"כ אוסר משא"כ שם שמתחילה עשה כך את הפתחים אין הפירצה אוסרת, ועיי' בט"ז שכ' בפשיטות כתי' הב' ותמה על קו' התוס' ולא פירשו רבותינו כונתם מהו החילוק בין מתחילה לבסוף וצ"ע.

והנראה ברור שכונתם עפ"י מש"כ הריטב"א י: בשם התוספות דר' הונא מודה דבראשו פרצת ד' לא אוסרת משום דבראשו אין לזה שם פירצה אלא פתח, וא"כ י"ל עד"ר זה דגם בקיעת רבים אינה חסרון בראש המבוי כלל דיש לזה שם פתח ולא פירצה, ובזה חדשו דדוקא אם עשו כך מתחילה שיש למבוי ב' פתחים בזה אמרינן דפירצת ד' ובקיעת רבים לא אוסרת כיון שיש לו שם פתח, אבל בשעשו מחיצה ונפרץ ויש בקיעת רבים הוי כפירצה ואוסר אפי' בראשו.

אמנם לפי"ז שבראשו אין חסרון של בקיעת רבים כיון שהוא פתח כ"ש שבמבוי שבעה שיש לו מחיצה ד"א לא שייך כלל בקיעת רבים דודאי הוא פתחו היחיד, וא"כ א"א לפרש שצריך ק"ו משום בקיעת רבים, אלא משום סברת הגר"ח, וא"כ אין לנו שום מקור שלחי מועיל לבקיעת רבים, וא"כ ה"ה עומ"ר ברוח רביעית ודאי לא יועיל ,כמו שאינו מועיל בשאר רוחות, וא"כ אין מקום לתי' הא' של הב"ח דע"י עומ"ר ברוח רביעית מתירים את הבקיעת רבים.

ולכאו' מוכח לומר דבשני תי' הב"ח נאמרו ב' המהלכים בסוגיא האם צריכים את הלחי בשביל סברת הגר"ח אבל בקיעת רבים לא שייכת כלל בפתח המבוי, או שצריכים את הק"ו בשביל בקיעת רבים, דיש בקיעת רבים בראש המבוי, וממילא מבואר דעומ"ר מהני לבקיעת רבים וצ"ע.

**סימן ט'**

**בגדר פרצה ד' ובקעי רבים במבוי[[42]](#footnote-43)**

א. לבאר דלר' הונא פרצה ד' אוסרת מדין עומדת לבקיעת רבים. ב. בגדר דין פרצה ד' ובקיעת רבים, ובמח' האח' אי מהני לזה לחי ותלוי בהנ"ל. ג. בבי' דעת האח' שמהני לחי לפרצה ד' כי אינה פרצה גמורה, וביאור דעת החו'. ד. ביאור האם בקע"ר או ראוי לבקע"ר חמור דלתוס' חמיר מכח דין פתח, ולריטב"א חשוב יותר פרצה. ה. ולפי"ז דברי התוס' והריטב"א בפתח שבראש מבוי הם לשיטתייהו. ו. האם לדינא יש לחוש לצד דלא מהני לחי לבקע"ר.

**א)** מבואר בסוגיין דלר' הונא יש פרצה ד' במבוי, ולר' חנן בר רבא מבוי פרצתו בעשר כחצר, ומבואר במסקנת הסוגיא דבאופן שבקעי רבים גם לרחב"ר אסור, וגם לר' הונא במקום שיש גדודי שרי, ונחלקו רק באופן שאין גדודי ואין בקיעת רבים בפועל, האם פרצתו בעשר או בד'.

והנה מהא דגם לר' הונא אין פרצתו בד' כשאין גדודי, מוכח שאין דין המבוי בעצם בפרצת ד' כמו חצר בעשר, דא"כ גם במקום גדודי הא הוי פרצה, דהא בחצר ביותר מעשר פשוט דהוי פרצה, וצריך לבאר למה במקום שאין גדודי פרצתו בד'.

והנראה בזה דגם לר' הונא שורש הדין הוא שע"י הבקיעת רבים זה נאסר, ולכן ס"ד דגם לר' הונא בעינן בקיעת רבים, אלא דלמסקנא ר' הונא אוסר גם באופן שאין בקיעת רבים כיון שראוי ועומד לבקיעת רבים, וזה הגדר בגדודי, שעל ידם הפרצה אינה עומדת מצד צורתה לבקיעת רבים וממילא אינה אוסרת, ולפי"ז דברי ר' הונא ורחב"ר קרובים, רק דלרחב"ר צריך בקיעת רבים בפועל לאסור.

והנה התוס' ד"ה אחד כ' דגם לר' הונא שבצדו פרצתו בד', מ"מ בראשו (כגון מבוי טו שמרחיק ב"א ועושה פס ג"א) אין פרצת ד' משום שלא שבקי פתחא רבא משא"כ בצדו שבקי, ולא בי' התוס' כונתו, והנה ודאי א"א לומר שכונת תוס' שהפרצה ד' אוסרת משום ששבקי ובטל פתח ראשון ועיי' בהערה[[43]](#footnote-44).

ונראה לבאר כונתו עד"ר שכ' דכל פרצת ד' היא רק כשהוי פרצה שראויה לבקיעת רבים, אבל כשמצד צורת המבוי לא שבקי הוי כלא ראוי לבקיעת רבים, וזהו חידוש התוס' דהוי כגדודי, משום שהוא בעיקר צורת המבוי שאינו עומד לבקיעת רבים, ולא דמי לצואה שהוא לא בצורת הפרצה, אלא רק במקרה לא עוברים.

ועיי' בריטב"א בסוגיין ובדף י: שחולק דלר' הונא גם בראשו הוי פרצה (וגם כשמביא שיטת תוס' דר' הונא מודה, כ' טעם אחר שבראשו שדרך לעשות פתח אין לו שם פרצה עיי"ש) וחזינן שפליג על סברא זו, וכנראה סובר שסברת לא שבקי לא הוי כגדודי אלא כצואה כיון שאינה בצורת הפרצה עצמה.

ועיקר הדבר שבקיעת רבים יסודה עד"ר פרצת ד' לר' הונא, מבואר להדיא בגר"א שכ' על דברי הרמ"א שפרצת ד' עם בקיעת רבים אוסרת 'דבהא כ"ע מודו לר' הונא' וכונתו לומר שהוא אותו דין של ר' הונא, דבאופן של בקיעת רבים לכ"ע יש פרצה ד' במבוי, וכן מוכח מהב"מ שהוכיח מהריטב"א שפרצת ד' לא מהני בה לחי, לדידן בבקיעת רבים, וחזינן שסובר שהוא אותו דין כהגר"א.

ב) אמנם עיקר הדין המבואר בסוגיין דפרצה עם בקיעת רבים אוסרת, ולר' הונא פרצה הראויה לבקיעת רבים אוסרת, צריך לבאר הטעם למה ע"י בקיעת רבים הפרצה אוסרת, והנה בדר"כ שם פתח מפקיע משם פרצה, וכל חור כמה שיש לו שם פתח הוא פחות פרצה, וא"כ ק' למה כאן מה שנכנסים רבים דרך הפרצה (או מה שראוי שיכנסו) זה סיבה לאסור, הא אדרבא זה יותר פתח, ועכ"פ מהו הטעם לאסור ע"י הבקיעת רבים או שראוי לבקיעת רבים וצ"ע.

והנה בהא דקיי"ל שבקיעת רבים אוסרת, נחלקו הפו' סי' שסה לדינא האם מועיל לתקן פרצה זו בלחי, ונאמרו בזה ג' שיטות, דעת הפמ"ג שבכל אופן מהני לחי לתקנו, ודעת האבהעו"ז שאם עשה צוה"פ בראשו מהני הלחי או עומ"ר בצדו לתקנו[[44]](#footnote-45), והב"מ (מביא מהריטב"א) שאין לחי וקורה מועילים לפרצה כלל, ובסברת האבהעו"ז שמהני לחי או עומ"ר אם יש צוה"פ בראשו מבואר שם שהוא משום שלחי מהני רק ברוח רביעית (ויתב' עוד בהמשך).

ודעת הגר"ז ועו"א כאבהעו"ז שמהני לחי אם עשה צוה"פ בראשו, אבל לא מטעמו, אלא משום שדין בקיעת רבים הוא שחשיב כמבוי מפולש, ודין מבוי מפולש הוא צוה"פ בצד א' ולחי בצד שני, וכן כ' התורי"ד בדין פרצה ד' שהוי כמבוי מפולש שדינו בצוה"פ ולחי.

ולפי"ד הוא ביאור חדש בדין פרצה ד' ובקיעת רבים, ששורש האיסור אינו משום שהוי פרצה, אלא שכיון שיש במבוי פלוש דהיינו שעוברים במבוי מרה"ר א' לרה"ר אחר, א"כ הוי מבוי מפולש, ולא דמי כלל לשאר פתחים שלא מקלקלים, כי כאן המבוי משמש כדרך בין שני רה"ר, ולא רק כניסה ויציאה לחצירות, ובאופן זה דין המבוי כדין מבוי מפולש שדינו בצוה"פ ולחי[[45]](#footnote-46), ולפי צד זה את"ש שבקעי רבים או ראוי לבקיעת רבים הוא טעם לאסור, כיון שהאוסר כאן הוא הפלוש מצד לצד ע"י הבקיעת רבים.

אמנם בפמ"ג וב"מ ואבהעו"ז שדנו אם מהני לחי ודאי למדו שאין הסוגיא כאן להחשיבו למבוי מפולש, דבזה הרי פשוט שדינו בצוה"פ ולחי, וע"כ שהבינו שהוא דין פרצה האוסרת ובזה נחלקו אם מהני לחי, וכן בדברי התוס' והריטב"א שדנו לאסור פרצה ד' בראשו, ג"כ מוכח שאין הסוגיא כאן משום מבוי מפולש, שהרי בשני פתחים בצד א' לא שייך כלל פלוש, שאין עוברים דרכם מרה"ר א' לשני[[46]](#footnote-47), ולצד זה שדין פרצה ד' ובקיעת רבים הוי פרצה, אכתי צריך לבאר מהו האוסר בבקיעת רבים.

**ג)** והנה בעיקר מח' האח' הנ"ל אם מהני לחי לבקיעת רבים, הביא הב"מ ריטב"א שכ' שאין לחי וקורה מועילים לפרצה, ונראה שהאבהעו"ז הוציא את שיטתו שמהני לחי או עומ"ר לתקן ברוח רביעית מהתוס' דף ה: ד"ה קל שכ' דעל מחיצה רביעית הוא דעביד ק"ו שיועיל עומ"ר אבל בכל ד' מחיצות אמרינן דיו, ולא נתב' על מה ביקש התו' שיועיל עומ"ר מק"ו בשאר מחיצות, ולכאו' צ"ל שכונתו על פרצת ד' או על בקיעת רבים, ומבואר בתוס' שבעצם מהני על זה תקון לחי רק דלא נאמר לחי אלא ברוח רביעית, וזו כונת האבהעו"ז דברוח רביעית מהני עומ"ר לתקן, וכונתו לדברי התוס' שמהני עומ"ר לתקן בקיעת רבים ברוח רביעית, וממילא אם עשה צוה"פ יש לדון את העומ"ר או את הלחי כמתקן לבקיעת רבים.

ונמצא שנחלקו התוס' והריטב"א במח' הפו' הנ"ל אם מהני תקון לחי על בקיעת רבים או שאין לחי מועיל בפרצה, וצריך לבאר במה נחלקו, והנה בסברא מובן מאוד הריטב"א דאם נאמר כאן שפרצה ד' אוסרת, מהי"ת שלחי יועיל לתקנו וסברת התו' והפו' שנקטו כדבריו צ"ע.

והנראה בסברת התוס' והפו' הנ"ל שכיון שאין זה פרצה כלפי חצר אלא רק כלפי מבוי, ע"כ שאינה פרצה גמורה, אלא מכיון שמבואר בדף ה: דאפי' עומ"ר יתכן שלא מהני במבוי דתקנו בו חכמים דין סתימה ותקון וכדבי' רבותינו, וכל שלא תוקן אסור, א"כ בכלל זה תקנו שכל חור ופרצה בו צריכים תקון וסתימה אפי' אם אינם פרצה בדיני חצר, וממילא הדר דינא שודאי יועיל בו לחי (עכ"פ ברוח רביעית) דהא אינה פרצה גמורה אלא שכל חוריו צריכים תקון, ובשאר רוחות לא מהני לחי לתקנו כי לא הקילו שיועיל לחי בשאר רוחות וממילא אסור שאין לו תקון, ובדעת הריטב"א צ"ל שאין גדר פרצת ד' ובקיעת רבים שנאמרו במבוי בכלל הדין סתימה שהוצרך למבוי, אלא תקנו שנחשב בו פרצה מאיזה טעם, וממילא ודאי לא מהני כלל לחי על פרצה.

**ד)** והשתא דאתינא להכי בדעת התוס' דדין פרצת ד' ובקיע"ר אינה פרצה ממש, אלא מכלל הדין שחורי מבוי צריכים תקון, נראה לבאר את הטעם שע"י בקיע"ר או ראוי לבקיע"ר הוי פרצה ואסור, והק' דאדרבא הכניסה בו מגדירה אותו פתח ולא פרצה, אבל לפי הנ"ל י"ל דאה"נ הבקיעת רבים היא סיבה לשם פתח, אבל כל הדין תקון במבוי הרי נתקן בעיקרו על פתח המבוי, וכללו בזה כל פתחי המבוי, דכל שנכנסים ויוצאים בו מרה"ר צריך תקון, וממילא ע"י הבקע"ר או שעומד לבקע"ר הוי כפתחי המבוי וצריך תקון, אבל לא נתקן שכל חורי המבוי צריכים תקון.

ועיקר סברא זו שע"י שנחשב פתח המבוי צריך תקון לחי, מתב' גם בסוגיא דשבקי (דף י:) במבוי טו והרחיק ב"א והניח פס של ג"א, דשיטת הריטב"א (ובמאירי בשם י"מ) דגם לצד ששבקי, אם יניח בפתח הקטן לחי מהני, וע"כ שהחסרון בשבקי אינו שהפתח הגדול בלי תקון, אלא שהפתח הקטן מצריך תקון כיון ששבקי פתחא רבא ואזלי לפתחא זוטא, וחזינן שע"י שהולכים בו נחשב פתח וצריך בו תקון, ועייש"ה בתוס' ד"ה ועושה דמש' שסובר כריטב"א דמהני לחי לקטן[[47]](#footnote-48), וכיון שנתב' כאן דע"י שכולם הולכים בו חשיב פתח וצריך תקון, ה"ה יש לפרש דזהו הטעם דבקעי רבים או ראוי לבקעי רבים אסור משום שדמי טפי לפתח המבוי ובעי תקון[[48]](#footnote-49).

ועדיין צריך לבאר בדעת הריטב"א שהוא משום פרצה, למה בקיעת רבים וראוי לבקיעת רבים הוא סיבה לשם פרצה, והנה עיי' בלשון הריטב"א כשמפרש את ענין הגדודי כ וז"ל לא ניחא תשמישתיה גם נראה לכל שהיא מחיצה נפרצת, ונראה בדבריו שבאמת אינו שייך לראוי לבקיעת רבים אלא הנדון אם שייך למחיצה רק נפרצה דבכה"ג שרי, או שעומד לעצמו כיון דניחא תשמישתיה, דהיינו שכל מה שהחמירו פרצה ד' לאסור במבוי הוא רק כשהמקום עומד לעצמו ולא נראה חלק מהמחיצה.

וגם בס"ד שרק בבקיעת רבים יש פרצה ד'[[49]](#footnote-50) עיי' ברשב"א שפי' עד"ז וז"ל דלא בקעי בי' רבים שבני המבוי מעכבין ומראין עצמן שרוצין לבנות ולסתום אותה פרצה. דהיינו שבאמת אין הענין כאן הוא בקיעת רבים אלא רק אם המקום הוא נחשב ונראה כחלק מהמחיצה, אבל באמת אין הבקיעת רבים או שראוי לבקיעת רבים סיבה לאסור, וכמוש"נ דבקיעה בעצם היא סיבה לפתח, וע"כ לשיטת הריטב"א והרשב"א שהנדון לאסור משום פרצה אין הבקיעה סיבה לאסור אלא רק שבאופן זה נחשב במציאות שהמקום אינו חלק מהמחיצה כי משמש לדבר אחר ואין דעתם לסתום.

**ה)** ולפי"ז התוס' והריטב"א בענין פרצה בראשו אזלי לשיטתייהו בעיקר גדר פרצת ד', שהתוס' כ' שבראשו אין חסרון של ראוי לבקיעת רבים דלא הוי פתח מבוי כיון שמצד צורת המבוי לא חשיב פתחו, והוא דומה ממש לדברי הגמ' שם שמשום זה לא חשיב פתח מבוי ואין צריך תקון, ואין זה דמוי רחוק, אבל לריטב"א אין זו כלל סברא להתיר דהא הנדון לאסור משום פרצה וכאן לא היה מעולם מחיצה שיראה כחלק מהמחיצה, אלא אדרבא רוצים שישאר פתוח.

ולאידך גיסא סברת הריטב"א בדעת תוס' דבראשו לא חשיב פרצה כי רק בצדו שייך פרצה שאין דרך לעשות פתחים בצדו, זו רק סברא לדעת הריטב"א, אבל התוס' מיאנו בסברא זו, שאין אנו דנים כלל להחשיבו פרצה אלא להצריך לפתחי המבוי תקון וכמוש"נ.

והנה הריטב"א מק' למה לא יהיה פרצה בג' ומת' דאינו מקום חשוב, ובתור"פ כ' דהוא משום ר' אחלאי, ונראה דתלוי בהנ"ל דאם נאמר כאן פרצה גמורה לא נאמר בזה היתר של ר' אחלאי (דהא חמיר מפתח המבוי וכמו שלא מהני לחי) אבל אם הוא רק מדין פתחי מבוי שצריכים תקון, על זה נאמר דינו של ר' אחלאי[[50]](#footnote-51).

והנה שיטת הטור סי' שסה דגם בראשו יש דין של בקיעת רבים, ומק' הפו' דהא מבוי טו שהרחיק ב"א ועשה פס של ג"א מהני, ועיי' בב"ח שם ב' תי' הא' דהטור מיירי בלי עומ"ר, ולכן בקיעת רבים אוסרת, משא"כ בהניח פס ג"א דעומ"ר מתיר[[51]](#footnote-52), ועוד תי' דכאן שהיה כאן מחיצה ונפרצה הוי פרצה משא"כ שם שכך בנו את המבוי, ולכאו' ב' התי' תלויים בשני הצדדים הנ"ל, דאם הוא מדין פרצה שייך התי' השני דבכה"ג הוי פרצה[[52]](#footnote-53), אבל תי' הראשון לא שייך דהא אין לחי מתיר את הפרצה וה"ה עומ"ר, והתי' הראשון סבר שהוא דין תקון לחורי המבוי ומהני עומ"ר, ולצד זה לא שייך התי' השני דכשנפרץ הוי פרצה שאין אנו דנים משום פרצה אלא אדרבא כל שהוא פתח בעי תקון וכמוש"נ.

**ו)** והנה העולה מכל הנ"ל שדין לחי או עומ"ר בבקיעת רבים תלוי במח' הריטב"א והתוס', ולכן יש להחמיר בזה, אמנם באמת בריטב"א ד"ה ולרב חנן מש' דהדין בקיעת רבים אינו משום פרצה אלא משום שהוי מפולש[[53]](#footnote-54), וכן מש' בדבריו בסוגיא דף י: דבראש המבוי אין שייך האוסר של בקיעת רבים, והטעם לכאו' משום שאין פלוש מצד א' עייש"ה, וא"כ גם לריטב"א ודאי שרי כשיש צוה"פ בראשו ע"י לחי או עומ"ר משום שזהו דין מבוי מפולש וכדעת הגר"ז.

ומ"מ לכאו' הם ב' נדונים שאם ננקוט ששני הסוגיות הם דין א' וכפשטות הסוגיא וכמבואר בגר"א, א"כ לריטב"א לא יועיל לחי בבקיעת רבים, אלא דהריטב"א לא סבר כן, וממילא אין צריך לחוש כיון שלא מצינו מי שיסבור כן, ומ"מ יתכן דיש מקום להחמיר לשיטת הריטב"א ולפי הצד שבקיעת רבים ופרצה ד' הם סוגיא אחת.

אמנם מסתבר שהריטב"א שנקט שהדין בקיעת רבים אין זה אותו יסוד של פרצה ד', הוא לשיטתו בביאור פרצה ד', דהא לשיטת הריטב"א נתב' דבאמת אין שום טעם שיאסר ע"י בקיעת רבים ואדרבא זה סיבה לשם פתח ולא לפרצה, רק שבס"ד באופן שיש בקיעת רבים אינם מתכוונים לגדור הפרצה, וא"כ לדידן דבקיעת רבים אוסרת, מש' ודאי שהבקיעת רבים עצמה אוסרת ותלוי הדין בבקיעת רבים, וע"כ שאינו משום פרצה אלא משום מפולש, ונמצא שלדידן שהאוסר משום בקיעת רבים, אין אף ראשון שסובר שגדרו הוא פרצה שלא יועיל בה לחי וכמוש"נ.

**סימן י**

**בסוגיא דמבוי עקום**

בביאור השיטות אם צריך תקון בעקמומיתו לשמואל

א. בדעת רש"י ק' למה לרב צריך תקון בכל מבוי, ובדעת שמואל אין צריך. ב. לבאר דדין מבוי מפולש חל בכולו שצריך תקון בכל מבוי, משא"כ לשמואל שאינו מפולש אין צריך תקון למבוי השני. ג. אמנם לפי"ז אם יש צוה"פ בשני הצדדים אין צריך לחי באמצעו ומפורש ברא"ש לא כך. ד. ביאור חדש בדברי מורי הזקן דאף שהוא מבוי אחד לא הוי מפולש לשמואל, ודוקא לכן צריך תקון. ה. בדברי התורא"ש התמוהים שדוחה דברי 'מורי הזקן' מכח קו' הגמ'.

א) דעת רש"י דמבוי עקום לרב, צריך צוה"פ באמצעו וב' לחיים בשני ראשיו, והטעם שלא מהני צוה"פ מצד א' ולחי מצד שני כ' התוס' (וכעי"ז ברא"ש) דבעינן שיראו צוה"פ כל בני מבוי, ובר"ן כ' דכל מבוי צריך תקון בו עצמו ולא מהני צוה"פ במבוי השני וכעי"ז בריטב"א.

והנה בדעת שמואל דהוי כסתום, רש"י מביא ממורי הזקן דג"כ צריך ג' לחיים דצריך לחי בעקמומיתו, ורש"י עצמו פירש דסגי ב' לחיים מב' צדדים, ולרש"י דלשמואל א"צ לחי בעקמומיתו צ"ב החילוק למה לרב צריך תקון בעקמומיתו, ולשמואל א"צ תקון בעקמומיתו, דאם התקון צריך להיות במבוי עצמו, או מדינא או משום היכר, מה החילוק אם נצרך צוה"פ או לחי, דבכל אופן כיון שכל תקונו ע"י שיש לחי בראש המבוי השני, נצריך לחי בעקמומית.

והיה מקום לבאר דרש"י סובר דהטעם ששמואל סובר שמבוי עקום כסתום, משום שלא נחשב כלל פרוץ למבוי השני כלל (ופליג על בקיעת רבים ופרצת ד') וממילא כמו שאינו נחשב מפולש, גם אין צריך כלל תקון בראשו השני דחשיב סתום, אמנם זה נסתר מרש"י דף ח. שמבואר בדבריו דגם אם לשמואל א"צ לחי בעקמומיתו, במקום שמתקנים רק מבוי א' צריך לחי בעקמומיתו, וע"כ שנחשב פרוץ למבוי השני רק שאין לזה שם פלוש, והדק"ל למה לשמואל א"צ תקון בעקמומיתו וצ"ע (ועיי' בר"ן שחולק על רש"י שם וסובר שגם בזה א"צ תקון מטעם שכ' דלשמואל הוא כסתום ואין כאן פירצה למבוי השני כלל).

ב) והנראה לבאר בזה דחלוק דין צוה"פ במבוי מפולש לרב מלחי לשמואל, דלרב מבוי עקום חשיב כמפולש לרה"ר וצריך צוה"פ לתקנו וגם אם שם צוה"פ בצד א', לא בטל שם מפולש מהמבוי, אלא דזהו תקונו של הפלוש שיש לו צוה"פ לחלקו מרה"ר, וא"כ למבוי השני שאין בו צוה"פ, א"כ תקונו מכח צוה"פ ששם בשני, ובזה לא מהני כיון שצריך היכר לכל בני מבוי, או שתקוני המבוי יהיו במבוי עצמו, אבל לשמואל אין המבוי מבוי מפולש, ומועיל לו לחי בראשו ולצדו השני אין צריך תקון כלל כיון שלא פתוח לרה"ר, רק שאם המבוי השני לא מתוקן, א"כ הפירצה שבצידו אוסרתו דהוי פרוץ למקום האסור וצריך לחי להתירו, אבל כל ששניהם מתוקנים אין הפירצה שבצדו מתוקנת ע"י הלחי שבראש השני, אלא כיון שהשני מתוקן ממילא הוא מקום המותר שפירצה אליו אינה אוסרת והוי כמפולש לרחבה ובזה ודאי שא"צ לחי בעקמומיתו, ואף שאין לו היכר שהמבוי השני הוא מקום מתוקן זה רק גילוי מילתא אם הפירצה היא למקום האסור או המותר, ואין זה מתקוני המבוי שצריך היכר, משא"כ לרב דיש לכל המבוי שם מפולש והצוה"פ שבצד השני מתקנתו, לא מהני או מדינא או משום היכר.

ולמה שנתבאר אדרבא סברת מורי הזקן צ"ע הרי באמת המבוי לא צריך כלל תקון בצדו הזה ולמה צריך שם לחי, וי"ל שסובר דגם בזה שייך חסרון היכר (ובהמשך יתב' יותר), אמנם זה לכאו' שייך להבין לתוס' והרא"ש דטעם התקון בעקמומית משום היכר אבל לר"ן והריטב"א דצריך תקון מדינא בראש המבוי עצמו צ"ב הרי אין הלחי שבראש המבוי השני תקון למבוי זה, ומ"ש מכל מבוי הכלה לרחבה שמותר בלא תקון וצ"ע.

ובאמת הר"ן לא הסכים למורי הזקן ויתכן שאזיל לשיטתו דהתקון באמצע מדינא, ובודאי דלא שייך כאן סברתו וכמוש"נ, ואכתי יקשה בשיטת הריטב"א שנראה שפירש סברתו גם במורי הזקן וצ"ע, ובהמשך הבאנו יישוב הגרג"כ בזה (ובפשוטו גם מה שהר"ן בטל את סברת מורי הזקן הוא משום שסובר שלשמואל הוא כסתום לגמרי וכמוש"נ).

ג) והנה לפי"ד כל מה שצריך צוה"פ בעקמומיתו הוא מכח הדין פלוש שבו, ולפי"ז כשיש צוה"פ מב' ראשים סגי בזה וא"צ לחי בעקמומיתו, ודמי לשמואל דא"צ לחי בעקמומיתו, אלא דיותר קל לעשות צוה"פ באמצע ועוד ב' לחיים, אמנם ברא"ש כ' דאם עושה צוה"פ מב' צדדים צריך לחי בעקמומיתו ועיי"ש שמשמע מדבריו שלא הולך רק לשיטת מורי הזקן שגם לשמואל צריך תקון בעקמומיתו אלא גם לדעת רש"י שאין צריך לשמואל לחי בעקמומיתו עיי"ש היטב וצ"ע.

ורפ"ז מחדש בזה דמבוי מפולש שדינו בצוה"פ מצד א' ולחי מצד שני אין הביאור שסגי לו בצוה"פ מצד א' רק שצריך לחי בצדו השני כשאר מבואות, אלא זה מדיני מבוי מפולש דצריך צוה"פ מצד א' ולחי מצד אחר (שהרי יש מ"ד דבמפולש בעי דלתות משני צדדים) וממילא גם הלחי צריך ליראות במבוי ולא מהני הצוה"פ בצד אחד אמנם זה דבר מחודש דמפולש מצריך תקון מב' צדדים ועיי' במשנ"ב בשם פוסקים שכ' דצריך במפולש לחי מצד שני ככל מבוי ומשמע שאינו מכח הפלוש וצ"ע.

ד) והנה במה שתמהתי מהו טעמו של מורי הזקן למה צריך לחי באמצעו וכ' דאם הוא משום היכר שייך להבין דגם בזה הצריכו היכר, ק' דמ"ש משאר פתוח לרחבה המותרת שאפי' אם טעמו משום היכר, הרי בפתוח לרחבה לכאו' ג"כ אין היכר במבוי אם הרחבה מתוקנת, ומאי שנא פתוח למבוי המותר מפתוח לרחבה וצ"ע.

ואולי י"ל דאדרבא אם באמת מבוי עקום חשיב כב' מבואות א"כ דמי באמת לרחבה וא"צ לחי בעקמומיתו, אבל י"ל שמורי הזקן סובר שמבוי עקום הוי מבוי א' רק כיון שהוא עקום לשמואל לא חשיב מפולש, ממילא י"ל שעכ"פ כל המבוי צריך תקון בשני צדדיו דהא פתוח לרה"ר בשני צדדיו, ומשום היכר צריך תקון בעקמומיתו, כיון שהתקון בסופו אינו ניכר לצד השני.

ולפי"ז מתהפכת הסברא דבמבוי מפולש כל שהוא ב' מבואות זה יותר סברא שנצריך תקון באמצעו שיהיה התקון במבוי עצמו או מדינא או מהיכר, אבל בשמואל דאינו מפולש אדרבא אם הוא ב' מבואות א"צ לתקן באמצעו דהוי כמבוי הכלה לרחבה אבל אם הוא מבוי א' שייך לומר שכיון שצריך תקון בב' צדדים, וצריך היכר מכל צד במבוי לתקוניו, ולכן צריך תקון באמצעו.

ה) ולפי סברא זו יש ליישב מה שמתקשים בדברי התורא"ש שדוחה דברי מורי הזקן דגם לשמואל בעי לחי באמצע, משום שבקו' הגמ' 'אי ביותר מעשר מ"ט דשמואל' למורי הזקן הקו' איך מועיל לחי ביותר מעשר, ולרש"י הקו' דביותר מעשר גם שמואל מודה שכמפולש, והתורא"ש דוחה הפירוש הראשון דהא י"ל דכונת שמואל שימעט מעשר ומכח זה משמע ק' שדוחה עיקר דברי מורי הזקן שצריך לשמואל לחי באמצע.

ומקשים דאף דלמורי הזקן יש לפרש דלא מהני לחי ביותר מעשר, מ"מ הא ודאי דיש לפרש גם כרש"י דהקו' דביותר מעשר ודאי הוי כמפולש, וא"כ איך מוכיח התורא"ש נגד עיקר פירוש מורי הזקן בסוגיין, מכח שא"א לפרש הקו' שלא מהני לחי ביותר מעשר, הא גם למורי הזקן שייך לפרש הקו' כמו לשיטת רש"י.

ועפימש"נ י"ל דרש"י סובר דבין לרב בין לשמואל חשיב כשני מבואות והוי מבוי מפולש לחבירו ונחלקו אי חשיב מפולש על ידי זה, אבל ביותר מעשר חשיב מבוי אחד ולכ"ע הוי כמפולש, אבל למורי הזקן ע"כ דחשיב מבוי אחד גם לשמואל, וכיון שדינו שצריך תקון בשני ראשיו בעי היכר באמצעו וכמוש"נ, וע"כ צ"ל שאף שהוא מבוי א' לא חשיב מפולש לשמואל כיון שהוא עקום, וא"כ יותר מעשר גם לא יחשיבו כמפולש דיותר מעשר זה רק סיבה להחשיבו מבוי אחד וכלשון רש"י, אבל למורי הזקן ע"כ שסברת שמואל שאפי' שהוא מבוי אחד לא חשיב מפולש וכמוש"נ, וא"כ ע"כ צ"ל דלדבריו קו' הגמ' דלא מהני לחי ביותר מעשר.

ואגב דאיירינן בהא, עיקר דברי התורא"ש דהו"ל לגמ' לפרש דכונת שמואל דבעי לחי וימעטנו מעשר תמוה מאוד, דאם ימעטנו מעשר גם רב מודה דלא הוי מפולש (אם פליג רב על פירצת ד') וע"כ דלשמואל מהני לחי גם בלא שימעטנו, ושמעתי ליישב (ראד"ק) דימעטנו לא' מהמבואות ושם יועיל הלחי ויתקן שני המבואות עי"ז משא"כ לרב ע"י הפירצה יותר מעשר הוי מפולש ושוב לא מהני לחי כלל, ובהמשך יתב' עוד מהלך בדבריו.

בעיקר מה שהקשיתי מ"ט דמורי הזקן הרי דמי ממש למבוי הכלה לרחבה כיון שהוא פרוץ למקום המותר שמעתי ליישב (מהגרג"כ) דחשיב פרוץ לרה"ר דאף שפרוץ למבוי חבירו כיון שהשני פתוח לרה"ר חשיב גם בפתחו למבוי שהוא פתוח לרה"ר ולכן צריך תקון בראשו (וא"ש גם לריטב"א והר"ן שאינו היכר בעלמא) ומה שנחשב כפרוץ לרה"ר וברחבה לא חשיב פרוץ לרה"ר צריך לחלק בין מבוי שהוא אותו מין, המבוי נחשב שהוא פרוץ לרה"ר משא"כ ברחבה שהוא סוג אחר חשיב פרוץ רק לרחבה (הגרג"כ) ואכתי צ"ע בסברא זו.

ועכ"פ לסברא זו שמעתי מרפ"ז ליישב באופ"א את דברי התורא"ש הנ"ל (דלמורי הזקן שייך לפרש את קו' הגמ' רק דלחי לא מהני יותר מעשר ולא כרש"י) דלרש"י מח' רב ושמואל אם חשיב פרוץ לרה"ר במה שפרוץ למבוי ולכן לשמואל א"צ תקון באמצעו דלא הוי כפרוץ לרה"ר, ולרב צריך ואפי' לחי במקום ששם צוה"פ מהצדדים כיון שנחשב שפתוח לרה"ר, וזה מק' הגמ' דיותר מעשר ודאי חשוב פרוץ לרה"ר, אבל למורי הזקן ע"כ דגם לשמואל חשיב פרוץ לרה"ר מדמצריך לחי, ואעפי"כ לא חשיב מפולש שאין דרך פלוש בעקום, וא"כ לא מהני מידי יותר מעשר**.**

**סימן יא**

**עוד בענין מבוי עקום**

בגדר פירצה ד' שמחשיבה לרב למבוי עקום

א. לכאו' פרצת מבוי לשני הוא פרצה מן הצד, ולמה בעינן לחי. ב. לבאר דחשיב פרצה בראשון, אמנם בסברא הוא רק בצד דחשיב מבוי אחד. ג. לבאר באופ"א שחשיב פרוץ בראשו. ד. לדון לאבהעו"ז דמהני עומ"ר לפרצה ד' למה חשיב מבוי עקום למפולש מכח פרצה ד'. ה. לבאר דכלפי להחשיב המבוי כאחד לא מהני קולת רוח רביעית, ורק אם אין דין פרצה ד' לא הוי מבוי אחד. ו. באופ"א יש לחדש דלא מהני כלל מחיצה ברוחב, ורק אם מחיצות האורך מועילות זה מעמיד שיש כאן ב' מבואות.

א) בעיקר דברי הרא"ש דאם נותן ב' צוה"פ מהצדדים צריך לחי באמצע, מק' לדברי אבן העוזר שאם רוח רביעית מתוקנת בצוה"פ שוב לא אוסרת פירצה ברוח אחת, דהרוח שבה הפירצה נחשבת רוח רביעית שלא נאסר בה הפירצה, וא"כ כשנותן צוה"פ מב' צדדים למה צריך לתת לחי באמצע הרי יש כאן רק פירצה א', ובאמת יש להק' גם להיפך דבפירצה מהצד (לול"ד הפמ"ג) לא מהני כלל לחי רק בראשו וא"כ אם מאיזה טעם שיהיה צריך תקון אפי' כשיש צוה"פ איך מהני לחי (ובהמשך נביא דברי הב"מ בזה).

וברעק"א כ' ביישוב הקו' על האבן העוזר דחשיב כפרוץ במלואו ולא דמי לשאר פירצה מן הצד ולא נתבארו דבריו למה חשיב פרוץ במלואו וצ"ע.

ב) ובחזו"א כ' דרואין למבוי העקום כמבוי מעוגל ולפי"ז חשיב פרצתו בראשו ולא בצד, כיון שכך הוא צורת המבוי, ומיושב הכל דגם לאבן העוזר צריך לחי בראשו השני ומהני לחי אפי' אם לא מהני בצדו דחשיב ראשו, ומה שהגמ' מוכיחה שיש פירצה ד' מדברי רב, הוא משום שלולי שחשיב פירצה היינו מחשבים שכל מבוי נגמר ביושר, ורק ע"י שלא נגמרו מחיצותיו נחשב שמתעגל.

ויש לדון דלכאו' מהלך זה מסתבר רק אם גדר הפלוש הוא שנחשב כמבוי אחד דאז אמרינן שדינו כעגול וצריך תקון באמצעו רק משום היכר, אבל אם ננקוט שהפלוש הוא לחבירו (וכר"ן וריטב"א) א"כ ע"כ דלא נחשב כמבוי עגול אלא כב' מבואות, ואף דבדעת הרא"ש עצמו מפורש שהתקון באמצע משום היכר וא"כ י"ל דאזיל לשיטתו שמצריך ב' צוה"פ ולחי, מ"מ נצטרך לומר שהראשונים פליגי בדין זה, וגם הרא"ש עצמו משמע ק' שסובר שהם ב' מבואות שכ': צריך היכר לבני מבוי זה ובני מבוי זה. ומשמע שצריך היכר רק משום שהם מבוי נפרד שאין בו היכר רק דבלא דין היכר סגי בצוה"פ במבוי השני דבזה מתוקן הפלוש לרה"ר וצ"ע בכל זה, גם מדברי רעק"א שכ' שפרוץ במלואו משמע שמבוי זה פרוץ במלואו למבוי השני.

ג) ויתכן לבאר באופן אחר דדין הפלוש כאן הוא שכל א' פרוץ במלואו לחבירו שברבוע כזה[[54]](#footnote-55) דהיינו שכיון שכל א' מצ"ע הוא פרוץ במלואו לרבוע והוא מקום א' אתו בזה חשיב פרוץ לחבירו במלואו ולא דמי לכל פירצה ד' ששני הצדדים פרוצים רק בד' ואין א' נכנס לחבירו רק שפרוץ א' לשני בד' משא"כ כאן שכל א' מצ"ע הוא א' עם הרבוע חשיבי א' והוי מפולש לחבירו במלואו, רק שבלא דינא דפירצת ד' כל א' ביחס לעצמו, אין השני כלל ברבוע, דהמחיצה מונעת השני מליכנס, אבל כשיש פירצה ד' אינו מונע השני מליכנס וממילא הוא מפולש במלואו אליו וצריך תקון ממנו, ובזה מבואר דאפי' אי חשיבי ב' מבואות מ"מ פרוץ במלואו וצריך לחי, וגם ודאי דלא שייך שעומ"ר יתקנו כיון שהפירצה היא בראשו ומיושבים דברי רעק"א.

ושורש לסברא זו דעיקר הפלוש הוא משום ששניהם נכנסים לרבוע בפירצה במלואם מצאתי בט"ז (שמבאר דברי רמ"א שס"ג ל"ג) דבפס ד"א לאורכו אם אין פירצה יותר מעשר לא חשיב מפולש, ותמהו דמ"ש משאר מבוי עקום דקיי"ל כרב דהוי מפולש ע"י פירצת ד' ותי' הט"ז דכאן לשני הצדדים אין פרוץ במלואו ולא דמי למבוי עקום שפרוצים במלואם, ולכאו' כונתו עד"ר שכ', אמנם כל סברא זו מחודשת מאוד ואינה ברורה כל הצורך וצ"ע.

ועוי"ל ביישוב אבן העוזר דאנו דנים את המבואות שנגמרים בעוקם כזה[[55]](#footnote-56) וכדין צד א' קצר וצד א' ארוך דיש לומר שדנים אותו בעוקם וצורת המבוי נקבעת לפי מחיצות האורך לבדם וממילא חשיב שכל א' פרוץ לחבירו במלואו אף שהם שני מבואות, ומיושב גם דמהני לחי כיון דחשיב ראש המבוי.

ד) והנה בדברי אבן העוזר שכשיש צוה"פ בראשו אין דין פירצת ד' בצידו, יש שני הבנות[[56]](#footnote-57) הא' שלא נאמרה כלל פירצה ד' ברוח רביעית (ונסתר לכאו' מהריטב"א י:( והב' שאף שיש כאן פירצה ד' מהני עומ"ר לסותמה מק"ו מלחי רק דברוח שלישית לא מהני עומ"ר דדיו כלחי שמועיל רק ברביעית, והנה לכל הפירושים שכ' ק' דאכתי כיון שיש צוה"פ בראשה א"כ אין דין פירצת ד' בצידה ושוב אין לדון כלל את המבוי העקום כעגול וכדמוכח בגמ' דלולי דין פירצת ד' הוו מבואות חלוקים וצ"ע.

ואם ננקוט כצד הראשון דאין כלל דין פירצת ד' ברוח רביעית ודאי קשה כנ"ל, אמנם אם ננקוט דזה רק תקון של עומ"ר אולי י"ל דהתקון לא מונע מלהחשיב כמבוי עגול כיון שאין גדירה על מקום זה ואכתי צ"ע בכל זה.

ובאמת זה ק' על עצם הגמ' בדף ו: דמבואר שם דהצריכו בנהרדעא דלתות משום מבוי עקום וק' דלכאו' אף שבמפולש גמור לרה"ר סוברים דבעו דלתות, מ"מ כאן כשיש צוה"פ הרי כבר אין פירצת ד' ובלא פירצת ד' גם לרב מבוי עקום אינו כמפולש וא"כ למה לא סגי בצוה"פ שעי"ז לא הוי מפולש כלל וצ"ע (שמעתי מרא"פ.

ה) והנראה לומר בזה דלולי דין פירצת ד' או בקיעת רבים חשיב כסתום ע"י עומ"ר, ופירצת ד' או בקיעת רבים פועלת שלא הוי כסתום, וכל מה שכ' האבן העוזר דברוח רביעית לא מזיק פירצת ד' אין כונתו שברוח רביעית לא מהני בקיעת רבים להחשיב כפרוץ ולא סתום דודאי אין חילוק בזה, אלא דלא אכפ"ל שאינו סתום דברוח רביעית יחשב פתח או שא"צ גדירה כ"כ, אבל מ"מ כבר שייך שם שיאסור פלוש וגם חשיב מכח זה כמבוי עגול או שפרוצים זל"ז בראשם דדנים אותם דאלכסון כמוש"כ כיון שעכ"פ אין כאן סתימה גמורה של עומ"ר.

ובזה מיושב דלא מהני צוה"פ להחשיב שאין כאן פירצה ד', דגם עם צוה"פ אינו כסתום אלא יש לו שם פתח וממילא חשיב מפולש דשם פתח לא מקלקל בפלוש ורק אם לא היה דין פירצת ד' אז העומ"ר היה סותם לגמרי ולא היה נחשב מפולש וכמוש"נ[[57]](#footnote-58).

ובאמת לסברא זו גם צריכים לפי פשוטה של גמ' דחשיבי כב' מבואות ואעפי"כ לרב הוי מפולש לחבירו כמפולש לרה"ר (וכלשון רש"י) וק' (קו' רי"ר) דא"כ מה צריך לפירצה ד' הרי מפולש בכל מקום הוא אפי' אם בראשו א' עומ"ר וא"א לומר דבאמת כל מקום הוא מדינא דבקיעת רבים שהרי כ' הב"מ דבראשו אין חסרון של בקעית רבים דהוי פתח ולא פירצה וצ"ע (ורפ"ז מחלק דבמפולש זה כנגד זה חמיר ואוסר אפי' בלא פירצה ודוחק).

ועפ"י הסברא שכ' א"ש היטב דבאמת לולי הדין של בקיעת רבים לא היה מפולש גם בעומ"ר בראשו דהוי כסתום ורק מכח דין בקיעת רבים חשיב מפולש, ואף שכ' הב"מ דבראשו אין אוסר של בקיעת רבים, אין כונתו דבראשו חשוב כסתום יותר מצדדין, דאין טעם לחלק בזה, אלא שלא אכפ"ל שאינו כסתום, דמ"מ יש לו שם פתח, אבל ודאי שאינו מונע פלוש כיון שאינו כסתום וכמוש"נ.

אמנם עיקר סברא זו דעומ"ר לולי הדין של פירצת ד' הוי כסתום לגמרי ולא היה שייך פלוש (וכן לא היינו מחשבים את כל המבוי עקום כמבוי אחד עגול) ואעפ"י שצוה"פ לא מהני לסתום כמבואר גמ' דלחנניה צריך דלתות צ"ל דעומ"ר הוא סתימה גמורה משא"כ צוה"פ שהוא מחשיב לפתח זה לא מונע פלוש או להחשיב את המבוי לעקום, לא נתקבלה הסברא בבי מדרשא, דודאי גם בעומ"ר אין זה כסתום אלא שחשיב הפרוץ כפתח ולא כפירצה ואדרבא גריעא מצוה"פ וצוה"פ הוי יותר כסתום מעומ"ר.

והנה ודאי שגם כונתי היתה דבכל מקום דסגי בשם פתח צוה"פ עדיפא, רק דכאן לגבי פלוש שם פתח לא מהני כלל, ועומ"ר מהני להחשיב כל הרוח כסתומה דיש כאן גדירה על הכל ולא מדין פתח, ורק אם יש לזה שם פירצה ודאי זה אוסר ומ"מ צ"ע בסברא אם שייך לומר כן.

ו) ואם נפרש כחזו"א שפירצה ד' מחשיב אותו כמבוי עגול יתכן לבאר מחומר הקו' באופ"א, דבאמת מצ"ע מחשיבים מבוי עקום למבוי א', ולכן צוה"פ ברחבו לא מהני דנחשב מבוי עגול עם צוה"פ באמצע, ורק אם מכח המחיצה של המבוי (שמחוץ לרוחב המבוי השני) חשיב כבר גדירה עד הסוף דאין פירצת ד', זה מחלק את המבואות, דהא את גדירה מחיצת המבוי א"א להחשיב כמחיצה באמצע המבוי דהיא מחיצת אורך אבל אפי' אם נוסיף מחיצה גמורה בתוך רוחב המבוי לא מהני, דנחשב מחיצה רוחב באמצע המבוי ולא כהמשך של מחיצה האורך.

ושו"ר בגרג"כ שכ' כעי"ז, ומיישב עפי"ז דברי התורא"ש התמוהים הנ"ל בסימן הקודם, דמוכיח נגד מורי הזקן מקו' הגמ' יותר מעשר, דאם כונת הגמ' דלחי לא מהני ביותר מעשר נפרש דכונת שמואל שימעטנו מעשר, ותמוה דאם הוא פחות מעשר גם לרב לא הוי מפולש (לצד שחולק על פירצת ד') ולפימש"נ א"ש דכיון שבתוך המבוי הוא יותר מעשר א"כ מחיצת האורך לא גודרת אותו ומה שהוסיף מחיצה בתוך רוחב המבוי לא מהני מידי דזו מחיצה באמצע רוחב המבוי וכמוש"נ.

**סימן יב**

**בדברי הריטב"א דגם לשיטת 'מורי הזקן' שייך להוכיח דיש פרצה ד'**

**א. בשיטת הריטב"א דלא מהני לחי בפרה ד, איך מהני לחי במבוי עקום הרי הוא מכח פרצה ד. ב. המח' האם מהני לחי לפרצה ד' ברוח שלישית, לכאו' מח' ראשונים לקמן ח. ג. עוד יש להכיח מרש"י שלא מהני עומ"ר לתקן. ד. יש לדון בלחי באמצע מבוי עקום האם בא לתקן את דידו או את ראשו.**

כ' הריטב"א דהגמ' יכלה להוכיח דיש פרצה ד' גם לשמואל לשיטת מורי הזקן דבעינן לחי באמצעו, ותמוה דהא שיטת הריטב"א בסוגיא לעיל דפרצה ד' הוי פרצה ולא מהני בה לחי ואיך שמואל שמצריך לחי זה ראיה לפרצה ד'.

והנראה ליישב שבאמת שיטת רש"י מובנת היטב דלא שייך להצריך לחי כי הוא פתוח לרשות המותרת לו, וע"כ צ"ל שבעי לחי משום שנחשב פרוץ לרה"ר דרך חבירו, ואם כנים הדברים יש ליישב דברי הריטב"א דכל הדין שלא מהני לחי לפרצה הוא משום שכשמחובר עם רה"ר ברמה של פרצה לא מהני לזה לחי, אבל כאן א"א להחשיבו למחובר עם רה"ר ביותר מפתח, כי הרי ודאי לא מחובר לרה"ר יותר מהמבוי הראשון, וממילא מהני לחי.

והק' לי בישיבה דהא מבואר ברש"י ח. דאם לא תקנו ראש א' של המבוי עקום מהני לחי באמצעו ומוכח דלחי מהני אפי' שפרוץ בצדו למבוי השני שאסור.

אמנם באמת משם ראיה לדברי, דעיי' בריטב"א וברשב"א שהשמיטו פירוש זה של רש"י וגרסו בגמ' אחרת מכח קו' זו, והרשב"א כ' שרש"י פי' בענין אחר ואינו מחוור, ולא ביאר הטעם, ולפימש"נ מבואר היטב דלדעת הרשב"א והריטב"א דלא מהני לפרצת צדו לחי, א"כ פשוט שלא יועיל שם לחי בעקמומית כיון שפרוץ למקום האסור, ורש"י עצמו צ"ל שסובר שמהני לחי לפרצה ד' ובקיעת רבים.

ב) ולפי"ז יוצא שדברי הפמ"ג שמהני לבקע"ר לחי, אף כשבראש המבוי לחי ולא צוה"פ מפורשים ברש"י וברא"ש בדף ח. דמהני למבוי הניתר לחי בשני צדדיו.

והנה בתור"פ נראה קצת דגם לרש"י קו' הגמ' דוחה שלא מהני לחי באמצע עייש"ה, וכ"מ ק' ברש"י שכ' לחי מעליא בשני ראשיו, אמנם לגירסתנו 'אי חבריה בסיכתא' מפורש שאם עומד ברוח שרי, וכן גר' רש"י, ותור"פ אולי לא גרס וכדמש' בריטב"א, ועכ"פ ברא"ש ודאי מש' דקיי"ל שמהני לחי, וכן נראה ברש"י, ובדבריהם מוכח כפמ"ג.

ומ"מ האח' שחלקו עליו מטעם שהוי מפולש לא קשים מכאן, די"ל שזה גופא מח' רב ושמואל אם הוי מפולש באין מכוונים, ולדידן דקיי"ל כרב הוי מפולש גם בכל בקע"ר (ולא נחלקו בכל פרצת צדו, לרבותא דרב דאפי' בכה"ג הוי מפולש).

ג) עוד יש להוכיח מרש"י שם כשיטת הפמ"ג והמשנ"ב דאם בעינן לחי לא מהני לזה עומ"ר ודלא כאבהעו"ז, דאל"כ למה לא יתקן שם העומ"ר, ובשלמא לרב שאנו דנים כמפולש י"ל דע"כ דנים את זה כמבוי א' ואין עומ"ר וכמו שכ' החזו"א, אבל לשמואל למה לא מהני עומ"ר.

ובעיקר סברא זו דלא הוי עומ"ר יש לומר דעומ"ר צריך להיות בתוך הפתח, ורק בראש המבוי כשהוא פחות מעשר הוי בתוך הפתח (ובזה מיושב הריטב"א דבשבקי מהני לחי, ואעפי"כ העומ"ר לא מתקן את השתים, דשם הוא מחוץ לעשר ואולי חשיב מחוץ לפתח וצ"ע) או עכ"פ רק ראש המבוי נחשב פתח, ובנוס"א י"ל שהבקע"ר היא מחלקת את הפרצה מהעומ"ר, ולא שייך להתיר מכחה, ורק בראש המבוי בפתח הגדול שלא נאמר בקיעת רבים מהני העומ"ר.

וביישוב האבהעו"ז צ"ל שכל מבוי עקום אפי' לשמואל לא חשיב עומ"ר לתקן ועד"ר החזו"א.

ד) והנה יש להסתפק בלחי המבואר כאן אם הכונה להתיר את המבוי המותר עד הסוף והלחי יתקן פרצה בצדו, או שיתקן הלחי אל ראשו וישאיר את המרובע במבוי האסור, ולצד זה מתיישב בפשיטות הקו' דלא מהני לחי לפרצה בצדו דאה"נ שרי רק אם יתיר את ראשו.

אמנם ק' לאידך גיסא דאם מתקן בראשו הרי יש כאן מבוי מפולש גמור מראשו לראשו, דאף שכלפי רה"ר סובר שמואל דלא הוי מפולש כי אינו זכנג"ז, אבל יש לדון מפולש משום המבוי שאינו מתוקן עצמו שהוא ככרמלית, והוי מפולש לכרמלית משני ראשיו, ואם נימא שמתקן את צדו אולי יש לחדש דגם זה בכלל זה שלא כנג"ז שלא הוי מפולש לשמואל, אבל אם מתקן את ראשו תמוה כנ"ל.

ואולי יש לחדש דמבוי שאינו מתוקן לא הוי ככרמלית גמורה ולא נאמר בו פלוש, והסמך לדבר הוא התו' כה: דנראה שרשות שנאסרה משום פרוץ למקום האסור אינה מחשיבה לפלוש, ודוקא כרמלית גמורה, וממילא י"ל שה"ה למבוי שאינו מתוקן (וגם יתכן שאיסורו משום פרוץ למקום האסור).

ובזה מתיישב גם במבוי הכלה לחצר, שאף אם נאסר, החצר מותרת, ויתכן הטעם כנ"ל דהמבוי לא נחשב כרמלית גמורה.

**סימן יג**

**בהא דגם לשמואל יותר מעשר הוי כמפולש**

א. צל"ב לשמואל מה החילוק בין פרצה ד' לפרצה י'. ב. וק' למה לתוס' לא אכפ"ל מפרו"מ, ובדברי התורא"ש נר' דאין זה מטעם פרצה י'. ג. לבאר לתוס' היכן באמת מחיצות המבוי שיעשוהו לרה"י. ד. לפי הנ"ל ליישב החילוק בין יותר מעשר לפרו"מ.

א) הגמ' מק' דאי מיירי ביותר מעשר אפי' לשמואל הוי מבוי מפולש[[58]](#footnote-59), וצריך לבאר הרי מבוי פרצתו בד' ואעפי"כ סובר שמואל דלא הוי מפולש, וא"כ מהיכן פשוט לגמ' שפירצה יותר מעשר תחשיב גם לשמואל את המבוי עקום כמפולש, ובשלמא לר"ן שנראה שסובר בדעת שמואל שאין פירצה ד' במבוי (כמושנ"ת במק"א), א"ש דכשיש פירצה ודאי לכ"ע הוי כמפולש רק נחלקו רב ושמואל אי יש פירצה ד' במבוי אבל ביותר מעשר דלכ"ע הוי פירצה ודאי הוי מפולש, אמנם לרש"י שמפורש בדף ח' שחשיב גם לשמואל פירצה (וכן היא משמעות כל הראשונים ואכהמ"ל) ק' למה ביותר מעשר פשוט לגמ' דהוי מבוי עקום, ומהו החילוק פרצה ד' לפרצה עשר.

והנה בעיקר הדבר במקום שיש פירצה יותר מי', מקשים דא"כ זה לא חסרון רק של מפולש אלא אין למבוי כלל מחיצות שיעשוהו רה"י כיון שיש בו פרצה יותר מי' (ובפרט אם יותר מעשר דאורייתא ואכמ"ל, ואפי' אם הוא דרבנן מ"מ מדרבנן לא הוי כלל רה"י), ולכאו' צ"ל בזה כמוש"כ החזו"א דגדירת המבוי השני מהני לו דהיינו שכיון שהמבוי השני אין בראשו פרצה יותר מעשר מהני מחיצותיו לחברו.

ולפי"ז יתכן לומר דזו עצמה סברת הגמ' דביותר מעשר ודאי הוי כמבוי א' גם לשמואל דכיון שצריך את המבוי השני לעיקר מחיצותיו נחשב עמו כחד, ולפי"ז יש לחלק דבפרצת ד' לא שייך סברא זו, דאפי' שפירצת ד' אוסרת במבוי, אין זה חסרון בעיקר המחיצות הצריכות לרה"י, דעד עשר אינו חסרון בעיקר המחיצות, אלא דיש לו שם פירצה במבוי אבל כיון שהוא פרוץ למקום המותר אין זו סיבה לאסור, ולענין להחשיבו כחד לא מהני כיון דיש לו מחיצות מצ"ע (ועיקר סברא זו מבוארת בחזו"א), ולפי"ז מה שהוכחנו במק"א דלרב אין צריך פרצת ד' בפועל, אלא כל שהעומ"ר לא גודר הוי מפולש, הוא רק לרב, אבל לשמואל צריך פרצה יותר מעשר בפועל, שאז צריך את מחיצות השני לגודרו.

ב) אמנם ק' דלפי"ז לכאו' במקום שלמחיצת המבוי יהיה פרוץ מרובה ודאי שחסר בעיקר הגדירה, ויחשב כחד שצריך את השלמת עיקר המחיצות של המבוי השני, דבלי המבוי השני אין לו ג' מחיצות כלל, אמנם התוס' דף י: כ' בסוגיא שם שמבוי עשרים נותן לו פס ד' לארכו לחלק המבוי וכ' התוס' דמיירי שם לשמואל ואם יש פירצה יותר מעשר מהפס עד סוף המבוי הוי מפולש (ודחה הריצב"א דאין מפולש לאותו צד) ולכאו' שם מיירי שהפרוץ מרובה דהא הפס ד' ואם הפירצה עד עשר מכשיר התוס' לשמואל, וק' דכיון דפרו"מ ודאי אין לו כלל מחיצות, ולא עדיף מפירצה יותר מעשר דחשיב חד מבוי, וביארנו הטעם שצריך בעיקר מחיצותיו את המבוי השני וצ"ע.

והנה בתורא"ש מפרש קו' הגמ' דביותר מעשר גם לשמואל הוי מפולש באופ"א וז"ל אחר שהוא רחב הרבה בעקמומית נראה כמבוי שאינו מעוקם. ונראה מלשונו שלא הזכיר כלל שהוא משום פירצה יותר מעשר, דבאמת כיון שפירצה ד' לשמואל לא מחשיב למפולש ה"ה יותר מעשר ודלא כמוש"כ (אמנם בריטב"א משמע שהוא משום פירצה יותר מעשר) רק שהוא סברא במבוי עקום, דברחב כ"כ נראה כמפולש.

ולכאו' צ"ל דגם התוס' סובר כתורא"ש ולכן כ' דבפרו"מ לא הוי כמבוי מפולש לשמואל דלשמואל לא אכפ"ל בפרצות יהיו כמה שיהיו ורק ברחב יותר מעשר נראה כישר ולכן רק ביש יותר מעשר מהפס עד סוף המבוי הוי כמפולש לשמואל, ועיי"ש בתורא"ש שג"כ כ' כהתוס' ולפימש"כ אזיל לשיטתו.

ג) והנה אף אם נאמר כמשמעות התורא"ש דלשמואל אין יותר מעשר מפולש משום פירצה יותר מעשר אלא משום שרחב הרבה, עדיין ק' בעצם הדבר למה בפרו"מ וביותר מעשר לולי שרחב הרבה נחשב מבוי נפרד הרי אין לו מחיצות כלל ואפי' ב' מחיצות אורך אין לו כיון שהוא פרו"מ ויותר מעשר וצ"ע.

והנראה לומר בזה דהתוס' והתורא"ש סוברים דבאמת גם לשמואל הוא מבוי אחד רק שאינו מפולש משום עקמומיתו וביותר מעשר הוי כישר ולפי"ז לק"מ.

והנה לשיטת התוס' באמת מסתבר לומר כן כיון שנוקט שא"צ תקון בעקמומית במבוי עקום, א"כ י"ל דחשיב מבוי אחד גם לשמואל, אבל התורא"ש נוקט לעיקר כרש"י שצריך תקון בעקמומית ולפי"ז לכאו' חשיב כשנים וא"כ תמוה איך נחשב למבוי נפרד כיון שאין לו מחיצות. ועוד עיי"ש בריטב"א שהביא דברי התוס' דביותר מעשר צריך תקון לשמואל ודחאם, ולדברינו כיון שבריטב"א שם מפורש שקו' הגמ' מכח שבפרצה יותר מעשר הוי מפולש גם לשמואל, הול"ל דלשיטת התוס' גם פחות מעשר הוי מפולש לשמואל כיון שהוא פרו"מ וצ"ע[[59]](#footnote-60).

ומחומר הקו' הנ"ל לכאו' צריך לבאר דברי התוס' באופ"א שמתבאר כאן בדבריהם חידוש גדול, דכיון שמצד דיני רה"י יש לו מחיצות כדבעי בצרוף המבוי השני, לגבי דיני מבוי א"צ מחיצות גמורות אלא סגי בב' מחיצות באורך ד"א לתת לו שם מבוי, וצורת המבוי נקבעת מכחם לכל האורך, וכעין פס ד' שמועיל בחצר דהוא תחילת מחיצה, ה"ה כאן מועילות מחיצות האורך לקבוע את צורת המבוי אף שיש כאן פרו"מ ויותר מעשר, דכיון שמצד פרוץ אינו אסור משום דהוא למקום המותר, ושם רה"י יש לו מכח המבוי השני, סגי במקצת מחיצה לקבוע את צורת המבוי, ונראה שלזה צריך ד"א דבזה חל שם מחיצות מבוי ומכחם חל בכל האורך דין מבוי נפרד ואינו נפסד ע"י פרו"מ (ויותר מעשר).

ד) ולפי"ז יש ליישב גם אם נאמר כפשוטו שקו' הגמ' דביותר מעשר מכח הפרצה הוי מבוי אחד, וחלוק דין פרו"מ מדין יותר מעשר, די"ל שכשבאים לדון את צורת המבוי, עדיפא פרו"מ מיותר מעשר, דפרו"מ לא מהני לגדור אבל יש כאן תחילת גדירה על כל הרוח (שורש החילוק מרג"כ) וכמו שמצינו ברוח רביעית דמהני פס ד' דחשיב קצת גדירה על כל הרוח משא"כ יותר מעשר דלא מועיל לעולם, גם לא מהני להגדיר את צורת המבוי וממילא הוי מבוי עקום, והעולה מזה בקצרה דלשמואל סגי בגדירה שמספיקה לרוח רביעית בשביל שלא יהיה מבוי עקום ולכן לא אכפ"ל בפרו"מ (ובפירצת ד').

והנה הרשב"א דף י: נוקט שמימרא דר' אמי ור' אסי דבפרצה בצדו כלפי ראשו, אם נשאר ד"ט כלפי ראשו, המבוי מותר, מיירי כשהפרוץ מרובה והלחי מתיר גם את הפרו"מ שבצדו, והרשב"א דן שם אם הוי אתי אוירא דהאי גיסא והאי גיסא ומבטלי ליה על הד"ט בכה"ג עיי"ש, ורבים תמהים דאם הוא פרו"מ פשוט שלא חשיב כלל רה"י וודאי לא יועיל על זה שהלחי יתקנו, והגרג"כ העמיד דלא מיירי ממש בפרו"מ אלא שאין עומ"ר שבכחו לסתום, ועיי' בהגה' על הרשב"א במכון אורייתא מה שהעמיד את הרשב"א, אמנם משמעות הרשב"א דמיירי בפרו"מ ממש וק' מאוד הא אין כאן כלל רה"י וצ"ע.

ולפימש"נ אולי יש ליישב דמיירי ודאי שהוי רה"י מצד הרשויות שבצדו וכל הנדון הוא שפרוץ אליהם ובזה מחדש הרשב"א דסגי בפרו"מ כיון שהלחי מתקן את הפרצות.

**סימן יד**

**יא קושיות בסוגיית מבוי עקום[[60]](#footnote-61)**

**א)** מבואר בגמ' דמהא דאמר רב דמבוי עקום כמפולש מוכח דיש פרצה ד' במבוי, וק' מה הגמ' מוכיחה מהא דהוי מפולש לרב דיש דין פרצה ד', הא פלוש עצמו קיים גם בעומ"ר מצד א' (ואפי' בצוה"פ בראשו הוי מבוי מפולש) ואין צריך פרצה לאסור משום פלוש[[61]](#footnote-62), ובשלמא לר"י דלרב דהוי מפולש נחשב מבוי א'[[62]](#footnote-63), י"ל שע"י הפרצה הוי מבוי א' וממילא חשיב מבוי מפולש, אבל לרש"י וסיעתו דגם לרב הוו ב' מבואות ואעפי"כ הוי פלוש, ק' מה השייכות בין דין פרצה לדין פלוש וצ"ע[[63]](#footnote-64).

**ב)** ואפי' לרא' די"ל דע"י הפרצה הוי מבוי א', וכן לרש"י גם אם ניישב דמאיזה טעם כאן רק ע"י הפרצה הוי מפולש כיון שאינו מפולש ממש לרה"ר, אכתי ק' מהא דמבואר לק' ו: דמבוי עקום אם הוי כמפולש לשיטות שצריך דלת במבוי מפולש, גם במבוי עקום צריך דלת ולא סגי בצוה"פ, ותמוה למה לא סגי בצוה"פ בפרצה וממילא אין כאן פרצה וממילא גם לא הוי פלוש, ולכאו' כמו שמבואר בגמ' דאם אין דין פרצה ד' במבוי לא הוי מפולש ע"י שהולכים בפרצת ד' , ה"ה כשיש צוה"פ הא לא חשיב פרצה ולמה הוי פלוש וצע"ג[[64]](#footnote-65).

**ג)** דעת 'מורי הזקן' שגם לשמואל צריך ג' לחיים, ויש לתמוה שבכל מבוי הכלה לרחבה מבואר לק' דאם יערבו יחד אין צריך כלל לחי לחלקו מהרחבה[[65]](#footnote-66), דמרשות המותרת אין צריך הבדלת לחי, ולמה כאן צריך הבדלה מהמבוי השני וצ"ע[[66]](#footnote-67).

**ד)** בקו' הגמ' דביותר מעשר ודאי מודה שמואל, כ' רש"י דלמורי הזקן הקו' דלחי לא מהני ביותר מעשר, ומש' שלמורי הזקן א"א לפרש קו' הגמ' כמו שפירש רש"י עצמו שביותר מעשר הוי מפולש, וכ"ה להדיא בתורא"ש שמק' על קו' הגמ' לפי' מורי הזקן (עי"ש ובהמשך נביא הקו') ומכח זה דוחה פי' מורי הזקן, ומבואר שא"א לפרש למורי הזקן את קו' הגמ' עד"ר שפי' רש"י בעצמו, וצ"ע הטעם[[67]](#footnote-68).

**ה)** דעת הפמ"ג דלבקיעת רבים מהני לחי אפי' אם בראשו ג"כ לחי, ומבואר דלא הוי כמפולש, וכנראה משום שלא הוי זה כנגד זה, וק' דא"כ בסוגיין נמי למה חשיב מפולש וצריך צוה"פ[[68]](#footnote-69).

**ו)** דעת הרא"ש דלרש"י דצריך צוה"פ באמצע וב' לחיים בצדדיו, ה"ה אם יניח ב' צוה"פ בצדדים צריך לחי באמצע, וק' דכיון שרש"י סובר דלשמואל לא בעינן לחי באמצע, והטעם לכאו' משום שפתוח לרשות המותרת, א"כ ה"ה כאן לא יצטרכו כיון שיש כבר צוה"פ בכל מבוי[[69]](#footnote-70).

**ז)** בדברי האבן העוזר מבואר דכל שיש צוה"פ בראשו לא נאמר כלל בקיעת רבים מצדו, וא"כ תמוה למה הצריך הרא"ש לחי באמצע הרי לא הוי פרצה כלל בצדו כיון שיש צוה"פ בראשו[[70]](#footnote-71), וביותר יש לתמוה מהגמ' לק' ו: דלמאן דמצריך דלתות במבוי מפולש גם מבוי עקום צריך דלתות, ולמה לא סגי בצוה"פ בראשו וממילא לא חשיב כלל פרצה בצדו ולא הוי מבוי מפולש וצע"ג[[71]](#footnote-72).

**ח)** התורא"ש מק' על פי' מורי הזקן בקו' הגמ' דביותר מעשר לא מהני לחי, ומק' התורא"ש דאולי כונת שמואל שישים לחי שימעט מעשר, ודבריו תמוהים מאוד דאם ישים לחי שמיעט מעשר א"כ גם לרב לא הוי מבוי מפולש אם אינו סובר פרצה ד', והדרא קו' הגמ' לדוכתה וצ"ע[[72]](#footnote-73).

**ט)** שיטת הריטב"א דפרצת ד' הוי פרצה גמורה ולא מהני לה לחי, ויש לתמוה במה שכ' דלמורי הזקן דבעקמומיתו בעי לחי, הוכחת הגמ' דיש פרצה ד' היא לא רק מרב אלא גם משמואל[[73]](#footnote-74), שהרי לדעתו לפרצה ד' לא מהני לחי וע"כ טעמו של שמואל אינו משום פרצה ד' וצ"ע[[74]](#footnote-75).

**י)** כ' התוס' דמקו' הגמ' דביותר מעשר לשמואל מי אמר כסתום, ומש' דלרב את"ש, מוכח כרש"י דמיירי דינו כמפולש על האמצע, דאי מיירי על ראשי המבוי גם לרב לא מהני צוה"פ יותר מעשר, וכבר תמה התורא"ש דדברי הגמ' אי מיירי בפחות מעשר או ביותר מעשר ודאי מיירי על עקמומיתו ולא על ראשיו, דרק בזה שייך פרצה מצדו בד', ודברי התוס' צ"ע[[75]](#footnote-76).

**יא)** מבואר בגמ' דביותר מעשר מודה שמואל דהוי מפולש ולכאו' הוא מכח פרצת עשר, וצריך לבאר מה החילוק בין פרצה ד' לפרצה עשר, וצ"ל שפרצה עשר שהוי פרצה בכל התורה חמירא וצ"ע[[76]](#footnote-77), ומ"מ אכתי ק' דלפי"ז פרו"מ דהוי פרצה בכל התורה ג"כ יחשב מפולש, ובתוס' י: מבואר דלשמואל כל שאינו פרצת עשר אפי' פרו"מ לא הוי מפולש וצ"ע.

**סימן טו**

**בדברי התוס' בסוגיא דאתו רבים**

א. התוס' דן אי חלוק יג מטז, ויש לדון האם הצד לחלק הוא שטז שאני או שיותר מיג שאני כי הוא פרצה גדולה. ב. אבל תמוה שהרי יש כאן צוה"פ ומה שייך לדון משום פרצה, וביותר ק' דהתוס' כב כבר כ' כן. ג. ביאור דברי התוס' ד"ה והאמר ד'שם ד' מחיצות' הוא מקום שלא נאמר בו אתו רבים. ד. ובזה מיושב דכאן לא שייך לדון משום צוה"פ דאתו רבים ומבטלים, משא"כ בדף כב דן התוס' על שם ד' מחיצות שלא שייך בו אתו רבים. ה. ועפימש"נ מיושב לחלק בין פרצת עשר לפרצת יג. ו. האם כונת התוס' לדון האם פרצה יג מה"ת, או דאפי' היא מדרבנן דן התוס' שלא מפסיק בין ב' המחיצות לר"י.

**א)** שיטת התוס' בסוגיין דאתו רבים הוא רק ברה"ר[[77]](#footnote-78), לכן מק' דהגמ' לקמן מעמידה את הברייתא של 'יתר על כן' ביג אמה, וא"כ לא הוי רה"ר, ולמה יאסר בלא דלתות נעולות, ומת' דאה"נ למסקנא גם בברייתא לא הוי רה"ר ואין צריך דלתות נעולות, ובס"ד הגמ' סברה דמיירי בטז שהוי רה"ר, ובתי' שני כ' דהברייתא מיירי ברה"ר, ושייך רה"ר גם ביג אמה כשהוא רה"ר המתקצר.

ומוסיף התוס' וז"ל: וצ"ל לפי זה אף על גב דלר' יהודה לחי וקורה מהני מדרבנן לי"ג, ולרוחב י"ו לא מהני, מודה הוא דמדאורייתא אין חילוק בין י"ג לי"ו, וקסבר ב' מחיצות דאורייתא, ולכך פריך מירושלים אף על גב דרחבה י"ו אמה, כיון דחייבין עליה משום רשות הרבים מדאורייתא, הוא הדין ברחבה י"ג, דמדאורייתא אין חילוק עכ"ל. וצריך לבאר מה כונת התו' ולמה הוצרך לומר כן.

והנה בעיקר החילוק שהתוס' בא לשלול, יש לדון אם כונתו כשכ' אין חילוק בין יג לטז, דהיה מקום לחלק בין אם הוא טז או לא, דאף שאמרינן שהוי רה"ר גם ביג וע"י שתי מחיצות הוי רה"י לר"י, אולי בטז שהוא רה"ר גמור אינו רה"י בשתי מחיצות, או שכונתו לומר שיש לחלק בין יג ליותר מיג, דהיינו שבטז כיון שהוא יותר מיג, מודה ר"י דמה"ת לא מהני ב' מחיצות, כיון שיש כאן פרצה יותר מיג ביניהם, ומש' התוס' ברורה כצד השני דהצד לחלק הוא בין יג ליותר מיג, שהרי כ' דאף דמדרבנן יש חילוק בין יג לטז, דבטז לא מהני לחי, מ"מ מה"ת אין חילוק, וכלפי לחי ודאי המכוון לחלק בין יג ליותר מיג, ועל זה כ' דאף דמדרבנן יש חילוק מה"ת אין חילוק, דהיינו שהיה מקום לחלק מן התורה דבפרצה יותר מיג לא מהני ב' מחיצות, ובזה צ"ל שאין לחלק מן התורה, ולכאו' הכונה שהתוס' דן אם פרצה יותר מיג היא מה"ת[[78]](#footnote-79).

ובביאור ההכרח של תוס' לומר שאין לחלק, עיי' בתורא"ש שנראה שכונת התו' היא כהקדמה למה שכ' 'לכך פריך' דהיינו שצ"ל שאין חילוק לר"י בין יג ליותר מיג, שייך שהגמ' תקשה ממבוי יג דלא מהני דלתות, לירושלים שהיא יותר מיג (אבל אם יש חילוק לא מובן קו' הגמ') ואף שהגמ' פרכה לרבנן ולא לר"י, כ' התורא"ש שמדר"י נשמע לרבנן, זהו לפי פשוטו צורת דברי התוס' לענ"ד.

**ב)** אמנם דברי התוס' תמוהים מאוד, דהא מיירי כאן בירושלים שיש צוה"פ, וא"כ אף שיש מקום להסתפק האם בכל שני מחיצות לר"י כשיש ביניהם יותר מיג אם מהני מה"ת או לא, וכן לרבנן יש לדון בכל פרצה יותר מיג אם הוא מה"ת, הא בירושלים מיירי כשיש צוה"פ, וא"כ בלא דין אתו רבים ודאי שאין כאן כלל פרצה, ואם יש דין אתו רבים גם אם הוא שלוש עשרה הא אתו רבים אוסר כמבואר במשנה לק' דדרך הרבים אוסרת בפסין, וא"כ אין שום נפק"מ אם הוא שלוש עשרה או יותר משלוש עשרה, גם אם נימא שפרצה יותר משלוש עשרה היא מה"ת וצ"ע.

וביותר ק' דהנה התוס' לק' דף כב. מק' כעין זה על קו' הגמ' שם על ר"י שאמר זו דברי ר"י אבל לחכמים לא בטלי מחיצות, והא אמר ר"י שירושלים היא רה"ר אם לא היו ננעלות, ומק' שם התו' דירושלים היא טז משא"כ בפסין שהם יג[[79]](#footnote-80), ומת' בתי' הראשון דכיון שהיה בירושלים צוה"פ הוי כמחיצה עיי"ש, ולכאו' כונתו להק' ממש כקו' הנ"ל דיש מקום לחלק בין יג ליותר מיג, ומת' דכיון שיש צוה"פ אין מקום לחלק וכמו שהק', ותימה גדול למה התוס' דידן לא מיישב כך, ומה החילוק בין הקו' בסוגיא שם לקו' התוס' דידן ודוחק לומר שהתוס' דידן לא נחית לסברא זו.

וביותר דעיי"ש בתו' שכ' בסו"ד שלפי פי' אחר שכ' לעיל ניחא, וכונתו למה שכ' בסוגיין שלפי' השני ע"כ צ"ל שאין חילוק בין יג לטז, והנה אם נימא שהתי' הראשון שמכח צוה"פ אין לחלק בין יג ליותר מיג שייך גם בסוגיין, א"כ הו"ל לתו' לומר להיפך שלדבריו אין מקור למש"כ בסוגיין, וע"כ שלקו' בסוגיין לא מהני צוה"פ, ולכן באמת התו' דידן לא מתרץ כן, אבל טעמא בעי דכיון שיש צוה"פ מה שייך לחלק בין יג לטז, וגם מאי שנא קו' התו' דידן מקו' התו' בדף כב וצע"ג.

עוד יש להק' דלרבנן הרי פרצתו בעשר, ואף שיש לומר שגם הם מודים שיש פרצה יותר מיג (דהא חזינן דגם לר"י שייך פרצת עשר, וא"כ ע"כ שיש שני פרצות, עשר ויג, וא"כ מסתמא גם רבנן מודו ליג) אבל למה פשיטא לתו' שאין לדון משום פרצת עשר[[80]](#footnote-81).

**ג)** והנה התו' ד"ה והאמר מק' על מה שהגמ' אומרת וכי תימא בדלתות מיערבא והא א"ר יוחנן ירושלים אלמלא דלתותיה ננעלות, איך הגמ' מק' מרבנן דאמרו אין מערבין רה"ר בכך על ר' יוחנן, הא מבואר בגמ' לק' דר' יוחנן סובר כר"י דאתו רבים, ודלא כרבנן דר"י, ומת' התוס' וז"ל ויש לומר דפריך כי היכי דלר' יהודה בשם ד' מחיצות דלא חשיבי ליה מצריך נעילה, הכי נמי ב' מחיצות דלא חשיבי לרבנן יהיה צריך נעילה. דהיינו שכל מה שנחלקו ר"י ורבנן הוא רק אם מהני שם ד' מחיצות שלא יהיה אתו רבים, אבל באופן שאין שם ד' מחיצות, לכ"ע יש אתו רבים, ושייך להק' מרבנן על ר"י אם מהני דלתות לא נעולות באתו רבים.

והנה שאר ראשונים חולקים דאה"נ לא שייך להק' מר' יוחנן שסובר כר"י לחכמים, אלא כונת הגמ' להק' על ר' יוחנן עצמו, וטעמם משום שודאי נחלקו ר"י וחכמים בכח האתו רבים אם מהני לקלקל מחיצה טובה, ואף אם חכמים מודו לאתו רבים בלחי, הוא משום שהוא מחיצה גרועה, אבל מחיצה טובה לא מתקלקלת מאתו רבים, וממילא לא שייך להק' מר"י על חכמים, דהא על כרחך פליגי בכח האתו רבים, והגם שלר"י בעינן דלתות נעולות יתכן שלחכמים אין צריך נעולות.

ובסברת התוס' צריך לבאר שסובר דבמקום שאמרינן אתו רבים, אין שום מח' בין ר"י לחכמים איזה מחיצה יכול לקלקל האתו רבים, רק שלחכמים רשות חשובה של שם ד' מחיצות לא נאמר בה כלל אתו רבים[[81]](#footnote-82), אבל במקום שאמרינן אתו רבים אין מח' כלל, ולכן שייך להק' דאי לר"י לא מהני דלתות לא נעולות כנגד אתו רבים, גם לרבנן לא מהני דלא נחלקו כלל בזה.

ונראה דבסוגיין לא שייך כלל לדון משום שם ד' מחיצות, דהא אין כאן ד' מחיצות אלא ג'[[82]](#footnote-83), דבצד רביעי יש לחי, וכל המעלה של שם ד' מחיצות הוא בד' מחיצות, ולכן בסוגיין שייך להק' מר"י על חכמים כיון שבלא"ה אין לדון כאן משום שם ד' מחיצות, ובעיקר האתו רבים לא נחלקו כלל וכמוש"נ.

**ד)** והשתא דאתינא להכי נראה לבאר החילוק בין התוס' דידן שלא תי' שמכח צוה"פ אין חילוק בין יותר מיג ליג, לתוס' כב. שמיישב מכח צוה"פ, דהתוס' שם מק' שבדין שם ד' מחיצות יש חילוק בין יג לטז, דאף שודאי אין פרצה בטז כיון שיש צוה"פ, מ"מ לא חשיב שם ד' מחיצות אלא במחיצה גמורה של עומדים, משא"כ ביג שהפסין מועילים הוי שם ד' מחיצות, וכן מפורש בתוספות הרא"ש שם שבתי' כ' וז"ל וי"ל דירושלים נמי כיון שיש בשערים צורת הפתח חשיב כד' מחיצות, ומבואר להדיא שהקו' היתה דנחלק שרק בפסין יש שם ד' מחיצות.

ועל זה מחדש בתי' דע"י צוה"פ חשיב שם ד' מחיצות, ויש לבארו בב' אופנים הא' שעצם צוה"פ חשיב שם ד' מחיצות[[83]](#footnote-84), והב' שע"י הצוה"פ יש לדון שוב את הפסין או את העומ"ר, וממילא הוי שם ד' מחיצות אף שהצוה"פ מצ"ע לא הוי שם ד' מחיצות.

אבל התוס' דידן לא מיירי כלל בשם ד' מחיצות, דהא בסוגיין אין ד' מחיצות וכמוש"נ, ובזה מבואר היטב החילוק שהתוס' שם יישב מכח הצוה"פ והתוס' דידן מיאן בזה, דבאמת לא שייך כלל לדון בסוגיין מצד הצוה"פ, דהא אתו רבים ומבטלים אותה, רק דהתוס' שם שדן על שם ד' מחיצות, לא שייך לומר שהרבים מבטלים את הצוה"פ, שזהו עיקר דין שם ד' מחיצות, שאם עד כמה שאין רבים יש כאן שם ד' מחיצות, אין דנים את האתו רבים ופשוט.

ואכתי צריכים לבאר את עיקר דברי התוס' דכיון שבלא אתו רבים יש כאן צוה"פ וודאי הוי רה"י, וא"כ ע"כ מוכח שאמרינן אתו רבים, מה עדיף מקום שהוא יג, הרי ע"י אתו רבים גם שם יאסר.

והנראה לבאר דהתוס' נוקט דיש מקום לחלק דבמקום שאין פרצה יג הרי הגודר הוא העומד שבצדדים, רק שאנו צריכים להחשיב שהכל גדור מכח העומד, אבל במקום שיש פרצה יותר מיג הרי הגודר שבצדדים לא מהני כלל למקום זה, רק שאנו באים להתיר שמכח צוה"פ הפרצה עצמה גודרת דיש לה שם פתח לגדור (דהא מהני צוה"פ בד' מחיצות).

וא"כ יש לחלק דאפי' אם מצאנו שאתו רבים מקלקל את הגודר של המקום של דרך הרבים, מ"מ במקום שיש גודר מהצדדים יתכן שאין האתו רבים מקלקל, ועיקר חילוק זה מבואר לכאו' בראשונים לק' עיי' בהערה[[84]](#footnote-85), ולכן מוכיח התוס' שאין כלל חילוק בין פרצה יג ליותר, וממילא גם בירושלים בעצם סגי בעומדים לגדור, וע"כ שגם בכה"ג אמרינן אתו רבים ולא מהני דלת שאינה ננעלת.

ה) ועפי"ז יש ליישב גם מה שהוק' לן למה התוס' לא דן על פרצה עשר, דהנה מבואר שיש ב' מיני פרצות פרצת עשר ופרצת יג, ונראה דפרצת עשר עיקרה שעד עשר יש לזה שם פתח ויותר הוי פרצה, וכיון שלא הוי פתח אין הצדדים גודרים אותה, משא"כ פרצת יג שענינה לא משום פתח (דשיעור פתח בעשר) אלא הוא שיעור בעצם, שהמחיצות שבצדדים לא גודרות בכה"ג.

ועפי"ז נראה דכאן שיש צוה"פ לא שייך לדון כלל על פרצת עשר, דנראה לחדש דבכל עומ"ר שיש פרצה יותר מעשר וגודרים אותה בצוה"פ יש להתיר מב' צדדים הא' דהצוה"פ עצמה מחיצה, והב' דע"י הצוה"פ יש לה שם פתח וממילא הגדירה שבצדדים מהנו לה, וא"כ י"ל דגם אם היינו אומרים דהאתו רבים מקלקל רק אם צריך לגדור מכח המקום של הדרך הרבים, מ"מ בפרצת עשר עם צוה"פ חשיב שהוא גדור מכח הצדדים, דכיון שיש צוה"פ אף שאינה גודרת מכח האתו רבים, מ"מ יש לזה שם פתח והדר דינא דהצדדים גודרים.

**ו)** אמנם אכתי יש להק' בדקדוק דברי התוס', דלפימש"נ כונת התוס' דידן לדון אם פרצה יותר מיג היא מה"ת, דאם היא מה"ת אין לדמות אתו רבים ביג, לאתו רבים ביותר מיג וכמוש"נ, ולפי"ז הנדון גם בפסי ביראות אם יותר מיג הוא מה"ת, וכמו שנראה באמת בתוס' כב. אמנם ק' דלשון התוס' הוא דהנדון הוא רק במבוי עם שני מחיצות רחוקים יותר מיג, ויותר מזה דהתוס' כ' 'וקסבר ר"י שתי מחיצות דאורייתא' ונראה שהוא סברא מכח ששתי מחיצות דאורייתא ולא בכל פרצה יותר מיג, אמנם אם נימא כן דרק מכח שתי מחיצות דאורייתא דלא אכפ"ל בפרצה שביניהם לא הוי מה"ת אין שום מקום ללמוד מר"י לרבנן[[85]](#footnote-86), דהא לרבנן בעינן ג' מחיצות, וגם בתוס' כב נראה שהוא גם בפסי ביראות וצ"ע.

והנראה לומר בזה פלפול חדש מחומר הקו' דודאי עצם פרצה יותר מיג היא ודאי מה"ת (מהא דאסר ר"י בפסין) ולא דן בזה התוס' כלל, אלא דהנדון הוא מה שורש דין פרצה יותר מיג, האם הוא עד"ר פרצה עשר שאינו נדון כפתח, או שהוא דין אחר שאין המחיצות מתייחסות זו לזו כלל, ולא שייך לגדור רשות מכח המחיצות שיש ביניהם מרחק של יותר מיג.

ויש שני דברים שתלויים בחקירה זו, הא' אם יש חסרון למ"ד שני מחיצות דאורייתא בפרצה יותר מיג, דאם הוא רק חסרון בשם פתח לא אכפ"ל במחיצה שלישית ורביעית, אבל אם הוא חסרון בעצם היחס של המחיצות הוא חסרון, והב' במקום שיש צוה"פ בפרצה יותר מיג, האם שייך לגודרה מצד העומדים, כיון שכבר יש לה שם פתח (ועד"ר שאמרנו בפרצת עשר) או שעדיין יש לגודרה רק מצד צוה"פ ואכתי צ"ע בסברא זו.

וזו כונת התוס' לומר דלפי"ז צ"ל שאין חילוק לר"י בין יג לטז וקסבר ב' מחיצות מן התורה, היינו שכיון שסגי בב' מחיצות לא אכפ"ל בפרצה יותר מיג בין המחיצות, ולכך פריך מרבנן היינו שממילא בירושלים שהיה צוה"פ ג"כ אין לחלק בין יג ליותר מיג, אבל פסין בלא צוה"פ ודאי אסור ביותר מיג מן התורה.

**סימן טז**

**סוגית אתו רבים בדברי התוס'[[86]](#footnote-87)**

א. בדברי התוס' יש לדון מה שייך פרצת יג הרי יש כאן צוה"פ ועוד דמיירי כאן לרבנן. ב. יש לדון האם כונת התוס' לדון מכח ה'לכך פריך' או לא, ובתוס' שבת, תורא"ש, ותו' לקמן כב. ג. סברת התוס' דלר"י בב' מחיצות שאני, ובדברי החזו"א. ד. עפי"ז בביאור דברי התוס'. ה. לבאר דושיות התוס' כאן ובדף כב הם ב' קו' אחרות. ו. ביאור אחר בתוס' דאין כונתו מכח ה'לכך פריך'. ז. ביאור חדש לחילוק בין פרצת עשר לפרצת יג.

א) התוס' ד"ה וכי תימא מוכיח מקו' הגמ' על ברייתא דיתר על כן א"ר יהודה 'וכי תימא הא בדלתות מיערבא' דהגמ' נוקטת דמיירי בברייתא ברה"ר באורייתא, ומק' התוס' דבגמ' לקמן מבואר דמיירי בברייתא ברחב יג ולא יותר וא"כ אין זה רה"ר דהא אין בה טז. ותי' התוס' דשם קאי למסקנא כאן דלא מיירי ברה"ר אלא במבואות המפולשין אבל לס"ד כאן דמיירי ברה"ר מיירי בטז', ובתי' הב' כ' דכיון שהוא לאורך רה"ר (דהיינו שהוא המשך לרה"ר של טז') חשיב רה"ר גם ביג וממילא הברייתא דיתר על כן מיירי ברה"ר ממש ( ומשמע דלתי' זה גם מסקנת הגמ' דמיירי במבואות המפולשין לא קאי על ברייתא דיתר על כן אלא על ת"ר של חנניה).

ובתי' השני' הוסיפו התוס' וז"ל: וצ"ל לפי"ז אע"ג דלר' יהודה לו"ק מהני מדרבנן ליג, ולטז לא מהני, מודה הוא דמדאורייתא אין חילוק בין יג' לטז' וקסבר ב' מחיצות דאורייתא ולכך פריך מירושלים אע"ג דרחבה טז' כיון דחייבים עליה משום רה"ר מדאורייתא ה"ה ברחבה יג' דמדאורייתא אין חילוק עכ"ד. ודברי התוס' תמוהים מאוד וצריכים ביאור, דהא הקו' מהברייתא דיתר על כן היא לרבנן דר"י ומה הוק' לתוס' ב'לכך פריך' שנחלק בין יג' לטז' הרי לרבנן כל יותר מעשר הוי פרצה ואם מהני דלתות ביותר מעשר ה"ה בטז', וביותר ק' שלכאו' כל מה שיש לדון משום פרצת יותר מיג' הוא בשני בתים דחשיב פרצה ביניהם אבל בירושלים הרי יש צוה"פ וא"כ ודאי אין כאן פרצה ומה שייך בכלל לחלק בירושלים בין יג ליותר מיג ובאמת זהו עצמו תירוצו של התוס' דף כב. על קו' כעין זו עיי"ש וצ"ע.

ב) והנה מלשון התוס' שכ' דלר' יהודה אין חילוק בין יג' לטז וקסבר ב' מחיצות דאורייתא, משמע לכאו' דהטעם דאין לר' יהודה פרצה היא משום דקסבר ב' מחיצות דאורייתא וכעין מה שמבואר לק' בתוס' דף כב. דלא שייך אתו רבים לר"י כיון שיש ב' מחיצות דלא אכפ"ל מה קורה בשנים האחרות ה"ה לא אכפ"ל שם בפרצה טז אבל במחיצה ראשונה יתכן שיש פרצה טז מדאורייתא ולפי"ז יותר ק' דזה הכל לר"י דלא שייך פרצה כיון שיש כבר שתי מחיצות אבל לרבנן מנ"ל דפרצה טז הוא רק מדרבנן.

עוד ק' עיקר לשון התוס' דכ' צ"ל לפי"ז מה השייכות בין תירוצו לפרצה יותר מיג, ויתכן לפרש שכוונתו למש"כ בהמשך דבריו דלכך פריך לרבנן דהיינו שלפירוש זה דברייתא דיתר על כן לא מיירי בטז אפי' בהו"א של הגמ' ק' מה הקו' מירושלים הרי שם יש טז וע"כ צ"ל דאין נפק"מ מדאורייתא בגודל הפרצה (וכ"מ בתורא"ש), אמנם בתוס' בשבת ו': משמע שהצ"ל לפי"ז אינו מכח ה'לכך פריך' וגם בתוס' דידן עדיין לשונו מגומגם בזה דמשמעות הלשון שצ"ל שאין חילוק בין הפרצות הוא מצ"ע ולא מצד ה'לכך פריך' רק שלפי"ז א"ש ה'לכך פריך' ודו"ק.

עוד הק' רפ"ז דהתוס' לק' כב. הק' (כעין קו' הלכך פריך) מה הגמ' שם מק' מירושלים לפסים הרי בירושלים יש טז ומתרץ דבירושלים יש צוה"פ והוי כיג, וכ' התוס' שם דלפי פירוש אחר בסוגיא דיתר על כן ניחא, וכונתו למש"כ כאן התוס' דאין חילוק בין יג' לטז' לפי פירוש שני, אמנם בתוס' שם משמע דכיון דבלא"ה צריך לפרש שם שאין חילוק בין יג לטז ניחא, ולכאו' אם כל דברי התוס' כאן הם מכח ה'לכך פריך' א"כ למה שתי' שם התוס' דצוה"פ כיג אין מקור לומר דאין חלוק בין יג' ליותר מיג' ושם משמע דלתי' שני ע"כ צ"ל דאין חילוק, ומכל זה מוכח דהתוס' דידן לא יכל לתרץ צוה"פ אבל צריך טעם בזה, וצ"ע טובא בכל זה.

ג) והנה בגמ' דף יט: מבואר דגם לר"י יש פרצה עשר, רק דבפסי ביראות שרי עד יג ובי' שם הראשונים דבמחיצה ראשונה ושניה מודה ר"י דפרצתו ביותר מעשר, ולכאו' מבואר מזה שלר' יהודה יש שתי רמות של פרצות, פרצה יותר מעשר, ופרצה יותר מיג, רק דלר' יהודה בפסין ובלחי ברוח שלישית הפרצה הקלה של יותר מעשר לא אוסרת ולרבנן אוסרת, ולפי"ז מובן היטב דנקטו התוס' בפשיטות דרבנן לא חולקים כלל על ר"י דיש גם פרצה יג' רק שסוברים שפרצה יותר מעשר ג"כ אוסרת בפסין, דכיון דר"י מודה לפרצה יותר מעשר, ע"כ שאין המח' מהו שיעור פרצה, אלא האם פרצה של יותר מעשר אוסרת בכל מקום, ולכן מק' התוס' דא"א גם לרבנן להק' מיג לטז, דיתכן דלגבי"ז סוברים דפרצת יג' אוסרת, וע"כ דגם לר"י פרצת יג דרבנן ולכן מק' הגמ' (אם כונת התוס' כתורא"ש) אמנם עדיין ק' מה שייך פרצה הרי יש כאן צוה"פ.

והנה בתוס' לק' דף כב. מבואר לתי' א' דלר"י דשתי מחיצות דאורייתא לא אמרינן אתו רבים בשלישית ורביעית וביאור הדברים לכאו' דכיון דא"צ כלל גדירה בשלישית ורביעית, לא אכפ"ל שם דאתו רבים, משא"כ אם צריך ג' מחיצות אף דסגי בב' ולחי ובהם אין אתו רבים, מ"מ הלחי בעי לסתום את כל הרוח, וע"י האתו רבים בטלה הסתימה והוי כב' מחיצות לבד.

והנה החזו"א הק' על התוס' דגם בב' מחיצות לר"י ודאי שצריך שיגדרו הכל דהיינו ששתי הרוחות האחרות נחשבות פתח וממילא הכל גדור וא"כ גם בזה יועיל אתו רבים לקלקל. ויש שכ' דאה"נ התוס' פליג וסובר דלר"י סגי בב' רוחות אפי' שהאחרות ע"כ פרוצות לגמרי ודוחק.

אבל הנראה לומר בדעת התוס' שסובר דמ"מ ברור שלר"י צריך פחות גדירה ברוח שלישית מלרבנן, דלרבנן צריך לחי ולר"י סגי בשם פתח ע"י האחרות, וא"כ אתו רבים אינו סתירה לגדירה קלושה כזו, דרק כשאנו באים לסתום כאן אתי רבים מבטל את הסתימה, אבל כשא"צ סתימה, אתי רבים לא סותר את הגדירה שיש כאן.

ד) ועד"ז נראה לפרש בכונת קו' התוס' (דלכך פריך) דודאי בלי אתי רבים אין בירושלים פרצה כיון שיש כאן צוה"פ, רק דמק' התוס' דיש לחלק דבפרצה יותר מיג שלא סגי בגדירה מהצדדים (ומיירי בירושלים שהיה דיומדין או אפי' עומ"ר) וע"כ צריך להחשיב את החלל כסתום מכח צוה"פ, בזה אתי רבים מקלקל דלא נחשב כסתום, אבל בפחות מיג דסגי בשתים ולחי מצ"ע, ואין צריך לסתימת החלל בזה, אולי לא אכפ"ל דאתו רבים בחלל, וא"א להוכיח מירושלים ששם צריך סתימה גמורה על החלל כיון שהוא יותר מיג, ואף שודאי גם לחי מחשיב את החלל כגדור, מ"מ ודאי שאינו סתימה על החלל כצוה"פ, וסגי בלחי שבצד לגודרו, וא"כ מה מק' הגמ' הא גם אם אתו רבים לא מקלקל לחי, יתכן שמקלקל צוה"פ במקום שצריך, דאתי רבים הוא סתירה לסתימה חזקה כזו.

וכל דברי התוס' דף כב דגם בשתים ולחי שייך אתו רבים הוא משום שכך באמת הדין, אבל התוס' מק' מנליה לגמ' דגם בזה שייך אתי רבים אולי רק במקום שצריך לסתום ממש את האויר הוי אתי רבים סתירה לסתימה (ואין כונתי לומר שב' הסברות הנ"ל בתוס' כב ובתוס' דידן תלויות זב"ז אלא לדמיון בעלמא).

אמנם לפי"ד הדרא קו' ראשונה לדוכתה, דכיון שרבנן ע"כ סוברים דפרצה יותר מעשר היא פרצה, ויכול להועיל כאן רק בצוה"פ וכדו' א"כ מה אכפ"ל בין יג לטז, הרי גם ביג ע"כ הגדירה כאן מכח הסתימה של צוה"פ ואם נאמר שפרצה יותר מעשר פשוט לתוס' דהוי דרבנן (וכדעת החזו"א) רק התוס' דן על פרצת יג אתי שפיר דגם לרבנן אין חסרון מה"ת בפרצה יותר מעשר ולכן דן התוס' שהגמ' תתרץ דשאני פרצת טז' דצריך סתימה של צוה"פ ובזה מקלקל אתי רבים וכמוש"נ.

ה) ובמה שהק' דהתוס' דף כב מק' על הגמ' שם שמדמה את פסי ביראות לירושלים דשאני ירושלים שהיא טז ומת' דצוה"פ חשיב כפחות מיג' ולמה זה לא מת' גם על הקו' אצלנו (ומוכח שם מהתוס' דא"א לתרץ כן אצלנו מדכ' דלתי' הב' אצלינו דפרצת יג' דרבנן לק"מ ומוכח שאצלנו לא מועיל תירוצו שם ודו"ק) ונראה לומר עפי"ז דהם ב' קושיות חלוקות דהתוס' אצלנו מק' דאף שיש אתי רבים ומבטלי מחיצתא אולי אין זה מקלקל רק בפרצת יג' (דלא מהני הלחי מהצד וצריך לסתום את החלל עצמו) וקו' זו שייכת גם בצוה"פ כיון שעכ"פ הארו"מ מבטל את הסתימה שם.

אבל התוס' שם מק' דלמא בירושלים לא חשיב שם ד' מחיצות משום דיש פרצה יותר מיג' ומה הגמ' מק' מפס"ב ששם יש שם ד' מחיצות וממילא לא אמרינן אתו רבים. ובזה ודאי מת' התוס' דכשיש צוה"פ חשיב שם ד' מחיצות גם בפרצה יותר מיג' וכ"מ שם בתורא"ש דהנדון על שם ד"מ וממילא לא אמרינן כלל אתו רבים ומבטלי מחיצתא ולכן כ' שם התוס' דלתי הב' בתוס' דידן דע"כ מכח סוגיתנו מוכח דפרצה יותר מיג' אינה דאורייתא ממילא מיושב גם שם, אבל תי' שם שבצוה"פ לא חשיב פרצת יג' לא מהני כאן דכאן אנו דנים שגם אם יש ארו"מ ובטלה צוה"פ לא אכפ"ל כשאין פרצה יג' וכמוש"נ.

אמנם רפ"ז מק' דעדיין קו' התוס' דידן דאפי' אם יש אתו רבים יתכן שהוא רק בפרצה יותר מיג קשה גם בגמ' שם אפי' לתי' הראשון, דמה הגמ' מק' מפסין לירושלים הרי שאני ירושלים שהיא פרצה יותר מיג ולכן מקלקל בה אתי רבים וכמוש"נ וא"כ גם לתי' הראשון שאצלנו מיירי בהו"א במבוי טז מ"מ בדף כב מיירי בפסין יג ומוכח גם לתי' זה דפרצה יג דרבנן ומה מחלק שם התוס' דרק לתי' הב' מוכח שפרצת יג דרבנן וצ"ע (ובהמשך יתב' דלמהלך שלו בתוס' לק"מ).

ונראה ליישב עפ"י התוס' ריש עושין פסין שמק' איך מועיל פסין הרי יש הלל"מ שלא תפרוץ רובא ותי' דכיון דיש ד' מחיצות מהני והוי פתח בין הפסין ודבריו תמוהים מאי שיאטיה של הפתח בין הפסין דודאי אם יש גדירה בכה"ג ממילא חשיב ביניהם פתח כיון שאינו יותר מעשר אבל אנו דנים על עיקר הגדירה איך מהני פרו"מ ועי' מש"כ בזה בחרח"ה וצ"ע, ועיי' מה שכ' שם דמוכח מהתוס' דגדר מעלת פסין שנעשה פתח ע"י הפסין וממילא יש כאן גדירה של כל הרוח ע"י הפתח ולא דמי לכל עומ"ר דבעומד סגי לגדור רק שצריך שלא יהיה כאן פרצה אלא בפסין הגדירה היא מצד השם פתח ולא סגי בעומד.

ולפי"ז י"ל דירושלים מיירי בעומ"ר וכמבואר בריטב"א ולכן שייך לדון את הצדדים ולא מצד הסתימה בחלל אם לא שיש כאן פרצה יותר מיג אבל פסין ודאי צריך לדון את החלל כפתח שגודר ולכן אם אתי רבים מקלקל את הסתימה בחלל גם בפסין הוא יקלקל ולא שייך כאן כלל קו' התוס' דידן וכל קו' התוס' שייכת רק לגבי מבוי דסגי בשני מחיצות ולחי ואין צריך להחשיב את החלל כסתום או בירושלים שיש עומ"ר ובזה דן התוס' לחלק בין יג ליותר מיג אבל בפסין דמי תמיד ליותר מיג וכמוש"נ ואכתי צ"ע בכל זה.

ו) ורפ"ז מפרש התוס' באופ"א דמש"כ התוס' לפי"ז צ"ל דפרצת יג' דרבנן אין זה הקדמה ל'לכך פריך' אלא הוא תוצאה מעיקר דברי התוס' (וכמשמעות לשון התוס' וכדמוכח בתוס' בשבת ו. ודלא כתורא"ש) דכיון שברייתא דיתר על כן מיירי ברה"ר גמורה ואף שיש כאן אתי רבים גמור בכל זאת לר' יהודה מהני שתי מחיצות א"כ ה"ה דפרצה יותר מיג לא תקלקל לר' יהודה דפרצה לא עדיפא מאתו רבים.

ולפי"ז מבואר היטב מש"כ התוס' דפרצה יותר מיג לא מקלקל מדאורייתא וסבר ר' יהודה שתי מחיצות דאורייתא. דלכאו' מה השייכות בין הדברים, ולביאור הזה היינו דאם אתי רבים בין שתי המחיצות לא מקלקל ע"כ הטעם משום דשתי מחיצות דאורייתא ולא אכפ"ל מה שביניהם. וא"כ ה"ה פרצה יותר מיג' לא מקלקלת מדאורייתא וזו ראיה גדולה למהלך זה, ועיי' בתורא"ש שכ' דאפ' בטז' מהני שתי מחיצות מדאורייתא וזה לשיטתו דמוכח שם דכונתו כמהלך הראשון דבא ליישב את ה'לכך פריך' ולכן אין זה מכח שסובר ר' יהודה שתי מחיצות דאורייתא אלא שגם בטז' מהני מדאורייתא אבל בתוס' דידן ובתוס' שבת כ' 'וקסבר ר' יהודה שתי מחיצות דאורייתא' ומשמע מאוד כמהלך זה וכמוש"נ, (ולמהלך הראשון צ"ל דכונת התוס' כתורא"ש דב' מחיצות דאורייתא אפי' בטז' וצ"ע).

ולפי"ז מיושב גם התוס' דף כב דיתכן שבאמת זו אותה קו' כמו התוס' דידן דעל שתי' הגמרות ק' מה דימו טז' ויג' וגם פה שייך ליישב צוה"פ כמו שם רק שכאן התוס' סובר שמסברא מכרחים לומר שפרצת יג' מדרבנן וממילא מיושב ה'לכך פריך', וכמו שכ' התוס' שם דלפירוש זה בתוס' דידן מיושב שפיר כיון שבלא"ה ע"כ דפרצת יג' מדרבנן.

ומה שהתוס' נוקט מסברא דלא מהני צוה"פ לזה (וגם שם נראה שזה חדוש שמהני צוה"פ לזה) הוא משום דגם לגבי שם ד' מחיצות יש לדון אם אחר האתי רבים נשאר שם ד' מחיצות וכיון דאתי רבים מבטל את צוה"פ חוזר הפרצת יג', והתוס' שם שמת' צוה"פ מחדש שדנים קודם הארו"מ אם יש שם ד' מחיצות (או שלגבי שם ד' מחיצות לא מתקלקלת צוה"פ).

אמנם לפירוש זה צ"ב דהגם שלר' יהודה ע"כ אין פרצה אוסרת בין שתי המחיצות מ"מ מנ"ל דעצם פרצה יותר מיג' היא מדרבנן דיתכן דבתוך המחיצות היא דאורייתא וא"כ איך זה מיישב דלכך פריך מירושלים הרי מיירי לרבנן דלא מהני ב' מחיצות וא"כ זו פרצה בתוך המחיצה ובזה עדיין יתכן דפרצת יג' מדאורייתא, וא"א לומר דכיון דמרא דשמעתתא של פרצת יג' הוא רבי יהודה ולדידיה הוא מדרבנן גם לרבנן מסתמא הוא רק דרבנן דהא עיקר דברי רבי יהודה דפרצה יותר מיג' אוסרת הוא בפסי ביראות ושם הוא בתוך המחיצה ויתכן שהוא דאורייתא וה"ה לרבנן הוא דאורייתא (ורק בין שתי המחיצות לר"י הוא דרבנן) וצ"ע.

וצריך ליישב דכיון שהגמ' בדף יא' לומדת דלר"י אוסר פרצת יג' במבוי כמו בפסין ואם נאמר דבשתי מחיצות לא שייך פרצה כ"ש בג' מחיצות וא"כ ע"כ שהוא דין דרבנן גם בפס"ב דלא מסתבר ללמוד ק"ו מדבר שהוא פרצה בדאורייתא לדבר שלא שייך בו פרצה אלא מדרבנן (וכדמצינו דחלוק דבר שצריך גדירה מדאו' לגדירה דרבנן ולכן לחי שנצרך מה"ת פוסל בו אתי רבים ולא לחי שנצרך מדרבנן) ומכח זה נקטו התוס דכל פרצת יג' רק מדרבנן. וצ"ל לפי"ז דלתי' הראשון דפרצת יג פוסלת לר"י בשתי מחיצות מה"ת ה"ה דאוסרת בשלוש מחיצות בין לר"י בין לרבנן כיון שאין יחס בין המחיצות או שאין שם פתח לזה, ולכן נקטו התוס' מסברא שכל פרצת יג' מה"ת וכן הק"ו בדף יא' הוא מן התורה.

ז) והגרג"כ ביאר דפרצת יג' ענינה במקום שא"צ גדירה וסגי ביחס בין המחיצות דפרצת יג' מקלקלת את השייכות ביניהם וזה דימה התוס' לר"י דצריך יחס בין המחיצות וכן פס"ב אף שא"צ גדירה מ"מ צריך יחס, וכן לרבנן הק' תוס' דבשם ד' מחיצות א"צ גדירה אלא יחס בין המחיצות, ובכל זה דן התוס' אם הוא מה"ת ודפח"ח.

אמנם לפי"ד שפס"ב ורוח שלישית ענינם אחד א"א לומר כמוש"כ דהתוס' הוציא שפרצת יג' דרבנן ממה שא"ר לא מקלקל שהרי בפס"ב א"ר מקלקל, וע"כ כונת התוס' משום הלכך פריך וא"כ הדק"ל דקו' התוס' דף כב' שווה לכאן ולמה התוס' לא תי' דצוה"פ שאני וא"א לדחות כמו שכ' בצד הראשון דשם הקו' על שם ד' מחיצות, דלדבריו גם פה הקו' על שם ד' מחיצות, ודו"ק.

**סימן יז**

**בדברי הריטב"א ורמב"ן דמחיצות לא מפקיעות שם רה"ר**

א. כ' הריטב"א דגם לר"י מבוי טז הוי רה"ר וצל"ב טעמו. ב. בדברי רש"י בדלתות, ועפי"ז דברי הריטב"א, וק' מדבריו בירושלים. ג. לבאר באופ"א דרה"ר בלי שנוי צורה לא מפריע לה מחיצות. ד. בדברי הרמבן דף נט שמחלק בין סרטיא לפלטיא וצ"ע. ה. לבאר עפ"י דברי המלחמות דסרטיא היא רק כשממשיכה לכל האורך משא"כ פלטיא שהיא מצד עצמה.

א) כ' הריטב"א דהא דא"ר יהודה דבשתי מחיצות הוי רה"י, לא איירי במבוי טז דבזה ודאי הוי רה"ר כמבואר בגמ' בשבת דף ו דאיתא שם בברייתא המבואות המפולשים לרה"ר הוי רה"ר, ומשמע שם שהוא גם לר' יהודה. וכ"ה ברמב"ן בשבת שם, ויש לדון אם כונתם לגמ' דף י דר' יהודה מודה ביותר מיג (דילפי' מפסי ביראות) ולכן בטז הוי רה"ר משום דאין המחיצות מועילות לו, או דכונתם דבטז כיון שהוא רה"ר גמורה לא מהני מחיצות גם לר"י, ועיי' ברמב"ן בשבת דמוכח שכונתו שבטז הוא יותר מיג ולכן לא מהני גם לר"י ב' מחיצות, אמנם הריטב"א אעפ"י שבדבריו בדף ו': יש לפרש כשתי הפירושים עיי"ש היטב, מ"מ בדף כב' (באמצע ד"ה ורמי) כ' 'אלא ודאי דהא דרבי יהודה דשאינו רחב טז קאמר או שאין בו דרך לס' רבוא' ומפורש שכונתו שבמקום שיש רה"ר גמור לא מהני ב' מחיצות ולכן מיירי בין באין בו טז' בין בפחות מס"ר שאין כאן רה"ר.

ובאמת חילוק הריטב"א צ"ב דאף שברשב"א ועו"ר נראה שאתי רבים הוא דוקא ברה"ר הריטב"א עצמו סובר דאין שום חילוק באתי רבים אם הוא רה"ר או לא (עיי"ש בדף ו' ובדף כב' שהאריך בזה) וא"כ למה לרבי יהודה לא מהני שתי מחיצות לרה"ר להחשיבה רה"י, הא ע"כ לא ס"ל אתי רבים בשתי מחיצות כדחזינן דביג הוי רה"י, עוד יש להק' בדברי הריטב"א שמק' על דברי ר' יוחנן דירושלים אילו אין דלתותיה ננעלות בלילה הוי רה"ר, ומק' דגם לרבי יהודה אין כאן רה"ר משום דיש ב' מחיצות מעלייתא וגם לרבנן הא יש שם ד' מחיצות דהא יש עומ"ר בחומה ולא אמרינן אתו רבים בכה"ג ור' יוחנן כמאן, ותמוה דלפי מה שביאר דודאי רבי יהודה לא אמר ברחב טז דהוי רה"י א"כ ירושלים הרי היתה רה"ר וכמפורש בדברי ר' יוחנן ובזה לא מהני ב' מחיצות גם לרבי יהודה ומה מק' דגם לר' יהודה אינו רה"ר וצ"ע.

ב) והנה במעלת דלתות הננעלות בפשוטו הוא שעל ידם לא מהני אתי רבים לבטל המחיצות כיון שהם מחיצות גמורות, או דלא חשיב אתי רבים גמור כיון שיש זמן שא"א לילך, אמנם ברש"י דף קא' כ' שהטעם משום שאינו כדגלי מדבר שהוא פתוח כל שעה, וצ"ב דאם חשיב אתי רבים לבטל המחיצות א"כ הטעם שאינו כדגלי מדבר זה רק סיבה להפקיע רה"ר, ועדיין למה זה נחשב רה"י כיון שבטלו המחיצות, ונאמרו בביאור דברי רש"י כמה מהלכים ואכהמ"ל.

אמנם יש לחקור רשות שיש לה סיבה להיות רה"י וסיבה להיות רה"ר מהי, ויש מקום לומר דכיון שהוא רה"י זה טעם להפקיע רה"ר, ויש מקום לחלוק דבאמת אדר' מה שהוא רה"ר זה מפקיע רה"י, אלא דבכל מחיצות זה עצמו טעם להפקיע רה"ר, ובכת' רא"ג כ' דמה שהוא רה"י אין זה סיבה כלל להפקיע שם רה"ר, דאם יש לו סיבה להיות רה"ר אף אם יש לו מחיצות יחשב רה"ר (וזו עצמה סיבה להפקיע ממנו שם רה"י כיון שאינו חלוק מהרה"ר) ולכן הוצרך רש"י לבאר דאינו רה"ר משום שאינו כדגלי מדבר וממילא הוי רה"י מכח המחיצות.

ולפי"ז יש לבאר כך גם את דברי הריטב"א, דברה"ר גמורה אף שיש כאן ב' מחיצות וצריך להועיל להחשיב רה"י, מ"מ כיון שאדרבא ראוי דינו להיות רה"ר, לכן הוי רה"ר ולא משום חסרון במחיצות כלל, ולפי"ז מה שהעמיד הריטב"א בדף ו'. ובדף כב' את דבריו למאן דפירש את ר"י דשתי מחיצות דאורייתא הוא לאו דוקא, דבאמת גם למ"ד דטעמא דרבי יהודה בשתי מחיצות ולחי שייך סברא זו דאף שיש כאן מחיצות מ"מ ברה"ר גמורה אדרבא הוי רה"ר ולא רה"י, רק דהריטב"א הוכיח דלמ"ד שתי מחיצות דאורייתא א"א שיחלוק ר"י על כל מבואות המפולשין דהוי רה"ר כדמוכח בגמ' בשבת וע"כ דבמקום רה"ר לא אמר, אבל למ"ד ב' מחיצות ולחי א"כ מודה ר"י דמבואות המפולשים בלא לחי הוי רה"ר, וא"א להוכיח משם, אבל בעיקר הסברא לא אכפ"ל אם ר"י סובר ב' מחיצות דאורייתא או לא.

אמנם למהלך זה מתחזקת הקו' על קו' הריטב"א מירושלים, דכיון דבירושלים הוי רה"ר לולי הדין דשתי מחיצות דאורייתא, וכל שהוא רה"ר לא מהני ליה כלל מחיצות לאשויי רה"י וכמוש"נ א"כ מה מק' הריטב"א דלר"י צריך ליפטר בירושלים משום שתי מחיצות הא לא מהני סברא זו להפקיע רה"ר.

ג) ונראה לבאר באופ"א ק' את סברת הריטב"א, דבאמת כל מקום מוקף מחיצות זה סיבה להחשיבו רה"י ולא רה"ר, ולא משום שכשיש סיבה שיהיה רה"י זה מפקיע בהכרח מרה"ר, דזה ודאי אינו, אלא דכיון שע"י המחיצות נהיה רה"י הוא שינוי מהותי בצורת רה"ר, וחשיב אינו כדגלי מדבר (וכלשון הרמב"ן יובא בהמשך דברינו) דסתם רה"ר אינה עם מחיצות ולכן כשיש לו מחיצות הוי רה"י ולא רה"ר, ואף דלולי מה שהמחיצות מחשיבות אותו לרה"י, אין כאן הפקעה לרה"ר מצד מציאות המחיצות, הוא משום שאין להם חשיבות לשנות את המציאות שיחשב לא דמי לדגלי מדבר (דודאי לא כל שינוי יחשב לא דמי לדגלי מדבר) אבל אם המחיצות מחשיבות אותו לרה"י ממילא לא דמי לדגלי מדבר ולא הוי רה"ר.

ובזה כ' הריטב"א דמבואות המפולשין שהם אחת מעיקרי צורות רה"ר כמבואר בגמ' שבת דף ו' א"כ א"א שלר"י בב' מחיצות דאורייתא יהיו רה"י, דאדרבא זוהי צורת רה"ר מבוי מפולש עם ב' מחיצות ואין המחיצות הפקעה כלל משם רה"ר, ולפי"ז מה שמביא דזהו מבואות המפולשים אין זה רק ראיה, אלא זהו הטעם להחשיבו רה"ר שכך היא עיקר צורת רה"ר, ולפי"ז כל הקו' אי קסבר ב' מחיצות דאורייתא דאי קסבר ב' מחיצות ולחי, א"כ אין זה עיקר צורת רה"ר ב' מחיצות ולחי, וממילא שפיר הוי בב' מחיצות ולחי רה"י ולא רה"ר ואכתי צ"ע בסברא זו.

ולפי"ז י"ל דמה שהק' הריטב"א מירושלים דלר"י ודאי לא הוי רה"ר דב' מחיצות דאורייתא מהני לאשוויי רה"י והקשינו דכיון שהוא רה"ר הא לא סגי בב' מחיצות לר"י, ולפי"ז א"ש דב' מחיצות וצוה"פ או עומ"ר ודאי דאין זו צורת מבואות המפולשין וממילא מהני הב' מחיצות להחשיבו רה"י.

אלא שצריך לבאר למה לחי לא מהני להחשיבו רה"י אף שאין זו צורת מבואות המפולשין, והטעם הוא דלר"י נגדר כבר ע"י הב' מחיצות ואין משמעות ללחי, ה"ה נימא בצוה"פ או עומ"ר שאין צריך אותם וממילא ישאר רה"ר דאינם מעלים ומורידים.

ויש לחלק דלחי לר"י אינו גודר כלום, דכיון דצריך ב' מחיצות שלימות, לא נתחדש כלל דלחי גודר, וכשיש ב' מחיצות ולחי לר"י הוי כשתי מחיצות גרידא מדאורייתא, משא"כ צוה"פ ועומ"ר דודאי חשיב שיש כאן ג' מחיצות לעשותו רה"י, וממילא צורתו כרה"י ולא כמבואות המפולשין, דאין זו צורת מבוי מפולש.

אמנם עדיין צריך לבאר דכיון דארו"מ א"כ אין כאן כלל צוה"פ ועומ"ר, ואולי י"ל דארו"מ אינו בטול על המחיצה אלא דהיא לא מצליחה לגדור את המקום מהרבים, וא"כ אחר שיש ב' מחיצות לר"י שגודרות, שוב הוי רה"י מג' מחיצות ולא דמי למבואות המפולשין[[87]](#footnote-88).

ד) והנה הרמב"ן פליג בדף נט' על הריטב"א וסובר דלר"י גם בטז הוי רה"י, וכ' שם די"ל שהוא רק בסרטיא משום שאינו דומה לדגלי מדבר, אבל בפלטיא הוי רה"ר גם לר"י. ודבריו תמוהים מאוד דהא רק לר"י חשיב רה"י, ולרבנן הוו רה"ר, וע"כ דהוא מכח שהמחיצות מחשיבות אותו לרה"י ומה צריך לטעם של דגלי מדבר, וביותר מה הטעם לחלק בין סרטיא לפלטיא, ואם בסרטיא אינו דומה לדגלי מדבר ה"ה בפלטיא לא הוי רה"ר.

והגרג"כ מחדש דכמו שיש מחיצות למיהוי רה"י ה"ה יש מחיצות לאפקועי מרה"ר (וכמבואר ברמב"ם דלזה סגי בג' מחיצות) וזו כונתו לא דמי לדגלי מדבר, דע"י מחיצות הוא מופקע מרה"ר, והטעם משום דלא דמי לדגלי מדבר, ומאריך ליישב ביסוד זה הרבה דברים בסוגיין, ולדבריו מיושב יותר מה שכ' דאתו רבים הוא רק טעם להפקיע ממחיצות שיפקיעו רה"ר, ואינו טעם כלל להפקיע מחיצות שיחשיבוהו רה"י.

אמנם בפשוטו הכונה ברמב"ם דכמו דמחיצות מחשיבות לרה"י, ה"ה מחיצות מיחדות מקום להפקיע מיהא מרה"ר, ובזה סגי בג' מחיצות, דליחד מקום בג' מחיצות הגם שלא מהני לגמרי להחשיבו רה"י גמור, סגי שכבר הוא גדור ואינו רה"ר דלגבי"ז הוא קצת רה"י, אבל לפי"ז לא שייך כ"כ הלשון אינו דומה לדגלי מדבר, דזהו הפקעה בעצם מה שהוא קצת רה"י ולא משום דלא דמי, ועוד צריך לבאר למהלך זה למה פלטיא הוי רה"ר הא יש כאן מחיצות להפקיע רה"ר, ואולי י"ל דפלטיא יש לו סיבה גדולה יותר להיות רה"ר, ולא מהני לו מחיצות להפקיעו מרה"ר, ואכתי ק"ק מנליה לרמב"ן לחלק בזה.

ה) והנה במלחמות בדף כב הרמב"ן נוקט דגם פלטיא אם יש לה ב' מחיצות לא הויא רה"ר (וסותר דבריו למש"כ דף נט' וצ"ע) ומ"מ מחלק בין פלטיא לסרטיא דפלטיא כשהיא באמצע הפלוש שתי וערב הויא רה"ר כיון שאין לה עצמה מחיצות אבל סרטיא לא הויא רה"ר באמצע הפלוש (ודלא כהתוס' דבכל אופן אמצע הפלוש הוי רה"ר).

ובביאור דברי הרמב"ן במלחמות י"ל בכמה אופנים ואכהמל"ב, ומ"מ מה שחילק בין סרטיא לפלטיא נראה לבאר דכיון שכל מה שבין המחיצות הוא רה"י, וכל מה שיש לדון הוא רק על אמצע הפלוש, סובר הרמב"ן דחלוק סרטיא מפלטיא, דבסרטיא שכל מהותה הוא דרך מפולשת, לא שייך לדון על רבוע של טז על טז שהם יהיו הסרטיא, דכיון שמהצדדים אין כאן סרטיא גם האמצע אינו סרטיא, משא"כ פלטיא שיש למקום זה סיבה להיות רה"ר בפנ"ע לא אכפ"ל בצדדים והוי רה"ר.

אמנם בתוס' מבואר דהאמצע הוי רה"ר אפי' בסרטיא ונראה שסובר דכיון שמצד התשמיש יש כאן סרטיא ארוכה לא אכפ"ל מה שדין הצדדים להיות רה"י אבל הרמב"ן סובר דא"א לדון כסרטיא רק את האמצע.

ועד"ז נראה לבאר כונת הרמב"ן בדף נט שכ' דלר"י לא הוי רה"ר בשתי מחיצות משום דלא דמי לדגלי מדבר, ותמהנו דלר"י הטעם משום דמחיצות משוות לרה"י ומה צריך לדגלי מדבר, ונראה דודאי מודה הרמב"ן בעיקר הדבר לריטב"א דזה שיש כאן סיבה לרה"י זה לא סיבה להפקיע רה"ר, רק שמחדש הרמב"ן דכיון דמ"מ שתי מחיצות לרה"י יוצרות רשות נפרדת א"כ לא דמי סרטיא זו לדגלי מדבר ועד"ר מש"כ בבי' דבריו במלחמות, דמציאות הסרטיא היא דרך נמשכת ולכן באינו מפולש לא הוי רה"ר לא מצד המחיצות לבד אלא חסר בעיקר הסרטיא, א"כ גם כשיש שתי מחיצות שיוצרות רשות ומחלקות אותו משאר הסרטיא ג"כ לא דמי לדגלי מדבר שהוא דרך נמשכת כיון שהוא מקום חלוק לעצמו, אבל כל חסרון זה שייך רק בסרטיא אבל פלטיא שהיא רה"ר מצ"ע ובלי שייכות לצדדים ודאי ששתי מחיצות לא מפקיעות אותה משם פלטיא, ולפי"ז גם ד' מחיצות לא יתירו פלטיא ואולי י"ל דבד' מחיצות ודאי הוי כבית וחצר ולא דמי כלל לרה"ר ואכתי צ"ע בסברא זו.

והנה הרשב"א בעבוה"ק ג"כ חילק בין סרטיא ופלטיא דכל מה שמהני דלתות ננעלות בלילה הוא רק לסרטיא ולא לפלטיא, ובפשוטו כונתו דפלטיא היא רה"ר חמורה ולא מהני לה אפי' דלתות נעולות כיון שע"כ נחשב מסור לרבים משא"כ סרטיא שע"י דלתות חשיב שלא נמסר לרבים.

ולפימש"נ י"ל באופ"א דדוקא בסרטיא כל שחלוקה ע"י הדלתות ממחוץ לעיר כבר אינה סרטיא אבל פלטיא כיון שיש רבים בעיר שלהם הנעילה לא מהני מידי לא אכפ"ל שנעולה מאנשים מבחוץ.

**סימן יח**

**הערות לדינא בסוגיית אתו רבים[[88]](#footnote-89)**

א. במעלת עומ"ר בצירוף צוה"פ לרחובות שלנו. ב. בדין אתו רבים במחיצה רביעית והמסתעף. ג. בהיתר דמכוונים זה כנגד זה, ושזהו הטעם להתיר בזה"ז. ד. צוה"פ לא מהני לרה"ר רק כאשר רבים בוקעים בה, ובלו"ז מהני. ה. דלתות שפותח ונכנס הם המעולות שמהני אפי' לבי"ש ואין בהם שום פקפוק. ו. יש לדון בדין מחיצות בידי אדם שאין נראה בהם.

א) בריטב"א מבואר דאף לרבנן לא מהני צוה"פ כנגד אתו רבים, ומ"מ בירושלים מהני דהא יש עומ"ר, וק' דהא יש שם פרצה יותר מיג, ואף שיש צוה"פ הא לרבנן לא מהני צוה"פ, ולכאו' מוכח מכאן או שיותר מיג הוי דרבנן, או שצוה"פ ביחד עם עומ"ר מהני, דהצוה"פ מבטל את החסרון של פרצה והדר העומ"ר למקומו, ולכאו' יש לומר כן גם בפסים, ועיי' בשלום יהודה שהאריך לחלק בין פסין לעומ"ר, ובר"ן כ' דבירושלים יש צוה"פ או פסין וכונתו לכאו' להסתפק אם מהני צוה"פ לרבנן, ואם לא צ"ל שיש פסין ואף שיש יותר מיג מוכח שהצוה"פ מחזיר את הפסין (או שיותר מיג הוא דרבנן וכנ"ל).

והנה הפו' כשדנים להתיר צוה"פ הוא משום שאינו רה"ר, או שקיי"ל כר"א וכרבנן, אמנם לכאו' גם לראשונים שקיי"ל כרבנן, לא ברירא דמהני צוה"פ וכדחזינן בריטב"א, ולכן יש מעלה להוסיף עומ"ר לצוה"פ בשני הצדדים דעכ"פ לר"א ודאי מהני, ואכתי אם נפסוק כר"י אין מקור שיועיל עומ"ר עם צוה"פ.

שוב שמעתי מהגרמ"ר שכשאנו באים לסמוך שקיי"ל כרבנן, הוא לומר שלמסקנא ר"י סובר כרבנן, וממילא ע"כ שצוה"פ לא מהני לשם ד' כמו בירושלים, רק עדיין יש לדון שבעומ"ר וצוה"פ מהני, רק סוברים כר"ן דלא היה עומ"ר בירושלים אלא צוה"פ (או שהיו גם פסין, ונחלק דדוקא לעומ"ר מהני צוה"פ) והמקור לסברא זו היא מהריטב"א והתוס' דצוה"פ מהני לשם ד' בצירוף עומ"ר, רק שלרא' שסוברים שר"י כרבנן ע"כ חולקים, ויש לדון אם חולקים בדין שבכה"ג לא הוי שם ד', או במציאות של ירושלים

והנה ראינו דנחלקו הריטב"א עם הר"ן האם בירושלים היה עומ"ר או לא, וצ"ע אם נחלקו במציאות, או שודאי מיירי שהמבואות יש להם עומ"ר פנימי שמגיע עד השער אלא שיש מקום ריק בין הבתים לחומה, ובזה נחלקו אם כלפי המבואות אנו דנים שהעומ"ר סוגר אותם עד השער וממילא אין כאן עומ"ר ליד השער, או לא ועיי' בחזו"א וצ"ע.

ועוד י"ל טעם להתיר בכה"ג דעומ"ר עם צוה"פ, דבעומ"ר ממש לא שייך כלל אתו רבים מה"ת אפי' לר"י, שאין צריך לסגור את הפרוץ אלא סגי בעומד, וכן נראה במלחמות עייש"ה, ולפי זה יש לחדש דכשיש עומ"ר וצוה"פ חוזר העומ"ר וכמו שמצינו בריטב"א ובר"ן ואין שום מקום לאתו רבים, ולכ"ע כשר[[89]](#footnote-90), ולא מצינו מי שיאסור אלא הריטב"א, ועכ"פ הוא צירוף גדול להתיר, ויתכן שכל הרא' סוברים כן ומה ששייך בירושלים אתו רבים משום שסוברים שבירושלים לא היה עומ"ר, שוב שמעתי מהגרמ"ר דבכל הרא' מבואר דלא כרמב"ן, ובאמת שוב נתבוננתי דגם במלחמות אין ברור כונתו ואכ"מ וצ"ע לדינא.

ב) יש לדון בדרך הרבים שעוברת רק ברוח אחת כזה, האם כיון שיש ג' מחיצות שלימות כבר לא נאמר אתו רבים, או שהג' מחיצות גודרים את הרביעית והאתו רבים מקלקל את הגדירה הזו, והנה התוס' נוקט דלר"י בשלישית ורביעית לא שייך אתו רבים, ולפי"ז לכאו' לא שייך גם לדידן ברביעית, וא"כ אפי' אם הג' מחיצות עשויות מצוה"פ ואין בהם בקיעה מהני, דכל שאין אתו רבים בג' מחיצות הוי רה"י מה"ת, ולא משום שם ד' מחיצות.

אמנם יש לדון בזה, דבריטב"א יב כ' דרבנן אמרו לו לשיטתו דב' מחיצות מ"מ אתו רבים, ומש' דסוברים דגם בשלישית יש אתו רבים וה"ה לדידן רביעית, ועיי' בתוס' ו: שיתכן שזה מה שדן בשיטת רש"י דבעינן ב' דלתות אם כיון שיש ג' מחיצות כבר לא שייך אתו רבים, או דשייך ברביעית (כיון שהשלישית אינה מחיצה קבועה שעוצרת את דרך הרבים) ובאמת יש מקום לומר שלדידן ודאי הרביעית גדורה משום פתח, ורק לר"י נתחדש שסגי בב' מחיצות[[90]](#footnote-91), וכן מבואר בחזו"א דחלוק רביעית לדידן משלישית ורביעית לר"י, ומ"מ אולי יש לדון להקל בזה בדר"כ מטעם אחר שלא חשיב מפולש בכה"ג כיון שאין מכוונין זה כנגד זה ויתב' בהמשך.

הגרמ"ר פשוט לו היתר זה שאין אתו רבים ברוח רביעית, והנה בעיקר ההנחה שברוח רביעית אין ארו"מ וזה נפק"מ בהרבה שכונות שלכאו' מהני מכח סברא זו, ולא מצאתי בפו' מי שדבר בזה.

,ועכ"פ לפי מה שנראה שהגאון הנ"ל סובר להיתר זה, איני יודע למה לא ביאר שלפי"ז חלק גדול מהשכונות מותרות, ואולי אין המציאות כפי מה שנראה וצ"ע.

הגרמ"ר המציא להתיר על פי זה כשיש ב' מחיצות כנגד הג' מחיצות שמאריכות את הב' מחיצות הצדדיות, ולא אכפ"ל שביניהם הולכים כיון שלמעשה יש לכל מקום ג' מחיצות כזה[[91]](#footnote-92), באופן הציור המחודש שאפשר להמשיך ג' מחיצות ע"י שני מחיצות, וכונתו לכאו' שברוח רביעית לא שייך אתו רבים, ונוקט שבכה"ג הוי כרוח רביעית, אמנם יש לפקפק בזה, דאם לא ננקוט כחזו"א שרה"י של ג' מחיצות הוי כמחיצה ולא שייך שבקיעת רבים תקלקל בזה, א"כ לכאו' אין טעם שכאן יהיה שרי, שהרי רבים הולכים בין הג' מחיצות, ואפי' אם פרצה יותר מעשר לא אכפ"ל, מ"מ בקיעת רבים ודאי מקלקלת כלפי המחיצות שממשיכות, דאף שכלפי עצם הג' מחיצות זה רק ברוח רביעית, כלפי השתי מחיצות זה בין המחיצות למחיצה שלישית, ואמרינן ארו"מ, ואיני רואה סברא שזה לא יקלקל, אלא סברת החזו"א שעצם הרה"י גודרת ולא מהני ארו"מ.

ג) כ' השו"ע שמה דרה"ר זה או בלא חומה או עם חומה ומפולשים משער לשער, ופי' המג"א שכונתו מכונין זה כנגד זה, וצריך לבאר הטעם דאי יש דין ברה"ר שיהיה מכוון א"כ גם בלא חומה אם יש קוצים והדרך מעוקלת לא יהיה רה"ר, וע"כ שאין דין כזה ומה אכפ"ל החומה, ואולי דצורת רה"ר היא בפתוח בשני הצדדים, ואם אין חומה אף שאין הולכים לא הוי חסרון אבל אם יש חומה אז כנגדו הוא סגור והוי חסרון ברה"ר, והיותר נראה שהוא דין באתו רבים שרק במפולשין משער לשער אתו רבים דאל"כ אין שייכות בין הצדדים וממילא לא מתקלקל המחיצות, ובנוס"א שרה"ר הוא רק מכוון אבל שייך לדון כל חלק כרה"ר אבל לא כרה"ר אחת אבל לאתו רבים בעינן דרך הרבים עוברת משער לשער, ולפי"ז מתיישב הלשון כדגלי מדבר דזה הטעם למה לא חשיב רה"ר אחד עקום ואכתי צ"ע.

ועכ"פ מבואר מכאן שכל דרך שנכנסת לשכונה ואין יציאה כנגדה אלא צריכה להתעקם לא הוי רה"ר אם יש לשכונה מחיצות שלא בוקעים בהם משער לשער ישר, ובבפשוטו זה טעם למה שנסתפקנו בתחילה בשני בקיעות מצד א' אמנם יתכן שלא כל עיקום נחשב זה שלא כנגד זה ולכן יש מקומות שיחשב זה כנגד זה אפי' מצד א' וצ"ע בשיעור העיקום, ומרמ"ר שמעתי בשיעור תל המתלקט עפ"י החזו"א אמנם כל זה אם הוא מעניין מחיצות, אבל אם הוא מצורת רה"ר אפשר שהוא שיעור אחר וצ"ע בכל זה.

ועפי"ז שמואל הנביא כיון שיש לו בסופו עיקום בשבטי ישראל לא הוי רה"ר דאינו מפולש משער לשער, אלא דאם נימא דיותר מעשר מה"ת יתכן שהוא רה"ר דגם בלא אתו רבים אין לו מחיצות אבל אם הוא מצורת הרה"ר א"כ הוא מסתיים במחיצה ושרי וצ"ע וכן כל כה"ג.

הגרמ"ר נוקט את ההיתר הנכתב לעיל של צוה"פ עם עומ"ר, דמהני לרא' שמהני שם ד' מחיצות, רק דכ' דלדינא צריך צרוף לזה, ונראים דבריו בזה. רק שאומר שאצלנו בירושלים שיש ס' רבוא אין לנו עוד צרוף לזה, והשמיט מלהתיר עפ"י הצרוף העיקרי שנתבאר כאן שלכאו' נפסק לדינא, שכל שאין פתחיו מכוונים זה כנגד זה לא הוי רה"ר, והנה אף שאמרינן כן רק במקום עם מחיצות, מ"מ היום יש מחיצות כנגד רוב הרחובות.

והנה היתר זה נראה שיש לבארו בב' אופנים, או שכל שאין פתחיו מכוונים לא אמרינן ארו"מ, אף שהוא יכול להיות רה"ר, וממילא מהני לעשות ב' צו"ה להתיר, ובלבד שלא יהיו צוה"פ זכנג"ז, או שעצם מה שאין מכוונים זכנג"ז זה מפקיע מרה"ר, אבל אם אין כנגדו מחיצה זה לא חסרון, וכמדומה שברוב הרחובות שלנו יש כנגדם מחיצה (ובודאי בבר אילן ושמואל הנביא) ואף שאין היתר זה ברור מ"מ זהו הצרוף הגדול להתיר ביחד עם צוה"פ ועומ"ר, וגם באגרו"מ סי' קמ שכ' שאינו יודע לדון בזה, נראה שמודה שמכלל ספק לא יצא[[92]](#footnote-93), ועל זה יש לסמוך להתיר במקום שאין ס' רבוא, ובערים של ס' רבוא עכ"פ הוא צרוף גדול שנפסק להלכה, ולא ביאר הגאון הנ"ל שיטתו להתעלם מעיקר ההיתר.

**ד)** הגרמ"ר חידש שצוה"פ לא מהני להפקיע רה"ר אפי' אם אין בוקעים שם, והנה אם מיירי באופן שבא להתיר משום שם ד' מחיצות ודלא כרבי יהודה, יש מקום לומר דצוה"פ אין לה חשיבות של שם ד' מחיצות וכמבואר בריטב"א[[93]](#footnote-94), אבל אם הוא דין כללי שצוה"פ לא מהני להפקיע רה"ר, הוא חדוש גדול ולא ביאר היכן מצא רמז לזה, וק' נראה שלמד שלרבנן אין זה סברא של ארו"מ אלא סברא שלא מהני לרה"ר כיון שחזינן שהוא חסרון רק ברה"ר, אבל האמת הבי' הוא שכשיש אתו רבים אין המחיצות מועילות להפקיע שם רה"ר וכמוש"נ בפנים, ולא חסרון בצוה"פ מצ"ע, ואין לחוש לחומרא זו בלא ראיה.

ולשיטתו הוציא גם קולא חדשה, שחידש להקל לעשות ב' מחיצות מכל צד שיהיה מכל צד רה"י של ג' מחיצות, וכשצוה"פ ברה"י אין אתו רבים, ואין לסמוך על זה כלל, דנראה שהטעם בתוס' שאמרינן אתו רבים רק ברה"ר, הוא שרק כלפי להפקיע רה"ר מקלקל האתו רבים, אבל במקום שבלא"ה אינו רה"ר אין זה מונע את הרה"י[[94]](#footnote-95).

אבל אין צריך אתו רבים ברה"ר, וכמבואר בתוס' בירושלים וכן מדברי הרא' דף ו. שהלחי היה בסוף רה"ר ואכהמ"ל, וגם אם ננקוט שצריך תנאי רה"ר בצורת האתו רבים ולא דין רה"ר, ולכן מהני בירושלים, א"כ אין מקור בכלל שמשנה מה הרשות של הצוה"פ ופשוט, סוף דבר אין לזה טעם, ומ"מ כל שעשה רה"י כפי שצייר, גם בלא צוה"פ יתכן שמהני, דאולי רה"י של ג' מחיצות גודרת וכמו שכ' החזו"א, וגם המחיצות עצמם יתכן שגודרות לפי מה שייסד שאין פרצה ברה"י.

**ה)** הגרמ"ר בשיעורו שלל את הפתרון של דלתות הנהוג, כי אין נסגרות בכל יום, אחר השיעור שלל את הפתרון של נכנס ויוצא בשבת, ואמר שמבואר בבית אפרים (ובמשכנות) דכל שפתוח לא מהני, והדברים תמוהים מאוד וכמו שיתב'.

הנה בדברי ב"ש אפשר להבין מב' טעמים, או שסוברים שבשביל להחשיב כדלתות נעולות ביום לא סגי שנעול בלילות, ולכן רק כשהם נעולות וכל א' שיוצא פותח מהני להחשיב שיש כאן דלתות נעולות, ומ"מ זה מועיל כמו לדידן, או שחולקים לגמרי על דין דלתות שמהני אפי' כשפתוח, וסוברים שצריך סגורות ולכן לא סגי בלילה כי אין כאן מחיצה, ולצד זה צ"ב איך שרי ביוצא ונכנס הא סו"ס אז אין מחיצה ומוכח שלא אכפ"ל בזה וצ"ע.

והנה לצד השני ודאי מבואר שמהני כמחיצות גמורות, ופשוט שמהני גם לדידן ברה"ר, אבל לצד הראשון יתכן שכיון שמסקנת הגמ' היא שמיירי במבואות המפולשות אין מקור שמהני ברה"ר, אמנם כיון שמבואר ברש"י ותוס' וריטב"א שלב"ש זה נחשב נעולות ואד' מצריכים יותר נעולות מר' יוחנן ברה"ר, וכן מסתבר דהא לא סגי לדידהו בנעולות בלילות, וע"כ שחשיב יותר דלתות נעולות בנכנס ויוצא מנעולות בלילה, ממילא נראה מאוד שגם ברה"ר לדידן יחשב נעולות, ונפק"מ שכל זמן שיש מצב שהם נעולות ונכנס ויוצא חשיב נעולות אף שלא בכל לילה הם נעולות.

והנה בבית אפרים מבואר שטעם ב"ש שכשזה פתוח אין כאן מחיצה ומש' כצד השני, ולפי"ז פשוט שמותר, ואף שאין אנו מבינים את המחיצה בזמן הפתיחה, מ"מ לדינא ודאי מותר וכמוש"נ, והוא מיירי שם שביום אסור כיון שפתוח אבל מה שפותח כשנכנס מוכח שאין זה חסרון עייש"ה, אבל יתכן שצריך לדחוק בכונתו כצד הראשון מ"מ נראה בדבריו להתיר וכמוש"נ, סוף דבר שתקון זה הוא היותר מהודר ואין לפקפק בו כלל, ודברי הגאון הנ"ל תמוהים בזה.

ו) כ' השעה"צ שסג צד דלריטב"א בשם הרמב"ן שכל שאין נראה בתוך המחיצות לא הוי מחיצה, אין בכלל מקור לחלק בין מחיצות ביד"א למחיצות ביד"ש, אמנם באמת אף שהריטב"א והרשב"א סתמו שכל שאין נראה לא הוי מחיצה, באמת ברמב"ן נט וכן בתלמיד הרשב"א מבואר דגם חסרון זה הוא רק במחיצות ביד"ש ולא ביד"א, ולפי"ז יש לדון כאשר יהיה ג' מחיצות ביד"א מסביב כל עוטף ירושלים שיתיר אפי' הוא מקום גדול, ובאמת צריך לדעת בכל קירות תומכים של הרים שנעשים מסביב לכבישים אם יש להם דין ביד"א או שנעשו רק לתמיכה של הקיר שביד"ש, ואם נדונם כביד"א יש הרבה פעמים מחיצות גמורות לכל הכבישים.

**סימן יט**

**בעניין מבוי מפולש ומבוי הכלה לחצר[[95]](#footnote-96)**

א. במח' הט"ז עם המג"א והב"ח האם בעינן במבוי הכלה לחצר לחי או סגי בקורה. ב. במח' האח' בביאור התוס' צד בחצר שנפרצה לחצר האם מיירי בעומ"ר ולכאו' תלוי בהנ"ל. ג. לבאר למה הצריכו המג"א וב"ח שהקורה תהיה בצד של החצר ולא של רה"ר. ד. לדון האם החסרון משום ג' מחיצות שלימות או משום פלוש. ה. לחקור בפלוש האם הוא חסרון במחיצה או ברשות. ו. ולהנ"ל יישוב נפלא על דברי הרשב"א בעניין.

**א)** מבואר בסוגיין דמבוי הכלה לחצר יש לדון בו באופנים מסויימים משום דמיחזי כמפולש לרה"ר, ובאופן שאין לאסור משום הפלוש לרה"ר, אם החצר מותרת עם המבוי (כגון שעירבו ביחד או שאין דיורין ברחבה) אין צריך כלום בין המבוי לחצר, ואם החצר אסורה על המבוי בעינן לחי בין החצר למבוי, ובטור ושו"ע ריש שסד כ' דבעינן באופן זה לחי או קורה מכאן ומכאן.

ומשמעות הטור ושו"ע שמהני גם קורה בב' הצדדים, אמנם הב"ח (וכ"פ המג"א שם) פליג דבעינן דוקא לחי בצד החצר ולחי או קורה מצד רה"ר, אבל ב' קורות לא מהני, ובטעם הדבר כ' דרק במבוי סתום מהני קורה, ולכן צריך לחי בצד א' שהוי כמחיצה, ובזה יחשב כסתום, ואז מהני קורה בצד השני, אבל אם יניח ב' קורות זה נשאר מבוי מפולש ואסור, וכונתו שאין למבוי ג' מחיצות ולכן אסור דהוי כמפולש.

ובט"ז שם מיישב את מש' הטור ושו"ע דמהני ב' קורות, דודאי המבוי חשיב מבוי סתום מכח שכלה לחצר והיא סתימתו, רק שבאופן שהוא רשות האסורה על המבוי, הוי פרוץ למקום האסור, ולזה ודאי מהני במבוי קורה (וכמו שמהני על מה שפרוץ לרה"ר).

והנה לכאו' דברי הט"ז ברורים שהרי חזינן בגמ' שאם החצר מותרת למבוי שרי אפי' בפרוץ במלואו, וחזינן שאין חסרון של ג' מחיצות למבוי אף שאין לו כלום ברוח זו, וע"כ צ"ל כט"ז שהחצר נחשבת לו כרוח שלישית[[96]](#footnote-97), והנראה שסובר הב"ח דאם הוא רשות האסורה לו ממילא אין לדון את מחיצותיה לרשות זו, שזהו עיקר דין פרוץ למקום האסור שפרצה אוסרת משום שלא מהני מחיצות המקום אל רשות זו[[97]](#footnote-98), אבל הט"ז סובר שפרוץ למקום האסור הוא אוסר חדש ומהני לו קורה, ומ"מ מחיצות החצר (או החצר עצמה) נחשבות המחיצה שלישית של המבוי.

**ב)** והנה התוס' דף צד. ד"ה מאי שנא כ' דחצר שנפרצה מב' רוחותיה מלבד הרוח רביעית, מותרת אם נפרצה לחצר או למבוי ואסורה אם נפרצה לבקעה או רה"ר, והנה כונת התו' שנפרצה לחצר, ודאי דאיירי בנפרצה למקום האסור לה, ומ"מ מחלק התו' בין כרמלית למקום האסור לה, ויש ב' מהלכים באח' בכונת התו', דהמהרש"א ועו"א הבינו דהתו' מיירי בנפרצה ונשאר עומ"ר, רק שבבקעה אעפי"כ אסור מדין פלוש ויש פלוש בחצר, אבל לחצר אין פלוש לרשות האסורה לו.

אבל בב"מ ואו"ש פרשו כונת התו' שאין פלוש בחצר רק מיירי שנפרץ ונשאר פרו"מ, שאם הוא פרוץ לבקעה פשוט שהוי כרמלית שהרי אין לו אפי' ב' מחיצות שלימות, ומ"מ אם פרוץ לחצר מהני[[98]](#footnote-99).

והטעם שפרוץ לחצר מג' רוחות בפרו"מ מותר, נראה כמוש"כ דמדין פרוץ למקום האסור זה לא סיבה שלא להשתמש עם המחיצות של הרשויות האסורות לו, רק צריך שלא יהיה פרוץ במלואו, וכיון שיש לו פס ד' לכל צד כבר לא פרוץ במלואו אליהם ושרי, ואין צריך כלל מנין מחיצות בזה כיון שהוי רה"י מצד המחיצות הכלליות.

ולכאו' מח' הב"ח והט"ז הנ"ל תלויה בב' הביאו' בתוס' דאם כונת התו' לפרו"מ מוכח כהט"ז, ואם לא י"ל כב"ח דחשיב מבוי מפולש וחסר ג' מחיצות, כיון שהיא רשות האסורה לו.

והנה במהלך האו"ש בתו' דמיירי בפרו"מ ואעפי"כ שרי, יש ב' חדושים, הא' דאפי' ברשות האסורה לו שייך להשתמש במחיצות הרשות השניה, והב' ששייך לדון בכלל על המקום האמצעי כמקום לעצמו, דבסברא ד' פסי ד' (או ג' פסי ד' דמיירי בהם התו') אינם מקום לעצמם כלל, וכל מה ששייך לדון פרוץ למקום האסור הוא אחר שהוא מקום נבדל וצ"ע בסברא זו.

ואולי י"ל שגם הט"ז יחלוק דבד' פסי ד' אין כאן כלל רשות לעצמה, רק מבוי שאני דבב' מחיצות ודאי הוי רשות לעצמה, דעיקר המבוי הוא ב' מחיצות[[99]](#footnote-100), ואף שבשביל להחשב רה"י בעינן ג' מחיצות, מ"מ כבר יש כאן מקום לעצמו, ובזה מהני קורה לחלקו אף שמשתמש עם מחיצות החצר, ואכתי צ"ע בכל זה.

**ג)** ובדעת הב"ח והמג"א שסוברים שבעינן דוקא לחי בשביל להחשיב כסתום, ק' דאם הטעם כמו שכ' משום שא"א לדון את מחיצות החצר אליו כיון שהוא רשות האסורה לו, וממילא צריך למבוי ג' מחיצות, א"כ למה מהני לחי, הא בפשוטו ודאי בעינן ג' מחיצות שלימות לעצם מנין המחיצות[[100]](#footnote-101).

ואפי' נימא שסוברים שאין דין ג' מחיצות שלימות אלא סגי תמיד בב' מחיצות ולחי כדין תורה[[101]](#footnote-102), אכתי ק' דמבואר בדבריהם דבעינן דוקא לחי בצד החצר ולחי או קורה בצד רה"ר אבל להיפך לא מהני קורה בצד החצר ולחי בצד רה"ר ועיי' בפמ"ג, ואם טעמם שמהני בכל מקום ב' מחיצות ולחי, א"כ יועיל גם כאן לחי לצד רה"ר דכבר יש כאן רשות גמורה, ובאמת זה בלא"ה ק' יהיה הטעם מה שיהיה מה החילוק אם הלחי לצד חצר או לצד רה"ר וצ"ע.

ומחומר הענין נראה לבאר דודאי מודים הפו' הנ"ל דבכל מקום בעינן ג' מחיצות שלימות ורק כאן הקילו חכמים להחשיב למחיצה את הלחי וכמבואר במחה"ש עיי"ש, והטעם שבעינן הלחי בצד החצר, הוא משום שכשאנו דנים אם יש למבוי מחיצה ברוח מזרחית (באופן שהחצר במזרח ורה"ר במערב) הרי מדינא יש מחיצה גמורה את מחיצות החצר, רק דהחמירו שיהיה לו מחיצה לעצמו, ובזה הקילו להחשיב הלחי למחיצה, ולכן שייך לדון שיש לו מחיצה מצד מזרח, אבל אם יניח את הלחי בצד רה"ר, אין לדון ברוח מזרח מחיצה כי הוא מרשות האסורה לו, וגם אין לדון ברוח מערב מחיצה כי הוא רק לחי ולא שייך לצרף את שניהם למחיצה ואכתי צ"ע בסברא זו, ועכ"פ בודאי נראה דגם הפו' הנ"ל סוברים בעלמא שבעינן ג' מחיצות שלימות.

**ד)** והנה בעיקר המבואר בפו' כאן שלא מהני קורה משום שהוי כמבוי מפולש (ובזה מודו כל הפו', רק נחלקו אי החצר מחשיבה לסתום) יש לתמוה שהרי בכלה לחצר אין פלוש, וכל מה שיש לאסור כאן הוא משום שחסר בג' מחיצות וכמוש"נ, ואין זה שייך לאיסור של מבוי מפולש, ששם מיירי אפי' ביש לו ג' מחיצות שלימות (דהיינו עומ"ר) ומ"מ אסור משום מבוי מפולש וצ"ע.

ובאמת יש לדון בזה בעיקר דין מבוי מפולש לבקעה לב' צדדים שיש לו ב' לחיים, דמש' שאסור משום מבוי מפולש, ולכאו' יש לאוסרו מצד שני ענינים, הא' שאין לו ג' מחיצות שלימות, והב' שהוא מבוי מפולש.

והנה יש שלמדו מכאן שבאמת אין כלל דין של ג' מחיצות שלימות, וכל הדין שמבוי מפולש אסור הוא משום האיסור המחודש של פלוש, אבל בלא האיסור של פלוש סגי בב' מחיצות וב' לחיים (או לחי וקורה) וכן נראה בריטב"א יב: בדעת רש"י שכל שאין בקיעת רבים לבקעה שרי באמת בב' מחיצות וב' לחיים, וכ"נ בריהו"נ ריש פרקין, וכן נראה במשנ"ב שס"ד סק"ד לדינא (והוא מהגר"ז) שחצר שמפולשת לרה"ר מב' צדדים מותרת בב' פסי ד', ומש' מאוד שאין לה עומ"ר מב' צדדים, ואעפי"כ שריא כיון שאין פלוש לחצר.

אמנם פשטות הרא' מבואר להדיא דיש דין ג' מחיצות שלימות, עיי' בתו' ובתורא"ש צד. דג' מחיצות דאורייתא ולא מהני בהם פרו"מ[[102]](#footnote-103), וכן מוכח בתו' יב: וכן מבואר ברשב"א צד. ובדף יא: ועיי' במשכנ"י שנוקט כן בפשיטות דיש דין ג' מחיצות שלימות, וגם הביאוה"ל שס"ב ס"ח פשוט לו שיש חסרון של פרו"מ בכל הג' מחיצות[[103]](#footnote-104), ולפי"ז ק"ק שמבוי מפולש שלא מהני בו ב' לחיים אין צריך לדין מפולש, דגם בלא"ה חסר לו ג' מחיצות.

ולכאו' צ"ל שאה"נ לאסור ב' לחיים אין צריך לדין פלוש, אלא למה שהצריכה הגמ' צוה"פ ולא סגי בעומ"ר (וכמבואר בר"ן יא וגאון יעקב דף ח והוא פשוט) אבל למה שלא מהני ב' לחיים הוא גם בלא דין פלוש, אמנם לפי"ז בשלמא לדין פלוש יש הוכחה מהא דלא מהני עומ"ר ובעינן צוה"פ, אבל לדין ג' מחיצות שלימות אין הוכחה כלל מדין מבוי מפולש, שהרי יש כאן אוסר של פלוש, וגם אם היה הדין שמהני ב' מחיצות וב' לחיים ג"כ היה נאסר משום הפלוש, ולכאו' צ"ל שאה"נ א"א להוציא דין זה ממבוי מפולש, ויש מקור אחר לדין זה וצ"ע.

אבל יש לתמוה בדברי הרשב"א צד. שכ' כדברי התו' דבעינן ג' מחיצות שלימות, ומביא ראיה לזה מהא דאפי' לרבנן בעינן במבוי מפולש לכה"פ לחי וצוה"פ, ותמוה דהא שם יש לאסור משום פלוש ולא משום הדין של ג' מחיצות שלימות, ולכן אסרינן אפי' בעומ"ר, ואיך שייך להוכיח משם את הדין של ג' מחיצות שלימות וצ"ע[[104]](#footnote-105).

**ה)** והנה יש לדון בעיקר האוסר של פלוש, דמבואר שכל שפתוח משני צדדים לרה"ר או לבקעה הוא טעם לאסור, ויש לדון האם הוא חסרון בעצם הרשות שמחובר לרה"ר משני צדדים, או בנוס"א שכל שדרך הרבים עוברת בו דמי טפי לרה"ר, או שהוא חסרון במחיצה דכל שדרך הרבים עוברת במחיצה היא מבטלת את המחיצה (ודמי ק' לאתו רבים ומבטלי מחיצתא רק שכאן הוי רק דרבנן).

והנה לכאו' מהא שמהני צוה"פ ולחי, וחזינן שסגי בתקון של צוה"פ מצד א', יותר נראה שהוא חסרון ברשות שפרוצה משני צדדים או שדמי לרה"ר, דאם הוא חסרון במחיצה מה מהני צוה"פ בצד א' הא סו"ס הפלוש יבטל את הלחי ברוח השניה[[105]](#footnote-106), אמנם בפשוטו פלוש הוא מכח שרגל הרבים מבטלת את המחיצה, וכן יש הרבה לשונות ברא' דגדר הפלוש הוא שרגל הרבים מבטלת את המחיצה[[106]](#footnote-107), ולצד זה ק' למה ברוח רביעית סגי בלחי.

והנראה לחדש בזה דאה"נ פלוש הוא סיבה לבטל את המחיצה, ובאמת הוא חסרון בב' המחיצות, ומה שמועיל צוה"פ ולחי הוא משום דרוח רביעית קילא, ולכן פלוש לא אוסר אותה, דרק בג' מחיצות שאנו צריכים מחיצה מדינא, פלוש מקלקל, ולא ברוח רביעית[[107]](#footnote-108).

ועפי"ז יש ליישב דברי המשנ"ב התמוהים סי' שסד סקי"ג שכ' שם שבמבוי כמין ח' למאי דקיי"ל שבעינן בכל מבוי צוה"פ ולחי, מהני גם אם יניח את ב' צוה"פ בראשיו, ובגג החית יניח ב' לחיים, ודבריו תמוהים מאוד, דהא גג החית הוא מבוי מפולש שצריך צוה"פ ולחי, ואין לומר שכיון שאינו פתוח לרה"ר אפי' מצד א' לא נאמר בו דין מבוי מפולש, שהרי כ' בסקי"ד דמבואות הרבה שמפולשין זל"ז ובסופם לרה"ר צריך צוה"פ ולחי לכל א' ומאי שנא הכא וצע"ג.

ועפימש"נ נראה לומר דכל דין מבוי מפולש כשיש לו ב' פתחים בב' רוחות, אבל גג החית ב' הפלושים שלו הוא מרוח רביעית ויש לו ג' מחיצות שלימות, ובזה אין חסרון של מבוי מפולש[[108]](#footnote-109), אבל בסקי"ד מיירי כשהוא כמו ל' דכל מבוי יש לו פלוש בב' רוחות ודו"ק.

**ו)** והשתא דאתינא להכי נראה ליישב דברי הרשב"א הנ"ל דלמד ממבוי מפולש שיש דין ג' מחיצות שלימות, דסובר הרשב"א דאם היו חכמים משאירים על עיקר הדין דמחיצה שלישית בלחי, גם בו לא היה פוסל הפלוש, דכל שסגי בלחי לא אכפ"ל בפלוש, וסמך לדבר דלר"י דמהני ב' מחיצות וב' לחיים אין הפלוש אוסר והטעם כמוש"נ.

ולכן לומד הרשב"א שבכל מבוי מפולש עיקר מה שנתחדש בו הוא שרשות בלא ג' מחיצות שלימות אסורה, ואחר שבעינן מחיצה שלישית שלימה נתחדש עוד שכיון שמפולש לא מהני עומ"ר דרגל הרבים אוסרתה, ולכן הפו' הנ"ל דנים על מבוי מפולש כדבר שאין לו ג' מחיצות, דמזה מתחיל החסרון של מבוי מפולש[[109]](#footnote-110) והדברים נכונים.

**סימן כ**

**אי בעינן מדרבנן ג' מחיצות שלימות[[110]](#footnote-111)**

**א. בדברי התוס' צד דבעינן ג' מחיצות ובגמ' יא: בענין זה. ב. וכן מוכח מהתוס' יב: וכעי"ז ברש"י שם. ג. במבוי הכלה לרחבה, ובדברי האו"ש דסגי בד' פסי ד' לחצר בין החצירות. ד. ביאור מחודש עפ"י הנ"ל בתוס' כ"ה בעניין אויר חצר מייתרו.**

**א)** מבואר בברייתא דף ו' דלת"ק דחנניה מתקנים רה"ר ע"י צוה"פ ולחי, ובגמ' שם בע"ב הגמ' מעמידה את הברייתא במבואות המפולשים, ולכאו' משמע שמבוי מפולש מצריך צוה"פ ולחי אבל בלו"ז סגי בלחי ולחי משני צדדים למאי דקיי"ל לחי משום מחיצה, וכן מבואר לכאו' בסוגיא דמבוי הכלה לרחבה לחצר, דאף כשהחצר היא רשות האסורה לו ואם פרוץ אליה כמלואו נאסר המבוי, מ"מ סגי בלחי מצד החצר ולחי מצד רה"ר להתירו וניתר המבוי בשני המחיצות ושני לחיים, ומשמע שאין כלל דין ג' מחיצות שלימות, ורק במפולש לרה"ר וכדו' בעי צוה"פ לתקון הפלוש.

אמנם בתוס' דף צד. הק' על הגמ' שם ששואלת מה החילוק בין נפרץ מצד א' לשני צדדים, ומק' התוס' דבצד א' הא סגי בפס ד' אבל שני צדדים לא מהני דבעי ג' מחיצות שלימות ומשמע ק' שיש דין ג' מחיצות שלימות.

והנה לשון התוס' שם בקו' היא 'דג' מחיצות דאורייתא' וכ"ה בתורא"ש, וצ"ב מה כוונתם ג' מחיצות דאורייתא הא ודאי מדאורייתא מהני ב' מחיצות ולחי למאי דקיי"ל לחי משום מחיצה.

והנראה ברור בכונת התוס' והתורא"ש דהטעם באמת לחלק בין השלישית לרביעית, דברביעית סגי בד' אף שמדרבנן בודאי בעינן ד' מחיצות (עכ"פ בחצר), הוא משום דבשלישית שאת עיקר המחיצה צריך מה"ת, הצריכו מדרבנן שתהיה שלימה, משא"כ רביעית שהיא עצמה מדרבנן סגי בלחי או קורה, ולכן לר"י דסובר ב' מחיצות דאורייתא כמבואר סוף כל גגות מהני לחי גם בשלישית כיון שגם השלישית היא רק מדרבנן, וזוהי כונת התוס' ותורא"ש דכיון דג' מחיצות דאורייתא, בעינן מדרבנן ג' מחיצות שלימות, דאף שמדאו' סגי בב' מחיצות ולחי מ"מ במחיצות הנצרכות מה"ת הצריכו חכמים שלימות.

ומקור דבריהם דבעינן ג' מחיצות שלימות הוא לכאו' מהגמ' יא: דאמרה לימא קסברי ב"ה שלוש מחיצות דאוריתא לא לזרוק משתים הוא דמחייב, לטלטל עד דאיכא שלוש. והנה לא יתכן דמסקנת הגמ' דסגי בשתי מחיצות למיהוי רה"י דזוהי רק שיטת ר"י דסגי בב' מחיצות, וע"כ דכונת הגמ' דלימא קסברי ג' מחיצות שלימות דאורייתא, ומת' הגמ' לא דמדאו' שתי מחיצות שלימות ורבנן הצריכו ג' שלימות, והטעם של הס"ד הוא משום דרק ברוח רביעית סגי בלחי וברוח שלישית לא ובזה חילקה הגמ' דרבנן הצריכו ג' מחיצות גמורות.

ורנ"ח העיר דברשב"א ובריטב"א מבואר דכונת הגמ' כפשוטה אם בעי מדאורייתא ג' מחיצות או סגי בב' מחיצות וכר"י ודחית הגמ' דסגי בב' מחיצות הוי דיחוי בעלמא ולא קאי, ומ"מ בעיקר הענין מבואר גם ברשב"א ובריטב"א כדברינו בגמ' דלגמ' היה משמע דלא מהני לחי בשלישית והגמ' פירשה שהטעם משום דבעי ג' מחיצות מדאורייתא וחכמים הצריכו שלימות במחיצות הנצרכות מה"ת[[111]](#footnote-112).

ועכ"פ מבואר בתוס' צד דבעינן ג' מחיצות שלימות[[112]](#footnote-113) ואין לדחוק בכונת התוס' דבעינן ג' מחיצות משום פלוש, דמפורש שם בתוס' דרק בהמשך דבריו שדן שם בנפרצה בשניה ושלישית דן משום פלוש אבל כאן לא הזכיר פלוש וכ"ה בתורא"ש ותור"פ וע"כ שהוא דין בעצם רה"י דבעי ג' מחיצות[[113]](#footnote-114).

**ב)** והנה התוס' דף יב: ד"ה איתיביה כ' וז"ל "ואפי' רבנן לא אסרי אלא דמדרבנן בעי שלוש מחיצות גמורות" והיינו שהגמ' שם מוכיחה מר"י דיתר על כן דלחי הוי מחיצה וק' לתוס' הרי רבנן פליגי ואדרבה לוכח מרבנן שלא מהני לחי ומת' דרבנן פליגי רק מדרבנן דבעי ג' מחיצות שלימות והדברים מתאימים לשי' התוס' שכ' דבעינן ג' מחיצות שלימות, ויש שדוחים דכונת התוס' דבמקום פלוש ואתי רבים בטל הלחי וצריך ג' מחיצות שלימות ואין כונת התוס' דרשות היחיד מצ"ע צריכה ג' מחיצות שלימות.

והנה בגליון הש"ס מק' דבגמ' בשבת מוכח דלרבנן אפי' מדאורייתא הוי רה"ר ולא מהני ב' מחיצות לחי ולחי וא"כ מה מת' התוס' שהוא רק מדרבנן הא באמת רבנן פליגי אפי' מדאורייתא.

והנראה ביישוב קו' רעק"א דהא באמת הטעם שרבנן חולקים אפי' מדאורייתא אינו משום דלחי לא מהני אלא משום אתי רבים וא"כ יתכן דזה פשוט דאין להק' מכח מה שרבנן סוברים דארו"מ דודאי אין זה סתירה כלל שלחי יועיל על מקום שלא שייך ארו"מ, וכל קו' תוס' היתה שהאמת היא שרבנן חולקים גם על עצם תקון הלחי אפי' בלא ארו"מ ומצריכים ג' מחיצות שלימות וכמוש"כ, ועל זה תי' התוס' דחולקים רק מדרבנן אבל מדאורייתא מודים שב' מחיצות ולחי מהני.

אמנם לפי"ז יש הוכחה דכונת התוס' להק' משום דפשיטא לו דרה"י צריכה מעיקר דינה ג' מחיצות שלימות ולא משום קלקול האתי רבים והפלוש דאם כונת התוס' דרבנן פליגי מכח קלקולים של אתי רבים ופלוש א"כ ודאי שחולקים גם מדאורייתא וכקו' רעק"א[[114]](#footnote-115).

והנה רש"י שם כ' וז"ל 'ואפי' רבנן לא פליגי עליה אלא ברה"ר אבל במבוי מפולש לא, ועיי' בריטב"א שתמה הא ודאי גם מבוי מפולש לא מהני בו ב' לחיים ולא רק רה"ר עיי"ש מש"כ בזה, ולולי דבריו נראה דכונת רש"י דודאי מודה דגם מבוי מפולש רבנן חולקים דלא מהני ב' לחיים או משום דבעי ג' מחיצות שלימות או עכ"פ מדין פלוש, רק דרש"י בא אחר תי' התוס' דכל מה שחולקים חכמים הוא מדרבנן אבל מעיקר הדין מודים דמהני לחי ובזה הוקשה לרש"י כקו' רעק"א הרי באמת חולקים רבנן גם מדאורייתא דלא מהני ב' לחיים וכמבואר בגמ' שבת ועל זה תי' דמיירי שם רק ברה"ר ולא במבוי מפולש ולפי"ז אין כלל מחלוקת בין רש"י לתוס' דדף יא: ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, ומ"מ בדברי רש"י אין הוכחה אם בעי ג' מחיצות שלימות מדרבנן.

**ג)** ולמה שנקטנו בדעת התוס' דבעי ג' מחיצות שלימות צריך לבאר במבוי הכלה לרחבה איך מהני לו ב' לחיים הא בעינן ג' מחיצות שלימות, אמנם עיי' בפוסקים ריש סי' שס"ד דמשמע בדבריהם דהמבוי הוי רה"י מכח מחיצות הרחבה דהם המחיצה השלישית שלו רק דצריך לחלק המבוי מהרחבה שלא יהיה פרוץ לרשות האסורה לו ובזה סגי בלחי או קורה אבל לעצם מנין מחיצותיו מהני לו מחיצות החצר.

![](data:image/png;base64...)והנה ידוע חדושו של האו"ש דלגבי להתיר מפרוץ למקום האסור לו סגי כד' רוחות בפס ד' בחצר ורק לגבי שם רה"י בעינן ג' מחיצות שלימות וברביעית פס ד' אבל אם הוא כבר רה"י ע"י המחיצות שסביבותיו, להתיר שלא יחשב פרוץ למקום האסור לו סגי בפס ד' מד' צדדים ויתכן שכזה חשיב האמצעי דאינו פרוץ לחיצון, ולכאו' מוכח כדבריו בדין הנ"ל דמבוי הכלה לרחבה נעשה רה"י ע"י מחיצות הרחבה וניתר ממנה ע"י לחי וה"ה דיועיל גם בחצר מכל הצדדים דמאי שנא.

והיה שייך לחלק דפחות מב' מחיצות ולחי ודאי אין כאן צורת רשות כלל אפי' מדאורייתא וחשיב מקום אחד עם הרשות שמכחה יש לו מחיצות רק דבמבוי שיש ב' מחיצות ולחי רק דהצריכו חכמים ג' מחיצות שלימות בזה סגי במחיצה שע"י הרחבה להשלים לו כיון יש כאן רשות עצמית דהא מדאורייתא סגי בב' מחיצות ולחי אבל בפחות מב' מחיצות ולחי של המקום הפנימי ודאי אין כאן רשות נפרדת.

ובאמת נחלקו הפוסקים ריש סי' שס"ד אם מהני במבוי הכלה לרחבה קורה וקורה עיי"ש בב"ח שסובר דלא מהני אמנם רוה"פ נקטו כמשמעות הטושו"ע דמהני גם קורה וקורה, והנה בקורה וקורה הרי אין כאן רשות אפי' מה"ת ומוכח דמהני לחי או קורה להתחלק אפי' מרשות שבלעדיה אין לו אפי' מחיצות מה"ת וא"כ ה"ה לכאו' דיועיל בחצר ארבע פסי ד' וכדברי האו"ש.

ועיי"ש היטב בתוס' צד. דפשטות הדברים משמע דלא כאו"ש וגם בפרוץ רק לחצירות בעי ג' מחיצות שלימות וכ"מ מאוד בתור"פ, אמנם בתורא"ש יתכן דכונתו כאו"ש ואכהמ"ל.

ויתכן לחלק עפ"י מה שמייסדים דצורת מבוי נקבעת לפי כתלי האורך דזהו עצמו של מבוי וזהו דין מיוחד במבוי, ולפי"ז י"ל דבאמת לגבי דין רה"י מהני מחיצות הרחבה להחשיבו רה"י ומ"מ כיון שיש מציאות של מבוי ע"י כתלי האורך לבדם סגי בלחי או קורה לחלקו מהרחבה ולא דמי לחצר דלא מהני ע"י ד' פסי ד' וצריך ג' מחיצות שלימות דשם אין צורה כלל למקום הפנימי' בלא ג' מחיצות שלימות וממילא הוי מקום אחד משא"כ במבוי דצורתן נשלמת ע"י שני מחיצות אורך וכמוש"נ.

**ד)** והנה בגמ' דף כה: א"ר זירא מודינא בקרפף שנפרץ במלואו לחצר דאויר חצר מייתרו, והגמ' שם דוחה דאויר המותר לו אינו מייתרו ועיי"ש בתד"ה וכי דלרבנן דקרפף וחצר הוו רשויות האסורות זל"ז גם למסקנת הגמ' אויר חצר מייתרו (כיון שאין זה אויר המותר לו), ומק' התוס' שם מאי נפק"מ שאויר חצר מייתרו ונהיה יותר מב"ס, הא בלא"ה הקרפף אסור לרבנן משום שפרוץ למקום האסור לו, ומת' התוס' ז"ל: ונפק"מ שאם נפרץ מצד אחר לרה"ר צריך צוה"פ מכאן ולחי מכאן אבל מטעמא דנפרץ במלואו למקום האסור לו לא הוה צריך אלא לחי לצד רה"ר כדמשמע בפ"ק דמבוי שנפרץ במלואו לחצר א"צ כלום אפי' לא ערבו. עכ"ד ודברי התוס' סתומים וחתומים והאחרונים האריכו לפרש כונתו עיי"ש.

ולפימש"נ נראה לבאר כונת התוס' בפשיטות דמיירי שקרפף זה פתוח מצד א' לרה"ר או לכרמלית ומתוקן שם בלחי (דמיירי שארכו יתר על רחבו שדינו כמבוי) שבזה נתחדש דאפי' שפרוץ בצד השני למקום האסור לו סגי בלחי גם לצד השני כיון שמחיצות החצר מהניא לו לאשווי רה"י וסגי בלחי להתחלק מהחצר וכמוש"נ. ומש"כ התוס' א"צ כלום כונתו למאי דקיי"ל דלחי הנראה מבחוץ מהני א"צ כלום דניתר ממילא ע"י גפופי החצר, אמנם כל זה אם באים לאוסרו משום פרוץ למקום האסור אבל אם אמרינן דאויר חצר מייתרו א"כ ע"כ הוא צריך להיות חלוק לגמרי מהחצר ושיספיק לו מחיצותיו לעצמו ולא יזדקק כלל למחיצות החצר דעד כמה שאנו צריכים לדון את מחיצות החצר א"כ הם מחיצות ליותר מב"ס כיון שמצטרף אויר חצר לייתרו ולכן צריך צוה"פ מצד א' ולחי מצד שני שלא יצטרך כלל את מחיצות החצר וממילא הוא מקום נבדל פחות מב"ס ואתו שפיר דברי התוס'.

(והנה האח' פירשו את תוס' שם שהיה שם מבוי פתוח לקרפף ואולי הכרחם דאי מיירי בקרפף עצמו לא יועיל לו לחי דאינו מבוי ומש"כ ליישב דמיירי בארכו יותר על רחבו יש לדחות דבסמוך לרה"ר לא נאמר לו"ק רק אם בתים וחצירות פתוחים לתוכו ואולי לחי הוא לאו דוקא אלא ד"ט או ב' לחיים או שמיירי בכרמלית.)

**סימן כא**

**בדברי הרשב"א התמוהים בענין מבוי הכלה לרחבה ופלוש בחצר.**

א. לתמוה בדברי הרשב"א איך מועיל שגפופים מועילים לחצר הרי אנו דנים משום הפלוש לרה"ר. ב. ביאור דברי הרשב"א. ג. קו' מדברי הרשב"א בעבוה"ק. ד. ביאור אחר בדברי הרשב"א. ה. עוד בדברי הרשב"א בעבוה"ק האם שייך פלוש בחצר והאם צריך ג' מחיצות. ו. ביאור דברי הרשב"א בזה והיישוב מדלתות. ז. עוד בדברי הרשב"א בעבוה"ק דבנפרצו חצר ומבוי זל"ז במלואם יש קולא בעירבו וצ"ע. ח. יישוב לפי דברי הראב"ד.

א) הרשב"א מק' למאי דס"ד דרב מודה דנראה מבחוץ הוי לחי (רק שמ"מ אסור משום פלוש ולא משום שלא ערבו) למה חשיב מפולש כיון שיש כאן לחי, ותי' לפי מה שכ' קודם לכן דבאמת מה שהוי מפולש הוא לא מדינא אלא שנראה כמפולש כיון שאין נראה בפנים, ומביא הרשב"א וז"ל: ובתוספות תירצו דגפופים שנדונים משום לחי מועילין להציל מידי חצר, דחצר ככרמלית ולחי וקורה מצילין בכרמלית אבל אינן מצילין במפולש לרה"ר, והרשב"א שם חולק עליהם דודאי גם מפולש לבקעה בעי צוה"פ ולא סגי בלו"ק, וכ' אח"כ שיש ליישב עיקר תירוצם דחצר שאינה מעורבת לא הוי ככרמלית לענין זה כיון שניתרת בעירוב עכ"ד עיי"ש היטב.

ודברי הרשב"א תמוהים וחתומים מאוד דלכאו' הפלוש בסוגיין הוא לרה"ר ואפי' בחצר מעורבת, וא"כ מה מק' הרשב"א דיועיל לו"ק, ואם ניישב שפשוט לרשב"א דכיון שהפלוש לרה"ר משום שנראה כממשיך את המבוי עד פרצת החצר לרה"ר א"כ ע"י גפופים נחשב שהמבוי לא ממשיך וממילא לא הוי מפולש, ורק במקום שע"כ הוי מפולש לא מועיל לתקנו בגפופים, א"כ מה מיישבים התוס' דחצר ככרמלית ופלוש לכרמלית סגי בלו"ק, הרי אין אנו דנים כלל על הפלוש לכרמלית אלא לעצור שלא יהיה פלוש לרה"ר, וביותר שאין זה מתרץ כלל אלא רק חזוק לקושיא, דקו' הרשב"א היתה שיועיל נראה מבחוץ משום גפופים ומה שייך לתרץ דמהני גפופים לבקעה, דאי מהני למה אסר רב, וגם לפי מה שחולק הרשב"א שחצר כבקעה והוי מפולש לכרמלית וצריך צוה"פ א"כ מה מק' דיועיל גפופים הרי צריך צוה"פ משום הפרצה לחצר וצע"ג.

ב) והנראה לבאר את מהלך דברי הרשב"א שכשהק' דיועיל לחי שנראה מבחוץ לפלוש, לא הק' מסברא דלחי יועיל, וגם אין כונתו שהלחי ימנע מהמבוי להחשב מפולש, אלא כונתו להק' דכמו שרואים שנראה מבחוץ מהני בלא ערבו, וא"כ חזינן שלחי בין החצר למבוי מועיל לא רק לענין שאינו פרוץ למקום האסור לו, אלא גם לענין שלא יחשב המבוי מפולש מצד א' לרה"ר ומצד א' לכרמלית, וכיון דע"כ מועיל להתיר הפלוש, א"כ יועיל גם להתיר את הפלוש שבין המבוי לרה"ר דרך החצר, ואף שתמיד לחי לא מועל להתיר פלוש, הכא ע"כ מהני כמו שמהני לפלוש של המבוי לחצר (ובהמשך הדברים יתב' הסבר הדבר).

ולפי"ז מתבאר היטב מהלך הרשב"א דכל קושיתו היתה מבוססת על זה שלחי מהני פה לפלוש לחצר וה"ה לפלוש לרה"ר, ועל זה תי' התוספות דרק לכרמלית מהני לחי ולא לרה"ר או שחצר לא הוי ככרמלית גמורה, וממילא ודאי י"ל דלחי לא מהני לפלוש לרה"ר ולק"מ.

אמנם עיקר הדבר צריך ביאור מה נשתנה גפופים אלו שבין החצר למבוי שבכחם לתקן פלוש אף דבעלמא לא מהני גפופים לתקן פלוש, והנראה לחדש בזה דגפופים השייכים לחצר בכחם לתקן פלוש דרק במבוי שפתחו מיועד לרבים אין הגפופים ועומ"ר מצילים מן הפלוש, אבל גפופי חצר מועילים להציל מן הפלוש כיון שאינם מיועדים ועשויים לפלוש רבים, ובזה מוכיח הרשב"א דגפופי חצר מועילים להציל מהפלוש גם לגבי המבוי (כיון שהם גפופי חצר שאינם מיועדים לדריסת רבים) דאחרת המבוי יאסר משום שמפולש לרה"ר ולכרמלית (דהיינו חצר שאינה מעורבת) וא"כ צריך שגם יצילו הגפופים מהפלוש לרה"ר, ומובן היטב דהתוספות תי' דבאמת אין גפופים שבחצר מהנו להציל מפילוש של המבוי ומה שאין המבוי נאסר משום פלוש לחצר משום שאין פלוש לכרמלית או שחצר אינה ככרמלית.

ג) אמנם על מה שכ' דבחצר מהנו הגפופים להציל מפלוש יש להק' דברשב"א בעבוה"ק מפורש דחצר הפתוחה לרה"ר משני צדיה והרבים נכנסים ויוצאים בה נאסרת משום פלוש וצריכה צוה"פ לתקנה כמו במבוי וא"כ מפורש שלא כדברינו דגם גפופי חצר לא מהנו להציל מן הפלוש ועוד ק' דא"כ מה אכפ"ל שנראה שהמבוי כלה בחצר הא מ"מ גפופי החצר לצד רה"ר יצילו מהפלוש ומה תי' הרשב"א עצמו דלא רואים את גפופי המבוי לחצר הא מ"מ רואים את גפופי כחצר לרה"ר וצ"ע (אמנם יש לדחות ק' זו דאם נראה שהמבוי כלה דפרצת החצר לרה"ר א"כ חשיב גפופי מבוי ומ"מ בעבוה"ק ודאי מפורש שפלוש אוסר גפופי חצר).

אמנם באמת נראה דאדרבא מכח דברי הרשב"א בעבוה"ק יש הוכחה גדולה לדברינו שהרי הדין הוא דמבוי מפולש לכרמלית ג"כ חשיב מפולש ולמה לגבי חצר כ' הרשב"א דמפולש לרה"ר ורבים נכנסים ויוצאים ומשמע דרק מפולש לרה"ר אוסר בחצר, וע"כ דבאמת רק לרה"ר ממש הוא פלוש חמור שאוסר אפי' גפופי חצר אבל גפופים שבין חצר לכרמלית שאין כאן שליטת רבים כ"כ לא חשיב כלל פלוש (דגפופי חצר שלא נועדו לפלוש אינם מתקלקלים מזה) ויתכן שבאמת מקור דברי הרשב"א הם מסוגייתינו וכמוש"נ, ובזה מתיישב הכל דסובר הרשב"א דגפופים שבין חצר למבוי מהנו לתקן פלוש ואפי' כלפי המבוי וכדחזינן שהמבוי לא נאסר משום הפלוש לחצר ולכן מק' שה"ה שלא יאסר משום הפלוש לרה"ר וכמוש"נ.

ד) ורפ"ז מבאר הסברא באופ"א עפ"י המבואר בתוס' כג: דנראה מבחוץ מהני רק במקום שמועיל לרשות שבחוץ ולכאו' מבואר שהוא כעין מגו שמכח מה שנחשב מחיצה לבחוץ חשיב גם מחיצה לבפנים וא"כ י"ל שזו כונת הרשב"א דכיון דהחצר לא נחשבת מפולשת למבוי מאיזה טעם ומהני לה הגפופים לחלק ה"ה המבוי מחולק ממנה ולא חשיב כאן פלוש דפלוש מחבר בין שני הרשויות ומבטל המחיצות אבל כאן מכח הדין של נראה מבחוץ מהנו הגפופים לחלק בין המבוי לחצר ומתירים הפלוש. ולדבריו מש"כ בעבוה"ק דחצר המפולשת לרה"ר הוי פלוש ומשמע דלכרמלית לא הוי פלוש י"ל שהוא סברא דהחמירו בחצר רק בפלוש חמור שהוא לרה"ר.

וגם לסברא זו החשבון ברשב"א כמוש"נ דלרשב"א היה הכרח דמהני סברא זו להתיר פלוש דאל"כ יאסור המבוי משום פלוש לרה"ר וחצר שאינה מעורבת, וזה תי' התוספות דסברא זו לא מהני להיתר פלוש רק שבפלוש לחצר שאינה מעורבת א"צ צוה"פ (או משום שלכרמלית א"צ צוה"פ או דלא חשיב כרמלית)

והנה הרשב"א בד"ה וקשיא לי כ' וז"ל: וכשם שאין פרצת החצר למבוי נדון לחצר משום פרצה אלא משום פתח לגבי מבוי נמי פתח הוא ולא הוי מפולש. והדברים מתאימים מאוד עם מש"כ שהגפופים שבין המבוי לחצר מתקנים את המבוי כמו שמתקנים את החצר, ולסברתי הוא דמדמים כח גפופי חצר לענין מבוי כמו שמהנו לענין החצר, ולרפ"ז כונת הרשב"א דמתוך שמועילים לחצר מועילים למבוי. (אמנם בתחילת הדבור שם משמע ק' דהא דמהנו גפופים למבוי משום שכך לא מתחיל פלוש ולא שמתקנים פלוש וצ"ל דרק בד"ה דעירבו חדש בקושייתו דמהני גפופי חצר לתקן פלוש וצ"ע)

ה) והנה ברשב"א בעבוה"ק מבואר דגם בלא פלוש בעינן ג' מחיצות שלימות בחצר עיי"ש אבל בפתוחה לרה"ר משני צדדין ורבים נכנסים ויוצאים לא מהני עומ"ר ולחי ומהני צוה"פ ולחי ואצ"ל צוה"פ ועומ"ר (וי"ג עומ"ר מכאן ומכאן) שאין רגל הרבים אוסרת במבואות ובחצירות בכיוצא בזה. עכ"ד, והנה לגבי מבוי הפתוח לרה"ר פסק שם הרשב"א דבעי דלתות וצ"ב למה לא הצריך בחצר דלתות דמ"ש וביותר ק' מש"כ דאין רגל הרבים אוסרת במבואות כה"ג הא במבואות באמת הדין שאסור בלא דלתות וצ"ע.

(ובעיקר טעם החילוק דבחצר א"צ דלתות הנה אם נאמר דחצר הפתוחה לכרמלית הטעם שלא חשיב פלוש הוא משום כח גפופי חצר דבלא שליטת רבים ממש לא מתקלקים בפלוש כמוש"כ א"כ זה לא טעם הקולא של דלתות שא"צ בפתוח לרה"ר, אבל אם נאמר שהוא סתם קולא בחצר י"ל שה"ה שהקילו שא"צ דלתות ונחית חד דרגא דברה"ר סגי בצוה"פ ובכרמלית א"צ כלום ואכתי צ"ע בסברא ובפרט מש"כ הרשב"א דגם במבואות לא נאסר בכה"ג ודאי תמוה וצ"ע).

והנה היה מקום ליישב דבאמת צוה"פ מצד א' ועומ"ר מצד שני או עומ"ר מב' צדדים מועיל במבוי ומש"כ הרשב"א דבכה"ג אינו אוסר במבואות אין כונתו לתחי"ד דצוה"פ ולחי מהני אלא רק למש"כ ואצ"ל עומ"ר וצוה"פ (או עומ"ר מב' צדדים) ולפי"ז גם במבוי מהני צוה"פ ועומ"ר אמנם לא מצינו דמהני במבוי עומ"ר וצוה"פ לרה"ר, וגם מסברא כיון דב' צוה"פ לא מהני מה עדיפא עומ"ר מצוה"פ הרי מצד שני כל פלוש עומ"ר לא מהני וצוה"פ מהני ואכתי צ"ע בכל זה.

ו) ויתכן לבאר בזה דחלוק מה שצריך צוה"פ בפלוש לבין מה שמצריך חנניה דלתות במבוי המפולש לרה"ר, דבאמת מעיקר דין פלוש שהפלוש אוסר ופוסל את המחיצה במקום הפלוש ובזה ודאי סגי בצוה"פ והטעם שצריך דלתות הוא רק משום שברה"ר ודאי דבעי תקון ע"י דלתות וחנניה מחמיר דמבוי המפולש לרה"ר הוי כרה"ר לענין שצריך דלתות וא"כ אין זה מחמת עצם דין הפלוש אלא מחמת שיש לו דין רה"ר לזה ולפי"ז מבואר היטב מה שבחצר המפולשת לרה"ר אין בה דין דלתות דכל מה שנתחדש בחצר הוא שפלוש אוסר בה אבל שם רה"ר פשוט שלא שייך בחצר ולכן א"צ דלתות.

ולפי"ז יתכן לבאר דאין כונת הרשב"א דבאמת בצוה"פ ועומ"ר שרי במבואות דודאי מבוי בעי דלתות רק כ' שאין רגל הרבים אוסר במבואות וחצירות כה"ג. דהיינו שפלוש אינו אוסר כשיש צוה"פ רק דבמבוי יש טעם אחר לאסור משום שחשיב ברה"ר, וזה אינו שייך לחצר (דאיירי בה הרשב"א) וכמוש"נ.

וכשאמרתי הדברים לרמ"ר הראה לי בכתביו שג"כ כ' כעי"ז בנוס"א ק' דמבוי המפולש לרה"ר חשיב נמסר לרבים ולכן בעי דלתות והוא מדברי הראשונים לק' וצ"ע שם.

ז) עוד כ' שם בעבוה"ק (בקטע קודם) דמבוי הכלה לרחבה אם נפרצו שניהם זל"ז במלואם ולא עירבו ביחד אסורים. ומשמע בדבריו דאם לא עירבו מותרים ודבריו תמוהים מאוד מה הטעם להתיר בכה"ג הרי מבוי הוא גם כלה לצדו וגם זכנ"ז (אא"כ הפתח לא ברוח שכנגדו ולא משמע כן) והמבוי צריך ודאי להיאסר, ואם המבוי אסור גם הרחבה אסורה משום שפרוצה במלואה למקום האסור לה וצ"ע (אמנם במ"ב נראה דלא נאסר בכה"ג הרחבה וצע"ג).

ובאמת מסברא היינו מחשיבים כה"ג למקום א' שפרוץ משני צדיו לרה"ר וע"כ צ"ל דאנו מחשיבים את הרחבה והמבוי לשני רשויות כיון שמשמשים לשני דברים וממילא אין כאן פלוש באמת ואכתי ק' למה לא הוי ככלה לצדו וזכנ"ז וצ"ע.

ח) והנראה בזה עפ"י דברי הראב"ד בהשגות שכ' דכל מה שאסור זכנ"ז וכלה בצידו הוא בלא ערבו אבל בערבו הוי אחד ושרי, והדברים תמוהים דאפכא מסתברא דכל שהוא כאחד יותר נראה כמבוי שכלה לרה"ר (באמת כך חילק בעה"מ דאדרבא בלא ערבו שרי כיון שחלוקים) ועכ"פ מה המעלה בערבו, ולכאו' כונתו דכיון דהחצר מותרת מאיזה טעם ולא נחשבת מפולשת א"כ העומ"ר שלה צריך להתיר גם את המבוי ומה שהוא לא מתיר את המבוי רק משום שהם שני רשויות ולכן בערבו והוא רשות אחת מהני העומ"ר גם למבוי ואף שאם היה חשוב ממש רשות א' אדרבא היה אסור צ"ל דלענין זה הוי כב' רשויות וצ"ע בסברא, א"נ דאפי' אם זה מקום א' כיון שחציה הזה חצר סובר הראב"ד דאין פלוש בחצר וממילא הכל שרי וכמוש"נ.

ועד"ר זה יש לפרש את הרשב"א דפרוצים במלואם זל"ז חשיבי רשות א' לענין שהעומ"ר של החצר יועיל ולא מצד שערבו דמשמע בדבריו דבלא ערבו האיסור רק משום הדיורים אלא דפרוץ במלואו זל"ז לרשב"א כערבו לראב"ד ודו"ק.

ואף שהרשב"א סובר דיש פלוש בחצר זה דוקא בפרוץ לרה"ר משני צדיו אבל כאן שמפולש למבוי בצד א' אין בו פלוש וממילא מחיצת החצר מהני למבוי וכמוש"נ ואף שאם נחשיב לרשות אחת שחציה מבוי וחציה חצר לכאו' צריכה ליאסר כיון שמפולשת משני צדדים לרה"ר צ"ל דלגבי"ז לא חשיב רשות אחת וצ"ע בסברא.

**סימן כב**

**בסוגיא דצדו א' קצר**

**א. בביאור ספק הב"י בדין ב' לחיים בצדו א' קצר. ב. בצד שמהני בב' לחיים צריך לבאר למה יש כאן ג' מחיצות. ג. במח' החזו"א והמשנ"ב בדין ב' מחיצות ולחי מה"ת בכמין גאם. ד. בדין עומ"ר עקום. ה. בהא דבלחי א' הולכים ביושר, יש לדון לפי מה. ו. עוד במחיצות עקומות עפ"י הנ"ל. ז. בחומרא שחידש חכ"א שאין עומ"ר במחיצות דקות.**

**א)** בדין ב' לחיים בצדו א' קצר וצדו א' ארוך, נסתפק הב"י האם מהני כיון שהוא משום מחיצה, וכ' שם הב"י דאף שלחי א' ג"כ הוי משום מחיצה ודאי לא מהני כיון שלחי תמיד גודר כנגדו[[115]](#footnote-116), אבל ב' לחיים שייך שיגדור מה שביניהם וממילא מהני[[116]](#footnote-117), וכמו דמהני צוה"פ באלכסון, או דגריעא מצוה"פ שהרי אינו מועיל ביותר מעשר ולכן לא מהני באלכסון.

ומש' שכונתו דרק מחיצה גמורה כצוה"פ מהני בצדו א' קצר, כיון שהמקום מצ"ע יש לו רק ב' מחיצות, אבל מצד עצם הב' לחיים היה ראוי שיועיל באלכסון ולא דמי ללחי א' שגודר רק כנגדו וכמוש"נ, וממילא יועיל לכאו' ב' לחיים באלכסון בתוך המבוי כמו שמהני קורה, ועיי' בב"ח שחולק דמהני ב' לחיים, ובט"ז פסק כב"י ומטעם אחר, דכיון שא"צ ב' לחיים, אין יחס באלכסון בין לחי א' לשני, ועכ"פ גם בדעתו נראה שהוא חסרון רק במבוי ולא בחצר דבעינן ב' לחיים.

ועיי' בחיי"א שפסק דגם בחצר לא מהני באלכסון ב' לחיים ומבואר שאפי' בתוך החצר לא מהני, וכן פסק המשנ"ב, והוא פלא להחמיר נגד כל רבותינו הב"י הב"ח הט"ז המג"א (שהביא מח' הב"י והב"ח) הגר"א ושאר אחרונים בלא טעם[[117]](#footnote-118).

ובעיקר דברי הב"י שכ' להחמיר בב' לחיים כיון שאינה מחיצה גמורה כצוה"פ, שמעתי להק' דהא מבואר בגמ' דאי קורה משום מחיצה מהני בצדו א' קצר, אף שקורה היא גרועה מלחי, ולמה לא יועיל ב' לחיים ומנלן שאם קורה משום מחיצה הוי מחיצה טפי מב' לחיים.

והנראה לבאר באופן אחר כונת הב"י שדן אם ב' לחיים גודרים באלכסון, דהיינו שדן שאף שלחי גודר רק כנגדו, מ"מ יתכן דב' לחיים שייך לדונם באלכסון, וכדמצינו בצוה"פ שג"כ בנויה על שני לחיים שגודרת באלכסון ורואים שיש יחס בין שני הלחיים, ובזה מחלק דדוקא צוה"פ דעדיפא דמהני אפי' ביותר מעשר מהני באלכסון[[118]](#footnote-119), ואין זו סברא אם מהני לצדו א' קצר, דודאי עד כמה שיש כאן ב' לחיים מהני כיון שהם מחיצה, וכמו קורה לצד בגמ' שהיא משום מחיצה, אלא אנו דנים אם יש כאן בכלל ב' לחיים, שיתכן שאין מתייחסים כלל זל"ז אלא כל לחי דנים אותו ביושר, אבל בקורה פשוט שיש כאן קורה באלכסון, ולכן פסקו החיי"א והמשנ"ב את דברי הב"י שבב' לחיים אין מתייחסים זל"ז ואפי' בתוך החצר וכמוש"נ.

**ב)** ובדעת הב"ח שמהני ב' לחיים וכן בצד של הב"י שמהני ב' לחיים ק' דהא סו"ס אין כאן ג' מחיצות שלימות וכמו שהק' הרא' בסוגיין, שהרי ביחס למקום הארוך יש לו רק ב' מחיצות וב' פסין ברוח שלישית ורביעית ולא מהני ב' פסין רק ברוח רביעית.

והנה בדברי התוס' שמיישב בתי' הראשון דקורה מהני משום מחיצה גם כן יש להק' כן דסו"ס לא מהני אלא ברוח רביעית, אמנם התוס' לכאו' מק' שלא הוי כלל רה"י מה"ת, וממילא י"ל דאם יש כאן ב' מחיצות וקורה מהני כמו לדידן בב' מחיצות ולחי, וממילא הקילו במבוי, ואולי י"ל שגם לדידן אמרינן סברא זו דע"י ב' מחיצות ולחיים בשלישית ורביעית הקילו, והטעם לקולא נראה שהוא עד"ר שכ' הרא' בתי' השני דהקילו משום שהוא טפל לעיקר המבוי שיש לו מחיצות, וגם לתי' הא' מדרבנן הקילו בדין ג' מחיצות שלימות, רק סבר שלא הקילו אם אינו רה"י מה"ת.

ובאופן אחר נראה לומר שכל סברת הרא' שאין כאן ג' מחיצות למקום הארוך הוא כי אין לנו סיבה לראות את המחיצה הקצרה גודרת עד לאלכסון אבל עד כמה שיש מחיצה באלכסון ואם כן זוהי צורת המקום הדר דינא דאנו דנים את המחיצה הקצרה כעומ"ר לכל המקום שהרי רוב האורך גדור[[119]](#footnote-120), ויש כאן גם מחיצות וב' לחיים כדינו (אמנם רק באופן שהוא עומ"ר שייך תי' זה).

והנה לתי' השני בתוס' שם ודאי צ"ל שמהני מדין שהאלכסון טפל למבוי וכמו שכ' הרא', ועדיין יש להסתפק בדעת הב"י והב"ח שמקילים בב' לחיים האם משום שגם לדידן נאמרה הקולא הזו שמקילים במקום טפל כלפי ב' לחיים, או שבב' לחיים שהוא משום מחיצה יש להקל משום שנחשב עומ"ר וכמו שכ' לעיל.

ונראה נפק"מ בספק זה אם להקל בחצר בצדו א' קצר בב' לחיים זה שלא כנגד זה, דאם הוא דין שהמקום הטפל הקילו להתירו, כיון שהגמ' מיירי במבוי שיש בו קולות ביחס לחצר לכאו' אין לנו מקור להקל בחצר, אבל אם הוא סברא שע"י המחיצה של הב' לחיים הוי עומ"ר מכח הקצר, שייך לומר כן גם בחצר, ומש' הפו' ששייך להקל גם בחצר.

והנה לדינא מכריע המשנ"ב כחיי"א דלא מהני באלכסון, ומ"מ כ' דמהני כל שנראה לעין שהם מכוונים, ועיי' בחזו"א שחולק דתלוי אם מכוונים באמת, והנה לעניין עיקר ב' לחיים באלכסון, מובן מאוד סברת המשנ"ב דאם נראה כמכוונים כבר אנו רואים אותם כמחיצה של ב' הלחיים כיון שהם נראין מכוונים, אבל כל זה בתוך החצר, אבל עדיין יש לדון אם צדו א' ארוך מעט ונראין מכוונים שלזה לכאו' לא מהני כלל נראה, דסו"ס אין למקום האלכסון ג' מחיצות, אבל לפימש"נ בזה בלא"ה שרי וכמבואר בב"ח ובב"י ומהטעמים הנ"ל, רק שמוכח מהמשנ"ב שיש להקל אפי' בחצר.

**ג)** המשנ"ב שסה כ' דרה"י מה"ת הוי בב' מחיצות ולחי בין כמבוי בין כמין גאם, ותמה עליו החזו"א מסברא דלא מהני כלל ב' מחיצות כמין גאם ולחי דהלחי מהני רק בכעין מבוי דהוא מכוון למחיצה כנגדו, ועוד תמה עליו דמפורש בסוגיין דצדו א' קצר בכל הרא' דנחשב שאין כאן ג' מחיצות מה"ת, וחזינן שאין דנים את הקצר כלחי אפי' מה"ת, והוא תמיהה עצומה על המשנ"ב.

ובעיקר דברי המשנ"ב יש לדון אם כונתו שבב' מחיצות ולחי הוי רה"י כל המרובע, או שהלחי סוגר באלכסון, ועיי' בחזו"א שנוקט שאין שום צד שהמרובע יהיה רה"י, ובזה מק' על האלכסון מסוגיא דידן, ושמעתי ליישב דברי המשנ"ב שכיוון להתיר כל המרובע, וממילא י"ל שכל דבריו בבקעה אבל בסוגיין שאיירי ברה"ר וכ' התוס' שאין בקיעת רבים בתוך האלכסון אבל מחוץ לאלכסון ודאי דיש בקיעת רבים, ולכן כאן לא שייך לדון את כל המרובע דאתו רבים ומבטלים את הלחי, וכיון שא"א לדון את כל המרובע אין לדון גם באלכסון, ולכן מק' הרא' דלא הוי רה"י מה"ת, ולפי"ז החזו"א שמק' על המשנ"ב הוא לשיטתו דשלל את הצד שהוי רה"י מרובע, אבל לכונת המשנ"ב מרובע אין להק', אמנם הרא' לא הזכירו בקו' דמיירי ברה"ר ושמק' מכח אתו רבים וצ"ע.

ונראה ליישב לצד דכונת המשנ"ב שיהיה רה"י באלכסון (וכמו שצידד בחזו"א) דבאמת לחי אין לו כיוון ולכן שייך שיתיר באלכסון, אבל בסוגיין שצדו א' קצר יש לו כיוון למקום אחר, דכיון שהוא מחיצה שלימה למקום הקצר אם כן יש למחיצה הזו כיוון ישר וא"א שיסגור באלכסון, משא"כ בלחי שאינו גודר מקום מצ"ע וכל מה שיש כאן הוא לחי, אין לו כיוון וממילא נסגר באלכסון.

אמנם אכתי ק' דאף שדעת הגר"א שלחי מהני בצדו א' קצר לסגור באלכסון, אבל שאר פו' נקטו שלחי א' פשוט שסוגר רק כנגדו ולא באלכסון, ואם ננקוט שכונת המשנ"ב היה שמהני לסגור מרובע, לא ק' דלחי מהני כנגדו ושם הכנגדו זה לסגור מרובע, אבל אם כונת המשנ"ב שם הוא באלכסון א"כ סותר דבריו למה שנקט פה בפשיטות שלא מהני לחי באלכסון.

ולכאו' צריך לחלק בין לחי מה"ת ללחי שמהני מדרבנן, דב' מחיצות ולחי מה"ת היינו שסגי בלחי ובזה אמרינן שיסגור באלכסון, משא"כ למאי דקיי"ל ג' מחיצות ולחי צריך שם פתח ע"י הלחי וזה לא מהני לעולם באלכסון ואכתי צ"ע בסברא זו.

**ד)** מבואר בסוגיין דעומ"ר של הקצר לא מהני לסגור באלכסון, אבל יש לדון בעומ"ר של אלכסון כזה[[120]](#footnote-121), אם סוגר את כל האלכסון כיון שזהו כיוון המחיצה, או שמתיר רק ביושר כנגדו, והנה בב"י מבואר שלחי לא מהני באלכסון ומש' שלא מהני להעמידו באלכסון, אבל הטעם נראה כמו שביארתי לעיל שאין משמעות לכיוון של הלחי כיון שהוא רק לחי, אבל בעומ"ר יש מש' לכיוון ואולי מתיר לגמרי, ועיי' בחזו"א שנראה שמתיר בכה"ג.

אמנם לפי"ז היה נראה דבאופן זה[[121]](#footnote-122) אסור כיון שלפי כיוון המחיצה היא לא נסגרת וגם לסגור ביושר לא שייך שאין זה כיוון המחיצה, ועיי' בחזו"א שמתיר ביושר, והטעם לכאו' שהולכים לפי יושר שאר מחיצות, וצ"ע למה הולכים לקולא לשני הצדדים.

**ה)** בעיקר המבואר בב"י דבלחי פשיטא שהולכים ביושר, עדיין יש לדון לדינא האם הולכים לפי היושר של הרשות, או לפי היושר של המחיצה, דהיינו שנראה שברשות קובעים את היושר לפי שני מחיצות שהם בזוית ישרה זו לזו אפי' אי מחיצה שלישית היא בעוקם וא"כ מהו הכיוון של הלחי בכזה[[122]](#footnote-123) האם נסגור את כל האלכסון כיון שהוא ביושר כלפי המחיצה שממנה הלחי, או שדנים כלפי הרשות וסוגרים רק כנגד הישר, ומסתבר כצד שני.

עוד יש לדון באופן שאין אפי' ב' מחיצות שישרות זו לזו, איך קובעים את הכיוון של הרשות ואיך סוגרים את הלחי, וכן איך שייך לעשות ב' לחיים, ויתכן שבכה"ג ודאי הולכים לפי המחיצה, ועוד יש לדון בב' לחיים והמחיצות אינם ישרות זו לזו איך מכונים את ב' הלחיים, עוד יש לדון אם דנים את כלל המחיצה, או את רוב המחיצה, דמצוי שרוב המחיצה הוא בכיוון א' וסופו מתעקם האם דנים את הלחי לפי החלק האחרון או לפי רוב המחיצה, סוף דבר אני נבוך מאוד לדינא ברשויות שלנו שבדר"כ אינם ישרות איך להעמיד ב' לחיים וצ"ע לדינא.

**ו)** והנה כלפי עומ"ר נראה שהחזו"א מתיר כלפי היושר של הרשות אף שאין עומדין זכנ"ז וכמו שהבאנו לעיל בהע' , דבכה"ג זה מתיר לפי הרשות וצריך לקבוע מהו היושר של הרשות לדעת עד היכן מותר.

ולולי דברי החזו"א היה נראה להחמיר בכה"ג שאין כאן עומ"ר כלל כיון שלפי הכוון של העומ"ר הם לא מתחברים ואין כאן עומ"ר[[123]](#footnote-124).

והנה החזו"א נוקט שהדין של קרן זוית הוא מדינא ולא משום שכה"ג לא עושים ולפי"ז גם בכה"ג[[124]](#footnote-125) יש חסרון, דאף שברוח שלישית יש עומ"ר אבל כיון שאין נגמרים זה מול זה הוי כקרן זוית וכל הרשות אסורה, אבל ברא' מבואר שכל החסרון הוא משום שלא עבדי אינשי ולפי"ז בכה"ג יהיה מותר ונתיר עד האלכסון שביניהם.

והנה יש לדון להרא' דבקרן זוית הוא רק חסרון בלא עבדי אינשי, מה יהיה הדין לולי חסרון זה, ובחזו"א מבואר דהיה נגדר באלכסון של הקרן זוית, ואולי יש לחדש דהיה נגדר בכל הרבוע, דאנו דנים את שני העומ"ר ממשיכים כנגדם, ולפי"ז יש מקום לומר שזהו טעם הרא' שסוברים שאין חסרון מדינא בכל עומ"ר דעד כמה שאם נמשיך את שתיהם יפגשו אנו סוגרים אותם עד הסוף, ולפי"ז יתכן שבציור שציירנו ודאי לא מהני כיון שאינם נסגרים כלל ודו"ק.

ז) עוד הערה לדינא בעניין עומ"ר במחיצות דקות, שמעתי משמיה דהגרמ"ר דבכל מחיצה דקה אין שייך לדון עומ"ר, כיון שתמיד אין מכוונות בהחלט זכנ"ז, והנה לדינא הדבר לא ניתן ליאמר, שהרי מפורש שיש עומ"ר במחיצת קנים וחבלים, וכן מסתימת הפו' והחזו"א מכללם, אם בכל מחיצה דקה לא שייך עומ"ר לא יסתמו בזה, ואף שלא ידעו את המציאות הזו שאין הדברים מכונים לגמרי מ"מ לא שייך להחשיבם כטועים.

ומ"מ בעיקר הדברים יש לדון דהנה לכאו' צודק שתלוי במח' המשנ"ב והחזו"א בב' לחיים אם סגי שמכוונות לפי אומד או שצריך מדוייק, דהחזו"א שמחמיר שם יחמיר גם כאן, אמנם יש לחלק דב' לחיים הם נותנים את שם הפתח על שאר הרוח וכל ההיתר מכחם, ובזה נקט החזו"א שכיון שהם גודרים כנגדם, לא מהני אם אינו ביושר גמור, אבל בעומ"ר הרי יש כאן לרשות עומ"ר, וממילא הפרוץ שביניהם הוי פתח, ואין צריך שיחילו שם פתח, אלא שיש לדון כאן משום פתח בקרן זוית לא עבדי אינשי, ובזה האם שייך לומר שאין אנשים עושים פתח במחיצות דקות, ואפי' לחזו"א שהוא חסרון בדין (ובאמת נראה ברא' שלא כדבריו) הא סו"ס כל ששייך להחשיבו מחיצה לרוח מזרח לא שייך חסרון זה, ויהיה תלוי בשיעור של תל המתלקט כידוע דעת החזו"א.

ועכ"פ אפי' נימא דלחזו"א לא מהני הוי תרי חומרי להחמיר זה, דהיינו הא' לחלוק על המשנ"ב דמהני מה שבנראה לאנשים כב' לחיים, והב' שגם בעומ"ר הוי חסרון מצד פיתחא בקרן זוית כיון שהוא חסרון אמיתי.

ויותר נראה לי דגם כשהחזו"א כ' שהוא תלוי בדקדוק, כונתו שצריך לדקדק כמה שאפשר, ולא סגי שנראה שווה, אבל לא תלוי במכשירים, ולכן כל שבנ"א בעיניהם אפי' ידקדקו נראה שווה ודאי מהני.

עוד נראה לי להקל אפי' ננקוט כהחזו"א לגמרי דבעומ"ר צריך שיהיה סגירה אמיתית, דברוב פעמים אף שאינו שווה, היינו שיש נטיה מצד א' המחיצות או שניהם, אבל לא שהולכות ביושר זה שלא כנגד זה, וממילא נראה דגם לחזו"א מהני, כיון שמבואר בדבריו שאנו דנים ביחס לרשות, שהרי מתיר ח' שניטל גגו, וא"כ כמה ששייך לסגור שווה כנגד הרשות מהני, ודו"ק ותשכח שכמעט תמיד שייך לסגור כנגד הרשות (רק שבי' אמות מצומצמות יתכן שלא שייך לסגור, אבל פחות מזה יש לסגור מלבד באופן שהם שוות לגמרי לכיוון הרשות רק זו מעל זו ודוק).

**סימן כג**

**בענין נראה מבחוץ**

א. בביאור דין נראה מבחוץ האם צריך להגיע גם למגו דהוי דופן. ב. בביאור דין המגו, האם מגו על הגדירה או על שם לחי. ג. בדברי רבותינו הצרפתים בדין לחי יותר מד' אמות. ד. לבאר בדעת רש"י שצריך למגו בדין ראשי הכתלים. ה. עוד בדעת רש"י הנ"ל. ו. בשיעור המחיצות של נראה מבחוץ.

**א)** נחלקו בגמ' אי לחי הנראה מבחוץ הוי לחי, וקיי"ל דהוי לחי, ובגדר הדין דמהני נראה מבחוץ, כ' התוס' לק' כד: ד"ה ההיא דמהני משום מגו שמהני לרשות בחוץ מהני גם לפנים עיי"ש, וכן נראה ברשב"א בסוגיין בשם רבותינו הצרפתים שמהני אפי' ביותר מד"א משום מגו דמהני לגדולה מצד עומ"ר מהני לקטנה. אמנם הק' האח' דהא ודאי מיירי בסוגיין גם במבוי הפתוח לרה"ר או לכרמלית ומהני בו נראה מבחוץ, אף שלא שייך שם מגו.

והנה נחלקו רש"י ותוס' למ"ד דמהני נראה מבחוץ באיזה אופן מיירי, דהתוס' כ' דלא מהני רק בכזה[[125]](#footnote-126), ונחלקו האח' על איזה אופן איירי רש"י, שבזה התוס' בא לחלוק, האם על אופן זה[[126]](#footnote-127), או דבא לחלוק גם על אופן זה[[127]](#footnote-128), ואם נחלק על אופן של כעין ת ודאי יש לתמוה מה הגמ' מק' מחצר קטנה שנפרצה לגדולה הא שם לא חשיב נראה מבחוץ להתוס', ואפי' לצד שנחלק באופן השני כ' המהרש"א שכ"ש שנחלק על כעין ת וממילא תמוה מה הגמ' מק' מחצר קטנה שנפרצה לגדולה, ותי' המהרש"א דכיון שכלפי הגדולה משתריא בהו לכן מהני.

ונראה ברור שזו גם כונת התוס' בדף כד: ששם מיירי גם באופן זה של כעין ת ובזה לא מהני אלא במקום שמהני לגדולה, ונמצא שדין נראה מבחוץ נאמר בב' אופנים או שיועיל מצד הלחי עצמו בכזה[[128]](#footnote-129) או שיועיל מדין מגו שמהני לגדולה מהני לקטנה.

אמנם אכתי צריך לבאר מה השייכות בין הענינים, ולכאו' הם ב' ענינים נפרדים, דיש סברא בדיני לחי דחשיב לחי אפי' נראה מבחוץ, ויש עוד נדון האם אמרינן מגו דמהני לגדולה מהני לקטנה, ואיך הגמ' מוכיחה מקטנה וגדולה שלחי הנראה מבחוץ לא מהני, הרי שם רק רואים שלא אומרים מגו ואין זה שייך כלל לנדון בהלכות לחי שיועיל נראה מבחוץ.

**ב)** והנה בפשוטו ביאור ענין המגו הוא שכיון שגודר את הגדולה ממזרח למערב, ה"ה שגודר את הקטנה ממערב למזרח, ואם כך באמת אין כאן שום דמיון לנדון האם לחי הנראה מבחוץ הוי לחי[[129]](#footnote-130).

אבל הנראה לבאר באופן אחר, דהנה בעיקר הנדון שיועיל לחי הנראה מבחוץ, נראה דודאי לחי ענינו שיש כאן תחילת גדירה על כל הרוח, וממילא מהני להחשיבו פתח ולא פרצה כיון שהתחילו לגודרו, ובסברא ודאי יש מקום לומר שרק אם חלק מהפרצה נגדרה חשיב כלחי, ולכאו' זה גופא סובר המ"ד שלא מהני נראה מבחוץ, והמ"ד שמהני סובר דסו"ס יש כאן תחילת גדירה על הרוח אף שאינה גודרת כלום, דאנו רואים שהלחי בא לעשות תחילת גדירה על הרוח.

ונראה שיש אופנים שאין זה נראה כתחילת גדירה אלא כהמשך המחיצה הצדדית ולכן להתוס' לא מהני בכעין ת, ונראה דלזה מהני המגו, שכיון שזה משמש כמחיצה שנמשכת מצפון לדרום כלפי הגדולה, זה עצמו יכול להחשיבו כלחי כלפי הקטנה, ומ"מ אין הכונה שמכח שגודר את הגדולה גודר את הקטנה, אלא שע"י שמשמש כמחיצה שנמשכת מצפון לדרום שוב יכול לשמש כלחי, אבל מהני רק משום לחי, וממילא אם יש סברא שאין לחי, אם אינו גודר את הפתח עצמו, גם כאן לא מהני, דהמגו זה רק אופן אחר למה להחשיבו כלחי על הפתח, שאין זה מצד צורתו אלא מצד המגו, אבל סו"ס אנו צריכים לדון על עצם הלחי, אם מהני כשאינו בחלל הפתח וכמוש"נ.

**ג)** אמנם בדברי רבותינו הצרפתים המובאים ברשב"א מבואר לכאו' שהמגו מהני לעצם הגדירה שהרי מהני אפי' שהוא יותר מד' אמות כיון שהוא עומ"ר כלפי הגדולה מהני משום עומ"ר לקטנה, והדק"ל מה השייכות בין הדין מגו לדין לחי הנראה מבחוץ וצ"ע.

אמנם באמת נראה שגם הרשב"א לא כיון שיש כאן עומ"ר כלפי הקטנה שהוא דבר תמוה מאוד בסברא להחשיב עומ"ר בקטנה, ובאמת נראה לדינא שאם יהיה קטנה בין שני גדולות א"א להתיר את הקטנה, כיון שודאי אין לה ג' רוחות של עומ"ר[[130]](#footnote-131), דהא יש לה רק ב' מחיצות, ובשני הצדדים יש לה נראה מבחוץ שלא עדיף מלחי, רק כונת רבותינו הצרפתים שמהני כאן לחי יותר מד' כיון שהוא עומ"ר כלפי הגדולה, ולעומ"ר יש דין לחי[[131]](#footnote-132) מלבד עיקר הדין שמהני גדירת עומ"ר וכמו שיתב'.

וביאור הענין שכל לחי הנדון אם מהני, זה שצריך לדון אם נחשב הלחי כתחילת מחיצה על הפתח או לא, ונראה שזהו הדין שלחי ד"א פסול, שכיון שהוא כותל לעצמו א"א לראותו כתחילת מחיצה על כל הפתח, אבל בעומ"ר ודאי נחשב גדירה גם על הפתח אפי' שהוא ד"א וכמבואר בסוגיא דף ה: ואכהמ"ל, וממילא חדשו רבותינו הצרפתים שמדין מגו אנו דנים שכיון שכלפי הגדולה נחשב כתחילת גדירה על כל הרוח, ה"ה כלפי הקטנה אנו רואים אותו כתחילת גדירה על כל הרוח ומהני כלחי אפי' שהוא יותר מד"א, ומ"מ כל כחו הוא שנחשב כלחי על הפתח, אבל לא עדיף מנראה מבחוץ שהוא לחי גמור, ואם יש הלכה שלחי לא מהני מחוץ לחלל הפתח, ודאי שייכת הלכה זו גם במגו, דזה לא עדיף מלחי גמור שנראה מבחוץ ודו"ק.

**ד)** והנה ברש"י בסוגיין ד"ה חצר כ' דהא גדולה בהו משתריא משום דלדידה נראית מבפנים. ומש' שכונתו לומר כתוס' שמהני משום מגו, וכן מש' בלשונו דף ח. ד"ה בנראה שכ' מהני הני גיפופי לשוויה פתחא לגבי מבוי, כי היכי דמשוו ליה פתחא לגבי חצר, אמנם ק' שבשלמא לתוס' נתבאר דמצד לחי לא מהני אלא בכזה[[132]](#footnote-133) שהבליטה נראית מכנגד הפתח, אבל לרש"י מהני בכל אופן וא"כ מה צריך לדין מגו, הרי ודאי עיקר דין לחי הנראה מבחוץ שייך גם בלחי ברה"ר, והנה יש אחרונים שנקטו דמ"מ גם לרשי בכעין 'ת' לא הוי נראה מבחוץ ולפי"ז מיושב דבאופן זה ודאי צריך לדין מגו, אמנם כבר כ' הק"נ אות ב' דברש"י בסוכה יט מוכח דנחשב נראה מבחוץ בכל האופנים ושם בסוכה הרי מיירי בלא מגו, וא"כ למה הוצרך רש"י בקטנה וגדולה למגו, הרי קטנה וגדולה הוי כ'ת' ומהני גם בלא מגו וצ"ע.

והנראה ליישב בזה דמתני' דגדולה וקטנה מבואר בברייתא דר' חייא דמיירי בגדולה יא' וקטנה י' ולכאו' מדסתמה הגמ' מיירי גם כשעובי כתלי בקטנה כל אחד ג"ט (כדרך כתלים) וא"כ צורתו כזה[[133]](#footnote-134) שגפופי הגדולה הם עובי כתלי הקטנה, ולכן הוק' לרש"י מה מק' הגמ' שיועיל לקטנה משום נראה מבחוץ, הרי ודאי דעובי ראשי הכתלים לא נחשב לחי, ואין לומר דמיירי בכתלים דקים ויש כאן גפופים מחוץ לעובי הכתלים דמנא ליה לגמ' לדחוק כך בשביל להק'[[134]](#footnote-135), ולכן פירש רש"י דכאן יש מעלה שמכח שהם מחיצות לגדולה נחשבים גפופים גם לקטנה, ואפי' שהם ראשי כתלים.

אמנם לכאו' יש להוכיח להיפך מתי' הגמ' דבנכנסים ראשי קטנה לגדולה דשם אין נראה מבחוץ, ואם ננקוט כמו שכ' לעיל דלגבי הגדולה גם עובי כתלי הקטנה מצטרף לגדור, וכגון אם על ידי העובי הוי עומ"ר, ויועיל פס ד' בצד השני, וא"כ למה באופן זה לא נחשיב מכח מגו את עובי כתלי הקטנה ללחי הנראה מבחוץ, ומוכח להיפך דעובי הכתלים לעולם אינו נדון משום לחי ואפי ע"י מגו וצ"ע בדעת רש"י[[135]](#footnote-136).

וביאור הסברא דלא מהני בראשים הכתלים מגו, י"ל דכל שהוא ראש הכותל אינו יכול לשמש לחי מדינא ולא משום חסרון היכר, דלא שייך להחשיב שהוא מחיצה מצפון לדרום אם הוא המחיצה ממזרח למערב וצ"ע לדינא בזה.

והנה אם מגו מהני מצד שמכח שגדור ממזרח למערב גדור גם ממערב למזרח, ודאי מהני גם בראשי כתלים, וכל מה שאנו דנים הוא למש"נ שמגו רק מהני להחשיבו כלחי וכמוש"נ, שבזה אולי י"ל דאם הוא ראשי כתלים לא מהני מגו דזה חסרון בעצם, וכל מה שמהני שהוא רוחב אחר, הוא להחשיב שחלק זה אינו מהכותל אלא הוא לחי, אבל כלפי זה מגו לא מהני כלל, דהמגו מהני רק להחשיבו כתחילת מחיצה לרוח, אבל אם הוא חלק מהמחיצה הצדדית לא שייך לדונו כלחי ואכתי צ"ע לדינא בסברא זו.

ה) אמנם שמעתי לבאר באופן אחר הטעם דבראשי כתלים לא מהני דכל מה שמועיל נראה מבחוץ אין זה רק להחשיבו ככותל מצפון לדרום דבאמת לא שייך שכותל יהיה גם ממזרח למערב וגם מצפון לדרום אלא עיקר מה שמועיל נראה מבחוץ הוא לחלקו מהכותל ולהחשיבו כלחי נפרד וא"כ הטעם שמגו לא יועיל בכזה [[136]](#footnote-137) הוא משום שהמגו לא מחלק את הלחי מהכותל דאף שהיא משמשת לרוח צפון דרום לגבי גדולה מ"מ כל אורך כתלי הקטנה הם הגפופים ולכן לא שייך מגו רק בכעין 'ת' וכדו' שע"י המגו מתחלק מה שכנגד הבליטה מהכותל וכולו לחי אבל ראשי כתלים לא מהני כיון שאין מגו על ההתחלקות של הלחי מהכותל ולכן גם לתוס' דמהני שיחשבו הרואים שהוא כותל עבה מ"מ מגו לא מהני דאמנם מוכח בתוס' דכל החסרון בראשי כתלים הוא שאינו נראה לחי דמצד האמת יכלנו לחלק דהטפח אחרון יהיה לחי (ולכן מהני נראה בשקר) מ"מ מגו לא מהני דהמגו הוא בכלל לא סיבה לחלק ודו"ק.

אמנם י"ל דאפי' אם עיקר סברא זו נכונה מ"מ מגו מהני דכיון שחודו הפנימי יורד וסותם זה סיבה להחשיב שחוד הפנימי הוי לחי דהוא הגודר גם כלפי הגדולה, ובפרט דיש מק' דלמ"ד חודו החיצון איך מהני בגדולה וקטנה לגדולה הרי חודה החיצון הוא בסוף הקטנה. ותי' (רמ"ר) דבחצר ודאי שיש גם חודה הפנימי (ואפי' לרש"י דבלחי אין חוד פנימי למ"ד חוד חיצון) דלא גריעא ממחיצת בור, וא"כ זה עצמו יועיל לחלק ולומר דחודה הפנימי הוא מחיצה מצפון לדרום ומהני כלחי. סוף דבר צ"ע טובא בדין זה הלכה למעשה שלא נתפרש לן בדברי רבותינו אי מהני נראה מבחוץ כזה. .

ה. עוד הערה בשיעור המחיצות בנראה מבחוץ איך נמדד.

הנה לכאו' שיעור לחי ג' טפחים ושיעור פס ד' (אי מהני בנראה מבחוץ) תלוי ברוחב הלחי לרוחב הרוח שבא לגדור ולא באורכו שממשיך עם מחיצות האורך דחשיב תחילת מחיצת הרוח ודנים אם יש בו שיעור ודו"ק, ואף שכ' הגמ' דשיעור ד' אמות נמדד באורך דאם בארכו ד' אמות פסול, הוא משום שיש לו שם כותל מבוי ולא לחי, אבל כשצריך שיעור ודאי צריך שיעור ברחבו, לפי"ז מש"כ תוס' דאי צריך לחי טפח את"ש הקו' על רש"י דמיירי שאין בעביו טפח כונתו בעובי כותל הנכנס ולא בשיעור הכניסה, אמנם בדברי הג' הב"ח מפורש שהכונה שהאורך של הכתלים הנכנסים הוו פחות מטפח ותמוה מה אכפ"ל באורכם הא השיעור צריך להיות ברוחב (ובעיקר הדין מפורש בר"ח ובריטב"א שפחות מג"ט לא חשיב שהכתלים נכנסים).

ונראה ליישב דשיעור טפח זה אינו כלל שיעור בלחי וכמפורש בתוס' י' דנאמר שיעור זה רק כשהוא מהבנין, אלא זה שיעור שלא יחשב כעבוי של הכותל אלא כדבר נפרד, ולכן כאן זה תלוי באורך הכתלים, דאל"כ הבליטה לא מתחלקת מהגפופים ולא נחשבת לחי ודו"ק, אבל אה"נ שיעור ד' טפחים מחשבים רק לרוחב הרוח (ומסברא היה מקום לומר שתלוי בגודל הגדירה שלו, וממילא בנראה מבחוץ לעולם לא יהיה אבל לא נראה לדינא כן).

**סימן כד**

**בדברי הרשב"א בסוגיא אתי אוירא**

**א. בדברי הרשב"א בשם הירו' לחלק בין תחת הקורה לשאר פתחים האם עושה אתי אוירא. ב. י"א ברשב"א שכונתו שהירו' חולק על מתרת פתחים הרבה ולא מש' כן. ג. לבאר הרשב"א שיש חילוק בנין אויר לראשון לשני. ד. לבאר לפי"ז לשון הרשב"א דלירו' אין מתרת פתחים הרבה וכונתו תקון כסתום. ה. בדברי הרשב"א בקושייתו על ר' אמי ור' אסי שיהיה אתי אוירא. ו. ביאור חדש בכל דברי הרשב"א לחלק בין תחת הקורה לשאר פתחים ומיושב הכל.**

א) גמ' י. תני לוי נעץ קנה בפתח כ' אמה מיעטו, הוא תני לה והוא אמר לה אין הלכה כאותה משנה. וכ' רש"י ושא"ר משום דאתי אוירא דהאי גיסא והאי גיסא ומבטלי לה. וכ' הרשב"א דנראה מן הירו' דדוקא כשאין מניח קורה אלא מצד א' אבל מניח קורה מכותל לכותל בכי האי לא אמרינן דליבטל קנה.

ובביאור סברת הירו' נראה ברשב"א דאויר שתחת הקורה לא חשיב אויר לבטל העומד, דעיי"ש בהמשך דבריו שכ' דבבלי נראה דלא כהירו' ואפי' בשתי קורות אסור, דאמרינן אתי אוירא ואפי' אוירא דתחת הקורה מבטל ליה. ומשמע דזוהי מח' הבבלי והירו' שם אם אויר שתחת הקורה חשיב אויר לגבי אתי אוירא ומבטל ליה או לא.

אמנם עדיין צריך לבאר למה לירו' צריך לתת קורה על שני הפתחים הרי כיון שיש הלכה שקורה אחת מתרת פתחים הרבה, א"כ סגי שיש קורה אחת שהאויר שתחתיה הוי כסתום, וממילא אין אויר משני הצדדים לבטל את העומד, ואם הירו' לא סובר את קורה מתרת פתחים הרבה, א"כ יש כאן חסרון בלא"ה דאין תקון לפתח זה, אבל עכ"פ אין כאן אויר משני צדדים לבטל הקנה.

ב) ויש שלומדים כן שהירו' כאן פליג על כל דין קורה מתרת פתחים הרבה, ומביאים גם ממש"כ הרשב"א ד"ה שמעת מינה שכ' לגבי מבוי שנפרץ בראשו, דבתחילת מבוי צריך שיהיה העומד מרובה על הפרוץ שלא נאמר אתי אוירא, וכ"ש אם נתן קורה על צד אחד לבד שאין הקורה מתרת שני פתחים כמו שאמרנו למעלה עכ"ד דהיינו שטעם הירו' כאן הוא משום שאין קורה מתרת שני פתחים (עכ"פ בתחילת מבוי).

אמנם זה דוחק גדול לפרש כן, דהרשב"א כאן כ' "דבנותנים קורה מכאן ומכאן בכי הא לא אמרינן דליבטל קנה" ומפורש דהחסרון בנתן קורה מצד א' דהקנה בטל והיינו משום אתי אוירא, וגם כונת הרשב"א בד"ה שמעת מינה ע"כ ד"אין קורה מתרת שני פתחים" יש לפרש כן דעיי"ש בהמשך דבריו לגבי ר' אמי ר' אסי שמק' דאי מיירי שהפרצה מצדו היא פרו"מ (ובבי' דבריו הארכנו במק"א) "היאך קורה זו מתרת והלא אין הקורה מתרת שני פתחים דאתי אוירא דהאי גיסא והאי גיסא ומבטל ליה" ומבואר שאף שפתח דאין קורה מתרת שני פתחים, אין כונתו משום שאין בכחה להתיר, אלא משום דאתי אוירא וא"כ יש לפרש כן גם בתחילת דבריו שכ' "שאין קורה מתרת שני פתחים כמו שאמרנו" היינו כמו שאמרנו שיש חסרון של אתי אוירא אלא דעדיין צ"ב דאם אויר שתחת הקורה לא חשיב אויר לגבי אתי אוירא, א"כ באמת גם בקורה אחת לא נימא אתי אוירא.

ג) והנראה ליישב בזה (וכן מטו בי מדרשא) דמבואר לק' בראשונים דגם למסקנת הגמ' דשייך אתי אוירא גם באויר שווה, ולכן אמה ואמה יהיה פסול, מ"מ זהו דוקא כשצד א' מרובה וצד א' שווה, אבל בשניהם שווים לא אמרינן אתי אוירא (ועיי' בחזו"א שצדד לומר לא כך וחזר בו מכח הגמ' לק') וכן הוא משמעות רש"י שכ' אתי אוירא רק על העומד החיצוני (במניח ג' פעמים אמה) ולא על האמצעי, דכלפיו שני האוירים שווים (וצ"ע אם אחר שנתבטל האחרון גם אמצעי יתבטל)

ובביאור הדבר נראה דבאמת סגי באויר א' מרובה מצד א' שיבטל העומד, אלא שבבטול זה נאמר רק כשמשני הצדדים יהיה אויר, ויתכן דמ"מ יש כאן אויר א' שהוא המבטל ואויר השני להחשיבו אויר מהאי גיסא ומהאי גיסא (אכתי צ"ע בסברא זו) ולכן סגי שאויר א' יהיה גדול מהעומד ואויר א' שווה בשביל לעשות אתי אוירא.

ועפי"ז יש לבאר גם את דברי הרשב"א, דאם שני האוירים הם תחת הקורה, א"כ אין כאן אויר שנאמר בו אתי אוירא, אבל באויר א' תחת הקורה אמרינן שאויר השני עושה אתי אוירא, כיון שגם בצד השני יש סו"ס אויר, ובקצרה דאויר המתוקן תחת הקורה אינו יכול להיות האויר הראשון שהוא עיקר המבטל שדינו שיהיה רוב, אבל כאויר שווה לסייע לאויר הראשון לבטל שפיר חשיב אויר[[137]](#footnote-138).

ולפי"ז אף שקורה מתרת שני פתחים מ"מ אויר השני אינו סתום כאויר שתחת הקורה, ולכן אמרינן אתי אוירא, אמנם עדיין זה דחוק בלשון הרשב"א, שכ' בד"ה שמעת דאין קורה מתרת שני פתחים כדאמרנו, ומשמע שהטעם משום אין קורה מתרת, וגם מה שכ' שם בהמשך דבריו דאין קורה מתרת דאתי אוירא. ג"כ משמע מכח שאתי אוירא אין קורה מתרת, וזה צירוף של שני הדינים האלו ואין זה רק אתי אוירא על אף שקורה מתרת שני פתחים, וגם הרשב"א אצלנו כשמביא בסו"ד את הבריתא שסוברת שמהני קורה בצד א', משמע שהוא נדון אם קורה אחת מתרת שני פתחים עיי"ש וצ"ע.

ד) והנראה לבאר בזה דבאמת קורה מתקנת שאר פתחים, ולכן לולי שבטל הקנה מהני לתת קורה על פתח א', אלא שיש לדון דא"כ כיון שהקורה מתקנת שאר שתי הפתחים א"כ הוי כאילו קורה על שניהם שלא שייך להירו' אתי אוירא, ולזה מכוין הרשב"א דלגבי"ז לא מהני קורה מתקנת שני פתחים להחשיב כסתום את שניהם, וממילא אין כאן אתי אוירא, דבזה גריע קורה מתקנת שני פתחים מהפתח עצמו שבו הקורה.

ובזה מבואר היטב לשונות הרשב"א שכ' בסו"ד דהברייתא סברה דקורה מתקנת שאר שני פתחים והיינו לגמרי, וממילא אין אתי אוירא, וכן בד"ה שמעת כונתו מתקנת לגמרי וממילא אין אתי אוירא.

ובביאור הדבר דלא מהני מתקנת שני פתחים לסותמו שלא יחשב אויר, נראה דבאמת עיקר חדוש הראשונים בשם הירו' דקורה מתקנת שני פתחים הרי הוא דבר מחודש מאוד דמה טעם להחשיב את הקורה כתקון על שאר פתחים, וי"ל דכונתם דבאמת כל פתח במבוי בעי תקון מתקנ"ח דמבואות ואף שאינו פרצה מצ"ע (דהיינו דבחצר לא יאסור) וכמו שנתבאר בסוגיא דעומ"ר ה: בחזו"א ושאר אחרונים ואכמ"ל, וא"כ י"ל דסגי שתקנו את ראש המבוי דבזה יש היכר של תקון לכל פתחי המבוי, אבל יש לומר דנתבאר בכמה מקומות דצורת וגדר התקון הוא שע"י לו"ק חשיב סתימה על פתח זה, וזה יתכן שודאי שייך רק בפתח זה, ורק דנתקיים הדין לתקן פתחי המבוי בתקון בראש המבוי (ויתכן יותר שאין הכונה שהם מתוקנים אלא שכבר נתקיים במבוי הדין לתקן הפתחים במבוי).

ולפי"ז מבואר היטב דכל הירו' שייך רק בפתח ששם הקורה, שהוי כסתום מכח הקורה אבל שאר הפתחים אף שאינם אוסרים מ"מ אינם כסתומים ושייך אתי אוירא, אמנם בדעת הברייתא שמביא הרשב"א בסו"ד מבואר דקורה מתקנת שאר פתחים הרבה, היינו שמחשיבה אותם כסתומים וגם הם לא נחשבים אויר, ולכאו' בזה גופא נחלקו בגדר קורה מתקנת דהברייתא סברה שהוא כפתח עצמו דחשיב סתום להירו' נוקט שהוא רק תקון ולא מהני להפקיע אתי אוירא.

ה) והנה הרשב"א בד"ה שמעת מק' בר' אמי ור' אסי דיש פרצה בצד המבוי, דאי מיירי בפרו"מ רק דהקורה מתקנת פתחים הרבה, הרי נימא אתי אוירא בתוך המבוי וחוץ המבוי ויתבטל הד"ט העומדים, והרי אין קורה מתקנת פתחים הרבה דאמרינן אתי אוירא. וק' מה צריך לזה הרי פשוט לרשב"א דהבבלי פליג דאפי' כששם קורה על שני הפתחים אמרינן אתי אוירא, דלגבי"ז חשיב אויר שתחת הקורה כאויר לבבלי. וא"כ הול"ל דלא מהני לזה כלל קורה, דגם עם קורה חשיב כאויר, ומה הוצרך הרשב"א להק' מהא דאין קורה מתרת שני פתחים (ובפרט שבבבלי אין גילוי לנדון, אם קורה מתרת שני פתחים האם היה מהני תקון הקורה לבטל שם אויר).

והנה עיקר קו' הרשב"א שבר' אמי ור' אסי יהיה אתי אוירא הוא תמוה, דבודאי בכל קרן זוית כזה לא אמרינן אתי אוירא מחוץ לרשות, ואף שזהו תי' השלישי של הרשב"א מ"מ מה הס"ד שלו שנאמר פה אתי אוירא, ולכאו' צ"ל דתמיד לא שייך אתי אוירא כיון שהמחיצה בצד מסלקת את האויר שבהמשך ובזה ודאי לא נאמר אתי אוירא שמבחוץ שהרי הוא חלוק ממקום המחיצה וכל קו' הרשב"א היא בר' אמי ור' אסי במבוי, דאין כאן מחיצה ברוח רביעית שתקבע שעד כאן הרשות ותסלק את האויר החיצוני ובזה מק' דנימא אתי אוירא.

ויש לבאר זה בב' אופנים הא' דקורה אינה מחיצה גמורה לסלק אויר החיצון, והב' דכיון דאם נאמר אתי אוירא אין כאן עומד ואין כאן קורה ע"ג מבוי ובטלה הקורה בזה מק' הרשב"א דנימא אתי אוירא ושוב אין כאן קורה שמסלקת את האויר החיצון.

ו) ועפ"י מה שנתבאר נראה דיש לבאר באופן מחודש את החילוק שנתבאר לעיל דקורה אין מתרת שני פתחים ולכן יש אתי אוירא, ובזה יתיישב כל הקו' דבאמת בעיקר דברי הירו' דלא אמרינן אתי אוירא באויר שתחת הקורה דהוי כסתום, יש לדון דאף אי נימא שאם יהיה קורה לא יחשב אויר, איך זה מתחיל שהרי יש כאן פרצה כ' דלא שייך בה קורה, ואיך אמרינן שהקורה סותמת וממילא אין כאן אויר שבטל העומד ושוב יש כאן פתח י', הרי אדרבא כיון שיש כאן פרצה כ' שוב אין כאן קורה.

ואולי י"ל דגדר אויר שתחת הקורה הוא כסתום דזהו גדר הקורה וכעין צוה"פ (ואפי' אי משום היכר יש קצת מחיצה וגם אולי הירו' פליג בזה ואכתי צ"ע) ולכן סובר הירו' דאמרינן שכיון שיש סתימה על העשר, ואם יחשב האויר סתום שייך פה קורה דאין פרצה כ', אמרינן דיש כאן קורה, אבל קורה מתרת שני פתחים, הוא ודאי חדוש דיני דדין הקורה לתקן הכל, ובזה ודאי לא שייך דמהיכי תיתי להתחיל שיחול דין קורה לתקן הכל, הרי יש כאן פרצה כ' וזו סברת הירו' דבעינן קורה על שניהם שיהיו האוירים סתומים.

וא"כ י"ל דאין כונת הרשב"א דע"י קורה האויר הפרוץ לא יחשב אויר, דהא הבבלי פליג על כל סברא זו, אלא כונתו דהקורה תקבע שעד כאן הרשות וממילא האויר בחוץ מסתלק ולא שייך אתי אוירא ובזה גם הבבלי מודה, רק שמק' דאין קורה מתרת פתחים הרבה דאמרינן אתי אוירא, והיינו משום שאין כאן התחלה, דאדרבא אמרינן שאין כאן קורה, דיש פרצה כ', וה"ה הכא אין קורה שאין לה כתלי מבוי

**סימן כה**

**בביאור קו' הגמ' דיעשה אמה עומד אמה פרוץ**

**א. בקו' רעק"א דמוכח מקו' הגמ' דגם בלי אתי אוירא לא מהני למעט הפתח כיון דאין כאן גדירה. ב. לבאר למה מק' רעק"א מהקו' השניה של הגמ' ולא מהקו' הראשונה. ג. יישוב קו' רעק"א אבל מרש"י מוכח לא כך. ד. יישוב שיטת רש"י בסברא מחודשת. ה. עפ"י הנ"ל אולי יש לבאר כונת רש"י בכלאים. ו. בדברי הרשב"א וריטב"א חוזרת קו' רעק"א עייש"ה.**

א) גמ' תני לוי מבוי שהוא רחב עשרים אמה נועץ קנה באמצעיתו ודיו, הוא תני לה והוא אמר לה אין הלכה כאותה משנה. וכ' רש"י וכ"ה ברשב"א וריטב"א דהטעם שאין הלכה כאותה משנה משום דאתי אוירא דהאי גיסא והאי גיסא ומבטל לה. והק' רעק"א הרי גם בלא סברת אתי אוירא לא מהני הקנה משום דאכתי הפתח הוא יותר מעשר (ועיי"ש שסברא זו פשוטה לו מצ"ע) וכ' להוכיח דא"צ את סברת אתי אוירא לאסור, מקו' הגמ' בע"ב דיעשה אמה ויניח אמה דבקו' הגמ' לא ידעה דאתי אוירא ואעפי"כ מבואר שם דאם פרוץ כעומד אסור מובן דא"א לעשות כן, וע"כ שגם בלא אתי אוירא חשיב פתח יותר מעשר ולמה הוצרכו הראשונים כאן לסברת אתי אוירא.

והנה הגמ' בע"ב מק' דיעשה פס אמה ומחצה וב אמות אויר ועוד פס אמה ומחצה, אי מהני עומ"ר משני צדדים, ומת' דאתי אוירא, ואח"כ שואלת יעשה פס אמה ואויר אמה ומת' אתי אוירא, וצריך לבאר למה הק' הגרעק"א מקו' השניה דיעשה אמה, דמוכח דגם בלא אתי אוירא אסור דמצטרפין לאיסור האוירים, ולמה לא הק' כן מקו' ראשונה בגמ', ועוד יותר הו"ל לרעק"א להק' דע"כ כשהגמ' מביאה דאין הלכה כאותה משנה, א"א לפרש משום אתי אוירא דבהו"א הגמ' לא ידעה סברא זו, ואיך רש"י מפרש דהו"א את סברת אתי אוירא (וזו קו' חזקה יותר, דעל קו' רעק"א יש לדחוק דאה"נ יש שתי טעמים והראשונים נקטו חדא מתרתי).

ב) ושמעתי ליישב בזה דודאי את עצם הדין של אתי אוירא הגמ' כבר ידעה וכמבואר בראשונים, ומה שהגמ' מק' דיעשה אמה ומחצה וב"א אויר ואמה ומחצה, משום שהגמ' סוברת שבמקום שע"י העומד גם האויר יחשב כסתום משום עומ"ר א"כ לא שייך אתי אוירא דאין כאן אויר, וזו דחית הגמ' שאדרבא אומרים אתי אוירא וממילא אין כאן עומ"ר, ולכן רעק"א לא הוכיח מקו' זו דגם בלא אתי אוירא אסור אם עומ"ר משני צדדים לא חשיב עומ"ר, דיתכן דאסור מכח אתי אוירא, רק דס"ד דאם יש עומ"ר לא שייך לומר אתי אוירא.

אבל בקו' השניה הגמ' כבר יודעת דאתי אוירא קודם לעומ"ר, וע"כ קו' הגמ' דבאמה ואמה ס"ד דגמ' דלא שייך כלל אתי אוירא באויר שווה לעומד, ומזה מק' רעק"א דמוכח דגם בלא אתי אוירא אם פרוץ כעומד אסור חשיב פתח יותר מעשר, ואת"ש היטב דברי רעק"א (וגם מובן שלא יכל להק' דע"כ בס"ד הגמ' לא יודעת אתי אוירא, דודאי אתי אוירא שאין עליו עומ"ר הגמ' ידעה וכמוש"נ) ועיי' ברשב"א וריטב"א שמשמע שבאמת פירשו כפירוש שכתבנו, דבקו' הגמ' ס"ד דלא שייך אתי אוירא באויר שווה ויתב' בהמשך בלי"נ.

ג) וביישוב קו' רעק"א יש שני מהלכים שנתבארו, הא' בר"ן דבאמת ענין אתי אוירא שווה לס"ד בגמ' לדין פרוץ כעומד, דאי פרוץ כעומד אסור דהיינו שאויר שווה הוא החשוב, ממילא נאמר אתי אוירא, ואי פרוץ כעומד שרי, א"כ העומד חשוב ולא שייך אתי אוירא, ונמצא דהאוסר הוא משום אתי אוירא ולא משום שנשאר פתח יותר מעשר, ולמהלך זה וכן מהלך הבא את"ש מה שבאמה ואמה הגמ' לא דנה משום עומ"ר משני צדדים, דעל זה כבר ידענו שאתי אוירא קודם.

והאופן הב' ליישב הגמ' הוא, דס"ד דגמ' דרק כשהעומ"ר הוא מב' צדדים רק אז אמרינן דהאתי אוירא קודם כיון שאין כאן עומ"ר בעצם, וצריך צירוף לעומ"ר, אבל עומ"ר מצד א' ודאי קודם לאתי אוירא, ולכן מקשה הגמ' דאי פכ"ע שרי לא שייך אתי אוירא, עיי' ברש"ש שמבואר בדבריו סברא זו, ולשני מהלכים אלו באמת כל הטעם לאסור הוא רק משום אתי אוירא ודלא כרעק"א.

אמנם ברש"י ד"ה שמע מינה כ' "ולפיכך כל אמת פרוץ אוסרת עומד שאצלה" וכן בקו' הראשונה של הגמ' כ' רש"י "אלא ז"ל לגבי כל חד וחד תמצא פרוץ רבה עליו ומבטלו" ומשמע דהטעם לאסור אם פכ"ע אסור או עומ"ר משני צדדים אסור, הוא מצד שהפרוץ מקלקל ולא משום אתי אוירא, דלפימש"כ הו"ל לרש"י לומר דכיון שהפרוץ לא מתוקן משום פכ"ע אסור (וכן עומ"ר משני צדדים בקו' הראשונה) ממילא יש כאן אתי אוירא, ומה צריך לומר לשון מחודש שהפרוץ מקלקל את העומד, וא"כ הדרא קו' רעק"א לדוכתה דבע"א כ' רש"י 'אתי אוירא' ומשמע שרק מצד זה נאסר, וכאן מבואר שגם בלא אתי אוירא אסור, וגם עצם סברת רש"י שהפרוץ אוסר את העומד גם בלא אתי אוירא הוא דבר מחודש וצ"ב.

ויש שדוחקים שכונת רש"י דלשון "פרוץ אוסר עומד שאצלו" לאתי אוירא וכן "פרוץ רבה עליו ומבטלו" היינו אתי אוירא ולפי"ז כונת רש"י כמוש"נ דגם בקו' הגמ' הוא משום אתי אוירא אמנם מלבד שלשון רש"י דחוק מאד לפי"ז, גם יש להוכיח ברור דלא כפירוש זה, ממש"כ רש"י זיל לגבי כל חד וחד דהיינו שהשתי אמות מבטל את האמה ומחצה בצד זה ובצד זה מוכח דזה לא משום אתי אוירא דהא על האמה ומחצה שליד הכותל אין כלל שני אוירים (ואולי יש לדחוק דרש"י בא לומר דדנים האויר כלפי כל אחד ואחד וממילא הפרוץ מבטל את העומד החיצוני).

ד) והנראה בביאור דברי רש"י דבכל גדירה יש לדון אותה במקומה, וכן כחלק מגדירה גדולה כידוע, והנה עד עתה נקטנו דמה שהגמ' נקטה בקו' דבעומ"ר משני צדדים אין חסרון של אתי אוירא, הוא משום שע"י הגדירה האויר הוי כסתום (וזו המסקנה דאתי אוירא קודם) אמנם ידוע שיש נדון אם עומ"ר סותם את הפרוץ או לא, ובצד שאין העומ"ר סותם צ"ב למה ס"ד דגמ' דאין אתי אוירא, ויתכן לבאר באופ"א דכיון שנתחדש כאן ששייך לדון עומ"ר על חלק מהרוח שהרי מרחיק שתים ועושה שלוש, יש כאן פרו"מ ביחס לכל הרוח, רק שאנו דנים שיש כאן גדירה של חמש ופתח של עשר, ממילא י"ל דלא שייך אתי אוירא בזה, דכשאנו דנים שיש כאן גדירה על החמש ממילא העשר הוא מחוץ לענין ואין כאן אויר משני צדדים, וזו הס"ד בגמ' דכיון שע"י עומ"ר משני צדדים יש כאן גדירה של חמש ממילא לא שייך אתי אוירא, ומסקנת הגמ' דלא מתחיל כאן גדירה של חמש מכח אתי אוירא (ועיי' בחזו"א בסוגיין שדן בכעין זה במקום שע"י הגדירה האויר יהיה מחוץ לרשות אי אמרינן אתי אוירא).

ועפי"ז נראה דודאי כשאנו דנים על קנה דלוי הטעם שאינו מחיצה במקומו הוא משום אתי אוירא כמוש"כ רש"י, אמנם כאן הנדון של הגמ' דכיון שיש על החמש אמות רוב גדירה נדון את האמה (או האמה ומחצה) כחלק מגדירה של חמש וממילא לא שייך אתי אוירא דהעשר הוא מחוץ לאויר, ועל זה מבאר רש"י דאי עומ"ר משני צדדים לא מהני, זה משום שהפרוץ רבה עליו ומבטלו על כל חד וחד, דהיינו שאף להאמה וחצר שליד הכותל ודאי היא מחיצה במקומה מ"מ כשאנו דנים על גדירה החמש הפרוץ מבטל כל חד וחד מלהיות חלק מגדירת החמש, וכן פרוץ כעומד אוסר הפרוץ את העומד מלהיות חלק מגדירת החמש, ולא סגי לרש"י לומר שהפרוץ לא נגדר אלא שהוא מבטל את העומד מלהיות חלק מגדירה חמש[[138]](#footnote-139), אבל ודאי שאם נדון שהאמה תהיה עומד במקומה ותחלק את הפתח בזה ודאי אמרינן אתי אוירא וזה החסרון היחיד שלה וכמוש"כ בתחילת הסוגיא.

ה) והנה לק' דף טז' מבואר לגבי כלאים דיש חילוק בין מחיצה ד"ט לפחות מד"ט, דכשיש פרוץ יותר מכמלואו בפחות מד"ט, אפי' כנגדו אסור, וביותר מד"ט כנגדו מיהא מתיר. והנה בטעם מה שבפחות מד"ט לא מתיר כנגדו נאמרו בראשונים ב' ביאורים. הא' דכשאנו דנים על המחיצה בפנ"ע אין מחיצה לפחות מד"ט (וכחלק מגדירת רוח הוי פרו"מ או אתי אוירא), והב' דע"י אתי אוירא בטל המחיצה לגמרי ואפי' כנגדה, ורק במחיצה ד' החשובה לא אתי אוירא ומבטל לה.

והנה רש"י שם ד"ה אף כ' "דלא אלים עומד בפחות מד' למישרי כנגדוהיכא דפרוץ רבה עליו" ובד"ה כנגד כ' (דבפחות מד') קפדינן אמלואו, דהא איכא שיעור פרצה למיהוי קרוי אויר, ואתי אוירא המרובה ומבטל לעומד, דאפי' כנדו אינו מתיר" ובפשוטו כונתו כצד הב' דאין חסרון של מחיצה פחות מד' מצ"ע, רק דאתי אוירא ומבטל לה.

אמנם לפי"ז זה דוקא כשיש שני אוירים לבטלה ולא הוזכר זה ברש"י, וגם לא כ' אתי אוירא דהאי גיסא והאי גיסא כלשון הגמ' ובפרט דבד"ה אף כ' דהחסרון משום ד"הפרוץ רבה עליו" וזה ודאי לא לשון של אתי אוירא וצ"ע.

ואולי יש לפרש כונת רש"י בדרך אחרת עפימש"נ דאין כונת רש"י דשייך מצ"ע מחיצה פחות מד' וודאי זהו החילוק דד"ט היא מחיצה אלימה בפנ"ע ולא אתי אוירא ומקלקל לה, ופחות מד' כל מה שאנו דנים עליו, זה כחלק ממחיצה גדולה, והיה צד לומר דאף שאין כאן תקון על הפרוץ של עומ"ר מ"מ כנגדו יתיר (או דמיירי דסה"כ יש עומ"ר ברוח) ובזה נתחדש בברייתא דפרוץ רבה עליו ומבטלו דאין לו שם מחיצה כיון שאויר רבה עליו ומבטלו, אבל כל הבטול הוא מלהיות חלק ממחיצה גדולה ו דין אתי אוירא ואכתי צ"ע בכונת רש"י.

ה) הבאנו לעיל דברשב"א וריטב"א משמע שלמדו כהבנת רעק"א דקו' הגמ' דיעשה אמה עומד ויניח אמה, היא משום דס"ד דלא שייך אתי אוירא כשאויר אחד שווה וא"כ ק' עליהם קו' רעק"א דא"כ מוכח דאם פכ"ע אסור לא מהני לעשות כן גם בלא אתי אוירא, ולמה הוצרכו לומר לגבי קנה באמצע דאסור משום אתי אוירא (ועיי"ש שמפורש כדבריהם דלא כר"ן שאם פכ"ע אסור שייך אתי אוירא).

אמנם לפי"ז גם לס"ד אם יהיה ביניהם אויר מרובה ומצד השני אויר שווה בזה ודאי נימא אתי אוירא וכן נדון כשביניהם אוירא שווה ועיי' ברשב"א שמשמע לא כך דצריך להיות אויר מרובה משני צדדים וגם עיי' בריטב"א שמשמע דס"ד ללא שייך כלל אתי אוירא בכה"ג עיי"ש וצ"ע.

ורנ"ח מיישב שיש אתי אוירא שמונעו מלגדור ובזה ודאי סגי בשווה, ויש אתי אוירא שמבטלו לגמרי ובזה צריך אויר מרובה, ובמקום שאנו רוצים למנוע גדירה של עומ"ר על האויר, בזה צריך אתי אוירא שיבטל לגמרי אבל בקנה סגי שאינו גודר ואכתי צע"ג בכל זה.

**סימן כו**

**בגדר פרוץ כעומד**

א. ג' מקורות דמחצה אינו לגמרי כרוב אפי' אי מהני, ולבאר עפ"י הר"ן. ב. כמה קו' על ביאור זה בר"ן, ג. ביאור חדש בר"ן דהנדון במה הדין תלוי. ד. עפי"ז מיושב הקו' הנ"ל. ה. צ"ל דמחצה לא מהני לתקן ישירות את הפרוץ, אלא רק שמתקן כלל הרוח. ו. האם במחיצה פחות מד' בכלאים מקלקל פרכ"ע.

**א)** נחלקו בסוגיין האם פרוץ כעומד מהני או לא, וקיי"ל דפרוץ כעומד מהני, וידוע לחקור בגדר הדין, דבפשוטו הביאור הוא שפרוץ כעומד מהני, משום דדין פרוץ כעומד הוא כעומד מרובה, ובזה גופא נחלקו האם מחצה מהני כרוב או לא, ובאופן אחר יש לבאר שיש חילוק ביניהם ואף שפרוץ כעומד מהני, מ"מ אין דינו שווה לעומד מרובה, ולפי"ז מח' בדיני גדירה אם בעינן דוקא גדירה של עומד מרובה, או סגי בגדירה של פרוץ כעומד.

ומצינו בג' מקומות מקור לחלק בין עומד מרובה לפרוץ כעומד גם למה דקיי"ל פרוץ כעומד מותר, הא' דברי הגרי"ז בבכורות כב שבמבוי לא מהני פרוץ כעומד, דכיון שמבואר בגמ' ערובין ה: דעומד מרובה בפתח המבוי הוא דין מיוחד שנלמד מלחי שמהני לסתום הפתח זה לא שייך בפרוץ כעומד, ומבואר שרק עומד מרובה יכול לסתום ולא פרוץ כעומד.

הב' מה שצידד הריטב"א לק' בסוגיא דעומ"ר בערב, דלא מהני שם פרוץ כעומד.

והג' בהמבואר בסוגיא דאתי אוירא למסקנת הגמ' דגם למ"ד פרוץ כעומד מותר, מהני אתי אוירא לבטל העומד אם אויר א' גדול מהעומד ואויר א' שווה, אבל אם אויר א' גדול וא' קטן מהעומד לא מהני, והק' בגאון יעקב ורש"ש דכיון דקיי"ל פרוץ כעומד מותר א"כ אויר שווה לעומד הוי כאויר קטן, ותי' דעומד מרובה מהני לסתום לגמרי האויר, אבל פרוץ כעומד מהני רק לגדור ולכן נשאר אויר להצטרף לאויר הגדול עיי"ש.

והנה התוס' ושאר רא' מק' למאי דקיי"ל פרוץ כעומד מותר, מאי שנא מחולין דקיי"ל שלא מהני מחצה, והתורא"ש בשם הר"מ מת' דתמיד מחצה עומד הוא החשוב, ולכן בגדירה מהני מחצה, ובשחיטה לא מהני דהחצי הנשאר כרוב, ולפי"ז ודאי נראה דמה דמהני פרוץ כעומד הוא שחשיב כעומד מרובה דהחצי העומד הוי כרוב.

אבל לשא"ר דלא מיישבים כך, הרי באמת החצי העומד לא חשוב יותר וא"כ מה הטעם להחשיבו כרוב, ובזה שייך לומר דבאמת אינו כרוב ולא מהני לגדור כעומד מרובה[[139]](#footnote-140), אלא יש כאן מצב אמצעי של חצי גדור חצי פרוץ, ובזה נחלקו אי מותר, אבל לכ"ע לא דמי לעומד מרובה.

ויסוד הדבר לכאו' מבואר בחדו' הר"ן בסוגיין וז"ל דר' פפא הכי קאמר נהי דבפרוץ כעומד פרצה איכא, אפי' הכי רחמנא אגמריה למשה דכל היכא דלא מיפרץ רובא סגי, ולרהבדר"י כל היכא דאיכא פרוץ לא שרי וכו'. ומבואר שעיקר מחלוקתם הוא האם שרי אפי' אם יש פרצות כיון שיש גדירה, או שבעינן להחשיב שאין כאן פרצות, דרק עומ"ר יכול להחשיב שאין כאן פרצה, אבל בפרוץ כעומד יש כאן עומד מספיק אבל מ"מ יש גם פרוץ ואינו נחשב שהכל גדור.

ולפי"ז מובן היטב ג' המקומות שהזכרנו בחילוק בין פרוץ כעומד לעומד מרובה, דדברי הגרי"ז מיירי שבמבוי הצריכו סתימה, ופרוץ כעומד ודאי אינו סותם הפרצות אלא רק סגי בו לגדור, וכן כלפי אתי אוירא שיש כאן אויר א' גדול שצריך שיהיה גם אויר בצד השני לומר אתי אוירא, ולכן בעומד מרובה האויר הקטן הוי כסתום ויש כאן רק אויר א', אבל בפרוץ כעומד שהאויר לא נסתם מכחו, ממילא מצטרף לאויר הגדול לבטל העומד, וכן מובן דיש מקום לספק הריטב"א דבערב צריך עשרה טפחים עומדים, ובלא זה אין כאן כלל מחיצה, ולכן פרוץ כעומד לא מהני, דלא חשיב האויר כסגור מכחו.

**ב)** אמנם עיקר הדבר לומר דיש באמת ב' רמות של גדירה, דבפרוץ כעומד מהני גדירה על אף שלא כל הרוח גדורה, ועומד מרובה הוא דין אחר שהוי כגדור לגמרי, הוא מחודש מאוד ובפשוטו ודאי נאמרה הלכה שעומד מרובה מחשיב הכל כגדור, והספק הוא רק אם פרוץ כעומד הוא בכלל עומד מרובה או לא.

עוד ק' דאם ננקוט דפרוץ כעומד ודאי הוא גדור למחצה, ונחלקו רק אי מהני בכה"ג או לא, א"כ ק' מהמבואר בר"ן ועו"ר בס"ד בגמ' י: דלא מהני אתי אוירא אם האויר שווה (שמצד שני האויר גדול) וכ' הרא' דהוא תלוי במח' פרכ"ע מותר או אסור, דהקו' היא רק למ"ד פרכ"ע מותר, וע"כ העומד חשוב וממילא לא שייך אתי אוירא, ומוכח שנחלקו אם העומד חשוב מן הפרוץ וגובר עליו או לא, ולא שלכ"ע הם שוים ונחלקו אם שרי בכה"ג.

עוד הק' דאם נימא שפרוץ כעומד מהני אפי' שהפרצות נשארו פרצות, מה הפשט במשנה כל פרצה שהיא כעשר הרי היא כפתח ושרי, הרי למאי דקיי"ל פרוץ כעומד שרי, מהני מכח העומד אפי' שהפרצות נשארו פרצות, ומה הטעם שיותר מעשר אסור אפי' שאינו פתח וצ"ע[[140]](#footnote-141).

עוד ק' דאם הוא מח' אם שרי גדירה אמצעית כזו, אין זה שייך למח' בגמ' בחולין אם מחצה כרוב כלפי שחיטה ועוד דברים[[141]](#footnote-142), והר"ן עצמו מק' למה כאן קיי"ל דשרי ושם אסור, ומוכח שמחלו' אם מחצה כרוב.

**ג)** והנה בחי' הר"ן מתרץ על הסתירה בהלכה דכאן קיי"ל דפרוץ כעומד שרי ובחולין קיי"ל דאסור, דשאני שחיטה שהדבר תלוי בחיות הבהמה[[142]](#footnote-143), והדברים סתומים מה טעם הוא זה ולמה אם הדבר תלוי בחיות הבהמה ודאי לא מהני מחצה.

ואולי יש לבאר דהדין הוא מחצה כרוב, דהיינו שאנו מחשיבים המחצה לרוב, וכמו שהרוב קובע את שם הכלל, ה"ה המחצה קובע את שם הרוב, אלא דאכתי צריך לבאר מהיכי תיתי לדון על המחצה גדור שהוא כרוב, אדרבא נדון על המחצה פרוץ כרוב ויחשב פרוץ, ונראה דהדבר תלוי באיזה מחצה הדין תלוי, ובזה אנו אומרים שבמחיצות מחצה כרוב, דהדין תלוי בגדירה, דצריך רובו גדור להחשיב את כולו כגדור מדין רובו ככולו, ואין הדין תלוי כלל בפרצה, ולכן פרוץ כעומד כשר דמחצה גדור נותן שם גדור לכולו.

משא"כ בשחיטה אף שבס"ד הדין היה תלוי במעשה שחיטה, וכל ששחט מחצה הוי כרוב והוי שחיטה, מ"מ המסקנא שמחצה אינו כרוב, והטעם משום שהדבר תלוי בחיות הבהמה ממילא כל שחצי סימנים קיימים הבהמה נחשב חיה[[143]](#footnote-144), ולכן לא מהני השחיטה דעיקרה להרוג את הבהמה דרך שחיטת הסימנים.

ולפי"ז מבואר שודאי דין מחצה כרוב הוא שנחשב כרוב להחיל על הרוח כולה שם גדורה מדין רובה ככולה, ולא שסגי במחצה גדור, אלא שכונת הר"ן במש"כ דמ"ד פרכ"ע מותר הוא משום שלא אכפ"ל בפרצה, כונתו דהדין תלוי בגדירה ולא בפרצה וממילא אמרינן מחצה כרוב ומכחו הכל גדור, משא"כ למ"ד אסור דכל שיש פרצה לא נחשב הרוח כגדורה, א"כ הדין תלוי גם בפרצה ומאי חזית דאמרינן מחצה כרוב על הגדירה ולא על הפרצה, ובהמשך נבאר באופן יותר טוב את לשון הר"ן.

**ד)** ועפי"ז מיושב הכל דזה ברור דפרכ"ע מהני מדין מחצה כרוב לקבוע שם הרוח כולה כגדורה, וכונת הר"ן שכשאנו באים לקבוע שם הרוח כגדורה אין אנו מתחשבים בפרצות[[144]](#footnote-145), ומ"מ אחר שקבענו הרוח כגדורה ודאי גם הפרצות מקבלות שם פתח מכח שהם חלק מהגדירה הכללית.

ומיושב היטב מה שמבואר במשנה דכל פרצה שהיא עשר מותרת מפני שהיא כפתח, דהכונה דאחר שהרוח כולה כגדורה, עדיין צריך לדון על כל פרצה באופן פרטי שתהיה פתח ולא פרצה דכל פרצה אוסרת, ועד עשר יש לה שם פתח מכח הדין גדירה הכללי על הרוח.

ולפי"ז מובן שאין שני דיני עומ"ר דתמיד אנו דנים אם הרוח גדורה או לא, ואין מצב אמצעי שהרוח גדורה למחצה ונחלקו אם מהני, אלא נחלקו אם מהני מחצה להחשיבו כגדור, אבל ודאי שלמה דקיי"ל פרוץ כעומד שרי הכונה שהרוח נחשבת גדורה לגמרי[[145]](#footnote-146).

**ה)** ואכתי צריך לבאר לענין מה אנו מחלקים בין פרוץ כעומד, ולענין מה הוא שווה לעומד מרובה, ונראה דהדבר תלוי על מה אנו דנים, דכשאנו דנים כלפי כלל הרוח אמרינן מחצה כרוב, והמחצה קובע את הדין הכללי כמו שרוב קובע, אמנם נראה ברור שכשאנו דנים את המחצה כלפי המחצה השני, ודאי לא הוי רוב שהרי לא עדיף ממנו, אלא רק כשאנו דנים שיחול על כלל הרוח שם גדור שייך לומר מחצה כרוב, וממילא גם הפרוץ יחשב כפתח, אבל שהגדור יפעל ישירות במחצה פרוץ ודאי לא שייך במחצה שהרי לא עדיף ממנו.

ונראה שיש לדון עומד מרובה גם ישירות על הפרוץ, שפרוץ קטן בתוך עומד מרובה הוא בטל אליו והוי כגדור, או בנוס"א שכיון שהוא בתוך עומד מרובה מקבל שם פתח, אבל זה שייך רק בעומד מרובה דהוא מרובה על הפרוץ, אבל בפרוץ כעומד שאינו מרובה מהפרוץ, א"א לדון ישירות על הפרצה שהוי כעומד מרובה על הפרוץ, אלא דנים ששם הרוח בכללותה הוי גדור מכח מחצה כרוב, וממילא גם הפרוץ גדור מכח כלל הרוח.

וזוהי כונת הר"ן דמי שאוסר פרכ"ע סובר שלא סגי בעומד מרובה להחשיב הרוח בכללותה כגדורה, אלא צריך שלא יהיו פרצות לדון את כלל הרוח כגדורה, וממילא לא מהני אלא בעומד מרובה שמחשיב את הפרצה כפתח ישירות, ולא מצד שכלל הרוח נחשבת גדורה, אבל פרוץ כעומד שלא יכול להחשיב ישירות את הפרצה כפתח, לא שייך לדון מכח מחצה את הרוח בכללותה כגדורה כיון שיש פרצות, אבל לדידן שאנו דנים את הרוח בכללותה כגדורה מכח הפרוץ כעומד[[146]](#footnote-147), ודאי שמכח השם גדור על הרוח הוי הכל כגדור, וצריך להחשיב כל פרצה כפתח להתיר עכ"פ מדרבנן.

ובזה מיושב היטב דברי הגרי"ז ששם אנו דנים על הדין שנתחדש במבוי שצריך תקון לחי על הפתחים, וממילא על אף שבכל פרכ"ע חל שם פתח על הפרצה מכח הגדירה הכללית ברוח, הרי תקנו חכמים במבוי שיהיה תקון על כל פתח על אף שהוא פתח, ונתחדש שגם עומ"ר יכול לתקן, ומ"מ אנו צריכים לדון שהעומד מרובה מתקן ישירות את הפרוץ שבצדו דעומד מרובה חשיב כלחי, וממילא היה פשוט לגרי"ז דלא שייך להחשיב את הפרוץ כעומד כעומד מרובה, דכשאנו דנים את המחצה עומד כלפי המחצה השני ולא כלפי כלל הרוח, ודאי שלא הוי כרוב שהרי לא עדיף ממנו.

ובזה מבואר גם בדין אתי אוירא שבאויר שווה מהני להצטרף לאויר גדול ולא באויר קטן, דכאן אין שייך לדון על כלל הרוח דבדין אתי אוירא הוא בין אם כלל הרוח הוא בעומד מרובה ובין אם הוא בפרו"מ דאנו דנים על עצם העומד אם קיים קודם שאנו דנים על דין הרוח וכמו שיתב' בסוגיא שם, ובזה אמרינן דאם העומד פועל על האויר להחשב כגדור לא שייך שהאויר הקטן יצטרף לאויר הגדול אבל באויר שווה שאינו מתבטל לעומד ישירות יכול להצטרף לאויר הגדול לבטלו ושוב אין כאן עומד כלל ואין הנדון כלל על דין כלל הרוח.

וכן לענין פרוץ כעומד בערב שייך להבין דכל מה ששייך להחשיב את הרוח גדורה מכח המחצה הוא כשיש כאן מחצה גדור, אבל בערב הרי כל שאין כאן י' טפחים עומד אין כאן כלל גדירה, וע"כ צריך להחשיב את הפתח עצמו עומד מכח העומד, וזה לא שייך במחצה שהרי אינו רוב כלפי החצי הפתוח וכמוש"נ.

**ו)** והנה למ"ד פרכ"ע אסור, בפשוטו הוא שלא מהני מחצה עומד, אבל אין הפרוץ כרוב כלפי העומד, ויש להק' דבמחיצת כלאים מבואר דבעומד פחות מד' אם הוא פרו"מ אינו מתיר אפי' כנגדו, והיה מקום לבאר שהוא מטעם שאין מחיצה פחות מד', אבל ברש"י ובריטב"א מבואר שהוא משום שהפרוץ רבה עליו ומבטלו, ויש להק' דהגמ' מק' דלמ"ד פרוץ כעומד אסור מחיצה פחות מד' שיש בין א' לשני כמלואו אסור אפי' כנגדו, וק' מנלן לומר דאסור אפי' כנגדו, הא כל הטעם שאסור כנגדו משום שהפרוץ רבה עליו אבל כאן הרי הפרוץ שווה לעומד ואף שסובר פרוץ כעומד אסור היינו שלא סגי בעומד מחצה, אבל מנלן לומר שמחצה פרוץ כרוב[[147]](#footnote-148).

וביותר ק' דבחי' הר"ן דף י: נראה דגם למ"ד פרכ"ע אסור, שני אוירים שווים לא עושים אתי אוירא, ורק אויר גדול ואויר שווה עושים אתי אוירא, והטעם לכאו' כסברא הנ"ל שגם אם פרוץ כעומד אסור מ"מ אינו רוב אלא רק מחצה ואין באוירין כח לבטל, וא"כ מה פשוט לגמ' שכאן פחות מד' לא יתיר כנגדו.

והנה בעיקר מה שכ' רש"י והריטב"א דהפרוץ רבה עליו ומבטלו ק' למה לא נקטו אתי אוירא דמהאי גיסא ומהאי גיסא, ולכאו' כונתם שגם באופן שהמחיצה פחות מד' היא ליד המחיצה הצדדית שלא שייך אתי אוירא דמהאי גיסא ומהאי גיסא, גם כן הפרוץ רבה עליו ומבטלו, אמנם הא גופא טעמא בעי הרי לבטל את העומד לא שייך אלא בשני אוירין אבל אויר מצד א' גדול לא מבטל את העומד, ולמה כאן כ' דהפרוץ מבטלו.

והנראה ברור בכונת הרא' שאין הכונה שהפרוץ מבטל את העומד עצמו, דזה שייך רק באוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ולא מצד אחד, אלא שבכח העומד לגדור כנגדו, אבל מה שבכלל המקום יש פרוץ מרובה וכלל המקום הוי פרוץ הוא מבטל את הגדירה למקום שכנגדו, כיון שהוא פחות מד' ואינו מקום חשוב לעצמו, דהיינו שמבטל את פעולת הגדירה ולא את העומד עצמו.

ועפי"ז מבואר היטב דבזה פשוט לגמ' שאין לחלק בין פרכ"ע למאן דאוסר לפרו"מ, דסו"ס כלל המקום נחשב פרוץ בפרוץ כעומד כמו בפרו"מ, ואין לחלק בזה כלל, משא"כ כלפי אתי אוירא שאנו דנים על פעולת הפרוץ על העומד עצמו, ודאי דגם למאן דאסר פרוץ כעומד, אויר שווה לא דמי לאויר מרובה, דפרוץ שווה אין בכחו לבטל את עצם העומד כפרו"מ.

**סימן כז**

**במח' המשנ"ב והחזו"א האם אפשר למנות את הפרוץ כחלק מהעומ"ר.**

**א . בביאר מח' המשנ"ב והחזו"א האם הפרוץ נמנה לעומד. ב. סתירה מהדס במשנ"ב ויישובה. ג. דעת החזו"א בכלאים שמהני למנות הפרוץ וחילוק עפימש"נ.**

א) נחלקו המשנ"ב והחזו"א האם מהני שיהיה עומ"ר על רוב הרוח, ושוב יותר הכל משום עומ"ר, כגון שיש עומד אחד, פרוץ אחד, עומד שתים מצד אחד, וכן מצד שני, ובאמצע פרוץ שבע דכיון שבשני הצדדים יש עומד ארבע (דביחס לפרוץ אחד יש עומ"ר) ממילא יש כאן עומד שמונה ומהני לסגור את כל הרוח ואף שיש כאן רק עומד שש לרוח חמש עשרה מ"מ מהני משום עומ"ר למשנ"ב, אבל החזו"א פליג דכיון דרוב הרוח פרוצה לא חשיב עומ"ר.

והנה מסברא היה מקום לחלוק על המשנ"ב דאין כאן כלל עומ"ר דא"א לדון על הארבע שבצד ולומר דמהני בהם עומ"ר דאדרבא צריכים לדון על כל הרוח ושם הוי פרו"מ, אמנם זה לכאו' כבר נתחדש בגמ' דבמבוי טו מהני מרחיק שתים ועושה פס ג' ומבואר ברש"י שהוא משום עומ"ר וע"כ דנחשב עומ"ר על חלק זה, אבל עדיין היה מקום לחלק דבגמ' מיירי ברוח רביעית שא"צ לגדור בו רובו רק שגודרים להעמידו על עשר ובזה נתחדש בגמ' דיש עומ"ר על החמש אבל ברוח שנצרך בו גדירת רובו א"כ מתחילה אנו דנים על הרוח כולה וממילא אין כאן אפי' ארבעה בכל צד גדורים.

ועוד יש מקום לחלוק על המשנ"ב דלא שייך כלל לדון עומ"ר מכח עומ"ר דסו"ס אין כאן אלא ג' גדירה בכל צד והאחד הפרוץ לא יכול להצטרף לחשבון העומ"ר ובאמת זה תלוי בעיקר דין עומ"ר אם סגי בעומ"ר או שע"י עומ"ר נגדר הכל (אבל אפי' לצד שנגדר הכל יש לדון שכשאנו דנים על כל הרוח שוב אין כאן עומ"ר ואכתי צ"ע).

ב) והנה יש שמקשים דהמשנ"ב סותר עצמו דבהדס כ' דלא מהני רוב עלים בקנה ברוב קנים כיון דסו"ס אין כאן רוב (כגון שנשארו ב' עלים בד' קנים מתוך שבע) וכאן סובר דעבדינן עומ"ר על רוב הרוח ושוב גודרים כל הרוח מכח הרוב.

ואולי יש לחלק בזה דבאמת ודאי אם דנים בתחילה על כל הרוח ודאי לא שייך לדון על ארבע אלו שבצד כסגורים דאדרבא ביחס לכל הרוח הוי פרו"מ, רק שסובר המשנ"ב דכיון דביחס לעצם המחיצה ודאי יש לדון עומ"ר בארבע שבצד, ויש בזה גם נפק"מ ביחס לכלאים דשרי לזרוע משני צידי כל הד"א ולכן אחר שיש כאן חפצא של מחיצה ד"א משני הצדדים, ממילא אנו דנים עומ"ר לכל הטו, וזהו החילוק בין הדס למחיצות, דבהדס אין שום משמעות שיש רוב בקנה דאין מושג בעצם של קנה רק הכל הוא נדון ביחס להדס וכיון שבהדס יש רק מיעוט לא שייך להתיר משום רוב עלים ברוב קנים משא"כ במחיצות שייך לדון רוב במחיצה ושוב רוב על כל הרוח כיון דיש חפצא של מחיצה גם למקום הקטן ונפק"מ לענין כלאים.

ג) והנה בדעת החזו"א בלשונו כאן לא נתברר מהו טעמו לחלוק ומשמע ק' שחולק על כל המושג שאפשר לבנות רוב על רוב. אמנם בהל' כלאים מבואר שסובר דמהני בכה"ג לגדור את כל הרוח וצ"ע בטעם החילוק בין כלאים למחיצות.

ועפימש"נ י"ל דבכלאים מודה דודאי דנים על הארבע שהם מחיצות, ושוב יש לדון על כל הרוח שהיא מחיצה, וכל מה שנחלק על המשנ"ב דביחס למחיצות א"א להתחיל לדון על הארבע קודם ומתחילה דנים על כל הרוח .

**סימן כח**

**בצוה"פ יותר מעשר ופרו"מ**

**א. תמיהה בכונת התוס' דלא עבדי אינשי פתח בד' רוחות. ב. ביאור כונת התוס' דרק ברביעית מהני העומדים שבצדדים. ג. לבאר האם התוס' כונתו ברביעית או גם בשלישית ויתכן לחלק בין מבוי לחצר. ד. ביאור אחר בתוס' ועפי"ז ביאור הרמב"ם הידוע. ה. עוד בדברי הרמב"ם.**

א) מבואר בגמ' דף יא. דלר' יוסף לפי רב דצוה"פ לא מהני ביותר מעשר, ה"ה דלא מהני בפרו"מ, דילפינן פרו"מ מיותר מעשר שלא יועיל בה צוה"פ. ומק' התוס' דמכח הילפותא צריך להיות הדין דבכל א' מהרוחות אפי' ברביעית לא יועיל צוה"פ בפרו"מ כיון שלא מועיל ביותר מעשר, וודאי אין זה כן אלא רק בב' רוחות ראשונות, וכדמוכח במבוי מפולש דמהני בו צוה"פ ולחי.

ותי' התוס' וז"ל דאין ללמוד אלא על ד' מחיצות דמה שאוסר ביותר מעשר משום דלא מיקרי פתח ולא מהני ליה צוה"פ, גם לפרו"מ מד' רוחות לא יועיל צוה"פ, דפתחא בד' רוחות לא עבדי אינשי אבל אמחיצה אחת דעבדי פתח פשיטא דמהני צוה"פ עכ"ד.

ולפום ריהטא נראה מדברי התוס' דאין הנדון בסוגיין כלל משום חומר הפרצה שביותר מעשר ופרו"מ, אלא כל הנדון הוא דלא עבדי אינשי פתח, שביותר מעשר גם ברוח אחת לא עבדי אינשי, ובפרו"מ רק מד' רוחות לא עבדי אבל מרוח אחת עבדי, ואין כאן כלל נדון על פרו"מ משום שהוא פרוץ ולא גדור, אלא משום דלא עבדי אינשי.

אמנם יש לתמוה דמעולם לא מצינו שפרו"מ הוא חסרון שלא עבדי אינשי פתח כזה, אלא הוא מהילכתא של גדור רובא או לא תפרוץ רובא שמחשיב אם הוא גדור או פרוץ וכי יש דין נוסף בפרו"מ ומה הדין בפכ"ע בדין זה וצ"ע, וביותר שהרי הגמ' פורכת מה ליותר מעשר שכן לא התרת בפסי ביראות תאמר בפרו"מ ומוכח שהוא מדיני פרצה וצ"ע.

ב) והנראה לבאר בזה דודאי כונת הגמ' כפשוטה דילפינן דכמו שביותר מעשר אין כח בצדדים להחשיבו כפתח והוי פרצה, ולכן אפי' בצוה"פ סובר רב דלא מהני להחשיבו פתח (ולכאו' הביאור וכ"נ בחזו"א דממילא אין כאן כלל צוה"פ כיון דאין לה שם פתח) מזה יליף ר' יוסף דגם בפרו"מ שממיעוט המחיצות חשיב מה שביניהם כפרוץ ולא כפתח דאין כאן מספיק עומדים להחשיב הפרצה כפתח, גם בזה לא יועיל צוה"פ.

ומק' התוס' דא"כ ברוח רביעית לא יחשב פתח אפי' ע"י צוה"פ, דאין כאן עומדים כיון שהוא פרו"מ וכמו ביותר מעשר, וזה מת' התוס' דלא שייך לדמות יותר מעשר לפרו"מ אלא בשאר רוחות שאין דרך לעשות פתחים את כל הרוח, אבל ברוח רביעית שדרך לעשות פתח את כל הרוח ודאי מהני הצוה"פ.

והטעם משום דבאמת שייך להחשיב הפתח ברוח רביעית מכח העומדים של שאר צדדים, ולא דמי ליותר מעשר שמופקע מפתח מצד גודלו, אבל בפרו"מ שהוא משום שאין כאן מספיק עומדים, שייך שהעומדים בשאר צדדים יחשיבוהו לפתח, רק דהגמ' לומדת דבשאר רוחות שאין דרך לעשות פתח את כל הרוח, וממילא לא שייך להחשיבו פתח מכח העומדים של שאר רוחות, וצריך לדון ברוח זו, ובזה ילפינן דפרו"מ הוי פרוץ ולא פתח כמו יותר מעשר.

ונמצא דאין כונת התוס' דסברת סוגיין היא מכח שאין דרך אלא דכל מה ששייך ללמוד שבפרו"מ ברוח זו אין לו שם פתח הוא רק כשאין דרך לעשות שאז א"א להחשיבו פתח מכח הצדדים וכמוש"נ.

והנה לפי סברא זו כל מה שהוצרך התוס' לסברא ש'אין דרך' הוא רק כשיש בצדדים עומד אבל בפרו"מ מד' רוחות ממש ודאי שהוא לא פתח משום שאין עומד שיחשיבו כפתח, אמנם בלא"ה לכאו' אין כונת התוס' פרו"מ מד' רוחות כפשוטו מכל הד רוחות, דהא כ' לאידך גיסא 'מרוח אחת דעבדי פתח' דהיינו שרק ברוח רביעית מהני וכונת מד' רוחות שאר רוחות וממילא י"ל כמוש"נ.

וקצת סמך לסברא שבי' שמעתי מרפ"ז די"ל כן בכונת המ"מ שכ' דאף בדעת הרמב"ם דלא מהני צוה"פ ביותר מעשר ופרו"מ (וכמו שיתב' בהמשך) ודאי דברוח שלישית מהני כמבואר במבוי וכ': ולא בא רבינו להזכיר בכאן אלא המחיצה שבעצמה בלא חברותיה היא מועילה. ויתכן שכונתו למש"כ דברוח שלישית באמת שם הפתח שלה מכח חברותיה והרמב"ם דן כשבאים לתת לה שם פתח מכח מחיצה זו.

ג) ובעיקר מה שכ' דהתוס' מכוין לחלק בין רוח רביעית דדרך לעשות פתח לשאר רוחות דאין דרך, ואין כונתו לחלק אם פרוץ מכל הד' או לא, יש להק' דכל קו' התוס' היתה מכח מה שמבואר במבוי מפולש דמהני ב' מחיצות צוה"פ ולחי וא"כ מוכח דלא רק ברוח רביעית מיחשב פתח, ובאמת בתור"פ כ' להדיא דגם בב' רוחות פתוחות זו כנגד זו דרך לעשות פתח ומהני צוה"פ ורק בב' רוחות כמין גם או במחיצה אחת אין דרך לעשות פתח.

ובפשוטו צריך לפרש כן גם בדעת התוס' שמה שכ' רוח אחת לאו דוקא וה"ה ב' רוחות זו כנגד זו, אבל עדיין יש לתמוה דמריהטת התוס' נראה דכל קו' לא היתה מכח שבמבוי מהני לו"ק אלא שבמבוי מפולש מהני צוה"פ ולחי וממילא חזינן דמהני בב' רוחות צוה"פ וא"כ משמע דעיקר הקו' מרוח שלישית ולא מרביעית, ואיך כ' בתירוצם רוח אחת אף שעל זה לא היה קשה כלל, ובאמת כבר בקושייתם נראה דמק' גם מרוח אחת וק' כנ"ל דמתחילת דבריהם נראה דהוק' להם רק מכח הא דמבוי מפולש דמהני צוה"פ מב' רוחות, וגם אם ק' להם אפי' מרוח רביעית הו"ל לאקשויי מכל מבוי דמבואר במתני' דמהני לו"ק וחזינן דלא חשיב פרצה ברוח רביעית.

ובאמת היה נראה מכח זה דברוח רביעית לא הוק' להם מידי, דשם אין צריך כלל לגדור, וכל מה שהוק' להם זה ממבוי מפולש דמהני צוה"פ אפי' ברוח שלישית שצריך לגדור, וחזינן דצוה"פ מהני בפרו"מ, אבל מלשונם בהמשך משמע דדנו על רוח רביעית.

ונראה ליישב בזה (שמעתי החשבון מר"ז) דחלוק מבוי מחצר וכמבואר בגמ' בשבת קל: דמבוי חשיב רשות של ג' מחיצות וחצר רשות של ד' מחיצות, דהיינו שמרוח רביעית של מבוי לא שייך באמת להק' דא"צ כלל גדירה ברוח רביעית במבוי רק תקון, אבל ממה שמהני במבוי מפולש מוכח דמהני גם לגדור ושוב קשה איך מהני בחצר ברוח רביעית צוה"פ דבחצר שצריך מחיצה מד' רוחות גם ברביעית ק' למה לא חשיב פרצה וכונת התוס' להק' רק מחצר ולא מרוח רביעית של מבוי.

אמנם כל זה מיישב למה הק' התוס' גם על רוח רביעית, אבל עדיין ק"ק למה בתי' כ' רק על רוח אחת הרי לכאו' ודאי מובא לתור"פ דסברא זו מהני גם לב' רוחות וכמו שכ' בתחילת התוס', והיה שייך לחדש דלמסקנת התוס' דתלוי בדרך סובר התוס' דרק במבוי דרך לעשות שני רוחות פתח אבל לא בחצר וחוזר ממה שכ' בתחילת התוס' ויתיישב היטב הא דלא כ' על רוח שלישית אמנם בתוס' בסוף העמוד מוכח לא כך עיי"ש.

ד) ובעיקר מה שביארנו בדברי התוס' שמעתי מרפ"ז לבאר באופ"א דבאמת בכל מקום צריך לדון מצד שני ענינים דהיינו דצוה"פ גמור ודאי מועיל בכל מקום, וגם צוה"פ גרועה מועילה, רק דבמקום פרצה צוה"פ גרועה לא מועילה.

וזו כונת תוס' דאף שודאי ר' יוסף דימה דכמו שביותר מעשר הוי פרצה ולא מהני ביה ה"ה בפרו"מ, ומצד זה אפי' ברוח רביעית לא מהני, מ"מ כל זה רק בצוה"פ גרועה כמו יותר מעשר לרב דיש כאן חסרון בצוה"פ ולכן לא מהני בפרצה של יותר מעשר וה"ה בשאר רוחות כיון דלא עבדי אינשי הוי צוה"פ גרועה בפרו"מ ולא מהני, אבל ברוח רביעית דעבדי אינשי אף שהוא פרצה מ"מ הוי צוה"פ גמורה שמועילה בכל מקום.

ולפי פלפול זה מתיישבים דברי הרמב"ם באופן נפלא דמה שפסק הרמב"ם דביותר מעשר ופרו"מ לא מהני צוה"פ וצ"ע מנליה הא, ומה הצירוף בין פרו"מ ליותר מעשר. ולפי זה מתב' היטב דבאמת לא קיי"ל לא כרב ולא כר' יוסף מ"מ בצירוף של יותר מעשר ופרו"מ לכ"ע אסור, שהרי מה שאנו חולקים על רב מבואר בסוגיא דף ב: שרב סובר שיש חסרון בעיקר הצוה"פ ביותר מעשר דלא דמי לאולם ואנן ס"ל שלא ילפינן משם, ואף שודאי יש דין פרצה ליותר מעשר מ"מ הוי צוה"פ גמורה דמהני בכל מקום, וכן מה שקיי"ל דלא כר' יוסף משום דאמרינן דפרצה של פרו"מ אינה חמורה כ"כ כיותר מעשר ומהני לה צוה"פ גרועה, אבל לא מצינו שחולקים על סברת ר' יוסף דפרו"מ מד' רוחות הוי צוה"פ גרועה, וממילא בפרו"מ מד' רוחות שהוא צוה"פ גרועה בפרצה יותר מעשר ליכא מאן דאמר דמהני ע"כ פלפולו של רפ"ז ודפח"ח.

ה) אמנם האמת דבדברי הרמב"ם אין מקור לומר כלל דצוה"פ רק ביותר מעשר לא מהני בפרו"מ, דיתכן דכל פרו"מ לא מהני בה צוה"פ, ואף דבסוכה כ' הרמב"ם דמהני בה פרו"מ (ברוח שלישית) עד עשר אבל ביותר מעשר לא מהני בה בפרו"מ ומשמע שרק בצירוף ב' החסרונות פסולה, אין משם ראיה כלל דמצד דיני צוה"פ לא מהני בפרו"מ, ואין הכונה שהיא לא מצליחה לתקן חסרון של פרו"מ (שאז בסוכה אין חסרון כזה) אלא דבמקום דמהל' מחיצות הוי פרו"מ לא מהני צוה"פ דא"א לתת לזה שם פתח וממילא אף שמצד הל' סוכה לא אכפ"ל בפרו"מ מצד הל' צוה"פ מקלקל פרו"מ ושוב הוי כמו בלי צוה"פ ומש"כ שם הרמב"ם דרק ביותר מעשר לא מהני הוא משום דבפחות מעשר גם בלא צוה"פ מהני ופשוט. ומקור הרמב"ם הוא מדברי ר' יוסף דצוה"פ פסולה בפרו"מ והוא להלכה אפי' אי לא קיי"ל כרב וכמו שכ' הריטב"א עיי"ש.

ויתכן דכל מה שצדדו האחרונים לפרש ברמב"ם דרק בצירוף שניהם לא מהני משום שלמדו את הסוגיא דר' יוסף אזיל רק אליבא דרב ודלא כריטב"א, אבל לצד שר' יוסף הוא לא רק אליבא דרב דברי הרמב"ם פשוטים (ולפי"ז פלפול רפ"ז לא מהני מידי)

ואגב דאיירינן בהא אכתוב התמיהה הגדולה שיש בדברי המ"מ כאן שכ' דסברת הרמב"ם דנחית חד דרגא וצוה"פ ביותר מעשר הוי כפרצה פחות מעשר בלא צוה"פ ולכן מהני בעומ"ר ולא בפרו"מ (וביאור כונתו דיש שני מיני פתחים פתח גמור שהוא כמחיצה והוא בצוה"פ, ופתח חלש שאינו כמחיצה ולא כפרצה והוא בלא צוה"פ, ויותר מעשר הוי הפקעה לשם פתח וממילא הוי פרצה, וצוה"פ היא סיבה להחשיב פתח, וביותר מעשר הצוה"פ רק מצליחה להופכו לפתח חלש אבל לא לפתח גמור כיון שיותר מעשר הוי הפקעה משם פתח)

ותמוה דהרי הדין אינו כן דבסוכה פתח בלא צוה"פ פחות מעשר מהני אפי' בפרו"מ כמבואר שם ברמב"ם, וביותר מעשר אפי' עם צוה"פ לא מהני, וע"כ דצוה"פ ביותר מעשר לא משווה אותו כפחות מעשר בלי צוה"פ וצ"ע.

**סימן כט**

**עוד בסוגיא דצורת הפתח יותר מעשר[[148]](#footnote-149)**

א. יש לחקור בגדר צוה"פ יותר מעשר האם אינו צוה"פ או לא מהני לסתום יותר מעשר, ומח' הראשונים בזה. ב. לפי"ד יתכן שרק לתוס' יש להוכיח מכלאים דיותר מעשר דרבנן. ג. יש לדון באיזה רוח מיירי בסוגיין לפי הנ"ל. ד. ביאור בדברי רש"י דהנדון בסוגיין בכלל הד' הרוחות. ה. ביאור ככנ"ל במה שכ' רש"י בסוגיית פרכ"ע דמיירי בכלל הד' רוחות.

א) בדין יותר מעשר דלא מהני בו צוה"פ לרב, יש לדון אם הוא משום דלכזו פרצה לא מהני צוה"פ, או דביותר מעשר לא הוי צוה"פ, ולכאו' יש להוכיח מהא דלמד ר' יוסף דגם בפרו"מ לא מהני צוה"פ דזה חסרון שלכזו פרצה לא מהני צוה"פ, ולא משום שיותר מעשר לא הוי צוה"פ.

אמנם יש לדחות דבאמת צוה"פ היא מחיצה גמורה ומהני לכל דבר, רק סברת רב דביותר מעשר דהוי פרצה גמורה ומופקע משם פתח, גם עם צוה"פ לא הוי פתח וממילא לא מהני צוה"פ דלא חשיב צוה"פ, דכל שלא קיבל שם פתח אין לו חשיבות צוה"פ, וזה דימה ר' יוסף שגם בפרו"מ אין לו שם פתח כי לא עבדי אינשי לעשות פתחים בד' רוחות (וכלשון התוס') וממילא אין לו חשיבות של צוה"פ, ונמצא דבאמת דברי רב הם חסרון בצוה"פ מכח שהמקום לא ראוי להיות פתח.

והנה הגמ' בהמשך מביאה מחלוקת ר"י ור"ל בצוה"פ דלר"י הוי מחיצה לענין כלאים ולא לענין שבת, והגמ' דנה אי מיירי ביותר מעשר דאי בפחות מעשר מ"ט דר"י דלא מהני לשבת, ומק' התוס' ושא"ר הא לענין כלאים מיירי במחיצה ראשונה, וא"כ ה"ה בשבת מיירי במחיצה ראשונה, וא"כ אולי ר"י סובר כר' יוסף דבפרו"מ לא מהני צוה"פ.

ודעת ריצב"א בתוס', ורבינו מנוח בתור"פ, וכ"כ בריטב"א, דמחיצה ראשונה לכלאים דמי למחיצה שלישית ורביעית בשבת, ושאר תי' התוס' לא קבלו חילוק זה, והנראה ברור שנחלקו בצדדים הנ"ל, דלמה שמבואר בדעת התוס' דהסברא במחיצה ראשונה ושניה דלא מהני משום שלא עבדי אינשי, א"כ ודאי דגם בכלאים שהוא רק מחיצה אחת יש את החסרון הזה, ולא שייך לומר כלל דמחיצה ראשונה לכלאים הוי כמחיצה שלישית ורביעית בשבת.

ובדברי המתרצים דמחיצה ראשונה לכלאים הוי כמחיצה שלישית ורביעית לשבת, מוכח שלמדו כצד הראשון דהחילוק הוא דבמחיצה ראשונה ושניה בעינן מחיצה גמורה ובזה לא מהני צוה"פ, ורק לשלישית ורביעית צריך רק הפסקה ובזה מהני צוה"פ, ועיי' ברבינו מנוח המבוא בתור"פ שנראה כן להדיא, ועיי' גם בריטב"א שכ' בחילוק בין ראשונה ושניה לשלישית ורביעית דבשלישית ורביעית מהני פסין, ומש' דזו הסברא דכיון שסגי רק בהפסקה מהני גם צוה"פ, ובזה מובן היטב דבכלאים סגי בהפסקה ודמי לשלישית ורביעית, וצריך לומר דגם ריצב"א סובר כן והתוס' למעלה כ' הטעם בפרו"מ משום שלא עבדי אינשי, וצ"ל דאיירי לתי' האחרים וכמוש"נ.

ב) והנה התוס' לעיל ו. כ' דהחסרון של יותר מעשר הוי רק דרבנן דהא מהני בכלאים, ונראה דזה סברא רק לשיטת התוס' עצמו שאין חילוק בין הגדירה בכלאים לגדירה במחיצות שבת, אבל לריצב"א שיש חילוק בין מה שצריך בכלאים ובשלישית ורביעית, לבין מה שצריך במחיצה ראשונה ושניה, ודאי אין שום ראיה דכלפי כלאים סגי בצוה"פ אבל למחיצה ראשונה ושניה זה פסול מה"ת, והתוס' כ' כן לשיטתו, ועיי' בחזו"א שהוכיח מהתוס' דף ו. לשיטת שאר ראשונים, ולמש"נ הריטב"א ודאי חולק על התוס' בדף ו. ודו"ק.

אמנם במה שמיירי התוס' שם ברוח רביעית במבוי דלא מהני לרב ביותר מעשר, לכאו' גם לריצב"א צריך להועיל מה"ת דזה דמי לכלאים, רק דבתוס' שם מש' דכל יותר מעשר הוי דרבנן ובזה נראה דלריצב"א אין מקור להתיר מה"ת.

ג) אמנם יש להעיר על כל מה שכ' בדעת הריצב"א וסיעתו, דהא רב מיירי ברוח רביעית וגם בזה לא מהני יותר מעשר, ור' יוסף לומד מרב דה"ה פרו"מ, ובשלמא להתוס' דגם פרו"מ הוא חסרון בצוה"פ, י"ל דיותר מעשר אפי' ברוח רביעית, דמי לפרו"מ בד' רוחות, אבל למהלך זה הרי החילוק בין רוח רביעית לשאר רוחות הוא שברוח רביעית אין צריך גדירה כ"כ ולכן מהני בו צוה"פ, וק' דהא רב אמר דלא מהני אפי' ברוח רביעית יותר מעשר וחזינן דאפי' במקום שאין צריך בו גדירה גמורה לא מהני צוה"פ יותר מעשר, ואיך זה שייך לדין שבמקום שצריך גדירה גמורה לא מהני כלל צוה"פ וצ"ע.

ומחומר הקו' אולי יש לחדש שכל הדין שברוח שלישית ורביעית אין צריך גדירה הוא רק בפחות מעשר, דמכח המחיצות הראשונות חשוב כגדור, אבל ביותר מעשר לעולם צריך גדירה גמורה שאין יחס בין המחיצות, ולכן דימה ר' יוסף יותר מעשר ברביעית לראשונה ושניה בפחות מעשר, ולפי"ז יתכן שלריצב"א וסיעתו אפי' ביותר מעשר מרביעית לא מהני צוה"פ מה"ת[[149]](#footnote-150), ולא דמי לכלאים וכמוש"נ.

עוד יש להק' על מה שנתבאר בשיטת ריצב"א וסיעתו, דבתוס' מש' דמהני בב' רוחות, וק' דבשלמא ברוח רביעית סגי בתקון, אבל בשלישית שנתבאר במק"א שמדרבנן בעינן עומ"ר למה מהני צוה"פ, ובאמת בתוס' הראשון יש קצת סתירה אם מהני ברביעית או גם בשלישית, והיה מקום לחלק בין מבוי לחצר ועד"ר שמבואר פה בחדו' הר"ן, ורק במבוי מהני בשלישית ולא בחצר אבל לכאו' בתוס' השני מבואר דגם בחצר מהני בשלישית וק' כנ"ל.

והנה בריטב"א מש' כאן דבאמת מהני גם בחצר פס בשלישית וכדמש' בדבריו בדף יב: ועיי' מה שהארכנו בזה במק"א, אבל דעת תוס' דבעינן עומ"ר בשלישית ודוחק לומר דריצב"א חולק על זה וצ"ע[[150]](#footnote-151).

ד) הגר"ח מק' דלר' יוסף דבפרו"מ ויותר מעשר לא מהני צוה"פ, מה מוסיפה ההלל"מ של צוה"פ הרי גם בלא זה הוי פתח משום העומ"ר, ולא נתברר יישובו.

והנה רש"י כ' דפרו"מ היינו מד' רוחות, ונראה בכונתו לפי שיטתו הידועה בסוכה דשייך ענין פרו"מ בכל הרוחות ביחד דבכלל ההיקף הוי פרו"מ, וכן הוא לשון הברייתא חצר שרובה פתחים וחלונות, אבל לא נתבאר למה לא כ' כפשוטו דמיירי שיש פרו"מ בא' הרוחות (עכ"פ הראשונה או השניה)[[151]](#footnote-152).

ונראה דרש"י בא לענות על קו' התוס' איך ר' יוסף אוסר בפרו"מ הא ודאי שרי בפתחי המבוי, והתוס' תי' דיש חילוק בין שלישית ורביעית לד' רוחות, אבל רש"י פי' באופ"א דכל החסרון של צוה"פ בפרו"מ לא נאמר אלא בפרו"מ בכלל ההיקף ולא בפרו"מ ברוח אחת ואפי' בראשונות[[152]](#footnote-153), וממילא מיושב פתחי המבוי.

ולפי"ז מיושב היטב מה הנפק"מ בצוה"פ דהרי כשיש רוח אחת גדורה לגמרי וג' רוחות פרו"מ הוא פסול מה"ת שאין לו אלא רוח אחת, ואעפי"כ מהני בו צוה"פ כיון שהוא עומ"ר בכלל ההיקף וכמוש"נ.

ה) והנה בדף טו: בדין פרכ"ע גם כן כ' רש"י מכל ההיקף, וצריך לידע למה נקט שם רש"י כן[[153]](#footnote-154).

ועפימש"נ אולי יש לחדש, דעיי' שם בר"ן שנראה שבעיקר דין הגדירה ודאי מהני פרוץ כעומד, אלא שאין זה מבטל את הפרצות, ובזה נחלקו האם צריך שלא יהיו פרצות או שהעיקר שיש גדירה וממילא גם פרכ"ע כשר.

ואם כן י"ל דרש"י סובר שכל החסרון שבפרו"מ יש לזה שם פרצה הוא רק בפרצה בכל ההיקף וכמו שנתב' אבל מה שצריך גדירה של עומ"ר בכל רוח הוי רק דין בגדירה, וממילא סובר דכל המח' על פרכ"ע היא על פרכ"ע מכלל ההיקף אם מקלקל הפרצות, אבל עומ"ר מכלל ההיקף ופרכ"ע ברוח ודאי מהני לכ"ע כיון שבזה אין לה שם פרצה אמנם הדברים מחודשים טובא, וגם לפי"ז יצא דלמאי דקיי"ל פרכ"ע כשר אין מקור בכלל לחסרון של כלל ההיקף, דהא לא אכפ"ל הפרצה ומנלן דגם בגדירה יש דין של כלל ההיקף[[154]](#footnote-155), אמנם יתכן שאם לא היה מושג של גדירה בכלל ההיקף גם לא היה לזה שם פרצה וצ"ע.

**סימן ל**

**בביאור החילוק בין פסי ביראות לשאר מחיצות**

**א. בהא דמהני פסין אפי' בפרו"מ, מבואר בגמ' דלר"י רק בפסין שרי ביג ולא בעומ"ר, ומש' שהם ב' מיני גדירות וכ"ה ברשב"א, וצריך לבאר הטעם. ב. חקירת השלום יהודה האם בכל עומ"ר הכל גדור מדין פתח, או סגי ברוב. ג. לבאר בדברי הרשב"א שפסין סגי בפסין, ועומ"ר גם הפרוץ מקבל שם פתח לגדור, ומיושב חילוק הגמ'. ד. ק' לפי"ז לשון התוס' ריש פרקין, ובדברי חרח"ה. ה. לבאר דלברי התוס' החילוק להיפך דעומ"ר סגי בעומ"ר, ובפסין ענינם לתת שם פתח וזהו חילוק הגמ'. ו. קו' בדברי החזו"א שפרצה י' מה"ת בפסין, ומדרבנן בעומ"ר הרי זה סברות הפוכות מר"י, ומיושב להנ"ל.**

**א)** נתבאר בפרקין דמהני פסין להחשיב רה"י מה"ת, דהיינו שאף שבכל מקום בעינן מחיצות שלימות או עומ"ר, כאן מהני גם בפרו"מ, ושיטת הראב"ד (הובאה ברא' ריש פרקין ובדף טו:) דבאמתבכל מקום מהני מה"ת פרו"מ, אמנם התו' כ' וכן הביאו הרא' בשם רבותינו הצרפתים דרק כאן מהני פרו"מ באופן שעושה בד' פיאות מחיצה של אמה, אבל בלא"ה בעינן עומ"ר, ועיי' בריטב"א שכ' שבאופן זה הלל"מ שמהני אפי' בפרו"מ.

והנה שיטת ר"י דבפסין מהני אפי' בפרצה יג, ועוד סובר ר"י דכל המחיצות של פסין מהני רק לב"ס[[155]](#footnote-156), ובגמ' יט: מבואר דאפי' באופן שעשה הפסין ארוכין והוי עומ"ר לא מהני לר"י ביותר מב"ס, ומק' הגמ' דכיון שהוא עומ"ר הוי מחיצות ולמה לא יועיל יותר מב"ס, ומת' הגמ' וז"**ל זו תורת מחיצה עליה, ופרצותיה בעשר, ואלו תורת פסין עליהן ופרצותיהן בשלש עשרה אמה ושליש.**

והנה מבואר בגמ' שני חדושים, הא' דפשוט לגמ' דכל מה שמתיר ר"י ביג זה רק בפסין ולא בשאר מחיצות, והב' דעיקר הגדירה של פסין ומחיצות חלוקה, ומכח חילוק זה בפסין שרי עד יג, וכן מכח חילוק זה פסין הוו מחיצה גרועה ולא מהני ביותר מב"ס, ואין זה סתם קולא בפסין שהתירו עד יג[[156]](#footnote-157), וצריך לבאר מהי הגדירה המיוחדת של פסין, ומה השייכות בין הגדירה המיוחדת של פסין להא דשרי פרצת יג.

ועיי' ברשב"א שהאריך לבאר הא דמבואר כאן דר"י מודה בשאר מחיצות דפרצתם בעשר, הא ר"י פליג גם במבוי דשרי אפי' ביג, ותו"ד דבמבוי כבר יש שני מחיצות שמהנו מה"ת ולכן שרי ביותר מעשר, אבל בשני מחיצות שצריך לגדור אותם לר"י מה"ת, ומהני מדין עומ"ר אסור פרצה יותר מעשר ואעתיק קצת לשונו: **דכל שהיא יתירה על עשר נפקא לה לכ"ע מתורת פתח ואין עומד מרובה מתיר כנגד הפרצה עכ"ל.** דהיינו שגם לר"י יותר מעשר ודאי לא הוי פתח, רק דבמבוי ובפסין שרי גם בלא שם פתח, אבל בעומ"ר שרי רק כשהפרוץ הוי פתח, וצריך לבאר כונת חילוקו.

**ב)** והנה בעיקר הדין דעומ"ר מהני לפרצה עד עשר, לשון המשנה לעיל דף טו: כל פירצה שהיא כעשר אמות מותרת, מפני שהיא כפתח. ומש' שכל מה ששרי בעומ"ר הוא משום שנחשב הפרוץ כפתח, ועיי' בס' שלום יהודה סי' לג שבתוך אריכות דבריו בחליפת מכתבים עם החזו"א, האריכו לדון בזה אם הכונה כפשוטו דבאמת צריך לגדור את כל הרוח, רק דע"י העומ"ר נחשב הכל כגדור דכיון שיש לפרצה שם פתח גם הפרצה היא חלק מהגדירה (וכדמצינו בצוה"פ) או דעיקר ההיתר משום שהעומ"ר גודר את כל הרוח, וכונת המשנה רק דיותר מעשר הוי פרצה ואוסר את הרשות אבל עשר הוי פתח וממילא לא הוי פרצה אבל אין כאן פתח גמור שיחשב כגדירה, ועיי' בחזו"א שנקט כצד אחרון וכ' שלשון המשנה 'פתח' הוא לשון מושאל לומר שאין זה פרצה, אבל באמת אין לפרצה שם פתח חיובי[[157]](#footnote-158).

ועיי' במשנ"ב סי' שסב סקמ"ה שמתיר רוח טו אמה, שיש בה משני הצדדים עומד א' ופרוץ א' ועומד שנים ובאמצע פרוץ ז', דכיון שמהצדדים דנים שיש ד' אמות גדורות בכל צד[[158]](#footnote-159), מהני לסגור הפרצה של הז' באמצע, והחזו"א פליג כיון שסו"ס בכל הרוח אין עומד מרובה דיש רק שש גדור, ונראה דהמח' תלויה בהנ"ל דאם עומ"ר מהני להחשיב הפרוץ כפתח שמועיל לגדור, א"כ יש כאן בכל צד ד' אמות גודרות וסה"כ ח' וגודרין את הז', אבל אם הגודר זה רק העומד א"כ יש כאן רק שש עומד ואינו יכול לגדור טו.

**ג)** ונראה לבאר בדברי הרשב"א שסובר דבכל עומ"ר הגדירה בעצם היא על כל הרוח, וצריך להחשיב שכל חלק נחשב גדור, רק שמכח העומ"ר יש שם פתח על השאר והוי הכל גדור וכפשטות לשון המשנה[[159]](#footnote-160), משא"כ בפסין שמהלל"מ מהני ד' זויות (וז"ל הרמב"ם הלכות שבת פרק יז הואיל ויש בכל זוית וזוית מחיצה גמורה וכו' והרי הרבוע ניכר ונראה, ונעשה כל שביניהם רה"י) הוא משום שסגי במחיצות אלו כדי להחשיב גדור את כל הרשות אף שבאמצע ודאי לא חשיב גדור, ולכן סובר ר"י דאף שיותר מעשר לא הוי פתח מ"מ אין זה חסרון בפסין שסגי בזויות ואין צריך כלל להחשיב כל הרוח כגדורה, וזהו גם הטעם דלא מהני ביותר מב"ס דמחיצת פסין היא גרועה, שהיא בלי שכל הרוח גדורה, משא"כ במחיצה רגילה שחשיב שכל הרוח גדור, ולכן פסין לא מהני ליותר מב"ס.

וזהו גם הטעם במבוי דמהני יותר מעשר דכיון דלר"י מה"ת מהני ב' מחיצות, א"כ אין צריך כלל בשאר מחיצות שכולו יחשב גדור ואפי' מדרבנן, אלא סגי בלחי, ולכן לא אכפ"ל שאין שם פתח למבוי, שאין צריך שם כלל גדירה, ומה דלא מהני ביותר מיג צ"ל שביותר מיג מלבד דלא הוי פתח כבר חשיב פרצה ופרצה ודאי אוסרת, ובנוס"א דיותר מיג לא מתייחסים כלל המחיצות זו לזו, ולכן לא מהני הפסין, וגם במבוי לא מהני מטעם זה שאין רואין כלל המחיצות שייכות זו לזו, ואכתי צ"ע בסברא זו.

**ד)** אמנם ק' דלפימש"נ בפסין אין שם פתח על האויר או עכ"פ אין צריך לשם פתח בשביל שיתיר, וזהו החילוק בין פסין למחיצות, והתוס' ריש פרקין ד"ה עושין כ' בטעם הא דמהני פסין אף שהוא פרו"מ וז"ל דהואיל ואיכא בכל צד אמה מכאן ואמה מכאן חשיב פתח. ומפורש בדבריו דבפסין הוי פתח, ומבואר לכאו' בדבריו שלא כדברי הרשב"א[[160]](#footnote-161), וצריך לבאר להתוס' את דברי הגמ' דפסין חלוק ממחיצות.

והנה בעיקר דברי התוס' יש לדון מה כונתו ליישב דמהני פרו"מ משום דהואיל ואיכא אמה מכל צד חשיב פתח, ומה סברת התי', ועיי' בחרח"ה שביאר דברי התוס' ותו"ד (לפענ"ד) דשם פתח בעומ"ר חל מכח שיש מספיק גדירה בצדדים, אבל בפרו"מ אין מספיק גדירה וממילא הוי פרוץ, ובפסין נתחדש שיש שיעור גדירה בצדדים וממילא יש להכל שם פתח, ועיי"ש דמ"מ יכל התוס' ליישב דכאן שיש גדירה חשובה בצדדים סגי בה לשם גודר, דהגדירה והשם פתח תלוין זב"ז.

אמנם לפי"ז ק' מאוד לשון התוס' שנקט 'חשיב פתח' שאין זה עיקר התי' אלא עיקר התירוץ שסגי בגדירה זו וממילא הוי גם כפתח, ולשון התוס' מש' מאוד דעיקר תירוצו הוא משום פתח (שו"ר דכבר עמד בעיקר הדבר באשר לשלמה דמש' התוס' שהתי' מכח שהוי פתח ודלא כחרח"ה) וגם ק' לפי"ד הגר"ח שאם עומ"ר ופסין שוין, למה באמת בעומ"ר לא מהני פרצת יג גם לר"י ולמה חשיב מחיצה גרועה מכח פרצת יג.

**ה)** ואשר נראה לבאר בדברי התוס' (לול"ד הגר"ח) שסוברים שיסוד דין פסין הוא שיש כאן סיבה להחשיב האמצע לפתח דע"י אמה מכאן ואמה מכאן חזינן את הכל כפתח, וכעין שמצינו שגפופים מחשיבים לפתח (וכמבואר בתוס' ב: ד"ה ליבעו) וע"י הפסין חשיב הכל כפתח, וזהו תי' התוס' דכל שאין אמה מכאן ומכאן אין סיבה לתת שם פתח לפרוץ מרובה, אבל ע"י אמה מכאן ומכאן יש כאן סיבה לשם פתח[[161]](#footnote-162) ולכן הוי גדירה.

וסמך לדברינו בדעת תוס' דפסין מהנו משום שיוצרים שם פתח נראה מדברי התוס' סוכה ד: ד"ה דיומדי שכ' דמה"ת מהני פסין של טפח רק החמירו בשבת, ובפסין טפח מסתבר מאוד שאין המחיצה מספיקה כי אין כאן כלל מחיצה וע"כ שהוא צורה של פתח וכמו שני לחיים, ובאמת שא"ר לא הזכירו שם אפשרות כזאת ואזלי לשיטתם.

ועדיין יש לדון בעומ"ר אם הוא גם סיבה לשם פתח, או ששם מהני גם בלא שם פתח וכחזו"א דכל שלא הוי פרצה מהני כיון שיש עומ"ר, ורק בפסין שאין עומ"ר בעינן לשם פתח, או דכל עומ"ר הוא גם כן מכח שהפרוץ פתח מכח העומ"ר.

וליישב התוס' מהמבואר בגמ' יט: דחלוק מחיצות מפסין נראה לומר כצד השני דבעומ"ר באמת אין שם פתח, שאין כאן סיבה חיובית לצורת פתח, רק שאינו פרוץ, ולפי"ז זהו הסיבה דמהני יג' בפסין משום דיש כאן סיבה לשם פתח[[162]](#footnote-163) ולא פוקע בכה"ג שם פתח ביותר מעשר[[163]](#footnote-164) (וכדחזינן בצוה"פ) משא"כ בעומ"ר כל שהוא יותר מעשר הוי פרצה כיון שאין סיבה להחשיבו כפתח, וזהו הטעם להחשיבו כמחיצה גרועה דלא מהני בב"ס משום דהוא מחיצה שבנויה מכח הפתח משא"כ מחיצה רגילה שבנויה רק מכח עומדים ודו"ק[[164]](#footnote-165).

והעולה מדברינו שנחלקו התוס' והרשב"א בחילוק בין פסין לעומ"ר, דלתוס' פסין הוא משום פתח ועומ"ר מהני רוב הגדור, ולרשב"א להיפך דבעומ"ר בעינן לגדור הכל והוא משום פתח, ובפסין סגי בגדירת מקצת[[165]](#footnote-166).

**ו)** והנה נחלקו האח' אם פרצה יותר מעשר שאוסרת היא מה"ת או דרבנן, ודעת החזו"א דבפסין הוא מה"ת ובעומ"ר הוא מדרבנן, וק' דכיון דחזינן לר"י דחמיר עומ"ר מפסין כלפי"ז, ואף שבעומ"ר פרצתו בעשר בפסין פרצתו ביג, וא"כ איך נאמר לדידן סברות הפוכות דבעומ"ר פרצתו בעשר אינה מה"ת ובפסין הוי מה"ת וצ"ע[[166]](#footnote-167).

ובס' שלום יהודה יצא לדון בדבר החדש דמה שלר"מ פרצת פסין בעשר, אין זה שייך לדין פרצת עשר בעומ"ר, דהא מבואר ברש"י דג' פרות הוו עשר אמות מרווחים אף שכלפי פרצת עשר דנים שאמות מצומצמות וכה"ג הוי פרצה וע"כ שהוא שיעור אחר, דפרצת עומ"ר ודאי לא שייכת בפסין, רק נחלקו פרצת פסין בכמה, ולפי"ז אין מקום לקו' זו.

אמנם בגמ' יא' איתא בפרצת יותר מעשר בעומ"ר דחמיר שלא הותר בפסין, וחזינן שזה אותו דין פרצה, וממילא הדק"ל דפרצה זו יותר מסתבר לאומרה בעומ"ר מבפסין וכמבואר בגמ' יט: ואיך נאמר דמה"ת מהני בעומ"ר ולא בפסין ודברי החזו"א צ"ע.

ועפימש"נ בדברי התוס' החילוק בין פסין לעומ"ר, נראה דמסתבר מאוד כדברי החזו"א, דהא דלר"י מהני ביותר מעשר הוא משום שמכח השם פתח מהני גם ביותר מעשר, ובזה פליג ת"ק דעל יותר מעשר לא מהני הפסין להחשיבם פתח, ולא הוי פתח לא בפסין ולא בעומ"ר.

אבל חלוק עדיין עומ"ר מפסין, דבעומ"ר גם אם אין שם פתח לפרוץ הא סו"ס יש כאן גדירת רובו וסגי בה רק שיש כאן פרצה אוסרת ויתכן שעיקר הדין שפרצה אוסרת הוא דרבנן, אבל בפסין כיון שכל המחיצה בנויה על זה שהפסין נותנים שם פתח לאויר שביניהם, כיון שיותר מעשר לא הוי פתח אין כאן כלל גדירה, דגדירת מיעוט ודאי אינה כלום ודו"ק.

**סימן לא**

**בענין מחיצה לד' טפחים**

**א. צ"ע בדברי התוס' דכותל בין עליונה לתחתונה עליונה אסורה אף שהכותל ד' ובדברי החזו"א. ב. חילוק בין מחיצה רגילה למחיצת גובה, ואכתי מחודש כלפי דין פרוץ למקום האסור. ג. להאריך דנחלקו בגדר נותנין לעליונה, וממילא אף שלריטב"א מיירי בד"ט, אולי התוס' חולק ומיירי בפחות מד"ט ומיושב הכל. ד. עוד חילוק מחודש בדברי התוס'. ה. תמיהה למה לא הק' התוס' מחריץ, ושני יישובים בזה.**

א) גמ' עז. א"ר הונא א"ר נחמן כותל שבין שתי חצירות צדו א' גבוה א' גבוה עשרה טפחים וצדו א' שווה לארץ נותנים אותו לזה ששוו לארץ, ובהמשך שם אמר ר' נחמן חריץ שבין שתי חצירות צדו אחד עמוק עשרה וצדו אחד שווה לארץ נותנין אותו לזה ששווה לארץ וטעם הדין מבואר שם משום שנותנין לזה שתשמישו בנחת.

וכ' התד"ה כותל דאין הכונה ממש שצד א' הכותל שווה לארץ דא"כ אין זה כותל אלא קרקע החצר (וכן צ"ל בחריץ) אלא שאין גבוה י"ט, ומק' התוס' דלר' חסדא דגדוד חמשה אין מצטרפין א"כ מה שייך לומר דנותנין אותו לעליונה הרי עליונה אסורה משום שפרוצה לתחתונה (ולולא התוס' יש ליישב דמיירי שכל הכותל גבוה טובא רק יש פרצה פחות מעשר אמות שבה אין גובה י"ט לעליונה) ועיי"ש בתוס' מה שיישבו.

והנה קו' התוס' תמוהה דהא כיון דביחס לכותל יש לו מחיצה י"ט א"כ מה אכפ"ל שאח"כ מתנמך סו"ס יש כאן מחיצה י"ט שמחלקת בין חצר התחתונה למה שלידה, ובשלמא בדברי הגמ' דעליונה אסורה י"ל דמיירי בכותל פחות מד"ט ושייך לומר דכלפי הכותל לא שייך כלל לדון מחיצה, ולכן ביחס לעליונה אין כאן מחיצה אי גדוד חמשה ומחיצה חמשה אין מצטרפין, אבל לפי פשוטו מיירי בד"ט (ונאריך בזה בהמשך) וא"כ תמוה למה לא חשיב מחיצה.

ועיי' בחזו"א שעמד בזה והוציא מכאן יסוד לדינא, דכל תל עשרה אפי' גדול הרבה ובאמצע נהיה נמוך מעשרה, מקום הנמוך אינו רה"י דכלפיו אין מחיצה, וממילא כל התל אסור משום פרוץ לכרמלית.

אמנם תמוה דלפי"ז כמעט כל תל עשרה אסור, ואין דרך כלל לבדוק שלא הונמך קצת, ויתכן דכל דברי החזו"א היא כשיש חילוק ג"ט בתל שבאמצעו יש חקק שעמוק ג"ט, שאז הם שני מקומות וביחס למקום הנמוך אין מחיצה אבל בפחות מזה דכארעא סמיכתא מודה החזו"א דהוי מקום אחד וסגי בזה שבסופו יש גובה עשרה טפחים לחלק את כל המקום וצ"ע לדינא.

ב) והנה בעלמא דנים את המחיצה לפי מקומה דהיינו שאם במקומה יש י"ט ואחר מרחק (לכאו' ד"ט) הקרקע עולה וביחס אליה אין ד"ט ודאי שחשיב מחיצה, וא"כ תמוה למה כאן לא נחשב מחיצה אף שבמקומה יש י"ט גובה לכותל.

ושמעתי מהגרג"כ לחלק בזה דחלוק מחיצה גמורה ממחיצת גובה דמחיצה גמורה עיקרה בנוי שיש כאן חפצא של מחיצה, וממילא כיון שהוא מחיצה במקומה חשיב מחיצה גם למקום גבוה, אבל במחיצת גובה עיקרה בנוי על הפרשי הגובה של הרשויות (והוא תלוי במח' הרא' בתל ואכהמ"ל) וממילא מקום שאינו גבוה אין ביחס אליו מחיצה, ולפי"ז האריך לבאר שגם להיפך במחיצת עומק שבמקום הנמוך יוגבה אחר מרחק ג"כ יש חסרון הנ"ל דבטלה מחיצתו ולפי"ז ביאר את סוגית חלל (דף ה.) ואכהמ"ל.

אמנם אפי' נקבל את החילוק הנ"ל דמחיצת גובה לא שייך לדונה במקומה אלא ביחס לכל מקום ומקום וממילא יהיה הדין בתל שאמצעו נמוך שיחשב כרמלית וכמוש"כ החזו"א דהאי אין לו מחיצות, מ"מ דברי התוס' מחודשים שהרי בסוגיין מצד רה"י יתכן שיש לו מחיצות גמורות שמקיפות את שתי החצירות ביחד, וכל מה שדן התוס' הוא לאוסרה משום פרוץ למקום האסור דפרוצה לתחתונה, וא"כ הוא דבר קשה מאוד בסברא שהרי הרשות שלידו היינו הכותל היא מקום המותר וחלוקה מהתחתונה, ואיך שייך להחשיב החצר כפרוצה לתחתונה, כיון שאין לה שום חבור לתחתונה אלא דרך הכותל שחלוק מהתחתונה ואיך שייך להחשיבה כפרוצה לה וצ"ע. ובאמת גם עיקר חדושו של החזו"א מחודש מאוד לדינא שבכל תל אפי' גדול אם יונמך באמצע יאסר.

ג) והנה במש"כ דמיירי בכותל רחב ד"ט, עיי' בריטב"א שכ' כן דבפחות מד"ט כיון דקיי"ל כר' יוחנן דכותל פחות מד"ט שבין שתי חצירות שתיהן מותרים, א"כ גם בתשמישו בנחת לאחד מותר לשניהם (וכ"ה ברמב"ם ובשו"ע דבפחות מ"ד) אפי' תשמישו בנחת לזה שתיהם מותרים) אמנם הגאון יעקב כ' דיש לחלק דרק כותל שבין שתי חצירות פחות מד"ט שרי לשניהם, אבל כאן כיון שנותנים אותו לזה שתשמישו בנחת, אפי' פחות מד"ט אסור לשני דלא חשיב מק"פ כיון שטפל לחצר עיי"ש.

ולכאו' סברת מחלוקתם האם כותל פחות מד"ט הוא מק"פ בעצם, או רק משום שע"כ אינו שייך לא' מהחצירות חשיב מק"פ, אבל עד כמה שתשמישו בנחת לזה הוי טפל לחצירו ולא חשיב מק"פ, אמנם בעצי אלמוגים ביאר המח' באופ"א דהראשונים סוברים דהדין שנותנים אותו לזה שבנחת אינו דין דממילא דחשיב שייך לחצר שבנחת אלא הוא דין חיובי שנותנים אותו לזה שבנחת וכעין כופין על מדת סדום ולכן בפחות מד"ט שאם לא נאמר נותנים לזה שבנחת יהיה מותר לכולם ודאי שלא ניתן לזה שבנחת כדי לאסור השני, ולפי"ז כ"ע מודו בעיקר הסברא לגאון יעקב דאם שייך לחצר אחת אסור לשניה אפי' פחות מד"ט, אלא שנחלקו אם נותנין לזה שבנחת הוא דין דממילא וממילא יאסר לשני או שהוא כעין תקנה לתת לזה שבנחת וכאן שהוא מותר בלא"ה אין נותנין אותו לזה שבנחת ושניהם מותרים.

ובכתבי רא"ג כ' דנחלקו בזה המ"מ והתוס' דהמ"מ שם בתו"ד (שמבאר דפחות מד"ט אין נותנין לזה שבנחת אלא שניהם מותרים) כ' דנותנין אותו לזה שבנחת אם עירב, והביאו המשנ"ב דחצר שלא ערבה אין נותנים לה אפי' שהיא בנחת, והטעם כמוש"נ כיון שאין שייך כאן כופין דבלא"ה לא תשתמש, אמנם התוס' דידן שמק' דלר' חסדא דאין גדוד ומחיצה מצטרפין הרי עליונה אסורה ומתרץ דמ"מ נפק"מ לטלטול תוך ד"א מהחצר לכותל, דכיון שנותנין אותו לעליונה שבנחת שרי, וא"כ מפורש דלא כמ"מ דגם לחצר שאסורה מאיזה טעם שייך הדין שנותנים לה משום שהיא בנחת ולכאו' הטעם משום שהתוס' חולק וסובר דנותנים לזה בנחת הוא דין דממילא משתייך לזה שבנחת, ואפי' אם אסור מאיזה טעם.

והשתא לפי"ז אין שום מקור לומר דכותל בסוגיין מיירי בד"ט, די"ל שהריטב"א העמידו בד"ט ופחות מד"ט שרי לשניהם, הוא משום שסובר כמ"מ דנותנין אותו לזה שבנחת הוא כעין דין כופין וכמוש"כ הע"א, והריטב"א יסבור דבלא ערבו לא נאמר דין זה וכדעת המ"מ, אבל לתוס' דפליג על סברא זו וסובר דנותנין לזה שבנחת הוא דין דממילא, א"כ י"ל שסובר בגאון יעקב דגם בכותל פחות מד"ט שייך דין נותנין לזה שבנחת וכמוש"נ.

ואף שהוא דחוק קצת דמנליה לתוס' לומר דמיירי בכותל פחות מד"ט ולהק' מר' חסדא דגדוד ומחיצה חמשה אין מצטרפין, הו"ל להעמיד בכותל ד"ט שבו ודאי יש כאן מחיצה י"ט ביחס לראש הכותל, צ"ל דמשמע להו לתוס' דמיירי בכל כותל ואפי' פחות מד"ט ולכן הק' אבל בכותל ד"ט ודאי שיש כאן מחיצה גמורה לראש הכותלי ופשוט דשרי ודלא כדברי מרן זללה"ה וצ"ע.

ד) עוד אפשר לחדש דאפי' אם ננקוט דמיירי הכא בכותל של ד' אולי יש לחלק בין כאן לתל שנהיה נמוך באמצעו או חצר גבוהה עשרה מחברתה ונהיית נמוכה בסופה, דאף שביחס לדיני מחיצות לא אכפ"ל ייעוד וצורת הרשות וחשיב שיש כאן רשות שלתחילתה יש מחיצה גובה י"ט, מ"מ כשאנו דנים בהל' פרוץ של חצר לחברתה שייך לומר שכיון שהאמת (מבחינת התשמיש) היא שיש כאן ב' חצירות שביניהם רק ה' טפחים ולעליונה היא גדוד חמשה ומחיצה חמשה והיא פרוצה לחברתה, אין אנו דנים את העליונה כרשות אחת עם ראש הכותל שתחילתה גבוהה י"ט, דמצד צורת הרשות הם ב' חצירות וכותל ביניהם, ולעליונה רק גדוד, ואף שסו"ס ראש הכותל לכאו' שר' דחלוק עשרה (לולי מה שפרוץ לעליונה) מ"מ אין לדון את החצר כהמשך של הכותל כיון שמצד התשמיש נקבע שהם ב' חצירות וכותל ביניהם אבל במקום שהאמת היא שיש כאן חצר עליונה שגבוהה י"ט רק שבסופה נמוך קצת ודאי שסגי שבתחילת הרשות יש מחיצה ואכתי צ"ע בסברא זו.

![](data:image/png;base64...)ה) במה שביאר הגרג"כ סברת החזו"א דמחיצת גובה אינה נודנית במקומה אלא צריך חילוק גובה לכל מקום ופירש דלפי זה ה"ה מחיצת חקק אם התחתונה תוגבה יש חסרון שאין לסוף מחיצה (וביאר לפי"ז סוגיא דחקק ואכ"מ) לכאו' דבריו נסתרים להדיא מסוגיין, שהרי מבואר בסוגיין דחריץ ששוה לצד א' נותנים אותו לשווה וכמו שכ' התוס' דכותל שוה הוא לאו דוקא דא"כ אין זה כותל ה"ה ודאי דחריץ שווה מיירי שמצד א' עמוק ה"ט ומצד שני י"ט וא"כ ק' למה לא תמה התוס' באופן זה דהתחתונה פרוצה לעליונה דכגון זה+ לחצר התחתונה אין חילוק גובה י"ט מהעליונה ולדברי הגרג"כ היא נאסרת משום פרוץ למקום האסור.

וקו' זו עדיפא הרבה מקו' התוס', דביחס לתחתונה לא שייך גדוד חמשה ומחיצה חמשה מצטרפין ולכ"ע תאסר, ושאלו הגרג"כ ואמר דגם בחריץ חמשה שייך שיצטרף למחיצה חמשה, ולכאו' זה אינו.

וע"כ צ"ל דלא כהגרג"כ דביחס לתחתונה לא אכפ"ל שתגבה אח"כ, אמנם טעמא בעי מה החילוק בין תחתונה לעליונה, ואם ננקוט שהתוס' העמיד הסוגיא בכותל פחות מד"ט וכגאון יעקב (וכמו שהארכנו לעיל) אתי שפיר היטב דחריץ פחות מד"ט ודאי אינו כלום והם חצר אחת ממש ופה פשוט שצריך להעמיד בחריץ ד"ט וכמו כל חריץ בעלמא וממילא אין חסרון כשהמשך הקרקע עולה באחר ד"ט לא אכפ"ל ודלא כחזו"א, אבל לחזו"א שהעמיד התוס' בכותל ד"ט צריך לבאר החילוק בין עליונה שנאסרת אם הונמכה אחר ד"ט לתחתונה שאינה נאסרת בזה.

ונראה ליישב עפ"י מה שמבואר בסוגיא בגדוד חמשה ומחיצה חמשה דגם לר' חסדא דעליונה אסורה דאין גדוד ומחיצה מצטרפין מ"מ תחתונה מותרת שרואה פני עשרה ונראה לבאר דין זה דלתחתונה אין זו מחיצת גובה כלל אלא גוף מחיצה ולכן אין חסרון של צירוף דלעליונה זה ה"ט של גוף מחיצה וה"ט של מחיצת גובה אבל לתחתונה כולה גוף מחיצה.

ולפי"ז מתיישב היטב החילוק וכמוש"נ דרק במחיצת גובה לא מהני לן במה שבמקומו זה מחיצה, אבל בגוף מחיצה ודאי סגי לו כשבמקומו זה מחיצה ולא אכפ"ל שאחר ד"ט הקרקע משתנה, וממילא כיון שלחריץ רואה בני עשרה וחשיב גוף מחיצה לא אכפ"ל שהקרקע עולה אח"כ גם לדעת החזו"א.

**סימן לב**

**בענין צירוף מחיצות**

**א. דברי הביה"ל התמוהים שבתל ומחיצה מסתפק האם מצטרפים עד ד"א, אף שבבית שאין תוכו י' נקטינן שאין מצטרפים יותר מג', וכן מחלק שתל ותל עדיפים. ב. בדברי התרוה"ד כלפי הכשרת קרפף מבואר שעד ד"ט מצטרפים וצ"ע. ג. חילוק דשם חשיב טפי מחיצה אחת ואכתי צ"ע. ד. לחדש דיתכן דגם שם באמת נאסר בג"ט, אלא דלא מהני להכשרת קרפף. ה. ביאור סברות הביאוה"ל לחלק בתל דחשיב מחיצה אחת. ו. אמנם אכתי ק' בדברי הביאוה"ל בביאור תרוה"ד. ז. ביאור חדש בדברי התרוה"ד. ח. בחדושו של הביאוה"ל שתל ותל מצטרפים עד ד"א ובדעת החזו"א ששיעור זה הוא רק שיעור של עקמימות.**

א) בית שאין בתוכו עשרה וחקק בתוכו להשלימו לעשרה מבואר בגמ' שבת ז: שהוי רה"י והק' הראשונים מ"ש מסוכה דלא מצטרפי המחיצות ביותר מג"ט, ותי' הרא"ש והרמב"ן והתו"י דכיון דקרויו משלים לעשרה אם כן בשביל רה"י סגי במחיצה עשרה מבחוץ (וכנראה שצריך חקק לאויר עשרה) והרשב"א והר"ן תי' דלגבי רה"י שאני מסוכה ומצטרפות המחיצות אפי' יותר מג', ועפי"ז פסק המ"ב סי' שמה בשם המ"א דכל הדין של חקק ביותר מג"ט הוא רק בבית שקרויו משלים לעשרה כרא"ש, ומביא שם דהא"ר נסתפק בזה דלר"ן מהני גם בלא מחיצה עשרה מבחוץ.

והנה בבה"ל ריש סי' שסב נסתפק בגדוד חמשה ומחיצה חמשה כששם מחיצה חמשה ברחוק ג"ט או ד"ט משפת התל אם מהני, וכ' דאף שמחיצות לא מצטרפות ביותר מג"ט, מ"מ כאן זה דומה לתל המתלקט שמצטרף עד ד"א (ופשוט לו שה"ה תל חמשה ותל חמשה מצטרפים עד ד"א ועיי' בהמשך הסי' מה שכ' בזה) ולכן יועיל כאן אפי' יותר מד"ט, וכ' דיתכן דיש לחלק בין תל ותל, לתל וגדוד, ולא יועיל גדוד רחוק ד"ט, וכ' דבחילוק זה נחלקו תרוה"ד והגר"א לענין קרפף (יתבאר בהמשך).

ודברי הבה"ל בזה תמוהים מאוד דלגבי חקק הרי פסק לעיקר כמ"א שיותר מג"ט לא מצטרף, ולמה לא הביא דלפי"ז אפי' בג"ט לא יצטרפו הגדוד והמחיצה, דמ"ש מחיצה וחקק ממחיצה וגדוד וצ"ע (ועוד תמוה חלוקו בין תל ותל, לתל וגדוד וכבר כ' החזו"א דאינו רואה שום חלוק בזה ויתבאר בהמשך).

ב) כ' התרוה"ד (הובא ברמ"א שנח) דקרפף שהוקף שלא לדירה ורוצים להופכו להוקף לדירה אפשר להביא עפר בגובה י"ט על יותר מעשר אמות משני צידי המחיצה ברוחב ד"ט מכל צד, וכיון שאין מרה"ר לעפר י', וכן מהעפר לראש המחיצה (כגון מחיצה יח) וכן מצד הקרפף בטלה המחיצה וכשיסלקה לשם דיורים הוי הוקף לדירה (ומבואר שם דזה תלוי אם בטול לזמן הוי בטול) ובביהגר"א שם חולק באריכות מכמה טעמים עיי"ש.

ובביאור סברת התרוה"ד מבואר שם בביהגר"א (ובמ"ב) ובאבן העוזר בסי' שעב בענין אצטבא ועו"פ דסבר דע"י שנוח לעלות ולרדת מזה כיון שהוא ד"ט וכמבואר בגמ' דאצטבא ד"ט חשיב בנחת וא"כ חשיב כנפרצה המחיצה יותר מעשר, ואף שבסולם הוי מחיצה לקולא ולא חשיב כנפרצה ברצפו סולמות יותר מעשר, מ"מ לגבי לקולא להחשיב כשסלקו את העפר כהוקף לדירה מחשבינן ליה כפתח (עיי"ש בביהגר"א היטב).

אמנם החזו"א בגליונות (על דברי חרח"ה בענין תל המתלקט) בי' דברי התרוה"ד באופ"א דכיון שהמקום ד' הוא רה"ר ואינו חלוק מלמטה וכן המחיצה שעליו לא מחלקת ממנו דהיא פחות מי' וכן בהמשך א"כ אין כאן בשום מקום לדון מחיצה שתועיל ורק בפחות מד"ט אין אנו דנים את המקום הזה ולכן מלמטה ללמעלה, יש מחיצה ועיי"ש שכ' דבתל כיון שהוא משופע לא דנים אותו כמקום.

ועל המהלך שכונת התרוה"ד משום דדמי לסולם הק' החזו"א במק"א שא"כ לכו"ע מהני הבטול, דלגבי להחשיבו כסולם ודאי מהני בטול לשבת, דהיינו שסובר דכמו שלגבי מערבין אחד ודאי מהני בטול, גם לגבי להחשיבו כפרצה בעשר ודאי לכ"ע מהני בטול (ואיך תלה זה התרוה"ד במח' אי מהני בטול לזמן). ובדברי' האחרונים הנ"ל מוכח לחלק, דלגבי מערבין אחד ודאי מהני בטול דמ"מ יש כאן פתח, אבל כשבאים לבטל המחיצה ביותר מעשר צריך בטול ואכתי צ"ע בכל זה.

וק' מאוד למה לא הזכירו כל הפוסקים דלרא"ש דלגבי חקק לא מצטרף בג"ט גם כאן מהני עפר ג"ט בשביל לבטל מחיצה דאין המחיצות מצטרפות יותר מג"ט.

ג) והנראה ביישוב הקו' (למה לא הזכירו הפוסקים דלרא"ש סגי בג"ט עפר לבטל המחיצה) דלא דמי כלל לרא"ש, דשם כותל הבית והחקק הם באמת ב' דברים נפרדים ששייך לחברם רק ע"י לבוד, וביותר מג"ט אין רואים כאן מחיצה י', אבל כאן אנו דנים את כל העפר והמחיצה שעליה כמחיצה שעבה בתחתיתה ודקה בראשה, ומצד צורתה ודאי שהיא כולה מחיצה וכזה ל"ש כלל חסרון של ג"ט ולכן לא הזכירו כאן הפוסקים את דברי הרא"ש אמנם דברי הבה"ל ריש סי' שסב שדן לגבי גדוד ומחיצה עדיין קשים ששם לכאו' זה דמי למחיצה וחקק, ובכ"ז לא הזכיר שלמאי דקיי"ל כרא"ש לא יצטרף אפי' בג"ט.

ושמעתי מרפ"ז לחלק בזה דשאני מחיצה מגדוד דמחיצה קיימת רק במקומה אבל גדוד שהוא מחיצת גובה גם בהמשך התל קיימת המחיצה ולכן בחקק שאנו צריכים לדון על מקום החקק שיש בו עשרה א"כ יותר מג"ט א"א לצרף הכותל לחקק אבל בתל שאנו דנים על מקום המחיצה כיון ששייך לדון כאן גם את התל (דמחיצת גובה קיימת גם אחרי ג"ט) יש כאן עשרה במקום המחיצה, ואף שסברא זו מחודשת ע"כ צ"ל כן ליישב דברי הבה"ל הנ"ל, אמנם בדעת הפוסקים שהביאו את התרוה"ד אין צריך לסברא זו דשם שאני שכולה מחיצה גמורה וכמוש"נ ובאמת עיקר סברת רפ"ז לכאו' מבוארת בחזו"א בתוה"ד.

ולפי סברא זו יש לדון בעליונה ותחתונה כשמחיצה רחוקה ג"ט דלגבי עליונה מצטרף דהא תל יש לדונו גם אחר ג"ט ויש לדון לענין התחתונה דלכאו' דמי ממש למחיצה וחקק שלא מצטרפי ויצא הדין להיפך מר' חסדא שעליונה מותרת ותחתונה אסורה או נימא דשייך לדון שכיון שיש עשרה במקום המחיצה סגי בזה להתיר גם את התחתונה (עכ"פ בפחות מד"ט) ורק לענין לאשוויי רה"י חייבים לדון על מקום החקק ושם ליכא עשרה.

ד) אמנם עדיין ק' בדינו של תרוה"ד דאפי' שאם דנים מקרקע הקרפף לקרקע רה"ר יש כאן מחיצה גדולה ואין חסרון של יותר מג"ט אבל אחר שמבחוץ יש רוחב ד' וא"כ מקום זה ודאי יש לדונו ככרמלית או רה"ר, וא"כ ממנו לקרפף אם מבפנים יש ג"ט הוי ממש כמחיצה וחקק שלא מצטרף, ולמה הצריך התרוה"ד שגם מבפנים יהיה ד"ט הרי יותר מג"ט ודאי לא מצטרפים, שזהו ממש כמו הציור של הרא"ש ואפי' שבדעת תרוה"ד יש לדחוק שסובר כר"ן דאין חסרון בג"ט לגבי שבת, מ"מ תמוה שהפוסקים לא כ' שסגי מבפנים בג"ט דמחיצה וחקק לא מצטרפי.

ונראה ליישב דהנה הגר"א שם פליג מכמה טעמים על תרוה"ד וא' מהטעמים הוא שגם אם צודק התרוה"ד שכשהעפר נמצא נחשב שנפרצה המחיצה, מ"מ כשנוטלו לא יחשב שהוקף לדירה כיון שלא פרץ את עצם המחיצה וחזרה למה שהיתה בתחילה, והוכיח כן מסי"ד שמבואר שם שאם שם מחיצה בפני המחיצה ואח"כ נפלה אף שבזמן שהשניה קיימת נתבטלה הראשונה מ"מ כשנפלה השניה לא נחשב שהוקפה הראשונה לדירה, ולכאו' הסברא דכיון שבכח הראשונה היה להיות מחיצה א"כ אף שלא שמשה למעשה כמחיצה, לא נחשב כשנפלה השניה שעכשיו נבנתה מחיצה ראשונה, וכ' הבה"ל ליישב דעת תרוה"ד דסובר התרוה"ד דלא דמי דכאן מכח העפר נתבטלה המחיצה הראשונה לגמרי.

ונראה לומר דבאמת ודאי אם יעשה עפר ד"ט מבחוץ וג"ט מבפנים, ודאי שלרא"ש יחשב הקרפף כפרוץ לכרמלית של הד"ט דדמי ממש לחקק בבית, רק שבזה כשיוציא את כל העפר מודה התרוה"ד דלא נחשב הוקף לדירה, דהרי גם כשהיה העפר יש כאן מחיצה מרה"ר למטה, אלא דהוא פרוץ לד"ט החיצוניים, וא"כ כשנוטלים הוא רק מבטל את האוסר של פרוץ שהיה שסילק את הרשות האסורה אבל אינו יוצר עכשיו את המחיצה ובזה ודאי לא חשיב הוקף לדירה.

ואולי יש לחדש עפ"י סברא זו שבאמת אפי' אם משני צדדים יש ג"ט נחשב פרוץ, דהמחיצות לא מצטרפות גם בכה"ג ודלא כמוש"כ, רק דמ"מ כל החסרון של ט' התחתונות של המחיצה הישנה אינו מצ"ע דמצ"ע ראויות להיות מחיצה במקומם עם הט' העליונות רק שכיון שבנו מחיצה נוספת אין כאן רשות וא"א לדונם והמחיצה החדשה עם ט' העליונות לא מצטרפות, אבל כשנוטל העפר חזרה המחיצה למקומה, ובזה ודאי צודק הגר"א דדמי ממש לבנה מחיצה ונפלה (בסי"ד) דאין כאן חסרון במחיצה עצמה אלא שאין לה רשות לכן א"א לדונה, ולכן הוצרך התרוה"ד לדון בעפר ד"ט שאז הוא מבטל את המחיצה לגמרי מדין אצטבא וסולם והוא בטול על עצם המחיצה כיון שנוח לעוברה ובזה סובר דכשמורידו חשיב כמקיף לדירה (ואכתי צ"ע בסברא זו אבל לגבי הקו' שפרוץ לד"ט זו ודאי סברא ברורה).

ובעיקר הקו' שבשיש ד"ט מבחוץ יחשב הקרפף פרוץ לכרמלית (כשיש ג"ט מבפנים) באמת הרי זה קשה על כל תל שכ' הגר"ח דהוו כמחיצות קטנות שמצטרפות, וברשב"א בשם הראב"ד הרי מבואר דבתל המתלקט שרי לטלטל בכולו וק' הרי פרוץ לאמצע התל שהוא כרמלית או רה"ר ומשם אין גובה י"ט, ולכאו' מוכח משם שכיון שנגמר בראש התל הי"ט ומשם הוא מוקף מחיצות בזה עצמו הוא חלוק מהמקום שתחתיו ולא חשיב פרוץ אליו (כמדומה מהגרג"כ) וא"כ גם כאן כיון שבראש המחיצה יש כאן מחיצה י"ט מלמטה אין אנו דנים את הקרפף שהוא פרוץ לד"ט שבחוץ כיון שהוא בתוך המחיצה והד"ט מחוץ למחיצה (רפ"ז) ואכתי צ"ע בסברא זו ואין ראיה מהגר"ח לסברא זו דהוא מיירי להשוותו לרה"י ולא לענין פרוץ.

ה) ונשוב לתמיהה בדברי הבה"ל ריש שסב שמחלק בין גדוד ומחיצה לגדוד וגדוד שבזה מוכח מתל שמצטרפים וצ"ב חילוק זה, ועיי' בבה"ל שם סי' שנח שמק' על תרוה"ד מכל תל שאינו ניתר מכח ד"ט שבין מחיצה למחיצה וכ' שאולי תרוה"ד מחלק ששם הוא ברייתו בכך ודבריו תמוהים וכי צריך בתל שיהיה מששת ימי בראשית ובאמת זו לכאו' גם כונתו לחלק בריש סי' שסב דכ' לחלק בין תל מתל לתל ומחיצה אלא דהטעם צ"ע וכמוש"כ.

ונראה לבאר דאפי' שקיי"ל שגדוד ומחיצה מצטרפים אין הכונה שהם ממש אותו מין וחשיבי מחיצה אחת ממש אלא שמצטרפים (ככל הדברים ששווים בשיעורן) וא"כ י"ל שכשאנו באים לדון כשיש ד"ט בין מחיצה לגדוד וא"כ אין כאן י"ט שהרי בין מקום העליון לאמצעי אין י"ט וכן בין אמצעי לתחתון, ומסתפק הבה"ל דיתכן דרק בתל ותל אנו רואים אותם כגוף מחיצה אחד ממש ולכן לא אכפ"ל שיש כאן באמצע ד"ט דמ"מ מעליון לתחתון יש כאן מחיצה, משא"כ בתל ומחיצה שהם שני דברים א"כ אין אנו דנים אותם כמחיצה כלל דאדרבא אין כאן מחיצה לא למעלה ולא למטה כיון שיש מקום ד' ביניהם וכמוש"נ.

וכן צריך לפרש גם בכונת הבה"ל סי' שנח שכ' דשאני תל 'שבריאתו כך' דהיינו שבתל הוא תל א' בצורה כזו ועל כרחך יש כאן מחיצה י"ט ועכ"פ גם מי שירצה לפרשו כפשוטו דדוקא בבריאתו כך מ"מ זו הסברא דבדבר שבריאתו כך אנו דנים אותו כתל א' בגובה י"ט.

אמנם עדיין יקשה על הבה"ל ריש סי' שסב דאפי' אם יש באמת מחיצה מלמעלה למטה מ"מ האמצע הוא כרמלית ולמה לא יחשב פרוץ לאמצע ולכאו' צ"ל בזה את הסברא הנ"ל, דמה שתוך המחיצות אינו פרוץ למה שחוץ למחיצות ואכתי צ"ע.

ו) אמנם לכאו' כל סברא זו שביארנו בבה"ל דבתל ותל שזה גוף מחיצה א' אז המקום ד"ט באמצע לא מבטל את שם המחיצה זה שייך לומר רק אם המ"ב פירש את התרוה"ד עד"ר החזו"א דכשיש רשות באמצע אין כאן מחיצה י"ט, אבל לכאו' המ"ב פירש את התרוה"ד מדין סולם וכביהגר"א ואבן העוזר שהרי כ' בסקל"ב: רוחב ד' והטעם דבפחות מארבעה אינו ראוי לעמוד עליו להתעכב. ובשעה"צ סקל"א ציין לתוס' ע"ז עז: דמיירי שם באצטבא וע"כ שפירש מדין סולם וא"כ אינו מובן לכאו' סברא זו דמ"מ הוי סולם ומה אכפ"ל אם הוא גוף אחד או לא.

עוד העירו שלשון המ"ב עצמו סקל"ד: ומעתה צריך לחשוב גובה הכותל רק מתל ולמעלה דתל הוי כקרקעית הקרפף. ואם הוא מדין סולם אין הטעם כלל משום שהוא כקרקעית הקרפף אמנם מצד שני גם א"א לפרשו כחזו"א שע"י שיש כאן רשות ד"ט בתל צריך לדון ממנה שאם כן אין צריך כלל לסברא שנוח לילך ולעמוד אלא ששיעור רשות ד"ט וצ"ע.

ועוד יש לדון דאם הבה"ל פירש את התרוה"ד מדין סולם א"כ לכאו' אין זה כלל סיבה לאסור את התל, שהרי סולם יש לו דין מחיצה להקל (וכל סברת התרוה"ד שלהקל שיחשב הוקף לדירה הוי כפתח) וא"כ מה כ' בריש שסב דלתרוה"ד יש לאסור כשהמחיצה רחוקה מהתל ד"ט ולכאו' הוא רחוק בסברא לומר שאצטבא תחשב יותר פרוצה מסולם, שמהיכי תיתי לראשונים לחדש דין כזה, וזו ג"כ הוכחה שהבה"ל לא מפרש את התרוה"ד משום סולם וצ"ע, אמנם העירוני דהאבן העוזר להדיא סובר דאיצטבא היא פתח גמור ואפי' לחומרא, והוא פלא מסברא מנלן לומר שבגלל שיכול לעבור בקל שייך להחשיב פירצא לחומרא כיון שבסולם לא מצינו כן אמנם כבר א"א להוכיח מזה בדעת הבה"ל כיון שאבן העוזר סובר כן ומ"מ ק' ב' ההוכחות הראשונות.

ז) והנראה בכונת המ"ב שסובר שמה שיש רשות ד"ט באמצע אין זה סיבה שא"א לדון שיש מחיצה מקרקעית הקרפף לקרקעית רה"ר, רק דכיון דנוח לעלות ולעמוד א"כ משמש לקרפף (ולרה"ר) וחשיב כחלק מהרשות הגדולה, וא"כ א"א לדון מחיצה מתחתית הקרפף אלא רק מסוף הקרפף שהוא התל כיון שהוא ממש רשות אחת, וממילא יש כאן מחיצה של ט' טפחים בלבד ובזה מתיישב לשון המ"ב היטב.

ולפי"ז שייך להבין את הסבר החילוק בין תל ותל לתל ומחיצה, שהרי על זה הנדון אם לדון את הרשות עד אמצע התל או לדון את התל כולו כמחיצה אחת מלמטה למעלה, ובזה יש סברא לחלק דבתל שהוא גוף א' של מחיצה אז אדרבא אנו דנים כולו כמחיצה מלמטה למעלה שבאמצעה יש ד"ט.

ועפי"ז יובן גם שהרי באצטבא פסק השו"ע שלא מהני כפתח לערב א' רק לענין בנחת ולכן הגר"א ואבן העוזר שלמדו את תרוה"ד מדין סולם הק' דהרמ"א שם לא הגיה ומשמע שמודה שאיצטבא לא הוי כפתח, ולפי"ז מובן שאף שאינו כפתח, מ"מ כאן שמיירי שבטלו והוי כקרקע עולם, חשיב כקרקעית הקרפף וכמוש"נ.

ח) ובעיקר מה שנקט המ"ב בפשיטות שתל המתלקט היינו אפי' בתל חמשה ותל חמשה בתוך ד"א, החזו"א חולק עליו בתוקף דודאי בכה"ג לא הוי רה"י, ולגבי צירוף של שני חמשה טפחים אין משמעות כלל לד"א, רק השיעור של תל המתלקט הוא שעור בשפוע דשפוע כזה נחשב מחיצה ולא שטח (היינו 1-2.4[[167]](#footnote-168)) וכשיש שפוע כזה בגובה עשרה טפחים רואים הכל כמחיצה משופעת אבל לגבי צירוף מחיצות אין שום שיעור של ד' אמות.

ולפי המ"ב נראה שזהו דין בצירוף מחיצות דלא מצטרפי ביותר מד"א (וצ"ע מחקק בבית שלר"ן מצטרף עם המחיצות ולא הוזכר שם ד' אמות) ובסברת השיעור של ד' אמות נראה דמחיצה לא יכולה להתחיל להתייחס למקום שמרוחק ממנה יותר מד"א דהיינו שאף שודאי מחיצה יכולה לגדור גם מקום גדול מ"מ זה משום שכל המקום מתחיל סמוך אליה אבל כשאנו דנים שתחילת המקום שתגדור רחוק ממנה יותר מד"א אין כאן מחיצה עליו.

וכעי"ז ראיתי בכתבי מו"ח לגבי דופן עקומה שהאריך להוכיח שנאמרו בשיעור ד"א ב' דינים הא' שאין אומרים שמתעקם יותר מד' והב' דא"א לדון כלל מחיצה שתחול על מקום רחוק מד"א.

אמנם עדיין יש להסתפק בדעת המ"ב אם יש כאן גם את דינו של החזו"א ששפוע שמעשר על עשרים וארבע נחשב במחיצה והמקור לזה משום שבתל מיירי בכל אופן בין בשפוע ובין במחיצות קטנות או דפליג על דין זה ואף שודאי אם יהיה תל של תשעה ומחצה וימדדו ע"י כלים דמשפע חצי טפח בד"א ודאי שאינו רה"י דבכה"ג פשוט שלא חשיב שפוע מ"מ כל שהוא שפוע בדעת בנ"א מצטרף לי"ט ואפי' פחות משיעורו של החזו"א. והעירוני (ראד"ק)שבביה"ל ריש שס"ב ד"ה תל מפו' שמודה גם לשיעור בשפוע כחזו"א.

1. נכתב שלא בעיון כל הצורך. [↑](#footnote-ref-2)
2. סימן זה והסימן הקודם מדברים על הרבה דברים חופפים (אם כי יש גם נושאים שאינם חופפים) אלא שסימן הקודם נכתב במחזור הראשון, וסימן זה נאמר כחבורה במחזור השני, ובהרבה דברים נשארתי בסימן זה לעיקר באופן הפוך מהקודם, והבוחר יבחר. [↑](#footnote-ref-3)
3. נכתב במחזור השני, ויש בו מעט כפילות לסימן הקודם, אבל רובו דברים אחרים. [↑](#footnote-ref-4)
4. נכתב שלא בעיון כל הצורך. [↑](#footnote-ref-5)
5. הג' רפ"ז. י"א דמבוי שאני דלא בעי גיפופי עפ"י הגאון יעקב יב, ועוי"ל דגדר הקולא בלו"ק שחשיב מדרבנן כגיפופי לאשוויי פתח ולא כפרוץ במילואו, וזו קו' התוס' שגם גפופי לא יועילו מדינא. ועי' ריטב"א דכ' דפ"ת דלא יורד וסותם חשיב כגיפופי. [↑](#footnote-ref-6)
6. עיי' חרח"ה דלכל דבר סגי בהבדלת מחיצה, ולשבת בעינן שיהא לו מחיצה וכמו בסוכה, ודוק. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואולי י"ל דעכ"פ טפי מכ' לרב ודאי דלא יהני צוה"פ גם לר"י, ומדחזינן דיש שיעור דל"מ בו צוה"פ לרבנן בי' ולר"י בכ' הרי חזינן דכל דהויא פירצה ל"מ צוה"פ בו וא"כ י"ל דמכח זה חזינן דאין צוה"פ מהני לפירצה ותו אין נפ"מ בין עם צוה"פ לבלי צוה"פ דאי צוה"פ היה מהני לפירצה הרי היתה צריכה להועיל לעולם. [↑](#footnote-ref-8)
8. כן מבואר בריטב"א ורבינו פרץ ופסקי רי"ד, וכ"נ בטור ושו"ע שכ' דלא מהני בו לחי וקורה ומבואר דמיירי בצורת המבוי, ובעיקר הדבר כן הוא גם ברמב"ם (אלא שנראה שנקט שהוא חסרון רק בפתח המבוי עיי"ש). [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי' בגאון יעקב שנקט שהדין יהיה שווה לקורה למעלה מכ' דנחלקו אביי ור' יוסף אם טפח או ד"ט, ולול"ד י"ל שאין הדברים שייכים זל"ז דכאן יתכן דלכ"ע בעינן ד"ט וכמו כל מחיצת פחות מי' וכמו שיתב', ועכ"פ אין זה תלוי במח' הנ"ל, ומ"מ זה ודאי דבסברא מהני ודאי ד"ט, ולכן נטו הרא' מביאור הרשב"א. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולכאו' גם החקק אסור משום שפרוץ לשאר המבוי, והגרג"כ מייסד דכה"ג לא חשיב פרוץ ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. דהיינו שאפי' רשות שראוי להיות רה"י, מ"מ מכח דין פרוץ למקום האסור נאסר והוי ככרמלית, וה"ה חורין אם פרוצים הוו כרמלית. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובנוס"א י"ל בדברי הר"ן דשאר הבית שאין לו גובה י' אינו מקום חשוב ולכן מתבטל לחקק, וגם זה שייך רק שם כיון שהוא מקורה אבל כאן כל המבוי הוא מקום י' מצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. בפסקי הרי"ד ובגר"ז כ' ליישב באופ"א דמיירי כשיש לו מחיצות של החצירות מבחוץ שמחשיבות אותו רה"י רק צריך מחיצות מבוי להתירו בקורה, אלא שאיני יודע לצייר האופן, דלכאו' בציור זה ![](data:image/png;base64...)מחיצות החצירות ברוח הרביעית יתירוהו מדין ב' פסין או פס ד' שמתיר גם בחצר, כיון שאינו נבדל מהחצירות קודם החקק, וא"צ כלל קורה, ואולי באופן זה ![](data:image/png;base64...)לא חשיב שיש לו פסין ברוח רביעית וצריך קורה, ועיי' היטב חזו"א סי' עב ס"ה, אבל שם מיירי לענין עומד מרובה ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. והנה החזו"א מק' על האבהעו"ז ממבוי שצדו א' ים דמהני בו לו"ק, ואולי יש לחלק בין גדוד דחשיב מחיצה גם כלפי מבוי לבין גדוד ומחיצה מצטרפין שאין כאן גוף מחיצה כלל, אבל באבהעו"ז מבואר דגם גדוד לא מהני, עוד שמעתי לומר שבאמת סגי במחיצה אחת גמורה, דטעם האבהעו"ז אינו כמו שכ' דמחיצות מבוי בעינן ניכרות, אלא טעמו שלו"ק אינם עומדים בפני עצמם אלא בצירוף למחיצה וכמבואר בלשונו שם, ולכן אינם מצטרפים אלא למחיצה ממש, וממילא י"ל שסגי במחיצה אחת ומתיישב מבוי שצידו א' ים, דשם יש לו מחיצה אחת, (ועפי"ז נראה דמיושב קו' רעק"א על רד"ה ואי). [↑](#footnote-ref-15)
15. גם בדברי הרשב"א י: בבי' ר' אמי ור' אסי ג"כ מוכח לכאו' יסוד זה דכתלי מבוי שאני ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
16. וכ,כ הר"ח יד. ויש לתמוה על דבריהם דהא קיי"ל דקורה משום היכר ולמה נקטו טעם שמהני רק לצד שקורה משום מחיצה, ויש מכאן הוכחה לדברי הב"ח שסג,ח דאף אם קורה משום היכר הצריכו מחיצה להיכר ואכהמל"ב. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובאמת ר"פ שם מק' כהתוס' ולא מביא את תי' רש"י משום שהבין דברי רש"י באופ"א וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-18)
18. ולפי"ז הדק"ל למה הוצרך רש"י ג: לומר טעם אחר דבעינן קורה על גבי מבוי עשרה, ואולי דמצד מחיצה היה אפשר לחקוק במבוי ולא תחת הקורה ואף אם חוד החיצון מתיר מ"מ שייך להתיר גם עם חוד הפנימי, ויש כאן מחיצה עשרה כלפי המבוי, ולזה צריך להגיע לדין חלל מבוי עשרה וקורה על גבי מבוי דחייבים לחקוק דוקא תחת הקורה ודו"ק, והא דבעינן לסברא שאין מחיצה פחות מעשרה בשביל שיצטרכו שיעור מבוי כמבואר בסוגיין וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-19)
19. יש שרוצים לחדש דקורה מגדירה לא רק את גובה המבוי שתחתיה אלא את כל גובה המבוי, וזהו הפשט ברשב"א דבעינן חקק ד"א, דהקורה הגדירה עד היכן גובה המבוי וממילא אין כאן מבוי עשרה על ד"א, והדברים מחודשים מאוד שהיא מגדירה את גובה המבוי הרחוק, ועכ"פ למה שנתב' בדברי רש"י מבואר להדיא דהטעם משום שבעינן שהדופן דהיינו הקורה תהיה ראויה לשיעור מבוי ולא מטעם שאין כאן מבוי עשרה. [↑](#footnote-ref-20)
20. שני סימנים הבאים נכתבו בלימוד במחזור הראשון, ובמחזור השני אמרתי את שניהם בחבורה אחת והדפסתי לצבור וזה הסימן הקודם, והקדמתי הנאמר לרבים שהוא עיקר ובתראה, ומ"מ יש חדושים רבים גם בסימנים הבאים שלא נכנסו לחבורה, ואף שחלק משני הסימנים הבאים הם חזרה (בעיקר בשני) הדפסתים כמו שהם מפני חדושים שבהם (ומשנה לא זזה ממקומה). [↑](#footnote-ref-21)
21. הע' עב לכאו' טעמם שפרוץ מרוח רביעת שאין לו קורה. [↑](#footnote-ref-22)
22. רפ"ז חולק בזה דלא נחשב כותל מבוי כיון שאינו ד"א. [↑](#footnote-ref-23)
23. מקשים דלרוח רביעית גם יועילו מחיצות החצירות משום גפופי וכב' פסים ואם אין פסים ביותר בד"א א"ש וצריך להעמיד דאין עומ"ר. [↑](#footnote-ref-24)
24. ומק' רפ"ז דעדיין סגי בחקק ברוחב ד"ט בצורת ח' בצמוד לקורה וכותלי המבוי ומה צריך לחקוק ד"א ברוחב כל המבוי, ויתכן שכה"ג לא יחשב שיש כאן שני מחיצות למבוי וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. הריטב"א הביא דרש"י פי': הכא שאין לזו לא גובה מבוי ולא גובה דפנות השתא הוא דמשוינן מבוי ודפנות. ובלשון זה ודאי מבואר דמיירי אדפנות שבצדדים, אמנם רש"י שבפנינו כ': בעינן דליתחזי האי דופן לשיעור הכשר מבוי שלם. ובלשון זה משמע שאין אנו דנים על דפנות שבצדדים דא"כ הול"ל דבעינן דפנות בשיעור מבוי ומשמעות לשונו דבעינן דהדופן יהיה ראוי לשיעור מבוי, ומשמע כמוש"כ דמיירי בדופן האמצעי של הקורה והוא צריך להיות ראוי לכל שיעור המבוי. [↑](#footnote-ref-26)
26. ואפי' אם כונתו משום גוד אסיק אין זה משום שסובר שיש כאן מקום ארבעה בשפוע שיש עליו מחיצה שהיא עשרה במקומה ולא אכפת לי שאח"כ המקום עולה, שהרי הלמעלה חלוק עשרה מלמטה ואין כאן מקום ד' כלל, וע"כ כונתו שא"צ כלל מקום ארבעה, ומ"מ יש לחלק שזה דוקא במחיצה ממש אבל בלחי וקורה וכדו' שהוא מחיצה דינית לכ"ע לא אמרינן לפחות מד', ולפי"ז גם מי שלומד דבגר"ח מבואר דלא אכפת לי שהקרקע עולה עדיין יש לחלק דבמחיצה דינית זה ודאי מקלקל. והנה רש"י סד"ה ומאן הביא שאין רשות פחות מד' מגזוזטראות דלא אמרינן גוד בפחות מד', ולכאו' הוא דין פשוט בכל עירובין, ויתכן שהוכיח משם סברא זו דלא דנים מחיצות דיניות לפחות מד', שהרי שם אפי' שאין רה"י פחות מד', אם היינו מחשיבים שם למחיצות היה לכה"פ מקו"פ. [↑](#footnote-ref-27)
27. וא"א לומר דכיון דסו"ס חקקנו י"ט ועכשיו הי"ט התחתונים הם הגודרים ממילא אם הקרקע עולה אין כאן מחיצה לד' דבכל מחיצה רק הי"ט התחתונים גודרים, דא"כ גם קורה למעלה מי' הרבה אם תעלה הקרקע תוך ד"א תפסל דהי"ט תחתונים אינם יכולים לגדור וכן בכל מחיצה יותר מי' (אם נאמר דבכל מחיצה צריך שיהיה י' לד"ט) וזה ודאי אינו. [↑](#footnote-ref-28)
28. ויש שדוחקים דרש"י מיירי שם לצד דלא אמרינן חלל מבוי תנן, דגם בלמעלה מכ' כ' שם דמקום קורה בתוך עשרים, אף שלמאי דקיי"ל חלל מבוי א"צ בתוך עשרים. [↑](#footnote-ref-29)
29. א"א לומר דאיירי במבוי שכולו מקורה פחות מי' כדהכריח החזו"א שא"כ לא שייך בתים וחצירות פתוחים לתוכו, וגם משמעות הרמב"ם שרק פתח המבוי פחות מי' אלא בהכרח דנמוך מי' היינו כתלי המבוי, במקום הפתח. ומבואר בגר"א דלפי גובה הכתלים נקבע שיעור המבוי. או שיש תקרה שמקטינה אותו בראש המבוי ולכך בפחות מי' אין שם מבוי במקום הלחי והקורה ולא מהני. [↑](#footnote-ref-30)
30. אין צריך לומר שמיירי באופן אחר מהגמ' אלא רק לומר שבסעיף ט"ז שהצריך חקק ד"א איירי שם להדיא על קורה למטה מי', אבל בסעיף יד שאיירי גם על לחי, לא כתב שצריך לחקוק ד"א, דבאמת כשהפתח נמוך והלחי גבוה מי' סגי בחקק ד"ט, ולענין קורה בעינן ד"א דהקורה היא ע"כ בגובה הכתלים, ותרווייהו אירי כשכותלי המבוי במקום הפתח נמוכים מי'. [↑](#footnote-ref-31)
31. כבר נתבאר דבפשטות י"ל דלא איירי כלל כשיש תקרה אלא רק שכותלי המבוי נמוכים מי' במקום הפתח, ולכך אף שהלחי גבוה י'. החסרון הוא שאין שם מבוי בפתח. ובקורה גם הקורה עצמה למטה מי' שהרי לא מועיל קורה למעלה מכותלי מבוי, ובהכרח צריך לחקוק ד"א. [↑](#footnote-ref-32)
32. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-33)
33. מש"כ שהוא מקום נבדל אין כונתי רק לפי מה שחדשו שאין נפרצה בין מקום שבתוך המחיצה לבין מה שחוץ למחיצה אף שאין ביניהם י"ט, דאפי' אי לענין נפרצה ביניהם אין זה נכון מ"מ לגבי לדון על הרשות הקטנה בפנ"ע ודאי י"ל כן. [↑](#footnote-ref-34)
34. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-35)
35. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-36)
36. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-37)
37. אמנם אכתי ק' דאף שבריטב"א כ' בצד א' דהגמ' עושה ק"ו עומ"ר מלחי, מ"מ שא"ר לא כ' כן ולכאו' משמעות הגמ' ומשמעות הראשונים דזה ק"ו מבוי מחצר וצ"ע, והנראה לומר בזה מחומר הקו' דמ"מ אין זה ק"ו פשוט דמה חצר החמורה מהני בה עומ"ר ק"ו למבוי הקל, דהא במבוי בעינן שהעומ"ר גם יסתום וכמוש"נ, אלא הק"ו הוא כלשון הגמ' דמה חצר החמורה שלא מהני בה לחי מהני בה עומ"ר, מבוי הקל שמהני בו לחי לסתום ק"ו שיועיל בו עומ"ר, דהיינו שעושים ק"ו שמוכח שלגדור בחצר יותר קשה מלסתום במבוי וע"כ ודאי דמהני עומ"ר לסתום במבוי כמו לחי, ועכ"פ לפי"ז סתימת הלחי במבוי היא חלק מהמלמד, דמכח שחזינן שלחי מהני לסתום אמרינן דה"ה עומ"ר, ואין זה רק ראיה צדדית להוכיח שמבוי קל ודו"ק, ואכתי צ"ע בסברא זו. [↑](#footnote-ref-38)
38. ויש שנקטו בקו' התוס' דפשיטא להו סברת היא הנותנת ובאמת כל מה שאסר ר"ה פרצת ד' הוא במבוי הניתר בלחי וקו' התוס' שעומ"ר יועיל טפי וכשיהיה עומ"ר יהיה מותר פרצת ד' כמו כשיש צוה"פ, אמנם זה דחוק טובא שפשיטא להו סברא מחודשת זו שחדשו אח"כ וגם בעיקר הדבר בתור"פ מבואר דהיא הנותנת זו סברא להחמיר אפי' שלא במקום לו"ק. [↑](#footnote-ref-39)
39. אמנם באמת אין זו קו' כ"כ דאחר שכ' התוס' דלא שייך ק"ו משום דיו לגבי בקיעת רבים ה"ה דלא שייך לגבי ר' הונא, וגם יתכן שבאמת התוס' כולל את זה בדבריו דלא שייך עומ"ר בד' רוחות לכל דבר בין לבקיעת רבים ובין לר' הונא. [↑](#footnote-ref-40)
40. לפי"ד בקיעת רבים אינה משום פרצת ד' אלא אוסר חדש, ולכאו' גם א"א לומר שהיא משום פילוש שהרי במבוי שבעה שמדובר בגמ' יש רק פתח אחד ואעפי"כ אני נוקט שיש חסרון של בקיעת רבים וע"כ שהוא אוסר חדש, אמנם בפשוטו נוקטים שבקיעת רבים זה או פירצה או פילוש וצ"ע, ואולי י"ל שבקיעת רבים אוסרת כמו פירצה רק מכיון שאינה מכח צורת הפירצה במחיצות שייך שעומ"ר יתקו אותה, אמנם חילוק זה שייך רק ביחס לסברא שכ' דכשיש פירצה העומ"ר לא מתייחס לפירצה אבל למה שכ' הראשונים דעל פירצה בכלל לא שייך תקון קשה לחלק כך, ואכתי צ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-41)
41. שוב נתבוננתי דאולי לדידן אין מקור באמת לחלק בין מבוי לחצר, דבאמת שייך גם בחצר רק דאין את המציאות, משא"ר לר' הונא יש מקור לחלק בין מבוי לחצר. [↑](#footnote-ref-42)
42. סימן זה והסימן הקודם מדברים על הרבה דברים חופפים (אם כי יש גם נושאים שאינם חופפים) אלא שסימן הקודם נכתב במחזור הראשון, וסימן זה נאמר כחבורה במחזור השני, ובהרבה דברים נשארתי בסימן זה לעיקר באופן הפוך מהקודם, והבוחר יבחר. [↑](#footnote-ref-43)
43. דהא אם נשאר ד"א לא שייך חסרון זה, וגם במבוי עקום ודאי לא שייך לומר כן דבטל פתחא קמא, וגם אין זה שייך לפרצתו בד' שהרי אין הפרצה אוסרת, וע"כ צ"ל שכונת תוס' לומר שכיון שלא שבקי פתחא רבא לא אמרינן שפרצתו בד', והוא רק דמוי מסוגיא דשבקי אף שאין זה אותו נדון כלל, ועיי' מה שנכתוב לק' שיתכן ששיטת התו' גם בסוגיא דשבקי שהוא להצריך תקון בפתח הקטן של הב"א ולפי"ז שני הענינים שווים. [↑](#footnote-ref-44)
44. הנה לאבהעו"ז מהני עומ"ר כלחי, ולפמ"ג לא מהני ובעינן רק לחי, ונראה דבחשבון אזלי לשיטתייהו, דלפמ"ג שמהני תמיד לחי לא שייך לומר שיועיל עומ"ר דא"כ נפל כל הדין בקיעת רבים, שהרי תמיד יש עומ"ר, אבל לאבהעו"ז שרק כשיש צוה"פ בראשו מהני לחי בצדו משום שהוא רוח רביעית, י"ל דגם עומ"ר מהני ודו"ק (אבל בגר"ז ג"כ נראה שלא מהני עומ"ר כלחי, אף שסובר כאבהעו"ז שמהני רק אם צוה"פ בראשו) אמנם סברת הפמ"ג דלא מהני עומ"ר צ"ב דהא קיי"ל כרהבדר"י דאמרינן ק"ו מלחי לעומ"ר ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-45)
45. ויש לחקור אם שורש דין מבוי מפולש שדמי בכה"ג טפי לרה"ר, או שכיון שמשמש מעבר מרה"ר לרה"ר זה מחברו לרה"ר, ועכ"פ האוסר הוא מכח הפלוש שנוצר משני הפתחים ביחד, ולא שהפרצה ד' הוי פרצה האוסרת. [↑](#footnote-ref-46)
46. עיי' בריטב"א ועו"ר בסוגיא דמבוי עקום, דמבוי כמין ח' לא חשיב מבוי מפולש כי אין עוברים דרכו מרה"ר לרה"ר, ואפי' מי שחולק שם מסתבר דעכ"פ בשני פתחים סמוכים זל"ז לא שייך פלוש ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-47)
47. ממש"כ דלא מהני הפס ג' כלחי ומשום הכי פריך שבקי, וחזינן דאם הפס הוא לחי דמהני לב' הפתחים לא אכפ"ל בשבקי. [↑](#footnote-ref-48)
48. אמנם הריטב"א מיאן בזה דרק שם אם שבקי הוי הפתח העיקרי וצריך תקון, אבל בצדו אין זה הטעם אלא להחשיבו כפרצה ולא מהני לחי לפרצה, וגם לשון ר' הונא פרצה ד' מש' שהוא משום פרצה, ומ"מ שיטת התוס' מיושבת היטב וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-49)
49. ועד"ז אולי יל"ב גם בקיעת רבים לדידן שהוא מטעם זה, אבל לא מש' כן דא"כ אין האוסר הוא בקיעת רבים, ועיי' מה שנכתוב בזה בהמשך. [↑](#footnote-ref-50)
50. אמנם עייש"ה בלשון התור"פ שנראה שדימה פרצה לפתח, אבל באמת הוא פרצה וצ"ע, ומ"מ לדעת התוס' ודאי מיושב דשייך כאן סברת ר' אחלאי. [↑](#footnote-ref-51)
51. ואף שכל בקיעת רבים אין עומ"ר מתיר, צ"ל בכונת הב"ח עד"ר האבהעו"ז דמהני היתר עומ"ר רק ברוח רביעית וכמבואר בתוס'. [↑](#footnote-ref-52)
52. וכעין מה שכ' הריטב"א דבצדו שאין דרך לעשות פתח הוי פרצה, ולא בראשו. [↑](#footnote-ref-53)
53. וגם בלשון הרשב"א הנ"ל שבי' בס"ד שבקיעת רבים משום שבני המבוי מעכבין וכו' מש' שהוא רק בס"ד ולא לדידן שבקיעת רבים אוסרת. [↑](#footnote-ref-54)
54. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-55)
55. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-56)
56. הג' עב, באמת בדבריו כלולים שני הענינים כמבואר למעיין. [↑](#footnote-ref-57)
57. ובנוסח אחר שמעתי ליישב דפלוש אוסר כל מקום שצריך מחיצה ואפי' אם יש צוה"פ פלוש אוסר אותה אבל אם אין דין של פירצה ד' א"כ לא אכפ"ל במקום זה ואין אנו דנים אותו כיון שהרוב גדור, וסגי ברוב וממילא הפלוש לא יכול לאסור, אמנם סברא זו שייך לומר רק אם צריך פרצת ד' לעצם הפלוש דבלו"ז אינו מפולש אבל אם הפירצה היא היכי תמצי להחשיבו כמבוי אחד או עגול (או שאר סברות שכ') לכאו' אין מקום לסברא זו. [↑](#footnote-ref-58)
58. (כך פי' רש"י ושא"ר, ולמורי הזקן אין זו כונת הגמ') [↑](#footnote-ref-59)
59. ואולי יש לדחוק שכיון שחולק עליהם לגמרי עיי"ש, לא חש לדקדק עליהם בזה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-60)
60. הסימנים הקודמים הם מהמחזור הראשון, במחזור השני הוצאתי דף עם 11 קושיות, וכמדומה שהיה מזה תועלת (זה התפרסם בעוד מקומות) ואח"כ כתבתי בהערות את התשובות. [↑](#footnote-ref-61)
61. ולתוס' רי"ד דכל דין פרצה ד' במבוי הוא משום מפולש את"ש, וקו' רק לפי פשוטו שהוא דין פרצה או דין שצריך סתימה ולא משום מפולש. [↑](#footnote-ref-62)
62. כונתי שבדעת ר"י י"ל שהוי מבוי א' ולכן סגי בצוה"פ בראש א' ולחי בראש השני, אבל באמת יתכן מאוד שגם לר"י הם שני מבואות ומה שאין צריך תקון באמצעו, משום שמהני לחלק את המבוי מרה"ר גם בצוה"פ שנמצאת במבוי השני שהרי סו"ס יש כאן חילוק למבוי מרה"ר, ואדרבא מבואר ברא' שסברת רש"י שצריך תקון בגופו של מבוי היא המחודשת, והרא"ש פי' שהוא רק דין היכר. [↑](#footnote-ref-63)
63. ולכאו' צ"ל שכיון שהוא מפולש לרה"ר דרך חבירו צריך פרצה לחבירו, ולפי מה שנתבאר דיתכן שמכח הפרצה בצדו חשיב ראשו, י"ל דמפולש זה רק בראשו וא"צ פרצה, אבל כאן צריך פרצה להחשיבו בראוש וכמו שיתב'. [↑](#footnote-ref-64)
64. ולצד שנתב' בסוגיא לעיל דלא כב"מ (והגר"א) דאף שכ' הרא' לר' הונא דהוי פרצה, מ"מ בדין בקיעת רבים הוא משום פלוש, מיושב די"ל שזה גופא נתחדש בדין בקיעת רבים דפלוש אוסר גם בלי פרצה, עוד נתעוררתי ע"י הר"ט דלמה שבי' שיטת תוס' דדין פרצה ד' הוא שנחשב פתחי המבוי שצריכים תקון, י"ל שדין פלוש הוא חומרא בדין תקוני מבואות, ולכן בלא דין פרצה ד' אינו מפתחי המבוי, וזה נתחדש שהוא מפתחי המבוי וממילא שייך בו חומרת פלוש, ומ"מ לריטב"א ורשב"א שהוא מדין פרצה אכתי ק', ולכאו' צ"ל שעומ"ר בלי דין פרצה ד' הוא סתום יותר מצוה"פ אבל לכאו' אינו נכון בסברא, ורח"ו רצה ליישב דעומ"ר אין צריך את הפרצה ולכן פלוש אינו מקלקלו, משא"כ צוה"פ, ואף שבסברא הוא נכון, מ"מ פלוש אין זה פסול במחיצה אלא במבוי, וכמו שמבואר בכל הסוגיא ולכן א"א לומר כן ואכתי צ"ע, שוב נתבוננתי שאין זה מכרח דיתכן שפלוש הוא חסרון במחיצה ויש כמה לשונות שמורין כן ואכ"מ, רק דמ"מ צוה"פ לא מבטלת את הפלוש אלא שאותה פלוש לא מקלקל, והטעם שסגי בצוה"פ בצד א' הוא משום דבלחי של רוח רביעית אין חסרון של פלוש ועיי' מה שכ' בענין מבוי מפולש. [↑](#footnote-ref-65)
65. אבל דעת רש"י שלרב צריך צוה"פ באמצעו מובנת, דהא לרב חשיב מפולש לרה"ר מב' צדדים ולכן דינו בצוה"פ מצד א', וממילא סובר רש"י דצריך שהתקון יהיה בגוף המבוי (ונתבאר שנחלקו הרא' בדעת רש"י אם הדין שיהיה הצוה"פ בגוף המבוי הוא מדינא או רק משום היכר) ולשמואל סובר רש"י שאין צריך לחי באמצע שהרי פתוח לרשות המותרת, אבל אין לומר שטעמו של רש"י משום שלשמואל הוי סתום לגמרי באמצעו, דהא מבואר ברש,י דף ח. דאם לא מתקנים את השני צריך לחי באמצעו, ועיי"ש בחי' הר"ן שחולק באמת, וטעמו משום שלשמואל הוי סתום לגמרי. [↑](#footnote-ref-66)
66. ולכאו' צ"ל שסובר שהמבוי חשיב פרוץ לרה"ר דרך חבירו, ואף שברחבה אמרינן שאינו פרוץ, הוא משום שרחבה הוי רה"י גמורה, משא"כ מבוי שבעצם פתוח לרה"ר אלא שיש בו תקון, שייך להחשיב את המבוי הפנימי ג"כ לפתוח מכח הראשון וצריך תקון בגופו. [↑](#footnote-ref-67)
67. לכאו' צ"ל (רפ"ז) דלרש"י מח' רב ושמואל אם חשיב פרוץ המבוי לרה"ר דרך חבירו, וממילא ע"י שיותר מעשר ודאי פרוץ לרה"ר, אבל ל'מורי' בלא"ה נחשב פרוץ לרה"ר וכמו שנתב' רק שסובר שלא חשיב פלוש אם לא זה כנגד זה וא"כ לא מהני יותר מעשר, אלא שלפי"ז צריך לדחוק דלשון רש"י זה כנגד זה הוא רק ל'מורי', ולרש"י עצמו הטעם שאינו מפולש לרה"ר, והעירו שבסוגיא דנדל מפורש ברש"י שטעם שמואל משום שאינו זה כנגד זה אף שאזיל שם בשיטתו ונסתר מהלך זה. ועיי' עוד מה שכ' בזה לעיל. [↑](#footnote-ref-68)
68. לר"י היישוב פשוט שע"י שהוא מבוי א' חשיב זה כנגד זה ובראשיו (ושמעתי מהגרג"כ בנוסח זה דהיושר במבוי נקבע לפי ההילוך) ורק לרש"י ק', ואולי י"ל שסובר שרק בראשיו הוי מפולש, וכאן אחר הפרצה הוי כצדו א' קצר וצדו א' ארוך והפרצה באלכסון, והוי בראשם, או שהמבוי השני מגדיר שיש כאן הלוך בצדו, וב' בי' אלו יש לבאר כונת הט"ז לחלק דבפס ד"א באמצע מבוי לא הוי מבוי עקום בלא פרצה יותר מעשר עיי"ש סוף שסג, ועיי' רעק"א כו"ח כג דמבוי עקום פרוץ במלואו משא"כ פרצה ד', ולצד הראשון שכ' מתבארים דבריו, ועוי"ל שכיון שכל מבוי פרוץ לחבירו במלואו (דהיינו ששניהם נכנסים למרובע שבעקמימות בראשם) חמיר, וזה ג"כ יכול להיות הסבר בדברי הט"ז הנ"ל, ואכתי צ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-69)
69. לכאו צ"ל בדעת הרא"ש (רפ"ז) דמפולש מצריך לחי בצד א' וצוה"פ בצד שני, וכיון שגם הלחי הוא מדיני הפלוש צריך גם באמצע וכמוש"נ, אמנם במשנ"ב שסד,ב מבואר דמפולש צריך צוה"פ בצד א' ולחי בצד שני כשאר מבוי סתום וכ"ה בכל הפו' שם ומש' שאינו מדיני פלוש, ועיי' ברעק"א בכו"ח כג שמק' על האבהעו"ז שא"צ לחי בצדו אם יש צוה"פ בראשו מ"ש ממפולש, ומש' שלמד שגם הלחי הוא מדין מפולש. [↑](#footnote-ref-70)
70. עייש"ה בדברי האבהעו"ז דכ' ב' סברות הא' דבמבוי שאינו ניתר בלחי לא נאמר פרצת ד' בבקיעת רבים, ולפי"ז ודאי ק' דהא מפורש בגמ' דאם אין דין בקיעת רבים מודה רב, והסברא השניה דהעומ"ר יתקן הבקע"ר כלחי, ולפי"ז אולי יש ליישב דכאן שמאיזה טעם הוי מפולש (עיי' קו' ה') לא מהני תקון לחי, כיון שבעצם יש כאן פרצה, דתקון אינו מונע את המפולש. [↑](#footnote-ref-71)
71. ואולי יש ליישב מחמת הדחק דבדין פרצה ד' יש שני שלבים שנחשב כפתח, ושצריך תקון, וסגי בזה שיחשב פתח לתת לו דין מפולש, רק שאם אין למבוי צוה"פ צריך תקון, ואם יש לו צוה"פ אין צריך תקון ואכתי צע"ג. [↑](#footnote-ref-72)
72. כמדומה ששמעתי מהגרג"כ דכל הנדון בסוגיין הוא אם צורת המבוי היא מבוי א', וזה תלוי רק בדפנות המבוי, אבל תקונים בתוך חלל המבוי לא משנים כלל את הנדון הזה, ולפי"ז מיושב גם הקו' הב' שכ' כי גם שם זה תקונים בחלל המבוי ולא מהני כלל, אמנם בסברא הדבר תמוה מאוד וצ"ע, ובדברי התורא"ש יש מקום לומר דלחי שממעט א' מהמבואות סגי בו דהוא סוגר פחות מעשר, ומ"מ כיון שיש פה עדיין בצד השני יותר מעשר והפחות מעשר כאן לא מהני דהא הוי בראשו ופרו"מ ממילא חשיב מפולש לרב, ורק אם שני הצדדים הם פחות מעשר לא הוי מפולש, ולפי"ז ה"ה דיכל הרא"ש לומר דהגמ' יכולה להעמיד בצד א' עשר וצד א' פחות מעשר, וצ"ל דמק' יותר דבכל אופן העמדת הלחי תמעט מעשר, והצד השני ישאר יותר מעשר והוי מפולש לרב. [↑](#footnote-ref-73)
73. והרשב"א באמת כ' דא"א להוכיח משמואל למורי הזקן דיש דין פרצה ד' דהא לא מהני לחי בפרצה, ובאמת גם שיטת הרשב"א תמוהה דא"כ מהו באמת טעמו של שמואל שצריך לחי באמצעו, ואם נימא דחשיב פתוח לרה"ר דרך חבירו, מנלן שלרב לא חשיב כך ומכח זה הוי מפולש, ואולי צריך לדחוק דטעמו של שמואל שע"י הלחי מתחלק מחבירו ולא הוי מפולש (וכעי"ז בחזו"א) אלא דלפי"ז מורי הזקן יכול לחלוק על רש"י ובדעת רב סגי בב' תקונים, ולא מש' כן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-74)
74. עיי' קרן אורה ובית מאיר ריש שסה, ולכאו' היישוב עד"ר שכ' בקו' ג' דטעם מורי הזקן משום שנחשב פתוח לרה"ר דרך המבוי השני, וא"כ י"ל דכל הדין שלא מהני לחי לפרצה הוא משום שכשמחובר עם רה"ר ברמה של פרצה לא מהני לזה לחי, אבל כאן א"א להחשיבו למחובר עם רה"ר ביותר מפתח, כי הרי לא מחובר יותר מהמבוי הראשון, וממילא מהני לחי, והק' לי בישיבה דהא מבואר ברש"י ח. דאם לא תקנו ראש א' של המבוי עקום מהני לחי באמצעו ומוכח דלחי מהני אפי' שפרוץ למבוי השני שאסור, אמנם באמת משם ראיה לדברי, דעיי' בריטב"א וברשב"א שהשמיטו פירוש זה של רש"י וגרסו בגמ' אחרת מכח קו' זו, והרשב"א כ' שרש"י פי' בענין אחר ואינו מחוור, ולא ביאר הטעם, ולפימש"נ מבואר היטב דלדעת הרשב"א והריטב"א דלא מהני לפרצת צדו לחי, א"כ פשוט שלא יועיל שם לחי בעקמומית כיון שפרוץ למקום האסור, ולפי"ז יוצא שדברי הפמ"ג שמהני לבקע"ר לחי אף שבראש המבוי לחי מפורשים ברש"י וברא"ש בדף ח. (בתור"פ נראה ק' דגם לרש"י קו' הגמ' דוחה שלא מהני לחי באמצע עייש"ה, וכ"מ ק' ברש"י, אמנם לגי' 'אי חבריה בסיכתא' מפורש לא כך, וכן גר' רש"י, ותור"פ אולי לא גרס וכדמש' בריטב"א) ומ"מ האח' שחלקו עליו מטעם שהוי מפולש לא קשים מכאן די"ל שזה גופא מח' רב ושמואל אם הוי מפולש באין מכוונים, ולדידן דקיי"ל כרב הוי מפולש גם בכל בקע"ר (ולא נחלקו בכל פרצת צדו, לרבותא דרב דאפי' בכה"ג הוי מפולש) ובנוס"א יש ליישב דברי הריטב"א דע"י הפרצה בצדו דנים את זה באלכסון וממילא הוי פתח בראשו, רק שכונת הגמ' שדנים את זה כך, רק אם יש פרצה בצדו. [↑](#footnote-ref-75)
75. שמעתי לומר דבר מחודש מאוד שדנים את המבוי כשני חלקים שלכל א' מהם יש ג' מחיצות ופרצה בצדו שהוא ראש המבוי השני, וממילא אף שהגמ' מיירי על שני הראשים היא קראה להם פרצה בצדו, ולכאו' אינו נכון וצ"ע. [↑](#footnote-ref-76)
76. ועיי' תורא"ש שנראה שאינו שייך לדין פרצה יותר מעשר ולפי"ז מיושב, אבל ברש"י שכ' דהוי מבוי א' נראה שהוא מכח פרצת עשר, ולכאו' צ"ל שחמיר פרצת עשר שלא הוי מחיצה אפי' ברוח רביעית ולכן הוי כמבוי א' משא"כ פרו"מ שברוח רביעית הוי גדירה מהני גם כאן להחשיב כב' מבואות ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-77)
77. וכ"ה בתורא"ש, אבל התור"פ (וריטב"א) חולק דאתו רבים שייך גם אם אינו רה"ר כל שהדרך סלולה ועוברים בה רבים, והרשב"א סובר כתו' ועיי' בלשונו דף כב. מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-78)
78. אמנם לשון התוס' הוא שאין זה נדון כללי בפרצה יותר מיג, אלא רק בפרצה בין המחיצות, לר"י ששתי מחיצות מה"ת, ועיי' מש"כ בסוף הסימן בזה. [↑](#footnote-ref-79)
79. אכתוב כאן עוד אופנים אחרים בביאור התוס' כב, הא' דיש מקום לבאר שכונת התו' שם להק' שירושלים הוי רה"ר משא"כ הפסין שאינם טז, וכן מבואר להדיא בתור"פ שזו כונת הקו' (עיי"ש שמחדש מכח קו' זו את שיטתו שאין נפק"מ באתו רבים אם הוי רה"ר) ולפי"ז מש"כ התו' בסוה"ד ש'לפירוש אחר שפירשתי לעיל ניחא' הוא כפשוטו שפירש שהוי רה"ר גם ביג, אמנם א"כ אין שום הבנה למה שתי' התוס' דצוה"פ הוי מחיצה, דהא התוס' סובר שאם אינו רה"ר אין כאן אתו רבים, ומה יועיל שיש בירושלים צוה"פ, ואפי' נימא שגם ביג יש קצת אתו רבים ולכן דמי לטז עם צוה"פ, אין לזה הבנה, דסוף סוף אין בפסין אתו רבים גמור, ולא שייך להק' על ר"י אם פוסק כרבנן בפסין שאין אתו רבים, ממה שבירושלים מחמיר, דהא יתכן שסובר רק אתו רבים גמור, וע"כ שקו' התו' שבטז חסר במחיצות וכמו שנתבאר.

    שוב נתעוררתי לבאר באופן אחר דברי התוס' כב. (השורש מרב"ה והר"ט) דבאמת כונת התוס' היא להק' דשם הוי רה"ר וכמש' התורא"ש עיי"ש, ואף שהוכחנו שפסין הוי רה"ר דאל"כ להתוס' אין אתו רבים, צ"ל שבפסין מכח האתו רבים בטל המחיצות וממילא הוי רוחב טז עם פס באמצע, אבל עד כמה שהמחיצות קיימות הוי רשות של יג שלא שייך בה רה"ר, ובזה מק' התוס' שיש לחלק שהגם שבירושלים אמרינן אתו רבים, הוא משום שהמחיצות מצ"ע אין מפקיעות כלל את רה"ר דהא נשאר טז אמה מפולש משער לשער, ואף שיש שם צוה"פ זה אינו חסרון בצורת רה"ר, רק עצם מה שהוי רה"י הוא הפקעה לרה"ר וזה לא אמרינן, אבל בפסין שמצד צורת המחיצות איבד את צורת רה"ר שהרי אין בו טז אמרינן אדרבא שלא הוי רה"ר, ובזה תי' התוס' דצוה"פ הוי ממש מחיצה, וממילא ע"י המחיצות חסר במפולש משער לשער שאין זו צורת רה"ר עם ד' מחיצות (וזו כונת התורא"ש ד' מחיצות דהוי הפקעה מרה"ר ולא הזכיר שם ד' מחיצות) ולכן דמי ירושלים לפסין ובתי' השני תי' דירושלים היא גם יג כמבואר דף ו: וממילא גם שם לא הוי סתירה לרה"ר ולכאו' הדברים נכונים. [↑](#footnote-ref-80)
80. ואם נימא שפרצת עשר מדרבנן והתו' דן רק על פרצת יג אם היא מה"ת אתי שפיר, אמנם דחוק למה לא כ' התוס' כן, וגם ידוע שנחלקו האח' בענין זה לדינא, ודוחק לומר שיש ראיה ברורה מהתוס' לענין זה. [↑](#footnote-ref-81)
81. ועיקר מח' התוס' והרא' בביאור תי' הגמ' 'הכא איכא שם ד' מחיצות' דלתוס' היינו שהוא רשות שלא נאמר בה אתו רבים, ולרא' היינו שיש כאן מחיצות גמורות שאינן מתקלקלות מאתו רבים. [↑](#footnote-ref-82)
82. דמלשון הגמ' 'שם ד' מחיצות' מש' דבעינן ד' מחיצות, וכן מבואר בחי' אבן העוזר דבג' מחיצות אין מעלת שם ד' מחיצות (אמנם החזו"א כ' דגם בג' מחיצות יש מעלת שם ד' מחיצות) והנה הרשב"א לק' כב. כ' דגם בג' מחיצות לחכמים אין אתו רבים, אבל אין זה סתירה לדברינו, דלרשב"א המכוון ב'שם ד' מחיצות' הוא שמחיצה גמורה לא מתקלקלת, וממילא סגי בג' מחיצות, אבל לתוס' שהוא רשות מחודשת שלא נאמר בה אתו רבים, מסתבר שהוא רק בד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-83)
83. וזהו מה שמאריך התוס' לומר שצוה"פ הוי מחיצה, וזה פשוט שמהני לגדור אלא שבא לחדש שיש לה שם מחיצה, וממילא הוי שם ד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-84)
84. ועצם חילוק זה מבואר לכאו' לדינא בראשונים בדעת רבנן שסוברים שאתו רבים לא מהני לקלקל מחיצה גמורה, ועיי' בריטב"א שנוקט שגם צוה"פ מתבטלת ע"י אתו רבים, אבל עומ"ר ופסין לא, וצריך לבאר הטעם דהא צוה"פ בכל מקום עדיפה על פסין וגם על עומ"ר, ולכאו' כונתו לסברא שכ' שבעומ"ר ופסין שיש כאן עומד גמור שעדיף על צוה"פ וא"כ האתו רבים במקום הפרוץ לא מקלקל, משא"כ צוה"פ שעל עיקר הגודר יש אתו רבים היא בטילה. [↑](#footnote-ref-85)
85. וביותר ק' דגם לר"י הא כ' התוס' כב דבירושלים מיירי שהיה פרוץ מד' רוחות, וא"כ הפרצה יותר מיג היא בתוך המחיצות ולא בין המחיצות, ואין שום נפק"מ לירושלים מה הדין במבוי יותר מיג ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-86)
86. סימן זה נכתב בלימוד בפעם הראשונה, ואמרתיו בשנויים וקיצורים קצת בחבורה והדפסתי לרבים, והסימן הקודם זו החבורה כפי שהודפסה, ולכן בעצם סימן זה חוזר על הסימן הקודם, והקדמתי הנכתב לרבים בלימוד השני, שהוא בתראה ועיקר, אבל גם בסימן זה יש הרבה דברי חדוש על הסימן הקודם אף שרובו חזרה, ומשנה לא זזה ממקומה. [↑](#footnote-ref-87)
87. ובנוסח אחר אולי י"ל דב' מחיצות לר"י ודאי מחלקות את המקום משאר המקומות, רק דעדיין חשיב רה"ר כיון שזו צורת רה"ר מבואות המפלשים, אבל י"ל כיון שחלוק משאר מקומות א"כ הצוה"פ מהני, ולא שייך ארו"מ רק כשבא לבטל את החילוק בין מקום זה לזה אבל כיון שלר"י ע"כ המקומות חלוקות יש שם מחיצה לצוה"פ לועומ"ר וממילא הוי רה"י של ג' מחיצות ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-88)
88. חלק מההערות נכתבו לעצמן וחלקן על דברי הגרמ"ר בעניין, וצירפתי ביחד ויש בזה קצת כפילות. [↑](#footnote-ref-89)
89. והיה מקום לשדות בו נרגא, דכל מה שאמרו הריטב"א והר"ן דהצוה"פ מחזיר העומ"ר הוא בדין שם ד' מחיצות שכיון שיש צוה"פ וע"י חשיב עומ"ר או אפי' פסין, ממילא הוי מחיצה חשובה וזו רשות שלא נאמר בה אתו רבים וכמו שנתבאר במק"א, אבל ברמב"ן אנו דנים שלא שייך אתו רבים בעומ"ר, ומ"מ כאן שיש פרצה יותר מיג שייך אתו רבים בצוה"פ, ודברי המלחמות עצמם לא ברורים על מה קאי, ויש לדחות שמ"מ אין אנו צריכים את גדירת הצוה"פ, אלא כל שאינה פרצה ממילא העומד גודר ובכה"ג לא שייך אתו רבים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-90)
90. וזו כונת הריטב"א שרבנן לשיטתו דר"י דודאי אזלו לשיטתם במח' אלא דרבנן סוברים דודאי בעינן ד' מחיצות ואפי' נימא שמהני ב' הוא משום שגודר ד' וא"כ שייך גם בזה אתו רבים אבל באמת לר"י מהני ב' לבד ודלא כחזו"א, ובזה יובן קצת מה שקישר התוס' ב' המח' בין רבנן לר"י אם שתי מחיצות דאו' ואם שם ד' מהני, דלרבנן עיקר רשות היא ד' רק דנאמרו קולות איך נעשה ד' וממילא רשות גמורה לא נאמר בה אתו רבים, אבל לר"י עיקר הרשות היא שנים ולא נאמר כלל ד' מחיצות ודו"ק. [↑](#footnote-ref-91)
91. [↑](#footnote-ref-92)
92. ולאגרו"מ עצמו נראה שירושלים אינה ס' רבוא כי מצריך ס' רבוא ברחובות שצריך לזה כשני מליון עיי"ש. [↑](#footnote-ref-93)
93. אמנם הוא מיירי כשבוקעים שם, ואולי כונתו לא לגריעות צוה"פ מצ"ע דלא חשיב שם ד' מחיצות, אלא שמתבטלת מכח הבקיעה כיון שבוקעים בגדירה עצמה ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-94)
94. וכמו שבי' הגרג"כ. [↑](#footnote-ref-95)
95. נאמר בחבורה במחזור השני, ועיי' מה שנכתב בזה בדברי הרשב"א בסוגיית נראה מבחוץ. [↑](#footnote-ref-96)
96. ועיי' בחזו"א שיש לבאר זה בב' אופנים, או שמחיצות החצר מהנו למבוי, דהיינו שיש לו מרוח זו מחיצה ע"י מחיצות החצר, או שהחצר עצמה כיון שהוי רשות גדורה בפנ"ע נחשב כגדירת המבוי, ולכאו' נפק"מ בב' המהלכים באופן שנפרצה החצר כנגדו ואין ברוח זו של החצר עומ"ר רק יש לה עומ"ר בצד של המבוי, דלכאו' אין לדון שמחיצות החצר יועילו למבוי שהרי אין לו מחיצה לרוח זו, אבל אם נימא שהחצר עצמה הוי מחיצה גם כאן יש לו מחיצה. [↑](#footnote-ref-97)
97. עיי' במכתב החזו"א בסוף ספר שלום יהודה שביאר צד זה. [↑](#footnote-ref-98)
98. בעיקר שני המהלכים בדברי התו' היה נראה ברור כדברי המהרש"א, שהרי התוס' מחלק את זה לב' ענינים דבתחילה כ' דבעינן ג' מחיצות שלימות, ובהמשך דן לאסור משום מפולש, ומוכח דהוא נדון אחר דאף שיש לו ג' מחיצות שלימות אסור, אמנם בתורא"ש כ' בתחילה כהתוס' ובסו"ד כ' אי נמי ה"פ כיון דקא שרית מרוח אחת א"כ איירי בעומד מרובה על הפרוץ דאם לא כן לא מתכשרא דהא ליכא אלא שתי מחיצות, והואיל וכן אפילו משתי רוחות נמי וכו' ומזה מדקדקים דבתחילה מיירי בפרו"מ וכמהלך השני, אמנם יותר נראה דגם כונת התורא"ש כמהלך הראשון (שהרי כבר בתחילה כ' דבעי ג' מחיצות שלימות וכהתו') וכונתו דבדברי הגמ' 'מאי שנא מרוח אחת' הכונה דמרוח אחת דשרי הגמ' מוכיחה דמיירי באופן מסויים, ובאופן זה גם מב' רוחות שרי, ועל זה מביא ב' תי' מה כונת הגמ' להוכיח מרוח אחת, האם שמיירי בפרוץ לחצר, או שמיירי בעומ"ר, אבל עצם מה שמיירי בעומ"ר פשוט לו כבר מתחילת דבריו, דבלו"ז אין כאן ג' מחיצות שלימות.

    אמנם כל הצד שיש פלוש בחצר תמוה מאוד מהברייתא שחצר שרבים נכנסים ויצאים מותרת, ואף שהאבהעו"ז הרגיש בזה ומת' דמיירי בגידודים כמבואר ברש"י כב:, אכתי תמוה מאוד שהרי הגמ' בדף ח. מק' על רב מה החידוש שהחצר מותרת הרי זה מבואר בברייתא, וע"כ כונת הגמ' לומר דרב מחדש שאין פלוש בחצר דבזה מיירי כל הסוגיא, וזה כבר מבואר בברייתא שאין פלוש בחצר, וכיון שרב לא מיירי בגדודי ע"כ גם הברייתא לא מיירי דאל"כ רב לא חידש מידי.

    והגרג"כ דוחה דפלוש פשוט שלא שייך שם, שאין החצר פתוחה לרה"ר, רק כונת הגמ' דרב חידש שאין אתו רבים מבטל המחיצות בחצר (וקצת סיוע מהתו ז: שמזכיר אתו רבים) וזה שייך ללמוד מהברייתא, דאף שמיירי בגדודי מ"מ זה רק סברא בפלוש ולא באתו רבים.

    ומלבד שדבריו רחוקים בפשט הגמ' דמיירי באתו רבים ולא במה שדברה כל הסוגיא (וגם בפשוטו פלוש זה אתו רבים מדרבנן וכמוש"נ במק"א, ואתו רבים מה"ת לא שייך כלל כיון שאינו רה"ר) גם ק' דהגמ' דף כב: אומרת את הסברא של גדודי על אתו רבים, וא"כ מה הוכחת הגמ' מהברייתא הרי שם מיירי בגדודי, וע"כ צ"ל להיפך דבפלוש אין כלל סברא של גדודי אם עוברים רבים (וגדודי זו רק סברא ברה"ר מה"ת דלא ניחא תשמישתא, או במקום שלא עוברים מכחם) והדק"ל דמוכח שאין פלוש בחצר.

    והדרך היחידה ליישב היא כמו שכ' המהרש"א בע"ב שם בדעת רש"י עייש"ה דבחצר רק זה כנגד זה הוי מפולש, וזו גופא תי' הגמ' דהטעם בברייתא שלא הי מפולש הוא משום אינו זה כנגד זה.

    ולפי"ז מבואר היטב מה שהתו' מק' מדין מפולש רק במסקנא שלו שמיירי בלא"ה כשהראשונה פרוצה ונהיה פרצה נוספת בשתי מחיצות, שבזה מק' שעכשיו ממ"נ הוי מפולש זה כנגד זה דע"כ יש ב' מחיצות זו כנגד זו דמפולשות, אבל אם מיירי רק בב' פרצות י"ל דאינם זה כנגד זה.

    אמנם בתורא"ש מבואר דהגמ' לא מעמידה את החילוק בין פרצה אחת לשנים משום מפולש דגם בפרצה אחת הוי מפולש, ולכאו' בפרצה אחת אין הכרח שהוי זה כנגד זה, וכיון שהוכחנו מהגמ' דף ח דלכל היותר יש פלוש בחצר בזה כנגד זה ע"כ צ"ל דכונתו בפרו"מ ועד"ר האו"ש וכמו שיש שהוכיחו מדבריו בא"נ ודלא כמו שביארתי.

    ויש לדחוק דכונתו דכיון דבב' פרצות אסור משום מפולש כיון שאחת מהם היא זה כנגד זה, א"כ גם כשישאר רק פרצה אחת מהם הזו שכנגד זו יאסר, ואין זה החילוק בין מחיצה אחת לשנים ודו"ק. [↑](#footnote-ref-99)
99. וכבר נתבאר בענין חקק שעיקר המבוי הוא ב' מחיצות האורך. [↑](#footnote-ref-100)
100. ובהמשך נאריך בזה להוכיח דבעינן מדרבנן ג' מחיצות שלימות. [↑](#footnote-ref-101)
101. ומה שאסור מבוי מפולש בב' מחיצות וב' לחיים, הוא משום שיש כאן אוסר מחודש של פלוש, וכמו שאסור מבוי מפולש אפי' בעומ"ר, שבזה ודאי אין חסרון בעצם מנין המחיצות. [↑](#footnote-ref-102)
102. ואין כונת התו' דמה"ת לא מהני פרו"מ ברוח שלישית, דהא קיי"ל דמה"ת סגי בב' מחיצות ולחי, אלא כונת התו' דמחיצה שהיא מה"ת הצריכו חכמים מחיצה גמורה דהיינו עומ,ר, ועיי' ברשב"א יא: שמפורש בדבריו יסוד זה. [↑](#footnote-ref-103)
103. וצ"ע בסתירת דבריו לסי' שסד, ולכאו' צריך לדחוק את דבריו בסי' שסד וצ"ע. [↑](#footnote-ref-104)
104. והוא קרוב למה שתמהנו בדברי הפו' הנ"ל שדנו בחסרון של מחיצה שלישית, מדין מבוי מפולש, ולכאו' שם אסור מדין פלוש, ולא משום שצריך ג' מחיצות, ובכלה לחצר לא שייך כלל פלוש. [↑](#footnote-ref-105)
105. והיה מקום לומר דהמציאות של הפלוש היא שעוברים משער לשער כמבואר ברא' ואחר שיש צוה"פ כבר בטל הפלוש, אמנם יש להוכיח מסוגיא דמבוי עקום דלרש"י אפי' אם שם צוה"פ בצד א' עדיין צריך צוה"פ בצד שני ומוכח שעצם הפלוש לא בטל ע"י צוה"פ, רק שהוא מותר על אף שיש פלוש ולכן צריך תקון בגופו, ועכ"פ הדק"ל למה אין חסרון של פלוש ברוח הרביעית. [↑](#footnote-ref-106)
106. עיי' בריטב"א יב: ובריהו"נ ריש פרקין, וכן התו' הזכיר אתו רבים ואכתי צ"ע בכל זה. [↑](#footnote-ref-107)
107. יש להעיר דלמ"ד שצריך דלת למפולש לרה"ר, יש צד לעיל ו. דבעינן בב' הצדדים דלת, ואם לא שייך חסרון של פלוש ברוח רביעית למה מצריך שם דלת, ודוחק לומר שהוא מח' אחרת.

     והנה הרשב"א בעבוה"ק כ' דחצר מפולשת לרה"ר צריכה צוה"פ ולחי שאין רגל הרבים אוסרת במבואות וחצירות בכגון זה, ותמהים מאוד דשיטת הרשב"א דמבוי מפולש לרה"ר בעי דלתות, ואף ששייך לחלק שחצר קילא וסגי בצוה"פ, מ"מ איך כ' שאין רגל הרבים אוסרת במבואות כגון זה וצ"ע.

     והנראה לייסד מכח זה דהדין דלת ברה"ר ודאי אינו משום רגל הרבים, אלא הוא חסרון ברשות שדמי לרה"ר, ולכן שייך לדון בזה שיצטרכו דלת משני צדדים, וזו כונת הרשב"א דרגל הרבים אינה אוסרת במבואות כשיש צוה"פ, ומה שאסור הוא מטעם אחר דדמי לרה"ר.

     ובזה מיושב גם מה שהק' דאם נימא דכל בקע"ר הוי מפולש למה לא מצינו דצריך דלת אם פתוח לרה"ר, ועפי"ז מיושב דדין מפולש שדמי לרה"ר ודאי לא שייך רק בראשיו, רק הוי מפולש שבטלה המחיצה מדין הפלוש וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-108)
108. ורב"ה בי' באופ"א דבעיקר הפלוש חסר אם יוצא ונכנס מאותו רוח וצ"ע בסברא זו. [↑](#footnote-ref-109)
109. אבל כל זה אם פלוש הוא חסרון במחיצה, אבל אם הוא חסרון ברשות, אין זה שייך כלל לדין שצריך ג' מחיצות ופשוט. [↑](#footnote-ref-110)
110. סימן זה נכתב במחזור הראשון, ובמחזור השני אמרתי על עניין זה חבורה והדפסתי והוא הסימן הקודם, ויש ביניהם קצת כפילויות, ומ"מ רוב הדברים חדשים בזה ובזה. [↑](#footnote-ref-111)
111. ומה שרציתי לבאר דכונת הגמ' למחיצות שלימות נראה דיש לבאר כן בדעת הרמב"ם שסובר דמדאורייתא בעינן ד' מחיצות, וק' מהגמ' דף יא: דמבואר שכל הנדון לב"ה הוא ג' מחיצות או ב' אבל ודאי שא"צ ד' מחיצות, ויש ליישב דהגמ' דנה על מחיצות שלימות דבזה ודאי אין צריך ד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-112)
112. במה שנקטתי בדעת התוס' דבעי ג' מחיצות שלימות, בריטב"א יב: מפורש לא כך וסותר דבריו למש"כ דף יא: עיי"ש, ובדעת הרשב"א יש מבוכה בזה וממה שכ' בדף צד. להוכיח דבעי ג' מחיצות שלימות מדין מבוי מפולש משמע דהכל הוא מדין פלוש ואכתי צ"ע בדעתו. [↑](#footnote-ref-113)
113. ולפי"ז מוכח מהתוס' שדן לאסור משום פלוש דגם בעומ"ר שייך פלוש (עכ"פ כשצד א' אינו עומ"ר) דהא בלא עומ"ר אין כאן מחיצות, ובזה פליג התור"פ דלא שייך פלוש בעומ"ר וכ"ה בתורא"ש בתי' הב' עיי"ש. [↑](#footnote-ref-114)
114. ויש לדחות בדוחק דכונת התוס' להק' מפלוש רק לא הק' מארו"מ דאורייתא כיון שרבנן ודאי חולקים גם במבוי מפולש שאין בו ארו"מ ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-115)
115. ודעת הגר"א סי"ג דמהני אפי' בלחי, והוא יחידאה בזה. [↑](#footnote-ref-116)
116. בעיקר נדון הפו' שיועיל ב' לחיים יש להק' דלפי מה שכ' התוס' ה: דלא נתקן פס ד' במבוי, לכאו' גם לא נתקן ב' לחיים במבוי ואין כלל מושג של ב' לחיים וצ"ע, והנה בהמשך הסעיף כ' הטושו"ע דלחלק מבוי מתוקן לשנים בעינן ב' פסים, אבל זה שייך להבין שאינו נגד התוס' דכיון שלחלק בתוך מבוי מתוקן בעינן תקוני חצר ולא מהני תקוני מבוי, ממילא כלפי זה הוי כחצר דשייך בו תקוני חצר, אבל כשבא להתיר עצם המבוי לכאו' לא שייך בו פסין להתוס', ואולי יש לחדש דכיון שאין היתר לו"ק על הקו האלכסוני, הדר דינא דמהני בו גדירת חצר ואינו נראה, ולכאו' מבואר שלא קיי"ל כתוס' הנ"ל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
117. וביותר שהחיי"א הביא מקור לדבריו מהב"י, ולכאו' אדרבא משם נסתר דלא דן אלא אם מהני לצדו א' קצר אבל ודאי מהני כקורה בתוך המבוי. [↑](#footnote-ref-118)
118. ועוד יש סמך שזו כונת הב"י דאם כונתו לומר שאין בכח הב' לחיים להועיל בצדו א' קצר, א"כ היה צריך לחלק בין צוה"פ לב' לחיים חילוק ברור בכח הגדירה של צוה"פ, שצוה"פ מהני גם בד' רוחות משא,כ ב' לחיים שמהני רק ברוח רביעית, וזה טעם שלא יועיל בצדו א' קצר דחסר לאלכסון ג' מחיצות וכמו שיבואר בהמשך, וע"כ שבא לחלק בצורה של צוה"פ דהיא אפי' ביותר מעשר וה"ה באלכסון. [↑](#footnote-ref-119)
119. ואני מסופק אם מסתבר לומר דין זה שיש כאן עומ"ר רק אם נאמר שגדר העומ"ר הוא שסגי בעומ"ר, או גם אם העומ"ר גודר השאר שייך לומר כן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-120)
120. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-121)
121. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-122)
122. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-123)
123. ויש עוד טעם לאסור שכלפי המקום הצר אין עומ"ר בכלל ואכהמל"ב. [↑](#footnote-ref-124)
124. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-125)
125. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-126)
126. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-127)
127. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-128)
128. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-129)
129. ועוד יש להק' דגם באופן שכותלי קטנה נכנסים לגדולה, הא יש לגדולה גדירה מהמקום של כותלי הקטנה שנכנסים לגדולה, ולכאו' ע"כ צ"ל שנחשב שהעומ"ר גודר גם את הקו הזה (ועיי' בחזו"א סה,מה) וא"כ למה לא נימא מגו שיחשב גדור גם לקטנה בקו זה, ובהמשך נאריך בזה עוד. [↑](#footnote-ref-130)
130. לפי מי שנקטנו שגם חצר בין החצירות צריך מנין מחיצות ודלא כאו"ש ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-131)
131. ויש שדקדקו בלשון הרשב"א שמיירי במפולש לרה"ר, דהיינו מב' צדדים, ואעפי"כ הק' שיועיל עומ"ר משני צדדים וכדעת הגאון יעקב בשיטת הרשב"א דמועיל עומ"ר בשני צדדים, ולפי"ז מוכח שיש לו דין עומ"ר גמור והדק"ל מה השייכות בין הענינים, אמנם האמת היא שלא נראה לומר שכונת הראב"ד היה להק' מכח חדוש זה שמהני עומ"ר מב' צדדים שלא נזכר בשום מקום, וגם לא פירש כאן כלל שאפי' בשני צדדים מהני עומ"ר, רק כונתו מפולש לרה"ר פתוח לרה"ר בלא לחי, וכמבואר שבת קיז דבהכי נקרא מפולש לרה"ר.

     ואם ננקוט ברשב"א כפשוטו דמיירי במבוי מפולש ממש, וא"כ ע"כ שהגדירה לגדולה מהני גם לקטנה, אולי יש לחדש מחומר הקו' מה השייכות בין הענינים, שהמ"ד שלא מהני נראה מבחוץ, אין זו סברא רק בלחי, אלא סברתו מכח חסרון של פרוץ במלואו כיון שכל הרשות פרוצה לגמרי, וזה שייך בכל אופן בין בדין לחי הנראה מבחוץ ובין בדין המגו ודוחק.

     עוד יש להביא סמך לצד זה שהם באמת ב' ענינים, דהנה הרא"ש בסוכה סי' לד כ' דכל הא דמהני נראה מבחוץ הוא להכירא עיי"ש, וק' דבדף צב כ' התוס' והתורא"ש דמהני נראה מבחוץ גם לענין כלאים, ואם נימא שהמגו הוא דין אחר י"ל דבמגו מודה הרא"ש שהוא מה"ת, ובסוכה הרי מיירי בלא מגו, אמנם כל זה דחוק מאוד, ועיי' בחזו"א עד,יב שביאר כונת הרא"ש בסוכה באופ"א. [↑](#footnote-ref-132)
132. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-133)
133. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-134)
134. עוד יש להעיר דבגמ' מבואר דבלבוד יחשב כלחי ג', ויש לדון בסברא האם ללבוד מראשי כתלים יש עדיפות על ראשי כתלים או לא, ואם ננקוט שדינו כראשי כתלים ודאי מוכח שע"י המגו מהני כאן אפי' בראשי כתלים. [↑](#footnote-ref-135)
135. ורק אם ננקוט דאה"נ לא מהני עומ"ר משני מקומות, ולכן בראשי כתלים נכנסים אין אומרים עומ"ר מצרוף הראשי כתבלים עם הכותל שמאחריהם, מתיישב היטב שיטת רש"י וכמו שכ'. [↑](#footnote-ref-136)
136. ![](data:image/png;base64...) [↑](#footnote-ref-137)
137. הג' עב את עיקר יסוד זה מביאים גם מהתוס' על עור העסלא דמק' דנימא אתי אוירא, והק' מהרש"א דלמה התוס' מק' על מ"ד דשני אצבעיים ושליש ולא על מ"ד אצבעיים ואצבעיים ומסיים ויש ליישב, ומטו בי מדרשא דכל הס"ד של התוס' שאויר מחוץ למקום יועיל הוא רק בתור אויר שני, ולכן באופן של אצבעיים ואצבעיים שהאויר הפנימי הוא שווה ואינו יכול להיות אויר ראשון פשוט לתוס' דלא אמרינן אתי אוירא, והעירו על מה שבי' בדעת הרשב"א, דהרשב"א מק' על הגמ' של אצבעיים ואצבעיים ומש' שאינו סובר ליסוד הנ"ל שחלוק אויר ראשון משני, אבל כמובן שאינו מכרח כלל, די"ל שאף שהק' מכאן מ"מ באויר ראשון התי' הוא פשוט, אבל לא יכל ליישב שהוא משום אויר ראשון, כיון שבגמ' מבואר גם באויר גדול וכמו שמק' התוס'. [↑](#footnote-ref-138)
138. אולי שורש הסברא מהגרג"כ באופ"א. [↑](#footnote-ref-139)
139. אבל אינו מוכרח כמובן דיתכן דנתחדש שמחצה מהני כרוב. [↑](#footnote-ref-140)
140. אמנם אם נימא דענין יותר מעשר הוא שאין יחס בין המחיצות מיושב, דכונת המשנה אינה שהפרצה עצמה צריכה להיות פתח ולא פרצה, אלא שכלפי המחיצות יש יחס ביניהם כיון שזה יכול להחשב פתח, על אף שכלפי עצמם ודאי הוי פרצה. [↑](#footnote-ref-141)
141. אא"כ נאמר דלשון הגמ' הוא לאו דוקא, גם שם אין הטעם תלוי במחצה כרוב. [↑](#footnote-ref-142)
142. וכ"ה בתורא"ש בתי' א' וכן הביא הרשב"א בשם התוס', וכעי"ז באריכות לשון גם בריטב"א ועיי' לק' בהע'. [↑](#footnote-ref-143)
143. אמנם הריטב"א ג"כ הביא לשון זה שתלוי בחיות הבהמה (אלא שהאריך שיש חילוק בין מחיצות לאיסור ולא נתברר כונתו עיי"ש) ובדבריו אין סברא זו מסתדרת וכמו שהעירו, דכ' שם דבזה מובן גם טומאה ומטעם זה לא הק' בגמ' מטומאה, ואין זה מסתדר בחשבון שכ' ודו"ק. [↑](#footnote-ref-144)
144. ולמאן דאסר, יתכן לבאר שסובר שלא מהנ [↑](#footnote-ref-145)
145. ובזה מיושב ק' גם דברי הר"ן דהדין אויר מחצה תלוי בדין פרוץ כעומד, דסו"ס כיון שנחלקו בפרוץ כעומד מה גובר לקבוע שם הרוח האם הפרצה גוברת או הגדירה גוברת, א"כ זהו גופא אלימות המחצה גדור שגובר לקבוע שם הרוח כגדורה, ולכן ס"ד שאויר שווה אינו יכול לעשות אתי אוירא, משא"כ אי נימא דלכ"ע יש כאן מחצה גדירה ונחלקו אם שרי, אם כן לא נחלקו כלל בכח המחצה עומד, ואכתי לא מיושב לגמרי. [↑](#footnote-ref-146)
146. ובעיקר קביעת הרוח כגדורה לא אכפ"ל בפרצות, רק דאף שכלל הרוח גדורה כל פרצה אוסרת וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-147)
147. אמנם לתורא"ש בשם הר"מ שכ' דגדר פרכ"ע מותר הוי משום שהמחצה עומד חשוב, אולי י"ל שאין צד להחשיב כשווים אלא צריך לקבוע מה עדיף, והצד שאסור הוא שהפרוץ עדיף וצ"ע. [↑](#footnote-ref-148)
148. נכתב במחזור השני, ויש בו מעט כפילות לסימן הקודם, אבל רובו דברים אחרים. [↑](#footnote-ref-149)
149. אם כל פרצה יותר מעשר הוי מה"ת. [↑](#footnote-ref-150)
150. ואולי יש לחדש דכיון דמה"ת מהני לחי, רק חכמים הצריכו מחיצה גמורה במקום שצריך מה"ת עיי"ש מה שנתב' בזה, א"כ על אף שבעינן עומ"ר אין גדר מחיצה זו כראשונה ושניה, [↑](#footnote-ref-151)
151. ועיי' בחי' הר"ן שהק' כן ברש"י וכ' דכונת רש"י לרבותא, ודברינו הם לול"ד הר"ן בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-152)
152. ובאמת יתכן לפרש כן גם בתוס' ולכן נקט פרו"מ מד' רוחות ולא נקט פרו"מ בראשונה ושניה, ועכ"פ ברש"י נראה לבאר כן עפ"י דבריו בסוכה. [↑](#footnote-ref-153)
153. מה שרש"י בסוכה נקט פרו"מ מכל ההיקף הוא פשוט, שבאמת רק באופן זה חלוק מה"ת שבת מסוכה. [↑](#footnote-ref-154)
154. יש לדחות דרש"י בסוכה ודאי מיירי להלכה, אמנם העירו דבסוכה בלא"ה נראה דאזלינן למ"ד פרכ"ע אסור וכן הסוגיא בדף יא הולכת לפי הברייתא של רובה פתחים וחלונות שהולכת למ"ד פרכ"ע אסור. [↑](#footnote-ref-155)
155. מצינו כמה אופני מחיצות גרועות שמהנו רק בפחות מב"ס, הא' מחיצה שלא הוקפה לדירה לק' בפרקין, וכן מחיצת שתי או ערב שמהני רק לב"ס (לעיל טז:) ור"י מוסיף לזה גם מחיצת פסין. [↑](#footnote-ref-156)
156. דאם הוא קולא בעלמא שהתירו פסי ביראות ביג, ובמקום קולא זו לא התירו ביותר מב"ס, לא שייך לומר אלו תורת פסין, אלא שבמקום שהקילו ביג לא הקילו ביותר מב"ס, וודאי לשון הגמ' מורה דהוא חילוק בעצם הגדירה, והא דפרצתו ביג הוא רק הוכחה על צורת הגדירה של פסין ודו"ק. [↑](#footnote-ref-157)
157. ובסוגיא דף ה: מבואר דצריך ק"ו דיועיל עומ"ר במבוי, וזה יותר מתאים לחזו"א דעומ"ר אינו פועל על הפרוץ שיהיה פתח ולכן אולי לא מועיל במבוי שתקנו לו שיתקן את הפתח, אבל אם עומ"ר פועל בפרצה שם פתח גמור יותר ק' מה הצד שלא יועיל במבוי ואכהמל"ב. [↑](#footnote-ref-158)
158. היה מקום לחלוק בסברא על המשנ"ב שאין מתחילים לדון בכל ד' לעצמם אלא דנים מתחילה את כל הרוח ופרו"מ, ומקור סברת המשנ"ב לדון בתחילה הד' שבצדדים, הוא מהגמ' לעיל י: דמבוי טו עושה פס ג' אחר שני אמות ויש כאן מדין עומ"ר ה' גדורים והשאר הוי עשר דמהני לו לחי, ומבואר שאפשר לדון את הה' בנפרד, וכמדומה ששמעתי מהגרג"כ שיש מקום לחלק שהעשר הם מקום שאין צריך גדירה, ולכן הה' מתחלקים מהעשר, משא"כ כאן שהכל צריך גדירה ואכהמל"ב. [↑](#footnote-ref-159)
159. ולפי"ז מוכח דלא כחזו"א בגדר עומ"ר ולפי מה שיתב' יתכן דהתו' פליג על הרשב"א בזה. [↑](#footnote-ref-160)
160. ובאמת אף שהרשב"א שם ושא"ר הביאו את תי' התוס' דפרו"מ בעלמא דאורייתא מלבד כאן שיש שם ד' מחיצות בצדדים, מ"מ השמיטו את הלשון 'חשיב פתח' דבאמת לשון זה לא מתאים עם שיטתם דפסין לא צריך לשם פתח. [↑](#footnote-ref-161)
161. ולפי"ז יש לדון במה שכ' התוס' דפסין נתחדש רק במקום שיש שם ד' מחיצות, אם כונתם דרק באופן שיש ד' זויות נתחדש בהלל"מ סוג רשות מחודש שדנים את כל אמצע הרוחות לפתחים, או שבאמת גם אם ברוח אחת יש עומ"ר ובעוד ג' רוחות יש פסין (או להיפך) גם כן דנים את האמצע לפתחים, רק שצריך עכ"פ שיהיה ד' מחיצות שלימות שרק בזה דנים את האמצע לפתחים, ובאמת יש להסתפק כן גם לשיטת הרשב"א, אבל לשיטת התוס' יותר מסתבר כצד השני ודו"ק. [↑](#footnote-ref-162)
162. אמנם ק' לביאור זה מה הטעם דמהני במבוי עד יג, וי"ל דגם שם מהני מכח שהמחיצות שבצדדים יוצרים שם פתח ועיי' בתוס' דף יא, ובנוס"א י"ל דשם באמת אין צריך כלל גדירה ברוח רביעית ולכן לא אכפ"ל בפרצה יג, רק דביותר מזה אין יחס כלל בין המחיצות ולכן פסול בפסין ובמבוי, ולפי"ז פסין ומבוי מהני יותר מעשר מב' סיבות בפסין משום שם פתח ובמבוי משום שאין צריך גדירה ברוח זו ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-163)
163. והנה התורא"ש הביא דברי התוס' וממשיך דהא דלא מהני ביותר מעשר הוא מדרבנן, ולא התפרש בדבריו מה השייכות, ולמש"נ בתוס' (אמנם התורא"ש לא הזכיר פתח ומ"מ יתכן שכונתו לזה) י"ל דפשיט"ל סברת ר"י דאם יש כאן הלמ"מ דזה צורת פתח, אין פרצת יותר מעשר מעכבת וכמו צוה"פ, ולכן כ' דהא דאסר ר"מ יותר מעשר הוי מדרבנן. [↑](#footnote-ref-164)
164. ואין להק' דבאופן המבואר בדף יט: שיש פסין ועומ"ר ויש פרצה יג, כיון שיש פסין יש לזה שם פתח, ושוב גם העומ"ר סגי לגדור והוי מחיצה של עומדים, די"ל שביותר מעשר אין המחיצות עצמם מתייחסות לפרצה, וממילא חייבים לגדור מכח השם פתח, וזה הוי מחיצה גרועה. [↑](#footnote-ref-165)
165. ומסברא מובן יותר שיטת התוס' דבעומ"ר סגי בגדירת רוב משא"כ בפסין לא מסתבר שיועיל גדירת מקצת, וע"כ שהוא משום פתח, ועל דרך הפלפול היה נראה דגם לרשב"א שלר"י פסין הוא משום שמהני גדירת מקצת, מ"מ לרבנן דלא מהני יג הוא משום שפסין הוא מכח שהם יוצרים שם פתח וכמו שכ' בדעת תוס', ואם נאמר כן נרויח דב' המח' של ר"י ות"ק בפסין אם מהני פרצת יג ואם שרי ביותר מב"ס יסודם מח' אחת, דלר"י מהני מחיצה במקצת ולכן שרי פרצת יג, ולכן הוי מחיצה גרועה שאין הכל גדור ולא מהני ביותר מב"ס, אבל לת"ק הוא משום שיוצר שם פתח ולכן לא מהני פרצת יג, והוי מחיצה גמורה שהרי הכל גדור ומועיל ביותר מב"ס. (ולפי"ז צ"ל דגם במבוי נחלקו אם שרי ביג משום שלר"י אין צריך גדירה מלבד הב' רוחות, ולחכמים צריך להחשיב את רוח רביעית כפתח, והם לשיטתם אם מהני ב' מחיצות ואכהמ"ל). [↑](#footnote-ref-166)
166. ולמה שנתבאר בהערה הקודמת דיתכן דדברי הרשב"א הם רק לר"י, ולחכמים חלוק דין פסין ביסודו, מתיישב דכל מה שהקיל ר"י הוא רק לשיטתו. [↑](#footnote-ref-167)
167. יתכן שאין שיעור זה מדוייק, כי את ה24 טפחים, לא מודדים במרחק אלא את האלכסון של השפוע, ובזה צריך לעלות 10, וזה פחות מ24 במרחק אוירי ודו"ק. [↑](#footnote-ref-168)