41 בדין הוצאת אחרים בברכת הגומל ובברכת הזימון
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / שלשה שאכלו

יום ה' ד' תשרי תשע"ג

**א**

א] ברכות דנ"ד:, רב יהודה חלש ואתפח על לגבי' רב חנא בגדתאה ורבנן, אמרי לי' בריך רחמנא דיהבך ניהלן ולא יהבך לעפרא, אמר להו פטרתון יתי מלאודויי, והא אמר אביי בעי אודויי באפי עשרה, דהוו בי עשרה, והא איהו לא קא מודה, לא צריכא דעני בתרייהו אמן.

ובטור סימן רי"ט כתב, ז"ל, ופי' א"א ז"ל אע"ג דשומע יוצא בשמיעה בלא עניית אמן, היינו דוקא כשהמברך חייב ג"כ בברכה, אז יוצא השומע בלא עניית אמן, אבל הכא כיון שהם לא היו חייבין בברכה זו, לכך הוצרך הוא לענות אמן, ולא חשיב ברכה לבטלה כיון שהם לא נתחייבו בה, שהם נתנו שבח והודאה למקום כדרך בנ"א שמשבחים למקום על הטובה שמזמין להם, עכ"ל.

ב] ובגל' הגרע"א שם ס"ה כתב, ז"ל, משמע אם המברך חייב אינו חייב ברכה, אף שמברכך בנוסח זה [שגמלני] (שגמלנו) כדי להוציא חבירו, לא יצא בלא עניית אמן וכו', וא"כ ה"ה בכל ברכת המצוות דקי"ל אם יצא מוציא מ"מ כיון דאין המברך מחויב עתה בברכה זו לא יצא בה בלא עניית אמן, עכ"ל, וכ"כ המאמ"ר בסימן רי"ג ס"ב בדברי מרדכי, וכ"כ בפתה"ד סימן רי"ג ס"ב בשם ס' לשון זהב, ומבו' בדבריהם שנקטו דגם בברכת הגומל חשיב חבירו כמחויב בדבר מדין ערבות, ואפ"ה אינו יוצא יד"ח אלא בעניית אמן, וזהו שלמדו מזה דבכל ברכת המצוות דאם יצא מוציא אינו יוצא יד"ח בלא עניית אמן.[[1]](#footnote-2)

אך הדברים צע"ג, שהרי הטור כתב ע"ז, דלא חשיב ברכה לבטלה כיון שהם לא נתחייבו בה, שהם נתנו שבח והודאה למקום כדרך בנ"א שמשבחים למקום על הטובה שמזמין להם, עכ"ל, ואי נימא דבברכת הגומל דמי לברכת המצוות דאם יצא מוציא מדין ערבות, א"כ מה הוצרך לפרש מ"ט אי"ז ברכה לבטלה, ומ"ש מכל ברכת המצוות דאם יצא מוציא ואי"ז ברכה לבטלה, והתם ל"ש טעמא דהטור, ובע"כ דבברכת הגומל ליכא לדין ערבות, וע"כ לא חשיב כמחויב בדבר, וזהו שהוצרך הטור לפרש מ"ט ל"ה ברכתו לבטלה.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז הרי מסתברא מילתא, דכל הא דאינו יוצא יד"ח אלא בשענה אמן, הוא רק בברכת הגומל דליכא לדין ערבות ולא חשיב חבירו כמחויב בה, אך בברכת המצוות דאם יצא מוציא משום דין ערבות וחשיב חבירו כמחויב בדבר, ודאי דה"ה יוצא יד"ח אף בלא עניית אמן, וכאשר כן נ' מסתימת הדברים, שלא הזכירו בשום מקום דהא דשמע ולא ענה יצא, הוא רק בגונא שחבירו מחויב עתה בכך, והיכא דכבר יצא ומברך כדי להוציאו אינו יוצא בלא עניית אמן.[[3]](#footnote-4)

ומצינו כן בד' הפמ"ג בסימן רי"ג מש"ז סוסק"ג, ז"ל, ומשכחת לפעמים דבעינן דווקא עניית אמן, כבסימן רי"ט סעיף ד' ה' ובטור דאחר שבירך הגומל ולא הוה ברכה לבטלה אז המחויב אם ענה אמן יצא ואם לאו לא יצא, והנה ברכת המצות אף על פי שיצא מוציא לכאו' צריך המחויב לענות אמן כמו הגומל, וי"ל התם אין מחויב וכאן מחויב מקרי מדין הערבות דמה"ט אע"פ שיצא מוציא, עכ"ל.

וכן נראה להדיא מד' הב"י בסימן רי"ג, ז"ל, ובסימן רי"ט כתב רבינו בשם הרא"ש, דאע"ג דשומע יוצא בשמיעה בלא עניית אמן, היינו וכו', אבל היכא שאין המברך חייב באותה ברכה צריך לענות, ואם לאו אינו יוצא, וכבר כתב הוא שם היכי משכח"ל ברכה שאין המברך חייב בה ולא תהי' ברכה לבטלה, כלומר שאם מברך לבטלה אין העונה אחריו אמן נפטר מאותה ברכה, והרמב"ם כתב בפ"א כל העונה אמן אחר המברך ה"ז כמברך והוא שיהי' המברך חייב באותה ברכה, הי' המברך חייב מדברי סופרים והעונה חייב מה"ת, לא יצא יד"ח עד שיענה או עד שישמע ממי שהוא חייב בה מה"ת כמוהו, עכ"ל, ומשמעות דבריו דהרמב"ם והרא"ש פליגי, דלדעת הרא"ש אף כשאינו מחויב כמוהו אם ענה אחריו אמן יצא יד"ח, ולהרמב"ם לא יצא יד"ח, ולפ"ז הרי מבו' מדבריו דמכוון הרא"ש הוא דבברכת הגומל ליכא כלל לדין ערבות,[[4]](#footnote-5) וע"כ אינו יוצא אלא כשעונה חבירו אמן.

ג] ואמנם לא נתפרש הטעם בזה, דמ"ט ליכא דין ערבות על ברכת הגומל, וע"כ אינו רשאי לברך כדי להוציא חבירו ורק משום שהוא עצמו נותן שבח והודאה שרי לברך, ואין חבירו יוצא יד"ח אלא בשענה אמן, ומ"ש מכל ברכות חובה דאמרינן בר"ה דכ"ט. דאף אם יצא מוציא, וה"ה רשאי לברך בעד חבירו, ויוצא חבירו יד"ח אף בשלא ענה אמן.

ובס' פתה"ד סימן רי"ג סק"ב כתב דהוא משום דרק בברכת המצוות איכא לדין ערבות, אך בברכות השבח ליכא לדין ערבות, עיי"ש, ולא נתפרש הטעם בזה, וגם מצינו להדיא לא כן בד' האו"ז הל' ר"ה סימן רס"ב והריטב"א וההג"א בספ"ג דר"ה, שו"ר במאירי ר"ה שם דאפשר שדעתו דבברכות שבח אין א' מוציא את חבירו דומיא דתפילה, עיי"ש.

**ב**

ד] והנה לעיל דמ"ח. א"ר חייא בר אבא א"ר יוחנן לעולם אינו מוציא את הרבים יד"ח עד שיאכל כזית דגן, והתוס' שם כתבו, ז"ל, אבל גדול שהוא בר חיובא מן התורה כי אכיל כדי שביעה מחויב בדבר קרינן בי' אפי' לא אכל כלל, כדאמרי' בר"ה כל הברכות אע"פ שיצא מוציא וכו' וה"ט דכל ישראל ערבין זל"ז, וה"ה בברהמ"ז אף ע"פ שיצא מוציא כדפרישית, וכזית דגן אינו צריך אלא שיוכל לומר שאכלנו משלו, עכ"ל.

והמהרש"א שם הק', דאם כל הא דבעינן שיאכל, הוא כדי שיוכל לומר שאכלנו משלו, א"כ מ"ט בעינן שיאכל כזית דגן, הרי אפי' אם לא אכל אלא ירק ושתה יין יכול לומר שאכלנו משלו, כדקי"ל דא' שאכל ירק או שתה יין מצטרף לזימון ועונה ברוך שאכלנו משלו, והניח בויש ליישב.

ה] והנה בסוגיא שם אמרינן דנתנו לשמעון בן שטח כוס לברך, ואמר היאך אברך ברוך שאכל ינאי וחבריו משלו, ושתה לכוס זה ונתנו לו כוס אחר ובירך.

והנה בטעם הא דל"ה מצי שמעון בן שטח לברך בלא שאכל כלום, אף שהן מחויבין בברכה ובברכות חובה קי"ל דאם יצא מוציא, מבו' בד' הרשב"א שם דהוא משום דינא דירושלמי דמי שנהנה הוא יברך, עיי"ש, ולפ"ז מש"א שמעון בן שטח דהיאך אברך ברוך שאכל ינאי וחבריו, היינו דאין בידו לברך על אכילתם, דדינא הוא דמי שנהנה הוא יברך, וע"כ שתה כוס יין ונתחייב בברכה דאורייתא, ותו ה"ה יכול לברך ולהוציאן.

אך בד' התוס' מבו' שפירשו, דשפיר איכא דין ערבות על ברהמ"ז, ואך דכל שלא אכל ל"מ למימר נברך שאכלנו משלו, וע"כ שתה כוס יין דתו מצי למימר נברך שאכלנו משלו.

ו] והנה בתוס' ר"י שיריליאון ותוס' הרא"ש לעיל שם הקשו, דהיאך נצטרף שמעון בן שטח עמהן, הרי כבר סילקו עצמן מלאכול ואמרו מאן יהיב לן גברא דמברך לן, וכן עמדו בזה התוס' בפסחים דק"ג: והרשב"א לעיל שם והאו"ז סימן ?, עיי"ש מש"כ בזה.

והצל"ח לעיל שם כתב לישב, דבאמת לא נצטרף עמהן שמעון בן שטח ולא היו צריכין לצרופו, שהרי רבים אכלו על שלחן המלך ונתחייבו בזימון, ומן הדין הי' יכול להוציאם מצד ערבות אף שלא אכל כלום, והכוס ששתה הוא רק שיוכל לומר שאכלנו, ול"ב כלל שיצטרף עמהם, עכ"ד.

והנה אמנם לדעת הרשב"א גופי' דהא דל"ה מצי להוציאן בלא ששתה, הוא משום דדינא הוא דמי שנהנה הוא יברך, הרי דבפשוטו משום זה גם ל"ה מצי להוציאן גם בברכת הזימון, אלא משום ששתה כוס יין ונצטרף עמהן לזימון, והגם דהשותה כוס יין אינו מחויב בזימון, מ"מ כיון שהוא בכלל הזימון, מתקיים בזה דינא דמי שנהנה הוא יברך, ומצי להוציאן בברכת הזימון, וע"כ שפיר נקט הרשב"א דאם ל"ה שמעון בן שטח מצטרף עמהן לזימון, ל"ה מצי להוציאן.

אך צ"ע בד' הר"י שיריליאון שהביא כן בשם ר"י, ובהמשך דבריו הביא בשם ר"י דכל הא דמי שלא אכל ל"מ להוציא בברהמ"ז, הוא משום דל"מ למימר שאכלנו משלו, ולפ"ז הרי לכאו' הדין נותן דכל שאכל ומצי למימר שאכלנו משלו, מצי להוציאן אף אם לא נצטרף עמהן, וכמש"כ הצל"ח, וא"כ מה לי שלא נצטרף עמהן שמעון בן שטח.[[5]](#footnote-6)

ז] ונראה לישב, דעיקר הך דינא דמי שלא אכל ל"מ לומר ברוך שאכלנו, לאו היינו דהגם דאיכא דין ערבות על ברכה זו, ומצי לברך ברכה זו בעד חבירו, מ"מ בפועל ל"מ למימר הכי משום דהוי זה שקר, אלא היינו דכיון דמטבע ברכה זו הוא ברוך שאכלנו, ל"ש כלל שיברך ברכה זו בעד חבירו. - והיינו דעיקר דינא דערבות הוא, דהגם דהוא עצמו אינו מחויב בכך, מ"מ מצי לברך ברכה זו בעד חבירו, וע"כ יש עלי' תורת ברכה, וכ"ז הוא רק בברכת המצוות וכיו"ב דמברכין על הדבר עצמו, ובזה מהני דין ערבות, דמכח זה יש עליו לברך ברכה זו לצורך מי שנתחייב בה, אך בברכת נברך שאכלנו משלו ל"מ כלל לברך ברכה זו על אכילת חבירו, דא"א שיברך ברכה זו אלא האוכל בעצמו.

ולפ"ז נראה ברור, דהא דמי שלא אכל ל"מ להוציא אחרים בזימון, הוא אף אם אכל פת לבדו, ומצי למימר נברך שאכלנו, דכיון דהא דמי שלא אכל ל"מ להוציא את האחרים בברכת הזימון, הוא משום דבברכת הזימון ל"מ לברך על אכילת אחרים, ואין על ברכתו תורת ברכה מכח זה, ע"כ רק אם אכל גם הוא ונתחייב בזימון, יש על ברכתו תורת ברכת הזימון ויכול להוציא בזה את האחרים, אך אם אכל פת לבדו, הרי דהגם דמצי למימר נברך שאכלנו משלו, מ"מ כיון שלא נתחייב בזימון, אין על ברכתו תורת ברכה מכח אכילתו, וע"כ ל"מ להוציא את האחרים בברכה זו, דאין עלי' תורת ברכה לא מכח אכילתו, ולא מכח האחרים שאכלו ונתחייבו בזימון, כיון דל"ש שיברך ברכה זו על אכילת אחרים, וכנ"ל.

ואשר ע"כ שפיר נקטו הראשונים, דאם לא נצטרף שמעון בן שטח עמהן, ל"ה מצי לברך להן ברכת נברך שאכלנו משלו, דאף דשתה כוס יין ומצי למימר נברך שאכלנו משלו, מ"מ אין ע"ז תורת ברכה, כיון שאינו בכלל הזימון כלל, ול"מ להוציאן, וז"ב.[[6]](#footnote-7)

ח] ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ התוס' דהא דאינו מוציא את הרבים עד שיאכל כזית דגן, הוא משום כדי שיוכל לומר שאכלנו משלו, דאף דגם מי שאכל ירק ושתה יין מצי למימר שאכלנו משלו, הרי מ"מ כיון דבברכת הזימון ל"מ לברך על אכילת אחרים, ואין על ברכתו תורת ברכה אלא כשהוא מברך על אכילת עצמו, הרי דכל שהוא עצמו אינו מחויב בזימון, אין על ברכתו תורת ברכה מכח אכילתו, וע"כ ל"מ להוציא את האחרים.

ונראה לפ"ז דבזה גופא הוא שנחלקו שמעון בן שטח ור' יוחנן, דשמעון בן שטח ס"ל דאף דא"א לברך ברכת הזימון על אכילת אחרים, מ"מ כל ששתה כוס יין והוא מצורף עמהן לזימון, הגם דהוא עצמו אינו חייב בזימון, מ"מ שפיר שייך שיברך ברכת הזימון על אכילה זו המשותפת, וע"כ מצי להוציא את אחרים בכך, ור' יוחנן דפליג ס"ל דכל שאינו מחויב בברכת הזימון, ל"מ לברך, וכיון שאין על ברכתו תורת ברכה, ל"מ להוציא את האחרים בכך.

ט] והנה הרא"ש שם בסו"ס כ"ב נסתפק, דל"ב שיאכל כזית פת, אלא כל שאכל כזית דגן שמברכין עליו ברכת מעין ג' ה"ה מוציא את הרבים ידי חובתן, וכ"כ הטור בסימן קצ"ז.

והנה הב"י בסימן קצ"ז הביא מש"כ הכל בו בסימן כ"ה לדון, דאף לדעת הרי"ף ודעימי' דאוכל ירק אינו מצטרף לזימון דג', מ"מ אם אכל תבשיל של דייסא או מעשה קדירה ה"ה מצטרף עמהן, ובדרכי משה שם כתב, דד' הרא"ש והטור הם כד' הכל בו, והפר"ח שם תמה ע"ז, דד' הרא"ש קיימי לגבי להוציא אחרים, וד' הכל בו קיימי לגבי להצטרף לזימון, ומה ענין זל"ז, ועי' גם בפמ"ג שם אש"א ט' שרמז לזה.

ולפמש"נ י"ל בזה, דהנה לפמש"נ דא"א להוציא בברכת הזימון, אלא בשנתחייב בכך בעצמו, הרי בע"כ דמש"כ הרא"ש והטור דמי שאכל כזית דייסא מצי להוציא בברכת הזימון, היינו משום דהאוכל כזית דגן מתחייב בזימון, ול"ד לאוכל ירק שאין הוא עצמו מתחייב בזימון, ואשר זהו שכתב הדרכי משה, דלפ"ז הרי דגם לדעת הסוברים דאוכל ירק אינו מצטרף לג', כ"ז הוא באוכל ירק שאינו מתחייב בזימון, ואך דהוא מצטרף עמהן לחייבן, אך באוכל כזית דגן שהוא מתחייב בזימון, ה"ה מצטרף גם לג', ולד' הגר"ז דטעם הא דהאוכל ירק אינו מצטרף לזימון ג', הוא משום דל"מ חייל חובת זימון מכח אכילת ירק, ודאי מסתבר כן, דהאוכל כזית דגן דהוא מתחייב ג"כ בזימון, שפיר מצטרף אף לזימון דג'.

י] אמנם באמת אי"ז מתישב היטב, שהרי בד' הטור שם מבו' דמי שלא אכל ל"מ להוציא את חבירו בברהמ"ז גם בדליכא זימון, והוא כטעמא בתרא דהרא"ש דדינא הוא דמי שנהנה הוא יברך, ולפ"ז לא מצינו כלל להך דינא דמי שלא נתחייב בזימון ל"מ להוציא בברכת הזימון משום דל"מ לברך נברך שאכלנו משלו.

וע"כ נראה טפי בביאור ד' הדרכי משה, דכ"ה דבברהמ"ז ל"מ מי שלא אכל להוציא את חבירו, משום דדינא הוא דמי שנהנה הוא יברך, ה"נ ל"מ להוציא בברכת הזימון, וכ"ה בפמ"ג קצ"ז אש"א י"א דמה"ט האוכל ירק ל"מ להוציא את האחרים בברכת הזימון, וע"כ ממש"כ הרא"ש והטור דמי שאכל כזית דייסא מוציא את הרבים בברכת הזימון, בע"כ דאף הוא מחויב בזימון, וזהו שכתב הדרכי משה דלפ"ז ה"ה מצטרף לזימון דג' אף לדעת הרי"ף, וכמש"נ.

**ג**

יא] ולפ"ז נראה לישב ד' הרא"ש דל"מ אדם לברך ברכת הגומל כדי להוציא חבירו, וגם כשהוא רשאי לברך שנותן שבח והודאה על טובה זו, אין חבירו יוצא יד"ח אלא בשענה אמן, ול"ד לשאר ברכות חובה דאף אם יצא מוציא, והיינו משום דברכת הגומל דמטבע הברכה הוא "שגמלני" כל טוב, דמיא לברכת הזימון, ול"מ לברך ברכה זו על הצלת אחר.

ונראה לפ"ז דלא מיבעיא שאין ביד א' לברך בעד חבירו ברוך "שגמלני" כל טוב, שהרי לא גמל הקב"ה אותו,[[7]](#footnote-8) אלא אף ל"מ לברך בעד חבירו ברוך שגמלך כל טוב, כיון דבברכה תיקנו שיברך את "הצלתו", ל"ש כלל שיברך ברכה זו בעד חבירו, והיינו דרק בברכת המצוות וכיו"ב, דהוי הברכה על עיקר המצוה, מצי אדם לברך ברכה זו בעד חבירו, אך בברכת הגומל שתיקנו חכמים לברך על הצלתו, ל"מ אדם לברך על הצלת חבירו, דדין הברכה הוא לברך על הצלת עצמו, ולא על הצלת חבירו, וע"כ ליכא בזה לדין ערבות.[[8]](#footnote-9)

והך מילתא שנתבאר דגם ל"מ לברך בעד חבירו ברוך שגמלך כל טוב, יש לדמותו להא דמי שלא אכל ל"מ להוציא בברכת הזימון משום דל"מ לברך נברך שאכלנו משלו, ולא אמרינן דמ"מ יהא בידו לברך ברכו שאכלתם משלו, וכמו שאמר שמעון בן שטח דהיאך אברך ברוך שאכל ינאי וחבריו משלו, הגם דלכאו' דמי לברכת הגומל דכל שבירך ברוך שגמלך כל טוב וענה חבירו אמן יצא יד"ח, וה"נ הכא דכוותה, והיינו משום דברכה זו דנברך שאכלנו משלו, כיון שתיקנו חכמים לברך על "אכילתן", ל"מ אחר לברך אותה.[[9]](#footnote-10)

ואשר ע"כ אף דרשאי אדם לברך ברוך שגמלך כל טוב על הצלת חבירו, משום שנותן שבח והודאה למקום על טובה זו, מ"מ כיון דל"מ לברך ברכה זו בעד חבירו, אין חבירו יוצא יד"ח בכך אלא כשענה אמן.

ועד"ז נ', דגם אם אירע גם לאחר נס ומברך הגומל, מ"מ אינו מוציא את זה אלא משום דגם הוא מחויב, אך דין ערבות ל"ש בזה, דעיקר דין ערבות הוא דה"ה מברך זו בעד חבירו, והכא הרי א"א לו לברך ברכה זו בעד חבירו, כיון דל"ש שיברך הוא ברוך שגמלני על מה שגמל לחבירו, וע"כ הגם שבידו לברך ברכה זו על מה שגמל לו, מ"מ ליכא בזה דין ערבות.

1. ובאבנ"ז או"ח סימן מ' הק' ע"ז, דא"כ היאך מי שיצא מוציא בתקיעת שופר, הרי ל"ש בזה עניית אמן, ועיי"ש מה שדן לישב דתקיעת שופר שאני, ודחה לזה, עיי"ש, וגם יש להעיר מהא דמי שיצא מוציא את חבירו בקריאת המגילה, דרק בבן עיר ובן כרך נחלקו אם מוציאין זא"ז, ואף דל"ש בזה עניית אמן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ושמא י"ל לישב ד' רבינו הגרע"א ז"ל, דאף דגם בברכת הגומל איכא לדין ערבות וכל שהוא מברך בעד חבירו ל"ה ברכה לבטלה, מ"מ בכה"ג שמברך בריך רחמנא דיהבן לך וכו', דאי"ז מטבע הברכה המוטלת על חבירו, ל"מ דין ערבות, וע"כ כל הא דלא חשיב כברכה לבטלה הוא רק משום דרשאי להודות על הנס שאירע לחבירו, - אך אי"ז מתישב כ"כ, דאם אכן יש לחלק בזה, א"כ מ"ט לא פירש הרא"ש דמה"ט גופא הוא דאינו יוצא יד"ח בלא עניית אמן, וכמש"כ בגל' הגרע"א שם ס"ד, והיאך למד מזה דגם כשמברך חבירו כדי להוציאו ואומר ברוך שגמלני, אינו יוצא יד"ח בלא עניית אמן. - ואולי י"ל בע"א, דהגם דמברך אדם בעד חבירו ולי"ב משום ברכה לבטלה, כ"ז הוא רק כשמברך כדי להוציאו, אך בעובדא דהתם שלא בירכו כלל כדי להוציאו, הרי דאלמלי הא דרשאי אדם לברך על הצלת חבירו, היתה ברכתם לבטלה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' גם בתבו"ש סימן א' סק"ס שכתב דמד' הפוסקים בכ"ד מבו' דהא דמי שיצא מוציא הוא גם בלא עניית אמן, ועיי"ש שכתב דהא דבברכת הגומל כתב הטור בשם הרא"ש דאינו יוצא אלא בעניית אמן, הוא משום דהוא בקי, ונת' להלן סק"?. [↑](#footnote-ref-4)
4. דאם הי' בזה לדין ערבות, אי"ז ענין לד' הרמב"ם דמי שאינו מחויב מה"ת אינו מוציא את חבירו, וגם דאי נימא דאיכא בזה לדין ערבות ואפ"ה צריך שיענה אמן, וה"ה בכל ברכת המצוות דאם יצא מוציא צריך שיענה אמן, ל"ה צריך הב"י לפרש היכי משכח"ל שלא תהא ברכתו לבטלה כשאינו מחויב בדבר, שהרי בכל ברכת המצוות דאם יצא מוציא הוא כן דאין ברכתו לבטלה, ועמד ע"ז בס' לשון הזהב שהביא בס' פתה"ד סימן רי"ג ס"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואין לומר דלישנא דשאכלנו מ' שאכלו יחד, שהרי ג' שבאו מג' חבורות מזמנין, ואומר שאכלנו משלו, אף שכל א' אכל עם חבורתו ולא אכלו יחד, וכ"ה לדינא במ"ב סימן קצ"ח סק"א, דמי ששתה אפי' לא נצטרף עמהן כלל אומר ברוך שאכלנו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ונפ"מ עוד בזה, דאף מי שאכל ונתחייב בזימון, מ"מ אם אינו רוצה לצאת עתה יד"ח זימון, ל"מ לזמן ולהוציא את האחרים, דהגם דמצי למימר שאכלנו משלו על אכילתו, מ"מ כל שהוא מתכוין שלא לצאת יד"ח וליכא על ברכתו תורת ברכה מכח אכילתו, ל"מ לברך ברכה זו על אכילת האחרים, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-7)
7. שו"ר בגל' הגרע"א סימן רי"ט ס"ה דמבו' בדבריו דיכול לברך שגמלני ולהוציא את חבירו, וצ"ע דמ"ש ממש"כ התוס' דא"א שיברך נברך שאכלנו משלו אם לא אכל, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-8)
8. והי' מקום לדון עוד, דכלל ל"ש שיברך בעד חבירו ברוך שגמלך כל טוב מדין ערבות, כיון דהברכה המוטלת על חבירו היא ברוך שגמלני כל טוב, - אך אי"ז מתישב כ"כ, דלפ"ז נמצא דהא דל"מ להוציא את חבירו כשמברך ברוך שגמלני והא דל"מ להוציאו כשמברך ברוך שגמלך הוא מתרי טעמי, ואי"ז במשמע. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך י"ל דהא דל"מ לברך ברוך שאכל ינאי וחבריו, הוא משום דבברכת הזימון בעינן שיהא זה ציווי של א' מן המברכים, וא"א שיוציא אחר אותם מדין שומע כעונה, ומש"א שמעון בן שטח דהיאך אברך ברוך שאכל ינאי וחבריו משלו, היינו הא גופא דמצות ברכת הזימון הוא שיאמרה א' מן המברכים, וא"א שיברך א' שאינו מן המברכים. [↑](#footnote-ref-10)