י - איסור קרובות החלוצה וצרת קרובת החלוצה והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ -עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] יבמות מ' א', החולץ ליבמתו הוא אסור בקרובותי' והיא אסורה בקרוביו וכו', ובגמ' שם איבע"ל גזרו שניות בחלוצה או לא, בערוה דאורייתא גזרו בהו רבנן שניות בחלוצה לא גזרו רבנן שניות, או"ד לא שנא, ופשיט ממתניתין דגזרו שניות בחלוצה.

ולא נתפרש בגמ' באיסורא דקרובות זקוקתו לפ"מ דקי"ל דיש זיקה, אם גזרו אף שניות, והיש"ש בפ"ב סימן ב' נסתפק בזה אי נימא דאף דגזרו שניות בחלוצה, היינו רק באיסור קרובות חלוצה דאסור לכו"ע מדרבנן, אך בזיקה דאית בי' פלוגתא אם קרובותי' אסורין, א"כ אף למאן דאסר בקרובותי' לאו סברא דאלים זיקה ליאסר אף בשניות, ועיי"ש שהכריע דדמי לחלוצה, וכי היכי דגבי חלוצה דהוי איסור מדרבנן גזרו בה שניות, ה"ה בזיקה,[[1]](#footnote-2) והביאו בהגה' הגרע"א באהע"ז סימן קנ"ט ס"ה.

וכ"נ להדיא בד' הריא"ז לעיל בפ"ב ה"א דין ג', ז"ל, היבמה שמתה וכו' אסור היבם באמה או בבתה וכו', וכן "כל הקרובות האסורות לו מחמת אשתו אסורות לו מחמת זקוקתו", עכ"ל, ומשמע דהיינו אף בשניות.

ולכאו' יש לסייע לזה ממה שאמרו בירושלמי לעיל פ"ג ה"א דאחות זקוקתו אוסרת צרתה, דק"ו מה אם אחות חלוצתו שהיא מדבריהם נתנו לה חכמים צרה, כאן שיש כאן איסור אחיות לא כ"ש, והרי דאיסור אחות זקוקתו חמיר מאיסור אחות חלוצתו, ומשמע דהיינו משום דעיקר הזיקה היא מדאורייתא, ואף אם איסור קרובותי' אינו אלא מדרבנן, מ"מ חמיר טפי מאיסור אחות חלוצה דעיקרה אינה אלא מדבריהם, וא"כ כיון דמסקינן דגזרו שניות בחלוצה, כ"ש דגזרו שניות בזיקה.

ב] אמנם הנה בסוגיין בעי למיפשט דלא גזרו שניות בחלוצה מהא דתנן דהוא אסור באמה ובאם אמה, ואילו אם אם אמה לא קתני, ודחי דדילמא היינו טעמא דלא תני משום דקבעי למיתני סיפא והאחין מותרין, ואי תנא אם אם אמה ה"א האחין מותרין דוקא באם אם אמה אבל באם אמה ובאמה לא, - ובפירש"י כתב לפרש הס"ד דהאחין מותרין דוקא באם אם אמה אבל באם אמה ובאמה לא, ז"ל, הו"א האחין מותרין לא קאי אלא אאם אם אמה "דלא גזרו שניות בזיקה", אבל אמה ואם אמה דהו"ל עריות דאורייתא לגבי אשה גמורה לא משתרו אחין, דגזרו עריות בזיקה ואפי' לאחר חליצה נימא דאיהו שליחותייהו עבד וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא דאף דגזרו שניות בחלוצה מ"מ לא גזרו שניות בזיקה, וע"כ זהו דס"ד דאין האחין מותרין לאחר חליצה רק בשניות, אך בעריות הן אסורין אף לאחר חליצה מכח הזיקה,[[2]](#footnote-3) ופירש"י דהיינו משום דשליחותייהו עבד, וזה מתפרש למשמעות ד' רש"י והפסקי רי"ד לעיל כ"ג ב' דהא דליכא איסור אחות זקוקה לאחר חליצה, הוא משום דפקע זיקה למפרע, (וכ"כ המאירי לעיל י"ז א'), והיינו דע"י החליצה פקע זיקה משאר האחים למפרע, וע"ז הוא דשליחותייהו עבד דלא פקע זיקה למפרע משאר האחים, ותו יש לאסור את אמה ואם אמה משום קרובות זקוקתו.[[3]](#footnote-4)

ובכ' הגר"נ זצ"ל כתב לסייע לזה ממש"כ הבה"ג בהל' יבום וחליצה, ז"ל, שומרת יבם שמתה אסור באמה וכן באם אמה ובאם אבי' ובבתה ובבת בתה ובבת בנה, עכ"ל, וממה שמנה לכל העריות משמע דאינו אסור אלא בעריות אך הוא מותר באם אם אמה וכו', ועיי"ש שכתב לסייע לזה עוד, דמשמע דבחיי יבמתו ליכא נפ"מ בין מ"ד דיש זיקה למ"ד דאסור לבטל מצות יבמין, וכיון דביטול מצות יבמין שייך רק בעריות ולא בשניות, משמע דגם למ"ד דיש זיקה לא אסרו בשניות, - וצ"ב בביאור הנידון בזה, ובטעם הסוברים דאף דגזרו שניות בחלוצה מ"מ לא גזרו שניות בזיקה, ושמא הוא משום דאיסור אחות חלוצה חמיר מאיסור אחות זקוקה דהחלוצה נראית טפי כאשתו, וע"כ החמירו בזה גם לאסור שניות, אך הוא להיפך מד' הירושלמי דבאחות זקוקה יש לאסור טפי מבאחות חלוצה.

**ב**

ג] ובהא דתנן דאסור אדם בצרת קרובת חלוצתו פירש"י דהוא אף כשנשואה לנכרי,[[4]](#footnote-5) ולכאו' מקור דבריו הוא מהא דפריך בשלהי סוגיין דמ"ש רישא ומ"ש סיפא, ופירש"י דהינו דמ"ש דמותר בצרת קרובת חלוצתו ואסור בצרת קרובת חלוצתו, ואם הא דאסור בצרת קרובת חלוצתו היא כשהיא נשואה לאחיו, מאי פריך, הרי אחר שאסרו חכמים קרובת חלוצתו ממילא דאף צרתה אסורה דהויא כצרת ערוה, ומשא"כ בקרובת צרת חלוצתו דאין טעם לאסרה, ועמד ע"ז הקר"א, ומזה הוא שלמד רש"י דצרת קרובת חלוצתו אסורה אף כשהיא נשואה לנכרי, וזהו דפריך דמ"ש דאסרו בקרובת צרת חלוצתו ולא אסרו בצרת קרובת חלוצתו, והוא מבו' כן בל' רש"י בד"ה מאי שנא, ז"ל, מ"ש רישא קרובת צרת חלוצה דשריא ומ"ש סיפא צרת קרובת חלוצתו ששתיהן נכריות היא וצרתה "נשואות לנכרי" וקתני אסור, עכ"ל, והרי דעיקר הא דפריך דמ"ש רישא ומ"ש סיפא הוא מכח הא דבסיפא הן נשואות לנכרי, וזה כמש"נ.[[5]](#footnote-6)

ד] אך דעת התוס' וש"ר דכל הא דאסור אדם בצרת קרובת חלוצתו הוא רק כשהן נשואות לאחיו ומדין צרת ערוה, ולדעתם צ"ב דמאי פריך דמ"ש רישא ומ"ש סיפא, הרי שנא ושנא, דצרת קרובת חלוצתו הויא כצרת ערוה, וקרובת צרת חלוצתו אין טעם לאסרה.

והרשב"א והריטב"א פירשו דפירכת הגמ' היא דמ"ש דאסור אדם בקרובת חלוצתו ואינו אסור בקרובת צרת חלוצתו, אף דהחלוצה שליחותא דכולהו עבדא, ומ"ט גזרו חכמים בזה ולא גזרו חכמים בזה, וע"ז משני דלא גזרו אלא על קרובת החלוצה דאתיא בהדי' לבי"ד דדמי לגרושה דאורייתא, ולפ"ז ניחא.

אך התוס' פירשו דפריך דמ"ש דאסרו בצרת קרובת חלוצתו ולא אסרו בקרובת צרת חלוצתו, וע"ז משני דהוא משום דאזלא בהדי' לבי"ד ודמיא לגרושה טפי ואסרו אף צרתה דדמיא לצרת ערוה ומשא"כ בקרובת צרת חלוצתו דצרת חלוצתו ל"ד לגרושה ואף קרובתה מותרת, וצ"ב לדעתם דמעיקרא מאי פריך הרי ודאי דהדין נותן דצרת קרובת חלוצה אסורה דהויא כצרת ערוה, וקרובת צרת חלוצה אין טעם לאסרה, ועמד ע"ז הקר"א, - ועיי"ש שכתב דצ"ל לדעתם דמטעם צרת ערוה לחוד לא הוי מיתסרא צרתה, כיון דאין קרובת חלוצה אסורה עלי' אלא מדרבנן, והויא כמו שני' דצרתה מותרת, ומשו"ה צ"ל משום דאזלא לבי"ד ונראית כמו גרושתו ודמיא טפי לצרת ערוה.

ה] אמנם צ"ע בזה, שהרי לעיל כ"ז א' נקטו בגמ' בפשיטות דצרת אחות זקוקתו אסורה, והתם ליכא לה"ט דאזלא בהדי' לבי"ד ואפ"ה היא אסורה, דכיון דאחות זקוקתו הויא מדרבנן כאחות אשתו אף צרתה אסורה,[[6]](#footnote-7) וא"כ מ"ט בצרת אחות חלוצתו בעינן לטעם בפנ"ע דאזלא בהדי' לבי"ד.

ו] וביותר צ"ע בזה בד' הרמב"ם בפ"ו מיבום ה"כ שכתב דצרת קרובת חלוצתו אסורה רק כשהיא נשואה לאחיו, ופירש טעם איסורה דהוא מפני שמתחלפת בצרת חלוצתו, וכ"כ הרי"ף בסוגיין, וצ"ע דמ"ט בעינן לה"ט, הרי כיון דקרובת חלוצתו הויא מדרבנן כאחות אשתו, ממילא דאף צרתה אסורה דהוי כצרת ערוה, דדמיא לצרת אחות זקוקתו דאסורה.

ואמנם הנה הרמב"ם לא הביא להך דינא דצרת אחות זקוקתו אסורה, ובשיעורי הגר"נ סו"ס ז' כתב בדעתו דלא קי"ל הכי, ולפ"ז ניחא,[[7]](#footnote-8) - אך לא נתישבו בזה ד' הרי"ד והריא"ז בסוגיין שפירשו לאיסורא דצרת קרובת חלוצתו דהוא גזירה אטו צרת חלוצתו, ולעיל בר"פ ארבעה אחין כתבו דצרת אחות זקוקתו אסורה.

**ג**

ז] והנה בסוגיית הגמ' לעיל כ"ז א' מבו' דהא דאסור אדם בצרת קרובת חלוצתו הוא אף כשנעשית קרובת חלוצתו לאחר מיתה, והאו"ש בקונט' זיקה סקי"ד עמד בזה דמ"ט היא אסורה, הרי אין צרה לאחר מיתה,[[8]](#footnote-9) ועיי"ש שכתב דזהו שפירש"י שם דהא דאסור בצרת קרובת חלוצתו היא אף כשהיא צרתה מנכרי, ונתכוין לפרש דמה"ט הוא דאסירא אף שלא נעשית קרובת חלוצתו אלא לאחר מיתה, והוי כצרה שלא במקום מצוה, (וזה כמש"כ בתשו' הרשב"א ח"ו סימן כ"ה דעיקר הא דאין צרה לאחר מיתה הוא משום דאין צרה אלא מאח), ועיי"ש שכתב דלמש"כ הרי"ף והרמב"ם דטעם איסורא דצרת קרובת חלוצתו הוא משום דהיא מתחלפת בצרת חלוצתו ניחא, דגם בכה"ג איכא לה"ט.

ח] ויש להוסיף, דהנה לכאו' אי"ז מתישב היטב, שהרי גם לדעתם לא אסרוה אלא בנשואה לאחיו, והרי דאסרוה כדיני צרת ערוה, ובדיני צרת ערוה הרי אין צרה לאחר מיתה, וי"ל.

אמנם נראה, דהנה אמנם בפשוטו הא דלא אסרוה אלא בנשואה לאחיו, הוא משום דאסרוה כדיני צרת ערוה, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין דהוא משום דאף צרת ערוה גופה שלא במקום מצוה שריא.

אך הנה מצאתי דבר חדש בד' הריא"ז בפירקין ה"ד דין ד', ז"ל, כשם שאסור בקרובות חלוצתו כך אסור בצרות הקרובות לפי שקרובות החלוצה הרי הן כחלוצה עצמה וכשם שאסרו בצרת החלוצה כך אסרו בצרות קרובותי', "וכשם שצרת חלוצה אינה אסורה לו אלא כשנפלה לו מאחיו כך צרות קרובות החלוצות אינן אסורות לו אלא כשנפלו בייבום מאחיו" אבל אם היו וכו' נשואות לאיש נכרי צרותיהן מותרות, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דלא אסרו צרת קרובת חלוצתו כשנשואה לנכרי הוא דומיא דהא דצרת חלוצה אינה אסורה לו אלא כשנפלה לו מאחיו, ולכאו' הביאור בזה דאיסור צרת חלוצתו משום לא יבנה הוי איסור אשת אח, אלא דמדכתיב לא יבנה הוי זה ניתוק מכרת ללאו, ולא שייך איסור זה אלא כשנפלה לו מאחיו, וע"כ אף כשאסרו צרת קרובת חלוצתו אטו צרת חלוצתו, אין מקום לאסור אלא כשנפלה לו מאחיו.[[9]](#footnote-10)

ולפ"ז מתפרש היטב הא דאסורה צרת קרובת חלוצתו אף כשנעשית קרובת חלוצתו לאחר מיתה, דהרי איסור צרת קרובת חלוצתו אינו כלל בגדרי איסור צרת ערוה, אלא הוא איסור בפנ"ע אטו צרת חלוצתו, והא דאין האיסור בזה אלא כשהן נשואות לאחיו, הוא משום דדמי לצרת חלוצתו דאיסורה הוא כשנפלה לו מאחיו, ושפיר יש לאסור בזה אף כשנעשית קרובת חלוצתו לאחר מיתה, ואדרבה בכה"ג דמי טפי לצרת חלוצתו.

ט] אמנם הנה לדעת התוס' ודעימייהו דטעם הא דאסרו צרת קרובת חלוצתו אי"ז גזירה בפנ"ע, אלא הוא משום דהויא כצרת ערוה, תיקשי דמ"ט היא אסורה אף כשנעשית קרובת חלוצתו לאחר מיתה, הרי אין צרה לאחר מיתה.

והחזו"א בסימן קכ"ז סק"ט כתב דכיון דגזרו על החלוצה שתהא כגרושה החשיבו את החלוצה כאשתו מכבר ואין התחלה לדבר, וע"כ ל"ה כצרה לאחר מיתה, ועיי"ש שנקט לעיקר דהויא החלוצה כאשתו אף קודם נפילה, וע"כ אף אם חלץ לרחל אסורה צרת לאה, אף דבשעת נפילתם עדיין לא היתה רחל זקוקה,[[10]](#footnote-11) וצ"ע.

י] אך הנה בד' הירושלמי לעיל בפ"ג ה"א מבו' דלא כן, עיי"ש שאמרו בגונא דנפלו ב' אחיות לפניו דאסורות עליו משום אחות זקוקה, ויבם את הראשונה, הרי דאם הי' לשני' צרה כונס את הצרה ומקיים את אשתו, משום דמותר אדם בקרובת צרת חלוצתו, (וה"נ מותר בקרובת צרת יבמתו), ופריך עלה ויהא אסור בצרה מפני צרת אחות חלוצתו, ומשני א"ר יודן אילו ביקש לבעול את הצרה עד שלא כנס שמא אינו מותר בה,[[11]](#footnote-12) בתחילה הוא מותר בה ובסוף הוא אסור, אם אומר אתה כן נמצאת עושה צרה לאחר מיתה ואין צרה לאחר מיתה, והביאוהו הרמב"ן והרשב"א לעיל ל' ב', ולהדיא דכל שנעשית קרובת חלוצתו לאחר מיתה אינה אסורה, משום דאין צרה לאחר מיתה, וזה דלא כמו שאמרו בתלמודין דבכה"ג היא אסורה משום צרה, וצ"ב בביאור הפלוגתא בזה.[[12]](#footnote-13)

**ד**

יא] ותחילה נבאר עיקר הנידון דשניות בחלוצה, דהנה בסוגית הגמ' לקמן ק"ח ב' מבו' דגזרו שניות בקידושי קטנה אף שאינם אלא מרבנן, והוכיח כן המ"מ בפי"א מגירושין הי"ז, והאחיעזר בח"א סימן י"א סק"ד נקט דה"נ הוא בזיקה דגזרו שניות, עיי"ש.

אך לכאו' י"ל דמה שאמרו התם דגזרו שניות בקידושי קטנה, אינו מכח הא דמסקינן הכא דגזרו שניות בחלוצה, ואף להס"ד דלא גזרו שניות בחלוצה, מ"מ גזרו שניות בקידושי קטנה, והטעם בזה הוא משום דבקידושי קטנה אף שאינם אלא מדרבנן, הרי מ"מ מדרבנן הויא אשתו גמורה, וכיון דהויא אשתו גמורה מדרבנן, ממילא דשניות דידה הוו בכלל שניות, ומשא"כ בחלוצתו דאינה אשתו כלל, אלא דגזרו חכמים לאסור את קרובותי' כקרובות אשתו, שפיר י"ל דלא גזרו אלא בעריות דאורייתא ולא בשניות, וה"נ היא באיסור אחות זקוקתו, דכיון דאינה אשתו גמורה, אלא דגזרו חכמים דגם באישות זה יהא איסור קרובות, י"ל דלא אסרו אלא בעריות דאורייתא ולא בשניות.

ויש להוסיף, דלכאו' בקידושין דרבנן הא דקרובותי' אסורות ל"ה בזה גזירה בפנ"ע לאסור את קרובותי', אלא כיון דהיא אשתו מדרבנן, ממילא דקרובותי' הוו מדרבנן קרובות אשתו, וע"כ ה"נ השניות אסורות, ואי"ז גזירה בפנ"ע על השניות, אלא כיון דהיא אשתו מדרבנן, ממילא דהשניות דידה הוו שניות מדרבנן, ומשא"כ באיסורא דאחות חלוצתו, דהוא גזירה בפנ"ע שגזרו חכמים לאסור את הקרובות, מיבע"ל דשמא לא גזרו בחלוצה לאסור את השניות, ואף לפ"מ דמסקינן דגזרו שניות בחלוצה, י"ל דבזקוקה לא גזרו, וכנ"ל.

יב] ומצינו עוד עד"ז, דהנה הרי"ף בפ' ב"ש כתב בדין קידושין קטנה דאם נשאת לאחר אין הולד ממזר, דנישואי דרבנן נינהו ולאו נישואי תורה, וכ"כ הרא"ש שם סימן ז', והאבנ"ז באהע"ז סימן קפ"ב סק"ב כתב דמקור דבריהם לכך הוא מהא דתנן לקמן מ"ד א' דהנושא אחות חלוצתו אין הולד ממזר, אף דמדרבנן חשבינן לה כאחות גרושתו, וכמש"כ התוס' לעיל כ"ו ב' (ד"ה וחליצה) דמה"ט חשבינן לה כחליצה פסולה משום דדמיא לאחות גרושתו דלי"ב זיקה.

אמנם הנה הישועות מלכו בפ"ג מאיסו"ב ה"א כתב להוכח מד' הירושלמי בפ' ב"ש דבקידושין דרבנן הוי הולד ממזר, עיי"ש, ותיקשי לפ"ד הירושלמי דמ"ש מהנושא קרובת חלוצתו דאין הולד ממזר.

אך פשוט בזה כמש"נ, דשאני בקידושין דרבנן, דמדרבנן הויא אשת איש גמורה, וע"כ מדרבנן הויא ערוה גמורה והוי הולד ממזר, ומשא"כ באחות חלוצה אף מדרבנן אינה ערוה גמורה, אלא אסרוה חכמים אטו אחות אשתו, אך לא חשיבא כערוה גמורה שיהא הולד ממזר.

יג] עוד מצינו כן, דהנה בהא דאם קידש קטנה ואח"כ נפלה לפניו אחותה ליבום אינה מותרת לשוק משום אחות אשה, כתב בפירש"י לקמן ק"ט א' ד"ה מת בעלה, דהוא משום דנישואי' דרבנן ולא אלימא לאפקועי זיקה דאורייתא, - ומה"ט מבו' במתניתין שם דב' אחין נשואין לב' אחיות קטנות ומת בעלה של אחת מהן הלזו תצא משום אחות אשה וכן ב' חרשות, והיינו משום דכל הא דאחות אשתו קטנה אינה ניתרת לשוק, אף דמדרבנן הויא כאחות אשתו, הוא משום דאי"ז מועיל להפקיע לזיקה דאורייתא, אך כל דגם הזיקה אינה אלא מדרבנן, אתי איסור אחות אשה דרבנן ומפקיע לזיקה דרבנן, וכ"ה מבו' במתניתין לקמן קי"ב בקידושי חרש ובקידושי חרשת.

אך הנה באיסור אחות זקוקה כתב בפירש"י לעיל ח' ב' ד"ה לכדר"ש דהא דאינה ניתרת לשוק בלא חליצה, הוא משום דלא אלים למיהוי כאחות אשה ממש להפטר בלא כלום, וצ"ב דמ"ט הוצרך לה"ט דלא אלים וכו', ותיפו"ל דאין איסור אחות זקוקה אלא מדרבנן ול"מ להפקיע זיקה דאורייתא, ושמא זה עצמו מכוון ד' רש"י דלא אלים משום דאינו אלא מדרבנן, וזה כמש"כ רש"י לקמן ק"ט א' בקידושי קטנה דנישואי' מדרבנן "ולא אלימא" לאפקועי זיקה דאורייתא, ומצינו כן בד' הריב"ן לעיל כ"ו א', ז"ל, ולא מתיבמות וכו' פוגע באחות זקוקה, אבל חליצה בעיין דזיקה מדרבנן ולא אלימא למיפטר בלא כלום, עכ"ל, - ויש מקום לומר דפירש"י לה"ט דנפ"מ בזה דאף בגונא דהיתה אחות זקוקתו נשואה לאחיו בקידושין דרבנן אינה ניתרת לשוק בלא חליצה, ולא אמרינן דאתי אחות זקוקה דרבנן ומפקע לזיקה דרבנן, משום דאיסור אחות זקוקה לא אלים כאחות אשה, ואף מדרבנן אין דינו כערוה לפטור מן היבום.[[13]](#footnote-14)

וזה מתפרש כמש"נ, דשאני בקידושי קטנה דמדרבנן הויא אשתו גמורה ואחותה הויא אחות אשה גמורה מדרבנן, וע"כ מדרבנן הויא ערוה גמורה לפטור מיבום וחליצה, אלא דאי"ז מועיל להפקיע זיקה דאורייתא, אך כל שאין זיקתה אלא מדרבנן אתי איסור אחות אשה דרבנן ומפקיע לזיקה דרבנן, ומשא"כ באחות זקוקתו דאף מדרבנן אינה אחות אשתו גמורה, אלא אסרוה חכמים אף דאינה אחות אשתו גמורה, וע"כ אף מדרבנן אינה ערוה לפטור מיבום וחליצה.

יד] עוד מצינו כן, דהנה הב"ש בסימן מ"ב סק"א כתב דאם פקח קידש אשה חרשת ובא פקח אחר וקידש אותה תופסין קידושין של שני, והאבנ"מ שם סק"א כתב דהוא משום דבקידושין דרבנן אינו מחייבי מיתות בי"ד ומחייבי כריתות וע"כ תופסין קידושי שני, וזה לטעמי' בסימן מ"ד סק"ד דכל הא דאין קידושין תופסין באשת איש הוא רק מכח הא דהויא ערוה, אך למש"כ הפנ"י בגיטין מ"ג א' דהוא גם משום דהיא ברשות הראשון ואין לה יד לקבל קידושין משני, הדין נותן דאף בקידושין דרבנן כיון דהיא אשתו של ראשון מדרבנן, אין לה יד לקבל קידושין דרבנן משני, והאבנ"ז באהע"ז סימן רל"ו סק"ב הביא להקשות מהא דתנן לקמן קי"ב ב' בב' שנשאו ב' אחיות חרשות ומת אחד מהם תצא משום אחות אשה, והרי הא דערוה פטורה מיבום וחליצה הוא משום דלא תפסי בה קידושין, ואי נימא דערוה דרבנן תפסי בה קידושין דרבנן, ה"נ תופסין קידושין דרבנן בחרשת שהיא אחות אשתו חרשת, וא"כ תיבעי חליצה, ובע"כ דאמרינן דאתי אחות אשה דרבנן ומפקיע זיקה דרבנן, ה"נ אתי אשת איש דרבנן ומפקיע קידושין דרבנן, ועיי"ש במש"כ לישב בדרך מחודשת.

ואי נימא כן דאשה המקודשת בקידושין דרבנן לא תפסי בה קידושין דרבנן של אחר, וכן אחות אשתו דרבנן לא תפסי בה קידושין דרבנן, נראה דאין ללמוד מזה דה"נ באחות חלוצתו ובאחות זקוקתו אין תופסין קידושין מדרבנן, דשאני בקידושין דרבנן דמדרבנן הויא אשת איש גמורה והויא אחות אשתו גמורה, וע"כ אין תופסין בה קידושין דרבנן, ומשא"כ באחות חלוצתו ובאחות זקוקתו דאף מדרבנן אינה אחות אשתו גמורה, אלא דאסרוה חכמים אטו אחות אשתו, וע"כ י"ל דאף מדרבנן אין דינה כערוה גמורה ותפסי בה קידושין.[[14]](#footnote-15)

**ה**

טו] ובזה מתפרש גם מה שדנו בירושלמי אם אחות זקוקתו אוסרת צרתה, אף דנראה דהדבר פשוט דאחות אשתו המקודשת לו בקידושין דרבנן אוסרת צרתה, וכמש"כ כן הריא"ז בפ' חרש (ה"א דין י"ב), וכ"כ הערול"נ לקמן ק"ט א', ואפ"ה מיבע"ל באחות זקוקתו אם אוסרת צרתה, והיינו משום דשאני באחות אשתו המקודשת לו בקידושין דרבנן דמדרבנן היא ערוה גמורה, וע"כ היא אוסרת צרתה,[[15]](#footnote-16) ומשא"כ באחות זקוקתו דאף מדרבנן אינה אחות אשתו גמורה, אלא אסרוהו חכמים אף דאינה אחות אשתו גמורה, י"ל דאינה אוסרת צרתה.

טז] ובביאור מה שאמרו בירושלמי דאם אחות חלוצתו אוסרת צרתה כ"ש אחות זקוקתו, נראה דהיינו דאף דגם באחות זקוקתו אינה אחות אשתו גמורה מדרבנן, מ"מ הרי איסור אחות זקוקתו הוא משום דיש זיקה וזיקה הויא כאישות מדאורייתא, ואף דאי"ז אישות גמורה לאסור קרובותי' מדאורייתא, מ"מ מדרבנן סגי באישות זו לאסור קרובותי', ונמצא דמדרבנן הויא כאחות אשתו, אף דאינה אחות אשתו גמורה, ומשא"כ באחות חלוצתו דאף מדרבנן אינה כאחות אשתו, אלא גזרו משום דהיא נראית כאחות אשתו, והיינו משום דא"א לחשבה כאחות אשתו, שהרי איסורה הוא מכח החליצה, ובשעה זו ודאי כבר אינה אשתו, אלא גזרו משום דנראית לבנ"א כאחות אשתו, אף דאינה אחות אשתו כלל, וע"כ קיילא מאחות זקוקתו.

יז] ובזה מתפרש דעת הרי"ד והריא"ז דאף דצרת אחות זקוקתו אסורה, מ"מ צרת אחות חלוצתו אינה אסורה אלא מגזירה אטו צרת חלוצתו, והיינו משום דאחות זקוקתו הויא מדרבנן כאחות אשתו, וע"כ ממילא דאף צרתה אסורה כצרת אחות אשתו, ול"ב לגזירה בפנ"ע לאסור את הצרה, אלא דכיון דהיא הויא כערוה, ממילא דצרתה הויא כצרת ערוה, ומשא"כ באחות חלוצתו דאף מדרבנן אינה כאחות אשתו, אלא גזרו עלי' משום דהיא נראית כאחות אשתו, לא גזרו מכח זה לאסור את הצרה, דכ"ה דלא החמירו לגזור בקרובת צרת חלוצתו ה"נ ל"ה לנו לאסור בצרת קרובת חלוצתו, וכל הא דאסרו את צרתה הוא גזירה אטו צרת חלוצתו.

[ויש להוסיף, דעיקר הך מילתא דאחות זקוקתו הויא מדרבנן ערוה גמורה כאחות אשתו, הוא מבו' כן להדיא ממש"כ הפסקי רי"ד לעיל כ"ג ב' ולקמן מ"א א' דמדרבנן אין קידושין תופסין באחות זקוקתו, דדמי להא דמדאורייתא אין קידושין תופסין באחות אשתו, ולהדיא דאחות זקוקתו הויא מדרבנן ערוה גמורה כאחות אשתו, וע"כ הוא דאף צרתה אסורה].

יח] ולפ"ד הירושלמי נראה די"ל דאף לפ"מ דמיבע"ל דלא גזרו שניות בחליצה מ"מ גזרו שניות בזיקה, והיינו משום די"ל דבאיסור אחות זקוקתו ל"ה גזירה בפנ"ע לאסור את קרובותי', אלא היינו דהחשיבו חכמים את הזיקה כאישות, וממילא דקרובותי' אסורות, וכ"ה משמעות ל' הריא"ז לעיל פ"ב (ה"א דין ג') דמדרבנן חשבינן להזיקה כככנוסה, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד לעיל כ"ו א', וע"כ ממילא דאף השניות אסורות, דא"צ לגזירה בפנ"ע על השניות, אלא כיון דמדרבנן חשבינן לה כאשתו ממילא דהשניות דידה הוו שניות מדרבנן, ומשא"כ באיסורא דאחות חלוצתו דא"א לחשבה כאשתו, אלא הוא גזירה שגזרו לאסור את קרובותי' אטו קרובות אשתו, מיבע"ל דשמא לא גזרו לאסור את השניות.

**ו**

יט] ובדעת רש"י דאחות חלוצתו חמירא מאחות אשתו, ואף דגזרו שניות בחליצה מ"מ לא גזרו שניות בזיקה, נראה דהוא משום שפירש לאיסור אחות חלוצה בע"א.

דהנה מצאתי בעזה"י דבר חדש בפי' הריב"ן במשנתינו כתב, ז"ל באמה ואם אמה, כל הנך עריות הוו מדאורייתא באשתו, וגזרינהו רבנן בחלוצתו "כיון דמעיקרא הויא אשתו בזיקה", עכ"ל, ובשלהי מתניתין כתב בהא דהאחים מותרין בכולן, ז"ל, דלא איגלאי זיקתן ע"י חליצה כזיקתו של חולץ, ואע"ג דאיכא למימר דשליחותא דכולהו אחין עבד, עכ"ל.

ונתחדש בד' הריב"ן דאיסור אחות חלוצה אי"ז איסור בפנ"ע מכח מעשה החליצה, דמכח זה היא נראית כאחות גרושתו, אלא הוא מכח הזיקה, והיינו דאף למ"ד דאין זיקה והזיקה בפנ"ע אינה אוסרת את קרובותי', מ"מ כל שחלץ לה ה"ז מועיל לחשוב את הזיקה כאישות מעליא, והיינו דכיון דכשחלץ לה היא נראית כאשתו, ע"כ תיקנו חכמים דמהניא החליצה לחשוב את הזיקה כאישות.

ומצינו כן גם בפי' הריב"ן לעיל כ"ו ב', ז"ל, נפלה אידך וכו' דאחות חלוצת שניהם היא דיש זיקה וזיקה לא פרחה מינה, דהא כל חד חלץ לאחותה מעיקרא "ואלומי אלמוה לזיקה", עכ"ל, ולעיל כ"ז א' כתב, ז"ל, במקום שיכול לחלוץ שמעון חליצה כשרה לשני' שהוא לא חלץ לראשונה, חליץ לה ראובן שחלץ לה חליצה פסולה דהויא הך אחות חלוצתו ולאו חליצה מעליא היא כדשמעון "דזיקה גרידתא היא גבי' דלא אלמה לזיקה (כחליצה) [בחליצה], עכ"ל, ולהדיא דאיסור אחות חלוצה הוא משום דאלומי אלמוה לזיקה, וע"כ היא אסורה טפי מאחות זקוקתו דלא אלמה לזיקה בחליצה.[[16]](#footnote-17)

ומצאתי כן גם בד' הרא"ש לעיל פ"ג סוס"ב, ז"ל, דמדאורייתא צרת אחות אשה בכרת כמו אחות אשה גופה הלכך "בזיקה דרבנן" נמי יש להשוות צרת אחות חלוצה לאחות חלוצה, עכ"ל, ומבו' דאיסור אחות חלוצה וצרתה הוא איסור זיקה דרבנן, והרי דהאיסור הוא מכח הזיקה דכל שחלץ לה חשבינן להזיקה כאישות וה"ה אסורה מכח הזיקה.[[17]](#footnote-18)

כ] ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דאיסורא דאחות חלוצתו חמיר מאיסורא דאחות זקוקתו, דבאחות זקוקתו הו"ל זיקה גרידא ותליא בהפלוגתא אם יש זיקה, ובאחות חלוצתו אלומי אלמוה לזיקה והיא אסורה לכו"ע, וע"כ חמיר איסורה טפי, וכאשר כ"ה בד' הריב"ן לעיל כ"ז א' דחליצה דאחות חלוצתו הויא חליצה פסולה טפי מחליצה דאחות זקוקתו, וכ"נ גם בפירש"י שם (ד"ה חלץ לה), והרי דאיסורא דאחות חלוצתו חמיר מאיסורא דאחות זקוקתו, וע"כ שפיר י"ל דאף דגזרו שניות בחלוצה מ"מ לא גזרו שניות בזיקה.

כא] ויש להוסיף, דהנה בפירש"י לקמן מ"א א' ד"ה ולא מתיבמת כתב דהא דאחות חלוצתו שנפלה לפניו ליבום לא מיפטרא מחליצה, הוא משום דמדאוריתא רמיא קמי' ואחות חלוצה אינה אלא מדברי סופרים, ומבו' דאם לא נפלה לפניו אלא מקידושין דרבנן, מהני איסור אחות חלוצתו לפטרה מן היבום, ומבו' לפ"ז דמדרבנן חשבינן לאחות חלוצתו כערוה גמורה דאחות אשתו, ול"ד לאחות זקוקתו שנתבאר לעיל סקי"ג בד' רש"י לעיל ח' ב' דאף מדרבנן לא חשבינן לה כערוה גמורה דאחות אשתו, ולכאו' היינו משום דבאחות חלוצתו דדמיא לאחות גרושתו, הוי גדר התקנ"ח דחשבינן להזיקה כאישות גמורה, וע"כ הו"ל מדרבנן כערוה גמורה דאחות אשתו, ומשא"כ באחות זקוקתו דגדר התקנ"ח הוא דאף דזיקה אי"ז אישות גמורה, מ"מ מדרבנן סגי באישות קלישתא לאסור את קרובותי', וע"כ אף מדרבנן לא חשבינן לה כערוה גמורה דאחות אשתו, - ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דחמיר איסור קרובות חלוצתו דהוי כעין דאורייתא וכדחזינן דחשבינן לה כערוה גמורה דאחות אשתו ואסרו אף את השניות, מאיסור קרובות זקוקתו שאינו כעין דאורייתא כדחזינן דאף מדרבנן לא חשבינן לה כערוה גמורה דאחות אשתו ולא אסרו בזה את השניות.

**ז**

כב] ובזה מתישב היטב הא דצרת קרובת חלוצתו אסורה אף כשנעשית קרובת חלוצתו לאחר נפילה, דכיון דאיסורא דקרובת חלוצתו הוא משום מכח הזיקה דכל דחלץ לה חשבינן להזיקה כאישות, ע"כ ה"ז מועיל דחשבינן לה כצרת ערוה בשעת נפילה, כיון דכבר היתה החלוצה זקוקה בשעת נפילה וחשבינן לזיקה זו כאישות, וע"כ חשבינן כמו שהיתה אחותה אסורה בשעת נפילה, וע"כ צרתה אסורה,[[18]](#footnote-19) ואמנם לפ"ז כל הא דאחות חלוצה אוסרת צרתה, הוא רק כשבשעת נפילתן כבר נפלה החלוצה, דבכה"ג מצינו למימר דאחר שחלץ לה חשבינן לאחותה כאסורה בשעת נפילה, אך כל שנפלו הם תחילה ואח"כ נפלה החלוצה, לא מצינו לחשוב לאחות החלוצה כאסורה בשעת נפילה, ואינה אוסרת צרתה,[[19]](#footnote-20) וזה דלא כמו שצידד החזו"א סימן קכ"ו סק"ט לפי דרכו.

כג] והירושלמי דס"ל דצרת קרובת חלוצתו מותרת כשנעשית קרובת חלוצתו לאחר נפילה, הוא לטעמי' דאיסור קרובת חלוצתו אינו מכח הזיקה דמעיקרא, אלא הוא איסור בפנ"ע מכח החליצה, דמה"ט ס"ל דאיסור קרובת חלוצתו קייל מאיסור אחות זקוקתו, וע"כ אין האיסור אלא משעת החליצה, וכל שנעשית קרובת חלוצתו לאחר נפילה הויא כצרת ערוה לאחר מיתה,[[20]](#footnote-21) והדברים מאירים ומשמחים ומכוונים בעזה"י לאמיתה של תורה.

**ח**

כד] והנה נתבאר לעיל סק"ג בדעת רש"י דפשיטא לי' דלאיסורא דצרת קרובת חלוצתו כשנשואה לאחיו, ל"ה בעינן לגזירה בפנ"ע משום צרת חלוצה, ומהא דפריך דמ"ש האי ומ"ש האי הוכיח רש"י דאיסור צרת קרובת חלוצתו הוא אף כשהיא נשואה לנכרי, וזה מתפרש היטב לטעמי' שנתבאר לעיל סק"כ דקרובת חלוצתו חשיבא מדרבנן כקרובת אשתו, והויא ערוה גמורה מדרבנן, והי' בדין דתהא פטורה מן החליצה, וכל הא דאינה פטורה הוא משום דרמיא קמי' מדאורייתא ואיסורא דאחות חלוצה הוא מדרבנן, אך אם נפלה לפניו מקידושין דרבנן פטורה אף מן החליצה, וע"כ ודאי דהויא צרתה כצרת ערוה, וכ"נ גם בד' הרשב"א והריטב"א דלפי דבריהם לא פריך הגמ' דמ"ט צרת קרובת חלוצתו אסורה, ונתבאר לעיל סק"ד.

כה] אך בדעת התוס' שפירשו דפירכת הגמ' היא דמ"ש דצרת קרובת חלוצתו אסורה וקרובת צרת חלוצתו מותרת, נראה דס"ל דאף מדרבנן ל"ה קרובת חלוצתו ערוה גמורה, וע"כ אף שאסרו את קרובת חלוצתו, מ"מ אין צרתה נאסרת ממילא מכח זה,[[21]](#footnote-22) - והא דצרתה אסורה, הוא משום דכ"ה דאסרו את אחות חלוצתו אטו אחות אשתו, ה"נ אסרו את צרת אחות חלוצתו אטו צרת אחות אשתו, והוא גזירה בפנ"ע שגזרו לאסור את הצרה, וכ"כ בחי' הגר"ש סימן ד' סק"ג באיסורא דצרת אחות זקוקה דהוא גזירה בפנ"ע שגזרו לאסור את הצרה אטו צרת אחות אשתו, ועיי"ש במש"כ לפ"ז.

ולפ"ז נראה דזהו הוא דפריך דמ"ש האי ומ"ש האי, דקאי על מה שאמרו דהא דקרובת צרת חלוצה מותרת אף לדעת ר' יוחנן דצרה כחלוצה דמיא, הוא משום דאחות חלוצה אינה אלא מדרבנן, ולא גזרו אלא בחלוצה עצמה ולא באחותה, וע"ז פריך דמ"ש דהחמירו לגזור גם על צרת קרובת חלוצתו גזירה משום צרת אחות אשתו, ולא החמירו לגזור בקרובת צרת חלוצתו, - וע"ז משני דהך דאזלא בהדה לבי"ד דמיא לגרושה טפי וגזרו על אף צרת אחותה, והך דלא אזלא בהדה לבי"ד לא גזרו אף על אחותה.

והך מילתא דלדעת התוס' אסורא דצרת קרובת חלוצתו אי"ז בתולדה מאיסורא דקרובת חלוצתו, אלא הוא גזירה בפנ"ע דגזרו על הצרה, הוא מבו' כן להדיא ממש"כ התוס', ז"ל, וכיון דחלצה דמיא לגרושה טפי "ואסרו גם צרת קרובתה כשנשואה לאחים דדמיא לצרת ערוה", עכ"ל, ולהדיא דהוא גזירה בפנ"ע דגזרו על צרת קרובת חלוצתו דדמיא לצרת אחות אשתו, וזה כמש"נ בדעתם.

**ט**

כו] בעיקר מש"נ יש להוסיף מש"כ הרמב"ם בפ"ו מיבום ה"כ, ז"ל, אבל וכו' כשם שקרובת חלוצתו אסורה עליו כך צרתה אסורה "והרי שתיהן כשניות לו" וחולצות ולא מתיבמות, עכ"ל, ומבו' להדיא דאיסורא דצרת חלוצתו הוא כאיסור שני', והרי דאף מדרבנן לא חשיבא כערוה גמורה, אלא הויא כשני', וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפי"ח מאיסו"ב ה"ד, ז"ל, הבא על אחת מהשניות וכיו"ב כגון הבא על קרובת חלוצתו וכו' לא עשה אותה זונה וכו', עכ"ל, ומשמע דאיסור קרובת חלוצתו דמי לאיסור שניות, וזהו שהוצרך הרמב"ם שם לפרש טעם הא דצרת קרובת חלוצתו אסורה, דהוא משום שמתחלפת בצרת חלוצתו, ול"ד לצרת שניות דמותרת.[[22]](#footnote-23)

יש להעיר דלמש"כ הרמב"ם דאחות חלוצתו הויא כשניות, הרי דכל הא דאינה מתייבמת הוא מגזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שני', ולפ"ז תיקשי דמ"ט אחות זקוקתו אינה מתייבמת, הרי בזה ליכא גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שני', שהרי ע"י שתתייבם פקעה זיקה, לדעת רוב קמאי דנישואין מפקעי זיקה.

ולכאו' מוכח מזה בדעת הרמב"ם כמש"נ לעיל סקי"ז בדעת הרי"ד והריא"ז דשאני איסור אחות זקוקתו מאיסור אחות חלוצתו, ואיסור אחות זקוקתו הויא כערוה מדרבנן, וע"כ הוא דאינה מתיבמת, ול"ד לאחות חלוצתו דאינה אלא כשניות.

אך כבר נתבאר בחי' תשנ"ה לישב בע"א והוא האמת, דהנה ז"ל הרמב"ם בפ"ז מיבום ה"א, שנים מן האחין נשואין לשתי אחיות ומתו שניהן ולא נודע איזה מהן מת ראשון, "הואיל וא"א ליבם שתיהן והרי זיקה נפלה על שתיהן שתיהן חולצות ולא מתיבמות", עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הרמב"ם דהא דאחות זקוקתו אינה מתיבמת, אינה משום איסורא דאחות זקוקתו, אלא הוא משום דא"א ליבם שניהם ונפלה זיקה על שניהם, ודינא הוא דכל דיש זיקה על ב' יבמות ואין שניהם ראויות לו, אין שתיהן מתיבמות, וכ"ה בפיהמ"ש לרבינו ר"פ ארבעה אחין, ז"ל, מן הכללים שעליהם סובבים כל בבות מסכתא זו שאם נפלו ב' עריות ליבום לפני אחים הראוים להם הרי אלו חולצות ולא מתיבמות, "לפי שזיקת כל אח ואח נפלה על שתיהן וכאילו הן צרות", ולפיכך אינן מתיבמות, לפי שכל אחת מהן ראויה לכל אחד מן האחין, עכ"ל, ומשמעות הדברים דהוא ע"ד דינא דר"ש דכל דנעשות צרות זל"ז בזיקה פטורות, אלא דלר"ש הן פטורות לגמרי, ולרבנן אינם פטורות אלא אסורות, וכ"ה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש דלר"ש פטורות משום דנעשו צרות זל"ז בהחלט, ולרבנן אינם פטורות אלא הן אסורות.

ואמנם תיקשי בד' הרמב"ם דמ"ט הוצרכנו לאיסור בפנ"ע בב' אחיות זקוקות, ומ"ט לא מצינו למיתי עלה מכח איסור אחות זקוקתו דעלמא.

אך הביאור בזה הוא עפמש"נ דאדרבה כ"ה דאחות חלוצתו אינה אסורה ליבום אלא מגזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שני', ה"נ הוא באחות זקוקתו, ובאחות זקוקתו הרי ע"י היבום יפקע הזיקה, ואין מקום לאסור מכח הגזירה, ובע"כ דהוא איסור בפנ"ע שאסרו חכמים בב' אחיות שהם צרות זל"ז בזיקה, והדברים מכוונים בעזה"י לאמיתה של תורה.

1. ועיי"ש שכתב ללמוד כן ממש"כ הרמב"ם בפ"א מיבום הי"ג, ז"ל, החולץ ליבמתו כשם שהיא אסורה עליו כך קרובותי' כגון אמה ובתה וכו', ואפי' שניות שלה אסורות וכו', כללו של דבר ה"ה כאשתו שגירשה, וכן אם מתה יבמתו ועדיין היא זקוקה לו אסור בקרובותי' כאילו היתה אשתו ומתה תחתיו וכו', וכתב דכיון דמדמה איסור זיקה ממש לאיסור חלוצה, וכתב נמי להדיא לגבי זיקה,שהיא כאשתו ממש לאסור בכל קרובותי', וגם בחלוצה כתב נמי האי לשון שהיא כאשתו שנתגרשה ממנו ומשו"ה אסור בקרובותי' ואף בשניות, א"כ ממילא גבי זיקה נמי אסור בשניות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם יש מקום לדחות, דאף דהי' מקום לומר כן, וזהו דאיצטריך למיתני אמה ואם אמה, מ"מ לפי האמת ליכא מקור לזה, וכ"ה דגזרו שניות בחלוצה ה"נ גזרו שניות בזיקה, - אך לכאו' כיון דחזינן דאף אם גזרו שניות בחלוצה מ"מ לא גזרו שניות בזיקה, מהיכ"ת דלפי האמת אי"ז כן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להעיר בזה, דלפ"ז נמצא דלמ"ד דיש זיקה הרי כל הא דלפי האמת ליכא איסור אחות זקוקה לאחר חליצה, הוא משום דהחליצה מפקעת זיקה משאר האחים למפרע, אך על החולץ עצמו יש לאסור משום הזיקה, ול"ב לאיסור בפנ"ע דאחות חלוצה, ואמנם נפ"מ באיסור דקרובות חלוצתו דאף השניות אסורות, ולמש"נ להלן סק"? דגם איסור אחות חלוצה הוא משום הזיקה, ניחא קצת, - ואמנם בעיקר הדברים י"ל דהא דפקעה זיקה למפרע הוא גם מן החולץ, והיינו משום דעיקר הזיקה האוסרת הוא זיקה ליבום, וכ"נ למש"כ הפסקי רי"ד לעיל כ"ו א' והריא"ז לעיל בר"פ ב' דאיסורא דאחות זקוקה הוא משום דמדרבנן הויא זיקה ככנוסה, וכל שחלץ לה נקבע דאין זיקתה ליבום וע"כ לי"ב לאיסורא דאחות זקוקה אף על החולץ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולדעתו לכאו' איסורא דצרת קרובת חלוצתו היא אף לדעת ב"ש דמתירין את הצרות לאחים, שהרי אין איסורה כלל משום לתא דצרת ערוה, שהרי היא אסורה אף כשהיא נשואה לנכרי, - ואמנם הנה החזו"א כתב דמסוגיית הגמ' לעיל כ"ז א' מבו' דלב"ש אין צרת קרובת חלוצתו אסורה, ותמה מזה ע"ד רש"י, ולכאו' מכוון דבריו הוא מהא דמוקמינן להא דתניא דחלץ לאחיות לא נפטרו צרות חלץ לצרות נפטרו אחיות כב"ש דמתירין את הצרות לאחים, ותיקשי דבגונא דחלץ תחילה ללאה ואח"כ חלץ לצרת רחל, מ"ט נפטרה רחל הרי הו"ל חליצה פסולה, ובע"כ דלדעת ב"ש אין צרת קרובת חלוצתו אסורה, והויא חליצתה חליצה כשרה, וכ"ה בד' החזו"א בתשו' סימן ? סק"ו, - אך הדברים צ"ע, דהרי שפיר י"ל דהא דחלץ לצרות נפטרו אחיות היינו כשחלץ לב' הצרות, ולא איירי שחלץ תחילה ללאה ואח"כ לצרת רחל, ואה"נ דבכה"ג לא נפטרה רחל אף לדעת ב"ש, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל מינה דפריך ד"אי הכי" חלץ לצרות רחל נפטרו אחיות ואצרת רחל מי מיפטרא, ומהא דפרכינן לה באי הכי, מבו' דשפיר יש לפרש דהא דחלץ לצרות נפטרו אחיות הוא כשחלץ לב' הצרות, וכל הא דפריך הוא רק לפ"מ דמשני דהא דחלץ לאחיות לא נפטרו צרות הוא אצרה דרחל, וכמו שפירשו התוס' שם, והריטב"א פירש בע"א, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-5)
5. בכת"י הגר"נ זצ"ל כתב דנפ"מ עוד לדינא בין דעת רש"י לדעת ש"ר, הוא אם איסורא דצרת קרובת חלוצתו הוא אף בשניות דחלוצתו, דלדעת רש"י דאי"ז משום לתא דצרת ערוה הרי דכל בכל קרובות חלוצתו אסרו את צרותיהן ואף בשניות, ומש"כ שם לישב בזה קו' מהרש"ל ע"ד רש"י שפירש דהא דאסור באבי אביו הוא משום החולץ וגזרו שניות בחלוצה, דנפ"מ בזה לאיסורא דקרובת צרת חלוצתו, לא נתפרש לן, שהרי בהא דאסורה היא בקרוביו לא שייך הך איסורא דקרובת צרת חלוצתו, וא"כ ליכא נפ"מ בהא דאסורה באבי אביו משום לתא דהחולץ, - ואמנם בפשוטו הי' נראה דכיון דבמתניתין לא תני אלא אמה ואם אמה וכו', הרי דרק בקרובות אלו אסרו את צרותיהן, אך בשניות לא אסרו את צרותיהן, וי"ל דהגזירה משום דאזלא בהדה לבי דינא לא שייכא בשניות דהם לא אזלא בהדה לבי דינא, - אך יש להוכיח דגם בשניות אסרו את צרותיהן, דא"כ מ"ט לא משני הגמ' דהא דלא תני דאסור באם אם אמה הוא משום סיפא דקתני דאסור בצרת קרובת חלוצתו, ואם הוה תני במתניתין אם אם אמה הוה משמע דהוא אסור אף בצרתה, ובע"כ דפשיטא להגמ' דאם גזרו שניות בחלוצתה, אף הויא בכלל קרובת חלוצתו לאסור אף צרתה, דלא פלוג רבנן בקרובות חלוצתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ול"ד לשניות דלדעת רוב קמאי צרותיהן מותרות, דשאני אחות זקוקתו דמדרבנן הויא כאחות אשתו, וע"כ הו"ל מדרבנן כערוה לאסור את צרתה, ומשא"כ בשניות דאף דאסרום אטו ערוה, מ"מ הוו שם איסור בפנ"ע ואף מדרבנן לא הוו כערוה, - ועד"ז מצינו בד' התוס' לעיל כ"ו ב' ד"ה חליצה פסולה דהא דחליצת אחות זקוקתו ואחות חלוצתו הויא חליצה פסולה הוא משום דדמיא לאחות אשתו ואחות גרושתו, ומשמעות דבריהם דחליצה דשניות לא חשיבא כחליצה פסולה, וכ"כ הרמב"ן לקמן מ"ד א' והרשב"א לעיל כ"ז א' לדעה זו, והביאו כן מד' הבה"ג, והיינו משום דבשניות אף מדרבנן לא חשבינן לה כערוה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומתפרש בזה מקור ד' הרמב"ם לפסוק דלא כסוגיית הגמ' לעיל דצרת אחות זקוקתו אסורה, דהוא מסוגיין שאמרו דכל הא דצרת קרובת חלוצתו אסורה הוא משום דמתחלפת בצרת חלוצתו ואלמלי ה"ט ל"ה אסרינן לה, וע"כ הוא דצרת אחות זקוקתו דלי"ב לה"ט אינה אסורה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם הנה בד' התוס' לעיל כ"ז א' ד"ה שמואל מבו' דכל שנעשית היבמה אחות זקוקה לאחר נפילה צרתה אסורה, וזהו שכתבו דצרת לאה אסורה, אף דמשמעות הדברים דלאה נפלה תחילה, (ומש"כ בחי' הגרש"ש ובשיעורי הגר"ש דאיירי כשרחל נפלה תחילה, אינו מתישב בפשט ד' התוס', והרי בכל הסוגיא איירי שנפלה לאה תחילה), ולכאו' היינו משום דאף דמדאורייתא אין צרה לאחר נפילה, מ"מ היא אסורה מדרבנן, והוכיחו התוס' כן מהא דאסרו צרת קרובת חלוצתו אף כשנעשית קרובת חלוצתו לאחר נפילה, וזהו שכתבו התוס' לעיל כ"ו ב' (ד"ה וחליצה פסולה) דכשייבם את לאה אסורה צרת רחל מדרבנן, והוכיחו כן מהא דאסרו בכה"ג בצרת קרובת חלוצתו, והיינו דמדרבנן אסרו בצרת ערוה לאחר נפילה, וכ"כ הישרש יעקב שם, - אך הרמב"ן והרשב"א לעיל ל' ב' הביאו מירושלמי דאין צרה לאחר מיתה, ומבו' בדבריהם דאף מדרבנן שריא, ולפ"ז תיקשי דמ"ט צרת קרובת חלוצתו אסורה אף כשנעשית קרובת חלוצתו לאחר מיתה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולפ"ז נמצא דאף דאין צרת קרובת חלוצתו אסורה אלא כשנפלה לו מאחיו, מ"מ אין איסורה משום לתא דצרת ערוה, אלא הוא איסור בפנ"ע מגזירה אטו צרת חלוצתו, ואך דלא אסרו מכח זה אלא כשנפלה לו מאחיו, ונפ"מ דאיסורה הוא אף לדעת ב"ש דס"ל דצרת ערוה מותרת. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיי"ש שכתב לפ"ז דמש"כ התוס' לעיל כ"ו ב' ד"ה וחליצה פסולה דכשייבם לאה יהא אסור בצרת רחל מדרבנן, אף דהויא צרה לאחר נפילה, ולמדו לזה מהא דכשחלץ ללאה אסורה צרת רחל, הוא משום דכיון שגזרו בחלוצה דחשיבא כאשתו מכבר גזרו אף בכנוסה דאי לא הא לא קיימא הא, ולפ"ז י"ל דגם מש"כ התוס' לעיל כ"ז א' (ד"ה שמואל) דאם נעשית אחות זקוקה לאחר נפילה פוטרת צרתה, הוא מכח גזירה זו, וכמו שנקט החזו"א שם מסברא דגם בכה"ג יש לגזור, (וזה דלא כמש"כ בתשו' הרשב"א ח"ו סימן כ"ה דאינה אסורה בכה"ג), וצ"ע מהיכא פשיטא להו להתוס' ד"ז, וגם פשיטא להו דאסרו מכח זה גם כשנעשית אחות זקוקה לאחר נפילה. [↑](#footnote-ref-11)
11. צ"ב שהרי לעיל מינה אמרו בירושלמי דאף צרת אחות זקוקתו אסורה, וק"ו הוא מצרת אחות חלוצתו, וא"כ מ"ט קודם שכנס את לאה הוא מותר בצרת רחל, וצ"ע בד' המפרשים. [↑](#footnote-ref-12)
12. והאו"ש בקונט' זיקה שם עמד בפלוגתא זו, וכתב דהבבלי ס"ל דאיסור צרת קרובת חלוצה הוא גזירה בפנ"ע משום דמתחלפת בצרת חלוצה, וע"כ אסרו אף בכה"ג, והירושלמי ס"ל דהוא משום צרת ערוה, וכמו שאמרו בירושלמי דמהא דצרת קרובת חלוצה אסורה יש ללמוד דכ"ש דצרת אחות זקוקה אסורה, וע"כ יש בזה לדינא דאין צרה לאחר מיתה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומצאנו עד"ז בפירש"י בסנהדרין נ"ג א' ד"ה איסור מצוה דהא דבאיסור מצוה אינה פטורה מן החליצה, הוא משום דבת קידושין היא ומרבינן לה מקרא דיבמתו, וצע"ג דמ"ט הוצרך לזה, הרי באיסור מצוה אין איסורה אלא מדרבנן ומדאורייתא רמיא קמי', והיאך תהא פטורה מן החליצה, ובע"כ דמכוון ד' רש"י הוא דמה"ט אף מדרבנן אין בכח איסור מצוה לפטרה מן החליצה, דאף מדרבנן תופסין קידושין באיסור מצוה, וע"כ אף מדרבנן אין דינה כערוה לפטור מן החליצה, ונפ"מ דאף אם אין קידושי' אלא מדרבנן אינה פטורה מן החליצה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובעיקר הנידון בזה אם באיסור אחות זקוקתו דרבנן תופסין בה קידושין מדרבנן, הנה הפסקי רי"ד לעיל כ"ג ב' ולקמן מ"א א' כתב דמדרבנן אין תופסין בה קידושין דדמי לאחות אשתו, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דשומרת יבם שקידש אחיו את אחותה לא פקעה זיקתה, כיון דמדרבנן לא חיילי הקידושין, ולפ"ז אף כשכנס את אחותה לא פקעה זיקתה, - אמנם הנה התוס' לעיל י"ח ב' וש"ר פירשו טעמים אחרים בהא דכשקידש אחיו את אחותה לא פקעה זיקתה, ולכאו' מבו' מדבריהם דאחות זקוקתו לא חשיבא כלל כערוה דאין תופסין בה קידושין, אך אי"ז מוכרח כלל, די"ל דאף אי נימא דהמקדש אחות זקוקתו בקידושין דרבנן אין הקידושין תופסין בה, מ"מ כל דמקדשה בקידושין דאורייתא אין ערוה דרבנן מפקעת קידושין דאורייתא, ולא אמרינן דבשו"ע דרבנן לא חיילי הקידושין, וכמש"נ במק"א פלוגתת הראשונים בנידון כיו"ב, בהפריש מדבר המחויב מדרבנן על דבר המחויב מדאורייתא אם חיילא ההפרשה מדרבנן לפטור את המחויב מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-15)
15. ?ודמי להא דתנן בריש מכילתין דאם היתה הערוה קטנה והיתה מקודשת למת בקידושי מיאון, צרתה חולצת ולא מתיבמת, וכתב הפסקי רי"ד שם דהוא משום דהיא צרת ערוה דרבנן, והיינו דכיון דהערוה מקודשת לו מדרבנן, הויא צרתה צרת ערוה דרבנן, וה"נ הוא באחות אשתו דקידושין דרבנן, דהויא צרתה צרת ערוה דרבנן, אך בפירש"י לעיל שם כתב דהא דצרתה חולצת ולא מתיבמת הוא משום דנראית כצרת ערוה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
16. ומתפרש בזה גם ל' רש"י לעיל כ"ז א' ד"ה חלץ לה, דהויא הך אחות חלוצתו ולאו חליצה מעליא כדשמעון "דזיקה גרידתא היא", עכ"ל, ומש"כ דזיקה גרידתא היא מתפרש כמש"נ הריב"ן, דלראובן דהויא אחות חלוצתו אי"ז זיקה גרידתא, אלא זיקה דאלמוה בחליצה, ומשא"כ לשמעון דליכא אלא זיקה גרידתא, ואמנם יש מקום לפרש לל' רש"י בע"א, דלשמעון אינה אלא אחות זקוקה, ולראובן הויא גם אחות זקוקה וגם אחות חלוצה, אך יותר מתישב לפרש לדבריו כמש"כ הריב"ן, (והרי ד' הריב"ן מיוסדים ע"ד רש"י). [↑](#footnote-ref-17)
17. וכ"נ קצת מדעת הר"א מבורגיי"ל שהביאו התוס' לעיל כ"ו ב' ד"ה דנפול דבחליצת חיזור ליכא לאיסורא דאחות חלוצתו, ואם איסורא דאחות חלוצתו הוא איסור בפנ"ע מכח החליצה דדמיא לאינשי כאחות גרושתו צ"ב קצת טעם הא דבחליצת חיזור לא אסרו, אך אם איסורא דאחות חלוצתו הוא מכח הזיקה, הרי דבכה"ג דל"ה בה אלא דין חיזור ול"ה זיקתה זיקה גמורה, ואף קודם החליצה לי"ב לאיסור אחות זקוקה, כמבו' בד' התוס' לעיל כ"ז א' (ד"ה שמואל) והתוס' הרא"ש שם, לא אסרו את אחותה, וכ"ה מב' בל' התוס' והתוס' הרא"ש לעיל כ"ז א' דטעם הא דלי"ב לאיסור אחות חלוצתו הוא משום דלא חלץ לה אלא משום זיקה מועטת, וזה מתפרש למש"נ. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובזה מבו' מה שנקטו התוס' לעיל כ"ו ב' ד"ה וחליצה פסולה בפשיטות דכשייבם את לאה אסור בצרת רחל מדרבנן, אף דמדינא הויא כצרה לאחר נפילה, והיינו דכיון דכשחלץ ללאה אמרינן דמדרבנן אלמוה אלמה לזיקה וחשבינן לצרת רחל כצרת ערוה בשעת נפילה, כ"ש דאם יבם ללאה דאלמוה אלמה לזיקה וחשבינן לצרת רחל כצרת ערוה בשעת נפילה, - ואמנם הנה כבר נתבאר לעיל סק"ז בהערה דמד' התוס' לעיל כ"ז א' ד"ה שמואל מבו' דגם כשנעשית אחות זקוקה לאחר נפילה אוסרת צרתה, אף דהתם ליכא לה"ט, ובע"כ דדעת התוס' הוא דמדרבנן יש צרה לאחר נפילה, ולמדו לזה ממה שאסרו את הצרה כשנעשית קרובת חלוצתו לאחר נפילה, ולא ס"ל דהוא משום דאיסורא דקרובת חלוצתו הוא משום הזיקה, דאף אם האיסור הוא משום הזיקה, הרי סו"ס בשעתו היתה מותרת, ורק אחר החליצה אסרינן לה מכח הזיקה דמעיקרא, ובכה"ג י"ל דאכתי חשיב כצרה לאחר נפילה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ואמנם למש"נ לעיל סק"ז וסק"ח די"ל לדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דצרת אחות חלוצה אסורה אף כשנעשית אחות חלוצה לאחר נפילה, הוא משום דאיסור צרת אחות חלוצה הוא גזירה אטו צרת חלוצה והגזירה שייכא אף כשנעשית אחות חלוצה לאחר נפילה, הרי דשפיר יש לאסור אף כשנפלו הן תחילה תחילה ואח"כ נפלה החלוצה, - ונמצא לפ"ז נפ"מ רבתא לדינא בין הטעמים בהא דאסרינן לצרת אחות חלוצה כשנעשית אחות חלוצה לאחר נפילה, דאם הוא משום דאיסורה הוא מכח הזיקה וחשבינן לה כצרת ערוה בשעת נפילה, אין לאסור אלא כשנפלה החלוצה תחילה ואח"כ נפלה אחותה, אך אם הוא משום דיש בזה להגזירה אטו צרת חלוצה, יש לאסור אף כשנפלה האחות ואח"כ נפלה החלוצה, ולמש"נ לעיל בהערה בדעת התוס' דהוא משום דמדרבנן יש צרה לאחר נפילה, ג"כ יש לאסור בכה"ג שנפלה תחילה האחות ואח"כ נפלה החלוצה. [↑](#footnote-ref-20)
20. ואמנם הנה נתבאר לעיל סקי"ז בדעת הרי"ד והריא"ז דס"ל כד' הירושלמי דאיסורא דאחות חלוצתו הוא איסור בפנ"ע מכח החליצה, וקייל מאיסור אחות זקוקתו, ותיקשי דלדידהו דמ"ט צרת אחות חלוצתו אסורה אף כשנעשית אחות חלוצתו לאחר נפילה, - אך פשוט דלטעמייהו אזלי דס"ל דאיסורא דצרת אחות חלוצה הוא גזירה בפנ"ע אטו צרת חלוצה, וע"כ שפיר אסרו בזה אף כשנעשית אחות חלוצה לאחר נפילה, וכמש"נ כן לעיל סק"ז וסק"ח, ולדעת הריא"ז הוא מתישב טפי וכמש"נ כן בסק"ח, והירושלמי דס"ל דאינה אסורה בכה"ג, הוא לטעמי' דאיסור צרת אחות חלוצה אינו גזירה בפנ"ע אטו צרת חלוצה, אלא הוא משום דדמיא לצרת אחות אשתו, דמה"ט הוא שלמד הירושלמי מהא דצרת אחות חלוצתו אסורה דכ"ש דצרת אחות זקוקתו אסורה, וע"כ אין לאסור כשנעשית אחות חלוצתו לאחר נפילה, דלא חמיר מאחות אשתו, דכל שנעשית אחות אשתו לאחר נפילה צרתה מותרת, וכמש"כ כן האו"ש בקונט' זיקה סקי"ד. [↑](#footnote-ref-21)
21. שוב נתבוננתי דיש לפרש בזה בפשיטות טפי, דס"ל להתוס' דאף דאחות חלוצתו הויא כערוה מדרבנן, וכמש"כ התוס' דמה"ט הו"ל כחליצה פסולה, מ"מ כיון בפועל אינה פטורה מכח זה מיבום וחליצה, ל"ש בזה דין צרה דעיקר דינו הוא דין פטור, וכל הא דצרתה אסורה הוא גזירה בפנ"ע שגזרו לאסור את הצרה משום דדמיא לצרת ערוה, - ועמש"נ בשיעורים לפ"ק שיעור ו' בסופו די"ל דהתוס' לטעמייהו ס"ל דבסוטה דרבנן חשיבא כערוה מדרבנן ואפ"ה צרתה מותרת. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובמש"נ להקשות דמ"ש מצרת אחות זקוקתו דאסורה, הנה למש"נ בדברינו י"ל בדעת הרמב"ם בתרי גווני, חדא, דבאמת קי"ל דצרת אחות זקוקתו מותרת, וכאשר כ"נ ממה שהשמיט הרמב"ם לדין זה, וכמש"כ בשיעורי הגר"נ סו"ס ז', או דהוא משום דאיסורא דאחות זקוקתו חמיר מאיסורא דאחות חלוצתו, כמש"נ לעיל סקי"ז בדעת הרי"ד והריא"ז, - ובב' דרכים אלו תליא ביאור הא דצרת אחות חלוצתו אסורה אף כשנעשית אחות חלוצתו לאחר מיתה, ובטעם פלוגתת הבבלי והירושלמי בזה, דלדרך קמא י"ל דהוא משום דאיסור אחות חלוצה הוא מכח הזיקה וממילא דחשיבא כצרת ערוה בשעת נפילה, והירושלמי דפליג ע"ז הוא לטעמי' דס"ל דאיסור אחות חלוצה הוא איסור בפנ"ע ואינו מכח הזיקה, (וע"כ ס"ל דקייל איסורו מאיסור אחות זקוקה), ולדרך בתרא צ"ל דהוא משום גם כשנעשית אחות חלוצתו לאחר מיתה איכא להגזירה אטו צרת חלוצה, והירושלמי דפליג ע"ז הוא לטעמי' דס"ל איסור צרת אחות חלוצה אינו גזירה אטו צרת חלוצה, אלא הוא משום דדמיא לצרת ערוה, (וע"כ ס"ל דמהא דצרת אחות חלוצתו אסורה יש ללמוד דצרת אחות זקוקה אסורה), - ונפ"מ לדינא בין הטעמים הוא אם אסרו אף צרת אחות חלוצתו, אף בגונא דנפלו הם תחילה ואח"כ נפלה החלוצה, וכמש"נ לעיל סקכ"ב בהערה. [↑](#footnote-ref-23)