שיעור י - יא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורי בשר בחלב ליל שישי

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

* בלע בשר שבין שיניו (אחרי ו' שעות), האם ימתין שוב ?
* המסתפק אם עברו ו' שעות, האם מותר לו לאכול חלב ?
* מהו שיעור ההפסק להסח הדעת ?
* קטן וחולה, מהו שיעור המתנתם אחרי אכילת בשר ?
* האם סתימות ושינים תותבות בולעות בשר וחלב ?

##### הלכות

##### **בשר בחלב**

##### סימן פט

##### שיעור י - יא

**בטעם ההמתנה שבין אכילת בשר לחלב**

**כתב** השו"ע (פט,א) וז"לאכל בשר אפי' חיה
 ועוף לא יאכל גבינה אחריו עד שישהה שש שעות, ואפי' אם שהה כשיעור אם יש בשר בין השינים צריך להסירו, והלועס לתינוק צריך להמתין, הגה, ואם מצא אחר כך בשר שבין השינים ומסירו, צריך להדיח פיו קודם שיאכל גבינה, עכ"ל.

**ונחלקו** הראשונים בטעם ההמתנה שבין
 אכילת בשר לחלב. שיטת רש"י (חולין קה. ד"ה אסור) משום שהבשר מוציא שומן ומושך טעם עד זמן ארוך (ו' שעות). ושיטת הרמב"ם (מא"א ט,כח) משום הבשר הנשאר בין השינים ואינו סר בקינוח.

**וכתב** הטור (פט,א והביאו הש"ך ס"ק ב) דיש
 נ"מ בין הטעמים, בלועס לתינוק (בשיניו, ולא בולע), דלדעת רש"י כיון שלא בלע אינו מוציא טעם ואין צריך להמתין, ולרמב"ם (כיון שלעס בשיניו) צריך להמתין. מיהו אם נשאר בשר בין השינים אחרי ו' שעות, לרמב"ם מותר (שהוא כמעוכל).

**וסיים** הטור (שם) דטוב לאחוז בחומרי שני
 הטעמים. וביאר זאת הפמ"ג (מ"ז ס"ק א) שצריך לחצוץ את הבשר שנמצא בין השינים אחרי ו' שעות, כשי' רש"י (דחשיב בשר), ובלועס לתינוק צריך להמתין, כשי' הרמב"ם, וזהו ביאור דברי השו"ע.

**בדין בשר שבשיניו אחר ו' שעות**

**ואפשר,** דרש"י והרמב"ם (הנ"ל) אזלי
 לשיטתם, דמצינו שנחלקו בחלב שבקיבה אם נחשיבו כמעוכל (ע"י הקיבה), דלרש"י (חולין קטז: ד"ה הרי) מקרי חלב, כל שלא נפסל מאכילת אדם (אפי' שנקרש בקיבה), ולרמב"ם (מא"א ט,טו) הוי פירשא (טינופת) מאחר שהתעכל (עי' בשיעור ו). ונראה דה"ה בבשר שבין השינים, דלרמב"ם כיון שהתעכל (ברוק שבפיו) אינו כבשר, ולרש"י חשיב בשר.

**ולפ"ז** אם בלע בשר שמצא בין השינים (אחרי
 ו' שעות), לשי' רש"י צריך להמתין אחרי בליעתו, דחשיב בשר, וכן דייק ההפלאה (יו"ד פט,א) דברי השו"ע מדכתב שאם מצא בשר צריך להסירו, אלא דסיים שאין העולם נזהרים בזה. ובספר בדי השלחן הצריך להמתין אחריו. ומ"מ נראה דהמיקל בזה יכול לסמוך על מש"כ ההפלאה שאין העולם נזהרים בזה.

**וכתב** הרמ"א (ס"א) שהמוצא בשר אחרי ו'
 שעות ומסירו, צריך להדיח פיו, וביאר הש"ך (ס"ק ד) כוונתו דבעי' תרתי, קינוח (בלעיסה, ולא סגי בבולע) והדחה (במשקה), כדפסקו הטור והשו"ע (ס"ב), מאידך האליה רבה (או"ח קעג ס"ק ה) כתב דסגי בא' מהם, וכן נקט היד יהודה (ס"ק ה) להקל, דהא לרמב"ם לא חשיב בשר, לכן נראה דסגי או בקינוח או בהדחה.

**בדין הלועס לתינוק**

**ובדין** הלועס לתינוק (ולא בולע), נקטו הש"ך
 (ס"ק ב) והפמ"ג (מ"ז ס"ק א) בדעת הטור (הנ"ל), דלשי' רש"י אין צריך להמתין אחריו. וכן העלה רע"א (ס"ק ב) מדיוק לשון הרמ"א (סס"א) דבלועס לתינוק אף המדקדקים בהמתנת ו' שעות אין צריכים להמתין, דבל"ה יש מתירים בו לגמרי. ואף ביד יהודה (סס"ק א) נקט להקל בכך משום ס"ס, (וכן כתב בקצר ס"ק כו שיכול להפסיק בבהמ"ז ע"מ לאכול חלב).

**מאידך** הלבוש (פט,א והובא בש"ך הנ"ל) נקט
 דאף בלועס מושך לו טעם כאילו אכל. וכ"כ מהרי"ל (מנהגים, או"ה משערי דורא ח ד"ה אכל בשר). וכן העלה באיסור והיתר (מ,ב) בדעת הטור (לשיטה זו). וביאר המנחת יעקב (בפי' לתורת חטאת עו,א) דגירסא אחרת גרסו בדברי הטור. וכיון שהחמירו הפוסקים (הנ"ל), ואף השו"ע נקט להחמיר (כדעת הרמב"ם) שאף בלועס צריך ו' שעות, לכן נראה דאין להקל בכך.

**ובאוכל** שומן פסק הרמ"א (ס"ג) דדינו כבשר
 (וצריך להמתין אחריו). וכתב הגר"א (ס"ק יד) בשם הרשב"א (שו"ת ח"א שז) דדין זה אתי לשי' רש"י דמושך שומן בפיו, דאילו לרמב"ם אין לחשוש משום בשר שבין השינים (שאין סיבים בשומן). וקשה דהרשב"א עצמו (שם) כתב דאף לרמב"ם יש להמתין בשומן, משום שלא חלקו בבשר דא"כ נתת דבריך לשיעורין.

**וכן** קשה על דברי הפמ"ג (מ"ז ס"ק א) שפסק
 מסברת עצמו דאף בלועס תבשיל בשר יש להמתין, משום דלא פלוג, דכבר קדמו הרשב"א (הנ"ל) בסברא זו.

**מיהו** אם טועם בלשונו ופולט (ולא לועס
 בשיניו), כתב מהרש"ק (בהג' לפמ"ג) דאין צריך להמתין אחריו, דלא שייך ביה הלא פלוג (שכתב הפמ"ג, דאינו אוכל כלל), ואף שבאיסור אכילה אסר הפמ"ג (צח מ"ז ס"ק ב) לטעום בלשונו, מ"מ בהמתנה (דבב"ח) אין נראה להחמיר.

**בחיוב המתנה במקום ספק**

**והקשה** היד יהודה (ארוך ס"ק א) דאחר
 שנחלקו רש"י והרמב"ם בהמתנה (כנ"ל), אמאי לא הקילו בו הפוסקים משום ספיקא דרבנן לקולא, ואף שאין לנהוג כקולות דשניהם, דהוו תרתי דסתרי, מ"מ יאחוז כאחד בחומרו וקולו. וקושיתו צ"ע דהרי משמעות הפוסקים דבתרתי דסתרי יש להחמיר כשניהם. כדפסק שו"ע (יו"ד קפט,ז) להחמיר בוסת הדילוג כרב וכשמואל (דפליגי אי סגי בג' ראיות). וכן נקט שער המלך (מקוואות כללים א ד) להחמיר משום מאי חזית (דנקל בהאי טפי מהאי), והוכיח כן מדהפריש ר"ע באתרוג מע"ש ומע"ע (כב"ש וב"ה).

**מיהו** היד יהודה (שם, ובקצר ס"ק א) תירץ
 דהמתנת שעות חשיבא דבר שיש לו מתירים (דימתין ויאכל בהיתר), ולכך לא הקילו בו מספק. וה"ה במסתפק אם עברו ו' שעות, יש לו להחמיר מהאי טעמא. ודברי היד יהודה צ"ע דסותר משנתו שכתב (סט ס"ק סג,ד באמצע) דאין מחמירים בדבר שיש לו מתירים אלא באיסור חפצא (שיהא מותר למחר), אבל באיסור גברא (שרובץ עליו תמיד בכיוצא בזה) לא החמירו.

**וכעין** זה תירץ בדלתי תשובה (ס"ק ב והובא
 בד"ת ס"ק ה) דבאיסור התלוי בזמן לא שייך יש לו מתירים, דעל הזמן הזה לא יבא היתר לעולם. ועוד דבספק אם עברו ו' שעות הוי ס"ס, שמא העיקר כהפוסקים דל"צ המתנה ושרי בסעודה אחרת (אפי' מיד). וכן היקלו הרמ"א (קי,ט) והר"ן בביצה (ד:) בס"ס דיש לו מתירים, והעלה הדרכי תשובה (ס"ק ה) להקל בהמתנה מהטעמים הנ"ל וכדעת האחרונים (ע"ש).

**אלא** דכתב המנחת יעקב (בס' תורת חטאת,
 קונה"ס, מחודשים יג, והובא בחכ"א אחרי כלל סד) דאפי' בספיקא דרבנן, היכא דאפשר להחמיר בקל יש להחמיר (אפי' באין לו מתירים). מיהו במקום הצורך (שהגיע זמן סעודתו) נראה דאפשר לסמוך על המקילים בהמתנה, היכא שמסופק אם עבר ו' שעות מאכילת הבשר.

**והדבר** פשוט, שמונין את השעות משעת
 סיום אכילת הבשר עד תחילת אכילת החלב, ולא מסיום ותחילת סעודתו, וכן משמעות הפוסקים, ולא כדכתב הערוך השלחן (פט,ו).

**בביאור המנהג דסגי בהמתנת שעה**

**כתב** הרמ"א (פט,א) וז"ל וי"א דאין צריכים
 להמתין שש שעות רק מיד אם סלק וברך ברכת המזון מותר על ידי קינוח והדחה.

והמנהג הפשוט במדינות אלו להמתין אחר אכילת הבשר שעה אחת ואוכלים אח"כ גבינה. מיהו צריך לברך גם כן ברכת המזון אחר הבשר דאז הוי כסעודה אחרת דמותר לאכול לדברי המקילין, אבל בלא ברכת המזון לא מהני המתנת שעה, ואין חילוק אם המתין השעה קודם ברכת המזון או אחר כך. ואם מצא בשר בין שיניו אחר השעה צריך לנקרו ולהסירו. ויש אומרים דאין לברך ברכת המזון על מנת לאכול גבינה, אבל אין נזהרים בזה, עכ"ל.

**וכתב** היד יהודה (ארוך ס"ק ב) לבאר את דברי
 הרמ"א על פי מה דמסקי' (חולין קה.) שאין לאכול חלב אחר בשר, אלא בסעודה אחרת. ונחלקו הראשונים בשיעור זה, דלרמב"ם (מא"א ט,כח) היינו אחר ו' שעות (דסעודת ת"ח בשעה שישית ועד סעודת ערבית), ולתוס' (ד"ה לסעודתא) אפי' לאלתר אם סילק השלחן ובירך מותר, דלא פלוג רבנן.

**והקשה** התורת חיים (חולין קה. ד"ה ואלו) כמאן
 סברי התוס' בטעם ההמתנה, דבין לרש"י (הנ"ל, משום טעם שבפיו) ובין לרמב"ם (הנ"ל, משום בשר שבין שיניו) צריך להמתין ו' שעות (ולא סגי בפחות). וביאר דס"ל דסגי בהיכר, כדי שלא יאכל בו"ח ביחד, ולכן התירו בסעודה אחרת אפי' מיד, וכן נקט הפלתי (ס"ק ד) ואף אם הפסיק סעודתו בבהמ"ז מהני להיכר.

**אלא** שכתב הרמ"א דאין לברך בהמ"ז על
 מנת לאכול גבינה (שיחשב הפסק), ואין נזהרים בזה, וכתב הט"ז (ס"ק ג) דאין למקילים על מי לסמוך, דכיון שלא סילקו עצמן מהסעודה אין בהמ"ז מועילה להם (להפסק). וכן הסכים הגר"א (ס"ק ח), וסיים הט"ז דהירא לדבר ה' יחדול עצמו מלישב עמם במסיבה אחת.

**והוסיף** היד יהודה (שם) דלפ"ז אפשר דאף
 התוס' ס"ל כטעם רש"י והרמב"ם (הנ"ל), ואפ"ה התירו לאלתר בסעודה אחרת, דהיות ובסתמא יש המתנה מספקת מסעודה לסעודה (ו' שעות), לכך קבעו דסעודה אחרת הוי הפסק, ואפי' אם יאכל מיד אמרי' לא פלוג לקולא. מיהו אם לא סילק עצמו מסעודתו לא מהני שיפסיק בבהמ"ז, דחשיב סעודה אחת, ולא התירו בו.

**וזהו** שכתב הרמ"א שנהגו להמתין שעה בין
 בשר לגבינה, ומהני עם בהמ"ז, דסמכו בזה על התוס' (הנ"ל) שהתיר בסעודה אחרת, אלא שקבעו דמהני דוקא בהמתנת שעה, שע"י זה נמצא שסילק עצמו מסעודתו, ופשיטא דבהמ"ז לבד לא יועיל לו, שאינה סעודה אחרת. ואגב גררא התבאר שיעור הסח הדעת בעלמא, דבשיעור שעה הוי הסח הדעת.

**ומה** שהצריך הרמ"א (שם) קינוח והדחה,
 ביאר הט"ז (ס"ק ב) דהיינו כדי לצרף את דעת ר"ת ובה"ג (חולין קד: תד"ה עוף) דסגי בקינוח והדחה לבד, ובכה"ג מקילים בהמתנת שעה.

**מיהו** דברי היד יהודה (הנ"ל) לא אתו שפיר
 עם פסק הרמ"א דמהני בהמתנת שעה בין קודם בהמ"ז ובין לאחריה, דכיון דבעי' הפסק מסעודה לסעודה, הרי עד שלא בירך לא סיים סעודתו, ואחר שבירך לא הסיח דעתו מאכילתו (שיאכל מיד), וחשיבא סעודה אחת. אלא שבאו"ה (מ,ד והובא בד"מ פט ס"ק ה) כתב כדברי היד יהודה, דבעינן שימתין שעה דוקא אחר בהמ"ז.

**וכתב** מהרש"ל (הג' שערי דורא, אכילת בשר אחר
 גבינה ב, וש"ך ס"ק ה שהביא מיש"ש חולין פ"ח סי' ט, צ"ע דקאי לפר"י) דאף בשהה ו' שעות בעי' סילק ובירך בהמ"ז מפני מראית העין. וכן נקט היד יהודה (ס"ק ב) ולא מטעמיה, אלא מכיון שדעת התוס' להקל בהפסיק בבהמ"ז משום דלא פלוג לקולא, ה"ה דאמרי' לא פלוג לחומרא ובכל גוונא בעי' בהמ"ז להפסק.

**מאידך** הש"ך (ס"ק ז) ביאר שהטעם שנהגו
 להמתין שעה אחרי בשר, הוא כדי ליפטר מחיוב קינוח והדחה, שהצריכו התוס' כשאוכל בשר ואחריו חלב מיד בסעודה אחרת, ועוד ביאר הגר"א (ס"ק ו) את המנהג ע"פ מש"כ הזהר (משפטים קכה.) שאין לאכול בו"ח בסעודה אחת ולא בשעה אחת, לכן הצריכו להמתין שעה ביניהם.

**בדין הסח הדעת ע"י ברכת המזון**

**ובדין** אם יכול לחלק סעודתו ע"י שיברך
 בהמ"ז, נחלקו הראשונים, דדעת התוס' (שבת קיח. ד"ה במנחה בתי' ב') והרא"ש (שם, ובשו"ת כלל כב,ד) דבהמ"ז מהני להפסק והסח הדעת, אלא דחששו התוס' לברכה שאינה צריכה, ובזה נחלק עליהם הרא"ש (בשו"ת שם) כיון שמפסיק סעודתו (בשבת) ע"מ לקיים מצות סעודה שלישית שפיר דמי. ונקט השו"ע (רצא,ג) כהרא"ש, והרמ"א חשש לדברי התוס' במקום שאפשר. ואף הבכור שור (בס' תבואות שור חולין קה.), ופמ"ג (או"ח תקנ"ב א"א ס"ק יב), ופלתי (ס"ק ד) העלו דבהמ"ז מהני' להפסק.

**מאידך** מהרי"ל (מנהגים, הל' סוכות ג, והובא
 במג"א רצא ס"ק ו) כתב שצריך להמתין ביניהם, דאל"ה חשיבא סעודה אחת שלא הסיח דעתו מאכילתו, וכן נקטו הט"ז (ס"ק ג), הגר"א (ס"ק ח) והיד יהודה (ארוך ס"ק ב).

**והסיק** המשנ"ב (תמד ס"ק ח, ותקנב שעה"צ טז)
 דבעי' שימתין בין סעודה לסעודה משום ברכה שאינה צריכה, ולא משום חסרון בהסח הדעת. ולכאו' קשה אמאי חשיב ברכה שאינה צריכה, כיון שעושה כן כדי לצאת חובת ג' סעודות, אמנם המשנ"ב (רצא ס"ק יד) חשש לסברת מהרי"ל דחשיב סעודה אחת, ואפשר שהתוס' (הנ"ל בתי' א) נתכוונו לסברא זו.

**שיעור יא**

**מנין ו' שעות בשוות או בזמניות**

**כתב** הרמ"א (פט,א) וז"ל ויש מדקדקים להמתין
 שש שעות אחר אכילת בשר לגבינה, וכן נכון לעשות, עכ"ל.

**ונחלקו** האחרונים אם משערים, אם בשעות
 שוות או בזמניות. דעת הפר"ח (ס"ק ו) שמשערים בשעות זמניות. מאידך הפתחי תשובה (ס"ק ג) כתב בשם כה"ג (הג' לטור ה) שמשערים בשעות שוות. וכן העלו הפלתי (ס"ק ג), הפמ"ג (מ"ז ס"ק א) והחכ"א (כלל מ,יב), וכן המנהג.

**וכתב** בשו"ת זכור לאברהם (הובא בד"ת ס"ק
 כא) שאם שכח ובירך ברכת שהכל על גבינה ד' שעות אחר שאכל בשר (שהם ו' זמניות בימות החורף), מותר לו לטעום מהגבינה, דכדי שלא תהא ברכתו לבטלה סמכי' על שי' הפר"ח ששיער בשעות זמניות. ודייק השדי חמד (אסו"ד בב"ח יב) דה"מ בבירך אחר ו' שעות זמניות, אבל אחרי המתנת שעה (כמנהג הרמ"א) לא היקל. וצ"ע אמאי סמך הזכור לאברהם על הפר"ח (אף שדחוהו האחרונים) ולא סמך על מנהג הרמ"א, ושמא איירי בלי קינוח והדחה (שהצריך הרמ"א), ויש לעיין אם גם הזכור לאברהם מצריך קינוח והדחה.

**ומצינו** שנחלקו האחרונים בזה, דכתב השדי
 חמד (שם) שאם טעה ובירך על מאכל בתענית שנדר, אסור לטעום ממנו (דעובר על נדרו בידים). מאידך כתב הרמ"א (או"ח רעא,ה) שאם טעה ובירך על הפת לפני הבדלה, יטעום מהפת ואח"כ יבדיל (שלא תהא ברכתו לבטלה). וכבר העיר עליו המג"א (שם ס"ק יב) שהמהר"ם אסר לטעום מהפת, ולכאו' סברתו כנ"ל. וצ"ע אי נקטי' כדברי הזכור לאברהם שהיקל לטעום, מאחר שכל האחרונים חלקו על הפר"ח (הנ"ל).

**שיעור ההמתנה בחולה**

**כתב** הפ"ת (ס"ק ג) בשם החת"ס (שו"ת יו"ד
 עג) דחולה קצת השותה מי חלב לרפואתו, אינו צריך להמתין אחר אכילת בשר אלא שעה, והתיר אף בנסיובי דחלבא שנחלקו בו הראשונים אם הוא חלב (והתבאר בשיעור ה'), מיהו לשתות חלב ממש משמע שאוסר. מאידך דעת החכמת אדם (כלל מ,יג) דמותר בהמתנת שעה אף לחלב ממש, ובלבד שיחטט שיניו, ולא סגי בקינוח והדחה.

**וקשה** דסותר דברי עצמו, שכתב בחיי אדם
 (קכז,י) שהנוהג להמתין ו' שעות ומחמת חולשה רוצה להקל ולהמתין שעה, צריך התרת נדרים למנהגו, ובחכ"א היקל אף בלי התרת נדרים, ואין לחלק בין חולשה לחולה קצת (וכן הק' בס' בדי השלחן). ונראה לחלק בין הפסיק מנהגו לעולם, שצריך התרה למנהגו, לבין חולה פעם א' שרשאי להקל אף בלא התרה (דימשיך במנהגו). וכמו שחילק המשנ"ב (תקפא שעה"צ לג בשם הדגמ"ר שנקט כמג"א) במנהג להתענות בערב ר"ה, בין חולה קצת שלא יתענה זמנית תענית זו ולא צריך התרה, לבין אינו בריא ולא יתענה לעולם שצריך התרה למנהגו.

**ובעיקר** דברי החיי אדם (הנ"ל) צ"ב, דכתב
 (שם יא) דלא מהני' התרה על חומרא שנהגו אבותיו, שנא' אל תיטוש תורת אמך. ועוד קשה דלא שייך התרת נדרים אלא על מנהג פרישות שנהג, ולא אם נהג כך מן הדין (כמ"ד שהחמיר, וכ"כ ח"א שם). ונראה לבאר שהח"א שסמך על התרה איירי בשהחמיר הוא על עצמו להמתין ו' שעות (דלא כמנהג אבותיו ומקומו), משא"כ אם נהגו במקומו להמתין ו' שעות לא מהני' ביה התרה, אלא שבחולה קצת לא קבלו עליהם להחמיר, ולכך התיר בו החכ"א (אף בלי התרה).

**ונראה** לחוש לדברי החת"ס (הנ"ל) שהחמיר
 בחולה קצת, אא"כ בשעת הדחק. ואם רק הוא החמיר על עצמו להמתין ו' שעות (שלא כמנהג אבותיו ומקומו) מועילה לו התרה. וכתב בשלמת חיים (שו"ת יו"ד תסז) דעל מנהג טוב שנהג ורוצה לבטלו (מחמת קושי), יכול לסמוך על המודעה שמסר בערב ר"ה (כנהוג, אבל לנדר ממש לא). ושמעתי ממרן הגרי"ש אלישיב שליט"א דדוקא בשכוון והבין את המודעה שאמר.

**ובחולה** (ממש) שאין בו סכנה, כתב בספר יבין
 דעת (הובא בבדי השלחן) שאפשר להקל טפי, דאף שאסר הרמ"א (קנה,ג) לחולה להתרפאות באיסור דרבנן דאכילה ושתיה (אלא שלא כדרכו, משא"כ בשאר איסורים), מ"מ בהמתנה דבב"ח שאינה איסור אלא זהירות בעלמא שהחמירו, כמש"כ הר"ן (חולין לב: מדפ"ה) דלכן אין להעלותם בשלחן אחד, נראה להקל בחולה אף שאין בו סכנה (וימתין שעה אם אפשר).

**בחיוב ההמתנה בקטנים**

**ובחיוב** הקטנים להמתין בין בשר לחלב,
 נראה להקל ע"פ מה שהסיק במג"א (או"ח רסט ס"ק א) דמותר להאכיל קטן לפני קידוש, דכל מילי דהוא רביתא דתינוק (צורך גידולו), כגון אכילה ושתיה, מאכילים אותו בידים, ואפי' ביוה"כ מצוה להאכילו ואין מחנכים אותו לשעות, וה"ה בהמתנה אין להחמיר.

**ובקטן** שהגיע לחינוך, כתב מג"א (או"ח תרט"ז
 ס"ק ב) שאסור ביוה"כ להאכילו בידים, דהוי כמאכילו נבילות. ונראה טעמו דאחר שקבעו חז"ל לחנכו בשעות, שוב אין באכילה זו צורך לגידולו בזמן זה ואסור. אלא דצ"ב אמאי התיר המג"א להאכיל קטן לפני קידוש אף בהגיע לחינוך, למרות שאין באכילה זו צורך לגידולו (שיכול להמתין קצת).

**לכך** נראה דהיכא שהתינוק מרגיש עינוי
 בהמתנה, לא שייך בזה דין חינוך ולא צריך להמתין כלל. וכן אם נצרך הדבר לגידולו (שאם ימתין יתאחר בשינה וכדו') אפשר להקל בהמתנת שעה כמנהג הרמ"א, וכדאי שיקנח וידיח פיו כדעת הט"ז (ס"ק ב) שאף בהמתנת שעה צריך קינוח והדחה (וכן הסכמת האחרונים, ודלא כהש"ך ס"ק ז). ואף שכתב מג"א (הנ"ל) דבקטנים אפשר לנקוט כדעת המקילים, ועוד דכתב הרמ"א (או"ח שכח,יז) דקטנים דינם כחולים והקילו בהם, מ"מ מאחר שאין קושי בדבר (שיאכלו פת וישתו), נראה להחמיר בזה.

**בדין שינים תותבות**

**כתב** הדרכי תשובה (ס"ק יא) בדין שינים
 תותבות, דכשאוכל מאכלי חלב חם בולעות השינים מהם, ושוב כשאוכל בשר חם בולעות ממנו ונמצא שאוכל בב"ח, והסיק להתיר מתוך מה שבירר אצל מומחה שהשינים נעשות מחומר שלא בולע. וה"ה בסתימות שבשינים יש להתיר מהאי טעמא. ואף שיש שחששו בפסח שבשעת אכילת המרור (שנקרא חריין) יפלוט ע"י חריפותו את החמץ שנבלע בהן, לא מצינו שהחמירו הפוסקים בכך.

**ועוד** סברא כתב הדרכי תשובה (שם) להתיר,
 שאין דרך לאכול דבר חם שהיד סולדת בו, ואין השינים בולעות. ואינו נראה דהרי רגילות האנשים לאכול דברים חמים מאד (עד כנ' מעלות), ובשיעור זה נקטי' להחמיר דחשיב יד סולדת בו.

**בחיוב רחיצת ידיו בין גבינה לבשר**

**כתב** שו"ע (פט,ב) וז"ל אכל גבינה מותר לאכול
 אחריו בשר מיד ובלבד שיעיין ידיו שלא יהא שום דבר מהגבינה נדבק בהם, ואם הוא בלילה שאינו יכול לעיין אותם היטב, צריך לרחצם וכו', עכ"ל.

**וכתב** הש"ך(ס"ק ט) בשם ר' פרץ (הג' סמ"ק ריג
 ז) דאף ביום יחמיר לרחוץ ידיו, שלפעמים נדבק בהם לחלוחית הגבינה ולאו אדעתיה. וכתב הפמ"ג (ס"ק ט) דאפ"ה חלוק היום מהלילה, כשאין לו מים, דביום סגי שיעיין בידיו, ובלילה בעי רחיצה דוקא.

**ובזמנינו** שיש תאורת חשמל אף בלילה דינו
 כמו ביום, ומ"מ מחמירים לרחוץ בכ"ג. ואם הוא בדרך (או בטיול) במקום שאין שם תאורה, מן הדין צריך לרחוץ ידיו במים אחרי אכילת גבינה. ובמקום שאין מים לרחיצה, יש לדון כמה עליו לטרוח להשיגם, דאולי גרע מחיוב נטילת ידים לסעודה (או"ח קסג,א) שהקילו בהולך בדרך (בלא מים) שיטרח

עד מיל לאחריו וד' מילין לפניו, דשאני התם שיכול לכרוך ידיו במפה, משא"כ הכא. ועוד דהכא שהוא משום איסור שמא החמירו עליו יותר, דלא מצאנו בשאר מצוות שיעור טירחה בכמה יפטר מחיובו, וצ"ע בזה.

**ואם** אוכל במזלג, כתב הפמ"ג (ש"ד ס"ק כ)
 בשם הפר"ח (ס"ק כ) דאין צריך לרחוץ ידיו, ואף הרש"ש (חולין קג: במשנה) נקט כדעתו וכתב שהשותה חלב בכוס אין צריך לרחוץ ידיו אחריו, דדמי לאוכל במזלג. מאידך האו"ה (מ,ח) כתב דחיוב הרחיצה הוא אף בשותה חלב (אף דדרכו בכוס) ודלא כהרש"ש, ואף הפמ"ג (הנ"ל) פסק דנכון להחמיר במקום שאין בו טורח.

**מיהו** מדהצריך הרמ"א (ס"ג) לרחוץ ידיו בין
 תבשיל בשר לתבשיל חלב דוקא היכא שנגע בהם בידיו, משמע שאם אוכל במזלג או שותה בכוס שלא נטנפו ידיו פטור. ואין לחייב ברחיצה מטעם דלא פלוג רבנן, דכיון שמצאנו שהקילו ביום דסגי שיעיין בידיו, מוכח שלא חייבו ברחיצה אלא כשטינף ידיו בנגיעתו.

**וכתב** המשנ"ב (קעג בה"ל ד"ה בין) דדעת הא"ר
 (שם ס"ק י), ח"צ ופרישה (או"ח קפא ס"ק ד) שאין ליטול מים אמצעים על גבי קרקע, מטעם שיש בהם רוח רעה, מיהו דעת המשנ"ב להקל כדפסק הפמ"ג (הכא ש"ד ס"ק י), ועוד כתב (שם ס"ק ו) דאינם צריכים כלי, וכתב הרמ"א (שם) שאין לרחוץ אלא במים, דשאר משקים אינם מעבירים השמנונית.

**עוד** כתב המשנ"ב (שם) דסגי שיטול ידיו
 עד פרק הב' כדין מים אחרונים, וצ"ב אמאי קבע להם שיעור, דכיון שחיוב מים אמצעים הוא בכדי להסיר שמנונית המאכל, תלוי החיוב בכל אדם במה שדרכו לטנף ידיו באכילתו, שחייב לרוחצן עד אותו מקום, ואפי' רואה שידיו נקיות חייב לרחצן, כדכתב הפמ"ג (ש"ד ס"ק כ) שמא לא הבחין שנטנפו.

**אכילת חלב ואחריו בשר בסעודה אחת**

**ונחלקו** האחרונים אם מותר לאכול גבינה
 ולאחריו בשר בסעודה אחת (בקינוח, הדחה ורחיצה), דעת המג"א (או"ח תצד ס"ק ו) שמותר ואין צריך להפסיק בבהמ"ז, וכן נקט המשנ"ב (שם ס"ק טז), מאידך המנחת יעקב (עו ס"ק ה) נקט כדעת כה"ג (או"ח תצד,ג) שראוי להחמיר שיפסיק סעודתו ויברך בהמ"ז וימתין שעה ביניהם, והוא ע"פ הזהר (משפטים קכה: והובא בגר"א ס"ק ו בטעם מנהג הרמ"א).

**ואף** דכתב מהרש"ל (חולין פ"ח סי' ו) שאין
 להחמיר בדבר, שנראה כחולק על התלמוד. דעת הכה"ג והמנחת יעקב דאין לחוש לכך, מדמצינו שהחמירו האמוראים על עצמם בהמתנה שבין בו"ח, ה"ה בזה ראוי להחמיר, שלא יאכל בו"ח בסעודה אחת וימתין ביניהם שעה.

**ויש** שנהגו להמתין חצי שעה אחרי אכילת
 חלב, ואפשר דס"ל שסגי לחומרת הזוהר ברוב שעה. מיהו פשטות דברי הזהר אינו כן. וכן מוכח מהגר"א (ס"ק ו) שלמד מההיא המתנת שעה אחרי בשר (דלא סגי בפחות). ואף בממתין שעה אחרי חלב, לדעת הט"ז (ס"ק ב) צריך קינוח והדחה (כנ"ל), מיהו לאחר המתנת ו' שעות אין לחוש.

**וכתב** ב"י (או"ח קעג,ג ד"ה ויש) שדברי הזהר
 איירי' אף בעוף וחלב. ומש"כ הפר"ח (ס"ק טו) דהזהר החמיר רק בבשר, צ"ב שסותר דברי עצמו דדייק (ס"ק א) דהזהר איירי אף בעוף.

נכתב לעילוי נשמת

ר' **משה מנחם** ב"ר **אברהם חיים** הלוי זצ"ל

ר' **אברהם בנימין זאב** ב"**ר דב אריה** הלוי זצ"ל

ר' **אפרים יהודה** ב"**ר חיים שלמה** זצ"ל

מרת **שרה מרים** ב"ר **אבא אליהו** ע"ה

מרת **פייגא אסתר ציפורה** ב"ר **משה זאב** ע"ה

ר' **שמואל** ב"ר **שלמה** זצ"ל

מרת **שרה יהודית** ב"ר **יהושע זליג** ע"ה

ת.נ.צ.ב.ה.

**נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

**נכתב ע"י י. ל. ע"פ הקלטה, והיה למראה עיני מו"ר שליט"א.**

ניתן להשיג בטל': 5850732-02 (בערב).