י - זכות הכהנים בגזל הגר ובבשר ועור הקרבן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד, שיעור הגר"א עוזר שליט"א - י, נמסר בש"ק נשא ה'תשס"ז[[1]](#footnote-2)

# זכות הכהנים בתשלומי גזל הגר, בבשר הקרבן ובעורו

# **[תשלומי גזל הגר שמת ניתנים לכל כהני המשמר, אך בקרבן האשם זוכים כהני בית אב בלבד. צ"ע בטעם הדבר]**

# א) תשלומי קרן וחומש בגזל הגר שמת, מבואר בגמרא (ב"ק קט:) שהם ניתנים לכהני המשמר. וכתב התורי"ד: אעפ"י שהמשמר חלוק לבתי אבות וכל בית אב זוכה בהקרבה ובאכילה של קרבנות אותו היום, כאן זוכה המשמר כולו: 'י"ל דוקא אכילת הקדשים והעורות חילקו לבתי אבות מפני שהווין בכל יום, אבל גזל הגר ושדה אחוזה שהן מקרה בעלמא לא חילקו לבית אבות אלא הן לכל בני המשמרה'. ואולם קרבן האשם שמביא עם גזלו, דינו כשאר קרבנות שזוכים בו רק כהני בית אב בלבד, שלא כדין הממון [כן משמע ממה שכתב שם גבי כהן המביא איל אשם שזוכה בהקרבה[[2]](#footnote-3), ד"לה' לכהן" לא נאמר אלא על הכסף המושב ולא על האיל, ואם כן חזינן שאפשר לחלק בין הכסף לקרבן, ומסתבר א"כ שהקרבן דינו כשאר קרבנות ולא נאמר בו דין מיוחד להינתן לכל המשמר].

# וכן נראה מדברי הראב"ד בחדושיו שם[[3]](#footnote-4). וכן כיוון מדנפשיה החזו"א (ב"ק כ,יד), שהכסף מתחלק לכל המשמר כמשמעות הסוגיא, וכן דקדק מלשון הרמב"ם. ואולם לענין איל האשם כתב שיש לעיין אם ניתן לבית אב או לכל המשמר. והקשה, הלא זה שהכסף ניתן לכהני משמר ילפינן (בערכין כח:) מהאיל, ואם האיל ניתן לבית אב מנין שהכסף לכל המשמר. ונשאר ב'צריך עיון'. ע"ש.[[4]](#footnote-5)

# **[מחלוקת הראשונים מי זכאי בבשר ובעור של קרבן כהן בעל מום]**

# ב) שנו בברייתא (בב"ק שם): מנין לכהן שבא ומקריב קרבנותיו בכל עת ובכל שעה שירצה ת"ל 'ובא בכל אות נפשו ושרת'. ומנין שעבודתה (כלומר הבשר) ועורה שלו ת"ל ואיש את קדשיו לו יהיו. ובהמשך קתני אם היה הכהן בעל מום שאינו יכול להקריב, נותנה לכהן שבאותו משמר. ולענין הבשר והעור נחלקו הראשונים בגירסת הברייתא; לפנינו הגירסה 'עבודתה ועורה שלו', וכ"כ רש"י בלשון אחת. ובלשון אחרת הביא רש"י שהבשר והעור בקרבן כהן בעל מום - לאנשי משמר. וכן פסק הרמב"ם (כלי המקדש ד,ח).

# **[נראה שלדברי הכל זכאי הכהן בבשר קרבנו משום היותו ה'מקריב', אלא שנחלקו הראשונים האם יש זכות נוספת לכהן משום היותו 'בעלים']**

# ובפשוטו נראה שיסוד מחלוקתם הוא בגדר הדין דבשר ועור שייכים לכהן המביא את קרבנו, משום 'ואיש את קדשיו לו יהיו'; להרמב"ם ולשנא בתרא דרש"י, יסוד הדין הוא משום שהוא המקריב את קרבנו, ולפיכך כהן בעל מום שאינו ראוי להקרבה אין לו זכות בבשר אלא ניתן לכהני המשמר כשאר קרבנות של ישראל. ואילו ללשנא קמא ברש"י יסוד הדין הוא משום הבעלות, ואף על פי שאינו ראוי להקריב, הלכך אף בע"מ זוכה בבשר ובעור שהרי הוא בעלי הקרבן.

# וכן משמע כהסבר זה בבאור מחלוקתם, מדברי הרא"ש (בשיטמ"ק ב"ק שם), שפירש הא דבע"מ זוכה בבשר (כגירסה דידן ול"ק דרש"י), דאם לא כן למאי אצטריך קרא ד'איש את קדשיו לו יהיו' כיון דכתיב 'ושרת' לומר שיש לו רשות להקריב קרבנותיו בכל עת שירצה, ממילא ידעינן דעבודתה ועורה שלו כדכתיב 'לכהן המקריב לו תהיה', אלא בא הכתוב למדרש דאי הוה בעל מום, אף על גב דלא קרינן ביה 'ושרת' אעפי"כ הבשר והעור שלו דקרינן ביה ואיש את קדשיו לו יהיו.

# ופירוש דבריו במה שכתב דלא אצטריך קרא לכהן המקריב שהבשר שלו, דהנה תניא בתו"כ (פר' צו י) לכהן המקריב אותה לו תהיה – יכול לו לבדו, ת"ל לכל בני אהרן תהיה. יכול לכולן ת"ל לכהן המקריב אותה. הא כיצד, זה בית אב המקריבים אותה. וביאר הרמב"ן (שם ז,ט) שכל הכהנים הטהורים הנמצאים שם הם המקריבים, ביד או בצווי, כי היחיד מהם או השנים ושלשה המקריבים, ברשות כולם היו עושים ובשליחותם, וכולם עומדים על הקרבן, כחלק היורד במלחמה וכחלק היושב על הכלים יחדיו יחלוקו. ולפי זה מה שכתב הרא"ש דלא אצטריך קרא שהכהן המקריב זוכה בבשר, והלא כל כהני בית אב הם המקריבים ושפיר אצטריך קרא שכהן המקריב את קדשיו לו לבדו יהיו, אך כוונתו ברורה משום שבעצם שייך הבשר למקריב, כדכתיבי כמה קראי, 'לכהן המקריב אותה לו תהיה' 'הכהן המחטא אותה יאכלנה' 'הכהן אשר יכפר' וכד', רק גילה הכתוב שקרבנות של ישראל הבאים למקדש, כל הכהנים המשרתים באותה שעה במקדש הם המקריבים ולכן כולם זוכים בבשר ובעור, אבל כהן המביא את קרבנו האישי, פשוט שרק הוא המקריב כדכתיב 'ובא בכל אות נפשו ושרת' וא"כ אין צריך קרא לומר שהוא הזוכה בבשר שהרי הוא בלבד המקריב, ועל כרחך קרא אצטריך לבע"מ שאעפ"י שאינו מקריב, נתחדש אצלו זכיה בבשר בקרבן שלו.

# ובדעת הרמב"ם ולשנא בתרא דרש"י דבבעל מום הבשר שייך לשאר הכהנים, י"ל דאף לכהן המקריב קרבנו צריך קרא דהבשר שלו, דלא נימא דזכות הקרבתו היינו רק דין קדימה בעלמא, והוי ככהן שזכה בפייס אבל בעצם נשארת תורת 'מקריב' לכל כהני בית אב המשרתים באותה שעה, לכך בא הכתוב לומר 'לו יהיו' דהוא בלבד המקריב.

# **[בכך תבואר מחלוקת הרמב"ם והראב"ד בכהן המביא קרבן ומוסרו לאחר להקרבה]**

# בזה נראה לבאר פלוגתת הרמב"ם והראב"ד (שם ה"ז) בכהן שמביא קרבן ורצה ליתנו לכהן אחר להקריבו, דלהרמב"ם עור הקרבן ועבודתו (= הבשר) לאותו הכהן בלבד שנתן לו. והראב"ד השיג: לא כי אלא אכילתו ועורו של בעליו. ונראה שהרמב"ם הולך בזה לשיטתו שהבשר והעור שייכים למקריב, לכך זה שנתן לאחר להקריב, הרי הכהן המקריב זוכה גם בבשר ובעור. ובדעת הראב"ד יש מקום לומר דס"ל שהזכות תלויה בבעל הקרבן הגם שאינו מקריב, ולכן הבעלים זוכים בבשר ובעור.

# והגר"ש רוזובסקי (זכרון שמואל סי' עז) נקט לפרש דעת הראב"ד שגם הוא מודה לרמב"ם בעיקר הדין שזכות הבשר שייכת למקריב אלא שלדעתו כשנותן לאחר לעבוד נשאר הוא ה'מקריב' ואילו השני אינו אלא כשלוחו לעבודה. אכן עתה שנתגלו חדושי הראב"ד לב"ק מכת"י (וכנראה לא היה הספר לפני הגר"ש שכתב הדברים בצעירותו כמצוין שם), מבואר שם שנקט כגרסתנו וכל"ק דרש"י, דכהן בעל מום זכאי בבשר, ואם כן תו אין צורך לומר שנשאר הוא ה'מקריב' אלא ס"ל דזכאי בבשר מתורת בעלים [וזכות זו עדיפה על זכות המקריב]. ומה שלא השיג על הרמב"ם גם בדין בעל מום, שמא י"ל כיון שכך היתה גרסת הרמב"ם בגמ', אין דרכו של הראב"ד להשיג בכה"ג כנראה למעיין בכ"מ. [ואי נימא דבהשגות חזר בו מדעתו בחדושיו והודה לרמב"ם דבבע"מ הבשר לאנשי משמר[[5]](#footnote-6), ע"כ צ"ל כפי שבאר הגר"ש דנקט שגם כשנותן לאחר להקריב, נשאר הוא 'המקריב' ולכן הבשר שלו].[[6]](#footnote-7)

# נמצא אם כן שלפי כל הראשונים, זכות אכילת בשר שייכת ל'מקריב', ולדעת תורא"ש וראב"ד ול"ק ברש"י – דלא כרמב"ם - ישנה זכות נוספת משום בעלות על הקרבן. [וצ"ע בדברי הגרי"ז בזבחים צט (גבי זקן או חולה) שנקט שאכילת הבשר בבע"מ אינה זכות המקריב אלא זכות בעלים, שלכאורה מדברי כל הראשונים הנ"ל מבואר להפך].

# **[כהן המקריב קרבנו ואינו יכול לאכלו, בבשר ובעור זוכים כהני משמר. צ"ע בטעם הדבר]**

# ג) והנה בזקן או חולה שאינו יכול לאכול אבל ראוי לעבוד, מבואר בסוגיא (שם קי.) שזכות ההקרבה שלו ולכך נותנה למי שירצה, אבל הבשר והעור לאנשי משמר, דכיון דלא חזי לאכילה אין יכול ליתן זכות זו לאחר. ויש לעיין מדוע רק אנשי משמר זוכים בבשר ובעור, הלא לפי המבואר זכות הבשר והעור שייכת למקריב, ואותו כהן זקן הלא בקרבנותיו הוא לבדו ה'מקריב' ולא כל בית האב, וא"כ כיון שאינו ראוי לאכילה ולכן אינו זוכה בבשר (וכדילפינן בזבחים צט. דראוי לאכילה חולק שאינו ראוי לאכילה אינו חולק), בדין הוא שכל הכהנים שבעולם זכאים בו, וכמו קרבנות הרגלים שכל המשמרות שוים בהם (סוכה נו) וכל כהן הבא למקדש זכאי בקרבנות הבאים מחמת הרגל.

# **[טעם הדבר: כהני משמר, מלבד מה שזוכים בבשר ובעור מצד שנחשבים 'מקריבים', זכאים הם במתנות כהונה שבמקדש בזמן משמרתם]**

# ונראה מזה שמלבד מה דכהנים שבמשמר זוכים משום תורת 'מקריב' וכמבואר בתו"כ וברמב"ן הנ"ל, יש להם דין זכיה נוסף במתנות כהונה שבמקדש, וכפי שמצינו בשדה אחוזה שמתחלקת לכל כהני משמר שפגע בו היובל, וכן חרמי כהנים. הרי שזיכתה תורה שאר מתנות שבמקדש לכהני משמר המשרת באותו הזמן. ועל כן בשר קרבן של כהן זקן וחולה, שאינו ראוי להאכל על ידי המקריב, זוכים בו כהני המשמר מחמת הדין האחר של זכיית המשמר בממון הניתן לכהנים במקדש.

# ודין מחודש זה, יש להביא לו סיוע גדול ממה שדייק הגרא"ז ( ) מלשונות הרמב"ם שבשר קרבן כהן זקן או חולה זוכים בו כל כהני המשמר ולא רק כהני בית אב כבשאר קרבנות. וצריך להבין פשר הדבר. אך לפי האמור הדברים מוסברים היטב, שבאופן זה שהמקריב אינו זוכה בבשר, זכות הבשר שייכת לכהנים הזכאים במתנות שבמקדש, שהרי אין שם זכות מתורת 'מקריב' - על כן זוכה בו כל המשמר כשאר דיני זכיית הממון, ולא רק כהני בית אב שהם ה'מקריבים'.

# **[הסבר החילוק בין תשלומי גזל הגר לקרבן האשם, לאור האמור]**

# מעתה מתיישב קושית החזו"א, מדוע קרן וחומש דגזל הגר זוכים בו כל כהני משמר ולא רק בית אב כמו בהקרבת האיל, והלא הוקשו זה לזה ולמי שזה ניתן זה ניתן - שזכייה זו בתשלומי הממון, דינה כשאר זכויות המשמר כולו במתנות ואינה תלויה בדין המקריב, שהרי נתבאר שאף בקרבן עצמו, מלבד זכות הכהן המקריב, קיים דין נוסף של זכות כהני המשמר כולו, כפי שבא הדבר לידי ביטוי בקרבן של כהן זקן או חולה, ואם כן מסתבר שכשהוקש דין הכסף לאיל, לא לדין 'המקריב' הוקש אלא לדין זכות הממונות הוקש, הלכך שפיר בא הכסף לכל כהני המשמר, ואף על פי שבשר האיל זוכים בו רק כהני בית אב, זהו דין מסויים בקרבן שהמקריבו זוכה בבשר, ודין זה אינו שייך בתשלומי הממון.

# תדע דהכי הוא, דהלא הדין דחרמי כהנים ניתנים לכהני משמר, מקורו הוא מגזל הגר (כדילפינן בערכין כח: מג"ש). הרי מבואר דדין אחד הוא בשניהם, שכהני משמר זוכים במתנות, ולא בתורת 'מקריב'.

# **[טעם נוסףמדוע זוכים שאר כהנים בבשר קרבן הכהן שאינו ראוי לאכול; אכילה כ'עבודה']**

#

# ד) ויש מקום ליישב במהלך נוסף מדוע בזקן וחולה אין זכות לכל הכהנים בבשר הקרבן, באופן שיתישב גם אם ננקוט כפשטות הדברים שהבשר מתחלק לבית אב בלבד, וזה עפ"י מה שפירש הרשב"א (בב"ק שם) בבאור מה שאמרו בגמרא 'עבודתה' ככינוי לבשר [רש"י פירש 'עבודתה' - שכר עבודתה, והקשה הרשב"א הלא מצינו דבע"מ זכאים בבשר הגם שאינם עובדים, וכן לאידך גיסא, זקן וחולה עובדים ואין הבשר שלהם], משום שהאכילה גם כן עבודה היא וכמו שדרשו (בפסחים נט) 'ואכלו אתם אשר כפר בהם' - כהנים אוכלים ובעלים מתכפרים. וכמו כן מצינו בפירוש ר"ח ביומא (סח:) על מה שרצו להוכיח בגמ' דכהנים רשאים ללבוש בגדי כהונה שלא בשעת עבודה מכך שהכהנים אוכלים קדשים כשהם לבושים בבג"כ, ודחו שאני אכילה דצורך עבודה היא כדתניא ואכלו אותם אשר כופר בהם וכו', אבל ר"ח גרס שאני אכילה דאית בה כפרה כעבודה היא. ואם כן יש מקום לומר [אם כי עדיין הדברים צריכים ביסוס והרחבה] הואיל והאכילה נחשבת כעבודה י"ל שכלפי 'עבודה' זו נחשבים כהני בית אב כ'מקריב' הואיל והזקן והחולה אינם יכולים לאכול, וכאילו הזקן אינו נחשב 'מקריב' כלפי העבודה שבאכילה שהרי אינו ראוי לאכול, וממילא כהני בית אב הם הזכאים ב'עבודה' זו, ולכן רק הם זוכים בבשר ולא שאר כהנים.[[7]](#footnote-8)

# **[זכות העור בכהן המקריב קרבנו ואינו ראוי לאכול, ובכהן המקריב קרבן ציבור בטומאה]**

# ה) הרמ"ה (בשיטמ"ק ב"ק שם) גרס בברייתא שבזקן או חולה, עור הקרבן שייך לו, שאעפ"י שאינו ראוי לאכילה ולכך אין לו זכות בבשר, אבל העור אינו קשור לאכילה. ולפי גרסתנו העור שייך לשאר הכהנים, וכן פסק הרמב"ם. ודברי הרמ"ה תמוהים לכאורה, הלא משנה ערוכה היא בזבחים (צח:) כל שאין לו בבשר אין לו בעורות.

# אך לפי האמור לעיל ניחא, שזה שנתמעט מהעור מי שאינו יכול לאכול (בזבחים קג: מ'עור העולה אשר הקריב לו יהיה' – פרט לטבו"י ואונן), היינו בדין זכיית הבשר מתורת 'מקריב' כדכתיב בהאי קרא, אבל לפי מה שנתבאר לעיל שבזקן וחולה זוכים כהני משמר מדין מתנות כהונה ולא בתורת 'מקריב', שפיר מצי זוכה הזקן בעור הגם שאין לו זכות בבשר, שהרי בעצם הוא המקריב ורק בבשר אינו זוכה מטעם שאינו ראוי לאכילה, אבל בעור שפיר מצי זוכה, דמה ששאר הכהנים זכו בבשר, אינו משום תורת 'מקריב' אלא זכות ממון נפרדת היא, אבל העור כדקאי קאי.

# ו) והנה כהן טמא המקריב קרבנות ציבור הבאים בטומאה, אמרו בגמרא (ב"ק קי.) שאף על פי שזכות ההקרבה שלו ונותנה לכל כהן שירצה, אך הואיל ואין הקרבן נאכל בטומאה, הבשר והעור אינם שלו אלא ניתנים לאנשי משמר טהורים בעלי מומים שאינם ראויים לעבוד. ותמהו התוס', מדוע העור ניתן לבעלי מומין ולא לטמא המקריב. ותמה בספר תורת חיים על תמיהתם, הלא שנינו בזבחים שכל שאין לו בבשר אין לו בעורות. וכאן כבר אין לתרץ כדלעיל, שהרי כאן מדובר בקרבן ציבור שאינו שייך באופן פרטי לכהן העובד, וא"כ כל כהני בית אב איקרו 'מקריבים' על אף שכהן מסויים זכה בעבודה בפועל, ובדין הוא שרק הטהורים שזוכים בבשר יזכו בעור.[[8]](#footnote-9)

# **[דקדוקי לשונות המשנה והרמב"ם בענין הזכות בבשר ובעור והזיקה ביניהם]**

# ויש ליישב עפי"ז דקדוק לשון הרמב"ם בדינים אלו (בהל' מעה"ק פ"י); בהי"ד כתב 'אין הכתוב מדבר בכל אלו אלא בראוי, שהכהן הראוי לעבודה זהו שיש לו חלק לאכול ומי שאינו ראוי בשעת הקרבן כגון שהיה טמא אין לו חלק לאכול אפילו כשיטהר לערב'. ובהי"ט כתב: 'כל הראוי לאכילת הקדשים בשעת הקרבן חולק לאכול וכל מי שאינו ראוי לאכול בשעת העבודה אעפ"י שהוא ראוי לעבודה והרי הוא ראוי לאכול לערב אינו חולק כדי להניח חלקו לערב'. והנה מלבד שהפריד אלו הדינים מהדדי, גם שינה לשונם, דלענין מי שאינו ראוי לעבודה כתב 'אין לו חלק' ולענין מי שאינו ראוי לאכילה כתב 'אינו חולק'.

# אכן יש לדקדק על דברי המשנה ר"פ טבו"י שהביאה רק הדין הראשון שכל שאינו מקריב אינו חולק, ואילו דין זקן או חולה שאינו ראוי לאכול, שאינו חולק – השמיטה[[9]](#footnote-10). וטעם הדבר נראה משום המשך דברי המשנה, כל שאין לו בבשר אין לו בעורות, דנראה שדין זה אמור רק כלפי מי שאינו ראוי לעבודה, שהרי ילפינן לה מקרא ד'עור העולה אשר הקריב' כנ"ל, אבל מי שהוא מקריב אלא שנתמעט מזכות הבשר משום שאינו ראוי לאכול, זהו עיכוב מצד אחר, וכלפי זה לא הושווה העור לבשר, ועל כן לא הביאה המשנה דין זה דמי שאינו ראוי לאכול אינו חולק בבשר, כי אז לא יהא נכון סיומא דמתניתין דכל שאין לו בבשר אין לו בעור.

# וזהו שדקדק הרמב"ם מסידור לשון המשנה שהם דינים חלוקים מיסודם, ועל כן רק במי שאינו ראוי לעבוד כתב ש'אין לו חלק בבשר' והיינו משום שנאמרו כמה קראי דהבשר ניתן מעיקרא רק ל'מקריב' ומי שאינו ראוי להקרבה אין לו מעיקרא כל זכות וחלק בבשר. משא"כ מי שמקריב רק אינו ראוי לאכול כגון זקן וחולה, יש לו שייכות בבשר בעצם אלא שיש תנאי נוסף דאין חולקים הבשר למי שאינו ראוי לאכול, וזהו שכתב 'אינו חולק', אבל לא שהוא מופקע בכל זכות בבשר [ואילו גבי העור כתב (בהכ"א) 'כל שאין לו חלק בבשר' כלומר שאין לו זכות מעיקרא, וכלשונו בהי"ד]. ונפ"מ לענין העור, שעל כן בקרבן ציבור הקרב בטומאה, הגם שאינו ראוי לאכילה אך היות והוא המקריב סבירא להו להתוס' שזוכה בעור. [וכ"כ הכס"מ (כלי המקדש ד,ט) בדעת הרמב"ם, אם כי הגרסה המחוורת בזה נראה כהאו"ש]. אלא דאכתי פש לן לברורי לפי"ז הא דבחולה וזקן כתב הרמב"ם (בה"ח) דעורה לכהני משמר ולא למקריב עצמו.[[10]](#footnote-11)

# **עיקרי דברים**

# א) נראה מדברי הראשונים ז"ל (ויסוד הדבר בתו"כ) שזכות הבשר והעור בקרבן שייכת לכהן המקריב; בכל הקרבנות נחשבים כל כהני בית אב 'מקריבים', ובקרבן של כהן - הוא לבדו המקריב, לכך הבשר והעור שלו.

# מלבד זאת ישנה - לדעת כמה מהראשונים - זכות נוספת בבשר לכהן בתורת בעל הקרבן, הגם שאין לו תורת 'מקריב'. דין זה שנוי במחלוקת הראשונים בכהן בעל מום המביא את קרבנו, האם הבשר והעור שלו או של שאר כהנים. וכן כהן שנתן קרבנו לכהן אחר להקריב, האם זכות הבשר שייכת לבעלים או למקריב. (ב)

# ב) כהן הראוי לעבוד ואינו ראוי לאכול כגון זקן וחולה, לפי פשטות הדברים הבשר מתחלק לכהני בית אב. ולפי המבואר לעיל שזכות בית אב בבשר היינו משום תורת 'מקריב', צ"ל שהם נחשבים כמקריב מחמת האכילה שגם היא נחשבת כעבודה.

# וי"א שבאופן זה הבשר מתחלק בין כל כהני משמר ולא לבית אב בלבד. ובאור הדבר שבאופן זה שהמקריב אינו זוכה בבשר, ניתן הבשר לכל המשמר כשאר מתנות ממוניות כגון שדה אחוזה וחרמים. (ד ג)

# ג) תשלומי הממון בגזל הגר מתחלקים לכל כהני המשמר, הגם שאיל האשם אין זוכים בו אלא כהני בית אב.

# הבאור: בכל הקרבנות, מלבד זכות בית האב בבשר ובעור מתורת 'מקריב', ישנה זכות נוספת לכל המשמר בקבלת מתנות המקדש, ולענין זכות זו בלבד הוקשו הכסף והאשם. (א ג)

# ד) הזכות בעור הקרבן, אם כי היא שייכת רק לזוכים בבשר, אך באופן שהכהנים הזוכים בבשר אינם זוכים בו כ'מקריב' אלא כמתנת כהונה בעלמא, יתכן והעור שייך לבעלים. ובזה יפורשו דברי הרמ"ה שעור הקרבן של כהן זקן וחולה, זוכה בו בעליו. (ה)

# ה) נראה לחדש - בדעת התוס' והרמב"ם - שהמקריב זוכה בעור גם באופן שאינו ראוי לאכול הבשר. ורק מי שאינו ראוי להקרבה ממועט מהעור. (ו)

1. כתיבה ראשונה [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"כ רש"ל שהבשר והעור שלו. ובריא"ז לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-3)
3. זו לשונו: '... כגון גזל הגר שבא לאותו משמר ואשמו שהוא מתחלק לכל המשמר באי זה בית אב שיהיה'. ולכאורה דבריו יכולים להתפרש בשתי פנים. [↑](#footnote-ref-4)
4. # ? ***< לע'*** *גליונות קה"י ערכין כח:>*

   [↑](#footnote-ref-5)
5. אך אין זה מסתבר דהלא כן גרס בברייתא. [↑](#footnote-ref-6)
6. # וכן צ"ל בדעת רש"ל שם שנקט לעיקר כהראב"ד כשנתן ההקרבה לאחר שזכות הבשר נשארה לו, ואעפי"כ בבע"מ הביא גם דעת הרמב"ם שהבשר לאנשי משמר.

   # ולכאו' מסתבר שהכל מודים שיכול לחלק את כל העבודות לכמה כהנים או לכהן אחד ולהשאיר זכותו בקרבן לענין אכילה (והרי גם אם יתן מקצת מהעבודות לאחרים, לא משום כך נימא שאותם העובדים יהא להם זכות בבשר), כיון שזכות ההקרבה שלו. וכ"כ המנ"ח (תקט,ה) כדבר פשוט שאף הרמב"ם מודה להראב"ד שזכות הבשר שייכת לו אם ירצה. ומש"כ הרמב"ם שהבשר שייך לכהן המקריב בלבד, לא לאפוקי הוא עצמו אלא לאפוקי שאר כהני משמר (אולם במאירי לא משמע כן), ובא לומר שיכול הבעלים ליתן לכהן אחר את כל זכותו. והראב"ד שהשיג נראה שנקט בד' הרמב"ם דאף בנתן סתמא לכהן אחר להקריב, זכות האכילה עוברת למקריב בפועל, ועל כך השיג.

   לפי"ז היה נראה דלכו"ע זכות הבשר שייכת למי שיש לו זכות ההקרבה מעיקרא. ושמא נחלקו כשנתן את כל זכות ההקרבה, אם ממילא כלולה בנתינה זו זכות האכילה אם לאו. [↑](#footnote-ref-7)
7. # וצ"ל דמ"מ לא חשיבי מפני אי-ראויותם לאכול כזקן דמירתת שנפסל לכל העבודות (אף לעבודה שיכול לעשותה), כי האכילה סוג 'עבודה' לעצמה היא.

   לכאורה אפשר לפרש בדרך אחרת, שזכות הבשר תלויה בזכות ההקרבה ולא במקריב בפועל (כנ"ל במוסגר), ולבית אב לעולם יש זכות הקרבה בקרבנות הבאים באותו יום, ואף בקרבנות של כהנים, אלא שיש זכות קודמת גם לכהן שהוא הבעלים אבל אי"ז מפקיע זכות בית אב, וכגון אם מוסר קרבנו למקדש, הלא מקריבים אותו כהני בית אב ולא כהנים אחרים. ועל כן כשהוא אינו זוכה בבשר ממילא הם זוכים בו מפני זכות ההקרבה. [↑](#footnote-ref-8)
8. # י"ל על פי הדרך הנ"ל, דהוה משמע להו להתוס' מלשנא דגמרא דאף באופן שכל כהני בית אב טמאים נותן הבשר והעור לבע"מ של המשמר מבית אב אחר, ועל כך הקשו הלא באופן זה אינם זוכים מתורת 'מקריב' (כן י"ל דנקטו עפ"י לשון התו"כ דדוקא 'בית אב' חשיבי מקריבים, והיינו בהנחה דחלוקת בית אב מדאוריתא, וכ"כ ב'חדושי הגר"מ והגרי"ד' עפ"י התו"כ) רק משום זכיה ממונית, וא"כ בזה העור לא הוקש לבשר כנ"ל בדעת הרמ"ה.

   ומיושבת לפי"ז הקושיא הנוספת של התו"ח מדוע לא העמידו התוס' קושיתם על זקן וחולה דעורה לאנשי משמר, דהתם י"ל שזוכים כהני בית אב מדין 'מקריב' הואיל וראויים לאכילה (וכדרך השניה דלעיל), ועל כן זוכים גם בעור. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להוסיף דלכאורה זהו הכלל העיקרי, שהרי מצינו כה"ג אונן וכן טמא בק"צ שאעפ"י שעובדים אינם חולקים מפני שאינם אוכלים. ומאידך בע"מ חולק הגם שא"ר לעבודה, וכן הדין לשאר פסולים כגון שתויי יין וכו' (לקוטי הלכות), וקטן נתמעט מקרא אחרינא. והנפקותא היחידה מכלל זה היא טמא בקרבן יחיד. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכן צדד השפ"א בזבחים קג: מסברא דנפשיה, שמא דין העור תלוי בראויות לעבודה ולא בראויות לאכילה. [↑](#footnote-ref-11)