כלים פי_ט מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ט מ"ג**

א] **מזרן היוצא מן המטה,** הר"ש פירש דהוא בגד צמר שנותנין על המטה תחת כל המצעות, והרמב"ם פירש דהוא אזור ארוג שהיו כורכים בו על ריבוע המטה כדי לקבץ את חלקי' וכן פירש הרא"ש, ובפי' בתרא דהר"ש דהוא עור הכרוך על המטה, כתב בחס"ד שהוא ע"ד פי' הרמב"ם, אך בתוי"ט מבו' שהוא ע"ד פי' קמא דהר"ש, וכן נקט במשנ"א, ועפי"ז נחלקו בהא דתנן דשיירי מזרן ז' טפחים כדי לעשותו חבק לחמור, וכמש"נ להלן אות ז', וכן נחלקו בהא דהמזרן הוי חיבור למטה, וכמש"נ להלן מ"ד אות ו'.

ב] **מזרן וכו' כל שהוא דברי ר"מ, ר' יוסי אומר עד י' טפחים,** בטעמא דר' יוסי כתב הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ד ובפכ"א מכלים ה"ח, דהמזרן תוך י' טפחים הו"ל מצרכי המטה, וחוץ לי' טפחים ל"ה מצרכי המטה.

והרא"ש כתב דשיעור י' טפחים במזרן הוא כשיעור חבל היוצא, ונ' מזה דס"ל, דהא דחבל היוצא שיעורו י' טפחים אי"ז משום דיותר מזה אינו נצרך לקשור את הפסחים ולשלשל את המטה, דא"כ ליכא לדמויי מזרן לזה, אלא הוא משום שאין דרך לשייר חבל היוצא יותר מי' טפחים והוא עתיד לקצצו, וה"נ במזרן היוצא אין דרך לקיימו יותר מי' טפחים, וע"כ ל"ה חיבור למטה, ?אך שמא גם במזרן היוצא היו משתמשין בו לשלשל את המטה, וע"כ הוא דחשיב כיד למטה, כמש"כ הרא"ש בסוף מ"ד, וע"כ שפיר יש בזה לשיעור די' טפחים?.

ג] ובטעמא דר"מ דכל המזרן הוי חיבור למטה ול"ד לחבל דחוץ לי' ל"ה חיבור למטה, כתב במי"ט דהוא משום שענין השתמשותו והצטרכו אל המטה הוא להקיף בו המטה על ד' חלקיו לבל יתפרשו זמ"ז, וע"כ ס"ל לר"מ דכל הצורך אשר יש בזה המזרן הוכן להקיף בו את המטה, ואף שכעת יוצא אורך גדול לחוץ זולת ההקפה, אפשר דכעת מחר יקיף את המטה גם בשאר האורך, ומשא"כ בחבל דהוא רק לשלשל את המטות, ויותר מי' הוא ללא צורך, ועוד י"ל, ועד"ז כתב החזו"א סימן כ"ה סק"ו בפי' בתרא דכיון שהמזרן הוא אריג ומקב"ט מצ"ע, יתפשט כח הטומאה שבו מי' טפחים ולמעלה לחוץ מי' שהרי כולו מתאחד, ומאן יהיב לן סכינא חריפא להפסיד באורך החבל בדיני טומאה כיון שעכ"פ כולו מקב"ט ולא פירש זמ"ז, אבל החבל שאינו מקב"ט רק בתורת יד למטה, ליכא דין יד רק להחבל שתוך י', עכ"ד.

ובמשנ"א כתב, דאזדי ר"מ ור"י לטעמייהו דפליגי בתוספתא שהביא הר"ש לקמן פכ"ט מ"ח לגיר' הגר"א שם בידות היתירים מכשיעור ורצה לקיימם, דלר"מ הוו חיבור לטומאה ולר"י ל"ה חיבור לטומאה, וזהו דפליגי במזרן דסתמא אין דרך לחתכו, וע"כ ס"ל לר"מ דהוי חיבור לטומאה, ור"י לטעמי' דידות היתירים ל"ה חיבור לטומאה אף בשרצה לקיימם, עכ"ד, ובחזו"א סימן כ"ה סק"ו כתב עד"ז בפי' קמא, דאיירי בשהניחו כך ואינו עומד לחתוך, וס"ל לר"מ דכה"ג הוא בטל למטה, ולר"י בטלה דעתו ולא מבטל למטה.

ד] מהא דתנן דר"י אומר עד י' טפחים, משמע דאף אם יוצא המזרן פחות מה' טפחים, נטמא בטומאת המטה, ול"ד לחבל דתנן לעיל מ"ב דהיוצא עד ה' טפחים טהור, וכ"כ במי"ט תפא"י משנ"א וסד"ט, עיי"ש מה שפירשו הטעם בזה.

ה] בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ד תניא, דכל הא דס"ל לר' יוסי דחוץ לי' טפחים ל"ה חיבור, הוא רק לטומאת מדרס, אבל לשאר טומאות אפי' ק' אמה כולו חיבור א', והטעם בזה נתפרש בד' התוספתא שם, דכל טומאה ששוה מטה למזרן, הוי כולו חיבור א', ורק בטומאת מדרס שלא שוה מטה למזרן, אינו חיבור יותר מי' טפחים, ופירש הר"ש שם, דבטומאת מת דאף המזרן חוץ לי' טפחים מקב"ט, הוי חיבור למטה, ואילו בטומאת מדרס דהמזרן חוץ לי' אינו נטמא מדרס, ל"ה חיבור למטה.

ובסד"ט פירש הטעם בזה, דאף דחוץ לי' לא חשיב כמטה הואיל ואינו מצורך המטה, מ"מ כיון שבנגיעת הטומאה להמטה הו"ל כאילו נגעה בהמזרן המחובר בה, ממילא כולי' מזרן טמא, דהא כולי' מזרן בפנ"ע כלי א' הוא וכל היכא דנגעה בי' טומאה נטמא כולו, ומשא"כ במדרס דאין המזרן נטמא מדרס אלא משום חיבורו למטה דחשיב כמטה, ע"כ חוץ לי' דאינו מצרכי המטה ואינו חשוב כמטה, אינו נטמא טומאת מדרס כלל.

אך בחזו"א סימן כ"ה סק"ה פירש בזה, דכללא הוא דכל ששניהן בני קבלת טומאה, כל דניח"ל בחיבורן חשיב חיבור, וע"כ לענין שאר טומאות כיון שכל המזרן ראוי לקב"ט, הוי כולו חיבור למטה, ומשא"כ לענין מדרס דאין מזרן חוץ לי' ראוי למדרס, ל"מ חיבור כל שאינו משמש מלאכה אחת, ועיי"ש שכתב דאף דשלל של כובסין אמרינן בשבת דמ"ח: דאינו חיבור אלא מדרבנן, הכא במזרן ומטה אפי' חוץ לי' אפשר דהוי חיבור מה"ת, עיי"ש מש"כ הטעם בזה.

ו] והנה אמנם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו', דפלוגתא דר"מ ור' יוסי היא בשנטמאת הטומאה באיזה טומאה שתהי', וקשיא ע"ז מד' התוספתא דמודה ר' יוסי בשאר טומאות דכל המזרן הוי חיבור למטה, והרמב"ם גופי' בפכ"א מכלים ה"ט כתב כן, דלשאר טומאות אפי' ק' אמה כולו חיבור.

ושמא י"ל בדעת הרמב"ם, דהנה בד' הרמב"ם בהל' כלים לא נתפרש הא דלשאר טומאות אפי' ק' אמה כולו חיבור, אלא בשנגעה טומאה במזרן חוץ לי' אמה, דאף המטה טמאה, אך אם נגעה טומאה במטה, לא נתפרש בדבריו דכל המזרן טמא אף חוץ לי', וי"ל דס"ל דהדין חלוק, דהיכא דנגעה טומאה במזרן, הרי דכיון דהוי כל המזרן הוי גוף א' וכולו הוי בר קבלת טומאה, חשיב כנגעה הטומאה בכל המזרן, ומכח זה נטמאת אף המטה, כ"ה שאם נגעה טומאה בחלק המזרן הכרוך על המטה נטמאת המטה, ומשא"כ אם נגעה טומאה במטה, אין נטמא אלא חלק המזרן שהוא חיבור למטה, וזהו שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דפלוגתא דר"מ ור"י היא בשנטמאת המטה באיזו טומאה שתהי', ואכתי צ"ע בזה.

ז] **שיירי מזרן ז' טפחים כדי לעשותו חבק לחמור,** הר"ש פירש דהוא כלי שמשימין על משוי החמור, או דהוא כמין נמטא ועור שמשמין על החמור כשנוטל ממנו הסרגא, אך הרמב"ם פירש דהוא החגור שחוגרין בו את החמור מעל המרדעת כדי להדקה על גבו, וכן פירש הרא"ש, ואזדי לטעמייהו שנחלקו מהו מזרן, ובתוי"ט תמה בזה ע"ד הרע"ב, שפירש דמזרן הוא כמו אזור ואבנט וכפי' הרמב"ם והכא פירש כד' הר"ש.

ח] והנה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפכ"א מכלים ה"ח מבו', דשיירי מזרן שלא נשתייר בו ז' טפחים, אינו חשוב כלי, ואינו מקב"ט כלל, ובמשנ"א כתב, דכ"ז הוא להרמב"ם לטעמי' דמזרן הוא אבנט ארוג, וסתם אבנט אינו רחב ג', וטומאתו היא משום אריג כ"ש, וכתבו התוס' בשבת דהא דאריג כ"ש טמא, הוא בשארגו מתחילה לכך ואין דעתו להוסיף, וא"כ הכא בשיירי חבק דמתחילה ארגו ארוך והשתא דחסר הא לא אחשבי' לכך, ע"כ כל דלא חזי ה"ה טהור, אבל לפי' הר"ש דהוא בגד או עור הפרוסין למצע, וא"כ הוא רחב כמה טפחים, הרי דאף אם אין בשייריו ז', ה"ה מקב"ט שאר טומאות, וכל הא דתנן דשייריו ז' טפחים, הוא לטומאת מדרס, עיי"ש. ?ואי"ז דוחק, שהרי כל מתניתין איירי בטומאת מדרס, שהרי בטומאת מת מודה ר' יוסי דכולו חיבור, וכמש"כ הר"ש ע"פ התוספתא?.

ט] ?העירוני לדון אם דינא דשיירי מזרן הוא גם לגבי טומאתו הישנה שלא תפקע ממנו, או רק לקבל טומאה מכאן ולהבא, והרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' כלים כתב לדין זה רק לגבי לקב"ט מכאן ולהבא, וצ"ע בזה?.