היכר ציר
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מזוזה - הרב משה חדש / חבורות

כ"ו אייר ע"ז

# היכר ציר

**מנחות ל"ג ע"א**

אמרינן בגמ' דפתח שבין ב' חדרים אזלינן בתר היכר ציר. ובפשוטו הכא הפתח הוא כניסה לב' החדרים, וההיכר ציר קובע מהו יותר כניסה, אך צ"ב אמאי לא יניח ב' מזוזות שהרי יש כאן ב' מחייבין דכל חדר מחייב מזוזה. והנה רש"י פי' דלא ידעינן הי מיניהו כניסה והי מינייהו יציאה. ומשמע דרק אחד מהם מחייב שהפתח מתייחס רק אליו שנכנסים אליו ויוצאים מהשני, ובלא היכר ציר הוי ספק מה נחשב כניסה, ולזה מהני היכר ציר לברר שהכניסה היא לצד זה שבו ההיכר ציר. [ומש"כ רש"י שהצד שהציר סובב בו הוא הבית צ"ב]. ולפי"ז היה נראה דכיון דהוי ספק א"כ בליכא היכר ציר יצטרך מזוזה בב' הצדדים.

ומבואר עוד בדברי רש"י דמיירי שיש לכל בית פתח לרה"ר ומשמע דאם רק אחד מהם פתוח לרה"ר והשני אין לו פתח לא תלוי בהיכר ציר, וה"ט דכיון שלפנימי אין פתח אחר וע"כ צריך ליכנס אליו דרך החיצון ודאי דחשיב כניסה אליו אע"פ שההיכר ציר לצד השני. וכ"ה להדיא בפסקי ריא"ז. וזה כמשנ"ת דענין ההיכר ציר לקבוע מהו הכניסה והכא ודאי חשיב כניסה לפנימי.

עוד עי' להלן ע"ב בפתח בית שער שבין גינה לקיטוניות דנחלקו רבנן ור' יוסי אי חשיב פתח הקיטוניות וחייב במזוזה או דחשיב פתח הגינה ופטור, ואמרינן לרב ושמואל דמגינה לבית כו"ע מודו דחייב כי פליגי מבית לגינה ופרש"י בפי' בתרא דכוונת הגמ' דאם ההיכר ציר לצד הבית לכו"ע חייב ופלוגתתם בהיכר ציר לצד הגינה ולמ"ד דקיטוניות עיקר חייב במזוזה כדין פתח של בית ולא כפתח של גינה שפטור [ונותן המזוזה בצד הקיטוניות], ואין הולכין אחר היכר ציר דדוקא היכא דתרוויהו עיקר מהני היכר ציר אבל הכא דקיטוניות עיקר ולשמה נעשה הפתח חייב במזוזה. וזה כמש"נ דכיון שהקיטוניות עיקר ע"כ חשיב כניסה לקיטוניות.

ולרבנן דפטור אמרינן דטעמא משום דגינה עיקר, ופרש"י דעיקרו לשם גינה עביד. ולכאורה מודו דלא מהני היכר ציר היכא דהשני עיקר אלא דהכא גינה עיקר. אמנם לפי"ז צ"ב דא"כ גם כשההיכר ציר לצד הבית יהא פטור דל"מ היכר ציר כיון שמציאות הפתח נעשית לשם הגינה ול"מ לקבוע שם פתח לצד השני, דע"כ הוי כניסה לגינה ולא לבית. ואולי י"ל דהא דס"ל דגינה עיקר הוא רק משום שההיכר ציר לצד הגינה אבל לא משום שבאמת נעשה לשם הגינה ולכן כשההיכר ציר לצד הבית חשיב פתח של הבית וחייב במזוזה. אך לפי"ז משמע דפליג על סברא הנ"ל וס"ל דמהני היכר ציר לקבוע הפתח לצד זה אף כשהשני עיקר, דדנים לפי צורתו של הפתח וחשיב כניסה לבית. אמנם י"ל דס"ל דתרוויהו עיקר והא דאמר גינה עיקר היינו דאף גינה עיקר וממילא אזלינן בתר היכר ציר. אך לשון רש"י בסוה"ע משמע דטעמיה משום דעיקר הפתח נעשה לשם גינה ולא משום היכר ציר, והדק"ל איך מהני היכר ציר לבית. וצ"ע. ובדוחק י"ל דלחומרא אמרינן דהיכר ציר משוי לה פתח אף שעיקר הפתח לצד השני אבל לא מהני היכר ציר להפקיע עיקר הפתח. ועצ"ע.

ובשטמ"ק שם אות ה' פי' דלמ"ד דבית עיקר ולא אזלינן בתר היכר ציר, טעמיה משום דל"מ היכר ציר אלא היכא דשניהם חייבין וליכא אלא לידע היכן ימין הפתח, אבל היכא דאחד פטור לא מהני היכר ציר לפטור. ולמ"ד דגינה עיקר ס"ל דאף לפטור אזלינן בתר היכר ציר. עכ"ד. ומבואר להדיא דמפרש דטעמא דגינה עיקר הוא משום היכר ציר, וא"ש דכשההיכר ציר לצד הבית מודה דחייב.

ודברי השטמ"ק דלא מהני היכר ציר לפטור, צ"ב דכיון שהיכר ציר קובע מהו הכניסה אמאי לא נימא הכי גם לפטור. ומזה נראה דאין ההיכר ציר קובע מהו הפתח, דבאמת חשיב פתח דתרוויהו אלא דמהני היכר ציר רק לדין קביעות המזוזה לימין הפתח והיינו לקבוע מהו ימין הפתח וכמבואר בלשונו. אך צ"ב דמאחר דחשיב פתח דתרוויהו הרי לגבי בית זה הוי שמאל הפתח ומה מהני היכר ציר.

ובפשוטו צ"ל כמש"כ בפרשה סדורה סי' דבאמת היה צריך לקבוע ב' מזוזות ולא משום ספק אלא דבעינן מזוזה לשני הבתים ולכל אחד צריך לקבוע לימין דידיה אלא דנלמד מילפותא בספרי דא"צ להניח ב' מזוזות וכדהביא הסמ"ג והובא במרדכי עי"ש. ואפשר שגם אי אפשר להניח ב' מזוזות, וע"כ צריך להניח מזוזה אחת לשניהם, ולכן אזלינן בתר הימין למה שמשמש לעיקר הכניסה אף שגם לשני הוי כניסה ומזוזה זו פוטרת גם הבית מצד השני. מיהו לענ"ד צל"ע דלכאורה יל"פ הילפותא דאין צריך להניח ב' מזוזות מחמת חיוב אחד אבל כשיש שתי סיבות נפרדות לחיוב מזוזה מנלן דלא יניח בשניהם ואפשר דמחמת חיוב אחד אי"צ לילפותא דהא זה נלמד מהא דדרשינן דרך ביאתך. וצל"ע.

ועדיין צ"ב היאך מתקיים לגבי בית זה דרך ביאתך. ובס' הנ"ל שם כתב דדין הוא שהמזוזה לצד זה פוטרת את הצד השני אף דאין מקיים בו מצות מזוזה. וצ"ב.

ויל"ב [וכמדומה ששמעתי כן מידידי הרש"ב] דהנה הגרא"ל מאלין בסי' י"ז חקר אם הפתח חייב או הבית חייב ומקום המזוזה הוא בפתח, דאי נימא דהחיוב הוא על הבית א"כ בעינן מזוזה בתרוויהו, אבל אי נימא דהפתח מחייב איכל"מ דסגי מעיקר הדין במזוזה אחת לפתח זה, דאין כאן ב' חיובים אלא ב' סיבות לחיוב בפתח ובזה שפיר מהני מה דחשיב ימין לבית אחד דמתקיים בה דרך ביאתך וכיון דהוי ימין מחמת בית זה וחשיב זוזה במקומה ממילא יצא יד"ח גם מצד המחייב מחמת הבית השני דכאמור **אין כאן** **ב' חיוביים אלא ב' מחייבים**, ודו"ק.

ואולי י"ל עוד דבאמת אי"צ דווקא ימין הפתח אלא שלא יהא שמאל הפתח שהוא כנגד דרך ביאתך, ולזה סגי במה שהוא ימין לצד בית אחד ושפיר חשיב מזוזה במקומה, ועצ"ע.

ומעתה כל זה כששניהם חייבים אבל כשרק אחד חייב ודאי צריך להניח בימין דידיה כיון דחשיב כניסה גם לבית זה. אמנם לפי"ז צ"ב לאידך מ"ד דהיכר ציר מהני גם לפטור דלהאמור הרי ב' הפתחים חייבים ולא מהני היכ"צ אלא לקבוע מקום הנחת המזוזה. ולכאורה צ"ל דבזה גופא פליגי ולהאי מ"ד באמת ההיכר ציר קובע מהו מקום הכניסה ומה ומקום היציאה ואידך צד פטור, ולכן אף כשצד ההיכר ציר פטור מהני היכר ציר לפטור. ועכ"פ להלכה דקי"ל לחומרא דחייב מתבאר דלא מהני היכר ציר לפטור.

אמנם לדברי רש"י הנ"ל דלא ידעינן מהו מקום הכניסה ומהו היציאה משמע דהיכר ציר קובע מהו הבית המחייב המזוזה ולא רק לקבוע מהו מקום הנחת המזוזה. [אא"כ נימא דגם ביציאה חייב אלא מקום הכניסה הוא רק מקום קיום הנחת המזוזה[[1]](#footnote-1), וצל"ע]. ולפי"ז שפיר מהני גם לפטור. ונראה דאיה"נ לרש"י מהני היכר ציר גם לפטור ולכן לא כתב רש"י דלא מהני היכר ציר בגינה משום דלא מהני לפטור אלא פי' משום דלא מהני אלא כשששניהם עיקר אבל כשהאחד עיקר - בלא ההיכר ציר – לא מהני ההיכר ציר לקבוע להיפך שהפתח הוא לצד שני. ומ"מ למבואר לעיל לחומרא מהני היכר ציר לקבוע שהוא פתח **גם** של מקום זה אף שאינו עיקרי.

וראיתי להג"ר ריכמאן שליט"א במכתב שהוכיח מהרמב"ם דדין היכר ציר הוא לעיקר החיוב דהפתח שבו ההיכר ציר הוא החייב במזוזה ולא רק שהוא מקום קביעות המזוזה שמתקיים בו דין דרך ביאתך, דהרמב"ם פ"ו הי"א כתב דין היכר ציר דבמקום ההיכר ציר שם קובעין המזוזה ואח"כ בהל' י"ב כתב דין מקום קביעת המזוזה שהוא לימין הנכנס לבית. ולכאורה הו"ל להביא קודם עיקר הדין מקום קביעת המזוזה הוא בימין הכניסה ואח"כ דין היכר ציר דבמקום שיש פתח בין ב' בתים דין ימין הכניסה תלוי בהיכר ציר, וע"כ משמע דאין זה רק שהוא מקום הכניסה שבו קובעין המזוזה, אלא הוא מקום החיוב. ודפח"ח. וקצ"ע לשון הרמב"ם בהלי"א שם קובעין המזוזה וי"ל. ועכ"פ להשטמ"ק נראה דזהו רק לקבוע מקום הנחת המזוזה וכמשנ"ת.

ואיכא נפ"מ בהנ"ל היכי דהפתח בין דירה של ישראל ושל גוי, דלהשטמ"ק יהא חייב בכניסה לבית הישראל דלא מהני היכר ציר לפטור, ודמי לפתח של הגינה. משא"כ לרמב""ם ולמשנ"ת כן היא דעת רש"י בכה"ג יהא פטור. ועוד נפ"מ יל"ע אם יוב המזוזה הוא רק לזה שהיכר ציר לביתו, ואם אינו רוצה להניח מזוזה אם חייב שכנו להניח מזוזה, עי' לשון המרדכי שכתב שבעה"ב שההיכר ציר לביתו חייב במוזה ומשמע שהוא חיוב על בעה"ב וחבירו פטור וזה כהרמב"ם ודלא כהשטמ"ק.

והנה נחלקו הפוסקים בדליכא היכר ציר איך יקבע המזוזה דבשאילת יעב"ץ כתב דיניח בב' המקומות ובאגרו"מ יו"ד ח"א סי' קע"ו הביא מהשואל שיניח היכן שירצה והגרמ"פ שם חולק ע"ז דאין להניח היכן שירצה ומסיק שם דפטור לגמרי. ודברי השאילת יעב"ץ מתפרשים כמש"כ דהיכר ציר אינו קובע מהו הכניסה אלא מהו מקום קביעת המזוזה אבל שניהם חייבים. אלא דלמש"נ אין להניח ב' מזוזות בפתח אחד וצריך להניח במקום אחד ולפטור הצד השני ולזה מהני היכר ציר וא"כ בדליכא היכר ציר יניח היכן שירצה ועי' פרשה סדורה והביאו מהירושלמי דמניח לאיזה שירצה ולא עייינתי. ודברי האגרו"מ דפטור לגמרי מחודשים טובא. וצ"ע.

והנה נחלקו רבותינו באופן שיש ב' חדרים גדולים וביניהם חדר קטן פחות מד"א וההיכר ציר בשניהם לצד החדר הקטן. דהמהרי"ל סי' צ"ד כתב דכשההיכר ציר לצד החדרים הגדולים חייב להניח ב' מזוזת לימין הכניסה לחדרים הגדולים, ובט"ז סי' רפ"ט ג' למד מזה דכשההיכר ציר לצד הקטן יניח לצד הקטן [ואף דלא כתב להדיא דמיירי בחדר קטן פחות מד"א אבל במהרי"ל מפורש כן וכדהעיר הבי"מ שם]. ותמהו האחרונים דהרי בית הקטן דאין בו ד"א פטור ואי נחשב פתח של הקטן יהא פטור לגמרי.

ובגידולי הקדש סי' חולק על הט"ז, דהמהרי"ל כתב דכשההיכר ציר לצד הגדולים **שניהם חייבים** ומזה נשמע דכשהוא לצד הקטן אין שניהם חייבים, אלא יהא חייב רק באחד מדין בי"ש. אבל אין צריך להניח בב' הפתחים לימין החדר הקטן עי"ש. ולפי"ז מבואר דאף שבלא היכר ציר היה נחשב פתח של הגדול והיה חייב מהני היכר ציר לפטור, וזה דלא כהשטמ"ק, אבל להט"ז אין ראי', דהרי אין ההיכר ציר פוטרו אלא מחייבו בצד הפנימי מאיזה טעם.

והנה כתבו הפוסקים דבאופן שאחד מהבתים פתוח לרה"ר והשני אין פתוח לרה"ר, בכה"ג לא אזלינן בתר היכא ציר אלא פנימי עיקר, וכן משמע מרש"י ל"ג ע"א, וכן פי' היד הקטנה והחזו"א סי' קס"ח בדעת המרדכי, והיינו משום דודאי חשיב כניסה לפנימי שאין לו כניסה מרה"ר פנימי. ויש לעיין באופן שהפנימי פטור ממזוזה, לדברי השטמ"ק דלא מהני היכר ציר לפטור ממזוזה, אם גם בפנימי לא מהני לפטור או נימא דפנימי שאני שהוא קובע שעיקר הפתח שייך אליו ולא לחיצון דהכניסה היא של הפנימי [ובזה מודה השטמ"ק למשנ"ת ברש"י].

וזה תלוי בסוגיא דב"ש הפתוח לגינה ולבית דמסקינן דבית עיקר, דתלוי אי מיירי שאין לגינה פתח לרה"ר והוי פנימי או דאיכא פתח לרה"ר, עי' בבי"מ דמיירי אף באופן שאין לגינה פתח לרה"ר, ובחזו"א נסתפק בזה. דלמבואר לעיל דהשטמ"ק פי' דהא דמסקינן שבית עיקר היינו משום דלא מהני היכר ציר לפטור ממזוזה מעתה אי מיירי דליכא פתח מהגינה לרה"ר נמצא דגם הא דחשבינן לפנימי לעיקר זהו דווקא לקבוע היכן ימין הפתח אבל לא מהני לפטור. אמנם לפרש"י דטעמא דבית עיקר משום דבמציאות תשמיש הבית עיקר, אין ראי' דלא אזלינן בתר הפנימי לפטור דהתם טעמא משום דבית עיקר ולא משום דל"מ פנימי לפטור, [ולפי"ז מוכח דעיקר ההתשמיש עדיף על פנימי, וכן הוכיח הבי"מ, אבל להשטמ"ק אין ראי' להבי"מ ואכמ"ל].

\הנה הרעק"א בגליון השו"ע סי' רפ"ו י"ג כתב דבית שאין בו דע"ד אף שפטור מצד עצמו מ"מ כשחדר גדול פתוח לקטן חייב מצד הגדול דלא גרע מפתוח לאויר דחשיב כיציאה לשוק וחייב. ולשון הרעק"א משמע דחייב לצד הבית הגדול שהרי מדמי לה לפתוח לאויר דחשיבא כיציאה לשוק והתם הרי חייב לצד הבית. וכ"כ החזו"א סי קס"ח ה' וקס"ט ב' בדעת הרעק"א שצריך להניח בימין הגדול דהרי חיובו מחמת הגדול וא"א לחייבו מימין הקטן, [עי"ש שתמה על המהרי"ל שכתב דמחייב בימין הקטן]. ומבואר בדברי רעק"א דכיון דהקטן פטור ממזוזה שדינן הפתח לגדול.

ובחזו"א קס"ח ה' הקשה מהא דפתוח לגינה דלרבנן גינה עיקר ופטור כדין גינה ולא שדינן להפתח לבית, וחזינן דאף שהוא פטור לא שדינן להפתח למקום חיוב. וצ"ב שהרי קי"ל דבית עיקר הרי דשדינן למקום חיוב ובאמת החזו"א סיים דאי פלוגתייהו באין לגינה פתח לחוץ וקי"ל דבית עיקר ה"נ אין בו דע"ד לא עדיף מגינה. וצ"ב. אכן ביאו"ד כמש"נ וכן מבואר בדבריו בסי' קס"ט ב' עי"ש היטיב, שאף למאי דקי"ל כר"י דאזלינן בתר הבית לא פליג על זה אלא משום דבית חשיבא טפי, אבל אי לאו הכי אמרינן דגינה עיקר אף לפטור, ועכ"פ במקום פנימי. ולזה מקשה על הרעק"א דה"נ בבית שאין בו דע"ד והוא פנימי נימא דפנימי עיקר ופטור, ולזה תי' דאיה"נ לאו כללא הוא אלא דכמו דבית עיקר משום דגינה אינה חשובה דירה כמו"כ בית שאין בו דע"ד אינו דירה חשובה וזהו כל עיקר הטעם שהבית פטור משום דאין לו חשיבות דירה. אמנם למבואר כל זה לפרש"י טעמא דרבנן משום דבית עיקר וכפשטא דלישנא דגמ' אבל לשטמ"ק דטעמא משום דלא מהני היכ"צ לפטור וה"נ לענין פנימי לא מהני לפטור להנ"ל דמיירי שאין פתח מהגינה לחוץ, א"כ א"ש דברי רעק"א בפשיטות דלדינא נקטינן דבפתח שבין מקום חיוב למקום פטור ודאי ל"מ מה שעיקר הפתח לצד הפטור לפטור ממזוזה אלא הוי פתח גם של צד השני וחייב.

ואיכא נפ"מ רבתא בזה, דעי' בחזו"א קס"ט ב' שם שהעיר לדברי רעק"א דלא אזלינן בתר פנימי לפטור דא"כ בפתח בית הכסא אמאי אין מניחין מזוזה מהיציאה ממנו לצד הבית מחמת דחשיב כניסה לבית, ואף שביהכ"ס פנימי הרי לא מהני פנימי לפטור [וכדאסברנא דלא מהני לקבוע שהפתח הוא רק של הפנימי אלא רק דהוא עיקר לענין מקום קביעת המזוזה אבל גם כלפי החיצון חשיב פתח] וכשהפנימי פטור יתחייב מחמת החיצון שהוא הבית ויניח המזוזה לצד הבית, והחזו"א תי' עפ"י הנ"ל דבאמת הפנימי עיקר אף לפטור אלא דהכא טעמא משום דבית עיקר, וגם בבית שאין בו דע"ד דמחייב הרעק"א במזוזה דחשיב פתח של הגדול אף שהקטן הוא פנימי ה"ט משום דהפנימי קטן ואינו חשוב כלפי הגדול, אבל ביהכ"ס אע"ג דפטור אין הטעם משום דאינו דירה דשפירהוי תשמיש חשוב אלא כין דאינו לכבוד אינו מחייב במזוזה.

אולם להאמור כל זה לפירש"י דטעמא דפתח הפתוח לגינה הוא משום דבית עיקר התשמיש אבל לשטמ"ק דטעמא משום דלא מהני לפטור א"כ גם בביהכ"ס נימא דלא מהני פנימי לפטור, ויתחייב במזוזה לצד הבית. אלא דכל זה אם בגינה נמי מיירי באופן שהגינה פנימית דאין לה פתח לחוץ אבל אי מיירי באית לה פתח לרה"ר, אין לנו ראי' מסוגיין אלא לדין היכר ציר דלא מהני במקום שהאחד חייב והשני פטור אבל בפנימי שמא לעולם חשוב הפנימי עיקר אף לפטור והטעם משום דבאמת הוי פתח כניסה רק לפנימי. ודו"ק.

והראוני עוד בסו"ס מזוזת ביתך על מזוזה במכתב להגר"ד לנדו שליט"א, שדן בפתח שבין חדר שלו לחדר שכור והוא פנימי, והעיר הגרד"ל שצריך להניח המזוזה לימין החדר שלו שהרי השכור אינו חייב אלא מדרבנן ואיך יפטור את החדר שחייב מדאורייתא. ואע"פ שהשכור הוא פנימי אין מועיל לפטור כמש"כ הרע"א לגבי בית שאין בו דע"ד. והגר"ח השיב לו דמהני לפטור ורק דע"ד דאינו חשוב אינו פוטר החיצון דהוי כאויר וכדכתב הרעק"א, ואף דבגינה כתב השטמ"ק דלא מהני לפטור י"ל דפנימי עדיף וגם י"ל דגינה שאני דאינה חשובה ודמי לבית שאין בו דע"ד משא"כ בית שאינו שלו הוי בית חשוב ומהני לפטור דומיא דביה"כ שכתב החזו"א דמהני לפטור.

ונידון זה הוא ממש נידון דידן, אם פנימי הוא כהיכר ציר או דעדיף ממנו דקובע יותר שהפתח הוא רק שלו ובזה יודה השטמ"ק, אמנם כל זה הוא רק אי בגינה מיירי שיש לה פתח לרה"ר ואינה פנימית אבל להצד דהיא פנימית הרי מוכרח דסברת השטמ"ק היא גם לגבי פנימי. ומש"כ שם לדון דפנימי כשהוא חשוב פוטר לדברינו כל זה הוא רק לרש"י דטעמא דגינה אינהפוטרת הוא רק משום דבית עיקר והיינו סברא הנ"ל דהגינה אינה חשובה לקבוע שהיא עיקר הפתח אבל לשטמ"ק דהיא סברא בעצם דאין כח בהיכר ציר לקבוע פטור כלומר דלא מהני לקבוע שהפתח משמש רק לצד זה, מעתה אי גם לגבי מעלת פנימי אמרינן הכי א"כ אין נפ"מ אם הוא חשוב דמ"מ עצם הסברא דפנימי היא רק שהוא יותר מקום הכניסה אבל לעולם הפתח גם של השני וא"כ מה איכפ"ל שהוא ג"כ חשוב [ורק אם הוא עיקר תשמיש איכל"מ דהפתח מתייחס רק אליו]. ודוק, ועכ"פ צדקו דבריו דלחזו"א מתבאר דאם הוא חשוב הרי הוא פוטר את החיצון. אלא דלדברינו אין זה כהשטמ"ק, אמנם באמת מהשטמ"ק נראה דמפרש דהכא אין הגינה פנימית דא"כ אמאי בעינן לדין היכר ציר וצל"ע.

**בדברי הרעק"א**

בעיקר דברי רעק"א שהבאנו דס"ל דפתח שבין חדר גדול לחדר שאין בו דע"ד דחייב מצד הגדול וביארנו דיניח המזוזה בימין הכניסה לגדול, וכדכתב בחזו"א. יש שהעירו מלשון הרעק"א דהנה ז"ל על דברי השו"ע דאם אין בו דע"ד פטור, דהיינו מצד עצמתו פטור ממזוה אבל בחדר שלפנים מחדר שקורין קרמכי שיוצאין ממחדר גדול לחדר הקרמכי הפתח ההוא חייב במזוזה מצד הגדול שיוצאין ממנו דרך פתח זו לחדר הקטן ויהא נידון חדר קטן כאויר דמ"מ חייב כאילו יוצא מפתח זו לשוק. ע"כ. והחזו"א הבין דס"ל דכיון שחיובו מחמת הגדול צריך להניח המזוזה בימין הגדול שזו מקום כניסתו. אולם לשון הרעק"א שיוצאין מחדר הגדול וכו' שיוצאין ממנו דרך פתח זו לחדר הקטן ולכאורה הוי ליה לומר שנכנסין ממנו לחדר הגדול ואמאי כתב שיוצאין ממנו.

וע"כ יש שרצו לומר דאע"ג דהבית הגדול מחייב מזוזה מ"מ חייב בימין הכניסה לחדר הקטן. [ומש"כ מצד הגדול אין כוונתו למקום הנחת המזוזה אלא מצד היינו מחמת הגדול שזהו סיבת החיוב]. וכן ראיתי שהוכיח הגרא"י זלזניק זצ"ל הובא במכתב הגר"ר רייכמן שליט"א. וביאר שם דאע"ג דהחיוב מזוזה הוא מחמת החדר הגדול מ"מ כלפי דין ימין ביאתך מקומו הוא לפי הכניסה לימין החדר הקטן שהוא עיקר השימוש.

וביאור הדברים הוא כמשנ"ת לעיל בדברי השטמ"ק ביסוד דין היכר ציר דאין הנידון מהו הבית המחייב המזוזה אלא היכן הוא מקום קביעות המזוזה דילפינן מקרא דבעינן דרך ביאתך ואם עיקר הפתח הוא מהכניסה לבי גברי [משום היכר ציר] מועיל לפטור אף את החיוב מזוזה מחמת הבי נשי ולא משום דאינו חייב במזוזה אלא שמתקיים חיובו ע"י המזוזה שבימין הכניסה לבי גברי, וה"ט דזהו עיקר הכניסה וקרינן ביה דרך ביאתך. ומעתה איכל"מ דאף אם הכניסה לחדר השני אינה חייבת במזוזה מ"מ קיום דין מקום המזוזה לחדר הראשון היא בכניסה לחדר השני כיון שזהו ימין ביאתך מצד הפתח. ולכן אף בחדר קטן שאין בו דע"ד דפטור ממזוזה מ"מ קיום דין מזוזה לחדר הגדול הוא בכניסה לחדר הקטן. אמנם זה חידוש גדול ובפשוטו אף למשנ"ת דהיכר ציר מהני לקבוע מקום הנחת המזוזה לימין חדר א' ומהני אף לחדר ב' היינו דכיון דמתקיים בו דין ימין ביאתך ממילא מתקיים דין מזוזה גם לצד השני אבל מ"מ נראה דאף אי היכר ציר הוא לבי גברי ומהני לפטור הבי נשי מ"מ ודאי דאם יניח המזוזה לצד הבי נשי דהוי טפי ימין ביאתך לבי נשי, אלא דלא מתקיים בזה ימין ביאה לבי גברי כיון שעיקר הפתח הוא לבי גברי ואינו נטפל לבי נשי ליחשב כלפיו ימין ביאה ולכן צריך להניח לימין הבי גברי, אבל היכי דהבי גברי יהא פטור ודאי דצריך להניח לימין הביאה להבי נשי דכלפיו הוי ימין דידיה עיקר הכניסה. ומעתה בנידו"ד בבית קטן הפתוח לגדול אם החיוב מצד הגדול ודאי דעיקר מקום המזוזה הוא לצד הגדול דהוי טפי דרך ביאה.

ועיקר ד"ז דכוונת הרעק"א דמניח בימין הכניסה לקטן כן נקט בשו"ת אגרו"מ יו"ד סי' ר"פ ובס' משנת אליהו להגר"א משקובסקי עמ"ס סוכה. [וכן הביאו בחוט שני], אלא דשם פי' באופן אחר דמחמת עצם היציאה חייב במזוזה וכל מה דבעינן מקום כניסה הוא במקום דיש לחייב במקום כניסה אבל כשאין מקום כניסה חייב במקום יציאה ולכן כאן דהוי יציאה מבית הגדול וליכא משום כניסה דהפתח אינו עשוי ליכנס לחדר הגדול אלא לצאת ממנו לקטן וכיון דאין הקטן מחייב חייב מחמת הגדול משום היציאה עצמה. אמנם אף דלשון הרעק"א יתבאר שפיר לפי"ז. אך עיקר הדבר הוא חידוש גדול דכל כהאי הוי לגמ' לפרש דלא אמרו דבעינן מקום כניסה אלא כשיש מקום כניסה אבל בדליכא אלא יציאה חייב משום היציאה. ועי' בפרשה סדורה דהביא מהספרי דאין חייב אלא משום הכניסה ולא משום היציאה, ובמשנת אליהו שם עמד בזה ודחק דכוונת הספרי רק כשיש מקום כניסה אי"צ להניח במקום הכניסה אבל אי ליכא אלא יציאה חייב שפיר. ודוחק גדול. ואמנם האגרו"מ ג"כ נקט דמקום יציאה אינו מחייב במזוזה ולהכי תמה על הרעק"א ונחלק עליו. ותמוה שלא הכריח מזה דכוונת הרעק"א להיפך וכהחזו"א.

ויש להוכיח עוד דאין חייב משום היציאה מדברי רש"י דהיכר ציר מהני משום דלא ידעינן הי ניהו יציאה והי ניהו ביאה ולמשנ"ת לעיל דכוונתו דהפתח חייב רק מחמת מקום אחד וההיכר ציר מברר דמקום הכניסה הוא החייב לפי"ז מבואר דמקום יציאה אינו סיבה לחיוב, ואמנם כבר כתבנו דלהשטמ"ק דההיכר ציר הוא לקבוע מקום קביעת המזוזה אבל שתיהם חייבים, לפי"ז מש"כ דלא ידעינן היכן הוא מקום הכניסה הוא לברר היכן הוא מקום קביעת המזוזה ובזה אמרו דתלוי בהיכר ציר ששם הוא עיקר הכניסה [דאע"ג דמקום יציאה נמי חייב אבל כשישמקום כניסה צריך להניח במקום הכניסה כנ"ל]. וצל"ע.

ועוד נראה להוכיח דאין חייב משום היציאה מהא דבית שער הפתוח לגינה ולחצר דלמ"ד גינה עיקר פטור ואמאי לא נימא דליחייב משום היציאה מהבית לגינה, וע"כ דמשום יציאה אין לחייב, אמנם י"ל דכיון שהגינה עיקר נידון עיקר הפתח לכניסה לגינה כלומר דלא אמרינן דמקום יציאה חייב אלא כשהפתח שייך לבית זה ובזה גם כשמשמש ליציאה נחשב פתח דידיה אבל אם עיקרו משמש לכניסה לבית אחר אף שיוצאין מבבית זה אליו אין הפתח משתייך אל הבית שיוצאין ממנו. ולפי"ז א"ש גם דברי רש"י דהיכר ציר קובע דשייך לבית שנכנסים אליו וממילא אין לשייכו למקום שיוצאין ממנו דהעיקר הוא הכניסה לבית השני. ולפי"ז אין דברי הרעק"א אמורים אלא בבית שאין בו דע"ד דחשיב כאויר [כמשנ"ת גם לדברי החזו"א בדעת הרעק"א] דלהכי לא אזלינן בתר הפנימי וכיון דשייך הפתח לבית הגדול ממילא חייב משום היציאה מהבית הגדול. ודו"ק.

אמנם בעיקר ביאור דברי הרעק"א כבר כתבנו דלשון הרעק"א בסו"ד שדומה כאילו יוצא מפתח זו לשוק משמע דמדמה לה לפתח היוצא לשוק והתם הרי מניח המזוזה מצד ימין הכניסה לבית מהשוק ולא לצד היציאה לשוק, וא"כ גם הכא יהא חייב לימין הכניסה לגדול וכמו שהבין החזו"א בדבריו. וכ"כ הגר"ר ריכמאן שליט"א שם.

והא דכתב הרעק"א דחייב משום היציאה מהגדול יל"פ דקמ"ל דאין דנים דחשיב עיקר הפתח לכניסה לקטן, דכיון שהקטן נחשב כאויר נחשב עיקר היציאה מהגדול לקטן כיציאה ולא ככניסה ומעתה חייב משום הגדול מחמת מה שכשחוזר לביתו הוי כניסה.

1. ושוב ראיתי בס' משנת אליהו סוכה סי' י"ב שייסד כן דגם מקום יציאה חייב. אמנם מה שהוכיח כן בשם הגרי"ח סרנא מלשון הרמב"ם פ"ו הי"ג לא נראה לענ"ד ראי' כלל דהרמב"ם לא מיירי בדין קביעת המזוזה אלא בענינה [וגם הגריח"ס לא דיבר בדין זה אלא בדין בכיבוד במקום מזוזה עי"ש]. ויותר הי"ל להביא מהרמב"ם שם הי"א דמיירי בדין חיוב המזוזה בפתח שבין בית הכנסת וביתו שאם רגיל לצאת ולבא וכו'. וצ"ע. ולהלן נאריך בזה אי מקום יציאה חייב. [↑](#footnote-ref-1)