עניני ברירה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב זאב גלוסקינוס עניינים

**בס"ד**

**עניני ברירה**

**סימן א'**

**בענין ברירה בב' מיני אוכלים**

א. בדברי התוס' והריטב"א בדין ב' מיני אוכלים, ובדברי הפמ"ג והביאוה"ל בזה. ב. בדברי הירו' בכל ב' מינים למה לא נאסר מכח המין השני ויישוב התוס' לזה בישוב הבבלי בזה. ג. יישוב שיטת הרמב"ם מקו' זו, וחידוש לדינא מכח זה. ד. בביאור הגמ' של בורר ביצה במסננת. ה. בדברי הפמ"ג לאסור בב' מיניים בנפה וכברה.

א. כ' התוס' בשם ר"ח דגם בב' מיני אוכלים שייך ברירה, דמה שרוצה קרוי אוכל כלפי מה שאינו רוצה שהוי פסולת. ומשמעות התוס' דכל הטעם ששייך ברירה הוא מכח שמה שאינו רוצה עכשיו קרוי פסולת, ומשמע דעצם מה שרוצה כל מין לבדו לא חשיב ברירה, אלא רק מכח שמה שאינו רוצה קרוי פסולת, וביאור הדבר דלא נאמר איסור ברירה אלא בברירת אוכל מפסולת ולא בברירת ב' מיני אוכלים.

אמנם עיי' בריטב"א שמביא ג"כ דברי ר"ח, ומשמע בדבריו שכל הנפק"מ בסברא זו דמה שאינו רוצה חשיב פסולת, הוא לגבי חילוק הדינים בין אמ"פ לפמ"א, אבל לעיקר איסור ברירה אין צריך לסברא זו.

והנה הפמ"ג כ' דכשבורר ב' מיני אוכלים שניהם לאח"ז מותר שהרי אין כאן פסולת ואוכל, ועיי' בביאוה"ל שדחה דבריו דהא מפורש ברמב"ם דבב' מיני אוכלים שייך ברירה מצ"ע ולא משום שנחשבים אוכל ופסולת.

ובאמת בדעת הרמב"ם ודאי דגם הפמ"ג מודה (עיי' בראש יוסף) דלרמב"ם ודאי לא ס"ל ששייך בב' מיני אוכלים פסולת ואוכל, רק דגם בב' מיני אוכלים שייך ברירה, שהרי ברמב"ם משמע דשרי בבורר לאלתר בב' מיני אוכלים להוציא גם את המין שאינו רוצה, והטעם ע"כ דבב' מיני אוכלים לא שייך פמ"א, (ועיי' בביאוה"ל שמביא כן בדעת הרמב"ם מכמה אחרונים) וכונת הפמ"ג דאחר שפסק הרמ"א דשרי בב' מיני אוכלים להוציא לאלתר רק את המין שרוצה, ע"כ דטעם האיסור בב' מיני אוכלים משום דחשיב פסולת ואוכל כתוס' ור"ח, וממילא שרי לברור ב' מינים לאח"ז.

ובדעת הביאוה"ל שמוכיח מהרמב"ם נגד הפמ"ג צ"ע דהא פסק הרמ"א דלא כרמב"ם, ולכאו' כונתו דיש להחמיר כהרמב"ם, וצריך להחמיר כב' הצדדים, ובאופ"א נראה שכונתו דאף שעל מה שסובר הרמב"ם דלא שייך פסולת ואוכל בב' מיני אוכלים נח' עליו, מ"מ על סברתו דגם בב' מיני אוכלים שייך ברירה מצ"ע לא מצינו שנחלקו ובזה קיי"ל כוותיה להחמיר.

ולפימש"נ נח' בזה הריטב"א והתוס' דהריטב"א סובר (כצד זה בביאוה"ל) דאת סברת ר"ח דמה שרוצה חשיב אוכל והשני פסולת הוא רק לענין אמ"פ ולא לעצם האיסור וכמוש"נ, אבל בתוס' משמע דעיקר שם ברירה מכח שחשיב פסולת ואוכל וכמוש"כ הפמ"ג.

ונראה דהפמ"ג סובר דנתחדש בברייתא שב' מיני אוכלים חייב, ואין להוציא מזה ב' חדושים אלא או כרמב"ם ששייך בורר בב' מיני אוכלים או כתוס' דחשיב פסולת מה שלא רוצה עכשיו.

ב. ובעיקר סברת התוס' דמה שאינו רוצה חשיב פסולת אף שבעצם הם ב' מיני אוכלים, עיי' בהג' ראמ"ה שהק' דא"כ איך הגמ' אומרת בתורמוסים שכשנוטל את התרמוסין חייב משום דחשיב פמ"א, ופירש"י בפי' הב' דהנשאר יותר טוב וחשיב אוכל כיון דמה שלוקח צריך בשול נוסף, הא כיון דעכ"פ רוצה את התורמוסין הם האוכל.

והנראה ברור לחלק בזה דכל מש"כ התוס' דתלוי בכונתו זה בב' מיני אוכלים שווים, אבל במקום שמצד החפצא מה שאינו רוצה חשוב יותר אין רצונו משווהו לפסולת אלא הוא אוכל והפחות חשוב הוא פסולת[[1]](#footnote-2).

והנה בירו' מבואר דגם כשנוטל בב' מיני אוכלים לאכול לאלתר א' מהמינים, שרי רק כשאינו נוטל הכל, ומבארים דכשיטול הכל אף שכלפי מין שנוטל יש היתר של דרך אכילה, מ"מ נעשה ברירה גם כלפי המין הנשאר, ולכן צריך שלא יטול הכל שדעת הירו' דאין ברירה כשנוטל רק חלק מהפסולת.

אמנם כבר האריכו האחרונים דהבבלי חולק וסובר דבהוצאת מקצת פסולת יש ברירה, וגם לא הוזכר כלל בבלי תנאי זה דלא יוציא כל המין שרוצה, אמנם צריך לבאר למה באמת לא נאסר משום המין שנשאר.

ושמעתי מהגרי"ב לבאר דזהו באמת טעם התוס' שכ' דכל הברירה היא רק באוכל ופסולת, ומה שרוצה חשיב אוכל ומה שאינו רוצה חשיב פסולת, וממילא פשוט שלא שייך לאסור משום מין הנשאר, דהא מין שרוצה לא חשיב כלל פסולת כלפי מין שאינו רוצה, ולכן כלפי השני אין כאן ברירת פסולת מאוכל ואין לדון איסור אלא כלפי המין שנוטל.

ועפי"ז מיושב גם מה שמק' העולם דלתוס' דאוכל ופסולת תלוי במיעוט ורוב ולא בשם פסולת כלל, מה האיסור בתורמוסין ומה אכפ"ל אם התורמוסין הם פסולת או אוכל הא אין הדין תלוי כלל אם הוא פסולת או אוכל אלא רק מהו הרוב, ועפי"ז מבואר היטב דכיון שבעצם חשיבי התורמוסין כפסולת כלפי הנשאר, שייך לאסור מצד ברירת מין הנשאר אף שאינו רוצה אותו והדברים נכונים, אלא שלפי"ז צריך לדחוק דאין זה שייך לדין אוכל ופסולת שהזכירה הגמ' קודם לכן ודו"ק.

אמנם בדעת הרמב"ם דב' מיני אוכלים יש בהם ברירה מצ"ע ולא משום דחשיב אמ"פ, אכתי ק' מה שייך להתיר בלאלתר, דמ"מ יאסר מצד ברירת המין הנשאר דהא תרוויהו אוכל וצ"ע.

ג. והנה הב"י מביא דברמב"ם משמע שבאוכל מפסולת שרי רק לאותה סעודה אבל בב' מיני אוכלים כל שאינו משחרית לערבית שרי ולפי"ז מותר אפי' ג' שעות, וכ' הב"י דאין לזה טעם לחילוק זה, ומ"מ בשו"ע השאיר את חילוק הלשונות, וכ' המ"א (עיי' במפרשיו שהאריכו בזה) דכונתו לפסוק כרמב"ם דב' מיני אוכלים שרי כשאינו משחרית לערבית.

והנה לשון אביי לאלתר שרי אבל לבו ביום נעשה כבורר לאוצר, ואין לשון זה מחוור שהרי למעלה הק' על מאן דמתיר לבו ביום וכי מותר לאפות לבו ביום ומשמע דפשוט שאסור, וכאן מחדש אביי סברא דבו ביום כלאוצר דמי[[2]](#footnote-3).

ויתכן שלמד הרמב"ם שיש שני ענינים, יש בורר של אוכל ופסולת שהוא בורר מצ"ע, רק באים להתירו מכח מעשה אכילה, ובזה צריך לאלתר דוקא, ויש חומרא של בורר לאוצר שבזה מחדש אביי שבו ביום כלאוצר דמי ומפרש הרמב"ם דהוא דוקא משחרית לערבית דבלו"ז אין חשיבות של אוצר.

ומפרש הרמב"ם דחלוק פסולת ואוכל מב' מיני אוכלים, דאוכל המעורב בפסולת כשמחלקו מהפסולת הוי תקון בעצם, רק שאנו דנים להתירו מכח דרך אכילה, צריך לאלתר להתירו, אבל בב' מיני אוכלים מצ"ע אין כאן תקון ורק כונתו לברור לאוצר מחשיבה את זה לתקון דעושה כאן מין נפרד, אבל כיון שרק הכונה לברירה לאוצר מחשיבה אותו לתקון, א"כ צריך משחרית לערבית דהוי כאוצר, דבלו"ז אין כאן חשיבות של ברירה ותקון, ולכן חילק הרמב"ם לדינא בין ב' מיני אוכלין דרק לסוף היום אסור, לבין אמ"פ דשרי רק לאלתר.

ולפי"ז מיושב הרמב"ם היטב, דלא שייך בב' מיני אוכלים לאסור מצד מין הנשאר, דהא אין חשיבות של תקון בב' מיני אוכלים כל שאין כאן מחשבה חיובית לאוצר, וכיון שלא אכפ"ל במין הנשאר אין בו חשיבות תקון רק במין הנאכל ושם אינו לאוצר ודו"ק.

ולפי"ז לדינא הבורר ב' מיני אוכלים לעוד ג' שעות שנראה מסתימת המשנ"ב שאסור בהחלט, לכאו' אין שום מקום לאסור וגם לא מצינו מי שיאסור.

שהרי בהיתר שמבו' ליטול מין א' לאלתר ולא נאסר משום מין הנשאר, נאמרו רק שני תירוצים, הא' דלא שייך כלל ברירה בב' מיני אוכלים רק ע"י שנחשב אוכל ופסולת כתוס', ולפי"ז הדין עם הפמ"ג דב' מינים לאח"ז שרי בכל אופן, והב' דעת הרמב"ם דבב' מיני אוכלים צריך מחשבה חיובית לאוצר ולכן לא נאסר מצד מין הנשאר, וממילא כ' הרמב"ם דהוא רק משחרית לערבית אבל בג' שעות אין איסור, ועל סברא זו (דלחשיבות של אוצר בעינן משחרית לערבית לא נחלק אף פוסק) רק שחלקו דא"צ כלל לאוצר משום דהוי פסולת ואוכל, אבל באופן זה אין מי שיאסור בזה, ואכתי צ"ע לדינא.

ד. בגמ' לק' קלא. מבו' דנותן ביצה במסננת של חרדל כדי שירד החלמון אל החרדל משום דהוא רק לגוון, וכ' שם רש"י דההיתר משום שהוו ב' מיני אוכלים, ויש שהוכיחו שרש"י סובר דאין ברירה בב' מיני אוכלים אבל אנן קיי"ל לא כך.

אמנם יש מהאחרונים שביארו דגם רש"י מודה דבב' מיני אוכלים שייך ברירה ושם שרי משום דמחלקם רק לגוונא, וביאור הדברים דאף דב' מיני אוכלים אסור אין זה משום ששייך ברירה בב' מיני אוכלים אלא כמש"כ התוס' דמה שאינו רוצה חשיב פסולת, וכאן שכל מה שרוצה את זה ולא את זה הוא לגוונא אין זה מחשיב את זה פסולת[[3]](#footnote-4).

ולפי"ז אדרבא מדנקטה הגמ' דטעם ההיתר לגוונא מוכח דבלו"ז אסור, וכיון שפירש"י דהם ב' מיני אוכלים מפורש ברש"י כדברי התוס' דבכל ב' מיני אוכלים חשיב פסולת מה שאינו רוצה, ולכאו' מפורש גם כפמ"ג דב' מיני אוכלים מצ"ע אין איסור רק כשנחשב הא' פסולת ודו"ק, ועי' בביאוה"ל שמיישב דחשיב שניהם פסולת, ומלבד דדבריו צ"ב, גם ברש"י (וכ"ה בר"ן) מפורש דטעם ההיתר משום ששניהם מיני אוכלים ולכאו' מוכח לדינא כפמ"ג.

אמנם באמת יש מקום גדול מסברא לחלק בזה, דכל שרוצה לאכול כל מין לעצמו ודאי הוי השני כפסולת כלפיו ולא אכפ"ל שגם את השני רוצה לאכול (אמנם בלשון התוס' משמע כפמ"ג ואנו דנים רק בראיה מרש"י והר"ן) וכאן שהוא לגוונא לא חשיב שרוצה לאכול א' בלי השני דלענין האוכל אין לו ענין לחלקם[[4]](#footnote-5), (ובאמת נראה דהפמ"ג לא הביא ראיה מחלמון וחלבון לעיקר דינו רק לענין הנדון דנפה וכברה וכמו שיתב') ויתכן שיש לחלק כן אפי' לרמב"ם שב' מיני אוכלים מצ"ע חייבים, מ"מ צריך שירצה לאוכלם א' בלי השני, ומ"מ דברי הביאוה"ל בזה צ"ע.

ה) והנה כ' הפמ"ג דאף שב' מיני אוכלים לאח"ז שרי דאין כאן פסולת מ"מ יש להסתפק בנו"כ אם מותר, ובסוף הסימן נראה שפשט ספיקו להיתר מדהתירו בביצה במסננת דהוי כנו"כ, וכל ספיקו צ"ב דמה הטעם לאסור בנו"כ אם שרי לאח"ז, הא ע"כ מדשרי לאח"ז מכרח שלא שייך כלל ברירה בב' מיני אוכלים.

והנה הגמ' קל"ד. מק' אין נותנין את החרדל במסננת שלו ומ"ש מהא דתנן נותנין את הביצה במסננת של חרדל, הכא מיחזי כבורר והכא לא מיחזי כבורר, והדברים תמוהים מאוד מה עלה על דעת הגמ' לדמות הענינים, דבביצה מפורש ההיתר משום לגוונא וזה לא שייך כלל בחרדל, ובחרדל הצד להתיר משום דשייך לאוכלו כן, ואין שום שייכות בין הנדונים וגם לא זה מה שחילקה' הגמ' וצ"ע.

ונראה דבאמת חרדל מצד עיקר הדין שרי לבררו כיון שאפשר לאוכלו כך, רק דבמסננת אסור דכיון שבורר בכלי המיועד אסור אף באופן שמצד הנברר אין כאן שם ברירה, וזה מק' הגמ' דנהי שבביצה ג"כ לא חשיב מצד הנברר ברירה (כיון שהוא לגוונא) מ"מ בכלי המיועד לו הוי ברירה ולא אכפ"ל בנברר ומה החילוק בין חרדל לביצה, וזה דוחה הגמ' דלא אסרו רק בדבר שנראה כברירה גם מצד החפץ כמו שם שנראה כפסולת.

ונראה שזו ממש היתה סברת הפמ"ג לאסור בנו"כ דסבר שבנו"כ לא אכפ"ל בנברר ומוכיח מביצה וכדברי הגמ' ממש.

אמנם אכתי דברי הפמ"ג צ"ב מנא ליה להמציא יסוד זה דנו"כ אסור ולא אכפ"ל בנברר, וגם בדבריו נראה ק' שס"ד דהוא דאורייתא ולא הביא שום מקור לחדש כן.

ושמעתי לחדש עפ"י הגרא"ז דשייך לדון בכל אב מצד המעשה והתוצאה, וסבר דמצד המעשה הוא תלוי בנו"כ ולא אכפ"ל התוצאה, ורק כשאינו בנו"כ צריך לדון מצד התוצאה והדברים מחודשים[[5]](#footnote-6).

**סימן ב'**

**בביאור מח' תוס' והראשונים בגדר אוכל מתוך פסולת, ובעיקר גדר ההיתר של דרך אכילה**

א. בביאור מח' התוס' והרא' האם ההיתר של אמ"פ רק כשהאוכל מרובה, והוו לשיטתם אם בעינן ג' תנאי היתר. ב. קו' מההג' אשרי, וביאור חדש בקו' התוס' מר"פ תולין. ג. בביאור הריטב"א והר"ן שלא יישבו מר"פ תולין דשם הוי נו"כ. ד. בביאור מח' התוס' והרא' בגדר ההיתר של לאלתר. ה. גם הרשב"א בטוחן נר' כתוס' בגדר היתר לאלתר. ו. ביאור הצרוף של ג' היתירים לשיטת התוס'.

א. התד"ה בורר ואוכל מק' על מה שמשמע בסוגיין דאוכל מתוך פסולת אין דרך ברירה בכך, וק' דבר"פ תולין אמרינן מה דרכו של בורר אוכל מתוך פסולת[[6]](#footnote-7). ועיי"ש שמכח זה מחדש התוס' דכל ההיתר באמ"פ הוא כשהאוכל מרובה, ולכן אין דרך לברור האוכל אבל כשהאוכל מועט הוי דרך בורר באמ"פ, ועיי' בהג' אשרי (וכ"מ ברמב"ן בדעת התוס') דלפי"ז בפסולת מרובה שרי להוציא הפסולת, דלעולם להוציא המרובה הוי שלא כדרך, ולא אכפ"ל באוכל ופסולת כלל.

והראשונים דחו את קו' התוס' דכל ההיתר בסוגיין באמ"פ הוא בצירוף של יד ולאלתר, ושם בר"פ תולין מיירי באופן שחייב גם באמ"פ, עיי' ברמב"ן שכ' דמיירי שם בנו"כ, והריטב"א ושיטה לר"ן העמידו שם בלאח"ז ולכן חייב באמ"פ.

ואפשר לבאר דבזה גופא נח' התוס' והראשונים, דהראשונים סוברים דצריך ג' תנאים להתיר, לאלתר אמ"פ ויד כמפורש בדבריהם, ולכן לא ק' משם דיש להעמיד כשחסר א' מהתנאים, משא"כ התוס' בסד"ה והתניא הביא דברי ר"ח שלאלתר צריך גם ביד ולא הביא שצריך גם אמ"פ (וכן בד"ה ולא מבו' שיש מ"ד שמהני אמ"פ לאח"ז) ויתכן שסובר דההיתר של אמ"פ הוא היתר מצ"ע ואין צריך תנאים נוספים, ולכן מק' מר"פ תולין דמבו' שם שאמ"פ חייב.

ולפי מהלך זה הא דיש מהאחרונים שכ' להחמיר כתוס' דאמ"פ שרי רק באוכל מרובה, אין להם מקום כלל, שהרי כל מקור דברי התוס' הוא מר"פ תולין וכל ההוכחה משם בנויה על מה שחולק על רוב הראשונים דאמ"פ צריך עמו יד ולאלתר, אלא סובר התוס' דאמ"פ שרי לבד וכמוש"נ, אמנם ממילא לתוס' גם יד ולאלתר שרי מצ"ע, ואין צריך כלל עמם אמ"פ. א"כ לדידן שיש גם תנאי של אמ"פ עם יד ולאלתר, אין שום מקור לדברי התוס' וממילא לא שייך כלל להחמיר כדברי התוס' ביד ולאלתר, דממ"נ מותר לראשונים משום שיש את ג' התנאים ולתוס' אף שלא חשיב אמ"פ כיון שהפסולת רוב מ"מ שרי מצד יד ולאלתר, ודברי האחרונים צ"ע.

ב. אמנם מהלך זה נסתר בדברי ההג' אשרי שסובר להדיא דבעינן הג' תנאים, ואעפי"כ מביא את דברי התוס' דאמ"פ הוא רק באוכל מרובה, אמנם לפי"ז הדק"ל מה הוק' לתוס' הא י"ל דמיירי בר"פ תולין בנו"כ וכמוש"כ הראשונים, ובאמת גם בדברי התוס' עצמם דוחק לומר כמוש"כ דכל קושייתם בנויה על מה שסברו דאמ"פ שרי מצ"ע ואפי' בנו"כ, דמנא להם באמת דין זה דאין צריך עם אמ"פ יד ולאלתר[[7]](#footnote-8), ובפרט דהתוס' נשאר בקו' מהגמ' בביצה מכח חדושם הנ"ל.

ולכן נראה דאין כונת התוס' כלל להק' דכאן מבואר שאמ"פ פטור ושם מבואר שחייב (דבזה ודאי דיש ליישב דבנו"כ חייב בכל אופן וכמוש"כ הראשונים) אלא כונת התוס' להק' דכאן מבואר שאמ"פ הוא שלא כדרך ושם מבואר שאמ"פ הוא עיקר צורת בורר, דעיי"ש בגמ' שהגמ' דנה משמר משום מאי משום מרקד או משום בורר, ואמר רבה משום בורר וכוותי דידי מסתברא מה בורר נוטל אמ"פ אף משמר. וזו קו' התוס' דמשמע שאמ"פ הוא מהמאפיינים של בורר ואיך שייך לומר שהוא סיבה לפטור, ואף אם מיירי שם בנו"כ שחייב גם באמ"פ מ"מ א"א לומר דהאמ"פ הוא צורת בורר, אלא חייב על אף שהוא אמ"פ.

ונראה שגם הראשונים נחתו לסברא זו, ומה שיישבו דמיירי בנו"כ או בלאח"ז, כונתם לומר דבאמת אמ"פ הוא מעיקרי צורת בורר, רק ההיתר כאן של אמ"פ אינו משום שלא כדרך בורר דאדרבא אמ"פ הוא עיקר צורת בורר וכמבו' בר"פ תולין, אלא שחשיב אמ"פ דרך אכילה דכיון שעושה ביד ולאלתר ונוטל האוכל לאוכלו לא חשיב כלל בורר דאינו מתעסק בהפרדה רק בלקיחת האוכל, וזו כונתם ליישב דבאמת במקום שלא שייך דרך אכילה, אמ"פ הוי מהמאפיינים של מלאכת בורר ובזה מיירי בר"פ תולין.

ג. והנה הרמב"ן העמיד בנו"כ ובאמת הגמ' שם מיירי בלא"ה בבורר של נו"כ, דעיי"ש בדברי ר"ז שכ' מה מרקד אוכל למטה אף משמר ופירש"י דבבורר האוכל למעלה ומבואר דמיירי שם בנו"כ, ולפי"ז יישוב הרמב"ן הוא פשוט ואינו אוקימתא, וצריך טעם למה מיאנו הריטב"א והר"ן ביישוב זה והעמידו בלאח"ז דזה לכאו' אוקימתא בגמ' שם דמיירי בלאח"ז.

ויתכן שהריטב"א והר"ן כשבאים ליישב קו' התוס', באים לומר דבר"פ תולין מיירי באופן דאמ"פ אינו כלל סיבה להתיר ולכן הגמ' מחשיבה את אמ"פ כסיבה לאיסור, ולכן מעמידים הראשונים את הגמ' בלאח"ז דלא שייך שם כלל אכילה דהא אינו בא לאכול, ובזה אמ"פ אינו סיבה כלל לפטור, משא"כ בנו"כ אף שודאי חייבים בה מ"מ אמ"פ הוא סיבה להיתר דחשיב יותר מעשה אכילה (ויתכן גם שסוברים דנו"כ אין האוסר מצד חסרון במעשה אכילה אלא שהוא יותר מעשה ברירה ויתב' בהמשך).

ובדברי התוס' שמיאנו ביישובים אלו נראה שסברו דאמ"פ אין ההיתר כלל מצד דרך אכילה אלא מצד שלא כדרך ולכן הוק' להם. ובלא"ה מוכח מהתוס' שסוברים שהוא מצד שלא כדרך, דהא כל מה שמחלקים בין בורר המועט לבורר המרובה הוא רק סברא בדרך ברירה ופשוט.

ולפימש"כ מיושב דברי האחרונים לחוש גם לדידן לשיטת התוס' דאמ"פ הוא רק ברוב אוכל וכמו שמפורש בהג' אשרי, דגם אם ננקוט דצריך את ג' ההיתירים ביחד, מ"מ שייך להק' מר"פ תולין דהא שם מבו' דאמ"פ הוא עיקר צורת בורר, ושייך להחמיר לדידן כדעת התוס' דהסיבה להתיר אמ"פ הוא באוכל מרובה וכמו שמפורש באמת בהג' אשרי, ואף ששייך להבין שהתוס' שאינו מצריך את ג' התנאים ומתיר בלאלתר ומיד בפמ"א, הוא לשיטתו דאמ"פ הוא משום שלא כדרך ולא משום דרך אכילה מ"מ אין הדברים מכרחים וכמו שיתב' בהמשך.

אמנם אכתי צ"ע למה מיאנו התוס' בסברת הראשונים דאמ"פ הוא סברא בדרך אכילה, דכיון שמודים התוס' לעיקר הסברא של דרך אכילה כמוש"כ בח"ש, וגם לאלתר ודאי שההיתר משום דרך אכילה, למה היה פשוט להם דאמ"פ הוא מצד שלא כדרך וצ"ע.

ד. והנראה בזה דהנה בעיקר ההיתר המבו' בסוגייתנו לברור לאלתר, ונתב' שההיתר משום שהוא דרך אכילה, יש לדון האם הכונה שאין כאן כלל מעשה ברירה דזה לא נחשב שמתקן האוכל מתערובת הפסולת שבו אלא נוטל את האוכל לאוכלו[[8]](#footnote-9), או שאין זו סברא כלל בברירה אלא סברא כללית במלאכת מחשבת שכיון שהוא דרך אכילה אין לו חשיבות של מלאכה, ואף שמצד המעשה הוא בורר מהפסולת בשביל לאכול מ"מ אין לו שם מלאכה[[9]](#footnote-10).

ונראה דבזה נח' הראשונים והתוס', דהרמב"ן והריטב"א והר"ן שביארו דשרי רק אוכל מתוך פסולת דאינו מתעסק בפסולת, סוברים שההיתר משום שאין זה ברירה כלל וכמוש"נ, אבל התוס' סוברים דגדר ההיתר משום שדרך אכילה לא חשיב מלאכה, וא"כ אין שום חסרון בדרך אכילה במה שבורר הפסולת, דהא ודאי הוא בורר כאן רק שבדרך אכילה אין לזה שם מלאכה, ובודאי שכשמוציא הפסולת אין זה חסרון כלל בדרך אכילה, דפשוט שכשיש לאדם גרוגרת אוכל בתוך פסולת כמו שבשביל לברור לאח"ז הדרך להוציא הפסולת כך בשביל לאכול מיד מוציאים הפסולת, (ולא דמי לנו"כ דהוא דרך להרבה ולכן אינו דרך אכילה) ולכן פשוט התוס' דאמ"פ הוא סברא בשלא כדרך ברירה ולא בדרך אכילה.

ובעיקר דברי התוס' דאמ"פ תלוי במיעוט ורוב, יש לתמוה מסוגיא דתורמוסין דמבו' שם דכיון דמסרח חשיב כפסולת מתוך אוכל[[10]](#footnote-11), ולדעת התוס' אין שום ענין אם הוא פסולת או אוכל והכל תלוי במיעוט ורוב וצע"ג, ועיי' מה שיישבנו קו' זו בסי' הקודם.

ה. ונראה דבעיקר סברא זו דגדר היתר של דרך אכילה הוא סברא כללית, גם הרשב"א סובר כהתוס' דגדר ההיתר בדרך אכילה משום שאין לזה שם מלאכה, שהרי כ' הרשב"א דגם בטוחן שייך היתר של לאלתר והרי שם לא שייך כלל סברא זו דאין כאן חפצא של טוחן (ומציאות של אמ"פ ודאי לא שייך) וע"כ טעמו דדרך אכילה לא חשיב מלאכה, אמנם אין הכרח דהתוס' יודה לדינא לרשב"א דאפשר שנאמר היתר זה רק בבורר שאין התקון ניכר וכמוש"כ החזו"א.

ושמעתי מהגרי"ב לדקדק כן בשל"ג או' ג' שמביא דברי הרשב"א הנ"ל וחולק וז"ל: דהתם טעמא שבכה"ג שהתירו לא הוי ברירה ועוד דחכמים עצמם פרשו דין הבורר. וכונתו דשם הוא חסרון בעיקר הברירה (וכמוש"נ בדעת הראשונים) ועוד אפי' תימא דזה חסרון בשם מלאכה אין להתיר אלא כשפרשו חכמים ודפח"ח.

ונראה דגם ברמב"ם מוכח כמהלך זה, דהא הרמב"ם סובר בב' מיני אוכלים דכשבא לברור מין שרוצה לאכול יכול לקחת גם את השני, והטעם משום שסובר שהשני לא חשיב פסולת, ונתב' בסי' הקודם, וק' דהא מ"מ אין זה דרך אכילה שהרי לא נוטל מה שרוצה לאכול, וע"כ דאין חסרון בדרך אכילה אם נוטל הפסולת (וכדעת התוס') רק שהוי דרך ברירה אם נוטל פמ"א, ובשני מינים לא שייך חומרא זו כיון שאין כאן פסולת[[11]](#footnote-12).

ו) אמנם לפימש"נ דאמ"פ לתוס' הוא מטעם שהוי שלא כדרך ברירה, ק' מהו הצירוף של אין דרך ברירה עם ההיתר של דרך אכילה, ובשלמא בדעת התוס' עצמו י"ל דאה"נ זה שתי היתירים נפרדים דאמ"פ הוא משום שלא כדרך והוא מתיר לעצמו, וביד ולאלתר משום דרך אכילה וזה מתיר נוסף וכמוש"נ, אבל בהג' אשרי שמצריך ג' התנאים להיתר אף דלאלתר הוא משום דרך אכילה ואמ"פ הוא משום שלא כדרך ברירה צ"ב מה הצירוף בין שניהם, דאם חשיב דרך אכילה סגי להתיר, ומה צריך עוד שיהיה שלא כדרך.

והנראה ליסד מחומר הקו' דכיון שאנו דנים על המעשה אם לדונו כמעשה אכילה או כמעשה ברירה, כל שהוא מעשה ברירה מובהק אין מפקיעים ממנו שם בורר, ורק במעשה ברירה גרוע שאינו נראה כ"כ ברירה מחשיבים אותו למעשה אכילה (אם שייך להחשיבו מעשה אכילה דהיינו לאלתר).

ולפי"ז נראה דגם בנו"כ זהו הטעם דהוי מעשה ברירה מובהק ולכן לא חשיב מעשה אכילה ולא משום שאין דרך לאכול כך. ועיי' היטב לשון המשנ"ב שי"ט סק"י שנראה שבא לבאר עד"ר זה, וז"ל: דאם הוא בורר בנו"כ או שהוא בורר הפסולת מתוך האוכל דמנכר מלתא דלשם ברירה הוא אפי' לאלתר חייב.

והנה הרשב"א בעבוה"ק כ' דקנון פטור משום דהוי כלאחר יד, והדבר תמוה דהא מפורש שם בדבריו דקנון לאח"ז חייב, וא"כ ברור שאין כאן פטור של כלאחר יד, ועפימש"נ י"ל שאין כונת הרשב"א שיש כאן שינוי שסגי בו לפטור כלאחר יד, אלא שיש כאן מציאות של כלאחר יד שסגי בו להחשיב לדרך אכילה בלאלתר כיון שהוא מעשה ברירה כלאחר יד. ועיי' מה שכ' בסי' הקודם עוד מהלך ליישב דברי הרשב"א כפשוטם.

**סימן ג'**

**בשיטת רש"י בגדר ההיתר של יד ואמ"פ**

א. לדון בכונת רש"י האם ההיתר ביד הוא משום שנוי או משום דרך אכילה. ב. לצדד לחלק בין יד לקנון. ג. בדין תורמוסין לרש"י.

א. כ' רש"י בד"ה פטור (בקנון) חיוב חטאת לא הוי, דכלאחר יד הוא, דעיקר ברירה בנפה וכברה, אבל ביד לא דמי לברירה כלל עכ"ל. דהיינו שיד שרי משום דלא דמי כלל לבורר. ובד"ה אוכל מתוך פסולת כ' רש"י לא דרך ברירה היא. ומשמעות הפשוטה ברש"י דההיתר של ביד ושל אמ"פ הוא משום שינוי וכשאר לאחר יד, רק שדבר שדמי קצת לבורר אסרו מדרבנן ושינוי גמור מותר.

והנה מסברא הוא דבר פלא ששינוי יתיר לגמרי, דלכאו' לא מצינו בעלמא אלא שפטור ע"י שינוי אבל לא שייך שיותר ע"י שינוי, וכן משמע בגמ' דף צד: דשינוי אינו מתיר עיי"ש[[12]](#footnote-13).

אמנם נראה דברש"י אין הכרח שההיתר משום כלאחר יד, דהא כ' רש"י בד"ה ובורר ומניח לאלתר, שאין זה דרך בורר. ולכאו' לא שייך כלל לומר דלאלתר הוא היתר של כלאחר יד, דהא אין זה שינוי כלל בצורת עשית המלאכה, רק שהוא עשית מלאכה לצורך מסויים, וכל מה ששייך להתיר משום שלא נחשב בורר בכה"ג וכמו שיתב', אבל ודאי שלא שייך כאן כלל היתר של כלאחר יד, וע"כ צריך לפרש כונת רש"י 'אין זה דרך בוררין' אלא דרך אכילה, וממילא יש לפרש כן גם מה שכ' על אמ"פ שאינו דרך ברירה היינו שאינו דרך ברירה אלא דרך אכילה, וכן מה שכ' דיד לא דמי לברירה יש לפרש כן משום שהוי דרך אכילה[[13]](#footnote-14).

ב. אמנם לשון רש"י דבקנון הפטור משום כלאחר יד ולכאו' לשון זה משמע שההיתר משום שינוי, וי"ל דהיתר לא נאמר כלל מכח כלאחר יד דכלאח"י זו רק סיבה לפטור, רק דקנון פטור משום כלאחר יד, אבל ביד אין את הפטור של כלאחר יד דאין זה שינוי, וכל ההיתר משום דרך אכילה וכן באמ"פ, ובאמת בלא"ה ק' מאוד לומר שסובר רש"י דיד הוי שינוי שהרי במשנה פירש רש"י את עיקר בורר כשבורר ביד, וע"כ צ"ל כמוש"כ דביד ההיתר מצד דרך אכילה ולא משום שינוי, וזו גופא כונת רש"י לחלק דקנון הוי ברירה בשינוי ודמי לברירה ואסור, משא"כ יד דהוי דרך אכילה לא דמי לברירה כלל.

אמנם יתכן דגם קנון אין הכונה שהוי כלאחר יד לגמרי מצ"ע דהא לאח"ז מסתמא חייב, אלא כיון שהוי כלאחר יד כבר לא מוגדר מעשה מלאכה גמור אלא מעשה אכילה, ומ"מ אסור מדרבנון כיון שאינו מעשה אכילה מובהק, ואכתי צ"ע.

ולפימש"נ אף דביד כל ההיתר הוא בלאלתר אבל לאחר זמן חייב חטאת, מ"מ בקנון פטור בכל גווני ואפי' לאחר זמן, כיון שפטור קנון מכח כלאחר יד ולא מכח דרך אכילה, ועיי' במשנ"ב שפסק לא כך ומ"מ בדעת רש"י נראה כמוש"נ.

ובמה שכ' דביד הוא סברא של דרך אכילה, נראה הביאור דאין רגילים לצורך אכילה לעשות בנו"כ דנו"כ נצרך לכמויות גדולות דהיינו בדר"כ לאוצר, ולכן רק ביד חשיב דרך אכילה, אמנם בביאור הא דאמ"פ הוי דרך אכילה צ"ב דאם נוח יותר להוציא את הפסולת גם כשבא לאכול יעשה כן, ומאי שנא אכילה מברירה, ולכאו' אם כנים אנו דכונת רש"י דההיתר דאמ"פ הוא משום דרך אכילה, צריך לפרש עד"ר דברי הריטב"א ושיטה לר"ן (ולכאו' גם כונת הרמב"ן לזה) דדרך אכילה הוי רק כשעוסק באוכל שאז לא חשיב כלל שעוסק בברירה אלא נוטל האוכל לאוכלו, ולכן חשיב ברירת אמ"פ כדרך אכילה.

ג. והנה בסוגיא בתורמוסין כ' רש"י בפירוש הראשון דאסור משום שהתורמוסין היו מתקלקלים אם היו נשארים וז"ל רש"י שם ד"ה מסרח: והלכך אוכל נמי כל זמן שמעורב בו הוי כפסולת, ומיהו אוכל הוא ומחמירין עליה למיהוי ההיא דשקיל כפסולת מתוך אוכל. ודבריו צ"ע טובא דמה סיבה לאסור משום שהוא פסולת, הא לכל היותר הוי כפסולת ופסולת ומה הטעם להחמיר עליו כפסולת מאוכל, ולא מוזכר ברש"י כלל דיש איזה שימוש בחלק הנשאר וצ"ע.

ולכאו' צורת דברי רש"י דכאן שע"י נטילת התורמוסין מונע שלא יתקלקלו חמיר טפי ולכן חשיב ברירה, וזו כונתו דהחמירו עליו שיחשב כפסולת מתוך אוכל.

וביאור הדבר נראה עפימש"נ דגדר ההיתר באוכל מתוך פסולת הוא דלא חשיב כלל שמתקן את האוכל להיות האוכל נאכל לבדו, אלא שנוטל האוכל לאוכלו, ובזה כ' רש"י דבתורמסין שכל שהוא בתערובת חשיב פסולת דיסריח ונטילתו מהאוכל מתקנתו, ע"כ חשיב מעשה ברירה דהמעשה מתקנו ע"י מה שהוא נפרד מהאוכל, וכל זה שייך לומר רק אם ננקוט ברש"י כמוש"כ דאינו משום שלא כדרך אלא דחשיב דרך אכילה כשנוטל האוכל ודו"ק.

1. ונראה שראמ"ה הבין שסברת התוס' דמה שחפץ זהו אוכל אין זה משום שמחשיב בחפצא של התערובת אוכל ופסולת, אלא לענין ברירה כשלוקח מה שחפץ זו ברירה של לקיחת אוכל, אבל באמת צ"ל מכח קו' זו דאין זו כונת תוס' רק דבאמת מה שרוצה הוא חשוב יותר והשני חשיב פסולת כלפיו ודו"ק, ועיי' לקמן מה שנכתוב בענין חלמון וחלבון דג"כ מוכח כך. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפשוטו צריך לדחוק דכונת הגמ' מתחילה להק' מכח הסברא דלבו ביום כלאוצר, אבל אין זה משמע כלל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' הביאור הוא דכיון שביצה עומדת למאכל, שמוש של לגוונא לא מחשיב אותה לאוכל ואת החלבון לפסולת (והוא ראיה קצת למה שביארנו לעיל אות דאין כונת התוס' דכשבורר מה שרוצה לזה קרי ברירת אוכל, אלא שע"י שרוצה א' באמת חשיב אוכל בחפצא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועוד יש ליישב צד זה דב' מיני אוכלים אסורים מצ"ע, אלא דביצה הוי מין א' אם אין לו צורך רק בא' מהם, ולכן שרי, ועיי' בפוסקים שנח' בזה מכח קו' זו ואכהמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועפי"ז יתכן שיש ליישב יותר לשון עבוה"ק שהבאנו בסי' הבא דקנון הוי כלאחר יד, והק' דכיון דבלאח"ז מחייב ע"כ שאין כאן פטור של כלאח"י, ולפי"ז י"ל דכשאנו דנים על המלאכה מצד התוצאה לא הוי כלאחר יד, אבל כשבאים לדון מצד העשיה של בורר בכלי בזה יש כאן פטור של כלאחר יד ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. מה שנקטו התוס' והראשונים דכונת הגמ' "מה בורר נוטל אוכל ומניח פסולת" היינו אמ"פ, עיי' בתורי"ד וכ"ה כונת תי' א' בתוס' בביצה, דאין זו כונת הגמ' כלל אלא רק שפעולת הבורר היא לתקן האוכל ולזרוק פסולת, ובאמת מהלך התוס' והראשונים תמוה דאם משמר שהאוכל יורד למטה חשיב אמ"פ, דהיינו שהלמטה חשיב הנברר, גם מרקד האוכל למטה ולמה לא חשיב אמ"פ, ובורר דהפסולת למטה למה חשיב אמ"פ, וצ"ע. ושמעתי לחלק דבמרקד שמחזיק את הנפה בידים חשיב מה שלמעלה כאמ"פ משא"כ במשמר שאינו מחזיק את המשמרת הנברר חשיב מה שלמטה. ואכהמל"ב. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם יש לדחות דסובר התוס' דכל מה ששייך להצריך שתי תנאים ביחד הוא רק בדרך אכילה דהיינו יד ולאלתר, אבל כלפי אמ"פ ששורשו להתוס' הוא שלא כדרך, לא שייך שיצטרף אתו עוד היתירים ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואין להק' דא"כ איך שרי לקלף פירות הרי מתעסק עם הפסולת, דכיון שכך הדרך להגיע אל האוכל, לא נחשב שמתעסק לברור הפסולת מהאוכל, אלא מתעסק להגיע לאוכל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועד"ר מש"כ הרמב"ן דביו"ט שרי אוכל נפש דאינו מלאכת עבודה, ועד"ז דרך אכילה ממש לא הוי מלאכה כלל ואפי' בשבת. [↑](#footnote-ref-10)
10. .וא"א ליישב שסובר כפי' ראשון של רש"י והוא רק דמיון לפמ"א דחשיב ברירה חשובה וכמוש"נ בסי', דלתוס' דמעלת פמ"א מצד שאינו דרך ברירה לא שייך כלל להמשיל תקון חשוב לפמ"א, דהם שני טעמים אחרים ודו"ק. [↑](#footnote-ref-11)
11. אמנם הרמב"ם חולק על התוס' ואין הדין אמ"פ תלוי אם הפסולת מרובה ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. אמנם בטוחן מפורש דע"י כלי חייב חטאת וביד שרי, ועיי"ש בסוגיא קכ"ח דלכאו' מפורש שם בראשונים דע"י שינוי התירו לגמרי, וא"כ י"ל כן גם בבורר, וכ"ה להדיא בשבלי הלקט הובא בב"י שכא, דמפרש דהתירו בטוחן בשינוי משום שהוא שינוי גדול וכדמצינו בבורר, ולהדיא בדבריו דגם בורר ההיתר משום שינוי גדול, ואכתי צ"ע דלכאו' הוצאה בפיו וכדו' היא ג"כ שינוי גדול, ואולי הכונה דראו חז"ל להתיר בבורר וטוחן, ומ"מ התירו רק בשינוי גדול ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובדעת שבה"ל הנ"ל, צ"ל שהוכיח מהצדדים דמהני ההיתרים של אמ"פ או יד מצ"ע בלא לאלתר ומזה הוכיח שההיתר משום כלאחר יד ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-14)