הוצאה יא סימן שא סעי_ לח-לט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שא - הוצאה

**שיעורי הלכה**

דיני 'יציאה בשבת'

**שיעורים מפי מו"ר הגאון**

**רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

##### **או"ח סימן שא סעי' לח-לט**

##### **שיעור יא**

**[סעיף לח] היוצא בשבת בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה, חייב מפני שאותם החוטים חשובים הם אצלו ודעתו עליהם עד שישלים ויעשהו ציצית. ואם היא מצוייצת כהלכתה, אף על פי שאין בה תכלת, מותר לצאת בשבת.**

## מקור האיסור לצאת בטלית שאינה מצויצת

מקור דין זה הוא מהגמרא בשבת (קלט, ב) דאמר רב אבין בר רב הונא אמר רב חמא בר גוריא מתעטף אדם בכילה ובכסכסיה ויוצא לרשות הרבים בשבת ואינו חושש, והקשתה הגמ' מאי שנא מדרב הונא, דאמר רב הונא אמר רב היוצא בטלית שאינה מצויצת כהילכתה בשבת חייב חטאת, ומתרצת הגמ' דציצית לגבי טלית חשיבי, ולא בטלי, הני לא חשיבי ובטלי.

ובביאור החילוק בגמרא נחלקו הראשונים דרש"י שם פירש שהחשיבות של ציצית היא משום התכלת שבה, ומשום כך לא בטלה הציצית לבגד, אך בתוס' שם מבואר שהחשיבות של ציצית היא משום שדעתו להשלים את הכנף הרביעית ולכן אינו מתבטל אל הבגד.

והנה זה לשון הרמב"ם (פרק יט הלכה כ) *'מותר להתעטף בטלית שיש בשפתותיה מלל אף על פי שהן חוטין ארוכין ואף על פי שאינן נוי הטלית מפני שהן בטלים לגבי הטלית ואינו מקפיד עליהן בין היו בין לא היו, לפיכך היוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב מפני שאותן החוטין חשובין הן אצלו ודעתו עליהן עד שישלים חסרונן ויעשו ציצית, אבל טלית המצוייצת כהלכתה מותר לצאת בה בין ביום בין בלילה, שאין הציצית הגמורה משאוי אלא הרי היא מנויי הבגד ומטכסיסיו כמו האימרא וכיוצא בה, ואילו היו חוטי הציצית שהיא מצוייצת כהלכתה משאוי היה חייב היוצא בה אפילו ביום השבת שאין מצות עשה שאין בה כרת דוחה שבת'*.

## ביאור המשנ"ב והחיי אדם

ויש שביארו דכוונת הרמב"ם שכיון שדעתו עליהם להשלים הציציות אינם מתבטלים אל הבגד, והיינו שזה סיבה בפני עצמה שכל דבר שדעתו להשלים אינו מתבטל אל הבגד, ואף שהציציות עצמם אינם חשובים ומצד עצמם מתבטלים אל הבגד, מכל מקום כיון שדעתו להשלים את הציציות האחרות זה נותן לזה חשיבות ולכן אסור לצאת בטלית שאינה גמורה. וכן דעת המשנ"ב והחיי אדם וכמו שיבואר בסמוך.

והנה איתא בשו"ע בסמוך (סעיף לט) 'כילה (פי' יריעה כעין אהל) שיש בה רצועות שמותחין אותה בהם, מותר להתעטף בה ולצאת לרשות הרבים ואין הרצועות חשובות כמשאוי שמבוטלות אגבה, הילכך מותר לצאת ברצועות התלויות באבנט אף על פי שאין המנעלים קשורים בהם, דלא חשיבי ובטלי אגב האבנט. אבל אם הם של משי, חשיבי ולא בטלי ואסור אם אין המנעלים קשורים בהם. וה"ה לכל דבר שנפסק מן הבגד וראשו אחד מחובר, כגון לולאות, ואינו חשוב, מותר לצאת בו, ואם חשוב הוא אסור לצאת בו'.

ובמשנ"ב שם (ס"ק קנ) הביא את דברי החיי אדם (כלל נו) שכתב דלפי מה שהתבאר בשו"ע בסעיף לח לגבי ציצית דכל שדעתו להשלים הוא דבר חשוב שאינו בטל לגבי הבגד, צריך לומר שמה שהתיר השו"ע לצאת באותם רצועות התלויות באבנט הוא דווקא באופן שאין דעתו לתקנם, אך אם דעתו לתקן את אותם רצועות הרי הם חשובים ואינם בטלים לגבי הבגד והוי משאוי.

עוד כתב שם דלפי זה צריך אדם להיזהר כשנפסק לו רצועה מרצועות בגדיו שקושר בו שתי הצדדים ומצד אחד נשאר הרצועה, וכן זוג קרסים שנפסק קרס אחד, אפילו אם אותו החוט או המשיחה אינו חשוב כלל, אסור לצאת באותו הבגד כיון שדעתו להשלימו, ואם כן הוא דבר חשוב שאינו בטל לבגד וחשיב כמשאוי. ומבואר מכל זה דס"ל למשנ"ב כמו שביארנו לעיל דכוונת הרמב"ם שכל דבר שדעתו להשלימו לא בטל, היינו שכל דבר שעומד להשלים זה בעצמו הסיבה להחשיב אותו ולכן הוא לא מתבטל.

וכן ידוע משמיה דהחזו"א (מובא בארחות שבת חלק ג פרק כח הערה רפג) שהורה על פי זה שאסור לצאת עם בגד שהלולאה של הכפתור נקרעה, דאף שאין בלולאה זו שום חשיבות, היא אינה בטלה לגבי הבגד כיון שדעתו להשלימה ולכן נחשב כמשאוי.

## ביאור התהילה לדוד

אמנם התהילה לדוד (ס"ק לב) הקשה על שיטה זו שהרי מקור דברי השו"ע בסעיף לט הוא ממש"כ המרדכי (ס"פ חבית) ושם מבואר להדיא דדין זה שמותר לצאת בלולאות שנקרעו הוא אפילו בלולאות שבדעתו לתקנם, ואפילו הכי כיון שהם אינם חשובים הרי הם מתבטלים לגבי בגד. ועוד הקשה שמסעיף זה עצמו יש להוכיח כן שהרי מבואר שברצועות של משי יש איסור, ורק ברצועות רגילות שרי, ועל כרחך טעם האיסור ברצועות של משי הוא משום שדעתו לתקנן, וא"כ יש לדקדק שברצועות רגילות שרי אפילו כשבדעתו לתקן.

ולפי דבריו כתב התהילה לדוד לבאר את דברי הרמב"ם דבאמת ס"ל לרמב"ם שחוטי הציצית הם חשובים ואינם מתבטלים לגבי בגד, אלא שסיבת חשיבותם היא בכך שהוא מקיים על ידם מצוות ציצית, אך בטלית שאינה מצוייצת שהוא אינו מקיים על ידי החוטים מצוות ציצית, כתב הרמב"ם שחשיבותם היא בכך שדעתו להשלים ובכך יקיים על ידם מצוה.

ועלה בידינו שנחלקו האחרונים בדינים אלו, דלדעת המשנ"ב החוט של הציצית אינו חשוב מצד עצמו, וכל החשיבות שלו הוא בכך שדעתו להשלים את כל הציצית, ולכן ס"ל שכל דבר שדעתו להשלימו אינו מתבטל לבגד, אך לדעת התהילה לדוד חוטי הציצית חשובים מצד עצמן משום שמקיים בהם מצוות ציצית, ורק באופן שאינו מקיים ע"י החוטים מצוות ציצית ודעתו להשלים הרי זה נחשב כמשאוי, ואם אין דעתו להשלים מתבטל החוט אל הבגד, כיון שאין לו חשיבות שעומד לקיים מצוות ציצית על ידו.

## לצאת עם כפתור 'רזרבה' או רוכסן מיותר

ויש כמה נפק"מ בנידון זה, דהנה דנו האחרונים אם מותר לצאת בשבת עם חולצות, שמצויות היום שנתפר להם בקצות הבגד כמה כפתורים נוספים [רזרבה], דלדעת המשנ"ב צריך להחמיר שלא לצאת בהם, דכיון שכפתורים אלו נועדו להשלים בבגד עצמו, הרי הם חשובים ואינם בטלים לגבי בגד, אך לפי התהילה לדוד לכאורה נראה שאין איסור בזה שהרי כפתורים אלו מצד עצמם אין להם חשיבות ובטלים הם לגבי הבגד.

עוד דנו האחרונים לגבי מעילים שיש להם ביטנה העשויה מפרוה ואפשר להפרידו מהבגד, ולשוב ולחברו בחורף ע"י רוכסן, ויש לדון אם יש איסור לצאת אם המעיל בזמן שהחלק של הפרוה אינו מחובר למעיל, משום שלכאורה הרוכסן הוא משאוי, וכתב המנחת יצחק (חלק ג סימן סא) שלפי דברי החיי אדם יש בזה משום משאוי, כיון שדעתו להשלים את הרוכסן ולחבר על ידו את הביטנה. אכן לדברי התהילה לדוד אין לחוש בזה כיון שרוכסן זה אינו חשוב ובטל הוא לגבי הבגד.

## לצאת עם כיס של חליפה שעדיין תפור

עוד יש מפקפקים דלדעת המשנ"ב והחיי אדם יהיה אסור לצאת עם כיס של חליפה וכדו' כשהוא עדיין תפור, דכיון שדעתו להשלימו ולפותחו במשך הזמן הרי יש לו חשיבות ואינו בטל לבגד. אכן בזה נראה דלכו"ע שרי לצאת כך, שהרי כך היא צורת הבגד, ורק יש מניעה צדדית שאינו יכול להשתמש באותו הכיס.

**הדינים העולים:**

1. נחלקו האחרונים אם יש איסור לצאת בדבר שאינו חשוב אך דעתו להשלימו למשנ"ב יש בזה משום משאוי ולתהיל"ד אין איסור בזה.
2. לדעת המשנ"ב אסור לצאת בכפתור רזרבה, ולתהיל"ד יש להקל.
3. כיס שעדיין תפור נראה דלכו"ע יש להקל לצאת בו.