30סאה בסאה ביש לן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

סאה בסאה ביש לו

משנה (עה.) "אבל אומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח", והיינו הלוואת סאה בסאה. ובמעשה דרב וברתיה דרב חייא (מד(:, חידש רב חייא - שכל ש"יש לו" הוי כאומר "עד שיבא בני...".

מתקשה הנימוק"י (כו: בדפי הרי"ף), מאי ס"ד דרב - לאסור פירעון דינר בדינר באופן ש"יש לו", ומתרץ - "אלא דמהכא משמע דאפילו לא אמר כן בפירוש [עד שיבא בני...] כיון שיש ברשותו ואדעתא דהכי עביד שרי ללוות דינר בדינר".

בהמשך דבריו שם, מביא הנימוק"י חידוש זה בשם הר"ן – שלא בעינן לומר כן בהדיא, ומבאר - "וטעמא דכל שיש בידו שרי משום דמעכשיו אלו שבידו נקנים למלוה וכשהוקרו הוי כאילו ברשותו הוקרו דכיון דרבית סאה בסאה דרבנן הוא" [וכן הוא בדברי רש"י מד: ד"ה "דינרי הוו ליה"].

הב"י (סימן קסג) מביא את דברי הנימוק"י הראשונים - שבעינן "אדעתא דהכי". כותב הב"י, שלא יתכן לומר שבעינן שיהא דעתו לפרוע ממה שיש לו - "דהא כשיש לו טיפת יין והלוה עליה כמה טיפין ליכא למימר שדעתו לפרוע מאותה טיפה". וכן לא יתכן לומר, שבעינן שיהא דעתו להקנות למלוה את מה שיש לו - "דא"כ בעם הארץ דלא ידע ליתסר".

ויש להסתפק, אם כוונת הב"י לפרש את דברי הנימוק"י - שדבריו לאו דווקא, או שכוונתו לחלוק עליו. ועיין בינת אדם (כלל קלב אות ה' ד"ה "ומה") שהבין שבא לחלוק, וכן נראה - שהרי הנימוק"י כותב להדיא שבעינן "אדעתא דהכי", ואיך אפשר לפרש בכוונתו - שהוא לאו דווקא.

שיטת הט"ז

הט"ז (סימן קסב סק"ג) מפרש, שהב"י בא לפרש ולתרץ את דברי הנימוק"י – שלא בעינן "אדעתא דהכי". אולם דוק בדברי הט"ז - שאינו מתייחס לאותו הדיבור בנימוק"י שעליו נסובים דברי הב"י. והיינו, שהב"י ציטט את דבריו הראשונים של הנימוק"י - ששם כתוב להדיא שבעינן אדעתא דהכי, ומשום כך מסתברים דברי הבינת אדם - שאין כוונת הב"י לפרש את דברי הנימוק"י אלא לחלוק עליהם. אולם הט"ז מצטט את המשך דברי הנימוק"י בשם הר"ן שהבאנו לעיל, ועליהם מביא את דברי הב"י - שלא בעינן אדעתא דהכי, ואתי שפיר לפרש כן בדברי הנימוק"י - שהרי בדיבור זה אין הנימוק"י כותב שבעינן אדעתא דהכי אלא כותב שלא בעינן לומר להדיא, ולכן שפיר שייך לומר שחידושו הוא שאף לא בעינן אדעתא דהכי.

עוד הערה בשיטת הט"ז

הבאנו את דברי הב"י, שלא יתכן לפרש את כוונת הנימוק"י - שבעינן אדעתא שיקנה את מה שיש לו, דא"כ בעם הארץ דלא ידע – יהא אסור. ובפשטות - כוונתו ש**הלווה** עם הארץ שהרי עליו מוטל להקנות. אולם הט"ז הנ"ל מביא את דברי הב"י, ומפרש – ש**המלוה** עם הארץ. והוא פלא, דמאי אכפת לן מהמלוה, ואמאי לא סגי שהלווה יודע להקנות - וזכין לאדם שלא בפניו, שהרי קנין זה הוא לטובת המלוה.

בהמשך דבריו, דן הט"ז - אם בעינן ידיעה ש"יש לו". ומפרש הט"ז, שספיקו של רב במעשה עם בת רב חייא (מד:) היה - אם סגי שהוא עצמו [הלווה] ידע ש"יש לו", או שבעינן גם שבת רב חייא [המלוה] - תדע שהיה לרב דינרים. והוא ט"ז לשיטתו - שסבר שהיה לב"י צד לומר שאף המלוה צריך לדעת שיש ללווה סאה, ואולי פירש כן בדברי הב"י כדי שלא יקשה במעשה דרב - מאי ס"ד דרב, אולם הוא צ"ב כנ"ל.

מסקנת הט"ז

הט"ז במסקנתו שם, מחלק בין היתירא ד"יצא השער" לבין היתירא ד"יש לו". דביצא השער - בעינן ידיעה, ואילו ביש לו - לא בעינן ידיעה. וחיליה מדברי הרמב"ם (פ"י ה"ב) - שהזכיר ידיעה רק ביצא השער ואילו ביש לו לא הזכיר ידיעה.

ויש לדון אמאי בעי ידיעה, ולא נתפרש היטב בדברי הט"ז. דנראה מדברי הט"ז שהחילוק בין יש לו לבין יצא השער הוא, שביש לו חז"ל הקנו את הסאה למלוה - ולכן לא בעינן ידיעה, ואילו ביש לו אין כאן קנין כלל אלא שבאפשרותו לקנות - וממילא בעינן שידע שיכול לקנות. אלא שלפי"ז היה צריך להספיק ידיעת הלווה [כנ"ל], ואילו בדברי הרמב"ם להדיא - שבעינן ידיעת שניהם. אלא שהוא ט"ז לשיטתו - שתמיד בעינן אף ידיעת המלוה וכנ"ל.

ואולי כל שיטתו הנ"ל מבוססת על דברי הרמב"ם, שהרי ברמב"ם מוכח שבעינן ידיעה כדי להקנות [דאל"כ מאי שנא מ"יצא השער"] - ולהדיא ברמב"ם שאף המלוה צריך לדעת. [ועוד, שרק באופן זה יישב הט"ז את מעשה דרב וברתיה דרב חייא וכנ"ל]. וצריך לדחוק בטעם הדבר, דכיון שאינו קנין גמור - אלא שחכמים הקנו לו, משום כך בעינן שידע זאת.

וכי תימא, שבעינן ידיעה - כדי שלא יתכוונו למעשה איסור [כדפירש הב"י לקמן את דברי הרמב"ם, וכן נקט הב"ח]. ובזה אתי שפיר שבעינן ידיעת שניהם, דאף שברבית דרבנן אין הלווה עובר באיסור רבית, ואף ברבית דאורייתא יתכן שאין הלווה עובר בשעת הלוואה - כדמוכח ברעק"א בריש סימן קס בשם המהר"א ששון, אולם הרי עובר בלפני עיור - כמפורש ברמ"א בריש סימן קס. א"כ, צא ופרנס את החילוק בין היתירא דיש לו - לבין היתירא ביצא השער, ואמאי ביש לו לא בעינן ידיעה.

שיטת הב"ח

הב"י (בסוף הסימן) מביא פלוגתא בין הרמב"ם לרא"ש – אי בעינן ידיעה או לא, ונוקט כשיטת הרא"ש - שבין ביצא השער ובין ביש לו ידיעת המלוה או הלווה אינה מעכבת, ואף אם לא ידעו כלל - אין איסור בפירעון הסאה.

הב"ח חולק על הב"י, וס"ל שידיעה מעכבת - בין ביצא השער ובין ביש לו "דאם אינו ידוע להם מתכוונים להלוות או ללוות על מנת לקבל או לפרוע חטים בזמן הוקר וכיוון שנתכוין אחד מהם לשם רבית אסור". ופירש כן אף בכוונת הנימוק"י הנ"ל, ודלא כשיטת הב"י בפירוש דברי הנימוק"י.

סאה סתם וסאה בסאה

בשיעור לעיל הבאנו את שיטת הט"ז (סימן קסב סק"ג), שבמלוה סאה סתם - אין איסור לפרוע סאה אף אם התייקר השער, ורק באופן שאמר להדיא סאה בסאה - שייך איסור הלוואת סאה בסאה [וחיליה ממעשה דרב ובתו של רב חייא, עיי"ש].

לפי"ז, אף אם נקבל את שיטת הב"ח שידיעה מעכבת - היינו רק באופן של סאה בסאה, אולם באופן של סאה סתם - לכאורה לא בעינן ידיעה כלל. אולם דוק בדברי הרא"ש בתשובה (הובא בטור בסוף סימן קסב) ושם לכאורה לא איירי בסאה בסאה אלא בסאה סתם, ומשם גופא דייק הב"י שלא בעינן ידיעה, ופליג הב"ח שם ונדחק שוודאי כוונת הרא"ש - שטוען המלוה שאף היה ידוע שיצא השער עיי"ש. ואם כדברי הט"ז - מאי דיוקו של הב"י משם, ואמאי פליג עליה הב"ח. אא"כ נימא שהב"ח פליג אט"ז - וס"ל שאף בסאה סתם יש איסור סאה בסאה, והוא חידוש. או שנימא שהב"ח יידחק בתשובת הרא"ש ויעמידנו בסאה בסאה.

שיטת הרמב"ן

בשיעור הקודם הבאנו את שיטת הרמב"ן (שבת קמח:), שאין כלל איסור ללוות סאה בסאה וכל האיסור הוא בשעת הפירעון. וכן הוא להדיא בדברי הריטב"א בב"מ מד: בשם הרמב"ן ["מורינו בשם רבותיו"].

לשיטה זו - דברי הב"ח לא יתכנו כלל, שהרי אין כלל איסור בשעת הפירעון. אולם אין זו קושיא על הב"ח, שהרי כל הראשונים פליגי על הרמב"ן - וסברי שסאה בסאה אסור אף בשעת ההלוואה.

שיטת הגידולי תרומה

הגידולי תרומה (שער מו פ"ה סימן א' ד"ה "ואמנם") ס"ל כשיטת הב"ח - שידיעה מעכבת. אמנם פשטות לשון הרא"ש בתשובה - שלא בעינן ידיעה בשעת ההלוואה, ונדחק הב"ח בכוונת הרא"ש כנ"ל - שבעינן גם ידיעה זו.

הגידולי תרומה מיישב את דברי הרא"ש באופן אחר. דהרא"ש רק דן מה המלוה צריך לברר [בעדים], ואומר הרא"ש שצריך לברר - שבשעת ההלוואה יצא השער. מבאר הגידולי תרומה שבכה"ג - תולין שמסתמא אף ידע זאת. וכוונת הרא"ש, שברגע שברור שיצא השער - תו אין חובתו לברר שהלווה ידע זאת, והיינו משום שתולין - שבסתמא ידע זאת. ואף בהיתירא דיש לו מבאר הב"ח, שכל שהתברר שהיה לו - מסתמא הלווה אמר למלוה שיש לו, כדי שלא להכשילו באיסור – דלא שביק איניש היתירא ועביד איסורא. [ונראה שאפשר לפרש כן גם בכוונת הב"ח].

בשיטתו של הגידולי תרומה, לכאורה יהא נ"מ - בין ההיתירא דיש לו לבין ההיתירא של יצא השער, והוא באופן של סאה סתם. שהרי נתבאר לעיל, שלהרבה שיטות אין איסור כלל על שעת ההלוואה - בהלוואת סאה סתם. וא"כ בשלמא בהיתירא דיצא השער שתלינן שבסתמא יודע, אף בסאה סתם כן הוא - ויהא מותר לפרוע סאה אף אם התייקר. אמנם באופן שיש לו, שכל ההיתר בנוי על זה שתלינן שמסתמא הודיע לו - כיון שהוא איסור, א"כ בסאה סתם - שאין בו איסור, לא שייך תלייה זו - ויהא אסור לפרוע סאה. אמנם מסתימת השו"ע בס"ה בדינא דהרא"ש - נראה שאין חילוק וסגי שיברר שיש לו אף בסאה סתם, וצ"ע.

שיטת הש"ך

הש"ך (סק"ז וסק"ט) פוסק - שבדיעבד אין הידיעה מעכבת, וטוען שכן הוא אף לשיטת הב"ח. ודבריו צ"ב, שהרי הב"י והב"ח וכל הפוסקים הבינו שהרא"ש והרמב"ם פליגי אהדדי, ולדברי הש"ך אין כלל הכרח לזה. שהרי הרא"ש איירי רק בדיעבד, ומשום כך ס"ל שסגי להוכיח שיצא השער - אף שלא ברירא לן שידעו מזה.

אמנם בסברא מובן מאוד שיטת הש"ך, דהוא דחוק לומר שקנסוהו בדיעבד - רק משום שהלווה באופן שחשב שהוא איסור ואף בשיטת הרמב"ם אין הדברים מוכרחים, דאולי כוונתו שלכתחילה בעינן שידעו שניהם דאל"כ עובר האחד בלפני עיור. והוא דין כללי ואינו נוגע דווקא להלכות רבית. ועיין מנחת שלמה (קמא סימן לה אות ד') שהמתייחד עם אשה שבעלה בעיר ואין האשה יודעת שבעלה בעיר או שאין היא יודעת שמותר בכהאי גוונא - שמחויב להודיע לה, ואל"כ עובר בלפני עיור - כיון שמתכוונת למעשה איסור [והוא כנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה, שבעי כפרה].