85 קבוע ב - בדין חתיכה שפירשה ונקבעה במקום אחר, ובדין קבוע כשלא הוקבע איסור לפנינו, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק כי תבא י"ז אלול תשע"ד

**א**

א] חולין דצ"ה. ת"ש ט' חנויות כולן מוכרות בשר שחוטה וא' מוכרת בשר נבלה, ולקח מאחת מהן ואינו יודע מאיזה מהן לקח ספקו אסור, ובנמצא הלך אחר הרוב, ה"נ בשנמצא ביד גוי.

והנה בחי' הרשב"א שם כתב בתו"ד, ז"ל, דהא ודאי במקולין וטבחי ישראל אפי' נמצא ביד נכרי וביתו של נכרי מותר דכיון דרוב טבחי ישראל כל הבשר שלוקחין ממקולין לוקחין אותו, עכ"ל, ומבו' בד' הרשב"א, דאף שנמצא הבשר בביתו של הגוי אזלינן בזה בתר רובא, ולא אמרינן דעכשיו הו"ל קבוע ולא אזלינן בזה בתר רובא.

והבית מאיר בסימן ק"י ס"ג כתב בזה, ז"ל, אבל בשר הנמצא וכו' או ביד נכרי מותר, סתימת הלשון מ' אפי' נמצא ביד נכרי בביתו, ובתוס' כתובות דט"ו. ד"ה דילמא משמע דנמצא בין החנויות דוקא בשוק שרי דאז חשוב כפירש, משא"כ אם הי' נמצא בבית דאז הדר לניחותא והו"ל קבוע, וכן כתבו גבי תינוק מושלך בעיר לא חשיב קבוע הואיל ולא נמצא בבית, מ' הא בבית חשיב נולד הספק בקביעות, וא"כ מאי דמשני הש"ס בחולין צ"ה נמצא ביד נכרי היינו נמי שעומד הנכרי בשוק ולא בבית, וצ"ע שלא חילקו הפוסקים, ואולי התוס' לא כתבו אלא בנמצא בבית הראשון ששם מקומם אבל היכא שפירש ממקום הראשון אפי' בא אח"כ לבית שפיר חשיב פירש, עכ"ל.

וביאור דבריו, דאף דודאי דכל שמצא חתיכה אחת בשוק ואח"כ הביאה לבית ה"ה מותרת, משום דכבר הותרה ואינה חוזרת ונאסרת, ועי' בד' הבית מאיר בהגה' הפר"ח שם סקכ"ח בזה, כ"ז הוא משום שכבר נולד הספק כשאינה קבועה והותרה, ומשא"כ כשנמצא בבית נכרי דלידת הספק היא כשהיא בבית הנכרי והיא בקביעותה, הי' לנו לאסרה.

ב] ובביאור הטעם להתיר בזה כתב היד יהודה בפי' הקצר שם סקכ"א, ז"ל, דכל דפריש מרובא פריש, כיון דנייד הלך אחר הרוב דהשתא לאו קבוע הוא ולא נולד הספק אלא כשפריש, ש"ך, היינו הגם דהשתא לאו נייד הוא, מ"מ א"א לבא לכאן אלא ע"י דנייד ממקום הראשון, אמרינן ממילא בעת שהתחיל להיות נייד כבר הותר דמסתמא מהרוב פריש, עכ"ל, וכ"ה בדבריו בפי' הארוך סקכ"ג ד"ה גם ברור (קמח:), ועיי"ש בהמש"ד שכתב דרק אחר שנודע חייל ההיתר דכל דפריש למפרע, (ופירש בזה טעם המתירין אף ב' אחרונים בשפירשו קודם שנודע הספק).

וכמדומה דהיד יהודה אזיל לטעמי' שם סוסקכ"ג דס"ל דאף דביטול ברוב לא חייל אלא כשנודע התערובת, מ"מ ההיתר מכח הא דכל דפריש מרובא פריש, הוא אף קודם שנודע הספק, עיי"ש, וכ"כ היד"י בסקכ"ב ד"ה ומעתה נבא (קמו:), ואשר ע"כ כל שפירש בשר מן החנויות וחזר ונקבע, אין לאסור בזה משום קבוע, כיון דכבר הותר הבשר ואינו חוזר ונאסר.

אך אי נימא דהתירא דכל דפריש לא חייל אלא כשנודע הספק, עמש"נ בזה ב?, הדק"ל דמ"ט שרינן להבשר הנמצא ביד גוי אף כשנמצא בביתו, ולא אמרינן דעכשיו הו"ל קבוע.

עוד ילה"ע בזה, דאי נימא דהא דשרי בנמצא בבית הנכרי, הוא משום דכבר הותר בפרישתו, הרי דלפ"ז הדין נותן דאם נמצא הבשר בבית ישאל ואין הישראל שם וא"א לברר, דיהא אסור, שהרי כשפירש מן הקביעות הי' ידוע להישראל שלקח אם הוא היתר או איסור, ולא חייל עדיין ההיתר דכל דפריש, וכמש"כ היד"י בסקכ"ג שם, דלא חייל ההיתר דכל דפריש רק אם כבר הוי הספק בשעה זו, (אף שלא נודע לנו מן הספק), אך כל שבשעה זו ליכא ספק כלל, לא חייל ההיתר דכל דפריש, ואם חזר ונקבע ה"ז אסור, עיי"ש, ושמא באמת הוי הדין כן, וצ"ע.

**ב**

ג] אמנם לכאו' נראה דיש להתיר בזה מטעם אחר, ואולי לזה כיון הבית מאיר בתירוצו, ובהקדם, דהנה הר"ן בסוגיין כתב, ז"ל, וכתבו בתוס' דלא מיקרי קבוע אלא כשהיה האיסור נודע קודם שלקח, אבל אם לא נודע האיסור בשעה שלקח אע"פ שלאחר שלקח נתגלה האיסור ונעשה קבוע, לא אמרי' בי' דליהוי קבוע למפרע, ונ"מ למי שלקח בשר מן המקולין ואח"כ נודע שהיתה טריפה ביניהם דשרי, כיון דבשעה שלקח ל"ה קבוע, דדין קבוע שיהא כמחצה על מחצה חדוש הוא ואין לך בו אלא משעת חדושו ואילך כלומר משנעשה קבוע אבל למפרע לא, עכ"ל.

ובביאור הדברים נראה, לפמש"נ בסימן א' סק"? דעיקר דינא דקבוע הוא דכל דצד האיסור הוא קבוע לפנינו, ל"מ לבטלו ע"י הרוב, ולפ"ז נראה דכל עיקר דין קבוע, הוא רק כשנקבע בודאי איסור במקום זה, אך כל שלא נקבע בודאי איסור במקום זה, לי"ב לדין קבוע, אף לפי הצד דיש שם איסור, שהרי אין צד האיסור קבוע לפנינו, וצדדי הספק אינם אם חתיכה זו היא חתיכת האיסור שהוקבעה לפנינו, אלא אם חתיכה זו אסורה או מותרת, וממילא דקודם שנודע שהיתה טריפה ביניהם, ל"ה על הבשר האסור דין קבוע כלל, - ואשר ע"כ אף דאחר שנודע שיש שם טריפה, הו"ל קבוע למפרע, ומה"ט אסרינן להבשר הנמצא בחנויות משום קבוע, ואף אם כבר פירש הרבה מן הבשר, ולא אמרינן דכיון דעכשיו אין ידוע שיש שם איסור, אין ע"ז תורת קבוע, מ"מ לא אסרינן להבשר שלקח קודם שנודע האיסור, כיון דבשעה זו עדיין ל"ה ע"ז תורת קבוע, ומה דעכשיו חייל ע"ז תורת קבוע, אי"ז אוסר למפרע, דאין לך בו אלא משעת חידושו ואילך, ומצאתי בחי' בית מאיר בזבחים דע"ג: שהביא מד' הר"ן בפירקין דהואיל דקבוע חידוש הוא י"ל דוקא היכא שידוע ברור שיש בהתערבת דבר חשוב חשבינן מכח קביעותו מע"מ אבל בספק לא, עכ"ד, ולא נמצאו הדברים בד' הר"ן, וכנראה כונתו לד' הר"ן אלו.

ד] ועיקר הך מילתא דדינא דקבוע הוא רק כשנקבע שם איסור בודאי, הוא מבו' כן גם בחי' הרשב"א לעיל בסוגיין, ז"ל, י"ל דהוה ס"ל למקשה דלא אמרינן כל קבוע כמחצה על מחצה אלא בשיש שם ודאי טריפה דומיא דאחת מוכרת בשר נבילה משום דאז ה"ל איסורא קבוע בין שמקומו של איסור נודע וניכר כעין תשע חנויות, א"נ בדבר חשוב וכו' אע"פ שאין מקומו של איסור ניכר וכו', אבל כשאין שם איסור ברור כי הא דאיכא למימר דלא מכר לאחר אלא לזה שמכר לו חתיכה זו כי הא לא אמרינן קבוע, דאם אין שם אסור ברור היאך נאמר בו קבוע, ואהדר לי' שאני הכא דאתחזק איסורא במקולין דלנכרי זה מיהא מכר וכבר אתחזק אסור זה בקבוע במקולין, הלכך כל המקולין אסורין ביום זה וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא דעיקר דינא דקבוע הוא כשהוחזק בקביעות זו איסור, וכל שלא הוחזק שם איסור אי"ז בכלל קבוע, וזהו דס"ל להמקשן דבכה"ג דאיכא למימר דלא מכר לאחר טריפה ל"ה כקבוע, וע"ז משני דכיון דאתחזק איסורא וכו' חשיב כקבוע, - ועי' ביד"י סימן ק"י סקי"א ד"ה מיהו הגם (קמא.) שהוכיח כן מד' הרשב"א, אך יש מקום לפרש דלפום שנויא דגמ' אין הדין כן,[[1]](#footnote-2) - ועי' עוד בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ג סקי"ב שכתב די"ל דקבוע הוא רק היכא דיש מיעוט בקבוע בודאי.

ה] והנה אמנם עיי"ש ביד"י שהביא די"א דאף בכה"ג שלא הוחזק איסור בודאי הו"ל קבוע, עיי"ש בכל דבריו, ועי' ראבי"ה סימן תתקמ"ו שכתב לדון בזה, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

אך נראה פשוט לפמש"נ, דכל מקום הספק בזה הוא בגונא דיש לנו לחוש שהוקבע כאן איסור, ובאנו להתיר משום דאף אם הוקבע כאן איסור מ"מ איכא רוב היתר וכל דפריש מרובא פריש, ונמצא שאנו באים מכח הרוב להכריע כנגד הצד שהוקבע לפנינו, וע"ז הוא דאמרינן דלפי הצד דהוקבע כאן איסור, א"א להתירו משום רוב, משום דהו"ל קבוע, דצדדי הספק שעליהם איכא להכרעת הרוב, הוא אם חתיכה זו היא החתיכה דיש לחוש שהיא איסור, או דהיא חתיכה אחרת, וצד זה דהאיסור הרי הוקבע לפנינו, ומשא"כ בגונא דמכח הרוב אמרינן דהדבר שהוקבע כאן אינו איסור כלל, וצדדי הספק דעליהן קיימא הכרעת הרוב, הם אם חתיכה זו אסורה או מותרת, ואין הכרעת הרוב כלל כנגד צד איסור שהוקבע לפנינו, ודאי דאין בזה לדין קבוע.

ומה"ט נראה פשוט דאם יש לפנינו בע"ח דא' קבוע וט' ניידי, ונודע לנו דאחד מהן אסור, דודאי מותר למשוך את הבע"ח הקבוע משום דכל דפריש מרובא פריש, ולא נימא דלפי הצד דהוא הבע"ח האסור הו"ל קבוע וכמע"מ דמי, אלא כיון שלא הוחזק לפנינו איסור בקביעות זו, והכרעת הרוב היא דהבע"ח הקבוע אינו אסור כלל, ואין הכרעת הרוב כנגד צד איסור דהוקבע לפנינו, ליכא בזה לדין קבוע.

ו] ועיקר הך מילתא דדינא דקבוע הוא רק כשהוקבע האיסור לפנינו, נראה דיש להוכיח כן עוד, דהנה הפמ"ג בסימן ק"י סקי"ד נסתפק אם אזלינן בקבוע בתר ספק ספיקא ובתר חזקה ובתר קורבא, ומבו' עוד בדבריו שם דפשיטא לי' דלא אזלינן בקבוע בתר רובא דליתא קמן, ותיקשי לפ"ז מהא דאזלינן בכל הספיקות דאזלינן בתר ספק ספיקא ושאר הכרעות, אף דהדבר שנולד עליו הספק הוא קבוע במקומו, - ובע"כ מזה דכל כה"ג לא חשיב קבוע כלל, דכל תורת קבוע הוא רק כשהוקבע האיסור בודאי, והוו צדדי הספק אם חתיכה זו היא חתיכת האיסור שהוקבעה בפנינו, אך כל דזה עצמו הוא הספק אם חתיכה זו הקבועה היא איסור, ובאנו להכריע שחתיכה זו היא היתר, הרי דהכרעה זו אינה כלל כנגד צד איסור דקבוע, וע"כ אזלינן בזה בתר רובא, וכבר נת' כן בסימן א' סק"?, ומד' הגרע"א במהדו"ת סימן ק"ג שהבאנו בסימן א' סק"? מבו' דהוא אף אם חשיב דהוקבע כאן איסור, דמ"מ כל שצדדי הספק שעליהן קיימא הכרעת הרוב, הם על חתיכה זו בפנ"ע אם היא מותרת, ואין הכרעת הרוב עומדת כנגד צד האיסור שהוקבע לפנינו, לי"ב לדינא דקבוע, ודו"ק.

ז] ויש להוכיח כן עוד, דהנה בד' האו"ה שהביא המג"א בסימן שכ"ט והמ"ב שם סק"ז מבו' דכל שהן הולכין יחד בקביעות אחת הו"ל קבוע אף דניידי, ועי' יד יהודה ק"י סקכ"ג קמח. שתמה ע"ז, ולכאו' תיקשי, דכיון דאף מידי דנייד חשבינן לי' כקבוע, א"כ מאי נפ"מ אם הולכין כולם יחד, או כל א' בפנ"ע, הרי אף כשהולך כל א' בפנ"ע, הרי זה שנפלה עליו המפולת הו"ל קבוע, שהרי אף מידי דנייד הו"ל כקבוע, ובע"כ דעיקר דינא דקבוע הוא כשהוקבע האיסור בקביעות זו, וע"כ דוקא אם הולכין כולם יחד והוקבע ישראל בקביעות זו, הוא דהו"ל כקבוע, אך כל שהולך כל א' בפנ"ע ואי"ז קביעות אחת, ונמצא דלא הוקבע ישראל כלל בקביעות זו, וצדדי הספק שלפנינו אינם אם אדם זה הוא הישראל שהוקבע כאן, אלא אם הוא הישראל שהי' בא' מן המקומות, ע"כ אזלינן בזה בתר רוב.[[3]](#footnote-4)

**ג**

ח] ולפ"ז נראה, דבכה"ג שפירש הבשר מן החנויות וחזר ונקבע בבית, אף אחר שנקבע בבית אין עליו תורת קבוע כלל, ול"ב להא דכבר הותר בפרישתו, דכיון דכבר פירש מקביעותו, ובאנו לדון לאסור מכח מה שחזר ונקבע, הרי דעל קביעות זו השני' ליכא כלל תורת קבוע, שהרי לא הוקבע כלל שיש שם איסור, ואין הכרעת הרוב כנגד צד איסור שהוקבע לפנינו, - וליכא למימר דעכשיו יחזור ויחול תורת קבוע על בשר זה ביחד עם הבשר שבחנויות, דבקביעות זו ידוע שיש איסור, שהרי הבשר שבחנויות ידוע וניכר הוא, וע"כ ודאי דאין חתיכה זו המסופקת מצטרפת להבשר הקבוע שבחנויות, ועד"ז י"ל עוד, דכיון דצד האיסור שעל חתיכה זו, אינו מכח שנקבע כאן איסור, שהרי האיסור שנקבע ידוע וניכר הוא, אלא איכא ספק על חתיכה זו מצ"ע אם היא אסורה, ל"ש בזה דין קבוע כלל, וז"ב.[[4]](#footnote-5)

ומה"ט פשוט דכל שידוע לנו שפירשה החתיכה מן החנות ה"ה מותרת אף אם חזרה ונקבעה בחנויות, ואף בגוונא דעדיין לא חל ההיתר דכל דפריש, והיינו משום דכיון שפירשה מקביעותה הראשון ובאנו לדון שיחול עלי' עכשיו תורת קבוע, הרי דכיון דאין ידוע שיש בקביעות זו איסור כלל, אין ע"ז תורת קבוע, וא"א לדון שיחול תורת קבוע על חתיכה זו ביחד עם שאר הבשר שבחנויות, וכמש"נ.[[5]](#footnote-6)

ט] ויל"פ עוד לזה בנוס"א, וביסוד הדברים הם דבר אחד, דכיון דעיקר דינא דקבוע הוא רק כשצדדי הספק אם חתיכה זו היא חתיכת האיסור שהוקבעה לפנינו או דהיא חתיכה אחרת, ובזה ל"מ הכרעת הרוב כנגד צד האיסור שהוקבע לפנינו, אך בהני גווני שצדדי הספק הם אם חתיכה זו היא חתיכת האיסור שהוקבעה במקום הראשון, שהרי במקומה עכשיו לא הוקבעו חתיכות איסור והיתר, שיהיו צדדי הספק על מקום זה בפנ"ע אם היא חתיכת האיסור שהוקבעה בו או חתיכת ההיתר, אלא הוו צדדי הספק מכח מה שהוקבעה חתיכת איסור במקום הראשון, ע"כ כל שכבר אין חתיכה זו בקביעותה הראשון, וצד האיסור שבה אינו צד דקבוע, אזלינן בה בתר רוב.

י] והנה אמנם בנזיר די"ב. אמרינן דאף אם בשוקא אשכחא וקדיש הויא קבוע משום דהדרא לניחותא, ופירשו התוס' בכתובות דט"ו. דהיינו דאף דבשעה שפירשה יש בה להכרעת הרוב, מ"מ כשהיא חוזרת לקביעותה הדר דינא דכל קבוע כמע"מ ולי"ב להכרעת הרוב, ולא אמרינן דכיון שפירשה מקביעותה הראשון ל"מ לחול עלי' תורת קבוע כשחזרה ונקבעה משום דאין ידוע שיש בקביעות זו איסור, וגם דצדדי הספק הם אם היא האשה האסורה שהוקבעה בקביעות הראשונה, דבקביעות זו השני' הרי לא הוקבעה אשה האסורה.

אך הדבר פשוט דשאני התם דהוי הספק על כל הנשים איזו מהן היא המקודשת או איזו מהן היא קרובת המקודשת, וע"כ כל שפירשה אשה אחת וחזרה לקביעותה, הוי בכלל קביעות כל הנשים, כיון שהוא מוחזק לפנינו דיש בכל תערובת זו אשה אחת דמקודשת או אשה אחת שהיא קרובת המקודשת, ואין ידוע איזו היא, וכ"ה דבתחילה איכא תורת קבוע על כל הנשים משום דידוע שיש אחת שהיא מקודשת או שהיא קרובת המקודשת, ה"נ כשפירשה אחת וחזרה ונקבעה יש תורת קבוע על כל הנשים, דמ"ש קביעות שני' מקביעות ראשונה, וכיון דעכשיו הוי הספק שעלי' אם היא האשה האסורה שהוקבעה בקביעות זו, לא אזלינן בזה בתר הרוב, - ומשא"כ בחתיכה שפירשה מן החנויות וחזרה ונקבעה, כיון שהבשר שבחנויות ידוע אם הוא אסור או מותר, ואין הספק שעל חתיכה זו שייך לשאר החתיכות הקבועות, אין עלי' תורת קבוע כלל, וז"ב.

**ד**

יא] האמנם דבעיקר הך מילתא שנתבאר דכיון דהוי הספק על כל הנשים, ע"כ כל שפירשה אשה אחת וחזרה לקביעותה ה"ה בכלל קביעות כל הנשים, וחשיב דצד האיסור הוא צד שהוקבע לפנינו, צ"ע, דא"כ הדין נותן דבגונא שנתערבה חתיכת איסור באחרות ופירשה חתיכה אחת מן התערובת שלא בפנינו, בגונא דליכא להגזירה דשמא יקח מן הקבוע, ה"ה מותרת, והיינו ודאי אף כשחזרה ונקבעה בבית, ולא אמרינן דהשתא יש עלי' תורת קבוע וא"א להתירה מכח הרוב.

והנה אמנם בגונא דנודע הספק בשעת הפרישה, י"ל דכיון שכבר הוכרע דינה להיתר, אינה חוזרת ונאסרת, וגם ע"ז צ"ע מסוגיא דנזיר דלא אמרינן הכי, וכמו שעמדו ע"ז האחרונים, אך הרי חזינן דאף בגונא שלקחו בשר מן המקולין ואח"כ נודע שהי' שם טריפה, מותרות החתיכות שלקחו, אף שהן קבועות בבתים, ולא אמרינן דהשתא יש עליהן תורת קבוע.[[6]](#footnote-7)

ובס' יד יהודה סימן ק"י סקכ"ג פירש טעם ההיתר בזה, דהוא משום דאף דלא נודע הספק, חייל בזה ההיתר דכל דפריש, וע"כ אין החתיכות חוזרות ונאסרות, כיון שכבר הותרו בפרישתן, וכ"ה מוכרח לדעת הסוברים דבכה"ג מותרין אף ב' האחרונים, ודו"ק.ועי' במכבתי החזו"א?.

אך אי נימא אך דהתירא דכל דפריש לא חייל אלא כשנודע הספק, עמש"נ בזה ב?, תיקשי דמ"ט שרינן להחתיכות שביד הלוקחים, ולא אמרינן דה"ה קבועות בבתים וא"א להתירם מכח הרוב.

יב] ונראה דג"ז מתפרש לפמש"נ, דכיון דעיקר דינא דקבוע הוא רק כשהוקבע כאן איסור בודאי, הרי דכל שפירשו מן החתיכות ובטל מהן תורת הקביעות הראשונה, ובאנו לדון שכיון שנקבעו בבתים יחול עליהן תורת קבוע, ביחד עם החתיכות שנשתיירו במקולין, הרי דכיון דכל דפריש מרובא פריש יש לנו לדון שאין בחתיכות אלו שבבתים איסור, וממילא דל"ה בכלל קביעות האיסור, דכל הא דלא אזלינן בקבוע בתר רוב, הוא רק כשהוקבע האיסור ואח"כ באנו להכריע מכח רוב כנגד צד האיסור שהוקבע לפנינו, אך הכא הרי מכח דינא דכל דפריש אמרינן דלא הוקבע בחתיכות אלו איסור כלל, ולי"ב לעיקר דינא דקבוע, ואין הכרעת הרוב כנגד צד איסור שהוקבע לפנינו, - וע"כ אף אם לא חייל דינא דכל דפריש קודם שנודע, מ"מ עכשיו שנודע לנו האיסור ובאנו לדון שיהא על חתיכות אלו שבבתים תורת קבוע, הרי דאדרבה אמרינן דמכח דינא דכל דפריש יש לנו לומר דחתיכות אלו היתר הן, וממילא דלי"ב לדינא דקבוע כלל, וגם דכיון דצדדי הספק הם אם חתיכה זו היא החתיכה האסורה שנקבעה בקביעות הראשונה, הרי דכיון דכבר אין חתיכה זו בקביעותה וצד האיסור דילה אינו צד איסור דקבוע, אזלינן בזה בתר רובא, ודו"ק.

יג] ויש להוכיח לזה מסוגיית הגמ' ביומא דפ"ד:, דמבו' דבט' נכרים וישראל א' ופירשו מקצתם לחצר אחרת ונפלה עליהן מפולת, אין ע"ז תורת קבוע מן הדין, ואך דלדעת הרי"ף והרמב"ם מחללין עליהן את השבת מדינא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, ובד' התוס' שם נראה להדיא דהוא אף כשהוקבעו בחצר השני', ורק אם פירשו כולם לחצר השני' הוא דיש עליהן תורת קבוע גם בחצר השני', וצ"ע דהרי אם נקבעו מתחילה בב' חצירות ודאי דיש עליהן תורת קבוע, וא"כ מ"ט כשהלכו מקצתם לחצר השני' ונקבעו אין עליהן תורת קבוע, והתם לכאו' אין לפרש דהוא משום דכבר חייל דינא דכל דפריש קודם שחזרו ונקבעו, דלכאו' כיון שבמקומם ניכרים הם, אכתי לא חיילא ההכרעה דכל דפריש, וגם הרי כתב המ"מ בפ"א משבת דהתם שרי אף אם פירש לפנינו, משום דאין הספק נוגע לנו עד שנפלה המפולת, ולכאו' מה"ט גם לא חיילא ההכרעה דכל דפריש עד שנפלה המפולת, ויש לדחות.

ולמש"נ ניחא, דכיון דכשפירשו מחצר לחצר לא נראו לפנינו, ולא נודע לנו שהוקבע ישראל בחצר השני', הרי דיש לנו לומר דכל דפריש מרובא פריש ואין ע"ז תורת קבוע כלל, - ובנוס"א, דכיון דצדדי הספק הם אם זה שנפלה עליו מפולת הוא הישראל שהוקבע בחצר הראשונה או א' מן הנכרים, שהרי בחצר השני' לא נודע לנו שהי' שם ישראל, הרי דכיון דזה שנפלה עליו מפולת כבר אינו בקביעותו הראשונה, ע"כ אזלינן בזה בתר רובא, ועי' יד"י סימן ק"י סקכ"ג (קמח.) שכמדומה שכיון לזה.

יד] ולפ"ז נראה לישב לסוגיית הגמ' בנזיר דאמרינן דכל דהדרא לניחותא ה"ה אסורה, ולא אמרינן דאין עלי' תורת קבוע כלל, ונראה דהוא משום דשאני התם דהיא חוזרת לקביעותה הראשונה, וע"כ חוזר עלי' תורת הקבוע שהי' עלי' מתחילה, ובקביעות זו הרי הוקבע איסור בודאי, וצד האיסור שעלי', הוא צד איסור שהוקבע כאן לפנינו, ומשא"כ בשאר גווני דלא חזרו החתיכות לקביעותם הראשונה, אלא באנו לדון שיחול עליהן תורת קבוע אחרת, הרי דבזה אדרבה כל דאמרינן דכל דפריש מרובא פריש, אין עליהן תורת קבוע כלל.[[7]](#footnote-8)

וי"ל עוד, דאף אי נימא דחתיכה שפירשה מן התערובת וחזרה ונקבעה ה"ה מותרת, אף אם חזרה למקומה הראשון, ומשום דאף בכה"ג לא אמרינן דחוזר עלי' תורת הקבוע שהי' עלי' מתחילה, אלא בעינן שיחול עלי' עכשיו תורת קבוע, וע"כ דמי להיכא שפירשה למקום אחר, דלי"ב לדינא דקבוע, וכמש"נ, מ"מ שאני אשה דהיא "הדרא" לניחותא, ודרכה בכך, וע"כ אף דכשהיא ניידא אין עלי' תורת קבוע, מ"מ כל שחזרה לקביעותה הדר עלי' תורת הקבוע שהי' עלי' קודם שפירשה, וע"כ היא אסורה, ודו"ק.

ועי' חזו"א אהע"ז סימן ז' סק"ג בד' המלחמות, ומבו' דכל שפירש לעיר אחרת כבר ל"ה קבוע, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, ול"ד לההיא דאסור בכל הנשים שבעולם, דהתם הויא הקביעות מתחילה בכל העולם.

לכאו' תיקשי, דמ"ט באזיל איהו לגבה לביתה הו"ל פריש, ולא אמרינן דהקביעות הויא בכל העיר, ואילו במקדש אשה, ל"מ שיביאנה לביתו, דקביעותה הויא בכל העיר, - ונראה דהטעם הוא משום דהתם הפסול ניכר וידוע, וע"כ אין קביעותו אלא בביתו, אך כל דאינו ידוע, הויא קביעותו בכל העיר, - ואולי יל"פ עוד, דהתם כיון שאינו בא לביתה אלא דרך עראי, לא חשבינן לי' בקביעותו.

בתוס' הרשב"א כתובות דט"ו., ז"ל, והא דפריך בספ"ק דיבמות גבי גוי שקידש בזה"ז והא כל דפריש, יש לתמוה הא בעינן תרי רובי דילמא אזלי איהי לגבייהו, י"ל דה"מ כשידוע שיש פסול בעיר, אבל סתם שאין ידוע שיש מי' השבטים בעיר, אמאי אית לן לאסתפוקי במילתא כלל, ול"ש למימר כל קבוע, מיהו אם יש בעולם (עוד) [עיר] מי' השבטים ואינה ידועה לא ידענא אמאי לא נסתפק בכל עיירות דילמא היינו הך דכל קבוע, עכ"ל, - ומ' דרק אם יש עיר שהיא מי' השבטים, הוא דיש לאסור לכל העיירות שמא היא עיר זו, אך אם אין עיר שהיא מי' השבטים, אין לאסור לעיר שלא הוקבע בה א' מי' השבטים, אף דידוע לנו דבכל העולם יש מי' השבטים, וצ"ע הטעם בזה, דמ"ש מהאומר לשלוחו צא וקדש לי אשה סתם דאסור בכל הנשים שבעולם משום דהוחזק שיש אשה אחת בעולם דאסורה.

יד"י סקכ"ב, דקדק מד' רש"י דבספק ספיקא אחר דאיכא ספק ספיקא וכבר אין התערובת נאסר, תו איכא דין ביטול, ופירש כן גם בד' הרשב"א בתשו'.

בקו' היבין דעת דבכל גוונא דפירשו ג', הו"ל כנתפזרו כולם דממ"נ וכו', יש מקום לדון, דכיון דחזינן דבשולח שליח וכו' הוי כל העולם מקום הקביעות, ולכאו' נימא דאם פירשה אשה מעיר אחת לעיר השני', הרי אם הי' ידוע לנו שהמקודשת היא בעיר הראשונה, הי' בדין לדינא דכל דפריש, ועכשיו משום דיש לנו ספק דהמקודשת היא מהעיר השני', נאסור לזו שיצאה מהעיר הראשונה, ועד"ז יקשה גם ביצאה משכונה לשכונה וכל כה"ג, - ובע"כ דאה"נ, כיון שיש לנו ספק על כל הבתים, הוי קביעות האיסור בכל הבתים, וע"כ לא חשיב זה כפירש, ומשא"כ אם קביעות האיסור ידועה לנו שהיא בבית מסוים, הרי דבשאר הבתים לא נקבע לנו האיסור כלל, - דעיקר דינא דקבוע הוא לפי מה שנקבע ונודע לנו, וע"כ אם לא נודע לנו והוי קביעות האיסור בכל הבתים, ה"ז חמור טפי.

עיקר הך מילתא דהתם ל"מ חייל תורת קבוע אלא מכח מה שראינו אותם בחצר הראשונה דמכח זה הוא דידוע לנו שיש שם ישראל, יש ללמוד כן מד' הפר"ח והגר"א בסימן ק"י שהוכיחו מד' התוס' ביומא שם, דקבוע שחזר ונקבע במקום אחר יש עליו תורת קבוע, ושלא כד' הש"ך שכתב דאין לך בו אלא חידושו, וצ"ע דהתם דהם ניכרים במקומם, לכאו' ודאי דיחול עליהן תורת קבוע מחדש גם במקום השני, דמה גרע המקום השני מהמקום הראשון, ואטו ס"ד דכל שראינו ט' גויים וישראל א' בחצר אחת, ואח"כ ראינו אותם בחצר אחרת, לא יהא עליהן תורת קבוע, ובע"כ מדבריהם, דכיון דדינא דקבוע הוא רק כשהוחזק לנו בקביעות זו איסור, הרי דבגונא דכל הידיעה שיש שם ישראל הוא רק מכח מה שראינוהו בחצר הראשונה, דאף דהן ניכרין במקומם, מ"מ כיון שלא ראו אותם שם, אין עליהן תורת קבוע מכח זה, ע"כ שפיר הי' מקום לומר דאין עליהן תורת קבוע במקום זה, משום דקבוע חידוש הוא וכו'.

אי נימא כמש"נ בדעת הבית מאיר דמה דהוי קבוע הוא דהנידון עצמו הוא קבוע, ואך דבעינן מלבד זה שיהא ידוע לנו שיש איסור, נמצא דהא דבבתים הו"ל קבוע, אי"ז משום דכל הבתים הוי קביעות אחת, אשר זה צ"ע דלכאו' כשידוע כל א' ל"ה קביעות אחת, ומ"ט כשאינו ידוע הוי קביעות אחת, אלא סגי במה שכל א' וא' הוא קבוע בפנ"ע.

למש"נ נראה, דהגם דכשהן ידועין כל א' במקומם, לכאו' קביעות כל א' היא במקומו, מ"מ יש בזה לדינא דקבוע, אף שהספק הוא לאיזה בית הלכה, והיינו משום דלהצד דהלכה לבית, כיון דצד הספק שנבעלה לפסול, הוא מכח שהוא קבוע בבית, ומספק"ל שמא נבעלה לו במקום קביעותו, הוי זה צד ספק דקבוע, וכמע"מ דמי.

בד' הבית מאיר מבו' דבעינן שיהא ביתו המיוחד לו, וע"כ דן אם החצר הוי המקום המיוחד לביצה, וגם על בשר נקט שיש לחלק אם נמצא בבית או ברחוב העיר, - אך הי' מקום לפרש דלא תלי בזה, אלא מכוון ד' התוס' אם הוא בקביעותו הראשונה או לא, ודו"ק.

ז] והנה אמנם אף בגוונא דהוי הספק על כל התערובת, מצינו דכל שפירשה חתיכה אחת וחזרה ונקבעה אין עלי' תורת קבוע, שהרי הך דינא דחתיכה שפירשה מן התערובת שלא בפנינו מותרת, אם לי"ב להגזירה דשמא יקח מן הקבוע, ודאי דהוא אף כשחזרה ונקבעה בבית, ולא אמרינן דהשתא יש עלי' תורת קבוע וא"א להתירה מכח הרוב.

והא דהיא מותרת בכה"ג, אי"ז רק כשנודע הספק בשעה שפירשה וכבר הוכרע דינה להיתר, שהרי אף בגונא שלקחו בשר מן המקולין ואח"כ נודע שהי' שם טריפה, מותרות החתיכות שפירשו, אף דעכשיו בשעת לידת הספק הן קבועות בבית, - וכבר עמד ע"ז החוו"ד בסימן ק"י סק"ה.

וטעם ההיתר בזה, עי' ביד יהודה דהוא משום דאף כשלא נודע לנו הספק, מ"מ חייל ע"ז התירא דכל דפריש, ושוב אי"ז חוזר ונאסר, עיי"ש, - ועי' במכתבי החזו"א בביאור ד' החוו"ד בזה.

אך נראה די"ל עוד בזה, דאי"ז משום דכבר חל היתר, אלא הוא משום דאין ע"ז תורת קבוע, כיון שלא הוחזק לנו כלל בקביעות השני' שיש איסור, ואם באנו לדון לצרף ב' הקביעויות, הרי דבזה אמרינן דאדרבה כיון דהבשר פירש מן הקביעות הראשונה כל דפריש מרובא פריש ואין חל עליו תורת קבוע כלל, ועל נידו"ז עצמו שפיר אמרינן כל דפריש, ולי"ב לדינא דקבוע, דכל דינא דקבוע הוא רק כשהכרעת הרוב הוא כנגד צד האיסור הקבוע, אך הכא הכרעת הרוב מועלת לומר דבמקום זה ליכא כלל צד איסור דקבוע, ומשא"כ בנזיר דהיא חוזרת לקביעותה הראשונה, או משום דהתם דרכה לחזור לקביעותה, ע"כ חוזר עלי' תורת קבוע, - ואולי בעינן לתרוייהו, - ועי' חזו"א אהע"ז סימן ז' סק"ג בד' המלחמות, ומבו' דכל שפירש לעיר אחרת כבר ל"ה קבוע, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, ול"ד לההיא דאסור בכל הנשים שבעולם, דהתם הויא הקביעות מתחילה בכל העולם.

אך בב' חצירות צ"ע דמ"ט אי"ז חוזר ונקבע בחצר השני', ומשמעות הדברים דרק אם כל הי' פירשו לחצר השני' ה"ז קבוע, אך אם א' מהן פירש אי"ז חוזר ונקבע, והתם א"א לפרש דהוא משום דכבר חל היתר, שהרי עדיין לא חל.

וצ"ל דכיון שלא נראו לפנינו, והידיעה שיש בהן ישראל היא רק מכח מה שראו אותם בחצר הראשונה, ע"כ כל שלא נודע שהגיע ישראל לחצר השני', אמרינן דאדרבה כל דפריש מרובא פריש, ולא חייל ע"ז תורת קבוע, - וכלפי הספק אם נקבע שם איסור או לא, ל"ש כלל דינא דקבוע, ודו"ק.

ועפי"ז מובן ד' הפר"ח שהוכיח משם דקבוע אוסר גם במקום השני, וצ"ע דהתם דהוי קבוע הניכר, מה מקום יש לומר דלא יהא קבוע, ומה גרע המקום השני מהמקום הראשון, ובע"כ דהתם אין הידיעה שיש שם ישראל אלא בחצר הראשונה, ובחצר השני' אין הידיעה שיש שם ישראל אלא מכח הידיעה שהי' לנו בחצר הראשונה, וע"כ י"ל דלא אמרינן בזה קבוע, דלא אמרינן קבוע אלא כשהוחזק ישראל בקביעות זו, ודו"ק.

ועי' יד יהודה ק"י סקכ"ג קמח. בתו"ד שפירש דהא דבפירש א' לחצר אחרת הו"ל פריש, הוא משם דהשתא אנו דנין על קבוע הראשון מי יצא משם, וע"כ שפיר הוי פריש כמו אזיל איהו לגבה.

בד' האו"ה שהביא המג"א בסימן שכ"ט והמ"ב שם סק"ז מבו' דכל שהן הולכין יחד בקביעות אחת הו"ל קבוע אף דניידי, ועי' יד יהודה ק"י סקכ"ג קמח. שתמה ע"ז, - ובביאור ד' האו"ה צ"ל, דהגם דאם הן קבועין בבתים הוי קבוע אף כשכל א' הוא בבית בפנ"ע, מ"מ כל שהן ניידי אין דנים על כולם יחד, אלא אם הם יחד, וע"כ כל שאינם יחד אין ע"ז תורת קבוע, כיון שלא הוחזק במקום הקביעות.

ולפ"ד האו"ה ודאי מוכרח מש"נ דעיקר דינא דקבוע הוא רק כשהוחזק איסור, שהרי לפי דבריו אף דבר דנייד מצי הוי קבוע, וא"כ מאי נפ"מ אם כולן הולכין יחד או כל א' בפנ"ע, הרי בלא"ה הוי הישראל קבוע, ובע"כ דבעינן שיוחזק ישראל בתוך הקביעות, וע"כ כל דכל א' הולך בפנ"ע ואי"ז קביעות אחת, הרי אין ידוע דיש ישראל בתוך קביעות זו, וע"כ לי"ב לדינא דקבוע, ודו"ק.

צריך להדגיש, דלכאו' עיקר הטעם דבעינן שיוחזק כאן איסור בודאי, הוא דעיקר דינא דקבוע הוא דהצד דאסור אי"ז צד בעלמא, אלא הוקבע לנו כן שנאסר, וא"א להכריע כנגד צד זה, אך אם לפי צד ההיתר לא הוקבע לנו איסור כלל במקום זה, ונמצא דאין ההיתר כנגד הצד שהוקבע לנו שפיר יש להתיר בזה, - וזהו שכתב הגרע"א בדין רובא דליתא קמן, דכיון דהרוב אינו בא להכריע דבהמה זו אינה הבהמה שהוחזקה לנו לאיסור אלא שאר בהמות, אלא הרוב בא להכריע על בהמה זו מצ"ע דהיא מותרת, אך בלא שהוחזקו לנו בהמות אסורות ובהמות מותרות, לי"ב לדין קבוע.

1. ובחי' בית מאיר בזבחים דע"ג: הביא להך דינא מד' הרשב"א והר"ן, ועיי"ש שכתב לישב בזה לקו' התוס' בזבחים דע"ג: דאם בע"ח לא בטלי מדאורייתא מ"ט שרינן בשמת א' מהם, וכתב הבי"מ דהוא משום דכשמת א' מהן שוב הוי אך ספק ולא דיינינן בקבוע ושפיר י"ל דנמשוך ונקריב ונימא כל דפריש מרובא כיון דשוב ל"ה כמע"מ, עכ"ד, וצ"ע דאף דלא חשיב כקבוע אלא כשהוחזק שם איסור בודאי, מ"מ כל דהוחזק שם איסור בודאי ואח"כ פירשו ממנו כל החתיכות ונשתייר רק חתיכה אחת, יש ע"ז תורת קבוע, כיון דצד האיסור שבזה הוא צד דאיסור שהוקבע במקום זה, וא"כ התם שכבר הוקבע איסור במקום זה והו"ל קבוע, מאי מהני הא דמת א' מהם, - וכנראה מכוון הבית מאיר דכל הא דכשהוקבע איסור במקום זה יש ע"ז תורת קבוע אף אם כבר פירשו מקצתן וליכא איסור ודאי במקום זה, אי"ז אלא מדרבנן, וע"כ התירו בזה היכא שנפל א' מהם לים או מת א' מהם, - והוא מוכרח כן, שהרי חזינן דאף כשנפל א' לים לא התירו אלא ב' ב', וגם בזה פליגי ר"א ורבנן, ולא אמרינן דשרי למשוך א' מהן משום דליכא איסור בודאי ול"ה כקבוע, ובע"כ דמדרבנן הוי כקבוע אף בכה"ג, וכל מש"כ הבית מאיר דאי"ז קבוע, היינו דאי"ז קבוע דאורייתא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוכיח לזה לפ"מ שפירשו המפרש והתוס' בנזיר די"ב. דמש"א התם דהו"ל קבוע, היינו דהאשה שהוא בא לקדש עכשיו הו"ל קבוע, והנה הרי התם אין ידוע בודאי דאיכא אשה שנאסרה עליו, שהרי יתכן דאותה האשה שקידש השליח אין לה קרובות כלל, ואפ"ה כיון דקרוב הדבר דאיכא אשה שנאסרה עליו, ואם הי' כל צד ההיתר דשמא לא נאסרה עליו אשה כלל, ל"ה מצינו להתיר מכח זה, ובאנו להתיר משום דאף דאיכא אשה שנאסרה עליו מ"מ רוב הנשים מותרות עליו והלך אחר הרוב, אמרינן דהו"ל קבוע וכמע"מ דמי. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם בעיקר ד' האו"ה צ"ע, דאם אף מידי דנייד מצי חשיב כקבוע, א"כ מ"ט אם כל א' הוא בפנ"ע ל"ה קבוע, ומ"ש מהיכא דהם קבועים בבתים דהוי קבוע אף כשכל א' הוא בבית בפנ"ע, וצ"ל דכל שיש לכל א' מקום מיוחד יש לדון על כולם יחד אף כשכל א' הוא בפנ"ע, ומשא"כ בגונא דניידי, אין לדון על כולם יחד, רק כשהם הולכין יחד, וצ"ע עוד בגדר הדברים. [↑](#footnote-ref-4)
4. והגע עצמך, הרי שהיה חתיכה ספק טריפה ונקבעה בבית, אטו נימא דיש עלי' תורת קבוע מכח דהוקבעו בעיר חתיכות כשרות וטרפות, ולא ניזיל בזה בתר חזקה לפ"מ שדן הפמ"ג דבקבוע לא אזלינן בתר חזקה, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובקוב"ש כתובות אות ל"ו הק' בההיא דנזיר די"ב. דאסרינן משום דהדרא לניחותא, דמ"ש מנמצא חוץ לחנות דהולכין אחר הרוב ואף אם יכניסנה אח"כ לחנות לא תיאסר כיון שכבר הותרה בעת פרישתה, עיי"ש, ולמש"נ ניחא, דהא דבנמצא חוץ לחנות ה"ה מותרת אף אם חזרה לחנות, אי"ז משום שכבר הותרה בעת פרישתה, אלא הוא משום דאין עלי' תורת קבוע כלל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' חוו"ד סימן ק"י סק"ה שעמד בזה מטעם אחר, דכל שנולד הספק אחר שפירשו מקצתן, הרי בדין דהמקום שהן נמצאים בו עכשיו הוא עיקר מקום הקביעות, ולא יועיל מה שפירשו תחילה, דאלת"ה מ"ט ל"מ אם פירשו בחייהן, וע"כ כתב החוו"ד דאיירי כשהספק נולד מכח אי ידיעה שכבר היתה במקום הראשון, עיי"ש, ועי' מה שפירש בזה החזו"א במכתבו להגרא"ז זצ"ל, - אך בדברינו נת' להק' בע"א, דאף אם חשיב דלידת הספק הוי במקום הראשון, מ"מ אחר שפירשו מקצת החתיכות למקום השני ונקבעו שם, מ"ט אין עליהן דין קבוע, ושמא לפ"מ שפירש החזו"א שם בד' החוו"ד, ניחא גם קו' זו. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן במלחמות בספ"ק דכתובות דבמשפחת עיסה לא אזלינן בתר רוב משום דהו"ל קבוע ואם פירש א' מהן למקום אחר, אמרינן כל דפריש מרובא פריש, ועי' חזו"א אהע"ז סימן ז' סק"ב, והרי דלא אמרינן דהוא חוזר ונקבע במקום השני, ובע"כ דמש"א בנזיר דהדרא לניחותא, הוא רק משום דהיא חוזרת לקביעותה הראשון, - אך י"ל דהרמב"ן מפרש דמש"א דהדרא לניחותא היינו דמה"ט אין עלי' תורת פריש כלל, ובזה ודאי מסתבר דהוא רק כשהוא עתיד לחזור לקביעותו הראשון.

   וי"ל עוד, דהתם אין טעם ההיתר משום דבמקום השני לא חשיב כקבוע, אלא טעם ההיתר הוא משום דכבר הותר בשעת פרישתו ואינו חוזר ונאסר, אך לפ"ז אכתי תיקשי מסוגיית הגמ' בנזיר דלא אמרינן הכי, ובע"כ לחלק כמש"נ. [↑](#footnote-ref-8)