כיצד הרגל - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא

**י"ז ע"א**

**א) "דרסה על כלי ולא שברתו" וכו'. ועיין בתוס'** דהחידוש הוא דסד"א דמשונה הוא כיון דדרסה כ"כ בחוזק... ומסתמא להזיק נתכוונה, עי"ש. **והנה** זה ברור דקמ"ל דל"א דלהזיק נתכוונה דא"כ היה לזה דין קרן והיה משלם ח"נ על הראשון, **אבל יל"ע** האם קמ"ל דלא הוי נמי משונה, ומשמע בתוס' דהוי משונה, וא"כ קשה מ"ט לא הוי קרן מחמת כן, ככלבא דאכל אמרי דלעיל ט"ו: וצריך לחלק ברמת השינוי וצ"ע. ונראה יותר דלא היה ס"ד לתוס' דמטעם השינוי יהיה קרן דודאי אינו משונה כ"כ, אבל מ"מ סד"א דהוי משונה באופן שנימא מחמת כן שהיה כוונתו להזיקקמ"ל דשינוי זה אינו מוכיח דכוונתו להזיק. **אמנם ברבינו פרץ** מבואר כל דברי התוס' רק כלפי משונה ולא כלפי כוונה להזיק. [ועיין רשב"א]

**ב) "היה דליל קשור ברגליו" וכו'.** עיין **רש"י** (ד"ה משלם) דדליל היינו צרורות כדמפרש בגמ' דאדייה אדויי, ועין בנמוק"י . **ועיין ברא"ש** (ס"א) שכתב דכל דבר הנקשר ברגל התרנגול ושיבר בו את הכלים דרך הילוכו כגון דליל הוי רגל ומשלם נ"ש, והיה משמע דלא כרש"י דדליל אי"ז צרורות [וכראשונים להלן] אמנם יעויין ברא"ש להלן גבי דליל ובנמוק"י כאן דבאדיי אדויי הוי צרורת ובדרך הילוכה הוי גופו. **ועיין בגמ'** להלן גבי עגלה מושכת בקרון דמבואר שאי"ז צרורות, **והקשה הראב"ד** [הו"ד ברשב"א ועוד] מ"ט אי"ז כדליל, ותי' דדליל חייב ח"נ משום דהוי משונה וכ"כ המאירי להלן י"ז: וכ"כ **הר"ח** לקמן י"ט: עי"ש ולדברי הראשונים הנ"ל תני במתני' דין תרנגול כמו בהמה היינו דמהלכת כדרכה דהוי רגל, דדיל דהוי קרן, וצרורות. ועיין בר"ח להלן י"ט שנראה שיש חידוש במתני' בדליל שהוא קרןדמשלם ח"נ בחצר הניזק ודלא כר"ט, עי"ש. **ועיין בפנ"י** משכ"ב בשיטת רש"י לחלק בין דליל לשאר דברים ועיין **באבן האזל** (פ"ב הי' י"א אות ג') מש"כ בביאור דברי הפנ"י. ולהלן יתבאר בזה ובשיטת הרמב"ם בהנ"ל ואכ"מ.

**י"ז ע"ב**

**ג) "תנא שן דחיה וקתני שן דבהמה" וכו'.** ועיין **ברש"י** דקמ"ל מתני' דשן דחיה נמי מחייב, והיינו דהיה ס"ד דשן דחיה תהיה פטורה, וזהו רש"י לשיטתו בדף ב': דסד"א דתולדות אי לאו כיוצא בהן סד"א שיהיו פטורות, ועי"ש מה שנתבאר בזה. **ובשטמ"ק בשם מהר"י כ"ץ** מבואר דמ"מ היה לנו לחייב שן דחיה מדין תולדה, **ועיין עוד בשטמ"ק** דכל הנדון הכא הוא לענין הפטור של הלכותיהן אבל לגבי החיוב לא היה בעי' דחיה בכלל בהמה, והיינו כיסוד הגרי"ז דהחיוב נלמד מהצד השוה, **ועיין בגרי"ז** שהביא ראיה לשיטתו מדברי השטמ"ק הנ"ל. [ולעיל בפ"ק הרחבנו]**.**

**ד) "וחזיר שהיה נובר באשפה" וכו'. ברש"י** (ד"ה צרורות) מבואר דהוי כצרורות דרגל, דכל מה שהוא כוחו ולא גופו קרי צרורות, עי"ש, ומשמע דס"ל דאי"ז צרורות דשן אלא דרגל, וכן הוא להדיא ברש"י להלן י"ח: (ד"ה דדחיק) דגם דבר שהוא להנאתה דבעלמא הוי תולדה דשן גבי צרורות הוי תולדה דרגל משום ששן הוי היזק של גופה וכל כוחו הוי תולדה דרגל, [ועיין עוד ברש"י כתובות מ"א:] **ואפשר שאי"ז ראיה** די"ל באופ"א דס"ל לרש"י דלא שייך ענין הנאה להזיקה אלא בהנאה שנהנה מגוף הדבר הניזוק משא"כ בצרורות וממילא זו כוונת רש"י גבי בהמה שהטילה גללים, ותלוי ענין זה בדברי הראשונים לעל ג' ע"א, עי"ש בר"ח ובמקומו נתבאר. **הנה בתוס'** (ד"ה נובר) כתבו דקמ"ל בדין חזיר שהיה נובר וכו' דגם צרורות דשן חייב, ופליגי ע"ד רש"י וס"ל דאיכא צרורות דשן, וכ"כ **ברבינו פרץ** עי"ש וצ"ע בדברי הרבינו פרץ דלהלן י"ח ע"ב גבי חזיר שהיה נובר באשפה כתב כדברי רש"י ונמצאו דבריו סותרים זא"ז, אא"כ נימא דתוס' מודה לרש"י וזהו זוחק. **אמנם** יש להקשות בזה, דלעיל ג: מבואר דתולדותיהם לאו כיוצא בהן קאי על רגל ומטעם צרורות ואם יש דין צרורות גם בשן [ובקרן] לכאו' משכחת לה תולדותיהם לאו כיוצא בהן בכל האבות [ועיין נמי ברמב"ם שפסק כל תולדה כאב שלה חוץ מצרורות שאע"פ שתולדת הרגל הן וכו'], **ובאמת יעוין בשטמ"ק** לעיל ב: על מה דאמר ר"פ יש מהן כיוצא בהן וכו' **דתלמידי רבינו יונה** כתבו דכוונת ר"פ היא דבכל האבות יש צרורות ולהכי הוי בכולן לאו כיוצא בהן, **אמנם בתוס' הרא"ש** ס"ל דכוונת ר"פ היא דבאמת רק ברגל הוי לאו כיוצא בהן אלא שדנה הגמ' אם אפשר למצא גם בשאר האבות לאו כיוצא בהן, עי"ש. **ועיין בחידושי רא"ל זצ"ל** (ס"ז אות א') שעמד בראיה זו לענין הנדון אי שייך צרורות דקרן, וכתב דבאמת אין צרורות אלא לרגל ובכל צרורות בעי' ללימוד גם מרגל והיינו גם צרורות דמשונה דהוי תולדה דקרן בעי' ללימוד מרגל שבו נאמר ההלכה של צרורות הגם דהוי תולדה דקרן, **ועיין נמי בברכת שמואל** (י"ט ב') שכתב דמאחר דיש להוכיח דכל היזק של כוחו אי"ז בכלל שור אלא מחמת ההלכה של צרורות א"כ בעי' ע"ז לימוד מרגל ולהכי גם צרורות של קרן פטור ברה"ר כרגל. [ולפ"ז י"ל דה"ה לשן בשיטת רש"י]. ויל"ע עוד האם לשיטת הגרי"ז נמי אפ"ל ד"ז או לא ואכמ"ל.

**ה) "בשלמא סומכוס קסבר כוחו כגופו אלא רבנן אי כגופו דמי" וכו'.** מבואר בגמ' דאילו הוי ס"ל לרבנן דכוחו לאו כגופו היה צריך להיות שפטור לגמרי, **ויל"ע** מאי ס"ד שכוחו לאו כגופו דמאי שנא מכל מה דקימ"ל בכל מקום גבי אדם דכוחו כגופו כגון לגבי רציחה וכד', **והגם** דלעיל י: מבואר בגמ' גבי פפא בר אבא דסמך על אחרים ושברו את הספסל דאיכא חידוש גם באדם דכוחו כגופו, כבר נתבאר דהחידוש שם הוא מחמת דהשתמש האדם בכח של אחרים עי"ש, ובחידושי רא"ל (שם סי' ס' אות ב) ואכמ"ל. **ועיין בברכת שמואל** (י"ט ב') שעמד בזה וכתב [בשם הגר"ח] דמזיק של שור הוא רק היזק בגוף השור אבל כל דבר שאי"ז ממש גוף השור אי"ז נכלל בדין שור והביא ראיה ממה דגם בשליף שעליה הוי רק תולדה [ובאדם בכה"ג ודאי שאין חילוק בין גופו למה שאוחז בידו] ולכן לכל דבר שאינו שור עצמו בעי' לימוד שחייב ע"ז ולהכי מספקא בדין שור אי הוי כוחו כגופו היינו שחייב עליו כדין שור או לא [ולזה הק' רבא דאי נאמר בהלכה דכוחו כגופו ונכלל בכלל שור א"כ ישלם נ"ש] עי"ש.אמנם ראית הברכ"ש צל"ע דהא בגופה דרך הילוכה נמי הוי תולדה, וצ"ע. **ולפ"ז** נאמר בהלכה של צרורות ב' דברים הא' דכוחו כגופו ואל"כ יהיה פטור לגמרי ב' דאחר שכוחו כגופו צריך להיות חייב נ"ש ומ"מ פטור מהלכתא וקצת צ"ע. **והנה בפשטות** לשיטת סומכוס דפליג בח"נ צרורות לא נאמרה כלל ההלכה של צרורות, **אמנם** לדברי הברכת שמואל צ"ל שנאמרה ההלכה גם לסומכוס לענין עצם זה שחייב על כחה של בהמתו, ובאמת יעויין **במהרי"ץ חיות** (בסוגיין) שהביא להקשות דקימ"ל שאין אומרים מחלו' בהלכה למשה מסיני וציין לתוס' ביבמות ע"ז: ולשו"ת חו"י סי קצ"ב עי"ש, **וביאר** המהרי"ץ חיות דגם לסמוכוס נאמרה ההלכה שצרורות מכלל הנזקין, אלא שנחלקו אי הוי ח"נ או נ"ש, וביאור דבריו כברכת שמואל הנ"ל, ועיין. [ויל"ע אי מדויק ברש"י ד"ה סומכוס שלא כהנ"ל].

**ו) "אמר רבא לעולם כגופו וחצי נזק הלכתא גמירי לה." ונחלקו הראשונים** מ"ט לא אמרי' דלעולם כחו לאו כגופו והלכתא שישלם ח"נ, **דבשטמ"ק בשם הר"ש** כתב דאילו היה כוחו לאו כגופו היה ד"ז דחצי נזק דצרורות קנס ולא ממון [ועיין היטב שלפ"ז יש ליישב שיטת רש"י לעיל ג:]. **ועיין ברא"ש** (ס"ב) שכתב באופ"א והוא דדבר פשוט הוא שלא באה ההלכה לחייב יותר אלא לפטור וכמו בסוכה דההלכה באה לאקמי אטפח, וכ' הרא"ש דבתוס' להלן כא: מבואר דלא כהנ"ל. **והנה** א"נ דבלא ההלכה היה פטור על צרורות כמש"כ הברכת שמואל לכאו' על כרחך שההלכה באה להחמיר, הגם דנאמר בהלכה גם דין להקל היינו דחיובו על כח הבהמה הוא רק ח"נ. ועיין.

**ז) "כל שבזב טמא... עגלה מושכת בקרון קא משמע לן."** וביאר **רש"י** דכשם דזב היושב בקרון שהלך על כלים נטמאו הכלים מחמת הזב כמו כן בנזיקין בכה"ג שמשכה בהמה עגלה על כלים חייב נ"ש משא"כ בהתיז. [ועיין בתוס' דאי"ז כלל גמור משום קומטו של זב ועיין ברשב"א משכ"ב]. **וברא"ש בשטמ"ק** הקשה מה ענין עגלה מושכת בקרון לזב, הרי אם הזב ימשוך עגלה על הכלים יהיה טהור, ועיין בדרכי דוד מש"כ בדעת רש"י. **ועיין בראב"ד בשטמ"ק** שכתב ביאור הגמ' באופ"א, דכל היושב על הקרון שמסיטו הזב הוא טמא ומשום דהוי כמי שהזב מסיטו והוי כעגלה שמושכת את הבהמה שהיא כגופה וכתב דהוי כחמור במשאו עי"ש, וצל"ע דא"כ מהו החידוש דמאי שנא מתולדה דרגל דתני להדיא, ואולי יש לחלק בין רמת השייכות לבהמה בין חמור למשאו לעגלה וקרון וצ"ע.. **ועיין במאירי** (בשטמ"ק) מש"כ בסו"ד דהרבה דברים טמאין בזב שאין מטמאים בכיוצא בהן בנזיקין עי"ש.

**ח) ברשב"א** הביא דברי **הירושלמי** שבגוונא דהיה זכוכית וטבלה מונחת זע"ז ודרך על הטבלה ונשברה הזכוכית על הטבלה משלם נ"ש ועל הזכוכית ח"נ. עי"ש. ומבואר שכל היכא שאין מגע ישיר בין המזיק לדבר הניזוק חשיב צרורות. **והנה** ברשב"א לא משמע שהבבלי חולק על דין זה, אבל לכאו' בעגלה מושכת בקרון דהזב יושב בקרון הוי כמו דרכה על הטבלה וכו' ולביאור דמיירי בכה"ג נמצא דהבבלי ס"ל שבכה"ג בנזיקין ישלם נ"ש ודלא כירושלמי. **ועיין באבן האזל** (פ"ב הי' י"א אות ג') שכתב דבאמת ש"ס דידן פליג על הירושלמי וכמו שמבואר להלן מ"ד דבדחף שור את הכותל על האדם ל"ח צרורות, ועי"ש שביאר באופ"א דברי הירושלמי דרק מבעי' ליה אי חייב נ"ש או ח"נ בכה"ג. עי"ש.

**י"ז ע"ב – המשך**

**ט) "בעי רבא... בתר מעיקרא אזלינא... תפשוט מדרבה" וכו'.** מבואר בגמ' דבדרסה על כלי ונתגלגל למקו"א ודין זרק כלי מראש הגג תלוים האם בתר מעיקרא אזלי' ואז נחשב הכלי כשבור קודם שבירתו בפועל וממילא הוי גופו וממילא השני פטור ואי בתר תבר מנא אזלי' אי"ז נחשב כשבור, ואזלי' בתר זמן השבירה בפועל וממילא הוי כוחו וממילא השני חייב. **וכתבו תוס'** דכ"ז הוא בגוונא שעשה מעשה בגוף הדבר הניזוק, אבל זרק חץ על כלי ובא אחר ושברו סברא פשוטה שחייב השני ול"א בתר מעיקרא אזלי' ויהיה פטור, ולכאו' סברתם היא דדין בתר מעיקרא הוא רק כאשר ניתן להחשיב את הכלי שהתחיל כבר להשבר משא"כ בזרק כלי שזהו מעשה חיצוני והגם שידעי' בידיעה דישבר מ"מ עתה לא נתנה כלום בהכלי [עיין חי' הגרש"ש שכ"כ], **והוכיחו כן** התוס' דאל"כ לא משכחת לה דין צרורות, עי"ש. ו**עיין בתלמיד הרשב"א והרא"ש** שפליג ע"ד התוס' ומשום דס"ל דסו"ס מנא תבירא תבר עי"ש, **ובקצה"ח** (ש"צ א') אחר שהביא מכמה ראשונים לחלוק ע"ד התוס' [ויבואר בדבדריו להלן] כתב על ראית התוס' דאי"ז ראיה, משום דגם א"נ דבזרק דבר על הכלי אמרי' בתר מעיקרא אזלי' וחשיב כשבור מ"מ הוי שבור ע"י כוחו והוי צרורות, עי"ש. **ובשיטת** התוס' לכאו' צ"ל דמאחר שברגע שזרק הדבר על החפץ נחשב החפץ כשבור [א"נ דבתר מעיקרא אזלי'] א"כ ודאי הוי גופו ולא כוחו. **ועיין בתלמיד הרשב"א והרא"ש** שעמד בראית התוס' הנ"ל וכתב דהיא גופא ההלכה דאע"ג דאיכא למימר זיל בתר מעיקרא מ"מ לא משלם אלא ח"נ. עי"ש. **והקשו אחרונים** ע"ד הקצה"ח דלשיטתו מ"ט אי בתר מעיקרא אזלי' דרסה על כלי ונתגלגל הוי גופו הא נמי י"ל דמאחר שנתגלגל למקו"א ונשבר שם הוי כוחו. **וצ"ל** בשיטת הקצה"ח דהוא נמי מודה שיש חילוק אם נעשה המעשה בגוף הדבר או לא והנפ"מ בזה היא ענין אי חשיב גופו או כוחו, [ועיין במגיה לקצה"ח שעמד בזה]. **ועיין בתלמיד הרשב"א** (שם) דעמד בקושיא זו ותי' כעי"ז ע"פ דרכו, והיינו דכל ההלכה דח"נ צרורות [גם אי בתר מעיקרא אזלי'] היא בגוונא שנעשה המעשה בדבר הניזק ולא בגוונא שנעשה המעשה בדבר אחר.

**י) כתב הרא"ש** (ס"ב) דהגם דבתר מעיקרא אזלי' מ"מ אם התיזה ברה"ר והזיקה ברשות הניזק לא אזלי' בתר מעיקרא אלא אחר המקום שנעשה הנזק דכתיב וביער בשדה אחר והביעור היה בחצר הניזק. **והוכיח מזה הקצה"ח** (שם) דפליג הרא"ש ע"ד התוס' וס"ל דאין חילוק בין זרק הכלי לזרק חץ על הכלי, דאל"כ לא שייך כלל דין התיזה לדין בתר מעיקרא דהתם לא פעלה כלום בגוף הניזק. [**והקשה האמר"מ** (ל"א ה') דא"נ כקצה"ח דלרא"ש אין חילוק בין זורק חץ לזורק הכלי מ"ט באמת חשיב למסק' הרא"ש דהוי ביער בשדה אחר, **וכבר קדמו** בקושיא זו **בתלמיד הרשב"א** דהקשה כן שליטתו שאין חילוק בין זרק כלי לזרק חץ ועמד בצ"ע. **וצ"ל** דמ"מ כיון שהביעור בפועל היה בשדה אחר סגי בזה לפוטרו וכבר עמדו בזה אחרונים]. **אלא דהקשה הגרש"ש** דבנמוק"י הביא דהרא"ש מחלק בין זרק כלי לזרק חץ, **וביאר** הגרש"ש דכונת הרא"ש היא דב' ענינים הם דכלפי מעשה האדם ודאי אמרי' גם בזורק חץ דנגמר מעשהו בזריקתו אלא דמ"מ אי"ז מועיל להחשיב את החפץ למנא תבירא אם לא נעשה מעשה בגוף החפץ, ולכן הקשה הרא"ש דלענין התיזה ברה"ר היה צד לומר שכיון שמעשה המזיק נחשב שנעשה ברה"ר אי"ז ביער בשדה אחר וקמ"ל דאזלי' בתר הביעור בפועל והוא נעשה בשדה אחר. ויל"ע בזה מדף ארוך ויש לחלק. ועיין עוד בנחל"ד ובברכת שמואל י"ז ובאחיעזר א' י"ט ואכמ"ל.

**כתב הנמוק"י** (י' ע"א בדפי הרי"ף) דהא דשרי להדליק בערב שבת הגם שהולך ודולק בשבת ואשו משום חציו, זהו משום דהוי כזורק חץ דבשעה שזרק נעשה הכל ולא חשבינן ליה מעשה דמכאן ולהבא [והוכיח כן מהא דל"א דהוא אנוס במה שאינו יכול להחזירה וכן אם מת קודם שפגע החץ גובין מנכסים שלו דמשתעבדים מזמן זריקה.] **וכתב הקצה"ח** דמוכח נמי מהא דלא כתוס' אלא שאין חילוק בין זורק חץ לזורק הכלי. **והגרש"ש חילק** כהנ"ל דכאשר אנו דנים על מעשה האדם ודאי שבזריקת החץ נגמרו מעשיו, אבל אי"ז מוכיח דבזריקת החץ נחשב למנא תבירא. **אמנם כתב עוד** הגרש"ש דכונת הנמוק"י אינה שייכת כלל לדין בתר מעיקרא או בתר תבר מנא, [דהא ודאי שגם לרבא מותר להדליק הנר בע"ש] אלא כוונתו היא דהסיבה המחייבת אותו נגמרה מעיקרא בשעת מעשיו היינו שגם למ"ד בתר תבר מנא מ"מ הסיבה המחייבת אותו היא מעשיו דמתחילה ולהכי שרי להדליק הנר בע"ש לכ"ע, דהסיבה המחייבת אותו נגמרה בשעת גמר מעשיו, עי"ש. **אלא דלפ"ז יל"ע** מ"ט לא יוקשה לרא"ש גבי התיזה ברה"ר גם למ"ד בתר תבר מנא דהא סיבת המחייב נגמרה ברשות הרבים, **וביאר בחי' רבי ראובן** (בכתובות סי' י"ז) דהגם שאם אנו דנים כלפי מעשה הגברא מתי עשה את המעשה לכ"ע נעשה המעשה שלו מעיקרא מ"מ כאשר אנו דנים על "החפצא דהמעשה מזיק" הרי תלוי דאי בתר מעיקרא נחשב העשה מזיק שנעשה בתחילה [וע"ז קאי הרא"ש גבי התיזה] ודרגה שלישית היא מתי נחשב למנא תבירא ובזה ס"ל לתוס' דרק אם נעשה מעשה בגוף החפץ. עי"ש.

**יא) ביסוד הנדון אי בתר מעיקרא או בתר תבר מנא**. הקשה **הרמב"ן** (להלן י"א ע"א בדפי הרי"ף) מ"ט אי אזלת בתר תבר מנא השני חייב הרי מאחר שהראשון זרק הכלי מראש הגג אין לו דמים ועל מה יתחייב השני. ולהכי ביאר הסוגיא בדרך אחרת [ויבואר להלן] **ויש לדון** בקושית הרמב"ן מב' צדדים **א-** דהוי כזוטו של ים דהדבר נחשב כהפקר ואינו שייך לבעלים **ב-** דגם א"נ דלא הוי כזוטו של ים מאיזה סיבה מ"מ הוי הרי אין לחפץ דמים דאין מי שיתן ע"ז דמים במצב כזה דאינו שווה כלום ועל מה חייב השני. **והנה לענין הנדון הראשון** עמד בקושיא זו **הגר"ח** (סטנסיל) ו**בחידושי הגרי"ז** (גו"א ד"ה בב"ק י"ז) עמד בזה ותי' דההיתר של אבודה ממנו ומכל אדם הוי הפקעה מרשות הבעלים וכל היכא שלענין השברים אי"ז אבוד מהבעלים אין גוף החפץ נפקע מהבעלים ושוב לא שייך בזה היתר של אבודה ממנו ומכל אדם. **ועיין בחידושי הגרש"ש** (כ"ד אות ב') דהקשה כעי"ז מהא דהמציל מן הארי הרי אלו שלו ומאי שנא הכא, ותי' דמיירי בגוונא שיכול להציל ע"י הדחק והגם שלענין עצם שווי הדבר אין הדבר נחשב לשוה ממון כיון שענין ההצלה הוא בדרך רחוק מ"מ אי"ז נחשב שיצא מרשות הבעלים עי"ש. **ולענין הנדון הב'** [שזהו עיקר קושית הרמב"ן] **ביאר הגרש"ש** (שם) יסוד ענין בתר מעיקרא או בתר תבר מנא הוא, דגם למ"ד בתר מעיקרא אזלי' אין הכונה שאנו רואים את החפץ כשבור משעה ראשונה דזה רחוק מן הדעת לומר כן אלא הענין בזה הוא "דחשיב שניטל מעשיו חיותו מזמן שלאחר שעה, והיינו דאין בזה חיות רק זמן זה עד שעת השבירה" [ולפ"ז ביאר דלא דמי לנדון בנפשות אי זרק תינוק וקבלו בסיף וכו'] וממילא אי בתר מעיקרא אזלי' אמרי' דהחפץ שווי הוא רק לזמן זה וממילא אין לו דמים ולכן פטור השני, [ולפ"ז כתב דכל דבר שאין בו ענין שוויות לא שייך בו בתר מעיקרא או בתר תבר מנא ושלא כדרי השטמ"ק שדן בבתר מעיקרא גם לענין גט שנשרף עי"ש] ואי בתר תבר מנא אזלי' הביאור בזה הוא דהשבירה דלאחר מכן הוא ענין מחודש שעדין לא היה זה בכלי, ונמצא דמה שאין נותנים דמים בעבור החפץ הוא מחמת פחד העתידות וממילא אי"ז פוטר את המזיק. עי"ש. [**ועיין בחזו"א** דכ' דהשוי לבעלים הוא בזה גופא שאותו שהזיק ישלם לו. ולפ"ז אם זרק מי דלאו בר חיובא לא ישלם השני, ובאמת כלפי הבעלים עצמו שזרק כ' הראשונים דהוי אבידה מדעת אבל רש"י להלן העמיד בבעלים וצ"ע.]

**יב) "לרבה פשיטא ליה לרבא מבעי' ליה."** עיין **ברי"ף** להלן בסוף פרקין דפסק כרבה, **אמנם בבעל המאור** שם כ' דמאחר דרבא מספקא ליה ולא איפשטא ע"כ הוי ממון המוטל בספק וחולקים והגם דבעלמא לא אמרי' דחולקים [וכוונתו דלא קימ"ל כסומכוס] מ"מ הכא חיישי' לדברי רבה דפשיטא ליה ואמרי' דרך פשרה דחולקים, עי"ש. **אמנם בש"ך** (שפ"ו סקכ"ז) הבין כנראה בדבריו דאזיל כסומכוס דממון המוטל בספק חולקים ולהכי כתב דלדידן לדרכו של הבעל המאור יהיה הדין הממע"ה] **וברמב"ן** השיגו דמאחר דרבה פשיטא ליה יש לנו לפסוק כמותו ככל דוכתא דאם לחד פשיטא ואידך מספקא פסקי' כמאן דפשיטא ליה, עי"ש. ובש"ך (שם) כ' דאין דבריו מוכרחין. **אלא דהקשו** לשיטת הרי"ף מ"ט פסק להל בגמ' דתרנגולין שהיו מחטטין בחבל דלי דקאזיל מיניה מיניה, והיינו דבתר תבר מנא אזלי' וא"כ סתרי דבריו אהדדי. **ועיין בראב"ד** בהשגות [והובא **בנמוק"י**] משכ"ב ליישב דהריף פסק דבתר מעיקרא אזלי' עי"ש. **וברמב"ן כתב** ביאור אחר בסוגיא דהראיה מרבה היא דבתר תבר מנא אזלי', והיינו ממה דאמר רבה אחרון פטור ולא אמר ראשון חייב שמע מינה דראשון נמי פטור ומשום דאזלי' בתר תבר מנא, ומ"מ השני נמי פטור כיון דשבר כלי שאין לו דמים עי"ש. [ועי"ש שהוכיח ענין זה מרציחה ועיין בחי' הגרש"ש (סי' כ"ד) משכ"ב וכן עמדו בדרכו בנחל"ד ובאבן האזל פ"ב הי"ד אות ג' עי"ש ואכמ"ל]. **ובביאור דברי הרמב"ן** כתבו באחרונים [עיין **חידושי רבי שלמה** סי' ד' ועוד] דאין להקשות דכל זורק כלי מראש הגג לא יתחייב כיון שעל הפעולה הראשונה אין לחייבו ועל הלבסוף נמי אין חייבו דאין לחפץ דמים, די"ל בכונת הרמב"ן דודאי הראשון שזרק הכלי עשה מקצת נזק בכלי אלא שאין לחייבו על אותו מקצת כל היכא שנשבר בפועל ע"י אחר אבל אם נשבר בסו"ד מחמת אותו מקצת נזק שעשה מתחילה חייב על הכל. עי"ש. [**ולפ"ז** כתב הגר"ש דאין להוכיח מהרמב"ן דפליג ע"ד התוס' גבי זרק חץ, ועיין. **אמנם ברעק"א** (בגליון ע"ד הש"ך שפ"ו הודפס בסוגיין מהדורת אריאלי) כתב דלרמב"ן יהיו שניהם פטורים בזרק אבן עי"ש.] ובעיקר חיובו של הראשון **עיין ברשב"א** (כ"ו:) שהביא דברי **הראב"ד** דס"ל דאף אי בתר מעיקרא אזלינן מ"מ גם הראשון פטור דאמרינן שמא לא היה נשבר ומשו"ה לא אמר רבה דהראשון חייב, ועיין **בריב"ש** סתק"ו דכ' דכל היכי דאינו ודאי שישבר לא אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן וחייב השני השובר.

**י"ח ע"א**

**יג) בתוד"ה והא. עיין בתור"פ** שכ' עוד דאי מיירי על הדלי י"ל דחטטו בחבל במקום הסמוך לדלי דיש שם הרבה מים ואורחי' הוא דיחטטו עד שיפסק, אלא דשם אין לחייב על פסיקת החבל כיון דהוי דבר מועט מה דנפסק, ועכצ"ל דכיון דחייב על החבל דחטטו באמצע החבל ושם ליכא מים כ"כ, ועיין עוד בחי' **הראב"ד.**

**יד) "דקאזיל מיניה מיניה."** ובפשטות תי' זה הוא לצד דבתר תבר מנא אזלי', ומכח זה הקשו לשיטת הרי"ף כמבואר לעיל אכן בראב"ד ביאר דמאחר דאזיל מיניה מיניה הרי אי"ז משונה על החבל כיון שרוצים לשתות והולכים כל הזמן אצר הדלי עי"ש. **וברשב"א** נמי כ' דרב ביבי קאי גם למ"ד בתר מעיקרא משום דס"ל דאם נופל הדלי ע"י חטיטת החבל בזה אינו משלם נ"ש אפילו אי בתר מעיקרא אזלינן, ומשום דאינו נוגע בגוף הדלי אלא בחבל ומכח זה נשבר הדלי וזה הוי צרורות, והוסיף דלפ"ז דמאי דאמרי' מיניה מיניה הוא דלאו דוקא ונקט לשון זו אגב הגמ' לק' מ"ד ב' דשם הוי דוקא, והביא עוד דיש גי' דלא גרסי' אלא מיני', עי"ש. ולכאורה הכא נמי צריך לומר לתי' הראב"ד דמשו"ה בעי דאזיל מיני' ומיני' כדי דיהיה אורחי' בהכי וכמשנ"ת, דלפ"ז צריך להיות דסגי דאזיל מיני' דכבר הוי אורחי'.

**י"ח ע"א – המשך**

**טו)** **"בעי רבא ח"נ צרורות מגופו משלם או מעלייה משלם."** בביאור ספיקו של רבא מצאנו כמה דרכים **א-**  **עיין ברשב"א** לעיל ג': דכתב דספיקו דרבא הוא דכיון "דאקיל רחמנא" שלא לחייבו אלא ח"נ אף אנו נאמר שלא חייב בו אלא כח"נ דעלמא דפירש בו קרא דהוא מגופו, או דלא אשכחן כאורחי' דמשלם ח"נ, [והיינו דאין הספק בדין תשומי ח"נ בעלמא האם הוא דין בח"נ או בקרן, אלא האם מאחר דמצינו קולא דח"נ נימא דבכלל זה הויקולא דמגופו] ועיין נמי בשטמ"ק בשם גליון דכתב דהספק הוא האם ההלכה באה להקל לגמרי שישלם ח"נ וגם שישלם רק מגופו, או דילמא דכל מה דבאה ההלכה להקל הוא רק לגבי תשלומי ח"נ אבל לגבי מן העליי' בזה הוא נשאר בדין רגל דהוי מהעליי'. **ב- אמנם בפנ"י** (להלן בע"ב) כ' דהספק הוא מ"ט ח"נ דקרן הוי מגופו, האם משום דהוי דין בתשלומים דח"נ היינו דתשלומי ח"נ הם תמיד מגופו ולפ"ז ה"ה לצרורות, או"ד דח"נ דקרן הוא משום דהוא משונה וא"כ בצרורות חייב מהעליי', אלא דהקשה דלפ"ז להצד דהוי דין בתשלומי ח"נ, א"א לומר דלר"ט בחצר הניזק אף דמשלם נ"ש מ"מ יהיה מגופו וכמבואר בגמ', דא"כ מוכח דאי"ז דין בתשלומי ח"נ אלא בדין משונה, ועי"ש משכ"ב, **אמנם בחי' רא"ל** (סי' ס"ו ד"ה ונראה) כתב כדברי הפנ"י, **אלא** שביאר דכל הספק הנ"ל שייך רק א"נ דדין ההלכה דח"נ צרורות הוא חיוב חדש של ח"נ שנתנה תורה דאז יש לדון דאם מה דקרן הוי מגופו הוא דין בח"נ ה"ה דח"נ שלח צרורות יהיה מגופו אבל א"נ דח"נ של צרורות אי"ז דין תשלומין חדש אלא דהקילה תורה לשלם ברגל ח"נ בגוונא של צרורות אין מקום לספק זה, עי"ש. **ולענין קושית** הפנ"י מדברי ר"ט ביאר (במוסגר) דאף דלר"ט מצינו דגם נ"ש משלם מהעליי', זהו משום דכיון דאיכא דיו כמבואר בגמ' א"כ אין לנו ללמוד אלא דברשות הניזק משלם עוד תשלום של ח"נ כעין התשלומין של הח"נ של קרן ברה"ר, אבל מ"מ הדין של מגופו י"ל דהוא דין בתשלומי ח"נ. עי"ש. **ג- עיין באבן האזל** (פ"ב ה"ה) שכתב דספיקו של רבא הוא האם טעם ההלכה דמשלם ח"נ בצרורות הוא משום דדמי קצת לקרן [והיינו שאי"ז אורחיה לגמרי כמבואר בר"ח עי"ש] והיינו שצרורות דמי קצת לקרן וקצת לרגל, או"ד שלא דמי כלל לקרן ומה דמשלם ח"נ הוא משום שחדשה תורה דין בנזקי כוחו שהגם שחייב עליהם מ"מ אי"ז חיוב כנזקי גופו אלא ח"נ. **ולהלן** יובא נפ"מ בביאורים אלו לענין פסק ההלכה.

**טז) "דלא אשכחן כאורחיה דמשלם מגופו."** **ולכאו' מוכח** מכאן דלמ"ד פ"נ ממונא נמי לא הוי אורחיה כשאר המזיקין דא"כ הא משכחת לה למ"ד פ"נ ממונא וקשה לשיטת התוס' לעיל ב: ועוד דס"ל דלמ"ד ממונא הוי אורחיה [ולעיל ט"ו הרחבנו בזה] **ועמד בזה בשטמ"ק** בסוגיין. **אמנם באמת** אפשר לדחות בקל די"ל דרבא קאי הכא לצד דפ"נ קנסא, [ועיין להלן פ"ד: דמבואר דרבא ס"ל פ"נ קנסא].

**יז) "אלא כגון דשני בהא בגחלת."** עיין **רש"י** דבין ר"א ובין רבנן ס"ל כסומכוס, וכ' **בגליון בשטמ"ק** שהוצרך רש"י לכך דא"נ דס"ל כרבנן א"כ לצד דיש שינוי לרביע נזק נמצא דאי לא הוי בחצר הניזק ישלם רביע נזק ומאחר דהוי בחצר הניזק ישלם נ"ש וזה לא מצאנו בר"ט. **והנה ברש"י** הכא מבואר שנטלה בפיו והניחה והוי שנוי, **אמנם ברש"י בע"ב** כתב דזרק הכלב הגחלת על הגדיש וכן **כתב הראב"ד** בשטמ"ק בסוגיין, ועיין בשטמ"ק משכ"ב.

**יח) "וסבר לה כר"י דאמר צד תמות במקומה עומדת."** וצ"ב מאי ס"ד דדין זה הוי בכל מועד מתחילתו, **ובחזו"א** מבואר דכיון דמה דס"ל לר"י דצד תמות במקומה עומדת הוא משום דס"ל דתם בעי שמירה מעולה, וכיון דאין לנו לומר דמועד יהיה בו קולא יותר מתם משו"ה אמרינן דלעולם נשאר בו צד תמות וחייב עכ"פ ח"נ גם במועד אם לא ישמור שמירה מעולה, ומשום דצריך לומר דעומדת לחומרא משו"ה אמרינן דעומדת גם לקולא וכמבואר כל זה בתוס' לק' מ"ה ב', א"כ מה"ט גם יש מקום לומר דבכל מועד מתחילתו גם יהיה להדין דצד תמות כדי לחייבו על ח"נ אם לא ישמור שמירה מעולה. ועיין.

**י"ח ע"ב**

**יט) "כגון אייעד." ברש"י ד"ה אלא.** ופרש"י בלשון ראשון דלרבנן גם אחר דאייעד משלם ח"נ דלא יהיה חמור ממועד מתחילתו, ולפ"ז לרבנן נפשטה בעית רבא דח"נ צרורות מגופו משלם [ור"א ס"ל דבתר דאייעד משלם נ"ש], עי"ש. ובתוס' (בע"א) הקשו דאפשר דבצרורות כי אורחיה לא משלם מגופו ורק צרורות דמשונה משלם מגופו גם לבתר דאייעד דצד תמות במקומה עומדת. **ועיין בגליון בשטמ"ק** שביאר דודאי כיון דאייעד א"כ גם אם אין העדאה לצרורות, מ"מ יהיה הדין דישלם עכשיו לכה"פ רביע נזק מעליי' דצד תמות במקומה עומדת הוי סיבה רק דחצי מהתשלומין עומדים בדין תם שהיה מתחילה אבל חצי האחר הוי מעליי', וא"כ אין לומר דטעמייהו דרבנן משום צד תמות דהא מבואר בברייתא דמשלם ח"נ מגופו ולא רק רביע. ועיין נמי **בנחל"ד** משכ"ב. **והחזו"א** כ' בביאור קושית התוס' דס"ל דבאמת צריך להיות הדין דישלם כל הח"נ רק מגופו, ומשום דכבר נתבאר דמה דצד תמות במקומה עומדת באמת תחילתו הוא חומרא לחייבו בשמירה מעולה על ח"נ, ומשום דאין לומר דיהיה דינו קל יותר מתם, וא"כ א"א לומר דבאייעד בצרורות יהיה חלק מעליי', דא"כ נמצא דדינו קל מתם דהחלק דחייב מעליי' אינו חייב אלא בשמירה פחותה וא"כ נמצא דקל דינו מתם. עי"ש.

**כ) ברש"י בא"ד. בפירוש שני** כתב רש"י דנחלקו האם יש העדאה גם לצרורות כי אורחיה **אלא שהקשה** בסו"ד דמה שייך העדאה בכה"ג, **ובתוס'** בע"א כתבו בסו"ד דכיון דדמיא רחמנא לקרן בח"נ שייכא בהו העדאה, **וצ"ב**. ועיין **בחידושי רא"ל** (ס"ו בתו"ד) שביאר דענין העדאה הוא בהכרח לא רק ענין של התרגלות ואורחיה, דהא א"כ לא היה בזה דין שבעי' דוקא בפני בי"ד וכו', עי"ש, [וכתב דגם מכאן מוכח שדין ח"נ צרורות הוא חיוב חדש של ח"נ דאילו הוי רק קולא בתשלומי רגל ודאי שלא שייך בזה העדאה]. **אכן בדעת רש"י** נראה דס"ל בפשיטות דהגם דודאי אין דין העדאה רק ענין התרגלות ואורחיה מ"מ בעי' שיהיה בזה גם ענין התרגלות ואורחיה [וכמו דמשכחת לה בכ"מ דענין שור המועד הוא התרגלות או ראיה על אורחיה עיין בריש חזקת הבתים וביבמות ס"פ הבא על יבמתו ועוד]. **ועיין בחידושי רבי ראובן** (ס"א) משכ"ב, ולהלן בספק אי יש העדאה יתבאר בהרחבה.

**כא) ברי"ף וברמב"ם** (פ"ב ה"ב) פסקו דמשלם מן העליה וכתב המגיד משנה דטעמו דהרמב"ם הוא משום דמבואר בגמ' לעיל ג: דלרב פפא פשיטא דמשלם מן העליה, **אמנם בלח"מ** הקשה דאפשר שאחר שאמרה הגמ' לרבא דהוי תודה דרגל לפוטרו ברה"ר חזרה בה הגמ' ואין ראיה דר"פ פשיטא ליה [והגם דלא אמרה הגמ' "אלא" מ"מ כמה פעמים מצאנו כן] עי"ש. **וכבר עמד בזה הרשב"א** לעיל ג: עי"ש היטב, וכתב דקים להו דמין העליה משלם עי"ש **וצ"ב**. ועיין בזה **בחי' רא"ל** (שם) שכתב חידוש נפלא, דהוכיח שם בהרחבה שכל ספיקו של רבא הוא רק א"נ דצרורות הוא דין תשלומין חדש מהלל"מ ולא רק קולא בדין תשלומי הרגל כאשר נעשה ע"י צרורות, וא"כ נמצא דחיוב צרורות אי"ז כלל מחמת דין רגל אלא דין בפני עצמו וכל מה דקרי ליה תולדה דרגל הוא לענין פטורי רגל היינו לפוטרו ברה"ר, אבל לשיטת רב פפא על כרחך דלא ס"ל דדין צרורות הוא דין חדש מהלכה של ח"נ, אלא הוא קולא בדין הרגל דרק מחמת כן ניתן לומר תולדותיהם לאו כיוצא בהן קאי על רגל, דאילו היה דין חיוב רגל מהלכה ולא מחמת הרגל לא שייך לומר דעל זה קאי תולדותיהם לאו כיוצא בהן, ועל כרחך דרב פפא פליג על כל ספיקותיו של רבא, **ולפ"ז** הרמב"ם דפסק כרב פפא לא יכל לדון כלל על תשלום מגופו כספיקו של רבא. עי"ש. **אלא דיש להעיר** לדבריו דא"כ לרבא יצא דאין הכרח כלל דצרורות הוי תולדה דרגל, ואילו בגמ' מבואר דזהו דבר פשוט דהוי תולדה דרגל ורק מבעי' ליה לרבא מ"ט הוי תודה דרגל, **אכן בתוס' שנץ** בשטמ"ק לעיל **וברעק"א** (שם) כתבו דהראיה דצרורות הוא תולדה דרגל הוא מהא דבמתני' דידן תני לה בהדי דין רגל עי"ש. **ובאבן האזל** (פ"ב ה"ה אות ג') ביאר ע"פ דרכו שהובא לעיל דהצד דמשלם מגופו הוא משום דדמי במקצת לקרן, וממילא על כרחך דרב פפא לא ס"ל הכי דאם זהו הטעם דמשלם ח"נ לא היה שייך לומר תולדתיהם לאו כיוצא בהן על קרן דהא מה דלא משלם נ"ש אי"ז חלק מדיני הרגל אלא משום שדמי במקצת לקרן [וקצת צ"ע בסברא זו דמ"מ הוי תולדה דרגל ומאיזה סיבה לא דמי לרגל וע"כ הוי לאו כיוצא בהן וצ"ע] ולפ"ז ביאר הרמב"ם דפסק כרב פפא על כרחך לא פסק דמגופו משלם, ועי"ש שביאר לפ"ז אריכות לשון הרמב"ם בהלכה זו.

**י"ח ע"ב - המשך**

**כב) ברש"י ד"ה אמר.** בענין שינוי דברי רש"י דהכא כתב דזרק הגחלת בידו ולעיל כתב שנטלה בפיו והניחה. **עיין שטמ"ק ומהר"ם שיף**. **ובעיקר דברי רש"י** שכ' דל בעי' לאוקמי כרבנן משום דתלוי ד"ז בנדון אי יש שינוי לצרורות לרביע נזק, **עיין ברבינו פרץ** שהעיר דהא השתא קיימינן לישב מה דבעי רבא אם יש העדאה לצרורות ומבואר בגמ' דלפי ספק זה בודאי דאין שינוי, וא"כ מה אכפ"ל אם יהיה מוכח דאין שינוי לרביע נזק. **והמהרמ"ש** כ' דמ"מ נח"ל לאוקמי באופן דלא תפשוט גם ספיקו דר"א אם יש שינוי לא. **ובשטמ"ק** העיר עוד, דאכתי י"ל דאתיא כרבנן דסומכוס והא דחייב לרבנן ח"נ הוא משום דגם ס"ל כר"ט דקרן ברה"י משלם נ"ש וא"כ בצרורות דבאורחי' משלם ח"נ, הכא נמי בצרורות ישלם ח"נ גם להצד דיש שינוי לרביע נזק. עי"ש.

**כג) בתוד"ה בין. עיין בתוס' רבינו פרץ** שהרחיב הרבה בסוגיא זו, והביא דברי כל דברי התוס' והקשה על דבריהם עי"ש, **וביאר הסוגיא באופ"א** והוא דבאמת בגמ' לעיל דאמרינן דפליגי בצרורות ע"י שינוי לא ס"ל כסומכוס וי"ל דבאמת אתיא גם לרבנן דסומכוס, ולרבנן ח"נ דאין שינוי לרביע נזק, ולר"א משלם נ"ש משום דס"ל כר"ט וילפינן מק"ו לחייבו נ"ש אפילו בצרורות וכמשנ"ת, ומיושב לפ"ז מה דלעיל לא אמרה הגמ' דס"ל כסומכוס וכמו דהעירו התוס' בתחילת דבריהם, והא דהכא הוצרך לומר דס"ל כסומכוס הוא משום דכיון דהשתא מייתי בעיא דרבא אם יש העדאה לצרורות, ובאמת מצד הסברא היה צריך להיות דיהיה העדאה דכיון דיש לזה דין תשלומין כקרן הכא נמי יהיה בזה דין העדאה, אלא דרבא מספ"ל שמא נאמרה ההלכה דלעולם אין להוסיף על ח"נ, וא"כ מהאי טעמא גם לא יהיה חייב נ"ש אף בצרורות דקרן ברה"י אף דאיכא ק"ו דההלכה מפקעת מהק"ו, ומשו"ה אי נימא דלר"ט חייב נ"ש ברה"י גם לרבנן דסומכוס אכתי תפשוט בעיא דרבא דיש העדאה לצרורות כיון דמבואר בדברי ר"א דשייך לומר דיש תשלומי נ"ש בצרורות, ומה"ט גם יהיה העדאה לצרורות, וכ' דלפ"ז גם א"ש מה דהעירו התוס' בד"ה אלא דכיון דרבא לא ידע להאי ברייתא א"כ מה בכך דתפשוט הא דרבא, דבאמת י"ל דרבא ידע ומוקי בדשני ופליגי בדר"ט וכמו דמוקי בע"א אלא דמ"מ תפשוט דיש העדאה וכמשנ"ת, ולזה אמרינן דרבא מוקי לרבנן ולר"א כסומכוס ומשו"ה הוא דאיכא נ"ש לר"ט. עי"ש.

**כד)** **"בעי רבא יש העדאה לצרורות... לקרן מדמינן לה או דלמא תולדה דרגל הוא."** בספק הגמ' מצינו כמה דרכים ונסכם בקצרה. **א- ברש"י** מבואר ב' אופנים אי הספק הוא בצרורות כי אורחיה או צרורות משונים, ולצד דהספק הוא בצרורות משונים גדר הספק הוא האם כיון דשינה בהן יצאו מתורת רגל לתורת קרן ולהכי יש בהן העדאה, **ולפ"ז** אין צד של העדאה בצרורות אלא דצרורות משונים אינם כלל כדין צרורות אלא כרגל בעלמא, וזוהי כוונת הגמ' או"ד תולדה דרגל היא [ועיין **בחי' רא"ל** משכ"ב]. ולצד הספק בצרורות דאורחיה, ביאר רש"י דהספק הוא האם שייך העדאה באורחיה או לא ותמה ע"ז מה הצד דיש העדאה לאורחיה, [במש"כ רש"י בד"ה לקרן "הואיל ומשונה" עיין מהרש"ל ותוס' הרא"ש בשטמ"ק ועוד ואכמ"ל] **ב- בתוס' כתבו** להוכיח דהספק הוא גם בצרורות דאורחיה וגם בצרורות דלאו אורחיה [ועיין **בנחל"ד** מש"כ לשייב שיטת רש"י מראיות התוס'], וכתבו דתלוי הספק זב"ז דאם בצרורות דאורחייהו יש העדאה ה"ה לצרורות דלאו אורחייהו דיהיה בהן העדאה דעיקר העדאה בקרן כתיב, ואי אין העדאה באורחייהו ה"ה דלא יהיה העדאה בצרורות דלאו אורחייהו דלא יהיו יותר מאורחיהו. **ונראה דלתוס' גדר הספק** באורחיה הוא בזה גופא האם דין העדאה נאמר רק בענין זה שיצא מדין משונה לדין אורחיה, אבל אין צד דיצא מתורת רגל לקרן וממילא אם רק בכה"ג איכא דין העדאה שוב ליכא דין העדאה גם בצרורות משונים דלא יהיה עדיף מצרורות דאורחיה, או"ד דדין העדאה שייך גם באורחיה וכ"ש בלאו אורחיה, **וביאור** ענין העדאה באורחיה נראה [עפ"ד **חי' רבי ראובן** ס"א] דמסתפק רבא האם ההלכה דצרורות הוא שיהיה בזה דין תשלומים כמו קרן וממילא יש בזה דין העדאה [והגם שזה ברור שדין העדאה דקרן הוא לכה"פ גם מחמת השינוי שבין אורחיה ללאו אורחיה לכה"פ למ"ד פ"נ קנסא מ"מ יש לדון שגדר ההלכה היא לדמות התשלומין גם אם אין דמיון גמור בטעם הדבר], או"ד דהוי דין רגל בעלמא אלא איכא הלכה שישלם ח"נ וא"כ לא שייך בזה העדאה כלל. **ג- בשטמ"ק בשם רבינו נתנאל** מבואר דהגם דבאמת מעיקר הדין סברת רש"י נכונה דלא שייך העדאה בדאורחיה מ"מ הסתפקה הגמ' האם עיקר דין צרורות נאמר במשונים וא"כ יש העדאה וה"ה דיש העדאה בדאורחיה הגם שאין בהן עיקר הטעם מ"מ גזה"כ היא דשוין, או"ד דעיקר ההלכה נאמרה בצרורות כי אורחיה וא"כ ליכא העדאה. עי"ש. וקצת צ"ע הצד דעיקר ההלכה נאמרה בצרורות משונים ומ"מ הוי תודה דרגל. **ד- ועיין ברבינו פרץ** שנראה מדבריו שהיה לו סברא פשוטה שיהיה בצרורות דין העדאה, ולכן תמה מ"ט אי הוי תולדה דרגל אין בזה העדאה הא ברגל מה דאין העדאה הוא משום דמעיקרא הוי נ"ש משא"כ בצרורות, ולכן ביאר דצד הספק שלא יהיה העדאה הוא דזה גופא נאמר בהלכה דכשם שהיה צריך להיות נ"ש וגרעי' לח"נ ה"ה דגרעי' לתשלומין גם בגוונא דהועד, וה"ה בצרורות שע"י שינוי דכך נאמרה ההלכה שלא להוסיף על ח"נ בצרורות כלל. עי"ש.

**כה) הרי"ף** לא הביא לספק זה האם יש העדאה לצרורות, וכ' **הרא"ש** די"ל משום דאין נפ"מ בזה"ז משום דאין העדאה בבבל, **אמנם הרמב"ם** גם לא הביא ובדידי' אין לומר כן. **והמאירי** כ' דכיון דס"ל כר"פ דצרורות הוי תולדה דרגל גם לשלם מהעליה א"כ הרי חזינן דהוי כרגל לכל דבר וא"כ אין לנו לומר דיהיה בזה העדאה, **ועיין נמי ביש"ש** משכ"ב. ומבואר בדבריו דס"ל דהספק הוא על צרורות באורחי' **וביאר בחי' רא"ל** כדרך שביאר בדין הספק אי משלם מגופו או לא, היינו דכל הספק אי יש העדאה לצרורות הוא רק אם נאמר שדין ההלכה דצרורות הוא דין חיוב ח"נ חדש מהלכה ולא שנילמד עיקר החיוב מרגל אלא שהקילה התורה שישלם ח"נ דלצד זה אין מקום לדון שיהיה בזה דין העדאה, ולהכי אותם פוסקים שפסקו כרב פפא דמשלם מן העליה על כרחך ס"ל שחיוב רגל אינו חיוב חדש מהלכה אלא דבאה ההלכה רק להקל ושוב ליכא לספק אי יש העדאה, עי"ש. ובעיקר דבריו יש לדון שגם אי עיקר חיוב צרורות הוא מדין רגל ונאמרה הלכה להקל בח"נ י"ל שנסתפק רבא האם ההלכה נאמרה לעוד דברים כגון להעדאה הגם דהוי תולדה דרגל לגמרי. ועיין.

**כו)** **"דדחיק לי' עלמא."** **הרשב"א** כתב דרש"י מבאר דהיינו דמשלשלת ומשו"ה לא הוי שינוי, **והביא פי' הר"ח** דהמקום דחוק לה, **וברש"י לפנינו** מבואר כפי' הר"ח ומה דמוקי במשלשלת הוא מטעם אחר דלא יהיה תולדה דשן וגם על זה חולק רש"י. **ועיין בדרכי דוד** משכ"ב. **והר"י מיגש בתשובה** [בשטמ"ק] כתב, דטינפה פירות היינו בגללים לחים דשם הגללים מחוברים עד גופה ומשו"ה חייב נ"ש דהוי כגופה, אבל הכא מיירי ביבשים דאינו מחובר לגופה. [והוא חידוש גדול דכל שמוחבר במציאות לא הוי צרורות אע"פ שההיזק הוא ודאי בכוחה ועיין להלן בענין דליל].

**כז) "דתני רמי בר יחזקאל" וכו'.** **הרי"ף** הביא לברייתא זו והאוקימתא דלבסוף דאית בה ביזרני, **ורבינו אפרים והבעה"מ** השיגו עליו דהא אתיא כסומכוס, אבל לדידן אינו משלם אלא ח"נ על הכלי, **והראב"ד בהשגות והרא"ש והנ"י** כתבו דודאי אין כונת הרי"ף לפסוק דחייב נ"ש על הכלי, אלא דהביא זה לחלק בין אם אית בי' ביזרני או לא, וכ' הראב"ד דנפ"מ האם יהיה חייב ברה"ר, והנ"י כ' דנפ"מ האם הוי מהעליי' או מגופו, עי"ש. **והרשב"א** כתב דשי' הרי"ף דבאמת לא הוי צרורות אלא הוא שברו בגופו כיון דהכניס ראשו בתוכו, והביא דכן משמע בירושלמי דמייתי שם מחלוקת סומכוס ורבנן על צרורות ואמר דנפח בכלים נ"ש ומשמע דזה אתיא לכו"ע, אלא דהעיר דא"כ הוה להגמ' לומר אלא דאית בי' ביזרני כיון דלפ"ז אתיא גם כרבנן, ובבי' הגר"א סש"צ סקט"ז כ' לומר דהרי"ף גרס אלא.

**כח)** **ברמב"ם** (פ"ב מנז"מ ה"ט) דאם היה בכלי תבלין חייב על הכלי ח"נ כח"נ צרורות, ואם היה הכלי ריקן משלם ח"נ ככל הקנסות, **והראב"ד** השיג דהוי ספק אם יש שינוי לרביע נזק ואמאי כ' הרמב"ם דמשלם ח"נ, **והמגיד משנה** ביאר דהכא חלוק כיון דההיזק עצמו לא הוי משונה אלא דהדרך דהכניס ראשו הוי בדרך שינוי, [ועיי"ש מש"כ דהרמב"ם היה לו ראיה לזה מהגמ'], **ובאו"ש ובאהא"ז** שם ביארו דדוקא היכי דבמעשה עצמו איכא גם שינוי וגם צרורות בזה אמרינן די"ל דחייב רק רביע, דכיון דהמעשה מחייבו רק ח"נ גם מחמת סיבה אחת א"כ הסיבה השני' גורמת דיהיה חייב רק חצי מהח"נ, אבל הכא דאין השינוי והצרורות במעשה אחד א"כ הגם דכל אחד מהני לפוטרו מח"נ מ"מ אין בזה סיבה לגרוע לרביע נזק דשני סיבות לח"נ אינם סיבה לרביע. עי"ש. ועיין עוד ברא"ש ובנמוק"י לענין הלכה באין בה בזרני ובב"ח (ש"צ) ובקונה"ס (כלל ד' אות ב') ולהלן יתבאר.

**י"ט ע"א**

**כט) "בעי רב אשי יש שנוי לצרורות לרביע נזק" וכו'.** בביאור ספיקו של רב אשי מצאנו כמה דרכים **א- ברש"י** מבואר דהספק הוא האם ח"נ דצרורות הוא דין העדאה וממילא שייך דין תמות לרביע או שאין תמות פחות מרביע, **ויש לבאר** דיש להסתפק האם דין ח"נ בקרן בעלמא הוא דין של "חצי מהנזק" או דין של חצי "מהתשלומין", ובנוסח אחר באותו דרך האם דין ח"נ צרורות הוא דין חצי מהנזק או דין חצי מהתשלומין [ועיין בזה **בחי' רא"ל**]. **ב- ברמב"ם** (פ"ב ה"ה) מבואר דצרורות משונים ברה"ר פטור, ואי תפס רביע נזק אין מוציאין מידו, ומבואר דספק הגמ' אי יש שינוי לצרורות הוא האם יש בכלל דין צרורות בקרן [ואז דינם לרביע נזק] או"ד דאין כלל דין צרורות בקרן אלא ברגל וממילא פטור ברה"ר ואין דין רביע נזק, ולהלן יבואר עוד בשיטתו. **ג- בתלמיד ר"פ** [בשטמ"ק] כתב שהספק הוא איך נאמרה ההלכה האם דמשלם חצי נזק מהאב שלה [וממילא בקרן הוי רביע] או"ד דנשנית ההלכה שישלם ח"נ ותו לא. עי"ש. ונראה להוסיף בזה דעי"ש בקושית הריב"א והדברים צ"ב, ונראה דבאמת מאחר דח"נ הוא הלכה מחודשת דמשלם ח"נ על כוחו הגם שמעיקר הדין כוחו כגופו [מהלכה או מסברא] והיה צריך לשלם נ"ש, א"כ מהכי תיתי שנאמרה בהלכה זו עוד דין שבקרן משלם חצי מהתשלומין הא כל ענין תשלומי ח"נ צרורות הוא חידוש ומנין להוסיף עליו, וזה נראה כוונת ריב"א בקושיתו, וע"ז תי' תלמיד רבינו פרץ דצדדי הספק הוא האם בעיקר ההלכה נאמר לשלם פלגא מהאב שלה. ועיין.

**ל) "תפשוט ליה מדרבא" וכו'.** והיינו דמאחר דיש העדאה לצרורות על כרחך אין שינוי לצרורות. **וצ"ב,** דמ"ט לא נימא דיש שינוי והעדאה לצרורות משונים מרביע לח"נ וספיקו של רבא הוא האם יש העדאה בצרורות כי אורחיה מח"נ לנ"ש. **ועיין היטב ברש"י ובתוס' לעיל** י"ח ע"א, ומבואר דמאחר שא"א לומר דצרורות משונים דמשלמין רביע אחר העדאתם ישלמו נ"ש [דאין גדר דין העדאה כסילוק הסיבות לתשלום הפחות, אלא הוא דין חיובי דישלם כעיקר דינו ועיין] שוב א"א לומר שבצרורות כי אורחיה ישלם נ"ש אחר העדאה, היינו דלא שייך לחלק את דין צרורות משונים אחר העדאה לצרורות כי אורחיה אחר העדאה. ועיין **בחזו"א** מש"כ בזה. **אמנם ברא"ש** [בשטמ"ק] עמד בקושיא זו וביאר באופ"א והוא דאם צרורות משונים הוי רביע נזק על כרחך דדין ח"נ הנאמר בצרורות כי אורחיה אי"ז שייך לדין קרן וכל מה שיש צד דיש העדאה לצרורות הוא מחמת שגם צרורות כי אורחיה הוי כקרן, ומאחר שחלוק דין צרורות בקרן מצרורות בשו"ר אין צד שבצרורות של שו"ר יהיה העדאה דאין שייכות בניהם לדין קרן שבו נאמר דין העדאה. עי"ש. ונראה ביאור דבריו כדברי האבן האזל שכ' דהצד שמשלם מגופו הוא דבכל צרורות יש גם דין שו"ר וגם דין רגל ודין תשלומי גופו או העדאה הם מחמת דין קרן שבו, ולפ"ז כ' הרא"ש דאם חזי' דצרורות דקרן חלוק דינם הרי שבצרורות של שו"ר אין כלום מדין הקרן ושוב לא שייך העדאה. וצ"ע.

**לא) "דלמא רבא אם תמצי לומר קאמר."** **הרי"ף** השמיט הבעיא דרב אשי ותמהו עליו מ"ט, **וכתב הרא"ש** דשיטת הרי"ף היא דאין נפ"מ בבעיא זו משום דאי מאחר דהוי ספק הרי לא מגבינן קנסא ואי תפס לא מפקינן מיניה, **ותמה עליו הרא"ש** דמ"ט מהני תפיסה הרי הוי כדין תקפו כהן דמוציאין מידו, ולמד מדבריו **הש"ך** בתקפו כהן דנחלקו הרי"ף והרא"ש אי מהני תפיסה בספיקא דדינא. **ועיין בקונטרס הספיקות** (בכלל ד' ס"א) שהרחיב בד"ז וכתב טעם אחר בדברי הרי"ף הוא דהרי"ף דרכו לפסוק כאת"ל וא"כ הכא דבעי רבא אי יש העדאה לצרורות באת"ל אין שינוי לצרורות לכן פסק הרי"ף דאין שינוי לצרורות. עי"ש. **אלא** שדברי הקונטרס הספיקות צ"ב דהא הכא רבא נמי מבעי' לה אי יש שינוי לצרורות אלא שמסתפק אי יש העדאה על הצד שאין שינוי כמבואר ברש"י וא"כ אם תמצי לומר דהכא לאו פשיטותא היא **ובאמת בשער המלך** (פ"ג מאישות ה"י) ביאר בזה שיטת הרמב"ם דהביא לדינא ספיקא דרב אשי אע"פ דרבא באת"ל אמר דאין שינוי לצרורות ודרכו של הרמב"ם לפסוק כאת"ל וביאר דיש לחלק בין האי את"ל לשאר את"ל כחילוק הנ"ל,ובקונטרס הספיקות שם נמי תמה על הרמב"ם לשיטתו דבכה"ג יש לפסוק כאת"ל, אמנם דברי הרמב"ם מבוארים כנ"ל. ובביאור הפלוגתא יש לומר דיש לדון מ"ט פסקי' בעלמא כאת"ל האם משום דאמרי' שמאחר שהספק השני הוא באת"ל כצד אחד בספק הראשון הרי שפשטה הגמ' ספק זה, או"ד דבאמת לא פשטה הגמ' ספק זה כלל וכלל אלא דמ"מ מאחר שחזי' מדברי הגמ' שהתפקה בספק השני באת"ל כצד אחד בספק הראשון הרי חזי' שיותר פשוט לה כצד זה בספק ולכן אנו פוסקים כצד זה. ואפשר דבזה נחלקו הרמב"ם והרי"ף בנדון זה וס"ל לרי"ף דהגם דרבא נמי מסתפק מ"מ כיון שמסתפק באת"ל דאין שינוי לצרורות הרי חזי' שהיה לו יותר פשוט צד זה וע"כ יש לנו לפסוק דאין שינוי. [אמנם לשון הקונטה"ס לא משמע כ"כ הכי וצ"ע]. **אכן יש לבאר בענין זה באופ"א** דבשיטת הרמב"ם י"ל דהא על כרחך לא ס"ל לספיקותיו של רבא גבי העדאה או מגופו משלם דהא פסק כרב פפא דמן העליה משלם כמבואר בהרחבה לעיל, ולכן י"ל שלא פסק כהאי את"ל דאמרו רבא לשיטתו, אלא דמ"מ לפ"ז רק ספיקותיו של רבא לא פסק הרמב"ם כיון שאי"ז עולה בקנה אחד עם דברי רב פפא אבל ספיקו של רב אשי שפיר פסק הרמב"ם דאי"ז סתירה לדינו של רב פפא, **אבל בחידושי רא"ל** ביאר בשיטת הרי"ף דס"ל שגם ספיקו של רב אשי עומד בסתירה להבנתנו של רב פפא והיינו שכל ספיקו של רב אשי הוא משום דצרורות הוא חיוב חדש ואילו הרי"ף דפסק כרב פפא הוא משום דס"ל דח"נ צרורות הוא קולא בדין רגל וממילא אין ספק דאין שינוי לצרורות עי"ש.

**לא)** **"תיקו"** **הרמב"ם** (פ"ב מנז"מ ה"ה) כתב דאם היתה מהלכת ברה"ר ובעטה והתיזה צרורות והזיקו ברה"ר פטור, ואם תפש הניזק רביע נזק אין מוציאין מידו שהדבר ספק שמא שינוי הוא ואינו תולדת רגל שהרי בעטה וענין התפיסה הוא לשטתו דתקפו כהן אין מוציאין מידו ועיין בחי' הרעק"א ואכמ"ל. **והראב"ד** שם בהשגות הבין דמקור דברי הרמב"ם הם הגמ' לק' בהא דבעי ר"י מר"ז בהיתה מהלכת ברה"ר וכו' וגרס בגמ' ובעטה והתיזה, והק' דא"כ להצד דלא הוי שינוי היכי משכ"ל שינוי לרביע נזק, כיון דיש צד דלעולם אין לו דין שינוי, אמנם **הה"מ** שם כ' לבאר שי' הרמב"ם דס"ל דזה גופא הספק של ר"א האם יש שינוי לרביע נזק, דהיינו דמספ"ל האם לצרורות משונים יש דין קרן וא"כ ודאי שיש שינוי או"ד שיש לו דין רגל ומשו"ה לא יהיה שינוי לרביע נזק. ועי"ש **במל"מ ובחזו"א** מה שדן בדבריו, ואכמ"ל.

**והנה** ברמב"ם שם בה"ט פסק דתרנגול שהכניס ראשו לאויר כלי דאם יש בו בזרני ולא הוי משונה משלם ח"נ מדין צרורות ואם אין בו בזרני משלם ח"נ מדין שאר קנסות, **ועי"ש במ"מ** שכ' דס"ל לרמב"ם דבקרן בעלמא אין דין רביע נזק הגם שבפועל נעשה בצרורות ורק בגוונא שהשינוי היה בהצרורות עצמן דינו לרביע נזק, **ועיין באו" ש ובאבן האז**ל שביארו הדבר. **אמנם צ"ב** דהמ"מ כתב שם דחילק הרמב"ם ד"ז לב' הלכות לענין חיוב רה"ר, וזה צ"ב דהא מבואר דהרמב"ם הסתפק אי יש צרורות לקרן וא"כ צריך שיהיה פטור ברה"ר. **והנה בחי' רא"ל** (סי' ס"ז) נתקשה בעיקר דברי המ"מ בחילוק בין סוגי השינוי וכתב לבאר דבאמת דכל רגל משונה דהוי קרן אינה יכול הלהלמד מקרן לחוד דהא קרן כוונתו להזיק אלא בהכרח י"ל דהוי קרן ורגל ביחד והיינו והטעם דמשלם ח"נ הוא משום שלענין הלכותיהם דמי לקרן דמשלם ח"נ דדמי טפי לקרן [ולהכי חייב ברה"ר ויש העדאה וכו'] וא"כ ה"ה בצרורות משונים י"ל דהוי רגל וקרן יחד היינו דבעי' למילף גם מקרן וגם מרגל דמקרן לחוד א"א למילף דלא הוי כוונתו להזיק ומרגל א"א למילף כיון דהוי משונה וע"כ ילפי' מתרוויהו, וע"ז נסתפקה הגמ' אם יש שינוי, היינו האם מאחר דהוי גם רגל דבזה נאמרה ההלכה של צרורות א"כ ישלם חצי מדין התשלומין שהיה אילולי ההלכה ולהכי ישלם חצי או"ד דדמי לקרן לגמרי ולא ישלם כי אם חצי נזק ולא יהיה בזה ההלכה של צרורות לשלם חצי מהשתלומין מחמת דין צרורות, ולפ"ז בצרורות של קרן ממש שכוונתו להזיק שאי"צ לימוד מרגל יהיה דינו לחצי נזק כיון שלא נאמרה בזה ההלכה של צרורות לשלם חצי מהחיוב, ולפ"ז בתרנגול שתקע בלית ביה בזרני י"ל דהוי כוונתו להזיק ולא משונה בעלמא ולהכי לא נאמר בו ההלכה של צרורות וישלם ח"נ ולא רביע נזק, עי"ש. **ולפ"ז מיושב** נמי מה דחייב בכה"ג ברה"ר דאי"צ בכה"ג ללימוד של רגל אלא נלמד מקרן לחוד. הנה לדבריו מבואר דעיקר הדין דכוחו כגופו נאמר גם בקרן אע"פ דההלכה של צרורות נאמרה רק ברגל, ולדברי הברכת שמואל יל"ע בזה דמאחר דבעי' לעיקר ההלכה גם לענין כוחו כגופו א"כ א"נ דלא נאמרה ההלכה אלא ברגל א"כ בקרן יהיה פטור בכה"ג. וצ"ע.

**לב) "בעי רב אשי כח כוחו לסומכוס" וכו'.** **הרא"ש** כתב דמבואר מספק זה דמעיקר הדין כח כוחו ככוחו, דהלכה לגרוע אתיא ואי מעיקר הדין פטור לא היה ספק שמא הלכה באה לחייב. ובעיקר ד' הרא"ש **העיר בנחל"ד** דמצינו גם מ"ד בסוכה ו': דאתיא הלכה להוסיף, ועוד העיר דגבי גלות מבואר במכות ח' ע"א דכח כוחו לאו כגופו וא"כ ה"ה לענין נזיקין די"ל הכי, ומ"מ כ' דלשון הגמ' ככוחו דמי או לא מבואר כהרא"ש דבלא הלכה נאמר דהוי ככוחו, ואין צד לומר דמסברא לא הוי ככוחו, עי"ש. **והביא הרא"ש דבתוס'** לק' כ"ב א' מבואר לא כן, דכ' שם דאי כח כוחו לאו ככוחו דמי, א"כ בכה"ג דיזרוק הכלב הגחלת דבכל שאר הגדיש הוי כח כוחו יהיה פטור, ולהלן במקומו יתבאר עוד בזה. **ובבי' הגר"א** (שצ"א סק"ב) הק' על התוס' דכ' דהספק הוא גם לרבנן אי חייב ח"נ או פטור לגמרי, מהגמ' לעיל י"ח א' דבעי לפשוט דכח כוחו לאו ככוחו לסומכוס מברייתא דתרנגולין שהיו מחטטין בחבל לפי מה דבעי לאוקמי כסומכוס, ומבואר דאי אתיא כרבנן ליכא ראיה, ולפ"ד התוס' גם אי אתיא כרבנן איכא ראיה רק דאז הראיה איפכא דכח כוחו ככוחו מדחייב ח"נ על הכלי השני, דהא גבי הכלי השני לא מהני מה דבתר מעיקרא אזלינן דהא לענין הכלי השני הוי כזרק חץ, **ועיין באבי עזרי** (פ"ב מנז"מ הי"ד) מש"כ בזה.

**לג) "היתה מהלכת במקום שא"א לה" וכו'.** עיין **ברש"י** ב' לשונות בנפ"מ בספק זה, ובפי' אחד כ' דנפ"מ להצד דיש שינוי לרביע נזק.  **והתור"פ** הק' דא"כ היה להגמ' לפרש דהספק הוא את"ל דיש שינוי, וכ' התור"פ **והראב"ד** דהספק הוא לסומכוס דאם הוי קרן משלם רק ח"נ ואם הוי רגל משלם נ"ש, **והרא"ש** כ' הבעיא לענין אם חייב ברה"ר, והתוס' כ' דא"א לומר דלענין זה מבעי לי' דה"ל לפרש כמו בסמוך, [ואפשר דהרא"ש כ' זה משום דלפי האמת יש נפ"מ לענין זה]. **ועיין בשטמ"ק** בשם תלמידי הר' ישראל מש"כ לענין הספק אי הוי קנס או ממון.

**לד) יש להקשות** מ"ט נסתפקה הגמ' בספק זה רק לענין צרורות ולא בכל רגל ובגוונא שהיתה מוכרחת לדרוך על הכלים כדרכה ודרסה בכוונה אי הוי קרן או רגל [ונפ"מ לרה"ר ולחצי נזק וכו']. **ובאבי עזרי** (פ"ב מנז"מ ה"ה) כ' דדוקא מבעי לי' בהזיקה בצרורות, משום דבזה הוי הנזק נעשה באותו אופן באם היתה מזקת באורחי', דהשינוי הוא רק בדרך שבה ניתזה האבן אבל היזק האבן לכלי נעשה באותו האופן, אבל בהזיקה בגופה שם אם היה כאורחי' היה הכלי ניזוק באופן אחר דלא היה ניזוק ע"י בעיטה, ובזה בודאי יש לזה דין קרן. עי"ש. **ובחי' רא"ל** (סי' ס"ז אות ב') ביאר דבכוונתה להזיק ודאי לא יחשב קרן מחמת שלא יכלה באופ"א שלא להזיק דסו"ס נתכוונה להזיק וזה עצמו נחשה לקרן אבל הכא אין כוונתה להזיק אלא הנדון הוא מטעם דין "משונה" ובזה י"ל דהגם דמשונה הוי תולדה דגל אבל בגוונא שלא היה לךה אפשרות אחרת אי"ז נחשב משונה עי"ש. [וביתר ביאור, דהמשונה הוא דין בחפצא של הנזק היינו שמציאות הנזק היא משונה ולכן בגוונא שהיה קורה הנזק בכל אופן אי"ז משונה שנעשה הנזק אבל כוונתו להזיק הוא דין בבהמה ועיין.] ועי"ש מש"כ לפ"ז במחלו' הרמב"ם ותוס' גבי נחש דהוי אורחיה וכוונתו להזיק.

**לה) "קמנתזה צרורות." בפי' הר"ח והרי"ף** מבואר הגירסא קמנתזא וצרורות נינהו, ובפי' הר"ח מבואר בהדיא דצד הראשון בגמ' דאורחה הוא ורגל ברה"ר משלם נ"ש, **ועיין בנחל"ד** שהק' דמה דצרורות משלם ח"נ אי"ז משום דלא הוי אורחי' אלא משום דהלכה דעל כוחו חייב ח"נ ומה מספ"ל. **ובאבן האזל** (בפ"ב מנז"מ ה"ה) ביאר דהחסרון בצרורות הוא משום דלא הוי דרך כ"כ, ועי"ש בפ"א ה"ח אות ד' דהביא לדברי הר"ח כאן. כהנ"ל.

**לו)** **"היתה מהלכת ברה"ר" וכו'.** עיין לעיל שהובא דהראב"ד הבין שגרסת הרמב"ם (פ"ב ה"ה) הכא דהיתה מבעטת ולהכי פסק דצרורות דקרן ברה"ר הוי ספק ופטור, ועי"ש מה שהקשה בזה. ולגרסה דמיירי בלא ביעוט צ"ב מה ספק הגמ' הא אם הוי תולדה דרגל ודאי פטור ברה"ר, ואפ"ל דספק הגמ' דצרורות יהיה תולדה דקרן מחמת דין ח"נ, או שצרורות יהיה אב לעצמו [וב' צדדים אלו מבוארים לעיל ג': בראשונים].

**\*) "התיזה ברה"ר והזיקה ברה"י." עיין ברא"ש** הכא ובריש מכילתין וב' הנדונים [ענין דף ארוך, וענין בתר מעיקרא] השייכים לסוגיין נתבארו לעיל במקומם בהרחבה.

**י"ט ע"ב**

**לז) "וכי יאחזנה בזנבה וילך" וכו'.** עיין **ברשב"א** דמבואר בגמ' דזה שלא חייבתו תורה בשמירה בכה"ג דלא יוכל להוציא בהמתו לשוק [והוא כדברי **הנתה"מ** (קנ"ה סקי"ח) דבכל הנזיקין הטעם דאין דין דעל הניזק להרחיק א"ע הוא משום שהמזיק יכול לשמור בלא ביטול תשמישו ולא הניזק, עי"ש.] **אלא** שיש להבין לפ"ז מה נדון הגמ' לגבי קרן דהקשתה הגמ' דקרן נמי נימא הכי ותי' דקרן אי"ז אורחיה, **וצ"ב**, סו"ס האם צריך לשמור באופן שיאחזנה וכו' ואם לא מ"ט חייב ח"נ, **ומדברי הרשב"א** משמע שבאמת הוי קנסא בעלמא דיחויב ח"נ כדי שיעשה שמירה מעולה אבל אי"ז חיוב שמירה מעיקר הדין דמעיקר הדין לא שייך לחייבו בשמירה בכה"ג. ועיין **בראב"ד ובר"ש** בשטמ"ק משכ"ב, ובראב"ד נראה שהענין תלוי במה דקרן כוונתה להזיק, וצ"ב מה מוסיף ענין זה ועיין **בחידושי רא"ל** (ס"ז ג') משכ"ב, ובר"ש נראה דבאורחיה יש פטור שהוא אנוס משא"כ בלאו אורחיה, וצ"ב.

**לח) "כשכשה באמתה" וכו'.** **ברבינו פרץ** הק' דממנ"פ אם לא הוי אורחי' א"כ גם אם אין כונתה להזיק מ"מ הוי כקרן, ואי הוי אורחי' א"כ איך שייך לומר דהוי כקרן ויהיה חייב ברה"ר הא דמי לרגל, וכ' דבאמת הוי אורחי' אלא דמספ"ל אי הוי כרגל או כקרן מועד דכיון דיצרא תקיף לה דמיא לקרן מועד, **וכ"כ הש"מ בשם הר' ישעי**', ויל"ע בזה לפמש"כ התוס' לעיל ט"ז א' דנחש הוי רגל הגם דכונתו להזיק כיון דאורחי' בהכי ומבואר דאם אורחי' הוי רגל ומאי שנא הכא דאי כוונתה להזיק הוי כקרן מועד הגם דאורחי' בהכי. וצ"ע. **וברא"ש** מבואר דלא כהתור"פ אלא דהספק הוא האם אורחיה בהכי וא"כ הצד דהוי קרן הוי קרן תמה, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"א הי"א דלהצד דהוי כקרן יש לזה דין קרן תמה. [הנה ברי"ף לא הביא גם ספק זה וביאר ביש"ש דהוא משום דלא שכיח]. עי"ש.

**לט) "ואי דלא אצנעיה פושע הוא" וכו'.** ו**פרש"י** דכולי נזק בעי' לשלומי עי"ש, **והמהר"י כץ** (בשטמ"ק) דן האם מה דחייב כולי נזק הוא רק לפי ר"נ דאי ליכ אלשתלומי מהאי [היינו מבעל התרנגול שגם הוא שותף בנזק] משתלם מהאי, או גם לרבנן עי"ש. [**ובעיקר** הצד דחייב הכא משום בור, **עיין ברש"י** שהדגיש שמיירי שנתקל בו אדם, ולכאו' משום דבור פטור על הכלים, **ועיין בפנ"י וברבינו פרץ** משכ"ב.]

**מ)** **"בדאדייה אדויי".** שי' **רש"י והרא"ש והנ"י** דחייב רק ח"נ משום צרורות, והיינו דכל דבר שנעשה המזיק ע"י זריקה היינו כוחו הגם שהוא קשור בו הוי צרורות ולא רגל ועיין **בחזו"א. אכן בר"ח ובברשב"א** לעיל י"ז ב' בשם **הראב"ד** מבואר דמשום דהוי משונה חייב רק ח"נ, ואפשר שלא נחלקו הראשונים כלל בדיני צרורות אלא דר"ח פירש לדברי הגמ' דאדייה אדויי היינו דדידה את הכלי בדליל שברגלו ושיברו, ולא מיירי כלל דזרק דלי דמשו"ה יחשב צרורות, וכ"כ **באהא"ז** (פ"ב מנז"מ ה"י באות י') בשי' הרמב"ם דהלשון דאדיי' אינו לשון זריקה אלא גרירה, ולפ"ז אין מחלוקת להלכה בין הר"ח לרש"י, וכ"כ החזו"א.

**מא) ברש"י ד"ה אלא מתני'.** מבואר ברש"י דאפי' קשרו אדם לא חייב אלא בעל התרנגול דלא נתקל אדם בבורו **וכ"כ הראב"ד** (בחי' ובהשגות בפ"ב מנז"מ ה"י) עי"ש. **והתוס' והרא"ש והרשב"א** חולקים על רש"י וכ' דגם בעל הדליל חייב מטעם אש. [אלא שנחלקו הראשונים כמה משלם כל אחד **דברא"ש** מבואר דבעל התרנגון רביע ובעל הדליל ג' חלקים וכ"כ המהרש"א בתוס', **אמנם בשטמ"ק** בשם רינו נישעיה ובתור"פ מבואר דכ"א משלם מחצה, עי"ש]. ובשי' רש"י כ' **הפנ"י** דכיון דעיקר הנזק הוא משום כח התרנגול דנמצא בדליל בזה שזרקו א"כ בזה לא חשיב בעל הדליל מזיק כלל. והנה יש לדון בסברא זו גבי רקתא דמבואר כן לכאו' בתוס' בב"ב כ"ו ע"א עי"ש, ועיין **בהנחל"ד** שכ' סברא זו,  **ועיין בחי' רמ"ש** לק' כ"ג א' שעמד נמי בזה, **והחזו"א** בב"ב כ"ו א' כ' דחלוק דליל דמ"מ גם כובד הדליל גורם ההיזק דאם לא היה בו כובד כלל לא היה מזיק גם ע"י התרנגול. עי"ש. אלא דמ"מ הקשה **הנחל"ד** על שי' התוס' ודעימייהו דחייב משום אש כמו באבנו סכינו ומשאו דא"כ אמאי מבואר לעיל י"ז ב' דבשליף שעל בהמה פטור ברה"ר, ואמאי אינו חייב משום אש על השליף, ומזה הוכיח כשי' רש"י דבאמת אין כאן חיוב מצד אש וכמשנ"ת, **ובאמרי משה** סל"ו אות ג' כ' דמה דבכל בהמה המזקת אינו חייב עלי' משום אש הוא משום דדין רגל מפקיעו מדין אש וזהו גזה"כ דרגל דאינו חייב על בהמתו משום אש, וא"כ הכא נמי היכי דמניח איזה דבר ע"ג בהמתו הרי זה כבהמה עצמה ויש בזה הפטור של אש, אמנם כל זה הוא רק לגבי הבעלים של הבהמה אבל אם אחר מניח דבר על הבהמה לגביו אינו חשוב כבהמה עצמה אלא הויא הבהמה כרוח מצוי' וחייב משום אש, ולפ"ז אם הדליל של בעל התרנגול אינו חייב על זה ברה"ר, ועוד כ' שם לחלק דדוקא דבר שדרך להיות מחובר לבהמה כמו שליף וקרון בזה איכא להפטור דרגל גם על מה דמחובר לה אבל בדליל דאין דרך דיהיה מחובר לתרנגול ואין צורך בחיבור זה, בזה אין לדליל דין רגל וחייב משום אש.

**מב) בתוד"ה וכי.** מבואר בתוס' שגם אם אדם קשר את הדליל לתרנגו חייב נמי בעל התרנגול **ובסמ"ע** סש"צ סקכ"ט כ' דהיכי דקשר אדם הוא חייב הכל ובעל התרנגול פטור, וכ"כ הפ"ת שם בסק"א בשם **הדגו"מ**, **ובבי' הגר"א** שם סקכ"ה תמה על הסמ"ע מהתוס' הכא דמבואר דחייב, **והחזו"א** כתב כהסמ"ע ומשום דבקשרו אדם חיובו של בעל התרנגול רק משום תחילתו בפשיעה וסופו באונס דאינו צריך לחוש דיקשור אדם דליל ברגלי התרנגול, וא"כ כל היכי דראוי לחייב בעל הדליל ממילא אין לנו לחייב בעל התרנגול כלל, דכל זמן דהבעלים מצד מעשה זה הוא אנוס יש לנו ליחס כל ההיזק לקושר, אלא דמ"מ כל זה הוא קודם שנודע לבעל התרנגול דקשר אדם דליל, אבל אחר דנודע לו הרי עליו להסיר הדליל ואז יש לנו לחייב גם בעל התרנגול, ולפ"ז כ' די"ל דהתוס' דכ' דיש לחייב גם בעל התרנגול היינו אחר שנודע לבעלים דקשור דליל ברגלי בתרנגול.

**מג) רש"י ד"ה קשרו.** צ"ב מ"ט כתב רש"י דקנאו הא בלה"כ חייב דבבור חייב גם בהפקר וכמש"כ תוס'**, ובשטמ"ק** בשם **הר' ישעי'** כתב דרש"י פירש דקנאו כדי לבאר אמאי חייב על כלים דס"ל כרב דעל בור שהוא ממונו חייב גם על כלים, **ובאהא"ז** בפ"ב מנז"מ ה"י באות ב' העיר דהא רש"י בד"ה קשרו לעיל כ' דחייב על אדם שניזוק וכמשנ"ת ולא פירש דהוי כרב דמחייב על כלים בבור שהוא ממונו, וכ' דאפשר דשם שאני דקאי על מתניתין ולא רצה לבאר רק לפי רב, **והאמ"מ** (סי' ל"ו אות ח') כ' דרש"י ביאר הכי משום דמיירי דכבר הדליל ברה"ר ולא מיירי דוקא בהגבי' ג"ט מעל הארץ וא"כ אין לחייבו אלא אם זוכה בזה כמבואר בגמ' לק' כ"ט ב' עיי"ש, **וברא"ש** נראה דגם בכה"ג אי"צ שיזכה דכל שקושרו הרי הוא מחדש דבר שלא היה קודם והוי ככורה בור זה.

**מד) הרמב"ם** (פ"ב מנז"מ ה"י) כ' דאם היה חוט קשור ברגליהן ונסתבך כלי באותו החוט ונתגלגל ונשבר משלם ח"נ, בד"א בשקשרו אדם אבל אם נקשר מאליו בעל התרנגולין פטור, **והראב"ד** בהשגות כ' דודאי מש"כ הרמב"ם דקשרו אדם היינו בעל התרנגול, והא דאמר דחייב רק ח"נ הוא משום דמספ"ל האם בתר מעיקרא אזלינן או בתר תבר מנא כיון דמיירי דנתגלגל הכלי, דמשום החוט לא הוי צרורות דזהו כשליף שעלי', והק' דא"כ אמאי אם נקשר מאליו פטור הא מ"מ צרורות הוי, **והאמ"מ** (סי' ל"ו אות ד') כ' בשי' הרמב"ם דמה דהכא א"א לחייב באמת מדין צרורות של התרנגול כיון דאין הדליל מזיק ע"י כח התרנגול אלא דהתרנגול רק מביא הדליל למקום הכלי והכלי נשבר מעצמו ע"י מה שנסתבך בדליל, [וצ"ע בסברא זו] ומה דחייב בקשרו אדם הוא משום דכל דבר המחובר לבהמה הרי הוא כבהמה עצמה וחייב עליו משום מזיק של רגל, וע"י שקושר נעשה הדליל עצמו מזיק של רגל, ומשו"ה בנקשר מאיליו פטור דכמו דאמרינן איש בור ולא שור בור הכא נמי אמרינן איש רגל ולא שור רגל ואינו חייב על מה דנעשה רגל ע"י בהמתו, **ובחי' רמ"ש** לק' כ"ד ב' כ' דאי"ז דרך דיקשר חוט ברגלי התרנגול והוא כאנוס על זה, ומשו"ה דוקא אם קשר הוא חייב, **והחזו"א**  כ' לבאר דאין חיוב רגל אלא על דבר המצוי אבל דליל הוי מאורע רחוק [ועיי"ש מש"כ דמ"מ זהו דוקא בצרורות ולא בהיזק של גופה]. ועיין באחרונים הנ"ל מה שדנו לפ"ז בסוגיא דגחלת להלן כ"ג ע"א ואכמ"ל, ובמש"כ הראב"ד דחייב רק ח"נ משום די"ל דאזלינן בתר תבר מנא, העיר **באהא"ז** שם דא"כ היה להרמב"ם לבאר דאי תפס נ"ש לא מפקינן כיון דהוי ספיקא דדינא, והביא האהא"ז דברי הפנ"י בסוגי' דכ' דלא חשבינן למה דמחובר לגוף הבהמה כגופה אא"כ הבעלים חיברו א"ז לבהמה, וכ' דה"ה אם הבהמה לקחה זה מרצונה הוי כגופה, ולפ"ז כ' דמש"כ הרמב"ם בד"א בקשרו אדם היינו דוקא אדם אחר דאם הבעלים קשרו הוי כגופו וחייב נ"ש, וכ' עוד דהכא מיירי דיכול להציל גם אחר שהתחיל להתגלגל ובזה אזלינן בתר תבר מנא ומשו"ה הוי צרורות.

**עוד כ' הרמב"ם** שם דאם נקשר מאיליו והיה לחוט בעלים בעל החוט חייב ח"נ שהרי הוא כבור המתגלגל, ובהי"א כ' דאם הצניע בעל החוט את החוט אף הוא פטור שהרי אנוס הוא, **והראב"ד** השיג דצ"ל לפ"ד הרמב"ם דבעל התרנגול גם חייב ח"נ דאל"כ אמאי חייב בעל החוט רק ח"נ, וכ' דזה אינו דאם בשעה שהולך הזיק פטור בעל החוט דס"ל כשי' רש"י וכמשנ"ת לעיל ואי בתר דנייח בעל החוט חייב נ"ש. עי"ש. **ועיין** **ובאמ"מ** (שם) **ובשיעורי רח"ה** בב"ב כ"ו א', **ובחי' רמ"ש** לק' כ"ד ב', **ובאהא"ז** שם באות י"ג ואות ח' מש"כ בשיטת הרמב"ם והראב"ד. ואכמ"ל.

**י"ט ע"ב- המשך**

**מה) מתני' "אכלה כסות או כלים משלם ח"נ." הקשה הרא"ש** מ"ט לא תני רבותא טפי כגון כלבא דאכל אמרי, **ותי'** הרא"ש דכלבא דאכל אמרי אי"ז משונה באכילה דדרכו לאכול גם נבילות גדולות, ורק על הפחת שפיחתו מיתה הוי משונה ומשלם ע"ז חצי נזק, **והיינו דס"ל** לרא"ש דכל היכא שהאכילה אינה משונה הגם שבא ע"י מעשה משונה אי"ז נחשב שינוי, **והביא הרא"ש דרש"י** פליג ע"ז וס"ל דבכה"ג חשיב משונה, **ועיין ברמב"ם** לעיל גבי סוגיא דצרורות שמבואר דאם מעשה התרנגול להכניס ראשו לתוך הכלי הוא משונה חייב ח"נ כיון שהתקיעה היא אורחיה שאילו התקיעה היתה לאו אורחיה היה משלם רביע נזק ומוכח שהגם שבא ע"י שינוי חשיב אורחיה, ועיין **באו"ש** (שם) שבאמת כ' דהרא"ש פליג על הרמב"ם בזה, **אמנם באבן האזל** (שם) כתב לחלק בין המקרים וס"ל דבגוונא דהרמב"ם הנ"ל [דהאורחיה תלוי במה שנמשך מעשה המשונה] מודה גם הרא"ש עי"ש. **ועיין ביש"ש** שהביא דבפשטות הראשונים לא ס"ל כרא"ש וכן מבואר בביאור הגר"א (שצ"א סק"י). **והנה עדיין צ"ב** הקושיא מ"ט לא הביאה הגמ' חידוש טפי כבהמה שאכלה בשר, ועיין ביש"ש מש"כ בזה ובאבן האזל (פ"ג ה"ז).

**מו) ברש"י ד"ה שונרא.** כתב רש"י דכסות וכלים אפי' ע"י הדחק לאו אורחיה אלא הוי מתכוון להזיק. וצ"ב מ"ט הוצרך רש"י לומר דהוי מתכוון להזיק ולא סגי לו במה דלא הוי אורחיה אלא משונה. והנה בתוס' לעיל ט"ו ע"ב מבואר דלמ"ד פ"נ קנסא משונה פטור לגמרי ולשיטתו בהכרח צ"ל הכא כדברי רש"י דהוי משונה אבל ברש"י דס"ל שגם למ"ד ממונא משונה הוי ח"נ צ"ב מ"ט הוצרך הכא לכוונתו להזיק. [**ובאהא"ז** בפ"ג ה"ח [נדפס בחי' על פי"ד], דייק מלשון הרמב"ם בה"ג דכ' אכלה אוכלים שאינם ראויים כגון כסות או כלים דלא הוי כונתה להזיק. עי"ש].

**מז) "אכלה פת ובשר" וכו'. בחי' רמ"ש** דן בגוונא דאכלה דבר דאין דרכה כלל מה הדין היכי דאכלה ג' פעמים דנעשה מועד האם מעתה יש לזה דין שן ויהיה פטור ברה"ר, ועי"ש שתלה בזה מחלו' הרמב"ם ותוס' גבי נחש אי הוי קרן או רגל.

**כ' ע"א**

**מח) "גבי חברתה כחצר הניזק לימא מסייע ליה... בקופצת."** בביאור הסוגיא נשנו כמה דות בראשונים ונסכם בקצרה. **א-רש"י פי'** דלמאי דמוקמי' בקופצת הוי תולדה דקרן וחייב ח"נ, **ולפ"ז** לכאו' אי"ז ביאור דברי אילפא אלא דחיה ללימא מסייע ליה, **וכן היא שיטת בעה"מ** ולפ"ז מר אמר חדא [היינו על גבי חברתה וחייב משום חצר הניזק] ומר אמר חדא [בקופצת וברה"ר וחייב ח"נ] ועיין ברש"י שלפי הגרסה שלפנינו העמיד דברי הגמ' בקופצת בעל גבי "חברתה" ולפ"ז צ"ב מ"ט אמר אילפא דהוי חצר הניזק אמנם עיין בדפוס חדש ששינו הגירסה, וצ"ע. **ועיין בראשונים** שהקשו כמה קושיות על דברי הבעה"מ [ורש"י] והכיחו דבכה"ג קופצת אי"ז משונה ומשלמת נ"ש [ועיין בפנ"י וביש"ש מש"כ בישוב שיטת הבעה"מ]. **ב- וברי"ף** פסק כאילפא ובגוונא דקופצת **ועיין ברא"ש** (ס"ג) שביאר דבריו, דבאמת גם קופצת הוי אורחיה אלא דענין חצר הניזק תלוי במה שמותר למזיק להניח שם פירותיו ובגוונא דאי"צ לקפוץ כדי לאכול אין לניזק רשות להניח שם הפירות וממילא אי"ז חצר הניזק ובגונא דבעי' לקפיצה כדי לאכול הוי רשות הניזק וחייב. עי"ש. [ובסוגיא להלן גבי מחזרת אזיל הרא"ש לשיטתו דתלוי אם הוא מקום שאפשר לאכול בחיזור חשיב רה"ר]. **ג- עיין היטב בדברי הרשב"א** והעולה מדבריו דפליג ע"ד הרא"ש וס"ל דכל מה דבעי' קופצת הוא בגוונא דמונח ברה"ר כגון על איצטבא גבוהה דאז בקופצת אמרי' שיצאה מהרשות הוי רשות הניזק אבל על גבי חברתה או בקופתו מופשלת לאחוריו אי"צ לקופצת אלא עיקר מה שנמצא בידו של חבירו או ע"ג בהמתו הוי חצר הניזק ואף עדיף מחצר השותפין ולכן חייב, עי"ש. **ד- עיין ברמב"ן במלחמות** שכתב בביאור דברי הרי"ף דאילפא סבר דגם בלא קפצה חייבת כיון שאי"ז אורחיה לאכול מצידי הרחבה או מעל גבי חברתה ורבי הושעיא ס"ל דדוקא קופצת משום שנסתלקה מרה"ר לגמרי, עי"ש. ודבריו צ"ב בשיטת אילפא מהו שכתב דאי"ז אורחיה הא אין הפטור מטעם משונה, ובדעת רבי הושעיא צ"ב מהו ענין נסתלקה מרה"ר, ועיין ב**נמוק"י** מש"כ. **וביאר בחי' רא"ל** (סי' ס"ח אות א') ביאר דבריו דבפטור דביער בשדה אחר בעי גם שיהיה ההיזק ברשות הניזק וזהו מצד הדבר הניזוק, וגם דהמזיק לא יהיה ברה"ר, ובפטור זה כ' הרי"ף דזהו משום דאורחייהו בהכי, ומשו"ה היכי דאוכלת ברשות הניזק גמור בזה גם אם הוי כאורחייהו מ"מ כיון דהיא פושטת צוארה לרשות הניזק הרי היא כעומדת ברשות הניזק ובזה ליכא לפטור דרה"ר, אמנם ברשות הניזק דאינו גמור דהיינו דאמנם דמצד הניזק חשוב דהוי ברשות הניזק דיש לו רשות לזה, מ"מ מצד הבהמה הרי היא אוכלת ברה"ר דלא נחלק כאן מקום להיות רשות הניזק, ומשו"ה בעי דלא יהיה אורחי' בהכי דאז ליכא להפטור דרה"ר, ומשו"ה דוקא בקופצת דאי"ז אורחה חייב. עי"ש. [אכן המבואר מדבריו דברה"י גמורה גם באורחיה יהיה חייב ואילו לעיל גבי חצר השותפין כתב רא"ל (סי' ס"ה ד"ה ומשיטת) בשיטת הרי"ף דהגם דהוי חצר הניזק מ"מ פטור מחמת האורחיה, אלא דמ"מ י"ל דבכדי שיהיה פטור מחמת האורחיה צריך שיחשב לענין זה רה"ר וזה לא שייך ברשות הניזק גמור אלא בחצר השותפין עי"ש היטב].

**מט) "מתגלגל מהו" וכו'.** בביאור ספק הגמ' נשנו כמה שיטות בראשונים. **א- שיטת רש"י** דספק הגמ' הוא בלקחה ברשות אחת ואכלה ברשות אחרת האם אזלי' בתר הרשות שלקחה או בתר הרשות שאכלה [והספק הוא בין אם הלקיחה הרה"י ובין אם הלקיחה ברה"ר]. **והקשו תוס'** על רש"י מגחלת עי"ש, ובישוב שיטת רש"י עיין **בבי' הגר"א** (סי' שצ"א סקכ"ד) שכ' די"ל דרש"י מבאר שם דמיירי דהחררה אינה ברשות הניזק וא"כ לא לקח מרשות הניזק ועי"ש עוד משכ"ב. ועיין **בסמ"ע** (סקכ"ב) שכ' דאפשר דרש"י מחלק בין גלגלה בעודו מונח על גבי קרקע, לבין עקרה והוציאה בפיה, **והנחל"ד** כ' דהכא מיירי דלקחה ומיד הכניסה לפי' ובזה מספ"ל דהלקיחה כבר היא תחילת האכילה אבל בלקחה והלכה למקו"א ושם אכלה בזה אין לחייב על האכילה, ולכאורה דברי הסמ"ע הם גם עד"ז. **ובש"ג** הק' דמאי שנא מהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י דחייב, **והנחל"ד** כ' דשם לא נעשה שום מעשה היזק בכלי אלא בחצר הניזק אבל הכא היה לקיחת העמיר ברה"ר, וכ' דהכא נמי בהתיזה ברה"ר באם תתיז כלי ויוזק ברה"י יהיה פטור כיון דהיה מעשה ההיזק בכלי ברה"ר, עי"ש. **ב-** **שיטת התוס'** דהספק הוא האם אזלי' בתר מה שסופו להיות ברה"ר או לא, והק' **הש"ג** דהא קיי"ל דאזלינן בתר מעיקרא, **וביש"ש** כ' די"ל דהגם דאזלינן בתר מעיקרא מ"מ לא אמרינן משו"ה דהוי כאילו נח אלא רק חשבינן לי' כשבור משו"ה אבל לא כמו דכבר הוא על הארץ, עי"ש. **ובנחל"ד** הק' דאיזה סברא יש לפטורו משום דסופו לנוח ברה"ר, הא מ"מ ההיזק נעשה ברה"י. **ג- שיטת הרמב"ם**, כתב הרמב"ם (פ"ג ה"ד) דאם הבהמה ברשות הניזק ותלשה מרה"ר ואכלה ברשות הניזק הוי ספק, וכ' **הראב"ד** דגרס בגמ' דקיימא ברה"י וקא מתגלגל ואתי מרה"ר לרה"י, **ו**כ' **הה"מ** דאע"ג דלקיחה אינה מחייבת וכמו דהוכיחו התוס', זהו לחומרא אבל לקולא מספ"ל שמא פטור כל דהלקיחה היתה מרה"ר, **ובנחל"ד** ביאר דזה ודאי דבעי אכילה לחייב ואין ספק בזה, אלא דהכא מספ"ל שמא בעי גם לקיחה לחייב ולא סגי באכילה לחודא. עי"ש. ועיין **בבי' הגר"א** סקכ"ג מש"כ בשי' הרמב"ם ועיין **באבן האזל** שם משכ"ב, ואכמ"ל. **ד- בראב"ד ובמאירי** מבאור דספק הגמ' היכי דהתחילה לאכול בחצר הניזק האם חייב גם על מה דגמרה לאכול ברה"ר, עי"ש.

**כ' ע"א המשך**

**נ) "כל המשנה ובא אחר ושינה בו פטור" וכו'.** מבואר הכא ד"ז בין לר"ל ובין לר"י, אבל להלן כ"ד: דמבואר דרבא פליג וס\ל דאין פטור דכל המשנה משום שאין מעשה המשונה של אחד מתיר לאחר להזיקו, אלא שאפשר שרבא פליג רק התם ומסכים ליסוד דכל המשנה ויבואר בזה בהערה הבאה, אלא שיש להבין יסוד הפטור של כל המשנה, ועיין **בחזו"א** (סי' ח' אות ז') שאי"ז פטור אונס [דהא גם אילו הוי אונס בסו"ד מ"מ הוי תחילתו בפשיעה] אלא הפטור הוא שאין צורת נזיקין בכה"ג שהניזק מושך עליו את הנזק, ומחלו' האמוראים היא עד כמה בעי' שינוי שחשב שהניזק מושך עליו את ההיזק ויצא מתורת נזיקין דעלמא עי"ש.**ונראה להוסיף ע"פ דברי הנתה"מ** (קנ"ה) שהובאנו כמה פעמים דיסוד חיוב נזיקין הוא משום דאין המזיק יכול לומר לניזק שעליו להרחיק את עצמו כיון שהמזיק יכול להרחיק ולא הניזק והניזק יבטל מתשמישו ולא המזיק, ולפ"ז הכא דהניזק נמי משנה יכול המזיק לומר לו דעל הניזק להרחיק את עצמו ועיין. ועיין **בש"מ** בשם **רבינו אפרים** מה שכ' בדין כל המשנה, ודבריו צ"ע.

**נא) דאמר ריש לקיש... בעטה מהלכת ברבוצה פטורה רבוצה במהלכת חייבת."** בגמ' לק' כ"ד: מבואר דרבא ס"ל דגם בבעטה מהלכת ברבוצה חייבת משום דאמרה לה לית לך רשות לבעוטי עי"ש, **ובפי' הר"ח** כאן כ' דהלכה כר"ל, ולק' ל"ב א' כ' די"א דהלכה כרבא וכן מבואר **ברי"ף וברא"ש וברמב"ם וטושו"ע** דהלכה כרבא. **והנה הרי"ף** הביא לדברי הגמ' הכא במסק' דמניח כסות לא נחשב שהוא משנה, **והנ"י** לק' כ"ד:הק' מה הוצרך לזה מאחר דפסק כרבא שם. **והרא"ש** שם כ' לישב דיש לחלק בין בע"ח לדבר אחר, דכלים עשויין לידרס ברגלי אדם וברגלי בהמה הלכך אי משנה פטור, ודוקא בבעטה בבהמה אמר רבא דאין פטור של משונה, עי"ש. **ובבי' הגר"א** סשצ"א סק"ה כ' דאינו מובן דברי הרא"ש. **ועיין בפלפולא חריפתא** (שם באות י') מש"כ בביאור דבריו, **ועיין עוד בנחל"ד** משכ"ב. ועיין עוד **בחי' אנשי שם** (כאן באות א') שכ' לישב דבעיטה הוי שינוי גדול וזה אין לה רשות, אבל אכילת כסות הוי שינוי קל ובזה נאמר הפטור דכל המשנה וכו', **והיש"ש** לק' סכ"ט כ' לישב דשינוי אינו מתיר להזיק אלא לשנות, ובעיטה דהוי כונתה להזיק בזה אמר רבא דאין פטור דכל המשנה, אבל באכלה כסות וכלים לא הוי כונתה להזיק אלא משונה, ומשו"ה בזה גם רבא מודה דיש לנו לפוטרו מדין כל המשנה דגם המזיק אינו אלא משנה, ומשו"ה בעי הרי"ף להטעם דלא הוי שינוי, **ובאהא"ז** בפ"ג מנז"מ ה"ג כ' לישב עוד דכל דברי רבא הם רק בבהמה המשנה, אבל הכא דמיירי באדם המשנה גם לרבא יהיה חייב עי"ש.

**נב) "וכמה, רבה אמר דמי עמיר רבא אמר דמי שעורים בזול." בשיעור** ה"בזול" כתב **רש"י** דהוא ב' שליש, **אמנם ברמב"ם** **בפה"מ** כ' דאם אכלה תמרים ישלם כמו דמי שעורים, ואם השעורים יקרים יותר ישלם תמרים, וכ' **בש"ג** דאינו מפרש כרש"י אלא דבזול היינו אם הם יותר זולים ממה דאכל. **ולענין דמי עמיר** אי משלם בזול או כמחיר הרגיל, **משמע בגמ'** בפשטות וכן ברש"י דמשלם דמי עמיר בסתמא, אמנם **ברי"ף** כ' גם על עמיר דמשלם בזול, וכן מבואר **ברשב"ם** בב"ב קמ"ו: עי"ש, **וביש"ש** גם מבואר דגם עמיר משלם בזול, וכ"כ **בכס"מ** בפ"ג ה"ב בשי' הרמב"ם. ועיין **באהא"ז** בפ"ג ה"ב מה שתמה בזה. **הנה** ענין זה דמשלם בזול אי"ז כלל בדיני נהנה, דזה ודאי שאדם האוכל עם חבירו דחייב לשלם מדין נהנה [עיין בשו"ע רמ"ו] בודאי חייב לשלם כמחיר הרגיל, אלא הכא הוא בגוונא שנהנה שלא מדעתו ובזה נאמר שמשלם פחות ופשוט, **והנה** ד"ז דמשלם בזול מצאנו גם לגבי יתומים שהניח להם אביהם פרה שאולה ואכלוה דמשלמים דמי בשר בזול [עיין כתובות ל"ד: ולהלן קי"ב ע"א] ומבואר דאין חילוק בדין התשלומים דבזול בין אדם לבין בהמה והכל תלוי בהנאה שלא מדעתו, **אמנם ביש"ש** (ס"ט) מחלק בזה בין אדם לבהמה עי"ש וצ"ע.

**יל"ע** במה דמשלם בזול האם הוא משום דכל שנהנה בע"כ הקלו עליו בחובת השתלומין או"ד דאנו שמין כמה היה מוכן להוציא ע"ז ואמרי' שלא היה מוכן להוציא אלא בזול. **וברש"י** משמע שרק משום שטוען שלא היה מאכילה בכה"ג לכן משלם בזול ונראה כאופן הב'. **אכן לדעות** שהובאו לעיל שמשלם גם דמי עמיר בזול לכאו' י"ל כצד הא' דכל הנאה בע"כ אינו משלם אלא בזול. והנה **בנמוק"י** כ' בשם **הרמ"ה** דגם אם רגיל ליתן לה שעורים אינו נותן אלא דמי שעורים בזול, דכיון דבע"כ הוא לא משלם אלא שיעור מאי דאמדינן לדעתי' דהוה נח"ל, ולשונו צ"ב, דהא אם רגיל ליתן א"כ הרי נח"ל ליתן גם שלא בזול, [ובהג' הב"ח באות ה' מבואר הגירסא דאם רגיל ליתן לה שעורים אז לכו"ע משערינן בדידי' והיינו דגם לרבה נותן דמי שעורים, עי"ש.] **ובחי' תלמיד הרשב"א והרא"ש** כ' דגם ברגיל ליתן שעורים ס"ל לרבה דנותן רק דמי עמיר דיכול לומר דעכשיו היה נותן לה עמיר.

**נג) "אומדין כמה אדם רוצה להאכיל לבהמתו" וכו'.** עיין **ברש"י** שכ' דנותן לפי מה שאדם אחר רגיל ליתן לבהמתו [ועיין בנמוק"י וברש"ש]. **וביש"ש** כ' דמיירי במי שלפעמים נותן עמיר דאמרי' שאם היה מוצא בזול היה נותן לבהמתו, אבל אם אינו רגיל לעולם ליתן לה אלא עמיר דלכו"ע אינו חייב ליתן דמי שעורים, ומש"כ אינו רגיל היינו לענין השיעור שאכלה. **אמנם הנחל"ד** כ' דגם אם לא נתן לה מעולם י"ל דאמדינן דעתי' דאם היה מוצא בזול היה נותן לה.

**נד)** **"דבר הרע לה פטורה."** **היש"ש** כ' דאם אכלה הרבה ומשו"ה היה לה רע דחייב לשלם כפי מה שהיה לו הנאה קודם שהספיקה לאכול הרבה דכבר נתחייב אז על שנהנה, **והנחל"ד** חולק דבעי דיהיה לגברא הנאה מאכילה זו ובאמת אין לו. ומחלו' תלויה ביסוד חיוב נהנה יתבאר להלן.

**נה) לענין הלכה** [בדמי עמיר או שעורין בזול] עיין **בר"ח** דהלכה כרבה דהוא רבו של רבא, וכ"כ באו"ז בשם ראבי"ה, **והרי"ף** הביא מחלו' בזה. **ועיין נמוק"י וברא"ש ובראב"ד.** ועיין בטור בסשצ"א הביא ב' השי' ועיין בשו"ע שם. **והנה הרמב"ם** (פ"ג ה"ב) כ' דמשלם דמי עמיר או דמי שעורים בזול, **והק' המ"מ** דאיך כ' גם כרבה וגם כרבא, וכ' דאפשר לו דהוי ספק ומשו"ה כ' דמה דהוי פחות זה משלם דלקולא אזלינן, וכ' דהרמב"ם מבאר דעמיר היינו אגודת שבולים ולא כרש"י דהיינו תבן, **ובי' הלח"מ** שם דאי כרש"י א"כ לא יתכן דדמי עמיר יהיו יותר מדמי שעורים בזול, **והכס"מ** כ' לבאר דס"ל להרמב"ם דלא פליגי דרבה מיירי בזמן הקציר דאז מאכילים שבולי שעורים ורבא איירי בזמן דכבר הפרידו השעורים מהשבלים, **ובש"ג** כ' לומר דרבא ס"ל דמי שעורים או דמי עמיר ולרבה דוקא דמי עמיר והלכה כרבא.

**כ' ע"א המשך**

**נו) "הדר בחצר חבירו" וכו'. ביסוד חיוב נהנה** מבואר בסוגין שחייב אדם לשלם על הנאה שקבל [או לקח] בין הוא בעצמו ובין בהמתו, **ויש לבאר** מאיזה טעם איכא חיוב על "הנאה" ונאמרו בזה כמה דרכים באחרונים, **בשער"י** (ש"ג פכ"ה ד"ה ולפי"ז) כתב דנראה שחיוב נהנה נלמד מקרא ד"אשר חטא מן הקודש ישלם" דאף דמזיק הקדש פטור כל האוכל מן ההקדש משלם בעד הנאתו ונלמד מזה גם תשלומי נהנה בהדיוט. עי"ש. וענין הדמיון של הקדש לנהנה בהדיוט מבואר בגמ' להלן דמבואר דיש חיוב מעילה בהקדש ע"י הנאה ודימתה הגמ' ד"ז לנהנה דהדיוט [ובדחית הגמ' יבואר להלן]. **אמנם** יעויין בברכת שמואל (י"ד אות א' ד"ה ונראה) שכתב לחלק בין חיוב הנאה בהדיוט לחיוב הנאה בהקדש ולפ"ז א"א ללמוד מהקדש דין נהנה. **ובדרך אחרת י"ל** דחיוב נהנה הוא כענין "ממוני גבך" וכך היה נראה לברכת שמואל וכן העלה צד בחי' רא"ל, **וביאור ענין זה** הוא שדמי לתשלומי שכירות היינו דכשם שהשוכר דבר מחבירו מחויב לשלם לו ואי"ז רק מחמת דין תנאים שהתנה עמו שישלם לו אלא שלקיחת ההשתמשות היא עצמה מחייבת לשלם כמו לקיחת ממון ממש וזהו מלוה שאינה כתובה בתורה אלא דמה שלקח צריך לשלם בעדו כמו כן הוא בחיוב נהנה, **אלא דהקשה** על צד זה בחידושי רא"ל דא"כ לא היה צריך להיות שדין התשלומין בנהנה יהיה באופן ששמין בית סאה באותה שדה וכו' [ב"מ צ"ט] דהא דמי להלואה, הן אמת דכתב רא"ל שבחצר דקיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר באמת חיוב הנהנה הוא כאופן דלעיל, עי"ש. ובברכת שמואל (י"ד ב') הקשה לדרך זו מהא דמבואר בסוגיא בכתובות ל: דאיכא דין קלב"מ גבי נהנה ואילו לגבי הלואה וכד' דהוי מלוה הכתובה בתורה ודאי לא שייך דין קלב"מ. **ודרך אחרת בחיוב נהנה** כתבו האחרונים שהוא מלוה הכתובה בתורה ועיין בחי' רא"ל שכ' דהוא חיוב חדש דכמו שנתנה תורה חיוב מזיק כמו כן נתנה חיוב נהנה. אלא שצ"ב מהו מנין למתני' דאיכא חיוב זה, ובברכת שמואל הביא דברי הגר"ח שכ' דנהנה הוי מלוה הכתובה בתורה וביאר דבריו דחיוב נהנה הוא כדי שלא יחשב גזלן ושולח יד והיינו דאם לא ישלם על הנאה הרי הוא גזלן על השימושים וא"כ חיובו לשלם הוא מכח דין גזלן שיהיה עליו אם לא ישלם. עי"ש. ולכאו' יש לבאר עוד דהגם דחיוב נהנה הוא מסברא דמאחר דדבר ברור הוא ששימושי החפץ שייכים לבעלים כמו החפץ עצמו ולכן יכול לקצוץ דמים בעבור השימוש בחפץ, כמו כן י"ל מסברא דאחר שחדשה התורה דין גזילה והיינו שהגוזל מחבירו צריך לשלם לו דמי מה שגזל כמו כן הגוזל שימושים צריך לשלם מה שגזל אלא שמאחר שלא גזל דבר בעין דין התשלום על מה שלקח נמדד בדיני נהנה כמו שיבואר. ועיין.

**ברשב"א** (ח"ד סי"ג) דן האם חיוב נהנה בעי' לשלם ממיטב והשיב דאינו משלם מהעלי' ומ"מ משמע מדבריו דמשלם מבינונית, **ובקצוה"ח** סשצ"א סק"ב נקט בפשיטות דאין לחייבו מעידית דחיובו הוא כמו בע"ח, אלא דכ' דנראה דאינו חייב אלא מזיבורית דהכא לא שייך הטעם דבע"ח גובה מבינונית משום שלא תנעול דלת, [ובחזו"א ב"ק י"א כ' דלא פלוג] **ולכאו' מוכח** דאין דין נהנה כדין נזיקין דא"כ היה צריך שישלם מעידית. **ועיין באו"ש** בפ"א מנז"מ ה"ב משכ"ב.

**נז) בחילוק בין נהנה למשתרשי.** **בתוס' להלן** ק"א (ד"ה או"ד) כתבו דהא דאין לחייב בקוף שצבע צמרו של חבירו מדין נהנה הוא משום שלדין נהנה בעי' מעשיו או מעשה בהמו או הנאת גופו. **והקשה המחנ"א** (נזק"מ ס"ב) מ"ט לא אמרו תוס' דיש סברא דאינו רוצה בהנאה וכענין שמבואר בתוס' בחולין קל"א על מה דמבואר שם דאם אנס המלך גרונו בחובו דחייב ליתן שיעור התרומות ומעשרות, וכ' התוס' דהא דאם אוכל מת"כ פטור הוא משום דיכול לומר מתענה הייתי, ועי"ש במחנ"א שדחה ראית התוס' מפ' אלו נערות וביאר באופ"א הטעם דאין חיוב נהנה בקוף שצבע צמרו של חבירו, **והביא עוד** דהגם דבסוגיא בב"מ מ"ב: מבואר דין משתרשי ליה והיינו שיש חיוב על הנאה שבאה לאדם ממקו"א ולא יכול לומר שאינו רוצה בהנאה זו כענין הייתי מתענה, זהו משום דמיירי שהיה עומד הכישות לכך, עי"ש בכל דבריו. **ומבואר** שלא חילק בין דין נהנה לדין משתרשי. **וברמ"א** בסרמ"ו סי"ז מביא דברי התה"ד דאם אחד אומר לחבירו אכול עמי ואכל צריך לשלם לו דלא אמרינן מתנה יהיב לי', **והקצוה"ח** (סק"ב) הביא **דהמהרי"ט כ'** דהא דחייב הוא מדין מזיק ולא משום נהנה דכלפי דין נהנה יכול לומר מתענה הייתי, וכמש"כ תוס' בחולין קל"א הנ"ל, **והקצוה"ח** שם הק' על זה עי"ש, **וביאר** דהחיוב הוא מדין נהנה ובחיוב נהנה א"י לומר מתענה הייתי, והראיה מכתובות ל: דבתחב לו חבירו בבית הבליעה אינו חייב מטעם מזיק וחייב מדין נהנה וא"י לומר הייתי מתענה, והטעם הוא משום דמתחייב על ענין זה עצמו שלא נתענה דזהו חיוב נהנה, ורק במת"כ דא"א לחייבו משום נהנה משום דהוי ממון שאין לו תובעין ויש לחייבו רק משום משתרשי דהוי כמו דיש ממון של מת"כ בידו, ובזה כל שיכול לומר מתענה הייתי כבר לא הוי משתרשי. עי"ש. **ועיין בשער"י** (ש"ג פכ"ה) שהאריך לבאר החילוק בין נהנה לבין משרשי, וכתב דענין משתרשי הוא ככמו ולד פרה היינו דנחשב שממונו של חבירו בידו מצד מה לי הן מ"ל דמיהן אבל גבי נהנה חיובו הוא על לקיחת ההנאה ובזה אין לחייב גבי ממון שאין לו תובעין, ועי"ש שביאר לפ"ז דכל הדין דבעי' בנהנה מעשיו ומעשה בהמתו או הנאת גופו כמבואר בתוס' להלן ק"א זהו דוקא גבי נהנה ולא גבי משתרשי כדמוכח בגמ' בב"מ (מ"ב:) גבי כישות, ועי"ש עוד שהאריך בזה.

**הנה** כל המבואר לחלק בין נהנה לבין משתרשי ליה הוא לענין הנאת אדם, **אבל לענין הנאת בהמתו** יש לדון בזה, דהא לכאו' אין מקום לחייב אדם על מה שבהמתו נהנתה, ובהכרח הוי חיוב של משתרשי ליה. אלא דלכאו' א"א לומר כן דא"כ צ"ב מ"ט לא יכול לומר שלא היה מאכילה כלום באותו יום ומ"ט מחויב לשלם דמי עמיר או דמי שעורים בזול, וא"נ דאנן סהדי שהיה מאכילה מ"ט לא אמרי' כן לגבי האדם עצמו ויהיה חייב מטעם משתרשי ליה. ועוד יש להוכיח שבבהמה נמי הוי דין הנאה ולא דין משתרשי ליה דהא כתבו תוס' (ק"א שם) דבעי' מעשה בהמתו ובמשתרשי ליה לא בעי' מעשה בהמתו כמבואר, ועל כרחך שיש לחייב מדין הנאה ולא מדין משתרשי ליה, וצ"ב מה ענין לחייב על הנאת בהמתו. ומוכח, דענין חיוב על הנאת בהמתו הוא דחייב אדם על מעשה הפסד שעשתה בהמתו כשאר חיובי נזיקין, אלא שחיוב נהנה שאני, דבדין נהנה חודש שחייב אדם לא רק על מעשה מזיק שלו או של בהמתו אלא על כל לקיחה מחבירו היכא דיש לו הנאה מזה, וההנאה שלו יכולה להיות במה שהוא עצמו נהנה או במה שבהמתו נהנתה אלא שבעי' שתהיה "הנאה ממונית" והיינו הנאה שאנו נוקטים דבפשטות היה מוציא על זה ממון ובזה אין חילוק בין אדם לבהמה. ועיין.

**נח) "בחצר דקימא לאגרא וגברא דעביד למיגר." נחלקו הראשונים** בחצר דקיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר, **דבתוס'** כתבו דהוא פטור דאי"ז אלא גרמא בעלמא, [ועיין בברכ"ש מה שדן בדבריהם לענין הקדש ויובא במקומו] **וברי"ף פסק** דחייב, ובביאור דברי הרי"ף **עיין בנמוק"י** שהביא דברי רוב הראשונים דס"ל שחייב והוכיח כן דהא ודאי האוכל פירותיו של חבירו חייב הגם שלא נהנה כלל, עי"ש. **ודבריו צ"ב** דבאוכל פירותיו של חבירו חייב מדין מזיק אבל מדין נהנה מי יימר דחייב. **וביאר הגרש"ש** דבאמת חייב מדין מזיק בעלמא ולא דמי לנועל בפני חבירו וכו' דהתם הוא גורם שלא יהיה פירות של שימושי הדירה אבל הכא הרי יש שמושים לדירה אלא שהוא אוכל אותם. **[הנה** יש לדון בדברי הרי"ף מטעם דינא דגרמי ועין בנמוק"י בסו"ד משכ"ב **ובמחנ"א** הל' גזילה סי"א כ' דנחלקו הראשונים בחיוב דינא דגרמי היכי דלא נחסר גוף הדבר עי"ש, ואכמ"ל.] **ועיין ברא"ש** שביאר דברי הרי"ף דהגם שלא חייב על עצם החסרון מ"מ חייב על כל "שאכל חסרונו של חבירו" והדברים צ"ב, דהא על החסרון אין לחייבו ועל ההנאה נמי אין לחייבו דהא לא נהנה ומהו הצירוף ש"אכל חסרונו". **ועיין בחידושי רא"ל** (ס"ט ב') שכתב דחיוב נהנה בגוונא דחסר הוא מדין "ממוני גבך" היינו דמאחר שלוקח אל גוף ההשתמשות מחויב לשלם בשביל כך אלא דרק היכא דהוא חסר נחשב שלקח את גוף ההשתמשות אבל בגוונא שאינו חסר נחשב שאין כאן השתמשות העומדת ללקיחה ואינו חייב ע"ז מדין ממוני גבך אלא מדין נהנה בעלמא ובזה מסתפקת הגמ' עי"ש, וצ"ב. **ובשיעורי הגרש"ר** ביאר [אחר שהוכיח מדברי הרשב"א דאין כוונת הרי"ף לדין מזיק וכן הוכיח רא"ל שם] דחיובו הוא מדין גזלן היינו שגזל את ההשתמשות דשייך דין גזילה גם על השתמשות ולכן חייב כפי השוי של ההנאה בעולם ולא לפי מה שההנאה היא אצלו, אבל בלא קיימא לאגרא אין כאן דין גזילה על השתמשות [ומשום שאין הדבר עומד לשימושים] אלא דין נהנה לחוד איכא. עי"ש. ולכאו' י"ל באופ"א, דגם בלא עביד למיגר סו"ס משתמש בשל חבירו ונהנה משל חבירו והגם שלא הרויח בזה כיון שיכל לגור במקו"א בחינם אבל מ"מ לא דר במקו"א אלא במקום זה ונשתמש ונהנה, אלא די"ל דכל היכא שאין הבעלים נחסר בהנאתו של פלוני אין הוא יכול לתבוע על מציאות ההנאה והשימוש של חבירו דאין שימוש זה סותר לבעלותו של הבעלים כלל [אא"כ קצץ כדלהלן] ולהכי בקיימא לאגרא דנחסר משימושו של הדר בחצירו ודאי יכול לתבוע על ההנאה. ומה שדנה הגמ' בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר הוא מטעם אחר היינו דבגוונא שנהנה מחבירו הנאת ממון היינו הנאה ששוה לו ממון יכול לתבוע ממנו על מה שהרויח הנאה מנכסיו דהוי כמו שהוציא ממון מנכסיו. ועיין.

**נט) "מצי אמר ליה מאי חסרתיך" וכו'. הנמוק"י** בשם **הרמ"ה** כ' בסוף הסוגיה דאין לומר דהא דפטור הוא מטעם מחילה, דהא מבואר בגמ' דגם ליתומים דאינם בני מחילה אין גובים, **ובתוס'** בב"ב י"ב ב' מבואר דטעם הפטור הוא משום דכופין על מידת סדום דאחר שכבר דר לא יתבע ממון על הנאה זו, וכ"כ **הפנ"י** בסוגיין, **ובחי' הגרש"ש** סי"ט אות ג' הק' דלפ"ז צ"ב מה דמייתי ראיה בסמוך מהא דחייב משום מעילה דזה נהנה וזה לא חסר חייב הא גבי מעילה לא שייך לפטור משום כופין על מדת סדום, וביאר דכל דליכא חסרון אין לבעלים זכות תביעה על ההנאה, עי"ש.

**כ' ע"ב**

**ס) בתוד"ה הא.** **בחי' הגרש"ש** (סי"ט אות ג') כ' דגם בתחילת דבריהם ידעו דלכתחילה יכול למנוע ממנו לדור בביתו, אלא דס"ל דאיכא למימר דזהו משום דאל"כ נמצא דכל אחד יוכל ליכנס לחצירו בלא רשותו ונמצא דנוטלים ממנו שליטת ביתו, וא"כ אחר דכבר נכנס ותו אין עכשיו מקום לטענה זו א"כ נימא דלא ישלם משום דכופין על מידת סדום, ולזה כ' די"ל דכיון דאין כופין לכתחילה א"כ כבר הוי סיבה גם דיוכל לתבוע ממון על זה. עי"ש. **ובעיקר הענין** שיכול למנוע ממנו לגור בביתו **כ"כ נמי בהג"א ובנמוק"י,** **אמנם במרדכי** (אות ט"ז) כ' בשם **ראבי"ה** דשמעתי דכופין על מידת סדום גם שיתן לו לכתחילה לדור בביתו**.**ועיין **ברמ"א** סי' שס"ג ס"ו שכ' דאין כופין לגור במקום שיכול בעה"ב להרויח גם אם אינו רוצה, עי"ש. **ומבואר בדבריו** עכ"פ דבבר שאינו יכול ליטול שכר יהיה הדין דגם לכתחילה כופין אותו ליתן, אמנם לפ"מ דמבואר בנ"י הטעם דאין כופין בדבר שהוא שלו, א"כ גם בכה"ג דאינו יכול ליטול שכר יהיה הדין דאין כופין, **ובפ"ת** שם אות ג' הביא **דהנו"ב והבית אפרים** חולקים על הרמ"א וס"ל דלעולם אין כופין וכמבואר בנ"י וכ' דכן בעוד פוסקים לא מבואר חילוק אלא לעולם אין כופין.

**סא) בא"ד**. מבואר בתוס' דהטעם דחייב הוא משום שנהנה מחמת החיסרון שהיה בתחילה, **ובתוס'** בכתובות שם כ' דאע"ג דאינו שוה פרוטה מ"מ משהו אכתי שוה, וכיון שכן חשוב דנהנה משלו וא"כ כבר חייב בכל שיעור ההנאה דמגלגלין עליו את הכל, וכענין שחרוריתא דאשייתא. **ובברכ"ש** סי"ד אות ג' כ' דס"ל הכא דדוקא אם יש בדבר שנהנה ממנו ש"פ אבל אם אין בו ש"פ ס"ל דכה"ג לא חשיב דמחסרו, ובתוס' בכתובות **ועיין עוד בשעה"מ** (פ"ג מגזילה ה"ט) משכ"ב. אלא דיש להבין מהו הסברא שנהנה מחמת החסרון שהיה בתחילה, ולכאו' מבואר דיסוד הענין שבעי' ל"חסר" הוא כדי שיהיה זכות תביעה לניזק ולזה סגי במה שנחסר מתחילה במעשה זה. ועיין עוד בענין ד' התוס' **במחנ"א** (גזילה סי"ג) **ובאו"ש** (פ"ג מגזילה ה"ט). ואכמ"ל.

**סב) תוד"ה אפקורי**. **השטמ"ק** בשם תלמידי הר' ישראל מק' דכיון דישאר בהם עכ"פ שיעור ממון קצת א"כ מן הדין חייב את כל ההנאה כיון דמגלגלין עליו את הכל [ועי"ש **הרא"ש** מה דהביא דברי **הר"מ** לישב קו' זו, וצ"ב.] וכ' לתרץ דמה דמגלגלין עליו את הכל זהו דוקא היכי דאין לו רשות לחסר כמו בהא דשחרוריתא דאשיתא, אבל הכא דהוי ברשות דאי"צ לשמור בהמתו מהיזק של שן ברה"ר בזה אין מגלגלין עליו את הכל, ועוד כ' בשם ר"י עד"ז דדוקא היכי דחייב על החסרון אז אמרינן דמגלגלין עליו את הכל ולא היכי דפטור על החסרון ובאנו לחייבו רק משום דנהנה, ועוד כ' בשם הר' ישראל דהכא דהחסרון היה קודם להנאה ובאנו לחייבו רק משום דבא מחמת החסרון וכמבואר בתוד"ה הא, בזה ליכא להדין דמגלגלין עליו את הכל, **ובחי' רא"ל** (סי' ס"ט אות ג') ביאר בכל חילוקי הש"מ דהגדר הוא דהיכי דבאים לחייבו משום ממוני גבך אז חסרון מועט הוי סיבה דיוכל לתבעו הכל, אבל היכי דיש לחייבו רק משום נהנה בזה אין מגלגלין דאין לו זכות תביעה על הנאה אלא כפי מה שנתחסר, ולפ"ז כ' דכל החילוקים הם רק טעם אמאי אינו יכול לתבעו אלא משום נהנה ולא משום ממוני גבך עי"ש, ועיין עוד **בחי' הגרש"ש** (סי"ט אות ד') משכ"ב. ועיין עוד **בתוס' רבינו פרץ** מש"כ ליישב.

**כ' ע"ב המשך**

**סג) "המקיף את חבירו" וכו'. יל"ע מאיזה דין** חייב הניקף לשלם, דבפשטות אי"ז דין משתרשי ליה, דהא למשתרשי ליה לא בעי' "חסר" לכ"ע, **ובפשטות** מבואר בגמ' שהוא מדין "נהנה" דהא הוכיחה הגמ' מהכא לדין ז"נ וזל"ח, וכן מבואר **בדברי הרבינו יונה** בב"ב עי"ש, **והנה** יל"ע דאם החיוב מדין נהנה הא לא הוי מעשיו או מעשה בהמתו ולתוס' בדף ק"א בעי' להכי כדי לחייבו, **ותירצו בזה** דבעי' מעשיו או מעשה בהמתו או שהבעלים עצמו נותן לו את ההנאה דבזה נמי חייב וביארו בזה שיטת הש"ך (שצ"א) דהמאכיל בהמת חבירו חייב חבירו מדין נהנה הגם שליכא מעשי בהמתו **ועיין בברכת שמואל**. **ובחי' הגר"ח** (סטנסיל) ביאר דלשיטת התוס' דמיירי דיכול לכופו על בנית הכותל [עיין להלן] הוי כמו שעשה ע"פ ציויו, ועוד תי' דמאחר דהוי שדה העשויה ליטע [רמב"ן] הוי נמי כמדעתו. **אמנם** בכמה ראשונים בב"ב מבואר דאין החיוב מדין נהנה, **דברמב"ן וברשב"א** מבואר דהחיוב הוא משום "יורד", **וקשה** לפ"ז מדברי הגמ' שדימתה ענין זה לדין נהנה, **ויש שתי'** דמיישך שייך חיוב יורד לחיוב נהנה והיינו דכשם שביורד אינו יכול לתבוע את ההוצאות אא"כ נחסר מזה כמו כן לענין לקיחת הנאה דבעי' דוקא חסר כדי שיוכל לתבוע הנאה, [עיין **חי' הגר"נ** זצ"ל ב"ב שם]. **ויש שביארו** דהסוגיא הכא אזלה כשיטת חייא בר אבא דמשלם דמי קנים בזול ולשיטתו החיוב במקיף הוא משום דנהנה, והראשונים הנ"ל אזלי בשיטת רב הונא דמשלם מה שגדר. [**עיין באבן האזל** (פ"ג ה"ד) **ובשיעורי הגרש"ר** ועוד].

**סד) בתוד"ה את.** **נחלקו רש"י ותוס'** בענין החסרון של המקיף דלרש"י מיירי על המחיצות הפנמיות ולתוס' על החיצונות, **והק' תוס'** על רש"י מאי ס"ד דמחיצות פנמיות ל"ח חסר. **ועיין בפנ"י** מש"כ ליישב שיטת רש"י [וצ"ב]. **ובחידושי הגר"ח** (סטנסיל) דהכא מאחר שהוא מהנה אותו בעל כורחו אין מקום לדון מדין חסר כלל אלא רק מדין נהנה [ובשדה העשויה ליטע הוי נהנה מדעתו] וא"כ לענין חסר בעלמא ודאי אי"ז נחשב כחסר ומ"מ לענין זה נהנה וזל"ח אמרי' דכיון דאת גרמת לי הקיפא יתירה הוי כמו חסר דאין לומר שהוא לא מקפיד על חסרון זה, או מטעם דהוי כאכל חסרונו של חבירו. **ובשיטת התוס' ביאר הגר"ח** דיסברו כשיטת רש"י בב"ב דמיירי שיכול לכפותו על המחיצות הפנמיות ולהכי פשיטא דחשיב חסר, ולהכי הקשו על רש"י. **ועיין בראשונים בב"ב** שתי' שיטת רש"י דכיון דמיירי בבקעה דהיזק ראיה לאו שמיה היזק אין נחשב המקיף חסר מחמת הניקף, ואכמ"ל.

**סה) בתוד"ה טעמא.** **היש"ש** הק' דמה טעם יש בזה דמשום דגילה דעתו דיתחייב לשלם, **ובחי' הגרש"ש** (סי"ט אות ה') כ' דכיון דיש מי שנח"ל גם לבנות א"כ הרי נחסר במה שהוציא הכל לבדו, וכן גבי שוכר כיון דמגלה דעתו דנח"ל לשכור בית זה, א"כ בזה נעשה קיימא לאגרא, ועוד כ' באות ו' ובס"כ דכיון דגילה דעתו בזה יש לחייבו משום משתרשי, דאין לומר בזה הייתי מתענה עיי"ש, **ובברכ"ש** (סי"ד אות ב') כתב דמה דנהנה אינו חייב משום ממוני גבך הוא משום דבאמת אינו זוכה בכלום, וא"כ הכא גבי גדר דהוא זוכה בשבח ובגוף הכותל דהרי בלא זה בודאי אין המקיף יכול לתבוע ממנו דישלם על מה שבנה, הרי ממילא דיכול לתבעו משום ממוני גבך, ומ"מ זהו רק בגלי דעתי' דנח"ל בהוצאה דבלא זה אדרבה לא יזכה ולא יתחייב, **ובקה"י** (סי"ח) כ' דנראה בדברי התוס' דכל מה דזה נהנה וזה אינו חסר פטור הוא משום דיכול לומר דלדידי לא שוה לי. **והקצוה"ח** (סקנ"ח סק"ו) כ' לישב קו' התוס' דהיכי דעמד ניקף כיון דגלי אדעתי' דנח"ל, א"כ בודאי רצונו לזכות בכותל דיהיה גם שלו וא"כ הרי הוא מחסרו בזה גופא שזוכה בחצי הכותל לעצמו דהמקיף נח"ל שיזכה, והיינו לשי' רש"י דהגדר הוי בינו לפנימי, **והנחל"ד** כ' דמה דאין מחייבין אותו לבנות גדר בין שניהם זהו רק משום דלא נהגו וא"כ היכי דגלי דעתי' דנח"ל בזה מחייבין אותו לבנות מדינא וכמו במקום שנהגו דמחייבין אותו.

**בהג"א** מבואר דהכא נמי בדר בחצר חבירו היכי דגלי דעתי' דנח"ל בהוצאה הדין דחייב גם אם אינו חסר, וכ"כ **הטור** וכן **השו"ע** בשם י"א בסשס"ג ס"ט, וכן נראה לשון התוס' דכ' דגבי חצר לא גלי דעתא אלא בחנם ומבואר דאם היה מגלה בדעתו דגם בשכר היה חייב גם בחצר, **והיש"ש** חולק וכ' דגם אי נימא כהתוס' דחייב משום דגילה בדעתו, מ"מ י"ל דזהו דוקא הכא דגם איכא לטעמא דאת גרמת לי אבל בלא חסרון כלל אין לחייבו, [**ובי"ר** בב"ב ד' ב' מבואר כהתוס'], וכן **הנחל"ד** כ' לדינא דלא כהטור.

**סו) "ת"ש הבית והעליה" וכו'.** לכאו' צ"ב מאי ס"ד דגמ' הא על כרחך דהתם שאני דהא יכול לדור בבית חבירו בע"כ. ו**בחי' תלמיד הרשב"א והרא"ש** עמדו בזה ועי"ש מה שביארו.

**סז) "משום שחרוריתא דאשיתא." הנמוק"י** בסוף הסוגי' כ' דמהכא משמע דמשום חסרון מועט מגלגלין עליו את הכל, **ודלא כהרמ"ה** דס"ל דחייב רק את שיעור החסרון. **והשעה"מ** (פ"ג מגזילה ה"ט) הביא דה**שי למורא** כ' דהרמ"ה מבאר דר"י מחייב רק שיעור השחרוריתא דאשיתא, ותמה עליו דאי"ז משמע מלשון הגמ' ועי"ש עוד קושיות, **וכ'** דס"ל דלמסקנא אמרינן דבזה גופא פליגי רבנן על ר"י, ואה"נ דגם לרבנן יצטרך ליתן לו עכ"פ שויות השחרוריתא דאשיתא, עי"ש בהרחבה. **ובקצוה"ח** שם הק' דא"כ אמאי רבנן פטרי מזה הא יש לחייבו משום מזיק, וכ' לומר דזה הוי כזורק מטבע לים דפטור משום דאמר לי' דמנח קמך כמבואר לק' צ"ח א' והכא נמי לא חסרו מידי ורק דהשחיר הלובן וע"י פועל שיוריד השחרורית ממילא יתגלה הלובן, ורק לחייבו משום נהנה אפשר וכמש"כ תוס' דבחצר דקיימא לאגרא גם הוי רק גרמא ואעפ"כ חייב משום חסר, **והנחל"ד ובהג' אמ"ב** חולקים דודאי חשיב היזק גמור, וכן הביא המגי"ה שליט"א על הקצוה"ח דכן מבואר בריב"ש סתנ"ו דהוי מזיק גמור, עי"ש. **והנחל"ד** הק' על הקצוה"ח דגם אי נימא דהוי גרמא מ"מ אמאי אינו חייב לרבנן עכ"פ מדין נהנה כפי שיעור השחרורית, עי"ש.

**בדין שחרוריתא דאשיתא מצאנו חילוק בין קרקע למטלטלין,** דבגמ' לק' צ"ז א' מבואר גבי תוקף ספינתו של חבירו דבלא עבידא לאגרא נוטל רק פחת, והק' **הרשב"א** דמאי שנא מהכא דאמרינן דכל דחסר מקצת נוטל כל ההנאה, וכ' דהכא מיירי בקרקע ושם מיירי במטלטלין, **ובתה"כ** סי' שס"ג ס"ה כ' דלא נתבאר טעם החילוק בזה, וכ' דשם הוא נעשה גזלן ומשו"ה אינו משלם אלא על הפחת דכל הגזלנים אינם משלמים אלא כשעת הגזילה, **ובשעה"מ** בפ"ג מגזילה ה"ט מבואר דזה כונת הרשב"א דחלוק מטלטלין דנעשה גזלן עלייהו משא"כ בקרקע אינה נגזלת, והשעה"מ שם כ' **דהתוס'** בכתובות ל' ב' דכ' גבי תחב לחבירו דחייב האוכל משום נהנה אע"ג דכבר נחסר מיד שתחב חבירו, דמ"מ שוה משהו ומגלגלין עליו את הכל, דזה דלא כהרשב"א דשם הא מיירי במטלטלין. **והחזו"א** לק' צ"ז כ' עוד דגבי מטלטלין הבעלים מקפידים יותר שלא ישתמש ומשו"ה אין דעתם לתבוע כלל האגרא אלא להוציאו מהספינה עיי"ש, **והנ"י** שם כ' בשם **הרמ"ה** דמבואר בזה כשיטתו דאינו חייב אלא כפי שיעור החסרון.

**סח)** **"זאת אומרת הדר בחצר חבירו שלא מדעתו צריך להעלות לו שכר."** **בברכ"ש** (סי"ד אות א') הק' לשי' התוס' דבזה לא נהנה וזה חסר פטור, דאם דימעל בהקדש ולא יהנה כגון ששתה בכוס של הקדש והיה לו כוס של עצמו דלא ימעול כיון דאין כאן נהנה ובהדיוט פטור בכה"ג והגמ' דימתה הקדש להדיוט, **וכ'** דזה ודאי דיש חילוק בין הקדש להדיוט דבהקדש נתחדש דיש גזילה על שימוש לבד משא"כ בהדיוט, ומשו"ה יש לחייב בהקדש גם היכי דלא נהנה, ומשום דמ"מ הרי הוא גזל תשמיש דהקדש, אלא דהיכי דלא חסר בזה מדמי שמואל דין הדיוט להקדש, דאי לא חשיב לחייב בהדיוט דלא חשוב דקיבל מחבירו הכא נמי לא היה ראוי לחייב בהקדש. עי"ש.

**כ"א ע"א**

**סט) "הקדש שלא מדעת כהדיוט מדעת."** תוס' כ' דאיכא דעת שכינה שלא יהנה אדם בלא מעילה, ולא ביארו מה הפירוש כהדיוט מדעת, ועיין במהר"ם. **ובתור"פ** וכן **בתו"ר** בב"מ צ"ט ב'מבואר דהיינו דהוי כמו דהדיוט מוחה בו שלא ידור בחצירו דאז חייב לכו"ע, **והרשב"א** כ' דהוי כמו דההדיוט מתנה עמו דאם ידור יעלה לו שכר דבודאי חייב, וכ' דכן מבואר **מפי' הר"ח** דכ' דשכירות הקדש שלא מדעת כהדיוט מדעת. **והנה בפשטות** היה נראה דלא חזרה בה הגמ' בדימוי תשלומי נהנה בין הקדש לבין הדיוט, אלא דבהקדש הוי כמו שאומר לו שלא יגור דאז חייב מדין נהנה, **אמנם בחי' רא"ל** הוכיח מגמ' בב"מ צ"ט: דהטעם דחלוק תשלומי הדיוט מתשלומי הקדש לענין אי שמין בית סאה באותה שדה הוא משום שחזר בו שמואל וס"ל דהדיוט אינו דומה להקדש דהדיוט שלא מדעת כהקדש מדעת, ומבואר דחלוק נהנה מהקדש מנהנה מהדיוט בעיקר התשלום. וביאר רא"ל דבהקדש אי"ז דין נהנה אלא דיני שכירות בעלמא עי"ש.

**בשו"ע** (סי' שס"ג ס"ו) כ' דאם אמר לו צא והוא אינו יוצא חייב לשלם לו, **ובב"ח ובסמ"ע** בסקי"ד כ' דגם בגברא דלא עביד למיגר דהוי זה לא נהנה וזה לא חסר מ"מ חייב, אמנם **בברכ"ש** סי"ד אות א' כ' בפשיטות דלהצד דהדיוט מדעת היינו דהוא מוחה, א"כ בלא נהנה ולא חסר יהיה פטור. עי"ש.ועיין **בחי' רא"ל** סס"ט כ' דכיון דמיחה בו יש לנו לחייבו על עיקר ההשתמשות ואי"צ לחייבו דוקא על ההנאה. עי"ש. **וכ'** הברכ"ש (שם) לפ"ז דגם בהקדש יהיה פטור בזה לא נהנה וזה לא חסר, כיון דמבואר בגמ' דהוי כהדיוט מדעת. ועיין עוד בנו"כ השו"ע [**באר הגולה וגליון מהרש"א**] מש"כ בענין זה ואכמ"ל.

**כ"א ע"א המשך**

**ע)"הא דקיימא לאגרא הא דלא קיימא לאגרא."** יל"ע בגוונא דעביד להשכיר אלא דעתה אינו משכירו מאיזה סיבה האם חשיב קיימא לאגרא, ועיין **בהג"א** בשם **ראבי"ה** כתב דאם הבעלים עביד למוגר ורק דעכשיו אינו בעיר ולא שלוחו, חשיב כלא עבידא לאגרא, [וכן פסק הרמ"א שס"ג עי"ש] **והביא הג"א** דיש חולקין, **והיש"ש** כ' להלכה כהחולקים, **והמחנ"א** בהל' גזילה ס"י כ' דלפי דברי התוס' דכל שהבעלים מוחה שלא ידור בחנם חייב לשלם וזהו הדיוט מדעת א"כ הכא נמי בזה הרי מ"מ הבעלים מקפידים שלא ידור בחנם, והביא עוד ראיה לשי' החולקים עיי"ש, ועיין בגליון מהרש"א בסשס"ג ס"ו מש"כ על דברי המחנ"א.

**עא) "משום שנאמר ושאיה יוכת שער."** **הרשב"א** מק' דמאי בעי להאי טעמא הא בכל הסוגי' מבואר דזה נהנה וזה לא חסר פטור אף שאין לשני שום הנאה כמו במקיף וניקף, וכ' די"ל דבבתים לעולם איכא קצת הפסד מחמת דריסת הרגל של הדרים, ומשו"ה בעי כנגד זה שיהיה לו ריוח במה שדר שם, **והנ"י** כ' דבכל בית איכא שחרוריתא דאשיתא ומהני ריוח זה דלא יחשב חסר משו"ז, ועיין **בלח"מ** (פ"ג מגזילה ה"ט) דזהו דוקא בבית ישן אבל בבית חדש ההפסד של שחרוריתא דאשיתא גדול יותר מהריוח, ומשו"ה מבואר בגמ' לעיל דהוא חסר מה"ט, **והרא"ש** כ' דאה"נ דגם בלא האי טעמא הוא פטור אלא דלא מבעי קאמר עי"ש, **ובבי' הגר"א** סשס"ג סקט"ז מעיר דא"כ מה אמר בגמ' מאי בינייהו, עי"ש. ועיין **ביש"ש** דאיכא בינייהו אם שרי לכתחילה, עי"ש. **וברבינו יונה** בב"ב ד' ב' הוכיח מהגמ' הכא דבאמת להלכה הדין דזה נהנה וזה לא חסר חייב. ודלא **כרמב"ם וטושו"ע** שמבואר דפטור. ועיין עוד ב**נמוק"י** בשם **הרמ"ה.**

**עב)** **"ההוא גברא דבנה... אגביה ר"נ לאפדנא מיניה" וכו'.** עיין היטב בביאור הסוגיא **ברשב"א וברא"ש בשטמ"ק,** ושי' **הרשב"א** דגבה ממנו כמו שכירות האפדנא כיון דזכו בו אמנם שי' **הרא"ש** דלא זכו בזה ולא גבה ממנו אלא כמה דמשלמים על חורבה כדי לבנות עלי' בית דזה מה דנהנה מהיתומים, **והנ"י** כ' בשם **הרמ"ה** דגבה רק כמה שהיו נותנים להם הקרמנאי [וזה כשי' לעיל דאינו חייב אלא כשיעור החסרון].והנה יש להקשות מ"ט לא אמרי' דהוי חסר מטעם שחרוריתא דאשיתא , **ועיין רשב"א,**  **והשעה"מ** בפ"ג מגזילה ה"ט כ' דזה מקור לשי' הרמ"ה דאינו חייב אלא כשיעור החסרון, עי"ש.

**עג) "במחזרת"** עיין ברש"י דהוי שינוי, והקשו התוס' דאמרינן לעיל דאורחי' נמי לסרוכי, כ' **הפנ"י** דשי' רש"י דזהו דין במסוים שם בברחא דוקא דאורחי' לסרוכי, [ועיין ברש"י לעיל לענין אכלה על השולחן וברש"א מה שהק'] **עוד הק ' תוס'** דמשלמת מה שהזיקה משמע נ"ש, כ' **המאירי** דיל"ב דנקט לשון זה משום דמתחילה אמר דמשלם מה שנהנית, ולזה אמר דבזה משלם לפי מה שהזיקה ולא לפי ההנאה ולעולם הוי רק ח"נ, **והתור"פ** הק' דאם הוי רק ח"נ א"כ פעמים מה שנהנית הוי יותר ממה שהזיקה, וכ' די"ל דאה"נ וכונת המשנה דגם יש חיוב כמו שהזיקה, ואם זה יותר משלם זה ואם מה שנהנית יותר משלם כמו שנהנית, **והשטמ"ק** בשם **ר' ישעי'** כ' דיל"ב דקאי על מה דמשמע ממה דאמר דמשלם מה שנהנית, דאם אכלה דברים הרעים דאין הנאה אינו משלם, ולזה אמר דאם מצידי הרחבה משלם מה שהזיקה ואע"ג דאין לו הנאה מאכילתה. **והנה** לענין דברי שמואל דשבקתה לרחבה וכו' יל"ע אי שיטת רש"י דהחיוב הוא ג"כ משום קרן [ועיין ברש"י בד"ה וקמה שנ' שהענין הוא מצד רה"ר] **ועיין ברא"ש** בשטמ"ק דהק' על רש"י מצידי הרחבה ונ' שהבין בדבריו דגם הם הוי מטעם משונה, **ועיין ברבינו פרץ ובגליון** בשטמ"ק.

**עד) תוד"ה ובמחזרת.**  ממש"כ בסו"ד דלשמואל מקום שיכולה לאכול בחזרה חשיב לה כרה"ר, נראה דגם אם תעלה לצידי הרחבה ממש ותאכל שם ממקום כזה דיכולה לאכול ע"י חיזור יחשב שן ברה"ר, וכך משמעות לשון **הרא"ש** שכ' דכיון דיכולה לאכול ע"י חיזור אין לו רשות לשטוח שם פירות הוי כרה"ר, וכן מבואר בהדיא **בתור"פ**, **וברמב"ם** בפ"ג מנז"מ ה"ט כ' בסתם דאם הניחה הרחבה והלכה ועמדה בצידי הרחבה ואכלה משלם מה שהזיקה ומשמע דגם במקום דיכולה לאכול ע"י חיזור הוי כחצר הניזק, **ובטור** סשצ"א כ' היא בתוך הרחבה והחזירה ראשה ונלה ואכלה ברחבה אינו משלם אלא מה שנהנית, אבל יצאה מן הרחבה לצידי הרחבה ולקחתם שם ואכלתם שם משלם כל מה שהזיקה, וכ' **הפרישה** דנראה דה"ה אם בשעת אכילה אכתי יהיה ראשה על צידי הרחבה מ"מ יהיה פטור ולא חשיב כחצר הניזק דהא מסיים הטור דהא דחייב הוא ביצאה לגמרי לצידי הרחבה, ומשמע מזה דעכ"פ היכי דתעמוד בצידי הרחבה יהיה חייב בכל גונא, גם אם הוי מקום דיכולה לאכול ע"י חיזור, **ולעיל** כ' א' נתבאר מחלוקת ראשונים בקופצת האם חייב רק במקום דא"א לה לאכול אלא ע"י קפיצה או דחייב בכל מקום, ומבואר **בחי' רא"ל** סס"ח אות א' דכמו"כ הכא יחלקו בזה ושי' הרא"ש שם דבעי מקום דאינה יכולה לאכול אלא ע"י חיזור וה"נ ס"ל הכא, ולשי' הרמב"ן שם ודעימי' דחייב בכל גונא הכא נמי הכא חייב בכל גונא כשעומדת בצידי הרחבה.

**עה) "מפתח החנות" וכו'.** **בתוס'** דקיימא מבואר החילוק דתוך החנות הוי חצר הניזק ממש, וכן מבואר **ברשב"א** היינו דבחצר הניזק גמור חייב בכל ענין אפילו אכלה כדרכה וכדתנן אכלה מתוך החנות משלם מה שהזיקה, עיין לעיל בסוגיא דקופצת שהובאו דברי **רא"ל זצ"ל** דבמקום דאינו חצר הניזק ממש הוי פטור משום דאורחי' וכמש"כ הרי"ף משא"כ בחצר הניזק ממש הוי פטור מצ"ע עיי"ש, ועיין **באהא"ז** בפ"א מנז"מ ה"ח אות ג' כ' בשי' הרא"ש דלפטור דחצר הניזק מלבד דיהיה רשות הניזק גם בעי שיהיה מקום דאינה אוכלת בדרך הילוכה, [ועי"ש שדן אי הרא"ש והרמב"ן חולקים בענין זה [לעיל הבאנו דלכאו' פליגי]. והנה **בסמ"ע** (סי' שצ"א סקט"ז) כתב דבאכלה מתוך החנות אף שהבהמה עומדת בפתח החנות מ"מ כיון שאין דרך הבהמה להושיט ראשה כלל לתוך החנות משו"ה הו"ל כאילו עומדת בחנות ואוכלת, ומשמע שדוקא משום שאין דרכה בכך, ואילו בראשונים לעיל מבואר דכל היכא דהוי חצר הניזק גמור לא בעי' להכי. ועיין עוד **בנחל"ד** משכ"ב.

**עו) "כי פליגי במקצב מקום."** **בתוס'** מבואר דהחילוק בין צידי הרחבה למקצה מקום הוא דצידי הרחבה הם גבוהים ורחבים ומובדלים משא"כ במקצה מקום, **ובחי' רא"ל** סס"ח אות ב' מבואר בתו"ד דכיון דהקרקע שוה לרה"ר א"כ הוי אורחי' לאכול שם והוי דרך הילוכה, **ובעיקר** מחלו' רב ושמואל במקצה מקום **עיין** ב**רשב"א** ובנחל"ד.

**כ"א ע"ב**

**עז) בתוד"ה ורב [בע"א].** בביאור ד' התוס' וישוב שי' רש"י **עיין ברשב"א**, **ובבי' הגר"א** (סי' תי"ד סקי"ג) עי"ש. ובקו' השני' עיין **מהרש"ל ומהרש"א ונחל"ד** ואכמ"ל.

**עח) "דכולי עלמא מחזרת אי כרב אי כשמואל."** עיין בתוס' שכ' דרבי יוסי לא מצי סבר כשמואל, עי"ש. **ובתור"פ** כ' דמשכ"ל גם לר"י בכה"ג דתעמוד בחצר המזיק ותושיט ראשה ותאכל מרה"ר דאי מחזרת פטור גם בזה פטור, **ובשטמ"ק** בשם **הר' ישראל** כ' דמחצר המזיק לא שייך מחזרת כיון דלעולם גם יכולה לאכול בלא חיזור דהא אין לה שם דרך הילוך דיכולה לעמוד לעולם באופן שכל גופא לעבר רה"ר.ועי"ש עוד מש"כ.

**עט) "וביער בשדה אחר ולא בחצר המזיק."** **יל"ע** מ"ט ס"ד דגמ' דבעי' קרא לשו"ר ברשות המזיק ולא נימא תורך ברשותי מאי בעי, ועוד יל"ע לס"ד דגמ' דבשו"ר בעי' פס' מה היה הדין בקרן ברשות המזיק, דבפשטות גבי קרן לא משמע שהיה ס"ד זו [אכן ברמב"ם פסק גם לגבי קרן דתורך ברשותי מאי בעי והוסיף את הפס' וביער בשדה אחר וכבר תמהו על דבריו ועמדנו בזה לעיל י"ג ע"ב קחנו משם] **ובתוס'** ד"ה ומר מוכח דס"ל הכי דקרן יהיה פטור בחצר הניזק גם לס"ד דשו"ר בעי' פס' עי"ש. **ועיין בחידושי הגרנ"ט** (סי' ק"ל) שהוכיח מסוגיין דחלוק חיוב שו"ר מחיוב קרן דרק בשו"ר איכא ס"ד לחייב בחצר המזיק **וביאור הדבר** י"ל [וכעי"ז בחידושי **הגר"ד פוברסקי זצ"ל** לעיל י"ד ע"א] דקולתו דשו"ר היא חומרתו, היינו דקרן הוי חפצא דמזיק י"ל דברשות המזיק אי"ז חפצא דמזיק דבמקום שיש לו רשות להיות אין להחשיבו כמזיק ולהכי פטור מסברא, אבל שו"ר דאינם חפצא דמזיק אלא דמ"מ חייבה תורה על הפסד חבירו סד"א דגם ברשות המזיק תחייב התורה ולהכי בעי' פס' וצ"ע. אמנם **בשטמ"ק** בשם **תוס' שנ"ץ** כ' דבאמת לפי הס"ד דקרא גבי שן ורגל בא למעט חצר המזיק, א"כ בקרן יהיה חייב גם בחצר המזיק דבקרן לא כ' שדה אחר למעט חצר המזיק, עי"ש. ועיין **בברכ"ש** סי' ט"ו אות א' כ' דאם ממעטינן רק מקרא א"כ הרי זה רק פטור מתשלומין, אבל לפ"מ דמסקינן דאי"צ קרא לזה, א"כ אמרינן דאינו חשוב כלל מזיק משום דתורך ברשותי מאי בעית עי"ש.

**פ) "דאילפא ורבי אושעיא איכא בנייהו."** ושי' **רש"י ותוס'** דהיינו די"ל דאיכא בינייהו הדין דאמר אילפא והדין דאמר ר"א, דבאמת מיירו על שני דינים, אמנם **הראב"ד** וכן **המלחמות** לעיל כ' א' כ' דאילפא ור"א פליגי בפשטה צוארה ואכלה מע"ג חברתה אי חייב או לא וזה מה דאמרינן הכא דפליגי במה דפליגי אילפא ור"א, ושי' **הרשב"א** כרש"י ותוס' דלא פליגי ותרתי קאמר דאיכא בינייהו אמנם מ"מ בזה חולק הרשב"א דס"ל דר"א גם מחייב משום חצר הניזק ולא משום שינוי ונתבאר לעיל כ' א'.

**פא) "הא נפלו פטור" וכו'.** ובתוס' הקשו הכי דמי עי"ש, ועיין **ברשב"א** דבאמת גם אם קפצו למקום קרוב חייב נ"ש, אלא דמ"מ אי"ז פשיעה גמורה ומשו"ה אין בזה הדין דתחילתו בפשיעה וסופו באונס, וכן מבואר **בראב"ד** והדברים צ"ב. ולכאו' יש לבאר דכוונתו דבכל נזיקין סגי ברמה פחותה של פשיעה כדי לחייבו דהעיקר שלא יחשב אנוס [לצד דהמחייב הוא ממונו המזיק] אבל לענין תחילתו בפשיעה בעי' שהחיוב יהיה מחמת הפשיעה ולזה בעי' פשיעה גמורה. ועיין **באוסף חדו"ת להגרא"ק** משכ"ב. **והנה** הא דלא אמרינן דיתחייב גם על נפילה משום דהוי פושע לענין שישנה בקפיצה ויהיה חייב ח"נ **כ' הנמוק"י** דאע"ג דחייב גם על משונה מ"מ אינו פושע בזה שיהיה בזה הדין דתחילתו בפשיעה וסופו באונס, עי"ש. **ובנחל"ד** כ' דאין כלל דין דתחילתו בפשיעה וסופו באונס מאב לאב. עי"ש. ועיין עוד להלן בענין תחילתו בפשיעה וסופו באונס מאב לאב.

**פב) "סוף סוף לא נפול ארחי ונפול אינהו" וכו'.** והיינו דקשה למ"ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור וא"ש למ"ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב, **והקשה הנחל"ד** דאם מיירי דנפול ארחי מחמת עצמם הרי פטור לגמרי כיון דהוי בור ופטור על הכלים, דבכלים מיירי מתני', ואי נפלי ארחי ע"י התרנגול א"כ הוי צרורות וחייב ח"נ, ועיין ברשב"א וביש"ש שנתבאר נדון זה אי הפשיעה מחמת דנפלי ארחי מעצמם או מחמת הכלב והגדי ומוכח מתוס' להלן כ"ג ד"ה סתם שאין לחייב בתחילתו בפשיעה על האונס יותר ממה שהיה חייב על הפשיעה. וכ' דבאמת תוס' דידן ס"ל שיתחייב נ"ש הגם שעל הפשיעה היה חייב ח"נ, עי"ש. **ובקה"י** (סי' י"ט) כתב דבגוונא דעל הפשיעה היה פטור מנ"ש מטעם גזה"כ וכד' כצרורות או בור שפטור על הכלים י"ל דחייב על האונס נ"ש כיון דמ"מ הפשיעה מחייבת אותו באחריות כל הנזק אבל בתוס' בדף כ"ג הטעם שהיה פטור בענין הפשיעה על נ"ש הוא משום שהיה שותף עמו בנזק ובכה"ג אין חייב על האונס יותר ממה שהיה חייב על הפשיעה עי"ש.

**כ"ב ע"א**

**פג)** **תוד"ה דאפיך.** **בחי' ר' ראובן** בס"ב אות ב' כ' לבאר דהתוס' בקו' ס"ל דהא דבקרן משלם רק ח"נ הוא משום דאינו פושע כ"כ כיון דהוא בחזקת שימור ומשו"ה הק' דהיכי דהיה פושע גמור לדבר אחר שיתחייב נ"ש מדין תחילתו בפשיעה דהא אפילו על אונס חייב בתחילתו בפשיעה, ותי' דמה דחייב ח"נ הוא מגזיה"כ ואי"ז רק משום דאינו פושע כ"כ, ועיין **בגיליון מהרש"א** בסי' שצ"ד ס"א כ' דכמו דכ' התוס' לענין קרן הכא נמי צ"ל לענין צרורות דמשו"ה חייב רק ח"נ ולא אמרינן דיהיה חייב נ"ש משום דתחילתו בפשיעה לענין דיזיק בגופו, ולפמש"כ בחי' ר' ראובן זה ידעו התוס' גם בקו' דשם ודאי אין הפטור משום דאינו פושע כ"כ. **ובאופ"א יש לבאר** [מספר אמרי שפר] לפי מה דיש לחקור האם תחילתו בפשיעהוסופו באונס חייב פירושו שהחיוב הוא על הפשיעה או"ד דהחיוב הוא על האונס אלא שמחמת שפשע אין האונס פוטרו [ואולי תלוי בחקירה ד"ממונו המזיק" או "חיוב שמירה"] וממילא בקו' התוס' נקטו שהחיוב הוא מחמת הפשיעה וא"כ הוי פשיעה לנ"ש ובתי' נקטו דהמחייב הוא האונס ולכן לא שייך לחייב על קרן יותר מח"נ. ועיין. **והנה בשטמ"ק** בשם הר'אלעזר הקשה בנוסח אחר, מ"ט פ"נ דקרן הוי קנסא בחצר הניזק הא הוי תחילתו בפשיעה לענין שו"ר ולהוי ממונא ותי' דכיון דברה"ה הוי קנסא ה"ה לרה"י ותירוצו צ"ב, [ועיין להלן בתוס' כ"ד ע"א ד"ה השתא, אבל אינו דומה לשם] **ונראה מדבריו** דפשיטא ליה שלא ישלם נ"ש כיון שהמחייב הוא על האונס שלבסוף אלא דמ"מ מסתפק [על דרך דברי רבי ראובן הנ"ל] האם טעם הפ"נ קנסא הוא משום הבחזקת שימור וא"כ בתחילתו בפשיעה אי"ז קנסא או"ד דהקנסא הוא מחמת עצם התשלום של ח"נ וא"כ לא שנא רה"י ורה"ר. ועיין.

**פד) בא"ד. יל"ע** בתי' התוס' האם כוונתם היא דלא שייך הכא תחילתו בפשיעה וכו' כיון שגם אם נחייב מחמת הפשיעה לא יהיה זה יותר מח"נ דקרן בפשיעה הוי ח"נ [וכ"כ **באו"ש** פי"ב ה"י ד"ה לכן] או"ד שביאור דבריהם הוא דלא אמרי' תחילתו בפשיעה וסב"א מאב לאב [וכ"כ **בנחל"ד**], וה"ה לפ"ז דקרן לרגל לא נימא תחילתו בפשיעה. [**ובחזו"א** י"ב ז' נסתפק בזה]. **ועיין בנמוק"י** לעיל גבי הכלב והגדי שכתב דשינוי דלאו אורחיה הוא אי"ז פשיעה גמורה דאל"כ רגל דפטר רחמנא בשמירה פחותה היכי משכחת לה כיון דלגבי קרן לא הוי שמירה וא"כ הוי תחילתו בפשיעה וסופו באונס. עי"ש. ומוכח בדבריו דאמרי' תחילתו בפשיעה וסב"א מאב לאב. **הנה** יש מקום לתלות נדון זה בדבר הגרי"ז הידועים דהמחייב של כל האבות הוא ממונך ושמירתן עליך וכל חילוקי הדינים בניהם הם לענין פטורי הלכותיהם, ולפ"ז אין צד לכאו' שלא נימא תחילתו בפשיעה וסופו באונס מאב לאב, אבל לחולקים על הגרי"ז א"ש, וצ"ע.

**כ"ב ע"א - המשך**

**פה) "רבי יוחנן אמר אשו משום חציו." יש לעמוד** על כמה יסודות עקריים בשיטת רבי יוחנן **א- הנה** מקור דינו של ר"י הוא מקרא כמבואר להלן בע"ב דקרי ביה "המבעיר את הבערה" עי"ש, וילפי' מזה לענין מיתה וכו' דלכל מילי אשו משום חציו, **ויש לדון** האם מצד הסברא לא הוי ככוחו ורק מגזה"כ הוי כוחו, **ועיין בחידושי הגר"ח** (שכנים פי"א הל"א) שכתב דא"א לומר דמצד הסברא לא הוי ככוחו דא"כ לא היה ניתן ללמוד מזה לענין מיתה אלא לענין נזיקין, אלא כתב דהא דהוי חציו "היינו משום דבאמת הדבר כן דאשו הוי חציו ממש והולכת מכוחו ועל כן שפיר חייב גם בנפשות" ומה דבעי' לקרא הוא דלא נימא דמאחר דכח אחר מעורב בו אי"ז חציו קמ"ל קרא דמ"מ הוי חציו וזהו גילוי מילתא דגם היכא דכח אחר מעורב בו מ"מ הוי חציו. עי"ש. **ועיין בחזו"א** (בגליונות) שתמה על דבריו מ"ט חשיב הולכת מכוחו הרי הולכת למקום שהרוח מוליכה אותה, וביאר החזו"א דהולכת הרוח מתייחסת אל האדם כיון שהוא מכין את האש ומוסרה ליד הרוח עי"ש. **ב- עוד יש לבאר** האם חשיב ממש ככוחו, או"ד דאי"ז נחשב ממש ככחו ומ"מ חייב מטעם כחו. **ובתוס' בסנהדרין** (ע"ז ע"א) הקשו למ"ד אשו משום חציו מ"ט אמרי' (חולין ל"א) דנפלה סכין מידו ושחטה אי"ז שחיטה וכתבו דאין לחלק בין שחיטה לנזיקין דהא גבי מיתה נמי ילפי' מנזיקין דאשו משום חציו [ותי' תוס' דקאי למ"ד אשו משום ממונו עי"ש] **ובחידושי הגר"ח** (שם) תי' קושית התוס' דהגם למ"ד אשו משום חציו אין הכוונה דנעשה בכוחו ממש אלא דחייב עליו כמו בכוחו היינו שהמעשה מתייחס אליו אבל במקום דבעי' כח גברא לא יהני אשו משום חציו, עי"ש. ובשיטת התוס' **כ' החזו"א** (בגליונות שם) דס"ל דאשו משום חציו הוי ממש ככוחו ומה שכתבו תוס' דאין לחלק בין שחיטה לנזיקין דהא גם גבי מיתה אמרי' לדין אשו משום חציו, כוונתם להוכיח דאשו משום חציו הוי ממש ככוחו דהא במיתה בעי' כוחו ממש [ועי"ש שהוכיח כן מכמה מקומות] ולהכי גם בשחיטה יהני משום כחו. **ג- עוד כתבו תוס'** (בסנהדרין שם) בתי' אחרון דבכל כה"ג דאש ההולכת ברוח מצויה וכן סוף חמה לבא או זרק אבן וחזר לאותו מקום אינו חייב במיתה אלא בנזיקין ומשום דהוי ככח כוחו, **ועי"ש במהרש"א** [שדחה גרסת המהרש"ל] שביאר דרק היכא שאי"צ לרוח כלל הוי כחו אבל אם בעי' לרוח שתביא את האש למקו"א הוי כח כוחו, והיינו שהשלהבת עצמה היא כחו והרוח שמוליכה אותה היא כח כוחו ושמעתי לבאר דהיכא שאי"צ לרוח הוי כמו שהדליק חפץ אחד דודאי חייב על כולו משום מעשהההדלקה משא"כ בגוונא דבעי' לרוח ועיין. [ועיין בתוס' בע"ב ד"ה חציו דר"י קאי ברוח מצויה "הרבה" ואכמ"ל]. **ד- נחלקו הראשונים** האם גבי אסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצויה דקימ"ל דהוי תולדה דאש אמרי' נמי דאשו משום חציו או לא, **דבתוס' בסנהדרין** (שם) מבואר דאף בזה איכא דין דאשו משום חציו, **אבל ברא"ה** (בשטמ"ק להלן נ"ו ע"א) מבואר דאין חייב ע"ז משום חציו אלא משום ממונו [וה"ה לזורק אבן ובזה יישב קו' התוס' בסנהדרין הנ"ל] וכדברי הרא"ה **כתב הגר"ח** (שם) עי"ש שביאר שכלו לו חציו, ועיין לעיל ו' ע"א שהבאנו [מהגר"ש היימן זצ"ל] להוכיח **בדעת הרא"ש** כדעת הרא"ה.

**פו) "אשו משום ממונו." ברש"י פירש** דנפ"מ בהדליק בגחלת שאינה שלו ובתוס' הק' מכופף קמתו של חבירו בפני הדלקה ומגץ היוצא מתחת הפטיש ומאדם שיפקיר גחלתו עי"ש, **ובשטמ"ק תי'** דודאי היכא דהוי מעשיו דהאדם ממש לא בעי' לממונו ולהכי בכופף ובגץ חייב, ולענין מפקיר ביאר השטמ"ק דלהכי דקדק רש"י בלשונו דהוי כשורו ובורו והיינו דכשם שבבורו אינו נפטר בהפקרו ה"ה בגחלת שלו אינו נפטר בהפקר, עי"ש. [ועיין בפנ"י שביאר כעי"ז והביא ראיה לזה מדברי הרמב"ם עי"ש]. **ובחידושי הגרש"ש** תמה על תי' השטמ"ק הנ"ל דהא גבי גמל מבואר נמי דהוי ממונו הגם דא"א לומר דהוי גמל המזיק [ועיין להלן בענין גמל מה שיתבאר] ועי"ש משכ"ב. **ושיטת התוס'** "דחיוב ממונו יש בו" **וצ"ב** מהו המחייב בזה,  **ועיין בתור"פ ובתרומת הכרי** (שצ"ב בסו"ד) דילפי' מבור שעשה הכתוב ברשותו, וביותר כתב **בתרומת הכרי** (שם) דאי"ז ממש כממונו כשורו וחמורו, ואם תצא אש שלו באונס אינו חייב לגודרה גם אם יכול לעשות כן משא"כ בשור, אלא הוי "כמו" ממונו, **ועיין עוד באמר"מ** (סי' כ"ט אות י"ב) שביאר דכל מה דאש חשוב ממונו הוא כאשר עושה האש או שפשע בשמירתו אבל בלה"כ אי"ז חשוב ממונו כלל, משום דבשלהבת לא שייך דין שלו כלל, ולהכי היכא שלא פשע באש אינו חייב עליה הגם שיכול עתה למנוע ההזק משא"כ בשאר מזיקין שהם ממונו, עי"ש. **ועיין בפנ"י** שכ' דביאור אשו משום ממונו הוא דחייב על אשו משום שצריך לשמור עליה כמו שחייב על ממונו כיון שצריך לשמור עליו עי"ש.

**פז) עיין בנמוק"י** דהקשה למ"ד אשו משום חציו מ"ט שרי להדליק נר בע"ש, וכ' דמשעת זריקתו חשיב כמו דנעשה הכל והוכיח כן דאי נימא דהוי כמעשה דמכאן ולהבא א"כ יפטר מטעם אונס דאח"כ אינו יכול להציל, וכן והוכיח דאם מת קודם שהזיק נימא דיהיה פטור וזה אינו דודאי גובים מאחריות נכסים דהא קרי כאן כי תצא אש שלם ישלם, והובא לעיל [בסוגיא דבתר מעיקרא] מש"כ **בחי' ר' ראובן** (כתובות סי"ז) דכונת הנ"י היא דמצד מעשה האדם חשבינן דהוא עושה הכל בתחילת הזריקה, אבל מ"מ המעשה מצ"ע אינו נשלם אלא לבסוף, ואי"ז שייך לדין בתר מעיקרא ודלא כקצה"ח. **[ועיין בתרומת הכרי** (סי' שצ"ב) שהק' על הנ"י דאם חשיב דהכל נעשה מיד אמאי אמרי' בכתובות (ל"א) דבזורק חץ בשבת וקרע שיראים בהליכתו פטור דעקירה צורך הנחה, תפו"ל דפטור כיון דנתחייב מיתה על הזריקה,דהא הוי כמו דנעשה הכל מיד. ועיין בזה **באחיעזר** ח"א סי"ט אות ו' ו**בברכ"ש** סי"ז, **ובחי' ר' ראובן** שם, ואכמ"ל]. **והנה** במה דהוכיח הנ"י דנעשה הכל בתחילה דאל"כ יהיה פטור משום דהוא אנוס, הק' **בתה"כ** שם דא"כ אכתי יק' לר"ל דאשו משום ממונו דאמאי חייב ולא אמרינן דהוא אנוס, ועיין **בחי' הגרש"ש** בס"ס א' דגם למ"ד אשו משום ממונו חשיב דמיד נעשה ההיזק רק דחשיב דנעשה ההיזק ע"י ממונו ולא ע"י עצמו, וא"כ גם למ"ד משום ממונו ניחא דאין לפוטרו משום אנוס דמיד דהדליק כבר יש כאן למעשה של ממונו המזיק וראוי לחייבו. ובעיקר הוכחת הנ"י **בקה"י** (סי' כ"א) דלפי המבואר בתשובת הרמב"ן דהיכי דהוא מסבב אונס לעצמו אינו נפטר משום אונס, א"כ גם הכא הרי סיבב האונס לעצמו.

**פח) "לאו ממונו דבעל כלב."** עיין בתוס' שביארו דעל אש של בהמתו לא חייבתו תורה דג' אבות נאמרו בשור ולא יותר, **ועיין מהר"ם** שכ' דהגם דלר' יוחנן חייב על אש של בהמתו משום חציו דהוי בכלל צרורות דרגל, עי"ש. **וברשב"א** הק' דא"כ מ"ט בעי' לאיש בור וכו' הא י"ל דפטור משום דג' אבות נאמרו בשור ולא יותר, **ולכן ביאר** הרשב"א דילפי' ד"ז מבור עי"ש, **ועיין בתוס' להלן** מ"ח ע"א ד"ה איש דמבואר דהלימוד הוא מהמבעיר עי"ש, **ובשטמ"ק** בשם הרא"ש הק' דא"כ גם נילף מכי יכרה דהוא ולא **ועיין בנחל"ד** בסוגיין.

**פט) "דאדייה אדויי." עיין בר"ח** דכתב דהכלב גרר את החררה ולא הגביהה, **וצ"ע** וכי יש ענין זכיה לכלב, **ועיין בנחל"ד** משכ"ב וצ"ע. **והנה ברמב"ם** (פ"ב י"ז) כתב דבמגרר משלם על מקום גחלת ח"נ ועל שאר הגדיש פטור, **והקשה הראב"ד** הא מ"מ צריך לשלם רביע נזק ובמ"מ כתב דלא ידע לתרץ, ובכס"מ כתב דכונת הרמב"ם לאדייה אדויי ומשום ספק כח כוחו עי"ש, **ודבריו פלא** כמש"כ בלח"מ עי"ש, **ובאמר"מ** (כ"ח) ביאר דהרמב"ם ס"ל דאין אש לקרן תמה והיינו דמאחר דחציו הוי חידוש ונלמד מילפותא דקרא א"כ בקרן תמה דהי קנס לא שייך לומר דהוי חציו ועי"ש שהרחיב בזה

**צ) "חציו דגמל הוא"** עיין **ברשב"א** מבואר דחייב בעל הגמל ח"נ כצרורות, אמנם **הפנ"י** כ' בפשיטות דחייב נ"ש, והטעם בזה דכיון דפשע בפשתנו דלא שמר דלא ידלק באש א"כ נמצא דיש לו חיוב ממון על הפשתן דנעשה אשו וכמו שליף שעלי' ולא שייך בזה צרורות, [אלא דכל זה הוא לרי"ו דס"ל דאשו משום חציו וא"כ חשבינן לכל מה דהולכת האש ומזיקה כמו דהגחלת עצמה הזיקה אבל לר"ל דאשו משום ממונו א"כ כשהולכת האש ומזיקה לא חשבינן כמו דהגחלת עצמה מזיקה וא"כ הגם דפשע בפשתן מ"מ מה דנדלק הפשתן אינו סיבה להחשיב השלהבת כממונו של בעל הגמל, כיון דזה בא ע"י הגמל והוי שור אש] עי"ש. ועיין **בטור** בסתי"ח כ' דאם הגמל אינו מסכסך חייב על כל הבירה ח"נ ואם מסכסכת חייב נ"ש, **ועיין ברמב"ם** (פי"ד הי"ג) **ובמ"מ** שם, **ובאבן האזל** (שם) כ' [ע"ד הפנ"י] דמאחר דפשע במה שהרבה את הפשתן על הגמל אין בזה דין צרורות ומשלם נ"ש מדין אש של בעל הגמל, ועי"ש שסמך דבריו ע"ד הירושלמי

**צא) הקצוה"ח** (סי' ש"צ סק"א) הק' לפי הצד שבזרק חץ נמי אזלי' בתר מעיקרא אמאי חייב נ"ש במסכסכת, הא כיון דקיי"ל דאשו משום חציו וא"כ מיד דהדליק מקצת הבירה הוי על כל שאר הבירה כזרק חץ, **ובאמרי משה** (סי' ל"א אות ו') **והחזו"א** כ' דהכא יכול להציל שלא ישרף כל הבירה וא"כ אין לומר בזה דמנא תבירא תבר.**ועוד העירו** האחרונים ע"ד הקצה"ח מ"ט אי אשו משום ממונו לא קשיא ליה דמנ תבירא תבר, **ובברכ"ש** סי"א אות ד' כ' דאי אשו משום ממונו א"כ הרי זה רק כשור שרודף אחר כלי לשוברו דודאי אין לומר בזה דיחשב משו"ז מנא תבירא דאין כאן שום מעשה של שבירה לגבי החפץ, ורק בחץ שייך לומר דכבר יש כאן מעשה של שבירה. עי"ש. [ועיין לעיל לענין דברי הנמוק"י].

**צב) "ואי במסכסכת אמאי חייב." תוס'** ס"ל דבעל הגמל יתחייב יחד עם בעל האש, **הראב"ד** כ' דיש לחייב בעל הגמל כמו בגמ' לעיל י"ט ב' גבי דליל ותרנגול דבעל התרנגול חייב, והנה שם כ' הראב"ד דבעל הדליל פטור לגמרי, וא"כ גם הכא ס"ל דיש לפטור החנוני לגמרי, וכ"כ **הפנ"י** בשי' רש"י דס"ל לעיל דבעל הדליל פטור ורק בעל התרנגול חייב דא"כ גם הכא יהיה חייב רק בעל הגמל, ועיין בנחל"ד לעיל, **ובחי' תלמיד הרשב"א והרא"ש** כ' דהכא חייב רק בעל הגמל דנסתלק פשיעת החנוני ודומה להיפך את הגלל דהמהפך חייב בהכל, ויל"ע דלכאורה מעולם לא נסתלק פשיעת החנוני אלא דגם בעל הגמל פושע, **והב"ח** בסתי"ח כ' כהתוס'. **הנה בב"י** (סי' תי"ח) מביא דברי **הרי"ו** דאם מסכסך הגמל חייב בעל הגמל, ואם הבעלים של הגמל אינם שם חייבים שניהם בעל הגמל והחנוני, **ובדברי משפט** שם בסק"א ביאר דאם בעל הגמל שם הרי זה כמו דבעל הגמל מזיק מדעתו וכמו בבור המתגלגל ברגלי אדם דרק הוא חייב כמבואר בתוס' לעיל ו' א'. ועיין **בחזו"א** משכ"ב.

**כ"ב ע"ב**

**צג) בתוד"ה והיה.** בפי' רשב"ם שגדי נמי היה לו לברוח עיין ברש"י לק' ס"א: בשם י"מ שכ"כ, עי"ש. **ובתור"פ** מק' על פי' הרשב"ם דנמצא דלצדדין קתני דבעבד כפות פטור גם על הגדיש ובגדי סמוך לו פטור רק על הגדי, **וברשב"א** מבואר דס"ל דלפי פי' הרשב"ם מה דקתני עבד כפות לא מיירי כלל על דין הגדי ופי' המשנה הוא דאם עבד כפות לו אז פטור על הגדיש, ואם היה גדי סמוך לו פטור על הגדי, וכ' דלפ"ז צריך לגרוס בגמ' בסמוך גדיש דחד ועבד דחד דהא לא מיירי בעבד כפות על דין הגדי.

**צד) בא"ד.** **בפירוש ר"ת** דאיכא חידוש בסוגיין לענין טמון באש, דגם דבר שאין דרכו להיות טמון פטור מדין טמון באש. עיין **ברמב"ם** (פי"ד ה"י) שכ' דאם היה גדי כפות לו חייב שכן דרך בנ"א לעשות בגדיש, ובראב"ד השיג ע"ד דהכא לאו בטמון מיירי, ובמ"מ כתב שלא הבין השגתו אבל השגתו מבוארת לכאו' דלא הבין מ"ט כתב הרמב"ם ענין זה בדיני טמון, **והה"מ** שם כ' מדברי הרמב"ם מבואר מדוע הביאה המשנה דין זה בדיני טמון [בין מחלו' רבנן ור"י] היינו כדי לומר שדרכו להיות בגדיש והביא דכ"כ התוס' כאן בשם ר"ת, **ונראה מדבריו** דשי' הרמב"ם ושי' ר"ת הם שי' אחת, **אמנם** בפשטותמבואר בתוס' דבאמת אין דרך לעשות כן אלא דאי"ז סיבה לפטור, וברמב"ם מבואר דאם לא היה דרך באמת היה פטור. **ובעיקר דברי הרמב"ם צ"ע** מ"ט נקט ד"ז לגבי מדליק בתוך של חבירו, וכן קשה השגת הראב"ד מ"ט כתב לד"ז דוקא בענין טמון, ועיין **בנחל"ד** משכ"ב ויתבאר עוד בזה להלן בסוף הסוגיא.

**צה) בא"ד.** במה שכ' תוס' דאיכא פטור קלב"מ הגם ששריפת העבד היא משום חציו ושריפת הגדי מטעם ממונו ומשום שהכל מעשה אחד, הק' **בתרומת הכרי** (שצ"ב בסו"ד) דהתינח למ"ד משום ממונו י"ל דמיירי בגוונא דאין עליו חיוב על מה שלא גדר את האש אלא על עצם ההדלקה ונמצא שכל החיוב הוא על מעשה אחד אבל לרי"ו על כרחך מיירי שחיוב ממונו הוא על מה שיהיה לו לגודרה [דאל"כ ליכא חיוב טמון] וא"כ קשה דאי"ז מעשה אלד אלא ב' מחייבים שונים דעל העבד חייב משום חציו ועל הממון משום דאחר המיתה היה לו לגודרה, דחיוב אש אי"ז אלא משום שהוא עשה האש ולא משום ממונו ממש וכל שאיכא דין קלב"מ הרי נחשב שאחר עשה את האש ולא חייב על כך כלום [גם לא לגדור אח"כ] ועיין **באחיעזר** (ח"א סי"ח אות ו') **ובאמ"מ** (ס"ל אות ט') דזהו לשיטתם שכ' בגיטין נ"ג א' דמשום דינא דקלב"מ אמרינן דמחשב כאילו עשאו אחר, עי"ש. ויסוד זה דקלב"מ חשיב כאילו עשאו אחר מבואר **ברעק"א** (שו"ת סי' קס"ד ובהערות על המל"מ פי"ז מאסו"ב הי"ג) עי"ש. **ובחי' הגרש"ש** (כ"א ד') כ' דיותר נראה מתוס' דכוונתם דמעשה אחד א"כ יש לנו לראות כאילו הכל נעשה בבת אחת [וגם זה מיישב קו' התרומת הכרי] עי"ש. **והנה ברשב"א** הקשה מ"ט לר"ל פטור בהצית בגופו של עבד הא כיון שנשרף העבד שוב יש לחייבו על הגדיש שנשרף אח"כ, **וכתבו האחרונים** הנ"ל דשיטת הרשב"א דלא כתוס' דגדר פטור קלב"מ אינו כמו שעשאו אחר ולהכי הק' דלר"ל יהיה חייב על האש אחר שנגמר חיוב המיתה. **והרשב"א תי'** לר"ל דמיירי דהגדיש נשרף קודם דנשרף העבד, ועיין **בברכ"ש** סי' י"ט אות א'. **ובחי' תלמיד הרשב"א והרא"ש** כ' דגם היכי דנשרף הגדיש אחר שמת העבד אמרינן קלב"מ דדמי לזורק חץ וקרע שיראין אחר שמת הראשון, עי"ש.

**צה) הקשה הרשב"א** לשיטת ר"י אמאי פטור משום קלב"מ הא אכתי אינו חייב מיתה עד שריפת העבד, וכמו דמבואר בכתובות (ל"א א') דגונב חלב ואכלו דחייב משום דמתחייב על גניבה קודם אכילה, ותי' בסו"ד דהכא מתחייב מיתה כבר בהדלקה משום רודף. **ובשטמ"ק** לק' ס"א ב' בשם **הר"מ מסרקסטה** מבואר דאם נשרף הגדיש קודם שריפת העבד חייב, **ובחי'** תלמיד הרשב"א והרא"ש כ' דיש לנו לפוטרו על מה דהזיקה האש עד שמת העבד כמו דפטור בזרק חץ וקרע שיראין בהליכתו, **ובאחיעזר** שם אות ז' **ובאמ"מ** אות ז' שם כ' דכונת חי' תלמיד הרשב"א גם כהרשב"א דכיון דהוא רודף משו"ה יש לפוטרו משום דהוי מעשה אחד, דתחילת המעשה גם מחייבו מיתה ועדיף מעקירה צורך הנחה, ועי"ש עוד דתלוי בענין הפוטר בקלב"מ אי הוי כעשאו אחר. **והנה** בעיקר מש"כ הראשונים [תוס' בכתובות ורשב"א וראב"ד] דסוגיא דידן איכא דין רודף **עיין מהר"ם** (בתוד"ה בגדי) דהכא נפטר משום דחייב מיתה של רוצח ולא משום רודף, **ובאו"ש** (פ"א מרוצח ה"ז) הק' דאי מיירי מדין רודף מה מק' הגמ' לר"ל, הא כיון דהדין להרוג את הרודף הוא משום הצלת הנרדף א"כ הכא דבודאי בשעה שמדליק האש אפשר להסיר מה דכופת העבד א"כ חשיב שניתן להצילו בדבר אחר ואז אין היתר להרוג את הרודף, **ועיין באחיעזר** (שם אות ג') **ובאמ"מ** שם באות י'. ואכמ"ל עוד.

**והשעה"מ** בפ"ג מגניבה ה"ב הביא שי' **מוהרי"א** דכ' דהכא פטור משום דהוי ע"י מעשה אחד, וכ' דזה נראה גם כונת חי' תלמיד הרשב"א, והק' דא"כ אמאי בגמ' בכתו' ל"א א' אמרינן דבזרק חץ בשבת ד"א וקרע שיראין בהליכתו פטור משום דעקירה צורך הנחה תפו"ל דפטור כיון דהוי על מעשה אחד, וכן הק' מלק' ע': דאם אמר לו זרוק גנבותיך ותקנה לי חצרי דיש לחייבו משום דזוכה בגניבה קודם שנח ונתחייב במיתה, ואמאי לא נפטר משום דהוי מעשה אחד, ומבואר בדבריו דברציחה אין לומר דזריקת החץ יחשב כעקירה צורך הנחה, וכ"כ **באמ"מ** ס"ל אות א' דרק בשבת דבעי עקירה והנחה אמרינן דהעקירה צורך הנחה, משא"כ ברציחה דהמחייב הוא רק מה דנהרג השני בזה לא אמרינן עקירה צורך הנחה, וכ"כ **בחי' הגרש"ש** בכתו' סל"ג והביא דכך מבואר בדברי הרשב"א בכתו' דעקירה צורך הנחה הוי משום דאינו חייב בלא עקירה, **אמנם בתה"כ** סשצ"ב מבואר דגם ברציחה הוי הזריקה עקירה צורך הנחה, **ובחי' ר' ראובן** סי"ב כ' דשאר הראשונים חולקים על הרשב"א וס"ל דגם ברציחה אמרינן דעקירה צורך הנחה ועיי"ש מש"כ בזה. **ועיין עוד בדברי יחזקאל** (סי' כ"ו אות י"ז) מש"כ בשיטת תלמידי הרשב"א, ואכמ"ל.

**צו) בתוד"ה בגדי.** מבואר בתוס' ש**נחלקו הראשונים** האם מיתה לזה ותשלומין לזה נמי פטור ורק בעדים זוממין חייב מדין כאשר זמם [ועיין בשטמ"ק בכתובות בשם הר"ן משכ"ב] או"ד דפטור קלב"מ בעי דוקא מיתה ותשלומין לחד אלא דרודף נמי חשיב מיתה ותשלומין לחד **ובפשטות הביאור** בזה הוא דמיתה לזה ותשלומין לזה הוא ענינו הוא דיש ב' תובעים על המיתה ועל הממון ומיתה לשמים אי"ז נחשב שיש ב' תובעין ולכן איכא קלב"מ כל היכא ש"בזמן" חיוב המיתה מתחייב בממון. **אמנם יעויין ברשב"א** שהוסיף ביאור בזה וכתב [גבי בעל הגדיש] "דאותו בעל הממון מחויב בהריגתו ואין לך מי שמחויב בו יותר מחבירו והלכך כמיתה ותשלומין לחד דמי." ונראה בדבריו שכל מיתה לשמים נחשב כמו חיוב מיתה לכל אדם ולכן הוי כמיתה ותשלומין לחד [וכדוגמת דין רודף כדלהלן] **וצ"ב במחלוקת** התוס' אי חשיב בכה"ג מיתה תשלומין לאחד או לא. ואולי י"ל,דיש לחקור בטעם הדבר דבעי' מיתה ותשלומין לאחד האם הביאור הוא דדין קלב"מ גדרו הוא שכל היכא שהאדם מחויב מיתה א"י להתחייב תשלומין, אלא דאי הוי מיתה לאחד ותשלומין לאידך אי"ז נחשב כמחויב מיתה שא"א לחייבו בתשלומין אלא דין המיתה שלו הוא כדין תשלומי מיתה לפלוני ואי"ז שייך לדין תשלומין לאחר, ולפ"ז ברודף כיון שהוא גברא המחויב מיתה לכל העולם דכל אחד יכול להורגו ממילא פטור מתשלומין, [וכ"ה פשוט לענין חיוב מיתה לשמים ואכמ"ל] או"ד שענין מיתה לזה ותשלומין לזה הוא דכל הפוטר מהתשלומין הוא משום שהוא מחויב מיתה לאדם פלוני ולאדם זה לא יכול להיות עליו חיוב נוסף אבל כל היכא שאין הוא מחויב לאדם פלוני ממון ולאחר מיתה או שאין חיוב המיתה לאדם מסוים אין בזה מניעה שיתחייב ממון לאדם אחר. ולפ"ז י"ל דרודף הגם שכל אחד יכול להורגו אבל אי"ז נחשב שהוא מחויב מיתה לכל בני האדם ולכן חשיב מיתה לחד ותשלומים לאידך, ואפשר שתלוי הדבר בחקירת האחרונים האם דין רודף הוא דין "הצלה" או דין "עונש" [עיין אפיקי ים ח"ב סי' מ' בהרחבה ואכמ"ל].

**צז) "השולח את הבערה... בשלמא למ"ד אשו משום חציו" וכו'.** עיין היטב ברש"י ובתוס' ובסוגיא ליעל ט': **ומבואר לדברי התוס'** שנחלקו ר"י ור"ל האם החש"ו עושה קצת שמירה עכ"פ או לא. **ורש"י** ביאר שנחלקו לשיטתם אי אשו משום חציו והכא הוי חציו דחרש, **והקשו** עליו בתוס'דהא ס"ל לר"י נמי משום ממונו, **ובביאור** דברי רש"יי"ל עפ"ד **התורי"ד** (נ"ט: ד"ה השולח את הבערה) דכל מאי דס"ל לר"י אשו נמי משום ממונו הוא בגוונא שהלך והזיק מעצמו אבל אם הלך ע"י החש"ו אין חייב אלא הוי חציו דחרש **וכ"כ הפנ"י** בסוגיין. **ובבי' הגר"א** (תי"ח סקט"ו) כ' דבאמת במסק' הגמ' רי"ו חזר בו וס"ל אחר חזרה כר"ל דחייב גם במסר לו שלהבת ויבואר בזה להלן.

**צח) "אמר רבא קרא מסייע ליה לרבי יוחנן" וכו'. ויל"ע** מה יעשה ר"ל עם הקרא, **ובשטמ"ק בשם תלמידי רבינו יונה** [עיין היטב בדבריו בכ"ב ע"ב ובכ"ב ע"א] מבואר דר"ל בעי' להאי קרא לענין מקום גחלת, **ודבריו צ"ב**, דהא מקום גחלת הוי אדם המזיק, ואולי צ"ל דכוונתו למקום גחלת שהזיק אחר הנחה היינו שלקח זמן עד שנרף הכל דאז אי"ז מזיק בידים ממש, ואולי יש לבאר יותר ע"פ דברי התוס' לביאור המהרש"א בסנהדרין ע"ז דיש חילוק באש אי אזלי מחמת כח אחר או מחמת עצמה וי"ל דלר"ל באזלה מחמת עצמה הוי חציו ולהכי אהני קרא. **ובפנ"י** [לעיל גבי קו' התוס' בגץ היוצא מתחת הפטיש] כ' דר"ל מודה לר"י במדליק בתוך של חבירו והדברים צ"ע. **ועוד י"ל בפשיטות** דר"ל דריש הקרא לענין אחר כמש"כ תוס' לעיל בע"א שהיה לר"י לדרוש הכתוב לענין אחר עי"ש.

**כ"ג ע"א**

**צט) "למ"ד אשו משום חציו טמון באש היכי משכחת לה."** **פרש"י** דהא אדם מועד לעולם גם באונס, **ובתוס'** נמי ביארו הקו' מטעם הפ' דפצע תחת פצע ועיין נמי **בראב"ד** בשטמ"ק, **ומשמע** שפטור טמון הוא משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה וקו' הגמ' דזה ליכא באדם, **אמנם באמת** פטור טמון נאמר גם בגוונא דהו"ל לאסוקי אדעתיה כמבואר בסוגיא להלן ס"א: וא"כ שיטת הראשונים הנ"ל צ"ע. [ועיין בשטמ"ק וברבינו פרץ דכמה ראשונים עמדו בקושיא זו, וכתבו דקו' הגמ' היא כפשוטה דלא מצאנו שום פטורים באדם עי"ש]. **ואולי כוונתם** דהיה מקום לתרץ דמשכחת טמון באש למ"ד משום חציו בגוונא דדברים שאין דרכם להיות טמונים ולזה כתבו דגם בזה אמרי' דאדם מועד לעולם. **והנה** בעיקר פטור טמון מבואר (להלן ס"א:) דנאמר הפטור רק במדליק בתוך שלו ולא במדליק בתוך של חבירו עי"ש, **וביארו בתוס'** (ס"א: סוד"ה אלא) דהפרשה דכי תצא אש דבה נאמר פטור טמון נאמרה במדליק בתוך שלו וממילא במדליק בתוך של חבירו חייב בטמון, עי"ש. והדברים צ"ב, וכי ב' פרשיות של אש כתיב בתורה, **ועוד קשה** דכתבו תוס' שם דמ"מ בדבר שאין דרכו להטמין פטור גם בתוך של חבירו מסברא, וצ"ע אי אשו משום חציו מ"ט פטור וכי אדם המזיק פטור על דבר שלא הו"ל לאסוקי אדעתיה [והגם דשיטת תוס' דגם מזיק בידים פטור בלא הו"ל לאסוקי אדעתיה מ"מ שיטתם צ"ע], **וכתב בחי' רא"ל** (סי' ע"ג) יסוד בדין טמון באש, דבדין טמון באש חדשה התורה דהמחייב באש הוא כלפי הדבר הניזק ולא כבשאר מזיקין דחיוב הפשיעה והשמירה מתייחס למזיק [הן אמת דאם הניזק שמור חשיב כאונס אבל מ"מ ענין הפשיעה ושמירה אינו במיוחד כלפי הניזק אלא כלפי המזיק בפנ"ע] ולפ"ז פטור טמון הוא בעיקר דין השמירה והמזיק דאש ולא רק כדין הלכותיהן בשאר המזיקין, ולפ"ז ביאר החילוק בין בתוך שלו ובתוך שלו וכל הסוגיא, עי"ש ואכמ"ל. ועיקר חידושו טעון ביאור גם מסברא וגם מהא דהוכיח כבר הברכת שמואל בריש ב"ק דפטור טמון אינו פטור "בשמירה" עי"ש ולכאו' זה כנגד דבריו. **ועיין להלן** עוד בזה.

**ק) "כגון שנפלה דליקה לאותו חצר ונפלה גדר" וכו'**. **יש להקשות** דמאחר שנתבאר דכל חיוב אש [גם מטעם ממונו] הוא על עשית האש ולא כשאר ממון המזיק, א"כ בשעת הדליקה ליכא לחייבו [דהיה גדר] ואחר שנפלה הגדר מה יחייבו הרי לא עשה כלום, ודמי לאשו שהוציאה אדם אחר למקו"א דאין לחייב את בעל האש גם אם היה יכול לשומרה. **ובאמר"מ** (סי' כ"ט) כ' דמ"מ כיון דעכשיו ראוי' להזיק הרי יש לנו לחייבו על מה שעשה מתחילה, עי"ש שהרחיב. **ובברכ"ש** סי"ז אות ח' ההסתפק האם מה דחייב הכא הוא משום פשיעה מחודשת או דכיון דאינו שמור ממילא דחייב על מה שעשה מעיקרא.עי"ש. ועיין עוד **בקה"י** ואכמ"ל.

**קא) "אלא למאן דאית ליה משום חציו אית ליה נמי משום ממונו."** **בפשטות** כוונת הגמ' דלמ"ד משום חציו יש ב' מחייבים, וממילא אין דין טמון באש אלא בכלו לו חציו [וכן נפסק בשו"ע תי"ח י"ג] **אמנם בכמה ראשונים** מבואר לא כן, דעיין **במהרש"ל שהביא ג' ברש"י** דבלא ממונו ליכא חיוב חציו ועיין **מהר"ם** מש"כ לדייק כן מרש"י בתחילת הסוגיא. **ועיין ברמב"ם** שכ' דבאש "אע"פ שהוא ממונו" יש בו חיוב חציו, [והיינו דאשו משום חציו ביאורו דהוא "דין חציו" ולא באמת חציו, וצ"ע מדברי הגר"ח בהל' שכנים] **ובביאור הגר"א** (תי"ח ל"ג) כ' דהגמ' הכא חזרה בה מדלעיל וביארה דכל חיוב חציו הוא על מה שלא גדר אח"כ וזהו הטעם דפטור טמון הוא רק בתוך שלו ולא במדליק בשל חבירו, [היינו דבתוך שלו אי"ז נחשב מזיק לענין טמון כיון שיכל לגדור, ודברים אלו כבר מפורשים **בתלמיד הרשב"א**]. **ולפ"ז** אין חילוק למסק' אם היה גדר או לא, ובאמת ברמב"ם לא הזכיר דפטור טמון הוא רק אם היה גדר. **ולפ"ז** מיושב שי' תוס' דבדבר שאין דרכו להטמין פטור, דמ"מ דין חיוב ממון יש בזה ופטור באונס. ועיי **ביש"ש** מה שהקשה לשיטה זו ועיין **בחזו"א** שכ' להרות כדברי השו"ע **ועיין בנחל"ד** שהרחיב בזה בשי' הרמב"ם.

**כ"ג ע"א המשך**

**קב) "ולחייב בעל גחלת." ונחלקו הראשונים** בחלוקת התשלומים, **רש"י פי'** דאי אשו משום חציו ישלם בעל הכלב חצי מדין צרורות ובעל גחלת חצי האחר, ואי אשו משום ממונו דבעל כלב פטור ישלם בעל גחלת הכל, **ומבואר** דכל מה שאפשר לחייב לבעל הכלב מחייבינן אלא דבמה שא"א לחייבו משלם בעל החררה. **ושיטת תוס' והרא"ש** דבעל הכלב ובעל החררה הם שותפין, וכן לעיל גבי מסכסכת מבואר בתוס' וברא"ש דחנוני חייב חצי עי"ש. **ובתוס' שנץ בשם ר"י** [בשטמ"ק] מבואר דבעל גחלת חייב הכל. **ושיטת הרמב"ם** (פי"ב הי"ח) דלענין מקום דחלת חייב רק בעל הכלב ולענין שאר הגדיש חייב רק בעל גחלת. **ובביאור מחלוקתם כתב בחידושי רא"ל** (סי' ע"ב) דהכא כל אחד בפשיעתו מגרע בפשיעת חבירו, ותוס' והרא"ש ס"ל דמה"ט הוי כשותפין שהזיקו ואין אחר חייב בהכל עד כמה שחבירו אינו חייב לשלם, ורש"י ס"ל דעד כמה דאיכא פשיעה המחייבת את בעל הכלב ליכא כלל אחריות נזיקין לבעל הגחלת [דפשיעתו עדיפא משל בעל הגחלת] אלא שלפ"ז הוצרך לומר דחיוב ח"נ דצרורות הוא פטור בעיקר הפשיעה, עי"ש, וענין זה הוא קשה מסברא ועיין נמי בקה"י סי' י"ט שנקט בפשיטות לא כן. ושיטת התוס' שנץ פליג ע"ד רש"י וס"ל דעדיפא פשיעת בעל הגחלת ולהכי פוטרת את בעל הכלב. ושיטת הרמב"ם הא דלגבי מקום גחלת עיקר הפשיעה היא של בעל הכלב [משום חציו דכלב] אבל לגבי שאר הגדיש דבעי' לפשיעה בגחלת עצמה בזה עיקר הפשיעה היא של בעל הגחלת ולהכי חייב הכל, עי"ש.

**קג) בתוד"ה בששימר.** ומבואר דהיכא שנטר כדנטרי אנשי פטור, **ובביאור דבריהם כתב הגרנ"ט** (קכ"ב) דאין מוטל על האדם שלמור חפציו שלא יזיקו אלא כדרך דנטרי אנשי, והביא דתוס' הכא הוא לשיטתו בהכונס (נ"ה: ד"ה נפרצה בתי' השני) עי"ש, **אלא שהביא מדברי הראשונים** בדף נ"ח: דיש שחולקים ע"ז וס"ל דרק ש"ח פטור בכדנטרי אנשי [דלא קיבל עליו שמירה ליותר מכך] אבל במזיק ליכא להאי פטורא, עי"ש. **אמנם באמת** יש לחלק באופן אחר ופשוט, דהכא גבי אש ברשתו אי"ז חפצא דמזיק אלא רק מחמת הפשיעה, ובזה י"ל דכל שנטר כדנטרי אנשי פטור דאין הוא פושע דנימא דהאש ברשותו חשיב כמזיק, אבל לענין כלבו דהוא חפצא דמזיק ומחויב בשמירה י"ל דלא סגי בדנטרי אנשי, [ובענין התוס' בנ"ה: י"ל דעד כדי כך לא חיובוהו בשמירה עי"ש] **ועיין בברכת שמואל** (ס"ו אות ו') בשם הגר"ח וביאור דבריו כהנ"ל, עי"ש. **ועיין בשטמ"ק בשם הראב"ד** שכ' דחיוב השמירה באש פחות מחיוב השמירה בשן דכלב דבאש כתיב המבעיר את הבעירה עד שיעשה כעין מבעיר, **ועי"ש בגרנ"ט** והעולה מדבריו הוא כביאור דלעיל, דבאש מאחר שינו חפצא דמזיק ע"כ סגי לו בשמירה פחותה ודוקא בכעין מבעיר חייבתו תורה משא"כ גבי הכלב. עי"ש. **אלא דבראב"ד** המשיך להקשות בזה דמאחר דשכיחי כלבים א"כ אי"ז שמירה כלל כדברי הגמ' להלן נ"ב דאי שכיחי גמלים פשיעותא היא. ותי' הראב"ד דמ"מ יש בעלים ששומרם, **וברשב"א תמה עליו** דא"כ מ"ט צריך כלל לנעול בעל גחלת את דלתו הרי יש בעלים ששומרים על הכלבים, עי"ש. **ובנמוק"י** מבואר תי' לזה דכתב דבעל גחלת שמר משאר חיות של הפקר עי"ש, והיינו דאם לא היה נועל הדלת היה חייב מטעם תחילתו בפשיעה לשאר חיות. **ועיין באבן האזל** (פ"ב הי"ז אות ו') שכ' כהנ"ל מנפשיה, ועי"ש עוד מש"כ בכוונת דברי הראב"ד בענין מה שאמר שהתורה מיעטה בשמירת אש.

**קד) "דסתם דלתות חתורות הן אצל כלב." ופרש"י** דהראיה היא מדמשלם על החררה נ"ש ול"א דהוי משונה ומשלם ח"נ, והיינו דהגם שהאכילה אי"ז משונה מ"מ מה שהגיע הכלב לשם הוא משונה ולהכי משלם ח"נ. **וברא"ש** (במתני' ס"ג) פליג וס"ל דאי"ז משונה דמאחר דהאכילה עצמה אינה משונה אלא רק מה שהכלב הצליח להכנס שם זהו המשונה אינו פטור מנ"ש, והכא אמרי' שאילו לא היו סתם דלתות חתורות אצל כלב היה נחשב לאונס והיה פטור **[אמנם** בדברי הרא"ש המובאים בשטמ"ק מבואר דאי סתם דלתות חתורות וכו' הוי קרן]. והנה שיטת רש"י מובנת לכאו' דמאחר דהנזק בא מחמת דבר משונה א"כ לא הו"ל לאסוקי אדעתיה ולכן אין בזה חיוב ממון מעיקר הדין אלא חיוב קנס וכקרן דקנסוהו כי היכי דלנטריה לתורא, **אבל** בשיטת הרא"ש צ"ע דמה בכך שהנזק עצמו אינו משונה אלא אורחיה מ"מ הא לא הו"ל לאסוקי אדעתיה ולא דמי לרגל בעלמא. [ואולי י"ל בדרך חידוש לשיטת רא"ל דרגל משונה נלמד מקרן ורגל דמקרן לחוד א"א ללמוד דחסר כוונתו הזיק ומרגל א"א ללמוד כיון דאי"ז משונה והא דיש לרגל משונה דיני קרן הוא משום דיותר דמי לקרן מלרגל עי"ש, וממילא י"ל דאם ההיזק בא ע"י שינוי אבל אין ההזק עצמו משונה הגם דבעי' ללימוד מקרן מ"מ בסו"ד דמי יותר לרגל ולכן משלם נ"ש, ויש עוד להרחיב ואכ"מ]. **ובשיטת התוס' כתבו המהרש"א והמהר"ם** דס"ל כהרא"ש, דהקשו התוס' דיהיה תחילתו בפשיעה לענין דלתות פתוחות עי"ש, והקשה המהרש"א דהא תוס' לעיל (כ"ב ע"א ד"ה דאפיך) תי' דלא אמרי' תחילתו בפשיעה וסופו באונס מאב לאב ומאי קשיא להו הכא, אלא ע"כ דס"ל כרא"ש דאי"ז משונה וכל הצד שיפטר הוא משום אונס, עי"ש. **ובאמת ברא"ש** בשטמ"ק **ובר"פ** תי' קושית התוס' משום דחתירה הוי משונה ול"א תחילתו בפשיעה מאב לאב, הנה לעיל נתבאר דאין כוונת התוס' שם דלא אמרי' תחילתו בפשיעה וכו' מאב לאב אלא משום דגם אי אמרי' תחילתו בפשיעה וכו' מ"מ אינו יכול להתחייב יותר ממה שהיה חיב בפשיעה, וא"כ אין ראיה ממה שהקשו מדין תחילתו בפשיעה וכו' שס"ל לתוס' דאורחיה המגיע מחמת שינוי אי"ז קרן, דהא הכא גם אי הוי קרן מ"מ שפיר קשיא דנימא תחילתו בפשיעה וכו' דהא לא באים לחייבו יותר ממה שהיה חייב אילו היה מזיק בקרן, דגם אי הוי צרורות משונים מ"מ חייב ח"נ ולא רביע כחילוקו של המ"מ דשינוי בצרורות לרביע נזק הוא רק בגוונא שעצם הצרורות הם משונים ולא אם באו מחמת שינוי, ולזה תי' תוס' הכא דמ"מ חשיב שבאים לחייבו יותר. **והנה** מבואר בתי' התוס' דראית הגמ' היתה מהא דאינו דחייב ח"נ על הגדיש ולא ממה שחייב נ"ש על החררה, **וצ"ב** מ"ט לא פירשו בפשטות מטעם החררה **וכ' בשטמ"ק** דבפשטות לא מיירי הכא מחמת חררה, **ולד'** המהרש"א י"ל דמהחררה אין ראיה די"ל שחייב על החררה מטעם תחילתו בפשיעה וכו' דאי"ז מאב לאב. עוד בד' התוס' **עיין באבן האזל** (פ"ב הי"ז ו-ז) ואכמ"ל.

**קו)** **"תפשוט דפי פרה כחצר הניזק" וכו'. עיין בתוס'** דביארו ספק הגמ' דפי פרה בכה"ג שמי שאינו בר דעת שם בפי הבהמה, דאל"כ פשוט לתוס' דאזלי' בתר לקיחה, ומ"מ דימתה הגמ' ענין זה לכלב שנטל חררה הגם דלא מיירי בכה"ג, **וביאר הפנ"י** (בע"ב) דכל מה דפשיטא דאזלי' בתר לקיחה זהו בגוונא לוקחת ומיד אוכלת אבל בכלב שנטל חררה לא מיירי שאוכל מיד אלא לאחר זמן ובזה י"ל שלא ניזיל בתר לקיחה ודמי למי שנותן בפי פרה, עי"ש. ועיין **בראב"ד והו"ד גם ברשב"א** מש"כ בביאור הסוגיא **ועיין בנחל"ד** מה שדן בדבריו. **ולענין אכילה ברשות הניזק לחוד** עיין **בטור** (סי' שצ"א) **בשם הרמ"ה** דחייב גם על אכילה גם אם לקחה הפירות מרה"ר, וכן נפסק בשו"ע (ס"ז) עי"ש. **ולכאורה ובתוס'** מבואר דלא סגי באכילה לבד [ועי"ש בב"ח וצ"ע].וכ"כ **הדרישה** (שם באות ג') והוכיח זה דאי סגי באכילה א"כ יל"פ ספק הגמ' בכה"ג דלקחה מרה"ר ואכלה בחצר הניזק, ואמאי כ' התוס' דוקא גונא דהכניס חשו"ק לתוך פי' וע"כ דבעי דהפירות גם יהיו בחצר הניזק ודלא כהרמ"ה, **ועי"ש בט"ז.**

**קז) בתוד"ה תפשוט.** מבואר בתוס' שמי שאינו בר חיובא נתן לתוך פיה, אבל אם נתן בר חיובא לתוך פיה חייב הוא לשלם, **וברא"ש** מבואר דבעל הפרה פטור רק אם יש למושיט מה לשלם אבל אם אין לו יוכל לגבות מבעל הפרה וכן פסק בשו"ע (שצ"א ז'), **ובש"מ** בשם **רי"ש** מבואר דהדין יהיה דרצה מזה גובה רצה מזה גובה. עי"ש. וביאר סברא זו **בש"ך** (שצ"א סק"א) דמאחר דהמושיט אינו מזיק אלא רק גזלן נמצא דהוי כגוזל ומאכיל דרצה מזה גובה וכו'. **ובקצה"ח** (שם סק"א) הביא דברי המרכדי והעולה מדבריו דחלוק ענין זה בין היכא שיכלה הבהמה לרחת מעצמה דאז חיובו של המושיט הוא מדין גזלן לחוד ואמרי' דרצה מזה גובה וכו', אבל אם לא יכלה הבהמה ליטול מעצמה א"כ הוי על המושיט דין מעמיד וחייב מדין מזיק והוי כשנים שהזיקו, עי"ש. הנה גבי מעמיד חייב המעמיד בהכל **ובחי' רא"ל** (סי' ע') כ' דאפשר דחלוק הכא ממעמיד דשם הוא עושה הבהמה למזיק ע"י העמדתו והוי פשיעה דידי' ומשו"ה רק הוא יהיה חייב, משא"כ הכא דרק קירב הפירות אפשר דעיקר הפשיעה הוי של בעל הפרה במה דלא שמר דלא תלך לחצר חבירו והוא הביא הדבר הניזוק לשם ומשו"ה אין לפטור את בעל הפרה ועל תרוייהו יש סיבת חיוב. **ועיין בחזו"א** (ב"ק ס"ב) **ובחי' הגרש"ש** (סי' כ"ב) שדנו עוד בזה לענין מעמיד. **ועוד דן הגרש"ש** דלכאו' מאחר שהושיט לה בן דעת מ"ט יהיה תלוי בשנים שהזיקו ולא יהיה חייב המושיט הכל כמו שכתבו תוס' לעיל ו' ע"א גבי דוחף בהמת חבירו לבור, ועי"ש שחילק בין בור ואש לשו"ר [ובאמת החילוק פשוט כמו שמוכח התם בתוס' לענין שור ואדם שדחפו לבור דבעל השור פטור אבל בעל השור חייב]. ועוד יש אריכות בזה ואכמ"ל.

**קח) בא"ד.** כתבו תוס' דמיירי שלא יכלה לקחת לבד **והק' בקצה"ח** (שם) מ"ט הוצרו להעמיד בהכי הרי סו"ס לא לקחה לבד אלא החש"ו נתנו לתוך פיה ומ"ט נחייב את בעל הפרה, עי"ש מש"כ בזה **ובסו"ד הביא דברי השטמ"ק** דמבואר דבעי' להכי שלא תוכל לקחת לבש דאל"כ יהיה הדין דתחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב. **ובחי' הגרש"ש** (כ"ב אות א') כ' דלכאורה אין לחייב משום תחילתו בפשיעה דמ"מ גזה"כ דבעי אכילה או לקיחה מחצר הניזק וכאן ליכא, ותחילתו בפשיעה מהני רק דלא יהיה פטור דאונס, וביאר דהא דחייב על לקיחה לבד אי"ז משום דרואים כאילו כבר נפסדו הפירות מיד בלקיחה, אלא דכל דהלקיחה היתה מחצר הניזק נמצא דבעל הפרה פשע בפירות שבחצר הניזק, וזה סגי כדי לחייבו על הפירות, ומשו"ה ממילא דא"ש מה דחייב משום דתחילתו בפשיעה דזה מהני דגם הכא רואים דפשע בפירות שבחצר הניזק וא"כ יש לחייבו, עי"ש. **ובחזו"א** (שם) כ' דהכא גם למ"ד דתחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור מודה דיהיה חייב, כיון דמ"מ פשע לגבי הפירות א"כ כבר איכא להמחייבו על הפירות וכיון דאין כאן אונס בסוף א"כ הרי הוא חייב, דלענין דיהיה לה "מחייב" מהני לכו"ע מה דהוי תחילתו בפשיעה. ועיין.

**כ"ג ע"ב**

**קט) "שן דכתב רחמנא היכי משכחת לה."** עיין **בתוס'** דמבואר דמשכחת לה שפיר שהלקיחה היתה בחצר הניזק ומ"מ בעי' דבפשטות משמע שהביעור היה בחצר הניזק עי"ש. **ובראב"ד פליג** ע"ד התוס' ופירש דספק הגמ' הוא בגוונא שלקחה ממקום פטור ואכלה במקום חיוב וכתב דקושית הגמ' שן דכתב רחמנא היכי משכחת לה היינו כוונת המקשה דמאחר שבלקיחה מחצר הניזק עדיין אינה נהנית ועדיין אינה חייבת עד שתלעוס א"כ דמי ללקחה ממקום פטור. עי"ש. **ועיין עוד בשטמ"ק** אריכות גדולה בשם הרדב"ז ואכמ"ל.

**קסא) "שיסה בו את הכלב שיסה בו את הנחש." בתוס' ועוד ראשונים** מבואר דמיירי אפי' הכניס יד חבירו בתוך הכלב וכן צ"ל לגבי נחש, **והנה** דברי התוס' צ"ב מ"ט לא יתחייב אותו שהכניס את ידו [ובתוס' לעיל כתבו שאם הכניס בר חיובא את הפירות הוא חייב **והק' הנחל"ד** דדברי התוס' סותרים ותי' דכל מה שתוס' כתבו לעיל דחיב בבן דעת הוא משום דחשיב מטעם גזילה אבל במושיט ידו של חבירו אי"ז שייך] **ועיין בתוס' להלן** (נ"ו ע"א ד"ה אילמא) שעמדו מזה והקשו מאי שנא כפתו במקום שסוף חמה לבא מכה"ג דהשיך את הנחש, וכ' תוס' דשאני בנחש שאין הארס בעולם. **והנה לענין כלב** לא כתבו התוס' כלום, ובאמת י"ל דבכלב אי"ז ברור שיהיה דהא נשיכה הוי תולדה דקרן, וכ"כ **בתו"ח** עי"ש.

**קסב) "הנהו עיזי דבי תרבו" וכו'.** מבואר בגמ' דאביי אמר לרב יוסף שיאמרו לו שיגדור את עצמו ורב יוסף הק' דא"כ שן ברשות הניזק היכי משכחת לה וכו', ובתוס' מבואר דגם אביי אמר כן לדחויא בעלמא והביא תוס' פי' הרי"ף דפסק כרב יוסף עי"ש. אמנם **הר"ח** כ' דהלכה כאביי, **והטור** בסשצ"ז כ' דשי' הרא"ש כהר"ח, **אמנם** **בשו"ע** שם ס"א כ' דלא בעי שיגדור [ובב"י כ' דאין ראיה מהרא"ש כר"ח] ועיין בחזו"א מה שדייק בשיטת הרמב"ם. **ובשטמ"ק** כ' בשם **ר"י** דאביי לא אמר דבריו אלא בשדה ולא בבית, דאין אדם יכול לנעול פתחיו בכל שעה ורק בשדה אמר הכי דדרך בנ"א לגודרם, וכ"כ **הרא"ש** והוסיף דבעיר אדם יכול לשמור בהמתו כשמוליכה, אבל בשדה הבהמות מתפזרים לכל צד ואינו יכול לשמור דלא יכנסו לשדה של אחר, ויסוד הענין בזה מה שהבאנו בכ"מ מדברי הנתה"מ דחיוב המזיק הוא בגוונא שלא אמרי' על הניזק להרחיק עצמו והכא כיון שאין דרכו של המזיק לשמור ודרכו של הניזק לשמור הרי שאין חיוב על המזיק ויכול לומר לניזק שעליו להרחיק עצמו. **ועיין ביש"ש** מה שהק' על אביי

**קסג) "דנפל גודא". ובתוס' בע"א** מבואר דמיירי שבעל העיזי יודע ובעל הגדר לא יודע, **ויל"ע** מה הדין בגוונא דבעל העיזי נמי לא יודע, ולכאו' מבואר שיהיה פטור והטעם משום שהעיזי היו למעשה שמורים מההיזק כיון שהיה גדר ולא הו"ל לאסוקי אדעתיה שיפול גודא, **אמנם בברכת שמואל** (ס"ו אות ג') כתב דכל דברי הגמ' ותוס' הם לצד שעל הניזק להרחיק את עצמו אבל לצד שעל המזיק להרחיק את עצמו אינו יכול להפטר בגוונא שעשה הניזק שמירה. **ויל"ע בזה** הרבה מסברא [וגם יש לדון בזה בחקירתו הידועה של האבן האזל ועי"ש במש"כ בסו"ד לענין אם אחר שמר ולעיל בפ"ק גבי מסר שלהבת לחש"ו הרחבנו בזה]. ועיין **בתלמיד ר"ת** מש"כ.

**קסד) "הני עיזי דשוקא" וכו'. ברש"י ובראשונים** מבואר דמיירי דהם מזיקים**, ועיין ברמב"ם** (בפ"ה ה"א)דגם אם אינם מזיקים אלא נכנסים לשדות אחרים, ועיין **ביש"ש.** עוד כתב **הרמב"ם** דמתרים בו ג"פ, ועיין  **בסמ"ע** (סק"ד) דהיינו דאחר דתזיק פעם אחת מתרים בו ג"פ, **אמנם הרא"ש והטור** לא הזכירו זה, **ועיין בב"ח** שכ' דמה דמבואר ברא"ש ובטור דלא בעי ג"פ זהו משום דמיירי דהזיקו, עי"ש. **ושי' רש"י תוס' ועוד ראשונים** דרק בעומדים לשחיטה, **אמנם הרמב"ם** לא חילק בזה והשיג עליו **הראב"ד** (שם), **ובש"ג** כ' דגם לשי' הרמב"ם זה רק בבהמה טהורה דבשרה ראוי לאכילה.

**קסה) מתני' איזהו תם וכו'.** הנה בענין העדאה יש **ב' ענינים** הא' הוא מה שהשור נהפך מחזקת שימור לאינו בחזקת שימור ומנגחן לאינו נגחן כדמוכח בכמה מקומות ובזה יש לחקור אי הוי התרגלות או ראיה ואכמ"ל כעת. והב' ענין העדאה של גזה"כ דבג' פעמים חשיב מועד ומשלם נ"ש ולהכי יש בו דינים מיוחדים כגון בפני בעלים וכד' שאי"ז שייך לטבעו של השור, והרחיב בזה **בחידושי רבי ראובן** בס"א עי"ש. **ובחי' רח"ה** (פ"ד מאסו"ב הי"ב) כ' דשור המועד אי"ז דין דניחוש לנגיחה בזמן העדאתו אלא דעיקר הדין הוא דאם נגח מקרי נגיחה של העדאה, **ובגי' חזו"א** שם הק' דא"כ אמאי אם אינו נוגח ג"פ חוזר להיות תם הא מתחילה אמרינן דאינו בחזקה שיגח, וא"כ אמאי בזה שלא נגח ג' פעמים נעשה תם והוי בחזקת שימור.

**קסו) בתוד"ה איזהו. כתבו תוס'** דאין מחלו' לענין ג"פ דהעדאה ואין בזה צד שבב' פעמים יהיה חזקה היינו שגם לדעת רבי דבב' זמני הוי חזקה מ"מ מודה בשור המועד מחמת הקרא, וכ"כ בתוס' ביבמות ס"ה ע"א אמנם בתוס' שם (ד"ה נישאת) מבואר שכל לענין ממון רבי מודה שלא אזלי' בתר ב' פעמים אלא בעי' שלש והדברים צ"ב מ"ט כל ענין ממון בעי' ג"פ [ואין כוונת התוס' מחמת דין מוחזק כדמוכח התם] ובראשונים ביבמות [**רמב"ן והרשב"א והריטב"א**] מבואר שהטעם דפסקי כרשב"ג גבי שור המועד הוא משום דספק ממונא להקל, **והקשה הקר"א** דא"כ לענין חזרה בשור המועד לכאו' יהיה סגי בב' פעמים דלא נוציא ממון מהמוחזק וזה תימא דבכל מקום פסקי' דבעי' ג"פ גם לחזרה. וצ"ע. **ושמעתי** מת"ח אחד שליט"א ליישב, דגם מ"ד דבתרי זמני הוי חזקה מ"מ מודה דחזקה דג' זמני אלימא טפי מחזקה דב' זמני, ולכן גבי חזרה מאחר שנקבע מועדותו ע"י חזקת ג"פ לא סגי בחזקת ב' זמני לעקור את החזקה של ג"פ, ועיין. **ודבר חדש כתב במהרי"ט** (יו"ד סי' ט"ו ד"ה ואידך) דבשור המועד ווסתות שהוא דבר טבעי בעי' ג"פ לחזקה משא"כ במלקויות דהוי רק גילוי מילתא סגי בב' פעמים, ואכמ"ל. ועיין **בשטמ"ק בסוגיין** בשם **תוס' שנץ** מש"כ בד' הגמ' שםדהוכחת הגמ' היא מדין חזרה, דלרבי סגי בזה שלא יגח ב' ימים דיחזור להיות תם, ובעיקר ראית התוס' דרבי לא חולק כיון דילפי' מקרא **כ' בשטמ"ק** בשם **ר"ש מדרויש** דשם רבא הוא דאמר לה ובגמ' מבואר דלרבא מה דחייב רק בנגיחה ד', אי"ז מקרא אלא מסברא וא"כ ס"ל לרבא דבאמת לרבי בב' פעמים נעשה מועד וחייב נ"ש על נגיחה שלישית, וא"כ מתני' דוקא כרשב"ג , **והפנ"י** הק' על תוס' באמת דאמאי כ' דמקראי דרשינן דהא לרבא ליכא קרא, ועי"ש מש"כ. [ועיין **במאירי** שבשיטת רש"י בביאור מחלו' רבא ואביי כתב שנחלקו האם בתרי זמני הוי חזקה או בג' עי"ש].

**כ"ד ע"א**

**קסז) בא"ד.** במה שהקשו תוס' מהגמ' לק' מ"א, **כ' הפנ"י** דגם אי נימא כמש"כ התוס' דבעי להעיד בפני הבעלים ובפני ב"ד ורק אח"כ יש עליו דין מועד, מ"מ אי"ז משום דבעי שנתרה בבעלים לשמור שורו, אלא זהו מגזה"כ דאינו נעשה מועד כל שלא העידו בפני הבעלים ובפני ב"ד, וא"כ סגי גם בזה שהעידו בפניו אפילו אם אח"כ הוזמו, דכיון דלבסוף הוזמו הזוממין א"כ נתברר דהעדות בפניו היתה עדות כשרה ממילא נתקיים הדין של העדאה בפניו, ולא אכפ"ל דלא ידע דצריך לשמור שורו.

**קסח) "ריחק נגיחותיו חייב קירב נגיחותיו לא כ "ש."** הנה **במהר"ם מרוטנבורק** כתב שאפשר לומר תשעים פעמים עד משיב הרוח וכו' והוי כנגד שלושים יום, וראיתו מדברי ר"מ שאמר ריחק נגיחותיו חייב קירב לא כ"ש. **והרבינו פרץ** (הו"ד בטור קי"ד) דחה דבריו עי"ש. **ובמ"א** (קי"ד סקי"ג) הקשה כיצד מוכיח מהר"ם מר"מ הרי קימ"ל כר' יהודה ותירץ דכל מה דפליג ר' יהודה הוא דוקא בשור המועד די"ל דאותו יום גרם לו ליגח אבל בעלמא מודה. עי"ש. **וקשה** מסוגיא דריש חזקת הבתים דהקשתה הגמ' "ולר"מ דאמר... קירב נגיחותיו לא כ"ש אכלה תלת פירי בחד יומא להוי חזקה" ועי"ש ברש"י דקושית הגמ' דוקא לר"מ. [ועיין בנתיב חיים על המ"א שעמד בזה]. **ובדרישה** (קי"ד) כתב דאין כוונת רש"י שהקושיה אינה לפי ר' יהודה אלא כוונתו דאילולי סברת ר"מ היינו נוקטים כד' ר' יהודה גם בסוגיא שם אבל אחר הק"ו דר"מ הקושיה היא לכ"ע. עי"ש אריכות. ומ"מ מד' הראשונים בריש חזקת נראה דהקושיה מיום אחד אינה לדברי ר"י וצ"ע. **ובחי' הגרש"ש** (סל"ג אות א') ביאר דפליגי ר"פ והמהר"ם מרוטנבורק האם בשור המועד הוי ראיה או סיבה דבאומר צ' פעמים הוי סיבה [היינו התרגלות] ולא ראיה ואם בשור הוי ראיה א"כ לא שייך לדמותם להדדי. **[אמנם** המעיין היטב בדברי הטור ובמקור דברי ר"פ (עי"ש בב"י) יראה שמה דפליג ר"פ הוא מטעם אחר לגמרי והוא שתרגלות בעי' דוקא בתפילה ולא בזמן אחר עי"ש וצ"ע] **והנה כתב הגרש"ש** שגם לצד דהוי ראיה אין לומר שיתחייב מלמפרע על נגיחה ראשונה נ"ש די"ל דגם אם אי"ז ענין התרגלות אלא הוא גילוי על טבעו של השור מ"מ כל שלא הועד אנו תולים במקרה וכענין שאמרו בגמ' ביבמות (ס"ה) השתא הוא דכחשי עי"ש. **ועיין בקה"י** (ב"ק סי' כ"ט וטהרות ס' ס"ו) שחקר בזה באריכות ובתו"ד כתב דגם אי הוי הוכחה למפרע מ"מ אי"ז אלא בגדר רוב או חזקה שאיןמועיל להוציא ממון, עי"ש. **ועוד י"ל** דמאחר שלא ידע הבעלים הרי הוא אנוס למפרע ולא יהיה חייב נ"ש, ועיין. והנה בסוגיא דריש חזקת הבתים מבואר דדימת הגמ' ג"ש לדין ג' נגיחות דמועד, ולפי הצד דהוי ראיה א"ש דילפי משור המועד דכמו דהתם ג"פ הם ראיה ה"נ ג' פעמים שאכל ושתק המ"ק הוי ראיה שמכר או נתן לו. אבל לצד דהוי התרגלות צ"ע. **ועיין רמב"ן** (שם) שכ' "דלא נתחוור לי מאי ענין זו לזו" ואפשר שכוונתו להנ"ל. **ועי' בחי' הגר"נ זצ"ל** (שם) שביאר שילפי' משור המועד את זה דלא נימא דג"פ הם מקרה בעלמא אלא ג"ש הוי "חזקה" שמפקע דבר מרשותו וממצבו הקודם. [וביאור הענין הוא שג"פ הם ראיה לכ"ע ולא רק התרגלות כדמוכח מהתם ומעוד מקומות כגון בריש חגיגה ולהלן ל"ז: גבי שור שור חמור גמל ועוד, אלא שהחקירה היא האם הוי ראיה בעלמא שהוא נגחן או ראיה על זה שהג' נגיחות הם תהליך של מעבר בין תם למועד ודו"ק היטב בזה, ולהכי שייך ענין ההתרגלות לראיה וגם מבואר ענין השתא הוא דכחשי ועיין בקו"ה בהשמטות ע"פ הבא על יבמתו ולהנ"ל א"ש ועיין.]

**קסט) בשטמ"ק בשם תלמידי הר"י** מבואר דקירב נגיחותיו לא כ"ש לא אמרי' גבי חזרה אלא גבי העדאה. ובאמת מבואר כן בתוס' לעיל כ"ג: ד"ה שיהיו עי"ש. **והדברים קשים מסברא** דמאי שנא חזרה מהעדאה, וכבר עמד בזה **באבן האזל** (פ"ו ה"ז) עי"ש וצ"ע. **ושמעתי לבאר בזה** [מהג"ר אלחנן בלוך שליט"א] די"ל דגבי חזרה לכ"ע הוי התרגלות משא"כ לגבי העדאה דהוי ראיה, **וביאור הדברים** דהנה לשיטת הרבינו פרץ דלא כמהר"ם מרוטנבורק כתבו האחרונים דהעדאה היא ענין ראיה וביאר בקה"י (שם בסו"ד בשם ג"א) דרק גבי ראיה אמרי' לכ"ש דריחק וקירב אבל גבי התרגלות היינו לענין משיב הרוח ומוריד הגשם דהוא ענין התרגלות אדרבא אמרי' דבעי' זמן להתרגל וא"א לומר דקירב כ"ש [אמנם לשיטת המהר"ם מרוטנבורק עצמו הוי איפכא], ולפ"ז י"ל דגבי חזרה לכ"ע הוי התרגלות והראיה לזה היא קושית החזו"א שהובא לעיל ע"ד הגר"ח דכ' הגר"ח דהעדאה אינה אומרת שיגח פעם אחרת אלא רק שאם נגח הוי נגיחה של העדאה והק' החזו"א דא"כ מ"ט מהני חזרה הרי מעולם לא הוחזק שיגח וצ"ל בישוב קושיתו כנ"ל דחזרה הוא ענין התרגלות ולכן מהני, ול"ז א"ש דברי השטמ"ק והתוס' דגבי חזרה לא מהני קירב נגיחותיו דגבי התרגלות אי"ז מועיל כדמוכח מדברי ר"פ הנ"ל. ובזה מיושבת נמי קושית הקר"א ביבמות שהובא לעיל דהק' על שיטות הראשונים שרבי מדה בשור המועד משום דין הממע"ה ומה יעשו עם דין חזרה, אכן ע"פ הנ"ל י"ל בפשטות דהתרגלות לכ"ע הוי ענין של ג"פ ובזה לא פליג רבי ורק גבי ראיה היינו העדאה] פליג מטעם הממע"ה ודו"ק.

**קע) בתוד"ה הרי. עיין בראשונים** עוד תי' על קושית התוס' [ר"פ רא"ש בשטמ"ק ורשב"א] ועיין נמי **בחי' רמ"ש** משכ"ב. **ובתי' התוס'** דאפי' אם יבא אליהו ויאמר שודאי לא תראה עוד מ"מ היא זבה, יל"ע מה הדין בכה"ג גבי מועד **ובשטמ"ק** באמת הק' כן על תוס' דגם בשור המועד אם יבוא אליהו ויאמר דלא יגח עוד אכתי יהיה מועד, וכ' דעיקר כונת התוס' דחלוק זבה דבעי ג' ימים רצופים וא"כ אינו תלוי בזה שתראה עוד אלא משום מה שכבר ראתה, משא"כ שור המועד דגם לסירוגין מהני אמרינן דתלוי במה דמוחזק ליגח ומשו"ה גם קירב נגיחותיו הוי מועד ומה שהביאו תוס' מאליהו הוא נתינת טעם לדין סרוגין, עי"ש. **והנה** לא מובן בפשטות מה כוונת השטמ"ק דאם יבא ליהו ויאמר שלא יגח דהא חזי' שנגח, אלא כוונתו לכאו' שאם יבא לאיהו ויאמר שחזר לתמותו ואין לו כבר טבע נגחני ג"כ ישאר מועד אלא שזה צ"ב מנין לו כן, ובאמת **במרומי שדה** מבואר דאם יבוא אליהו ויאמר שחזר בו השור הוי תם וכמו דמהני חזרה. וצ"ע.

**קעא) "איבעיא להו ג' ימים ליעודי תורא או גברא."** בגמ' מבואר הספק לדברי רבי יהודה, אמנם גם לשיטת ר"מ י"ל לספק זה דאי ליעודי גברא בעי' עדות בין כל נגיחה, **ובאמת בראב"ד ובתור"פ** מבואר דספק הגמ' גם לר"מ ונקט ג' ימים משום דהלכה כר"י.

**קעב) תוד"ה אי**. מבואר בתוס' דלא שייך הכא ענין לעבוד בהתראות, אמנם **בתור"פ** בע"ב מבואר דהרי הבעלים פושע בשמירתו קודם שהשור מזיק, וא"כ כבר קודם הנגיחה הרביעית הוא מועד לעבור בהתראות ושפיר אפשר לחייבו על הנגיחה הרביעית, עי"ש.

**קעג) "עד שיעידו בו בפני הבעלים" וכו'. כתב הנמוק"י בשם הרא"ה** דממה דחזר ושנה שוב דאם העידו שלא בפני הבעלים אינו נעשה מועד, שמעינן דאע"פ דבעלמא הדין דאם א"א לקבל בפניו כגון שהוא חולה או זקן ואינו יכול לבוא הדין דמקבלים שלא בפניו הכא לעולם אין מקבלים אלא בפניו. **וביש"ש** כתב דנראה דאם רואים שיש ערמה במה דאינו בא מעמידים אפוטרופוס להעיד בפניו למגדר מילתא, עי"ש.

**כ"ד ע"א המשך**

**קעד) בעיקר הספק אי ליעודי תורא או ליעודי גברא.** לכאו' **ההבנה הפשוטה** היא שלכ"ע בעי' לג' נגיחות ליעודי תורא דבלא ג' נגיחות הרי הוא שור "תם" וזהו ענין החזקה הנלמדת משור מועד וכו' אלא שבעי' נמי להעדאה כלפי הגברא היינו שדין העדאה אינו רק כלפי השור אלא גם דין כלפי הבעלים. **אמנם במאירי** מבואר לא כן דכתב המאירי בביאור ספק הגמ' דלעודי תורא פירושו שכל ענין העדאה הוא לידע מהעדאה מתי השור הוא "נגחן" ואילו ליעודי תורא פירושו "שמן הדין אף בפעם ראשונה היה נגחן אלא שהתורה כוונה לחוס על בעליו ושלא לשלם עד שיתרוהו שלש פעמים" ובהמשך דברי המאירי מבואר שענין ליעודי תורא הוא למ"ד פ"נ קנסא, ונראה שס"ל שמ"ד ליעודי גברא ס"ל דפלגא נזקא ממונא וסתם שוורים לאו בחזקת שימור ולהכי ענין העדאה היא דחס רחמנא על הגברא עי"ש. [**אלא** שמשמע מדבריו דלמ"ד ליעודי גברא נמי בעי' לנגיחה אחת כדי להוכיח שהוא נגחן וא"נ דאזיל למ"ד פ"נ ממונא מ"ט בעי' להכי ובאמת זה ברור שבעי' לכה"פ לנגיחה אחת שאל"כ אין מובן לענין ה"חזרה" **וסו"ד דברי המאירי צ"ע.**] והנה המאירי פסק כמ"ד ליעודי תורא מחמת דבריו דלעיל, וכן נראה לשי' הראשונים דתי' הגמ' להלן בע"ב הם רק למ"ד ליעודי תורא, אמנם שי' **הר"ח ותוס'** דלא נפשט הספק וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ו מנז"מ ה"א, [ומהם מוכח שלא שייך ענין ליעודי תורא או גברא לענים פ"נ קנסא או ממונא ודלא כמאירי] **ובלח"מ** בפכ"א מעדות ה"ח מבואר דלשי' הרמב"ם יהני תפיסה מספק, ועיין **בחי' רמ"ש** (בסוגיין) משכ"ב.

**קעה) בתוד"ה השתא.** בעיקר קושית התוס' **תמהו האחרונים** דמאי איכפת להו לתוס' יהיה בכה"ג קנס דמה ענין זה שייך לסוגיין, **וביארו המהר"ם והפנ"י ובשטמ"ק בשם גליון** דלעיל ט"ו ע"ב משמע שלמ"ד פ"נ קנסא לא משכחת ח"נ דממונא כ"א צרורות וקשיא לתוס' דמשכחת נמי בכה"ג שבאו ביום אחד, [ועיין במלא הרועים אריכות בזה]. **ובתי' התוס' יש להבין** דכ' דאין לח"נ חלוק וכו' והביאו ראיה מעבד עי"ש, **והנה** משמע מדברי התוס' דמה דהשור אינו בחזקת שימור הוא סיבה שהח"נ לא היה קנס הגם שאי"ז סיבה שישלם ח"נ, והיינו שהח"נ הוא גזה"כ גם במה שאינו בחזקת שימור [וכמ"ד ממונא] ורק מה דחשיב קנס תלוי במה דהוי בחזקת שימור, וזהו חידוש דבפשטות ענין הקנס והפ"נ תלוי זב"ז למ"ד פ"נ קנסא. ולהכי תי' התוס' דמ"מ אין ח"נ חלוק [והוא כענין לא פלוג], **וכעי"ז מצאנו** לעיל כ"ב: דהקשה בשטמ"ק דיהיה דין תחילתו בפשיעה וסופו באונס לענין שהח"נ של קרן יהיה ממונא ולא קנס. **אכן בראית התוס' מעבד צ"ב** דהתם גבי עבד י"ל דאין דסכום החיוב הוא בודאי קנס דהרי נאמר בכל עבד ומהיכי תיתי שבעבד ששוה בדיוק שלושים יחשב לממון, אבל הכא אפשר שכל הסיבה למאי דחשיב קנס הוא מחמת דהוי בחזקת שימור ואל"כ הוי ממונא. **ועיין בשטמ"ק בשם רבינו ישעיה** שכ' וז"ל "שכן דרך קנסות כ[ד]לפי שקנסם הכתוב הקל עליהם בדיניהם, כגון שלשים של עבד שקנסו הכתוב לשלם שלשים אפילו אינו שוה אלא סלע וכנגדו הקל דאפילו שוה מאה אינו משלם אלא שלשים הכא נמי הקל בו דאינו מועד עד שיעידו בו בכל פעם" ולפ"ז הו קולא בפ"נ קנסא שבעי' העדאה בכל פעם דהקלו עליו מחמת מה שהחמרו עליו במקו"א, וזה י"ל בכוונת התוס' וצ"ע.

**קעו) "נמצאת כת ראשונה זוממת" וכו'. הרמב"ם** (פכ"א מעדות ה"ח) כ' דין זה דבעי שיוזמו כולם, ובהלכה ט' שם כ' גבי עידי גניבה ועידי מכירה בנפש דע"י תרוייהו מחייבים מיתה, דאם הוזמו רק עידי גניבה מ"מ הם נהרגים דהרי הם זממו לחייבו מיתה, **והקשו עליו** עליו דמאי שנא הכא גבי ג' נגיחות דאמרינן דבעי דיזומו כל הג' כתות, ואילו שם סגי בהוזמו עידי גניבה הגם דאינו חייב מיתה אלא בצירוף העידי מכירה, **וכ' היש"ש** דהכא דהם מחייבים אותו ח"נ א"כ הרי עדותם מועלת גם לדבר אחר, ומשו"ה אמרינן דלגבי מועדות הוי עדות רק ע"י שלשתן ובעי שיוזמו כולם, משא"כ בעידי גניבה דאינם מועילים לחייב כלום בלא העידי מכירה א"כ כל עיקר עדותם רק לחייבו מיתה ומשו"ה אמרינן דסגי שיוזמו הם לבד, **ועיין בתומים** (סל"ח סק"י) דהק'מה הטעם בחילוק זה, דהא מ"מ גם שם א"א לחייב מיתה בלא העידי מכירה, **ובאבי עזרי** (פ"כ מעדות ה"ח) כ' דכדי לקיים כאשר זמם בעי שיתקבלו בב"ד לענין דבר זה שאנו באים לחייבו משום כאשר זמם, וא"כ בעידי נגיחה דמהני לחייב ח"נ א"כ מתקבל העדות לענין זה, ומשו"ה אין לנו לחייבו על מה דנעשה מועד דזה לא נתקבל עד שבאו כל הג' כתות, משא"כ בעידי גניבה דלא מהני אלא לענין חיוב מיתה א"כ מתחילה נתקבל לענין זה דיהיה חייב מיתה באם יהיה עדות על המכירה, וכיון דהקבלת עדות הויא לענין מיתה משו"ה אפשר לחייבם מיתה, והיינו דבאמת מה דבעי דיוזמו כולם אי"ז רק משום דהחיוב נעשה ע"י כל הכתות, אלא הוי משום דלא נתקבל העדות לענין זה, **ועיין עוד בחי' רמ"ש** בב"ב נ"ו: משכ"ב ואכמ"ל.

**כ"ד ע"ב**

**קעז) "לימרו הנך קמאי" וכו'.** בתוס' כתבו דה"ה בתראי אלא דמקמאי פשוט טפי **והראב"ד והרשב"א** כ' דמבתראי ל"ק די"ל דמסתמא ידעו כיון דהאחרים באו יום קודם יש קול שהעידו וידעו שהעידו, **ועיין בתור"פ וביש"ש** בענין זה.

**קעח) "דקמרמזי רמוזי." שי' רש"י** דתי' הגמ' ניחא רק אי אמרינן ליעודי תורא, **ושי' התוס' ור"ח ועוד ראשונים** דהוי גם אי ליעודי גברא, **וכ' הר"ח** דלמ"ד ליעודי גברא גם ניחא דמיירי דנזדמנו יחד ביום השלישי ואומרים שתי הכתות שכבר העידו לכת השלישית העידו גם אתם כמו שהעדנו אנחנו, דזה מוכיח דמתחילה באו להעיד על דעת דיבואו עוד אחרים ויעידו, ור"א דמשני דבאו רצופין היינו גם דכיון דבאו ביום השלישי שתי הכתות הראשונות יחד עם הכת השלישית גם בלא שמרמזים הוי הוכחה דמתחילה באו על דעת ליעדו, **ובתוס' מבואר** דברמוזי מיירי דכל הכתות באים יחד בכל הימים וכן מבואר בתוס' בסנהדרין פ"ו ב', ומבואר ביש"ש דבר"א מיירי דבאו ביום השלישי שוב להעיד על ג' נגיחות, ובמהר"ם ובפנ"י מבואר דגם רצופין היינו דבאו בכל הימים יחד לב"ד, **והראב"ד כ'** דשנויי דמרמזי הוי רק למ"ד ליעודי תורא, ושנויי דרצופין הוי לכו"ע דבכל הג' הימים הם באו יחד. עי"ש. **והרמב"ם** (פכ"א מעדות ה"ח) הביא תי' זה דמרמזי להלכה, **ובהג' רמ"ך** כ' דהסוגי' בסנהדרין חולקת דרמז לא מהני והלכה כהגמ' שם, **והכס"מ** שם כ' דהרמב"ם מחלק בין דיני נפשות לדיני ממונות כתי' השני בתוס', **ובחי' רח"ה** שם ה"ט כ' דשי' הרמב"ם דמה דאמרינן בגמ' שם דרמוזי לא מהני אין הכונה די"ל דלא באו לחייבו מיתה, אלא דגם אם יבואו לחייבו מיתה מ"מ לא יהיה בהם דין מיתה כיון דיש חסרון בעיקר עדותם דבלא העדות על הגניבה נמצא דאין עדותם מהני כלל ואפילו לא חשיב דיש כאן מקצת חיוב כיון די"ל דמכר עבד שלו, ולא דמי לגניבה דיש כאן עדות עכ"פ על מקצת חיוב, עי"ש.

**קעט) בתוד"ה במכירין.**  מש"כ תוס' בסו"ד דאם נגח שור של הפקר אינו נעשה מועד, **היש"ש** כ' לחלוק על זה, וכ' לישב קו' התוס' באופ"א עי"ש. **ובקובץ ביאורים** כ' דלשי' הרי"ף בב"ב נ"ו ב' דמה דבעדות חזקה לא הוי שנה אחת חצי דבר משום דמהני העדות לענין לחייבו ממון, א"כ הכא א"א לומר דמעידים דנגח שור של הפקר דא"כ הוי חצי דבר ולא מהני. עי"ש. **ומ"מ** מדברי התוס' הנ"ל מוכח שענין העדאה אי"ז רק תרגלות או סימן אלא יש דין העדאה בפנ"ע וכבר האריכו בזה האחרונים, **עיין בחי' רבי ראובן** (ס"א) ולעיל בסוגיא דצרורות הרחבנו קצת. **והנה** בגמ' להלן מ"א דנה הגמ' אי מועד לטריפה הוי מועד לאדם עי"ש, ולכאו' לשיטת התוס' לא שייך הנדון כלל שהרי אינו בר חיוב [ולא משמע שזה תי' הגמ'] **וביארו האחרונים** דיש חילוק בין חיוב מיתה [כופר] לחיוב נזיקין דבנזיקין יש דין העדאה על השור גם בלא שייכות לפשיעת הבעלים כמבואר אבל גבי חיוב כופר סגי בדין העדאה המתייחס לפשיעת הבעלים, **וראיה גדולה לזה משיטת הרמב"ם** שפסק (פ"ו ה"ח) דמועד לאדם לא הוי מועד לבהמה ומאידך גבי כופר פסק שמועד לבהמה נמי הוי מועד לאדם, והביאור כנ"ל, דמטעם החיוב שמירה הוי מועד אבל אי"ז דין העדאה [ועדיין צ"ב], **ועוד הוכיחו** מדברי הרמב"ם דהנה נחלקו הראשונים בענין הדין דמכירין בעל השור ומעידים אותו דיש לו שור נגחן בעדר דרוב הראשונים ס"ל דמ"מ בנגיחה רביעית צריך שידעו שזה אותו שור שנגח כל הפעמים דאל"כ אי"ז מועד אבל הרמב"ם סובר שגם אם בסו"ד אינם יודעים מיהו השור הבעלים משלמים כופר דבריו צ"ב, והמוכח כהנ"ל דענין חיוב כופר תלוי בחיוב שמירת הבעלים [וזהו שאמרה הגמ' שכופר הוי חיובא דבעלים ונזיקין הוי חיוב השור] **ועיין בחי' הגרנ"ט** בריש מכילתין בזה ואכמ"ל עוד.

**קפ) "המשסה כלבו של חבירו בחבירו" וכו'.** בביאור ספק הגמ' כתב **באהא"ז** (פ"ג מנז"מ ה"ד אות ח') ביאר ספק הגמ' בפשטות האם משו"ז דיש כאן אדם המשסה יחשב כהיזק שבא ע"י האדם המשסה ואין בעל הכלב חייב על זה, או דמ"מ יש לומר דהיה לו לשמור על שורו שלא ישסוהו אחרים. **ובחי' רי"ז הלוי** (פ"ו מנז"מ ה"ה) דקדק בלשון הגמ' שאמרה דאמרי' לבעל הכלב שידע בכלבו שניתן לשסותו ומ"ט הניחו שם וצ"ב מה ענין בתוספת זו, וביאר דזה ודאי דאי"ז חשוב מעשה השור ולפי המבואר ברמב"ם דאם המית, הכלב אינו חייב מיתה דממעטינן לה מכי יגח ולא שיגיחוהו אחרים וכמשי"ת בסמוך, ורק דאמרינן דאיכא חהכ חיוב מזיק חדש דיש לחייבו משו"ז דאמרינן לי' דידעת בכלבך דמשסי לי' ומשתסי, והיינו דהוא חייב לשמור על כלבו גם שלא יזיק ע"י שיסוי האף דלא חשיב מעשה של הכלב, עי"ש. **ובאבי עזרי** (שם) הוסיף דמבואר לעיל ה' ב' דאפשר למילף מבור לחייב בשאר מזיקין וא"כ הכא נמי בכה"ג נילף מבור דיש לחייב על מה דבא היזק ע"י כלבו הגם דלא חשיב מעשה הכלב.

**קפא) תוד"ה המשסה.** כתבו תוס' דלא דמי לשור האיצטדין עי"ש ומשמע ששור האיצטדין פטור גם מנזיקין משא"כ הכא **וכ' הנמוק"י בשם הרא\ה** דחלוק שור האיצטדין משום דרגיל בכך ועכשיו אין בו דעת כלל והוא נוגח דרך תרבותו, אבל הכא יש בו דעת ופעמים שאינו נוגח, **ועוד כ' הנ"י** דשם מצערים את השור ומשו"ה הו נוגח ולא דמי להכא דרק משסים אותו. **והראב"ד** (כ"ג:) כ' דבשור האצטדין מיירי לענין חיוב סקילה ובזה ילפינן דפטור, אבל לענין נזיקין חייב, **וכ"כ הנ"י בשם הריטב"א וכן מבואר ברמב"ם** דבפ"ב הי"ט כ' דחייב בנזיקין, ובפ"י ה"ח כ' דפטור ממיתה אם המית. ועיין **בנחל"ד ובאבי עזרי** מה שדנו בזה מסוגית הגמ' לעיל גבי נחש.

**קפב) כתב הרמב"ם** (פ"ב הי"ט) דבעל הכלב חייב ח"נ , **והראב"ד** השיג דאם הוא מועד חייב נ"ש, **וברמב"ם** (פ"ו ה"ה) כ' דשוורים שמשחקין בהם ומלמדים אותם ליגח זה את זה אינם מועדים זה לזה, והראב"ד שם השיג דמאי שנא ממועד לשופרות דהוי מועד הגם דנוגח רק משום איזה דבר הגורם לו ליגח, **והה"מ** (שם) כ' דכיון דמכונים לנגחן גרע ממועד לשופרות, עי"ש [ועיין נמי בפ"ב הי"ט]. **ובאהא"ז ובקה"י** (סכ"ג) כ' דשופרות כיון דהוי בהיתר א"כ הוי כרוח מצוי' דיהיה קול שופר ומשו"ה נעשה מועד, משא"כ במשסה כיון דאסור לו ל שסות לא חשוב כעומד לכך שישסו אותו ואינו חשוב מועד ליגח ע"י שיסוי דהשיסוי עצמו אינו דבר הקיים, והא דמבואר בהה"מ דאינו נעשה מועד כמו דאינו חייב מיתה כ' בקה"י דיל"פ דמייתי ראיה דלא נימא דהוא נהיה מורגל ליגח ע"י ששיסו אותו כמה פעמים ולזה מייתי דהרי הוא פטור ממיתה. **ובחי' רי"ז הלוי** (שם) כתב דמה דפטור ממיתה הוא משום דכיון דנוגח ונושך ע"י שיסוי א"כ אי"ז חשוב מעשה של השור והכלב וכמשנ"ת לעיל, וזהו מה דילפינן מכי יגח ולא שיגיחוהו אחרים, וא"כ מהאי טעמא גם אינו נעשה מועד, דמה דחייב על מה דמזיק זהו רק משום דצריך גם לשמור מזה שלא יהיה היזק ע"י כלבו ושורו אבל אי"ז חשוב מעשה הכלב והשור, והעדאה שייך רק על מעשה השור, ומשו"ה חלוק משופרות דשם ודאי הוי מעשה השור. ועיין עוד בחי' **רמ"ש.**

**כ"ה ע"א**

**קפג) "אינו דין שנחמיר בקרן."** בעיקר שיטת ר"ט עמד **הרש"ש** להסתפק האם ס"ל פ"נ קנסא או ממונא דלכאו' מחמת דהוי בחזקת שימור א"כ י"ל דהוי קנסא ועוד דכל היכא דאיכא למימר דיו אמרי', אכן מאידך איכא ראיה ברורה דהוי ממונא דהא ילפי' משו"ר. ומזה הוכחנו בכ"מ שגם למ"ד פ"נ קנסא שייך שיהיה נ"ש ממונא ואכמ"ל. ועיין **בשו"ת מהר"ח או"ז** (סי'קל"א) שכבר עמד בקו' זו. **ובפנ"י** (ע"ד התוס' ד"ה אני) דר"ט בודאי ס"ל דפלגא נזקא ממונא, וצ"ע.

**קפד) בתוד"ה אני**. במש"כ דגם אי נימא דהק"ו הוי מרשויות מ"מ איכא למפרך דמה לשן ורגל שכן היזקן מצוי, **הק' בפנ"י** לק' כ"ו א' דזה סותר לכמה מקומות דמבואר לאו הכי, כגון לק' כ"ו א' בתוד"ה אינו עיי"ש במהרש"א, ועי"ש בפנ"י משכ' לבאר בזה.

**קפה) "ק"ו לשכינה י"ד."** **בשטמ"ק הק'** דכיון דלא מצינו במלמד כלל הסגר יותר מז' א"כ מה"ת לומר דיהיה י"ד, ולא דמי למתני' דאע"ג דגבי קרן הוי רק ח"נ, מ"מ באנו למילף מק"ו ליתן לו דין נ"ש שמצינו בשן ורגל, אבל הכא באים ליתן לו דין דלא מצינו כלל במלמד. ועיי"ש משכ"ב. **והפנ"י** כתב דלשי' ר"ת ניחא דיש לנו לומר דהוי י"ד כיון דנותן כנגד האב והאם, ועי"ש עוד משכ"ב. ועיי עוד **בתוס'** בזבחים **ובתור"פ** כ' דלפ"מ דאמרינן דהוי כנגד ב' הסגרות א"כ היה צריך להיות דיהיה סגי בי"ג יום דקיי"ל דיום שביעי עולה לכאן ולכאן דמקצת היום ככולו, וכ' דאה"נ ונקט לישנא דקרא דכל הסגר הוי ז' ימים.

**קפו) בתוד"ה ק"ו.** עיין **בתוס' בב"ב** (קי"א א') שהק' על פי' ר"ת דא"כ אי"ז ק"ו אלא מן הדין יש להיות כנגד שניהן, **ובפני שלמה** שם מבואר די"ל דמ"מ כיון דהוי אחד א"כ יהיה הדין דרק ז' ורק מדין ק"ו יש לנו לומר דיהיה י"ד. ועיין עוד **בתוס' בזבחים** ס"ט: ועיין עוד **ברמב"ן ובר"ן** בב"ב שם.

**קפז) "נימא אהני ק"ו למגע." הגרע"א** מעיר לפמש"כ התיו"ט בפ"א מכלים מ"ג בשי' הרמב"ם שם דקרי של זב מטמא בכל שהוא, ושל טהור מטמא בכעדשה, א"כ גם אי לא בעי קרא לטמא מ"מ נימא דאהני ק"ו דיטמא בכל שהוא ואהני דיו לאפוקי משא, **והרש"ש** בכלים שם יישב הקו' עי"ש.

**קפח) "לפי שא"א בלא צחצוחי זיבה"** **בתוס'** מבואר דר"י מיירי על כל ז' ימים, אמנם **בפי' הר"ח** מבואר דלר"י מטמא במשא רק בימים שרואה בהם הזוב, **והרשב"א** מק' דהא מבואר בגמ' בנדה כ"ב א' דזב שראה קרי סותר יומו משום דא"א בלא צחצוחי זיבה, ומוכח דכל ז' ימים איכא צחצוחי זיבה, אמנם **בתוס'** בנדה שם כ' כהר"ח וכ' דאדרבה הרי מבואר שם דבעי קרא לומר דסותר יומו ור"י לא בעי קרא דיטמא במשא, וכ' דר"י מיירי על יום שראה בו זיבה ויש בו רוב זיבה ולא בעי קרא דמטמא, משא"כ שם מיירי על כל ז' ימים ועל זה בעי קרא דסותר, [ועיין בחי' רא"ל ח"ב סס"ז משכ"ב], **הרמב"ם** בפ"א מטומאת מו"מ הי"ד כ' דמטמא במשא משום דא"א בלא צחצוחי זיבה, והיינו כר"י, וצ"ל דס"ל כהתוס' הכא דלר"י מטמא במשא כל ז' וכ"כ **החזו"א** בזבים ס"א אות י', ועיין בחי' רא"ל שם שכ' דהרמב"ם ס"ל דלא כר"י, **והמאירי** כ' דהלכה כתנא דכלים דילפי' מק"ו, וכ' דאע"פ דהלכה כחכמים דאמרינן דיו, מ"מ מצינו דמשתמשים בדרך זו גם להלכה.

**כ"ה ע"ב**

**קפט) "מפץ במת מניין."** **שי' רש"י** בשבת פ"ד דמיירי במפץ של עץ והחסרון בו הוא משום דאין לו בית קיבול ובמדרס לא בעי שיהיה בית קיבול דלא הוקש לשק, **אמנם שי' התוס'** ועוד ראשונים כאן בד"ה וקמייתי ובשבת דדין מפץ הוי גם במפץ של גמי דהוי מדבר שאינו ראוי לקבל שאר טומאות, ורק גבי מדרס נתרבה דכל דבר הראוי למדרס מק"ט, **ושי' הרמב"ם** בפכ"ג מכלים ה"א ובפה"מ בפכ"ג מכלים מ"י דהיינו מחצלת שאורגים אותה מחבלים ומסוף וגומא דכיו"ב, דאי"ז בכלל כלים האמורים בתורה אבל נתרבה מדכ' כל המשכב דיהיה לו טומאת משכב.

**בגמ' בשבת מבואר** דמפץ אין לו טהרה במקוה, **והתוס'** כ' דשם מיירי על מפץ של גמי דאינו דבר המק"ט אלא במדרס ואינו בכלל הקראי דכתיב בהו טהרה במקוה, דלא הוזכר שם גמי, **אמנם רש"י** לשיטתו כ' דפשוטי כלי עץ גם אין להם טהרה במקוה, **והתוס' הק' עליו** מגמ' בסוכה ט"ז א' דמבואר דיש טהרה לפשוטי כלי עץ, **ועי"ש בפנ"י** משכ"ב, **ובמגיני שלמה** מש"כ עוד.

**קצ) "ומה פכים קטנים" וכו'.** **שי' רש"י ותוס'** דטהורין ממגע הזב דאין ראוי להכנס בתוכן, וטהורין מהיסט משום דכל שאינו ראוי לטמא בנגע אינו מטמא בהיסט, ואינו מטמא בשער הזב מתוכו כיון דאינו ראוי לנגיעת בשר, **ועיין בחי' רח"ה** (פ"ח ממו"מ ה"ח) שביאר שדברי התוס' הם כשיטת הראב"ד דס"ל דבטומאת "תוכו" אין חסרון של טומאה ל"אברים", אבל שיטת הרמב"ם דבטומאת תוכו יש דין שאינו מטמא לאברים ומשו"ה באויר בעי שיכנס כולו דאין טומאה לאברים, ולהכי אינו מטמא בשער המת בתוכו, **וכ' עוד הגר"ח** דנראה דשי' הרמב"ם דע"י היסט יטמא גם בכה"ג דלא נמצא ברמב"ם דאינו מטמא. [אלא שיל"ע בשיטת הרמב"ם דעדיין יכול להטמא ע"י נגיעה בתוך הכלי חרס, וצ"ל [שמעתי] דשיטת הרמב"ם שאין טומאה לכלי חרב אלא טומאת תוך שהיא טומאה חדשה ולא טומאת נגיעה ובדין תוך אינו מטמא לאברים, אכן שיטת הראב"ד שטומאת תוך היא מדין נגיעה ולהכי נמי אין בו דין שאינו מטמא לאברים, וכ"ז נכלל במש"כ הגר"ח דמחלו' הרמב"ם והראב"ד היא האם הדין הטומאה תלוי במטמא או בנטמא ואכמ"ל].

**בא"ד.** "וא"ת מה לפכין קטנים שיכול לתלות שער מת בתוכו" **עיין רש"ש**,ועיין **במהרש"א** בשבת דלא יכלו לומר דמטמא באהל המת, דכה"ג גם מפץ מטמא בלא מגע, ומשו"ה הוצרכו דוקא כה"ג דבמפץ לא יטמא והיינו ע"י דבר שיכנס לתוכו ולא יגע בו.

**קצא)** **"ותהא שן ורגל חייב ברה"ר מק"ו."** עיין בשטמ"ק דאילו היו חייבין היה בהם דין העדאה עי"ש. **וצ"ע** מה שייך בהן העדאה[ ותלוי ברש"י ותוס' גבי צרורות]. **והקשה בשטמ"ק** (שם) דאי נימא דבשן ורגל אין כופר א"כ איכא למפרך דמה לקרן שכן חייב בכופר, ואע"ג דמסקינן לק' דיש כופר ברגל, מ"מ אמאי לא מוכיח דיש כופר מהא דאצטריך דרשה דוחצו את כספו למעט דלא נילף ק"ו. ועי"ש משכ"ב. ילה"ק מ"ט לא נימא דאיכא למפרך מה לשו"ר ברה"ר שכן אורחייהו [ובפרט לסברת הרי"ף שזהו טעם הפטור] וכענין סברת הגמ' לעיל דכי יאחזנה בזנבה וילך, וכמש"כ תוס' לעיל (כ"ה ע"א) גבי קרן דנפרות מה לקרן שכן אין היזקה מצוי, ותי' מבני החבורה דהפרכות הם רק על חומרות וקולות בגוף המזיק [כגון היזקה מצוי] ולא בסברות חיוב הבעלים, וצ"ע.

**כ"ו ע"א**

**קצב) "ולא תהא שן ורגל חייבת ברשות הניזק אלא ח"נ" וכו'**. **בשטמ"ק** מק' דא"כ למאי אתא הלכתא דצרורות לח"נ, הא כל רגל הוי ח"נ, וכ' בשם **הרא"ש** בשם **הר"מ** דהייתי אומר דההלכה נאמרה דצרורות משלם רק רביע דהיינו חצי מהתשלומין שברגל, ועוד תי' בשם **ריב"א** דהייתי אומר דההלכה נאמרה דלצרורות יש דין ח"נ של קרן דמשלם רק מגופו, ועוד כ' בשם **גליון** דהקו' לפי סומכוס דצרורות חייב נ"ש. **ועיין במהר"ם** שר"ל דברגל יש העדאה דהרי מה דמשלם ח"נ ילפינן מקרן, ואתא ההלכה לומר דבצרורות ליכא העדאה, **ובשטמ"ק בשם ר"י** דחה תי' זה דא"כ שיאמר ההלכה דאין העדאה לצרורות.

**קצג) בתוד"ה ולא**. **בתור"פ** מת' על קו' הראשונה די"ל דוחצו את כספו מיירי רק על רה"ר, אבל בחצר הניזק גם ברגל יהיה רק ח"נ, **ועין עוד בחי'** תלמיד ר"ת משכ"ב. ועיין **בשטמ"ק** בשם **גליון** משכ"ב.

**בא"ד.** מש"כ דצרורות יוכיחו, הק' **בשטמ"ק** בשם **תר"י** דאי נימא דההלכה דצרורות דישלם רק רביע א"כ אכתי איכא למפרך דמה לצרורות דחייב רק רביע וא"כ נימא דמה לשן ורגל דחייב ח"נ מעלי' דזה ליכא לא בקרן ולא בצרורות, וכ' דשמא מ"מ י"ל יוכיח דמ"מ בקרן יש ח"נ ובצרורות יש חיוב מעלי'.

**בא"ד.** משה"ק דאי נימא דשן ורגל חייב רק ח"נ תו ליכא לק"ו דלעיל, כ' **בש"מ** בשם **הרא"ש** דאכתי איכא לק"ו דמה לשן ורגל שכן משלם מעלי', ועיין במהרמ"ש שכ' לדחות תי' זה וצ"ב בכונת דבריו, **ובתור"פ** כ' לת' קו' התוס' די"ל דוחצו את כספו בא לומר דמשלם מגופו, ולא אתא לעוד דרשה.

**קצד) "ויהא אדם חייב בכופר."** עיין **רש"י** דהיינו בכה"ג דאינו מתחייב לא מיתה ולא גלות, כגון במזיד ולא אתרו בי', **והראב"ד** כ' דמיירי כגון דהמית שלא בכונה, **ובתור"פ**  הק' דגם בכה"ג יש לפטור משום דין קלב"מ, מדתנא דבי חזקי' דמה מכה בהמה לא חלקת וכו', **והרשב"א** כ' דאתיא למאן דלית לי' דחזקי', ועוד כ' הרשב"א דאי הוה ילפינן לחייב אדם בכופר מק"ו א"כ הייתי דורש איפכא דמה מכה בהמה לא חלקת בין שוגג למזיד לחייבו אף מכה אדם לא תחלוק בו בין שוגג למזיד לחייבו ממון, וקרא דכדי רשעתו הוה מוקמינן במלקות וממון. **ובפנ"י** כ' לבאר דברי רש"י דבכה"ג דחייב מיתה או גלות א"כ יש לו כפרה בדבר אחר ואין לנו למילף דיהיה חייב גם כופר, דבשור אין בו כפרה אחרת ומשו"ה חייב כופר אבל הכא יש לו כפרה אחרת, **ובק"ש** בכתובות אות צ"ד כ' לבאר דבדין קלב"מ חלוק היכי דנענש דאז הגדר הוא דנכלל בעונש החמור גם העונש הקל מהיכי דאינו נענש דאז הוא רק נפטר מחיובו השני, וכ' לבאר דהדין השני דנפטר מחיובו לא שייך בכופר ומשום דכופרא כפרה, אבל הדין הראשון שייך גם בכופר דמ"מ הוי כמו דשילם הכופר, ומשו"ה כ' רש"י דקו' הגמ' רק בכה"ג דאינו חייב מיתה או גלות. **ובתוס'** לעיל ד' א' בשם **ר"י ובתור"פ** כאן כ' דלא שייך לפטור משום קלב"מ דדוקא ממון שהזיק בשעת המיתה שייך לפוטרו ולא על כופר, **ובש"מ** לק' מ"ג ב' כ' בשם **הר"מ** דכונת ר"י דיש לחייבו משום דכופרא כפרה ואין בכפרה דין קלב"מ וכמו דאינו פוטר מחטאת, **ובחי' ר' ראובן** בס"ג אות ב' כ' לבאר השיטות דלא ביארו דאין הכא דין קלב"מ משום דהוי כפרה, דס"ל דהגם דכופרא כפרה מ"מ הוי חיוב ממון עי"ש. **ובמהר"ם** לעיל ד' א' בביאור דברי התוס' דכופר הוי חיוב על אותו דבר דמחייבו מיתה וא"כ לא שייך בזה קלב"מ, דאדרבה מה דהמית מחייבו בשני דברים וחיוב המיתה לא הוי כל החיוב, ושם נתבאר. **עוד יש נפ"מ** גם אם נימא דיש פטור של קלב"מ והוא לענין לצאת יד"ש ולענין תפיסה בכה"ג ועמד בזה **הנחל"**ד,ובחי' **ר' ראובן** שם אות ה' כ' די"ל דהתוס' לא נח"ל בזה משום דכיון דגם אם יהיה חייב לא יהיה זה אלא לצי"ש, א"כ כבר איכא למפרך דמה לאדם שכן אינו חייב אלא לצי"ש, וא"כ גם לצי"ש לא נוכל למילף לחייבו.

**קצה) תוד"ה אינו. בשטמ"ק בשם הרא"ש** מבואר תי' התוס' דילפינן דאדם הניזוק משור חמור מאדם הניזוק מאדם, **והמהרש"א והמהר"ם** כ' בביאור התוס' דילפינן ד' דברים מכופר, דאם כופר דפטור באדם חייב בשור, ד' דברים דחייב באדם אינו דין דיהיה חייב בכופר.**ובתור"פ** תי' קו' התוס' דפריך דנילף מרגל לחייב בשור בד' דברים דרגל מועד דיש כופר ברגל כדמסיק בסמוך, **והפנ"י** כ' דהתוס' לא נח"ל בזה דא"כ אמאי לא מוכיחה הגמ' בסמוך דיש כופר ברגל מהא דאצטריך קרא למעט דאין בשור ד' דברים, עי"ש. **ועיין עוד בגליון בשטמ"ק.**

**כ"ו ע"א המשך**

**קצו) "או דלמא קרן כוונתו להזיק."** עיין בתוס' שעמדו בתימא מאי מספקא ליה דפשיטא דחמור טפי ועוד שחייב ברה"ר,  **בתור"פ** מבאר דהספק בגמ' הוא בעיקר הילפותא דוהועד בבעליו דחייב כופר האם בכל גוונא דהשור מועד להמית בדרך זו יש דין כופר או דנאמר רק על קרן דכונתו להזיק. עי"ש. **ועיין ברא"ש ובשטמ"ק** ע"ד הנ"ל בנוסח אחר. ועיין בביה"ל (ח"א סל"ז בהגה"ה) תי' אחר לשי' רש"י לק' כ"ח ב', עי"ש. ועיין עוד בנחל"ד בישובקו' התוס'. **הנה באחיעזר** (ח"ג סס"ד אות א') מק' דבנחש ליכא למפרך שכן כונתו להזיק דהא הוא כונתו להזיק,ועי"ש משכ"ב לפ"ד התוס' לעיל ט"ז ע"א.

**קצז) בתוד"ה לאו. בשטמ"ק** הק' ע"ד התוס' דנימא דאדם יוכיח דחייב ברה"ר ואעפ"כ אין בו כופר, וכ' דמה לאדם שכן אינו בא כלל לידי כופר, והק' דעל זה נימא דקרן ברה"ר יוכיח דבא לידי כופר ואעפ"כ פטור בתם, וכ' דלא עבדינן יוכיח מרה"ר לחצר הניזק, **ובשם תלמידי הר' ישראל** כ' דמה לקרן ברה"ר שכן שן ורגל פטורים שם, ועי"ש עוד משכ"ב. **עוד כ' בשטמ"ק** בשם ה"ר שלמה כ' דא"א למילף מנזיקין לבד, דא"כ נימא דיו דמה קרן ברה"ר חייב רק ח"נ אף בכופר לא יהיה חייב רק ח"נ ובזה לא מפריך ק"ו דהרי אי לאו הק"ו היה פטור לגמרי, **והגרע"א** הק' על תוס' אמאי לא תי' הכי.

**קצח) "מה התם נזק אין ארבעה דברים לא" וכו'.** עיין **רש"י** שכ' דלא מחייבי ד' דברים אלא במזיד או קרו למזיד דומיא דכי יריבוון אנשים, עי"ש. **ובר"ח** בע"ב כ' גבי היתה אבן מונחת לו בחיקו, דפטור על ד' דברים משום דכ' באבן או באגרוף דאבן דומיא דאגרוף מה אגרוף בכונה אף אבן בכונה, **והראב"ד** מוסיף דגבי צער כ' כי ינצו דמשמע בכונה, וכן בקרא באמור כ' כי יתן מום בעמיתו דמשמע בכונה, עי"ש.

**כ"ו ע"ב**

**קצט) בתוד"ה ש"מ.** מבואר בתוס' דכל מה דמצינן למפטר שוגג פטרינן. ועיין **בראב"ד** דכיון דבשאר ד' דברים אין לנו לחייב אלא במזיד א"כ אמרינן דגם בצער הוי הכי, וע"כ דקרא אתא לרבות רק נזק, **והרשב"א** הק' דהא מצינו חילוק לענין בושת דחייב רק בכונה להזיק כמבואר לק' וא"כ חזינן דיש חילוק בין הד' דברים, **ובחי' רא"ל** (סי' ע"א אות ד') כ' דמה דבעי כונה בבושת אי"ז משום דלחיוב בושת בעי מזיד בהיזק יותר משאר דברים, אלא דהוי דין דבעי שיהיה לו כונה וידיעה בהיזק עיי"ש.

**ר) "היתה אבן מונחת לו בחיקו ולא הכיר בה ונפלה לענין נזיקין חייב."** **הרמב"ן** במלחמות (לק' כ"ח: ובב"מ פ"ב:) הוכיח מהכא דגם באונס גמור אדם המזיק חייב, דכיון דלא ידע מעולם דהוי בחיקו הוי אונס גמור, אמנם **הנ"י** ס"ל כשי' התוס' לק' כ"ז: דאדם המזיק באונס גמור פטור, וכ' כאן דאינו אונס גמור דיש לו לחוש שהניח איזה דבר ושכחו, וכן מבואר **בראב"ד** לק' כ"ט א' דהוי מקצת פשיעה.

**רא) "לענין שבת מלאכת מחשבת אסרה תורה."** **הגרע"א** הק' דבכה"ג גם הוי מתעסק, וא"כ אמאי הוצרך לומר דפטור משום מלאכת מחשבת דהוי דין רק בשבת, ולא אמר משום מתעסק דהוי דין בכל התורה, וכ' לומר דפטור דמתעסק לא הוי אלא מחטאת, אבל מ"מ יש כאן איסור בעשייתו, משא"כ דין דמלאכת מחשבת מהני דאין כאן כלל מעשה איסור. ונפ"מ בזה לכמה ענינים ואכמ"ל.

**רב)** **"הכיר בה ושכחה"** **הנמוק"י**לעיל כ"ג א' הוכיח מהכא דאם הוא יודע בתחילה ואינו סבור שישכח, ואח"כ שכח דחשוב שוגג ולא פושע, ולענין תפילה אם היה סבור להתפלל אח"כ ושכח הוי שוגג, ועיי"ש מש"כ עוד בזה ובשו"ע או"ח סק"ח ס"ח ואכמ"ל.

**רג) "אם אמר בכל מקום תנוח." עיין רש"י** דחילק אם עיקר מחשבתו למלאכה וביאר **הגרש"ש** (סי' כ"ג) דמה דאומר כל מקום שתרצה תנוח מהני רק דיש כאן כונה על ההנחה, אבל לא על מה דהלכה יותר דעל זה אינו מכוין כלל, ומשו"ה בנתכוין לד' הרי יש כאן כונה על הולכה והנחה, משא"כ בנתכוין לב' הגם דיש כאן כונה על ההנחה, מ"מ אין כאן כונה על ההולכה, **ובברכ"ש** (בכתובות ס"י אות ב') כ' דמה דאומר כל מקום שתרצה תנוח לא מהני דיחשב עי"ז מלאכת מחשבת כיון דמ"מ לא חשב ע"ז ורק חשיב דנח"ל בזה, ומשו"ה דוקא בנתכוין לזרוק ד' דחשב על מלאכה סגי במה דאמר כל מקום, דבתרוייהו נעשית כאן מלאכה שוה ואי"צ דהניחותא תהני לעיקר עשית המלאכה, עי"ש.

**רד) "זרק כלי" וכו'. ברש"י** הדגיש שבעל הכלי זרק, ועיין **ברא"ש** דההוקשה לו אמאי לא אמר רבה דראשון חייב, ומשו"ה ביאר דהוא בעל הכלי, **והקשה הרא"ש** דא"כ הוי אבידה מדעת ובודאי פטור השובר, **ובמחנ"א** (זכי' מהפקר ס"ו) הביא מחלוקת הרמב"ם והטור בסרס"א באבידה מדעת האם נעשה הפקר או לא, ולשי' הרמב"ם דלא נעשה הפקר ניחא דברי רש"י, ומבואר בדבריו דגם לשי' הטור דהוי הפקר י"ל דזה רק היכי דמניח דבר ברה"ר והולך, אבל היכי דזורק כלי לשוברו כדי להניח כעסו, בזה אינו עושה זה כדי להפקירו ואין כאן הפקר, **ובביה"ל** בח"א סכ"ד כ' עוד דכיון דאכתי יש לו צורך בקיום הכלי שישבר ויניח כעסו א"כ אי"ז הפקר דהרי יש לו שימוש בכלי עדיין, **ובנתה"מ** סרס"א סק"א כ' דהכא מיירי דיש מצילין ולא מיאש משום דמצוה להציל דאיכא בל תשחית ומשו"ה אינו הפקר, עי"ש. **ועיין ברמב"ם** (בפ"ז מחו"מ ה"ז) שכ' דאם זרק כלי של עצמו וקדם אחר וסילק הכרים המסלק חייב בכל, **ובש"ג** כ' דהא דבזרק בעל הכלי כ' הרמב"ם דחייב המסלק הכל, ולא אמרינן דבעל הכלי גרם ההיזק לעצמו, הוא משום די"ל דמיירי דהכרים הם של בעל הכלי וכמו בה"ח וא"כ זה שסילק הוא לבדו פושע, דכשזורק כלים על כרים שלו אין כאן היזק כלל דאין לשום אדם זכות לסלק הכרים, ומיהו כ' דגם אם אין הכרים שלו מ"מ חייב רק המסלק, כיון דזרק כלים שלו הרי בודאי אין דעתו על היזק הכלי ומשו"ה לא חשיב כלל גורם בשבירת הכלי, **ובב"ח** סשפ"ו כ' דבעל הכלי הוא זורק ברשות ומשו"ה אין להחשיב הזריקה למעשה היזק .ובעיקר מה דאזלי' בתר מעיקרא הרחבנו לעיל בריש פרקין ו**עיין בראב"ד** שכ' דהזורק פטור משום דשמא לא היה נשבר, ומבואר דגם בכה"ג אמרינן דבתר מעיקרא אזלינן, **והרשב"א** הביא דברי הראב"ד, **וברמב"ם** בפ"ז מחו"מ הי"ב כ' דבתר מעיקרא אזלינן דבודאי ישבר, **ובריב"ש** סתק"ו כ' דדוקא אם בודאי ישבר אזלינן בתר מעיקרא.

**רה) "זרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות... או קדם וסלקם" וכו'.** **החזו"א** (לעיל כ"ד:) הק' אמאי אינו חייב בכה"ג משום הזריקה, דכיון דסילק א"כ מתחילה יחשב כמו שיש רוח מצוי' שתסלק את הכרים, וכ' דגם אי נימא דרק אח"כ נמלך לסלק הכרים, מ"מ אמאי לא יחשב כזורק חץ על כלי והיה תריס וסילק התריס דיש לחייבו על סילוק התריס משום דיש לו לשמור על החץ דלא יזיק וכמבואר לעיל כ"ג א' גבי אש דאף אם היה גדר דכשנפלה מחוייב לגדור. **ותי'** דכל דבר שנעשה ע"י אדם יש לנו ליחס מה שנעשה עי"ז כמעשה האדם, וא"כ בסילוק הכרים מחשב ההיזק שע"י הזריקה כמו דבא ע"י הסילוק וכיון דבסילוק הוי רק גורם לגבי הכלים משו"ה פטור, **ועוד כ'** [לענין הקו' מרוח מצויה] דמחשבת האדם לא מהניא ליחשב משו"ה כרוח מצוי' שיהיה כמו מחשבתו כיון דבידו לחזור ממחשבתו. **ובקה"י** (בס"ב) כ' דכיון דכשזרק אין כאן מזיק כלל, א"כ גם מה דאח"כ נעשה מזיק ע"י סילוק הכרים אי"ז סיבה שיתחייב עתה על מעשיו, והא דמבואר באש לעיל כ"ג א' דחייב כ' דשם האש בכוחה להזיק גם לפני נפילת הגדר במקומה, עי"ש וצ"ב.

**רו)** **בענין גרמי. עיין בתוס'** **וברשב"א** מבואר דשי' רש"י כתוס' דפטור להלכה, **אמנם הרמב"ן** בקונ' דינא דגרמי כ' דשי' רש"י כהרי"ף. ועיין עוד בראשונים. **ובראב"ד וברשב"א** כ' דהא דלא הוי גרמי הוא משום דלא עשה שום היזק בגוף דבר של הניזוק, **ובתוס' בב"ב** כ"ב ב' הק' על חילוק זה מטיהר את הטמא ובעה"ב עירבן עם פירותיו דגם שם לא עשה החכם דטיהר שום היזק בפירות שעירב בעה"ב אלא הבעה"ב עצמו עשה והוא רק גרם דיערב, והרשב"א כ' דמראה דינר לשולחני ואמר לו דהוא יפה ומשו"ה קיבלו בעה"ב דחשיב ג"כ דעושה דבר בגוף הדבר הניזוק, ושם ניחא יותר דהרי הורה לו על אותו דינר דקיבלו, **ועיין באבן האזל** (פ"ז ה"ז) **ובקוב"ש** (בב"ב אות ע"ה) הק' דאמאי לא חשיב הכא דמיד בא ההיזק כיון דבתר מעיקרא אזלינן, עי"ש.

**כ"ז ע"א**

**רח)** **"כולן פטורים"** כתב ה**רשב"א** דאע"פ דבאם בלבלתו הרוח יהיה חייב, דרק לענין גלות אמרינן בגיטין ע' ב' דחיישינן שמא בלבלתו הרוח, מ"מ הכא פטור משום דכיון דבא אחרון והכהו א"א להתברר דהיה מת מחמת הראשון, ועוד כ' דהכא דאדם אחר קירב מיתתו גרע מרוח, דלא חשיב דהרג כל נפש כיון דאיכא עוד אדם שהכהו, ואכמ"ל.

**רט) "בא שור וקבלו בקרניו** **פלוגתא דרי"ש בנו של ריב"ב" וכו'**. **שי' רש"י** דלמ"ד דמי מזיק חייב, **ובתוס'** לק' מ' ע"א כ' דבשני שורים שהרגו אין כופר כיון דאין השור בסקילה דבאדם נמי פטור בהכוהו שנים כמבואר במחלוקת ריב"ב ורבנן, וכ"כ לק' נ"ג ב', ומבואר דבלא הדין דאם אין השור בסקילה אין חיוב כופר נח"ל דיהיה חיוב כופר הגם דאי"ז מחייב מיתה, **ובחזו"א** מבאר שי' התוס' דלא נאמר מיעוט דבעי כל נפש אלא לגבי מיתה ולא לגבי כופר ומשו"ה יש לפטור רק משום הדין דאם אין השור בסקילה אין כופר. **ובר"ח** מבואר איפכא דלמ"ד דמי מזיק פטור משום דהכופר בא במקום חיוב מיתה וכיון דאינו חייב מיתה כרבנן הכא נמי אינו חייב כופר, ולמ"ד דמי ניזק חייב וכ' **החזו"א** דאע"ג דאין לו דמים וכמו בזורק כלי ובא אחר ושברו, מ"מ הכא אי"ז חיוב ממון אלא כפרה ושמים שויו כאילו אינו עומד למות, עי"ש.

**רי) "נפל מראש הגג ברוח שאינה מצויה" וכו'.** **הרשב"א** הוכיח מזה דרוח שאינה מצוי' לא הוי אונס גמור דהא אדם המזיק פטור באונס גמור וכן הוכיחו **התוס'** בע"ב, **ולהלן** בע"ב יתבאר עוד בזה.

**ריא)** "**ואם נתהפך"** ברש"י מבואר דאינו מתהפך כדי להזיק לחבירו אלא להנאתו שיפול עליו ולא על הקרקע, ומ"מ חשיב כנתכוין להזיק, וביאר ה**רא"ש** דכיון דא"א שלא יזיקנו הוי כמתכוין להזיק, **ובפי' הר"ח** כ' דבהיפוכו נתכוין להזיק, וכך הוא לשון **הראב"ד** והק' דאיך משכ"ל נתכוין להזיק בלא לבייש, וכ' בכה"ג דחשב להזיקו במקום סתר דלא יהיה לו בושת מזה, **וברמב"ם** בפ"א מחו"מ הי"ב דאם נתהפך חייב שכל המתכוין להזיק חייב, עי"ש. **ובחי' רא"ל** (סי' ע"א) כ' דמדברי **הרמב"ם** בפ"א הי"ב מבואר דדין זה הוי גם ברוח שאינה מצוי', ומדברי **הטור** בסתכ"א מבואר דהוי דוקא בנפל ברוח מצוי', וביאר דשי' הרמב"ם דההיפוך הוי מעשה המחייבו וע"כ דיכל ליפול באופן אחר, וא"כ מה דכך דנפל ברוח שאינה מצוי' מ"מ ההיפוך הוא עושה מדעת, ושי' הטור דאינו פושע כלל בהיפוך וזה רק גורם שיש לו ידיעה בשעת הנפילה על ההיזק ושהוא מכוין ליפול עליו, וא"כ בעי דיפול משום רוח מצוי' דאל"כ אין מה שיחייבו בד' דברים, וכ' דשי' הרמב"ם דמה דבעי כונה הוא משום דבעי דיהיה מזיק בכונה ובעי פשיעה יותר, וא"כ ע"כ דיש לנו לחייבו על עיקר ההיפוך, דאל"כ מה יחייבו בבושת, ושי' הטור דהדין דבעי כונה אי"ז דבעי יותר פשיעה, אלא דזהו דין דבעי שיהיה נעשה בכונת המזיק, וזהו כמו תנאי בחיובו, וא"כ גם אם אין לחייבו על עצם ההיפוך מ"מ מהני ההיפוך דיחשב שיש כאן ידיעה וכונה על הנפילה, ומשו"ה בעי שיפול ברוח מצוי' דאל"כ על מה נחייבו, ועי" ש עוד ואכמ"ל.

**ריב) "הניח לו גחלת על לבו" וכו'**. **עיין בתוס'** דגם אם הוזק פטור, יל"ע בטעם הפטור יש להבין בב' אופנים הא' דחסר בשם המזיק והב' דהוי כעין אנוס כיון שלא הול" לאסוקי אדעתיה שלא יוריד את זה, ועיין בלשון הראשונים [**בתור"פ הרשב"א והנ"י**] שמבואר דהוי דין דאיהו דאזיק אנפשיה. ועיין **והרא"ש** שכ' דכיון דסברת העולם לא יניח עצמו למות משו"ה פטור, וצ"ב אי מתכוון כעין ענין אונס.ועיין **בחי' הגרש"ש** סכ"ה אות ב'. ועיין נמי **בחזו"א** לק' ל"ב ע"א.

**ריג) "על לב עבדו"** נחלקו הראשונים האם הטעם שפטור משום שעל העבד להסיר או שעל האדון להסיר, עיין **רש"י והר"ח והנמוק"י ובמלחמות** כ' לפי פי' זה דמיירי באינו כפות. ושי' **התוס' והרא"ש והבעה"מ והראב"ד והרמב"ן** במלחמותדהספק כשהעבד כפות וכן השור, ופטור משום שעל האדון להסיר, אלא שדנו הראשונים האם מטעם זה פטור גם על מיתה, **דבבעה"מ וברשב"א** מבואר דלמסקנא פטור בעבדו גם ממיתה כיון דהיה על האדון להסיר הגחלת, אמנם שי' **הרמב"ן והנ"י והמאירי** דאי"ז פוטר אלא מנזיקין אבל במיתה חייב דמה דאמרינן דהיה על האדון להסיר זה רק מהני דיחשב דהאדון אזיק אנפשי', אבל לענין מיתה אין לפוטרו, ועיין **בחי' הגרש"ש** שביאר יסוד המחלו' בזה.

**ריד) "שורו מהו"** לשי' **רש"י והר"ח** הספק האם אמרינן דהשור יסיר הגחלת או לא, **ולשי' התוס'**הספק בכפות האם אמרינן דהיה לו לרב להסיר, **ובתור"פ** מבואר דהצד דהיה לו להסיר משום דאיכא צער בעלי חיים, **ובראב"ד** כ' משום דחביב עלי'. **בנמוק"י** מבואר דעבד קטן שאין לו דעת הדין בו כמו שורו דחייב, ועיין **ברמ"א** בסתי"ח סי"ח, ומבואר **בב"ח ובסמ"ע** שם סקכ"ח דזהו דוקא לשי' רש"י דמיירי באינו כפות ומשום דאין לו דעת להסיר הגחלת אבל לשי' תוס' דמיירי בכפות ומשום דהיה לאדון להסיר א"כ אין לחלק בין עבד קטן לעבד גדול ובקטן גם פטור.