אונאת דברים
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / מידות

**אונאת דברים**

חו"מ סימן רכ"ח סעיף א' - סעיף ה'

1. מקורות - סעיף א'.
2. הגדר.
3. ציורים.
4. עמיתך.
5. מדרש.
6. גר - סעיף ב'.
7. אשתו - סעיף ג'.
8. אלמנה, יתום.
9. אונאה במקח וממכר - סעיף ד'.
10. שלא לכנות שם רע לחבירו - סעיף ה'.
11. תשובה.
12. מקורות - סעיף א'.
    1. **פסוקים**.
       1. בהר (פסוק י"ז) – "וְלֹא תוֹנוּ אִישׁ אֶת עֲמִיתוֹ וְיָרֵאתָ מאלקיך כִּי אֲנִי ה' אלקיהם".
       2. משפטים (פרק כ"ב פסוק כ') – "וְגֵר לֹא תוֹנֶה וְלֹא תִלְחָצֶנּוּ כִּי גֵרִים הֱיִיתֶם בְּאֶרֶץ מִצְרָיִם".
       3. משפטים (פרק כ"ב פסוק כ"א) – "כָּל אַלְמָנָה וְיָתוֹם לֹא תְעַנּוּן".
       4. כי תצא (פרק כ"ג פסוק י"ז) – "עִמְּךָ יֵשֵׁב בְּקִרְבְּךָ בַּמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר בְּאַחַד שְׁעָרֶיךָ בַּטּוֹב לוֹ לֹא תּוֹנֶנּוּ".
    2. **סוגיא** – ב"מ (דף נח: - דף נט:).
    3. **הלכה** – רמב"ם (מכירה פרק י"ד הל' י"ב - הל' י"ח), שו"ע (חו"מ סי' רכ"ח סעי' א' - סעי' ד'), גר"ז (חו"מ הל' אונאה מסעי' כ"ז), ערה"ש (חו"מ סי' רכ"ח).
       1. **דור המלקטים** - אנציקלופדיה תלמודית (כרך א', אונאת דברים, טור שמ"ג), ברית יעקב (סי' ט"ו - סי' י"ט), פתחי חושן (גניבה פרק ט"ו), לרעך כמוך (ח"ג ערך אונאת דברים), משפטי השלום (פרק ז').
    4. **כמה לאוין**.
       1. ד' לאוין – רס"ג (ל"ת פ', פ"א, פ"ב, פ"ה), בה"ג (ל"ת ל"ח, מ', קנ"א, רמ"ח), רמב"ם (ל"ת רנ"א, רנ"ב, רנ"ה, רנ"ו), סמ"ג (ל"ת ז', ח', קע"א, קע"ב), סמ"ק (מצוה פ"ו, פ"ז, פ"ח, קכ"ב), חינוך (מצוה ס"ג, ס"ה, של"ח, תקס"ט).
          1. יש מונה יתום ואלמנה כאחד, ועבד כשני – בה"ג, רמב"ם, חינוך.
          2. יש מונה יתום כאחד, ואלמנה כאחד, ולא מונה עבד – רס"ג (עי' רי"פ סוף ל"ת פ"ג), עי' רמב"ן (השגת על הרמב"ם לאו רנ"ו), סמ"ק.
          3. סמ"ג (ל"ת ז') – "שלא לענות אלמנה ושלא לענות יתום שנאמר (שמות כב, כא) כל אלמנה ויתום לא תענון. ומי שלבו נוקפו למנות בשני לאוין ימנה שלא להונות עבד שברח מחוצה לארץ לארץ שנאמר (דברים כג, יז) לא תוננו".
          4. מראי מקומות – רי"פ (על רס"ג ל"ת פ').
       2. שדבר הכתוב בהווה – רש"י (משפטים פרק כ"ב פסוק כ"א, "כל אלמנה ויתום לא תענון. הוא הדין לכל אדם, אלא שדבר הכתוב בהווה, לפי שהם תשושי כח ודבר מצוי לענותם"), ר' פרץ (מצוה פ"ז, "ואפילו אלמנותו של מלך כדכתיב כל אלמנה וגומר ואע"ג דפרשינן ודה"ה לכל אדם אלא שדבר הכתוב בהוה לפי שהם תשי כח").
          1. לפ"ז, כל אדם עובר גם על פסוק של יתום ואלמנה – ח"ח (פתיחה לאוין במ"ח סוף ס"ק ט"ו, "ושיטת רש"י בפ' משפטים משמע דהוא הדין בכל אדם שהוא אומלל יש גם כן לאו זה עי"ש").
          2. מנ"ח (מצוה ס"ה ס"ק א') – "והנה דעת רש"י כאן בחומש, דלאו דוקא יתומים ואלמנה, והוא הדין כל אדם, אלא שדיבר הכתוב בהווה לפי שהם תשושי כח. ומדברי הר"מ והרב המחבר נראה דדוקא יתומים ואלמנות. ועיין במשנת חכמים מצוה ז' [יבין שמועה סק"א], מביא מכילתא [משפטים פרשה י"ח] שהוא פלוגתא דתנאי, ומפלפל בזה אי דוקא יתומים ואלמנות או הוא הדין כל אדם".
          3. מראי מקומות – רי"פ (על רס"ג ל"ת פ' ד"ה אלא).
13. הגדר.
    1. **האיסור**.
       1. רק בושה.
          1. רמב"ם (ספה"מ ל"ת רנ"א) - לשונו מובא לקמן.

רמב"ם (ספה"מ ל"ת רנ"ה) – "לאו שלישי באונאת העבד שהוא יותר חלוש הנפש ויותר שפל מן הגר עד שלא תאמר זה עבד לא **יתבייש** מאונאת דברים".

רמב"ם (פירוש המשניות ב"מ פרק ד') – "שיציע לאדם שאינו מלומד דבר חכמה ויאמר לו הסבר לי דבר זה כדי **לביישו**".

* + - 1. מאירי (ב"מ דף נח:-נט.) – "לאונאת דברים שלא **יביישהו** בדבריו ... לעולם יהא אדם זהיר שלא **לבייש** את אשתו".
      2. רוקח (סי' ט"ז) – "ואם **ביישו** בדברים עבר על לאו לא תונו איש את עמיתו".
      3. מנורת המאור (פרק ג', תשובה עמ' ע"ה) – "ועון גדול הוא לומר לבעל תשובה, זכור מעשיך הראשונים שהיית עושה, או להזכירם בפניו כדי **לביישו**. וג"כ אסור לזכור לפניו דברים ועניינים הדומין להם, כדי **לביישו** וכדי להזכירו להן. הכל אסור, ומוזהר עליו בכלל אונאת דברים, שנא' ולא תונו איש את עמיתו ויראת מאלהיך כי אני ה' וגו', אני הוא שעתיד לשלם".
      4. מסילת ישרים (פרק י"א ד"ה הונאת) – "הונאת הדברים בכללה, הוא לדבר בפני חבירו לבד, **שיבוש** ממנו, כל - שכן האמירה בפני רבים דבר **שיבוש** בו, או לעשות לו מעשה שיגרום לו **שיבוש**, והוא מה שאמרו בפרק הזהב ...".
         1. לרעך כמוך (ח"ג עמ' כ' הע' ב') – "במסילת ישרים (פרק י"א) משמע שאונאת דברים קיימת רק בדברים שיבוש בהם, אך צ"ע כי לזה נצייחד לאו בפני עצמו. ויש להעיר שמלשונות הראשונים מוכח שהאיסור הוא בין בציעור ובין בציעור תרמית ועקיפין".
      5. הגרח"ק זצ"ל (לרעך כמוך עמ' ש ).
    1. גם צער.
       1. רש"י (ב"מ דף נט. ד"ה באונאת) – "באונאת דברים, לצערה".

רש"י (ב"מ דף נט: ד"ה חוץ) – "שצער הלב היא".

* + - 1. שע"ת (שער ג' אות כ"ד) – "והמצער כל איש מישראל, אף על פי שלא נכתב בו העונשים האלה, עובר בלא תעשה, שנאמר (ויקרא כה, יז): ולא תונו איש את עמיתו, ואמרו רבותינו זכרונם לברכה (ב"מ נח ב): באונאת דברים הכתוב מדבר, והוא מענין הצער והמצוק, מלשון (ישעיה מט, כו): והאכלתי את מוניך את בשרם".
      2. חינוך (מצוה של"ח) - לשונו לקמן.
      3. אורחות צדיקים (שער האכזריות) – "וכל המצער איש מישראל עובר בלא תעשה, שנאמר (ויקרא כה יז): 'ולא תונו איש את עמיתו ויראת מאלהיך', וזה 'לא תונו' באונאת דברים אמור".
      4. **פוסקים**.
         1. ח"א (כלל קמ"ג סעי' א') – "מצער אחד מישראל בין בדברים בין במעשה, שנאמר (ויקרא כ"ה י"ז) לא תונו וגו', וזה קאי על אונאת דברים".
         2. גר"ז (הל' אונאה סעי' כ"ח) – "וכן כל כיוצא בדברים אלו שהם צער הלב".
         3. קיצור שו"ע (סי' ס"ג סעי' ב') – "כל כיוצא בדברים אלו שהם צער הלב".
         4. ח"ח (במ"ח לאו י"ד, חובת השמירה פרק י"ד).
         5. אורך אפים (סי' א' סעי' י"ז) – "שלא ידבר לחבירו דברים קשים שהוא מתבייש ומצטער בהן ... שום דברי צער וביוש".
         6. בצל החכמה (ח"ד סי' קכ"ה אות ז') – "ומכש"כ צערא דנפשא, שהרי התורה אסרה גם אונאת דברים".
    1. מראי מקומות.
       1. אנציקלופדיה תלמודית (כרך ט' הלבנת פנים טור ר"ז) – "ויש שכתבו שהאיסור לבייש את חברו נכלל בלאו של אונאת- דברים\*, ואף שאונאת [טור רח] דברים עניינו צער, שמצער את חברו, אפילו שאינו מתבייש, מכל מקום המבייש את חברו הרי הוא גם מצערו, שהמתבייש מצטער, ולכן ישנו גם בכלל האיסור של אונאת דברים. ויש מחלקים: אם מביישו דרך תוכחה, אזהרתו מולא תשא עליו חטא, ואם דרך בזיון הוא בכלל הלאו של אונאת דברים".
  1. **הגדר**.
     1. מה הפשט בצער.
        1. נראה צער גדול [או בושה גדול] – רמב"ם (ספה"מ ל"ת רנ"א, "שנאמר לו מאמרים **יכאיבוהו ויכעיסוהו** ולא יוכל לעמוד מפני שיתבייש מהם"), חינוך (מצוה של"ח, "כלומר שלא נאמר לישראל דברים **שיכאיבוהו ויצערוהו** ואין בו כח להעזר מהם ... שלא להכאיב הבריות בשום דבר ולא לביישם"), ח"ח (לאו י"ג, "נאמר לו דברים אשר **יכעיסוהו ויבהילוהו** ולא יוכל להעזר מהם". חובת השמירה פרק י"ד, "וכללו של דבר, שלא נאמר לישראל דברים **שיכאיבוהו ויצערוהו**").
        2. מראי מקומות – לרעך כמוך (ח"ג קונ' הביאורים סי' א'), קובץ תורת האדם לאדם (ח"ד עמ' ר"ג, "שאין בכלל איסור זה כל צער שמצער את חבירו בדברים, אלא רק צער שעיקרו הקנטת חבירו בענינים שהוא נחות בהם ואין לו אפשרות להנצל מצער זה מחמת שהוא נחות בהם").
     2. אם צריך בושה.
        1. אפילו בלי בושה – ח"ח (במ"ח לאו י"ד, "ודע דלאו דלא תונו וכו' עיקרו קאי אפילו אם המצטער אינו מתבייש על ידי זה רק צער בעלמא כמו שמצוייר שם בגמרא בהרבה אופנים לא יתלה עיניו וכו' וכיוצא בזה").
        2. משא"כ הראשונים לעיל.
     3. "ולא יוכל להעזר מהם", מה הפשט.
        1. שבט הלוי (ח"ה קונ' המצות ריש סי' נ"א, ח"ח סי' ש"ט אות ה') – "לשון החינוך מצוה של"ח שלא נאמר לישראל דברים שיכאיבהו ויצערוהו ואין בו כח להעזר מהם, ע"כ, משמע קצת דאם יש לו כח להעזר מהם אין איסור מה"ת, ואולי בזה אופן עפ"י רוב אינו נכאב ומצטער, אבל לא כל אנפין שוין בזה".
        2. מראי מקומות – לרעך כמוך (ח"ג קונ' הביאורים סי' א' אות א').
     4. שבט הלוי (ח"ח סי' ש"ט אות א') – "ובודאי עובר גם על ואהבת לרעך כמוך".
  2. **חילוק בין איסורים**.
     1. מה בין אונאת דברים ולשון הרע.
        1. שלמת חיים (סי' תתל"א, עניינים שונים סי' נ"ד) – "יש לדייק בהא דאיתא בחפץ חיים בדיני לשון הרע, דכל שגורם בדיבורו להזיק לחבירו או להצר לו או להפחידו, הרי זה בכלל לשה"ר, ע"כ. א"כ אונאת דברים שגורם לו צער רב ג"כ יהא נקרא לשה"ר. תשובה: מה איכפת לו עכ"פ הוא אסור".
        2. לשה"ר אפילו שלא בפניו. אונאת דברים אפילו בינו לבין עצמו.
     2. מה בין אונאת דברים ולא תשא עליו חטא.
        1. אונאת דברים, אפילו בלי בושה.
           1. ח"ח (במ"ח לאו י"ד) – "ודע דלאו דלא תונו וכו' עיקרו קאי אפילו אם המצטער אינו מתבייש על ידי זה רק צער בעלמא כמו שמצוייר שם בגמרא בהרבה אופנים לא יתלה עיניו וכו' וכיוצא בזה".
           2. רי"פ (על רס"ג עשה כ"ח קע"א-ד' ד"ה אמנם) – "דהא איצטריך לאזהרה שלא יצערנו בדברים אפילו שלא בהלבנת פנים כמשכ"ל. **וגם** שלא בדברים אלא שמראה לו פנים רעות וכיו"ב ס"ל להרבה ראשונים דהו"ל בכלל אזהרה זו. והיינו כרבי יהודה דס"ל התם הכי. וס"ל דגם ת"ק לא פליג עלי בהכי כמבואר בטור (חו"מ סי' רכ"ח) ובשאר ראשונים".
        2. לא תשא עליו חטא, אפילו במקום תוכחה.
           1. ח"ח (במ"ח לאו י"ד) – "והלאו דלא תשא וכו' עיקר הלאו נאמר רק על שלא לבייש ובוודאי המבייש עובר ג"כ על ולא תונו שהמתבייש מצטער ג"כ. והא דכתבה התורה להלאו דלא תשא עליו חטא, כדי למסמכיה לדין הוכחה, להורותינו דאפילו במקום תוכחה אסור לבייש".
           2. רי"פ (על רס"ג עשה כ"ח קע"א-ד' ד"ה אמנם) – "איצטריך הך קרא דלא תשא עליו חטא להזהיר אפי' במקום תוכחה".
        3. מראי מקומות.
           1. מגן אבות (לרשב"ץ על אבות פרק ג' משנה י"א) – "והמלבין פני חבירו ברבים והוא המביישו. ואזהרתו היא, אם (עשאה) [עשה כן] דרך תוכחה, בכלל ולא תשא עליו חטא, ואם עשאה דרך בזיון, שמזכיר לו מעשיו הראשונים אשר שב מהם, הוא בכלל ולא תונו איש את עמיתו, שפירשוהו חז"ל באונאת דברים, כמו שנזכר בפרק הזהב [ב"מ נח ב]".
           2. חקרי לב (ח"ד סי' פ' ד"ה והנה אמת ).
     3. מה בין אונאת דברים ולואהבת לרעך כמוך.
        1. אהבת לרעך כמוך כולל כמה דברים. עי' רמב"ם (אבל פרק י"ד הל' א').
        2. אונאת דברים, אולי אין דין חייך קודם. עיין.
        3. מראי מקומות – לרעך כמוך (עמ' י"ט).
  3. **מותר להשיבו, בשעת מעשה**.
     1. חינוך (מצוה של"ח) – "ואולם לפי הדומה, אין במשמע שאם בא ישראל אחד והתחיל והרשיע לצער חבירו בדברים הרעים שלא יענהו השומע, **שאי אפשר להיות האדם כאבן שאין לה הופכים, ועוד שיהיה בשתיקתו כמודה על החירופין**, ובאמת לא תצוה התורה להיות האדם כאבן שותק למחרפיו כמו למברכיו, אבל תצוה אותנו שנתרחק מן המדה הזאת, ושלא נתחיל להתקוטט ולחרף בני אדם, ובכן ינצל אדם מכל זה, כי מי שאינו בעל קטטה לא יחרפוהו בני אדם, זולתי השוטים הגמורים, ואין לתת לב על השוטים. ואם אולי יכריחנו מחרף מבני אדם להשיב על דבריו, ראוי לחכם שישיב לו דרך סלסול ונעימות ולא יכעס הרבה, כי כעס בחיק כסילים ינוח, וינצל עצמו אל השומעים מחירופיו וישליך המשא על המחרף, זהו דרך הטובים שבבני אדם. ויש לנו ללמוד דבר זה, שמותר לנו לענות כסיל, לפי הדומה, **מאשר התירה התורה הבא במחתרת להקדים ולהורגו**, שאין ספק שלא נתחייב האדם לסבול הנזקין מיד חבירו, כי יש לו רשות להנצל מידו, וכמו כן מדברי פיהו אשר מלא מרמות ותוך, בכל דבר שהוא יכול להנצל ממנו. **ואולם יש כת מבני אדם שעולה חסידותם** כל כך שלא ירצו להכניס עצמם בהוראה זו להשיב חורפיהם דבר, פן יגבר עליהם הכעס ויתפשטו בענין יותר מדי, ועליהם אמרו זכרונם לברכה [שבת פ"ח ע"ב] הנעלבין ואינם עולבין, שומעין חרפתם ואינם משיבין, עליהם הכתוב אומר [שופטים ה', ל"א] ואוהביו כצאת השמש בגבורתו".
        1. לכאורה יש ב' טעמים שיכול להשיבו. 1) שאי אפשר להיות האדם כאבן. 2) להנצל עצמו, ולא יהיה בשתיקתו כמודה על החירופין.
           1. ולכאורה הראוי מהבא במחתרת הוא רק על החלק של להנצל עצמו.
     2. ח"ח (כלל ב' ס"ק א' ד"ה ועוד) – "כגון אם חרפו חבירו בחנם שבודאי בפניו על-פי הדין מותר להשיבו בדרך החרופין שחירפו הוא (אם לא על-פי מדה קדושה בעלמא כמו שאמרו חז"ל הנעלבין ואינם עולבין שומעין חרפתן ואין משיבין וכו')".

1. ציורים.
   1. **שלא בפניו**.
      1. אינו נכלל באונאת דברים.
         1. מסילת ישרים (פרק י"א ד"ה הונאת) – "הונאת הדברים בכללה, הוא לדבר **בפני** חבירו לבד".
         2. גר"ז (אונאה סעי' כ"ח, סעי' ל') – "ואין צריך לומר המחרפו בדברי גנאי ודופי אפילו ברמז ואפילו הוא אמת אלא שאינו עון וחטא אשר חטא בענין שראוי לבזותו על דרך שיתבאר שיש בזה איסור אונאת דברים מלבד מן איסור לשון הרע שהוא אפילו כשאומר כן **שלא בפניו**. וכן המקללו **בפניו** יש בו משום אונאת דברים לבד מאיסור קללה לשום אדם מישראל שהוא אפילו **שלא בפניו** כמ"ש לא תקלל חרש".

גר"ז (אונאה סעי' ל') – "כל העובר על דברי חכמים ולא חזר בו בתשובה מותר לקרותו עבריין ואין בו משום אונאת דברים ... ומותר לקרותו רשע בן רשע אף על פי שאביו צדיק".

* + - 1. ח"ח (במ"ח סוף לאו י"ג, כלל ג' במ"ח ס"ק א' סוף ד"ה ונראה) – "ורק בפניו".
      2. אורך אפים (סי' א' סעי' ט"ז אות ה', סעי' ל"ו אות ה').
      3. מצות שלמה (בתוך מצות ראי"ה, כלל ה' במקור חיים ס"ז).
    1. אפילו שלא בפניו.
       1. רי"פ (על רס"ג ח"א עמ' קנ"ח-ב') – "דהיינו משום דאי לאו מפני דרכי שלום הי' מקום איסור משום אונאת דברים. שאמר על שרה שהיא זקינה שהוא לשון בזיון".
    2. **קשה** בב"מ (דף נח:) – "אם היו חמרים מבקשין תבואה ממנו, לא יאמר להם לכו אצל פלוני שהוא מוכר תבואה - ויודע בו שלא מכר מעולם".
       1. על מי הבזיון.
          1. המוכר – חסדי דוד (על התוספתא ב"מ פרק ג' הל' י"ד דכ"ו סע"ד).
          2. על בעל החמרים – קרבן אהרן (על הספרא), חת"ס (חו"מ סי' קע"ו, "אם הי' חמרים מבקשים תבואה ממנו ואמר להם לכו אצל פלוני שהוא מוכר תבואה ויודע בו שלא מכר לעולם ופסקו בש"ע סי' רכ"ח ס"ד ובכיוון אחז"ל אמר לחמרים שבאו בלא"ה לעיר לקנות תבואה ולא גרם להם שום הפסד אלא שמבקשים להודיעם מי המוכר והוא מהתל בהם בדברים עובר על לאו דלא תונו"), ברית יעקב (סי' ט"ו אות ה' ד"ה ותו).
          3. שניהם – כס"מ (מכירה פרק י"ד הל' י"ד, "היו חמרים מבקשים תבואה וכו'. אפשר לפרש שנתכוון לבייש לבעל הבית ששלחם אצלו לומר שהוא מוכר תבואה והוא לא מכר מעולם וכ"נ מדברי רש"י בהזהב אי נמי שנתכוון לבייש לחמרים שישאלו תבואה מאותו בעל הבית והלה אומר להם וכי מוכר תבואה אני שבאתם אלי לשאול ונמצאו מתביישים"), ב"ח (ס"ק ג', "היו חמרים מבקשים לקנות תבואה וכו'. אפשר לפרש שנתכוין לבייש לבעל הבית ששלחם אצלו לומר שהוא מוכר תבואה והוא לא מכר מעולם וכן נראה מדברי רש"י בהזהב (נח ב ד"ה שהרי דבר) אי נמי נתכוין לבייש לחמרים שישאלו תבואה מאותו בעל הבית והלה אומר להם וכי מוכר תבואה אני שבאתם אלי לשאול ונמצאו מתביישים כן כתב בכסף משנה (פי"ד הי"ד)"), גר"ז (הל' אונאה סעי' כ"ח, "כיצד היא אונאת דברים היו חמרים מבקשים ממנו תבואה לקנות לא יאמר לכו אצל פלוני והוא יודע שאין לו אלא שמתכוין להתל בו דרך בזיון או בחמרים"), ערה"ש (סעי' ב', "שהיו חמרים מבקשים ממנו לקנות תבואה לא יאמר להם לכו אצל פלוני והוא יודע שאין לזה תבואה למכור ויתבזה ואף אם הוא עשיר שלא יתבזה מ"מ החמרים יתביישו וכן כל כיוצא בזה").
          4. מראי מקומות – רש"ש (ב"מ דף נח:).
    3. מראי מקומות – חלקת בנימין (פתיחה לאוין י"ג בבמ"ח ביאורים), לרעך כמוך (ח"ג עמ' כ"א הע' ח').
  1. **כתיבה, רמיזה**.
     1. מחמיר.
        1. גר"ז (אונאה סעי' כ"ח) – "ואין צריך לומר המחרפו בדברי גנאי ודופי אפילו ברמז ואפילו הוא אמת אלא שאינו עון וחטא אשר חטא בענין שראוי לבזותו על דרך שיתבאר שיש בזה איסור אונאת דברים".
        2. ח"ח (חובת השמירה פרק י"ד) – "ונראה דגם בכתב או ברמז שייך האיסור דאונאת דברים אם כונתו לצערו".
        3. עי' רי"פ (על רס"ג עשה כ"ח קע"א-ד' ד"ה אמנם) – "וגם שלא בדברים אלא שמראה לו פנים רעות וכיו"ב ס"ל להרבה ראשונים דהו"ל בכלל אזהרה זו. והיינו כרבי יהודה דס"ל התם הכי. וס"ל דגם ת"ק לא פליג עלי בהכי כמבואר בטור (חו"מ סי' רכ"ח) ובשאר ראשונים".
        4. לרעך כמוך (ח"ג עמ' מ"ב).
  2. **מעשה**.
     1. נכלל באונאת דברים – עי' ריטב"א (גיטין דף נג:, "דודאי מדאוריתא אסור לאיניש להזיק ממון חברו היזק שאינו ניכר, אע"פ שמן הדין הוא פטור מלשלם ... ואפי' אונאת דברים אסור להונות את חברו, כגון בכמה חפץ זה והוא אינו רוצה ליקח"), מסילת ישרים (פרק י"א ד"ה הונאת, "או לעשות לו מעשה שיגרום לו שיבוש"), חקרי לב (יו"ד ח"ג סי' פ' ד"ה אכן ), ח"א (כלל קמ"ג סעי' א', "מצער אחד מישראל בין בדברים בין במעשה, שנאמר (ויקרא כ"ה י"ז) לא תונו וגו', וזה קאי על אונאת דברים").
     2. נ"מ גזל שינה, תור, ועוד.
  3. **שתיקה**.
     1. מחמיר – חקרי לב (יו"ד ח"ג סי' פ', ס"ד ע"א, מי שברך), לרעך כמוך (ח"ג עמ' מ"ג).
     2. מראי מקומות – ברית יעקב (סי' ט"ז).
  4. **בשוגג**.
     1. אינו עובר – לרעך כמוך (ח"ג עמ' כ"ב).
  5. **יש איסור של "גזל" שינה**, מצד אונאת דברים.
     1. קרן לדוד (או"ח סי' י"ח ד"ה והנה אי) – "פשיטא דאסור דהא אסור להונות אדם אפי' בדברים".
     2. פתחי חושן (גניבה פרק ט"ו הע' ג' ד"ה בספר) – "ונראה פשוט שמכיון שצער גדול הוא הרי זה בכלל לא תונו (ולשון גזל אינו מדיוק כ"כ בזה אבל איסור צער ודאי יש בזה, וכ"כ בשו"ת קרן לדוד".
     3. אמרי יעקב (על הגר"ז נזקי גוף סעי' ד' ביאורים ד"ה ולא לצערו) – "ולהעיר חבירו משנתו, ודאי הוי איסור גמור, דלא שנא מצער דאונאת דברים דאסרה תורה, ה"ה בצער שנגרם לו ע"י הפרעת שינתו".
     4. לרעך כמוך (ח"ג עמ' נ"ב אות ל"א).
     5. אבני ישפה (ח"ה סי' ל"ג אות ה') – "נראה המקור מדין כל אלמנה ויתום לא תענון (שמות כב, כא) והוא כולל כל אדם, (רש"י שם) ולכן כל צער אסור בין למנעו מלישון ובין להעירו, וע' מכילתא פרשת משפטים על הפסוק הנ"ל, במעשה של רשב"ג ורבי ישמעאל שיצאו ליהרג שהצער הכי קטן אסור. אמנם הרמב"ם הל' דעות פ"ו ה"י רק הזכיר יתום ואלמנה, וכ"כ הסמ"ג בל"ת ח', ורבינו יונה שע"ח שער ג' אות כ"ד. אבל רבינו יונה כתב בשע"ת שם וז"ל: והמצער כל איש מישראל וכו' עובר בל"ת שנא' 'ולא תונו איש את עמיתו', וכ"כ הרמב"ם בסה"מ ל"ת רנ"א, וכ"כ החינוך פרשת שלח. וכן מקובל שגזל שינה הוא משום 'לא תונו'".
     6. **לשאר איסורים** שיטות ומראי מקומות, עי' ערך שינה.
  6. **עקיפת תור** (cutting a line).
     1. מצד אונאת דברים – משפטי התורה (ח"א סי' פ"ד אות א', "שאלה: האם מותר להכנס לאוטובוס, לבנק, לחנות או לכל מקום שמחכים אנשים לפניו שלא לפי התור. תשובה: אסור להכנס לפני חבירו העומד לפניו בתור. אדם שנכנס שלא בתורו - עובר גם על איסור אונאת דברים שנלמד מהפסוק 'לא תונו איש את עמיתו'. רק במקרה שכל העומדים לפניו הסכימו שיכנס לפניהם - רשאי להכנס שלא בתורו").
        1. פתחי חושן (גניבה פרק ט"ו סוף ס"ק ג') – "בענין עקיפת תור, ובאיזה אופן מותר לשמור, ובעצם המושג 'גזל זמן' יש לדון הרבה, שלפעמים יש בזה גם משום דררא דממונא, וכמו שמצינו חיוב תשלומים על שבת, וממילא אף בלי מעשה שאין דין תשלומין, מסתבר שעכ"פ אסור, ועכ"פ אף במקום דליכא דררא דממונא יש בזה צער עכ"פ".
     2. **לשאר איסורים** שיטות ומראי מקומות, עי' ערך תור בהלכה.
  7. **התל בו**, ומכבדו במצוה שלא היה.
     1. חת"ס (ח"ה סי' קע"ו) – "ע"ד השוחט מיכאל ראב שוחט בכפר א' פגע באיש א' נכבד כה' מיכאל פשקיז מקהלתו דמעלתו והתל בו שילדה אשתו של השוחט בן זכר ושמכבדו במצות מילת בנו באשר ידע המהתל ההוא כי הנכבד ר' מיכאל מהדר מאוד על מצוה זו וביום א' העבר נסע ר' מיכאל מהלך ארבעה שעות מקהלתו לכפר ההוא והנה שיקר בו ונקבה ילדה והי' לשחוק בעיני כל ונפשו בשאלתו וכן הגאון אבדק"ק ס"ה שואל אם יש להעביר השוחט מאומנתו על מעשה הנ"ל או מה לעשות לו. הנה יש בכאן דיני ממונות ודיני אונאה ואחרון ראשון כי אינה חברו בדברים עכ"פ ואחז"ל בגדר לאו דלא תונו בב"מ ...".
     2. משפטי תורה (ב"ק סי' ק"כ) – "שאלה: אדם עשה מעשה שפל, והזמין רב בישראל שהיו לו נגדו טענות שונות, לסדר חופה וקידושין במקום רחוק בארץ. הרב הנ"ל לקח מונית שעלתה לו סכום גדול, והגיע למקום המיועד, ולתדהמתו לא היתה שם חתונה. האם חייב הרמאי לשלם לרב עלות נסיעה באוטובוס או כפי שעלתה לרב הנסיעה במונית. והאם הרמאי חייב לשלם לרב דמי בושת עבור מעשהו השפל. תשובה: המזמין את הרב לשוא, עבר על איסור תורה של 'לא תונו איש את עמיתו'. כמו כן המזמין חייב לשלם לרב מדין גרמי עבור הוצאות נסיעתו (הלוך וחזור) למקום שהזמין אותו ...".
  8. **עוד ציורים**.
     1. פתי, שוטה – ח"ח (כלל ב' ס"ק א' ד"ה ועוד, "כגון לומר עליו שהוא פתי ושוטה וכדומה מחלקי הגנות בלאו הכי לא שייך התירא דתוספות דהוי כאלו אמר בפניו דאף בפניו אסור משום אונאת דברים").
     2. **הטלת אימתו על הציבור** – שע"ת (שער ג' אות קס"ה, "כי הוא מצער את הצבור בהטלת אימתו, ונאמר (ויקרא כה, יז): 'ולא תונו איש את עמיתו', והוא על ענין הצער בדברים כאשר בארנו כבר").
     3. קיצור שו"ע (סי' ס"ג סעי' ג'), בן איש חי (שנה א' פר' כי תצא אות י"ג), אורך אפים (סי' א' סעי' י"ז) – "מי שיש לו כינוי לגנאי, אף על פי שהוא רגיל באותו כינוי, ואינו מתבייש בו, אם זה כוונתו לביישו, אסור לקרותו בכינוי זה משום אונאת דברים".
     4. רצה לנקום בחבירו ופרסם בעתון שמתנהלת בביתו מכירה זולה – חשוקי חמד (ב"מ דף נח:).
     5. **הזמין אמבולנס** לבית חברו לנקום בו ולהבהילו, כיצד יכפר פשעו – חשוקי חמד (ב"מ דף נח:).
  9. מראי מקומות.
     1. אברבנאל (אבות פרק ה' משנה ז') – "ואינו **נכנס לתוך דברי חבירו**. ר"ל שלא יפסיקהו מדבריו אבל יניחהו להשלים מאמרו בין שיהיה גדול או קטון ממנו כי אונאה גדולה היא ואמרה תורה אל תונו איש את אחיו קטון וגדול במשמע".

1. עמיתך.

ב"מ (דף נט.) – "אמר רב חננא בריה דרב אידי: מאי דכתיב ולא תונו איש את עמיתו - עם שאתך בתורה ובמצוות אל תוניהו".

* 1. **עכו"ם**.
     1. אין אונאת דברים לגוי – ר' יהונתן (ש"מ ב"מ ריש דף נט., "עם שאתך בתורה ובמצות. כלומר או במצות אף על פי שאינו חכם אל תונהו כיון דמבני ישראל הוא. רבינו יהונתן ז"ל"), חינוך (מצוה של"ח, "שלא להונות אחד **מישראל** בדברים. כלומר שלא נאמר **לישראל** ..."), מהרש"א (ח"א סנהדרין דף פא., "דבתורה כתיב ולא תונו איש את עמיתו דהיינו עמיתו במצות שהוא ישראל"), שבות יעקב (ח"א סוף סי' קס"ד).
     2. מראי מקומות – רד"ק (תהלים פרק ט"ו פסוק ג', "לא עשה לרעהו רעה, ורעהו וקרובו הוא שיש לו משא ומתן עמו או שכנו. ובאמרו כי לא עשה לרעהו רעה אינו אומר כי לאחרים עשה, אלא דיבר הכתוב על ההוה, כמו ולא תונו איש את עמיתו (ויקרא כה, יז), אינו אומר כי מותר לו להונות אדם אחר שהוא נכרי שאינו עמיתו. וכן לא תענה ברעך עד שקר (שמות כ, טז), אינו אומר כי באחר שאינו רעו מותר להעיד עדות שקר, אלא לפי שמשאו ומתנו ועסקיו עמו. וכן הוא מנהג הלשון בהרבה מקומות").
     3. תלוי במחלוקת ח"ח ות"ת כנ"ל.
     4. אורחות חיים (להרא"ש אות ק"ד) – "**אל תונה לשום נכרי** כי אין נכרי שאין לו שעה ועברתם שמורה לנצח".
        1. הגרח"ק זצ"ל (שם בהשם אורחותיו) כתב שזה הגירסא. ואפילו אם הגירסא אל תכעיס (כמו שכתב הגר"מ שטרנבוך שליט"א שם), הח"ח למד האיסור של לא תונו הוא דוקא בפניו (יש חולקים, עי' בחלקת בנימין ביאורים אות י"ז), ולכאורה אם הוא בפניו יכעס. וא"כ לשני הגירסאות יהא אסור להונות לנכרי מטעם שנתן הרא"ש.
  2. **רשעים**.
     1. אינו נכלל באונאת דברים – מהרש"א (ב"מ ח"א דף נט., "נראה לפרש מדשינה כאן באונאת דברים לכתוב עמיתו ובאונאת ממון כתיב אחיו דרשו באונאת דברים מלת עמיתו עם שאתך בתורה ומצות אבל לבעל עבירה מצוה לבייש ולהונו בדברים אבל מאחיו דכתיב גבי אונאת ממון לא אימעט בעל עבירה אלא עובד כוכבים כדאמרינן באחיך דכתיב גבי ריבית ודו"ק"), גר"ז (אונאה סעי' ל', "כל העובר על דברי חכמים ולא חזר בו בתשובה מותר לקרותו עבריין ואין בו משום אונאת דברים שנאמר לא תונו איש את עמיתו פירשו חכמים עמיתו עם שאתך בתורה ובמצות הזהירה תורה על אונאתו ולא העובר עליהן ולא חזר בו אחר שהוכיחוהו בסתר ובלשון רכה"), קיצור שו"ע (סי' כ"ט סעי' י"ז, "בדברי שמים אם לא חזר כשהוכיחו בסתר, מכלימין אותו ברבים, ומפרסמים חטאו, ומחרפים אותו בפניו, ומבזין ומקללין אותו, עד שיחזור למוטב, כמו שעשו כל הנביאים בישראל, ואין בו משום אונאת דברים, שנאמר ולא תונו איש את עמיתו, ופירשו רבותינו זכרונם לברכה עמיתו, עם שאתך בתורה ובמצות הזהירה התורה על אונאתו, ולא על העובר עליהן ולא חזר בו לאחר שהוכיחוהו בסתר ובלשון רכה").
     2. ערה"ש (סעי' א') – "לרשע מותר לאנות בדברים דשמא ע"י זה ישוב בתשובה ולכן **אם כוונתו לשמים** לאנותו לרשע בדברים כדי שישוב בתשובה יכול לעשות כן".
        1. שבט הלוי (ח"ח סי' ש"ט סוף אות ד') – "ובס' עה"ש כאן כ' בזה"ל אבל רשע מותר לאונות בדברים דשמא עי"ז ישוב בתשובה לכן אם כוונתו לשמים לענות הרשע כדי שישוב בתשובה יכול לעשות כן יע"ש, **ולא ידעתי מנ"ל** האי טעמא, דלכאורה נראה דדינא קאמרי הראשונים דאם מאנה הרשע אעפ"י שאין ראוי לעשות כן מכ"מ אין עוברים ע"ז דאינו עמיתך, וכמו בגוי".
        2. הגרח"ק זצ"ל (לרעך כמוך עמ' שס"א אות י"ב) – "**ברשע תמיד תועלת** לבזותו ולצערו".
  3. **רשע על רשע**.
     1. עי' חו"מ סי' ת"כ, לשיטות ומראי מקומות.
  4. **יראי שמים**.
     1. ראשונים.
        1. נמוקי יוסף (ב"מ דף לב:) – "אמר המחבר מהא דעם שאתך בתורה ובמצות אל תונהו למדנו שלא הזהיר הכתוב באונאת דברים אלא יראי השם".
        2. יראים (מצוה ק"פ) – "ותניא בהזהב לא תונו איש את עמיתו עם שאתך בתורה ובמצות אל תונהו למדנו שלא הזהיר הכתוב באונאת דברים אלא ליראי ה' אבל אם עבריין במזיד הוא אפילו בדבר אחד ולא עשה תשובה רשאי להנאותו בדברים. והיינו דאמרינן במגילה בסוף הקורא את המגילה [כ"ה ב'] האי מאן דסני שומעניה שרי לבזויי בג' וש'. כדאמרינן במו"ק [י"ז א'] שנדה רב יהודה מאן דסני שומעניה ואמר ר' אמי האי מאן דעבר אדרבנן שרי למקרייה עברינא".
        3. סמ"ג (לאוין קע"א) – "תניא בפרק הזהב (נט, א) לא תונו איש את עמיתו ויראת מאלהיך עם שאתך בתורה ובמצות אל תונהו, למדנו שלא הזהיר הכתוב באונאת דברים אלא על יראי ה' (יראים שם)".
        4. הג' מיימוניות (מכירה פרק י"ד הל' ט"ו אות ד') – "תניא ולא תונו איש את עמיתו עם שאתך בתורה ובמצות לא תונהו למדנו שלא הזהיר הכתוב באונאת דברים אלא ירא השם".
     2. פוסקים.
        1. עי' רמ"א (חו"מ סי' רכ"ח סעי' א') – "וי"א דאין מצווין על אונאת דברים אלא ליראי השם".
        2. עי' לבוש (סעי' א') – "יש אומרים שאין מצווין על אונאת דברים אלא על מי שהוא ירא אלהים, שנאמר [ויקרא כה, יז] לא תונו איש את עמיתו, ופירוש עמיתו עם שאתך בתורה ובמצות אל תונהו, אבל אם אינו ירא אלהים, הרי הוא מאנה את עצמו ומותר להונותו גם כן".
     3. פנ"י (ב"מ דף נט.) – "אמר ר' חיננא כו' מאי דכתיב לא תונו איש את עמיתו, עם שאתך בתורה ובמצות אל תונהו. לכאורה משמע דלא אתא למעוטי אלא נכרי אבל בישראל אין חילוק דאין לך אדם בישראל שאינו מלא בתורה ובמצות, ואע"ג דלמעוטי נכרי דרשינן מלעמיתך דכתיב ברישא דקרא לעמיתך אתה מחזיר אונאה ולא לנכרי, מ"מ איצטריך נמי דרשא דאת עמיתו למעט נכרי מאונאת דברים. אבל קצת מרבוותא כתבו דאונאת דברים אינו אסור אלא **דווקא לת"ח וצדיק** דמפרשי מימרא דר' חיננא כפשטיה דבעינן שיהא עמיתך בתורה כו'. ושני הדיעות הובאו בש"ע חושן משפט (סימן רכ"ח סעיף א')".
     4. ח"ח (כלל ז' במ"ח ס"ק י' בהג"ה) – "ובח"מ בסי' רכ"ח בהגה"ה דלא נצטוינו על אונאת דברים אלא ליראי השם **והכוונה לסתם איש ישראל**".

ח"ח (חובת השמירה פרק י"ד) – "מאי דכתיב לא תונו איש את עמיתו, עם שאתך בתורה ובמצות אל תונהו. ומוכח דמי שסר מדרך התורה, אין עליו איסור אונאת דברים, שזה אינו קרוי עמיתך לענין זה. **ונראה דהיינו דוקא בדבר שמפורסם בישראל לאיסור, ואצלו הופקר הדבר**. אבל סתם איש כל שהוא בכלל ישראל, יש עליו איסור דאונאת דברים, דהוא שייך בכל אדם אפילו אינם שוין כמדרגתן כלל. וכמאמר התנא באבות אל תהי בז לכל אדם, וכללו בזה, אפילו אחד חכם אחד עם הארץ כל שלא הופקר אצלו איסורי תורה".

* + 1. אבני נזר (יו"ד סי' תס"א אות ב') – "כי מדברי הנמק"י (פרק הזהב) שפי' עמיתו עם שאתך בתורה ובמצוות לא (?) מנה דוקא ירא השם. צריך לפרש דלרשע מותר להנות אונאת דברים על רשעתו כענין שאמרו בפסוק ונשיא בעמך לא תאור בעושה מעשה עמך".
    2. ערה"ש (חו"מ סי' רכ"ח סעי' א') – "וי"א דאין מצווין על אונאת דברים שלא לאנותו רק למי שאינו בעל עבירות אבל לרשע מותר לאנות בדברים דשמא ע"י זה ישוב בתשובה ולכן אם כוונתו לשמים לאנותו לרשע בדברים כדי שישוב בתשובה יכול לעשות".
    3. תורה תמימה (ויקרא פרק כ"ה הע' ק"ו) – "ועיין בנמוק"י שכתב עפ"י דרשה זו דאונאת דברים אינו אסור רק באנשי תורה ומצות ויראי ה', ולדעתי הדבר קשה להאמר שבאנשים דעלמא יהיה מותר אונאת דברים, ואי משום הדרשה עם שאתך בתורה ובמצות אפשר לפרש הכונה עפ"י מש"כ במדרש הובא ברמ"א חו"מ ריש סי' רכ"ח דמי שמאנה את עצמו מותר להונות אותו, ופי' הסמ"ע ר"ל מי שמזלול בכבוד עצמו ונפשו על כזה לא הזהירה התורה, דלא נקרא עמיתך שאינו בכלל הישוב ודרך ארץ, וזו היא גם כונת הגמ', והלשון עם שאתך בתורה ובמצות לאו דוקא בר אוריין ובעל מעשים אלא ר"ל באיש ישר הולך בדרכי התורה והמצוה שהם ג"כ דרכי ישוב העולם ומדות מעולות ולא מי שמזלזל בדרכיו ובהליכותיו. אמנם מצינו עוד כלשון דרשה זו בשבועות ל' על הפ' בצדק תשפוט עמיתך, בפ' קדושים, ועי' מש"כ שם, וצ"ע".
  1. **קטנים**.
     1. אסור.
        1. חינוך (מצוה של"ח) – "ואפילו בקטנים ראוי להזהר שלא להכאיבן בדברים יותר מדי. זולתי במה שצריכין הרבה כדי שיקחו מוסר, ואפילו בבניו ובנותיו ובני ביתו של אדם, והמיקל בהם שלא לצערן בענינים אלה, ימצא חיים ברכה וכבוד".
        2. מנ"ח (מצוה של"ח ס"ק א', עי' מגיה שם ס"ק ג') – "וכתב הרב המחבר ואפילו בקטנים ראוי ליזהר וכו', נראה לענ"ד דלאו זה קאי על קטנים ג"כ, דמאי שנא אם הוא קטן דנכלם, עיין חו"מ סי' ת"ך סל"ז דבודאי מוזהר עליו, כן נראה".
        3. משך חכמה (ויקרא פרק כ' פסוק י"ד) – "וזהו בין קטן בין גדול, כדכתיב ... ולא תונו איש את עמיתו".
        4. חזו"א (מעשה איש ח"ה עמ' מ' ד"ה רבינו) – "ואמר לי שזה שאמרתי לילד הוא איסור לאו 'לא תונו את עמיתו', כי לילד יש צער מזה ... ואין חילוק בין גדול לקטן".
        5. אמרי יעקב (על הגר"ז הל' אונאה מקורות ס"ק כ"ה).
     2. מיקל.
        1. עי' הדרש והעיון (ויקרא סי' רפ"א) – "ועיין בספר החינוך ... ויש לתמוה מדברי הנימוקי יוסף ... הובא ברמ"א ... דאין מצווין על אונאת דברים אלא ליראי השם, וזה משום דדרשינן לא תונו איש את עמיתו עם שאתך בתורה ובמצות ... וקטן לא הוי בר תורה ומצות ול"ש בי' אונאת דברים. ויש לתמוה עוד ... בסוכה מ"ו ע"ב: וא"ר זירא לא לימא איניש לינוקא, דיהיבנא לך מידי ולא יהיב ליה, משום דאתי לאגמורי' שיקרא, ... ואם נאמר דגם בקטן מוזהרין על אונאת דברים, הנה מדינא אסור לעשות כן ... וצ"ע בזה".
     3. מראי מקומות – פרדס יוסף (פר' אמור אות י"ח ד"ה ועיין), ברית יעקב (סי' י"ט, "וראיתי בספר פרדס יוסף ...").
  2. **עבד כנעני**.
     1. נכלל בעמיתך – מנ"ח (מצוה של"ח ס"ק א', "ועבד כנעני הוי בכלל עמיתך כמו שכתבתי כמה פעמים בחיבורי זה, א"כ גם עליו עוברים בלאו הזה, וזה פשוט").
        1. אינו נכלל בפסור של גר – מנ"ח (מצוה ס"ג ס"ק ב', "ונראה לענ"ד דדוקא גר גמור הוזהרנו עליו בלאוין אלו, אבל עבד כנעני אף שנתקדש ונכנס לדת אינו חייב בכל המצוות כמו גר ולא נקרא גר, ואין מוזהרים על אונאתו מלאו דגר").

1. מדרש.
   1. **פירוש, עצמו**.
      1. הג' מיימוניות (מכירה פרק י"ד הל' ט"ו אות ד') – "ואמר במדרש שאם הונה עצמו אתה רשאי להונהו שאין קרוי עמיתך".
      2. **פוסקים**.
         1. רמ"א (סעי' א') – "ומי שמאנה את עצמו מותר להוניהו".
         2. לבוש (סעי' א') – "אם אינו ירא אלהים, הרי הוא מאנה את עצמו ומותר להונותו גם כן".
            1. **לאפוקי תינוק שנשבה** – שבט הלוי (ח"ה קונ' המצות סי' נ"א, ח"ח סי' ש"ט אות ד', "בענין מש"כ הרמ"א בשם נ"י וי"א דאין מצווין על אונאת דברים אלא ליראי ה', ומי שמאנה את עצמו מותר להוניהו, לדעת הסמ"ע הכוונה דב' דברים הם ומי שמאנה את עצמו ר"ל דכיון דאין דרך בני אדם להונות אדם את עצמו מ"ה אינו נקרא עמיתך, והלבוש כ' דדבר אחד הוא ור"ל דאין מוזהרין אלא על מי שהוא ירא אלוקים שנאמר לא תונו איש את עמיתו וכו' אבל אם אינו ירא אלוקים ה"ה מאנה את עצמו ע"כ, והסמ"ע דחה פירושו, ובכנה"ג בהגה"ט כ' דפי' הלבוש נוח יותר מפי' הסמ"ע. ובקונטרס המצוות בשו"ת שבט הלוי ח"ה סי' נ"א כתבתי בעניי דדברי הלבוש מובנים דבדרשא זו דעמיתך את שעמך בתורה ומצוות אל תנהו יראה דוקא מי שיכול לשמור ואינו שומר בזה מותר להונתו אבל מה יעשה תינוק שנשבה שלא למד ולא ראה מאבותיו שאבותיו קלקלו אותו אעפ"י שבמעשיו רשע הוא מכ"מ אינו מאנה את עצמו דהיינו שיכול לשמור ואינו שומר, יע"ש"), הו"ד בפתחי חושן (גניבה פרק ט"ו סוף ס"ק י"ג).
         3. סמ"ע (ס"ק ד') – לשונו לקמן.
         4. נתיבות (ס"ק א') – לשונו לקמן.
         5. בא"ה (ס"ק א').
         6. ערה"ש (סעי' א') – לשונו לקמן.
   2. **מה הפשט**.
      1. שאינו מכלל בני הישוב והדרך ארץ.
         1. סמ"ע (ס"ק ד') – "נראה דכונת המדרש היא כפשוטו, כיון דאין דרך בני אדם להונות אדם את עצמו, משו"ה אינו נקרא עמיתך, שאינו מכלל בני הישוב והדרך ארץ, ומשום הכי נמי סתם כאן מור"ם".
         2. נתיבות (ס"ק א') – "מי שמאנה את עצמו. הטעם, דכיון דאין דרך בני אדם להונות עצמן, אינו מכלל הישוב ודרך ארץ, ואינו נקרא עמיתך. סמ"ע".
         3. בא"ה (ס"ק א').
         4. ערה"ש (סעי' א') – "וכן מי שמאנה את עצמו שהולך בדרך לא טוב וסובר שהולך בדרך הישר מותר לאנותו שאדם כזה אינו מכלל הישוב ודרך ארץ".
            1. ראיה לתורה תמימה.
   3. **פירוש, עצמך** [או אותך].
      1. נמוקי יוסף (ב"מ דף לב:) – "שלא הזהיר ... אלא יראי שמים ואמר במדרש אם הונה עצמך מותר אתה להונהו שזה אינו קרוי עמיתך".
      2. יראים (סי' ק"פ, עי' תועפות יראים אות ח') – "והיינו דאשכחן במדרש מנין ההונה אותך שאתה רשאי להנאותו ת"ל עמיתו פי' כיון שהונה אותך הרי הוא עברין ואינו אתך בתורה ובמצות".
      3. סמ"ג (לאוין קע"א) – "ואמרינן במדרש, שאם הונה אותך אתה רשאי להונותו שאינו קרוי עמיתך").
      4. **פוסקים**.
         1. שו"ת בנימין זאב (סי' רפ"ז) – "ואמרינן במדרש שאם הונה אותך אתה רשאי להונותו שאינו קרוי עמיתך עכ"ל וכיון שהוא מאנה אותם גם הם יאנוהו דהיינו לנדותו וכיון דהוכחנו דהעובר על דברי חז"ל חייב שמתא ראוי לשמתא".
         2. באר הגאולה (ס"ק ה') – "ונלע"ד פשוט שפירושו, דאם הונה אותך גם אתה מותר להוניהו".
         3. ח"ח (כלל י' במ"ח ס"ק ל"א ד"ה ולא) – "דאיתא בח"מ בסימן רכ"ח דאם הוא מאנה את עצמו וכו' ופירושו דאם הונה אותך בדברים אתה מותר להונאו (**ופליאה** על בעל הסמ"ע שדחה פירוש זה דהרי מבואר כן להדיא בספר יראים להרא"ם בעל התוס') היינו בינו לבין עצמו בלבד אבל לא לגלות דבר זה שהיה בינך לבינו לאחרים".
            1. אע"ג שגורס "עצמו".
         4. אורך אפים (סי' א' ויוסף אברהם ס"ק י"ח).
         5. הגרח"ק זצ"ל (טעמא דקרא פר' קדושים ד"ה ואיש) – "דמצינו גבי איסור אונאת דברים שאם חברו אנהו מותר לו ג"כ לאנותו כמ"ש הרמ"א בחו"מ סימן רכ"ח ס"א (וכפי' ראשון של הסמ"ע שם וכ"ה בהדיא בסמ"ג ל"ת רע"א שמקור ד' הנמוק"י הוא משם ע"ש)".
   4. מראי מקומות – הג' בטור חדש (סי' רכ"ח ), חקרי לב (יו"ד ח"ג סי' פ' ד"ה ודרך ), תועפות יראים (מצוה ק"פ אות ד' ), פתחי חושן (גניבה פרק ט"ו סוף ס"ק י"ג), לרעך כמוך (ח"ג קונ' הביאורים סי' ג').
2. גר - סעיף ב'.

**משפטים** (פרק כ"ב פסוק כ') – "וְגֵר לֹא תוֹנֶה וְלֹא תִלְחָצֶנּוּ כִּי גֵרִים הֱיִיתֶם בְּאֶרֶץ מִצְרָיִם".

* 1. **ב"מ** (דף נט:) – "תנו רבנן: המאנה את הגר עובר בשלשה לאוין".
     1. מחבר (סעי' ב') – "צריך ליזהר ביותר באונאת הגר, בין בגופו בין בממונו, לפי שהוזהר עליו בכמה מקומות".
     2. גר"ז (הל' אונאה סעי' ל"א) – "המאנה את הגר בדברים עובר בשלשה לאוין וגר לא תונה ולא תונו אותו ולא תונו איש את עמיתו וגר בכלל עמיתו לכך צריך ליזהר ביותר מאונאתו. והלוחצו ודוחקו בתביעת חוב ואין לו עובר גם כן בשלשה לאוין ולא תלחצנו וגר לא תלחץ ולא תהיה לו כנושה ולכך צריך ליזהר גם מזה ביותר".
  2. **בעל תשובה**.
     1. אינו נכלל בגר – הגריש"א זצ"ל (הערות במסכת ב"מ דף נח: ד"ה שאלו, "שאלו לרבינו שליט"א [זצ"ל] אם 'בעל תשובה' יש בו משום הונאת גר כי יתכן ששייך אצלו שסורו רע. ואמר ש'גר' דווקא").
  3. **שבא מארץ אחרת**.
     1. אינו נכלל בגר – הגריש"א זצ"ל (הערות במסכת ב"מ דף נח: ד"ה שאלו, "עוד שאלוהו בישראל שבא מארץ אחרת, ואמר שגם זה אין עובר משום גר. דהכוונה היא לגר צדק דווקא").
  4. **אם מותר להשיבו**.
     1. מנ"ח (מצוה ס"ג ס"ק ב') – "ועיין מה שכתב הרב המחבר לקמן מצוה של"ח, דלאו זה דאונאת דברים אינו באם אחד התחיל להתקוטט עמו, שאי אפשר לאדם להיות כאבן דומם. נראה מצד הסברא דכאן נמי זה הדין, ולא עדיף גר בזה, וצ"ע להקל במה שלא נתפרש".
  5. **אינו בתורה ומצות**.
     1. מחמיר – מנ"ח (מצוה ס"ג ס"ק ב', "ומבואר בש"ס שם נ"ט ע"א, לא תונו איש את עמיתו, עם שאתך בתורה לא תונהו, מבואר דהלאו של אונאת דברים בישראל אינו אלא בעם שאתך וכו', והר"מ לא הביא זה, ובחו"מ סי' רכ"ח ס"א מביא רמ"א בהג"ה דין זה דאינו מצווה באונאת דברים אלא ליראי השם, ועיין סמ"ע סק"ג וסק"ד, ובנימוקי יוסף שם. עכ"פ נראה דדוקא בישראל, דהלאו הוא לא תונו איש את עמיתו, צריך שיהיה אתו בתורה ובמצוות, אבל גבי גר הלאו בכל ענין, דלא כתיב עמיתו, אך אם הוא אינו בתורה ובמצוות אינו עובר רק בשני לאוין, ולא בלאו דישראל, ופשוט").
  6. מראי מקומות – רי"פ (על רס"ג ל"ת פ"ב), דברות משה (ב"מ סי' נ"ג), לרעך כמוך (ח"ג קונ' הביאורים סי' ד').
     1. ***ח"ח (לקוטי אמרים פרק י"ב) – "וגם זה ידוע לכל איש ואיש, דסוף סוף נצטרך לתשובה, ופרשת התשובה זו עתידה להתקים, ואם כן מדוע נשב בחבוק ידים ולא נתחיל בתשובה כעת,*** *הלוא עתידין אנחנו לתן את הדין על זה גופא, שאחרנו את תשובתנו****. וראיה לזה מצינו בחכמינו ז"ל: מפני מה גרים מענים בזמן הזה. מפני שאחרו להתגיר. ולכאורה תמוה: וכי מחיבים הם להתגיר, הלוא לא מצינו בכל התורה כלה שהנכרי יהא מחיב להתגיר ולקים כל התורה. [הוא מצוה רק על שבע מצות בני נח ויקרא גר תושב.] אלא על כרחך הטעם, משום דהוכיח סופו על תחילתו, דכיון שסוף הדבר היה שנתגיר בלי שום כפיה, מסתמא היה לו שכל ישר, שהחליט כי דת השם ישרה ואמיתית, שכל נברא צריך להכיר את בוראו ולהודות לפניו, ואם כן מדוע אחר הדבר, הלא היה בידו להתגיר מקדם ולא לישב בגויותו כמה שני, ולפיכך מענה הוא בזמן הזה. אם כן, קל וחמר כל ...".***

1. אשתו - סעיף ג'.
   1. ב"מ (דף נט.) – "אמר רב: לעולם יהא אדם זהיר באונאת אשתו, **שמתוך שדמעתה מצויה אונאתה קרובה**. אמר רבי אלעזר: מיום שנחרב בית המקדש ננעלו שערי תפילה, שנאמר גם כי אזעק ואשוע שתם תפילתי. ואף על פי ששערי תפילה ננעלו שערי דמעות לא ננעלו, שנאמר שמעה תפלתי ה' ושועתי האזינה אל דמעתי אל תחרש".
      1. הגריש"א זצ"ל (הערות על מסכת ב"מ דף נט.) – "אמר רב לעולם יהא אדם זהיר באונאת אשתו וכו'. רב קאמר להא. והיינו הגם שהיתה אשתו מצערתו ביותר כדאיתא ביבמות ס"ג".
   2. **צריך ליזהר** – ב"מ (דף נט., לשונו מובא לעיל), מחבר (סעי' ג'), לבוש (סעי' ג'), גר"ז (הל' אונאה סעי' ל"ב, "ליזהר מאד"), ערה"ש (סעי' א', "ליזהר מאד").
      1. ריטב"א (ב"מ דף נט.) – "עם שאתך אל תונהו. פי' אשתך".
         1. מראי מקומות – מגיה לריטב"א (שם הע' ר"ד).
2. אלמנה, יתום.

**משפטים** (פרק כ"ב פסוק כ"א-כ"ג) – "כָּל אַלְמָנָה וְיָתוֹם לֹא תְעַנּוּן: אִם עַנֵּה תְעַנֶּה אֹתוֹ כִּי אִם צָעֹק יִצְעַק אֵלַי שָׁמֹעַ אֶשְׁמַע צַעֲקָתוֹ: וְחָרָה אַפִּי **וְהָרַגְתִּי אֶתְכֶם בֶּחָרֶב** וְהָיוּ נְשֵׁיכֶם אַלְמָנוֹת וּבְנֵיכֶם יְתֹמִים".

* 1. **הלכה**.
     1. פוסקים – מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב'), גר"ז (סי' קנ"ו סעי' ט'), מ"ב (סי' קנ"ו ס"ק ג', ח"ח לאוין ט"ו), ערה"ש (סוף סעי' א', סי' קנ"ו סעי' י"ב), כה"ח (סי' קנ"ו ס"ק י"ד).
  2. **אם נכלל כל בני אדם, או רק יתום**.
     1. נכלל כל בני אדם, שדבר הכתוב בהווה – רש"י (משפטים פרק כ"ב פסוק כ"א, "כל אלמנה ויתום לא תענון - הוא הדין לכל אדם, אלא שדבר הכתוב בהווה, לפי שהם תשושי כח ודבר מצוי לענותם"), ר' פרץ (מצוה פ"ז, "ואפילו אלמנותו של מלך כדכתיב כל אלמנה וגומר ואע"ג דפרשינן ודה"ה לכל אדם אלא שדבר הכתוב בהוה לפי שהם תשי כח").
        1. לפ"ז, כל אדם עובר גם על פסוק של יתום ואלמנה – ח"ח (פתיחה לאוין במ"ח סוף ס"ק ט"ו, "ושיטת רש"י בפ' משפטים משמע דהוא הדין בכל אדם שהוא אומלל יש גם כן לאו זה עי"ש").
     2. רק יתום – פשטות שאר ראשונים.
     3. מראי מקומות – רי"פ (על רס"ג ל"ת פ').
        1. סמ"ג (ל"ת ז') – "שלא לענות אלמנה ושלא לענות יתום שנאמר (שמות כב, כא) כל אלמנה ויתום לא תענון. ומי שלבו נוקפו למנות בשני לאוין ימנה שלא להונות עבד שברח מחוצה לארץ לארץ שנאמר (דברים כג, יז) לא תוננו".
        2. מנ"ח (מצוה ס"ה ס"ק א') – "והנה דעת רש"י כאן בחומש, דלאו דוקא יתומים ואלמנה, והוא הדין כל אדם, אלא שדיבר הכתוב בהווה לפי שהם תשושי כח. ומדברי הר"מ והרב המחבר נראה דדוקא יתומים ואלמנות. ועיין במשנת חכמים מצוה ז' [יבין שמועה סק"א], מביא מכילתא [משפטים פרשה י"ח] שהוא פלוגתא דתנאי, ומפלפל בזה אי דוקא יתומים ואלמנות או הוא הדין כל אדם".
  3. **עונש**.
     1. מיתה בידי שמים **–** ח"א (כלל קמ"ג סעי' א', "ואם מצער אלמנה או יתום, חייבמיתה בידי שמים, שנאמר (שמות כ"ב כ"א) כל אלמנה ויתום לא תענון וגו'"), מנ"ח (מצוה ס"ה ס"ק י"א, "ואפשר הוי ליה מן הלאוין החמורין, כיון דעונשו מפורש כאן והרגתי וגוי, דהוי מיתה בידי שמים, א"כ צריך תשובה ויום הכיפורים ויסורים").
  4. **אלמנה נתחתנה בזווג שני**.
     1. אג"מ (מגד גבעות עולם עמ' צ"ד) – "שאלתי את הגר"מ זצ"ל אם יש עדיין איסור של עינוי אלמנה גם כשכבר נתחתנה בזווג שני, האם היא עדיין בכלל אלמנה לענין עינוי. והשיבני: ראיה מגמ' אין לי בדין זה, אבל מעשה אני יודע שכשנתאלמן הגאון ר' יצחק אלחנן זצ"ל מקובנה מאשתו הראשונה, ודיברו לו שידוך מאשה אלמנה לזיווג שני, אמר אז שהוא חושש מהאיסור של אלמנה לא תענון, ומשמע דהאיסור לא פקע".
     2. וישמע משה (פר' ראה תשפ"ב אות ב') – "הגר"ח קניבסקי זצוק"ל שמכיון שנשאת אין עליה שם אלמנה כלל. וכן הסכימו כמה פוסקים שליט"א. וכך גם שמענו כעת מהגאונים רבי נפתלי נוסבוים ורבי יצחק שאול קניבסקי שליט"א ... והגאון הגדול רבי יצחק זילברשטיין שליט"א אמר שאין בזה הוראה ברורה, שאם טוב לה עם בעלה והיא שמחה בנישואיה עמו, נשכח ממנה צער אלמנותה ובטל ממנה דין אלמנה. אבל אם לא כ"כ טוב לה הרי היא עדיין בצער גדול מחמת אלמנותה ושייך בה עדיין האיסור לצער אלמנה".
  5. **אלמנה שאינו שומר תורה ומצוות**.
     1. הגריש"א זצ"ל (וישמע משה פר' ראה תשפ"ב אות ב') – "והשיב דבודאי אסור לצער אף מי שאינה שומרת תורה ומצוות, ומ"מ האיסור המיוחד שהזהירה התורה שלא לצער אלמנה לא נאמר על מי שאינו עושה מעשה עמך".
  6. **הגדר של יתום**.
     1. יכולים לעשות כל צרכים בעצמם, כשאר כל הגדולים.
        1. רמב"ם (הל' דעות פרק ו' הל' י') – "אחד יתום מאב **אחד יתום מאם**. ועד אימתי נקראים יתומים לענין זה, עד שלא יהיו צריכין לאדם גדול להסמך עליו ולאמנן ולהטפל בהן אלא יהיה עושה כל צרכי עצמו לעצמו כשאר כל הגדולים".
        2. מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב') – "אימתי נקראים יתומים לענין זה עד שלא יהיו צריכים לאדם להסמך עליו ולאמנן ולהטפל בהן אלא יהיה עושה כל צרכיו לעצמו כשאר כל הגדולים".
        3. גר"ז (סי' קנ"ו סעי' ט').
        4. קיצור שו"ע (סי' כ"ט סעי' י"ט) – "ועד אימתי נקראים יתומים לענין זה, עד שיהיו יכולים לעשות כל צרכים בעצמם, כשאר כל הגדולים".
        5. מ"ב (סי' קנ"ו ס"ק ד') – "ועד אימתי נקראין יתומים לענין זה עד שלא יהיו צריכים לאדם להסמך עליו ולאמן ולהטפל בהן אלא יהיה עושה כל צרכיו לעצמו כשאר כל הגדולים".
        6. ערה"ש (או"ח סי' קנ"ו סעי' י"ב).
        7. כה"ח (סי' קנ"ו ס"ק י"ד) – "ועד מתי נקראים יתומים לענין זה, עד שלא יהיו צריכין לאדם להסמך עליו אלא עושין צרכן כשאר הגדולים (**ועד עשרים שנה** תו לא מיקרי יתום אפי' אינו חריף וקודם לכן כל חד לפום חורפיה, פתה"ד אות ה')".
     2. מראי מקומות.
        1. הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא חכ"ה עמ' מ"א טור ד') – "שאלה: כ' המ"ב (שם סק"ד) חייב אדם ליזהר ביתומים ואלמנות וכו' ועד אימתי נקראים יתומים עד שלא יהיו צריכים לאדם להסמך עליו ולאמן ולהטפל בהן אלא עושה כל צרכיו כשאר כל הגדולים עכ"ל. יש להסתפק האם בחור בישי' גדולה הסמוך על שולחן הישי' וכל צרכו וסיפוקו ע"י הישי' (ובפרט במקומות שיש בישי' תומכי תורה הנותנים לאותם הבחורים צרכי ביגוד ועוד) האם נכלל בדברי המ"ב, או בזמנינו עד החתונה נחשב שצריך לאדם להסמך עליו. (ובספר כף החיים כ' דלמעלה מגיל כ' תו לא מקרי יתום האם יש לחוש לדבריו). תשובה: תלוי אם נצרך".
  7. **יתום, בדין או במציאות**.
     1. מנ"ח (מצוה ס"ה ס"ק ט') – "ואני מסופק אם גר שנתגיירו בניו הקטנים עמו, דעל פי דיני התורה אין להם קורבה, דכקטן שנולד דמי, מ"מ אפשר דאינו עובר בלאו זה דיתום, דהטעם דהם תשושי כח, וכמו שהביא הרב המחבר בן קובל לאביו וכו', וכאן באמת יש לו אב שעומד בפניו, רק לדיני התורה גזר הכתוב דאינו נחשב לאב, אבל אין הוא תש כח, כי אביו עומד עבורו כרחמי האב, אפשר אינו עובר ואינו נקרא יתום לענין לאו זה. וכן עבד קטן הנולד מעבד ושפחה, נהי דאין לו יחוס אחר האב, מ"מ אב הוא על פי הטבע ורחמיו עליו, א"כ אפשר דאינו בכלל זה. וגם בישראל שבא על השפחה דהבן אינו מתייחס אחריו, או עבד שבא על הישראלית דהבן אינו מתייחס אחריו, מ"מ אפשר דלא הוי יתום כיון דמ"מ יש לו אב, רק לדיני התורה לא נחשב אב, אבל אינו מתשושי כח, א"כ אינו בלאו זה, וצ"ע. ואין נפק"מ כל כך, כיון דאין לוקין על לאו זה".
     2. לא מסתברא, שאם האב ברח מהילד או הוא בתוך מסהר, שיש לו דין יתום.
  8. עי' היראים (סי' קפ"ב) שמוכרח שלאו זה שוה לאונאת דברים שאסרה תורה על ישראל וז"ל ודבר זה (פי' לענות יתום ואלמנה) אפילו 'בכל ישראל' אסור ולא הוצרך הכתוב להזהיר עליהן אלא לעבור עליהן בב' לאוין עכ"ל. וא"כ כמו באונאת דברים תלוי אם גוים נכלל בעמיתך ה"ה כאן, ויהיה מחלוקת הת"ת וח"ח.

1. אונאה במקח וממכר - סעיף ד'.

**משנה** (ב"מ דף נח:) – "כשם שאונאה במקח וממכר כך אונאה בדברים. לא יאמר לו בכמה חפץ זה והוא אינו רוצה ליקח".

* 1. **ב' דברים**.
     1. ערה"ש (סעי' ב') – "יש באונאת דברים שני מיני אונאות **האחת** אונאה במסחר כיצד לא יאמר לחבירו בכמה אתה רוצה ליתן חפץ זה והוא אינו רוצה לקנותו כלל או שהיו חמרים מבקשים ממנו לקנות תבואה לא יאמר להם לכו אצל פלוני והוא יודע שאין לזה תבואה למכור ויתבזה ואף אם הוא עשיר שלא יתבזה מ"מ החמרים יתביישו וכן כל כיוצא בזה **והשנית** אונאה בעניני הנפש כיצד אם היה בעל תשובה לא יאמר לו זכור מעשיך הראשונים אם היה בן גרים לא יאמר לו זכור מעשה אבותיך אם היה מבזויי משפחה לא יאמר לו זכור משפחתך השפלה אם היה מכוער או בעל מום או שאר חסרון בו או באשתו וזרעו או באבותיו לא יאמר לו כמה מכוער אתה או ראה מומך או חסרונך או חסרון אשתך וחסרון זרעך וחסרון אבותיך וכן אם היו יסורים באים עליו לא יאמר לו כדרך שאמרו חבריו לאיוב הלא יראתך כסלתך זכר נא מי הוא נקי אבד וחברי איוב אמרו לו מפני שהטיח דברים כלפי מעלה וכן אם נשאלה שאלה על דבר חכמה לא יאמר למי שאינו יודע אותה חכמה מה תשיב בדבר זה וכן כל כיוצא בדברים אלו וכן יזהר שלא לכנות שם רע לחבירו ואע"פ שהוא רגיל באותו כינוי אם כוונתו לביישו בכינוי זה אסור וכך אמרו חז"ל [שם] המלבין פני חבירו ברבים כאלו שופך דמים".
     2. הגריש"א זצ"ל (הערות במסכת ב"מ דף נח: ד"ה משנה) – "יש ב' עניני הונאת דברים. האחד, שמצערו בדברים. והשני, כשמרמה אותו בדברים כגון בכמה חפץ זה וכו'".
     3. שבט הלוי (ח"ח סי' ש"ט אות א') – "ענין אונאת דברים כולל ב' דברים א - הטעה כעין רמאות כמו בממון דמטעה הלוקח או המוכר ... אבל השני שקבלו חז"ל דכולל גם כעין חירוף וגידוף".
  2. **גדר**.
     1. גורם הפסד – רשב"ם (פסחים דף קיב: ד"ה על, "אל תעמוד על המקח. לסחור והמוכר ישראל הוא ואין לך דמים לקנות המקח ונמצא מפסידו חנם שלא יקחנו אחר מאחר שאתה מהפך בו"), מאירי (ב"מ דף נח:, "כשם שיש אונאה במקח וממכר כך יש אונאה בדברים ר"ל שאסור להונות את חברו ולגרום לו פסידא בדבריו והוא שאמר לא יאמר לו בכמה חפץ זה והוא אינו רוצה ליקח שהרי מתוך שהוא בוש לומר שאינו רוצה ליקח משפיל לו מקחו לומר שאינו שוה כל כך ואחרים שומעים ונמצא גורם לו פסידא").
     2. גורם צער – מאירי (ב"מ דף נח:, "ואפילו לא היה אדם שם מ"מ הוא מטריחו ומצערו שחשב למכור ולא מכר"), גר"ז (אונאה סעי' כ"ח, "וכן לא יאמר לחבירו בכמה תמכור חפץ זה והוא אינו חפץ לקנותו או שאין לו דמים אלא שכוונתו להטעות את חבירו ואחר כך כשלא יקנה יכיר חבירו שנתכוין להטעותו ויצר לו"), ח"ח (חובת השמירה פרק י"ד, "שמאנהו ומטריחו בדברים חנם").
     3. מראי מקומות – הגרח"ק זצ"ל (לרעך כמוך עמ' ש"ס אות ז').
     4. ב"מ (דף נח:) – "רבי יהודה אומר: אף לא יתלה עיניו על המקח בשעה שאין לו דמים".
        1. **אם הלכה כר' יהודה** – ח"ח (חובת השמירה פרק י"ד בהג"ה, "בשולחן ערוך חושן משפט סימן רכ"ח לא העתיק דברי רבי יהודה ורק דין המשנה, והוא אינו רוצה ליקח. ואפשר דסבירא ליה דדין אחד הוא, דכיון שאיו לו מעות אינו רוצה ליקח. ואפשר דסבירא ליה דדברי ר' יהודה הוא אף כשרוצה ליקח, רק כיון דאין לו דמים עכשיו, ולו ידע המוכר מזה לא היה מדבר עמדו, ולהכי הוא גם כן בכלל אונאה. וחכמים פליגי עליו בזה, ולכן לא העתיק זה להלכה. וכן משמע קצת מגמרא דפסחים דף קי"ב, ג' דברים ציוה ר' ישמעאל לרבי, ומשמע שם דאין זה רק מדה בעלמא. אכן בתורת כהנים ובתוספתא משמע דדין המשנה ור' יהודה אחד הוא, דכיון שאין לו דמים אינו רוצה ליקח. וכן מוכח מפרש"י בגמ' בסוגיא עי"ש. ולפי זה ברוצה ליקח אף שאין לו דמים, י"ל דאין איסור כלל אף לר' יהודה, שישתדל להשיג דמים").
        2. הוי להלכה – יראים (סי' ק"פ), סמ"ג (לאוין קע"א).
        3. שלא כהלכה – לרעך כמוך (ח"ג עמ' ל"ג הע' ל"ה).
        4. מראי מקומות – ברית יעקב (סי' ט"ו), קובץ תורת האדם לאדם (ח"ד עמ' ר"י, עמ' רט"ו).
  3. **פועל**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק ז' סעי' ט"ו) – "לכאורה האיסור להכנס לחנות אם יודע שלא יקנה שם [חו"מ רכח סעי' ד], שייך רק כשנמצא שם בעל החנות, אבל אם יש שם רק פועל שמוכר מותר, שלו לא איכפת אם קונה שם או לא. תשובה: למה לא איכפת לו".
     2. הגרח"ק זצ"ל (לרעך כמוך עמ' שס"א אות ט') – "כשמברר מחירים שלא לצורך קניה כלל, האם מותר לשאול את העובד בחנות שאינו בעה"ב, שהרי הוא לא יצטער אם לא יקנו. תשובה: כן".
     3. הגרח"ק זצ"ל (אסיפת יצחק כ"ב טבת תשס"ט) – שאלה: "האם מותר להכנס לחנות ספרים ולעיין בספר אף שאין דעתו לקנות". תשובה: "**יש להודיעו".**
  4. **למוכר, ואין דעת למכור**.
     1. ג"כ אסור.
        1. ס' חסידים (סי' שי"א) – "ואל יתעה החפצים לקנות שיראה להם פנים כאומר למכור אותם חפצים שבידו ואין בלבו והם אינם קונים במקום אחר כי סבורים שזה ימכור להם וכתיב (ויקרא כ"ה י"ז) לא תונו שהונהו בדברים וכתיב (זכרי' ח' ט"ז) דברו אמת איש אל רעהו". סי' תתרס"ט, "כשם שאסור לעמוד על המקח בשעה שאין לו דמים כך אסור להראות שרוצה למכור חפצו בשעה שאינו רוצה למכרו ואין לומר לראובן תקנה ואין דעתו למכרו אלא יאמר כמה שוה זה".
        2. פתחי חושן (גניבה פרק ט"ו ס"ק ט"ו).
        3. לרעך כמוך (ח"ג עמ' ל"ו אות ט').
  5. **בירור על טלפון**.
     1. מחמיר – הגרח"ק זצ"ל (לרעך כמוך עמ' שס"א אות י', "כשמברר מחירים שלא לצורך קניה כלל, האם מהני אם שואל בטלפון או שמא גם אז אסור. תשובה: אסור"), לרעך כמוך (עמ' ל"ו).
  6. **אומר**, "אני רק מברר".
     1. מיקל – הגרח"ק זצ"ל (לרעך כמוך עמ' שס"א אות ח', "האם כשמברר מחירים שלא לצורך קניה כלל, מהני אם יאמר לו מראש 'אני רק מברר', או שמא זה מתפרש כבירור לשם השואת מחירים והוא יחשוב שאולי בכל זאת יקנה אצלו. והרי זה מברר שלא לצורך קניה כלל. תשובה: מותר"), לרעך כמוך (ח"ג עמ' ל"ו).
  7. מראי מקומות – ס"ח (סי' שי"א, סי' תתרס"ט), פתחי חושן (גניבה פרק ט"ו ס"ק ט"ו).

1. שלא לכנות שם רע לחבירו - סעיף ה'.
   1. **אפי' שהוא רגיל באותו כינוי ואין מתבייש כל כך**.
      1. כיון שכוונתו לביישו אסור – מחבר (סעי' ה'), לבוש (סעי' ה'), גר"ז (הל' אונאה סעי' כ"ט), ערה"ש (סעי' ב').
2. תשובה.
   1. ***מחבר (או"ח סי' תר"ו סעי' א') – "עבירות שבין אדם לחבירו אין יום הכיפורים מכפר עד שיפייסנו; א****פילו לא הקניטו אלא בדברים****, צריך לפייסו".***
      1. ***מ"ב (סי' תר"ו ס"ק א') – "צריך לפייסו. דגם בזה עבר על איסור דאונאת דברים".***
   2. ***מחבר (או"ח סי' תר"ז סעי' ד') – "עונות שהתודה עליהם ביה"כ שעבר, ולא שינה עליהם, אפילו הכי יכול לחזור ולהתודות עליהם".***
      1. ***מ"ב (סי' תר"ז ס"ק י"ג) – "אף בין אדם לחבירו גנב וגזל וכדומה אע"פ שמחל לו והשיב את הגזילה מ"מ מתודה ביוה"כ לעולם דמ"מ בין אדם למקום חטא*** *אבל אם הקניט חבירו בדברים* ***או עני המהפך בחררה י"ל כה"ג כיון שביקש מחילה מחבירו והתודה ביו"כ א' א"צ להתודות ביו"כ שנית".***
         1. ***שעה"צ (סי' תר"ז ס"ק י"ג) – "ואפשר*** *אף ביום הכפורים א'* ***אין צריך להתודות כיון שכבר פייס אותו".***
      2. ***פמ"ג (או"ח סי' תר"ו א"א ס"ק א', סי' תר"ז מש"ז ס"ק א').***
   3. ***מסיים בצ"ע – חלקת בנימין (כלל ד' דפוס ישן ס"ק ל"ח, דפוס חדש ס"ק פ"ד, "וצ"ע"), אמרי יעקב (על הגר"ז הל' אונאה סי' ב' סעי' כ"ז ביאורים ד"ה כך, "כתב הפמ"ג ... והעתיקו המ"ב שם ס"ק י"ג ובשעה"צ ... ומאי שנא זה משאר עבירות וצ"ע"), לרעך כמוך (ח"ג עמ' רס"ח הע' תקצ"א, "ולא זכיתי להבין").***
   4. ***מראי מקומות – שאילת שמואל (או"ח סוף סי' מ"א ד"ה ומעתה), הגרז"ה אורי (הפרדס שנה ל"ה ח"ה עמ' כ"א), הגר"מ קרליבך (קובץ תורת האדם לאדם ח"ג עמ' מ"ז).***
      1. ***פמ"ג (תיבת גמא חקירה ה' ד"ה ויש) – "דודאי יש בין אדם לחבירו ואין בו דין שמים כלל כמו המונע טובה מחבירו או ביזה אותו בינו לבין עצמו אז ברבים אין לו לבייש".***
      2. ***הגרח"ק זצ"ל (לרעך כמוך ח"ג מכתב ל"ח) – "הכוונה כשמתקן בין אדם לחברו מוחלין לו".***

***הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שמ"ה אות צ"ב) – "כתב המשנ"ב (סי' תר"ו) דאיסור לא תונו, אם ביקש מחילה שוב אי"צ להתודות וסר עוונו לגמרי. והסתפקתי במקום כשמתעסק עם צעב"ח יגרם צער לאדם ע"י רעש וכיו"ב, האם נאמר דצעב"ח עדיף לפי שלא ניתן למחילה אבל צער אדם ניתן למחילה, או שמא אדם עדיף. תשובה: תלוי לפי הענין".***

מראי מקומות – שמלת חיים (סי' תת"מ), אג"מ (אה"ע ח"ד סוף סי' ס"ג), קובץ הדרום (חוברת ל"ח עמ' ק"מ).

"אמר רב חסדא: כל השערים ננעלים חוץ משערי אונאה"

ב"מ (דף נט.)