84 פתח אדעתא דחמרא ה - רשימות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ד' ד' דחוהמ"פ תשע"ב

הראב"ד בכתוב שם כתב, ז"ל, מעתה יש לנו לתפוס פירוש הגאונים שפירשו פשיטא היכא דנקיט כסא דחמרא וסבר דשכרא הוא פתח בדשכרא וסיים בדחמרא יצא, כגון שאמר בא"י אמ"ה שהכל בפה"ג, שאפי' סיים בדשכרא נמי יצא, אלא היכא דנקיט שכרא ופתח בדחמרא דאמר בא"י אמ"ה בורא פרי שהכל נהיה בדברו מאי, בתר פתיחה אזלינן, כלומר ההזכרה והמלכות אינן אלא על בפה"ג שהיא ברכת היין, אבל לשהכל אין לו לא הזכרה ולא מלכות, או דילמא אחתימה נמי קיימי, ולא גרסינן אי נמי, ואי איתי' ה"ג לי' אי נמי היכא דנקיט כסא דשיכרא בידיה פתח בדשכרא וסיים בדחמרא לא יצא דבודאי חתימה בעינן וליכא, עכ"ל.

והנה במה שפירש הראב"ד דאיירי בשאמר שהכל בפה"ג, ובשאמר בורא פרי שהכל, נ' דבדוקא נקט לה בכה"ג שעדיין לא סיים את ברכתו, וכ"ה מבו' להדיא בד' המאירי עיי"ש, (ומזה למדנו שלא כמגיהי ספרים שהגיהו בד' הראב"ד, וטעו והטעו), והיינו משום דאם אמר שהכל נהי' בדברו בפה"ג או שאמר בפה"ג שהכל, הרי דכיון שכבר סיים בתחילה את ברכתו, פשיטא דבתר עיקר ברכה אזלינן, וכמש"כ הרשב"א, ורק בכה"ג שעדיין לא סיים את ברכתו, הוא דמיבע"ל אם בתר עיקר ברכה אזלינן או בתר חתימה אזלינן.

ונ' ברור לפ"ז, דגם מש"כ הראב"ד דאם נקיט כסא דשכרא ופתח בדשכרא וסיים בדחמרא לא יצא, הוא רק בכה"ג שאמר שהכל בפה"ג, דבכה"ג ודאי דלא יצא יד"ח, דחתימה בעינן וליכא, וכמש"כ הראב"ד, אך אם אמר שהכל נהי' בדברו בפה"ג ודאי דיצא יד"ח, שהרי איכא נמי חתימה מעליא, וז"ב, ועי' בד' הראב"ד בחידושיו שהובא במאירי, שפירש לסוגיין בגוונא שסיים החתימה, ומבו' דפירש נמי דהאיבעיא דגמ' הוא בשפתח בשכרא וסיים בחמרא, וכפי' הרמב"ן במלחמות, והדבר ברור דמה שבכתוב שם פירש להיפך דבכה"ג פשיטא לן דלא יצא, הוא משום דלא סיים החתימה, אלא אמר שהכל בפה"ג, ובס' עדות ביעקב סימן קמ"ד אות ה' וסימן קמ"ה אות ג' נקט בפשיטות לא כן, ודבריו צ"ע.

ונמצא לפי האמור דלא מצינו מי שסובר דבנקיט כסא דשכרא ופתח בדשכרא וסיים בדחמרא דלא יצא, דלדעת הרמב"ן הוא איבעיא דגמ' ומספק יצא, וכ"ה לדעת הראב"ד בחידושיו שהביא המאירי, ולדעת הראב"ד בכתוב שם כל הא דלא יצא הוא רק כשאמר שהכל בפה"ג, אך כשאמר שהכל נהי' בדברו בפה"ג נ' דפשיטא לי' דיצא, ולדעת ש"ר כלל לא נתפרש דין זה בגמ', ובד' הרשב"א מבו' דפשיטא לי' דיצא בזה יד"ח, וכ"ה מבו' גם בד' המג"א בסימן ר"ט בדין מלביש ערומים ופוקח עורים, ובדין בורא מיני בשמים ובורא מאורי האש, עיי"ש.

ורבים דנו לפ"ז, דגם מי שספר ביום ה' היום ה' ימים בעומר וחשב שטעה וחזר בו תוכ"ד ואמר היום ד' ימים בעומר, יצא יד"ח, אך שמעתי לדון בזה, די"ל דהתם שהוא חוזר בו מדבריו שאין היום ה' ימים בעומר אלא ד' ימים בעומר, שפיר מהניא החזרה תוכ"ד לעקור לדבריו הראשונים, ואינו יוצא יד"ח, ול"ד לשאר גווני שאינו חוזר בו מדבריו כלל, שהרי אינו חוזר בו ממה שאמר שהכל נהי' בדבר ד' וכו', וע"כ שפיר הוא יוצא יד"ח, ועיקר הך מילתא דבהני גווני אי"ז כלל חזרה מדבריו, מבו' כן בד' הרמב"ן במלחמות שכתב דהוא מוסיף שבח בברכתו, ועמש"נ בזה בדברינו בסימן ג'.

הרי"ד כתב, ז"ל, פתח בשחרית ביוצר אור, פי' שהתחיל לברך בא"י אמ"ה ע"ד לומר יוצא אור וטעה וסיים במעריב ערבים שאמר אשר בדברו מעריב ערבים, לא יצא, אע"פ שהפתיחה היתה יפה, העיקר הסיום הוא, "שהפתיחה משמשת שוה לכל הברכות", אלא שהסיום הוא המברר על מה מברך, וכיון שהסיום לא הי' יפה אין הפתיחה מועלת כלום, עכ"ל, וצ"ע מה הוצרך לזה, הרי לכאו' גם בלא ה"ט, ל"ה מועיל הפתיחה לחודה, והרי הרי"ד בסו"ד כתב בפשיטות דכל שהפתיחה היא שלא כהלכתה לא סגי בסיום לחודי', דחתימה בלאו פתיחה לאו כלום היא, ולכאו' כ"ש דפתיחה בלאו חתימה לאו כלום היא, וכ"ה בל' הרי"ד בסו"ד, ז"ל, על כסא דשיכרא פתח בדשכרא וסיים בדחמרא וכו', ובודאי דלא יצא, דהא דלא חתם אשיכרא, ופתיחה בלא חתימה מה היא מועלת, עכ"ל.

בד' הרמב"ן במלחמות צ"ב, דמאי מייתי הגמ' מהא דחתם במעריב ערבים לא יצא, דה"נ אם פתח בדשכרא וסיים בדחמרא לא יצא, הרי שאני בחתם במעריב ערבים דליכא להחתימה, והאמנם לפ"מ שכתב הרמב"ן בדרך קמא דהמקצר במקום שאמרו להאריך יצא, ניחא, אך לפמש"כ בדרך בתרא דלא יצא, ואך דכל דמצלי וטעי יצא, לכאו' היינו רק משום דאזלינן בתר החתימה וה"ז מועיל לתקן את ברכתו, אך כל שפתח כראוי וחתם שלא כראוי, ל"מ זה לתקן את החתימה, ונמצא דהו"ל כברכה בלא חתימה, וצ"ע.

יש מקום לומר, דכל מש"כ התוס' דבטעה יכול לתקן בתוכ"ד, הוא רק לדעתם דכל האיבעיא היא כד' רש"י, וע"כ בכה"ג דטעה אי"ז בכלל האיבעיא, אך לדעת ש"ר לא מצינו דהיכא דטעה הוא עדיף טפי, אך י"ל דהיכא דטעה הוא עדיף טפי משום דיכול לעקור מה שאמר, וצ"ע. - ועי' בביאוה"ל סימן ר"ט ס"ב שנקט לדינא כד' התוס'.

בס' עדות ביעקב סימן קמ"ג אות ד', כתב דהא דיצא יד"ח כשפתח במעריב ערבים משום דמזכיר מידת יום בלילה ומידת לילה ביום, היינו דמה"ט לא אמרינן דתתפרש הברכה כפי פתיחתה, דכיון דמזכירין מידת לילה ביום, ע"כ מה שהזכיר המעריב ערבים אינו מפרש לן שהוא ברכת לילה, כיון דאף ביום מזכירין מידת לילה.

ואמנם זהו נגד מה שפירש"י וכמה מקמאי, דמכוון הגמ' הוא להיפך, דכיון דמזכירין מידת יום בלילה, ע"כ גם הפתיחה היתה ע"ד הזכרת יום, וע"כ הוא יוצא יד"ח, - ולפ"ז ליתא למה שלמד העדות ביעקב שם מזה לדינא, עיי"ש.

אמנם בד' הרמב"ן במלחמות מ' שפירש כן, שכתב בתו"ד, ז"ל, [ואף] דמלכות שבפתיחה אינו מעין חתימה (בכולהו) בתר חתימה אזלינן שאינו "אלא כמזכיר מדת לילה ביום ומדת יום בלילה", הלכך רישא לא יצא דעיקר ברכה דערבית היא, וסיפא יצא דשחרית היא, עכ"ל, ונ' מדבריו דמפרש לה הכי, דמה שפתח בלילה או פתח ביום, אינו קובע את ברכתו, אלא אזלינן בתר חתימה, וזה משום דמה שפתח אינו אלא כמזכיר מידת לילה ביום ומידת יום בלילה.

במש"א בגמ' אלא כיון דאמר רבה בר עולא כדי להזכיר מדת יום בלילה ומדת לילה ביום כי קאמר ברכה ומלכות מעיקרא אתרוייהו קאמר, נתעוררתי שנחלקו הראשונים בפירושה.

דהנה הרשב"א כתב, ז"ל, ופרקינן אלא כדרבה, ואלא גרסינן דפירוקא אחרינא הוא, ולומר דאף פתיחה משום יוצר אור נמי נאמרה, שהרי צריך הוא להזכיר מדת יום במדת לילה וא"כ זו פתיחה וחתימה יש לה, ומ"מ אם סיים במעריב ערבים לא יצא דאדכורי הוא דמדכרינן מדת לילה ביום אבל מחתם בדיום חתמינן, וא"ת א"כ מאי קאמר כללו של דבר הכל הולך אחר החיתום, דהכא לאו משום דאזלינן בתר החיתום הוא אלא משום דפתיחתה וחתימתה הויא כתקונה, הא אמרינן בסמוך דלאתויי היכא דאכל תמרי וקסבר דנהמי אכל הוא דאתי, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א דלפום הך שנויא הרי דהא דיצא יד"ח אי"ז כלל משום דאזלינן בתר חתימה, אלא משום דאף הפתיחה הויא כתקונה, ואי"ז שייך כלל לשנויא דגמ' דשאני התם דאמר בא"י יוצר המאורות.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ן במלחמות, מפרקינן כדרבה בר עולא דאמר כדי להזכיר מדת יום בלילה כלומר לעולם כדשנינן דעיקר ברכה בחתימה [ואף] דמלכות שבפתיחה אינו מעין חתימה (בכולהו) בתר חתימה אזלינן שאינו אלא כמזכיר מדת לילה ביום ומדת יום בלילה וכו', עכ"ל, כנדצ"ל בדבריו.

והנה מבו' להדיא בד' הרמב"ן, דשנויא דכדרבה בר עולא, אי"ז פירוקא אחרינא כד' הרשב"א, אלא הוא כדשנינן, וע"כ לא גריס הרמב"ן "אלא" כדרבה, והיינו דלעולם הטעם דיצא יד"ח הוא משום דאיכא ברכה בחתימה, ואך דפרכינן ע"ז דלר' יוחנן ל"מ הברכה שבחתימה משום דלי"ב מלכות, וע"ז אמרינן דאינו אלא כמזכיר מידת לילה ביום, ע"כ קאי המלכות שבתחילת הברכה על החתימה, וע"כ ה"ה יוצא יד"ח בחתימה עצמה.

והנה כבר נת' לעיל דבד' הרמב"ן נ' דמפרש דהא דמזכיר מידת לילה ביום, היינו דאין מגרע מה שפתח בלילה, כיון דאינו אלא כמזכיר מידת לילה ביום.

ולמש"נ עתה נ' דהרמב"ן לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דיצא יד"ח הוא משום דעיקר ברכה היא בחתימה, ואך דבאנו לדון דהחתימה לי"ב מלכות, וע"ז הוא דאמרינן דהמלכות דבפתיחה קאי שפיר על החתימה, דאף דבפתיחה הזכיר לילה, אי"ז טעם שלא תתפרש המלכות על החתימה, כיון דמה שמזכיר לילה הו"ל כמזכיר מידת לילה ביום, אך לד' הרשב"א דהא דיוצא יד"ח הוא משום דהפתיחה גופה הוי כתקונה, הרי דלזה לא סגי במה דהזכרת הלילה אינה מגרעת, אלא הוא משום דגם בפתיחה מזכיר מידת יום, וכמו שפירש"י, ודו"ק.

וע"פ האמור נ' לדעת הרמב"ן, דאף בשאר ברכות דל"ש בהו הא דמזכיר מידת לילה ביום, מ"מ אם אין מה שהזכיר תחילה סותר את החתימה, והיינו בגונא דלא הזכיר דבר אחר בטעות, אלא שחיסר מברכתו, שפיר יוצא יד"ח מכח החתימה, דבכה"ג קאי המלכות על החתימה, דכ"ה דכשהזכיר לילה אמרינן דכיון דמזכיר מידת לילה ביום אי"ז מגרע, וקיימא המלכות גם על החתימה, הרי דה"נ היכא שלא הזכיר כלום, קיימא המלכות על החתימה ויצא יד"ח.

ולפ"ז נמצא, דאף דנימא דבתפילת יו"ט אם פתח בשל שבת וחתם בשל יו"ט לא יצא יד"ח, עכ"פ להצד דלא אזלינן בתר חתימה, מ"מ אם התפלל תפילת יו"ט ואך שלא הזכיר יו"ט בפתיחה, ובחתימה הזכיר יו"ט, ודאי דיצא יד"ח, דבכה"ג קאי המלכות על החתימה, ויצא יד"ח, ועד"ז הוא בשבירך ברכת מעין ג', ולא הזכיר על המחי' בפתיחה, וגם לא הזכיר יין או פירות, דכל שחתם על הארץ ועל המחי', יצא יד"ח בודאי, משום דעיקר ברכה בחתימה.

בפשוטו ממש"כ התוס' דמהני לתקן בתוכ"ד אם הי' יודע שהוא יו"ט, מוכח דפליגי ע"ד האו"ז הל' קר"ש סימן כ"ו והרשב"א וס"ל דגם לפירש"י הוי בכלל האיבעיא גם היכא דפתח בדחמרא, דאי נימא כד' הרשב"א דכל שסיים ברכתו לא איבעיא לן, לכאו' גם כשהי' יודע שהוא שבת ל"מ לתקן את דבריו, אף דיש קצת מקום לחלק בזה, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן תפ"ז בדעת התוס', עיי"ש שכתב דמש"כ התוס' דאם ל"ה יודע שהוא יו"ט ל"מ לתקן דבריו, הוא מספיקא, וכ"ה בפמ"ג סימן ר"ט.

ובאמת כ"ה משמעות ד' התוס', שהעמידו דבריהם כהמשך למש"כ דלחומרא צריך לברך פעם אחרת, וע"ז כתבו דמ"מ אם טעה וחזר בו תוכ"ד מהני, ונ' להדיא דכל הנידון בזה הוא מכח איבעיא דגמ', והרי דאף שפירשו לאיבעיא דגמ' כפירש"י, מ"מ ס"ל דבכלל זה גם היכא דאמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו, וז"ב.

ועיקר הך מילתא דגם לדעת רש"י נכלל בהאיבעיא היכא שפתח בדחמרא וסיים בדשכרא, כ"ה מבו' גם בד' הפוסקים בסימן ר"ט, שכתבו דדינא דהשו"ע בס"ב הוא לדעת י"א שהביא בס"א, והרי דגם לרש"י שהוא הי"א דס"א, יוצא יד"ח גם בגונא דס"ב דפתח בדחמרא, אך בדעת המג"א שם סק"ג כתבו הפמ"ג והמחה"ש שם דלדעת רש"י לא יצא בכה"ג שפתח בדחמרא וסיים בדשכרא, עיי"ש.

ועיקר מש"נ דלדעת הרשב"א ליתא לדינא דהתוס', כן נ' גם מד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ל"ה בדין טעה ואמר הקל הקדוש וחזר ואמר המלך הקדוש, וכתב שם דלדעת רש"י צריך לחזור ולהתפלל, והנה סתימת הדברים נ' דאיירי אף בשהי' יודע שהוא עשי"ת ויש לו להזכיר המלך הקדוש, ומתוך הרגל לשונו אמר הקל הקדוש, וכ"ה מבו' להדיא במג"א שם, שדן במה שפסק השו"ע לד' הרשב"א, די"ל דאיירי רק בכה"ג, עיי"ש, והרי להדיא דגם בכה"ג לא יצא לדעת הרשב"א, ולדעת התוס' הרי בכה"ג ודאי יצא יד"ח.

וגם אי נימא דלא איירי הרשב"א בכה"ג שהי' דעתו שצריך לומר המלך הקדוש, הא מיהא ודאי דאיירי בגוונא שהי' יודע שהוא עשי"ת ולא חשב מה יש עליו לומר, ולכאו' לדעת התוס' גם בכה"ג יכול לחזור בו בתוכ"ד, אך שמא י"ל לא כן, וצ"ע בזה לדינא.

בדין פתח בבורא מאורי האש וחתם בבורא מיני בשמים, כתב המג"א בסימן ר"ט דאם נתכוין מתחילה לברך על הבשמים, יצא ידי בשמים, ואם נתכוין מתחילה לברך על האור, יצא ידי מאורי האש, אך בשו"ת משפט צדק ח"ב סימן ס"ב שהביא המג"א שם מבו', דגם אם נתכוין מתחילה לברך על האור, מ"מ כל שחזר ואמר בורא מיני בשמים יצא ידי בשמים.

וצ"ע דלכאו' בכה"ג יש לבא ע"ז גם משום דינא דתורמוס, שהרי בתחילת ברכתו לא בירך כלל על הבשמים, ובסימן ר"ו הרי מבו' דבדינא דתורמוס לא סגי במה שבחתימת ברכתו נתכוין ע"ז, עיי"ש, אך באמת אין הדבר ברור, וכמש"נ במקומו.

ובמש"כ המג"א דאם נתכוין מתחילה לברך על האור יצא ידי בורא מאורי האש, הנה לפי דעת הרמב"ן הדין תלוי באיבעיא דגמ' אם אזלינן בתר החתימה או לא, ולהך גיסא דאזלינן בתר חתימה אינו יוצא ידי בורא מאורי האש אלא ידי בשמים, אי נימא דליכא בזה לדינא דתורמוס, ונמצא דה"ז תלוי באיבעיא דגמ' אם יצא ידי מאורי האש או ידי בשמים, אך לדעת הרשב"א ודעימי' ודאי יצא ידי מאורי האש.

ולדעת ש"ר דנמי נת' לעיל דלא מצינו דמהני מה שהוסיף לקלקל את ברכתו, הרי יש להסתפק אם יצא ידי מאורי האש או ידי בשמים, שהרי קי"ל דאם סיים בדשכרא יצא יד"ח על השכר, וא"כ י"ל דה"נ הכא יצא יד"ח על הבשמים, ובזה נתחדש דכל מש"א בגמ' דאם אמר בפה"ג שהכל נהי' בדברו אזלינן בתר החתימה, הוא רק משום שהי' דעתו לברך על כוס זו, ואך שטעה והי' סבור שהוא יין ונזכר שהוא שכר, אך כל שהי' דעתו לברך על כוס יין ואמר בפה"ג ונמלך וסיים שהכל נהי' בדברו על כוס שכר, יצא יד"ח על היין ולא על השכר, וה"נ הכא כיון שהי' דעתו לברך על האור, יצא יד"ח בברכת מאורי האש ולא בברכת בורא מיני בשמים, וזה כמש"כ המג"א לעיל מינה דאם נתכוין למלביש ערומים ואמר מלביש ערומים פוקח עורים, יצא יד"ח מלביש ערומים, וה"נ הכא דכוותה.

והנה לדעת המג"א גופי' לעיל מינה בסק"ג, דגם בבפה"ג שהכל נהי' בדברו אין יוצא יד"ח אלא בשידע שהוא שכר וטעה בדיבורו, הרי ודאי דבמלביש ערומים פוקח עורים ובבורא מאורי האש בורא מיני בשמים אין יוצא יד"ח על מה שסיים אלא בשנתכוין לכך מתחילה וטעה בדיבורו, אך בד' הפוסקים מבו' דאף דלעיל שם חלקו ע"ד המג"א, הכא הסכימו לדבריו, והיינו משום דהתם נתכוין בתחילה לברך על כוס זו ואך שטעה וסבר שהוא יין, וכן בטעה בשבת והזכיר של שבת, הרי נתכוין לברך על היום ואך שטעה והי' סבור שהוא שבת, ומשא"כ הכא שנתכוין לברך מלביש ערומים ונתכוין לברך על האור, ל"מ מה שחזר בו לקבוע שתהא ברכתו על פוקח עורים ותהא ברכתו על הבשמים, ודו"ק, - ויל"פ עוד, דהטעם בזה הוא ע"ד מה שחילק היד אפרים בד' המג"א לעיל מינה, דשאני היכא דמצי חייל מה שאמר בתחילת ברכתו, דכה"ג אזלינן בתר תחילת ברכתו ולא אזלינן בתר מה שחתם, ושו"ר שכ"ה מבו' בד' הפמ"ג שם, עיי"ש.

ובגונא שנתכוין לבשמים ובירך בורא מאורי האש בורא מיני בשמים, הנה לכאו' הדבר תלוי בפלוגתת הראשונים, דלדעת הרשב"א לא יצא ידי בשמים, כיון שכבר סיים ברכתו על האש, ויש להסתפק אם יצא ידי מאורי האש, או דשייך בזה דינא דתורמוס, וגם י"ל דכיון שלא נתכוין לברך על האש אלא על הבשמים, אינו יוצא יד"ח בברכה זו, מכח דינא דמצוות צריכות כוונה, או משום דהו"ל ככוונה שלא לצאת, וצ"ע.

ולפ"מ דקי"ל דאם בירך על השכר בפה"ג שהכל יצא יד"ח, לכאו' ה"נ הכא יצא יד"ח על הבשמים, אך צ"ע, שהרי המג"א לעיל מינה נסתפק בנתכוין לברך פוקח עורים ואמר מלביש ערומים פוקח עורים, אם יצא יד"ח מלביש ערומים, ופירש היד אפרים שם דהוא משום דכל הא דאמרינן דבבירך על שכר בפה"ג שהכל יצא בברכת שהכל, הוא רק משום דברכת בפה"ג ל"מ חיילא, וע"כ מהני מה שסיים שהכל לתקן את ברכתו, אך התם דמצי לצאת בברכת מלביש ערומים, י"ל דל"מ מה שחזר ואמר פוקח עורים שיצא ידי פוקח עורים, וא"כ מ"ט הכא נקט המג"א דיוצא יד"ח בשמים.

אמנם הנה הדגמ"ר שם פירש טעם ספיקו של המג"א, דהוא משום דשאני בנקיט כסא דשכרא דמוכחא מילתא דטעות הוא, ומשא"כ במלביש ערומים פוקח עורים, ולפ"ז ניחא, וכמש"כ הדגמ"ר שם, דבההיא דבורא מאורי האש בורא מיני בשמים, איירי בשהחזיק הבשמים בידו, דמוכחא מילתא, וע"כ יוצא יד"ח בשמים, וכן העתיק המ"ב בסק"ו בתו"ד, - גם לפ"מ שהגיהו הנתיב חיים והפנים מאירות בד' המג"א לעיל מינה, נמי ניחא, עי' בדבריהם.

ושמא י"ל בזה, דס"ל להמג"א דכל שנתכוין לברך על הבשמים, וטעה ואמר בורא מאורי האש, ודאי אינו יוצא יד"ח מאורי האש, כיון שלא נתכוין לברך על האש כלל, וזה לפ"מ שנראה בד' המג"א סימן רי"ג סק"א דברכת בורא מאורי האש דמי לברכת הנהנין, עיי"ש ובפמ"ג, ועי' בד' הגר"ז שם דמבו' כן להדיא, וע"כ כל שלא נתכוין לברך על האש לא יצא, וע"ד דינא דתורמוס, וכיון שלא יצא יד"ח בברכת מאורי האש, ע"כ יצא יד"ח בברכת הבשמים, ומשא"כ במלביש ערומים פוקח עורים, כיון דברכת מלביש ערומים הויא ברכת השבח, ע"כ אף אם נתכוין לברך פוקח עורים ובירך מלביש ערומים יצא יד"ח מלביש ערומים, וע"כ אף אם סיים פוקח עורים נסתפק המג"א אם יצא ידי פוקח עורים או ידי מלביש ערומים, ודו"ק.

א] כתב בביאוה"ל סימן נ"ט ס"ב, ז"ל, ונזכר מיד, עיין במ"ב הדין שכתב הפמ"ג בשם הב"ח והפרישה וטעמו בזה, ובאמת דבריו אינם מובנים דהא הוי יותר מכ"ד, ואף אם נאמר דכונתו דמצרפין תיבת יוצר אור לתיבת אשר בדברו והוי כאלו אמר אשר בדברו יוצר אור, אעפ"כ דבריו צע"ג וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הביאוה"ל, דלדעת הב"ח דבעינן שיאמר יוצר אור בתוכ"ד, לא סגי במה שהוא בתוכ"ד למה שאמר יוצר אור, אלא בעינן שיהא תוכ"ד למלך העולם או עכ"פ לאשר בדברו.

והדברים צ"ב, שהרי בכל המקומות שמצינו דמהני לתקן ברכתו בתוכ"ד, מבו' דהוא בתוכ"ד אחר שסיים מה שאמר בטעות, שהרי מי שבירך על כוס שכר בפה"ג, ונזכר ואמר שהכל נהי' בדברו, הרי כיון דאמר בפה"ג כבר שהה כדי דיבור, דדעת רוב הפוסקים דקי"ל דהוא כדי ג' תיבות, ואפ"ה כיון שלא שהה כדי דיבור משעה שסיים תיבת הגפן, מהני מה שחזר ואמר שהכל.

וכ"ה מבו' גם בד' המ"ב סימן ר"ט סק"ו, ז"ל, ודע דהא דמקילינן בדיעבד בתוכ"ד, דוקא בברכות דרבנן, אבל בבהמ"ז שהוא דאורייתא אם אירע כה"ג כגון שאכל לחם וטעה וסבר שאכל פירות והתחיל לברך בא"י אמ"ה על העץ ועל פרי העץ, ונזכר שהוא לחם וסיים הזן את העולם וכו' כהוגן, צריך לחזור ולברך וכו', עכ"ל, והרי דאף דכבר שהה כדי אמירת על העץ ועל פרי העץ, שהוא יותר מתוכ"ד, מ"מ אלמלי הא דברהמ"ז דאורייתא, הי' מהני מה שחזר ואמר הזן את העולם.

וכ"ה מבו' גם בד' המ"ב סימן קי"ח סק"ג, ז"ל, עיין באחרונים דמסקי דאם נזכר תוכ"ד "מעת אמרו ומשפט" אומר המלך המשפט ג"כ וכו', עכ"ל, וכ"ה גם בד' המ"ב סימן רס"ז סק"ט, ז"ל, ואם שכח ואמר שומר עמו ישראל תחת הפורס סוכת שלום אם נזכר תכ"ד וכו', ואם שהה כ"ד וכו' "מעת שסיים תיבת לעד" א"צ לאמרו, עכ"ל, וכ"ה גם בד' המ"ב סימן תפ"ז סק"ד, ז"ל, תוכ"ד, היינו שלא שהה "משגמר מקדש השבת" רק כדי ג' תיבות, עכ"ל, וכ"ה מבו' בלשונו שם סק"ה, וכ"ה גם בד' המ"ב סימן תקפ"ב סק"ז, ז"ל, ותוכ"ד וכו', היינו שלא שהא "משגמר הקל הקדוש" רק כדי ג' תיבות, עכ"ל, וכ"נ גם בד' המ"ב סימן מ"ו סק"כ, אבל אם בשעה שאמר בא"י אמ"ה חשב ג"כ לסיים מלביש ערומים "ואחר שסיים מלביש ערומים" נזכר בתוכ"ד וכו', עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בד' הביאוה"ל סימן תפ"ז וסימן ת"צ, עיי"ש.

ובאמת גם בד' המ"ב בסימן נ"ט שם בדינא דהב"ח נ' להדיא דסגי במה שחזר ואמר יוצר אור תוכ"ד לאמירתו מעריב ערבים, ז"ל, אבל אם שהה "אחר שאמר המעריב ערבים" כ"ד לא יצא אף שאמר יוצר המאורות לאחר כ"ד, עכ"ל.

ב] ואמנם נראה, דבאמת מד' הב"ח גופי' מוכח כן, דבעינן שיחזור ויאמר יוצר אור בתוכ"ד לתחילת הברכה, והיינו משום דאי נימא דסגי במה שאמר יוצר אור בתוכ"ד לסיום דבריו, הרי נמצא דאם אמר אשר בדברו מעריב ערבים בחכמה פותח שערים וכו', ותוכ"ד חזר ואמר יוצר אור, שפיר דמי, ולכאו' פשוט דה"נ אם אמר אשר בדברו מעריב ערבים ושהה כדי דיבור ואח"כ אמר בחכמה פותח שערים ואח"כ חזר ואמר יוצר אור, נמי שפיר דמי, דמה שהפסיק כדי דיבור בתוך ברכתו לאו כלום הוא, וא"כ מ"ט כתב הב"ח דאם שהה יותר מכדי דיבור וחזר ואמר יוצר אור לא מהני, הרי כיון שעדיין הוא באמצע ברכת מעריב ערבים, ואם ימשיך את ברכתו יהא בידו לחזור ולומר יוצר אור, הרי לכאו' אף כשלא המשיך את ברכתו, יש בידו לחזור ולומר יוצר אור, שהרי עדיין הוא עוסק בברכתו, ובע"כ מד' הב"ח, דבעינן שיחזור ויאמר יוצר אור בתוכ"ד לתחילת הברכה.

ואמנם אכתי צ"ע סתירת ד' המ"ב בנידו"ז, שהרי בד' הביאוה"ל שם מבו' דביסוד הדברים הסכים לד' הב"ח, ולא נחלק ע"ז אלא משום דשאני התם דהא דיוצא יד"ח הוא משום שמזכיר מידת יום בלילה וכו', עיי"ש, וכיון דביסוד הדברים הסכים לד' הב"ח, הדר צ"ע סתירת הדברים בזה, וצע"ג.

דעת רש"י דהאיבעיא היא בשאמר ברוך אתה ד' אמ"ה ע"ד יין ונזכר שהוא שכר וסיים שהנ"ב, ומיבע"ל אם ל"מ כיון שהפתיחה היתה ע"ד יין. - דעת תר"י בדעת הרי"ף והראב"ד והרא"ש דהאיבעיא היא כשאמר בפה"ג וחזר תוכ"ד ואמר שהנ"ב, אם אזלינן בתר החתימה שחתם בסוף ויצא או לא, אך בד' הראב"ד בכתוב שם מבו' דהוא רק כשאמר בורא פרי וחזר ואמר שהנ"ב, אך אם אמר בפה"ג, כבר נגמרה הברכה ול"מ לסיים שהנ"ב, ועי' במאירי שעמד ע"ז. - דעת הרמב"ן דהאיבעיא היא כשאמר שהנ"ב וחישב שהוא יין וסיים בפה"ג, ומיבע"ל אם אזלינן בתר החתימה ועי"ז לא חשיב כברכת שהנ"ב. - דעת הרמב"ם דהאיבעיא היא כשאמר ברוך אתה ד' אמ"ה ע"ד לסיים שהנ"ב, ושוב חשב שהוא יין וסיים בפה"ג, ומיבע"ל אם יצא יד"ח כיון שבעיקר הברכה הי' דעתו על ברכת שהכל. - ודעת רוב הראשונים דקי"ל לקולא ואינו חוזר ומברך, ודעת התוס' דקי"ל דחוזר ומברך, וטעמייהו משום דס"ל דספק ברכת הנהנין לחומרא, והטעם או משום דאסמכינהו אקרא, או משום דהוא ספק איסור ליהנות מן העולם בלא ברכה, או משום דמוטב שיתפלל אדם כל היום.

רש"י פירש דהתם נמי איירי בשפתח ע"ד לסיים במעריב ערבים וסיים ביוצר אור ותנן דיצא. - תר"י והרשב"א פירשו לדעת רש"י דאיירי התם בשפתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור, ומייתינן מינה דחזינן דאזלינן בתר חתימה, וה"נ בפתח ע"ד דחמרא וסיים בדשכרא אזלינן בתר חתימה. - לפי' תר"י ודעימי' מייתינן מהא דאם פתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור יצא, והרי דבתר חתימה אזלינן, וה"נ אם אמר בפה"ג שהנ"ב יצא. - לדעת הרמב"ן מייתינן מהא דאם פתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים לא יצא, והרי דאזלינן בתר חתימה לבטל הברכה. - לדעת הרמב"ם מייתינן מהא דפתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים לא יצא, והרי דלא סגי במה שבשעת הפתיחה הי' דעתו על הברכה הראוי'. ב] דעת כמה מן הראשונים דיצא כיון דבתר חתימה אזלינן, אך פשטות ד' הטור דלא יצא, ומשום דברכת יוצר אור היא ברכה ארוכה ולא סגי בחתימה לחודה, אלא בעינן להזכיר יוצר אור גם בפתיחתה.

בשו"ע כתב דאם חזר תוכ"ד יצא, וכתב המג"א דלדעת כמה מקמאי כ"ז הוא רק כשידע מתחילה שהוא שכר וטעה בלשונו ואמר בפה"ג, אך אם הי' סבור שהוא יין ובירך בפה"ג שהנ"ב לא יצא, אך האחרונים הכריעו דאף בכה"ג יצא, וכ"ה בד' המג"א גופי' בהל' פסח. עו"כ המג"א די"א דכל מש"כ השו"ע דבעינן תוכ"ד הוא רק לדעת התוס', אך לדעת אידך קמאי מהני אף לאחר כ"ד, ויש חולקים, וכן הכריעו האחרונים, וכ"ה מפורש בד' הראב"ד והרמב"ן. ב] אם הי' בדעתו לברך פוקח עורים וטעה ואמר מלביש ערומים וסיים בפוקח עורים, נסתפק המג"א אם יצא ידי פוקח עורים, ופירשו האחרונים דהוא משום דכל הא דבשכר יצא ידי שהכל, הוא רק משום דאין מקום לברך בפה"ג, אך הכא דברכת מלביש ערומים הויא ברכה מעליא, י"ל דיצא ידי מלביש ערומים, וי"א דהוא משום דבזה לא מוכחא מילתא. - אם הי' דעתו מתחילה לסיים מלביש ערומים והוסיף אח"ז פוקח עורים, כתב המג"א דיצא ידי מלביש ערומים. ג] אם הי' בדעתו לברך על הבשמים וטעה ואמר בורא מאורי האש וסיים בורא מיני בשמים, יצא ידי בשמים, דומיא דבירך על השכר בפה"ג שהנ"ב. ואם הי' בדעתו לברך על האור ואמר בורא מאורי האש וסיים במ"ב, יצא ידי בורא מאורי האש וחוזר ומברך על הבשמים.

א] בשו"ע כתב דלא יצא אלא בשהי' יודע שהוא יו"ט וטעה בלשונו, והאחרונים כתבו דכ"ז הוא לדעת התוס' דקי"ל דפתח אדעתא וכו' לא יצא, אך לפ"מ דקי"ל כדעת רוב הראשונים דקי"ל דיצא, אף הכא יצא כל שחזר בו תוכ"ד. ב] הביאוה"ל מסיק דאם התחיל ברכת רצה שוב אין בידו לתקן ברכתו, ואם הפסיק בדיבור אחר נסתפק הביאוה"ל. אך דעת הפמ"ג דאף אם התחיל רצה יכול לתקן כל שהוא בתוכ"ד לברכתו.