מו - סימן שי_ט ס_א
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## גדר מלאכת בורר

א] בגדר מלאכת בורר נראה שנחלקו הראשונים, דהנה הבעה"מ בר"פ האורג כתב דכל ל"ט מלאכות שהיו במשכן כולן היה בהן צורך לגופן, חוץ מן הזורה והבורר שהוא זורה המוץ מן הגורן ובורר הצרורות מן הכרי וזהו הוא עיקר מלאכתן לדחות המוץ והצרורות, והרמב"ן שם ק"ו א' כתב דזורה ובורר הוי מלאכה הצריכה לגופה, וכתב לדמותו לנוטל צפרניו ושערו דחשיב מלאכה לגופה אף דא"צ לגוף הצפרנים והשער, משום שהכל דבר אחד והנטילה היא עצמה המלאכה.

והאג"ט במלאכת זורה סק"א אות ו' כתב ללמוד מדבריהם דעיקר מלאכת בורר היא בנטילת דבר מן התערובת, ומה"ט ס"ל להבעה"מ דהו"ל משאצל"ג כיון דהמלאכה היא במה שהוא נוטל את הפסולת מן התערובת ואינו צריך לפסולת אלא הוא צריך לתיקון האוכל,[[1]](#footnote-2) והרמב"ן ס"ל דכיון דהמלאכה היא בנטילת הדבר מן התערובת ע"כ אף אם הצורך הוא בדבר הנשאר חשיב כצריכה לגופה, (דומיא דנוטל צפרניו ושערו דחשיב צריכה לגופה משום דהמלאכה היא בנטילה), ולקמן סק"ז נתבאר ללמוד כן גם מד' הרמב"ם והריטב"א דעיקר המלאכה היא בנטילת דבר מן התערובת.

אך מד' התוס' וההשלמה והטור נתבאר לקמן שם ללמוד דעיקר מלאכת ברירה היא בתיקון האוכל המעורב, ולפ"ז הוי כל ברירה מלאכה הצריכה לגופה, משום דהמלאכה היא בתיקון האוכל המעורב ע"י הברירה ותיקון זה הו"ל צריכה לגופה, וכמש"כ כן הישועות יעקב הכא בסק"א (והביאו הביאוה"ל בס"ג ד"ה לאכול מיד).[[2]](#footnote-3)

## שיעור מלאכת בורר

ב] בפירש"י בשבת ע"ג א' כתב דשיעור מלאכת בורר הוא בכגרוגרת וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת הי"א, והמנ"ח במוסך השבת זורה סק"ד נסתפק אם סגי במה שיש בהאוכל והפסולת יחד כגרוגרת או בעינן שישאר אחר הוצאת הפסולת כגרוגרת, וכתב דמסתבר דבעינן שישאר באוכל כגרוגרת דכיון דבאוכלין הוה חשוב כגרוגרת בעינן שיהא האוכל עצמו כגרוגרת, וכ"כ שם במלאכת בורר סק"ה, וכן משמע בד' הפמ"ג הכא במש"ז סוסקי"ג.

ובטעמא דמילתא נראה, דלא מיבעיא אם עיקר מלאכת בורר הוא בתיקון האוכל המעורב, דודאי דאין לחייב אלא כשיש באוכל כגרוגרת,[[3]](#footnote-4) אלא אף אי נימא דמלאכת בורר היא בנטילת דבר מן התערובת, מ"מ כיון דהתיקון דהמלאכה הוא בתיקון האוכל, בעינן שיהא בהאוכל כגרוגרת, [וגדולה מזו מצינו לדעת ר"ת שהביאו התוס' בשבת ע"ג ב' דחולב חייב משום ממחק ואפ"ה תניא שם צ"ה א' דשיעורו הוא בכגרוגרת, והרי דאף דאין המלאכה כלל בחליבה עצמה אלא במה שהוא ממחק את הדד, מ"מ בעינן שיהא בחלב שיעור כגרוגרת כיון דזהו התיקון דמלאכה זו].

ג] אך בעיקר הדין בזה הנה מצאנו בפי' קדמון בפ"ח משבת הי"ד שנסתפק בזה במש"כ הרמב"ם שם דהמשמר יין או שמן או מים חייב וכן שאר המשקין במשמרת שלהן חייב והוא שישמר כגרוגרת, ונסתפק אם היינו דאינו חייב עד שיוציא שמרים כגרוגרת או עד שתהיה המשקה שהוציא שמריו כגרוגרת, והרי שנסתפק אם שיעור כגרוגרת הוא בפסולת בפנ"ע או באוכל בפנ"ע, וצ"ע דמ"ט נסתפק כן רק במשמר ולא נסתפק כן בכל בורר.

ולכאו' צ"ל בזה דס"ל דעיקר מלאכת בורר היא בנטילת דבר מן התערובת, וס"ל דשיעור כגרוגרת הוא במה שנוטל מן התערובת, והבורר אוכל מתוך פסולת שיעורו הוא בכגרוגרת אוכל והבורר פסולת מתוך אוכל שיעורו הוא בכגרוגרת פסולת, וזהו שנסתפק במשמר אם חשבינן דמעשה הברירה נעשה בשמרים המשתיירין במשמרת ולפ"ז בעינן שיהא בשמרים כגרוגרת, או דמעשה הברירה נעשה במשקין היוצאין מן המשמרת ולפ"ז בעינן שיהא במשקין כגרוגרת, וצ"ע.

## טעם איסור ברירה בב' מיני אוכלין

ד] השו"ע בס"א כתב דהבורר אוכל מתוך פסולת או שהיו לפניו ב' מיני אוכלין ובורר מין ממין אחר וכו' חייב, ובטעם הא דאיכא דין ברירה בב' מיני אוכלין נחלקו הראשונים, דהתוס' בשבת ע"ד א' (ד"ה היו לפניו) כתבו דבב' מיני אוכלין "שייכא ברירה" שבורר אותו שאינו חפץ לאכול מתוך אותו שחפץ לאכול דאותו שאינו חפץ לאכול חשיב פסולת לגבי אותו שחפץ לאכול, והראש יוסף שם כתב ללמוד מדבריהם דעיקר הא דשייכא ברירה בב' מיני אוכלין הוא משום דאותו שאינו חפץ לאכול חשיב כפסולת ואלמלי כן ל"ה שייכא בזה ברירה כלל, - וכ"כ הב"י הכא בתו"ד בדעת הרא"ש דעיקר הא דיש איסור ברירה בב' מיני אוכלין אין לזה טעם אא"כ נאמר שאותו שרוצה לאכול עתה מיקרי אוכל ואידך מיקרי פסולת, וכ"כ המאמ"ר בסק"ה.

וכ"ה מוכרח ממש"כ הטור הכא דהיו לפניו ב' מיני אוכלין אותו שרוצה לאכול עתה חשוב כאוכל והשני חשוב פסולת ואסור לבררו, ותיקשי דלהטור לטעמיה דבבורר לאלתר מותר לברור אף פסולת מתוך אוכל, (ורק היכא דיש יותר טורח בברירת הפסולת בורר האוכל למעט בטירחא, והיכא דהפסולת מרובה אסור לברור כלל משום איסור מוקצה), מ"ט הוצרך לפרש דאותו שרוצה לאכול עתה חשוב כאוכל והשני חשוב פסולת, ובע"כ דכל עיקר איסור ברירה בב' מיני אוכלין הוא רק משום דאותו שרוצה לאכול חשוב כאוכל והשני חשוב כפסולת, וכ"כ הדרישה בסק"ב בתו"ד.

ה] אך בד' הריטב"א בשבת שם משמע להדיא דלעיקר הא דאיכא ברירה בב' מיני אוכלין ל"ב להא דהמין שאינו חפץ בו חשיב כפסולת, (ולא הוצרך לזה רק לפרש למה שאמרו דבורר אוכל מתוך פסולת), והיינו דאף אם חשבינן להו כאוכל מ"מ שייך בזה ברירה בברירת מין אחד מחבירו, וכן דקדקו הביאוה"ל בס"א (ד"ה הבורר) ובס"ג (ד"ה היו) והאג"ט במלאכת זורה סק"א אות ב' מד' הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ב, וכ"נ בד' המ"מ בפ"א משביתת עשור ה"ג.

וכ"נ ממש"כ הרמב"ן בשבת שם בדעת רב אשי דהא דהבורר לבו ביום בקנון ותמחוי פטור, היינו בב' מיני אוכלין שאין בהן פסולת, אך באוכל ופסולת מעורבין חייב חטאת, ואם עיקר דין ברירה בב' מיני אוכלין הוא משום דחשבינן להמין שאינו רוצה לאכול עתה כפסולת והו"ל כאוכל ופסולת מעורבין, מ"ט חלוקין הן לענין ברירה בקנון ותמחוי, ובע"כ דלא חשבינן להמין שאינו רוצה לאכול עתה כפסולת, (וכמש"כ הרמב"ן שאין כאן פסולת), ואפ"ה שייכא בזה ברירה בברירת מין אחד מחבירו.

ו] וההשלמה בשבת שם כתב בד' הרי"ף דגריס היו לפניו ב' מיני אוכלין דהייינו כגון שאחד ראוי לאכלו כשהוא חי ואחד אינו ראוי לאכלו אלא לאחר בישולו וכשבורר האחד שראוי לאכלו כשהוא חי מתוך חבירו הו"ל כבורר אוכל מתוך פסולת, ומשמעות דבריו דכל שב' המינים ראויים לאכילה (דס"ל דבכה"ג ליכא אוכל ופסולת), ליכא איסור ברירה כלל, (שהרי דעת ההשלמה שם בפי' קמא דליכא נפ"מ באיסור בורר בין בורר אוכל מפסולת לבורר פסולת מאוכל, ובע"כ דמש"כ דדין ברירה בב' מיני אוכלין הוא כשאחד ראוי לאכלו כשהוא חי וכו', הוא משום דכל ששניהם ראויין לאכילה לא שייכא ברירה כלל, וכ"נ גם ממה שהעמיד לדבריו גם על פלוגתא דרב אשי ור"י מדיפתי שם, עיי"ש), וזה כדעת התוס' ודעימייהו דעיקר איסור ברירה הוא באוכל ופסולת, וכל הא דאיכא ברירה בב' מיני אוכלין הוא כשיש בהן אוכל ופסולת.

## טעם הפלוגתא ביסוד דין ברירה בב' מיני אוכלין

ז] וי"ל דטעם הפלוגתא בזה הוא בעיקר מלאכת ברירה, דהתוס' ודעימייהו ס"ל דעיקר מלאכת ברירה היא בתיקון האוכל המעורב, וזהו דס"ל דלא שייכא ברירה אלא באוכל המעורב בפסולת דהוא נתקן בברירתו מן הפסולת, וכל הא דיש ברירה בב' מיני אוכלין הוא משום דאותו שאינו רוצה לאכלו חשיב כפסולת, אך הרמב"ן והריטב"א ודעימיה ס"ל דעיקר מלאכת ברירה היא בנטילת דבר מן התערובת, (וכמש"נ לעיל סק"א בדעת הרמב"ן), וע"כ גם בב' מינים המעורבין שייכא ברירה אף אלמלי הא דהמין שאינו חפץ בו חשיב כפסולת.

## ברירת ב' מיני אוכלין להניח שניהם לאחר זמן

ח] ובעיקר הפלוגתא בזה בטעם הא דאיכא ברירה בב' מיני אוכלין הנה כמה נפ"מ בדבר, חדא, הוא במש"כ הראש יוסף בשבת שם דלדעת התוס' דאיסור ברירה בב' מיני אוכלין הוא משום דחשיבי כאוכל ופסולת, הרי דכל שאינו רוצה לאכול עכשיו כלום ובורר ב' מינים קודם סעודת שחרית על סעודת מנחה ויאכל במנחה הוא מין אחד ובני ביתו מין אחר אין כאן בורר דבכה"ג אין כאן אוכל ופסולת, וכן צידד הפמ"ג הכא במש"ז סק"ב להתיר בזה.

אך מד' הרמב"ם והשו"ע הכא בס"ג כתב הראש יוסף שם לדקדק דס"ל דאף אם בורר להניח שניהם לאחר זמן חייב, ופירש דהוא משום דס"ל דשייכא ברירה בב' מיני אוכלין אף אם לא חשיבי כאוכל ופסולת, (אך במש"ז שם חזר בו בדעת הרמב"ם והשו"ע בזה), וכ"כ הביאוה"ל שם ללמוד מד' הרמב"ם לאסור בזה.

## ברירת ב' מיני אוכלין בנפה וכברה ע"מ לאכול שניהם לאלתר או ע"מ לאכול שניהם לאחר זמן

ט] עוד נפ"מ בזה, דהנה בד' הדרישה בסק"ח מבו' להדיא דמותר לברור ב' מיני אוכלין בנפה וכברה כשרוצה לאכול שניהם לאלתר, וזה לטעמיה שפירש בד' הטור דעיקר הא דשייכא ברירה בב' מיני אוכלין הוא משום דאותו שאינו רוצה לאכלו חשיב כפסולת, וע"כ כל שרוצה לאכול שניהם לאלתר דליכא פסולת כלל לא שייכא בזה ברירה כלל, וע"כ מותר לבררם זמ"ז אף בנפה וכברה, וכן צידד הפמ"ג במש"ז סקי"ב להתיר לברור ב' מיני אוכלין בנפה וכברה כשרוצה לאכול שניהם לאחר זמן, והיינו משום דגם בכה"ג ליכא אוכל ופסולת ולא שייכא בזה ברירה, וכ"כ הראש יוסף שבת שם בתו"ד, - אך לדעת הריטב"א ודעימיה דשייכא ברירה בב' מיני אוכלין אף אם לא חשבינן לה כאוכל ופסולת, ודאי דהבורר ב' מיני אוכלין בנפה וכברה לאכול שניהם לאלתר או לאכול שניהם לאחר זמן חייב, וכ"כ הביאוה"ל בס"א (ד"ה ובורר) דלמשמעות ד' הרמב"ם דעיקר החיוב הוא משום דבירר מין ממין, ודאי דיש לחייב בכה"ג שבורר בנפה וכברה ודעתו לאכול שניהם לאלתר.

י] הפמ"ג במש"ז סק"ב נסתפק בדין זה דברירת ב' מיני אוכלין בנפה וכברה כדי לאכול שניהם באותה סעודה אם חייב, וצ"ב דלפ"מ שצידד שם לעיל מינה להתיר לברור ב' מיני אוכלין לאחר זמן, והיינו משום דבכה"ג ליכא אוכל ופסולת ולא שייכא בזה ברירה, א"כ מ"ט נסתפק לחייב בזה בנפה וכברה, הרי כיון דבכה"ג ליכא אוכל ופסולת לא שייכא בזה ברירה.

אמנם הנה הפמ"ג שם כתב לדון דשמא אף במין אחד אסור לברור גדולים מקטנים בנפה וכברה, וכן דן בזה באש"א שם סק"ה ופירש הטעם לאסור דאפשר דרך ברירה בכלי גורם החיוב, (וכתב לדמותו להא דבורר אוכל מתוך פסולת לאלתר מותר ומ"מ בכלי הוי ברירה), וכנראה דמה"ט הוא שנסתפק בבורר ב' מינים בנפה וכברה לאכלם לאלתר, די"ל דהגם דליכא בזה אוכל ופסולת מ"מ אם בוררם בכלי הויא ברירה, דכל הא דליכא ברירה אלא באוכל ופסולת הוא רק בברירה ביד, (ואף אי במין אחד שרי אף בכלי י"ל דהיינו משום דלא שייכא בזה ברירה כלל, אך בב' מינים י"ל דיש בהן ברירה בכלי אף בשאין בהן אוכל ופסולת).

אך בעיקר הדברים צ"ב דהיאך מצינו לחלק בדין התערובת בין ברירה ביד לברירה בכלי, ולכאו' הדין נותן דכל תערובת דלי"ב לאיסור ברירה ביד משום דליכא בזה תערובת דב' מינים ואי"ז ברירה כלל, יהא מותר לבררה אף בכלי, וצ"ע.

## אם בב' מיני אוכלין חשיב המין שאינו רוצה בו כפסולת

יא] במש"כ התוס' והריטב"א דבב' מיני אוכלין חשיב המין שאינו רוצה בו עכשיו כפסולת, הנה ממש"כ הרמב"ן לדעת רב אשי דחלוק דין ברירה בב' מיני אוכלין שאין שם פסולת מדין ברירה באוכל ופסולת המעורבין (ונתבאר לעיל סק"ה), נראה דס"ל דבב' מיני אוכלין לא חזינן להמין שאין חפץ בו עכשיו כפסולת.

וכ"נ גם ממה שצידד הב"י הכא לפרש בד' הרמב"ם דחלוק הוא דין בורר אוכל מתוך פסולת מדין ברירה בב' מיני אוכלין, דהבורר אוכל מתוך פסולת להניח עד אחר ג' או ד' שעות חייב, והבורר אוכל מאוכל אינו חייב אא"כ בירר שחרית לאכול בין הערבים, (וכ"כ המג"א בסק"ו בדעת השו"ע), והרי דבב' מיני אוכלין לא חזינן להמין שאינו חפץ בו כפסולת, אלא דאף ברירת מין אחד מחבירו אסורה, וע"כ יש מקום לחלק בין דין ברירה בב' מיני אוכלין לדין ברירה באוכל ופסולת, אך לדעת הסוברים דבב' מיני אוכלין חזינן להמין שאינו רוצה בו כפסולת (ולד' התוס' ודעימייהו עיקר הא דיש בזה לאיסור ברירה הוא משום דחשבינן לה כאוכל ופסולת), לכאו' אין מקום לחלק ביניהם.

יב] ונפ"מ עוד בזה, דהנה בל' הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ב י"ג משמע דבב' מיני אוכלין מותר לברור כדי לאכול אחד מהן לאלתר, ואף אם אין דעתו לאכול מה שבירר אלא את המין השני, ורק בבורר פסולת מתוך האוכל הוא דאפי' אם בירר לאכול לאלתר חייב, וכ"כ הקרית ספר שם, וכ"כ המגילת ספר לאוין ס"ה והראש יוסף בשבת ע"ד א' בדעת הרמב"ם, (ועמש"כ בזה הביאוה"ל בס"ג ד"ה ומניח השני), וזה מתישב היטב למש"נ בדעתו דבב' מיני אוכלין לא חזינן להמין שאינו רוצה בו כפסולת, אלא דאיכא לאיסור ברירה בברירת מין מחבירו, וע"כ כיון דלי"ב אוכל ופסולת מותר לברור גם את המין שאין דעתו לאכול, אך לדעת הסוברים דחשבינן להמין שאינו רוצה בו כפסולת ודאי דאסור לבררו ע"מ לאכול את המין השני לאלתר, וכמש"כ כן המאמ"ר בסק"ד.

## מהו דחשיב כברירה לאלתר

יג] הרמ"א בס"א כתב דכל מה שבורר לצורך אותה סעודה שמיסב בה מיד מיקרי לאלתר, והוא מפי' ר"ח בשבת ע"ד א', וכ"כ רבים מקמאי שם.

אך הספר העתים בסימן רכ"ו עמד ע"ז ממה שאמרו בירושלמי דלא שרי אלא כשהיו אורחין אוכלין ראשונה ראשונה, וכתב דהני רבוותא שהתירו לברור ולהניח על השלחן כדי שיסב ויאכלנו לאלתר לא שמיע להו לד' הירושלמי אלו, ואנן דשמיע לן שפיר דמי למיחש לה, וכ"כ הביאוה"ל בס"א (ד"ה וכל מה שבורר) בשם ס' תוספת ירושלים שהוכיח מד' הירושלמי דבעינן לאלתר ממש, - וצ"ע דהר"ח גופיה שם לעיל מינה הביא לד' הירושלמי אלו דאמרינן תיפתר כגון שהיו אורחין אוכלין ראשונה ראשונה, ואפ"ה כתב להתיר לברור ולהניח על השלחן לאכלו באותה סעודה.

יד] הריטב"א בשבת שם (ד"ה מעתה וד"ה ולא ידענא) כתב דאסור לברור קודם הסעודה ולא הותר לברור אלא בשעת אכילה ממש, ולכאו' לא פליג ע"ד הר"ח שהביאוהו רבים מקמאי דהותר לברור לצורך כל הסעודה, אלא דס"ל דהיינו רק אחר שהתחיל בסעודה דהוא שעת האכילה, אך קודם הסעודה אסור לברור אף לצורך הסעודה הסמוכה.

אך הרמ"א הכא בס"א כתב דכל מה שבורר לצורך סעודה שמיסב בה מיד מיקרי לאלתר, ומבו' דאף דעדיין אינו מיסב, מ"מ כל שהוא עומד להסב בה מיד הו"ל כברירה לאלתר, (והפמ"ג באש"א בסק"ו כתב דאף דבל' הר"ח והמ"מ משמע דלא הותר אלא כשבורר כשהוא מיסב כבר בסעודה, מ"מ כל מיד שדעתו להסב בסמוך לה אפשר דשפיר דמי), וצ"ע.

טו] ולכאו' יש ללמוד עוד לאסור בזה, ממש"כ התוס' בשבת שם (ד"ה ולא ידענא) דאסור לברור לצורך האורחים קודם שמביא לפניהם, וזה כמש"נ מד' הריטב"א דלא חשיב כברירה לאלתר אלא אחר שהתחיל בסעודה, אך קודם שהתחיל בסעודה אסור לברור אף לצורך הסעודה הסמוכה.

אמנם הנה יש לפרש לד' התוס' בע"א, דהנה בפי' הר"י מלוניל בשבת שם כתב וז"ל, בורר ואוכל לאלתר בורר להניח לאלתר שתיכף שהגביה נתנה לתוך פיו או להניח על השולחן ע"מ לאוכלם מיד "קודם שיזוז מעל השולחן", ומשמע דלא הותר בורר ומניח לאלתר אלא כשמניח על השלחן שהוא מקום האכילה דבכה"ג חזינן לה כמעשה אכילה, אך אם בורר ומניח במקום אחר ע"מ לאכלם בסעודה זו ה"ז אסור, (וכ"נ ממש"כ ההשלמה והרמב"ן והר"ן בשבת שם דמה שאמרו בביצה דאם נפח ונתן לתוך חיקו חייב, הוא משם דהבורר לבו ביום אסור, והרי דכל שנתן לתוך חיקו ואח"כ נוטלו משם למקום אכילתו הו"ל כברירה לאחר זמן, וועמש"כ המנרה הטהרה בסימן שי"ט סקי"ג), ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דאסור לברור לאורחים קודם שמביאם לפניהם, דלא הותר אלא לברור וליתן על השולחן שהוא מקום האכילה.

אך הנה הב"י הכא כתב דמותר לברור וליתן בנפה וכברה לצורך לאלתר, ומבו' דאף כשאינו נותן במקום שאוכלין בו הוי כברירה לאלתר דשריא, - ועמש"כ בזה האג"ט זורה סק"י, וצ"ע.

## ברירת אוכל כדי לתקנו לאלתר

יז] המאמר מרדכי בסימן תק"ו סק"ב נקט דהבורר קמח מן הצרור ביו"ט לא חשיב כברירה לאלתר כיון שצריך הוא ללוש ולאפות, ואף דהוא לש ואופה מיד מ"מ לא חשיב כלאלתר כיון שאכילתו אינה לאלתר, ולא חשיב כברירה לאלתר אלא כשמשתמש בו לאלתר, וכ"כ האג"ט בורר סק"ט, (והמאמ"ר שם כתב להוכיח מד' הרשב"א דבכה"ג חשיב כלאלתר, אך האג"ט שם נקט גם בד' הרשב"א דכה"ג לא חשיב כלאלתר וכתב לפרש לד' הרשב"א בע"א), - אך הנשמ"א בכלל ט"ז סוסק"ג נקט דכל שבורר כדי לעשות כלי לאלתר הוי כברירה לאלתר, אף דאין משתמש בכלי לאלתר, ולפ"ז ה"נ כשבורר כדי ללוש ולאפות חשיב כברירה לאלתר, וצ"ע.

ומסתברא מילתא דאף למש"כ המאמ"ר ודעימיה דכה"ג לא חשיב כברירה לאלתר, היינו רק בברירת הקמח דאינו משתמש בו כלל לאלתר אלא הוא מתקנו לצורך לאחר זמן, אך אם בורר כלי כדי ללוש בו את הקמח ודאי דחשיב כברירה לאלתר, שהרי הוא משתמש בכלי זה לאלתר ללוש בו, ומה שאינו משתמש בקמח שלש בו לאלתר אי"ז טעם שלא לחשבו כברירה לאלתר.

?העיר הרב"ב שוב, במש"כ מורינו הגר"ר שליט"א לתמוה בד' הפמ"ג שכת' שבב' מיני אוכלין אם בורר לאח"ז אינו בורר שאין כאן אוכל ופסולת, ואילו לגבי ב' מיני אוכלין לאלתר כת' דאסור לברור בכלי, והרי גם כאן ליכא אוכל ופסולת, אבל לכאו' נר' שכשרוצה לאכול כל אחד הוי פסולת לגבי השני, ויש כאן ב' אוכל וב' פסולת, אלא שביד מותר דהוי אוכל מתוך פסולת לאלתר משא"כ בכלי, אבל כשאינו רוצה לאכול אין כאן אוכל וממילא ליכא פסולת.

במה שהביא מח' האחרו' אם כדי לתקן את האוכל לאלתר נחשב לאלתר, ודנו בד' הרשב"א בברירה ביו"ט, אבל לכאו' יש להוכיח מהרשב"א בעבוה"ק ש"א ס"ז שכת' שמותר לפרוס ירקות ע"מ לבשלן לאלתר, והרי מקור ההיתר של טחינה לאלתר הוא מברירה, ובע"כ שגם ע"מ לבשל נחשב לאלתר.

והשבתי, במש"כ דטעם מה שנסתפק הפמ"ג לאסור בבורר ב' מיני אוכלין בנפה ובכברה לאלתר הוא משום דכל אחד הוי פסולת לגבי השני, יש לדון בזה, שהרי חזינן לדעת הפמ"ג דכשבורר ב' מיני אוכלין לאכול שניהם לאחר זמן שרי משום דהי אוכל והי פסולת, אף דודאי דאם בורר ב' מיני אוכלין כדי לאכול אחד לאחר זמן ואת השני אין דעתו כלל לאכול, חשיב כאוכל ופסולת, ואפ"ה כשרוצה לאכול שניהם לאחר זמן אמרינן דהי אוכל והי פסולת, וה"נ כשרוצה לאכול שניהם בסעודה זו אמרינן דהי אוכל והי פסולת, וכאשר כ"ה להדיא בל' הפמ"ג במש"ז סק"ב בתו"ד, ואפ"ה נסתפק לאסור בנפה וכברה, - ובמה שהביא מד' הרשב"א בעבוה"ק דהותר לרסק ירקות כדי לבשלם לאלתר ונפשט בזה ספק האחרונים בדעת הרשב"א, צדקו דבריו מאד, ואך אכתי לדינא יש לדון די"ל דהרשב"א לטעמיה אזיל דס"ל דלא הותרה ברירה ביו"ט אלא לאלתר, ולפ"ז מהא דמותר לברור קטניות ביו"ט מוכח דאף כשבורר כדי לבשל לאלתר חשיב כברירה לאלתר, ומזה למד הרשב"א דה"נ לענין טחינה, אך לפ"מ דקי"ל דהותרה ברירה ביו"ט אף כשאי"ז לאלתר, אין מקור לזה, וצ"ע,  -  ויש להעיר עוד, דמסתימת ד' הרשב"א משמע דכל שטוחן כדי לבשל לאלתר שרי אף אם אין דעתו לאכול מיד לאחר הבישול, דל"ב לחשוב דהטחינה היא כדי לאכול לאלתר, (ודנים את כל הטחינה והבישול כהכנה אריכתא), אלא סגי במה שטוחן ע"מ לתקנו לאלתר, אף דאין אוכלו אלא לאחר זמן, וזה חידוש רב.

1. ובזה מתפרש מש"כ הבעה"מ דרק זורה ובורר הוו משאצל"ג ומבו' דמרקד הויא מלאכה הצריכה לגופה, והיינו משום דס"ל דבמרקד חשיב דמעשה הברירה נעשה באוכל הנופל למטה (ונחלקו בזה רבוותא ונתבאר בגליון מס' 49 סק"ה), וזה הוי מלאכה הצריכה לגופה במה שנוטל את האוכל מן הפסולת. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"כ הישועות יעקב בסימן ת"ק סק"א בהא דברירה מותרת ביו"ט דהוא משום דמלאכת ברירה היא במה שמתקן את האוכל מן הפסולת ונעשית המלאכה בהאוכל נפש עצמו, אך אם היתה מלאכת ברירה בנטילת הפסולת מן התערובת ל"ה שרינן ביו"ט כיון דאין המלאכה נעשית בהאוכל נפש עצמו, (ודמי להא דאסור להסתפק מן השמן שבנר ביו"ט אף לצורך אוכל נפש). [↑](#footnote-ref-3)
3. אך הנה הישועות יעקב הכא בסק"א כתב דלמש"כ שם דמלאכת בורר אינה בנטילת הפסולת מן התערובת אלא בתיקון האוכל, ע"כ שיעור גרוגרת הוא דבין הכל יהא כגרוגרת, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-4)