פרק ו
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות - הרב איתמר אלשטיין

**מסכת תרומות**

**פרק שישי – 'האוכל'**

**ביאורים והערות ומראי מקומות**

**על סדר המשניות**

**חורף [שלהי טבת ושבט] פ"ג**

**ביהמ"ד 'אבן ישראל'**

**תוכן ענינים**

[סוגית הגמ' בפסחים לפי מידה משלם או לפי דמים משלם 3](#_Toc126646036)

[ביאור דברי רש"י דהראיה דגזלן משלם לפי דמים מהא דמשלם שו"כ ואפי' סובין 3](#_Toc126646037)

[ביאור דברי הגמ' דחיוב תשלום תרומה לא גרע מגזלן 3](#_Toc126646038)

[בגדר תשלום תרומה לפי דמים בשיטת רש"י 5](#_Toc126646039)

[לשונות הראשונים בגדר תשלומי תרומה 7](#_Toc126646040)

[בפלוגתת רש"י ותוס' אם איכא דין קלב"מ בתשלומי תרומה 8](#_Toc126646041)

[בשיטת הרש"ש דגם למ"ד לפי דמים משלם יכול לשלם לפי מידה 9](#_Toc126646042)

[פלגותת הראשונים אם מהני מחילה על הנתינה בתשלומי תרומה 10](#_Toc126646043)

[תשלום תרומה טהורה בתרומה טמאה פלוגתת רש"י והראשונים בגיטין 11](#_Toc126646044)

[סוגית הגמ' בפסחים דאיכא ברכה להרבות בתשלום תרומה 12](#_Toc126646045)

[גדר החיוב תשלומי תרומה לכהן שגזלו ממנו את התרומה 13](#_Toc126646046)

[פלוגתת אבא שאול ורבנן בשיעור המחייב בתשלומי תרומה 14](#_Toc126646047)

[בספיקת המשל"מ אם דנים את התשלום לפי שוויות תרומה או לפי שווית חולין 15](#_Toc126646048)

[הערות על סדר המשנה – משנה א' 16](#_Toc126646049)

[שיעור וגדר המחייב בשתיה. 16](#_Toc126646050)

[גדר החיוב באכילת תרומה טמאה. 16](#_Toc126646051)

[בגדר תשלומי תרומה אם האוכלם יש בהם חיוב תשלומי תרומה. 17](#_Toc126646052)

[בגדרי החיוב תשלום לכהן ובגדרי הדין דכהן אינו יכול למחול. 17](#_Toc126646053)

[חידוש מופלא בבעלות הכהן במחילת חיוב תשלומי תרומה. 18](#_Toc126646054)

[בפלוגתת תוס' והר"ש מדוע לא מהני מחילת הכהן. 18](#_Toc126646055)

[בנידון הירושלמי אם הפרשתו מקדשתו או נתינתו מקדשתו. 19](#_Toc126646056)

[נתינת תשלומי תרומה לאשת כהן - משנה ב' 20](#_Toc126646057)

[המאכיל פועליו ואורחיו - משנה ג' 21](#_Toc126646058)

[בגדר הא דבעינן זיקת תרומה ומעשרות - משנה ה' 22](#_Toc126646059)

[תשלומי תרומה ממין על שאינו מינו - משנה ו' 23](#_Toc126646060)

[תשלומי ביכורים 24](#_Toc126646061)

## סוגית הגמ' בפסחים לפי מידה משלם או לפי דמים משלם

# ביאור דברי רש"י דהראיה דגזלן משלם לפי דמים מהא דמשלם שו"כ ואפי' סובין

בגמ' פסחים [ל"ב ע"א] איבעיא להו כשהוא משלם לפי מדה משלם או לפי דמים משלם.

רש"י כתב בגזלן דחולין שוגג או מזיד וכן גזלן דתרומה מזיד לא איבעיא לן כיון דלא קפיד רחמנא אתשלומין דידהו דאמר ישיב לרבות אפי' שו"כ ואפי' סובין ודאי לפי דמים משלם אבל בתרומה שוגג איבעיא לן הואיל והקפידה התורה לשלם פירות,

צ"ב מדוע הוצרך רש"י להביא דבגזלן משלם שו"כ ואפי' סובין תיפו"ל דבתרומה משלם דוקא פירות לכך י"ל דהחיוב הוא לפי מידה, דהחיוב תשלום הוא להעמיד את התרומה כדמעיקרא ולהשלים את חסרון התרומה ולכך תלוי במידת הפירות דלכך צריך לשלם פירת, משא"כ בגזלן דליכא חיוב פירות אלא חיוב דמים לכך ליכא סק"ד דישלם לפי מידה דהעיקר חסרון הכסף שהפסיד לחבירו דלכך משלם דמים, וא"כ קשה מדוע הוצרך רש"י לומר דהטעם דבגזלן ליכא נידון דהתשלום לפי מידה משום דיכול לשלם שו"כ ואפי' סובין.

ונראה דמהא דבגזלן משלם דמים ליכא הוכחה דלפי דמים משלם ולא לפי מידה די"ל דכיון שבדמים יכול לקנות פירות חשיב שמעמיד פירות, דדמים אינם דבר בעצם אלא כל מציאות הדמים הוא במה שקונים בהם דברים אחרים, ומשלם דמים כהיכי תמצי להעמיד פירות, ולכך עדיין היה מקום להסת' אם החיוב גזלן הוא להעמיד את חיסרון הדמים של חבירו או להעמיד את חיסרון המידה, [או לכה"פ דיהיה נידון דצריך להעמיד גם את חיסרון המידה], אלא דמהא דאפשר לשלם שו"כ ואפי' סובין מוכח דכל החיוב הוא להעמיד תשלום ממון לחבירו ולכך יכול לשלם שו"כ דגם שו"כ הוא תשלום ממון לחבירו.

# ביאור דברי הגמ' דחיוב תשלום תרומה לא גרע מגזלן

בגמ' כל היכא דמעיקרא שויא ד' זוזי ולבסוף שויא זוזא לא תיבעי לך דודאי כדמעיקרא משלם לפי דמים דלא גרע מגזלן דתנן כל הגזלנין משלמין כשעת הגזילה.

רש"י כתב כל היכא דמעיקרא כשאכלה הויא שויא הך גריוא ד' זוזי והשתא כשמשלם שויא זוזא ותו לא לא מיבעיא לן נהי נמי דאיכפר ליה אכילת תרומה בתשלומי מידה מיהו ממונא דכהן אוכל הוא ולא גרע משאר ממונא דחולין שהדיינין גובין ממנו כשעת הגזילה.

בפשטות דברי רש"י נראה דכונת הגמ' דגם אם נימא דתשלומי תרומה הוא לפי מידה ונפטר מחיוב תשלום תרומה במה שמשלם פירות בשווי כפי עכשיו מ"מ איכא חיוב נוסף של גזילה דהוי ממון כהן ומשלם את הגזילה כשאר גזילה כפי שיעור שעת הגזילה.

ורעק"א בגהש"ס הק' דמאי מק' הגמ' דאיכא חיוב דגזלן דאיכא נפק"מ טובא אם החיוב תשלומים הוא משום חיוב אכילת תרומה או משום גזילה, דאם החיוב ד' כדמעיקרא הוא משום גזלה אינו צריך לשלם בפירות והכהן יכול למחול ואין חיוב חומש על החיוב ד', משא"כ אם החיוב תשלום תרומה הוא לפי דמים ומשלם ד' משום החיוב תרומה חייב לשלם ד' בפירות והכהן לא יכול למחול וחייב חומש.

ולכא' איכא עוד נפק"מ באוכל תרומה עצמו בישראל שירש תרומה מאבי אמו כהן, דליכא חיוב גזילה, ונפק"מ אם ישלם ד' או זוזא.

וברש"ש כתב ליישב דזה ודאי דאם שילם לפי מידה מתכפר ואינו צריך לשלם דמים, דעיקר החיוב הוא להשלים את החיסרון שאכל, וכיון דשילם במידה מה שאכל יצא בזה, וכל הספק הוא אם סגי לשלם לפי דמיו אפי' שאינו המידה, והיינו דעיקר התשלום הוא לפי מידה דהדין תשללומים הוא דין כפרה להשלים את חיסרון התרומה שנוצר, ותרומה נמדדת במידה, אלא דהספק הוא אם מספיק שמשלם את הדמים דגם תשלום הדמים הוא דרך וצורה להשלים את חיסרון התרומה, ולפי"ז מיושב קושית רעק"א דגם אם לפי דמים משלם א"צ לתת פירות בשיעור הדמים דסגי בשיעור לפי מידה.

ובאחרונים [קה"י פסחים סי' כ"ז ובחזו"א

כתבו ליישב דכונת הגמ' דחיוב תשלומי תרומה בנוסף לחיוב להעמיד תרומה לפי מידה משום חסרון המידה, ה"נ איכא חיוב תשלום תרומה על גזל הכהן, דחיוב גזל הכהן לא הוי רק חיוב גזילה דעלמא, אלא מדין חיוב תשלומי תרומה צריך גם לשלם את גזל הכהן, והביאור בזה הוא דכיון דהדין נתינה לכהן הוי מדין מתנות כהונה וכשגוזל את התרומה מהכהן חשיב מבטל את הזכות כהן במתנות כהונה ולכך החיוב להעמיד תרומה הוי גם להעמיד את הממון כהן וכמש"נ דהממון כהן הוי מדין ומהל' התרומה, ולכך ודאי שצריך לשלם את הממון כהן מפירות ונעשים תרומה כדין תשלומי תרומה דעל גזל הכהן איכא גם דין תשלומי תרומה.

אלא דעדיין תקשי דבאוכל תרומת עצמו דהתם ליכא הפסד למתנות כהונה דהמתנות כהונה מתקיימים זכותם אצל הישראל שירש מאבי אמו כהן, א"כ ליכא חיוב דמים ואיכא נפק"מ דאם לפי מידה משלם יהיהי סגי שישלם כפי דמים של עכשיו, עוד יל"ע דבמחל הכהן על התרומה א"כ ליכא חסרון במתנות כהונה דהכהן יכול לתת את המתנות כהונה או למחלם וא"כ מדוע שהכהן לא יוכל למחול על התשלומי תרומה, אמנם במחילה יש לדון דנהי שהכהן יכול לתת את התרומה וכדו' אבל כשלא נתן אלא אחר אכל ופגע גם בממון של המתנות כהונה נתחדש חיוב תשלומין של כפרה להעמיד גם את ממון התרומה ובכה"ג אין הכהן יכול למחול, אבל באוכל תרומת עצמו קשה דהתם לא לקח כלל את הממון כהן דהרי הוא שלו ורק לקח את הקדושת תרומה ובכה"ג לכא' שיהיה חייב רק לפי מידה, וא"כ הדרא קושיה לדוכתיה מדוע לא אמרינן דנפק"מ אם לפי מידה משלם או לפי דמים משלם גם בגוונא שמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא באוכל תרומת עצמו.

ברשב"א בגטין [דף נ"ד] מבואר שביאר את הסוגיא באופ"א ודלא כדעת רש"י אלא דכונת הגמ' דחיוב תשלום תרומה ודאי שיש בו גם חיוב דמים, דכמו שצריך להשלים את המידה של התרומה ה"נ צריך להשלים את הדמים של התרומה, וז"ל הרשב"א ועוד דהיכא שההקדש מפסיד דכ"ע לא פליגי דלפי דמים משלם כדאמרי' התם דכל היכא דמעיקרא שויא ארבעה ולבסוף שויא זוזא לא מבעיא לן דארבעה משלם דלא גרע מגזלן ותנן כל הגזלנין משלמין כשעת הגזלה כי איבעי לן היכא דמעיקרא שויא זוזא והשתא שויא ארבעה דמשלם לפי מדה וירויח ההקדש אלמא להנאת ההקדש אמרו ולא לגריעותו' והיינו דהוי סברא דאיכא לקדושת תרומה זכות ממון ולכך פשיטא שמשלם גם כדמעיקרא, והביאור בזה דתרומה לא הוי רק קדושה בעלמא, אלא הוי כעין רשות ממונית של תרומה, וכעין מש"נ במקו"א[[1]](#footnote-1) דהוי קנין איסור, וא"כ ה"נ הכא לתרומה איכא קנין בפירות להעמיד מהם קדשות תרומה ולכך לא גרע מגזלן דאיכא סברא דיש לתרומה גם את שוויות הממון.

# בגדר תשלום תרומה לפי דמים בשיטת רש"י

בגמ' פסחים [ל"ב ע"א] איבעיא להו כשהוא משלם לפי מדה משלם או לפי דמים משלם, ובהמשך הגמ' כתנאי האוכל תרומת חמץ בפסח פטור מן התשלומין ומדמי עצים דברי ר"ע ריב"נ מחייב, אמר לו ר"ע לריב"נ וכי מה הנאה יש לו בה, אמר לו ריב"נ לר"ע ומה הנאה יש לאוכל תרומה טמאה בשאר ימות השנה שמשלם, אמר לו לא אם אמרת בתרומה טמאה בשאר כל ימות השנה שאע"פ שאין לו בה היתר אכילה יש לו בה היתר הסקה תאמר בזה שאין לו בה לא היתר אכילה ולא היתר הסקה.

בפשטות כונת ר"ע דכיון דחיוב תרומה הוא לפי דמים לא שייך לשלם בתרומת חמץ בפסח כיון שאינו שווה כלום, אמנם ברש"י כתב מה הנאה יש לו לכהן בה ומה הפסידו, וצ"ע דחיוב תרומה גם אם נימא דהוי לפי דמים אינו משום הפסד הכהן דהרי גם באוכל תרומת עצמו כמו בישראל שירש מאבי אמו כהן חייב בתשלומי תרומה וא"כ מהו שכתב רש"י דהפטור בתרומת חמץ משום דלא הפסיד את הכהן הו"ל למימר שאינו חייב לשלם משום דהתרומה אין לה דמים.

עוד יל"ע מה הביא ריב"נ ראיה מתרומה טמאה דאינו דומה דהתם איכא לתרומה שוויות ממון דיכול להסיק בה וכמו שתי' ר"ע ומאי סק"ד ריב"נ.

ונראה דסבר רש"י דהנידון אם תשלומי תרומה הוא לפי מידה או לפי דמים אינו נידון רק בצורת התשלום אם צריך לשלם את המידה או צריך לשלם את הדמים, אלא הוי נידון בעיקר החיוב דתשלומי תרומה, האם הפסד התרומה נמדד רק לפי מידתו, או דהפסד התרומה נמדד לפי דמיו, ויסוד הנידון בזה הוא האם החיוב הוא רק על הא שחיסר מקדושת התרומה בעולם ואז סגי לשלם לפי מידה, או דאיכא תביעה על שחיסר ממון הכהונה והיינו דאפי' בישראל שירש מאבי אמו כהן דליכא ממון בפועל לשבט הכהונה ויכול למכור להם את התרומה מ"מ יסוד דין תרומה שהפירות צריכים להאכל לכהן, וא"כ דין התרומה הוא דהך ממון יהיה לכהן, רק כישראל ירש את הפירות א"כ הזכות ממון של הפירות הם של הישראל אבל מ"מ עצם הממון צריך להגיע לשימוש הכהן, ולכך האוכל תרומה חשיב דחיסר ממון לקדושת תרומה, דהך ממון היה בו קדושת כהונה, ולכך כתב רש"י דאם לפי דמים משלם הטעם דליכא חיוב בתרומת חמץ הוא משום דלא הפסיד את הכהן היינו דלכהן לא היה זכות אכילה בדבר שיש בו ממון ולכך לא שייך חיוב דקדושת התרומה לא נפסדה ממון.

ונראה להוסיף ביאור בשיטת רש"י דכעין מה שמצינו ברש"י בגיטין [סוף השולח] דהגדר באין קנין לנכרי להפקיע מחיוב תרו"מ הוא שלגבי תרו"מ הקרקע נשאר בבעלות הישראל, [ולכך כתב שם רש"י דהישראל חייב לקנות את הפירות מהגוי להביא מהם ביכורים], ונתבאר שם שהגדר בזה דאיכא רשות תרומה דהיא רשות איסורית דיש לה בעלות בקרקע להעמיד ממנה חיוב תרו"מ, והך בעלות נשאר בידי הישראל, וא"כ ה"נ הכא הרשות תרומה יה לה זכות שהפירות תרומה יעמדו לאכילת כהן והך זכות למ"ד לפי מידה משלם הוי זכות במידה של הפירות ולמ"ד לפי דמים משלם הוי זכות בממון של הפירות, ולכך כתב רש"י שבאוכל תרומת חמץ שאין לרשות תרומה ממון בפירות אין לו חיוב דלא הפסיד את הכהן היינו את הרשות תרומה שמעמידה את הממון לאכילת כהן.

ולפי"ז נראה לבאר הא דריב"נ הביא ראיה מתרומה טמאה דאיכא חיוב תשלומי תרומה לפי מידה מתרומה טמאה הרי התם איכא שוויות ממון בשריפה, ונראה דכיון דהנידון אם לפי מידה או לפי דמים אינו נידון רק בצורת התשלום אלא נידון ביסוד החיוב הם הוא חיוב מידה או חיוב ממון, א"כ י"ל דסבר ריב"נ דהחיוב על הזכות תרומה הוא במה שעומדת לתשמיש עיקרי ותרומה עומדת בעיקר לאכילה ולא לשריפה, ולכך סבר דאם החיוב הוא לפי דמים והיינו דהמחייב הוא הזכות ממון שיש לתרומה בתרומה טמאה שאין בה אכילה מיסתבר דליכא חיוב ואם איכא חיוב בתרומה טמאה בהכרח דלפי מידה משלם.

ויסוד הדברים מתבאר בחי' מרן רי"ז הלוי [במכתבים בסוף הספר עמוד 158] בפלוגתת הגרח"ע ומרן הגרי"ז, דהגרי"ז שם הביא דהגרח"ע סובר דלמ"ד לפי דמים משלם אין חיוב קרן וחומש בפחות משו"פ ופליג שם הגרי"ז דלחיוב קרן של תרומה לא בעינן שיעור פרוטה אפי' דלפי דמים משלם, וכתב שם הגרי"ז וז"ל דלא מצינו דין שו"פ רק בחיובי ממון ובמקום שעיקר חיובו בא מכח דררא דממונא, משא"כ בתרומה אף אם לפי דמים משלם היינו רק דדין התשלומים הוא לפי דמים, אבל עיקר חיוב קרן וחומש הוא זה דין תשלומי תרומה ועיקר דין המחייב בשניהם הוא אכילת התרומה ולא הדין ממון שבזה, [דבעיקר החיוב ליכא שום נפקותא בין אם לפי מידה או לפי דמים רק במהות התשלומין] וכו', ומעתה נסתרים דברי כת"ר שכתב דכיון דלא היה בה שו"פ פטור הוא מהקרן משום דלאו מידי שקל מיניה ממילא אין כאן חומש, כיון דגם עיקר חיוב הקרן של תרומה אינו משום דשקל מיניה מידי, ורק משום דין אכילת תרומה, מבואר דמרן הגרי"ז סובר דכל הדין לפי דמים משלם הוי דין רק בצורת התשלומין, אבל בחיוב ליכא נפק"מ דתמיד החיוב הוא על אכילת התרומה והיינו על אכילת המידה של תרומה, ולכך פשוט למרן הגרי"ז דגם באוכל תרומה פחות משו"פ יש בה חיוב תשלומים לפי דמים, דכיון דהמחייב אינו דררא דממונא אלא אכילת התרומה, אמנם דעת הגרח"ע דלמ"ד לפי דמים משלם ליכא חיוב תשלומי תרומה כשאכל פחות משו"פ, ונראה ביאור דבריו דסבר דהגדר במ"ד דלפי דמים משלם היינו דהמחייב באכילת תרומה הוא הממון, ופשוט דאין כונתו ממון הכהן כפשוטו דהרי גם באוכל תרומת עצמו חייב, אלא כונתו דהקדושת תרומה נתפסת בממון הפירות ואיכא לרשות תרומה את הממון של הפירות להעמידם לאכילת כהן, ולכך סובר הגרח"ע דבפירות פחות משו"פ דבכה"ת אין בהם דין וחיוב ממון לא יהיה בהם חיוב אכילת תשלומי תרומה.

ועדיין צ"ב מדוע הוצרך רש"י לזה ולא כתב כפשוטו דאם לפי דמים משלם ליכא חיוב בתרומת חמץ כיון דלא שייך לשלם על חמץ בפסח שאינו שוה כלום, ונראה דרש"י סובר דאם חיוב תרומה לא היה משום הפסד רשות הכהן, ורק צורת התשלום היתה לפי דמים א"כ כמו שכתב הגרי"ז שם דאיכא חיוב תשלומי תרומה גם בפחות משו"פ א"כ היה גם חיוב באיסוה"נ דכשאין המחייב הוא ממון א"כ

# לשונות הראשונים בגדר תשלומי תרומה

בתוס' בפסחים [ל"ב ע"ב ד"ה ואין] כתבו על שיטת אבא שאול שם דהאוכל כזית תרומה אינו חייב עד שיהא בו שו"פ מהא דכתיב ונתן ואין נתינה פחות משו"פ, והק' התוס' דבתרומה כתיב נתינה וקיי"ל דחטה אחת פוטרת את הכרי, והק' מעוד מקומות דכתיב נתינה ומהני פחות מפרוטה בגט ומקנין כלי, ותי' וז"ל וי"ל דהכא ודאי בעינן שו"פ דנתינה קיימא אתשלומין והוי כמו השבת גזילה שאין בפחות משו"פ ולהכי משום דכתיב ונתן משמע שפיר נתינה חשובה, וצ"ב דברי התוס' דבהשבת גזילה הוי חיוב ממון משא"כ הכא בתשלומי תרומה הוי חיוב כפרה, ובפשטות הוא כפרה על מאכא"ס דזר אכל תרומה ומדוע דתליא בשו"פ, דאינו ענין כלל של ממון אלא של איסור זרות בתרומה.

ובגיטין [דף כ' ע"א ד"ה דילמא] כתבו על קושיה דלעיל וז"ל דתשלומי תרומה ילפינן מתשלומי מעילה דתרוויהו תשלומי קדש מיקרו וכו', ותמוה דתשלומי מעילה הוי תשלומי ממון והכא הוי תשלומי כפרה.

ובקוב"ש פסחים [אות קמ"ח] הק' איך מדמו התוס' תשלומי תרומה לתשלומי הקדש הרי כתבו התוס' בכתובות דבתשלומי הקדש איכא פטור דקלב"מ ובתשלומי תרומה דהם כפרה ליכא לפטור קלב"מ.

ונראה הביאור כמש"נ דהחיוב באכילת תרומה הוא משום דגוזל את הייעוד של התרומה, דתרומה מיועדת לאכילת כהן וכשאוכל זר את התרומה חשיב גזילה על ייעוד התרומה, ולכך אע"ג דאיכא חילוק מהותי בין תשלומי הקדש לתשלומי תרומה, דתשלומי הקדש הוי תשלום ממוני ככל חיובי ממון ולכך בתשלומי הקדש איכא לפטור קלב"מ, מ"מ בתשלומי תרומה הוי תשלום של כפרה דרשות תרומה לא הוי רשות ממונית מ"מ איכא דמיון תרומה להקדש דגם בתרומה הוי תשלום על הפסד והשתמשות שלא כדין בבעלות התרומה, דרשות התרומה צריכה שיהיה שימוש של כהן בפירות תרומה וכשנשתמש בתרומה לאכילת זרות איכא חיוב העמדת והשלמת החיסרון של התרומה שהחסיר.

ויעויין בתוס' [פסחים ל"ד ע"א] דהמקור לאסור הנאה של כילוי בתרומה טמאה, הוא מהא שתרומה טהורה אסורה באכילה לזר ה"נ תרומה טמאה שעומדת להדלקה ולהנאה אסור בהנאה של כילוי לישראל, וצ"ב הדמיון דתרומה טהורה אסורה באכילה לזר מדין איסור אכילה ואיך נילף מכאן איסור הנאה של כילוי בתרומה טמאה, ולהנ"ל אתי שפיר דהאיסור זרות באכילת תרומה טהורה הוא איסור להפסיד את השימוש של התרומה טהורה, ולכך שייך למילף כמו דתרומה טהורה עומדת לאכילה ואסור לזר לאכול את התרומה ולהפסיד את האכילה של שבט הכהונה, ה"נ בתרומה טמאה שהתרומה עומדת להדלקה אסור לישראל להנות הנאה של כילוי ולהפסיד את הייעוד של התרומה טמאה שעומדת להנאה של כהן[[2]](#footnote-2).

# בפלוגתת רש"י ותוס' אם איכא דין קלב"מ בתשלומי תרומה

בתוס' כתבות [דף ל' ע"ב] כתבו דבתשלומי תרומה ליכא לפטור דקלב"מ, ואפי' בדאיכא חיוב מיתה באכילת תרומה לא נפטר מחיוב התשלומי תרומה, כיון דתשלום אכילת תרומה הוי חיוב דכפרה ולא הוי חיוב ממון ובחיוב כפרה ליכא לפטור דקלב"מ.

ונראה כונתו דאע"ג דאיכא למ"ד דלפי דמים משלם וא"כ לכא' משמע דהוי חיוב ממון, נראה דסברי התוס' דהדין דלפי דמים היינו בצורת התשלום דהוא לפי דמים, אבל החיוב של התשלום הוא בשביל כפרה על אכילת התרומה, אלא דהתורה חייב לפי דמים דהשלמת החיסרון של התרומה הוא לפי הדמים שבה אבל מ"מ החיוב הוי חיוב כפרה.

אמנם ברש"י בפסחים [ל"ב ע"א ד"ה כרבי נחוניא] מוכח שלא כדברי התוס' וגם בתשלומי תרומה איכא לפטור דקלב"מ, ויל"ע דברש"י בפסחים כתב כדברי התוס' דתשלומי תרומה הוי כפרה וא"כ צ"ב מדוע שיהיה בחיוב תשלומי תרומה פטור דקלב"מ דבחיוב כפרה לא מצאנו דאיכא לפטור דקלב"מ, ורק בתשלום ממון איכא לפטור דקלב"מ[[3]](#footnote-3).

ונראה לפמש"נ בדעת רש"י דהחיוב תשלומי תרומה הוא חיוב להשלים את החיסרון של התרומה ולכך אע"פ דהוי חיוב מדין איסורים מ"מ כיון דהוי חיוב ממון שייך בזה קלב"מ, ולא דמי לחיוב קרבן דליכא קלב"מ דהתם כל החיוב הוי חיוב קרבן ולא הוי כלל חיוב ממון, משא"כ הכא דאע"ג דהוי תשלום של פרה מ"מ חשיב חוב ממון, ובנוס"א י"ל דכפרה היינו סיבת החיוב אבל עצם התשלומים הוי ממון.

# בשיטת הרש"ש דגם למ"ד לפי דמים משלם יכול לשלם לפי מידה

ברש"ש כתב [ליישב קושית רעק"א] דגם למ"ד דלפי דמים משלם ומעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא דחייב ד' אם משלם לפי מידה נפטר בכך.

וצ"ב מדוע דיפטור כשמשלם לפי מידה הרי החיוב הוא לפי דמים, ונראה דהמחייב באכילת תרומה הוא להשלים את החיסרון שאכל ופליגי אם סגי שמשלים המידה או סגי שמשלים הדמים, וסבר הרש"ש דכשמשלים את המידה ודאי חשיב השלמה על מה שאכל וסגי בהכי.

והנה ברש"י בגיטין [דף נ"ד ע"א] כתב דאם אכל תרומה טהורה משלם חולין טמאים משום דלפי מידה משלם, ובראשונים פי' דכונתו כמ"ד דלפי מידה משלם, ותמהו הראשונים דהרי פליגי בגמ' ואיך פסק רש"י כמ"ד דלפי מידה משלם, ולדרכו של הרש"ש י"ל דאין כונתו רש"י כמ"ד דלפי מידה משלם אלא כונתו דהרי גם למ"ד לפי דמים משלם אם משלם את המידה סגי בהכי ונפטר מהחיוב דחשיב דהשלים את החיסרון שאכל וליכא חיוב, וא"כ הכא שמשלם חולין אפי' שהם טמאים כיון שמשלם את המידה חשיב שמשלים את החסירון שאכל ונפטר מהחיוב, ובדעת הראשונים דפי' דכונת רש"י כמ"ד לפי מידה משלם, תמוה מדוע לא פי' כדעת הרש"ש לכו"ע מהני לפי מידה משלם, נראה דסברי דכל סברת הרש"ש שיכול לשלם לפי מידה היינו בהוזלו הפירות דגם משלם לפי מידה כיון שהשלים את חיסרון המידה שאכל נפטר מהחיוב אפי' דלא הוי לפי דמים, משא"כ כשמשלם חולין טמאים שנעשים לתרומה טמאה לא חשיב משלים את החיסרון שאכל כיון שאכל תרומה טהורה, ותרומה טהורה ותרומה טמאה הוי מעין ב' חפצות שונים ולא הוי הבדל שוויות הממון ולכך ודאי דלמ"ד לפי דמים משלם אינו יכול לשלם לפי מידה.

# פלגותת הראשונים אם מהני מחילה על הנתינה בתשלומי תרומה

בתוס' בכתובות [דף ל' ע"ב ד"ה זר בסוה"ד] כתבו דהא דאין הכהן יכול למחול בתשלומי תרומה היינו דוקא על חובת ההפרשה, אבל הכהן יכול למחול על הדין נתינה, ובפשטות משמע דהדין תשלומי תרומה הוא להעמיד בעולם תרומה כשיעור שאכל, וליכא ע"ז דין נתינה והדין נתינה הוא רק משום החיוב ממון לכהן ובזה מהני מחילה, וכ"ה פשטות דברי הרא"ש שם דמשלם קרן לבעלים כדין גוזל חבירו, ולפי"ז גם בגוונא דליכא מחילה אם ירצה לשלם לבעלים ממון אחר והתרומה לתת לכל כהן שירצה [או אפי' למוכרו] יהני.

אמנם בחי' מרן רי"ז הלוי [עמוד 158] כתב וז"ל 'ומשום דגם זה מעצם דין תשלומי תרומה שצריך ליתן התשלומין לבעל התרומה וכמש"פ הרמב"ם בהכ"ב שם דגם בגזל תרומה מאבי אמו כהן ואח"כ מת אבי אמו וירשו אינו משלם לעצמו אלא ליורש אחר מאותו השבט, הרי להדיא דאע"ג דזכה בד"מ מדין ירושה מ"מ צריך לשלם ליורש אחר, והיינו משום דזהו מעיקר תשלומין של תרומה שצירך לתת התשלומין לבעל התרומה'.

ובכתבי הגר"א אריאלי שליט"א כתב לדייק כן דתנן במשנה לקמן [משנה ב'] דהאוכל תרומה משלם קרן לבעלים וחומש לכל מי שירצה, והמשנה מיירי בדין תשלומי תרומה ומשמע דמשלם קרן לבעלים הוי מדיני תשלומי תרומה דאל"כ מדוע צריך התנא לומר דמשלם קרן לבעלים דזה הוי מדיני גזלן דחולין ואינו שייך לדיני תשלומי תרומה.

והגדר בזה נראה דכיון שהכהן הוא המחזיק את התרומה ויש לו בה זכות ממון לכך נתחדש דגם החיוב תשלומי תרומה מדין חיוב תשלומי תרומה הוא לכהן שהיה לו בזה בעלות ממונית, והיינו דמלבד הזכות ממון כמו חולין שיש לכהן וצריך להשלים לו את חיסרון הממון, איכא עוד דין בתשלומי תרומה שמשלמים לבעלים שהחזיק בקדושת התרומה.

ולפי"ז יתבאר הא דכתבו התוס' דעל הדין נתינה הכהן יכול למחול כיון דלא הוי מדיני הכפרה בתשלום על האכילה, אלא הוי זכות כעין זכות מתנות כהונה דהתשלום של אכילת פירות תרומה הוא לכהן שממנון נאכל התרומה.

אמנם בר"ש כאן כתב שהטעם שלא מהני מחילה כיון שגזה"כ שחייב לשלם דבר הראוי להיות קודש ולא יכול לפטור א"ע בדמים אין הדבר תלוי בבעלים, ויש שכתבו שלפי"ז גם על הנתינה לא מהני מחילה כיון שגם בנתינה צריך להיות קודש ואין הדבר תלוי בבעלים.

בבאור הלכה כתב הגרח"ק ראיה דהחיוב קרן לכהן אינו מדין תשלומי כהן דכתב הרמב"ם

שהאוכל תרומה מעם הארץ משלם תשלומי תרומה לכהן חבר ולוקח ממנו את הדמים ונותן את הדמים לעם הארץ כיון שאסור למסור תרומה לעם הארץ, והק' הגרח"ק דאם איכא חיוב מדינא לתת את התשלומי תרומה לעם הארץ איך יפקע החיוב משום הדין דרבנן דאין מוסרים תרומה לע"ה.

ויתכן ליישב לפמש"נ דהדין לשלם לאותו כהן הוא דהתורה נתנה לכהן שאכלו ממנו את התרומה את הזכות לקבל את תשלום התרומה, משום דתשלום התרומה הוא מדין ייעוד התרומה לכהונה, וכיון שהאכילה שלהזר היתה מרשותו חשיב דאצלו היה מונח הייעוד של התרומה לכהן וחיסרו כלפיו את הך ייעוד ולכך דין התורה לשלם אליו את העמדת התרומה שנחסרה, וא"כ י"ל דבע"ה דתיקנו שאין מוסרים תרומה לע"ה א"כ חשיב דאין לע"ה שייכות לייעוד התרומה דאין התרומה עומדת לאכילת ע"ה ולכך ליכא חיוב לשלם לע"ה על אכילת התרומה,ורק איכא חיוב תשלום ממון דזה פוטר ע"י שלוקח מכהן כסף בעד התרומה שנותן לו.

# תשלום תרומה טהורה בתרומה טמאה פלוגתת רש"י והראשונים בגיטין

בגמ' גיטין [נ"ד ע"א] אכל תרומה טהורה וכו' שילם חולין טמאין תשלומיו תשלומין.

רש"י כתב בשוגג תשלומיו תשלומין דהא אוכל תרומה שוגג לפי מדה משלם ולא לפי דמים, ובתוס' הק' וז"ל דאפי' את"ל דלפי מדה משלם לא מיפטר אלא א"כ ישלם שיהו שוין להסיקה כשיעור תרומה טהורה שאכל דלא גרע מגזלן כדאמר התם כל היכא וכו', ולדעת רעק"א בגהש"ס [בפסחים שם] דהחיוב דלא גרע מגזלן הוי חיוב דגזילה כגזילת חולין ולא הוי מדין תשלומי תרומה לכא' לק"מ קושית התוס' דבסוגיא בגיטין מיירי מדין חיוב תשלומי תרומה דצריך לשלם דוקא פירות ולא מהני מחילה וע"ז אמרינן דכיון דמשלם לפי מידה סגי לשם פירות חולין טמאים, והא דצריך לשלם כשעת הגזילה היינו חיוב ממון דגזילה ובזה יכול לשלם כסף או שו"כ ומהני מחילה, ובדעת התוס' ושא"ר שהק' על רש"י מבואר דסברי דהחיוב כשעת הגזילה הוי חיוב מדין תשלומי תרומה וכ"כ להדיא הרשב"א שם בגיטין.

ובדעת רש"י נראה ליישב דגם אם נימא דסובר דמדין תשלומי תרומה איכא חיוב של שעת הגזילה מ"מ סגי לשלם בחולין טמאים, והיינו דהראשונים כתבו [באופן אחד] לתרץ איך משלם חולין טמאים בעד אכילת תרומה טהורה הרי החולין יעשו לתרומה טמאה ותרומה טמאה שוה פחות מתרומה טהורה, וכתבו דאזלינן בתר שעת התשלומין וכשמשלם הוי חולין וחולין טמאים שווים כתרומה טהורה, והיינו דהראשונים סברי דהחיוב תשלום הוא חיוב תשלום דחולין אלא איכא תנאי דראוי להיות קודש והא דנעשה קודש הוא דין נוסף שלאחר התשלום נעשה קודש, וי"ל דרש"י פליג בזה וסבר דהדין תשלום דתרומה הוי להעמיד את הקודש ולכך סבר דאם החיוב לפי דמים לא מהני לשלם בחולין טמאים כיון שהדין הוא להעמיד את התרומה וזה גופא הדין שנהפך להיות קודש ולא הוי דין נוסף על התשלום ולכך לא חשיב שמשלם חולין בשווי התרומה, ולכך כתב רש"י דהא דמהני תשלום של חולין טמאים הוא משום דלפי מידה משלם, אלא דהק' הראשונים דאיכא חיוב בתשלומי תרומה לשלם על הגזילת תרומה, ובזה נראה דבזה סובר רש"י דסגי בשעת הנתינה דאע"ג דהוי חיוב מדין תשלומי תרומה אבל מאחר דהוי חיוב רק להעמיד את ממון התרומה בזה סגי במה שמעמיד ממון בהך שוויות אע"ג דלאח"כ לא יהיה לו את השוויות כיון שיהפך לתרומה.

# סוגית הגמ' בפסחים דאיכא ברכה להרבות בתשלום תרומה

בגמ' פסחים [ל"ב ע"א] ת"ש אכל גרוגרות ושילם לו תמרים תבא עליו ברכה, אי אמרת בשלמא לפי מדה משלם אמטו להכי תבא עליו ברכה וכו' דשויא ארבעה, וצ"ב דתשלום תרומה הוי כפרה ולצד דתשלום תרומה הוי לפי מידה א"כ כל הדין תשלום הוא על חיסרון המידה וא"כ מה שייך תבוא עליו ברכה, וכי עסקינן בברכה על פרנסה של הכהן.

ובהמשך הגמ' אמר אביי לעולם לפי דמים משלם ואמאי תבוא עליו ברכה דאכל מידי דלא קפיץ עליה זביניה וקא משלם מידי דקפיץ עליה זביני, ויל"ע מהו הברכה לשלם בתרומה מידי דקפיץ עליה זביני הרי תשלומי תרומה הוי תשלום כפרה להשלים את חיסרון התרומה, וביותר קשה לפמש"כ מרן הגרי"ז [במכתב בסוף הספר הובא לעיל] דהנידון דלפי דמים משלם לא הוי נידון במחייב אלא רק בצורת התשלום, ולכא' מתבאר בדברי הגמ' כיסוד האחרונים וכמבואר בגמ' בגיטין דהא דאמרינן בגמ' דהיכא דמעיקרא שויא ד' והשתא שויא זוז דמשלם ד' מדין גזלן היינו מדין תשלומי תרומה דבתשלומי תרומה הוי סברא דחייב לשלם על הפסד התרומה כגזלן, וא"כ מבואר דתשלום תרומה הוי תשלום גם על חיסרון הממון של קדושת התרומה וכמש"נ לעיל ולכך איכא ברכה אם משלם מידי דקפיץ זביני דהוי מעליותא ורווח לקדושת התרומה, וא"כ גם לצד דלפי מידה משלם וחייב את המידה מ"מ הא דע"י המידה רשות התרומה הרויחה ממון שפיר שייך לומר דתבוא עליו ברכה.

# גדר החיוב תשלומי תרומה לכהן שגזלו ממנו את התרומה

# פלוגתת אבא שאול ורבנן בשיעור המחייב בתשלומי תרומה[[4]](#footnote-4)

בגמ' ת"ר האוכל כזית תרומה משלם קרן וחומש אבא שאול אומר עד שיהא בו שוה פרוטה, מ"ט דת"ק אמר קרא ואיש כי יאכל קדש בשגגה ואכילה בכזית ואבא שאול מ"ט אמר קרא ונתן ואין נתינה פחות משו"פ.

בפשטות לת"ק שיעור כזית באכילת תרומה שיהיה חיוב תשלומי תרומה הוי ככל שיעור מאכא"ס שהוא בכזית דהוי דין במעשה האכילה דמעשה אכילה הוא בכזית, ואבא שאול יליף מקרא דלא סגי בשיעור מעשה אכילה אלא בעינן שיעור שו"פ שהוא שיעור התשלום דהוי רק בשו"פ.

ויל"ע דא"כ מנלן דלא בעינן תרוייהו דילמא בעינן גם אכילה בכזית מדין שיעור מעשה אכילה שהוא בכזית, ובעינן גם שיהיה שיעור שו"פ מדין התשלום שהוא בשו"פ.

והנה ברמב"ם [פ"י ה"ב] כתב דכשם שאכילת תרומה בכזית כך שתיתה בכזית, וצ"ב מדוע שיעור שתיה הוא בכזית הרי שיעור שתיה בכה"ת הוא ברביעית, וברעק"א [בגליון הרמב"ם] כבר העיר דמצינו שיעור שתיה בכזית רק בגוונא שהמחה את החמץ וכדו' אבל מעשה שתיה הוא ברביעית.

ונראה דהנה בתוס' [ל"ג ע"א] מבואר דשיעור כזית באכילת תרומה הוא מאותו הדין דשיעור כזית באכילת הקדש, והדין שיעור בכדי אכילת פרס לא הוי שיעור במעשה אכילה אלא שיעור בצירוף המעשה דמדמי לה התוס' למעילה דצירף לזמן מרובה מהני עיי"ש, מכל הני מבואר דבדין תשלומי תרומה ליכא דין מעשה אכילה דכזית כדין מאכא"ס, דהדין תשלומים לא הוי על מעשה האיסור, אלא הדין תשלומים הוא על לקיחת התרומה ולחללה מיעודה מלהיות לאכילת כהנים לאכילת זרות, והשיעור כזית הוא שיעור בתרומה שלקיחת כזית ממנה הוא השיעור המחייב בתשלומים על אכילתה, וא"כ שיעור דת"ק ושיעור דאבא שאול הוי מאותו ענין דבשניהם הוי שיעור בכמות לקיחת התרומה אם הוי בכזית או בשו"פ, ולפי"ז ניחא דשיעור שתיה בתרומה הוא בכזית דלא בעינן מעשה אכילה או מעשה שתיה דיהיה תליא ברביעית אלא בעינן שיעור בלקיחת התרומה שהוא בכזית.

ונראה ראיה ליסוד הנ"ל דבגמ' כריתות [דף ו' ע"ב] הובא בתוס' יליף ר"י דשיעור נתינה לחיוב שמן המשחה הוא בכזית ויליף לה מתרומה, ואם בתרומה השיעור הוא כזית הוא שיעור במעשה אכילה איך שייך למילף לשמן המשחה דאין חיובו באכילה, ע"כ דהוי שיעור בלקיחת התרומה ושפיר יליפינן לשמן המשחה שהשיעור לקיחה הוא בכזית.

עוד ראיה ברורה דבגמ' מבואר דילפינן מעילה מתרומה ולדעת רבנן השיעור מעילה הוא בכזית ושיטת רש"י דגם החיוב בנהנה במעילה הוא בכזית, הרי דלא הוי שיעור במעשה אכילה דאיסור דבמעילה החיוב הוא על לקיחת ממון הקדש מבואר דגם חיוב כזית דתרומה הוא שיעור בלקיחת התרומה וכמש"נ.

ובגמ' מבואר דחיוב מיתה בזר באכילת תרומה תלוי בפלוגתת אבא שאול ורבנן, ולכא' אבא שאול יליף לה מונתן א"כ הוי דין רק בנתינה דתשלומים ואיך זה שייך לחיוב מיתה בזר, וצ"ל דהגמ' סברה דגם החיוב מיתה הוי לקיחת תרומה מרשות התרומה והחיוב תשלומים והחיוב מיתה הוי מאותו הדין.

# בספיקת המשל"מ אם דנים את התשלום לפי שוויות תרומה או לפי שווית חולין

המשל"מ [פ"י הי"ח] מסת' [למ"ד דלפי דמים שמלם] כשמשלם חולין בעד תרומה שאכל אם משערים כפי שוויות התרומה דתרומה שווה פחות מחולין, או דמשלם לפי שוויות דחולין, ולכא' יסוד הספק הוא האם כיון שמשלם חולין שהם שווים יותר מתרומה משערים לפי החולין, או דילמא כיון דהחולין נהפכים לתרומה משלם כפי ששוויות התרומה, ולכא' תליא בפלוגתת הראשונים דלדעת הראשונים דיכול לשלם חולין טמאים על אכילת תרומה טהורה משום דאזלינן בתר שעת הנתינה מוכח דתלוי ומשערים כפי שוויות החולין.

ורעק"א כתב להביא ראיה מהא דדנה הגמ' נפק"מ אם משלם לפי מידה או משלם לפי דמים, ואם נימא דאם משלם לפי דמים משלם בזול כפי שווית תרומה והחולין נמדיים כשוויות חולין א"כ נפק"מ דלמ"ד לפי מידה משלם משלם כשיעור שאכל ולמ"ד לפי דמים משלם פחות חולין, ואם נימא דברמב"ן מבואר דמשלם לפי שיעור החולין צ"ע ראית רעק"א דא"כ מדוע הגמ' לא אמרה דנפק"מ להא.

ונראה

# הערות על סדר המשנה – משנה א'

## שיעור וגדר המחייב בשתיה.

במשנה האחד האוכל ואחד השותה.

ברמב"ם [פ"י ה"ב] מבואר דהשיעור שתיה לחייב בתשלומי תרומה הוא בכזית, וצ"ב מאי שנא שתיית תרומה משתיית שאר איסורים דשיעור שתיה בעלמא הוא ברביעית, ועיין בגליון רעק"א שם.

וביארו דהשיעור כזית באכילת תרומה אינו שיעור במעשה אכילה דבעינן מעשה אכילה דכזית, אלא הוי שיעור בלקיחת התרומה, דהשיעור תרומה שחייבים הוא בכזית ולכך גם בשתיה בעינן שיעור כזית, וביותר די"ל דלא בעינן מעשה אכילה לחייב והיינו דאין המחייב מעשה אכילת איסור אלא גדר המחייב הוא לקייחת תרומה דרך אכילה ושתיה, וראיה ברורה לזה דאמרינן בגמ' בפסחים דכי יאכל בא למעט פרט למזיק ושאר מאכא"ס לא בעינן מיעוט למזיק דפשוט דכל האיסור הוא מעשה אכילה ומדוע הכא בעינן למעט מזיק, ע"כ כמש"נ דהמחייב הוא לקיחת התרומה ולכך בעינן למעט מזיק.

במשנה ואחד הסך.

מבואר במשנה שסך משלם תשלומי תרומה, ויל"ע בזה דפליגי הראשונים אם לגבי כל דיני התורה סיכה כשתיה דאורייתא או דרבנן יעויין בתוס' ביומא דף ע"ז וכן ברמב"ם לא נזכר דאיכא איסור על הגברא בסיכה דכתב רק אכילה ושתיה, ולכא' אם כל האיסור דרבנן יש לדון אם יהיה בסיכה תשלומי תרומה.

ובחי' מרן רי"ז הלוי [במכתב בסוה"ס עמוד ע"ח] העמיד ברמב"ם דלגבי איסור זרות לא הזכיר סיכה והזכיר רק אכילה ושתיה, ובתשלומי תרומה [בפ"י] הביא הרמב"ם את הדרשא דסיכה כשתיה וכתב דבסיכה איכא חיוב קרן וחומש, וצ"ב מדוע באיסור זרות לא הזכיר הרמב"ם סיכה. וכתב הגרי"ז דבדין סיכה כשתיה איכא ב' נידונים איכא נידון על הגברא אם הוי מעשה שתיה שיהיה איסור זרות בזה אמרינן דסיכה לא חשיב מעשה שתיה, ועוד איכא נידון על החפצא אם חשיב דנשתה דבזה לכו"ע סיכה כשתיה, ועיי"ש שכתב דבתרומה איכא ב' דינים איכא איסור אכילה על הגברא ואיכא עוד דין בחפצא של התרומה שניתנה לאכילה ושתיה וסיכה, ולגבי החפצא סיכה חשיב כשתיה וכמו שתרומה ניתנת לאכילה ושתיה ה"נ תרומה ניתנת לסיכה, אבל לגבי הגברא סיכה לא חשיב מעשה שתיה וליכא איסור זרות בסיכה.

ולפי"ד הגרי"ז מבואר דתשלומי תרומה לא הוי על האיסור גברא דהרי בסיכה ליכא איסור דאורייתא על הגברא אלא הוי חיוב על שינוי הייעוד דתרומה מיועדת לאכילת שתיה וסיכה וכשזר סך שינה את החפצא של התרומה מייעודה, א"כ מבואר בדברי הגרי"ז כמש"נ בכמה דוכתין דתשלומי תרומה לא הוי על המאכ"ס דתרומה אלא על שינוי ייעוד החפצא דניתן רק לאכילה שתיה וסיכה של כהן וזר שעשה אחד מהדברים האלו מתחייב בתשלומי תרומה.

## גדר החיוב באכילת תרומה טמאה.

במשנה אחד תרומה טהורה ואחד תרומה טמאה.

נתבאר לעיל מכמה ראיות דהמחייב בתשלומי תרומה אינו מעשה אכילת איסור, אלא גדר המחייב הוא לקיחת התרומה מייעודה לשבט הכהונה, ויל"ע בזה דמבואר במשנה דגם באוכל תרומה טמאה חייב בתשלומי תרומה, והנה דעת הרמב"ם דתרומה טמאה דינה להנות לכהן וההנאה הוי מדיני התרומה כמו הדיני אכילה בתרומה טהורה, אמנם בתוס' מבואר [בכמה דוכתין] דתרומה טמאה דינה בשריפה והא דהכהן יכול להנות הוי היתר להנות בשריפתה אבל אין דינה להנות לכהן וא"כ צ"ע אם שייך הגדר הנ"ל דהמחייב בתשלומי תרומה הוא גזילת הכהונה בתרומה טמאה וצ"ע, ועיין במשנה ראשונה שכתב דלא מצינו שדרשו זה מן הכתוב לרבות תרומה טמאה ומשמע דמפשטיה דקרא שמעי' לה דתרומה נמי קדש הוי, וסייעתא לשיטת הרמב"ם [רפי"ט מסנהדרין] דזר שאכל תרומה טמאה חייב מיתה, ובדבריו משמע שהנידון בתרומה טמאה הוא משום חיסרון בקדושה ולכך כתב דאם זר חייב מיתה ודאי דאיכא חיוב באכילה, אמנם לפמש"נ לעיל הנידון הוא אם איכא זכות לרשות תרומה וצ"ע בזה[[5]](#footnote-5).

## בגדר תשלומי תרומה אם האוכלם יש בהם חיוב תשלומי תרומה.

במשנה והם נעשין תרומה והתשלומין תרומה.

בר"ש וברא"ש כתבו שאם חזר ואכל בשוגג אותן חולין שנשתלמו מה שחוזר ומשלם תתיהן גם הם נעשין תרומה, ומיהו לא משמע כן בירושלמי דתניא תשלומי תרומה אין משלמין מהן קרן וחומש ואין משלמין עליהן קרן וחומש, ועיי"ש שהביאו דהוי פלוגתא בירושלמי.

מבואר בר"ש כאן נידון אם תשלומי תרומה שדינם שמביא חולין מתוקנים והם נעשים תרומה אם זר אכל אותם אם יש עליהם חיוב תשלומי תרומה וצ"ב במאי פליגי.

ונראה דהר"ש סובר דהא דכשמשלם חולין מתוקנים נעשים לתרומה היינו דהם נעמדים במקום התרומה הראשונה וכל דיני וקדושת התרומה הראשונה עליהם, והירושלמי סובר דהוי גזה"כ דתשלומי תרומה דינם כתרומה אבל אי"ז שחל בהם הקדושת תרומה הראשונה ולכך כיון שאינם תרומה בעצם אלא הם תרומה מדיני תשלומי תרומה לא נאמר בהם חיוב תשלומי תרומה.

## בגדרי החיוב תשלום לכהן ובגדרי הדין דכהן אינו יכול למחול.

במשנה אם רצה הכהן למחול אינו מוחל.

בתוס' בכתובות [דף ל"ב ע"ב] כתבו דהא דאין הכהן יכול למחול היינו על החיוב הפרשה דהוי חיוב כפרה, אבל על הנתינה לכהן הכהן יכול למחול, ובפשטות היה משמע דהחיוב תשלומי תרומה הוא רק ההפרשה אבל הנתינה לא הוי מדין תשלומי תרומה אלא הוי משום גזל הכהן, אמנם בחי' מרן רי"ז הלוי [במכתב בסוף הספר] נקט כדבר פשוט דהדין נתינה לכהן הוי מדיני תשלומי תרומה, והוכיח כן מהרמב"ם [בהכ"ב] שכתב דזר שאכל תרומה מאבי אמו ואח"כ ירש את אבי אמו צריך לשלם קרן ליורש אחר כהן ואם הוי מדיני גזילה הרי הוא היורש, אלא בהכרח דהוי חיוב מדיני תשלומי תרומה ליתן לכהן שאכלו ממנו, וכ"ה פשטות המשנה [משנה ב'] מפני שאמרו האוכל תרומה שוגג משלם קרן לבעלים ואם הוי מדיני גזילת הכהן פשיטא ומאי קמ"ל בזה, [וכן פלוגתת ר"מ וחכמים במשנה ג' במאכילת פועליו לא נראה דהוי פלוגתא בהל' גזילה דא"כ מאי זה שייך למסכת תרומות, אלא הוי פלוגתא בחיוב קרן דתרומה ויתבאר שם בעז"ה], וצ"ל דהוי גזה"כ דונתן לכהן את הקודש דחייב ליתן את התשלומי תרומה לכהן שאכל ממנו את התרומה, אלא דצ"ב דכתבו התוס' דמהני מחילת הכהן וא"כ לא הוי מדיני הכפרה של חיוב תשלומי תרומה דבחיוב הפרשה דהוי כפרה לא מהני מחילה, וא"כ צ"ב גדר החיוב לשלם לאותו כהן שאכלו ממנו, וצ"ל דהחיוב תשלומי תרומה הוא להעמיד את התרומה שהיתה וכיון שהתרומה היתה ביד כהן והוא זכה מדין מתנות כהונה דתרומה א"כ גם המחייב בתשלומי תרומה הוא להחזיר את התרומה לכהן כמתנות כהונה, ולכך מהני מחילת הכהן דאע"ג דהוי מדיני התשלומי תרומה מ"מ כיון דהוי מזכות אכילת הכהן של המתנות כהונה הוי זכות ממון ומהני בזה מחילה, אלא דיל"ע דבתוס' שם בכתובות כתבו דהא דאין פטור קלב"מ בתשלומי תרומה משום דהוי כפרה וא"כ בדין נתינה לכהן שהוא חיוב ממוני דמהני בו מחילה שיהני פטור קלב"מ שלא יצטרך ליתן לכהן ויוכל למכרו לכהן, ונראה דעיקר החיוב בתשלומי תרומה הוא ההפרשה של התרומה דזה הוי חיוב כפרה ואין בו קלב"מ, ולאחר שמפריש איכא חיוב ליתן לכהן ולא הוי חיוב נוסף אלא הוי השלמה של החיוב הפרשה ולא אמרינן על הך חיוב קלב"מ דהוא תוצאה והשלמה של החיוב הפרשה.

## חידוש מופלא בבעלות הכהן במחילת חיוב תשלומי תרומה.

ונראה להוסיף בזה דברים דהנה תנן במשנה דאם רצה הכהן למחול אינו מוחל, ולדעת התוס' בכתובות מיירי בחיוב הפרשה חולין מתוקנים לתשלום אכילת התרומה, וצ"ב מהו הסק"ד דהכהן יוכל למחול ומאי שייך הכהן הכא דהרי איכא חיוב בתשלומי תרומה גם באוכל תרומת עצמו ואינו שייך כלל לכהן ומאי סק"ד שהכהן יוכל למחול וצע"ג, וביותר קשה דנראה מדברי התוס' בכתובות שהא דאין הכהן יוכל למחול הוא משום דהוי תשלומי כפרה, ולכך לא מועיל מחילה דהאוכל בעי כפרה, אבל בעצם היה מהני מחילת הכהן וקשה כנ"ל מהו הבעלות של הכהן למחול על חיוב אכילת התרומה[[6]](#footnote-6), ולחומר הקושיה נראה לפמש"נ דגדר חיוב תשלומי תרומה הוא על גזל ייעוד התרומה, וכעין דאיכא גזל בדיני חו"מ שגונב ממון של אדם אחר ה"נ איכא פרשת גזילה בפרשת תרומה שגוזל את קדושת התרומה ואת ייעוד התרומה, ובהך גזילה נאמר פרשת תשלומים ככל דיני התשלומים, ולכך איכא סק"ד דכשאוכל תרומה שהגיעה ליד כהן הכהן הוא הבעלים על דיני התרומה, שהרי התרומה ניתנה לכהן כמתנות כהונה והכהן הוא הבעלים להגיע לייעוד התרומה ולעשות בה את דיניה, וביותר שחובת הנתינה מחיוב תשלומי תרומה הוא להך כהן שאכלו ממנו את התרומה וכמש"נ לעיל, וא"כ הכהן הוא הבעלים על דיני התרומה בהך פירות, ולכך סק"ד שהכהן יוכל למחול על הך חיוב, וכ"ה באמת לדעת התוס' דלולי דהוי חיוב כפרה הכהן היה בעלים למחול על חיוב אכילת התרומה.

## בפלוגתת תוס' והר"ש מדוע לא מהני מחילת הכהן.

בר"ש וברא"ש כתבו דהטעם שלא מהני מחילה וז"ל דכיון דגזה"כ הוא שחייב לשלם דבר הראוי להיות קודש ואין יכול לפטור עצמו בדמים אין הדבר תלוי בבעלים, ולכא' הוי סברא אחרת מהתוס' דבתוס' כתוב דהטעם הוא משום דהוי תשלומי כפרה ובכפרה לא מהני מחילה דבעינן כפרה, ובר"ש וברא"ש מבואר דהטעם דלא מהני מחילה משום דהכהן אינו בעלים על תשלומי התרומה, דכיון שחייב לשלם דבר הראוי להיות קודש א"כ הוי חיוב להעמיד תרומה בעולם כנגד התרומה שחיסר וא"כ אינו שייך לכהן אלא הוי חיוב לקדושת התרומה ולכך לא מהני מחילה, ולכא' לפמש"נ לעיל דהחיוב לשלם את התרומה לכהן שאכלו ממנו את התרומה לא הוי רק מדיני גזל אלא הוי גם מדיני חיוב תשלומי תרומה וכדהוכיח מרן הגרי"ז בדעת הרמב"ם, א"כ הך הוכחה דכתבו הראשונים דכיון שחייב לשלם דברי הראוי להיות קודש אין הדבר תלוי בבעלים קיימת גם לגבי החיוב נתינה לכהן, נמצא דלדעת הרא"ש והר"ש לא יהני מחילה על דין הנתינה של תשלומי תרומה, נמצא דפליגי התוס' והראשונים אם מהני מחילה על דין הנתינה בתשלומי תרומה.

והנה הר"ש כתב דאין לומר שהטעם דלא מהני מחילה משום דהוי כפרה דבנשבע לחבירו דחייב חומש מהני מחילה וצ"ב דעת התוס', עוד צ"ב מדוע מיאנו התוס' בסברת הר"ש דלא מהני מחילה משום דאינו בבעלים דבעינן לשם פירות מתוקנים, ונראה דהתוס' סבר דבגזל את חבירו ונשבע לשקר אע"ג דהחומש הוי כפרה אבל סיבת החיוב לכפרה הוא מה שנשבע לחבירו דבעלמא שבועה אינה מחייבת חומש ורק שבועה לחבירו מחייבת חומש, ולכך מהני מחילה דבכה"ג אין את סיבת החיוב ולא בעי כפרה, משא"כ בתרומה דהוי חיוב כפרה בעצם על אכילת התרומה בכה"ג לא מהני מחילה, והר"ש סובר דגם חיוב תרומה כיון דחיוב תשלומי תרומה הוא לכהן שאכלו ממנו ונתבאר לעיל דהגדר בזה לפמש"נ שם דהסק"ד דיהני מחילה הוא משום דתרומה ביד כהן חשיב דייעוד התרומה הוא אצל הכהן וחיוב תשלומי תרומה הוא על שינוי ייעוד התרומה ולכך סק"ד דיהני מחילת הכהן, ולכך סבר הר"ש דזה דהוי תשלומי כפרה לא הוי סיבה שלא יהני מחילה, דכמו דבחומש מהני מחילה אפי' דהוי כפרה והטעם הוא משום דכשחבירו מוחל נפקע סיבת החיוב ה"נ כשהכהן מוחל הוי הפקעה על החיוב, והתוס' מיאנו בסברת הר"ש דסברי דאע"ג דאינו יכול ליתן דמים וצריך ליתן פירות מ"מ כיון דהסיבה הוא לקיחת קדושת התרומה סק"ד דהכהן יכול למחול ורק משום דהוי תשלומי כפרה אין הכהן יכול למחול.

## בנידון הירושלמי אם הפרשתו מקדשתו או נתינתו מקדשתו.

בר"ש מביא פלוגתא בירושלמי האם ההפרשה מקדשת את התשלומי תרומה או הנתינה, ומעצם הנידון מוכח דהדין קרן לכהן הוא מדיני תשלומי תרומה דאל"כ מדוע שהנתינה תקדש את הפירות, ובמנח"ח [ר"פ סק"מ] כתב דפליגי אם הכפרה תלויה בהפרשה או בנתנינה עיי"ש, ובביאור הספק נראה לפמש"נ בדעת התוס' דמהני מחילה על החיוב נתינה לכהן דאע"ג דהוי מדיני תשלומי תרומה מ"מ הוי מדיני ההפסד מתנות כהונה, וא"כ נראה דהמ"ד דהפרשה מקדשת סובר דעיקר הכפרה תלוי במה שמעמיד ומשלים את החיסרון לקדושת התרומה, וכשהעמיד את החיסרון נתקדשו הפירות ונשלם חיסרון התרומה ונתכפר בהכי, והמ"ד דסובר דנתינתו מקדשתו סובר דכל שלא נשלם גם החיסרון מתנות כהונה שנוצר באכילת הזר לא נשלם הכפרה ולא נתקדשו הפירות דההשלמה בשלימות הוא רק בצירוף הנתינה.

אלא דהק' הרש"ש איך כתבו התוס' בפשטות דמהני מחילת הכהן על נתינתה התשלומי תרומה הרי איכא מ"ד דנתינתו מקדשו וא"כ בהפרשה לחוד לא נתקדשו הפירות ולא חל הכפרה ואיך יהני מחילת הכהן, וכתב דבדאיכא מחילה לכו"ע הפרשתו מקדשתו, וצ"ב הגדר בזה, ונראה לפמש"נ דהחיוב נתינה אע"ג דהוי מדיני התשלומי תרומה מ"מ הגדר בזה דצריך להשלים ולהעמיד את הזכות מתנות כהונה בפירות, והוי חיוב מדיני תשלומי תרומה להשלים את חיסרון המתנות כהונה ולכך בדליכא מחילה ואיכא חיוב נתינה מדין חיוב תשלומי תרומה סבר הך מ"ד בירושלמי שנתינתו מקדשתו דלא חל הכפרה וקדושת הפירות כ"ז שיש עליו חיוב להשלים את זכות הכהן במתנות כהונה, אבל בדאיכא מחילה ונפטר מחיוב השלמת הזכות ממון של המתנות כהונה שוב סגי בהפרשה להעמיד את הפירות לתרומה ולהתכפר בהכי.

# נתינת תשלומי תרומה לאשת כהן - משנה ב'

במשנה בת ישראל שאכלה תרומה ואח"כ נשאת לכהן אם תרומה שלא זכה בה כהן אכלה משלמת קרן וחומש לעצמה.

בר"ש כתב וז"ל דתרומה נמי אם היתה בעין לא היתה מחויבת ליתן לכהן דנעשית כהנת בנישואיה, משמע דבת ישראל שנשיאת לכהן מקבלת ואוכלת תרומה משום דנעשית כהנת בנשואיה, אמנם ברמב"ם בפי' המשנה כתב דאשה אכולת בתרומה משום קנין כספו, וא"כ דינה רק כדין בהמה שאוכלת מדין כפסו לא נעשית לכהן, וא"כ צ"ב דבשלמא לבהמה אפשר ליתן תרומה משום דהוי ממונו של הכהן וחשיב כנותן לבעלים הכהן, אבל באשה דלא הוי ממונו של הבעל וא"כ כשונתן לאשה לא חשיב כנותן לבעל איך מהני ליתן תרומה לאשה.

ונראה דיש לדון האם על תשלומי תרומה איכא מצות נתינה, והיינו דיש לדון בתרתי האם בתשלומי תרומה איכא מצות נתינה מחמת התרומה דתשלומי תרומה, ועוד יש לדון באכל הזר תרומה קודם שניתנה לכהן דהתרומה היתה במצב של מצות נתינה אם התשלומי תרומה מקבלים את דין התרומה שנאכלה ויש בהם מצות נתינה, או דילמא דהוי דין תרומה חדש ואין בהם מצות נתינה, ולעיל הבאנו דהר"ש הביא מהירושלמי לדון דזר האוכל תשלומי תרומה אין עליהם חיוב חומש הרי דתשלומי תרומה לא הוו כתרומה ממש, וא"כ יש לדון דלא יהיה בהם מצות נתנה, וא"כ י"ל דאשת כהן אע"ג דאינה כהנת והוי רק קנין כספו, מ"מ סגי בהכי לקיום דין תשלומי תרומה כיון דאין בהם מצות נתינה ורק יש בהם חיוב תשלומי תרומה לייעוד שבט הכהונה ובזה מקיימים גם באשה כיון שאוכלת מדין קנין כספו שהוא מדיני התרומה.

# המאכיל פועליו ואורחיו - משנה ג'

במשנה המאכיל את פועליו ואת אורחיו תרומה הוא משלם את הקרן והם משלמין את החומש דברי ר"מ וחכמים אומרים הם משלמין קרן וחומש והוא משלם להם דמי סעודתן.

ברא"ש כתב דלדעת ר"מ המאכיל משלם דמי תרומה כדין גזלן ואינו משלם חולין מתוקנין, וכך נראה בפי' הרע"ב, וצ"ב דא"כ מדוע האורחים אינם משלמים חולין מדין תשלומי תרומה, דכמו דחומש האורחים משלמים כיון שהם אכלו את התרומה ה"נ מדוע שלא יהיה להם חיוב תשלומי תרומה בקרן, וכה"ק המשנה ראשונה.

ונראה לפמש"נ לעיל דתרומה דביד כהן חשיב שהכהן הוא הבעלים על קדושת התרומה ולכך סק"ד דהכהן יכול למחול על תשלומי התרומה ולכך נמי בתשלום התרומה לכהן נפטרים גם חיוב קרן דגזלן, וא"כ י"ל דכיון שהבעלים חשיב גזלן על פירות התרומה מהכהן ונתחייב בדמיהם, אע"ג שלא נתחייב לשלם פירות מתוקנים משום דהבעלים לא אכל את הפירות וחיוב תשלומי תרומה הוא רק באכילה, מ"מ כיון שכבר נעשה גזלן על התרומה ונתחייב בדמיהם לא שייך לחייב את הפועלים על אכילתם, כיון דתשלומי תרומה אינו עונש על אכילת הזרות, אלא על לקיחה מרשות תרומה, וכיון שהבעלים כבר נעשה גזלן ונתחייב בדמיהם א"א לחייב שוב את הפועלים.

והנה בירושלמי הק' מאי נפק"מ בין ר"מ ורבנן, ותמוה מאי קשיא להו דנפק"מ אם הבעה"ב חייב לכהן או הפועלים ונפק"מ אם העני שאין לו מה לשלם על מי מוטל החיוב, וכה"ק המהר"י קורקוס [פ"י ה"י ד"ה ועדיין צריך].

ונראה לפמש"נ דכל דהטעם דהפועלים פטורים לר"מ הוא משום דהבעלים נעשה גזלן על הפירות והתרומה ושוב אין לחייב את הפועלים, א"כ י"ל דאם הבעה"ב אינו משלם איכא חיוב על הפועלים כיון שלמעשה הם אכלו את הפירות וע"י נעשה הגזילה של בעה"ב, וכעי"ז כתב בדרך אמונה עיי"ש.

וברא"ש בסו"ד הביא דבירושלמי משמע דלכו"ע משלמים חולין מתוקנים [מהא שהק' הירושלמי מאי נפק"מ בין ר"מ ובין רבנן ואם פליגי אם משלמים דמים או חולין מתוקנים א"כ איכא נפק"מ טבוא, אלא דלכו"ע משלם חולין מתוקנים אלא פליגי האם בעה"ב צריך לטרוח ולכך משלם את הקרן, או דהפועלים צריכים לטרוח וא"כ משלמים פחות מהקרן, ויל"ע איך אפשר לחייב את הבעה"ב תשלומי תרומה דצריך לשלם חולין מתוקנים הרי אכילת תרומה חייבים רק באכילת התרומה והבעה"ב לא אכל מהתרומה, מבואר כמש"נ לעיל דהחיוב בתשלומי תרומה הוא על לקיחת התרומה [וכעין חיוב מעילה] אלא דילפינן מקרא דהמחייב הוא רק בלקיחה דאכילה ולא במזיק וכדו', והבעה"ב שמאכילת את פועליו חשיב שלוקח מהתרומה ע"י מה שמאכיל את פועליו ולכך בעה"ב חייב.

# בגדר הא דבעינן זיקת תרומה ומעשרות - משנה ה'

אין משלמין מן הלקט ומן השכחה ומן הפאה ומן ההפקר וכו'.

כתב הר"ש מפרש בירושלמי משום דאין בהן זיקת תרומה ומעשרות, וכתב הר"ש ושמא מחמת כך אינו בכלל דבר הראוי להיות קודש.

דברי הר"ש צ"ב מדוע לקט שכחה ופאה אינם ראויים להיות קודש הרי הם פירות חולין שיכולים להיות קודש אלא דכיון שהם הפקר איכא גזה"כ לפוטרם מהחיוב אבל מדוע חשיב אינם ראוים להיות קודש, עוד צ"ב מהו הלשון זיקת תרומות ומעשרות.

ונראה דהגדר בדין תשלומי תרומה דבעינן דבר הראוי להיות קודש היינו דפירות שנתחייבו בתרו"מ והפריש עליהם חשיב פירות דהיה בהם קדושת תרו"מ אלא שהפקיע מהם ע"י הרמה, וכדנתבאר בריש מסכתין דבכל הפירות איכא העמדה לגבוה של תרו"מ, ולכך שייך להעמידם לתלשומי תרו"מ שיחול בהם קדושת תרו"מ שהיה בפירות שאכל, וכמש"נ דבתשלומי תרומה הקדושה שהיה בפירות שאכל חלים בפירות שהם תשלומים לפירות שאכל, משא"כ בפירות שחל בהם פטור מתרו"מ היינו שאין בפירות חלק של העמדה לגבוה לכך לא יכול לחול בהם הקדושה של תרומה שהיה בפירות שאכל דהם אינם פירות שהיה בהם כלל העמדה לגבוה ולכך אינם יכולים להיות תשלום לתרו"מ, דתשלום תרומה הוא בפירות שעמדו לגבוה והיה בהם קדושת תרו"מ מחמת הדין טבל, אלא שפקע מהם ע"י הרמה, ובזה כשנעמדים לתשלום תרומה חל בהם קדושת התרומה שהיתה בפירות שאכל, אבל כשהם פטורים מהרמה היינו דאינם בכלל העמדה לגבוה ולכך לא יכול לחול בהם קדושת תרומה כלל.

והנה ברמב"ם [פ"י הי"ח] מבואר דחכמים דסיפא פליגי וסוברים דאפשר לשלם מפירות לקט שכחה ופאה, וכתב בחזו"י [תרומות פרק ז' ה"י] דהטעם הוא משום דפירות לקט שכחה ופאה היו ראויים להיות תרומה אם לא היו נעשים לקט שכחה ופאה, ונראה הביאור בזה דכיון שאם לא היה נעשים להפקר היה חל עליהם חיוב תרו"מ חשיב דהיה בהם את סיבת העמדה לגבוה לכך אפי' דחל בהם פטור תרו"מ מ"מ שייך להחיל בהם קדושת תרו"מ מכח פירות שהיה בהם קדושה.

# תשלומי תרומה ממין על שאינו מינו - משנה ו'

במשנה ר"א אומר משלמין ממין על שאינו מינו וכו' ור"ע אומר אין משלמין אלא ממין על מינו.

בחי' מרן רי"ז הלוי [במכתב בסוה"ס] כתב דר"א ור"ע פליגי האם הדין דצריך לשלם דבר הראוי להיות קודש הוא מדין דבתשלומי תרומה צריך לחול קדושת תרומה על הפירות ולכך צריך להיות דבר הראוי להיות קודש, או דילמא דהוי דין בתשלומים דצריכים להחזיר את מה שאכל, דר"א סובר דכל הדין ראוי להיות קודש הוא משום דבעינן להחזיר את קדושת התרומה ולכך יכול לשלם במין אחר, ור"ע סובר דהוי דין בתשלומים דצריך להחזיר את מה שאכל ולכך בעינן לשלם במינו אבל לא הוי מדין דצריך לחול קדושת תרומה, ובזה ביאר את שיטת הרמב"ם דגם במזיד צריך לשלם חולין מתוקנין ואע"ג דבאכילה במזיד לא חל קדושת תרומה על התשלום, הרי דהדין חולין מתוקנים הוא מאותו הדין שצריך לשלם את מינו דבעינן לשלם את מה שאכל.

אלא דיעויי"ש דהביא מרש"י דכל הדין לשלם חולין מתוקנין הוא משום הדין דבעינן שיחול קדושת תרומה [ולכך במזיד לא בעינן לשלם מפירות חולין] וא"כ צ"ב מדוע בעינן לר"ע לשלם דוקא ממינו.

ונראה דכיון שהקדושת תרומה חל בפירות התשלומים ע"י ומחמת קדושת התרומה שהיה בפירות שנאכלו לכך בעינן לשלם לר"ע ממינו דרק מינו יכול להעמד במקום הפירות שהיה בהם קדושת תרומה דחשיב הנך פירות כפירות שנאכלו ויכול לחול בהם קדושת התרומה שהיתה בפירות.

# תשלומי ביכורים

במנח"ח [רפ"א סקי"ד וט"ז] נקט בפשטות דבתשלומי ביכורים הפירות נעשים ביכורים, אמנם בחי' מרן רי"ז הלוי [במכתב בסוף הספר] כתב דנעשים תרומה, דתרומה וביכורים שם אחד להם דתרומה, אלא דבביכורים איכא שם נוסף דביכורים, ובתשלומים נתפס רק השם תרומה ולא נתפס השם ביכורים, והביא ראיה מהא דמבואר בירושלמי דבאכל ביכורים יכול לשלם יין והרי ביין ליכא דין ביכורים הרי דתשלומי ביכורים הם תרומה ואינם ביכורים, וע"ע בתורת זרעים עמוד קל"ב מה שהביא ממרן הגרי"ז.

ונראה בביאור פלוגתתם דהמנח"ח סבר דכיון דתשלומי תרומה עומדים לגמרי במקום התרומה וקדושתם מכח התרומה שהיתה לכך חל בהם כל דיני ושמות התרומה שהיתה, ומרן הגרי"ז סבר דרק השם הכללי של תרומה עובר לתשלומים, אבל פרטי הקדושת תרומה של ביכורים אינם עוברים לתשלומים.

ובראיה של הגרי"ז מהמנח"ח י"ל דכל הדין דיין אינו ביכורים היינו דליכא חיוב ביכורים ביין דהחיוב ביכורים הוא בפירות, אבל יין אינו מין אחר לגמרי מענבים שלא יכול ליתפס ביין שם ביכורים ולכך יכול לשלם יין בתשלומי ביכורים, אמנם הגרי"ז סבר דאם תשלומי ביכורים היה דין דהם נעשים ביכורים א"כ היה חיוב להעמיד דבר שהוא בעצמו יכול להתחייב בביכורים.

ובחזון יחזקאל [תרומות פ"ז ה"י] דן בנידון הנ"ל וכתב להביא ראיה דבגמ' מנחות [ע"ז ע"ב] דנה הגמ' דיהיה חיוב תשלומי תרומה בתרומת לחמי תודה והק' דהרי לחמי תודה אינם קדושים אלא בשחיטת הזבח דקדושת בקדוה"ג ואיך יחול בהם קדוה"ג, בהכרח שאינם נעשים לחמי תודה אלא תרומה ככל תרומה בלא שם לחמי תודה.

ויש מקום לדון דכיון דקדושת התשלומים הוא מכח התרומה שנאכלה, דנתחדש בפרשת תשלומי תרומה דהתשלומים נעשים ונעמדים במקום הפירות שנאכלו, וא"כ י"ל דבלחמי תודה כיון שנעשים לחמי תודה חל בהם קדוה"ג ע"י מה שנעמדים כתשלום ובמקום הלחמי תודה שהיה בהם קדוה"ג ואינם צריכים עוד קידוש.

1. דברש"י בגיטין מבואר דגדר אין קנין לגוי להפקיע מידי תרו"מ היינו שהקרקע נשאר בבעלות הישראל, ואע"ג דבקנין הממוני הקרקע של הגוי ותמה שם החזו"א בביאור הדברים, ונתבאר שם דלקדושת הארץ לחיוב תרו"מ איכא קנין איסור בקרקע ונשאר בבעלות הישראל לחיוב תרו"מ. [↑](#footnote-ref-1)
2. אלא דלכא' כ"ז לשיטת הרמב"ם דתרומה טמאה דינה להנאה כמו תרומה טהורה שדינה לאכילה, משא"כ לדעת התוס' דתרומה טמאה אין דינה להנאה אלא דאיכא היתר להנותו בשעת כילוי א"כ לא חשיב מפסיד את הייעוד של התרומה טמאה. [↑](#footnote-ref-2)
3. וי"ל דבב' מקומות רש"י כתב דתשלומי תרומה הם כפרה, במשנה [ל"א ע"ב בד"ה ומדמי עצים] כתב רש"י דבמזיד אין תשלומיה לכפרה מבואר דבשוגג הוי כפרה, וברש"י [ל"ב ע"א ד"ה כל היכא] כתב נהי נמי דאיכפר ליה אכילת תרומה בתשלומי מידה, א"כ י"ל דלמ"ד לפי מידה משלם התשלומים הוי כפרה, וברש"י במשנה פי' את המשנה כמ"ד לפי מידה, והא דאיכא קבל"מ הוי לפי המ"ד דלפי דמים משלם דרש"י שם מיירי במ"ד דלפי דמים, אמנם זה דוחק דפליגי בהא גופא אם הוי תשלומי כפרה או ממון. [↑](#footnote-ref-3)
4. נכתב ע"פ שיעורי הגר"א אריאלי שליט"א [↑](#footnote-ref-4)
5. ומצינו בגמ' פסחים [ל"ב ע"א] דלמ"ד לפי מידה משלם חייב תשלומי תרומה גם באוכל תרומת חמץ בפסח אע"ג דאסור להנות בה, ושם ודאי קשה דלכו"ע אין שם ייעוד לרשות תרומה וצ"ע, אולם י"ל דכיון דלא הוי חיסרון מדיני תרומה אלא הוי איסור צדד דחמץ בפסח לא חשיב חיסרון ברשות תרומה והוי כארי דרביע עליה וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועיין לקמן דבאמת בר"ש וברא"ש משמע דהכהן אינו יכול למחול מחמת שאינו בעלים על חובת התשלומי תרומה. [↑](#footnote-ref-6)