בענייני הוצאה ועקירת גופו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב חיים לייב אוירבך / חבורות הוצאה / הוצאה-חבורות

בעניני הוצאה

**בענין עקירת גופו**

עיין חי' רעק"א לקמן שבי' נידון הספק דהוא כיון דלא נשתנה מקומו של החפץ דהיה על גופו ונשאר בגופו ואע"ג שנשתנו הרשויות דמקודם היה מונח ברשות זו ועכשיו ברשות אחרת דהרי המונח על האדם חשיב כמונח ברשות שעומד בו כמבו' במתני' מ"מ לא סגי בזה דלשם עקירה בעי' שינוי מקום שיעקרו ע"י שיוציאו ממקום שהיה שם והכא נהי דשינה רשות החפץ מ"מ לא שינה מקומו דמקום החפץ חשיב על האדם אף דדינו כמונח ע"ג קרקע [והנה בד' הגרע"א מתבאר שתי חידושים האחד דאף דחפץ המונח על האדם חשיב מונח ברשות מ"מ מקומו חשיב על האדם והשני דבעי' שישנה מקומו והנה ביסודו הראשון יל"ע בד' הגרע"א אי כוונתו הוא דכמו דמצינו לענין דין עקירה ממקום ד' דחשיב לפי המקום שמונח בו וידו של אדם אי לאו כדע"ד דמי לא היה מתחייב וחזי' דהמקום הנחה של החפץ המונח על האדם חשיב על האדם ולא על הקרקע ולפי"ז ד' הגרע"א שייכא אף בכלים כמבו' שם בסו' דהמניח בטרסקל בעי' ג"כ ד' וזהו כל מקור דין מקום ד' ממה שהיה מוצנע בתיבה שהיה בה ד"ט עי"ש וא"כ לפי"ז הא דתנן בכמה משניות להדיא דהנוטל כלי ובתוכו אוכלין חייב על האוכלין אף דלא נשתנה המקום ע"כ צ"ל דהיכא דהוא מגביה החפץ עם הכלי חשיב חדא הוצאה והוי מעשה אחד של עקירה ממקום הנחת הכלי בקרקע ולפי"ז מוכרח דמודה הגרע"א דהמוציא אדם וחפץ מעליו דל"ש לעקירת גופו משום דהוי מעשה אחד עם הגבהת האדם וכל ד' הגרע"א אינם אלא כגון הכא דהאדם אינו חשוב כמוציא ומגביה את עצמו דכלפיו אין כאן מעשה הוצאה כלל וע"כ נמצא דהכא ל"ח כלפי החפץ שינוי מקום או דילמא דד' הגרע"א שייכי רק באדם והוא דין מסויים באדם דאף דדינו כרשות שתחתיו מ"מ לא בטל לגמרי לדשות שתחתיו וע"כ הוי מקומו באדם ומצינו דוגמא לזה מהא דדעת כמה ראשונים דהמניח על האדם אפי' למעלה מעשרה הוי כמונח בארץ דהמונח על האדם חשיב כמונח בקרקע אף דהמניח על כלי למעלה מעשרה וודאי חשיב מקום פטור וע"כ הגדר דכשמונח על האדם הוי עיקר הנחתו על האדם וכיון דהאדם בטל לרשות שתחתיו דינו כמונח בארץ וע"כ אף למעלה מעשרה ל"ח מקום פטור כיון דמקומו הוא האדם והאדם בטל לרשות משא"כ בכלים דאין חולקים כלל מקום לעצמם והוי כאויר וכיון דהוא למעלה מעשרה הוי מקו"פ [וביותר יש להוכיח כן מקו' הקהילו"י דבמונח על האדם למעלה מעשרה מצינו דאפי' יהא גבוה עשר אמות מעליו יתחייב אף דאפי' אם נידון מקום הנחתו באדם כמונח בקרקע מ"מ גם משם הוי יותר מעשרה מעליו ומאי גרע מקרקע רה"ר וע"כ דזהו דין בפ"ע שהאדם בטל לרשות וכל שהאדם מחזיק חשיב האדם מקומו מחמת כח החזקתו וכל דחשיב שהוא על האדם הוי כמונח בקרקע ועדיף מקרקע רה"ר שאינה תופסת רק בי' טפחים שעליה] גם יש להוכיח כן מהא דס"ד להחשיב יד המונחת ברשות אחרת כמונחת ברשות השניה והוי רה"ר אף דאין כאן דע"ד ויחשב מקו"פ וע"כ דהדין הנחה הוי דין בפ"ע דהאדם בטל לרשות [והוא כמו הא דאין כרמלית בכלים משום דבטלי לרה"ר] וע"כ ס"ד להחשיבו כרה"ר ולפי"ז י"ל דבכלים ל"ש זה ויתכן דספק הגמ' גם בנוטל אדם אמנם זהו ברייתא לק' קמב' בנושא אדם וכליו עליו עי"ש אמנם ז"א קו' כ"כ דפשטינן' מברייתא מפורשת דעקירת גופו הוי עקירה,

והנה יסוד הדבר דבעי' שינוי מקום בהוצאה ברור שאין זה דין בהלכות הוצאה אלא זהו דין בעקירה ווהנחה וכמבו' בסו' שהוא ספק בהל' עקירה והנחה ועיין גם ברש"י כאן וכן מבו' להדיא בל' הגרע"א שם ומוכח הדבר כן דהרי בעקירת גופו ואח"כ הניח החפץ ע"ג קרקע גם מיבע"ל אף דבכה"ג נשתנה המקום של החפץ וע"כ דכיון דבשעת העקירה שהיא קודם ההוצאה לא נשתנה מקום החפץ א"כ אין כאן עקירה קודמת להוצאה ופשוט[[1]](#footnote-2) ,

אמנם צריך עדיין הסבר בדבריו דלכאורה הניחא לענין עקירת גופו והנחת חפץ כבר נ' דאף דאיכא כאן שינוי מקום מ"מ בשעת עקירה שהיא קודם ההוצאה לא היה שינוי מקום וע"כ ל"ח עקירה אמנם אכתי צריך הסבר בגונא דעקירת חפץ והנחת גופו דבשעת הוצאה היה כבר עקירה שנעקר החפץ ממקומו ואח"כ הוציאו ועכשיו בא להניחו ע"י הנחת הגוף דלכאורה היה נ' דהשם הנחה חל כלפי העקירה וכיון דמניחו עכשיו במקום אחר מממקומו של החפץ בתחילה דבשעת ההעברה שהיה מהלך הרי לא היה החפץ חשיב מונח כלל ועכשיו שנח נקבע החפץ על גופו נמצא דעקר החפץ ממקום אחד ועכשיו מניחו ע"י הנחת גופו על גופו דהגוף נעשה מקום הנחה ע"י שנח וא"כ ההנחה הוי על מקום אחר כלפי מקום שנעקר ממנו ורעק"א חי' בזה חידוש גדול דלא סגי במה שחשיב הנחה כלפי מקום שנעקר ממנו ובעי' ג"כ שינוי מקום כלפי שעת ההעברה והוא דין בפ"ע בדיני מעשה ההנחה דבעי' שיחול הנחתו ע"י מעשה של שינוי מקום וצ"ע בזה ,

אמנם אכתי צ"ע בזה דהנה התו' לק' דף ה', הביאו בשם הר"ח לבאר הא דמיבע"ל בזרק חפץ ואח"כ נעקר ממקומו וחזר וקיבלו אי חייב דהוי כשני בנ"א או כאדם אחד דמי ופטור והטעם דהוי כמו שהעבירו מימינו לשמאלו דפטור אף דהעביר ד' אמות עי"ש ולכאורה טעמו דבעי' שישתנה מקומו וכיון שחזר לאותו מקום אין כאן הוצאה ובדברי ר"ח אלו לכאורה מתבאר כשני חידושיו של הגרע"א הנ"ל האחד דהמקום הנחה חשיב על האדם ולא על הקרקע [ואף דס"ל לתו' דדווקא היכא דנתן לידו כשהיא פחות מעשרה וכד' הירושלמי וכמב' בתו' לק' דף ה' עי"ש זהו משום דס"ל דאין בטל לרשות לגמרי אלא היכא דזהו בתוך הרשות [ובאמת הרי בלא דחשוב מקומו על האדם והאדם בטל לרשות היה מן הדין דיהא חשוב האדם מקו"פ עכ"פ בלא הא דידו של אדם כד' על ד' וע"כ דכיון דבעצם חשיב מונח על האדם ןמה דחשיב על הקרקע הוא משום דבטל לרשות א"כ ל"ש בזה דין רשויות שיהא בו מקום ד' [ויש לבדוק דין מקום פטור בכלים בכלי שאין בו ד' אי נאמר בזה ג"כ דבטיל לרה"ר וא"כ יתכן דאין זה דין רק באדם וצ"ע] וע"כ כ' תו' דחשיב אותו מקום אף דנשתנה הרשות [עוד יל"ע לד' הר"ח כה"ג בכלים מהו כגון שהוציא מכלי בצד אחד שהיה רה"י והכניס באותו כלי בצד רה"ר בלא דין אגד כלי ועיין חזו"א דפשיטא ליה דחייב כה"ג וצ"ע אם גם לד' ר"ח הנ"ל הוא כן ואי נימא כן צ"ל דשאני אדם מכלי וכנ"ל וצ"ע] עוד מבו' כד' הגרע"א דבעי' דווקא שישנה מקום החפץ אמנם א"כ קשה על ד' הגרע"א דלכאורה שם קשה לומר דהוא חיסרון בעקירה והנחה דהא נעקר בשעת עקירה שהיא הזריקה לגמרי מגופו ואח"כ חזר לגופו ומ"מ כ' תו' דיש דין שינוי מקום בהוצאה שלא יחזור למקום שהיה בתחילה אבל בלא"ה יש חיסרון אף בלא דין עקירה והנחה וא"כ קשה טובא דאי חשבי' זה כשינוי מקום א"כ מה מיבע"ל ואי לא חשיב שינוי מקום א"כ אי"צ לחיסרון עקירה דבלא"ה יש חיסרון בדין הוצאה שיהא שינוי מקום ,[אך באמת זה ל"ק כ"כ דיתכן דתרתי איתנהו דכיון דמקומו של החפץ הוא האדם א"כ הוא חיסרון בהוצאה כל שלא שינה מקומו אמנם הוא גם חיסרון כבר בעקירה דכל שלא נעקר ממקומו אין כאן עקירה ונ"מ בעקירת גופו והנחת חפץ דבכה"ג מצד הוצאה אין כאן חיסרון אלא דעכ"פ אין כאן עקירה דבשעת עקירה לא היה שינוי מקום ובד' הר"ח ל"ש רק חיסרון הוצאה כיון דהיה עקירה והנחה ] והנה לפי הדברים האלו יתבאר כמין חומר ד' הירושלמי כאן דהנה בירושלמי מייתי בעיא דרב ושינויא דרבי ואח"כ מקשי' על דעתיה דרבי היה עומד ברשות הרבים וזרק וקידם וקלטה לרשות היחיד מהו ואמרי ' אשכח תני רבי פוטר עד שיניח בקרקע ועי"ש בפני משה שפי' הבעיא אי הנחת גופו הוי הנחה ורבי ס"ל הנחת גופו ל"ה הנחה והוא תמוה מאוד לומר כן בד' רבי ובתו 'מפורש דהוא אותו נידון כ"ש לד' התו"י דבהנחה פשיטא לן גם תמוה מ"ש זה להנחת גופו הא הירושלמי איירי בזורק וקדם וקלטו וכבר תמה בזה בספר תוצ"ח עי"ש ונ' ברור לפמש"נ דהנה לד' הגרע"א הלא מבואר מבעיא דעקירת גופו דמקום החפץ הוא על האדם ומשו"ה מיבע"ל דל"ה עקירה והנה בל' שינויא דרבי בירושלמי שם איתא סבר רבי כיון שעקר את רגליו מן הארץ כמי שעקר את החפץ עי"ש ומשמע מלשון רבי דגם למסקנא קיימי' בזה דמקום החפץ הוא על האדם ואין כאן עקירת חפץ אלא דעקירת רגליו שהוא מן הארץ הוא זה דמהני לחפץ וכמ"ש הגרש"ר ועוד וא"כ י"ל מעתה דזהו דמקשי' שם בירושלמי דאי נימא דמקום החפץ הוא האדם א"כ כשזורק חפץ וקדם וקלטה מהו והיינו ממש כד' הר"ח הנ"ל בתו' דכיון דהוי מקום החפץ באדם א"כ הוי כזורק מימינו לשמאלו ומשנינן אשכח תני רבי פוטר והיינו כנ"ל דכיון דעקירת גופו מהני רק מצד עקירת הגוף שכלפי הגוף יש שינוי מקום א"כ הכא שלא עקר גופו ואין כאן שינוי מקום ע"כ לא מהני ואדרבא ד' רבי אתיין לשיטתו וכמשמעות דבריו לעיל דעקירת גופו מהני משום עקירת הגוף והדברים נפלאים,

אמנם עיין שם בתו' הרא"ש שבאמת תמה על ד' הר"ח דמהיכ"ת יהא חיסרון בזורק חפץ אף שחזר אח"כ לידו ורק במעביר כ' די"ל שבהשם מעביר יתכן דבעי' העברה ע"י הגוף ולא ע"י היד דלא מיקרי מעביר חפץ אלא כשמעביר בגופו [וצ"ע בזה דלכאורה ברור דאם עקר חפץ ממקומו שבקרקע והניח במקום אחר אחר ד"א וודאי חשיב מעביר אף דבגופו לא העביר ד' אמות וא"כ מ"ש דבידו מימנו לשמאלו לא יחשב מעביר אף דמהני בעלמא מימינו לשמאלו ואי כוונתו דכיון דידו בתר גופו גריר א"כ נמצא דלא עבר ד"א א"כ גם בזורק שייכא כה"ג ומשמעות דבריו דזהו חיסרון במעביר ואולי גם אי לא אמרי' ידו בתר גופו גריר כשהם ברשות אחת כדמוכח מתו' מ"מ לגבי שם מעביר ד' אמות ל"ח נגמרה ההעברה כל דגריר כיון דאגיד עדיין בתוך ד"א משא"כ בזורק ויבואר יותר לפמש"כ הגר"ח דהחיוב בהעברת ד' אמות ברה"ר הוא גוף ההעברה וכל שבמעשה ההעברה אכתי אגיד ל"ח ההעברה אבל בזורק דבהזריקה לא אגיד כלל יש כאן העברה גמורה,]

אמנם בעיקר הביאור בד' הר"ח דמבו' דס"ל דבעי' שינוי מקום וא"כ קשה דא"כ כל עקירת גופו לא יהני מטעם זה וע"כ צ"ל דשאני הכא דעקירת הגוף מהני לחפץ שעליו וכיון שהגוף עקר עם החפץ חשיב עקירה אחת והוי שינוי מקום ג"כ וע"כ חשיב שנשתנה מקומו[ועיין אבי עזרי ובמשנת ר"א שכ' כן בד' התו'] [[2]](#footnote-3)

אמנם עיקר הביאור בד' תו' שם אכתי צ"ע דהנה בתו' דף ה: הוכיחו מהסו' דר"פ מי שהחשיך דמבואר שם דנותן על הבהמה כשהיא מהלכת ונוטלו כשהיא מהלכת כדי שלא תהא עקירה והנחה של הבהמה והתו' הוכיחו משם דנותן על אדם מהלך לא חשיב מונח דמה"ט ל"ח שם עקירה אמנם רש"י שם בי' באופ"א עי"ש היטב ובי' דבריו שם [כ"כ הגרש"ר בס' זכרון שמואל במכתבים]הוא ע"ד הנ' לעיל דעקירת הגוף מהני לחפץ וכיון שכן היכא דכבר התחילה הבהמה בהילוך לפני הנחת החפץ עליה א"כ כשהונח החפץ אין כאן עקירת גוף דכבר היה הגוף עקור מקודם ואין הטעם משום דמניח על מהלך ל"ח מונח אמנם בד' תו' שהוכיחו משם דהנחה על אדם מהלך ל"ח מונח ע"כ דס"ל דאין הגדר דמעשה עקירת הגוף ממקומו הוא זה דמהני לחפץ דא"כ הרי ליכא ראיה משם די"ל דשאני התם דכבר נעקר הגוף ממקומו ואין כאן עקירת גוף וא"כ צ"ע בסתירת ד' התו' בעמוד א' לד' בעמוד ב' ,

עוד יש להוסיף בזה דהנה התו בסו' דידן כ' דהבעיא היא גם בהנחת גופו והק' תו' ממתני' דתנן דאם נטל מידו של בעה"ב והביאו אצלו חייב ומוכח דמהני הנחת גופו וכ' דאין ראיה די"ל דאיירי דאח"כ הניחו על הקרקע עי"ש[יש להעיר קצת לד' החזו"א דעיקר הבעיא בסו' היא מחמת שלא נעשה מעשה הנחה א"כ לכאורה אי"צ להעמיד מתני' כשהניחו ע"ג קרקע דה"ה אם אחר שהכניסו לרשותו נתנו בידו השנית ג"כ מהני דבכה"ג הרי יש כאן מעשה הנחה גמור אמנם להגרע"א ניחא דבכה"ג נמי הוי רק הנחת גופו כיון דסו"ס הוא באותו מקום ] ומבו' דלפי האמת דמהני הנחת גופו א"ש מתני' בפשוטו אף דלא הניח ע"ג קרקע ומבו' דחשיב כהנחת גופו אף דלא עשה מעשה הנחת הגוף דהרי הגוף מעולם לא נעקר ממקומו מ"מ חשיב הנחת גופו אמנם ברש"י במתני' מבואר להדיא דפירש דגם למסקנא בעי' שיניח על הקרקע ולא סגי במה שהביאו אצלו אף דהגוף עומד שם וכבר תמה הגרע"א בזה מ"ט פי' רש"י כן אמנם פשוט דרש"י ותו' לשיטתייהו אזלי דלד' רש"י דביאור הדין דעקירת גופו הוא דעקירת והנחת הגוף הוא דמהני להחפץ א"כ הכא כיון דהגוף מעולם לא נעקר א"כ ל"ש כאן הנחת הגוף דיהני להחפץ [ולק' ית' בס"ד מ"ט הנחת היד לא תועיל להחשיבו מעשה הנחה לענין החפץ וכמו דהנחת הגוף מהני ]אמנם ד' התו' דלא ס"ל כן הוא כנ"ל דס"ל דאין הגדר בעקירת גופו דעקירת הגוף והנחת הגוף מהני להחפץ אלא דחשיב עקירה להחפץ א"כ אי"צ מעשה הנחת הגוף אלא כל שהחפץ חשיב מונח חשיב הנחה דיש כאן הנחה ע"י להחפץ ועכ"פ לכאורה מבו' בד' התו' דאין הגדר דעקירת והנחת הגוף מהני להחפץ וא"כ צ"ע מה שהביאו ד' הר"ח הנ"ל וצ"ע ,ולכאורה מבואר מזה גדר אחר בד' הר"ח דהן אמנם לענין שיהא לזה שם עקירה לא מהני עקירת הגוף כדי שיחשב מעשה עקירה אבל לענין התנאי דשינוי מקום סגי בזה שהאדם שינה מקומו עם החפץ שעליו דחשיב שמשנה מקום החפץ ול"ד להיכא דשינה מקומו בלא חפץ שעליו וצ"ב טובא בזה[אמנם עכ"פ לכאורה זה מבו' בתו' שאין החיסרון בעקירה אלא בעצם ההוצאה אלא דס"ל דכלפי זה מהני מה שהמעשה הוצאה נעשה באופן ששינה מקום החפץ ע"י ששינה מקום האדם] ,

והנה עכ"פ נתבאר בד' רעק"א דהך דינא דשינוי מקום הוא משום דין מעשה העקירה ונתבאר עוד דלענין הנחת גופו הגדר בד' רעק"א הוא דבעי' הנחה ביחס לשעת ההעברה וע"כ דהוא דין במעשה ההנחה שיעשה ע"י שינוי מקום אבל מצד עצם השם מונח ליכא חיסרון כלל ,

ואמנם יש להעיר ע"ד הגרע"א עוד בזה דהנה הצל"ח בסוגיין הק' דהא רבי ס"ל ביתא כמאן דמליא דמי וא"כ לעולם הוי עקירת חפץ דהרי חשיב כמונח על הארץ,

עוד צ"ע מהא דבגמ' לק' דף ה' ס"ל לר'/ אבהו דמתני' איירי בפחות מג' דאל"כ ליכא מקום ד' [וס"ל דאגד יד שמיה אגד וע"כ פטור עי"ש בתו']וא"כ איך יפרש ד' רבי דמשמע דאי עקירת גופו לאו כעקירת חפץ ניחא ליה ידו דמתני ' הא בגוונא דמתני' כיון דהוא פחות מג' הו"ל החפץ כמונח בקרקע וא"כ הו"ל עקירת חפץ ומ"ט לא יהני,

וכעי"ז קשה למש"כ תו' לק' צ"ב דרבה דמוקים מתני' כר"ע דקלוטה כמי שהונחה דמי הו"ל למעלה מג' כלמטה מג' והוי מונח ופטור רק משום אגד יד א"כ ג"כ קשה כנ"ל דא"כ מה ניחא ליה ידו אי נימא דלאו כעקירת חפץ הא הכא הוי ממש עקירת חפץ ,

עוד קשה מד' הרמב"ן דף ח' וכמוש"נ במרא"מ עי"ש קו' התוצ"ח,

ומבואר מכ"ז דהחיסרון הוא משום התיחסות מעשהו להחפץ ולאו משום דל"ח החפץ עקור

וכד' החזו"א כאן ,

והנה הגרע"א הק' על ד' התו' בע"ב שכ' שם דבטוען משחשיכה אפי' עמד לפוש לא הוה מצי מיירי הברייתא דא"כ לא הוה שמעי' החידוש דעקירת והנחת גופו הוי עקירה והנחה דאפי' לא הוי עקירה והנחה מ"מ היה מתחייב משום עקירה הראשונה והק' הגרע"א שם הא כיון דעיקר הספק לא היה אי חשיב מונח דלכו"ע חשיב מונח וכדמוכח ממתני דכלפי אחר חשיב מונח ומתחייב העוקר מן יד האדם אלא עיקר הספק הוא כיון שלא נשתנה מקומו וא"כ עכ"פ לענין ביטול עקירה הראשונה כיון דנעשה מונח הרי נתבטלה עקירה הראשונה ואיך אפשר לחייב ע"ז עי"ש והנה רבותינו אמרו בזה [עיין בס' זכרון שמואל ובשי' ר"נ [ בקובץ ישורון]ומשנת ר"א בזה ]בד' התו' דלענין ביטול עקירה הראשונה בעי' דווקא מעשה הנחה ולא סגי בזה דחשיב מונח וע"כ אי הנחת גופו לא הוי הנחה אין כאן ביטול לעקירה הראשונה כיון דל"ח מעשה הנחה אמנם נ' דמה"ט הוא דהוסיף הגרע"א שם בדבריו את כל יסוד דבריו הנ"ל דהבעיא בגמ' היא רק משום דלא נשתנה מקומו דכוונתו דהכא מצד תורת מונח לא חסר מידי והיה ראוי שיחשב מונח לגמרי אלא דזהו דין בפ"ע במעשה ההנחה שיהא ע"י מעשה של שינוי מקום והוא רק מצד הלכות מעשה לחיובא של הנחה אבל להפקעת עקירה הראשונה וודאי הוי מונח דהרי זה פשוט דחפץ שיפול מידו של אדם אחר עקירתו חשיב ביטול לעקירה הראשונה ואין צריך דווקא מעשה גמור כדי להפקיע העקירה אלא כל שכבר נתבטלה משמעות העקירה בזה דחזר להיות מונח ממילא בטלה עקירה הראשונה וודאי לא בעי' מעשה גברא לבטל העקירה וא"כ הכא אין זה אלא תנאי במעשה הגברא שאינו מתחייב רק ע"י מעשה של שינוי מקום אבל מצ"ע לא חסר בשם מונח כלל [והנה לכאורה קו' הגרע"א תמוהה דאי ס"ל דמה דחשיב מונח כלפי אחר מהני כבר לביטול עקירה הראשונה א"כ קשה דלמאי דס"ד דעקירת גופו לא הוי עקירה ובעי' לעולם עקירת חפץ א"כ לכאורה לא משכחת לה עקירה כלל אלא היכא דנטל החפץ כשהוא מהלך דאל"כ הרי פשוט דאם אחר יטול ממנו יחשב מונח ואפי' אם ידו מהלכת מ"מ נ' פשוט דכל שהיא ברשות הגוף אין שום נ"מ במה שמזיז היד וחשיב וודאי מונח כלפי אחר וא"כ תתבטל עקירה ראשונה ובפרט במתני' הלא לכאורה לא איירי במהלך אלא שהגביה מן הקרקע ונתן לחבירו וא"כ לכאורה כשהגביה כבר נתבטלה עקירתו ושוב לא יתחייב על מ ה שעקר וע"כ דעיקר קו' הגרע"א אינה רק בהנחת גופו דהתם בעצם הוי הפסק גמור לעקירה הראשונה דהרי עמד לפוש ורק דזהו דין בפ"ע דחסר בשם של מעשה הנחה לחיובא ובזה הק' הגרע"א דא"כ תתבטל עקירה הראשונה וכנ"ל]

א,ובאמת ד' התו' צ"ב לפי"ז מ"ט לא תתבטל עקירה הראשונה וצ"ב ד' התו' בזה [וגם לדרכו של החזו"א לפי פשוטו עיין לק' בעזהשי"ת משי"ת בזה]

ב,עוד יש להעיר בד' תו' בסוגיין דהביאו ד' רש"י בהא דידו לא נייח ופירשו בדעתו דהיינו אפי' ידו באותה רשות ותמהו ע"ז ממתני' דהעוקר מן המונח ביד בעה"ב חשיב עקירה וע"כ דהוי נח מתחילה והוסיפו בלשונם וכתבו וכיון דהויא הנחה כשעוקר גופו עם זה שבידו הרי עוקרו ממקום הנחה.וצ"ב מה הוצרכו להוסיף בזה הלא מפו' במתני' דהוי עקירה גם מיד ומבו' מד' תו' דיש צד לחלק בזה בין עקירת גופו לעקירת אחר וס"ד דלענין עקירת אחר יחשב מונח אבל לעניין עקירת גופו לא יחשב מונח והק' מסברא דאין לחלק בזה וצ"ב מה החילוק בזה לענין אי חשיב מונח כלפי אחר או כלפי עקירת גופו ועיין צל"ח כאן בסוגיין שנ' שהבין בד' מהרש"א בסוגיין כן דכוונתו לחלק בין כלפי אחר לכלפי עצמו לענין עקירת גופו וכן מוכח שם ד' מהרש"א בדיבור אח"כ ששורש הספק בעקירת גופו הוא משום דלא חשיב מונח ועיין גם תשו' הגרש"א בכתבים סי' ד' שביאר ג"כ כן [ועי"ש מה שביאר בזה] וצ,ב טובא החילוק ,

ג,עוד צ"ב טובא לישנא דברייתא לקמן דאמרי דהוי עקירה לפי שאינו דומה לידו והנה בל' רבי חייב ואינו דומה לידו אפשר לפרש הכוונה דהוי עקירה אלא דקשה ע"ז מידו ו משנינן ע"ז אמנם לישנא דברייתא לא כן היא אלא דטעמא דהוי עקירה הוא משום דלא דומה לידו ומשמע דהצד דלא הוי עקירה הוא משום דדומה לידו וכבר עמד ע"ז בחזו"א סי' קה' ס"ק ז' ועי"ש שכ' באמת כד' הגרש"א הנ"ל דהנידון בסוגיין הוא משום דל"ח מונח כלפי עקירת גופו [אלא שלד' הגרש"א הוא משום חיסרון מקום הנחה ולחזו"א שם הוא משום דלא בטל לרשות ותלוי קצת בגירסאות הגמ' אי החיסרון בידו הוא משום שלא נייח או משום בתר גופו גריר ] ומבואר מזה דכמו דבידו לא חשיב מונח גם גופו ל"ח מונח כלפי עקירת גופו,

והנה מבואר מכ"ז כד' המהרש"א בסו' שנ' מדבריו דהחיסרון הוא בהל' מונח לענין עקירת גופו אמנם לד' מהרש"א צ"ע טובא כל הקו' הנ"ל מדר' אבהו וביתא כמאן דמליא וקלוטה דהרי כיון דחשיב מונח מחמת פחות מג' א"כ וודאי הוי מונח ואי"ז משום ההנחה על האדם וצ"ע

גם יש להעיר דמשמע קצת מלישנא דברייתא דלפי שאינו דומה לידו דכמו דבידו הגדר הוא דחשיב שנים שעשאוה ומצטרף מעשה הראשון להשני כמו"כ בגופו לס"ד העקירה חשיבא של הראשון ולא נתבטלה עקירתו וצ"ב הא כלפי הראשון לכאורה חשיב מונח דהרי נתן ביד אחר וכמבואר במשנה וצ"ע

ד,עוד יש להעיר מד' הירושלמי שהביא ד' רבי בלשון אחרת חייב ואינו דומה לאותה ועי"ש בפנ"מ שביאר שהכוונה שאינו דומה לשנים שעשאוה שאיירי בזה הירושלמי שם לעיל ואף אם לא נפרש כן בל' רבי [אלא הכוונה לאותה היינו למשנה] מ"מ כל ד' הירושלמי שם משמע כן דהביא ד' רב על דינא דשנים שעשאוה עי"ש היטב ומבואר להדיא דמצטרפת עקירה הראשונה להמעשה עקירה וצ"ב כנ"ל ,

ה,עוד מצאתי להדיא כדברים הנ"ל בד' הר"י מלוניל שכ' במה דאמרי' בגמ' או דילמא לא [דפטור בעקירת גופו]וז"ל והוי ליה כשנים שעשאוה דפטור ומבואר להדיא ג"כ כנ"ל דעקירה הראשונה מצטרפת להמעשה וכנ"ל,

ו, עוד צ"ע בסוגיין דס"ד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ ובי' הגרע"א דזהו חיסרון משום שינוי מקום ולאו דחסר בשם מונח כלל וכמוש"נ וא"כ צ"ע טובא בסוגיין דנראה בגמ' דלס"ד א"ש היטב מתני' דידו הפשוטה לפנים שניהם פטורים שהוא משום דעקירת גופו לא הוי עקירה וקשה דהלא מבו' בגמ' לעיל דכל פטורי דמתני' פטור אבל אסור ואיכא וודאי איסור דרבנן במה דהניח הבעה"ב בידו דעני ולד' הגרע"א הנ"ל צ"ע הא כיון דהניח ביד האדם הרי הוי הנחה גמורה ותתבטל עקירה הראשונה ולא יהא אפי' איסור דרבנן,[אמנם הראוני שבמג"א סי' שכב' מבואר דגם להלכה דעקירת גופו הוי עקירה מ"מ איכא איסור דרבנן לחבירו המטעינו והנה גם לדבריו צ"ע מ"ש שבעה"ב העוקר מן הקרקע ואח"כ נטל העני ממנו אין לו איסור והכא יש לו איסור וצ"ב ] והנה כל ארבע קו' האחרונות הנ"ל לא סגי במה שנ' באחרונים דל"ח מונח כלפי עקירת גופו דהרי כלפי עקירת הראשון הרי מניח על אדם אחר ובכה"ג וודאי הוי מונח ,

ז,עוד יש לבאר הא דמבואר לק' בחי' הר"ן [וכן משמע בר"מ פי"ג עי"ש ודלא כפי הנ' בתו' דף ח' ועיין חזו"א שדן בזה ]] דדינא דעמד לכתף הוא רק בהנחת גופו ולא בהנחת חפץ דכיון דהנחת גופו הוי הנחה מ"ש הנחת הגוף מהנחה דעלמא [אמנם לד' רש"י דעמידה לכתף לאו עמידה היא א"ש יותר גם י"ל דל"ש מחשבת לכתף כלפי הנחה על הקרקע] ,

ולכאורה מבואר מכ"ז דרך אחרת בחיסרון דעקירת גופו ואשר נ' לבאר בזה הוא דהנה יעויין בד' התו' לק' דף צג' ביארו בהא דממעטינן מבעשותה כולה ולא מקצתה דילפי' מזה לזה עוקר וזה מניח וכ' תו' שם דאין זה מיעוט על כותב אות אחת דלזה לא בעינן מיעוט והוא מיעוט מסויים על עקירה והנחה דס"ד דאהוצאה לבד קפיד קרא ולא על עקירה והנחה וצ"ב דהא קרא דבעשותה לא איירי בהוצאה והוא דין בכל חיובי חטאת ואיך שייך לרבות מזה דין עקירה והנחה גם צ"ב דהרי אי קפיד רחמנא אהוצאה ולא על עקירה והנחה א"כ יש כאן מעשה שלם ואיך ממעטי' מבעשותה ומבואר מזה דהמיעוט דעקירה והנחה אין גדרו דמצד ענין מלאכת הוצאה בעי' עקירה והנחה ואין זה דין מסויים בדיני הוצאה אלא הגדר דבדינא דבעשותה נתחדש כלל בהל' מלאכות דבעי' מעשה שלם והיינו שלא סגי בעשיית המלאכה אלא בעי' שיעשה כל המעשה של המלאכה וכיון של"ש שיוציא חפץ אלא אם מתחילה עקרוהו ממקומו נמצא דאף שעשה המלאכה כשהוציא החפץ אף דאחר עקרו מ"מ לא עשה כל המעשה של ההוצאה וזהו שכ' תו' דלכותב אות אחת דאין כאן ענין המלאכה אי"צ קרא אבל הכא חשיב דיש כאן ענין המלאכה אלא דחסר בשלמות המעשה דלא עביד כולה וכל שלא עשה כל המעשה נתמעט מקרא וע"י עקירה והנחה נמצא שעשה כל המעשה ומעתה נ' לדון דלפי"ז יש לדון בבעיא דעקירת גופו דהנה זה וודאי דעיקר שלמות מלאכה דעקירה והנחה היא לעקרו ממקום קביעותו בקרקע הרשות ולקבעו ברשות אחרת דזה וודאי דעל גוף אדם אין זה מקום עיקר הקביעות דוודאי לא יעמוד שם באופן של קביעות אמנם הלא מצינו במשנה דחשיב מונח לעניין מי שעוקר ממנו ונ' הביאור בזה דכיון שנ' שעיקר הדין עקירה והנחה הוא משום הלכות מעשה שלם של הגברא א"כ י"ל דהכא כיון דהוא עושה מעשה עקירה גמור וכלפיו אין נ"מ כלל במה שהשני אוחז זאת בידו דכמו שעשה עכשיו שנטל החפץ מידו כמו"כ היה יכול ליטול מהקרקע והוי אותו מעשה ממש חשיב זה ג"כ מעשה גמור של עקירה והנחה דכיון דסו"ס גם בגופו הוי זה מונח ברשות סגי בזה אבל בעקירת גופו דאין כאן מעשה גמור אלא בצירוף מה שהטעינו חבירו דבלא זה לא היה יכול להוציא אף דהוי מונח כשהוא על האדם מ"מ הוא לא עשה כל המעשה ובהמעשה הוצאה הזה בעי' לשיתוף של אדם אחר ע"כ אין כאן עשיה שלימה במה שהוציא וחשיב שתחילת המעשה הוא משעה הראשונה ומעתה נ' עוד ' דהנה כבר הערנו לעיל דלכאורה כל אדם המגביה חפץ לכאורה יש לדונו שאחר שהגביה ואוחז החפץ בידו כבר חשיב מונח ואפי' בשעה שמנענע ידו ג"כ לכאורה חשיב מונח כיון שהוא באותו רשות שהגוף שם וא"כ מ"ט יש חיוב לעולם כשעוקר חפץ בידו ברה"י ומניחו או זורקו ברה"ר הא בשעה שהיה בידו נתבטלה העקירה [וביותר מבואר בגמ' כתובות דאפי' כלפי זריקה שזורק מרה"י לרה"ר שהוא מעשה חדש וכח חדש של זריקה נמי אמרי' דהעקירה מן הקרקע היא העקירה ולא אמרי' שתתחיל העקירה בשעה שזורק ויתחייב מכח עקירה זו עי"ש בגמ' דבזריקה חשיב עקירה צורך הוצאה] וע"כ צ"ל דכל שלא הפסיק מעשהו ואכתי לא נח לפוש הוי זה חד מעשה ולא מתבטל עקירה הראשונה ואף אי נימא דל"ש עמד לכתף היכא דאכתי לא הלך[עיין רש"י לק' דלאו עמידה ומשמע דעיקר הפטור דאכתי מהלך הוא וזה ל"ש כשאכתי לא התחיל ללכת וכבר דן בזה בשפ"א בדף ה'] אמנם עיין תו' לק' דף ח' בסו' דזירזא דקני דמבואר שם דיסוד הפטור דעמד לכתף הוא משום שכל שהוא כדרך המלאכה אינו מפסיק וממילא י"ל דוודאי כה"ג דהוא המשך המלאכה ל"ש הנחה לבטל עקירה הראשונה ועיין חזו"א סי' סב' בזה וממילא י"ל דכיון שנתבאר דכלפי מעשה דעקירת גופו וודאי יש צירוף לעקירה הראשונה והיא מצטרפת לעיקר מעשה ההוצאה א"כ כל כמה דלא נגמרה מעשה ההוצאה אין כאן הנחה לבטל עקירה הראשונה וע"כ אף דהניחו על האדם ומצ"ע יכול להחשב מונח מ"מ אין בזה ביטול לעקירה הראשונה וע"כ ל"ח מונח לענין גמר ההוצאה והו"ל ממש זה עוקר וזה מניח אלא דאכתי היה מקום לדון דכ"ז היכא דהוא גומר המלאכה אבל היכא שנתן ליד אחר בזה יש כאן גמר מלאכה אמנם נ' להוכיח בזה דהנה יש לדון דהנה ד' רש"י היא דהמניח על אדם מהלך הוי הנחה עיין רש"י קנג' וא"כ יש לדון דא"כ צ"ע מהו הילפותא של זה עוקר וזה מניח הלא אפי' כשנותן לחבירו כשהוא מהלך נמי נימא שמה שנתן לחבירו הוי הנחה לביטול עקירה הראשונה ול"ש לחייבו אמנם אכתי י"ל שאיירי שנתן לידו של חבירו הפשוטה לרשות אחרת שלא נייח ובכה"ג אין כאן הנחה אמנם גם זה אינו ברור דהרי נ' במק"א בד' רש"י דד' כד' הרא"ש דהוא חיסרון רק בדין עקירה והנחה ולא בשם נח של החפץ[אמנם יל"ע מרש"י דף צב' ואכ"מ ועכ"פ בד' הרא"ש וודאי צ"ע כיון דמפורש דחשיב היד כמונחת וכל החיסרון הוא רק בשם עקירה א"כ למאי איצטריך קרא דזה עוקר וזה מניח ] וא"כ במאי איירי קרא וע"כ צ"ל דכמו דכלפי עצמו ל"ח נח כל שאכתי הוא באמצע מעשהו כמו"כ גם כשמניח על אחר שיגמור העקירה ג"כ ל"ח ביטול לעקירה הראשונה וכן הסברא נותנת דמ"ש הוא או אדם אחר הרי הנידון הוא כלפי החפץ אם נח מעקירתו או לא וא"כ יש מקום לדון כן בכל עקירת גופו דהעקירה הראשונה לא נתבטלה במה שהניח על גופו של אחר שיגמור העקירה ואף שמצינו שהנוטל מידו של אחר חייב י"ל דהתם ל"ש לומר כן שהעקירה הראשונה לא נתבטלה דהתם כיון דאי"צ את העקירה הזאת לצורך שלימות המעשה דמצד מעשהו עשה מעשה שלם דאין לו נ"מ במה שהוא מונח על יד האדם דכמו שהיה יכול ליטלו מן האדם יכול ליטלו מן הקרקע וכמוש"נ א"כ אין כאן כלל עקירה ראשונה המצטרפת למעשה ופשוט ,

ובעיקר הדרך הזאת המבוארת באחרונים דהגדר דעקירת הגוף מהני להחפץ ובפשוטו מבו' כן בד' רש"י לק' לכאורה היא דרך נפלאה בהבנת ד' רש"י בסוגיין בהא דידו לא נייח דהנה התו' תמהו מאוד על רש"י איך יתכן דלא חשיב מונח על הקרקע כשהוא בידו הלא מפו' במתני' דהעוקר ממנו חייב חטאת אמנם להנ"ל י"ל בפשיטות דאין כוונת רש"י דל"ח מונח היכא שהוא בידו אלא וודאי חשיב מונח דידו ל"ג משאר הגוף וודאי חשיב מונח דכיון דהגוף עומד ע"ג קרקע גם היד הוי חלק ממנו אלא דהכא במתני' כיון דאין כאן עקירת והנחת הגוף כיון דהוא מעולם לא נעקר ממקומו א"כ ל"ש לדון מצד עקירת הגוף אלא עיקר נידון הגמ' דנדון היד הנעקרת ומונחת דכמו עקירת הגוף והנחת הגוף מהני להחפץ כמו"כ עקירת היד והנחתה יהנו להחפץ וע"ז משנינן דידו לא נייח והיינו דאם באנו לדון עקירת והנחת היד מצד עצמה אף דהגוף לא נעקר ממקומו א"כ מצד זה כיון דהיד מצ"ע אינה מונחת ע"ג קרקע אין לה תורת מקום הנחה מצד עצמה כדי שיחשב עקירת היד כעקירת החפץ ורק עקירת הגוף דהוא מונח ע"ג קרקע הוא דמהני ג"כ להחפץ דכלפי הגוף יש כאן מעשה עקירה מן הקרקע אבל עקירת היד מצ"ע כיון דמצ"ע אין לה תורת הנחה ע"ג קרקע א"כ ל"ש שעקירתה תהני להחפץ ובזה א"ש גם ד' רש"י במתני' שנ' לעיל דבעי' שהעני יניח ע"ג קרקע והטעם דל"מ הנחת היד הוא משום דהיד מצ"ע אין לה הנחה ע"ג קרקע וכל תורת הנחתו הוא רק מחמת הגוף וממילא דכל שלא עקר הגוף ממקומו כלל אין כאן עקירה והנחה כלפי הגוף ורק אם היד היה לו תורת הנחה בפ"ע היה מהני עקירת והנחת היד אף דלא נעקר הגוף ממקומו ופשוט ,

והנה לדרך זו נמצא דהמניח ע"ג יד הפשוטה לרשות אחרת חשיב הנחה וכל נידון הגמ' הוא רק לענין מעשה עקירה והנחה מצד עקירת היד דבזה אמרי' דבתורת מקום בפ"ע ל"ש עקירה והנחה אבל כלפי החפץ וודאי חשיב מונח ולכאורה לדרך זו א"ש יותר ד' רש"י כאן שכ' כאן הענין שאין דרך הוצאה בלא עקירה והנחה והוא משום דמצד עיקר דין עקירה והנחה שעניינו שיעקר ממקום קביעות ויונח במקום קביעות חדשה הרי ג"כ הכא כן הוא דעוקרו ממקום הנחתו והא דלא מהני הוא רק מחמת שאין כאן צורת עקירה והנחה וזהו רק מטעם שאין דרך עי"ש

1. אמנם עיין חזו"א מש"כ בד' הרא"ש דלכאורה מבו' שם דמהני עקירה אף אחר ההוצאה עי"ש בד' הרא"ש דכמניח על הארץ מתחייב אף דעקירת יד ל"ה עקירה דבשעה שמוציא מן היד חלה העקירה עי"ש והביא שם מקור לזה מהא דניסכא בתרא בריש הזורק אמנם יש לדחות דהתם הלך ד' אמות לאחר מכן או עכ"פ בתוך הד"א והוא קודם גמר ההעברה אבל אחר ההוצאה לא מהני מידי גם ד' הר"מ דחיסרון דאגדו בידו אינו חיסרון בעקירה רק בהנחה עי"ש [וברש"י מבו' לא כן]אמנם זה מפו' בראשונים דבשעת ההוצאה מהני עקירה עיין בראב"ד לקמן בסו דזירזא דקני דס"ל דמהני עקירת רשויות אף דזהו באותה שעה של ההוצאה וכמו"כ מבו' ברמב"ן בכתובות בסוגיא דמגרר דהעקירה חלה רק כשיוצא מן הרשות ועומד יותר מג' מהרשות השניה ומבו' דמהני עקירה בשעת ההוצאה [ובזה י"ל דהוא כמו אחר ההוצאה וצ"ע] [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם יל"ע בד' התו' הרא"ש דאדרבא משמע מדבריו דלא ברירא ליה לפטור במעביר מימינו לשמאלו וכל נידונו הוא מחמת שם מעביר וכנ"ל ולכאורה צ"ע דבפשוטו היה נ' דלד' הגרע"א פשיטות האיבעיא היא דע"י מעשה עקירת הגוף הוי ג"כ עקירה על הגוף והחפץ שעליו וכדנת' דכן מוכח ד' הר"ח דהרי לדבריו ע"כ צ"ל דהא דמהני עקירת גופו הוא מטעם זה וכן מוכח ג"כ מד' הרשב"א בדך ה' וכמש"כ האבי עזרי בזה אמנם לד' תו' רא"ש ל"ש לומר כן דהלא בכה"ג הכא עקירת הגוף לא היתה אלא בתוך ד"א ורק החפץ נעקר ד' אמות אמנם נ' דאי"ז מוכח די"ל דכיון דל"א כאן ידו בתר גופו גריר א"כ ממילא הוי עקירת ידו [וגם די"ל דאי"צ שמעשה עקירת והנחת הגוף יהא חוץ לד"א אלא דכיון דהמעשה עקירה של הגוף והנחתו העמיד היד במקומו ול"א ידו בתר גופו גריר ממילא הוי כאן מעשה עקירת והנחת גוף אמנם זה אינו מספיק כ"כ כיון דבפשוטו איירי גם כשהגוף לא נעקר כלל ורק העביר מימינו לשמאלו בריחוק ד"א ], [↑](#footnote-ref-3)