2בשר שנבל ליורה של חלב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

#2

בשר שנפל לתוך יורה של חלב

(חולין קח.) "איתמר כזית בשר שנפל לתוך יורה של חלב אמר רב בשר אסור וחלב מותר", וביארה הגמ' שמדובר שהבשר נפל ליורה רותחת וקדם וסילקו קודם שנח מרתיחתו – שאזי "מבלע בלע מפלט לא פלט". והיינו שפולט רק טעם הבשר עצמו – ובטל בששים, אולם החלב שנבלע בחתיכה [ונאסרה] – אינו נפלט. אמנם באופן שלא סילקו, א"כ אחרי שנח מרתיחתו – נפלט החלב שנבלע ואוסר את כל הקדרה, וכביאורו של רש"י "הרי חלב מעט שנבלע בבשר נעשה נבלה שהרי נאסר וכשחזר ונפלט בשאר החלב הוה ליה מין במינו חלב אסור בחלב היתר ורב אית ליה מין במינו לא בטיל".

לדידן דלא קי"ל כר' יהודה ומין במינו בטל – לכאורה אין נ"מ בדין הנ"ל, ואף אם לא סילקו – החלב שנפלט מהחתיכה בטל בחלב שביורה. אולם ברמב"ם (פ"ט ה"ח) איתא נ"מ אף לדידן [וכן הוא בשו"ע בריש סימן צב], דבסילקו קודם שנח מרתיחתו – יהני טעימת קפילא, שהרי רק טעם הבשר יכול לאסור את החלב. אולם אם לא סילקו – הרי גם החלב שנפלט אוסר את החלב ושוב לא יהני קפילא, ויצטרכו דוקא ששים כנגד האיסור [האחרונים התקשו אמאי לא בעינן מאה ועשרים – שהרי גם טעם הבשר אוסר וגם החלב שנפלט מהחתיכה אוסר, עיין רמב"ן בסוגיין ופלתי בסימן צד סק"ד].

מוסיף הרמ"א, שלדידן דקי"ל (סימן צה ס"א) שלא סמכינן אקפילא, שוב אין נ"מ "ובעינן ששים בכל ענין". ובפמ"ג (סק"א במשב"ז) מצא נ"מ אף לדידן "הנודר מבשר ונפל כזית בשר ליורה של תבשיל, קדם וסילקו שרי בטעימה, ואי לא – ששים בעינן". והיינו שסמכינן אטעימת ישראל כמפורש בש"ך בסימן צח סק"ה [והיינו אם נימא שאנו בקיאים בגדר "לא נח מרתיחתו", עיין פמ"ג שם שס"ל שאין אנו בקיאים].

רעק"א חולק על דברי הפמ"ג, וטוען שאף באופן זה אין נ"מ לדידן. שהרי קי"ל כשיטת ר"י שאזלינן בתר האוסר (סימן ק"ה סי"ד), וא"כ אף אם לא סילקו ויצא רוטב אסור מהחתיכה לתוך הרוטב שבקדרה, כל שיטעמנו ישראל ויאמר שאין כאן טעם בשר – הרוטב שיצא מהחתיכה לא יאסור את הרוטב. שהרי טעם הבשר שברוטב הבלוע בחתיכה לא התפשט בנותן טעם בקדרה, וממילא אף הרוטב שנעשה חנ"נ בגללו – אין בכחו לאסור. וא"כ יהני טעימת ישראל, בין אם סילקו ובין אם לא סילקו.

אמנם דברי הרמב"ם אתו שפיר [אי סמכינן אקפילא] – דהתם בבשר בחלב איירי שאזלינן בתר הנאסר, משא"כ בדברי הפמ"ג שדן בשאר איסורים והתם אזלינן בתר האוסר – שם לא יהא נ"מ וכנ"ל.

סוף ההתפשטות

התוס' (ק. ד"ה "בשקדם") מתקשים בטיפת חלב שנפלה על חתיכת בשר ואין בה בנותן טעם – אמאי אינה נאסרת, והרי קודם שתתפשט בכל החתיכה – נתנה טעם במקום נפילתה ונעשה שם חנ"נ. מחדשים התוס', שע"כ אזלינן בתר סוף ההתפשטות – ולא חל חנ"נ קודם. בזה – ביארו התוס' את דין הדיקולא [קושית רבינו אפרים על ר"ת], דאף אם נאמר שהוא סל וחֵלב מפעפע מחתיכה לחתיכה,לא נאמר חנ"נ בחתיכה הראשונה – כיון שאזלינן בתר סוף ההתפשטות. אמנם תמה הפמ"ג (שפ"ד סק"ב) היאך מהני סברא זו בדאורייתא "ומיהו אכתי טעמא לא ידענא בשלמא שאר איסורים דרבנן י"ל דלא גזרו כל דרך הילוכו משא"כ בב"ח אפשר לסחטו ד"ת ".

הבאנו את הנידון בסוגיא בדף קח. – בחתיכת בשר שנפלה ליורה של חלב, ואמרינן שהחלב שנבלע בחתיכה נעשה נבלה, ואם לא קדם וסילקו – אוסר את החלב שביורה וכנ"ל. מקשה הבית – אפרים [תשובה לא, הובא בפלתי החדש בדעת יהונתן סימן צד ס"ב הערה 8] – אמאי לא נימא כאן שנלך בתר סוף ההתפשטות, וטעם הבשר שהתערב בחלב שנבלע בחתיכה – סופו לצאת החוצה [בתר דנייח] ולהתפשט בכל הקדרה, ואמאי אמרינן חנ"נ כשהוא בלוע בחתיכה. וכן הוא בחזו"א סימן יח סק"ו.

מתרץ החזו"א "ונראה כיון שאין טעם הבשר עומד להתפשט כל זמן שהחלב מובלע בתוך הבשר אלא לאחר שיצא [בתר דנייח] לא מקרי עומד להתפשט דהוי מחוסר מעשה". והיינו שאין בכחו לצאת בלא סיוע החלב הבלוע בחתיכה, והוא נחשב כמעשה חדש ואינו המשך ההתפשטות הראשונה.

קושית המרדכי

המרדכי (חולין אות תרעט) מביא את הברייתא (צז.) "קדרה שבשל בה בשר לא יבשל בה חלב ואם בישל בנותן טעם" ומקשה – היאך מהני קפילא, הרי החלב שנבלע בקדרה נאסר משום בשר בחלב ונעשה נבלה [וס"ל למרדכי שיש חנ"נ בבלוע בכלים עיין רמ"א סימן צב סוף ס"ד] ושוב חוזר לקדרה ואוסר את החלב, והוי מין במינו שלא מהני קפילא. והוא דומיא דנידון הסוגיא דידן, שרב ס"ל – שהחלב שבחתיכה נעשה נבלה וחוזר ואוסר את כל החלב שבקדרה.

מתרץ המרדכי "אלא ודאי חלב היתר שנבלע וחלב שבחוץ מצטרפין לבטל את טעם הבשר הנבלע בקדרה". והיינו שאזלינן בתר סוף ההתפשטות והרוטב הבלוע והרוטב שבקדרה הוו דבר אחד, ורק כשמתפשט בשניהם נחשב סוף ההתפשטות. אלא שלא ביאר המרדכי – מאי שנא מדברי רב בחתיכה שבלעה חלב – שנעשה חנ"נ, ולא מצרפים את החלב שבקדרה לשיעור ביטול.

והנה בשיטת רבינו אפרים צ"ב, שהביא ראיה מדיקולא שאין חנ"נ – דאל"כ אמאי לא אמרינן חנ"נ בחתיכה הראשונה, ותוס' דחו שאזלינן בתר סוף ההתפשטות. ולכאורה גם רבינו אפרים מוכרח להודות ליסוד זה, דאל"כ תקשי ליה מטיפת חלב בחתיכה אחת כדהקשו התוס'.

וצ"ל - שרבינו אפרים מחלק בין חתיכה אחת לשתי חתיכות, וסוף ההתפשטות נחשב בחתיכה גופא. וביאר היד יהודה (סק"ג) שסוף ההתפשטות היינו רק במקום "דמתפשט מיד ברגע אשר לא היה לו זמן כלל להיות נ"נ באותו זמן... והרבינו אפרים לא ס"ל דמתפשט מיד [מחוץ לחתיכה] ומחמת זה סבר דראוי שיעשה חתיכה הראשונה כנבלה הגם שאח"כ יתפשט ממנה לאחרים".

ביאור החזו"א

החזו"א (סימן יז סק"ה) דן בשיטות הסוברות שטיפת איסור שנפלה על דופן הכלי מבחוץ – בעינן ששים בבלוע בקדרה, ואם לאו – ייאסר התבשיל בקדרה [אא"כ יהא בו ששים פעמים ששים כנגד הטיפה]. מבאר החזו"א שלא אזלינן בתר סוף ההתפשטות בכל הקדרה ד"חשיב הבלעת הטיפה בקדרה ויציאתה מקדרה לפנים ב' כחות". ונראה ביאורו על דרך היד יהודה – שבקדרה מתפשט ברגע, ואילו היציאה לתוך הקדרה אינה ברגע אחד ממש וא"כ נאסר הבלוע בקדרה – דהוא נחשב סוף ההתפשטות.

ונראה שעל דרך זה – הוא כוונת המרדכי הנ"ל, שחלוק בלוע בכלי מבלוע בחתיכה. שבכלי הוי "מקושר" [לשון הפוסקים בנידון זה] עם הרוטב שבתבשיל – והוי כל ההתפשטות ברגע אחד, ומצטרף הכל לשיעור ביטול. משא"כ בבלוע בחתיכה אינו ברגע אחד [וראיה לדבר – שהרי אינו יוצא משם אלא "בתר דנייח"], ולכן הוו שני כחות והחתיכה נאסרת כשנגמר ההתפשטות בה עצמה, שנחשב כסוף ההתפשטות.

עיין פלתי סק"ב שכיון מדנפשיה לקושית המרדכי וחילק כנ"ל בין אוכל לכלי "דיותר נאחז הבלוע באוכל וקשה לפרוד מן בלוע בכלי דאין לו במה להאחז בו" ובזה ביאר את הדין – דבלוע בחתיכה אינו יוצא לחתיכה אחרת בלא רוטב משא"כ בלוע מכלי יוצא אף בלי רוטב.

סיכום

הבאנו מדברי הראשונים שחנ"נ תליא בסוף ההתפשטות, ותמה הפמ"ג – היאך מהני סברא זו בדאורייתא.

נתבאר יסוד החזו"א שסוף ההתפשטות היינו כל שמתפשט בכח אחד, וכהגדרת היד יהודה – שמתפשט ברגע אחד, ואל"כ הוו שני כחות וחל חנ"נ בסוף ההתפשטות של הכח הראשון.

בזה ביאר החזו"א – את השיטות המחמירות בטיפת איסור שנפלה על הקדרה מבחוץ, וכן מיושבת קושית החזו"א – אמאי בסוגיין לא אזלינן בתר סוף ההתפשטות. ובזה נתבארו דברי המרדכי – המחלק בין בלוע בחתיכה לבין בלוע בקדרה. [אמנם החזו"א בסימן יח הגדיר באופן אחר – שבחתיכה הוי מחוסר מעשה וכנ"ל, ואולי הן הן הדברים – שמשום כך נחשב כשני כחות].

יש להוסיף, שהחזו"א בסימן יח אות ז, ביאר את דין סוף ההתפשטות באופן אחר. שבתחלה מתפשט בשוה בכל החתיכה בלי להבלע כלל, ורק כשנגמר ההתפשטות - אזי נבלע בכל החתיכה, ורק אז חל חנ"נ "דהחלב לא נבלע כלל באותו מקום אלא מפקד פקידו במקום הנפילה דבכ"מ שמתחלק ומתפשט בשוה לפי ענין החם והלחות אינה נבלעת במקום הראשון...".

הסבר זה צ"ב, שהרי גם בלח בלח ייסדו התוס' שם שאזלינן בתר סוף ההתפשטות, וקשה לומר את ביאור החזו"א בלח בלח. וכן בבלוע בקדרה [נידון המרדכי] קשה להשתמש ביסוד זה.

דין בצל הבלוע מבשר

הש"ך (סימן צד סקכ"ג) מביא את שיטת המהר"ם מלובלין דבצל הבלוע מבשר ובישלוהו בחלב [שאלה מצויה – שחתכו בצל בסכין חולבת ובישלוהו עם בשר או להיפך], וס"ל למהר"ם שסגי בששים כנגד הבשר הבלוע ולא בעינן ששים כנגד הבצל. מקשה רעק"א, מאי שנא מסוגיא דידן – שהחלב הבלוע נ"נ וחוזר ואוסר את החלב שבקדרה, ולא סגי בששים כנגד טעם הבשר שבחלב.

מישב היד יהודה (סימן צד סקכ"ט), שטעם הבשר שבבצל נפלט החוצה מיד בתחילת הבישול, וממילא לא נאסר כשהבצל בולע טעם חלב. ואין זה סתירה לדברי המרדכי והפלתי – שבלע אינו יוצא בקלות מאוכל, דכוונת היד יהודה שהטעם שיוצא – יוצא מיד, והשאר אינו יוצא כלל.