שבועת הדיינים
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ' טבת ס"ט

פרק שבועת הדינים

**דף ל"ט:**

**בדין ת"ח לכתחילה בתפילין**

א]מבואר בגמ' דשבועה צריך נקיטת חפץ ועיין תוס' דמשמע שזה מדאוריתא אמנם ברא"ש נסתפק בזה ובריטב"א מבואר שזה מדרבנן ומבואר בגמ' דהנשבע ללא נקיטת חפץ הוי טעה בדבר משנה וחוזר עוד מבואר בגמ' דנחלקו אמוראים האם המשביע בתפילין חוזר

עוד מבואר בגמ' דת"ח לכתחילה משבעים בתפילין ולכאורא היה מסתבר שכל זה לשיטות שלא מעכב אבל לר"פ שזה מעכב באמת גם בת"ח צריך דוקא בס"ת וכן הוא בב"י שלמד מהדין שת"ח מיושב שבדיעבד זה לא מעכב וכתב כמו לגבי תפילין שכיון שבדיעבד זה לא מעכב לכן ת"ח מיושב אמנם עיין תוס' ד"ה האי שהקשו שאיך אפשר לומר שאי אפשר להשביע בתפילין אלא רק בס"ת הרי המקור הוא מאליעזר עבד אברהם שהוא נשבע לא בס"ת ותירצו שהוא היה ת"ח ועיין רש"ש שזה כמבואר ביומא שהוא היה זקן ויושב בישיבה ומבואר שג"ם לר"פ שצריך דוקא ס"ת אבל ת"ח מועיל בתפילין

והנה בטעם דת"ח מועיל בתפילין כתב רש"י שזה מצד כבודו ולכאורא הכונה שהמעלה של ס"ת שיש בזה יותר איום לומר האמת וזה מעלים את החשד שהוא משקר ולכן מחפסים דבר עדיף ובת"ח מפני כבודו מקילים לא לבקש איום גדול כיון שלא רוצים להראות החשד בו אמנם היה מקום לומר שת"ח שיודע חומר עבירה אצלו דרגת איום של תפילין זה כמו ס"ת אצל ע"ה ולפ"ז יתכן שאפילו אם אצל ע"ה תפילין זה לא טוב לעיכובא אבל אצל ת"ח יועיל תפילין ויתכן שזו דעת תוס' אמנם זה דלא כרש"י שזה מצד כבוד התורה

והנה הש"ך הביא מרב האי גאון שלגבי זה לא צריך ת"ח גמור אלא מי שמניח תפילין כל יום והיה מקום לומר כונתו שמניח כל היום שא"כ חזינן שהוא מדקדק במצוות אמנם הש"ך העתיק כל יום וכתב לפ"ז בזמנינו כל אדם דינו כת"ח והנה אם כל הדין מצד כבוד התורה לכאורא א"כ וודאי שאדם שמניח תפילין כל יום אין שום דין לכבד אותו ומוכח מדבריו דמעיקר הדין כל נקיטת חפץ זה מועיל אלא אדם שלא מניח תפילין זה מראה שתפילין לא חשוב בעיניו ולכן זה לא עוזר ולפ"ז וודאי א"ש דברי התוס' שאפילו אם זה מעכב בדיעבד אבל למי שמניח תפילין והוי דבר חשוב בעיניו וודאי שזה יעזור

והנה כתב הטור בשם הרמ"ה שהמעלה של ת"ח שמספיק תפילין זה רק פעם ראשונה אבל לא פעם שניה ולכאורא הסברא בזה דת"ח בסתמא הוא יודע חומר שבועה ואצלו מספיק האיום של תפילין כדי שלא ישקר ולכן אם זה פעם שניה חזינן שאין חומר שבועה חשוב כל כך בעיניו ולכן משביעים אותו בס"ת והנה אם כל הדין מצד כבוד התורה לכאורא וודאי שגם אדם זה נשאר עליו כבוד התורה ומשמע יותר שזה סברא מעיקר הדין שת"ח ששבועה חמורה בעיניו תפילין זה כמו ס"ת וצ"ע ויתכן שהסברא משום כבוד התורה אלא שזה לא סברא במקום שחזינן ששבועה קל בעיניו שאז זה נצרך לעצם השבועה

ועיין ר"ן שהביא מהגאונים שמשביעים בנודות נפוחים ומיטה של מתים וכו' וכתב שבת"ח זה לא שייך וכמו לעניין תפילין והוסיף שגם בסתם אדם זה לפי ראות עיני הדיין עכ"ד ומבואר גם שזה לא סברא מיוחדת בתפילין אלא שת"ח צריך פחות איום ובעיקר דברי הר"ן מבואר שדין איום זה הוא על הדיין ולא מזכות התובע והמטרה שלא יהיה שבועת שקר בעולם

והנה בעיקר דברי הב"י שנקט לעניין מעומד דמהא דת"ח מיושב ה"ה בדיעבד לענין כל אדם וכן הביא הגר"א מהר"ן לעניין עדות שצריך מעומד דבדיעבד זה מועיל מיושב ולמד דבר זה מהא דת"ח הוא מיושב ולכאורא זה נסתר מתוס' שת"ח מועיל תפילין ולגבי שאר דברים זה מעכב אמנם לנ"ל אינו ענין שאיפה שזה מצד כבוד התורה ומעיקר הדין גם אצלו היה צריך להיות באופן זה כה"ג אפשר ללמוד מת"ח שדבר זה לא יעכב דלא מסתבר שמצד כבוד התורה יעשו דבר שבדין תורה אין בו עניין אבל תפילין שזה מציאות שאצל ת"ח זה כמו ס"ת וודאי יתכן שאצלו זה מעכב

והנה בהא דדימה הגר"א את דברי הר"ן לעניין עדים לכאן לכאורא יש לחלק דלכאורא גם אם הדין נקיטת חפץ הוא לעיכובא הכוונה שמחובתו לתת בירור מושלם וכל שלא נתן את זה זה מעכב והנה אם הדין שמפני כבודו הוא לא יכול להישבע לכאורא זה וודאי לא סיבה שהוא ישלם אמנם לכאורא וודאי יהיה מזכות הבע"ד לתבוע בירור פחות אם תפילין דאין הגדר שבירור פחות משבועה אם ס"ת זה שום דבר ולכן עדין דין השבועה כאן יש בן ענן משא"כ אם עדים מעכב בעמידה א"כ כאן זה כאילו שאין כאן עדים ומה שייך לקחת עדותם בדיעבד וצ"ע

ובעיקר קושית התוס' מאליעזר תירצו עוד שאצלו שלא היה דבר אחר זה כמו ס"ת דהיינו שזה לא גזה"כ של ס"ת אלא הדבר הקדוש הקיים הוא נחשב האיום הנצרך והנה בזה א"ש שאע"ג שמילה זה לא קדושה אלא רק תשמישי מצוה דאז שלא היה דבר אחר זה מועיל אבל היום שיש תשמישי קדושה יתכן שזה וודאי לא מועיל וכמו דמבואר בריטב"א שאין להשביע בציצית אמנם בתירוץ הראשון של תוס' דמשמע שזה כמו תפילין צ"ע כנ"ל שכאן זה רק מצוה ולכאורא בציצית וודאי שאין להשביע

**בדין נשבע ללא נקיטת חפץ שחוזר ונשבע ולא אמרינן מיגו דחשיד וכו'**

ב] מבואר בגמ' דאם השביעו ללא נקיטת חפץ חוזר ונשבע אם נקיטת חפץ ועיין ראשונים שהביאו משו"ת הרי"ף שאם אדם נתחייב שבועת היסת ונשבע ללא נקיטת חפץ ואחר זה בא עד אחד ועכשיו נתחייב שבועה אם נקיטת חפץ שצריך לחזור ולהישבע כיון שנקיטת חפץ מעכב ועיין ביאור הגר"א שציין עוד מקורות לדין זה ומשמע שאין זה מוכרח מסוגין וצ"ב הטעם

ושמעתי לבאר שהיה מקום לומר שזה סברא בעצם החיוב כיון שהוא כבר נשבע שבועה ללא נקיטת חפץ א"כ דרגת בירור זה כבר נעשה ועד כמה שיחול עכשיו חיוב רק לנקיטת חפץ החיוב הוא רק את תוספת הנקיטת חפץ ויתכן שאין כזה חיוב אמנם אין זה ענין לסוגין דכאן מלכתחילה חל חיוב בירור אם נקיטת חפץ א"כ כל שזה לא נעשה הוא חייב לחזור ולהישבע

ועיין תומים ס' פ"ז הובא בקצוה"ח ונתה"מ וכן ברעק"א שהקשו דהגמ' בב"מ דנה האם אמרינן מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועה ומבואר בגמ' שאם היה הדין כן באופנים שזה כך לא היה שבועה ומבואר בגמ' הטעם דלא אמרינן מיגו וכו' כיון דשמא מלוה ישנה יש לו עליו ולכן הוא לא פורש מחמת הממון אבל מחמת השבועה הוא יפרוש והנה בפשוטו הסברא של מלוה ישנה זה רק סברא שהוא לא גזלן אבל זה לא סברא ששבועתו אינה שבועת שקר והקשו הנ"ל א"כ כאן שכבר נשבע פעם אחת ללא נקיטת חפץ א"כ מה ענין להשביעו אם נקיטת חפץ הרי עד כמה שהוא חשוד להישבע לשקר מחמת השבועה הראשונה א"כ אין טעם להשביעו פעם שניה וכקושית הגמ' שם

ובנתה"מ תירץ שכל הגמ' שם זה דוקא שבאותו זמן שעובר את העבירה של ממון הוא חשוד גם לעניין לעבור על שבועה אבל אם זה זמן קודם כה"ג יתכן שחזר בתשובה וכדו' ועכשיו הוא לא חשיד אשבועתא

ובחזו"א חו"מ סימן ט' תירץ שכאן מצטרפת השבועה הראשונה אם השבועה השניה לברר שהוא אמיתי ואין זה דומה לגמ' בב"מ שהממון הוא לא מצטרף לשבועה דדין הבירור הוא ע"י השבועה ע"ש

ועיין חידושי הגרש"ר ב"מ ס"ח שכתב שזה וודאי מי שחשוד אין הביאור שלא חל עליו שבועה וכן זה וודאי ששבועתו מבררת אלא שאין זה בירור מושלם ולכן עד כמה שיודעים שהוא חשוד התובע יכול לטעון שרוצה בירור יותר טוב ולכן אמרינן מתוך אבל כאן שאין לנו בררות שהוא פסול א"כ יכול להשביעו ולבקש לפחות בירור זה אפילו אם הוא פסול

וע"ש שהביא שדנו הראשונים בחשוד לעניין היסת שהבע"ד ישביעו וברמב"ם כתוב שאין מוסרין שבועה לחשוד וביאר המרדכי שזה מצד חילול השם שהוא ישבע לשקר ובאמת יש שיטות שבהיסת שאין שכנגדו התובע יכול להשביע אפילו חשוד ולא ס"ל האיסור של חילול ה' ומכל זה מבואר שזה וודאי שיש בשבועתו איזהו בירור ולכן כאן וודאי שיש סיבה להשביעו אלא דעדין יש לדון שיהיה אסור להשביעו מצד האיסור לא למסור שבועה לחשוד ובזה יתכן שזה וודאי כל שלא ידוע לנו מהפסול אין איסור זה ומה שהגמ' בב"מ דנה מצד מיגו דחשיד שם זה סברא בעצם החלות שבועה שכיון שעיקר דינה לברר לגמרי א"כ דנה הגמ' שכה"ג לא יכול לחול דין שבועה כלל דמצד עצמו הוא חשוד ועל זה תירצה הגמ' מלוה ישנה יש לו ואצלינו שכל חיסרון מצד סיבה צדדית זה לא סיבה שלא יחול שבועה

והנה באמת בשו"ת הרשב"א במיוחסות ס' ק"ט נתקשה באופן דומה בנשבע וחוזר ונשבע למה לא יהיה חיסרון של מסירת שבועה לחשוד ומבואר שמצד החיסרון של מיגו דחשיד וכו' וודאי אפשר להשביע ולכאורא הביאור כנ"ל אלא שעדין הוקשה לו שיש כאן האיסור הנ"ל ועל זה תירץ שגם בשבועה יש הסברא של מלוה ישנה ודלא כאחרונים הנ"ל

וע"ש ברשב"א שהקשה בכל מודה במקצת אם שני אנשים תבעו אותו ונשבע להם שיבואו ויעידו שהוא פסול וכדין עדות מיוחדת ותירץ שבשבועה התורה נתנה לו נאמנות יותר מהתובע שלא אמרה שישבע ויפסל וכיון שאין שני העדים מעדים על אותו סיפור לכן הוא נאמן יותר מהם ועדין הוקשה לו בשבועת עד אחד אם נשבע פעמים שיהיה כאן שני עידים שהוא פסול ותירץ גם כאן שהתורה נתנה לו נאמנות יותר מהעידים

והנה אם גדר הדין שהוא נאמן בשבועתו לפשוט הספק צ"ב הדין המבואר בשו"ע שאם נשבע שכל הדברים שיעשו הכל באמת ולא יטען שום טענת שקר ומבואר שכה"ג לא משביעים אותו דחשיב שהוא נשבע שלכאורא כל שהשבועה לא נעשית בתור חיוב התורה לא נתנה לו בזה נאמנות וצ"ע

ועיין מאירי בסוגין שהביא הדין שאם נשבע ללא נקיטת חפץ הוא חוזר ונשבע אם נקיטת חפץ והביא שיש שהוכיחו מכאן שחשוד על שבועה דרבנן הוא לא חשוד על שבועה דאוריתא ודחה שכאן לא נשבע כדינו ומשמעות הדברים שלא הוקשה לו שיהיה כאן מיגו דחשיד דא"כ לא יעזור תירוצו אלא שהוקשה לו שאין לו זכות לתבוע שבועה כיון שיש לו כבר בירור חלקי ואין זכות לתבוע שבועה בשביל התוספת של נקיטת חפץ ועל זה תירץ שכיון שנשבע שלא כדינו חשיב שלא קיבל כלום וממילא יכול לתבוע שבועה וצ"ב ועיין בהלכות טוען ונטען סוגית חשוד שהארכנו בזה

**בדין שבועה האידנא**

ג]עיין רש"י שכתב שהאידנא לא משביעים שבועה דאוריתא ותיקנו לגזור ארור בעשרה ועיין טור וכן הוא בשו"ע שוודאי שארור זה גם שבועה אלא שזה לא כחומר שבועה גמור ועיין סמ"ע שגם זה שבועה בשם אלא שכאן זה לא נשבע בחיי המלך דהינו שאם זה שקר אין כאן הזכרה לבטלה דאדרבא הזכיר לקללו ועיין שו"ע דנראה שגם זה נעשה בנקיטת חפץ דהרי זה גם שבועה

**בביאור דין שבועה כגמר דין ובגדר החיוב שבועה**

ד]מבואר בסוגין שהשבועה מעומד ועיין רא"ש שהטעם שזה כגמר דין ולפ"ז מבואר שת"ח לא צריך לעמוד בגמר דין ושמעתי להעיר שלכאורא עד כמה שהשבועה יסודה לברר א"כ זה כמו שבי"ד יגידו לו תביא עדים וכי זה חשיב גמר דין הרי לכאורא הגמר דין יהיה כשהוא לא יביא עדים יפסק את דינו או כשהוא יביא עדים ומשמע שהדין שהוא חייב שבועה זה עצמו יש בו חיוב ולגבי זה הוא גמר דין

ועיין גמ' ב"מ י"ז. דמי שנתחיב שבועה ואמר שהוא נשבע שנאמן וצ"ע עד כמה שיסוד הדין שבועה הוא שחייב להביא בירור א"כ כאן אין לנו בירור וכי אדם שנפסק שצריך להביא עדים ויאמר הבאתי עדים במקום פלוני וכי זה יעזור ומשמע שיסוד הדין שבועה הוא חיוב שבועה ולא הבירור שבדבר וצ"ע ויתכן שיסודו הוא שלתובע יש זכות השביעו כדי שע"י זה יפרוש ויודה האמת ואין זה כלל חיוב להוכיח לבי"ד שהוא צודק ובזה א"ש הנ"ל וצ"ע

**בדין נקיטת חפץ בשבועת היסת**

ה]בעיקר המבואר בסוגין דשבועה צריך נקיטת חפץ דעת הרמב"ם ששבועת היסט לא צריך נקיטת חפץ וכן פסק השו"ע והוסיף שדיין שהשביע בנקיטת חפץ הוי טועה בדבר משנה והש"ך הביא ראשונים שחולקים ופסק שבמקום שאין מנהג אדרבא צריך להשביע בנקיטת חפץ ועיקר ראיתו שהגמ' שואלת מאי איכא בין שבועה דרבנן לשבועה דאוריתא ולא אומרת חילוק זה ועיין אולם המשפט שעד כמה שזה הראיה א"כ גם מוכח שהיסת צריך נקיטת חפץ דהגמ' לא אומרת נפק"מ זו והרי בזה השו"ע סתם שלא צריך שם והש"ך לא השיג על זה כלל וצ"ע

והנה מבואר בש"ך דדיין שהשביע בנקיטת חפץ ולכן הבע"ד שילם אינו חוזר כיון שזהו העיקר לדינא אמנם עיין קצוה"ח שהקשה שכיון שקי"ל שבשבועת היסט לא נחתינן לנכסיה ואם תפס מפקינן א"כ כאן שלמעשה כל מה שהסכים לשלם זה מחמת שחשב שלמעשה חייב להישבע אבל כל שזה טעות אפילו אם מעיקר הדין צריך נקיטת חפץ אין זכות לבע"ד לתפוס הממון כיון שזה לא מדעתו וכאן הרי לא מגיע לו נידוי וצ"ע

**בדין אמר איני נשבע**

ו]מבואר בגמ' אם אמר איני נשבע פוטרין אותו מיד ומבואר בראשונים כמה שיטות שיטת רש"י שאם יצא מב"ד כבר לא יכול לחזור בו והרשב"א הביא כן מהרי"ף אלא כתב שלא צריך יצא מב"ד אלא שמיד שקבל על עצמו לא יכול לחזור בו ובר"ן כתב שכל שעסוקין באותו ענין יכול לחזור בו ושיטת ר"ת לאחר חזרתו וכן נקטו האחרונים בדעת הר"מ דעד שנשבע יכול לחזור בו והרמב"ן בב"ב חילק דבגמ' בב"ב שאמר לו רצונך השבע וטול כיון שהסכים לוותר רק ע"י השבועה א"כ כל שהוא עדין לא נשבע הוא יכול לחזור בו משא"כ אם אמר הריני משלם ואיני נשבע א"כ בזה כבר קיבל על עצמו הפסק ולא יכול לחזור בו ועיין ש"ך סימן כ"ב שדייק כן מהטושו"ע ע"ש

**בביאור הדרשא מה כסף דבר חשוב וכו'**

ז]עיין סוגית הגמ' דנחלקו רב ושמואל בדין שתי כסף דשמואל ס"ל שזה הלכה בטענה אבל הכפירה וההודאה שניהם פרוטה ורב ס"ל שהכפירה צריכה להיות שתי כסף ובגמ' מבואר ששמואל דורש מה כלים שנים אף כסף שנים ומה כסף דבר חשוב אף כלים דבר חשוב והקשה רש"י הרי שיטת שמואל לקמן שכלים לא צריך שיהיה שווה שתי כסף וא"כ לא צריך דבר חשוב ולכן גרס אף כל דבר חשוב וביאר שזה בא לומר שלא על כל שני דברים חייבים אלא אם הם שווים שני כסף ועיין תוס' שלפ"ז לרב שדורש כסף לכפירת שתי כסף לומדים דבר זה מכלים שיש להם חשיבות שהם ראוים למלאכתם ויש להם חשיבות ה"ה כל דבר צריך להיות חשוב

אמנם הראשונים קיימו הגירסא מה כסף דבר חשוב אף כלים דבר חשוב וביארו או שזה בא לאפוקי מוריקא שזה עשוי מגללי בקר או שזה בא לאפוקי שברי כלים ועוד ביארו הראשונים שזה בא לומר שאפילו שלא צריך שהכלי ישווה שתי כסף אבל זה צריך להיות שווה פרוטה והנה לכאורא לרב שאין דרשא זו אז לא צריך שווה פרוטה וכן נקט הקצוה"ח אמנם כל הראשונים נקטו דבר זה גם לרב וצ"ל שזה מסברא כמבואר בריטב"א שוודאי שצריך שיהיה לכפירה תורת ממון ולהודאה תורת ממון

**בביאור הדין שכלי צריך להיות שו"פ**

ח]והנה יש לחקור במקרה ששני מחטים שווה פרוטה ותובע ממנו ארבע מחטים ומודה לו בשנים ולכאורא אם יש כאן ילפותא שאפילו שלא צריך שיהיה שווה שני כסף אבל צריך פרוטה א"כ צריך שכל מחט יהיה שו"פ שרק אז יש לזה חשיבות אבל אם הטעם מסברא כמבואר בריטב"א א"כ כל שיש לזה תורת ממון אפילו בצירוף שנים זה יכול להועיל וצ"ע דלא משמע שלרב זה גדר אחר משמואל

**בנידון הראשונים בכלי שאין ש"פ הרי אין נזקקין לזה**

ט]והראשונים הביאו מרב האי גאון וכן שיטת הרמב"ם והרשב"א שבדין שהתחדש בכלים זה אפילו פחות משו"פ והנה הקשו הראשונים הרי אין בי"ד נזקקין לפחות מש"פ והנה הריטב"א ביאר הקושיא כששני המחטים של הכפירה וההודאה הם פחות מש"פ אבל אם ביחד הם ש"פ לא הוקשה לו וצ"ב הרי הכפירה היא פחות מש"פ וא"כ אין בי"ד נזקקין לזה וצ"ל דבגמ' ב"מ נ"ה מבואר שאם נזקקו לש"פ גומרים אפילו פחות מש"פ א"כ כל שהטענה מתחילת שו"פ נזקקין לזה אמנם הראשונים כולם שאלו שאם המחט של הכפירה אין בה שו"פ הרי אין נזקקין וצ"ל למה זה לא כאם כבר נזקקו אמנם עיין רש"י שם וברמב"ם שביארו הסוגיא בדרך אחרת ולפ"ז א"ש

ותירצו הראשונים שצ"ל שכמו שנתחדש כאן שזה נחשב כמו שתי כסף ה"ה יש לזה חשיבות של ממון לגבי שבי"ד נזקקין אמנם לענין קידושי אשה שצריך שיעור ממון בפשוטו שם זה וודאי לא מועיל והרשב"א צידד שגם שם זה יועיל ועיין קצוה"ח שהקשה על זה מכמה דוכתי וצ"ע

**בקושית הקצה"ח דבמודה כלי זה הילך**

י] והנה הקשה הקצוה"ח בתובע שני מחטים ומודה לו באחד הרי זה הילך ובהכרח צ"ל שאומר שזה נאבד וצריך לשלם א"כ היום שיש לו חיוב ממון זה לא כלי ודוחק להעמיד בהלואה שהוא חייב לתת כלי אם לווה כלי דהרי פשטא דקרא מדובר בפיקדון ותירץ שכיון ששורש התביעה היא כלי חשוב כלי וכמו שמצאנו לעניין כפירת שיעבוד קרקעות שאם הויכוח על קרקע אפילו שהיום צריך לשלם ממון חשיב קרקע וכן תירץ בנתה"מ ועיין קצוה"ח שחזר והקשה אבל לראשונים שאין בזה ש"פ עדיין אין כאן הודאה כיון שבי"ד לא נזקקין ומה שתירץ הרשב"א שבכלי נזקקין אבל פה שזה חיוב ממון זה לא שייך וע"ש שתירץ או שכיון שיסוד החיוב הוא כלי ממילא נזקקים גם על שויו וצ"ל שכה"ג גם אין דין מחילה של פחות מש"פ עוד תירץ שלגבי ההודאה לא צריך שיהיו בי"ד נזקקין אלא גם לצי"ש עוזר וה"ה כאן אלא שצ"ב הרי פחות מש"פ זה מחילה א"כ גם אין חיוב לצי"ש וצ"ל שכה"ג יסודו בחפץ בעין זה אחרת

והנה בעיקר דבריהם שכיון שהתביעה יסודה בכלי חשיב כלי ודימו לקרקע עיין קה"י שהקשה ששם רק מצאנו שזה סיבה לפטור בשבועה אבל לא מצאנו שזה סיבה לחייב וזה וודאי שאם יהיה חיוב קרקע שיסודו במעשה לא של קרקע זה לא יחייב שבועה וא"כ ה"ה כאן

ועיין נתה"מ שישב שכאן זה שולח יד שהוא גזלן וכה"ג לא חשיב הילך ובקה"י תירץ כגון שזה היה שומר שמסר לשומר ולכאורא גם אם יודה אלא שיאמר כרגע אני לא יתן לך את זה אלא יותר מאוחר לא חשיב הילך וצ"ע

**בדין כפירת שתי כסף האם זה הלכה בחלות שבועה או בכפירה בדעת רב ושמואל**

י"א]מבואר בגמ' דשמואל ס"ל שהטענה שתי כסף ורב ס"ל שהכפירה שתי כסף ויש לעיין האם זה הלכה במעשה הכפירה ובמעשה הטענה או שזה הלכה בחיוב שבועה שהחיוב שבועה צריך להיות בשני כסף והנה לשמואל לא שייך לומר שהחיוב שבועה הוא בשתי כסף דהרי לא נשבע על שתי כסף אמנם יתכן שגורם השבועה הוא השתי כסף והרי ההודאה הוא מכלל גורמי השבועה ויתכן באמת לחלק דלשמואל זה רק הלכה בטענה ולרב זה הלכה בחלות שבועה

והנה הגמ' לקמן מ. אומרת שעד אחד מחייב שבועה אפילו על פרוטה והקשו תוס' כמו שלעניין כפירת שיעבוד קרקעות מבואר בגמ' שלומדים ממודה במקצת לכל הנשבעין למה לענין זה לא לומדים ותירצו דזה שמואל לשיטתו דרק הטענה שתי כסף א"כ אין לדמות ע"א לזה דלומר שצריך שהעד יעיד על שתי כסף הרי מודה במקצת זה גם לא כך ולומר שיודה בשאר א"כ זה מודה במקצת ולכן בהכרח זה לא דומה וממילא הדרינן לכלל שכל ששנים מחיבים אותו ממון אחד מחייבו שבועה אמנם עיין תוס' כתובות פ"ז: שדחו שיתכן שמדובר שהוא תבעו שתי כסף וכופר בהכל וע"א מעיד על פרוטה והקשה רעק"א א"כ זה לא דומה למודה במקצת שמחיב השבועה מורכב מההודאה אבל כאן שהשבועה מכח העד אחד א"כ מה שהוא כופר אין לזה שום קשר לשבועה ואין סיבה שזה יעזור ומדברי התוס' מוכח לכאורא שאין השתי כסף של הטענה צריך להיות מכלל גורמי השבועה דהינו שרק צריך שהדין ודברם שבינהם יהיה חשוב וכה"ג יחול שבועה אפילו רק על הפרוטה

וכן מבואר בר"י מגאש לקמן מ. שהקשה למה שבע"א לא נצטרך שיהיה טענה שתי כסף והע"א יעיד על הפרוטה ותירץ שהדין שתי כסף לא נאמר בע"א ומבואר ששיך שיתקיים כאן הדין שתי כסף וכנ"ל

והנה לשון הגמ' אפילו לא כפר אלא בפרוטה והודה בפרוטה חייב ובפשוטו הכוונה וכן הוא בר"ח שזה או שהודה בפרוטה וכפר בשאר או שכפר בפרוטה והודה בשאר אמנם עיין שער המשפט ריש ס' פ"ח שביאר שגם אם יודה פרוטה ויכפור פרוטה ועל השאר יאמר איני יודע אפילו למ"ד שאין מתוך וא"כ החיוב שבועה לא קשור למה שאמר איני יודע בכל אופן יהיה חייב שבועה וחזינן כנ"ל שלא צריך שזה יהיה מגורמי השבועה אלא שזה הלכה שזה יהיה נידון חשוב של שתי כסף

והנה בפשוטו לפ"ז היה מסתבר שלרב שצריך שתי כסף הביאור כנ"ל שזה הלכה שמעשה הכפירה יהיה שתי כסף ולא שחלות השבועה יהיה על שתי כסף אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכיון שכאן החלות שבועה הוא על השתי כסף א"כ זה הטעם של השתי כסף ואין זה דומה לשמואל שההודאה הוא לא מחלות השבועה

והנה הראשונים דנו האם שבועת השומרים צריך גם שתי כסף ויש שכתבו שכיון שהפרשה מדברת על שומרים א"כ וודאי שהדין שתי כסף נאמר גם בשומרים וכן הוא דעת הרמב"ן רא"ש ר"ן וריטב"א אמנם יש שכתבו שכיון שעירוב פרשיות כתוב כאן א"כ כמו שלעניין מודה במקצת לא לומדים לשומרים א"כ ה"ה לענין שתי כסף לא לומדים לשומרים וכן הוא דעת הרשב"א והרמב"ם

אמנם עיין ר"י מגאש שכתב טעם אחר למה לא שייך דין שתי כסף בשומרים דהדין שתי כסף הוא בכפירה והרי שבועת השומרים אין שום כפירה דהרי הוא טוען נאנסו והבע"ד לא מכחישו והראשונים דחו שגם טענת נאנסו זה כמו כפירה עכ"ד והנה כל זה שייך עד כמה שזה הלכה במעשה הכפירה א"כ כאן אין מציאות כפירה ולכן לא שייך ללמוד את זה אבל עד כמה שזה רק הלכה בחלות שבועה שזה חל רק על שתי כסף א"כ מה איכפת לן שאין כאן כפירה אבל נלמד שכמו ששם יש הלכה שהשבועה לא חלה אלא על שתי כסף כך כאן השבועה לא תחול אלא על שתי כסף ובהכרח כנ"ל שזה הלכה במעשה הכפירה

וכן עיין ראב"ד בהשגות על הבעה"מ שכתב שדוקא במודה במקצת שזה סברא שפחות משתי כסף אדם לא משתמט לכן צריך שתי כסף אבל כאן שזה לא קשור לאישתמוטי אין סיבה שצריך שתי כסף ומבואר גם בדבריו שזה לא הלכה במעשה השבועה אלא זה הלכה במעשה הכפירה וכאן שזה לא מצד כפירה זה לא שייך והנה בעיקר דבריו צ"ב שלשמואל הרי לא צריך שתי כסף וכי לדבריו יהיה אחרת וצ"ל שגם לדבריו כיון שתובעו שיעור חשוב זה סיבה להישתמט אפילו על חלק

והנה דנו הראשונים לעניין שבועת הנוטלים האם צריך שתי כסף והרמב"ן והראב"ד נקטו שוודאי לא צריך שתי כסף דכאן שהוא נוטל אין סברא לומר שחיוב השבועה רק על שיעור גדול שרק בנפטרים זה סברא שעל שיעור קטן זה לא סיבה להטיל עליו חיוב שבועה ע"ש אמנם דעת הרמב"ם שצריך שיהיה שתי כסף אמנם האחרונים הקשו סתירה בדבריו ובטור, ועיין ש"ך פ"ט סק"ב שכתב שצריך שהטענה תהיה שתי כסף אבל השבועה זה אפילו על פרוטה [וצ"ע שלשון הר"מ אפילו שכרו בפרוטה וכבר הקשה כן החזו"א ס' י"ב] וצ"ע הרי עד כמה שתובע שתי כסף א"כ גם נשבע על זה ובחזו"א ס' ו ביאר שהכוונה שהשכיר לא מוכן להישבע רק על הפרוטה אבל בתור תביעה הוא תובע שתי כסף ויש לדון שעד כמה שתובע בצורה שלא ברור לו לענין שבועה היה מקום לומר שזה לא תביעה שמספיקה לעניין שיחשב שיש כאן זכות שבועה על שתי כסף וצ"ע אמנם עיין תומים הובא בנתה"מ שביאר שהדין ששבועת שכיר זה רק אם אומר פרעתי ולא אם חולקים על השיעור שקצצו על המלאכה ולפ"ז העמיד שהשכיר טוען שנשכר בשתי כסף והמשכיר אומר ששכרו בפרוטה ועוד נחלקו שהשכיר אומר שלא שילם לו והמשכיר אומר ששילם לו ע"ש ומבואר שאפילו שהחלות שבועה זה רק על פחות משתי כסף בכל אופן צריך שהכפירה תהיה על שתי כסף והנה בזה הדברים מאוד מחודשים דלכאורא הויכוח של המחיר שקצצו לא קשור לדין השבועה כלל וכמו שוודאי לשמואל שהטענה שתי כסף לא יועיל אם חלק זה תביעת קרקע דהדין קרקע הוא גם בגורם השבועה וצ"ע

**בביאור דברי הרימ"ג שהקשה שלרב יהיה דין בע"א שהטענה שתי כסף**

י"א,ב]והנה עיין ר"י מגאש שלאחר שביאר ששבועת השומרים לא שייך שתי כסף כיון ששם אין כפירה הקשה שע"א אפילו שלא צריך שיעיד על שתי כסף אבל שיהיה תביעה של שתי כסף וכפירה של שתי כסף והע"א יעיד על פרוטה ותירץ שע"א כיון שמקור השבועה או לא מכאן מהיכי תיתי שיצטרכו שתי כסף ועוד שדוקא כאן שהכפירה היא המחייבת שבועה לכן צריך שתי כסף אבל בע"א זה לא שייך עכ"ד וצ"ע שכיון שלכאורא כל דבריו שם לרב א"כ לרב שזה הלכה בכפירה אין שום מקור שהטענה צריך להיות שתי כסף

ושמעתי לבאר שכוונתו שהטעם דלרב צריך שתי כסף חוץ מההודאה זה מחמת שההודאה חשיב שעל זה אין דין ודברין כיון שהודה ויסוד הדין שיהיה מעשה כפירה של שתי כסף שעל כזה דין ודברים צריך שבועה אם יש מודה במקצת ולכן גם בע"א אפילו שלא צריך שיעיד על השתי כסף אבל צריך שיהיה כאן דין ודברים דהינו כפירה של שתי כסף אמנם זה אינו נכון דמפורש רצה שיצטרכו תביעת שתי כסף ושמתוך זה יהיה הודאה בחלק וכפירה בחלק וצ"ל שכונתו שסוד הדין דשתי כסף שהדין ודברים הוא על שתי כסף אלא ששם צריך שזה יהיה הדין ודברים של הכפירה ופה נלמד רק חלק מזה דהינו שגם חלק ההודאה מצטרף וצ"ב

וכוונתו ליישב שבאמת זה לא כך אלא שמה שהתורה הצריכה שתי כסף שכיון שהכפירה היא מחייבת השבועה דהינו שזה סיבת השבועה לכן צריך שתי כסף אבל בע"א שסיבת השבועה זה הע"א א"כ לעניין הכפירה אין ללמוד משם ואע"ג שס"ל שע"א גם צריך תביעה ולא עוזר טענת שמא כמו שהביאו בשמו אבל אין התביעה זו שמחיבת השבועה אלא שרק כשיש דין ודברים בינהם כה"ג בע"א הוא מחייב השבועה ודו"ק בכל זה

**דעת השער המשפט בכמה דוכתי שזה הלכה בחיוב שבועה**

י"ב] והנה מצאנו בשער המשפט בכמה דוכתי שס"ל שגדר הדין הוא שחלות שבועה הוא רק על שתי כסף ואפילו שלשמואל ס"ל שזה לא קשור לגורם השבועה וכנ"ל לרב ס"ל שזה מצד החלות שבועה ולנ"ל יש לדון בדבריו וכדיבואר לקמן

א.הנה קי"ל שאין בי"ד נזקקין לפחות משו"פ ועיין פתחי תשובה סימן ו' שדן בכמה שותפין שתובעין ש"פ אבל לכל אחד יש פחות מש"פ האם כה"ג נזקקין וע"ש שהביא דהברכ"י הביא מהמהרי"ט לעניין הדין שתי כסף שכל שלכל השותפין ביחד יש תביעה של שתי כסף זה מספיק ולמד מזה שגם לעניין הדין שבי"ד נזקקין רק לשו"פ זה כך ועיין בסימן צ"ג סק"ד בפתחי תשובה שהביא מהשער המשפט שדימה הדברים והביא ראיות שהדין שאין בי"ד נזקקין לפחות משו"פ לעניין שותפין צריך שכל שותף יהיה לו שו"פ ועיין פתחי תשובה שם שכתב לחלק שכל דברי המהרי"ט לעניין הדין שתי כסף שיסודו שצריך מעשה כפירה של שתי כסף כה"כ חשיב שהוא כופר שתי כסף אבל לעניין החיוב ממון שכדי שבי"ד יזדקקו צריך שתי כסף כה"ג צריך שיהיה חיוב ממון לכל אחד פרוטה ע"ש אמנם השער המשפט שם ביאר מפורש שהדין שתי כסף בשבועה הוא סברא שחלות השבועה לא חלה אלא על שתי כסף ושתי כסף לענין שבועה זה כמו פרוטה לעניין ממון וא"כ לגבי כל אחד לא חל חיוב השבועה על שתי כסף ודו"ק

ב.עיין שעהמ"ש ס' פ"ח שהביא לדון בתובעו שתי כסף ופרוטה והודה בפרוטה וכפר בפרוטה והשאר אמר איני יודע וכתב שלמאן דאמר שס"ל שאין מתוך שאין יכול להישבע משלם א"כ השבועה לא תחול אלא על פחות משתי כסף וזה וודאי שלא יהיה אמנם למאן דאמר שס"ל מתוך שאינו יכול להישבע משלם בזה כתב שזה וודאי שהגדר בעיקר הדבר שחל חיוב שבועה על השתי כסף ולכן מה שאמר איני יודע הוא צריך לשלם אמנם דן אחרי המתוך האם דנים שכאילו יש כן עדין חיוב שבועה על שתי כסף אלא שחלק הוא משלם וחלק הוא נשבע או שממה שמשלם חשיב שפקע מזה החיוב שבועה ולפ"ז לא ישבע על הפרוטה כיון שאין חלות שבועה על פחות משתי כסף וע"ש שהכריע שגדר מתוך שזה צורה לקיום דין השבועה וממילא צריך להשבע ע"ש ולכאורא כל הנידון עד כמה שזה הלכה שהחלות שבועה צריך להיות על השתי כסף אבל עד כמה שצריך כפירה בשתי כסף לכאורא למ"ד מתוך שגם כה"ג חשיב כפירה וודאי שיהיה שבועה וכן למ"ד שאין מתוך לכאורא כה"ג חשיב כפירה אלא שלא ס"ל לדין מתוך וכמו בחשוד ללא דין היפוך שבועה וצ"ע

[והנה יש לדון בכפר שתי כסף ואחרי זה הודה בחלקם ועכשיו טענתו פחות משתי כסף האם הוא צריך להישבע והנה לדעות הנ"ל שזה הלכה בכפירה מסתבר שנשאר עדין סיבת החיוב של השבועה אמנם אם ננקוט שזה הלכה בחלות שבועה יש לדון כיון שעכשיו נשאר חלות שבועה על פחות משתי כסף א"כ חשיב שירד סיבת השבועה ופוקע החיוב שבועה או שכיון שזה חל לא פוקע ובדברי השער המשפט מבואר שרק מצד שמתוך זה לא גדר שפוקע החיוב שבועה לכן נשאר חייב שבועה אבל ללא זה היה פוקע

ומצאתי בתומים ס' פ"ט סק"א שכתב שבעה"ב שטען על שתי כסף שפרע ושהדין שהשכיר נשבע ונוטל אם אחרי זה בעה"ב הודה בחלק ורק כופר בפרוטה כיון שכבר השכיר זכה ליטול ע"י שבועה נשאר דינו אמנם משמע שם שזה לא מעיקר הדין וצ"ע]

ג.ע"ש דדן האם מצטרף כפירת ממון לשבועת השומרים וכגון שטוענו שנתן לו לשמור שתי כסף ופרוטה ומודה בפרוטה שפשא ומעה הוא כופר ומעה אומר שנאנסו האם זה מצטרף וע"ש שהכריע שזה מצטרף וביאר שיסוד הדין שחלות שבועה לא חל אלא על שתי כסף וכאן השבועה היא על שתי כסף והנה יש לדון שזה שני סוגי שבועות וזה לא מצטרף אמנם אם נימא שיסוד הדין שהכפירה יהיה שתי כסף יתכן שוודאי שאין לצרף שני סיפורים שכל כפירה הוא על פחות משתי כסף

ד.עיין ס' פ"ח שנקט שגם גילגול שבועה זה רק על שתי כסף וביאר כי אין חיוב שבועה על פחות משתי כסף והנה אם זה הלכה בכפירה א"כ כאן שהכפירה לא מחייבת אין שום טעם שיצטרכו שתי כסף אמנם ביאר שם דיסוד הדין שלא חל חיוב על פחות משתי כסף ע"ש אמנם לכאורא יש לעין למה לדמות דבר זה לשבועת מודה במקצת ולא לשבועת ע"א ולראשונים ששומרים צריך שתי כסף ורק ע"א זה גזה"כ מיוחדת א"כ א"ש שבשאר שבועות כגון גלגול צריך שתי כסף

**בביאור מחלוקת רב ושמואל האם שווה או דוקא ובביאור הקובע שזה יחשב שתי דברים**

י"ג]מבואר בגמ' דנחלקו רב ושמואל בטוענו שתי כסף האם הכוונה דוקא או שווה ודעת רש"י שזה וודאי שאין הכוונה מטבע זהב שא"כ לכו"ע כל המטבעות זה נחשב סוג אחד והוי הודאה ממין הטענה וכמו שהגמ' העמידה הסיפא דדינר זהב וכו' והכוונה בשטובעו דינר מטבעות ודין זה מוסכם לכו"ע כמבואר בבריתא דדינר זהוב לגירסתו אלא נחלקו האם כוונתו שווה דינר זהב וממילא גם אם עונה לו דינר כסף זה מעין טענתו דהינו שווה ולא הוי מין אחר או שדוקא קאמר והכוונה חתיכת זהב וא"כ אם אומר כסף זה לא ממין הטענה

והראשונים פליגי על רש"י וס"ל שזה וודאי שכל מטבע הוא חשיב מין אחר ואם טובעו מטבע זהב ועונה לו מטבע כסף זה לא ממין הטענה וביארו ששמואל שאומר דוקא הכוונה שטובעו מטבע זהב טבוע ולרב הכוונה שווי של מטבע זהב והנה רוב הראשונים נקטו שיסוד המחלוקת תלויה בדין שתי כסף האם זה הלכה בטענה או בכפירה ולפ"ז כיון שקי"ל כרב שהכפירה שתי כסף ה"ה קי"ל שסתם דינר זהב זה שווה אמנם הרשב"א נקט שאין זה תלוי אחד בשני וא"כ הדרינן לכלל שהילכתא כשמואל בדיני שדוקא קאמר ליה וכן נקט המ"מ בדעת הר"מ עיין פ"ג מטוען ונטען וכן בפ"י מהלכות שכירות

והנה מבואר בראשונים שהסוגיא מדברת בהלואה ויש לעיין עד כמה שכוונתו דוקא דהיינו שהלוה לו דינר זהב ותובע דינר זהב דמבואר בגמ' שאם עונה לו כסף זה לא מין הטענה האם זה רק מצד שבאמת בעיקר החיוב חל לשלם דינר זהב ולא יכול לתת סוג מטבעות של כסף רק אם אין לו [ומזכות המלוה לומר שרוצה לחכות שיהיה לו של זהב] או דנימא דאפילו אם בדיני הממון אין לו זכות לתבוע דוקא זהב אלא יכול לתת לו כל סוג מטבע בכל אופן כיון שהוא תבע בכזו צורה שרוצה זהב והנתבע ענה שמוכן לתת לו משהו אחר כה"ג לא חשיב ממין הטענה

ועיין חזו"א דפשיטא ליה שזה רק מצד שבחלות החיוב יש דין לתת זהב אבל ללא זה כיון שמצד תביעתו אין לו זכות אלא שווה חשיב שתובע שווה ולפ"ז צ"ל שלרב שהכונה שווה אפילו שיש לו זכות לתבוע דוקא דינר זהב אבל אין כוונתו פה לתבוע את זכותו זו אלא תבע רק את החוב ממון ללא החלק של הסוג במסוים וכן הוא ברשב"א דבהלוה כיון שאם ללוה אין יכול לתת לו כל דבר לכן מלכתחילה מתכוין לתבוע רק חלק זה

אמנם עדיין יש לדון שאולי באמת כוונתו למחול חלק זה וכוונתו לתבוע רק את השויות אבל עד כמה שנשאר עדין שהחיוב הוא זהב וזה עיקר דינו א"כ הוי הודאה שלא ממין הטענה וודאי דהסברא הפשוטה שאין כוונתו למחול הזכות של דינר זהב אלא שאין זה בכלל תביעתו עכשיו וזה גם מספיק כדי שיחשב תביעתו שווה וממילא התשובה היא ממין הטענה

וכן הוא מפורש בר"ן דהנה הראשונים כתבו שכל דברי רב שהכונה שזה שווה אבל בפיקדון וודאי תובע דוקא והכוונה כיון שרוצה את הפיקדון בעצמו וודאי זה טענתו והרשב"א הוסיף שבהלואה כיון שאם אין לו כסף נותן לו שווה לכן מלכתחילה זה תביעתו אבל בפיקדון זה לא שייך והר"ן חלק וס"ל שגם בפיקדון מתכוין לתבוע שווה כי רוצה שהודאתו תהיה מודה במקצת והנה וודאי כה"ג שיש לו ממון אצל חברו נשאר שזהו תביעתו שכל שזה קיים הוא לא יכול לתבוע משהו אחר וכן וודאי לא מוותר על זה אלא כוונתו שהוא כרגע לא תובע דוקא את הממון בעין אלא את החיוב של או זה או דמיו וז"ב ובדעת הראשונים שחולקים בפשוטו שלא ס"ל שאדם תובע בצורה מיוחדת כדי לזכות בשבועתו ועד כמה שלא מפרש מפורש תלינן שאין זה כוונתו

והנה כבר הובא לעיל דעת רש"י שמטבעות חשיבה כל מין אחד כי זה מטבע ועיין חזו"א שביאר דס"ל לרש"י שבאמת בדיני ממון חל חיוב לא דוקא לתת מטבע מסוים שקיבל אלא יכול לתת סוג מטבע אחר ולכן חשיב אותו סוג חיוב ולא איכפת לן שתבע בנוסח דינר זהב אמנם אין זה במשמעות לשון רש"י אלא שביאר שהכל אותו סוג מטבע ואפילו שזה שני חיובים חשיב כאותו מין הטענה ואינו מוכרח

והנה לפ"ז יש לדון דבמקרה שמצד עצם החיוב קבעו שהוא חייב שויות אפילו של דינר כסף אבל צריך לשלם לו את זה בזהב וכה"ג זה לא חל בעצם החיוב אלא זה הלכה בצורת הפירעון וכדין אל תיפרעני אלא במקום פלוני שזה עוזר או אל תפרעני אלא בעדים שזה לא בהגדרת החיוב ותבעו כה"ג והוא הכחיש שחייב רק חצי מזה וללא התנאי של זהב יתכן שכה"ג חשיב ממין הטענה כיון שזה אותו סוג חיוב ובזה לא נחלקו כלל אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכיון שכאן למעשה צריך לתת לו זהב והוא מודה בצורה שצריך לתת לו כסף כה"ג זה עצמו סיבה שיחשב שלא ממין הטענה וצ"ע בזה

**בביאור מחלוקת הרמב"ן והרא"ש בתבעו דינר זהוב**

י"ד] והנה כתב הרמב"ן שאם תבעו דינר זהב זהוב והשיב לו שווה שתי כסף לי בידך לא אומרים שכוונתו שווה שתי כסף זהב בידו וא"כ הוי ממין הטענה אלא אמרינן שכוונתו שתי דינר כסף ועיין רא"ש שהשיג עליו שכל שתבעו דינר זהב ועונה לו שרק חלק מזה תמיד זה נחשב שלא ממין הטענה כמו מנורה גדולה וקטנה וצ"ע דלכאורא אם טענו שלוה ממנו דינר זהב וחייב לו דינר זהב דוקא ועונה לו פרעתי חצי או לויתי רק חצי דינר זהב א"כ הוי ממין הטענה דלכאורא הלווה דינר זהב יכול לפרוע בשש מעות זהב או בשאר מטבעות קטנות של זהב וא"כ אפילו שהוא אמר דינר זהב אבל כיון שאין זה מזכותו אלא בכל צורה שירצה לפרוע מזהב א"כ הוי ממין הטענה וכמו שכתבנו לעיל מהחזו"א ובפשוטו משמע ברא"ש שדנים לפי תביעתו בפועל ולא לפי מה שחייב לו בדיני ממון אמנם בדעת הרמב"ן יתכן ליישב כנ"ל ויתכן לדחוק שהרא"ש ס"ל שתמיד חייב לשלם באותו מטבע שקיבל וזה רק שייך בזמנם שזה היה שווי עצמי ויתכן שאחד יוזל ואחד יתייקר עיין תוס' תחילת איזהו נשך עיין נחל יצחק שהאריך בדין זה האם יכול לפרוע בסוג מטבע אחר וצ"ע ויתכן עוד בדעת הרמב"ן שנקט כרש"י שדוקא הכונה משקל כסף ולא מטבע וכן משמע קצת בלשונו ולפ"ז וודאי הוי מין הטענה

**מהו המחלק שזה חיטים ושעורים ובדין עבד גדול וקטן**

ט"ו] עיין גמ' בב"מ ק. שזה אומר עבד גדול מכרת לי וזה אומר עבד קטן ישבע והגמ' שואלת מה שתבעו לא הודה לו ועיין רש"י וכן מוכח בתוס' בע"ב שם ובר"פ שהכונה לשאול שכל שהוא תובע תן לי דבר מסוים והוא עונה לו משהו אחר אפילו אם זה אותו דבר חשיב שמודה לא מחלק מהטענה ולפ"ז דין הגמ' אפילו אם זה יהיה אותם עבדים ולא דווקא קטן וגדול והנה לפ"ז היה מקום לומר שלרבנן שטענו חיטים והודה לו בשעורים פטור זה לא דוקא כי זה שני מינים אלא כל שיש כאן שתי סוגי חיוב בדיני ממון זה נחשב שלא מודה לו ממין הטענה ומה שהגמ' אומרת במנורה גדולה שיכול לגרדה לפ"ז הכונה שזה לא סוג חיוב אחר אלא שבאותו דבר שהוא חייב יכול לתת לו רק כמות קטנה וכן הוא בלשון רש"י מ"ג. וכן הוא בסמ"ע לענין איזור שהכונה שמה שתובע בזה עצמו מודה חלק ממנו ועיין ב"י לענין אם תובע גפנים במקום פלוני ועונה לו גפנים במקום אחר פטור כי זה תביע העל משהו אחר אם לא שנימא שלא מקפיד על זה

והנה הש"ך ס' פ"ח כתב לעניין טענו חיטים והודה לו שעורים שיין וחומץ זה אותו מין ודייק דבר זה מהרשב"ם שכתב בב"ב פ"ה: לעניין טענו חיטין ושעורים והודה לו באחד מהם שיין וחומץ זה אותו מין וכן מבואר בחידושי רעק"א בב"ב והנה לכאורא זה וודאי שאם אדם לווה מחברו יין לא יכול להחזיר לו חומץ שוודאי שיש כאן שתי חיובים ולפ"ז לכאורא היה מקום לחלק שרק לעניין טענו חיטים ושעורים שיסודו שיש כאן שני תביעות נפרדות כה"ג כל שזה מין אחד חשיב תביעה אחת אבל בדין טענו חיטים והודה לו בשעורים שצריך כנ"ל שעונה מאותו חיוב שתבע והרי כאן זה חיוב של דבר אחר [ושמעתי דהגרי"ל דיסקין בתשובותיו העיר כן על הש"ך]

ומבואר מדברי הש"ך שרק מה שזה שני מינים חשיב טענו חיטין והודה לו בשעורים ולא שזה חיוב שונה ואין זה סותר לתובע דבר שלו ועונה לו דבר אחר דכאן ששניהם חיוב ממון א"כ יש כאן דבר משותף כה"ג רק חילוק שונה במין החיוב יכול לחלק לשני סוגי תביעות משא"כ בתביעה של דבר בעין שכל התביעה זה החפץ א"כ בשני דברים זה שני תביעות

ובאמת דבפשוטו גם מדברי רש"י שכתב שכל מיני מטבעות זה דבר אחד ובפשוטו וודאי שבדיני ממונות הלוה זהב הוא חייב להחזיר לו זהב ולא יכול לתת לו כסף כמבואר בראשונים כאן ובכל אופן כיון שכל המטבעות זה דבר אחד חשיב מעין הטענה חזינן שהקובע לא אם זה אותו חיוב או שתי חיובים אלא צריך דוקא שיהיה חיוב של מין אחר וז"ב

אמנם עיין תוס' כאן שהקשו על רש"י שס"ל שכל מטבע זה אחד הרי אפילו עבד קטן וגדול מבואר בגמ' שזה שתי דברים וקושיתם צ"ע דשם הגמ' שואלת אפילו באותו עבד וכנ"ל שזה תביעה על שתי חפצים אבל כאן שמדובר בהלואה שאין תביעה על ממוני גבך כה"ג ס"ל לרש"י שכל סוגי מטבעות חד ומבואר מתוס' דלא כראשונים בב"מ אלא שגם בשתי חפצים כל החיסרון שזה לא אותו דבר אבל אם זה אותו דבר הוי טענו חיטים והודה לו בחיטים וכמו דלר"ג כה"ג הוי מודה במקצת אפילו שזה שתי דברים וצ"ע בזה בסוגיות לקמן עיין מ"ג. ועיין רמב"ן מפורש שנקט בדעת רש"י שגם בפיקדון יחשב הודאה ממין הטענה

**בביאור המשנה שהכל מין מטבע אחד הן לרב ולשמואל**

ט"ז] הגמ' מתרצת אמר ר"א בטענו דינר מטבעות ועיין רש"י שביאר שבטובעו מטבע טבוע כולם זה מין אחד אמנם כל הראשונים חלקו על זה ועיין תוס' שביארו שמדובר שנתן לו דינר זהב להחליף במטבעות ולא הביא לו המטבעות והנתבע אומר שהחזיר לו חוץ מדינר כסף וטרסית ופרוטה וכה"ג זה ממין התביעה ובביאור החידוש של המשנה מבואר בגמ' שפרוטה בכלל מטבע דהינו שאם זה לא מטבע א"כ כיון שתובע ממנו עכשיו מטבעות א"כ זה לא ממין הטענה אבל כיון שזה מטבע חשיב ממין הטענה

ובראשונים הביאו מהר"י מגאש שביאר שנתן לו לפרוט מטבע זהב והנתבע אומר לו שנתן לו מטבעות כסף וכיון שהיום התביעה סתם מטבעות חשיב ממין הטענה אמנם חידוש המשנה כנ"ל שפרוטה בכלל מטבע

והנה הגמ' ממשיכה ואומרת ורב שהכל דין מטבע קתני וצ"ב למה לרב אין לבאר כר"א הנ"ל וביאר הריטב"א שהרי אוקימתא זו זה תביעה של מטבעות בדוקא והניחא לשמואל זה דומיא דרישא אלא לרב זה לא דומיא דכל המשנה שזה שווה ור"א ס"ל שזה לא קושיא אפילו אם ס"ל כרב אמנם רב עונה שהכל דין מטבע קתני וביאר רש"י שאפילו קטנה זה בכלל התביעה והקשו התוס' הרי כבר למדנו שההודאה פרוטה ועיין תוס"ר שהחידוש שאפילו שיש כאן תביעה גדולה בכל אופן הודאה בפרוטה חשיב הודאה

והרמב"ן ביאר שזה חוזר לבאר כל המשנה דאמרינן שתמיד זה ממין הטענה והטעם שהכל דין מטבע דהינו שהוא תובע שווה

והריטב"א ביאר שגם לרב הכוונה שמדובר שאומר לו שווה דינר זהב לי בידך כיון שהבאתי לך דינר זהב והוא עונה לו שווה דינר כסף לך בידי כי זה מה שהבאת לי והיה מקום לומר שאפילו שבגורמים זה גורמים שונים דהוא אומר זהב והוא אומר כסף קמ"ל שלא מסתכלים על הגורם אלא על התביעה בפועל וזה כוונת רב שהכל דין מטבע דהתביעה בפועל היא אותו דבר וע"ש שהוכיח מכאן שאם אדם תובע דינר הלואה והוא עונה לו פקדון שחשיב ממין הטענה ע"ש

אמנם הרימ"ג ביאר שהוא תבעו שווה וענה לו דינר כסף ופרוטה וטרסית והיתי אומר שכוונתו דוקא וא"כ זה לא ממין הטענה קמ"ל שאמרינן שכוונתו גם לענות שווה וכן הביא הרמב"ן מהרב אב בי"ד

**בדין תובעו שווה ועונה לו דוקא וביאור מחלוקת הרא"ש והרמב"ן בראיה מתבואה וקטנית**

י"ז] והנה מבואר מדבריהם שבאמת אם הוא היה תובע שווה והנתבע עונה דוקא חשיב שזה לא ממין הטענה וכן עיין רשב"א ד"ה ועוד שכתב וז"ל וכיון שכן איכא למימר דתובע אינו תובע מן הסתם בדוקא אלא שווה ונתבע נמי כך הוא משיב בשווה עכ"ל ומבואר שאם היה עונה דוקא לא הוי חשיב ממין הטענה

אמנם עיין רמב"ן וריטב"א ור"ן ורא"ש שנקטו שכה"ג חשיב מודה ממין הטענה ובטעם הדבר עיין רמב"ן שהוכיח מהא דאם תובעו תבואה ומשיבו קטנית שחייב ועיין רא"ש שכתב וז"ל אין הנידון דומה לראיה דקטנית נקראין פירות אבל שווה ודוקא תרי מיני נינהו אמנם נ"ל כדבריו מטעמא אחרינא דכשהתובע טוען שווה כסף כל מה שישיב הנתבע חייב דהוי הודאה ממין הטענה דאין לך דאין שווה כסף וכו' עכ"ל ובפשוטו משמע שאומר טעם אחר מהרמב"ן ולכאורא הכוונה דבדין דתובע תבואה ועונה לו קטנית אפשר לבאר דבר זה בשני אופנים למה זה עוזר דאפשר לבאר שבאמת כונתו שחייב לו סוג תבואה מסוים אלא שלא פירש בתביעתו איזה סוג תבואה ולפ"ז הטעם שחשיב מודה במקצת כשהנתבע עונה קטנית כיון שאפשר לבאר שזה טענת התובע וגם זה בכלל טענתו ואין כאן סוג חיוב אחר מתביעתו אלא שאת זה לא בירר אמנם אפשר לבאר שכשתובע כור פירות הכונה שבאמת זה תביעה כוללת דהינו כור פירות איזה שיהיה והנה גם בתביעת שווה דהינו שתובע דינר זהב אפשר לבאר שהכונה שתביעתו שחייב לו משהו דוקא אלא שלא ביאר מה אלא הזכיר רק השויות של החוב ואפשר לומר שבאמת כל תביעתו רק חוב ממון והנה כוונת הרא"ש לחלק דבתבואה הגדר שתובע דבר בדוקא ולא הזכיר מה ואין זה תביעה כוללת משא"כ בתביעה של שווה אין זה תביעה כלל של דוקא אלא רק תובע שוייות ולכן כתב שזה לא דומה לתבואה וקטנית דשם הנתבע עונה את אותו תביעה של התובע אלא שהוא לא פירש משא"כ כאן התובע תבע סוג חיוב מסוים והנתבע עונה סוג חיוב אחר אלא שהרא"ש חידש שכיון שבמה שעונה מתקיים תביעת התובע זה מספיק

והנה בדעת הרמב"ן אפשר לבאר או שמודה לרא"ש בהגדרת שווה אלא שחולק בהגדרת תבואה שס"ל שגם שם זה תביעה כוללת וא"כ זה כמו בשווה ועונה לו דוקא שבאמת עונה לו בסוג חיוב יותר מצומצם אלא שכיון שבזה מתקיים טענת התובע לכן זה מספיק או אפשר לומר שחולק בהגדרת שווה שס"ל שגם שם זה מתפרש שתובע דוקא אלא שלא הזכיר דבר זה בתביעתו אלא רק אמר את ערך הדבר שחייב לו ולפ"ז גם פה חשיב שהנתבע ענה אותו דבר שהוא תבע ועיין חידושי הרי"ם שהאריך בביאור הסברות על דרך הנ"ל ובנפק"מ בזה

והנה הראשונים כתבו שמה שרב אומר שזה שווה זה רק בהלואה כיון שיכול לתת לו מה שרוצה אמנם בפיקדון תביעתו דוקא והר"ן דחה שרוצה לתבוע שווה כדי שזה יהיה מודה במקצת ועיין חזו"א י"א סקי"ב שביאר שאם הפקדון בעין וודאי שלא יכול לתבוע אלא אותו עצמו אלא שהכונה כיון שיכול להיות שנאנס א"כ יכול לוותר תביעת הבעין ותובע את דמיו אמנם עדיין צ"ע הרי עד כמה שזה בעין אין לו זכות לתבוע אלא אותו עצמו ושמעתי לבאר שיתכן שדעת הר"ן כנ"ל שגם תמיד שתובע שווה כוונתו שיש כאן חיוב של דוקא אלא שהוא הזכיר את שויו דהינו שטוען שהביא לו פקדון של דינר זהב וזה שייך לתבוע גם בפקדון ולכן מה שהוא יענה לו זה ממין התביעה ודו"ק

והנה כתבו הראשונים שבתובעו דוקא ועונה לו שווה זה וודאי לא ממין הטענה כיון שמצמצם את תביעתו א"כ הוי לא ממין הטענה והנה אם הביאור תמיד בשווה שבאמת כל כוונתו שהיה שווה וכמו שביארנו בדעת הרא"ש א"כ א"ש שזה לא ממין הטענה אבל אם נימא שגם בשווה הכונה שיש כאן תביעה של דוקא אלא שלא הזכיר בתביעתו מה זה א"כ למה לא נימא שזה ממין הטענה וצ"ל שזה עצמו שלא הזכיר מה ומצד מה שעונה יכול לתת עדין כל דבר זה עצמו סיבה שיחשב שלא ממין הטענה וצ"ע

והנה יש לעיין בתובעו כור תבואה והנתבע עונה לו שחייב לו חצי כור קטנית אבל יש סוג תבואה ששווה פחות מחצי כור קטנית או לעניין שתי כסף אם זה שווה פחות משתי כסף האם כה"ג חשיב מודה במקצת והנה אם נימא שתבואה זה תביעה כוללת א"כ וודאי שלא הוי מודה במקצת אמנם אם נימא שתובעו דוקא אלא שלא ביאר מה היה מקום לדון שכיון שיתכן שזה כור קטנית ואז זה מודה במקצת אמנם יתכן שכיון שלא פירש מה כוונתו א"כ לעניין שוית יותר ממה שמוכרח לא חשיב שתבע וכל הסברות הנ"ל רק שיחשב ממן הטענה וכן מסתבר ולפ"ז צ"ע קצת שלכאורא וודאי שיש דברים ששוים פחות מחצי מקטנית כגון שיפון וכדו' וא"כ למה במתניתין חייב וצ"ע ועיין חידושי הרי"ם משכ"ב אמנם מפורש ברמב"ן לקמן מ"ג. שחייב כה"ג וע"ש מה שדימה דין זה לעשר גפנים

**בדין טענו חיטים והודה לו בשעורים כשיעור חיטים לרשב"ג והאם צריך שתי כסף חוץ מההודאה**

י"ח] עיין רעק"א מ: שכתב שטענו חיטין והודה לו שעורים לר"ג שחייב שבועה אבל כל זה דוקא אם החיטים שווים יותר מהשעורים אבל אם זה אותו שווי אין שבועה וכן הוא בשטמ"ק בכתובות ק"ח: בשם רש"י במהדו"ק והנה כתב הקצוה"ח ס' ע"ה דבתובעו חפץ והוא טוען לו שלא חל המכר והוא חייב לו את דמיו וע"א מעידו כה"ג יש חיוב שבועה ואפילו שמודה בדמיו אבל יש כאן תביעה על עצם החפץ ולכאורא היה מקום לומר שלר"ג כה"ג זה יהיה מודה במקצת דבתביעתו מונח החפץ עצמו ושויותו ויש כאן מודה על שויותו וכופר על החפץ וא"כ זה עצמו מודה במקצת אמנם יתכן שכה"ג לא חשיב כפירת שתי כסף

והנה לכאורא מדברי רעק"א הנ"ל חזינן לכאורא שכה"ג לא מחייבים שבועה אמנם יתכן שדבריו במקום שזה היה תביעה של הלואה ולא של בעין וכה"ג יתכן שאין זה בגדר כפירת ממון

והנה יש לעיין עד כמה שטענו חיטין והודה לו בשעורים פטור מממון וזה גם לרשב"ג האם כה"ג בתבעו חיטים והודה לו שעורים וזה שווה אותו ערך האם חייב שבועה ואותו ספק לעניין אם החיטים זה שתי כסף ואם נוריד את מחיר השעורים זה יהיה פחות משתי כסף האם כה"ג חשיב מודה במקצת ויש כאן כפירת כסף והנה אם נימא שהגדר ברשב"ג שלא צריך הודאה על התביעה א"כ יתכן שגם כאן הרי את החיטים הוא ממשיך לתבוע לגמרי אמנם בפשוטו גם לרשב"ג וודאי צריך שיהיה הודאה על התביעה אלא שדנים על השויות הממונית וביחס לזה יש כאן הודאה מחלק מהטענה ולפ"ז מסתבר שאין כאן חיוב שבועה דעד כמה שדנים שהודה על חלק מהתביעה א"כ לא נשאר כאן שיעור של שתי כסף אמנם לנ"ל שיש כאן שתי תביעות אחד על החפץ ואחד על שויותו יתכן שזה מודה במקצת ועיין חת"ס ל"ט: שנראה שנקט שזה לא מוריד בשיעור שתי כסף אמנם כתב זה רק אם הוא פטור מהממון וכן נקט השער המשפט ס' ע"ג סק"ב וצ"ע הסברא לחלק אם חייב ממון או פטור

והנה הרשב"א לעיל ביאר שאע"ג שקי"ל כרב שצריך כפירת שתי כסף בכל אופן יתכן שקי"ל כשמואל שדינר כסף זה דוקא וע"ש שביאר שלפ"ז החיסרון של המשנה בשתי כסף מצד טענו חיטים וכו' וצ"ע הרי יש כאן גם חיסרון שיעור כיון שהודה לו בפרוטה וא"כ מה ראיה לדין טענו וכו' ובפשוטו זה ראית הגמ' מהמשנה כרב ושמעתי מהגר"ר שמולאביץ לבאר לנ"ל דיתכן שלרשב"ג כה"ג חשיב כפירת שתי כסף ויהיה חייב ורק אם שווה תנן נקטה הגמ' שזה מחסר בכפירה ודו"ק ועיין ר"י מגאש שנראה שביאר שכה"ג חסר גם בשיעור ודו"ק בזה

ובעיקר הנידון הנ"ל האם לרשב"ג חשיב שעונה מעצם הטענה עיין נימוק"י שביאר שהנידון של טענו חיטים וכו' לעניין ממון זה אותו נידון לעניין השבועה ולכאורא כוונתו דס"ל שהפטור מצד משטה ולכן עד כמה שאפשר לדון דבר זה כאותו נידון ממוני ולכן חייב שבועה ה"ה שלא יכול לטעון משטה משא"כ אם פטור ממון כי זה לא מצד נידון התביעה א"כ גם יכול לטעון משטה ומבואר שס"ל שגם לרשב"ג זה רק מצד שהוא כהודאה על התביעה ולכן גם חייב ממון