כבוש
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / צלי כבוש ומליחה

חולין צז: כבוש הרי הוא כמבושל

**א. כמה מקורות לאיסור כבוש:**

מבואר פסחים מד: בב"ח חידוש הוא דאי תרו ליה כוליה יומא שרי דדרך בישול בעי [וערש"י ותוס' חולין קח.], ופי' התוס' חולין קח. והרא"ש ע"ז ה-יא דמשמע דבכל איסורין נאסר אף שהוא נשרה בצונן ומשום כבוש.

[ומ"מ גם בב"ח נאסר כבוש לכה"פ מדרבנן כמבואר בפוסקים, והגר"א על הרמ"א קה-א הביא מקור לזה ממתני' קטז: מעמיד בעור הקיבה.

ועיין בב"י הביא מרי"ו דכבוש בב"ח מותר ופי' כוונתו היינו בהנאה].

ב. מבואר ע"ז סח: עכברא בשכרא וכו' ובתוס' והרא"ש נתקשו דהא הוי צונן וכתבו משום כבוש ואיירי ששהה מעל"ע.

ג. מרדכי ביצה-תרעד הוכיח ממתני' פ"ז שביעית דין כבוש לענין שביעית.

[ודין כבוש כתב ביד יהודה קה-א שהוא רק אם המים מקיפים אותו לגמרי אבל במעט לחלוחית לא, עיי"ש מש"כ לדון מכמה דוכתי דל"מ כן ברמ"א סי' ע' גבי כלי מנוקב שחשש בו לכבוש והעיקר כדעת הפר"ח שם שמתיר בזה].

בפוסקים הבחינו בשתי אופני כבישה, במים צריך מעל"ע, ובדבר חריף כתבו הפוסקים דאם שהה בכדי שיכול להרתיח על האור חשיב כבוש.

אמנם דין זה של כבוש בפחות מעל"ע בחריף, כתב בפמ"ג מ"ז קה-א שאינו אלא באוכלין אבל בכלים ל"ש כבישה אלא במעל"ע, אבל הביא דעת הפרישה שגם בכלים יש כבישה בדבר חריף בפחות מעל"ע.

[ולהלכה בזה עי' חכמ"א נז-י דבאיסור תורה אין להקל אלא בהפמ"ר, אבל באיסור דרבנן סגי בכל דחק ואי"צ הפמ"ר דוקא, קיצוש"ע (פויפר) ח"א-ה].

**ב. דין כבוש אם הוי כבישול ממש-**

כתב בפמ"ג דאף דכבוש כמבושל היינו שהוא מבליע ומפליט אבל אינו כבישול ממש לרכך את החתיכה.

ונפק"מ לכמה דברים:

א. כתב בפמ"ג דמה"ט דם שכבשו חייב עליו לכו"ע מדאורייתא ואינו כדם שבשלו, וכ"כ הפמ"ג בכ"ד.

אבל בחוו"ד ע-ד,קה-ה,(ובחידושים סק"ד), נקט דם שכבשו פטור עליו דהוי כבישול והוכיח כן מהאו"ה.

וע"ע בהג' יד אברהם סט-טו שכתב דדם כבוש אינו אלא מדרבנן, וטעמו לא משום כבוש כמבושל אלא דמעורב הדם במים וא"ר להקריבו ע"ג המזבח.

ולענין דם שמלחו מבואר מנחות כא. וברש"י ד"ה דם שאינו עובר עליו, ובמקו"א נתבאר דלענין מליחה דעת הר"ן וכמה ראשונים עמו דהוי ממש כבישול ואינו בליעה ופליטה לחוד.

ב. ברמ"א קה-א הביא מד' האו"ה מחלוקת אם נאסר מה שחוץ לכבישה, ויסוד הנידון בזה מבואר בפוסקים אם כבוש הוי כבישול ממש שמפעפע בכל החתיכה או שהוא רק מבליע ומפליט.

ג. ע"ע בכו"פ מש"כ לדון בדעת הר"מ דמחייב כובש לענין שבת דהוי כבישול ממש.

אבל בחכמ"א כתב דוודאי לענין שבת אינו חייב שאינו כבישול שמרכך את המאכל רק מבליע ומפליט גרידא ולא נתכוין הר"מ אלא לאסור מדרבנן.

וע"ע בראשונים ע"ז דדעת הרמב"ן דמליחה אין בה אלא בליעה ופליטה ולא חיוב לענין שבת ולמד מזה דה"נ בכ"ש יש בליעה ופליטה בלא בישול, והר"ן חלק ע"ז דאף במליחה יש ענין בישול ואף לענין שבת חייב, ובלא בישול ל"ש בליעה ופליטה, ואכ"מ.

ד. נפק"מ מזה עוד גבי בשר שלא נמלח ונכבש במים אם מהני ביה מליחה או דהוי כמו נתבשל, עיין ברמ"א סט-טו דשרי [ע"י שיש שישים בבשר כנגד הדם שעל פניו] ואינו כבישול שנאסר מחמת שפירש הדם ממקום למקום בתוכו [ובשו"ע מתיר לגמרי ע"י צליה].

וטעם ההיתר כתב בתו"ח דכבוש לאו כבישול לכל דבר הוא רק מבליע ופולט ואינו מבלבל את הטעם בכל החתיכה, ועיי"ש בש"ך סקס"א הביא מיש"ש לאסור ודעתו דכבישה הויא ממש כבישול[[1]](#footnote-2).

אלא שמצאנו בענין זה חילוק בין כבישה במים מעל"ע לבין כבישה בדבר חריף:

חדא, עיין בחוו"ד חידושים סק"ד שכתב דכל מה שהביא הרמ"א להתיר את מה שחוץ לכבישה ה"מ בכבוש במים אבל בדבר חריף הרי הוא מבליע בכולו דהוי ממש כבישול.

ועוד הבאנו לעיל מד' השו"ע שאם נכבש הבשר אינו נאסר דלאו כבישול הוא, אבל בשו"ע סט-יח כתב שאם נמלח בשיעור שיתחיל להרתיח נאסר, ועיי"ש בהגר"א סקנ"ט וס"ק ס"ח באר דעת השו"ע דאף דכבוש אינו כבישול רק מבליע ומפליט ה"מ ע"י מים אבל במלח וציר וכה"ג הוא דין כמבושל ממש ומהני לגמרי.

ולמדנו מד' הגר"א והחוו"ד שיש שני ענייני כבוש, שאם הוא מעל"ע במים מבליע ומפליט אבל בדבר חריף הוא כמבושל ממש, וע"ע לקמן.

ולפי כ"ז היה נראה דדם שכבשו בחומץ וכה"ג בשיעור שיש בו כדי להרתיח לכו"ע לא יהיה בו איסור תורה רק דרבנן דהוי ממש כמבושל, אבל ראיתי בפמ"ג שפ"ד ע-יח שכתב דאף בזה הוא דאורייתא.

ע"ע לקמן נפק"מ לענין מצה ומרור, וע"ע מש"כ בדיני אתרוג לענין כבישה במים.

**ג. בדעת ר"י אי מודה לדין כבוש מעל"ע ושיטת רש"י בדין כבוש-**

מבואר קיא: פלוגתא דשמואל ור"י אם מליח ה"ה כרותח וכבוש ה"ה כמבושל או לא [ועי' רגמ"ה דמפרש לה לענין בישולי עכו"ם, וצ"ב דבריו].

ומבואר שם בגמ' דלשמואל כבוש ה"ה כמבושל היינו ועדיף מצלי שאינו אלא כד"ק אבל כבוש הוא כבישול ואוסר בכולו, וכ"פ בשו"ע קה-א ובהגר"א שם כתב מקורו מהכא.

כבר תמה בנוב"י יו"ד-כו היאך קי"ל כשמואל לאסור כבוש והרי ר"י חולק ע"ז וקי"ל כר"י לגבי שמואל בכ"ד, ואי משום דלענין מליח קי"ל כשמואל אי"ז טעם שלא לפסוק כר"י בכבוש דאטו כולהו בחד מחתא מחתינהו.

ובאמ"ב בב"ח-יא כתב דאה"נ תליין הך פלוגתות זב"ז וכ"מ בלשון הגמ' ששייכים העניינים להדדי, ובאר הדברים שהוא פלוגתא אחת אם ללמוד דכמו שאסרה תורה טכע"ק ע"י בישול ה"נ אסרה ע"י מליחה וכבישה או שא"א ללמוד מבישול דבמליחה וכבישה הוא טעם קלוש יותר, וכיון דקי"ל כשמואל לענין מליח ה"נ לענין כבוש.

והנה ילה"ק לר"י דל"ל כבוש כמבושל מה יענה בכל הנך דוכתין דחזינן דכבוש אוסר, וכבר נתקשה בזה בתויו"ט תרומות ד-י ממתני'.

א. בנובי"ק יו"ד-כו כתב דאף ר"י מודה דכבוש אוסר אלא דלאו 'כמבושל' דמי, ונפק"מ שאינו אוסר בכולורק כד"ק כמבואר צז: דלזה אמר שמואל דהוי כמבושל לאסור כולו.

ולכאו' ביאור הדברים יל"פ עפמש"כ לעיל לדון בגדר כבישה אם הוא מבליע ומפליט ליחוד אם שהוא מרכך את המאכל כמו בישול ממש.

ויל"פ דזהו דקמ"ל שמואל דכבוש ה"ה כמבושל ממש ומרככו ולכך אוסר בכולו, אבל ר"י פליג בזה וס"ל שאינו אלא מבליע ומפליט לחוד וממילא הוא רק כד"ק.

אבל לפי"ז צ"ע דנמצא דלמאי דקי"ל כשמואל הרי הוא כמבושל ממש ולעיל נתבאר דכבוש במים מעל"ע לא חשיב כבישול רק מבליע ומפליט לחוד?

ב. אבל י"ל ע"ד הנוב"י בנו"א, ובהקדם ביאור שיטת רש"י בדין כבוש כמבושל, הנה רש"י צז: כתב דכבוש כמבושל איירי בכובש בדבר חריף.

ודקדק ממנו במרדכי ביצה שם דלרש"י אין כבישה בשאר דברים רק בדבר חריף, הו"ד בב"י, וכן מבואר ברש"י פסחים עו. ובכ"ד.

והביא בב"י שכ"ה דעת הרשב"א בתשובה א-תקיד דאין כבוש אלא בדבר חריף, וע"ע בכו"פ סק"ב שנקט כן בדעת הר"מ.

וברשב"א שם נתקשה מהא דעכברא בשכרא וכתב דאית ביה קיוהא.

ועצ"ע היאך יתפרש לשיטה זו הא דאמרינן גבי בב"ח דתרו ליה כוליה יומא ושרי?

ועוד הק' במרדכי היאך יתפרש מתני' דשביעית שיש דין כבוש גם באינו חריף גבי ורד [ועי' כו"פ משכ"ב, ועוד כתב דלכאו' זה תיקשי גם לר"י החולק על שמואל]?

ובפשוטו יש ליישב כש"כ במאירי פסחים מד: דכוונת הגמ' לבישול בכ"ש דבכל איסורין אוסר [לדעת כמה פוסקים] והכא אי תרו ליה אינו אוסר רק ע"י בישול דוקא והיינו חידושו.

ובמהר"ם חלאוה נראה שמפרש כוונת הגמ' דאי תרו ליה ואוכל החלב והבשר יחד בצונן [בלא הדחה] שרי וע"י בישול נאסר.

וע"ע בשלט"ג ע"ז (לב:) מש"כ בשם תשובת רבינו אלחנן דאין כבוש אלא בחריף והגמ' דעכברא איירי בשכר חם או בצלי שיש בו פיילי או שהוא רך וצלול כגון שומן ומקבל ממש חלק מהחלב בעין, עיי"ש.

וזה ניחא ליישב גם דעת רש"י [וערש"י פסחים כתב "לא אסרה תורה אלא דרך בישול ואפי' יהיב ביה טעמא", משמע דמפרש דאיירי בבליעה ומ"מ לא נאסר, וצ"ל ע"ד המאירי או תוס' רבינו אלחנן].

אבל יתכן ליישב שיטת רש"י דלא כהמרדכי בדעתו, ואף רש"י מודה שיש דין כבוש גם בשאינו חריף, רק מימרא דכבוש כמבושל פי' בחריף דבכבוש בעלמא מודו כו"ע דהוא מבליע ומפליט וכדמוכח כל הראיות.

אלא דשמואל חידש עוד דכבוש יש בו ענין של בישול ממש והרי הוא כמבושל ואינו רק מבליע ומפליט גרידא, וס"ל לרש"י דע"כ זה איירי דוקא בחריף וכמו שהבאנו לעיל מד' הגר"א וחוו"ד דדין כבוש בחריף הוא ממש כבישול ואינו מבליע ומפליט גרידא ונפק"מ לאסור כולו כש"כ בנוב"י או לאסור מה שחוץ לכבישה.

ורק בזה חלק ר"י וס"ל משום דס"ל דכבוש אינו כבישול אבל מודה הוא שע"י כבישה של מעל"ע מבליע ומפליט.

ולפי"ז יש מקום לדון לשיטת רש"י דאף דכבוש אוסר כולו ה"מ בדבר חריף אבל במעל"ע אינו אוסר כולו שהרי כל המקור לאסור כולו הוא ממה דאמר שמואל הוי כמבושל וכש"כ לעיל, וזה דוקא בדבר חריף, מיהו בשו"ע פסק להדיא דבכל דבר אוסר כולו דלא כמהלך זה.

ג. עוד י"ל בפשטות טפי, דהנה מבואר ברמ"א דספק כבוש אסור מלבד בב"ח שהוא ספק דרבנן, מבואר דכבוש איסורו מדאורייתא.

ומקורו כתבו בהגר"א ופמ"ג מגמ' דבב"ח חידוש דאי תרו ליה וכו' משמע שכבוש הוא דין תורה.

ובפמ"ג הביא מספר בית ישראל דה"מ בכבוש מעל"ע אבל כבוש בחומץ וכה"ג שנפסק להלכה שאי"צ מעל"ע אינו אלא מדרבנן.

ולפי"ז י"ל דלא פליג ר"י בכבוש מעל"ע רק בדברים החריפים וכפירש"י צז: דבכה"ג איירי מימרא דכבוש כמבושל, אבל מודה דע"י מעל"ע יש כבישה בכל דבר [ואי"צ לכל מש"כ לחלק ביניהם לענין דינא].

**ד. כבישה בכל מינים-**

כתב בנוב"י להוכיח ממתני' שביעית ותרומות דלאו כל המינים שוים לעשות כבוש, ועפי"ז כתב שאי"צ להחמיר בכל המינים אלא מספק.

ועפי"ז דן דספק כבוש שרי משום דהוי ס"ס שהרי י"ל שאינו מין שמסוגל לכבישה, ודלא כהרמ"א שאסר בזה.

**ה. כבוש בהיתרא בלע-**

כתב בד"מ או"ח תמז-יב ז"ל:"ואפשר מאחר שחמץ קודם זמנו היתר גמור הוא לא אמרינן ביה כבוש כמבושל",ועפי"ז צידד בדגים השרויים במים קודם פסח בכלי חמץ אין לחוש לאוסרם, והו"ד במג"א שם סקט"ז עיי"ש במחה"ש דלפי פירושו מסקנת המג"אדלא כהד"מ בסברא זו [רק היקל בזה מטעמים אחרים ועיי"ש במ"ב סקמ"ג].

וע"ע בשע"ת שם סקט"ז בשם תשובת מקום שמואל-נב דמסיק כן דקודם פסח לא אמרינן כבוש כמבושל משום דעדיין היתר הוא.

וע"ע בחוו"ד קה-ב,ג מה שהוכיח ממתני' שביעית דקודם זמן ביעור אין איסור כבוש כיון שזמן היתר הוא וסייע בזה לד' הרמ"א אלו, ועיי"ש שנקט כן להלכה בצירוף עוד סניפים.

וגם באר עפי"ז דבתרומה נמי לא שייך דין כבוש, עיי"ש אף בזה מיקרי היתרא בלע כש"כ הרשב"א בתוה"ב גבי הגעלה במקצת כלי.

אבל בשע"ת דחה דברי המקום שמואל שאין בזה טעם, וע"ע בשו"ת טוטו"ד ג-רטז שהמיקל בזה כטועה בדבר משנה.

ועיין ביד יהודה קה-א מש"כ דאף הרמ"א לא נתכוין להתיר אלא משום נ"ט בר נ"ט ולא משום דלית ביה כבוש בכה"ג, עיי"ש שהאריך לדחות שאין מקור לדעה זו בראשונים.

וע"ע בפמ"ג מ"ז פז-א אם כבש חלב בכלי ואח"כ מבשל בו בשר נאסר ומילתא דפשיטא הוא, והעיר ע"ז רעק"א בהג' דלאו מילתא דפשיטא הוא שהרי כתב הד"מ דבהיתרא ל"א כבוש.

[וע"ע בהג' מהרש"ם על ספר אורחות חיים אות כט מש"כ לחלק בזה דדוקא אם נכבש איסור והיתר בתוך מים הרי הכבישה היא דרך המים ובזה הוי כעין נ"ט בר נ"ט אבל בכובש את המאכל בתוך משקה של איסור וודאי נאסר].

וכנראה ביאור דעת החוו"ד ודעימיה (וכ"כ במהרש"ם ד-מד וביד יהודה ד"ה עוד) דכבוש אין בו טעם גמור רק טעם קלוש כעין נ"ט בר נ"ט או הגעלה בדבר הצריך ליבון דתו א"א לחול בו איסור חדש.

ובמהרש"ם כתב טעם נוסף בזה עפי"ד הנוב"י דאין כל המינים שוים לענין כבישה ואינו אלא ספק ובהיתר מוקמינן ליה אחזקת היתר, עיי"ש.

[ובשע"ת נתקשה א"כ בב"ח מ"ט הוי חידוש דאי תרו ליה כולי יומא שרי והרי היתרא הוא, אבל לק"מ שהרי הוא מיד נאסר וכעין טעם שני בקדירה של בשר שאין לבשל בה חלב, וכש"כ תוס' זבחים צו. שהוא מיד נאסר, וכ"כ יד יהודה].

ולפי"ז נמצא לנו דינים מחודשים טובא, חדא דדגים שנכבשו עם חלב ובשלם בבשר לא נאסרו שהרי הוא היתר ולא אמרינן ביה כבוש.

ויל"ע ע"ז מד' רעק"א פז-א בשם הגש"ד שאם כבש בב"ח אסור אח"כ לבשלם מדאורייתא, והרי להנ"ל הוא טעם של היתר לא יחול בו דין בב"ח, וצ"ע, וביותר תימה שגם החוו"ד רסי' פז כ"כ והוא סותר משנתו.

וביד יהודה שם עמד בזה וכתב שאם כובש יבש בתוך לח הרי מודה החוו"ד שהלח וודאי נכנס ביבש ע"י הכבישה ואסור גם בהיתרא בלע, ולא אמר החוו"ד אלא כלפי הלח שבלע מהיבש ע"י כבישה ובזה אינו אלא טעם קלוש, וצל"ע.

**ו. כבוש בכלים ונטל"פ-**

בט"ז קה-א כתב להתיר כבוש בכלים שהרי אין כבישה פחות מעל"ע ואז כבר הבלוע בכלי נפגם, וכ"כ בש"ך סט-י,סח,קה-ב, ותמה הט"ז ע"ד האו"ה שאסר בזה, ומ"מ להלכה כתב הפמ"ג להחמיר בזה וכ"כ המג"א תמז-טז ובביאוה"ל תמז-ח, ובחזו"א או"ח יט-ו נטה עיקר כהט"ז וש"ך להקל בזה.

[ועי' בפמ"ג מ"ז סק"ה מש"כ לדון בדבר חריף אם מהני כבישה בכלחי פחות מעל"ע להבליע או להפליט, עיי"ש בשם הש"ך והט"ז סי' סט].

ביישוב דעת האו"ה, עיין בפוסקים כמה אופנים:

א. דרך המג"א והפר"ח-

במג"א כתב שהפגימה והבליעה באים כאחד, עיי"ש בשם הרא"ם גבי נותר דאף דלינת לילה פוגם חל בו נותר באים כאחד, הו"ד בביאוה"ל שם.

אבל בכו"פ כאן וחזו"א וביאוה"ל שם תמהו ע"ז דא"א שלא ישהה רגע אחד אחר שמוציא את האיסור ומניח את ההיתר וכבר פגום הוא.

ועי' בפר"ח קה-אז"ל:"דהכבישה היא בסוף מעל"ע ונטל"פ לא הוי אלא אחר מעל"ע, נמצא שהפליטה של סוף מעל"ע היא מושבחת ואוסרת החלב".

ביאור דבריו כתב בפמ"ג שפ"ד סט-י:"דקודם שהוסר האיסור הניחו ההיתר הא נשתהה קצת תו הוה נטל"פ", כנראה מדבריו דדוקא בכה"ג שמניח את ההיתר קודם שמסיר את האיסור ואח"כ כובש ההיתר את הכלי מעל"ע בזה נאסר שבלע טעם מושבח, ולפי"ז הוא ע"ד המג"א [וקצ"ע היכי משכח"ל והרי כבישה הוא בנוזל דוקא וא"כ הנוזל ממלא את כל הכלי ואח"כ מניח בו נוזל חלב בעוד שהאיסור שם הרי מיד מתערבים זב"ז ונאסרים, וי"ל].

וכן הבין כוונתו בכו"פ וגם עליו תמה היאך יתכן לאוקמי כל הדין דכבוש בכלים רק בכה"ג ולא משמע כן.

ועיין בביאוה"ל שם הביא בשם הפר"ח שכוונתו לתרץ דכל שהכלי מלא במים אין הבלוע נפגם, ואינו מובן כלל היאך ראה כן בד' הפר"ח, ועיין לקמן שעכ"פ כן תי' כמה פוסקים אחרים, ומ"מ ד' ביאוה"ל צ"ע וכבר עמד עליו בבדה"ש ציונים קה-יט.

ולהלכה כ"נ עיקר הפוסקים כדרך זו וממילא אם נשתהה מעט עד שנתן את המאכל לא נאסר, עי' קיצשו"ע (פויפר) בב"ח ח"א-ה.

ב. דרכו של הכו"פ וחוו"י-

בכו"פ קה-א כתב ליישב דוודאי שיעור כ"ד שעות היינו שכל שעתא ושעתא הוא מבליע מעט וע"י כ"ד מצטרף אבל לא מסתבר שכל הבליעה נעשית רק ברגע האחרון של כ"ד שעות, וכתב שהוא דבר מושכל וכ"ה בשו"ת חוו"י-קד.

[ודעת ש"א כנראה דמעל"ע שלם עד שמרככו ואז נעשית כל הבליעה יחד].

ועפי"ז כתב ליישב דכיון שכשמניח את ההיתר קודם מעל"ע הרי רוב הבליעה נבלעת בו בשעה שעדיין היא מושבחת ושפיר סגי לאסור.

ואין דבריו מובנים וכמו שתמה עליו בחוו"ד סק"א דהא סו"ס חזינן שאין איסור בכבוש אלא ע"י מעל"ע וע"כ הבליעה שיש במקצת המעל"ע לא סגי לאסור רק בצירוף כל הבליעות של מעל"ע, והרי מה שנבלע בסף היום הוא פגום וא"י להצטרף לאסור?

ועיין בלשון הכו"פ:"ואין כאן נטל"פ שכבר נפלט רוב הטעם מקודם וניעור לבלוע שלא יהיה פגום כיון שנבלע בו מחדש", ואין כוונתו ברורה כה"צ ומשמע דדוקא בצירוף שנבלע בו רוב הטעם בעודו מושבח אמרינן כן.

ועיין בשו"ת כת"ס יו"ד-עב מש"כ לפרש כוונתו ביתר ביאור, ועיי"ש שנקט עפי"ד שאם עבר כבר רוב היום ורק אח"כ נתנו בו את החלב הרי רוב הטעם נבלע בחלב אחר שנפגם ואין בו איסור אף להכו"פ, וצ"ע [ועיי"ש מש"כ בדעת הבאה"ט לאסור בכל ענין].

עוד הק' בחוו"ד ובהג' ברו"ט ע"ד הכו"פ דכיון שכל שעתא ושעתא נבלע איזה מעט הרי הדין נותן דבאיסורי משהו יהיה אוסר אף בפחות מעל"ע?

ועיין אמ"ב בב"ח-יא שכוונת הכו"פ הוא באיכות ולא בכמות וטעם קלוש הוי כאינו מינו ובטל באיסורי משהו, מיהו אכתי תיקשי מחמץ בפסח שאוסר במשהו גם באינו מינו, ומ"מ אין בו דין כבוש אלא במעל"ע [ועיין לקמן בשם הגר"ז].

עוד הק' בבדה"ש בביאורים עמ' רנג שאם הוא מפליט כל הזמן מקצת היאך נתנו שיעור קבוע של מעל"ע הרי אם יש משקה מרובה יוכל להפליט טעם מרובה אף בפחות מעל"ע?

וצ"ל בנו"א דכוונת הכו"פ שהוא טעם קלוש באיכותו ורק אחר מעל"ע מבליע בסה"כ טעם מושבח, ובזה י"ל קו' הנ"ל דלא חשיב לאסור גם באיסור משהו, וגם לא יהני בזה ריבוי המשקה שהרי הוא טעם חלוש מצד איכותו ולא משום חסרון כמות, ועדיין הדברים יגעים טובא דלא מצאנו כה"ג שיש איזה איכות של טעם לענין מין במינו במשהו [ודין תרי משהו לא אמרינן אינו מוכרח לדמותו לכאן].

ג. דרך האחרונים-

בבאה"ט קה-א הביא בשם ר' יעקב מלובלין וכן הביאו הפוסקים בשם ספר בית הלל סט-ג [עי' כנפי יונהולחם הפנים רסי' קה]דבתחילת הרתיחה מפליט מן הכלי ואחר מעל"ע הוי כמבושל ובולע את הטעם באופן שאינו נפגם.

בפשוטו נראה כוונתו שיש איזה פליטה מיד ורק אחר כבישה של מעל"ע עושה אותו מבושל לבלוע בליעה זו, אבל הועילה הכבישה דמעיקרא שאותה פליטה כבר אינה נפגמת.

ובכנפי יונה תמה ע"ז ממ"נ אם נפלט כבר הבליעה מיד הרי מתערב מיד בנוזל ויאסור אותו, ואם אינו נפלט רק הכבישה מועלת שלא ייפגם א"כ נמצא שאם ישפכו את החלב ואח"כ יתנו בו מים אחרים ג"כ ייאסר שהרי ע"י שהיה בו חלב לא נפגם כלל.

ועיין בביאוה"ל שם הביא ג"כ תי' זה בשם ס' בית הלל [ונקט כן גם בכוונת הפר"ח, וצ"ע כש"כ לעיל], דכל שהכלי מלא אינו נפגם.

ובחזו"א או"ח קיט-ו תמה טובא ע"ד הביאוה"ל דא"כ הדין נותן שלא יהיה היתר אב"י אלא בכלי שהיה כל הכ"ד שעות ריקן ברצף, והשעה שהיה בו מים לא תצטרף, וזה כקו' הכנפי יונה.

ובחזו"א הוכיח מד' הטור יו"ד-צד דאף בכה"ג נפגם גבי דינו של סה"ת דקדירה שהיה בו בשר ואח"כ מים מונים מעל"ע משעת בישול הבשר.

ודעת הבאה"ט היה נראה לכאו' דס"ל דאף אם רוקנו את החלב ונתנו מים אחרים מ"מ לא חשיב טעם פגום אף שכבר עבר מעל"ע, וכנראה מד' ביאוה"ל הנ"ל.

אבל כנראה מלשונו של הבאה"ט אף הוא מודה שאם רוקנו את הכלי ונתנו בו מים חדשים כבר חשיב הטעם הבלוע בכלי כפגום, ורק אתא עלה משום שבלע מיד מים בעודו מושבח ואחר מעל"ע הוי כמבושל, ואם כי אין טעמו מובן כ"כ במציאות וכקו' הכנפי יונה מ"מ נראה שאף הוא מודה שאם נותן בו מים אחרים הוי נטל"פ, וכן מסיק בס' דבר חריף ביאורים-כב מכ"ז להלכה אבל לא באר כה"צ כוונת הבאה"ט ואחרונים אלו היאך מתיישבת קו' הכנפי יונה, וצ"ע.

ומ"מ הביא שם מהמטה יהונתן על הש"ך סט-י ז"ל [עיי"ש דאזיל בדעת הכו"פ שהבאנו לעיל]:"אם נתן בו מים או דבר אחר תוך הקדירה בתוך מעל"ע שבישל בה בשר ושהה בו מעל"ע ואח"כ נתן בו חלב אחר מעל"ע של בישול ראשון הכל אסור, כיון שבהתחלת הבליעה היתה תוך מעל"ע א"כ נתחבר הבלוע עם בשר שנכבש בהו הוי ב"י ואסור", משמע חומרא יותר, ומ"מ גם לדעתו אם הוציא את המים ואח"כ נתן החלב כנראה שרי כמבואר בטור שהביא החזו"א.

וע"ע בשו"ת כת"ס יו"ד-עב שהוסיף לתמוה על באה"ט דכשם שאינו נבלע בחלב עד מעל"ע משום שאינו כמבושל עד אז, ה"נ לא יפליט מן הכלי עד מעל"ע, עיי"ש מש"כ ליישב דעת באה"ט.

ד. עוד תי' הכו"פ דנפק"מ אחר לינת לילה דלהרבה ראשונים תלי דוקא בזה, והוסיף שאין להקל כנגד שיטה זו, וממילא אם היה האיסור מחצות הלילה צריך שיהיה עד סוף הלילה שלאחריו שבלא זה אין כאן לינת לילה שלם ואינו תלוי במעל"ע, ובזה שפיר ייאסר משום כבוש אחר מעל"ע ועדיין לא נפגם.

**ז. גדר הכבישה מעל"ע וכמה נפק"מ בזה-**

בעיקר מש"כ הכו"פ לדון שאין כל פעולת הכבישה בסוף המעל"ע אלא שכל שעתא ושעתא מבליע ומפליט מקצת, יל"ד טובא.

עי' דרכ"ת סק"י הביא מחמודי דניאל שאם מתחילה היה בכבישה שישים כנגד האיסור ואחר מעל"ע הסיר חלק מההיתר נאסר מתורת כבוש מיד.

וביאור דבריו י"ל שהגם שמתחילה נתבטל הטעם הבלוע בשישים מ"מ אחר מעל"ע הוא פולט טעם גמור בב"א ואוסר כיון שאין בו שישים בההיא שעתא.

מיהו דעת רוה"פ דאם החליף מים אינו נאסר אלא במעל"ע חדש ולכאו' ה"נ הכא נימא כן שהחלב לא ייבלע.

ובבדה"ש כתב טעמו בנו"א דהכא כיון שא"א להפריד את החלב מהמים הרי ע"י שהמים נבלעים נבלע עמם גם החלב.

ומ"מ כ"ז לכאו' שלא כד' הכו"פ ולדבריו צריך להמתין עוד מעל"ע עד שייאסר, כ"כ בדה"ש סק"ד [ויל"ד גם לדעת הכו"פ שהרי נבלע בו מעט טעם גם מקודם אלא שהיה בו שישים ונמצא שרק מקצת טעם נבלע בו, אבל אם אח"כ הסיר את השישים נמצא שיש בו קצת טעם ואח"כ מתווסף בו טעם ונאסר, אלא שזה דוקא אם היה בו שישים בדיוק אבל אם היה הרבה יותר משישים לא ייאסר ונתת דבריך לשיעורין].

עוד כתב דרכ"ת בשמו וכן צידד ביד יהודה קה-א שבשר שנכבש מעל"ע ואח"כ שפכו בו חלב, יכול הבשר לבלוע מיד שכבר נתרכך כל המעל"ע, וכן כתב שם שאם אחר מעל"ע נגע ביין נאסר משום יי"נ.

ובעיקר הדין בזה מצאנו להגר"ז שחולק ע"ז, בגר"ז תסז-מא ובשו"ת מקום שמואל-סא הו"ד ביד יהודה קה-א כתבו דחיטה ששהתה במים מעל"ע ונתחמצה רק באמצע לא נאסרה שאין כאן כ"ד שעות של כבישת חמץ, והובא במ"ב סקמ"ט ושעה"צ שם, וכ"פ במ"ב תסז-סז בפשיטות.

ובפשוטו ד' הגר"ז ניחא לשיטת הכו"פ שאין איזה פעולה מיוחדת בסוף מעל"ע רק כל שעתא ושעתא מבליע ורק בצירוף הבליעה של כל המעל"ע נאסר [ואף באיסורי משהו], וממילא אין מקור לומר שאחר מעל"ע החתיכה נתרככה כ"כ שמיד תבליע, ורק להחמודי דניאל לשיטתו דלא כהכו"פ י"ל כן, וכבר העיר בבדה"ש ע"ז, וגם ביד יהודה השיג ע"ד הגר"ז לדינא.

עוד נפק"מ יל"ד במש"כ הפוסקים שצריך שיהיה מעל"ע רצוף בכבישה, ואם הסיר אותו ואח"כ החזיר אותו להכבישה אינו נאסר, עיין בהג' רעק"א וכ"נ כל הפוסקים [ועי' יד יהודה פיה"ק קה-ב שאם שהה בחוץ רק זמן מועט מאוד יש להחמיר שהכבישה מצטרפת ולא נתבטלה מחמת זה פעולת הכבישה].

וע"ע בשו"ת חת"ס-פא מש"כ שיכול להוציא את הדבר מהמים בכל מעל"ע למשך שעה ושוב אין הכבישה מועלת, וכתב שכן עושים בד' מינים שלא ייחשבו לכבוש.

וכתב בבדה"ש סק"ד דלדעת הכו"פ לכאו' אין בזה טעם שכל שעתא ושעתא הוא פועל מקצת ולמה לא יצטרפו כמה פעמים יחד, ומה"ת לומר שאחר שמוציא כבר נתבטלה פעולת הכבישה שנעשתה כבר.

כעי"ז ע"ע ביד יהודה קה-א (בפיה"א) דכבוש הוא גם במי נהר אף שמתחלפים כל הזמן, אבל בפמ"ג מ"ז קה-א הביא ממנ"י שאם מחליף את המים אינו בדין כבוש וסיים דבהפמ"ר יש להקל, ועיי"ש בהג' רעק"א שהסכים להקל בזה [ומשמע גם בלא הפמ"ר], והביא כן מהש"ך, וע"ע בפמ"ג שפ"ד סט-ס שהתיר.

ושו"ר להדיא בפתחי תשובה סט-לג הביא כמה פוסקים שכתבו כן, ועפי"ז כתב דאם הוא שרוי בנהר אינו בדין כבוש וכש"כ דלא כהיד יהודה.

וג"ז לכאו' תלי בהנ"ל דלפי ד' הכו"פ לכאו' וודאי שרי שהרי חלק מהטעם כבר נאבד במים הראשונים, אבל לש"א שהמים פועלים את הכבישה כל המעל"ע ורק בסופו מבליע ומפליט הרי כל כה"ג לכאו' יש להחמיר, וצ"ל דמ"מ אחר שהוציא את המים נתבטלה פעולת הכבישה שהותחלה ע"י המים ומים אחרים צריכים עוד מעל"ע.

[ע"ע בפתחי תשובה סט-לג מה שהביא רב אחד אמר שאם מנענע את הקערה של המים רגע אחד בתוך המעל"ע יצא מתורת כבוש, אבל חזר בו מזה].

**ח. כבוש לח בלח-**

יש לדון אם שייך כבישה בלח בלח או דוקא נוזל בתוך לח.

והנה בפמ"ג במ"ז רסי' קה כתב דלעולם נאסר מיד והיינו שאין נפק"מ מכבישתו דתיפו"ל לאסור משום תערובת איסור בעין.

אלא דנפק"מ בשמן ומים וכה"ג שהוא צף למעלה ואינו מעורב אם ייאסר משום כבוש.

ויש לדון בזה משתי פנים:

א.יל"ד אם שייך מציאות של כבישה לח בלח, ועיין ערוה"ש סו-לו גבי חלב שיש בו טיפי דם מעמיד את החלב עד שיצוף הדם למעלה אבל אם הוא יותר מעל"ע נאסר משום כבוש, מבואר דעתו שיש כבישה לח בלח.

ובעיקר הנידון עיין במנח"שנד-ה הביא משפ"א סוכה כג: גבי לוקח יין מבין הכותים שקורא לה שם תרומה והרי הוא ממתין כל השבת ולמה לא ייאסר הכל משום כבוש, וכתב דע"כ ש"מ דלח בלח אין בו משום כבוש.

ובמנח"ש תמה דמ"מ תיקשי למה לא נאסר הכלי?

ובהג' יתרוה"א על המשניות סוף זרעים רצה לומר עפי"ד החוו"ד שיו"ד לקמן שאין דין כבוש בתרומה כיון שלא נתחדש בו איסור על היוצא מן הטמא, אבל כבר דחאוהו הרבה פוסקים ונתבאר במקו"א.

ובמנח"ש כתב דכיון שהוא אומר מתחילה על דבר שאינו מבורר לא חל תרומה אלא על מה שיפריש לבסוף אבל טעם הכבוש בשאר לא חל בו תרומה מעיקרא ול"ש ע"ז חלות למפרע.

ב. עוד יש לדון מצד אחר [בדה"ש ביאורים ד"ה כבוש] דאף אי נימא שיש כבישה לח בלח מ"מ יש להתיר מטעם אחר עפמש"כ במקו"א מהראשונים קיב. דעת הרמב"ן והר"ן שאין מושג שלח בלח יתן טעם בלא ממשות שמבליע בו, ומה"ט אם מפרים זמ"ז בטל האיסור וה"נ הכא, אלא שהראב"ד חולק שם [ויתכן שגם הוא לא חלק אלא לענין בישול דוקא], ועוד נתבאר במקו"א ענין זה גבי כיצד משערינן שישים בלח.

**ט. כבישה בקרח ובמגבת-**

בתשובת הרא"ש כ-א מבואר שאין כבישה אלא בנוזל שהוא מתנענע, וע"ע באו"ה ל-טו שאין כבוש ביבש ביבש, ולפי"ז בקרח אין דין כבוש.

וע"ע בפמ"ג מ"ז רסי' קה כתב דבפשוטו נראה להקל בקרח וכ"נ במנ"י תשובה-יד ובחוו"ד ויד יהודה, אבל בפמ"ג הביא מאליהו זוטא להחמיר בזה עפי"ד הלבוש או"ח-שכ שאין נולד בקרח שנמס משום שקרח תורת משקה עליו לכל דבר [וצ"ע היאך למד משם לענין כבוש כשה"ק עליו הפמ"ג], ומסיק בפמ"ג שרק בהפסד מרובה יש להקל.

ולהלכה נקטו רוה"פ שאי"צ להחמיר בזה, עי' חוו"ד סק"א וחכמ"א נח-א וערוה"ש קה-ח ויד יהודה קה-א.

אבל בשו"ת קנה בושם ב-טו,טז, החמיר כדעת הפמ"ג לענין קרח שבמקפיא ואפי' אם האוכל נמצא בשקית ולכך הצריך לענין פסח לעטוף בשני שקיות [עי' דרכ"ת סק"ד דעת כמה מחמירים כן].

בפמ"ג מ"ז סק"א מסיק שאין כבוש בשני גושים אף שהם לחים קצת, ודוקא בדבר השרוי במים יש כבוש, וכ"כ יד יהודה קה-א.

ובס' כשרות ארבעת המינים עמ' רח כתב שלא להכניס ערבות למגבת רטובה שיש בה טופח ע"מ להטפיח מחשש כבוש [לדעת החת"ס שיש חשש כבוש בד' מינים ועי' מש"כ שם].

ובמעדני אשר העיר ע"ז מד' הפוסקים הכא דל"ש כבוש אלא בשרוי במים, ואינו מוכרח כ"כ די"ל דכה"ג שהוא מוקף בכל צדדיו ג"כ מיקרי כבוש.

ושם הביא מכה"ח תעג-פ שאם חושש שעלי המרור יכמשו לא יניחם במים משום כבוש רק יעטוף במגבת שרויה במים, מבואר שאין בזה חשש כבוש.

**י. כבישה בחומץ-**

בשו"ע קה-א כתב דכבוש בחומץ שיעורו בכדי שירתיח על האש ואי"צ מעל"ע.

ועוד הוסיף בשו"ע שאם שהה בחומץ בפחות משיעור זה נאסר עכ"פ בכד"ק.

ובב"י כתב מקורו מד' הרא"ש גבי חתיכה הכבושה בציר שאם שהה בשיעור כדי שירתיח על האש נאסרה כולה, ובפחות מזה נאסר כד"ק דמליח ה"ה כרותח, ומזה למד דינים אלו גם לענין חומץ שעד שישהה כשיעור כדי שירתיח אינו אוסר כולו אלא בכד"ק.

א. לענין דינו הראשון של השו"ע דאי"צ מעל"ע וסגי בכדי שירתיח על האש, הנה באחרונים תמהו על הב"י דברא"ש עצמו בע"ז סח: כתב דעכברא אינו אוסר בשכרא אלא ע"י מעל"ע?

ובש"ך סק"ב הביא משארית יהודה כתב שבתשובת ב"י באבקת רוכל-רטז כתב הב"י דוודאי חומץ בעי מעל"ע ולא למד דין חומץ מציר אלא להקל שלא לאסור בפחות משיעור כדי שירתיח ולא להחמיר לאסור עד מעל"ע, ומשמע כוונתו דלדינא באמת ס"ל שאינו נאסר בפחות ממעל"ע, אבל כתב בשארית יהודה דלשון השו"ע אינו סובל זה.

אמנם באר ביד יהודה סק"ה היטיב דמפורש באבקת רוכל סי' רטו דלשיטת רש"י דכבוש הוא רק בחומץ אי"צ בו מעל"ע וסגי בכדי שיעור רתיחה כש"כ הרא"ש לענין ציר, אבל לשיטת שא"ר שיש כבישה גם במים לעולם שיעור הכבישה הוא בכדי מעל"ע אף בחומץ.

ועפי"ז כתב היד יהודה דמש"כ השו"ע דאי"צ מעל"ע בחומץ הוא משום דחש לשיטת רש"י, אבל מודה שהרא"ש לא ס"ל כן ובעי מעל"ע דוקא, וזה כוונתו באבק"ר שלא בא ללמוד מד' הרא"ש לאסור בפחות מכדי שירתיח [שהרי הרא"ש עצמו לא ס"ל כן וא"א ללמוד כן מדבריו] רק למד מדבריו להקל דה"נ לדעת רש"י שאוסר בחומץ מ"מ בפחות מזה אין נאסר כולו.

ב. ולענין דינו השני של הב"י שלמד מציר שאם שרוי בחומץ אף בפחות מכדי שירתיח נאסר לכה"פ בכד"ק, תמה הפר"ח טובא שהרא"ש לא כתב לאסור מתורת כבוש רק מתורת מליח כרותח שאוסר בכד"ק וזה לא שייך לענין חומץ כלל?

והגר"א כתב דד' השו"ע אלו לא קאי על חומץ אלא על ציר, אבל לשון השו"ע דחוק לפי"ז, וגם בב"י מבואר לא כן.

ועי' בפמ"ג שפ"ד קה-ב שאין טעם האיסור משום מליח כרותח אלא דכל שמונח באיסור צלול בעי קליפה, וצ"ע מד' הב"י שלמד כן מציר, וצ"ל כש"כ באבק"ר שלא למד מציר אלא להקל בפחות מכדי שירתיח אבל לא למד מכאן להחמיר בכד"ק רק הוא באמת מטעם אחר ולא משום מליח כרותח.

ג. עוד העירו האחרונים מד' השו"ע סי' קד גבי עכברא בחלא שאם שהה מעל"ע נאסר, ובש"ך מסיק מכח זה לדינא דחומץ נמי שיעורו במעל"ע דלא כהשו"ע סי' קה.

ובכו"פ סק"ד כתב דגבי עכברא בלא"ה יש ספק אם משביח בחלא היקל השו"ע עד מעל"ע.

במג"א תמז-כח כתב דבסי' קד איירי בחומץ חלש ובזה עד מעל"ע אינו נאסר.

ועי' בגר"ז תמב-נא שאם שואב חומץ בכלי חמץ אין בו איסור שאינו מפליט עד מעל"ע, ובסי' תרמח-כה כתב שאתרוג שנכבש בחומץ חזק נאסר אף בפחות מעל"ע כד' המג"א, וראיתי במעדני אשר באר דלענין כלי היקל עפי"ד הש"ך וט"ז יו"ד-סט דציר אינו מפליט מכלי עד מעל"ע, ודלא כהמג"א תמז-טז.

וע"ע במ"ב תמז-עא שג"כ היתר לשאוב חומץ בכלי חמץ ובשעה"צ כתב שלא דלא כהמג"א שהחמיר בחומץ חזק רק כהש"ך וסייעתו שאין חומץ אוסר עד מעל"ע, וצ"ע מדבריו בשעה"צ תרמח-ס שאסר גבי אתרוג בחומץ חזק, ויל"ע [וע"ע בדיני אתרוג מש"כ לענין כבוש במים].

ולהלכה עי' בדרכ"ת קה-מ וכה"ח קה-יט שהחמירו בחומץ בכדי שירתיח, ועי' בחיי"א קכא-לה דבמקום הפמ"ר יש להקל כהש"ך שאינו אוסר עד מעל"ע.

**יא. מצה ומרור-**

בשו"ע תסא-ג יוצאין במצה שרויה אבל לא מבושלת, ובמ"ב סקי"ז הביא מהח"י שאין לשרותה מעל"ע משום כבוש כמבושל, ובשעה"צ הביא מפמ"ג שדן ע"ז דכבוש מבליע ומפליט לא מבשל [וכפי שיטתו לעיל בזה].

ולענין מרור מבואר בסי' תעג שאין יוצא בכבוש, וברש"י פסחים לט. מבואר דהיינו בחומץ דוקא, וכתב בח"י שיש שנקטו דרש"י לשיטתו אזיל דכבישה אינה אלא בחומץ אבל לדידן דקי"ל דאף במים מעל"ע יש כבישה ה"נ הכא אינו יוצא במרור בכה"ג.

אבל בח"י מסיק להקל כיון דמרור דרבנן, עיי"ש צירף כמה טעמים [משא"כ לענין מצה החמיר בזה כש"כ לעיל], ובמ"ב הביא שם מחלוקת האחרונים בזה.

**יב. עוד בענין מרור-**

במדריך הכשרות של עדה"ח-תשלח כתבו לשרות את עלי החסה של המרור בחומץ מחשש לתולעים, והגרזש"א עורר ע"ז במכתב להמנח"י שיש לחוש בו משום כבוש שהרי קי"ל בשו"ע קה-ב דבחומץ אפי' לא שהה כדי להרתיח מ"מ נאסר בכד"ק, ועלה החסה כולו כד"ק הוא.

ויש לחוש בזה משני טעמים, חדא דמבואר פסחים לט: ובשו"ע תעג-ה שאין יוצאין במרור כבוש משום שמקליש את טעם המרור.

אלא דעי' שו"ת נתיבות אדם-לז ובמנח"ש ב-נח דלכאו' כל האי דינא של השו"ע דבחומץ נאסר אף ברגע אחד לאו מתורת כבוש הוא רק מתורת מליח כרותח ואינו ענין למרור, ומה שלמד מזה השו"ע לדין חומץ הבאנו לעיל ד' הפמ"ג שהוא מטעם שמונח באיסור צלול ולא משום כבישה, א"כ שוב אינו ענין לדין מרור הכבוש.

ב. אבל מ"מ יש לדון עוד דנבלע בו טעם של החסה ומבטל לטעם המרור, ועי' במנח"י ז-לא מש"כ טעמים להתיר בזה.

[וע"ע מה שדן במנח"י ח"ח סו-ג שיש לדון לאסור כן גם בכל השנה להסיר התולעים ע"י חומץ, שהרי מבליע טעם התולעת, ועי' בנתיבות אדם שם מש"כ לדון עפי"ד הש"ך ע-כט דמליח כרותח אינו מבליע דבר אחר רק אותו עצמו ה"נ החומץ א"י להבליע את התולעת].

**יג. ספק כבוש-**

דין ספק כבוש ודין חזקה בתערובות נתבאר במקו"א עי' מש"כ בסי' קיא.

ומ"מ נציין כאן הנוגע לדינא, עי' ברמ"א קה-א דספק כבוש בב"ח שרי שאינו אלא דרבנן, ובשאר איסורים שהוא דאורייתא אסור.

וגם בב"ח אם עומד לבשלם אח"כ ה"ז ספק דאורייתא שיש בישול אחר כבישה בב"ח לאסור מדאורייתא, ובדרכ"ת קה-לא הביא מחמודי דניאל שישהה את הכלי עד כ"ד שעות ושוב אינו אלא סד"ר, וצ"ע שהוא כספק שנתגלגל בדאורייתא ולא יהני להשהותו.

1. כבש את הכבד מעל"ע, עיין יד יהודה עג-ד מחלוקת בזה, צ"צ-קכא אסר עפי"ד יש"ש דכבוש הוא ממש כבישול ואחר מעל"ע י"ל דהוי כשלוק, ובשער אפרים-פח מתיר, וכ"ד הפר"ח סי' עג ושו"ת חוו"י-כז. [↑](#footnote-ref-2)