חוקות הגויים קעט ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חוקות הגויים קעח עד קפב

**­שיעורי הלכה**

**שיעור ה'**

**הדינים הנידונים:**

* איסור לא תעוננו.
* אחיזת עיניים ודרכים שיהיה מותר לעשות קוסמויות.
* כמה מנהגים שמצינו שהם קפידא על זמן מסויים, ואיך שרי.
* אם יש היתר בניחוש כשאינו מוציא בפיו, שעושה בשביל זה.

*יורה דעה*

*סי' קעט, ב-ג*

**חוקות הגויים**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

**[סעיף ב]** נהגו שאין מתחילין בב' ובד', ואין נושאים נשים אלא במילוי הלבנה. **הגה: ולכן נהגו ג"כ להתחיל ללמוד בר"ח, כי אף על פי שאין ניחוש יש סימן...**

[סעיף ג] האומר פתי נפלה מפי, או מקלי מידי, או בני קורא לי מאחרי, או שצבי הפסיקו בדרך, או שעבר נחש מימינו או שועל משמאלו, ולמי שאירע לו אחד מאלו עושה ממנו ניחוש שלא לצאת לדרך או שלא להתחיל במלאכה, וכן המנחשים בחולדה ובעופות ובכוכבים, וכן האומר אל תתחיל לגבות ממני, שחרית הוא, מוצאי שבת הוא, מוצאי ר"ח הוא...

איסור 'לא תעוננו'

מהו מעונן. מבואר בגמרא בסנהדרין (סה:) תנו רבנן, מעונן, רבי שמעון אומר זה המעביר שבעה מיני זכור על העין [רש"י: שכבת זרע משבע בריות, ומעביר על עיניו ועושה כשפים]. וחכמים אומרים זה האוחז את העינים [רש"י: אוחז וסוגר עיני הבריות ומראה להם כאילו עושה דברים של פלא, והוא אינו עושה כלום]. רבי עקיבא אומר זה המחשב עתים ושעות ואומר היום יפה לצאת למחר יפה ליקח, לימודי ערבי שביעיות חיטין יפות עיקורי קטניות מהיות רעות [רש"י: לשון מעונן כמו בעל עונות, שמבחין את עונה, ואומר היום יפה לצאת לדרך ויצליח, למחר יפה ליקח מקח וישתכר בו הלוקחו. ולפי הלשונות הראשונים לשון מעונן הוא לשון 'עין'].

והנה בטור ושו"ע השמיטו את ביאורו של ר' שמעון, אבל ב' הפירושים השניים הזכירו, שכאן בס"ג כתב, האומר אל תתחיל לגבות ממני, שחרית הוא, מוצאי שבת הוא, מוצאי ר"ח הוא, והוא פירושו של ר' עקיבא. ולהלן סט"ו כתב השו"ע את דעת חכמים שאסור לאחוז את העיניים.

## מהו העושה אחיזת עיניים, והאם לוקה

והנה הרמב"ם כתב בפי"א מהל' ע"ז (ה"ט) על האוחז את העיניים, שהוא המדמה בפני הרואים שעושה מעשה תמהון והוא לא עשה, וכתב שהעושה כן לוקה. אבל אח"כ (שם הט"ו) כתב הרמב"ם גבי המכשף שהאוחז את העינים והוא שיראה שעשה והוא לא עשה לוקה מכת מרדות, מפני שלאו זה שנאמר במכשף בכלל לא ימצא בך הוא ולאו שניתן לאזהרת מיתת בית דין הוא ואין לוקין עליו שנאמר מכשפה לא תחיה. והוא סותר עצמו אם יש חיוב מלקות באחיזת עיניים, וכבר עמדו ע"ז מפרשי הרמב"ם, ועי' בכס"מ שיישב בכמה דרכים, והביא שם שיש שביארו שב' מיני אחיזת העיניים הם, ויש אחיזת העיניים שהיא מעין כישוף, וע"ז אינו לוקה משום דהוא לאו הניתן לאזהרת מיתת בי"ד, אבל יש אחיזת העיניים שאין בה מן הכישוף אלא שהוא עושה רק מעשה תמהון, וע"ז לוקה.

ובספר המצוות (לאוין ל"ב) ביאר הרמב"ם עניין אחיזת העיניים, וז"ל, שהוא מין גדול מן התחבולה מחובר אליו קלות התנועה ביד, עד שיתדמה לאנשים שיעשה ענינים אין אמיתות להם. כמו שנראה אותם יעשו תמיד, שיקח חבל וישים אותו בכנף בגדו לפני העם ויוציאהו נחש. וישליך טבעת לאויר, ואחר כן יוציאהו מפי אדם אחד מן העומדים לפניו, ומה שדומה להם מפעולות החרטומים המפורסמים אצל ההמון, כל פועל מהם אסור. ומי שעושה זה יקרא אוחז את העינים, והוא מין מן הכשוף. ומפני זה לוקה.

## הקוסמים והלהטוטנים בימינו

והחכמת אדם (כלל פט ה"ו) הביא דברי הרמב"ם, ועפ"ז כתב ומזה תראה שאותן הבדחנים שעושין כדברים אלו על החתונות, ונקראין טאשין שפילער, עוברים בלאו דאורייתא, והמצוה לעשותן עובר משום לפני עור, ולכן מי שבידו למחות צריך למחות, וכל שכן שאסור להסתכל ולראותם.

אכן כתב שם החכמת אדם, שאם הוא גוי שעושה נראה דמותר לראות, והובא בפת"ש (סק"ו). מיהו לכאורה לפי דברי החינוך שהבאנו לעיל (שיעור ד) שהתורה אסרה דברים אלו מפני שהם מביאים לכפירה שסוברים בנ"א שלא הכל נעשה בהשגחה, א"כ לא היה לנו לחלק והיה ראוי לאסור גם ע"י עכו"ם.

ויש שרצו להקל באופן שמראה אח"כ כיצד עשה את אותה אחיזת עיניים, ואי"ז היתר ברור. ועכ"פ באמירה לבד שיודיע לרואים שאי"ז אלא אחיזת עיניים, לא נראה להתיר. ומ"מ כל האיסור באחיזת עיניים נראה שזה דוקא בדברים תמוהים ביותר, ונראה לבנ"א כדבר אמיתי, אבל אם כל הרואה מבין שאי"ז דבר אמיתי אלא הוא מתחכם, אין איסור.

## המנהג שלא להתחיל בב' וד'

ומה שכתב השו"ע שיש מנהג שלא להתחיל בב' או בד', ועי' בבית יוסף שהביא מהרמב"ן (במיוחסות סי' רפג) שביאר מנהג זה שאין מתחילין בב' ד', שזה מפני שאין מזל לבנה קל, ואין מלאכה נגמרת בו כהוגן, אלא שמסיק שם הרמב"ן שמנהג זה אינו משנת חסידים. אלא שהשו"ע כתב מנהג זה, והגר"א הביא שהוא מהזוהר.

## להתחיל בר"ח

וברמ"א הביא המנהג להתחיל ללמוד בר"ח, מיהו בספר חסידים (סי' נט) כתב שלא יתבטל מתורה בשביל סימן זה, שאף על פי שאין זה ניחוש, אין זה דרך הטוב, כי מי יודע אם יחיה אם ימות בתוך החודש, נמצא מת ולא קיים המצוה, כללו של דבר מיד כשתבא המצוה לידך עשה אותה ואל תדחה אותה.

## בענין המנהג שלא לישא נשים בחסרון הלבנה

והמנהג שלא לישא נשים בחסרון הלבנה, הוא ג"כ סימן, והביא הגר"א מהזוהר. מיהו ודאי שאי"ז אלא סימן בעלמא, שהרי מוכח מכמה מקומות שהיו נושאים נשים בחסרון הלבנה, שהרי מצינו במו"ק (ח:) שאמרו שאין נושאין נשים בחולו של מועד, ומשמע שבלאו האי טעמא שלא לישא נשים בחוה"מ היה שרי לישא אז אשה, אע"פ שחולו של מועד לעולם הוא בזמן מיעוט הלבנה. וכמו"כ מצאנו ברמ"א (סי' תקנא ס"ב) איסור שלא לישא נשים מי"ז תמוז ואילך, וכתב המשנ"ב (ס"ק יח) דאף מי שאין לו אשה ובנים לא ישא אשה אחר י"ז בתמוז. והנה לעיל (ס"ק יד) כתב המשנ"ב שמי שאין לו אשה ובנים מדינא מותר לישא אשה אפי' לאחר ר"ח, אלא דלא מסמנא מילתא, וא"כ מה הוצרך המשנ"ב לומר שכבר מי"ז בתמוז לא ישא למי שאין אשה ובנים, והרי בין כך יש לחוש לזה שהוא בזמן מיעוט הלבנה, ומוכח שאין צריך לחוש במיעוט הלבנה אפילו משום סימנא.

## איך מותר לעשות כל אלו המנהגים ואין בהם משום לא תעוננו

יש להבין למה באמת מותר לעשות מנהג זה שאין מתחילין בב' ובד', ואין נושאים נשים אלא במילוי הלבנה, ומתחילים ללמוד בר"ח. ולמה אין בזה משום מעונן. שהרי אומר שבשעה מסויימת לא ראוי לעשות אותו מעשה.

ונראה ביאור הדבר עפ"י מה שכתבו התוס' בב"מ (כז: ד"ה כיס), לגבי מה שמבואר בגמרא (ב"מ שם) שאין בנ"א משאילים ארנקי שלהם משום דמסמני. והקשו התוס' למה אין בזה משום ניחוש. ותירצו שכל דבר שיש בו משום רפואה אין בו משום דרכי האמורי. ולכאורה אינו מובן מה תירצו התוס', דהא ארנקי אינו דבר של רפואה. וביאור דברי התוספות, שכל דבר שהוא נכון ומועיל אז אין בו משום דרכי האמורי, ולכך שרי כשהוא לרפואה וידוע שמועיל לרפואה. ומעתה גם דברים אלו שהם לסימן, אם כתובים הם בחז"ל אנו סומכים שהם דברים המועילים, ולכך שרי לעשותם. וזה הביאור בגמרא דלא משאילי אינשי ארנקי, משום דמסמני, שבארנקי ידעו חז"ל שיש בזה משהו, ולכך שרי.

## אכילת פירות בר"ה לסימן

ובזה יבואר גם מה שאוכלים פירות בר"ה לסימן, ולמה אין בזה משום ניחוש, אלא שכל דבר שהוא עפ"י חז"ל אין איסור. וגם מצאנו ברמ"א בהל' הושענא רבה (סי' תרסד ס"א) שיש סימן בצל הלבנה מה יקרה לו במשך השנה [אלא שכתב שלא ילך לראות את הצל משום תמים תהיה], ולכאורה איך שרי לעשות כן ולמה אין בזה משום ניחוש. וע"כ דבר שהוא עפ"י חז"ל שרי. ובזה יבואר למה כתב השו"ע שאין מתחילים בב' וד', ולמה אי"ז ניחוש, וצ"ל שכיון שהוא תיקון שמוזכר בזוהר כמו שהביא הגר"א, א"כ חשיב סימן נכון, ושוב אי"ז ניחוש.

[המשך סעיף ג] וכן האומר שחוט תרנגול שקרא כעורב ותרנגולת זו שקראה כתרנגול, אסור. **הגה: י"א אם אינו אומר הטעם למה מצוה לשחוט התרנגולת, אלא אומר סתם שחטו תרנגולת זו, מותר לשחטה כשקראה כתרנגול, וכן הוא המנהג.**

## התירו של מהרי"ל כשאינו אומר בפיו

והוא עפ"י מה דאיתא בגמרא שבת (סז:), האומר לעורב צרח ולעורבתא שריקי והחזירי לי זנביך לטובה, יש בו משום דרכי האמורי, האומר שחטו תרנגול זה שקרא ערבית ותרנגולת שקראה גברית יש בו משום דרכי האמורי. אלא שהרמ"א כתב להתיר כשאינו אומר בפיו, וכן כתב בשלטי גיבורים (ע"ז ט. מד' הרי"ף). ומקור ההיתר באינו מוציא מפיו הוא ממהרי"ל (סי' קיח).

אלא שהגר"א כתב שהיתר זה שאם אינו אומר בפיו שרי, הוא דבר קשה כחומץ לשיניים לגנוב דעת המקום. וכתב שאף מהרי"ל לא התיר רק משום שלא גרס בגמרא שיש בזה משום דרכי האמורי.

והפת"ש (סק"ג) הקשה על היתר זה שכתב הרמ"א שאם אינו אומר בפיו שרי, מהתוס' בב"מ הנ"ל (שם) שהקשו בהאי דארנקי למה שרי ואין בזה משום לא תנחשו, והא התם אינו מוציא מפיו. אלא שבסיום דבריו כתב לעיין בט"ז (סק"ב), והיינו ששם כתב הט"ז שרק בתרנגול התירו בלי אמירה כיון שיש שינוי טבע לפניו ויש מקצת חרדה על האדם, אבל בשאר מקומות אין להתיר מחמת שאינו מוציא בפיו. וכוונת הפת"ש לדחות הראיה מדברי התוס' [מיהו אי"ז כהשלטי גיבורים שכתב להתיר אף בשאר דברים].

## מנהג כפרות ואם שרי לחפש דוקא תרנגול לבן

ולגבי מנהג כפרות, דעת השו"ע (או"ח סי' תרה) שלא לעשות מנהג זה משום דרכי האמורי, אבל הרמ"א כתב לעשות מנהג זה שהוא מנהג ותיקין. ועי"ש במשנ"ב (סק"ד) שאף שכתב הרמ"א לעשות הכפרות על תרנגולים לבנים, מ"מ אין לחזר אחריהם כי הוא מדרכי האמורי, רק אם יבא ממילא לקנות ויש שם שחורים ולבנים יקח את הלבנים ולא יאמר כלום. ויש להבין אמאי כתב להתיר מחמת שאינו אומר כלום, דלפי מה שכתב הט"ז אין להתיר אלא במקום שיש שינוי טבע וחרדה על האדם, ואי"ז שייך שם.