17
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תליתאי

#17

תערובת ביצים בביצים

(צ"ז:) "אר"נ ביצה בששים ואין ביצה מן המנין", ומסיקה הגמ' שמדובר בביצת אפרוח - הנותנת טעם, דאילו ביצת עוף טמא - "אמרי אינשי כי מיא דביעי בעלמא" ואינה נותנת טעם כלל.

שיטת התוספתא

שואלת הגמ' מברייתא - דמפורש בה שביצה טמאה נותנת טעם, ומתרצת הגמ' שכונת הברייתא לביצת אפרוח. ואף שבסיפא של הברייתא מוזכר דין ביצת אפרוח, "פירושי קא מפרש - ביצים טהורות ששלקן עם ביצים טמאות אם יש בהן בנותן טעם כולן אסורות כיצד כגון ששלקן ונמצא אפרוח באחת מהן".

הר"ן (כ"ב. בדפי הרי"ף) מביא תוספתא "ביצים טהורות ששלקן עם הטמאות אם יש בהן בנותן טעם אסורות ואם לא מותרות", וכותב הר"ן "אע"ג דלא קיי"ל כי הא מתניתא דהא אסיקנא בפרק גיד הנשה (צ"ח.) דביצים טהורות ששלקן עם הטמאות מותרות וליכא למיחש לטעמא דידהו דמיא דביעי בעלמא הוא...". ותמה הפר"ח (סימן צ"ו סוף אות י"א) שהרי תוספתא זו הובאה בסוגיא וביארה הגמ' שפירושי קא מפרש... - וכונת התוספתא לביצת אפרוח, ואיה מצא הר"ן מחלוקת בין סוגיין לתוספתא.

אמנם המגיה בגר"א (אות י"א) ביאר שנידון זה תליא בגירסאות השונות בדברי התוספתא. דבתוספתא איתא ג' דינים - ביצים טמאות ביצת אפרוח וגיעולי ביצים, ובתוספתא שלפנינו (תרומות פ"ט ה"ה) דין גיעולי ביצים מופיע בסוף. א"כ שפיר הבין הפר"ח שביצת אפרוח הוא פירוש הרישא של ביצים טמאות וכמפורש בסוגיא, ולכן תמה על דברי הר"ן. אולם הר"ן גרס את דין גיעולי ביצים בין דין ביצים טמאות לבין דין ביצת אפרוח כנראה בדבריו וכמפורש בדברי התוס' ס"ד:, א"כ לא שייך לומר "פירושי קא מפרש" - וע"כ ביאר הר"ן שהוא פלוגתא בין סוגיין לבין התוספתא.

דין "בריה" בביצים

מביאים הראשונים את קושית הר"א אב ב"ד - אמאי הגמ' העמידה את הברייתא בביצת אפרוח, ולא פירשה כפשטות הברייתא דאיירי בביצה טמאה שהתערבה בביצים טהורות ואינה ניכרת - ובעינן לבטלה אף שאין בה טעם [והיינו שסובר דיבש ביבש בעינן ששים במין במינו, וכן היא שיטת הרמב"ם בפט"ו ה"כ כמבואר בכס"מ שם ובה"ד, וכן הוא בב"י בסימן פ"ו ס"ו, ודלא כהבנת הרשב"א שנדחק בדעת הרמב"ם - כמבואר בב"י ובכס"מ שם].

מתרץ הרב אב ב"ד שלא יתכן להעמיד את הברייתא בביצים שלמות שהתערבו - דא"כ לא בטלה אף באלף דביצה הוי בריה, וכן היא שיטת הרמב"ם בפט"ו הי"ט דביצה הוי בריה [אמנם הרשב"א לא קיבל פשט זה בסוגיא, ויישב את הסוגיא באופן אחר].

והנה, הש"ך בסימן פ"ו סקט"ז (וביתר אריכות בארוך מש"ך שם) פירש בכונת הרמב"ם שהביצה עצמה הוי בריה ולא משום האפרוח שבה, ודייק כן ממהלך הסוגיא [ולכאורה נידון זה תליא בפלוגתא אי בעינן ברית נשמה].

אמנם בסימן ק' סק"ב פשיטא ליה להש"ך שביצה עם דם לא נחשבת כבריה, ואף ביצת אפרוח לא ברירא ליה אמאי הוי בריה - שהרי אינה אסורה מתחלת ברייתה. וצריך לחלק דבסימן פ"ו דברו הטור והשו"ע על ביצת טרפה שאסורה מתחלת ברייתה - ושפיר ביאר הש"ך שהביצה עצמה הוי בריה, משא"כ בסימן ק' מדובר בביצה טהורה - אלא שנמצא בה דם או אפרוח.

אמנם בדברי הרמב"ם - ביאור הש"ך הוא תמוה טובא כמו שכבר העירו האחרונים, שהרי בה"כ שם מפורש שביצה טמאה לא הוי בריה. ועיין יד יהודה סימן ק' סק"ג המיישב בדוחק שברמב"ם שם מדובר שאין הביצים שלמות.

היוצא מדברי הש"ך, שבביצה טמאה - חושש לשיטת הרב אב ב"ד שנחשבת כבריה משום שיש שיטות שלא בעינן ברית נשמה, אולם ביצה טהורה עם דם - ודאי לא הוי בריה שהרי הוי תרתי לריעותא שהרי אינה אסורה מתחילת ברייתה וגם אינה בריית נשמה, ואף בביצת אפרוח ספוקי מספקא ליה שהרי אינה אסורה מתחלת ברייתה, ועיין צבי לצדיק (על דברי הש"ך בסימן ק') שתמה אמאי אין האפרוח אסור מתחלת ברייתו וכן תמה ביד יהודה הנ"ל.

גדר דם ביצים

כשנמצא דם במקום האוסר דהוי דם ריקום - ושדא תיכלא בכולה כמבואר בסוגיא בדף צ"ז:, יש לחקור בגדר איסורו - אם הוא משום הדם או שיש לו שם אפרוח. ועיין תוס' צ"ח. דגם ביצה עם דם נחשבת כביצת אפרוח הנותנת טעם - ולא הוי כ"מיא דביעי בעלמא", ולכאורה לשיטת התוס' ייחשב כאינו מינו בשאר ביצים, כדין בשר וביצים.

וכן מוכח בדברי הרשב"א שהובאו בסימן פ"ד ס"ו "ופעמים נמצא בפרי כמין נקודה שחורה והוא מקום שמתחיל התולעת להתרקם וצריך ליטלו משם בעומק דאסור כמו התולעת עצמו", ובתשובות (סימן ער"ה) מבאר הרשב"א דאף אם עדיין לא נגמרה צורת התולעת - כולה אסורה "וכדרך שאנו אוסרים ביצה שנמצא גם בחלמון שלה כאילו כבר נתרקמה משום דכל שיש דם בחלמון אמרינן שדא תכלא בכולה", והוא כנ"ל שברגע ש"שדא תכלא בכולה" נידון כאפרוח שלם. עיי"ש שמדמהו לדין עכבר שחציו בשר וחציו אדמה (חולין קכ"ו:) שאף חלק האדמה אסורה באכילה כדין עכבר, מובא בביאור הגר"א שם על הרמ"א.

להבנה זו, נראה פשוט שביצת אפרוח הוי בריה משום האפרוח שבה, ונחשבת כאסורה מתחלת ברייתה - שהרי מזמן הריקום נאסרה מדין אפרוח [כהבנת הצבי לצדיק והיד יהודה], ודלא כדברי הש"ך. אולם אם נאמר שדם ריקום אינו אסור אלא מדין דם בעלמא (אף שמתפשט ואוסר את כל הביצה) והוי בריה משום הביצה גופא - יובנו דברי הש"ך שאינה אסורה מתחלת ברייתה - שהרי מתחלתה לא היתה הביצה אסורה, וכן נראה בדברי הט"ז בריש סימן ס"ו שדם ביצה אסור מדין דם ולא מדין אפרוח, והוא כדברי הש"ך - שאין ביצת אפרוח אסורה מתחלתה (ועיין בדברי הש"ך סימן פ"ו סקכ"ג).

כחל

הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הי"ח מבאר דהא שאיתא בסוגיא (צ"ז:) "כחל בששים וכחל מן המנין" - הוא משום שאיסור הכחל הוא מדרבנן. מקשה הרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"א ה':) מאי שנא מביצה אסורה שאין הביצה מן המנין - אף שביצת אפרוח אינה אסורה אלא מדרבנן. ואף שהרשב"א גופא בתוה"ב (ב"ג ש"ה פ"ט: ובמשמרת הבית שם) ביאר שהחמירו בדם ביצים טפי מדם דגים "הואיל ויש בה דמים אסורים דבר תורה [היינו דם ריקום]", וא"כ מה הקשה על הרמב"ם שהחמיר בדם ביצים יותר מאשר דין כחל - שעיקרו דרבנן. וצ"ל שמקשה על הרמב"ם - רק לשיטת הרמב"ם שאף דם ריקום הוא דרבנן כמו שמפורש במ"מ פ"ג ממאכ"א ה"ט.

דברי הרשב"א שדם ריקום הוא דאורייתא - צ"ב, שהרי ביצת אפרוח גופא הוא דרבנן - כמפורש בדברי הרשב"א שם (ה':) ובדברי הרמב"ם שם בהלכה ח'. וצ"ל שמתחלה נאסרת הביצה מדאורייתא, אולם אח"כ ניתרת (מסרח - כדאיתא בתמורה ל"א.), וכשנוצר האפרוח נאסרת מדרבנן. ולפ"ז יתכן לפרש שקושית הרשב"א על הרמב"ם היא מביצת אפרוח המוזכרת בסוגיא - ופירושו כפשוטו - אפרוח ממש, שלכו"ע אסורה רק מדרבנן ולית בה סרך דאורייתא, ולא כביאורינו לעיל דקאי אדם ריקום.

ואף שהרשב"א בתשובה [כנ"ל] פירש שגם ביצה עם דם נחשבת כביצת אפרוח - משום דשדא תיכלא בכולה, והוא לכאורה כשיטת התוס' שאף ביצה עם דם הוי כביצת אפרוח - ודלא כדברינו. נראה שאינו מוכרח, דאין מוכח ברשב"א שפירש כן את הסוגיא - שאף ביצה עם דם הוי ממש כביצת אפרוח שתתן טעם ותאסור [כפירוש התוס']. וכל חידושו - שכל הביצה אסורה מדאורייתא. ממילא דברי הגמ' הם כפשוטם דאיירי בביצת אפרוח ממש, ושפיר הקשה על הרמב"ם אמאי בעינן ששים ואין ביצה מן המנין - אף שאיסורו מדרבנן.