כו 1
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב / כו

היא בפנים ורגליה בחוץ.

בהא דמבואר דנפסל ביוצא יל"ע משיטת הריטב"א בחולין דפסול יוצא הוא רק משעת קבלה ואילך, דהשחיטה שכשירה בזרים אינה גומרת קדושת הדם. [מהדו"ק עי' בזכר יצחק סי' מ"ז דבבשר איכא עוד 'איסור' יוצא מחוץ למחיצות, וזה חל כבר בשחיטה, אבל ה'פסול' של יוצא בין בבשר ובין בדם הוא רק משעת הקבלה, דאז הוכשר הקרבן, כיון דיש דם הראוי לזריקה. ע"ע בעולת שלמה זבחים כ"ו ע"א, דדקדק מהתוס' כ' ע"ב, כהריטב"א, ואולם כ' דהטעם משום דשחיטה לאו עבודה היא, ולפ"ז ה"ה בבשר אמרי' כן].

א. עי' מנח"א דהביא טה"ק ר"פ איזהו מקומן ואחיעזר יו"ד מא' יא' שעמדו בזה, וכ' דהזכר יצחק הנ"ל ואהא"ז פסוהמ"ק א' טו', ביארו ד' הריטב"א עפ"ד התוס' לעיל כ' ב' ומנחות ט' א', [ובמילואי קר"א הק' דהריטב"א שבועות י' ב' סובר כרש"י דחל פסול יוצא קודם עבודת הקמיצה], דפסול יוצא חל רק לאחר שהתחילו העבודות, וכיון דשחיטה לאו עבודה היא, אכתי אינו נפסל ביוצא, ואמנם דמעתה סגי במה שמתחיל ה'עבודת' קבלה, דמיד חל על הדם פסול יוצא, וא"ש דגם להריטב"א הכא מיד שיתחיל לקבל יפסל כל הדם שבבהמה משום יוצא. ואמנם מוכרחים לומר לפ"ז ד'עבודת הקבלה' היא אינה רק בדם שמקבל עכשיו אלא זהו בכל הקרבן. ובזה מיישבים קו' הרש"ש דמה מהני חתך ואח"כ קיבל, דסו"ס הרי מיד בשחיטה כבר נפסל ביוצא ומתערב בכל דמי הבהמה, דלהנ"ל אכתי לא חל פסול יוצא רק משעת תחילת הקבלה, ואם כבר חתך א"ש.

- ויל"ע דלכאו' נפקא מדבריהם דעבודת הקבלה מתחילה מיד בקבלת הטיפה הראשונה, קודם שנתקדש כשיעור ההזאה, דהרי אם כבר קיבל שיעור דם הראוי לזריקה, למה כל הבהמה 'פסולה', דיפסיק מעתה את קבלתו, ומה שבידו הוי דם כשר והשאר פסול, ובע"כ דס"ל דהגם דלא יקבל כשיעור, מ"מ איכא בזה התחלת עבודת הקבלה, וזה חלות עבודה דחיילא בכל הקרבן. וצ"ע למה בטיפה אחת חשיבא עבודת קבלה, והלא עיקר הקבלה הוא להכשיר דם לזריקה. והנה המקד"ד נקט דבאמת איכא בקבלה ב' חלקים, והיינו דשייך שתתקיים עבודת קבלה גם בפחות משיעור ההזאה, ושיעור ההזאה הוא בשביל דין 'קידוש' הדם. אבל אכתי ילה"ק דגם אי שייכא קבלה כזו, אבל זה ודאי דהך קבלה אינה עבודה בכל הקרבן, דדווקא היכא דאיכא ע"י הקבלה שיעור דם הראוי לזריקה שייך לומר דחיילא שם קבלה בכל הקרבן.

גם צ"ע דלפ"ז אם יכניס את רגלי הבהמה קודם תחילת הקבלה לא יפסל ביוצא, ובסוגי' משמע דלעולם פסול, ושו"ר מביאים כן להק' מהדבר אברהם ג' א' לג'. ואולי י"ל דידוקדק בד' הריטב"א דכ' ד'לא נגמר' קידוש הדם, והיינו דבאמת מהשחיטה כבר איכא 'סיבה' שיפסל אח"כ, ומעתה יתכן דאחרי שמתחילה הקבלה, אזי יחול בו פסול יוצא מכאן ולהבא למפרע, ואמנם דלא תיהדר ותק' קו' הרש"ש דסו"ס הכל מתערב, כיון דחל פסול למפרע, די"ל עפ"ד התוס' שהק' דהדם בטל ברוב ותי' דבדם פסול איכא גזירה במקדש דינו מתבטל, אמנם יתכן דקודם שנתקדש לגמרי בקבלה, דלית ביה שם של דם פסול, הרי דבאמת מתבטל ברוב, ולכן לא איכפ"ל שמתערב. אמנם אם יכניס הרגליים עצמם לפנים, איכא למיחש דהשתא יחול פסול יוצא מכאן ולהבא למפרע על איזה דם שהיה מכונס לעצמו, ולא התערב מקודם בשאר הדם, והשתא דחייל בו שם דם פסול ומתערב בשאר הדם תו אינו מתבטל, ולכן ל"מ הכנסת הרגליים לפנים, ויל"פ.

ב. - אבל היה אפ"ל ע"פ הנ"ל דהגם דקיבל שיעור דם לזריקה, מ"מ כיון דא"י לקבל את כל הדם משום דחלק נפסל ביוצא, א"כ נמצא דתו א"י לקיים את הדין דבעי' קבלת 'כל' דם הפר, ואמנם דבעלמא זה לכתחילה אינו מעכב, מ"מ בעי' ראוי לבילה, והכא אינו ראוי, כי כבר נפסל מעיקרא ביוצא, ויל"ע.

ג. ויש לומר ד'פסול' יוצא היינו דהוי דם פסול, יתכן דזה רק לאחר שחיטה, אבל יתכן דמה שיצא ולא היה בזמן השחיטה, אי"ז פסול יוצא, ורק דאינו ראוי לעבודת השחיטה, כי לא חיילא ביה עבודת השחיטה כי לא היה במקדש בזמן השחיטה, וא"כ הרי דאינו בכלל הקרבן, ושו"ר דהביאו כן מראש במזבח וכ"כ הגרמ"ד לפרש לולי ד' רש"י. ואולי נ"מ בזה אם יהיה טעון עיבור צורה, אם הוי חפצא של פסול או רק העדר ההכשר.

- אבל ק' דרש"י כ' דההכרח דדם המובלע באברים וכו', זה משום דאיך חייל פסול יוצא אי הוי מיא בעלמא, ולכאו' אי נימא דזה 'העדר', א"כ גם על מים שייך לומר דסו"ס אינו בכלל הקרבן, ושו"ר מביאים דהדבר אברהם ג' א' לו' מק' כעי"ז. - ואולי יתכן דגריעי בזה דם ממים, כי דם שלא נתקדש אז ממילא דהוא נפסל, ואמנם דאין פסולו כיוצא, רק כפסול נשפך, [ויל"ע בכ"ז אם יהיה הנ"מ הנ"ל בין נשפך ליוצא לענין פסולו בגופו ועיבור צורה וכיו"ב], אבל סו"ס הוי דם פסול. - עוד הוכיח הדב"א דנחלקו רש"י ותוס' אם דבר שהוא בחוץ א"י להתקדש. – אבל יתכן לומר דהנה התוס' כ' דהדם אינו בטל מחמת הגזירה, ויתכן דזה הנידון כאן דאילו היה 'כמיא בעלמא' היה בטל, ותי' הגמ' דגם אם אינו דם הוי שמנונית, ויל"פ כד' העול"ש דשמנונית 'נראה כדם' והוא בכלל הגזירה דאינו בטל.

שוב יעוי' בגרי"ד דנקט דל"ש כלל פסול יוצא, כי הרגל לא היתה בפנים וא"כ לא נתקדשה ע"י השחיטה ליפסל ביוצא, ואדרבה כל הפסול משום שלא נתקדשה בשחיטה. ועי"ש עוד דכלפי הרגל עצמה איכא נמי פסול דוהביאום, ומש"כ התוס' דאי"ז לעיכובא היינו רק כלפי שחיטת 'כל' הבהמה, דבזה אמרי' דסגי דעל מה שהביא יחול דין והביאום, והרגל אינו מעכב את הוהביאום של הבהמה, אבל כלפי הרגל עצמה איכא שפיר עיכוב דוהביאום. והרב אטיק טען דההסבר בגרי"ז דהיות שהוהביאום מעכב, לכן לא יכול לחול ע"ז היתר שחיטה, אבל לולי סברא זו, שפיר היה נכלל בכלל היתר השחיטה דחיילא על כל הבהמה.

ד. עוי"ל דהגם דליכא פסול יוצא, אבל יהיה פסול נשפך וכד' הגר"ח דיצא חוץ למקום הכשירו, והוי הפסק בין השחיטה לקבלה. ולפ"ז נמצא דלעולם דם שיצא פסול, והגם דאי"ז מחמת פסול יוצא, אבל סו"ס איכא בזה פסול דנשפך. וא"כ נפקא דעיקר חי' הריטב"א דליכא פסול יוצא קאי על בשר. אמנם עוי"ל דאיכא נ"מ בעופות דמספק"ל לגמ' אי איכא פסול נשפך, דא"כ אם יצאו רגליה וכו' לא תפסל. ואמנם דשוב י"ל דהנה הריטב"א כ' דלא חייל פסול יוצא מחמת הכ"ש דהסכין, כי השחיטה כשירה בזרים וכו', ולכאו' לפ"ז במליקה דפסולה בזרים בודאי דיחול פסול יוצא מיד. וא"כ שוב ליכא לנפקותא הנ"ל. [ואמנם דליכא לאוקמי סוגיין בעופות, דמודה הריטב"א דחל פסול יוצא מיד, כי הרי איירי בסוגיין בכה"ג דאיכא קבלה וכו'].

ה. והחזו"א זבחים ו' א' מחלק דד' הריטב"א הם כמ"ד דאימורי קק"ל אין נפסלים ביוצא קודם זריקה, והיינו דאין השחיטה מקדשת את האימורין, וא"כ ה"ה דאינה מקדשת את הדם, ורק הקבלה היא מקדשת, אבל למ"ד דהאימורין נפסלין והיינו מחמת השחיטה, א"כ ה"ה דגם הדם נפסל מחמת זה. [והמנח"א ר"ל דאם הקבלה הוי עבודה בקרבן, אזי גם למ"ד דאימורין נפסלין קודם זריקה, סובר הריטב"א דמ"מ בעי' קבלה דהוי עבודה בקרבן]. וכעי"ז תי' גם בזכר יצחק דלמ"ד דאין פסול יוצא באימורין, א"כ גם הדם לא נפסל דאכתי לא נתקדש הך דם ליפסל, אבל למ"ד דהאימורין נפסלין, א"כ גם הדם בכלל האימורין והבשר ויפסל.

ו. הדבר אברהם לומד דלהריטב"א רק הדם נפסל לאחר קבלה ולא הבשר, עי' לקמן הביאור, ועפ"ז מבאר דזה גופא השו"ט בגמ' דהיינו דש"מ דדם הוא, היינו דא"כ איך נפסל ביוצא, והתי' דהוי בשר ולכן נפסל.

ז. יש שפי' ד' הריטב"א ע"פ שיטת הרמב"ם פסוה"מ א' יד' דדינא דוהביאום הוא לעיכובא, וא"כ הא דפסלי' בקיבל ואח"כ חתך, זה משום דאיכא דין והביאום גם בקבלה, וכדמשמע שם בד' הרמב"ם אח"כ דכ' ד'מחזיר רגלה ומקבל', דגם בקבלה בעי' והביאום, וכ"פ השפ"א ברמב"ם. - שוב דא"א לומר כן ממה דמק' הגמ' אח"כ ש"מ דם המובלע באברים וכו', דאם הנידון הוא בוהביאום, מה שייך לנידון אי הוי דם. - אבל שוב יתכן דדינא דוהביאום הוא רק על מידי דנעשית בו העבודה, והנה בשחיטה העבודה היא בכל הקרבן, אמנם בקבלה העבודה היא רק בדם, ולכן רק אם דם המובלע באברים הוי דם איכא למיפסל משום והביאום. - אבל שוב תק' דמה מתרצת הגמ' דאיכא למיפסל משום שמנונית, והרי בעבודת הקבלה אין הלכה שה'בשר' יהיה בפנים וסגי שהדם בפנים. ואולי ע"פ המבואר בכס"מ דהשמנונית נחשב כדם.

[ובד' הר"מ נר' להכריח ממש"כ דאינו צריך לחתוך, ומשמע דגם חתיכה מהני, ובע"כ משום דאז העבודה אינה נעשית בחלק שנחתך, ואיקרי כאן והביאום, ועי' עול"ש דכשחותך קודם השחיטה מהני דשוב אי"ז חלק מהקרבן].

ועי' בלח"מ דהכריחו של הר"מ מדנייד אבימי דמפרש דחותך עד העצם מלפרש כן על קודם שחיטה, ובע"כ משום דס"ל דקודם שחיטה ל"מ משום והביאום. והנה להלח"מ מבואר דאם יחתוך ל"מ הסברא הנ"ל, וכן מבואר דס"ל דבקבלה ליכא דין והביאום. אמנם יש לחלק דבשחיטה העבודה נעשית בכל הקרבן, ודינא דוהביאום מכריח להביא את הקרבן 'כולו' לקיים בכולו דין שחיטה, אבל קבלה אינה מכריחה שזה יעשה בכל הקרבן, ורק דבמה שעושה עכשיו הקבלה, בעי' שהכל יהיה בפנים. ויל"פ.

בעצם ד' הריטב"א המילואי קר"א כ' להוכיח כשיטתו, ממה שהגמ' אח"כ פוסלת ברגליה בחוץ משום והביאום, ולא משום פסול יוצא. ודוחה דוהביאום להרמב"ם הוי לעיכובא והכא מצד פסול יוצא הרי בטל ברוב, ורק מטעם גזירה לא מתבטל. ועוד דמצד והביאום יתכן דעלו ירדו וכמ"ש האו"ש פסוה"מ א' יד', ויצא דמה לר"ש לא ירדו. עוד כ' דאיכא נ"מ דמצד והביאום זה פוסל כבר קודם השחיטה, ומצד יוצא יכול לחתוך אחר השחיטה.

עי' גרמ"ד דמק' דכיון דהיו רגליה בחוץ א"כ לא נתקדש הדם כלל, ואיך חל פסול יוצא. [ואולי זה גופא הפסול כאן, ומיושבים ד' הריטב"א, ועי' לעיל שכ' כעי"ז]. ועי"ש שר"ל דהדם שבשאר הבהמה יוצא לרגלים ואז הדם הזה נפסל ביוצא.

עוד יל"ע דלכאו' אם היא מפרכסת דהרי היא כחיה, א"כ ליכא בה פסול יוצא, ואמנם דבהמשך העמוד מבואר דגם במפרכסת איכא פסול יוצא, וצ"ע.

בהו"א דמהני חתך ואח"כ קיבל, צ"ב למה זה יהיה מהני, והרי עד שחתך כבר נתערבו הדמים. שו"ר דכה"ק הרש"ש ואו"ש פסוה"מ א' יד', חי' הגרז"ס ואבן האזל שם טו'. ועי לעיל דהאחרונים תי' לפי הריטב"א, דרק בתחילת הקבלה חייל פסול יוצא. ובשפ"א מתרץ ע"פ המבואר ברמב"ם דבשעת השחיטה עצמה היו רגליה בפנים, ואחרי השחיטה יצאו רגליה לחוץ, דאז מהני שיחתוך מיד כשיצאו. ועוי"ל ע"פ הגרמ"ד לעיל דהרגלים שבחוץ לא נתקדשו, וא"כ י"ל דהוי כדם חולין שבטל ברוב, וכל הנידון הוא על הדם שיוצא עכשיו לתוך הרגלים וחוזר, דדם זה אינו בטל ברוב וכמ"ד התוס', ולזה מהני שיחתוך מיד אחר השחיטה.

אמר אבימי חותך עד שמגיע וכו'. ולכאו' דא"כ אפשר לאוקמי כן בחתך ואח"כ שחט וכגיר' הראשונה בברייתא, ובגמ' נר' דזה נשאר דאיירי בקבלה.

א. והיה אפ"ל דכלפי בהמה חיה הוי באמת מום, ורק דכלפי בהמה מתה דליכא פסול מום, ורק פסול חסר, דלכן בכה"ג דחותך עד העצם מהני כי בזה ליכא פסול חסר. אמנם רש"י כ' דלאו מום הוא. ושו"ר דכבר הק' השיט"מ, ותי' דאיירי במום עובר, ולפ"ז א"א לאוקמי בקודם שחיטה דאז בודאי דהמום העובר פוסל, ורק לאחר שחיטה דאיכא גדר פסול אחר לא איכפ"ל במום עובר. ועי' תקנת עזרא מעילה ח' ב' דהוכיח כד' השיט"מ, וכן מקור ברוך א' יט' דה' והנה. וע"ע פנים מאירות שפ"א מראה כהן, וע"ע חי' הנצי"ב, ובאו"ש פסוהמ"ק א' ד', כ' דמ"מ הוי חולה ופסול.

ב. ועי' בלח"מ דהוכיח מקו' זו כשיטת הרמב"ם דוהביאום מעכב בשחיטה, ולכן לא מפרשים על השחיטה, ועי"ש דהמקשן פליג ע"ז, או דאה"נ היה אפשר לשאול דיהיה פסול מצד והביאום, ועי' קר"א. ורש"ש מעילה ח' ב' כ' דאה"נ, והוכיח כן מהא דקאמר על עוף שם דחותך עד שמגיע לעצם ואח"כ מולק. והנה לד' האחרונים דביארו בד' הרמב"ם דגם בקבלה יש דין והביאום הדק"ל. אבל י"ל דשאני קבלה דאם חותך עד העצם, הרי דהקבלה נעשית רק במה שהוא עובד בו עכשיו, וכיון דחתך תו אין העבודה נעשית בו ואיקרי כאן והביאום, אבל בשחיטה זה ל"מ כי שחיטה חיילא על כל הבהמה, והיינו גם העצם והבשר המחובר בו לאחר החתיכה.

ג. ויש שפי' עפ"ד הריטב"א דליכא פסול יוצא קודם קבלה, וא"כ אפי' שחט ואח"כ חתך נמי מהני. ומה שהוכיח הרש"ש ממעילה, י"ל דהתם לא קיימי ד' הריטב"א דהרי במליקה הוי עבודה, ומודה הריטב"א דנפסל ביוצא מיד, וכ"כ העול"ש במעילה שם.

עי' תוס' דליכא ביטול ברוב של דם פסול, ויל"ע דלמסקנא דאיירי בבשר שמנונית, א"כ נימא דיבטל ברוב, אמנם המעיין שם בסוגי' יראה דלאו דווקא 'דם' לא בטל, אלא כל מידי דתלוי ברוב ל"מ, דחיישי' דלמא יבטלו כשאין רוב כשר. ועי' גרי"ד דהק' דבשמנונית ליכא לגזירה, ועי' גרמ"ד שהובא להלן. ועי' עול"ש דכיון דהשמנונית 'נראה כדם' אינו בטל.

ש"מ דם המובלע באברים. וברש"י דאם אינו דם הוי מיא בעלמא, והק' דסו"ס אם אינו דם הוי כבשר ויפסל ביוצא מחמת זה. ולכאו' נר' דיוצא זה רק בדבר ש'דינו' להיות בעזרה מחמת העבודה או האכילה שבזה וכו', אבל אם הדם הזה לאו דם הוא וגם אינו נאכל, הרי דאינו צריך להיות בעזרה, והוי כמו עור הבהמה דל"ש בזה פסול יוצא, וזה כוונת רש"י דהוי כמיא בעלמא. ובפשטות דהביאור בקו' הנ"ל, דדם המובלע באברים, היינו ד'כל הדם' שבגוף הבהמה קודם שיצא ממנה, כיון שהוא מובלע באברין יש לו דין אברים, וא"כ מק' שפיר דממנ"פ הרי כל הסיבה לומר שאין לו דין דם זה מחמת היותו בלוע באברים, וא"כ מיבעי ליה שיהיה לו דין בשר.

והגרי"ז הביא מהגר"ח דאם הוי כבשר, הרי דשאני פסול יוצא דבשר דהוא פסול 'לאכילה' ואינו פסול לזריקה, וכיון דמבואר הכא דנפסלה הבהמה לזריקה, הרי דבהכרח דחשיב כפסול יוצא דדם. אבל הק' ע"ז מהמשך ד' הגמ' דאמרי' משום שמנונית דהוי בשר, וחזי' דמ"מ נפסל לזריקה. אמנם עי' בכס"מ פסוהמ"ק א' טו' בסו"ד, דמשמע דר"ל דמשום שמנונית חשיב כ'דם' ויל"ע, ושו"ר דהגרמ"ד ר"ל דזה גופא תי' הגמ' דמתחילה חל עליו פסול יוצא באמת משום דהוי כבשר, ואח"כ כשמתהפך לדם אכתי נשאר בו פסולו.

והמנח"א מביא שהגרי"ד הביא ד' הגר"ח באופ"א, דכוונתו דאם פסולו כדין יוצא דבשר, ברי דהך פסול הוא רק פסול לאכילה, ולכן אח"כ כשיצא מהאברים ויעשה לדם יפקע ממנו פסול יוצא, ומטעם דהפסול שהיה לו בתורת בשר היה רק לאכילה, אבל עכשיו שהוא דם לית ביה פסול לאכילה, ובעי' ביה דווקא פסול לזריקה, וכיון דתרי פסולי נינהו, נמצא דפקע פסול הבשר מיניה, ופסול דם מעולם לא חייל ביה. אבל למסקנת הגמ' דהפסול הוא מצד השמנונית, א"ש דהרי זה אינו נהפך לדם וא"כ נשאר עליו פסול יוצא דבשר. ולהכס"מ הנ"ל מתבאר דבאמת לא פקע פסולו.

ואם נאמר שד' הריטב"א אמורים רק בבשר ולא בדם, א"ש דמוכיחה הגמ' מהא דנפסל ביוצא דבהכרח הוי דם שנפסל לאחר שחיטה, דאילו בשר נפסל רק מקבלה ואילך, אבל צ"ע בחילוק הזה. [ושוב דהדבר אברהם ג' א' לז' ביאר ד' הריטב"א עפ"ד התוס' במנחות ט' א', דפסול יוצא זה רק ממתי שנעשה עבודה בקרבן, חוץ מדברים דליכא בהו תו עבודה, ולכן הבשר דאין בו עוד עבודה נפסל מיד, ומשא"כ דם דרק לאחר הקבלה נפסל. ובאמת די"ל עוד בזה דעבודת השחיטה הוי עבודה באימורין דבזה היא מכשרתם להקטרה, אבל הדם עיקר עבודתו היא בקבלה ולא בשחיטה, ולכן פסול יוצא ממקום עבודתו והכשירו זה רק לאחר הקבלה].

ועויל"פ עפמש"נ בתוס' דהפסול של הדם זה מחמת הגזירה, ולפ"ז אפ"ל דש"מ דהוי דם משום דאל"ה היה בטל ברוב, ורק בדם גזרו שלא יתבטל, אבל אה"נ דכלפי יוצא אין חילוק. והתי' דשמנונית הוא 'נראה כדם' וכמ"ש בעול"ש ולכן שייכא בזה גם גזירה, או כהמבואר בכס"מ דזה מתהפך לדם, אבל עכשיו אין דינו כדם, ומ"מ לענין ביטול ברוב אזלי' בתר סופו.

התוס' כ' דוהביאום הוא רק לכתחילה. עי' לעיל שהובאו ד' הגרי"ד דכ"ז כלפי כל הבהמה, אבל כלפי הרגל עצמה איכא ודאי עיכובא והיא מופקעת מהכשר השחיטה. ובאו"ש ומקור ברוך עול"ש יד דוד וחמדת דניאל, כ' דכיון דחתך תו ליכא בזה ריעותא משום והביאום. ויש מהם שתי' דהנידון הכא בתוס' הוא על הקבלה דיש בזה נמי דין והביאום, וכיון דחתך עד העצם יש בזה ריעותא של והביאום, משא"כ להו"א דחתך לגמרי. אמנם עי' לקמן דהדבר אברהם והזכר יצחק למדו דגדר פסול והביאום הוא מצד דחשיב כחסרון אבר, ולפי דבריהם אדרבה היכא שחתך בזה ודאי דלא מתקיים הוהביאום.

בתוס' דהק' דמה הנ"מ אם הוי דם, ועי' מה שתי'. ולכאו' למה לא אמרו דאיכא נפקותא פשוטה אי כשר לזורקו על המזבח, וביותר אם יוצא יד"ח בדין זריקה בזה, וכן אם הוי דם פסול דאסור לזורקו על המזבח. ועוי"ל דאיכא נ"מ במש"כ התוס' דדם פסול אינו בטל ברוב, אבל אי נימא דלאו דם הוא לכאו' דליתא להאי גזירה.

משה"ק ערש"י דאין שייך לומר דיהיה חייב כרת, עי' גרי"ד דהנידון לפי רש"י אינו על דם האברים ממש, אלא דם שהיה מובלע ועכשיו הוא יוצא כדם הנפש, ולכן איכא נידון אם יהיה כרת באכילתו. וכ' דלהתוס' פשיטא דגם דם זה הוי כשאר דם האברים דלית ביה כרת.

במש"כ התוס' דנ"מ לענין מעילה ופיגול, עי קר"א דמק' דאם אי"ז דם הנפש לכפרה למה באמת לא יהיה בו מעילה, ועי' גבורת ארי יומא נט' ב' במילואים דמסיק דשם דם חד הוא וכולהו אימעיטו. ועוד מק' דלכאו' כל הנידון בדם האברים כשהוא מובלע באברים וכו', אבל לאחר שיצא פשיטא דהוא דם ואין בו מעילה ופיגול. ומבואר דהקר"א נקט דדם האברים הוא דם אחר, ועי' חזו"א קמא ל' ג' ומקור ברוך א' יט' ושפ"א, דהכל אותו דם, ורק דהדם הראשון שיוצא הוא דם הנפש, והנשאר באברים זה נקרא דם האברים, והנידון כשדם הנפש מובלע באברים אם יש עליו שם דם או לא. ולפ"ז הגהות הקר"א מיישב דאה"נ, ונידון הגמ' דכשהוא מובלע שמא אין בו שם דם ויהיה בו מעילה, אבל לאחר שיצא פשיטא דהוא דם שאין בו מעילה. ע"ע שפ"א ע"ז דמחלק דרק דם הנשאר באברים הוא בלאו, אבל דם היוצא אח"כ בשחיטה לכאו' דהוא גם צריך להיות בכרת.

עוד הק' בקר"א וכן הגרי"ז בגרמ"ד עמש"כ דנ"מ לענין כיבוס, והרי מבואר דרק דם שנתקבל בכלי טעון כיבוס. ובדבר אברהם ג' א' לז' דזה גופא קו' הגמ' דלא יתכן להחשיבו כדם לענין כיבוס כי לא נתקבל בכלי, ויל"ע.

ע"ע קר"א דהביא ד' הראב"ד בענין הא דכל הבהמה תטמא מחמת האבר היוצא שנטמא. ועי' בנו"כ להר"מ בענין זה.

משום שמנונית. עי' גרמ"ד דמק' דא"כ כל דם דאין בו מעילה נותר פיגול וטמא, למה לא יהיה בו מעילה וכו' מחמת השמנונית המעורבת בו, וכן איך מהני שיעור הזאה מצומצם הרי אית ביה שמנונית דהוי כבשר. ועי' כס"מ הובא לעיל דהשמנונית נהפכת לדם, ויל"ע.

רש"י כ' דהשמנונית פוסלת את דם המזרק, וא' הק' לגרמ"ד דהרי הוי בשר בעלמא ולמה זה פוסל את דם הזריקה, וכי אם יתן חתיכת בשר שנפסל ביוצא יפסל כל הדם. ועי' מקד"ד טז' יא' דמוכיח מהכא דאיכא איסור להעלות דבר פסול ואפי' שלא כדרך העלאתו, דהיינו בשר בזריקה. והגרמ"ד שו"ט דהרי השמנונית לית בה כלל דין זריקה, ובע"כ דמהני בה הזריקה מחמת דהוי מיעוט ובטל ברוב, וא"כ מאי איכפ"ל דבהך שמנונית נוסף עכשיו עוד איסור אחר של יוצא, כיון דבלא"ה א"ר לזריקה ובע"כ דמתבטל. ואי נימא דאינו בטל מחמת הגזירה, א"כ לעולם ל"מ כל זריקה, מחמת דמעורב בה השמנונית. ושם מתרץ דבעלמא מתבטל, ורק היכא דזה 'פסול' השווה אותה לדם פסול דאיכא גזירה דלא בטלה. ועי' בזבח תודה שעמד בכל הנ"ל והניח בצ"ע. – עי' מתיבתא שהביאו חזו"י דס"ל דדמי הבהמה יונקים זמ"ז, היינו דהוי כמו גוף אחד ונחשב דאיכא פסול יוצא בכל הדם, ולפ"ז ל"ק קו' התוס' דאיכא ביטול. ועוד הביאו אבן האזל דאם מקבל קודם החיתוך הרי הוא מבטל איסור לכתחילה.

ש"מ בשר קק"ל שיצא וכו'. והשפ"א מק' דבשלמא סתם בשר אינו נפסל מחמת ד'סופו' לצאת, אבל הכא הרי השמנונית המעורבת בדם סופה ליזרק ולמה לא יהיה בה דין יוצא. וביותר ילה"ק לד' הכס"מ דהשמנונית נהפכת לדם, אמנם בפשוטו דאזלי' בתר ה'דין' של השמנונית, ולא אחרי ה'מציאות' שנתערבה בדם.

הרמב"ם מחלק דבקק"ד צריך לחתוך רגלה, ובקק"ל סגי בהכנסת הרגל לפנים. והא דצריך להכניס הרגל עי' בקר"א או מצד דגם בזה בעי' והביאום, ואמנם צ"ב איך מתקיים הוהביאום לפ"ז בקק"ד, וצ"ל דאה"נ דאחרי החתיכה הוא מכניס את הרגל. ועוי"ל דע"י שחותך, תו אין הרגל בכלל הקרבן, ונחשב דמתקיים בזה הוהביאום, ועי' גרי"ד דכיון שכבר נפסל תו אי"ז בכלל הקרבן, ולא נאמר בו דין והביאום. ועוד פי' הקר"א בד' הר"מ דגם דבשר קק"ל אינו נפסל קודם זריקה, אבל הוא 'פסול לאכילה', וא"כ הך שמנונית תתערב בדם ותפסול את דם הקבלה. ולכאו' דהקר"א נוקט ברמב"ם כשיטת הריטב"א דרק הקבלה היא המקדשת ליפסל ביוצא, ולכן אם יכניס הרגל קודם הקבלה לא תיפסל ביוצא, ורק מ'תחילת' הקבלה חל בה פסול יוצא, וכד' האחרונים שהובאו לעיל בזה.