שיעורי נדה מאוחד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / נדה / נדה מהדורה א

**שיעורי הלכה**

**נדה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**נאמר בביהכנ"ס 'בית ציון ואוהל איתן' נוה יעקב**

**שובבי"ם תשע"ב**

**נכתב על ידי אחד השומעים והיה לעיני מו"ר**

**בסיוע מכון 'אור יוסף'**

**מפתחות**

**כתמים**

**מהו הרגשה ואשה שהרגישה ולא ראתה................**

**ודאי מגופה שלא בהרגשה..................................**

**כתם על בגדי צבעונים שניכר..............................**

**מציאת כתם אי מצריך בדיקה..............................**

**נמצא דם בקינוח..............................................**

**פחות מכגריס בבשרה........................................**

**תליה בבדיקת עד..............................................**

**תליה בימי נדותה ותליה בחברתה.........................**

**עד שאינו בדוק................................................**

**כתם ע"ג בגד שחציו צבוע וחציו לבן....................**

**פרישה בעונת הוסת**

**פרישה סמוך לוסת דאורייתא או דרבנן..................**

**אשה שמסופקת מהו יום וסתה.............................**

**עונת אור זרוע.................................................**

**שאר קריבות בעונת הוסת...................................**

**ימי המבוכה....................................................**

**בדיקה בוסת קבוע ושאינו קבוע..........................**

**וסתות**

**הוסתות שצריכה לחוש כל זמן שלא קבעה וסת.......**

**מהו עונה בינונית.............................................**

**בעונה בינונית אסורה כל היום.............................**

**עונת או"ז בעונ"ב............................................**

**עונה בינונית באשה שיש לה וסת קבוע..................**

**עקירת וסת דוקא בעבר היום ולא ראתה.................**

**וסת קצרה האם עוקרת ארוכה.............................**

**לא בדקה ביום הוסת האם עקרה את וסתה..............**

**ראתה ג' פעמים שלא ביום וסתה וחזרה לראות ביום וסתה.............................................................**

**וסת השבוע.....................................................**

**ראתה ב"פ בהפלגת כ"ט ופ"ג בהפלגת כ"ו והמשיכה לכ"ט למאי חוששת.............................**

**וסת השבוע בדילוג (וסת הדילוג בסירוג)................**

**הרחקות בזמן נדתה**

**איסור קריבה...................................................**

**איסור אכילה על שולחן אחד..............................**

**דיני היכר שמניח על השולחן כשאוכלים בשולחן אחד..............................................................**

**שיורי מאכלה..................................................**

**איסור אכילה מקערה אחת..................................**

**ספסל המתנדנד................................................**

**הפס"ט וז' נקיים**

**בדיקת הפס"ט וזמנה.........................................**

**בדיקת חו"ס....................................................**

**מוך דחוק, וביום א' של ראייתה...........................**

**לבישת לבנים..................................................**

**רחיצה קודם הפס"ט.........................................**

**בדיקת החלוק בז' נקיים.....................................**

**היסח הדעת....................................................**

**המתנת ה' ימים קודם ז"נ...................................**

**טבילה**

**טבילה בזמנה..................................................**

**דחתה את טבילתה לליל שבת..............................**

**זמן הטבילה....................................................**

**חציצה**

**חציצה, וגדר אינו מקפיד...................................**

**אשה שיש לה כינים..........................................**

**תפירות נמסות.................................................**

**דין גלד ודין ברזלים ע"ג השיניים........................**

**סתימות זמניות.................................................**

**חציצה בציפורניים ובשערות...............................**

**צבע ואיפור....................................................**

**עור קשה, וציפורניים שנחתכו מקצתם...................**

**ליפלוף שבעין.................................................**

**צורת הטבילה וחציצה בקמטים............................**

**סימן קפג וסימן קצ**

**כתמים**

**מהו הרגשה, ואשה שהרגישה ולא ראתה**

**כתב** בשו"ע (סי' קפג ס"א) **אשה שיצא דם ממקורה, בין באונס בין ברצון, טמאה, והוא שתרגיש ביציאתו. ומיהו משתרגיש בו שנעקר ממקומו ויצא טמאה, אף על פי שלא יצא לחוץ.** ומבואר דמן התורה אשה טמאה דוקא כשראתה בהרגשה. וכתבו הפוסקים דאיכא ג' מיני הרגשות, הרמב"ם (פ"ה מאיסו"ב הי"ז) כתב דהרגשה היינו שהרגישה שנזדעזע גופה [והוא כמין קרירות בגופה]. עוד הרגשה שמבואר בפוסקים (פתחי תשובה סי' קפג סק"א) היא פתיחת המקור, וכן מבואר בשו"ע שכתב (סי' קפח ס"א וקצ ס"א) הרגישה שנפתח מקורה טמאה. ויש עוד הרגשה שהיא הרגשת זיבת דבר לח, והנה דעת החוו"ד (סי' קצ סק"א) דהרגשת זיבת דבר לח הוא רק כשמרגישה ביציאה מהמקור להפרוזדור, אולם בנו"ב (יור"ד קמא סי' נה) כתב שהרגשת זבד"ל הוא בכל הפרוזדור, שכל שמרגישה שזב בו דבר לח נחשב הרגשה מה"ת.

**ומכיון** שהרגשות אלו באים מחמת יציאת דם, ע"כ כתב בתרוה"ד (הובא בשו"ע סי' קצ ס"א) דאשה שמרגישה בכל הרגשות האלו צריכה לבדוק, ואם לא בדקה הרי היא טמאה. והנה בזמנינו הרגשות של פתיחת המקור וזעזוע הגוף אינם מצויות כ"כ, והרגשת זבד"ל מצוי שמרגישה שיוצא מהפרוזדור לחוץ, וא"כ רק לדעת הנו"ב שדבר זה ג"כ חשיב הרגשה צריך להחמיר ולבדוק כשמרגישה שזב דבר לח, ובשו"ע הרב (בקו"א סי' קפג סק"ב) כתב ג"כ שבכל או"מ יש דיני הרגשה, ולכן אשה שמרגישה שיוצא מהפרוזדור לחוץ צריכה לבדוק, ואם לא בדקה טמאה, אולם אם מצאה מראה טהור תולין במראה הטהור. ולמעשה תעשה שאלת חכם אימתי אוסרים את האשה, דתלוי בשיטות הנ"ל

**[ובחכ"א** (כלל קיג סעי' ג) כתב שאשה שמורגלת במראות טהורות, אם הרגישה הרגשות כנ"ל אינה צריכה לבדוק, דתולים במראה הטהור. ולכן אשה שהרגישה בהרגשות הנ"ל, אם בדקה ג"פ וראתה מראה טהור, הרי היא הוחזקה לרואה מראות טהורות, ואי"צ בדיקה].

**ודאי מגופה שלא בהרגשה**

**בשו"ע** כתב שאשה טמאה דוקא בהרגשה. והקשו האחרונים דהא קי"ל דאשה טמאה מדרבנן אפילו בלא הרגשה, וכ' התורת השלמים (סי' קפג סק"א) לבאר, דהשו"ע ר"ל דטמאה אף בפחות מכגריס, וס"ל דזהו דוקא בהרגישה, אבל בלא הרגישה אפילו שודאי יצא מגופה טהורה בפחות מכגריס, כיון דהוה מדרבנן דהא היה בלא הרגשה, ובפחות מכגריס לא גזרו רבנן. אולם הסד"ט (סי' קצ ס"ק סא) פליג עליו, דאם יודעת שודאי יצא מגופה א"א להקל בפחות מכגריס, דכל מה שהקילו בפחות מכגריס היינו משום דתולין במאכולת, אבל בודאי מגופה דא"א לתלות במאכולת, הרי היא טמאה אף בפחות מכגריס, והכי נקטינן.

**כתם על בגדי צבעונים שניכר**

**ומצינו** ג' קולות בכתמים. הא' בנמצא כתם פחות מכגריס, דטהורה משום דתולין במאכולת. והב' בנמצא הכתם על בגדי צבעונים דהקילו חז"ל, ופירש רש"י (סא: ד"ה להקל) בטעם הדבר שאין הכתם ניכר בו כמראה דם גמור. והג' בנמצא על דבר שאינו מקבל טומאה שלא גזרו בו חז"ל טומאת כתמים, ובי' הנו"ב (קמא סי' נ"ב) בטעם הדבר, כיון דעיקר גזירת כתמים היה משום טומאה וטהרה, דהבגד שנמצא עליו הכתם טמא מה"ת טומאת ערב אפילו בלא הרגשה [דכל דם היוצא מהמקור אפילו בלא הרגשה מטמא טומאת ערב, דמקור מקומו טמא] לכן טימאו גם את האשה, ולכן כשנמצא על דבר שאינו מקב"ט לא גזרו.

ולגבי בגדי צבעונים נחלקו הפוסקים כשמראה הדם ניכר על הבגד, אם יש קולא של כתם על בגדי צבעונים (והובא בדרכי תשובה סי' קצ ס"ק סב), משום דברש"י (שם) איתא דהטעם שהקילו בבגדי צבעונים משום דאין מראה הדם ניכר בו, וא"כ בניכר הדם על הבגד יש לדון האם טמאה. ודעת הגריש"א להחמיר כשמראה הדם ניכר בבגד, דטמאה אף בבגדי צבעונים. ולפי"ז תלוי במראה הדם, שאם מראה הדם חזק ה"ז ניכר בבגד וטמאה, ואם לאו הרי היא טהורה. אולם הגר"ש ואזנר בתשובה (ח"ב סי' פז) מיקל דגם בניכר מראה דם טהורה, ורק בבגד בהיר מחמיר, וסברתו דחז"ל לא גזרו כלל בבגדי צבעונים, דכיון שישנם בגדים שאין נראה בהם מראה הדם לא גזרו כלל בכל בגדי צבעונים.

**ובזמנינו** אין הנשים מרגישות כ"כ, והטעם שאינם מרגישות צ"ל שהוא מחמת שטרודות וכדו', וע"כ אשה שיש לה כתמים מרובים, לא שייך להתיר לה ע"י שימצא הדם בבגדי צבעונים, דהרי היא יש לחשוש שראתה ראיה, ולא הרגישה מחמת טרדותיה, וטמאה מדאורייתא.

**מציאת כתם אי מצריך בדיקה**

**וכתם** הנמצא על דבר שאינה מקב"ט לא גזרו בו חכמים, וע"כ אם מצאה דם על הריצפה אפילו שהוא יותר מכגריס הרי היא טהורה. ואם מצאה דם ע"ג נייר, כתבו רוב האחרונים (החת"ס ח"ו סי' פ"א ועוד) דנייר הוה דבר שאינו מקב"ט והרי היא טהורה [ועיין לקמן הדין כשמקנחת באו"מ בנייר]. אולם מ"מ דעת הרבה פוסקים דאשה שמוצאת כתם על בגדי צבעונים, או על דבר שאימקב"ט דצריכה לבדוק. והנה דעת הגריש"א דצריכה לבדוק משום כל היד המרבה לבדוק בנשים ה"ז משובח (נדה יג.), ואף במצאה פחות מכגריס צריכה לבדוק. אמנם שמעתי דצריך לבדוק מדינא, דכיון דמצאה דם על בגדה מסתמא יש לה דם גם מבפנים, והרי אשה מטמאה מבפנים כבחוץ ואפילו בלא הרגשה, וכל שיש ריעותא לפנינו צריכה לבדוק [וד"ז שאשה מטמאה מבפנים אפילו בלא הרגשה, מדויק מהא דשו"ע בסי' קפג הביא את הדין שמטמאה מבפנים כבחוץ, וכ' והוא שתרגיש, והקשו האחרונים (הובא לעיל) מה חידש השו"ע במה שכתב והוא שתרגיש, הרי אפילו בלא הרגשה טמאה מדרבנן, ואת"ל דבלא הרגשה הדם שבפנים אינו מטמא, איכא למימר דקמ"ל דמטמאה בפנים כבחוץ דוקא בהרגישה, אלא ע"כ אפילו בלא הרגשה מטמאה מבפנים כבחוץ (ועי' בתוס' רא"ש נדה יג. בשם ר"ח)].

**אולם** מ"מ כל שיש לתלות את הדם בדבר אחר, וכגון ספק תליה שספק עברה בשוק של טבחים וכדו', אף שאין תולין בו לטהר את האשה, מ"מ אינה חייבת לבדוק, דהרי זה מוריד את הריעותא כיון שיתכן שהכתם בא מחמת זה, ואינה צריכה לבדוק.

**נמצא דם בקינוח**

**בקינוח** כשמקנחת או"מ, יש מחלוקת גדולה בפוסקים אם טהורה בפחות מככגריס. והנה בסד"ט (ס"ק נז) הביא דברי רבינו ירוחם שבאו"מ אף בקינוח טמאה בפחות מכגריס, דאין תולין במאכולת, משום דמאכולת אינה מצויה באו"מ (כמבואר בגמ' יד.), וגם בקינוח באו"מ אמרינן דמסתבר יותר שהדם בא מגופה מאשר לתלות במאכולת, ולפי"ז כל קינוח באו"מ יש להחמיר אף בפחות מכגריס. ועוד דבשו"ע הרב (בקו"א סי' קפג סק"ב) כתב דהרגשה היא בכל הפרוזדור, וא"כ אף בקינוח יש לחשוש דילמא הרגישה ולאו אדעתא, ואיכא חשש דאורייתא, ולכן אין להתיר בקינוח אף בנמצא פחות מכגריס. ואם קינחה אחר הטלת מי רגלים [בתוך שיעור וסת] יש לחשוש עוד, דהחוו"ד (סי' קצ סוף סק"א) כתב דבקינוח אחר הטלת מ"ר אפילו בלא הרגשה הוה דאורייתא, דאמרינן דילמא הרגישה וטעתה בהרגשת מ"ר, וא"כ א"א להתיר בפחות מככגריס,

**אולם** כ"ז דוקא אם קינחה רק באו"מ, אבל אם קינחה גם סביבות או"מ אין להחמיר וטהורה בפחות מככגריס.

**ולגבי** מה שנמצא על הנייר, אע"ג דנמצא הכתם על דבר שאינו מקב"ט יש לדון בזה, דהנה נחלקו האחרונים בכתם הנמצא ע"ד שאינו מקב"ט שמונח על דבר המקב"ט, דבסד"ט (סוף ס"ק צג) כתב דאם מונח על דבר שמקב"ט, אין את הקולא של כתם הנמצא ע"ד שאינו מקב"ט, כיון שהדבר הנושאו הרי הוא מקב"ט, וא"כ בקינוח כיון דאדם הנושאו הרי הוא מקב"ט, אין נחשב הכתם הנמצא על הנייר כנמצא ע"ד שאמקב"ט. אולם בשו"ע הרב (סי' קצ סק"ע) וכן בחת"ס (שו"ת ח"ו סי' פא) משמע, דדבר שאינו מקב"ט אע"ג דמונח על דבר המקב"ט חשוב ככתם שנמצא ע"ד שאמק"ט וטהורה. ועוד יש לדון בזה, דדעת הגריש"א דדם הנמצא בקינוח חשוב שנמצא הדם על גופה ולא על הנייר, דהרי היא מקנחתו מגופה, וא"כ אין להקל בקינחה בדבר שאמקב"ט, אולם בבדי השולחן הוכיח מהגר"ז לא כן.

**וכל** זה דוקא אם קינחה בנייר, אבל אם קנחה בעד [שהוא מקבל טומאה דהא יש בו שיעור ג' על ג'] ה"ז ככתם הנמצא ע"ד שמקבל טומאה.

**פחות מכגריס בבשרה**

**נחלקו** הרמב"ם והראב"ד (בפ"ט מאיסו"ב ה"ו) בכתם שנמצא על בשרה פחות מככגריס אם תולין במאכולת, דדעת הרמב"ם דאסורה אף בפחות מכגריס, ודעת הראב"ד דטהורה בפחות מכגריס, ובשו"ע (סי' קצ ס"ו) בריש דבריו סתם כהראב"ד. ובלחם ושמלה (סקי"ג) כתב דהרבה ראשונים כתבו כהרמב"ם, ולכן יש להחמיר בנמצא על בשרה כתם בפחות משיעור ככגריס, דכיון דבזמנינו המאכולות נתקטנו, ואין להם דם בשיעור כגריס, אין לתלות במאכולת. דהטעם שמקילים בכתמים בפחות מכגריס, כתב בחת"ס (תשו' ק"נ) כיון דכתמים דרבנן, ובזמן חז"ל שיעור הדם במאכולת היה כגריס, לא גזרו חז"ל כלל בכתם פחות מכגריס, וע"כ אף בזה"ז אינה טמאה בפחות מכגריס, אולם בכתם הנמצא בבשרה אין להקל רק בשיעור מאכולות של זמנינו. והרוצה להחמיר תבא עליו ברכה, אבל למעשה מצד הדין לא מחמירים גם בנמצא על גופה, ומותרת בפחות מכגריס [ושיעור כגריס נחלקו בזה, וי"א שיעורו במרובע 18 מ"מ וי"א בעגול 19 מ"מ, ומקובל להורות שהשיעור לפי גודל הציפורן באגודל].

**תליות בבדיקת עד**

**מצוי** הרבה אצל נשים שיש להם פצעים, וגם בבדיקת עד קיי"ל שבמקום שיש לתלות תולים, וכמבואר בט"ז (סי' קצ ס"ק כג) דגם בבדיקת עד אפשר לתלות בדם שבא מעלמא, ולכן אם יש פצעים באו"מ לפעמים יכולה לתלות. והנה במצאה כתם בג' ימים ראשונים נחלקו הש"ך והרמ"א האם תולין, שי' הרמ"א (סי' קצו ס"י) שתולין והש"ך (שם ס"ק יג) מחמיר דאין תולין, אולם מנהג העולם להקל כדעת הרמ"א דאף בג' ימים ראשונים תולין במכה. אולם בבדיקת עד כתב רעק"א (שו"ת סי' עח) להחמיר שלא לתלות, אולם בסד"ט (שם ס"ק לד) כתב שאם מוכח שהדם מגיע ממכה וכדו', וכגון שרואים את הדם בצד של העד שמוכח שבא מהמכה [וגם נבדקה ע"י אחות ומצאה מכה שמוציאה דם], מקילים גם בג' ימים ראשונים, ולכן בג' ימים ראשונים צריך לשאול את המורה אם אפשר לתלות במכה. אולם כ"ז דוקא במכה שידוע שמוציאה דם, אבל אם המקום רק מגורה וכדו' שאינו ידוע שמוציא דם, אין תולין בו. ואם מצאה כתם ולא נגעה באותו מקום, וכן אם הכמות של הדם יותר גדולה ממה שהמכה ראויה להוציא, שהמקום אינו מדמם כ"כ, אין תולין בו.

**אולם** אף במקום שתולין בבדיקת עד, מ"מ אין מועילה בדיקה זו להפסק טהרה, וליום ראשון של ז' נקיים, ולכן ביום א' של שבעה נקיים צריך שיהא לכל הפחות בדיקה אחת נקיה.

**תליה בימי נדותה ותליה בחברתה**

**אשה** שמצאה כתם בבגדה, ולבשה בגד זה גם בימי נדותה, כתב הש"ך (סי' קצ סקנ"א) שבג' ימים ראשונים אין לתלות שדם זה מימי נדותה, דאין תולין בג' ימים ראשונים. אולם ברמ"א (שם) מבואר שתולין גם בג' ימים ראשונים. ולכן אשה שלא החליפה סדינה בימי טהרתה [ומצד הדין צריכה להחליף בספירת ז' נקיים] ומצאה בו כתם, טהורה דתולין שהדם מימי נדותה, כן כתב בש"ך שלהרמ"א יש להקל.

**מצאה** דם בביהכ"ס [כגון במים שהוא דבר המקבל טומאה] ויש להסתפק ממי בא הדם, הדין בזה כמבואר במתני' (נט:) ג' נשים שלבשו חלוק אחד ונמצא בו דם כולם טמאות, דאין להם במי לתלות, ולכן אם גרים בבית ב' נשים טהורות, שתיהם טמאות מספק. אבל אם יש בחורה בבית, מבואר ברעק"א (שו"ת מהדו"ק סי' סג) דאפשר לתלות שהדם בא ממנה, כיון דתולין בנדה כל זמן שלא ספרה ז' נקיים, ופנויות בזה"ז דאין דעתן לטבול נקראות זבה שלא ספרה, דתולין בה. וכמו כן אם היו שם כמה נשים, שיתכן שאחת מהן היתה טמאה, תולין שבא מאחת מהן, ושאר נשים טהורות. ונפק"מ, אם נמצא כתם במים שבביהכ"ס ואין במי לתלות את הדם, צריך להודיע לכל הנשים שהיו שם שהם טמאות. אבל אם היו שם עוד נשים, ואין ידוע אם היו טמאות או טהורות, ואי אפשר להודיעם, כיון שאין אנו דנים על כל הנשים, בזה לא אמרינן שכולם טמאות, אלא אפשר לתלות שהדם מאותה שאין דנים עליה, ולהקל.

**עד שאינו בדוק**

**בבדיקת** עד יש לבדוק את העדים קודם הבדיקה. ופעמים שנמצא על העד כמין חוטים אדומים ואין זה דם, וד"ז ניכר לבקיאים בזה. וכמו"כ אם המראה קטן מאד דיתכן שהיה על העד קודם הבדיקה, יעשה שאלת חכם, דלפעמים תולין בזה ומותרת. ואם בדקה בעד שאינו בדוק ונמצא בו דם פחות מכגריס, מבואר בסי' קצ (סעי' לב) דטהורה, דתולין שהדם בא ממאכולת, והנה בזמן חז"ל שהיו מאכולות מצויות היו תולין עד שיעור כגריס, אבל בזמנינו שאין מאכולות מוציאות דם כשיעור כגריס, כתב בחת"ס (תשו' ק"נ) דכיון דבדיקת עד דאורייתא אין להתיר בשיעור פחות מכגריס, משום דרק בכתם דהוה מדרבנן לא גזרו פחות מכגריס אף שבזמנינו שיעור דם שבמאכולת הוא הרבה פחות מככגריס, אבל בבדיקת עד דהוה דאורייתא ובעינן לדין תליה, אין להתיר אלא בשיעור מאכולת של זמנינו. וע"כ בזמנינו שאין מצוי מאכולות, וגם שאר דמים אינם מצויים כ"כ, בסתמא אין תולין בעד שאינו בדוק. ומ"מ בנמצא דבר קטן מאוד שיתכן שהיה קודם, לפעמים תולים כמשנ"ת.

**כתם ע"ג דבר שחציו צבוע וחציו לבן**

**בהגהות** רע"א (ס"י) הביא מתשו' מעיל צדקה, דכתם הנמצא על בד מנומר, והכתם חציו על הצבע וחציו על הלבן, אם יש בלבן כשיעור כגריס הצבע מצרפן לכתם אחד, אבל אם אין בו כשיעור, רק בהצטרפות מה שעל הצבע, טהורה.

**אולם** החוו"ד (סי' צא סק"ט) פליג ע"ז, וכתב דכיון שרואים את הכל כתם אחד, ובודאי מגופה אתי, וא"א לתלות במאכולת, טמאה. וקיי"ל כמו שכתב רע"א, דהכתם שעל החלק הצבוע בבגד אינו חשוב כלל, ויש לפנינו רק את הכתם על הלבן, וכיון שהוא פחות מכגריס טהורה.

**וכמו"כ** כתם שחציו מראה לבן וחציו מראה אדום, קיי"ל דלא כהחוו"ד, שאין מצטרף החלק הלבן לכגריס וטהורה. אולם אם היו ב' חלקים מראה אדום, וביחד יש להם שיעור כגריס, ומראה לבן מפסיק ביניהם, ה"ז מצטרף וטמאה.

**סימן קפד**

**פרישה בעונת הוסת**

**כתב הרמב"ן בהל' נדה (פ"ו הי"ד) צריכות בנות ישראל ליזהר בחושי הוסתות ודיניהן, אין לך דבר שצריך תלמוד בדיני זבה בזה"ז כחשש הוסתות.**

**פרישה סמוך לוסת דאורייתא או דרבנן**

**הנה** קיי"ל דחשש וסתות הוא מדרבנן, ונחלקו הראשונים למ"ד וסתות דרבנן האם פרישה סמוך לוסתה דאורייתא או דרבנן, דעת התוס' (יבמות סב: ד"ה חייב) דכיון דוסתות דרבנן א"כ פרישה סמוך לוסת נמי דרבנן [וכ"ד הראב"ד (בעה"נ ריש שער הוסתות סי' א אות א) והרשב"א בחידושיו (שבועות יז:) ובתוה"ב (ד.:). והר"ן (שבועות א: מדפי הרי"ף)].

**אולם** דעת כמה מן הראשונים דפרישה סמוך לוסתה הוה מדאורייתא (תוס' יבמות שם בריש דבריהם). וכן דעת הריטב"א (שבועות יח:) דפרישה סמוך לוסתה הוה מדאורייתא, ואולם כ' דסמוך לוסתה היינו סמוך ממש כגון חצי שעה וכיוצא בו, אבל כל העונה חיוב הפרישה אינו אלא מדרבנן (וכ"כ בבינת אדם סי' א), ודעת הרא"ה בבד"ה (ד.) דאחר זמן הוסת ה"ז מדאורייתא, דכיון שלא ראתה בזמן הוסת איכא חשש שתראה אח"כ מדאורייתא, אבל בעונה קודם שעת הוסת הוה מדרבנן.

**והנה** מדברי השו"ע (בסי' קפד ס"י) משמע דנקט דפרישה סמוך לוסתה אינו אלא דרבנן, דכ' דהיוצא לדרך צריך לפקוד את אשתו אפ' סמוך לוסתה, והתיר אפי' בתשמיש, ובראשונים (הנ"ל) מבואר דאם פרישה סמוך לוסת הוה דאורייתא לא היו מתירים בתשמיש, ודוקא אי נימא דפרישה סמוך לוסת הוה מדרבנן הקילו רבנן ביוצא לדרך שמותר לפקוד את אשתו, וא"כ פשטות השו"ע משמע דנקט דפרישה סמוך לוסת הוה מדרבנן. אולם הרמ"א (שם) כתב דמ"מ המחמיר שלא לפקוד אלא בדברי ריצוי תע"ב [ונחלקו בזה האחרונים מהו דברי ריצוי, הש"ך סקכ"ז כ' דשרי בכל מיני קורבה אפ' בחו"נ, וי"א (וכ"מ בדברי הט"ז סקט"ו) דרק שאר דברי ריצוי מותר].

**אולם** דעת הנו"ב (קמא תשו' נ"ה ונ"ו) דפרישה סמוך לוסת הוה דאורייתא, וכ"כ החת"ס (בתשו' סי' ק"ע וס"ס קע"ט) בשם ר' נתן אדלר דפרישה סמוך לוסת דאורייתא בוסת קבוע, ובוסת שאי"ק פרישה סמוך לוסת הוה דרבנן. ולהלכה נקטינן כפשטות השו"ע דפרישה סמוך לוסת בכל העונה הוה מדרבנן, וכמ"ש החכמ"א (שם) שכן נקטו רוב הפוסקים, ואיכא כמה נפק"מ בזה כמו שיבואר להלן.

**אשה שמסופקת מהו יום וסתה**

**הנה** נחלקו הפוסקים בספק וסת כגון אשה שאינה זוכרת את יום וסתה מה דינה, דהנה בשו"ע (סי' קפד ס"ה) כ' אם רגילה לראות בנץ החמה ואינה יודעת אם ראתה קודם הנץ החמה או אחר הנץ אינה אסורה אלא ביום. ודין זה הוא מהראב"ד (בעה"נ סי' א ה"ד), ושם איתא ב' גרסאות בזה, דבמהדו"ק כ' דנקטינן לחומרא ואסורה ביום ובלילה, וברז"ה שם השיג עליו דאין לנו קביעות וסתות מספק. ויש גירסא במהדו"ב דאסורה רק ביום כיון שהוא ודאי בימי נדותה, וכ"פ בשו"ע שאינה אסורה אלא ביום. ואולם הב"ח (שם סק"ה) כתב להחמיר דצריך לפרוש ביום ובלילה.

**והנה** דברי השו"ע צ"ב אמאי מותרת בלילה ואסורה ביום, דהרי ספק הוא שמא התחילה לראות ביום ושמא בלילה, ויש לנו ספק אימתי זמן וסתה אי ביום או בלילה, ואי מותרת בלילה משום ספד"ר לקולא, א"כ גם ביום יש להתירה מדין ספד"ר לקולא. אולם מצאנו בפוסקים (מנחת יעקב המחודשים ליקוטים יא) בספיקות דקיי"ל להקל, דבמקום דאיכא תרתי דסתרי לא אמרינן ספיקו לקולא, וא"כ ה"נ אין להתיר ביום ובלילה [ודוגמא לדבר בד' כוסות נחלקו בגמ' בפסחים באלו כוסות להסב בב' ראשונות או בב' אחרונות, וכ' הר"ן דצריך להחמיר ולהסב בכל הד' כוסות, ולא אמרינן דספד"ר לקולא ושלא יסב כלל, דבמקום דהוה תרתי דסתרי דא"א לומר שלא יסב כלל, לא אמרינן דספד"ר לקולא]. וכן יש להוכיח ממש"כ השו"ע בסי' קפט (ס"ו) דמחמרינן בתרתי דסתרי, דהנה נחלקו רב ושמואל בוסת הדילוג (ב"ק לז: ונדה סד.) שראתה ט"ו לחודש וט"ז לחודש הבא וי"ז לחודש הבא, אם ראיה ראשונה מן המנין. רב סבר דראיה א' מן המנין, וסגי בג' ראיות לקבוע וסת הדילוג. ושמואל סבר דראיה א' אינה מן המנין וצריכה ד' ראיות לקבוע וסת הדילוג. ונחלקו הראשונים האיך קיי"ל בזה, דרב ושמואל נחלקו בזה לגבי וסתות ולגבי שור המועד, וקיי"ל דהלכתא כרב באיסורא וכשמואל בממונא. ולכן בשו"ע פסק להחמיר כרב וכשמואל, שלגבי קביעות וסת מחמרינן דחוששת אחר שראתה ג"פ בדילוג, ולגבי הדין שאם קבעה וסת אינה חוששת לוסת אחר, בזה מחמרינן דלא עקרה את וסתה הקודם אלא בראתה ד' פעמים בדילוג (וכמבואר בט"ז שם סק"ט). ולא אמרינן ספד"ר לקולא ונקל בתרוייהו, אלא אדרבה מחמרינן בתרוייהו, חזינן דבמקום דאיכא תרתי דסתרי לא אמרינן ספד"ר לקולא.

**והנה** לדינא באשה שאינה זוכרת יום וסתה, כתב בחוו"ד (סי' קפד סק"ד) דאם היה לה וסת קבוע בין הימים ולא היתה יודעת באיזה יום, מותרת בכל אותן הימים דספד"ר לקולא, אולם בחזו"א (בסי' פז סק"ג) כ' דנראה דאם ראתה בימי מניקותה ואינה זוכרת יום ראייתה, אין לאוסרה כל הימים, כיון דמניקה שראתה בימי מניקותה אין חוששים לו רק כדין וסת שאינו קבוע, ודעת הרשב"א דאין לחוש כלל לראיה דראתה בימי מניקותה, לכן אין להחמיר מספק. ומבואר בדברי החזו"א, דרק בראתה בימי מניקותה, אין לחוש במקום שאינה זוכרת יום ראייתה, אבל שאר נשים דאינם זוכרות יום ראייתם יש לאוסרם בכל הימים, ולכאורה טעמו של החזו"א דא"א לומר ספד"ר לקולא ולהתיר את כל הימים דהוה תרתי דסתרי, לכן יש לאסור את כל הימים. ומ"מ באשה שאינה זוכרת כלל את יום הוסת ואינה מסתפקת בימים מסוימים, אין אוסרים אותה בכל הימים.

**וכתב** בט"ז (סק"ז) דהטעם דאסורה רק ביום, כיון דביום ודאי ראתה, והספק אם התחילה לראות בלילה, לכן אינה אסורה אלא ביום משום דינא דתולין קלקלה במקולקל. וצ"ב מאי שייכא הכא תולין קלקלה במקולקל, דדין תולין קלקלה במקולקל הוא כגון בכתם שראתה ואין ידוע אם מימי נדה או מימי טהרתה דתלינן דדם זה מימי טומאה, אבל לגבי אשה שראתה ביום ובלילה הא קיי"ל (בסי' קפד ס"ה) דאזלינן בתר תחילת הראיה, ורק תחילת הראיה הוא זמן וסתה, וא"כ מה שייכא הכא לומר דאם יש ספק אם התחילה ראייתה ביום או בלילה דתולין הקלקלה במקולקל, ואמרינן דהתחילה לראות ביום, וצ"ע.

**ומ"מ** כיון דכ' בשו"ע דאם יש ספק אם ראתה ביום או בלילה אינה אסורה אלא ביום, לכן לדינא באשה שאינה זוכרת יום וסתה תש"ח, אם אסורה כל הימים, דבשעת הדחק יש מקום להקל, כגון אם יש ספק אם ראתה יום א' או ב' או ג' או ד', וביום ד' אמרינן דודאי ראתה דם כיון דדרכה לשפוע ד' ימים, בזה י"ל דאסורה רק ביום ד'. אבל אם יש ספק על זמן מרובה (יותר מהזמן שדרכה לראות), אין להתירה בכל הימים אלא יש לאוסרה בחלק מהימים ותש"ח באלו הימים אסורה.

**ואם** בבוקר ראתה שיש לה דם, ואינה יודעת אם התחילה ראייתה קודם הנץ או אחר הנץ, אסורה רק ביום. וכתבו הפוסקים (אשכול סי' לב) דהטעם שאוסרים אותה רק ביום, הוא משום דאיכא חזקת הגוף דמסתמא ראתה רק ביום, אבל אם ראתה דם מרובה דמסתבר דהתחילה לראות מהלילה, וראוי להחמיר לחוש גם מהלילה.

**עונת או"ז**

**כתב** השו"ע (סי' קפד ס"ב) בשעת וסתה צריך לפרוש ממנה עונה אחת, והביא בש"ך (סק"ז) דברי האו"ז דצריך לחוש לעונה אחת קודם, משום דנשים שאינם רואות בשעה קבועה, כל עונת הוסת חשובה כשעת וסתה, וצריכה לפרוש עונה אחת קודם לוסתה [וברעק"א שם התקשה בהבנת הש"ך].

**ולמעשה** נהגו להחמיר לפרוש בעונת או"ז, אבל בליל טבילה קיי"ל דאין לאסור בעונת או"ז, וכמ"ש במהרש"ם (דע"ת שם). אבל בחת"ס (בתשו' ס"ס קעט) החמיר בעונת או"ז ואסר גם בליל טבילה, רק בחשש שתיתגרש מבעלה התיר בעונת או"ז [ויום הוסת בליל טבילה מצוי, דהנה איתא בשו"ע סו"ס קצ דאם ראתה דם בבדיקת עד ה"ז כוסת לכל דבר, וגם קיי"ל דאשה קובעת וסת גם בימי נדתה ובימי זיבה, והנה אשה שהפסיקה בטהרה וראתה למחרת בבדיקת עד, י"ל (כמ"ש הפרדס רימונים סי' קפד שפ"ח ס"ק טז) דאינה חוששת למה שראתה בבדיקת העד למנותה בחששות הוסתות, אבל אם עבר יום א' שלא ראתה וביום ב' בדקה בעד וראתה דם, חוששת לוסתה. וא"כ לפי"ז אשה שביום ב' של ז' נקיים בדקה וראתה בבדיקת עד והיה בהפלגת ח' ימים מראיה כדרכה, הרי היא חוששת לוסת הפלגה לח' ימים, וא"כ יש לה לחוש לוסת בליל טבילתה דהוה הפלגת ח' ימים מראיה שראתה בבדיקת העד, אולם אם הבדיקה שראתה דם היתה ביום ולא בלילה, א"כ ליל טבילתה הוא בעונת או"ז, וקיי"ל דאינה חוששת בליל טבילה לעונת או"ז].

**שאר קריבות בעונת הוסת**

**כתב** השו"ע (סי' קפד ס"ב) בשעת וסתה צריך לפרוש ממנה ולא משאר קריבות, וכתב הש"ך (סק"ו) דאפ' חו"נ שרי, וכן פסק הב"ח, וסיים מיהו נראה דהמחמיר באלה תבא עליו ברכה. אולם בט"ז (שם סק"ג) כ' דמדינא אסורה בחו"נ, והביא ראיה מהל' אבילות שאבל אסור בתשמיש, דמחמרינן ג"כ לאסור בחו"נ. ולמעשה ההוראה כהש"ך דמדינא מותר חו"נ, והמחמיר תע"ב.

**ובשו"ע** הרב (סק"ה) כ' דלישון עמה במיטה אחת ה"ז כחו"נ דהמחמיר תע"ב, אולם בשאר הרחקות שבנדה אי"צ להחמיר, ובעונת או"ז יש מקילים בחו"נ, דהוה חומרא על חומרא להחמיר בחו"נ בעונת או"ז.

**ימי המבוכה**

**כתב** הרמ"א (סי' קפד ס"ב) ואשה שמשנית וסתה להקדים ב' או ג' ימים או לאחר, כשמגיע זמן וסתה צריך לפרוש ממנה ב' או ג' ימים קודם או אחריו. [ובראב"ד בעה"נ כ' ג"כ דבזמנו שהיה לנשים וסת קבוע, הוא דבר המצוי ברוב הנשים שמשנות וסתן להקדים ג' ימים או לאחר ג' ימים, ואח"כ חוזרות למקומן]. ונחלקו האחרונים בביאור דברי הרמ"א, הנה בש"ך (סק"ט) כתב ע"ל סי' קפ"ט סקל"ט מש"כ בזה, והיינו דביאור דכונת הרמ"א באשה שאינה רואה ביום קבוע, אלא כל פעם רואה בזמן אחר, דצריכה לחוש לאותו היום שראתה בחודש הבא כוסת שאי"ק. והרמ"א לא בא לחדש דין, אלא ר"ל דין חשש של וסת שאי"ק. וכ"כ הגר"א בביאורו (שם סק"ו). והקשו האחרונים (החוו"ד סק"ד והסד"ט סק"ד) מאי קמ"ל הרמ"א בזה, הרי כבר מבואר בסי' קפט (סט"ו) דאשה שהיה לה וסת קבוע ושינתה ליום אחר, דחוששת ליום ששינתה כוסת שאי"ק.

**ובישוב** דברי הש"ך י"ל עפ"י דברי הרז"ה, דהנה נחלקו הראב"ד (בעה"נ סי' ג ה"ט והי"א) והרז"ה (שם סקט"ז) אימתי אשה חוששת לוסת שאינו קבוע, דעת הראב"ד דכל אשה שראתה פ"א חוששת לוסת שאי"ק, דבכל פעם שתראה אפי' פ"א חוששת לוסת החודש או לוסת הפלגה. ודעת הרז"ה דאין אשה חוששת לוסת שאי"ק, אלא כשהיה לה וסת קבוע ושינתה לראות ביום אחר, אבל כשאינה למודה לראות בוסת קבוע, אינה חוששת לוסת שאינו קבוע. וסברת הרז"ה משום דכשראתה בפ"א ולא היה לה וסת קבוע אין לחוש שמא תראה בחודש הבא באותו היום, ורק באשה שיש לה וסת קבוע דחזינן דרואה בסדר מסוים של קביעות וסת, לכן כששינתה וראתה ביום אחר יש לחוש שמשנית את וסתה וקובעת וסת ליום אחר [ושמעתי דאיתא בתשו' הגאונים ששאלו אותם אמאי אשה צריכה לחוש לוסת שאי"ק, אדרבה כיון דחזינן דאשה רואה כ"פ ביום אחר ושלא בסדר, א"כ אדרבה מסתבר יותר דבחו' הבא לא תראה באותו היום אלא תראה ביום אחר. ותירצו דמ"מ כיון שחששו חז"ל לוסת שאי"ק שמא תחזור ותראה באותו היום, אין להתיר בזה]. ולפי"ז י"ל דכוונת הרמ"א לאפוקי מדברי הרז"ה, דאפ' באשה שמשנית תמיד את וסתה ולא היה לה כלל וסת קבוע, חוששת לוסת שאי"ק כדעת הראב"ד, וזה אינו נלמד ממש"כ בסי' קפ"ט, דשם איירי שהיה לה וסת קבוע ושינתה ליום אחר.

**אולם** הנו"ב (סי' מ"ו) פירש דברי הרמ"א באופ"א, דאיירי באשה שרואה בתוך ב' או ג' ימים ימים מסוימים, ובגוף אלו הימים אין לה זמן קבוע אימתי היא רואה לפעמים בזה ולפעמים בזה, ועכ"פ לא יעברו אלו הג' ימים בלא ראיה, א"כ כל ג' ימים אלו נחשבים כיום הוסת, ונחשבים כוסת קבוע, וצריך לפרוש בכולם. והק' החוו"ד (סי' קפד סק"ד) דלפי"ז אשה שמשנה את וסתה בשיעור לעשרים יום, תצטרך לחשוש לכולם. ולכן בי' החוו"ד דהטעם שאשה שמשנה את וסתה לראות בימים משתנים אסורה בכל הימים, דאיכא למיחש דע"י משנה את וסתה כל יום לזמן אחר יהא לה וסת קבוע לג' ימים אלו. ודבר זה שתקבע את וסתה בכה"ג שייך בב' אופנים, במקדמת ובמאחרת את וסתה, דהיינו אם היה לה וסת קבוע בג' לחודש, ועתה הקדימה וראתה ג"פ בב' לחודש והמשיכה ראייתה לג' לחודש, וחזרה וראתה ג"פ בר"ח והמשיכה עד ג' לחו', דאז חוששת לשלשתן, דהימים שהיו בתחלת וסת אף שהן עתה באמצע וסת לא איבדו מעלתן. וכן במאחרת, כגון שהיה לה וסת קבוע בר"ח, ואחר כך ראתה ב"פ בב' בחודש, דלא נעקר הוסת דר"ח עדיין דאין הוסת נעקר עד ג"פ, ובפעם הג' ראתה בר"ח והמשיכה ראייתה בב' בחודש, דאז נקבעו שני הוסתות, דב' בחודש ג"כ הוקבע כיון שב"פ הראשונים הוחזק ממעין סתום, ובפעם הג' אף דראתה ממעין פתוח מ"מ הוקבע וסתה. ואח"כ ראתה ב"פ רק בג' בחודש, ובפעם הג' ראתה בר"ח והמשיכה ראייתה עד ג' לחודש דאז הוקבעו שלשתן. וכיון שמשנית וסתה פעמים מקדמת ופעמים מאחרת, חיישינן שמא ימי המבוכה הוקבעו כוסת קבוע, מש"ה חוששת לשלשתן, עכת"ד.

**ובדברי** החוו"ד נאמרו ב' חידושים, חדא דהנה בגמ' (נדה לט:) ובראב"ד (בעה"נ) דמבואר דינא דראיות ממעין פתוח מצטרפות לקביעות וסת, התם איירי כגון שראתה ב"פ בר"ח, ואח"כ ראתה בכ"ה לחודש והפסיקה ושוב ראתה בר"ח, דקבעה וסת לר"ח, אע"ג דראיה שלישית הייתה ממעין פתוח דראיה דר"ח היתה בתוך ימי נדותה של כ"ה בחודש, מ"מ כיון שראתה ב"פ בר"ח ממעין סתום אמרינן דראיה ג' דהיתה בר"ח מצטרפת לקביעות וסת, וקבעה וסת לר"ח. וא"כ לא דמי לדינא דהחוו"ד, דהתם הא הפסיקה בראיותיה דראתה בכ"ה לחו' והפסיקה ואח"כ ראתה בר"ח, אולם החוו"ד דכ' את דינו דקבעה וסת בראיה ממעין פתוח, איירי שלא היה הפסק באמצע הראיות שלה, דבתחילה ראתה ב"פ בב' לחו' ואח"כ ראתה בר"ח והמשיכה בראייתה לראות ג"כ בב' לחו', וזה דבר מחודש דגם כשלא הפסיק המעין עדיין נחשב ראיה לקבוע וסת. אכן רוב המורים פוסקים כחי' של החוו"ד, דגם בכה"ג דראתה ממעין פתוח שלא הפסיקה בנתיים קובעת וסת בכה"ג, וכן דעת הגריש"א, אולם יש מן המורים דלא נקטו את חידושו של החוו"ד, ולכן למעשה בשעת הדחק תש"ח בזה.

**עוד** עולה מדברי החוו"ד, דהיכא שראתה בתחילה ג"פ בר"ח ואח"כ ראתה ב' פעמים בב' לחודש ואח"כ ראתה בר"ח

והמשיכה ראייתה לב' לחודש, בזה י"ל דאדרבה כיון שהתחילה לראות בר"ח אמרינן דראיה זו מחמת וסת הקבוע הקודם שהיה לה בר"ח, וא"כ אמאי חיישינן לראיה של ב' לחודש ואמרינן דתקבע גם בב' לחודש. ובאמת בפרי דיעה השיג כן על החוו"ד, וכ' דבכה"ג שחזרה לוסת הקבוע הקודם שהיה לה לא קבעה וסת בראיה ממעין פתוח, וא"כ בכה"ג דחזרה לוסת הקבוע יש יותר להקל, כיון דמצינו באחרונים דחלקו על החוו"ד בזה.

**ובחזו"א** (סי' פ"ה סקכ"ג) כ' דלפי דברי החוו"ד אם ידעה את חשבון הוסתות כראוי וידעה בודאי שלא קבעה וסת בימי המבוכה, א"כ לא תצטרך לחוש לימי המבוכה. ובדברי הרמ"א כתב דנראה כדברי הש"ך והגר"א, וא"כ לדינא ליכא איסור דימי המבוכה, וכל שיודעת חשבונה יש להורות כפי עיקר הדין. אולם ידוע דלמעשה הורה החזו"א להחמיר ולחוש לפרוש בימי המבוכה, שמא תראה בימים אלו.

**וע"כ** למעשה בימי המבוכה צריך לחוש לכל הימים, ואף אם רגילה לראות ביום צריכה לחוש גם בלילה, הגם שבחכמ"א (כלל קח) כתב דאשה שמשנית וסתה להקדים ולאחר וראיותיה ביום, דאי"צ לחוש אלא ביום, מ"מ למעשה צריך לחוש גם בלילה, ומ"מ בשעת הדחק תש"ח בזה.

**ואשה** שרגילה לראות בהפלגת כ"ה או כ"ו או כ"ז או כ"ט, ובהפלגת כ"ח לא ראתה כלל, מ"מ צריכה לחוש אף להפלגת כ"ח [ואף דיש שכתבו דאין צריכה לחוש להפלגת כ"ח כיון דלא ראתה כלל בהפלגה זו, אין נראה כדבריהם], כיון דגדר החשש בימי המבוכה הוא שמשנית את וסתה, וכל פעם רואה ביום אחר, א"כ מסתבר גם דיש לחוש שמא תראה בהפלגת כ"ח, דאע"ג דלא ראתה כלל בהפלגת כ"ח, מ"מ אי"ז אלא מקרה שלא ראתה באותה הפלגה, ולכן צריכה לחוש לכל אלו הימים.

**ובשיעור** הימים דצריכה לחוש לימי המבוכה, הנה בספר טהרת בת ישראל (להרב קלמן כהנא) הביא דצריכה לחוש בשיעור הימים שרגילה לראות, כגון דרגילה שראייתה נמשכת ה' ימים, צריכה לחוש לימי המבוכה אם וסתה משתנה בתוך ה' ימים. ונראה הסברא בזה, דטעם החשש בימי המבוכה הוא עפ"י מה שנתבאר מהחוו"ד דחיישינן שמא תקבע וסתה, ובכל ימים אלו יש לחוש שתקבע וסתה. אולם בספר לקט יושר לתלמיד התרוה"ד (חיו"ד עמ' יז) כ' דיותר מז' ימים אי"צ לחוש לימי המבוכה, א"כ משמע דבשיעור שראיותה משתנות בתוך ז' ימים צריכה לחוש לימי המבוכה.

**ו**אם היו ימי המבוכה בהפלגת כ"ו כ"ז וכ"ח, ואח"כ ראתה פ"א בהפלגת כ"ה אי צריכה לחוש גם בזה לימי המבוכה, דעת הגריש"א דאם ראתה ב"פ באותה הפלגה צריכה לחוש גם לאותו היום.

**וכן** אחר שעברו ימי עיבור והנקה צריכה לחוש לימי המבוכה, אף דכ' הנו"ב (הובא בפת"ש סו"ס קפט) דאי"צ לחוש אחר ימי עיבור לוסת שאי"ק, מ"מ לימי המבוכה צריכה לחוש, דגדר החשש בימי המבוכה הוא כוסת קבוע, כיון דכך טבעה דרגילה לראות בימים אלו, לכן אף בעברו ימי עיבור והנקה צריכה לחוש, וכן בליל טבילה שיצא בימי המבוכה, לא ברור להקל, כיון דדמי לוסת קבוע.

**בדיקה בוסת קבוע ושאינו קבוע**

אשה שיש לה וסת קבוע דצריכה לבדוק ביום וסתה, ויש לדון כמה פעמים צריכה לבדוק ביום הוסת. והנה בדברי החזו"א סי' פ' מצינו סתירה בזה, דבסקכ"א מבואר דסגי בבדיקה פ"א ביום, ובסק"כ מבואר דבעינן בדיקה ב"פ ביום בתחילת עונת וסת ובסופו, ויש שר"ל שתלוי אי ווסתות דאורייתא או דרבנן, דאי וסתות דאורייתא בעי ב' בדיקות ואי וסתות דרבנן סגי בבדיקה אחת ביום.

**אולם** נראה שכן דעת החזו"א למעשה דסגי שתבדוק פ"א ביום, וכן נראה מסתימת השו"ע דכ' דצריכה בדיקה ביום וסתה ומשמע דסגי בבדיקה אחת.

**והנה** בחוו"ד (סק"ט) כ' לחדש דחיוב הבדיקה היא ביום הוסת בשעת הוסת, ואם יש לה שעה קבועה ביום, צריכה בדיקה באותה שעה, אולם אם אין לה שעה קבועה לראות ביום וסתה אלא רואה כל פעם בשעה אחרת צריך שיהא מוך דחוק כל היום, דזהו בדיקתה. אולם למעשה לא נהגינן כהחוו"ד וסגי בבדיקה פ"א ביום (וכ"כ בחזו"א שם סקכ"ב).

**וזמן** הבדיקה צריך שיהא בסוף עונת הוסת, כגון אם עונתה ביום צריכה לבדוק בסוף היום, דיתכן שאם תבדוק בתחילת היום מ"מ תראה בסוף היום. ומ"מ כ"ז אינו אלא לכתחילה, אבל בדיעבד אי בדקה בתחילת היום אי"צ לבדוק יותר. והביאור בזה דהרי אין האשה בודקת בעונת הוסת אלא פ"א כמשנ"ת, וא"כ צ"ב מה מהני הבדיקה לדעת אם ראתה ביום וסתה, הא איכא למיחש שמא ראתה בזמן אחר, אלא דגדר הבדיקה הוא דע"י דחייבו חז"ל שתבדוק האשה ביום וסתה, הרי היא נותנת את דעתה במשך כל היום לראות אם תראה באותו היום. ולכן אם עונת וסתה בלילה וקשה לה לבדוק בסוף העונה, תבדוק קודם השינה ולא בבוקר, משום דהבדיקה צריכה להיות בתוך עונת וסתה.

**וזמן** העונה, כתבו רוב האחרונים (עי' חוו"ד סק"ה) וכן סתימת השו"ע דעונת היום הוא מהנץ החמה עד השקיעה, ועונת הלילה מהשקיעה עד הנץ, ואע"ג דבשאר הדינים שדינם ביום, התחלת היום הוא בעה"ש, מ"מ גבי וסתות כיון דעונת הוסת תלוי במהלך החמה לכן תלוי בהנץ החמה והשקיעה.

**ובוסת** שאי"ק נחלקו הפוסקים אם חייבת לבדוק [בב"י (סו"ס קפד) משמע דאינה חייבת, אולם בב"ח (סי' קפט סקל"ב) ופרישה (סי' קפד סקי"ח, ובסי' קפט סקס"ג) כתבו דחייבת לבדוק גם בוסת שאי"ק], ולמעשה צריכה לבדוק ביום הוסת גם בוסת שאי"ק, ובשעת הדחק תש"ח האם לבדוק.

**ובעונה** בינונית דקיי"ל דאסורה ביום ובלילה (כמ"ש הפלתי), מ"מ לגבי חיוב בדיקה אינה חייבת לבדוק גם ביום וגם בלילה, אלא בודקת בעונה שרגילה לראות.

**ואשה** שעבר יום וסתה ולא בדקה, כתב השו"ע (סי' קפד ס"ט) דאינה מותרת עד שתבדוק. ונחלקו הפוסקים ברחצה פניה של מטה האם יכולה לבדוק ותהא מותרת, דבפרישה (שם סקי"ח) מבואר דאם רחצה פניה של מטה אינה יכולה לבדוק, אולם בחזו"א (סי' פ' סקכ"ב) כ' דאע"פ שרחצה פניה הרי היא בודקת ומהני, והכי קיי"ל.

**ולגבי** בדיקה בימי המבוכה אם תבדוק בכל הימים יש לחוש בזמנינו שמא תגרום לה מכה באו"מ, ונצטרך להתירה בתליות (כמשנ"ת לעיל גבי פרישה בעונתלוסת) לכן אין כדאי שתבדוק בכל יום מימי המבוכה, אלא דוקא ביום שחוששת לוסת החודש או להפלגה מראיה הקודמת.

**סימן קפט**

**וסתות**

**הוסתות שצריכה לחוש כ"ז שלא קבעה וסת**

**כל** אשה כל זמן שלא קבעה וסת, חוששת לכל ראיה שראתה שמא תראה, בג' זמנים. **הא'** הוא וסת החודש, דהיינו אם ראתה בג' בחודש חוששת בחודש הבא בג' לחודש (כן דעת רוב הראשונים בנדה סד. בתוס' שם, ובראב"ד בבעה"נ סי' ג ה"ב, והרשב"א בחי' נדה שם, ובתוה"ב ט. ועוד, והוכיחו מדברי הגמ' דאמרו ראתה בט"ו לחודש זה וכו'. אולם דעת הרמב"ן שם דליכא וסת החודש), ואע"ג דאי"ז זמן המסתבר כ"כ לחוש לו, דהרי אין ההפלגות בין הראיות שוות, דיש חדשים מלאים וישנם חסרים, מ"מ הוכיחו הראשונים מדברי הגמ' (הנ"ל) דאיכא וסת החודש. וגדר וסת החודש הוא, הפלגת כך וכך ימים מהמולד, דהיינו אם ראתה בט"ו לחודש אמרינן דמולד הלבנה גרם לה לראות בהפלגת ט"ו ימים מהמולד, ולכן חיישינן גם בחודש הבא שתראה בהפלגת ט"ו יום מהמולד (כן מבואר ברא"ה בבד"ה ט.). ומ"מ הדבר תלוי בקביעת בי"ד את החדשים, וכמ"ש הרשב"א במשה"ב (שם), מהירושלמי 'לאל גומר עלי' שבתולה בת ג' שנים שנבעלה ועיברו בי"ד את החודש דבתוליה חוזרים, דבי"ד הם קובעים את הטבע בעולם, ה"נ בוסת החודש אין מונים את ההפלגה מהמולד אלא מר"ח, דהדבר תלוי בקביעות החדשים, ולוסת זו חוששת אפ' כשראתה פ"א בלבד, דכל אשה שהתחילה לראות חוששת לאותו היום בחודש הבא שמא תראה.

**והב'** הוא וסת הפלגה, והיינו דמונה את הימים שהיה בין ראיה זו לראיה הקודמת שהיתה לה, וחוששת שמא תראה בהפלגת ימים אלו, ולזה בעינן ב' ראיות, בשביל למנות את הפלגה בין הראיות.

**והג'** הוא דינא דעונה בינונית, דכל אשה שלא קבעה וסת חוששת לעונ"ב, דהיינו יום ל' או ל"א, כמו שיבואר להלן דחיישינן שמא תראה לל' יום מראיה זו, כדרך רוב הנשים שרואות כל ל' יום.

**מהו עונה בינונית**

**ו**שיעור דעונ"ב מבואר בגמ' (ט:) דהיינו ל' יום, ונחלקו הפוסקים היאך מונים את הל' יום, אם מונים ל' יום עם היום שראתה או בלא היום שראתה. דעת רוב הפוסקים (הב"ח סקט"ו והפרישה סקכ"ג והט"ז סקי"ד וסקי"ז והחכם צבי תשו' קיד ועוד) דעונ"ב היינו שמונים ל' יום עם היום שראתה, ונמצא אשה שראתה ביום ב' בשבוע חוששת עוד ד' שבועות ביום ג' בשבוע, ודעת החוו"ד (סוף סקי"ב) דמונים ל' יום בלא היום שראתה, וא"כ אם ראתה ביום ב' בשבוע חוששת בעוד ד' שבועות ליום ד' בשבוע, וזהו נקרא הדיעה דעונ"ב הוא יום ל"א. ולדינא נקטינן דמונים בוסתות גם את היום שראתה, ולכן העיקר כדעת רוב הפוסקים דעונ"ב היינו יום ל', ולכתחילה ראוי להחמיר לחוש גם ליום ל"א (כן דעת הגריש"א), ובספיקות יש להקל ולסמוך על השיטה דעונ"ב הוא יום הל'.

**בעונה בינונית אסורה כל היום**

**והנה** בכל הוסתות קיי"ל (בסי' קפד ס"ב) דאינה אסורה אלא בעונה שראתה, דהיינו אם ראתה ביום ג' בחודש ביום, מעיקר הדין חוששת לג' בחודש הבא דוקא ביום [ובאו"ז החמיר לחוש גם לעונה אחת קודם עונת וסתה]. ונחלקו הכו"פ (סי' קפט סקט"ו) והסד"ט (סי' קפט סק"א וסקל"א), אם בעונ"ב אסורה מדינא כל יום הל' ביום ובלילה, או רק בעונה שראתה. דעת הכו"פ דחוששת לכל יום ל' בלילה וביום, ודעת הסד"ט דאינה חוששת אלא לעונה שראתה בפעם הקודמת. ובביאור דברי הכו"פ דחוששת לכל יום ל', ומ"ש מכל בוסתות דאינה חוששת אלא לעונה שראתה בה, משום דוסת דעונ"ב אינה חשש מחמת ראייתה, אלא הוא מחמת רוב נשים דרואות לל' יום, ויש שרואות ביום ויש שרואות בלילה, משא"כ שאר וסתות הוא בחששא דוסתות שלה, ובזה חיישינן רק לעונה שראתה דחיישינן שתראה כדרך שראתה בפעם הקודמת. והכי נקטינן כדעת הכו"פ דבעונ"ב אסורה כל היום, וכמו"כ ביום ל"א ג"כ נקטינן כהכו"פ שאסורה כל היום.

**[ודוגמא** לדבר מצינו בוסת הפלגה, באשה שראתה בהפלגת כ"ט ביום, ואח"כ ראתה בהפלגת כ"ה בלילה, דקיי"ל דוסת קצרה אינה עוקרת ארוכה, וחוששת להפלגת כ"ט ממה שראתה בהפלגת כ"ה. ונראה דאע"ג דראיה קודמת של הפלגת כ"ה היתה בלילה, מ"מ חוששת להפלגת כ"ט ביום, אע"ג דאינו באותה העונה שראתה בראיה הקודמת, משום דמה שחוששת להפלגת כ"ט הוא מחמת הפלגת כ"ט שהיתה מקודם, ובאותה ההפלגה ראתה ביום, ולכן להפלגת כ"ה חוששת בלילה, ולהפלגת כ"ט חוששת ביום. וה"נ בעונ"ב, כיון דחשש וסת זו אינה מחמת חשש הוסתות שלה, אלא מחמת וסת הקיים ברוב נשים, ובזה יש נשים שרואות ביום ויש מהנשים שרואות בלילה, א"כ פשוט דצריכה לחוש לעונ"ב ביום ובלילה].

**עונת או"ז בעונ"ב**

**ובעונ"ב** נראה דאין לחוש לעונת או"ז, כגון אם ראתה בלילה, דחוששת ליום הל' מאותה ראיה מדין עונ"ב בלילה וביום, דאינה חוששת ליום הקודם בעונת היום מדין עונת או"ז, אע"ג דבכל הוסתות חיישינן לעונת או"ז, משום דבכל הוסתות חיישינן שמא תקדים מעט את ראייתה ותראה קודם העונה שראתה בו, משא"כ בעונ"ב דאין החשש מחמת וסתה אלא מחמת וסת דרוב נשים, ורוב נשים רואות ביום ל' בדוקא, א"כ אין לחוש שמא תקדים לראות קודם העונ"ב.

**והבדיקות** שצריכה לבדוק בעונ"ב לכתחילה צריכה ביום ובלילה, אולם אם קשה לה הבדיקות ויש חשש שיהא לה מכה עי"ז, יש להקל שתבדוק פ"א בעונ"ב [ועדיף לבדוק בעונה שראתה], דבעונ"ב י"ל דכל היום חשוב כעונה אחת.

**עונ"ב באשה שיש לה וסת קבוע**

**אשה** שיש לה וסת קבוע קיי"ל (נדה טו. וריש סי' קפט) דאינה חוששת לעונ"ב, דהיינו אם יש לה וסת קבוע לל"ה יום אינה חוששת ליום ל' מאותה ראיה, דחזינן דוסתה לראות מל"ה יום לל"ה יום ולא חיישינן שתראה קודם, דיצאה מכלל רוב הנשים. ונחלקו הראשונים באשה שיש לה וסת קבוע קצר מעונ"ב, כגון שקבעה וסת לכ' יום ועבר יום וסתה ולא ראתה, אם חוששת לעונ"ב. האם אמרינן דכיון דלא ראתה ביום וסתה, יש לחוש שמא תראה כרוב נשים ליום ל' דכי לעולם לא תראה, או לא, דעת הרמב"ן (שם) דחוששת לעונ"ב, ודעת הרשב"א (שם) דאינה חוששת לעונ"ב.

**והנה** מסתימת דברי השו"ע (סי' קפט ס"א) דכ' כל אשה שאין לה וסת קבוע חוששת ליום ל' לראייתה, ואם יש לה וסת קבוע לזמן הידוע מכ' לכ' חוששת לזמן הידוע, משמע דכל אשה שיש לה וסת קבוע אפי' קצר אינה צריכה לחוש לעונ"ב. ולמעשה נחלקו בזה הפוסקים [בט"ז (שם סק"א) משמע דאינה חוששת לעונ"ב, אולם בחוו"ד (סק"ב וסק"כ) וכן בבית מאיר (בס"א) כ' כדעת הרמב"ן דחוששת לעונ"ב], ונהגו להחמיר בזה, דבאשה שיש לה וסת קצר ועבר יום וסתה ולא ראתה דחוששת לעונ"ב, אולם כיון דאינו אלא חומרא, דמסתימת השו"ע משמע להקל בזה, א"כ יש להקל דאין צריכה לחוש לעונ"ב אלא ביום ל' כדעת רוב הפוסקים, ולא ליום ל"א.

**אולם** אשה שאין לה וסת קבוע, ואינה רואה פחות מל"ה יום, חוששת לעונה בינונית (כמבואר בחוו"ד סי' קפו סק"ו וסי' קפט סק"ב וסק"ט), וחוששת ליום ל' וליום ל"א, ובשעת הדחק תש"ח.

**עקירת וסת דוקא בעבר היום ולא ראתה**

**בכל** הוסתות קיי"ל (בשו"ע סט"ז) דעוקרת את וסתה דוקא בעבר היום ולא ראתה, ולכן בוסת החודש אם ראתה בג' בחודש ובחודש הבא ראתה בב' לחודש והמשיכה ראייתה לג' בחודש הבא, כתב הגר"ז (סקל"ח וסקמ"ד) וכן מבואר בחוו"ד (סי' קפד סק"ד) דצריכה לחוש גם לב' בחודש וגם לג' בחודש, משום דבחודש הב' לא עקרה את הוסת של ג' בחודש, דעקירת וסת הוא רק ע"י שעבר היום ולא ראתה, והכא הרי ראתה בג' בחודש. וכן בוסת הפלגה אם ראתה בהפלגת כ"ט, ואח"כ ראתה בהפלגת כ"ו והמשיכה ראייתה עד כ"ט, לא עקרה. ויש שמקילים בזה, דאזלינן בתר התחלת הראיה, וכיון שהתחילה לראות בב' בחודש אינה חוששת שוב לג' בחודש, אולם פשטות השו"ע (שם) משמע כדברי הגר"ז, דעקירת וסת הוא רק בעבר היום ולא ראתה, והכא ראתה באותו היום.

**וסת קצרה האם עוקרת וסת ארוכה**

**אמנם** בוסת הפלגה אמרינן יותר מזה דאפי' ראתה בהפלגת כ"ט ואח"כ ראתה בהפלגת כ"ד ולא ראתה ביום כ"ט, קיי"ל (בית מאיר סי' קפט סי"ג והגר"ז סקמ"ג וסקמ"ה ועוד) דלא עקרה את וסת הכ"ט, והיינו משום דלא חזינן שעבר הפלגת כ"ט יום ולא ראתה, דכיון שראתה ביום כ"ד חוששת להפלגת כ"ט מיום שראתה בהפלגת כ"ד, דוסת הפלגה מנינן מראיה האחרונה שראתה, וא"כ לא עקרה את וסת הארוכה בכ"ט.

**אולם** עדיין צ"ב היאך חוששת גם להפלגת כ"ד יום וגם להפלגת כ"ט יום, הא קיי"ל דלא שייך ב' וסתות הפלגה, כמבואר בבית מאיר (שם) ובחוו"ד (סקט"ז), דב' וסתות של חודש שייכי שיהיו באשה (כמבואר בסעי' לב) דאשה שראתה בא' בחודש ובכ' לחודש חוששת לא' בחודש הבא ובכ' לחודש הבא, אבל ב' וסתות של הפלגה לא שייך שיהיו, דהפלגה מנינן מראיה לראיה, וא"כ אמאי בהיה לה וסת ארוכה לכ"ט יום ושינתה לראות בהפלגה של כ"ד, חוששת גם להפלגה של כ"ד וגם להפלגת כ"ט, והפלגה קצרה של כ"ד לא עקרה את הוסת הארוכה. והבי' בזה כמ"ש בבית מאיר (שם) דאם ראתה בהפלגה קצרה יותר מוסתה הקודם, חיישינן דוסתה הוא ההפלגה הארוכה לכ"ט, ומה שהקדימה לראות ביום כ"ד הוא מחמת תוספת דמים [והיינו דנתרבה דמה ויצא קודם הזמן], אבל באמת לא עקרה את וסת ההפלגה הארוכה.

**ובזה** חלוק וסת החודש מוסת הפלגה, דוסת החודש מה דאמרינן דאם הקדימה לראות קודם לא עקרה וסתה, כגון שהיה לה וסת לט"ו בחודש והקדימה וראתה בג' בחודש דחוששת גם לט"ו וגם לג' בחודש, הוא משום דשייך שיהיו ב' וסתות החודש. ובוסת הפלגה מאי דאמרינן דוסת קצרה אינה עוקרת את הארוכה, הוא משום דחיישינן דמה שראתה בהפלגה קצרה אינו אלא תוספת דמים, ועדיין סדר וסתה נשאר כמו שראתה בהפלגה הארוכה.

**ומ"מ** אם ראתה ג"פ בהפלגה קצרה, מבואר בגמ' (סד. לפי בי' הרמב"ן שם) דאם קבעה וסת להפלגה קצרה דעקרה את הוסת הארוכה שאי"ק [וד"ז מבואר ממה שאמרו שם דאם היה לה וסת קבוע להפלגת כ' ושינתה להפלגת ל', וחזרה וראתה בהפלגה של כ', חזרה לוסת הקבוע של כ', ואינה חוששת אלא להפלגת כ', ומבואר בזה דוסת קבוע בהפלגה קצרה עוקר וסת שאי"ק של הפלגה ארוכה], ואע"ג דאיכא למימר דכל מה שראתה בהפלגה קצרה הוא משום תוספת דמים, וא"כ עדיין יש לה לחוש להפלגה הארוכה, מ"מ לא אמרינן הכי, משום דדוקא בפ"א או ב"פ שראתה בהפלגה קצרה מתרצינן דמה שהקדימה לראות הוא מחמת תוספת דמים, אבל אם ראתה ג"פ באופן קבוע בהפלגה קצרה לא מסתבר לומר דג"פ הקדימה לראות מחמת תוספת דמים, ולכן כיון שקבעה וסת להפלגה קצרה עקרה את הוסת הארוכה שאי"ק, דלא שייך שיהיו באשה ב' וסתות של הפלגה.

**אולם** אם היה לה וסת קבוע להפלגה ארוכה ושינתה ג"פ להפלגה קצרה, כ' הבית מאיר (הנ"ל) והחזו"א (סי' פה סקל"ה וסקל"ט) דבזה לא אמרינן דוסת קצרה עוקרת את הארוכה. וצ"ב לפי הנ"ל אמאי לא עקרה, דכל מה דוסת קצרה אינה עוקרת את הארוכה, משום דאמרינן תוספת דמים, וכיון שנתבאר דג"פ לא אמרינן דהוה תוספת דמים, א"כ גם בהיה לה וסת הפלגה ארוכה קבועה, אמאי כשקבעה וסת להפלגה קצרה לא עקרה את וסתה, ואמרינן דהקדימה לראות מחמת תוספת דמים, וצ"ע. ואולי י"ל דכיון דהיה לה וסת קבוע להפלגה ארוכה בזה אמרינן דגם אם ראתה ג"פ בהפלגה קצרה הוה תוספת דמים, ועדיין צ"ע.

**ומ"מ** אם היה לה וסת שאי"ק להפלגה ארוכה, ואח"כ ראתה ג"פ בהפלגות קצרות, אולם לא כל הראיות הקצרות היו בהפלגות שוות, כגון אם היה לה וסת הפלגה לכ"ט יום, וראתה אח"כ פ"א בהפלגת כ"ו ופ"א בהפלגה של כ"ח ופ"א בהפלגת כ"ה, אע"ג דחזינן דראתה ג"פ בהפלגה קצרה, כתב הגר"ז (סי' קפט סקמ"ד) דמ"מ לא עקרה את הוסת הארוכה, והסברא בזה דכיון דההפלגות הקצרות לא היו בהפלגות שוות שתקבע וסת, אמרינן דכל הראיות היו מחמת תוספת דמים, ואין מקשרים את כל הראיות לומר דחזינן דמקדמת לראות, אלא אמרינן דכל מה שהקדימה לראות הוא מחמת תוספת דמים. ויש מן המורים שמקילים בזה דבראתה ג"פ בהפלגה קצרה אינה חוששת לוסת הארוכה, אולם בהגר"ז מפורש דלא עקרה.

**עוד** כתב החזו"א (סי' פה סקמ"א) דכיון דקיי"ל דהפלגה קצרה אינה עוקרת הפלגה ארוכה, א"כ אם ראתה פ"א בהפלגה ארוכה, ואח"כ ראתה פ"א בהפלגה קצרה, ואח"כ חזרה וראתה ב"פ בהפלגה הארוכה קבעה וסת להפלגה הארוכה, ואע"ג דלא ראתה ג"פ את ההפלגות ברציפות, דכיון דקיי"ל דוסת קצרה אינה עוקרת ארוכה ותלינן את הראיה הקצרה בתוספת דמים, א"כ מה שראתה באמצע בהפלגה קצרה חשיב כמאן דליתא, דלא ראתה אלא מחמת תוספת דמים, וא"כ מה שראתה ג"פ בהפלגות ארוכות חשיבא דראתה ג"פ רצופים וקבעה וסת [וכיוצ"ב מצינו בחוו"ד (סי' קפד סק"ד וסי' קפז סק"ב) שיובא להלן, דמאי דבעינן ג"פ רצופין לקבוע וסת, אי"צ שיהיו רצופין ממש, אלא כל שלא עקרה את הוסת שאי"ק חשוב כג"פ רצופין וקבעה וסת].

**לא בדקה ביום הוסת האם עקרה את וסתה**

**כתב** בחוו"ד (סי' קפד סק"י) נסתפקתי באשה היה לה וסת קבוע ולא בדקה ולא ראתה ולא הרגישה, אם עקרה את וסתה. וכתב החוו"ד דלא עקרה את וסתה, דעקירת וסת קבוע בעינן דוקא שבדקה ביום וסתה ולא ראתה, וכ' דכן מבואר בטור דבעינן דוקא בדיקה לעקור וסת, וכן מבואר ברמב"ן (בהל' פ"ה הי"ט) ובשו"ע (סי' קפא סכ"א ובחוו"ד שם סקכ"ה) דוסת קבוע אינו נעקר אלא בבדיקה, וכן נקטו הפוסקים לדינא. ויל"ע לפי דברי החזו"א (סי' פ סקכ"ב) שכ' באשה שיש לה וסת קבוע ורחצה באו"מ ביום הוסת, אע"ג דאם תבדוק עתה ליכא הוכחה דלא ראתה דם באותו היום, דדילמא ראתה וכשרחצה פניה נאבד, מ"מ מהני מה שתבדוק עתה כדי להתירה לבעלה. וחזינן דמדינא אם עבר הוסת ולא בדקה לא אסרו אותה חז"ל, דתלינן דאם לא הרגישה מסתמא לא ראתה ביום וסתה, ומ"מ חייבו אותה חז"ל בדיקה ואסרו אותה כ"ז שלא בדקה. וא"כ צ"ב לפי"ז אמאי אם עבר הוסת ולא בדקה, לא עקרה, והא מדינא סמכינן דכיון דלא הרגישה מסתמא לא ראתה, וא"כ ראוי שתעקור את וסתה אפ' לא בדקה.

**עוד** כתב החוו"ד (שם) דאף לקבוע וסת אמרינן דאם לא בדקה באותו היום מ"מ מצטרף לקביעות וסתה, דהיינו אם ראתה ב"פ ביום ג' לחודש, ובחודש הבא בג' לחודש לא בדקה ולא ראתה, ואח"כ ראתה עוד פעם בג' לחודש קבעה וסת, ואע"ג דקיי"ל (בסי' קפד ס"ט) בוסת שאי"ק בעבר הוסת ולא בדקה דמותרת לבעלה, ולא חיישינן שראתה ביום וסתה, מ"מ קבעה וסת. וצ"ב, דלפי"ז איגלאי מילתא למפרע שביום הוסת הקודם שלא בדקה בו, ראתה דם, וא"כ היתה באיסור עם בעלה. ועוד צ"ב דהרי בפעם הג' שלא ראתה ביום וסתה, אף בלא בדיקה, אמרינן דנעקר הוסת שאי"ק שראתה ב"פ בג' בחודש, ואינה חוששת לחודש הבא לג' לחודש, וא"כ אמאי אם ראתה אח"כ מצטרף לקביעות וסת, הרי עקרה את ב' הפעמים הראשונים ואינה צריכה לחוש עליהם, והיאך אח"כ מצטרפים לקביעות וסת וצ"ע.

**ובאמת** בשו"ת בית שלמה (סי' נו) פליג על החוו"ד בזה, ודייק מדברי הראשונים (הרמב"ן בהל' פ"ה הי"ט ובראב"ד בבעה"נ סוף שער הוסתות ה"ה) דכתבו דאשה שראתה בוסת שאי"ק ולא ראתה בחודש הבא, עקרה את וסתה לגמרי, ושוב אינה חוששת לימים אלו, וא"כ אין הם מצטרפים לקביעות הוסת. ובחזו"א (סי' פ סקט"ו) מסתפק בזה, ונשאר בצ"ע היאך לפסוק, ונראה יותר דנוטה להקל בזה, ומסתבר כדברי הבית שלמה דלא קבעה וסת בכה"ג. ובוסת קצר שאינו עוקר ארוך יש לחוש כדברי החזו"א הנ"ל, דאם ראתה ב"פ בוסת ארוכה ואח"כ בוסת קצרה ואח"כ חזרה וראתה בהפלגות ארוכות, דקבעה וסת להפלגות הארוכות.

**ראתה ג"פ שלא ביום וסתה וחזרה לראות ביום וסתה**

**איתא** בגמ' (סד.) ובשו"ע (סט"ו) אם היה לה וסת קבוע וראתה ג"פ לאחר יום וסתה, אולם היו שלא בימים שוים ולא בהפלגות שוות [דלא קבעה וסת אחר], דמ"מ עקרה את הוסת, כיון שראתה ג"פ שלא ביום הוסת, אולם אם ראתה אפי' פ"א ביום וסתה הקודם, חזרה לוסתה [ובחת"ס בתשו' מבואר דאפ' אחר ט"ו שנה, אי חזרה פ"א לראות ביום וסתה חזרה לוסתה הקבוע].

**וסת השבוע**

**איתא** בשו"ע (סי' קפט ס"ה) דאיכא עוד וסת והוא וסת השבוע, דהיינו אם ראתה ביום א' בשבוע או ביום ב' בשבוע וכדו' ג"פ, קבעה וסת ליום א' בשבוע. והנה זה ברור דאשה שרואה כל יום א' בשבוע אינה קובעת וסת, אלא הרי היא נדה כל ימיה, אלא איירי כגון שרואה כל יום א' אחת לג' או ד' שבועות באותו יום בשבוע, דצריכה לחוש לכל יום א' בשבוע.

**ודינא** דוסת השבוע, דאף שלא ראתה בכל שבוע אלא פ"א לג' או ד' שבועות, דקבעה וסת ליום מסוים בשבוע, הוא מדינא דוסת הסירוג, דהיינו אשה שראתה פ"א בר"ח ופ"א לא ראתה, ועוד פ"א ראתה בר"ח ופ"א לא ראתה, אמרינן דקבעה וסת לר"ח בסירוג, ואף אם ראתה ראיות באמצע שלא בר"ח. וה"נ וסת השבוע הוא מדינא דוסת הסירוג לשבוע, דאחת לג' שבועות רואה ביום א' בשבוע [וצ"ע עד כמה צריכה לחוש לוסת הסירוג, כגון כל ג' חדשים או ד' רואה ביום מסוים האם הוה וסת הסירוג, ואין מפורש בזה. ובסי' קפז סי"א חזינן דאיכא וסת אחת לו' חדשים, ושמעתי שמסתבר דאם יש בין ראיה לראיה יותר משנה, דלא קבעה וסת הסירוג].

**ולפי"ז** אם ראתה ב"פ בהפלגה של כ"ט יום או בהפלגת כ"ב או ל"ו, קבעה וסת השבוע, דהא ראתה ג"פ באותו יום בשבוע. אולם אם ראתה ג"פ בהפלגה של כ"ב או כ"ט או ל"ו, כתבו האחרונים (חוו"ד סק"ח והסד"ט סק"ד וסקל"א) דקבעה וסת להפלגה, ואינה חוששת לוסת השבוע. חדא משום דוסת ההפלגה מסתבר יותר בטבע האשה, שתראה בהפלגות דממלאה ונופצת, משנאמר דיום השבוע גורם לה לראות. ועוד כיון דוסת השבוע אינו אלא כוסת הסירוג, א"כ מסתבר יותר דקביעות וסתה הוא להפלגה ולא לוסת השבוע [ונמצא לפי"ז דאם ראתה ב"פ בהפלגת כ"ט ובפעם ג' לא ראתה, קבעה וסת לשבוע, וצריכה ג' חדשים לחשוש לאותו יום בשבוע בסירוג].

**ראתה ב"פ בהפלגת כ"ט ופ"ג בהפלגת כ"ו והמשיכה לכ"ט למאי חוששת**

**ראתה** ב"פ בהפלגת כ"ט יום, ובפ"ג ראתה בהפלגת כ"ו והמשיכה ראייתה להפלגת כ"ט, יש לעיין לאלו וסתות צריכה לחוש. דיש לדון אם קבעה בכה"ג וסת השבוע, או וסת הפלגה. די"ל דכיון דראתה ב"פ בהפלגת כ"ט, ופ"ג לא ראתה אלא בהפלגת כ"ו, א"כ קבעה וסת השבוע, ואי"צ לחוש לוסת הפלגה. וי"ל דכיון דבפעם ג' המשיכה ראייתה גם להפלגת כ"ט, וקיי"ל (בגמ' לט:) דאם ראתה ב"פ ממעין סתום ופ"א ממעין פתוח דחיישינן דקבעה וסת, גם לראיה ממעין הפתוח, א"כ הכא שראתה בפ"ג בהפלגת כ"ט, אף דהיה ממעין פתוח קבעה וסת הפלגה. אמנם מה שקובעת וסת בראיה ממעין פתוח אינו אלא מספק, וא"כ יש ספק אם קבעה וסת הפלגה לכ"ט ואינה צריכה לחוש לוסת השבוע, או שצריכה לחוש לוסת השבוע כיון דוסת ההפלגה נקבע בראיה ממעין פתוח, וע"כ צריכה לחוש בחדשים הבאים גם ליום השבוע וגם להפלגת כ"ט.

**ועוד** יש לדון מהיכן מונים את הפלגת כ"ט, האם מראיה שהיתה בהפלגת כ"ו או מראיה שהיתה בהפלגת כ"ט. דיש לדון בכל קביעות וסת בפ"ג שראתה ממעין פתוח, כגון שראתה בהפלגת כ"ו והמשיכה ראייתה עד כ"ט, מהיכן מונים את ההפלגה של כ"ט, האם מיום כ"ט דהרי אמרינן דראיה שהיה ממעין פתוח בהפלגת כ"ט קובע וסת, או דילמא דמונה מיום כ"ו משום דנפתח מעיינה ביום כ"ו, וא"כ מאותו זמן צריכה שתתחיל למנות את ההפלגה.

**והנה** אם ראתה ביום כ"ו והפסיקה, ואח"כ ראתה ביום כ"ט, ודאי שימנו את ההפלגה מיום כ"ט ולא מיום כ"ו, דוסת הפלגה מונים מראיה אחרונה. אבל אם ראתה בהפלגת כ"ו והמשיכה ראייתה גם ליום כ"ט, למש"כ החוו"ד (בסי' קפד סק"ד) דאף בזה קבעה וסת להפלגת כ"ט, יש לדון דשמא צריכה להתחיל למנות את ההפלגה של כ"ט מיום כ"ו שהרי מאותו היום נפתח מעיינה, וקיי"ל דאם המשיכה ראייתה לכמה ימים מונין את וסת הפלגה מתחילת ראייתה. והנראה בזה דצריכה למנות את ההפלגה מיום כ"ו, שבו התחילה לראות ולא מיום כ"ט [ואין לומר דמה שראתה ביום כ"ו הוא תוספת דמים, וראייתה ביום כ"ט היא עיקר ראייתה, וא"כ תמנה את וסתה מיום כ"ט. דא"כ נסתר כל דינו דהבית מאיר הנ"ל, דאמר דהפלגה קצרה אינה עוקרת ארוכה, משום דחיישינן לוסת הארוך אחר ראית הוסת הקצר. ואי אמרינן דלא יצא כל דמה, א"כ בהיה לה וסת לכ"ט והקדימה לראות בכ"ו והפסיקה לראות, צריכים לחוש שמא תראה ביום כ"ט, דהא לא יצא כל דמה ביום כ"ו, והיינו צריכים לסבור כדעת הרמ"א (בסעי' י"ג) דאם ראתה בכ"ו דצריכה לחוש עדיין שמא תראה בהפלגת כ"ט. אלא ע"כ היכא דהקדימה לראות, אע"ג דהיו מחמת דמים יתרים אמרינן שהדם הקדים לבוא וכל הדם יצא באותו היום], ולכן נראה גם הכא דאת ההפלגת כ"ט תמנה מיום כ"ו.

**ונמצא** דבגונא הנ"ל צריכה לחוש ליום השבוע, בשבוע הד', וגם להפלגת כ"ט מהפלגת כ"ו. ונוסף לזה יש לחוש להפלגת כ"ו מכ"ו, כדין וסת שאינו קבוע אחר וסת קבוע, שחוששת גם לקבוע וגם לוסת שאינו קבוע ששינתה לו.

**וסת השבוע בדילוג (וסת הדילוג בסירוג)**

**איתא** בגמ' (נדה סד. וב"ק לז:) ובשו"ע (ס"ז) דאיכא וסת הדילוג, דהיינו אם ראתה בט"ו לחודש זה וט"ז לחודש הבא וי"ז לחודש שלאחמ"כ, קבעה וסת החודש בדילוג, וצריכה לחוש בחודש הבא לי"ח בחודש. ונסתפקו האחרונים (החוו"ד סק"ד וסד"ט בסקל"א והפלאה סי' קפט ס"ה) אם שייך שיהא וסת הדילוג וסירוג ביחד, דהיינו כגון אם ראתה פ"א בא' בחודש, ואחר ב' חדשים ראתה בב' בחודש, ואחר עוד ב' חדשים ראתה בג' בחודש, האם קבעה וסת הסירוג בדילוג, דרואה כל ב' חדשים בדילוג יום א'. וכן אם ראתה ביום א' בשבוע, וראתה אחר ג' שבועות ביום ב' בשבוע, ואחר ג' שבועות ראתה ביום ג' בשבוע, תקבע וסת השבוע בדילוג.

**והביאו** האחרונים (הנ"ל) ראיה דע"כ דאינה קובעת וסת הדילוג בסירוג, דא"כ כל אשה שראתה ב' הפלגות שוות לעולם תקבע וסת השבוע בדילוג, כגון אם ראתה ב"פ בהפלגת כ"ג יום, דהיינו שראתה בפעם ראשונה ביום א' בשבוע, ואחר כ"ג יום שוב ראתה, נמצא דראתה אחר ג' שבועות ביום ב' בשבוע, ובפעם השניה שראתה ג"כ בהפלגת כ"ג יום נמצא דראתה אחר ג' שבועות ביום ג' בשבוע, וא"כ יש כאן ג"פ וסת השבוע בדילוג, בפעם הא' ראתה ביום א' בפ"ב ראתה ביום ב' בשבוע ובפ"ג ראתה ביום ג' בשבוע, וא"כ אמאי קיי"ל בוסת הפלגה דלקבוע וסת בעינן ג' הפלגות, והא בכל ב' הפלגות קבעה וסת השבוע בדילוג, ומחמת זה הוכיחו דאין מצרפים וסת הדילוג עם וסת הסירוג.

**אמנם** נראה דודאי אי"צ לחוש לוסת השבוע בדילוג, דנראה דוסת הסירוג אינו שרואה פעם בב' חדשים, אלא גדר הוסת (כמו שמוכח בראב"ד בעה"נ סי' ג' ה"י, ועוד) דאשה זו וסתה לכל ר"ח, אלא דפ"א רואה בר"ח ופ"א אינה רואה [ובאמת וסתה הוא כל ר"ח, אולם הר"ח אינו גורם לה לראות בכל ר"ח], דהא וסת הסירוג ילפינן משור המועד, דראה שור נגח שור לא נגח, שור נגח שור לא נגח, דנעשה מועד לסירוגין לשורים, והיינו דהשור הוחזק דפעם נוגח ופעם אינו נוגח, וה"נ וסת הסירוג גורם ראיתה הוא ר"ח, אלא יש חדשים דר"ח גורם לה לראות, ויש חדשים דאינו גורם לה לראות.

**וא"כ** י"ל דלא שייך וסת השבוע בדילוג, דהנה אם אשה ראתה ביום א' בשבוע ואחר ד' שבועות ראתה ביום ב' אינו נחשב וסת הדילוג, כיון דגדר וסת הסירוג הוא דכל שבוע צריכה לראות, אלא דרק אחד לד' שבועות רואה ביום בשבוע, א"כ כשראתה פ"א ביום א' בשבוע, א"כ אחר ד' שבועות צריך שיהא הדילוג ליום ה' בשבוע ולא ליום ב', וא"כ לא שייך שיהא וסת הדילוג בוסת השבוע. ואף ביצא בכה"ג שראתה ביום א' ואחר ד' שבועות ראתה ביום ה' בשבוע, ואח"כ ראתה ביום ב', אינה צריכה לחשוש לאחר ד' שבועות ביום ו' בשבוע, דהנה ידוע משמיה דהחזו"א (הובא באמרי אברהם סי' ב) דבוסת הדילוג בחודש, כשנגמר החודש שוב אינה חוששת לדילוג בחודש הבא, כגון אם ראתה בכ"ז כ"ח כ"ט ול', דאין חוששת ליום א' לחודש הבא, משום דיום א' לחודש הבא אינו אחר יום ל', וה"נ בוסת השבוע בדילוג י"ל דאינו עובר לשבוע דאחמ"כ, דיום א' בשבוע אינו אחר יום ז', ולכן נראה דלא שייך לחוש לוסת השבוע בדילוג [ואי נימא דלא כדברינו דחוששים לוסת השבוע בדילוג, יל"ע היאך לחשב את הדילוג, האם מחשבים גם את השבועות שלא ראתה בנתיים דגם בהם צריכה לדלג יום א' או לא].

**סימן קצה**

**הרחקות בזמן נדתה**

**איסור קריבה**

**אשה** נדה אסורה מהתורה בתשמיש, והיא מחייבי כריתות. וכן אסורה בחו"נ, ונחלקו בזה הרמב"ם והרמב"ן (ספר המצות ל"ת שנג), דעת הרמב"ם שכל קריבה אסורה מדאורייתא והוא מחייבי לאווין ולוקין ע"ז, ודעת הרמב"ן שאסורה בחו"נ מדרבנן, או שהוא חצי שיעור דאסור מהתורה, ומ"מ אין לוקין ע"ז. והתירו חכמים להתייחד עמה, שכיון שבא עליה פעם אחת תו לא תקיף יצריה [רש"י בכתובות (ד. ד"ה אלא). וברא"ש (סוף נדה בקיצור הל' נדה) כתב שלא אסרו יחוד באשתו נדה כיון שדבר קשה הוא ליזהר בזה]. וכתב הרא"ש (שם) דמחמת שהתירו לו להתייחד עמה אסרו עליו כמה דברים שמותרים בשאר נשים, והרשב"א (שו"ת ח"א סי' אלף קפח) כתב הטעם שכיון שליבו גס בה חששו יותר שמא יבא לאיסור, וע"כ אסרו בה אף נגיעה שאינה של חיבה.

**ואיסור** נגיעה באשתו נדה הוא אף בנגיעה שאינה של חיבה, וכתבו התוספות (שבת יג: ד"ה בימי) שרש"י היה נזהר שלא להושיט דבר מידו לידה שמא יגע בה, והרמ"א (ס"ב) החמיר שאף לא יזרוק דבר מידו לידה או להיפך, ואף לא יזרוק כלפי מעלה והיא תופסת (סדרי טהרה סק"ד).

**ובאחרונים** כתבו לאסור להרים דבר יחדיו, ויש ראיה לזה מהחיי אדם (הל' פסח כלל קל בביאור הסדר) שכתב שאשתו נדה לא תגביה עמו את הקערה. וכתב התורת השלמים (סק"ב) שמשמע שאף שאין לזרוק מידו לידה, מ"מ לזרוק לבגדיה מותר, ומסיק דהמחמיר תע"ב. ומאותו טעם מחמירים גם שלא יתן דבר בתוך התיק שלה, כשהיא אוחזתו. אמנם מהט"ז יש משמעות להתיר בזה, דהנה מבואר (סעי' כ) שאסורה אשה נדה ליצוק לבעלה מים לרחוץ פניו ידיו ורגליו. והקשה הט"ז (סק"ח) במאי מיירי, אי לרחוץ פניו ממש, ודאי אסור, גם בלא איסור הרחיצה, דהרי הנגיעה אסורה, וגם אין לבאר שאסור לה להשים המים לפניו והוא ירחץ עצמו, שזה אין לאסור שהרי אינה רוחצת אותו, וע"כ ביאר שהאיסור הוא ששופכת המים עליו והוא רוחץ עצמו, וזה לא חשיב נגיעה, כיון שהיא נוגעת בכלי והכלי במים והמים בידו, וזה אסרו משום איסור רחיצה שהוא דרך חיבה (עיי"ש). ומבואר שכל שאינו מידו לידה אין בזה איסור משום נגיעה, דהא אם היה איסור מחמת חשש נגיעה, אף בלא דין רחיצה היה אסור לשפוך עליו מים. ואפשר שכל דברי הט"ז הם מעיקר הדין, אבל הט"ז נמי מודה, דלמאי שהחמיר רש"י שגם לא יושיט מידו לידה, א"כ בכלל איסור זה אסור כל זריקה שבאה ממנה אליו, אף שאינו ממש מידה לידו, וכן להיפך.

**איסור אכילה על שולחן אחד**

**שו"ע** [ס"ג] **לא יאכל עמה על השולחן אלא אם כן יש שום שינוי.** הסדרי טהרה (סק"ו) כתב לבאר דנחלקו בראשונים בטעם האיסור לאכול על שולחן אחד, דעת הרא"ה (בדק הבית ב"ז ריש ש"ב) שהאיסור לאכול על שולחן אחד הוא משום חיבה, ועל כן כתב שאם היו שם אחרים שהיו מפסיקין ביניהם מותר. אמנם הרא"ש (שבת פ"א סי' לב) כתב שכל האיסור לאכול על שולחן אחד היה רק בזמן חכמים, שהיו רגילים כל אחד לאכול לבדו על שולחן קטן, ועל כן אם אשתו היתה יושבת עמו הוי דרך חיבה, אבל האידנא שכל בני הבית אוכלים על שולחן אחד גדול, אין זה דרך חיבה מה שיושבים בשולחן אחד, ומ"מ כתב שיעשו היכר ביניהם, כמו שמצאנו גבי שנים שאוכלים על שולחן אחד זה בשר וזה גבינה (משנה חולין קד:). וביאר הסדרי טהרה, שדעת הרא"ש להצריך שיעשו ביניהם היכר, הוא מחמת שאסור להם לאכול מקערה אחת, ויש לחשוש שיבואו לאכול זה מקערתו של זה, ובזה דמי לבשר וחלב שהצריכו לעשות היכר כדי שלא יבואו לאכול זה מקערתו של זה. וא"כ מבואר דעת הרא"ש שבזמנינו כשיושבים על שולחן אחד אין איסור משום חיבה, רק מחמת שיש חשש שיאכלו מקערה אחת, ולזה מהני אם יש היכר, אבל לדעת הרא"ה שכל שיושבים על שולחן אחד יש בו משום חיבה לא מהני שיעשו היכר.

**והנה** השו"ע פסק שאם יש שום דבר מפסיק בין קערה שלו לקערה שלה מותר, ומבואר דפסקינן כדעת הרא"ש שטעם האיסור הוא מחמת החשש שמא יבואו לאכול מקערה אחת, דהא לדעת הרא"ה שהאיסור מחמת חיבה, מה מועיל מה שעושה היכר ביניהם. ולכאו' לדעה זו, האוכל עם אשתו נדה על שולחן אחד, דינו שווה לשנים שאוכלים זה בשר וזה גבינה, דהא איסורם שווה. וכן מבואר בש"ך (סק"ה) שדין זה דומה לסי' פח, גבי שנים שאוכלים על שולחן אחד זה בשר וזה חלב. ונראה שכיון שמבואר במהרש"ל (כן הביא הב"ח סי' פח ד"ה ומצאתי משמו) גבי בשר בחלב, שאם יושבים רחוק זה מזה שאין חשש שיבואו לאכול זה מקערתו של זה, מותר, א"כ ה"נ יש להתיר באשתו נדה לאכול על שולחן אחד אם יושבים רחוק זה מזה, אף כשאין אחר מפסיק ביניהם.

**והנה** ידוע דעת החזו"א [וכן כתב בספר טהרת ב"י] שהיקל לסמוך על דעת הרא"ה שכל שאחרים מפסיקים ביניהם מותר, והדבר תימה דהא דין זה שייך רק לדעת הרא"ה דס"ל שטעם האיסור לאכול על שולחן אחד הוא משום חיבה, אבל אם האיסור הוא מחמת החשש שיאכלו מקערה אחת, הא בזה לא מהני מה שאחד מפסיק ביניהם, דלא מצינו דין זה גבי בשר וחלב שאם אחד מפסיק ביניהם שרי, וא"כ אמאי גבי יושב עם אשתו נדה מהני מה שיושב אדם ביניהם. אמנם להלכה למעשה ודאי שיש להקל ע"י שמפסיק אחד מהם, וכפסקו של החזו"א.

**עוד** מצינו בב"י שהביא מרבינו ירוחם (נכ"ו ח"ד רכד ע"ג) להתיר אם יושבת במקום שאינה רגילה לאכול, שגם זה מהני להיכר ומותר. וגם זה יש לדון שבשלמא אם טעם האיסור לישב על שולחן אחד הוא מחמת חיבה, י"ל ששינוי מקומה מהני לעניין שלא יהא חיבה ביניהם, אבל אם החשש הוא שמא יבואו לאכול מקערה אחת, איך מהני מה שהיא משנה את מקומה. ואי נימא דשינוי מקום חשיב היכר, א"כ ה"נ יהיה מותר גבי בשר בחלב [אמנם הסדרי טהרה (סוף סק"ח) הביא את דברי רבינו ירוחם דאם משנה את מקומה סגי, ולא ביאר שדין זה תלוי במחלוקת הרא"ה והרא"ש].

**דיני היכר שמניח על השולחן כשאוכלים בשולחן אחד**

**כתב** השו"ע **שיהא שום דבר מפסיק בין קערה שלו לקערה שלה לחם או קנקן.** ובסי' פח (דרכי משה סק"א ובט"ז שם סק"ד) מבואר דלא מהני היכר של זה שמניח דבר בין שניהם, רק אם יש לו קצת גובה [ולא מהני טבעת או עט שהם דברים נמוכים מאוד]. והנה דעת הברכי יוסף (סק"י) שכשיש הרבה אוכלים עמם מותר לאכול משלחן אחד [ובפשטות טעמו משום דס"ל שהאיסור לאכול משלחן אחד הוא מחמת חיבה, וע"כ שכיש עוד אחרים עמם אין כאן חיבה], ויש שכתבו מחמת זה שכשיש שם אחרים יש להקל להניח ביניהם אף דבר שאין לו גובה, דיש לצרף את דעת הברכי יוסף שמתיר בזה אף בלא היכר כלל. אמנם קולא זו צריכה ביאור, דהא כל ההיתר כשיש שם אחרים הוא רק אם נאמר שהאיסור הוא מחמת חיבה, אבל כיון שנתבאר שמה שמניחים היכר ביניהם אינו משום חיבה אלא כדי שלא יבואו לאכול זה מקערתו של זה, מה מוסיף מה שיש שם אחרים. וגם בלא"ה לא ברירא היתר זה, כי מי יאמר שדבר שאין לו גובה מהני כלל לעשות היכר ביניהם [או לגרום שלא יהיה כ"כ חיבה].

**ועל** כן למעשה צריך להחמיר שיהיה ההיכר גבוה קצת. ושיעור זה לא נתבאר, דבסי' פח [ס"ב] כתוב שישימו מנורה ביניהם, ושצריך שיהיה לה גובה קצת, וודאי שכל מנורה לא יכולה להיות כ"כ קטנה, וע"ז אמרו שצריך שיהיה לה קצת גובה. ומרן הגריש"א הראה על שעון שאם הניחו ביניהם סגי [והעיקר שיהא הדבר נראה לעינים היטב].

**וכתב** בשו"ע שמניח ביניהם לחם או קנקן. וכתב הט"ז [סק"א] שדוקא כשאין אוכלין מאותו לחם ואין שותין מאותו קנקן. אכן כל זה דוקא אם רגילות הוא שהקנקן יהיה ביניהם, ועל כן אם משתמשים בו אין זה היכר, ולא מהני אא"כ אינם משתמשים בו, אבל אם מניחים את הקנקן ביניהם ואי"ז מקומו הרגיל, אף אם משתמשים בו מהני להיכר [ואם הוא יודע שיש סימן ביניהם והיא אינה יודעת מההיכר ג"כ אסור, שגם היא אסורה לאכול מקערתו. ואף אם נאמר שכל החשש הוא מחמתו, כיון שאשתו אינה מרגילתו וכמו שיתבאר לעניין שיורי מאכלה, מ"מ אסור, כיון שהיא סוברת שאין היכר והיא מביאתו לידי עבירה, א"כ מ"מ אסורה לה לאכול בלא היכר].

**כתב השו"ע או** **שיאכל כל אחד במפה שלו.** וזה ודאי שכל היתר זה הוא דוקא אם רגילים לאכול במפה אחת, והם משנים לאכול כל אחד במפה אחרת, אבל אם רגילים הם לאכול כ"א במפה אחרת, אין זה היכר.

**שיורי מאכלה**

**וכתב** הרמ"א (ס"ג) **יש אומרים שאסור לו לאכול משיורי מאכל שלה כמו שאסור לשתות משיורי כוס שלה.** ואיסור זה הוא דוקא בו, שאסור לו לאכול משיורי מאכל שלה, אבל היא מותרת לאכול משיורי מאכלו, כמבואר בהמשך דברי הרמ"א (ס"ד) שהיא מותרת לשתות מכוס ששתה הוא, וטעם הדבר משום שהוא מרגיל לה לעבירה אבל היא אינה מרגילתו. והנה לגבי הצעת המיטה והרחצת פניו ידיו ורגליו, בגמרא [כתובות סא.] מבואר האיסור רק באשתו, וכתב החכמת אדם (כלל קטז דין י) שאף האיש אסור בהצעת מיטתה והרחצת פניה, וא"כ מבואר דעתו שהוא סובר שיש לחשוש אף שהאשה מרגילתו, וא"כ אמאי לא החמיר לאסור להאשה לאכול משיורי מאכלו, וצ"ת.

**ואיסור** זה הוא בין באכילה ובין בשתיה, כמו שכתב השו"ע (ס"ד) לא ישתה משיורי כוס ששתתה היא, וכתב הרמ"א שאם מפסיק אדם אחר ביניהם, או שהורק מכוס זה אל כוס אחר אפילו הוחזר לכוס הראשון, שרי. ואם נשאר רק מעט טיפות בכוס אין בזה איסור [ויש בזה חשש כשיש חופת נדה שאסור לשתות לאחר שהכלה שותה, וע"כ יש להחליף את הכוס או שישתה אדם אחר ביניהם].

**וכתב** המנחת יצחק [שו"ת ח"ז סוף בי' ע] שכל מה שמהני שמעביר לכלי אחר, זה דוקא בדברים הצריכים לכלי ובדומה לשתיה, אבל דבר שאינו צריך לכלי, וכגון שאכלה חצי תפוח, אף כשמעביר מכלי לכלי לא מהני. והאגרות משה [יו"ד ח"א סי' צב] כתב לחדש ששיירי מאכלה אין זה דוקא אם אכלה והשאירה מאכילתה, אלא אפילו אם עדיין לא אכלה, אלא שמפרישה לבעלה, ממה שיועד למאכלה, הוא גם כן בכלל שיירי מאכלה.

**איסור אכילה מקערה אחת**

**עוד** אסור להם לאכול מקערה אחת. וכתב הט"ז [סק"ב] וז"ל אבל מכל מקום משמע דכשמשימין קערה עם חתיכות גדולות כדרך שמשימין בקדרה, וכל אחד נוטל מן הקערה ומשים לפניו על כלי מיוחד ואוכל משם, אין בזה איסור, כיון דאין האכילה מיד בלקיחתו מקערה שלוקחת גם היא, אלא משתמש בכלי אחר בינתיים עכ"ל. ודבריו צריכים ביאור, דהא כתב שכיון שלוקח מהקערה הגדולה ושם בקערה שלפניו אין זה נחשב שאוכלים מקערה אחת, וא"כ למה הוצרך הט"ז לומר שיש שם חתיכות גדולות. והקנה בושם כתב לבאר שהט"ז כתב כאן שני התירים, הא' שאם משים בקערה שלפניו שרי, והב' שבחתיכות גדולות שרגילות לאכלם גם בלא קערה גם כן אין איסור, כיון שאינו אוכל ממש מתוך הקערה [והוא דבר מסתבר, דהא הוא דבר שאינו צריך לקערה, וידו משמשתו כמו קערה, וא"כ דמי ללוקח ומניח בקערה לפניו].

**לגבי** ממרחים שפעמים לוקחים ומה שנשאר מחזירים לקערה, הנה מחמת שיירי מאכלה אין כאן חשש שהרי הוא מעביר לכלי אחר, וגם נראה שאין להחשיב זה לאוכלים מקערה אחת, כיון שמה שלוקחים למרוח על הלחם אינו כמו שאוכל מהקערה, שהרי הוא אוכל מהלחם ולא מהקערה [ועדיף מחידושו של הקנה בושם להתיר בחתיכות גדולות גם בלא קערה, שהרי כאן הלחם הוא ממש כמו הקערה].

**ספסל המתנדנד**

**כתב** השו"ע (ס"ה) **לא ישב במטה מיוחדת לה אפילו שלא בפניה.** והב"ח (ד"ה ולא) פליג וכתב שאין איסור בישיבה אלא רק שכיבה אסורה. אבל הט"ז (סק"ו) כתב לאסור אף בישיבה כדעת השו"ע, והוכיח דין זה מהאיסור לישב על ספסל ארוך, וא"כ כ"ש שאסור לו לישב על מיטה שלה [וביושב על מיטתה חמור, שאף שלא בפניה אסור]. והקשה הש"ך (נקודות הכסף סק"א) ב' קושיות על דברי הט"ז, א' שהט"ז הבין שהאיסור לישב על ספסל אחד הוא משום הרהור, ולכן דימה לאסור לישב על מיטתה, ואינו כן דהאיסור לישב על ספסל אחד הוא משום שספסל מתנדנד הוי כנגיעה. ועוד הקשה שהאיסור בספסל אחד הוא דוקא אם הם יושבים יחדיו בספסל [ואף על פי שאין נוגעים זה בזה], וא"כ אין לאסור מחמת זה לישב על מיטת אשתו כשאינה יושבת עמו שם.

**והנה** דין זה שלא לישב על ספסל אחד, כתב התרומת הדשן (סי' רנא) שהוא מחמת חיבה, וז"ל דוקא ישיבה על הספסל ביחד נראה בדרך חיבה, שדרך אוהבים להתקבץ יחד ולהתוועד בכה"ג. אבל בישיבה בעגלה שדרך בני אדם נכרים להתקבץ כמה פעמים לבא יחד ולהצטרף לשכור עגלה בין כולם ללכת בה מעיר לעיר, לאו מילתא דחיבה היא כלל, דאפילו אם עכשיו אין בעגלה אלא האיש ואשתו, וגם עגלה שלהם היא, מ"מ לאו דרך חיבה הוא. וכן שמעתי שחלק אחד מהגדולים היה נוהג להתיר לישב יחד על הספסל כשהוא מחובר בכותלי הבית, כמו שרגילים לעשות באצטבאות בבית החורף ובבתי הקיץ, והיה אומר דאין לאסור אלא כשהספסל תלוש. אמנם ללכת בעגלה עם אשתו נידה דרך טיול לגנות ולכרמים וכה"ג לא ברירנא להתיר עכ"ל.

**והנה** הרמ"א כתב **ואסור לישב על ספסל אחד כשמתנדנדת ואינה מחוברת לכותל.** והרבה מבארים כוונת הרמ"א שהאיסור הוא מחמת שהספסל מתנדנד, ואסור לישב עם אשתו בספסל שמתנדנד שזה נחשב כמו נגיעה. אבל אינו נכון, אלא ביאור דברי הרמ"א הוא, שכל שאינו מחובר לכותל אלא שהוא תלוש היינו 'דבר המתנדנד' ואסרו לישב עם אשתו על ספסל אחד תלוש מחמת חיבה, כמבואר בתרומת הדשן [שם] להדיא, ולא מחמת חשש נגיעה. אמנם האיסור הוא דוקא בספסל תלוש, אבל אם הוא מחובר לא אסרו [ואפי' אם הוא זז], וכמו שכתב התרומת הדשן [שם] דלא אסרו אלא ספסל תלוש, אבל אם הוא מחובר בכותלי הבית אינו אסור [וטעם הדבר נראה, דלא שייך לאסור ספסלים הקבועים שהם כמעשה קרקע, שהרי זה ודאי שאם יושבת אשתו בצד אחד של הבית והוא יושב בצד אחר, לא נאסור מחמת שהם יושבים על מקום אחד, וע"כ לא גזרו כלל בכל דבר המחובר דלא פלוג].

**ומחמת** כלל זה שאסרו רק דבר תלוש, כתבו הנחלת שבעה [ח"ב סי' ז] והסדרי טהרה [ס"ק יב] והבית לחם יהודה [סק"ט] להתיר בקורות ארוכות שמוקצות לבנין שהם כבדות לישב שם עם אשתו, שכובדן קובעתן והוי כמחוברין לקרקע. והיינו כמשנ"ת שאין הכלל מחמת שמתנדנד, אלא שכל הגזירה היא בדבר שאינו מחובר לקרקע, וע"כ קורות כבידות שהם כמחוברים אין בהם איסור [דודאי אין כוונתן לחלק בין אם מתנדנד לבין אינו מתנדנד, שהרי אם כן למה הוצרכו לומר שהוי כמחובר לקרקע, הא העיקר הוא לומר שאינו דבר המתנדנד].

**ועד** כמה יהיה כבד שיאמרו שהוא כמו שמחובר לקרקע, נראה שכל דבר שאפשר להזיזו אסור, ועי' בתשב"ץ ח"ג סי' מב שדן שם עד כמה מיטות חשיבי כמחוברים.

**והדבר** מוכח בדעת הרמ"א, דהא הרמ"א כתב שיש מתירין כשאדם אחר מפסיק ויושב ביניהן [ומקור הדין הוא מארחות חיים הל' נדה סי' ט אות יא הובא בב"י בבדק הבית], ואם טעם האיסור הוא משום שספסל המתנדנד הוי כמו נגיעה, א"כ מה מועיל הא שיושב אחר ביניהם, מ"מ הספסל מתנדנד והוא כנוגע בה. אלא ודאי ביאור דברי הרמ"א כמו שנתבאר, שהאיסור הוא מחמת חיבה, וע"כ יש בזה היתר אם אחר יושב ביניהן, שבזה מתמעט החיבה.

**ואף** שהש"ך בנקודות הכסף כתב בקושייתו הראשונה שהטעם לאיסור הוא משום שנוגע בה, הרי מבואר בדבריו שאי"ז ברור לו, שהרי בקושייתו השניה נראה שהסכים שיש לבאר שהאיסור מחמת חיבה [ואף אם טעם האיסור משום נגיעה, מסתבר שאין כוונתו לשנות ביאור העניין ולומר שמתנדנד היינו שהספסל נד ע"י שהוא יושב ומחמת זה חשיב כמו שנוגע בה, אלא גם לפי"ז ביאור הדבר שכל ספסל שאינו מחובר לקרקע אסור מחמת חשש נגיעה, ואין לזה שייכות לאם זה דבר מתנדנד לאינו מתנדנד].

**והנה** במכונית יש ששאלו אם מותר ליסוע יחד, ולפי"ז פשוט שמותר, שאף שהוא מתנדנד התיר התרומת הדשן, דהא כל שהוא בדרך אין בו משום חיבה, ואין בזה איסור משום ספסל [ולא איכפ"ל בהא שהוא זז ע"י שיושב שם]. וכשנוסעים לטייל היו שרצו להחמיר, וכמו שהחמיר התרומת הדשן בטיול, ומשמע מדבריו שאף בשני ספסלים כל שהם בעגלה אחת יש לאסור. אמנם ידוע ממרן הקה"י שאמר שדוקא בעגלות של זמנם אסר התרומת הדשן, שהם היו קטנות, ולא במכונית של זמנינו, אמנם זה דוקא ביושבים בשני ספסלים.

**סימן קצו**

**הפס"ט וז' נקיים**

**בדיקת הפס"ט וזמנה**

**כל** אשה שפסק דמה קודם שמתחלת לספור ז' נקיים, צריכה לעשות הפס"ט [והיינו דצריכה לבדוק לראות שפסק דמה], ובדיקה זו צריכה להיות סמוך לבין השמשות, ובדיעבד אם בדקה רק בשחרית עלתה בדיקה (שו"ע סי' קצו ס"א).

**ואשה** שעשתה הפס"ט בשחרית, כתבו האחרונים (הב"ח סק"ג) דצריכה לבדוק שוב סמוך לשקיעה, דחז"ל תיקנו שבדיקת הפס"ט צריכה להיות בסוף היום סמוך לשקיעה, ורק בדיעבד כשלא בדקה עלתה לה בדיקת שחרית.

**והגדר** של סמוך לבין השמשות לא נתבאר בפוסקים. והנה בחכמ"א (כלל קיז דין ה) כתב דאשה שמפסקת בטהרה בער"ש תבדוק קודם הדלקת נרות, הואיל ומקבלת שבת בהדלקתה, וה"ז נחשב כמו שהתחיל היום הבא, וכמ"ש ברמ"א (בס"א) דבזמנם שהתפללו מעריב קודם השקיעה, י"א דאינה יכולה לעשות הפס"ט, מאחר דהקהל עשו אותו לילה, א"כ ה"ז נחשב שהתחיל היום הבא, וי"א דיכולה לעשות הפס"ט, וכתב הרמ"א דלכתחילה תבדוק קודם מעריב, ובדיעבד מהני לבדוק גם אח"כ. וכתב החכמ"א דה"ה דצריכה לבדוק קודם הדלקת נרות, דבהדלקת נרות מקבלת שבת ומתחיל היום הבא. ומסתימת השו"ע משמע דלא כהחכמ"א, אולם הכי נוהגין דלכתחילה תבדוק קודם הדלקת נרות. וכ' החכמ"א דאף דבדקה קודם הדלקת נרות תחזור ותבדוק אח"כ סמוך לשקיעה, א"כ חזינן דאף כשבדקה בזמן הראוי להדלקת נרות, דהיינו מפלג המנחה ולמעלה, צריכה לבדוק שוב סמוך לשקיעה, א"כ חזינן עכ"פ דפלג המנחה אינו חשוב סמוך. ונראה דשיעור סמוך היינו חצי שעה סמוך לשקיעה, ואם בדקה אז, אי"צ לחזור ולבדוק.

**ועדיף** שתבדוק בחצי שעה לפני השקיעה, ולא סמוך לשקיעה ממש, דלפעמים הבדיקה אינה יוצאת כראוי, וצריכה עוד פעם להפסיק בטהרה, לכן כדאי לעשות בדיקה חצי שעה סמוך לשקיעה. שאין לומר שתחזור ותבדוק מיד, דאם בדקה מיד והיתה בדיקתה נקיה, כתבו הרבה מהפוסקים דבדיקה השניה אינה מועילה אפ' בדיעבד, והוא עפ"י דברי החזו"א (ריש סי' פא) דאם אשה רחצה באו"מ ומיד תבדוק בחורים וסדקים ותמצא נקי אי"ז הפס"ט, דאין האשה שופעת לעולם, אלא פוסקת לפי שעה ומטפטפת, ואין הבדיקה עד על המעין שנסתם, אלא בשהתה זמן מרובה, ולא הרגישה ולא ראתה ואח"כ בדקה בחורין וסדקין ולא מצאה, עכ"ד. וסברא זו שייכא אף כשבדקה עצמה ומיד אח"כ חוזרת ובודקת, שאף אם תמצא העד נקי, אי"ז ראיה שנפסק דמה, דאין אשה שופעת בכל שעה אלא פוסקת לפי שעה ומטפטפת. ולכן כדאי שתבדוק חצי שעה קודם לשקיעה, שאם תמצא טמאה תוכל להמתין ולבדוק שוב.

**ושיעור** הזמן דצריכה להמתין בין רחיצה לבדיקה או בין בדיקה לבדיקה, הנה בשו"ת מהרי"ל דיסקין (ח"א סי' סח) כתב דצריכה להמתין כמה מינוטין, ולכן לכתחילה דעת הגריש"א דצריכה להמתין בין רחיצה לבדיקה כ10-15 דקות, ובדיעבד אם בדקה אחר 4 דקות מהני, ויש שחולקים בזה. ואם סמוך לשקיעה בדקה ומצאה טמאה, ה"ז כדיעבד, ותבדוק אחר 4 דקות שוב ומהני.

**בדיקת חו"ס**

**כתב** השו"ע (ס"ו) דכל הבדיקות בין של הפס"ט בין של ז' נקיים צריכה לבדוק בחורין וסדקים, והיינו שצריכה שהעד יעבור בכל או"מ סיבוב א' שלם, ובדיקת חו"ס הוא לעיכובא ובלא זה לא מהני בדיקה.

**וכתב** השו"ע (שם) שצריכה לבדוק בעומק עד מקום שהשמש דש, וכתב הרמ"א (שם) דבדיעבד אם לא בדקה עד מקום שהשמש דש, רק שבדקה עצמה יפה בחו"ס מהני, וחזינן דבדיעבד אי"צ לבדוק כל או"מ, דהרי דם האשה מטמאה בכל או"מ עד מקום שהשמש דש, וא"כ כשבודקת פחות ממקום שהשמש דש לא בדקה את כל או"מ, ויתכן שיש דם באו"מ שנטמאת ולא בדקה, ועל כרחך דאי"ז מעכב אם לא בדקה בכל או"מ, אולם מ"מ בדיקת חורים וסדקים דהיינו סיבוב א' שלם ה"ז לעיכובא.

**והנה** ברעק"א (מהדו"ק סוף סי' ס) כתב באשה שלא יכלה לעשות בדיקת חו"ס, שתכניס מוך ותבדוק בפי המקור, ובזה י"ל דלא בעינן בדיקת חו"ס. ועל זה סמכו באשה שיש לה פצעים באו"מ, שהולכת לאחות ובודקת בעד בפתח המקור ומהני, דאמרינן שאם היה מקורה פתוח היה נוטף דם על העד.

**והחזו"א** (סי' צב סקכ"א וכ"ה) כתב לדון בדברי רעק"א, דהנה מה דבעינן שתבדוק בחורין וסדקין הוא שעי"ז מתברר שנסתם מעיינה, דכל שמעיינה פתוח עומד טיפת דם בפי המקור, וע"י שדוחק העד בבדיקת חו"ס הוא יוצא, ולכן קינוח לבד לא מהני בתורת בדיקה, דאי"ז הוכחה שנסתם המעין, אמנם אף אם תבדוק בפי המקור ותמצא נקי, עדיין יש לחשוש שמא עדיין לא נסתם מעיינה, והדם שהיה בפתח המקור יצא לחו"ס דאין הדם שותת כל הזמן כמשנ"ת, וא"כ לפי"ז לא יהני הבדיקה של רעק"א, דהרי אינו בודק בחורים וסדקים, אלא רק בפתח המקור. אולם בסוף דבריו מצדד דמהני בדיקת רע"א, משום דבדיקת רע"א בפי המקור כוללת חו"ס שעיקר הכוונה שתהיה בדיקה יפה [עיי"ש].

**וכתב** עוד החזו"א דיתכן שאם ישאר העד זמן מרובה באו"מ, באופן שאין לחוש שהפסקת המעין הוא רק לפי שעה, יהא מהני, אולם לא נתברר כמה זמן צריך שיהא העד שם, דיהני בדיקה בכה"ג.

**ואשה** שבדיקת העד גורמת לה פצעים וכדו', יכולה להרטיב את העד ולסחוט אותו היטב, ואח"כ תבדוק.

**מוך דחוק וביום א' של ראייתה**

**כתב** השו"ע (ס"א) שלעולם ילמד אדם בתוך ביתו שתהא בודקת ביום הפס"ט במוך דחוק, ושיהא שם כל בין השמשות, שזו הבדיקה מוציאה מידי ספק. והנה בחוו"ד (סי' קצא סוף סק"ח) כתב דמוך דחוק היינו דצריכה למלאות כל או"מ במוכין, שלא יתאפשר שיצא דם מהצדדים, דאל"ה חיישינן דהמוך יכול להתכווץ ויפול דם מהצדדים. אולם אנן לא נהגינן לעשות מוך דחוק כהחוו"ד, משום דזה גורם לפציעות ומכות באו"מ, והיות שמוך דחוק אינו אלא מנהג טוב לכן אין מחמירים כהחוו"ד, אלא מכניסה עד באו"מ, ומניחתו כל בין השמשות.

**והנה** מצד הדין באותו העד שעושה את הפס"ט יכולה לעשות את המוך דחוק, אולם יש נוהגים שלוקחים עד אחר למוך דחוק, אבל מצד הדין אפשר לעשות מוך באותו העד שעשו בו את ההפס"ט.

**כתב** השו"ע (ס"ב) דכל מה שאי"צ מוך דחוק מדינא, אינו אלא כשלא הפסיקה ביום ראשון לראייתה, אבל ביום ראשון של ראייתה צריך מוך דחוק מדינא. ואף דקיי"ל (בסעי' יא) דאשה צריכה לפרוש ה' ימים משעה שראתה, דלא תסתור ז' נקיים משום פולטת ש"ז, שייך שתעשה הפס"ט ביום ראשון של ראייתה בתרי גווני, חדא (כמ"ש הש"ך בסק"ו) כגון אשה שנתקלקלה בתוך ז' נקיים, שפוסקת בטהרה באותו היום, ויום זה נחשב כיום ראשון לראייתה. אולם מ"מ אשה שראתה ביום א' של נקיים נקטינן (כמ"ש בפרדס רימונים בפתיחה לסי' קצו ח"ב אות טז, ובסי' קפד בש"ח סקט"ז) דאינו חשוב כיום ראשון של ראייתה, דאמרינן שהוא המשך לראיה קודמת, וע"כ אינה צריכה מדינא מוך דחוק, אבל אם ראתה ביום ב' של ז' נקיים דעבר עליה יום שלם שלא ראתה, ה"ז חשוב כיום א' של ראייתה דצריכה מוך דחוק מדינא. ועוד גוונא ששייך דאשה תפסיק ביום א' של ראייתה, כגון באשה שראתה טיפת דם ורוצה לעשות הפס"ט מיד, וז' נקיים תתחיל למנות אחר ה' ימים, דמדינא אי"צ להסמיך את הפס"ט לז' נקיים, ואם תפסיק בטהרה ביום ראשון לראייתה, כתב השו"ע דצריכה מוך דחוק מדינא.

**אולם** הרמ"א (שם) כתב דבדיעבד אם בדקה עצמה סמוך לבין השמשות, ומצאה עצמה טהורה, אע"פ שלא היה אצלה מוך כל בין השמשות, מהני. אבל אם בדקה שחרית לא מהני בלא מוך, הואיל והוא יום ראשון של ראייתה. וכתב הדגול מרבבה (ס"ב) דנראה דלאו דוקא בדיקת שחרית לא מהני, אלא כל שבדקה קודם מנחה קטנה לא מהני, והיינו שעתיים וחצי זמניות לפני השקיעה, ואם בדקה מן המנחה ולמעלה בדיעבד מהני.

**והנה** בביאור הגר"א (סק"ח) וכן בסד"ט (סק"ד וסק"ט) חלקו על הרמ"א, וכתבו לפסוק כמ"ש בשו"ע דיום ראשון של ראייתה צריך מוך דחוק מדינא, וא"כ נמצא לפי"ז דאשה שראתה ביום ב' של ז' נקיים שהוא יום ראשון לראייתה, דצריכה מוך דחוק מדינא, ומה שנוהגים היום במוך דחוק שרק מכניסים את העד אינו חשוב מוך דחוק לדעת החוו"ד כמשנ"ת, וא"כ צריכה להמתין עוד יום לעשות הפס"ט שלא יהא יום ראשון לראייתה.

**אולם** בלחו"ש (בשמלה סק"ד) פסק דבהפסיקה בטהרה ביום ראשון לראייתה בזמנינו אי"צ מוך דחוק מדינא, דהוכיח מהרבה ראשונים דכל דינא דביום ראשון של ראייתה צריכה מוך דחוק, אינו אלא בנדה ולא בזבה, משום דנדה מדינא משעה שראתה טיפת דם הרי היא טמאה שבעה ימים, ואחר ז' ימים טהורה אפי' ראתה דם כל הימים, דנדה מעיינה פתוח כל ז' ימים. אבל זבה היא ראיה מחמת חולי, וראייתה בלא עת נדתה, וטמאה עד שתספור ז' נקיים מיום ראיית הזיבה. ולכן בנדה שראתה יום אחד צריכה בדיקה מדינא, דחיישינן שמא הדם ימשיך שהוא עת ראייתה, אבל זבה אינו עת ראייתה ולא חיישינן שמא ימשיך דמה ולכן אי"צ מוך דחוק. ומה שאנו מחמירים בכל טיפת דם שרואה, שסופרת ז' נקיים, אינו אלא שלא יבואו לטעות בין ימי נדה וימי זיבה, וא"כ הכא אם היה דם נדה א"כ אי"צ ז' נקיים, ואם היא זבה א"כ אי"צ מוך דחוק, ולכן נקט כדעת הרמ"א דאי"צ מוך דחוק ביום ראשון של ראייתה.

**ולכן** נקטינן להלכה, דבדיעבד אם בדקה ביום ראשון של ראייתה מן המנחה ולמעלה מהני, ולכתחילה ודאי דצריך לעשות מוך דחוק כמו שאנו נוהגין להשאיר את העד באו"מ, אבל אם לא עשתה מוך דחוק ביום ראשון לראייתה ובדקה מן המנחה ולמעלה, בדיעבד אין אנו אוסרים אותה. וכמו"כ אשה שבדקה ונתברר למפרע דיום זה הוא יום ראשון לראייתה, כגון דטימאו את המראה שראתה בבוקר, וא"כ לא עשתה מוך דחוק, אין מחמירים לאוסרה. ובראיית כתם, כתב הש"ך (סק"ו) דאינו חשוב תחילת ראיה להצריכה מוך דחוק ביום ראשון של ראייתה.

**לבישת לבנים**

**כתב** השו"ע (ס"ג) ביום שפסקה מלראות ובודקת עצמה כאמור, תלבש חלוק הבדוק לה שאין בו כתם, ובלילה תשים סדינים הבדוקים מכתמים, ומיום המחרת תתחיל לספור שבעה נקיים. וכתב הרמ"א ומנהג כשר הוא כשהאשה פוסקת בטהרה שתרחץ ולובשת לבנים.

**והנה** בשו"ע לא כתב שצריכה ללבוש בגדים לבנים בז' נקיים, אלא חלוק הבדוק שאין בו כתם, וסדינים הבדוקים מכתמים. והרמ"א כתב שצריכה ללבוש לבנים. ויש לעיין בכוונת הרמ"א דכ' דצריכה ללבוש לבנים בז' נקיים, האם צריכה דוקא שיהיו בגדיה לבנים. דהנה כתב הרמ"א (או"ח סי' תקנא ס"ג) דבתשעת הימים דאסור ללבוש בגדים מכובסים, לצורך מצוה שרי, כגון אשה הלובשת לבנים, מותרת לכבס וללבוש לבנים ולהציע תחתיה, אבל בת"ב עצמו לא תלבש לבנים, רק לובשת חלוק בדוק ויפה. וצ"ב אמאי לא תלבש לבנים בת"ב, וכי היכן מצינו איסור ללבוש בגדים לבנים בת"ב. אלא ע"כ דכונת הרמ"א דצריך ללבוש לבנים בז' נקיים, אין כוונתו לבגד לבן, אלא לבגד מכובס, וטעמו משום שע"י שמכובס ניכר בו הכתם ביותר. ולפי"ז ביאור הדברים, דהשו"ע כתב שתלבש בגד בדוק מכתמים, וסגי בזה ואי"צ שיהיה הבגד מכובס, והרמ"א מצריך שיהיה הבגד מכובס. אמנם בת"ב כתב הרמ"א שלא תלבש בגד מכובס, אלא תסמוך על בדיקת החלוק שיהיה נקי מכתמים. וא"כ נמצא דאם יש לאשה בגד לבן ואינו מכובס, לכתחילה אין ללבוש בגד זה בז' נקיים, אלא צריכה שתלבש בגד מכובס.

**ומ"מ** זה ודאי דלא תלבש צבעונים בז' נקיים, וכמ"ש בתוה"ש (סק"ח) דהבגדים שלובשת בז' נקיים צריך שיהא הכתם ניכר בו, ובגד צבעונים אין הכתם ניכר בו. אולם מ"מ אין צריכה ללבוש לבן בדוקא, אלא כל בגד בהיר שניכר בו הכתם, ואין בו את הקולא של בגדי צבעונים, יכולה ללבוש בז' נקיים. ומ"מ בדיעבד אשה שלבשה בגדי צבעונים בז' נקיים, כתב בחכמ"א (כלל קיז דין ח) דהיא מותרת [אמנם כתב דאם פשעה ולא לבשה לבנים ראוי לקונסה].

**והנה** יש לדון באשה שיש לה פצעים באו"מ, האם צריכה ללבוש בגדים לבנים, דהנה קיי"ל באשה שיש לה פצעים, כמ"ש בחוו"ד (סק"ג) דחייבת שיהא ההפס"ט נקי לגמרי, דאין תולין במכה בהפס"ט. וכן צריכה עכ"פ לבדוק ביום אחד, שתהיה הבדיקה נקיה לגמרי, ואפי' אם בדיקה אחת ביום היתה נקיה לגמרי מהני, כגון אם ההפס"ט היה נקי, ובדיקה ראשונה ביום א' בז' נקיים לא היתה נקיה, ובדיקה הב' היתה נקיה, מהני, הואיל ומ"מ היה לה בדיקה אחת נקיה, ובדיקה ראשונה תולין אותה במכה. וטעם הדבר משום שדעת הרבה מהראשונים דבז' נקיים סגי בבדיקה אחת, ובשו"ע (ס"ד) כתב שזו הדעה העיקרית, רק אנן נקטינן כמ"ש בשו"ע בשם י"א דצריכה לבדוק בראשון ובשביעי, ובפחות מזה אין להקל, ולכן באשה שיש לה מכה נקטינן כמו עיקר דברי השו"ע, דסגי שתבדוק פ"א או בראשון או בשביעי, ובשאר הימים אי"צ לבדוק. ואם ראתה, תולין במכה שידוע שמוציאה דם, אפ' בג' ימים ראשונים, כדעת הרמ"א (בס"י), וא"כ יש לדון האם צריכה ללבוש לבנים או יכולה ללבוש צבעונים, דהרי כל מה דאמרינן שתלבש בגדי לבנים בז' נקיים, הוא כדי לברר אם נפסק מעיינה ואם תמצא כתם נטמאנה, אולם אשה זו אם תראה דם הרי נתלה במכה שידוע שמוציאה דם ולא תטמא, וא"כ אמאי תלבש לבנים.

**והנה** ברעק"א (מהדו"ת סי' לד) כ' באשה שרואה הרבה דמים, ויש לה כאב, אמנם אינה יכולה לתלות בזה דכאב אינו חשוב כמכה, ואינו תליה ברורה בכדי לטהר, וכתב רעק"א שתלבש בגדי צבעונים בז' נקיים ותהא מותרת. ויל"ע בדבריו, שאם תראה אשה דם כל ז' נקיים, וכן הדרך דנשים בגמר הוסת רואות מעט טיפות דמים, אטו נתיר לה שתלבש בגדי צבעונים ונתירה, והרי אנו יודעים שהדם ממקורה [ואין לומר כיון שאם אשה לבשה בגדי צבעונים בז' נקיים וראתה בהם דם בדיעבד מהני, ה"נ בכה"ג דקשה ליטהר נתיר לכתחילה. דל"ד דהכא ידעינן שיוצא דם ממקורה, וזה ודאי שאשה שתראה כדרכה לא נאמר לה שתלבש בגדי צבעונים ותהא מותרת, וכן בזמנינו הנשים אינם מרגישות, ואין שייך לידע האם ראייתה הוא מחמת וסת או לא, וא"כ ודאי לא נתיר לאשה ללבוש בגדי צבעונים ונתירה]. אמנם י"ל דבגונא דרעק"א שהיה לה כאב, דאיירי שאם היו בודקים אותה מסתבר שהיו מוצאים אצלה מכה, בזה איכא היתר ללבוש צבעונים, אבל בלא"ה ודאי א"א להתיר שתלבש בגדי צבעונים להתירה. וממילא באשה שבדקו אותה וידוע שיש לה מכה, יש לדון דאולי לא תלבש בגדי לבן אלא תלבש בגדי צבעונים, אולם אם לבשה בגדי לבן נתלה במכה את כל הכתמים.

**רחיצה קודם הפס"ט**

**כתב** הרמ"א (ס"ג) ומנהג כשר הוא כשהאשה פוסקת בטהרה שתרחץ ולובשת לבנים, אמנם אם לא רחצה רק פניה של מטה די בכך. והטעם שאמרו שתרחץ ביום שמפסקת בטהרה נחלקו בזה התוה"ש (סק"ו) והסד"ט (סקי"ב), דבתוה"ש כתב שהטעם צריכה לרחוץ, הוא שמא תמצא כתם על גופה או חלוקה בתוך ז' נקיים, ואין תולין בז' נקיים שהכתם מימי נדותה, ולכן ראוי שתרחץ פניה של מטה. אולם בסד"ט כתב להיפך, דהצריכוה לרחוץ כדי שאם תמצא דם בז' נקיים לא תקל על עצמה ותתלה שהדם מימי נדותה, לכן רוחצת את עצמה כדי שלא תוכל לתלות בימי נדותה. ונמצא לפי דברי התוה"ש שדין הרחיצה אינו אלא עצה טובה, שתרחץ כדי שלא תקלקל את עצמה, וא"כ יל"ע בדברי הרמ"א, דאם אינו אלא עצה טובה כדי שלא תקלקל את עצמה, א"כ מאי שייך לומר דאם רחצה רק פניה די בכך. ולפי דברי הסד"ט מבואר, דיש חיוב לרחוץ כדי שלא נתירה שתתלה בימי נדותה, וכמו שחייבו חז"ל שתלבש בגדי לבנים ולא צבעונים, כדי שלא תתיר את עצמה ע"י שתראה בבגדי צבעונים, ה"נ נהגו לרחוץ, ואם לא רחצה רק פניה של מטה כתב הרמ"א דדי בכך.

**והנה** בחכמ"א (כלל קיז דין ח) כתב את ב' הטעמים, שתקנו לרחוץ גם שלא תקלקל את עצמה וגם שלא תתלה את הכתמים בימי נדותה, וכתב כן לשיטתו שאין תולין בג' ימים ראשונים, לכן כתב שתרחוץ עצמה משום דבג' ימים ראשונים אם תמצא דם תתקלקל שלא תתלה בימי נדותה, ועוד שלא תקל על עצמה שאם תמצא אחר ג' ימים ראשונים לא תתלה בימי נדותה. אבל דעת הרמ"א נתבאר (לעיל בענין הכתמים) דתולין בימי נדותה גם בג' ימים ראשונים, וא"כ י"ל כמ"ש הסד"ט שכל דין רחיצה הוא כדי שלא תקל עליה ותתלה שמה שראתה הוא מימי נדותה.

**ונפק"מ** בין התוה"ש והסד"ט, אם צריכה לרחוץ גם בתוך או"מ, דלפי התוה"ש שדין הרחיצה הוא בשביל שלא תקלקל את עצמה, א"כ ראוי שתרחוץ גם בפנים או"מ, אבל לפי דברי הסד"ט אי"צ לרחוץ בתוך או"מ, דהא אין חשש שאם תראה תתלה בימי נדותה, דכשתפסיק בטהרה תראה אם יש לה דם בתוך או"מ. והנה בחכמ"א כתב שרוחצת בין ירכותיה וגם באו"מ, אולם החכמ"א י"ל דסבר כמו התוה"ש [וכמשנ"ת], ולכן כתב צריך שתרחוץ גם בתוך או"מ, אבל להסד"ט [וכן משמע בשו"ע כדבריו וכנ"ל] דהטעם דצריכה לרחוץ שלא תקל על עצמה לתלות בימי נדותה, א"כ לכאורה די שתרחוץ בחוץ ובין ירכותיה.

**והנה** יש מנהג שנשים רוחצות את כל גופם בהפס"ט, אולם לכאורה לפי הנ"ל אי"צ שתרחוץ את כל גופה, אלא די שתרחוץ באו"מ ובין ירכותיה, דאי"צ לרחוץ את כל גופה אלא המקומות שאם תמצא בו כתם תהא טמאה. אולם ברמ"א גבי תשעת הימים (או"ח סי' תקנא סעיף ט"ז) כתב, דאשה הלובשת לבנים יכולה לרחוץ מעט כדרכה בכל השנה, ובת"ב רוחצת רק באו"מ ובין ירכותיה. וכן בהל' יוה"כ כ' המשנ"ב (סי' תריג סקל"א) דמותר לרחוץ מעט בין ירכותיה, והיינו במקום שטמאה טומאת כתמים, והיינו בין רגליה, ולא מחוץ לרגליה דשם אינה טמאה טומאת כתמים, א"כ משמע דבתשעת הימים רוחצת מעט יותר וכדרכה כל השנה, וא"כ חזינן שבכל השנה היו נוהגים לרחוץ יותר. ויש נוהגים לרחוץ את כל הגוף או את החלק התחתון שבגופה, אבל מצד הדין אי"צ לרחוץ אלא פניה של מטה ובין ירכותיה, וצ"ע מהו הרחיצה של כל השנה. וכן יל"ע מש"כ הרמ"א מנהג כשר הוא שתרחץ ולובשת לבנים, אמנם אם לא רחצה רק פניה של מטה די בכך, מהו המנהג טוב שתרחץ, דלכאורה משמע דמנהג טוב לרחוץ כל גופה, דכ' דאם לא רחצה רק פניה של מטה מהני בדיעבד, וצ"ע אמאי נהגו לרחוץ את כל גופה עפ"י הטעמים הנ"ל, דהא אינם מקומות שמטמאים בכתמים [ועי' בש"ך סי' קצט סקי"ב שהביא דברי המשאת בנימין דכתב דנהגו בזמנם לרחוץ כל הגוף].

**בדיקת החלוק בז' נקיים**

**כתב** רעק"א (ע"ד השו"ע ס"ד) דבכל יום מז' נקיים צריכה לבדוק גם את חלוקה, ולפי"ז צריכה לבדוק גם את הסדין ששוכבת עליו, ולמעשה נראה בזמנינו כיון דנשים לובשות בגד צמוד לגופה, שאין חשש שהדם יעבור למק"א, א"כ לכאורה סגי שיהא הבגד הסמוך לגופה לבן, ואי"צ מצד הדין שיהא הסדין ושאר בגדיה ג"כ לבנים. אולם מ"מ נוהגים שיהא סדין לבן, אולם לגבי הבדיקה נראה דסגי שתבדוק רק את הבגד הסמוך לגופה, ואי"צ לבדוק את שאר בגדיה. והנה את העד צריכה לבדוק היטב אולי יש נקודה קטנה של דם, אבל בבגד הסמוך לגופה שאין צריכה לחשוש לנקודה קטנה של דם שהרי אינה טמאה עד כגריס, א"כ סגי שתראה שאין שם כתם יותר מכגריס.

**היסח הדעת**

**אשה** שהסיחה דעתה מטהרתה בז' נקיים, כגון שחשבה בודאי שנטמאה בתוך ז' נקיים והסיחה דעתה מטהרתה, כתבו הפוסקים (שו"ת מעיל צדקה סי' סג ובסד"ט סי' קצו סקי"ח ועוד) דאין עולה אותו היום לז' נקיים. והנה אם ראתה דם בעד ורוצה לשאול את הרב אם הוא טהור, אפי' כשמסתבר לה לאסור, אינו חשוב היסח הדעת. אולם אם לאשה היה נראה ודאי טמא, ומ"מ בעלה החליט לשאול ונמצא מראה טהור, ה"ז חשוב כהיסח הדעת. וכמו"כ אם בעלה נסע למדינת הים וכדו' בתוך ז' נקיים, והסיחה דעתה מטהרתה, ולבסוף חזר קודם הזמן וכדו' חשוב היסח הדעת.

**אולם** קיי"ל דהיסח הדעת הוא רק כשהסיחה דעתה במעל"ע שלם, ובפחות מזה אין מחמירים שיחשב היסח הדעת. והטעם בזה כמ"ש בתשו' אמרי יושר (ח"ב סי' לד), דהטעם דהיסח הדעת פוסל בז' נקיים, אינו משום דחיישינן שמא ראתה דם בזמן שהסיחה דעתה, אלא כל החסרון בהיסח הדעת הוא משום דהימים שהסיחה דעתה מהם אינם ספורים, ולכן כתב דכשהסיחה דעתה בב' ימים, אינה סותרת את כל הז' ימים, אלא משלמת עוד ב' ימים. וא"כ אם הסיחה דעתה שלא בשיעור של מעל"ע, כגון אם הסיחה דעתה באמצע היום, הרי בתחילת היום חשוב ספור, ואיכא מקצת היום ככולו, ורק אם הסיחה דעתה לילה ויום שלם חשוב היסח הדעת. ובלא"ה אפי' אם הסיחה דעתה כל היום ולא הסיחה דעתה בלילה, אינו חשוב היסח הדעת, דסומכים על שיטת רש"י דגם ספירה בלילה חשוב ספירה, ולכן אם חלק מהיום לא הסיחה דעתה, ה"ז עולה לה לז' נקיים.

**ויש** שרצו לומר (המע"צ סי' סג) דהטעם דהיסח הדעת פוסל בז' נקיים משום דחיישינן דילמא ראתה וארגשה ולאו אדעתה, כיון שהסיחה דעתה, ולפי"ז תסתור את כל הז' נקיים. אולם בחזו"א (סי' צב סקי"א) הק' על דעה זו, ממאי דקיי"ל דשוטה פקחות בודקות אותה, ואמאי, הא איכא למיחש שמא ארגשה ולאו אדעתה, אלא ע"כ כיון דבדקה ומצאה טהור לא חיישינן להכי. ולכן קיי"ל דאם הסיחה דעתה מעל"ע אין מפסדת אלא אותו היום, ואינה סותרת את כל הז' הנקיים [ושוטה אם תבדוק כל יום ודאי דיהני לה, ויל"ע אם לא תבדוק כל יום, דאין ספורים לפנינו, האם יהני].

**המתנת ה' ימים קודם ז"נ**

**הנה** קיי"ל (נדה כב.) דפולטת ש"ז תוך ג' ימים לשימושה בתוך ז"נ סותרת את אותו היום, ולכן כתב השו"ע (סי"א) דהמשמשת מיטתה וראתה צריכה לפרוש ג' ימים, ואח"כ מתחלת לספור ז"נ, דהיינו אם ראתה ביום א' פוסקת בטהרה ביום ד', ומתחלת ז"נ ביום ה'. אולם כ' הרמ"א דנהגו להחמיר שצריכה לספור ה' ימים משעה שראתה, ואח"כ סופרת ז' נקיים, כגון אם ראתה ביום א' תעשה הפס"ט ביום ה', וביום ו' תתחיל ז"נ, דחיישינן שמא תשמש ביום א' בין השמשות, ותסבור שהוא יום, ואפשר שהוא לילה, ואם תתחיל למנות ז"נ מיום חמישי, יהא בתוך ג' ימים לשימושה, ולכן החמירו לספור ה' ימים. וכ' עוד הרמ"א, דאפי' לא שימשה מחמרינן שתספור ה' ימים, אטו שימשה.

**ולכן** נראה דאשה שראתה בבין השמשות, יכולה לסמוך שראיה זו מהיום הקודם ולא תספור אלא ד' ימים מהיום הבא, דכל החומרא של ה' ימים הוא משום דחיישינן שמא תשמש ביום א' בין השמשות ותסבור שהוא יום ובאמת הוא לילה, לכן כשראתה בבין השמשות יכולה להקל למנות ד' ימים.

**ושיעור** ביה"ש, י"א שהוא כ30 דק', וברמב"ם בהלכות תרומות (פ"ז ה"ב) מבואר שהוא 18 דק' [ולגבי טבילה מחמירים 30 דק', וכמו"כ במוך דחוק דצריך שיהא אצלה כל ביה"ש לכתחילה מחמירים 30 דקות, אבל אם קשה לה וכדו' יש להקל ב18 דק'].

**ו**אשה שראתה בתוך ז' נקיים, כתבו האחרונים (הט"ז סק"ח והש"ך סקכ"ב) דפשיטא דאי"צ לספור עוד ה' ימים, דהרי היתה אסורה ולא חיישינן שמא שימשה. ונחלקו האחרונים (עי' בדרכ"ת סקפ"ו) אם קודם היום שראתה היה יום הוסת, דהיה אסור לה לשמש באותו היום, וליכא למיחש לפולטת ש"ז, האם הוא נמנה בה' ימים. ומ"מ באבילות וכן בת"ב וביוה"כ דאסורים לשמש, אינו נמנה מה' ימים, דאין אסורים מחמת איסור נידות.

**ואם** כשחזרה מטבילתה מיד ראתה דם, בפת"ש (סקט"ז) הביא מחלוקת אם צריכה למנות ה' ימים, ולהלכה קיי"ל כמ"ש החזו"א (במכתב בספר טהרת ב"י), דאם ראתה מיד בחזרתה מהמקוה כ"ז שלא לנתה אם בעלה אי"צ למנות ה' ימים, אבל אם לנתה עם בעלה אפי' לא שימשה, וראתה דם, צריכה לספור שוב ה' ימים.

**סימן קצז**

**טבילה**

**טבילה בזמנה**

**כתב** השו"ע (סי' קצז ס"ב) **אם בעלה בעיר מצוה לטבול בזמנה שלא לבטל מפריה ורביה אפי' לילה אחת.** הנה אף במקום דאין ביטול פו"ר, אסור לדחות את הטבילה אם יכולה לטבול, אולם במקום דיש חיוב של פו"ר, מבואר ברמב"ם (פט"ו מהל' אישות ה"א) ובמשנ"ב (סי' רמ סק"ב) דחייבת לטבול ולא מהני מחילה, ואסור לה לדחות טבילתה. אבל אחר שקיימו מצות פו"ר, או שהיא מעוברת, או בשאר זמנים שאינה יכולה להתעבר, כתב המשנ"ב דמועיל מחילה של שניהם, אבל בלא מחילה אסור לדחות את הטבילה.

**והנה** בש"ך (סק"ג) כתב בשם המהר"ם מלובלין דכלה בתולה שארע טבילתה בליל שבת, דנהגו בזמנם שלא לבעול בעילת מצוה בשבת, דמ"מ תטבול אפי' בשבת משום שאר קריבות, אולם באלמנה שנקנית בביאה, ואסור לבוא עליה ביאה ראשונה בשבת מדינא, דהוה כקונה קנין, כתב הרמ"א (ס"ב) שלא תטבול בשבת, שכיון שאסור מדינא לבוא עליה בשבת, אסור לה לטבול גם משום שאר קריבות. וביאר דהחילוק בין אלמנה לכלה, הוא דמה שאין בועלים בשבת בתולה אינו אלא חומרא בעלמא, לכן התירו לה לטבול משום שאר קריבות, אבל באלמנה שאסורה מדינא לבעול בשבת, לכן אסור לה לטבול גם משום שאר קריבות דחיישינן שמא יבוא עליה.

**וא"כ** נמצא דאשה שאסור לה לשמש מחמת סיבה רפואית וכדו', מ"מ תטבול אף בשבת משום שאר קריבות. אמנם אשה שליל טבילתה חל ביום הוסת, אין לה לטבול בליל שבת, ואף שהפת"ש (סי' קפד סקכ"ב) כתב שתטבול, הוא לשיטתו דס"ל דשאר קריבות מותרים ביום הוסת, אבל לדידן דנוהגין להחמיר ביום הוסת אף לשאר קריבות, א"כ אין לה לטבול בשבת. ונראה דאף בחול לא תטבול, דהא כתב הש"ך שאלמנה לא תטבול בשבת אף שע"י טבילתה תהיה מותרת לשאר קריבות, שכיון שאסורה בתשמיש מדינא, לא תטבול, דחיישינן שמא יבוא עליה, וא"כ ה"נ ביום וסתה אין לה לטבול, כיון שאסורה בתשמיש, ויש לחשוש שמא יבוא עליה.

**והנה** בגמ' (נדה טו.) משמע דאשה טובלת בזמנה אפ' אין בעלה בעיר, אולם בשו"ת שבות יעקב (ח"ג סי' עז) כתב דלכתחילה אשה לא תטבול כשבעלה אינו בעיר, משום רוח טומאה ומזיקים שנדבקים בה, וכ' שאם טבלה, תישן עם תינוק או תשים סכין תחת הכר. אולם אם בעלה יבוא ביום, נראה דלא תחשוש להיזק ותטבול לילה קודם, וכן אם מסופקת שמא יבוא בעלה בלילה, תטבול ולא תמתין עד שבעלה יבוא, שכיון שעושה מצד הדין אי"צ לחשוש לרוח טומאה.

**דחתה את טבילתה לליל שבת**

**כתב** הרמ"א (ס"ב) דאם יכלה לטבול קודם ודחתה את הטבילה, כגון מחמת שבעלה לא היה בעיר, י"א שלא תטבול בליל שבת, ולדעות אלו גם במוצ"ש לא תטבול, דלכתחילה צריכה להסמיך את הטבילה לחפיפה (דלכתחילה צריכה לעשות חפיפה ביום וע"כ חופפת כבר ביום שישי), אבל במקום שאין מנהג אין להחמיר. ובזמנינו נחשב שאין מנהג בזה, ולכן אם דחתה טבילתה אף מחמת טעם קלוש, כגון שהיה לה חתונה וכדו', טובלת אפי' בליל שבת. אולם אם פשעה ולא טבלה בזמנה, כתב הסד"ט (סק"ד) שלא תטבול בשבת, כיון דהב"ח מחמיר שלא לטבול בליל שבת בזה"ז אפי' במקום שאין מנהג, מחמת דאין אנו רגילים לרחוץ בצונן, וא"כ כשטובלת הרי זה נראה כמתקן מנא, ע"כ כשפשעה מחמירים שלא תטבול בשבת. ונראה שאין חילוק אם פשעה בזה שדחתה טבילתה, או שדחתה את ההפס"ט וז"נ, מ"מ אסור לה לטבול בליל שבת.

**זמן הטבילה**

**איתא** בגמ' (נדה סז:) דנדות דזמנינו דהם ספק זבות, וסופרות ז' נקיים מדאורייתא, טובלת ביום ז' מיד אחר הנץ החמה, דמקצת היום ככולו, ומותרת לשמש מיד, אבל גזרו חז"ל שלא לטבול ביום ז', גזירה שמא יבא עליה אחר טבילתה ביום ותראה ותסתור מניינה, ונמצא שבעל זבה. לכן אמרו חז"ל שתטבול בליל שמיני, ואף אם המתינה ולא טבלה ביום השביעי אסורה לטבול בשמיני או בתשיעי ביום, גזירה משום סרך בתה, פי' שסבורה שאמה טבלה ביום ז' ותעשה כן גם היא (שו"ע ס"ג).

**ואם** עברה וטבלה בשביעי ביום, כתב השו"ע (ס"ה) דבדיעבד עלתה לה טבילה, אולם בש"ך (סקי"א) כתב דלכתחילה צריכה לחזור ולטבול. אמנם אם טבלה בבין השמשות, דג"כ לכתחילה אסור לה לטבול, כתב הפת"ש (סקי"ג) דבדיעבד עלתה לה טבילה, ואינה צריכה לחזור ולטבול, וכן אם יש ספק אם טבלה ביום או בלילה אי"צ לחזור ולטבול שנית. וכמו"כ אם טבלה בשמיני ביום, דאסור משום סרך בתה, בדיעבד עלתה לה טבילה, ובמקום שיש אונס כתב השו"ע (ס"ד) דמותר לטבול בשמיני ביום.

**וכתב** הרמ"א (ס"ג) שכלה יכולה לטבול בשביעי ביום, דאינה באה אצל החתן עד הלילה, אולם בש"ך (סק"ט) כתב שלא תטבול ביום, ולהלכה נקטינן כדעת הרמ"א שיכולה לטבול ביום.

**אולם** נחלקו האחרונים כשטבלה ביום אימתי לעשות את החופה ביום או בלילה, דברעק"א (שם) משמע דאף את החופה יכולים לעשות ביום, אבל בדגול מרבבה (שם) כתב שלא יעשו את החופה עד הלילה, ולמעשה תש"ח. ואף במקום שמקילים לעשות את החופה ביום, כגון בימי הקיץ הארוכים שאם ידחו את החופה יתפרסם הדבר, מ"מ אין עושים את היחוד עד הלילה, או שלא יתייחדו ממש כגון שמכניסים אדם נוסף עמם לחדר.

**סימן קצח**

**חציצה**

**חציצה, וגדר אינו מקפיד**

**איתא** בגמ' (נדה סז: עירובין ד: סוכה ו:) דמדאורייתא רובו ומקפיד עליו חוצץ, רובו ואינו מקפיד עליו או מיעוט המקפיד אינו חוצץ, וגזרו רבנן על רובו שאינו מקפיד ועל מיעוט המקפיד שחוצץ. וכ' הרמ"א (סי' קצח ס"א) דלכתחילה לא תטבול אפי' בדברים שאינם חוצצים, אטו דברים חוצצים. וע"כ גם במיעוט שאינו מקפיד נוהגים לכתחילה שלא תטבול, אבל אם קשה להסיר מיעוט שאינו מקפיד, אי"צ להחמיר ולהסירו, אבל במיעוט המקפיד ורובו שאינו מקפיד ה"ז חוצץ מדינא, וצריכה להיזהר בזה בכל גווני. וגדר מקפיד הוא בין לפי האשה ובין לפי העולם, והיינו דאם האשה לא מקפידה ואחרות מקפידות חשוב מקפיד, וכן אם כו"ע אינם מקפידות והיא מקפידה נחשב ג"כ לחציצה, דהולכים לחומרא גם לפי הקפדת האשה וגם לפי מה שנחשב מקפיד בעלמא.

**וגדר** דבר המקפיד ואינו מקפיד, כתב רש"י (סוכה ו: ד"ה אין) דדבר שאינו מקפיד היינו דבר שאינה מתכוונת להסירה מגופה, דכיון שאינה מתכוונת להסירו בטל לגופה ואינו חוצץ. וכ"כ ברמב"ם (פ"א מקואות הי"ב) שמקפיד עליו היינו שרוצה להעבירו, ומבואר בזה דאם אינה מתכוונת להסיר את החציצה, אפי' שזה מפריע לה ואינה רוצה בזה, מ"מ חשוב שאינו מקפיד ואינו חוצץ. וכן מבואר בשו"ע (סי' קצח סמ"ז) גבי כינים שדבוקים בבשר ונושכים בעור במקום שיער ונדבקים בחוזק בבשר שצריך להסירן ע"י חמין ולגוררן בציפורן ואם אינו יכול להסירם אינו חוצץ, וכתב הגר"א (סקנ"ג) כיון דהיינו רביתיה ואינה מקפדת. ולפי"ז אשה שנדבק בידיה דבק שאינה יכולה להסירו, אינו חשוב חציצה, אולם אם טעתה שחשבה שאין יכולים להסיר הדבק, ולבסוף התברר שיכולה להסירו ה"ז חשוב חציצה.

**אשה שיש לה כינים**

**והנה** בשו"ע מבואר שאשה שיש לה כינים צריכה להסירם, ורק אם אינה יכולה להסירם מחמת שדבוקים בחוזק בבשר אינם חוצצים. והורה הגריש"א שאם יש לה הרבה כינים ואי אפשר שתוציא את כולם, שתסרק כדרכה תמיד, ואם נשארו כינים אינה חציצה. וטעמו נראה, דהנה ידוע בזמן חז"ל שאין לך כל מיטה ומיטה שאין בה כמה טיפי דם מאכולות, והיו מלאים כינים בכל מקום, וא"כ היאך טבלו, אלא ע"כ דאף שאינה רוצה שיהיו לה כינים כלל, כיון שמתייאשת מלהסירם, חשוב שאינה מקפדת עליהם, ואינו חוצץ.

**תפירות נמסות**

**נחלקו** פוסקי זמנינו לגבי תפירות נמסות, שאין האשה מתכוונת להסירם אלא יורדים מאליהם [כגון תפירות בשיניים שהדבר מצוי שעושים תפירות נמסות], אם זה חוצץ, שהרי אין בכוונתה להסיר את התפירות לעולם, ואח"כ זה יפול מאליו. וסברת המקילים היא, דזה דומה לכינים דאינם חוצצים כשאין דעתה להסירם, וה"נ אין בדעתה להסיר את התפרים ולכן אינו חוצץ. אולם בתשו' מאהבה (ח"ג בגליון על סי' קצח, הובא בתשו' כתב סופר סי' צא) נשאל לגבי רטיה שהמציאו הרופאים שצריך להיות ע"ג ארבעה ושלושה חדשים, ואח"כ נופלת מאליה, אבל בתוך הזמן א"א להסירה בשום אופן, והאשה אומרת שאינה מקפדת כלל, וכ' התשו' מאהבה דחוצץ, ולכן יש מהפוסקים דס"ל דתפירות נמסות אע"ג שאין בדעתה להסירם ה"ז חוצץ.

**דין הגלד ודין ברזלים ע"ג השינים**

**גלד** שע"ג המכה, כתב בשו"ע (בס"ט) דכל תוך ג' ימים לח הוא ואינו חוצץ, לאחר מכאן יבש וחוצץ, לפיכך אשה בעלת חטטים צריכה לחוף במים עד שיתרככו. והטעם דמועיל מה שחופפת במים עד שיתרכך, כתב החזו"א (סי' צד סק"ד) דהגלד עצמו שעל הפצע אינו חוצץ, כיון שהוא כגופה כמו עורה, אמנם על הגלד יש דם יבש וריר שיצא מהפצע, והם אינם כחלק מעורה, וחוצצים, ובזה שחופפת במים ומרככת את הגלד, יורד הדם היבש והריר, ונשאר רק הגלד שהוא אינו חוצץ. והנה בט"ז (סקי"ד) כתב בשם המהרש"ל דצריך להסיר את הגלד, וכן נהג השר מקוצי שהיה מוריד גלד, אבל למעשה אינו כדאי להוריד את הגלד, משום שכשמורידים גלד יוצא דם והוא מתייבש וחוצץ, ולכך עדיף שלא להוריד את הגלד, אלא תרכך את הגלד במים כמו שכתב השו"ע. ובדיעבד אם לא ריככה את הגלד מקילים דאינו חוצץ, והטעם כמ"ש הראשונים (מרדכי נדה סי' תשמח וסמ"ג לאוין קיא לח ע"ד) דמעיקר הדין אי"צ להסיר את הגלד, כיון שמצטערת בנטילתו, והוה ליה דבר שאינו מקפיד שאינו חוצץ, ומ"מ נהגו להסירו ולרככו במים, ולכן בדיעבד אם לא ריככה את הגלד אינו חוצץ, וכמו"כ נקטינן דגלד שאינה מצליחה לרככו, שאם יש צער בהסרתו אינו חוצץ.

**ולפי"ז** כתב הכת"ס (תשו' צא) שכל דבר שעל גופה ומצטערת להורידו אינו חוצץ, והק' הכת"ס מאי שנא מרטיה דמבואר בשו"ע (ס"י) דחוצץ, אע"ג דג"כ מצטערת בהסרתו, וביאר דשאני רטיה כיון שרגילים לפתוח את הרטיה מזמן לזמן, לכן אינו בטל לגוף וחוצץ, אולם רטיה שמנחת על גופה הרבה זמן אינה חוצצת. אולם בסוף התשו' הביא דברי התשובה מאהבה (הנ"ל) גבי רטיה, שדבר שאינה מתכוונת להסירו ואח"כ יורד מאליו דחוצץ, ולכן כתב דאף רטיה שאין בדעתה להסירה ומצטערת בהסרתו חוצצת.

**ולפי"ז** נחלקו הפוסקים באשה שיש לה ברזלים לישור השיניים, שיש לה צער וקושי רב בהורדתם, אם זה חוצץ או לא. דעת הגר"ש ואזנר (שבט הלוי ח"ב סי' צח) דיש להקל עפ"י דברי הכת"ס שדבר שמצטערת בהסרתו אינו חוצץ, וה"נ ברזלים לישור השיניים אינו חוצץ, ואף שבכת"ס הביא דברי תשו' מאהבה שלא להקל בזה, מ"מ כאן יש להקל יותר כיון שהברזלים הם בבית הסתרים, ושיטת הריטב"א (קידושין כה:) דחציצה בבית הסתרים אינה אלא מדרבנן. ועוד שהברזלים אינם אלא מיעוט, ובין כך אין בזה דין חציצה מהתורה. ובפרט שהברזלים נמצאים ע"ג השיניים יותר מל' יום, וא"כ הוי כדבר קבוע בגופה שאינו חוצץ. וכן נוטה להקל בשו"ת מנחת יצחק (ח"ו תשו' פו) מחמת דברי הכת"ס דיכולה לטבול עם הברזלים שבשיניים, אבל כתב דלכתחילה תיזהר שלא יהיו לה ברזלים. אולם באגר"מ (ח"א תשו' צ"ו) כתב שברזלים לישור שיניים, אם מהודקים בשיניה, הר"ז חוצץ.

**עוד** יש לדון בזה, עפ"י מש"כ בסד"ט (ססקכ"ו) לחלק בין גלד שאינו חוצץ לרטיה דחוצצת, דגלד הוא דבר הבא מגופה ומתבטל לגוף ולכן אינו חוצץ, אבל רטיה אינה חלק מגופה וע"כ חוצצת. ובבינת אדם (כלל קיט אות יב) כתב דהטעם שרטיה חוצצת הוא כיון שעדיף לה שלא יהא לה כלל את המכה, וממילא חשיב שאינה רוצה את הרטיה, והוי כדבר המקפיד שחוצץ. וא"כ לפי"ז יש לדון דצריך להחמיר בברזלים ע"ג השיניים, דאינו דומה לגלד כיון דאינו חלק מגופה, ואף לסברת הבינת אדם יש להחמיר, דהא רוצה שלא תצטרך כלל לברזלים שבשיניים.

**אולם** בגבס שאינה יכולה להסירו ומצטערת בהסרתו ה"ז חוצץ, דדעת המקילים בברזלים שבשיניים מחמת שמצטערת בהסרתם, אינו אלא בצירוף הא דהוה בבית הסתרים, וע"כ בגבס אין להקל.

**סתימות זמניות**

**הבינת** אדם (כלל קיט דין יח) כתב לגבי סתימות שבשיניים אפי' קבועות דהר"ז חוצץ, אולם קיי"ל דלא כהחכמ"א, דאינם חוצצות, ואף בסתימות זמניות קי"ל דאינו חוצץ. ועדיף מברזלים שע"ג השניים, חדא כיון שסתימות אלו נעשות ליופי, ודמי למש"כ בשו"ע (סי"ז) דצבע שצובעות הנשים את פניהם וידיהם דאינו חוצץ, משום שנעשה ליופי והוי כחלק מגופה, וה"נ סתימות זמניות נעשים ליופי [אמנם הבינת אדם לא כ"כ, דס"ל שהסתימות לא חשיבי שנעשו ליופי]. אולם בסד"ט (סקל"ג) דייק מדברי השו"ע דצבע שנשים צובעות אינו חוצץ, רק בצירוף שני טעמים, גם משום שנעשה ליופי וגם משום דצבע אין בו ממשות, וא"כ סתימות דיש בהם ממשות הוי חציצה. ובאגר"מ (ח"א סי' צז) כתב עוד טעם להתיר בסתימות זמניות, עפ"י מש"כ בשו"ע (סי' רב ס"ד) דידות הכלים שנשברו אינם חוצצים, ואפי' אם דעתו להחליף את הידיות מחמת שנשברו, דכיון שמשתמש בזה עד שיחליפם ה"ז חשוב כחלק מהכלי, וה"נ בסתימות זמניות כיון שעתה צריכה היא את הסתימות כדי לאכול כראוי, ה"ז כידות הכלים ואינו חוצץ. ועוד כתב טעם להקל בסתימה זמנית, דחשיבא כקבוע, כיון שלאחר שמסירה את הסתימה הזמנית מניחה סתימה אחרת במקומה.

**ודעת** הגריש"א להלכה דסתימה זמנית אינה חוצצת, אולם צריך שהסתימה זמנית תהא לפחות שלושים יום בכדי שיחשב כדבר קבוע בגופה. ובחלקת יואב (ח"א סי' ל) כ' שצריך שיהא קבוע ז' ימים. ונחלקו הפוסקים (הובא בבדי השולחן ס"ק קעט) היאך מונין את הל' יום, אי כל שהסתימה קבועה אצלה ל' יום הוי כסתימה קבועה ואי"ז חוצץ, או שצריך שמיום הטבילה אינה מסירתה עוד ל' יום.

**חציצה בציפורניים ובשערות**

**כתב** השו"ע (סי"ח) דטיט שתחת הציפורן ה"ז חוצץ, לכן נהגו הנשים ליטול צפרנים קודם טבילה, דחוששים שיש טיט תחת הציפורנים. ונחלקו הט"ז (סקכ"א) והש"ך בנקוה"כ (שם), באשה ששכחה ליטול ציפורניה בשבת מה תעשה, דעת הט"ז דתנקה היטב תחת צפורניה, ולא תקצוץ ע"י נכרית. ודעת הש"ך שמותר לומר לנכרית שתקוץ לה ציפורניה, כיון דהוי שבות דשבות במקום מצוה, שאם תקצוץ הנכרית בידיה הוה דרבנן, כיון דהוי מלאכה שלא כדרך, ואף אם תקצוץ בכלי אין כאן איסור תורה, דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה כיון שאינה צריכה את הציפרניים [ומצינו מחלוקת זו באו"ח (סי' שכח ס"ג), שכתב הרמ"א שהחושש בשיניו בשבת אומר לאינו יהודי להוציאו, וכתב הט"ז (שם סק"א) לחלוק, דלא שייך בזה מסייע אין בו ממש כיון שצריך לפתוח את הפה, וכמו בציפורניים שצריכה לפשוט את ידה לפני הנכרית].

**והנה** במשנ"ב (סי' שמ סק"ג, ובביאור הלכה שם ד"ה בין) פסק כדעת הש"ך, דלכתחילה תקוץ ע"י נכרית, ואם אין נכרית יש לסמוך בשעת הדחק שתנקר היטב. אבל להלכה לא קיי"ל הכי, אלא כמ"ש הט"ז דתנקה תחת צפרניה היטב, כיון דדעת הרמב"ן (שבת קו:) דגזיזת צפרנים בכלי אי"ז חשוב מלאכה שאי"צ לגופה, דכיון דצריכה את הגזיזה לתיקון האדם חשיב מלאכה הצריכה לגופה, וא"כ אסור לקצוץ צפרנים מדאורייתא, וא"כ א"א שתקוץ הנכרית בכלי דאי"ז שבות דשבות, ורק אם תקצוץ הנכרית בידיה או בשיניה שרי, אבל אין בנמצא נכרית שתעשה קציצה שלא בכלי, ועוד שאם תקוץ בידיה יש לחשוש שישארו שיריים בציפורניים שמקפדת, ע"כ עדיף שלא לעשות כן, אלא אם שכחה לקצוץ צפרניה תנקה היטב תחת הציפורניים, ותטבול, וכדעת הט"ז.

**ובשאר** ימות השבוע, אם שכחה ליטול ציפורנייה, לכתחילה צריכה לחזור ולטבול. וכתב בש"ך (סקכ"ה) שאף אם לנתה עם בעלה תחזור ותטבול למחרת, אבל בט"ז (סקכ"א) כתב שאם שימשה עם בעלה אי"צ לחזור ותטבול, והמהר"ם מלובלין (סי' עא) כתב שאפי' אם רק לנתה עם בעלה אי"צ לחזור ולטבול, והכי קיי"ל.

**וכמו"כ** לגבי שערות שדרכה לגוזזם, ולעולם קודם טבילה היא מקפדת להורידם, לכתחילה אם טבלה צריכה לחזור ולטבול, ובדיעבד אם לנתה עם בעלה או שאי אפשר כבר לטבול [כגון שהמקוה סגור], מקילים שאי"צ לחזור ולטבול, וכן בשבת שא"א לה להסיר את השערות טובלת בלא שתסיר אותם, משום דמעיקר הדין הציפורניים והשערות שדרכה לגזוז אינם חוצצים, כיון שהוא חלק מגופה, והטעם שצריכה להסיר אותם הוא משום שי' הראב"ן שכל העומד לקצוץ כקצוץ דמי, ולכן בדיעבד אין לדחות את הטבילה למחרת מחמת זה.

**ובאחיעזר** בתשו' (ח"ג סי' לג) כתב להקל בנשים שאינם רוצות לקצוץ את הציפורניים ואם יחמירו להם לחתכן לא יטבלו כלל, לכן כתב שיטבלו בלא שיקצצו, כיון דכל מה שקוצצים הציפורניים אי"ז מחמת שרוצות לקצוץ, אלא רק מחמת ההלכה דנהגו לקצוץ לפני הטבילה, ובאמת אינם מקפידות ע"ז, א"כ אינו חשוב כדבר המקפיד [והביא שם ראיה מתוס' בב"מ (ל. ד"ה אף), שכתבו דעול ע"ג פרה אדומה אינו חשוב דלא ניחא ליה, דרק מחמת שנפסלת הפרה לא ניחא ליה בזה, וה"נ כיון שרק מחמת ההלכה קוצצת ציפורנייה, א"כ אינו חשוב כדבר המקפיד שחוצץ].

**צבע ואיפור**

**כתב** השו"ע (סי"ז) דצבע שצובעות הנשים את פניהם וידיהם אינו חוצץ. והנה בסד"ט (סקל"ג) כתב דצריך ב' טעמים בכדי שלא יחצוץ, גם משום שנעשה ליופי, וגם משום דצבע אין בו ממשות, ולפי"ז אם נשפך על האשה דיו וכדו', או שנשאר מעט איפור על פניה וכבר אינו ליופי, ה"ז חוצץ, אולם במשנ"ב (סי' קס"א סקי"ג) מיקל בכל צבע שאינו חוצץ מחמת שאין בו ממשות. והמנהג להחמיר כהסד"ט, וצריך להסיר את כל הצבעים שעליה, ואף עם איפור לא תטבול, כיון שיש לחשוש שהמים יקלקלו את הצבע וכבר לא יהיה ליופי, ושוב יחצוץ. אולם אם לא הצליחה להסיר את האיפור והצבע, סומכים על מה שנתבאר לעיל שדבר שאינה יכולה להסירו אינו חוצץ, וכדין כינים הדבוקות בבשר דאם א"א להסירם אינם חוצצים, וכמשנ"ת.

**עור קשה וציפורניים שנחתכו מקצתם**

**נשים** שיש להם עור קשה, אינם צריכות להסירו לפני הטבילה, כיון שאינה מקפידה ע"ז ואין בדעתה להסירו והוי כחלק מגופה, ואדרבה אם מסירתו, פעמים שאינה מסירתו היטב, ואז מכאיב לה העור היבש, ושוב רוצה להסירו, והוה חציצה לכתחילה, וצריכה לחזור ולטבול, ומ"מ בדיעבד אם לנתה עם בעלה מקילים גם בזה, משום דהטעם דהוי חציצה הוא חומרא מדברי הראב"ן, וכדלעיל.

**ואם** חתכה רק מקצת מהציפורן הרי זה חוצץ, משום שהמים לא נכנסים למקום החתך כיון שהציפורן שנחתכה מהודקת לשאר הציפורן, ואינו ראוי לביאת מים וחוצץ. אולם אם חתכה את רוב הציפורן, א"כ נכנסים מים ואינו חוצץ. אמנם לכתחילה צריכה להסיר כל הציפורן, שכיון שדעתה להסיר מה שנשאר, הרי זה עומד ליגזז והוי חציצה לדעת הראב"ן, ומ"מ בלנתה עם בעלה יש להקל כמשנ"ת. ואם יש לה קילופי עור, כיון שנכנס שם מים אינו חוצץ, אבל אם כואב לה מחמת הקילופי עור, חיישינן שמחמת שכואב לה נזהרת שיהיה העור דבוק לבשר, ולא יכנס שם מים, וה"ז חוצץ.

**ליפלוף שבעין**

**כתב** בשו"ע (ס"ז) ליפלוף שחוץ לעין ה"ז חוצץ אפ' הוא לח, ולכן אשה שיש לה דלקת עינים צריכה להזהר מליפלוף שיש לה בעינים, ולהורידו לגמרי.

**צורת הטבילה וחציצה בקמטים**

**כתב** השו"ע (סל"ח וסל"ט) דכשטובלת אינה צריכה לפתוח פיה כדי שיכנסו בה המים, ולא תקפוץ אותה יותר מדאי, אלא תשיק שפתותיה זו לזו דיבוק בינוני. ואח"כ כתב, לא תעצים עיניה ביותר ואל תפתחם ביותר, ואם עשתה כן יש אומרים שלא עלתה לה טבילה. ועוד כתב השו"ע (סל"ו) דצריך שיהיה המקוה גבוה ממעל לטיבורה זרת, לפחות, והיינו כ25 ס"מ, כדי יכנסו המים לכל הכפלים והקמטים. ואשה גבוהה שאין באפשרותה שיכנסו המים בכל קמטיה, צריכה לרחוץ במקומות שמתקפלים כגון תחת דדיה וכדו', שאם המקום רטוב מועילה הטבילה, כיון שהמים שעליה מתחברים עם מי המקוה.

וכתב הרמב"ן (סוף הל' נדה) ומדיני החציצה לא טוב היות האדם מחמיר יותר מדאי ומחפש אחר הספיקות לפסול טבילתה בדבר הקל, כי אם כן אין לדבר סוף, אלא אחר שחפפה ראשה, וסרקה במסרק, וחפפה, ורחצה כל גופה בחמין, ונזהרה לבלתי תגע בשום דבר חוצץ, ותעשה טבילתה בפשיטות איבריה וכל גופה, לא יכניס אדם ראשו בספיקות החמורות אשר אין להן קץ וסוף, כגון עצמה עיניה ביותר, קרצה שפתותיה ביותר, ומשאר הספיקות, כי מי יוכל להבחין בין עצמה ביותר ובין לא עצמה ביותר.