א - בדין משיכת מקצת לסימטא
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / המוכר את הספינה / שיעורים

**סימן א**

**בדין משיכת מקצת לסימטא**

**א**

א] **ב"ב** ע"ה ב', איתמר ספינה רב אמר כיון שמשך כ"ש קנה, ושמואל אמר לא קנה עד שימשוך את כולה וכו', וקי"ל כשמואל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממכירה ה"ג.

**והנה** כתב הרמב"ם בפ"ד ממכירה ה"ד, ז"ל, דבר הנקנה במשיכה, אם הי' ברה"ר ומשכו הלוקח לרשותו או לסימטא, כיון שהוציא מקצת החפץ מרה"ר קנה, עכ"ל, והראב"ד שם השיג ע"ז, ז"ל נ"ל שאין זה הדין בחפץ, דהא קי"ל בספינה כשמואל דאמר עד שימשוך את כולה, אבל בבהמה ודאי סגי לה ביד ורגל כת"ק, עכ"ל, והיינו דכיון דבעינן שימשוך את כולה, לא סגי במה שהוציא מקצת החפץ מרה"ר, ובעינן שיוציא את כולו מרה"ר.

**ובדעת** הרמב"ם דס"ל דסגי במה שהוציא מקצתו לסימטא, הנה בפשוטו הי' נראה למש"כ רבינו ירוחם ריש נתיב י' בדעתו, דס"ל דכל הא דבעינן משיכת כולה הוא דוקא בסימטא, אך בשאר חפצים סגי במשיכה כ"ד, וכמש"כ כן הרא"ש בפירקין סימן ב', ועיי"ש בנוס' הכת"י שדקדק כן מד' הרמב"ם בפ"ג שם, ואשר ע"כ שפיר כתב הרמב"ם דבשאר מטלטלין סגי להוציא מקצת לסימטא, וכ"נ בהגמי"י ד' קוש' שפירש כן בד' הרמב"ם.

ב] **אך** הנה המ"מ שם פירש לד' הרמב"ם בע"א, ז"ל, ובודאי אף דעת רבינו כן כשמואל וכו', אלא שהוא סובר דה"מ כשהדבר הוא ברשות שהמשיכה קונה ואין חילוק בין ספינה לשאר חפצים, אבל הכא טעמא אחרינא הוא, שזה כבר משכה כולה אלא שהיתה ברשות שאין המשיכה מועילה בו, כיון שהכניס מקצתה ברשות שהמשיכה קונה בו די בכך, עכ"ל, ובפשוטו מכוון דבריו הוא, דלקיום דינא דמשיכת כולה סגי במה שמשכה כולה ברה"ר, ולהך דינא דמשיכה ברה"ר אינה קונה ובעינן שיכניסנה לסימטא, סגי במה שהכניס מקצתה לסימטא.

**וכ"ה** מבו' גם בד' השו"ע בסימן קצ"ח, דבס"ג כתב דבכל משיכה צריך שימשוך החפץ כולו ויוציאנו מכל המקום שהוא בו, ובסי"ד כתב דבמשך מרה"ר לסימטא, כיון שהוציא מקצתו מרה"ר וכו' קנה, מאחר שמשכו כולו והוציאו מכל המקום שהי' בו, - וזה כמש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם, דאף דבכל החפצים בעינן משיכת כולו, מ"מ סגי לזה במה שמשכה כולה ברה"ר, ול"ב שיוציאנה כולה בסימטא.

**ובאו"ש** בהל' מכירה שם תמה ע"ז, דמאי נפ"מ במה שמשכה כולה ברה"ר, הרי אין משיכה קונה ברה"ר, וא"כ מ"ט מהני הא דמשכה כולה ברה"ר, דתו סגי במשיכת מקצתה בסימטא.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ג] **והנה** בד' רבותינו לא נתפרש מקור ד' הרמב"ם להך דינא, דאין דרכו של הרמב"ם להביא דינים שלא נתפרשו בגמ', אלא ב"יראה לי", ומתוך ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין נראה ללמוד דמקור דבריו הוא מסוגיית הגמ' לקמן פ"ד ב'.

**דהנה** במתניתין לקמן פ"ד ב' תנן, דהמוכר פשתן לחבירו, מדד ולא משך לא קנה, משך ולא מדד קנה, ובגמ' שם פרכינן מינה לרב אסי א"ר יוחנן דס"ל דמדד והניח ע"ג סימטא קנה, ובפשוטו הוא משום דכל שהונח לצרכו חשבינן להסימטא כחצרו, דא"כ מ"ט מדד ולא משך לא קנה, ומשני דאיירי ברה"ר, ופריך דא"כ מ"ט משך ולא מדד קנה הרי משיכה אינה קונה ברה"ר, ומשני דמאי משך נמי דקתני מרה"ר לסימטא.

**ובחי'** הרמב"ן שם כתב, ז"ל, מאי משך דקתני מרה"ר לסימטא, איכא למידק אי הכי אפי' לא משך משכח"ל דקנה ע"ג סימטא, עכ"ל, והיינו דבכה"ג שמשך מרה"ר לסימטא הרי א"צ לקנין משיכה, אלא הוא קונה משום חצר, ועיי"ש שכתב די"ל דאה"נ, ולא משום משיכה הוא קונה, אלא מטעם שהוציאו מרה"ר והוא עכשיו בסימטא.

**ונראה** שמזה הוא שלמד הרמב"ם דכל שמושך מרה"ר לסימטא, סגי להוציא מקצתו לסימטא, וזהו דתנן דמשך ולא מדד קנה, דאם משכו מרה"ר לסימטא, מיד כשהוציא מקצתו לסימטא קנה, ובכה"ג אין קנינו משום חצר אלא משום משיכה.[[2]](#footnote-3)

**וכן** משמע קצת מד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן שם, עיי"ש שפירש למשנתינו כשהפשתן נתון בכליו של לוקח, וכל הא דאינו קונה במדד, הוא רק ברה"ר, דבסימטא קנו לו כליו, והא דתנן דמשך ולא מדד קנה, היינו כשמשך מרה"ר לרשותו או לסימטא, ואח"כ כתב הרמב"ם שם, ז"ל, ודע שאם אפילו משך מקצת החפץ והוציאו מרה"ר קנה, עכ"ל, ומשמע דלמד לזה מהא דתנן דמשך ולא מדד קנה, אשר משמע דקנינו הוא במשיכה, וכיון שהוא בכליו של לוקח, הרי ל"ב בזה לקנין משיכה, אלא הוא קונה בכליו, כיון שהן מונחין בסימטא, ובע"כ דסגי במשיכת מקצתו לסימטא או לרשותו, ובכה"ג אינו קונה אלא משום משיכה.[[3]](#footnote-4)

ד] **אמנם** הנה מד' הרמב"ן שעמד בזה, מוכח דפליג ע"ד הרמב"ם וס"ל דל"מ המשיכה אלא כשהכניס כולה לסימטא, וזהו דקשיא לי' דא"כ ל"ב בזה לקנין משיכה, אלא הוא קונה משום חצר, וכ"ה מבו' גם ממשה"ק הרמב"ן שם לדעת רב אסי, דהיאך משכח"ל לקנין משיכה בסימטא, והבאנו דבריו לעיל סק"ג בהערה.[[4]](#footnote-5)

**ונראה** דיש ללמוד מדבריו, דגם לדעת רב דסגי במשיכת מקצת, לא סגי למשוך את מקצתו לסימטא, ובעינן שיהא כל החפץ בסימטא, - דאי נימא דלדעת רב סגי למשוך את מקצתו לסימטא, הרי י"ל דרב אסי ס"ל כדעת רב דסגי במשיכת מקצת, ואף דלא קי"ל הכי, הרי גם לא קי"ל כדעת רב אסי, וניחא שפיר הא דתנן דמשך ולא מדד קנה, אשר משמע דקנינו הוא במשיכה, דאיירי כשהכניס מקצתו לסימטא, וגם ניחא דשפיר משכח"ל לקנין משיכה, בגונא שמשך מקצת החפץ לסימטא.

**אמנם** הנה בד' הראב"ד מבו' להדיא, דכל הא דס"ל דלא סגי למשוך מקצתו לסימטא, הוא רק לפ"מ דקי"ל כשמואל דלא קנה עד שימשוך את כולה, אך לדעת רב דסגי במשיכה כ"ד, שפיר מהני כשמשך את מקצתו לסימטא, - וה"נ הוא בבהמה דאף לדעת שמואל סגי במה שעקרה יד ורגל, דל"ב שתיכנס כולה לסימטא, אלא סגי במה שהכניסה היד ורגל לסימטא, וכ"ה גם בד' רבינו יונה בשלהי סוגיין.

ה] **ועולה** לנו ג' דעות בד' הראשונים בדין משיכת מקצת לסימטא, דדעת הרמב"ם לפ"מ שפירש המ"מ דאף לפ"מ דקי"ל כשמואל דבעינן משיכת כולה, סגי במה שמושכה כולו ברה"ר ומכניס מקצתו לסימטא, ודעת הראב"ד ורבינו יונה דבגונא דסגי במשיכת מקצת, והיינו לדעת רב בכל המטלטלין ולדעת שמואל בבע"ח, סגי להכניס מקצת לסימטא, ובגונא דלא סגי במשיכת מקצת, דהיינו לדעת שמואל בכל המטלטלין, לא סגי להכניס מקצת לסימטא, ודעת הרמב"ן דאף בגונא דסגי במשיכת מקצת, בעינן שיהא כל החפץ בסימטא, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

**ג**

ו] **והנה** בחי' מהמהר"ם שי"ק לסוגיין שנד' בס' וזאת ליהודה כתב להביא מקור לד' הרמב"ם דסגי להכניס מקצת החפץ לסימטא, ול"ב שיהא כל החפץ ברשות שהמשיכה קונה בו, - דהנה הר"י מיגש לקמן בסוגיין ועוד מקמאי כתבו, דהא דל"מ מסירה בסימטא, הוא משום דמקום הספינה קנוי למוכר, וע"כ כ"ז שלא משכה ממקומה אינה נקנית במסירה, דהו"ל כמסירה ברשות מוכר דל"מ, - ולפ"ז הרי דמהא דלדעת רב סגי במשיכת מקצת, אף שהמקצת השני שלא נעקר ממקומו חשיב כרשות מוכר, בע"כ דל"ב שיהא כל החפץ ברשות שהמשיכה קונה בו, וה"נ לדעת שמואל דבעינן משיכת כולה, ל"ב שיהא כל החפץ ברשות שהמשיכה קונה בו, דבזה לא נחלקו רב ושמואל, עכ"ד.[[5]](#footnote-6)

ז] **אמנם** יש להעיר בזה, ורמז לזה המהר"ם שי"ק שם, דהנה השעה"מ בפ"ג מגניבה הק' ע"ד הרמב"ם דסגי בהוצאת מקצת לסימטא, מסוגיית הגמ' בשבת צ"ב א', דמוקמינן להא דתניא דהגונב כיס בשבת והי' מגרר ויוצא פטור דאיסור שבת ואיסור גניבה באין כאחד, דאיירי בנסכא, דאל"כ הרי קדים איסור גניבה לאיסור שבת, ולדעת הרמב"ם דכשהוציא מקצת החפץ לסימטא קנה, הרי גם בנסכא קדים איסור גניבה לאיסור שבת, דמשעה שהוציא מקצתה מרה"ר נתחייב בגניבה, ובשבת אינו חייב עד שהוציא את כולה, והק' כן גם בהא דמשני התם דהבמ"ע דאפקי' דרך שוליו, ואכמ"ל, וכבר רמז המחנ"א בהגה' הרמב"ם לקו' זו, ועיי"ש שהק' כן גם לדעת הרא"ש דבשאר חפצים מודה שמואל דסגי במשיכת מקצת, ומשמע דכשהיתה ברה"ר סגי להוציא מקצתה לסימטא, וא"כ קדים איסור גניבה לאיסור שבת.

**והשעה"מ** שם כתב לישב, דכל הא דמהני משיכת מקצת לסימטא לדעת הרמב"ם והרא"ש, היינו רק כשהחפץ הוא ברה"ר או בחצר שאינה של שניהם, אך אם החפץ הוא ברשות מוכר, לא קנה עד שימשוך את כולה, ובמשיכה כ"ד לא קנה כיון שעדיין מקצתו הוא ברשות מוכר, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בהל' מכירה שם, עכ"ד.[[6]](#footnote-7)

ח] **ויש** להוסיף, דבזה ניחא הא דמפרשינן לקמן בסוגיין לברייתא דספינה דה"ק, עד שימשכנה מרה"ר לסימטא, ואם רשות בעלים היא לא קנה עד שישכור את מקומה, וצע"ק שהרי גם ברשות בעלים מהני שימשכנה משם לסימטא, וא"כ מ"ט תני דלא קנה עד שישכור את מקומה.

**ולמש"כ** השעה"מ בדעת הרמב"ם ניחא, דבמושך מרה"ר לסימטא מהניא המשיכה ברה"ר אם אך הוציא מקצתה לסימטא, אך במושך ברשות מוכר ל"מ המשיכה ברשות מוכר כלל וצריך להוציא כולה לסימטא, וזהו דתני דברה"ר לא קנה עד שימשכנה, ואם מושכה ברה"ר מהניא המשיכה אם אך הויא משיכתו לסימטא, אך ברשות מוכר ל"מ כלל משיכה, ולא קנה עד שישכור את מקומו, ואף דבידו לקנותה ע"י שימשכנה ויכניס כולה לסימטא, מ"מ לא תני לה, דלא תני התם אלא את הקנינים המועילין ברשות זו שהיא נמצאת בו.

ט] **והנה** לפ"מ שהוכיח השעה"מ דל"מ משיכה היא שמקצתה הוא ברשות מוכר, הרי דאי נימא דבמשיכת מקצת בסימטא אכתי חשבינן למקצת שלא נעקר ממקומו, דהוא ברשות מוכר, תיקשי דהיאך מהניא המשיכה, הרי אף דל"ב שיהא כל החפץ ברשות שהמשיכה קונה בה, בעינן שלא יהא מקצתו ברשות מוכר.[[7]](#footnote-8)

**ובאמת** דקשיא כן גם לדעת שמואל דס"ל דלא סגי במשיכת מקצת, שהרי מודה שמואל דבבע"ח סגי בעקירת יד ורגל, משום דאידך למעקר קיימא, ובפשוטו אף דאידך למעקר קיימא, אכתי קנוי המקום שלא עקרה למוכר, ואפ"ה מהני משיכת מקצתה.[[8]](#footnote-9)

ט] **והי'** מקום לומר בזה, דאף שכתבו הראשונים דל"מ מסירה בסימטא משום דהו"ל כמסירה ברשות מוכר, מ"מ כל שמשך את מקצת החפץ, הרי דכיון דחשבינן למשיכה זו כתחילת משיכה דכל החפץ, עכ"פ לדעת רב דמהניא משיכה זו לקנות, מהני זה להפקיע את קנינו של המוכר מכל מקום החפץ, וע"כ שפיר מהניא משיכה זו לקנות, ועד"ז י"ל בבהמה דלמעקר קיימא, (ובפרט לפמש"נ במק"א די"ל דהא דמהני עקירת יד ורגל בבהמה, הוא משום דעי"ז הויא כל הבהמה כמהלכת, וכמו שמצינו לענין שבת).

**אך** בד' המהר"ם שיק מבו' שנקט לדבר פשוט, דל"מ משיכת מקצת להפקיע קנינו של המוכר מכל מקום החפץ, וכ"ה באולם המשפט סימן קצ"ח סי"ד, ולפ"ז תיקשי כנ"ל היאך מהניא משיכת מקצת בהני גווני, הרי אכתי הוי מקצת החפץ ברשות מוכר.

**ד**

י] **והנה** בביאור פלוגתת הרמב"ם והראב"ד אם סגי להוציא מקצת החפץ לסימטא, כתב באבהא"ז בהל' מכירה שם דפליגי בעיקר קנין משיכה, דדעת הראב"ד דהוא מגדר הכנסה לרשותו וכקנין חצר, וע"כ ס"ל דלא סגי להכניס מקצתו לסימטא, שהרי א"א לקנות ע"י קנין חצר את המקצת שלא הכניס לרשותו, וממילא אינו קונה כלל, עיי"ש, אך הרמב"ם ס"ל דדין משיכה הוא מעשה קנין, והיינו דבזה שמושכה מרה"ר לרשות או לסימטא הוי זה הוראת בעלות, וע"כ סגי במשיכת מקצת לסימטא, ועיי"ש במה שהוסיף לבאר בזה.[[9]](#footnote-10)

**אמנם** הדברים צ"ע, דאם לדעת הראב"ד קנין משיכה הוא כקנין חצר, וכמש"כ גם באבהא"ז שם פ"ב ה"ח וספכ"ט דהוא ממש כקנין חצר, ואין המשיכה עצמה קונה, אלא תוצאת המשיכה דהוי החפץ ברשותו, א"כ מ"ט נקט הראב"ד דלדעת רב סגי שימשוך מקצת החפץ לסימטא, והרי בקנין חצר אינו קונה כשאין כולו ברשותו, ועכ"פ אינו קונה את החלק שאינו ברשותו, וא"כ מ"ט משיכה קונה אף שלא הכניס כולו ברשותו, ורחוק הדבר לפרש דפליגי רב ושמואל בעיקר גדר קנין משיכה, ולדעת רב אינו כקנין חצר, אלא הוא הוראת בעלות בעלמא.

**וביותר** קשיא, שהרי אף לדעת שמואל שכתב הראב"ד דל"מ משיכת מקצת לסימטא, מ"מ בבהמה דסגי לה בעקירת יד ורגל משום דאידך למעקר קיימא, סגי שתכניס יד ורגל לסימטא, - והנה הרי הדבר פשוט דבקנין חצר כה"ג, שהכניסה הבהמה ידה ורגלה לחצרו, אינו קונה את כל הבהמה, דאף דלמעקר קיימא, אכתי אינה ברשותו, וא"כ אם קנין משיכה הוא כקנין חצר, מ"ט סגי שתכניס ידה ורגלה לסימטא.[[10]](#footnote-11)

יא] **אמנם** יש לקיים לעיקר ד' האבהא"ז, דאף דנימא לדעת הראב"ד דעיקר קנין משיכה הוא בההכנסה לרשותו, מ"מ לאו היינו דהוא ע"ד קנין חצר, ואין המשיכה עצמה קונה, אלא תוצאת המשיכה דהוי החפץ ברשותו, אלא היינו דמעשה ההכנסה לרשותו, הוא המעשה הקונה, דהוא מעשה המורה על קנין, ושיצא הדבר מרשות מוכר לרשות לוקח, וע"כ שפיר י"ל דבהני גווני דסגי במשיכת מקצת אף שלא עקרו כולו ממקומו, וסגי במה שהכניס את מקצתו לרשותו, והיינו לדעת רב בכל המטלטלין ולדעת שמואל בבע"ח, ל"ב שיכנס כולו לסימטא.

**ואמנם** כ"ז הוא בהני גווני דסגי במשיכת מקצת, אך בהני גווני דבעינן משיכת כולו, והיינו לדעת שמואל בכל החפצים, הרי דכיון דעיקר החפצא דקנין משיכה הוא במה שמכניסו לרשותו, בעינן להכניס כולו ברשותו, דאם לא הכניס כולו לרשותו, הרי דאותו המקצת שלא נכנס לרשותו, לא נעשית בו המשיכה כלל.

**ובדעת** הרמב"ם דס"ל דסגי להכניס מקצתו לסימטא, י"ל דהוא משום דס"ל דעיקר קנין משיכה הוא דמעשה המשיכה עצמה שהוא עוקר את החפץ ממקום למקום, הו"ל הוראת בעלות, והגם דל"מ המשיכה אלא כשמושך לרשותו, מ"מ לזה סגי במה שמכניס מקצתו לסימטא.[[11]](#footnote-12)

**ה**

יב] **ונראה** ליתן טעם בדעת הרמב"ם בזה, ובהקדם, דהנה התורי"ד בב"מ ט' ב' כתב דחלוק הוא משיכת מטלטלין ממשיכת בע"ח, דבמשיכת מטלטלין בעינן שימשוך המטלטל ויביאנו אליו, אבל אם גלגלו הלאה ברחוק ממנו לא קנה, דלא חשיבא משיכה דידי' אלא כשהוא מביאו אצלו, אך במשיכת בע"ח מהי אף כשהכישה במקל ורצתה לפניו, משום דעיקר משיכת בע"ח היא להנהיגה לפניו ולא שיביאם אצלו, ועיי"ש שכתב דמה"ט אף דמשיכת מטלטלין אינה קונה ברה"ר, מ"מ משיכת בע"ח קונה אף ברה"ר, דדוקא משיכת מטלטלין שהיא להביאה לרשותו, ל"מ אלא בסימטא שיש לו בה רשות והוי כאילו הביאו לרשותו, אך משיכת בע"ח דל"ב שיביאנה לרשותו, מהניא אף ברה"ר, עכ"ד.

**והנה** בפשוטו הי' נראה לפי דבריו, דקנין משיכה דכל המטלטלין וקנין משיכה דבהמה כשהוא מנהיגה, ב' דיני משיכה הם, ולא שייכי זל"ז כלל.

**אמנם** לכאו' ד"ז נסתר מסוגיין, דמדמינן דין משיכת מקצת בספינה, לדין משיכת מקצת בבע"ח, והרי ספינה דמיא לכל המטלטלין דעיקר משיכתה הוא להביאה לרשותו, וכמבו' לקמן בסוגיין דל"מ בה משיכה ברה"ר, וא"כ היאך מדמינן דין משיכת מקצת בספינה לדין משיכת מקצת בבע"ח, הרי ב' דיני משיכה נינהו.

יג] **ובפשוטו** יש ללמוד מזה, דלעולם עיקר דין משיכה בכל המטלטלין ובבע"ח חד הוא, דמעשה המשיכה עצמו הוא מעשה דהוראת בעלות, במה שהוא שולט על הבהמה ומוליכה ממקום למקום, ואך דבכל המטלטלין דדרך הבעלים הוא להביאם אצלו, ל"ה המשיכה הוראת בעלות, אלא כשהוא מביאם אצלו,[[12]](#footnote-13) אך בבע"ח דדרך הבעלים הוא להנהיגן לפניו, הויא המשיכה הוראת בעלות, אף כשאינו מביאם אצלו, ואמנם צ"ע בזה ממש"כ התורי"ד בסו"ד שם לישב לסוגיית הגמ' בכתובות, עייש"ה, ואכמ"ל, - וע"כ שפיר מדמינן להו לענין משיכת מקצת, משום דהפלוגתא אם מהני משיכת מקצת, אי"ז מכח הא דבעינן במשיכה להכניסה לרשותו, אלא הוא בעיקר מעשה המשיכה דהוי הוראת בעלות, אם סגי במעשה כ"ד דמשיכה כל שהוא, או דבעינן מעשה גמור דמשיכת כולה, וע"כ בזה אין לחלק בין משיכת כל המטלטלין למשיכת בע"ח.

יד] **ולפ"ז** נראה בביאור ד' הרמב"ם, דכיון דעיקר קנין המשיכה הוא במעשה המשיכה עצמו, שהוא מעשה דהוראת בעלות במה שהוא שולט על החפץ ומוליכו ממקום למקום, והא דבעינן שימשכנו לסימטא, הוא משום דל"ה המשיכה הוראת בעלות, אלא כשהוא מושכה לרשותו כדרך הבעלים, - הרי דבזה י"ל דל"ב שיכניס כולה לרשותו, אלא כיון דמכח משיכת כולה נכנס מקצתה לרשותו, הויא המשיכה הוראת בעלות מעליא, וע"כ היא קונה.

**ונראה** נפ"מ רבתא לפ"ז, דכל הא דמהני המשיכה כשהכניס מקצתה לסימטא, הוא כשהכנסת מקצתה לרשותו הויא מכח משיכת כולו, - אך בגונא דאין הכנסת מקצתה לרשותו מכח משיכת כולו, והיינו כגון בגונא שהחפץ מונח מקצתו ברה"ר ומקצתו בסימטא, והוא מושכו לאורך רה"ר, ועדיין הוא מקצתו ברה"ר ומקצתו בסימטא, י"ל דלא תועיל המשיכה, דחלק המשיכה שמושך ברה"ר, אי"ז כלל משיכה לרשותו, ואין משיכה זו מועלת לקנות, ואמנם יש מקום לדון דאף בכה"ג חשיב דכל המשיכה הויא משיכה לרשותו, וצ"ע.

**ו**

טו] **והנה** לדעת הרי"ד דמהני משיכת בהמה ברה"ר, משום דמשיכתה אינה במה שהוא מביאה אצלו, אלא במעשה המשיכה עצמו, מ"מ מבו' להדיא בסו"ד שם דברשות מוכר ל"מ אף משיכת בהמה, עיי"ש.

**ויש** ללמוד מזה, דהא דל"מ משיכה ברשות מוכר, אי"ז רק משום דאי"ז הכנסה מעליא לרשותו כיון דעדיין הוא ברשות מוכר, אלא הוי זה גריעותא בעיקר המשיכה, דלא חזינן לי' כבעלים, כ"ז שהיא ברשות מוכר.

**ולפ"ז** נראה דמה"ט הוא דמודה הרמב"ם, דכל שמשך את החפץ ברשות מוכר והוציא מקצתו לסימטא, אינו קונה, אף דברה"ר כה"ג ה"ה קונה, - והיינו משום דברה"ר דליכא גריעותא בעיקר המשיכה, וכל הא דאין משיכה ברה"ר קונה, הוא משום דבעינן שיהא מעשה המשיכה להביאה לרשותו, ע"כ כל שמכח המשיכה היא באה במקצת לרשותו, שפיר מהניא אף המשיכה שמשך ברה"ר, ומשא"כ ברשות מוכר דאין עיקר המשיכה מועלת שם, דלא חזינן לי' כבעלים כ"ז שהיא ברשות מוכר, הרי דהמשיכה שמושך שם, אינה משיכה הראוי' לקנות כלל, וע"כ אינו קונה עד שיוציא את כולו לסימטא, דאיכא מעשה משיכה בכולה בסימטא.

טז] **ונמצא** לפ"ז, דכל הא דל"מ המשיכה כשהוציא מקצת מרשות מוכר לסימטא, הוא רק לדעת שמואל דמשיכה כ"ד לא מהניא, ובאנו לדון שיועיל מה שמשך את כולה ברשות מוכר, ובזה הוא דאמרינן דמשיכה ברשות מוכר אינה משיכה הראוי' לקנות כלל, - אך לדעת רב דמשיכה כ"ד קונה, הרי דאף דמשיכה ברשות מוכר לאו מידי היא, מ"מ כל שהוציא מקצתה לסימטא, ונמצא שמשך את מקצתה משיכה מעליא, שפיר מהניא המשיכה, וה"נ הוא לדעת שמואל במשיכת בע"ח, דכיון דסגי בהו בעקירת יד ורגל, ול"ב למשוך את כולן, הרי דאף כשהן ברשות מוכר, סגי במה שעקרו יד ורגל לסימטא.

**וניחא** לפ"ז הא דס"ל לרב דמהניא משיכת מקצת, וכן הא דבבע"ח אף לשמואל מהני עקירת יד ורגל, אף דהמקצת שלא נעקר ממקומו, עדיין הוא ברשות מוכר, דסימטא חשובה כרשות מוכר, - דבהני גווני דמהני משיכת מקצת, שפיר ה"ז מועיל אף אם המקצת שלא נעקר ממקומו הוי ברשות מוכר, וכמש"נ.[[13]](#footnote-14)

**ז**

יז] **ובדעת** הרמב"ן דס"ל דאף לדעת רב דסגי במשיכת מקצתה, מ"מ בעינן שיכניס כולה לסימטא, הנה בפשוטו הי' נראה דהוא משום דס"ל דהא דס"ל לרב דסגי במשיכת מקצת, היינו דמשיכת מקצתה מהניא להכניס את כולה לרשותו, דכ"ה דבקנין מסירה כתבו הראשונים דהוי מעשה הכנסה לרשותו במה שהוא אוחז את החפץ, אף שלא משכו כלל, ה"נ במשיכת מקצת בסימטא, כיון דהוא תחילת משיכה על כל החפץ, הויא מעשה הכנסה לרשות הסימטא דכל החפץ, וע"כ בעינן שיהא כולו בסימטא.

יח] **אמנם** יותר נראה לפרש בד' הרמב"ן בזה, ובהקדם, דהנה בחי' הרמב"ן בכתובות ל"א ב' כתב, ז"ל, ומדאוקימנא דאפקי' לצידי רה"ר ובמשיכה קנה, שמעינן דכל שהוא מונח ברשות מוכר או ברה"ר, משעה שימשכנו מאותו רשות לסימטא קנה וא"צ למשוך אותו בסימטא כלל, דאי אמרת לא קנה עד שימשוך בסימטא אין איסור שבת ואיסור גניבה באין כאחד וכו', וכן משמע מדאמרינן בב"ב עד שימשכנו מרה"ר לסימטא, עכ"ל.

**ובמשכנות** יעקב חו"מ סימן נ"ח, רמז להעיר ע"ד הרמב"ן, דמה הוצרך לראי' בזה, הרי הדבר פשוט דכל שמשך את כולו לסימטא והכניסו כולו לרשותו קנאו, ומה טעם נימא דבעינן שיחזור וימשכנו בסימטא.

יט] **ונראה** דהרמב"ן לטעמי' אזיל, דהנה בעיקר הא דל"מ משיכה ברה"ר, כתב רשב"ם לקמן בסוגיין ע"ו ב' ד"ה לא קשיא דהוא משום דאין משיכה אלא כשמושך לרשותו, וכ"כ הר"י מיגש והרמ"ה לקמן שם, וכ"כ הראשונים בכ"ד.

**אך** הנה בחי' הרמב"ן לקמן בסוגיין בתו"ד כתב, ז"ל, דסימטא כיון שהוא מקום פנוי הראוי לשתיהן ואפשר למעבד בה משיכה וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דל"מ משיכה ברה"ר, אי"ז משום דאי"ז הכנסה לרשותו, וי"ל דס"ל דל"ב כלל במשיכה להכניסה לרשותו, וגם י"ל דס"ל דאף במשיכה ברה"ר חשיב כהבאה אליו, אלא הוא משום דאין המקום פנוי שם למשוך מפני הרבים המעכבין,[[14]](#footnote-15) - ובזה ניחא הא דרכוב קונה ברה"ר, כמבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בב"מ ט' א', דכל הא דאין משיכה ברה"ר קונה הוא משום דאין דרך למשוך ברה"ר, אך בהמה שדרך לרכוב עלי' ברה"ר, שפיר היא נקנית בכך אף ברה"ר, ועד"ז כתב בתשו' בית מאיר סימן כ"ד, עיי"ש.

**ולפ"ז** נראה, דאמנם לדעת ש"ר דהא דמשיכה ברה"ר אינה קונה הוא משום דבעינן שיכניסנה לרשותו, הרי ודאי דכל שמשכה לסימטא והכניס כולה לרשותו, הו"ל משיכה מעליא, ול"ב שיחזור ולמשכה בסימטא, וא"צ לראיות ע"ז.

**ומה** שהוצרך הרמב"ן לראיות ע"ז, הוא לטעמי' דהא דמשיכה ברה"ר אינה קונה, הוא משום דאי"ז מקום הראוי למשוך בו, הרי דהי' מקום לומר דכ"ז דמקצת מן החפץ הוא ברה"ר, אין תורת משיכה אף על המקצת שמשך לרשותו, וע"כ לא סגי במה שמשך את כולו לסימטא, כיון דכ"ז שאין כולו בסימטא, אין על המשיכה תורת משיכה כלל, ובעינן שימשוך את כולה אחר שהיא עומדת בסימטא, וה"נ הוא כשמושכה מרשות מוכר לסימטא, דגם משיכה ברשות מוכר אין עלי' תורת משיכה, וכמש"נ לעיל סקי"ב מד' התורי"ד, - וזהו שהוצרך הרמב"ן להוכיח דבכה"ג מהניא המשיכה, והיינו משום דכל מקצת ומקצת שמשך בסימטא, הויא משיכתו משיכה מעליא, ולא איכפת לן במה שהמקצת השני הוא ברה"ר.[[15]](#footnote-16)

כ] **ולפ"ז** הרי אין לפרש, דהא דס"ל להרמב"ן דאף לדעת רב בעינן שימשכנה כולה לסימטא, הוא משום דבעינן שיכניסנה כולה לרשותו, שהרי לדעת הרמב"ן הא דל"מ משיכה ברה"ר אי"ז משום דל"ה זה הכנסה לרשותו, אלא הוא משום דאי"ז מקום הראוי למשוך בו.

**אך** נראה דאדרבה מה"ט הוא דס"ל להרמב"ן דל"מ המשיכה כשמקצתה הוא ברה"ר אף לדעת רב, משום דכ"ז שמקצתה הוא ברה"ר דאי"ז מקום הראוי למשוך בו, ל"ש שתועיל משיכת מקצתו לסימטא לקנות את כל החפץ, - והיינו דכ"ה דס"ד דהרמב"ן דאף אם משך את כולו לסימטא ל"מ, משום דבשעת משיכת כל מקצת ומקצת, אין ע"ז תורת משיכה משום דמקצתו הוא ברה"ר, הרי דאף לפ"מ שהוכיח הרמב"ן דמהניא המשיכה בכה"ג, היינו משום דבכה"ג אנו דנים על משיכת כל מקצת ומקצת בפנ"ע, ומשיכת כל מקצת ומקצת מרה"ר לסימטא הויא משיכה מעליא, - אך כל שלא משך אלא את מקצתו מרה"ר לסימטא, ובאנו לדון שתועיל משיכת המקצת לקנות את כל החפץ, משום דהיא תחילת המשיכה דכל החפץ, הרי דכל דהוי שאר החפץ במקום שאינו ראוי למשוך בו, אין המשיכה מועלת לקנות.[[16]](#footnote-17)

**ויש** להוסיף, דד' הרמב"ם דכל שמשך את כל החפץ ברה"ר והוציא מקצתו לסימטא קנאו, אף לפ"מ דקי"ל כשמואל דלא סגי במשיכת מקצת, ודאי אין מתישבים לפ"ד הרמב"ן דרה"ר אינו מקום הראוי למשוך בו, דלפ"ז ודאי דמעשה המשיכה שנעשה ברה"ר ל"מ מידי,[[17]](#footnote-18) - והרמב"ם דס"ל דמהני מה שמשכה כולה ברה"ר, הוא משום דס"ל דאף רה"ר הוי מקום הראוי למשוך בו, וכל הא דל"מ משיכה ברה"ר הוא משום דבעינן שתהא המשיכה להביא את החפץ לרשותו, ולזה סגי במה שמכח המשיכה נכנס מקצת החפץ לרשותו, וכמש"נ.

**ח**

כא] **בעיקר** מש"נ בדעת הרמב"ם והתורי"ד דעיקר קנין משיכה הוא במה שהוא שולט על הבהמה ומוליכה ממקום למקום, נראה דיש ללמוד כן גם מד' הרא"ש, ונתעוררתי לזה מהגר"א אריאלי שליט"א.

**דהנה** הרא"ש בסימן ב' כתב, ז"ל, ולי נראה דספינה דוקא נקט וכו', משום דספינה אי משיך לה כ"ד אזלא וכן בע"ח, ולהכי אין משיכה כ"ד מהני בה לשמואל בספינה ולר' אחא בבהמה, אבל בשאר מטלטלין שמשיכתם מכח אדם המושכן כו"ע מודו דבמשיכה כ"ד סגי, עכ"ל, ועד"ז כתב הטור בסימן קצ"ח, ז"ל, דדוקא ספינה צריך למשוך כולה וכו', משום דכי משך לה כ"ד אזלא ממילא, להכי אין משיכה כ"ד דידה חשיבא משיכה, עכ"ל.

**והנה** אי נימא דעיקר קנין משיכה הוא במה שהוא מכניסה לרשותו, הרי לכאו' עיקר הפלוגתא אם סגי במשיכת מקצת או בעינן משיכת כולה, הוא במידת ההכנסה לרשות דבעינן, וצ"ב לפ"ז דמה מקום יש לחלק בזה בין ספינה לשאר מטלטלין, הרי אף דבספינה אין המשיכה מכח האדם המושכה, מ"מ מהיכ"ת נימא דמכח זה בעינן הכנסה לרשותו מעליא טפי.

**ונראה** מד' הרא"ש, דעיקר קנין משיכה הוא במעשה המשיכה עצמו שהוא שולט על הבהמה ומוליכה ממקום למקום, ובזה הוא שנחלקו רב ושמואל במידת המשיכה דבעינן, אם מהני מעשה משיכה כ"ד, או בעינן מעשה משיכה בכולה, - ובזה הוא שחילק הרא"ש דבבהמה דאזלא ממילא, לא חזינן להמשיכה כמעשה שליטה דילי', אלא כשמושך את כולה, וזהו שכתב הטור דאין משיכה כ"ד דידה חשיבא משיכה, אך בשאר מטלטלין דמשיכתן מכח אדם המושכן, הרי דאף כשמושכן כ"ד, חזינן לזה כמעשה שליטה מעליא, ויש לדחות.

כב] **ועיקר** הך מילתא דלדעת הרא"ש עיקר קנין משיכה הוא במעשה המשיכה עצמו, ולא בההכנסה לרשותו, משמע כן גם ממש"כ הרא"ש בסימן ג', ז"ל, דלא משתמיט וכו' להזכיר מסירה במטלטלין אלא בספינה ובע"ח, משום דמסירה דידהו הוי כמו משיכה דכשאוחז הספינה בחבל ומנענעו כ"ד הולכת מכחו על פני המים, הלכך אפי' לא הלכה כלל קני לה במסירה וכן נמי בבע"ח, אבל שאר מטלטלין לא מיקנו במסירה, עכ"ל.

**והנה** אי נימא דעיקר קנין משיכה הוא במה שמכניסה לרשותו, הרי דבמסירה דעדיין לא נמשכה ולא נכנסה לרשותו, מה לי שהיא עשוי' מכח זה ליכנס לרשותו, - אך אי נימא דעיקר קנין משיכה הוא במה שהוא שולט עלי' ומוליכה ממקום למקום, שפיר יש להבין, דאותו המעשה הגורם שתלך ממקום למקום, יש בו מענין הוראת הבעלות דמשיכה, וע"כ מעשה המסירה הגורם שתלך ממקומה, הוי כמו משיכה.[[18]](#footnote-19)

**ט**

כג] **בעיקר** פלוגתת הרמב"ם והראב"ד אם לדעת שמואל סגי במה שמכניס מקצתה לסימטא, יש לפרש עוד בפשיטות, שנחלקו בהא דבעינן משיכת כולה, אם הוא משום דבעינן לעקרה כולה ממקומה הראשון, או דהוא משום דבעינן להכניסה כולה לרשותו, - דהרמב"ם ס"ל דהא דבעינן משיכת כולה הוא משום דבעינן לעקרה כולה ממקומה הראשון, ולזה מהני אף מה שמשכה כולה ברה"ר, וכ"כ בדבר אברהם סימן כ"א סקי"א, וכ"ה מבו' בחי' המהר"ם שיק שבס' וזאת ליהודה, אך הראב"ד ס"ל דהוא משום דבעינן להכניסה כולה לרשותו, וע"כ בעינן שיכניסנה כולה לסימטא.

כד] **ויש** להוסיף, דממש"כ הרשב"ם לקמן פ"ו ב' די"ל דבשאר מטלטלין לכו"ע בעי משיכת כולה, ושאני ספינה דמים יש תחתי' ומדניידא פורתא חשיבא כנעקרה כולה ממקומה, משמע דעיקר הא דבעינן משיכת כולה, הוא כדי לעקרה ממקומה הראשון, וע"כ בספינה דמים יש תחתי' ואינה קבועה במקומה, סגי במשיכת מקצת, דעי"ז חשבינן לה דנעקרה ממקומה, וזהו גם הא דמדמינן בסוגיין בע"ח לספינה, דגם בע"ח דניידי אין להן קביעות מקום גמורה, וכ"ה משמעות ל' רשב"ם בסוגיין ד"ה עד שימשוך וד"ה אידך.

**וכן** נראה גם ממה שאמרו דבבע"ח סגי בעקירת יד ורגל אף לשמואל, משום דאידך יד ורגל למעקר קיימא, וזה מתפרש טפי לגבי הא דבעינן עקירה ממקומו הראשון, דכיון דלמעקר קיימא, כבר חשיבא כעקורה ממקומה הראשון, אך אם הא דבעינן משיכת כולה הוא משום דבעינן להכניס כולה למקומו, צ"ע אם מהני ע"ז הא דלמעקר קיימא,[[19]](#footnote-20) - ובחי' מהר"ם שיק שבס' וזאת ליהודה הוסיף, דמאן יימר שתעקר כולה לסימטא, ועיי"ש שכתב דזהו מקורו של הרמב"ם דל"ב להכניסה כולה לרשותו, וסגי במה שעקרה כולה ממקומה הראשון.

**וכ"ה** משמעות ל' הר"י מיגש בסוגיין, ז"ל, עד שימשוך את כולה, כלומר עד שימשוך ותעקר מאותו המקום כולו שהיתה בו, ולא תשאר באותו מקום שהיתה עומדת בו ממנה כלום, עכ"ל.

1. ועיי"ש שכתב מכח זה לפרש ד' המ"מ דכיון שהיתה ברה"ר סגי במשיכת מקצתה לסימטא, דכל הא דבעינן משיכת כולה הוא רק בדבר המונח בסימטא, אך בדבר המונח במקום שאין המשיכה מועלת בו, ומשך מקצתו למקום שהמשיכה מועלת בו, מהני זה לכו"ע, ועיי"ש שכתב דה"נ אם הי' מונח מקצתו ברשות מוכר ומקצתו בסימטא, ומשך את מקצתו שברשות מוכר לסימטא, ה"ה נקנה בכך, עכ"ד, וצ"ב בטעמא דמילתא.

   ובאולם המשפט סימן קצ"ח כתב מטעם אחר דכשהוא ברה"ר סגי למשוך את מקצתו לסימטא, דכל הא דל"מ משיכת מקצת לשמואל, הוא כמש"כ הראשונים בהא דל"מ מסירה בסימטא דהוא משום דחשיבא הסימטא כרשות מוכר, ומה"ט אף ל"מ משיכת מקצת, משום דהמקצת השני הוא ברשות מוכר, אך כל שהחפץ הוא ברה"ר דאין מקומו קנוי למוכר, סגי במשיכת מקצתו לסימטא, אך בד' האו"ש מבו' דאי"ז טעמו, דלטעם זה הרי דבגונא דהי' מקצתו ברשות מוכר ומקצתו בסימטא ומשך את מקצתו שברשות מוכר לסימטא, לא תועיל המשיכה, דאכתי הוי מקצתו בהמקום הקנוי למוכר, והאו"ש כתב דבכה"ג מהניא המשיכה.

   אך עיקר דבריהם צע"ג ממש"כ הרמב"ם שם פ"ג ה"ג, ז"ל, ז"ל, הספינה וכו' נקנית במסירה וכו', ואם אמר לו המוכר לך משוך וקנה אינו קונה הספינה "עד שימשכנה כולה ויוציאנה מכל המקום שהיתה בו", שהרי הקפיד המוכר וכו', עכ"ל, והוא דינא דשמואל דלא קנה עד שימשוך את כולה, שלא הביאו הרמב"ם במקום אחר, - והרי דאף דאיירי בספינה שברה"ר, שאם לא הקפיד עלי' א"צ למשכה, אלא היא נקנית באחיזה בעלמא מדין מסירה, מ"מ אינו קונה אא"כ משכה כולה והוציאה מכל המקום שהיתה בו, וכבר עמד בכעי"ז הלח"מ בפ"ד שם, - ויש להוסיף דכ"ה להדיא גם בל' השו"ע בסימן קצ"ח ס"י וסי"ד, דאף כשהיא ברשות שאין המשיכה קונה שם, בעינן שימשכנה כולה.

   עוד ראיתי להעיר ע"ד האולם המשפט, דלפי דבריו הדין נותן דכל שבא לזכות בחפץ של הפקר סגי במשיכת מקצתו, דכל הא דל"מ משיכת מקצת, הוא משום דהמקצת השני הוא ברשות מוכר, וזה לא שמענו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזה ניחא גם משה"ק הרמב"ן שם דלדעת רב אסי משיכה שקונה בסימטא היכי משכח"ל, ואטו משיכה האמורה בכל מקום אינה אלא במקפיד, ומש"כ הרמב"ן שם לישב דמשכח"ל נמי בכליו של מוכר, הנה אי"ז מתישב לדעת הרמב"ם למש"כ המ"מ בפ"ד ממכירה ה"ה בדעתו דאין משיכה מועלת בכלי של מוכר, ולפ"ד הרמב"ם ניחא, דבעינן לדין משיכה שקונה בסימטא, בגונא שמשכה כולה ברה"ר והכניס מקצתה לסימטא, ובכה"ג אינו קונה מדין רשותו אלא מדין משיכה. [↑](#footnote-ref-3)
3. שוב נתבוננתי דיש לפקפק בזה, דמה שהעמידה הרמב"ם בכליו של לוקח, היינו כשמדד, דמדידתו הוי לתוך כליו של לוקח, אך בההיא דמשך ולא מדד, לכאו' לא איירי כשהוא בכליו של לוקח, - ולפ"ז בע"כ דמש"כ הרמב"ם שם להך דינא דסגי במשיכת מקצת לסימטא, אי"ז נצרך לפי' המשנה עצמה, אלא הוא משום דנתפרש במשנה דכשמשך מרה"ר לסימטא קנה, ובא הרמב"ם לפרש דסגי במשיכת מקצת.

   אמנם הנה באבהא"ז פ"ד ממכירה ה"ז כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דקי"ל כרב אסי דמדד והניח ע"ג סימטא קנה, וכאשר כ"ה משמעות דבריו בפיהמ"ש, ולפ"ז נתקיימו דברינו, דמהא דתנן דמשך ולא מדד קנה, ומשמע דהקנין הוא מטעם משיכה, למד הרמב"ם דסגי במשיכת מקצת לסימטא, וזהו שכתב הרמב"ם להך דינא בפיהמ"ש שם. [↑](#footnote-ref-4)
4. וקשיא מזה ע"ד המ"מ שכתב דדעת הרמב"ן היא כדעת הרמב"ם, והביא בזה לד' הרמב"ן בכתובות ל"א ב', וכבר תמהו ע"ז האחרונים דבד' הרמב"ן שם מבו' דצריך להכניס כולו לסימטא, ואך דל"ב לחזור ולמשכו בסימטא, עיי"ש, ולפמש"נ קשיא גם מד' הרמב"ן לקמן דמבו' להדיא בדבריו, דבמושך מרה"ר לסימטא אינו קונה עד שהכניס כולו לסימטא, - ושוב הראוני שכבר עמד בכ"ז בס' מחנה יאודה סימן קצ"ח ס"ח. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך לפ"ד הראב"ד שנקט דדין זה דמשיכת מקצתה לסימטא, תליא בפלוגתת רב ושמואל, ניחא, דאף דלדעת רב סגי במשיכת מקצת בסימטא, אף דחשיב דמקצתו הוא ברשות מוכר, מ"מ לדעת שמואל לא סגי במשיכת מקצת לסימטא. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה ברבינו ירוחם ריש נתיב י' הביא דעת הסוברים דבשאר מטלטלין סגי במשיכת מקצת, וכתב ע"ז בנוסחת הכת"י, ז"ל, וכן מוכח בשבת פרק המצניע גבי הגונב כיס בשבת, עכ"ל, וצע"ג, שהרי אדרבה מסוגיית הגמ' בשבת מוכח דלא סגי במשיכת מקצת, אלא בעינן להוציא את כולו מרשות מוכר, ואף דלא קשיא מהתם ע"ד הרא"ש ודעימי', משום דבמקצתו ברשות מוכר גרע וכמש"כ השעה"מ, אך מ"מ מה מקור יש משם לדעה זו.

   ואולי יש לפרש בזה, דהנה הראשונים בכ"ד הוכיחו מהא דבגונב כיס חייב משום גניבה כשהוציא את המעות, אף שלא הוציא את כל הכיס, דמשיכה מועלת בכליו של מוכר, אך בחי' הגר"ח בהל' גניבה כתב, דאף אם משיכה מועלת בכליו של מוכר, מ"מ בכה"ג בדין דלא תועיל המשיכה, דכל הא דמהניא המשיכה, הוא רק כשמושך את הכלי ומה שבתוכו יחד, אך אם מושך את הפירות עצמם בכלי של מוכר ממקום למקום לא קנה, וכיון דבגונב כיס בשבת ליכא משיכה על הכיס, שלא משכו כולו, בדין דלא תועיל המשיכה על מה שבתוכו, עיי"ש בדבריו.

   ולפ"ז יש מקום לפרש בד' רבינו ירוחם, שנקט כיסוד ד' הגר"ח, דכל דליכא משיכה על הכלי, אף ל"מ המשיכה למה שבתוכו, וזהו שכתב דמוכח מסוגיית הגמ' שם דבשאר חפצים סגי במשיכת מקצת, וע"כ שפיר איכא מעשה משיכה על הכיס, ואף דהכיס עצמו אינו נקנה במשיכה זו, כיון דמקצתו ברשות מוכר, מ"מ המעות שבתוכו דאינם ברשות מוכר, מהני להו המשיכה, דרק אם אין מעשה משיכה כלל על הכלי, הוא דאין מה שבתוכו נקנה במשיכה, אך כל דאיכא מעשה משיכה על הכלי, ואך דל"מ מעשה משיכה זה לקנותו כיון שמקצתו ברשות בעלים, שפיר נקנה מה שבתוכו במשיכה זו. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אמנם ע"ד הרא"ש שהוכיח השעה"מ לדעתו דל"מ משיכת מקצת כשמקצתו השני הוא ברשות מוכר, לא תיקשי קו' זו, דבד' הרא"ש בפירקין סימן ד' מבו' דלא ס"ל כלל להך מילתא דמסירה בסימטא הויא כמסירה ברשות מוכר, וע"כ שפיר ניחא הא דמהניא משיכת מקצת בסימטא, כיון דלא חשבינן למקצתו השני דהוא ברשות מוכר, - ומה"ט גם לא תיקשי קו' זו לדעת הרמב"ן שנת' לעיל סק"ד בדעתו, דאף לדעת רב בעינן שיהא כל החפץ בסימטא, שהרי גם הרמב"ן לא ס"ל דמסירה בסימטא הויא כמסירה ברשות מוכר, כמבו' בדבריו לקמן בסוגיין, וכ"ה גם בדבריו לקמן פ"ד ב', עיי"ש שכתב לדון, דלדעת רב אסי דסימטא קונה ללוקח משום חצר, נימא דבסימטא כיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח, ודו"ק.

   ועיקר קו' זו היא לדעת הרמב"ם, אי נימא דדעתו כדעת רבו הר"י מיגש, דהא דאין מסירה קונה בסימטא, הוא משום דהו"ל כמסירה ברשות מוכר, ולפ"ז תיקשי דהיאך מהני משיכת מקצת בסימטא, הרי אכתי הוי מקצתו השני ברשות מוכר. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך שמא מהני הא דלמעקר קיימא, שיפקע קנין המוכר מכל מקומה, וגם שמא י"ל, דאף דל"מ משיכת מקצת כשמקצתו אגוד ברשות מוכר, מ"מ כל שהמקצת שברשות מוכר למעקר קיימא, אי"ז מעכב את קנינו, - ושו"ר בתו"ד המקנה בקידושין כ"ז ב', דמבו' בדבריו, דכיון דלמעקר קיימא, ע"כ לא אגידא ברשות מוכר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיקר הך מילתא דקנין משיכה הוא מכח ההכנסה לרשותו וכקנין חצר, כ"נ טפי במש"כ התוס' בכ"ד דבמשיכה מעכשיו ולאחר ל' יום מהני אם עומדת לאחר ל' יום באגם, ולא אמרינן דכלתה קנינו, - וי"ל דגם אי נימא כמש"נ להלן בדעת הראב"ד, דקנין משיכה הוא במעשה ההכנסה לרשותו עצמו, ולא בתוצאת המעשה שהחפץ ברשותו, מ"מ כיון דכח הקנין הוא מכח מה שהוא מכניסה לרשותו, הרי שכל שבסוף ל' היא באגם דהוא מקום הראוי למשיכה, לא כלתה קנינו לגמרי, - אך אי נימא דקנין משיכה הוא מעשה הוראת בעלות בעלמא, לכאו' ל"מ מידי מה שבסוף ל' היא עומדת באגם.

   ובאמת הרמב"ן וש"ר נחלקו ע"ד התוס', ונקטו דבגונא דלא נגמר הקנין עכשיו, ל"מ משיכה לאחר ל' דכלתה קנינו, ול"מ אף אם היא עומדת באגם לאחר ל', ולדעתם שפיר י"ל דקנין משיכה הוא הוראת בעלות בעלמא, אך באמת גם לדעתם נחלקו בזה בגמ' כתובות פ"ו ב', ולכאו' ממ"ד דמהניא המשיכה בכה"ג יש ללמוד דעיקר קנין משיכה הוא משום ההכנסה לרשותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך שמא י"ל, דאף דבקנין חצר דעלמא ודאי אינו קונה בכה"ג, מ"מ בקנין חצר דמכח משיכה, דבלא"ה אי"ז חצירו גמורה, ואפ"ה כיון שמשכה לשם, ה"ה קונה לו, אף סגי במה דלמעקר קיימא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה אמנם עיקר ד"ז דפלוגתת הרמב"ם והראב"ד היא בגדר משיכה, אינו מוכרח כלל, דאמנם בדעת הרמב"ם נראה דס"ל דעיקר קנין משיכה הוא משום הוראת בעלות, דאם עיקרו הוא במעשה ההכנסה לרשותו, ודאי הדין נותן דלדעת שמואל דבעינן משיכת כולה, אף בעינן שיכניס כולו לסימטא, הגם דאי"ז מוכרע, די"ל כמש"נ להלן ענף ט' דהא דבעינן משיכת כולה הוא כדי לעקרה כולה ממקומה, אך בההכנסה לרשות סגי בהכנסת מקצת, - אך בדעת הראב"ד שפיר י"ל דעיקר קנין משיכה הוא משום הוראת בעלות, ואך דס"ל דכיון דל"מ המשיכה אלא כשהוא מכניסה לרשותו, הרי דאותו המקצת שלא הכניסה לרשותו, הוי כמי שלא משכו כלל, וע"כ אין המשיכה מועלת.

    ושוב העירוני, דלכאו' יש לסייע לדרך זו בדעת הראב"ד, דאי נימא דהא דס"ל דל"מ משיכת מקצת לסימטא, הוא משום דבעינן להכניס כולו לרשותו, תיקשי דמ"ט בבהמה סגי להכניס יד ורגל לסימטא, דאף דלמעקר קיימא, מה טעם יש בזה דיהא סגי בהכנסת היד ורגל לסימטא, לחשבו כהכנסת כל הבהמה לרשותו, ובע"כ דהא דס"ל דל"מ משיכת מקצת לסימטא, הוא משום דמעשה משיכה ברה"ר לאו כלום הוא, וע"כ בבהמה דמשיכתה הוא ע"י עקירת יד ורגל, סגי להכניס את היד ורגל לסימטא, אך יש מקום לדחות, דהא דמהני משיכת יד ורגל משום דלמעקר קיימא, הוא משום דעי"ז היא עתידה לבא כולה לרשותו, וע"כ הוא דמהני. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיקר הך מילתא דהא דל"מ משיכה אלא כשמכניסה לרשותו, הוא משום דאי"ז הוראת בעלות אלא כשהוא מושכה לרשותו כדרך הבעלים, הנה יש מקום לפרש בזה מש"כ בחי' הריטב"א בכתובות ל"א ב' בדעת רבינא, דאף דמשיכה ברה"ר אינה קונה, מ"מ אם הוציאה מרשות מוכר לרה"ר קנה, וי"ל דהטעם בזה הוא, דכיון דעיקר החפצא דמשיכה הוא במעשה המשיכה עצמו, והא דבעינן שיכניסנה לרשותו הוא משום דרק בכה"ג הוי זה הוראת בעלות, הרי דכל שהוציאה במשיכתו מרשות בעלים, ג"כ הוי זה מעשה הוראת בעלות כנגד המוכר, וע"כ מהניא משיכה זו לקנות, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם לדעת הרא"ש מוכח דאף בגונא דמהני משיכת מקצת, ל"מ המשיכה אם הוי מקצתו ברשות מוכר, שהרי לדעתו דבשאר מטלטלין מודה שמואל דסגי במשיכת מקצת, מוכח בסוגיית הגמ' בשבת דמ"מ אם מקצתו ברשות מוכר, ל"מ המשיכה, - ואך דלדעתו לא קשיא מהא דמהני משיכת מקצת בסימטא, אף שהמקצת שלא נעקר ממקומו עדיין הוא ברשות מוכר, שהרי איהו לא ס"ל כלל להך מילתא דמסירה בסימטא הויא כמסירה ברשות מוכר, וכמש"נ לעיל סק"ז בהערה.

    ובעיקר נידון זה אם לדעת רב מהני משיכת מקצת כשמקצתו השני הוא ברשות מוכר, יש מקום לתלות לזה בהנידון אם הא דמהני משיכת מקצת לקנות, הוא משום דמעשה משיכה שעל מקצתה קונה לכולה, או דהוא משום דהו"ל תחילת משיכה על כולה, ואינו מוכרח, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובחי' הרשב"א לקמן בסוגיין כתב לב' הטעמים, ז"ל, ברה"ר שא"א לו למשוך מפני הרבים שמעכבין, ועוד שאפי' כשמושך מכאן לכאן עדיין לא הכניסה בתוך רשותו, עכ"ל, - אך בדבריו אינו מוכח דמטעם זה דהרבים מעכבין, אין המשיכה קונה, אלא י"ל דמכוון דבריו הוא, דהא דברה"ר מהניא מסירה, הוא חדא משום דאין בידו למשוך, ועוד, דאין המשיכה קונה שם משום דאי"ז הכנסה לרשותו. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך העירוני בזה, דאי נימא דהא דמהני המשיכה בכה"ג, הוא משום דכל מקצת ומקצת שהכניסו לסימטא הוי משיכתו משיכה מעליא, לכאו' הי' בדין דלא יהא סגי במה שהכניס כל החפץ לסימטא, אלא בעינן למשכו עוד כ"ש בסימטא, דאם לא משכו עוד כ"ש בסימטא, הרי נמצא דאת הכ"ש האחרון, לא משך כלל בסימטא, דאף שמשכו מרה"ר לסימטא, אך משיכה זו הרי נעשית ברה"ר, - ושמא י"ל, דהא דאין דרך למשוך ברה"ר, היינו שאין דרך להביא ע"י משיכה לרה"ר, אך כל שמביאו ע"י המשיכה לסימטא, אף דמעשה המשיכה עצמו נעשה ברה"ר, שפיר דמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואמנם דזה ניחא אי נימא דהא דמהני משיכת מקצת לרב, הוא משום דהוי זה תחילת משיכה דכולה, אך אי נימא דמשיכת מקצת מצ"ע מועלת לקנות את כולה, הדין נותן, דכ"ה דלדעת שמואל סגי שמושך את כולה מרה"ר לסימטא, ולא אמרינן דמשיכת כל מקצת ומקצת ל"מ משום דהמקצת השני הוא ברה"ר, ה"נ לדעת רב תועיל משיכת מקצת לסימטא. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכ"ה בנתיה"מ סימן קצ"ז סוסק"ב, דכיון דמצרפין מה שמשך ברה"ר, ע"כ כל דהמשיכה ברה"ר הויא שלא כדרך בנ"א, אינה מועלת לקנות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. והא דמהניא מסירה ברה"ר, אף דמשיכה ברה"ר אינה קונה, הוא מכלל מה שנתחדש בקנין מסירה, דאף דאי"ז משיכה גמורה, מ"מ ה"ז מועיל לקנות מכח מסירת המוכר. [↑](#footnote-ref-19)
19. ויש להוסיף, דהניחא בגונא דכל הבהמה בסימטא, י"ל דכיון דלמעקר קיימא, מהני מה שעקרה יד ורגל, לחשבו כהכניס כל הבהמה לרשותו, אך בד' הראב"ד הרי מבו' דסגי במה שעקרה יד ורגל לסימטא, אף אם שאר הבהמה ברה"ר, ואם עיקר דינא דשמואל הוא דבעינן להכניס כולה לרשותו, צע"ק מ"ט יועיל בכה"ג, וי"ל. [↑](#footnote-ref-20)