1 בדין טבל מוכן הוא אצל שבת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 3 פרק כירה / כירה מוקצה

**בדין טבל מוכן הוא אצל שבת ובבאור החילוק בין היתרא דככר או תנוק לטלטול מן הצד**

**בדין טבל מוכן הוא אצל שבת**

1. **בגמ' מצינו להך סברא דטבל חשיב מוכן לשבת הואיל ואי עבר ותקנו מתוקן ביחס לשתי דינים.** האחד. בשבת דף מג לגבי ביטול כלי מהיכנו דע''י דטבל חשיב מוכן אי נמצא על כלי לא חשיב כביטול כלי מהיכנו. שנית. בביצה דף לד לגבי הא דאי עבר ותקנו ליכא בזה מיגו דאתקצאי. ויש לעיין אי איכא שייכות בין שתי הדינים ובתוס' ביצה לו דמקשה מהא דטבל מוכן לגבי דינא דאינו ניטל מזכיר את שתי הגמרות ומבואר דאיכא שייכות ביניהם למרות דהתם דן תוס' להחשיבו כניטל דבזה דמיא לביטול כלי מהיכנו.

**עוד מצינו בתוס' ביצה דף לו דדן אי לגבי דינא דר''י דאין כלי ניטל אלא לדבר שאינו ניטל יהני הא דטבל מוכן להחשיב כדבר הניטל** ובלשון תוס' נראה דתלה את זה באביי ועולא שם דרק עולא ס''ל דלא מהני לגבי כלי ניטל וכן נקט האגל''ט קוצר סקל'ג, ויעוין עוד במהר''ם בסוגין דדן בזה אי איכא להך תירוצא דטבל מוכן הוא בקושיא על ר' יצחק מטבל, והביאו שבתוס' ר''י הזקן נקט דהוי מצי לתרוצי להא דטבל מוכן על הקושיא על ר' יצחק ויש לעיין בבאור שרש הנידון בזה.

**עוד הביאו מהגרש''ז בשש''כ פכ''ה הערה י''ד דנקט דטבל לא עושה בסיס,** ובדברות משה שבת סימן לא ענף ב' נתספק בזה ומוכיח דטבל עושה בסיס ויש לעיין שרש הנידון בזה.

1. **ונראה דראשית כל יש לעיין בבאור היחס של הטבל כ''מוכן'' ולפי''ז יש לדון כלפי איזה דינים מהני הך יחס דמוכן.** ובאמת דבעיקר היחס שלו כמוכן תמהו הראשונים מהא דמבואר בפרק מפנין דטבל מוקצה ואסור בטלטול. ויעין בתוס' דף קכח ע''א דלענין ביטול כלי מהיכנו לא החמירו, ויש לעיין דאי חשיב מוקצה ואוסר בטלטול את הכלי א''כ מה החסרון ביחס של ביטול כלי מהיכנו ומה שייך לומר דלענין ביטול כלי לא החמירו.
2. **ובאו''ש פכ''ו הכ''ב ובישועות יעקב סימן רסו בארו דחשיב ביטול לשעה** ולדעת הראשונים דבעינן הפסד מרובה להתיר ביטול לשעה צ''ל דאיכא בהנחת הטבל הפסד מרובה, וצ''ב על הרשב''א דהקשה מביצה דמצי להסירה וכי גם התם הוי הפסד מרובה. ובעיקר הדבר צ''ע מה שייך לדון בזה ביטול לשעה כיון דבפועל לא עומד ליטלו ומאי איכפת לן דמצי ליטלו דביטול לשעה תלוי במציאות ודוחק לומר דדינינן שיעבור על האיסור ובאמת דכן משמעות הרעק''א בדף קנו ע''ב ד''ה עוד נ''ל, בבאור רש''י בביצה לא ע''ב בהא דליכא מיגו דאתקצאי דנקט דהוי מחמת דהוי איסור דרבנן. ומבאר הרעק''א וז''ל, ע"כ הא דמחמת איסור דרבנן לא הוי מוקצה כיון דמדאורייתא יכול לתקנו בידים מקרי בידו ולא מסח דעתי' מיניה, וכל זה אם יעשה האיסור יהיה הפירות מותרים אבל אם גם אח"כ יהיה הפירות אסורים ממילא הוי מוקצה דהא לשיסתלק האיסור מעצמו אין דעתו עליה, ולעשות האיסור דרבנן בידים יהיה הפירות אסורים והוי לא חזי ליה. ומבואר בדבריו דדינינן את האפשרות לעבור איסור מדרבנן כאפשרות קיימת במציאות, ולכן תליא אי ירויח מזה דאי לא ירויח מזה לא דיינינן ליה כאפשרות.
3. **ולפי''ז יבואר השייכות בין הא דליכא מיגו דאתקצאי להא דליכא בזה ביטול כלי מהיכנו,** דהא דליכא מיגו דאתקצאי הוי מחמת דיושב ומצפה לעבור על האיסור ונמצא דדיינין את האפשרות שיעבור על האיסור ולכן חשיב ביטול לשעה, ו**הדברים צע''ט דאטו ברשיעי עסקינן**.
4. **עוד יש לעיין דבשלמא לענין ביטול כלי מהיכנו איכא יחס לרמת הביטול**, אולם לענין כלי ניטל צ''ב מהני מה דהוי לשעה סכ''ס בשעת שנוטל את הכלי לכסותו הוי מוקצה, ואי הוי כדרך האו''ז דסיבת האיסור מחמת דהוי שלא לצורך א''כ אפשר דדיינינן להא דעומד להתבטל דאז יהא לו צורך בהאי טלטול וצ''ב
5. **ויעוין עוד ברשב'א בסוגין דמבאר דהאי עבר ותקנו מחשיבו ל''איסור קל'' ולכן ליכא בזה ביטול כלי מהיכנו,** וצ''ב כונתו דהוי איסור קל, דהא ודאי דליכא קלישות בגוף האיסור, וכן מוכח מקושיתו מביצה דאמאי לא נדון את היכולת להוציא את הביצה ומישב דכל היחס לאפשרות תיקון הוי רק בטבל דמצי לתקנו בעודו על הכלי, ובודאי דבביצה לא שייך לדון קלישות באיסור ע''י דמצי להעבירה למקום אחר, ומוכח דהקלישא אסורייהו הוי ביחס של האיסור כלפי הטבל ע''י דמצי לתקנו, והחילוק בין היכא דמצי לתקנו בהיותו על הכלי להיכא דבעי להסירו מהכלי לא הוי חילוקים בגדרי התחדשות דלהזיז למקום אחר הוי יותר התחדשות מהפרשה במקומו, אלא הוי חילוקים ביחס של האפשרות תיקון לאיסור דכל היכא דצריך לשנות את מקם האיסור ליכא בזה הפקעה על היחס של האיסור כל זמן שנמצא במקומו רק דצ''ב גדר הדבר.
6. **ויעוין עוד ברמב''ן דף קנו דדן היכא דמניח כלי שמלאכתו לאיסור על כלי אי חשיב ביטול כלי מהיכנו כיון דהוי רק ביטול חלקי דמבוטל ממנו רק שימוש דמחמה לצל,** ורוצה להוכיח מהא דטבל דביטול חלקי לא הוי ביטול ודוחה דטבל מוכן גם בזמן איסורו. וז''ל, ולשון זה חוכך אני בו מדאמרינן בפרק כירה טבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותקנו מתוקן אלמא כיון דאית ביה צד היתר לא הוי ביטול כלי מהיכנו וכו' אלא שיש לומר טבל הכנתו עליו כל שעה. ומבואר בדבריו להדיא דלא הוי מחמת ביטול לשעה אלא גם בשעה שמונח על הכלי חשיב מוכן וצ''ב דא''כ אמאי חשיב מוקצה לטלטול.
7. **ונראה בהקדם באור הרמב''ן במלחמות ביצה ספ''ד בהא דליכא בזה מיגו דאתקצאי.** ויעוין בריטב''א בסוגין דמביאו וז''ל, דשאני טבל ''שאין איסורו מחמת שבת'' וגם אינו מחוסר שום מלאכה לתקון גופו כי הוא בעצמו ראוי לאכילה, ואין איסורו אלא מפני שם טבל, וגם בחול היה אסור אלא שהשבת גורם שלא לתקנו לפי שאסור לעשר בשבת ואריא הוא דרביע עליה, וכיון שנתעשר הרי הוא מוכשר בלי שום מעשה בגופו, ולפיכך אין אומרים בו מיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכוליה יומא כמו במוקצה מחמת איסור בעלמא שהשבת הביא האיסור [כונתו לנר הדולק וכדומה] וגם שאי אפשר לסלק האיסור אלא במלאכה או בדבר האסור מדרבנן כגון שחיטה או כיוצא בו. **ומבואר בדבריו דבעינן שתי תנאים להחשיבו כמוכן, האחד דתיקון הטבל לא הי מעשה בגופו. שנית. דאיסורו שזה סיבת המניעה לא הוי מחמת שבת**. ויש לעיין בכונתו דמאי איכא בהא דאין איסורו מחמת שבת וגם בחול היה אסור.
8. **ונראה דבדין מוקצה איכא שתי חלקים. האחד. היחס לחפצא כדבר המנותק משבת. שנית. היחס להעמדתו בפועל כלפי האדם.** והשתא נראה דהיחס לטבל כ''מוכן'' לא הוי בגופו דבגופו ודאי איכא בו ניתוק משבת כיון דהוי טבל ואסור באכילה ורק לענין העמדתו כמוכן לאדם בהא אמרינן דכיון דלא בעי שינוי מצב בגופו חשיב דמצד עצמו הוא כבר עומד לאדם, וכל המניעה היא רק באופן האכילה שלו דלאכילה שלו צריך תיקון של הפרשה, ומה דמנוע מהפרשה מחמת שבת הוי מניעה חיצונית על אכילתו. ורק אי איסורא דטבל הוי איסור דנובע מחמת שבת א''כ הוי סיבה לדונו כ''אינו מוכן'' כיון דלשבת יש תנאים אחרים להעמדתו כ''מוכן לאדם'' ורק מחמת דגם בחול איכא להאי איסורא הלכך דיינינן דלכיא חסרון בהעמדתו לאדם ורק דהוי תיקון אכילתו ולכן מוקצה מחמת איסור דהאיסור נובע מחמת השבת חשיב כאינו מוכן לשבת.
9. **והעיר הג''ר רפאל איזנברג דאפשר לבאר על פי זה את הרמב''ן בפסחים דף לה עמוד א דמחדש דהך סברא דאפשר לתקן הוי סיבה לדיכא בטבל מצוה הבאה בעבירה.** וז''ל, ויש לי לתרץ שאין בטבל דין מצוה הבאה בעבירה מפני שבידו לתקן, כדאמרינן במס' ביצה (ל"ד ב') טבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותקנו מתוקן, ודברין תמוהים דמאי איכפת לן דאפשר לתקן סכ''ס עבר איסור באכילתו. ולפי''ז יש מקום לבאר דכיון דהיחס של האיסור טבל לא פוגע בהעמדתו כמוכן לאדם, ורק דנדון כמניעה חיצונית באכילתו מחמת הא דבעי הפרשה, א''כ גם במצוה הבאה בעבירה כיון דבעינן לדון דהעבירה קיימת ב''חפצא דמצוה'' ולא רק כהיכי תימצי שבשעת עשית המצוה יעבור עבירה כמבואר בירושלמי ר''פ האורג דבקריעה על המת בשבת לא חשיב מצהב''ע, א''כ גם טבל כיון דחשיב כ''מוכן לאדם'' נמצא דהיחס שלו כ''אסור כלפי האדם'' עומד כמניעה חיצונית ולכן לא חשיב כפסול בחפצא.
10. **ולפי''ז יתבאר הא דדן הרמב''ן אי חשיב מוכן לגמרי** וכונתו דכיון דסכ''ס כל זמן שלא נתקן אסור, א''כ גם אי נדון את הצורך בהפרשה כתיקון לאיכלתו מ''מ הוי גרעון בהכנתו כיון דאסור עד ההפרשה, או דמאחר דסכ'ס הוי רק עיכוב באופן אכילתו חשיב מוכן גם בשעת איסורו, ורק דבחפצא הוי מוקצה ולכן אסור בטלטול, דבטלטול מתיחסים להתעסקות עם החפצא מצד עצמו.
11. **ונראה דלפי''ז יתבאר היטב הא דנקט הרשב''א דקיל איסורייהו** דכונתו ביחס להשפעה של האיסור בחפץ דכיון דמצי לסלקו בהיותו בחפץ נמצא דקיומו לא מוחלט בחפץ ולא חשיב שינוי בחפץ והלכך נדון כמוכן מצד עצמו.
12. **והשתא נראה דגם רש''י דהצריך להא דהוי רק איסור דרבנן אין כונתו דאיסור דרבנן קילא לאינשי ויושב ומצפה לעבור על האיסור,** דגם רש''י מודה דיסוד הך דינא דטבל מוכן הוי ביחס למציאותו כמוכן לאדם, רק דס''ל דכיון דסכ''ס הוא צריך להפריש את הטבל הוא מנוע מלהפריש עדיין חסר בהכנתו, ולכן הצריך דיהא ''איסור דרבנן'', והבאור הוא דאיסור דרבנן לא עומד כאיסור ביחס לחפץ אלא עיקרו קיים במחויבות של האדם כלפי האיסור, דרבנן הרחיבו את מחויבתו גם כלפי מצבים שאין בהם את האיסור ממש, אולם יסוד החיוב לא נובע מחמת דאיכא איסור ביחס לחפץ ולכן המניעה של איסור דרבנן נדונית רק כתיקון אכילה, ולא כמניעה בחפץ וחוסר בהעמדתו לאדם. רק דיש לעיין אי שיך בזה את סברת הרעק''א דהיכא דאין לו נפק''מ בתיקון לא דנים את אפשרות התיקון דלכאורה כל זה שייך אי דנים את האפשרות תיקון בפועל, ואולי כל היכא דגם אי יעשה החפץ יאסר בזה כבר דיינינן את האיסור כמניעה בחפץ כיון דמכח האיסור נמנע העמדתו בפועל לאדם.
13. **והשתא נראה לבאר את שרש הנידון ביחס לכלי ניטל ולבסיס**, דמאחר דהיחס של טבל כ''מוכן'' הוא רק ביחס של עמידתו לאדם ולא בגוף מציאותו מנותק משבת א''כ צריך לדון אי הנך דיני תלויים ביחס לגוף החפץ או ביחס של החפץ בעמידתו לאדם. ובדינא דאין כלי ניטל לכאורה נראה דתליא בסיבת האיסור דאי הוי מכח המוקצה [כמו שדייקו מהרשב''א דכתב דלר''י דמחמיר במוקצה נחמיר ביה שלטאלטלטל מחמתו] באופן דנימא דחשיב כמתעסק במוקצה ע''י שמשתמש בו להניח עליו כלים, וא''כ הוי כטלטול מוקצה דנידון ביחס לחפץ מצד עצמו, אולם אי נימא דהוי כמוקצה להך שימוש כלשון הרז''ה דכמוקצה הוא לדבר שאינו ניטל, והבאור הוא דאיסור מוקצה עומד לא רק בחפץ אלא גם ביחס לשימושים ומאחר ששימוש זה אינו מוכן לשבת איכא איסור בהך שימוש, א''כ נמצא דתליא ביחס של העמדתו לאדם דבזה מעמיד את השימוש שנעשה בו כאינו מוכן.

**ובדין בסיס נראה דתליא בגדר בסיס** דאי הוי מחמת טפילותו למוקצה א''כ כל כמה שהטבל מצד עצמו הוי מוקצה גם הבסיס צירך להיות נידון כמוקצה אולם אי הוי הקצאה על הבסיס מכח ביטול שימושו ע''י דהוי בסיס, א''כ תליא בעמידתו כלפי השימושים בפועל והדר דינא דתליא ביחס שלו כמוכן לגברא.

**בחילוק בין היתרא דככר או תנוק לטלטול מן הצד**

1. **בהיתר טלטול מצינו שתי היתרים.** האחד. טלטול מן הצד דהוי בכל גווני רק דפליגי רב ושמואל בגמ' בדף מג ע''ב אי הוי רק היכא דכונתו לדבר המותר. שנית. היתרא דככר או תינוק דגם בזה פליגי בדף קמ''ב ע''ב אי הוי בכל מוקצה והכרעת הש''ס דהוי רק בככר או תינוק. ויש לעיין בגדר הנך היתרים. והיתרא דטלטול מן הצד הוי היתר במעשה הטלטול או מחמת השינוי במעשה כמו שמוכח משמואל דמתיר גם לצורך דבר האסור, וכן מבואר ברש''י דחשיב ''כלאחר יד'', או מחמת דמעמיד ע''י המעשה את התעסקותו בהיתר כדרך החזו''א. רק דיש לעיין בגדר היתרא דככר או תינוק דהרי מצד מעשה הטלטול ליכא סיבה להתיר דהרי מטלטל את המת בעצמו. ומבואר דההיתר עומד ביחס למוקצה עצמו, ויש לעיין בגדר הדבר.
2. **ויעוין בחזו''א מ''ז ס''ק כ''ג דתמה להנך שהתירו ככר או תינוק בכל מוקצה ולא חייבוהו לנער את הככר בשביל למנוע את טלטול המוקצה אמאי באבן שעל פי חבית ומעות שעל הכר מבואר דצריך לנער,** ואמאי לא נימא דהוי כככר או תינוק. ובתחילה מישב החזו''א דמאחר דאפשר בניעור א''כ הוי כמניח ומבואר בגמ' דהיתרא דככר או תינוק הוי רק בשוכח. ולבסוף מחדש דהיתרא דככר או תינוק הוי רק בגונא שהמוקצה בסיס להיתר ובזה אמרינן דכיון דאפשר להסיר את ההיתר ואינו מסירו נראה כאילו המוקצה טפל ובסיס לככר ועיקר הטלטול הוא לצורך הככר והמוקצה, וא''כ כל היכא דהדבר המותר הוא הבסיס בהא לא שייך לדון להיתרא דככר או תינוק. ולפי''ז מישב את קושית הרעק''א בדף מ''ג ע''ב דכל כמה דאיכא להיתרא דככר או תינוק אמאי לא סגי במטה עצמה למשווי ככר או תינוק ולפי''ז ניחא היטב דהמטה מחזיקה את האיסור וליכא בזה הפקעה על המוקצה. **ומבואר בחזו''א דהיתרא דככר או תינוק נובע מהיחס של המוקצה כבסיס להיתר ומכח זה דיינינן את התעסקותו בהיתר.**

**ויעוין עוד בחידושי חת''ס בסוגין וז''ל,** נראה פשוט דעשו בזה כאלו המת נעשה מטה לתינוק חי שאפי' בהוצאה לר"ה פטור אף על המטה כ"ש בטלטול וכן עשו המת ככלי לככר שפטור אף על הכלי, ומבואר ג''כ דהוי טפילות המת למוקצה.

1. **אלא דכבר העירו על דבריו מהא דמבואר במג''א שי''א סק''א דמניחו אצלו ומטלטלו עמו** ויעוי''ש בפמ''ג דלאו דוקא עליו משום בזיון המת. ומבואר דלא בעינן שהמוקצה יעמוד כבסיס להיתר.

**וכן מבואר בשו''ת הרא''ש** כלל כ''ב סימן ח' הדרך הה', [מובא בב''י סימן ש''ח סעיף כז] ובמחבר סעיף כח] וז''ל, שהתירו לטלטל האיסור על ידי היתר שעליו, וזה הותר במת בלבד ע"י ככר או תינוק. ''אף על פי שהתירו עצמות או קליפין או גרעינין של תמרה אגב ריפתא'', משום ד''לא חשיבי ובטלי לגבי פת''. ומבואר בדבריו דהך סברא דבטילי לגבי פת דמתרת בטלטול אגב ריפתא ולא בעי ניעור הוי מלתא דהיתרא דככר או תינוק, רק דהקולא בככר או תינוק דהוי גם היכא דליכא סיבה לבטל את המוקצה להיתר.

1. **ומבואר דיסוד היתרא דככר או תנוק, דע''י דהעשיה בתרויהו כאחת איכא בזה ביטול ליחס שלו כמתעסק במוקצה** ורק היכא דבטלי לפת בהא מהני הך היתרא בכל מוקצה. ויעוין עוד במ''ב סק''ב וז''ל, ''ולא מינכר כ"כ טלטול המוקצה'' אף שגם המת הוא מוקצה מפני שמטלטל שניהם כאחד.
2. **ונראה דאי נימא דיסוד הך היתרא נובע מהיחס מעשה הטלטול לתרוויהו כאחד א''כ אפשר לומר דלכן הוי רק בככר או תינוק שמניחם עם המוקצה** דבזה איכא יחס טלטול לתרוייהו כאחת, אולם מטה שמונח עליה מת או כר שמונח עליו מעות כיון דהוי שתי דברים נפרדים דהכר נושא את המעות שעליו, נמצא דליכא הפקעה על יחסו כמתעסק במוקצה, אלא רק מכח דהוי טלטול מן הצד דמטלטלו דרך המטה והכר, משא''כ היכא דתרוייהו מונחים על המטה נמצא דבמעשה הטלטול במוקצה איכא גם יחס להיתר ובזה איכא ביטול על היחס שלו כמתעסק במוקצה.
3. **ונראה דניתן לתלות בזה את חילוקי הראשונים בהיתרא דמדוכה שיש בה שום אי הוי מדינא דככר או תינוק.** **דהנה יעוין ברז''ה ריש פרק כל הכלים בד''ה ת''ר, דהביא מאחד מחכמי הדור דעצם מציאותו ככלי הוי סיבה להיתר** והתיר להדליק גם בנר. ויש לעין מאי איכא בהא דהוי כלי, ואי נימא דהיתרא דככר או תינוק נובע מחמת דחשיב כבסיס א''כ צ''ב מאי איכא בהא דהוי כלי להא דיחשיב בסיס דמאי שיאטיה הא דמניח ככר ליד הנר להשוות נר כבסיס ואי נימא דהוי היתר במעשה הטלטול כיון שנעשה בתרוייהו א''כ אפשר דכמו דמצינו ברא''ש דבפת הוי סיבה דהגרעינים יטפלו לפת ובזה לכו''ע איכא להיתרא דככר ותינוק ומבואר דכל כמה דשייך יחס של טפילות איכא יותר סיבה להפקיע את היחס להתעסקותו במוקצה א''כ אפשר דבכחי כיון דהוי דבר המשמש וליכא לו יחס עצמי א''כ לעולם רואים שייכות בינו לבין המוקצה ולכן הוי סיבה להטפילו במעשה הטלטול משא''כ במת דהוי מציאות בפני עצמה בלי שייכות לכלי דבזה ליכא שייכות בינייהו רק דבפועל מטלטל את שתיהם ולכן הוי רק במת.

**ובכלבו [עמוד לב] מובא בב''י רע''ט וכן איתא במאירי ר''פ כל הכלים בשם חכמי נרבונא ובמיוחס לר''ן שם, כתבו דבמונח מעיו''ט כו''ע מודו להיתרא דככר או תינוק.** ובדבריהם לכאורה מבואר דהוי קביעה במוקצה כבסיס להיתר ולכן שייך לומר דמציאותו כבסיס בע''ש מעמידה בו להאי יחס כלפי השבת, דרגע הכניסה איכא לו יחס לכל היום שנכנס אליו ולא רק לזמן שנמצא בו כעת.

1. **ורק דיעוין ברא''ש בפרקין סימן ב' דפסק שאותם שנותנים ככר ע''ג מנורה אין עושין יפה וכן נפסק בשו''ע רע''ט ג' ובט''ז סק''ה תמה מדברי הרא''ש בתשובותיו** כלל כ''ב ח' וז''ל, וזהו ששנינו מדוכה אם יש עליה שום, מטלטלין ואף על גב דלא אמרו ככר או תינוק אלא במת, התם במוקצה מחמת מלאכה, אבל במדוכה, ''כיון שיש עליה תורת כלי'', שרי לטלטלה אגב אוכלין שעליה.וכן נפסק במחבר ש''ח ה'. ובט''ז מחלק בין כלי שמלאכתו לאיסור דמותר לצורך גופו ומקומו דהוי מוקצה קל, ולפי''ז החילוק לא מצד מציאותו כ''כלי'' אלא מחמת ''קולת המוקצה''. והוי חילוקים בחומרת המוקצה, אולם יעוין בהגהות רעק''א סימן ש''ח שם, דמוכיח דגם במוקצה מחמת חסרון כיס איכא להך היתרא וכן נקט החזו''א מ''ז סקי''א רק דיעוי''ש בחזו''א דאפ''ה בנר שאני ולא ביאר את טעם החילוק.

**ויעוין עוד בקרבן נתנאל סק''ו דמחדש יסוד בגדר היתרא דככר או תינוק** דבעינן דנוכל לדון מחמת זה כאילו לא הוי מוקצה מעולם וזה רק היכא דכל השבת היה שייך בו הך היתרא ולכן בנר דכל זמן שדלק הנר לא היה שייך להתירו ע''י ככר או תינוק כיון דהוי בסיס לשמן ולשלהבת וצריך באותה שעה לנר ולא יהני הלחם להחשיבו כבסיס לאיסור והיתר, תו לא שייך גם לאחר שפקע המוקצה להאי היתרא.

1. **ובעיקר הגדר בהיתרא דככר או תינוק דהוי מחמת דההיתר והאיסור נמצאים במעשה הטלטול כאחד מצינו בפסקי רי''ד ריש פרקין גדולה מזו** דיעוי''ש דמבאר בחד פירושא דטעמא דהיתרא דטלטול תינוק ומעות או כלכלה ופירות הוי מכח היתרא דככר או תינוקוז''ל, פי' טעם משנתינו הוא שמותר לטלטל המוקצה עם המוכן, שהרי מוקצה עצמו נתיר לפנינו לטלטלו על ידי ככר או על ידי תינוק, כל שכן לטלטל המוקצה עם המוכן. אי נמי יש לומר דטעמא דמתני' הוא משום דטילטול מן הצד לאו שמיה טילטול, וכל כמה דלא מטלטל במוקצה בעינו, אלא מטלטל המוכן והמוקצה עליו, הוה ליה טילטול מן הצד. ויש לעיין בהא דנקט לטעמא דככר או תינוק הרי קי''ל דכר' אשי דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד [יעוין גם בפסקי רי''ד קמב ב' דפסק כן].

**ומוכח בדבריו כמו שבארנו דיסוד היתרא דככר או תינוק דהתירו לטלטל את האיסור אגב** **היתר** היכא דהוי באותה פעולה, רק דהיכא דעיקר פעולתו באיסור בהא הוי ''קולא'' לדון את האגב היתר ולכן הוי רק במת משא''כ היכא דמטלטל את הדבר המותר. רק לפי דבריו יצא דהיתרא דככר או תינוק שייך גם היכא דההיתר והמוקצה לא עומדים ביחס כנישאים ע''י המטה אלא גם אי ההיתר נושא את המוקצה.

1. **ולפי''ז עדיין קשה קושית החזו''א גם לדידן כיון דבמטלטל ההיתר איכא להיתרא דככר או תינוק גם היכא דההיתר הוא הדבר הנושא את המוקצה וא''כ אמאי במתניתין איכא חובת ניעור**, ונראה דלדידן ודאי ל''ק כיון דכל סיבת ההיתר מחמת דעיקר פעולתו בהיתר ובהא איכא למימר דכל כמה דיכול לנער תו דיינינן את פעולתו ביחס למוקצה, אולם גם למאן דמתיר ככר או תינוק גם בעלמא למרות דמטלטל את המוקצה נראה דמ''מ בעינן שיהא לו צורך דוקא בטלטול המוקצה, אולם כל היכא דמצי לנער את המוקצה ולטלטל את ההיתר בלעדיו בהא איכא חשיבות לטלטול המוקצה ולא מתבטל להיתר.
2. **ובעיקר מה דנתבאר בפסקי רי''ד דכל היכא דגם היכא דמחזיק את ההיתר איכא להיתרא דככר או תינוק יעוין היטב בראשונים סוף פרקין דהקשו על הא דאיתא התם דשמואל מטלטל לגרעינים אגב ריפתא ורבא מטלטל להו אגב לקונא דמיא** דתמהו הראשונים מהא דככר או תינוק מהני רק במת, ובתוס' ד''ה רבא, מחדש דהיכא דא''א לטלטל מבעוד יום דעדיין ליכא למוקצה בהא כ''ע מודו דאיכא להיתרא דככר או תינוק, אולם ברמב''ן וברשב''א דף קמ''ג וכן בריטב''א ובשיטה לר''ן בשם הרא''ה בדף קמ''ב ע''ב נקטו דשאני ההיא דרב אשי דאיירי במטלטל את האיסור ממש אלא שדבר המותר מונח עליו, אבל הני דשמואל ורבא איפכא הוי שמטלטל את ההיתר והאיסור מונח עליו ומטלטל עמו. ויעוין ברשב''א וכן הביא הריטב''א בשם רבינו הגדול [כפה''נ הרא''ה] וז''ל, דשאני הכא שהוא אוחז באיסור לטלטלו אגב הככר שהניח עליו אלא שהוא מראה עצמו כאילו כונתו לטלטל הככר אלא שעושה לו האיסור בסיס, והילכך אסור לטלטלו מפני שהוא מטלטל את האיסור ממש. ויש לעיין מה הוקשה להו מככר או תינוק הרי בפשוטו איירי דמחזיק את הככר וא''כ הוי כטלטול מן הצד דחבית ובחזו''א סימן מ''ז סק''ט מבאר דהתוס' דהקשו מככר או תינוק פירשו דאיירי דהגרעינים למטה ולכן הוקשה להו, אולם הראשונים עיקר כונתם לתרץ דההיתר למטה וממילא איכא בזה להיתרא דטלטול מן הצד.

**ובמשנת השבת העיר מהרשב''א בביצה כ''א ע''ב דהזכיר גם את תרוץ התוס' וגם להך חילוקא דהכא מתעסק בהיתר** ודוחק לומר דהוי שתי אוקימתות נפרדות אי מחזיק את הגרעינים או את הככר. ומוכח דקושית הראשונים היא איך היה מותר לו להניח לכתחילה ובזה הוצרכו להיתרא דככר או תינוק.

1. **ויעוין בריטב''א בדף קמ''ב דהקשה מתחילה על עיקר דינא דמתניתין דחבית דהרי לא אמרו ככר או תינוק רק במת.** וז''ל, יש מקשים דהא במשנתנו שמנער את הכר והמעות נופלות הרי הוא מטלטל מעות אגב הכר, וכן במתניתין דלקמן דתנן מסלק את הטבלה כולה ומנערה ואף על פי שהניח עליה לדעת את העצמות ואת הקליפין בשבת עצמה, ולאו קושיא היא כלל דשאני מתניתין שלא הניחו שם הכר והשולחן לדעת שיטלטלו האיסורין אגבייהו כדעבדינן הכא. ואי קשיא הא קשיא דאמרינן בשילהי פירקין דשמואל ורבא מטלטלי גרעינין אגב ריפתא ולקנא דמיא ומשמע דפליגי אהא דרב אשי דהכא.

**ויש לעיין מה הוקשה לו דוקא ממתניתין דכר וטבלא ואמאי לא הוקשה לו מרישא דמתניתין דמטה את החבית, וכן מה החילוק אי הניח עליה לדעת את הכר והשולחן בשביל לטלטל את המוקצה.** ונראה דס''ל דהיתרא דטלטול מן הצד שייך רק היכא דגוף המעשה הוי ''מעשה ניעור'' דבזה היחס של המעשה כ''טלטול מן הצד'' קיים בגוף המעשה, ולכן בחבית דרק מטה אותה על צדה בהא חשיב טלטול מן הצד ורק בכר וטבלא דמנערם נמצא דאיכא יחס בעשיתו כלפי המוקצה ותו לא הוי טלטול מן הצד ולזה מישב דהיכא דלא הניח על דעת לטלטל את האיסור עדיין שייך לדון את זה כ''טלטול מן הצד'' כיון דסכ''ס בא לנער את המוקצה ומכיון דלא הניח ע''מ לטלטל את המוקצה תו דיינינן את פעולתו רק כסילוק המוקצה, אולם היכא דמניח להדיא ע''מ לטלטל תו חשיב טלטול גמור אגב היתר וזה כבר שייך להיתרא דככר או תינוק.

1. **ונראה דכן מבואר ברשב''א ביצה כ''א ע''א וז''ל,** וא"ת דהא קיי"ל דלא אמרו ככר אלא למת בלבד ועוד דהא אמרינן בשבת פרק נוטל (שם) אביי מנח אכיפי ומטלטל להו רבא יהיב סכינא ומטלטל ליה ואמר רב יוסף כמה חריפא שמעתתא דדרדקי אימור דאמור רבנן בשוכח לכתחלה מי אמור וא"כ היאך התיר כאן רב יוסף גופיה לזרוק על הפת לכתחלה כדי לטלטלן. ונראה מדבריו דעיקר הטענה היא מחמת מה דמניח לכתחילה רק דבתחילה הקשה דבעינן לזה להיתרא דככר או תינוק דהוי רק במת בלבד ומוסיף דגם במת לא הותר היכא דמניח.
2. **ואולי זה כונת הריב''א המובא ברא''ש בביצה פ''ב סימן טו בהא דמטלטלינן להו אגב ריפתא**. וז''ל, פירש ריב"א כשאוכל הפירי זורק הגרעינין מפיו לתוך הסל כשהלחם בו אבל להניח לחם עלייהו כדי לטלטל אסור דלא התירו ככר או תינוק אלא למת בלבד. ונראה מדבריו דזה מה שבא ליישב דלהניח לכתחילה לחם בעי להיתרא דככר או תינוק ויעוין בחזו''א מ''ח ג' דנקט דכונתו כתרוץ הרמב''ן ולהניח לחם עלייהו הכונה על המוקצה.
3. **ובבאור חילוק הראשונים בין היכא דמטלטל להיתר יש לעיין אי כונתם כמו דנקט בפסקי רי''ד דהוי מלתא דככר או תינוק, או דעיקר כונתם דהיכא דמטלטל להיתר לא איכפת לן במה שהניח לכתחילה דהיחס של המעשה כטלטול מן הצד נובע מעצם הדבר שהתעסקותו בהיתר.** ואולי יש לתלות את זה בחילוק בלשונות הראשונים. דיעוין ברמב''ן וז''ל, וכיון שעיקר הטלטול בפת דמיא למעות שעל הכר שמטלטלן ועודן עליו לפי שעיקר הטלטול בדבר המותר**.** ויש שדימו את זה ליסוד החזו''א בהיתרא דטלטול מן הצד, אולם כבר ידוע ההוכחה מהרמב''ן במלחמות דף מח ע''ב בדפי הרי''ף בהא דהתירו לכבד את הבית למרות דמזיז את העפר, ומישב הרמב''ן או דהוי כגרף של רעי, או דהתירו טלטול מן הצד שתהא להם דירה נאה לכבוד שבת. ומבואר כיסוד הט''ז דגם במטלטל ע''י דבר אחר חשיב טלטול מן הצד ומוכח דלא כהחזו''א, [והא דנקט צורך שבת, או כמו שמבואר בריטב''א מ''ג ע''ב וכן משמע ברי''ף דהצורך שבו איכא לסיבת ההיתר הוי צורך שבת, או דהוי מתיר נוסף כיון דליכא לו שימוש בהאי מקום רק סילוק הפרעה]. ובחזו''א מח ס''ק כא מבאר דעפר ומוקצה שעל הארץ בטלין כמו אוכל מרובה על הפסולת ואין על זה שם טלטול ודוחק לומר כן בכונת הרמב''ן.

**וצ''ל דכונת הרמב''ן לבאר את המעלה דאיכא בטלטול מן הצד דבזה ניתן להניח גם בשבת** כיון דהפעולה המציאותית נעשית בדבר היתר, לכן לא איכפת לן בהא דהניח את זה בשבת, דרק בככר או תינוק דפעולתו במוקצה בהא אמרינן דהיכא דהניח בשבת לא מפקיע את פעולתו במוקצה.

1. **אולם בלשון הרשב''א והריטב''א נראה דהוי יסוד בהיתרא דככר אות תינוק.** וז''ל הריטב''א וזו כבר תירצה רבינו הגדול ז"ל דהתם אפילו רב אשי מודה, דשאני הכא שהוא אוחז באיסור לטלטלו אגב הככר שהניח עליו אלא שהוא מראה עצמו כאילו כונתו לטלטל הככר אלא שעושה לו האיסור בסיס, והילכך אסור לטלטלו מפני שהוא מטלטל את האיסור ממש, אבל ההיא דשמואל ורבא שמניח האיסור על ההיתר ומטלטל גוף ההיתר וניטל האיסור עמו בזה דלכולי עלמא לא פליגי עכ''ל. ונראה דהכא כו''ע מודו להיתרא דככר או תינוק ולפי''ז נראה דהא דנקט לטעמא דבסיס אין כונתו דזהו יסוד היתרא דככר או תינוק אלא דהיכא מטלטל את האיסור בהא בעינן ליחס דבסיס בשביל להפקיע עת התעסוקתו במוקצה, משא''כ היכא מטלטל את ההיתר דבזה ההפקעה להתעסקותו במוקצה נובע מחמת דמעשה הטלטול בהיתר.