כיבוד ת_ת לד רמו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תלמוד תורה סימן רמו

**­שיעורי הלכה**

**שיעור לד'**

**הדינים הנידונים:**

* חיוב החזקת התורה.
* הסכם 'יששכר וזבולון': א. שחולקים שווה בשווה. ב. שייך רק קודם הלמוד. ג. אם מפסיד הת"ח חלקו.
* להתעכב מלישא אשה כדי שיהא פנוי ללימוד התורה.
* האיסור לשכוח מה שלומד.

*יורה דעה*

*סי' רמו, א-ג*

**תלמוד תורה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[המשך סעיף א] **ומי שאי אפשר לו ללמוד מפני שאינו יודע כלל ללמוד, או מפני הטרדות שיש לו, יספיק לאחרים הלומדים.** הגה: ותחשב לו כאילו לומד בעצמו.

## חיוב החזקת התורה

משמע שהחזקת תורה הוא למי שאינו לומד. אולם רבינו יונה בשערי תשובה (שער ג' אות יט) כתב עפ"י הירושלמי, שהחזקת תורה אינו רק למי שלא לומד, אלא כל אחד מחוייב להחזיק את התורה. ועי' גם ב'שם עולם' (למרן הח"ח פט"ו) שהביא כלשון הירושלמי מהמדרש. וכתב שם לבאר השם ספר 'עץ פרי' הא דמשמע בשו"ע שחיוב החזקת התורה הוא למי שלא למד, שיש חילוק, כי מי שלא למד מחוייב להחזיק הרבה עד שיעלה כל כך כמו אם היה לומד בעצמו, אבל מי שלמד אינו מחוייב כ"כ רק כדי לצאת ידי מצות החזקת התורה [וחיוב זה הוא במי שיש לו ממון, אבל מי שאין לו אינו מחוייב].

## ע"י שמחזיק תורה חשיב כלומד בעצמו

ומבואר ברמ"א שע"י שמחזיק תורה נחשב לו כאילו לומד בעצמו, ועי' בברכת שמואל (קידושין סי' כז) שהאריך הרבה בעניין חיוב לימוד התורה, והאיסור ללמוד באוניברסיטה, והביא שם דברי הגמרא במנחות (צט:) שאמר רבי ישמעאל מקרא ד'והגית בו יומם ולילה', שאסור ללמוד חכמת יוונית, ובסיפרי (ואתחנן, לד) למדו כן מ'ללכת בהם' (ויקרא יח, ד) ולא להפטר מהם. ובסו"ד כתב שמי שאי אפשר לו ללמוד כלל והוא נושא בעול להחזיק התורה, הוי בכלל 'ללכת בהם'. ומבואר דמחזיק תורה אינו כשאר סיוע לקיום מצוות, שהרי מי שקונה לולב לחבירו, אף שבודאי מקיים בזה מצוה, מ"מ לא נחשב כמו שהוא עצמו נוטל לולב, אבל במצוות ת"ת ע"י שהוא מחזיק תורה הוא ממש בכלל אלו שהולכים בתורה, וכמי שלמד תורה.

**וכתב הרמ"א:** ויכול אדם להתנות עם חבירו שהוא יעסוק בתורה והוא ימציא לו פרנסה ויחלוק עמו השכר, אבל אם כבר עסק בתורה אינו יכול למכור לו חלקו בשביל ממון שיתנו לו.

## יששכר וזבולון

הנה דברי הרמ"א זהו מהו שנקרא 'יששכר וזבולון', כמבואר במדרש רבה (בראשית סי' צט) *'זבולון לחוף ימים ישכון', הרי זבולון קדם ליששכר, ולמה כן, אלא לפי שהיה זבולון עוסק בפרקמטיא ויששכר עוסק בתורה, וזבולון בא ומאכילו, לפיכך קדמו, עליו הכתוב אומר 'עץ חיים היא למחזיקים בה', וכן משה אמר 'שמח זבולון בצאתך', לימוד של יששכר שלך הן שאתה מסייעו לישב בהן.*

## שחולק עמו השכר שווה בשווה

ומבואר ברמ"א שהסכם זה הוא שיחלוק עמו השכר, וכתב הש"ך (סק"ב) שכר תורה ושכר מה שירויח זה יהיה בין שניהם ביחד. והיינו שביאור ההסכם הוא שנעשים שותפין גמורים, ולכן צריכים לחלוק מחצה במחצה. ויש לזה ראיה מהמדרש (רבה נשא יג, יז) ז"ל: שניהם מלאים סלת וגו', זבולון ויששכר, שניהם היו נוטלין שכר תורה ביחד, ושניהם היו מתפרנסין ביחד. ורע"א ציין לספר אש דת (פרשת וילך), ושם כתב שאם הוא שותף מלא עמו הרי זה שותף גמור, אבל יש גם מדרגה פחותה שאינו חולק עמו מחצה במחצה אלא שהוא מפרנסו, וזה גם יש לו שכר תורה, אבל לא נעשה שותף גמור ואין דרגתו ממש כמו אותו שלומד [ופירש בזה הפסוק 'אשרי אנוש יעשה זאת ובן אדם יחזיק בה', שאם נותן לו כשותף חשיב יעשה, אבל אם אינו חולק עמו בשווה אבל נותן לו פרנסתו, עליו נאמר יחזיק בה, ואינו ממש כעושה].

ובאגרות משה (יו"ד ח"ד סי' לז אות ו) כתב דמ"מ אם הוא גביר גדול ודאי דאינו צריך ליתן לתלמיד חכם מחצה ממש מנכסיו, ומה יעשה התלמיד חכם עם כל הממון, אלא יתן לכמה תלמידי חכמים.

## אם עושים הסכם 'יששכר וזבולון' רק מחמת דחקו

והנה באחרונים נראה שאין לעשות הסכם שכר וזבולון אלא מחמת דחקו, כשבלא זה לא יוכל ללמוד. וכן איתא בשו"ת אבקת רוכל (סי' ב) שכל הדין של יששכר וזבולון הוא רק במי שבלא הסיוע אינו יכול ללמוד, אבל אין לעשות כן רק בשביל הרווחה. וכן משמע גם בראשל"צ (סעי' כא) שיעשה כן רק מחמת דוחקו [ואינו מוכרח].

## אם מפסיד הת"ח מחלקו

והנה עפ"י מה שנתבאר כשעושים 'יששכר וזבולון' הרי הם נעשים שותפים גמורים, וכשם שחולקים הם בממון ה"נ חולקים הם בשכר התורה. ויש לדון אם הת"ח מפסיד מחלקו לעוה"ב בשביל זה, מאחר שמחצה משכרו הלך לזבולון. והנה בראשון לציון כאן (סעי' כא) משמע שהוא נוטל מחצה מחלקו של התלמיד חכם, אולם בספרו על התורה (אור החיים כי תשא) ביאר על הפסוק 'כל העובר על הפקודים', היינו מי שאינו לומד תורה, הוא יתן 'מחצית השקל', היינו שיתן מחצה לת"ח, וכתב לבאר שם שע"ז אמרה תורה 'בשקל הקודש', דמבואר בבכורות (ה.) ששקל הקודש כפול היה, ובא הכתוב ללמדנו שמה שיטול מהקודש בעד מחצית כספו, אין הת"ח מפסיד מחלקו, כי שקל הקודש כפול היה, ונמצא כל אחד בידו שקל שלם. וכן כתב החיד"א (בספר ראש דוד פר' משפטים) שאין הת"ח מפסיד משכרו [ועוד כתב במקום אחר (פר' קדושים) להקשות שאשתו נוטלת חצי והעושה עסק עוד מחצה, ולא יהיה לו כלום, והוא כתב שרק אחר שאשתו נוטלת הוא מתחלק ועי' מנחת יצחק (ח"ו סי' ק') שיש שינוי בדעת החיד"א עיי"ש].

## הסכם יששכר וזבולון שייך רק קודם לימודו

והנה מבואר ברמ"א דשייך להתנות עם חברו הסכם יששכר וזבולון, דוקא קודם לימודו, אבל אחר הלימוד אינו יכול למכור חלקו, ומקור הדין מהגמרא בסוטה (כא.). והמנחת יצחק (שם) ביאר בטוטו"ד, דכל היסוד של הסכם יששכר וזבולון היינו שיש מעלה ל'זבולון' שמחמתו לומד, לכך יש לו חלק, אבל אחר שכבר למד לא שייך שימכור זכותו, והמוכר זכותו בוז 'יבוזו לו' [כדאיתא בסוטה שם]. וברבינו ירוחם (נ"ב סי' ה כג.) מבואר, שאם עושה הת"ח כן אינו מועיל, והוסיף ומסתברא שהעוסק אבד שכבר בטל חלקו, וביאר המנח"י שהוא משום שמזלזל בתורה.

וידוע המעשה מהגר"א שלא היה לו אתרוג ואחד רצה ליתן לו אתרוג, בעבור שהגר"א יתן לו את שכר המצוה, ושמח הגר"א על זה, שיעשה את המצוה לשם שמים גמור ולא לשם שכר, ונראה דבזה אין זלזול כיון שלא היה לגר"א אתרוג בלא זה.

ונמצא שיש לומר, שאף אם ע"י הסכם יששכר וזבולון מפסיד הת"ח מחלקו, מ"מ אין בזה חסרון, מאחר שעושה כן בשביל לקיים רצון ה' ללמוד תורה, ויש לו מעלה שעושה לשם שמים, אבל אם מוכר אח"כ הרי יש בזה איסור, שהרי אינו עושה כדי לקיים את רצון ה' שכבר עשה המצוה, והוא מבזה את התורה, לכך מאבד את חלקו.

וגודל מעלת שכר לימוד תורה, הוא גם בעולם הזה, ויש מעשה מהט"ז (הובא ברוח חיים להגר"ח מוולאזין על מסכת אבות פ"א מ"א) שהיה ילד חולה ובאה אמו לבכות, ואמר הט"ז שילמד תורה לרפואת הילד, ומיד ניצל, ואם כן שכר התורה גדול הוא, אבל אסור למוכרו, אבל כדי להציל את החולה שאי"ז מכירה אלא בזכות לימוד התורה אין כאן בזיון, ודאי שרי.

[סעיף ב] ילמוד אדם תורה ואח"כ ישא אשה, שאם ישא אשה תחילה א"א לו לעסוק בתורה, מאחר שרחיים בצוארו. ואם א"א לו בלא אשה, מפני שיצרו מתגבר עליו, ישא אשה תחילה.

## להתעכב מלישא אשה בשביל שיהיה פנוי לתורה

מקור הדין בגמרא בקידושין (כט:) ת"ר ללמוד תורה ולישא אשה ילמוד תורה ואח"כ ישא אשה, ואם א"א לו בלא אשה ישא אשה ואח"כ ילמוד תורה. אמר רב יהודה אמר שמואל הלכה נושא אשה ואח"כ ילמוד תורה, ר' יוחנן אמר ריחיים בצוארו ויעסוק בתורה, ולא פליגי הא לן והא להו.

והנה הרמב"ם (ת"ת פ"א ה"ה) פסק שאם אין יצרו מתגבר עליו יעסוק בתורה ורק אח"כ ישא אשה. ובהלכות אישות (פט"ו ה"ב) כתב שמצוות עשה היא לישא אשה עד גיל עשרים, ואם עברו עשרים שנה ולא נשא אשה הרי הוא מבטל מצוות עשה. אלא שכתב שאם היה עוסק בתורה וטרוד בה והיה מתיירא מלישא אשה כדי שלא יטרח במזונות ויבטל מן התורה, הרי זה מותר להתאחר, שהעוסק במצוה פטור מן המצוה וכל שכן בתלמוד תורה.

ויש להבין איך כתב לפוטרו משום עוסק במצוה, והא בהל' ת"ת (פ"ג ה"ד) כתב הרמב"ם שאם היה לפניו עשיית מצוה שאי אפשר להיעשות ע"י אחרים, יעשה המצוה ויחזור לתלמודו. ואין אומרים בזה עוסק במצוה פטור מן המצוה, וא"כ פרו ורבו שאי אפשר ע"י אחרים, הרי אין בזה משום עוסק במצוה פטור מן המצוה.

ויש ליישב, שכל מה דאמרינן שבלימוד תורה אין משום עוסק במצוה פטור מן המצוה, זה דוקא אם מקיים אח"כ 'ויחזור לתלמודו', כמו שסיים הרמב"ם בהל' אישות שם, וא"כ כשחושש שע"י שישא אשה יטרד מלימודו, נמצא שלא יהא 'יחזור לתלמודו', ולכך גם אין אומרים שיפסיק מלימודו.

## עד מתי יכול לעכב מלישא אשה

והנה הרמב"ם לא כתב גבול עד מתי יכול להמתין מלישא אשה, באופן שחושש שיטרד מלימודו. ובטור כתב שאין אנו יודעים הקיצבא לאותו לימוד, שלא יתכן לבטל מפריה ורביה כל ימיו, דלא מצינו זה אלא בבן עזאי (יבמות סג:). ובערוך השולחן (סעי' יב) כתב שמהרמב"ם נראה שבאמת אין לזה קיצבה, אכן עיי"ש ברמב"ם בהלכות אישות שכתב אח"כ (בהל' ג) שאם נפשו חשקה בתורה כבן עזאי יכול שלא לישא אשה והוא שלא יהא יצרו מתגבר עליו, ולשון הרמב"ם 'מי שחשקה נפשו בתורה תמיד ושגה בה כבן עזאי ונדבק בה כל ימיו', ומשמע ברמב"ם שדוקא אם הוא כבן עזאי, יכול להמתין ולא לישא אשה לעולם. מיהו יש לומר דההיתר של בן עזאי שאני דהתם התירו לו ללמוד אף באופן שאינו חושש שיטרד מלימודו.

ובערוך השולחן באבן העזר (סי' א סי"ג) כתב בשם מהרש"ל שיותר מכ"ד שנים אסור להמתין אף באין יצרו גובר עליו.

ובביאור הגר"א כתב שכל ההיתר שלא לישא אשה הוא דוקא כשחושש שלא יהיה לו פרנסה, ויהיה ריחיים בצווארו, אבל אם לא יהיה לו טורח אסור להמתין, ולפי"ז אם יש פרנסה לאותה אשה שרוצה לישא, אין סיבה שלא לישאנה.

[סעיף ג] עד אימתי חייב ללמוד, עד יום מותו, שנאמר ופן יסורו מלבבך כל ימי חייך, וכל זמן שלא יעסוק בתורה הוא שוכח.

לשון השו"ע הוא מהרמב"ם (הל' ת"ת פ"א ה"י). וצ"ב למה כתב שהחיוב ללמוד הוא כדי שלא ישכח, והא אף אם אין חשש שישכח, מחוייב ללמוד מצד הדין ד'לא ימוש'.

## האיסור לשכוח מה שלמד

והנה באיסור לשכוח, באליה רבה (סי' קע אות כג) כתב שלא יאכל הרבה מפני שמשכיח, ועובר בלאו, ועי' בגר"ח בספר הזיכרון שלפי דברי האליה רבה כל מה שגורם שכחה יש איסור. אכן כתב שם שאין זה איסור גמור וכמו שמבואר בספר חסידים (סי' תתרח) שאינו עובר את האיסור אלא ביושב ומשכחם מליבו, אלא דמ"מ נכון ליזהר בכל אלו.