חשיבות התורה ודרכי קנינה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים / אגדה

#### נאמר שלהי חג שבועות פ"ב – בית מדרש הגדול נווה יעקב

### בחשיבות לימוד התורה וקניניה

חג השבועות הוא יום שאין בו שום מצוה מיוחדת אלא רק לשמוח בקבלת התורה וכמבואר בגמ' בפסחים הכל מודים בעצרת דבעינן נמי לכם יום שניתנה בו תורה וברש"י שם ביאר להראות שנוח ומקובל לישראל יום שניתנה בו תורה וראיתי מביאים מהרוקח שאין שלמי ציבור אלא בשבועת אם שני הלחם אם שלמי ציבור שזה כמו קרבן תודה וזה בא לבטות את ההודאה על מתן תורה שזה הדבר הכי שמח של כלל ישראל ומבואר עוד בגמ' שר' יוסף היה עושה סעודה גדולה ועגל משולש והיה אומר **אי לאו האי יומא כמה יוסף איכא בשוקא** דהינו שר' יוסף ביום זה היה מבטא את המעלה הגדולה שזכה להיות האמורא רב יוסף ולא אדם פשוט וכן שמובא במעשה רב שהגר"א היה שמח ביום זה שמחה מיוחדת ומוסיף במאכליו להראות את גודל שמחתו בתורה הקדושה דהינו שמצות היום זה העיסוק בהכרה בגדול הזכות שקיבלנו את התורה הקדושה ובישיבתו של הח"ח היו מזיזים את כל הספסלים והיו רוקדים כמו בשמחת תורה

והנה יש מצות **ספירת העומר** שיסודה הוא על דרך הפשט כמבואר בחינוך הוא הצפיה לקבלת התורה דהינו שצורת ההכנה לקבלת התורה שנמסרה לנו הוא הצפיה לתורה ולכאורא הכונה שכדי לזכות בכתרה של תורה צריך להעריך את התורה ולדעת את גודל מעלתה וכמה שאדם מיקר ומעריך את התורה הוא זוכה יותר לדרגות בתורה הקדושה ומחובתינו לדעת באמת את גודל הזכות של יהודי שיושב ולומד ועיין סמ"ק מצוה ק"ה **ויחשוב אדם בשבחה של תורה ומתוך כך יאהבנה** ובגמ' בנדרים פ"א. אומרת ששאלו החכמים והנביאים על מה אבדה הארץ ולא ידעו לבאר עד שהקב"ה ביאר על עזבם את תורתי והגמ' מבארת **שלא ברכו בתורה תחלה** ועיין ר"ן בשם ר"י שזה מראה על חוסר הערכה שזה לא חשוב לברך ובחת"ס ביאר שהכונה שלמדו רק כדי לדעת איך להתנהג ולא שהתורה היא מעלה לעצמו דהינו שזה חטא גדול שהוא סיבה לחורבן הבית חזינן מזה את גודל החיוב להוקיר ולהעריך את חשיבות לימוד התורה מצד עצמו ולא רק כדי לדעת איך להתנהג או למטרה אחרת

ועיין דרך ה' חלק ד פרק ב שכתב וז"ל בכלל ההשפעות הנשפעות ממנו, יתברך, לצורך בריותיו, יש השפעה אחת, עליונה מכל ההשפעות, שענינה הוא היותר יקר ומעולה מכל מה שאפשר שיימצא בנמצאים, והיינו שהוא תכלית מה שאפשר שיימצא בנמצאות, מעין המציאות האמיתית שלו, יתברך, ויקר ומעלה מעין אמיתת מעלתו, יתברך, והוא הוא מה שמחלק האדון, יתברך שמו, מכבודו ויקרו אל ברואיו. ואמנם, קשר הבורא, יתברך שמו, את השפעתו זאת בענין נברא ממנו, יתברך, לתכלית זו, והוא - התורה. וענין זה משתלם בשתי בחינות: בהגיון ובהשכלה. וזה, מה שביארנו שם, כי הנה חיבר האדון, ברוך הוא, כלל מלות ומאמרים, שהם כלל חמשה חומשי תורה, ואחריהם במדרגה - נביאים וכתובים, וקשר בהם ההשפעה הזאת, באופן שכשידוברו הדיבורים ההם תימשך ההשפעה הזאת למדבר אותם, ובתנאי שיהיה ההגיון הזה בגבולים שהוגבלו לו, וכמו שזכרנו לפנים בסייעתא דשמיא, וכן בהשכלת מה שנכלל בדיבורים ההם לפי דרכיהם האמיתיים, תימשך ההשפעה הזאת למשכיל אותם. ובהמשך דברי כתב וז"ל אך התנאים הצריכים להתלוות לתלמוד הנה הם: היראה בתלמוד עצמו ותיקון המעשה בכל עת. וכו' ואמנם ההשפעה הזאת הנה ענינה אלהי, כמו שזכרנו, ולא עוד אלא שהוא היותר עליון ונשגב שבענינים הנמשכים ומגיעים ממנו, יתברך, אל הברואים; וכיון שכן, ודאי שיש לו לאדם לירא ולרעוד בעסקו בענין כזה, שנמצא הוא ניגש לפני אלהיו ומתעסק בהמשכת האור הגדול ממנו אליו, והנה צריך שייבוש משפלותו האנושית וירעש מרוממותו, יתברך, והנה יגל מאד מחלקו הטוב שזכה לזה, אך ברעדה כמו כן. ונכלל בזה, שלא ישב בקלות ראש, ולא ינהג שום מנהג בזיון לא בדבריה ולא בספריה, וידע לפני מי עומד ומתעסק, ואם הוא עושה כן, אז יהיה תלמודו מה שראוי לו להיות באמת, ותימשך על ידו ההשפעה שזכרנו, ויתעצם בו היקר האלהי, ויימשכו תיקון והארה לכל הבריאה. **אבל אם תנאי זה יחסר ממנו, לא תימשך ההארה על ידו,** ולא יהיו דבריו אלא כשאר כל הדיבורים האנושיים, הגיונו כקורא אגרת, ומחשבותיו כחושב בדברי העולם, ואדרבא לאשמה תיחשב לו, שקרב אל הקודש בלי מורא, ומיקל ראשו לפני בוראו עודו מדבר לפניו ומתעסק בקדושתו, יתברך. ואולם כפי מדרגת המורא ושיעור הכבוד והזהירות בו, כן יהיה שיעור יקר הלימוד ומדרגת ההשפעה הנמשכת על ידו. עכ"ל **ומבואר בדבריו דבר מבהיל שכפי ההערכה של האדם לתורה כך כח ההשפעה של התורה עליו**

והנה כפי מה שמבואר בחז"ל המצוה הכי גדולה שיש זה לימוד התורה ואפילו שלא נתפרשו שכרן של מצות כמבואר בראשונים כדי שאדם לא יבחר לעשות דוקא את המצות שיש עליהם שכר אבל על התורה כתוב במשנה **ותלמוד תורה כנגד כולם** ואמרו שם בירושלמי על הפסוק **וכל חפציך לא ישוו בה** הכונה אפילו חפצי מצוה דהינו שאין ערוך למצות תלמוד תורה והגמ' במגילה ט"ז: אומרת **גדול תלמוד תורה יותר מהצלת נפשות** והמקור ממרדכי שבתחילה נמנה בדרגא יותר גדולה ממה שנמנה לאחר שהציל את כלל ישראל והנה לכאורא אין לך מצוה גדולה יותר מהצלת כלל ישראל מכליה ובכל אופן זה נחשב שדרגתו ירדה וכמובן זה מה שהוא היה צריך לעשות אבל חז"ל באו ללמדינו את גודל יקרת מצות תלמוד תורה וכמו שאדם מרגיש סיפוק גדול מהצלת אדם ממיתה וכדו' אבל תלמוד תורה זה מצוה יותר גדולה ומבואר בגמ' בברכות שהקב"ה אמר לדוד המלך שהוא לא יבנה את בית המקדש אלא שלמה בנו אז דוד המלך שודאי הדבר שהכי חשוב לו זה כבוד שמים והכבוד שמים הגדול שהיה בעולם זה בנין בית המקדש אמר שרוצה למות בשביל כבודו של הקב"ה אבל הקב"ה אמר לו **טוב לי יום אחד בחצירך מאלף** דהינו שעדיף יום אחד שדוד המלך יושב ולומד מאלף עולות ששלמה יקריב בבית המקדש

והאדם הכי נעלה בעם היהודי זה ת"ח דהינו שיש הרבה יהודים שעושים מצות מאוד גדולות וודאי שכרם שמור עליהם אבל אין עליהם דינים מיוחדים אבל יש יהודי שיש לו חלות שם ת"ח שדרגתו גדולה מאוד ויש מצוה עשה מהתורה **ודבקת בו** והקשו חז"ל איך אפשר להידבק בהקב"ה הרי כולו אש ואמרו חז"ל שהכונה שיש מצוה להידבק בת"ח [וכמבואר ברמב"ם שזה לאכול עמו וללמוד מדרכיו] דהינו שת"ח כיבכול הוא חלק מהקב"ה ודביקות בו זה דביקות בהקב"ה ועד כדי כך דמבואר בגמ' ששמעון העמסוני היה דורש כל את שבתורה עד שהגיע ל**את ה' אלקיך תירא** פירש דהוא סבר שלא שייך לרבות משהו אחר חוץ מהקב"ה עד שבא ר"ע ולימד לרבות ת"ח דהינו שסתם יהיה מצות יראה זה יש גם באב ואם אבל כאן שזה סוג יראה שקשורה ליראה מהקב"ה וזה מצד שהת"ח הוא קדוש בקדושתו של הקב"ה ומבואר בתוס' שיש גם פסוק ואהבת את ה' אלקיך לרבות ת"ח רק שזה גם שמעון העמסוני דרש חזינן גודל יקרת הת"ח ועיין דרך ה' לרמח"ל דרך ד' פרק ב' שכתב וז"ל דיש השפעה אחת עליונה מכל ההשפעות שענינה הוא יותר יקר ומעולה מכל מה שיכול להימצא בנמצאים והיינו שהוא תכלית מה שאפשר שימצא בנמצאות **מעין אמיתת מעלתו יתברך** והוא מה שמחלק האדון יתברך שמו מכבודו ויקרו אל ברואיו אמנם קשר הבורא יתברך שמו את השפעתו הזאת בענין נברא ממנו יתברך והוא התורה וכו' עכ"ל ומבואר מדבריו כנ"ל את גודל יקרת מי שלומד תורה

ומבואר בגמ' בסנהדרין בפרק חלק דמי **שמבזה ת"ח הוא אפיקורס** ומבואר בגמ' שזה לא דוקא בבזיון גדול אלא שמבזה חברו בפני ת"ח דהינו שזה הדבר הכי חשוב אצל הקב"ה בעולם והגמ' דורשת מהפסוק כי דבר ה' בזה הכרת תכרת הנפש ההיא עונה בה ומבואר בגמ' שגם מי שאומר שהם לא מועילם כלום לעולם דהינו שמי שלא מעריך באמת את ערך הת"ח עונו גדול מנשוא ועיין נפש החיים שער ד' שהאריך מאוד בחשיבות התורה והביא מהזוהר הקדוש בהרבה מקומות שאפילו שדין שמים הוא מאוד קשה אבל **ת"ח ועמלי תורה הדין הרבה יותר קל** שלגודל מעלתם כל צורת הדיון שלהם הוא הרבה יותר בקלות וידוע **שהפרי יצחק** כתב בצואתו שלא יספידו אותו וחתנו הרב מושקובסקי קיים צואתו ובא אליו אחרי זה בחלום ואמר לו שמודה לו שקים את צואתו ואמר לו שדין שמים מאוד קשה וחטאי הלשון עולה על כולם אבל ת"ח הכל אחרת ובאמת מקור הדברים בירושלמי פ"ד ה"ח שבכל המועדים כתוב שעיר עיזים אחד לחטאת ובשבועות כתוב רק שעיר עיזים לכפר עליכם **אמר להם הקב"ה מכיון שקבלתם עליכם עול תורה מעלה אני עליכם כאילו לא חטאתם מימיכם**

והנה כולנו רוצים לזכות בכתרה של תורה ולהיות בכלל אלו שיש להם תואר ת"ח ולזכות לכל המעלות המיוחדות שנאמרו בלומדי התורה וכל אדם שואל את עצמו מה הדרך לזכות להיות דבוק בתורה שאדם יגיע לדרגא שמי שדבוק בו כביכול הוא דבוק הקב"ה והנה חכמת התורה היא שונה מכל החכמות דבכל החכמות זה דבר מציאותי שמי שלומד ויש לו כשרון הוא יודע אבל חכמת התורה הוא דבר רוחני וכולה מתנת שמים ומי שמוצא חן בעיניו יתברך הוא זוכה לשפע של תורה וכמו שמאריך בזה הנפש החיים וכמבואר בפסוק כי ה' יתן חכמה מפיו דעת ותבונה ויש האופנים שנמסר לנו מחז"ל שאם אדם לומד בצורה זו הוא זוכה לתורה הקדושה וכמבואר במשנה שיש ארבעים ושמונה קנינים לתורה דהינו שהזכיה לתורה זה לא רק על ידי לימוד התורה ויש קנינים שהם עיקר הצורה לזכות לתורה ויש קנינים שהם כדי להגיע לדרגות השלמות בת"ח

והנה הדבר הכי יסודי לזכות לתורה זה עמל התורה וכמבואר בחז"ל על הפסוק אדם כי ימות באוהל אין דברי תורה מתקימים אלא במי שממית עצמו עליה ולשון חז"ל הוא מדוקדק ואמרו **אין דברי תורה מתקימים** דהינו שאין אפשרות שד"ת יתיקמו אצל האדם אם הוא לא למד אותם מתוך עמל התורה ועיין **רמב"ם** הלכות ת"ת פ"ג הי"ב שכתב וז"ל אין דברי תורה מתקימים במי שמרפה עצמו עליהן ולא באלו שלומדים מתוך עידון אכילה ושתיה אלא במי שממית עצמו עליה ומצער גופו תמיד ולא יתן שינה לעיניו ולעפעפיו תנומה אמרו חכמים דרך רמז זאת התורה אדם כי ימות באוהל אין התורה מתקימת אלא במי שממית עצמו באהלי החכמים עכ"ל

ואמרו חז"ל אם בחוקתי תלכו שתהיו עמילים בתורה ולא כתוב שתלמדו תורה אלא תהיו עמילים בתורה ועיין ט"ז סימן מ"ז שלכן הלשון ברכה לעסוק בד"ת שזה לשון עמל ועיין ילקוט שמעוני דברים תתקמ"ב אמר להם משה לישראל אתם יודעים כמה צער נצטערתי על התורה וכמה עמל עמלתי בה וכמה יגיעה יגעתי בה וכו' נפשי נתתי עליה דמי נתתי עליה כשם שלמדתי תורה בצער כך תהו לומדים אותה בצער עכ"ל

ואמרו חז"ל במגילה **יגעת ומצאת תאמין לא יגעת ומצאת אל תאמין** דהינו שדברים שמגיעים ללא עמל הם לא מחזיקים והם לא נהים קנין אצל האדם ועיין גמ' יבמות קי"ז. שדורשת את הפסוק כמים הפנים אל הפנים כן לב האדם ופשוטו של מקרא שכמו שהאדם מסתכל במים שזה כמו מראה הוא רואה את עצמו בדיוק כצורתו כך אדם כלפי חברו כפי שהוא אוהב את חברו חברו אוהב אותו והגמ' אומרת שר' יהודה דורש את זה על דברי תורה וז"ל **רש"י לפי פנים ולב שאתה נותן לבך לתורה עומד לך להעמיד גירסא אם יגעת בה תמצא ואם לא יגעת לא תמצא** עכ"ל דהינו שההשגה של אדם בתורה זה תלוי בדבר אחד כמה הוא משקיע בזה ובגמ' בסנהדרין צ"ט: **נפש עמלה עמלה לו כי אכף עליו פיהו הוא עמל במקום זה ותורתו עומלת עליו במקום אחר** ועיין רש"י שביאר וז"ל שמחזרת ומבקשת מאת קונה למסור לו טעמי תורה וסודיה וכל כך למה מפני שאכף עליו פיהו על דברי תורה עכ"ל דהינו כמו אוכף שמונח על החמור כך הוא עומל בתורה כל הזמן ומבואר שאם אדם עומל בתורה התורה עצמה מבקשת מהקב"ה שיגלה לו סתרי תורה ועיין חזו"א ק"א א' ל"ז וז"ל **ועיקר סגולת התורה להביא את האדם לרוממות עילאה ולהכיר חובתו בעולמו באה על ידי עמל התורה וכל שאדם מוסיף ביגיעתו מנתק בזה חבלי היצר וממאס בתענוגי ההבלים ונפשו משתוקקת לרגשי קודש ועונג החכמה ומתק טהרת הלב וההכרה שלא בשר ודם האדם וכו'**

וגם עיקר השכר על תלמוד תורה זה לפי עמל התורה וכמבואר בחז"ל לפום צערא אגרא ובגמ' **בב"מ פ"ה.** מובא שבשעת פטירתו של ר' יוסי בן ר"א רצו לקוברו אצל אביו ונכרך שם נחש ולא נתן להיכנס ורננו האם העם אחריו ויצאה בת קול ואמרה לא מפני שזה גדול מזה אלא זה היה בצער מערה וזה לא היה בצער מערה דהינו שגם אם מצד גדלות וידיעת התורה הגיעו לדרגא שוה אבל כלפי השכר בעולם הבא הקובע זה העמל וכפי שידוע מהח"ח שביאר מה שאומרים בתפילה אחר הלימוד **שאנו עמלים ומקבלים שכר** והרי גם הם מקבלים שכר אלא שהם לא מקבלים על העמל אבל אנו מקבלים על העמל ודוד הלך אומר טוב לי כי עונתי למען אלמד חוקיך וכתב רש"י שטוב לי שהיה סובל יסורין כדי ללמוד חוקיך ואמרו חז"ל יפה אחד בצער ממאה שלא בצער ולמדנו בכל זה שהצורה לזכות לתורה ולזכות לחיי עולם הבא זה על ידי עמל התורה והקובע זה לא ההשגים אלא העמל והעבודה ועמל התורה זה מתבטא בכל קושי שיש לאדם הן בהתגברות על כל המניעים שמפריעים לו ללמוד הן בלימוד בצורה הנכונה אפילו שלפעמים זה לא קל וכל מאמץ שאדם עושה נגד טבעו הרי הוא בכלל עמל התורה

עוד מצאנו בלימוד התורה שצורת הלימוד צריך להיות מתוך אהבה דהינו שאדם ירגיש שאין שמחה כידיעה של עוד דבר תורה וכלימוד של עוד רגע וכמו שמצאנו על הפסוק **ובאהבתה תשגה תמיד** שהביאו חז"ל על ר' יוחנן אם יתן איש את כל הון ביתו באהבה שאהב ר"י את התורה בוז יבוזו לו ומבואר במשלי פרק ח' שהתורה אומרת אני אוהבי אהוב ומשחרי ימצאוני וכתב המלבים וז"ל **מי שכבר דבק בחכמה לאהבה אותה תהאב החכמה גם אותו ותגלה לו סודותיה כאשר יגלה האוהב סודותיו לאוהבו ותצרהו מכל חטא כמו שכתב אהבה ותצרך כאשר ישמור האוהב את אוהבו** עכ"ל דהינו שמי שאוהב התורה באמת זה סיבה שיגולו לו צפוני התורה ובגמ' מנחות צ"ט: אומרת על הפסוק שנאמר ביהושוע **לא ימשו דברי התורה הזאת מפיך** שזה לא חיוב אלא ברכה דראה הקב"ה את יהושוע שדבר תורה חביבין עליו ביותר שנאמר ומשרתו יהושוע בן נון נער לא ימיש מתוך האוהל אמר לו הקב"ה ליהושוע כל כך חביבין עליך דברי תורה לא ימושו דברי התורה הזאת מפיך עכ"ל הגמ' דהינו שיהושוע זכה שידע את כל התורה ולא ישכחנה בזכות שדברי תורה היה חביב עליו וכמובן שזה התבטא בלימוד תמידי אמנם הגמ' לא אומרת שהקב"ה ראה שהוא לומד כל הזמן אלא זה היה לימוד שנבע מד"ת חביבין עליו ביותר וראיתי מעשה אם **האו"ש** דפעם אחת ישב ולמד אם החברותא שלו ולא הבינו משהו והחליטו להתפלל שיבינו מה שהתקשו בזה ולאחר שהתפללו האו"ש שאל את החברותא מה הוא התפלל וענה לו שיבין את התורה אמר לו האו"ש אני התפללתי שאני אוהב את התורה יותר שכמו שאמה שאוהבת את בנה מרגישה מה חסר לו ומה רצונו כך כמה שאדם יותר אוהב את התורה הוא מבין מה רצון התורה והחזו"א בקובץ אגרות אגרת ג' כתב וז"ל **אמרו ברכות ס"ג. אם ראית דור שד"ת חביבין עליו פזר הזיווג של החכמה עם האדם אי אפשר בלי כמיהה ותיאבון דברי תורה חביבין כח החיבה פותח את המוח והלב לבלוע חכמה בינה ודעת אמרו עליו על ר' יוחנן אם יתן וגו'**

ועיין גמ' **בנדרים נ:** דרבי עשה חתונה לבנו ר"ש והוציא על הוצאת הנישואין עשרים וארבע אלף דינרים וזה היה לכבוד הנשיאות והגמ' אומרת שהוא לא הזמין את בר קפרא לחתונה ובגמ' נ"א. אומרת א"ל בר קפרא לברתיה דרבי למחר שתינא חמרא בריקודא דאבוך ובקירקני דאימך וביאר הר"ן שהכונה שאביך ירקוד לפני והאמא מקרקרת ומזמרת ובן אלעשא המחותן של רבי הזמין את בר קפרא והוא הגיע בחתונה ושאל את רבי מה זה תועבה ורבי הסביר לו ודחה כל מה שהסביר עד שרבי אמר לו תגיד לי אתה מה הפירוש אמר לו בר קפרא אני לא מוכן אלא אם אני יישב ואשתך תבוא ותמזוג לי כוס יין ואתה תרקוד לפני ואז אני אומר לך וביאר לו שהכונה תועה אתה בה וכן עשה על הפסוק זמה מה היא ותבל מהו והגמ' אומרת שבן עלאשה ואשתו לא יכלו לסבול המצב הזה וקמו והלכו והנה הדבר פלא יש כאן חתונה של גדול הדור והיה שם כל כלל ישראל כפי הנראה שלכן הוציאו כל הרבה הוצאות ובאמצע החתונה צריך להפסיק את הכל ורבי מוכן לעשות הכל בשביל לדעת פירוש של שלשה מילים בתורה אמנם רואים אנו את גודל אהבתם לתורה שבשביל לדעת עוד ביאור בתורה שלא יודע מוכנים הכל ואין דבר שעומד נגד זה וכמו אם היו מודעים עכשיו שהגיע בן שלא ראו אותו הרבה שנים שעל אף החתונה וודאי שהיו מתפנים לזה [ראיתי ד"ז מהגרח"י מושקובסקי שליט"א]

ובגמ' **בהוריות י"א:** מספרת שרבא הסתפק מה הדין נשיא שנצטרע האם יש לו דין קרבן נשיא ואחד האמוראים הביא לו בריתא שיש לו דין נשיא והגמ' אומרת שהוא קם ונשקו על ראשו ונתן לו בתו ולא מדובר פה באיזה ידיעה משמעותית לכל דיני התורה אלא דין שלא נהג בזמנו של רבא אבל אהבתם לתורה היתה ללא גבול עד כדי כך שנתן לו את בתו ובגמ' **במנחות י"ח.** שיוסף הבבלי היה יושב לפני ר"א והיה חביב עליו מאוד ואמר הלכה בשם רבו ר"א והגמ' אומרת צהבו פניו של יוסף הבבלי ושאל אותו רבו וכי עד עכשיו לא כינו השמועה וענה לו שאני שמעתי מר"א כמו שאמרת ולא מצאת לי חבר ועכשיו החזרת לי אבידתי זלגו עינו של ר"א דמעות ואמר אשריכים ת"ח שד"ת חביבים עליכם ביותר קרא עליו המקרא הזה מה אהבתי תורתך כל היום היא שיחתי ורואים מזה את גודל אהבתם לתורה ומקובל **שהגר"א** שהיה רוצה לקבל תלמיד לישיבה בדק כמה התלמיד מסוגל לחזור על דבר דהינו לראות כמה אהבת התורה יש לו דבזה הגר"א ראה את הדרך החשוב לזכות לכתרה של תורה וידוע שפעם אחת ראו את **האבי עזרי** רוקד בשלג ואמר להם שעכשיו יוצא מהגרי"ז ושמע איזה ביאור ברמב"ם ומרגיש שהפסיד את כל העולם הבא שלו וכפי שידוע כל גדולי ישראל ראו בחוש את אהבתם לתורה וכמה שמחו מכל ד"ת קטן

והנה עוד תנאי יש שהלימוד צריך להיות מתוך מתיקות וערבות ולא בצורה שאדם לא מרגיש מזה הנאה ובתנד"א רבה **אמרו כך ת"ח בעולם הזה בד"ת כיון שקראו את המקרא ושנו את המשנה וד"ת מתוק עליהם** הקב"ה מרחם עליהם ונותן בהם חכמה ובינה והשכל לעשות מעשים טובים ותלמוד תורה והכל יהיה מתוקן לפניהם עכ"ל ובברכת התורה יש בקשה מיוחדת **והערב נא** את דברי תורתך בפינו דהינו שהתורה תהיה עריבה אצלינו ועיין אגלי טל בהקדמה שכתב שרק על ידי לימוד מתוך מתיקות התורה נהיה חלק מהאדם ונחקקת במוחו ובלבו וע"ש שביאר שלכן במצות ת"ת לא שייך לומר מצות לאו להנות ניתנו כמבואר בט"ז כיון שצורת לימוד התורה זה דוקא מתוך מתיקות וכן הוא בח' ר"א מן ההר ודוד המלך אומר נחלתי עדותיך לעולם למה כי ששון לבי המה [והצורה להגיע לערבות עיין שה"ש רבה פ"א הי"ט וז"ה מה מים אם אין אדם צמא אינה ערבה בגופו כך תורה אם אין אדם עייף בה אינה ערבה בגופו עכ"ל עוד מבואר בגמ' מגילה ל"ב. אמר ר' שפטיה אמר ר' יוחנן כל הקורא בלא נעימה ושונה בלא זמרה עליו הכתוב אומר וגם אני נתתי להם חוקים לא טובים ומבואר שהתורה צריכה להיות בנעימות]

ויש בזה עוד מעלה גדולה שאדם לומר בצורה של מתיקות ושהוא אוהב ונמשך לזה שאז הרבה יותר קל ללמוד בהתמדה כיון שהוא נהנה מכל רגע ובזה הוא מרגיש שזה הזמן הכי טוב שיש לו והמציאות שמי שלומד בצורה שנמשך ללימוד וכרגע יש לו מה שמענין הוא רץ ללמוד ומנצל הזמן ומי שלומד בצורה שזה לא ערב לו ממילא הוא נמשך לכל מיני דברים אחרים ללא משים לב והכל מצד שאדם עושה למה שהוא נמשך עוד מעלה מצינו בלימוד התורה מתוך מתיקות דעיין משלי פרק ב' פסוק י' י"א כי תבוא חכמה בלבך ודעת לנפשך ינעם מזימה תשמור עליך וכתב הגר"א בהגהה שם פרוש כי מזמה היא עצת חטאים והן הרהורי עבירה של זימה כידוע ואי אפשר לפנות את לבו מהרהורי עבירה רק על ידי נעימות ומתיקות ידיעת התורה כמו שכתוב אילת אהבים ויעלת חן עכ"ל

עוד יש בלימוד התורה שצריך ללמוד ברצף וידוע שיש מכתב של החזו"א באיגרת ג' וז"ל **ללמוד שעה ולהפסיק שעה אחת הוא קיום התוהו האפס והעדר הרי זה כזורע ושולח עליהם מים לסוחפן עיקר הלימוד הוא התמידי והבלתי נפסק בצימוד התמידי הוא סוד הקדושה וזה עושה תורתו קרעים קרעים אסף רוח** עכ"ל וכתוב בחז"ל כל המפסיק ממשנתו ואמר מה נאה אילן זה הרי זה מתחיב בנפשו ובגמ' מבואר שמי שמפסיק ממשנתו מאכילים אותו גחלי רתמים ובגמ' **סנהדרין צ"ט** ונואף אשה חסר לב אמר ר"ל זה הלומד תורה לפרקים שנאמר כי נעים כי תשמרם בבטנך יכונו יחד על שפתיך וכתב רש"י אימתי תשמרם בבטנך בזמן שיכונו יחד על שפתותיך עכ"ל ובגמ' מבואר שאסור לומר אסותה בבית מדרש מצד ביטול בית המדרש שיש כאן הפסקה באמצע הלימוד

והנה כמה שאדם לומר יותר ברציפות זה סיבה להתעלות לדרגא יותר גבוהה וידוע **המעשה אם ר"ע** שאחרי שנים עשרה שנים חזר עוד שנים עשרה שנים **ובגמ' בכתובות** שר' יוסף סיכם אם החתן שלו שיחזור לאחר שש שנים וחזר באמצע ויצא עליו אם כלי זיין ומה יקרה אם יעשה הפסקה באמצע אלא שר' יוסף הבין שכמה שיש יותר רצף התורה נקנית יותר אצל האדם דהינו שיש בזה ודאי מעלה של אדם ששקוע בלימוד וכל ימי חייו זה רצף אחד וגם כשצריך ללכת לעסקיו אבל דעתו על תלמודו והמגיד היה מזהיר את הב"י שלא יסיח רגע מלימוד התורה ואם רגע אחד פסיק קורה חורבנות שלמים בעולם העליון ובגמ' מבואר שת"ח אסור לו לעבור במקומת המטונפים דהוא לא יכול להפסיק מלחשוב בלימוד דזה הצורה של הת"ח [וזה מבחן אמיתי כמה אדם הוא ת"ח] אבל גם אם אנו לא בכזו דרגא אבל לפחות צריך שהזמן שכבר אפשר להתישב ללמוד להיות מנותק מכל הדברם האחרים ולא להפסיק בדיבורים או בשאר דברים דהינו שיש כאן שני נקודות א. שהצורה של ת"ח זה מי ששקוע בלימוד כל הזמן וכל עסקו בזה וכל מעיניו נתונים בזה וכפי המבואר בגמ' שאמוראים לא הסיחו דעתם רגע בתורה וכך ראינו בכל גדולי ישראל ומספרים שאמרו לגר"א קוטלר שלחזו"א היה רוח הקודש והוא אמר שהגר"ח מולאזין אומר שאדם לומד שלש שעות לשמה מה שחושב אחרי זה זה דעת תורה והחזו"א למד שישים שנים לשמה ודאי שזה כך ב. בצורת הלימוד שהזמן שמתישבים ללמוד הוא יהיה כמה שיותר ברצף ללא הפסקות ויש בזה הכרה בחשיבות של הדברים שמי שלומד הקב"ה יושב ושונה כנגדו ואם מפסיק לכל צורך זה מראה שלא רואה בזה כזה חשיבות הרי אדם שיש לו פגישה אם גביר שמרויח מכל רגע או שכל רגע עולה לו לא מפסיק בשביל כל דבר