בגדר איסור לישה והיתרא דשינוי בלישה תולין 5
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 20 תולין

**בגדר איסור לישה והיתרא דשינוי בלישה**

1. **יעוין בגמ' בדף ק''מ בדינא דחרדל שלשו בע''ש דמחחהו בין ביד בין בכלי ובלבד שלא יטרפני בכח וכן בשום ושחליים**. יעוין בב''י שכ''א דמביא מהראשונים [המרדכי האו''ז ספר התרומה תרוה''ד ועוד] דהקשו מהא דאיתא בירושלמי דבשומין הנותן לתוכן מים חייב משום לישה לדעת רבי דמחייב בנתינת מים. ואיכא שתי דרכים יסודיות בראשונים. ובבאור הך היתרא איכא שתי אופנים בראשונים. אופן א' דגם הבבלי אזיל אליבא דרבי ורק בבאור הך היתרא איכא שתי דרכים בראשונים או דהבבלי ס''ל דלא הוי בר לישה כלל ולכן ליכא בזה לחיובא דלישה וכן נקט הרא''ם [ובבאור הא דליכא בזה לישה אפשר לבאר כסברת החזו''א סימן נ''ח סק''ד דנקט דמסברא דיליה דליכא בזה לישה דאוריתא וגם הנך אמוראי דהתירו שינוי ביד או בכלי הוי מחמת איסורא דרבנן דדמיא ללישה. וז''ל, וגרע מאפר דטבעו להתערב עם המים ונעשה כטיט הנרוק ואע''ג שאין להם דיבוק זה בזה אבל הן נמשכין בתכיפות ע''י המים אבל הירק הנידוק אינו נרוק אלא אחד אחד]. או כמו שנקטו בספר התרומה וסמ''ג וסמ''ק דמעמידים בנתן המשקה מע''ש ולכן ליכא איסורא בנתינת המים [ובגדר איסורא דגיבול לרבי יעוין לקמן מה דנתבאר אי איכא בזה איסורא דאוריתא]. אופן ב'. דהבבלי ס''ל כריבר''י דמחייב בגיבול ולא בעי נתינת מים וכן נקט הרי''ף והטור, רק בתרומת הדשן הצריך שינוי דיד ומבאר דהא דאיתא דמהני גם בכלי הכונה שמנענעו בכלי אבל לא טורפו בכף. אולם בשו''ע שכא סעיף טו נקט מערבו מעט מעט בין ביד בין בכלי ובמ''ב מבאר דכונתו להא דאיתא בגמ' דלא יטרוף בכח דהכונה דמערבו בנחת והוי שינוי כיון דדרך הגיבול בחרדל ובשחלים ושום הוא ע"י טריפה דהיינו שמערב בכח. אולם בב''ח הבין דכונת הטור להיתרא דמעט מעט דאיתא בדף קנו ומצריך תרי שינויי גם שלא יערבו בכח וגם מעט מעט. ובאגל''ט ל' ס''ק י''ג מביא מהמנורה הטהורה דכונת הטור דסגי בהאי שינויא דמעט מעט.
2. **ומבואר דבהא כו''ע מודו דלדעת רבי איכא איסורא בנתינת המים.** ויש לעיין דמאחר דמבואר בגמ' דאיירי בחרדל שלשו מע''ש א''כ אמאי איכא איסורא לרבי בנתינת המים. ויעוין בפמ''ג שכא במ''ז ס''ק י''ג דמעמיד דנילוש בלחות עצמו. וצ''ב דמאחר דסכ''ס נילוש מחמת זה ונהיה לעיסה א''כ מה שייך לחייבו בנתינת המים. ויעוין באגל''ט ס''ק י''ב דמבאר דרבי ורבנן פליגי ביסוד איסורא דלש אי הוי מחמת הדיבוק של חלקי הקמח זה בזה או דהוי מחמת ההרכבה של קמח ומים דהוי יצירת הויה מחודשת של תערובת של קמח ומים או פרי ומים. דרבי דמחייב בנתינת המים גרידא ס''ל דהמלאכה הוא ביצירת התערובת של קמח ומים ולכן החיוב הוא בנתינת המים, משא''כ לדעת ריבר''י המחייב מחמת חיבור חלקי הקמח זה בזה ולזה בעי את הגיבול. ולפי''ז מבאר האגל''ט דהא דנילוש בלחות עצמו חשיב כלישה הוי רק במה שנוגע לחיבור של הקמח לגוש אחד, אולם במה שנוגע להתערבות המים עם קמח כיון דנילוש בליחת עצמו ליכא עדין לחיבור של מים וקמח, ולכן לרבי דמחייב בלישה על ההתערבות של המים וקמח לא יהני מה דנילוש בלחות עצמו להפקיע איסור לישה, ולפי דבריו יצא דלדעת ריבר''י דמחייב על הגיבול ליכא מקום לחיוב לישה בחרדל וצ''ב דא''כ אמאי בעינן שלא יטרפנו בכח, והיה ניתן לומר דבאמת ליכא בזה כלל איסור לישה ורק אי טורפו בכח אסור מדרבנן מחמת דדמיא ללישה, אולם בפשטות נראה דהוי היתרא דשינוי כמו שהבאנו לעיל וכן נקט בבאור הלכה סעיף ט ד''ה יכול לערבו, רק יעוי''ש דמקשה דאי לא נתן מים מבעוד יום א''כ הוי איסור דאוריתא דהא הוי בלילה עבה ואיך מותר בזה שנוי.
3. **ובעיקר מה דנקט באגל''ט דלדעת רבי האיסור הוא בעצם יצירת עירוב של קמח ומים צ''ע מהא דמבואר בתרוה''ד [מובא במ''ב ס''ק סה] דאי נתן משקה מבעוד יום ליכא איסורא בנתינת המים גם לרבי,** ואי נימא דהאיסור הוא בעצם עירוב המים עם הקמח א''כ מאי איכפת לן דכבר איכא מים דמאי שיאטיה להנך מים שכעת מתערבים בקמח ובשלמא אי החפצא הוא ביצירת העיסה א''כ כל כמה דאיכא כבר עיסה ליכא משמעות להוספת המים אולם אי המלאכה בעצם החיבור בין המים לקמח א''כ המלאכה היא במים עצמם. וכבר העיר בזה האגל''ט ל' ססק''ב.
4. **עוד יש לעיין בהא דמבואר במרדכי דגם אליבא דרבי דמחייב בנתינת המים היכא דמשנה בגיבול דמגבלו באצבע ליכא בזה איסורא**, וכן איתא ברמ''א סעיף ט''ז די''א דלא יערב בכף אלא ביד. [יעוי''ש במ''ב ס''ק סב ובבאור הלכה שם בשם המג''א דכונתו להתיר ביד גם לרבי]. ובב''י תמה דכל כמה דעבר את האיסור בנתינה למים מה שייך דשינוי בגיבול יתיר למפרע את האיסור. ובאמת יעוין ברש''י דף קנו ע''א בגירסא שלפנינו דמבאר דהא דמוקים הגמ' להיתר שנוי דמעט מעט רק אליבא דריבר''י, הוי מחמת דאליבא דרבי דמחייב בנתינת המים לא יהני מה דמגבל מעט מעט. אולם במהרש''ל מחק גירסא זו, ומבואר לפי''ז דגם לרבי שייך שהשינוי בגיבול יתיר את האיסור, והא דהגמ' בדף קנו מעמידה את היתרא דגיבול מעט מעט אליבא דריבר''י צ''ל דאיכא חילוק בין היתרא דמעט מעט להיתרא דשינוי דיד, וכן נקט האגל''ט ל' ס''ק י''א רק בבאור הדבר יש לעיין בדבריו שם ויתבאר אי''ה בהמשך באופן אחר.
5. **ועיקר היסוד דשייך דהשינוי בגיבול יתיר את הנתינה למים. יעוין בבאור הלכה** סעיף טו ד''ה יכול לערבו, דמוכיח כן מעיקר דינא דחרדל דהרי לא הוי בר גיבול ובדבר דלאו בר גיבול ס''ל לרא''ש דגם לריבר''י נתינת מים אסורה וא''כ מבואר ג''כ דמהני השינוי בגיבול להתיר את האיסור בנתינה למים. רק דיעוי''ש בבאור הלכה דתמה בזה ונשאר בצ''ע.
6. **ונראה בהקדם דמלאכת לישה לא נובע מכח תוצאה מסוימת שנעשית בלישה** כמו שדן האגל''ט אי היחס לדיבוק או להויה של מים וקמח. אלא דהוי כמו מלאכת בורר זורה ומרקד וכן טחינה דהחפצא בהנך מלאכות הוא הקידום שנעשה בכל אחד להעמידו לשלב השני, וכן בלישה החפצא הוא במה שמכשירו לאפיה. רק דנראה דהחפצא הוא לא ההכשרה לאפיה אלא דעצם המציאות דמעשה זה נעשה כהכשרה לאפיה הוי סיבה לדון את המעשה כהתעסקות ומלאכה בחפץ, ולכן גם באפר שלא אופים אותו מ''מ היחס הוא ל''מעשה מלאכה'' וכיון שעשה סוג עשיה שעומדת כשלב בהכשרת הדבר הלכך חשיב בהכי מעשה מלאכה והתעסקות בחפץ עצמו. [כמו שבבורר איכא איסור לברור גם חפצים למרות דליכא בזה קידום לטחינה וכן בטוחן גם טוחן רגבים חייב].
7. **ולפי''ז נראה דשרש הפלוגתא דרבי וריבר''י הוא אי בנתינה למים כבר איכא יחס של קידום לאפיה, או דעיקר היחס נעשה בשלב של הגיבול,** רק דיש לדון מה החפצא בגיבול אי מחמת דהוי השלב האחרון בהעמדת הקמח לבצק, או דהוי מחמת עצם צורת הגיבול. ונראה דבזה יתבאר פלוגתת הראשונים אי בדבר דלאו בר גיבול מחייב בנתינת מים לחודיה. ונראה דאי החפצא בגיבול הוא בהא דהוי השלב האחרון א''כ בדבר דלאו בר גיבול דליכא להך שלב דגיבול א''כ מחייב בנתינת המים, אולם אי איכא חפצא בעצם עשית הגיבול ורק בזה חשיב מלאכה, א''כ גם בדבר דלאו בר גיבול לא שייך לחייבו בנתינת המים. רק מה דיש לדון אי יתחייב בגיבול או יהא פטור לגמרי, ומסברא היה נראה דפטור לגמרי דכיון דלא הוי בר גיבול א''כ ליכא משמעות למעשה הגיבול, אולם מצינו בזה פלוגתא בראשונים דברמב''ם מבואר דפטור לגמרי ובתוס' והרא''ש ס''ל דמחייב אגיבול [יעוין באגל''ט ס''ק י''א ד''ה והנה], ונראה דכיון דסכ''ס איכא בזה מקצת גיבול דאל''כ לא היה מגבל למרות דליכא בזה חיבור ודיבוק גמור בין החלקים, מ''מ לפי מה שנתבאר דהא דלא חייב אנתינת מים מחמת דבעי בדוקא למעשה גיבול א''כ עיקר הנושא להגדיר את המעשה ל''מעשה גיבול'' ובהא אפשר דסגי מקצת גיבול. ובעיקר דינא דלאו בר גיבול יעוין באגל''ט דמביא מהתורי''ד דנקט דלא מחייב בגיבול לר''י ומחדש דגם לרבי לא יתחייב אנתינת מים דכיון דהחיוב בנתינת המים מחמת הגיבול שנעשה במים ואי בגיבול עצמו לא מחיב כ''ש דבנתינת מים לא יתחייב ויעוין באגל''ט ח' סק''ח דנקט דכל הפוסקים פליגי עליו וס''ל דלרבי ודאי מחייב אנתינת מים וצ''ב יסוד פלוגתתם.
8. **ונראה דיש לדון בבאור סברת רבי דחייב אנתינת מים אי הוי מחמת תחילת תהליך הגיבול** דכיון דכבר העמיד את העיסה מדובקת חשיב כבר דהעמיד בקמח את השלב דלישה, ומה דאח''כ מגבל הוי מימוש של העמדתו כקמח. או דעצם הפיכתו מקמח לעיסה זהו השלב שבו איכא לחפצא דמלאכה ולא מחמת היחס לגיבול. והנפק''מ אי לדעת רבי שייך לחייב אגיבול מה''ת, דאי נימא דחיובו בנתינת המים לא שייך לגיבול א''כ שייך לחייבו אנתינת מים כעוד שלב כמו שמבואר בירושלמי דמחייב אקיטוף ואעריכה יעוין בבאור הלכה סעיף י''ד ד''ה אין מגבלין , אולם אי החפצא במה דמעמיד בו את הגיבול א''כ תו ליכא משמעות לגיבול כעוד שלב כיון דנכלל כבר בשלב של נתינת המים. והשתא נראה דהנידון אי מחייב בנתינת המים תליא בהך חקירה דאי נימא דבנתינת המים עומדת כשלב בפני עצמה א''כ לא איכפת לן במה דלא הוי בר גבול אולם אי נימא דעיקר החפצא הוא במה דנעמד לגיבול א''כ כל היכא דלא הוי בר גיבול הוי סיבה דגם לא יתחייב בנתינת המים. ובעיקר הנידון אי לרבי מחייב אגיבול יעוין באגל''ט סעיף א' ס''ק ד' דמדייק מתרומת הדשן דליכא חיוב אגיבול. וכן מדייק החזו''א נח סק''ה מהרא''ש בביצה.
9. **והשתא נראה לבאר הא דלא מהני עירוב בחרדל בליחות של עצמו להפקיע תורת לישה**, ונראה דכיון דכל החפצא בלישה הוא לא בגוף התוצאה אלא ביחס למעשה כמעשה של קידום ושלב בהכשרו ותיקונו, א''כ כל כמה דנעשה מאליו בליחות של עצמו ליכא בזה יחס של קידום לאפיה אלא עדיין עומד כקמח רק דנדבק מחמת ליחותו העצמית, וכל היחס למצב זה כקידום הוי רק ע''י עירוב של מים, ולכן כל כמה שנתן מים וכעת עומד כעיסה מכח המים איכא בזה מעשה מלאכה ולא איכפת לן במה דגם לולי העירוב היה מדובק כיון דהמלאכה היא לא בתוצאה אלא במעשה של הקידום שנעשה בו והלכך לא שייך למימר בזה דאין לישה אחר לישה דעדין לא נעמד בו הדיבוק כשלב בהעמדתו לאפיה.
10. **והשתא נראה לבאר דהא דמהני שינוי במלאכת לישה לא הוי מחמת היתרא דלאחר יד** אלא דמאחר דעיקר מלאכת לישה עומדת במעשה א''כ כמו דמצינו בבורר דהיכא דאיכא שינוי דיד ולאלתר הוי סיבה להגדיר את המעשה כהתעסקות בהעמדתו לאכילה ולא כהתעסוקת בדבר בעצמו בהפרדתו, ה''ה הכא כל כמה דאיכא שינוי הוי סיבה להפקיע מהמעשה יחס של התעסקות בחפצא מצד עצמה אלא בעיקר להעמדתו לאכילה.
11. **ויסוד הדברים מבואר בשו''ת הרשב''א** ח''ד סימן ע''ה דנקט דהא דהתירו בסוגין ללוש את החרדל הוי סמוך לסעודה ליכא בזה איסורא כמו בבורר. וז''ל, מן הירושלמי ג"כ נלמוד שהכל תלוי בין עושה ואוכל לאלתל, לעושה ומניח לבו ביום. דהא דמפריך ראש של שום, מחייב משום דש ומשום מכה בפטיש. ואלו לאכול לאלתר, כבר התירו בגמרא בפרק תולין, דאתמר התם חרדל שלשו מע"ש למחר, ממחו בכלי ואינו ממחו ביד. ואסיקנא ממחו בין ביד בין בכלי. ונראה דבא ליישב את הקושיא מהירושלמי דאסר משום לש, דהכא הוי סמוך לסעודה. ויש לעיין אי סגי בהא דהוי סמוך לסעודה או דהוי בצירוף שינויא דלא יטרוף ובזה יתיישב הא דנקט המג''א ס''ק כ''ד דבלישה ליכא להיתרא דלאלתר. אולם מהא דמדמי הרשב''א להיתרא דלאלתר בטוחן נראה דסגי בהא דהוי סמוך לסעודה. ומבואר עכ''פ את יסוד הדבר דהנהו מלאכות דבורר טוחן ולש בכולהו ליכא יחס במלאכה לגוף התוצאה אלא החפצא הוא בעצם המעשה דעומד כקידום ושלב בהכשרו ותיקונו, ולכן שייך בזה להיתרא דלאלתר.
12. **ולפי''ז נראה דשייך להבין דגם לרבי דמחייב בנתינת מים אי נימא כהך צד דסיבת החיוב מחמת העמדתו לגיבול,** ולכן כשמגבל אח''כ לא מתחייב על הגיבול כיון דהגיבול נכלל בנתינת המים, א''כ אפשר דכל כמה דעושה את הגיבול בשינוי הוי סיבה להגדיר את כל העשיה כהעמדה לאכילה, כיון דהגיבול עומד כמימוש לנתינת המים.
13. **ונראה דלפי''ז יש לבאר הא דמבואר בגמ' דף קנו דהיתרא דמעט מעט לא מהני לרבי.** ונראה דבהיתרא דמעט מעט כיון דבגוף המעשה ליכא שינוי אלא רק מחמת הכמות א''כ שינוי זה לא מהני להפקיע מנתינת המים יחס של לישה דנתינת המים הוי בכולו, ורק היכא דאיכא שינוי בגוף המעשה א''כ בהא אמרינן דכיון דהגיבול שהוא המימוש של הלישה נעשה בשינוי הוי סיבה להשפיע גם על נתינת המים, ורק לריבר''י דחיובו נובע מחמת מעשה הגיבול בהא מהני הך שינוי דמעט מעט להגדיר את המעשה כהכנה לאכילה.