כיבוד ו רמ
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור ו'**

**הדינים הנידונים:**

**להזכיר שם אביו:**

* בנו והוא רבו מי יעמוד בפני מי.
* כשאביו או אמו רוצים לכבדו, אם יקבל.
* אביו תובעו הולך אחריו וההוצאות על אביו.
* חיוב כיבוד אחר מיתה, והחיוב לומר הכ"מ וז"ל.

*יורה דעה*

*סי' רמ, ז-ט*

**כיבוד אב ואם**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[המשך סעיף ז] חייב לעמוד מפני אביו, ואם האב תלמיד בנו כל אחד מהם עומד מפני השני. **הגה: ואם הבן רוצה למחול על כבודו לשמש אביו, הרשות בידו, דהא הרב שמחל על כבודו כבודו מחול. ודוקא בצנעא או אפילו בפרהסיא ודש בעירו שהכל יודעים שהוא אביו, אבל אם הבן גדול בתורה ואין אביו דש בעירו, איכא למיחש לבזיון התורה אם יתבזה הבן לפני האב, ויש להם להרחיק זה מזה שלא יקל שום אחד בכבודו לפני חבירו, וכן עשה מוהר"ם עם אביו.**

## כשהאב הוא תלמידו של בן מי יכבד את מי

בגמרא בקידושין (לג:) איבעיא להו בנו והוא רבו מהו לעמוד מפני אביו. עוד שם, איבעיא להו בנו והוא רבו מהו שיעמוד אביו מפניו, ולא איפשיטא. וכתב הרא"ש (שם סי' נז) וספיקא דאורייתא הוא ויעמדו זה מפני זה, והוסיף, אמרו עליו על רבינו מאיר מרוטנבורג שמיום שעלה לגדולה לא הקביל פני אביו ולא רצה שאביו יבא אליו. אבל הרמב"ם (ממרים פ"ו ה"ד) פסק שהאב שהיה תלמיד בנו אין האב עומד מפני הבן, אבל הבן עומד מפני אביו אף על פי שהוא תלמידו. וכן כתב הר"ן (קידושין יד: מדפי הרי"ף) שכן פסק גם רבינו חננאל, וביאר דראייתם ממעשה דרבי טרפון שכיבד את אמו ואמרו חכמים שעדיין לא הגיע לחצי הכבוד, ומוכח שאע"פ שהוא רב גדול מ"מ מחוייב לכבד את אביו ואמו. והש"ך (סק"י) הביא בשם תשובת רבי מנחם עזריה שהלכה כהרמב"ם, וכן פסקו הראשון לציון (כאן) וההפלאה (כתובות קג. הובא ברע"א על הגליון).

## בן שהוא רבו אם יכול למחול על כבודו

והנה הראיה שהביא הר"ן ממעשה דרבי טרפון, כתב כן מהירושלמי שאמו של רבי טרפון נפלו לה המנעלים, והלך רבי טרפון ונתן שתי ידיו תחת פרסותיה, והלכה עליהם עד שהגיעה למיטתה. והקשה עליו הבית יוסף למה הוצרך להביא כן מהירושלמי, והרי גם בבבלי (לא:) מוזכר שרבי טרפון היה מסור לאמו, ואדרבה מהבבלי מוכח שאין להביא ראיה ממעשה דרבי טרפון, שהרי אע"פ שהביאו מעשה דרבי טרפון מ"מ שאלו אם בנו שהוא רבו צריך לכבד את אביו, ועל כרחך צריך לומר דס"ל להבבלי שרבי טרפון שמא עשה לפנים משורת הדין, וא"כ למה הביא הר"ן הראיה מהירושלמי.

ובאמת הרמ"א פסק להלכה שהבן יכול למחול על כבודו, והיינו שבזה כתב לדחות ראיית הר"ן ממעשה דרבי טרפון, וכמו שכתב הבית יוסף. ועי' גם בביאור הגר"א שכתב על דברי הרמ"א שיכול למחול, שכן מוכח ממעשה דרבי טרפון, וסיים הגר"א ועי' ר"ן וצ"ע, וכוונתו שראייתו של הר"ן צ"ע וכמו שכתב הבית יוסף.

## אביו או אמו הרוצים לכבד את בנם אם יקבל מהם

ויש דפוסים שציינו על הגר"א, שכוונתו להר"ן בדף יג: מדפי הרי"ף, אלא ששם אדרבה יש ראיה ברורה שמועלת המחילה, שכתב שם הר"ן גבי הא דאיתא בגמרא (לא:) דרבי יעקב בר אבא מזגה לו אמו, ואמר לו אביי שמאמו יקבל ומאביו לא יקבל. וכתב הר"ן שאם אביו מקפיד שיקבל אז יקבל גם מאביו, כיון שמחוייב הוא לקיים רצונו, והוכיח כן ממעשה דרבי ישמעאל שאמו הייתה שותה את המים של רחיצת רגליו, ולא רצה רבי ישמעאל ליתן לה לעשות כן, ואמרו לו חכמים שאם זהו רצונה צריך הוא להניחה לעשות כן. אלא שמדברי הר"ן אלו אדרבה יש ראיה שמחילה מועלת ולכך אם רוצה אביו צריך לקבל ממנו.

ובעיקר דברי הר"ן שם צריך ביאור, דהא אביי חילק בין אביו לאמו, שמאמו יכול לקבל, ואיך הביא הר"ן ראיה ממעשה דרבי ישמעאל ושם הא מיירי באמו. ונראה דהטעם שאמר אביי שמאמו יקבל הוא משום שהאם רגילה ליתן לו, ולכך אין חסרון לקבל הימנה משא"כ מאביו, וא"כ לשתות מי רחיצת רגליים שגם באמו אינו רגילות, לא היה לו לקבל מאמו, אלא ודאי שכיון שכך הוא רצונה ומקפדת על זה, צריך לקבל אף בדבר שאינו רגילות, וא"כ ה"נ באביו אם מקפיד שיקבל ממנו צריך לקבל.

## למחול לאביו כשאין ידוע בעיר שהוא אביו

וכתב הרמ"א שאם הבן גדול בתורה ואין אביו דש בעירו, איכא למיחש לבזיון התורה אם יתבזה הבן לפני האב, ויש להם להרחיק זה מזה שלא יקל שום אחד בכבודו לפני חבירו. ועי' בדרכי משה שכתב בזה לבאר מה שכתב הרא"ש שמהר"ם מיום שעלה לגדולה לא הקביל פני אביו ולא רצה שאביו יבא אליו. ולכאורה קשה דהא כבר נתבאר שיכול למחול וכמו שמוכח ממעשה דרבי טרפון וא"כ למה מהר"ם נמנע מלהקביל פני אביו, והרי היה יכול למחול. ותירץ דרבי טרפון לא עביד רק בצינעא אבל בפרהסיא יש לחוש משום הרואין שאינם מכירין אותו. אלא שכתב שנראה שאם הוא דש בעירו וניכר לכל שהוא אביו שרי, ולפי"ז צ"ל דאביו של מהר"ם לא היה מוכר בעירו, ולכך לא רצה להקביל פני אביו.

[סעיף ח] עד היכן כיבוד אב ואם, אפילו נטלו כיס של זהובים שלו והשליכו בפניו לים, לא יכלימם ולא יצער בפניהם ולא יכעוס כנגדם, אלא יקבל גזירת הכתוב וישתוק. **הגה: ויש אומרים דאם רוצה לזרוק מעות של בן לים דיכול למונעו, דהא אינו חייב לכבדו רק משל אב אבל לא משל בן, ואין חילוק בין לכבדו או לצערו. ודוקא קודם שזרקן דאפשר דממנע ולא עביד, אבל אם כבר זרקוהו אסור לאכלומיה אבל יוכל לתבעו לדינא. ודוקא אם רוצה לזרוק כיסו לים דאית ביה חסרון כיס, אבל אם רוצה להעביר ממנו ריוח בעלמא אסור בכל ענין. בן שיש לו דין עם אביו והאב הוא תובע הבן, צריך הבן לילך אחר אביו אף על פי שהבן הוא נתבע ודר בעיר אחרת, שזהו כבוד אביו, אבל האב חייב לשלם לבן הוצאות, דאינו חייב לכבדו משל בן כמו שנתבאר.**

## מחלוקת המחבר והרמ"א אם יכול למונעו מלזרוק

כבר נתבאר לעיל (שיעור ג) הלכה זו באריכות, ועיי"ש שיש שביארו שלדעת הרמב"ם והשו"ע אינו יכול למונעו מלזרוק, אע"פ דקיי"ל דכיבוד או"א משל אב ולא משל בן, דהיינו דוקא לעניין כבוד אביו, אבל במקום שהוא מצערו צריך הבן גם להפסיד, אבל הרמ"א סובר שגם במקום צער אינו צריך להפסיד משלו. והב"ח ס"ל שהטעם שאינו יכול למונעו לדעת הרמב"ם, הוא משום שבאמת אינו מפסיד משלו כיון שיכול לתובעו בדין, אלא שהרמ"א ס"ל שיכול למונעו כיון שאינו רוצה למיקם עליה בדינא ודיינא. ובאמת נראה שהם ב' תירוצים בר"ן, שכתב לבאר למה דמא בן נתינה לא העיר את אביו אף שיש לו הפסד, ותירץ א' משום שהוא מקום צער ובמקום צער מחוייב להפסיד משלו. ב' משום שאינו אלא מניעת רווח. וא"כ לביאור הב' בר"ן מבואר דאף במקום צער אינו מחוייב להפסיד משלו וכדעת הב"ח, וזהו מה שכתב הרמ"א שאם רוצה להעביר ממנו ריווח בעלמא אסור בכל עניין.

## כשאביו תובעו, הולך לדון בעירו של אביו

וסיים הרמ"א שאם אביו תובעו, הולך אחר אביו לדין אף על פי שהוא דר בעיר אחרת. והיינו דמבואר בחושן משפט (סי' יד ס"א) שאם הוא דר בעיר אחרת הולכים אחר הנתבע, ולזה במקום הרמ"א שבמקום שאביו תובעו הולך הבן הנתבע אחר אביו התובע.

## הוצאות הדרך על אביו

ומ"מ כתב הרמ"א שאביו צריך לשלם לו הוצאות הדרך, ונראה שיש להביא ראיה מזה שהוצאות הדרך ג"כ נחשב כהוצאות, ואינו צריך להוציא משלו אלא הוא משל אביו. והעולם אומרים בשם הגר"ח שפסק שהוצאות הדרך אינו על אביו, שהרי מחוייב הוא לקיים מצוות כיבוד אב ואם ואף לילך ברגליו עד מקום אביו, וא"כ לא יהיו לו הוצאות, אלא שכאן ברמ"א לכאורה מוכח לא כן.

ומקור דברי הרמ"א הם ממהרי"ק (שורש נח), שכתב שאף אם היה לאמו דין עם אחר הרי היה מחוייב לילך בשבילה, וא"כ בודאי אם אמו תובעת אותו, שהוא מחוייב לילך אחריה ולא להטריחה לבא לעירו, ועיי"ש שכתב שכל הוצאה שהיא יותר ממה שהיה מוציא אם היה תובע את אמו בעירו, מחויבת אמו לשלם, אלא שכתב כן כמסתפק, ומשמע שם יותר שהוא נוקט לעיקר שאינו יכול להוציא כן מאמו, מיהו הרמ"א מסיק להלכה שההוצאות על הדרך אינו משלו [ועי' בערוך השולחן סעי' כט שבאמת תמה על הרמ"א שמסיק שהוצאות הדרך על האב, והרי ממהר"ם נשמע שעיקר הדין הוא שאין הוצאות הדרך על האב].

[סעיף ט] חייב לכבדו אפילו אחר מותו, כיצד, היה אומר דבר שמועה מפיו, אומר כך אמר אבא מארי הריני כפרת משכבו אם הוא תוך שנים עשר חדש, ואם הוא לאחר שנים עשר חדש אומר זכרונו לברכה. **הגה: ואין חילוק בין אם לאב בכל זה. יש אומרים דאם כותב תוך שנים עשר חודש דבר ומזכיר אביו, א"צ לכתוב הריני כפרת משכבו אלא זכרונו לברכה, דהא כתיבתו מתקיימת לאחר שנים עשר חודש, ויש מחמירים אפילו בכתיבה וכן נוהגין.**

## ביאור אומרו הריני כפרת משכבו

ועי' ט"ז (ס"ק יב) שהביא דברי רש"י (קידושין לא: ד"ה הריני) שביאר הריני כפרת משכבו: עלי יבא כל רע הראוי לבא על נפשו. ובאמת צ"ב מה שייך לקבל עליו מה שראוי לבא על נפשו, והרי אם אביו חטא והבן לא חטא איך זה עובר מהאב לבן. ובשבלי הלקט (סימן פא) מבואר דמדין ערבות מהני שיקבל עליו יסורי אחרים.

ואין להקשות דקיי"ל דכיבוד משל אב, וא"כ למה צריך לקבל עליו את יסורי האב, דכבר נתבאר שבמקום צער שאני, וגם בלאו הכי יש לחלק שדוקא בעניין ממונו אמרו שאינו מוציא הוצאות משלו, אבל בצער הגוף לא שייך לומר שהוא משל אב ולא משל בן.

## למה אחר י"א חודש עדיין אומר הכ"מ

ואחר י"ב חודש שכבר נתכפר, לכך אי"צ לומר הריני כפרת משכבו, אלא אומר זכרונו לברכה. והקשה הט"ז (שם) למה אומר הריני כפרת משכבו כל י"ב חודש, והרי מצינו לעניין קדיש יתום שכתב הרמ"א (סי' שעו ס"ד) שנהגו שאין אומרים קדיש ותפלה רק י"א חדשים, כדי שלא יעשו אביהם ואמם רשעים, כי משפט רשע י"ב חדש. וא"כ איך אומר הריני כפרת משכבו י"ב חודש. וכתב הט"ז ליישב שלעניין קדיש כיון שהוא בשב ואל תעשה על כן אומרים לו שאחר י"א חודש לא יאמר, אבל כאן לעניין אמירת הריני כפרת משכבו אין לנו עצה, דאי אפשר לומר זכרונו לברכה, כיון שאפשר שהוא שקר מאחר שאין זה ודאי שכבר זכה לעולם הבא, ולשתוק ולא לומר כלום הוא זלזול, לכן הוא מוכרח להמשיך ולומר הכ"מ. ובערוך השולחן (סוף סעי' לא) כתב ליישב קושיית הט"ז, שדוקא בקדיש אמרו שלא יאמר יותר מי"א חודש, כיון שהוא בפרהסיא, שאז יש בזיון אם אומר יותר מי"א חודש, דהוי כמחשיבו כרשע שדינו י"ב חודש. ולפי ביאור זה אם דורש בציבור אחר י"א חודש ומזכיר את אביו לא יאמר הריני כפרת משכבו.

## אם שרי לומר זכרונו לברכה בתוך י"ב חודש

אכן אף שהט"ז נקט שאינו יכול לומר זכרונו לברכה בתוך י"ב חודש, לעניין הלכה יעויין בש"ך (ס"ק יג) שכתב להדיא שיכול לומר זכרונו לברכה גם תוך י"ב חודש, רק שלאחר י"ב חודש לא יאמר הריני כפרת משכבו.

## אם חיוב כיבוד או"א אחר מיתתם שווה לחיוב בחייהם

והחיוב לכבד את אביו לאחר מותו, כתב התפארת ישראל (קידושין פ"א יכין אות נד) שהוא רק מדרבנן, וכן נראה בירושלמי (מו"ק פ"ג ה"ח מובא בבית יוסף יו"ד סי' שמ) דאיתא שם שהטעם שעושים קריעה על פטירת אביו הוא משום שמפסיד מצוות כיבוד אב ואם, ולכאורה מוכח שלאחר מותו שוב אין מצוות כיבוד מהתורה. אבל בנודע ביהודה (שו"ת אבן העזר תניינא סי' מה) משמע דס"ל שחיוב הכיבוד לאחר מותו שווה לחיוב הכיבוד בחייו, שכתב שם גבי אב אחד שהשאיר צוואה לבתו שלא תינשא לפלוני, ואמה רצתה שתינשא לו, וכתב הנודע ביהודה שאע"פ שצריך לשמוע לאביו יותר מאמו, היינו קודם גירושין, אבל לאחר גירושין הם שווים, וא"כ ה"נ לאחר מיתה שווים הם, ועל כן ישמע לאמו, שהחי קודם למת. ומשמע שהבין שחיוב הכיבוד שווה לאחר מיתה, ורק משום מעלת החי על המת ס"ל שצריך לשמוע לאמו ולא לאביו.

ורע"א בתשובה (סי' סח) חולק על הנוב"י, וס"ל שאף לאחר מיתה ישמע לאביו ולא לאמו, והוכיח כן מדברי הבית יוסף (סי' שעו) שכתב שאם אביו אינו מסכים שיאמר קדיש על אמו, מחוייב לשמוע אליו משום שאביו קודם לאמו, ולא כתב משום שהחי עדיף מהמת. ועוד מוכח מהבית יוסף שאף לאחר מיתה יש עדיפות לאב על האם, ודלא כהנוב"י שכתב שלאחר מיתה הוי כמו לאחר גירושין ששווים הם [מיהו אפשר לחלק, שאם מת הבעל הוי כמו גירושין דמצינו דהאשה נקנית בגט ובמיתת הבעל, אבל אם האשה מתה לא נתבטלו הנישואין]. ומ"מ מוכח גם מהבית יוסף ומרע"א שגם לאחר מיתה חיוב הכיבוד הוא מהתורה, דאל"כ ודאי צריך לשמוע לחי, כיון שהוא חיוב כיבוד מהתורה. ובפלא יועץ (ערך כבוד או"א) איתא דעיקר כיבוד אב ואם הוא לאחר מיתה.