37 מבריח ארי - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

יום ועש"ק פנחס כ"ג תמוז תשע"ב

**א**

א] ב"ק דנ"ח., אבל נחבטה אימא מבריח ארי מנכסי חבירו הוא ומה שנהנית נמי לא משלם, קמ"ל, ואימא ה"נ, מבריח ארי מנכסי חבירו מדעתו הוא האי לאו מדעתו, א"נ מבריח ארי מנכסי חבירו לית לי' פסידא האי אית לי' פסידא.

והנה ביסוד פטורא דמבריח ארי, נראה שנחלקו הראשונים, דהנה בפירש"י שם כתב, ז"ל, אימא האי בעל השדה מבריח ארי מנכסי חבירו הוא שהציל את בהמת חבירו שלא נחבטה בקרקע, "ומצוה הוא דעבד" ומידי לא לשקול, קמ"ל, עכ"ל.

ונראה מד' רש"י דטעם פטורא דמבריח ארי, הוא משום דמצוה הוא דעבד, ואין לו ליטול שכר על המצוה,[[1]](#footnote-2) וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שם.

ועיי"ש בד' הראב"ד שכתב עוד, ז"ל, קמ"ל דאפילו נחבטה גבי ירקות והפסידה אותם סד"א מציל ממון חבירו הוא דאי לאו ירקות הוה מתה ואפי' מה שנהנית נמי לא תשלם, קמ"ל דנהי דאיהו מחייב לאצולי היכא דאיתי' , אבל ממונו היכא דליתי' לא מחייב, א"נ וכו' כלומר ואפילו בפניו נמי הוא גופי' מחייב במקום דלית לי' הפסידא, כדתנן לגבי אבדה הי' בטל מן הסלע לא יאמר לו תן לי סלע אלא נותן לו שכרו כפועל פירוש הואיל ועשה בלא תנאי אם יש שם בי"ד מתנה בפני בי"ד ואם אין שם בי"ד בפני מי יתנה שלו קודם, עכ"ל.

ב] אמנם מד' ש"ר יש ללמוד שנחלקו ע"ז, דהנה התוס' שם כתבו, ז"ל, וא"ת והרי פורע חובו דחשבינן לי' מבריח ארי בריש אין בין המודר אע"ג דאית לי' פסידא, וי"ל דהכי פי' מבריח ארי מנכסי חבירו מדעתו וכיון דמדעתו אפי' אית לי' פסידא כמו פורע חובו חשיב מבריח ארי האי שלא מדעתו, א"נ מבריח ארי מנכסי חבירו אפי' כשאינו מדעתו אלא חבירו מכריחו להבריח ארי מעדרו לית לי' פסידא למבריח, האי אית לי' פסידא, וכיון דאיכא תרתי שלא מדעתו ואית לי' פסידא לא חשיב מבריח ארי, אבל מדעתו אפי' אית לי' פסידא או שלא מדעתו ולית לי' פסידא חשיב מבריח ארי ואין נותן לו אפי' שכרו, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והרא"ש שם.

ובתוס' תלמיד ר"ת שם כתב בזה בע"א, ז"ל, ונראה דהני תרי לישני פליגי בפלוגתא דחנן ובני כהנים גדולים וכו', וקי"ל טעמי' דחנן דפטר משום דמבריח ארי בעלמא הוא, והתם אית פסידא, והיינו כל"ק דהכא, ול"ב דהכא דמחייב במבריח ארי היכא דאית לי' פסידא היינו כבני כהנים גדולים, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ומבו' בדבריהם, דהא דפורע חובו של חבירו פטור, הוא משום דחשיב כמבריח ארי, ויש ללמוד מזה בדעתם, דפליגי ע"ד רש"י, וס"ל דהא דמבריח ארי פטור אי"ז משום דמצוה קעביד, דאי נימא דהא דפטור הוא משום דמצוה קעביד, הרי דבפורע חובו דלאו מצוה קעביד, ל"ש פטורא דמבריח ארי כלל, ובע"כ דהא דפטור הוא מטעמא אחרינא, וכדלהלן.

ג] ומוכח כן עוד מדבריהם, דהנה לדעת רש"י דטעם פטורא דמבריח ארי הוא משום דמצוה קעביד, הרי דזהו מש"א דמבריח ארי לית לי' פסידא האי אית לי' פסידא, דהיינו דבמקום שיש לו הפסד אינו מחויב להפסיד משלו, וע"כ חייב חבירו לשלם לו, ולפ"ז מתפרש הני תרי לישני, דלא מיפטר מבריח ארי אלא בדאיכא תרתי, חדא דהוי זה מדעתו, דהוא מחויב במצוה, ותו דלית לי' פסידא, אך אם אי"ז מדעתו, או אף אם הוי זה מדעתו אך אית לי' פסידא, חייב חבירו לשלם לו, וכמו שפירש הראב"ד.

ומד' ש"ר שנקטו דמבריח ארי מדעתו פטור אף היכא דאית לי' פסידא, ואף דאינו מחויב בכך מכח המצוה, והוא רשאי ליטול את הפסדו, מבו' דפליגי ע"ד רש"י, וס"ל דהא דמבריח ארי פטור, אי"ז משום דמצוה קעביד ואין לו ליטול שכר על המצוה, וכמש"נ בדעתם.

ד] עוד מוכח כן מדבריהם, ממה שדנו בטעם הא דיורד לשדה חבירו חייב, ול"ד למבריח ארי, עי' בדבריהם, ולד' רש"י הרי מעיקרא לא קשיא, דדוקא במבריח ארי דמצוה קעביד ה"ה פטור, אך ביורד לתוך שדה חבירו דלאו מצוה קעביד חייב.

**ב**

ד] ל' הרמב"ן ב"מ ד"ל:, ואיכא למימר כל היכא דלאו עלי' רמיא לאברוחי ההוא ארי אע"ג דאית לי' פסידא פטור הלה, כיון דמדעתא דנפשי' עבד אחולי אחיל גבי' דהיאך, א"נ דתלינן לקולא כדאמרי' בירושלמי מפייס הוינא לי' והוא מחיל לי, עכ"ל, וצ"ע דלטעמא קמא, א"כ גם אם הי' במשיב אבידה פטורא דמבריח ארי, מ"מ אם גילה דעתו שאינו מוחל, הי' חייב לשלם לו, ול"ה בעינן להתנות בבי"ד.

ונראה דכל מה שפירש הרמב"ן דזהו טעם פטורא דמבריח ארי, הוא רק לפי' קמא, אך לפי' בתרא טעם פטורו הוא משום דלא בא לו מידו כלום, וע"כ לא חשיב כמהנה את חבירו, וכל' הרשב"א בנדרים דלא נכנס לתוך ידו כלום, וזהו שחילק הרמב"ן דבאבידה חשיב שנכנס לו מידו, וע"כ הוא חייב.

בביאור ד' התוס' נראה, דהיכא שהי' מפסיד ממון, הרי נמצא דהממון שבידו עתה הוא מכחו, וכה"ג חשיב כיורד דהשבח ניכר, וכל הא דלא חשיב כיורד, הוא רק בגונא שגם בלא הצלתו לא הי' מפסיד ממון, אלא ניצול מצער בעלמא, דהגם דג"ז ניח"ל, מ"מ אי"ז אלא מבריח ארי בעלמא, דליכא שבח ממון מכחו, ודו"ק.

תוס' שאנץ ב"ק דנ"ח., ז"ל, ור"י אומר שיש לחלק בדבר כי במקום שקנאו הישראל מיד הגוי בדבר מועט ומצינו שבעל הבית מפסיד שאם הי' משתקע בידו או הי' נותנו או מכרו לשום גוי הי' אבוד מן הבעלים לגמרי אז הי' ראוי לבעלים ליתן לו שכרו כמו מקדם ברועים ובמקלות בשכר ושטף נהר חמורו וחמור חבירו ולא מיקרי מבריח ארי במה שמצילו מן ההפסד כמו שפירשתי, אבל במקום שקונה אותו בשוויו אינו מציל את הבעלים מן ההפסד דומיא למבריח ארי וחייב להחזיר בחינם כדברי רש"י ז"ל. ומיהו דבר תימה הוא לומר דאם קנאו בדמים מועטים אז משלמין לו הבעלים ואם קנאו בדמים מרובים מחזיר לבעלים בחנם. אתמהא, ונראה לומר דאפילו קנאו בשוויו ל"ד למבריח ארי דאם הי' משתקע בידו לא הי' הבית חוזר לו לעולם אפילו בשוויו ודמיא למקדם ברועים וכו', עכ"ל, וצ"ב היאך נתישב בזה עיקר מה שעמד דהיאך יגרע כשקנה בדמים מרובים, והרי אכתי בגונא דיתכן דהי' חוזר לו בשויו, גרע היכא שקנאו בשויו מהיכא שקנאו בדמים מועטים.

ובעיקר הדברים, אשר כ"ה מבו' גם בד' התוס', קשיא טובא דא"כ מ"ט דנו לחייב בפורע חובו של חבירו, הרי אי"ז הצלה מהפסד, שהרי פורעו בשויו, וגם אם פרעו בפחות משויו, הרי יתכן דגם הלוה עצמו הי' יכול לפרעו בכך, ותמה ע"ז בחי' הגרע"א ב"מ, וצע"ג.

ועי' מאירי גיטין דנ"ט., ז"ל, ובתוס' הכריעו שאם לקח הישראל את הבית בשיוויו דין הוא שיחזירהו שהרי אין לו טענה שלהצילו בא אבל אם לקחו בזול ראוי לומר שיפרע זה מה שנתן אבל לא דבר אחר, עכ"ל, ומדבריו מבו' דהחילוק הוא דאם פדה בשויו, לא נתכוין להציל לחבירו כלל, ולפ"ז ל"ק מפורע חובו, אך בל' תוס' שאנץ אי"ז מתישב.

וי"ל בזה, דמכוון התוס' הוא לפמש"כ לעיל מינה דבפורע חובו פטור משום דאי"ז הפסד, ולתי' זה בעינן דוקא שיצילו מן ההפסד, וע"ז הוא שכתבו דכל שנתחייב לו את כל דמיו, לא חשיב כמצילו מן ההפסד, וע"כ ל"ה מצו התוס' לתרץ כן על עיקר הקו' מפורע חוב, שהרי להצד דבפורע חובו יש לנו לחייב, ל"ה בעינן הצלה "מהפסד" וממילא ל"ה מקום לחלק בזה, ודו"ק היטב.

ומעיקר ד' התוס' דהיכא שפרע כל הדמים אינו חייב לו, מבו' דלא כד' הגרש"ש דטעם החיוב בברי הזיקא הוא משום דמשתרשי לי', ופירש דהוא משום שזוכה בו ע"י יצירתו, דלפ"ז אין מקום לחלק בזה, ובע"כ דדין אחר הוא דכל שמצילו מהפסד ה"ה חייב לו, וי"ל דהוא משום דודאי ניח"ל לשכרו, וי"ל עוד דהוא משום נהנה, וע"כ כל שאינו מצילו מהפסד אינו חייב לו, ודו"ק היטב.

שטמ"ק ב"מ דצ"ג:, וזה לשון תלמיד הר"פ, וי"ל דלא אמרינן מבריח ארי אלא היכא דאין ההיזק ברור כגון התם דשמא מפייס לי' לבעל חוב, אבל הכא ההיזק ברור משנכנס הארי לעדר ודאי יטרוף, ומה"ט נמי שקיל בלא תנאי בית דין דהוי כמו התנה דידוע שרצון בעל הבהמה בכך ומתוך כך נוטל, וכן יש לדון בשבוי שפדאוהו בני אדם שלא מדעתו שלא היו יכולין לדבר עמו שנפרעים ממנו בעל כרחו כמו הכא בשומר דכל שכן אבדת גופו, עכ"ל.

בטעם הא דפורע חובו של חבירו פטור, אף דאית לי' פסידא, **א** דעת התוס' בב"ק והרשב"א ודעימייהו דהוא משום דמבריח ארי מדעתו פטור אף בדאית לי' פסידא. **ב** דעת תלמיד ר"ת דאה"נ פטורא דמבריח ארי תליא בתרי לישני אם היכא דמדעתו ואית לי' פסידא חייב. **ג** דעת התוס' בב"מ דהוא משום דאי"ז הפסד או דמפייס הוינא לי' , וזה טעם לפטרו טפי מכל מבריח ארי, ועי' להלן. **ד** לדעת רש"י דפטורא דמבריח ארי הוא משום דמצוה קעביד, ל"ש ה"ט בפורע חובו, אך י"ל דס"ל כטעמי התוס' בב"מ, ויתכן לדעתו דטעם פטורא דפורע חובו, הוא משום דלאו מידי יהיב לי', דל"ד לכל מבריח ארי שהיו הנכסים עשויים ליאבד, וכל שהצילם חשיב שנתן לו את נכסים אלו, ומשא"כ בפורע חובו דאין ממון מסוים שהי' עתיד ליאבד, חשבינן דלאו מידי יהיב לי',[[3]](#footnote-4) ויתכן דלזה כוונת הרמב"ן בתי' בתרא, ואין כונתו דבכל מבריח ארי לא מטי לידי' מידי, אלא רק בפורע חובו, אך בכל מבריח ארי חשיב שפיר דמטי לי' מידי, ולא מיפטר אלא היכא דלית לי' פסידא, ודו"ק.

ובטעם הא דפורע חובו פטור אף דברי הזיקא, **א** דעת הרמב"ן ודעימי' דמבריח ארי פטור אף בדברי הזיקא, והא דבמשיב אבידה חייב, הוא מטעמים אחרים, וכדלהלן, וכן דעת תלמיד ר"ת, בחי' הרשב"א בנדרים דל"ג: הביא מירושלמי דהטעם בזה הוא משום שלא נכנס לתוך ידו כלום. **ב** דעת התוס' דאמנם מבריח ארי פטור רק בדלא ברי הזיקא, אך בבע"ח דלא חשיב כהפסד שהרי נתחייב לשלם לו, ה"ה פטור, וצ"ב, שו"ר בתרוה"ד סימן שמ"ח שפירש, ז"ל, ונראה לבאר טעם זה דכיון דמן הדין הוא חייב לפרוע לו מה לו לזה להוציא מעותיו במקומו הואיל ולא בקש ממנו, ול"ד למבריח ארי היכא דברי ההפסד דנוכל לומר דעתו של זה הי' להציל ממון חבירו שלא יהא נפסד ומקולקל וע"מ לחזור וליטול מחבירו מה שההנהו, עכ"ל, ועי' עוד בנתיה"מ סימן קכ"ח סק"ג שכתב לפרש בזה בע"א, **ג** עוד כתבו התוס' דהוא משום דמצי אמר מפייס הוינא וכו', ואף בבע"ח דוחק הטעם משום שיכול לומר הרבה אוהבים וכו', אך תלמיד ר"ת והרשב"א ודעימי' הוכיחו מהא דפטר בבע"ח דוחק, דמבריח ארי פטור אף בהפסד ודאי, ובפשוטו היינו דמה"ט לא חשיב כברי הזיקא, וכ"ה בל' תוס' נדרים דל"ג: והמרדכי ב"ק סימן נ"ז הרשב"א והנימו"י ב"ק דנ"ח., אך מד' התוס' בב"מ שנקטו דלל"ב אם אית לי' פסידא חייב אף אם הוא מדעתו, הרי בע"כ דהא דפורע חובו פטור מכח דמצי למימר וכו', לאו היינו דעי"ז חשיב כלא ברי הזיקא, שהרי אף בלא ברי הזיקא ה"ה חייב אם אית לי' פסידא, אלא הוא משום דמצי אמר לי' דלא הי' צריך לכך, ולאו כל כמיני' לפרוע לו ולחייבו ממון, וע"ד ד' התוס' ב"ק דפ"ב.,[[4]](#footnote-5) ויתכן להוסיף, די"ל דבאוהבים שיפרעו לא מצינו לחשבו כלאו ברי הזיקא, שהרי ההיזק ברור, ורק יתכן שיצילו אחרים, ומה"ט כל אבידה חשיבא כברי הזיקא, אף שיתכן שישיבו אחרים, ועי' רשב"א נדרים דל"ג: דמה"ט הוא דשרי במודר הנאה, דאם לא ישיב הוא ישיבו אחרים, וכל מש"כ התוס' והרשב"א דחשיב כלא ברי הזיקא, הוא רק משום דמפייס הוינא ומחיל לי, וכיון שהי' בידו ליפטר גם בלא פירעון, לא חשיב כהיזק ברור, ודו"ק. **ד** דעת ר"ת דכל פורע חובו של חבירו חייב משום דברי הזיקא, ורק במזונות אשתו וכו' פטור דלא ברי הזיקא.

בטעם הא דבמשיב אבידה הוא נוטל שכר ולא חשיב כמבריח ארי, **א** דעת התוס' דהוא משום דברי הזיקא, **ב** דעת הרמב"ן בתי' קמא דהוא משום דחשיב כשלא מדעתו, **ג** דעת הרמב"ן בתי' בתרא דהוא משום שנתן לו הנאה בידים ול"ד למבריח ארי, **ד** דעת תוס' ותוס' הרא"ש בכתובות ותוס' תלמיד ר"ת בשם ר"י דהוא מתקנ"ח,[[5]](#footnote-6) ולדעתו א"א לומר כד' התוס' דהוא משום דלאו ברי הזיקא, דאיהו ס"ל דפורע חובו פטור אף בדהוי ברי הזיקא דבע"ח דוחק, וכמש"כ תלמיד ר"ת שם, ולא פירש כד' התוס' בזה.

ובטעם הא בשטף נהר חמורו וכו' יש לו את שכרו ולא חשיב כמבריח ארי, **א** דעת התוס' דהוא משום דברי הזיקא, ואף דהי' בידו להציל ע"י הדחק חשיב כברי הזיקא, והיינו או משום דכל דההיזק ברור אף שאפשר להציל ע"י אחר, חשיב כברי הזיקא, וכן נראה שפירש הנתיה"מ סימן רס"ד סק"א, עיי"ש, (אך אי"ז מתישב עם פורע חובו, למש"כ כמה מקמאי דלא ברי הזיקא משום דמפייס הוינא, אך שמא יש לחלק, ועכ"פ במש"כ התוס' דיש לי אוהבים שהיו פורעים, ודאי דמי להתם), או משום דלברי הזיקא סגי במה דהנזק קרוב לודאי, וכמש"כ הרא"ש בפ' הכונס, וכ"נ מד' הט"ז סימן רס"ד ס"ד שפירש כן, עיי"ש, **ב** דעת הרמב"ן בתי' קמא דהוא משום דחשיב כשלא מדעתו. **ג** דעת הרמב"ן בתי' בתרא משום דנתן לו הנאה בידים, **ד** דעת תלמיד ר"ת דהוא משום דחבירו רואה אותו וסתמא דמילתא הוא מתרצה לכך, והוי כהתנו ביניהם ע"ז.

ובטעם הא דשפך את יינו והציל את דובשנו של חבירו, ובהניח את חמורו והציל חמור חבירו אין לו אלא שכרו ואין לו כל הפסדו, דומיא דמשיב אבידה דנוטל כפועל בטל דזהו הפסדו, **א** דעת התוס' בסוגיין דהוא משום דהי' יכול להציל ע"י הדחק, ואמנם מבו' דחשיב כברי הזיקא וכדלעיל, והא דהוי זה טעם לפטרו, נראה דהוא כל' התוס' בב"ק דפ"ב., ז"ל, שבעל היין שפך את יינו מדעתו שיכול לומר בעל הדבש למה שפכת אני הייתי דוחק ומציל, עכ"ל, והיינו דלאו כל כמיני' לההנותו בע"כ ולחייבו ע"ז, ונראה דמה"ט יש לו את שכרו, וכמש"כ התוס' בב"ק דנ"ח. בסו"ד דמסתמא ניח"ל בכך, ואין כונתם דהוא אומדנא שמתרצה לכך והוי כשכרו לזה, דא"כ מ"ט הוצרכו לפרש דאי"ז בכלל מבריח ארי, הרי גם אם חשיב כמבריח ארי, מ"מ יש לחייבו משום דניח"ל, אלא ודאי דעיקר חיובו הוא משום שההנהו ולא חשיב כמבריח ארי, ואך דאמרינן דאינו נותן לו כל הפסדו משום דלאו כל כמיני', וע"ז הוא דאמרינן דאת שכרו מסתמא ניח"ל, וע"כ הדר דינא דהוא חייב ליתן לו משום שההנהו, ודו"ק, **ב** עו"כ התוס' דהוא משום דיכול לומר הייתי שוכר פועלים להצילו, וג"ז מתפרש כנ"ל, דלאו כל כמיני' לההנותו ולחייבו ע"ז, ומצי למימר דלא ניח"ל בזה, (אך בזה יל"פ בע"א, דכיון שהי' בידו לשכור פועלים, לית לי' באמת הנאה טפי מזה), ולדרך זו מתפרש בפשיטות הא דשכרו הוא נותן לו, דגם אם הי' שוכר פועלים הי' צריך ליתן להן שכרן, וכ"כ התוס' בכתובות דק"ח., ואך שהם כתבו כן כטעם על תקנ"ח, שלא תיקנו חכמים שיתן לו כל הפסדו אלא את שכרו, כיון שאינו מהנה אותו יותר מזה, **ג** התוס' בב"ק דנ"ח. כתבו עוד, דהוא משום דהתם דבעל החמור עומד אין לנו לעשות תקנה, וכ"כ המרדכי שם סימן נ"ז והרא"ש בס"פ אלו מציאות, ותוס' הרא"ש ותור"פ ב"מ, ונראה בכונתם, דאף דלעיל מינה כתבו דאין לפרש דהחיוב הוא משום תקנ"ח, אלא החיוב הוא מדינא, מ"מ מעיקר הדין לא הי' צריך ליתן לו אלא את שכרו, דזהו שווי ההנאה שקיבל, והא שנותן לו כל הפסדו הוא תקנ"ח לחשוב שזהו מה שקיבל, ואמנם אם הי' בכלל מבריח ארי, ל"ה מחייבין אותו מתקנ"ח, ורק משום דלא חשיב כמבריח ארי והוא חייב, הוא דמהני התקנ"ח לחשוב שזהו מה שקיבל ממנו, אף כשבעל החמור עומד ואין לנו לעשות תקנה, אינו נותן לו אלא את שכרו, ובד' הרא"ש מבו' דהא דנוטל את שכרו, הוא משום דבזה אנ"ס דניח"ל לבעלים, ועי' פרישה סו"ס רס"ה, אך למש"נ לדעת התוס' הוי זה מדינא, **ד** הרמב"ן כתב דהוא משום דל"ה לי' למשפך חמרי' אא"כ התנה וע"כ אינו נוטל אלא שכרו, וכנראה היינו דלמש"כ הרמב"ן דטעם החיוב בזה הוא משום דהוי כשלא מדעתו, ע"ז אמרינן דל"ה לגמרי כשלא מדעתו, שהרי ל"ה צריך לשפוך אא"כ התנה, וע"כ אינו נוטל אלא שכרו, (אך צ"ב, דאם מדינא חייב חבירו לשלם לו כל הפסדו, מ"ט הי' צריך להתנות, ושמא אין כונתו דל"ה חייב מן הדין, אלא כונתו דל"ה לו לעשות כן ולחייב את חבירו, אלא הי' לו להתנות עם חבירו ולברר אם חבירו מסכים לכך או לא), וכ"כ הר"ן, ואך דד' הר"ן קיימי שם לתי' בתרא דהרמב"ן דכיון שהביא לו הנאה ה"ה חייב, ומ"מ אם הי' לו להתנות ולא התנה, אינו נותן לו כל הפסדו, **ה** הריטב"א כתב בההיא דשפך יינו, ז"ל, הילכך התם גבי כד של דבש ל"ה הוא מחוייב לשפוך יינו בידים כדי להציל ממון חברו, וכיון דגזים ועבד הכי והיו שם בעלים דאבדה הוה לי' להתנות וכיון שלא התנה אין לנו להתנות בשבילו ולפיכך אין לו אלא שכר טרחו כפועל דעלמא, עכ"ל, ואמנם מבו' מדבריו דטעם זה הוא רק בשפך יינו בידים, אך בחמור שהוא ממילא ל"ש טעם זה, (שהרי מבו' מהמש"ד דיסוד דבריו הוא דבשפיכת יינו ל"ב לפטורא דאפס כי לא יהי' בך אביון, ונת' במק"א, ובחמורו וחמור חבירו הרי בעינן להך פטורא, כמבו' בב"מ דל"ג.), ונ' דבחמור מדינא הוא פטור, וע"ד שכתב הריטב"א דגם בבטל ממלאכתו אינו נותן לו כפועל בטל, אם הוא יותר משווי מלאכת השבת האבידה, ורק בשפיכת יינו שהפסיד את יינו בידים לצורך ההצלה, הוא דהי' לנו לחייבו בכך מדינא, וכל הא דאינו חייב הוא רק משום דגזים וכו', ועי' גם בל' הנימו"י בפ' הגוזל בתרא דמבו' דבשטף נהר חמורו וכו' ניח"ל דאינו נוטל אלא שכרו, ולא קשיא לי' אלא בשופך יינו, עיי"ש,(אך בדבריו נראה להדיא דבבטל ממלאכתו נותנין לו אף יותר משכרו, וכמש"כ שם דגם בנוקב מרגליות הוא נוטל כפועל בטל, ולפ"ז לכאו' בדין דגם בהניח חמורו יקבל כל הפסדו, וצ"ע), **ו** לד' תוס' תלמיד ר"ת דעיקר החיוב בבטל ממלאכתו הוא מתקנ"ח, הרי דבהני גווני שהבעלים נמצא שם ולא תיקנו חכמים, אינו נותן לו כל הפסדו, וכ"כ בתוס' הרא"ש כתובות דק"ז:, וכן דנו בזה התוס' שם, ואדרבה קשיא לפ"ז מ"ט הוא נותן לו את שכרו, והתוס' בכתובות שם דחו מכח זה לזה, וע"ז כתב תלמיד ר"ת דהוא משום שהבעלים ראו את זה ונתרצו לכך, **ז** הנימו"י בפ' הגוזל בתרא כתב דדוקא במתבטל ממלאכתו דהוא מילתא דשכיחא לא רצו להפסידו כולי האי, אבל הכא לא שכיחא מילתא שבקוה אדיני' כיון שיכול להתנות, והביא כן בשם הרמב"ן.

ובד' הרמב"ם אין מתישבים כל דרכים אלו, שהרי כלל דבכל אבידתו ואבידת חבירו והניח את שלו והציל את של חבירו אין לו אלא שכרו, ואיירי ודאי גם כשאין הבעלים שם ואין בידו להציל וכו', וגם טעמא דהנימו"י לא שייך בזה, שהרי הגביל הנימו"י שהוא רק אם יכול להתנות, - ואמנם באמת בד' הרמב"ם מבו' דשוה דין הניח את שלו וכו' דאין לו אלא שכרו, לדין בטל ממלאכתו שנוטל כפועל בטל, שהרי הרמב"ם כתב לדינא דבטל ממלאכתו כוכן, וגם הביא להך דינא בין דינא דהניח את שלו לבין דינא דשפך את יינו, (אף שב' דינים אלו נשנו במשנה אחת), ובע"כ דהכל הוי חד דינא, - ובע"כ בדעתו, דאה"נ שוה הדין בכולם, דהרמב"ם לטעמי' דפועל בטל הוא פועל בטל לגמרי, ושוה דין תשלום שכר טרחו לדין תשלום כפועל בטל לגמרי, וכמבו' כן בד' הרא"ש ס"פ אלו מציאות דשוו זל"ז, והיינו כמש"כ הפרישה סו"ס רס"ה, דאינו משלם אלא את שכר טרחו אם אי"ז יותר מדמי פועל בטל דזהו הפסדו, ועד"ז י"ל גם בדעת הרמב"ם, ולפ"ז כל מש"כ הרמב"ם דמשלם לו כפועל בטל, הוא רק כשהוא פחות משכר טרחו, והוא דבר הלמד מענינו שדימהו הרמב"ם להניח את חמורו ולשפך את יינו, וגם בבטל ממלאכתו כתב הרמב"ם דנוטל שכרו, ואך שהוסיף כפועל בטל, לגרע, ודו"ק. - ולפ"ז לדעת הרמב"ם מעיקרא לק"מ.

ועד"ז הוא לדעת הרי"ד והריא"ז, דס"ל דגם משיב אבידה אינו נוטל כפועל בטל, אלא כפועל, ורק אם התנה נוטל כפועל בטל, ונמצא דשוה דין הניח חמורו ושפך יינו לדין משיב אבידה, ולק"מ.

ובטעם הא דשומר שכר שקידם ברועים ומקלות חוזר ונוטל דמיהם מבעה"ב, **א** דעת התוס' דהוא משום דברי הזיקא, ועפי"ז כתבו דגם שומר חנם או אדם אחר שקידם ברועים ומקלות חוזר ונוטל דמיהם מבעה"ב, **ב** ודעת תלמיד ר"ת דהוא משום דנתחייב בזה מדין שמירתו, והו"ל כשליח של בעה"ב לכך, וצידד שם דגם בש"ח חוזר ונוטל דמיו מבעה"ב, דגם ש"ח הוי כשליח לכך, אך אדם אחר שקידם אינו נוטל מבעה"ב, ובשטמ"ק שם בשם הר"א מגרמיישא דן לומר דגם בש"ח אינו חוזר ונוטל דמיו מבעה"ב כיון שלא הי' חייב בכך מדין שמירתו, וגם בד' הריטב"א ב"מ דל"א: ודצ"ג: מבו' דהטעם בזה הוא משום דהוא חייב בכך מדין שמירתו והו"ל כשליח של בעה"ב לכך. **ג** לד' הרמב"ן נראה דהוא משום דמחויב בכך וחשיב כשלא מדעתו, וכ"ה בשטמ"ק ב"ק בשם הר"א מגרמיישא.

בדינא דאנסו בית המלך גורנו, אשר צ"ע מ"ש מכל פורע חובו דפטור. **א** בפשוטו נראה, דכיון דכל פטורא דפורע חובו הוא משום דהוי זה מדעתו, ע"כ התם דהוי זה שלא מדעתו חייב, ועי' בשו"ת מהרי"ל סימן ע"ז, דהיכא שהיו כמה חייבין לגוי, וגבה הגוי מאחד כל החוב, דחייבין האחרים לשלם לו, ולא חשיב כמבריח ארי, כיון דהוי שלא מדעתו. **ב** עוד נראה, לדעת התוס' ודעימייהו דכל פטורא דמבריח ארי הוא בדלאו ברי הזיקא, והא דבפריעת חוב פטור הוא משום דמפייס הוינא וכו', והתם ל"ש כ"ז שהרי באו לגבות ממנו, ואם לא היו גובים מגורן זה היו גובין מנכסים אחרים, ושו"ר כן במקו"ח סימן תמ"א סק"ג. **ג** לדעת התוס' בב"מ בתי' קמא דפורע חובו ל"ד לכל מבריח ארי, משום דלא חשיב כהפסד, וע"כ הוא פטור אף דאית לי' פסידא ואף לל"ב דמבריח ארי בכה"ג חייב, לכאו' מה"ט הי' לנו לפטור גם באנסו בית המלך גרנו, ושמא י"ל דכיון דהפקעת הלואתו מותרת, ע"כ חזינן לפריעת החוב כמניעת הפסד, אך בתשו' מהר"ם ד"ק סימן ל"ג מפורש דגם כשפרעו לו חוב המלך, ה"ה פטור, משום דלא חשיב זה כהפסד, עיי"ש, (ומזה נסתר גם הסבר השע"י), וי"ל דאה"נ אין חיובו אלא מדרבנן, וכמש"כ כן בחי' הריטב"א בחולין, אך בדבריו לא נתפרש מ"ט אינו חייב מדאורייתא, ויתכן דהוא רק במתנו"כ. - ושמא כל המבו' בתוס' דמשום דלא חשיב כהפסד הוא פטור אף דאית לי' פסידא, היינו רק כלפי דינא דל"ב דמבריח ארי חייב בדאית לי' פסידא, אך כלפי דינא דל"ק דמבריח ארי שלא מדעתו חייב, הוא גם בדבר דלא חשיב כהפסד, אך צ"ע הטעם לומר כן.

בדין גוי שגזל קרקע מישראל וקנאו ישראל אחר מידו, דעת רגמ"ה דעל הבעלים לשלם דמים לחבירו שהציל, ודעת רש"י דחייב להחזיר לבעלים בחינם, - ודעת התוס' דכיון דברי הזיקא ה"ה חייב לשלם לו, וכתב המרדכי בכתובות סימן ער"ה דבזה ל"ש לומר מפייס הוינא, דהגזלן אינו מתפייס ברצוי דברים אלא בכסף, והובא בהג"א שם פי"ג ס"ח, וכ"ה גם בתשו' מיי' נזיקין סימן י"ז, אך בתוס' תלמיד ר"ת כתב דהוא תלוי בהפלוגתא אם כל פורע של חבירו פטור, או רק במזונות אשתו, דאם בכל פורע חובו פטור אף דברי הזיקא, ה"נ התם יש לפטור, אך בתוס' כתובות דק"ח. כתבו דיש לחייבו בזה משום התקנ"ח, וצ"ע טעמא דתלמיד ר"ת דלא ס"ל כן. - והתוס' כתבו עוד, דאף במקום שאין מצילו מן ההפסד, שגם הי' חוזר לבעלים בדמים הללו, מ"מ הוא חייב, דכיון דיצא הבית מחזקת ישראל ובא ליד נכרי וזה מוציאו מחזקת נכרי ומחזירו ליד ישראל, נוטל מה שההנהו, והיינו דכה"ג דמי ליורד וכו', דחשיב שנתן הנאה לחבירו, וע"כ הוא חייב.

והרא"ש בפ' הכונס סימן ז' כתב ע"ז, ז"ל, ואינו נותן לו כל מה שהוציאו כמו רועה שקדם במקלות, דהתם כוון לטובת בעל הצאן, אבל הכא לצורך עצמו קנאו הלכך אין לו אלא מה שההנהו, עכ"ל, ונראה דהיינו, דאם הוציא לצורך חבירו, חשיב כהוציא הוצאות על פיו וחייב ליתן לו כל מה שהוציא, אך אם לא הוציא לצורך חבירו, הרי דכל חיוב חבירו הוא משום מה שנהנה, וע"כ אין לו אלא מה שההנהו, - ויל"פ עוד, לפ"ד הרא"ש בב"ק דכל הא דהוא נוטל כל הפסדו אף יותר משווי ההנאה, הוא מתקנ"ח, וע"כ אם הבעלים שם דלא עשו תקנה, אינו נוטל כל הפסדו, וע"כ כ"ז הוא כשהוציא לצורך חבירו, אך כשלא הוציא לצורך חבירו ליכא להתקנ"ח, והדר דינא דאין חייב לשלם לו אלא כשווי ההנאה.

אמנם בתשו' הרא"ש כלל צ"ה סימן ב' מבו' שנוטל ממנו כל מה שהוציא, וכבר עמד בקצוה"ח סימן רל"ו סק"א על סתירת ד' הרא"ש, וכתב דלדינא הוא כמש"כ בפסקיו, ועי' גם בתשו' מהרי"ל סימן ע"ז, שכתב בעובדא שהיו כמה חייבין לגוי, וגבה הגוי מאחד כל החוב, דחייבין האחרים לשלם לו, ומ"מ אין משלמין לו כל מה שהוציא, אלא כפי הנאתם, ודימה ד"ז לד' הרא"ש בפסקיו.

?ויל"ע בזה בנתיה"מ סימן רל"ו סק"ז?.

בל' רש"י גיטין דמ"ד. נראה דחיובא דמשתרשי לי' הוא משום נהנה, והיינו דהגם דנהנה ממתנו"כ הו"ל כמזיק דפטור, מ"מ כל שנתרבה ממונו עי"ז חשבינן דאית לי' זכות בממון שבעין, וע"כ הוא חייב, והריטב"א בחולין דקל"א. כתב דהוי זה מדרבנן.

בנימו"י פ' הגוזל בתרא כתב דבשטף נהר חמורו וחמור חבירו וקדם והציל את של חבירו, ואח"כ עלה חמורו מאליו, הוי הפקר וכל הקודם בו זכה, והובא ברמ"א סימן רס"ד ס"ב, ובביאור הגר"א שם פירש דהוא מדין זוטו של ים, וכ"נ בד' הנימו"י, ובנתיה"מ רס"ב סק"ג כתב, דבע"כ לא חשיב כזוטו של ים, שהרי מבו' בגמ' דאיירי ביכול להציל ע"י הדחק.

ונראה בזה, דהגם דמעיקרא הי' יכול להציל ע"י הדחק, מ"מ אחר שנתעסק בהצלת חמור חבירו, תו כבר א"א להציל את חמורו שלו, וע"כ הוי חמורו הפקר.

אך צ"ע מנלי' להנימו"י דאיירי בכה"ג שכבר ל"ה אפשר להציל את חמורו שלו.

ונראה הטעם בזה, דאם עדיין הי' אפשר להציל את חמורו שלו, לא הי' חבירו מתחייב לו בדמי חמורו, שהרי לא הפסיד את חמורו בעד הצלת חמור חבירו, שהרי עדיין הי' בידו להניח את חמור חבירו ולהציל את שלו, ורק כשהגיע למצב דכבר א"א להציל את חמורו, הוא דחשיב דאיבד את חמורו בעד חבירו, וחייב לו חבירו בדמי חמורו, ואם אח"כ עלה חמורו מאליו, הו"ל הפקר, ודו"ק.

1. אך שו"ר בד' הש"ך סימן קכ"ח סק"ח נראה שפירש ד' רש"י, דכיון דמצוה קעביד אמדו רבנן לדעתי' דעשה כן לשם מצוה ודעתו לפטרו, עיי"ש, ומבו' בדבריו דגם בבע"ח שייך ה"ט, עיי"ש, ולפ"ז אין להוכיח ממש"כ הראשונים דבפורע חובו פטור דומיא דכל מבריח ארי, דפליגי ע"ד רש"י, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובהגמי"י פ"ג מנז"מ הי"א כתב לישב בע"א, דרק בנחבטה דברי הזיקא, הוא דאמרינן דאם אית לי' פסידא חייב, ומשא"כ בפורע חובו דלא ברי הזיקא דמצי אמר מפייס הוינא וכו'. [↑](#footnote-ref-3)
3. דוגמא רחוקה לדבר, הוא מה שנסתפק הגרע"א ז"ל, שמא אין חיוב השבת אבידה להציל חבירו שלא יתחייב בממון, ונת' במק"א דהוא משום דחיוב השבת אבידה הוא רק על ממון מסוים האבוד מן הבעלים. [↑](#footnote-ref-4)
4. שו"ר במהרי"ט ח"א סימן קכ"ד, ז"ל, ואותו טעם שאמר בירושלמי מפייס הוינא לי' אינה טענה עיקרית, אלא שזה עונשו של עושה שלא ברשות שתהא ידו על התחתונה, דמי אמר לו שיפרע, כיוצא באותם שאמרו בהמקבל אי לא זרעתא הוה מקיים בי לא יבושו בעת רעה וכו', ולא שהם טענות בריאות כל הנך דמייתי התם אלא שמצאה קפידא מקום לנוח ונחה, וראי' לזה ממה שהשיב הרמב"ן לרב בעה"ת שבסי' ס"ז וכו' על נפקד שמסר הפקדון לבע"ח של מפקיד" והביא מה ששנו בתוספתא המפקיד שטרותיו אצל חבירו וכו', וכתב וז"ל וש"מ דל"מ למיטען מפייס הוינא לי' ומחיל לי, ומאי דאתמר בירושלמי לגבי פורע חובו של חבירו, עילה מצאו שלא לחייבו לזה מפני שעשה שלא ברשות והו"ל מבריח ארי מנכסי חבירו כדאיתא בנדרים עכ"ל וכו', עכ"ל.

   ועפי"ז מתפרש היטב ד' הרמב"ן בחידושיו, שכתב דמבריח ארי מדעתו דפטור הוא משום דתלינן לקולא, אך מ"מ היכא שאי"ז מדעתו, או במצוה דלא רמו עלי' מצוה זו שיפסיד מזה, ה"ה חייב, וצ"ע דלגבי תלי' לקולא מאי נפ"מ בכ"ז, אך זה מתפרש כד' הרמב"ן בתשובתו לבעה"ת, דמן הדין אין לנו לתלות לקולא, וכל הא דתלינן לקולא הוא עילה שמצאו שלא לחייבו לזה שעשה שלא ברשות, והיינו דלאו כל כמיני' לעשות כן ולחייב את חבירו, וע"כ כל דהוי שלא מדעתו, או במצוה דלא רמו עלי' מצוה זו שיפסיד מזה, לא תלינן לקולא, ובזה מבו' גם מה שהוצרך הרמב"ן להא דלא רמו עלי' וכו', וצ"ע דתיפו"ל דאי"ז מדעתו, ולהנ"ל הביאור בזה הוא, דאף דהוא מצווה בזה, מ"מ י"ל דמצי חבירו לטעון דלאו כל כמיני' לעשות כן ולחייבו, וע"ז הוא דאמרינן דלא רמו רבנן וכו', ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם קשיא לפ"ז משה"ק התוס' בב"ק, דמשמעות הגמ' בב"ק דגם בנחבטה אם הי' זה מדעתו הי' פטור, ומ"ט אינו חייב מתקנ"ח, וכבר עמדו בזה התוס' בכתובות שם, ופירשו מכח זה, דמכוון הגמ' דהוא חייב בין היכא דהוא שלא מדעתו אף דלית לי' פסידא, ופירשו דהיינו בשדחקוהו להציל שנותנין לו שכר טרחו, וצ"ב הטעם בזה, שהרי הוא מחויב בכך מדין השבת אבידה, וצ"ל שדעתם דשרי ליטול שכר טירחא על השבת אבידה, ועי' באבהא"ז פי"ב מגזילה שכתב כן בדעת הרמב"ן, ובין היכא דאית לי' פסידא אף דהוי מדעתו, עיי"ש, אך תוס' תלמיד ר"ת לא פירש כן, ולדעתו נראה דצל"פ דנידון הגמ' בב"ק הוא כלפי החיוב מדינא, וע"ז הוא שאמרו דמבריח ארי אינו חייב אלא בשלא מדעתו ואית לי' פסידא, והאמנם דאם הוי זה מדעתו ואית לי' פסידא ה"ה חייב מתקנ"ח, אך לא ע"ז דנו שם, דהתם דהוי זה שלא מדעתו ליכא להתקנ"ח, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)