אורח חיים קצו - ציונים והערות לברכה על איסור
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסימן קצ"ו**

**ברכה על מאכל איסור**

**חידש** הרמב"ם דין שלא הוזכר להדיא בסוגיות הש"ס, שאדם האוכל אכילת איסור, אינו מברך הן ברכה ראשונה והן ברכה אחרונה. ומדברי הראשונים והאחרונים בעניין, אפשר להעמיד כמה מקומות אשר יש לדון האם יש בהם ראיה או סתירה לדברים אלו.

**(א) משנתנו, דאין מזמנים על אכילת איסור**. האם דין זה הוא ראיה שלא מברכים על אכילת איסור, הרי זה תלוי בטעמי הדין דאין מזמנין. דאם הטעם הוא משום דהזימון הוא ברכה הבאה בעבירה, כביאור הרש"י, הרי כל שכן שאין ברכה על המאכל עצמו. אך אם החסרון הוא משום חסרון קביעות לצירוף לזימון, כהראב"ד, הרי אין מכאן ראיה לברכה על מאכל איסור. מאידך, יש להקשות מהמשנה את קושיית הראב"ד, דאם אין כלל חיוב של ברכת המזון, מה מקום יש לדבר על זימון. והתשובה על שאלה זו חייבת להיות שהיה צד שגם אכילה שאינה חייבת בפועל בברכת המזון, יכולה להוות צירוף לחיוב זימון. (והחידוש הוא שהיינו אף לדעת הרמב"ם שסבירא ליה שאוכל עלה של ירק מצטרף רק לזימון של עשרה ולא לזימון של שלושה.)

**(ב) המפריש חלה מעיסה שהוכנה מחיטים גזולות – ברכתו ניאוץ היא (ברייתא ב"ק צ"ד.).** ובפשטות יש מכאן ראיה גדולה לדברי הרמב"ם. ובדרך כל שכן. שהרי כאן בשעת ההפרשה כבר אין איסור, כיון שקנה את העיסה בשינוי. ואפ"ה אמרינן שברכתו ניאוץ, וכל שכן כאשר האכילה עצמה אסורה. ואמנם יש מקום לחלק בין הפרשת חלה שמצווה היא, לבין ברכות על החפצא של האכילה. דאולי כאשר המצווה היא תוצאה של העבירה, הוי ניאוץ טפי. אבל הב"י טען שתמיד הברכה מצווה היא, ואין לחלק. והנה ברא"ש נראה שהיה פשיטא ליה שכוונת הברייתא שצריך לברך, אלא שתהא הברכה ניאוץ (וא"כ יש מכאן ראיה נגד הרמב"ם). וכבר האריך הב"י לבאר שאין זה מוכרח כלל. והט"ז הוסיף לתמוה, אם הברכה היא ניאוץ, הרי ברור שלא נניח לו לנאץ.

**(ג) משנה ותוספתא דדמאי אשר על דמאי מברכים ועל טבל לא.** כאן לכאורה הוא מקור מפורש לדברי הרמב"ם שאין מברכים על אכילת איסור.

**(ד) הירושלמי אשר גזל מצה 'אסור' לברך עליה.** גם כאן מבואר לכאורה שעל איסור אין מברכים. [אבל אולי מיירי בברכת המצוות והטעם הוא מחמת שאינו יוצא ידי חובת המצווה, מחמת מצווה הבאה בעבירה.]

**אכילת איסור בשוגג**

והנה, הרמב"ם פירש והוסיף שלא רק אכילת איסור במזיד אין מברכים עליה, אלא אף בשוגג אין מברכים. ולא נמצא מקור מפורש לעניין האכילה בשוגג, והשו"ע השמיט פרט זה (ותמה הפמ"ג אמאי). אך טוען הט"ז, שאם אף באכילה בשוגג פוטר הרמב"ם, בהכרח אין כאן שייכות לעניין הניאוץ, דהא בשוגג אין ניאוץ. והעמיד הט"ז בדעת הרמב"ם שבהכרח העניין הוא **שאכילת איסור לאו שמה אכילה**, וממילא אין לברך עליה. ואין זה שייך כלל לעניין הניאוץ של הברייתא דגזל סאה הנ"ל.

**אכילת איסור במקום פיקוח נפש**

השווה הט"ז בין אכילה בשוגג לבין אכילת איסור במקום פיקוח נפש. וממילא פשיטא ליה שכשם שמפורש ברמב"ם שעל אכילת שוגג אין מברכים, כן הוא גם לגבי פיקוח נפש. ומאידך, אם מבואר בשו"ע שבמקום פיקו"נ מברכים, הרי שס"ל שגם על אכילת שוגג מברכים. ולולי דברי אדוננו הט"ז יש מקום גדול לחלק בין אכילת שוגג, אשר אף שאינו במזיד, סוף סוף יש כאן מעשה גמור של עבירה המחייב כפרה, לבין אכילה במקום פיקו"נ אשר היא היתר גמור. וממילא אף אם הסברא היא כדעת הט"ז, מחמת חסרון בשם האכילה, עדיין יש לומר שבמקום פיקו"נ כן יחייב. (ומאידך, אולי גם טענת הט"ז שבאכילה בשוגג לא שייך ניאוץ אינה מוכרחת לגמרי. דנהי שלשיטתו שמשווה את אכילת השוגג לאכילת פיקוח נפש הרי ברור שאין כאן ניאוץ. אבל לפי החילוק הנ"ל, יש מקום לומר שגם בשוגג יש עניין של ניאוץ, אם כי אינו מסתבר.)

**דעת השו"ע, הלכה ולמעשה**

הט"ז הנ"ל הוכיח מפסק השו"ע שעל אכילת איסור במקום פיקו"נ מברכים, שבהכרח גם על אכילת איסור בשוגג מברכים, ודלא כהרמב"ם[[1]](#footnote-1). וצדד המ"ב (סק"ד) כדבריו. והיינו שאף שיסוד דינו של הרמב"ם הוא מחמת חסרון בשם האכילה וכנ"ל, דעת השו"ע אינה כן, וכל הפטור הוא רק מצד ניאוץ. וכיון שכן באכילה בשוגג אשר בה ניאוץ, יהיה חיוב ברכה. [וגם הגר"א ציין כמקור לשו"ע את עניין הניאוץ. ויש להסתפק האם דעתו כהט"ז שהשו"ע לא סובר כהרמב"ם באכילת שוגג. או דילמא דעתו שגם באכילת שוגג שייך ניאוץ.]

**מנהג בני ספרד**

בני ספרד נהגו לחשוש לסב"ל ולא לברך גם על אכילה במקום סכנה.

**גזילה, כשלא קנאה בשינוי**

הנה הרמב"ם בהלכות חמץ ומצה כתב את הכלל, שכל מאכל איסור שאין מברכים עליו, גם אין יוצאים בו ידי חובת מצה, והוסיף שם הרמב"ם לרשימה: דבר הגזול (ובהלכות ברכות לא הזכירו). ובפשטות משמע שהוא מאותו עניין של אכילות האיסור, ולכאורה אכן זו סברא פשוטה שגם זה מוגדר אכילת איסור.

**גזילה, כאשר קנאה בשינוי**

אמנם בגזילה ישנו מצב שכבר נקנתה הגזילה בשינוי קודם האכילה. ובמקרה זה יש לדון. הנה פשטות הסברא שאין זה מוגדר 'אכילת איסור', דהא סו"ס בשעת האכילה עצמה, הרי זה כבר היתר גמור. וודאי שסברת הט"ז ש'אכילת איסור לאו שמה אכילה', לא שייכת בכה"ג. והנה הגמ' בב"ק הביאה את הברייתא של גזל סאה וטחנה ולשה, אשר אינו מברך על הפרשת חלתה, ורצתה להוכיח ממנה ששינוי לא קונה. ודחתה הגמ' שגם אם שינוי קונה, יש כאן מצוה הבאה בעבירה, כיון שהקניין הגיע על ידי גזל. והנה, תוס' במרובה הוכיחו מסוגיות הש"ס שודאי מצב כזה, לאחר שכבר קנה בשינוי, אין זה מוגדר מצוה הבאה בעבירה באופן כללי. ואת דברי הגמ' אשר יש כאן מצוה הבאה בעבירה, ביארו בשני אופנים: א, הדברים נאמרו בתר 'דיחוי בעלמא', אבל האמת היא שהברייתא ודאי סוברת ששינוי לא קונה. ב, לגבי קיום מצוה, אינו מוגדר מצוה הבאה בעבירה. אבל לגבי 'ברכה' שהיא הזכרת שם שמים, חמיר טפי, ועל כן אינו מברך למרות שכעת כבר שייך לו.

והנה הרמב"ם השווה דיני ברכת המזון לדיני קיום מצוות מצה. ואם נימא שמה שבאכילת איסור אינו יוצא ידי חובת מצה, הוא משום מצוה הבאה בעבירה (דכן פירשו שאר הראשונים), הרי עולה שלאחר קניין שינוי יצא חובת מצה (וכמו שהוכיחו התוס' שלגבי המצוה עצמה אין זה מוגדר מצוה הבאה בעבירה), וממילא לפי השוואת הרמב"ם בין המצווה לברכת המזון, יוצא שבציור כזה גם יצטרך לברך. ונמצא לכאורה שסובר הרמב"ם שהברייתא ההיא דלא כהלכתא, וכפירוש א' דהתוס' הנ"ל.

**הלעיסה כשינוי**

וכאן נשאלת השאלה, גם כאשר גזל את הפת עצמה, הרי עצם הלעיסה היא שינוי, ונמצא שבשעת הבליעה, הרי הפת כבר שלו. ומדוע לא יצא בה ידי חובת מצה, ומדוע לא יברך עליה. וכן הקשה רעק"א (על הרמב"ם שם[[2]](#footnote-2)). והנה לגבי קיום מצוות מצה על ידי מצה גזולה, תירץ הביאוה"ל (בסימן תנ"ד סעיף ד') שגם זה נחשב מצוה הבאה בעבירה, כיון שהלעיסה היא תחילת מצוות אכילת המצה, הרי זה מוגדר שהקניין חל על ידי המצווה, ומשום כך, דבר זה נחשב מהב"ב גם לאחר שקנה. ולגבי ברכת המזון על פת גזולה – אם מה שלא מברכים על אכילת איסור הוא מחמת ניאוץ, יש לדון שאולי גם כאן שייך התירוץ הנ"ל.

אבל עד כמה שהעמיד הט"ז בדעת הרמב"ם שמניעת הברכה היא מחמת חסרון שם האכילה, לכאורה ודאי לא שייך תירוץ זה (דסו"ס בשעת הבליעה המאכל כבר מותר, ומדוע לא תחייב בליעה זו בברכת המזון). ואם כן בדעת הרמב"ם ודאי יקשה אמאי לא נדון את הלעיסה כשינוי. **וצע"ג.**

והמ"א כאן כתב דבר זה בתור צד להלכה, שבאמת גם בגזל פת יצטרך לברך מחמת קניין השינוי, ולא ביאר לנו את סברת הרמב"ם אשר חלק על כך להדיא, וצ"ע.

**אין האחד יכול לאכול מפיתו של השני**

פסק השו"ע שאם כל אחד מהשלושה לא יכול לאכול מפיתותיהם של האחרים, אין כאן צירוף לזימון. ומבואר בדברי המ"א (סק"א) בעניין זה שני חידושים: האחד – שחסרון זה, אינו דווקא בצירוף לזימון, אלא גם בצירוף לשומע כעונה דברכה ראשונה.

השני – שגם שתי חבורות שכל אחת מהן התחייבה בזימון, אם כל חבורה לא יכולה לאכול מהפת של החבורה השניה, אינן יכולות להצטרף יחד לזימון, משום שאינן יכולות להוציא זו את זו.

והעירו הלומדים שלכאורה חידוש זה אינו מתיישב עם שיטת הרשב"ש (שהביא הביאוה"ל בסימן קצ"ה לגבי שתי חבורות) אשר מבואר שם שגם כאשר אין בין החבורות קביעות המאפשרת להתחייב בזימון, אפ"ה לאחר שכל חבורה התחייבה בפני עצמה, יכולות לזמן ביחד. והמ"א בעצמו (שם סק"ב) ביאר על דרך זה דעה אחת בב"י. וצ"ע. [והמ"ב לא הביא דברי המ"א אלו.]

**אי בעי מתשיל**

הביא הב"י נידון האם גם איסור מחמת נדר מפריע בצירוף לזימון, או שמא האפשרות להשאל מאפשרת צירוף והסיק שאף שיכול להשאל, חסר בצירוף לזימון. ויש לבאר מדוע שונה מאכילת דמאי אשר אמרינן דאי בעי מפקר נכסיו, בתרתי: א, הפקר הנכסים אינו משנה את המאכל בעצמו ואפ"ה מתיר את האכילה וממילא אין כאן הפקעה גמורה מאכילת מאכל זה גם כעת, משא"כ בשאילה על הנדר אשר משנה את דינו, אבל מצד דינו העכשוי הרי הוא מופקע מאכילה בהחלט. ב, יש לחלק בין הלכות אכילת איסור לבין הלכות צירוף[[3]](#footnote-3). ודוק.

1. אמנם לכאורה צ"ע לומר כן בדעת השו"ע, דהא הב"י עצמו נקט במפורש גם בדעת הרמב"ם עצמו, שעל אכילה במקום סכנה יברכו. ובהכרח שסבר הב"י לחלק בין שוגג לאונס. והיאך אפשר לומר שכוונת השו"ע לפסוק דלא כהרמב"ם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. והביא שאכן מחמת כן סובר הריטב"א שיוצאים ידי חובה במצה גזולה, כיון שקונה בשינוי על ידי הלעיסה. [↑](#footnote-ref-2)
3. כן צדד הר"ח מלכה שליט"א. [↑](#footnote-ref-3)