אין הבלוע יוצא מחל_ח בלא רוטב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ

חולין קח. אין הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב

**א. ביאור הסוגיא קח.-**

מתני' קח. טיפת חלב שנפלה על החתיכה אסורה, ניער את הקדירה אם יש בה בנו"ט אסורה.

והנה מבואר במתני' דטיפת חלב שנופלת על בשר אוסרת כל החתיכה ולא רק כד"ק כדין צלי אף שלא נפלה במקום הרוטב, ויש בזה כמה טעמים, ואכ"מ.

ובעיקר ביאור המשנה והגמ' נשנו שתי אופנים בראשונים:

א. דעת רש"י וכן צידדו ברמב"ן ור"ן דרישא דמתני' היינו שאם יש בחתיכה בנו"ט הרי אסורה כל הקדירה כיון שלא ניער מתחילה, דמתני' כר"י דמין במינו לא בטיל והיינו דינא דרב [ונחלקו הפוסקים אם נאסר כל הקדירה רק בניער לבסוף כדאמרינן קח: מיבלע בלע מיפלט לא פליט או אף בל"ז הכל נאסר למ"ד אל"ס אסור, ואכ"מ].

וסיפא דמתני' דניער הקדירה היינו דניעור מועיל לקולא והיינו כי ניער מתחילה שרי אף לר"י שהטיפה הוי מין בשא"מ עם שאר הקדירה.

ב. שיטת התוס' והרשב"א דרישא דמתני' איירי בשלא ניער ולכך אין איסור אלא באותה חתיכה, ובסיפא איירי שניער או כיסה לבסוף ונאסרת כל הקדירה אם יש בחתיכה בנו"ט, דמתני' כרבנן, וע"ז אמר רב בגמ' דלר"י יהיה הדין שאוסרת כל הקדירה אף במשהו.

וכתבו התוס' דמבואר לפי"ז שאם לא ניער אין אוסר כל הקדירה, והטעם כתבו משום דאיירי שהחתיכה חוץ לרוטב לגמרי, ובכה"ג אף שהטיפה נכנסת לכל החתיכה כיון שהיא דבר לח מ"מ אינה יוצאת לחוץ בלא רוטב, והיינו כללא דנקטו הרבה ראשונים שאין הבלוע יוצא מחתיכה לחתיכה בלא רוטב.

והביאו יסוד להאי כללא מגמ' קח: שאם לא ניער מיבלע בלע מיפלט לא פליט, ופי' התוס' דהיינו דלא פליט את טעם האיסור שאין בלוע יוצא מחל"ח ואף שהחתיכה עצמה נעשתה נבילה אינה אוסרת שאין הנאסר חוזר ואוסר.

ועוד הוכיחו בתוס' צו: היסוד דאין הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב מהא דצלי שאוסר כד"ק ולא אמרינן שאח"כ ימשיך האיסור להבלע גם מקליפה לחברתה וכן הלאה ויאסור כל החתיכה, וע"כ הטעם משום שאינו יוצא בלא רוטב, וגם צריך להוסיף שההיתר לבדו אינו חוזר ואוסר.

ועוד הוכיחו יסוד זה שההיתר אינו חוזר ואוסר לבדו מכל מליחה שהדם בלוע במלח ונאסר המלח מתורת חנ"נ ומ"מ אין אומרים שיאסור את הבשר אח"כ מתורת מלוח כמבושל, וע"כ הטעם משום שאין הדם הולך עמו והדם אינו נבלע בבשר והמלח לבדו אינו יכול לאסור.

**ב. דעת הר"ן בהא דאין בלוע יוצא מחל"ח-**

והר"ן חלק על שתי הכללים של התוס':

א. במה דנקטו שאין הטיפה של האיסור מתפשטת לשאר החתיכות משום דאין בלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב, תמה הר"ן כיון שהיא מתפשטת לכל החתיכה ואפי' גדולה מה"ת לא תצא מחתיכה לחתיכה אח"כ אפי' בדקה שבדקות וא"כ אף בלא רוטב תיאסר כל הקדירה.

ויש להסתפק אם כוונת הר"ן לחלוק ע"ד התוס' בעיקר הנחתם, ולומר דלעולם הבלוע יוצא מחל"ח אף בלא רוטב.

או דוודאי מודה הר"ן דאין בלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב כגון בצלי, אבל הכא נקט הר"ן דלא חשיב בלוע כלל דמעיקרא כוחו להתפשט אף לשאר חתיכות כשם שמתפשט בכל אותה חתיכה ה"נ בשאר החתיכות.

וברעק"א-קסו נקט דכוונת הר"ן דבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב והק' דא"כ מה יעשה בהא דצלי שהוכיחו התוס' צו: למה לא יחזור לאסור כל החתיכה, וצ"ב, וכעי"ז הק' בחי' קח: ע"ד הר"ן.

ובדו"ח ח"ב בתשובות כתב דע"כ לומר דאף הר"ן מודה דאין הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב, ורק ס"ל דהכא לא מיקרי בלוע שכח הטיפה מתחיל להתפשט בכולה.

אבל תמה רעק"א דאם נימא כן תיקשי טובא, שהרי ע"כ גם הר"ן מודה שאין כח הפישוט שוה בחתיכה זו לכל החתיכות שהרי בזה כו"ע מודו שאין שאר החתיכות שחוץ לרוטב מצטרפות לבטל אותה טיפה כמבואר במתני' דתלי הכל באותה חתיכה אם יש כדי לבטל הטיפה, ומ"מ בחתיכה הראשונה מצטרפת כל החתיכה לבטל, וע"כ דחשיב כמו בלוע בחתיכה הראשונה ורק בכח שני הוא מתפשט לשאר החתיכות, וע"כ לא ס"ל להר"ן כללא דאין בלוע יוצא מחל"ח והדר תיקשי דה"נ בצלי יחזור ויאסור כל קליפה את חברתה.

[והוסיף רעק"א שהיה מקום ליישב ולומר דאף דס"ל להר"ן שהטיפה מתפשטת בכל החתיכות מ"מ אין מצטרפות לבטל משום דחייל ביה דין חנ"נ ונאסרה חתיכה הראשונה מעיקרא קודם שנתפשט לשאר חתיכות, וס"ל להר"ן דאף שסופו להתפשט אמרינן חנ"נ, משא"כ החתיכה עצמה מצטרפת כולה לבטל הטיפה ולא אמרינן ביה חנ"נ וכש"כ התוס' ק. בשם ר"א ממיץ דלא אמרינן חנ"נ בחצי חתיכה.

אבל דחה דכ"ז ניחא למ"ד אל"ס אסור אבל למ"ד אל"ס מותר ולית ליה חנ"נ הדר צ"ע למה לא יועילו שאר חתיכות לבטל הטיפה.

וע"כ ס"ל להר"ן דאף בלא חנ"נ אין בכח שאר חתיכות לבטל טיפה זו, ומשום דמעיקרא הוא נבלע בחתיכה זו ורק אח"כ הוא הולך לשאר חתיכות, ואף שמתפשט הטעם ע"י הבל הבישול לא חשיב עי"ז כסחיטה ובישול להתיר למ"ד אל"ס מותר ואמרינן שנשאר טעם בחתיכה הראשונה, וכפי שיטתו של הר"ן שאין הרוטב מפשט את הטעם לכל החתיכות רק הבל הקדירה].

ושתי אופנים נשנו בדעת הר"ן:

א. הביא שם תי' אחיו דלעולם ס"ל להר"ן דבלוע יוצא מחל"ח, והא דבצלי אינו נאסר כולו הוא מטעם אחר, דכיון שצלי לא נבלע בו אלא כד"ק הרי אינו אלא דבר מועט ואין בו כדי נ"ט בכל החתיכה ובטל במיעוטו.

והוסיף לדקדק כן בד' הראשונים שלא נתקשו גבי צלי שהבליעה עצמה תאסור רק הק' דנימא חנ"נ והוכיחו מזה כללא דאין הנאסר חוזר ואוסר, אבל לא הוכיחו מזה כללא דאין בלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב, וי"ל הטעם דכנגד הבליעה בסתמא יש שישים.

וכל מה שהוקשה להר"ן שיחזור הבליעה ותאסור את כל החתיכות הוא רק גבי ט"ח שהיא לח ומתפשט היטיב בכל החתיכות.

אבל דחה רעק"א זה, דתינח גבי צלי אבל גם לענין טיפת חלב מבואר בר"ן שכל קו' דכיון שמתפשט בכל החתיכה ה"נ בשאר חתיכות, אבל לא הק' משום שבכח שני יאסור כל טפח יאסור חבירו, משמע דמודה שאם אך ייחשב בלוע תו אינו יוצא מחל"ח, וכל קו' הוא משום דבכח ראשון מתפשט לשאר החתיכות.

ב. בחת"ס-צז כתב בדעת הר"ן להיפך מזה, דלעולם ס"ל להר"ן דבלוע אינו יוצא מחל"ח בלא רוטב והכא כוונתו שהכל מתפשט במהירות בכח אחד, כמו שנקט רעק"א.

אלא דמ"מ א"א לצרף שאר החתיכות לבטל משום דהרי יכל כל שעתא לסלקם מן הקדירה קודם שנתפשט בהם הטעם, ולכך א"א לצרפם להביטול שמא בשעה שסילקם מנע מהם מלבלוע ועדיין לא בלעו עד אותה שעה, אבל מ"מ יאסרו מספק דלמא כבר בלעו, ודוחק.

ועמד שם דדבריו לכאו' סתרי לד' התוס' ק. דהק' על ראיית ר"א מתרבא בדיקולא צח. דממ"נ אם מפעפע לא נאסר הכל, ולהנ"ל ליכא ראיה דאף אם מפעפע מ"מ יש לחוש שהוציא קודם שהספיק להגיע לאותה חתיכה.

**ג. בדעת הגה"מ דמשהו יוצא לחוץ-**

ובעיקר מש"כ אחיו של רעק"א דלעולם הבלוע יוצא משהו לחוץ רק דבצלי שרי משום שיש כנגדו שישים, הנה כזה מצאנו דעת הגה"מ הו"ד במג"א תמז-ט דס"ל דגבי חמץ שאיסורו במשהו הרי אף בצלי אוסר כל החתיכה.

א. ביאור דעתו דאף דצלי אינו בלוע אלא כד"ק מ"מ יוצא גם לשאר החתיכות משהו.

ומבואר דעתו כנראה דלעולם אף בלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב ואין הכלל שאינו יוצא במוחלט רק מ"מ אינו יוצא כדי נ"ט רק משהו, ובחמץ בפסח אסור אפי' משהו.

[וע"ע בשו"ע תסז-טו שתרנגולת צלויה נאסרת בפסח כולה ולא סגי בכדי נטילה לפי שכשמהפך את השיפוד מתפשט הטעם בכולה, וכתב המג"א סקל"ה הטעם דבשאר איסורין לא חיישינן לזה וסגי בנטילה וקליפה משום דאינו אלא משהו.

ובהגר"א שם כתב דאה"נ אם בשאר איסורין כן, אלא שבימי חז"ל לא היו מהפכין את השיפוד, וצ"ע דלפי"ז להלכה אין היתר בצלי כדי קליפה ונטילה].

ועיין בפמ"ג מ"ז צב-ב כתב דמסוגיא קח: מבואר דאפי' משהו אינו יוצא דהא אזלינן לרב דאית ליה מין במינו במשהו, וכ"כ עוד בפמ"ג-מ"ז קה-יד בשם יש"ש ז-מה, וכן האריך בפתיחה לתערובות ב-ג ד"ה והנה, וצ"ע לדעת הגה"מ מה יענה בהא.

אבל פשוט דהגמ' אזלא כמ"ד דאל"ס מותר כש"כ הר"ן וליכא דין חנ"נ ואי משום הבליעה עצמה הוי ככח אחר מעורב בו וכש"כ רעק"א בגמ' צז. לדעת הגה"מ.

אח"כ ראיתי יותר נראה דוודאי מודה הגה"מ דאין הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב אלא דבאותה חתיכה ס"ל שמתפשט עכ"פ משהו, ורק בצלי אסר אבל מחל"ח לא אסר.

ועיי"ש בפמ"ג בפתיחה שהביא מאו"ח תסז-יד דאף בהל' פסח מתירים הבלוע בלא רוטב וש"מ דאף משהו אינו יוצא מחל"ח בלא רוטב, אבל הביא מד' הרמ"א בתשובה-כח דמשמע שהתיר מטעמים אחרים עיי"ש, ומשמע דס"ל דמשהו שפיר יוצא.

ב. בחוו"ד קה-י שתמה דאף אם אין הבלוע יוצא מחל"ח אלא משהו, מ"מ הרי הראשונים הק' למה לא ייאסר ע"י ההיתר שיוצא מהחתיכה מטעם חנ"נ, ותי' דאחר שאין הבלוע יוצא מחל"ח ממילא אין כאן אלא ההיתר לבדו ואין הנאסר חוזר ואוסר.

אבל לדעת הגה"מ דלעולם איזה משהו יוצא לחוץ צ"ע דנימא חנ"נ [וכן תיקשי להמג"א סי' תסז הנ"ל]?

ועיי"ש בחוו"ד דלא אמרינן חנ"נ אלא בשהולך עם ההיתר גם איסור שיכול להטעים איזה דבר עכ"פ מיעוטא דמיעוטא, אבל הכא אין באיסור היוצא כח להטעים כלל לא אמרינן ביה חוזר ואוסר, ורק באיסור משהו בפסח הרי הוא אוסר מצ"ע [ונתבאר במקו"א בדין חנ"נ במשהו, דברשב"א בתוה"ב ומה"ב (ח.) ובכו"פ פו-ז מבואר הסברא להיפך דאף משהו קלוש שא"י לעשות איסור משהו מ"מ חשיב שהאיסור מתפשט עם ההיתר לדין חנ"נ], וע"ע יד יהודה קה-כא מש"כ בזה עפי"ד תשובת מהר"ם.

וע"ע בהג' ברו"ט שם מש"כ ליישב שאותו חלק טעם שמתפשט לחוץ אינו חלק מהאוסר של ההיתר הראשון שהרי כל שסופו להתפשט אינו עושה חנ"נ, ואותו טעם שעמד להתפשט מעיקרא לא אסר והטעם שאסר אינו הולך אח"כ עם ההיתר, ותי' זה מועיל גם בנידו"ד, וכעי"ז כתב ביד יהודה קה-כא עיי"ש מה שהביא משו"ת מהר"ם.

ג. בעיקר ד' הגה"מ דמשהו שפיר יוצא לחוץ ובחמץ אסור, תמהו ע"ז האחרונים מסוגיא צז. דמבואר דלשמואל אין צלי של גיד בירך אוסר אלא כד"ק, והרי שמואל כר"י ס"ל דאוסר מין במינו אפי' במשהו, ולהגה"מ כל היכא דאוסר במשהו אוסר אפי' בצלי.

ובהג' רעק"א על המג"א תי' דס"ל דגיד וירך הוי אינו מינו [בשמא].

וברעק"א צז. כתב דס"ל להגה"מ כש"כ הר"ן דליכא חנ"נ בצלי דלא דמי לבב"ח, ובלא חנ"נ אין איסור משהו יכול לאסור כש"כ הראשונים ק. דכח אחר מעורב בו, וכתב הש"ך בנקוה"כ-צב ביאור הדבר דהוי כאינו מינו כיון שמעורב בו גם היתר וגם איסור, ולכך אינו אוסר איסורי משהו דתלי דוקא במין במינו.

אבל חמץ בפסח שנאסר אף בשאינו מינו אוסר אפי' במשהו לפי"ז, וא"ש דעת הגה"מ.

ונפק"מ מזה כתב רעק"א-קסו דגבי דשיל"מ לא יאסור הגה"מ את הצלי שאינו אוסר אלא במינו ורק בחמץ בפסח שאוסר גם באינו מינו בזה אסר.

**ד. בדעת ר"א אם הבלוע יוצא מחל"ח-**

והנה בתוס' ק. הביאו ראיית ר"א דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורין דאם אך אמרינן חנ"נ והחתיכה נאסרה היאך אמרינן צח. דפלגא דתרבא בדיקולא צריך לבטלו בשישים והרי נפל על חתיכה אחת ונ"נ וייאסור אח"כ כל החתיכות ויצטרכו שישים כנגד כל החתיכה.

וברשב"א בתוה"ב (ח.) דחה ראייתו דאין בלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב וממילא אף אם אמרינן חנ"נ לא מהני מידי דאף גבי בב"ח וודאי אין הנאסר חוזר ואוסר.

והוסיף דוודאי ר"א שהביא הראיה ג"כ מודה להא דאין בלוע יוצא מחל"ח דאל"כ מה יענה גבי צלי שכל קליפה תאסור חברתה, ורק ר"א סבר דאי אמרינן חנ"נ ה"נ היה הנאסר חוזר ואוסר, וע"כ דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורין ושפיר התירו בגמ' צח., וכ"כ בהג' רעק"א-קו עפי"ד רשב"א אלו.

אבל הרא"ה פי' דר"א ס"ל דבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב, והרשב"א תמה עליו במה"ב מה יענה גבי צלי, ויתכן שלא אמר הרא"ה כן אלא בחלב שהוא איסור שמן כמו שצידדו התוס' ק., ונתבאר במקו"א דעות הפוסקים בזה, וא"כ אין ראיה מזה דס"ל בכל איסורין הבלוע יוצא מחל"ח.

או יתכן דעתו כמו שצידד אחיו של רעק"א בדעת הר"ן דס"ל שהבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב, אלא שצלי לא נבלע בו אלא כד"ק והוא דבר מועט ואינו נותן טעם ולכך אין הקליפה אוסרת חברתה.

[ועיי"ש ברא"ה בבד"ה שהוסיף עוד דקו' ר"א הוא למה שיערו כנגד הכזית חלב לחוד הרי אסר כדי קליפה את החתיכה וצריך לשער גם בצירוף הקליפה, והרשב"א תמה עליו שהרי כל החתיכה נאסרה ולמה לקח הקליפה וזרק החתיכה והו"ל לשער בכל החתיכה].

**ה. דבר שמן[[1]](#footnote-2)-**

יל"ע בדבר שמן דקי"ל דאף בצלי מפעפע אם יוצא מחל"ח גם בלא רוטב.

ובתוס' ק. כתבו:"דממ"נ אם אין חלב מפעפע מחל"ח כדפי' לעיל וכו' ואם מפעפע מחל"ח", מבואר דמספק"ל הא מילתא.

[ומש"כ כדפי' לעיל ולעיל לא פי' היאך הדין בדבר שמן, רק כוונתם דפי' לעיל דבעלמא אין הבלוע יוצא מחל"ח וא"כ אף באיסור שמן י"ל כן, חזו"א כב-ז, וערש"ש.

ויתכן לפרש כוונת התוס' דס"ל דחלב (בקמץ) הוי נמי שמן ומ"מ נקטו לעיל דאינו מפעפע מחל"ח וה"נ בחלב (תרבא), ועיין לקמן].

ומד' הר"ן צח. שפי' הא דתרבא בדיקולא היינו סל ונאסר ע"י שמפעפע בכולו משמע דאף מחל"ח מפעפע, וכ"ד הרשב"א וכן פסק בטושו"ע קה-ז[[2]](#footnote-3).

[ובדעת ר"א שהוכיח מסוגיא צח. דל"א חנ"נ נתבאר במקו"א היאך ס"ל אם מפעפע מחל"ח עתוה"ב ובבד"ה].

ועיין בהגר"א קה-מב הביא דעת המרדכי דאינו מפעפע מחל"ח בלא רוטב, וכתב דמה"ט פירש"י דיקולא קלחת דאי הוי סל אינו מפעפע מחל"ח.

והוכיח הגר"א מהא דטיפת חלב שאף שמפעפע בכל החתיכה וחשיב כדבר שמן מ"מ אינו מפעפע מחל"ח.

ודעת הרשב"א לחלק בזה [כש"כ במקו"א דעת הרשב"א] דאף דטיפת חלב מפעפע בכל החתיכה שהוא כאיסור שמן מ"מ אינו שמן ממש כחלב כליות ואינו מפעפע אלא באותה חתיכה, משא"כ איסור שמן ממש מפעפע מחל"ח, ונתבאר במקו"א עוד.

וכנראה כצ"ל ג"כ בדעת התוס' קח. דגבי טיפת חלב נקטו דמפעפע בכל החתיכה ואין מפעפע מחל"ח, ומשמע דעתם דחלב הוי שמן ומפעפע בכל החתיכה לכך אוסר כולה, ומ"מ אינו מפעפע מחל"ח לאסור כל הקדירה, וכ"כ הגר"א קה-מב בדעתם, וצ"ל דלעיל נסתפקו רק לענין חלב כליות שהוא איסור שמן ממש ובזה י"ל דמפעפע מחל"ח, ועיין הגר"א שם שציין לד' התוס' לעיל.

וכ"ז בדבר שידוע שהוא שמן אבל בכחוש אינו יוצא מחל"ח, והנה קי"ל דדבר שמן מבליע בכולו, אבל אנו חוששין גם בסתם מאכל שמא הוא שמן שאין אנו בקיאין בזה כמבואר ברמ"א-קה.

אבל מבואר בש"ך סקכ"ג דכ"ז לענין להבליע בכולו אבל לענין לצאת מחל"ח לא חיישינן כולי האי ומסתמא אינו יוצא מחל"ח עד שנדע שהוא שמן.

וכ"כ בש"ך קה-יח לענין יוצא מחל"ח דבסתמא אמרינן שאינו יוצא ורק בוודאי שמן מחמירים כן.

וטעם הדבר כתב ביד יהודה קה-מג,ע-יד, וחזו"א כב-ז דדוקא לענין לאסור בכולו חיישינן אבל לענין לצאת מחל"ח הרי גם בדבר שמן ממש יש הפוסקים שאינו יוצא מחל"ח ולכך לא החמירו אלא בידוע שהוא שמן, וע"ע לקמן גבי מכלי לחתיכה בשמן.

כתב הרמ"א קה-ט דכיון שאין בקיאין בין כחוש לשמן נוהגים לשער בכל מליחה בשישים כמו בישול, ואם יש שישים בין בכל יחד כנגד החתיכה שנפל עליה האיסור הכל מותר מלבד חתיכה זו.

וצ"ב שהרי לענין מחל"ח לא אמרינן אין בקיאין א"כ יש לנו להתיר שאר חתיכות, ועי' בחוו"ד סקי"ח דשא"ה שכבר בשעה שנגע האיסור בחתיכה כבר נגעה בה חתיכה האחרת ובאותה שעה היה האיסור בעין לא חשבינן ליה כאיסור בלוע ולא התיר הש"ך אלא באופן שמתחילה בלע איסור ואח"כ נתנוהו ליד חתיכה אחד.

ועי' בחזו"א כב-ח (ד"ה סי' קה-ט) באר הטעם משום דבאותה שעה דנים את החתיכה הראשונה להחשיבה כשמן לאסור כולה א"כ א"א לנו להקל לענין חתיכה אחרת.

ולפי"ז יל"ע במש"כ בד' התוס' ק. דהתם ייאסר גם להסוברים ששמן אינו יוצא מחל"ח בלא רוטב, ולא עיינתי.

ובשו"ע או"ח תסז-יד אם נמצאת חטה מבוקעת בתרנגולת ונהמלחו עמה תרנגולות אחרות קולף את כולן, וברמ"א הביא שיש אוסרים כל מה שנמלח יחד.

וכתב המ"ב סקע"ג טעם המחמירים משום דלא בקיאין בין שמן לכחוש, ובשעה"צ הוסיף דאף דקי"ל שאינו יוצא מחל"ח בכחוש מ"מ כתב הגר"א שיש לחוש שנגעה החיטה בכולם.

אבל כתב שש"א פי' הטעם שאין חילוק בין חמץ לשאר איסורין ודמי לשאר איסורין שאוסרים כל מה שנמלח עמה, והיינו כש"כ הרמ"א קה-ט הנ"ל.

ומ"מ להלכה הכריע שם הרמ"א דמדינא אין לאסור הכל דלענין איסור משהו שהוא דרבנן לא החמירו כ"כ ומוקמינן ליה אדינא שאינו יוצא מחל"ח בל"ר [ולהגר"א גם האוסרים מודו בזה רק אסרו משום חשש נגיעה].

**ו. מכלי לחתיכה-**

ברשב"א קח: הק' בהא דקי"ל כלים שמלח בו בשר אסור לתת בו חלב רותח ומשמע דלאו דוקא בבישול אלא אף בלא רוטב, וצ"ע שהרי אין הבלוע יוצא מחל"ח, וכן דגים שעלו בקערה?

וכתב דכלים שאני שפולט טפי ממאכל אף בלא רוטב שאין בליעתן מסתרכת בהם כ"כ כמו באוכל ומה"ט יש הגעלה בכלים ולא באוכלין, וכ"פ הרמ"א קה-ז בשם האו"ה והגש"ד.

והטעם בזה כתב בחזו"א כב-ז דבכלי אינו מתערב עמו להיות דבר אחד רק עומד בעינו בתוכו ולא חשיב בלוע [והביא לשון הט"ז קה-טז והאחרונים דשאני כלי שאין לו פליטת עצמו, וכתב שאין בו סברא וצל"פ לשונם שנתכוונו ג"כ לסברא זו].

ועפי"ז כתב החזו"א דכל הכלל דאין בלוע יוצא מחל"ח אינו אלא בבלוע ע"י חום אבל אם שפך נוזל על יבש ונבלע בו [כגון שלש עיסה בחלב] וודאי יוצא מחל"ח דדמי לכלי שאינו אחד עם האוכל רק כנוס בו בעיניה, והביא כן מהבי"מ צד-יד.

וע"ע בחוו"ד קה-יג שנקט דאף נוזל שבלע טעם איסור אמרינן שאין הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב [ואיירי שנוזל אינו כמות מרובה להחשב כרוטב, וכש"כ החוו"ד צב-כ דכל צלי הוא לח מעט אבל לא חשיב כרוטב].

והוכיח כן שהרי לעולם יוצא מהצלי איזה ציר והוא בלוע מן האיסור ולמה לא יעבור מחל"ח, וע"כ שאף הבלוע בציר אינו יוצא מחל"ח בלא רוטב.

אבל ביד יהודה ע-יג בסופו, כתב שאינו כן ואף הציר היוצא מן החתיכה אין יוצא בו מן האיסור.

ומכח זה כתב בסי' צב-נו לחלוק גם על עיקר ד' החוו"ד ולעולם בדבר נוזל הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב, דכיון שהוא צלול כל מקום שהולך האיסור הולך עמו, עיי"ש, ויו"ד לקמן דנפק"מ גדולה מזה בדין שתי קדירות.

וע"ע במהרש"ם ג-שסא אם לש בצק בחמאה מיקרי בלוע ואינו יוצא בלא רוטב, וכ"נ במנח"י ט-עח, וג"ז לא יתכן לפי"ד הבי"מ וחזו"א, וצ"ע למעשה.

**ז. מכלי לחתיכה בבלע שמן-**

בש"ך קה-כג כתב מה שיוצא מכלי לחתיכה אינו אוסר אלא כד"ק כיון שאין בו רוטב ואף שבשני דברים יבשים אוסר כולו לחומרא שאין בקיאין מ"מ בכלי לא החמירו.

אבל כתב דכ"ז באינו ידוע שהוא שמן אבל בידוע שהוא שמן נסתפק שמא יש להחמיר לאסור כולו.

[ובש"ך צד-לג משמע דפשיטא ליה שאינו אוסר כולו, ועי' בהג' רעק"א שם][[3]](#footnote-4).

אבל במג"א תנא-לז כתב שאם אפו על המרדה של המצות עוגה של חמץ והיא מדבר שמן ואח"כ נשתמשו בו למצה נאסרת המצה כד"ק כיון שהבלוע יוצא מחתיכה לכלי בלא רוטב, אבל מ"מ אף בשמן אין מחמירים כולי האי לאסור כולו רק קליפה, וכבר העיר עליו בדגמ"ר שנראה בש"ך לא כן [ועי' בנובי"ק יו"ד-ל דלא שבקינן ספיקו של הש"ך מפני פשיטות המג"א להקל, וכ"נ בפמ"ג שפ"ד צה-ד,קה-כג, לדינא שאינו אוסר כולו ועי' בפמ"ג בהנהות שואל ונשאל סדר שני-כד לא הכריע בזה].

ועיין חיי"א קכה-יט ומקו"ח שם שכתבו דלא אמר הש"ך אלא באיסור שמן אבל המג"א איירי גבי חמץ שהאיסור מצ"ע אינו שמן רק שערבו אותו עם שומן ולא החמירו בכלי, והובא כ"ז במ"ב תנא-קיא ושעה"צ שם [עיי"ש שהביא ממקו"ח שאוסר בכד"נ וכן בחיי"א אבל תמה עליהם].

וע"ע במג"א תסז-לו דמשמע שאוסר כולו ועיין בפמ"ג שם.

אמנם במהרש"ם ה-עו יצא לידון לחלוק על הש"ך ומג"א בתוקף דוודאי אוסר כולו, ולא מיבעי בדבר שהוא וודאי שמן אלא שגם בכחוש יש להחמיר שאין אנו בקיאין ושמא הוא שמן גם לענין זה דלא כש"כ הש"ך.

ותו"ד בזה דמה שהחליט הש"ך שהגם שכלי מפליט מ"מ אינו מבליע בכולו זה תימה שהרי כיון שהכלי פולט מה"ת נימא דלענין ההבלעה במאכל יהיה גרוע מאוכל ולמה לא ייבלע בכולו.

וגם במש"כ הש"ך דאין להחמיר מכלי לחתיכה בסתם מאכל משום אין אנו בקיאין, צ"ע שהרי נתבר לעיל עיקר הטעם דבעלמא אין אנו מחמירים בזה הוא משום שיש לנו צירוף של פוסקים דאף אם הוא וודאי שמן אינו יוצא מחל"ח אבל הכא בכלי לא שייך זה, וצ"ע, ועיין יד יהודה קה-לו,צד-לח, החמיר מה"ט לחוש גם משום אין אנו בקיאין כד' מהרש"ם, אבל בחזו"א כב-ז ד"ה ואנחנו גם נתקשה בזה ע"ד הש"ך ומסיק התם ליישב דבריו, עיי"ש טעמו.

**ח. אין הבלוע יוצא מכלי לכלי בל"ר-**

כתב ברמ"א צב-ח, צג-א אין הבלוע יוצא מכלי לכלי בלא רוטב, וכמו שמצאנו שא"י מחל"ח בל"ר [מיהו לכתחילה יש לאסור, ובמקו"א הארכנו בענין האיסור לכתחילה בדין חצובה].

וע"ע בהג' רעק"א יו"ד צב-ז,ובהג' על ש"ך סו-יג דה"נ ממקום למקום באותו כלי אין הבלוע הולך, ואם בלע מדבר יבש במקצת כלי ואח"כ נגע בו במקום אחר דבר יבש חם אף דקי"ל הבלוע יוצא מכלי לאוכל בלא רוטב מ"מ לא ייאסר שאינו הולך ממקום למקום בל"ר.

ועפי"ז מבואר שם ברעק"א שאם הניחו קדירה רותחת על דבר איסור צונן דקי"ל דבלעה קליפה אם אח"כ חימם בקדירה [בלא רוטב] איזה מאכל לא ייאסר, שהרי יש בקדירה יותר מכד"ק אחד והבלע הראשון נבלע רק בכד"ק החיצוני של הקדירה ואינו הולך בכל העובי בלא רוטב [ואם יש בעובי הקדירה ב"פ כדי קליפה הרי בלא"ה יש להתיר], ורק אם מבשל ע"י רוטב כח הרוטב פועל בכל הכלי להוציא את הבליעה גם מחלק החיצוני שלה אף שאין רוטב בין קליפה לקליפה של הקדירה.

אמנם בפמ"ג שפ"ד צח-יד צידד לא כן ושפיר הולך באותו כלי ממקום למקום [מיהו זכורני שהחזו"א נקט כרעק"א][[4]](#footnote-5).

[וצ"ע לדעת רעק"א היאך הדין לענין חתיכת אוכל שבלעה כד"ק ואח"כ מחמם אותה בל"ר אי נימא שאינו הולך מחל"ח בל"ר ולא תתפשט בכולה ולע"ע איני זוכר מקור מפורש לזה].

אבל מצאנו שיש קולא בזה יותר מאוכלין, דבאוכל בדבר שמן יוצא מחל"ח להרבה ראשונים כמו שהבאנו לעיל והכי קי"ל בשו"ע קה-ז, אבל בכלי אף בדבר שמן אינו בולע זמ"ז, כ"כ בפמ"ג שפ"ד סוס"י צג ויד יהודה סוס"י צב, וחכ"א עד-ד [אבל בתורת יקותיאל קה-ח פקפק בזה].

ובטעם החילוק:

א. ביד יהודה צב-נו פי' שלעולם אין בליעה ופליטה אלא ע"י לחלוחית, אלא דבמאכל לעולם יש בו איזה מקצת לחלוחית ולכך דבר שמן יכול להתפשט בו, אבל כלי אין בו שום לחלוחית וא"י להבליע ולהפליט כלל.

ב. בתשובת כת"ס-נד כתב הטעם משום דבכלי הוא נקלש קצת, ואין בו מעלת דבר שמן וא"י לצאת.

ועיין בדה"ש צב-ח שכתב נפק"מ מד' הכת"ס דכל כלי שבלע דבר שמן ואח"כ בישל מאכל היתר לא יוכל המתבשל לחזור לאסור חתיכות אחרות כדין דבר שמן דבטל מעלתו מצ"ע כשהוא בכלי.

אבל ראיתי ביד יהודה שגם הוא הסכים לדין זה עיי"ש בתו"ד שכ"מ בפוסקים דמאכל יבש אינו בולע מכלי אף בשנתבשל בו דבר שמן, ואסברה לה גם לפי דרכו דכשם שכלי לכלי א"י להבליע כלל ה"נ כלי לאוכל א"י להבליע כ"כ רק כד"ק.

בדין יוצא מחתיכה לכלי נתבאר במקו"א בדין דבר חריף ודוחקא.

**ט. בד' החוו"ד בלחות מועטת בחל"ח ומכלי לכלי-**

כתב החוו"ד צב-כ דאפי' אם הקדירות לחות מעט אין אוסרות זא"ז דמעט לחלוחית לא חשיב כרוטב לאסור, והוכיח כן מצלי דאף שהוא לח לא חשיב רוטב להוציא ממנו הבלוע וקי"ל אין הבלוע יוצא מחל"ח גבי צלי ולכך לא נאסר אלא כד"ק.

אבל ביד יהודה שם תמה דלא דמי לצלי דהתם בלחלוחית של הצלי עצמו אין יוצא הבלוע כלל שעיקר הכלל דאין הבלוע יוצא מחל"ח לאו דוקא מחל"ח אלא אף לחוץ אינו יוצא כלל.

אבל הכא הרי באותה לחלוחית עצמה יש בליעת איסור מהכלי שהרי קי"ל דמכלי לאוכל יוצא אף בלא רוטב, וכיון שהלחלוחית עצמה נאסרת א"כ שוב נבלעת בקדירה השניה ואוסרת?

ובאר יד יהודה צב-נו דאזיל החוו"ד לטעמיה קה-יג שהבאנו דבריו לעיל דנקט שני הנחות:

א. הבלע איסור שבצלי יוצא ללחות שעל הצלי, וס"ל דאין הבלוע יוצא מחל"ח דוקא אבל לחוץ שפיר יוצא.

ב. ולפי"ד מוכרח עוד דאף שיוצא לחוץ מ"מ אין יוצא אח"כ לחתיכה האחרת, והטעם שגם הבלוע בדבר צלול ולח אינו יוצא מחל"ח בל"ר.

אבל ביד יהודה חלק ע"ד החוו"ד בהנחות אלו, והטעם של צלי הוא משום שאין יוצא האיסור ללחלוחית שבחוץ כלל אבל בכלי לא שייך זה, ולפי"ד אם הוא לח קצת שפיר נאסרו הקדירות.

ובמקו"א נתבאר לדון מזה גבי חצובה באופן שנזל עליה מעט רוטב.

ראיתי בהליכות שלמה שבועות דגבינה לענין זה מיקרי דבר יבש כמבואר בשו"ע צד-ח ופמ"ג שם ואין מוליך הבלוע מכלי לכלי אם דבוק גבינה בכלי מבחוץ.

**י. בפלוגתת המג"א והח"י באותה חתיכה-**

שו"ע תמז-ב אם נגע ככר חמץ בככר מצה ושניהם חמים ואין שם דבר המפעפע לא אסרו אלא מקום מגען לפי שאינו מבליע יותר.

ובמג"א שם דייק שאם יש דבר המפעפע אוסר כולה אף שהאיסור כחוש מ"מ ההיתר מפטמו, וכן מצות המשוחין בשמן ונגעה אחת בחברתה במקום שנתכפלה אוסרת חברתה כולה, אבל אם נגעה בצד האחר שלא נתכפלה בו שריא דאין איסור הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב ואפי' אם ההיתר שמן כיון שאין האיסור שמן אינו יוצא.

אבל בח"י סק"ח חלק ע"ז דדוקא מחל"ח אינו יוצא בלא רוטב אבל באותה חתיכה עצמה שפיר יוצא מצד לצד אף בלא רוטב שאין לו שם בלוע כלפי שאר החתיכה, וממילא סגי מה שההיתר שמן כדי לאסור[[5]](#footnote-6) [ועי' חזו"א קכ-יד].

וע"ע במג"א תסא-יב בשם מהרש"ל מצה שנגעה במצה שנכפלה [שלא במקום הכפל], אמרינן אין הבלוע יוצא מחל"ח בלא רוטב, עיי"ש, ועיין בלבושי שרד שציין דלפי"ד הח"י לא חשיב בלוע בכה"ג, ועיי"ש מה שהביא מהפמ"ג דמשמע שנקט דלא כהח"י.

ובהג' רעק"א שם (הנדמ"ח) הוכיח מתוס' צו: שהוכיחו דאין הבלוע יוצא מחל"ח מדאין קליפה אחת אוסרת חברתה, וכתבו כן לענין גיד בירך שאינו אוסר את הירך אלא כד"ק ולא אמרינן חנ"נ ואח"כ כל קליפה תאסור את חברתה, ואף שהגיד והירך הכל הוא חתיכה אחת לא אמרינן שהגיד יכול להבליע בכל החתיכה של הירך שהוא הכל חתיכה אחת עמו, ומבואר כד' המג"א דאף בחתיכה אחת מיקרי בלוע וא"י לשאר החתיכה בל"ר.

אבל כתב שבסברא ד' הח"י מוכרחים שהרי אם כל המצה היתה כפולה היינו מצריכים שיעור ביטול כנגד כולה ולא רק כנגד הקליפה הראשונה, וע"כ שיכול להתפשט גם משאר המצה, וכד' הח"י.

ומה שהוכיח מתוס' לא כן דחה רעק"א דשאני גיד שהוא דבר כחוש ואין לו כח להתפשט מצ"ע אלא כד"ק ולא בכל החתיכה, ואם באנו לאסור את שאר החתיכה הוא רק מכח הקליפה שנאסרה כבר ובזה אמרינן דאין יוצא מחל"ח בלא רוטב, אבל במצה שמתפטמת מההיתר הרי יש בה כח להתפשט בכולה ואין בזה החסרון שא"י מחל"ח בלא רוטב.

אבל כתב דלשון הח"י משמע דאתא עלה משום שאין לו שם בלוע בכל ענין כיון שהוא באותה חתיכה.

והביא שהבי"מ דחה באופ"א דשאני גיד וירך דחשיב שני חתיכות שהרי שונים בטעמם לכך מיקרי בלוע, עיי"ש נ"מ בזה בנדר מלב תרנגול.

**יא. פרטים בדין אין הבלוע יוצא-**

א. מבואר בפוסקים שגם דם אינו יוצא מחל"ח בלא רוטב, ועיין בש"ך קה-יח דחילק דה"מ דם שנבלע בחתיכה אבל דם של עצמה יוצא לחוץ בלא רוטב, ועיין בחזו"א כב-ז מש"כ ביאור החילוק עפ"י הנ"ל שדם עצמה אינו בלוע ע"י חום רק כנוס בה מעצמה לכך יוצא לחוץ.

אבל ברשב"א קח: תמה בהא דפסחים עד. האי מולייתא שרי דכבולעו כך פולטו, והרי אינו יוצא בלא רוטב, וכתב דדם שאני דמישרק שריק, ולפי"ז כתב שחתיכה שנאסרה מחמת בליעת דם אין בו היתר שאין הבלוע יוצא מחל"ח, ודלא כהש"ך וש"א, ועיין רעק"א ג-נג עמד ע"ז, ועיי"ש גם באורך בביאור ד' הש"ך.

ב. באו"ז כתב דע"י מליחה וצליה שעל האש שפיר יוצא מחל"ח בלא רוטב וכיון לו במהרש"ל סי' מה.

אבל בש"ך קה-יח חלק ע"ז שבפוסקים אינו נראה כן.

ובפמ"ג פתיחה לתערובות ב-ג ד"ה קשיא תמה היאך יפרנס האו"ז כל צלי שאינו אוסר כל כד"ק את חברתה, וכתב די"ל.

בדין בלוע אם יוצא ע"י דוחקא וחריף נתבאר במקו"א פלוגתת האחרונים בזה.

בדין יד של כלי המחוברת ע"י מסמרים אם חשיב כלי אחד, נתבאר בדין חם מקצתו.

1. עי' בפמ"ג מ"ז קח-א דשמן לא חשיב דבר שמן ורק שומן מיקרי שמן, וביד יהודה קח-א לא הסכים בזה. יש בזה סתירה בפמ"ג [↑](#footnote-ref-2)
2. בש"ך קה-כא כתב דמ"מ אם נפל על דבר צונן דאמרינן ת"ג הרי אף דבעלמא קי"ל אדמיקר ליה בעי קליפה מ"מ הכא אינו אוסר, דאדמיקר ליה אינו מספיק להוציא הבלע שבחתיכה, ובמהרש"ם ב-יג הביא מאו"ה כט-ו דמבואר כהש"ך.

   אבל בפר"ח קה-כו ופר"ת קה-יב ובשו"ת רדב"ז א-רי אוסרים גם בזה בכד"ק משום אדמיקר ליה, וכ"ה באו"ה לו-ו, ובפמ"ג בשפ"ד שם וחוו"ד סקי"ד החמירו במקום שאין הפסד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויסוד הקולא שאינו אלא בכד"ק למד מלשון הד"מ-קה שהביא הדין דכלי אוסר אף בלא רוטב וכתב:"ופשוט שאינו אוסר רק כד"ק בלא רוטב", ובמהרש"ם ה-עו תמה על פירושו של הש"ך בד' הד"מ מכמה טעמים, והביא מדברי חמודות על הרא"ש פ"ז שבאר כוונת הד"מ דוודאי לא איירי בשמן שאוסר כולו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. אבל עדיין יש לדון לענין בב"ח, שאם הניח מתחילה את הקדירה על גבינה צוננת ואח"כ חימם בה דבר חריף לא ייאסר שהרי מתחילה לא נבלע אלא בכד"ק ואח"כ כשמתפשט לשאר עוי הקדירה בחימום השני הוא נ"ט בר נ"ט, ורק אח"כ החריף מוציא אותו, אמנם לד' רעק"א יש להקל אפי' בדבר איסור. [↑](#footnote-ref-5)
5. ודבריו צ"ב כשה"ק בחזו"א קכ-יד דהא מה שאין הבלוע הולך ממקום למקום אינו דוקא מחל"ח אלא אף בחתיכה אחת נמי אינו הולך ממקום למקום [וכש"כ בהג' רעק"א צב-ז], שהרי כל הטעם שצלי אינו אוסר אלא כד"ק הוא מה"ט.

   ודעת הח"י צ"ל דכל מה שמצאנו דצלי אינו אוסר יותר מכד"ק משום שאין הבלוע יוצא מחל"ח היינו כשיצא האיסור לחתיכה אינו מתפשט לכולה דמיקרי בלוע בחלק זה וא"י להתפשט לשאר החתיכה, אבל כשהאיסור הוא במקצת החתיכה אין לו שם בלוע כלפי שאר החתיכה ויכול לצאת לשאר החתיכה. [↑](#footnote-ref-6)