9 מפסיק צונמא, אם חשיב כסמך בהיתר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

אור ליום ה' ט"ז שבט תשע"ב

**א**

א] ב"ב די"ח., אי הכי אימא סיפא היו שרשיו יוצאין בתוך של חבירו מעמיק להן ג' טפחים כדי שלא יעכב המחרישה, ואי דמפסיק צונמא מאי בעו התם, ה"ק ואי לאו צונמא והיו שרשיו יוצאין לתוך של חבירו מעמיק ג' טפחים כדי שלא יעכב המחרישה.

ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, והא דאמרי' ואי לאו צונמא והיו שרשים יוצאים לתוך של חברו מעמיק ג' טפחים וכו', קשיא לן אמאי לא יעקור את הכל, וראיתי בפי' הרב אב ב"ד ז"ל שפי' הכי קאמר ואי לאו צונמא השתא שבשעה שסמך היתה צונמא ואיתרמי מילתא שנטלה הצונמא משם וליתה השתא, ולא מחוור לן שאם לא סמך אלא משום שהיה שם צונמא כשנעקרה יעקור הוא את האילן, עכ"ל, אך בעליות דרבינו יונה ובחי' הרשב"א והריטב"א כתבו כד' הרב אב"ד, דכל שסמך כשהי' צונמא וניטלה הצונמא, א"צ להרחיק משום דסמך בהיתר.

ואמנם עיי"ש בד' הריטב"א, דכ"ז הוא משום דהצונמא לא סלקה הוא אלא מאלי' נמחית, אך אם סילקה הוא, ודאי הוא צריך לעקור את האילן, ונ' דהיינו משום דבכה"ג חשיב דע"י סילוקו הוא סומך את האילן לבור, וע"כ הוא חייב לעקרו, דסמיכה זו שסמך עכשיו לא היתה ברשות, וז"פ.

ב] והנה כתב הרמ"א בסימן קנ"ד סט"ו, ז"ל, ראובן שהיו לו חלונות בביתו נגד חצירו או גינתו של חבירו וכותל ביניהן ונפל הכותל ועי"ז ראובן רואה לרשות חבירו, צריך לסתום חלונותיו, ואע"פ שעשאם בהיתר, כ"כ הרא"ש בתשובה וכו', מיהו יש חולקין וס"ל דהיזק ראי' מיקרי היזק דממילא ומאחר שעשה בהיתר על הניזק להרחיק, עכ"ל.

ובקצוה"ח שם כתב דפליגי בפלוגתת הרב אב"ד והרמב"ן, דתשו' הגאונים שהתירו בזה משום דעשה בהיתר סברי כד' הראב"ד והרא"ש סובר כדעת הרמב"ן, וכיון דלא סמך החלונות אלא משום שהיה כותל ביניהם, כשנפלה הכותל צריך לסתום החלונות כמו בהך דצונמא, עכ"ד.

והנה אמנם בל' הרמ"א שם נ' דמפרש פלוגתייהו בע"א, דל"מ התירא דסמך בהיתר, בהיזק שהוא מזיק בידים, ובזה הוא שנחלקו אם היז"ר חשיב כמזיק בידים או כהיזק דממילא, ועי' בביאור הגר"א שם סקע"ד ובנתיה"מ סימן קנ"ה סקי"א וסקי"ג דמבו' כן בדבריהם. [[1]](#footnote-2)

אך בד' הדרכ"מ שם מבו' דטעם המתירין הוא משום דס"ל דלא חשיב כלל כגיר"ד, וכ"ה בל' תשו' הגאונים שהובא בב"י שם, וכן נקט הגרע"א בקונט', ומש"כ הרמ"א דתליא אם הוא היזק דממילא, היינו משום דנקט דאם חשיב כהיזק דממילא אי"ז גיר"ד, ואם חשיב כהיזק דבידים הו"ל גיר"ד, ועי' בהגהות דו"פ שם סק"ט שנחלק ע"ד הרמ"א, וכתב דגם לדעת הרא"ש והריב"ש דחשיב זה כגיר"ד, מ"מ ל"ה מזיק בידים, ויישב בזה קו' הדרכ"מ, ועמש"נ עוד בזה בדברינו בסוגיא דחרדל סימן ? סק"? בד' תשו' הגרע"א בזה?, ואכמ"ל עוד בזה.

ואמנם בד' הרא"ש לפנינו בכלל צ"ח ס"י, והובא בטור בסימן קנ"ד מפורש דס"ל דודאי חשיב כסמך בהיתר, וודאי מהני סמיכה בהיתר להתיר גם בהיז"ר, והא דצריך להרחיק הוא משום דאף לדעת ר"י דסמך בהיתר א"צ להרחיק, היינו רק בגונא שבא בעל הדבורים לסמוך דבורים שלו לחרדל שקדם בהיתר, דלאו כל כמיני' לסמוך דבר חדש להזקיקו להרחיק חרדלו שקדם בהיתר, כי אין שדה שלו נפסד אם לא יעמיד דבורים כי יכול להשתמש בה כל תשמיש שירצה ולא יזיק לו בחרדל, אבל בנידו"ז שלא חידש בעל הגינה כלום והחלונות מזיקות לגינה שהיתה כבר, והגינה נפסדת כי אינו יכול להשתמש בו תשמיש צנוע מפני היזק ראייתו, ליכא מאן דפליג שצריך בעל החלונות להרחיק היזק ראייתו, עכ"ד.

וכבר כתב כן הגרע"א בקונט' הרחקת נזיקין בד' הרא"ש, והביא כן מתשו' פנ"י סימן ח', דטעם הא דחשיב כסמך בהיתר הוא משום דהי' דבר המפסיק, ודמי להיתר דלקיחה דא"צ להרחיק לעולם, ומ"מ כיון שכבר הי' הניזק שם, ה"ה צריך להרחיק, ונמצא לפ"ז דביסוד הדין ס"ל להרא"ש כדעת הרב אב"ד דכל כה"ג חשיב כסמך בהיתר, ואך דבהא מילתא פליג על הרב אב"ד וס"ל דכל הא דסמך בהיתר א"צ להרחיק, הוא רק כשבא הניזק אח"כ לסמוך לזה שסמך בהיתר, דלאו כל כמיני' וכו', אך כל שכבר הי' הניזק שם, צריך המזיק להרחיק אף דסמך בהיתר.

**ב**

ג] והנה בטעמא דהרמב"ן דלא חשיב כסמך בהיתר, בפשוטו הוא משום דס"ל דלא חשיב כסמך בהיתר, אלא בשהותר לו לסמוך מתחילה אף שהוא מזיק, אך במפסיק צונמא שלא הותר לו לסמוך אלא משום דהצונמא מפסקת ואינו מזיק כלל, לי"ב להתירא דסמך בהיתר, וי"ל עוד משום דכיון דע"י שנעקרה הצונמא הולכין שרשי האילן, חשיב כנשתנה מצב הסמיכה, וסמיכה זו דאילן דשרשיו הולכין לא הותרה מעולם.

ובדעת ש"ר דפליגי וס"ל דאף כה"ג חשיב כסמיכה בהיתר, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דס"ל דליכא נפ"מ בטעם הא דהותר לו לסמוך, דמ"מ כל שסמך ברשות וליכא עליו תביעה על סמיכתו, מותר לו לקיים את סמיכתו.

ד] אמנם צ"ע בזה, דהנה בחי' הריטב"א לקמן בסוגיין כתב, ז"ל, והנכון כגירסת הגאונים ז"ל וכו' אלא אמר רבינא על המזיק להרחיק את עצמו וכו', דרבנן סברי כי על המזיק להרחיק את עצמו כשיזיק, ובכל מידי דלאו גירי' אין לנו לאוסרו "מלסמוך מעתה" וכו', וקי"ל כרבנן בהא דדבורים לחרדל לא מזקי ולא בעי רחוקי, ולענין הבא לסמוך הלכה כרבא וכאוקימתא דרבינא, דהבא לסמוך אם מידי דמזיק מהשתא כגון בור דמרפי לארעא אינו סומך כלל, ובאידך סומך "ולכשיזיק ירחיק", עכ"ל.

וצ"ב שהרי לדעת אביי חזינן דכיון דהבא לסמוך בצד המיצר סומך, א"צ להרחיק אף כשבא הניזק אח"כ, וא"כ מ"ט לדעת רבא אמרינן דהגם דהוא מותר לסמוך כ"ז שאינו מזיק, מ"מ כשבא הניזק והוא מזיק, יש עליו להרחיק, והנה למש"כ הרמב"ן בדעת הר"י מיגש, י"ל דהוא משום דמעיקרא כל הא דשרינן לי' לסמוך, הוא רק משום דלא יזכה בקדימתו וכשיבא הניזק ירחיק, עיי"ש, אך בד' הריטב"א לא הוזכר לזה.

וכבר נודע לבאר בזה, דהדבר חלוק, דלדעת אביי דהבא לסמוך בצד המיצר סומך, והיינו דכ"ז דליכא לתשמיש הניזק מותר למזיק לסמוך אף דבר המזיק לתשמישו של הניזק, וע"כ מותר לו לסמוך בור, אף דכל מרא וכו' וה"ז מזיק לבורו של הניזק, זכה הסומך בקדימתו לקיים את תשמישו אף כשהוא מזיק לתשמיש הניזק, וע"כ א"צ להרחיק כשבא הניזק והוא מזיקו, שהרי מעיקרא זכה בתשמיש זה אף אם יהא מזיק לתשמיש הניזק.

ומשא"כ לדעת רבא דהבא לסמוך אינו סומך, והיינו דאף דליכא לתשמיש הניזק אית לי' תביעת הרחקה מכח תשמיש דמחר שלא יזיקנו, וע"כ אסור לו לסמוך בור, משום דכל מרא וכו' וה"ז מזיק כבר עתה, ואך דמ"מ א"צ להרחיק אלא כשהוא מזיק, וכ"ז שלא בא הניזק ועדיין אינו מזיק, א"צ להרחיק, הרי ממילא דמעולם לא זכה בסמיכתו לקיים את תשמישו כשהוא מזיק לתשמיש הניזק, שהרי כל מה שהותר לו לסמוך הוא משום שאינו מזיק, וע"כ הוא צריך להרחיק כשבא הניזק והוא מזיקו, דמעולם לא זכה בתשמיש זה כשהוא מזיק לתשמיש הניזק.

ה] והנה למדנו לפ"ז מד' הריטב"א, דכל הא דסמך בהיתר א"צ להרחיק, הוא רק היכא דזכה בשעת סמיכתו בתשמיש זה אף כשהוא מזיק, אך כל שלא הותר לסמוך אלא משום שאינו מזיק, הרי דאם אח"כ נעשה מזיק, ה"ה צריך להרחיק.

ולפ"ז צ"ב לדעתו, דמ"ט היכא דנטע אילנו בדמפסיק צונמא ואח"כ נעקרה הצונמא, א"צ לעקור האילן, הרי לא הותר לסמוך האילן מתחילה, אלא משום שאינו מזיק, וא"כ כשנעקרה הצונמא ונעשה האילן מזיק, מ"ט אינו צריך להרחיק.

ו] ונראה לישב, דלעולם אף במקום שהותר לו לסמוך משום שאינו מזיק, ה"ה זוכה בתשמישו לגמרי, והא דבסומך קודם שבא הניזק אינו זוכה בתשמישו לגמרי וה"ה צריך להרחיק כשיזיק, הוא משום דכיון דמעיקרא בשעה שסומך חיישינן שיבא הניזק אח"כ, שהרי שדהו עשוי' לכך, לא הותר לו מעיקרא לסמוך אלא עד שיבא הניזק, ואסור הוא לסמוך דבר שא"א לסלקו כשיבא הניזק, וע"כ אינו זוכה בתשמישו לגמרי.

ונתחדש לפ"ז, דהא דלמסקנא שרי לסמוך שאר נזקין משום דאינו מזיק, היינו רק משום דמעשה זה אינו מעשה סמיכת מזיק כלל, כיון דכשיבא הניזק מוטל עליו לסלקו, אך אילו הי' זה סמיכת מזיק על למחר, הי' אסור לו לסמוך, וע"כ לא שרי לי' מתחילה לסמוך, אלא עד שיבא הניזק, וע"כ לא זכה בתשמישו לגמרי.

ולפ"ז נראה, דבזה הוא דשאני בנוטע אילן בדמפסיק צונמא, דכיון דלא חיישינן שתעקר הצונמא, ע"כ בשעה שנוטע את האילן ליכא הגבלה בהיתר סמיכתו, והוא מותר לסמוך את האילן סמוכה גמורה, ואף אם ל"ה בידו לעקור אח"כ את האילן, הי' מותר לסמכו, וע"כ ה"ה זוכה לגמרי בסמיכתו, ואף שנעקרה הצונמא א"צ להרחיק, ודו"ק.

?ומצינו עד"ז בד' הרמ"ה, שכתב למסקנא דדעת רבא דאף אם סמך צריך להרחיק אח"כ, וע"כ הוא מותר לסמוך, ומ"מ כתב שם דבשדה שאינה עשוי' לכך א"צ להרחיק אח"כ, עיי"ש, וזה מתפרש ע"ד מש"נ.?

**ג**

ז] בעיקר דעת הרב אב"ד ודעימי' דס"ל דכל שסמך כשהי' צונמא ואח"כ ניטלה הצונמא א"צ לעקור אילנו משום דסמך ברשות, קשיא מההיא דמחיצת הכרם שנפרצה דאומרים לו גדור, וכתבו התוס' דהוא מדינא דעבודת הכרם וחשיב כגיר"ד, ורבינו יונה והרשב"א כתבו דהוא משום דאוסר באיסור כלאים וחשיב כגיר"ד, ותיקשי דכיון שסמך הגפנים בהיתר כשהיתה מחיצה, מ"ט כשנפלה המחיצה הוא צריך לגדור, אמנם לדעת הרמב"ן דהא דאומרים לו גדור הוא משום דהוי כמקיים כלאים, ניחא.[[2]](#footnote-3)

ועד"ז קשיא מסוגיא דב"מ דקי"ז., דהיכא דאיפחיתא מעזיבה, וכי משי מיא עילאי אזלי ומזקי לתתאי ופסקי מיא והדר נפלי דל"ה גיר"ד, לדעת רבנן צריך העליון לתקן המעזיבה, ולדעת ר' יוסי א"צ העליון לתקן המעזיבה, ותיקשי דכיון דמעיקרא כשדר שם והי' שופך מים היתה המעזיבה קיימת, נמצא דסמך בהיתר בשימוש זה, ומ"ט הוא צריך לתקן המעזיבה, אך שמא גם לדעת הרב אב"ד ודעימי' ל"מ סמך בהיתר כה"ג, אלא דאינו חייב להרחיק מה שסמך, אך לא שרי לי' לחדש הנזק, וע"כ התם שהוא חוזר ושופך מים, ל"מ לו מה שסמך בעוד המעזיבה קיימת.

והנה אמנם לדעת הרא"ש דל"מ סמך בהיתר בגונא שכבר הי' הניזק שם, ניחא, דע"כ ה"נ במחיצת הכרם שנפרצה דהגפנים מזיקין לזרעים שכבר הן שם, ה"ה חייב לגדור, אף דסמך בהיתר, ועד"ז באפחית מעזיבה, דהוא מזיק להתחתון שכבר דר שם, ה"ה חייב לתקן המעזיבה אף דסמך בהיתר, אך לדעת הרב אב"ד ודעימי' דס"ל דכל כה"ג א"צ להרחיק אף אם כבר הי' הניזק שם, שהרי הראשונים כתבו דמתניתין דהי' גדר וכו' איירי בשנטע זה אילן וחפר זה בור, ומ' דגם ע"ז תנן דהיו שרשיו יוצאין וכו', דאיירי דכבר הוא מזיק, תיקשי דמ"ט הוא צריך לגדור והוא צריך לתקן המעזיבה.

ח] והנה יש שדנו לישב הקו' ממחיצת הכרם, דלדעת הרשב"א דל"מ קדימה לאביי בגירי דילי', י"ל דה"נ ל"מ סמיכה בהיתר דלוקח בגירי דילי', וע"כ במחיצת הכרם שנפרצה דהו"ל גיר"ד, ה"ה חייב לגדור, אף דסמך בהיתר.

אך לכאו' לא נתישב בזה ההיא דאפחית מעזיבה דהוא צריך לתקן המעזיבה אף דל"ה גיר"ד, ואף דהוי זה היזק המתחדש, הרי בד' הרשב"א לקמן דכ"ב: נ' דבהיזק דלאו גיר"ד מהני קדימה אף בהיזק המתחדש, וגם אכתי תיקשי לדעת רבינו יונה והריטב"א דס"ל דמהני קדימה גם בגיר"ד, וע"כ נקטו דלאביי ל"ב להא דדירה שאני, אף דהוי זה גירי המתחדש, דא"כ ודאי דסמיכה בהיתר דלוקח מהני גם בגיר"ד, וכ"ה מבו' להדיא בד' רבינו יונה בשלהי סוגיין, דגם בחלון דהוא גירי המתחדש, אין לחייב לסתמו בלוקח, אלא משום דבלוקח לא שרינן משום סמיכה בהיתר, וכמסקנת הסוגיא, עייש"ה, ומ"ט אומרים לו גדור.

ואמנם יש מקום לומר, דסמיכה מכח שהי' דבר המפסיק, גרע מסמיכה בהיתר דלוקח, וכל הדין בזה הוא רק שא"צ לעקור את אילנו, אך לא שרי לחדש היזק, וע"כ ניחא ההיא דאיפחית מעזיבה.

וי"ל דמה"ט גם כל הא דא"צ להרחיק בכה"ג, הוא רק בדאי"ז גיר"ד, דבהיזק שאינו גיר"ד כל תביעת ההרחקה היא על הסמיכה עצמה, ומשא"כ בגיר"ד, וזה ע"ד שפירש הגרע"א בקונט' הטעם לומר דל"מ קדימה אלא בנזקין דלאו גירי, עיי"ש.

ט] ונ' לישב עוד בזה, דהנה בעיקר דינא דמחיצת הכרם שנפרצה אומרים לו גדור, יש להסתפק, אם היינו דעיקר תביעת הרחקת נזיקין שעליו היא שיגדור, או דנימא דלעולם תביעת הרחקת נזיקין אינה לעשות מחיצה ושמירה אלא להרחיק את תשמישו, וע"כ ה"נ במחיצת הכרם שנפרצה עיקר חיובו הוא לעקור את הכרם, ואך דבידו לגדור ועי"ז לקיים את חיובו.[[3]](#footnote-4)

ונ' להביא ראי' לזה, דהנה הרמ"ה בריש מכילתין כתב, ז"ל, ש"מ דמאן דהוה מחייב לגדור ולא גדר ואתו גנבי וגנבו ליה מידי דרך הגדר, חייב לשלומי לי', עכ"ל, ומ' דקאי גם על מחיצת הכרם עצמה, דאם מכח דלא גדר אתו גנבי וגנבו לי' מידי, ה"ה חייב לשלם לו, ואי נימא דהתם אין חיובו כלל לגדור, אלא עיקר חיובו הוא לעקור את הכרם, ואך דבידו לגדור ועי"ז לקיים את חיובו, לכאו' בדין דלא יתחייב על מה שבאו גנבים וגנבו, ודו"ק.

אך אי"ז מוכרח, די"ל דהרמ"ה לא קאי על מחיצת הכרם, אלא על מי שהי' מחויב לגדור משום היז"ר, ואך שלמד הרמ"ה לזה מדינא דמחיצת הכרם, דכ"ה דהתם הוא חייב לשלם, משום דנאסרו הזרעים מכח שנמנע מלעקור גפניו או לגדור, ה"נ מי שהי' מחויב לגדור ולא גדר ומכח זה באו גנבים, ה"ה חייב לשלם, אך סתימת ד' הרמ"ה לא משמע כן.

י] ואם כנים הדברים דעיקר תביעת הרחקת נזיקין שעליו הוא שיגדור, מתישב היטב הא דהוא חייב לגדור הגם שסמך כשהי' הגדר קיים, דכל מש"כ הרב אב"ד ודעימי' דכשנטע אילן כשהי' צונמא מפסקת וניטלה הצונמא א"צ לעקור אילנו משום דסמך בהיתר, היינו רק משום שבאנו לדון מדינא דהרחקת נזיקין לחייבו לעקור אילנו, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דנטע אילנו בהיתר א"צ לעקרו, אך במחיצת הכרם שנפרצה שבאנו לחייבו לגדור, הרי דכלפי זה מעולם לא סמך בהיתר, שהרי גם מתחילה כשסמך היתה מחיצה, ומעולם לא סמך בלא מחיצה, וע"כ שפיר הוא חייב לשוב ולגדור.

ועד"ז הוא בההיא דאיפחית מעזיבה, דעיקר תביעת הרחקת נזיקין שעליו היא שיתקן המעזיבה,[[4]](#footnote-5) וכלפי זה הרי מעולם לא סמך בהיתר, שהרי גם מתחילה שסמך היתה מעזיבה, ומעולם לא סמך בלא מעזיבה, וע"כ שפיר הוא חייב לתקן המעזיבה.

והא דבמפסיק צונמא לא אמרינן שיהא חייב מדין הרחקת נזיקין להניח בקרקע צונמא וכיו"ב המפסקת, נראה דכיון דלאו אורחא דמילתא הוא לעשות כן, וכל כה"ג דרך הוא לעקור אילנו, וכדתנן לקמן דכ"ה: דקוצץ, ע"כ זהו כל דינא דהרחקת נזיקין המוטל עליו לעקור את אילנו, ובזה הוא דאמרינן דכל שבתחילה הי' רשאי לקיים את אילנו, משום שהיתה צונמא מפסקת, א"צ לעקרו, ועד"ז הוא גם בנידון הרא"ש בשהפסיק בית או כותל בין חלונותיו לבין גינת חבירו ונפל, דגם התם לאו אורחא דמילתא היא לבנות כותל בין חלונותיו לבין גינת חבירו, אלא לסתום חלונותיו, וע"כ זהו כל דינא דהרחקת נזיקין המוטל עליו לסתום את חלונותיו, וכיון שסמך חלונותיו בהיתר א"צ לסתמן, ורק משום דחבירו כבר הי' שם, ה"ה צריך לסתמם.

1. אך מה שלמדו להך דינא דבהיזק בידים ל"מ סמיכה בהיתר מד' תוס' והג"א לקמן דכ"ה:, צ"ב רב, שהרי להדיא כתבו התוס' דהטעם דצריך להרחיק הוא משום דסמך באיסור דומיא דכל מרא ומרא, וכ"נ גם בד' הג"א דמדמי לה לבור, והיאך למדנו מדבריהם דגם בסמך בהיתר צריך להרחיק כל שהוא מזיק בידים, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם נראה, דהיכא שגדר מתחילה במחיצה שאינה ראוי' להתקיים לזמן מרובה ונפרצה, ל"ש לפטרו מלגדור מדינא דסמך בהיתר, שהרי מעיקרא הי' מוטל עליו להרחיק לעולם, וכל שגדר במחיצה שאינה מתקיימת לא קיים את חיובו רק כלפי הזמן שתתקיים, וכלפי הזמן דאח"כ לא חשיב כלל כסמך בהיתר, ול"ד לסמך אילן בדמפסיק צונמא, דהצונמא עתידה להתקיים, וע"כ חשיב שפיר כסמך בהיתר, וז"פ, - אך תיקשי דמשמע דבכל ענין אומרים לו גדור, אף כשגדר תחילה במחיצה המתקיימת, ונתחדש מקרה שנפרצה, ולא אמרינן דכיון דסמך בהיתר א"צ לגדור. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה לכאו' יש להוכיח בזה, דאי נימא דעיקר התביעה שעליו היא לעקור אילנו, הי' בדין שלא יהא חייב לגדור בלא שיתן לו דמים, שהרי בדין הרחקת אילן תנן לקמן דכ"ה: דאף אם הבור קדם קוצץ ונותן דמים, וא"כ ה"נ במחיצת הכרם שנפרצה אין לחייבו לעקור אילנותיו בלא דמים, וא"כ אף לא יתחייב לגדור כשאינו נותן לו דמים, ובע"כ דעיקר חיובו הוא לגדור, וע"כ א"צ חבירו ליתן לו דמים, דאי"ז הפסד מרובה, וגם ל"ש בזה הא דישוב העולם באילנות.

   אך באמת אין להוכיח מזה, דמלבד די"ל דכל שבידו לקיים את חיובו ע"י שיגדור, לא הצריכו את הניזק ליתן דמים, גם בלא"ה נראה דבמחיצת הכרם שנפרצה אף אם ל"ה שייך לגדור, והוה מחייבינן לי' לעקור את גפניו, ל"ה חבירו צריך ליתן דמים, כיון דיש בזה איסור כלאים, ול"ש לדון בזה משום הפסד מרובה ומשום ישוב העולם באילנות, וז"פ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש מקום לומר, דבאיפחית מעזיבה זהו כל התביעה שעליו לתקן המעזיבה, וכלישנא דגמ' שם דהעליון מתקן, אך ליכא תביעה עליו שלא לשפוך שם מים, וזה למש"כ הרא"ש בתשו' כלל ק"ח ס"י דהעליון א"א לו לסלק היזקו למקום אחר דא"א לו להיות בלא מים, וי"ל דמה"ט ליכא עליו כלל תביעה שלא לשפוך מים, וכל עיקר התביעה שעליו היא שיתקן המעזיבה. [↑](#footnote-ref-5)