בעל חוב מאוחר שקדם וגבה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב אלימלך וינברג

בעזרת השם יתברך

קונטרסמראי מקומות **בענין קדימה בשעבודים**מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות אפשר לפנות לפלאפון: [PHONE_REMOVED]
נערך בעזרת השם יתברך בימי השובבי"ם תשע"דעבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפה בנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון ר' שלמה שליט"א

**סוגיות הגמרא בדין בעל חוב מאוחר שגבהושיטות הראשונים ז"ל בזה**

**[א]: כתובות דף צ.א.** במתני' דמי שהיה נשוי שתי נשים ומת שניה קודמת לראשונה, ובגמ' שם תרי לישני, לל"ק בעינן למיפשט ממתני' דבע"ח מאוחר שגבה מה שגבה גבה ודחינן דלעולם מה שגבה לא גבה, ולל"ב בעינן למיפשט ממתני' דמה שגבה לא גבה ודחינן דלעולם מה שגבה גבה.

**[ב]: כתובות דף צ"ג:** במתני' במי שהיה נשוי ד' נשים דהראשונה קודמת לשניה וכן כולם, וכל הקודמת נשבעת לשאחריה והאחרונה נפרעת שלא בשבועה, ובן ננס חולק וסובר דכולם נפרעות שלא בשבועה, **ובגמ' שם דצ"ד.א.** קאמר שמואל דאיירי שנמצאת שדה אחת מהג' ראשונות שאינה שלו, ולכן כשבאה הרביעית לגבות כתובתה טוענת שלמחר יטרפו השדה הגזולה מהראשונות ותחזור על האחרונה משום דהוי בע"ח מאוחר שקדם וגבה, ולת"ק מה שגבה לא גבה ותטרוף ממנה, ולכך תובעת האחרונה את הראשונות לישבע, ולבן ננס מה שגבה גבה ובלא"ה לא יחזרו לטרוף ממנה ולכך אי"צ הראשונות לישבע לה, ורב נחמן אמר רבה בר אבוה קאמר דכו"ע ס"ל מה שגבה לא גבה, ומוקי לפלוגתייהו בשמא תכסיף עיי"ש בסוגיא.

**[ג]: כתובות דף צ"ה.א.** במתני', מי שהיה נשוי ב' נשים ומכר את שדהו וכתבה ראשונה ללוקח דו"ד אין לי בנכסיך, השניה מוציאה מיד הלוקח וחוזרת הראשונה לטרוף מהשניה והלוקח מהראשונה וחוזר חלילה עד שיעשו פשרה וכן בבע"ח עיי"ש במתני' ובגמ' שם, ומפורש בזו המשנה [כדהוכיחו מכאן הראשונים וכדלהלן] דבע"ח מאוחר שגבה מה שגבה לא גבה, דאל"כ איך תוציא הראשונה מהשניה מה שגבתה.

**[ד]: בבא קמא דף ל"ג:** בברייתא שם דבין קדמו נזקין לבע"ח ובין קדמו בע"ח לנזקין וגבה בע"ח יהבינן לנזקין, ופרכינן בקדמו בע"ח לנזקין אמאי נזקין קודמין, ואפי' בקדמו נזקין הרי קדם בע"ח לגבות ונפשוט מינה דבע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה, ומשנינן דלעולם מה שגבה גבה, ושא"ה דמצי אמר ליה אילו הוה גבךלאו מינך הוה גבי ליה, דמצי א"ל האי תורא דאזקן מיניה משתלמנא עיי"ש.

**[ה]: ערכין ז:** במי שהיו בידו ה' סלעים והעריך עצמו וחזר והעריך עצמו, אם נתן ד' לשניה ואחת לראשונה יצא ידי שניהם, דלשניה יצא יד"ח כיון דבעידן דנתן לשניה היה משועבד ליתן לראשונה וממילא אינו בהישג ידו ליתן, ולראשונה יצא יד"ח כיון דשבע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה וממילא אינו בהישג יד יותר מסלע אחת אחר שכבר נתן הד' לשניה עיי"ש.

**למ"ד מה שגבה גבה מ"ש מלוקח שטורף ממנו בע"ח**

**שיטת רשב"ם**

**בתוס' כתובות דף צ.א. בשם רשב"ם,** ליישב הקושיא, דמשום נעילת דלת בפני לווין אמרינן שלא יטרוף מבע"ח מאוחר, וליכא בזה משום נעילת דלת לבע"ח ראשון, דכיון שיכול לגבות הוא לקדום אין בזה משום נעי"ד, וכן לכתובת אשה מהני הקדימה משום חינא, [ועי' **מהר"מ שיף שם** דבי' דאף גבי כתובת אשה אמרינן לסברא הנ"ל דבעצם הדבר שיכולה לקדום כבר יהיה לה חינא עיי"ש], ועי' **בשיטה מקובצת שם בשם תלמידי הרשב"א ז"ל,** דאינו תלוי בפלוגתא אי שעבודא דאורייתא, אלא אף למ"ד שד"א ס"ל שייך ענין תקנת נעילת דלת שלא לטרוף מבע"ח שני, עיי"ש, ולשי' פירש רשב"ם דהנידון של הסוגיא בערכין הנ"ל אינו שייך לנידון סוגיין אי מה שגבה גבה, דהרי גבי ערכין לאשייך ענין נעילת דלת.

**שיטת הרמב"ן והרא"ה והריטב"א והר"ן**

**בחידושי הרמב"ן והרא"ה והריטב"א והר"ן על הרי"ף בדף צ.א.** כתבו דנידון מה שגבה גבה תלוי אי שעבודא דאורייתא, ומ"ד מה שגבה לא גבה ס"ל בהכרח דשעבודא לאו דאורייתא, ומה"ת אא"פ אלאלגבות מבני חורין משום מצות פריעת בע"ח, וכל תקנת הגביה מלקוחות היתה משום נעילת דלת, והכא ליכא נעילת דלת שאם אתה נועל בפני לוה הראשון אתה פותח בפני לוה השני, **והרא"ה** הוסיף עוד סברא, דבלקוחות דנחתו בהדיא אדעתא דארעא דבעל חובאיכא משום נעילת דלת אם לא ניתן להם לטרוף מלוקח שלקח הקרקע, אבל בבע"ח שני שנחת אדעתא דזוזי ליכא נעי"ד לטרוף ממנו אם גבה הקרקע, ועוד סברא כ' **הרא"ה שם,** דבלקחות איכא נעי"ד שמא ילוה וימכור נכסיו, אבל ליכא למיחש שיחזור וילוה על מנת שיקדום לגבות שלא כדינו עיי"ש, וכ' **הראשונים הנ"ל** דמ"ד דמה שגבה לא גבה פליג וס"ל שעבודא דאורייתא וכיון ששעבודו מעיקר הדין אין לחלק בזה בין בע"ח ללוקח וכשם שטורף מדינא דאורייתא מלוקח טורף אף מבע"ח, או דסובר ג"כ דשעבודא לאו דאורייתא אלא שסובר דאחר שתקנו חכמיםשעבוד מלוקח משום נעי"ד לא פלוג רבנן בזה וטורף אף מבע"ח, ועי' **בשיטה מקובצת בשם תלמידי הרשב"א ז"ל,** שכ' דהוא מוכרח דאפשר לסבור שד"א ולסבור דמה שגבה לא גבה, דהא שמואל סובר **בב"ב דף קע"ה:** שעבודא לאו דאורייתא ואיהו גופיה **בכתובות דצ"ד.א.** מוקי לדעת רבנן דמסתמא קיי"ל כוותייהו דס"ל דמה שגבה גבה עיי"ש, וכ' הראשונים הנ"ל דכיון דקיי"ל שעבודא דאורייתא ממילא קיי"ל מה שגבה גבה.

**ובמלחמות ה' להרמב"ן ריש פרק שור שנגח דו"ה,** כ' דאם לבע"ח מוקדם יש אפותיקי שדינו לטרוף אף מטלטלין מלוקח ולבע"ח מאוחר אין אפותיקי , בזה לכו"ע דינא הוא דבע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה, [ויעו"ש שמפרש שזהו תי' הגמ' **בב"ק דל"ד.א.** דלהכי בקדם וגבה בע"ח המאוחר לניזק לא אמרינן מה שגבה גבה, לפי ששעבודו של ניזק הוא שעבוד אפותיקי דאית ליה קלא כמבואר בגמ' שם ודומה הוא למשעבד מטלטלי אגב מקרקעי, ואילו שעבודו של בע"ח הוא שעבוד סתם שאין דינו לטרוף מטלטלין מלקוחות, עיי"ש], וכן מבואר **ברמב"ן כתובות דף צ"ה.א. בשם הראב"ד,** עיי"ש, וכן מבואר **בשיטה מקובצת ב"ק סוף דל"ג: בשם הרא"ה** דנקיט בפשיטות כן דבאפותיקי שיש למוקדם ודאי לא מהני גביית בע"ח המאוחר שאין לו אפותיקי זו, והוסיף שם עוד **הרא"ה,** דהוא הדין אם למוקדם יהיה מלוה בשטר ויכתוב לו מטלטלי אגב מקרקעי, ולמאוחר יהיה מע"פ, לא מהני גביית המאוחר עיי"ש, ואינו מובן דבריהם, דלשיטתם דטעמא דמ"ד בע"ח מאוחר שקדם וגבה מהני גבייתו הוא משום דשעבודא לאו דאורייתא וכל תקנת הגביה משום נעילת דלת וממילא בטריפה מבע"ח שני לא שייכא נעי"ד מטעמים הנ"ל, א"כ מאי נפק"מ בזה אם שעבודו של הראשון הוא אפותיקי ושל השני אינו אפותיקי, ואם כוונתם דבאפותיקי או שעבד מטלטלי אגב מקרקעי השעבוד הוא מדאורייתא אף למ"ד שעבודא לאו דאורייתא א"כ ראוי שיהיה כן אף כששניהם אפותיקי או שעבוד מטלטלי אגב מקרקעי, ולהדיא מבואר מדבריהם דאינו כן, אלא דרק משום דהמוקדם עדיף ממאוחר לכן גובה בזה ממנו ממה שקדם וגבה אף למ"ד מה שגבה גבה, וצע"ג.

ועיין **בס' קהלת יעקב תוספות דרבנן [אות שעבודא דאורייתא דף ק"ו.ב. ד"ה והנה מ"ש לעיל]** שהק' בדעת הראשונים הנ"ל, דאף אי שעבודא לאו דאורייתא הרי סו"ס כבר חייל שעבודו של ראשון מדרבנן ושוב איך יגבה השני, והוכיח מזה דלמ"ד שעבודא לאו דאורייתא אף אחר תקנ"ח לא חייל קנין שעבוד בגוף הנכסים ורק חייבו לגופם של לקוחות לפרוע משום נעי"ד ולהכי בבע"ח שני דלית ביה נעי"ד מסברות הנ"ל לא חייבוהו עיי"ש, וכמה מפרשים נקטו עפ"י יסוד דבריו בהבנת הראשונים הנ"ל, דמה שתלוי הנידון אי מה שגבה גבה בפלוגתא אי שעבודא דאורייתא, הוא משום דלמ"ד שעבודא דאורייתא חייל קנין שעבוד בגוף הנכסים וממילא אין יכול השני שבא אחריו לגבות, ומ"ד מה שגבה לא גבה סובר דלא חייל קנין שעבוד בגוף הנכסים וממילא אין שעבודו של ראשון מעכב בהדי השני לגבות, אמנם פשטות ד' הראשונים הנ"ל אינו משמע כן, אלא משמע דאי שעבודא דאורייתא לא חיישינן לניעילת דלת כלל וממילא גובה כדינו מבע"ח שני, ורק אי שעבודא לאו דאורייתא וחיישינן לנעי"ד ולכן גובין מלקוחות הכא משום נעי"ד משני אין גובין ממנו, או דהכא לאשייך נעילת דלת מראשון כסברות **הרא"ה הנ"ל.**

ועיין **ברמב"ן כתובות דפ"ו.א.** שכ' מסברא פשוטה, דבגוונא שחייל שעבוד שניהם כאחד, וכמו בלוה ולוה ואח"כ קנה ומכר וכ' לשניהם דאיקני דדינא הוא דיחלוקו כמבואר **בב"ב דף קנ"ז:** בזה מסברא הוא דאי שעבודא דאורייתא הדבר צריך להיות פשוט מסברא דאם גבה חד מנייהו לא תועיל גבייתו, ואי שעבודא לאו דאורייתא מסתפק הרמב"ן בדבר, דמתחילה כ' דהסברא הוא דלא תועיל בכהא"ג גביית אחד מהם, ואח"כ כ' **בדעת הרי"ף** דאף בכהא"ג תועיל גביית חד מנייהו, דכל מה שקיי"ל דבע"ח מאוחר שקדם וגבה לא מהני גבייתו הוא רק כשהוא מאוחר ולא כשהם שווין, אלא שתמה בדבר שהרי קיי"ל שעבודא דאורייתא עיי"ש, ודבריו אינם מובנים, דהרי הוא עצמו ביאר **בדף צ.א. הנ"ל** דאי נימא דמ"ד מה שגבה לא גבה ס"ל דשעבודא לאו דאורייתא, היינו משום דס"ל דאעפ"י שהכא משום נעי"ד לא היה ראוי לגבות מבע"ח שני מסברות הנ"ל מ"מ לא פלוג רבנן בהשעבוד, וא"כ הכא נמי נימא כן כששניהם שוין, ואם מסברא פשיטא ליה דכששניהם שוין כיון שחייל השעבוד לכל אחד מהם יכול כ"א לטרוף הכל, א"כ נימא הכא אף למ"ד שעבודא דאורייתא, ומוכח מדבריו בהדיא לכאורה כד' **הקהלת יעקב בתוספות דרבנן הנ"ל** דלמ"ד שעבודא דאורייתא חלוק גדר השעבוד מלמ"ד שעבודא לאו דאורייתא, ואי שד"א והשעבוד בגדר 'קנין' בנכסים לא שייך שיחול הקנין לשניהם בכל הנכסים וממילא אף בשוין בהכרח דמה שגבה לא גבה, ומשא"כ אי שדלד"א השעבוד אינו אלא דין בעלמא על הגברא לגבות ממנו ובזה כששניהן שוין וחייל דינו של כ"א מהם כל הקודם זכה, אלא שאף בזה נסתפק הרמב"ן, וצ"ע בכל זה.

**שיטת רבינו תם**

**בתוס' כתובות דף צ.א. בשם רבינו תם** כ' ליישב הקושיא הנ"ל,דכל הפלוגתא אי מה שגבה גבה או לא הוא רק במטלטלין דבעלמא לא טרפינן להו מלקוחות, אבל בקרקע הנטרפת מלקוחות לכו"ע אמרינן בזה מה שגבה גבה, ובבי' המחלוקת כ', דלמ"ד מה שגבה לא גבה ס"ל, דאעפ"י שבעלמא מטלטלין אינן נטרפין מלקוחות, שאני התם דהלוקח קנה במסויים זה הדבר ונחית אדעתא דזה המטלטל ולכן לא טרפינן מיניה, אבל בבע"ח שלא נחית אדעתא דהכא דוקא טרפינן מיניה אף מטלטלין, ואף דסוגיין הרי אף לענין כתובה, כ' רבינו תם דסוגיין סבר כר' מאיר דס"ל מטלטלין משתעבדי לכתובה עיי"ש, וכן מבואר פירוש זה **בספר הישר לרבינו תם סימן תקצ"ז** עיי"ש, ואמנם **בתוס' בשם ר"ת** כ' שחזר מפירוש זה משום דחזר לומר דאף לר' מאיר בשאר כתובה [שלא אצל יבם] לא משתעבדי מטלטלי, אמנם **התוס' שם** כ' לקיים פירושו די"ל דקאי הסוגיא כר' טרפון דבמת והניח מטלטלין שלא הגיעו לרשות היתומים גובין מטלטלין אחר מיתתו והכא מיירי סוגיין, **ובתוס' הרשב"א משאנץ** קיים זה הפירוש והחזיק בו עיי"ש.

ולכאורה מוכרח מד' רבינו תם הללו והתוס' ותוס' הרשב"א שהחזיקו בפירושו, דיש שעבוד מעיקר הדין על מטלטלין, ורק משום תקנת לקוחות דנחתו אדעתא דאלו המטלטלין הפקיעו השעבוד לטובת הלקוחות, ולהכי בבע"ח שלא נחת דוקא אדעתא דאלו המטלטלין השאירו הדבר כדינו שיש שעבוד על מטלטלין, אמנם צע"גבזה מא שנא מיתמי דקיי"ל מטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב ואעפ"י דג"כ לא נחתו אדעתא דאלו המטלטלין, ואי לא פלוג רבנן בין יתומים ללקוחות אמאי פלוג רבנן בין לוקח לבעל חוב וצע"ג.

ולכאורה כל ד' רבינו תם והתוס' שייכי רק למ"ד שעבודא דאורייתא, דלמ"ד שעבודא לאו דאורייתא הרי מעיקרא לא תקנו שעבוד על מטלטלין, וא"כ מהיכי תיתי שיהיה שעבוד המטלטלין לגבות מהם מבע"ח מאוחר שקדם וגבה, אמנם ק' ע"ז כקושיית **השיטמ"ק דף צ.א. בשם תלמידי הרשב"א הנ"ל,** דהא שמואל ס"ל **בב"ב דף קע"ה:** דשעבודא לאו דאורייתא, ואיהו גופיה מוקי **בכתובות דף צ"ד.א.** לפלוגתא דרבנן ובן ננס בבע"ח מאוחר שקדם וגבה אי מה שגבה גבה, ולפירוש רבינו תם הרי איירי סוגיא זו במטלטלין כמפורש בדבריו, וצע"ג בזה.

ועי' **בתומים סימן ק"ד סק"א** שכ' שכל דברי התוס' בשם ר"ת הם רק לר' מאיר או לר' טרפון [דבהכרח מוקמינן כוותייהו לפירוש זה וכנ"ל], ולשיטתם בודאי דמטלטלי משתעבדי לכתובה אף מיתמי בהכרח שיש שעבוד על מטלטלין אף מעיקר הדין ורק מתקנת חכמים הפקיעו השעבוד וממילא יש לחלק בזה בין לוקח כבע"ח מסברא הנ"ל, אבל למאי דקיי"ל מטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבע"ח מדינא דאורייתא לא משתעבדי מטלטלין משום דלא סמיך עלייהו, וממילא אף מבע"ח מאוחר שקדם וגבה אין לגבות מטלטלין עיי"ש בדבריו, ודבריו תמוהים מאוד, דהנה **התוס' בכתובות דף צ.א. הנ"ל** נתקשו לפירוש רבינו תם בהא דאמרינן **בערכין דף ז:** גבי ב' ערכין דבע"ח מאוחר שקדם וגבה גבה, וכ' דלשיטתו אין לתרץ דהתם איירי במטלטלין, דהרי לפירושו כל נידון הסוגיות אי מה שגבה גבה איירי במטלטלין וקיי"ל דמה שגבה לא גבה עיי"ש, ואם נימא כד' התומים היה לתוס' לתרץ פשוט, דהתם איירי למאי דקיי"ל כרבנן דמטלטלי לא משתעבדי לכתובה ומטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבע"ח וממילא אין שעבוד על מטלטלין מעיקר הדין וכמו שאינו גובה מיתומים הכ"נ אינו גובה מבע"ח מאוחר שקדם וגבה, ומוכרח בזה דלא כהתומים, אלא דאף לדידן דקיי"ל דלא משתעבדי מטלטלי דיתמי יש לדון שיגבה מבע"ח מאוחר, וצע"ג בזה כנ"ל, ועוד יש להקשות בד' התומים, ממש"כ **בסמ"ק מצוה ק"פ [ד"ה שנים שבאו ממדינת הים] בשם רבינו תם,** דאף לר' מאיר דס"ל מטלטלי משתעבדי לכתובה [ואף לפני חזרת ר"ת דהוא דין מיוחד גבי יבם] היינו רק מיניה דידיה ולא מיתמי אלא דיבם חשיב כמו מיניה עיי"ש, ולפי זה אזדא כל עיקר ד' התומים בזה ודו"ק.

**ובחידושי הגרעק"א בכתובות דף צ.א.** הקשה ע"ד ר"ת ז"ל, מהא דבעינן למימר **בב"ק דף ל"ג:** גבי שעבוד שור תם שקדם לגבות ממנו בע"ח מאוחר דמה שגבה גבה למ"ד בע"ח מאוחר שקדם וגבה מועלת גבייתו [ורק משום הסברא דאילו הוה גבך וכו' לא מהני גבייתו עיי"ש], והרי שור תם הוי כאפותיקי דאית ליה קלא דגובה אף מלקוחות כמבואר **בב"ק דף ל"ג:** וא"כ בזה הרי הוי כקרקע דמה שגבה לא גבה לכו"ע לשיטת ר"ת ז"ל דלא עדיף בע"ח מאוחר מלוקח, ואמנם על קושיית הגרעק"א כבר עמד **המהרש"ל בחכמת שלמה בב"ק שם,**  וכ' דודאי דהסוגיא בב"ק דדינינן אי מה שגבה גבה אף לר"ת איירי בקרקע דהרי שור תם כקרקע, ולא משום שבאמת יש צד לומר שמה שגבה לא גבה, אלא דחינן דממתני' לא מוכח כן.

**שיטת היד רמ"ה**

**ביד רמ"ה [בבא בתרא פ' מי שמת דף קנ"ז: סימן קס"ו ד"ה ומסתברא בא"ד** כ' לבאר טעמא דמ"ד מה שגבה גבה, דחלוק הוא מלוקח שטורף בע"ח ממנו, 'דבע"ח מאוחר כי יהיב זוזי לאו אדעתא דמעייליה לשעבודא דבע"ח ראשון יהיב' דאפשר שיפרע לו מנכסים אחרים, 'ואילו לוקח אחרון מעיקרא כי נחית ויהיב זוזי למיגזליה לבע"ח קאתי', ולכן סובר הך מ"ד דאעפ"י שטורף בע"ח מלוקח אינו טורף מבע"ח מוקדם שקדם וגבה, ועיי"ש שלמד מזה אף לדידן דסבירא לן דבע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה, דמ"מ בבע"ח שווין כמו בלוה ולוה ואח"כ קנה וכ' לשניהם דאיקני דקיי"ל דיחלוקו כמבואר **בב"ב דף קנ"ז:** דמ"מ אם קדם חד מנייהו לגבות זכה, ואינו דומה ללוקח ובע"ח שבאו כאחד שלא מהני קדימת לוקח וגובה ממנו בע"ח החצי כמבואר **בב"ב קנ"ז:** לענין שבח שכשגדל חייל בזה זכות לוקח ובע"ח כאחד ולכן גובה חצי שבח ואע"ג דקדים לוקח ליטול בזה, דשאני לוקח מבעל חוב מהאי טעמא עיי"ש.

וצע"ג בד' הרמ"ה ז"ל,דהרי **ביד רמ"ה פרק מי שמת סימן קמ"ו** פסק הלכתא דשעבודא דאורייתא ולשיטתו גביית בע"ח מלקוחות הוי מדינא ולא מתקנה, והא דקאמר ר"פ **בב"ב דף קע"ה:** דגביה מהלקוחות הוא מטעמא דשלא תנעול דלת הוא לומר דאפילו למ"ד שעבודא לאו דאורייתא ג"כ גובה מלקוחות, דלמ"ד שעבודא דאורייתא אי"צ לשום תקנה כדי לגבות עיי"ש בכל דבריו, ולפי"ז אינו מובן החילוק הנ"ל בין לוקח לבע"ח אי נחית אדעתא למיגזליה או לא, והרי כיון שגובה מכוח שעבודו שמעיקר דין תורה מאי נפק"מ בין לוקח שעשה הלוקח עוולה ולכן גובה ממנו לבין בע"ח שלא עשה עוולה שאינו גובה ממנו, והרי הרמ"ה הנ"ל כ' הסברא הזו אף לדינא לענין בע"ח שווין, וצע"ג בזה.

ועוד תמוה בזה מהא דמלוה ע"פ גובה מן היורשין, והרי היורשין לא עשו שום עוולה בזה שירשו ולא נחתו אדעתא למיגזליה לבע"ח ומ"מ גובה מנייהו מלוה ע"פ, ומ"ש מבע"ח מאוחר דלחד מ"ד אין גובה בע"ח ממנו משום דלא נחית אדעתא למיגזליה, ואולי המ"ד הזה דמה שגבה גבה יסבור ג"כ כרב ושמואל **בב"ב דף קע"ה:** דמלוה ע"פ אינו גובה מהיורשין, וצ"ע.

**שיטת רב צמח גאון ורב נחשון גאון והעיטור**

**העיטור [ ח"א מאמר אחריות דף ט"ז.א. מדפי הספר] בשם רב צמח גאון ורב נחשון גאון** דפסקו להלכה כמ"ד בע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה, כיון שכך הוא פשיטות הסוגיא **בערכין דף ז:** והביא שם **העיטור בשם רב האי גאון** שהקשה על דבריהם מהא דתנן **בב"ב דף קע"ה.א.** המלוה את חבירו גובה מנכסים משועבדין, והרי לוקח הוא קדים וגבה ומ"מ מפקינן מיניה, ותי' **העיטור שם** דלא דמי לוקח לבע"ח, **'**דלוקח תחת הבעלים הוא ואחריות בע"ח עליה, ואיהו נמי אדעתא דהכא נחית', ולכן לא פשטינן בגמ' ממתני' הנ"ל הפלוגתא אי בע"ח שגבה אי מה שגבה גבה דשאני לוקח מבעל חוב מטעם הנ"ל, ומסיק **העיטור שם** כשיטת הגאונים הנ"ל בזה דקיי"ל מה שגבה גבה.

והנה **בעיטור שם** כ' דבמלוה בשטר שעבודא דאורייתא, ולכן קאמר רב פפא **בקידושין דף י"ג:** דמלוה ע"פ גובה מהיורשים דשעבודא דאורייתא משום דהתם איירינן לענין מלוה הכתובה בתורה שהיא ככתובה בשטר שבזה שעבודא דאורייתא עיי"ש, והרי לענין ערכין ג"כ איירינן במלוה הכתובה בתורה ששעבודא דאורייתא בזה, ואי שעבודא דאורייתא מה מקום יש לחלק בזה בין לוקח לבע"ח, ומפורש בזה בד' העיטור דבר מחודש ביותר, דאף אי שעבודא דאורייתא כל הגוביינא היא רק מלוקח שהוא 'תחת הבעלים' ולא מבע"ח שגבה שאינו תחת הבעלים, וצ"ע בהבנת הדברים, ועוד צ"ע בזה דהא אף מיורשים גובה מה"תלמ"ד שעבודא דאורייתא, וביורשים הרי לא שייך המשך סברת העיטור הנ"ל 'דאיהו נמי אדעתא דהכי נחית' וצ"ע.

**שיטת השערים דרב אלפס**

**בשערים דרב אלפס [נדפס אחר המרדכי במס' שבועות] השער העשרים ד"ה והשלושה עשר [דף י"ד.א.]** האריך לבאר בדין בעל חוב מאוחר דפליגי אי מה שגבה גבה, דכל הפלוגתא הוא רק כשכבר הגיע זמן הפרעון של המאוחר בשעת גבייתו ועדיין לא הגיע זמן הפרעון של המוקדם, אבל אם כבר הגיע זמן פרעון המוקדם לפני שגבה האחרון בזה לכו"ע מה שגבה לא גבה, [ויישב בזה הקו' ממתני' בדף צ"ה.א. הנ"ל עי' להלן], וכ' הוכחה לדבריו, שהרי כל לוקח שטורף ממנו בעל חוב הוא עצמו גם בעל חוב מחמת האחריות שיש לו, ולמה לא נימא דחשיב הלוקח עצמו כבעל חוב מאוחר שקדם וגבה, [וקושיא זו הק' **בתשובת רב שרירא גאון הובא באוצר הגאונים כתובות צ"ד.** והוכיח מזה דההלכה היא דמה שגבה לא גבה עיי"ש], ולכן כ' דבע"כ דכיון שזמנו של הלוקח בתורת בעל חוב הוא רק אחר שטורף ממנו הבעל חוב, ממילא לא שייך ביה דינא דבעל חוב מאוחר שקדם וגבה, כיון שבזמן שיגבה הוא הקרקע בתורת בעל חוב כבר הגיע זמנו של מוקדם לגבות ובזה כו"ע מודו דמה שגבה לא גבה, וביאר שם דהא דאי' **בכתובות דף צ.א. ודף צ"ד.א. הנ"ל** דינא דבע"ח מאוחר שקדם וגבה לגבי שני כתובות, היינו בגוונא שזמן הפרעון של האחרונה הגיע בשעת גבייתה ועוד לא הגיע זמן פרעון של ראשונה, והוא בכתובת גרושה כשנתגרשה האחרונה לפני הראשונה ובשעת גביית האחרונה עדיין לא נתגרשה הראשונה, ובכתובת אלמנה הוא משום דזמן הפרעון חייל 'בשעת התביעה' ואיירי שעוד לאתבעה הראשונה כתובתה והאחרונה תבעה וממילא הגיע זמן פרעונה של אחרונה לפני הראשונה, והא דאי' **בערכין דף ז: הנ"ל**  גבי אמר ערכי עלי וחזר ואמר ערכי עלי דאמרינן לגבי חיוב הערך השני דינא דבע"ח מאוחר שקדם וגבה, היינו משום דבשעת נדר הערך לא קבע עדיין זמן הפרעון, ובשעת ההפרשה שמפריש לערכו אז חייל חייל זמן הפרעון של הנדר, וכיון שהפריש לערך השני לפני הראשון חייל זמ"פ של השני לפני הראשון ולכן שייך בזה דינא דמה שגבה גבה, ועיי"ש שכ' בתחילת דבריו על חידוש זה 'אתנה ליבי לפרש שורש הדבר מה שלא הקדמני אדם לפרש, לפי שדבר גדול הוא וצריך לפרש מפני הספיקא שנפלה בין בעלי המשנה לבעלי התלמוד', עיי"ש.

אמנם **הטור ריש סימן ק"ד** פסק, דאף בשלא הגיע עדיין זמן גביתה של ראשונה לא מהני גביית האחרונה שכבר הגיע זמנה, **ובבית יוסף שם** כ' מקור הדבר מדברי **שו"ת הרשב"א ח"א סימן אלף קי"א** ועיי"ש **בחידושי הגהות על הטור בשם כה"ג** שהקשה דהא בד' הרשב"א שם מפורש להיפך דמהני גביית המאוחר בכהא"ג, ועיי"ש שכ' לחלק בין אם כבר הגיע זמן הפרעון של הראשון בשעת גביית השני דאז לא מהני גביית האחרון אפילו זמן פרעונו קודם ובזה איירי הטור, לבין אם לא הגיע זמן פרעון האחרון בשעת גביית השני דאז מהני גביית האחרון ובזה מיירי הרשב"א, ועוד הביא מקור לזה מד' **ספר התרומות שער ס"ה** [ל"מ שם], וכן פסק **בשו"ע חו"מ סי' ק"ד סעי' א'** ועיי"ש בביאורי הגר"א זיע"א.

**ישוב הסוגיות בכתובות צ.א. וצ"ד.א. עם הסוגיא בערכין ז:**

**בעיטור ח"א [מאמר אחריות דף ט"ז.א. מדפי הספר]** הביא בשם **רב צמח ורב נחשון הגאונים** שהוכיחו מהסוגיא **בערכין דף ז:** דאמרינן גבי ב' ערכין בעל חוב מאוחר שגבה מה שגבה גבה, דהכי קיי"ל בכל בע"ח, אמנם כל הראשונים חולקים בזה וס"ל דבע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה, והוכיחו כן מהסוגיא **בכתובות צ.א.** דלרב נחמן לכו"ע ולשמואל אליבא דרבנן אמרינן דמה שגבה לא גבה,וכ' כמה דרכים לדחות ראיית הגאונים.

**שיטת רב שרירא גאון והרי"ף ורבינו חננאל [בדרך א'] והתוס' ורבינו תם**

**הרי"ף בכתובות [דנ"ג.א. מדפי רי"ף] בשם רב שרירא גאון,** דאין להוכיח מהא דאמרינן **בערכין דף ז:** דבעל חוב מאוחר שקדם וגבה מה שגבה גבה דהכי קיי"ל לגבי כל בע"ח, דשאני התם דאף החוב השני הוא להקדש אמרינן בזה 'אין הקדש מוציא מיד הקדש', אבל הדיוט מוציא מיד הדיוט עיי"ש, וכ"כ **התוס' בכתובות דף צ.א. בד"ה שמע מינה,** דגבי הקדש אין לחוש הואיל והכל הקדש, וכן מסקו **התוס' שם בדעת רבינו תם ז"ל,** וכן הביאו תי' זה **הרמב"ן בכתובות צ.א.** [ודחה שאינו במשמע מהלשון 'בעל חוב' מאוחר וכו'], **והרא"ה והריטב"א בכתובות שם,** ועיי"ש **בריטב"א** שהוסיף ביאור 'דהואיל והכל הקדש כולם זכו', ועיין **בר"ן על הרי"ף בכתובות שם** שביאר הסברא בזה 'שאין הקדש מוציא מיד הקדש הואיל והכל רשות אחת, אבל הדיוט מוציא מיד הדיוט דב' רשויות הן'.

ועיין **בקצות החושן סימן פ"ג סק"א** שלמד בזה מתי' זה, דהוא הדין גבי הדיוט אם יהיה הכל רשות אחת לא שייך לומר כן שיגבה מעצמו עבור מה שגבה מהחוב המאוחר, וכמו בגוונא דהחוב המאוחר יש לו ערב והמוקדם אין לו ערב, וקדם ולקח בשביל החוב המאוחר שהגיע זמנו ועוד לא הגיע זמנו של מוקדם, אינו יכול לטרוף מעצמו עבור החוב המוקדם כדי שיוכל לגבות המאוחר מהערב ועבור המוקדם הרי אין לו ערב, וכ' דלפי"ד הראשונים הנ"ל כשהכל רשות אחת ליכא דינא דמה שגבה גבה, עיי"ש.

אמנם **בתשובת רב שרירא גאון [מובא באוצר הגאונים חלק התשובות כתובות צ"ד.א.]** כ' בזה שני דרכים ליישב הקו' הנ"ל מהגמ' בערכין, א. 'שאין הקדש מוציא מיד הקדש והקדש מאוחר שגבה מה שגבה גבה', ב. ד'התם לאו תרי בעלי חובין נינהו דחד מוקדם וחד מאוחר אלא חד הוא, וחד מימרא [נדר] הוא דאיתיה מוקדם וחד מאוחר, וכי מילתא לא גמר לשני בעלי דינין דכי שקיל האי פסיד האי', ומפורש בדבריו דהתי' הראשון אין כוונתו משום דהוי כל ההקדש רשות אחת ובעל דבר אחד דזה הרי התי' השני, וצ"ב.

**שיטת רבינו חננאל [בדרך ב'] והרמב"ן והרא"ה**

**בתוס' כתובות דף צ.א. בשם רבינו חננאל** שפירש עוד, דההיא סוגיא דערכין איירי במטלטלין ולהכי אמרינן בהו דמה שגבה גבה, ומה דקיי"ל דמה שגבה לא גבה עפ"י הסוגיא **בכתובות דצ"ד.א.** היינו בקרקעות, ועי' **אור זרוע [ב"ק סימן ק"ע]** שהביא פירוש זה בשם **רבינו חננאל ר"פ מי שהיה נשוי,** [והק' שם האו"ז דהרי **רבינו חננאל בכתובות דצ"ד.א.** הק' קו' זו מהסוגיא בערכין ותי' דשאני התם דאין הקדש מוציא מיד הקדש, וכ' ליישב דהוצרך ר"ח לחילוק בין קרקע למטלטלין כדי ליישב לחד אכד"א ב**כתובות דף צ.א.** דס"ל דמה שגבה גבה דכדי שלא יסתור הסוגיא **בכתובות צ.א.** אוקים לה במטלטלין עיי"ש], וכ"כ **הרמב"ן והרא"ה והריטב"א בכתובות צ.א.** ועיין **בריטב"א** שהוסיף ביאור, דאפילו למ"ד שעבודא דאורייתא מטלטלין 'אין עיקר שעבודא עליה' ולכן מהני בזה קדימת המאוחר עיי"ש.

ועיקר הדין כתב גם **הרי"ף בפ' מי שהיה נשוי [כתובות דף נ"ג.א. מדפי רי"ף]** וביאר הטעם דאין קדימה במטלטלין משום דלית להו קלא ולכן בעשה שורו אפותיקי ומכרו אין בע"ח גובה ממנו עיי"ש, אך הרי"ף לא תי' כן הסוגיא בערכין, **ובתוס' צ.א. בשם רבינו תם** פליג בזה וס"ל דהסוגיא **בכתובות צ"ד.א**. דאוקימנא לשמואל דפליגי בן ננס ורבנן אי בע"ח מאוחר שגבה מה שגבה גבה איירי במטלטלי, דבמקרקעי ליכא מאן דסבר מה שגבה גבה דלא גרע מלוקח, ולפי"ז למאי דקיי"ל כרבנן דבן ננס [ולרב נחמן כו"ע ס"ל הכי] הרי קיי"ל דבמטלטלין מה שגבה לא גבה, ולכן כ' שם התוס' דלרבינו תם צריך לתרץ תי' אחר על הסוגיא דערכין דמסקינן מה שגבה גבה עיי"ש. [ועי' משי"ת להלן בעזהשי"ת בענין קדימה במטלטלין].

**שיטת רבינו תם [בדרך ב'] והרמב"ן והרא"ה [בדרך ג']**

**בתוס' כתובות דף צ.א. בדעת רבינו תם,** דהסוגיא **בערכין דף ז:** דאמרינן מה שגבה גבה איירי במלוה ע"פ, וכ"כ **הרמב"ן והרא"ה בכתובות דף צ.א.** בדרך השלישי עיי"ש.

והנה בפשוטו הנידון אי מה שגבה גבה במלוה ע"פ ובמטלטלין תלוי זה בזה, דהרי בין מלוה ע"פ ובין מטלטלין אינו גובה מלוקח, והנידון הוא אי בע"ח שגבה הוי כלוקח וממילא אין טורף ממנו בע"ח ראשון ומה שגבה גבה, או שגרע מלוקח וטורף ממנו ראשון וממילא מה שגבה גבה, אמנם בדעת רבינו תם ז"ל מבואר שחלוקים הם, שהרי לפירושו בע"ח מאוחר שקדם וגבה במטלטלין מה שגבה לא גבה למאי דקיי"ל כרבנן דבן ננס דפליגי במטלטלין לשיטתו [ולרב נחמן לכו"ע מה שגבה לא גבה], והרי דלדינא מחלקינן בין בע"ח ללוקח לענין מטלטלין ואעפ"י שאין טורף מלוקח טורף מבע"ח מאוחר, וא"כ אמאי לענין מלוה ע"פ אינו כן, והרי חזינן דשעבוד מלוה ע"פ עדיף משעבוד מטלטלין לגבי יתומים, דקיי"ל מלוה ע"פ גובה מן היורשין ולגבי מטלטלין קיי"ל דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבע"ח, וא"כ אמאי לענין טריפה מבע"ח מאוחר שגבה הוא להיפך דבמלוה ע"פ מה שגבה גבה ובמטלטלין מה שגבה לא גבה, ועי' **באמרי בינה דיני גביית חוב סימן ח' [ד"ה ומ"ש הקצוה"ח]** שעמד בזה, ותי' דכוונת התוס' דהסוגיא בערכין דקאמר מה שגבה גבה דאיירי במע"פ הוא למ"ד שעבודא לאו דאורייתא ומעיקרא לא תקנו שעבוד במע"פ בלקוחות וה"ה בבע"ח שגבה, ודבריהם במטלטלין לשיטת ר"ת הם למ"ד שעבודא דאורייתא עיי"ש.

**שיטת הרמב"ם**

**ברמב"ם הלכות ערכין פ"ג הלכה י"א** פסק לד' הגמ' **בערכין דף ז:** הנ"ל במי שאמר ערכי עלי וחזר ואמר ערכי עלי ויש לו ה' סלעים ונתן ד' לשניה נפטר באחד לראשונה משום דבע"ח מאוחר שגבה מה שגבה גבה ואין לו אלא אחד בהישג ידו, והרמב"ם הוסיף בזה: 'שהערכין לא כחובות הם' שאעפ"י שכל מה שבידו מש8ועבד לראשונה 'הקדש מאוחר מה שגבה גבה', עיי"ש, ועי' **ברדב"ז ובלחם משנה שם** מש"כ בביאור ד' הרמב"ם ז"ל.

ובביאור ד' הרמב"ם 'שהערכין לא כחובות הם', עי' **במרכבת המשנה שם** שביאר דכיון דערכין נידונין בהישג יד וכשאין לו אינו חייב כלל, ממילא אחר שגבה הד' לחובו הראשון הרי אין לו בהישג ידו אלא אחד, ומה שאפשר לטרוף מהבע"ח שגבה אינו נחשב שיש לו בהישג יד וממילא אינו חייב לערך הראשון אלא אחד, ולדבריו הנידון בסוגיא דערכין אי בע"ח מאוחר שגבה מה שגבה גבה, הוא נידון אי חלה עצם גבייתו, דאי לא חלה עצם גבייתו א"כ הרי נמצא שיש לו בהישג יד ה' סלעים וצריך ליתנם לראשונה, אבל מאחר דחלה עצם הגביה שוב נחשב שאין לו בהשג יד אלא מה שהוא בני חורין וממילא באמת אינו חייב אלא אחד לראשונה, ודו"ק.

**ובקצות החושן סי' פ"ג סק"א** כ' דבפשטות מתפרשים ד' הרמב"ם כד' התוס' והראשונים הנ"ל דכיון שהכל להקדש לא שייך בזה תורת קדימה, אמנם הקצוה"ח כ' דנראה לו לפרש פי' אחר בד' הרמב"ם לפימש"כ **הרמב"ם בהלכות ערכין פ"ז הי"ד** דהקדש דמים מפקיע מידי שעבוד אלא שהבע"ח גובה מהפודה, עיי"ש, וממילא הכא כשנתן הד' לשניה הרי שוב ליכא שעבוד כלפי הראשונה כ"ז שלא נפדה ההקדש שהרי הקדש דמים מפקיע מידי שעבוד, ועדיין הרי ליכא פודה שיחול השעבוד כלפיו, ושוב נחשב שיש לו בהישג יד רק סלע אחת וממילא זהו עיקר חיובו כלפי הראשונה עיי"ש, ועיין **בחידושי הגרי"ז זצ"ל בערכין דף ז:** בדעת הרמב"ם.

**ישוב מתני' בדף צ"ה.א. למ"ד מה שגבה לא גבה**

**[א]: בתוס' הרשב"א משנץ בדף צ.א. ובתוס' הרא"ש בדף צ"ד.א. ובאור זרוע ב"ק סימן ק"ע** הוכיחו דקיי"ל דבע"ח מאוחר שגבה מה שגבה לא גבה, מהא דאי' **בכתובות דף צ"ה.א.** במתני', דאם כתבה הראשונה ללוקח דו"ד אין לי בנכסיך, גובה השניה מהלוקח וחוזרת הראשונה לגבותה ממנה וחוזר הלוקח ליטלה מהראשונה וחוזר חלילה עד שיעשו פשרה עיי"ש, ומפורש בזה דבע"ח מאוחר שגבה מה שגבה לא גבה ולכן חוזרת הראשונה לגבותה מהשניה, והוכחה זו הביאה **בתשובת רב שרירא גאון [הובאה באוצר הגאונים חלק התשובות כתובות דצ"ד.א.]** עיי"ש.

**[ב]: והעיטור [ח"א מאמר אחריות דף ט"ז.א.] בשם רבינו חננאל** שהוכיח כן מהאי מתני', **והעיטור** דחה דבריו דאם באמת היה ראיה כן ממתני' היו מוכחים כן בגמ' דש"מ מהאי מתני' דמה שגבה לא גבה, ולכן כ' העיטור דאינה ראיה, דגבי קרקע לא שייכא כלל 'תפיסה' ורק בפירות המחוברים לקרקע שדינם כקרקע שייכא תפיסה, וכל הנידון בבע"ח מאוחר שקדם וגבה בקרקע הוא כשתפס הפירות המחוברין או בגביית ב"ד, ובהאי מתני' איירי בתפיסה בעלמא בקרקע שלא חלה הגביה בזה כלל עיי"ש, ודבריו אינם מובנים, דאי לא חלה כלל גביית השניה א"כ הרי עדין של לוקח הוא שידי הראשונה מסולקות ממנו, ואיך מוציאה הראשונה הקרקע, וצע"ג.

**[ג]: ובשיטמ"ק כתובות דף צ.א. בשם הריטב"א בשם הראב"ד** כ' דהתם איירינן כשעשאו אפותיקי לראשונה, ובזה לכו"ע לא מהני גביית בע"ח מאוחר עיי"ש, וכ"כ **הרמב"ן בדף צ"ה.א. בשם הר"א אב"ד,** ועיי"ש **ברמב"ן** שהקשה בזה, דמנין לו להרב דבעשאו אפותיקי ליכא דינא דמה שגבה גבה, ואדרבה **בבבא קמא דל"ג:** מבואר להיפך עיי"ש, וכונתו בזה להא דאי' **בב"ק דל"ג:** דשור תם נחשב כאפותיקי דאית ליה קלא ולכן גובה אותו מלקוחות אם מכרו המזיק עיי"ש, ומ"מ אמרינן שם בהמשך הסוגיא גבי קדם הניזק לבע"ח וגבאו בע"ח דאינו גבוי, ואמרינן ש"מ בע"ח שקדם וגבה מה שגבה גבה, ומפורש בזה דאפילו באפותיקי יש הנידון אי מה שגבה גבה ודלא כהראב"ד.

ויש בזה דבר פלא, דלכאורה הראב"ד והרמב"ן הפכו בזה שיטתם, דהנה **בבבא קמא דל"ד.א.** משנינן, דאין לפשוט דין בע"ח שקדם וגבה ממה דלא מהני גביית בע"ח, דשא"ה דאמר ליה אילו הוה גבך לאו מינך הוה גבי, האי תורא דאזקן מיניה משתלמנא, ועיי"ש **בשיטמ"ק דל"ג סוף ע"א בשם הראב"ד,** דתירוץ הגמ' הוא דכיון דלא אתי עלה מצד גביית ב"ד מדינא אלא מצד תפיסה, אין כוח בתפיסה אחר הנזק יותר מאילו לא תפס קודם הנזק עיי"ש, וצ"ב סברתו וכוונתו, ועכ"פ מפורש דרק מצד זה לא מהני גבייתו, וללא סברא זו היה מועלת הגביה של הבע"ח המאוחר ואעפ"י שהשור תם הוא אפותיקי כקושיית הרמב"ן, ואילו בדעת הרמב"ן קשה להיפך, דהנה **במלחמות ה' להרמב"ן ר"פ שור שנגח דו"ה** כ' דזה גופא תי' הגמ', דכיון דלשור תם הוי אפותיקי ולבע"ח אינו אפותיקי לכן בכהא"ג לכו"ע מה שגבה לא גבה, וזה לכאורה כהראב"ד שהביא הרמב"ן בכתובות, ותימה דא"כ מה הק' הרמב"ן על הראב"ד מקו' הגמ' והרי הוא עצמו מפרש שזה עצמו תי' הגמ' דאפותיקי שאני, וצע"ג, [ובד' הראב"ד אולי צ"ל ד'ראב"ד' שבשיטמ"ק אינו 'ר"א אב"ד' שהביא הרמב"ן, ובאמת ה'ר"א אב"ד' יפרש דזה גופא תי' הגמ' בב"ק דאפותיקי שאני, ובדעת הרמב"ן צריך לחלק בין אפותיקי כנגד סתם חוב 'במטלטלין' דדינו של בע"ח במטלטלין שאינו גובה מלקוחות ובזה דוקא כ' הרמב"ן שלא מהני גביית המאוחר הזה שיש לו שעבוד קלוש כנגד האפותיקי שיש לו שעבוד אלים לטרוף אף מלקוחות וכ"מ בהדיא בד' הרמב"ן שם, אבל במתני' **בכתובות צ"ה.א.** דאיירינן בקרקע שאף כוח הבע"ח שאינו אפותיקי אלים בזה לטרוף מלקוחות, בזה סובר הרמב"ן דאי בעלמא מה שגבה גבוי לא ישתנה הדין בזה שהראשון אפותיקי , והנה עצם החילוק לדינא נראה אמת בדעת הרמב"ן, אבל הקושיא עדיין במקומה על הרמב"ן, דמאי קשיא ליה על הר"א אב"ד מהסוגיא דב"ק, וכמו שהוא מפרש דתי' הגמ' דאפותיקי שאני לפי דרכו, כך יפרש הר"א אב"ד לפי דרכו דאפותיקי שאני, וצע"ג].

**[ד]: וברמב"ן בדף צ"ה.א.** כ' בזה דלאו קושיא היא 'דראשונה ושניה יחד בב"א באות לב"ד וכשמוציאה השניה יד הראשונה עימה', ואינו מובן, ועיין **בחידושי הריטב"א בדף צ.א. [מובא בשיטמ"ק שם]** שכ' דכיון שהראשונה לא נסתלקה מעצם השעבוד ורק כלפי הלוקח כ' דו"ד אין לי ולא כלפי השניה, ורק שלהוציא מהלוקח אא"פ אלא ע"י השניה, אבל אמרינן ממילא כל כוח גביית השניה הוא 'שנעשית יד לראשונה' וממילא לא חשיבא השניה בע"ח מאוחר שקדם וגבה שגבייתה בהדי הראשונה, עיי"ש, והדברים צריכים ביאור רב.

**[ה]: בשערים דרב אלפס [נדפס אחר המרדכי במס' שבועות] השער העשרים ד"ה והשלושה עשר [דף י"ד.א.]** כ' לבאר לפי דרכו, דמזה שלא דנו בגמ' מהאי מתני' להוכיח דבע"ח מאוחר שגבה מה שגבה לא גבה מוכח מזה, דבאופן שכבר הגיע זמן פרעון של המוקדמת לכו"ע מה שגבה לא גבה,וכל הנידון הוא רק כשלא הגיע עדיין זמ"פ של המוקדמת והמאוחרת כבר הגיע זמנה, ובמתני' **בכתובות צ"ה.א. הנ"ל** איירי כשכבר הגיע זמ"פ של המוקדמת ובזה לכו"ע מה שגבה לא גבה עיי"ש.

**בחקירה אם למ"ד מה שגבה לא גבה אי לא חייל הגביה כלל או שחלה הגביה אלא שטורף ממנו כמו מלוקח**

**בקובץ שיעורים כתובות אות שכ"ד** כ' לחדש, דהא דאמרינן דבע"ח מאוחר שקדם וגבה 'מה שגבה לא גבה' אין הפירוש שחלה הגביה אלא שבע"ח מוקדם טורף ממנו כמו שטורף מלקוחות, אלא שלא חלה הגביה כלל, והביא ב' ראיות לדבריו.

[א]: ממש"כ **התוס' בכתובות דף צ"ד.א. ד"ה שנמצאת אחת בא"ד** דאעפ"י שלוקח יכול לסלק הבע"ח בזוזי, בע"ח מאוחר אינו יכול לסלק המוקדם בזוזי, עיי"ש, והביא בזה לשון השיטמ"ק שם שכ' הטעם 'דאין להם בשדה אלא כנכרים בעלמא', ופירש הקוב"ש הכוונה, דלא חלה כלל גבייתו של הבע"ח המאוחר וממילא אינו יכול לסלק בזוזי לראשון דהוא כנכרי בעלמא, ומשא"כ הלוקח שחלה עצם קנייתו ורק שבא הבע"ח לטרוף ולהוציא ממנו יכול לסלקו בזוזי, [אמנם בד' התוס' שם הוא להיפך, דבלוקח כ' שהוא כנכרי בעלמא ויכול לסלקו בזוזי משא"כ בבע"ח עצמו שגבה עיי"ש, וכ"ה **בתוס' הרשב"א משאנץ שם**].

[ב]: עוד הוכיח הקוב"ש מהא דאי' **בכתובות דף צ"ד:** בהנהו תרי דהוו להו שטרי לחד בה' בניסן ולחד בניסן סתמא, דאוקמיה רב יוסף לההוא דה' בניסן בנכסיה, וא"ל ליכתוב לי מר מאייר ואילך, וא"ל מצו לקוחות אמרי את קדים לזה של ה' בניסן וממילא הנחנו לך מקום לגבות הימנו אותה קרקע שנטלה הה' בניסן מספק, **והרי"ף והרמב"ם** מפרשי לה בשטרי הלואה, וכ' **בקובץ שיעורים שם** דאם נימא דדינא דמה שגבה לא גבה הפירוש שחלה הגביה אלא שיכול המוקדם לטרוף ממנו כמו שטורף מהלוקח, א"כ איזה מקום הניחו לו לגבות ממנו, והרי בפועל אינו יכול לטרוף מספק מזה של ה' בניסן ונשאר שלו כ"ז שלא טרף ממנו וממילא לא הניחו לו לקוחות ראשונים שום מקום לגבות ממנו, ובע"כ דלא חלה הגביה כלל של המאוחר, וממילא טוענים לו הלקוחות מספק שמא את קדים לזה של ה' בניסן ולא חלה גבייתו כלל וממילא הנחנו לך מקום לגבות הימנו.

[ג]: עוד יש להוכיח בראיה ברורה כד' הקובץ שיעורים, דהנה **בבבא קמא דל"ג:** אי' בברייתא בגמ', דשור תם שמכרו מזיק מכור, ומוקמינן לה בגמ' שמכור לרדיא וכר' ישמעאל, ועוד תני בהאי ברייתא דאם קדמו בע"ח וגבו 'לא עשו ולא כלום', ופרכינן עלה בגמ' שם: ש"מ בע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה, ואם נימא דאף למ"ד מה שגבה לא גבה חייל עצם הגביה ורק שהמוקדם טורף ממנו, א"כ מה ניחא ליה להגמ' אליבא דמ"ד דמה שגבה לא גבה דהרי מ"מ כ"ז שלא חזר המוקדם לטרוף ממנו הרי הוא של המאוחר, וא"כ הרי לא שייך למיתני בזה 'לא עשה ולא כלום', דהרי כלפי מכירה בכהא"ג שהוא מכור לרדיא אמרינן ש'מכרו מכור' וממש כהא"ג מהני ג"כ גביית הבע"ח, ובע"כ הוא ראיה ברורה כד' הקוב"ש דחלוק בע"ח מאוחר מלוקח, דלוקח חלה המכירה לרדיא ורק שהבע"ח טורף ממנו, ואילו בע"ח מאוחר לא חלה כלל עצם גבייתו אפילו לרדיא, והוא לכאורה ראיה ברורה וניצחת.

[ד]: **ובקובץ שיעורים שם** הביא לד' **הקצוה"ח סימן ק"ד סק"א** שהוכיח מד' הגמ' **בערכין דף ז:** דיש דין קדימה במטלטלין, וכ' בקצוה"ח דלפי"ד **התוס' בכתובות דף צ.א. בשם רבינו תם** דהגמ' בערכין איירי במטלטלין, א"כ מוכח מהתם דלכתחילה יש קדימה במטלטלין אף דדיעבד מה שגבה גבה עיי"ש, וכ' בקוב"ש דאי נימא כגדר הנ"ל דלא חלה הגביה כלל כשקדם וגבה, הרי דעצם דין ה'קדימה' מעכב שלאתחול הגביה כלל, א"כ אי יש קדימה במטלטלין לכתחילה ראוי שיהיה הדין שגם דיעבד מה שגבה גבה, ומכוח הוכחה זו דחה ד' הקצוה"ח עיי"ש, אבל באמת ד' הקצוה"ח הם ד' **הרשב"א בתשובה [במיוחסות סימן ס"ט]** דיש קדימה במטלטלין כשבאים לגבות לכתחילה ומ"מ דיעבד מהני גבייתו כיון שמטלטלין אינו טורף מלקוחות והכ"נ מבע"ח מוקדם עיי"ש, ומפורש בזה בהדיא בד' הרשב"א שלא כד' הקובץ שיעורים, דאין דין הקדימה מעכב כלל את הגביה, וחלה הגביה בעצם אף כשיש לו קודם, אלא כשהקודם יכול לטרוף ממשועבדין טורף הוא אף מבע"ח המאוחר שקדם לגבות, ובמטלטלין שאין טורפין אותן ממשועבדין אף אין טורפין אותם ממאוחר שקדם וגבה.

[ה]: וכן בדברי **הרמב"ן בכתובות דף צ.א.** משמע שלא כדבריו, שכ' שטעם מ"ד מה שגבה גבה ולא הוי כלקוחות שטורף מהם בע"ח, משום דס"ל שעבודא לאו דאורייתא, וגבי לוקח אמרינן כדי שלא תנעול דלת בפני לווין טורף ממנו, אבל בבע"ח אם אתה נועל דלת בפני אחד אתה פותחו בפני אחר ולכן ליכא בזה תקנת נעי"ד לטרוף מהאחרון, ומ"ד מה שגבה לא גבה סבר דלא פלוג רבנן בשעבוד, והיינו שכשם שטורף מלקוחות כך טורף מבע"ח, ומפורש בדברי הרמב"ן דכל הנידון אי מה שגבה גבה או לא הוא אם יש כוח לראשון לטרוף מהאחרון, ולפי"ד הקובץ שיעורים הרי לא זה הנידון, אלא הנידון אם עצם הדבר שיש לו 'דין קדימה' מעכב גביית המאוחר שלא תחול כלל, ומה הוצרך הרמב"ן לפרש דלמ"ד מה שגבה לא גבה מהני לטרוף מבע"ח כמו מלקוחות, וכד' הרמב"ן מפורש גם **בחידושי הרא"ה והריטב"א בכתובות דף צ.א. שם.**

[ו]: **ובעיטור [ח"א מאמר אחריות דף ט"ז.א] בשם רב האי גאון** הוכיח ממתני' **ב"ב דף קע"ה.א.** דהמלוה את חבירו בעדים גובה מנכסים משועבדין, שמע מינה דלא מהני קדימת בע"ח כשם שלא מהני קדימת לוקח, **והעיטור** מחלק בזה בין בע"ח ללוקח [והו"ד לעיל], ומפורש לכאורה דכל ההלכה של 'מה שגבה לא גבה' הוא רק מדין 'טירפא' של הבע"ח המוקדם מהמאוחר כמו מלוקח ולא דלא חלה הגביה כלל, וכן מפורש **בספר הישר לרבינו תם סימן תקצ"ז** שלמד מדין בע"ח מאוחר מה שגבה גבה במטלטלין לענין שעבוד מטלטלין שמועלת בהם המכירה ללקוחות עיי"ש, ומפורש בדבריו דזה הנידון אי מה שגבה גבה או לא היינו אם יש זכותלמוקדם לטרוף ממנו או לא, והוא דומה לדין טירפא מלקוחות, וכן הוא **באור זרוע [בבא בתרא סימן קכ"ג ד"ה והרב ר' יצחק ב"ר ברוך] בשם רבינו תם** דיסוד הדין דמה שגבה גבה במטלטלין הוא משום דמטלטלין טורפין אותם מלקוחות עיי"ש, ומפורש בהדיא שלא כד' הקוב"ש.

[ז]: **ובקצוה"ח סימן פ"ג סק"א** מפרש בד' **הרמב"ם פ"ג מערכין הי"א** דדוקא גבי ערכין בע"ח מאוחר מה שגבה גבה, דהרמב"ם לשיטתו דהקדש דמים מפקיע מידי שעבוד ורק שיכול הבע"ח לטרוף מהפודה, וממילא כ"ז שאין פודה אין כאן אפשרות לבע"ח מוקדם לטרוף וממילא הוי כאין השיג יד לנדר הראשון [והו"ד לעיל], ומפורש בדבריו דעצם הטירפא של הבע"ח המאוחר חלה לכו"ע, וכל ההלכה של מה שגבה לא גבה הוא רק שהמוקדם יכול לטרוף ממנו כמו שטורף מלקוחות.

[ח]: **ובספר קובץ על יד להגרי"ד אילן שליט"א,** הביא ראיה ברורה דדין בע"ח מאוחר שקדם וגבה חלה עצם הגביה לכו"ע ורק שלמ"ד מה שגבה לא גבה המוקדם טורף ממנו, דהרי הובא לעיל ד' **הגאונים והראשונים** שהוכיחו ממתני' **בכתובות צ"ה.א.** במוקדמת שכתבה ללוקח דו"ד אין לי בנכסיך דהמאוחרת גובה והמוקדמת גובה ממנה והלוקח גובה ממנה וחוזר חלילה עד שיעשו פשרה, והוכיחו בזה כמ"ד מה שגבה גבה ודנו בזה [והו"ד לעיל באורך], ואם נימא דלמ"ד מה שגבה לא גבה לא חלה הגביה כלל, א"כ הרי נשארה השדה של הלוקח כיון שלא מהני גביית המאוחרת, וא"כ איך טורפת אותה המוקדמת מהמאוחרת והרי אינו כלל אצל המאוחרת אלא אצל לוקח שאין לה כוח כלפיו, ואם פקע לגמרי כוח המוקדמת משום הדו"ד ולהכי חלה כוח המאוחרת א"כ איך טורפת ממנה המוקדמת, ובע"כ דאף למ"ד מה שגבה לא גבה חלה עצם גביית המאוחרת, וממילא המוקדמת טורפת ממנה שפייר ואינו נחשב טירפא מהלוקח, והוא ראיה ברורה ואלימה.

[ט]: **ובספר איילת השחר להגראי"ל שטיינמאן שליט"א [כתובות צ.א.]** הוכיח דלא כהקוב"ש ממש"פ **הרמ"א [חו"מ סימן ק"ד סעי' א']** דאם זמן פרעון של המוקדם מאוחר לזמ"פ של המאוחר מגבים אותה למאוחר וכשיגיע זמ"פ של המוקדם יטרוף מהמאוחר, עיי"ש, ואי נימא כהקוב"ש הרי בכהא"ג אם יש דין קדימה איך יגבו אותה כלל למאוחר והרי גם אם יגבו לא חלה הגביה, ואם אין דין קדימה כיון שלא הגיע עדיין זמן של המוקדם איך יטרוף אותה המוקדם אח"כ כשחלה גבייתו, ובע"כ שלא כהקוב"ש אלא כל ההלכה של מה שגבה לא גבה הוא כוח טירפא אחרי שחלה גביית המאוחר, וממילא כשלא הגיע עדיין זמן המוקדם המאוחר עומד בגבייתו עד שיגיע זמן המוקדם ויטרוף ממנו, והוא ראיה ברורה ואלימתא.

[י]: **ובריטב"א כתובות דף צ' סוף ע"א** כ' דכל ההלכה של בע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה הוא רק כשלא הניח בני חורין אצל הלוה, אבל כשהניח בני חורין אפילו הן זיבורית מהני גבייתו, וכמו בלוקח שאין נפרעין מנכסים משועבדין במקום שיש בני חורין ואפילו הן זיבורית, עיי"ש, ודין זה נפסק **בשו"ע חו"מ סימן ק"ד סעי' א',** ואם נימא דמכוח זכות הקדימה לא חייל כלל גביית המאוחר אין מובן כלל דין זה, דהרי מ"מ כיון שבע"ח דינו בבינונית היה למוקדם דין קדימה על הבינונית ולמה חלה בזה גביית המאוחר, ובע"כ דכל ההלכה של 'מה שגבה לא גבה' הוא רק שיוכל המוקדם 'לטרוף' מהמאוחר כמו שטורף מלקוחות, אבל עצם גביית המוקדם שפיר חלה, ולהכי שפיר כ' דכמו בגביה ממשועבדין איכא דינא דכ"ז שיש בני חורין אפילו זיבורית אין נפרעין ממשועבדין, הכא נמי טירפא מבע"ח מאוחר הוא כטירפא ממשועבדין לענין זה, והוא ראיה ברורה ואלימתא.

**בדין קדימה במלוה על פה למלוה על פה ולמלוה בשטר**

**בדין קדימה במטלטלין**

**בדין קדימה בשעבוד דאקני**

**בשניהם שוין וקדם אחד מהם**