ד
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / המניח - הרב יחזקאל זילבר

**הכא חייב שהיה לו לעמוד.** הנה למ"ד נתקל פושע הסכמת רוב הראשנים [חוץ מבעה"מ] דחשיב משו"ה אדם המזיק. ויל"ע בזה דסו"ס אין כאן מעשה של מזיק בידים, וא"כ הוא דומה לתקלה של בור ולא אדם. ועי' בחזו"א סי' א' סק"א שכ' דילפינן במה הצד מאדם ובור דגם כשאינו מזיק בידים חייב, ומ"מ חייב על כלים דעיקרו אדם. ובאמר"מ כט בהג"ה לאות ד' פי' באופ"א דכיון שהתקלה היא בפשיעה חשיב כמו שמפיל עצמו במכון בפני חברו וע"י כך נפל חברו, דאע"ג שאינו עושה היזק בידים, מ"מ גם זה מקרי מזיק ע"י אדם דיש כאן פעולה של אדם שהשני ניזוק בה, והמעשה היא עצם הנפילה.

אך עדין יל"ע אי סברת הגמ' דהיה לו לעמוד מחייבתו מדין אדם המזיק, וחייב בין אי ניזוק בו גוף ובין אי ניזוק בו כלים. או סברת היה לו לעמוד לא הוי אלא בור וחייב רק על גוף. ועי' בהמשך הגמ' דשקו"ט בזה אי הוי בור או אדם. ויבואר לקמן. ויל"ע במה הוא נעשה אדם המזיק הרי כל פשיעתו שהיה לו לעמוד. וצ"ל דכל שהיה לו לעמוד שוב הוא מתחייב על מעשה הנפילה, דאין ה"נ כל זמן שלא היה לו לעמוד לא הוי אלא נפילת אונס, אבל כשהיה לו לעמוד מתחייב על מעשה הנפילה וצ"ע בזה.

וכן יל"ע למ"ד היה לו להזהיר, הרי לא עושה שום מעשה כלל ולמה הוא אדם המזיק. וצ"ע. וגם אם החיוב שלו הוא מדין בור, אכתי יל"ע האם בכל בור שאינו יכול לסלק איכא טענה דהיה לו להזהיר. ועי' בתורי"ד שהעיר שלעיל כט. מבואר דלרבנן כ"ז שלא היה לו לסלק פטור, ולא אמרינן שהיה לו להזהיר. ותי' דהתם איירי כשלא היה לו להזהיר, משמע שגם בבור איכא טענה דהיה לו להזהיר. וצ"ע. [ועי' בזה בחזון יחזקאל פ"ב ה"ה]

**תוד"ה וקתני חייב.** וא"ת כיון דכשלדא אורחיה וכו'. בתוס' נקטו דהא דחייב בעל הקורה על החבית רק כשעמד כשלדא, היינו דאם הלך כדרכו הוי כאורחיה ואיכא טענה על בעל החבית למה לא נזהר מבעל הקורה. אבל אם לא עמד כאורחיה אלא כשלדא חייב בעל הקורה. ולכך הק' אמאי איכפת לן הכא שהיה לו להזהיר, סו"ס הוא עמד לכתף יש לפטרו כיון שהוא כאורחיה. ועי' מהרש"א שכ' דלשי' תוס' לקמן לב. דהטעם שחייב רק כשהעמיד כשילדא אינו משום שהלך שלא כאורחיה, אלא משום דלעולם הוא אנוס בתקלה גופה שאין לו לעיין בדרך כלל, אלא דיש טענה על בעל החבית למה הלך אחרי בעל הקורה, הרי היה עליו לחשוש שמא יעמוד בעל הקורה ולילך באידך גיסא, אבל אם מלכתחילה הלך בעל הקורה עם קורתו כשלדה לא היה לו להיכן ללכת לכך חייב בעל הקורה. וממילא אין מקום לקו' התוס' דאף שעמד לכתף כשלדא הוא אורחיה, מ"מ כיון שלא היה לו להיכן לילך שהרי הוא עומד כשלדא, יש פשיעה לבעל הקורה או דלא היה לו לעמוד או דהיה לו להזהיר.

ונראה שיש כאן ב' שי' בתוס' למה הדין דעמד בעל קורה חייב, הוא רק בגוונא שרמי כשלדא. האם משום דכל שלא עמד כשלדא איבעי ליה לבעל חבית לאסוקי אדעתיה שיעמוד ולסגויי באידך גיסא, אבל אי"צ בעל חבית לאסוקי אדעתיה שיעמוד כשלדא. וזה שי' תוס' דידן. אבל בתוס' לקמן לב. סברי שבאמת בעל החבית אנוס בתקלה, דאין הוא יכול לעין כשהולך כדרכו, אלא שמלכתחילה לא היה צריך בעל החבית לילך אחריו, אבל כשבעל הקורה הולך כשלדא שאז לא היה לראשון להיכן לברוח חייב בעל הקורה. ונפק"מ אם הלך כשלדא אבל עמד שלא כשלדא, דלשי' התוס' לקמן פטור בכה"ג, דכיון שהלך כשלדא שוב אין לו לבעל חבית לילך באידך גיסא, ובעיקר התקלה הוא אנוס, וא"כ יש לחייב את בעל הקורה. אבל לתוס' דידן פטור, דכיון שיש עליו טענה דאיבעי ליה לסגויי באידך גיסא, כי היה צריך לחשוש שמא יעמוד שלא כשלדא.

ועי' בשטמ"ק לקמן לב. שהביא בשם הגליון דכוונת התוס' כאן להק' דאף אי נימא דפטור בעל הקורה כיון שהיה לו לבעל חבית לילך באידך גיסא כמו שכ' התוס' שם, מ"מ קשה דאף שבתחילת הילוכו לא היה הולך כשלדא, מ"מ ליכא טענה על בעל החבית שהיה לו לילך באידך גיסא, כיון שידע שכשיעמוד לכתף הוא יעמוד כשלדא, וע"כ הטעם שפטור משום דאיבעי ליה לבעל חבית לחשוש שמא יעמוד כדרכו, ולכך הק' הכא דכיון שכשלדא הוא אורחיה אמאי חייב להזהיר.

ויש להעיר דלמה דסברו התוס' הכא דאי הולך כאורחיה אין לו להזהיר, ועל בעל החבית לשמור עצמו, א"כ הק' דבריהם רק אחרי שאמרו שכשעומד לכתף גם כשלדא הוא אורחיה. למה לא הק' מיד על הגמ' דהכא חזינן שאפי' עומד לכתף שהוא אורחיה יש על בעל הקורה טענה שהיה לו להזהיר, ולקמן מוכח שאם לא הלך כשלדא אלא כאורחיה יש לבעל החבית לשמור עצמו. וצ"ב.

**סיכום מהלך הסוגיא לרש"י ולר"ח.**

עיקר מהלך הסוגיא סובב סביב גי' רש"י והר"ח. ועיקר ההבדל הוא, מ"ט דרבא מדוע השני פטור על נזקי ממונו. דרש"י גרס בלישנא קמא דטעם הפטור הוא משום דהאי בור לאו אנא כרתיה. ובלשנא בתרא דהו"ל בור ובור פטור על הכלים. לר"ח הגירסא הפוכה, דבלישנא קמא טעם הפטור משום דהוי בור וכו' וללישנא בתרא דאמר ליה האי בור לאו אנא כרתיה וכו'. אלא דיש שינוי בין פירוש התוס' בר"ח ופירוש הרמב"ן בר"ח.

**מהלך הסוגיא לרש"י.**

דהראשון חייב בין בנזקי גופו בין בנזקי ממונו, וגופו וממונו קאי על 'המזקים' פי' דהמזיק שהוא הראשון חייב בין שהזיק את השני בגופו ובין שהזיק את השני בממונו, והשני חייב כשהזיק את השלישי בגופו, ולא כשהזיק את השני בממונו. והטעם הוא דהראשון הוי פושע כיון שסוגין קאי כר"מ דנתקל פושע הוא, [ורבא ס"ל דרבנן כלל לא פליגי ע"ז] ולכך חייב כשהזיק בגופו דהוי אדם המזיק, וגם אם הזיק ע"י משאו נמי חייב ומדין בור, דאף שהוא מפקיר את נזקיו מ"מ חייב כיון שהוא פושע על הכריה של הבור. והשני חייב על נזקי שלישי שהוזק בגופו, דאף שאין הוא פושע על הנפילה, [דלא אמרינן נתקל פושע רק בכה"ג שנתקל בקרקע ונתקל בלי סיבה, אבל אם היה לו תקלה ומחמת זה נפל אין הוא פושע] ומ"מ כיון שהו"ל לעמוד ולא עמד וחייב מדין אדם. אבל אם הוזק השלישי במשאו של השני, השני פטור עליה כיון שמיירי שהוא מפקיר את נזקיו לאחר נפילת אונס. ונמצא דבין הראשון ובין השני גופם חשיב כאדם המזיק, ועיקר החילוק בין הראשון לשני הוא רק על משאם, דהראשון חייב אף שהוא מפקיר דהוי מפקיר לאחר נפילת פשיעה, והשני פטור על ממונו דהוי מפקיר לאחר נפילת אונס. והיינו דאמרינן 'האי בור לאו אנא כרתיה'.

וללשינא בתרא דרבא גופו וממונו קאי על 'הניזוקין' פי' דהראשון חייב בנזקי השני, בין על גוף השני ובין על ממון השני, וגם הראשון לא הוי פושע בנפילה, דנתקל לאו פושע הוא, ומ"מ כיון שהיה לו לעמוד מכח זה הוי אדם המזיק, לכך הוא חייב בין על נזקי אדם בין על נזקי כלים. אבל שני אף שהיה לו לעמוד מ"מ אינו פושע כ"כ כמו הראשון ואינו נעשה אלא בור, וממילא חייב רק על נזקי גוף השלישי ולא על ממון השלישי. וזהו דאמרינן מ"ט דהו"ל בור ולא מצינו בור שחייב בו כלים. ודבר זה צריך טעם, מה ההבדל בין הראשון לשני, סו"ס שניהם אינם פושעים בנפילה עצמה, ועל שניהם איכא טענה שיכולים לעמוד, ומדוע הראשון הוי אדם והשני הוי בור, וכבר עמד בזה התוס' וכתבו שאין לדקדק בזה כין שאינו נשאר למסקנא. ועוד כתבו דאפשר דלעולם הראשון הוי פושע בנפילה, ובאמת גוף הראשון הוי אדם המזיק, ומ"מ פטור על ממונו דסבר מפקיר נזקיו אפי' אחר נפילת פשיעה פטור.

ולמסקנא חזרנו לפרש כלישנא קמא, ודברי רבא קאי על 'המזקים', ושניהם חייבים מטעם אדם המזיק. והראשון חייב בין שהזיק בגופו ובין שהזיק ע"י משאו, דמשאו הוי בור דידיה, והשני חייב רק על גופו דהיה לו לעמוד, ולא על ממונו דמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס הוא. ודברי הברייתא וכולן שהזיקו בגופן חייבים מתפרש יפה על 'המזקים' שגם הראשון וגם השני נעשים אדם המזיק וחייבים בין על נזקי גוף בין על נזקי ממון. וכולן פטורין על נזקי ממונם פי' אם הוזקו במשאם כלים, דגם הראשון שחייב על משאו היינו מדין בור, ופטור דבור פטור על כלים.

ועולה דלרש"י וסיעתו הל' כלישנא קמא דרבא דקאי על המזקים, וגם הראשון וגם השני גופם הוי אדם המזיק, הראשון מחמת פשיעת הנפילה דנתקל פושע, והשני אף שאינו פושע בנפילה מ"מ פושע במה דהיה לו לעמוד. וברייתא דהקדרין וכו' מתפרש כמ"ד נתקל פושע, ועם משאם איכא חילוק בין הראשון לשני, ומיירי בהפקיר משאו. וברייתא דכולן כו' קאי על המזקים כנ"ל.

ואף שהגמ' לא חזרה בה אלא משום קושיא על רב, אבל אנן שקיי"ל כשמואל אין הכרח לחזור. כבר כתב הרא"ש דכיון שלרב הוצרכו לפרש כן, אין סיבה לומר ששמואל לא יפרש כן. וכן משמע בתוס' דכתבו בשי' הר"ח שאין לדקדק בסברת הה"א כיון שלא קאי כך במסקנא. הרי שגם לשמואל הפשט ברבא הוא כמסקנת הסוגיא.

**מהלך הסוגיא לר"ח** - כפי' התוס'

הר"ח פי' דברי רבא דהראשון חייב בין בנזקי גופו ובין בנזקי ממונו של 'הניזוקין' פי דהראשון חייב בין אם הוזק גוף השני ובין שהוזק ממון של השני. והשני חייב רק על נזקי גוף של השלישי ולא על נזקי ממון של השלישי, ורבא העמיד כל הברייתא אפי' למ"ד נתקל לאו פושע הוא, ומ"מ הראשון אף שלא הוי פושע מ"מ אינו אנוס כ"כ, דהיה לו לעמוד או להזהיר, ומטעם זה הוי אדם המזיק וחייב גם על נזקי ממון של השני, אבל השני אף שהיה לו לעמוד מ"מ אינו פושע כ"כ, ואין נעשה גופו אדם המזיק אלא בור, וחייב על נזקי גוף השלישי כיון שגופם ניזוק בבור, אבל אם הוזק ממון השלישי הרי הוא פטור 'דלא מצינו בור שחייב בו כלים'. [וזה כמו שפרש"י בלישנא בתרא דרבא, דהראשון מכח היה לו לעמוד נעשה אדם המזיק, והשני נעשה רק בור, וממילא נפק"מ אי חייב על ממון שמיזוק בהם].

והק' מברייתא דקתני דכולן פטורין על נזקי ממון של הנזוקין, ועל זה הק' התוס' דנימא דכולן דברייתא קאי על ה'מזקים', וגם הראשון פטור על נזקי משאו, כרבנן דנתקל לאו פושע וכיון שאינו פושע בנפילה רק היה לו לעמוד, מ"מ אם הוא מפקיר הרי הוא פטור עליה, כמו שהשני חייב על גופו ופטור על משאו.

וללישנא בתרא חוזר בו רבא ומפרש דבין בנזקי גופו ובין בנזקי ממונו קאי על 'המזיקים' ועל דרך רש"י, וגם הראשון וגם השני אין נעשה גופם אדם המזיק אלא בור. דהיה לו לעמוד ולא עמד לא הוי אלא בור, ואפי' למ"ד נתקל פושע הוא, מ"מ כיון שאינו עושה את היזק בידים הוי רק בור. ולכך הראשון חייב בין אם ניזוק מיגופו, בין אם ניזוק מחמת משאו, דכיון שפושע הוא הרי גם גופו וגם משאו הוי בור, אבל השני אף שעל גופו הוא פושע שהיה לו לעמוד, מ"מ הוא פטור על משאו משום שהוא אנוס בנפילה. וזהו דאמרינן האי בור לאו אנא כרתיה, פי' שמשא השני אינו נעשה לבור. וכולן פטורים דברייתא קאי על הנזוקין. והיינו דכיון שגוף הראשון נעשה בור הרי הוא פטור על נזקי ממונם. ובתוס' תמה ע"ז דודאי כיון שהוא פושע בעצם הנפילה אף שלא עשה מעשה ההזיק בידים הרי הוא אדם המזיק וצריך להיות חייב על כלים, כמו בעמד בעל קורה שעצם העמידה שלו היא מעשה אדם, כמבואר במתני' אם עמד בעל קורה חייב וכו'. ויבואר בהמשך. ומקשינן ע"ז הניחא לשמואל וכו'.

וחזרו בגמ' ומפרשי דלעולם גופו וממונו קאי על המזקים כנ"ל, וגם הראשון וגם השני מכח הפשיעה נעשים אדם המזיק, ואם הוזק ממון בגופם הרי הם חייבים, דאדם חייב על כלים. אבל הראשון כיון שהוא פושע גם במשאו הוי משאו בור, והשני פטור עליו דהוי מפקיר נזקיו וכו' וכ"ז הוא כדרך רש"י בלישנא קמא. ולפי"ז ברייתא דכולן פטורין קאי על המזקים, והיינו כלים בכלים, וכלים פטורים בבור.

**וברמב"ן במלחמות פי' דברי הר"ח באופ"א**.

דלישנא בתרא ס"ל דגופו וממונו קאי על המזקים כנ"ל, וסוגין קאי בשי' רבנן שנתקל לאו פושע הוא, ואינו אדם המזיק מחמת פשיעת הנפילה, וכל הטענה היא דהיה לו לעמוד ולא עמד, לכך הוי גוף הראשון וגוף השני לא הוי אלא בור, ולכך אם הזיקו ע"י גופם חייבים מדין בור, אבל אם הזיקו ע"י ממונם הראשון חייב והשני פטור, והטעם דלא איירי כלל שהפקירו, אלא לא הפקיר את ממונו ולכך חייב מדין בור דממונו, דסו"ס אף שאין כאן כריה המחייבת שהרי נתקל לאו פושע הוא מ"מ הו"ל לסלוקי דהרי הוא בור דממונו, אבל השני פטור על נזקי ממונו ואף שאיירי כשלא הפקיר ממונו, מ"מ פטור מטעם דלא אמרינן זה כורה וזה מתחייב, וכיון שנפל מחמת הראשון ממילא אינו חייב לסלק את ממונו. וזהו דאמרינן האי בור לאו אנא כרתיה, ומכאן הוציא הרמב"ן יסודו הגדול דאם הוציא אדם ממונו לרה"ר אף שלא הפקירו ואף שאית ליה זמן לסלוקי פטור עליו ולא אמרינן בבור זה כורה וזה מתחייב.

ולפי"ז מתפרש הברייתא וכולן שהזיקו גופן חייבין קאי על 'הניזוקין' דכיון שגם הראשון וגם השני אינם אדם המזיק אלא בור, חייבין רק אם ניזקו בהן גוף, וחייבין מדין נזקי אדם בבור. אבל פטורין על נזקי ממונו, פי' אי ניזוקו בהן ממון פטורין דאין בור חייב על כלים.

ועולה לר"ח וסיעתו דהל' כלישנא בתרא, ובין הראשון ובין השני אין גופם אדם המזיק ממש, דטענה דהיה לו לעמוד אינו אלא בור, וברייתא דקדרין קאי אליבא דרבנן דנתקל לאו פושע, ואי ניזוק ממון בגופם הרי הם פטורים עליו כיון שכלים בבור פטורים. ועל משאם איכא חילוק בין הראשון לשני ומיירי בלא הפקיר נזקיו והראשון חייב שהרי הוא ממונו, ואפ"ה השני פטור מטעם דהאי בור לאו אנא וכו', וברייתא דכולן וכו' מתפרש על הניזוקין, דכיון שאינם אלא בור פטורים על נזקי כלים כנ"ל.

**כמה הערות בשי' רש"י, והר"ח - לדרכו של תוס'.**

א. רש"י העמיד כל הסוגיא דלא כהלכתא, אלא כמ"ד נתקל פושע, ולדידן דקיי"ל נתקל לאו פושע ואין הראשון והשני חשובים אדם המזיק אלא בור. וזה קו' הרא"ש [מובא בסמוך]. ועי' רש"י שכ' דרבנן כלל לא פליגי ע"ז. ולכו"ע ס"ל דנתקל פושע. ועי' קו' רע"א ע"ז. ועי' בתוס' שרש"י לא הרויח כלום שהרי על משאו פטור השני משום דהאי בירה לאו אנא כרתיה, והוי מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס, אבל הראשון אף שהוא מפקיר נזקיו חייב משום שהוא אחר נפילת פשיעה, וזה רק לשי' ר"מ שהרי לרבנן מפקיר נזקיו פטור אפי' אחר נפילת פשיעה. ועי' בשטמ"ק. ואם נפרש שכל המח' של ר" ורבנן הוא אחר נפילת אונס. אבל בנפילת פשיעה לכו"ע חייב, ניחא דשוב אתיין דברי רבא כרבנן.

ב. מבואר דהשני פטור על משאו משום דהאי בור וכו'. ועי' בשלטי גבורים שהק' דאף שהשני פטור על משאו משום שהוא מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס. מ"מ נחייב את הראשון שהרי הוא פושע בנפילתו, וחייב על משאו מדין כורה בור, וה"נ נחייב את הראשון מדין בור על משאו של השני, שהרי הראשון הוא כורה בור במומונו של השני. ועי' ברמב"ן במלחומות שהק' כן. והנה בשלמא לשי' רמב"ן הנ"ל ניחא דהסוגיא מיירי הכא כרבנן דנתקל לאו פושע, וגם הראשון אינו אדם המזיק אלא כל חייובו הוא מדין בור, דסברת היה לו לעמוד לא הוי אלא בור [כמו שיבואר בסמוך], ולפי"ז ניחא דכיון שהראשון על משאו לא הוי חייב אלא מדין בור. וא"כ משאו של השני נעשה בור מחמת בורו של הראשון, ונמצא שהבור של הראשון הוא כורה בור של השני, ובכה"ג פטור דזה הוי בכלל הפטור דאיש בור ולא שור בור, ועי' בחזו"א סי' ד'. אבל לרש"י שפי' שהראשון חייב מדין אדם המזיק, קשה למה אינו מתחייב על משאו של השני מדין כורה בור.

ועי' בחי' ר' שלמה ובאמר"מ סי' לו שרצה ליישב שי' רש"י, דלענין כרית בור בעינן מעשה אדם ממש, אבל אם יעשה בור ע"י גרמא לא הוי כורה בור, וא"כ ה"נ לא הוי אלא גרמא בעלמא שהרי מכח מה ששכב נעשה הבור ולא חשיב כורה בור בזה. אלא דר"ש שם הק' דבגמ' לעיל כט. מבואר דגם אם נתקל ונפל ונתקל בו גמל גם הוי בור, הרי שחשיב כרית בור ע"י פשיעה, אף שהכריה היתה בגרמא. ויש לחלק דהתם הגמל הוא ממונו ולכך הוא חייב אפי' שהוא בגרמא דסו"ס פשע בממונו. אבל לענין כרית בור י"ל דאינו חייב אלא בכריה של פשיעה.

ג. הנה לרש"י בלישנא בתרא ולר"ח בלישנא קמא, אמרינן דאף אי נתקל לאו פושע מ"מ הראשון הוי אדם המזיק כיון דהיה לו לעמוד. משא"כ השני דהוי רק בור. ולשון רש"י הוא דהראשון הוי פושע טפי. ולשון התוס' שהשני הוי אונוס טפי. וצ"ב בחילוק זה וכבר עמדו בזה התוס'.

ועי' בחי' ר' שלמה שפירש דשורש הדברים הוא האם אפשר לייחס את מעשה הנפילה לאדם, דאם מתייחס הנפילה לאדם הרי זה מעשה אדם, ולא צריך שיזיקו בידים ממש. ודהוי כמו אדם שהשכיב עצמו תחת רגלי חברו דהוי אדם המזיק. דכל נזק שנעשה ע"י מעשה אדם הרי הוא אדם המזיק. ועיקר החילוק בין הראשון לשני הוא בזה האם יש כאן מעשה של משכיב עצמו, דהנה למ"ד נתקל לאו פושע הוכיחו התוס' לעיל כז: דהוי אונס כעין גניבה שאדם פטור עליה מדין אדם המזיק, ומ"מ אינו אונס גמור שהרי מבואר שחייב עליה מדין ש"ש, ובאונס גמור הוי בכלל ולנערה ל"ת דבר, וגם ש"ש צריך להיות פטור עליה. אלא דהפטור הוא רק מהריבוי דפצע וכו', דלא נתרבה אלא אונס כעין אבידה ולא אונס כעין גניבה. ונמצא שאף שס"ל שנתקל לאו פושע מ"מ חשיב כשמעשה דידיה, ולכך לענין אדם המזיק אף שהוא פטור עליה מ"מ חשיב שהנזק הגיע מכח מעשיו, דכל שמעשה הנפילה מתיחסת כאילו הוא השכיב עצמו חשיב אדם. וזה כוונת רש"י דכיון שיש קצת פשיעה אינו אונס גמור, וכיון שהיה לו לעמוד אפשר לחייבו על מעשה הנפילה עצמה שהרי הנפילה מתיחסת אליו, ושפיר הוי אדם המזיק. אבל השני הוי אונס גמור בנפילה ופטורו הוא מקרא דולנערה ל"ת דבר, והרי זה כאילו לא עשה כלום, וא"א לדונו כאילו השכיב עצמו תחת רגלי חברו, ולכך אין כאן אלא תקלה של בור, דהיה לו לעמוד לא הוי אלא בור.

ד. ובתוס' פי' בלישנא בתרא לדרכו של רש"י אולם מטעם אחר, דהך לישנא שפיר ס"ל דנתקל פושע, והראשון הוי שפיר אדם המזיק, ואפ"ה פטור על משאו שהזיק, משום דס"ל לרבא השתא דמפקיר נזקיו אפי' אחר נפילת פשיעה לא הוי בור. ולפי"ז כתב בר"פ לבאר את חילוק באופן פשוט דהכלל הוא דכל שבא ההיזק מחמת מעשיו הוי בכלל גדרי אדם המזיק. ולכך תלוי אם הפשיעה היתה ע"י מעשה הנפילה עצמה אז הוי אדם המזיק, ולכך הראשון כיון שפשע בנפילה חשיב אדם המזיק, משא"כ אם הפשיעה היתה רק בהזיק שהיה לו לעמוד, ולא ע"י מעשה נפילה בכה"ג הוי בור.

ה. עוד פרש"י דהשני פטור על משאו גם בכה"ג שאינו מפקיר כיון שהוא אנוס. בד"ה תרגמא רב אדא וכו' 'א"נ לא אפקריה שורו הוא וטפח באפיה'. ועי' ברש"ש שתמה ע"ז הא כיון שאינו מפקירו הרי שיתחייב על הפשיעה של עכשיו, ומדין ממונו דהו"ל למלויי כמאן דכרייה דמי. וכמו שורו שאי נפרצה הדלת ביום שיכול לשמרו חייב. ועי' בברכ"ש סי' א' שרצה לחדש דבשור אין פשיעה דו"ל לסלוקי, וכל שהוא אנוס ביציאת השור, שוב א"א לחייבו מדין הו"ל לסלוקי, ורק בבור נתחדש דין זה. ואם א"א לחייבו מדין שור שוב א"א לחייבו מדין בור וצ"ב. [אך תמה שם ע"ע שהרי מבואר לעיל כט. דאי נתכון לזכות בחרסיה חייב, הרי דאף שנתקל לאו פושע ופטור על יציאת השור, מ"מ כיון שהחרסים הם שלו חייב].

ובאבי עזרי פי"ז מנזק"מ הי"ט כתב דרש"י דבכל בור נמי סברת דהו"ל למלויי לא הוי פשיעה של כריה, ואינו חייב למלויי אלא במקום שהוא פשע בכריה עצמה, והא דמתחייב בנכנס שור לחצר בעה"ב לקמן מח. היינו משום שהפקיר רשותו כמוש"כ רש"י שם, וההפקר הרי הוא ככורה. ומ"מ גם דבריו צ"ע מהא דנתכון לזכות בחרסים, שהרי אין שם כריה כלל ואפ"ה חייב מדין הו"ל לסלוקי, דהוי בור דידיה. וצ"ע.

**כמה הערות בשי' הר"ח - לדרכו של הרמב"ן.**

א. הרמב"ן פי' כל הסוגיא כרבנן דנתקל לאו פושע, ובין הראשון ובין השני לא הוי גופם אלא בור כנ"ל. וצ"ע בשלמא הראשון גופו הוי בור שהרי יש לו לעמוד. אבל השני כמו שמשאו לא הוי בור משום דהאי בור לאו אנא כרתיה. ה"נ שלא יתחייב גופו מדין האי בור לאו אנא כרתיה. ועי' בחזו"א סי' ד' סק"ה דעל גופו אי יש לו לעמוד חשיב כאילו הוא נח מעצמו, ולא מכח מה שחברו הניחו שם, ויש כאן מעשה כריה.

ב. עוד כתב הרמב"ן דאיירי שלא הפקירו כלל את משאם, והראשון חייב דהו"ל לסלוקי, אבל השני פטור שלא אמרינן זה כורה וזה מתחייב כנ"ל. ודלא כדברי התוס' לעיל כט. שכתבו שכמו שאם שור חפר בתוך חצר בעה"ב, בעה"ב חייב לסלק את הבור, ה"נ אם אדם הוציא ממון חברו לרה"ר, בעל הממון חייב לסלקו ואם אינו מסלקו חייב מדין בור. ולדברי הרמב"ן צריך לחלק בין שור שחפר ואדם שחפר.

והנה יל"ע האם סברת הרמב"ן הוא רק בגלל שיש כאן כורה בור, וכיון שיש כאן כורה בור זה מסלק ממנו את החיוב דהו"ל למלויי, או דאפי' אי נחפר מאיליו, או יצא ממונו לרה"ר באופן שאינו חייב על יציאתו, נמי פטור עליה, משום דבכדי להתחייב על ממונו צריך פשיעה של כריה. ובדברי משפט סי' תטז האריך בזה ורצה לפרש דהרמב"ן ס"ל דבלא פשיעה של כריה אינו מתחייב על ממונו מדין בור. וכל הסוגיא דמח. גבי שור איירי בהפקיר רשותו וע"י זה הוי כורה באיסור כדרכו של רש"י שם. ודבריו צ"ב חדא דהרמב"ן עצמו ס"ל דהפקיר רשותו ובורו לא הוי ככורה בור, ולא כרש"י לעיל כח:. ועוד שלשון הרמב"ן משמע שעיקר סברתו משום שיש כאן כורה, ולא מצינו שיהא זה חופר וזה מתחייב. משמע שרק כשיש כורה שהוא בעל הבור. וכבר האריכו בזה באמר"מ [כט אות ו, ואות יט כ] והביאו ראיות מהופך גלל פחות מג' דאם נתכון לזכות חייב אפי' שאין שם כורה. ועוד מתכון לזכות בחרסים חייב אפי' שהוא אנוס על הכריה. ועי' בכ"ז בחי' הגרש"ר זצ"ל סי' ו' אות ב-ג.

אך עדין יל"ע מה הדין אם הכורה פטור מאיזה טעם על הבור, האם מתחייב בעל הממון, וכל סברת הרמב"ן הוא רק בגלל שיש כורה שמתחייב, או דדברי הרמב"ן הם גם בכה"ג שהראשון יהא פטור עליה, וסברתו דכל שיש לבור כורה אין בעל הממון מתחייב. ומדברי הרמב"ן יש ראיה שאפי' בכה"ג שהראשון פטור על הבור, אפ"ה בעל הממון פטור עליה. שהרי הובא לעיל קו' השט"ג למה הראשון אינו מתחייב להיות בעל הבור על משאו של השני. וכתבנו לעיל דלרמב"ן ניחא, דכיון שאיירי הכא למ"ד נתקל לאו פושע, ואין הראשון חייב אלא מדין בור, ממילא פטור על משאו של השני שגם זה בכלל איש בור ולא שור בור. ואפ"ה ס"ל לרמב"ן דאף שאין הראשון מתחייב על משאו, אפ"ה השני פטור על משאו דלא מצינו בבור שזה כורה וזה מתחייב, הרי שגם בכה"ג שהראשון פטור, מ"מ כל שיש כאן כורה, בעל הממון פטור.

**וכן נקט החזו"א** ד' סק"ה בסברת הרמב"ן לחלק בין חופר שור בתוך חצר לחופר אדם. דצריך לחלק בין אדם שהוא בר חיובא לשור שחפר, ובסוגיין הראשון אף שאינו חשיב כאדם המזיק ממש כדי להתחייב עליו אלא כבור, מ"מ המעשה נחשב כמעשה אדם ע"י גופו, ובזה חידש הרמב"ן דכיון שיש כאן כורה אף שאין הוא מתחייב בזה, מ"מ א"א לחייב את בעל הממון, מטעמא דלא מצינו וכו', דהראשון הוא חשיב ככורה הבור.

**דברי הרא"ש בדין היה לו לעמוד.**

הק' הרא"ש בשם התוס' למה ליה לרבא להעמיד הברייתא כר"מ שנתקל פושע, הרי הוא דלא כהילכתא דקיי"ל נתקל לאו פושע. [ועי' ברש"י לפנינו שכ' דרבא ס"ל דרבנן כלל לא פליגי עליה בדין נתקל פושע אלא בדין מפקיר נזקיו. ועי' רע"א שהק' שהרי רבא עצמו ס"ל שלר"י רק ש"ש חייב ולא ש"ח הוא בגלל שנתקל לאו פושע]. ותי' הרא"ש דהא דרבא העמיד הברייתא כר"מ לאו משום דס"ל כר"מ, אלא משום שהברייתא אינה יכולה להתקיים בשי' רבנן, דבבריתא מוכח שהחיוב הוא מדין אדם המזיק ולא מדין בור, שהרי נקט בה קדרין וזגגין שנשברין משמע שחייבים אפי' על כלים, הרי שחייבים מדין אדם המזיק, ורק משום דנתקל פושע לכך הוי אדם המזיק, אבל משום שהיה לו לעמוד לא הוי אלא בור. ולכך העמיד דברי הברייתא כר"מ.

וחזר הרא"ש והק' ע"ז הרי השני לר"מ נמי אינו פושע בעצם הנפילה שהרי נתקל בראשון כנ"ל, ואפ"ה משום שהיה לו לעמוד הוי אדם המזיק, וא"כ גם לרבנן נימא דמשום שהיה לו לעמוד הוי אדם המזיק. ותי' הרא"ש דלר"מ שנתקל פושע איכא למימר שגם השני אף שאינו פושע ממש בעצם הנפילה, מ"מ איכא פשיעה קצת בנפילה, ומצטרף עמה טענה דהיה לו לעמוד לעשות גופו כאדם המזיק. אבל לרבנן שנתקל לאו פושע הוא אלא אנוס, ואיכא עליה רק טענה דהיה לו לעמוד לחוד, אינו נעשה מכח טענה זו אלא בור.

והדברים צ"ב וכבר עמד בזה בחי' ר' שלמה זצ"ל חדא דאם איכא לשני קצת פשיעה בנפילה ומשו"ה הוי אדם המזיק, א"כ למה צריך כלל את הטענה דהיה לו לעמוד, ומה הצירוף של שני הטענות יחד. וביותר קשה דהרי מבואר שאין משאו של השני חשיב בור להתחייב עליה, כיון שלא פשע בנפילה עצמה, א"כ למה לענין גופו הוי אדם המזיק, ולגבי משאו פטור. וצ"ע.

ונמצא שלהל' שקיי"ל שנתקל לאו פושע אין לראשון ולשני אלא דין בור, והא דקתני לעיל בע"א דמתני' קאי אפי' כרבנן דנתקל לאו פושע וחייב משום שהיה לו לעמוד או להזהיר, היינו דחייב רק על נזקי גוף אדם, אבל על נזקי כלים פטור שהרי כלים בבור פטורים. [ולא נקט קדרים שנשברים דוקא בשביל להתחייב על הכדים כנ"ל, אלא דע"י שנושאים משא כבד נפלו עי' ברא"ש].

והק' רע"א מהא דאמרו לעיל דאי עמד בעל הקורה ונשברה החבית חייב בעל הקורה הרי שבעל הקורה הוי אדם המזיק שחייב על כלים, ובשלמא אי איכא טענה שלא היה לו לעמוד לפוש ניחא שהרי הוא פושע בעצם העמידה, והעמידה היא מעשה של אדם. אבל מבואר דגם אם עמד כאורחיה כגון שעמד לכתף חייב כיון דאיכא טענה דהיה לו להזהיר, וצ"ע הרי התם ודאי אינו פשיעה בעצם העמידה כלל, אפ"ה הוי אדם המזיק, וא"כ ה"ה לרבנן אף שהנפילה היא באונס מ"מ מכח הטענה דהיה לו לעמוד יש לחייבו כאדם המזיק.

ובאמת דבקו' עמד בר"פ וכתב דהחייב בהיה לו להזהיר הוא משום דאיכא פשיעה בעמידה, דכל מה שמותר לו לעמוד לכתף היינו רק באופן שהוא מזהיר, אבל כשאינו מזהיר שוב איכא פשיעה בעמידה. ודן שם שאפי' לאלם שאינו יכול לדבר איכא דין היה לו להזהיר, כיון שאין לו לעמוד בלא להזהיר.

עוד כתב בר"פ דבאדם איכא כלל, דכל שאילו היה מת נמי היו ניזוקים בו הוי בור, אבל אדם חי שמזיק בזה שעומד על רגליו, חשבינן ליה כאדם המזיק, אע"פ שהוא מזיק רק בדרך תקלה. וכ"כ בנמוק"י לקמן לב.

**דברי הגר"ח. - בדין פשיעת כרית בור**

א. אמרינן בב"מ פב: המעביר חבית ממקום למקום ר"מ סבר בין ש"ח ובין ש"ש ישבע שלא פשע ויפטר. ור"י סבר ש"ח ישבע וש"ש ישלם. ומבואר דר"י ס"ל דנתקל לאו פושע הוא לכך אין כאן פשיעת נפילה, אלא דומה לגניבה ולכך ש"ח פטור וש"ש חייב, ור"מ ס"ל דאיכא תקנת חז"ל שישבע ויפטר ע"ש. והנה פסק הטור בסי' שד 'המעביר חבית ממקום למקום ונתקל בדרך ישרה ונשבר החבית הוי פשיעה וחייב, אפי' אם הוא שומר חנם וכו', ואם נתקל במקום מדרון לא הוי פושע ודומה לגניבה ואבידה וכו'. ושורש הדברים הם מב"מ פב: דר"י סבר דנתקל לאו פושע וש"ח פטור עליה בכל גוונא, ור"א סבר דאיכא חילוק בין מקום מדרון לדרך ישרה, והגר"ח בפ"ב משכירות תמה על הטור, שהטור עצמו פסק בסי' תיב דמפקיר נזקיו לאחר נפילה פטור דנתקל לאו פושע, ולא חילק שם בין דרך ישרה למדרון. [ועי' בחזו"א שהעיר שהטור בסי' תיב כתב בסוף דבריו 'ואם פשע בנפילתו ונשבר וכו', וכוונת הטור דלרך ישרה כמו שכ' בסי' שד וממילא ליכא קושיא].

ותי' הגר"ח דהראשנים הק' לר"י אמאי ש"ח פטור אף שלא פשע מ"מ נחייבו מדין אדם המזיק, ואדם חייב אפי' באונס כדילפינן מפצע וגו'. ותי' התוס' שם והתוס' לעיל כח: והרא"ש דלא מרבינן מפצע אלא אונס כאבידה, אבל אונס שקרוב לגניבה דהוי אונס גמור פטור, ונמצא שחיוב אדם המזיק הוי בין דין ש"ח לבין ש"ש, ומעביד חבית הוי אונס שקרוב לגניבה ולכך א"א לחייבו מדין אדם המזיק. ולפי"ז כתב הגר"ח דהא דכתב הטור דבדרך ישרה הוי פשיעה אין כוונתו דהוי פשיעה ממש כמו מ"ד שנתקל פושע, אלא דבדרך ישרה הוי כמו פשיעה כעין אבידה שאדם חייב עליה, ולפי"ז ניחא דגבי חבית כיון שנתקל בדרך ישרה חייב, ואף שש"ח פטור בכה"ג דנתקל לאו פושע אלא אונס, מ"מ חייב מדין אדם המזיק, אבל כשנתקל בדרך מדרון דהוי אונס גמור פטור מדין אדם, ואין לחייב אלא מדין חיוב שמירה, ושפיר איכא חילוק בין ש"ח לש"ש. אבל בסי' תיב דאיירי לענין חיוב בור, ולחייבו על החרסים שנשברו בנפילה בדרך ישרה, דאף שהוא מפקיר נזקיו מ"מ נחייבו מדין כורה בור שהרי יש כאן פשיעה של נתקל בדרך ישרה, בזה אמרינן דכיון שכל הפשיעה היא פשיעה כעין אבידה אין כאן כריה בפשיעה, דבפשיעה כעין אבידה אינה אלא לחייב מדין אדם המזיק, ולא לגבי פשיעה של כרית בור, דלגבי בור צריך פשיעה גמורה.

והביא לזה הגר"ח ראיה מדין אש, דאמרינן לקמן ס. שאם הדליק ונתלבה האש ברוח שאי"מ אינו חייב על האש, אף שלגבי אדם המזיק ברוח שאי"מ חייב וחשיב מעשיו, מ"מ כלפי יצירת מזיק אש לא אמרינן שנחשב כאדם המזיק וחייב על רוח שאי"מ, דלא אמרינן דיני אדם המזיק ביצירת מזיק. הרי שלדין יצירת מזיק צריך פשיעה גמורה, ולא מהני חיוב של אדם כמו פשיעת אבידה. והדברים מבוארים בתוס' ב"מ שם שכ' דר"י דס"ל דנתקל לאו פושע אע"ג דלא הוי אנוס גמור, מ"מ בנשברה כדו ולא סילקה פטור, דלא חשיב בור אלא שנעשה בפשיעה, אבל כשנעשה באונס כעין גניבה ואבידה כמו רוח שאינה מצויה פטור[[1]](#footnote-2).

ועי' בחזו"א שתמה למה לא הביא הגר"ח ראיה מסוגיא דלעיל כט. מודה ר"מ לרבנן במעלה קנקנין וכו' ברוח שאי"מ והזיקו שפטור עליה, הרי שאף שאדם חייב ברוח שאי"מ לגבי נזקי אדם שאם נפל ברוח שאי"מ והזיק חייב, מ"מ לגבי כרית בור צריך פשיעה גמורה. וכן מוכח לקמן נה: שד' דברים התורה מיעטה בשמירתן וכו' בור ואש וכו' הרי שאינו חייב אלא בפשיחעה גמורה והחיוב שלהם הוא רק בדרגא של פשיעת ש"ח.

ב. וחזר הגר"ח והק' דהטור בסי' תיג פסק בשני קדרין שהיו מהלכין וכו', אם לא היה לראשון פנאי לסלק או להזהיר פטור דנתקל לאו פושע, ולא חילק בין מקום מדרון לדרך ישרה, ולמה לא חייב בדרך ישרה כמו שחייב במעביר חבית. וכאן הרי הוא אדם המזיק, דאדם מועד לעולם לעולם ובאונס כעין אבידה חייב.

ותי' הגר"ח דאין ה"נ לעולם בדרך ישרה הוי אדם מועד לעולם כעין אבידה. אלא דמ"מ פטור עפ"י המבואר לקמן מח: ששניהם ברשות הזיקו זא"ז חייבים, הוזקו זב"ז פטורין, ונתקל בדרך ישרה אף שהוא פשיעה כעין אבידה וחייב מדין אדם, אבל מ"מ כיון שאינו פשיעה גמורה לא מפקיע ממנו שם של הולך ברשות, ושלא ברשות הוא רק בפשיעה גמורה, ולכך יש לו דין של הוזקו זב"ז פטורין, וא"כ שפיר כתב שלרבנן אם לא היה לו פנאי פטור, דכיון שהוא שניהם ברשות פטורים. [ואכתי צ"ע למה לא הביא הטור נפק"מ בדין היה לו לעמוד].

ג. הרי למדנו מדברי הגר"ח שפשיעה כעין אבידה אף שאדם מתחייב עליה. מ"מ אינה מחייבת כורה בור, דבכורה בור בעינן פשיעה גמורה, כמו"כ אינה מפקיעה שם של שניהם ברשות. ונראה דכל מה שכתב הגר"ח בדין דרך ישרה אפשר לומר בדברי הרא"ש, למה השני הוי אדם המזיק לר"מ טפי מרבנן, דהרא"ש ס"ל דלרבנן נתקל לא הוי פושע, אין הכוונה שהוא אונס גמור, שהרי ש"ש חייב עליה, וע"כ צ"ל דלרבנן הוי אונס כעין גניבה ולכך ש"ש חייב עליה. ומעתא כשאומר הרא"ש דלר"מ שנתקל פושע ואפי' השני חשיב פושע קצת, הרי שהיא קצת יותר מפשיעה של גניבה, וע"כ היינו פשיעה כעין אבדה. ולפי"ז ניחא דברי הרא"ש דלשני בנפילתו איכא פשיעה קצת כעין אבידה, ופשיעה זו מחייבת מדין אדם המזיק, אבל אינה מחייבת מדין כורה בור, שלחייב בור צריך פשיעה גמורה של כריה כמוש"כ הגר"ח. ולכך אף שהשני הוא אדם המזיק, מ"מ לגבי משאו אינו בור שלו, דאין כאן פשיעה כלפי כרית בור. ולפי"ז ניחא נמי למה השני צריך טענה דהיה לו לעמוד, ולמה אינו מתחייב מדין פשיעה קצת ולמה צריך כאן צירוף, ולהנ"ל ניחא שהרי כתב הגר"ח דפשיעה קצת שהיא כעין אבידה יכולה לחייבו מדין אדם המזיק, אלא דיש לו פטור של שניהם ברשות, ולזה צריך היה לו לעמוד ולא עמד, וזה מפקיע ממנו שם של ברשות, ושוב חייב מדין פשיעה כעין אבידה לחייבו מדין אדם המזיק. והצירוף בדברי הרא"ש הוא נפלא, דהפשיעה קצת היא להחשיבו כאדם המזיק, אלא דהוא ברשות, וצריך היה לו לעמוד כדי להפקיע ממנו שם של שניהם ברשות.

**הניחא לשמואל אלא לרב וכו'.** בחי' ר' שלמה זצ"ל נסתפק אי כוונת הגמ' להק' שלרב דמומונו דלא אפקריה הוי כשורו, א"כ ה"נ גופו יהא כשור וחייב בו כלים. או דכוונת הגמ' דלרב הוי אדם המזיק. ובפשיטות יסוד דברי רב דכל בור שהוא ממונו אף שהוא חפצא של בור, מ"מ סו"ס כיון שהוא ממונו חייב עליו מדין שור, וא"כ ה"נ אף שהאדם הוא תקלה מ"מ כיון שאינו הפקר הרי הוא חייב עליה מדין שור. אך אפשר שיסוד דברי רב הוא שדנים לא כמו צורת הנזק שהוא בור, אלא לפי הדבר שעליו האחריות, ולכך אבנסו"מ אף שצורת הנזק הוא בור מ"מ כיון כיון שהוא ממונו הוי שורו, וא"כ ה"נ האחריות הוא אדם.

1. ועי' בדברי יחזקאל בסי' נ' שציין לרשב"א לעיל כח: גבי נתקל בקרקע ונישוף באבן חייב, והק' הרשב"א לר"מ שנתקל פושע למה חייב הרי איהו דאזיק אנפשיה. ותי' הרשב"א ונ"ל מכאן דאפי' למ"ד נתקל פושע לאו פושע גמור כאמרינן אלא שאינו אנוס, ואינו כפשיעה שחייב עליה ש"ח, ולכאו' כוונתו דהוי פשיעה כעין אבידה שש"ח פטור ואדם חייב, שהרי ר"מ ס"ל שאם הפקיר נזקיו לאחר נפילה חייב, הרי שמהני כרית בור ע"י פשיעה כעין אבידה. ועי' במשנת ר"א סי' יג. [↑](#footnote-ref-2)