מראי_מקומות_נדה-הרגשה_ב
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות נדה - הרב יהושע ננקינסקי

★הא דבעי הרגשה אם זה גזה"כ שצריך הרגשה, או שצריך בירור ודאי.

יל"ע בסד"ט [קצ-צג] מד"ה "וטרם אכלה, וכבר, ונלע"ד.

ובבינ"א [ז-ט] נקט **שיש שני דברים**.

**א.** דין ודאי = כדברי ר"ע.

**ב.** דין הרגשה = דברי שמואל. ולפ"ז שמואל דמיירי בדקה קרקע עולם. מיירי בודאי מגופה **דבדקה שפיר** ובכ"ז טהורה.

והא דאיצטריך לדם ולא לכתם, עיין בסד"ט דמיירי כלפי הדם גופו דטמא בלי הרגשה, בזה התחדש שבעינן ודאי, וספק טהור.

וד"ז תלוי בהבנבת טומאת מקור, האם הוא מדיני נדה וא"כ שפיר נתמעט "מדם ולא כתם".

אבל אם הוא טומאת מגע דנגע במקור מנ"ל דהתמעט.

וכעי"ז בחו"ד [קצו-ג] גבי **דם בלי הרגשה בז"נ** שהתמעט מדין "דם ולא כתם" ולא מדין הרגשה, דגבי ז"נ לא אכפ"ל שבלי הרגשה, דבז"נ סותר דבעינן נקיים, ומדין דם ולא כתם יתמעט ולא יסתור.

ובסד"ט [בצד שכל דברי שמואל זה מדין ודאי] דייק מהגמ' "אלא אפילו קרקע דמבדק שפיר דאיכא למימר מגופה אתיא" [דכ"ז רק הו"א], קמ"ל דאינו כן, אלא **אכתי הוה ספק**. [דאימור לא בדקה שפיר].

וע"ע בט"ז [קצב-א] בשם הרב המגיד דבעינן הרגשה אפי' בודאי. וכן בט"ז [קצ-א].

וע"ע בשו"ת מהר"ם מלובלין [ב], וכן הוכיחו מדברי שמואל [נדה מג.] גבי שכבת זרע דבעי הרגשה, ושם ודאי הוה גזה"כ [לא דין בירור דאין כל ספק].

וע"ע נוב"י [נה].

וע"ע מהר"ח או"ז [סוס"י קיב] [הובא בדרכ"ת קפג-ה].

**נמצאנו למדים דכתם טהור -**

**א.** חסר בהרגשה.

**ב.** דלא הוי **ודאי** מגופה.

**ג.** "דם יהיה זובה בבשרה" שתראהו מגופה ולא שתמצאהו בבגדה [רש"י ב"ק לח: ד"ה מרקם].

**ד.** בחו"ד [קצו-ג, קצ-יח] משמע שמחלק בין דם ממש לכתם.

**ה.** ר' עובדיה, הובא במהר"ח או"ז דנמצא בפנים חשיב בבשרה גם בלי הרגשה, עיש"ה.

★לענין הרגשת זיבת דבר לח.

הנוב"י ס"ל דהוה הרגשה, עיין בתשובה נה, אבנ"ז יור"ד [רכג].

חכ"א ובינ"א [ז].

וע"ע בהגהות מבן המחבר בנוב"י [תנינא קיח.].

והחת"ס בשם רבו ר' נתן אדלר דלא חשיב הרגשה, שו"ת חת"ס [קמג, קנג, קסז, קעא], ובסד"ט [קצ-א].

ובחת"ס מוכיח מדברי הגמ' בדף ג "אי איתא דארגשה הוה מיתרעא", ובשלמא אם זה זעזוע שפיר מתעוררת, אבל אי הוה זיבת דבר לח אין סיבה להתעורר, עי"ש.

★מקום הרגשת הזיבה דבר לח.

בחו"ד [קצ-א] נקט כנוב"י דזיבת דבר לח חשיב הרגשה.

רק ס"ל דאינו מטמא אלא שמרגשת **בשעה שיוצא מהמקור** לא אח"כ, ואם כל הרגשתה בשזב בפרוזדור, טהורה "כיון שבשעה שנפל מהמקור לפרוזדור לא הרגישה ורחמנא טהרי' לדם שבא בלא הרגשה מאין יתחיל הטומאה בפרוזדור".

והבין בדעת הנוב"י דגם בהרגישה זיבת דבר לח אחרי שיצא מהמקור דטמאה.

וגם לנוב"י יל"ע, דזה פשוט דזיבה בחוץ לא חשיבה הרגשה, וא"כ יל"ע עד היכן כן החשיב הרגשה, אולי רק סמוך ביותר.

★גבי **בדיקת עד** אמרינן אפי' בלא שאומרת שהרגישה, דמסתמא הרגישה ולאו אדעתיה.

עיין כו"פ [קפג-א], וע"ע סד"ט [קפג-ב] ד"ה "האחרונים", "ומיהו", "ובזה".

וע"ע בשו"ת רע"א [סב], ובינ"א [ח].

וע"ע בשו"ע [קצ-נד] "דבעד הבדוק מטמא בכ"ש והרי הן כראיות לכל דבר" ומיירי גבי קביעות וסת שחיישינן לוסת מבדיקת עד, ולהנ"ל שפיר.

**והכי קי"ל דבדיקת עד הוה דאוריתא.**

וכ"ז מיירי רק בבדיקת עד **לא קינוח**, דקינוח ודאי לא הוה דאוריתא, סד"ט [קפג סד"ה האחרונים].

חו"ד [קצ-א] "ואם מצאה דם בקינוח ליכא למימר הרגשת עד וכו'".

וע"ע בהגהות חת"ס לשו"ע [קפג].

וע"ע בבינ"א [ח].

וע"ע בדרכ"ת [קצ-נז] שמביא מחמירים בקינוח, עי"ש.

★גבי סמוך למ"ר.

עיין חו"ד [קצ-א, בסופו], ולכאורה להנ"ל כמו בדיקת עד דס"ל דהוה דאוריתא ה"נ גבי מ"ר הוה דאוריתא "דאמרינן ארגשיה ולאו אדעתיה".

וע"ע סד"ט [קצ-סז] ד"ה ותו קשיא.

וע"ע ב"פרי דעה" בפתיחה שער החמישי.

**ועיין היטב** בחזו"א [צ-א ד"ה "והנה", "ג-א"].

ועיקר דבריו דלמסקנא אין הוכחה שהרגשת מ"ר מטמאה.

אבל כ"ז גבי דברי תוס' שחידש **שהרגשת הצורך למ"ר** גם בלי הטלת מ"ר.

משא"כ **גבי הטילה** מ"ר שפיר י"ל דהוה דאוריתא גם למסקנא. וד"ז נפק"מ מאוד למעשה היכי לידון קינוח **סמוך** למ"ר.

והא דאשכחן קולת כתמים מפני דהוי דרבנן ולא אמרינן דהוי דאוריתא דאולי הכתם הגיע סמוך למ"ר, קושית הסד"ט [קצ-סוף ס"ק לו, גבי כתם סמוך לתשמיש, ובס"ק ס"ז ד"ה ותו גבי מ"ר].

צ"ל דכל הנושא רק כשנוצר הכתם סמוך למ"ר, אבל כל מי שמוצאת כתם אפי' שהטילה מ"ר מנ"ל שהכתם הגיע סמוך למ"ר, החזקה אומרת שהגיע רק עכשיו, וא"כ שפיר הוי דרבנן.

ואפי' בכתם יבש שודאי נמצא זמן מה, כגון שמסתבר שהתיבש במשך שעה, א"כ ודאי היה כאן שעה, ובשעה זו הטילה מ"ר, וא"כ הוי דאוריתא, י"ל דבשביל לאסור צריך להניח שהטילה מ"ר בדיוק לפני שעה שאם הטילה זמן רב קודם או בתוך השעה הוי דרבנן, רק אם הטילה בדיוק סמוך, ולזה לא חששו.

★בדם בלי הרגשה האשה לא נעשית נדה.

ביחס לדם האם הוא מטמא, עיין רעק"א [שו"ת תשובה סב] שהדם טמא גם למ"ד מקור מקורו טהור בכ"ז הכא **הדם טמא**, דנתמעט רק מדין רואה שהאשה לא נעשית נידה, אבל כלפי הדם יש לו דין דם טמא.

וע"ע בגר"ז קו"א [קפג-ב] "ואין לומר דהאשה טהורה והדם טמא אף שלא בהרגשה וכו'".

וע"ע בחו"ד [קצ-א] דנקט דרק למ"ד "מקור מקורו **טמא**" דם טמא בלי הרגשה [משא"כ אם נסבור מקורו טהור, כמו שנתמעט שבלי הרגשה לא נטמאת האשה דלא חשיב דם נידות ה"נ גם גבי הדם גופו].

ומדברי האחרונים דס"ל דדם בלי הרגשה אינו סותר בז"נ ועולה בטהרה [אבנ"מ ס' כג, חת"ס קע"ג], מוכח דאינו טמא, דאי הוה דם טמא היה לו לסתור כמו דם קושי.

★וכלפי סתירה בז"נ מצינו ג' דעות.

**א.** דסותר כל הז"נ [חו"ד קצו-ג, או"ש איסו"ב -פ"ז-ח].

ובאו"ש הוכיח מדין דם בחתיכה דסותר ז"נ, ה"נ דם בלי הרגשה דתרויהו מחד קרא נפקא.

**ב.** דלא רק דאינו סותר אלא **עולה לז"נ** [אבנ"מ תשובה כג, חת"ס יור"ד קעז, חזו"א קכא-טו].

**ג.** דאינו סותר, אבל אותו יום לא עולה [סד"ט קצד-ד].

★מודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן.

**א.** לרש"י, דילמא ארגשה ולאו אדעתיה.

**ב.** לתוס', אפילו מוחזק לה שלא הרגישה טמאה.

★וברשב"א [ד"ה גמרא אמר שמואל] שביאר למה כתמים זה רק על דבר שמקבל טומאה "ובנמוקי מורי הרב ז"ל טעמא לפי שלא גזר אלא על דם שנמצא בדבר שראוי לטמאו מחמת ריעות דם דאישתכח בגויה ואגב הכי **מטמינן גם האשה.**

וכעי"ז "בחידושי הר"ן" וה"ט משום דבדבר המקבל טומאה כיון שמה שנמצא עליו הכתם טמא גזור בה רבנן כדי שלא יבואו לטהר הבגד וכו'".

וע"ע בתוס' ד"ה כרבי נחמיה.

בפשטות כונתם דהבגד טמא מדין הדם, והרי מיירי בדם בלי הרגשה, ואמאי טמא הרי נתמעט דבעינן הרגשה.

ולרע"א הנ"ל שפיר, דבדיני טומאת הדם לא נאמר דין הרגשה.

או דמיירי למ"ד מקור מקורו טמא וא"כ שפיר מטמא הדם כמו כל דבר שיוצא מהמקור, דם ירוק וכדו'.

וע"ע ב"פרי דעה" בפתיחה שער רביעי ד"ה "וראוי שתדע", וע"ע בחידושי החת"ס.

וע"ע בשו"ת נוב"י [נב] שביאר כל דיני כתמים מדרבנן מהאי טעמא דהדם טמא מדין מקור מקורו טמא ומטמאים את הדם וכ'ו.

וע"ע בחו"ד [קצ-ח] מה שהשיג עליו.

וע"ע בנוב"י [תנינא קכ ד"ה וגם בגוף הדבר] דלמרות שעיקר דין כתמים מתחיל מטהרות [לדבריו הנ"ל] רבנן טמאו את האשה **בגדרי נדה** לא בגדרי טומאה ונפק"מ לספק טומאה ברה"ר עי"ש.

ועוד אפש"ל בדברי הרשב"א, שחז"ל אסרו דם בלי הרגשה אטו טהרות לא שבטהרות טמא מדינא בלי הרגשה, אלא שחז"ל חששו בטהרות **למכשול** **וטעות** שאם תטהר בלי הרגשה יטעו גם בהרגשה, וכלפי טהרות יותר החמירו כדאשכחן בכמה דוכתי.

והיות וכלפי טהרות החמירו מפני הטעות גזרו אח"כ גם על האשה.

וע"ע בחת"ס [קנ] "שתחלת גזרת כתם היה לטהרות ולא פלוג רבנן וטמאו אותה גם לבעלה וכו' עיש"ה.