ד_ סימנים אכשר בי_ רחמנא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / בהמה המקשה

א] באיבעיא דרב משרשיא, כתב הר"ן דהרי"ף השמיטה משום דקי"ל כרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וכ"כ התוס' בביצה ד"ו., עיי"ש.

ובחי' הגרע"א הק', שהרי רב משרשיא בעי גם לדעת ר"מ דל"מ שחיטת האם לבן ט', דמ"מ דילמא במעי אמו ל"מ לו שחיטת עצמו, וא"כ הגם דקי"ל כרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, מ"מ י"ל דל"מ לו שחיטה במעי אמו, שהרי לדעת ר"מ דאין הולד ניתר בשחיטת אמו, ודאי דסימני עצמו מועילים להתירו, ואפ"ה במעי אמו מיבע"ל שמא ל"מ, וא"כ מה מהני הא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ובאמת כן נ' בד' התוס' לקמן דע"ה., דמה"ט איבעיא דר' אושעיא היא גם לרבא, משום דשמא בעודו במעי אמו ל"מ לו שחיטת עצמו "ואפי' לר' מאיר", וזה מתפרש כד' הגרע"א, ודו"ק.

ועד"ז הק', גם במש"כ הר"ן שם בשם התוס', דגם לדעת רבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, מ"מ י"ל דבמעי אמו ל"מ לו שחיטה, דרק בשוחט את הטריפה דאין שחיטת אמו מועלת לו, הוא דמועלת לו שחיטת עצמו, ומשא"כ בעודו במעי אמו, ועפי"ז כתב הגרע"א דאם האם טריפה, ודאי דהוא ניתר בשחיטת עצמו אף בעודו במעי', וכ"ה בתשב"ץ הובא בליקוט ראשונים, ותמה ע"ז, דהרי לר"מ אף כשאינה טריפה אינו ניתר בשחיטתה, ואפ"ה מיבע"ל שמא ל"מ לו שחיטת עצמו, וא"כ ה"ה כשהיא טריפה.

ב] והנה למש"כ הרא"ש בסימן ה' דגם לדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, כ"ז הוא אם יצא אחר השחיטה חי לאויר העולם, אך אם מת במעי אמו, ה"ה ניתר בשחיטתה, הרי נ' פשוט דזהו הא דבעי רב אושעיא לדעת ר"מ, דעד כאן לא קאמר ר"מ בן פקועה טעון שחיטה ה"מ היכא דיצא לאויר העולם, אבל במעי אמו לא שריא ליה שחיטה, והיינו שהרי כל הא דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, הוא רק כשיצא לאויר העולם, אך בעודו במעי אמו, ה"ה ניתר בשחיטתה, וע"כ י"ל דל"מ לו שחיטת עצמו.

ולפ"ז הרי שפיר י"ל דלפ"מ דקי"ל כרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ואף במקום שהוא ניתר בשחיטת אמו, מהניא לי' שחיטת עצמו, ה"נ מהניא שחיטת עובר בעודו במעי אמו, דאף דאיבעיא דר' אושעיא הויא אף לדעת ר"מ, אך הרי היינו משום דגם לדעת ר"מ הוא ניתר בשחיטת אמו בעודו במעי', וכ"ז הוא אם לא ס"ל להא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וע"כ י"ל דכיון שהוא ניתר בשחיטת אמו אינו ניתר בשחיטת עצמו, אך לפ"מ דקי"ל דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ואף כשהוא ניתר בשחיטת אמו, ה"ה ניתר בשחיטת עצמו, ה"נ עובר במעי אמו ניתר בשחיטת עצמו.

ומה"ט נמי הגם דמיבע"ל דלא תועיל שחיטת עובר במעי אמו גם לדעת ר"מ, מ"מ היכא שהאם טריפה י"ל דתועיל לו שחיטתו, דכל הצד דל"מ לו שחיטת עצמו, הוא משום שבעודו במעי אמו ה"ה ניתר בשחיטתה, אך כשאמו טריפה ואין הוא ניתר בשחיטתה, ודאי דמהניא לי' שחיטת עצמו.

ג] אמנם בדעת הר"ן אי"ז מתישב, שהרי בדבריו מבו' דס"ל דלר"מ חדשים גרמי, ולפ"ז הרי דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, אף אם מת אחר שחיטה בעודו במעי', ולפ"ז לא א"ש מש"נ.

אך נ' דאכתי י"ל בזה, שהרי כתב הרמב"ן להלן במתניתין, ז"ל, הא דתנן בן ט' חי טעון שחיטה לר"מ, פירש"י ז"ל דטעמיה דר"מ משום דקסבר חדשים קא גרמי לשוויי' בהמה באפי נפשה וכו', ולדבריו תימה הוא לר"מ מצא בה בן ט' מת דרישא אמאי שרי והא כלו לו חדשיו קודם שמת וחדשים גרמי ליה לשוייה בהמה באפי נפשה, ולאו קושיא היא דכל דליכא שחיטה בגופו מודה ר"מ דמתרבי מכל בבהמה תאכלו, אבל בן ט' חי דאיכא שחיטה בדידי' לא מרבי ליה ר"מ, עכ"ל.

ולפ"ז הרי נמצא, דאף בן ט' חי, אינו מופקע מהיתר שחיטת אמו, אלא דכ"ז שהוא ניתר בשחיטת עצמו אחר שנולד אנו ניתר בשחיטת אמו, אך אכתי י"ל שבעודו במעי אמו דינו הוא שאינו ניתר אלא בשחיטתה.

וביותר נראה, שהרי בעת שנשחט וכבר הוי בן ט' מת, תו ה"ה ניתר בשחיטת אמו, וע"כ שפיר י"ל שלא יהא ניתר בשחיטת עצמו, דהגם שקודם שנשחט לא הי' ניתר בשחיטת אמו, אך כיון דע"י השחיטה כבר הוי דינו שהוא ניתר בשחיטת אמו, תו י"ל שלא תועיל שחיטת עצמו להתירו.

ולפ"ז שוב י"ל כמש"נ, דלפ"מ דקי"ל כרבא דאף במקום שהוא ניתר בשחיטת אמו, מהניא לי' גם שחיטת עצמו דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ע"כ אף בעודו במעי אמו מהניא לי' שחיטת עצמו, דהגם דאיבעיא דגמ' הויא גם לדעת ר"מ, אך הרי היינו משום דגם לדעת ר"מ מהניא לי' שחיטת עצמו כשהוא מת, וכמש"נ.

במש"כ התשב"ץ דהשוחט עובר במעי טריפה מהניא לו שחיטת עצמו, משום שאינו ניתר בשחיטת אמו, ודמי לדינא דרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ילה"ע מזה ע"ד התבו"ש שנקט דהא דבשוחט טריפה מהני שחיטה להולד, הוא רק באותה המידה דל"מ שחיטת הטריפה, אך לענין לטהר מידי נבילה דע"ז הועילה שחיטת הטריפה, ל"מ שחיטת הולד, עיי"ש מש"כ עפי"ז בדין אבר היוצא מעובר דטריפה, והנה לפ"ז הרי בהושיט ידו למעי טריפה ושחט עובר שבמעי', בדין דלא תועיל לו שחיטתו, דכיון דלגבי לטהר מידי נבילה מהניא לי' שחיטת אמו, הרי דכלפי זה ל"מ לו שחיטת עצמו, וא"כ ל"ש שתועיל לו שחיטת עצמו כלל.

ובע"כ מד' התשב"ץ כמש"נ במק"א לדקדק מל' הראשונים, דכיון דשחיטת טריפה אינה מועלת להתיר את הולד באכילה, ע"כ תו מהניא לולד שחיטת עצמו לגמרי, וע"כ ה"נ בשוחט ולד שבמעי טריפה, מהניא לי' שחיטת עצמו לגמרי.

שוב העירוני דיש לדחות, דהא דבשוחט טריפה ל"מ שחיטת העובר רק למה ששיירה שחיטת האם, הוא משום דכלפי יותר מזה כבר הוי כשחוט, ול"ש לשחטו, אך בעובר במעי טריפה שפיר מהניא לו שחיטת עצמו לגמרי, והראשונים לא דימו זל"ז אלא להצד ההפוך, דאם בטריפה אמרי' דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ה"נ בשוחט עובר שבמעי' הי' לנו לומר דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וע"ז חילקו דשאני שוחט טריפה דל"מ לו שחיטת אמו, ומכח טעם זה בדין שתועיל לו שחיטת עצמו לגמרי, וכל הא דל"מ לו שחיטת עצמו לגמרי, הוא משום שהוא שחוט, וה"ט ל"ש בשוחט עובר שבמעי טריפה.