שיעור ח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיח - בישול

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **בישול**

##### סימן שיח סעיף ד

##### שיעור ח

**בישול אחר בישול**

* **נתבשל כמאב"ד ולא נתבשל כל צרכו.**
* **ביצה מתי חשיב שנתבשלה כל צרכה.**
* **שרה בכלי ראשון מער"ש ליתנו בשבת בכ"ר.**
* **שרה בכ"ר אמאי שרי ליתנו לכלי שני.**
* **דבר יבש שיש בו מעט רוטב.**

**דעת הרמב"ם שתבשיל שלא נתבשל כ"צ שייך בו בישול**

א] [המשך – סעיף ד] **תבשיל שנתבשל וכו' ואם לא נתבשל כל צורכו ואפילו נתבשל כמאכל בן דרוסאי שייך בו בישול אפי' בעודו רותח וכו'.** מבואר דעת השו"ע דכל שלא נתבשל כ"צ יש בו עוד בישול, עד שיתבשל כל צורכו. וכן דייק בב"י מלשון הרמב"ם, שכתב (פרק ט הלכה ג) "המבשל על האור דבר שהיה מבושל כל צרכו או דבר שאינו צריך בישול כלל פטור", דעד שלא נתבשל כ"צ יש בו עוד חיוב בישול. והיינו שאף שברור שהמבשל בתחילה עד שיבוא למאכל ב"ד חייב, דהא מתקנו לאכילה ע"י בישול, מ"מ ס"ל להרמב"ם ששייך לחייבו עוד פעם משום בישול. ועמד בזה הביה"ל (ד"ה שייך) וז"ל ואף דהיה יכול לאכול ע"י הדחק מתחילה את התבשיל וחייב על שיעור כמאב"ד משום מבשל, וכמו שכתב הרמב"ם בפ"ט ה"ה, מ"מ המסייע לגמור כל צרכי בישולו גם הוא בשם מבשל יקרא מן התורה וכו'.

**אם האיסור הוא רק מחמת שגומר בישולו, או כל שמוסיף בבישולו חשיב בישול**

ב] ויש לדון בדין זה, אם כל מה שמוסיף בבישולו חשיב בישול עד שיתבשל כל צרכו, וכל הדין שאין בישול אחר בישול היינו רק במבושל כל צרכו. או דילמא שאם הוסיף בבישולו אך לא התבשל בישול גמור כל צרכו אינו חייב, כיון שכבר קודם לכן היה ראוי לאוכלו ע"י הדחק, ולא יתחייב אלא אם בישלו ועשה בו תיקון גמור כל צורכו, דאז יש חשיבות לבישולו לחייבו על כך, וכן הסתפק בחוט שני (ח"ב פכ"ט סעיף ט אות ב). ובמנחת שלמה (ח"ב סי' ו אות ב ד"ה ולכן בסופו) דייק מהאגלי טל (אופה סעיף ז) שכתב "אבל אם לא היה מבושל כל צורכו אף שהיה מבושל כמאכל ב"ד ובא זה **וגמרו** חייב", א"כ משמע דלא יתחייב אלא אם בשלו כל צרכו, וכתב המנחת שלמה דאין נראה כן, אלא כל תוספת בישול שמוסיף יתחייב. ומלשון הביה"ל שכתב "המסייע לגמור כל צרכי בישולו" משמע דרק אם מבשל עד שיגמר בישולו חייב.

והסברא בזה נראה, דהרמב"ם מודה דכל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי הוי כמבושל ואין בישול אחר בישול, ומ"מ כשגומר כל צרכי בישולו חייב, כיון שמצרכי הבישול הוא לגומרו שיהיה מוכן לאכילה כדרכו ולאו דווקא ע"י הדחק, ועל כן כשגומר את הבישול לגמרי יש לחייבו מחמת שעושה דבר שהוא מצרכי הבישול. ודוגמא לזה מצינו גבי מגיס שכתב בכל בו (סי' רנ"ג) דמגיס חייב אף במבושל כ"צ, ולשון הרמב"ם (פ"ט ה"ד) "אחד נתן את האור וכו' ובא אחר והגיס כולם חייבים משום מבשל שכל העושה דבר מצרכי הבישול הרי זה מבשל", וכמ"ש הרשב"א (יח:) "שכן דרך להגיס תדיר שלא יחרכו" [וכ"ה בר"ן ו: ודייק כן מהירושלמי]. ומבואר ענין זה, דאף בדבר שכבר מבושל ולא שייך בו עוד מלאכת בישול, מ"מ עדיין שייך שיהיה חייב עליו משום בישול כל שעושה דבר שהוא מצרכי הבישול. וכמו"כ איתא ברמב"ם שם (הלכה יא) גבי כיבוס "ומכבס בגדים הרי הוא תולדת מלבן וחייב. והסוחט את הבגד עד שיוציא המים שבו הרי זה מכבס וחייב, שהסחיטה מצרכי כיבוס היא, כמו שההגסה מצרכי הבישול". והיינו דאף שעצם הסחיטה אינו מלבן יותר את הבגד, מ"מ חייב משום מלבן כיון שהוא מצרכי הכיבוס והוי תולדת כיבוס, וזה הטעם במגיס. וא"כ אפשר דה"ה המבשל אחר שהתבשל כב"ד, דאינו חייב משום בישול דאין בישול אחר בישול, ומ"מ כל שגומר הבישול כל צרכו חייב, דהוא מצרכי הבישול.

**נידון זה תליא במחלו' הט"ז וש"א לקמן**

ג] אמנם לקמן (סעיף ו) כתב השו"ע "כלי שיש בו דבר חם שהיד סולדת בו מותר להניחו בשבת ע"ג קדרה הטמונה כדי שישמור חומו ולא יצטנן", וכתב במ"ב שם (ס"ק נ) "ואפי' לא נתבשל כ"צ דאמרינן לעיל בסעיף ד דיש בו משום בישול אפי' ברותח, שאני הכא דלא יבוא על ידי זה לידי בישול גמור רק שישתמר חומו בתוכו [ט"ז], אבל הרבה אחרונים חולקין עליו וס"ל דאינו מותר רק בנתבשל כ"צ דיש לחוש שמא יתווסף מעט בישול ע"י החום". ולכאו' הוא ממש נידון הנ"ל, ודעת הט"ז להקל דדווקא אם יגמר בישולו ע"י זה חייב, ואילו דעת המ"ב דאף אם מוסיף בבישולו משהו ג"כ חייב. ועיי"ש בשעה"צ (ס"ק עב) דכתב שדעת הר"ן כט"ז, אמנם החזו"א (סי' לז ס"ק טז) דחה זאת שאין ראיה מדברי הר"ן, ודעתו כדעת המשנ"ב דכל שלא נתבשל כל צרכו אסור להניחו ע"ג קדירה, שיש איסור להוסיף בבישולו אף שלא יבא לידי בישול גמור. וא"כ לפ"ז וודאי דיש להחמיר כדעת המ"ב והחזו"א ולאסור להוסיף בבישול אף שלא יבא לידי גמר בישול.

**ספק לגבי ביצה מתי חשיב שנגמר בישולה**

ד] ויש לדון בביצה מתי נחשב מבושל כל צרכו, ומתי נחשב כב"ד. דהרבה אנשים אוכלים ביצה רכה, ומ"מ יש לו חשיבות אחרת בביצה קשה. ונפק"מ אם יהיה מותר לשרות ביצה רכה במים חמים כגון לחממה לתינוק וכדו', דאי נימא דהוי כנתבשל כל צרכו אם כן אין בישול אחר בישול, ומותר לחממה במים רותחים, אמנם אם הוי כאינו מבושל כ"צ, יהיה אסור להניחה במים רותחים לחממה, שהרי הוא מוסיף על הבישול.

**דבר יבש ששרה בכלי ראשון, אם מותר ליתנו שוב בכ"ר**

ה] והנה גבי דבר יבש שנתבשל שאין בו בישול אחר בישול, כתב במ"ב (ס"ק לא) דזהו דוקא אם נתבשל "אבל אם לא נתבשל אלא נשרה מערב שבת בכלי ראשון שהיד סולדת בו, אסור לשרותו בחמין שהיד סולדת בהן בשבת, דאע"ג דאין כאן תוספת בישול, מ"מ כל זמן שלא נתבשל ממש אלא היה בכלי ראשון נתוסף בו קצת בישול כשמניחו פעם שני בחמין. ויש מקילין בדבר וכו' וטוב להחמיר בכל גוונא וכו'. וכל זה לענין לשרותו בכלי ראשון, אבל לשרותו בכלי שני אף שהיס"ב יש להקל בכל גוונא, כיון שבערב שבת נשרה בחמין שהיד סולדת בו". והיש מקילים הוא דעת הרמב"ם (פכ"ב ה"ח) דהתיר לשרות בחמין אם כבר נשרה בכלי ראשון בער"ש. והקשו הדרישה (אות ד ד"ה גם) והפמ"ג (א"א ס"ק יד) דדברי הרמב"ם סותרים זה לזה, דכיון דס"ל שכל שלא נתבשל כל צרכו עדיין שייך בו חיוב משום בישול [וכמו שנתבאר לעיל], א"כ איך התיר לשרות פעם שניה בכלי ראשון, והרי בכ"ר ודאי אינו מתבשל כל צרכו וא"כ יש לחוש שיוסיף בבישולו. אמנם זה קשה רק אי נימא דהרמב"ם ס"ל שכל תוספת שמוסיף על בישולו אסור משום בישול, אבל לשיטות שלפי הרמב"ם אסור רק אם גומר את בישולו ומשום שהוא מצרכי הבישול, א"כ ניחא, דזה לא חששו שיגמר בישולו ע"י שרייתו בכ"ר פעם שנית, ומה שמוסיף בבישולו אין בזה איסור דאין בישול אחר בישול. אך מ"מ ודאי להלכה אין פוסקים כן, וכמשנ"ת לעיל דעת המ"ב והחזו"א שכל שמוסיף בבישולו הוי בישול.

[ודעת הרא"ש (פ"ג בשבת סי' יא) דאין חיוב במגיס אחר שכבר נתבשל, וביאר מה ששנינו בביצה (לד.) דאחד נותן את האור וכו' ובא זה והגיס כולם חייבים, דאיירי כשהגיס קודם שנתבשל כמאכל בן דרוסאי, וחייב בהגסה דעי"ז קירב את בישולו שיתבשל יותר מהר. ומדבריו עולה חידוש דאף שבפועל מחמת הגסתו לא גרם שהתבשל, וגם בלא מעשיו היה מתבשל בסוף, מ"מ כיון שע"י שהגיס נתקצר זמן הבישול חשיב שהוא ג"כ מבשל. ונראה דגדר החיוב הוא כשנים שעשו זה אינו יכול וזה אינו יכול ששניהם חייבים, וה"ה הכא כל אחד לבד לא היה יכול לגרום שיתבשל בשיעור זה, ומשו"ה שניהם חייבים].

ו] והנה העולה מזה להחמיר באלו ב' ההלכות. א. שאסור להוסיף בבישולו אחר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי. ב. דאסור לשרות אחר שריה. ומ"מ מצינו במשנ"ב לקמן (שעה"צ ס"ק סג) שצירף ב' שיטות אלו להחשיבם כס"ס להקל, ויישב בזה מנהג העולם, דכתב שם לגבי הכנת תה בשבת, שהיו שנהגו לערות רותחין על עלי התה מער"ש, וייבשו אותם כדי שלא יהיה לח שנצטנן [שיש בו משום בישול], ואח"כ בשבת היו מערים רותחים פעם שניה. ולכתחילה אסר זאת המ"ב כיון דעירוי מבשל כדי קליפה ואף אותה קליפה אינה מתבשלת יותר ממאכל ב"ד [וכ"כ בשער הציון לעיל ס"ק ה], והלא קיי"ל דיש בו עוד בישול, וניחוש שבעירוי השני יוסיף משהו בבישולו. אך מ"מ בדיעבד יישב המנהג, דמצרפים את דעת הרמב"ם דאין שריה אחר שריה וה"ה דאין עירוי אחר עירוי, והוי ס"ס דילמא אין בישול אחר שנתבשל כב"ד, ואף את"ל דיש בישול מ"מ דילמא קיי"ל כרמב"ם דאין בישול בשריה אחר שריה, וה"ה עירוי אחר עירוי.

**שרה בכ"ר אמאי שרי ליתנו בכלי שני**

ז] ועוד כתב המ"ב (ס"ק לא) "אבל לשרותו בכלי שני אף שהיד סולדת בו יש להקל בכל גוונא, כיון שבער"ש נשרה בחמין שהיד סולדת בהן", והנה לקמן (ס"ק לד) כתב המשנ"ב דשריה בכלי שני [בדבר שלא נשרה מער"ש בכלי ראשון] אסור, משום דמיחזי כמבשל. ולכאו' למאי דקיי"ל שאסור לשרות פעם שניה בכלי ראשון [דלא כהרמב"ם] דיש לחוש לבישול והוא חשש דאורייתא, אמאי לא נחוש גם בזה שלא לשרותו בכלי שני משום דמיחזי כמבשל. ואף דיש לדון בו דהוא ס"ס דדילמא אין בישול אחר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי, וכמו שכתב השעה"צ גבי הדחת עלי תה בשבת, מ"מ יש לחוש שמא אפי' כמאכל בן דרוסאי לא התבשל, ושייך בו בישול לכו"ע, ויהיה אסור לשרותו בכלי שני משום דמיחזי כמבשל. וצ"ל דכיון דהוא איסור דרבנן לא גזרו בזה, ועוד דשני תי' הם בתוס' בשבת (דף לט. ד"ה כל) ולתי' שני שם לא אסרו משום מיחזי כמבשל.

ח] אמנם עדיין יש להקשות מהא דאיתא לקמן ס"ה דאסור ליתן פת בכלי שני שהיד סולדת בו, וכתב המשנ"ב (ס"ק מב) דדעה זו סוברת שיש דברים קלי בישול שמתבשלים אף בכלי שני, ועל כן אסרו ליתן פת שהיא רכה בכלי שני דשמא יתבשל, וכתב דה"ה שבכל דבר יש לחוש לכל דבר שמא מקלי הבישול הוא ואסור אף בכלי שני. ולפי"ז קשה אמאי לא אסרינן לשרות שוב בכלי שני, הא יש לחוש שהוא מקלי הבישול ויתבשל ע"י השריה. ואף דהחזו"א (סי' נב ס"ק יח) חולק על המ"ב דלא מצינו בגמ' לחוש לקלי הבישול אלא גבי מלח, וא"כ די לנו לאסור פת כמ"ש בסמ"ג, ואין להוסיף ע"ז. מ"מ יעויין בחוט שני (ח"ב פכ"ט ס"ק יז) שהעיר מדברי היראים (סי' רעד עמ' קלד) דלהדיא כתב לחוש אף בשאר דברים שמא מקלי הבישול הם. וצ"ל דסמכינן על דעת הטור [שהביאו השו"ע שם בשם יש מתירין], דפליג ולא חשש לקלי הבישול בכלי שני, וע"כ אין לאסור בשריה נוספת בשבת בכלי שני.

**דבר יבש ויש בו מעט רוטב אי יש בו בישול אחר בישול**

ט] וכתב השו"ע **אבל דבר שנתבשל כבר והוא יבש מותר לשרות בחמין בשבת.** וכתב המ"ב (ס"ק לב) "רוצה לומר שהריקו המרק ממנו". והנה דעת המנחת כהן (משמרת השבת שער ב פ"ב תנאי הב') דתבשיל שיש בו יבש ולח אזלינן בתר רובא, ואם הרוב יבש אין לחוש לבישול בלח אף שנצטנן. ומדברי המ"ב כאן מדוייק לא כן, אלא דווקא אם הריקו המרק ממנו מותר לחממו כשנצטנן ולא סגי במה שדרובו יבש. ומ"מ מבואר במשנ"ב שכל שהריקו המרק אין לחוש למעט רטיבות שבו, כיון שכבר התבשל בעבר.

ומצוי שמפשירים בשבת חלות קפואות ע"ג דוד מים חמין וכדו', ויש לידע דכשהוקפא בלא שקית יש בו רטיבות שנספגה בו מהמקפיא, ואותם מים לא נתבשלו מעולם וא"כ עכשיו מתחמם ויכול לבוא ליד סולדת בו והוא בישול גמור. אמנם אם הוקפא בתוך שקית, יש להקל להניח את החלה להתחמם כיון שהיא דבר יבש ואף שיוצאת מהחלה מעט לחות אין לחשוש לזה דדמי שתבשיל שהריקו ממנו את המרק שאין חוששים למעט הלחות דכבר נתבשל בשעת האפיה.

**דינים העולים:**

1. דבר שלא נתבשל כל צרכו לדעת הרמב"ם אסור לגמור בישולו ולהמ"ב והחזו"א כל תוספת בבישול אסורה.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**