375 יוליך הנאה לים המלח
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק וישלח י"ז כסליו תשס"ז

ע"ז דמ"ט:, נטל ממנה עצים וכו' אפה בו את הפת אסורה בהנאה, נתערבה באחרות כולן אסורות בהנאה, ר"א אומר יוליך הנאה לים המלח, אמרו לו אין פדיון לע"ז, נטל הימנה כרכור וכו' ארג בו את הבגד הבגד אסור בהנאה, נתערב באחרים ואחרים באחרים כולן אסורין בהנאה, ר"ט אומר יוליך הנאה לים המלח, אמרו לו אין פדיון לע"ז.

**א'**

א] ביסוד ההיתר דיוליך הנאה לים המלח, פליגי הראשונים ז"ל, וכמו שיתבאר.

דהנה ז"ל בעה"מ, ול"נ אפי' יין נסך ואפי' יין ביין כך דינו, ואע"ג דאמר ר"נ הלכה יי"נ יין ביין אסור, ל"ק כאן קודם פדיון כאן לאחר פדיון, ודר"א לחוד ודרשב"ג לחוד ולא קא נגען בהדי הדדי ולא מידי וכו', אע"ג דקי"ל דיש פדיון לאיסורי ע"ז, ה"מ ע"י תערובת ובהנאה, אבל בעיניהו אי נמי באכילה לא שמעי' לי' לר"א דאמר יש פדיון, ובשאר איסוה"נ נמי לא אמרו יש פדיון ולא גמרי' מאיסורי ע"ז, דאיכא למימר דילמא שאני ע"ז שתופסת את דמי' לפיכך יש פדיון לאיסורה, דומיא דפירות שביעית בדרך מקח שזה יוצא וזה נכנס ופרי עצמו אסור, ואע"פ שראינו לרב רבי שמואל ז"ל מרומרוג שכתב כי ה"ה לערלה וכלאי הכרם, לא נראה לנו כן, עכ"ל.

ומבו' בד' בעה"מ דיסוד ההיתר דיוליך הנאה לים המלח, הוא מדין פדיון, דחשבי' לי' כפדיון הע"ז ופקע איסורה מינה, והיינו כמו שפירש הר"ן, דאף שאין ע"ז יוצאת מידי איסורה בפדיון, מ"מ כל שנתבטל מה"ת הקילו חכמים בכך שנראה אותו כאילו הוא נפדית, ואשר ע"כ ס"ל דהגם דבדינא דרשב"ג דימכר חוץ מדמי יי"נ שבו פסקינן דהלכתא כוותי' בחבית בחבית אבל לא ביין ביין, היינו משום דהתם לא פקע האיסוה"נ מן היי"נ המעורב, וע"כ הוא שאסרו ביין ביין למכור חוץ מדמי היי"נ, ומשא"כ במוליך הנאה לים המלח דהוי זה פדיון על הע"ז ופקע איסור ע"ז מינה, ה"ז מועיל אף בתערובת דיין ביין.

וכ"ה בתורי"ד לקמן דע"ד., ז"ל, ימכור כולו לגוי חוץ מדמי יי"נ שבו, פי' ל"ד הך פלוגתא לפלוגתא דר"א ורבנן וכו' דר"א אמר יוליך הנאה לים המלח וחכ"א אין פדיון לע"ז, דהתם הוי שרי ר"א להוליך דמי הנאה לים המלח ובתר דפדה להנאת ע"ז מותרות כל החביות למוכרן, ואע"ג דמוכר חבית של יי"נ ומקבל דמי' ונמצא נהנה מע"ז מותר, משום דכבר פדאו ופקע לי' לאיסורא, אבל אם לא פדה ע"ז יש לומר דאסר ר"א למכור כל החביות לגוי חוץ מדמי חבית יי"נ, כיון דלא פדה חבית יי"נ בכל חדא וחדא איכא לספוקי דילמא הדא הוא דיי"נ, ואע"ג דמתנה בהדי' חוץ מדמי יי"נ לא מיפקע איסורי' בהכי, ואי"ז דרך פדיון, ודוקא דרך פדיון שרי ר"א אבל זה שאינו דרך פדיון כרבנן דפליגי עלי' דר"ש ס"ל, י"ל דבדרך פדיון שרי ר"א כ"ש למכור כולו לגוי חוץ מדמי יי"נ שבו שאינו נהנה מיי"נ כלל וכלל, ור"ש נמי דשרי למכור כולו לגוי, י"ל דוקא בכה"ג שרי דלא מתהני מיי"נ כלל, אבל ע"י פדיון לא, דאין פדיון לע"ז ובתר הכי כי שקיל דמי אותו חבית נמצא דדמי יי"נ קא שקיל, וי"ל דשרי כה"ג בלא פדיון וכ"ש ע"י פדיון, עכ"ל.

ב] אמנם הנה באו"ז סי' ר"ז הביא פי' רשב"ם, ז"ל, דמי הנאה שנהנה באלו עצים נוטל מעות ומוליך לים המלח, והפת מותרת באכילה, שהכתוב אסר בה הנאה, "ומה הנאה לגבה מאחר שאיבד דמי'", עכ"ל.

וכ"ה בכתוב שם להראב"ד שהשיג ע"ד בעה"מ, ז"ל, כי אין דעתי מתישבת על דבריהם, כי הפדיון שאמר ר"א על איסורי ע"ז אלא שלא יהנה מהם ולא בדמיהן, ואם הוליך דמיהן לים המלח השאר מותר בהנאה, "שהרי אינו נהנה עוד מהן", ודברי ר"א כעין דברי רשב"ג הם וכו', והפדיון שאמר הרב הצרפתי לא ידעתי מה הוא, כי לא אמרו שיוליך הנאה לים המלח והוא דמי האיסור שבו, ולא שיהא דרך מקח ולא דרך חילול, ולא תפסו ל' פדיון כי אם לדמיון, כלומר מה אתה אומר כעין פדיון הוא ואין לו פדיון אפי' אם יחלל איסורין על דבר אחר, עכ"ל.

וז"ל הראב"ד בשו"ת סי' ג', עוד אשוב לדבר על הפדיון שחשבו הצרפתים שיטול דמי האסור וישליך לים ויהי' האסור עצמו מותר, התמהו תמהו וכי הקדש הוא שיאמר זו מחוללת על זו ויוציא לחולין, ואם ניתנו האסורין לפדיון כהקדש יהיו מותרין באכילה לאחר פדיון, ג"כ יש לנו לומר שהפת והתבשיל שנאפו בעצי אסור אין להם תקנה בשום פדיון, אלא כל הפת והתבשיל הכל אסור ואין להם תקנה אלא שידלק וכו', עכ"ל, ועיי"ש גם בתחילת דבריו שפירש כן, אך התם ס"ל להראב"ד דל"מ כלל להוליך הנאה לים המלח להתירו ליהנות בו או למכרו, ול"מ אלא למכור הכל לגויים ולהוליך דמיו לים המלח.[[1]](#footnote-2)

וכ"ה במלחמות שם, ז"ל, א"א לומר כן, שכיון שאפי' למכרו לגוי לא התירוהו, ואע"פ שאינו נהנה ממנו כלל, מפני שנאסר הכל בהנאה ועירובו כמוהו, כ"ש שלא נתיר להוליך הנאתו לים המלח שהרי נאסר הכל בהנאה, וא"א לומר שאני התם שהרי נפדה כמו שעלה ע"ד בעה"מ ז"ל, שע"ז אין לה פדיון ואפי' לדעת ר"א וכדאמרי' בפ' ר' ישמעאל, והא דאמרי לי' רבנן אין פדיון לע"ז, לאו למימרא דאיהו אמר יש פדיון, אלא הכי קאמרי לי', הולכת הנאה לים המלח כעין פדיון היא ואין לה פדיון, ור"א סבר לאו כעין פדיון היא וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, אמרו לו אין פדיון לע"ז. כלומר זה כעין פדיון ואין פדיון לע"ז לדברי הכל, "ור"א הי' סובר דכי הא לא חשיב פדיון כלל", עכ"ל.

וכ"ה במלחמות בפ' כל שעה, ז"ל, וא"ת שכבר נפדה, א"כ שיש פדיון לאיסורי ע"ז לדעת ר"א, אפי' לא נתערבו יפדו, ועוד אפי' באכילה נמי לישתרו, ועוד מ"ד התם לא התיר ר"א אלא פת אבל חבית לא מ"ט הא כבר נפדו והותרו, אלא ודאי לא עלה על דעת שיהא פדיון לע"ז וכו', ולא התיר ר"א אלא מפני שאינו נהנה ממנו כיון שהוליך הנאתו לים המלח וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"ם הראב"ד והרמב"ן, דיסוד ההיתר דיוליך הנאה לים המלח, הוא משום דחשיב שאינו נהנה מן האיסור כיון שהוליך דמיו לים המלח.[[2]](#footnote-3)

ואשר ע"כ כתב הרמב"ן דלרבנן דפליגי ארשב"ג וס"ל דאסור למכור חוץ מדמי איסוה"נ שבו, הגם שאינו נהנה מן האיסור, כ"ש דל"מ להוליך הנאה לים המלח, ור"א דשרי להוליך הנאה לים המלח הוא משום דס"ל כרשב"ג דשרי למכור חוץ מדמי איסוה"נ שבו, והוסיף ע"ז דמהני להוליך הנאה לים המלח, דגם עי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור, ואשר ע"כ פשיטא דביין ביין דלא התירו למכור חוץ מדמי איסוה"נ שבו, כ"ש דל"מ להוליך הנאה לים המלח, דגרע טפי, שהוא נהנה מן האיסור עצמו, מכח זה שהוליך הנאתו לים המלח והקילו לחשבו שאינו נהנה מן האיסור.[[3]](#footnote-4)

ג] ובפשוטו זהו גם טעם פלוגתת הראשונים אם מהני להוליך הנאה לים המלח בשאר איסוה"נ, דהבעה"מ דס"ל דל"מ להוליך לים המלח בשאר איסוה"נ, מפורש בדבריו דאזיל לטעמי' דס"ל דהא דמהני להוליך לים המלח הוא משום דחשיב כפדיון הע"ז, ואשר ע"כ אין ללמוד מדמהני להוליך הנאה לים המלח בע"ז דה"ה מהני בשאר איסוה"נ, דשאני ע"ז שתופסת את דמי' וע"כ יש פדיון לאיסורה, וכמו שמצינו בדמי פירות שביעית דמכח הא דתופסין את דמיהן ה"ה יוצאין לחולין, ומשא"כ בשאר איסוה"נ דל"ש בהו פדיון כלל, דעיקר הפדיון מיוסד על זה שה"ז תופס את דמיו, ומכח זה מתחלל ונפדה האיסור ממנו.

אך הרשב"ם הראב"ד והרמב"ן דס"ל דמהני להוליך הנאה לים המלח בשאר איסוה"נ, וכ"ה דעת הריטב"א והביא כן בשם רבינו יונה, הוא משום דאזלי לטעמייהו דס"ל דהא דמהני להוליך הנאה לים המלח הוא משום דעי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור, ודמי למוכר חוץ מדמי איסוה"נ שבו, ואשר ע"כ ס"ל דכי היכי דאמרו בירושלמי דאף בשאר איסוה"נ שרי למכור חוץ מדמי איסוה"נ שבו, ה"נ מהני בהו להוליך הנאה לים המלח.

וכ"ה בד' הראב"ד בכתוב שם, שהשיג ע"ד בעה"מ דל"מ הולכה לים המלח בשאר איסוה"נ, ז"ל, וזה קשה מן הראשון, כי הוא הולך על דרך פדיון כאילו הוא חילול מעשה או הקדש, מ"מ שיבוש הוא, שאין מקפידין אלא שלא יהנה מן האיסור לא ממנו ולא מדמיו, ואם על איסורי ע"ז אמרו שיש להן תקנה בהולכת דמיהם לים אע"פ שחילופיהן אסורין ואפי' בע"ח, כ"ש שאר איסוה"נ, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרמב"ן והריטב"א, דאין לומר דשאני ע"ז שתופסת את דמי', שהרי אין לה פדיון, ולהלן סק"ט נתבאר עפי"ד התוס' בשבת, טעם אחר דל"מ הולכת הנאה בשאר איסוה"נ, והבאנו שהדברים מפורשים כן בד' היראים מ' רע"ד, עיי"ש.

ד] אמנם נראה, דאף דהראב"ד והרמב"ן ס"ל הכי, דכיון דאי"ז מגדר פדיון ה"ז מועיל אף בשאר איסוה"נ, מ"מ בד' התוס' נ', דהגם דס"ל כדעת הרשב"ם ודעימי' דהא דמהני להוליך הנאה לים המלח הוא משום דעי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור, ג"כ דנו לומר דל"מ זה אלא בע"ז שתופסת את דמי' ולא בשאר איסורים, וכמו שיתבאר.

והטעם בזה, שהרי עיקר הא דע"י דמוליך הנאה לים המלח חשיב שאינו נהנה מן האיסור, הוא דבר מחודש, וכמש"כ הר"ן בתו"ד, ז"ל, וכי מפני שהוא רוצה ליזוק בנכסיו והוליכן לים המלח יהא היתר לדברים האסורין, עכ"ל, וע"כ שפיר י"ל דל"מ להוליך הנאה לים המלח רק בע"ז שתופסת את דמי', ואשר ע"כ כל שמוליך הנאה לים המלח, חזינן לי' כאילו הוליך האיסור עצמו, כיון שדמים אלו הוו דמי האיסור, ובזה הוא דמקילינן לחשוב שאינו נהנה מן האיסור, ומשא"כ בשאר איסוה"נ שאין תופסין דמיהן, ל"מ מידי מה שהוליך הנאה לים המלח, לחשוב עי"ז שאינו נהנה מן האיסור.

ומצינו כן בד' התוס' ביבמות דפ"א: ד"ה כולן, ז"ל, ונראה דדוקא גבי ע"ז אית לי' הכי משום דתופסת את דמי' וכשמוליך הנאה נראה כאילו הוליך האיסור, עכ"ל, וכ"ה בתוס' זבחים דע"ב: ד"ה כולן.

ונ' מל' התוס', שאין מכוון דבריהם כד' בעה"מ דהא דמהני להוליך הנאה לים המלח הוא משום דהוי זה כפדיון, וע"כ ל"ש כן בשאר איסורים, דא"כ לא הול"ל דבע"ז כשמוליך הנאה נראה כאילו הוליך האיסור, אלא הול"ל דכשמוליך הנאה הוי זה פדיון על האיסור, אלא נ' דלעולם ס"ל לתוס' כדעת הרמב"ן, דהא דמהני להוליך הנאה לים המלח הוא משום דעי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור כיון שהוליך הנאתו לים המלח, ואך שדנו לומר דכ"ז הוא בע"ז שתופסת את דמי' וע"כ כשמוליך הנאה נראה כאילו הוליך האיסור, וע"כ הוא דחשבי' לי' שאינו נהנה מן האיסור, ומשא"כ בשאר איסוה"נ ל"מ מה שמוליך הנאה לים המלח לחשבו שאינו נהנה מן האיסור.

וז"ל הרשב"ץ במאמר חמץ אות נ"ו, ואף לא תקנתא דר"א דאמר יוליך הנאה לים המלח, דלא אמרינן אלא באיסורי ע"ז שהן תופסין את דמיהם, וכיון שהם תופסין את דמיהם אע"פ שאין להם פדיון ואין נפדין בכך, מ"מ הרי הוא כמבער האיסור בעצמו, אבל בשאר איסורין שאין תופסין את דמיהן, כל שהוא מוליך הנאה לים המלח מה בכך, ממין אחר הוא שהוליך לים המלח ולא דבר שהוא נמשך מן האיסור כלל וכו', עכ"ל, ונ' כונתו כמש"נ בדעת התוס'.

ה] ונ' דיש להוכיח כן בדעת התוס' דס"ל כדעת הרמב"ן דהא דמהני להוליך הנאה לים המלח הוא משום דעי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור, ממש"כ התוס' בזבחים שם עוד, ז"ל, עוד יל"פ, דדוקא בתנור שהסיקו בעצי עבודת כוכבים ואפה בו את הפת ונטל ממנה כרכר וארג בה את הבגד אמרי' יוליך הנאה לים המלח כשנתערב לפי שאין ממשות האיסור בעין, וההוא גברא דאיתערב לי' חביתא דחמרא כיון דאי אפשר להנות בהולכת הנאה אלא היתר הנאה שאינה בגוף של עצמו אלא או למכור או ליתן לפועלין אבל שיהנה הוא עצמו לא, עכ"ל, וכ"ה גם בתוס' יבמות שם.

וצ"ב ד' התוס', דמ"ט ל"מ הולכת הנאה לים המלח להתיר ליהנות מגוף הדבר אלא בדבר הנגרם מע"ז, אך היכא דממשות האיסור בעין ל"מ להתיר ליהנות בגופו, גם צ"ב, דאם אכן חזינן דנגרם מן האיסור קייל טפי, וע"כ מהני בזה הולכה לים המלח אף להתיר שיהנה גופו, א"כ מהיכ"ת דהיכא דאיכא ממשות האיסור בעין מהני כלל הולכה לים המלח, ומה מדמי' דכ"ה דבנגרם מן האיסור מהני להוליך הנאה לים המלח להתירו לגמרי, ה"נ היכא שמעורב ממשות האיסור מהני להוליך הנאה להתיר למכור או ליתן לפועליו.

ונ' פשוט בזה, דס"ל להתוס' דהא דמהני להוליך הנאה לים המלח, הוא כמו שפירשו הרשב"ם ודעימי' דעי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור, כיון שהוליך הנאתו לים המלח, ואשר מה"ט הוא דס"ל די"ל, דאין לנו להתיר מכח זה, אלא למכרו או ליתנו לפועליו, דבהנך הנאות הרי כל עיקר הנאתו היא ריוח הממון, וע"כ כל שהוליך הנאתו לים המלח ואין לו ריוח ממון מן האיסור, שרי למכרו או ליתנו לפועליו, אך משא"כ בהנאות שנהנה גופו, ל"מ מידי מה שמוליך הדמים לים המלח, דהגם דעי"ז חשבי' שאין לו ריוח ממון מן האיסור, מ"מ כיון שהוא נהנה מן האיסור ה"ז אסור.

ומצינו עד"ז גם בכתוב שם להראב"ד פ' כל שעה, ז"ל, ועוד יש מי שאומר כי הלבישה בבגד כאכילה בפת היא, ולא התירו באיסורי הנאה בהולכת דמי האיסור כי אם ההנאה בלבד אבל האכילה והשתי' לא התירו, והלבישה בבגד כאכילה ושתי' היא וכו', עכ"ל, ואזיל לטעמי' דס"ל דהא דמהני להוליך הנאה לים המלח, הוא משום דעי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור, וע"כ י"ל דלא שרי אלא הנאה שאינה מגוף החפץ, דהויא ההנאה בריוח הממון, אך בהנאה שמגוף החפץ, ל"מ מידי מה שמוליך הדמים לים המלח, וכנ"ל.

ואמנם כ"ז הוא היכא דממשות האיסור בעין, אך בפת שאפאה בעצי אשירה וכו' דאין ממשות האיסור בעין, וכל איסורן הוא משום נגרם מע"ז, הרי דבזה שפיר מהני הולכת ההנאה לים המלח להתיר ליהנות בגופו, שהרי התם כל איסור ההנאה הוא משום דיש בפת הנאת עצי ע"ז, אך הפת עצמה אינו החפצא דאיסורא, וע"כ כל שמוליך דמי העצים לים המלח, פקע האיסור מן הפת, ושפיר שרי ליהנות בגופו ממנה.

ומצינו עד"ז בתבו"ש סי' י' סק"ה בתו"ד, ז"ל, וצ"ל דס"ל להרשב"א דדוקא ע"ז או משמשין אינם נפדין, אבל הנאה שבאה לו לאדם בגרמא דידהו ואין כאן שום ממש, אע"ג דאיסורא דאורייתא כיון שנסלקה לא נשאר כאן כלום, עכ"ל.

ועיקר הך מילתא דאין השבח שבגוף הפת גופה החפצא דאיסורא, אלא מה שיש בה הנאת עצי ע"ז, יש ללמוד כן מהא דסגי להוליך דמי העצים לים המלח, ול"ב להוליך דמי שבח הפת האפוי' לים המלח, ועד"ז בארג בו כרכר סגי להוליך דמי הכרכר לים המלח, ובבבגד שצבעו בקליפי ערלה, סגי להוליך דמי הקליפין לים, ואם הי' השבח שבגוף הפת החפצא דאיסורא הוה בעי' להוליך דמי השבח לים המלח, וע' תבו"ש סי' י' סק"ה מה שדן בד' הרשב"א דבשחט בהמה מסוכנת בסכין ע"ז מוליך דמי הסכין לע"ז, ול"ב להוליך דמי הבהמה לים, עיי"ש בכ"ד, ובע"כ דהחפצא דאיסורא אינו השבח שבגוף הפת, אלא מה שיש בה הנאת עצי ע"ז, וע"כ סגי להוליך דמי העצים לים המלח.

ו] והנה אמנם בדעת הרא"ש בזה יש לדון, דהנה הרא"ש בפסקיו בסוגיין כתב כד' התוס', ועיי"ש שהוסיף בהא דשרי' ע"י הולכת הנאה, בההוא גברא דאיתערב לי' חביתא, ז"ל, ושאר הנאות שעושין מיין כגון משרה או כבוס דבר שגופו נהנה לא שכיחא הלכך שרי ע"י הולכת הנאה, עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש, דכיון דביין לא שכיחי שאר הנאות, ע"כ שרי ע"י הולכת הנאה, ותו יהא מותר אף ליהנות הנאה שגופו נהנה.

ולפ"ז מבו' בדעתו, דלעולם שייך שתועיל הולכת הנאה להתיר הנאות שבגופו, ואך שלא הקילו חכמים להתיר הנאות שבגופו ע"י הולכת הנאה, וע"כ כל היכא דשכיחי הנאות שבגופו לא התירו להוליך הנאה לים המלח, ומשא"כ ביין דלא שכיחי הנאות שבגופו התירו להוליך הנאה לים המלח, ותו ממילא שרי אף הנאות שבגופו.

ולפ"ז הי' אפ"ל שדעת הרא"ש דהא דמהני הולכת הנאה לים המלח הוא מדין פדיון, וע"כ שפיר מהניא הולכת הנאה להתיר אף הנאות שבגופו.

אך יותר נ' בדעת הרא"ש כמש"נ בדעת התוס' דהא דמהניא הולכת הנאה לים המלח אי"ז מדין פדיון, אלא משום דעי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור, וכ"ה ל' הרא"ש בתו"ד, "וכיון שהוליך הנאה לים המלח תו לא מיתהני מע"ז", עכ"ל.

ומה"ט הוא דלא הקילו חכמים בהולכת הנאה לים המלח היכא דשכיחי הנאות שבגופו, אך מ"מ היכא דלא שכיחי הנאות שבגופו דהתירו חכמים ליהנות ע"י הולכת הנאה, תו לא חילקו והתירו אף הנאות שבגופו, דהרי אף בהנאות שבגופו כל איסורן הוא משום דאית בהו ריוח ממון וכמש"נ להלן סק"ז, וע"כ אף בהו שייך להתיר ע"י הולכת הנאה, וכמש"נ שם.

ז] והנה התוס' לא פסיקא להו הך מילתא דל"מ הולכת הנאה להתיר שיהנה גופו מן האיסור, וגם בד' הרמב"ן מבו' דשפיר מהני הולכת הנאה להתיר שיהנה גופו, וצ"ב שהרי לכאו' הדבר מוכרח כמו שדנו התוס' לאסור בזה, שהרי כיון דהא דמהני הולכת הנאה הוא משום דעי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור, לכאו' ל"ש להתיר מכח זה רק למכור ודכוותה, שכל הנאתו היא בריוח הממון, ומשא"כ שאר הנאות, וכנ"ל.

אמנם נ' פשוט בזה, שהרי אמרו בחולין ד"ח. דסכין של ע"ז מותר לשחוט בה משום שמקלקל הוא, ופירש"י דאי"ז הנאה שבחיי' היו דמי' מרובין מלאחר שחיטה, ולמדנו מזה דלא נאסר ליהנות מאיסוה"נ אלא הנאה שיש בה ריוח ממון, אך כל דליכא ריוח ממון, הגם שהוא נצרך לכך, שהרי הוא חפץ לשחוט בהמה זו, אי"ז הנאה האסורה.

אשר לפ"ז נ', דמה"ט הוא די"ל דמהני הולכת הנאה לים המלח להתיר ליהנות בגופו מן האיסור, שהרי ע"י שמוליך ההנאה לים המלח חשבינן דאין לו ריוח ממון מן האיסור, וממילא דשפיר יש להתיר לו ליהנות בגופו מן האיסור, דחשיב כהנאה שאין בה ריוח ממון שמותרת.

וטעם מה שדנו התוס' והרא"ש לאסור בזה, נ' דהוא משום דהגם דהנאה שאין בה ריוח ממון מותרת, היינו משום דבלא זה אין ע"ז חשיבות הנאה, אך כל שיש בה ריוח ממון דאיכא עלי' חשיבות הנאה, הרי הוי האיסור משום ההנאה גופה, ולא משום הריוח ממון, ואשר ע"כ י"ל דל"מ הולכת הנאה לים המלח להתיר הנאות אלו, דל"מ אלא להתיר למכור לאחר שכל עיקר ההנאה היא בריוח הממון, וכל היכא דהוליך ההנאה לים המלח ליכא לעיקר ההנאה, ומשא"כ בשאר הנאות.

ח] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה אמנם בד' התוס' בחולין ד"ח. ובד' ש"ר מבו', דהך דינא דסכין של ע"ז מותר לשחוט בה, אי"ז דין מסוים באיסור ע"ז, אלא ה"ה בשאר איסוה"נ, וחילקו דלענין שבת שאני דחשיב מלאכת מחשבת, אך הנה בד' התוס' בשבת דק"ו. ד"ה חוץ מבו' דפליגי ע"ז, ז"ל, אע"ג דכל שוחט מקלקל הוא כדאמרי' בפ"ק דחולין סכין של ע"ז מותר לשחוט בה, מודה ר' יהודה לענין שבת דחייב, דדוקא לענין ע"ז חשוב מקלקל "דכתיב ולא ידבק בידך מאומה מן החרם" ולא חשיב לי' נהנה כיון דקלקולו יתר על תקונו, עכ"ל, וכבר עמד ע"ז הט"ז ביו"ד סי' רכ"א סקמ"ב דמבו' בד' התוס', דודאי שחיטה הנאה גדולה היא, ורק לענין ע"ז הוא דשרי, אך בשאר איסוה"נ ה"ז אסור, וכן עמד בזה הגאון בעל ברוך טעם בכ"ד, והיינו משום דשאני איסוה"נ דע"ז משאר איסוה"נ, דבשאר איסוה"נ כל הנאה אסורה, וע"כ ודאי דאף שחיטה אסורה שהנאה גדולה היא, אך משא"כ בע"ז לא נאסר אלא ולא ידבק בידך מאומה, ואין אסור אלא ריוח ממון מן הע"ז, ואשר ע"כ הוא דמותר לשחוט בסכין של ע"ז, שאין בזה ריוח ממון.

אשר לפ"ז הרי דלדעת התוס' בשבת, פשיטא דלא יועיל הולכת הנאה לים המלח בשאר איסורים להתיר ליהנות מגופן, דהגם דע"י ההולכה לים המלח חשבי' שאין לו ריוח ממון מן האיסור, הרי אי"ז טעם כלל להתיר ליהנות מגופן, שהרי אסור ליהנות מהן אף בשאין לו ריוח ממון כלל, אך משא"כ באיסורי ע"ז שפיר י"ל דיועיל הולכת הנאה לים המלח להתיר ליהנות מגופן.

ט] ונ' עוד, דלדעת התוס' בשבת י"ל מטעם אחר כדעת בעה"מ דל"מ כלל הולכת הנאה לים המלח בשאר איסוה"נ, די"ל דרק באיסורי ע"ז שעיקר האיסור הוא שלא יתרבה ממונו מן הע"ז, ע"כ מהני להוליך הנאה לים המלח, דע"ז חשיב שלא נתרבה ממונו מן הע"ז, ומשא"כ בשאר איסוה"נ י"ל דל"מ כלל הולכת הדמים לים המלח, ואף לא להתיר לו למכרן, דאף שהוליך הנאה לים המלח, מ"מ עתה שמוכרן ה"ה נהנה מהן.

שו"מ בעזה"י הדברים מפורשים כן ביראים מ' רע"ד, ז"ל, וההיא דחולין לא קשיא דלענין עבודת כוכבים דכתיב לא ידבק בידך מאומה ריוח ממון יותר הקפידה תורה ומאחר שפיחתו דמיו בשחיטה לא דבק "והיינו דתנן לענין ע"ז בפ' כל הצלמים יוליך הנאה לים המלח" אבל לענין שבת כיון שנעשה מלאכה כדרך עושה מלאכה אע"פ שפחתו מדמים מתקן קרינן בי' לענין שבת וכו', עכ"ל.

ומפורש בדבריו דהא דמהני בע"ז להוליך הנאה לים המלח, הוא משום דבע"ז עיקר האיסור הוא שלא יהא לו ריוח ממון מן הע"ז, וכדכתיב לא ידבק בידך מאומה, וע"כ הוא דמהני להוליך הנאה לים המלח דעי"ז חשיב דאין לו ריוח ממון מן הע"ז, ולפ"ז ודאי דבשאר איסוה"נ לא יהני כלל להוליך הנאה לים המלח, וכמש"נ.

**ב'**

י] כתב הרא"ש בפסקיו בסוגיין, ז"ל, הרז"ה כתב דלא התיר ר"א אלא בהנאה, אבל באכילה לא שמעינן ליה דאמר יש פדיון, והכי משמע בגמרא דבעי למימר ל"ש אלא פת אבל חבית לא, ואמר רב חסדא אפי' חבית, ומשמע פת דומיא דחבית דאינה ניתרת אלא בהנאה, וה"ר יונה ז"ל כתב בשם רבני צרפת ז"ל דמותר אפי' באכילה, ול"ד לחבית שאסור בשתיה משום מגע גוי, אבל פת בשביל שנאפה בדבר האסור באכילה אינה נאסרת, כדתנן וכו' תנור שהסיקוהו בכמון של תרומה ואפה בו את הפת הפת מותרת וכו', ומשום הנאה אסרינן להאי פת, וכיון שהוליך הנאה לים המלח תו לא מיתהני מע"ז, עכ"ל.

וכדעת חכמי צרפת כ"ה מפורש בפירשב"ם שהביא האו"ז שם, ז"ל, דמי הנאה שנהנה באלו עצים נוטל מעות ומוליך לים המלח, והפת מותרת "באכילה", עכ"ל.

יא] ובביאור הפלוגתא בזה נ', דהנה בטעמא דמילתא דל"מ הולכה לים המלח להתיר באכילה, נ' דהוא תלוי בפלוגתת הראשונים בטעמא דמהני הולכה לים המלח, דלדעת רשב"ם ודעימי' דהא דמהני הולכה לים המלח הוא משום דעי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור, פשוט דע"כ ל"מ אלא להתיר בהנאה דלא חשיב כנהנה מן האיסור, וכ"ה להדיא בד' רשב"ם שהביא האו"ז בסי' ר"ז, ז"ל, ודוקא בהנאה אבל בשתי' אסורה "דהנאה אזלה לה באיבוד דמים אבל בשתי' לעולם אסורה שהרי הוא כחלב" וכו', וחמץ בפסח שאסר במינו במשהו או נתן טעם בשלא במינו ואסור אף בהנאה, נראה לרבי דיש לו פדיון ויוליך דמי הנאת איסור שבו לאיבוד ומותר ליהנות, אבל באכילה אסור "דסו"ס טעם חמץ קא טעים", עכ"ל.

אך לדעת בעה"מ ודעימי' דהא דמהני הולכה לים המלח הוא משום דהוי זה כפדיון ופקע האיסור מינה, צ"ל דהא דל"מ זה להתיר באכילה, הוא משום שלא הקילו להתיר ע"י פדיון לאכלו אלא ליהנות ממנו.

אשר לפ"ז נ', דלדעת רשב"ם ודעימי' דהא דל"מ הולכה לים המלח להתיר אכילה, הוא משום ד"איסור אכילה" אינו ניתר ע"י הולכה לים המלח, דרק איסור הנאה ניתר ע"י הולכה לים המלח, דעי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור, הרי ממילא דל"ש לחלק בזה אלא בדבר דאית בי' איסור אכילה, אך משא"כ בפת שאפאה בעצי אשירה דלי"ב איסור אכילה כלל, וכל איסורה הוא איסור הנאה, דבאיסורי אכילה ליכא איסור נגרם, שפיר מהני הולכה לים המלח להתירה אף באכילה, כיון דאף איסור האכילה שבה הוא משום הנאה, וע"י שמוליך הנאה לים המלח חשיב שאינו נהנה ממנה, וכ"ה מבו' בל' רבינו יונה שהביא הרא"ש, ז"ל, אבל פת וכו' ומשום הנאה אסרינן להאי פת, "וכיון שהוליך הנאה לים המלח תו לא מיתהני מע"ז", עכ"ל.

גם מצינו בחי' הריטב"א שהביא בשם רבינו יונה דאם מהני בחבית בחבית תקנתו של ר"א כ"ש דמהני בזה תקנתו של רשב"ג, והרי שדעת רבינו יונה כדעת רשב"ם ודעימי' דהא דמהני להוליך הנאה לים המלח הוא משום דעי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור, וע"כ ס"ל דאם מהני תקנתו של ר"א כ"ש דמהני תקנתו של רשב"ג, וכמש"כ כן הרמב"ן, ומה"ט גם דעת רבינו יונה דמהני תקנתו של ר"א אף בשאר איסוה"נ, וכמו שהביא בחי' הריטב"א משמו.

אך להבעה"מ לטעמי' דהא דל"מ הולכת הנאה להתיר באכילה, הוא משום שלא הקילו להתיר ע"י הולכת הנאה אלא הנאה, הרי דשפיר יש מקום לומר דאף דבפת שאפאה בעצי אשירה ליכא איסור אכילה, מ"מ לא הקילו להתיר ע"י הולכת הנאה אלא הנאה בעלמא, ולא הנאה שע"י אכילה.

אך באמת אי"ז טעם עיקר פלוגתייהו, שהרי לא נתפרש בגמ' דל"מ הולכת הנאה לים המלח להתיר באכילה, דנימא דה"ז תלוי בפלוגתת הראשונים מ"ט ל"מ פדיון לזה, אלא הבעה"מ כתב דלא מצינו דמהני פדיון לזה, וא"כ אף הרשב"ם ודעימי' אילו הוה ס"ל לדקדק כן מצו לפרש כד' בעה"מ שלא הקילו להתיר בהולכת הנאה אלא הנאה בעלמא ולא הנאה שע"י אכילה, ודמה"ט אף בפת ל"מ הולכה להתיר באכילה, ואך דאינהו לא ס"ל לדקדק כן, והא דס"ל דל"מ הולכת הנאה להתיר באכילה, הוי זה מסברא, דל"ש כלל שיועיל הולכת הנאה להתיר איסור אכילה, וכנ"ל, ואשר ע"כ בפת דלי"ב איסור אכילה, ס"ל דמהני פדיון להתירה אף באכילה, וז"ב.

ומצינו כן בחי' הריטב"א שהביא שדעת מורי ורבו ז"ל דאפילו בפת לא התיר פדיון אלא להיתר הנאה בלבד דבחדא גוונא נקטינן בגמרא פת וחבית, וכן עיקר, עכ"ד, וכ"ה בחי' הריטב"א בפסחים דכ"ז. בשם הרא"ה והרמב"ן, וכן מתבאר בד' הרמב"ן במלחמות פ' כל שעה בסוף דבריו, והרי דאף דאינהו ס"ל דהא דמהני הולכת הנאה לים המלח הוא משום דעי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור, וכאשר כ"ה מפורש גם בכל ד' הריטב"א, מ"מ דקדקו מלישנא דגמ' דל"מ זה להתיר הנאה שע"י אכילה דחמירא.

אמנם שו"ר במאירי בסוגיין שנ' מדבריו, שטעם הסוברים דאף בפת שאפאה בעצי אשירה ל"מ הולכת הנאה להתירה באכילה, הוא משום דס"ל דאיכא בה אף איסור אכילה, עייש"ה, וצ"ע.

**ג'**

יב] בפי' הר"ן תמה ע"ד הרמב"ן, ז"ל, שאפי' לדעתם ז"ל שהן משוין הא דר"א לדרשב"ג לומר דכ"ה דהתם לא סגי ביי"נ ליין ביין ה"נ הכא לא סגי לפת עצמה, מנין להם להפריז על המדה ולומר שהפת בעצמה תהא נעשית איסור ויהא צריך להוליך לים המלח דמי כולה, והלא אע"פ שאין אנו מתירין באחת מתקנות אלו גוף אחד שנתערב בו בודאי איסור תורה, אעפ"כ אין להחמיר ולומר שכשנתערב באחרים שנראה אותו כאילו הוא גופו איסור, שהרי אין המדומע והמחומץ והמים שאובין פוסלין אלא לפי חשבון, עכ"ל, ועי' חזו"א יו"ד סי' נ"ט סק"ג ד"ה ופת, שדן בדין זה, ולפלא שלא הזכיר ד' הרמב"ן והר"ן.

יג] ונ' דהרמב"ן והר"ן לטעמייהו אזלי, דהנה בטעם הא דביין ביין לא שרי למכרו חוץ מדמי איסור שבו, ול"ד לחבית בחבית דשרי, נ' דפליגי הרמב"ן והר"ן.

דהנה הרמב"ן במלחמות כתב בתו"ד, ז"ל, שכיון שאפי' למכרו לגוי לא התירוהו, ואע"פ שאינו נהנה ממנו כלל, "מפני שנאסר הכל בהנאה ועירובו כמוהו", עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דהא דביין ביין לא שרי למכרו חוץ מדמי איסוה"נ שבו, הוא משום דבתערובת דיין ביין נעשה הכל איסור, ואסור ליהנות אף מן יין ההיתר המעורב, וע"כ לא שרי למכור חוץ מדמי יי"נ שבו, שהרי הכל אסור בהנאה, ומשא"כ בחבית בחבית לא נאסר הכל בהנאה, ושרי ליהנות מחביות ההיתר המעורבות, וע"כ מותר למכרן חוץ מדמי יי"נ.

אמנם מד' הר"ן נ' דפליג ע"ז שכתב בתו"ד, ז"ל, אלמא כל שיש כאן בודאי תערובת איסור של ע"ז לא סמכי' עלי' דרשב"ג למכרו לגויים חוץ מדמי איסור שבו ומשו"ה אמרי' אבל לא יין ביין וכו', אבל בדרשב"ג כל שהאיסור בתוכו אין אנו מתירין שיקח דמים מיין שהוא נאסר בודאי מחמת תערובתו, עכ"ל.

ונ' מד' הר"ן, דהא דביין ביין לא שרי למכרו חוץ מדמי איסוה"נ שבו, ול"ה כחבית בחבית דשרי למכור חוץ מדמי איסוה"נ, אי"ז משום דבתערובת דיין ביין נעשה הכל איסור, ומשא"כ בתערובת דחבית בחבית לא נעשה הכל איסור, אלא הטעם בזה הוא דתערובת דיין ביין חמירא טפי, שיש כאן "בודאי" תערובת איסור של ע"ז, ומשא"כ בתערובת דחבית בחבית, והיינו משום דבתערובת של חבית בחבית על כל חבית י"ל שאינה חבית האסורה, ומשא"כ בתערובת של יין ביין שבכל היין מעורב בודאי יין האסור, ואשר ע"כ לא סמכו להקל בתקנתו של רשב"ג בתערובת חמורה דיין ביין, והיינו דתקנתו של רשב"ג הויא קולא להתיר בכה"ג,[[4]](#footnote-5) ולא הקילו בזה בתערובת חמורה דיין ביין, וזמש"כ הר"ן דבכה"ג לא סמכי' עלי' דרשב"ג, ובכה"ג אין אנו מתירין שיקח דמים, והל' מורה דהיינו דבכה"ג לא הקילו כתקנת רשב"ג, ואילו לדעת הרמב"ן אי"ז הטעם, אלא הוא משום דבכה"ג הוי הכל אסור ומדינא ל"מ בזה תקנתו של רשב"ג.

אשר לפ"ז נ' פשוט, דלהרמב"ן לטעמי' דהא דביין ביין לא שרי למכרו חוץ מדמי יי"נ שבו הוא משום שנאסר הכל בהנאה, ממילא פשוט דהיכא שנתערב יין ביין ואח"כ נתערבה חבית בחבית, הרי דהגם דבחבית בחבית שרי למכור החביות חוץ מדמי יי"נ, מ"מ בהך גוונא ודאי לא שרי למכור החביות חוץ מדמי היי"נ המעורב בחבית, שהרי כל החבית שנתערב בה היי"נ אסורה בהנאה, וע"כ ודאי דלא שרי אלא למכור כל החביות חוץ מדמי החבית שנתערב בה היי"נ, וה"נ אם בא להוליך הנאה לים המלח, לא סגי שיוליך דמי היי"נ, אלא בעי להוליך דמי החבית שמעורב בה היי"נ שנעשית כולה איסור, וממילא דה"נ בפת שאפאה בעצי אשירה, דחשבי' לה כתערובת דיין ביין ונאסרה כולה בהנאה, הרי דאף בשנתערבה באחרות לא סגי שיוליך דמי העצים לים המלח, אלא צריך להוליך דמי כל הפת לים המלח.[[5]](#footnote-6)

אך הר"ן לטעמי' דס"ל דהא דביין ביין לא שרי למכרו חוץ מדמי יי"נ שבו, אין הטעם משום שנעשה הכל איסור, אלא הוא משום דבתערובת חמורה זו לא הקילו כתקנתו של רשב"ג, הרי ממילא אם נתערבה חבית זו בחביות אחרות, דתערובת זו קיילא והקילו בה כתקנתו של רשב"ג, שרי למכרן חוץ מדמי היי"נ המעורב, וסגי להוליך דמי היי"נ המעורב לים המלח, שהרי רק היי"נ אסור בהנאה, ולא נאסרה כל החבית בהנאה, וה"נ בפת שנאפתה בעצי אשירה, דאם נתערבה באחרות סגי להוליך דמי העצים לים המלח.

ויש להוסיף בביאור ד' הר"ן, דהנה אמנם אכתי הי' מקום לומר, דהגם דבפת שנאפתה בעצי אשירה לא התירו להוליך הנאה לים המלח הוא משום דתערובת זו חמירא טפי, מ"מ כיון דסו"ס בתערובת זו לא התירו להוליך הנאה לים המלח, וכל ההיתר הוא משום התערובת שנתערבה באחרות, ע"כ צריך להוליך דמי כל הפת לים המלח, וע"ז הוא שהביא הר"ן להא דאין המדומע ומחמץ ומים שאובין אוסרין אלא לפי חשבון, דחזינן דהגם דלא בטלו בתערובת הראשונה, מ"מ אינם אוסרין בתערובת השני' אלא לפי חשבון, וה"נ הכא דכוותה.

יד] ומצינו עוד דאזלי הרמב"ן והר"ן לטעמייהו בזה, והוא במה שתמה שם הר"ן עוד ע"ד הרמב"ן דהיכא שלא נתערבה הפת באחרות ל"מ להוליך דמי העצים לים המלח, ולמד כן ממש"א לקמן דביין ביין לא שרי למכרו חוץ מדמי איסור שבו, וה"נ בפת שלא נתערבה באחרות, כיון שיש בה תערובת אסור ע"ז לא שרי למכרה חוץ מדמי איסור שבה, וכ"ש שאין לנו להתירה בתקנתו של ר"א, וכתב הר"ן ע"ז, ז"ל, אבל מה שמזקיקני לומר כן דאפי' בודאי יוליך דמי הנאת עצים וכו', דבגמ' אמרי' וכו' לא שנו אלא פת אבל חבית לא וכו', ובלשון הזה כתב רש"י ז"ל עלה, ל"ש דיש פדיון אלא פת משום דלא מינכרא בי' איסור ממש, אבל חבית וכו' משום דאיתא לאיסורא בעינא וכו', ומעתה אין ללמוד מדלא שרינן בדרשב"ג ביי"נ יין ביין דה"נ לא שרינן אותה פת עצמה בהולכת דמי עצים, דהא תערובת עצים בפת קיל טפי, דמה"ט אמר ר"א ל"ש אלא פת לפי שאין ממש האיסור בהיתר וכו', עכ"ל.

ונ' פשוט דהרמב"ן והר"ן לטעמייהו אזלי, דהר"ן לטעמי' דהא דלא שרינן בתקנתו של רשב"ג בתערובת יין ביין, הוא משום דכה"ג חמיר האיסור טפי, הרי ודאי דאין ללמוד מזה דאין להתיר בתקנתו של רשב"ג בפת שלא נתערבה באחרות, שהרי מוכח בסוגיין דאיסורא דפת קייל טפי, ואשר ע"כ הגם דבתערובת יין ביין דחמירא לא שרינן בתקנתו של רשב"ג, מ"מ בפת שאפאה בעצי אשירה דקייל איסורה שפיר שרינן בתקנתו של רשב"ג ובתקנתו של ר"א.

אך הרמב"ן לטעמי' דהא דלא שרינן בתקנתו של רשב"ג בתערובת יין ביין, אי"ז משום דתערובת זו חמירא, אלא הוא משום דבמין תערובת דלח בלח נעשה הכל איסור, ומשא"כ בתערובת חבית בחבית אין נעשה הכל איסור, הרי ממילא דה"נ בפת שאפאה בעצי אשירה דהוי כתערובת דלח בלח, נעשה הכל איסור, ולא שרינן בזה בתקנתו של רשב"ג ובתקנתו של ר"א, דהגם דאיסור הפת קייל מאיסור יין שנתערב, מ"מ לגבי הך מילתא דבמין תערובת דלח בלח נעשה הכל איסור, אין מקום לחלק ביניהם, וז"ב.

טו] ומצינו כן עוד בד' הר"ן, והוא במה שתמה שם ע"ד הבעה"מ, ז"ל, ומעתה מנין לו לרז"ה ז"ל להקל ולומר דאפי' יין ביין שרינן בתקנתו של ר"א, אע"פ שהוא מחלק ואומר שאין ללמוד חומרא בתערובת יין ביין בתקנתו של ר"א מתקנה של רשב"ג, אעפ"כ כיון דר"א בר אהבה אוסר אפי' בחבית ור"ח דפליג עלי' לא אמר יין אלא חבית, מנין לו להפריז על המידה ולהתיר אפי' יין ביין, כיון דחזינן דמפלגינן לרשב"ג בין יין ביין לחבית בחבית, עכ"ל,[[6]](#footnote-7) וכ"כ התורי"ד לקמן דע"ד. דביין ביין ל"מ פדיון, דאפי' ר"ח לא התיר אלא בחבית ולא ביין.

ובדעת בעה"מ נ' פשוט, דס"ל דהא דלרשב"ג מפלגינן בין יין ביין לחבית בחבית, אי"ז משום דתערובת יין ביין חמירא טפי, אלא הוא משום דבתערובת דיין ביין שהיא תערובת דלח בלח, נעשה הכל איסור ואסור ליהנות אף מיין ההיתר המעורב, ומשא"כ בתערובת דחבית בחבית לא נעשה הכל איסור, ואשר ע"כ ס"ל דאין מקום לחלק כן אלא לגבי תקנתו של רשב"ג שמוכר חוץ מדמי היי"נ ואינו נהנה מן היי"נ, ובזה הוא דחלוק יין ביין מחבית בחבית, דביין ביין לא שרינן בכה"ג כיון שנאסר כל היין, אך משא"כ בתקנתו של ר"א שמוליך הנאה לים המלח דהוי זה מדין פדיון, אין מקום לחלק ביניהם, שהרי אף דביין ביין נעשה הכל איסור, מ"מ כל שפודה להיי"נ המעורב, ממילא פקע האיסור שעל כל היין, ואשר ע"כ הגם דר"א בר אהבה ס"ל דל"מ פדיון אלא בפת שאין בה ממשות האיסור ולא בחבית, אך לר"ח דס"ל דאף בחבית מהני פדיון הגם שיש בה ממשות האיסור, מהיכ"ת דבתערובת יין ביין לא יהני פדיון.

אמנם הר"ן דפליג ע"ד הבעה"מ, נ' דהוא משום דאזיל לטעמי', דהא דלא שרינן בתערובת יין ביין בתקנתו של רשב"ג, הוא משום דתערובת זו חמירא טפי, ואשר זהו שתמה ע"ד בעה"מ, דהגם דאין ללמוד תקנתו של ר"א מתקנתו של רשב"ג דהוו ב' ענינים, מ"מ כיון דחזינן דר"א בר אהבה ס"ל דלא הקילו דיועיל פדיון אלא בפת דקייל דאין בו ממשות האיסור, ולא בתערובת דחבית דחמירא, הרי ממילא דאף לר"ח דפליג וס"ל דהקילו דיועיל פדיון אף בתערובת דחבית דחמירא, מ"מ מהיכ"ת נימא דהקילו דיועיל פדיון בתערובת דיין ביין דחמיר טפי, וז"ב. [[7]](#footnote-8)

ומן האמור נלמד, דמה שחילק בעה"מ דהגם דתקנתו של רשב"ג ל"מ ביין ביין, מ"מ תקנתו של ר"א מהניא, הרי דלפ"ד בעה"מ גופי' נ' דאין כונתו רק דב' ענינים הם ואין ללמוד זמ"ז, אלא היינו דכל מה שהחמירו ביין ביין הוא משום שנעשה הכל איסור, וזה אינו טעם להחמיר אלא בתקנתו של רשב"ג דהוי ההיתר משום שאינו נהנה מן האיסור, וע"כ לא שרינן היכא שנעשה הכל איסור, ומשא"כ בתקנתו של ר"א דהוי ההיתר משום שפודה האיסור, אין מקום לחלק כן, אך לד' הר"ן היינו, דהגם דבתקנתו של רשב"ג החמירו שלא להתיר בתערובת יין ביין דחמירא, מ"מ תקנתו של ר"א עדיפא טפי דהויא פדיון על האיסור, וע"כ בזה התירו אף בתערובת יין ביין דחמירא.

טז] ומצינו כן עוד בד' הר"ן, והוא במש"כ הר"ן בסוף דבריו, ז"ל, וחוכך הייתי להחמיר ולומר, דלא שרינן הכי אלא בשנתבטל כדינו מה"ת וכו', ולפיכך כיון שאין התירו של רשב"ג רווח דהא ת"ק פליג בי' "ואנן נמי לא סמכינן עלי' ביין נסך" קרוב הי' הדבר לומר דאיהו נמי לא שרי אלא בשנתבטל כדינו מה"ת אבל כל שלא נתבטל לא, אבל מכין שהקשו בירושלמי וכו' משמע דרשב"ג אפי' בשלא נתבטל הוא אומר כן וכו', עכ"ל.

ונ' פשוט, דמה שנסתייע הר"ן מהא דאנן נמי לא סמכינן עלי' ביין נסך, הוא לטעמי', דהא דלא שרינן למכור חוץ מדמי איסוה"נ ביי"נ שנתערב יין ביין, הוא משום דתערובת זו חמירא טפי ובזה לא סמכו להקל כתקנתו של רשב"ג, דתקנתו של רשב"ג קולא היא, ולא הקילו בה אלא בתערובת דקיילא, ואשר ע"כ מסתברא דאף רשב"ג גופי' לא סמך להקל היכא שלא נתבטל מה"ת, אך לדעת הרמב"ן דהא דלא שרינן בתקנתו של רשב"ג ביי"נ שנתערב יין ביין, הוא משום שנעשה הכל איסור, ורשב"ג דשרי אף בכה"ג הוא משום דס"ל דלא נעשה הכל איסור, הרי דאין מקור כלל לומר דאף לרשב"ג לא שרי היכא שלא נתבטל מה"ת, שהרי לא מצינו כלל דתקנתו של רשב"ג קולא היא, דנימא שלא הקילו אלא היכא שנתבטל כדינו מה"ת, וז"פ.

יז] ובפי' הר"ן לקמן דע"ד., ז"ל, הלכה למעשה יי"נ חבית שנתערבה בין החביות ימכרו כולן חוץ מדמי אותה חבית, ואע"ג דחשיבא והויא דבר שבמנין וראוי' לאסור בכל שהן, אפשר דכיון דמוכרה חוץ מדמי' חשבי' לה כאילו הוכרה ונטלה, א"נ חבית ל"ד גדולה אלא קיתון של מים קטן דלא חשיב ול"ה דבר שבמנין, עכ"ל.[[8]](#footnote-9)

והנה מבו' בד' הר"ן, דמסברא הי' דעתו דל"מ תקנתו של רשב"ג אלא בתערובת דאין איסורה מן הדין, אלא משום חומרא דיי"נ, ובזה הוא שהקיל רשב"ג דשרי ליהנות משאר החביות, אך היכא דהוי האיסור דבר שבמנין דאיסורה מן הדין, דהא דאינו בטל אי"ז חומרא דיי"נ אלא הוי זה דין בכל האיסורים, לא התיר רשב"ג, אלא בכה"ג אסור ליהנות אף משאר החביות.

ומבו' עוד בד' הר"ן, דהצד לומר דאף בתערובת דדבר שבמנין שרינן בתקנתו של רשב"ג, הוא משום דע"י שמוכר חוץ מדמי' חשבי' כאילו הוכרה ונטלה, ועי"ז פקע האיסור הנאה משאר החביות, אך אי לאו ה"ט ודאי הי' לנו לאסור, דבתערובת האוסרת מן הדין ודאי דנאסרת כל התערובת בהנאה.

ונ' לפ"ז להוכיח מד' הר"ן כמש"נ בדעתו דפליג ע"ד הרמב"ן שכתב דהא דבתערובת יין ביין לא שרינן בתקנתו של רשב"ג הוא משום דנעשה הכל איסור, שהרי הר"ן דן דאף דבתערובת דדבר שבמנין דאסירא מן הדין מ"מ מהני בזה תקנתו של רשב"ג משום דע"י שמוכר חוץ מדמי' חשבי' כאילו הוכרה ונטלה, וא"כ הרי אף אם נימא דבתערובת דיין ביין נעשה הכל איסור, מ"מ הי' בדין שיועיל בזה תקנתו של רשב"ג, דעי"ז חשיב כאילו הוכר היי"נ ונטלו, ובע"כ לדעת הר"ן, דהא דבתערובת דיין ביין לא שרינן בתקנתו של רשב"ג, אין הטעם משום דבתערובת זו נעשה הכל איסור, ובזה הוא דחלוק מתערובת חבית בחבית שלא נעשה הכל איסור, אלא הטעם הוא משום דתערובת זו חמירא טפי, וכמש"נ בדעתו.

**ד'**

יח] דעת הרמב"ן במלחמות פ' כל שעה, דהגם דקי"ל כתקנתו של רשב"ג בתערובת יין ביין בסתם יינם, ושאר איסוה"נ דמו לסתם יינם, מ"מ תקנתו של ר"א ל"מ אף בסתם יינם ובשאר איסוה"נ, אלא בתערובת דחבית בחבית, וכ"ה מתבאר בחי' הרמב"ן בסוגיין בסוף דבריו, עיי"ש.

והנה לכאו' נ' דמ"מ חלוק הוא הא דל"מ תקנתו של ר"א ביין נסך בתערובת דיין ביין, מהא דל"מ בסתם יינם ובשאר איסוה"נ בתערובת דיין ביין, דהא דל"מ ביין נסך בתערובת דיין ביין, הוא דומיא דהא דל"מ בזה תקנתו של רשב"ג, אשר פירש הרמב"ן דהטעם בזה הוא משום דנעשה הכל איסור, אך משא"כ הא דל"מ בסתם יינם בתערובת יין ביין, אין הטעם בזה משום שנעשה הכל איסור, דהרי חזינן דשרי למכרו לגוי חוץ מדמי יי"נ שבו, ובע"כ דלא נעשה הכל איסור, אלא הוא משום דתערובת דיין ביין חמירא טפי, ולא הקילו בה כתקנתו של ר"א, וזה ע"ד מה שפירש הר"ן בטעמא דל"מ תקנתו של רשב"ג בתערובת יין ביין, וכנ"ל סקי"ג.

יט] ונפ"מ רבתא בזה לדינא, במש"כ הרמב"ן דבפת שאפאה בעצי אשירה דדמי לתערובת יין ביין, כל שנתערבה באחרות, דכה"ג שרי להוליך הנאה לים המלח, צריך להוליך דמי כל הפת לים המלח, ונת' לעיל סקי"ג שטעמו, משום דבתערובת זו נעשה הכל איסור, וע"כ אף אם נתערבה לאחרות אכתי קיימא כל הפת באיסורה, וע"כ צריך להוליך דמי כל הפת לים המלח.

ולפ"ז נ' פשוט, דכ"ז הוא באיסור ע"ז וביין נסך, אך בסתם יינם, הרי שאם נתערב יין ביין, ואח"כ נתערבה חבית זו בחבית אחרת, א"צ להוליך דמי כל החבית לים המלח, אלא סגי להוליך דמי היין האסור, שהרי בסתם יינם לא נאסר כל היין המעורב, וכדחזי' דשרי למכרו לגוי חוץ מדמי היין האסור, וע"כ הגם דבתערובת זו דיין ביין לא הקילו בתקנתו של ר"א, מ"מ כל שנתערבה חבית זו באחרות ומקילינן בה בתקנתו של ר"א, סגי להוליך דמי היין האסור, וה"נ הוא בשאר איסורי הנאה, דכיון דבהו שרי למכור חוץ מדמי האיסור אף בכעין תערובת דיין ביין, כמש"כ הרמב"ן וש"ר, ודלא כדעת המרדכי בפסחים סי' תק"ס, וע' רמ"א סי' תס"ז ס"י, ומ"ב ר"ס תמ"ז, ע"כ ה"נ סגי להוליך לים המלח דמי האיסור עצמו.

ויש להוסיף, שהרי הר"ן תמה ע"ד הרמב"ן, דאף דבשלא נתערבה הפת באחרות ל"מ להוליך הנאה לים המלח, מ"מ שפיר י"ל דכל שנתערבה באחרות סגי להוליך דמי העצים לים המלח, וכל מה דפליג הרמב"ן נת' לעיל דהוא משום דס"ל דבתערובת דיין ביין נעשה הכל איסור, אך בסתם יינם שלא נעשה הכל איסור, הדרינן לד' הר"ן דאף אם בתערובת זו ל"מ להוליך הנאה לים המלח, מ"מ כל שנתערבה בחביות אחרות סגי להוליך דמי היין האסור לים המלח.

כ] אמנם הנה בש"ך סי' קמ"ב סק"ח, ז"ל, הבגד אסור בהנאה נתערב כו', משמע שכל שלא נתערב לא מהני הולכת הנאה לים המלח וכו', מיהו נ"ל מוכח מן הירושלמי דפ"ג דערלה סוף ה"א ומהירושלמי דס"פ כל הצלמים ורש"י ותוס' שם ד"ה ארג ומדברי הר"ן שם ובפ' כל שעה גבי קערות וכוסות שבשלן בעצי ערלה, דיכול למכור הבגד והפת לעובד כוכבים חוץ מדמי איסור שבו וכו', והא דבהולכת הנאה לים המלח אסור היינו משום דכל זמן שלא נתערב ויש כאן איסור ע"ז בבגד או בפת אין פדיון לע"ז, אבל כשמוכרו לגוי חוץ מדמי איסור שבו דאין לו שום הנאה בעולם מע"ז והאיסור עצמו אינו בידו מותר וכו', עכ"ל.

והנה מבו' בד' הש"ך, דהגם שפסק המחבר שם דאף בשנתערב הבגד באחרים לא סגי להוליך הנאת הכרכר לים המלח, אלא צריך להוליך דמי כל הבגד, מ"מ שרי למכור הבגד חוץ מדמי הנאת הכרכר שבו, והוכיח כן מירושלמי.

אמנם לפ"ד הרמב"ן דהא דלא שרינן להוליך הנאה לים המלח, אלא בשנתערבה הפת באחרות, וכה"ג צריך להוליך דמי כל הפת, הוא משום דתערובת דפת דמי ליין ביין דלא שרינן בתקנתו של רשב"ג, וכ"ש בתקנתו של ר"א, הרי ודאי דאף לא שרינן למכור הפת חוץ מדמי איסור שבה, ומה שהוכיח הש"ך מהא דפריך הירושלמי, לפ"ז אי"ז הוכחה, דלרשב"ג גופי' דשרי אף ביין ביין למכרו חוץ מדמי איסור שבו, ודאי דה"נ שרי למכור הפת חוץ מדמי איסור שבה, וכ"כ הרמב"ן בתו"ד, ז"ל, ומיהו הך קושיא לרשב"ג היא אבל למאי דקיי"ל הלכה כרשב"ג חבית בחבית אבל לא יין ביין לא קשיא אלא נתערבו באחרות לרבנן ואינהו דילמא לית להו דרשב"ג, עכ"ל.

וכבר תמה ע"ז הבית מאיר שם, שהרי הא דלא סגי להוליך הנאת הכרכר לים המלח, בע"כ דהוא משום שנעשה כל הבגד כאיסור, והיינו או משום דנגמר הבגד עי"ז, וע"כ חשיב כל הבגד כאיסור, או כמש"כ הרמב"ן דהוי זה כתערובת דיין ביין דנעשה הכל איסור, וא"כ היאך יהא מותר למכרו חוץ מדמי האיסור שבו, הרי נעשה כולו איסור, ועיי"ש שכתב דלדעות אלו בעכצ"ל דקו' הירושלמי היא מסיפא, וכ"ה בחי' הרמב"ן בסוגיין בסו"ד לדעת הסוברים דחשיב כאיסור בעיני', עיי"ש, אך לדעת הרמב"ן גופי' א"צ לזה, דהגם דאיהו ס"ל דצריך להוליך דמי כל הפת לים המלח, היינו רק לדידן דלא שרינן בתקנתו של רשב"ג בתערובת יין ביין, אך לרשב"ג גופי' אי"ז כן, וכנ"ל.

ובשעה"צ סי' תמ"ה סקכ"ט כתב לישב, ז"ל, וקושית הבית מאיר וכו' אינה מוכרחת, דאפשר שהחמירו לשוי' ככל גופו איסור במקום שנשאר איסור אצלו ונהנה ממנו, משא"כ בשמוכרו לגוי, ופשטות הירושלמי משמע דקאי ארישא, וכמש"כ הר"ן והביאו הש"ך שם, וכן העתיקו בחי' הריטב"א לע"ז ובחי' מהר"ם חלאוה, ומוכח מדבריהם דארישא קאי וכו', עכ"ל.

אך לכאו' אין ללמוד מזה כד' הש"ך, דהן אמנם פירש הר"ן דהירושלמי פריך ארישא, אך איהו לטעמי' דבתערובת דפת לא נעשה הכל איסור ואף סגי להוליך דמי העצים לים המלח, ומאידך הרמב"ן לטעמי' דס"ל דנעשה הכל איסור משום דהוי כתערובת דיין ביין, כתב להדיא דאף לא שרינן למכרו חוץ מדמי איסור שבו, אלא לרשב"ג גופי' דס"ל דאף בתערובת יין ביין שרי למכרו חוץ מדמי איסוה"נ שבו.

כא] אך יש להעיר בזה בד' התוס', שכתבו לעיל בד"ה יוליך הנאה לים המלח, דצריך להוליך הנאת הפת, ואילו הכא הביאו קו' הירושלמי דמ"ש מיי"נ דאמרי' ימכר חוץ מדמי יי"נ שבו, והעמידו לקו' הירושלמי ארישא דמתניתין, וצ"ע דלפ"מ שנקטו דצריך להוליך הנאת הפת, הרי בע"כ דחשיבא כל הפת כאיסור, וא"כ היאך יהא מותר למכרה חוץ מדמי איסור.

ואין נ' לישב, כמש"כ הרמב"ן דקו' הירושלמי היא לרשב"ג גופי', ולדידי' לא נעשית כל הפת איסור, ושו"ר שכתב כן ביד יהודה סי' ק"י סק"ג, דא"כ אף מש"כ התוס' דיוליך הנאת הפת אי"ז כרשב"ג, ואי"ז במשמע סתימת ד' התוס', וגם דהרי התוס' הוכיחו כן ממתני', וא"כ כיון דממתני' גופה מוכח דנעשית כל הפת איסור, א"כ מאי פריך הירושלמי עלה מההיא דרשב"ג.

ולכאו' מוכח מד' התוס' כד' הש"ך, דהגם דלא סגי להוליך דמי העצים וצריך להוליך דמי כל הפת, מ"מ שרי למכור הפת חוץ מדמי איסור שבה, וכמו שביאר השעה"צ הטעם בזה, וצ"ע בזה.

ואולי יל"פ עוד בד' התוס', דהא דלא סגי להוליך הנאת העצים, הוא משום דבתערובת דפת לא הקילו בהולכת הנאה, וכיון דכל הא דשרי בהולכת הנאה הוא משום תערובת הפת באחרות, ע"כ צריך להוליך דמי כל הפת, דכיון דבתערובת הראשונה לא הותר בהולכת הנאה, נאסרה כל הפת לענין זה, וע"ד דין חנ"נ, וצ"ע בזה מסברא, וגם משמעות ד' התוס' היא להיפך, דכיון דלא סגי להוליך דמי העצים אלא דמי הפת, ע"כ הוא דלא שרי אלא בשנתערבה הפת באחרות, וצ"ע עוד בזה.

ובעיקר ענין זה, יש לציין לד' ראבי"ה בסי' תי"ד שהביא בשם רבינו יעב"ץ דהיכא שלא נתערבה הפת באחרות לא שרי למכרה חוץ מדמי איסור, ועיי"ש שתמה ע"ז מד' הירושלמי הנז' ומעוד דוכתי.

וע' עוד במג"א סי' תמ"ה סק"ו שכתב דפת שאפאה בחמץ ולא נתערבה באחרות, לא שרי למכרה חוץ מדמי איסור, וכתב כן עפי"ד המרדכי דס"ל דאף בשאר איסוה"נ לא שרינן למכור חוץ מדמי איסור בתערובת יין ביין, וע' יד יהודה סי' ק"י סק"ג שהאריך הרבה בזה.

כב] ז"ל הראב"ד בכתוב שם פ' כל שעה, כי הרב ז"ל דוקא אמר בעירוב הפת והבגד, אבל בגד ופת עצמו כולן אסורין משום דיש שבח כרכר בבגד ושבח עצים בפת ובתבשיל, וכן וכו' דתנן בגד שצבעו בקליפי ערלה ידלק נתערב באחרים יעלה בא' ומאתים וכן בפת, ולא פליגי רבנן בהני תלת דבאפי נפשייהו ידלקו וכו', אלמא פת ותבשיל ובגד איסורא בעינא הוא ובאנפי נפשייהו לכו"ע ידלקו, ולא יועיל להם הולכת עצים לים המלח ולא להעלותם במאתים עם הקמח והחיטים, אלא כולם נחשבים איסור, הלכך פת עצמו אסור לגמרי, ותנור אי לאו דס"ל זוז"ג מותר ל"ה סגי לי' בצינון ולא בהולכת דמי עצים לים המלח, וד"ז ברור אצלי שלא יספיק לו בהולכת דמי עצים להתירו בלא צינון, לפי שראיתי בגמ' דערלה ירושלמי א"ר חגי וכו', כלומר לפיכך לא הי' לו היתר למכרו לגוי חוץ מדמי צבע שבו אלא יעלה כולו בא' ומאתים, למדנו שאין לו היתר לבגד כדי ללבשו בהולכת דמי העצים לים המלח, ומשו"ה אינו רשאי למכרו לגויים והטעם שהאיסור בעצמו לעולם אין לו היתר כאילו כולו אסור, לפי שיש שבח עצים וקליפין בכולי פת ובכולי בגד ובכולי תנור, עכ"ל.

ומבו' בד' הראב"ד דאף דס"ל דבפת ובגד הי' בדין שיהא רשאי למכרו לגוי חוץ מדמי עצים ומדמי כרכור ומדמי קליפין, אלמלי הא דיש לחוש שימכרם הגוי לישראל, מ"מ ל"מ בהו הולכת הנאה לים המלח, משום דיש שבח עצים וקליפין בכולי פת ובכולי בגד ובכולי תנור.

[ולפ"ז נ' פשוט, דהיכא שנתערבה הפת באחרות, סגי להוליך דמי העצים לים המלח, כ"ה דאילו ל"ה חיישי' שיחזור הגוי וימכרנו לישראל הי' מוכרו לגוי חוץ מדמי עצים, אך לפ"ד השעה"צ סי' תמ"ה סקכ"ט שהבאנו לעיל סק"כ אי"ז מוכח, וכ"ה להדיא בפי' הראב"ד בסוגיין, ובחי' הריטב"א בסוגיין ובפסחים דכ"ז. בשם הראב"ד.

אמנם בשו"ת הראב"ד סי' ג' כתב דלא סגי להוליך דמי העצים, אלא צריך להוליך דמי כל הפת, עייש"ה, אך עיי"ש בכל דבריו שאינם כמש"כ בשאר דוכתי, ומסופקני אם יצאו הדברים מתח"י הראב"ד.]

ונ' הטעם בזה, דהגם דמודה הראב"ד דאין כל הפת אסורה, אלא בשיעור דמי העצים, שהרי אילו ל"ה חיישי' שיחזור הגוי וימכרנו לישראל, הי' רשאי למכרו לגוי חוץ מדמי עצים, הרי מ"מ ל"ה זה כתערובת איסור והיתר, שהרי כל הפת נגרמה ע"י העצים, וע"כ כל הפת אסורה,[[9]](#footnote-10) ואך דמ"מ כיון דכל איסורה הוא משום שנאפתה ע"י העצים, ע"כ אינה אסורה אלא כשיעור דמי העצים, ואשר ע"כ לא התיר בזה ר"א להוליך הנאה לים המלח, דלא התיר ר"א אלא באיסור המעורב ולא באיסור העומד בעינו.

וכ"ה במלחמות שם בסו"ד, ז"ל, והראב"ד ז"ל סובר דשבח עצים בפת וקליפין בצביעה איסור בעינו הוא חשוב, ולפיכך אינו עולה במאתים עם הקמח והמים שבו, "ולא התיר ר"א שיהנה הוא עצמו באיסור הניכר", אבל הותר למכור לגוי אע"פ שהוא כנדצ"ל בעינו כרשב"ג, עכ"ל.

קו' הרמב"ן דמ"ט לא פריך הירושלמי על דינא דר"א, לד' הבעה"מ לק"מ, דהירושלמי פריך על ל' כולן אסורין שהרי אין כולן אסורין, וכמבו' כן בל' הרמב"ם והראב"ד דאין מתישב ל' אסור בהנאה על דבר שמהני בו פדיון, אך דינא דר"א דין אחר הוא

1. וכ"ה גם דעת הרמב"ם פט"ז ממאכ"א הכ"ט, דהא דמוכר חוץ מדמי יי"נ, היינו שמוכר כולו לגויים ולוקח דמי היין האסור שבו ומשליכו לים המלח, וכ"ה בפיהמ"ש בפרק השוכר, ונ' שטעמו דלמכור ולא ליטול דמים בעד היי"נ אסור, וכמש"כ הראב"ד שם, ז"ל, ולא כמו שאמר האחד למעלה שמוכר חביות בדמי יינו, שהרי נותנו באיסור במתנה לגוי, וכל איסורי הנאה כשם שאסור למוכרם כך אסור ליתנם במתנה, עכ"ל, ולדעת ש"ר צ"ל, שהרי הא דאסור ליתנם במתנה הוא משום שמחזיק לו טובה, וי"ל דהכא אינו מחזיק לו טובה, שהרי יודע הוא שהישראל נצרך ליתנו לו במתנה כדי שיהא מותר לקבל דמי שאר החביות.

   והנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם מפורש עוד, דזהו גם מכוון מש"א ר"א יוליך הנאה לים המלח, ונמצא דתקנתו של ר"א ותקנתו של רשב"ג חדא מילתא נינהו.

   ולהאמור נמצא דלדעתו ודאי דאין תקנתו של ר"א מדין פדיון, שהרי ל"מ להוליך הנאה לים המלח וליהנות ממנו אח"כ, ול"מ אלא להשליך מהדמים שקיבל לים המלח, ועי"ז אינו נהנה מן החבית האסורה, ולפלא מש"כ באחיעזר ח"ב סי' ט"ו, דהא דס"ל להרמב"ם דל"מ הולכה לים המלח בשאר איסוה"נ, הוא משום דל"ש בהו פדיון, ועיי"ש מה שדן בהא דבפט"ח נמי ל"מ, הגם דיש לו פדיון, ואכ"מ, שהרי לדעת הרמב"ם הא דמהני הולכת הנאה אי"ז כלל מדין פדיון, וכנ"ל.

   והנה אמנם יש מקום לדחות, דלעולם גם לדעת הרמב"ם הוי ההיתר מדין פדיון, ואך דס"ל דל"ח כפדיון אלא היכא שניתנו הדמים בעד היי"נ, וע"כ ל"מ אא"כ מוכרן לגויים וניתנו הדמים בעד היי"נ, דבלא זה אי"ז מעשה פדיון כלל, אך אי"ז נראה.

   ועוד יש להעיר ע"ז, שבד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם מפורש, דל"מ מכירה חוץ מדמי איסור והולכה לים המלח, אלא ביין נסך שנתערב, ולא בע"ז שנתערבה, וכן מבו' גם בל' הרמב"ם פ"ז מע"ז ה"ט, וכ"ה במאירי בסוגיין בדעת הרמב"ם, הגם שאף היא יש לה פדיון, וא"כ בע"כ דטעם אחר יש בזה.

   והנה לא נגלה לנו הטעם בזה, אך בד' הרמב"ם שם מתבאר דגדר הדברים הוא, דבכל האיסורין נאסרת כל התערובת בהנאה בודאי, ולא אמרי' דאיסור כל חתיכה הוא מספק שמא היא האיסור, ומשא"כ ביי"נ או בנגרם מע"ז אין נאסר הכל בהנאה בודאי, ואי"ז אלא איסור מן הספק.

   וילה"ע לדעת הרמב"ם, דלדעתו דמש"א ר"א דיוליך לים המלח היינו שימכרם לגוי וכו', צ"ע דהיאך שרי למכרן, ומ"ט לא חיישי' שמא ימכרנו לישראל אחר, שהרי לדעתו לכאו' אין כאן פדיון כלל, וכנ"ל, וצ"ל דלא חששו חכמים להכי, כיון שמעיקר הדין ה"ז מותר מכח התערובת, וצ"ע בזה.

   וע' עוד בספר יד יהודה סי' ק"י סק"ג מש"כ בדעת הרמב"ם, ולהאמור יש לדון בדבריו שם, ולא עלה בידי כעת לעיין היטב בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע לד' הרשב"ם ודעימי' דהא דמהני הולכת הנאה לים המלח, הוא משום דעי"ז חשיב שאינו נהנה מן האיסור, דלכאו' אי"ז טעם אלא שיהא מותר הוא עצמו ליהנות, אך כל שמכרו או נתנו לאחר יהא אסור הלה ליהנות ממנו, וזה לא שמענו, וגם מפורש יוצא מד' הראב"ד בכתוב שם בפ' כל שעה דשרי אף למכור לאחר, דרק לפ"מ שדן דל"מ הולכת הנאה להתיר ללבוש הבגד, הוא שכתב דיהא אסור למכור בגד זה לגוי שמא ימכרנו לישראל.

   והנה אמנם בפת שנאפתה בעצי אשירה וכה"ג, י"ל דכיון דכל איסורה הוא משום שיש בה הנאת עצי אשירה, ע"כ כל שהוליך דמי העצים לים המלח פקע כל עיקר האיסור מן הפת, וכמש"נ להלן סוסק"ו עפי"ד התבו"ש, אך באיסור עצמו שנתערב דנמי שרינן בהולכת הנאה, צ"ע מ"ט יהא מותר אחר ליהנות בזה.

   וצ"ל דכיון בלא"ה כל הא דמהני הולכת הנאה לחשוב עי"ז שאינו נהנה מן האיסור הוי זה קולא שהקילו חכמים היכא שנתערב, כיון דבכה"ג מדאורייתא שרי ומדרבנן הוא דאסור, דמעיקר הדין ודאי ל"מ הולכת הנאה לים המלח לחשוב עי"ז דאינו נהנה מן האיסור, דמה ענין הדמים שהוליך לים המלח להאיסור שנהנה ממנו, ואשר ע"כ י"ל דכל דאיהו אינו נהנה מן האיסור, תו הקילו חכמים שיחול הביטול, וע"כ מותר אף אחר ליהנות מזה.

   אמנם באמת עיקר הך מילתא שנתבאר דהא דמהני הולכת הנאה לים המלח הוי זה קולא שהקילו חכמים משום שאין כל האיסור אלא מדרבנן, הנה אמנם בד' רשב"ם שהביא האו"ז מבו' דביסוד הדין שייך שתועיל תקנתו של ר"א גם באיסור דאורייתא, עיי"ש שכתב בתו"ד, ז"ל, ולכתחילה מיהא לא שרי למיעבד הכי, אם יש לו חבית היתר אצל ים המלח וחבית של יי"נ בביתו יאבד אותה ויהנה בזו ואל יצטרך להוליכה לים המלח, דלא התירו לעשות כן אלא משום הפסד מרובה כגון נתערבו באחרות, עכ"ל, ומבו' דאילו הי' הפסד מרובה, הי' מהני להוליך הנאה לים המלח אף בחבית של יי"נ דקיימא בעינה ולא נתערבה כלל.

   וכ"נ מד' הר"ן בסוגיין שנקט בסוף דבריו דבגד שצבעו בקליפי ערלה ה"ה אסור מדאורייתא עיי"ש, וזה דלא כמבו' בד' הרמב"ן במלחמות פ' כל שעה שאי"ז אסור אלא מדרבנן, ע' חזו"א נ"ט סק"א, ואפ"ה דן הר"ן לעיל מינה מ"ט ל"מ בה תקנתו של ר"א, וכ"ה מדוקדק קצת בד' הר"ן, דרק כשהביא לד' בעה"מ שההיתר הוא מדין פדיון, הזכיר להא דאי"ז אסור אלא מדרבנן משום שנתבטל, ומ' קצת דלדעת הרמב"ן א"צ לזה, וזה צ"ב רב, דמ"ט יועיל מה שהוליך הנאה לים המלח, להתיר ליהנות מאיסוה"נ דאורייתא, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם הנה בד' ראבי"ה סי' תי"ד מבו', דהגם דדעתו נמי דתקנתו של ר"א הוא משום דאינו נהנה מן האיסור, וכעין תקנתו של רשב"ג, מ"מ ס"ל דטפי עדיף תקנתו של ר"א, ומהני אף בתערובת יין ביין, ז"ל בתו"ד, אבל ביין נסך שנפל לבור אפשר בתקנה ע"י פדיון, דעדיף לי' דר"א מדרשב"ג וכו', וגבי קדירה שנתבשל בה חמץ נר' לי דאיכא למיחש לקניית ישראל מן הגוי, ותו דדמיא ליין ביין שאסור כולו, כדפסק הלכה כרשב"ג חבית בחבית אבל לא יין ביין, אבל פדיון נראה לי דמהני, עכ"ל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומה"ט דעת הרשב"א לקמן דע"א. דלא שרי רשב"ג אלא בדיעבד, אך לכתחילה אסור, וכ"נ ברא"ש שם, אך בד' הרמב"ן שם מבו' דאף לכתחילה שרי, וע"ז הוא דפליג הרשב"א, וכ"כ בשו"ת הראב"ד סו"ס ג' דאין טעם לאסור לכתחילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. והאמנם לדעת בעה"מ והרי"ד דהא דמהני להוליך הנאה לים המלח הוא מדין פדיון, הרי נ' פשוט דאף אי נימא דבתערובת דיין ביין לא הקילו להתיר בפדיון, וכמש"כ כן התורי"ד לקמן דע"ד., מ"מ כל שנתערבה חבית בחבית דמהני פדיון, ודאי סגי לפדות היי"נ עצמו, וממילא פקע האיסור שעל התערובת, דאף דנימא דמכח תערובת היי"נ נאסר כל היין, מ"מ בגוונא שהקילו דמצי לפדות להיי"נ, ממילא פקע האיסור שעל התערובת, וכל ד' הרמב"ן דלא סגי בהולכת דמי עצים, הוא לטעמי' דהא דמהניא הולכת הנאה אי"ז מדין פדיון, אלא דעי"ז חשיב דאינו נהנה מן האיסור, וע"כ כיון שנאסרה כל הפת מחמת תערובת האיסור, צריך להוליך לים המלח דמי כולה, וז"פ.

   ואמנם אין לפרש דמה"ט גופא הוא דפליג הר"ן על הרמב"ן, משום דס"ל כדעת בעה"מ דהא דמהני הולכת הנאה הוא מדין פדיון, שהרי בל' הר"ן מבו' דתמה ע"ד הרמב"ן אף לטעמי' דהרמב"ן דמדמה הולכת הנאה לים המלח למכירה חוץ מדמי איסור, דמ"מ מהיכ"ת להצריך להוליך דמי כל הפת. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכתב הר"ן ע"ז, ז"ל, וזה נראה שהוא דעת רש"י ז"ל, שכתב ונשתרו לך בהנאה למכרן לבד לבד, ובודאי דה"נ שרו למכרן כולן ביחד, ובלבד שלא יערבם, אלא רצה הרב ז"ל לאסור תערובת יין ביין וכו', אלא שהרב רש"י ז"ל מחמיר לאסור תערובת אחר הולכה כקודם הולכה, עכ"ל.

   וד' הר"ן צ"ב, דבפשוטו מה דפירש"י דנשתרו לך בהנאה למכרן לבד לבד, הוא משום דאם בא למכרן כולן ביחד ל"ה בעי להוליך הנאה לים המלח, אלא הוה מצי למכרן חוץ מדמי החבית האסורה, ולא הוצרך להוליך הנאה לים המלח אלא כדי שיהא מותר למכרן חדא חדא, וכאשר כן מבו' בפירש"י בד"ה אבל חבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. וי"ל עוד בדעת בעה"מ, דהא דס"ל לרב אדא בר אהבה דל"מ פדיון אלא בפת ולא בחבית, אי"ז משום דפת קיילא טפי, אלא הוא משום דל"ש פדיון אלא בפת שאין בה ממשות האיסור, ובזה הוא שאמרו דכל שמוליך דמי' לים המלח פקע איסורה מינה, ומשא"כ בחבית, אך לר"ח דפליג וס"ל דמהני פדיון אף לממשות האיסור, אין מקום לחלק בין חבית בחבית ליין ביין, דבהיתר דפדיון אין מקום לחלק בין איסור קל לאיסור חמור, שהרי הפדיון מפקיע להאיסור, ואך דר"א בר אהבה ס"ל דכלל ל"ש פדיון לממשות האיסור.

   ועד"ז צ"ל בישוב ד' הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ה' ש"ה, ז"ל, ויש מי שאומר דכל שהוא מותר במכירה כולו חוץ מדמי יי"נ שבו, כ"ש בהולכת הנאה לים המלח, עכ"ל, וצ"ב דהיאך מצינו למימר דהולכת הנאה לים המלח הויא כ"ש ממכירה חוץ מדמי יי"נ, הרי בחבית בחבית קי"ל כרשב"ג דשרי למכור חוץ מדמי יי"נ, ואילו בהולכה לים המלח פליגי אמוראי אם שרי אף בחבית, ולא אמרי' דאם שרי למכור חוץ מדמי יי"נ כ"ש דמהני להוליך הנאה לים המלח.

   ונ' לישב, דמ"ד דבחבית ל"מ הולכה לים המלח, הוא משום דל"ש פדיון לממשות האיסור, וע"כ הגם דשרי למכור חוץ מדמי איסוה"נ, מ"מ ל"מ להוליך הנאה לים המלח, אך למ"ד דאף בחבית מהני הולכה לים המלח ומהני פדיון לגוף האיסור, שפיר י"ל דטפי עדיף הולכה לים המלח דפקע איסורי' מיני', ממכירה חוץ מדמי יי"נ, וז"ב. [↑](#footnote-ref-8)
8. לכאו' ד' הר"ן צ"ע, שהרי הר"ן בסוגיין הוכיח מד' הירושלמי דרשב"ג שרי למכור חוץ מדמי איסוה"נ אף בשלא נתבטל האיסור כלל, וא"כ כ"ש דשרי בדבר שבמנין, ומה נסתפק הר"ן בדין זה.

   וצ"ל במכוון הר"ן, דהגם דרשב"ג גופי' ודאי שרי בכל גווני, אך אנן דקי"ל דביין ביין לא שרי למכור חוץ מדמי יי"נ, י"ל דה"נ בדבר שבמנין לא שרי למכור, וזה ניחא למש"נ בדעתו דהא דביין ביין לא שרי למכור חוץ מדמי יי"נ, הוא משום דתערובת זו חמירא טפי, אך צ"ע דא"כ מה הוצרך הר"ן לפרש בתי' קמא דהטעם דמהני הוא משום דהוי כאילו הוכרה החבית ונטלה, וצ"ע בזה.

   ועיקר דין זה שדן הר"ן דבדבר שבמנין לא שרי למכור חוץ מדמי איסוה"נ, כ"ה גם במאירי בסוגיין בשם גדולי הדורות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. והראב"ד למד כן מהא דאין שבח העצים בטל בקמח ובמים, ובע"כ דכל הפת אסורה משום גרמת העצים.

   ויש להוסיף, דמה"ט הוא דתנור חדש שהסיקו בעצי ערלה ואפה בו את הפת, לכו"ע הפת אסורה, ולא אמרי' דבגורם דהתנור איכא תערובת דהיתר ואיסור, ומכח זה יהא חשוב כזוז"ג ותהא הפת מותרת, דהגם דאין התנור אסור אלא בשיעור דמי העצים, מ"מ כיון דליכא בהתנור תערובת דאיסור ודהיתר, אלא כל התנור אסור בשיעור דמי העצים, ע"כ ליכא בזה גורם דהתירא כלל, וז"ב. [↑](#footnote-ref-10)