בגדר חיוב גזילה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / מרובה / חבורות

בס''ד

**בגדר חיוב גזלן**

א. חקרו בגדר חיובו של גזלן, האם חייבתו תורה מחמת מה שהחסיר את חבירו, על דרך חיובו שלו מזיק, וכך נראה קצת מדברי ר' חייא שכלל את גזלן בכ''ד אבות נזיקין - אלא שלכא' גם חיובו של שומרים אינו מדין מזיק, ולכל הפחות חיוב אונסין בשואל כמבואר בנתה''מ סי' שד''מ סק''א - או' דלמא דחייבתו התורה על מה שהכניס לרשותו וזכה בשל חבירו, וחיובו משום משתרשי ליה, וכך מבואר להדיא בדברי השטמ''ק בב''ק דף קד ב בשם הרא''ש וז''ל ואף על גב דבפרק קמא דערכין אמרינן דנזיקין מלוה הכתובה בתורה היא היינו טעמא משום דמשלם אף על פי שלא נהנה והוי כעין חומש שחייבתו תורה מה שלא נהנה אבל גזלן הא דמשלם **משום שנהנה הוא וזה מן הדין כשאר מלוה על פה שיש לו להחזיר מה שלוה ולא חשיבא כמו מלוה הכתובה בתורה** עכ''ל ועי' במ''מ עוד מקורות לצד זה, ונ''מ באופן שלא החסיר את חבירו, אך אפשר לחייבו על מה שזכה בשל חבירו עי''ש.

ב. והנה גם לפי הצד שחייב על כך שזכה בו ע''כ צ''ל דאחרי שחייבתו התורה בהשבה, עי''ז החפץ נעשה של הבעלים, דהרי מבואר בגמ' שאין הגזלן יכול להקדיש, וכן מבואר שחייב הגזלן בתברא ושתיה כשעת השבירה, אלא דלכא' דעת רב דהחפץ נעשה של הגזלן מסברא, ואינו עונש בכדי לחייבו כדמוכח מקלב''מ דאינו חייב ואפי' הכי אמר רב דנעשה שלו, ולכא' נעשה שלו על דרך כיבוש מלחמה, וא''כ אף אחר חיוב השבה הרי הוא כובשו והיאך חוזר לבעלים, ובשלמא אי נימא בדעת רבא דהוא עונש שנעשה שלו בכדי לחייבו ניחא דאחר שנעשה שלו והתחייב, ע''י חיוב השבה חוזר לבעלים, אך בדעת רב לכא' מוכח שאינו עונש של התורה, וי''ל דמכיון שיש חיוב השבה מעתה חסר בכיבושו שהרי אם ימצאוהו יוציאו ממנו מכח חיוב השבה, ולכן נעשה שלו רק לרגע וע''י שנעשה שלו הרי הוא מתחייב בהשבה וע''י שמתחייב בהשבה חסר מעתה בכיבושו, אלא שלכא' דבר זה נסתר מדברי התוס' שכתבו שלדעת רב לצי''ש חייב להיזחר את הבעין, ולהנ''ל הרי ממ''נ אם ע''י חיוב השבה לצאת יד''ש חסר בכיבושו א''כ מדיני אדם אינו שלו, ואם לא די בחיוב לצי''ש לכך, א''כ גם בדיני שמים אינו של הנגזל, וי''ל דע''י לצי''ש חסר בכיבושו, אך הרי כיון שכבשו כבר נעשה שלו, ורק ע''י חובת השבה חוזר לבעלים, וא''כ חוזר רק בדרגא של לצי''ש ולא יכופו על בעלות זו, דהרי כל מה שחוזר הוא כעין עפיה של התורה, דכל שאין דרך לפרוע בדבר אחר התורה כופה אותו.

ג. והנה מבואר דמוסר לגזלן, חייב מדין מזיק, ומבואר דהמזיק את ''הברשותו'' של חבירו אף כשלא הזיק את ''השלו'' חייב מדין מזיק, וא''כ לכא' כך י''ל בכל גזלן, דלא גרע מוסר לגזלן, מהגזלן עצמו - וא''ת א''כ מדוע גוזל אבידה חייב כמבואר בב''מ כו ב הא אף בלא גזילתו הוא אינו ברשותו, י''ל דהוציאו עוד יותר מרשותו, דאף אם היה מוצא את האבידה או אחר היה מוצא ומשיב לו, כעת ע''י גזילתו אינו יכול למוצאו - אלא שא''כ יקשה למה לי לפרשת גזילה, הא יש לחייבו מצד מזיק, וכי כל פרשת גזילה נצרכת רק עבור מצות השבת הגזילה בעין, ולא עבור חיוב דמים, וגם מפרשת מזיק מסתבר לחייבו להחזיר את הבעין דווקא, וכמו שכתב הגר''ח הבלכ' טוען ונטען וז''ל דבשאר נזקי ממון עיקר חיובו הוא הממון עצמו שהפסידו, ומחמת חיוב זה הוא שמתחייב בהתשלומין, שהם חליפי ממונו שהפסיד, דאם לא היה מתחייב בעיקר הממון שהפסיד, לא הוה חייל עליה גם חיוב תשלומין עכ''ל, וי''א דבחפר בורות בחצר חבירו מחוייב למלאות את החפירות ואינו נפטר בדמים.

ד. עוד צ''ע על הך גיסא דחיובו על מה שהפסיד את הברשותו, דבשלמא כשהחפץ קיים יש מחמתו הזק על הברשותו, ויש אף לחייבו דמים כשאינו מחזיר את החפץ, אך כשהחפץ נאנס הרי של הבעלים נאנס, וא''כ מעתה אינו חסר את הברשותו מחמת הגזלן, אלא מחמת שהחפץ עצמו אינו בעולם, וזה סיבה קודמת לכך שאין החפץ ברשותו, וא''כ מעתה אינו ניזוק מחמתו, וא''כ היה הגזלן צריך להפטר משעה שנאנס.

ומצינו כעין סברא זו בדברי הנתה''מ בסי' פ''ו סק''א דכל שומר חייב בהשבה מיד בשעת קבלת הפקדון, ואפי' הכי נפטר באונס, ועל כרחך משום דחייב בהשבת החפץ של הבעלים, אך כשאין לבעלים חפץ אין מה להשיב, ובאמת הרשב''א בב''מ דף לו ב הקשה מדוע שואל חייב באונסין וז''ל מאי טעמא מלאך המות מה לי הכא ומה לי התם, ושואל דחייב במתה כדרכה, משום דכיון שכל הנאה שלו אוקמה רחמנא ברשותיה לגמרי כאלו היא שלו חוץ ממתה מחמת מלאכה דא"ל לאו לאוקמה בכילתא שאלתיה.

וכ''כ הבית אפרים חו''מ סי' ט''ו וז''ל וע"ז מייתי ראיה מיש לו דמים ונאנסו דחייב דאם איתא שאין כאן קנין נהי שעל פשיעה וגניבה ואבידה חייב כיון שסילק מעליו שמירת הבעלים נכנס תחתיו מ"מ באונסין למה יתחייב דמה לי הכא ומה לי התם וע"כ לומר דקני ליה משעת הוצאה מבית בעלים אלא שא"א לקנין שיחול כ"ז שהחפץ בעין שהרי הוטל עליו מצות השבה ובכל שעתא בעמוד והחזיר קאי ומתלי תלי וקאי ולכי מקנים חייל הקנין למפרע שהרי זה כקונה החפץ מעכשיו ע"מ שיחזור גוף החפץ או דמים ולכך האונסין חיילי עליה דגזלן מפני שהוא קנינו. והלכך היכא דאיכא חיוב מיתה דאין כאן התחלה לחיוב השבה כלל ממילא שחל הקנין מיד וא"צ להחזיר כלל.

וא''ת מדוע מוסר לגזלן ונאנס ביד גזלן חייב, י''ל על פי דברי הגמ' בב''מ דף לו ב דאיכא למד''א דאמרינן מלאך המות מה לי הכא מה לי התם וא''א לחייב את השומר מדין תחבוס''ב, ואפי' הכי אם נגנב בפשיעתו ואח''כ נאנס חייב וכך הוא בב''מ שם ''ומודי רבא כל היכא דאיגנבה גנב באגם ומתה כדרכה בי גנב דחייב מאי טעמא דאי שבקה מלאך המות בביתיה דגנבא הוה קיימא'' ולכן גם מוסר לגזלן חייב, משא''כ הגזלן עצמו שאתה בא לחייבו מצד שהחפץ חסר לבעלים מחמתו, א''א לומר ''דאי שבקה מלאך המות בביתיה דגנבא הוה קיימא'' דהרי את הגזלן עצמו באים אנו לחייב, וא''כ א''א לומר שגם אם לא היה מת וכו' דהרי דנים לחייב את הגזלן, וא''כ יש לבעלים את החפץ או את תמורתו מכח חיובו של הגזלן, וא''כ כשדנים על חיוב הגזלן שייך טענה הנ''ל ודו''ק, ומכח סברא זו יש לחלק בעצם בין גזלן למוסר לגזלן, דהרי אם אתה מחייב את הגזלן הרי הוא נ''מ רק אם יש בידינו לכוף את הגזלן, וא''כ למצב זה אין חסר לנגזל דהרי יכופו את הגזלן, ורק במוסר לגזלן שבידינו לכוף את המוסר לגזלן ולא את הגזלן יש לדון לחייב את המוסר מדחן מזיק.

ה. עוד צ''ב על הך גיסא דגזלן חייב על הפסד בהרשותו, מהא דמבואר בכמה דוכתי דאין גזלן מתחייב בלא מעשה קנין - ב''ק דף עט א, ודף צח א, וכתובות דף לא ב - ואם ההזק הוא מה שאינו ברשותו, דהיינו שאינו בשליטתו, מה אכיפת לן שגזלו בלא קנין, והרי מוכח בגמ' בב''מ דף ז א דאף בלא קניני גזילה אינו יכול להקדישו אם אינו בשליטתו, ולא נח' הבה''מ והרמב''ן אלא אם יש לגזלן קניני גזילה, והוא בשליטתו אם יכול להקדישו, אך כשאינו בשליטתו לכו''ע אינו יכול להקדישו.

ו. עוד צ''ב מדברי רב ורבא בסנהדרין דף עב א, דרב הוכיח שבקלב''מ הגזלן זוכה בגזילה מכל חיוב אונסין וכמבואר בגמ' ''דהא יש לו דמים ונאנסו חייב אלמא ברשותיה קיימי הכא נמי ברשותיה קיימי'', ואם גזלן חייב מדין מזיק על הפסד הברשותו, מהיכי תיתי שזוכה בו הגזלן והיאך מוכח מחיוב אונסין דזוכה בו הגזלן.

ז. עוד צ''ב מהדין דשולח יד במקצתו חייב נעשה גזלן על כולו, ואם גדר חיוב גזלן הוא על מה שזכה, ניחא דזיכתה לו התורה את כל החפץ ועי''ז חייב את כל תמורתו, אך אם חיובו על מה שמעכה את הברשותו של הנגזל, הרי אינו מעכב אלא את מקצתו, ומה שייך לומר שיש גזה''כ דנעשה גזלן על כולו - וכעין זה יש להקשות משואל של''מ, שהרי דעתו להשיב לו את החפץ ואי נימא דגוזל ע''מ להשיב אינו חייב באונסין, מדוע שואל של''מ חייב באונסין -.

ח. אלא דמאידך על הך גיסא דחיוב כמלוה שאינה כתובה בתורה, וחייב על מה שזכה בשל חבירו נמי צע''ג מהמבואר בגמ' דלר''ש דדבר הגורם לממון כממון חייב הגוזלו, כגוזל מבית שומר איסוה''נ וכד', ואם חיובו על מה שזכה וקיבל, הרי אצל הגזלן אינו גורם לממון, ומה מהני דהוי ממון אצל הנגזל, וע''כ דחיובו על מה שהפסיד את הנגזל.

ט. עוד צ''ע על הך גיסא מהא דיש קלב''מ בגזילה, ואטו הלוה מחבירו יפטר באופן של קלב''מ, וכך נקטו האו''ש בפ''ט מגניבה הי''ג, וברכ''ש ב''ק סי' י''ד - אך הקצוה''ח בסי' ל''ח סק''א כתב דאף בכל הלוואה אין חייב לשלם בקלב''מ -.

י. צ''ע מדברי התוס' בכתובות דף לא ב ד''ה ברשות, דמהני משיכה לרה''ר להתחייב באונסין, ולכא' משום שדי להוציא מרשותו בכדי להתחייב וא''צ להכניס לרשותו, ומפורש שחייב על ההוצאה - ויש לעיין אם בכה''ג יקנה בשינוי.

יא. עי' ש''ך סי' רצ''ב סק''ד, דבשלח שליח לשלוח יד בפקדון, שניהם חייבים, ואם גדר החיוב משום שזכה בחפץ וחייב את תמורתו, לכא' א''א לחייב ב' על חפץ אחד, דהרי אי אפשר לומר ששניהם זכו בו, ורק אם חיוב גזלן הוא על מה שחיסרו מהבעלים אפשר לחייב את שניהם.

יב. ואולי יש ליישב דלעולם חיובו על מה שהחסיר את הנגזל, אך אם לא יזכה בו הגזלן א''א לחייבו על מה שהחסירו, וי''ל בתרי אנפי י''ל דעל ההפסד הברשותו לחוד א''א לחייבו, ולא דמי למוסר לגזלן וכנ''ל, ורק ע''י שבגזלן א''צ דעת מקנה, ונעשה שלו, אפשר לחייבו על מה שהחסירו והזיקו דע''י שזכה בו החסיר גם את שלו ולא רק את הברשותו, אך י''ל דאע''פ שאפשר לחייבו על הפסד הברשותו, אם לא יזכה בו הגזלן לא יתחייב באונסין מכח הקושיא הנ''ל דנאנס לבעלים, ולכן רק משום שזכה בו חייב אף באונסין, משום שא''א לומר שנאנס לבעלים שהרי אינו שלו, ויש את סברת הגמ' בב''מ ''דאי שבקה מלאך המות בביתיה דגנבא הוה קיימא''.

ולכן רב הכריח מחיוב אונסין דזוכה בו ולא משום דס''ל דחיובו רק מחמת שחייב את תמורתו ע''י שזכה בו, ועי' לשון רש''י שכתב וז''ל אלמא לא אמרינן פקדון הוו גביה **ואבדו לבעלים**, אלא אמרינן ברשותו הן ואבדו לו עכ''ל וז''ל הרמ''ה בסוגיין ''אלמא ברשותיה דגנב קיימי דאי לאו ברשותיה קיימי אמאי מיחייב כי איתנוס ברשותא דמרייהו איתנוס'' ולכא' זהו להדיא כהאופן השני דזהו ההכרח של רב שזכה בו דאל''כ א''א לחייבו באונסין.

וניחא נמי שליחות יד במקצתו דכיון שזיכתה לו התורה את כולו א''כ הוזק בכולו, אלא שלכא' מוכח שהנזק הוא מה שחסר לו את שלו, שהרי שם רק זהו הנזק, אלא שאכתי י''ל שדי אף להזיק את הברשותו, אלא שתמיד גזלן זוכה בו ומזיק גם את שלו, אלא דאם בשולח יד מצינו דחיובו על חסרון השלו, וכל המקור של חיוב אונסין בגזלן הוא משליחות יד, תו אין מקור שחייב על מה שמסיר את הברשותו.

ולפי''ז מתיישב הכל, דחיובו מצד מה שהחסירו, רק אם זכה בו, ולכן גורל''מ חייב ולכן קלב''מ פוטר, וניחא מדוע צריך מעשה קנין משום שרק ע''י קנין זוכה בו הגזלן, דרק דעת מקנה א''צ אך קנין צריך, וכן ניחא מדוע צריך פרשת גזילה, דכיון שזכה בו לא היה חייב את החפץ עצמו אילולי חידוש התורה, מכיון שהוא בעלות אחרת, ולדעת רבא בלא פרשת גזילה לא היה זוכה בו ורק ע''י שהתורה הענישה את הגזלן שיזכה בו בכדי לחייבו יש לחייבו באונסין.

יג. ואפשר היה לפרש כעין זה דחיובו על מה שהחסירו, אלא דאין זה סיבה לחייבו באונסין, ומחמת שהחסירו הענישה אותו התורה שיזכה בו כדי שיהיה חייב את תמורתו, ונצמא שסיבת החיוב הוא על מה שהזיק, אך חיובו על אונסין הוא מחמת מה שקיבל, ואין ראיה מהרא''ש ורעק''א שסיבת חיובו ושורש חיובו הוא על מה שקיבל, אלא שלא יתיישב בכך מדוע בדבר הגורם לממון חייב באונסין.

יד. יש לכא' להוכיח כהנ''ל מדין הרי שלך לפניך, ולכא' אם חיובו על מה שקיבל את הגזילה, והתחייב תמורתו היאך יפטר ע''י הרי שלך לפניך, משא''כ להנ''ל דחיובו על מה שניזוק הנגזל, ניחא דע''י הרי שלך לפניך מפסיק הנזק מהחפץ - והתבאר בארוכה בענין הרי שלך לפניך - אלא שיש לדחות על פי מה שנראה בבית אפרים דרק אם בסוף נאנס קונה את החפץ למפרע, אלא שלכא' גם זה רק מתיישב אם חייב על מה שניזוק, דאם חייב רק על מה שקיבל, הרי מה שקיבל אינו שוה מאומה, דרק זכה בו על צד שבסוף יאנס ושווי זכיה זו ודאי אינה שוה את כל החפץ.