15 הערות לדינא בדיני צדקה
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / עניני צדקה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

סיון תשע"ב

א] יל"ע במי שיש לו לצרכיו וצרכי אשתו ובניו הפחותין מבני ו', אם יכול ליטול צדקה לעצמו מכח מה שהוא צריך לפרנס את בניו היתירים על ו', או דכיון דאינו מחויב בכך אינו יכול ליטול צדקה לעצמו אלא ליטול לבניו, דומיא דמי שמפרנס משפחה אחרת שאינו מחויב בכך, דודאי לא חשיב כעני, ונפ"מ שאם נתנו לו אלף זוז אינו רשאי להוציאם לצרכיו, והטעם לומר דחשיב כעני, הוא משום דהוי זה בכלל די מחסורו, אך לדעת המהרש"א דמי שיש לו מאתים זוז אינו נוטל צדקה לדי מחסורו, לכאו' ודאי אינו רשאי ליטול, אך צ"ע אם באמת כה"ג חשיב כדי מחסורו, שהרי לכאו' נראה דאף אם רצונו לפרנס את בניו הנשואים והוא מצטער צער רב במה שאינו יכול לפרנסם לא חשיב כעני, אך י"ל דה"ז תלוי בדרך בנ"א, וכיון שדרך בנ"א לפרנס את בניהם הסמוכין על שלחנם, חשיב זה כדי מחסורו, וי"ל דגם מה שדרך בנ"א ליתן לבניהם הנשואים, הוי זה בכלל די מחסורו, וצ"ע הגדרים בזה, דמחד גיסא אף משום עבד לרוץ לפניו חשיב כעני אף דאי"ז אלא צורך דכבוד, ומאידך ודאי דעשיר שהי' נותן לאחרים והי' מקבל ע"ז כבוד רב, ועתה שהעני אין לו לכבוד זה והוא מצטער צער רב מזה, לא חשיב זה כדי מחסורו, והוא בכלל הא דאי אתה מצווה להעשירו, וצ"ב גדרי הדינים בזה.

ב] יש לדון במה שדרך הקופות בזמנינו ליתן צדקה אף לבנ"א שיש בידם למכור מחפציהם, ואין מחייבין אותן למכרם, והנה כשחפצים אלו הוו בכלל די מחסורו, לכאו' אינם חייבים למכרם, הגם דצ"ע דבגמ' אמרינן דלא מקבל עלי ולכאו' בדין דיהא סגי בזה לחשבם כדי מחסורם, ובפרט למש"א בירושלמי דהוא אכיל ומותיב, דהיינו שהקיא את אכילתו, אך כשאינם בכלל די מחסורו לכאו' הם צריכין למכרן, ואין להן ליטול מן הצדקה, שהרי קי"ל דכשבא ליד גיבוי מן הקופה, הוא צריך למכור את כלי תשמישו, ואמנם בתכשיטים י"ל דהם ממון האשה והיא אינה מחויבת למכרם, אך בשאר חפצים לכאו' יש לחייבו למכרם.

אמנם נראה, דאם גם אחר שימכרם לא יהא לו די לפרנסתו, ואף אם יש לו כדי פרנסתו לשנה, אך בזה"ז הרי לא סגי בזה, אינו חייב כלל למכרם, שהרי מי שאין לו מאתים זוז רשאי ליטול אף אלף זוז, ואף דנימא דאינו רשאי ליטול לדברים שאינם צרכיו כלל, אך לכאו' בכה"ג יש לחשבו בכלל צרכיו, והרי חזינן דקודם שבא ליד גיבוי אינו חייב כלל למכרם.

והנה אמנם יתכן דמצד דיני קדימה יש ליתן תחילה למי שאין לו די לפרנסתו עכשיו, ועי' כן בראשון לציון דבזה"ז דאין די לכל העניים אין ליתן למי שיש בידו למכור כלי תשמישו, אך דינא דמחייבין אותו למכור הרי אי"ז משום זה, שהרי כתב הר"ש דגם אינו נוטל לקשו"פ, הגם דרשאי אדם לכתחילה ליטול אלף זוז מן הלקט, ואפ"ה הוא חייב למכור, וע"כ שפיר י"ל דכל שגם אחר שימכור יהא זקוק ליטול מן הצדקה, ה"ה רשאי ליטול כל צרכו ואינו חייב למכור, וצ"ע בכ"ז.

עוד נראה, דבכלי תשמישו, כיון שכפי ההוה בזמנינו אין ביד אדם למכרם בשוים אלא בדבר מועט, י"ל דודאי אינו מחויב למכרם, דהגם דנימא דל"ד לדינא דיש לו בתים ושדות ואינו מוצא למכרם, דהכא זהו השער בשוק לחפצים משומשים, מ"מ כיון שהם שוים לו הרבה יותר, ובפרט אי נימא דמזיק חייב ע"ז, ונמצא דזהו השווי האמיתי שלהם, אינו מחויב למכרם בדמים מועטים, עכ"פ אם הוי זה פחות מפלגא, ודו"ק.

ג] עוד צ"ע במה שנהגו ליתן צדקה לאדם שהשיא את בניו ויש לו חובות רבים, אף שבידו בית גדול שבידו למכרו ולדור בבית קטן יותר, ופעמים רבות שאין לו צורך הכרחי בכך ואי"ז בכלל די מחסורו, ואמנם נראה דאינו חייב לעבור לדור בעיר אחרת, וזה הוי באופן הרגיל בכלל די מחסורו, וא"כ ה"ה חייב למכור ואין לו ליטול צדקה, וכמבו' כן בתור"פ ב"ק ד"ז. דכל שבא ליד גיבוי מחייבין אותו למכור את ביתו.

אמנם י"ל, דכיון שהוא רשאי להשיא את בניו ובנותיו מן הצדקה, ע"כ בידו מתחילה להלוות את מעותיו לצדקה, ואח"כ הוא נוטל צדקה לצורך פירעון חוב הצדקה, וע"ד שמצינו בגבאי שלוה ואח"כ חוזר ונפרע מן הקופה, ובפשוטו איירי גם באופן שהלוה הגבאי ממעות עצמו ואין העניים הלוים אלא קופת הצדקה היא הלוה, ואח"כ הוא גובה מעות כדי להשיב את חוב הקופה, ועי' בחי' חת"ס גיטין ד"ל. בזה, אך יתכן דרק בקופת צדקה שייך לומר כן, שהרי מצינו דהמפרנס עני אינו רשאי אח"כ ליטול מצדקה לצורך זה, רק אם העני עדיין עני הוא, ובנידו"ד פעמים רבות שעכשיו אין בניו ובנותיו בגדר עניים, דבידם למכור את דירתם ולדור בדירה קטנה יותר, (ואמנם מתחילה הי' רשאי ליתן לזה לצדקה, כיון דזה הי' צורך הבת כדי שיתקיים השידוך), ולא אמרינן דמצי להלוות לצדקה ולפרנס העני בזה, ואח"כ לגבות מן הצדקה, וצ"ע בכללי הדינים בזה.

ד] יל"ד אם רשאין ליתן צדקה לאדם שידוע לנו שהוא מבזבז חלק מממונו לצרכים שאינו רשאי ליטול לצדקה בעדם, ולכאו' אם כבר בזבז מכספו ועתה הוא חייב לפרוע, או שנשתמש בחשמך וכיו"ב שימוש מיותר ועכשיו הוא חייב לשלם ע"ז, בפשוטו נותנים לו צדקה דומיא דהא דמפקיר נכסיו נוטל מתנות עניים, ושמא נימא דהגם דנוטל מתנות עניים מ"מ כל שהביא עצמו לכך לא חשיב זה כדי מחסורו, ומקור לזה יש להביא ממש"כ המהרש"א בכתובות דכל שהרגיל עצמו אחר שהעני, אין נותנין לו מדינא דדי מחסורו, והרי דאף דעכשיו הוא צורך שלו, מ"מ כיון שהוא פשע וגרם לכך אינו נוטל צדקה, וי"ל דה"נ הכא דכוותה, (ואי נימא לא כן, צריך לחלק דרק לגבי דינא דדי מחסורו הוא דאמרינן דכל שלא הי' לו להרגיל עצמו בכך, אין נותנין לו, וצ"ע), אך אם עדיין אינו חייב, י"ל דאין ליתן לו צדקה.

והנה אמנם כ"ז הוא בגונא דבניכוי הוצאות אלו יש לו די לפרנסתו, אך בגונא דגם בניכוי הוצאות אלו אין בידו די ועדיין הוא זקוק להתפרנס מן הצדקה, י"ל דשפיר מצינו ליתן לו כדינא דמי שאין לו מאתים זוז דרשאי ליטול מן הצדקה אף אלף זוז, והגם דנימא דאין נותנין לו אלף זוז רק אם ה"ז נצרך לו, הרי גם הכא ה"ז נצרך לו לשנים הבאות, ואך די"ל דכיון שאנו יודעים שהוא יבזבז חלק מן המעות, לא חשיב זה כנתינה לצרכיו, ואסור ליתן לו, וצ"ע.

גם יל"ד, דאף אם מעיקר הדין מותר ליתן לו, מ"מ כל שאנו יודעים שיבזבז חלק מן המעות, אין ליתן לו, שהרי אינו רשאי לבזבז חלק מן המעות, כיון דמשנה מדעת הנותנים, והנותנים מקפידין ע"ז, וא"כ אין לנו ליתן לו משום לפני עור, אך בזה י"ל דבידו לומר דמה שהוא מוציא לצרכים המיותרים הוא מהכסף שיש בידו, וצ"ע.