אם דנים קבוע על החתיכה או על המספק
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / רוב וקבוע

אם דנים קבוע בחתיכה שעליה דנים או במספק

הבאנו במקו"א נידון האחרונים בגדר קבוע, דדעת הקו"ש וסייעתו דיסודו הוא הלכה שנתחדשה בדבר הקבוע שלא לילך בו אחה"ר, אבל בפריש ליכא דין זה.

ולדעת הקו"ש עיקר דין קבוע תלוי בחתיכה שעליה דנים אם היא קבוע או פרשה.

ודעת השער"י דיסודו להחשיב את המיעוט המספק אותנו כמע"מ, והכל תלוי אם המספק קבוע.

ולפי"ד נתקשה בהא דחנויות שהרי עיקר המספק הוא החנויות והיא קבועה ומה לי שהחתיכה פירשה?

ובאר בשער"י דכל שיש מעשה פרישה ל"ש מושג של קבוע, שהוא רוב של מקרי הפרישה ולא דנים על זהות החנויות.

**א. דין פריש כשהחתיכה קבועה-**

ומסתעף מנידון זה נידון גדול היאך הדין באופן שהחתיכה קבועה ובמספק אין דין קבוע אם נילך אחה"ר.

ודעת הבי"מ דלעולם אזלינן בתר חתיכה שעליה דנים ולא אכפ"ל מצורת הספק כלל.

א. בבי"מ קי-ג כתב דכל דין פריש הוא רק באופן שנמצאת החתיכה בשוק שאינה במקום קביעותה, אבל אם נמצאה בביתו של העכו"ם ה"ז בכלל קבוע, ותמה על הפוסקים שלא העירו בזה.

ב. כעי"ז ברמ"א קי-ו ביצה שנולדה בלול תרנגולים שאחת מהן טריפה, הביצה מותרת מטעם כל דפריש מרובא פריש.

ובבי"מ נתקשה בזה שהרי הביצה קבועה היא במקומה, ומסיק דצ"ל דהחצר לא חשיב ביתה, וצ"ב.

ג. מקור דבריו לכ"ז הביא בבי"מ מד' התוס' כתובות טו. שעיקר ההיתר של תינוק מושלך הוא רק באופן שמושלך בשוק אבל אם נמצא בביתו אין להתירו שהרי הוא קבוע, ועי' לקמן בשיטת הבי"מ לענין יוחסין.

והנה לד' השער"י אין מקום לכ"ז, שהרי לעולם הנידון הוא על המספק ולא על החתיכה, וא"כ גם אם חזרה החתיכה לבית אין כאן קבוע על המספק כלל שהבית אינו מספק כלל על הבשר שהובא מבחוץ רק בעל הבית הוא גורם הספק.

וגם הרי בחנויות אף שיש קבוע במספק מ"מ מתירים משום שהנידון על מעשה הפרישה משום רוב המספר, ותו ל"ש מושג של קבוע כלל, א"כ מה לי שהחתיכה חזרה לבית.

וד' הבי"מ תואמים למהלך הקו"ש דגזיה"כ דבקבוע אין לילך אחה"ר וכל שהחתיכה קבועה א"א לילך בה אחה"ר [וצל"ע לדעת היד יהודה שהבאנו במקו"א היאך יסבור כאן].

ובשער"י ד-ב,ד-ו הוכיח באמת כדבריו מד' הרמ"א אלו ומסתימת הפוסקים גבי חתיכת בשר.

וע"ע משי"ת לקמן לענין יוחסין.

**ב. סוגיא נזיר והדרא לניחותא-**

שורש לנידון זה מצאנו בפלוגתת הראשונים בביאור הסוגיא נזיר, ומתחילה נציע את הסוגיא ופי' הראשונים.

נזיר יב. השולח שליח לקדש לו אשה אסור בכל הנשים שבעולם, ומקשי בגמ' למה לא נתיר משום רוב דאימור בשוקא אשכח וקדיש, ומשני אשה הדרא לניחותא הו"ל קבוע.

בקו' הגמ' דניזל בתר רוב וסברת הדרא לניחותא נחלקו הראשונים:

א. בתוס' כתובות טו.[[1]](#footnote-2) ובפי' הרא"ש נזיר נקטו דקאי על האשה שקידש השליח וקו' הגמ' דניחוש שמא השליח קידש בשוק דהוי פריש[[2]](#footnote-3), ומשני שהיא נחשבת קבוע כיון דהדרא מכבר לניחותא ובשעת לידת הספק על אשה שמקדש כעת א"א לדון משום רוב כיון שהאיסור המעורב כאן הוא כמע"מ והוי כמו שחצי מהנשים בעולם מקודשות לו [ועי' לקמן מ"ש מחנויות].

ב. במפרש ובתוס' נזיר שם נקטו דקאי על האשה שמקדש כעת, וכוונת קו' הגמ' דהיכא שהוא מקדשה כעת בשוק יהיה מותר, ומשני דא"א לדון עליה שפרשה מן הרוב כיון דהדרא אח"כ לניחותא[[3]](#footnote-4).

ולפי שיטתם מבואר חידוש גדול בסברת הדרא לניחותא, דאף דבשעת לידת הספק יש כאן פרישה מ"מ ע"י שאח"כ עומד לחזור לקביעות א"א לדון בו דין פריש.

וביאור סברא זו, עי' בתוס' כתובות טו. בקושייתם שהבינו כהתוס' נזיר ושם פי' הסברא דבאדם ל"ש פריש כיון דהדר לניחותיה לעולם מיקרי קבוע.

אבל עפי"ז נתקשו טובא מהא דמבואר כתובות טו. שאם הבועל הלך אצל האשה הנבעלת אמרינן כל דפריש ואינה נפסלת לכהונה.

והק' התוס' שם סתירת הסוגיות דהא בנזיר חזינן דבאדם לא שייך כל דפריש כיון דהדר לניחותיה?

ותי' דשאני בסוגיא כתובות שהנידון הוא על שעת הבעילה ובאותה שעה מיקרי פריש, אבל בסוגיא נזיר הנידון הוא בשעה שנושא אשה זו אמרינן דאשה המתקדשת הדרא לניחותא והו"ל קבוע.

ולכאו' כ"ז לשיטתם דסברת הדרא לניחותא קאי על האשה שקידש השליח ואחר שחזרה לקביעותה כבר אין היתר של רוב, ובזה עולה חילוקם היטיב דבסוגיא כתובות שהנידון על שעת בעילה ובההיא שעתא היה רוב.

אבל לדעת התוס' נזיר יב. דסברת הדרא לניחותא קאי על האשה שהוא מקדש כעת וגם השתא לא חשיב פריש כיון שעומד לחזור לקביעות שוב צ"ע מקו' התוס'.

וכנראה יש כמה אופנים בזה:

א. בבינ"א שער הקבוע-יט הסכים לעיקר הדבר דלשיטת התוס' נזיר סברת הדרא לניחותא היינו דבאדם ל"ש קבוע כיון שעומד לחזור לקביעותו.

והקו' מכתובות תי' שם עפי"ד המפרש בנזיר דכל הסברא דהדרא לניחותא הוא רק באשה דכל כבודה בת מלך פנימה וחשיבא קבועה משא"כ באיש שדרכו לחזר אחר פרנסתו לא אמרינן הדר לניחותיה ואינו בכלל קבוע, וכדבריו מבואר בראב"ן (עמ' רפט).

???צ"ע לפי"ז בפקו"נ לא נילך באשה אחה"ר דהו"ל קבוע.

ב. אמנם בקו"ש נקט דרך אחרת בזה, דגם לשיטת התוס' נזיר אין סברת הגמ' דהשתא היא בכלל קבוע [כמו שהבינו התוס' כתובות בקושייתם], רק לעולם השתא בשעת קידושין מיקרי פריש, רק כוונת הגמ' דאף שבשעת קידושין פירשה מן הרוב אח"כ בשעת ביאה תחזור לניחותה ואז תהיה אסורה.

ונתחדש בזה חידוש גדול דאף שכבר נולד הספק בהיותו פריש מ"מ אם אח"כ חוזר לקביעות נאסר.

וכדבריו מבואר להדיא בשטמ"ק נזיר בשם רש"י:"גבי אשה אחר שקידשה בשוק תבוא אל ביתה ואיך יבוא עליה במקום הקביעות", מבואר שעיקר החסרון משום שעת ביאה שבאותו זמן כבר אין פרישה.

ולפי"ז גם לשיטת התוס' נזיר תתיישב הסוגיא כפי תי' התוס' כתובות דשאני הכא שהנידון על שעת בעילה לחוד ובאותו זמן היה בפריש והותרה.

אלא שבבינ"א ג"כ נחית לזה וכתב שהתוס' כתובות בקושייתם לא יכלו לפרש כן, שהרי מבואר זבחים עג: דמה שהותר מטעם פרישה אינו חוזר לאיסור דאטו מגיסא אסירא.

וי"ל קו' זו עפי"ד הקו"ש כתובות-מ בשם הגר"ח דבדין קבוע נתחדש דל"מ רוב, ולא משום דליכא רוב וממילא אם אח"כ עשה קבוע שוב דינו דל"מ ביה רוב, משא"כ מגיסא דכיון דחל רוב תו לא פקע כל שנשאר הספק ואף בזמן שכבר נסתלק הרוב.

ג. ודרך ממוצעת בזה יש בקו"ש, והיטיב לבאר דרכו של השטמ"ק שאינו סותר לד' התוס' דידן בהבנת שיטת התוס' נזיר.

ותו"ד, עפי"מ שהביא מהגר"ח שיש שני מיני הלך אחה"ר, דהא חזינן דאי לאו הלכתא דקבוע שייך לילך אחה"ר גם בלא פרישה ויכול ליקח אחד מן התערובת משום הלך אחה"ר.

ובאמת גם אחר ההלכתא דקבוע יש אופנים דאינו בכלל קבוע, כגון דמבואר זבחים עג: ניכבשינהו וניניידי ויוכל לילך אחה"ר אף שאין אחת שפירשה מחברותיה רק אינם במקום הקביעות[[4]](#footnote-5).

ועוד אופן יש שאם פירש אחד מן התערובת דיינינן ביה הלך אחה"ר.

ובאר הגר"ח שחלוק מיסודם שני ענייני רוב אלו, דכל שלא פירש ורק אתינן משום הלך אחה"ר ל"מ אלא בשעה שיש רוב ואם אח"כ הדר לניחותיה פקע ההיתר של רוב.

משא"כ היכא דפריש דנים על מעשה הפרישה והותר לגמרי ול"ש לחזור לקביעותו.

[ולכאו' ביאור דבריו ע"ד הרשש"ק דבפריש דנים על מעשה הפרישה ונקבע מעשה הפרישה היאך הוא, משא"כ בסתם הלך אחה"ר תלוי בכל שעתא ושעתא, וסותר לדברי הגר"ח שבקו"ש-מ דלית ליה יסוד הרשש"ק ותי' הא דחנויות באופ"א].

ועפי"ז באר היטיב דמש"כ התוס' דאדם לא חשיב פריש אין כוונתם שאין בו ההלכתא של רוב כלל, רק לענין דל"ש להתירו לעולם מטעם פריש דלעולם אינו חשוב פרישה ממקום הקביעות שעומד לחזור אליה, אבל סו"ס בשעה שהוא נייד אינו בכלל קבוע ויש לילך אחר הרוב[[5]](#footnote-6).

וממילא גם לשיטת התוס' נזיר עיקר תי' הגמ' הוא כד' השטמ"ק דאח"כ בשעת ביאה חוזרת לניחותא וחוזרת לאיסורה דאדם שאני שאין בו דין כל דפריש.

ולפי"ז לק"מ קו' הבינ"א ממגיסא, דשאני התם שהותר מטעם פריש אינו חוזר לאיסורו???אין חילוק אמיתי רק אם חוזר לקביעות אבל במגיסא שלא חזר לקביעות לכאו' אין מעלה לפריש.

ולפי"ז גם לתוס' נזיר נוכל ליישב הסוגיא כתי' התוס' כתובות, דבסוגיא כתובות שכל הנידון רק בשעת הבעילה שפיר מועיל רוב ולא אכפ"ל דהדר לניחותיה.

ד. בחי' הגרנ"פ יבמות-רצב באר באופ"א, דבסוגיא כתובות אין לנו שום נידון על הבועל וכל הנידון ממי נבעלה א"כ כל הספק חל כלפי שעת בעילה לחוד ולא אכפ"ל שהבועל עצמו יחזור אח"כ לניחותיה ולא אכפ"ל תו ממנו, משא"כ בסוגיא נזיר שהנידון הוא על אשה מסויימת והיא אח"כ הדרא לניחותא, ועצ"ב.

**ג. הוכחה מד' הראשונים לנידון דלעיל-**

והדרן לדידן, ולכאו' יש ללמוד משיטת התוס' כתובות דדין קבוע אי"צ דוקא שהחתיכה שעליה דנים תהיה קבועה רק כל שהאיסור שבתערובת קבוע [היינו האשה שקידש השליח] הוי כמע"מ ואף אם האשה שמקדש כעת פרשה מן הרוב א"א להתיר.

וזה מורה כדרכו של רשש"ק דדין קבוע אינו חידוש להחמיר בחתיכה הקבועה שלא לילך אחר הרוב, אלא שדנים את הקבוע כמע"מ, וכבר הוכיח בשער"י ד-א מד' התוס' אלו.

ופשוט דלא דמי לחנויות דאמרינן שדנים על מאורע הפרישה והולכים אחה"ר, דהתם המאורע שמוליד את הספק הוא מאורע הפרישה מן החנות שטיבו של הבשר תלוי מאיזה חנות הגיע, משא"כ הכא באשה שמקדש לא נתווסת כאן מאורע של פרישה כלל.

מאידך גיסא לשיטת התוס' נזיר מבואר דסגי מה שהאשה שמקדש כעת היא קבועה אף אם האיסור אינו קבוע, וזה לכאו' כד' הקו"ש דגזיה"כ דקבוע חלה בחתיכה שפירשה, ולכאו' נידון זה נמצא תלוי במחלוקת הראשונים.

אבל כתב בשער"י שגם לדבריו יש מקום לדון קבוע לא רק במספק לחוד אלא גם בחתיכה שעליה דנים, וביאור הדבר דע"י קבוע נחשיב את האשה שמקדש כמע"מ ושוב א"א לדון בה דין פריש מן הרוב, ודמי למקדש חצי מהנשים שבעולם.

[ומ"מ לא דמי לנידון הבי"מ שאם נמצאה החתיכה בבית הנכרי הו"ל קבוע, ולא נקט רשש"ק כוותיה, דהתם ל"ש להחשיב את החתיכה כמע"מ שהספק הוא על חנויות ולא בחתיכות בשר, חי' רשש"ק כתובות (ד"ה ועפי"ז)].

ועיי"ש שבאמת מסתבר שיש לדון דין קבוע בין על האשה שקידש השליח ובין על האשה שמקדש כעת, ושני פי' הראשונים אמת, וע"י שצד אחד של הנידון הוא קבוע כבר א"א לדון מתורת רוב.

אמנם עצ"ע דבפשוטו ממחלוקת הראשונים מבואר דכל חד לית ליה דין קבוע דחבריה, שהרי לשיטת תוס' כתובות והרא"ש משמע דלא אכפ"ל מה שהאשה שמקדש כעת היא בקבוע, ומשמע שבקו' הגמ' שהשליח קידש בשוקא לא אכפ"ל שהוא עכשיו מקדש אותה במקום קביעותה מ"מ א"א לדון בה משום הלך אחה"ר, ומשמע מזה דבדין קבוע לא אזלינן אלא בתר חתיכת האיסור.

ולשיטת התוס' נזיר מתבאר לאידך גיסא דקו' הגמ' דבשוקא קדיש ניזל בתר רוב הוא גם באופן שהאשה המתקדשת שנאסרה היא בקבוע, ומשמע דלא אזלינן אלא בתר חתיכה שנמצאה ולא אכפ"ל שהאיסור הוא בקבוע[[6]](#footnote-7).

ועיי"ש בשער"י מש"כ לדחוק בכ"ז דלהלכה כולם מסכימים דדין קבוע בחד צד מכריע דא"א לילך בתר רוב, והוא גופא רק אחר מסקנת הגמ' דהדרא לניחותא, עיי"ש דיסוד זה גופא תלי בשקו"ט של הגמ', וכל דבריו שם צ"ע, והפשוט שבאמת הוא מחלוקת ראשונים בכ"ז.

**ד. פירש וחזר לחנות-**

א. בפר"ח קי-כח דן בבשר שפירש מן החנות וחזר אח"כ למקום הקביעות שאינו חוזר להאסר והוכיח מהא דמגיסא שאינה חוזרת לאיסור [ובבינ"א-יט באר דדבריו מיירי אחר שנודע הספק וכבר הותר].

ולפי' התוס' נזיר מבואר גבי אשה דהדרא לניחותא חוזרת להאסר, וכבר הק' לעיל ממגיסא, ולהך תי' שהבאנו מהקו"ש דקבוע יש בו דין שלא לילך אחר הרוב לכך חוזר לאיסור נמצא שלא יתכן דינו של הפר"ח, וכ"נ בבי"מ קי-ג דבשר שחזר לחנות חוזר לאיסורו מטעם קבוע.

ועיי"ש שגם אם חזר לבית אחר ג"כ בכלל קבוע הוא כמו באשה שאי"צ שתחזור לבית הראשון דוקא.

אבל מסיק דסתימת הפוסקים ל"מ כן ורק אם חזר לחנות הראשונה הו"ל קבוע [ובשער"י ד-ח תמה ע"ז דהא גבי אשה אין חילוק לאיזה בית חזרה].

אבל לשאר אופנים שכתבנו אתי שפיר דינו של הפר"ח, אי כמו שהבאנו מהקו"ש בשם הגר"ח דבדין פריש הותר לעולם אבל אדם אין בו אלא הלך אחה"ר ולא חשיב פריש, ורק אדם שאני שאין בו דין כל דפריש, וכ"נ באמת בשער"י ד-ח שהנידון על מעשה הפרישה והותר לעולם כמו מגיסא.???שם אתא מטעם אחר דלעולם חשיב גם השתא כפירש מן הקבוצה שהיה בה, ולא אכפ"ל שהוא בפנ"ע קבוע משא"כ באשה שהספק לא חל מכח הקבוצה???

וכן אם נפרש כדרכו של הבינ"א דאשה עומדת לחזור לקביעות לא חל בה דין פריש כלל שוב א"ש דבבשר ל"ש זה.

ב. אמנם בפר"ח שם הוסיף דה"ה אם נתפזרו כולם ונדו וחזרו והוקבעו הותרו, וכמו מגיסא.

אמנם בשער"י שם ובקו"ש כתבו דבכה"ג וודאי יחזור לאיסור שאין כאן פרישה רק היתר בשעה שאין קבוע וכשהוקבעו שוב פקע ההיתר [וראיית הפר"ח ממגיסא, כתב בקו"ש דהתם שאני שהיה פרישה הותר לעולם[[7]](#footnote-8)].

ג. אמנם בתחילת ד' הפר"ח שם כתב שאם פירשו כל החתיכות יחד ונקבעו במקום אחר ג"כ בכלל קבוע הוא, והוכיח מסוגיא נזיר דהדרא לניחותא הו"ל בכלל קבוע.

וצ"ע טובא דדבריו לכאו' סותרים למש"כ בהמשך דדמי למגיסא?

וכתב בבינ"א-יט דשאני מגיסא שכבר נולד הספק והותר מטעם רוב אינו חוזר לאיסור, אבל סוגיא נזיר מפרש הפר"ח ע"ד התוס' כתובות שדנו על האשה שנתקדשה וע"ז אמרינן שבשעת קידושי האשה השניה כבר הדרא לניחותא ובשעת הנידון כבר היא קבועה ולא דמי למגיסא.

[אבל לשיטת התוס' נזיר שהנידון על האשה שמקדש כעת באמת דמי למגיסא ויצטרכו לבאר הגמ' באופ"א כש"כ לעיל מהבינ"א לדרכם של רש"י ותוס' נזיר].

ולדרכו של רשש"ק הרי גם באופן שהיה ידיעה בשעה שנדו מ"מ לא הותר לעולם ואם נעשה קבוע חוזר לאיסור.

???אמנם עי' בשער"י ד-א מש"כ לבאר הטעם דע"י הדרא לניחותה חוזר לאיסור ולא מדמינן ליה לביטול ברוב, דבביטול ברוב דעת שער"י שאינו חוזר לאיסור אלא אם הוכר האיסור אבל בספק אינו חוזר, ואף החולקים מודו באיסור דרבנן, ואכ"מ, עיי"ש.

???לתקן בדין חו"נ היאך שיטת הפר"ח במע"מ שהוא איסור תורה אם נתבטל, ושיטת הגר"א לאסור שאין קולא בחו"נ אלא מדרבנן, עי' שער"י ד-א.

זבחים עג: מבואר בגמ' דבע"ח שנתערבו א"א להקריב אחד מהם משום הלך אחה"ר דהו"ל קבוע, ובתוס' חולין צה. נראה דבע"ח הוא סיבה שלא לילך אחה"ר.

ואח"כ מקשי ניכבשינהו וניניידי ונימא כל דפריש מרובא פריש, ובפשטות קו' הגמ' דע"י דניידי תו אין כאן קבוע וכן פירש"י.

???מבואר לד' התוס' חולין דבע"ח הוי ל"ש לדון הלך אחה"ר, מה מהני ניניידי, כנראה פשוט דדוקא כלפי התערובת יש חשיבות של בע"ח.

א"נ י"ל דהיתר של פרישה שפיר איכא דיסוד בע"ח דהוי כקבוע מכח חשיבותו ואה"נ מועיל דין בע"ח לסלק הלך אחה"ר???

אבל צ"ע לפי"ז לשון הגמ' דאתא עלה משום כל דפריש מרובא פריש והרי באמת אין כאן פרישה, וצ"ע.

ובשער"י ד-ב דקדק כן ובאר דבאמת א"א להתיר מטעם הלך אחה"ר לחוד, דא"א שהרוב יקבע שהיא חתיכה של היתר דעד כמה שהיא היתר אין כאן רוב שהאיסור קבוע וכמע"מ דמי.

ובאר בשער"י דבאמת אין כוונת הגמ' שאין כאן קבוע רק מטעם כל דפריש אתינן עלה שכל אחת שיוצא מן הקבוצה חייל בו דין כל דפריש.

???

ובשער"י ד-ו נתקשה בזה???

???נזיר יב. לשיטת רשש"ק למה לא נתיר ע"י שפירשה ומה אכפ"ל שהיא חוזרת לקביעות הרי יש כאן מעשה פרישה והוא ממש כמו בשר הנמצא שלא אכפ"ל שחוזר [אולי לקו"ש דלא חשיב מעשה פרישה שעומד לחזור]?

ובשער"י ד-ו תי' דבתערובת ל"ש כ"כ פריש שהרי אין סיבת האיסור וההיתר תלוי בפרישה שאינו מאורע הגורם האיסור והיתר, רק מהו הדבר בעצמו ולא דמי לחנות שהיא סיבת האיסור וההיתר.

אמנם כתב דבתערובת יש מקום להחשיב כפריש כיון שהנידון מאיזה קבוצה הגיע וג"ז הוי כגורם את האיסור וההיתר, אבל כ"ז באופן שא"א לזהותו והוא חלק מתערובת, אבל כל שברור לנו כ"א מהו הרי הספק נופל על מאורע הטרפות היכן נפל ובזה א"א להתיר את כולם דהוי תרתי דסתרי, ודו"ק.

וממילא ה"נ באדם לא שייך בו תערובת ואין כאן פריש רק דנים מהו האדם לחוד, וכל נידון הגמ' להתיר משום דאין כאן קבוע ויש לילך אחר הרוב [כל שאין מכירים אותו]??? וע"ז משני הדרא לניחותא.

לפי הנ"ל יתכן שכמו שיש חשיבות של קבוע דל"מ הלך אחה"ר ה"נ בע"ח וכה"ג ג"כ ל"ש בהו הלך אחה"ר מטעם חשיבות, וא"ש בזה למה אין הלך אחה"ר ליקח חתיכה אחת בכל הנך [וזה כוונת האחרונים דהוי כקבוע מדרבנן].

אבל כל דפריש שפיר מהני ביה כמו דלא אכפ"ל מקבוע, וכמבואר זבחים עג: וצ"ל שהוא מטעם פריש.

**דין רוב וקבוע לענין יוחסין של הולד-**

בנובי"ק אה"ע-ז נתקשה במ"ש קידושין עג: שאם הוא מהול וכה"ג אין בו משום אסופי דמוכח שהוא כשר.

וצ"ע דהא אף שתוקי בלא טענת ברי של האם אסור אף ברוב כשרים כמבואר כתובות טו., א"כ מה יוסיף לנו שאין בו משום אסופי והא אכתי לא יצא מכלל שתוקי ואין שום חילוק דין ביניהם?

ומכח זה יסד הנוב"י דאסופי עדיף משתוקי, דכיון שאין נידון על האם והולד מיקרי פריש, ורק בשתוקי שיש נידון גם על האם אינו בכלל קבוע.

[והוסיף דאף דמבואר טו: שהחמירו בתינוק מושלך ליוחסין אף ברוב ישראל, היינו דוקא ביוחסין דכהונה אבל בפסולי קהל לא, והאריך בזה].

עפי"ז העלה שם דה"נ שתוקי אם מתה האם ואין עליה נידון מותר הולד מטעם פריש, וה"נ אם תהיה האם פסולה מכבר??? עי' קהלת יעקב.

ועפי"ז כתב דמ"ש קידושין עג. גבי שתוקי דחיישינן דלמא אזלא איהי לגבייהו והו"ל קבוע אלא שמתירים משום ספק ממזר, היינו דוקא כשהאם לפנינו אבל כשאינה לפנינו כשר גם בלא ילפותא דספק ממזר.

אבל בבי"מ ד-כו חלק ע"ז בתוקף דאין סברא לאסור את הולד מדאורייתא ע"י שהאם לפנינו ורק מדרבנן י"ל כן, והרי בגמ' קידושין עג. חזינן שהוא ספק ממזר גם מדאורייתא וזה אינו מסתבר.

גם תמה ע"ד מתוס' כתובות טו. שאם התינוק בביתו הו"ל קבוע ולא דנים אותו כפריש אף שנמצא מושלך ואין אמו ידועה.

אמנם מאידך מסייע לד' הנוב"י דינו של הרמ"א קי-ו גבי ביצה דחשיב כפריש ומתירים אותה, ובבי"מ נדחק דהתם לא חשיב החצר כמקום הביצה וכקבוע.

ובש"ש ד-יח הצדיק ד' הנוב"י ד' התוס' איירי דוקא בשתוקי שא"י אמו של התינוק מי היא ובזה הספק נופל על התינוק מה הוא אם מהתינוקות הפסולים שבעיר או מהכשרים[[8]](#footnote-9), ושפיר יש כאן מקום לדון קבוע כפי מצב התינוק, אבל בשתוקי שאמו ידועה וכל הנידון נופל מי הבועל לעולם דין התינוק כפריש ולא אכפ"ל אם הוא קבוע.

ומ"ש קידושין שהולד אסור משום ספק רוב ספק קבוע ע"כ החילוק כש"כ הנוב"י שאם האם לפנינו הו"ל קבוע.

אמנם בש"ש באר טעם הדבר באופ"א מהנוב"י, שהאם היא כלוקח מן החנות [היינו מן הבועל] וכל שהאם לפנינו הו"ל כמו שהלוקח לפנינו שאינו בדין פריש רק חשיב קבוע, אבל אם מתה האם שפיר הו"ל כפריש וכמו בבשר הנמצא שאם מת הלוקח הו"ל כפריש[[9]](#footnote-10).

אבל בשער"י יצא לפרש באופ"א, וזה עפ"י שיטתו דלעולם דין קבוע אינו תלוי במצב החתיכה, רק עיקרו הוא במספק אם הוא קבוע, אלא דכל שפריש נפל הספק על הפרישה שהוא המאורע המספק.

ובאר דעיקר החילוק אינו כהש"ש ונוב"י דתלי אם יש **נידון** על האם, רק הכל תלוי אלא אם **ידוע** לנו מי היא האם ואף אם היא מתה או שהיא פסולה מכבר ואין לה נפק"מ בזה כלל יהיה בדין קבוע.

ועיי"ש דביוחסין הכלל הוא דדנים על הבועל מי הוא ולא על מעשה הבעילה והפרישה, ולא דמי לביצה וחנויות שדנים על הפרישה ומתירים את הולד והבשר, ועיי"ש מה שבאר הטעם לכלל זה וחילק בין חנויות שהנידון לא על סיבת האיסור רק על המספקים במציאות משא"כ בבועל שהנידון מי הבועל הוא סיבת האיסור עדיף להסתפק עליו, עיי"ש, וכל דבריו מחודשים.

בשער"י ד-ב כתב דה"נ גבי ביצה אם ידוע מאיזו תרנגולת נולדה א"א להתירה מטעם פריש, שהספק נופל על התרנגולת מהי ולא על הפרישה וכיון שהיא אסורה מטעם קבוע שוב הביצה נגררת אחריה, ודייק בזה לשון הרמ"א 'שנמצא' ביצה ביניהם דאתא לאורויי שאין ידוע מי הטילתו.

והסכים לזה החזו"א לז-יח ומטעם דדמי ליוחסין דבשתוקי שהספק רק על הבועל אין מתירים מטעם פריש.

אמנם בשער"י ד-ד יצא לחלק בין שתוקי לביצה ולפי"ד בביצה חשיב כפריש ולא דמי לשתוקי שהנידון הוא מי הבועל???

בחזו"א כתב אמנם שהגר"א לא נקט כן, וכוונתו למש"כ הגר"א דהרמ"א נקט תרנגולת שנתערבה דכ"ש שאם לא נתערבה יש להתיר הביצה דדמי לחנויות דלא גזרינן שמא יקח מן הקבוע???.

**בד' התוס' טו.-**

אמנם מש"כ התוס' טו. שאם התינוק נמצא בביתו הו"ל קבוע, צ"ע לפי שיטתו שהרי סו"ס יש כאן פרישה ולמה לא נתיר את התינוק גם אם הוא קבוע, ובכלל מה לי אם התינוק קבוע והרי דין קבוע נקבע לפי המספק ולא לפי החתיכה?

וכתב בשער"י דאמנם פשט ד' מורה כהבי"מ, אבל מסיק לפרש כוונתם שאם היה התינוק בביתו והיה ידוע לן מאיזה בית הוא שוב אין הספק על הפרישה והבעילה של אמו שהרי ידוע לנו מאיזה בית הוא, רק המספק הוא בבית אם הוא בית יהודי או עכו"ם, ובכה"ג שוב שייך דין קבוע.

ודבריו תמוהים טובא הרי משמע להדיא בתוס' שאם כל מקום העיר היה נחשב קבוע לא היה אפשר להתיר את התינוק גם כשנמצא בעיר, ולמה לא נתיר משום פריש, וצע"ג [ולד' הש"ש דלעיל שהנידון הוא אם הוא מתינוקות הכשרים א"ש דחשיב קבוע].

1. דלא כמו שנדחק הרש"ש להגיה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע מה"ת לתלות כן לקולא, ועי' ברא"ש שהוסיף דכיון דדין קבוע זה הוא חומרא דרבנן יש להקל לחוש מספק שמא קידש בשוקא.

   ולכאו' י"ל עוד עפי"ד הראשונים קידושין עג. דספק רוב או קבוע הו"ל רובא להיתרא, וכעין ס"ס, ומד' הרא"ש כאן משמע דלית ליה כלל זה, ועי' ש"ש ד-כג שסתימת הפוסקים לית להו כלל זה דס"ס משם אחד הוא. [↑](#footnote-ref-3)
3. לשון התוס' נזיר שהנידון על האשה שמקדש עכשיו, וכתב בשערי חיים-מו דהוא כדעת היראים שיש איסור בשעת קידושין, אבל י"ל שגם אם האיסור בשעת בעילה מ"מ חלות הספק על הבעילה הוא משעת קידושין. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' לקמן בביאור הסוגיא שם. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אם סברת הגר"ח ע"ד רשש"ק דבפריש דנים על מעשה הפרישה לכאו' אין ביאור למה אדם שאני, וצ"ע???אולי כש"כ בשער"י. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויתכן דפשיטא להו לדמות זה לחנויות שהנידון על הפרישה לכך לא אכפ"ל מקבוע של האיסור, ולית להו חילוק השער"י. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואכתי צ"ע לפי ביאורו של רשש"ק דפרישה הוא נידון על הפרישה אי"ז סיבה שיהיה היתר לעולם אלא כלפי קבוע ולא כלפי מגיסא??? [↑](#footnote-ref-8)
8. בשער"י דחה דבריו ומסיק דאף בעיר שאין בה אלא תינוק אחד שייך נידון של קבוע, שהנידון הוא על הבית שבו נמצא אם הוא בית ישראל או עכו"ם ולא על התינוקות. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובשער"י השיג ע"ז כפי שיטתו שאם נמצא ביד אדם שאינו נאמן על הדין לעולם הוי כנמצא אף אם יש ללוקח נפק"מ מזה, וה"נ הכא שהאם אינה אומרת כלום לא יהיה בדין קבוע גם אם יש לה נפק"מ מזה. [↑](#footnote-ref-10)