76 בדעת הרמב_ם בדין דבר חשוב ודשיל_מ בשאינו מינו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ב' ט' תמוז תשע"ד

**א**

א] כתב באו"ה הארוך כלל כ"ה דין י"ז, ז"ל, וכתב במרדכי וכו' בשם ר"ת והרמב"ם וכו' דהא דדשיל"מ לא בטל היינו דווקא כשנתערבה במינו אבל בשאינו מינו בטל שפיר בס' וכו', ונקט הרמב"ם והמרדכי דשיל"מ וכ"ש שאר דברים שאין מבטלין דקילי טפי דספיקו מותר שהן דווקא במינו אבל שלא במינו בטלין שפיר בשיעורם, עכ"ל.

והרמ"א בדרכי משה בסימן ק"א הביא ד' האו"ה, וכתב ע"ז, ז"ל, וכתב בית יוסף בסימן ק' בשם תשו' הרשב"א על ברי' שנפלה לירקות דאינה בטילה, וזהו שלא כדבריו, וכן משמע בשערי דורא גבי טיפת חלב שנבלע בבשר שכתב דל"ה ראוי' להתכבד בבשר, משמע הא אי הוי ראוי' להתכבד לא בטיל, עכ"ל, וכ"ה בתורת חטאת כלל מ' דין ו', וכ"כ הרמ"א שם ס"ו, ז"ל, ואין חילוק בין נתערבו במינם או שלא במינם, עכ"ל.

ב] והנה כתב הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א, ז"ל, כל השיעורים האלו שנתנו חכמים לדבר האסור שנתערב "במינו" המותר, בשלא הי' הדבר האסור מחמץ או מתבל או דבר חשוב שהוא עומד כמות שהוא ולא נתערב ונדמע בדבר המותר, אבל אם היה מחמץ או מתבל או דבר חשוב אוסר בכ"ש וכו', דבר חשוב שהוא אוסר "במינו" בכ"ש ז' דברים וכו', עכ"ל, וכ"ה בשו"ע סימן ק"י ס"א.

ובפשוטו מבו' בד' הרמב"ם והשו"ע כד' האו"ה, דכל הא דדבר חשוב אוסר בכ"ש, הוא דוקא בשנתערב במינו, אך כל שנתערב שלא במינו אינו אוסר בכ"ש, וכבר עמד ע"ז הש"ך בסימן ק"י סק"א ע"ד הרמ"א שנקט דה"ה אוסרים אף שלא במינם, וכתב בזה, ז"ל, ונראה דס"ל דהרמב"ם והמחבר לא נקטו מינו אלא משום דלא משכח"ל שלא במינו דהא יהא ניכר האיסור וכו', זהו נ"ל בדעת הרב, ומ"מ אף שלא במינו אוסר דבר חשוב בכ"ש ומשכחת לה שפיר נתערב שלא במינו כמ"ש בסי' ק"ט סק"ח, עכ"ל,

והגר"א שם סק"א כתב בזה, ז"ל, כ"ז הוא לשון הרמב"ם ומשמע דוקא במינו דלא כמ"ש לעיל סי' ק"א ס"ו בהג"ה, ואף שיש לדחוק משום דלא משכחת לתערובת יבש מבשא"מ דלא מינכר, מ"מ שפת יתר הוא, אלא ע"כ דוקא קאמר, עכ"ל, - ויש להוסיף, דכן נראה מהא דכייל לה הרמב"ם עם מחמץ ומתבל, ובדין מחמץ ומתבל מבו' להדיא בכ"ד בד' הרמב"ם דאין אוסרין אלא במינם, ונת' במק"א.

ג] ואמנם ילה"ע בזה בדעת הרמב"ם, דהנה בפשוטו הך מילתא דדבר חשוב אינו אוסר שלא במינו, הוא נלמד מהא דדשיל"מ אינו אוסר שלא במינו, אך הנה הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הי"ב כתב, ז"ל, יראה לי שאפילו דשיל"מ אם נתערב בשאינו מינו ולא נתן טעם מותר וכו', עכ"ל, והרי דהא דדשיל"מ אינו אוסר שלא במינו, תלה הרמב"ם ביראה לי, ואילו הא דדבר חשוב אינו אוסר שלא במינו, לא תלה הרמב"ם ביראה לי, ונראה מזה דהא דדבר חשוב אינו אוסר שלא במינו, הוא מילתא דפשיטא, וא"צ ללמדה מהא דדשיל"מ אינו אוסר שלא במינו, וזה צ"ב.

**ב**

ד] ונראה בביאור ד' הרמב"ם בזה, לפמש"נ במק"א בביאור דעת הרמב"ם בדין ביטול איסורין, וזה במש"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א, ז"ל, דבר אסור שנתערב בדבר מותר מבשא"מ בנו"ט, ומין במינו שא"א לעמוד על טעמו יבטל ברוב וכו', נפל חלב כליות לחלב האלי' ונמוח הכל, אם הי' חלב האלי' כשנים בחלב הכליות הרי הכל מותר מן התורה, אפי' חתיכת נבלה שנתערבה בב' חתיכות של שחוטה הכל מותר מן התורה, אבל מד"ס הכל אסור "עד שיאבד דבר האסור מעוצם מיעוטו" ולא יהי' דבר חשוב שעינו עומדת כמו שיתבאר, "ובכמה יתערב דבר האסור ויאבד בעוצם מיעוטו", כשיעור שנתנו בו חכמים, יש דבר ששיעורו בס' ויש ששיעורו בק' ויש ששיעורו בר', נמצאת למד שכל איסורין שבתורה וכו' מבשא"מ בנו"ט, "מב"מ שא"א לעמוד על הטעם" שיעורו בס' או בק' או בר', חוץ מיי"נ מפני חומרת ע"ז, וחוץ מטבל שהרי אפשר לתקנו, ומפני זה אוסרין במינן בכ"ש ושלא במינן בנו"ט כשאר כל האיסורין, עכ"ל.

ונת' בזה בדעת הרמב"ם, דעיקר דינא דביטול בס' ובק' ובר', הוא שיעור דביטול בעוצם מיעוטו, ובכל איסורי תורה כל שנתערב בס' ה"ה בטל בעוצם מיעוטו, ובתרומה החמירו חכמים שאינה בטלה בעוצם מיעוטה, אלא כשנתערבה בק', ובערלה וכלה"כ החמירו חכמים שאינם בטלים בעוצם מיעוטם אלא כשנתערבו בר', וביי"נ ובטבל החמירו חכמים דלעולם אינם בטלים במיעוטם.[[1]](#footnote-2)

ונת' עוד בזה, דהא דכל הני אין אוסרין אלא במינם, לאו היינו דעיקר דינם לאסור הוא רק במינם, אלא היינו דכל שנתערב מבשא"מ ואפשר לעמוד על הטעם ואבד טעמם, ה"ה מתבטלים מכח איבוד הטעם, ול"ב שיתבטלו בעוצם מיעוטם, וע"כ אינם אוסרים בשיעורים אלו, דהרי כל שיעורים אלו הם שיעורים דביטול בעוצם מיעוטו, וכל שאבד הטעם ל"ב שיתבטלו בעוצם מיעוטם, וע"כ ליכא לשיעורים אלו, אך כל דא"א לעמוד על הטעם, וכגון בגונא דליכא קפילא, הרי דאף בשאינו מינו ה"ה אוסרין בשיעורים הללו, וכאשר כ"ה מפורש להדיא בד' הרמב"ם שם ה"ל, ואם אין שם גוי לטעום משערין אותו בשיעורו בס' או בק' או בר', עכ"ל.

ועד"ז נראה לדעת הרמב"ם, דבגונא שנתערבו איסורים אלו בשאינם מינם ביבש, בגונא דמשכח"ל תערובת מבשא"מ ביבש, דודאי דהן אוסרין בשיעורם, דבתערובת דיבש ליכא נפ"מ בין תערובת דמב"מ לתערובת דמבשא"מ, דאף בתערובת דמבשא"מ לא אבד הטעם, וע"כ הן אוסרין בשיעורים הללו.

ה] והנה הרמב"ם שם כתב בתו"ד, דמד"ס הכל אסור עד שיאבד דבר האסור מעוצם מיעוטו, "ולא יהי' דבר חשוב שעינו עומדת" כמו שיתבאר, עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ם, דהא דדבר חשוב אוסר בכ"ש, הוא משום שאינו בטל במיעוטו.

ומדקדוק ל' הרמב"ם נראה, דהא דדבר חשוב לא בטל, אי"ז תקנ"ח בפנ"ע, אלא היינו דכיון מדרבנן לא סגי במה דאיכא רוב היתר, ובעינן שיתבטל הדבר האסור בעוצם מיעוטו, ע"כ ממילא דדבר חשוב שעינו עומדת ואינו בטל במיעוטו, ה"ה אסור,[[2]](#footnote-3) ועד"ז הוא גם בהא דמחמץ ומתבל אוסרין, דלדעת הרמב"ם אי"ז תקנ"ח בפנ"ע, אלא הוא מכח מה שהצריכו חכמים שיתבטל האיסור בעוצם מיעוטו, וכל שהוא מחמץ או מתבל אינו בטל במיעוטו, ודו"ק.

ונפ"מ רבתא בזה, דבאותם האיסורים דרבנן דהן בטלין ברוב, ולא הצריכו בהן ביטול בעוצם מיעוטו, ה"ה בטלין אף בדהוו דבר חשוב, דכל הא דדבר חשוב אינו בטל, הוא רק במקום דבעינן להביטול בעוצם מיעוטו, וכמש"נ.

שוב נתבוננתי דיל"ע בזה ממש"א בחולין ד"ו. דאף דלא גזרו על תערובת דמאי, מ"מ בשאור ותבלין דלטעמא עבידי ולא בטלי, ה"ה אוסרין, ועד"ז מצינו גם בסוגיית הגמ' בביצה דל"ח: לענין תחומין, והרי דאף בהני מילי שלא הצריכו חכמים שיתבטלו בעוצם מיעוטם, מ"מ כל דהוי מחמץ או מתבל ה"ז אוסר, והרי דהא דמחמץ או מתבל אוסרין אי"ז בתולדה ממה שהצריכו חכמים שיתבטל האיסור בעוצם מיעוטו, ולפ"ז יל"ד גם בדין דבר חשוב אם הוא אוסר באיסורים אלו.

ו] ולפ"ז פשוט דמה"ט הוא דס"ל דהא דדבר חשוב לא בטל הוא רק כשנתערב במינו, דכיון דכל הא דדבר חשוב הוא משום שאינו בטל במיעוטו, הרי דכ"ז הוא כשנתערב במינו ובאנו להתירו משום שבטל בעוצם מיעוטו, דבזה הוא דאמרינן דדבר חשוב שעינו עומדת לעולם אינו בטל במיעוטו, אך כל שנתערב באינו מינו ובאנו להתירו משום שאבד טעמו, אף דבר חשוב בטל,[[3]](#footnote-4) וזהו שהביא הרמב"ם שם להא דדבר חשוב אוסר, כלפי דינא דביטול במינו, והיינו משום הא דדבר חשוב אינו בטל, הוא רק בביטול במינו שהוא ביטול בעוצם מיעוטו, וכנ"ל.

ז] ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דפשיטא לי' להרמב"ם דדבר חשוב אינו אוסר אלא במינו, ול"ד לדשיל"מ דתלאה הרמב"ם ביראה לי, - והיינו משום דבדבר חשוב דהא דהוא אוסר בכ"ש הוא משום שאינו בטל כלל במיעוטו, ודאי דכ"ז הוא כשנתערב במינו, אך כל שנתערב שלא במינו ואבד טעמו, ה"ה בטל, ומשא"כ בדשיל"מ דאינו דבר חשוב, הרי אף כשנתערב במינו מן הדין הי' בטל בעוצם מיעוטו, ואפ"ה החמירו חכמים שלא יתבטל, וא"כ שפיר הי' מקום לומר דכ"ה שהחמירו חכמים שלא יתבטל דשיל"מ בעוצם מיעוטו, ה"נ החמירו חכמים שלא יתבטל מכח איבוד טעמו, וזהו שלמד הרמב"ם מטבל דאינו אוסר שלא במינו, דמזה נלמד דלא החמירו חכמים שלא יתבטל דשיל"מ, אלא בביטול דעוצם מיעוטו, דבזה הוא שהחמירו דדשיל"מ לעולם אינו בטל, דכ"ה שחילקו בשיעור הביטול בשאר האיסורים, דכל האיסורים בטלים בס', ותרומה בק"א וערלה וכלאי הכרם במאתים, ה"נ בדשיל"מ החמירו שלא יתבטל כלל, אך בביטול דאיבוד טעמו, לא חילקו חכמים בדבר, ואף דשיל"מ בטל.

ח] ואמנם נמצא לפ"ז, דכל הא דדבר חשוב אינו אוסר שלא במינו, הוא רק בגוונא דאפשר לעמוד על הטעם ומצינו להתירו מכח הא דאבד טעמו, אך אך כל דליכא קפילא וא"א לעמוד על הטעם ובאנו להתיר משום דבטל בעוצם מיעוטו, אין דבר חשוב בטל, - ועד"ז הוא בגונא שנתערב ביבש דלא אבד טעמו, ואין להתיר אלא כשבטל בעוצם מיעוטו, דכיון דהוי דבר חשוב שאינו בטל במיעוטו, ה"ה אסור.

ונמצא לפ"ז, דאף למש"כ הגר"א בדעת הרמב"ם דדינא הוא דדבר חשוב אינו אוסר שלא במינו, מ"מ צדקו ד' הש"ך דכל שנתערב דבר חשוב בשאינו מינו ביבש ה"ה אוסר בכ"ש, - וכל מש"כ הרמב"ם דהוא אוסר במינו, הוא לאפוקי גוונא שנתערב בלח ואבד טעמו, דבכה"ג ה"ה בטל, ודמי למש"כ הרמב"ם בפט"ו דתרומה אוסרת עד ק' וערלה וכלאים אוסרין עד ר' במינם, דהיינו רק לאפוקי גוונא שנתערבו בשאינו מינם בלח ואבד טעמם, אך כל שנתערבו ביבש, ה"ה אוסרין אף שלא במינם, וכנ"ל.

ט] והנה אמנם דבאופן הרגיל לא משכח"ל דבר חשוב שנתערב בלח באינו מינו, דהרי כל שנימוח ונתערב בתערובת דלח, בטלה חשיבותו, וזהו מש"כ הש"ך לפרש ד' הרמב"ם דמש"כ שנתערב במינו, הוא משום דלא משכח"ל שנתערב שלא במינו דה"ז ניכר, והיינו משום דאם נתערב לח בלח ואינו ניכר, בטלה חשיבותו, - אך נראה דהרמב"ם עיקר הדין קמ"ל, דהא דדבר חשוב לא בטל, הוא רק כשנתערב במינו וכיו"ב שבאנו להתירו משום ביטול בעוצם מיעוטו, אך כל שאבד טעמו ה"ה בטל.

והנפ"מ בזה הוא, במש"כ הרמב"ם שם ה"ט דכל דבר שהוא חשוב במקום מן המקומות אינו בטל, ובפשוטו לפ"ז דבר לח החשוב במקום מן המקומות שנתערב בהיתר לח, אינו בטל, ובזה הוא דנפ"מ בד' הרמב"ם, דכ"ז הוא כשנתערב במינו, אך כל שנתערב שלא במינו ואבד טעמו ה"ה בטל.

עוד נפ"מ בזה בדין ברי' שכתב הרמב"ם שם ה"ו דהוי כדבר חשוב שאוסר בכ"ש, ולפ"ד הרמב"ם נראה, דכל שנפלו תולעים לתבשיל, כיון שאין טעמם ניכר, וגם הם פוגמים בטעמם, ה"ה בטלים,[[4]](#footnote-5) - וזה אי נימא דתערובת זו דהתולעים בתבשיל חשיבא כתערובת דלח בלח,[[5]](#footnote-6) ועפי"ז מצאנו צד היתר לדעת הרמב"ם להמילב"ן המצויים בקמח ובפירות, שהאחרונים נתחבטו הרבה למצוא צד לימוד זכות בזה.

**ג**

י] ועד"ז נראה לדעת הרמב"ם גם בדינא דדשיל"מ, דהנה כתב הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הי"ב, ז"ל, יראה לי שאפי' דשיל"מ אם נתערב בשאינו מינו "ולא נתן טעם" מותר, לא יהי' זה שיש לו מתירין חמור מטבל שהרי אפשר לתקנו ואעפ"כ שלא במינו בנו"ט כמו שביארנו, עכ"ל.

ונראה לדעת הרמב"ם, דכל הא דדשיל"מ אינו אוסר שלא במינו, הוא רק כשנתערב בשאינו מינו בלח ולא נתן טעם, דה"ה בטל מכח שאבד טעמו, וזהו שכתב הרמב"ם דאם נתערב בשאינו מינו ולא נתן טעם מותר, והרי פשיטא דאם נתן טעם אסור, אלא מכוון הרמב"ם דעיקר ההיתר בזה הוא משום שלא נתן טעם, אך כל דליכא קפילא וא"א לעמוד על הטעם, או שנתערב ביבש דלא אבד טעמו, ובאנו להתירו משום שבטל במיעוטו, ה"ה אוסר אף בשאינו מינו, - והיינו משום דהא דדשיל"מ אינו בטל, הוא רק כשבאנו לבטלו משום ביטול בעוצם מיעוטו, דבזה החמירו חכמים דדשיל"מ לעולם אינו בטל במיעוטו, אך כל שבאנו לבטלו משום שאבד טעמו, אף דשיל"מ בטל.[[6]](#footnote-7)

ויש לסייע לזה, ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ערלה פ"ב מ"ז, דיהי' הכלל שלא ישתנה בשום פנים בכל איסורין שבתורה מבשא"מ בנו"ט, עכ"ל, והרי דהא דטבל אינו אוסר בכ"ש שלא במינו, הוא משום הך כללא דמבשא"מ בנו"ט, והוא חד דינא עם הא דבמבש"מ ל"ב לשיעור ששים ומאה ומאתים, ומשום שאבד טעמו, וכמבו' בד' הרמב"ם שם, וכ"ה מבו' גם בל' הרמב"ם בהל' מאכ"א שם ה"ו, ז"ל, וחוץ מטבל שהרי אפשר לתקנו, ומפני זה אוסרין במינן בכ"ש ושלא במינן בנו"ט, "כשאר כל האיסורין", עכ"ל, וע"כ כל דא"א לעמוד על הטעם, דבכה"ג בעינן לשיעור ששים ומאה ומאתים, אין טבל בטל כלל, וז"ב, אמנם הנה בפליתי סימן ק"ב סק"ב כתב בדעת הרמב"ם דדשיל"מ אינו אוסר בכ"ש אף ביבש, וזהו שהביא הרמב"ם מטבל דסתמא דמילתא איירי אף ביבש, וצ"ע.

יא] ובזה מתישב היטב משה"ק הראשונים במש"א בביצה דל"ט. דהא דמים ומלח לא בטלי בעיסה, הוא משום דהוי דשיל"מ ולא בטל, אף דהוי זה מבשא"מ, ולפמש"נ בדעת הרמב"ם ניחא, דכל הא דדשיל"מ אינו אוסר שלא במינו, הוא רק כשאבד טעמו, אך במים ומלח שנתערבו בעיסה ולא אבד טעמם, הרי דהגם דבתחומין לא אסרינן משום הטעם, מ"מ יש בזה לדינא דדשיל"מ לא בטל, ועי' יד יהודה סימן ק"ב שכתב כעי"ז בביאור מש"כ כמה מקמאי לישב לההיא דביצה, אך במק"א נת' דכמדומה שלא נתכונו הראשונים לכך.

יב] ובזה מתישב גם מש"כ הרי"ף בחולין דהא דפת שאפאה עם הצלי אסור לאכלה בכותח, אף דריחא לאו מילתא, הוא משום דהו"ל כדשיל"מ דלא בטל, והק' הראשונים דאף דשיל"מ בטל שלא במינו, - והבעה"מ בפ' כיצד צולין הק' ע"ד הרי" ף ממש"א בחולין דקי"א: דדגים שעלו בקערה אסור לאכלן בכותח מ"ט נו"ט הוא, ולד' הרי"ף למה לי' למימר נו"ט הוא, תיפו"ל דהו"ל דשיל"מ ואפי' באלף לא בטיל, - והרמב"ן במלחמות שם הק' ממש"א בחולין שם דצנון שחתכו בסכין מותר לאכלו בכותח, ופי' רבא משום דאפשר למיטעמי', והרי דאם אי"ז נו"ט שרי למיכלי' בכותח ולא חשבי' לי' כדשיל"מ דאינו בטל.

ולפמש"נ מד' הרמב"ם ניחא, דלעולם מודה הרי"ף דדשיל"מ אינו אוסר שלא במינו כשאבד טעמו, וע"כ אף דבשר שנתערב חשיב כדשיל"מ, מ"מ כל שנתערב שלא במינו ולא נתן טעם ה"ה בטל, וכל מש"כ הרי"ף לאסור משום דשיל"מ, הוא רק בריחא, דבזה אין לחלק בין נתערב במינו לנתערב באינו מינו, שהרי איירי כשהוא ניכר בטעמו מכח הריח, וכל הא דשרינן בזה הוא משום דריחא לאו מילתא היא, וכיון דריחא הוי כמשהו וכל דהוי דשיל"מ אינו בטל, ע"כ הוא אוסר אף שלא במינו, וז"פ, - ומצאתי בברוך טעם בשער התערובת דין ב' פ"ז שכתב עד"ז בישוב ד' הרי"ף.

יג] ובזה ניחא משה"ק האור גדול ע"ד הרמב"ם דתרומה אוסרת במאה אף שלא במינה כשא"א לעמוד על הטעם, דא"כ מאי פריך בב"מ דנ"ג. אהא דתנן דהתרומה והביכורים עולין בק"א משא"כ במעשר, דהא מעשר הו"ל דשיל"מ ולא בטל, ומ"ט לא מוקי לה כשנתערבו שלא במינם וליכא קפילא, דבכה"ג תרומה וביכורים אוסרין במאה, ומעשר בטל ברובא.

ולפמש"נ ניחא, דכ"ה דתרומה וביכורים אוסרין בק' כשנתערבו שלא במינם וא"א לעמוד על הטעם, ה"נ דשיל"מ אוסר בכ"ש כשנתערב שלא במינו וא"א לעמוד על הטעם, וע"כ אף אם נוקי לה כשנתערבו שלא במינם וליכא קפילא, אכתי תיקשי דמ"ט מעשר בטל ברובא ואינו אוסר בכ"ש.

**ד**

יד] והנה כתב הרמב"ם בהל' מאכ"א שם, ז"ל, ואל תתמה על חמץ בפסח דהוא אוסר משום דשיל"מ אף שלא במינו, שהתורה אמרה כל מחמצת לא תאכלו לפיכך החמירו בו כמו שביארנו, עכ"ל, וצ"ב דהגם דמצחנו שהחמירה התורה שאינו בטל אף כשאין בו כבא"פ, מ"מ מ"ט נימא מכח זה דיהא בו לדינא דדשיל"מ לא בטל אף שלא במינו, ומה ענין זל"ז.

ומצינו ישוב לזה בפר"ח סימן תמ"ב, עיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם, דהא דבעינן קרא בחמץ לחייב בדאיכא כבא"פ, אף דבכל התורה הוא חייב בכה"ג, הוא משום דבכותח ליכא טעם חמץ אלא קיוהא בעלמא, וכמש"כ הטור שם, ובשאר איסורים כה"ג שאין בו טעם האיסור ה"ז בטל אף אם איכא כבא"פ, וזהו שנתחדש בחמץ דאף כה"ג דלי"ב טעם חמץ ה"ז אסור.

ועיי"ש שכתב לפ"ז, דזהו מש"כ הרמב"ם דהא דחמץ אינו בטל אף בשאינו מינו, הוא מכח מה שאמרה תורה כל מחמצת לא תאכלו, והיינו דכ"ה דהחמירה התורה דכל דאיכא כבא"פ ה"ז אסור אף דליכא טעם חמץ, ה"נ החמירו בו חכמים ואסרוהו במשהו אפי' דליכא טעם חמץ, עכ"ד.

טו] ולפמש"נ נראה הביאור בזה, דבחמץ שהחמירה בו תורה לאסרו אף כשאין בתערובת טעם חמץ, הרי דמזה נלמד דאין החמץ בטל מכח מה שאבד טעמו, וע"כ אחר שהחמירו חכמים דחמץ אינו בטל משום דהו"ל דשיל"מ, ה"ה אוסר אף שלא במינו, - דכל הא דדשיל"מ אינו אוסר שלא במינו, הוא משום ד"ה בטל מכח מה שאבד טעמו, ובחמץ דלא מצינו להתירו מכח זה, ה"ה אוסר אף שלא במינו, - ונת' עוד בזה בדברינו בדעת הרמב"ם בדין תערובת חמץ, ואכמ"ל, - שוב הראוני עד"ז בחי' רא"ל ח"א סו"ס י'.

**ה**

טז] אמנם בעיקר מש"נ בדעת הרמב"ם, דמש"כ דדבר חשוב אוסר במינו, הוא למעט כשנתערב באינו מינו בלח ואבד טעמו, דבכה"ג אינו אוסר, יש להעיר בזה.

דהנה כתב הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א ה"א, ז"ל, כל השיעורין האלו וכו' בשלא הי' הדבר האסור וכו' או דבר חשוב שהוא עומד כמות שהוא ולא נתערב ונדמע בדבר המותר, עכ"ל.

ובס' בית מאיר סימן ק"י בקונט' מעניני קבוע ד"ה ודע דכל הנ"ל, פירש ד' הרמב"ם דכונתו דגדר הדין דדבר חשוב לא בטל הוא משום דה"ה כעומד בעצמו, ולא חשיב כלל כמעורב עם ההיתר.

אך בס' יד יהודה בסי' ק"א סק"ח תמה ע"ז, דבל' הרמב"ם נ' להדיא דלא בא לפרש לגדר הדין דדבר חשוב ולא בטל,[[7]](#footnote-8) אלא בא לפרש דהא דדבר חשוב לא בטל היינו רק אם הוא עומד כמות שהוא, וזה כמש"כ הרמב"ם שם ה"ה, ז"ל, שאם לא הגביהה הרי הדבר האסור עומד ולא נשתנה והחתיכה חשובה אצלו שהרי מתכבד בה לפני האורחין, עכ"ל, והרי דהוי זה תנאי בהא דדבר חשוב לא בטל, שיהא עומד ולא נשתנה.

יז] ובמק"א נת' להעיר בזה, דהנה בפשוטו הא דכל שאינו עומד כמות שהוא ה"ה בטל, הוא משום דכבר אינו חשוב, שכבא אין מתכבדין בו וכבר אינו נמנה, וע"כ הוא בטל, - אך מד' הרמב"ם נראה דלא כן, דמשמעות ד' הרמב"ם דהוי זה הגבלה בהא דדבר חשוב אוסר, דהוא דוקא כשהוא עומד בעינו, אך כשאינו עומד בעינו אינו אוסר, אף שעדיין הוא דבר חשוב, דאי נימא דהא דכשאינו עומד בעינו אינו אוסר הוא משום דכבר אינו דבר חשוב, ואי"ז הגבלה כלל בהא דדבר חשוב אוסר, ל"ה להרמב"ם לפרש לזה בהלכה א' כשפירש לעיקר הדין דדבר חשוב לא בטל, שהרי הך מילתא הוא פרט בדיני דבר חשוב דבכה"ג אי"ז דבר חשוב והוי ככל הדברים שאינם חשובים.

ובביאור הדברים נראה, לפמש"נ מד' הרמב"ם דהא דדבר חשוב לא בטל, הוא משום שאינו נאבד במיעוטו, - ולפ"ז י"ל, דכ"ז הוא כשהוא עומד כמות שהוא, דכיון שהוא עומד לעצמו ע"כ אינו בטל במיעוטו, אך אם נתערב ונדמע בדבר המותר ואינו עומד לעצמו, ל"מ לי' חשיבותו וה"ה בטל במיעוטו, ואי"ז כלל משום דבכה"ג לא חשיב, רק משום דבכה"ג ל"מ לי' חשיבותו.

וכפי הנראה דמקור ד' הרמב"ם לזה, הוא ממש"א ביבמות דפ"א: דחתיכה שנימוחה בטילה, וכ"ה בתוספתא דתרומות פ"ח הי"ד, ופירש הרמב"ם דאי"ז משום דכל שנימוחה כבר לא חשיבא, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן בחולין דצ"ט: ועוד מקמאי, וכ"ה בביאור הגר"א סימן ק"א סקט"ז, אלא הוא משום דכל שנימוחה ונתערבה ונדמעה בדבר המותר ואינה עומדת לעצמה, ל"מ לה חשיבותה,[[8]](#footnote-9) והא דס"ל להרמב"ם דאף כשנימוחה אכתי חשבינן לה כדבר חשוב, נראה דאזיל לטעמי' לפ"מ שפירשו בדעתו המהרלב"ח והפר"ח דחהר"ל אינה בטילה בכל גווני ואף אם אין ראוי' להתכבד בצורה זו, ולפ"ז י"ל דאף כשנימוחה אכתי חשבינן לה כדבר חשוב.

ומצאתי במשכנות יעקב יו"ד סימן ל"ו שכבר דקדק כן מד' הרמב"ם, דאין ברי' וכל דברים החשובין אוסרין, רק כשהן בעינן, וזהו מש"כ הרמב"ם שעומד בעינו, עיי"ש בכל דבריו.[[9]](#footnote-10)

יח] ואם כנים הדברים, הרי אאל"פ דמש"כ הרמב"ם דדבר חשוב אוסר במינו, הוא למעט כשנתערב באינו מינו בלח ואבד טעמו, שהרי כל עיקר הא דדבר חשוב אוסר, הוא רק כשנתערב ביבש, ולא כשנתערב בלח ונדמע בדבר המותר, ובע"כ דאף בתערובת דיבש אין דבר חשוב אוסר אלא כשנתערב במינו ולא שנתערב בשאינו מינו, וצ"ע בזה.

?הרמב"ם הדגיש דמעמיד אסור אף במין בשאינו מינו, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהי' מקום להתיר כיון שאבד הטעם, אלא דכיון שהדבר האסור הוא שעשה אותה, ע"כ לא חשבינן לי' כנאבד, - ועי' פיהמ"ש ע"ז פ"ב מ"ה דמעמיד חזק יותר ממחמץ ומתבל, - ומבו' שם בדבריו דגם גדר דינא דמעמיד הוא שאינו בטל במיעוטו, ומבו' שם דזהו יסוד דינא דמחמץ וכו', דאינו אובד במיעוטו.

1. ועיקר הך מילתא שנת' בדעת הרמב"ם דעיקר דינא דביטול בס' וכו' הוא שהצריכו חכמים שיתבטל האיסור במיעוטו, נראה לפרש לפ"ז מש"כ הרמב"ם בפ"ג ממאכ"א הט"ו, ז"ל, ומקצת הגאונים אסרוה מפני צחצוחי חלב שישאר בה, שהרי הקום שבחמאה אינו מעורב עם החמאה כדי שיבטל במיעוטו, עכ"ל, והרשב"א בתוה"ב בית ג' ש"ו כתב על טעם זה, ז"ל, אינו מחוור כלל, שהביטול ברוב דעלמא אינו מצד שהמיעוט מתערב בתוך הרוב, שהרי חטים של תרומה או גרוגרות של תרומה שנפלו לתוך החולין אע"פ שזה בפנ"ע עומד וזה בפנ"ע עומד בטלים בשיעורן, עכ"ל, - ולפמש"נ נראה בדעת הרמב"ם, דאף אם עיקר דינא דביטול ברוב שייך אף בקום שבחמאה, מ"מ כיון דמדרבנן הצריכו שיתבטל האיסור בעוצם מיעוטו, ע"כ הוא דיש לאסור בקום שבחמאה שהוא ניכר ואינו בטל במיעוטו, ולישנא דבטל במיעוטו שכתב הרמב"ם, הוא ביטול בעוצם מיעוטו, וכמש"כ הרמב"ם שם הי"ג, ז"ל, וא"ת והרי עור הקיבה דבר קטן הוא עד מאד בחלב שעמד בו, ולמה לא בטל במיעוטו, והרי דל' בטל במיעוטו המכוון הוא לביטול בעוצם מיעוטו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונמצא לפ"ז, דלעולם י"ל דיסוד הדין דדבר חשוב אינו בטל הוא מדאורייתא, דדבר חשוב אינו בטל במיעוטו, ואך דמדאורייתא ליכא נפ"מ בזה, דכל דאיכא רוב היתר מהני זה להתיר את המיעוט, ול"ב שיאבד המיעוט במיעוטו, ורק אחר שהצריכו חכמים שיתבטל האיסור במיעוטו, הוא דאסרינן לדבר חשוב שאינו בטל במיעוטו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וזהו שדימה הרמב"ם הא דדבר חשוב לא בטל, להא דמחמץ ומתבל לא בטלי, דאף בהא דמחמץ ומתבל לא בטלי, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש ע"ז פ"ב מ"ה, ז"ל, לפי שהדבר האסור אם התערב עם המותר, והיתה פעולת זה הדבר האסור גלוי' וניכרת ולא אבד במיעוטו ולא נעלם, ה"ה יאסור הכל וכו', ע"ד מה שביארנו בשני מערלה באומרם כל המחמץ והמתבל וכו', עכ"ל, ומה"ט הוא דאינם אוסרים אלא במינם, ונת' עוד בזה בדברינו בדינא דמחמץ ומתבל. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם הפליתי בסימן ק"א סק"ו כתב דמודה הרמב"ם דברי' אוסרת אף שלא במינה, עיי"ש, אך צ"ע בזה מל' הרמב"ם שם ה"ו שכלל להא דברי' אוסרת בכ"ש, בכלל הא דדברים החשובים אוסרין בכ"ש, וכתב דהואיל וגיד הנשה ברי' בפנ"ע הוא ה"ה חשוב ואוסר בכ"ש, ונראה להדיא דהא דברי' אינה בטילה הוי חד דינא עם הא דדבר חשוב לא בטל, וא"כ סתמו כפירושו דכל הא דברי' לא בטלה הוא רק כשנתערבה במינה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך למש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם דתערובת קמח בקמח לא חשיבא כתערובת דלח בלח, לכאו' גם תערובת זו לא חשיבא כתערובת דלח בלח, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם לפ"ז הדין נותן דניזיל בזה בתר טעמא ולא ניזיל בתר שמא, - אך הנה כבר נת' במק"א בדעת הרמב"ם דאף הא דיי"נ בטל בשאינו מינו הוא משום שאבד טעמו, ונת' שם דהא דאזלינן בזה בתר שמא, הוא משום דמהני זה לקבוע אם חשבינן להו כטעם א' או כב' טעמים, וע"ד ד' הט"ז בדף האחרון בסימן צ"ח, - ונת' שם דלפ"ז אף בהא דמב"מ אוסר בס' ובק' ובר', אזלינן בתר שמא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"ה מוכרח לפמש"נ לעיל סק"ה לדקדק מד' הרמב"ם, דלאו היינו דדבר חשוב לא חשיב כתערובת כלל, אלא היינו דאין דבר חשוב אובד במיעוטו, - ובע"כ דמש"כ הרמב"ם שהוא עומד כמות שהוא ולא נתערב ונדמע בדבר המותר, היינו דרק בכה"ג אין דבר חשוב בטל, וכמש"כ היד יהודה. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך מד' הרמב"ן ודעימי' מבו' דהא דדבר חשוב אוסר, הוא אף בתערובת דלח, ואף שאינו עומד לעצמו, וע"כ פירשו דהא דכל שנימוח ה"ה בטל, הוא משום דאבד חשיבותו, - וכ"ה מבו' בד' הפוסקים בסימן ק"א דגבינה שנתערב בה חלב איסור, אם החלק האסור בפנ"ע ראוי להתכבד בו, אינו בטל. [↑](#footnote-ref-9)
9. וביאר לפ"ז מש"כ הרמב"ם בפט"ז שם דאם נידוכה החתיכה ה"ה בטלה, והכס"מ העיר ע"ז, דאף אם נחתכה ולא נימוחה ה"ה בטלה, וכתב המשכנ"י דכוונת הרמב"ם הוא בגונא שנידוכה ולא נחתכה, ואף דאכתי היא בחשיבותה, מ"מ כיון שאין האיסור עומד בעינו ולעצמו, ה"ה בטלה, ועיי"ש שביאר כן בהא דתנן בברייתא דליטרא קציעות, דדרסה בעיגול ואינו יודע באיזה מקום דרסה, דלכו"ע היא בטלה, דהוא משום שאין האיסור עומד בעינו ולעצמו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)