ה - נאמנות ע_א וחשש גומלין בדמאי ובתרומה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק האשה שנתאמרלה כב. - כד

יום ועש"ק האזינו תשפ"ד

לא נאמר

**א**

א] כ"ד א', ת"ר אני כהן וחברי כהן נאמן להאכילו בתרומה וכו', ר' יהודה אומר אף אינו נאמן להאכילו בתרומה עד שיהו ג' ב' מעידין על זה וב' מעידין על זה, למימרא דר' יהודה חייש לגומלין ורבנן לא חיישי לגומלין והא איפכא שמעינן להו דתנן החמרין שנכנסו לעיר ואמר אחד מהן שלי חדש ושל חברי ישן שלי אינו מתוקן ושל חברי מתוקן אינו נאמן ר' יהודה אומר נאמן וכו', אביי אמר וכו' בדמאי הקלו וכו', אמר רבא דר' יהודה אדר' יהודה קשיא דרבנן אדרבנן לא קשיא, אלא דר' יהודה אדר' יהודה לא קשיא כדשנינן דרבנן אדרבנן לא קשיא וכו' בשכלי אומנותו בידו.

ובגמ' משני עוד דטעמא דר' יהודה דאין מעלין לכהונה ע"פ ע"א אי"ז משום דחיישינן לגומלין, אלא משום דמעלין מתרומה ליוחסין, ואם תאכילהו תרומה הרי אתה מביאו להשיאו אשה, והתוס' וש"ר כתבו דלא נתישב בזה אלא הא דקשיא דר' יהודה אדר' יהודה, אך בהא דקשיא דרבנן אדרבנן קיימינן בשנויא דכלי אומנותו בידו, וכ"כ הריא"ז והמאירי לדינא בההיא דחמרין דהא דאין נאמנין הוא כשכלי אומנותו בידו.

ב] אך הנה הרמב"ם בפי"ב ממעשר ה"י כתב דהחמרין שנכנסו לעיר וכו' אינו נאמן שמא קנוניא עשו ביניהן, והמהר"י קורקוס שם עמד בזה דמ"ט לא פירש דהיינו רק כשכלי אומנותו בידו, ועיי"ש שכתב דאין לפרש דס"ל כפי' ר"ח דהא דכלי אומנותו בידו הוא בההיא דאני כהן וחברי כהן, שהרי בפ"כ מאיסו"ב הי"א כתב בסתמא דנאמנין, ולא כתב דהיינו רק כשכלי אומנותו בידו, ועיי"ש במש"כ בזה.

**ב**

ג] ונראה לדון בזה, דהנה כבר נתבאר בסימן ד' דמעיקר מה שאמרו הכא דיש לחוש לגומלין כשמעיד על כהונה, יש ללמוד דהא דאינו נאמן לומר על עצמו שהוא כהן הוא משום דחיישינן שמשקר, וכמש"כ הרא"ש בפ' הניזקין סימן י"ב דהיינו משום שבח כהונה וריוח מתנו"כ לו ולזרעו, וע"כ ה"נ י"ל דאין להאמינו כשמעיד על חבירו משום דחיישינן לגומלין, - דאי נימא דהא דאינו נאמן על עצמו הוא משום דלעדות זו הצריכו חכמים עד כשר, אך אלמלי כן הי' נאמן על עצמו ול"ה חיישינן דמשקר, ל"ה מקום שלא להאמינו על חבירו משום חשש גומלין, שהרי כשמעיד על חבירו הרי הוי עד כשר, ואף דיש לחוש שיש בזה תועלת לעצמו, לא גרע מהיכא דמעיד על עצמו דהיתה עדותו מועלת אלמלי הא דהוא פסול לעדות.

וצ"ל לפ"ז, דאף דממה שאמרו לקמן כ"ה ב' דקרוב אינו נאמן להעלותו לכהונה אלא משום בידו, נלמד דלעדות זו הצריכו עד כשר, וכאשר כ"ה בל' הרשב"א שם, והפנ"י שם כתב דהוא משום מעלה או משום דפתיך בה ממונא, ומה"ט גם אין להאמינו על עצמו, מ"מ מלבד זה גם אינו נאמן על עצמו משום חשש שקר, וע"כ אם חיישינן לגומלין אין להאמינו גם על חבירו.

ד] אך צ"ע דמנ"ל להגמ' הך מילתא דהא דאינו נאמן על עצמו הוא משום חשש שקר, ול"ד לכל עדות דאיסורים דלא חיישינן דמשקר, ומכח זה פרכינן דמ"ט דרבנן דלא חיישי לגומלין, הרי י"ל דכל הא דאינו נאמן על עצמו הוא משום דהצריכו לעדות זו עד כשר, אך כל דהוא עד כשר, הו"ל ככל עדות דאיסורים דלא חיישינן דמשקר, ולפ"ז שפיר ניחא הא דלא חיישינן רבנן לגומלין, ול"ד להא דבדמאי חיישינן לגומלין, דבדמאי הרי ע"ה חשוד על המעשרות וחשוד להעיד שקר, וע"כ כל דיש לחוש לגומלין אין לנו להאמינו, ומשא"כ בעדות להעלותו בתרומה דכל דהוא כשר לעדות לא חיישינן כלל דמשקר וליכא למיחש לגומלין.

וי"ל דקו' הגמ' היא מכח הא דחזינן דלר' יהודה חיישינן בעדות זו לגומלין, והרי דבעדות להעלות עצמו לכהונה חיישינן דמשקר, ומסתברא מילתא דלא פליגי רבנן עלי' בהך מילתא גופה, וכל הא דפליגי הוא דס"ל דלא חיישינן לגומלין, וזהו דפרכינן דמ"ש מהא דלגבי דמאי חיישי רבנן לגומלין.

ה] ולפ"ז נמצא דלפ"מ דמסקינן דטעמא דר' יהודה דאינם נאמנין אי"ז משום דחיישינן לגומלין אלא משום דמעלין מתרומה ליוחסין, לא מצינו כלל דבעדות להעלות עצמו לכהונה חיישינן דמשקר, וממילא די"ל דמה"ט הוא דלרבנן הן נאמנין ולא חיישינן לגומלין, משום דבעדות זו לא חששו כלל דמשקר כדי להעלות עצמו לכהונה, וממילא דאין מקום לחוש לגומלין, וכל הא דחיישינן לגומלין הא לענין דמאי דע"ה חשוד להעיד שקר, - ומתישב היטב מש"כ הרמב"ם בסתמא דלענין דמאי אין נאמנין, והרי דבכל ענין חיישינן לגומלין, ול"ד להא דלענין תרומה כשמעידין זא"ז נאמנין, דהוא משום דבעדות זה לא חיישינן כלל שמעיד שקר כדי להעלות עצמו לכהונה, וליכא למיחש לגומלין.

**ג**

ו] אך האמת יורה דרכו, דישוב ד' הרמב"ם הוא בע"א, ואזלי הרמב"ם וש"ר לטעמייהו, דהנה בעיקר דינא דחמרין דלר' יהודה הן נאמנין וגם לרבנן כל הא דאין נאמנין הוא משום חשש גומלין, צ"ב, דמ"ט כלל הן נאמנין, הרי ע"ה אינו נאמן על המעשר.

ובפירש"י בסוגיין כתב, ז"ל, אינו נאמן, הואיל וע"ה הוא ואינו נאמן על המעשר, "אע"פ שמעיד על שלו שאינו מתוקן ועוד שמוסיף עם זו דברים אחרים לשבח את של חבירו", אינו נאמן להחזיק את של חבירו בחזקת מתוקן, שאינן אלא מערימין אמור אתה כאן ואני במקום אחר, עכ"ל, ומשמע דהא דלר' יהודה נאמן הוא משום דמוכחא מילתא דמעיד אמת משום דמעיד על שלו שאינו מתוקן וכו', וגם לרבנן הי' לנו להאמינו מכח ה"ט, וכל הא דאינו נאמן הוא משום דחיישינן לגומלין.

ז] אמנם הנה בירושלמי בספ"ד דדמאי אמרו דטעמא דר' יהודה דנאמנין הוא מפני חייהן של בני העיר, והגר"א בשנו"א שם כתב דמה שאמרו דהא דלר' יהודה נאמן הוא מפני חייהן של בני העיר, דהיינו משום דאף דר' יהודה לא חייש לגומלין וכמו שאמרו בסוגיין, מ"מ הרי הוא ע"ה וע"ה אינו נאמן מדינא אף על של חבירו, וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן קי"ט סקי"ח.

אך הנה הרמב"ם בפי"ב ממעשר הי"ז כתב דחשוד שהעיד על אחרים נאמן חזקה אין אדם חוטא ולא לו, וא"צ לומר ע"ה, לפיכך ע"ה שאמר וכו' אלו פירות מתוקנין בשל אחרים נאמן וכו', עכ"ל, והראב"ד שם נחלק עליו, - ולדעתו הרי דמה"ט הוא דלר' יהודה נאמנין החמרין לומר של חבירי מתוקן, משום דע"ה נאמן על של אחרים, וכל הא דלרבנן אינו נאמן הוא משום חשש גומלין.

ח] ואמנם צ"ע לפ"ז בהא דפרכינן בסוגיין דרבנן אדרבנן אם חיישינן לגומלין, דהניחא למש"כ הגר"א ע"פ הירושלמי דטעם הא דמדינא הוא נאמן על של חבירו הוא משום חייהן של בני העיר, ואפ"ה לרבנן אין נאמנין משום דחיישינן לגומלין, ה"נ הי' לנו לחשוש לגומלין כשמעיד על חבירו שהוא כהן, - אך לדעת הרמב"ם דהא דמדינא הי' לנו להאמינו על של חבירו הוא משום דאין אדם חוטא ולא לו, א"כ מאי פרכינן דרבנן אדרבנן, הרי י"ל דכל הא דחיישי רבנן לגומלין הוא רק לענין דמאי דמצ"ע אינו נאמן כיון דהוא ע"ה וחשוד על המעשרות, אלא שבאנו להאמינו משום דאין אדם חוטא ולא לו, וע"כ כל דיש לחוש לגומלין בטל עיקר הטעם להאמינו, ומשא"כ כשמעיד על חבירו שהוא כהן דמדינא הוא נאמן, ל"מ חשש גומלין לבטל עדותו, ועד"ז קשיא גם למשמעות ד' רש"י דהא דמדינא הי' לנו להאמינו על של חבירו הוא משום דמוכחא מילתא וכו', וכל דחיישינן לגומלין ליכא לעיקר המוכחא מילתא, והדר דינא אין להאמינו.[[1]](#footnote-2)

וכבר הק' עד"ז הפנ"י והגרע"א בסוגיין, וכתבו לישב דהא דפרכינן דרבנן אדרבנן הוא משום דנמצא דפליגי ר' יהודה ורבנן בסברות הפוכות, דר' יהודה חייש לגומלין בעדות להעלות לכהונה ולא חייש לגומלין בדמאי ורבנן חיישי לגומלין בדמאי ולא חיישי לגומלין בעדות להעלות לכהונה.

ועיי"ש שכתבו דלפ"ז הרי דלפ"מ דמסקינן דטעמא דר' יהודה דאין מעלין לכהונה ע"פ ע"א הוא משום דמעלין מתרומה ליוחסין ולא משום דחיישינן לגומלין, תו לא תיקשי ג"כ דרבנן אדרבנן, די"ל דאף דלענין דמאי חיישי רבנן לגומלין משום דעי"ז בטל עיקר הטעם להאמינו, מ"מ לענין להעלות לכהונה לא חיישי רבנן לגומלין, שהרי כל הא דמעיקרא פרכינן דרבנן אדרבנן, הוא רק משום דהוא סברות הפוכות מר' יהודה דבעדות להעלות לכהונה חייש לגומלין, - והפנ"י כתב לישב לפ"ז לד' הרמב"ם, דמה"ט הוא דלענין תרומה אין נאמנין בכל ענין אף כשאין כלי אומנותו בידו משום דחיישינן לגומלין בכל ענין, והא דלענין כהונה לא חיישינן לגומלין הוא משום דל"מ חשש גומלין לפסול לעדותו, וכל הא דחיישינן לגומלין הוא בדמאי דכל עיקר הטעם להאמינו הוא משום דאין אדם חוטא ולא לו, וכל דיש לחוש לגומלין בטל עיקר הטעם להאמינו.

ט] אמנם הנה התוס' וש"ר כתבו דגם לשנויא דגמ' דטעמא דר' יהודה הוא משום דמעלין מתרומה ליוחסין, אכתי קשיא דרבנן אדרבנן ובעינן לשנויא דכלי אומנותו בידו, - ולמש"נ לעיל נמצא דהרמב"ם וש"ר לטעמייהו אזלי, דהרמב"ם לטעמי' דהא דמדינא הי' לנו להאמינו במה שמעיד דשל חבירו מתוקן הוא משום דאין אדם חוטא ולא לו, וע"כ ממילא דכל דיש לחוש לגומלין בטל עיקר הטעם להאמינו, ול"ד לעדות להעלות לכהונה דמדינא הוא נאמן ובזה לא חששו לגומלין, אך ש"ר דס"ל דאין ע"ה נאמן על של חבירו, וכל הא דהכא הי' נאמן מדינא הוא משום חייהן של בני העיר, ולפ"ז הרי דשפיר איכא למיפרך דמ"ש דהכא חיישי רבנן לגומלין ומכח זה פסלינן לעדותו ובעדות להעלות לכהונה לא חיישי רבנן לגומלין, ודו"ק.

**ד**

י] ויש להוסיף בזה, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש בדמאי ספ"ד כתב לפרש לפלוגתא דר' יהודה ורבנן, ז"ל, אינו נאמן אע"פ שהוא מזכה זולתו, מפני שאנו חושדים אותם שהם שותפין או גומלין זא"ז במה שהביאו למדינה, ור' יהודה מאמינם בזה כדי שתהא תבואה מצוי' בערים ויתרבו בהם הפירות והמשקאות ושאר המאכלים, עכ"ל, ומבו' בדבריו דמפרש דמה שאמרו בירושלמי דטעמא דר' יהודה הוא מפני חייהן של בני העיר, אי"ז טעם לעיקר הנאמנות כמש"כ הגר"א אלא הוא טעם להא דלא חיישינן לקנוניא, - ואזיל הרמב"ם לטעמי' דמדינא נאמן ע"ה על של חבירו דאין אדם חוטא ולא לו, וע"כ כל מה שהוצרכו בירושלמי לה"ט דמפני חייהן של בני העיר, הוא בהא דנאמן אף דאיכא חשש גומלין.

יא] ואמנם יש להעיר דד' הרמב"ם אלו הם שלא כד' הבבלי בסוגיין, שהרי לד' הרמב"ם נמצא דמודה ר' יהודה דחיישינן לגומלין אלא דמפני חייהן של בני העיר הקילו שלא לחוש לכך, ולפ"ז לא תיקשי כלל דר' יהודה אדר' יהודה, וי"ל דסמך הרמב"ם על הירושלמי כמש"כ הגר"א בכ"ד דכן דרכו של הרמב"ם.

יב] ואמנם למש"נ נראה די"ל בזה, דהנה בעיקר מה שאמרו בירושלמי דטעמא דר' יהודה הוא משום חייהן של בני העיר ופירש הרמב"ם דהיינו דמה"ט האמינום אף דאיכא חשש גומלין, בפשוטו היינו דה"ט דחייהן של בני העיר הוא במסוים כנגד חשש גומלין, שהקילו חכמים שלא לחוש לגומלין משום חייהן של בני העיר.

אך למש"נ יש לפרש בזה בע"א, דהרי עיקר הא דחששו בזה לגומלין היינו משום דכל הטעם להאמינו הוא משום דמעיד על של חבירו ואין אדם חוטא ולא לו, וכל דיש לחוש לגומלין בטל עיקר הטעם להאמינו, וזהו שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דאינו נאמן "אע"פ שהוא מזכה זולתו" הוא משום חשש גומלין, וע"ז הוא דפליג ר' יהודה דאף דליכא הכא לטעמא דאין אדם חוטא ולא לו, מ"מ האמינוהו חכמים משום חייהן של בני העיר, וכיון דאין נאמנותו מיוסדת על הא דאין אדם חוטא ולא לו, ליכא למיחש בזה לגומלין.

יג] ולפ"ז הרי שפיר פרכינן בסוגיין דר' יהודה אדר' יהודה, דאף דטעמא דר' יהודה התם הוא משום חייהן של בני העיר, הרי לאו היינו דמכח הא הקילו שלא לחוש לגומלין, אלא היינו דמכח הא אית לי' נאמנות על של חבירו, ול"ב בזה להא דאין אדם חוטא ולא לו, וע"כ לא חששו בזה לגומלין, וזהו דפרכינן דמ"ש מהא דלענין להעלות לכהונה חייש ר' יהודה לגומלין, אף דגם בזה אית לי' מדינא נאמנות על חבירו.

**ד**

יד] אמנם הנה דרך זו היא דלא כמש"נ לעיל בדעת הרמב"ם, דלדרך זו הרי נמצא דאף דמדינא אין ע"ה נאמן על של חבירו אלא משום דאין אדם חוטא ולא לו, ובזה ודאי דיש לחוש לגומלין, כיון דעי"ז בטל עיקר הטעם להאמינו, מ"מ הכא האמינוהו משום חייהן של בני העיר, ובזה אף אם אין יש לחוש לגומלין לא בטל עיקר הטעם להאמינו, - ולפ"ז הרי דמהא דס"ל לרבנן דחיישינן לגומלין ואין נאמנין, יש ללמוד דמהני חשש גומלין לפסול לעדותו, והדר קשיא דרבנן אדרבנן דלענין להעלות לכהונה לא חיישי רבנן לגומלין.

טו] אך י"ל בזה לפ"מ שאמרו בירושלמי בדמאי שם דטעמא דרבנן הוא משום דמצויין הן להתפרנס מעיר אחרת, ולפ"ז נמצא דלרבנן דפליגי על ה"ט דחייהן של בני העיר, הרי דכל הא דהי' לנו להאמינם הוא משום דאין אדם חוטא ולא לו, וכל דיש לחוש לגומלין ליכא לעיקר הטעם להאמינם, ולא תיקשי דרבנן אדרבנן.

טז] ואמנם הנה מד' הבבלי מוכח דפליג בזה על הירושלמי, וכמש"כ הגר"א בשנו"א בדמאי שם ובסימן קי"ט סקי"ח, שהרי לדעת הירושלמי לא פליגי ר' יהודה ורבנן כלל בחשש גומלין, אלא פליגי אם יש להאמינם משום חייהן של בני העיר, או דאי"ז טעם להאמינם משום דמצויין להתפרנס מעיר אחרת, ולדעת הרמב"ם היינו דלר' יהודה דיש להן נאמנות בפנ"ע משום חייהן של בני העיר, ל"מ בזה חשש גומלין, אך לרבנן דאין להן נאמנות בפנ"ע, וכל הא דיש להאמינם הוא משום דאין אדם חוטא ולא לו, הרי דכל דאיכא למיחש לגומלין ליכא לעיקר הנאמנות, וזה דלא כמו שאמרו בסוגיין דפליגי בחשש גומלין.

אך י"ל דהרמב"ם שפסק כרבנן דאין נאמנין והשמיט לשנויא דכלי אומנותו בידו, הוא משום שפסק כד' הירושלמי, וכמש"כ הגר"א באו"ח סימן תל"ו ס"א וביו"ד סימן רפ"ב סקי"ז דדרכו של הרמב"ם לנטות אחר הירושלמי, דלפ"ז הרי דטעמא דרבנן דחיישי הכא לגומלין, הוא משום דכל דאיכא חשש גומלין ליכא לעיקר הטעם להאמינו, וע"כ ל"ד לעדות להעלות לכהונה דלא חיישינן לגומלין, והבבלי דרמי דרבנן אדרבנן הוא משום דס"ל דמודו רבנן לר' יהודה דיש להאמינם משום חייהן של בני העיר, ואפ"ה אין נאמנין משום דחיישינן לגומלין, והרי דמהני חשש גומלין לבטל לעדותם, וזהו דפרכינן מהא דבעדות להעלות לכהונה לא חיישי רבנן לגומלין.

**ה**

יז] בעיקר ד' הרמב"ם דע"ה נאמן על של חבירו משום דאין אדם חוטא ולא לו, הק' הראב"ד בפי"ב ממעשר הי"ז מהא דתנן בפ"ד דדמאי דהנכנס לעיר ואמר מי כאן מעשר ואמר אחד איש פלוני נאמן, ופריך עלה בירושלמי וע"א נאמן, והרי דאין ע"ה נאמן אף על אחר, וכ"כ הר"ש והרא"ש בדמאי שם דהא דפריך דע"א נאמן היינו משום דהוא חשוד.

והמחנ"א בהל' מעשר שם ובהל' עדות סי"ט כתב לישב לד' הרמב"ם, דהא דפרכינן דע"א אינו נאמן, אי"ז משום דהוא חשוד, אלא היינו דאין ע"א נאמן כלל להעיד על אדם אחר שהוא נאמן, וכ"כ הפר"ח בסימן קי"ט סקי"ז והתפאל"מ שם והאו"ש בהל' מעשר שם.

ומצינו כן בד' הריטב"א בר"ה כ"ב א' ובע"ז ל"ט ב' דהא דאין ע"א נאמן בזה הוא משום שלא אמרו ע"א נאמן באיסורין אלא במעיד על גוף האיסור אך כל שבא להכשיר את האדם שהוא בחזקת חשוד צריך ב' עדים להכשירו, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ד' ש"ב כט: דהא דפריך דאין ע"א נאמן היינו משום דהוא בא להעיד על גופו אם כשר אם לאו ובזה אין ע"א נאמן.

יח] ויש ללמוד כן ממש"כ הרמב"ם בפ"י ממעשר ה"א בדין המקבל עליו להיות נאמן על המעשרות, דכשיבואו "עדים" נאמנין שקיבל דברים אלו ברבים ושהוא רגיל בהם תמיד ה"ז נאמן על פירותיו לומר מעושרין הן, ומבו' דבעינן ב' עדים ולא סגי בע"א, ולכאו' היינו משום דאין ע"א נאמן להעיד על גוף האדם.

יט] ובטעם הא דאין ע"א נאמן בזה, י"ל דהוא משום דהוי בכלל הא דכתיב לא יקום ע"א באיש וגו', דכל עדות שהיא באיש צריכה ב' עדים.

כ] ויש להוסיף, דהנה הר"ן בסוגיין כתב דמן הדין ע"א נאמן להעלות לכהונה, דע"א נאמן באיסורין, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בפ' הניזקין סימן י"ב, - אך דעת הרמב"ם דאין ע"א נאמן להעלות לתרומה דאורייתא, ומשמעות דבריו דהיינו דל"מ ע"א לחשבו לכהן מיוחס, ואין עדותו מועלת אלא דע"י הוי בחזקת כהן, ולא סגי בזה לתרומה דאורייתא, - וי"ל דהטעם בזה הוא כנ"ל דהוא משום דעדות להעלות לכהונה הו"ל עדות באיש, ובזה אין ע"א נאמן,

וכ"ה בספרי פר' שופטים פיסקא קפ"ח לא יקום עד אחד באיש וכו' להעלות לכהונה ולהוריד מן הכהונה מנין תלמוד לומר לכל עון ולכל חטאת, והרי דאין ע"א נאמן להעלות לכהונה, והוא בכלל דינא דלא יקום ע"א באיש.

1. וי"ל דזהו דעת אביי דמשני דבדמאי הקילו, ופריך רבא ע"ז דר' יהודה אדר' יהודה קשיא דרבנן אדרבנן לא קשיא, וי"ל דאביי ס"ל דדרבנן אדרבנן לא קשיא, משום דלענין דמאי כל דיש לחוש לגומלין בטל כל עיקר הטעם להאמינו, ומשא"כ לענין להעלות לכהונה דהוא נאמן מדינא, לא פסלינן לי' משום חשש גומלין. [↑](#footnote-ref-2)