יורה דעה קי - ציונים והערות לטור שולחן ערוך
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / איסור והיתר - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לטור שו"ע סימן ק"י**

**א, פירש קודם שנולד הספק – חלוקות המקרים**

הנה כהקדמה לנושא זה שדנו בו הרשב"א הרא"ה הר"ן הטור הב"י הרמ"א הב"ח הדרישה הט"ז והש"ך ועוד, יש להעמיד חמישה ציורים שונים באופן לידת הספק בבשר שנלקח מהחנויות: **א,** אדם שיודע שיש חנות טריפה, ומשום מה לא שם לב מאיזה חנות לקח. **ב,** ישנה חנות טריפה ידועה, והקונה לא ידע זאת, ונודע לו רק אח"כ, ואינו זוכר היכן קנה. **ג**, כל החנויות מוחזקות כשרות ולאחר הלקיחה התברר שחנות מסויימת, הבשר שמכרה היום היה טריפה, והוא אינו זוכר מהיכן לקח. **ד,** חנויות כשרות כנ"ל, ולאחר הלקיחה התברר שאחת החנויות, הבשר שמכרה היום היה טריפה, ואין ידוע איזו מהחנויות. **ה**, חנויות כשרות, ולאחר הלקיחה התברר שבאותה חנות שלקח היה בשר כשרה וטריפה מעורבים.

והנה, **מקרה** **א**', הרי זה פשוט שכלול במקרה של לקח מהחנות דמוגדר קבוע. **מקרה ב'**, גם הוא למעשה מוסכם שנחשב קבוע, אלא שלהבנת הפר"ח בדברי משמרת הבית, הבין המשה"ב שהרא"ה הבין בדברי התוה"ב שכזה מקרה נחשב פירש, וביאר שלא כך הוא. **מקרה** **ג'**, להבנת הש"ך (סקי"ד) בדברי הרשב"א והרא"ה, הסכימו הם שמקרה זה נחשב קבוע, וטוען הש"ך שלדעת הר"ן בחולין, אין זה נחשב קבוע. **מקרה** **ד',** פשטות דברי הש"ך, שגם על מקרה זה הסכימו הרשב"א והרא"ה שנחשב קבוע, וטען הש"ך שבדברי דרכ"מ דרישה ב"ח מבואר שהבינו שנחשב פרוש. אולם עיין חוו"ד (סק"ג) שלא על מקרה זה דיבר הש"ך, אלא רק על מקרה **ג'**. **מקרה ה'**, מוסכם על כולם שנחשב פרוש ולא קבוע.

**ב, פירש קודם שנולד הספק – סברות הרשב"א והר"ן**

הנה העמידו הראשונים, שאף שמבואר בברייתא שבלקח מהחנות הוי קבוע. ישנו מקרה שבו התעורר הספק אחר הלקיחה, ובכה"ג אפשר ללכת אחר הרוב. ושני מקורות מצאנו בראשונים להעמדה זו. הא', הרשב"א בתורת הבית (ב"ד ש"ב ל.). הב', הר"ן על הרי"ף בחולין (על הגמ' צ"ה.), בשם התוס'. ואף שכוונו שניהם לאותו דין – סברותיהם שונות לגמרי. הסבר הרשב"א להיתר זה הוא, שכיון שהספק התעורר לאחר הפרישה, הרי שבשעת ההסתפקות, הבשר כבר לא היה קבוע. [ונראה מדברי הרשב"א, שנקודה זו היא גוף החילוק בין לקח לנמצא. דבלקח התעוררות הספק היא בשעה שהבשר עדיין קבוע, משא"כ בנמצא.] ואילו בדברי הר"ן מבואר הסבר אחר. והוא, שהא מילתא דפשיטא, שכל עוד לא נודע האיסור, אין להגדיר את החנויות כקבוע. וממילא הלקיחה לא היתה מהקבוע. ומבואר בר"ן שפליג על סברת הרשב"א, דאף שהספק נולד בשעה שהבשר כבר פרוש, סו"ס הספק הוא על שעת הלקיחה. אלא שמחדש שלעולם מוגדר הלקיחה שלא מהקבוע (כיון שקבוע חידוש הוא ואין לך בו אלא חידושו). [ובאופן שלפי הרשב"א סברת היתר זה היא כסברת היתר 'נמצא'. ואילו לפי הר"ן היא סברא אחרת, כאילו אין בנידון דידן שום דבר קבוע.]

**ג, דברי הרא"ה**

והנה הרא"ה השיג בנקודה מסויימת על הרשב"א, והסכים עמו הרשב"א במשה"ב. וישנן שתי הבנות בדברי הרא"ה:

הבנת המשה"ב ב'שדברי הרא"ה, כפי מה שביאר הפר"ח היא, שהרא"ה טען שהגדרת 'שעת לידת הספק' אינה נקבעת לפי הידיעה של האדם הפרטי, אלא לפי מה שהיה מוחזק לכלל הציבור. והסכים הרשב"א עם טענה זו.

אמנם בדברי הרא"ה עצמם קשה מאוד להכניס הבנה זו, ופשטות דברי הרא"ה שבא לטעון שגם אם הספק נולד בפועל – לכלל הציבור – רק לאחר שכבר פירשה הבשר, במקרים מסויימים הרי זה נחשב שנולד הספק כבר בשעת הלקיחה, כאשר הספק הוא מצד ברירת החנויות. ויש צד להבין שדברי הרא"ה אמורים רק לגבי מקרה שנודע איזו חנות מוכרת טריפה, אלא שהלוקח שכח מהיכן לקח. ויש צד להבין שגם במקרה שלא נודע איזו חנות מכרה טריפה, אבל ידוע שחנות מסויימת מכרה טריפה, גם אז סובר הרא"ה שנחשב הספק בשעת הלקיחה. ולגבי המקרה השני הנ"ל, הוכיח הש"ך מדברי הרמ"א וסיעתו שהם סבירא להו שגם בכזה מקרה נחשב שנולד הספק לאחר הלקיחה ומותר. ועוד כתב הש"ך שלסברת הר"ן, אין שום חילוק, ובכל מקרה יהיה את ההיתר של לקיחה קודם שנולד הספק (שהרי סו"ס בשעת הלקיחה לא נודע האיסור, וממילא לא היתה לקיחה מהקבוע).

**ה, קבוע דאורייתא ודרבנן**

והנה בכל דברי הראשונים הנ"ל וכן בדברי הש"ך, לא הוזכרה שום אבחנה של קבוע דאורייתא או דרבנן, ולא נראה כלל שישנו מושג של קבוע דרבנן, ועכ"פ ודאי לא נראה שבזה נעוץ החילוק בין נודע הספק קודם הלקיחה לנודע אחר הלקיחה. אבל בדברי הפר"ח (סקי"ג) הפמ"ג (ש"ד י"ד) החוו"ד (סק"ג) היד אברהם (על הש"ך סקי"ד), מבואר שקראו את כל הדברים הנ"ל כאילו זה כל החילוק, בין קבוע דאורייתא לדרבנן, וע"פ יסודם של התוס' שכשהאיסור אינו ניכר, אינו קבוע דאורייתא. וצ"ע טובא מדוע ראו להסביר כך את הדברים, כאשר לפי הבנתנו הקלושה אין לכך שום מקור. [ובכלל, צ"ע האם יסודם של התוס' שקבוע דאורייתא הוא רק בניכר האיסור, האם מוסכם הוא על שאר הראשונים שלא הזכירוהו כלל.] ועי' בבית מאיר שחלק שאין החילוק בין קבוע דאורייתא לדרבנן.

**ו, ביטול ברוב**

הנה בציור החדש שצייר הרשב"א, שאין ידוע איזו החנות שמוכרת בשר טריפה, נפתח פתח להיתר חדש, הלא הוא ביטול ברוב, כל שאין החתיכות ראויות להתכבד. והיינו, שבמקרה שהחנויות ידועות, אין במה לבטל את החתיכה, כיון שהאיסור וההיתר ניכרים במקומם [ועי' לשון הרא"ש שהביא הב"י בריש סעיף ג', וכן לשון הרשב"א שהביא הב"י שם בד"ה ומ"ש כגון תשע חנויות]. משא"כ בציור הרשב"א, שיש כאן תערובת של חתיכות כשרות וטריפות שאינן מזוהות. ולכן כתב הרשב"א שכל שאין החתיכות ראויות להתכבד יהיה כאן ביטול ברוב, גם על אלו שנלקחו מהחנויות לאחר שכבר נודע הספק.

והנה הטור פליג על הרשב"א, דאין להתיר מחמת ביטול ברוב ולא נתברר טעמו. וביארו הדרכ"מ (אות ו') הדרישה (אות ד\*) והב"ח (אות ו'), שבציור שהתערבו החתיכות בתוך חנות אחת, ודאי שיש ביטול ברוב. ומה שהטור פליג הוא רק במקרה שהתברר שחתיכות הטריפה נמצאים כולם בחנות אחת, ואין ידוע איזו, ובכה"ג לא שייך ביטול ברוב, והסכימו הם ז"ל עם סברת הטור. (אמנם בדברי הדרכ"מ והדרישה מבואר שהרשב"א עצמו סבר שאף בכה"ג שייך ביטול. ואילו הב"ח כתב שאף הרשב"א לא פליג בזה על הטור.) ולכאורה דבריהם מחודשים, דהא סוף סוף יש כאן חתיכות כשרות וטרפות מעורבות, ומה לי שאינן נמצאות בחנות אחת. ועי' בדרישה שכתב שהחנויות הם כדבר שבמניין. ומבואר שהבינו שכיון שבשר הטריפה נמצא בחנות מסויימת, מעתה אין העמדת הספק על חתיכה בין חתיכות, אלא על חנות בין חנויות, והוא חידוש. ועי' חוו"ד סק"ג שאכן פקפק בהנחה זו, עיי"ש בדבריו הנפלאים מתי יש להעמיד את הספק על החנויות ומתי על החתיכות. (ובדברי הב"ח נראה שס"ל שבביטול ברוב גם ביבש ביבש, צריך שיהיו החתיכות באותו מקום ולא במקומות שונים. והוא נושא גדול באחרונים, וגם בשער"י סובר כן. אך בחוו"ד הנ"ל נקט בפשיטות שאין שום תנאי של מקום אחד, וכן הוא ביד יהודה.) ולט"ז סק"ה פשט אחר בדברי הטור, עיי"ש.

**ז, גזירה שמא לא יבדילו בין חתיכות הראויות להתכבד לשאינן ראויות**

חידש הרשב"א שאף שמעיקר הדין יש ביטול ברוב כאשר אין החתיכות ראויות להתכבד וכנ"ל, יש להחמיר ולאסור שמא לא יידעו להבחין. וצ"ע אימתי נאמרה חומרא זו. עי' בט"ז סק"ה, ובש"ך סקל"א, ובפמ"ג שם.

**ח, חלק מהחתיכות קבועות וחלק פירשו**

נושא גדול שדנו כאן הפוסקים, האם שייך לפסוק היתר על חתיכות מסויימות מחמת שנחשבות פרושות, בשעה שחתיכות אחרות שבהכרח דינם שוה, הרי הן קבועות. ראה פמ"ג משב"ז ה', פת"ש ד', ושייך גם לט"ז הנ"ל סק"ה.