מ_מ - בגדר המלקות בבן גרושה
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב יהודה אלבוים

**בס''ד**

**מראי מקומות - קיבוץ**

**בגדר המלקות בעדות בן גרושה**

מתני' דף ב' א', תוס' ד''ה מעידים, דף ב' ב' אמר עולא רמז - ת''ר, רמב''ן וריטב''א שם.

מתני' דף ד' א', תוס' רמב''ן וריטב''א שם, רמב''ן דף י''ג ב' ד''ה גמרא הא דאקשינן, ראשונים כתובות דף ל''ב א'.

דף ד' ב' ורבנן האי לא תענה וכו', תוס' שם ד''ה לרבנן, וד''ה לאזהרה, וריטב''א ומאירי שם.

תוס' שבת דף קנ''ד ב', תוס' ב''ק דף ע''ד ב', תוס' סנהדרין דף י' א'.

דף ה' ב' מתני' אין העדים, ובגמ' שם חייבי גליות מנין וכו'.

סנהדרין דף פ''ו ב', רש''י שם ד''ה אינהו היכי לקו, ובעה''מ ומלח' שם.

כתובות דף ל''ג א' מתקיף לה רב סמא וכו'.

חקרו האחרונים - עי' קה''י סי' א', שיעורי ר' שמואל ריש מכות, ובענינים סי' א' - האם מלקות על עדות בן גרושה הוא על עדות השקר, ולוקה על לאו דלא תענה וגו', או דלוקה על מה שזמם ע''י עדותו לעשות רע לחבירו.

עוד חקרו האם המלקות הם מדין כאשר זמם, דהיינו דבמקום שמגיע כאשר זמם וא''א לעשותו לוקין, או שלוקה על הזממה אף במקום שאין סיבה לעונש כאשר זמם.

**נח' הראשונים האם לוקה על לאו דלא תענה וגו', או דלוקה מקרא דוהצדיקו וגו'.**

א. שורש המח' הוא בביאור דברי הגמ' להלן ע''ב דילפינן מלקות בעדות בן גרושה מקרא דוהצדיקו וגו', ובגמ' שם 'ותיפוק ליה מלא תענה' ומבואר להדיא דעד עתה ס''ל לגמ' דאין המלקות על לאו דלא תענה, ותי' הגמ' 'משום דהוי לאו שאין בו מעשה' ונח' הראשונים האם כוונת הגמ' דכיון דהוי לאו שאין בו מעשה א''א ללקות עליו, או''ד דכוונת הגמ' דלכן נצרך קרא דוהצדיקו וגו' ללמדינו שלוקין על לאו דלא תענה אע''פ שאין בו מעשה.

ב. האחרונים נקטו דהעונש דכאשר זמם אינו עונש על לאו דלא תענה, אלא הוא עונש על הזממה, דהרי משכ''ל עדות שקר בלא זממה, כעדות החודש, וכעדות לפטור ממלקות או מיתה, וכן משכ''ל זממה בלא עדות שקר, כעדים קרובים או פסולים שהעידו עדות אמת, ועל פיהם נגמר דינו למיתה - וחיוב מיתה חל רק ע''י גמר דין כמבואר בדברי רעק''א להלן דף ה' א', וההורגו לפני גמר דין חייב מיתה ואינו נחשב גברא קטילא עד אחר גמר דין, וא''כ זממו להורגו שלא כדין, אך לא שקרו (אלא דמצד אחר לא יהיה כאשר זמם כיון שעדים פסולים הם) - ועל פי זה חקרו האם מלקות דבן גרושה הוא על לאו דלא תענה, או''ד דהוא במקום כאשר זמם, דהיכא שא''א להענישו בכאשר זמם על הזממה, לוקה על הזממה.

ג. לפום ריהטא הנידון הוא האם המלקות הם על מה דעבר אמימרא דרחמנא על לאו דלא תענה, וכמו שכל מלקות הם על מה שעבר אמימרא דרחמנא, ולא על המעשה הרע שעשה כמבואר בתמורה דף ד' ב' דאף למד''א אי עביד לא מהני, ולא עשה כל רע, לוקה על מה שעבר אמימרא דרחמנא, או''ד דילפינן מקרא דוהצדיקו דלוקה על הזממה, ולא על השקר, ולא על מה שעבר אמימרא דרחמנא.

ד. אולם י''ל דאף אם המלקות הם מקרא דוהצדיקו, לוקה על מה דעבר אמימרא דרחמנא, דכיון דילפינן מקרא דוהצדיקו דלוקה, ע''כ שיש איסור, ולוקה על מה שעבר אמימרא דרחמנא, והנידון הוא רק אם המימרא דרחמנא הוא לא תענה, או המימרא דרחמנא נלמד מקרא דוהצדיקו (עי' באריכות באבי עזרי הלכ' ממרים דאע''פ שאין עונשין אא''כ מזהירין, אין הכוונה שאילולי האזהרה לא היה אסור, דודאי אם יש עונש הרי זה אסור, אלא דכללא הוא דלא ענשה התורה אא''כ הזהירה התורה להדיא, ולא די בעשה וכן לא די במה דילפינן מהעונש דאסור, והביא מהרמב''ם שכתב כן, אולם החינוך מצוה ס''ט כתב להדיא דבלא דין אין עונשין וכו' היה מותר והיה נענש עי''ש).

ה. בדברי הרמב''ן דף ד' א' והריטב''א דף ד' א' ודף ד' ב' מבואר דלחכמים כל עונש כאשר זמם הוא עונש על לאו דלא תענה, וא''כ לדבריהם לכא' אין מקום לחקירה - ובמקו''א התבאר דאף לדברי הרמב''ן יש לחקור האם המלקות הם תחת הכאשר זמם או לא -.

**מקורות מדברי הראשונים**

א. ברמב''ן דף ב' ב' ובריטב''א דף ב' ב' ודף ד' ב' ובחידושי הר''ן בסנהדרין דף י' א' מפורש דוהצדיקו הוא גילוי דלוקין על לאו דלא תענה, וז''ל הרמב''ן ומיהו כי לקו משום לאו דלא תענה הוא דלקו דהכא גלי רחמנא דלקו אההוא לאו ... **דלא אשכחן מלקות אלא אלאו**.

ב. כתב הראב''ד בב''ק דף ע''ד ב' - בשטמ''ק שם - לוקין משום לא תענה ברעך עד שקר, ואף על גב דלאו שאין בו מעשה הוא הא קיימא לן דאית ביה מלקות מוהיה אם בן הכות הרשע דאף על גב דההוא קרא בהזמה דרשינן, גלוי מילתא הוא דאית בהו מלקות והיכא דלא קיימא עלייהו הזמה כי הכא ובעדות דגלות ובעדות דבן גרושה ובן חלוצה מלקינן להו כדאיתא במסכת מכות.

ג. השטמ''ק ב''ק דף ע''ד ב' הביא מהתוס' שאנ''ץ וז''ל עדים זוממין לוקין משום כאשר זמם כגון שמעידים על פלוני שהוא חייב מלקות והוזמו והוא ניהו דנחשב קנס לרבי עקיבא התם וגם לא בעי התראה כדמפרש בפרק אלו נערות דבעו למיקטל בלא התראה אבל בן גרושה ובן חלוצה דלקי על עון עדות שקר ההוא לאו קנסא הוא וכן בעי התראה כשאר חייבי מלקיות עכ''ל - ולא גרס בכתובות דף ל''ג א' דלא בעי התראה במלקות דבן גרושה, וכן נראה במאירי להלן ע''ב דלא גרסינן לה -.

ד. במאירי דף ב' א' ודף ד' ב' ובסנהדרין דף י' ב' מפורש דהמלקות אינם על לאו דלא תענה מכיון שאין בו מעשה, ואע''פ שאין עונשין אא''כ מזהירין, די לזה בלאו דלא תענה אע''פ שאין בו מעשה, עי''ש שהביא דוגמא לזה ממוציא שם רע, ועי' תוס' הרא''ש כתובות דף מ''ה א' וז''ל ולא דמי לשאר לאו שאין בו מעשה שהמלקות בא מכח הלאו הכתוב בהן, אבל הכא אין המלקות בא מכח הלאו אלא מלקות מפורש בו בהדיא כיון דילפינן וייסרו מוייסרו - ועי' עוד דוגמא לזה בחי' רי''ז הלוי פכ''ו מהלכ' סנהדרין ה''ג -.

ה. בתוס' דף ד' ב' ד''ה ורבנן, היה נראה בתחילת דבריהם, ובסוף דבריהם דהמלקות על לאו דלא תענה, אולם מדוייק בדבריהם להיפך, וכן מבואר במהרש''א שם, וכ''כ החת''ס בשו''ת חו''מ סי' ל''ג בדברי התוס', דהמלקות הם על הזממה, וכן נקטו האחרונים - וכן מטו בשם הגרי''ז - בדברי התוס' בריש המסכת בתי' הראשון דמלקות דבן גרושה מחשיב את העדות לעדות שאתה יכול להזימה, משום שלוקה על הזממה, ועוד נראה בתוס' דהמלקות הם במקום כאשר זמם, דגלי רחמנא בוהצדיקו דהיכא שמגיע לו מכאשר זמם וא''א לעשות כן, לוקה במקום הכאשר זמם - וי''ל דאף התי' השני לא נח' על זה, אלא ס''ל דכל דלא עבדינן ליה כאשר זמם הו''ל עדות שאאי''ל אע''פ שלוקה על הזממה - וכן נראה בריטב''א שהעתיק את דברי התוס' וז''ל ותירצו דשאני התם דבאים לחייבה מיתה, **ומלקות לגבי מיתה לאו כלום הוא**, והלכך עדות שאי אתה יכול להזימה הוא, אבל הכא שאין באין להעיד אלא בפסול בן גרושה שפיר מיקיים כאשר זמם במלקות וכיון שלוקין עדות שאתה יכול להזימה הוא עכ''ל, ונראה להדיא שהמלקות הוא תחת קיום כאשר זמם, וזה לא שייך היכא דבאו לחייב מיתה.

ו. עי' רא''ש בב''ק דף ע''ה ב' - בשטמ''ק שם - דאין מלקות מקרא דוהצדיקו אלא בבן גרושה וכד' שאין שייך בשום אופן כאשר זמם, אך כששייך דין כאשר זמם, אע''פ שלמעשה אין כאשר זמם מאיזה טעם, אין לוקה מקרא דוהצדיקו עי''ש, ולכא' מבואר בדבריו שוהצדיקו הוא עונש מלקות תחת כאשר זמם בבן גרושה שלא שייך בו כאשר זמם, ואינו גילוי דלוקין על לא תענה אע''פ שאין בו מעשה.

**ראיות שהמלקות הם על לאו דלא תענה**

א. אי נימא דהמלקות בבן גרושה וחלוצה אינו על לאו דלא תענה, צ''ע מדוע לר''מ אין לוקה פ' בעדות בן גרושה, מ' על לאו דלא תענה כמו שלר''מ כל עדים זוממים לוקים, ומ' מקרא דוהצדיקו על הזממה, והאזהרה הוא מולא יוסיפו וגו' כמבואר בגמ' דף ד' ב', וע''כ דאין המלקות בבן גרושה וחלוצה אלא על לאו דלא תענה.

ב. אי נימא דמלקות הנלמד מוהצדיקו אינו על עדות השקר, אלא לוקה על מה שזמם ע''י עדותו לעשות לחבירו, וכשם שהכאשר זמם הוא עונש על הזממה, כשא''א לעשות כאשר זמם לוקה על הזממה, כיצד לר''מ כל עדים זוממים לוקין מלבד עונש כאשר זמם, וע''כ דאין המלקות על הזממה אלא על לאו דלא תענה.

ג. אי נימא דאין המלקות על לא תענה, א''כ אין מקור שלוקין על לאו דלא תענה אע''פ שאין בו מעשה, וא''כ היאך לר''מ כל עדים זוממים לוקין על לאו דלא תענה, וכן מדוע רבנן הוצרכו לכדי רשעתו לפטור ממלקות על לא תענה - ועי' מאירי דף ד' ב' שכתב דלרבנן אין לוקין על לא תענה משום דהוא לאו שאין בו מעשה, ולר''מ לאו שאין בו מעשה לוקין עליו -.

ד. ר''י ס''ל דלאו שאין מעשה לוקים עליו, ויליף לה ממוציא שם רע, ועדים זוממים, דלוקין אע''פ שאין בו מעשה, ומבואר ברש''י דף ד' ב' ובתוס' ב''ק דף ע''ד ב' דילפינן לה ממלקות של עידי בן גרושה - אולם התוס' שאנ''ץ בב''ק שם כתב דהכוונה לע''ז שזממו לחייב מלקות - ואי נימא דאין המלקות על לאו דלא תענה, כיצד למד ר''י מעדים זוממים דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו.

ה. מבואר בב''ק דף ע''ד ב' דאף בבא הרוג ברגליו לוקה, וברש''י שם כתב 'משום לא תענה ואף על גב דלאו שאין בו מעשה הוא הא מייתי בהדיא במס' מכות דמלקות בעדים זוממין כתיב מוהצדיקו ... דלוקה על לא תענה', ולכא' מבואר דמוהצדיקו ילפינן דלוקין על לא תענה אע''פ שאין בו מעשה.

ו. עי' תומים סי' ל''ח סק''ב, ובפנ''י ובגבורת ארי להלן דף ה' ב', ושו''ת רעק''א סי' קע''ו דאע''פ דדרשינן כאשר זמם ולא כאשר עשה, אפילו הכי לוקה על לאו דלא תענה, וכן דן המנ''ח מצוה ל''ז, והחזו''א ב''ק סי' י''ח סק''ב, ומבואר בדבריהם שיש דין מלקות אף כשאינו בגדרי הזמה, וע''כ דאין המלקות במקום הכאשר זמם.

ז. הרמב''ן כתב דבמיתה בידי שמים אין כאשר זמם, כי אין השמים צריכים לעדותו ולא זמם, והריטב''א כתב דאין כאשר זמם בכופר משום שאין ממשכנין וא''כ לא זמם מאומה, דהרי לא ישלם משום שיודע שאינו חייב, וכתב רעק''א דאף לדבריהם אליבא דתי' א' בתוס' כיון שלוקים הו''ל עדות שאתה יכול להזימה, ומבואר בדברי רעק''א דאע''פ שלא זממו מידי, לוקין מקרא דוהצדיקו על לאו דלא תענה - ועי' להלן דהריטב''א כתב דאין לוקין -.

**ראיות שהמלקות אינם על לאו דלא תענה, אלא מקרא דוהצדיקו**

א. בכתובות דף ל"ג א' אביי אמר דעדים זוממים א''צ התראה משום שהם זממו להרוג בלא התראה, ואילו היו צריכים ע''ז התראה אין זה כאשר זמם וכו', ובגמ' שם 'מתקיף לה וכו' אלא מעתה ב"ג וב"ח דלא מכאש"ז קא מיתרבי ליבעי התראה, אמר קרא משפט אחד יהי' לכם משפט השוה לכולכם' ואי נימא דבבן גרושה לוקה על לאו דלא תענה, ולא על הזממה, היאך שייך לדרוש משפט השוה לכולכם, הא כאשר זמם הוא עונש על הזממה, והמלקות הם על לאו דלא תענה - והובא לעיל שהתוס' שאנץ והמאירי לא גרסו כן בגמ' - ולפי מה שהובא לעיל דהרמב''ן והריטב''א ס''ל דאף כאשר זמם הוא עונש על לאו דלא תענה לא קשה מידי.

ב. כתב הריטב''א דף ב' ב' דעדים שהעידו לחייב כופר אין לוקין וז''ל אבל הרמב"ן ז"ל תירץ דהני אינן לוקין מטעמא דפרישנא לעיל, **דהא מלקות והצדיקו במקום הזמה עומד**, וכיון דלא שייכא בהו הזמה לפי שאין עדותן צריך לשמים, אף מלקות נמי ליכא, ובמתני' לא קתני אלא אותן שלוקין, וזה שלא כדברי הרמב"ם ז"ל שכתב שאפילו בזו לוקין משום והצדיקו עכ''ל, ונראה שהמלקות אינם על לאו דלא תענה, אלא על הזממה, וצ''ב מדברי הרמב''ן והריטב''א שכתבו שוהצדיקו הוא גילוי שלוקה על לאו דלא תענה, אלא שעל פי שהובא לעיל דאף כאשר זמם הוא עונש על לאו דלא תענה ולא על הזממה, א''כ לא קשה מידי - ולכא' כל דברי הרמב''ן הנ''ל אינם אלא לרבנן, אך לר''מ דכאשר זמם הוא על לאו דלא יוסיפו, ומלקות דבן גרושה הוא על לא תענה כמבואר ברמב''ן דף ב' ב' ובמשנה דף ד' א' וברמב''ן שם אין מלקות דוהצדיקו במקום הזמה -.

ג. מבואר מדברי הרמב"ן והריטב"א בסוגיין דמהני הודאת בע"ד לפטור מכל חיובי הזמה, שכתבו לענין עדי גלות דאם הוא מודה שאמת הם מעידים אין כאן הזמה, ומלשון זה דהריטב"א משמע דליכא לא כאש"ז ולא מלקות דוהצדיקו, וע''כ דאין מלקות על לאו דלא תענה גרידא, דלכא' אף בכה''ג עבר בלא תענה, ורק בזממה י''ל דאין נחשב זממה כשמודה להם, ואולי יש לדחות דאף אינו עובר בלא תענה כשהנידון מודה.

ד. בדף ה' ב' תנן אין העדים זוממין נהרגין עד שיגמר הדין על פיהם, ובגמ' שם חייבי מלקיות מנין ת"ל רשע רשע, חייבי גליות מניין - מלקות דחייבי גלויות הנלמד מוהצדיקו - אתיא רוצח רוצח, וצ''ב מדוע לא ילקה קודם גמר דין על לאו דלא תענה הא בלא תענה עובר אפי' לפני גמר דין כמבואר בריב"ש סי' רס"ו דעדים זוממין נפסלים לעדות גם בלא שנגמר הדין על פיהם ומוכח דס"ל דעבירת הלאו נשלמת גם בלא שנגמר הדין על פיהם, וכן לכא' מוכח מדברי הגמ' כאן דבמלקות דבן גרושה וגלות צריך ילפותא דלוקה רק כשיש גמר דין, ואם אין לאו דלא תענה בלא גמר דין היאך ילקה בלא אזהרה, ועי' או''ש פי''ח מהלכ' עדות הלכ' ו' שתי' שיש מקור שיש מלקות על לאו דלא תענה רק כשבדיבורייהו איתעביד מעשה, שנגמר הדין על פיהם, ולכן אע''פ שהמלקות על לאו דלא תענה צריך גמר דין, וצ''ע הא ר''י למד מע''ז שלוקין על לאו שאין בו מעשה ואף כשלא איתעביד בדיבורייהו מעשה. ועי' מנ"ח (מ' ל"ז סק"י) דמספקא ליה אי במלקות דבן גרושה בעינן דוקא גמ"ד, דכיון דילפינן מקרא דוהצדיקו, ואינו מכאשר זמם, אפשר דלוקין אף קודם גמ"ד וצ''ע מהגמ' דילפינן רוצח רוצח דבעינן גמר דין, אלא דיעויין באו''ש פי''ג מהלכ' עדות ה''ז שכתב בשם ספר פתח הבית דהגמ' בדף ה' ב' איירי בלא התראה ובכה''ג אין לוקין אא''כ נגמר הדין על פיהם, משא''כ היכא דהיה התראה לוקין אף בלא גמר דין, ויש לעיין מהיכי תיתי ללמוד מוהצדיקו שיש ב' חיובי מלקות, ועי' אפיקי ים סי' מ' - וסי' כ''ב סקי''ב - דנמי מספ''ל אם לוקים בבן גרושה קודם גמר דין, וכתב דאין מקור מדברי הגמ' בדף ה' ב' משום דדברי הגמ' הם רק בגלות, ולא בבן גרושה.

ה. בסנהדרין דף פ''ו ב' מבואר דעדי מכירה שהוזמו אין לוקין משום שלא חייבוהו מלקות, וצ''ב מדוע לא ילקו על לא תענה, וכתב רש''י בסנהדרין דף פ''ו ב' אינהו היכי לקו, הא לאו כאשר זמם הוא, **ואי משום לא תענה לאו שאין בו מעשה הוא** עכ''ל, וצ''ע - בעה''מ שם - מאי שנא מעידי בן גרושה דלקו מקרא דוהצדיקו, וכן מאי שנא מהגמ' בב''ק דף ע''ד ב' דבבא הרוג ברגליו לוקה וכתב רש''י שלוקה על לא תענה אע''פ שאין בו מעשה, ועי' ברמב''ן במלח' שם שתירץ 'ואין עדים זוממין לוקים בעקימת פיהם בלבד **אא"כ הרשיעו צדיק**', וצ''ע מדברי הרמב''ן בסוגיין דוהצדיקו הוא גילוי שלוקה על לאו דלא תענה.

ו. בדף ד' ב' 'מה להצד השוה שבהן שכן קנס' וברש''י מבואר דקאי אמלקות דוהצדיקו, וכ''כ תוס' בב''ק דף ע''ד ב', ומבואר דמלקות דוהצדיקו הוא קנס, ואי נימא דלקי אלאו דל תענה, ולוקה כמו בכל הלאוין, אינו קנס, ואינו קשור כלל לפרשת עדים זוממים.

**נ''מ בין הצדדים**

א. האם לוקה כשהוכחשו העדים ע''י שבא הרגו ברגליו - ב''ק דף ע''ד ב' - ועי' רמב''ן דברים פרק כ''ה דילפינן מוהצדיקו שלוקה כשהעיד שעבר על אחד מהאיסורין, וצ''ב הא התם לוקה מדין כאשר זמם, וצ''ל דאיירי באופן שלא הוזם אלא כעין בא הרוג ברגליו, כגון שאמר שאכל חלב והקיא ונמצא שומן וכד', או דכוונת הרמב''ן דלוקה אף שלא הוזמו שניהם, או בכאשר עשה כמוש''כ כמה אחרונים בביאור דברי הרמב''ם דלוקה בזמם מלקות אף בכאשר עשה מדין מלקות דוהצדיקו .

ב. האם לוקה במתני' דלהלן לא הוזמה גופו של עדות אלא אמרו העדים היה הבעל דין עמנו.

ג. מתני' להלן דאין כאשר זמם עד שיוזמו שניהם, האם כשאחד הוזם לוקה - גבורת ארי דף ב' א', או"ש פי"ח מעדות ה"ו, חזו''א ב''ק סי' י''ח סקי''ב, ועי' שיעורי ר' שמואל סק''ב -.

ד. הוזמו לפני גמר דין, האם ילקו מכח לאו דלא תענה - דף ה' ב', ועי' מנ''ח מצווה ל''ז, או''ש פי''ג מהלכ' עדות ה''ז בשם ספר פתח הבית, ועי' אפיקי ים סי' מ' דכתב דאע''פ שמבואר בגמ' דאין מלקות של כאשר זמם לפני גמר דין בזממו לחייבו מלקות, אכתי י''ל שיש מלקות על לא תענה, ונ''מ בזממו לחייב פעמים מלקות, דמדין לא תענה ילקו רק פעם אחת, משא''כ מדין כאשר זמם ילקו פ', וכן נ''מ לר''מ שעדים זוממים שזממו לחייב מלקות לוקין פ', -.

ה. כאשר זמם ולא כאשר עשה, האם לוקין - התומים סי' ל''ח סק''ב כתב דלוקה, וכ''ה בשו''ת רעק''א סי' קע''ו, ופנ''י, ועי' מנ''ח מצוה ל''ז, וחזו''א ב''ק סי' י''ח סק''ב שדנו בזה, והחת''ס שו''ת חו''מ סי' ל''ג כתב שאין לוקה, והצל''ח בדף ב' ב' כתב דבכל כאשר עשה אין לוקה משום דהו''ל לאו שניתן לאזהרת מיתת ב''ד, אך בבן גרושה או כשזמם לחייבו מלקות לוקה אף כשעשה מקרא דוהצדיקו, ואח''כ בד''ה והנה חזר בו וכתב דבכ''ג לוקין, והגבורת ארי בדף ה' ב' כתב דרק בעשה לוקה על לאו דלא תענה משום דכיון שעשו על פיו הרי זה נחשב כלאו שיש בו מעשה -.

ו. דף ב' ב' ע''ז אין משלמים את הכופר, האם לוקין - רמב''ן וריטב''א, רמב''ם פ''כ מהלכ עדות ה''ח -.

ז. האם לוקין כשזממו לחייב קרבן - שם -.

ח. בסנהדרין דף פ''ו ב' בעידי מכירה בנפש שלא חייבו מלקות אין לוקים, וכתב רש''י שם דאע''פ שעברו בלא תענה אין לוקין משום דהו''ל לאו שאין בו מעשה, והנה בכל האופנים שאין לוקים עי' או''ש הנ''ל בשם ספר פתח הבית, דאין לוקין מדין הזמה, אך מדין לאו דלא תענה לוקין, ורק כשלא התרו בו אין מלקות מדין הזמה, אך כשהתרו בו לוקה על לאו דלא תענה בכל גוונא, ואולי גם בסנהדרין איירי רק בלא התראה ודברי הגמ' איירי רק במלקות מדין הזמה.

ט. עדות החודש: מספקא ליה להמנ''ח מצוה ד' אם לוקין כשהוזמו, די''ל דכיון שלא הרשיעו צדיק אין לוקין, ועל לאו דלא תענה אין לוקין דהו''ל לאו שאין בו מעשה, וכמו כן יש לדון בעדות שוא שכתב הרמב''ן בדברים פ''ה פי''ז 'וביאור ולא תענה ברעך עד שוא - לאסור להעיד על חברו אפילו דבר שאינו כלום ולא יתחייב בו כלום בבית דין, כגון שיעיד אמר פלוני ליתן לזה מנה ולא קנה מידו' האם לוקה אע''פ שלא הרשיע צדיק.

י. ע''א המחייב שבועה: כתב הנוב''י אה''ע ק' סי' ע''ב ד''ה ועפי''ז 'ודאי דעד המחייב שבועה כשהוזם אין בו תורת הזמה כלל ואפילו מלקות אינו לוקה דאין עד שקר לוקה **כי אם מטעם שוהרשיעו הצדיק** ושייך דוקא כשבא להרשיעו איזה רשע בין ממון ובין מיתה ובין מלקות אבל כשלא הרשיע כלום בעדותו אינו לוקה ודבר זה מבואר היטב בדברי הרמב"ן במלחמות במס' סנהדרין דף פ"ו בסוגיא דעדי גנבה ועדי מכירה בנפש שהוזמו ע"ש.

יא. יש לעיין במלקות דוהצדיקו, אם שייך גם בזממו לפטור מחוב, דבכה''ג הרי אין הרשעת צדיק, דלא חייבו אלא פטרו.

יב. למד''א עדים זוממים קנס הוא, ומודה בקנס פטור, כיצד הדין במלקות בן גרושה, ועי' בתוס' שאנץ בשטמ"ק ב"ק ע"ד ע"ב דכתב דמלקות דכאשר זמם כשזמם להלקות הוי קנס, משא''כ מלקות דבן גרושה אינו קנס, וברש''י דף ד' א' נראה לא כך וכנ''ל, ועי' שיעורי ר' שמואל ענינים סי' ב' סק''ד.

יג. כתב הרמב''ן 'והא דתנן בן חלוצה, לאו דוקא דחלוצה דרבנן היא ומן התורה כשר הוא והיאך לוקין את הארבעים' וכ''כ הריטב''א, אך הרמב''ם כתב בפ''ב מהלכ' עדות ה''ח דלוקה על עדות בן חלוצה, וכתב החזון יחזקאל מכות א' ה' דנח' בגדר המלקות בבן גרושה, הריטב''א ס''ל דחייב על הזממה, וכיון שמדאו' לא היה נפסל, מדאו' לא זמם מידי, משא''כ הרמב''ם ס''ל דלוקה על לא תענה, והרי העיד עדות שקר, וכן תמה רעק''א בשו''ת סי' קע''ט על הריטב''א וז''ל ולדעתי העניה דמה בכך דפסול רק מדרבנן מ"מ הא עדותו מועיל שיפסלו אותו הב"ד מדרבנן ושייך ביה לא תענה ברעך עד שוא עכ''ל, דהיינו דכל היכא שהעיד שקר, ויש נזק לחבירו מחמת העדות עובר בלאו, וכיון שאחרי הדין דרבנן יש נזק לחבירו עבר על הלאו, משא''כ אם חייב על הזממה הרי מדאו' לא זמם, אך אם חייב על השקר הרי אף מדאו' שיקר, אלא שמדאו' אין נזק מחמת השקר, אך כיון שמדאו' שיקר, הרי עבר על הלאו, אך ברמב''ן ובריטב''א מפורש שלוקה על לאו דלא תענה, וע''כ צ''ל דס''ל דכיון שמדאו' לא ניזוק אין גם לאו דלא תענה, ויש לדחות דאע''פ שעברו על לאו דלא תענה, אין כאן הרשעת צדיק מדאו', ולכן אין לוקין.

יד. הרמב''ן הקשה מדוע עדות על טריפה הוא עדות שאאאי''ל, הא יקבלו מלקות כמו בבן גרושה וחלוצה, ותי' 'ואיכא למימר שאני התם דכיון דגברא קטילא בעו למקטל אין עדותן כלום ומילקא נמי לא לקו דהא לא בעו למעבד ולא מידי, וכיון דלא מלקינן להו מוהצדיקו דלאו כלום עבוד ולא קטלינן להו מכאשר זמם, אין מקבלין עדותן' וצ''ע וכי לא עבור על לאו דלא תענה, הא שקרו וגרמו להורגו, ואע''פ שטריפה הוא, וכי מותר להרוג טריפה, אלא שאף אם החיוב על הזממה נמי קשה.

טו. יש שכתבו נ''מ בהעידו על אשת כהן אם ב' בנים, שהיא גרושה, לכא' עברו רק על לאו אחד של לא תענה, אך זממו על ב' בני אדם לעשותם בן גרושה, ואם המלקות על לא תענה ילקו רק אחד, משא''כ אם המלקות על הזממה ילקו ב' פעמים, אך לכא' נראה דאם לאו דלא תענה הוא לאו של בן אדם לחבירו כמבואר בדברי רעק''א שו''ת סי' קע''ו, א''כ לכא' עברו ב' פעמים על לא תענה, משום שאין עדותן רק על האם, אלא עדותן על ב' כהנים שהם פסולים, ואין נ''מ בנוסח עדותן אם העידו שהם פסולים, או העידו שאמם גרושה, ואף אי נימא דבעדות החודש נמי עוברים בלא תענה, אכתי לכא' אין תלוי בסיפור הדברים, אלא על מה העדות, וכיון שיש עדות על ב' בני אדם עוברים ב' פעמים על לא תענה, ולמשל כשב' כתי עדים העידו על אדם שהוא ספק גוי, כת אחת העידה שהרג, וכת א' העידה שאכל חלב, ושניהם הוזמו, וכיון שאין ידוע אם הוא ישראל א''א לעשות לעדים כאשר זמם, ובאו עדים והעידו בשקר שהוא ישראל, לכא' פשוט שעוברים ב' פעמים על לא תענה, ואכתי משכ''ל נ''מ באופן אחר, בהעידו שאכל נמלה שלוקה ה', דבזה לכא' עברו רק פעם א' על לא תענה.

טז. עי' שיעורי ר' שמואל שכתב נ''מ אם הנידון נחשב בעל דין, ונ''מ אם מהני הודאת הבע''ד לפטור את העדים ממלקות, דאם המלקות הם במקום כאשר זמם, כשם שאין כאשר זמם כשהודה, כך אין מלקות - אך י''ל דפלגינן נאמנות ולגבי מלקות נקטינן דחייב בכאשר זמם וצ''ע - משא''כ אם לוקה על הזממה או על לאו דלא תענה ועי' שטמ''ק ב''ק דף ע''ה ב'.

יז. היכא שלא שקרו בעדותן, אך זממו להרשיע צדיק, כגון היכא שיש עידי שקר שגנב, ובאו עדים והעידו שטבח, והם יודעים שלא גנב והוא שור שלו ואת שלו טבח, דכוונתם לחייבו ד' וה', אך לא שקרו בעדותן, וכן נ''מ בעדים פסולים שהעידו לחייבו קנס, או שחלל שבת וכיוצ''ב, שעדותן אמת, אך אין עדותן מועלת, וזממו שיהרגוהו ב''ד אע''פ שאינו מחוייב קנס או מיתה - משום שקנס ומיתה חלים רק ע''י ב''ד, וע''י עידי שקר לא חל הגמר דין, ואינו גברא קטילא - דלא שקרו, אך זממו לעשות רעה - ואע''פ שבעדים פסולים בלאו הכי אין כאשר זמם, אכתי יש לדון אם יש בהם מלקות דוהצדיקו כמו שבעדים שהוכחשו אין כאשר זמם ויש מלקות -.

יח. כתב הפורת יוסף בדף ה' א' דלרבא שיש מלקות לחצאין, וכל הסיבה שאין משלשים במלקות הוא משום דבעינן כאשר זמם לעשות לאחיו וליכא, במלקות דוהצדיקו ישלשו במלקות, ולכא' הרי זה תלוי בחקירה הנ''ל, דאם המלקות עומדות במקום כאשר זמם, ישלשו במלקות, כשם שהיו משלשים במלקות דכאשר זמם אלמלא דבעינן כאשר זמם לעשות לאחיו, ובמלקות דוהצדיקו שבלאו הכי אינו כאשר זמם ישלשו, משא''כ אם המלקות דוהצדיקו הוא על הלאו ככל הלאוין, מכיון שכל עד עבר על הלאו, כל עד מחוייב מלקות בפני עצמו.

יט. מבואר בגמ' דכשיכולים לומר לאוסרה על בעלה באנו אין כאשר זמם, ובכמה ראשונים מבואר דאף כשיודעים שתהרג, אם אין כוונתם להורגה אין כאשר זמם, מכיון שלא זממו, ויש לדון במלקות דוהצדיקו כה''ג, ולכא' תלוי אם מלקות דוהצדיקו הוא על הזממה והרי לא זממו, או על לאו דלא תענה, וכיון שידעו שבעדותן יוזק ודאי עברו על לא תענה.

כ. בסנהדרין דף מ''א א' 'ארבעים שנה קודם חורבן ... לא דנו דיני נפשות' ויש לעיין אם היו מחייבים מלקות דוהצדיקו עדים זוממים שזממו מיתה, אי נימא דהמלקות על לאו דלא תענה, יש לדון שילקוהו מכיון שאינו נהרג, וכל שבפועל אין נהרג מלקין על לאו דלא תענה כדנראה בקושיית התוס' בריש המסכת שילקה על מה שהעידו לחייבו מיתה כשיכול לומר לאוסרה על בעלה באנו, דהיינו שעל הצד שכן זממו לוקין, אע''פ שדינן היה צריך להיות במיתה, מכיון שמספק א''א לחייבם מיתה לוקין, אך אם מלקות דוהצדיקו הם במקום הכאשר זמם - ואין הזממה מחייבת מלקות - הרי כתבו התוס' והריטב''א שמלקות במקום מיתה לאו כלום הוא, וא''כ אין הכאשר זמם מחייב מלקות.

-----------------------------------------------

**תוספת והרחבה**

**בגדר המלקות בעדות בן גרושה וחלוצה**

חקרו האחרונים האם לוקה עדות השקר, ולוקה על לאו דלא תענה וגו', או דאין המלקות על מה ששיקר בעדותו, אלא לוקה על מה שזמם ע''י עדותו לעשות רע לחבירו, ועל פי זה י''ל שהמלקות הם תחת כאשר זמם, דכשאי אפשר להענישו כאשר זמם על מה שזמם, לוקה, ולמד''א דעדים זוממים הוא קנס, אף מלקות דבן גרושה הוא קנס ומודה בקנס פטור - ולחד מד''א אפי' כשבאו אח''כ עדים - משא''כ אם לוקה על לאו דלא תענה הוי ככל מלקות שאינם קנס - משום שקנס הוא כשנענש יותר מן הראוי, ואם המלקות על מה שזמם, מכיון שלא נעשה מידי הוי קנס כמבואר בגמ' דאע''פ שלא נהרג נהרגין, משא''כ אם המלקות על לאו דלא תענה, הרי עברו על מימרא דרחמנא, והעובר על מימרא דרחמנא עונשו מלקות, ואינו יותר מן הראוי לו, משום דהעור על מימרא דרחמנא ראוי להענש במלקות.

בכל עדות של עדים זוממים, יש ד' דברים שיש מקום להעניש עליהם, האחד על מה שעברו אמימרא דרחמנא לא תענה ברעך וגו', והשני על המעשה הרע שהעידו עדות שקר, והשלישי על מה שזממו לעשות רע בעדותן, או על מה שגרמו הפסד לנידון, והרביעי על מה שעברו אמימרא דרחמנא שלא לזמום או לגרום הפסד בעדותן.

והנה נידון זה תלוי בכמה חקירות, האחד מהו גדר חיוב עונש בכל התורה כולה, האם נענש על מה שעבר אמימרא דרחמנא, או על המעשה הרע שעשה, השני האם עונש כאשר זמם הוא על מה שעבר אמימרא דרחמנא, או על המעשה הרע שזמם לעשות רע לחבירו, השלישי האם והצדיקו הוא גילוי שלוקה על לאו דלא תענה, או שכתבו בוהצדיקו חיוב מלקות, הרביעי האם מלקות דוהצדיקו הוא תחת העונש של כאשר זמם, או שהוא עונש בפני עצמו.

**בגדר חיוב מלקות ומיתה בכל התורה**

יש לחקור בכל עונשי התורה, האם החיוב על מה שעבר אמימרא דרחמנא, על המרד והחוצפה שלא שמע בקול הבורא, או על המעשה הרע שעשה, כגון ברציחה, האם נהרג על מה שרצח, או על מה שעבר על לא תרצח, ואע''פ שאין עונשין אא''כ מזהירין, אכתי אין זה ראיה שהעונש על האזהרה, אלא י''ל שהעונש על המעשה הרע שעשה, אלא שיש תנאי שיהיה מוזהר שלא לעשותו, כמבואר להדיא במאירי דף ד' ב', ועי' חי' רי''ז הלוי פכ''ו מהלכ' סנהדרין ה''ג.

א. בריש אלו הן הלוקין ס''ד דלר' ישמעאל כל חייבי מיתות ב''ד לוקין ונהרגין, וצ''ב וכי היאך ס''ד שיש ב' עונשין על חטא אחד, ולכא' מוכח דהמלקות הוא על מה שעבר אמימרא דרחמנא, והמיתה הוא על מעשה הרציחה, ועי' רמב''ן שם דף י''ג ב', ורש''ש שם.

ב. בממון מבואר בתוס' דף ד' א' דעונש ממון לא בעי אזהרה, ולכא' מבואר שיש עונש אע''פ שאין לאו, וע''כ דהעונש הוא על המעשה הרע, ולא על מה דעבר אמימרא דרחמנא - ויש לדחות כנ''ל, דמהעונש נשמע שאסור, ונענש על מה שעבר אמימרא דרחמנא -.

ג. כתבו התוס' בקידושין דף מ''ו ב' 'אלא ש"מ דלהכי כתביה לומר לך דהתורם מן הרעה על היפה דאיכא שני חטאות חטא שעבר על מה דקאמר רחמנא דיתרום מן היפה וחטא על תרומתו דהויא תרומה מן הרעה והיינו דקאמר מכאן לתורם מן הרעה על היפה כו', לכא' מבואר בתוס' שיש ב' חטאים בתורם מן הרע, האחד דעבר אמימרא דרחמנא, והשני שחל תרומה על הרע.

במקו''א הובאו הרבה מראי מקומות בענין זה

**בגדר חיוב כאשר זמם**

יש לדון האם עונש כאשר זמם הוא על על מה שעבר על לאו דלא תענה וגו', או''ד דהעונש על מה שזמם בעדותו לעשות רע לחבירו.

א. מבואר במתני' דף ד' א' דלר''מ כל עדים זוממים גם לוקים משום 'שלא השם המביאן לידי מכות מביאן לידי תשלומין', ולכא' מפורש בדברי ר''מ שאין הכאשר זמם עונש על לאו דלא תענה, אלא לר''מ לוקה על הלאו דלא תענה, ועל הזממה עונשו כאשר זמם, ועי חי' הגרשש''ק כתובות סי' נ''ה וז''ל ונלענ"ד די"ל דמה שהענישה תורה עד שקר אינו מפני עבירת הלאו דלא תענה מה שעשו נגד רחמנא אלא על מה שהרשיעו נגד מדות האנושיות אף אם לא ידעו מדין חומר האיסור שאסרה תורה, אבל כיון שידעו שע"י הגדתם יתחייב הנידון שלא כדין דעל זה הם באים להעיד כדי שיתחייב הנידון זוהי עיקר רשעתם על מה שחייבה אותם תורה כאשר זמם, ולא משום העבירה נגד מימרא דרחמנא, ומהאי טעמא אין לעדים זוממים שגגה.

ב. מבואר בתוס' להלן דף ד' ב' ובכתובות דף ל''ב ב', ובב''ק דף ע''ד ב', ובסנהדרין דף י' א', ובשבת דף קנ''ד א' דאע''פ שלרבנן אין מלקות בכל עדים זוממים מכח לאו דלא תענה משום שלא תענה נצרך לעונש כאשר זמם, דאין עונשין אא''כ מזהירין, אפילו הכי בעונש ממון דלא בעי אזהרה, היו עדים זוממים לוקין מלבד העונש ממון אלמלא פטור כדי רשעתו, וז''ל התוס' בכתובות והר"ר שלמה מדרויי"ש מפרש שלא השם המביאו לידי מכות דהיינו לא תענה מביאו לידי תשלומין פי' אינו בא להיות אזהרה לענוש תשלומין כדאמרינן במכות דממון לא בעי אזהרה ... שאם היה צריך לא תענה לאזהרת ממון אז לא היה לוקה עליו דמחד לאו לא הוה ענשינן ליה ממון ומלקות עכ''ל, ולכא' מפורש בדבריהם שעונש כאשר זמם אינו על לאו דלא תענה, ובממון אף בלא לאו דלא תענה עבדינן ליה כאשר זמם - אלא דאכתי יש לדחות כנ''ל דמהעונש נשמע שאסור -.

ג. לדעת ר''מ שכל ע''ז לוקין מלבד הכאשר זמם, ע''כ שכאשר זמם אינו עונש על לאו דלא תענה, ואכתי יש לדון אם הוא עונש על מה שעבר אמימרא דרחמנא ולא יוסיפו לעשות, או הוא עונש על הזממה, והלאו דלא יוסיפו הוא רק לאזהרה, ולכא' לדברי התוס' דלדברי חכמים אלמלא כדי רשעתו היה לוקה ומשלם, ע''כ דהכאשר זמם אינו על מה דעבר אמימרא דרחמנא, שהרי על כך היה לוקה אלמלא כדי רשעתו, וע''כ הכאשר זמם אינו על לאו דלא תענה, אלא על מעשה הזממה, אלא שיש לדחות שהמלקות הוא על מה שעבר אמימרא דרחמנא, והכאשר זמם על מעשה הרע שהעיד שקר, וכיון שממון לא בעי אזהרה שייך גם עונש על מעשה העדות שקר מלבד המלקות על הלאו שלא להעיד עדות שקר, עוד יש לדחות על פי מה שהתבאר לעיל מהאבי עזרי, שמהעונש נשמע שאסור, וא''כ י''ל שהכאשר זמם הוא על מה שעבר אמימרא דרחמנא שלא לזמום.

ד. א''ת שהחיוב על מה שזמם לעשות רע לחבירו, מדוע עונש כאשר זמם אינו אלא כשהעיד על חבירו שחייב מיתה, ולא ילפינן מיניה להעניש את הזומם להרוג את חבירו וכד', י''ל דלא ענשה התורה רק כשמשתמש בכח העדות שנמסר בידו לעשות רע לחבירו, ובנוסח אחר כשמשתמש עם כח ב''ד לעשות שלא כדין - נ''מ בעד פסול המתחזה לעד כשר, האם יש בו עונש דכאשר זמם -

ה. הריטב''א בדף ד' ב' נח' על התוס' וכתב דרק לר''מ דאזהרת עדים זוממים הוא מלא יוסיפו לוקה ומשלם, אך לרבנן אף בלא כדי רשעתו אין לוקה ומשלם, משום דלרבנן אזהרת עדים זוממים הוא מלא תענה ולכן אין לוקה ומשלם משום שהשם המביאן לידי מלקות מביאן לידי תשלומין.

ו. עוד מבואר בדברי הרמב''ן והריטב''א בדף ד' שלרבנן לא רק לא תענה הוא אזהרה לעדים זוממים, אלא כאשר זמם הוא עונש על לאו דלא תענה, ולכן אין לוקה ומשלם לרבנן אף אלמלא כדי רשעתו, וכן נראה בדברי הרמב''ם בספר המצוות מצוה רפ''ה וז''ל שהזהירנו מהעיד עדות שקר והוא אמרו ית' לא תענה ברעך עד שקר ... והעובר על לאו זה כבר גזרה עליו התורה עונש ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו עכ''ל, וצ''ב א''כ מדוע בהכחשה וכד' אין כאשר זמם, הרי ביחס ללאו דלא תענה אין נ''מ אם הוזם או הוכחש.

ז. ובתוס' דף ב' ב' גם קצת נראה דכאשר זמם הוא עונש על הזממה, דכתבו התוס' 'דהתם כיון **שבאין לחייבה מיתה וזממו להרוג את הנפש** לא מיקיים כאשר זמם במלקות דהא בהדיא כתיב נפש בנפש גבי הזמה דעדות נפשות ולא חשיב יכול להזימה במלקות' וקצת נראה כפשטות הכתוב שהנפש הוא תחת הנפש, ואינו עונש על מה שעבר בלאו דלא תענה, משא''כ לרמב''ן והריטב''א העונש הוא כאשר זמם על מה שעבר אמימרא דרחמנא, ולא כדברי התוס' שכתבו 'כיון שבאין לחייב מיתה וזממו להרוג את הנפש' אלא כיון שהזממה יותר חמורה העונש על מימרא דרחמנא יותר חמור, ואין נ''מ במה שזממו דווקא להרוג שיהיה דין להורגם, ודו''ק.

**בגדר המלקות בבן גרושה**

א. לדעת התוס' שאין עונש כאשר זמם בממון עונש על לאו דלא תענה, ולכא' לדברי התוס' כל כאשר זמם אינו עונש על לא תענה, אלא שעונש הגוף בעי אזהרה, אך אין העונש על האזהרה, כשם שעונש ממון אינו על האזהרה, ויש לחקור במלקות דבן גרושה, האם הוא עונש על לא תענה ככל חיובי מלקות, או שהוא עונש על הזממה דומיא דעונש כאשר זמם, ולכא' ממתני' בדף ד' א' לפירוש התוס' דאלמלא כדי רשעתו היה לוקה ומשלם גם לחכמים מוכח דמלקות דוהצדיקו הוא על לאו דלא תענה ולא על הזממה, דאל''כ הרי נענש על הזממה בכאשר זמם.

ב. לדברי הרמב''ן והריטב''א שלרבנן כל עונש כאשר זמם הוא על לאו דלא תענה, לכא' אין מקום לחקירה במלקות דבן גרושה, אך אכתי יש לדון לדברי ר''מ שאזהרת עדים זוממים הוא מולא יוסיפו, האם מלקות דבן גרושה הוא על לאו דלא תענה, או הוא דומיא דכאשר זמם שהוא על לאו דלא יוסיפו, אלא שבדברי ר''מ מוכח שהוא על לאו דלא תענה דאל''כ היאך לוקה ומשלם, והרי זה כל טענת ר''מ דלא השם וכו' וכן מפורש ברמב''ן דף ב' ב' בדעת ר''מ, ועוד הוכיח הצל''ח בדף ב' ב' מהמבואר בתוספתא דבבן גרושה אין לוקה פ' לר''מ, מ' מאזהרת ולא יוסיפו, ומ' מאזהרת לא תענה, וע''כ דאין אזהרת ולא יוסיפו בבן גרושה, דכל היכא שאין כאשר זמם אין אזהרת ולא יוסיפו.

ג. בסנהדרין דף פ''ו ב' מבואר דעדי מכירה שהוזמו אין לוקין משום שלא חייבוהו מלקות, וצ''ב מדוע לא ילקו על לא תענה, וכתב רש''י בסנהדרין דף פ''ו ב' אינהו היכי לקו, הא לאו כאשר זמם הוא, ואי משום לא תענה לאו שאין בו מעשה הוא עכ''ל, וצ''ע - בעה''מ שם - מאי שנא מעידי בן גרושה דלקו מקרא דוהצדיקו, וכן מאי שנא מהגמ' בב''ק דף ע''ד ב' דבבא הרוג ברגליו לוקה, וכתב רש''י שלוקה על לא תענה אע''פ שאין בו מעשה, וכתב הרמב''ן במלח' שם 'ואין עדים זוממין לוקים בעקימת פיהם בלבד **אא"כ הרשיעו צדיק**' ונראה ברמב''ן דאינו עונש על לא תענה, ואינו במקום כאשר זמם, אלא הוא עונש חדש על הרשעת צדיק, ולכן כשהוכחשו העדים לוקין משא''כ בגמ' הנ''ל שרק העידו שגנב לא הרשיעו צדיק - וניחא נמי גדר הדין שנלמד מגז''ש שאין לוקין עד שיגמר הדין, דלא די במה שרצו להרשיע צדיק, אלא ילפינן דצריך שירשיעו צדיק, ורק בגמד דין יש הרשעת צדיק, ואולי רק בבן גרושה גדר הדין שצריך גמר דין הוא משום שצריך שיהיה הרשעת צדיק, ולא דמי לכל עדים זוממים שהדין דצריך גמר דין אינו משום שכל חיובם רק כשהרשיעו צדיק, אלא הוא תנאי בעלמא, אך אולי ילפינן ממלקות דבן גרושה דבכל ע''ז החיוב רק כשגרמו לגמר דין - אך צ''ב מדברי הרמב''ן בסוגיין שכתב להדיא שוהצדיקו הוא גילוי שלוקין על לאו דלא תענה אע''פ שאין בו מעשה, וכן מוכח מדברי ר''י שלמד מכל עדים זוממים שלוקין על לאו שאין בו מעשה, עי' מש''כ ליישב בשיעורי ר' שמואל.