חבורה פרק הבונה 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה

חבורה פרק הבונה.

הבונה כמה יבנה ויהא חייב הבונה כל שהוא ומבואר מדברי הגמ' דהשיעור של בנין הוא כל שהוא. והנה צ"ל דהשיעור כ"ש אין המכוון כל שהוא ממש דהרי גם בחורש מבואר במשנה להלן קג. דהחיוב הוא בכ"ש ובכל אופן מבואר ברש"י בכריתות יז דחצי שיעור של חרישה ושל זריעה אינו מצטרף ומבואר דכל שהוא המכוון דלא בעינן שיעור חשוב אלא שיעור כל דהו שיש בו תועלת הרי הוא מחייב בו משום בנין.

והנה בדברי הגמ' מצינו דהקשתה הגמ' כל שהוא למאי חזיא. והעמידה הגמ' ג' אפשריות על מה קאי הכל שהוא או בחפירת גומא של עני ודכוותיה במשכן בתופרי יריעות. או שכן עני עושה פטפוטי כירה קטנה ודכוותיה במשכן. מבשלי סימנין לצבוע יריעות שחסרה מלאכתן. או משום שבעה"ב שיש לו נקב בבירתו סותמו דכוותיה. במשכן שהיו סותמין קרש שנפלא לו דרנא מטיף לתוכו אבר.

והנה יש לעיין בביאור דברי הגמ' מדוע הגמ' הוצרכה למצוא ציור חדש של בנין בכל שהוא, ולדמותו למשכן. והנה התוס' הדגישו דלא בכל מקום בעינן ללמוד את השיעור מהמשכן דמה שילפינן מהמשכן הוא את עצם המלאכה. אמנם השיעור הוא דבר שנלמד מסברא. אלא דכאן הוא חידוש שהשיעור הוא בכל שהוא ובעינן ללמוד מהמשכן לחייב על שיעור זה.

ויל"ע לפי"ז האם נאמר דהחיוב כל שהוא הוא רק באותו אופן שהיה במשכן. ולמסקנא החיוב יהיה רק באופן של נקב בבירתו וסותמו. זה לכאורה קשה דפשט דברי המשנה משמע דכמה יבנה ויהא חייב. הביאור הוא דהוא חייב בבנין סתמא בכל שהוא ולא משמע דרק באופן שסותם את בירתו. ואף על גב שאפשר לדחוק שכוונת המשנה היא מאיזה שיעור שייך בונה אבל לא דכל בונה הוא בכל שהוא מכל מקום סתימת דברי המשנה לא משמע שהמשנה דיברה רק בבעה"ב שסותם את בירתו.

ולכאורה הביאור הוא דהמשנה באמת דיברה כמעט בכל גוונא. אלא דבעינן להחשיב את הבנייה כל שהו וכיוון שמצינו במשכן שהיה אופנים בבניה כל שהוא ממילא בניה כל שהוא היא גם חשובה ואפילו במקום שאין לה את אותה תכלית כמו בסותם את בירתו מכל מקום שייך שם בנייה בכל שהוא והנה זה מסברא אנחנו מבינים שלא בעינן דווקא בניה שעל ידה הדבר כבר יהיה בנוי אלא מחייבים גם על חלק מבניה. אלא דלא ידעינן מהו השיעור להחשיב את הבניה ובזה שמצינו שיש מקומות שהבניה מתקיימת בכל שהוא ממילא זה נותן חשיבות למעשה בניה דאפילו בכל שהוא זה נחשב מלאכה אמנם אין כלל שבעינן שתסתיים כל מלאכת הבנייה אלא דאפילו על חלק מבניין מתחייבים דכל תוספת בניה היא נחשבת מלאכת בונה וחלק זה ילפינן מסברא. והנה מדברי הרמב"ם יש מקום לדייק דאדרבה בסותם חור באדמה או במשטח את התל שם השיעור הוא דווקא בסתימת כל הבור ושיטוח כל התל שהרי שם אין זה חיבור ודיבוק אלא ההוספה היא ביחס לקרקע דנשתנה צורת הקרקע ובזה הוא נחשב בונה ושם שייך לדון דלא שייך לדון דהוא נחשב בונה בחלק והחשיבות של המלאכה היא רק בתוצאה השלמה שזהו שינוי פני הקרקע או ע"י שיטוח התל או על ידי מילוי הבור. ובחידושי ר' משה קזיס. מבואר דהבין לא כן והוא טען דאה"נ דלא צריך למלאות את כל הבור מכל מקום בעינן מילוי הניכר וכ"ש לא יתחייב אמנם לשונו של הרמב"ם מטה לא כן אלא דבאופן זה לא יתחייב אלא אם כן כיסה את כל הבור.

והנה לגבי מה שדנו דהמחייב בבונה הוא על עשיית חלק מהבניין כל ששם 'בונה' קיים על פעולה זו. יש לעיין מרש"י במשנה דמבואר ברש"י על מה שכתוב כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב. ופי' רש"י שיש מתקיימת כיוצא בו ואין מוסיף עליה וכן כתבו עוד ראשונים נוסח זה. ובפשוטו משמע מלשונו של רש"י דאינו חייב אלא על דבר שהוא מתקיים באופן זה ולא מוסיפין עליו. ואע"פ דהוא עצמו רוצה להוסיף מכל מקום אזלינן בתר מהות המלאכה וכיוון דיצר דבר שאצל אחרים מתקיים באופן זה חייב. ולכאורה כנ"ל מבואר מהמשך דברי הגמ' מחק קפיזא בקבא דכתב בגולם גדול שראוי לחוק בו קב חקק ג' קבין ואע"פ שעתיד להוסיף יש שמקיימין כן ומשמע מרש"י דהשיעור של מלאכה המתקיימת. זהו שיש שמקיימין כן ואין מוסיפין עליה.

ולכאורה דבר זה לא יתכן דהרי מבואר בגמ' דמצדד את האבן חייב וברש"י מבואר דחייב משום בונה והחידוש הוא שאפילו לא נתן את הטיט חייב. דיש מקיימין כן בלא טיט ויל"ע דהרי אף אחד לא מקיים אבן אחת אלא דכן מקיימים אבן אחת מתוך בנין שלם שכן עושים דבר זה. אבל ליתא למאן דמסיים באבן אחת ובזה משלים את כל בנינו.

ולכאורה צ"ל דהמכוון ברש"י באמת דבענין בנין דהיינו חיבור חשוב בעינן בנין שנעשה כדרך שהיינו דנבנה באופן של בנין. ואין המכוון ברש"י דבעינן שישאר באופן זה דבוודאי חייבים גם על חלק מבנין ואפילו על תוספת כל שהוא אמנם מה נחשב תוספת זה רק דבר שנבנה כצורת בנין וכמו שביארנו זה רק תוספת וחיבור שנקבע כמו בנין. וזה תלוי אם זה מתקיים באופן זה או דבעינן תוספת כדי להשלים את החיבור דאם היה צריך טיט אם כן חסר בעיקר החיבור ובזה שהתוספת מתקיימת באופן זה אם כן יש חשיבות ומשמעות לחיבור. רק עדיין צ"ע מחק קפיזא בקבא. דלכאורה גם שם הוא מתקיים אלא דחוקקים יותר ומדוע הוצרך רש"י לומר שם שיש שמקיימים באופן זה.

ויתכן בתרתי. א. דשם בזה שחוקק ועושה קב הרי הוא מבטל את צורת הכלי של הג' קבין. ואם כן ליכא כאן בנין המתקיים כיוון דהוא עתיד להשתנות ומשום הכי כדי שייחשב בנין המתקיים הוצרך רש"י לבאר דיש המקיימים באופן זה. ב. דשם לדעת רש"י לא איירי כלל מצד בונה אלא מצד מכה בפטיש ושם אם זה לא מתקיים באופן זה לא שייך לחייבו משום מכה בפטיש ורש"י הוא לשיטתו דליכא בנין בכלים אפילו באופן שהוא עושה כלי שלם ואין חיוב רק משום מכה בפטיש ולא משום בונה. כמבואר ברש"י ביצה יא. אלא דבמאירי ובריטב"א להלן כתוב דחייב משום בונה ובכל אופן כתבו דחשיב דבר המתקיים משום שיש שאין מוסיפין על הכלי ומסתמא הביאור בדבריהם הוא כהדרך הראשונה.

באמת מצינו עוד דבר חידוש ברש"י להלן קג: דביאר רש"י מדוע כלפי אורג הוא חייב כשאורג שני חוטין כתב רש"י ד"ה שם משמעון שהוא חייב הגם שלא נעשה כאן דבר שלם וביאר דכן דרך אורגים לארוג כל יום בשיעור שיש בו כדי קיום של יהא נסתר מאליו ומבואר דהחיוב הוא בניה בצורה המתקיימת כדרך הבונין או כדרך האורגין ולזה אנחנו קוראים דבר המתקיים. וממילא יתכן דבכלי הדרך הוא לעשות את גודל הכלי בבת אחת ואיין דרך לחלקו לימים. ויל"ע בזה.

עיין מנחות נז דמשמע דהחיוב בקודח הוא רק באופן שאחרים מקיימים כן. ואפשר דשם אין זה תוספת אלא הבנייה היא על ההשתנית בשימוש של הדבר ובזה אינו חייב אלא אם כן השלים את השימוש והדומה לזה הוא מה שהבאנו ברמב"ם בטומם גומא או במשטח תל עפר דשם הבניה אינה החיבורה אלא השינוי של פני הקרקע ובזה אינו חייב אלא אם כן נשלם השינוי וזה המכוון בגמ' שם.