962 מריקה ושטיפה - ב
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק משפטים אור לא' דר"ח אד"א תשס"ג

**בדין החזרת כבשונות בכלי חרס**

א] זבחים דצ"ו., אלא קדירות של מקדש אמאי ישברו נהדרינהו לכבשונות, א"ר זירא לפי שאין עושין כבשונות בירושלים, אמר אביי וכי עושין אשפתות בעזרה, אישתמיטתי' הא דתני שמעי' בקלנבו שברי כלי חרס נבלעין במקומן.[[1]](#footnote-2)

ובכתבי הגר"ח הק', בהא דפריך בגמ' בקדירות של מקדש דנהדרינהו לכבשונות, דמ"ט נעביד כן להפקיע המצוה, עיי"ש, ויש להעיר בזה, גם מד' הגמ' לעיל דצ"ה. והתוס' שם, שנראה להדיא דאסור להפקיע עצמו ממצות מריקה ושטיפה, ולכאו' ה"נ אסור להפקיע עצמו ממצות שבירה.

עוד הק' בכתבי הגר"ח שם, ממש"א בע"ז דע"ו., אהא דתנן לקמן דצ"ז. השפוד והאסכלא מגעילן בחמין, ופריך התם מהא דתנן התם דהשפוד והאסכלא מלבנן באור, ומשני רבא דמאי הגעלה נמי שטיפה ומריקה, ופירש"י דהאי הגעלה דקתני מריקה ושטיפה, כלומר לעולם לפלוט האיסור ודאי ליבון בעי כשאר בליעת איסור, אלא מצות מלך היא בקדשים ומורק ושוטף במים, כי היכי דהויא גזה"כ כאשר יזה מדמה על הבגד דבעי כיבוס במקום קדוש, ושבירת כלי חרס במקום קדוש הוא, וה"ה למריקה ושטיפה, עכ"ל, והרי דאף אחר שכבר ליתא להבליעה אכתי שייכא מצות מריקה ושטיפה כיון שכבר חלה, וא"כ מאי פריך הכא נהדרינהו לכבשונות, הרי הגם דעי"ז נפלט הבליעה, מ"מ כיון שכבר חיילא מצות שבירה תו לא פקעה.[[2]](#footnote-3)

ובחי' מרן הגרי"ז הל' מעה"ק הק' עוד, דמאי פריך אביי, והלא שבירת כלי חרס מצוה היא ורחמנא אמר שתהא השבירה במקום קדוש, ומה איכפת לנו אם תהי' אשפה בעזרה, כיון דכך הוא עיקר מצותה, אבל החזרת כבשונות לא נאמרה בתורה, ואנו באנו מעצמינו להחזירה לכבשונות כדי להפטר ממצות שבירה, ושפיר שייך ע"ז הא דאין עושין כבשונות בירושלים, עכ"ד.

והנה כל קו' אלו, הם משום שנקטו בפשיטות דודאי אין מתקיימת מצות שבירת כלי חרס בהחזרה לכבשונות, ואך דע"י דמחזיר לכבשונות ונפלטת הבליעה פקע חיוב שבירה מהכלי, וע"ז קשיא דמ"ט נעביד הכי להפקיע המצוה, וגם דהיאך מהני זאת להפקיע המצוה, וגם דמאי מדמי אביי שבירה שעושה אשפה בעזרה לכבשונות.

ולכאו' יש להוכיח כן עוד, דהחזרת כבשונות אין מתקיים בה מצות הכלי, רק היינו דעי"ז פקעה המצוה מן הכלי, והוא ממה דפריך להדרינהו לכבשונות, ומשני לפי שאין עושין כבשונות בירושלים, ומ' מזה דהפירכא הויא דלהדרינהו לכבשונות בירושלים, ולכאו' אי נימא דבהחזרת כבשונות מתקיים מצות הכלי, הרי דהוי בעי' לעשות הכבשונות בעזרה, שהרי שבירת כלי חרס הויא במקום קדוש, ול"ה מהני לעשות הכבשונות בירושלים, וע' קר"א שעמד בזה, ולכאו' מ' מזה, דהחזרת כבשונות אין מתקיים בה מצות הכלי, וע"כ לי"ב לדין מקום קדוש, אך צ"ע לפ"ז דא"כ מ"ט לא מצינו להחזיר לכבשונות חוץ לירושלים.

אך יש לדחות, דהנה החסדי דוד, והקר"א לעיל דצ"ד., והנצי"ב, והגאון רמ"ש, בס' משך חכמה ובתשו' שבס' זרע אברהם, נקטו דדינא דמקום קדוש בקדשים קלים היינו כל ירושלים, והביאו כן מתוספתא,[[3]](#footnote-4) ובד' הקר"א נ' שהטעם בזה, דדין מקום קדוש, היינו מקום האכילה, וכ"ה ל' התוספתא, והגאון רמ"ש כ' הטעם, לפמש"כ הרמב"ן בפי' התורה, דשורש דינא דמקום קדוש הוא משום שאסור להוציאו חוץ לקלעים כמו שהי' דינו מתחילה, ולפ"ז הרי שודאי דקק"ל שמחיצתן הויא בכל ירושלים, ואין נפסלין ביוצא בהוצאתן מהעזרה, מתקיים בהו דין מקום קדוש בכל ירושלים, ולפ"ז י"ל דפירכת הגמ' היא גם על קדירות שבלעו מקק"ל, דהמקום קדוש דילהו הוי בכל ירושלים, וה"נ מהני בהו לעשות כבשונות בירושלים, ול"ב לעשותן בעזרה, וראיתי שהביאו כן בשם הגאון מהרא"ל צינץ, שפירש ד' הגמ' על קק"ל, דבהו הוי מקום השבירה בכל ירושלים, אמנם החזו"א קמא סו"ס ל"ז כ' דסתימת מתני' והרמב"ם, דאף בקק"ל הוי מו"ש בעזרה, ועיי"ש שכ' להגי' בל' התוספתא, ולדבריו אין לישב כן, וצ"ע.

ב] אמנם באמת מד' הראשונים יש ללמוד דס"ל דאף בהחזרה לכבשונות מתקימת מצות שבירה שעל הכלי.

דהנה בהא דמשני ר' זירא לפי שאין עושין כבשונות בירושלים, ע' בשאילתות שאילתא קל"ז שהוסיף ע"ז "וכ"ש בעזרה", והגרי"פ כ' עה"ג, שאסברת גאון זה, ומבו' בד' השאילתות, דהא דפריך דלהדרינהו לכבשונות, היינו דנעביד הכבשונות בעזרה, ולכאו' היינו משום דינא דמקום קדוש, וס"ל דאף בהחזרת כבשונות בעי' מקום קדוש, ולכאו' יש ללמוד מזה דס"ל דאף בהחזרת כבשונות מתקיים מצות הכלי, ועד"ז מצינו ברוקח או"ה סי' תפ"ד, הובא בס' כנס"ר, שכתב ז"ל, לפי שאין עושין כבשונות בירושלים, לאו דוקא נקט בירושלים, אגב שיטפי' דקא חשיב לי' בפ' מרובה וכו', דהתם מדרבנן משום קוטרא, וכי משום הכי אמר רחמנא ישברו, לא מריקתן ושטיפתן הי' בעזרה דכ' בהו במקום קדוש, כ"נ דצ"ל, אלא מדהעידה תורה שבירה אין תקנה אלא שבירה, ש"מ מדאורייתא אין עושין כבשונות בעזרה וכו', עכ"ל, וע' בס' העמ"ש, שפי' עד"ז גם בד' השאילתות, דמש"פ דכ"ש בעזרה, היינו דבזה מדאורייתא אין עושין, ולהדיא בדבריו דהוה בעינן לעשות הכבשונות בעזרה, וזהו דמשני שאין עושין כבשונות, דבעזרה אין עושין כבשונות מדאורייתא, וזה נלמד מהא גופא שהצריכה תורה שבירה, ולא אמר רחמנא להדרינהו לכבשונות, והיינו משום דין מקום קדוש,[[4]](#footnote-5) והרי דאף בהחזרת כבשונות מתקיים דין הכלי.[[5]](#footnote-6)

אמנם באמת אין להביא מדבריהם לנידו"ד, שהרי השאילתות והרוקח פירשו להדיא דהא דפריך להדרינהו לכבשונות, הוי פירכא אקרא, דמ"ט הצריכה תורה שבירה, ול"מ להדרינהו לכבשונות, ולדבריהם ודאי מוכח מד' הגמ' דאף בהחזרת כבשונות מתקיים מצות הכלי, דאל"כ ליכא למיפרך אקרא, דהא דכתיב בקרא שבירה, הוא משום דרק בזה מתקיים מצות הכלי, וע"כ לדעתם ודאי צריך לעשות החזרת הכבשונות במקום קדוש, אך למה שפירש"י ותוס' דלא פריך אקרא, אין להוכיח מזה דבהחזרת כבשונות מתקיים מצות הכלי.

ויל"פ עוד, שאף לדעת השאילתות והרוקח אין מתקיים מצות הכלי בהחזרת כבשונות, והא דפריך אקרא דלהדרינהו לכבשונות, הוא לפמש"כ התוס' בד"ה אלא, דהא דהצריכה תורה שבירה בכלי חרס, הוא משום שאינו יוצא מידי דפיו לעולם, ויל"פ לפ"ז דהגם דאה"נ אחר שהצריכה תורה שבירה, אין מתקיים מצות הכלי בהחזרת כבשונות, מ"מ ע"ז גופא פריך דמ"ט באמת הצריכה התורה שבירה בכלי חרס, ומ"ט לא אמר רחמנא להדרינהו לכבשונות בעזרה, שעי"ז יהא נפלט הבליעה, וע"ד מריקה ושטיפה בכלי נחושת, וע"ז משני לפי שאין עושין כבשונות בעזרה, ומשו"ז א"א להחזיר הכלי חרס לכבשונות, וע"כ הצריכה תורה שבירה, וי"ל דתו אף אם יעבור ויעשה כבשונות בעזרה, לא יתקיים בזה מצות הכלי, שכבר הצריכה תורה שבירה, ואין מתקיים המצוה בהחזרת כבשונות.

ג] אמנם לכאו' אף מדברי רש"י ותוס' יש להוכיח דס"ל דבהחזרת כבשונות מתקיים מצות הכלי, שהרי פירש"י, ז"ל, ונהי דבמשכן כתיב ישבר לפי שלא היו קבועין להיות להם כבשונות לצרף כלי חרס, אבל במקדש נהדרינהו לכבשונות וכו', עכ"ל, והרי דעיקר הפירכא דלהדרינהו לכבושנות, שייכא ביסודה גם על קרא דכתיב בי' שבירה, ואך דאקרא ליכא למיפרך לפי שבמשכן לא היו קבועין וכו', ויל"פ עוד במכוון ד' רש"י, דאי אף במשכן הי' שייך כבשונות, ומ"מ כתיב בקרא שבירה, הרי בע"כ דגזה"כ הוא דל"מ החזרת כבשונות, וא"כ ליכא למיפרך מידי, וזהו שפירש"י דבמשכן ל"ה להם כבשונות, וע"כ שפיר י"ל דהאידנא מהני להחזיר לכבשונות, ואי נימא דבהחזרת כבשונות אין מתקיים מצות הכלי, הרי דל"ש כלל לדון אקרא, דבקרא כתיב מצות הכלי, שהוא בשבירה, ומה לי שהוא יכול להפקיע עצמו מן המצוה ע"י החזרת כבשונות, הרי אף דרשאי לעשות כן מ"מ כ' בקרא מצות הכלי, ולכאו' מוכח מזה, דס"ל לרש"י דמתקיים מצות הכלי בהחזרת כבשונות.

וכן נ' להדיא גם מד' התוס' בסוד"ה אלא, שהק' למה הצריך הכתוב שבירה, שעל הכתוב ל"ש לומר דילמא חייס ושאין עושין כבשונות בירושלים, ותירצו שחידוש הוא שהתירו הכתוב בשבירה, דהו"א דל"מ שבירה וכו', אך כ"ש בהחזרת כבשונות דמהני טפי, עכ"ד, ומלבד דמעיקר מה שהקשו למה הצריך הכתוב שבירה, נ' דס"ל דבהחזרת כבשונות מתקיים המצוה, דאל"כ ניחא דכתיב בקרא מצות הכלי, אך יש לדחות דע"ז גופא הקשו, מ"ט הצריכה תורה למצות הכלי בדוקא שבירה, גם מבו' כן להדיא מכל דבריהם בתירוצם, דלהדיא בדבריהם דכל מה דכתיב בקרא שבירה, הוי רק לחדש דמהני שבירה, אך לא נאמר בזה כלל דהמצוה הויא דוקא בשבירה, אלא אדרבה כ"ש דמתקיים המצוה אף בהחזרת כבשונות, וז"ב.

ועכ"פ לפ"ז ניחא כל הקו' הנז', דשפיר פריך דליהדרינהו לכבשונות, ול"ק דמ"ט נעביד כן להפקיע המצוה, וביותר דמבו' לעיל דצ"ה. דאין רשאי להפקיע הכלי מהמצוה, כיון דאדרבה גם בהחזרת כבשונות מתקיים המצוה.

וניחא נמי הא דמהני החזרת כבשונות לפטרו מחובת שבירה, ול"ד לליבון דל"מ לפטור מחובת מריקה ושטיפה, דשאני ליבון שאין מתקיים בזה מצות מריקה ושטיפה, כיון שהצריכה תורה בדוקא מריקה ושטיפה להוצאת הבליעה, וע"כ כיון שאין מתקיים ע"י הליבון מצות מריקה ושטיפה, גם ל"מ הליבון לפטרו מחובת מריקה ושטיפה, דהגם דמהני הליבון להפליט הבליעה, מ"מ כיון שכבר חל מצות מרוש תו לא פקע, אך שאני החזרת כבשונות שמתקיים בה חובת הכלי, וע"כ כל שהחזיר הכלי לכבשונות ונתקיים חובת הכלי, תו א"צ הכלי שבירה

ובטעמא דמילתא דשאני ליבון בכלי הטעון מריקה ושטיפה שאין מתקיים בו חובת הכלי, מהחזרת כבשונות בכלי הטעון שבירה שמתקיים בו חובת הכלי, ראיתי לפרש בזה, דבכלי הטעון מריקה ושטיפה דקבעה תורה אופן דמריקה ושטיפה להוצאת הבליעה, ל"מ הוצאת הבליעה באופן אחר, אך משא"כ בכלי הטעון שבירה דאי"ז מעשה הוצאת הבליעה, שפיר י"ל דאף הוצאת הבליעה מהניא, ונ' די"ל טעם נוסף בזה, דבכלי הטעון מריקה ושטיפה, הרי באמת מריקה לחודה מוציאה לכל הבליעה, ואפ"ה גזה"כ דבעי' נמי שטיפה, וכמש"כ הרא"ש בשלהי ע"ז, וחזי' מזה דל"מ בזה הוצאת הבליעה לחוד, ובעי' בדוקא מריקה ושטיפה, וע"כ אף ל"מ בזה הוצאת הבליעה ע"י ליבון, ומשא"כ בכלי הטעון שבירה, לא מצי' דגזה"כ דלא יהני בזה הוצאת הבליעה, ושפיר י"ל דכל שמוציא הבליעה שפ"ד, ובאמת שלטעמים אלו, הרי דאף אי נימא דבהחזרת כבשונות אין מתקיים חובת הכלי, מ"מ ניחא דה"ז פוטרו מחובת שבירה, ול"ד להא דליבון ל"מ לפטרו מחובת מריקה ושטיפה.

וניחא נמי מה דפריך אביי, דאף בשבירה וכי עושין אשפתות בעזרה, ול"ק דשבירה שאני דזהו מצות הכלי, דהרי ה"נ אף החזרת כבשונות מתקיים בזה מצות הכלי, וא"כ כ"ה דמשום מצות הכלי עושין אשפתות בעזרה, ה"נ עושין משום זה כבשונות בירושלים, וז"פ.

ד] אמנם בדעת ר"ת, נ' לדון דפליג ע"ז, וס"ל דבהחזרת כבשונות אין מתקיים מצות הכלי, אי לאו הא דע"י החזרת כבשונות נעשה ככלי חדש.

דהנה בתוד"ה אלא, ז"ל, תימה מאי קשיא לי', הא טעמא דשבירה לאו משום בליעה הוא, אלא גזה"כ, אי ס"ל דתלאו באויר תנור טעון שבירה, אע"ג דליכא אלא בישול בלא בלוע, ור"ת הי' אומר שכשהוסקו נעשו ככלים חדשים וכו', מיהו קשה וכו, ועוד קשה הא אפי' בחולין קי"ל בפסחים התורה העידה על כלי חרס שאינו יוצא מידי דפיו לעולם, מנא לן, דמחטאת ליכא למילף דהתם גזה"כ הוא כדפירש את"ל דבישול בלא בלוע טעון שבירה, ונ' לפרש, דמאחר שהתיר הכתוב כלי נחושת במריקה ושטיפה ובכלי חרס לא התיר, ש"מ דטעמא משום בליעה הוא, דזה יוצא מידי דפיו וזה אינו יוצא מידי דפיו, ובישול בלא בלוע טעון שבירה, בזה סברא לומר לפי שהחמיר בו הכתוב לחושבו כבלוע, ודוקא בהגעלה אינו יוצא אבל בהחזרת כבשונות יוצא וכו', עכ"ל.

והנה לכאו' גם לדעת ר"ת הי' צ"ל כן, דמש"א שהתורה העידה על כלי חרס שאינו יוצא מידי דפיו לעולם, היינו מזה שהצריכה בו התורה שבירה, ול"ה ככלי נחושת דסגי במריקה ושטיפה.

ומשה"ק התוס' מזה ע"ד ר"ת, נ' דהוא משום דאי מזה שהצריכה תורה שבירה מוכחי' שאינו יוצא מידי דפיו, הרי בע"כ דחיוב שבירה הוי משום הבלוע, ולפ"ז בע"כ דהא דאף בבישול בלא בלוע בעי' שבירה, היינו משום שהחמיר בו הכתוב לחשבו לבלוע, וכמש"כ התוס', ולפ"ז ל"ק קו' ר"ת דמה מהני כבשונות, דכיון דדינא דבישול בלא בלוע הוא משום שהחמיר בו הכתוב לחשבו כבלוע, הרי דהחזרת כבשונות דמהני בבלוע, ליכא למיתי עלה משום הגזה"כ דבישול בלא בלוע, וכמו שפירשו כן התוס'.

ומד' ר"ת דלא ס"ל כן, בע"כ מוכח דס"ל דדין בישול בלא בלוע דטעון שבירה, אי"ז משום שהחמירה תורה לחשבו כבלוע, אלא הוי זה גזה"כ בעלמא דהבישול מחייב שבירה, וע"כ קשיא לי' מה מהני בזה החזרת כבשונות, וזהו שהק' ע"ז התוס', דאם הוי זה גזה"כ בעלמא ול"ה משום הבליעה, א"כ מה מייתי' מזה דכלי חרס אינו יוצא מידי דפיו.

ונ' לדון בדעת ר"ת, דלעולם מודה לד' התוס' דדינא דשבירה בכלי חרס הוי משום הבליעה, וע"כ שפיר מייתי' מזה דאינו יוצא מידי דפיו, והא דבישול בלא בלוע נמי טעון שבירה, הוא משום שהחמירה תורה לחשבו כבלוע, ועי' בחי' בית מאיר לעיל דצ"ה: שכתב דבע"כ לפרש דדינא דבישול בלא בלוע, הוא רק משום שהחמירה תורה לחשבו כבלוע, ומה דקשיא לי' לר"ת היאך יהני החזרת כבשונות, נ' בביאורו, דס"ל לר"ת דכיון שהצריכה תורה שבירה, הרי ודאי דהחזרת כבשונות אם אינה כשבירה אין מתקיים בה מצות הכלי, ובע"כ דהא דפריך להדרינהו לכבשונות, היינו שעי"ז תפלט הבליעה ויפקע חובת השבירה, וע"כ שפיר קשיא לי' לר"ת, דכיון דאף בבישול בלא בלוע טעון הכלי שבירה, הרי דה"נ אף בבישול ובלוע מה מהני שמפליט הבליעה, הרי אף שנפלט הבליעה, לא עדיף מגוונא שמעיקרא בשעת הבישול לא נבלע בהכלי, דנמי טעון הכלי שבירה, ומה נפ"מ אם מעיקרא לא נבלע בהכלי או דאח"כ נפלט הבליעה, הרי כיון דסו"ס נתבשל בהכלי, טעון שבירה, שהרי החמיר בו הכתוב שאף אם לא נבלע חשוב כבלוע.

ובדעת התוס' שתירצו בזה קו' ר"ת, נ' דאזלי לטעמייהו, שנת' לעיל שדעתם דאף בהחזרת כבשונות מתקיים מצות הכלי, והיינו משום שאין המצוה בדוקא בשבירת הכלי, אלא מתקיים המצוה אף בהוצאת הבלוע, ולפ"ז הרי דל"ש כלל להקשות דאף אחר שיצא הבליעה אכתי יהא קיים חיוב שבירה דהוי כבישול בלא בלוע, דהרי בהוצאת הבליעה נתקיים מצות הכלי, ואך דאכתי קשיא להו להתוס', דמהיכ"ת שתתקיים מצות הכלי אף בהוצאת הבלוע, והרי חזי' דאף בבישול בלא בלוע איכא דין שבירה, והרי דאין חובת השבירה מכח הבליעה, וממילא דהוצאת הבליעה אין מתקיים בה כלל מצות הכלי, וע"ז תירצו התוס' דלעולם עיקר החיוב הוי מכח הבליעה, והא דבבישול בלא בלוע איכא חיוב שבירה היינו רק משום שהחמירה תורה לחשבו כבלוע, וע"כ שפיר י"ל דמתקיים המצוה בהוצאת הבלוע.[[6]](#footnote-7)

ולפ"ז הרי שלדעת ר"ת דס"ל שאין מתקיים מצות הכלי בהחזרת כבשונות, ורק דמהני זאת לפטרו ממצות שבירה, הדר ק' כל הקו' הנ"ל, דמאי פריך וליהדרינהו לכבשונות, דמהיכ"ת יעשה כן להפקיע המצוה, וגם דמה מדמי אביי הא דשבירה עושה אשפתות בעזרה להא דאין עושין כבשונות בירושלים, אך הא דמהני החזרת כבשונות לפטרו מחובת שבירה, ול"ד להמבו' בשלהי ע"ז דל"מ ליבון לפטרו מחובת מריקה ושטיפה, מתישב למש"נ לעיל, דבדין שבירה לא נתחדש דל"מ הוצאת הבליעה באופן אחר.

אמנם באמת כל מה דס"ל לר"ת דבהחזרת כבשונות לא נתקיים מצות הכלי, הוא אלמלי הא דע"י החזרת כבשונות נעשו ככלים חדשים, אך למה שפיר"ת דבהחזרת כבשונות נעשו ככלים חדשים, ודאי דהוי החזרת כבשונות כשבירה, ושפיר נתקיים בזה מצות הכלי, וניחא כל הקו' הנ"ל.

ה] והנה במה שתי' ר"ת, דהא דפריך להדרינהו לכבשונות, הוא משום דע"י השבירה נעשו ככלים חדשים, תמוה דאכתי תיקשי בהא דפריך בתנור של מקדש דנעביד דחרס דהסיקו מבפנים, והתם היאך יהני ההיסק, הרי בתנור כיון שתשמישו ע"י היסק ל"ה פנים חדשות, וא"כ לא יהני ההיסק לפטרו מחובת שבירה, ומאי קפריך, ובשטמ"ק הנדמ"ח כתב בזה, דצ"ל דהא גופא פריך דניפשוט מהכא דבישול בלא בלוע אסור, דאל"כ נעביד של חרס ויסיקנו, והיינו משום דלמ"ד דבישול בלא בלוע אין טעון מריקה ושטיפה, שפיר מהני ההיסק לפטרו מחובת שבירה, הגם דל"ה עי"ז כפנים חדשות, ועמש"כ בזה בשעה"מ פ"ה מהל' חומ"צ, ובחי' כת"ס בסוגיין.[[7]](#footnote-8)

ולפמש"נ אולי י"ל בזה, דהנה בחי' הגרע"א הק' עוד, במש"כ התוס' לדעת ר"ת, דבתנור דתשמישו ע"י היסק לא חשיב פנים חדשות, דא"כ היאך אמרי' דכלי חרס אינו יוצא מידי דפיו לעולם, הא תנור של חרס דל"ה פנים חדשות, ואפ"ה יוצא מידי דפיו בהיסק, עכ"ד.

ונ' בבי' קו' הגרע"א, שאין כונתו כפשוטו דמאי קאמר שאינו יוצא מידי דפיו, הרי תנור יוצא מידי דפיו, דזה לק"מ, דכללא שאינו יוצא מידי דפיו הוי בקדירות של חרס ודכוותיהו, ול"ה הך כללא בתנור דשפיר יוצא מידי דפיו, אלא מכוון קו' הגרע"א היא, דהיאך אמרי' שהתורה העידה על כלי חרס שאינו יוצא מידי דפיו, והיינו דמזה שהצריכה תורה שבירה, בע"כ שאינו יוצא מידי דפיו, הרי חזי' דתנור יוצא מידי דפיו ואפ"ה הוי בכלל שאר כלי חרס שהצריכה בו תורה שבירה, ובע"כ דהא דביע' בדוקא שבירה, אי"ז מכח שאינו יוצא מידי דפיו, אלא הוי זה גזה"כ בעלמא, וא"כ מנ"ל שאין כלי חרס יוצא מידי דפיו לעולם.

ואולי י"ל דאה"נ, כיון דמסתברא לן דהא דהצריכה תורה בדוקא שבירה, הוא מכח הא שאינו יוצא מידי דפיו, הרי דממילא בתנור שיוצא מידי דפיו ע"י היסק, שפיר מהני בי' היסק, ול"ב בי' בדוקא שבירה, ומה שהצריכה תורה בדוקא שבירה, היינו משום דקרא קאי בשאר כלי חרס שאין יוצאין מידי דפין לעולם, ובהו בעי' בדוקא שבירה, אך תנור שיוצא מידי דפיו ע"י היסק, שפיר מהני בי' היסק, ול"ב בי' בדוקא שבירה.

ולפ"ז ניחא דשפיר פריך בתנור של מקדש דנעביד של חרס, דאף דבתנור ל"ה ע"י היסק פנים חדשות, ואי"ז בכלל שבירה, הרי אדרבה כיון דתנור יוצא מידי דפיו ע"י היסק הגם שאי"ז בכלל שבירה, הרי דבזה לא הצריכה תורה בדוקא שבירה, ושפיר מתקים בו מצותו ע"י היסק.

וע"כ ניחא דשפיר פריך דנעביד של חרס, ואף למ"ד דבישול בלא בלוע טעון מריקה ושטיפה, שהרי נת' דמודה ר"ת, דחיובא דבישול בלא בלוע הוא משום דחשיב כבלוע, ואשר ע"כ אם מתקיימת מצות הכלי ע"י הוצאת הבליעה, שפיר יהני הוצאת הבליעה, הגם דאף בבישול בלא בלוע גגטעון הכלי שבירה, והא דקשיא לי' לר"ת דלמ"ד דבישול בלא בלוע טעון שבירה מה מהני החזרת כבשונות, הוא משום דס"ל לר"ת, דכיון דהצריכה תורה בדוקא שבירה, ודאי שאין המצוה מתקיימת ע"י החזרת כבשונות, ואך די"ל דיהני החזרת כבשונות דמכח זה שנפלט הבליעה, פקע המחייב דשבירה, וע"ז הוא שהק' ר"ת דלמ"ד דאף בבישול בלא בלוע טעון הכלי שבירה, היאך יהני הוצאת הבלוע להפקיע מחובת שבירה, הרי חובת שבירה הויא אף כשמעיקרא לא נבלע בכלי ולא מידי.

ולפ"ז הרי דכל קו' ר"ת הויא רק אי נימא דבכל כלי חרס ל"ה החזרת הכבשונות בכלל שבירה, דלפ"ז הרי דמהא שהצריכה תורה שבירה, ש"מ דלא נתקיים מצות הכלי ע"י החזרת כבשונות, אך למה שתי' ר"ת דבכל כלי חרס הויא החזרת כבשונות כשבירה, הרי שלפ"ז י"ל דאה"נ הא שהצריכה תורה בדוקא שבירה, הוא משום דבכל כלי חרס אין יוצא מידי דפיו כלל, אך בתנור שיוצא מידי דפיו ע"י היסק, שפיר מתקיים מצות הכלי ע"י היסק, וע"כ שפיר מהני ההיסק אף למ"ד דבבישול בלא בלוע טעון שבירה, דאף לדידי' שפיר י"ל דע"י ההיסק מתקיים מצות הכלי, כיון דהא דאף בבישול בלא בלוע טעון שבירה, היינו רק משום דחשיב כבלוע, ומתישב היטב הא דפריך דנעביד להתנור של חרס.

אמנם באמת כ"ז רחוק מקו האמת, וודאי פשטות הדברים דלדעת ר"ת ל"מ היסק רק בשאר כלי חרס, דנעשו עי"ז ככלים חדשים והוי ההיסק כשבירה, אך בתנור שאינו נעשה כתנור חדש ע"י ההיסק, ל"מ ההיסק לפטרו מחובת שבירה, רק למ"ד דבישול בלא בלוע אין טעון שבירה, דלדידי' שפיר מהני ההיסק, דעי"ז שמפליט הבליעה מהכלי, הוי כבישול בלא בלוע שאין טעון שבירה, וצ"ע בזה.

1. וע' תו"י יומא דכ"א. ותוס' הרא"ש שם, שכתבו דלא ידעי' מקרא מנ"ל דאחר שבירתן אינו יכול להוציאן ממקומן, והיינו משום דאי לא הי' דין שישארו השברים בעזרה, לא היו השברים נבלעין במקומן, וכל מה שהן נבלעין במקומן, הוא מכח דינא דהכלי שיהא במקום קדוש, וכ"ה במאירי יומא שם, דהא דנבלעין במקומן, הוא משום שצריכין הן ליגנז במקום קדוש, ואילו לא היו נבלעין שם היו עושין שם אשפה.

   אך כבר פירשו בזה לפמש"כ הרמב"ן בפי' התורה, ויקרא ו' כ', דדינא דמקום קדוש הוא משום שאסור להוציא הבליעות מן העזרה משום דין יוצא, ולדבריו הרי שמה"ט אף אחר שבירה, כיון שהבליעות אכתי קיימות, אסור להוציא השברים מן העזרה, וכ"ה להדיא בל' הרמב"ן שם, דמה"ט הוא שהיו נבלעין השברים במקומן, עיי"ש, ועיקר מה שנקטו תו"י ותוס' הרא"ש דאף אחר שבירה אסור להוציא השברים מן העזרה, מ' כן גם מסוגיין, דאמר אביי וכי עושין אשפה בעזרה, ואם יכול להוציא השברים מיד אחר השבירה, לכאו' אין בזה עשיית אשפה, וכ"נ מד' המאירי ביומא דכ"א., אך אי"ז מוכרח. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להעיר, דלשיטת הרמב"ם ל"ק כלל מהתם, דהנה הרי דעת הרמב"ם דהא דכלי חרס בעי שבירה היינו רק בחטאת, אך בשאר קדשים סגי במריקה ושטיפה, והרי שדעתו דהגם דבבליעות איסורים בעלמא אין כלי חרס יוצא מידי דפיו, מ"מ בקדשים סגי במריקה ושטיפה, וק' על הרמב"ם מהא דפריך בע"ז שם דבשפוד והאסכלא ליבעי ליבון כשאר איסורים, וצ"ע דמאי פריך, הרי חזי' דקדשים קיילי משאר איסורין, וא"כ ה"נ מה"ט ל"ב ליבון בקדשים.

   אך פשוט בזה בדעת הרמב"ם, עפמש"כ בדעתו בס' העמ"ש ש' קל"ז, בהא דתנן דהשפוד והאסכלא מגעילן בחמין, וצ"ע דהרי לדעת הרמב"ם מריקה ל"ה בחמין שע"ג האש, והיינו משום דקייל דין קדשים מדין שאר איסורין, ול"ב בי' הגעלה, וא"כ מ"ט בשפוד ואסכלא בעי' הגעלה, וכ' ההעמ"ש דבעכצ"ל, דבשפוד והאסכלא דתשמישן ע"י האור וה"ז בולע מגוף הקדשים, הרי שבזה לא קייל דין קדשים משאר איסורין, וע' כעי"ז בחי' מרן הגרי"ז, שכתב דבקדשים גזה"כ דהכשירן ע"י מריקה ושטיפה וע"כ ל"ב הגעלה, אך בשפוד ואסכלא ליכא לגזה"כ זו, ולפ"ז ניחא דשפיר פריך דליבעי בזה ליבון, דכיון דחזי' דבשפוד ואסכלא שבלעו מקדשים, לא קייל דינם משאר איסורין, וכדחזי' דבעי הגעלה בחמין ולא סגי במריקה ושטיפה, וא"כ אף ליבעי ליבון כשאר איסורין, וז"פ.

   ולפ"ז נ' ברור, דזהו מה דמשני רבא דמאי הגעלה מריקה ושטיפה, והיינו דאף בשתשמישו ע"י האור סגי במריקה ושטיפה, ואף בזה קייל בליעת קדשים משאר איסורין, וע"כ ל"ק כלל דניבעי ליבון, דבליעת קדשים קיילא וסגי בה במריקה ושטיפה, וע"ז פריך אביי דמי דמי מרו"ש בצונן הגעלה בחמין, והיינו דבע"כ הא דתנן מגעילן בחמין, אי"ז מדין מרו"ש, ומשום דבדבר שתשמישו ע"י האור לא סגי במרו"ש להכשירו, וא"כ הדר קשיא דמ"ט סגי בהגעלה ול"ב ליבון, וז"ב, ולפ"ז הרי לא שמעי' כלל מהתם דאף היכא דנפלט הבליעה ע"י ליבון בעי מריקה ושטיפה, דמכוון ד' רבא התם הוא דסגי במריקה ושטיפה לחוד ול"ב ליבון כלל, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע' חס"ד ומרומי שדה, שכתבו לישב לפ"ז מה שתמהו האחרונים לדעת הרמב"ם דזמן מריקה ושטיפה הוא בסיום אכילתו, דא"כ מהו שאמר אביי לק' דצ"ז., דבבישלו בו קק"ד וקק"ל, אם אין בקק"ד בנו"ט אין טעונין הקק"ד מריקה ושטיפה אך הקק"ל טעונין, ופירש"י שאין טעונין מריקה ושטיפה בסוף זמן אכילת החמורין אלא בסוף זמן אכילת הקלים, וכ"ז ניחא אי נימא דזמן מריקה ושטיפה הוא בסוף זמן האכילה, אך לדעת הרמב"ם דהויא המריקה ושטיפה בסיום אכילתו ק' דמאי נפ"מ בין מריקה ושטיפה דקק"ד למריקה ושטיפה דקק"ל, ועמש"כ בזה הליקוטי הלכות, וכתבו החס"ד והנצי"ב, דהיינו דל"ב בזה מריקה ושטיפה בעזרה כקק"ד, אלא הויא המריקה ושטיפה בכל ירושלים. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולכאו' יש להוכיח מזה, כד' החזו"א דאף בקק"ל הוי שבירתן בעזרה, דאי נימא כד' הקר"א והגרמ"ש דהוי שבירתן בכל ירושלים, א"כ אכתי תיקשי בזה דנהדרינהו לכבשונות, וע"ז ל"מ משני דאין עושין כבשונות בירושלים, דזה הרי הוי רק מדרבנן, וכמש"כ הרוקח, אמנם מלבד די"ל שדעתם כדעת הרמב"ם דדין שבירה בכלי חרס הוי רק בחטאת, גם י"ל עוד, דעל קק"ל ל"מ פריך, דהרי לא כתיב ע"ז להדיא בקרא דישבר, וי"ל דאה"נ בקק"ל אף מצי לאהדרינהו לכבשונות, וי"ל עוד, למש"נ להלן דיל"פ לדעת השאילתות והרוקח, דפירכת הגמ' הויא מ"ט כלל הצריכה התורה שבירה, אך אחר שהצריכה תורה שבירה, תו אין מתקיים המצוה בהחזרת כבשונות, ולפ"ז י"ל, דכיון שבקק"ד א"א להחזיר לכבשונות, משום שאין עושין כבשונות בעזרה, הרי שמשו"ז הצריכה תורה שבירה, ותו אף בבליעת קק"ל כבר הצריכה תורה שבירה, הגם שמצינו לאהדרינהו לכבשונות, וז"פ. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך יש לדחות, דאף אם בהחזרת כבשונות אין מתקיים מצות הכלי, מ"מ בע"כ בעינן למעבדה בעזרה, וזה לפמש"כ הרמב"ן בפי' התורה, דדין מקום קדוש הוא משום שאסור להוציאו חוץ לקלעים, וע"כ אף אם בהחזרת כבשונות אין מתקיים מצות הכלי, מ"מ אין להוציא הכלי חוץ לעזרה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה החזו"א הוכיח דדינא דבישול בלא בלוע הוי רק בדין שבירה בכלי חרס אך דין מריקה ושטיפה ודאי ליכא בזה, והיינו משום דל"ש כלל ענין מריקה ושטיפה שהוא מעשה הוצאת בליעה, רק כאשר איכא בליעה בכלי, וע' בזה בס' אבהא"ז, וכן דייקו האחרונים בדעת הרמב"ם, וכן נ' גם מד' התוס' בדצ"ו: הנ"ל, וכמו שעמד ע"ז השפ"א לעיל דצ"ה:, (וע' חי' הגרע"א וליקוטי הלכות שתמהו ע"ז), ממש"א לק' דצ"ז. לדעת ר"ט דכל יום ויום נעשה גיעול לחבירו, והיינו כמו שפירשו הראשונים בשלהי ע"ז, דמכח זה ל"ח כלל איסור נותר על הבלוע, ואי נימא דאף בבישול בלא בלוע טעון מריקה ושטיפה, א"כ מה מהני הא דנעשה גיעול לחבירו, הרי לא עדיף זה מבישול בלא בלוע דטעון מריקה ושטיפה, עכ"ד.

   ובפשוטו דבריו צ"ב, דלמש"כ התוס' דכל דינא דבישול בלא בלוע הוא משום דחשיב כבלוע, שפיר ניחא דמהני בזה הא דכל יום נעשה גיעול לחבירו, וצ"ע ד' החזו"א.

   אך למש"נ הרי דקיימא הוכחה זו אף לד' התוס', דכל ד' התוס' ל"מ, רק משום דס"ל דבהחזרת כבשונות מתקיים מצות הכלי, אך בהא דנעשה גיעול לחבירו שאין מתקיים בזה מצות הכלי, ורק דאתי' עלה מכח דכבר ליכא בלוע הראוי שיחול עליו נותר, הרי דזה לא עדיף מבישול בלא בלוע, וז"ב.

   ובעיקר הנידון בזה, אם בבלוע בלא בישול איכא אף דין מריקה ושטיפה, הוכיחו האחרונים עוד, מהא דס"ל לרמב"ח לקמן ע"ב, דבישל במקצת בכלי אין טעון מריקה ושטיפה בכל הכלי, והרי רמב"ח גופי' מיבע"ל לעיל דצ"ה: בדין בישול בלא בלוע, וא"כ אף בישל במקצת הכלי יתחייב כל הכלי מריקה ושטיפה, דהוי כבישול בלא בלוע, ובע"כ דדין מריקה ושטיפה ליכא בבישול בלא בלוע, ויש לדחות דמש"א רמב"ח שאין טעון כל הכלי מריקה ושטיפה, היינו רק בעירוי דהוי בלוע בלא בישול, דבזה אין לנו לחייב רק המקצת שבלע, והעירוני די"ל עוד, דמשכח"ל בכלי שיש לו ב' תוכות, ובישל בא' מהן, דלא חשיב שנתבשל הכלי כלל בהתוך השני.

   ונ' דיל"ד בזה, שהרי כתבו התוס' לעיל דצ"ה: דאף לדעת ר"ת דעירוי ככלי ראשון מ"מ חשיב בלוע בלא בישול, ופי' בזה הרא"ש בפ' כירה, דהיינו משום שאין הבישול מחמת חום הדפנות ומחודש בזה דלעולם חשיב דנעשה בישול בכלי זה, והיינו משום דכלי ראשון חשיב דהבישול קיים כ"ז שעדין יד סולדת בו, ואך דמ"מ לא נתבשל מחמת חום דפנות אלו, ולפ"ז ניחא דהא דס"ל לרמב"ח דבישל במקצת הכלי אין טעון כל הכלי מריקה ושטיפה, היינו בגוונא שאין הבישול מחמת חום כל הדפנות, אלא מחמת חום מקצת הכלי, וז"פ.

   עוד הוכיחו האחרונים בזה, מהא דתנן לקמן דצ"ז. דבישל בו קק"ד וקק"ל, אם אין בהן בנו"ט אין טעון הכלי מריקה ושטיפה, ואי נימא דאף בבישול בלא בלוע טעון הכלי מריקה ושטיפה א"כ מה גרע הך גוונא מבישול בלא בלוע, אך בליקוטי הלכות כתב, דהתם גרע דכמאן דליתא באויר הכלי דמיא שנתבטל, וכעי"ז ראיתי בס' תשובות הגרי"ח ז"פ זצ"ל שיו"ל זה עתה, שכתב לדון בזה, די"ל דהך גוונא גרע, כיון דהוי הבישול באופן שאינו ראוי ליתן טעם, עיי"ש בדבריו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולמה דמשני לעיל דצ"ה:, דהא דעושין התנור של חרס הוא משום שיירי מנחות, י"ל דע"כ הוא דפריך דנעביד של חרס דהסיקו מבפנים, והוא למש"כ הגאון רז"ס זצ"ל, די"ל דאף לדעת רש"י ודעימי' דכלי חרס טעון שבירה אף בבליעת שאר קדשים, מ"מ מצות שבירה הויא רק בחטאת, והא דבשאר קדשים בעי' שבירה, היינו משום דמ"מ נאסר הכלי, ומשום דכלי חרס אינו יוצא מידי דפיו לעולם, אך לי"ב למצות שבירה, ולפ"ז הרי דשפיר פריך בזה דנעביד של חרס דהסיקו מבפנים, דהגם דגזה"כ הוא דניבעי שבירה ול"מ מידי אחריני, אך היינו רק בבליעת חטאת, אך בבליעת שאר קדשים ליכא כלל גזה"כ להצריך שבירה, ומה דבעי' שבירה היינו רק מכח האיסור הבלוע בכלי, ובבישול בלא בלוע ודאי לא ניבעי שבירה, וכמש"כ הגרז"ס לדיייק מד' רש"י, וע"כ בזה ודאי מהני ההיסק, דעי"ז נפלט הבליעה שבלי, וכבר א"צ הכלי שבירה, וע' בס' העמ"ש ובחי' מרן הגרי"ז, שכתבו בדומה לזה בדעת הרמב"ם, ע' בדבריהם.

   אך באמת לא הועלנו בזה מאומה, דהרי גם אי נימא הכי, נמצא דכל פירכת הגמ' הוי רק למ"ד דבישול בלא בלוע אין טעון שבירה, דלמ"ד דאף בזה טעון שבירה, הרי הוי בזה חובת שבירה משום צליית שפודי החטאת, ולדידי' איכא בזה מצות שבירה, ולא יהני היסק לפטור מחובת שבירה, וכיון דבלא"ה צ"ל דכל פירכת הגמ' הויא למ"ד דבישול בלא בלוע אין טעון שבירה, הרי דא"צ לטעם זה דשיירי מנחות שאני, אלא אף אם איכא בזה חובת שבירה נמי ניחא, דכיון דס"ל דבישול בלא בלוע אין טעון שבירה, שפיר מהניא ההיסק להפליט הבליעה, ומכח זה פקע מיני' חובת שבירה, דהוי כבישול בלא בלוע שא"צ שבירה, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-8)