שביעית פרק ו
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה ד**

**מאימתי מותר אדם ליקח ירק במוצאי שביעית משיעשה כיוצא בו**

כתבו הר"ש והרא"ש בפירושם הראשון, דלאחר שיעשה כיוצא בו תלינן בדהיתר. ולפי"ז איירי מתני' באדם שבא ליקח ירק סתם בשוק, ואינו יודע אם נלקט בשביעית ויש בו קדושת שביעית ואיסור ספיחין, או שמא נלקט בשמינית ואין בו קדושת שביעית ואיסור ספיחין, וקמ"ל דעד שיעשה כיוצ"ב מהחדש תלינן שנלקט בשביעית, ואילו אחר שיעשה כיוצ"ב רוב הירקות נלקטו בשמינית ותלינן שירק זה משל שמינית. אך באופן שידוע שירק זה נלקט בשביעית איכא קדו"ש ואיסור ספיחין לעולם, ובאופן שידוע שירק זה נלקט בשמינית ליכא קדו"ש ואיסור ספיחין מיד במוצ"ש.

עוד כתבו הר"ש והרא"ש: אי נמי, מפני שרבה ההיתר על האיסור ונתבטל. כלומר, שבירק עצמו לאחר שיעשה כיוצ"ב יש רוב שגדל בשמינית, והמיעוט המותר נתבטל ברוב. ודבריהם צ"ע, דהא בירק אזלינן בתר לקיטה, ואם נלקט בשביעית כולו איסור, ואם נלקט בשמינית כולו היתר, ואיך משכח"ל שיש מיעוט איסור ורוב היתר.

וצ"ל דלהאי תירוצא לא איירי מתני' בבא ליקח ירק סתם מהשוק ואינו יודע מתי נלקט, אלא איירי ביודע שנלקט בשמינית, ומכל מקום גזרו חכמים שעד שיעשה כיוצ"ב יהיה בו קדו"ש ואיסור ספיחין. וגדר הגזירה היתה שכל הגדל בשביעית יחשב כאיסור אע"ג שנלקט בשמינית, וכל הגדל בשמינית יחשב כהיתר, ולאחר שיעשה כיוצ"ב התירו מפני שרבה ההיתר על האיסור ונתבטל.

ולפי"ז כל ההיתר לאחר שיעשה כיוצ"ב הוא באופן שנשאר הירק מחובר עד זמן זה, אך ירק שנלקט קודם שיעשה כיוצ"ב אינו ניתר משיעשה כיוצ"ב, שהרי לא הוסיף לגדול, ולא רבה ההיתר.

וכן מבואר בתוס' בפסחים (נא ע"ב) בשם רבינו ניסים, דספיחין אסורים מדרבנן עד שיעשו כיוצ"ב. וכתבו בטעם הגזירה, שמא יסברו שלקטן בשביעית. וכן מוכח בתוספתא, וכדלהלן.

כתב הר"ש: ואע"ג דבירק אזלינן בתר לקיטה, מכל מקום חיישינן שלא יהא מן הנלקט בשביעית. ועוד, דבירק שנגמר גידולו בשביעית לא אזלינן בתר לקיטה. וביאור דבריו תלויים בב' הפירושים דלעיל, לפירושו הראשון דאיירי בלוקח מהשוק בסתמא, הוקשה לר"ש מדוע קודם שיעשה כיוצ"ב אסור, הא אזלינן בתר לקיטה וירק שנלקט בשמינית מותר. וע"ז תירץ, דכיון שלקח בסתמא חיישינן שמא נלקט הירק או נגמר גידולו בשביעית.

ולפירושו השני דאיירי בידוע שנלקט בשמינית, הוקשה לר"ש מדוע גזרו חכמים שקודם שיעשה כיוצ"ב איכא קדו"ש, הא אזלינן בתר לקיטה. וע"ז תירץ דחכמים חששו שמא ילקוט או יגמר גידולו בשביעית ויאמר שהוא של שמינית.

**עשה הבכיר הותר האפיל**

כתב הר"ש, אע"פ שהאפיל לא עשה כיוצ"ב מותר, דאי אפשר שלא רבה ההיתר. ואזיל כאן לפירושו השני דמשיעשה כיוצ"ב שרי משום שרבה ההיתר, והוי סימן בעלמא, וע"ז כתב דסגי בעשה הבכיר לסימן שרבה ההיתר.

הרא"ש והרע"ב כתבו, דתלינן שממקום הבכיר הביאום. ואזיל כאן לפירושו הראשון דמשיעשה כיוצ"ש שרי משום שתלינן שנלקט בשמינית, וע"ז כתב דהכא תלינן שהביא מהבכיר. וצ"ל דהרגילות להביא מהבכיר אף ממקום אחר ולא להביא מהישן, ואזלינן בתר הרוב.

**רבי התיר ליקח ירק במוצאי שביעית מיד**

איתא בירושלמי: בראשונה היה הירק אסור בספרי ארץ ישראל. כלומר, דהיה אסור להכניס ירק מחו"ל אפילו לעיירות שבגבול א"י. והטעם שגזרו חז"ל מבואר במס' סנהדרין (יב ע"ב) דחששו לגושיהן, דעפר ארץ העמים מטמא, [רש"י שם פירש דחיישינן לטומאת אהל, ותוס' פירשו דחיישינן למגע ומשא].

התקינו שיהא מותר להביא, אעפ"כ היה אסור להביא ירק מחו"ל לארץ. כלומר, דהתירו להכניס לעיירות שבגבול לפי שהיה קשה להם לעמוד בגזירה זו, אך בשאר עיירות שבארץ ישראל לא התירו.

התקינו שיהא מותר להביא, אעפ"כ היה אסור ליקח ירק במוצאי שביעית מיד. כלומר, דחזרו והתירו להכניס ירק לכל ארץ ישראל, ועדיין לא נהגו להכניס הרבה ירק, ורוב הירק היה מארץ ישראל, ולכן לא התירו ליקח ירק במוצ"ש מיד.

רבי התיר ליקח ירק במוצ"ש מיד בר מן קפלוטא. כלומר, דלאחר שהכניסו הרבה ירק התיר רבי ליקח סתם ירק מהשוק מיד במוצ"ש, דרוב הירק בא מחו"ל. אך קפלוטא לא הביאו הרבה מחו"ל, ורובו היה מארץ ישראל, עד שחזר והתיר גם את הקפלוטא לפי שהתחילו להביא הרבה מחו"ל, ורובו היה מחו"ל.

ודייק מכאן הר"ש דהטעם שהתיר רבי ליקח ירק במוצ"ש מיד הוא משום שרוב הירק מחו"ל, וסתם ירק הניקח בשוק במוצ"ש אין בו קדו"ש ואיסור ספיחין, ואזלינן בתר רוב. והא דבשביעית עצמה אסור ליקח ירק בסתמא ולא סמכינן על רוב מחו"ל, כתב המשנה ראשונה, דרק במוצאי שביעית יש רוב ירק מחו"ל, דכבר כלה הירק בארץ, אך בשביעית עצמה עדיין יש הרבה ירק מהארץ.

[ועפי"ז יישב את הרע"ב במס' נדרים סוף פ"ו, דהתם תנן הנודר מירק אסור בירקות גינה ומותר בירקות שדה, לפי שאינם מצויים ואינם בכלל סתם ירק. ואמרינן בגמ' דבשביעית הדין להיפך, דהוא מותר בירקות גינה ואסור בירקות שדה, לפי שרק ירקות שדה מצויים. ואמר רחב"ג דבזמן שמביאין ירק מחו"ל אפילו ירקות גינה אסורים. וברע"ב על המשנה שם כתב דבשביעית מותר בירקות גינה ואסור בירקות שדה. והקשה התויו"ט מדוע לא כתב דבזמן שמביאין ירק מחו"ל אף בירקות גינה אסור. ויישב המשנה ראשונה דהתם איירי בשביעית עצמה דאכתי ליכא רוב מחו"ל, ולכן מותר בירקות גינה. ולדבריו צ"ל דרחב"ג שאסר ירקות גינה איירי במוצאי שביעית, שיש רוב ירק מחו"ל, ולא משמע כן].

הרע"ב כתב עוד לבאר טעמו של רבי, לפי שבשנים או שלשה ימים עושה כיוצא בו. וכן ביאר בשנות אליהו עפ"י הירושלמי במס' פאה. ולפי"ז קמ"ל רבי דמשיעשה כיוצ"ב בירק הוא מיד. ובתוס' אנ"ש הקשו ע"ז מדוע התיר רבי מיד, הא לכה"פ ב' וג' ימים צריך להמתין.

**תוספתא**

**הלכה ז - בצלים שנכנסו מערב שביעית לשביעית או שיצאו משביעית למוצ"ש,** [הגר"א גרס ויצאו משביעית וכו', דאיירי בהתחילו בששית וגדלו עוד בשביעית ויצאו למוצ"ש. וביאר המנחת בכורים, דהתוספתא נקטה כן לרבותא דאע"פ שתחילתו וסופו בהיתר מכל מקום מה שגדל בשביעית אסור], **אם עשו כיוצא בהן מותרין ואם לאו אסורין.**

**אמר ר' יוסי מעשה שזרעו כרם גדול בצלים בציפורי, למוצאי שביעית זרעוהו שעורין, והיו פועלין יורדין ומנכשין בתוכו ומביאין ירק בתוך קופותיהן, ובא מעשה לפני רבי יוחנן בן נורי, ואמר, אם עשו כיוצא בהן מותרין ואם לאו אסורין**

מתוספתא זו מבואר שאפילו בצלים שודאי נלקטו בשמינית אסורים עד שיעשו כיוצ"ב, וכמש"כ לעיל מהר"ש והרא"ש בפירושם השני ומהתוס' בפסחים, דלשון שיצאו משביעית למוצ"ש משמע שיצאו בעודן מחוברים. וכן במעשה דר' יוסי איירי בלקטו את הבצלים במוצאי שביעית, ומכל מקום עד שיעשו כיוצ"ב אסורים.

וכתב הר"ש דצריך ליישבה עם שיטת הירושלמי. כלומר, דבירושלמי שהובא לעיל מבואר שרבי התיר ליקח ירק מיד משום שרגילים להביא מחו"ל, ומבואר דמתני' איירי בלוקח ירק מהשוק בסתמא ולא ידעינן מתי נלקט, ואילו בתוספתא מבואר דאפילו בידוע שנלקט בשמינית אסור. אמנם אפשר ליישב את התוספתא עם הירושלמי, דבאמת גזרו חכמים על ירק שנלקט בשמינית שמא יאמרו שנלקט בשביעית, אך במקום שרוב הירק מחו"ל ליכא למגזר, שהרי יתלו שבא מחו"ל, ולכן התיר רבי ליקח ירק מיד, ואין סתירה בין התוספתא לירושלמי. [ועי' להלן מה שיבואר בשם הר"י קורקוס, דבאמת ב' דינים הם].

**שיטת הרמב"ם**

כתב הרמב"ם פ"ד ה"ה: ספיחין של שביעית שיצאו למוצאי שביעית אסורין באכילה וכו'. ומלשונו משמע שאפילו ביצאו מחוברין ונלקטו בשמינית אסורין באכילה.

ובה"ו כתב: ועד מתי אסורין ספיחי שביעית במוצאי שביעית, מראש השנה ועד חנוכה, ומחנוכה ואילך ספיחין מותרין. ובראב"ד הקשה מנ"ל דין זה, וכתב: ואולי כשעמדו בקרקע ורבה החדש על העיקר שהיתר מעלה את האיסור ברוב, אבל זמן חנוכה מאין לו. כלומר, דהראב"ד למד במשנתינו כפירוש שני בר"ש, שחכמים גזרו על הנלקט בשמינית, וגדר הגזירה היתה שכל הגדל בשביעית נחשב לאיסור, ובעינן שירבה החדש ויתבטל האיסור ברוב. והקשה על הרמב"ם דבמשנה מבואר דאזלינן בתר משיעשה כיוצא בו, ולא בתר חנוכה.

וכבר כתבו הר"י קורקוס והכסף משנה, דמקורו של הרמב"ם הוא מהירושלמי בפ"ב דדמאי (הובא גם בתוס' בפסחים נא ע"ב): ולענין ספיחין מראש השנה (של שמינית) ועד חנוכה איסור ספיחין, ומחנוכה ועד ראש השנה (של תשיעית) היתר ספיחין.

אך לכאורה זה סותר למשנתינו דאזלינן בתר משיעשה כיוצא בו ולא בתר חנוכה. ותירץ החזון איש (ס"ט ס"ק יג), דהרמב"ם סובר כפירוש שני בר"ש שחכמים גזרו על הידוע שנלקט בשמינית והתירו לאחר שיעשה כיוצא בו, אך לא מטעמו, דלפי הר"ש והראב"ד בעינן שיעשה כיוצא בו כדי שירבה ההיתר על האיסור, ולפי"ז דוקא אם נלקט לאחר שיעשה כיוצ"ב שרי, ואילו לפי הרמב"ם כיון שכל הגזירה היא שמא ילקוט בשביעית ויטמין לשמינית, לא גזרו לאחר שיעשה כיוצא בו, לפי שאין דרך בני אדם להטמין לזמן שיש מהחדש. ולפי"ז ירק שנלקט בתחילת שמינית דינו שהוא אסור עד שיעשה כיוצ"ב, ומשיעשה כיוצ"ב ואילך הוא מותר.

וסובר הרמב"ם דאם הגיע חנוכה קודם שיעשה כיוצ"ב נמי שרי, דבחנוכה כבר הוסח דעתם של הבריות משביעית, ואין לחוש שמא יתירו את הנלקטים בשביעית. והשתא הזמן הראשון שיגיע יתיר את הירק שנלקט בשמינית, או שיעשה כיוצ"ב או חנוכה. ומש"כ הרמב"ם להלן הלכה יב דאזלינן בירק בתר לקיטה לענין ספיחין, כונתו שאם נלקט בשביעית הוא אסור לעולם, ואם נלקט בשמינית הוא מותר לאחר שיעשה כיוצ"ב או בחנוכה.

והא דתנן עשה הבכיר הותר האפיל, ביאר החזון איש, דכיון שמצוי מין זה מהחדש ואין הדבר ניכר שמשתמשין בפירות שביעית לא גזרו. ועוד, שאין דרך להטמין משנה שעברה לזמן שיש בו כבר מהחדש.

ובה"ז כתב הרמב"ם: בצלים שיצאו משביעית למוצ"ש אם עשו כיוצ"ב מותרין ואם לאו אסורין. וכן שאר הפירות אין לוקחים אותם במוצ"ש אלא משיעשו כיוצ"ב מפירות מוצ"ש. עשה הבכיר הותר האפיל. ומותר ליקח ירק במוצ"ש מיד. ולכאורה דבריו סותרים זה את זה, דאם מותר ליקח ירק במוצ"ש מיד מדוע בבצלים צריך להמתין עד שיעשה כיוצ"ב, וכן קשה איך משכח"ל הדין שעשה הבכיר הותר האפיל, הא מותר הכל מיד.

ותירץ הר"י קורקוס, דהרמב"ם סובר שנאמרו ב' דינים שונים, דין אחד נאמר במשנה, שהלוקח ירק מהשוק בסתמא, אם לקח קודם שיעשה כיוצ"ב תלינן שנלקט בשביעית, וירק זה אסור לעולם, ואם לקח אחר שיעשה כיוצ"ב תלינן שנלקט בשמינית וירק זה מותר. וע"ז תנן עשה הבכיר הותר האפיל, דרגילים להביא מהבכיר ולא להביא מהישן. וע"ז תנן דרבי התיר ירק מיד, לפי שרגילים להביא מחו"ל, ותלינן מיד שירק זה בא מחו"ל ואין בו איסור ספיחין כלל.

ודין שני נאמר בתוספתא, דבצלים שיצאו למוצ"ש ונלקטו בשמינית, אסורים עד שיעשו כיוצ"ב, לפי שגזרו חכמים שמא ילקטו בשביעית ויטמינו לשמינית, ובזה לא התיר רבי כלל, שהרי אפילו בידוע שנלקט בשמינית גזרו. והשתא מש"כ הרמב"ם בתחילה דבצלים שיצאו למוצ"ש אסורים עד שיעשו כיוצ"ב איירי בידוע שנלקטו בשמינית, וזהו דין התוספתא. ומש"כ הרמב"ם בסוף ומותר ליקח ירק במוצ"ש מיד איירי באין ידוע מתי נלקטו, ומותר ליקח מיד לפי שתלינן בירק של חו"ל, וזה דין המשנה.

ומש"כ הרמב"ם וכן שאר הפירות אין לוקחין וכו' ביאר הר"י קורקוס, דהרמב"ם סובר שגם הפירות אינם מותרים עד שיעשו כיוצ"ב, ובזה לא התיר רבי ליקח מיד כיון שאין רגילות להביאן מחו"ל [דאין בהם איסור ספיחין]. וכתב, דיתכן שהרמב"ם גרס ברישא מאימתי מותר ליקח פירות במוצ"ש, ורבי התיר ליקח ירק, ואינו חולק על ת"ק כלל. והשתא שפיר פסק הרמב"ם דהלוקח פרי מהשוק בסתמא ואינו יודע האם הגיע לעונת המעשרות קודם ר"ה או אחר ר"ה, וכן הלוקח תבואה וקטניות ואינו יודע האם הביאו שליש קודם ר"ה או אחר ר"ה, אם עשו כיוצ"ב מותרים ואם לאו אסורים.

ונקט הר"י קורקוס דגם הגזירה על הנלקט בשמינית שיהא אסור עד שיעשה כיוצ"ב קיימת גם בפירות, דפירות שהגיעו לעונה"מ או תבואה וקטניות שהביאו שליש אחר ר"ה של שמינית, יש בהם קדו"ש עד שיעשו כיוצ"ב. ומה שנקט הרמב"ם דין פירות בלוקח בסתמא ולא נקט ביצאו למוצ"ש, לפי שהמשנה איירי בזה, ונקט הרמב"ם לשון התוספתא בבצלים שיצאו למוצ"ש ולשון המשנה בפירות ובירק בלוקח בסתמא.

אך החזון איש (ס"ט ס"ק טז) נקט בפשיטות דבפירות ובתבואה וקטניות לא גזרו חכמים כלל, ואם ידוע שהגיעו לעונה"מ או שהביאו שליש אחר ר"ה של שמינית אין בהם קדו"ש ואיסור ספיחין כלל, ורק בירק גזרו לפי שיש מקום לטעות בין הנלקטים בשביעית לנלקטים בשמינית טפי. ומש"כ הרמב"ם וכן פירות וכו' היינו פירות של ירק. ולפי"ז הדרא הקושיא איך פסק הרמב"ם בשאר הפירות דאין לוקחין אותן עד שיעשו כיוצ"ב, הא פסק דמותר ליקח ירק במוצאי שביעית מיד.

ותירץ החזון איש, דמש"כ הרמב"ם וכן שאר הפירות אין לוקחים אותם במוצ"ש וכו' איירי בירק שידוע שנלקט בשמינית, ואיירי על הגזירה שאפילו בידוע אסורים עד שיעשה כיוצ"ב, וגם ע"ז נאמר הדין שעשה הבכיר הותר האפיל. ומש"כ בסוף דמותר ליקח ירק במוצ"ש מיד איירי בלוקח ירק בסתמא ואינו יודע מתי נלקט. ודבריו דחוקים מאוד וצ"ע. [החזון איש אח"כ הביא מהתוס' בפסחים דגם באילנות גזרו חכמים עד שיעשה כיוצ"ב, וכדברי הר"י קורקוס, וזה מתיישב טפי בדברי הרמב"ם. אך להלכה נקט החזון איש בס"ק יז ד"ה תבואה להקל, דתבואה וקטניות שהביאו שליש אחר ר"ה מותרים מיד, ולא גזרו בזה כלל].

הפאת השולחן נקט בדעת הרמב"ם, דירק שידוע שנלקט בשמינית מותר מיד, ולא גזרו בזה כלל. ירק שידוע שנלקט בשביעית קדוש בקדושת שביעית לעולם, אך איסור ספיחין איכא רק עד שיעשו כיוצ"ב, דחכמים לא גזרו איסור ספיחין יותר מזמן זה אפילו בירק שהוא ודאי משביעית. ירק שנמצא בשוק בסתמא ואין ידוע מתי נלקט, לגבי קדושת שביעית יש חילוק בין קודם שיעשה כיוצ"ב לאח"כ, דלאחר שעשה כיוצ"ב תלינן שנלקט בשמינית. ולגבי ספיחין אם הגיע חנוכה קודם שעשה כיוצ"ב שרי.

וכבר כתב החזון איש דבתוספתא של בצלים מוכח שאפילו בידוע שנלקטו בשמינית גזרו חכמים לאסור עד שיעשה כיוצ"ב.

ועי' עוד בתורת זרעים ובחזון יחזקאל מה שכתבו בדעת הרמב"ם.

**משנה ה**

**אין מוציאין שמן שרפה**

בטעם האיסור כתב הר"ש, דעשו חכמים מעלה לשרפו בא"י דומיא דקדשים שנשרפין במקומן. וברש"ס כתב עוד ב' טעמים: חדא, שלא להוסיף לו טומאה [טומאת ארץ העמים]. ועוד, דאם משהה אותו חיישינן שיפשע ויבא לאוכלו.

ובדרך אמונה (תרומות פ"ב ס"ק קנב) נסתפק מה הדין בעבר והוציאן, האם צריך להחזירן לא"י לשורפן שם. וכן נסתפק בצה"ל שם האם מותר להעבירן ממקום למקום, דלגבי שביעית פסק הרמב"ם דאסור, וכדלהלן, ומאידך י"ל דשביעית חמיר דאסמכינהו אקרא דבארצך.

ולגבי תרומה טהורה כתב הרמב"ם (פ"א מבכורים ה"ו): ואין אוכלין תרומות וחלות של ארץ ישראל אלא בארץ ישראל, ומבואר דאם יצאו לחו"ל אסורים באכילה. וכתב הדרך אמונה שם דהיינו אפילו בלא הוכשרו, דלא נטמאו בטומאת ארץ העמים. והטעם שאסור כתב שם דגזרו חכמים אטו פירות שהוכשרו, כיון שאי אפשר לעמוד עליהם אם הוכשרו או לא. ובמעדני ארץ פ"ב מתרומות הי"ז כתב, דחכמים אסרו להוציא פירות שלא הוכשרו לפי שעל ידי זה טומאתה מצויה.

ובדרך אמונה נסתפק האם יכול להחזירן לארץ ישראל ולאכלן או לא. ובמעדני ארץ שם נקט דחייב להחזירה כדי שלא תבא לידי טומאה. ועי' בדרך אמונה ביה"ל שם שהקשה מה המקור של הרמב"ם לאסור באכילה.

**ופירות שביעית מהארץ לחוץ לארץ**

הדין ביעור בא"י לרשב"א הוא דאורייתא

בתוספתא נחלקו רבי ורשב"א בפירות שביעית שיצאו לחו"ל, דרבי סובר מתבערין בכל מקום, ורשב"א סובר יחזרו למקומן ויתבערו, משום שנאמר בארצך. ובפסחים (נב ע"ב) מייתי לה, ומקשינן הא אפקתיה לבארצך לדין ביעור, ומשני דילפינן מבארץ בארצך, או מאשר בארצך. ודייק החזון איש (סי' יג סק"ג) מהסוגיא דהדין לבער בא"י לרשב"א הוא דין תורה, ואין זה אסמכתא בעלמא.

האם יש איסור אכילה בפירות שיצאו לחו"ל

בתו"כ ילפינן מ"אשר בארצך תהיה כל תבואתה לאכול" אשר בארצך ולא מה שהוציא לפונטום [לחו"ל]. ומשמע שפירות שביעית שיצאו לחו"ל אסורים באכילה. וכן דייק הראב"ד שם, וכתב, דגזרו חכמים שמא יתחלפו הפירות בפירות חו"ל ויצאו פירות שביעית לחולין, וכן כתבו הר"ש והגר"א שם. ומבואר דהאיסור אכילה הוא אסמכתא בעלמא, ואין זה ילפותא לאסור מדין תורה. [ובמעדני ארץ דייק דאיסור הוצאה הוא דרבנן בעלמא, אך כתב דמתשובת מהרי"ל דסקין משמע שאסור מהתורה]. ובראב"ד שם כתב, דמכל מקום אם החזירן לא"י מותרין באכילה. ולכן כתב שלא יבערם בחו"ל קודם זמן הביעור, שהרי יכול להחזירן לא"י, וחשיב הפסד פירות שביעית.

אך החזון איש (ס"י סק"ו) נקט שאין איסור אכילה כלל, וכן נקטו בדרך אמונה ובמשפטי ארץ להלכה.

טעם איסור הוצאה להר"ש

ובר"ש למד בתחילה דכל האיסור להוציא לחו"ל הוא לרשב"א, אך לרבי מותר להוציא אפילו לכתחילה. והקשה, אם כן מדוע פסק רב ספרא בפסחים שם כרבי, הא איכא סתם משנה כרשב"א. ולכן הסיק דלכתחילה אסור להוציא לכו"ע, ורק בעבר והוציא נחלקו האם מתבערין במקומן או בא"י. ויל"ע האם כונת הר"ש דלכו"ע אסור לכתחילה להוציא לחו"ל כדי שלא יבא לידי ביעור בחו"ל, ונחלקו לענין דיעבד האם צריך להחזיר או לא. או שמא האיסור הוצאה אינו שייך כלל לחיוב ביעור בא"י, ולכן גם רבי מודה בזה. ונפק"מ האם מותר להוציא לחו"ל לאחר שקיים מצות ביעור. וכן נפק"מ האם מותר להוציא לחו"ל באופן שודאי יאכלנו קודם הביעור, או בפירות שאין להם ביעור. ובריב"ז (בית רידב"ז פ"ה סי"ח) נקט דהאיסור הוא משום ביעור, ולכן כתב להתיר להוציא אתרוג לחו"ל, עיי"ש. אך בחזון איש דלהלן משמע שלפי מסקנת הר"ש אין זה שייך לדין ביעור.

ובחזון איש שם כתב דיש להוכיח מגוף המשנה דאיסור הוצאה הוא לכו"ע, דאם כל האיסור הוצאה הוא משום שצריך לבער בא"י, מדוע התיר ר' שמעון להוציא לסוריא, הא מדין תורה סוריא נחשבת כחו"ל, והאיסור הוצאה הוא דאורייתא וכדלעיל. ועל כרחיך צ"ל דאיסור הוצאה אינו שייך לחיוב ביעור בא"י, אלא הוא דין דרבנן בפ"ע. [לכאורה אין מכאן ראיה שאף לרבי אסור להוציא לכתחילה, דיתכן שכל האיסור הוצאה דרבנן הוא מחמת הדין דאורייתא שצריך לבער בא"י, ומכל מקום בסוריא הקילו לגבי איסור הוצאה דרבנן, אך לרבי שאין צריך לבער בא"י מהתורה, לא שייך לגזור איסור הוצאה דרבנן כלל].

האם מותר להוציא פירות לאוכלן בחו"ל

הקשה הר"ש, אם האיסור הוצאה לכתחילה הוא לכו"ע, איך ר' ספרא הוציא את היין לחו"ל. ותירץ, דבשוגג היה. וכן תירצו התוס' בפסחים שם, ועוד תירצו, דהאיסור הוצאה הוא לאכילה, ור' ספרא הוציא לסחורה, דיש סחורה שמותרת. ותמה החזון איש שם סק"ד, איך יתכן שלזה שהוציא את הפירות אסור לאכול, ומכל מקום מותר לו למכור את הפירות לאחרים שהם יאכלו. וגם לא משמע שר' ספרא הוציא למכור. ולכן כתב להגיה בדבריהם דהאיסור הוצאה הוא לסחורה, דיש סחורה שמותרת, ור' ספרא הוציא לאכילה.

ובתירוץ השני סברי התוס' דאפילו להוציא לאכילה אסור, וכן דעת הר"ש שתירץ שהוציא בשוגג, וכן סתימת הרמב"ם דבכל גוונא אסור. והנה החזון איש (סדר השביעית [הועתק בסוף דרך אמונה] סק"ז) כתב, שאסור להוציא לחו"ל פירות שביעית מלבד מה שצריך צידה לדרך. ובדרך אמונה נקט דאפילו להר"ש שרי, וצ"ע אם כן מדוע לא תירץ דר' ספרא הוציא בשביל צידה לדרך. ואולי מהא שנשאר לו אחר הביעור משמע שהוציא הרבה. אך במשפטי ארץ סי' כ הערה 6 ביאר, שסמך על תירוץ א' בתוס' דמותר להוציא לאכילה, וכן סמך על דעת הרידב"ז שכל איסור הוצאה הוא כדי שיתבער בא"י, ולכן אם ברור שהפירות יאכלו קודם שרי.

ומשמע בר"ש שלא הוקשה לו עד שתירץ שאיסור הוצאה לכתחילה הוא לכו"ע, אך לפי הבנתו בתחילה דאיסור הוצאה תלוי בפלוגתת רבי ורשב"א י"ל דר' ספרא סובר כרבי שאין איסור הוצאה כלל. [וקצת דוחק לומר כן בסוגיא שם, דמבואר התם שנסתפק האם הלכה כרבי או כרשב"א רק כשהגיע זמן הביעור, אך מצד עצם ההוצאה לא נסתפק, וצ"ע].

העברת פירות ממקום למקום בחו"ל

בירושלמי איתא ובלבד שלא יעבירם ממקום למקום, וכן פסק הרמב"ם פ"ז הי"ב, דפירות הארץ שיצאו לחו"ל מתבערים במקומן [ופסק כרבי ודלא כרשב"א], ולא יעבירם ממקום למקום. ובטעם הדבר כתב החזון איש (סי"ג סק"ד) דכל שמעבירן למקום חדש הוי הבאה חדשה לחו"ל. אך הדרך אמונה שם הקשה על ביאורו, עיי"ש.

ועי' מעדני ארץ שנסתפק האם יש איסור הוצאה לחו"ל בדמי שביעית, כיון שיכול תמיד לחללן.

**אמר ר' שמעון שמעתי בפירוש שמוציאין לסוריא**

בירושלמי איתא דבתחילה סברו לומר שת"ק אינו חולק על ר' שמעון, ולבסוף הוכיחו מהא דפליגי ר' יהודה ור' שמעון במקום שכבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל האם מותר להוציא שם, אלמא דת"ק חולק על ר' שמעון. ומבואר בירושלמי שהמחלוקת במשנה האם מותר להוציא לסוריא תלויה במחלוקת האם מותר להוציא למקום שכבשו עו"מ ולא כבשו עו"ב.

אמנם הר"ש בביאורו לתו"כ כתב דת"ק ור' שמעון דמתני' נחלקו האם כיבוש יחיד שמיה כיבוש או לא שמיה כיבוש, ולדבריו צ"ל דנחלקו רק בסוריא. וכן נקט החזון איש (סי"ג סק"ג) דרק בסוריא נחלקו, אך למקום שכבשו עו"מ לכו"ע מותר להוציא, ודלא כמשמעות הירושלמי. ועי' דרך אמונה פ"ה הי"ג בביאור ההלכה שהרחיב בזה.

**ואין מוציאין לחוץ לארץ**

דייק המשנה ראשונה, דאפילו מסוריא אין מוציאין לחו"ל, דכיון שר' שמעון החשיב את סוריא כא"י לגבי שמותר להוציא לשם, הוי כא"י נמי לגבי שאסור להוציא משם. ומשמע שלפי ת"ק שאסור להוציא לסוריא והוי כחו"ל, מותר להוציא מסוריא לחו"ל. [ובדרך אמונה פ"ב מתרומות ס"ק קנא הביא בשם המשנה ראשונה שאסור להוציא מסוריא לחו"ל, ולכאורה המשנ"ר כתב כן רק לר"ש, אך לדידן דהוי כחו"ל שרי, וצ"ע].

**תוספתא**

**פרק ה הלכה א - פירות שביעית שיצאו לחוצה לארץ מבערן במקומן, דברי רבי. רבי שמעון בן אלעזר אומר מביאן לארץ ומבערן בארץ, שנאמר בארצך תהיה כל תבואתה לאכול**

ביאור פלוגתתם כתבנו לעיל במשנה.

**משנה ו**

**אין מביאין תרומה מחוצה לארץ לארץ**

כתב הרע"ב עפ"י הירושלמי, דחששו חכמים שמא יהיו הכהנים מרדפין אחרי התרומה. והוסיף התויו"ט, וייצאו לחו"ל ויטמאו, וכן כתב התפא"י. ומבואר דהחשש הוא שמא יטמאו הכהנים בטומאת ארץ העמים. והא דר' שמעון מתיר להביא מסוריא ביאר המלאכת שלמה, לפי שיכולים להכנס שם בשדה תיבה ומגדל, כמבואר בפ"ק דגיטין.

אך הריבמ"צ כתב: כלומר, יצאו הכהנים חוצה לארץ כדי להביא התרומה, ואנן תנן אין יוצאין מן הארץ לחוצה לארץ. ומבואר דעצם היציאה לחו"ל אסורה. ולפי"ז צ"ע מדוע התיר ר' שמעון להביא מסוריא, הרי אסור לצאת מארץ ישראל לסוריא. וצ"ל כמש"כ החזון איש (ס"ה סק"ט) דכיון שיש בה מקצת קדושה איסור היציאה לשם קיל טפי משאר חו"ל, ולא החמירו בזה.

**אמר ר' שמעון שמעתי בפירות שמביאין מסוריא**

הקשה החזון איש (ס"ה סק"ט), איך מותר להביא תרומה מסוריא לר' שמעון, וכן בכורים מחו"ל לכו"ע, הרי הם טמאים בטומאת ארץ העמים. ותירץ, דאיירי מתני' בפירות שלא הוכשרו. אך הקשה מדברי הרמב"ם פ"ב מתרומות הי"ז שכתב: ואין מביאין תרומה מחו"ל לארץ ואם הביא לא תאכל מפני שהיא טמא בארץ העמים. ומבואר דאיירי בפירות שהוכשרו, והאיסור אכילה הוא משום טומאה. ואדרבה, בפירות שלא הוכשרו מותר להביאן לא"י, שהרי כל טעם האיסור הוא משום טומאת ארץ העמים, עיי"ש.

**תוספתא**

**הלכה ב - אין מביאין תרומה מחוצה לארץ לארץ. אמר רבן שמעון בן גמליאל, אני ראיתי את שמעון בן כהנא שהיה שותה יין של תרומה בעכו, ואמר זה בידי מקלקליא, וגזרו עליו שישתהו בספינה**

מבואר עפ"י הירושלמי סוף חלה, ופסקה הרמב"ם פ"ב מתרומות הי"ז, דאם הכניס תרומה מחו"ל לארץ לא תאכל מפני טומאת ארץ העמים, ולא תשרף שלא יאמרו ראינו תרומה שלא נטמאה נשרפת, ולא תחזור לחו"ל שמא יאמרו מוציאין תרומה לחו"ל, אלא מניחין אותה עד שתטמא טומאה ידוע לכל. והכא אמר רשב"ג דיש דרך נוספת שישתהו בספינה, דאין דינה כארץ ישראל, והתם ליכא חשש שמא יאמרו מוציאין תרומה לחו"ל, דבספינה יאמרו שמתחילה היה בספינה, [עפ"י מנחת בכורים].