תקלא, שיעור 7
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / חול המועד, סדר ב תשפד

בסייעתא דשמיא, הל' חוה"מ, סי' תקל"א, שיעור 7

**שיעור מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**בדין גילוח במועד**

## איסור גילוח במועד

מתני' (יג,ב) ואלו מגלחין במועד וכו', ובגמ' (יד,א) ושאר כל אדם מ"ט אסורין וכו' כדי שלא יכנסו לרגל כשהן מנוולין, ובראשונים דנו למה לא נאסר מצד מלאכה במועד, ועי' בתוס' (ד"ה ושאר) דהיה מקום להתיר מלאכה לצורך המועד, א"נ דמאחר שיש בהן יפוי ראוי להתיר לכבוד המועד, ומשמע לפי"ז דגילוח חשיב מעשה הדיוט ולפיכך שרי לצורך המועד, אכן בריטב"א (יד,א) נקט דגילוח חשיב מעשה אומן ומ"מ שרי לפי שהוא צורכי הגוף ודמי לאוכל נפש שהותר אפי' מעשה אומן ובלא שינוי.

ובמ"ב (תקלא,ג, ובשעה"צ ד) העתיק ל' הריטב"א דספור וגילוח הוא דבר של יפוי ותקון הגוף שהוא צורך המועד, וכעי"ז כתב (שעה"צ, טו) לגבי היתר גילוח השפה, ומ"מ נתקשה (בביה"ל, סעי' ד') אמאי התירו להנך אונסין לגלח במועד כדרכן ולא הצריכום לשנות אף שאי"ז אוכל נפש, ונדחק 'ואולי מפני שהיו עד כה אנוסים בדבר עשאום חז"ל כדבר האבד דקמ"ל בדבר האבד א"צ שינוי, ועדיין צ"ע', עיי"ש, וצ"ע למה השמיט את תי' הריטב"א דבצורכי הגוף חשיב כאוכ"נ שהותר אף אומן כדרכו, וכמו שהביא להלן (תקמו,ה ד"ה כל תכשיטיה) בשם הריטב"א דמשו"ה עושה אישה כל תכשיטיה במועד שזה צורך הגוף וכעין אוכל נפש, וצ"ע.

### גילוח שער ראשו ושאר שערות הגוף

בתוס' (שם) נסתפקו אי גילוח הראש ג"כ בכלל הגזירה לפי שאי"ז ניוול כ"כ כשלא מסתפר קודם המועד, ועיי"ש שצידדו עוד דאפשר שגילוח הראש אי"ז צורך המועד ויש לאוסרו מצד מלאכה במועד, עיי"ש, ובגמ' (להלן) נסתפקו לגבי גילוח קטן במועד אי הוא בכלל הגזירה, ומשמע דאיירי בגילוח הראש (דלקטן אין זקן, וכ"ה ברש"י שם) ומבואר דנאסר רק מטעם גזירה, וכן פשוט לדינא דשערות הראש הן בכלל הגזירה, ועי' במ"ב (ג) דפשוט דהיינו בין בגילוח הראש בתער ובין במספרים.

ובשאר שערות הגוף, עי' מג"א (יב) שהביא מליקוטי פרדס דהסרת שיער לצורך הקזת דם מותר משום פיקו"נ, ודייק דמשמע דבמכה בעלמא אסור להסיר השיער לצורך הדבקת הרטיה, ונתקשה מ"ש מגילוח השפה דמותר (סעי' ח'), ופי' דהפרדס ס"ל דהותר לגלח רק שפה המעכבת אכילה, אך שאר גילוח אסור וה"ה גילוח לצורך רטיה (זולת להקזה, ומצד פיקו"נ), אך לדידן דקימ"ל דמותר לגלח שפה בכל גווני ואפי' כשאין מעכבת אכילה כ"ש שיש להתיר גילוח לצורך מכה, וסיים דכן משמע סוסי' תקמו, ופי' במחצית (שם) ובשעה"צ (טו) דכוונתו לדייק מהא דהתירו לאישה להעביר שער בית השחי וביה"ע במועד דגזרו רק על שער הראש והזקן ולא בשאר שער הגוף[[1]](#footnote-1), ועיי"ש בשעה"צ שהניח בצע"ק.

ובביה"ל (ד"ה כל) צידד דאף דעת הליקוטי פרדס כמג"א דנאסר רק בגילוח הראש, אלא דהוא מיירי בקע"פ זעצין, והיינו הקזה שבראש, ולצורך זה צריך לגלח ראשו מעיקרא, ובעי' להתירא דפיקו"נ דוקא, אך בשאר הקזות שבגוף מודה דשרי אף בלא פיקו"נ.

### גילוח לרפואה

ובחי"א (קט,ד) התיר למי שיש שחין בראשו לגלח השער אפי' בתער, ודייק כן מתוספתא (פסחים, ג,יד) דקתני מי שעלתה לו מכה בראשו מותר להסתפר במועד, והעתיקו במ"ב (כא), אכן העיר בביה"ל (ה, כל אדם) דלדעת המג"א (הנ"ל) שנקט דההיתר לגלח לצורך הקזה ומכה הוא משום דלא גזרו על שערות הגוף, מבואר דאין לגלח לצורך מכה שבראשו, וצ"ע מהתוספתא הנ"ל.

ובביה"ל תי' ע"פ מש"כ במנחת ביכורים (על התוספתא, שם) דהתם מיירי במי שהיה לו מכה בראשו ולא יכל לגלח ואח"כ נתרפא במועד, דהתירוהו לגלח לפי שהיה אנוס ולא היה יכול לגלח מעיקרא[[2]](#footnote-2), וא"כ אין ראיה להתיר לגלח ראשו לצורך המכה, וע"ע בפמ"ג (א"א,יב, מש"ז,ז) שציין לרע"ב (מו"ק, ג,א) דמצורע שמגלח סביבות הנתק לא חשיב גילוח כיון שאין מגלח כל ראשו, [וכעי"ז ברש"י כת"י], ולפי"ז י"ל דמטעם זה התירו בתוספתא לגלח סביבות המכה כיון שאין מגלח כל ראשו[[3]](#footnote-3).

ולפי"ד הפמ"ג יש ללמוד היתר לכיבוס כתם, דמאחר שאין מכבס כל הבגד לא חשיב כיבוס ושרי, וכעי"ז נקטו הפוסקים [אגרו"מ (או"ח ה,לו אות א) הגריש"א הגרשז"א והגרש"ו, ועו"פ], ובחו"ש (עמ' רלח) נתקשה ע"ז מבעלת הכתם (תקלד,א) שהתירו לה לכבס, ומשמע דלשאר אדם אסור, וכן הק' הגרח"ק להגריש"א, ותי' לו דלבעלת הכתם הותר לכבס כל הבגד, אך לשאר אדם אסור בכה"ג, אך לכבס כתם לחוד שרי ואינו בכלל הגזירה.

ומ"מ בגילוח לצורך מכה, עיי"ש בביה"ל שצידד להקל כחיי"א לגלח לצורך שחין שבראשו, אך שאין להתיר אם היה יכול לגלח קודם המועד.

והוסיף בביה"ל, דגילוח לצורך רפואה שלא יכבד חוליו עליו ודאי שרי, וכדכתב בשו"ע (תקלב,ב) דכל רפואה מותר בחוה"מ, וכן כשמצטער הרבה ע"י השחין שבראשו דחשיב כחולה (כסי' שכח,יז) מותר לגלח, ומשמעות דבריו דלצורך מיחוש לחוד אין להתיר, וכ"מ בדבריו להלן (תקלב,ה) שפי' דהחידוש בשו"ע שרפואה במועד מותרת היינו להתיר מלאכה גמורה לצורך חולה שאין בו סכנה, אך צ"ע בסו"ד במ"ב (שם) שמבואר דבכלל ההיתר במועד אף שלא לחוש לשחיקת סממנין, ומשמע דהותר אף לצורך מיחוש בעלמא[[4]](#footnote-4).

ולגבי קטן נקטי' (סעי' ו') להתיר לגלחו במועד אפי' נולד קודם המועד [דאינו בכלל הגזירה[[5]](#footnote-5)], וכתב במג"א (ח) דדוקא כשיש לו שיער רב ומצטער מחמתו, ומשמע דהותר לצורך צער גרידא, אכן דהתם הטעם דבקטן לא גזרו כלל ורק דמצד איסור מלאכה במועד אין להתיר אא"כ הוא מצטער וחשיב צורך המועד, ופשוט, ולפי"ז לגבי חלאקה במועד, אף שאין לאסור מצד גזירה מ"מ כיון שאין לקטן צער בשערות אי"ז צורך המועד כלל, [וכן הביאו בשם הגרח"ק], אכן לפי מש"כ ברמ"א (סעי' ז') מהתה"ד (סי' פ"ז) להתיר למומר שחזר בתשובה לגלח במועד ומשום שנהגו שלא לצרפו לכל דבר שבקדושה עד שיגלח, ומשמע דמותר לגלח לצורך מצוה דחשיב כצורך המועד, וי"ל דה"ה במנהג דחלאקה דחשיב כצורך מצוה ושרי, אבל למעשה אין להקל בזה דאי"ז מצוה ממש.

## ואלו מגלחין במועד, ודין אנוס

ובמתני' (מו"ק שם) ואלו מגלחין במועד הבא ממדינת הים ומבית השביה והיוצא מבית האסורין והמנודה שהתירו לו חכמים וכן מי שנשאל לחכם והותר וכו', ובגמ' נסתפקו באבדה לו אבדה בערב הרגל דהיה אנוס ולא יכל להסתפר, ופשטו לאיסור (דא"כ יאמרו כל הסריקין אסורין סריקי בייתוס מותרין) ודוקא בהנך אונסין דמתני' התירו משום דמוכחא מילתא, ובב"י (ג) הביא מתשו' הרשב"א (ג,רעה) דה"ה חולה שנתרפא במועד אסור לגלח דאי"ז אונס דמוכח, וכ"פ בשו"ע (סעי' ג').

וברש"י דבלא מוכחא מילתא לא ידעי כו"ע דאנוס היה ויאמרו דכיוון להשהות במועד, ומשמע דבהנך דמתני' ידעי כו"ע דאנוס הוא, ובריטב"א כתב 'דהתם קלא רבה אית להו וכולי עלמא ידעי שאנוסין גמורין היו ולא אתי לאיחלופי בעלמא'.

ובמ"ב (סק"ה) העתיק 'דהני אונסין (דמתני') מפורסמין וגלויין לכל הוא שא"א להם לגלח מקודם, אבל שארי אנסין אינם מפורסמין וידועים ואם נתיר להם יבוא להתיר אף שלא מתוך אונס', ופי' בשעה"צ (ז) דאין הטעם מצד שמפורסם לכל שהיה אנוס, דא"כ בנודר שנשאל לחכם במועד והתירו ג"כ אינו מפורסם (דאטו הנודר נדר בפרהסיא דוקא, וההיתר הלא ביחיד ממחה ג"כ אין מפרסם) ואפ"ה התירו, וביותר דחולה שנתרפא במועד אסור אף שהיה מפורסם לרבים שהיה חולה, ובע"כ דאי"ז תלוי אי מפורסם שהיה אנוס, אלא אי האונס מפורסם שא"א לגלח מחמתו, ובחולה אי"ז מפורסם שא"י לגלח מחמת חוליו[[6]](#footnote-6).

ודבריו צ"ע, א' דבגמ' נסתפקו לגבי אומן שאבדה לו אבידה קודם הרגל אי חשיב אונס דמוכח (והניחו בתיקו, ושיטת האו"ז (בהגהות אשרי, פ"ב סי' א', הו"ד בב"י ג) להקל, אך לדידן קי"ל להחמיר), ולדעת המ"ב דאין תלוי בפירסום שהיה אנוס אלא רק בפירסום שנחשב אונס, א"כ מה החילוק בין אומן לסתם אדם דבתרוייהו ידוע דכשצריכין לחזר אחר אבידתן אין יכולים לגלח.

ב' ועוד קשה, דנקטי' לאסור לגלח אפי' כשגילח קודם הרגל (סעי' ב'), ופי' הטור הטעם דמאחר שאין ידוע לכל שגילח קודם הרגל א"א להתיר, ולדעת המ"ב דא"צ שיתפרסם שהיה אנוס, רק שיהיה סוג אונס שידוע לכל שא"א לגלח מחמתו (ודומיא דנדר), א"כ אף שאין ידוע שגילח קודם המועד מ"מ כו"ע יודעים שאם גילח קודם המועד וחזר שערו וגדל וצריך לחזור ולגלחו במועד שהוא אונס.

ג' וכיוצ"ב קשה, לגבי כיבוס שהתירו למי שיש לו רק חלוק א' לכבסו במועד, ורק באופן שאזורו מוכיח עליו, ולסברת המ"ב אמאי צריך הוכחה של אזור הלא הוא מפורסם לכל דכשיש לו רק חלוק א' א"א לו בלא לכבסו שוב במועד.

ולולא דברי המ"ב היה מקום לומר דבעי' שהאונס יהיה מפורסם לכל, ואפ"ה נדר חשיב אונס מפורסם דמאחר דכו"ע ראוהו כמה ימים קודם הרגל שהוא מגודל ואינו מגלח והסביר להם שהוא מכח הנדר נתפרסם הדבר שהוא אנוס[[7]](#footnote-7), ועי' בספר חוהמ"כ שתי' עוד ע"פ הירושלמי דמיירי בנדר שלא מצאו פתח להתירו, א"כ מיירי שחיזר מעיקרא אצל אנשים הרבה להתיר נדרו ועי"ז נתפרסם הדבר, ועי'.

ודו"ק במשנ"ת לעיל מהביה"ל (ח, כל אדם) ע"פ מנחת ביכורים לפרש דמי שהיה לו מכה בראשו ולא היה יכול לגלח ונתרפא במועד דחשיב אונס ומותר לגלח במועד, וצ"ע דבחולה שנתרפא במועד לא חשיב אונס דמוכח (וכנ"ל), ואכן דלשיטת המ"ב גופיה דסגי שידוע שאונס זה מונע מלגלח ניחא דבמכה יודעים כולם שהמכה מונעתו מלגלח ועדיף מחולה שאין ידוע כ"כ שחוליו מונעו מלגלח.

## היתר דנדר ונידוי

בירושלמי נתקשה דלמה התירו למנודה שהתירוהו במועד דהו"ל לפייס בע"ד קודם המועד, והעמידו דאכתי לא חייל עליו הנידוי ל' יום וא"א להתירו עדיין אפי' אי יפייס חבירו, והעתיקוהו הרא"ש והטור לדינא, אולם בב"י דייק בדעת הרי"ף והרמב"ם דבכל גוונא שהתירו למנודה במועד מותר לספר, ופי' טעמם דכיון שקודם המועד לא היה בדעתו לפייס את בע"ד חשיב אנוס.

וכיוצ"ב לגבי נדר, דבירושלמי העמידו דוקא כשלא היה יכול להתירו קודם המועד, וכגון שלא מצאו פתח לנדרו עד שבא חכם במועד והתירו, וכ"פ ברא"ש ובטור, אולם ברי"ף ורמב"ם השמיטו כן וסתמו להתיר בכל ענין, ופי' הב"י דס"ל דמאחר שהיה בדעתו קודם הרגל להשלים נדרו חשיב אנוס.

ולדינא, בשו"ע סתם להתיר בין במנודה ובין בנדר, ומשמע דס"ל כדעת הרי"ף והרמב"ם הנ"ל שהתירו בכל ענין שלא היה בדעתו להתיר קודם הרגל, אולם במ"ב (י) הביא דיש חולקין ואוסרין במנודה שיכל לפייס ולהתיר נידויו קודם הרגל דחשיב פושע, וסיים דמ"מ המיקל יש לו על מי לסמוך כיון שהוא מילתא דרבנן, ולגבי נדר כתב (יא) דגם בזה יש חולקין דכשיכול להתיר נדרו חשיב פושע אך שדעת המג"א להקל בזה כדעת השו"ע דאי"ז נחשב פשיעה, וסיים בשעה"צ (יא) שהמיקל לא הפסיד.

ומשמעות דבריו דבנדר יש יותר צד להקל ממנודה, וכ"ה במג"א שלגבי מנודה (סק"ד) הביא דעת הרא"ש והטור להחמיר כשיכל לפייס קודם המועד, ולגבי נדר (סק"ה) כתב דנ"ל להקל בזה כדעת הרמב"ם דאף שיכל להתירו קודם המועד לא מיקרי פשיעה כיון שהיה סבור לקיים הנדר.

אולם בגר"א משמע דב' הדינים תלויים זב"ז, שהביא דכל ההוכחה להקל בנדר שלא כדעת הירושלמי הוא מכח זה שבנידוי קימ"ל דאפשר להתיר מיד וא"צ להמתין ל' יום, וא"כ מבואר דאין להקל בנדר טפי ממנודה.

## בא ממדינת הים

### ביצא בעיו"ט

במג"א (ו) דקדק ממש"כ רי"ו (הו"ד בב"י) דהיתר לבא ממדינת הים מיירי 'כגון שלא בא לישוב עד חוה"מ', דמשמע דאם היה בעיו"ט בישוב אסור לגלח במועד, והעתיקו במ"ב (יג) ופי' דבכה"ג אי"ז אונס אף שבא לישוב רק במועד לפי שהיה יכול לגלח מעיקרא בתחילת היום, ומשמעות דבריו לאסור אף באופן שלא ידע מעיקרא בתחילת היום שעתיד לצאת מהישוב, וכ"ה להדיא בתשו' רח"ד אבולעפיא (הובא בחוהמ"כ).

והנה, נתבאר לעיל (שיעור 5) מהחת"ס (חו"מ, סי' מב) בביאור דעת האגודה (גיטין, קלב, הו"ד בב"י חו"מ רז) דאונס ביום אחרון לא חשיב אונס, והיכי שיכל להתפלל בתחילת הזמן ואח"כ שכח אי"ז אונס, דמאחר שהגיע זמן תפילה מחויב הוא להתפלל מיד וכשעבר ולא התפלל חשיב כפושע (ואף שנאנס לבסוף), ונסתפק לענין מכוון מלאכתו במועד דכשיכול לעשות מעיקרא ושכח אי חשיב אנוס כיון שאין מצוה לעשות מיד כשיכול, ועיי"ש שדעת הפוסקים להקל בזה, וצ"ע לפי"ז לענין גילוח במועד, דיש להתיר אף כשהיה בתחילת עיו"ט בישוב, מאחר שהיה לו שהות לגלח אח"כ בסוף היום וחשיב אונס.

והנה, כבר כתב בשו"ע (סעי' א') דמצוה לגלח קודם הרגל, ובמ"ב (ב) דהיינו בין קודם חצות ובין לאחר חצות, ובשעה"צ (ב) מהפמ"ג דלכתחילה יגלח קודם חצות, וכמש"כ במג"א (רנא,ה) בשם האר"י שלא לגלח אחר מנחה גדולה בער"ש, אך סיים דמ"מ בדיעבד יש לסמוך להקל, וכשדחוק לו הזמן יכול לסמוך ע"ז אף לכתחילה, ושכן המנהג, עיי"ש, וי"ל לפי"ז דמאחר שלכתחילה צריך לגלח קודם חצות שוב א"י לדחות את הגילוח לסוף היום ולא יחשב אונס, אך דז"א, דכל מה שצריך להקדים קודם חצות הוא מצד שהגיע זמן מנחה[[8]](#footnote-8), והיכי שמתפלל מנחה גדולה ואח"כ מגלח שרי לכתחילה, א"כ א"צ כלל להקדים הגילוח קודם חצות[[9]](#footnote-9) ושפיר חשיב אונס ביום אחרון, וצ"ע.

### ביצא קודם עיו"ט

במג"א (הנ"ל) הוסיף דנ"ל דאם היה ב' ימים או ג' ימים קודם יו"ט בישוב ובעי"ט לא היה בישוב מותר לגלח בח"ה, ובא"ר (ה) כתב דמש"כ מג"א לא נהירא, וכוונתו סתומה, ומשמע דהוקשה לו דאף שהיה אנוס בעיו"ט יש לקונסו מאחר שיכל לגלח קודם עיו"ט, ובפמ"ג (א"א, שם) פי' דעת המג"א דמאחר שהמצוה לגלח היא רק בערב הרגל ולא קודם לכן שוב אין לקנוס מצד שיכל לגלח מקודם לכן אלא רק כשיכול היה לגלח בעיו"ט גופיה.

אכן, דודאי מסתברא דהיינו דוקא כשלא היה יודע מעיקרא שעתיד לצאת בעיו"ט ואח"כ כשהגיע עיו"ט כבר לא היה יכול לגלח, ומשו"ה לא קנסינן ליה אף שהיה יכול לגלח מעיקרא (כיון שאז לא היה מצוה)[[10]](#footnote-10), אך באופן שכבר ידע מעיקרא שעתיד לצאת בערב הרגל היה מחויב לגלח כבר מעיקרא וקנסינן ליה, וכן הביאו בשם תשו' עמק הלכה (קנד, ד"ה אך).

### ביצא לטייל

בגמ' מוקי דביצא לטייל מודו כו"ע דאסור לגלח לפי שיצא שלא ברשות, ובטור הביא שיטת הראב"ד דהיינו רק ביצא מא"י לחו"ל, אך מחו"ל לא"י או לחו"ל מותר לגלח אף כשיצא לטייל, וכ"פ בשו"ע, וטעמו דכל שלא עשה איסור ביציאתו חשיב אנוס ושרי לגלח, ורק כשיצא באיסור חשיב פשיעה דהו"ל שלא לצאת.

אמנם שיטת שאר ראשונים להחמיר ביצא לטייל אפי' מחו"ל לא"י דלא עבד איסורא, ועי' בשעה"צ (סקי"ב) שהביא דכן דעת רש"י ור"ח ושכן משמע בסתימת הרי"ף והרמב"ם, וציין לגר"א שתמה עוד מהירושלמי דמשמע לאסור בכל ענין, ומ"מ לדינא יש למיקל על מי לסמוך כיון שנמצאו הרבה ראשונים דס"ל כדעת הראב"ד בזה, עיי"ש.

וצ"ב מש"כ להשוות דעת הירושלמי כדעת רש"י ור"ח, דברש"י ור"ח פי' דבלשוט שיצא שלא ברשות היינו שיצא מרצון עצמו ולא מדעת אחרים וא"כ לאו אנוס הוא דהו"ל שלא לצאת, אך בירושלמי מבואר דהוא מצד שיצא שלא ברשות ועבד איסורא דאסור לפרוש לים הגדול משום סכנה[[11]](#footnote-11).

ומשמע דאיכא ב' מח' בזה, א' אי חומרא דטיול הוא מצד דהו"ל שלא לצאת או מצד שעשה איסור, ב' אי האיסור בטיול מצד שיצא מא"י לחו"ל או מצד שיצא לים הגדול ונכנס לכלל סכנה, ויש לדון נפ"מ למעשה בין טעם דרש"י ור"ח לטעם דהירושלמי ביצא לטייל במכונית או מטוס שאין בהן סכנה, דלירושלמי חשיב אנוס דהיה רשאי לצאת אך לרש"י ור"ח חשיב פשיעה דמ"מ הו"ל שלא לצאת.

## מסקנת הדברים

א. איסור גילוח במועד הוא מצד גזירה שלא יכנס לרגל מנוול, אך מצד מלאכה אין לאסור לפי שהוא צורך המועד, ובריטב"א כתב מצד שהוא צורך הגוף, ולדבריו ניחא שהותר אף מעשה אומן, וצ"ע במ"ב שחיפש טעמים אחרים להתיר מעשה אומן בלא שינוי.

ב. נקטי' דגילוח הראש ג"כ בכלל הגזירה, ובין בגילוח ובין במספרים, ובדעת המג"א משמע דבשאר שערות הגוף לא גזרו, ובגילוח לרפואה, דעת החי"א להתיר, ובמג"א משמע דאסור, ובפמ"ג צידד דכשמגלח רק סביבות המכה לא גזרו, ולפי"ז י"ל דה"ה לענין כיבוס דלא גזרו על הסרת כתמים לחוד, ומסקנת המ"ב דכשיש לו מכה [ולא היה יכול לגלח קודם הרגל] יש להקל מצד דמכתו מוכחת עליו.

ג. גילוח לצורך רפואה מותרת, ומשמע בביה"ל דלצורך מיחוש לחוד אסור, אך דבמ"ב (תקלב) מוכח דיש להתיר אף למיחוש, וכ"נ הפוסקים, וחלאקה אי"ז בכלל הגזירה (דבקטן לא גזרו) אך מ"מ אסור מצד מלאכה במועד לפי שאי"ז צורך המועד, אך יתכן דדמי לגילוח מומר שהותר לצורך המנהג שלא לצרפו לדבר שבקדושה עד שיגלח וה"נ בחלאקה יחשב צורך מצוה מצד שנהגו כן, אך נראה דלמעשה אין להקל.

ד. לא התירו לגלח אפי' במקום אונס אא"כ מוכחא מילתא, וברש"י משמע דבעי' שיהיה מפורסם לכל שהוא אנוס, ולפי"ז צ"ל דנדר חשיב מפורסם כיון שמתפרסם לכל שנדר (מחמת שמבקש למצוא פתח, או מחמת שרואים אותו כמה ימים קודם הרגל שהוא מגודל ולא מגלח ומשיב להן דהוא מחמת הנדר), אך במ"ב דייק מהריטב"א (וצ"ע מקורו) דא"צ שיתפרסם שהיה אנוס אלא בעי' שמפורסם לכל דכל כה"ג הוי אונס שא"י לגלח, וצ"ע לדבריו מה החילוק בין אבדה לו אבידה לאומן שאיבד, וכן למה אסרו בגילח קודם הרגל, וכן למה הצריכו למי שיש לו רק חלוק א' להיתר דאזורו מוכיח עליו, ומ"מ מבואר בביה"ל דמי שהיה לו מכה ונתרפא חשיב אונס דמוכח (ולא דמי לחולה שנתרפא), וצ"ל דהמ"ב לשיטתו דסגי במה שידוע לכל דכשיש מכה א"א לגלח, ומשא"כ בחולה, אך להצד דתלוי בפירסום שהיה אנוס צ"ע לחלק בין מכה לחולי.

ה. במג"א ובמ"ב משמע דבנדר יש להקל יותר דאפי' יכל לישאל קודם המועד לא חשיב פשיעה טפי ממנודה שיכול היה לפייס, אך בגר"א משמע דב' הדינים תלויים זב"ז.

ו. בא ממדינת הים, במג"א דייק דכשהיה בישוב בתחילת ערב יו"ט אסור לגלח, ובאחרונים דייקו דהיינו אפי' כשלא היה יודע מעיקרא בתחילת היום שעתיד לצאת מהישוב, וצ"ע דמאחר שיכול להסתפר לכתחילה עד סוף היום יחשב כאונס ביום אחרון, וא"ל דלכתחילה צריך לגלח קודם חצות (וכמש"כ בשעה"צ בשם הפמ"ג) דהתם הוא מצד שאסור לגלח קודם מנחה, אך שפיר יכול לכתחילה להתפלל מנחה והדר לגלח, והיכי שיצא מתחילת עיו"ט חשיב אנוס אף שיכל לגלח קודם ערב הרגל, אך מסתבר דהיינו רק כשלא ידע מעיקרא שעתיד לצאת בערב הרגל, וביצא לטייל, י"א דלא חשיב אונס דהו"ל שלא לצאת, וי"א דהוא מצד דעשה איסור בהפלגה בים שהוא מקום סכנה, וי"א דדוקא מא"י לחו"ל דעבר איסור לצאת מא"י לחו"ל, וכן מסקנת המ"ב דהמיקל יש לו על מי לסמוך.

1. והיינו דוקא כשיש לו יפוי ותיקון הגוף (דאל"כ נאסר מצד מלאכת גוזז במועד), וכ"ה בשעה"צ (טו) לגבי גילוח השפה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' להלן אי אונס דמכה חשיב אונס דמוכח. [↑](#footnote-ref-2)
3. אכן דהמג"א שהתיר גילוח לצורך הקזה רק מצד שהוא שער הגוף, משמע דבראשו אסור אף בכה"ג שאין מגלח רק סביבות המכה. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכ"נ הפוסקים לדינא להתיר אף לצורך מיחוש, וכ"ה באגרו"מ (או"ח, ג,עח) שבט הלוי (ח, קכה אות ג) וחו"ש (עמ' רכד). [↑](#footnote-ref-4)
5. בב"י פי' דהוא משום דקטן לאו בר מצוות, ובפמ"ג (הו"ד בשעה"צ יג) פי' דבקטן ל"ש קנס לבן בשביל האב שלא גילחו מקודם. [↑](#footnote-ref-5)
6. וכתב שהעתיק כן מל' הריטב"א (הנ"ל), וצ"ע מהיכן דייק כן בל' הריטב"א, ואדרבה ממש"כ 'דהתם קלא רב אית להו' משמע דמצריך שיתפרסם לכל שהוא אנוס. [↑](#footnote-ref-6)
7. ומשא"כ באבדה לו אבידה בערב הרגל דאי"ז מתפרסם כ"כ. [↑](#footnote-ref-7)
8. וצ"ע עמש"כ בחו"ש לדייק בדעת החזו"א שא"צ לגלח קודם חצות מזה שהיה מסתפר בער"ש אחר חצות, ולהנ"ל ליכא ראיה שהרי ידוע שהחזו"א הקפיד להתפלל מנחה גדולה, ועי'. [↑](#footnote-ref-8)
9. זולת לדעת האר"י שאסר ע"פ קבלה ואף בחול, אך דלא נהגו להקפיד בזה. [↑](#footnote-ref-9)
10. והא"ר ס"ל דאף בכה"ג קנסו, וצ"ע טעמו. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועיי"ש בגר"א שלדעת הירושלמי ליכא איסור לצאת מא"י לחו"ל, אך שבבלי (בכתובות) איתא דאסור לצאת, עיי"ש, וע"ע במג"א ובמ"ב דביוצא לראות פני חברו מותר לצאת לחו"ל, אך בחו"ש פקפק בהיתר זה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)