פרק כלל גדול  4
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול שגגות

ץ‚ךלצבס"ד

י.טחן – פרק כלל גדול -4-

**בדינא דהולך במדבר ואינו יודע אימתי שבת**

**דף ס"ט ע"ב**

1. **אמר רב הונא היה מהלך במדבר ואינו יודע אימתי שבת מונה ששה ימים ומשמר יום אחד חייא בר רב אומר משמר יום אחד ומונה ששה וכו' אמר רבא בכל יום ויום עושה לו כדי פרנסתו.** יעוין ברש''י דרבא הוי פירושא לדינא דמונה ששה ימים דגם בהם אסור במלאכה ורק דעושה כדי פרנסתו, ומבואר דמעיקר הדין אסור בכל הימים מספק רק מחויב להעמיד יום אחד כשבת כדי שלא תשתכח תורת שבת כמו שמבואר ברש''י ד''ה בקידושא ואבדלתא, אולם יעוין בירושלמי דמבואר דאיכא בזה פלוגתא בין הבבלי לירושלמי אי מותר בכל ששת הימים במלאכה [יעוין בחידושי חת''ס] , ויעוין בקובץ הערות סימן כ''ז דמבאר דשרש הנידון הוא אי אזלינן בתר רובא דיעוין במג"א ר"ס שמ"ד דהקשה ניזל בתר רוב הימים שהם חול ותי' דשבת מיקרי קבוע. ומבואר בזה שתי יסודות. האחד. דאיכא רוב ביחס לזמן. שנית. דחשיב קבוע. ויש לעיין במאי פליג הירושלמי אי איכא הכרעת רוב ביחס לזמן או בהלכות קבוע ובחת''ס מבאר דפליגי בהלכות קבוע. ובקובץ הערות מבאר דפליגי בהלכות רוב. ובבאור הסברא דלא ניזיל בזה בתר רובא יעוי''ש דמבאר בשתי אופנים או מחמת דהוי תרתי דסתרי או דבעינן שהבשעת הכרעת הרוב איכא לכל הרוב לפנינו וזמן הוי דבר מתחלק דלא נמצא לפנינו בשעת הכרעת הרוב.

**בבאור טעמא דתרתי דסתרי**

1. יעוין בתוס' [סנהדרין פ' ע"ב ד"ה הנסקלין] גבי הנסקלין בנשרפין, דלא אזלינן בתר רובא היכא דרובא נסקלין דממנ"פ נעשה איסור. ובבאור החילוק בין רוב לחזקה דהרי בחזקה אזלינן בתר חזקה בשתי שבילין למרות דהוי תרתי דסתרי יעוין בשערי ישר שער ג פרק ה וז''ל, ונלענ"ד דענין זה דמהני חזקה להתיר לכל אחד אף דממה נפשך נעשה איסור כמו בשני שבילים ושתי כתי עדים ובשני נזירים כשנזרקה טומאה ביניהם כמו שכתבו תוס' בפרק קמא דחולין דף ט' ע"ב ובריש נדה דאף שודאי אחד מהם נטמא מוקמינן כל אחד אחזקתיה, כלל זה הוא רק בדין חזקה, דענין החזקות שאמרה תורה להעמיד על החזקה הוא כלל בהנהגה שעלינו להתנהג כן בכל הספיקות, אבל אינה בגדר הכרעה על המציאות כלום כמו שביארנו ענין זה בשער ב', ומשום הכי כל אחד אוקמיה אדינו ואין דינו נגרע על ידי חבירו, אבל בהיתר הבא מחמת הרוב בין רובא דאיתא קמן ובין רובא דליתא קמן דילפינן כל זה מקרא דאחרי רבים להטות, אם הוראת הרוב על הרבה דברים ביחד וידוע לנו שהוראה בטלה היא על אחד מהם אינה הוראה כלום, ובכה"ג ודאי לא אמרה תורה לסמוך על הוראת הסנהדרין אם ידוע לנו שהוראתם בטלה נגד אחד מהם, וכמו דלא אזלינן בתר הוראת סנהדרין כמו כן בכל רוב בין דאיתא קמן ובין דליתא קמן אם הרוב מראה לנו על כמה דברים ביחד שהוא כך וכך, וידעינן שאחד מהם אינו כפי הוראת הרוב לא אזלינן בכה"ג בתר הרוב.

**ובבאור טעמא דהירושלמי דלא חשיב תרתי דסתרי** יעוין בקובץ הערות קובץ הערות סימן כז סעיף ו וז''ל, ושמא י"ל, כיון שחייבוהו חכמים לשבות בשביעי, תו לא הוי תרתי דסתרי גם מדאורייתא, כיון שבפועל לא יבא לידי איסור ממ"נ.

**ועיקר סברתו דמכח איסורא דרבנן לא חשיב תרתי דסתרי יעוין בפמ''ג** בא''א דמבאר כן בכונת המג''א דנקט דגדר איסורא דיום השביעי הוי כיו''ט שני, ובא ליישב בזה אמאי לא אמרינן ספק דרבנן לקולא, ובפמ''ג מבאר דהא לא הוקשה לו מ''ט קבעו יום דאסור בו מדרבנן, רק דתמה דמ''ט מותר בכל הימים מחמת ספק דרבנן לקולא הרי איכא בזה תרתי דסתרי דודאי יעבור על איסור שבת. וז''ל, ואמנם הוה קשיא לי משני שבילין [פסחים י, א] ושתי קדירות [יו"ד סימן קיא סעיף ה] ועיר ספק מוקף חומה [או"ח סימן תרפח סעיף ד] דאין אומרים ספק דרבנן לקולא היכא שוודאי עובר, י"ל דאין הכי נמי קאמר, דאע"ג ספק דרבנן לקולא וכאן אי אפשר להתיר כל שבעה ימים, א"כ מה חזית, ועל זה תירץ דההוא יומא שקיבל שבת חל עליו כמו יום טוב שני.

ומבואר דביחס לתרתי דסתרי באיסורא דרבנן דהוי מחמת מאי חזית דהוי רק היכא דדנים על תרוייהו בבת אחת דהוי כחוכא ואיטלולא ובהא מהני הא דנבחר יום אחד לאיסור [יעוין דוגמת זה בנדה פרק האשה] אולם ביחס לדאוריתא דהוי סברא בעיקר הכרעת רוב עדיין צ''ע אי שייך למימר כן כיון דסכ''ס ביחס לעיקר הספק ליכא הכרעה וכל הימים בכלל הספק. ואולי ניתן לבאר דהוי גרעון בעיקר המחייב להנהיג את הרוב דמאחר דדיני ההנהגות [גם אי הוי הכרעה] ניתנו מחמת הספק א''כ כל כמה דבפועל ליכא לו ספק בהנהגתו א''כ ליכא מחייב כלפי הך יום וממילא ניתן להכריע את שאר הימים.

**בבאור טעמא דבעינן את הרוב לפנינו**

1. **יעוין בקובץ הערות** סימן כז סעיף ה דמביא את הרא"ש פרק אותו ואת בנו [חולין פ"ה סי' ה'] וז''ל, בהמה שנשחטה אמה היום ונתערבה באחרות וצריך לשחוט מהן בו ביום כיצד יעשה מכה אותן וטורדן וכל הפורש מן הרוב הוא פורש ושנים הנותרים אסור לשוחטן עד למחר עכ''ל. ומבואר בדבריו דדן את הכרעת הרוב בנפרשים למרות דודאי יהא שקר דכפי הכרעת הרוב יתיר את כולם בשחיטה וזה אי אפשר דודאי חד מנייהו אסור לשוחטו מ''מ דנים על כל נפרש בפני עצמו ורק דבשנים הנותרים דליכא כבר לרוב ליכא את סיבת ההיתר. ויש לעיין בבאור כונתו אי הוי מחמת דבעינן לסיבת ההיתר כל רגע ורגע ולא אמרינן דכל כמה דאיכא רובא חל היתר בכל חד בפני עצמו, או דהוי הלכה ברוב דבעינן דיהא לפנינו ובעינן את המצאות הרוב כחלק מסיבת ההיתר. ובקובץ הערות מבאר דהוי מחמת דבעינן את הרוב לפנינו. וז''ל, דצריך שיהא כל הרוב בב"א ולא מהני מה שמתחלה היה רוב. ולפי"ז נבאר דבנידון ביחס ל''זמן'' לא שייך כלל רוב, דכל חלק מהזמן הוא תמיד בזאח"ז. ובשיטת הירושלמי דמהני רובא יעוי''ש דמביא מהגר''ח דאפשר דהא דשנים האחרונים אסורין, אינו אלא מדרבנן, ומדאורייתא אזלינן בתר רובא אפילו בשנים האחרונים.

**ועיקר יסודו דבעינן את הרוב לפנינו ולכן ליכא הכא דין רובא יעוין בקובץ שיטות קמאי** מה דמביא מספר יחוסי תנאים ואמוראים לרבינו יהודה ב''ר קלונימוס משפירא מה שהשיב לר' ברוך מריגנשפורק על מה שדן אי אי אזלינן הכא בתר רובא או דחשיב קבוע כיון דלעולם זה ידוע. והשיב לו וז''ל, דלא שייך הכא רוב וקבוע דמהיכא גמרינן רוב דכתיב אחרי רבים להטות וקבוע ומארב לו וכו' הלכך דומיא דהנהו בעינן שהרוב הוא בעולם וכו' משא''כ בסדר הימים שאין שני ימים שולטים כאחת אלא יום הולך ויום בא ואין יום מתערב בחבירו והיכי שייך למימר רובא וקבוע לעולם אין יום היתר ויום איסור באין כאחת ונ''ל אע''ג דרוב ימים חול אין זה רוב שדברה עליו תורה שרי אפילו רובא דליתא קמן לא אשכחן בהדיא מדאוריתא וכו'.

**בבאור גדר דינא דרובא דאיתא קמן והמסתעף לנידון אי בעינן את הרוב לפנינו**

1. בבאור הנידון אי בעינן את הרוב לפנינו נראה דתליא בעיקר גדר רובא דאיתא קמן דיעוין בשו"ת חמד"ש אה"ע סימן כ"ד סקי"ב בתשובה מהחוו"ד דהוי רוב בצדדי הספק. וז"ל, דרובא דליתא קמן הוא מה דליתא קמן בדינא כגון רוב בהמות אינם טריפות שבהמות אחרות אינן מגדלין הספק, ולא באים בדין, שאפילו לא היה רק בהמה אחת בעולם היה בה ספק זה אם היא כשירה או טריפה, משא"כ ברוב סנהדרין או בט' חנויות דאילו לא היה רק חנות אחת לא היה שום ספק, וכשיש עוד אחד נעשה ספק אם מזו אם מזו, וכל שיש יותר מגדיל הספק יותר, וכולן באין בדין לפנינו לומר אם מזו אם מזו זה חשוב רובא דאיתא קמן עכ"ל. ומבואר בדבריו דכל החפצא דרובא דא"ק היא במה שריבוי החנויות מגדיל את הספק.

**ויעוין גם בשערי יושר ש"ג פ"א סק"ג דנקט דהוי מצד השייכות של הרוב לקביעת הדין בחתיכה** וז"ל, דכיון שהבשר בעל כרחו נפרש מאחד מהעשר , כל חנות וחנות גורמת דין על הבשר לספק את הדין על הבשר, ונמצא דעל הבשר איכא תשעה צדדים הגורמים צד היתר וצד אחד הגורם צד איסור והתורה אמרה אחרי רבים להטות, דכן הוא הדין בדיינים שאמרה תורה שהדין היוצא מהרוב עלינו לעשות כן, כמו כן הדין הנולד מרוב חנויות נגד המיעוט הוא דין שעלינו להתנהג כן עכ"ל.

ולפי''ז נראה דהכרעת הדין קיימת גם לאחר דליכא לרוב לפנינו כיון דסיבת ההכרעה היא מכח ריבוי הצדדים ולעולם ועד איכא להאי סיבה רק מה דיש לדון אי בעינן את הסיבה כל רגע ורגע וביחס לנידון ב''זמן'' לעולם ועד איכא רוב צדדים דהוי יום חול ורק בנידון הרא''ש בשנים הנותרים דהצדדים נובעים מכח המציאות של ריבוי הנפרשים בהא יש לדון דכל כמה דכעת ליכא ריבוי נפרשים ליכא לסיבת הרוב.

**אלא דבעיקר גדר רובא דא''ק יעוין בר"מ קזיס** חולין י''א וז"ל, דמדכתיב אחרי רבים להטות שמעינן דאזלינן בתר רובא בין להחמיר בין להקל, ודווקא ברובא דא"ק כגון סנהדרין דהיינו שנודע לנו בודאי שיש כאן רוב ומיעוט כגון שנודע שרוב העיר ישראלים או נכרים, אבל ברובא דליתא קמן כגון אם רוב הבהמות כשרות שלא נודע לנו זה רק במה שאנו רואים השחוטות מהן שרובן כשרות, אמנם הנמצאות בחיים לא נוכל לדעת בבירור אם רובן כשרות אם לאו, אין לנו ראיה הנ"ל שהולכין אחריו. וכשנרצה להכריע לצד היתר מטעם רוב צריך שיהיה הרוב ידוע וברור וברובא דליתיה קמן מאן לימא לן דאיכא רוב, ובאו להוכיח שהולכין אחר הרוב בזה מפרה אדומה.

**וכמו"כ כתב החת"ס בב''ב כ''ג ע''ב** ד"ה אע"ג וז''ל, ולא מקרי ליתי' קמן אלא כל שאין כאן תערובות וקבוע כלל לא רוב ולא מיעוט אלא מנהג העולם כך רוב נשים בני קימא יולדות רוב עולם אינם סריסים ואילוניות רוב מצויים אצל שחיטה מומחים הן וכו'.הנה כל אלה וכיוצא בהם איה שוקל ואיה סופר אשר מנה מניין האנשים עתה אם הם סריסים או לא, אם המצויים מומחים או לא אך מנהג העולם כך נוהג. עכ''ל.ומבואר דאיכא יחס לאופן של המצאות הרוב אי מספר ומנין הרוב קיים בעצם המציאות, או דידעינן בפועל דאיכא רוב מחמת ריבוי המקרים אולם ליכא לנו ידיעה במסוים על קיומו של רוב במציאות.

**ויעוין גם בקוב"ש** ב''ב אות כד דמעמיד את החילוק ביחס להמצאות הרוב רק דבקוב"ש נוקט דעצם הדבר שליכא ידיעה במסוים על כל חלק וחלק מהרוב אלא הוי ידיעה כללית דאיכא רוב, שלא נבנית מכח קיבוץ הפרטים בהא גופא איכא גרעון באיתא קמן וגם אי ע''י הידיעה הכללית נדע על קיומו של רוב במציאות הוי חסרון ברוב. **וחזינן גם מדבריהם דאיכא יחס לאופן עמידת הרוב** רק לא כהר''מ קזיס דהוי בעצם מה דהוא לפנינו אלא באופו מציאותו כ''רוב''.

**ונראה דיסוד הענין הוא על פי הא דמבואר** **בר"ן בע"ז ר"פ כל הצלמים** בפלוגתא דר''מ ורבנן לגבי צלם שעובדין אותו פעם אחת בשנה במקומו של ר''מ דלר''מ דחייש למיעוטא חיישינן מכח זה גם במקומות שלא מבורר מנהגם דנוהגים כהך מקום שלא מבורר. ובר''ן מבאר דאין הכונה דחיישינן דגם הנך מקומות עובדים להך צלם [כמו שנקט שם הרמב"ן] אלא דהוי גזירה שלא יכשלו במקומו, רק מאחר דחייש למיעוטא חזינן דחשש יותר למיעוט, ולכן איתא סיבה יותר לגזור מחמת המיעוט, **ובבאור הא דס"ל לר"ן דבהאי רובא כו"ע מודו יעוי"ש דמדמי ליה לרובא דאיתא קמן דדיינים.** וז''ל דברובא דאיתא קמן אפילו ר"מ מודה ביה, וטעמא דמילתא שכיון שהוא רוב וידוע לפנינו הרי הוא חשוב לבטל את המיעוט ולעשותו כמי שאינו, וה"נ הרי רוב המקומות שאין נעבדין בהן ידוע אצלנו ואיתא קמן ולפיכך ראוי שיבטל המיעוט שלא נחוש לסתם מקומות מפני מקומו של ר''מ עכ"ל.

**ומבואר בר"ן שמעלת איתא קמן נובעת מחמת שהוי חשוב לבטל את המיעוט** ומוכח מזה שיסוד דין רוב הוא לא מחמת דאיכא מעלה בצד הרוב מול המיעוט, אלא להיפך דיסוד דין רוב הוא מחמת מצבו של צד המיעוט בספק מחמת הרוב, והוי מיסוד דין ביטול, ולפי"ז ניתן להבין שהמשמעות של האיתא קמן הוא ביחס של הרוב כקיים בעצם המציאות מכח מה דנמצא לפנינו ולא עומד רק כצד בעלמא, ולפי''ז יש מקום להבין דבעינן את המצאות הרוב לפנינו כחלק מסיבת הרוב ובזמן דליכא לפנינו קיבוץ של ימי חול כל יום הוי זמן בפני עצמו ליכא לעיקר סיבת דין רובא דאיתא קמן.

**ביסוד המג''א דחשיב קבוע**

1. יעוין בבאור הלכה שדמ ד''ה אפילו ביום וז''ל, ומה שאסור במלאכה בכל יום אפשר משום דעשאוהו רבנן כקבוע ואפילו אם נאמר דיום זה של שבת הוא בכלל קבוע גמור מדאורייתא והוי כמחצה על מחצה מ"מ מידי ספיקא דאורייתא לא נפקא. ויש לעיין בבאור ספיקו, ויעוין בראש יוסף דדן אמאי חשיב קבוע ניכר [יעוין בתוס' נזיר י''ב ע''א ד''ה אסור ובעוד כמה דוכתי דנקט דבעינן ניכר] וז''ל, היינו קבוע ד"ת דלכל העולם ניכר יום שבת והוא א"י ומ"מ א"י מאין הוציא זה. וכפה''נ זה כונת ספק הבאור הלכה. ויעוין עוד בחת''ס דמבאר באופןמ אחר אמאי לא חשיב קבוע וז''ל, אמנם בירושלמי משמע לי' דפליג אהא וס"ל שעושה כל צרכו ואזל בתר רובא. וצ"ל דס"ל נהי דשבת קבוע הוא מ"מ כל יומא ויומא ה"ל פרוש ממקום קביעתו דכל יום פרוש מימים העתידים לבוא. אף על גב דהוה פרוש לפנינו ס"ל דמדאורייתא אפי' פרוש לפנינו שרי. וכן דעת הר"ן פג"ה בסוגי' דמכריזין.

**ויעוין עוד בשער המלך** הלכות מגילה וחנוכה פרק א הלכה יא דמביא את הר"ן בפ"ק דמגילה וז"ל, ולענין עיירות המסופקות אם הם מוקפות חומה מימות יהושע או לא הורו הגאונים שהולכים בהם אחר רוב עיירות שרובן אינן מוקפות חומה ומביא להקשות דאמאי לא חשיב קבוע ומיישב בשם רבו יסוד מחודש בדין קבוע. וז''ל, ומו"ה ז"ל בספר לשון למודים חא"ח ס"ס רמ"ג תי' לזה וז"ל ול"נ דלק"מ דלא אמרינן קבוע כמחצה על מחצה דמי אלא היכא דשקיל או שפירש בפנינו מהקבוע אבל היכא דלא יצא מתוך הקבוע כגון עיירות דבאפי נפשייהו קיימי אזלינן בתר רובא ודאי ודמי לבשר הנמצא דאמרינן כל דפריש מרובא. ולפי''ז גם בנידון בזמן לא שייך תורת קבוע כיון דהזמן לא יצא מתוך הקבוע.

**בדברי הראשונים אי הוי ספק דאוריתא או דרבנן**

1. **יעוין בקרית ספר** וז''ל, המהלך המדבר ולא ידע מתי הוא יום שבת הוי ספיקא דאוריתא ואוסר לעשות שום מלאכה בכל הימים. ומבואר דהוי ספק דאוריתא אולם יעוין ברמב''ן דמבאר הא דמותר לילך חוץ לתחום אפי' למ"ד תחומין דאורייתא כיון דאיסור עשה הוא ואינו איסור סקילה לא החמירו. ובפשטות מבואר בזה דאיסורא דמלאכות הוי מדרבנן ולכן שייך לומר דרבנן החמירו רק באיסור סקילה אולם יעוין בספר יד המלך סו''ס שדמ דתלה את זה בנידון אי ספק דאוריאת לומרא הוי מדרבנן ובראש יוסף בסוגין גם מצדד כון בכונתו רק דתמה דהכא הוי איקבע איסורא יעוי''ש. ויעוין ברמב''ן דמסיים וז''ל, וליכא למימר דשאר יומי נמי לא אזיל חוץ לתחום א"כ לעולם יעמוד במדבר ויחלל שבתות וימות בארץ גזרה. ויעוין בפמ''ג בא''א סק''ב וז''ל, וי"ל דבא ליתן טעם אף למאן דאמר [רמב"ם שבת כז, א] י"ב מיל דין תורה, אפילו הכי שרי לילך כמה שרוצה, דפקוח נפש, דימות בארץ גזירה. וההוא יומא נמי, דמה חזית. ואף מדרבנן בחר לו יום זה לא רצו להחמיר עליו, כיון דליכא סקילה.

**בהיתרא דאשה שאין לה וסת אי מהני בהא רובא דימים**

1. **יעוין בשערי יושר** ש''ב ספ''ח וז''ל, אבל באשה שאין לה וסת כלל דקיי"ל על פי רוב הפוסקים דמותרת לבעלה בלא בדיקה, וע"י בדיקה ודאי לית מאן דפליג, ולכאורה למה לא ניחוש שמא תראה בתוך ביאתה, ונ"ל דגם בכה"ג י"ל דאיכא תורת רוב להיתירא כיון דשעות שהיא רואה בהם הם מיעוט ורוב השעות הם שאינה רואה בהם, אמרינן שהשעה שאנו דנים עליה שהיא מן רוב הזמנים שאינה רואה בהם, ועיין בשו"ע או"ח סימן שד"מ בהולך במדבר ואינו יודע מתי יום השבת דאסור במלאכה כל הימים אם לא מחמת פיקוח נפש, וכתב המג"א סק"א ואף על גב דרוב הימים הם חול זה מיקרי קבוע. עכ"ל. היינו כיון דבכל העולם יודעים את השבת משו"ה חשוב קבוע, אבל בכה"ג דעכשיו כשאנו דנים על השעה הקרובה שעה זו היא מעורבת בין השעות ואינה ניכרת לשום אדם ואין שייך בזה ענין קבוע אזלינן בתר רובא. ואף דלכאורה לא דמי להולך במדבר לענין שבת דשם הזמן גורם הבדל הדינים מיום זה ליום אחר ואזלינן בתר רוב הימים, אבל בכה"ג שאנו מסופקים מתי תהא שעת נדותה דאין הזמן גורם הדין רק מקרה הראיה גורם הדין, ועלינו לדון מתי תראה אם בזמן זה או בזמן אחר [כונתו להקשות דכיון דגורם הדין הוא המקרה ולא הזמן א''כ במקרה איכא רק שתי צדדים], הנה באמת הכל אחד הוא, דגם אם נבוא לדון על מקרה של ראית נדותה, ג"כ י"ל דאזלינן בתר רוב שמקרה זו תבוא ברוב העתות ולא בעת זו שאנו דנים עליה היינו בשעה זו של תשמיש [כונתו דגם במקרה כיון דהנידון על אופן הגעת המקרה ובזה איכא רוב אפשרויות הלכך איכא בזה רובא]. ועוד נ"ל דבכה"ג אין לנו לדון על ''מקרה של הראיה דם נדה'' רק על ''עת נדותה'', דלא דמי לאומר הרי זה גיטך שעה אחת קודם מיתתי שאנו דנים שמא ימות בשעה הבאה ולא על השעה בין השעות, דשם מקרה של מיתתו גורם הדין שתתגרש בשעה הקודם לזה, אבל בכה"ג אף אם נאמר דכל שנעשית ערוה מן העריות נאסרת בשעה הקודמת משום יחוד וקירוב בשר, אין מקרה המעשה גורם לאיסור זה של השעה הקודמת, רק מה ''שנעשית אסורה לביאה גורם'', ועלינו לדון אם תהיה ''אסורה בשעה הביאה'', וע"ז שפיר איכא רוב, דברוב השעות היא מותרת לביאה. עכ''ל.

**בגדר חיובא דשמירת יום השביעי בספק אי הוי מדאוריתא**

1. **יעוין ברש''י והר''ן דחיובא דיום השביעי הוא רק שלא ישתכח תורת שבת**, אולם יעוין בגליוני הש''ס מה דמביא בזה מהמגיד מישרים וז''ל, ע' ס' מגיד משרים לב"י תחלת פרשת משפטים דמתבאר מדבריו דאין זה מעניין ספק לבד רק אצל האינו יודע נעשה דבר עצמיי דשביעי ששובת בו הוא בעצם השבת שלו וכזה מה שע"ע יוצא בשנה השביעית הוא ג"כ עניין שמיטה אלא דהיא שמיטה שלו בפרטיותו כשמיטת הכלל בשביעית לשנות היובל. **ויעוין עוד בשו"ת הרדב"ז** (חלק א סימן עו) וז''ל, שאלת ממני, אודיעך דעתי בענין השבת כי יש חילוק גדול בין השוכנים במזרח לשוכנים במערב, ונמצא שמה שהוא לאלו שבת הוי לאלו חול. תשובה, דע כי שאלה זו נבוכו בה רבים ונכבדים, אבל אודיעך דעתי בה, דע כי השבת נמסרה לכל אחד מישראל, שנאמר (תשא לא, יג) ''כי אות הוא ביני וביניכם'', וכמו שאות הברית הוא לכל אחד ואחד, כן השבת נמסר לכל אחד ואחד, וכיון שהשבת נמסר לכל אחד בכל מקום שהוא מונה ששה ימים ובסוף הששה עושה שבת שהוא זכר למעשה בראשית, שנאמר (שם, טז) ''כי ששת ימים עשה ה' וגו''. שאם אין אתה אומר כן, אפילו בארץ ישראל יש חילוק קצת וכו', וגדולה מזו אמרו המהלך במדבר ולא ידע מתי הוא שבת מונה ו' ימים מיום שטעה ומקדש שביעי ומברך בו ברכת היום ומבדיל במוצאי שבת, ואעפ"י שאינו עושה בכל יום אלא כדי חייו, ה"מ מפני שהוא ספק שמא הוא שבת לכל בני אותו המחוז אשר הוא בו, וחל עליו איסור שבת, אי נמי, משום דאם הוא שבת הרי יש בו איסור שבת לכל בני העולם, שאין חילוק בין השוכנים בקצה המזרח לשוכנים בקצה המערב אלא י"ב שעות או פחות, ונמצא שזה עושה מלאכה בזמן שהוא שבת לכל, מ"מ למדנו מדחייבוהו לקדש שביעי משמע דלכל אחד נמסר לעשות זכר למעשה בראשית כל חד וחד כי אתריה. תדע, שאחר שהגיע לישוב, וידע שטעה ועשה מלאכה בשבת, לא חייבוהו להביא קרבן לא חטאת ולא אשם ולא וידוי, משום שקיים מצות שבת.

**ויעוין עוד בחיי אדם שבת כלל א' דגם נקט דיום השביעי דעושה איכא בו חפצא דשבת.** וז''ל, וכן כשמונין מנין הימים, יהיו מונים על שם השבת, דהיינו יום ראשון בשבת, ויום שני בשבת, וכן כולם, כי קדושת השבת היא נמשכת לכל יום, כי הוא המרכז האמצעי שכל ימי השבוע יונקים ממנו. יום א' ב' ג' נקראין אחר השבת, שהם מקבלים קדושה משבת העבר. ויום ד' ה' ו' נקראים קודם שבת, כי הם מושפעים ומקבלים קדושה משבת הבא. ולכן ההולך במדבר או שנשבה בין הנכרים ואינו יודע מתי הוא שבת, מונה ז' ימים מיום שנתן אל לבו ושכחו, ומקדש השביעי בקידוש והבדלה. והטעם, לפי שקדושת שבת מתפשטת בכל יום. ולכן כל יום שישבות, מכל מקום יש בו מקצת קדושת שבת. וכפה''נ מקור דבריו בראשית חכמה שער הקדושה (פ"ב אות כ"ז) בשם רבו הרמ"ק זי"ע שנקודת השבוע שהוא שבת סובבת והולכת בכל ימות החול להשפיע עליהם, היא הגורמת שזה שאינו יודע אימתי שבת יכול לקדש יום אחד שנותן אל לבו לפי חשבונו, ורשאי לעשות בו קידוש והבדלה, והובא דבריו בשל"ה (מס' חולין תורה אור ד"ה וז''ל ראשית חכמה).

**בגדר חיובא דיום השביעי אי חיובו מדרבנן כמו שמבואר בראשונים בסוגין והמסתעף לאיסור מלאכות דרבנן**

1. **יש לעיין אי רבנן קבעוהו כשבת לגביו והוי דין ודאי מדרבנן, או דין ניהוג בעלמא**. ויעוין במג''א סק''ג דמביא שתי שיטות בדין מלאכות דרבנן דבא''ר נקט דליכא איסורא, דספק דרבנן לקולא, ובמג''א מוכיח מהרא''ש [ומציין גם לתוס' וצ''ב] דהוצרך להתיר איסור תחומים כדי שימהר לצאת מן המדבר גם אי הוי איסור דרבנן דמוכח מזה דגם איסור דרבנן אסור. ובבאור הדבר יעוי''ש וז''ל, ואף על גב דקי"ל ספקא דרבנן לקולא דכיון דחל עליו שבת אסור בכל כמו בי"ט שני דהוי נמי ספיקא ואיסור שבות. ומבואר דהוי דין ודאי, רק בעיקר באור דברי המג''א יעוין בפמ''ג בא''א סק''ג דהא דאסור גם מלאכות דרבנן לא בעינן להך טעמא דעשאוהו כיו''ט שני כיון דאיכא סיבה לרבנן לאסור כדי שלא תשתכח תורת שבת, רק כיון דלא שייך לדון ספק דרבנן לקולא בכל הימים דממ''נ חילל שבת, לזה ביאר המג''א דכיון דעשאוהו כיו''ט שני ליכא לסברת מאי חזית לאסור הך יום משאר ימים.

**ובבאור דעת הא''ר יעוין בחוט השני** ח''ד פרק צ''ד סק''א דמבאר דס''ל לא''ר דכל יום נידון בפני עצמו. וז''ל, די''ל דהכא לא מקרי שמתיר בפעם אחת אלא היום מתיר ולמחר אפשר שלא יהא צורך או שיצא מן המדבר.

**ובהא דמבואר במג''א דרק ביום השביעי איכא איסורא דמלאכות דרבנן** יעוין בתוספת שבת דהוכיח מהא דהוצרך תוס' להתיר איסור תחומין מחמת פקו''נ דבשאר מלאכות דרבנן איכא איסורא. ולפי''ז צ''ל דהא דתרוץ השני נקט תוס' דגם ביום השביעי מותר הוי כסברת הרא''ש כדי שימהר לצאת מן המדבר. ובבאור הא דליכא בזה ספק דרבנן לקולא יעוין בערוך השולחן שדמ א' וז''ל, ואפילו איסור דרבנן אסור לו לעשות ולא שייך בזה ספיקא דרבנן לקולא דכל ספק שהוא מפני חסרון ידיעה אינו ספק כמ"ש ביו"ד סי' ק"י ועוד דאין כאן ספק דבע"כ יש כאן שבת העומד בפני עצמו ואינו מעורב בשאר הימים אמנם אם אין לו.

**ובעיקר הנידון ביחס למלאכה דרבנן יעוין ברמב''ן** דנקט בתחילה לטעמא דתחומין דרבנן וכתב שם דמה''ט גם ביום השיביע ליכא איסורא ומבואר דמלאכות דרבנן הותרו בכל הימים.

**ובעיקר היתרא דיום השביעי באיסור תחומין יעוין בריטב''א** וז''ל, וכן בדין ואפי' למ"ד תחומין דאורייתא, דשאני הכא שאם אתה אוסר עליו לצאת מתחומו אפילו שאר הימים גם כן לא ילך יותר מאלפים דמאי שנא שאר יומי, ואם כן נמצא עומד בסכנה ואתה גורם לו לעשות חילול שבת שהוא עושה בכל יום ויום כדי פרנסתו, ולפיכך מוטב שילך בכל יום ויום כל מה שיוכל כדי לצאת מן הספק ומן הסכנה. ומבואר דמכח ה''מאי חזית'' איכא היתר בכולהו יומי ולא בוחרים יום אחד לאסור עליו.

**ביסוד היתרא דהליכה כדי לצאת מן המדבר**

1. **יעוין במגן אבות לדף ס''ט ע''ב דדן אי הוי מכח דינא דמוטב לחלל שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה,** או דהוי מחמת חשש מיתה ומכריח דלא שייך להך דינא דמוטב וכו' דהוי רק בההיא דיומא דף פה דאיכא פקו''נ של מיתה ובזה מותר לחלל שבת להצילו ממיתה אולם הכא דהנידון כמה חילולי שבת יעשה מנלן דמותר לחלל שבת כדי לחסוך חילולי שבת עתידיים. ויעוין בלשון הריטב''א ''לצאת מן הסכנה'' וכן ברמב''ן ד''ימות בארץ גזירה'' ונראה דהוי חשש מיתה. רק יעוין ברמב''ן דמוסיף ד''כי לעולם יעמוד במדבר ויחלל שבתות הרבה''. ומשמע דאיכא בזה להך היתרא דמוטב לחלל שבת אחת וכו'.

**ובאמת יעוין בשו"ת חתם סופר** חלק א (או''ח) סימן פג דדן מכח דינא דסוגין למסור שוטה לאימוץ אצל גויים כדי לרפאותו למרות דיכשל באיסורי תורה. וז''ל, נחזור לענינינו הנ"ל אם הוא שוטה כל כך שיהיה פטור מכל מצוות, נהי דמ"מ אסור למיספי ליה איסור בידים, ואפילו נניח דהמסירה לבית החינוך הוי כמיספי איסור בידים, מ"מ שרי כדי להוציאו משטיותו ולהכניסו לדת יהדות, ומוטב שיחלל תורה זמן מה כדי שישמור מצות הרבה, דומה קצת להולך במדבר ואינו יודע מתי שבת שאסור לו לעשות יותר מכדי פקוח נפש משום ספק שבת ומ"מ הולך כמה שירצה אפילו למ"ד תחומין דאורייתא, עיין תוס' מס' שבת ס"ט ע"ב ד"ה עושה וכו' דאי לאו הכי לא יגיע לעולם ליישוב, ע"ש, ודוקא ביום שמקדש בו תליא אי תחומין דאורייתא או לא, אבל בשאר ימים מותר אפילו למ"ד תחומין דאורייתא.

**ויסוד הנידון תלוי אי הך דינא דמוטב וכו' הוי רק טעמא להיתרא דפקו''נ** אולם יסוד ההיתר הוא מחמת הצלת נפשו או דהמיתה היא היכי תימצי להעמיד את המצב של העדר שמירת שבתות וקיום מצוות וסיבת ההיתר היא מחמת העדר קיום המצוות. ויעוין בשו''ת אגרות משה או''ח חלק ג סימן סט וז''ל, אך בעצם אין לפרש כפשוטו שהוא מדין דחיה דהא אף שר"ש בן מנסיא ביומא דף פ"ה ורשב"ג בשבת דף קנ"א שאמרו בפק"נ טעם זה אינו טעם ממש לדינא שבשביל זה מחללין שבת דהא לכו"ע מחללין שבת אף על חיי שעה שלא יהיה מהצלתו אף קיום שבת אחת דליכא מאן דפליג בזה, אלא הוא טעם בעלמא מ"ט אמרה זה תורה והוא ככל הטעמים שנאמרו במצות התורה שאינם לדינא אלא שבשביל זה החשיבה תורה חיי נפש של אדם ומאחר שהחשיבה בזה חיי נפש של האדם החשיבה אף לחיי שעה שלו, וא"כ לא שייך זה באין נוגע לחיי נפש של האדם אלא לקיום השבת לבד.

**בהא דלא מהני היתרא דעושה כדי פרנסתו להקדים לעשות ביום אחד שיעור שיספיק גם לשאר הימים**

1. **יעוין בבאור הלכה** שדמ א' ד''ה מצומצמות, דהקשה דאמאי לא הרשוהו שירויח ביום אחד או בשני ימים הרבה יותר מכדי פרנסתו כדי שיוכל לשבות אח"כ ד' וה' ימים ממלאכה שעי"ז קרוב שיקיים מצות שבת כדין תורה משא"כ עתה שהוא עושה בכל יום ויום בודאי יתחלל שבת במלאכה דאורייתא. ומיישב וז''ל, י"ל דעתה כשהוא עושה כדי פרנסתו אין זה מקרי ''חילול שבת'' דנוגע לו בכל יום לפקו"נ, וע"כ זה עדיף יותר משיעשה יום או יומים יותר מפרנסתו ויחלל שבת בספק ברצונו. [**ויעוין בקש''ק מה דמובא מיחוסי תנאים ואמוראים** סד''ה ואין להקשות. וז''ל, וכיון שמצמצם בסעודתו אפילו אם פגע בשבת אין כאן איסור מלאכה דהא ברשות קא עביד ומוטב בכה''ג, ולא להכין מיום זה כדי למחרת, דמלאכת יום זה ברשות והיתר פקו''נ הוא עושה].

ויעוי''ש דדן לפי''ז באיש הצבא שהוצרך לעשות איזו מלאכה דאורייתא ונאנס ולא עשאה מע''ש והגיע בין השמשות אי עדיף שיעשה כעת למרות דהוי ספק כיון דעי''ז ינצל מודאי חילול שבת. ובפשטות הוי כההיא דסוגין דמבואר דכל זמן דליכא לפקו''נ לפנינו לא ראוי להקדים ולחלל לפני זה. רק דכתב שם וז''ל, ויש לדחות דבעניננו הוא שני ימים משא"כ הכא דהוא יום אחד מה נ"מ בין תחלת המעל"ע של שבת לאמצע המעל"ע מוטב יותר שיקדים דאפשר שינצל עי"ז מחילול שבת. ויש לעיין בבאור החילוק בין שתי ימים לאותו יום, דאי להיתרא דפקו''נ בעינן דיהא היתר לפנינו מאי איכפת לן דאותו יום יהא היתר וכי ההיתר מתיחס ל''יום''. ובאמת יעוין בכף החיים שכ''ח ס''ק ס''ג וז''ל, ואם צריכים לבשל עבורו בשבת והרופא אומר שא''צ ליתן לו לאכול עד אחר ד' שעות אחר שיעשה הרפואה אין היתר לבשל רק בשעה הצריך לבשל ולא קודם.

**ויעוין עוד בנצי"ב** ב''העמק דבר'' פ' קרח דמחדש דמי שברור שתהיה לו ענין סכנה למחר בשבת ויצטרך לעשות מלאכה בשבת וכשיעשה המלאכה בע"ש לא יצטרך לעשות המלאכה בשבת שאף כשע"ש הוא יום טוב יעשה בע"ש שהוא רק באיסור לאו כדי שלא יצטרך לעשות המלאכה בשבת שהוא איסור סקילה. ומבואר דאיכא היתרא מכח הפקו''נ דלמחר. **ובאגרות משה** ח''ג סימן ס''ט תמה עליו וז''ל, ודאי הוא מילתא דתמיהא כדכתב כתר"ה, דכיון דהיום ליכא סכנה ומחר אם תהיה סכנה יוכלו להצילו אז מהסכנה ע"י מלאכה אין טעם להתיר לחלל יום טוב אף שהוא קיל משבת מאחר דעדיין ליכא ענין הפק"נ לדחות שום איסור, דרק היכא דאיכא כבר לסכנה שאז הוא זמן ההצלה ויש להציל באיסור קל ובאיסור חמור צריך להציל בהקל, אבל כשהסכנה תהיה בשבת באופן שברור שגם בשבת יוכלו להצילו באיסור מלאכה אין לעשות ביום טוב אף שהוא קל כיון שעדיין ליכא סכנה ולא ניתן יום טוב לידחות ממנה אף שהוא איסור קל משבת.

**רק יעוי''ש עוד בחולה שיש בו סכנה דהרופאים אומרים דיכול להמתין כמה שעות ולטפל בו אז אי מצי להקדים ולחלל עכשיו.** ובחוט השני פרק צ''ד עמוד רסה מדייק מהשו''ע שכ''ח ד' דכתב שאם יודע שהוא חולי הממתין עד מוצ''ש אין מחללים את השבת. ומוכח דאם לא יוכל להמתין למוצ''ש ויוכרח לחלל שבת מצי לחלל השתא. ומבאר הגר''נ דכבר עכשיו דינו כחולה מסוכן ואיכא כעת לסיבת ההיתר רק אי מצי להמתין למוצ''ש לא הוי סיבה להתיר חילול שבת אולם כל כמה דמחויב מכח מצבו חילול שבת נמצא דאיכא כבר להיתר לפנינו. **אולם יעוין באגרות משה דנקט דליכא בזה היתרא** וז''ל, משום דרק כשכבר איכא חשש סכנה חייבה תורה לרפא ע"י רופאים ולעשות כל התחבולות אף בחלול שבת ועבירת כל איסורין ולא לסמוך על נסים, אבל כל זמן שאין הסכנה עדיין ליכא חיוב זה ורשאין לסמוך גם על נסים שמא לא תהיה הסכנה כלל אף שהוא שלא כפי דרך הטבע ואמירת הרופאים, וממילא אסור לחלל שבת בתחלת היום שעדיין ליכא הסכנה.

**בבאור הבה''ג בתרוץ הגמ' ודלמא מאתמול שבת הואי והמסתעף לקושית הבאור הלכה**

1. **יעוין ברש''י דמבאר דנמצא מחלל שבת שלא לצורך פקו''נ** כמו שהבאנו לעיל מהבאור הלכה דהוי הגבלה בהיתרא דפקו''נ. אולם הבה''ג מוסיף וז''ל, וכתיב והכינו ''חול מכין לשבת'' ו''אין שבת מכין לחול''. ויעוין בגליוני הש''ס בבאור דבריו וז''ל, ונראה דאינו מפרש כפירש"י דקשה במ"ש רש"י דנמצא מחלל שלא לצורך פקו''נ, דמה החילוק בין אם עושה יום שלפניו עבור יום הבא, מעשותו ביומו, והרי שניהם ספיקי שבת בשוה, ועוד נראה דיותר היה ראוי שישמר יום אחד לגמרי ויעשה ביום שלפניו ב' פרנסות דהשתא אפשר דמיתרמי לי' עכ"פ יום שבת לשימור משא"כ בעשותו בכל יום כדי פרנסה הרי וודאי מחלל שבת, ועל כן פירש הבה"ג דקושית הגמ' דאם יעשה בכל יום כדי פרנסה הרי לא יהיה כאן עבירת איסור הכנה כלל משא"כ אם ישמור יום אחד ויעשה מלפניו ב' פרנסות א"כ שמא הוא שבת ועובר בו אאיסור הכנה לחול ואיסור הכנה הרי אין כאן הכרח כלל שמותר וע"כ שפיר אסור.

**וההוא יומא מינכר בקידושא ואבדלתא**

1. **יעוין בריטב"א וז''ל, וא"ת והיאך יאמר ברכות על הספק** דכי אמרינן ספק ברכה בדאורייתא חוזר כשהוא יודע שהוא חייב בברכה ודאי אלא שהוא מסופק אם ברך ואם לאו, י"ל דספק ברכה לבטלה איסורא דרבנן הוא, אי נמי בלא ברכה קאמר. ומבואר בריטב''א דחשיב ליה כספק דאוריתא ובמנחת אריאל סק''ח העיר דלשיטת המג''א סימן רעא דאת הקידוש דאוריתא יוצא יד''ח בתפילה א''כ מאי אחשיב ספק דאוריתא ויעוין בריטב''א דאי ליכא לו פת מקדש ומבדיל בתפילה כמו ביהכ''פ דליכא פת ונראה מדבריו דגם מתפלל תפילת שבת [וכן מבואר בפמ''ג במ''ז סק''ג וז''ל, והוי יודע, דבאותו יום מתפלל שבת כדינו, וכן הוא בר"מ פרק ב' מהלכות שבת הלכה כ"ב ומקדש שביעי ומברך בו ברכות היום ומבדיל במוצאי שבת. היינו קידוש, ברכה, והוא הדין תפלה] וא''כ צ''ב אמאי לא יצא בתפילה ודחוק לומר דכונת הריבט''א דרק אי ליכא לו פת יקדש בתפילה ובאמת אי איכא לו יין או פת יתפלל של חול ויקדש על הפת והיין וצ''ב.

**ובעיקר קושית הריטב''א דאמאי לא הוי ברכה לבטלה יעוין בשער הציון** סק''ב דמביא את רש''י והר''ן דנקטו דהוי תקנ''ח לזכרון שלא תשתכח תורת שבת. וז''ל, וכיוונו בזה לתרץ האיך התירו לו לברך ברכת קידוש והלא על כל פנים מידי ספיקא לא נפקא, ועל זה פרש לזכרון וכו'. ומבואר דע''י דאיכא צורך בזה משום התקנה לא הוי ברכה לבטלה וכן מבואר בפמ'''ג שם וז''ל, ועיין סימן רט"ו במ"א [ס"ק ו] ברכה שאינה צריכה כו', וכאן הוה ברכה הצריכה, כי כן תקנו חז"ל.

**ובעיקר הנידון אי מתפלל תפילת שבת יעוין בספר למנצח לדוד** (ח"ב דף יג עמוד א) לגר''ד פארדו דכתב דמתפלל של חול, משום שאף בשבת היה מן הדין שיתפלל י"ח ברכות אי לאו משום דלא אטרחוה רבנן, ואפילו להזכיר שבת בתפלת חול אין להזכיר כי אולי אינו שבת והוי הפסק, ודי לו במה שתקנו לו זכרון דברים בקידוש והבדלה, והסכים עמו החיד"א במחזיק ברכה (סי' שד"מ סק"א).

**בהא דלא מקדש כל יום מספק**

1. **יעוין בראש יוסף** דמקשה דאמאי לא מחויב לומר כל יום בא"י מקדש השבת דספק תורה הוא, וההוא יומא מינכר ליה בתפלה של שבת וברכות כמ"ש הרמז"ל, רק דמסופק אי בעינן דוקא בשם או סגי בברוך מקדש השבת. ובעיקר קושיתו **מובא בספר פניני קה''י** ח''ב עמוד ס''ו דמיישב על פי יסוד הדבר אברהם [ח''א ל''ד] דבספירת העומר ''ספירת ספק לא הוי ספירה'' וה''ה י''ל דבקידוש מאחר דבעינן ליחד את יום השביעי משאר ימים א''כ בספק לא הוי קידוש ורק ביום דנתקן לזכרון הוי ספירת ודאי. **ובחוט השני** ח''ד פרק צ''ד סק''א מיישב דמאחר דענין קידוש הוא הבדלתו משאר ימים א''כ כיון דכל הימים אסורים מספק ליכא בזה הבדלה ובעינן לתקנה מיוחדת לקדש ביום השביעי כדי שיהא ניכר לגברא אולם בגוף היום ליכא הבדלה.

**ויעוין עוד בקרית ספר** הלכות שבת פרק ב וז''ל, ונראה דהוי דרבנן לזכרון בעלמא שיהא לו שם חלוק משאר הימים ולא תשתכח תורת שבת ממנו ''דמדאוריתא לא מחייב לקדש ולהבדיל כיון שאין יודע אם הוא שבת''. ונראה כסברת הקה''י דהוי מחמת דחשיב ספק.

**בדין הנחת תפילין וברכת ההנחה**

1. **יעוין בבאור הלכה** דדן לענין הנחת תפילין אי חייב הנחה ומסיק דלא מבעיא אי איכא רובא מדאוריתא דודאי מחויב אלא גם אי הוי קבוע מדאוריתא והוי ספק מ''מ מידי ספיקא לא נפקא ורק בתפילת שבת יניח דלא יהא תרתי דסתרי. **ולגבי הברכה אי הוי לבטלה** יעוין בדובב מישרים ח''ב סימן י''ח דמוכיח דמותר לברך על סמך רוב וז''ל, וכן אזכור שבשו"ת מהר"ם מינץ [השני, סימן ט"ו] העיר בראיה נפלאה דעל הרוב מותר לברך, מש"ס יבמות דף קכ"א [ע"ב] שנשבע שטבע חסא, אף על גב דלהלכה פסקינן דבמים שאין להם סוף אשתו אסורה משום דחיישינן למיעוטא, וביאר המרדכי [הגהות סוף יבמות] דעל הרוב מותר לישבע, וא"כ הכ"נ לענין חשש ברכה לבטלה דהוא משום הלאו דלא תשא כמבואר בש"ס ברכות דף ל"ג [ע"א], מותר לברך היכא דרוב הוא לחיוב ואמנם המג"א שם בסי' שד"מ [סק"א] ביאר דלא שייך הכא ענין רוב משום דהו"ל קבוע, מ"מ כל זה לענין איסור מלאכה בשבת משום דשבת קבוע הוא וקיימא האיסור מלאכה, אבל לענין המסובב אם להניח תפילין בברכה שפיר אזלינן בתר רובא ומותר לברך, [ואף על גב דלא סמכינן אחזקה לענין ברכה כמבואר בט"ז או"ח סי' ח' [סק"ח], מ"מ רוב עדיף מחזקה, וגם דהט"ז מיירי רק באפשר לברורי].

ויעוין עוד בבאור הלכה שם דמצדד דמאחר דפטור דשבת הוא מפני שהם עצמם אות, וא"כ זה שעושה בו מלאכה לפרנסתו אין בו הכר [דלא מסתבר לומר דבקידוש לבד הוא ההכר, דהא עיקר האות הוא דהקב"ה שבת ממלאכתו ביום השביעי, והוא ג"כ שובת] ולפי''ז הוי חיוב ודאי.

**היכא דזוכר את היום שיצא בו אי ביום השמיני דהוי ודאי חול אי מחויב להכין גם לשאר הימים**

1. יעוין בריטב''א וז''ל, אלא מסתברא שעושה באותו יום כדי מה שיוכל לעשות עד כדי פרנסת של שבעת הימים. ויעוין במ''ב ס''ק י''א דמביא כן מהאחרונים וכתב על זה בשער הציון סק''ט וז''ל, ומזה נוכל ללמוד בזמננו דאם נתנה הממשלה הרוממה מלאכה לאיש הצבא שתהיה עשויה מתוקנת ליום השבת בצהרים, מחוייב להכין המלאכה מקודם כדי שלא יצטרך לחלל השבת, דהרי הממשלה לא צותה שיעשה דוקא ביום השבת.

**בהא דאיתא ברש''י בדרשא דשבתותי תשמורו דלא מסרן אלא לחכמים להודיען מסברא**

1. **יעוין בראש יוסף** וז''ל, מ"ש רש"י מסר לחכמים לא שהשם אמר למשה בסיני דסתירת ב' הכתובים מורים ע"ז כמו רוב דרשות המקראות שהם בקבלה (ולא נקראו הלמ"מ הואיל ויש להם רמז בכתוב), אולי דא"כ למה להו לחז"ל בכריתות לומר ימים שבנתיים הואיל וקבלה הוא, אלא מסר לחז"ל והוצרכו לסברא, ומוכח כשיטת רש''י דחילוקא דימים מחמת הידיעה שבינתיים דאי הוי גזה''כ א''כ בהכרח שכך נאמר בסיני דעצם חילוק הימים גורם את הדין, ויעוי''ש עוד דמביא עוד נפק''מ בין רש''י לתוס' בהולך במדבר ויודע עיקר שבת ויום שבת ושכח ב' שבתות דלרש"י חייב חטאת א' דממי שמע ולתוס' ימי היתר מחלקין.