ה (א) - קדמה הודאה לתביעה
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים על פ_ו פ_ז

אור ליום ג' י"ט סיון תשע"ג

סימן ה' (א)

**בדין קדמה הודאה לתביעה**

**א**

א] שבועות ד"מ:, א"ר ענן אמר שמואל, טענו חטים וקדם והודה לו בשעורים, אם כמערים חייב אם במתכוין פטור.

ובחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, אם כמערים חייב דהא מחמת טענה דחזי לדעתי' ואמיד לי' אודי, ואם כמודה פטור אע"פ שחזר ותבעו, דבעינן טענה קודמת ומקצת הודאה, ומכאן נלמוד ד"ז מפורש כדברי הרב הלוי ז"ל, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א הרא"ש הריטב"א והר"ן, וכ"כ הרמב"ן בחי' ובמלחמות גיטין דנ"א. והריטב"א והר"ן שם, וכ"ה בסה"ת ש"ז ח"ב אות ט"ז בשם הרמב"ן.

ומשמעות ד' הראשונים, דיסוד דינא דבעינן שתקדום התביעה להודאה, הוא גזה"כ במודה במקצת דאינו חייב אלא בשהודה במקצת הטענה, ולא היכא שהודה ואח"כ טענו, וכנראה דילפינן לה מדכתיב אשר יאמר כי הוא זה, דמשמע דבהודאתו הוא כופר במקצת ומודה במקצת, וכל שקדמה הודאה לתביעה הרי הויא הודאתו בכל, וכמש"כ הרמב"ן בגיטין דנ"א..

ב] אמנם הנה כתב הר"ן לקמן דמ"ג., ז"ל, ותמהני מה שהנחת אתה נוטל למה פטור והרי בשאנו רואים הפירות הודאתו ידועה ועדיין הוא עומד בה, ונ"ל דהיינו טעמא משום שבשעה שהודאה יוצא מפיו בעינן שתהא בדבר שבמדה, ואע"פ שאח"כ מודה בדבר שבמדה, כיון שהודאה ראשונה לא חייבתו שבועה שוב אינו חייב בהכי, כ"ה דאמרינן שאם קדמה הודאה לתביעה שוב אינו מתחייב בה, כמו שכתבתי עלה דההיא דטענו חטים וקדם והודה לו בשעורים, עכ"ל, וכ"כ הר"ן עוד שם, ז"ל, ולא עוד אלא אפי' נשבע אח"כ שאינה ברשותו לוה פטור, שכבר כתבתי למעלה שכל שהוא פטור בשעה שההודאה יוצאה מפיו אין מחייבין אותו אח"כ בה ואע"פ שהוא עומד בהודאתו, דהא כי אמר מה שהנחת אתה נוטל כי חזינן פירות שבבית שהן מגיעין עד החלון והוא עומד בהודאתו ההודאה שמודה ה"ה כדבר שבמדה, ואפ"ה כיון כשיצתה הודאתו מפיו לא הודה לו בדבר שבמדה פטור וה"נ דכותי', עכ"ל.

ובפשוטו מבו' מד' הר"ן דהא דכל דקדמה הודאה לתביעה פטור, אי"ז משום דדינא הוא שתהא תביעה ואח"כ הודאה, אלא הוא משום דבשעה שהודה אין הודאתו מחייבתו, כיון דאכתי ליכא תביעה, וע"כ אינה מחייבתו אף אחר שתבעו, משום דיצאה ההודאה בפטור.

וצ"ע דזה דלא כמשמעות ד' הר"ן בסוגיין, דדינא הוא דבעינן שתהא תביעה קודמת להודאת מקצת, וכ"נ גם בל' הר"ן בשלהי מכילתין, ז"ל, כל שקדם והודה בשעורים שלא כמערים אין כאן מודה מקצת ולא חלה שבועה כלל, עכ"ל, אך י"ל דכונתו דבשעה שהודה אין כאן מודה במקצת, כיון דעדיין לא תבעו שעורים, וע"כ אף דכשחזר ותבעו שעורים איכא הודאה במקצת, אינו חייב, משום דיצאה ההודאה בפטור, וכ"נ גם בל' הר"ן בגיטין דנ"א., עיי"ש.

ג] והנה בסה"ת שער ל"ח ח"ג אות ב' הביא תשו' הרמב"ן, ז"ל, יפה דנת שיש לבי"ד לברר טענתו מפיו בכמה מודה לו לפחות לידע כמה הוא חייב ליתן מעתה, ואם נתן קצבה להודאתו אף הוא מתחייב שבועה בכך, וא"ת מנין לנו שיעשה מודה מקצת על פי שאלת בי"ד, הדעת נותנת דכל שטענו חבירו דבר שבמדה והוא הודה מקצת הדבר שבמדה, אף על פי שמדה זו מתוך חקירת ב"ד אמרה חייב, דהא נמי מודה מקצת טענה הוא, ועוד מדפליגי וכו' ורבא פליג עלי' דבעינן שיוציא מפיו דבר שבמדה, הא כל שמוציא מפיו דבר שבמדה, אע"פ שמתחילה הודה סתם וע"פ בי"ד פירש בסוף, מודה מקצת הוא, וא"כ התם יאמרו לו בי"ד ברר דבריך כמה הניח וכמה הוא נוטל וכו', לאו מילתא היא, דהתם כיון דטענתו ברורה למה יביאוהו לבית השבועה ילכו הם ויראו או שילך בע"ד ויטול את שלו וכו', עכ"ל.

ובגל' אמרי ברוך לקצוה"ח סימן ע"ה סק"ב כתב ללמוד מד' הרמב"ן דפליג ע"ד הר"ן, ולא ס"ל להא דיצאה הודאה בפטור, וזהו שכתב דהא דפטור אף אחר שנתבררה לנו המדה, דבעינן שיוציא מפיו דבר שבמדה, ונמצא דגם עתה אין הודאתו הודאה הראוי' לחייב, וע"כ נמי נקט דאם הי' מברר אח"כ דבריו והיתה הודאתו בדבר שבמדה הי' חייב שבועה, אף שיצאה הודאתו בפטור, עכ"ד.

ד] עוד יש להעיר בזה, במש"כ בתשו' הרשב"א ח"ב סימן ר"ו להוכיח דכופר הכל ומתחייב מקצת מתוך טענותיו לא חשיב כמודה במקצת, מההיא דר' חייא קמייתא דאינו מתחייב אלא מתוך טענתו דאמר לא לויתי, ואפ"ה דוקא בעדים ומק"ו הא לאו הכי לא.

ונת' במק"א בביאור ד' הרשב"א, דאילו הי' המתחייב במקצת מתוך טענותיו חייב מדינא דמודה במקצת, הי' לנו לחייבו בההיא דר"ח קמייתא מדין מודה במקצת ול"ה בעינן בזה לדין העדאת עדים, דהגם שלא נתברר לנו שלוה אלא מכח העדאת העדים, מ"מ אחר שידוע לנו ע"פ עדים שלוה, תו אין אנו דנים אלא אם פרע, וכל שהודה שלא פרע, הוי מודה במקצת לחייבו שבועה.

ועכ"פ מבו' בד' הרשב"א, דאף דבשעה שהודה שלא פרע לא נתחייב בהודאתו, שהרי עדיין ל"ה הודאתו מחייבתו ממון עד שהעידו העדים שלוה, מ"מ שפיר מהניא הודאה זו לחייבו שבועה, ולכאו' הוא שלא כד' הר"ן שכתב דכל דיצאה הודאתו בפטור אינה מועלת לחייבו שבועה. [[1]](#footnote-2)

ה] עוד יש להעיר בזה, ממש"כ בשטמ"ק ב"ק דל"ה: בשם הרא"ה, ז"ל, לא צריכא דתפס וכו', כיון שתפסו חזר עיקר טענתם ותביעתם על השור שזה התופס אומר שור זה יש לי עליו מנה והלה אומר אין לך עליו אלא נ' וכו' חייב ול"ה טענו חטים והודה לו בשעורים וכו', ומסתברא דהאי תפיסה לעולם מהניא לי' אפילו לאחר גמ"ד וכו', והשתא דאתינן להכי מסתברא דהא דתניא וכו' דינא דתשלומין לחוד אתא לאשמועינן, ואה"נ דמשבע אשארא דהו"ל מודה במקצת הטענה וכו', עכ"ל.

ומשמעות ד' הרא"ה, דאף בכה"ג שהודה קודם שתפס, והוה חשיב כטענו חטים והודה לו בשעורים, מ"מ אח"כ כשתפס דחזר עיקר טענתם ותביעתם על השור, וחשיבא הודאתו כהודאה במקצת הטענה, ה"ה חייב שבועה.

והנה לפ"ז הרי יש ללמוד מד' הרא"ה, דאף שבשעה שהודה היתה הודאתו חשובה כהודאה שלא ממין הטענה, ולא חייבתו שבועה, מ"מ אח"כ כשתפס וחזר עיקר טענתם ותביעתם על השור, והו"ל הודאה ממין הטענה, ה"ה חייב שבועה, ולא אמרינן דכיון דיצאה הודאתו בפטור ה"ה פטור, וזה שלא כד' הר"ן.

**ב**

ו] ונראה לדון בזה, דהנה בל' הר"ן לקמן מבו', דכל הא דקשיא לי' דבדבר שבמדה תועיל הודאתו כשאנו רואים הפירות, הוא רק כשעדיין הוא עומד בהודאתו, וגם בלוה שהודה ואח"כ נשבע המלוה שאין המשכון ברשותו, לא דן הר"ן שתועיל הודאתו, אלא כשהוא עומד בהודאתו.

וצ"ב דמ"ט הוצרך להא דהוא עומד בהודאתו, הרי אף כשהוא חוזר בו ואינו עומד בהודאתו, מ"מ כיון שאין בידו לחזור בו מהודאתו, בדין שיתחייב מכח הודאתו, כיון דהשתא נתברר לנו המדה, והשתא הודאתו מחייבתו ממון.

ומבו' בד' הר"ן, דהא הוה פשיטא לי' דא"א לדון בהני גווני לחייבו מכח הודאתו הראשונה, כיון דהודאה זו ל"ה בדבר שבמדה, ול"ה אלא בדבר הגורם לממון, וכל מה שדן לחייבו, הוא רק מכח שהוא עומד בהודאתו, וחשיב כחוזר ומודה, וכמש"כ הר"ן שם בתו"ד, ואע"פ שאח"כ מודה בדבר שבממון, והודאה זו שהוא מודה עכשיו, הויא הודאה בדבר שבמדה, והויא הודאה בחיוב ממון.

ז] ולפ"ז נראה די"ל, דכל מש"כ הר"ן דבהני גווני הוא פטור משום דיצאה ההודאה בפטור, הוא רק משום דגם עתה א"א לנו לחייבו מכח הודאתו הראשונה, אלא שבאנו לדון דכיון שהוא עומד בהודאתו הוי כחוזר ומודה, ובזה הוא דאמרינן דכיון דהודאתו הראשונה אינה הודאה המחייבת, ל"מ מה שהוא חוזר ומודה, כיון שהודאה זו כבר קיימת לפנינו בפטור, אך אם היתה הודאתו הראשונה ראוי' לחייב עכשיו, ל"ה מהני מה שבשעת ההודאה לא חייבתו, דעיקר דינא דיצאה הודאה בפטור הוא כשההודאה הראשונה אינה הודאה המחייבת, אך כל שעכשיו הויא הודאתו הראשונה הודאה המחייבת, שפיר היא מועלת לחייבו.

ח] ונמצא לפ"ז, דלעולם עיקר דינא דקדמה הודאה לתביעה פטור, הוא כמשמעות ד' הר"ן בכ"ד דזהו דינא דמודה במקצת דאינו חייב אלא כשתבעו ואח"כ הודה במקצת הטענה, ומה"ט אין הודאתו מחייבתו אף אחר שחזר וטענו, דכיון שהודה קודם הטענה, ע"כ אף אחר שחזר וטענו, אכתי לא חשיבא הודאתו זו כהודאה במקצת הטענה, ומה שלמד הר"ן מינה דכל שיצאה ההודאה בפטור שוב אינו מתחייב בה, הוא משום דקשיא לי' דהגם דהודאתו הראשונה קדמה לטענה, ואינה הודאה המחייבת, מ"מ אחר שחזר ותבעו ועדיין הוא עומד בהודאתו, הרי דהודאתו עכשיו הויא הודאה במקצת הטענה, וע"ז הוא שכתב הר"ן דכיון דהודאתו הראשונה אינה הודאה המחייבת, ל"מ מה שהוא חוזר ומודה, דכבר יצאה הודאתו בפטור.[[2]](#footnote-3)

ט] ולפ"ז נמצא, דאין ללמוד מד' הרמב"ן שנחלק ע"ד הר"ן, דמש"כ הרמב"ן דטעם פטורא דדבר שבמדה הוא משום דבעינן שיוציא מפיו דבר שבמדה, הוא משום דאלמלי כן, הרי כיון שנתבררה לנו המדה, ומכח הודאתו הראשונה הוא מתחייב עתה בדבר שבמדה, היתה הודאתו הראשונה חשובה כהודאה בדבר שבמדה, והי' מתחייב מכחה, וממילא דל"ה בזה לפטורא דיצאה הודאה בפטור, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דבעינן שיוציא מפיו דבר שבמדה, וכל שלא הוציא מפיו דבר שבמדה, הגם דנתבררה לנו אח"כ המדה, אי"ז הודאה המחייבת, - וגם מש"כ הרמב"ן דאם יברר אח"כ המדה יהא חייב בשבועה, נראה דהוא משום שעדיין לא נתברר לבי"ד המדה, וע"כ כל שהוא מברר בפני בי"ד את המדה, נשלם בזה הודאתו הראשונה, וע"כ הוי זה הודאה המחייבת.

ומה שלמד הר"ן מהתם דכל שיצאה הודאתו בפטור פטור, ולכאו' לפ"ד הרמב"ן ל"ב לזה, כיון דבעינן שיוציא מפיו דבר שבמדה, נראה משום דאחר שנתברר לנו המדה ועדיין הוא עומד בהודאתו, חשיב כמוציא מפיו דבר שבמדה, דליכא דין ביטוי שפתיים להוציא המדה בפיו, אלא בעינן שבשעת הודאתו יתברר בה המדה שמודה, וכל הא דאין הודאה זו מחייבתו, הוא משום דכבר קיימת הודאה זו בבי"ד בפטור, וע"כ אינה מועיל מה שחוזר ומודה לחייבו.

י] ועד"ז נראה בד' הרשב"א שדן לחייב באומר לא לויתי ואח"כ באו עדים שלוה, מכח הודאתו שהודה בתחילה דלא פרע, ונראה ע"פ הנ"ל, דאין ללמוד מדבריו דלא ס"ל לדינא דיצאה הודאה בפטור, שהרי מש"כ הרשב"א לחייבו שבועה בכה"ג, אי"ז משום דהוא עומד בהודאתו וחשיב כמודה עכשיו שלא פרע, וסתמא דמילתא אחר שבאו עדים ה"ה חוזר בו ואומר שלוה ופרע, אלא הוא משום הודאתו שהודה מתחילה, דאחר שבאו עדים והוא מתחייב מכח הודאתו הראשונה, אף היא מחייבת שבועה, וע"כ ל"ש בזה דינא דיצאה הודאה בפטור.

ואמנם אכתי נראה שנחלק הרשב"א ע"ד הר"ן לקמן שנקט דכל דבשעת הודאתו היתה ההודאה בדבר הגורם לממון, הרי דהגם דאח"כ נשבע המלוה ושוב ה"ה מתחייב בממון מכח הודאתו, א"א לחייבו שבועה מכח הודאתו הראשונה, ולא דן הר"ן לחייבו אלא כשעומד בהודאתו, וע"ז כתב דהואיל ויצאה הודאה בפטור ה"ה פטור, ובד' הרשב"א מבו' לכאו' דלא כן, אלא אף דבשעת הודאתו ל"ה הודאה המחייבת ממון כלל, מ"מ כל שבאו עדים אח"כ ושוב הוא מתחייב מכח הודאתו הראשונה, ה"ה מועלת לחייבו שבועה.

יא] ועד"ז נראה בד' הרא"ה שחייב שבועה בתפס אחר העמדה בדין, ונראה ע"פ הנ"ל דאין ללמוד דלא ס"ל לדינא דיצאה הודאה בפטור, דהנה מסתימת ד' הרא"ה שם מ' דהא הוא חייב שבועה, אי"ז משום דהוא עומד בהודאתו, וחשיב כהודאה חדשה במקצת הטענה, אלא ה"ה חייב מכח הודאתו הראשונה, ונתחדש בדבריו, דאף דבשעה שהודה לא היתה הודאתו חשובה כהודאה במקצת הטענה, מ"מ כיון דאח"כ כשתפס נמצא דהויא ההודאה במקצת הטענה שטענו תחילה, ה"ה מועלת לחייבו שבועה.

ולפ"ז נראה, דע"כ לא שייך כלל דינא דיצאה הודאה בפטור, דכל הא דפטרינן כשיצאה הודאתו בפטור, הוא רק כשא"א לנו לחייב מכח הודאתו הראשונה, ובאנו לדון דכיון שהוא עומד בהודאתו חשיב כחוזר ומודה, ובזה הוא דאמרינן דכיון שהודה זו כבר קיימת לפנינו בפטור ה"ה פטור, אך בכה"ג דהרא"ה דה"ה מתחייב מכח הודאתו הראשונה, דחשיבא עכשיו כהודאה במקצת הטענה, ליכא בזה לפטורא דיצאה הודאה בפטור, וכמש"נ.

יב] וע"פ מש"נ נראה לדון במש"כ בחזו"א סימן י"ב סק"ט לצדד דבתובע בית זה מסרתי לך והלה אומר להד"מ ועדים מעידים שהפקידו אבל אינם זוכרים אם מלא, אבל אותן הפירות המופסדות שבבית זה של תובע הן וחייב לשלם הפסדן, אינו חייב שבועה, דלא עדיפי עדים מהודאת פיו, וכיון דפיו פטור גם עדים לא מחייבין אותו שבועה, עכ"ד.

ולמש"נ מד' הרמב"ן נראה, דבכה"ג שפיר יתחייב שבועה, דכ"ה דאם בירר הנתבע אח"כ את המדה, ה"ה חייב, משום דנשלם עי"ז הודאתו הראשונה, והו"ל הודאה בדבר שבמדה, ה"נ בהעדאת עדים כל שאח"כ נתברר לבי"ד המדה, ה"ז מצטרף להעדאת העדים, דמה שנתברר לבי"ד הו"ל כהעדאת עדים, ונמצא דהויא העדאת העדים בדבר שבמדה, וה"ה מתחייב שבועה.[[3]](#footnote-4)

יג] ועיי"ש בחזו"א שכתב לדון בזה, ז"ל, אבל י"ל דלאחר שמדדו וביררו את החיוב אפשר לחייבו עכשיו שבועה, ול"ד להודאת פיו דאין הודאה אחר הודאה והדין נידון ע"פ הודאה הראשונה, אבל בעדים י"ל דהוי כהעדאה חדשה אע"ג דאנו דנים ע"פ העדאה הראשונה, עכ"ל.

אמנם לפמש"נ מד' הר"ן, הרי הא דאינו חייב מכח דהוא עומד בהודאתו, אי"ז משום דאין הודאה אחר הודאה, אלא הוא משום דכבר הודאתו קיימת לפנינו בפטור, ולפ"ז הרי לכאו' ה"נ בהעדאת עדים, כיון דהעדאת העדים קיימת לפנינו בפטור, א"א לנו לחייבו עתה מכחה, אך שמא מכוון החזו"א הוא דעכשיו כשנתברר לנו המדה הו"ל כהעדאה חדשה, - ואך די"ל, דכל עיקר דינא דיצאה הודאה בפטור, הוא רק בהודאה ולא בהעדאת עדים, וכמו שנקטו הקצוה"ח בסימן ע"ה סק"ב והנתיה"מ בסימן פ"ח סק"ח,[[4]](#footnote-5) ועי' כסף הקדשים סימן ע"ה לש"ך סקי"ב שכתב מטעם מחודש דבהעדאת עדים ל"ב שתקדום התביעה להעדאתם, אך בכ' הגר"ח בדין סלעין דינרין נקט דגם בהעדאת עדים פטור כל שיצאה בפטור, וכן נקט החזו"א סימן י"ב סק"ט, ובגל' לאבי עזרי הל' אישות, עיי"ש.

**ג**

יד] הראשונים בסוגיין ובגיטין דנ"א. הביאו ד' הר"י מיגש שלמד מסוגיין דכל שקדמה הודאה לתביעה אינו חייב שבועה,[[5]](#footnote-6) ומ' מדבריהם דהי' מקום לפרש לסוגיין בע"א, דלפ"ז אין ללמוד מהכא דבעינן שתקדום תביעה להודאה.

ובפשוטו הי' נראה דהיינו, דהי' מקום לפרש דהא דפטור כשקדם והודה לו בשעורים, הוא משום דהו"ל כמשיב אבידה, דאף שטענו חטים, מ"מ כיון שההודאה בשעורים אינה חשובה כהודאה, הי' בידו שלא להודות בשעורים,[[6]](#footnote-7) אך כל דלא חשיב כמשיב אבידה, ל"ב שתהא התביעה קודמת להודאה, ועי' חזו"א סימן י"א סוסק"ג שכתב כן דיש לפטור בגונא דסוגיין גם משום דאית לי' מיגו דהי' יכול לכפור בכל.

טו] ונראה די"ל עוד בזה, דהנה כתב הר"ן לקמן דמ"ג:, ולענין תובע ואומר מנה לי בידך נ' הלואה ונ' מחמת חבלה שחבלת בי וכו', אבל לאחר שנשבע על חבלתו ועדיין עומד בתביעתו בנ' הלואה ונתבע כופר בכל, מסתברא לי דחייב, דהיינו דר' חייא קמייתא וכו', וה"נ אנן סהדי דנ' דחבלה אית לי' גבי' כיון שכבר נשבע, אע"פ שבשעת תביעתו לא הוי כאן עדים במקצת וחזינן לעיל שכל שיצאתה הודאה מפי הנתבע בפטור אע"פ שאח"כ בא לה צד חיוב אינו מתחייב עלי', נראה לי שאין למידין ממנה לנדון זה דשאני התם שעל הודאתו אתה מחייבו וכבר יצתה מפיו דפטור, אבל בדר"ח קמייתא על העדאת עדים אתה מחייבו ומה יעשה זה שבתחילה לא היו לו עדים ואח"כ באו עדים, ונחבל נמי כשנשבע הרי אנו עדיו, עכ"ל.

ומשמעות ד' הר"ן, דאף בההיא דר"ח קמייתא קשיא לי' דמ"ט הוא חייב, הרי בתחילה לא היו לו עדים, ודמי ליצאה הודאה בפטור דפטור, וע"ז הוא שכתב דכיון דעל העדאת עדים אתה מחייבו, מה יעשה זה שבתחילה לא היו לו עדים ואח"כ באו לו עדים, וזהו שדימה הר"ן, דה"נ בנ' דחבלה וכו', אף דמעיקרא ל"ה לו עדים על החבלה, ורק אחר שנשבע הוא דאית לי' עדים, לי"ב לדינא דיצאה הודאה בפטור.

ואמנם הדברים צ"ב רב, דמה מקום יש לפטור בבאו עדים לאחר זמן, מכח דינא דיצאה הודאה בפטור, הרי מעולם לא יצאה ההעדאת עדים בפטור.[[7]](#footnote-8)

טז] ונראה מד' הר"ן בקושייתו, דס"ל דהא דכשיצאה הודאתו בפטור ה"ה פטור, הוא משום דכל שיצאה ההודאה בפטור וזכה הנתבע בכפירתו, תו לא מחייבינן לי' מדין מודה במקצת, וע"כ הי' מקום לומר דה"נ כשבאו עדים לאחר זמן במקצת יהא פטור, כיון דכבר זכה מתחילה בכפירתו, וע"ז הוא שכתב הר"ן דל"ד זל"ז.

ובמסקנת ד' הר"ן יל"פ בתרי גווני, חדא, דחזר בו הר"ן, ופירש דעיקר דינא דיצאה הודאה בפטור, הוא גריעותא בההודאה, דהודאה שיצאה בפטור אינה מחייבת שבועה, אך בהעדאת עדים שלא יצאה העדאת העדים בפטור, הרי הגם שמתחילה זכה בכפירתו, אי"ז טעם שיהא פטור אח"כ כשבאו העדים, דמה יעשה זה שבתחילה לא היו לו עדים וכו', - וי"ל עוד, דלעולם לא חזר בו הר"ן ביסוד הדברים, דעיקר דינא דיצאה הודאה בפטור, הוא משום דכבר זכה הנתבע בכפירתו, ואך דכל שבאו עדים אח"כ, ונתחדש בירור שלא הי' תחילה, ל"מ מה שזכה תחילה בכפירתו,[[8]](#footnote-9) ולב' הדרכים צ"ב מה שלמדו הקצוה"ח בסימן ע"ה סק"ב והנתיה"מ בסימן פ"ח סק"ח מד' הר"ן אלו דבהעדאת עדים ל"ב שתקדום התביעה להעדאתם, ועי' חזו"א סימן י"ב סק"ט שנחלק ע"ז.

יז] והנה אמנם בד' הר"ן בסוגיין שכתב דכללא הוא דבעינן שתקדום תביעה להודאה, מבו' דאף היכא שהודה קודם שתבעו כלל, ה"ה פטור, וכ"ה להדיא בד' הר"ן בגיטין דנ"א., וכ"ה מבו' גם בד' הר"ן בב"מ ד"ד., והנה בכה"ג שהודה נ' תחילה ואח"כ תבעו ק', הרי מעולם לא זכה בכפירתו, ואפ"ה ה"ה פטור משום דיצאה ההודאה בפטור, והודאה דיצאה בפטור אינה מחייבת, ומבו' לפ"ז דעיקר דינא דיצאה הודאה בפטור, הוא גריעותא בההודאה, ואי"ז משום שכבר זכה בכפירתו.

יח] ולפ"ז נראה דיל"פ דזה הוא שהוצרכו הראשונים לחדש דכל שקדמה הודאה לתביעה ה"ה פטור, דבדינא דסוגיין הי' מקום לפרש דהא דפטור אי"ז משום דקדמה הודאה לתביעה, אלא משום שכבר זכה בכפירתו, אך כל שקדם והודה קודם שתבעו כלל, לא יהא פטור, וע"ז הוא שכתבו הראשונים דדינא דסוגיין אי"ז משום דזכה בכפירתו אלא הוא משום דבעינן שתקדום ההודאה לתביעה, וע"כ מה"ט יש לפטור גם היכא שהודה מתחילה ואח"כ תבעו.

יט] וי"ל כן גם לדעת הרמ"ה ודעימי' דהא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מן הממון, הוא משום דמצי למימר משטה אני בך, והש"ך סימן פ"ח סוסקכ"ב כתב לדעתם, דאף אם לא טעין טענת השטאה אנן טענינן לי', וקשיא לפ"ז בהא דטענו חטים וקדם והודה לו בשעורים פטור, דהוא משום דקדמה הודאה לתביעה, ולכאו' כיון דהודאתו שהודה תחילה בשעורים אינה מחייבתו, דאף כשאינו טוען משטה אנן טענינן לי', ואין הודאתו מתקיימת אלא במה שהוא עומד אח"כ בהודאתו, נמצא דלא קדמה הודאה לתביעה, ומצאתי בחזו"א סימן י"א סק"ו בתו"ד שעמד בכעי"ז, וי"ל דכל שאח"כ הוא עומד בהודאתו, חשיב שכבר הודה מתחילה, וע"כ הו"ל כקדמה הודאה לתביעה, וצ"ע.

ולפי הנ"ל י"ל בדעת הרמ"ה, דס"ל דהא דקדם והודה לו בשעורים פטור, אי"ז משום שקדמה הודאה לתביעה, אלא הוא משום דכבר זכה בכפירתו, וע"כ ליכא נפ"מ במה שהודאתו שהודה תחילה בשעורים אינה מחייבתו.

כ] ועד"ז י"ל גם בד' רה"ג במשפטי שבועות ש"א יג. שכתב, דאם הקדים הודאתו לתביעת חבירו אינו חייב שבועה משום דהו"ל כמשיב אבידה, ולכאו' מבו' מדבריו דעיקר הפטור בסוגיין כשקדמה הודאה לתביעה הוא משום משיב אבידה, וכ"נ בד' הגר"א סימן פ"ח סקנ"ט, (אך בד' השו"ע שם שהזכיר לה"ט דמשיב אבידה, י"ל דהוא כדי לפטרו אף משבועת היסת), אך לעיל מינה י: כשהביא לדינא דסוגיין לא הזכיר לזה.

ולפי הנ"ל י"ל, דבאמת הא דפטרינן בטענו חטים וקדם והודה לו בשעורים, אי"ז משום משיב אבידה, וי"ל דכיון שכבר טענו חטים לא חשיב כמשיב אבידה, אלא הוא משום שכבר זכה בכפירתו, אך בגונא דהקדים הודאתו לתביעת חבירו ואח"כ תבעו חבירו, דמעולם לא זכה בכפירתו, אינו פטור אלא משום דהו"ל כמשיב אבידה.

אך צ"ע בזה בתרתי, חדא, דעיי"ש בד' רה"ג שכתב דכל שהערים וקדם והודה ה"ה חייב, ובנוס' הכת"י למד לזה ממש"א בסוגיין דאם כמערים חייב, ומ' דהוי הכל חד דינא, - עוד צ"ע בזה מד' הרמב"ן במלחמות גיטין דנ"א., שהביא מד' רה"ג להך דינא דבעינן שתקדום הודאה לתביעה, מלבד דינא דמשיב אבידה, וצ"ע בזה.

כא] ויש להוסיף, דהנה המאירי בסוגיין כתב, ז"ל, וכן אם אמר ק' דינרים יש לך בידך וכפר הכל וחזר ואמר נ' דינרים יש לי בידך ואמר לו הן, אי"ז חייב שבועה, שב' תביעות באחת כפר בכל ובאחת הודה בכל, ויש חולקין בזו השני', עכ"ל, והנה למש"נ לכאו' הי' מקום לפטור בזה מטעם אחר, משום שכבר זכה תחילה בכפירתו, אך באמת דבכה"ג דמי למש"כ הר"ן דכל שבאו עדים אח"כ ה"ה חייב, וה"נ הכא דכוותה.

1. ושמא י"ל, דהכא לא חשיב כלל דיצאה ההודאה בפטור, שהרי כ"ז שלא העידו שלוה אכתי לא חשיבא הודאתו כהודאה, שהרי יכול לחזור בו ולומר לויתי ופרעתי, דטוען וחוזר וטוען מפטור לפטור, ורק ע"י העדאת העדים הוא שנתקבלה הודאתו, ודו"ק.

   וי"ל עוד, דכיון דכ"ז שלא העידו עדים שלוה אכתי אין הודאתו מחייבתו ממון, לא חשיב יצאה הודאה בפטור, דרק היכא שחייבתו הודאתו ממון ולא חייבתו לישבע על השאר, הוא דחשיב כיצאה הודאה בפטור, ומצאתי בחי' הרי"מ סימן ל"א סק"ז שכתב עד"ז, דבהעידו עדים שלוה נ' ואח"כ תבעו המלוה ק' ואמר הלוה שלא לוה כלל, שנתחייב לשלם נ' משום דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, שפיר הוא מתחייב שבועה על השאר מדין העדאת עדים, ולא חשיב כקדמה העדאת עדים לתביעה, כיון שעדין לא נתחייב ממון מכח ההעדאת עדים עד שכפר ואמר שלא לוה, אך לפ"ז צ"ל דל"ד למש"כ הר"ן דכל שהיתה הודאתו בדבר הגורם לממון, ואח"כ נשבע המלוה ומתחייב הלוה בממון מכח הודאתו, דה"ה פטור, משום דיצאה הודאה בפטור, דהתם כיון שמתחילה הועילה ההודאה בדבר הגורם לממון, יש בזה לדינא דיצאה הודאה בפטור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחי' הגר"ח פ"ט משמו"י כתב בביאור ד' הר"ן בדינא דשביעית משמטת את השבועה, דקשיא לי' דהגם דהשביעית משמטת את השבועה, מ"מ יחול אחר השביעית חיוב שבועה חדש מכח הודאתו, עיי"ש, ולכאו' צ"ע, דלדעת הר"ן גופי' דכל דיצאה הודאתו בפטור פטור, א"כ לכאו' בכה"ג שבטל חיוב השבועה שחל מתחילה מכח הודאתו, שוב א"א לנו לחייבו, דהו"ל כיצאה הודאתו בפטור דפטור, ולמש"נ י"ל בזה, דמה שדן הר"ן לחייב, אי"ז משום דהו"ל כהודאה חדשה, אלא הוא משום הודאתו הראשונה, וע"כ ליכא בזה לדינא דיצאה הודאה בפטור, אך בל' הגר"ח שם מ' דהנידון הי' לחייבו מכח הודאה חדשה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובד' הקצוה"ח סימן ע"ה סק"ב נראה ג"כ כד' החזו"א, עיי"ש שהק' דמ"ט אם הודה מה שהנחת אתה נוטל פטור, ואינו מתחייב מדין העדאת עדים, דהא אנן עדים דמה שבבית הודה אלא שמחוסר מדה והשתא אנן עדים על המדה ויודעין אנו כמה חייב בפחת, וגבי העדאת עדים לא שייך לומר כבר יצאה בפטור וכו', עכ"ד, ומבו' בדבריו דאם הי' פטורא דיצאה בפטור בהעדאת עדים הי' פטור בכה"ג, ול"ה אמרינן דמצטרף מה שנתברר לנו המדה למה שנתברר לנו מתחילה בהודאתו, והויא כהעדאת עדים בדבר שבמדה.

   שו"ר בנתיה"מ שם סק"ד שנקט בפשיטות, דכל שהודה שלא בדבר שבמדה, אף אם יודה אח"כ בסך המדה הוא פטור, משום דהודאתו הראשונה יצאה בפטור, עיי"ש, ובד' הקצוה"ח במשובב שם נראה שהסכים לזה, וזה להדיא שלא כד' הרמב"ן שכתב דכה"ג הוא חייב, ושמא אזלי בדעת הר"ן, וס"ל שהוא חלוק על הרמב"ן בדין זה, וכמש"כ האמרי ברוך. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויל"פ הטעם בזה, דשאני במודה במקצת דחיובו הוא מכח מעשה ההודאה, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א דהודאה מתוך הכפירה אינה מחייבת, וע"כ י"ל דכל שבשעת ההודאה לא היתה הודאה המחייבת, אינה מחייבתו אח"כ, ומשא"כ בהעדאת עדים שחיובו הוא מכח מה שנתברר לבי"ד, וע"כ מה לי דמתחילה יצאה העדאת העדים בפטור. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכנראה כונתם למש"כ הר"י מיגש בסוף דבריו בטעם הא דאם טענו חטים והודה לו וטענו שעורים אינו חייב שבועה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואף דלדעת ר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, חזינן דלא חשבינן לה כהעזה, מ"מ לרבנן דס"ל דכל שהודה שלא ממין הטענה חשיב ככופר הכל, הו"ל כהעזה, - והעירוני דיש להוכיח כן, לדעת רש"י דכופר הכל חייב שבועה כל היכא דליכא להחזקה דאין אדם מעיז, ותיקשי דא"כ אי נימא דגם כשהודה שלא ממין הטענה ל"ה העזה, א"כ מ"ט אינו חייב שבועה מדין כופר הכל, - ואך דבאמת עד"ז קשיא לדעת רש"י מכמה מיני הודאות דאינם מחייבות שבועה, כהודאה בקרקעות והודה שלא בדבר שבמדה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובנידון הר"ן בחבלה, נת' במק"א לדון דעיקר ההעדאת עדים היא מכח העדים שראוהו נכנס וכו', ואך דכ"ז שלא נשבע אין עדותם מחייבתו ממון, ול"ה אלא כדבר הגורם לממון, אין העדאת עדים זו מחייבתו, אך אחר שנשבע והוא חייב לשלם לו, תו ה"ה חייב מכח העדאת העדים שבתחילה, וע"כ שפיר דן הר"ן דנימא בזה דיצאה העדאתם בפטור, אך לא נתישב בזה מה שדימה הר"ן ד"ז להיכא שלא היו לו בתחילה עדים ואח"כ באו עדים. [↑](#footnote-ref-8)
8. והיינו דל"ד ליצאה הודאה בפטור, שכבר היתה ההודאה בתחילה, ולא נתחדש אח"כ בירור שלא הי' בתחילה, וע"כ בזה אמרינן דכיון שכבר נפטר בכפירתו אינו חוזר ומתחייב, - אמנם צ"ע, דמ"ש ממש"כ הר"ן לעיל מינה במשכון, דאם לא חייבתו הודאתו בתחילה, אינה מחייבתו אח"כ, אף ד;התם הרי נתחדש אח"כ בירור כשנשבע המלוה שאבד המשכון, וי"ל, - ולמש"נ לעיל ענף ב' דס"ל להר"ן דא"א לחייבו מכח הודאתו הראשונה, ולא דן אלא דכיון שהוא עומד בהודאתו, חשיב כחוזר ומודה, ניחא בפשיטות, דבמה שהוא חוזר ומודה, לא נתחדש מידי, וע"כ אינו חייב. [↑](#footnote-ref-9)