מ_מ אשו משום חציו
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / אש

**בס''ד**

**אשו משום חציו**

**נח' ר''ל ור' יוחנן אם אשו משום חציו או אשו משום ממונו**

**יש לעיין מדוע אש אינו ממש ככוחו**

**דעת הרמב''ם - לפי דברי הגר''ח -.**

א. צ''ב מדוע לר''ל אין אש ככוחו, ומדוע לר' יוחנן צריך ללמוד מקרא דאשו משום חציו - ולדעת הרמב''ם אין זה אלא דין חציו לענין ד' דברים ואינו חציו ממש - הא דמי ממש לזורק אבן, ומאי שנא היוצר כח שהולך, לכח השורף.

ב. בדברי הגר''ח בהלכ' שכנים נראה דבאמת אין הבדל בין כוחו לאש, וז''ל דהא דאשו משום חציו לאו דגזירת הכתוב הוא באש לחייבו משום חציו ... אלא הא דהוי חציו, היינו משום **דבאמת** הדבר כן דאשו הויא חציו ממש והולכת מכחו, ועל כן שפיר חייב גם בנפשות כיון דהויא כחו ממש עכ''ל.

ג. וכתב הגר''ח 'והא דאצטריך למילפה מקרא, הוא משום דכח אחר מעורב בה, והוי אמרינן דפטור, ובזה הוא דגלי לן קרא דגם היכא דכח אחר מעורב בו ג"כ חייב והוי ליה כחו ממש, וזהו הגזירת הכתוב דאשו משום חציו'.

ד. והיה מקום לומר דנלמד מקרא דאף הרוח הוי חציו, והחידוש הוא דאע''פ שלא יצר את הרוח, אלא רק משתמש ברוח בכדי להוליך את האש, אפילו הכי הוי חציו, ומינה נילף לכל השתמשות עם כח טבעי דהוי חציו, אולם מפורש בדברי הגר''ח שאין נחשב חציו אלא כשיצר כח או יצר אש, ולכן בנפלה סכין מידו או זרק צרור וכו' אינו חציו משום שאינו כוחו.

ה. וע''כ כוונת הגר''ח דחידשה התורה דאע''פ שאין הרוח חציו חייב, וז''ל הגר''ח בשי' הגר''ח ב''ב דף כ''ו א' 'יש להבין בכל אש דכח אחר מעורב בו דחייב, אם הגזה''כ דחייב גם על מה שנעשה ע''י כח אחר, או דהגזה''כ הוי **דלא איכפת לנו** כלל במה שחסר הקירוב, וכיון דאח''כ עושה כל הנזק ע''כ חייב'.

ו. ולכא' צ''ב אם אין הרוח חציו היאך יתחייב, וצ''ל דכיון שאחרי שהרוח הוליכה את האש, האש מזיקה, א''כ כעת כוחו מזיק, ואילו היה אדם מוליך את האש למקום אחר, היה זה כעין הדין דזרק חץ ותריס בידו וכו' דכיון שאינו טמון בזריקתו אינו חציו, אך רוח מצויה אינו התחדשות, ולכן מתייחס אליו מה שכוחו כעת עושה - ויתיישב היטב אי נימא דחייב על כוחו, וכוחו הוי כידא אריכתא דידיה -.

ז. כתב היד רמ''ה בסנהדרין דף ע''ז ב' וז''ל וא"ר פפא זרק צרור למעלה והלכה לצדדין **דרך עליתה** שלא עלתה למעלה למקום שנתכוון לזרקה בכיוון אלא נטתה לצדדין והרגה חייב ... ואסיקנא אלא כח כחוש הוא ואמטו להכי אזיל לצדדין ולא אזיל לעיל **ומ"מ כיון דכחו** הוא חייב עכ''ל - ונח' על רש''י ותו'ס שפירשו שהזיק דרך נפילה - ולכא' מפורש בדברי הרמ''ה דאע''פ שאין מתייחס אליו הנטיה לצד, אפילו הכי כיון דמ''מ כוחו מזיק חייב, ויתכן דאף ר''ל מודה בזה, ולא הוצרך ר' יוחנן ללמוד מקרא אלא ברוח שאינו מצב קיים, משא''כ באופן של זרק צרור וכו' דמונח בזריקתו שינטה לצד.

**דעת התוס'**

א. בדברי התוס' לכא' מבואר שאש אינו ממש ככוחו, ונצרך ללמוד מקרא דאש הוא חציו, ועוד מבואר בתוס' דרק אם הרוח הוא גם כחציו חייב.

ב. כתבו התוס' דמקרב לחמה, או זרק צרור וכו' הוי חציו, ומבואר בתוס' דאף כשלא יצר את הכח המזיק הוי חציו, ויש לדון האם למדו תוס' כן מהא דחייב אע''פ שהרוח הוליכה את האש, וע''כ דאף הרוח הוי חציו אע''פ שלא יצרו, או''ד דנקטו תוס' שכל אש אינו נחשב שיצר את הכח - וכדיבואר להלן - ומינה יש ללמוד דכל השתמשות בכח קיים הוי חציו.

ג. תוס' כתבו בתי' השני דמקרב לחמה וזרק צרור אינו חציו משום דהוי כח כוחו, וכן אש שהזיקה רק ע''י רוח אינו חייב, ואי נימא דמודו התוס' דאש הוי חציו ממש, א''כ במקרב לחמה, או בזרק צרור אינו חציו משום שלא יצר את הכח, ומודע הוצרכו תוס' לומר דפטור משום דהוי כח כוחו, ומבואר בתוס' דאף אש בלא רוח אינו כוחו ממש, אלא הוי רק כמשתמש עם כח קיים, וזהו החידוש שנלמד מקרא, ולכן רק משום כח כוחו יש לפטור מקרב לחמה, וזרק צרור וכו'.

ד. עוד מוכח כן מהא דלא כתבו תוס' בתי' השני שנפלה סכין אינו חציו, וע''כ משום שנפלה סכין אינו כח כוחו, אלא כוחו, אע''פ שלא יצר את הכח - כדמוכח בדברי התוס' דנקטו דלר''ל אינו כח גברא, וע''כ דלא דמי לבידקא דמיא וכמוש''כ התבואות שור בסי' ג' משום שכל רגע הרי הוא צריך לאחוז את הסכין, ואינו מסיר בידקא אלא רק מפסיק לאחוז -.

ה. עוד מבואר בדברי התוס' שכתבו בתי' השני שאש שלא הזיקה אלא ע''י רוח פטור - להבנת המהרש''א, וכן הוא בתוס' הרא''ש - דלא כדברי הגר''ח בדעת הרמב''ם דלא איכפת לן במה שהרוח מוליכה את האש, אלא רק אם האש הוא חציו חייב, ולכן הוי כח כוחו.

ו. וכן מפורש בדברי הר''ן בסנהדרין דף ע''ז ב' בשם ר' דוד דהרוח הוי חציו לר' יוחנן וז''ל ורוח מצויה פועלת היא ורואין אותה כאלו היה בכח אדם.

ז. ולכא' צ''ב בדעת התוס' כנ''ל מדוע אין אש ככוחו, וי''ל שבכוחו טמון כל ההילוך באבן שזרק, משא''כ באש אין לאש כח להתקיים בלא עצים וכד', וכיון שאין בה כח להתקיים בלא סיוע שמחוצה לה, אין זה ככוחו - ואולי יתבאר לפי''ז מדוע מקום גחלת הוא חציו לכו''ע, דכיון שהאש נתפסה כבר בעצים, ואינה צריכה להיתפס בעץ אחר בכדי להתקיים, הרי זה נחשב כיש **בה** כח שריפה -.

**נ''מ בין דעת התוס' לדעת הרמב''ם**

א. אש שהלכה ע''י רוח, לדברי הגר''ח בדעת הרמב''ם אין מקום לפוטרו, מכיון דא''צ שהרוח יתייחס אליו, משא''כ לדברי התוס' שצריך שהרוח תתייחס אליו, לכן כתבו תוס' בתי' השני דהוי ככח כוחו ופטור.

ב. מקרב האש אצל הדבר, או מקרב הדבר אצל האש, לדברי התוס' הוי חציו, ולדברי הגר''ח בדעת הרמב''ם כל שלא יצר את האש לא דמי לכוחו ואינו חציו.

ג. ולכא' הדין כן אף במקרב לחץ, או מקרב או מטה חץ, דלדברי הגר''ח בדעת הרמב''ם אינו חציו משום שאינו כוחו, ולכא' לדברי התוס' אפי' מקרב בהמה לסכין, או סכין לבהמה יהיה זה כח גברא, והיה מקום לומר דאף לר''ל חייב בכה''ג, ולא נח' אלא באש, אך בתוס' מבואר דנח' אף בנפלה סכין מידו, וא''כ לכא' ה''ה במקרב חץ או מקרב לחץ.

ד. מניח סכין ברוח מצויה, והסכין הרגה, לדברי הגר''ח לכא' אינו חציו, ולדברי התוס' לכא' הוי חציו לדעת ר' יוחנן - אך רק כשהרוח קיימת, אך המניח סכין בראש הגג, ואח''כ באה רוח והזיקה ע''י הסכין, אם הסכין נפלה למטה א''כ דמי לאסו''מ בראש הגג דהוי חציו לדעת התוס', אך אם הרוח הוליכה את הסכין והסכין הזיקה שלא בדרך נפילה, א''כ הרוח הזיקה ולא כובד הסכין, וא''כ אף לתוס' לכא' פטור, וכדברי הרא''ה בדף ס' א', אך כשהרוח הזיקה מיד בשעה שהניח לכא' לדברי התוס' חייב אף בכה''ג וכדלהלן משום שבכה''ג אף הרוח הוי חציו -.

ה. אסו''מ בראש הגג, לדברי הגר''ח בדעת הרמב''ם אינו חציו, משום שאינו כוחו, דברגע שהונח ע''ג הגג פסק כוחו, לדברי התוס' שא''צ כוחו ממש הוי חיציו - לתי' הראשון בתוס', ולתי' השני פטור רק משום כח כוחו -.

ו. זרק צרור למלעלה ונפלה לתחת, תוס' כתבו בתי' הראשון, דהוי חציו לר' יוחנן, והגר''ח בדעת הרמב''ם כתב דכיון שאינו כוחו אינו חציו.

ז. נפלה סכין מידו, תוס' כתבו דלר' יוחנן הוי חציו והוי כח גברא, הגר''ח בדבעת הרמב''ם כתב דכיון שאינו כוחו אינו חציו.

ח. תוס' בדף כ''ב ב' כתבו דרק ברוח מצויה הרבה הוי חציו, וי''ל דתוס' לשיטתם דאף הרוח הוי חציו, לכן כשאין הרוח מצויה הרבה אינו חציו, אך לדברי הגר''ח בדעת הרמב''ם דלא איכפת לן במה שיש רוח, וחייב על מה שהאש מזקיה, י''ל דאין נ''מ בין רוח מצויה הרבה לאינה מצויה הרבה - ואף בדעת התוס' יש שאמרו דלא כתבו כן אלא לס''ד דר' יוחנן לית ליה אשו משום ממונו, ולכן סברא הגמ' דאליבא דר' יוחנן יש מקום ליישב את הברייתא שאין אש חציו אלא במצויה הרבה, אך למסקנא דאית ליה נמי משום ממונו בלאו הכי לא יתיישב הברייתא אף אליבא דר' יוחנן, ואין הכרח לומר דבעינן מצויה הרבה, ויתיישב לפי''ז מדוע לא אמרה הגמ' דמשכ''ל פטור טמון לר' יוחנן ברוח שאינה מצויה הרבה, אך העירו מדברי התוס' בסנהדרין דף ע''ז א' שכתבו וז''ל ששם ידו לתוך פי הנחש והשיך ליחייב משום אשו **דודאי** הנחש יקיא את הארס עכ''ל, מדהוצרכו התוס' לומר דודאי הנחש וכו' משמע דאף למסקנא אינו חציו כשאינו מצויה הרבה -.

ט. זרק חץ והיטהו רוח מצויה, לדעת הגר''ח חייב, אך לדעת התוס' בתי' השני לכא' אין זה אלא כח כוחו.

י. מבואר במשנה דא''א ללמוד אש משור משום שאין בו רוח חיים, ובפשטות הכוונה שבשור ההילוך הוא גם מחמת השור, וא''כ הרי הוא בעלים אף על כח ההילוך, משא''כ באש שאין הרוח שלו, אך לפי המבואר דכיון שהאש אח''כ שורפת, לא אכיפת לן במה שאין הרוח שלו, צ''ל דהחסרון באש הוא שחסר בשם מזיק שלו כשאין בו כח הילוך, וכעין החסרון בבור שאין הולך ומזיק, כך גם באש אין במזיק כח להלך ולהזיק.

יא. לדברי הגר''ח דאשו הוי חציו ממש, וגלי קרא דאין הרוח סיבה שלא יחשב חציו, א''כ לא שייך לומר שיהיה דין מבעיר באש, וצ''ב מדוע ליבה וליבתה הרוח אין חייב חצי, וכי הזורק חץ ביחד עם הרוח לא יתחייב חצי, וז''ל הרמב''ן בקונ' דינא דגרמי 'ולבה ולבתו הרוח דפטר רב אשי ... טעמא דמילתא דאיהו בלחודיה לא גרם נזק וליכא הכא מזיק אלא ע"י הרוח, ואין זה אש שחייבה עליו תורה שאין אלו חציו אלא אף חיצי הרוח עכ''ל ונראה בדבריו שחידשה התורה שאשו הוי חציו ולא התחדש חדוש זה אא''כ עשה לבדו - וכ''כ החזו''א בסי' ב' סק''ד - ולכא' בדעת התוס' י''ל כן, אך לדברי הגר''ח צ''ב.

**אש בלא רוח**

א. בדברי הגר''ח נראה דאף לר''ל הוי חציו, ולא נח' אלא כשיש רוח, ובדברי התוס' בתי' השני - לדברי המהרש''א - מבואר שנח' רק באש בלא רוח.

ב. ולכא' בדברי הגמ' מפורש דאף אש בלא רוח אינו חציו לר''ל, דהרי מבואר דכלב שהניח חררה על גדיש לר''ל על מקום גחלת חייב ח''נ ועל שאר הגדיש פטור, אע''פ שהאש הולכת בגדיש בלא רוח.

ג. י''ל דלא אמר הגר''ח אלא דלר' יוחנן אש הוי ממש כוחו, ולכן ר' יוחנן יכול ללמוד מקרא דהוי חציו אף כשיש רוח, והטעם שר''ל לא למד דבר זה מקרא הוא משום דס''ל דהאש אינו ככוחו, ולכן א''א ללמוד מקרא דהרוח אינה מגרעת – ולפי''ז נח' ר' יוחנן ור''ל בתרתי, האם אשו הוי כחציו, וכן נח' בחץ ממש שנטתה ע''י הרוח אם חייב או לא, דכיון דאין ילפותא לר''ל דלא איכפת לן מהרוח אינו חייב -.

ד. י''ל דלא אמר הגר''ח דנצרך לימוד על אש עם רוח, ואש בלא רוח הוי חציו, אלא רק אמר הגר''ח דכיון שכח אחר מעורב בו צריך קרא, וי''ל דכוונת הגר''ח דהילוך האש אף ע''י עצים וכד' נחשב כח אחר, מכיון שאין באש עצמו כח הילוך, ולכן כל שאינו מקום גחלת אינו חציו לר''ל.

**האם לר' יוחנן הרוח הוא חציו**

יש בזה ב' נידונים, יש לדון האם שייך להחשיב את הרוח לחציו, מכיון שלא יצר את הרוח, ולא דמי לאש שיצר את האש, ואף את''ל דדי במה שהאדם משתמש עם כח קיים בכדי להחשב חציו, אכתי יש לדון דרק הרוח שנמצאת בשעה שמדליק את האש הוי חציו, אך רוח שבאה רגע אח''כ הוי רק ככח שני, ואינו אלא גרמא.

א. בפשטות כל רוח שבאה רגע אחרי שהדליק את האש לא עדיף מכח שני - דהיינו המים השניים בבידקא דמיא, דאינו כוחו כמוש''כ הרמ''ה בסנהדרין משום שלא נגע בהם - אלא דיש מקום לומר דכיון שהאש הוא חציו, א''כ כוחו פועל עם הרוח, וביחס לכוחו הרוח הוא תמיד כח ראשון, ודו''ק, ולא דמי כח שני בבידקא דמיא שאין המים הראשונים גורמים למים השניים ליפול, משום שברגע שנפתח הבידקא, המים השניים עומדים ליפול, ואין המים הראשונים בידקא למים השניים, ולכן המים השניים אינם כוחו, משום שלא האדם ולא כוחו פעל בהם בידים אלא רק בגרמא.

ב. כך נראה בתוס' דכתבו בתי' השני דהוי כח כוחו, דהיינו שהאש שהוא כוחו פעל ברוח, ומבואר בתוס' דבעצם הרוח יוכל להחשב כוחו, אלא דכיון שרק האש פעלה בהם הרי זה כח כוחו, ועוד מבואר בתוס' דאין אומרים שהאדם שהדליק את האש משתמש עם הרוח, מכיון שלא נגע ברוח - ואולי אפי' ברוח שנמצאת לפנינו, כיון שלא נגע בהם הוי ככח שני - ורק על האש יש לדון, שהאש משתמשת עם הרוח, דאל''כ מדוע הוי כח כוחו הא אף הרוח הוי כוחו, ואין כאן כח כוחו אלא ב' כוחות שלו, ובתי' הראשון ס''ל תוס' דאינו כח כוחו וצ''ל - כ''כ החזו''א בסי' ב' סק''ב - דכיון שהאש הולכת והרוח גם מוליכה את האש, ושניהם הם כח הילוך לכן נחשב הכל ככח אחד.

ג. בסוגיית רקתא הקשו הראשונים מדוע אין חייב מדין האש, ותי' כמה ראשונים דלא דמי לאש שהאש מזיקה, ואין הרוח אלא מוליך את האש, אך אין חייב כשהרוח מזיקה, ותוס' שם לא תי' כן, ומבואר בתוס' דיש לחייבו גם על מה שרוח מזיקה, ויש לפרש דכיון שהרוח המזיקה נמצאת בשעה שמנער את הבגד, הרוח הוא ככח ראשון, ולכן הרוח הוי חציו, ולמד''א אשו מושם ממונו עשה את הרוח למזיק, ויצר בידים את הרוח למזיק, משא''כ באסו''מ בראש הגג שבא הרוח אחרי הנחתו י''ל דאף התוס' מודו דאין חייב על הרוח, וכל חיובו הוא רק משום שכובד האבן מזקת, וכן בדליל חייב רק משום שהכובד שותף בהזק - ויש לפרש דדי במה שהכובד משנה את הכיוון של האסו''מ או הדליל, ודמי למסיט חץ דמתייחס החץ אליו, וה''ה באסו''מ ודליל מתייחס הכל לכובדם משום שהם הסיטו את האסו''מ או הדליל -.

ד. הראשונים שתירצו שאינו חייב ברקתא משום שהרוח הזיקה, ולא הרקתא, צ''ב מדוע אין הרוח אשו, הא עשה את הרוח למזיק, ומאי שנא הרוח מהרקתא, ולכא' מוכח בדבריהם כנ''ל דכיון שלא נגע ברוח א''כ לא עשה את הרוח למזיק אלא בגרמא ולא בידים, ואין חיוב באש או בבור אא''כ עשה את המזיק בידים כמוש''כ הגר''ח בהלכ' שכנים, ותוס' ס''ל דרוח הנמצאת לפנינו הוי ככח ראשון, ועשאו למזיק בידים.

ה. כתב החזו''א בסי' ב' סק''ד 'נראה דאם מונח כאן עץ ארוך שאין הרוח מניעתו ובא אחר וחתכו לרסיסים והשתא הרוח תשאם ומזקי אינשי, לא חשוב כאסו''מ שהניחם בראש גגו ... דהכא כיון **דלא נגע** ברסיסים אינו אלא גרמא', ולגבי בידקא דמיא כתב בסי' א' סק''ה 'אבל הכא שקיל את הברזא ולא נגע במים' - ולכא' צ''ע מדברי התוס' בדף ק' א' שכתבו שדיין שפסק וע''י הפסק קם דינא הוי מזיק בידים אע''ג דלא נגע בדבר הניזוק, וצ''ל דשאני התם דפעל ועשה ע''י דיבורו בדבר הניזוק, משא''כ בהנך דלא עשה אלא במקום אחד, וממילא נעשה הדבר במקום אחר למזיק -.

ו. יש שכתבו שנח' רש''י ותוס' בדף י''ט ב' אם הרוח הוי אשו או לא, מדכתבו התוס' דחייב על הדליל מדין אש אע''פ שכח הדחיפה של התרנגול מזקת, ולכא' א''א לומר כן מכיון דודאי מה שאח''כ דחפה התרנגולת אינו עדיף מבידקא דמיא בכח שני - המים השניים - דאינו אלא גרמא כמוש''כ הרמ''ה בסנהדרין דכיון שלא נגע בהם אין זה אלא גרמא, וע''כ צ''ל כמוש''כ החזו''א בסי' ב' סק''ד וז''ל ואע''ג דבדליל שנקשר ... התם משתתף גם כובד הדליל בהכאת התרנגול עכ''ל - והתבאר לעיל דדי דהכובד שינה את הכיוון בכדי לחייבו -.

ז. תוס' בדף נ''ט ב' כתבו דאפי' אם הרוח ליבתה את הגחלת חייב, ולכא' מבואר בתוס' דחייב אף כשהרוח יצרה את המזיק, ולא רק כשהרוח הוליכה את המזיק, וא''כ לכא' יהיה מבואר בתוס' דחייב אף כשיצר את המזיק בגרמא, דהרי רוח שבאה אח''כ ודאי לא עדיפא מכח שני, וי''ל דאף בגחלת יש אש, ואין הרוח אלא מוציאה את האש הקיימת מהגחלת, וא''כ הרוח אינה אלא מוליכה את האש, ולפי''ז לדברי התוס' לר' יוחנן יחשב בכה''ג אפי' חציו, וכך מפורש בתוס' בדף כ''ב א' דכתבו התוס' דאפילו אם פשע ולא שמר **גחלתו** הוי חציו - ויש שפירשו דזהו חידושו של התוס' שם, דדי שעשה גחלת וא''צ לעשות שלהבת כדבריהם בדף נ''ט ב' -.

**האם בע''ח נחשב כרוח מצויה לענין אשו משום חציו**

א. נח' התוס' והרשב''א בדף נ''ו ב' בגדר חיוב מעמיד, הרשב''א כתב דחייב מדין אדם המזיק ופירשו דכוונתו דחייב מדין אשו משום חציו, ותוס' כתבו דחייב משום רגל, ולכא' מבואר בתוס' דאין בעל חי נחשב חציו.

ב. וצ''ע מדברי הגמ' בדף כ''ב א' דבהניח חנוני נרו מבחוץ חייב, ולס''ד דר' יוחנן לית ליה משום ממונו ע''כ חייב משום חציו אע''פ שנשרף ע''י הילוך הגמל.

ג. צ''ע מדברי התוס' בדף נ''ו א' דכתבו דהכופת אדם ומביאו לפני ארי חייב משום חציו, ומבואר דאף בע''ח הוי חציו - קובץ ביאורים ב''ק אות מ''ח -.

ד. תוס' בסנהדרין הקשו מדוע משיך אינו חציו, ותי' דהארס אינו בעולם, ומבואר דבע''ח הוי חציו - ובגוף דברי התוס' דהארס אינו בעולם, יש לפרש בתרי אנפי י''ל דלכן הוי כעין כח כוחו, וי''ל דכיון שהארס הוא המזיק, והנחש אינו אלא כעין הרוח, א''כ לא קירב את הניזק למזיק מכיון שאין כאן מזיק -.

ה. החזו''א כתב דאין מעמיד נחשב אדם המזיק לדעת התוס' משום שצריך את החלטת הבהמה לאכול, ולכא' כוונתו דמשום הכי הו''ל כח כוחו דצריך גם את החלטת הבהמה לאכול, וגם שהבהמה תאכל, ועל פי זה י''ל דרק במקרב את המזיק יש חסרון בבע''ח, משא''כ במקרב הניזק שאין חיובו על מה שהמזיק מזיק, דהרי ודאי לא עדיף מבידקא דמיא בכח שני, אלא חיובו על קירוב הניזק - ולכן בגוונא דלא קירב לא את המזיק ולא את הניזק לכא' לא יתחייב, כגון בהעמיד סכין במקום שאדם ילך ויהרג בו, דהאדם ההולך הוא המזיק את עצמו, ולא קירב לא את המזיק ולא את הניזק, אלא רק גרם למזיק להזיק ואין זה אלא גרמא - ובקירוב הניזק אין נ''מ בין היכא דהמזיק הוא כח א' או ב' כוחות, וכעין זה כתב המהרש''א בסנהדרין בתוס' ד''ה סוף חמה עי''ש, ולכן במקרב לארי או לנחש דנו התוס' לחייב משום חציו, ויהיה מדויק מאד מדוע הקשו התוס' במשיך רק באופן שקירב את האדם לנחש ולא בקירב את הנחש לאדם - אך בדברי המהרש''א מבואר שלא הקשו התוס' מקירב הנחש משום דכיון שאין הארס בעולם אין כאן קירוב המזיק, וצ''ע הרי במעמיד שהמזיק בעולם נמי ס''ל לתוס' דאינו חציו - ועי' בדברי הגרשש''ק במכתב לנכדו - במכתבים בסוף הספר, ובחי' הגרשש''ק החדש בב''ק סי' ג' -.

ו. ויתיישב נמי מדוע חייב החנוני, דיש להעמיד באופן שהניח את הנר לאחר שהגמל כבר הולך, וא''כ אין מחוסר אלא ההילוך ולכן אינו נחשב כח כוחו.

ז. כתב החזו''א בסוף סי' י''ד 'אמרו שבת קכ''ב א' מעמיד אדם את בהמתו ע''ג עשבים, אע''ג דלענין נזקין מעמיד חשיב אדם המזיק לדעת הרשב''א, אלא דבמזיק שנאוי לפני המקום הנזק, ובשבת שנאוי לפני המקום טורח האדם במלאכת חול'.

**נפלה סכין מידו**

א. בפשטות נפלה סכין ידו דמי לבידקא דמיא, וכ''כ היד רמ''ה בסנהדרין דף ע''ז ב' וז''ל אבל מי שהיתה אבן בידו ונתכוון להניחה כדי שתפול על האדם ותהרג וירדה והרגה חייב אף על גב דלאו כחו הוא גירא דידיה הוא **דלא גרע מבידקא דמיא**, וכן דעת הרשב''א בתורת הבית בית א' שער א' דנפלה סכין מידו מהני בשחיטה ונחשב כח גברא.

ב. בדברי התוס' מבואר דלמד''א אשו משום ממונו אין זה כח גברא, ומבואר דנפלה סכין מידו אינו דומה לבידקא דמיא, ולכא' החילוק הוא כמוש''כ התבואות שור סי' ג' דבבידקא דמיא המים הם במצב עומד, משא''כ באוחז סכין כל רגע ורגע מחזיק את הסכין, וכשפותח את ידו אינו מסיר בידקא אלא מפסיק לאחוז, והדבר דומה לבידקא דמיא שעומד ליפול ובא אדם ואוחזו שלא יפול, ושוב מפסיק לאחוז, עי''ל דהתוס' פי' נפלה סכין כמוש''כ הרשב''א בתורת הבית דנפלה מידו ע''י רוח מצויה, ולא ע''י עזיבתו ולכן אינו כבידקא דמיא אלא רק כאסו''מ בראש הגג.

ג. הרא''ה בבדק הבית שם כתב דנפלה סכין מידו אינו כח גברא, ולכא' סברתו הוא כנ''ל אות ב'.

ד. להך גיסא דנפלה סכין מידו אינו כח גברא משום שאינו אלא מפסיק לאחוז, לכא' מהאי טעמא גם אינו אדם המזיק, ובדברי הרא''ה מבואר דהוי אדם המזיק וחייב ד' דברים, וצ''ל דנפלה סכין מידו דמי להטיית חץ דמתייחס אליו התוצאה, אך אינו כח גברא, וכן מבואר בדברי הרא''ה בב''ק דף נ''ו - הובא בשטמ''ק שם - דלענין מיתה אין חייב אלא 'במזיק בגופו או בכחו' משא''כ לענין נזקין 'מחייב על גרמתו כיון דהוי גיריה' ולכא' כוונתו דלענין מיתה חייב רק כשהזיק בידים וכוחו הוי כגופו וכידא אריכתא דידיה, ולנזקין די במה שמתייחס אליו התוצאה.

ה. בתוס' נראה דלמד''א אשו משום ממונו אף אינו אדם המזיק - אם לא נפרש בתוס' דנלפה הכוונה ע''י רוח - וצ''ע מהוכחת הרשב''א מדף כ''ו ב' דהייתה אבן מונחת בחיקו והכיר בה ושחכה ועמד ונפלה חייב גלות, וצ''ל כמוש''כ הרמב''ן במלח' בפרק המניח דנפלה ע''י עמידתו, ולא ע''י עזיבתו.

**האם אשו משום חציו הוי כח גברא**

א. בתוס' מבואר דנפלה סכין מידו דמי לאש, ולמד''א אשו משום חציו הו''ל כח גברא, ומבואר בתוס' דאשו משום חציו נחשב כח גברא.

ב. וכן כתב הרא''ה בדף נ''ו א' - הובא בשטמ''ק שם – וז''ל ונראה לי דהפרש איכא בין חיוב מיתה לחיוב נזיקין דנזיקין מחייב על גרמתו כיון דהוי גיריה ומיתה ליכא לחיובי על גרמתו אפילו היכא דהוי גיריה אלא במזיק בגופו או בכחו ואשו למאן דאמר משום חציו **וחציו ממש כחו גמור חשבינן ליה**.

ג. כתב הגר''ח בהלכ' שכנים ונראה לומר, דבאמת אף דאמרינן דאשו משום חציו, אבל זה הרי לא חידש לן רק דהוי כאילו הוא בעצמו עשה את המעשה, וכמו שירה חץ, אבל זה הרי לא מצינו כלל בחציו שיהיה חשוב נעשה המעשה מכחו, אלא דחשוב שהוא עשה המעשה בידים, אבל לא שיהא נעשה מכחו, ולכן גבי חיובי ממון ונפשות דבעינן רק שיעשה הוא את המעשה, אבל כחו לא בעינן כלל, ולהכי שפיר אמרינן דכיון דאשו משום חציו נמצא דהוא עשה את המעשה ומתחייב בזה, משא"כ בשחיטה, דבעינן כח גברא דוקא - ועי''ש בהמשך דבריו דדן שמא אם אינו כח גברא גם אינו חייב בנפשות, ושוב כתב דאשו משום חציו הוי נמי כח גברא עי''ש -.

ד. מבואר בדברי הרא''ה שם שאע''פ שלחיוב מיתה על רציחה צריך כח גברא, לענין נזקין חייב אף כשאינו כח גברא כגון זרק צרור למעלה וכו', ולכא' צ''ב בשלמא בשחיטה שייך לומר שיש דין כיצד צריך לשחוט, אך ברציחה מדוע שיהיה דין שצריך כח גברא, ולכא' מוכח דכח גברא ענינו שהאדם מזיק בידיו ממש, וכוחו כגופו ונחשב כידיו ממש, וכידא אריכתא דידיה, ואינו חייב על מה שזרק את החץ, אלא על מה שהחץ הורג, ורק לנזקין חייב אף כשלא עשה בידיו אלא רק מתייחס אליו, וזה לכא' כוונת הגר''ח הנ''ל.

ה. יעויין בחי' ר' ליב סי' פ' סק''ב שדן לפי דברי הגר''ח שיש אופן של כח גברא, ויש אופן שחייב על מה שגרם אע''פ שאינו כח גברא, האם כוחו שגרם חייב כמו גופו שגרם, או שלענין זה אין כוחו כגופו, וחייב רק כשהוא גרם, ולא על מה שכוחו גרם, וכתב שזהו הס''ד והקמ''ל בדף י' ב' עי''ש.

**זרק צרור למעלה ונפלה לתחת**

**הקשו הראשונים מדוע אינו חציו לר' יוחנן, ומאי שנא מאסו''מ בראש הגג.**

א. הרא''ה בב''ק דף נ''ו א' - הובא בשטמ''ק שם - והר''ן בסנהדרין דף ע''ז ב' והגר''ח בדעת הרמב''ם כתבו דגם אסו''מ אינו חציו לר' יוחנן, משום שאינו כוחו 'דפסק כחו ואין שם כחו כלל'.

ב. וצ''ב מאי שנא זרק צרור למעלה ונפלה לתחת מבידקא דמיא, וצ''ל דבבידקא דמיא המים במצב של עמידה, והמסיר את הבידקא מחדש במים כח הילוך ולכן נחשב כוחו, משום דהוי כיוצר כח, משא''כ בזרק צרור וכו' לא הסיר את הדבר המונעו מליפול, אלא כוחו מעלהו ועי''ז מונעו מליפול, וכשנגמר כוחו ממילא נופל, והוי רק כמפסיק לאחוז, אלא דהכא הביאו למקום שיפול, וזה דומה למניח אסו''מ בראש הגג ונפלו ברוח מצויה.

ג. ולכא' זהו כוונת ר' דוד שהובא בר''ן, דברוח מצויה על ידו הרוח מצויה פועלת, משא''כ כובד האבן אינה פועלת מחמתו, אלא מחמת שנגמר כוחו האבן יורדת, ולא שחרר כח, אלא הפסיק לאוחזו, ורק יש לחייבו על מה שהביאו למקום שיפול כהמניח אסו''מ בראש הגג, ועל זה כתב ר' דוד דכיון שאין כח המפילו אלא אין מה שיאחזנו וממילא נופל אין כח שאפשר לייחס אליו, ולא דמי לבידקא דמיא שחידש את המצב שהמים יפלו - ומבואר בר' דוד דאין היחס לדבר שנופל שיש כח המושכו, או כח המפילו, אלא היחס הוא כפי הנראה לעינים שאין דבר האוחזו וממילא נופל, ועי' בחזו''א סי' ב' סק''ח דכתב דנופל מכח משיכת הארץ וצ''ע -.

ד. תוס' בתי' הראשון כתב דכל דברי הגמ' אינם אלא לר''ל אך לר' יוחנן הוי חציו, ובתי' השני כתבו דהוי כח כוחו, וגם בתי' זה נח' על דברי הראשונים שנקטו שאינו כוחו כלל, אלא הוי כוחו אלא דפטור משום דהוי כח כוחו.

**בדברי הרשב''א בדין קלב''מ, ורודף.**

מבואר בדברי הרשב''א כמה חידושים בענין קלב''מ ורודף.

א. הזורק חץ וקרע שיראין ואח''כ החץ הרג אדם, אין נפטר מדין **קלב''מ**, משום 'כבר נתחייב על הגדיש קודם שיתחייב בנפשו על העבד'.

ב. אע''פ שמדין קלב''מ אינו נפטר משום שמתחייב מיתה רק בשעה שמת העבד, אכתי מדין רודף נפטר, דבשעה שזרק את החץ הותר דמו, ופטור מחמת זה אף על שיראין שניזוקו אע''פ שבשעה שניזוקו לכא' אין לו דין רודף, דהרי אחר שזרק את החץ א''א להורגו, מכיון שלא ינצל הנרדף בכך, ומפורש בדברי הרשב''א דאפי' משום אשו משום ממונו א''א לחייבו - אך לא הוזכר ברשב''א דאיירי ביכל אח''כ לשמור על אשו -.

ג. ובהדליק אש הדין כנ''ל רק לר' יוחנן דאשו משום חציו, אך לר''ל אינו נפטר אע''פ שהוא רודף, ורק בהצית בגופו של עבד נפטר אף לר''ל, ואינו חייב אפי' משום ממונו.

ד. הזורק חץ והחץ הרג אדם ואח''כ קרע שיראין, אין פטור מדין קלב''מ.

ה. ובאש לדברי ר''ל אף אין פטור מדין רודף - ולא התבאר להדיא ברשב''א האם לר' יוחנן גם חייב -.

**הקושיות בדברי הרשב''א**

א. צ''ב על הדין הראשון, דהרי אחרי שהחץ הרג, נהפך מעשה זריקת החץ למעשה שחייב עליו מיתה, ואם כתוב בדין קלב''מ שא''א להתחייב על מעשה אחד ב' חיובים מדוע חייב על הנזקין, ואע''פ שחל החיוב בהתחלה, ודין קלב''מ אינו אלא דלא חל חיוב, אך אנו מפקיע חיובים, אפי' הכי לכא' אחר שנהרג ונהפך המעשה למעשה רציחה היה צריך להעקר מכאן ולמפרע החיוב נזקין - ועי' בדברי השער המלך בפ''ג מהלכ' גניבה שהביא מדברי תלמיד הרשב''א שכתב שעל מעשה א' א''א להתחייב ב' חיובים והקשה עליהם מב' מקומות עי''ש, ועי' בדברי הגרשש''ק בכתובות סי' ל''ג סק''א דכתב דאם חל החיוב א''א להבין שיעקר אח''כ החיוב אע''פ שמעשה זה חייב מיתה, ונראה בדבריו דלא נקט כנ''ל שנהפך למפרע וכו' -.

ב. צ''ב מדוע לר''ל אינו נחשב רודף, וכי רודף בגרמא אין מצילין אותו בנפשו.

ג. צ''ב מדוע לר''ל בהצית בגופו של עבד אינו חייב על הגדיש שנשרף לפני שמת העבד, הרי אחר שגמר להדליק, חייב לשמור על ממונו של יזיק, ובשעה זו אינו רודף.

ד. צ''ב מדוע בהצית בגופו של עבד, פטור על הנזק שנעשה לפני שנהרג, וחייב על הנזק שנעשה אחרי שנהרג, מאי שנא לפני לאחרי, הא מדין קלב''מ כתב הרשב''א שאינו נפטר לא על נזק שנעשה לפני ולא על נזק שנעשה אחרי.

**בישוב דברי הרשב''א**

א. האמר''מ בסי' ל' תי' דכיון שחל החיוב נזקין לפני שחל חיוב מיתה תו לא פקע, וצ''ב כנ''ל מדוע לא יעקר מכאן ולמפרע.

ב. באופן אחר י''ל - על פי דברי הברכ''ש בסי' י''ז - דכיון שבכוחו הוי כעושה וחוזר ועושה, דהיינו שחייב על מה שכוחו עושה, ואינו חייב על זריקת החץ, לכן אין מעשה הזריקה המעשה שחייב עליו - אע''פ דבתר מעיקרא אזלינן עי' בברכ''ש שם - אלא חייב על מה שכוחו אח''כ עושה, וכיון שכוחו מזיק בזמן שאין כוחו הורג אין קלב''מ.

ג. ואף על פי כן ברודף פטור, משום שבדין קלב''מ כתוב דהוי כעשאו אחר, וכמוש''כ רעק''א דאף בתנאי החיוב אמרינן קלב''מ, ולכן אם בשעת הזריקה הוי רודף, הוי כזרקו אחר, ולכן פטור על כל מה שאח''כ נעשה מכח זריקתו.

ד. ואף על פי כן לר''ל יש לחייב משום ממונו, כשיכל אח''כ לשמור - ועי' אמר''מ סי' ל' סקי''ט די''ל דאף אם אח''כ אינו יכול לשמור חייב על פשיעתו מעיקרא, ואין קלב''מ נחשב כעשאו אחר עי''ש - ורק לר' יוחנן לפי הס''ד דלית ביה משום ממונו ניחא דפטור.

ה. אלא דאכתי יקשה מדברי הרשב''א דלר''ל אם הצית בגופו של עבד פטור אף על מה שניזוק לפני שהרג, ואמאי אינו חייב משום ממונו, ומאי שנא אם הצית בגופו של עבד, להדליק אש.

ו. ויש שכתבו דרודף בגרמא אע''פ שרשאין להורגו, אך דין עונש אין בו, ודין העונש הוא הפוטר, ולכן בהדליק אש חייב על הגדיש אע''פ שהוא רודף, ורק בהצית בגופו של עבד יש בו פטור, ולפי''ז אין חייב גם משום ממונו, אם בשעת ההדלקה היה בו קלב''מ - ובנוסח אחר עי' אחיעזר סי' י''ט סק''ד ובדברי אמר''מ בהגה''ה שכתבו שיש ברודף ב' דינים, האחד עונש, והשנית הצלת הנרדף, ובגרמא יש רק דין הצלת הנרדף, ולכן אחר שהדליק את האש שאין הצלת הנרדף בהריגתו אין נפטר ממון - ואכתי צ''ב מדוע אינו פטור על מה שנשרף אחרי שהרג, ומאי שנא לפני לאחרי, ואולי יש עונש מחמת הרדיפה משעת הרדיפה עד השעה שמת, אע''פ שלא ינצל הנרדף ע''י שיהרגוהו - וכעין זה כתב האמר''מ -.

ז. שמעתי ליישב דכל זמן שלא מת, הותר דם הרודף בכדי להציל את הנרדף, ואילו משכ''ל שאפשר להציל את הנרדף ע''י אברי הרודף מחויבים להצילו, ונמצא שהותר דמו עד אחר שמת, ואף באופן שאין דרך להצילו, די בזה שיש בו דין דהותר דמו - וכן אילו זרק חץ, ואפשר לעצור את החץ רק ע''י הנחת הזורק את החץ בין החץ לנרדף, לכא' תלוי בחידוש זה, אך אולי בכה''ג עדיף משום שעוצרים את החץ, ולא שמרפאין אותו ע''י הרודף - - ובדברי הבנין ציון, והאו''ש, מבואר דאחר מעשה הרדיפה אין הורגים את הרודף אף אם עי''ז ינצל, כ''כ הבנין ציון על תמר שאין דין רודף ליהודה משום שמסר כבר לב''ד, ולכן היה על תמר דין למסור נפש שלא לביישו, והאו''ש כתב שעדי שקר א''צ לקוץ ידם, כי אין חיוב למסור אבר להצלת חבירו, והרי רודף חייב גם להרוג את עצמו (כן פשיטא ליה בספר זכר דבר) ועי' אחיעזר דביכול להצילו בא' מאבריו אין הרודף פטור ממון, וא''כ כשלא משכ''ל להצילו וכו' נמי אין פטור -.

**עוד בענין זה**

א. בתוס' בסנהדרין ע''ז א' מפורש שאין כאן דין רודף, מדהוכיחו התוס' דיש חיוב מיתה בדין אשו משום חציו, וי''ל דהוכרחו תוס' לפרש כן, מכח הקושיא הנ''ל דאם יש כאן דין רודף אף לר''ל היה צריך להיות פטור, אך צ''ב מדוע אין כאן דין רודף, וגם בדברי הרשב''א רק כתוב דאפשר שלכן פטור, וצ''ב מאי שנא מרודף ששבר כלים וכו'.

ב. אולי י''ל דרק בקלב''מ שמחוייב מיתה הוי כעשאו אחר, משא''כ ברודף דרק הותר דמו אינו כעשאו אחר אלא רק א''א לחייבו על נזקין בשעה זו, וכיון שכוחו הוא כעושה וחוזר ועושה, וחייב על מה שאח''כ כוחו מזיק חייב, משא''כ מדין קלב''מ הוי כעשאו אחר, אך קשה אי הוי כעושה וחוזר ועושה אין חייב מיתה על מעשה הזריקה, וא''כ אין כלל קלב''מ על מעשה הזריקה - ועי' באחיעזר ח''א סי' י''ט סק''ג שהוכיח שאין הפטור מסוגיין מכח דין רודף עי''ש -.

ג. הר''ן בסנהדרין דף ע''ז ב' כתב דמדין אשו משום חציו אין חיוב מיתה, וא''כ ע''כ ס''ל כדברי הרשב''א דפטור לר' יוחנן מדין רודף, ולר''ל אין פטור וכנ''ל.

ד. תוס' נח' על הרשב''א וכתבו דבהצית בגופו של עבד פטור גם על מה שנשרף אח''כ מדין קלב''מ, וי''ל דס''ל לתוס' דע''י קלב''מ הוי כעשאו אחר, משא''כ לדעת הרשב''א - אך לפי הדרך שהתבאר לעיל ע''כ גם הרשב''א ס''ל דהוי כעשאו אחר וא''א לומר כן - עוד י''ל דנח' אם אש דמי לקניית שור, דאף אם הוי כשעשו אחר, אכתי בקניית שור למעשה קנוי לו ולא שייך ביה קלב''מ, דהתורה חייבה על היצירה שלו שהזיקה, ובמציאות זה יצירה שלו, ואינו חייב על ההדלקה, או דע''י קלב''מ דהוי כעשאו אחר אין נחשב כיצירה שלו.

ה. עי' בחי' ר' מאיר שמחה דף כ''ב ב' דכתב דרבא נח' על המבואר בסוגיין דחייב מיתה באשו משום חציו, עי''ש.