5. שני כוחות באדם אחד ובדין הנחה על בהמה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב מאיר קאופמן

כ"ח אייר ע"ג [שיעור זה לא נאמר]

**סימן ה'**

**בדין שני כוחות באדם אחד**

**ביאור הדין עקר ממקומו וקיבל**

א] גרסינן שבת ה. אמר ר' יוחנן עמד במקומו וקיבל חייב עקר ממקומו וקיבל פטור וכתב רש"י הטעם דלא איתעבידא הנחה מכוחו ויש לבאר בשני אופנים או שחברו עשה את מעשה ההנחה על ידי שחטפו מהאויר אמנם אפש"ל שמדובר שהוא רק הניח את ידו וממילא זה נח שם ולפ"ז יתכן שבאמת המעשה הנחה לא מתיחס לשני אלא שזה לא מונח במעשה של הראשון כיון שמציאות ההנחה קראה מחמת התחדשות שקרא אחרי זה והנה עיין לשון הרמב"ם דהחיסרון מצד שלא היתה כונתו לכך ומשמע שאם ידע שחבירו יתפוס החפץ הוי הנחה ובהכרח שמדובר כנ"ל שרק הכניס את ידו וכיון שידע שזה יקרה חזינן שזה מונח במעשהו והנה לענין נתכוין לזרוק שמנה וזרק ארבע [לקמן צ"ז:] דעת רש"י שפטור ודעת הרמב"ם שחייב ולדעת רש"י בהכרח סוגין מדובר שידע שחברו יתפוס או שאמר בכל מקום שתרצה תנוח ולדעת הרמב"ם יתכן אפילו שלא היה דעתו לזה כלל

**ביאור ספק הגמ' שתי כוחות באדם אחד**

ב]ובהמשך הגמ' בעי ר' יוחנן זרק חפץ ונעקר הוא ממקומו וקיבלו מהו מאי קא מיבעיא ליה אמר רב אדא שני כוחות באדם אחד קא מיבעיא ליה שתי כוחות באדם אחד כאדם אחד דמי וחייב או דילמא כשני בני אדם דמי ופטור כך הוא גירסת רש"י דהינו שאם יקבל במקום שזה היה צריך ליפול הוא ודאי חייב ורק הספק שקיבל במקום אחר והגמ' דנה האם זה כמו שני בני אדם שפטור ופשטות לשון רש"י וכן מבואר ברשב"א שהגמ' דנה האם יש כאן החיסרון של שנים שעשו וצ"ב מה זה ענין לשנים שעשו הרי כאן זה אדם אחד שעשה הכל ובפשוטו מבואר ברש"י שיסוד הפטור של שנים שעשו שאין צירוף בין שני העשיות ולכן זה שייך גם באדם אחד אם יעקור בתור הנחה מסוימת ובסוף יעשה הנחה אחרת שחשיב עשיה אחרת ולכן פטור

והנה הקשה הרש"ש הרי לגבי כותב שתי אותיות ודאי הדין שגם אם בתחילה חשב לכתוב אות אחת ולבסוף כתב שתי אותיות חייב כמבואר בגמ' לקמן ולמה שכאן גרע ובפשוטו צ"ל שרק כאן שמצד מעשהו הראשון כבר היה מונח צורת המעשה ממילא המשך בצורה אחרת חשיב עשיה אחרת משא"כ דבר שמראש המשך עשיתו תלוי בצורה שיעשה בזה וודאי שכל שגמר יש צירוף בין הדברים ויש מקום לומר עוד דבחצי שיעור שלכל חלק יש שם מלאכה ממילא תמיד זה מצטרף משא"כ כאן שכל חלק מצד עצמו אין לו שם מלאכה ורק בצירוף שני החלקים בזה גרע. ועיין

והנה התוס"ר ביאר הספק אחרת דהינו שזה ודאי שלא שייך כאן החיסרון דשנים שעשו אלא הגמ' דנה מה סיבת החיסרון במישהו אחר שקיבל האם זה רק חיסרון של שנים שעשו וממילא כאן זה לא שייך או שזה חיסרון בצורת המעשה שכיון שהיה כאן מעשה שהיה צריך לנוח במקום אחד והונח במקום אחר לכן זה לא מלאכה וממילא זה שיך גם באדם אחד ע"ש

אמנם גירסת ר"ח שני כוחות באדם אחד קאמיבעיא ליה כשני בני אדם וחייב או דילמא כאדם אחד ופטור ועיין תוס' שביארו שמדובר שתפסו במקום שהיה צריך ליפול וספק הגמ' האם זה כשני בני אדם שקיבל במקום שהיה צריך ליפול וחייב או שיש כאן חיסרון שההנחה באותו אדם ועיין רמב"ן שהקשה א"כ מה זה לשון הגמ' שני כוחות הרי זה כח אחד והרשב"א הקשה עוד שלשון הגמ' ונעקר ממקומו משמע דומיא דהגמ' קודם שהכונה שזה לא נח באותו מקום

ולכן ביאר הרמב"ן שאם יקבל באותו מקום שעמד לנוח הגמ' לא הסתפקה כלל אלא ספק הגמ' שעקר וקיבל במקום אחד והגמ' מסתפקת האם זה כשני בני אדם שקיבל במקום שעמד ליפול וכאן אפילו שזה לא באותו מקום אבל כיון שזה אותו אדם זה לא חיסרון או שזה כמו אדם אחד הכונה אדם שעשה עקירה ולא הניחה במקום אחר ולכאורא הכונה שמדובר שלא תפס החפץ שא"כ הוא ממש עשה מעשה עקירה אלא רק עצרו ובזה יש לדון האם חשיב מעשה הנחה או שזה רק גרמא שיעצר אבל חשיב שהוא לא עשה מעשה הנחה ועיין לשון הרמב"ם פי"ג הט"ו שכתב שהחיסרון מצד שאין ההנחה אלא אם זה נח במקום שהיה צריך לנוח בתחילה דהינו שודאי חשיב מעשה הנחה אלא שהחיסרון כמו בקיבלה חברו וגם שם ביאר שזה החיסרון וצ"ב

**ביאור שיטת ר"ח לביאור תוס'**

ג] והנה הובא לעיל את ביאור תוס' בר"ח שהסברא לומר שלא חייב כיון שזה נח באותו מקום שזה נעקר וכן הוא בלשון ר"ח דמקום העקירה הוא מקום ההנחה ועיין חת"ס שתמה על זה הרי קי"ל שעקירת גופו כעקירת חפץ וא"כ אם יעקור את עצמו אם החפץ מתחילת ד"א לסוף ד"א יהיה חייב וא"כ למה שכאן שזרק החפץ ואחרי זה עקר את עצמו גרע הרי גופו זז מתחילת ארבע לסוף ארבע והחפץ נח לאחר ד'

והנה בעיקר דין עקירת גופו שנתחדש בגמ' שחייב יש לדון האם הגדר שהעקירה זה רק ביחס לחפץ ולא איכפת לן שזה נשאר בגופו או שיש כאן התיחסות שהגוף והחפץ הוא כדבר אחד וממילא חשיב שזה נעקר מהקרקע דהינו שדנים שהאדם והחפץ נעקרו מהקרקע והנה מבואר בגמ' צ"ז. שהמוציא משא למעלה מעשרה חייב שכן משא בני קהת ושיטת תוס' בעירובין שתמיד צריך שהעקירה והנחה תהיה למטה מעשרה ושיטת התוס' רי"ד לקמן ק"ב. שעל גבי האדם תמיד דנים שהחפץ נחשב בקרקע וכאילו שהוא למטה מעשרה ולכן גם אם יניח על חברו למעלה מעשרה חייב אמנם הרשב"א בסוגין ה. כתב שרק בעקירת גופו והנחת גופו חייב אם זה למעלה מעשרה ולא אם מניח על אדם אחר או עוקר מאדם אחר ופשטות לשונו דאפילו שדנים שכאילו החפץ בקרקע ואין כאן החיסרון של למעלה מעשרה אבל צריך שמעשה העקירה יעשה מלמטה מעשרה ובעקירת גופו דנים שהמעשה עקירה הוא מהקרקע דדנים דהגוף והחפץ כדבר אחד משא"כ אם מניח על אדם אחר בזה ההנחה היא על האדם וצריך שזה יהיה למטה מעשרה

והנה הגמ' אומרת ידו של אדם חשובה לו כדע"ד ובפשוטו זה רק בידו וכמו שביאר הרמב"ם כי רגילים להניח בו חפצים וכן הוא במאירי וראש יוסף בסוגין וכן מבואר בגמ' עירובין צ"ט. שרק והשתין חייב רק מצד שמחשבתו משויא ליה מקום אבל ללא זה אפילו שזה גופו אין זה כמקום דע"ד וצ"ע הרי בגמ' לקמן י"א: מבואר שסופר שיוצא בקולמוס באזנו חייב וצ"ע שזה לא מקום דע"ד ועיין אבי עזרי שביאר שכיון שגדר הדין שעקירת גופו כעקירת חפץ א"כ כל שעוקר את גופו מהקרקע אם החפץ דנים את הכל כנעקר מהקרקע שזה מקום דע"ד ולא דנים שכל העקירה זה רק על החפץ וזה כיסוד הנ"ל דנתחדש ששייך לדון האדם והחפץ כדבר אחד שזה נעקר מהקרקע [והנה ע"ש שתמה בדברי הרמב"ם שבהכניס ידו והניח חייב מצד שידו של אדם והרי זה הנחת גופו ובפשוטו דבריו תמוהים דהרי כאן גופו נשאר באותו מקום וכל ההנחה זה הנחת חפץ ולכן צריך להגיע לדין ידו של אדם ורק אם נימא שגם ידו של אדם מצד עצמה יש בה דין עקירת גופו וזהו חידוש ולא מסתבר אמנם לראשונים שהגמ' שאלה מידו וענתה שבתר גופו גריר אבל ללא זה היה כאן עקירת גופו משמע כדבריו אמנם כה"ג ודאי שיש חיסרון של דע"ד דידו לא מונחת על הקרקע וז"פ]

והנה בדברי הרשב"א וכן במה שכתבנו לענין דע"ד רק מבואר שאפשר לדון בכל עקירת גופו והנחת גופו כעקירה מהקרקע והנחה על גבי הקרקע אמנם יתכן שאפשר גם לדון כעקירה ממקום החפץ והנחה במקום החפץ ואם זה יהיה למטה מעשרה יהיה חייב אמנם יתכן שכיון שהגמ' דנה שעקירת גופו זה לא כעקירת חפץ והביאור כיון שזה נשאר באותו מקום א"כ כל הסיבה שבאמת זה לא חיסרון הרי זה באותו מקום מצד שדנים את גוף האדם והחפץ כדבר אחד וממילא עקירתו מהקרקע וכן הנחתו ויש כאן שינוי מקום החפץ ולפ"ז א"ש דברי רבינו חננאל שכאן שהצורה של שינוי החפץ הרי לא נעשה על ידי עקירת גופו והנחת גופו אלא על ידי עקירת חפץ והנחת חפץ א"כ כיון שזה נח באותו מקום אין סיבה לחייבו דלא היה כאן שינוי מקום החפץ ובזה א"ש מה שדימה לעוקר מידו אחת ומניח בידו האחרת שכה"ג פטור שכיון שלא היה כאן עקירת גופו והנחת גופו אלא הנחת חפץ לכן חייב

והנה עיין תוס"ר שהקשה שבאופן שעקר מידו אחת והניח בידו אחרת באמת יש מקום לפטור אבל כאן שזרק לאויר אין מקום לפטור ולכאורא הכונה שכאן הרי החפץ היה באויר א"כ יש כאן הנחה על מקום חדש משא"כ במעביר מימינו לשמאלו זה נשאר באותו מקום כל הזמן ובדעת ר"ח צ"ל שההנחה צריכה להתיחס למצב העקירה וכיון שביחס לעקירה זה באותו מקום לכן לא חייב

והנה במעביר מיד ימינו ליד שמאלו צ"ע באיזה אופן מדובר אם עומד באותו מקום א"כ לכאורא זה כמו אגודו ברה"י וה"ה כאן זה אגוד בד"א הקודמים ולא צריך להגיע שזה נשאר באותו מקום והרי שיטת תוס' שזה חסרון של ידו בתר גופו גריר ולכאורא צריך לדחוק שמדובר באופן שעקר את גופו אם החפץ ובזמן ההנחה לא הניח הנחת גופו אלא העביר מיד ליד והניח ביד השניה וכה"ג חשיב הנחת חפץ וכיון שזה באותו מקום הוא פטור

**ביאור דברי התוס' לענין הנחה על אדם**

ד]והנה עיין תוס' בע"ב ד"ה אגוז שדנו שחפץ שמונח על אדם או על בהמה חשיב הנחה אפילו שהאדם הולך והבהמה הולכת ומי שמניח על כזה מצב חייב וכן מי שעוקר מכזה מצב חייב והקשו על זה דהגמ' לקמן קנ"ג: אומרת שמניח עליה כשהיא מהלכת ונוטל ממנה כשהיא עומדת הרי מבואר שלא חשיב שהבהמה עושה מעשה עקירה ובהכרח מצד דזה לא חשיב שהחפץ נח עכ"ד והנה עיקר דבריהם צ"ב דהרי מפורש בגמ' דאדם שהולך אם חפץ אפילו בעמד לכתף לא חשיב הנחה וא"כ מה שייך לומר דלהניח על אדם הולך או על בהמה הולכת חשיב הנחה

והנה בפשוטו יסוד הסברא המבואר בגמ' שבמפנה חפצים מזוית לזוית לא בטלה עקירה הראשונה ולכן פטור ואפילו בעמד לכתף הוא מצד שעקירה צריך מחפץ מונח וכל שהחפץ לא מונח לא שיך לעשות עקירה וכן הוא לשון רש"י בד"ה אינו חייב דאם לא עמד אין כאן עקירה אמנם עיין חזו"א ס"ב סק"ד שכתב לדון דזה ודאי שעמד לכתף חשיב מונח ואם משהו יעקור מכזה מצב או שיניח על אדם שעמד לכתף יהיה חייב ורק ביחס לאדם העושהו זה לא מחלק את המעשה ולפ"ז מבואר שלא חסר כאן בסיבה לחייב רק כיון שלא בטלה עקירה הראשונה לכן לא חייבים וכדי לבטל עקירה הראשונה צריך מעשה הנחה ומעשה עקירה ועמד לכתף אין זה מעשה הנחה מצד האדם ולפ"ז מבואר שהיסוד שלא בטלה עקירה הראשונה שכל שיש מעשה מלאכה ארוך אפילו שיש סיבה לחיב מצד חלק ממנו כל שזה עשיה אחת דנים את הכל ביחד ויתכן עוד שהכונה שכל שביחס למעשה האדם לא בטלה עקירה הראשונה וחשיב שזה באמצע המלאכה אין לחייב על עקירה זו

ולפ"ז א"ש דברי התוס' שדנו שכל דבר שמונח על בהמה או אדם מהלך חשיב שמצד עצמו הוא נח אלא שמצב הליכתו ודאי לא חשיב מעשה הנחה וממילא אין כאן בטלה עקירה הראשונה ולכן לגבי האדם שעקרה מתחילה ודאי שזה לא סיבה לחייב אבל לגבי אדם אחר שיניח על מצב זה יש כאן סיבה לחייב [ועין מה שכתבנו בזה בסימן י' וסימן ה']

ועיין תוס' לעיל ג: שכתבו לגבי עקירת גופו דבהכרח מדובר שעמד לפוש דאל"כ לא בטלה עקירה הראשונה וכמו במפנה חפצים מזוית לזוית וצ"ב מה הוצרכו לדין לא בטלה עקירה הראשונה ששם הנידון לחייב על העקירה הראשונה אבל כאן שהנידון לחייב על העקירה השניה כל שלא היה הנחה אין כאן סיבה לחייב ומשמעות התוס' כנ"ל שיש כאן מצב שמצד עצמו זה סיבה להחשב עקירה ובכל אופן יש הלכה של לא בטלה עקירה הראשונה ומה שהוכיחו ממפנה חפציו דשם כיון דבתחילה הרי עקר לא לצורך עקירה עצם החלטתו להוציאו זה כמעשה עקירה כמבואר בגמ' בכתובות ל"א. שדנה כך ללא החיסרון של לא בטלה עקירה הראשונה [אלא שצ"ב למה בסתם אדם חשיב מעשה עקירה ואולי מדובר בעמד לכתף וכלשונם שדוקא עמד לפוש]

ועין נפש חיה סימן ו' ט' שהאריך לדון בעקר החפץ ואחרי זה גופו דכאן יש כאן מעשה עקירת גופו וא"כ שיתחיב והביא מהראשונים בכתובות שפטור וביאר הנ"ל אפילו שיש כאן מעשה עקירה דהרי יש כאן עקירת גופו אבל כיון שהחפץ במצב לא מונח יש החיסרון של לא בטלה עקירה הראשונה וכנ"ל [ובכתבי הגרנ"פ נקט שהנידון הנ"ל גם בעמד לפוש דכה"ג חשיב שאין כאן מעשה הנחה כלל דמה שעקר לידו זה עקירה וכיון שגופו עומד אין בהנחת ידו מעשה הנחה אמנם בפשוטו ודאי שחשיב הנחה וכמו במגרר ועיין כתבי הקה"י החדשים שנקט שכה"ג שהאדם עומד לא חשיב עקירה עד שיזיז את גופו אמנם זה אינו מסתבר שזה כמו מגרר אמנם בפשוטו הנידון הנ"ל שייך מתי שמיד עקר שיש לדון שכיון שגופו עמד זה נחשב מונח אבל כיון שהוא במצב שמיד מתחיל ללכת אין זה מעשה הנחה וצ"ע בזה]

ובעיקר הדבר שיש מצב שהחפצא חשיב מונח ובכל אופן כיון שלא בטלה עקירה הראשונה חיבים על המשך המעשה בפשוטו מבואר בדברי הראב"ד בשטמ"ק כתובות ל"א. שכתב שמהלך כעומד לבן עזאי זה כעומד לכתף ולכן זה לא פוטר בד"א אבל במקום פטור זה פוטר והביאור כנ"ל שחשיב שזה מונח אבל ללא מעשה הנחה ולכן במקום פטור זה סיבה לחלק כהו"א של הגמ' וכן תוס' כתבו שלבן עזאי לא אומרים לקולא חוץ מבמקום פטור והכונה שחשיב מונח ובמקום פטור זה סיבה לפטור ולכן נקט הריטב"א דבמניח ידו למעלה מעשרה פטור דאפילו דלא היה כאן הפסק במעשה אבל חשיב שהחפץ מונח במקום פטור

והנה עיין שפת אמת ובשו"ת נפש חיה שהקשו על התוס' מה הם מוכיחים מהגמ' לקמן הרי שם לא היה עקירת חפץ אלא עקירת גופו והרי היא היתה במצב מהלכת וא"כ לא שייך להחשיב שהבהמה עושה מלאכה דהינו דאפילו אם החפץ חשיב מונח מצד עצמו וזה סברא לחייב אדם אחר אבל לא שייך להחשיב שהבהמה עושה מעשה עקירה דביחס לעקירת גופו אין כאן עקירה ובאמת עיין בראב"ן סימן של"ח דמשמע דס"ל שכה"ג חשיב הנחה ובהכרח שצריך לחלק כנ"ל ועיין רש"י לקמן קנ"ג שכתב שמה דבמניחה כשהיא הולכת אין זה עקירה כמבואר בגמ' ג. וצ"ב כונתו וביאר הגרש"ר שס"ל כתוס' כאן שהחפצא חשיב מונח ורק שביאר שכה"ג אין כאן עקירת גופו

ובפשוטו מבואר כאן דעת תוס' שס"ל שבכל עקירת גופו אפשר לחייב גם מצד עקירת חפץ ולא רק מצד עקירת גופו ולכן עד כמה שדנים שדבר זה חשיב מונח ממילא יש כאן עקירה ולא צריך לדון דוקא לדין עקירת גופו שאין כאן כיון שהיא מהלכת אמנם בפשוטו זה סותר לשיטת הר"ח שהבאינו בע"א דיש תנאי שיהיה דוקא עקירת גופו

**הוספה**: והנה תוס' המשיכו להוכיח דדבר דנמצא על גבי דבר מהלך לא הוי מונח לחייב מהא דבהולך אם דיו לא חייב בשפכו לכלי אחר וצ"ע דכאן הרי לא היה בטלה עקירה הראשונה וזה כמו אדם שמהלך ולמה לחייב ולכאורא מבואר מתוס' שכוונתם לדון דדין הנחה לא צריך שהחפץ יחשב מונח אלא צריך מעשה הנחה והצד לחייב במניח על הבהמה אפילו שהיא הולכת שכל שיש בהנחה קביעות מקום ביחס למצב הקודם זה סיבה לחייב ולכן כאן אם ישפוך מכלי לכלי שכשזה באויר אין כאן הנחה כלל וכשזה מגיע לכלי יש כאן מצב מונח זה סיבה לחייב ואין זה דומה לאדם שהולך שאין כאן תוספת מונחות ולפ"ז יתכן לבאר שגם לענין הנחה על בהמה כשהיא מהלכת כיון שיש כאן תוספת מונחות חשיב הנחה וממילא העקירה ממצב זה חשיב עקירה דעצם זה מה שזה קיבל קביעות זה מחשיבו למונח וממילא המשך ההליכה זה עקירה ולפ"ז אפשר לחייב גם מצד עקירת גופו דהגוף והחפץ זה כדבר אחד ויש כאן עקירה ביחס להכל אפילו שביחס לבהמה אין זה מעשה עקירה חדש אבל ביחס לחפץ זה מעשה עקירה חדש מהקרקע ולפ"ז אין מכאן מקור לחידוש הנ"ל שכל שלא בטלה עקירה הראשונה לא שייך לחייב על מצב מונח אלא שאין כאן סיבה להחשב מונח דאין כאן שום שינוי מצב אמנם יתכן שודאי שזה מצב מונח רק שאין זה מעשה הנחה רק כשיש התחדשות מסוימת ודו"ק בזה

ובעיקר היסוד הנ"ל דבלא נעשה מעשה הנחה אין זה מחלק המעשה לשנים וכמו שביאר הגרש"ר בתוס' ג: עדין יתכן שזה רק לא מחלק אבל אפשר לדון שעקירה ממצב זה הוי עקירה גם בתור המשך המעשה רק שבעמד לכתף אם נימא שזה כגדר הנ"ל מבואר שזה לא עקירה חדשה לחייב וכן בעקר ואחרי זה עקר גופו וכנ"ל מהנפש חיה והנה הראשונים הקשו שלבן עזאי לא יתחייב ד"א מצד מהלך כעומד וכן לר"ע ויש שתירצו שרק מרשות לרשות אמרינן הנ"ל וקשה דבגמ' כתובות מובאר שבעקר ברה"י חשיב שיש עקירה ביציאתו מביתו ושמעתי לבאר דכה"ג שזה לא מרשות לרשות חשיב שזה מונח אבל אין כאן מעשה הנחה כיון שזה באותו מצב וממילא זה לא מחלק את המעשה אבל אפשר לחייב על עקירה ממצב זה אמנם לנ"ל זה אינו דעד כמה שאין כאן מעשה הנחה יש כאן הסברא של לא בטלה עקירה הראשונה ולא יתחייב על העקירה שבזה ועין סוגיא דהנחה תוך ג' מה שכתבנו בזה ועין עוד סימן ג' סק"א