נזיר דפים מט-נב - הרב זאב קרלנשטיין
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר

**יש ללמוד ממתני' מט' ע"ב - כסדר, ונעמיד בע"ה דבר דבר על אופנו:**

**דף מט' ע"ב**

**עיקר החילוק בין טומאת מת שמגלח ושאינו מגלח:**

**ויש מהם שלוקה אף שאין מגלח, ויש שאף אינו לוקה, וביאור הג' הגדרים בענין:**

**מתני':** על אלו טומאות נזיר מגלח וכו' חצי קב עצמות וחצי לוג דם וכו' - **ולקמן נד' ע"א** במתני' על הסככות וכו' רביעית דם ורובע עצמות וכו' אין נזיר מגלח.

**ובר"מ בפיהמ"ש להלן נד' וכן ביד החזקה הלכות נזירות פרק ז ה"א** כ' לבאר גדר הטומאות שנזיר מגלח ושאינו מגלח וז"ל לפי שלא נאמר בו **וכי יטמא לנפש** אלא **וכי ימות מת עליו** עד שיטמא מטומאות שהן מעצמו של מת, עכ"ל. היינו שיש טומאות שהוא טומאה בעצמו של מת ובו מגלח, ויש טומאת מת שרק נטמא אך אינו נחשב שבא עליו מת. (עיין הר"מ פ"ג מטו"מ ה"ג שכ' משום דהני הם רק מדרבנן, והאריכו בזה).

**הנה הר"מ פ"ה מנזירות הט"ו** פסק שנזיר לוקה אף בנטמא בטומאה שאינה סותרת, (**עיי"ש מל"מ** שהקשה שבהל' **טו"מ ג' ג'** פסק הר"מ שטומאת נזיר באופן שאינו סותר הוי רק מדרבנן, וא"כ איך לוקה, וצ"ל שהוא רק מהל' ולא מקרא, **עיין גרי"ז נב' ע"ב**. ו**עיין חזו"א אהלות י' ח'**). **וכן פסק הר"מ פ"ו ה"ח** בענין נזיר בביה"ק שאף שאינו מגלח מ"מ לוקה . **וצ"ע** הא כמו שנתמעט הני טו"מ מסתירה כ"כ יתמעטו ממלקות. **ועיין חזו"א שם** שביאר שמכיון שלענין הלאו נאמר "נפשות מת" הרי שלוקה אף שאינו מת עצמו, ורק לענין סתירת נזיר שלא נאמר בו "נפש" אלא "מת" בלבד ולכן אינו סותר.

**אולם בגר"ח טו"מ פ"ז ה"ד ד"ה "ונראה דהכי מוכח" עולה דלא כהנ"ל.[[1]](#footnote-1) וכדלהלן:**

**הר"מ בהל' אבל פ"ג ה"ב** שכהן הנוגע באהל לוקה, אבל כהן הנוגע בכלים טמאים במת אינו לוקה. **והלא הר"מ פסק** שכהן בביה"ק לוקה אף שאינו סותר, **ונקט הגר"ח** דלא כמש"נ בשם החזו"א, ואף לענין מלקות צריך מת עצמו ולא סגי בנפש כי יטמא, **ומכאן הוכיח הגר"ח** שיסוד טומאת קבר אינו טומאה לעצמו אלא הנוגע בקבר חשיב שנמצא עם המת עצמו, לכן לוקה, משא"כ בנוגע בכלים שנגעו במת אינו נחשב עם המת עצמו ולכן אינו לוקה, אולם יעלה לן שאם פסק הר"מ שנזיר הנוגע בכל הטומאות שאין סותרין ומ"מ פסק הר"מ שלוקה (מלבד הנוגע בכלים, **ע"ע ר"מ פ"ז ה"ח** שהנוגע האהל מת או בכלים אף שבעלמא מזה ג' וז', מ"מ בנזיר אית ג"ה שאינו מזה, וכדי שלא יסתור, וכן חרב כחלל אף שמזה ג' וז' מ"מ נקט הר"מ שאינו לוקה ואין כהן מוזהר עליה דאל"כ לכהן אסור ליכנס לבית שהיה בו מת, ואכ"מ) ע"כ כל הטומאות, מלבד נוגע בכלים או בחרב כחלל, חשיבי עם המת עצמו לענין מלקות ולא לענין סתירה, **היינו שיהיו ג' גדרים,** **הא'**. טומאה במת עצמו כגון חצי לוג או חצי קב, ובזה סותר, **ב'**, גדר של "עם המת עצמו" כגון כהן בביה"ק, שאינו המת עצמו אך הוא "עם המת עצמו" וכן כל הטומאות השנויות שאינו סותר כגון רובע קב ורובע לוג שייחשב עם המת ולוקה ואינו סותר**, ג'**, שהוי רק טומאה שבאה בתולדה מן המת כגון הנוגע באהל או בכלים או בחרב כחלל, ובזה אף אינו לוקה שאינו בכלל טומאה במת עצמו כלל, וצ"ע.

**עיין גרי"ז דף נב'** שהניח **שלענין** ביאת מקדש תלוי בדאו' ובאינו מפורש בתורה, ובנזיר תלוי בגופו של מת, ולכן בביא"מ חייב אף בנוגע בכלי שנגע במת ראשון ושני לטומאה שהוא מדאו', והנזיר אינו מגלח מכיון ואינו עצמו של מת. בראשונים בש"ס שהקשו על משנה בשמחות שכל שאינו מגלח אין כהן מוזהר, מרביעית יין שאינו מגלח וכהן מוזהר, ונקטו שמתני שבשתא , ומאידך לגבי חרב כחלל ודאי כהן אינו מוזהר, וע"כ מתנ'י בשמחות בדוקא, וע"כ כנ"ל שרביעית היא עצמו של מת למלקות וכדברי הגר"ח, אבל חרב לחלל הוא כלל אינו עצמו של מת וכהן אין מוזהר כלל, ולכן גולל ודופן יש לדון אם הוא כחרב כחלל שאינו מוזהר או כקבר שכהן מוזהר וכדברי הגר"ח, וקצרנו.

**מת, כזית מן המת:**

**לברר אם , מת, בשר, עצמות, וכו' הם כל א' חפצא של טומאה, או שהכל מכח שם טומאה של מת שלם:**

**בגמ':**אם כזית מטמא ומגלח ק"ו מת, ואם על אבר מטמא ק"ו על מת, **ומתרצי'** או במת שאין בו כזית בשר. או בנפל שאין בו כזית ומטמא משום מת.

**עיין גרי"ז** הא יש נ"מ בתורת טומאת מת, דהא ודאי אם יגע בעודו במחוברין כמה פעמים בכזית בשר א' אינו לוקה ב' שהכל מגע א', אולם אם יגע בכמה אברים ילקה בכל פעם, וא"כ אלולי קרא דמת שלם הא אם יגע במת בכמה מאבריו ילקה ב', ועתה אחר שמת שלם הוא טומאה לעצמו לא ילקה כמה פעמים. (**וכן בגרי"ז**, לשי' הראב"ד שקבר רום טפח והמת ממלא את הטפח, שבעלמא ללא ביטול אינו ממעט וחשיב פו"ט ולית טומאה רצוצה, אולם במת עצמו ממעט אף ללא ביטול, ונקט הגרי"ז שב' מתים או בשר ועצמות כן ימעטו זה כלפי חבירו, וא"כ לעולם לא משכחת לן במת שלא ימעט בשר את העצמות וליהפך, אלא ע"כ יש שם טומאת מת והבשר והעצמות חד הם ולכן הם ממעטים א' לחבירו אף ללא ביטול) ועיי"ש מה שתי' בזה.

**עיין ר"מ פ"ב ה"ב** שכזית אף שהוא הלמ"מ מ"מ הענין שתחילת יצירת אדם בכזית, היינו ששעור כזית אינו שיעור בבשר, אלא עניינו שיש בו משום שיעור של מת שלם. **ועיקר טומאת מת הוא במת שלם**. וא"כ אף משום טומאת בשר מסתברא שאם יגע בכמה אברי מת חשיב מגע א' ואינו לוקה ב' פעמים, ודלא כהגרי"ז. ויש לפלפל בזה.

**היינו שעולה חקירה** אם יסוד טומאת מת מתחלק, למת,לבשר, עצמות, נצל, רקב . **או"ד** יסוד טומאת מת הוא שהמת מטמא, ובשר, עצמות, אבר, נצל , ותרווד רקב הם נחשבים טומאה מהמת עצמו, וכמו שיבואר.

**עיין ר"מ טו"מ פ"ב ה"א ה"ג ה"ה ה"ח שבשר, עצמות, אבר, על כל א' כ' בסופו ו"הריהו כמת שלם" וכמש"נ.**

**עיין ראב"ד פ"ג מטו"מ ה"ג שכ' שחצי לוג דם וחצי קב עצמות הוי כמת שלם ולכן נזיר מגלח עליהם.**

**ובאמת בפ"ב ה"ט לגבי רובע קב ורביעית דם כ' הר"מ שהוא מטמא כמת ול"כ כמת שלם וכהנ"ל.** היינו שהטומאות שנזיר מגלח הריהו כמת שלם, משא"כ שאינו מגלח הרי שזהו טומאה מן המת או כמש"כ שזהו טומא עם המת ואולי לוקה אך אינו מגלח**.**

**תד"ה "ועל השדרה"** כ' ואין בו כזית בשר, **ובגרי"ז הקשה** הא אית ב' טומאות, בשר, ועצמות, ומהו הנידון כלל שאין בעצמות בשר, **ולהנ"ל י"ל** שהכל ענין להעמיד את המת עצמו, ואין טומאת עצמות או בשר טומאות לעצמם אלא הם מעמידים שם מת, ולכן שייך שתוס' יזכיר שעצמות של שדרה או גולגולת הם מת ללא בשר, ועיין.

**ועכ"פ מבואר**, שמכזית בשר א"א ללמוד מת ללא כזית בשר, וכן מאבר א"א ללמוד נפל שאין בו כזית בכולו. וקמ"ל שמת שלם אי"צ כזית ולא בג"ו וכמש"נ דכל הני שיעורים הוא כדי להעמיד כאילו מת שלם, ובמת שלם אי"צ לזה.

**בקר"א** הקשה הא אבר צריך בשר הראוי להעלות ארוכה, ויש להוסיף שצריך אף גידים ועצמות, וא"כ אין ק"ו למת שלם שאי"צ לכ"ז.

**תד"ה "אלא"** וכ' שהנפל יש בו בשר כזית ומ"מ באבר אינו מטמא, **וכן ברא"ש ובשיטה לחכמי איוורא, ועיין רש"י ובתוס' חולין פט' ע"ב, וכן בר"ש והרע"ב באהלות פ"ב,** דכתבו דאיירי שאין עליו כזית בשר, **וכן גרס בתוס' בברכת ראש ואורח מישור**, וצ"ע אם יש כזית בשר שיטמא ללא דין אבר, **ובירושלמי פ"ז ה"ב** שבכזית בשר יטמא משום אבר, וצ"ע. **ועיין ראב"ד פ"ב מטו"מ ה"ד ובכס"מ שם** שאבר שנחסר משהו מהעצם אינו מטמא אף שיש עליו כזית בשר, **ותמה הכס"מ** תיפו"ל משום בשר בלבד בכזית. **ולכל הנ"ל יש לדחוק ולומר** שמכיון שבשר ועצמות וכו' אינם טומאות כל א' לעצמו אלא הם כולם האופן להעמיד שם וחפצא של מת שלם, הרי שכמו שכ' הגרי"ז שמת שלם אינו יכול עוד ליהיות טומאה של כל חתיכה וחתיכה של אבר או כזית, כ"כ באבר אם יש בו כזית בשר לא ימדדו לו דין טומאת בשר אלא רק טומאת אבר עם התנאי של בג"ו ורק בכך יחול עליו שם מת עצמו.

**השלמות קצרות:**

**חצי לו דם:**  ברש"י ב' רבעיות, **ותמה הגרי"ז** מה בא לומר, **ומייתי לתוס' דף נז'** ד"ה "או" דילפי' "נפשות" ב' נפשות ב' רבעיות וההל' מעמידה על רביעית, ולנזיר צריך ב' רבעיות , ע"ע בגרי"ז שרביעית וחצי לוג הוא ב' טומאות נפרדות, דמבואר בגמ' שם שרביעית הלל"מ, אף דילפי' "נפשות" לדם, וע"כ נשאר שנפשות לב' רבעיות, והלל"מ לרביעית , ואם היא חפצא של טומאה א' ורק הנידון השעורים, הרי דל"ש לומר שרביעית היא רק הלמ"מ וע"כ שב' רבעיות הוי קרא ורביעית הוא הל' חדשה מהלמ"מ, ולהנ"ל י"ל שחצי לוג נחשב מת עצמו, ורביעית אינו נחשב מת עצמו. **וכן עולה** שבטו"מ לא הזכיר הר"מ ברביעית דם שהוא מת עצמו, ובחצי לוג בנזירות הר"מ החשיבא למת עצמו כמשנ"ש. – **עיין ראבד שם טו"מ ג' ג',** ועולה אולי שחילק בין רביעית דם באהל שסותר, למגע ומשא שאנו סותר, **עיין מנח"ח** דסג' טז'.

**רקב** אינו מטמא במגע דל"ש שיגע בכולו, **ועיין ר"מ ה' ז', ור"ש** אהלות א' ב' ומייתי בזה תוספתא , וגמ' בחולין קכה'. **ועיין רש"י** נידה נו' ע"א **וגהש"ס** שם. **ותוס' אנשי שם** אהלות ב' ב'.

**חצי קב עצמות:**

**בתוס'** דמיירי שהם באים ממקצתן של רוב מנין או בנין. **ובר"ש אהלות ב' א'** מייתי ספרי דל"כ, **וכן בר"מ ב' ט'** שחצי קב אף ללא מקצתן מרו"מ ורו"ב.

**ולתוס'** טומאת עצמות צריך תמיד רו"מ ורו"ב, ובפחות מרובע או חצי לנזיר, צריך שיהיה בו ממש רו"מ או רו"ב, וברובע או חצי לנזיר צריך שיהיה בהם מעל מרו"מ ורו"ב, **וא"ש** אם יסוד טומאת עצמות הוא בבחינת מת שלם, ולכן צריך שיהיה לעולם שייכות לרו"מ ורו"ב.

**ובר"מ מדוקדק** שרו"מ ורו"ב ושדרה וגולגולת כ' שהריהו כמת שלם, וברובע כ' הריהו כמת ול"כ שלם, ובעצם כשעורה כ' רק שמטמא.

**רוב מניינא ובניינא ללא רובע, רובע ללא רו"מ ורו"ב, בהנ"ל בשדרה וגולגולת – סוגיא לקמן נב' ע"ב:**

**רבא** תי' שמת נ"מ לרוב מנין או בנין, ללא רובע, **במפרש** שבכה"ג אינו טמא, אך חייב בתגלחת נזירות, וזהו חי' ,**ודלא כמתני' באהלות** שרו"מ ורו"ב סגי ללא רובע, **ועיין תויו"ט עדויות פ"א מ"ז, ומייתי רש"י לקמן נב' ע"ב ד"ה "וב"ה" ,**ובאמת המשנה בעדויות **המובא בדף נב' ע"ב** דלב"ה רובע מטמא דוקא ברו"מ ורו"ב, וא"כ המפרש בסוגיין אזיל לשי' ונקט שבנזיר מגלח אף ללא רו"מ ורו"ב, **עיין ברכת ראש. ועכ"פ להמפרש**  שייך כל דיני תגלחת ללא שהוא טמא כלל, ויהיה שייך הזאות ג' וז' ללא טומאה, ויעלה שהזאת נזיר ג' וז' אינו ליטהר מטומאה אלא סדר של נזירות בטו"מ, **עיין בכ"ז בגרמ"ד** דכ' ככל הנ"ל , והקשה מדוע מצורע שטמא טו"מ אחר ז' של צרעתו מזה ג' וז' בימי ספורו, ומונה ז' לטו"מ ללא הזאת ג' וז' בז' אחרונים, וע"כ של"ש הזאה לסדר נזירות בטומאה אא"כ נטהר מטומאת מת, ונקט דאה"נ למפרש ברו"מ ורו"ב ללא רובע יספור ז' ללא הזאות.

**ולסיכום,** שעורי כזית בשר, וחצי לוג דם , וחצי קב עצמות, ושדרה וגולגולת, ואבר , הם שעורים בטומאת מת, אולם רו"מ או רו"ב חשיבי מת עצמו, וצ"ע מ"ש משו"ג. **עוד עולה** שנפל ללא שום שאר בשר דם ועצמות מטמא משום מת שלם, וזה מובן היטב.

**ובתוס' וברא"ש מייתו גירסא** דרבא אמר שמת לאתויי שדרה וגולגולת ללא רובע, וכן מבואר לקמן דף נג' ודחוהו דהא תני במתני' , **וצע"ק** דעולה ששדרה וגולגולת הוא מת עצמו כרו"מ ורו"ב בלית רובע, ומדוע תני במתני'.

**ועכ"פ נתבאר** שרבע או חצי קב עצמות, **לתוס'** צריך שיבא ממקצת רוב מנין או בנין, **ולהר"מ** רובע וחצי מטמא מכל מקום.

**המשנה בעדויות** פ"א מ"ז, דלב"ש רובע מב' או ג' עצמות, ולב"ה מרו"מ **ולשמאי** מעצם א' משדרה או גולגולת, **ובגמ' להלן נב' ע"ב דלר' יהושוע** ב"ש וב"ה לא נחלקו, אלא לשניהם צריך רובע או מרו"מ או מרו"ב, ולתוס' א"ש שצריך שהרובע יהיה בו מקצת רו"מ או רו"ב, **ולשמאי** סגי ברובע מעצם א' משדרה או מגולגולת. **אולם להר"מ** לכאורה כל המשנה שם אינה להל', אלא הל' כמשנה באהלות שרובע אי"צ רו"מ ורו"ב כלל.

**בעיא דגמ' נב' ע"ב דרובע משדרה וגולגולת:**

**לגירסא שלפנינו** האבעיא היא בנזיר שצריך חצי קב, האם משדרה וגולגולת סגי ברובע, **וכן פי' תוס' רא"ש, וכן פסק הר"מ** שרובע משו"ג הוי ספק אם נזיר מגלח.

**ובגר"א** כאן גרס ונקט שהאבעיא לא לענין נזירות, אלא לענין טומאת מת ואהל, דכנראה נקט הגר"א שרובע בעי ממקצת רו"מ ורו"ב, ובזה אבעיא לן אם רובע משו"ג חשיב כרובע מרו"מ או רו"ב.

**והר"מ לשי'** אינו יכול לבאר כהגר"א דהא סבר שהרובע אי"צ רו"מ ורו"ב לענין טומאה , ולכן דן רק לענין נזיר אם בשו"ג חצי קב. (**וצ"ע להר"מ** מדוע ברובע שמקצתו מרו"מ או רו"ב לא אבעיא אם מהני לנזיר, ואיך יתכן שמקצת משו"ג עדיף ממקצת מרו"מ או רו"ב. ועמד בזה הגרי"ז יובא להלן)

**והמשך הסוגיא דף נג'** שמוכיחין משמאי שמטמא בעצם א' משו"ג, ודחינן דשמאי מחמיר , ולרבנן בעינן חצי קב, **וברא"ש נג' ע"א ד"ה "ומשני שאני" "תימה" הקשה** הא שמאי דעדויות לא דן בענין טומאת נזיר אלא בטו"מ , שסגי ברובע , ולשמאי סגי ברובע מעצם א', ומנא לן דלשמאי אי"צ לנזירות חצי קב, **ותי'** שכל הסוגיא סובבת אחר "**האבעיא להו" בדף נב' ע"א** אם שו"ג תנן או שדרה או גולגולת תנן, שאם שו"ג קילי וצריך חצי קב, ואם שדרה או גולגולת תנן חמירי וסגי ברובע, ובזה מוכחינן משמאי דסגי ליה בעצם א' היינו שדרה או גולגולת וממילא סגי ברובע. **עיין היטב ברא"ש בכ"ז.**

**והקשה בתי' מרן רי"ז הלוי פ"ז מנזירות ה"ד.** הא הר"מ פסק או שדרה או גולגולת, ואם כפי' הרא"ש הא נפשט ליה שמשו"ג סגי ברובע ומדוע פסק הר"מ דהוי ספק. הלא כל הספק סובב אם שו"ג או שדרה או גולגולת ואם הר"מ פסק שדרה או גולגולת א"נ הוכרע דסגי ברובע משו"ג.

**וביאר הגרי"ז** שבאמת אבעיא דרמב"ח אם סגי ברובע בשו"ג, הוא תימה אם דין עצמות לנזיר נאמר בחצי קב, מדוע שבשו"ג יהיה סגי ברובע (ויש להוסיף מה שהערנו שממ"נ מדוע בעצמות מרו"מ או או"ב ודאי צריך חצי קב, ודוקא בשו"ג אבעיא) וע"כ ייסד הגרי"ז שרביעית משו"ג איננה טומאת עצמות "מן המת" , אלא יש חפצא של טומאה נפרדת של שו"ג, ורובע משו"ג חשיב "טומאת שו"ג" ובזה מסתפק רמב"ח.

**עוד כ' הגרי"ז,** דלב"ש טומאת עצמות ברובע או חצי לנזיר הוא דוקא בב' עצמות , ולשמאי סגי משו"ג בעצם א', והבינה הגמ' שפשיטא שטומאת עצמות לכ"ע בב' עצמות, ואם לשמאי משו"ג סגי בעצם א' בע"כ שיש חפצא מחודשת של עצמות משו"ג שיש בהם טומאת "שו"ג" ולא "טומאת עצמות" , ולכן לשמאי ה"ה סגי לנזיר ברובע, משא"כ לרבנן שאף משו"ג בעי ב' עצמות בע"כ שטומאת עצמות שו"ג תורת "טומאת עצמות" עליהם, וכמו שצריכים ב' עצמות צריכים נמי חצי קב לנזיר, **ומיושבת קושית הרא"ש אף להר"מ.**

**ועדיין תמה על דחיית** הגמ' שלרבנן אף שצריך מב' עצמות שו"ג מ"מ אולי סגי ברובע משו"ג, הא כמש"נ הם תלויים באהדדי האם עצמות שו"ג הם טומאת עצמות או טומאת שו"ג וכמש"נ.

**עיין היטב הר"מ פ"ב מטו"מ ה"ח-י'** ועולה שטומאת עצמות היא או ברו"ב ורו"מ, או שו"ג, וכל שאינו בכלל הנ"ל אינו מטמא אלא ברובע מב' עצמות (פסק כב"ש דדף נב' ע"ב) אבל עצם א' אף שיש בו רובע , או מב' עצמות ואין בו רובע זהו טומאת עצם כשעורה שהיא רק הלל"מ ואין בה טומאת אהל, ודקדק הגרי"ז שיסוד הענין של רובע מב' עצמות איננו הל' בשיעור רובע, אלא זהו הל' בהל' טומאת עצמות שאינה אלא בב' עצמות, ופחות ממנה הוי רק הלל"מ של עצם כשעורה. **ולפי"ז ביאר את דחיית הגמ'** דרבנן אולי מודו שרובע משו"ג הוא טומאה נפרדת של שו"ג וסגי ברובע, אך ענין ב' עצמות איננו דין בשיעור רובע שנומר שבשו"ג אי"צ שעור ב' עצמות, אלא זהו דין בחפצא של כל דין טומאת עצמות ולכן אף בשו"ג צריך ב' עצמות אך יהיה סגי ברובע , ושמאי פליג וסבר ששו"ג הוא טומאה נפרדת שאין בה תנאי של ב' עצמות, ובאמת הר"מ פסק שצריך ב' עצמות ומ"מ רובע הוי ספק וכדחיית הגמ'.

ובגרי"ז שר' יהושע אמר שב"ש וב"ה לא נחלקו, אלא ב"ש דיברו על ירך ושוק, וב"ה על רו"מ, ושמאי סברי עצם א' ולכאורה שמאי ודאי פליג, **וביאר הגרי"ז** דהא גופא אף שמאי אמרו דבר שאינו בהכרח פלוגתא, אלא סברי שמשו"ג סגי בעצם א' וב"ש וב"ה ושמאי כולם לא נחלקו. עיי"ש.

**ע"ע מה שביאר הגמ' בנג' ע"א ורש"י ד"ה "והא"** שאם לרבא מגלח על רו"מ ורו"ב ללא רובע ה"ה על שו"ג ללא רובע, **וכן מה שהעיר תוס' דף נ' ד"ה "רבא"** מדוע רבא הזכיר רו"מ ללא רובע ולא הזכיר ללא חצי קב בנזיר, **וכן העיר ביותר בדברי הר"מ פ"ז מנזירות ה"ב.** עיין מה שייסד הגרי"ז שרובע היא חפצא של טומאה ובנזיר צריך חצי קב. אולם בטומאת שו"ג או רו"מ ורו"ב עיקרם ברובע אף בנזיר, וזהו האבעיא דרמב"ה בשו"ג, ונקט שרו"מ ורו"ב ברובע ל"ש שפקע מיניה החפצא של רו"מ ורו"ב (ודלא כתוס' שיש מעלת רובע מרו"מ ורו"ב) עיי"ש כל הענין, ונדחק בדברי הגמ' דף נג'.

**עוד נתבאר בגרי"ז,**לדון שרובע וחצי קב. **להר"מ** הם ב' חפצא של טומאה, וח"ק מדאו' ורובע אינו של תורה, ורובע אינו שעור לנזיר כלל, ולכן אינו מגלח אף על מגע ומשא, **משא"כ לתוס'** רובע וח"ק הם שם טומאה א' אלא רק בנזיר בעינן שעור של ח"ק וזהו דין בשעור, **ולכן נקט תוס'** דף נג' ע"ב שרובע עצמות רק באהל אינו מגלח, ששעור ח"ק נאמר לאהל, אבל במגע ומשא מגלח אף על רובע אף שאין בו טומאת עצם כשעורה כגון שנדקדקו עיי"ש. **והר"מ** סבר שאף נדקדקו עדיין הוי עצם כשעורה עיי"ש עוד משכב"ז.

**ומייתי ספרי זוטא** בדין הל' טו"מ ששעורם בח"ק וחצי לוג, ותמה הא לא מיירי התם בנזיר, וע"כ כהר"מ שעיקר שעור טו"מ בח"ק וחצי לוג, ורובע ורביעית אינו של תורה.

**וסיים הגרי"ז** שרק להר"מ שח"ק וח"ל הוא שם בטו"מ משו"ה שייך לדון בשו"ג שם רובע, אולם לתוס' הא רובע הוא שעור וח"ק הוא שעור לסתירה דנזיר א"כ צ"ע ששו"ג יהיה להם שם טומאה ע"י רובע, ולכן תוס' יסביר הסוגיא כדברי הרא"ש.

**נצל:**

**ובגמ':** לא קרש דלמא דלמא כיחו וניעו. **ובפשטות** אינו מגלח מספק. ובר"מ עולה שמחמת ספק הריהו ודאי אינו מטמא, **עיין מל"מ.**

**הנה** במת אין תנאי שהבשר יהיה ראוי לגר או לכלב, משא"כ בנבילה כמבואר בסוגיין, **ובגמ' בנידה נה'** ילפי' שבשר מת שיבש הוא כעצם. **ויש לברר** מדוע נצל היינו בשר שנימוח צריך רבוי הא הוי לא גרע מבשר שיבש. דהא העקרון שאי"צ בשר לאכילה וכמו שעצמות שאינם מטמאות בנבילה ומטמאות במת כ"כ יבש ונצל **ובירושלמי** כאן דאף לר' יוסי (נידה נד' ע"ב) שבשר מת שיבש אין בו טו"מ , דילפי' מנבילה , מ"מ נצל טמא.

**וע"כ נראה לומר כעת,** שנצל הוא כמו רקב, ששניהם הם דרך הטבע של מת ליהפך הבשר לנצל כלשון הר"מ בפיהמ"ש, והעצמות לרקב, היינו שמת עם הזמן יש לו צורת מת של נצל ורקב, ולרקב יש דינים מסויימים לטומאתו, וכנ"ל לנצל, ולכן איננו כבשר שיייבש, אלא זהו נידון האם מת שעבר זמן ונעשה נצל אם הוא טמא, וכן לר' יוסי אף שיבש אינו מטמא מ"מ נצל מטמא.( ואולי יש לדחוק לפי"ז שכמו שיש לרקב דינים לטומאתו, כ"כ נצל שיש לו צורה וחשש שהוא כיחו וניעו אין בו טו"מ, ואלו דברי המל"מ , וצ"ע.)

**ובגמ':** בעא וכו' יש נצל לבהמה . ובגמ' **מוקמינן** לספק אם נבילה מטמאה עד לכלב ונימוח ועדיין ראוי לאכילה אם יש בה טומאה. **וצ"ע** מהו הנידון מעיקרא שלא יטמא הא ראוי לכלב ומהיכי תיתי נבילה נימוחה אינה מטמאה.  **ובגמ':** ת"ש המחוהו, ועולה ששומן נבילה מחוי ע"י אדם טמא, ובהמה טהור וצ"ע. **וממ"נ** מדוע ע"י אדם פשוט שמטמא ודוקא בחמה מספקא לן. **ובתוס'** שנצל הוא דוקא בנימוח מעצמו. וצ"ב .

**ולהנ"ל י"ל** שמאחר ונתחדש שכל מת ונבילה עם הזמן נעשה נצל, ואז הוא איננו נבילה אלא נצל של נבילה, הרי שדנים האם בנבלת בהמה נתחדש תורת נצל שאע"פ שאיננו נבילה מטמא כנבילה אם היא עדיין ראויה לאכילה.

**עיין קר"א** שהקשה דהא המחוהו בחמה הוי כמהוי בידיים ול"ה שנוי מברייתו ולא צריך לייחשב נצל. ( ויש לדחוק דהמחוהו בחמה דסוגיין מיירי שנתרקב דרך טבעו בחמה, ולא שמדעת המחה בחמה ע"ד לגמעו, ובכה"ג דמי לנצל ככל מש"נ)

**ובפשטות** דברי הגמ' שאם נבילה עד לגר לא משכחת לה נצל שכבר נטהרה הנבילה לפני שהפכה לנצל, אולם אם עד לכלב משכחת לה שנעשית נצל לפני שנפסלת לכלב.(ואולי אף אחר שנעשית נצל היא עדיין ראויה לאכילה, דל"ש תורת טו"נ באינה ראויה לאכילה, והנידון בסוגיין האם אף שראויה לאכילה אין תורת נצל בבהמה והוי עפרא בעלמא אף שראויה לאכילה). **אולם בקר"א דקדק בר"מ** שמכיון שנפסלת כדי כלב משו"ה יש בה תורת נצל. **וביאר** שיסוד נצל הוא דבר שבא מבשר טמא, ולכן המעבר בין ראוי ללא ראוי לכלב הוא יצירת דין נצל שהמיחוי יוצא מדבר הטמא, עיי"ש. (היינו שנצל הינו סוג של יוצא).

**הגרי"ז** חקר אם אחר שנתחדש נצל, אך בשר ונצל הוו ב' שמות או שם א', **ובתחילה הוכיח מהר"מ פ"ו ה"ג** שבשר ונצל מצטרפין משום ששווין בשעורים, וע"כ דהוו ב' מטמאים עם שעור שווה, **ודחה** דהר"מ כ' ב' חצאי זית בשר או נצל מב' מתים וכן בשר ונצל ממת א' מצטרפין, היינו שכמו שבשר מב' מתים דהוי שם א' כ"כ בשר ונצל הוי שם א', **אך יש להוסיף** שמכיון שבשר ונצל הם ב' מהויות של ב' תקופות במת, הרי שצירופם דומה לצירוף ב' מתים וצירופין רק משום ששוו בשעוריהם.

**בגמ'** דמקשינן מהמחוהו והתם מיירי בנבלת עוף טהור, ובתוס' שאם יש נצל לבהמה ה"ה לעוף. **וצ"ע דהר"מ** אה"ט י' יג' פסק שנצל בהמה הוי ספק. **ובפ"ג הי"א** שנצל עוף טהור ודאי טהור.

**והובא הקר"א , וכן בגרי"ז** דבר"מ הלשון שבשר נבילה שנימוחה עד לכלב **לפיכך** נצל הוי ספק, היינו שנצל הוא דוקא אם נפסל מכלב, וכ"ז שלא נפסל מכלב הוא בשר ולא נצל, **ודלא כתוס'** דנקט שנימוח אינו נפסל מכלב ולכן יש בו תורת נצל, ואין בו תורת בשר מכיון שהוא כעפרא. **והקשה הגרי"ז** דהגמ' תלתה שאם נבילה עד לגר לית לן לספיקא שנצל בבהמה, ובישלמא לתוס' א"ש דהא ליהפך, לא יחול תורת נצל על בשר שכבר נטהר, ולכן דוקא בלא פקע ממנו שם בשר אז שייך לדון נצל, ונצל עצמו ראוי לאכילה, **אך להר"מ**  הא יש תנאי שתורת נצל חל רק אם אינו ראוי לאכילה, א"כ אף אם עד לגר נפסל לאכילה עדיין בנימוח יש לדון אם יש נצל לבהמה.

**וביאר הגרי"ז** שחלוק עד לגר מעד לכלב, שעד לכלב היינו פקיעת שם אוכל ובשר ע"י שנפסל מכלב, ועד לגר הוי רק הפקעה של"ש בו תורת אכילה, ולהאי מ"ד טו"נ צריך שיחול בו שם ראוי לאכילה, אך לא פקע ממנו שם בשר.

**ובגרי"ז ביאר,** שרק אם טו"נ עד כלב דהיינו שאין דין "ראוי לאכילה" אלא הדין הוא "שם בשר" , ובהא גופא הכלל בטו"מ וטו"נ שאם פקע שם בשר יחול שם נצל, ונצל מטמא אף שאינו ראוי לאכילה, (שאין תנאי שיהיה ראוי לאכילה, אלא שם בשר הוא כ"ז שהוא ראוי לאכילה ואחר כך בא מצב שהמת והנבילה הם נצל ובזה אין תנאי של ראוי לאכילה). אולם אם טו"נ עד לגר היינו שיש תנאי בטו"נ שיהיה מיועד בפועל לאכילת אדם, (דל"ש לדון שבנפסל לאדם פקע ממנו שם בשר) וא"כ ל"ש כלל לדון בטו"נ ענין של נצל, דיסוד טו"נ צריך ראוי למאכל אדם.

**יש להוסיף** שכמש"כ הגרי"ז יסוד נצל הוא כשפקע מיניה שם בשר נעשה נצל, וא"כ אם טו"נ עד לגר הרי שנטהר מטו"נ כשנפסל לגר ועדיין לתורת נצל לא הגיע ואחר שיפסל לכלב כבר מזמן נטהר, ולכן ל"ש תורת נצל, משא"כ אם עד לכלב עם פקיעת שם בשר נשאר בו טומאת נצל.

(בעצם דברי הגרי"ז יעלה בהבנת הדברים, שאם טו"נ עד לגר, וכמש"כ שיש תנאי לטו"נ שיהיה ראוי לאכילה, ולא רק שיהיה הבשר שם בשר, הרי שגדר טו"נ עניינו ששחיטה מתרת בשר, ונבילה אוסרת ומטמאה בשר והכל בדבר המיועד לאכילה, ואין כלל ענין עם שם הבהמה המנובלת ואינו דומה כלל לטו"מ שעיקר שם טומאה במגע עם המת, אלא בנבילה עיקר שם הטומאה הוא בבשר שלא נתייעד לאכילה אלא נתנבל לאסור וטומאה, ולכן ל"ש ביה כלל ענין של נצל שעניינו האדם או הבהמה המתה שעם הזמן נהפך לנצל ורקב. אולם אם טו"נ עד לכלב , אז יש לדון שיסוד טו"נ הוא בעצמו של נבילה כמו עצמו של מת, וכמו שמת לבסוף נעשה נצל ורקב כ"כ נבילה, **ובאמת בירושלמי** כאן מקשה אם מדמינן נבילה למת לענין נצל ה"ה לענין רקב, ותי' שנבילה היא רק טומאת בשר, ורקב הוא בעצמות, היינו ככל הנ"ל, אלא שעדין יש חילוק שטו"נ עניינה כן הבשר שהיה מיועד לאכילה ולכן אין טו"נ בעצמות, אין הבשר מטמא וכמת ולכן שייך תורת נצל ול"ש תורת רקב, ועיין.).

**והקשה הגרי"ז** א"כ מהו תי' הגמ' בהמחהו, שנפסל מכלב, בישלמא לתוס' אין תורת נצל אא"כ בשעה שנעשה נצל היה ראוי לכלב אך להר"מ הא הוי להיפך, **ונקט הגרי"ז** שבאמת בטומאת עו"ט לית כלל דין נצל, אלא קושית הגמ' מעיקרא מהמחוהו להכריע שעד לגר שאם עד לכלב מדוע עו"ט שהמחוהו טהור, ודחינן שבהמחוהו נפסל מכלב, ומכאן הוכיח הר"מ שאין בעו"ט כלל דין נפל וכן פסק, ורק בבהמה הוי ספק וכן פסק הר"מ.

**ומייתי מהגר"ח** לבאר מדוע נע"ט אין בה נצל, **מהגמ' חולין דף ק',** שרק ע"ט שישנו בבל תאכל נבילה יש בו טוע"ט בבית הבליעה, ועוף טמא שאינו בבל תאכל נבילה אינו בטומאת בית הבליעה. הרי שיסוד טומאת בית הבליעה הוא תלוי בתורת אכילה, ולכן עד לכלב, ונצל שאינו אוכל כלל שנפסל מכלב ל"ש כלל בעו"ט, **והגר"ח בא לבאר** את דמיון הגמ' לנע"ט שיהיה בו נצל אף לשי' הר"מ , אף שנע"ט יש בו תנאי של ראוי לאכילה, וזהו משום שיש לאסור הנצל באכילה משום יוצא, אך לטומאה לית דין יוצא דאל"ה מדוע בעי קרא לטומאת דם , וא"כ אתינן לטומאה משום נצל, ותנאי דראוי לאכילה בעו"ט יקויים מדין יוצא.

**בגר"ח מפלפל ,** דבאמת הנבילה נפסלה מכלב ונעשית נצל וחזרה להיות ראויה למאכל, ולכן בבהמה שאין הטומאה תלויה באיסור אכילה חזרה הטומאה משנעשית נצל או שקודם לכן נטהרה כשנפסלה מכלב, אבל בעו"ט שתלוי באיסור אכילה וכמש"כ שנצל דיינינן משום איסור אכילה דיוצא , הרי שאם קודם נפסל והותר מאכילת כלב שוב ל"ש כשחזר להיות ראוי לאכילה שייחשב איסור יוצא, ולכן בעו"ט ל"ש ענין נצל. עיי"ש מה שפלפל. שרק סרח פקע שם אוכל עד לכלב, אבל כל סיבה אחרת חשיב אוכל אף שאינו ראוי לכלב, והוכיח מיבש דבעי קרא, ונקט ששם ונצל מפקיע שם סרוח וממילא אף שנפסל מכלב חשיב בשר.

**ניצוק:**

**עיין גר"א בא"ר טהרות ח' ט' שהקשה** הא טמא שנגע בקטפרס הא כל טיפה נעשית תחילה ונטמא כל הניצוק אף אם ניצוק אינו חיבור, ותי' דמיירי בטבו"י שנגע שאינו עושה תחילה, **ועיין ר"ש טבו"י פ"ב** מ"ז כנ"ל.**וחזו"א מכשירין ה' ט' י' מה שדחה. ועיין שע"י ש"ג פכ"ז,** שתי' שמגע טיפה בטיפה הוי בית הסתרים . **ומקד"ד מד' ג'** שכל טיפה אין לה שיעור לטמא. **עיין קוב"ש** פסחים אות פד'.

**תנן:** כל הניצוק וכו' אף מקפה וכו' שהיא סולדת לאחוריה. בראשונים משמע שזהו סברא בניצוק, אך **ברש"י ובר"מ** פיהמ"ש שם שסולד הוא טומאת מגע ע"י שחוזר ומטמא ללא ענין של ניצוק. **עיין חזו"א מכשירין ה' ט',** ונ"מ אם קודם שחזר וסלד אם הפריד הכלי עליון מתחתון אם יטמא, אם משום נצוק יטמא, ואם משום שחזר הא לא חזר.

**תד"ה "ת"ש"** עולה, ב' חצאי בשר או ב' חצאי רביעית דם שנתחברו בחבור אדם אינם מטמאין במגע אלא רק באהל. ובטו"מ ודאי חבור אדם אינו חבור, ובטו"א נחלקו בזה. **ובמקד"ד מט' ב'** הקשה הא כל דם היוצא מן המת הוא ניצוק ואינו חבור, וכשמתאסף הוי חבורי אדם ולעולם דם לא יטמא במגע. **עיין רש"ש** אהלות ב' ב' מה שיישב בזה.

**עוד הקשה להראב"ד** טו"מ ד' יג' שרביעית דם שנחלקה טהורה, וא"כ לא יהני לחברן דהוי חבור אדם. ולא משכחת לה דם מטמא אלא בלא נפרד מעולם . ולא משכחת לה רביעית לר"ע מב' מתים.

**עיין קה"י** סנהדרין סי' ד' מה שיישב בכ"ז. דרק לרבנן שענין דם הוא כשו"ג דל"ש מב' מתים אז סובר הראב"ד שבנתפצל פקע טומאתו, אך לר"ע שרביעית דם הוא רק שעור ודאי בנתפצל ומאהיל על שניהם טמא ולית קושיא על ר"ע דלא משכחת לה, ופשוט. **ועל הקושיא בתוס' יישב כהרש"ש** שדם בגוף האדם הינו ג"כ קטפרס ולכן ביוצא מן הגוף עדיין חשיב מחובר לכ"ע ע"י ניצוק וקטפרס.

**רקב:**

**בשיעור רקב,** ובפלוגתת חזקיה ור"י, עיין תפארת ציון שתלה האם אדם וחוה נבראו יחד, עיי"ש עפ"י הירושלמי.

**דף נא' ע"א**

**בסוגיין** מבואר שרקב שמעיקרא נוצר עם ארון וכד' אינו מטמא, **שי' רש"י נידה כז' ע"ב** שבכה"ג אם יטול שעור תרווד ועוד יטמא, ובתוס' ורמב"ן שם תמהו מסוגיין, **והגר"א אהלות פ"ב מ"ב** כרש"י, **והאריך החזו"א אהלות** כא' ב', ונשאר התימה על הגר"א.

**מימרא דעולא**  שרקב דוקא מבשר גידין ועצמות, **ובירושלמי** שרקב רק מעצמות, **והר"מ** השמיט מימרא דעולא, **ובגרי"ז** שמכיון שהר"מ פסק שרקב דוקא מכולו של מת שוב אין נ"מ בכך ול"ש מימרא דעולא דצריך מבג"ו, ועוד יבואר. **ע"ע או"ש** נזירות פ"ג.

**אר"ש** וכו' ב' מתים וכו'. **תד"ה** "ונרקבו" שאף ב' מתים יש בהם רקב מן העקב טמא. **עיין קר"א. וחזו"א** כא' ג'.

**שער: בתוס'** משום יד, וכן **ברא"ש** אהלות ג' ד', **ובר"ש** שם שזהו ילפותא ששער מחובר כמת עצמו. **וכן בר"מ א'** ג', וג' יג'. **עיין קוב"ש פסחים קפז'** הא השער יתלש אם יאחז בו את המת ול"ה יד.

**שער העומד ליגזז, עיין רש"י תוס' תור"פ ,** האם נידון לענין ידות ולק"ט, או הנידון לענין גלגלין.

**בקר"א , ובגליהש"ס** העירו מגיטין לט' דמסקינן שהמקדיש עבדו האם השער עומד ליגזז כמטלטלין ומועלין בו, ומסקינן דלאו כעומד ליגזז. **ותי'** דחזינן שלענין רקב **עור** הוא נידון אם נחשב מן הגוף ולכן שער אולי לענין רקב גרע. וכן לענין יד ישנה סברא שאף אם לאו כגזוז אינו יד.

**יש להעיר** אם כל הנידון ששער מטמא משום יד א"כ פשוט שייעשה גלגלין דהא לא מצאנו שיד שעניינו רק חבור למגע ואינו ממש מן המת שמשו"כ לא יעשה גלגלין, והתוס' מייתי לב' האפשרויות כחדא משום טומאה ומשום גלגלין, ושי' תוס' ששער הוא שום יד ולא כהר"מ משום עצמו של מת, וכמובן להר"מ א"ש. עיין תוס' בע"ב ד"ה "וסכיא" שמעלה צד ששער עושה גלגלין אף אם לא עומד ליגזז, וכנ"ל.

**עוד יש להעיר** אם ענין שער משום גוף מת א"ש שעשוי ליגזז אינו מגופו , אך אם עניינו משום יד מהיכי תיתי עשוי ליגזז אינו יד.

**עיין מנח"ח רסג' יג' דהר"מ** לענין מגע מייתי לספק אם עומד ליגזז אינו **חבור** מן המת , **ולענין** גלגלין השמיט. **וכן לענין חי** ששערו נוגע במת השמיט הר"מ בעומד ליגזז, ונטה לומר ששער חי מכיון שמשבח ודאי כגופו אף בעומד ליגזז, ומיישב הקושיא מגיטין לט' דמיירי בחי ומסקינן שאינו כגזוז.

**המפרש** דעומד ליגזז לענין גלגלין מיירי שעמד ליגזז בעודו חי, וצ"ע מהו הענין שכבר עמד ליגזז בחייו. וצ"ע לע"ע.

**בעיא דרקב מן העקב,**לתוס' והרא"ש בס"ד האבעיא אם רקב דעקב מצטרף לשיעור תרווד, **ומוכחינן** מב' מתים שיש בהם רק מלא תרווד ומ"מ הוי טמא ודאי ולא חוששין שמא מקצת מן העקב וטהור, **ומת'** דהאבעיא אם התחיל הרקב מן העקב אולי אין בו תורת רקב שהעקב גרם לרקבון ול"ח רקב.

**עיין תור"פ** דמ"מ ודאי אף הרקב מן העקב שאינו מצטרף לתרווד מ"מ אינו עושה גנגילון ולזה נחשב עצמו של מת.

**עיין חזו"א אהלות כב' מ'** שהעיר מדוע מקשינן מב' מתים שמא יש בו עקב, הא יש להקשות מכל תרווד ממת א' שמא יש בו מן העקב, אלא י"ל שיש בו תרווד ועוד כ"כ נאמר בד' מתים, ותי' עפ"י יסוד שגם אם רקב דעקב אינו עושה גלגלין ה"מ למת עצמו אולם למת אחר ודאי יעשה גלגלין, שאם עקב אינו רקב כלפי המת עצמו אפשר להבין שהוא עצמו של מת ולא עושה גלגלין אך לא כלפי מת אחר. והוסיף אף דמוקמינן שהיו ב' מתים כ"א לעצמו, שב' מתים יחד נעשין גלגלין זל"ז, מ"מ אף ב' מתים נפרדים ואח"כ מצרפן מכיון שעסקינן בחבור שעור לרווד מב' מתים הרי שהעקב ייעשה גלגלין א' לחבירו, ודבריו צע"ג. והוסיף אף דמוקמינן שהיו ב' מתים כ''א לעצמו, שב' מתים יחד נעשים גלגלים זל''ז, מ''מ אף ב' מתים נפרדים ואח''כ מצרפן מכיון שעסקינן בחבור שעור תרווד מב' מתים הרי שהעקב יישה גלגלין א' לחבירו, ודבריו צע''ג. וזוהי קושית הגמ' מב' מתים.

**המפרש** דרך עקב הכוונה ממתנים ולמטה, ובס"ד רקב רק מעיקר הגוף למעלה ממתנים וצ"ל שהקושיא מב' מתים כהחזו"א הנ"ל, **ומת'** שאם הרקב רק ממתנים ולמטה טהור ואם מעורב מכל הגוף טמא.

**דף נא' ע"ב**

בבעיא דש"ז, **ברש"י** ד"ה "מאי" , ומשמע שאם יש חשש קטן שמא יש בה ש"ז אין בה תורת רקב, ורק בבתולה וזקינה, **ועולה** קצת ראיה שכל ספק רקב ונצל אינו בפרשת רקב ונצל, וכ"כ לעיל בחשש ב' מתים כנ"ל, שאין תורת נצל ורקב רק בודאי וכדברי **המל"מ** שהובאו לעיל.

**עורו** עיין ב' פירושים ברש"י, עיין שטמ"ק ור"פ הא עורו מטמא ומדוע שייעשה גלגלים, ויש לדון האם יעלה לן שאף שעורו כמת מ"מ עושה גלגלין. וכ"כ יש לדון האם עקב אינו מטמא כמת, ואם מטמא ומ"מ אינו עושה גלגלים וצ"ע.

**עיין קר"א חזו"א כב' מא' וליקוטי הלכות**, דהר"מ השמיט עורו כנ"ל, משום שעורו ודאי מטמא וא"כ ודאי עושה גלגלין, עיין עוד מש"כ מדוע השמיט כל הספיקות.

**עוד ברקב מין העקב:**

הר"מ השמיט בעיא דר"י דדרך עקב, **ובגרי"ז** ביאר דברי הגמ' **אי אתרקיב כוליה מת וכו' הכי נמי, אלא הכא כגון דארקיב חד אבר"** ונקט הגרי"ז בדעת הר"מ שבעיא דרקב הוא דוקא באבר ולא במת שלם וזהו תי' הגמ' (ודלא כפי' התוס' שתי' הגמ' שאם הרקב התחיל בגוף בריא הוי רקב, ואם הרקב התחיל בעקב שוב כולו ל"ה רקב. ובמפרש אולי הכל כהתוס' , אלא עקב הוא ממתניים ולמטה, ובס"ד האבעיא אם יכול להיות רקב, ומסקינן שאם הרקב התחיל ממתנים ולמעלה אם מלמטה הוי רקב, אולם בלשון המפרש יש לדון, שכוונת תי' הגמ' שרקב הוא רק מכולו של מת, ולכן אם נרקב כולו גם ממתנים ולמטה הוי רקב, אך רק רקב דמתנים ולמטה הוי כאבר ואין בו רקב, וצ"ל שממתנים ולמעלה חשיב כולו, ואז יעלה כפי' הגרי"ז בדעת הר"מ ועיין.)

דהיינו שס"ד שעקב אינו מצטרף לרקב, ומסקינן שבמת שלם מצטרף ולאבר אינו מצטרף, ומכיון שהר"מ פסק שכל דין רקב הוא דוקא במת שלם ממילא לית נ"מ כלל בבעיא דרקב מן העקב שבמת שלם יש רקב מן העקב. – **ויש להוסיף** דהא מבואר להלן שמת שנחסר אין לו רקב וע"כ הנידון אם עקב מגרע באבר מיירי שנקבר מת שלם שלא נחסר , והרקב נעשה רק באבר א' ובזה הנידון אם עקב מגרע בו, אך אם כולו נרקב אף עקב מצטרף, אולם הר"מ פסק שהרקב צריך לבא ממת שלם ושוב למת אבעיא אם נרקב אבר ממת שלם שהעקב יגרעו.

**ועיין מאירי בסוגיין** דמייתי לירושלמי שמסתפק ממתניו ולמטה אם חשיב חסרון וממילא ל"ה גלגלין, או"ד אינו מן המת ול"ח חסרון וממילא הוי גלגלין, אולם אם לא נחתך ממתניו ולמטה ודאי מכיון שהמת שלם אינו נעשה גלגלין, אלא שמסתפק אם מהני רקב ממתניו ולמטה מתוך גוף שלם מחובר, ובזה מסיק שאם כל המת הרקיב המתניו ולמטה מצטרף, ואם נרקב רק מתניו ולמטה המחוברין לכלל המת האי אבעיא ליה לר' ירמיה . וזוהי שי' הר"מ הנ"ל, דלהר"מ שצריך שירקיב כולו של מת ד"ש כלל לכל האבעיא הנ"ל.

**מת שטחנו:**

**והקשה הגרי"ז** הא לקמן בעצמות דאקמח אקמוחי הם בטומאת רובע עצמות, וא"כ אין בהם רקב. וכבר הבאנו הגרי"ז דלהר"מ יש בו טומאת עצם כשעורה, ולתוס' לא , אך מ"מ הא יש בו טומאת עצמות, ומאי האבעיא. **אולם לשון הר"מ** שטחן עד שנעשה רקב טהור משום שבעינן נרקב מאליו, ומשמע שהטחינה עצמה יצרה מצב של רקבון וא"ש שאקמח אינו עד כדי רקבון, **ואבעיא דגמ'** בטחן ואח"כ הרקיב מעצמו, עיין ר"מ שבכה"ג הוי ספק. **ע"ע מש"נ בחזו"א כב' מ' מא'.**

**מת שחסר:**

**תוס'** שנקבר חסר, **עיין חזו"א כא' ג'** שבנקבר שלם מהני תרווד מקצתו ואין חסרון של חסר אלא אם נקבר חסר, עיי"ש שדן מדוע יש גנגילון הא לעולם מסתמא יש תרווד כמת שלם ללא גנגילון, וביאר שהחלק מהמת שנתערב בו כסותו חשיב כחסר ושוב כל המת אינו ראוי לרקב. ועולה שמת שנקבר שלם אם ייחסר שם אבר אינו חסר, ואם חלק מהגוף נרקב עם גנגילון ייחשב המת חסר, ועיין . עיי"ש עוד דמבואר שבאכלו עש השאר הוי רקב ולא הוי חסר, ותי' שבקברו עם כסותו שמיועד להיות מעיקרא גנגילון חשיב לקבור חצי מת והוי חסר, והכל חידושים נפלאים.

אבר שנחתך וקברו עם המת, בפשטות חשיב מת שלם, וכן **מבואר במאירי בתו"ד בדברי הירושלמי** וכן **בסד"ט** אהלות לט' א' . **עיין חזו"א כב' מ'** שהוכיח מהא דטחנו וארקיב שאין לו רקב ולכאורה הוא פשוט דהא אף בנחתך אבר ונקבר עמו אין לו רקב ק"ו בנטחן כולו, **ע"ע** שאם נתלש אבר ונרקב ואח"כ קברו עם המת שוב חשיב חסר מכיון שפקע מהאבר שם אבר בכך שנרקב ולא יהני לקברם יחד. **ע"ע בחזו"א** שלענין טומאת קרובים במת שנחסר וכן לענין תבוסה אף אם הוא לפנינו חשיב חסר, ומ"מ לענין רקב דוקא באינו יקבור יחד עם שאר הגוף.

**הרקיב כשהוא חי:**

**במפרש** שאבר הרקיב בין במחובר בין בנתלש מן האדם, ואח"כ מת האם רקב בעודו חי משווי לרקב, **עיי"ש חזו"א** דהא בנחתך והרקיב ואח"כ מת וקברן יחד צריך להיות שהאבר שנחתך ונרקב ייחשב כחסר ובמת חסר לית כלל רקב.

**עוד הקשה החזו"א** על המשנה בעדויות להכריח שבשר מן החי אינו כבשר מן המת דבמת חמיר שיש בו רובע ורקב, ולמפרש הנידון הוא על אבר חי שנתלש והרקיב וזה מדמים לאבר חי שפרש ממנו בשר אם מטמא, ואם כקושית הגמ' שאבר חי שנתלש והרקיב ואח"כ מת הרקב טמא א"כ ה"ה באבר שנתלש חי ואח"כ מת ופרש ממנו בשר נמי יטמא, עוד הקשה על המפרש דהלא משמע שרק אם הרקיב ואח"כ קברו עם המת, אבעיא ליה אבל אם נתלש ומת וקברן הוי רקב **,** ואם מיירי בנתלש חי ואח"כ מת וקברן יחד ודאי הוי חסר.

1. **חידושי ר' חיים הלוי הלכות טומאת מת פרק ז הלכה ד**

   ונראה דהכי מוכח מהא דפסק הרמב"ם בפ"ג מהלכות אבל הלכה ב' ז"ל וכן אם נגע הכהן בקבר לוקה, אבל נוגע הוא בבגדים שנגעו במת אף על פי שמיטמא בהן טומאת שבעה עכ"ל, והיינו משום דאזהרת כהנים נאמרה רק על טומאות הפורשות מן המת עצמו, ומכל מקום הרי פסק דבנטמא בקבר לוקה, ובעל כרחך דהאב הטומאה של קבר הוא כמו שהוא עם המת ביחד, ועל כן כהן לוקה על טומאתו. והכי מבואר מדברי הרמב"ם בפרק ו' מהלכות נזירות הלכה ח' ז"ל מי שנדר והוא בבית הקברות נזירות חלה עליו ואפילו שהה שם כמה ימים אין עולין לו ולוקה על שהייתו שם וכו' אינו מגלח שערו כשיצא משם ואם נטמא שם בבית הקברות באחת מן הטומאות שהנזיר מגלח עליהן אינו מגלח ואינו מביא קרבן טומאה עד כאן לשונו, הרי דפסק דבקבר אף על פי שאינו מגלח עליו מכל מקום לוקה על טומאה זו, וגם מעכבתו מלחול עליו נזירות טהרה, והוא כמו שפסק בפרק ה' שם הלכה ט"ו ז"ל נזיר שנטמא למת טומאת שבעה בין בטומאות שהוא מגלח עליהן כמו שיתבאר בין בטומאות שאינו מגלח עליהן הרי זה לוקה עד כאן לשונו, ועל כן לוקה על טומאת קבר ואף על פי שאינו מגלח עליה, אבל הא מיהא נראה דגם לענין מלקות בעינן טומאת המת עצמו, דהא עיקר אזהרת נזיר היא מקרא דלא יטמא להם במותם ומקרא דעל נפשות מת לא יבא, הרי דעיקר אזהרת נזיר היא שלא יטמא במת עצמו, ומכל מקום הרי פסק הרמב"ם דלקי על טומאת קבר, הרי דעיקר טומאת קבר היא כמו שהוא עם המת ביחד. וכן הוא מוכח גם מהא דמבואר בדברי הרמב"ם שהבאנו דבנטמא בקבר אף שאינו מגלח אבל מכל מקום אין אותן הימים עולין לו למנין הנזירות, ובנטמא בכלים שנגעו במת הלא מבואר בנזיר דף נ"ד [ע"ב] דימי טומאתו עולין גם למנין הנזירות, וכן פסק הרמב"ם בפרק ז' שם הלכה ח', אלא ודאי דקבר שאני דטומאתו היא כמו שהוא עם המת ביחד, ואף על גב דקבר הוי אב הטומאה בפני עצמו מגזירת הכתוב דאו בקבר, אבל מכל מקום זה שהוא עם המת ביחד זהו הקבר שבקרא, ועל כן נזיר וכהן לוקין עליו ואין ימי טומאתו עולין למנין הנזירות. [↑](#footnote-ref-1)