1 הלכות אונאה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

אור ליום ג' ט"ז מנ"א תשע"א

א] דעת התוס' ב"מ דס"א. דלוקין על לאו דאונאה, אך דעת הרמב"ם רפי"ב ממכירה והטור סימן רכ"ז דאין לוקין עליו, ובטעמא דמילתא כתב הרמב"ם שם דהוא משום דהוי לאו הניתן לתשלומין, ובד' הטור נראה כמש"כ הפרישה והב"ח שם דהטעם הוא משום דהוי לאו הניתק לעשה, דהעשה דוהשיב את הגזילה קאי גם על אונאה דהויא בכלל גזילה, אך לדעת הרמב"ם אי"ז מכח כללא דלאו הניתק לעשה, אלא מכח כללא דלאו הניתן לתשלומין, דס"ל להרמב"ם דאין לוקין עליו.

ובדעת התוס' דלוקין עליו, כתב הפנ"י בב"מ שם, דהוא משום דס"ל דליכא בזה להעשה דוהשיב, דלא קאי רק על גזילה, וגם לא ס"ל להך כללא דלאו הניתן לתשלומין אין לוקין עליו.

והנה במנ"ח הק' דבאונאה פחות משתות ובאונאה בעשו"ק להסוברים דאית בהו איסור אונאה, וכן באונאה בפרוטות למ"ד דאין אונאה לפרוטות, מ"ט אין לוקין עליו, הרי בכה"ג אינו ניתק לעשה, וכן עמד ע"ז במחנ"א אונאה סו"ס י"ז בדין אונאה פחות משתות.[[1]](#footnote-2)

אמנם לדעת הרמב"ם דהא דאין לוקין עליו הוא משום דהוי לאו הניתן לתשלומין, ניחא, דלאו הניתן לתשלומין דאין לוקין עליו, הוא דין בעיקר הלאו דלא ניתן בו עונש מלקות, ואף בגונא דאינו חייב בתשלומין אין לוקין עליו, וכ"כ באבהא"ז.

ב] הטור בר"ס רכ"ז כתב דאם הונה בשוגג עובר באיסור לאו, אך הנה ז"ל הרמב"ן בפר' בהר, שודאי המאנה את חבירו "לדעת" עובר בלאו בין במטלטלים בין בקרקעות וכו' אע"פ שהוא אסור להונות כן "לדעת", עכ"ל, ונ' להדיא דכל איסור אונאה הוא רק במאנה את חבירו לדעת, וכ"ה גם בל' החינוך מ' של"ז, אבל עיקר האזהרה בין בקרקע בין במטלטל הוא באמת, שהוזהרנו שלא להונות הבריות "לדעת" וכו', ועובר על זה ועשה אונאה לחבירו "לדעת" בשתות או יותר עבר על לאו זה, עכ"ל, ובשו"ת מהרי"ט ח"ב חו"מ סימן י"יט כתב בתו"ד, ז"ל, דאזהרה דלא תונו איש את אחיו במתכוין להונות הוא, עכ"ל.

והנה אמנם לפ"מ דמשמע בר"פ איזהו נשך דאיסור אונאה הוא דומיא דאיסור גזילה, הדין נותן דאף בשוגג עובר באיסור אונאה, וע"כ להטור לטעמי' שכתב דאונאה בכלל גזילה היא, ודאי דאף בשוגג עובר, אך בדעת הרמב"ן צ"ל דאיסור אונאת ממון, הוא ע"ד אונאת דברים, ובזה י"ל דכל האיסור הוא דוקא במאנה את חבירו לדעת, ועי' בסמ"ע סימן רכ"ז סקנ"א, שכתב בשם מהרש"ל דבקרקעות שנתמעטו מאונאה, מ"מ אית בהו משום אונאת דברים וגניבת דעת, אם לא שהמוכר בעצמו לא ידע באונאתו, והרי דכיון דכל האיסור הוא בהרמאות שבזה, הרי דכל שלא ידע המוכר באונאתו, אינו עובר באיסור כלל, וה"נ י"ל לדעת הרמב"ן באונאת ממון, וצ"ע בזה.

והנה בל' הרא"ש בפ' הזהב והטור בסימן רכ"ז מבו', דגם אם באונאה פחות משתות איכא איסורא, היינו רק בשיודע המוכר שהוא מאנהו, עיי"ש, אך נ' דהיינו משום דכל שאין המאנה יודע מכך, ודאי מתרצה חבירו לכך, שהרי יודע שא"א לשום את השווי האמיתי, וע"כ לי"ב איסורא.

והעירוני דשמא יש מקום לומר, דכל מש"כ הרמב"ן דאיסור אונאה הוא רק לדעת, היינו רק בקרקעות או באונאה פחות משתות, דלי"ב דין חזרת אונאה, וע"כ כל האיסור בהן הוא בהרמאות שמרמה את חבירו, ואינו עובר ע"ז אלא במאנה לדעת, אך באונאה שתות במטלטלין דאית בהו דין חזרת אונאה, ה"ה עובר באיסור אונאה גם במאנה בשוגג, אך אין הדברים נראים, דבפשוטו גדר האיסור בכולהו גווני חד הוא, וגם דבל' הרמב"ן נראה דגם במטלטלין אינו עובר אלא במאנה לדעת, עיי"ש.

ג] בעשו"ק שנתמעטו מפרשת אונאה, דעת התוס' ב"מ סא. דאף לי"ב איסור אונאה, וכן נראה דעת רש"י שם דנ"ו:, אך דעת רבינו יונה ב"ב דע"ח. והחינוך מ' ל"ז דאית בהו איסור אונאה, והרמב"ן בפר' בחוקותי נסתפק בזה, והיינו דאמנם בתחילת דבריו כתב דאית בהו איסורא, אך לכאו' לדרך בתרא שכתב, לית בהו איסורא, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

ובסמ"ע סימן רכ"ז סקנ"א כתב בשם מהרש"ל, דאף דנתמעטו מדין אונאה, מ"מ לא גרעי מאונאת דברים וגניבת דעת, ובכלל לא תונו איש את אחיו הן, אם לא שהמוכר בעצמו לא ידע מאונאתו, עכ"ל, ולכאו' גם אם המתאנה הציע את המחיר, ל"ש הך איסורא.

ובשכירות פועל וקבלן שכתבו הראשונים ב"מ דנ"ו: דלי"ב אונאה משום דלאו ממכר נינהו, י"ל דודאי אף לי"ב לאיסור אונאה, אך לדעת הרמב"ם דכל הא דליכא בשכירות פועל אונאה הוא משום דהו"ל כקרקע, הרי דאם בקרקעות איכא איסור אונאה, אף בשכירות פועל איכא איסור אונאה.

ד] באחיעזר ח"ג סו"ס פ"א כתב, ז"ל, עוד יש להסתפק בקטן (שהגיע לעונת הפעוטות דמקחן מקח וממכר ממכר) המאנה את הגדול אם יש בו דין אונאה להחזיר האונאה למתאנה כיון דאינו בלאו דלא תונו כלל, והנה הרמב"ן והראשונים כ' דאף בדברים שאין להם אונאה כמו בקרקעות והקדש לאו דלא תונו מיהא איכא, אבל היכא דליכא לאו דאונאה יש לעיין אם יש שם דין אונאה, ולפמש"כ הפנ"י בב"מ ס"א דמכיון דילפי' גזל מריבית ואונאה במה הצד משום דטעם שניהם שוה שכן גוזלו ממילא ידעינן דין חזרת אונאה מוהשיב את הגזילה, מסתבר דחייב להחזיר האונאה לכשיגדיל, ולענין ביטול מקח נראה לכאורה דודאי אינו תלוי בלאו דאונאה דהא ביטול מקח איכא גם בדברים שאין להם אונאה כמו עבדים וקרקעות, וצ"ע, עכ"ל.

ויש מקום לתלות ד"ז בפלוגתת הראשונים, דהנה בל' רשב"ם ב"ב דע"ח. ודפ"ג: מבו' להדיא, דדין חזרת אונאה נלמד מקרא דאל תונו, ופירש בדע"ח. דזהו שאמרו דכ"ת רבנן ביטול מקח לית להו, ז"ל, כלומר דאונאה ודאי אית להו דמן התורה היא דכתיב לא תונו אבל ביטול מקח לית להו אלא סבירא להו יותר משתות כשתות עצמה דמי וקנה ומחזיר אונאה, עכ"ל, ובדפ"ג: כתב, ז"ל, גבי יפות ונמצאו רעות כ"ע מודו דיכול לחזור שהרי הטעהו ולא היה דעתו ליקח רעות, אבל גבי אונאת שתות שקנה מה שרוצה לקנות וליכא שום טעות אלא מכירת יוקר, "התם מחזיר אונאה משום דכתיב אל תונו" אבל המקח קיים כרבי נתן וכדפסק רבא, עכ"ל, ולפ"ז שפיר יש מקום לומר דקטן דליתי' בלא תונו, ליתי' נמי בדין חזרת אונאה, וג"ז הוא מחודש, שהרי הא דליתי' בבל תונו, הוא משום דקטן אינו בר מצוות, וי"ל דזה אינו טעם שלא יהא בו דין חזרת אונאה.

אך הנה בד' הרמב"ן בפר' בהר בפי' קמא כתב, דדין חזרת אונאה אינו נלמד כלל מהך קרא דאל תונו, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' פשיטא דאף בקטן שאינו מוזהר בלא תונו, איכא לדין חזרת אונאה.

ה] באונאה פחות משתות, נסתפק הרא"ש אם אית בי' איסורא, והרמב"ן בפר' בהר נקט בפשיטות דאית בי' איסורא, אך בחינוך מ' של"ז כתב דלי"ב איסורא, אך צ"ע מה שהביא ע"ז ממה שהתירו להשתכר עד שתות, וכן הוכיח הגרע"א ז"ל מד' הבעה"מ בשלהי ב"ק, וכן מ' קצת מל' התוס' ב"מ דנ"ב.

והנה בד' הסמ"ע סימן רכ"ז סקי"ד מבו', דבאונאה פחות משתות אף אם עדיין לא שילם את הדמים, מוציאין מידו, ובמחנ"א אונאה סימן י"ג נסתפק בדין זה משום דכל דהוי מוחזק בדמים מצי למימר דלא מחל, עיי"ש, אך להסמ"ע לטעמי' ל"ש טעם זה, שהרי אף אם לא מחל בטלה דעתו, והעירוני דלפ"ז בעכצ"ל דהאיסור אינו בלקיחת הדמים, אלא בעיקר המכירה והקציצה, וזה חידוש, ובמשכנות יעקב חו"מ סימן נ"ט כתב, דכיון דבקרקעות איכא איסור, הרי דרק אם כבר שילם ליכא דין חזרת אונאה, אך אין מוציאין הדמים מידו, וצ"ע שהרי מצינו כן באונאה פחות משתות דאף אם אית בה איסור אונאה, מוציאין הדמים מידו, ובע"כ דהאיסור הוא בעיקר המכירה והקציצה, וי"ל כן גם בקרקעות.

ו] בד' הסמ"ע שם מבו', דבאונאה פחות משתות כל שלא מחל ע"ז חייב המאנה להחזיר לצי"ש, עיי"ש, וזה חידוש, דאף דמוציאין את הדמים מידו, מ"מ חייב המאנה להחזירו לו לצי"ש.

עוד מבו' בד' הסמ"ע שם, דאף אם אומר שלא מחל בטלה דעתו, ועמש"נ לעיל סק"א בהערה ללמוד מזה דל"ב לחלות המחילה דהמתאנה, אלא כיון שאינו מקפיד ע"ז לי"ב דין חזרת אונאה, וע"כ שייך בזה הא דבטלה דעתו, וי"ל גם מש"כ הסמ"ע דאף אם לא שילם מוציאין מידו, ולא אמרינן דאינו מתחייב מכח המחילה, (וכטענת המשכנו"י סימן נ"ט) הוא מה"ט, דל"ב לחלות המחילה דהמתאנה, אלא כל שאינו מקפיד ע"ז ולי"ב דין חזרת אונאה, ממילא ה"ה מתחייב בכך מכח המקח.

ובד' הט"ז שם ס"ז מבו', דאם גילה דעתו קודם המכירה דאינו מוחל ע"ז, איכא דין חזרת אונאה אף בפחות משתות, עיי"ש, ומד' הב"ח שם נראה דפליג ע"ז, עיי"ש, ולכאו' הוא שלא כד' הסמ"ע, ושמא היכא דגילה דעתו שאני, גם במחנ"א אונאה י"ג נקט דאם לא מחל המתאנה, איכא חיוב חזרת אונאה גם בפחות משתות, ואך שנסתפק אם הוא נאמן ע"ז במיגו, ותלה לה בפלוגתת הראשונים, עיי"ש.

ופשוט דכל מקום הספק בזה הוא לפשטות הדברים דהא דבפחות משתות ליכא דין חזרת אונאה הוא מדין מחילה, וכאשר כ"ה בד' הרא"ש לפי' בתרא וכ"ה בל' הרמב"ם, אך לפ"מ שכתב הרא"ש בפי' קמא דאין איסור אונאה בפחות משתות, משום דחשיב כדמי המקח, ל"ב בזה כלל למחילתו, וודאי דאף אם לא מחל, ליכא דין חזרת אונאה.

ז] כתב הרמב"ם פי"ב ממכירה דאם הי' שוה דינר של זהב בכ"ד וצירפה בכ' דינר ה"ז מחזיר את האונאה פחות מזה מחילה, עכ"ל, ובמחנ"א אונאה סימן ז' כתב דלמש"כ רש"י דהא דאונאה פחות משתות הויא מחילה הוא משום דאין כל אדם יכול לצמצם את הדמים, הרי דבהך גוונא שהוא דבר הידוע לכל אדם, ל"ה מחילה אף בפחות משתות, עכ"ד, וכן נקט לדינא בערוה"ש סימן רכ"ז ס"ב דמה שבכל בעלי החנויות מוכרין בשוה אף בפחות משתות ל"ה מחילה, ודבריו תמוהים, שהרי בד' הרמב"ם והשו"ע במטבע מבו' דגם בכה"ג הויא מחילה, וכמש"כ המחנ"א, ובאמת בלא"ה לטעמא קמא דהרא"ש בדין אונאה פחות משתות, הוא פשוט כן, וא"כ ודאי א"א להוציא ממון עפי"ז, שהרי השו"ע לא הכריע בספיקא דהרא"ש, אך בערוה"ש שם ס"ז כתב דבדבר המצוי הרבה לא שייך גם טעמא קמא דהרא"ש, עיי"ש.

אמנם הנה בפירש"י לעיל דמ"ד: כתב, ז"ל, למקח וממכר, מכר לו דינר ביותר מכ"ד איסרין, כל מה שהעלה יותר על כן נתאנה לוקח, ואם יש אונאה שתות יחזיר אונאה, עכ"ל, והרי דאף באונאה בשווי המטבע, כל שהאנהו בפחות משתות הו"ל מחילה.

ולכאו' בע"כ מזה, דהגם דעיקר הא דאונאה פחות משתות הויא מחילה, הוא משום דאין כל אדם יכול לצמצם הדמים, מ"מ מכח זה כבר דעת האדם בכל גוונא למחול על אונאת הדמים פחות משתות, ואף בגוונא דיש ביד כל אדם לצמצם הדמים, מוחל המתאנה על אונאה פחות משתות, וצ"ע עוד בזה.

ח] במחנ"א שם כתב, דאם שאל הנותן מתחילה לשולחני בכמה מצטרף מטבע זו, וא"ל בעשרים, ונמצא שהיא מצטרפת בכ"ד, דה"ז מק"ט, שזה אטעיי' בדיבורו, ודמי למש"כ הרשב"א והביאו הב"י בסימן של"ב שאם אמר בעה"ב לפועלים תבואו עמי כמו שנשכרו חבריכם ואמרו לו בכמה ואמר להם בה' ונמצא שנשכרו בי', ה"ז מק"ט, עכ"ד, אך בסימן י"ז כתב המחנ"א בתו"ד, ז"ל, הא למה זה דומה למי שהחליף דינר וא"ל המחליף שהי' נחלף במ' ונמצא שהי' נחלף במ"ה, דאונאה מיקרי ולא מק"ט, עכ"ל.

וממש"כ לזה המחנ"א במטבע, מ' דבאונאה דעלמא אף אם שאל הלוקח את המוכר כמה הם דמי מקח זה בשוק, ואמר לו שהם י' ונמצא שהם ט' ל"ה מק"ט, ורק במטבע כה"ג הו"ל מק"ט, והטעם בזה, דבכל מקח, הרי יודע הלוקח שא"א למוכר לדקדק בשומא, ואינו סומך דעתו על מה שאומר לו שכן הוא דמיו, ומשא"כ במטבע ששומתו ידועה, סומך הלוקח בדעתו על מה שאומר לו המוכר שכן הוא דמיו, וע"כ הו"ל מק"ט.

והנה בנתיה"מ סימן של"ב סק"ד כתב על דינא דהרשב"א, ז"ל, ועוד קשה לי, דאטו במקח כה"ג אם ימכור דבר ששוה ד' בח' ויאמר לו שהוא שוה כך או שהשער כך או שכולם מוכרין כך לא יתחייב לשלם רק כפי השיווי, ולא אישתמיט שום פוסק לכתוב כן,[[3]](#footnote-4) מסתמא רוב אונאות כך הן שאומר לו שכך שיוויו או כך השער. ועוד, דמאי שנא מהא דסימן רכ"ז סעיף ל"ד באמר זרעתי בה זריעה הראוי בה, דאמר התם דבדין אונאה הוא, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ לפרש ד' הרשב"א בדרך מחודשת, ועמש"נ בדברינו בסימן של"ב להוכיח מד' הרשב"א ורי"ו לא כן.

אך לפ"ד המחנ"א ניחא, דבכל אונאה אף שאמר לו שכן הוא דמיו, לא חשיב כמק"ט, משום שאין הלוקח סומך בדעתו על דברי המוכר, ורק בשכירות פועלים שאמר להם שכך נשכרין חבריהן והטעה אותם, הוא דהו"ל מק"ט, וניחא נמי ההיא דאמר דשדאי כדבעי לה דהוי בדין אונאה, כיון דהוי מידי דעביד דטעי, וע"כ לא חשיב כמק"ט.

ואמנם נראה, דכל הא דבכל אונאה כה"ג אף אם אמר לו שכן דמיו הו"ל כדין אונאה, הוא רק בשאמר לו שכן דמיו, אך אם אמר לו שיודע שחפץ זה נמכר כן, ונמצא שאינו נמכר כן, הו"ל מק"ט, ודמי ממש לד' הרשב"א דאם אמר להם שכן נשכרו חבריהם הו"ל מק"ט.

ויש להוסיף, מש"נ בדברינו בסימן של"ב, דכ"ז הוא רק אם שאל הלוקח את המוכר בכמה הוא נמכר בשוק, דגלי דעתי' שאין דעתו לשלם אלא כפי דמיו בשוק, אך אם לא שאלו, אלא שאמר לו המוכר מעצמו שכן הוא דמיו, נ' מד' הרשב"א דלא חשיב כמק"ט, וגם המחנ"א לא כתב דהו"ל מק"ט אלא בכה"ג, אך בד' הרמ"א בסימן של"ב מבו' לא כן, והט"ז שם נחלק ע"ז, וצ"ע בזה לדינא.

וילה"ע עוד בענין זה, ממש"כ רש"י ב"מ דנ"א: דבאומר לחבירו ע"מ שאין בו אונאה, ונמצא שיש בו אונאה, הו"ל מק"ט, ונחלקו הסמ"ע והב"ח בסימן רכ"ז אם הוא אף בשנמצא בו אונאה פחות משתות, ובמחנ"א אונאה י"ז האריך לדון אם הוא אף בשלא אמר כן בל' תנאי, עיי"ש.

עוד ילה"ע בענין זה למש"כ הרמ"ה בפ' הספינה אות צ"ב, ז"ל, אלא בדזבין לי' שוה כך וכך בפירוש ואשתכח דהוי שוה טפי מן הכין א"נ בבציר מן הכין, ואפי' לרבא דפסק הלכתא שתות קנה ומחזיר אונאה, דאלמא ל"מ למהדר בי', בהא מודי, דע"כ לא קאמר רבא התם אלא היכא דליכא מק"ט בתנאה, אבל היכא דאיכא מק"ט בתנאה דאתני בהדי' דמזבין לי' מאי דשוה כו"כ ואשתכח דשוה פחות מכאן או יתר מכאן, מודה רבא דמק"ט הוי, מידי דהוי אכולהו תנאי דעלמא, וה"מ בשתות וכו', אבל בפחו משתות אע"ג דאמר לי' שוה ח' ואשתכח דלא שוה אלא ז' לאו מק"ט הוי ולא אונאה הוי, מ"ט כיון דקי"ל דפחות משתות הוי מחילה שוה בשוה הוא וכו', ואפי' בשתות נמי ה"מ היכא דאתני בהדי' בפירוש וכו', עכ"ל, וצ"ע אימתי חשיב דאתני בהדי' בפירוש, האם סגי במה שאמר לו שכך הוא שויו, דע"ז כתב הנתיה"מ דרוב אונאות כך הם, או דהוא דוקא בשהתנה הלוקח להדיא שימכור לו דבר השוה כו"כ, והכי מסתברא.

ובפ' המוכר פירות אות ל' כתב הרמ"ה, ז"ל, וש"מ דאפי' היכא דאמר לי' מוכר ללוקח או לוקח למוכר שוה בשוה, ואשתכח אונאה פחות משתות מחילה שתות קנה ומחזיר אונאה מהאי טעמא דאמרן, עכ"ל, וצ"ל בדעתו דחלוק הוא היכא שאמר לו שהוא שוה כו"כ, מהיכא שאמר לו שוה בשוה, וצ"ע.

ט] בד' הראשונים והפוסקים לא נתפרש הדין היכא דאין כל המוכרים מוכרים בשוה, היאך משערין את השער, ויש שכתבו דאזלינן בתר רוב המוכרים, אך גם אי נימא כן, אכתי צ"ע היאך שאין רוב המוכרים מוכרים בשוה.

והנה מסברא הי' נראה, דבכה"ג חשיב דהשער הוא בין השער הגבוה לשער הנמוך, ולפ"ז נמצא דלא חשיב כאונאה דמוכר אלא בשמכר לו שתות יותר מן השער הגבוה, ולא חשיב כאונאה דלוקח אלא בשלקח ממנו בשתות פחות מן השער הנמוך.

והרי מצינו בר"פ האומנין דאיכא גוונא דרוב מיתגרי בג' ואיכא דמיתגרי בד', ולא אמרינן דהוי זה אונאה, ועי' בתשו' פנים מאירות ח"א סימן צ"ז דמבו' כן, דכיון דאיכא דמיתגרי בד', אין בזה משום אונאה.

והנה עד"ז יל"ד גם לגבי תשלומי נזיקין וכו', כשאין המוכרין מוכרין בשוה, היאך משערין את השער, והי' מקום לומר, דא"צ המזיק לשלם לו אלא כפי השער הפחות.

אמנם יש לדון בזה, דהנה תניא בב"מ דפ"ז., השוכר את הפועל ואמר לו כאחד וכשנים מבני העיר נותן לו כפחות שבשכירות, דברי ר' יהושע, וחכ"א משמנין ביניהם, ופירש"י, ז"ל, משמנין ביניהן לא בפחות ולא ביותר אלא כמנהג המדינה בינונית, עכ"ל, וכ"ה בשטמ"ק שם בשם הראב"ד ובחי' הריטב"א שם, ואך שכתב הריטב"א דאם איכא כמה בינונים נותן מן האמצע.

אך הרמב"ם בפ"ט משכירות ה"ב כתב, ז"ל, רואין הפחות שבשכירות והיתר שבשכירות ומשמנין ביניהן, עכ"ל, וכ"ה בשטמ"ק בב"מ שם בשם ר"ח, וכ"כ בשו"ע סימן של"א ס"ג.

ולכאו' מבו' בזה פלוגתת הראשונים היאך שמין השער, אם כפי השער הבינוני, או שרואין הפחות שבהן והיותר שבהן ומשמנין ביניהן, ולפ"ז י"ל דגם לגבי נזיקין הוא כן, דצריך לשלם לו כפי השער הבינוני או שמשמנין בין השער המועט לשער המרובה.

אמנם בפשוטו נראה, דכל מש"א התם דמשמנין ביניהן, הוא משום שאמר לו כא' וכב' מבני העיר, וקבעו בזה לשום כפי ששמין בעיר זו, ובזה הוא דאמרינן דהיכא דיש שערים שונים בעיר זו, משמנין ביניהן, דכן הוא דעתם, אך אין ללמוד מזה דכן הוא קביעות השער לכל דיני התורה.

אך הנה בפרישה ובביאור הגר"א סו"ס של"א דימו הך דינא דמשמנין ביניהן, לדינא דהשו"ע בסימן ק"ג ס"ב דא' אומר במנה וא' אומר בפ' וא' אומר בק"כ, נידון בק', מפני שאנו ממצעים מה שיש בין המועט למרובה ומוסיפין על המועט המחצית וגורעין מהמרובה המחצית, וכיון שבין האומר פ' לאומר ק"כ יש מ', כשאתה מוסיף על המועט המחצית וגורעין מהמרובה המחצית נמצא שהוא נידון בק', ולפ"ז אם א' אומר במנה וא' אומר בצ' וא' אומר בק"ל נידון בק"י, ועל דרך זו שמין ביניהם לעולם, ע"כ, ומבו' בדבריהם דהך דינא דמשמנין ביניהם, אי"ז משום שכן הוא דעתם, אלא כן משערין את השער, וגם לגבי גביית חוב הוא כן, ולול"ד הפרישה והגר"א, אין ללמוד מדינא דסימן ק"ג לנידו"ד, דהתם ליכא שערים שונים בין המוכרין, אלא יש שומות שונות בין השמאים, וכיון דלגבי גביית חוב הוי הדין דמשמנין ביניהן, לכאו' ה"נ הוא לגבי תשלומי נזיקין, אי לא דנימא, דכיון שביד הניזק לקנות בזול, א"צ לשלם לו יותר מכך, וצ"ע.

ויל"ד לפ"ז אם גם לגבי אונאה הוא כן, או דלגבי אונאה, אף דעיקר השער הוא כפי"מ דמשמנין ביניהן, מ"מ כיון שיש גם שער גבוה ושער נמוך בין המוכרים, אי"ז אונאה, והכי מסתברא, דאי לא תימא הכי, הרי נמצא דכל שיש שמוכרין בע' ויש ויש שמוכרין בק"ל, הרי דכיון דדינא הוא דמשמנין ביניהן, הוי השער ק', ונמצא דבין המוכרין בע' ובין המוכרין בק"ל הו"ל אונאה.

שו"ר בנתיה"מ סימן רס"ד סק"ח שכתב בתו"ד, ז"ל, אבל במידי דלאו מצוה וכו' כשיש אונאה בדבר וכו' יכול לטעון משטה, אם לא וכו' או שהוא דבר "שדרך ליתן פעמים סך רב ואין לו קצבה דשוב ל"ה אונאה כלל" ואינו יכול לטעון משטה, עכ"ל, ומבו' בדבריו שפעמים שנותנים עליו סך רב, לי"ב דין אונאה כלל, ולכאו' יש ללמוד מזה לנידו"ד, אך יש לחלק, דהתם אי"ז שינוי השער בין השדכנים, אלא היינו דפעמים שיש צורך גדול טפי בפעולה זו ומשלמים עלי' יותר, וע"כ לי"ב אונאה, וצ"ע.

י] ויש לעורר עוד בזה, דהנה הי' מקום לומר דבאדם המוכר חפץ מסוים שאין כדוגמתו בשוק והוא היחידי שמוכרו והדבר מצוי במכירת ספרים, דל"ש דין אונאה כלל, דהשער של חפץ זה לדין אונאה נקבע כפי מה שקבע הוא.

אך הנה בד' התוס' ב"מ דנ"ו: מבו' דאם הי' דין אונאה בשטרות, הי' דין אונאה במלוה המוכר שט"ח ללוה, והנה הרי מקח זה אין לו שער כלל, שהרי אי"ז מקח מצוי, וגם ה"ז תלוי כמה הלוה נאמן וכו', ובע"כ דשומת השער לדין אונאה בזה, הוא ע"פ שומת שמאים שישומו כמה ראוי לשלם בעד שט"ח באופן זה, וא"כ ה"נ הוא בכל מוכר חפץ מסוים שאין כדוגמתו בשוק, דשמין כמה ראוי לשלם בעד חפץ זה, וכל שמכרו ביותר מכן הו"ל אונאה, ואמנם ודאי דאם לפי השומא הוו דמי חפץ כזה בין י' מעות לכ' מעות, יש בידו לקבוע את דמיו לכ' מעות, אי"ז אונאה כלל.

ועפ"ז יש מקום לדון, דגם בדבר שאין כל המוכרים מוכרים בשוה, יהא הדין תלוי גם במה שישומו שמאים כמה ראוי לשלם עליו לפי חפצים אחרים הדומים לזה, וצ"ע אם י"ל כן, וגם לא יועיל ד"ז היכא שגם בחפצים אחרים הדומים לזה יש שערים שונים.

יא] בדינא דאחר כדי שיראה ל"מ לתבוע אונאתו, כתבו התוס' ב"מ דמ"ט:, ז"ל, וא"ת א"כ נתת דבריך לשיעורים דפעמים שהם רחוקים ממנו ופעמים שהם קרובים, וי"ל דלעולם יש שיעור אחד לפי מה שמצוי רוב פעמים שיוכל להראות לתגר או לקרובו ואם הם קרובים או רחוקים בשביל כך לא יתנו לו שהות לא פחות ולא יותר, עכ"ל, ובחי' הרשב"א שם דנ"א. כתב, ז"ל, אבל מוכר לעולם חוזר וכו', וכתב הרי"ף ז"ל דאי איכא סהדי דאתרמי ליה זבינתא כזבינתיה וידע דטעה ולא הדר ביה תו לא מצי למיהדר דאחולי אחיל, ותימה הוא בעיני וכו', ואלמלי שאמרה הרב ז"ל הייתי אומר דמוכר לעולם חוזר, דכיון דלא ידע אי טעה אי לא טעה עד דמתרמי ליה זבינתא כזבינתי' ולא מצו רבנן למיהב שעורא, אמרו דלעולם חוזר כדי שלא תחלוק בשעורין, והרמב"ם ז"ל כתב שאם היה המקח דבר שאין במינו שינוי והוא כולו שוה כגון פלפלין וכיוצא בהן הרי זה אינו חוזר אלא עד כדי שישאל על שער שבשוק בלבד, וג"ז אינו מחוור בעיני וכו', אלא משמע דלא קבעו זמן למוכרים בשום דבר הואיל ואי אפשר להם לקבוע זמן בכל דלא פלוג רבנן בתקנותיהם כנ"ל, עכ"ל.

ולכאו' מבו' מד' התוס' ומד' הרשב"א, דהא דאחר כדי שיראה ל"מ לתבוע אונאתו, לאו היינו דלעולם מן הדין יש בזה תביעת אונאה, ואך שמחל המתאנה על אונאתו, דא"כ הרי בגונא שהתגרים רחוקים ולא מחל, מ"ט ל"מ לתבוע אונאתו, ומ"ש למימר בזה דלא פלוג, ומאידך היכא שהתגרים קרובים וכן במוכר שנודע לו שטעה וכו', מ"ט מצי לתבוע אונאתו, הרי מחל ע"ז, ובע"כ דאף אחר כדי שיראה ליכא מחילה גמורה, אלא הוא זמן שקבעו חכמים, דאחר זמן זה ל"מ לתבוע אונאתו, וע"כ אמרינן בזה דלא פלוג רבנן.

אך יל"פ ד' הרשב"א בע"א, דלעולם הא דאחר כדי שיראה ל"מ לתבוע אונאתו הוא משום מחילה ממש, ואך דכל הא דיש בזה מחילה הוא אחר שקבעו חכמים דאחר זמן זה ל"מ לתבוע את אונאתו, וע"כ כל שלא תבע אונאתו, כיון שיודע שאח"כ לא יהא בידו לתבוע, בע"כ דמחל, ומה שקבעו חכמים שאחר זמן זה ל"מ לתבוע את אונאתו, הוא מיוסד ע"ז, דאחר שנקבע כן, תו ממילא כל שלא תבע את אונאתו מחל, אך במוכר דלא פלוג רבנן ולא קבעו זמן, הרי דאף אם נודע לו שנתאנה ולא תבע אונאתו, ליכא ראי' מזה שמחל, שהרי אפשר שאין זמנו פנוי לתבוע עכשיו את אונאתו, או מטעם אחר לא תבעו, ודו"ק.

ובאמת בהך דינא דאף אם לא ידע הלוקח שנתאנה, אלא שהי' בידו לברר ולא בירר, אמרינן דמחל על אונאתו, ודאי מסתבר דהוא מיוסד ע"ז דקבעו חכמים דאחר זמן זה ל"מ לתבוע אונאתו, וע"כ אם אין הלוקח מברר אם נתאנה, אף שיודע שאח"כ לא יהא בידו לתבוע אונאתו, בע"כ דמחל על אונאתו.

יב] ובעיקר הדין, הנה בד' הרא"ש בפ' הזהב סימן ט"ו, ז"ל, ואם נתעצל ולא חקר לידע אם נתאנה בלא עיכוב אונס מוחל על אונאתו, עכ"ל, וכ"ה בטוש"ע סימן רכ"ז ולכאו' זהו שלא כד' התוס' דלא פלוג רבנן, וכבר הרגיש בזה בהגה' אמרי ברוך שם.

וצ"ע בד' החכמת שלמה סימן רכ"ז שעמד דמ"ט לא הזכירו הפוסקים לד' התוס', ותמה עוד ע"ד הט"ז שם ס"ז שכתב שאם ל"ה תגרים בעיר, מתחיל השיעור של כדי שיראה מאחר ביאת התגרים, וזה שלא כד' התוס', עכ"ד, ולכאו' ודאי דלדינא לא קי"ל כד' התוס', וכנ"ל, שו"ר גם בשו"ת מהרש"ם ח"ג סימן ש"ז שהביא ד' התוס' לדינא, וצ"ע בזה.

יג] ובב"מ דנ"ב. תנן דבמטבע שחסרה אם הי' מכירה מחזירה אפי' לאחר י"ב חודש, ואמרו בגמ' שם דמדת חסידות שנו כאן, ובשטמ"ק שם בשם רמ"ך ובחינוך מ' של"ז מבו' דה"ה בשאר אונאות, דאף דאחר כדי שיראה א"צ להחזיר אונאתו, מ"מ ממידת חסידות יש לו להחזיר האונאה.

אך במאירי שם כתב דרק התם שהיא יוצאת ע"י הדחק ואין לו הפסד גמור, הוא דיש לו להחליפה ממידת חסידות, וכן נקט הסמ"ע סימן רכ"ז סקל"א, וכעי"ז כתב בתו"ח שם.

1. וכתב המנ"ח לישב דבפחות משתות כיון דהא דלי"ב חזרת אונאה הוא משום מחילה, הו"ל כאילו שילם ואינו לוקה, ועד"ז כתב גם בעשו"ק, למש"כ הרמב"ן בפר' בהר דהא דלי"ב דין חזרת אונאה הוא משום מחילה, וכתב דכ"ה גם באונאה בפרוטות, דהא דלי"ב דין חזרת אונאה הוא משום מחילה, וע"כ הו"ל כתשלומין.

   אך הדברים מחודשים, דבפשוטו יל"פ דמש"כ הרמב"ן דבקרקעות ליכא דין חזרת אונאה משום מחילה, לאו היינו דבעינן למחילת המתאנה בפועל, אלא כיון דדרך בנ"א למחול ע"ז לא נתחדש בזה דין חזרת אונאה, וגם באונאה פחות משתות צ"ע אם בעינן לחלות מחילה דהמתאנה, שהרי כתב הסמ"ע דאף אם אין דעתו למחול בטלה דעתו אצל כל אדם, ואם בעינן שתחול מחילה דהמתאנה, לכאו' ל"ש בזה הא דבטלה דעתו, ובע"כ דהיינו דכיון שהמתאנה מוחל ע"ז, לי"ב לעיקר דין חזרת אונאה, דדין חזרת אונאה הוא רק באונאה שמקפיד המתאנה עלי', וא"כ לכאו' אין לנו לחשבו כאילו שילם

   אך בעיקר הדברים בגדר דין אונאה פחות משתות, יל"ע מפלוגתת הרמב"ם והראב"ד פכ"ט ממכירה ה"ח בדין אונאה פחות משתות בקטן, ועי' או"ז סנהדרין סימן ס' שכתב כד' הראב"ד.

   ובעיקר פלוגתת הרמב"ם והראב"ד, עמש"כ במחנ"א אונאה סימן י"ז דטעמא דהרמב"ם הוא משום דבהגיע לעונת הפעוטות מהניא מחילתו, ועי' בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ב' ושו"ת הריטב"א סימן קס"ח שכתבו כן דמהניא מחילה דקטן שהגיע לפעוטות כ"ה דמהניא מתנתו, וכ"ה בד' התוס' והרא"ש והר"ן שהביא הש"ך סימן ס"ו סק"פ.

   שוב מצאתי בעזה"י בשו"ת הריב"ש סימן ק"ח, ז"ל, וכתב הרמב"ן ז"ל דמחילתו מחילה ג"כ. דאע"ג דעדיין קטן הוא ואמרינן בעלמא דיתמי לאו בני מחילה נינהו, היינו בסתם כגון באונאה פחות משתות דבשאר בנ"א הוי מחילה וביתמי ל"ה מחילה, אבל במה שמוחלין לדעת, כיון שהגיעו לעונת הפעוטות ומתנתם מתנה במטלטלים, ה"נ מחילתן מחילה, עכ"ל, וכעי"ז כתב גם בסימן תס"ח, ז"ל, אבל אם רצה לעשות לו מחילה בזה אפשר לומר שאינה מחילה דיתמי לאו בני מחילה נינהו, אלא שהרמב"ן ז"ל כתב בתשובה שמחילתו ג"כ מחילה, שהרי המחילה דינה כמתנה, ואע"ג דאמרי' בעלמא דיתמי לאו בני מחילה נינהו, אפשר לומר דהיינו בדבר שבשאר בנ"א הוא מחילה על הסתם, דביתמי לא אמרינן הכי, דומיא דמאי דכתב הראב"ד ז"ל דטעותו של קטן אפי' בפחות משתות מחזירין לו אונאה ול"ה מחילה, אבל במה שהוא מוחל לדעת, כיון דמתנתו מתנה מחילתו ג"כ מחילה, עכ"ל, וכ"ה גם בדבריו בסימן כ', ועי' בשו"ע הגר"ז הל' מציאה ס"ז.

   שו"ר עוד בביאור הגר"א סימן רל"ה סק"ט שכתב דטעמא דמהני מחילת קטן על אונאה פחות משתות, ול"ד למש"א דיתמי לאו בני מחילה נינהו, הוא משום דאם מחל בפירוש הוי מחילה, עיי"ש בדבריו, ומבו' שנקט דמחילה דאונאה פחות משתות הויא כמחילה בפירוש, וזה דלא כמש"כ הריב"ש דלא חשיב כמחילה בפירוש, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובדבריהם לא נתפרש דאף בהקדש איכא איסור אונאה, וי"ל דמיעוטא דהקדש שאני, אך באחיעזר ח"ג סו"ס פ"א נקט בפשיטות דה"נ הוא בהקדש. [↑](#footnote-ref-3)
3. לכאו' לפי המבו' בד' הרשב"א, דהא דכה"ג משלם כפי השווי, הוא משום דבטל הקציצה, וה"ה חייב לשלם כפחות שבפועלים, הרי דבמכר שוה ד' בח', בלא"ה הו"ל מק"ט, וליכא נפ"מ במה שאמר שהוא שוה כך, ואמנם בד' הנתיה"מ מבו' שפירש ד' הרשב"א, דכה"ג חל המקח כפי הדמים המועטין, וע"כ קשיא לי' דה"נ נימא במכר שוה ד' בח' ואמר שהוא שוה כך, שיחול המקח בעד ד', אך נפ"מ בזה דגם בקרקעות כה"ג יהא זה מק"ט, [↑](#footnote-ref-4)