טז (ב) - בפלוגתת הראשונים אם לר_ יהושע (ולר_ג כשאינה טוענת ברי) אף בדיעבד תצא
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ב' י' אדר א' תשע"ד

**א**

א] כתובות די"ג:, ההוא ארוס וארוסתו וכו', א"ר יוסף למאי ניחוש לה, חדא דקא מודה, ועוד הא א"ר יהודה אמר שמואל הלכה כר"ג,

ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, ואי קשיא דיעבד אפי' ר' יהושע מודה כדאמרן לעיל מעלה עשו ביוחסין אבל דיעבד לא וכו', וכיון שכן אמאי אמר ר' יוסף הלכה כר"ג, לר' יהושע נמי כשר, איכא למימר כי אמר ר' יהושע נסתרה, אבל נבעלה אפי' דיעבד פסול דהא מדמה לשבוי' וכו', וי"ל דלר' יהושע אפי' דיעבד אוסרין על היחוד באשת כהן והיינו שבוי', ומעלה עשו ביוחסין אפי' דיעבד קאמרינן, וכן נראה מרש"י ז"ל,[[1]](#footnote-2) עכ"ל, וכ"כ בחי' הרשב"א שם, - ובחי' הרא"ה כתב כדרך קמא, וכ"כ בחי' הריטב"א לעיל די"ג..

ב] אמנם הנה מד' התוס' נראה דיש להוכיח דפליגי בזה, דהנה התוס' לעיל די"ג. הק' במש"א התם דאין אוסרין על היחוד, ומוקמינן לה באשת איש, ממש"א בפ' בתרא דנדרים גבי ההוא נואף וכו' אמר רבא איתתא שריא וכו', משמע דאי לאו ה"ט היתה נאסרת ע"י יחוד, עכ"ד.

וכבר הוכיחו מדבריהם דס"ל כדעת הראב"ד ודעימי' דאף באשת כהן לא מפקינן לה מבעלה משום מעלת יוחסין, דאי נימא דבאשת כהן מפקינן לה מבעלה, הו"מ לאוקמי לההיא דנואף באשת כהן.

ג] והנה התוס' שם פירשו, בהא דפריך אזעירי מהא דאין אוסרין על היחוד, אף דמודה זעירי דאינה אסורה אא"כ מודה שנבעלה, דפריך אהא דבספיקא חדא אסרינן לה, דהא יחוד דאשת איש ספיקא חדא הוא ואין אוסרין על היחוד, עכ"ד, - ומבו' לפ"ז דהגמ' מדמי גוונא דידוע שנבעלה ומספק"ל למי נבעלה, לגוונא שנתיחדה עם פסול ומספק"ל אם נבעלה.

והנה לפ"ז מתפרש הא דמשני דמעלה עשו ביוחסין, דהיינו דכל הא דבספיקא חדא אסרינן לה, הוא רק משום מעלת יוחסין, וע"כ אין אוסרין אשת איש על היחוד, דמשום מעלת יוחסין לא מפקינן לה מבעלה, - ומבו' להדיא לפ"ז, דאף בספיקא דמעוברת מודה ר' יהושע דלא מפקינן לה מבעלה.

ד] ולפ"ז הרי דלדעת התוס' הדרא קו' הרמב"ן לדוכתה, דמ"ט בארוס וארוסתו לא מכשרינן לה אלא לדעת ר"ג, הרי אף לדעת ר' יהושע יש להכשירה, שהרי אף בספיקא דמעוברת לא פסל ר' יהושע אלא משום מעלת יוחסין, ולא פסלינן משום זה אלא לכתחילה.

**ב**

ה] ונראה פשוט בזה, דהתוס' לטעמייהו אזלי, דהנה כתבו התוס' בסוד"ה חדא, ז"ל, והא דחשיב לי' בסמוך דיעבד, לפי שלא הי' יכול הולד להינשא לבת ישראל, ואפי' לממזרת אסור, דמדאורייתא כשר הוא דהאי הוי כדיעבד הלכה כר"ג, עכ"ל, וכעי"ז כתב בתוס' הרא"ש, ז"ל, לפי של"ה יכול הולד לינשא לא לבת ישראל ולא לממזרת, דמדאוריתא כשר הוא דהא בדיעבד הלכה כר"ג, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' התוס', דהא דלדעת ר' יהושע הולד פסול, הוי זה מדאורייתא, וזהו שכתבו דרק לדעת ר"ג הוי הולד כשר מדאורייתא, אך לדעת ר' יהושע אינו כשר מדאורייתא.[[2]](#footnote-3)

אמנם בד' הרמב"ן ודעימי' שכתבו דלר' יהושע אפי' דיעבד פסול דהא מדמה לשבוי', מבו' להדיא דגם לדעת ר' יהושע לא מיפסלא אלא מדרבנן, ומשמעות דבריהם דאף הולד לא מיפסל אלא מדרבנן, עיי"ש, אך אי"ז מוכרח.[[3]](#footnote-4)

ו] ובביאור הפלוגתא בזה נראה, דהתוס' ס"ל דעיקר דינא דר' יהושע דאינה נאמנת, הוא דינא דאורייתא, והיינו או משום דלא ס"ל כלל לנאמנות דברי, או משום דס"ל דכל דאיתרע חזקתה בטלה לה וע"כ אינה נאמנת בטענתה, ונת' בזה בסימן י"ד (א) ובסימן ט"ו (ב), - ואך דבמדברת או מעוברת ברוב כשרים או אף במע"מ, הרי מדינא מוקמינן לה אחזקתה, וכל הא דלא מוקמינן לה אחזקתה הוא משום מעלת יוחסין, וכמש"כ התוס' לקמן דע"ה:, ומשא"כ במעוברת ברוב פסולין, דרובא וחזקה רובא עדיף, הרי מדינא לא מוקמינן לה אחזקתה, ובאנו להתירה משום טענתה, ולר' יהושע אינה נאמנת.

אך הרמב"ן ודעימי' ס"ל דכל עיקר הא דס"ל לר' יהושע דאינה נאמנת, הוי זה דינא דרבנן, וכדמייתי לה משבוי',[[4]](#footnote-5) אך מדאורייתא ה"ה נאמנת, וע"כ ס"לה דאף במעוברת ברוב פסולין וטוענת לכשר נבעלתי, לא מיפסלא אלא מדרבנן, אף דאם אינה טוענת, ה"ה פסולה מדאורייתא, דרובא וחזקה רובא עדיף, וכמבו' כן בד' הרשב"א בקידושין דע"ג: דבכה"ג הוי ממזר ודאי.

ז] ולפ"ז נראה דלהתוס' לטעמייהו דברוב פסולין פסל ר' יהושע מדאורייתא, מתפרש מש"א בסוגיין דלר' יהושע פסלינן לה בדיעבד, דהוא משום דרוב פסולין אצלה, ובכה"ג ה"ה פסולה מדאורייתא, וע"כ פסלינן לה אף בדיעבד, אך ברוב כשרים דלא מיפסלא אלא מדרבנן ומשום מעלת יוחסין, לא פסלינן לה בדיעבד, וע"ז קיימא הסוגיא לעיל די"ג., וכמש"נ בדעתם.

אך הרמב"ן ודעימי' דס"ל דאף ברוב פסולין לא מיפסלא אלא מדרבנן, הרי דמהא דפסלינן לה אף בדיעבד, מבו' חדא מתרתי, או דבמעוברת אין פסולה משום מעלת יוחסין, אלא הוי דין גמור מדרבנן דומיא דשבוי', או דאף משום מעלת יוחסין מפקינן לה מבעלה.

ח] והנה אמנם אף לדעתם י"ל דכ"ז הוא ברוב פסולין, דבכה"ג דמיא לשבוי', אך ברוב כשרים י"ל דל"ד לשבוי', וזה תליא בפלוגתת הראשונים לעיל בסוגיין בהא דמדמי ר' יהושע מעוברת לשבוי', אם הוא רק ברוב פסולין או אף ברוב כשרים, ונת' בזה בסימן ט"ו (ב) סק"י, והבאנו שם מש"כ בחי' רבינו קרשקש לעיל די"ג. דכל הא דבנבעלה פסל ר' יהושע בדיעבד, הוא רק ברוב פסולין, ואזיל לטעמי' דס"ל דכל הא דמדמינן מעוברת לשבוי' הוא רק ברוב פסולין, וכמש"נ שם סק"ט בדעתו.

ט] והנה לפ"ז הי' מקום לפרש כן גם בד' התוס', דאף אם גם ברוב פסולין לא פסל ר' יהושע אלא מדרבנן, מ"מ ה"ה פסולה אף בדיעבד דומיא דשבוי', וכל המבו' בסוגיא דלעיל די"ג. דאף במעוברת לא פסלינן לה אלא לכתחילה, הוא רק ברוב כשרים דל"ד לשבוי'.

אך הנה כבר נת' בסימן ט"ו (ב) סק"ג בדעת התוס', דהא דמדמי ר' יהושע מעוברת לשבוי', הוא אף ברוב כשרים, וכמש"כ כן המהרש"ל, עיי"ש, ולפ"ז הרי דלפמש"נ בדעתם דלא פסל ר' יהושע אלא בדיעבד, בעכצ"ל דלא מדמה ר' יהושע מעוברת לשבוי' אלא משום מעלת יוחסין, אך מדינא לא דמיא לשבוי', או דנימא, דהא דבשבוי' ה"ה פסולה אף בדיעבד, הוא מכח מש"כ התוס' לקמן דל"ו: שעשאוה כבעולה לכל דבר, אך משום עיקר דינא דשבוי', לא מיפסלא אלא לכתחילה, ואכמ"ל, ולפ"ז הדר תיקשי דמ"ט בארוסה שעיברה פסלינן לה אף בדיעבד.

ובע"כ צ"ל בזה כמש"נ, דבכה"ג דרוב פסולין אצלה, ס"ל לר' יהושע דה"ה פסולה מדאורייתא, וע"כ בזה פסלינן לה אף בדיעבד, וז"ב.

**ג**

י] והנה התוס' לעיל ד"ט. הק' בהא דהאומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו באשת כהן דליכא אלא חדא ספיקא, דנוקמה אחזקתה שהיא כשרה לכהונה ונימא דלאו תחתיו זינתה,

ובחי' הגרע"א שם הק' דהא ביחוס כהונה ל"מ חזקת היתר בלא ברי, דמ"ש ספק לכשר או לפסול דאסרינן לה אף דיש חזקת היתר ומ"ש ספק דתחתיו, עיי"ש בדבריו, וכתב לחדש דליכא דין שאחד"א על איסור דמשום מעלת יוחסין, וכ"כ ההפלאה שם.

והנה הי' מקום לישב בזה, למש"כ באג"מ אהע"ז ח"א סימן כ"ד ענף ב', דבספיקא דתחתיו ולאו תחתיו, ליכא ריעותא כלל בחזקתה, ואף לר' יהושע לא מיפסלא, עיי"ש, ופירש כן לד' הרמב"ן לעיל שם שהוצרך להא דאף אם לאו תחתיו שמא נבעלה לפסול, עיי"ש, ולפ"ז הרי דה"נ מהני בזה חזקה לחודה אף בשאינה טוענת ברי, ושפיר הק' התוס' דנוקמה אחזקתה.

אך אכתי תיקשי, משה"ק הגרע"א לעיל מינה, דהיאך מצינו להכשירה משום חזקתה ונימא דלאו תחתיו זינתה, הרי אף אילו ידעינן ודאי דלאו תחתיו זינתה, מ"מ מספק"ל שמא נבעלה לפסול, ובהך ספיקא הרי לא מכשרינן לה מכח החזקה, שהרי מודה ר"ג דכל שאינה טוענת ברי ה"ה פסולה, ועיי"ש מש"כ בזה.

יא] והנה הבית יעקב לעיל שם כתב בישוב ד' התוס', דכל הא דלא אזיל ר"ג בתר חזקת כשרות כשאינה טוענת ברי, הוא משום מעלת יוחסין, ומשום מעלת יוחסין אין מוציאין אותה מבעלה, ושפיר הק' התוס' דנוקמה אחזקתה ומ"ט אסרינן לה אבעלה.

אך בחי' הגרע"א שם כתב דמשמע דכל שאינה טוענת ברי, אף בנשאת תצא, דבלא ברי אין ר"ג מיקל יותר מר' יהושע, ולר' יהושע משמע דאפי' בדיעבד תצא, דהא מדמי לי' לשבוי', וכן בההיא דארוס וארוסתו משמע דלר' יהושע אפי' דיעבד תצא, וה"נ לר"ג בלא ברי, עכ"ד.

אמנם לפמש"נ לעיל ללמוד מד' התוס' דכל הא דפסל ר' יהושע בדיעבד הוא רק ברוב פסולין, אך ברוב כשרים או במע"מ לא פסל אלא לכתחילה משום מעלת יוחסין, הרי דה"נ הא דמודה ר"ג דאם אינה טוענת ברי ה"ה פסולה אף בכה"ג דליכא רוב פסולין, הוא רק לכתחילה, אך אין מוציאין אותה מבעלה, וה"נ בספק תחתיו ספק לאו תחתיו, הרי דאם הי' בזה חזקת היתר, ל"ה אסרינן לה אבעלה, ונתקיימו ד' הבית יעקב.

**ד**

יב] והנה בחי' הריטב"א לעיל שם כתב, ז"ל, לא צריכא אלא באשת כהן, פי' דליכא אלא חד ספק, ספק תחתיו ספק אין תחתיו וכו', ומיהו ספק אין תחתיו איכא, דאע"ג דכל שנבעלה לפסול לה פסלה מן הכהונה אע"ג שלא נבעלה תחתיו, לההיא ליכא למיחש כיון דרוב כשרים אצלה, עכ"ל, וקשיא טובא, דמ"ט ליכא למיחש שנבעלה לפסול, הרי כל שאינה טוענת ברי פסלינן לה אף ברוב כשרים ובעינן תרי רובי, וכמש"כ הריטב"א וש"ר לקמן בסוגיא דתינוקת שנאנסה, ואך לדעת בעה"מ שם סגי לר"ג בחד רובא אף בטוענת שמא.

ובעכצ"ל דמכוון הריטב"א הוא, דהגם דאף ברוב כשרין פסלינן לה, מ"מ כיון דאי"ז אלא משום מעלת יוחסין וכמש"א לקמן דט"ו., לא מפקינן לה מבעלה,[[5]](#footnote-6) וכמש"כ הריטב"א לעיל די"ג. דכל דמיפסלא משום מעלת יוחסין לא מפקינן לה מבעלה, וכל מש"כ הריטב"א לעיל די"ג. דבמעוברת מיפסלא אף בדיעבד ואי"ז משום מעלה, הוא רק ברוב פסולין או במחצה על מחצה, דבכה"ג ל"ב למעלת יוחסין, אך ברוב כשרים דלא מיפסלא אלא משום מעלת יוחסין, דמדינא הולכין אחר הרוב, לא מפקינן לה מבעלה.

וכמדומה דזהו מש"כ הריטב"א לקמן דט"ו., ז"ל, מעתה הא דאמרינן לעיל דר' יהושע פוסל אפי' ברוב כשרים, אינו אלא משום גזירה ומשום מעלה שעשו ביוחסין כדמפרש בסמוך, עכ"ל, ונראה שבא להשמיענו דבכה"ג דאין פסולה אלא משום מעלת יוחסין, אי"ז אלא לכתחילה, אך בדיעבד לא מפקינן לה מבעלה.

יג] אמנם צ"ע בזה, דהנה בד' הריטב"א לעיל די"ג: מבו' דהא דמדמי ר' יהושע מעוברת לשבוי', הוא אף ברוב כשרים, וכמש"נ בסימן ט"ו (ב) סק"ו, ולפ"ז הרי דלמש"כ הראשונים דבמעוברת פסל ר' יהושע אף בדיעבד דהא מדמי לה לשבוי', הי' בדין דגם ברוב כשרים אף בדיעבד תצא, שהרי אף ברוב כשרים מדמי לה ר' יהושע לשבוי'.

ונראה פשוט בזה דב' ענינים הם, דהנה הא דמדמה ר' יהושע מעוברת לשבוי', היינו דכ"ה דבשבוי' אין הולכין אחר ברי וחזקה, ה"נ במעוברת אין הולכין אחר ברי וחזקה, ובזה ס"ל להריטב"א דאף מעוברת ברוב כשרים דמיא לשבוי' דאין הולכין בה אחר ברי וחזקה אפי' בדיעבד, - ואמנם אף דמעוברת דמיא לשבוי' ולא אזלינן בה בתר ברי וחזקה, מ"מ כל דרוב כשרים אצלה יש להכשירה משום הכרעת הרוב, וכלפי זה ליכא לדמויי לשבוי', דלי"ב רוב המכריע שלא נאסרה, והא דלא אזלינן בה בתר רוב, הוא משום מעלת יוחסין, וכמש"א לקמן דט"ו., וע"ז לא הוצרך ר' יהושע לראי', שהרי אף ר"ג מודה דמשום מעלת יוחסין לא אזלינן בתר רוב, דמה"ט כל שאינה טוענת ברי מיפסלא אף ברוב כשרים.

ולפ"ז נמצא, דאף דמדמה ר' יהושע מעוברת לשבוי' אף ברוב כשרים, והיינו אף בדיעבד דומיא דשבוי', מ"מ ברוב כשרים דמן הדין יש להכשירה מכח הרוב, וכל הא דלא מכשרינן לה הוא משום מעלת יוחסין, לא פסלינן לה בדיעבד, דכלפי נידון זה לא מדמי לה ר' יהושע לשבוי', וכנ"ל, וזה נכון בעזה"י לאמיתה של תורה.[[6]](#footnote-7)

**ה**

יד] בחי' הרמב"ן לעיל שם כתב, ז"ל, והא דאמרינן לא צריכא באשת כהן, הקשו בתוס' התם נמי תרי ספיקי נינהו שמא תחתיו ושמא אינו תחתיו ואת"ל תחתיו שמא מוכת עץ, ולפי דעתי שאין קושיא זו לאשת כהן שאפילו אינה תחתיו חוששין לה שמא מפסול נבעלה, ובודאי דלר"ג דקיל לי' שמא ואסר אפי' בספק ספיקא, זו לגבי הבעל ספק ושמא היא ואסורה, אלא אפילו לר' יהושע אסורה שהרי מדברת ונסתרה אסורה משום דשמא נבעלה ושמא פסול הי' וכ"ש זו שיש בה דרכים לפסול שמא תחתיו ואת"ל קודם לכן שמא מפסול, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דהא דאסר ר"ג בשמא אף בספק ספיקא, הוא אף בדיעבד, ואסרינן לה על בעלה, וזהו שכתב דלר"ג ודאי יש לאסרה, אף אם איכא ספק ספיקא, משום דקיל לי' שמא ואסר אפי' בספק ספיקא.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פי"ט מאיסו"ב הכ"ג, משפחה שנתערב בה ספק חלל כל אלמנה מאותה משפחה אסורה לכהן לכתחילה "ואם נשאת לא תצא" מפני שהן ב' ספיקות, עכ"ל, והרי דאף דר"ג קייל לי' שמא ואפי' בס"ס נמי פסל, הוא רק לכתחילה, אך אם נשאת לא תצא.

טו] ובפשוטו הי' נראה בביאור הפלוגתא בזה, דהרמב"ן דס"ל דאף אם נשאת תצא, הוא כפי מסקנתו בסוגיין דאף באיסורא דמשום מעלת יוחסין ה"ה אסורה אף בדיעבד, וע"כ אף דהא דקייל לי' שמא ואפי' בס"ס נמי פסל, הוא משום מעלת יוחסין,[[7]](#footnote-8) וכמבו' בד' הרמב"ן דהוא רק באשת כהן, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שס"ט בשם רבינו יונה, מ"מ ה"ה אסורה מכח זה אף בדיעבד, ומפקינן לה מבעלה.

אך בדעת הרמב"ם נראה דס"ל כדעת התוס' ודעימייהו דבאיסורא דמשום מעלת יוחסין, לא אסרינן לה אלא לכתחילה, אך אם נשאת לא תצא, וע"כ ה"נ בהא דקיל לי' לר"ג שמא ואפי' בס"ס נמי פסל, הוא רק לכתחילה, אך אם נשאת לא תצא.

טז] אמנם הנה כתב הרמב"ם בפי"ח מאיסו"ב הט"ז, ז"ל היתה אלמת וכו' או שאמרה איני יודעת למי נבעלתי וכו', ה"ז ספק זונה, ואם נשאת לכהן תצא, אא"כ הי' שני הרובין המצויין אצלה כשרים, עכ"ל, והרי דאף דהא דל"מ חד רובא הוא משום מעלת יוחסין, מ"מ אם נשאת תצא, וזה דלא כמש"נ לעיל סקי"ב בדעת הריטב"א דאם נשאת לא תצא, כיון דאי"ז אלא משום מעלת יוחסין, והרי דמשום מעלת יוחסין מפקינן לה מבעלה.

וי"ל בזה, דהגם דמעלת יוחסין דלא אזלינן בתר חד רובא, הוי זה אף בדיעבד ואף אם נשאת תצא, מ"מ מעלת יוחסין דכל שאינה טוענת ברי אסורה, אי"ז אלא לכתחילה, ומקור ד' הרמב"ם לזה, הוא משום דמפרש לסוגיית הגמ' דלעיל די"ג. דלא אסר ר' יהושע משום מעלת יוחסין אלא לכתחילה, וכיון דהא דפסל ר' יהושע בשמא, הוא דומיא דהא דפסל ר' יהושע בברי, אי"ז אלא לכתחילה, ויש להוסיף, דאי נימא דהמעלת יוחסין דלא אזלינן בתר חד רובא, הוא מכח הגזירה אטו קבוע, הרי י"ל דמה"ט בזה החמירו חכמים דאף בדיעבד תצא, ודו"ק.

יז] ומד' הר"ן למדנו דרך אחרת בדעת הרמב"ם בזה, ז"ל, ופסק בה הרמב"ם ז"ל וכו' דלא תינשא ואם נשאת לא תצא, והיינו כר"ג, דכיון דתרי ספיקי איכא מדינא כשרה אלא שהכהנים נהגו בו סלסול, עכ"ל, ומבו' דלעולם בפסולא דמשום מעלת יוחסין אף בדיעבד תצא, ורק בהא דקיל לי' לר"ג שמא דאפי' בס"ס נמי פסל הוא דבדיעבד לא תצא, משום דלא מיספלא מדינא, אלא הכהנים נהגו בו סלסול, וע"כ בדיעבד לא תצא.

1. כמדומה דמכוון הרמב"ן הוא לד' רש"י לעיל די"ג., ז"ל, ביוחסין, בכהונה, עכ"ל, ומ' מדבריו דעיקר שנויא דגמ' הוא דרק באיסורי כהונה עשו מעלה, אך באיסור סוטה לבעלה שאינו איסור כהונה לא עשו מעלה, אך אם היו עושין מעלה באיסור סוטה לבעלה, הוה מפקינן לה מבעלה, וה"נ באיסור כהונה שעשו בהן מעלה, אף מפקינן לה מבעלה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם מעיקר מש"כ התוס' דלדעת ר"ג אסור הולד בממזרת ולדעת ר' יהושע מותר הולד בממזרת, אין להוכיח דלדעת ר' יהושע ה"ה פסול מדאורייתא, די"ל דאף אם מודה ר' יהושע דה"ה כשר מדאורייתא מכח החזקה, מ"מ אכתי חשיב כקהל ספק, והוא מותר בממזרת, ומשא"כ לדעת ר"ג דה"ה כשר מדאורייתא מכח טענת האם, חשיב כקהל ודאי, והוא אסור בממזרת, ודו"ק, - ומש"כ בקוב"ש אות ע"ד ללמוד מד' התוס' לקמן דכ"ו: דהיכא דאיכא חזקת ממזר הוי ממזר ודאי, עיי"ש, צע"ג, דד' התוס' שם לא קיימי כלל לגבי דינא דספק ממזר דאורייתא, אלא לגבי הא דספיקן בודאן אסור, ובזה הוא שכתבו דכל דמוקמינן לי' בחזקת ממזר, ה"ה ממזר ודאי ומותר בממזרת, וז"ב.

   אך בל' התוס' מבו' דלר' יהושע אין הולד כשר מדאורייתא, ודוחק לפרש דכונתם דאינו כשר בודאי, ולא חשיב כקהל ודאי. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכן נקט הגרע"א בכ"ד דאף ברוב פסולין לא פסל ר' יהושע אלא מדרבנן, ופירש בזה טעם הא דמהני הודאת הארוס, - וכמדומה דלטעמי' הוא מוכרח כן, שהרי פירש בכ"ד דנאמנות האשה הוא מדין ע"א נאמן באיסורים, וס"ל דאיסור כהונה לא חשיב כדבר שבערוה, ולפ"ז בע"כ דהא דלר' יהושע אינה נאמנת, הוא חומרא דרבנן.

   אך התוס' דס"ל דברוב פסולין פסל ר' יהושע מדאורייתא, הוא לטעמייהו דס"ל דנאמנות האשה היא מדין ברי, וכמו שהוכיחו ממש"כ דאם הארוס מכחישה אינה נאמנת דבברי וברי לא אמר ר"ג, והרי דאינה נאמנת מדין ע"א ומשום דהו"ל כדבר שבערוה, וע"כ לדעתם שפיר י"ל דלר' יהושע דלית לי' ברי, מיפסלא מדאורייתא, כל דרוב פסולין אצלה, דרובא וחזקה רובא עדיף. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולדעת התוס' נראה, דהא דמייתי ר' יהושע משבוי', וקאי עכ"פ גם על רוב פסולין, דבזה ס"ל לר' יהושע גופי' דמיפסלא מדאורייתא, הוא לטעמי' דר"ג, דאף אם מדינא היא נאמנת, מ"מ מדרבנן אין לנו להאמינה דומיא דשבוי', אך לדידי' ל"ב לדמויי לה לשבוי', אלא מעיקר הדין אינה נאמנת, - ועי' בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"ד שכתב כן מטעם אחר דאין דינו של ר' יהושע מכח שבוי', אלא פריך לר"ג דעכ"פ ליסתר מההיא דשבוי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"כ המאירי לקמן דט"ו. דבדיעבד לא תצא בחד רובא, וכ"כ היש"ש בסימן מ"ד, אך הרמב"ם בפי"ח מאיסו"ב הט"ז כתב דאף בדיעבד תצא, וכ"כ הר"ן בשלהי פירקין.

   ונפ"מ עוד בפלוגתייהו, במש"א בשלהי פירקין דפירש א' ובעל הולד שתוקי, ובמש"א שם במצא תינוק מושלך דאף ברוב ישראל אין דינו כישראל ליוחסין, דלדעת הרמב"ם ודעימי' היינו אף לפסלו לקהל, וכ"כ הגר"א באהע"ז סימן ו' סקנ"ב והבית מאיר סימן ד' סכ"ו, אך לדעת הריטב"א והמאירי נראה דהיינו רק לפסול כהונה, וכ"נ בד' רש"י לקמן דט"ו. ד"ה אבל פירש, וכ"כ הנובי"ק אהע"ז סימן ז', ועי' ב"ש סימן ד' סקנ"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. א ובזה ניחא גם מה שסתם הריטב"א לעיל די"ג. דבמעוברת ה"ה פסולה מדינא וה"ה פסולה אף בדיעבד, ולא חילק דברוב כשרים אין הדין כן, וכמש"נ ללמוד מדבריו לעיל ד"ט., - ולפמש"נ ניחא, דד' הריטב"א קיימי על פלוגתת ר"ג ור' יהושע, ובזה כתב דהא דפסל ר' יהושע במעוברת ולא מכשרינן לה משום ברי וחזקה, הוא מדינא וה"ה פסולה אף בדיעבד, אך ברוב כשרים יש טעם אחר דלא מיפסלא מדינא משום דהולכין אחר הרוב, ומשום מעלה אין הולכין בזה אחר הרוב, ואי"ז שייך לפלוגתא דר"ג ור' יהושע, וע"כ בדיעבד לא מיפסלא, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם בחי' הרשב"א לעיל ד"ט. מבו' דהא דר"ג קיל לי' שמא ואפי' בס"ס נמי פסיל, הוא אף באשת ישראל, ומפקינן לה מבעלה, עיי"ש, וזה דבר חדש, ואי"ז כמש"כ בתשו' בשם רבינו יונה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)