27 - צירוף איסורין א - בדין צירוף ב_ איסורין דטעמן שוה ודאין טעמן שוה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ועש"ק וישלח י"ב כסליו תשע"ד

**א**

א] כתב בתשו' הרא"ש כלל כ' סימן ב', ז"ל, ושאמרו לך שאני מתיר כ"ט זיתים של היתר שנפל בו זית של חלב, ובקדירה אחרת היו בו ל' של היתר ונפל לתוכה זית של דם, ונתערבו יחד אלו שני תערובות, ודאי אני מתירן אע"פ שכל תערובות הי' לבדו אסור וכו', איבע"א סברא איבע"א מתניתין, איבע"א סברא דכל איסור בטל כשאינו יכול לתת טעם בהיתר וטעם דם וחלב אינו שוה, הרי שנתבטל טעם החלב בס' וטעם הדם בס', דמה לי איסור המבטל איסור ומה לי היתר המבטל איסור, רק שיתבטל טעם האיסור ולא יהא עוד לו ליתן טעם בהיתר, ודכוותי' אמרינן בזבחים פ' התערובות אמר ר"ל הפיגול והטמא והנותר שבללן זב"ז ואכלן פטור א"א שלא ירבה מין על חבירו ויבטלנו, ש"מ תלת, ש"מ איסורין מבטלין זא"ז, והשתא אפי' דבר שבטל ברוב איסור מבטל איסור, כ"ש דבר שאוסר בנתינת טעם שהאיסור מבטלו כמו ההיתר, ואיבע"א מתניתין דתנן בפ"ב דערלה הערלה מעלה את הכלאים והכלאים את הערלה והערלה את הערלה. כיצד סאה של ערלה שנפלה למאתים ואח"כ נפלה סאה ועוד של ערלה או של כלאי הכרם, זו היא שהערלה מעלה את הכלאים והכלאים את הערלה והערלה את הערלה, וקאמר עלה בירושלמי ל"ד מאתים אלא קצ"ט, דאילו מאתים ממש כבר נתבטלה הסאה שנפלה למאתים ולא בעי תו צירוף, אבל כשנפלה לקצ"ט נאסר הכל, וכשנפלה עוד סאה ועוד של איסור מצטרף איסור האחרון עם היתר הראשון והותר הכל, וכ"ש דבר שמתבטל בנתינת טעם כדפרשינן לעיל, עכ"ל.

והנה בפשוטו מבו' בד' הרא"ש, דלהא דהותר האיסור בכה"ג בעינן לתרתי, חדא, דטעם דם וחלב אינו שוה, ונמצא דאין טעם האיסור ניכר, ועוד, דאיסורין מבטלין זא"ז ברוב, וכ"ש דבביטול זה דנו"ט איסורין מבטלין זא"ז, ועי' חי' הגר"ח הל' תרומות מה שפירש דבעינן להני תרי טעמי, וביד יהודה סימן צ"ח סקכ"ו פירש דהוא משום דכל שבטל הטעם מחמת האיסור, הגם שבפועל אין נרגש הטעם, מ"מ הוי כמין במינו דנמי אין הטעם נרגש, אך כיון שאינו משום ביטול תו גזרו בס'.

ובדגמ"ר סימן צ"ח ס"ט תמה לפ"ז על השו"ע שם שהביא לדינא דהרא"ש, שהרי הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק ה"כ כתב דאין איסורין מבטלין זא"ז, וכ"כ הראב"ד בתשו' סימן קי"ז (תמ"ד סימן ל"ו), וגם במה שהביא הרא"ש ממתניתין דפ"ב דערלה, הנה הרמב"ם והר"ש שם פירשו למתניתין בע"א, ולפ"ז מבו' דאין ערלה וכלאים מבטלין זא"ז, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד הרמב"ן וש"ר בע"ז דע"ג. ובד' הרשב"א בתוה"ב, ובד' מהר"ם מר"ב בתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ל, וכיון דקי"ל דאין איסורין מבטלין זא"ז ואף בכה"ג דיש רוב בהיתר בפנ"ע אין האיסור מצטרף להשלים למאתים, אף בכה"ג שנפלו כזית חלב וכזית דם לתוך נ"ט זיתים, אין א' מן האיסורים מצטרף להיתר לבטל את חבירו, ועי' גם ביד יהודה שם סקכ"ו שהאריך בזה.

ב] ולכאו' י"ל בזה, דמש"כ הרא"ש דהטעם להתיר בזה הוא משום דטעם דם וחלב אינו שוה ונתבטל טעם החלב בס' וטעם הדם בס', ומשום דאיסורין מבטלין זא"ז, תרי טעמי קאמר, חדא, דאף אם אין איסורין מבטלין זא"ז, מ"מ יש להתיר בזה משום דטעם דם וחלב אינו שוה ונתבטלו ב' הטעמים, ומה לי אם אין טעם האיסור נרגש מפני ההיתר או אינו נרגש מפני האיסור, - והב', דאיסורין מבטלין זא"ז, וע"כ אף אילו היו טעמיהם שוין, מ"מ כיון דאיסורין מבטלין זא"ז, מהני כל א' מן האיסורים לבטל את חבירו, אך אי"ז במשמעות ל' הרא"ש, דמשמע דמה שהביא מהא דאיסורין מבטלין זא"ז, אי"ז טעם בפנ"ע, אלא הוא סייעתא לטעמא קמא.

והביאור בזה, דהנה בחי' הגר"ח הל' תרומות, הוכיח מכ"ד דכל שנתערב איסור בהיתר מין במינו ואינו מינו, הרי דבגוונא דאין המינו מבטלו, לר"י דמין במינו לא בטיל, או אף לדידן באיסורים דאין בטלין במינו, בעינן שיהא באינו מינו בפנ"ע כדי לבטל את האיסור, ולא אמרינן דכל שיש במינו ואינו מינו דההיתר ס' כנגד האיסור סגי בכך דכבר אין טעם האיסור נרגש, ולענין דין ביטול סגי שיהא באינו מינו רוב כנגד האיסור, ובדרך בתרא פירש הטעם בזה, ז"ל, או דנימא דבאמת כל טעם מעורב לא חשיב טעמא כלל ופקע מיני' הך דינא דטכ"ע גם בלא דין ביטול, ורק דהכא שאני דהא איכא היתר שטעמו שוה לטעם האיסור, א"כ הא נמצא שנרגש טעמם בהתערובת, אלא דהוא בצירוף ההיתר, וא"כ הרי י"ל דכל זה הוא מדין ביטול, דריבוי הטעמים העושים שלא יורגש טעם האיסור במסויים מבטלין לטעם האיסור שאף שנרגש בצירוף ההיתר לא נחוש לו, עכ"ל.

ולפ"ז י"ל בדעת הרא"ש, דכל דטעמי האיסור אינם שוים, הרי דכיון דאין נרגש טעם כל איסור ואיסור, ה"ה בטל, אף אם איסורין אינם מבטלין זא"ז, אך אם טעמי האיסור שוים, הרי דהגם דאינם מצטרפין לאסור, וכמבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בע"ז דס"ו. דב' איסורים שהם ב' מינים אינם מצטרפין לאסור, מ"מ כיון דטעם ב' האיסורים שוה, ונמא שנרגש טעם כל איסור בתערובת, בעינן בזה לדין ביטול, וכמש"כ הגר"ח, וע"כ אם אין איסורין מבטלין זא"ז, בעינן שיהא בהיתר בפנ"ע ס' כנגד כל א' מן האיסורים, ואין איסור א' מצטרף להיתר לבטל את חבירו, אך כיון כיון דאיסורין מבטלין זא"ז, מצטרף איסור א' לההיתר לבטל את חבירו.

ולפ"ז מתישב היטב מה שהביא השו"ע לדינא דהרא"ש, משום דבב' איסורים שאין טעמם שוה יש להתיר אף אם איסורין אינם מבטלין זא"ז, וכמש"נ.

ג] וארווחנא עוד בזה, דהנה בפשוטו ממש"כ הרא"ש דהטעם להתיר בזה הוא משום דטעם דם וחלב אינו שוה, מבו' דאם הי' טעמם שוה לא היו מבטלין זא"ז, וצ"ע בזה מסוגיית הגמ' בע"ז דס"ו. דמבו' דלפ"מ דקי"ל כרבא דבתר שמא אזלינן אין ב' מינים מצטרפין לאסור אא"כ הם שוים בשמא, וא"כ אף אם הי' טעם דם וחלב שוה, לא היו מצטרפין זע"ז לאסור.

והנה אמנם הי' מקום לומר, דכל מה שהוצרך הרא"ש להא דאין טעמם שוה, הוא רק להא דמצטרף כל א' מן האיסורים לההיתר לבטל את חבירו, דזה הוא רק כשאין טעמם שוה, אך אם טעמם שוה אין כל א' מן האיסורים מצטרף לההיתר לבטל את חבירו, אך גם בכה"ג אינם מצטרפין זע"ז להצריך ס' כנגד שניהם, אלא סגי במה שיש בהיתר ס' כנגד א' מהם.

אך לכאו' אי"ז מתישב, דכיון דאף דטעמם שוה אינם מצטרפין זע"ז לאסור, והיינו משום שדנים דין הביטול על כל איסור ואיסור בפנ"ע, א"כ הדין נותן דגם יצטרף כל א' מהן להאיסור לבטל את חבירו, דכ"ה דאם נתערב כזית איסור בכזית היתר ממינו ונ"ט כזיתי היתר דאינו מינו ה"ה בטל, ה"נ בדין דאם נתערב בכזית איסור אחר דשוה בטעמא ונ"ט כזיתי היתר דלא שוו בטעמא, יהא בטל, שהרי כ"ה דהכזית היתר דמינו מצטרפת לבטלו, ה"נ בדין דהכזית דאיסור אחר תצטרף לבטלו, דאיסורין מבטלין זא"ז.

ואמנם לפמש"נ לדון בביאור ד' הרא"ש דתרתי קאמר ניחא, דטעמא קמא דטעם דם וחלב אינו שוה, הוא אף אם איסורין אינם מבטלין זא"ז, דמ"מ כיון דאין טעם כל א' מהן נרגש בתערובת ה"ה בטלים, וע"כ כ"ז זה הוא רק משום דאין טעמם שוה, אך אם הי' טעמם שוה, ונמצא דטעם כל א' נרגש בתערובת, ובעינן בזה לדין ביטול, וכמו שפירש הגר"ח, לא הי' כל א' מן האיסורין מצטרף לבטל את חבירו, והוה בעינן שיהא בהיתר ס' כנגד כל א' מהם, - אך אה"נ לפום טעמא בתרא דהרא"ש דאיסורין מבטלין זא"ז, אף אם הי' טעם דם וחלב שוה היו בטלין.

**ב**

ד] נת' לעיל סק"ג לתמוה במשמעות ד' הרא"ש דאם הי' טעם דם וחלב שוה ל"ה מבטלין זא"ז, מסוגיית הגמ' בע"ז דמבו' דב' מינים דלא שוו בשמא אין מצטרפין זע"ז, עכ"פ בב' איסורים חלוקין, ובדין דגם יצטרף כל א' מהן לההיתר לבטל את חבירו, כיון דאיסורין מבטלין זא"ז.

וביותר קשיא ע"ד הגרע"א בגל' שו"ע סימן צ"ח ס"ט שכתב דאם טעם ב' האיסורים שוה מצטרפין, והיינו דצריך ס' כנגד שניהם, ובפשוטו זה דלא כהמבו' בסוגיית הגמ' בע"ז, דב' איסורין דלא שוו בשמא אין מצטרפין זע"ז, וע"ז לא יועיל מש"נ לעיל סק"ג לדון לישב לד' הרא"ש.

ה] ונראה לדון בזה בכמה דרכים, חדא, הוא לפ"מ שפירשו התוס' בע"ז, דהא דתנן התם דתבלין וכו' אסורין ומצטרפין, היינו דאסורה העיסה או הקדירה בנתינת טעם ומצטרפין בדבר יבש לאסור ואפי' בלא נתינת טעם, וכן פירשו התוס' בשבת דפ"ט: והר"ש והרא"ש בפ"ב דערלה מ"י בפי' בתרא.

ולפ"ז נראה לדון, דכל מש"א בגמ' שם דכל דאינם שוין בשמא אינם מצטרפין לאסור, היינו רק ביבש, אך בנו"ט ה"ה מצטרפין לאסור אף אם לא שוו בשמא.

ו] והטעם בזה הוא, דהנה תנן בערלה פ"ב מ"א, הערלה וכלאי הכרם עולים בא' ומאתים ומצטרפין זע"ז וכו', ר"א אומר מצטרפין בנו"ט אבל לא לאסור, והר"ש בפי' בתרא פירש, דלאסור היינו בתערובת דיבש, דלת"ק הן מצטרפין לאסור דצריך ר' כנגד שניהם ולר"א אינם מצטרפין לאסור, ולנו"ט היינו כשנפלו לתבשיל דהן מצטרפין לאסור את התבשיל בנו"ט, וכן פירשו הר"י בן מלכי צדק והרא"ש שם.

ובטעמא דר"א דמצטרפין לנו"ט אבל לא לאסור, פירש הריבמ"צ שם, ז"ל, מצטרפין בנו"ט וכו' דטעם דאיסור קאי בעיני', אבל לא לאסור, דחצי סאה דערלה נתבטלה וכן חצי סאה דכלאי הכרם, עכ"ל.

ובפשוטו נראה, דפלוגתא דת"ק ור"א היא, דת"ק ר"מ היא דס"ל דכל איסורין שבתורה מצטרפין זע"ז, וכמש"א כן בירושלמי שם, וע"כ ה"ה מצטרפין אף לאסור ביבש, אך ר"א ס"ל דאין איסורין שבתורה מצטרפין זע"ז, וע"כ אינם מצטרפין לאסור ביבש, ומ"מ ה"ה מצטרפין לאסור בנו"ט, כיון דטעם האיסור קאי בעיני', וצ"ב טעם זה, ובחי' הגר"ח פ"י ממעה"ק פירש בע"א, דהוא משום דחמיר איסורא דנו"ט דהוי מדאורייתא מאיסורא דמאתים דהוא מדרבנן, (אך אי"ז מתישב להסוברים דטכ"ע לאו דאורייתא).[[1]](#footnote-2)

ז] והנה מסברא נראה, דלדעת ר"א דב' איסורין מצטרפין לנו"ט, אף דאין איסורין מצטרפין זע"ז למלקות, כ"ש דב' מינים דאיסור א' מצטרפין לנו"ט, שהרי הטעם לומר דאין ב' מינים מצטרפין לנו"ט, הוא משום שאנו דנים על ביטול כל מין ומין בפנ"ע, וכל שאינו נו"ט ה"ה בטל, ולכאו' אם אף בב' איסורים אין אנו דנים על כל איסור בפנ"ע, כ"ש דבב' מינים דאיסור א' אין לנו לדון על כל מין בפנ"ע, ותיקשי לפ"ז בסוגיא דע"ז דאמרינן דאין ב' מיני תבלין מצטרפין אא"כ הן שוין בשמא, ולדעת רש"י והרמב"ם הוא אף בב' מינים דאיסור א', וכ"נ בד' התוס' בע"ז שם, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, (אך הרמב"ן והרי"ד שם נקטו דכל הא דאין ב' מינים מצטרפין, הוא רק בב' איסורין, וכ"כ ראב"ן בסימן שי"ז.

ונראה מזה, דכל מש"א בסוגיא דע"ז דאין ב' מינים מצטרפין, הוא רק לאסור ביבש, דבזה הרי חזינן דב' איסורין אינם מצטרפין, וה"נ ב' מינים דאיסור א' אין מצטרפין, אך לאסור בנו"ט אף ב' מינים מצטרפין, כיון דאף ב' איסורין מצטרפין בזה, וכ"ש ב' מינים דאיסור א'.

ולפ"ז ניחא משמעות ד' הרא"ש וד' הגרע"א דחלב ודם היו מצטרפין לאסור אם הי' טעמם שוה, אף דהם ב' איסורין וב' מינים, דכל הא דאין ב' מינים מצטרפין הוא רק ביבש, אך ה"ה מצטרפין לנו"ט, וכמש"נ.[[2]](#footnote-3)

**ג**

ח] וי"ל עוד בזה, דהנה המאירי בע"ז שם כתב, ז"ל, אע"פ שביארנו ששווי השמות עושה את הדברים מין אחד, להקרא תערובת שלהם מב"מ לענין צרופם ר"ל שאם אין באחת כשיעור לאיסור ונצטרף בו האחר והשלים את השעור אינו כן, אלא אע"פ שהדברים חלוקין בשמות מצטרפין לאסור את תערובתן, ואפילו היו חלוקין בשם ובטעם ובמין ובשיעור איסור, כיצד תבלין של אסור שאין בהם כדי לתבל את הקדרה ונצטרפו עמהם תבלין אחרים של איסור גם כן ותבלו את הקדרה בין שהיו שוות בשם ובמין וחלוקים בטעם כגון פלפל לבן פלפל ארוך פלפל שחור בין שהיו חלוקות בשם ובמין ובטעם כגון פלפל וזנגביל וכמון אע"פ שאין כלם באים למתק את הקדרה וכו' הואיל ומ"מ בין כלם נמצא התבשיל מתובל הכל אסור, וכן שאור של חטים ושל שעורים של איסור שנצטרפו וחמצו, וכן הדין בשני תבלין מב' איסורין כגון של ערלה ושל תרומה אע"פ שאין שיעורן שוה וכו', עכ"ל.

והדברים צע"ג מסוגיית הגמ' שם, דאמרינן להדיא דלרבא דאזיל בתר שמא, אין ב' שמות מצטרפין אלא לדעת ר"מ דכל איסורין שבתורה מצטרפין זע"ז, וגם לדעת אביי דאזיל בתר טעמא, אינם מצטרפין אלא במיני מתיקה, והיאך כתב המאירי דב' תבלינים מצטרפין אף כשהן חלוקין בשם ובטעם, ואף שהם מב' איסורין.

ט] והברור בזה, דהנה המאירי שם בהמש"ד כתב, ז"ל, יש מי שאומר שבתבלין הואיל ומצטרפין לאיסור מצטרף למלקות שהרי אמרו כאן תבלין שלשה שמות וכו' אסור ומצטרפין ומפרשים אסור לאסור תערובתן ומצטרפין למלקות, ולענין פסק אין נראה כן "אע"פ שלענין פירוש יראה לפרש כן", עכ"ל.

ונראה ברור לפ"ז לדעת המאירי, דכל נידון הסוגיא בע"ז ל"ה כלל לגבי הא דמצטרפין לאסור תערובתן, דלזה מצטרפין אף ב' מינים ואף ב' איסורין ולא תלי בפלוגתא דאביי ורבא כלל, אלא נידון הסוגיא הוא בהא דמצטרפין זע"ז למלקות, ובזה הוא דאמרינן דהא דתנן דהן מצטרפין למלקות, הוא לדעת אביי משום דשוו בטעמא והוו מין א', ולדעת רבא אתיא כר"מ דכל איסורין שבתורה מצטרפין זע"ז, וע"כ אף אם הוו ב' מינים ה"ה מצטרפין, וז"ב.

י] ואי נימא כן בדעת הרא"ש, מתישב היטב משמעות דבריו דב' איסורין שטעמן שוה אף שהן מינים חלוקין מצטרפין לאסור, ולא קשיא ע"ז מסוגיית הגמ' בע"ז דב' מינים אין מצטרפין, דכ"ז הוא לצירוף למלקות, אך לאסור תערובתן ה"ה מצטרפין.

אך הנה בפי' הרא"ש בפ"ב דערלה מ"י פירש דהא דתנן אסורין ומצטרפין היינו דאוסר כל אחד לבדו אם נפל בקדירה, ומצטרפין יחד לאסור, א"נ אוסרים ביבש ומצטרפין בנותן טעם, ובתוס' הרא"ש שבת דפ"ט: כתב כפי' בתרא, ולפ"ז לא א"ש.

**ד**

יא] ושמעתי מהריל"ש לישב עוד בזה, דכל מש"א בסוגיין דאין ב' מינים מצטרפין זע"ז, ורק אם הן שוין בטעמא לאביי או בשמא לרבא ה"ה מצטרפין, הוא רק משום דאין טעמם שוה ממש, אך כל שטעמם שוה, אף ב' מינים מצטרפין זע"ז.

והטעם בזה הוא, דהא דמצינו לצרף ב' תבלינים דאין טעמם שוה ממש לאיסור, אף דכל טעם בפנ"ע אינו ניכר בתערובת, הוא משום דאף דטעם כל א' בפנ"ע אינו ניכר, אך הטעם המעורב משניהם ניכר בתערובת, ועי' בית אפרים יו"ד סימן ל"א שפירש בזה טעם הסוברים דאף ב' איסורין דטעמיהן חלוקין מצטרפין, ועי' בחי' הגר"ח פי"ד ממאכ"א בזה.

וי"ל דכ"ז הוא רק אם ב' התבלינים הוו מין א', אך כל דהוו ב' מינים א"א לאסור הקדירה משום שניכר בה הטעם המעורב, -והטעם בזה, דכל הא דאסרינן משום הטעם המעורב, הוא רק משום דחשבינן דזהו טעם האיסור, - והיינו דכל דב' האיסורין מעורבין זב"ז, הוו כדבר א', ועכשיו הוי הטעם המעורב טעם האיסור, וכ"ה דאם נשתנה טעם האיסור ע"י בישול וכיו"ב, חשיב הטעם שיש בו עכשיו כטעם האיסור, ה"נ אם נתערבו ב' איסורין וחשיבי כחד, חשיב הטעם שיש בהן עכשיו כטעם האיסור.

ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא בדהוו ממין א', דבכה"ג חשבינן להו כדבר א', ומכח זה חשבינן דהטעם המעורב הוא הטעם דהאיסור, אך כל דהוו מב' מינים, חשבינן להו כב' דברים המעורבין, וממילא דגם עכשיו אין לחשוב להטעם המעורב כטעם האיסור, אלא כל א' מן האיסורין המעורבין יש לו טעם בפנ"ע, וע"כ אף אם הטעם המעורב ניכר בקדירה, אינו אוסר, כיון דהטעם המעורב לא חשיב כלל כטעם האיסור, וע"כ כל שאין ניכר טעם א' מן האיסורין בקדירה, אינו אוסר.

**ה**

בכ' הגר"ח החדש כתב, ז"ל, ועי' בע"ז דס"ו בפלוגתא דאביי ורבא אם בתר שמא אזלינן או בתר טעמא, דפריך שם לרבא מהך מתניתין דתבלין וכו', ומשני הא מני ר"מ דדריש כל תועבה לכל איסורין שבתורה, הרי דלאביי דהוי מב"מ מצטרפין אף דהוי ב' שמות ולא צריכים להך דרשא דלא תאכל כל תועבה, ולרבא דהוי מבשא"מ צריכין להך דרשא, וזה להדיא כדברינו דלרבא דאיירי במבשא"מ דתלוי בנו"ט, א"כ הא זה תלוי בדין אי ב' איסורין מצטרפין, ע"כ צריכין לקרא דלא תאכל וכו', משא"כ לאביי דאיירי במב"מ, א"כ הא תלוי בדין איסורין מבטלין זא"ז, ולכן לא צריכין להך דרשא דלא תאכל וכו', עכ"ל, - ולמדנו מדבריו פי' חדש בסוגיין, והוא לדעת הרמב"ם דדינא דמתבל הוא רק במינו, וע"כ אם הוו חד מינא, יש בזה לדינא דמתבל, ובדינא דמתבל אף ב' איסורין מצטרפין, ומשא"כ אם ל"ה חד מינא, לי"ב לדינא דמתבל, ובע"כ דהא דתנן דמצטרפין הוא בשיש בהן כדי נתינת טעם, וה"ה אוסרין הקדירה מדינא דטכ"ע, ובזה אין ב' איסורין מצטרפין, וזהו דמשני רבא דהא מני ר"מ היא, דכל איסורין מצטרפין זע"ז, ולדידי' ב' איסורין מצטרפין לדינא דטכ"ע.

והנה לפי דבריו נמצא, דלדינא דטכ"ע אין ב' איסורין מצטרפין אף בדהוו מין א' ממש, ועיי"ש בהמש"ד שכתב דהשו"ע שפסק דב' איסורין אין מצטרפין, אף דלהרמב"ם ערלה וכלה"כ מצטרפין, הוא משום דלטכ"ע אינם מצטרפין, - וכתב דהי' מקום לומר בע"א דהוא משום דחלוקין בטעמיהן, אך זה תלוי בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד בטעמים חלוקין, ולהרמב"ם דאף טעמים חלוקין מצטרפין, הרי דהטעם המעורב משניהם יחד אסור, וממילא דאין להתיר משום דהן ב' טעמים, ובע"כ דההיתר הוא משום דהוי ב' איסורין, ותיקשי דאי"ז כד' הרמב"ם דב' איסורין אין מצטרפין, אך אי נימא דמודה הרמב"ם דאין מצטרפין לדינא דטכ"ע, ניחא, עכ"ד.

עיי"ש לעיל מינה שפירש דהא דבמחמץ ומתבל מצטרפין ב' שמות, הוא משום דיסוד דינא דמחמץ ומתבל הוא מדרבנן אינם בטלין ונחשבים כניכרים ועומדים בפנ"ע, וא"כ אף בניכר האיסור מב' שמות נפרדים, מ"מ כיון דמשניהם כא' ניכר האיסור, אין לומר דנחשוב כל א' בפנ"ע, דמאחר דקי"ל דאיסורין אין מבטלין זא"ז, מה שניכרים יחד מיקרי שפיר ניכר האיסור, עכ"ד.

ויל"ע אם ה"נ בהיתר ואיסור נמי נימא דכיון שניכרים יחד מיקרי שניכר האיסור, ואך דכיון דההיתר עצמו מבטל את האיסור, א"א לדון על שניהם יחד, אך למ"ד דמין במינו לא בטל, שפיר יצטרף ההיתר לאיסור לאסור, או דכל ד' הגר"ח הם באיסור ואיסור, דאף דאין מצטרפין, מ"מ מצינו לדון על שניהם יחד דה"ה ניכרים, ומשא"כ בהיתר ואיסור, וצ"ע.

בעיקר המבו' בסוגיין לפי' התוס' ודעימייהו דב' איסורין מצטרפין, נחלקו הראשונים אם הוא רק לדעת ר"מ דכל האיסורין מצטרפין, דהרמב"ן בפי' קמא כתב דהוא רק לר"מ, ובפי' בתרא כתב דהוא גם לרבנן, דאף דאין מצטרפין למלקות ה"ה מצטרפין לאסור התערובת, ויל"פ כמש"כ הריטב"א בשבת דפ"ט: דהוא דין דרבנן דמצטרפין, - והתוס' בשבת דפ"ט: והתורי"ד בסוגיין כתבו דהוא משום דבמין א' גם רבנן מודו דב' איסורין מצטרפין למלקות, עיי"ש. - והרמב"ם כתב דערלה וכלה"כ מצטרפין זע"ז, אף דקי"ל דלא כר"מ, אך בחי' הגר"ח פ"י ממעה"ק כתב דהיינו רק בדינא דמאתים או בדינא דמחמץ ומתבל, אך אינם מצטרפין לנו"ט, ועי' בכ' הגר"ח החדש בפ"ב דערלה מש"כ עוד בזה.

ובזה תליא הא דתנן ברפ"ב דמעילה דהערלה וכלה"כ מצטרפין זע"ז, ואף לר"א ה"ה מצטרפין לנו"ט, ועי' בחי' הגר"ח פ"י ממעה"ק אם אתיא רק כר"מ דאיסורין מצטרפין, - ולדעת הריבמ"צ והרא"ש דהערלה וכלה"כ אף מבטלין זא"ז, הרי ודאי דאינם מצטרפין, אך בחזו"א פירש בד' הרא"ש דכל הא דמבטלין זא"ז, הוא רק כשנפלו בזאח"ז, דהגם דל"ה שיעור ביטול על הערלה, מ"מ כיון דהותרה מדאורייתא, אינה מצטרפת עם הכלה"כ, וצ"ע.

העתקה מרשימות, - עי' גל' ברוך טעם למנחת יעקב כלל פ"ה סקמ"א, דאף אם אין איסורין מבטלין זא"ז, מ"מ כד אתינן מדין נ"ט מבטלין זא"ז, דאין הטעם נרגש, וכ"כ גם בגל' השו"ע על דגמ"ר סו"ס צ"ח.

1. ועיי"ש בהמש"ד שכתב לפרש, דלעולם ס"ל לר"א כר"מ דכל איסורין שבתורה מצטרפין זע"ז, והא דאינם מצטרפין לאסור ביבש, הוא משום דבהא דהן אוסרין במאתים דהוא מדבריהם, אזלינן בתר עיקר איסורן דהויין שני איסורין נפרדים, או דנימא דהא דערלה וכלאי הכרם הם במאתים הוא רק על עצם דין ערלה ועצם דין כלה"כ, ולא בהדין תועבה שלהם, ונמצא דשיעור זה דמאתים תלוי רק בשם ערלה ובשם כלה"כ, וע"כ הויין כשני איסורין נפרדים ואינן מצטרפין, עכ"ד, וגם טעמים אלו אינם כד' הריבמ"צ שפירש טעם החילוק בע"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעיר הריל"ש דכן נראה בד' התוס' בע"ז שם, עיי"ש שפירשו דר"ש לא פליג בנתינת טעם לקדירה אלא מודה דמצטרפין, ולא פליג ר"ש אלא דאינם מצטרפין ביבש, וצע"ג ממתניתין דערלה פ"ב מט"ו דתבלין תבלין של תרומה ושל כלאי הכרם שנפלו בקדירה וכו' ונצטרפו ותבלו וכו' ר"ש מתיר לזרים ולכהנים, ופירשו הר"ש וש"ר דר"ש לטעמי' דב' איסורין אין מצטרפין, והרי דלר"ש אינם מצטרפין אף לנו"ט, ועמש"נ לישב בזה ב? לפ"ד הרמב"ם בפיהמ"ש שם, - וצ"ע לפ"ז בהא דמשני רבא דהא מני ר"מ היא וכו', דבפשוטו ר"ש לא ס"ל כר"מ, וא"כ מ"ט מודה ר"ש דהן מצטרפין לנו"ט, ובע"כ מזה דאין נידון הסוגיא שם על הא דמצטרפין לנו"ט, דלזה ודאי מצטרפין אף ב' מינים, וכל נידון הסוגיא הוא על הא דמצטרפין ב' מינים לאסור במאתים, וע"ז הוא דמשני רבא דהא מני ר"מ היא, ור"ש דלא ס"ל כר"מ, באמת ס"ל דאינם מצטרפין לאסור במאתים, עכ"ד.

   אך ילה"ע ע"ז מד' התוס' שם סוד"ה ורבא אמר, שפירשו דמש"א חזקי' במיני מתיקה שנינו, קאי על הא דהן אוסרין בנו"ט, ומ' לפ"ז דגם כל המו"מ בסוגיא שם קאי גם על הא דהן אוסרין בנו"ט, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)