אי שרי לכתחילה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נטל_פ ונבילה שא_ר לגר / נבילה שא_ר לגר

ע"ז סח. נבילה שא"ר לגר אי שרי לכתחילה

**א. איסור אכילת נבילה שא"ר לגר, ודינו בתערובת היתר-**

דנו הפוסקים אם מותר לאכול נבילה שא"ר בפנ"ע, והעלו לאסור מכמה טעמים.

ואמנם מבואר בפשט ד' השו"ע-קג שאם נפל לתערובת והוא פגום לגמרי הרי אף אם הרוב איסור שרי [אמנם ביד יהודה קג-ח חלק על עיקר הדקדוק בלשון השו"ע וס"ל דוודאי אין להתיר לטעמא דאחשביה היכא שהאיסור הוא רוב המאכל.

וע"ע בחוו"ד קג-ד שהק' ע"ד השו"ע היאך התיר בתערובת והרי נבילה שא"ר לגר אסורה מדרבנן, וכתב שהשו"ע איירי בנפל מקצת מקצת מן האיסור וקמא קמא בטיל, אבל אם יפול הרבה יחד לתערובת אסור מדרבנן, והוא חידוש בפשט ד' השו"ע, ולקמן נביא הרבה אחרונים שלא כדבריו, וע"ע לקמן].

ובגדר האיסור נשנו כמה אופנים:

א. בפר"ח קג-א נקט שאין בו איסור כלל מהל' מאכ"א ומה דמבואר בר"מ שאסור לכתחילה הוא מתורת בל תשקצו, ונפק"מ שאם אוכלו בתערובת שרי ואף אם רובו איסור, וכ"פ בחזו"א או"ח קטז-ז.

[ועיי"ש מה שתמה על הש"ך מכח זה ובפמ"ג מה שתי' דעת הש"ך].

ב. בפמ"ג מ"ז קג-א ומנח"כ א-ט פר"ת סק"ב ומל"מ פ"ח הי"ח, נקטו שיש בו איסור דרבנן גזירה אטו מושבח, וכשם שמצאנו גזירת נטל"פ בכלים שגזרו אטו בן יומו ה"נ בכל נבילה שא"ר לגר גזרו אטו נבילה מושבחת.

אבל גם לפי דבריהם בתערובת שרי וכתבו הטעם משום דהוי כדיעבד שלא להפסיד המאכל של היתר וכמו שבקדירה שאב"י לא גזרו בדיעבד, ואף ברובו איסור אמרינן כן.

וכתב בפמ"ג דלשיטה זו אסור לערבו לכתחילה בתערובת כמו בקדירה שאינה בת יומא שאסור לבשל בה לכתחילה שהרי סו"ס היתרו הוא מכח התערובת שלא אסרוהו בכה"ג ואף שאינו מתורת ביטול שהרי אף ברוב איסור התירו מ"מ יש בו משום אין מבטלין איסור לכתחילה, ואכ"מ.

ובפר"ח דחה דבריהם שאין ללמוד מפגם מועט לפגם גמור שלא גזרו בו.

ולמדנו מד' הפר"ח שלא גזרו בכלים אלא בנפגם מעט אבל אם הוא פגום לגמרי בעצמותו עד שא"ר לגר אינו בכלל גזירה זו, וצ"ע.

וע"ע ברא"ה בבד"ה (יט.) ז"ל בתו"ד:"דאלו נבילה שא"ר לגר מותר לאוכלה כשהיא בעין כדמוכח בשבועות בההיא דאמר רבא שבועה שלא אוכל ואכל עפר פטור ואילו בלע כלים אסור לכתחילה וצריכין הכשר מפני שבלעו מושבח בשעת בליעה ואף עתה אין פגמו נראה".

מבואר דעתו כהפר"ח שאין איסור בנבילה שא"ר לגר, ומבואר עוד מדבריו חילוק אחר מהפר"ח מגזירת כלי שאב"י, דלעולם אף בפגם גמור גזרו רבנן גזירת כלי שאב"י, דכיון שנבלע כשהיה מושבח ועכשיו אין פגמו ניכר אסרוהו אבל בנבילה שפגמה ניכר לא גזרו.

ובאמת הרא"ה לשיטתו מוכרח כן שהרי דעתו דכל פגם שאב"י הרי הוא פגום לגמרי כנבילה שא"ר לגר, ומ"מ גזרו רבנן.

ג. בגמ' פסחים כא: איתא חרכו לחמץ קודם זמנו מותר בהנאה, וכתב הרא"ש דדוקא נקט הנאה אבל באכילה אסור ואף דבטלה דעת האוכל אצל כל אדם מ"מ כיון דאיהו קאכיל ליה אסור והיינו משום דאחשביה.

ויסוד איסור זה כתב הט"ז תמב-ח שאינו אלא דרבנן, שהרי ביוהכ"פ אכל אוכלין שאינן ראויין פטור ולא אמרינן אחשביה [ועיין בפמ"ג על הט"ז מש"כ לדחות ראייתו מיוהכ"פ דשאני חמץ], והו"ד במ"ב סקמ"ג.

וע"ע בשאג"א-עה שכתב לאסור גם ביוהכ"פ אוכלין שא"ר עפי"ד הרא"ש פסחים הנ"ל, ותמה מזה על הטור דלענין חמץ הביא ד' הרא"ש שאסור באכילה ולענין יוהכ"פ הביא ד' ראבי"ה שמותר לאכול אוכלין שא"ר, ועיי"ש בשאג"א דמסיק דאף דפטור מ"מ איסורא מיהא איכא ואף בחולה שאב"ס אסור [דס"ל דאף בחולה יש אחשביה], ומשמע דס"ל שהוא איסור תורה.

[ועיי"ש מה שהביא משבועות כד. וגם מזה משמע שהוא דין תורה].

וע"ע בבדה"ש קג-א הביא מכנפי יונה שכתב דלפי"ד הרא"ש ה"נ בנבילה שא"ר לגר יהיה בו איסור לאוכלה בעינה, ועיי"ש שג"כ נסתפק לומר שהוא איסור תורה כהשאג"א, וכ"מ קצת לשון הגר"א-תמב, וכ"נ בס' ברוך שאמר [לבעל ברו"ט] (א:).

ובאמ"ב הל' פסח-ח תמה דא"כ בכל נבילה שא"ר לגר נמי ואיך התירה תורה נבילה שא"ר לגר, ועיי"ש שרצה לומר דשאני חמץ ושאור ורק בזה אסר הרא"ש.

אבל כנראה צ"ל פשוט לד' האחרונים שהאופן שבו נתנה תורה היתר של נבילה שא"ר לגר הוא בתערובת ובכה"ג לא שייך אחשביה ושפיר מותר.

ובזה א"ש ד' השו"ע דמשמע שהתיר תערובת ולכאו' תיקשי להכנפי יונה והשאג"א, אבל להנ"ל אשה"ט דבתערובת לא שייך אחשביה ושרי, אמנם באמת עיקר הדין שלמדנו מד' השו"ע כבר הבאנו שאינו מוסכם ויד יהודה וחוו"ד פליגי ע"ז.

וע"ע בח"י תמב-יט שאם נפל דיו וכה"ג שא"ר לאכילה לתוך תשיל בטל אפי' ברובו ול"ש כאן אחשביה והוא כנ"ל.

[עי' בגר"ז תמב-לג הוסיף דכ"ז בנפל מאליו או בשוגג אבל במערב בידים אמרינן אחשביה אף בתערובת, וכ"ה במ"ב תמב-מג.

וכ"נ בחזו"א קיז-ה בדין תריאקה המובא בשו"ע תמב-ד דאסור באכילה דכל שמערב בידים את החמץ יש בו משום אחשביה].

ובאמת כ"כ במ"ב שם בשם הח"י דכיון שאין איסורו אלא משום אחשביה הרי כל שנפל למאכל שרי אף אם רוב איסור.

אבל בעיקר מש"נ אחרונים עפי"ד הרא"ש לאסור גם ביוהכ"פ ובנבילה, ראיתי דעת כמה אחרונים שלא נאמרו ד' הרא"ש אלא בחמץ אבל לא בנבילה, [עיין אמ"ב פסח-ח שהבאנו לעיל]:

א. במחה"ש-תמב כתב שלא אסר הרא"ש משום אחשביה אלא בחמץ שהוא אסור בהנאה ודין אחשביה לא משוי ליה כראוי לאכילה אלא דמ"מ חיי מתורת הנאה דלדידיה הוי הנאה, ולפי"ז בנבילה שאין בה איסור הנאה מודה הרא"ש דשרי באכילה.

ב. ובחזו"א קטז-ז ד"ה ודין כתב דלא אסר הרא"ש אלא בחמץ שיש בו סיבת האיסור כל שעתא ושעתא, וכיון דאחשביה הוי חמץ, אבל בנבילה שעיקר איסורה תלוי במה שמתחילה מתה הבהמה א"כ כיון דנפסלה שעה אחת מאכילה פקע ממנה איסור זה ושוב אין כאן מיתה שתיצור איסור זה שוב, ולא מהני מה דאחשביה, והוא סברא מחודשת.

אבל בעמק יהושע יוה"כ-י נקט דד' הרא"ש אמורים בכל איסורים וכ"נ מהאחרונים שהבאנו לעיל.

[עוד יש לציין בזה ד' החזו"א קטז-ט ד"ה וי"א, שכל ד' הרא"ש רק באופן דחרכו שעדיין אינו נפסל לגמרי אלא שבנ"א מרחיקין אותו ובזה מהני מחשבה אבל בפת שעיפשה לכו"ע מותרת גם באכילה, וכעי"ז במרחשת ח"א ד-ב.

ועיי"ש עוד הביא מהחכ"צ-עה דכל ד' הרא"ש דמהני אחשביה אינו אלא בנפסל מאכילת אדם אבל בנפסל מאכילת כלב לא שייך אחשביה, אבל כבר תמה עליו במרחשת מד' התוס' פסחים כא: שהעמידו הא דחרכו בנפסל מאכילת כלב, עיי"ש משכ"ב].

**ב. ד' הראשונים בזה-**

והדרן לעיקר הנידון, והנה באמת מצאנו בראשונים שאסרו נבילה שא"ר לגר מדרבנן, עיין שלט"ג ע"ז (לג.) בשם ריא"ז כתב ז"ל:"אבל בשאר משקין שהוא מסריח בהן אפי' יבא מן השרץ לתוך פיו אין בו איסור תורה אלא מד"ס", והוא כדעת האוסרים מדרבנן.

ועפי"ז כתב דלפי"ז מה שאסרו ע"ז סט. לאכול התערובת באימרטוטי אימרטט שמא יבוא לפיו כ"ז באופן שאינו מסריח השרץ במשקה, אבל במשקין שהוא מסריח אין בו איסור תורה רק דרבנן לא גזרו שמא יבוא לפיו.

וכתב בבדה"ש דע"כ אין טעמו משום אחשביה שהרי הוא נפל לתערובת מעצמו, וע"כ כל האיסור הוא מדרבנן מצ"ע שאסרו נבילה שא"ר לגר, וכדעת הפר"ת שהבאנו מתחילה.

ומבואר בזה עוד דאף בתערובת אסרוהו אף דהוי כדיעבד, וצ"ע, והוא דלא כהשו"ע, ואולי יש לחלק.

ולכאו' מבואר בד' השלט"ג כדעת היד יהודה וחוו"ד שלא התירו אף בתערובת היכא שהרוב איסור.

וכנראה עוד מקור גדול בכל הענין, עי' בתוס' ע"ז סט. הק' האך אוכלים דבש והרי מעורבות בו רגלי הדבורים, ואף שהם פגומים מ"מ אסור לאוכלן, ותי' דהוי כעצמות שאין בהם איסור.

מבואר לכאו' בתוס' שיש איסור לאכול נבילה שא"ר לגר בפנ"ע ולא התירו אלא משום דהוי כעצמות.

והנה בתוס' מבואר ג"כ שיש לאסור גם בתערובת שהרוב היתר, וצ"ע בטעמא.

אמנם עי' בהגר"א על השו"ע פא-ח באר טעם התוס' משום דהוי נטל"פ, משמע דגוף תי' התוס' להתיר הוא משום נטל"פ ומותר לאכול את התערובת [אמנם הוא קצת דוחק לכאו' בלשון התוס'], ובכל ענין רגלי הדבורים ע"ע מש"כ בדין עצמות.

**ג. מ"ר של חמור-**

עוד יש להביא בהאי עניינא מה שהוכיח בפר"ת לאסור נבילה שא"ר לגר מגמ' מבכורות ז. דמי רגלים של מינים טמאים אסור משום מאכ"א שיוצא מן הטמא, ודעת הרמב"ן להלכה לאסור וכ"פ בשו"ע פא-א.

וכבר תמה ע"ז כו"פ פא-א ובפמ"ג שפ"ד קג-ב דהוי נבילה שא"ר לגר ואיך ייאסר.

ובכו"פ תי' דסוגיית הגמ' בכורות אזלא כר"מ שאין היתר נבילה שא"ר לגר ועפי"ז תי' שיטת הר"מ פ"ד דפסק להתיר במי רגלים ובראב"ד תמה עליו שהוא ספק בגמ', ועיין במ"מ והגר"א מש"כ לתרץ, אבל בכו"פ תי' לפי הנ"ל דלמאי דקי"ל נבילה שא"ר מותרת ה"נ מ"ר שריין[[1]](#footnote-2), ועיין בחזו"א יב-ו מש"כ לשנות הגי' בלשון הר"מ.

אבל בפמ"ג שפ"ד קג-ב תמה על הרמב"ן והשו"ע היאך פסקו לאסור, ומתחילה רצה לומר כד' הפר"ת שהוא מדרבנן, אבל הביא מהרא"ש בכורות שם שבספק מחמירים בשל תורה, וע"כ ס"ל שהוא איסור דאורייתא, וכתב דצ"ל בדוחק דכיון דשתי לירקונא הוי איסור תורה ולא חשיב א"ר לגר, עיי"ש.

מקור לד' הפמ"ג יש להביא מד' הב"י, דהנה בר"מ כתב טעם ההיתר לפי דרכו משום דהוי כפירשא, ומבואר בלשון החזו"א (יב-ו ד"ה והר"מ) יסוד ההיתר של הר"מ משום שא"ר לאכילת אדם, ועיין בב"י שכתב בדעת הרמב"ן דס"ל דכיון דשתי להו לירקונא אין בהם היתר זה והוא ממש ע"ד הפמ"ג הנ"ל [והוסיף לאו דוקא בחמור דחזי לירקונא אסור אלא אף בשאר מ"ר דאימור ראויים לאיזה רפואה].

ומבואר בד' הב"י והפמ"ג חידוש גדול מאוד, דעיקר דין נבילה שא"ר לגר אינו תלוי אם ראוי לאכילה אלא אם רגילות לאוכלן.

או בנו"א דדוקא באוכלין שעיקרם לטעם ושביעה אמרינן שאם א"ר לאכילה שרי, אבל במה שאוכלים אותו לצורך רפואה כל שהוא מרפא חשיב ראוי לגר שהרי הוא ראוי למטרה שלשמה אוכלים אותו אף שאינו טעים, וכ"ז חידוש גדול[[2]](#footnote-3).

ויל"ע דלפי"ז כל התרופות יהיה בהם איסור ולא יהיה בהם היתר של נבילה שא"ר לגר, ואולי יש לחלק בין דבר שמטבעו הוא מרפא לדבר אחר שיוצר מכמה רכיבים שכ"א מצ"ע אינו מרפא, ולא עיינתי, ולפי"ז מזון מלכות אף אם נימא שא"ר לאכילה [עי' במנח"ש] מ"מ יהיה בו איסור לדעת הפמ"ג.

אבל בחזו"א יו"ד יב-ו עמד בד' הטור דמשמע שכל מ"ר של טמאה אסורים.

ובדרישה ופרישה מפרש דבכל מ"ר יש לחוש ראויין לאיזה דבר כמו בחמור.

אבל החזו"א כתב שהטור מפרש מ"ש בגמ' דבמ"ר דסוסים ליכא ספק דהא לא שתו לה אינשי אין הכוונה דמה"ט חשיב שא"ר לגר ומותר, אלא שאין בזה נפק"מ דבלא"ה לא שתו אינשי משא"כ במ"ר דחמור שתו לירקונא.

לפי"ז אין שום מקור מהגמ' לד' הפמ"ג דירקונא גורם שאין בו חסרון שא"ר לגר.

והטעם שבאמת אין חסרון נבילה שא"ר לגר בסוסים ובכל הנך כתב החזו"א משום שאין הטעם של מי רגלים פגום רק שמאוס לשתותם ובכה"ג אין היתר נבילה שא"ר לגר כלל [וע"ע בחזו"א מכשירין ד-ט], אבל דבריו מחודשים טובא וגם בדעת הטור הדרישה חלק עליו[[3]](#footnote-4).

אבל דבריו צ"ע מגמ' סח: גבי עכבר שהוא מאוס לאכילה וחידוש הוא לאוסרו, ואף שבפשוטו אינו פגום רק מאוס וכמו שחילקו שם בין עכברא דדברא למתא, וכש"כ במקו"א, מ"מ חידוש הוא, ומבואר דבכלל נבילה שא"ר לגר שא"א לאוסרו הוא גם בדבר המאוס ואינו פגום בטעמו, וע"ע במרומי שדה ע"ז שם.

[ואף דבמקו"א כתבנו שיש מקום לדון שאין כוונת הגמ' משום נבילה שא"ר לגר אלא דחידוש הוא דלא מצאנו איסור בכה"ג שהוא מאוס לאכילה, אבל מ"מ שמענו מזה שחידוש הוא וא"כ אין לאסור מי רגלים ג"כ][[4]](#footnote-5).

**ד. שרץ שרוף-**

עוד יש להביא בהאי עניינא ד' הרמ"א יו"ד-קנה שאין לאכול שרץ שרוף אלא לרפואה, וטעמו בפשוטו משום דהוי שלא כדר"א שלא הותר אלא לרפואה, וצ"ע תיפו"ל דשרי משום נבילה שא"ר לגר, ומבואר מזה לכאו' דמ"מ אית ביה איסור דרבנן [אבל אולי הוא משום בל תשקצו כהפר"ח, ועיין בהג' יד אברהם סי' פד וסי' קנה שהאיסור הוא מתורת אחשביה משא"כ בעושה לרפואה ל"ש אחשביה].

אבל בחזו"א קטז-ז ד"ה ודין כתב דאף את"ל שאיסור אכילה שנסרח יש בו איסור לאוכלו משום אחשביה, כש"כ הרא"ש ונימא כן בכל איסורין אף בשרץ ונבילה [דלא כש"כ לעיל בשם החזו"א דאין אומרים כן בכל איסורין], ה"מ בנסרח אבל אפר אינו בכלל שם נבילה כלל ומותר באכילה ולא שייך בו אחשביה.

ולפי"ד החזו"א צ"ע ד' הרמ"א למה ייאסר לאכול שרץ שרוף?

אבל בפמ"ג מ"ז פד-כד על מש"כ שם השו"ע שמותר לאכול שרץ שרוף לרפואה, ובב"י הביא מהמרדכי דלבריא אסור, הביא מהמנ"י שאם כבר נשרף השרץ מותר גם לבריא לאוכלו אלא שהמרדכי אסר לכתחילה לשורפו משום דהוי כמבטל איסור לכתחילה, ועוד נתבאר ענין זה במקו"א בדין נטל"פ לכתחילה.

**ה. דין אחשביה ברפואה ותרופות שנפסלו מאכילה-**

יש לציין דיני תרופות של איסור ובפסח [עי' לעיל מש"כ עפי"ד הפמ"ג גבי מ"ר דמעלו לירקונא].

א. תרופה העשויה כולה מחמץ ונפסלה מאכילת כלב, רוב אחרונים התירו בזה, עי' יד אברהם סי' פד מבואר דבאוכל לרפואה ל"ש אחשביה כלל [ומה"ט לא התיר הרמ"א שרץ שרוף אלא לרפואה דבאוכל סתם אסור משום אחשביה משא"כ לרפואה], וכ"נ באגרו"מ או"ח ב-צב להלכה, וכ"כ בקובץ תשובות להגריש"א א-מט ועיי"ש מה שהביא מדברי מלכיאל ח"ד כה-ו, וכ"נ בכת"ס או"ח-קיא ויד יהודה יו"ד קג-ח, וע"ע מנח"ש א-יז.

וצ"ע לפי"ד מ"ט אסר השו"ע בתריאק"ה הרי א"ר לאכילה כש"כ הר"מ שאינו מאכל כל אדם כמבואר בתרוה"ד-קכט ורדב"ז ג-תעא וכ"כ במ"ב תמב-כא, וכנראה צ"ל דאיירי באוכלו שלא לרפואה והוא דוחק גדול.

[אח"כ ראיתי מביאים מד' רבינו מנוח פ"ד חו"מ שנראה מדבריו שהוא ראוי לאכילה ומש"כ הר"מ שאינו מאכל כל אדם היינו שהוא מאכל מלכים מחמת שהוא יקר במיוחד או לחולים.

אמנם צ"ב לפי"ז למה אין בו משום ב"י וב"י ועי' בחזו"א קטז-ז ובחי' הגר"ח פט"ו מאכ"א נקטו שהוא ראוי לאכילה אלא שאין צורת החמץ קיימת להכי אין בו משום ב"י אבל אם אוכלו יתכן שלכך אסור אף בלא אחשביה, ועצ"ע].

מיהו דעת השאג"א-עה ויתבאר לקמן מד' הגר"ז כן דכיון שרוצה בזה כעת שפיר אחשביה באכילתו, וציין לו בהג' רעק"א יו"ד-קנה.

ולענין ויטמינים שאינו מוכרח ליקח שאינו חולה, יל"ע אם יש בו אחשביה, ובשבות יצחק הביא מהגריש"א שחשש שיש בכה"ג דין אחשביה, ויל"ע במעוברת ומינקת שלוקחת תוספי מזון.

ב. אם חלק התרופה שבו אינו עשוי מחמץ רק שאר הכמוסה עשויה מחמץ לכאו' לכו"ע לא שייך בזה אחשביה ושרי, וכש"כ הפוסקים דכל שע"י תערובת ל"ש אחשביה.

ג. אבל אם חלק התרופה הוא חמץ ושאר הכמוסה אינו חמץ עיין נובי"ת יו"ד-נז דאף בזה שרי משום שאינו מחשיב את החמץ בפנ"ע רק בצירוף כל הדבר לא שייך בו אחשביה [ולשיטות שאין אחשביה באוכל לרפואה וודאי שרי][[5]](#footnote-6).

אבל בשו"ע הגר"ז תמב-לג וחזו"א קיז-ה נראה לאסור בכה"ג שהרי סו"ס מתכוין לאכול את החמץ.

ויתירה מזו נראה בחזו"א במוסגר וכ"מ לשון הגר"ז, שאף בדין ב' שהסם אינו חמץ רק שאר הכמוסה מ"מ אסור שכל שהוא מערב את החמץ בידיים הרי ניח"ל בתערובת ואחשביה [ועי' הליכות שלמה פסח פ"ד אות ו', ובמנח"ש א-יז העיר בזה דהא וודאי אם מערב תרופה מרה ביין של ערלה להמתיק הטעם יש בו משום אחשביה שהרי הוא רוצה באכילתו להמתיק המרירות, וה"נ הכא].

מיהו בחזו"א קטז-ח שם צידד שאם הסמים אינם עשויין מקמח לא שייך אחשביה ורק אם הסם עצמו מקמח אסור [וציין שם לסי' קיז שסתר דבריו].

ומ"מ משמע דבאופן שהסמים עצמם עשויים מקמח אסר החזו"א בכל ענין [וא"ש הא דתריאקה], אבל באורחות רבינו (פסח-כד) כתב שהחזו"א היה מתיר למעשה בכל תרופות[[6]](#footnote-7).

[ועי' שונה הלכות תמב-כז באר דעיקר דעת החזו"א להלכה היתה שאין אחשביה כלל בנפסל מאכילת כלב דלא כתרוה"ד והט"ז ומג"א וכמו שצידד בסי' קטז-ז (ד"ה שם הי"ב), ובסי' קטז-ט ולכך היקל למעשה ומש"כ בשאר המקומות לאסור הוא לשיטת האחרונים שיש אחשביה הרי גם לרפואה חשיב אחשביה].

עוד יש לדון בתרופות משום שלא כדר"ה שהותר אף לחולה שאב"ס, אלא שיש לדון ע"ז דהא דהשתא מיהת דרך הנאתו הוא עיין צל"ח פסחים כד:, ואכ"מ, ועיין הליכות שלמה שם.

ומנהג העולם בכל ימות השנה שלא לחוש ע"ז, אבל לענין פסח מחמירים בזה, וצ"ע בזה דאדרבה בכל השנה יש לחוש יותר לאיסור הנאה שמעורב בתרופה ונקברין אפרן אסור, ויל"ע בזה ולא עיינתי כעת.

[לכאו' היה מקום לאסור בכל תרופות משום סברת השו"מ ומהר"ם שי"ק דהיכא שהוא מייצר בכוונה באופן שא"ר לגר וכך הוא ייצורו אין בו היתר זה וה"נ אם חלק התרופה עצמו א"ר לגר מ"מ אסור, וצ"ע למה הפוסקים לא אסרו התריאק"ה מה"ט, ולא עיינתי בזה.

כנראה לא אסר השו"מ אלא באיסורי הנאה אבל לא חשיב אכילה, אבל מ"מ צ"ע לענין תרופות חמץ שיש לאסור לפי"ז מטעם הנאה.

כנראה לא אסר השו"מ אלא בכגון טבק או סבונים שהוא משתמש בהם בצורת השימוש הנעימה עבורו, אבל בתרופה שאכילתה אין בה שום טעם מה שנהנה ברפואה לא אכפ"ל, וצ"ב.

עוד יש לדון עפי"ד הדברי מלכיאל שכל שאפשר להפרידו בפעולה כימית חשיב ראוי לגר, והגריש"א חשש לדבריו בקובץ תשובות, אבל ראיתי מביאים מהגר"ע אויערבאך שגם הגריש"א לא חשש לזה אלא לענין פסח אבל עיקר הדין דשרי].

לענין חיוב ביעור בתרופה האסורה באכילה משום חמץ, בשו"ע כתב דתערובת חמץ שא"ר לאכילה מותר לקיימה, ובמ"ב סק"ה הטעם דלא גזרינן משום דלמא אתי למיכל ואסורים באכילה מטעם אחשביה, דכיון שא"ר לאכילה לא יבוא לאוכלם, ולפי"ז היה נראה דבסבונים או תרופות בכה"ג שאין היתר אכילה אין היתר זה שייך שהרי הוא מיועד לאכילה להצריך לו ואי"ז דבר מקולקל ושפיר יש לגזור שמא יבוא לאוכלו.

אמנם ראיתי מביאים מבעל קה"י באורחות רבינו (פסח-כד) הורה למעשה בקפסולה שהציפוי שלה חמץ והאבקה מותרת, שיכול לשמור קפסולה זו לפסח ואח"כ להוציא ממנה האבקה ואין בו חשש שמא יבוא לאוכלו.

ולכאו' הוא מבואר בשו"ע תמב-ד גבי תריאק"ה דשרי אף שהוא ג"כ תרופה, וכנראה דלא גזרו אלא במידי דמיכל, אבל באמת אין להכריח מהתם שהרי התם דעת הרבה פוסקים שאם אוכל לרפואה באמת שרי דל"ש אחשביה בכה"ג ואין לגזור שיאכל שלא לרפואה, אבל בנידון הקה"י שיכול לאכול רק את התרופה בלא החמץ לכאו' אסור לו לאכול את החמץ.

וכה"ג יש לדון לענין סבונים וכה"ג שהמחמיר שלא להשתמש בהם יש גם מקום להחמיר שלא להשאירם בבית שהרי יש לחוש שמא יבוא לאוכלו וכמבואר במ"ב סק"ה דאף לענין אחשביה יש לגזור כן אם היה דרך לאוכלו.

ודע דכיון שיסוד ההיתר של תרופות משום דלא שייך בו אחשביה כיון שאוכלו לרפואה הרי לכאו' אי"צ דוקא חולי ומיחוש בעלמא סגי דכבר לא אחשביה.

**ו. שלא כדר"א בתרופות-**

אמנם כ"ז דוקא בדבר שנפגם מאכילה אבל באופן שכל ההיתר רק משום שלא כדר"ה וכמבואר בסי' קנה-ג שמותר לחולה[[7]](#footnote-8), נסתפק במנח"ש-יז אם צריך חולה ממש כמו לענין שבת דבעינן נפל למשכב, או דסגי במיחוש בעלמא שהרי יש מתירים אף לבריא.

ועי' במחנ"א על הר"מ מאכ"א ח-טז (ד"ה עוד) שחילק דלענין אכילה שלא כדר"א בעי חולה ממש דחמיר טפי שהרי יש מלקות באכילה אבל לענין הנאה שלא כדר"ה דאף בהנאה כדרך אין מלקות לשיטת הר"מ לא בעינן כולי האי וסגי במיחוש בעלמא.

ובמגן האלף תסו-א כתב דדמי לענין שבת דבעי נפל למשכב [ולכאו' ה"ה קטן דדינו כחולה].

[ולכאו' לענין שלא כדר"א ממקומו הוא מוכרע שהרי גם המרדכי שמתיר ושנמשך הש"ך בעקבותיו כתבו שאדם בריא יזהר וכל ההיתר שלהם הוא רק במיחוש א"כ לדידן דמחמרינן שלא כדעת הש"ך אין להתיר אלא בנפל למשכב, וכל מה שיש לדון הוא רק לענין שלא כדר"ה ובזה יש מקום להמחנ"א].

ולענין שלא כדר"א, ראיתי מביאים ממנח"ש א-יד והגריש"א [שבות יצחק] דאף אם מערב בתרופה איזה טעם כדי שלא יהיה מידי מר לא חשיב דרך אכילה בכך דסו"ס רק חולים אוכלים כך.

כרכו בסיב, מבואר פסחים קטו. שאינו יוצא יד"ח מצה בכך, ובמל"מ פי"ד מאכ"א נסתפק אם יש בו איסור לענין מאכ"א, ובאחיעזר ח"ג לא-ד וכת"ס או"ח-צז העלו אין בו איסור תורה רק איסור דרבנן, [ולצורך רפואה שרי אם א"א בענין אחר].

ודנו הפוסקים אם קפסולה מיקרי כרכו בסיב, עי' מנח"ש ב-סג, ובשבו"י כתב בשם הגריש"א דחשיב כסיב.

בענין אם מותר להסריח נבילה, נתבאר במקו"א.

1. ובמקו"א נתבאר פלוגתת האחרונים בדעת הר"מ וי"א דפסק כר"מ דאין היתר נבילה שא"ר לגר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויל"ד לפי"ז לדעת הפמ"ג אם יועיל בו ביטול ברוב, ובפשוטו שפיר יהני שהרי הוא נטל"פ וכן מבואר בפמ"ג ומדמי לה לשרצים המאוסים, והו"ד בהג' רעק"א רסי' פא.

   אבל יל"ע בזה שהרי עיקר ההיתר של נטל"פ שאינו חפץ בו בתערובת וההפסד גדול על התועלת, אבל הכא הוא חפץ בו משום רפואה, וצ"ע.

   אלא דמ"מ י"ל עפ"י מש"כ במקו"א בשם היד יהודה בדעת הר"ן דשרצים המאוסים שאסרה תורה לא אסרה אלא את הבעין שלהם אבל הטעם אינו בכלל האיסור וכל כה"ג הרי הוא בטל ברוב ואין בו דין טעמו וממשו, וה"נ לענין תרופה כיון שאין בטעם שום איסור שהרי אין הטעם מועיל לרפואה ממילא אין בו דין טעמו וממשו, ויתכן שזה כוונת הפמ"ג לדמות לשרצים, ועדיין יש להתיישב בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם לפי"ד החזו"א יש מקום לפרש גם מש"כ שא"ר ופמ"ג ודרישה דכל הספק מכח דמעלי לירקונא, די"ל דאף אינהו מודו דמ"ר ראויין לאכילה הן, אלא שבנ"א קצים בזה, אלא דס"ל דאף בזה חשיב נבילה שא"ר לגר דסו"ס אין בנ"א שותים אותו, אבל מ"ר דחמור ששותים אותו לירקונא אין בו שום חסרון, אבל במה שא"ר לגר מחמת טעמו ל"מ מה ששותים אותו לירקונא, אבל הוא דחוק בעיני בסברא. [↑](#footnote-ref-4)
4. בפר"ת שם כתב לתרץ עוד בעיקר הקו' דכיון שהמ"ר יצאו מדבר הראוי לאכילה אסורים אף שהם עצמם א"ר לאכילה, אבל אם אחר שיצא נסרח אין בו איסור, ולא נתבררה לי סברתו כה"צ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ע"ע באחיעזר ח"ג לג-ה דבדבר המעמיד ל"ש אחשביה שאינו עיקר המאכל. [↑](#footnote-ref-6)
6. וראיתי מביאים מהגרנ"ק דכוונת החזו"א דלא שייך אחשביה דדעתו על הסמים היינו דבכל ענין שלוקח לרפואה לא שייך אחשביה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. פסחים כה: רבינא שייף לברתיה בגוהרקי דערלה, וכתב הרא"ש ב-ב ור"ן (ו:) דדוקא לחולה שרי אף שאין בו סכנה אבל לבריא אסור, והוא איסור דרבנן ומה"ט התירו לחולה, ועי' בתוס' שבועות כד. [אמנם דעת המ"מ פ"ח מאכ"א שהוא איסור תורה כעין חצי שיעור, וכבר העיר עליו במל"מ פ"ה יסוה"ת דא"כ היאך התירו לחולה, עיי"ש מש"כ].

   ובמרדכי שם-תקמה משמע שהוא היתר גמור דלאו מפטורי דשבת הוא שיהא פטור אבל אסור, אלא שאדם בריא יש לו ליזהר לכתחילה, עיי"ש, וכ"נ דעת התוס' ע"ז יב:, ועי' תוס' קידושין נו: שדנו אי מהני קידושין באיסוה"נ מטעם שיכולה להנות שלא כדר"א

   והוכיח מדבריהם במל"מ פ"ה יסוה"ת דס"ל שהוא היתר גמור [ויל"ד].

   וע"ע פסחים כו. שאני היכל דלתוכו עשוי, פירש"י ותוס' הטעם משום שלא כדר"ה, ובמל"מ פי' דאזלי לטעמייהו דאף לכתחילה שרי, ועיי"ש בחי' רבינו דוד שיש איסור דרבנן אלא דלא גזרו היכא דא"א, ועיי"ש בר"ן ומאירי, ולפמש"כ במקו"א מהיד יהודה קח-כח דלא גזרו שלא כדרך היכא שאינו משתמש בגוף הדבר ובאר שזהו יסוד ההיתר בריחא היכא שאינו עומד לריח א"ש ומד' הראשונים נראה שלא כדבריו, ע"ע מש"כ בדין ריחא.

   ועי' בשו"ע קנה-ג התיר להתרפא בשלא כדר"ה, ובש"ך סקי"ג הביא ד' הרא"ש שאסור להנות שלא כדר"ה ורק לחולה התירו וכתב דהיינו באיסורי הנאה אבל באיסורי אכילה שרי כדאיתא בפוסקים, ואח"כ בסקי"ד גבי שלא כדר"א הביא ד' המרדכי דשרי אלא שאדם בריא יזהר.

   ונראה מזה דעת הש"ך שאין כאן מחלוקת הפוסקים דכו"ע מודו דבאיסורי אכילה שלא כדר"א שרי לגמרי, ובאיסורי הנאה שלא כדר"ה אסור ורק לחולה התירו, ועי' הג' אמ"ב על הש"ך, וכ"כ בשדי חמד מערכת כ-כב בשם ס' דרכי הוראה שפי' כן כוונת הש"ך, וכ"כ חלקת יעקב-סב.

   ובבינ"א הל' תערובות [בכלל נב] ויד יהודה קח-כח תמהו טובא על הש"ך דבפשוטו הוא מחלוקת הראשונים שהמרדכי מתיר גם להנות שלא כדר"ה והרא"ש אוסר גם לאכול שלא כדר"א [ועי' בתשובת רעק"א-נה מה שהביא להוכיח מהירושלמי גבי חלב אשה ונתבאר במקומו].

   אמנם בר"ן פסחים כד: ורמב"ן בתוה"א כתבו שלא התירו לחולה אלא להנות שלא כדרך אבל אכילת איסור דרבנן לא התירו.

   וכתב הר"ן שאם באנו לחלק בזה הרי י"ל דאף אין מתרפאין באיסורי הנאה דרבנן כדרכם במקום חולי, ולא התירו אלא בשלא כדר"ה, והיינו שהוא היתר מיוחד בשלא כדר"ה אבל בדר"ה או באכילה לא הותר.

   וברמ"א יו"ד קנה-ג הביא שי"א שכל איסורי הנאה מותר להתרפא בהם, והוא דעת רו"ר דלא כמו שנסתפק בר"ן, וכתב הש"ך סקי"ד דבאכילה אסור, והיינו כנ"ל בר"ן, אמנם הוסיף הש"ך דדוקא כדרכו אסור אבל שלא כדרכו שרי, וזה כפי שיטתו הנ"ל דאכילה שלא כדר"א קילא טפי ושרי לכו"ע לחולה.

   אבל בשאג"א-עד פי' כוונת הר"ן דלא רק איסור דרבנן לאוכלו כדרכו אסור אלא אף בשלא כדר"א אסור לחולה שהוא ג"כ איסור דרבנן ורק בשלא כדר"ה הקילו אבל באכילה לא הקילו, ובאחיעזר ח"ג לא-ד הביא דבריו, אמנם באו"ש הל' יסוה"ת פקפק בזה דשמא לא כתבו הראשונים אלא באוכל כדר"א [וכן פשוט לדעת הש"ך דבשלא כדר"א מותר לגמרי וקיל משלא כדר"ה] ושמעתי דעת הגריש"א להלכה להקל בזה.

   [ובשאג"א כתב דאף לדבריו היה נראה שלא החמירו בדבר שא"ר לגר ונפסל מאכילה, אלא דמסיק לאסור משום אחשביה באכילתו ואף בנוטלו לרפואה הוא בכללל אחשביה אמנם לעיל נתבאר דרוה"פ חלקו ע"ז]

   ועי' שעה"צ תסו-ה דבהנאה שלא כדר"ה לכתחילה צריך למיהדר אהיתרא ורק היכא דא"א בענין אחר מותר לחולה שאיב"ס, אבל ראיתי בשם הגריש"א דכ"ז בשלא כדר"א אבל בנפסל מאכילה שכל האיסור משום אחשביה הרי אינו מחשיבו בזה ואי"צ לאהדורי אהיתרא.

   ולענין יוהכ"פ אם יש היתר שלא כדר"א, עי' שאג"א שם דלא כתיב ביה אכילה ואסור גם שלא כדר"א מדאורייתא וממילא אין להתיר גם לחולה שאיב"ס.

   אבל עי' בנין ציון-לה דאף אי לא כתיב אכילה מ"מ אכילה שלא כדרך לא מייתבא דעתיה, ועי' כת"ס או"ח-קיא וחמד"ש יומא חולקים בזה על השאג"א, וכ"נ האחרונים להלכה עי' אגרו"מ או"ח ג-צא והליכות שלמה פ"ה ועוד, וכדבריהם נראה להדיא בביאוה"ל תריב ד"ה אכל.

   ובא"ר לאכילה ממש כנבילה שא"ר לגר הבאנו לעיל ד' ראבי"ה שמתיר, ועי' בב"י תמה ע"ז ממש"כ הר"מ לאסור מוייס מדרבנן וכתב שלא התיר ראבי"ה אלא בפחות מכשיעור, א"נ שאני מורייס שנאכל ע"י טיבול, עיי"ש.

   ובפר"ח תריב-ז תמה ע"ד ראבי"ה דוודאי איכא איסור דרבנן, ועי' בט"ז סק"ו, ובמ"ב סקט"ו אסר מדרבנן בכל גוונא.

   ומ"מ פשט לשון הט"ז משמע שגם ביוהכ"פ כל האיסור משום אחשביה כמו במאכ"א, וממילא בלקיחת תרופה קי"ל לרוה"פ שאין בו משום אחשביה ושרי, ולפי"ז מותר גם ליקח גלולה שאינה לצורך חולי ממש דסו"ס אין כאן אחשביה, וכש"כ במקו"א מהגריש"א, וכ"כ בשבט הלוי י-פט [מיהו צריך בדיקה אם יש סוברים דגבי יוהכ"פ אסור גם בלא טעם דאחשביה]. [↑](#footnote-ref-8)