10 בדין בשל תורה הלך אחר המחמיר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

אור ליום ועש"ק ויחי ט"ו טבת תש"ע

א] חולין דמ"ג:, והרוצה לעשות כדברי ב"ש עושה כדברי ב"ה עושה וכו', מחומרי ב"ש ומחומרי ב"ה עליו הכתוב אומר הכסיל בחשך הולך, אלא אי כב"ש כקוליהן וכחומריהן אי כב"ה כקוליהן וכחומריהן.

ובחי' הרמב"ן שם, ז"ל, הא דתניא הרוצה לעשות כב"ש כקוליהון וכחומריהון עושה או כב"ה כקוליהון וכחומריהון, ק"ל והא קי"ל דאחד מטמא ואחד מטהר אחד מתיר ואחד אוסר וכו' בשל תורה הלך אחר המחמיר וכו', ויש לי לומר מתוך שמחלוקתן של תלמידי ב"ש וב"ה גדולה וכל חכמי ישראל נכנסין תחתיה ונעשית להם תורה כשתי תורות הרשות לכל אחד לעשות כדבריהם כדאמרינן ביבמות, וכיון שכן זה הרוצה להיות מכת ב"ש ולעשות כדבריהם לעולם רשאי הוא, ומיהו בפ"ק דעירובין אמרינן ואיבע"א כל היכא דמשכחת תרי תנאי או תרי אמוראי דפליגי כגון מחלוקת ב"ש וב"ה ולא איתמר הלכתא לא כמר ולא כמר לא תעביד לא כחומרי דמר וכחומרי דמר וכקולי דמר וקולי דמר אלא כקולי וכחומרי דמר עביד, אלא יש לפרש דהתם בחדא מילתא דאית בה קולא וחומרא למר וקולא וחומרא למר כגון מבוי עקום וכגון שור זה וקס"ד אע"ג דלא סתרן, ומסקנא והוא דסתרן הא לאו הכי כדברי המחמיר, עכ"ל.

ונ' בביאור הדברים, דהנה בדינא דבשל תורה הלך אחר המחמיר נ' דלא סגי בדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, אלא נתחדש בזה דל"מ לקבל הוראת א', אלא הלך אחר המחמיר.

והטעם בזה, שהרי באמת הי' מקום לומר דכל שא' מיקל וא' מחמיר, מצי לקבל הוראת המיקל, ותו לי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, כיון שקיבל עליו הוראת המיקל ומצי עביד כהוראתו.

וזהו שנתחדש בדינא דהלך אחר המחמיר, דכל שא' מחמיר וא' מיקל, לא מצי לנהוג ולקבל כהוראת המיקל, דדינא הוא דבשל תורה הלך אחר המחמיר, ותו הדר דינא דהוי זה ככל הספיקות, דספיקא דאורייתא לחומרא,[[1]](#footnote-2) ועי' כן בשו"ת הרשב"א ח"א סימן רנ"ג ובחי' הריטב"א בע"ז שם ובשו"ת הר"ן סימן נ"א, דדינא דהלך אחר המחמיר הוא משום דספיקא דאורייתא לחומרא, והר"ן שם כתב דתליא בפלוגתת הרמב"ם וש"ר, אם ספיקא דאורייתא לחומרא הוא מה"ת, עיי"ש.

ואשר זהו מש"כ הראשונים דעושה אדם כהוראת רבו אף לקולא בדאורייתא, והוכיחו כן מהא דבמקומו של ר"א היו כורתין עצים, והוסיפו הרמב"ן והר"ן בסוגיין, דבפלוגתא דב"ש וב"ה, מצי עביד כדברי א' מהן אף לקולא בדאורייתא, ופירש הר"ן דהוא דומיא דרבו, דמצי למעבד כהוראתו אף לקולא, וה"נ כל שמקבל עליו כל הוראות ב"ש או כל הוראות ב"ה, מצי למעבד כדבריהם אף לקולא, והטעם בכ"ז הוא כמש"נ, דכל שבידו לקבל הוראת חכם א', מהני זה אף בדאורייתא, ול"ש בזה דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, ואך דדינא הוא דבשל תורה הלך אחר המחמיר, וכל שא' מהן רבו, או בפלוגתא דב"ש וב"ה שקיבל עליו הוראת א' מהן, לי"ב לדינא דהלך אחר המחמיר, ותו ל"ש בזה דינא דספיקא דאורייתא לחומרא.

ועד"ז הוא במש"כ הריטב"א בע"ז ד"ז., דכל שהורה החכם המיקל על חתיכה זו עצמה, יכול לעשות כהוראתו אף לקולא בדאורייתא, והיינו דבכה"ג חיילא ע"ז הוראת חכם זה, ומצי למעבד כהוראתו, ותו ל"ש בזה דינא דספיקא דאורייתא לחומרא.

ואשר זהו גם מש"כ הרמב"ן הרשב"א והר"ן בסוגיין דבתרתי דסתרי אההדי, מצי למעבד כדעת חד מינייהו אף לקולא, והיינו משום דבכה"ג דכל א' מהן מחמיר ומיקל, ליכא לדינא דהלך אחר המחמיר, דאין א' מהן מחמיר, והדר דינא דמצי לנהוג כהוראת א' מהן אף לקולא, ול"ש בזה דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, ועי' בחזו"א יו"ד סימן ק"נ סוסק"א שכתב כן מדעתו, ובסו"ד כתב דאפשר דדוקא כשהן רבותיו, עכ"ד, אך בד' הראשונים מבו' דהיינו אף כשאינם רבותיו.[[2]](#footnote-3)

והנה לקמן דמ"ח. אמרינן, דכי אתו לקמיה דרבי יוחנן משדר להו לקמיה דרבי יהודה בר"ש דמורי בה משמי' דראב"ש להתירא ולי' לא סבירא לי', ופירש"י, ז"ל, לר' יוחנן לא סבירא ליה לאכשורי, ומיטרף נמי לא הוה טריף לה ניהלייהו דלא שמיעא לי' מרבי', עכ"ל, והעירוני בזה, דכיון שהי' דעתו לאסור, היאך שלח אחרים אל החכם המתיר, הרי לדעתו עושין הן שלא כדין, ואף דלגבי דידהו הוי זה ספק, הרי ספיקא דאורייתא לחומרא, ולפ"ד הריטב"א דכל שהורה החכם על חתיכה זו להיתר מותר לעשות כדבריו אף דחכם אחר הורה ע"ז לאיסור, ניחא.

ונראה דהטעם בזה הוא ע"פ הנ"ל, דביסוד הדין כל שהורה החכם להיתר, מצי לקבל להוראתו, ותו ל"ה ספיקא דאורייתא, ואך דכל שא' מורה להיתר וא' מורה לאיסור, דינא הוא דהלך אחר המחמיר, ול"מ לקבל את הוראת המיקל, אך כל שאין החכם האוסר מורה כהוראתו, הדר דינא דמצי לקבל את הוראת המיקל, ואי"ז ספיקא דאורייתא.

ב] ובעיקר הך דינא שכתבו הראשונים בסוגיין דבתרתי דסתרי מצי למעבד כדברי חד מינייהו אף לקולא, ואם עושה כחומרי שניהם הוי כסיל בחושך הולך, הנה מצינו בד' כמה מן הראשונים דפליגי ע"ז, דהנה בפירש"י ר"ה די"ד:, ז"ל, מקולי ב"ש כו', בעירובין מפרש לה במחלוקת אחת שיש מקום שנוטין בה דברי ב"ש להקל ויש מקום שנוטין בה דברי ב"ה להקל וכו', והאוחז בחומרי שניהם, כסיל בחשך הולך הוא, "שאינו יודע להבחין על מי לסמוך", אבל בשתי מחלוקות שהקילו אלו בזו ואלו בזו, אין כאן לא משום רשע ולא משום סכלות, דס"ל בהא כב"ש ובהא כב"ה, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דהא דהעושה כחומרי שניהם הוי כסיל, אי"ז משום שבידו לנהוג כדברי א' מהם, דלעולם כיון שאינו יודע להבחין על מי לסמוך יש לו להחמיר כדברי שניהם, ואך דמ"מ חשיב ככסיל כיון שאינו יודע להבחין על מי לסמוך.

וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א עירובין ד"ז., ז"ל, אבל מי שעשה חומרא דמר ודמר מפני שאינו יודע הדין, אע"פ ששורת הדין כך יש לו לעשות, מכל מקום אכתי קרינא בי' שהוא כסיל הולך בחשך שהיה לו ללמוד ולא למד, עכ"ל.

ולדעתם, הא דהיכא דלא סתרי אהדדי ל"ה כסיל, הוא כמו שפירש"י דהוא משום דמצי סבר בהא כחד ובהא כאידך, ורק היכא דהוו תרתי דסתרי, אשר בזה כל הא דמחמיר כחומרי שניהם הוא משום שאינו יודע להכריע הדין, הוי כסיל בחשך הולך.

אך צ"ע, שהרי לא מצינו לההיא דכסיל בחשך הולך, אלא במחלוקת החכמים ועושה כדברי שניהם לחומרא, אך היכא דמספקא לי' בדין מסוים ויש בכל צד חומרא וקולא, ומחמיר כב' הצדדים, לא מצינו דחשיב ככסיל, ומ"ט לא אמרינן דגם בכה"ג חשיב ככסיל, כיון שאינו להכריע הדין, ובל' רש"י מ' דרק במחלוקת החכמים הי' לו להבחין על מי לסמוך, וצ"ב.

ג] ובחי' הר"ן בעירובין שם מצינו שיטה אחרת בזה, ז"ל, כי לא עבדינן כתרי חומרי היכא דסתרן אהדדי, כלומר היכא דקי"ל דהלכתא כחד מינייהו כי הכא שהדבר ידוע שהלכה כב"ה, ולפיכך אפי' ממידת חסידות לא עבדינן כתרי חומרי דסתרן אהדדי, אבל במקום שהדבר ספק, ודאי עבדינן כחומרי דמר וכחומרי דמר, דבשל תורה הלך אחר המחמיר, עכ"ל.

והרי שדעתו, דהיכא שלא הוכרעה ההלכה, יש לו לעשות כחומרי שניהם, וכה"ג לא חשיב ככסיל, ורק היכא שהלכה כא' מהן, והוא בא להחמיר על עצמו, הרי דכל דהוי תרתי דסתרי, אין לו להחמיר.

וצ"ב לפי דבריו, שהרי משמעות הגמ' שם, דגם בההיא דמבוי עקום אם הי' זה תרתי דסתרי, ל"ה להם לעשות כחומרי שניהם, אף דהתם אין הדבר ידוע היאך ההלכה.

ונ' פשוט בזה, דעיקר הא דכסיל בחושך הולך, הוא בכל מקום שעושה כחומרי שניהם כשאינו מחויב בזה מן הדין, ואך דבכל פלוגתא בשל תורה, הרי מן הדין עליו לעשות כחומרי שניהם, וע"כ ל"ש כל הא דכסיל בחושך הולך, אלא היכא שהלכה כחד מינייהו ובא לעשות כמחמיר ממידת חסידות, אך בההיא דמבוי עקום דאי"ז אלא דינא דרבנן, דמעיקר הדין הרי בשל סופרים הלך אחר המיקל, ואך שבאנו לחוש ולהחמיר לדרב ולדשמואל, הרי דבזה אמרינן דאם הוי תרתי דסתרי, אין לו להחמיר חומרי שניהם, וז"פ.

אמנם עיקר ד' הר"ן צ"ב, שהרי תניא התם דהרוצה לעשות כדברי ב"ש עושה, ואמרו בגמ' שם דאיירי קודם בת קול, שהי' רשאי לעשות כדברי ב"ש, ומ' דע"ז הוא דתני דמחומרי ב"ש ומחומרי ב"ה עליו הכתוב אומר הכסיל בחושך הולך, והרי דאף של"ה ידוע שהלכה כב"ה, והי' רשאי לעשות כב"ש, מ"מ אם עושה כחומרי תרוייהו, הוי כסיל בחושך הולך.

ואולי דעת הר"ן, דמש"א דמחומרי ב"ש ומחומרי ב"ה וכו', קאי על הא דתניא ברישא דלעולם הלכה כב"ה, ולא קאי על מש"א דהרוצה לעשות כדברי ב"ש עושה וכו'.

אך אכתי אי"ז מתישב, שהרי מסיים בהך ברייתא, אלא אי כב"ש בקוליהון ובחומריהון אי כב"ה בקוליהון ובחומריהון, והרי דאיירי קודם בת קול שהוא רשאי לעשות כדברי ב"ש, ואפ"ה אין לו לעשות כחומרי שניהם, וצ"ע בזה.

ד] והנה כתבו התוס' בר"ה שם, ז"ל, הכסיל בחשך הולך, אפי' יודע כמאן הלכה ומחמיר על עצמו, ול"ב לשנויי דר"ע מספקא ליה הלכתא כמאן ועבד לחומרא, דמסתמא יודע היה דהלכה כב"ה, עכ"ל.

והנה לכאו' מבו' מד' התוס' דאם הי' מספקא לי' לר"ע הלכה כמאן, ל"ה בכלל כסיל בחשך הולך, וזה דלא כדעת רש"י שם והריטב"א דהא דהעושה כחומרי שניהם הוי כסיל, הוא משום שהי' לו להבחין על מי לסמוך.

אך יל"פ מכוון ד' התוס', דהו"מ לשנויי דר"ע מספקא לי' שמא הוכרעה ההלכה כחד מינייהו, וע"כ עביד לחומרא, ובכה"ג ל"ה כסיל, דכיון שהוכרעה ההלכה כחד מינייהו, אין לו להכריע בזה מדעתו, וזה ע"ד הא דמשני דגמרי' אסתפק לי' וע"כ ל"ה כסיל, וכמש"נ להלן סק"ה.

ובאמת לכאו' הוא מוכרח כן בד' התוס', שהרי כתבו התוס' בתחילת דבריהם, "אפילו" יודע כמאן ההלכה ומחמיר על עצמו, ומבו' להדיא דכ"ש דהיכא שאין יודע כמאן ההלכה הוי בכלל כסיל בחשך הולך, וצ"ב היאך זה מתישב עם מש"כ בהמשך דבריהם דהו"מ לשנויי דמספקא לי' הלכתא כמאן, ולכאו' בע"כ מזה כמש"נ בכונתם, דהו"מ לשנויי דמספקא לי' כדברי מי הוכרעה ההלכה, ובכה"ג הוא דל"ה בכלל כסיל בחשך הולך, אך כל שלא הוכרעה ההלכה ועושה כחומרי שניהם, הוי בכלל כסיל בחשך הולך, כיון שאינו יודע להבחין על מי לסמוך.

אמנם יתכן לפרש ד' התוס' בע"א, שדעתם כדעת הראשונים בסוגיין דהא דחשיב כסיל בחשך הולך, הוא משום דכל היכא שיש בדעת כל א' קולא וחומרא, לי"ב לדינא דהלך אחר המחמיר, וע"כ בידו לנהוג כדברי א' מהן, וכל שעושה כחומרי שניהם הוי כסיל בחשך הולך, ואך דכ"ז הוא היכא דאיהו גופי' לא מספקא לי' בזה, אלא כל עיקר הספק הוא מכח מחלוקת החכמים, אך היכא דאיהו גופי' מספקא לי' בהכרעת הדין, הדר דינא דהוי זה ככל ספיקא דאורייתא דלחומרא, וכמש"נ באורך להלן סק"ו, וזהו שכתבו התוס' דהו"מ לשנויי דמספקא לי' הלכתא כמאן, וכיון דאיהו גופי' מספק"ל בהכרעת הדין, יש לו לעשות כחומרי ב' הצדדים, ול"ה בכלל כסיל בחשך הולך, וז"פ.

ה] ועפי"ז כאשר נבא לדון במש"א בעירובין ד"ז. ובר"ה די"ד:, דהא דר"ע נהג ב' מעשרות, הוא משום דגמרי' איסתפק לי' ולא ידע אי ב"ה בחד בשבט אמור אי בחמיסר בשבט אמור ועבד הכא לחומרא והכא לחומרא, ומבו' דכה"ג לי"ב משום כסיל בחשך הולך.

ונ' דהטעם בזה תלוי בפלוגתת הראשונים, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דהכסיל בחושך הולך, הוא היכא דפליגי ב' חכמים והוו תרתי דסתרי, דכה"ג כיון דליכא לדינא דהלך אחר המחמיר, מצי לנהוג כהוראת א' מהם, הרי דל"ש הך מילתא כלל היכא דמספקא לי' בדעת ב"ה, וזה הוי ככל ספיקא דאורייתא, דאף אם הוי תרתי דסתרי, יש לו להחמיר.

ולדעת רש"י דהא דהכסיל בחושך הולך, הוא משום שאינו יודע להבחין על מי לסמוך, הרי דל"ש הך מילתא בכה"ג דמספקא לי' בדעת ב"ה, דליכא למימר שהי' לו להכריע בהך מילתא מדעתו, כיון דקי"ל דהלכה כב"ה, ואם אמרו ב"ה דר"ה לאילנות הוא בא' בשבט יש לעשות כן, ואם אמרו דהוא בט"ו בשבט יש לעשות כמותם, ואין לו להכריע בזה מדעתו, ועי' טו"א ר"ה שם שכתב כן, ועי' בחי' הריטב"א בעירובין שם שנראה שכונתו לזה, ובחזו"א יו"ד סימן ק"נ סק"ה תמה ע"ד הריטב"א, וצ"ב כונתו.

ולדעת הר"ן בעירובין דהא דהכסיל בחושך הולך הוא רק משום דקי"ל כב"ה, והוא מחמיר כדברי ב"ש, הרי דמה"ט כל דמספק"ל בדעת ב"ה, ומן הדין יש לו להחמיר, ל"ה בכלל הכסיל בחשך הולך.

ו] והנה כתבו התוס' בנדה דל"ו., במש"א שם דהלכתא כרב לחומרא וכלוי לחומרא, ז"ל, וא"ת הא תרי חומרי דסתרי אהדדי נינהו, וי"ל דהכא דמספקא לן פסיק כמר להחמיר וכמר להחמיר, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נ', דהתוס' אזלי שלא כדעת הראשונים בסוגיין, אלא ס"ל דכל הא דהכסיל בחושך הולך הוא רק היכא דהלכתא כחד מינייהו, והוא בא להחמיר גם כדברי השני, וכמש"כ בחי' הר"ן בעירובין, וזהו שכתבו דהתם דמספקא לן, פסקינן כתרוייהו להחמיר.

ובאמת התוס' לא הקשו מעיקרא כלל מההיא דהכסיל בחושך הולך, וי"ל דהיינו משום דפשיטא להו דהתם ל"ש הך מילתא, דהוא אמור רק היכא דקי"ל כחד מינייהו, ואך דקשיא להו היאך שייך שיהא הלכה כדברי שניהם, הרי סתרי אהדדי, וע"ז כתבו דהא דהלכתא כתרוייהו הוא מספק.

אך הנה בחי' הרשב"א שם, ז"ל, ואע"ג דאמרי' וכו' דמאן דעביד כחומרי דמר וכחומרי דמר בחומרי דסתרן אהדדי עליו הכתוב אומר הכסיל בחשך הולך, שאני הכא דמספקא לן אי כמר ואי כמר ומספיקא אזלינן בכולהו לחומרא, ודכותה איתא לקמן בפ' יוצא דופן גמ' איזהו סימניה הלכה כדברי כולם להחמיר, עכ"ל.

והנה ממשה"ק הרשב"א מתחילה מההיא דהכסיל בחשך הולך, הרי מבו' דס"ל דאף היכא דלא קי"ל כחד מינייהו הוי בכלל הכסיל בחשך הולך, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בסוגיין, וצ"ב לפ"ז דמהו שתירץ דשאני התם דמספק"ל אי כמר אי כמר, הרי עיקר הא דהכסיל בחשך הולך אמור בגוונא דלא הוכרעה ההלכה אי כמר אי כמר, ובזה הוא שאמרו דהעושה כחומרי שניהם הוי כסיל.

אך נ' פשוט בזה, דכל הא דהעושה כחומרי שניהם הוי כסיל, הוא רק היכא דאיהו גופי' לא מספקא לי' בזה, אלא כל עיקר הספק הוא מכח מחלוקת החכמים, ובזה הוא דאמרי' דכל היכא דהוי תרתי דסתרי, לי"ב לדינא דהלך אחר המחמיר ובידו לנהוג כחד מינייהו, וכל שעושה כחומרי שניהם הוי כסיל, אך היכא דאיהו גופי' מספקא לי' בהכרעת הדין, הוי זה ככל ספיקא דאורייתא דלחומרא, וז"פ.

ועד"ז נ' במש"כ בשו"ת הרא"ש כלל כ' סימן ט"ז, ז"ל, ומה שקשה לך תרי חומרי דסתרן אהדדי, ל"ק מידי דאין כאן פסק הלכה ידועה כשדרה וגולגולת, אלא דמספקא לן אי דיוקא דרישא עיקר או דיוקא דסיפא, ועבדינן מספק לחומרא בכל מקום, עכ"ל, ובפשוטו כונתו דכל הא דחשיב ככסיל, הוא רק בשהלכה כחד מינייהו והוא מחמיר על עצמו, וכמש"כ הר"ן, אך למש"נ י"ל, דאף אם בכל פלוגתת החכמים שיש בכל צד קולא וחומרא מצי עביד כחד מינייהו להקל ולהחמיר, מ"מ בהך גוונא דאי"ז פלוגתא דרבוותא, אלא אנן מספקא לן אי דיוקא דרישא עיקר או דיוקא דסיפא, הוי זה ככל ספיקא דאורייתא דלחומרא.

ועד"ז נראה במש"כ בספר התרומה הל' גיטין סימן קכ"ה, ז"ל, הלכך אומר רבי' יצחק בר שמואל שיש להחמיר ולפסול אומר אמרו כדמשמע פרק מי שאחזו ישמעו לאפוקי ממאן דמכשר אומר אמרו ושמא הלכה כן, וגם לפסול חתם סופר ועד דשמא הלכה כשמואל וכלהו אמוראי דמכשרי בפרק התקבל אומר אמרו, א"כ יפסלו חתם סופר ועד, ואע"ג דהני תרתי פיסקי הלכות סתרן אהדדי, מ"מ אינו מבורר כמאן נעביד ויש לחוש לשניהם להחמיר, עכ"ל, והובא בשו"ת מהרי"ק החדשים סימן מ"ט, עיי"ש, ונ' שהטעם בזה הוא, דכיון דמספקא לן מתוך סוגיית הגמ' שמא יש להכריע כמאן דפסל באומר אמרו, או שמא יש להכריע כמאן דפסל בחתם סופר ועד, ע"כ הוי ככל ספיקא דאורייתא דלחומרא, דרק היכא דליכא הכרעה בפלוגתת החכמים, הוא דאמרינן דכל דאין א' מהם מחמיר, בידו לעשות כא' מהם, אך היכא שיש הכרעה בפלוגתייהו, ואנן הוא דלא ידעינן כמאן, הוי ככל ספיקא דאורייתא דלחומרא.

ז] ובעיקר מש"כ הראשונים בסוגיין דהיכא דיש בדברי כל א' מן החולקים קולא וחומרא, ליכא לדינא דבשל תורה הלך אחר המחמיר, ובידו לנהוג כדעת א' מהן, ואם עושה כדברי שניהם הוי כסיל בחשך הולך, צע"ג, דהנה כתבו התוס' בביצה די"ד. ד"ה איכא בייניהו, ז"ל, ופסק ר"י שיש לאסור בכל ענין דאזלינן לחומרא, אע"ג דבשל סופרים הלך אחר המיקל, הואיל ולכל א' וא' יש קולא וחומרא מכל צד עבדינן לחומרא, עכ"ל, וכ"כ בעה"מ והרשב"א והר"ן שם, והרי דאדרבה אף בשל סופרים דהלך אחר המיקל, כל שיש בדברי כל א' קולא וחומרא עבדינן לחומרא, וזה להיפך ממש"כ הראשונים בסוגיין דאף בשל תורה דהלך אחר המחמיר, כל שיש בדברי כל א' קולא וחומרא, מצי לנהוג כד' א' מהן אף לקולא, והיא תמיהה גדולה, ולא מצאתי למי שעמד בזה.

והנה אמנם נ' דיסוד ד' הראשונים בסוגיין ויסוד ד' תוס' וש"ר בביצה א' הוא, דבמקום שיש בדברי כל א' קולא וחומרא, ליכא לא לדינא דבשל תורה הלך אחר המחמיר, ולא לדינא דבשל סופרים הלך אחר המיקל, אך קשיא, דבד' הראשונים בסוגיין מבו', דבכה"ג דליכא לדינא דבשל תורה הלך המחמיר, מצי לנהוג כדברי א' מהן אף לקולא בדאורייתא, ואילו בד' תוס' וש"ר בביצה מבו', דבכה"ג דליכא לדינא דבשל סופרים הלך אחר המיקל, לא מצי לנהוג כדברי א' מהן לקולא אף בדרבנן.

ומתוך ההכרח נ' דצ"ל בזה, דבפלוגתת אמוראי שלא הוכרעה ההלכה בגמ', אין ביד האדם לומר שהוא נוהג ומקבל עליו הוראת א', וזה לפמש"נ לעיל סק"ו דאף בפלוגתת החכמים, כל היכא דאיהו גופי' מספקא לי' בהכרעת הדין, הוי זה ככל ספיקא דאורייתא דלחומרא, ואשר ע"כ בפלוגתת אמוראי שלא הוכרעה ההלכה בגמ', חשיב כנתפרש בגמ' דהוי זה ספק, ול"מ אדם לקבל עליו הוראת א'.

ואך שדנו התוס' וש"ר שיהא בזה לדינא דבשל סופרים הלך אחר המיקל, והיינו מדינא דספיקא דרבנן לקולא, או היינו משום שהוכרעה ההלכה כדברי המיקל, וכמש"כ בחי' רע"א ביצה שם ובביה"ל ח"ג סוף סימן א', ועמש"נ בזה להלן סק"ח, וע"ז כתבו דכיון דיש בדברי כל א' קולא וחומרא, לי"ב לדינא דהלך אחר המיקל, וע"כ עבדינן לחומרא, ולא מצינו לנהוג כד' א' מן הלשונות, דאף דמן הדין ביד אדם לנהוג כדברי א' מן החכמים, מ"מ בפלוגתת אמוראי בגמ' אי"ז כן, וכנ"ל, ואכתי צ"ע רב בזה.

?ויותר נראה, דכיון דהתם אין ב' הדינים סותרים זל"ז ביסוד הדין דומיא דשדרה וגולגולת, שמאותו הטעם דהוי טריפה, גם אי"ז מטמא באהל, ליכא בזה לדינא דהראשונים, ובזה יתבאר מקומות רבים שמצינו שהחמירו כחומרי ב' דעות, ומשום דאין סותרים זל"ז ביסוד הדין, וצ"ע בזה?.

ח] בעיקר דינא דבשל סופרים הלך אחר המיקל, עי' ביה"ל ח"ג סו"ס א' שכתב בדעת הר"ן דהוי זה דין בפנ"ע דהלך אחר המיקל, ול"ש בזה דינא דספיקא דרבנן לקולא, עיי"ש מש"כ לפ"ז.

ובחי' הגרע"א ביצה די"ד. כתב בשם הבית מאיר, דאף אם לא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא בדשיל"מ, מ"מ הא דבשל סופרים הלך אחר המיקל, מהני אף בדשיל"מ, דהוי זה כמו שהוכרע ההלכה כחד מינייהו, ועיי"ש שכתב עפי"ז בביאור ד' התוס' בביצה, דבאמת אף היכא דלכל צד איכא קולא וחומרא, שייך דינא דספיקא דרבנן לקולא, ואך דהתם חשיב זה כדשיל"מ, ולי"ב לדינא דספיקא דרבנן לקולא, ואך שבאנו לדון מכח דינא דבשל סופרים הלך אחר המיקל, ובזה הוא שכתבו התוס' דלכל א' וא' איכא קולא וחומרא, לי"ב לדינא דבשל סופרים הלך המיקל, וע"כ עבדינן לחומרא.

ועי' עוד בד' השה"ג שהביא הביה"ל שם, דמבו' בדבריו דס"ל דהא דספיקא דאורייתא לחומרא ל"ש היכא דהוי תרתי דסתרי, אך מ"מ איכא בזה לדינא דבשל סופרים הלך אחר המיקל.

ט] ואמנם יל"ע בזה, דהנה כבר הבאנו לעיל סק"א ד' הרשב"א הריטב"א והר"ן דהא דבשל תורה הלך אחר המחמיר, הוא מדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, ונת' בדבריהם דהיינו, דאחר דדינא הוא דהלך אחר המחמיר, ול"מ לנהוג ולקבל הוראת המיקל, תו הוי זה ספיקא דאורייתא ולחומרא, והרי דאף מחלוקת שבין החכמים חשיבא כספק, וכל הא דעליו להחמיר הוא משום דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, ולפ"ז הרי דבשל סופרים, שפיר שייך דינא דספיקא דרבנן לקולא, וזה דלא כמש"כ הביה"ל דלי"ב לדינא דספיקא דרבנן לקולא.

גם בהמבו' בד' הגרע"א דבמחלוקת בשל סופרים יש להקל מכח ב' טעמים, חדא משום דהוכרעה ההלכה כדברי המיקל, וגם במקום שלא הוכרעה ההלכה מ"מ יש להקל משום דספיקא דרבנן לקולא, צ"ע, שהרי תניא בע"ז ד"ז, היו שנים א' מטמא וא' מטהר א' אוסר וא' מתיר וכו' ואם לאו הלך אחר המחמיר, ר"י בן קרחה אומר בשל תורה הלך אחר המחמיר בשל סופרים הלך אחר המיקל, ע"כ, והרי דדעת ת"ק דאף בשל סופרים הלך אחר המחמיר, והא דלי"ב לדינא דספיקא דרבנן לקולא, בע"כ דס"ל דמחלוקת החכמים ל"ה כשאר ספיקות, ולא אזלינן בה לקולא, ולפ"ז הרי דבדעת ריב"ק דפליג וס"ל דבשל סופרים הלך אחר המיקל, יל"פ דהוא או משום דס"ל דגם במחלוקת החכמים שייך דינא דספיקא דרבנן לקולא, או דהוא משום דס"ל דהוכרעה ההלכה כדברי המיקל, אך מהיכ"ת נימא דפליג ע"ד ת"ק בתרתי.

אך שמא י"ל, דהא דס"ל לת"ק דגם בשל סופרים הלך אחר המחמיר, הוא משום דס"ל דבכל מחלוקת החכמים הוי הכרעת הדין כדברי המחמיר, וע"כ ל"ש בזה דינא דספיקא דרבנן לקולא, וריב"ק פליג עלי' וס"ל דאדרבה בשל סופרים הוי הכרעת הדין כדברי המיקל, ולפ"ז שפיר י"ל, דגם במקום שלא הוכרע הדין כדברי המיקל, איכא נמי לדינא דספיקא דרבנן לקולא.

אך לפ"ז הי' מסתבר, דהא דלריב"ק בשל תורה הלך אחר המחמיר, היינו דהוכרעה ההלכה כדברי המחמיר, דומיא דהא דס"ל לת"ק דהלך אחר המחמיר, וזה שלא כד' הראשונים שכתבו דהוא משום דספיקא דאורייתא לחומרא, וי"ל.

ט] העולה ממש"נ, דדעת רש"י והריטב"א דכל היכא שנחלקו החכמים בשל תורה, אף אם יש בדברי כל א' חומרא וקולא, עליו להחמיר כדברי שניהם, ואך דהוי כסיל כיון שאינו יודע להבחין על מי לסמוך, וכ"ה דעת חי' הר"ן בעירובין ובדבריו נ' דבכה"ג ל"ה כסיל, דעת הרמב"ן והרשב"א והר"ן בסוגיין דכה"ג יש לו לנהוג כדברי א' מהן אף לקולא, ואם הוא מחמיר כחומרי שניהם, הוי כסיל.

ואמנם כ"ז הוא היכא דאיהו גופי' לא מספקא לי' בזה, אלא כל עיקר הספק הוא מכח מחלוקת החכמים, אך היכא דאיהו גופי' מספקא לי' בהכרעת הדין, הוי זה ככל ספיקא דאורייתא דלחומרא, ויש לו להחמיר כחומרי ב' הצדדים.

והיכא שהוכרעה ההלכה כדברי א' מהן, והוא בא להחמיר כדברי השני, נ' דלכו"ע כל דהוי תרתי דסתרי אין לו להחמיר, ואם הוא מחמיר הוי כסיל בחשך הולך.

ולדעת חי' הר"ן בעירובין רק בכה"ג הוא שאמרו דהוי כסיל, אך גם לדעת ש"ר נ' דודאי דגם בכה"ג הוי כסיל, וכמש"כ התוס' בר"ה די"ד:, וכדמוכח מהא דלא משני דר"ע מחמיר על עצמו הי', אך צע"ק לד' רש"י והריטב"א דהא דהוי כסיל הוא משום שאינו יודע להבחין על מי לסמוך, מ"ש זה בשיודע שהלכה כא' מהן ומחמיר כדברי השני.

י] ועפי"ז צ"ע בהנהוג להחמיר בפלוגתת הראשונים אף בתרתי דסתרי, ואף במקום שעיקר הכרעת ההלכה הוי כדעה אחת, וכגון בפלוגתת הגאונים ור"ת בזמן בין השמשות, שנתקבלה ההלכה כדעת הגאונים, והנולד בליל שבת קודם ביה"ש דר"ת, מלין אותו בשבת, ואפ"ה מחמירים רבים כדעת ר"ת עכ"פ בדאורייתא, וכיון דבפלוגתא זו יש חומרא וקולא בדברי כל א', לכאו' כל שמחמיר כדברי שניהם הוי כסיל בחשך הולך, ועד"ז הוא בעוד דוכתי.

ואמנם יתכן בזה, שהרי נתבאר דכל היכא דאיהו גופי' מספקא לי' בהכרעת הדין, הוי זה ככל ספיקא דאורייתא דלחומרא, ויש לו להחמיר כחומרי ב' הצדדים, ולפ"ז יתכן דה"נ אף אם הדבר נוטה שהכרעת הדין היא כדברי א' מהן, מ"מ שפיר מצי לחוש שהכרעת הדין היא כדברי השני, והוי זה כספיקא דידי', וע"כ במקום שיש בידו להחמיר, ראוי לו להחמיר כן, ואשר ע"כ אף שנתקבלה הכרעת ההלכה כדעת הגאונים, מ"מ אי"ז הכרעה מוחלטת, ויש לחוש גם לדעת ר"ת.

ויש להוסיף, דאף דכ"ז שייך רק במי שיש בידו להכריע, והוא מסתפק בהכרעת ההלכה, אך במי שאין בידו להכריע, ויש לפניו מחלוקת החכמים, אין לו להחמיר כדברי שניהם, מ"מ כל שנחלקו החכמים ובאו החכמים שאחריהם ונסתפקו בדין זה, אם ראוי להכריע כדברי זה או כדברי זה, שוב יש לכל א' להחמיר כב' הצדדים מכח ספיקת החכמים האחרונים, וה"נ בגוונא שהחכמים שאחריהם נטו לדעת אחד וחששו לדעת השני, יש לכל א' לחוש לדעת השני, וזהו שנהגו רבים לחוש לדעת ר"ת, אף שאין בידם להכריע כלל.

1. ולדעת הרמב"ם דספיקא דאורייתא ל"ה לחומרא מה"ת, לכאו' ליכא נפ"מ מדאורייתא בדינא דהלך אחר המחמיר, וי"ל דהוי זה דינא דרבנן, אך בד' שו"ת הר"ן נ' דגם לדעת הרמב"ם הוי הך דינא מדאורייתא, אך י"ל דגם לדעתו הוי זה דין דאורייתא, ונפ"מ למש"כ הגרש"ש דהגם דספיקא דאורייתא לקולא, מ"מ אם נתברר אח"כ שאיסור הוא ה"ה חייב, וכ"ז הוא בספיקא דעלמא, אך בחכם א' מחמיר וא' מיקל, הי' בדין דמצי לנהוג כהוראת המיקל והוי זה היתר ודאי, וע"ז נתחדש דבשל תורה הלך אחר המחמיר, והוי זה ככל ספיקא דאורייתא, שאם נתברר דה"ז איסור, ה"ה חייב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש לדמות קצת להך מילתא, גם דינא דחכם שאסר דאין חבירו רשאי להתיר, דפירשו הראב"ד ודעימי' דהוא משום דשויי' חתיכה דאיסורא, ולמדנו מזה דהוראת החכם אי"ז בירור הדין בעלמא, אלא חייל דין מכח הוראתו, ונעשית החתיכה חתיכה דאיסורא, ועד"ז הוא גם הא דמצי לסמוך על הוראתו גם לקולא בדאורייתא, היכא דליכא לדינא דבשל תורה הלך אחר המחמיר. [↑](#footnote-ref-3)