הערות - ליבה וליבתה הרוח
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / אש

בס''ד

הערות בסוגיית ליבה וליבתה הרוח

כתבו התוס' דבליבה וליבתה הרוח וז''י וז''י פטור, וז''ל התוס' למה יתחייב דבלאו איהו נמי היה הולך ומזיק עכ''ל, וצ''ע מאי שנא מכל ב' שהזיקו וז''י וז''י דחייב כל אחד לכל הפחות חצי נזק, וכ''כ הרשב''א בסוגיין על פי הסוגיא בדף י' ב' דמאי קעביד אינו פוטור לגמרי אלא פוטרו רק מכל הנזק, וכ''כ התוס' שם, וא''כ מדוע כאן פשיטא להו לתוס' דפטור - עי' בי' הגר''א סי' שפ''א סק''ה דכתב דמסקנת התוס' שם דפטור לגמרי, וצ''ע מדוע לא הביא הגר''א ראיה לדבריו מתוס' דידן, עי''ל (כעין זה בחזו''א סי' ה' סק''ה) דשאני ב' בני אדם, מאדם ורוח, משום שאם ע''י הרוח לחוד היה נעשה ההזק, אין זכות לניזק לתובעו שלא יזיקנו, מכיון שבלא הכי ינזק משא''כ בב' בנ''א ודאי יש לו זכות על כל אחד שלא יזיקנו -.

כתבו התוס' דבליבה וליבה הרוח וזא''י וזא''י פטור 'דלא מיחייב משום אשו אלא אם כן עשה כל כך בפני עצמו בלא סיוע הרוח או דבר אחר ... דהכי משמע המבעיר את הבערה שבפני עצמו עשה את הבערה שיכול להזיק ברוח מצויה' ויש בדברי התוס' ב' חידושים, שאינו חייב את כל הנזק ככל ב' שעשו, ועוד שאינו חייב אפי' חצי נזק ככל עשייה בשותפות, וצ''ע מדוע לא יתחייב לכל הפחות חצי נזק.

ועוד צ''ב - אגלי טל זורה א' - הרי בכל התורה זא''י וזא''י שניהם חייבים - הכי קי''ל בשבת, ולדעת התוס' בשבת דף צ''ג א' לא נח' אלא בשבת אך בכל התורה לכו''ע חייבים - וע''כ משום דהכל מתייחס לכל אחד, וכל אחד נחשב כעושה הכל, וא''כ מדוע אין הוא נחשב למבעיר את כל הבעירה - ולדברי הגר''ח (עי' כתבי הגרי''ז בכורות ב' א' וכתבי הגר''ח שבת דף צ''ד) דאין הגדר בב' שעשו שכל אחד עשה את הכל, אלא שחייב על מעשה אידך ניחא, משום שכאן הרוח אינו בר חיובא, ועוד די''ל דלא שייך לדברי הגר''ח דין ב' שעשו רק במעשה שעליו יש חיוב, ולא ביצירת מזיק, ולכן פשיטא לתוס' דאין חייב הכל, ולא דנו אלא שיתחייב חצי, ועל זה כתבו התוס' דיש דין מיוחד באש שאינו חייב כשלא הבעיר לבדו -.

תוס' ייסדו דבאש אין חייב עד שיבעיר לבדו בלא שותפות, וצ''ב דהניחא לר''ל דאשו משום ממונו, א''כ י''ל דיש דין מבעיר, וכיון שיש דין מבעיר נלמד שצריך שיבעיר לבדו, אך למד''א אשו משום חציו, דהאש הוי כחציו, א''כ לכא' אין דין מבעיר בכדי שיחשב חציו, וכמוש''כ הגר''ח דלר' יוחנן א''צ לימוד שאש הוא חציו 'דבאמת הדבר כן דאשו הויא חציו ממש והולכת מכחו' ולא נצרך פסוק אלא כשום דכח אחר מעורב בו, וא''כ מדוע לא יתחייב לכה''פ חצי נזק כמו ב' שהזיקו בידים - עי' חזו''א סי' ב' סק''ד וחי' ר' שמואל סי' י' -.

אביי ורבא ור' זירא ס''ל דליבה וליבתה הרוח הוי כמלבה בעצמו כמו זורה ורוח מסייעתו, ור' אשי ס''ל דהוא גרמא וא''א ללמוד מזורה וכו', ולכא' מבואר שנח' אם מה שהרוח עושה הוי כעשיית האדם בידים או רק בגרמא, וצ''ב לדעת אביי ורבא ור' זירא אם הרוח הוי כעשיית האדם, אף אש היה צריך להחשב עשיית האדם, וא''כ מדוע לר''ל אין אש נחשב חציו משום דלאו מכוחו קאזיל, הא גם רוח לאו מכוחו קאזיל, ומאי שנא אש מרוח וכן אש ההולכת ברוח מצויה היה הרוח צריך להחשב חציו כמו בזורה ורוח מסייעתו - עי' ר' פרץ ורא''ה בדף ס' א' ועל פי דבריהם י''ל דלכן אש אינו חציו, ורק כשעושה **יחד** עם הרוח חייב, וכעין זה כתבו התוס' בסוד''ה ליבה עי''ש -.

ולדברי ר' אשי יקשה להפך מדוע לר' יוחנן אשו הוי חציו, הא הרוח אינו חציו - לדברי הגר''ח בדעת הרמב''ם דא''צ שיהיה הרוח חציו אלא דלא אכפת לן שהרוח הוליכה את האש ניחא, אך לפי' התי' הראשון בתוס' בסנהדרין שאף הרוח הוי חציו קשה, ואולי י''ל דרק באש שהילוך האש נחשב כחציו, מצטרף הילוך הרוח להילוך האש ונחשב ככח הילוך אחד, עי' חזו''א סי' ב' סק''ב ד''ה ונראה -.

תוס' בד''ה לבתה כתבו דאין לומר שאין שם אש עליו כשמחוסר ליבוי, אך ר' פרץ נקט דאינו חייב על אש שמחוסר ליבוי, ורק כשהרוח כבר כאן חייב, ולכא' כוונתו דכשהרוח כאן הרוח מתייחס אליו, ונחשב שהוא ליבהו, וצ''ע מדברי ר' אשי שאמר שזורה ורוח מסייעתו אינו אלא גרמא - צ''ל דכוונתו דאע''פ שאין הרוח מתייחס אליו, כיון שיש כבר רוח יש שם מזיק על הגחלת, ורק ברוח המתחדשת אין על הגחלת שם מזיק -.

עוד צ''ב לדברי ר' פרץ מדברי אביי ורבא ור' זירא דליבה וליבתה הרוח חייב, וחזינן דהרוח מתייחס אליו - עי' מה שתי' ר' פרץ והרא''ה בדף ס' א', וכדבריהם מבואר גם בתוס' בסוף ד''ה ליבה -.

כתבו התוס' בד''ה לבתה, דהעושה גחלת, ורוח מצויה ליבתה את הגחלת חייב, ובתוד''ה ליבה, כתבו התוס' דאם ליבה וליבתה הרוח וזא''י וזא''י פטור, וצ''ע אם לבתה הרוח לחוד חייב, כ''ש שהיה לו להתחייב כשליבה ביחד עם הרוח - י''ל דהיוצר מזיק לבדו חייב, וכשעשה גחלת שיכולה להתלבות ע''י רו''מ, הרי הגחלת הוא מזיק אף טרם הליבוי, ונמצא שעשה מזיק לבדו, משא''כ בליבה וליבתה הרוח, טרם הליבוי אינו מזיק, והמזיק נוצר ע''י שותפות הרוח, והתורה לא חייבה אלא על היוצר מזיק לבדו, ועי' תוס' בב''ב בדף כ''ו א' דכתבו דרקתא הוי כליבה וליבתה הרוח, ולכא' כוונתם דהרקתא יוצא מהבגד על ידו וע''י סיוע הרוח והוי ממש כליבה וליבתה הרוח, וכן הוא לכא' להדיא בתוס' בב''ק דף ס' א' ד''ה רב אשי, וכן נראה בשטמ''ק מהתוס' הרא''ש שם, ועי' אבן האזל בפי''ד מהלכ' נזק''מ ה''ז -.

תוס' בב''ב דף כ''ו א' הקשו מדוע ברקתא אין חייב מדין אש, ולא תי' תוס' כדברי הראשונים דאין חייבים באש אלא כשהרוח מוליכה, ולא כשהרוח הזיקה, ונראה בתוס' דהרוח נמי הוי אשו, ויש לעיין לדברי ר' אשי דזורה ורוח מסייעתו אינו אלא גרמא, וכן לשאר האמוראים אין הרוח נחשב ככוחו אלא כשהרוח מסייע לו כמוש''כ התוס', א''כ גם מה שהרוח מזקת אינו אלא גרמא, ומדוע לא תי' תוס' כן - י''ל דאע''פ שאין הרוח נחשב ככוחו, אך הפך בידים את הרוח למזיק, משום שהרוח לפנינו והו''ל ככח ראשון בבידקא דמיא, והרוח הוא כמו אשו, ויתחייב רק מדין אשו משום ממונו, אך אינו חציו אף לר' יוחנן -.

ר' יונה והרשב''א בב''ב דף כ''ו א', והרא''ה בב''ק דף נ''ו א' כתבו שרקתא אינו אש, משום שבאש האש מזיקה, ואין הרוח אלא מוליכה את האש, משא''כ ברקתא שהרוח מזיקה ע''י הרקתא, ולא דמי לאסו''מ בראש הגג שאין הרוח אלא מסיטה את האס''ו והם נופלים מכח כובדם, וצ''ע דהניחא למד''א אשו משום ממונו י''ל דכיון שאשו מזיק חייב אע''פ שהרוח הוליכתו, אך למד''א אשו משום חציו ע''כ גם הרוח הוא חציו דאל''כ היאך יתחייב, וא''כ למד''א אשו משום חציו מדוע אין חייב ברקתא - לדברי הגר''ח בהלכ' שכנים דאף למד''א אשו משום חציו אין הרוח חציו ואע''פ כן חייב ניחא, אך לדברי התוס' בסנהדרין דף ע''ז א' דאף הרוח הוא חציו קשה, וצ''ל דאין הרוח חציו משום דלא עדיפי מבידקא דמי בכח שני, ואין הרוח חציו אלא רק כשהרוח מוליכה את האש, וכמוש''כ החזו''א סי' ב' סק''ב משום שאף באש יש כח הילוך, ומצטרף כח הילוך הרוח לכח הילוך האש ונחשב הכל ככח אחד -.

צ''ב בדברי הראשונים הנ''ל מאי שנא המקרב אש שאינו שלו שנחשב כיוצר מזיק וחייב על האש, לרקתא שהפך את הרוח למזיק, ומדוע אין הרוח נידון כאשו - צ''ל דהפכו למזיק בגרמא ולא בידים, מכיון שלא נגע ברוח, וכמו שאין חייב על כח השני בבידקא דמיא מדין אש, וא''ת הרי כח הראשון הוא כוחו, וא''כ כוחו יצר את המזיק במים השניים, י''ל דהמים השניים לא נעשו למזיק כשנפלו המים הראשונים, אלא מיד בהסרת הבידקא נהפכו לאש, שהרי אין מה שיחזיקם, וכיון שנעשו אש ע''י הסרת הבידקא ולא ע''י המים הראשונים אינו חייב משום שיצר את המזיק בגרמא ודו''ק -.