ח (ב) - אין האשה נאסרת על בעלה אלא על עסקי קו_ס - לדעת הרשב_א והרא_ה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ב' נר ה' דחנוכה תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"ט., ומי א"ר אלעזר הכי, והאמר ר"א אין האשה נאסרת על בעלה אלא על עסקי קו"ס וכו', ה"ק אין האשה נאסרת על בעלה אלא על עסקי קו"ס ממעשה שהי' דל"ה קו"ס ולא איתסרא, מ"מ קשיא קו"ס אין פ"פ לא, ולטעמיך קו"ס אין עדים לא, אלא ה"ק אין האשה נאסרת על בעלה בע"א אלא בב' עדים, וקו"ס אפי' בע"א, ופ"פ כב' עדים דמי.

ובחי' הרשב"א כתב, ז"ל, ונ"ל דה"פ ומי א"ר אלעזר הכי דאשה נאסרת על בעלה בספק, והאמר ר"א אין האשה נאסרת על בעלה בספק אלא בספק הבא על עסקי קו"ס וכו', עכ"ל, וכ"כ הרא"ה, ז"ל, והאמר ר"א וכו' ה"ק אין האשה נאסרת על בעלה כלומר על הספק אלא על עסקי קו"ס שאע"פ שהוא ספק אסורה לפי שרגל"ד שהרי קינא לה ונסתרה וכו', מ"מ קשיא קו"ס אין פ"פ לא, כלומר דקאמר דלא מיתסרא מספיקא לעולם אי לאו בספיקא דקו"ס, ובכללא דידי' פ"פ דספק, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א.

ב] והנה בעיקר הך דינא דאין האשה נאסרת על בעלה מספק, בפשוטו הוא מתפרש לפמש"כ הראשונים ביבמות דכ"ד: דאין האשה נאסרת על בעלה בעדי כיעור, ולמדו לזה מהא דתניא בגיטין דפ"ט., אכלה בשוק גרגרה בשוק וכו' ר"מ אומר תצא וכו', א"ל ריב"נ א"כ לא הנחת בת לאברהם אבינו יושבת תחת בעלה והתורה אמרה כי מצא בה ערות דבר ולהלן הוא אומר ע"פ שנים עדים או שלשה עדים יקום דבר, מה להלן דבר ברור אף כאן דבר ברור, עיי"ש, - וזהו יסוד הדין דאין האשה נאסרת על בעלה מספק, משום דאי"ז דבר ברור, וכ"ה מבו' בל' הריטב"א בתו"ד, דהא דאינה נאסרת על בעלה בכה"ג, הוא משום דבעינן דבר ברור.

ג] והנה אמנם הראשונים ביבמות שם כתבו, דאף דאינה נאסרת לבעל בעדי כיעור, מ"מ ה"ה אסורה לבועל, ונשמע מינה דלאסור לבועל ל"ב דבר ברור, ולא אמרינן דכיון דאינה נאסרת על הבעל אף אינה נאסרת על הבועל, ותיקשי דא"כ מ"ט לס"ד הוה ניחא הא דלא אסרוה על דוד, הרי אף דלא נאסרה לאורי' מספק משום דאי"ז דבר ברור, מ"מ מ"ט לא אסרוה על דוד.

אך הדבר פשוט, דמש"כ הראשונים שם דה"ה נאסרת על הבועל בעדי כיעור, אי"ז מעיקר הדין, וכמו שכתבו בכמה מספרי הזמן דכל הא דבעינן דבר ברור הוא רק להוציא אשה מבעלה, אך איסור הבועל ל"ה כדבר שבערוה ול"ב בו דבר ברור, דודאי מדאורייתא אין האשה נאסרת על הבועל אלא בדבר ברור, דאיסור הבועל הו"ל ג"כ כדבר שבערוה דבעינן בי' דבר ברור, ונת' עוד בזה להלן ענף ה', ומש"כ הראשונים ביבמות דה"ה נאסרת על הבועל בעדי כיעור, מבו' בד' הרשב"א והריטב"א ביבמות שם, דהוא משום דעדי כיעור הוו כקול, ולגבי בעל הו"ל קלא דלאחר נישואין דלא חיישינן לי', ולגבי בועל הו"ל קלא דקמי נישואין דחיישינן לי', וכ"ה גם בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף קפ"ז ובתשו' הרא"ש כלל ל"ב סימן י"א, - והיינו דאף דעדי כיעור ל"ה דבר ברור, אך הרי גם קול אינו דבר ברור,[[1]](#footnote-2) ואפ"ה חיישינן לי' מדרבנן, וה"נ חוששין לעדי כיעור.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז ניחא הא דלס"ד לא אסרוה על דוד, דכל הא דאשה נאסרת לבועל בעדי כיעור, אי"ז אלא מדרבנן דחיישינן לקלא, ועדי כיעור הוו כקול, אך מדאורייתא אין האשה נאסרת על הבועל אלא בדבר ברור, וע"כ להס"ד הוה ניחא הא דלא אסרוה על דוד, די"ל דבזמן דוד עדיין לא תיקנו להך דינא דחיישינן לקלא, (ועד"ז כתב בחת"ס בסוגיין בד' התוס', די"ל דבזמן דוד לא גזרו איסורא דרבנן בכדרך המנאפים).

ד] וי"ל עוד בזה, דהנה בעיקר הא דמייתינן מהא דלא אסרוה על דוד דאין האשה נאסרת על בעלה אלא על עסקי קו"ס, מבו' בד' הרא"ה דהיינו משום דהי' שם עדי סתירה, ומכח זה איכא ספיקא, והי' לנו לאסרה על דוד משום הספק, ובע"כ דאין האשה נאסרת על הבעל ועל הבועל מספק, ועיי"ש שכתב דהו"מ לאקשויי דכיון דלדוד קים לי' במילתא, מ"ט לא נאסרה עליו, הרי איילו קים לי' לאורי' כה"ג הוה מיתסרא.

אך בחי' הרשב"א הוסיף בזה, ז"ל, דאע"ג דלגבי דוד ל"ה ספק אלא ודאי ואילו נודע לאורי' כמו שנודע לדוד אסורה עליו, מ"מ אין איסורו של בועל תלוי אלא באיסורו של בעל, וכיון שאפי' הודה דוד בבי"ד שבא עלי' ל"ה נאסרת על אורי' ד"ת דאין דבר שבערוה פחות מב', א"כ אף לדוד לא נאסרה בידיעתו שלו שאין הדבר תלוי בו אלא בבעל,[[3]](#footnote-4) וכמו שאנו אומרים לכו"ע שלא אסרוה על דוד מפני שאונס היה אע"פ שבא עלי' דוד ברצון, כיון שהרצון הזה אינו אוסר על הבעל, ואע"פ שאין הנידון דומה לראי' לגמרי כך היתה דעתו של מקשה עכ"ל.

ונמצא לפ"ד הרשב"א, דלפום הס"ד דגמ' כל שלא נאסרה האשה בפועל על הבעל, וגם ליכא ידיעה המועלת לאסרה על הבעל, אינה נאסרת על הבועל, אף דכלפי שמיא גליא דנאסרה על הבעל, ולפ"ז הרי פשוט דלס"ד זו לא היתה האשה נאסרת על הבועל בעדי כיעור, דאף דחיישינן לקלא דקמי נישואין, מ"מ הרי כיון דעדי כיעור אינם אוסרין אותה לבעל, אין מקום כלל לחוש להן לאסור על הבועל, שהרי אף אם באמת זינתה אינה נאסרת על הבועל, כיון דליכא ידיעה המועלת לאסור על הבעל.

ומש"כ הראשונים דהאשה נאסרת על הבועל בעדי כיעור, הוא רק למסקנת הגמ' דאשה שזינתה נאסרת על הבועל אף אם ליכא ידיעה המועלת לאסרה על הבעל, וכמש"כ הרשב"א דלמסקנא לית לן להך סברא דמקשה דכיון דידיעתו של דוד ל"ה אוסרתה על אורי' אף עליו לא תאסרנה, וע"כ אף דמן הדין אין האשה נאסרת לבועל בעדי כיעור, החמירו חכמים לחוש לכך, כיון דלפי הצד שזינתה, ה"ה אסורה על הבועל, אף דליכא ידיעה המועלת לאסרה על הבעל.

ה] אך עדיין אנו צריכים למש"נ דכל מש"כ הראשונים דה"ה נאסרת על הבועל בעדי כיעור, אי"ז אלא מדרבנן, - שהרי בד' הרשב"א מבו', דכל הא דלמסקנא ה"ה נאסרת על הבועל שנודע לו שזינתה עמו, הוא רק משום דאם הי' נודע לבעל כמו שנודע לבועל היתה אסורה עליו, וזה ניחא רק כשבאנו לאסרה על הבועל משום ידיעתו, אך אם באנו לאסרה עליו משום עדי כיעור, הרי בדין דכיון דאין העדי כיעור אוסרין אותה לבעל, אף לא יאסרו אותה לבועל, ובאמת בתשו' הרא"ש כלל ל"ב סימן ט"ו כתב דאינה נאסרת לבועל בקול, משום שאינה נאסרת בקול זה לבעל, ונת' בזה בסימן ח' (א) סקי"ג, ובע"כ דכל הא דהיא נאסרת בעדי כיעור לבועל, אי"ז אלא מדרבנן שהחמירו לחוש לכך, וז"ב.

**ב**

ו] בהא דדחי דליטעמיך פ"פ אין עדים לא וכו' אלא וכו' ופ"פ כב' עדים, פירש הרא"ה, ז"ל, וליטעמיך קו"ס אין עדים לא, כלומר דקינוי וסתירה הוא דאסר לה ולאו ספק דעדים כגון ראוה עדים שנבעלה ואינו יודע אם באונס אם ברצון אינה נאסרת על הספק כשאינה טוענת כי הא, אלא ה"ק אין האשה נאסרת על בעלה בע"א אלא בב' עדים וכו', ופ"פ כב' עדים דמי "שהרי בידוע שנבעלה", עכ"ל.

וביאור הדברים, דאף דדינא הוא דאין האשה נאסרת על בעלה אלא בדבר ברור, לא נתמעט מזה אלא דאינה נאסרת בקול או בעדי כיעור, דאף דבשאר איסורין כה"ג יש לחוש לזה, מ"מ בדבר שבערוה דינא הוא דאין דנים אלא ע"פ דבר ברור, ודבר שאינו ברור ל"מ לאשוויי ספק, וע"כ בקול ובעדי כיעור דאין הספק לפנינו, אמרינן דהקול והעדי כיעור דאינם דבר ברור, אינם מועילין לאשוויי ספק, ומשא"כ הכא דיש פ"פ לפנינו ודבר ידוע הוא שנבעלה, הרי דהגם דמספק"ל אם זינתה תחתיו ואם זינתה ברצון, מ"מ כיון דהספק הוא לפנינו, ה"ה אסורה.[[4]](#footnote-5)

**ג**

ז] בחי' הרשב"א כתב, ז"ל, ואקשינן ולטעמיך וכו' כלומר לטעמיך שאתה מפרש הא דר"א כצורתה, א"כ אנו אנו נאמר דלעולם אינה נאסרת ואפי' נבעלה ברצון ובעדים וכו', אלא ע"כ הא דר"א אית לך למימר ולתרוצי דחסורי מחסרא וה"ק אין האשה נאסרת בספק, וכיון דתרצת לה תריץ לה הכי, אין האשה נאסרת בע"א אלא בב' עדים, דאין דבר שבערוה פחות מב' דמעידים דודאי נבעלה ונאסרה, וקו"ס אפי' ע"א כב' עדים דמי דאף היא נמי כודאי נאסרה חשבינן לה דרגל"ד שהרי קינא לה ונסתרה הוי עד זה כב' משום דרגל"ד, ופ"פ נמי כב' עדים דמי, כלומר אסורה כאילו איכא ב' עדים, דכיון שהיא מכחשת או שותקת רגל"ד שנבעלה בעילת איסור, כעין ע"א דע"י קו"ס נעשה כשנים מפני שרגל"ד, עכ"ל.

ובפשוטו מבו' בד' הרשב"א, דעיקר דחויא דגמ' הוא דאף אמנם דדינא הוא דאין האשה נאסרת על בעלה מספק, מ"מ כל דאיכא רגל"ד דאסורה היא ה"ה נאסרת, ומה"ט ה"ה נאסרת בע"א אחר קו"ס, דחשיב כב' עדים משום דרגל"ד, ועמש"נ בזה להלן ענף ז', ומה"ט נמי ה"ה נאסרת בפ"פ, דמהא דהיא מכחשת או שותקת רגל"ד שנבעלה בעילת איסור.

ואמנם צ"ע דמאי מדמי להו, הרי בע"א אחר קו"ס, מכח הרגל"ד ה"ה אסורה בודאי, ול"ש בזה כלל דינא דדבר שאינו ברור, כיון דהוי זה ודאי איסור, ומשא"כ הכא דאף דאיכא רגל"ד מ"מ אי"ז אלא ספק, וכדחזינן דכל דאיכא ספק ספיקא ה"ה מותרת, וגם בדאיכא חד ספיקא כתב הרי"ף דאיסורה הוא משום דספיקא דאורייתא לחומרא, ומאן יימר דאף בכה"ג מהני הרגל"ד לחשבו כדבר ברור, וצ"ע בזה.

ח] והא דלס"ד דמפרשינן למימרא דר"א דאין האשה נאסרת על בעלה מספק וכו', ל"ה מצי לשנויי דשאני פ"פ דמהני לאסור משום דאיכא רגל"ד, צ"ל דלהס"ד כיון דר"א כללא כייל דאין האשה נאסרת על בעלה מספק אלא בקו"ס, הרי דאף דבפ"פ איכא רגל"ד, מ"מ כיון דאי"ז אלא ספק, וכמש"נ לעיל סק"ח, הוי זה בכלל כללא דר"א דאין האשה נאסרת על בעלה מספק.

ורק לפ"מ דמסיק דר"א לא כייל כלל דאין האשה נאסרת על בעלה מספק, אלא דאין האשה נאסרת בע"א אלא בב' עדים, ואך דמינה נשמע דאין האשה נאסרת על בעלה אלא בדבר ברור, וכמבו' בד' הראשונים בכ"ד דמהא דבעינן ב' עדים יש ללמוד דל"מ דבר שאינו ברור, דאף הא דל"מ ע"א הוא משום דאי"ז עדות ברורה, וכמש"כ רש"י בגיטין ד"צ., וכ"ה מבו' בחי' הריטב"א יבמות כ"ד ב' וקידושין פ"א א', (וכ"נ בד' הרשב"א לקמן די"א. דהא דל"מ ע"א בממון הוא משום דאי"ז ראי' ברורה), הרי דמ"מ י"ל דכל דאיכא רגל"ד הוי זה כדבר ברור, דומיא דהא דמהני ע"א אחר קו"ס דהוא משום דהו"ל כדבר ברור.

ט] והנה אמנם בעיקר ד' הרשב"א דהא דהאשה נאסרת בפ"פ הוא משום דרגל"ד שנבעלה בעילת איסור כיון שהיא מכחישתו או שותקת, צע"ג, דלפ"ז נמצא, דכל שהיא טוענת בברי שנאנסה, וליכא רגל"ד שנבעלה בעילת איסור, הדר דינא דאין האשה נאסרת על בעלה מספק, ובד' הרשב"א לעיל בסוגיין מבו' דכל הא דאם היא טוענת בברי שהיא מוכ"ע או שנאנסה אינה נאסרת על בעלה, הוא רק משום דינא דר"ג דברי עם חזקת כשרות עדיפי משמא דידי'.

וביותר צ"ע בזה מד' הרשב"א במשמה"ב בית ד' ש"ב כה. שכתב דאשת איש שראינוה שנבעלה ולא ידענו אם ברצון או באונס ה"ה אסורה לבעלה מדאורייתא, וכל מש"א דלדרוש להו דאונס שרי הוא משום שראינוה מתחילת ביאה באונסה, ומבו' בדבריו דאף אם היא טוענת שאנוסה היא ה"ה אסורה, וזה דלא כמש"כ הרשב"א בסוגיין דאין האשה נאסרת על בעלה מספק, ולא אסרינן לה אלא היכא דרגל"ד שנבעלה בעילת איסור כיון שהיא מכחשת או שותקת.[[5]](#footnote-6)

י] וע"כ נראה וכן שמעתי מהגרא"א שצידד לפרש כן, דמש"כ הרשב"א בהא דפ"פ כב' עדים, דהוא כיון שהיא מכחשת או שותקת רגל"ד שנבעלה בעילת איסור, אין כונתו דהרגל"ד שנבעלה בעילת איסור הוא מכח זה שהיא מכחשת או שותקת, ובאמת נראה לדעת הרשב"א דלי"ב רגל"ד כלל, וכמש"כ הרשב"א לעיל בסוגיין דתולין להכחשתה בכיסופא, אלא כונתו דכיון שנמצא פ"פ לפנינו רגל"ד שנבעלה בעילת איסור, ומש"כ הרשב"א "כיון שהיא מכחשת או שותקת", כונתו לפרש דכל הא דהוי הפ"פ רגל"ד שנבעלה בעילת איסור, הוא רק משום שהיא מכחשת או שותקת, אך אם טוענת בברי שנאנסה ה"ה נאמנת ולא אסרינן לה.[[6]](#footnote-7)

ואמנם צ"ב, דמה מקום יש לומר דכיון שנמצא פ"פ רגל"ד שנבעלה בעילת איסור, הרי הוי זה ספק השקול אם נבעלה בעילת איסור, ומ"ט חשיב זה כרגל"ד.

אך נראה דהדברים מתפרשים ע"ד ד' הרא"ה, והיינו דלמסקנת הגמ' עיקר הא דאין האשה נאסרת אלא בב' עדים דמעידים דודאי נבעלה ונאסרה, הוא משום דבדבר שבערוה ל"מ דבר שאינו ברור, ומה"ט אין ע"א נאמן דע"א אינו דבר ברור, ובזה הוא דאמרינן דכ"ה דע"א לאחר קו"ס נאמן משום דאיכא רגל"ד, והרי דכל דאיכא רגל"ד המסייע לעדותו והויא עדותו דבר ברור ה"ה נאמן, ה"נ בנמצא פ"פ, כיון דאיכא רגל"ד המספקינו אם נבעלה בעילת איסור, והוי זה דבר ברור דיש ספק איסור, ה"ה נאסרת בכך על בעלה, ואכתי צ"ע בל' הרשב"א בזה.

**ד**

יא] בחי' הריטב"א כתב, ז"ל, ה"ק קו"ס אין עדי בעילה לא דחיישינן שמא באונס הוה, והא היאך אפשר והא ודאי כל שהעידו שנבעלה פשיטא דמיתסרא וחזקה ברצון הוה דאנוסה קול יש לה וכדאיתא בירושלמי עד שתטעון היא כן בפירוש, עכ"ל.

ובפשוטו מבו' בדבריו, דלעולם אף לפום שנויא דגמ' אין האשה נאסרת על בעלה מספק, וכל הא דהיא נאסרת בעדי בעילה, הוא משום דחזקה ברצון הוה, ומה"ט נמי היא נאסרת בשמצא הבעל פ"פ, אף דספק אונס ספק רצון.

וקשיא טובא, דא"כ מ"ט היא נאסרת בספק תחתיו ספק לאו תחתיו, הרי התם ליכא חזקה שזינתה תחתיו, והדר דינא דאין האשה נאסרת על בעלה מספק.

יב] ובפשוטו הי' מקום לומר בזה, דעיקר הך דינא דאין האשה נאסרת על בעלה מספק, הוא רק באשת ישראל שנאסרת על בעלה משום סוטה, אך באשת כהן שנאסרת משום זונה ה"ה נאסרת אף מספק.

אך באמת אי"ז מתישב, חדא, דמסוגיית הגמ' בגיטין דפ"ט. מוכח בפשוטו דגם באיסור זונה איכא להך דינא דאינה נאסרת אלא בדבר ברור, וכמש"נ להלן סקט"ו, וכ"נ גם בסוגיין, וכמו שהוכיחו המהרי"ק בשורש ק"ס והגר"א באהע"ז סימן ז' סקל"ב, דהא דפריך מהא דא"ר אלעזר דאין האשה נאסרת על בעלה אלא על עסקי קו"ס, הוא גם להך לישנא דמוקי להא דנאמן לאסרה עליו באשת כהן, - ועוד, דלפ"ז נמצא, דבאשת ישראל יש להתירה אף בדליכא אלא ספק תחתיו ספק לאו תחתיו, ובסוגיין מבו' דכל הא דאשת ישראל מותרת הוא משום דאיכא ספק ספיקא.

יג] אמנם הנה ז"ל הריטב"א ביבמות דכ"ד:, דאע"ג דעדים אלו אינם יודעים אם הי' באונס או ברצון אשמועינן שתצא ולא אמרינן אולי אנוסה היתה וספיקא לקולא משום בנים ואוקים איתתא בחזקת כשרה, קמ"ל דאדרבה סתם מזנה בחזקת רצון היתה, והכי מוכח בהדיא בפ"ק דכתובות גבי הא דא"ר אלעזר האומר פ"פ מצאתי נאמן לאוסרה עליו ואמרינן משום דפ"פ כעדים דמי, עכ"ל, ומה שהביא מסוגיין, הוא מתפרש כמש"כ בסוגיין, דהא דפ"פ כעדים דמי, הוא משום דסתם מזנה בחזקת רצון.

ומבו' בד' הריטב"א, דהא דבעינן לה"ט דסתם מזנה בחזקת רצון, הוא משום דאוקים איתתא בחזקת כשרה, ובפשוטו כונתו דהוא משום דמוקמינן לה בחזקת היתר, ומבו' לפ"ז דכל הצד להתירה בספק אונס ספק רצון, הוא משום דהויא בחזקת היתר, ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא בספק אונס ספק רצון, אך בספק תחתיו ספק אינה תחתיו א"א להתירה משום חזקת היתר, דאדרבה יש לנו להעמידה בחזקת הגוף שהיתה בתולה ויש לנו לומר שנבעלה תחתיו, וכמש"כ התוס'.

יד] אמנם באמת נראה דאין מכוון הריטב"א דעיקר הא דאין האשה נאסרת מספק הוא משום דינא דהעמד דבר על חזקתו, שהרי להדיא נראה בסוגיין דהוא דין בפנ"ע דאינה נאסרת אלא על עסקי קו"ס, וגם אין נראה כן בל' הריטב"א שכתב ד"ספיקא לקולא", ומ' דלי"ב להכרעה דחזקה, וזה מתפרש כמש"כ הרא"ה בבדה"ב בית ד' ש"ב דמדרבנן אין מעמידין אותה על חזקת היתר בכה"ג, או כמש"כ הרשב"א במשמה"ב שם דהוא משום דשור שחוט לפניך וכה"ג אין מעמידין על חזקת היתר אף מדאורייתא, - אלא מכוון הריטב"א, דעיקר הא דאין האשה נאסרת מספק, ולי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, הוא משום דהיא בחזקת היתר, וכל דליכא דבר ברור להוציאה מחזקתה, עדיין היא בחזקת היתר דילה, ואין לנו להסתפק לאסרה.

ולפ"ז אכתי קשיא, דמ"ט אסרינן לה בספק תחתיו ספק אינה תחתיו, ולא אמרינן דאין האשה נאסרת על בעלה מספק, דאף דכנגד החזקת היתר איכא חזקת בתולה, מ"מ כיון דהו"ל ספיקא, עדיין היא בחזקת היתר דילה, ואין לנו להסתפק לאסרה, ואמנם אי נימא דחזקת בתולה עדיפא מחזקת היתר, וה"ה אסורה בודאי, ניחא, אך אי"ז כד' הרי"ף בסוגיין דהא דאסירא בספק תחתיו ספק לאו תחתיו, הוא משום דספיקא דאורייתא לחומרא.[[7]](#footnote-8)

**ה**

טו] נת' לעיל סק"ג מד' הראשונים דהא דעדי כיעור אוסרין אותה לבועל, הוא רק משום דינא דקול, אך מדינא אינה נאסרת לבועל כ"ה דאינה נאסרת לבעל משום דבעינן דבר ברור, - ומבו' לפ"ז, דאף איסור סוטה לבועל הוי כדבר שבערוה, שהרי עיקר הא דאין האשה נאסרת לבעלה בעדי כיעור, כתבו הראשונים שם דהוא משום דבעינן דבר ברור, והוי זה דין מסוים בדבר שבערוה, וכדילפינן לה בגיטין דפ"ט. דבר דבר מממון.

והנה אמנם בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קכ"ד כתב לדון, דהא דעדות סוטה הויא כדבר שבערוה, אף דאי"ז אלא חייבי לאוין וקידושין תופסין בה, הוא רק באיסורה לבעל, אך איסורה לבועל ל"ה כדבר שבערוה, וכמש"כ התוס' ביבמות ד"ג: דטומאה כתיב בה כעריות הוא לגבי בעל ולא לגבי בועל, ובפשוטו כונתו, דהא דהאיסור לבעל חשיב כדבר שבערוה, הוא משום דטומאה כתיב בה כעריות, וע"כ לגבי בועל דלא כתיב טומאה כעריות, לא חשיב זה כדבר שבערוה,[[8]](#footnote-9) - וצ"ע ע"ז מד' הראשונים הנז', דמבו' דגם האיסור לבועל הוי כדבר שבערוה.

ועד"ז ילה"ע במש"כ באחיעזר ח"א סימן ו', דהא דאיסור סוטה הוי כדבר שבערוה, **הוא משום דהו"ל הוצאת אשה מבעלה, וכמש"כ באבנ"מ סימן מ"ו סק"ה דהוצאת אשה מבעלה הויא כדבר שבערוה, ולפ"ז לכאו' הי' בדין, דכל שבאו עדי כיעור קודם שנשאת לבועל, ה"ה נאסרת עליו מדינא, דכיון דאי"ז הוצאת אשה מבעלה, ל"ה זה כדבר שבערוה, ול"ב בזה דבר ברור.**

אך הגרא"א אמר די"ל, דאף דקודם שנשאת אי"ז כדבר שבערוה, מ"מ כל שנשאת אח"כ, ואנו באין להוציאה מן הבועל משום העדי כיעור, דינא הוא דאין מוציאין אשה מבעלה אלא בדבר ברור, אף דנשאת אחר שבאו העדים, - ויל"ע היטב בד' הר"י מיגש והרמב"ן בב"ב דל"א: דאפשר שנחלקו בזה אם דינא דאין מוציאין אשה מבעלה מספק הוא אף בשנשאת אחר שבאו העדים, עייש"ה.

טז] ואמנם כל ד' הגרע"א והאחיעזר, הם רק **לפשטות ד' הרמב"ם בפט"ז מסנהדרין דלהעיד על אשה שזינתה ל"ב ב' עדים, ולא חשיב זה כדבר שבערוה, אך למש"כ בתורי"ד קידושין דס"ו.** דאיסור זונה לכהן הוי דבר שבערוה, ונת' במק"א דהוא משום דכל איסורי אישות חשיבי כדבר שבערוה, **הרי דמה"ט גם איסור סוטה לבעל ולבועל הוי כדבר שבערוה, וי"ל כן גם בדעת הני קמאי, וע"כ שפיר נקטו דמן הדין אין האשה נאסרת לבועל בעדי כיעור.**

**וי"ל עוד בזה, דאף אם האיסור לבועל ל"ה כדבר שבערוה, מ"מ כיון דהאיסור לבעל הוי כדבר שבערוה ואינה נאסרת עליו אלא בדבר ברור, הרי דמכח זה אף אינה נאסרת לבועל בדבר שאינו ברור, דאיסורא דבועל תלי באיסורא דבעל, וכל ידיעה שאינה מועלת לאסרה על הבעל, אף אינה מועלת לאסרה על הבועל, וכעי"ז נת' לעיל סק"ה ובסימן ח' (א) סקי"ג.**

יז] ובעיקר הנידון בזה, אם שאר איסורי אישות חשיבי כדבר שבערוה, בפשוטו יש ללמוד לזה מסוגיית הגמ' בגיטין דפ"ט., דאמר רבא יצא לה שם מזנה בעיר אין חוששין לה מ"ט פריצותא בעלמא הוא דחזו לה, כתנאי אכלה בשוק וכו' ר"מ אומר תצא וכו', א"ל ריב"נ א"כ לא הנחת בת לאברהם אבינו שיושבת תחת בעלה, והתורה אמרה כי מצא בה ערות דבר ולהלן הוא אומר על פי שנים עדים או על פי שלשה עדים יקום דבר מה להלן דבר ברור אף כאן דבר ברור.

והנה בפירש"י וש"ר שם פירשו להא דיצא לה שם מזנה בעיר, דאיירי בפנוי', וקמ"ל דאין חוששין לה לפסלה לכהונה, וע"ז הוא דאמרינן דרבא כריב"נ דאינה נאסרת משום דליכא דבר ברור,[[9]](#footnote-10) - ומבו' לפ"ז, דהא דאין האשה נאסרת אלא בדבר ברור, הוא אף באיסור פנוי' לכהונה, דאם הוי זה דין מסוים באיסור סוטה או בהוצאת אשה מבעלה, א"כ לא אתיא מילתא דרבא כריב"נ, דאף ריב"נ לא שרי אלא משום דבעינן דבר ברור, וכבר עמד ע"ז באחיעזר ח"א סימן ה', ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע.

יח] ובסימן ח' (א) סק"ה נת' להוכיח כן עוד, לפ"מ שפירשו התוס' והריטב"א לקמן די"ג. בהא דפריך לזעירי דאמר מאי מדברת נסתרה וא"ר יהושע לא מהימנא, האמר רב וכו' ואין אוסרין על היחוד, לימא דלא כר' יהושע, ומשני אפי' תימא ר' יהושע מעלה עשו ביוחסין, ופירשו התוס' והריטב"א שם דהיינו דהא דאמר רב דאין אוסרין על היחוד איירי באשת איש, אף בפנוי' לכהונה אוסרין על היחוד משום דמעלה עשו ביוחסין, וכ"כ הריטב"א שם.

ואי נימא דאיסור זונה לכהונה ל"ה דבר שבערוה, מ"ט הוצרך לשנויי דהא דאסר ר' יהושע לכהונה הוא משום מעלת יוחסין, הרי בלא"ה ל"ק מהא דאין אוסרין על היחוד, דהגם דאין אוסרין אשה על בעלה על היחוד, משום דאין האשה נאסרת על בעלה אלא בדבר ברור, מ"מ שפיר י"ל דפנוי' שנסתרה אסורה לכהונה, משום דאיסור זונה לכהונה ל"ה דבר שבערוה, ול"ב בי' דבר ברור, - ובע"כ מזה, דאיסור זונה לכהונה הוי בכלל דבר שבערוה, וע"כ מן הדין כ"ה דאין אוסרין אשת איש על היחוד, ה"נ אין אוסרין אשה לכהונה על היחוד, וע"כ בעינן לשנויי דהא דאסר ר' יהושע במדברת הוא משום מעלה יוחסין.

**ו**

יט] בשטמ"ק בשלהי פירקין הביא מהר"י מיגש, ז"ל, דאי וכו' ספק הוא הדבר מעיקרו אם זינתה כלל אם לא זינתה, לא מתסרא עליה מספקא דהיינו דאמרינן בכל דוכתא מספקא לא מפקינן ממונא ואיתתא מתותי בעלה, ואם יש שם מעשה ודאי נעשה בה מעשה מיהו איכא למימר באונס זינתה והיא מותרת או ברצון זינתה והיא אסורה וכו' אי חד ספיקא הוא מתסרא עליה דכיון דאיכא מעשה ודאי הו"ל ספיקא דאורייתא וספיקא דאורייתא לחומרא, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דהא דאין האשה נאסרת על בעלה מספק היכא דלא נעשה בה מעשה ודאי, הוא משום דדינא הוא דמספיקא לא מפקינן איתתא מתותי בעלה, אך מאידך ממש"כ דאם יש שם מעשה ודאי אסורה משום דהו"ל ספיקא דאורייתא וספיקא דאורייתא לחומרא, מ' דהא דאם ליכא מעשה ודאי אינה אסורה, הוא משום דלי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, וצ"ב.

כ] ובשטמ"ק ב"ב דל"א: הביא מהר"י מיגש, ז"ל, נשאת ואח"כ באו עדים ה"ז לא תצא, אלמא אע"ג דאתו סהדי השתא דאשת איש היא ואלו אתו מעיקרא מקמי דתנסיב לא הוה שבקינן לה לנסובי, כיון דלבתר דאינסיב הוא דאתו ליה הני סהדי ואכתי ספק אשת איש היא, מספק לא מפקינן לה מתותי גברא, דהא איכא סהדי דנשאת על פיהם דקא מסהדי דלאו אשת איש היא ולא מפקינן לה מתותיה האי בעל שני אלא בראי' ברורה וכו', עכ"ל, וזה כדבריו בשלהי פירקין, דאיכא דין בפנ"ע דאין מוציאין אשה מבעלה אלא בראי' ברורה.

ובד' הר"י מיגש בב"ב שם מבו', דכ"ז הוא בשנשאת ואח"כ באו העדים, אך כל שבאו העדים קודם שנשאת ליכא להך דינא, אך בד' הרמב"ן שם מבו' לכאו' לא כן, עיי"ש, וצ"ע.

כא] ויש להוסיף, דהנה לקמן דכ"ב: אמרינן דכל הא דלא תצא הוא רק באומרת ברי לי ונשאת לאחד מעדי', ולפ"ד הר"י מיגש י"ל דכ"ז הוא לדעת רבנן דאף אם באו עדים ואח"כ נשאת לא תצא, דבזה ליכא לדינא דאין מוציאין אשה מבעלה מספק, וע"כ רק כשאומרת ברי לי ונשאת לאחד מעדי' לא תצא, אך לדעת רמב"י דרק אם נשאת ואח"כ באו עדים לא תצא משום דאין מוציאין אשה מבעלה מספק, היינו אף כשאינה אומרת ברי לי, דמ"מ כיון דספיקא הוא, אין מוציאין אשה מבעלה מספק, - אך לפ"ד הרמב"ן דאף כשבאו עדים ואח"כ נשאת אמרינן דאין מוציאין אשה מבעלה מספק, צ"ל דכ"ז הוא כשהבעל והאשה אומרים ברי לי ולפי דבריהן לא עבדי איסורא, ובאנו להוציאה מבעלה משום דלדידן הוי זה ספק, הרי דבזה אמרינן דאין מוציאין אשה מבעלה מספק, אך כל דהן עצמן מסופקין, אין להתיר להן מכח הא דאין מוציאין אשה מספק.

ולפ"ז נמצא, דכל הא דיש לפרש בסוגיין דהא דאין האשה נאסרת מספק, הוא משום דאין מוציאין אשה מבעלה מספק, כ"ז הוא לדעת הר"י מיגש, דאף כשהבעל עצמו מסופק מהני הא דאין מוציאין אשה מספק להתירו, אך לדעת הרמב"ן דכל הא דאין מוציאין אשה מספק הוא רק כשהן עצמן אומרים ברי לי, הרי דבסוגיין דהבעל עצמו מסופק בכך, ל"מ הך דינא.

אך הנה בד' הרמב"ן ביבמות דמ"ה: מצינו דאף באשה האסורה לכהונה מספק, אם נשא אין מוציאין מידו, והרי דאף בספק דאורייתא אמרינן דאין מוציאין אשה מבעלה מספק, וצ"ע בזה, ועי' יש"ש ביבמות שם סימן ל"ח שתמה ע"ד הרמב"ן מ"ט אין מוציאין אותה מבעלה, הרי הו"ל ספיקא דאורייתא, ועי' ב"י אהע"ז סימן קס"ד שעמד בכעי"ז ע"ד הרמ"ה שהביא הטור שם, ועי' משיב דבר ח"ב סימן י"ג.

ומצינו כן עוד בד' מהרי"ט בחי' על הרי"ף בפ"ק דקידושין שכתב דלא אזלינן בתר חזקה היכא דאיתרע לפנינו, והא דבזרק לה קידושין ספק קרוב לו ספק קרוב לה, ונתקדשה לאחר, לא תצא, הוא משום דאין בכך כדי להוציאה מתחת בעלה, והש"ש ש"ו פי"ח תמה ע"ז, דמעולם לא שמענו לחלק בדאורייתא בין לכתחילה לדיעבד, ומד' מהרי"ט נראה דס"ל דדינא הוא דאין מוציאין אשה מבעלה מספק, וצ"ע.

**ז**

כב] נת' לעיל סק"ז מד' הרשב"א, דהא דע"א נאמן לאחר קו"ס הוא משום דרגל"ד, ונתחדש בזה, דנאמנות הע"א אינה מכח הגזה"כ דקו"ס, אלא הוא משום דע"א נאמן במקום דרגל"ד.

ועי' בתשו' הרשב"א ח"ד סימן רנ"ז שדן לומר, דכל מש"א דאי מהימן עלך כבי תרי זיל אפקה, הוא רק בע"א דמהימן מדינא בשאר איסורין בעלמא, "ובערוה נמי היכא דקדמה לעד עדי קו"ס, עכ"ד, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דכיון דחזינן דהיכא דאיכא סיוע לעד ה"ה נאמן, ע"כ אף בדליכא קו"ס יש ביד הבעל להאמינו.

כג] ויש להוסיף, ועיקר הדברים שמעתי מהגרא"א, דהנה בחי' הרשב"א יבמות דכ"ד: כתב להוכיח דאין האשה נאסרת על בעלה בעדי כיעור, שהרי אף בקינא לה ונסתרה איכא מ"ד שיכול למחול על קינויו, עיי"ש, והיינו דמזה מוכח דהא דהאשה נאסרת לבעלה בקו"ס אי"ז משום דסגי ברגל"ד זה לאסרה, דא"כ מה מהניא מחילתו, ובע"כ דהא דהיא נאסרת בכה"ג הוא משום הגזה"כ דקו"ס, אך בלא זה לא מיתסרא, וכ"ש דלא מיתסרא בעדי כיעור.

ואמנם בד' הרשב"א בסוגיין מבו' דהא דע"א נאמן אחר קו"ס הוא משום הרגל"ד, ואי"ז מכח הגזה"כ דקו"ס, וזה כמש"א בסוטה ד"ג. דתדבר"י מפני מה האמינה תורה ע"א בסוטה, שרגל"ד שהרי קינא לה ונסתרה וע"א מעידה שהיא טמאה, וצ"ל בדעתו, דהגם דאיסורא דקו"ס הוא מגזה"כ, מ"מ הא דע"א נאמן אחר קו"ס הוא משום הרגל"ד.

ונפ"מ רבתא לדינא לפ"ז, דאף למ"ד דבעל שמחל על קנויו קנויו מחול, היינו רק דלי"ב לאיסורא דקו"ס, אך אם בא ע"א שנטמאה ה"ה נאמן אף דמחל הבעל על קנויו, דכיון דאיכא רגל"ד הוי העד כב' עדים, וה"נ הוא לכו"ע בשמחל על קנויו קודם הסתירה ולא ידעה האשה ממחילתו, אך אי"ז מוכרח, וזה חידוש, וצ"ע.

כד] אך בחי' הגר"ח הל' סוטה כתב, דאין ע"א נאמן בסוטה, רק במקום דחייל עלי' דין סוטה ואית בה לאיסורא דסוטה ולדין ספק זינתה, אך במקום דבלא עדותו של העד ליכא עלי' איסורא ואינה בדין סוטה, ל"מ עדותו של הע"א לאסרה, עיי"ש בדבריו, ולכאו' זה שלא כד' הרשב"א, וכנ"ל

**ח**

כה] בחי' הגר"ח פ"ו מיבו"ח הי"ט כתב, ז"ל, דהרי באמת איתא בקידושין דף פ"א דמלקין על היחוד ואין אוסרין על היחוד, וא"כ הרי חזינן דבאמת כל סתירה אין בה גם משום ספק זנות, ובע"כ דהגזה"כ של קינוי הוא בתרתי, בין לשויא ספיקא, ובין לעשות ספקה כודאה, אבל בלא"ה ה"ה בחזקתה ואין כאן שום ספיקא דזנות כלל, עכ"ל.

אמנם הנה לפ"מ שפירשו הראשונים דהא דפריך מהא דא"ר אלעזר דאין האשה נאסרת על בעלה אלא על עסקי קו"ס, הוא דמהתם שמעינן דאינה נאסרת על בעלה מספק אלא בספיקא דקו"ס, נראה דבקו"ס הוי זה ספק מדינא, דאם אי"ז ספק מדינא, הרי יל"פ דהא דקאמר ר"א דאין האשה נאסרת על בעלה אלא על עסקי קו"ס, הוא רק בגונא דלא חשיב זה כספיקא, אך בספק גמור ה"ה נאסרת.

וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הרא"ה והריטב"א דלהס"ד הא דמייתי ר"א ממעשה שהי', היינו דמהא דלא אסרוה על דוד אף שהיו עדי סתירה, ש"מ דאין האשה נאסרת על בעלה מספק, והרי דאף בסתירה גרידא הו"ל ספק גמור, והא דאינה נאסרת, הוא משום דאין האשה נאסרת על בעלה מספק.

כו] ומה שהוכיח הגר"ח דבסתירה ליכא אף ספק זנות, מהא דאין אוסרין על היחוד, בפשוטו י"ל דכ"ז הוא בסתירה בעלמא, אך כל שקינא לה ונסתרה דרגל"ד שזינתה, וכמש"כ הרשב"א ביבמות דכה"ג ודאי לא גרע מעדי כיעור, וכן במעשה שהי' ששלח דוד אחרי' ונתייחד עמה, הוי זה ספק גמור.

אך באמת א"צ לזה, דלעולם י"ל דבכל סתירה הו"ל ספק זנות, והא דאין אוסרין על היחוד הוא משום דאי"ז דבר ברור, ובדבר שבערוה ל"מ דבר שאינו ברור לאשוויי ספיקא, וכמש"נ כן לעיל מד' הראשונים, אך לעולם י"ל דאם משכח"ל נידון דשאר איסורין דל"ב בהו דבר ברור, הוי ספק אף בסתירה גרידא, ודמי לקול, דבדבר שבערוה לא חיישינן לי' מדינא, משום דאי"ז דבר ברור, ובשאר איסורין נראה דחיישינן לי', משום דל"ב בהו דבר ברור, ואף קול דאינו דבר ברור מהני לאשוויי ספיקא, ונת' בזה לעיל סק"ג בהערה.

כז] אמנם אכתי צ"ע בזה במש"כ בחי' הרשב"א לעיל בסוגיין, ז"ל, וסוטה שנסתרה ה"ט משום דרגל"ד שהרי קינא לה ונסתרה, ותדע לך דהא נסתרה בלא קינוי אינה אסורה לבעלה ואפי' לר' יהושע דעד כאן לא קאמר ר' יהושע אלא לכהונה וכו', ולא עוד אלא דאפשר לומר דר' יהושע דוקא בפנוי' קאמר וכו' אבל באשת כהן לא וכו', והא דאמר רב מלקין על היחוד ואין אוסרין על היחוד אפשר דבין באשת כהן ובין באשת ישראל קאמר דלא אסרינן לה, עכ"ל.

וצ"ע במה שהוכיח הרשב"א דהא דסוטה אסורה אף שהיא טוענת ברי הוא משום הרגל"ד, מהא דבסתירה גרידא אינה נאסרת, וצ"ע, דהרי חזינן דאף במקום קו"ס דאיכא רגל"ד אינה נאסרת אלא משום פרשת קו"ס, וכדחזינן ממ"ד דבעל שמחל על קנויו קנויו מחול, וכמו שהוכיח הרשב"א ביבמות דכ"ד:, והיינו משום דאין האשה נאסרת על בעלה אלא בדבר ברור, וא"כ שפיר י"ל דהא דסוטה אסורה אי"ז משום הרגל"ד, ואפ"ה אינה נאסרת בסתירה בלא קינוי, משום דאי"ז דבר ברור, ודוקא בקינא לה ונסתרה אסורה משום פרשת קו"ס, וצ"ע רב בזה.

1. ובפשוטו נראה דמה"ט הוא דאין חוששין מדינא לקול, משום דאי"ז דבר ברור, וכן נראה מד' הראשונים שם דמדמו עדי כיעור לקול, והרי הא דמדינא אין חוששין לעדי כיעור, כתבו הראושנים דהוא משום דבעינן דבר ברור, וא"כ ה"נ הא דמדינא אין חוששין לקול, הוא משום דאי"ז דבר ברור, - ונמצא לפ"ז, דכל הא דמדינא אין חוששין לקול, הוא רק בדבר שבערוה, אך באיסורין חוששין מדינא לקול, אף באופן דליכא עמפ"ע, - ועי' בס' מרפא לנפש סימן מ"ב ס"ד סוסק"ג שכתב כן, ופירש בזה מש"א בסוגיא דגיטין, דביצא קול שהקדיש או הפקיר פלוני נכסיו אין חוששין לו, וצ"ב מ"ט נקטו להנך גווני בתוך סוגיית קול בדבר שבערוה, ולהנ"ל י"ל, דהרי באיסורין אסרינן מן הדין בקול, ורק בדבר שבערוה ל"מ קול מדינא משום דבעינן דבר ברור, וה"נ בממון דבעינן דבר ברור ל"מ קול מדינא, ובכל נידון דממון ל"ש לדון דמדרבנן ניחוש לקול, שהרי אי"ז איסור ומה לו להחמיר, אך איכא תרי גווני דממון דשייכי לאיסור, והוא בהקדש דהוי ממון שיש בו איסור, וכן בהפקר למש"כ הרמב"ם דאסור לחזור בו, וז"ש דבהנך לא החמירו בקול, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה יש שפירשו, דהא דקלא דלבתר נישואין לא חיישינן לי' וקלא דמקמי נישואין חיישינן לי', הוא מעיקר הדין, ומשום דלהוציא אשה מבעלה בעינן דבר ברור, - אך בסוגיית הגמ' ובראשונים בשלהי גיטין מבו' לא כן, אלא היינו דעיקר הא דחיישינן לקול הוא מדרבנן משום לעז, ולא החמירו חכמים בקול דלאחר נישואין, וע"כ פליגי אמוראי בגיטין שם בקלא דלבתר אירוסין אם חיישינן לי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. מחודש בד' הרשב"א, דאם היתה נאסרת על אורי' בהודאתו של דוד, היתה נאסרת על דוד אף שלא הודה בבי"ד בכך, ורק משום דאף אם הודה דוד בבי"ד ל"ה נאסרת על אורי', לא נאסרה אף על דוד, - והיינו דאם ידיעה זו שהי' ידוע לדוד בכחה לאסור על אורי', ודאי דה"ה מועלת לאסור על דוד, ורק משום דידיעה זו שהי' ידוע לדוד אין בכחה לאסור על אורי', ס"ד דאף אינה מועלת לאסור על דוד. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה יש שפירשו בד' הרא"ה דמש"כ דדבר ידוע הוא שנבעלה, דהוא דוקא משום שנתברר לנו שנבעלה, ואך דהספק הוא אם נאסרה בביאה זו, ועפי"ז הקשו במש"כ הרא"ה לעיל בסוגיין דאם חיישינן למוכ"ע שריא משום ספק ספיקא, ולהנ"ל הרי אם חיישינן למוכ"ע ל"ה לנו לאסרה גם בחד ספיקא, כיון דאין ידוע שנבעלה, - אך נראה פשוט כמש"נ, דמכוון הרא"ה הוא לחלק בין גוונא דהספק עצמו אינו מכח דבר ברור, אלא מכח עדי כיעור וכיו"ב, לגוונא דהספק הוא מכח דבר ברור שנמצא פ"פ, וע"כ אף אם הספק הוא אם הפ"פ הוא מכח הכאת עץ או מכח בעילה, מ"מ כיון דהספק לפנינו, ה"ה אסורה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך באמת בלא"ה ד' הרשב"א שם סותרים למש"כ בסוגיין דכל דהיא טוענת בברי שנאנסה ה"ה נאמנת, וזהו שאמרו דאונס בישראל מישרא שרי, ודלדרוש להו דאונס שרי, והרי שחזר בו הרשב"א בהך מילתא, וא"כ י"ל שחזר בו גם בהך דינא דאין האשה נאסרת על בעלה מספק. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומצינו כעי"ז בל' רבינו קרשקש, אין האשה נאסרת וכו' אלא בב' עדים ואע"פ שספק לעדים אם נבעלה באונס או ברצון "כיון ששותקת או מכחשת", עכ"ל, ובדבריו ודאי דאין המכוון דעיקר איסורה הוא משום ששותקת או מכחשת, אלא להיפך, דאם היא טוענת בברי שנאנסה ה"ה נאמנת לסלק הספק, ויל"פ כן גם בד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. והעירוני די"ל בזה, דלעולם מודה הריטב"א ליסוד ד' הרא"ה, דכל שהמעשה קיים לפנינו והספק הוא בדינו, ליכא לדינא דאין האשה נאסרת על בעלה מספק, וע"כ בספק תחתיו ספק אינה תחתיו, ה"ה אסורה עליו, ומשא"כ בספק אונס ספק רצון, כיון דלאיסור האשה לבעלה לא סגי במה שנבעלה אלא בעינן גם להרצון, הרי דכל שלא ראינו שהי' זה ברצון, אינה נאסרת על בעלה מספק, - אך זה שלא כיסוד ד' הגר"ח בס' אהל אברהם שכתב דאף אם בעינן עדי קיום לחלות איסורא דזנות, ל"ב שידעו אם הי' זה ברצון, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולכאו' צ"ע בזה, מהא דס"ד דהא דלא אסרוה על דוד הוא משום דאין האשה נאסרת אלא על עסקי קו"ס, ופירשו התוס' דהוא משום דבעינן עדי קיום, ואם איסורה לבועל ל"ה דבר שבערוה, וא"כ מ"ט ניבעי עדי קיום, אך י"ל בפשיטות, דאה"נ לאיסור הבועל מצ"ע ל"ב עדי קיום, אך כיון דאינה נאסרת לבעל בלא עדי קיום, הרי דכל שאינה נאסרת לבעל אינה נאסרת לבועל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובאחיעזר ח"א סימן ה' פירש דהיינו, דכיון דבעינן דבר ברור, ע"כ אינה נאסרת בקול גרוע, - אך העירוני דיל"פ בזה בפשיטות, שהרי טעמא דרבא דאין חוששין לה הוא משום דפריצותא בעלמא הוא דחזו לה, וזהו שאמרו דכ"ז הוא לריב"נ דאין האשה נאסרת על בעלה בפריצותא בעלמא משום דאי"ז דבר ברור, אך לאידך תנאי דל"ב דבר ברור, ה"ה נאסרת בקול, דאף אם הקול הוא משום פריצותא, ה"ה נאסרת, - ועיקר הך מילתא דעיקר פלוגתא דריב"נ ואידך תנאי, אי"ז פלוגתא בדין קול, אלא הוא אם אשה נאסרת לבעלה בפריצותא בעלמא, הוא מבו' כן בד' הראשונים שם שהק' דכי לית לי' לריב"נ דעוברת על דת צריך לגרשה, - וכ"ה מוכח, דהרי ר"מ לא איירי כלל בשיש קול שזינתה, אלא בשאכלה בשוק וכו' ועשתה מעשי פריצות, והרי דאיהו ס"ל דבפריצותא בעלמא נאסרת. [↑](#footnote-ref-10)