ו (ב) - בד_ הנימו_י בדין חצר המיוחדת לשניהם לשוורים ולחד לפירות
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ב' ט"ז כסליו תשע"ה

**א**

א] ב"ק די"ד., רבינא משמי' דרבא אמר וכו' ומאי לא לזה ולא לזה, לא לזה ולא לזה לפירות אלא דחד לזה ולזה לשוורים, דלגבי שן הו"ל חצר הניזק לגבי קרן הו"ל רה"ר וכו'.

והנימו"י שם כתב, ז"ל, לפירות אלא לחד, שאין רשות לשניהם לתת בה פירות אלא האחד ובעוד שפירותיו בתוכה אין הלה רשאי לתת בה פירות ולא שוורים, והדעת מכרעת כן שלא יאכלו שוורים של זה פירותיו של חבירו, והשתא א"ש טפי דלגבי שן הויא חצר הניזק, עכ"ל, - והיינו דלעולם ביסוד הדין כל שהחצר מיוחדת לא' לפירות ולשניהם לשוורים, לא חשבינן לה כחצר הניזק, וכדעת התוס' בסוגיין, ואך דכיון דבעוד שפירות הא' בתוכה אין חבירו רשאי ליתן בה שוורים, ע"כ הוא דחשבינן לה כחצר הניזק.

ב] אך צ"ע בזה מכמה טעמים, חדא, דלכאו' כ"ה דבחצר המיוחדת לא' לפירות ולשניהם לשוורים, אמרינן דבעוד שפירותיו בתוכה אין חבירו רשאי ליתן בה שוורים כדי שלא יאכלו שווריו לפירותיו של חבירו, א"כ ה"נ בחצר המיוחדת לשניהם לפירות ולשוורים נמי הוא כן, דבעוד שפירות הא' בתוכה אין חבירו רשאי ליתן בה שוורים, וא"כ מ"ט בכה"ג לא חשבינן לה כחצר הניזק, הרי הי' בדין דיהא דינה כדין חצר המיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים דחשיבא כחצר הניזק.

עוד צ"ע בזה, דכיון דבעוד דפירותיו של הא' בתוכה אין הלה רשאי ליתן בה שוורים, ובעל הפירות רשאי ליתן לה שוורים, א"כ הרי הדין נותן דבשעה זו חשיבא החצר כחצירו של בעל הפירות אף לגבי שוורים, כיון דהוא רשאי להכניס בה שוורים וחבירו אינו רשאי, ומ"ט אמרינן דלגבי קרן הו"ל רה"ר, וממ"נ, אם הזיק שורו של השני לשורו של בעל הפירות, בדין דיהא חייב נ"ש דהו"ל כרשות הניזק, ואם הזיק שורו של בעל הפירות לשורו של חבירו בדין דיהא פטור לגמרי דהו"ל כרשות המזיק, - ועי' במרומי שדה שעמד ע"ז, וכתב דצ"ל דהא דלגבי קרן הו"ל כרה"ר, הוא בשעה שאין בה פירות, דרשאי שניהם להכניס שם שוורים, אך אה"נ בשעה שיש שם פירותיו של בעל הפירות, ל"ה החצר כרה"ר אף לגבי קרן, ועיי"ש שכתב דהוא דוחק.

ג] ובפרישה סימן שפ"ט סק"ו הק' עוד בזה, ממש"כ הנימו"י לקמן בדינא דפרה שהזיקה טלית וטלית שהזיקה פרה, דאיירי בחצר המיוחדת לזה ולזה לשוורים ואינה מיוחדת למטלטלין אלא לחד, דלגבי בור שהזיקה הטלית לפרה חייב ולא מצי למימר לי' תורך ברשותי מאי בעי, ולגבי רגל שהזיקה הפרה לטלית חייב דכיון שאין מיוחדת למטלטלים אלא לניזק חצר הניזק הוא וחייב, עכ"ל, וקשיא דלפמש"כ הנימו"י דהא דחצר המיוחדת לזה ולזה לשוורים ולפירות לחד חשיבא כחצר הניזק, הוא משום דבעוד שפירותיו של זה בתוכה אין חבירו רשאי ליתן לה שוורים, א"כ מ"ט חייב בעל הטלית על מה שהזיקה הטלית לפרה, הרי בעוד שהטלית בתוכה אין חבירו רשאי ליתן בה פרה, ובדין דנימא לי' תורך ברשותי מאי בעי.

ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, וצריכין לחלק לפי זה דשאני פירות דמסתמא יאכל מהן הבהמה בהא דוקא אמרינן דלא היה לו להכניס שם שורו, משא"כ טלית,[[1]](#footnote-2) אבל אין לשון הרא"ש והר"ן משמע כן וגם רבינו ל"ה לו לסתום וכו', ולכן צ"ל דגם לדעת הר"ן כיון דמ"מ יש לו רשות להכניס שם שורו, נהי דאיחייב בעל השור בנזק הפירות, מ"מ גם בעל הפירות מחוייב לשמור פירותיו שלא יוזק בהן בעל השור וכו', עכ"ל, וצ"ב דמאי קאמר דמ"מ יש לו רשות להכניס שם שורו, הרי זהו עיקר מש"כ הנימו"י דבעוד שפירותיו של זה בתוכה אין חבירו רשאי ליתן בה שוורים.

ד] ובאבהא"ז פ"א מנז"מ ה"ח כתב לפרש ד' הנימו"י, דמש"א דבעוד שפירותיו בתוכה אין הלה רשאי ליתן בה שוורים, לאו היינו דמצד קנין הממון אינו רשאי להכניס בה שוורים, אלא היינו דמצד דין שמירת נזיקין אינו רשאי להכניס בה שוורים, דעל המזיק להרחיק את עצמו, ולפ"ז ניחא כל הקו' הנ"ל, וכ"כ גם בחי' הגר"נ אות תק"ט, ובאות תקי"ד כתב דלפ"ז בגונא דבעל השור עומד ושומר על שורו, ל"מ בעל הפירות לתבעו להוציא את שורו, דכל זכותו למנעו מליכנס לשם, הוא רק מצד דין שמירת נזיקין, וע"כ כששומרו שלא יזיק את הפירות, הרשות בידו להכניסו לשם.

אך כמדומה דאין הדברים מתישבים במש"כ הנימו"י עוד, ז"ל, ולזה ולזה לשורים, "כשהוציא זה פירותיו" כל אחד יכול לתת שם שוורים שלו, עכ"ל, ואי נימא דגם כשפירותיו של זה בתוכה, ה"ה רשאי להכניס שם שוורים כשהוא שומר עליהן, א"כ מ"ט הוצרך הנימו"י לפרש דהא דלזה ולזה לשוורים, הוא רק כשהוציא זה פירותיו, - ולכאו' מוכח מזה, דבעוד שפירותיו של זה בתוכה, אינו רשאי חבירו ליתן שם שוורים אף אם הוא שומר עליהן, וזהו שכתב הנימו"י דמש"א דלזה ולזה לשוורים, היינו כשהוציא זה פירותיו, ולפ"ז הדר צ"ע כל הקו' הנ"ל.

**ב**

ה] ונראה הביאור בזה, דהגם דבעוד שפירותיו בתוכה אין הלה רשאי ליתן בה שוורים ואף אם הוא עומד ושומרם, הרי הא מיהא דכ"ז הוא רק משום החשש שיזיקו לפירותיו של חבירו, ואך דאף אם הוא עומד ושומרם ל"מ, כיון דיש לחוש שלא ישמרם כראוי ויזיקו את פירותיו של חבירו, אך אם משכחת גוונא דא"א כלל שיזיקו לפירותיו של חבירו, ודאי דהוא רשאי להכניס בה שוורים, - ונמצא דמצד עיקר זכותי הממון, הוי זה בכלל זכותו להכניס בה שוורים, ואך דבפועל א"א לו להכניסם, משום דיש לחוש שיזיקו את פירותיו של חבירו.

ולפ"ז י"ל, דע"כ אם עבר והכניס שם שוורים והוזקו, ל"מ חבירו לומר לו תורך ברשותי מאי בעי, דרק היכא דאי"ז כלל רשותו להכניס בה שוורים, הוא דאמרינן לי' תורך ברשותי מאי בעי, אך משא"כ בהך גוונא דהו"ל רשותו להכניס בה שוורים, ואך דאיכא לחבירו תביעה עליו שלא יכניס לשם שוורים משום חשש ההיזק, הרי דאף אם עבר והכניס לא אמרינן בזה תורך ברשותי מאי בעי, וזהו מש"כ הפרישה דלא אמרינן בזה תורך ברשותי מאי בעי משום דיש לו רשות להכניס שם שורו, והיינו דמצד עיקר זכותי הממון יש לו רשות להכניס שם שורו, וע"כ הגם דבפועל אינו רשאי להכניס משום חשש ההיזק, מ"מ אם עבר והכניס לא אמרינן תורך ברשותי מאי בעי.

ודוגמא לדבר נראה, בדין ארי' שהלך ברה"ר והזיקו שור של אחר, דאף דודאי דאין אדם רשאי להוליך ארי' ברה"ר, מ"מ מסתברא מילתא דלא נימא מכח זה דאם הזיקו שור של אחר דיהא פטור מדינא דתורך ברשותי מאי בעי, אף אי נימא דביסוד הדין שייך הך פטורא גם ברה"ר, ולא נימא דעיקר פטור זה הוא רק ברשות המיוחדת למזיק, - והטעם בזה, דהרי מצד עיקר זכותי הממון, רשאי אדם להוליך ארי' ברה"ר, וכל הא דבפועל אינו רשאי להוליכו שם, הוא משום החשש שיזיק לבנ"א, או משום שבנ"א יראים ממנו, ובכה"ג לא אמרינן תורך ברשותי מאי בעי, שהרי אם הי' בידו להוליכו שם בגוונא דא"א שיגרום היזק או שיטיל מורא על בנ"א, ה"ה רשאי להכניסו לשם, וכל הא דאינו רשאי, הוא רק משום ההיזק שהוא גורם, וזה אינו טעם דנימא תורך ברשותי מאי בעי.

ו] ולפ"ז י"ל, דמה"ט כל הא דמחייבינן בכה"ג הוא רק כשהיא מיוחדת לא' לפירות, אך כל שהיא מיוחדת לשניהם לפירות, ה"ה פטור על שו"ר, אף דבעוד שפירותיו של חבירו שם אינו רשאי להכניס שורו לשם.

והטעם בזה הוא לפמש"נ בסימן ה' (ב) ענף ד', דאיכא תרי גווני לחיובא דשו"ר, חדא, הוא ברשות המיוחדת לניזק לפירות, דבכה"ג אלימא זכות הניזק לקיים את תשמישו ודיהא על המזיק לשמור, והב', הוא ברשות המיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים, דבכה"ג אף דל"ה חצר הניזק גמור, כיון שאינה מיוחדת לו לבדו לדבר הניזק, מ"מ כיון דאין להמזיק רשות ליכנס לשם, חשיב דהמזיק גרם לנזק, ונת' שם דהוא ע"ד דינא דתורך ברשותי מאי בעי, דכ"ה דברשות המזיק דאין להניזק רשות ליכנס לשם חשיב לעולם דהניזק גרם להנזק, ה"נ בשו"ר ברשות הניזק דאין להמזיק רשות ליכנס לשם חשיב לעולם דהמזיק גרם להנזק.

ולפ"ז נראה, דע"כ הוא דפטרינן בחצר המיוחדת לשניהם לפירות ולשוורים, אף דבעוד דפירותיו של חבירו בתוכה אינו ראשי להכניס שורו לשם, דכיון דהחצר מיוחדת לשניהם לפירות ול"ה חצר הניזק גמור, הרי דהגם דאם לא היתה מיוחדת לשוורים ואין להמזיק רשות ליכנס לשם, אמרינן לי' תורך ברשותי מאי בעי וחשיב דהוא גרם להנזק, מ"מ כיון דהיא מיוחדת גם לשוורים, ומצד עיקר זכותי הממון ה"ה רשאי להכניס שורו לשם, לא אמרינן בזה תורך ברשותי מאי בעי, וכנ"ל, וע"כ אינו חייב בה על שו"ר.[[2]](#footnote-3)

ז] ויש להביא מקור לזה, מדינא דשמואל לקמן דט"ז: דארי ברה"ר דרס ואכל פטור, והעירוני דמ"ט הוא פטור, הרי רה"ר אינה מיוחדת להוליך בה אריות, והו"ל כחצר המיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים דחייב בה על שו"ר, ועמש"נ בזה בסימן ו' (ג), - ונראה דהטעם בזה הוא משום דמצד עיקר זכותי הממון ה"ה רשאי להוליך אריות ברה"ר, וע"כ הגם דבפועל אינו רשאי להוליכו שם, משום החשש שיזיק לבנ"א או משום שבנ"א יראים ממנו, מ"מ ל"מ זה לחשוב לרה"ר כרשות שאינה מיוחדת לאריות.

ולפ"ז הרי דה"נ הוא בחצר המיוחדת לשניהם לפירות ולשוורים, דאף דבעוד שפירותיו של זה בתוכה אין חבירו רשאי להכניס שם שוורים, מ"מ ל"מ זה לחשוב הרשות כרשות שאינה מיוחדת לשוורים, דלא עדיפא רשות זו מרה"ר דלא חשבינן לה כרשות שאינה מיוחדת לאריות, וכמש"נ.

**ג**

ח] ויש להוסיף עוד בביאור ד' הנימו"י, ובהקדם, דהנה התוס' והרשב"א בסוגיין נחלקו על גיר' רש"י ודעימי', וכתבו דבכה"ג דהיא מיוחדת לא' לפירות ולשניהם לשוורים אין חייבין בה על שו"ר.

ואמנם משמעות דבריהם דחלוקים הם בטעמם, דהתוס' כתבו ז"ל, ול"ג ולזה ולזה לשוורים, דא"כ גבי שן ל"ה לו ליחשב חצר הניזק כיון שיש רשות לכל א' להכניס שם שורו, עכ"ל, והרשב"א כתב, ז"ל, ול"ג לזה לזה לשוורים, דכל שהיא מיוחדת לשניהם לשוורים רשות המזיק הוא, דא"ל בעל השור כיון דלשנינו מיוחדת לשוורים הי' לך לשמור פירותיך, עכ"ל.

ומשמעות הדברים היא, דלדעת התוס' הא דאין חייבין בה על שו"ר, הוא משום דלא חשיבא כלל כחצר הניזק, כיון שהיא מיוחדת אף להמזיק לשוורים, ולא חשיבא כלל כשדה אחר, וכ"ה מבו' להדיא מד' התוס' לקמן דט"ז., עיי"ש, ועמש"נ עוד בסימן ה' (ב) סק"ב וסק"ד, אך לדעת הרשב"א הא דאין בה על שו"ר, אי"ז משום דלא חשיבא כחצר הניזק, אלא אף דחצר הניזק היא, מ"מ כיון דהויא גם רשות בעל השור המזיק, ה"ה אומר לבעל הפירות דהי' לך לשמור פירותיך.

ט] ובביאור טעמא דהרשב"א נראה, לפמש"נ בסימן ה' (ב) סקי"ב, דיסוד הדין דבחצר הניזק חייב על שו"ר הוא דעיקר פטורא דשו"ר ברה"ר הוא דעל הניזק להרחיק את עצמו, וכל שלא הרחיק את עצמו חשיב דהוי הנזק מכח פשיעתו, וע"כ אין המזיק חייב, וכ"ז הוא ברה"ר שאינה רשות המיוחדת לו ואינה שדה אחר, אך ברשות שהיא מיוחדת לו וחשיבא כשדה אחר, אלימא זכותו בה לקיים את תשמישו ודיהא על המזיק לשמור.

ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ הרשב"א דכל שהיא מיוחדת לשניהם לשוורים רשות המזיק הוא, דא"ל בעל השור כיון דלשנינו מיוחדת לשוורים הי' לך לשמור פירותיך, - והיינו דכיון דכל הא דבחצר הניזק אמרינן דזכותו של הניזק לקיים את תשמישו ושיהא על המזיק לשמור, הוא רק היכא דאינה רשות המזיק להכניס שם את הדבר המזיק, דבזה הוא דאמרינן דאלימא זכות הניזק מזכות המזיק, ועל המזיק להרחיק את עצמו, אך כל דהיא רשות המזיק להכניס שם את הדבר המזיק, לא אלימא זכותו של הניזק מזכותו של המזיק, והדר דינא דהו"ל כשו"ר ברה"ר דעל הניזק להרחיק את עצמו, - ונמצא, דלדעת הרשב"א חשיבא שדה זו כחצר הניזק, ואך דכיון דהויא גם חצר המזיק, ליכא בזה לחיובא דחצר הניזק, וזה שלא כד' התוס' דלא חשיבא חצר זו כלל כחצר הניזק, וכנ"ל.

י] ומצינו מקור לעיקר הך מילתא די"ל דל"מ זכות הניזק בחצר הניזק כנגד זכות המזיק, דהנה בשו"ע סימן שפ"ט סי"ד כתב דאם הוא של א' מהם לפירות ולא לשוורים ולשני לשוורים ולא לפירות, והזיקה בהמתו של בעל השוורים לפירותיו של בעל הפירות חייב, והגר"א שם סק"ל הביא מקור לזה מסוגיין, והעירוני דמה הוצרך להביא מקור לזה, הרי קי"ל שם סי"ג דאם היא מיוחדת לשניהם לשוורים ולאחד מהן לפירות חשיבא כחצר הניזק, והרי דאף דלגבי שוורים אינה מיוחדת להניזק, מ"מ כיון דלגבי פירות היא מיוחדת להניזק חשיבא כחצר הניזק, וא"כ ה"נ כשהיא מיוחדת לשוורים לא' ולפירות לשני דחשיבא כחצר הניזק.

ונראה מד' הגר"א, דאף דבמיוחדת לשניהם לשוורים ולא' מהם לפירות ה"ה חייב בה על שו"ר, מ"מ הי' מקום לומר דבמיוחדת לא' לשוורים ולא' לפירות אינו חייב בה על שו"ר, - והטעם בזה הוא, דבמיוחדת לשניהם לשוורים ולא' לפירות, כיון דלגבי פירות הויא רשות המיוחדת לניזק, ולגבי שוורים ל"ה רשות המיוחדת למזיק, אלימא זכות הניזק מזכות המזיק, ועל המזיק להרחיק את עצמו, ומשא"כ במיוחדת לא' לשוורים ולא' לפירות, הרי דאף דלגבי פירות הויא רשות המיוחדת לניזק, מ"מ כיון דלגבי שוורים הויא רשות המיוחדת למזיק, הי' מקום לומר דלא אלימא זכות התשמיש דהניזק מזכות התשמיש דהמזיק, והדר דינא דהו"ל כשו"ר ברה"ר דעל הניזק להרחיק את עצמו, וזהו שלמד הגר"א מסוגיין דאף בכה"ג ה"ה חייב על שו"ר.

יא] והנה כבר עמד בזה בחי' הגר"נ אות תק"י, דד' הנימו"י דכל הא דבמיוחדת לשניהם לשוורים ולא' לפירות חייב בה על שו"ר הוא משום דבעוד שפירותיו בתוכה אין הלה רשאי ליתן בה שוורים, אך אלמלי ה"ט ל"ה חייב בה על שו"ר, אי"ז משום טעמא דהתוס', אלא הוא משום טעמא דהרשב"א, עיי"ש במה שפירש בזה לפי דרכו.

ולפמש"נ נראה דהיינו, דאם הא דפטרינן בזה הוא משום טעמא דהתוס' דכיון שהיא מיוחדת אף להמזיק לשוורים לא חשיבא כלל כחצר הניזק, הרי דאף אם בעוד שפירותיו של חבירו בתוכה אינו רשאי להכניס בה שוורים, ל"ה סגי בזה לחשוב החצר כחצר הניזק, כיון דמצד עיקר זכותי הממון ה"ה מיוחדת אף להמזיק לשוורים, - וכל הא דמהני ה"ט דבעוד שפירותיו של חבירו בתוכה אינו רשאי להכניס בה שוורים, הוא רק משום דאף כשהיא מיוחדת לשניהם לשוורים חשבינן לה כחצר הניזק, ואך דמ"מ ה"ה פטור משום דל"מ זכותו של הניזק בחצר הניזק לקיים את תשמישו, כנגד זכותו של המזיק להכניס שורו לשם, וע"ז הוא דאמרינן, דכיון דבעוד שפירותיו בתוכה אין חבירו רשאי להכניס בה שוורים, שפיר מהניא זכותו של הניזק לחייב את המזיק להרחיק את עצמו.

1. וצע"ג דא"כ מ"ט חייב בעל הפרה על מה שהזיקה הפרה לטלית, הרי כיון דהי' רשאי להכניס בה פרה אף בעוד שהטלית בתוכה, ל"ה לנו לחשבה כחצר הניזק, - שהרי כל הא דבמיוחדת לשניהם לשוורים ולפירות לחד חשבינן לה כחצר הניזק, הוא רק משום דעוד שפירותיו בתוכה אין הלה רשאי ליתן בה שוורים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם דזה מחודש טפי ממש"נ לעיל דאם הוזקה הבהמה חייב המזיק, ולא אמרינן תורך ברשותי מאי בעי, - והיינו משום דהא דמחייבינן בכה"ג אם הוזקה הבהמה, י"ל דהוא משום דכל הא דאינו רשאי להכניס בהמתו לשם, הוא משום טעם מן הצד, אך מצד עיקר זכותי הממון ה"ה רשאי להכניס בהמתו לשם, וע"כ אי"ז טעם לפטור את המזיק, - אך הכא שבאנו לדון לחייב את המזיק על היזק זה עצמו שמכחו לא הי' רשאי להכניס את בהמתו, י"ל דשפיר מצינו למימר בזה תורך ברשותי מאי בעי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)