סימן פ_ט - הערות בד_ הפוסקים
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

יום ה' י"ט סיון תשס"ט

קצוה"ח סק"ב, כ"כ גם השער משפט, וצ"ע דהראב"ד לא חילק בין אמצע היום לסוף היום, דאף באמצע היום ה"ז עומד לפירעון, ורק אם בא מיד אחר שקיעה"ח דא"א שפרעו אלא מבעו"י, דעדין אינו מחויב לפרעו, הוא דאיבע"ל אם עביד אינש דפרע בגו זימני', ומסקינן דעביד אינש, ומ"מ כתב הראב"ד דלא טענינן כן ליורשים, שו"ר בהגה' ברוך טעם שכבר עמד ע"ז, עיי"ש.

לכאו' ד' הש"ך בסק"ו סותרים לדבריו בסק"ד דהיכא דאין השכיר יכול לישבע אין בעה"ב נשבע, וכ"ש היכא דאית לי' מיגו דמכח זה אין השכיר נשבע ונוטל, שלא יהא בעה"ב צריך לישבע, ועי' אולם המשפט שעמד ע"ז.

ואמנם למש"נ במק"א מד' הריטב"א, דהא דמיגו דהעזה לאפטורי משבועה לא אמרינן, הוא אף בדל"ה עליו כלל חיוב שבועה, והיינו דמיגו דהעזה ל"מ לפטור מממון אא"כ הוא נשבע, הרי דלפ"ז ניחא ד' הש"ך, אך אי"ז מתישב בל' הר"ן שהביא הש"ך.

והעירוני לישב בזה, שהרי כל הא דתיקנו השבועה על השכיר, הוא משום דבעה"ב טרוד בפועליו, אך היכא דאית לי' מיגו, אשר בכה"ג כתבו התוס' דרמי אנפשי' וכו', הדר דינא דהוי כקציצה דבעה"ב נשבע ונפטר.

והאמנם הש"ך גופי' נקט לעיקר דגם בקציצה אין בעה"ב נשבע, אך בזה יל"פ הטעם כמש"כ הר"ן דהוא משום דאין בזה משום כדי חייו, אך ודאי מודה הש"ך דבמקום דאיכא כדי חייו ובעה"ב מידכר דכיר, תיקנו שבועה על בעה"ב.

בתי' הש"ך לברייתא דכ"ז שהטלית ביד האומן על בעה"ב להביא ראי', דהא דא"צ לישבע שבועת הנוטלין, הוא משום דכל דבלא המיגו הי' נשבע ונוטל, מהני המיגו לפטרו משבועה, עי' קצוה"ח ושער משפט שהביאו שכ"ה בחי' הרשב"א בשבועות שם.

אמנם הנה בד' הריטב"א שם מבו' לפרש בע"א, דכ"ה דתיקנו לטובת השכיר דישבע ויטול, ה"נ תיקנו דהיכא דאית לי' מיגו יטול בלא שבועה, ולאו כללא הוא דכל הנשבע ונוטל, מהני לי' המיגו שיטול בלא שבועה, אלא הוי דין מסוים הכא דהא דנשבע ונוטל הוא לתקנת השכיר, והוא מבו' כן להדיא ממשה"ק הריטב"א ע"ז, דאי עבוד תקנתא בשכיר להיות נשבע ונוטל במקום שהיה בעל הבית נפטר לגמרי וכדי שלא ילך שכיר בפחי נפש, למה לא יתקנו לו שלא יהא נוטל אלא בשבועה כאיניש דעלמא, עכ"ל.

בשער משפט סקי"א, כתב לתמוה בדינא דאין מגלגלין על השכיר, מד' הר"ן בפ' השואל, שכתב דמהא דמשמע בש"ס התם דאשה שנשבעה על כתובתה חי ד' אם נהניתי מכתובתי כלום, דבל' זה סגי, יש ללמוד דמי שגזל את חבירו וחבירו חייב לו ממון ומשביע אותו אם נפרע, שאינו יכול לישבע שלא נפרע, שאותו ממון שגזל עולה לו לפירעון, והובא בח"מ ובב"ש אהע"ז סימן צ"ו ס"ב, וא"כ היאך שייך גלגול מן הנתבע לתובע, דהא אם הנתבע תובע ממון אחר להתובע א"כ ממילא הוא נכלל בכלל השבועה שהוא נשבע ונוטל, וגם למה בשכיר אין מגלגלין, הא כיון שהשכיר נשבע שלא נפרע ממון השכירות, א"כ ממילא בכלל השבועה שאין השכיר חייב לבעה"ב ממון אחר דא"כ הי' עולה לו לפירעון, וא"כ אמאי לא יהא יכול לגלגל עליו שהשכיר ישבע לו בפירוש שאינו חייב לו ממון אחר, דהא בלא"ה הוא בכלל השבועה והדיין יש לו לומר לו לפרש בשבועה כל צד רמאות שיש לחשוב בלבו, כמש"כ הרמ"א בסימן פ"ז ס"כ, עכ"ד.

ולענ"ד עיקר דבריו ז"ל צ"ע, שהרי אף דנימא דכשנשבע השכיר שלא נפרע ממון השכירות, נכלל בזה שאינו חייב לבעה"ב ממון אחר, הרי מ"מ ליכא זכות לבעה"ב לתבעו שישבע לו שאינו חייב לו ממון אחר, דאין השכיר צריך לישבע, אלא על מה שטוען בעה"ב בברי שפרע לו שכירותו, ואם ישבע השכיר להדיא שלא פרע לו בעה"ב פירעון זה שטוען שפרע לו, פשיטא דסגי בזה לקיום דין שבועתו, אף שלא נכלל בשבועתו שאינו חייב לו ממון אחר, וא"כ מ"ש בזה דינא דהרמ"א דיש לדיין לומר לו לפרש בשבועה כל צד רמאות שיש לחשוב בלבו, הרי הדבר פשוט דדינא דהרמ"א הוא היכא שאם הי' נשבע להדיא כפי צד הרמאות שבלבו, ל"ה סגי בזה לקיום חובת שבועתו, וע"כ אף שכל שלא פירש כן להדיא הויא השבועה ע"ד בי"ד, מ"מ כיון שיש לחוש שהוא סובר שאי"ז נכלל בשבועתו,יש לדיין לומר לו לפרש להדיא שאינו מתנה ומגביל את שבועתו, שהרי אם אכן הי' מגביל את שבועתו, לא נתקיים בה דין השבועה, אך הכא דגם אם יפרש להדיא שאינו נשבע רק שלא פרעו פירעון זה שטוען עליו, הי' סגי בזה לקיום דין שבועתו, א"כ הגם דבסתמא נכלל בשבועתו שגם אינו חייב לו חוב אחר, מ"מ מהיכ"ת יתחייב לפרש שנשבע גם ע"ז, הרי אינו מחויב לישבע ע"ז כלל.

ולפ"ז ניחא בפשיטות הא דאין מגלגלין על השכיר שבועה אחרת, דהגם דסתמא דמילתא נכלל בשבועתו שאינו חייב לבעה"ב חוב אחר, מ"מ א"א לתבעו שישבע ע"ז להדיא, כיון שאינו מחויב כלל לישבע ע"ז, וכמש"נ.

ובאמת דלמש"נ אין הנפ"מ בהא דאין מגלגלין על השכיר, רק בהא דא"צ לפרש להדיא שנשבע גם ע"ז, אלא נפ"מ עוד בזה, דאם ישבע השכיר דלא פרע לו בעה"ב פירעון זה שטוען שפרעו, סגי בזה, שהרי כל דין שבועתו הוא רק על מה שטוען בעה"ב בברי שפרע לו, ול"מ לתבעו שישבע על תביעה אחרת, כיון דאין מגלגלין על השכיר.

במה שתמה הש"ך בסק"ד ע"ד הרמב"ן, דהירושלמי קאי גם על שאר נשבעין ונוטלין, והרמב"ן גופי' לא כתבה אלא בשכיר, הנה לכאו' י"ל דבשאר נשבעין ונוטלין ל"ש הך דינא, שהרי אינם יכולין לישבע, ואם אם משכחת גוונא שהן יכולין לישבע, מ"מ כיון שבאופן הרגיל אין יכולין לישבע, ע"כ לא קיימא השבועה עלייהו, ולא משכח"ל להך דינא רק בשכיר שבעה"ב יכול לישבע.

אך יש להוסיף עוד, ל' הרי"ף בתשו' בסוגיא דחנוני ובעה"ב והובא בר"ן שם, דמבו' דהא דנגזל ונחבל נשבעין ונוטלין, ז"ל, וכבר ידעת כי כולי פרקין הוא בנשבעין ונוטלין, "לפי שטענתם בריאה וחזקה יותר מאותם שכנגדן", משל מה ששנינו הנגזל כיצד היו מעידים אותו שנכנס לתוך ביתו למשכנו שלא ברשות ושאלו בגמ' ונחזי מאי משכנו והשיב רב בטוענו כלים הניתנים תחת כנפיו וכו'. ומצינו כמו"כ הנחבל וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דבנגזל ונחבל אי"ז מדין היפוך, אלא מעיקרא תיקנו שישבע ויטול משום שטענת התובע בריאה וחזקה יותר מטענת הנתבע, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הרי"ף בסוגיא דנגזל שביאר דהא דאין הנגזל נשבע הוא משום שהוא חשוד וכו', והרי דמעיקר הדין הי' לנו להשביע את הנגזל.