19. בדין חיוב הצלת חברו שלא יצטרך לחלל שבת בפיקונ
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

# האם אדם חייב להוציא ממון או טירחא כדי שלא יחלל שבת במקום פיקו"נ במקום שאין לו חיוב לעשות את ההצלה

### פרטי דיני הוצאת ממון כדי שלא יעבור איסור שיש עליו היתר של פיקו"נ

א] מבואר ברמ"א סימן קנ"ז שאדם צריך למסור את כל ממונו כדי לא לעבור על לאו ולכן אם עכו"ם אומר לו או שיעבור לאו או שיקח לו את כל ממונו אסור לו לעבור על לאו אלא צריך למסור את כל ממונו והיה מקום לדון שכל זה באונס שזה נחשב שעושה איסור אבל במקום פיקו"נ יתכן דשם זה נחשב שזה מעשה היתר ואין סיבה לתת את כל ממונו כדי שלא יעשה איסור מצד ההיתר של פיקו"נ אמנם עיין פתחי תשובה שם ובגליון רעק"א אות ב' שהביא מהרדב"ז שה"ה אם מישהו חולה שיש בו סכנה שמותר לו לאכול נבילה אבל צריך לתת כל ממונו כדי לאכול אוכל כשר דהינו שכל שאם זה היה מונח לפני שני חתיכות כשר ונבילה חייב לקחת הכשר ה"ה מתי שזה עולה ממון צריך לתת כל ממונו ויתכן שזה מצד שגם במקום היתר פיקו"נ זה מעשה איסור וגם בשביל לא לעבור את זה צריך לתת את כל ממונו ויתכן שזה סברא שכל החלות היתר של איסורים במקום פיקו"נ זה עד כמה שהצורך מחיב את האיסור אבל כל שהצורך לא מחיב לעבור איסור אין שום סיבה שיחול כאן ההיתר של פיקוח נפש וכסברא זו כתב בזית רענן או"ח הלכה ב' ס"ב [והנה צ"ע קצת מהא דלא חייב לעשות בשינוי או על ידי עכו"ם עיין סימן שכ"ח וצ"ל דכאן את אותו דבר יקבל בהיתר אבל שם הנידון לעשות העשיה בצורה אחרת ועיין בה"ל סימן רע"ח שאם יש נר בחדר ויש פקו"נ לכבות הנר ויכל להוציא החולה מהחדר חיב חטאת דהינו שכאן עיקר עשית המלאכה בזה מיותרת וצ"ע אמנם מסברא לא מובן החילוק וצ"ע בזה]

והנה לכאורא ה"ה אם אדם עסוק בהצלת חברו ויש בזה לאו של לא תעמוד על דם רעך ויש לפניו סיבה לעשות איסור להצלת חברו אבל על ידי הוצאת ממון או טירחא מרובה ישיג את אותו דבר שרוצה לעשות מחובתו להוציא על זה את כל ממונו או לפחות חומש וכגון שיש כאן חולה וצריך להדליק לו את האור ועל ידי הוצאת ממון יכול לקנות נר דולק מחובתו לקנות נר דולק ועיין דברי מלכיאל ח"ד סימן ט"ו הובא במנח"ש ח"א ס"ז דמי שיש חולה שמותר לשחוט בשבילו אם השוחט יכול על ידי ממון לקנות בשר חייב להוציא ממון כדי שלא יחלל שבת להצלת חברו וכן האריך בספר חוט שני ח"ד [אמנם במנח"ש חלק עליו ועיין לקמן שרבותינו האחרונים ביארו את המקום שממנו הביא ראיה בצורה אחרת וא"כ מוכח מדברי כולם שלא כדבריו מוכח דלא כדבריו] [והנה בעיקר הדבר יש הרבה סתירות מתי הצורה לטרוח זה נידון של הוצאת ממון ומתי זה בגדר שינוי מצורת ההצלה הרגילה ואין חיוב אמנם כאן הנידון במקרה שעד כמה שזה ללא ממון זה צורת ההצלה הרגילה]

אמנם יש לעיין האם אדם שיש לו מאכל כשר וחברו חולה שיש בו סכנה ואם לא יתן לו את מאכלו החולה יאכל המאכל הלא כשר והוא לא יסתכן ויש לעיין האם מחובת האדם לתת לו את מאכלו ויש מקום לומר שכל החיוב להציל את חברו במקום שללא זה הוא בסכנה אבל כאן הוא לא בסכנה שהרי גם אם לא יתן לו הוא לא יהיה בסכנה יוצא שכל הוצאת הממון והטירחא למנוע את חברו מעבירה ויש לעיין האם יש לו כזה חיוב אחרי שהמעשה הוא היתר והנה הדבר מצוי שחולה צריך נר ויש לחברו נר והנידון האם חייב לתת לו או שכיון שעד כמה שלא יתן לו חברו ידליק בעצמו והוא הרי יכול להדליק בעצמו אין לו חיוב לתת לו והנה נידון זה מתחלק לשני חלקים א. האם בכלל יש כזה חיוב למנוע את חברו ממעשה הצלה לצורך פקו"נ ב. האם חייב להוציא ממון לצורך חיוב זה

והנה בפשוטו מדין הוכח תוכיח אדם חייב לעשות שחברו לא יעשה איסור או מצד ערבות שנתחיבו בפ' נצבים ולכאורא מצד זה גם כאן יש חיוב על הישראל לעשות את הנצרך כדי שחברו לא יעשה איסור אמנם יתכן שכיון שחברו עושה בהיתר של פקו"נ אין זה סוג של מעשה עבירה שיש על זה חיוב של הוכח תוכיח ואפרושי מאיסורא ויש לדון שגם אם יש חיוב של אפרושי מאיסורא במקום שזה מעשה היתר של פקו"נ אבל יש לדון האם צריך להוציא בשביל זה ממון חומש מנכסיו כמו כל מצות עשה או שחיוב זה הוא לא מחויב להוציא ממון ועיין רמ"א סימן קנ"ז ושל"ד שכתב שאדם לא צריך להוציא ממון כדי לקיים חיוב תוכחה ולכאורא גם כאן לא צריך להוציא ממון בשביל זה

והנה אם נימא שאדם כן מחויב לעשות לעשות מעשה שעל ידי זה חברו לא יצטרך לחלל שבת לפ"ז אם אדם צריך לחלל שבת לצורך פיקו"נ ויכול להטריח את חברו שיעשה בצורה שלא יהיה בזה פיקו"נ וכגון שיתן לו מאכלו של שבת מחובת החולה לבקש מחברו שכיון שהוא צריך לעשות הכל שלא יחלל שבת ומחובת חברו לתת לו מאכלו כדי שלא יחלל שבת וממילא הוא חייב בזה [וכמדומה שכן הוא בחוט שני ח"ד]

ועיין מנח"ש ח"א ס"ז שהביא דברי מלכיאל ח"א סכ"ח סקכ"ב שנסתפק בזה ובח"ד סט"ו נקט שאינו חייב להוציא ממון על זה ועיין זית רענן הלכה ב' ס"ב שכתב במעשה שהיה חולה שכדי להגיע לבית חולים היה צריך ליסוע בשבת ולחלל שבת שלא היה לו אפשרות ליסוע במרכבה לבד וכתב שאין בני העיר חיבים לשלם לו כדי שלא יסע בשבת כיון שמעשהו מעשה היתר [רק דן שיש בזה חילול ה' וכן החולה ודאי יש לו מזה צער גדול ומדין צדקה צריך לתת לו ומבואר בדבריו שהחולה עצמו אם יש לו אפשרות ודאי חייב להוציא ממון שלא יחלל שבת] אמנם הראוני האחד מספרי הח"ח כמדומה נדחי ישראל שכתב שמי שמחת פיקו"נ חיב לאכול מאכלות אסורות יש חיוב מצד ערבות לחברו לתת לו בשר כשר

### האם במקום שלא חייב לעשות המעשה הצלה אבל מותר לו האם עד כמה שעושה הוא חייב לתת כל ממונו בשביל זה

ב] והנה אם נימא שאינו חייב לתת לו את נרו או מאכלו יש לדון האם ממילא מותר לו להדליק לחברו את הנר ולבשל לו שהרי זה מעשה פיקוח נפש או דנימא דעד כמה שהוא מדליק הוא יכול הרי לתת לחברו את הנר ואין סיבה שיעשה מלאכה דהרי הוא יכול להנצל ממלאכה אמנם יתכן שכיון שלתת את נרו הוא לא חייב ממילא הפיקוח נפש מתיר לו להדליק את הנר

ולכאורא יש בזה נפק"מ גדולה דהנה יש הרבה דרגות של פיקוח נפש שזה היתר אבל זה לא חיוב דהינו שבדין וחי בהם נאמר א. חובה של הצלה אבל זה רק במקום שצד הסכנה הוא קרוב [וצ"ב הגדרים בזה] ב. אמנם יש עוד הלכה שיש היתר עשית איסור למנוע סכנה וגם במקום שאין חיוב מותר לעשות דהתורה לא ניתנה על צד של סכנה וכגון אין לאדם חיוב לקחת רופא פרטי שהוא יותר טוב אבל אם רוצה מותר לו לחלל שבת בשביל זה וכן מותר לקחת פדורל בשבת ליתובי דעתא אבל לא שמענו שיש חיוב לקחת דבר זה ועיין משנת פיקו"נ ס"א שהאריך ביסוד זה והביא כן מהדברי מלכיאל ח"ה סל"ה [ועיין ריטב"א יבמות ע"ב שמותר למול ביומא דעיבא מצד שומר פתאים ה' ובכל אופן מי שמפחד לא חייב למול [ולכן בני לוי מלו במדבר] וכן הוא ברמב"ן כתובות ל"ט ובריטב"א יבמות י"ב לגבי שלש נשים שלרבנן לא צריכות לשמש במוך מצד שמן השמים ירחמו אבל אם רוצות לשמש במוך מותר להם ועיין חזו"א נ"ט סק"ד לגבי לחלל שבת לצורך תינוק דיש מצב שמותר לאדם לבטוח בה' ולא לחלל שבת והכונה כנ"ל שזה מצב שלא ודאי סכנה ועיין מ"ב רמ"ח סקכ"ו שיש שיוצאים לשירה בזמן האיסור ואחרי זה לא מחללים שבת וצ"ע אם זה פקו"נ א"כ חיבים ומוקבל לבאר כנ"ל שזה מצב שזה לא חיוב רק היתר וכה"ג שאם יחללו לא יוכלו לצאת אפשר לצאת והחליט לא לחלל]

ויש לדון האם בכה"ג שרוצה רופא פרטי ויש כאן רופא מומחה גדול שלוקח מחיר יקר או שיכול להזמין אחר שעולה פחות אבל צריך להתקשר כדי שיבוא דבפשוטו צריך להוציא ממון כדי לא לחלל שבת וכאן שניהם זה אותה הצלה על ידי רופא אחר ולקיחת הרופא היקר אין זה שינוי מהדרך הרגילה אמנם יתכן שכיון שאם צריך להוציא ממון הוא לא יעשה הנ"ל דהרי מדובר באופן שלא חייב לקחת רופא פרטי א"כ היום מותר לו לחלל שבת לצורך פיקוח נפש והנה אם זה מצב שיש לו חיוב לקחת רופא טוב מצד שהסכנה קרובה בזה לכאורא הוא חייב לשלם גם כדי שלא לחלל שבת אמנם במקום שהוא לא חייב בזה יש לדון כנ"ל

### הראיה מדין עדל"ת בכה"ג

ג] והנה עיין תורת האוהל למהריל"ד קונ"א סימן ה' אות צ"ט ובק"ש ח"ב ס"מ בשם חמיו הגר"מ אטלס וכן בקובץ הערות סי"ד סק"ו שנקטו לגבי עדל"ת שזה ודאי הדוחה זה החיוב של העשה ולכן ביכול לקים שניהם אין לו דין דחיה שכל הדחיה זה במקום שללא זה לא יקים המצוה ולפ"ז נקטו שאם יש לו המצוה עד חומש מנכסיו הוא ודאי חייב להוציא כדי שלא ידחה ל"ת אמנם הסתפקו האם חייב לתת כל ממונו שכיון שעכשיו הוא עובר על לאו ממילא צריך לתת כל ממונו כדי שלא לעבור על לאו או דנימא שכיון שכדי לקים המצוה לא צריך יותר מחומש ועד כמה שלא יותר לו הוא לא יעשה העשה כלל ממילא זה נחשב שהיום יש סיבה לדחיה הלאו שללא זה העשה לא יעשה וע"ש כגון שיש לו מצה של חדש שיש בזה עדל"ת אבל יכול לקנות מצה של ישן ביותר מחומש מממונו האם נימא שעד כמה שעכשיו אוכל ועובר על איסור ממילא חייב לתת כל ממונו או דנימא שכיון שעד כמה שיצטרך לשלם יותר מחומש הוא פטור מהמצוה ממילא חוזר העדל"ת והגר"א הביא מחמיו שהוכיח מהגמ' שדנה שכיבוד אב ידחה לאו של מחמר וקשה לשיטות שבהפקר אין איסור א"כ שיפקיר בהמתו אלא בהכרח שכיון שמצד מצות כיבוד אב לא חיב להפקיר בהמתו ממילא עד כמה שיצטרך להפקיר הוא לא יקים מצוה ממילא גם בכה"ג יש דין דחיה

והנה מבואר בגמ' ביבמות שכהן שמוצא מת מצוה הוא חייב לטפל בו ואפילו שאסור לו להיטמאות ומבואר ברשב"א וריטב"א ונימוק"י יבמות פ"ט שהוא לא חייב לשכור מישהו אחר שיטפל בו אלא הוא עצמו יכול לטפל בו ודבר זה נפסק בשו"ע סימן של"ד והקשו האחרונים הרי צריך לתת כל ממונו כדי שלא לעבור על ל"ת וא"כ למה שלא יצטרך לשכור מישהו כדי שלא יצטרך לטמאות למת וביארו הזרע אמת יור"ד סימן קמ"ג ובק"ש הנ"ל ובאבני נזר אבן העזר רכ"ג סקי"ז ובהפלאה קו"א קי"ח סקי"ב שכיון שאדם לא מחויב להוציא ממון כדי להציל מת מצוה ממילא עכשיו הנידון או שלא יציל או שיציל על ידי עדל"ת ובזה אמרינן עדל"ת דהינו שכה"ג זה נחשב שיש סיבה להתיר הלאו כיון שללא היתר הלאו לא יעשה העשה והנה אם היה הדין שבאמת אדם מחויב להוציא ממון כדי להציל מת מצוה זה לא היה שייך דהרי המצוה תעשה גם אם לא נתיר לו הלאו ורק כיון שאדם לא חייב להוציא ממון כדי להציל מת מצוה ממילא זה סיבה להתיר לו ולא אומרים שהיום הוא חייב לתת כל ממונו כדי שלא לעבור על לאו [ובמנח"ש ח"א ס"ז ביאר הדברים בדרך אחרת]

### האם יש לדמות לזה פיקו"נ

ד] ובפשוטו לפ"ז ה"ה בפיקו"נ כה"ג כל שאם לא נתיר לו לעבור את הלאו הוא לא יתעסק בפיקוח נפש ממילא היום הפיקוח נפש הוא סיבה להתיר ואולי יש לחלק בין היתר דעדל"ת לפיקו"נ דבעדל"ת זה מוגדר שזה לא מעשה איסור משא"כ בפיקו"נ זה היתר כדין אונס ולכן כל שגם כשמתירים יכול על ידי הוצאת ממון לחסוך דבר זה הוא חייב דגדר ההיתר שאין לו אפשרות אחרת משא"כ בעדל"ת שכל שיש כאן סיבה להיתר אין זה מעשה איסור כלל

ומקור לחלק ביניהם דהרי חזינן שיש מ"ד שגם באפשר לקיים שניהם אמרינן עדל"ת וזה ודאי שבפיקו"נ אם יש לפניו חתיכה של היתר ואיסור אין היתר לקחת האיסור וכן מצינו באבנ"מ סי"ח שמותר לעשות איסור קל כדי שלא יעשה איסור חמור בהיתר של פיקו"נ [גם במקום שאין זה מעשה הצלה] והרי בעדל"ת ודאי לא נימא כן ועיין עונג יו"ט סימן קכ"א שדן שבעדל"ת הולד לא ממזר אבל בפיקו"נ ודאי שהולד יהיה ממזר וכן עיין רשב"א יבמות דף ד: משמע שלגבי עדל"ת לא צריך להוציא ממון כלל דהינו אפילו חומש ולענין פיקו"נ בפשוטו אדם ודאי צריך להוציא ממון כדי שלא יעשה איסור אמנם עיין ח' ר' ראובן ביבמות שביאר את הרשב"א בדרך אחרת וצ"ע בזה בגדר ההיתר דפיקו"נ

עוד יש מקום לחלק בין מקום שיש לו חיוב לעשות המעשה שבזה הסברא שכיון שהחיוב הוא לא סיבה להוצאת ממון ממילא זה נחשב שיש לו חיוב לקים העשה של טומאת מת מצוה אבל במקום שלא חיב לעשות את מעשהו וכגון בהדלקת הנר לחברו שהוא יכול לבד או בלקיחת רופא במקום שאין חיוב הצלה בכה"ג יתכן שאפילו שיש לו היתר לדבר אבל כל שיכול להוציא ממון ועל ידי זה יהיה לו את המבוקש ללא איסור אולי באמת אסור לו לעבור את האיסור מצד שכאן שזה רק חלות היתר כל ההיתר כשאין לו אפשרות אחרת וצ"ע האם יש מקום לחילוק הנ"ל

והנה מצאנו בזה חידוש יותר גדול באבני נזר אבן העזר פ"א ח' שביאר הדין שלש נשים משמשות במוך שמא יתעברו וצ"ב שלא ישמש וביאר הנ"ל שזה לא חשש סכנה שזה אוסר לשמש וממילא הוא ישמש בצורה של סכנה ולכן מותר לו לשמש אם מוך דהינו שכיון שללא שנתיר יהיה כאן סכנה זה סיבה להתיר והנה כאן זה חידוש יותר גדול שהרי עושה מעשה שלא צריך לעשותו ומעשהו זה מעשה ביאה ולא מעשה הצלה רק כיון שללא שנתיר לו יהיה כאן צד סכנה לכן זה סיבה להתיר אמנם באופנים הנ"ל שכל העיסוק הוא במעשה הצלה רק שיכול בצורה אחרת בזה ודאי יש מקום לכל הנ"ל **וכל זה לפלפולא בעלמא ולא למעשה**