ו. חבית ששקעה לבור - חיבור משקין פב מו
קטגוריות: ש_ס / נט טבול יום / טבול יום - הרב אהרן שלוש

**בענין חבית ששקעה בבור - חיבור משקין**

פרק ב' משנה ו' - 'חבית ששקעה לתוך בור של יין ונגע בו טבול יום משפה ולפנים חבור מן השפה ולחוץ אינו חבור רבי יוחנן בן נורי אומר אפילו על גבה רום קומה ונגע כנגד פיה חבור'.

**א.** הר"ש מפרש שבבור היה יין של חולין ונפלה לתוכו חבית של יין תרומה ושקעה החבית עד שהיה על גבה יין חולין, ונגע טבול יום ביין שבבור לא נטמא היין שבחבית, אבל אם נגע ביין שבחבית נטמא כולו אפי' שהחבית לא הייתה מלאה והנגיעה הייתה ביין חולין משום דהוי חיבור היין חולין שבחבית עם התרומה.

והרמב"ם מפרש שהיין שבבור היה גם תרומה ונגע טבול יום ביין שבבור שהוא תרומה נטמא רק היין שבבור ולא נטמא היין שבחבית דלא נחשב חבור ליין שבבור.

# בדברי הגר"א שהחיבור של היין חולין מדין יד

**ב.** והנה הגר"א כתב שלדעת הר"ש אם נגע ביין חולין נטמא היין שבבור מדין יד לתרומה. ולכאו' צ"ב למה היין חולין נחשב יד ליין תרומה הרי אינו בית אחיזה וגם לא נחשב תבשיל אחד ואין תועלת מיין זה ליין זה.

וביאר בספר יהגה האריה (בסוף פרה קונטרס ידות) ע"פ המבואר בב"מ דף מ"ד. שאם יש יין מועט בכלי הוא מחמיץ וכ"כ רש"י שם 'דבשביל שחיסרה החמיצה שכן דרך יין להחמיץ בכלי חסר' ולכך היין הנוסף נחשב יד ליין שהיה בחבית כיון שהוא מועיל לו שלא יחמיץ.

ויל"ע מהא דאיתא בתוספתא (הובא בר"ש לעיל משנה ב') שאין יד למשקין וכה"ק ביהגה האריה. וצריך לדחוק שהטעם של התוספתא משום שהמשקים לא מועילים זל"ז אבל הכא המשקין מועילים זל"ז כמו שהבאנו מהגמ' בב"מ וצל"ע.

**ג.** ולכאו' צ"ע למה צריך לדין יד ולא אמרי' שנחשב כדבר אחד כיון שכולו משקה אחד, והרי אם כל היין הוא תרומה נטמא כולו בלא דין יד וא"כ אף בחולין נימא הכי, וצ"ל שכיון שהחולין לא מקבלים טומאה אינם מעבירים את הטומאה לתרומה אלא מדין יד דבחולין ותרומה לעולם צריך לדין יד כיון שאינו אותו סוג.

ויל"ע מהתוספתא רפ"ב שעיסה שקרא שם חלה בצידה ונגע טבו"י במקצתה פסל את כולה, ולא הוזכר שם בגר"א שהוא מדין יד ולמה כאן כתב הגר"א שהוא מדין יד, ואפשר שגם העיסה מדין יד.

ואפ"ל שדוקא בעיסה שהיא חיבור גמור נטמא התרומה כשנגע בחולין אפי' בלא דין יד אבל יין שאינו חיבור של נשיכה אלא של נגיעה בעלמא אינו חיבור זל"ז אלא מדין יד.

וביאור החילוק לפי המבואר ברמב"ן (שבועות דף י"א בתירוצו השני) שיש שני טעמים שאם נגע במקצת האוכל נטמא כולו, א) שנגיעה במקצת נחשבת כאילו נגע בכולו, ב) שהאוכל נחשב כאחד ואם נטמא מקצתו מתפשטת הטומאה לכולו כיון שיש לו דין טומאה אחת, והנפ"מ אם נגע בחולין שלטעם א' נטמא התרומה ולטעם ב' לא נטמא כיון שהחולין לא מקבל טומאה, ומתבאר ברמב"ן שם שבחיבור גמור של נשיכה הגדר שנגיעה במקצת נחשבת נגיעה בכולו ובזה אף אם נגע בחלק החולין נטמא כולו אבל בחיבור שאינו גמור הגדר רק שהטומאה מתפשטת ובזה צריך שיגע בחלק של התרומה. ולפי"ז מיושב שבנשיכה אי"צ לדין יד אבל בחיבור של משקין לא נחשב חיבור כשנגע בחולין אלא מדין יד.

ועיקר דבר זה שמשקין לא חשיבי נשיכה אלא כמו נגיעה יש לעיין בזה ועי' לקמן.

# שני ביאורים למה היין שבחבית אינו חיבור ליין שבבור

**ד.** ובביאור הטעם שאם נגע ביין שבחבית לא נטמא היין שבבור, ביאר החזו"א שהכלי מחלק את היין שבחבית מהיין שבבור. ועפ"ז ביאר את התוספתא שאם החבית נפלה לתוך פיטס הוי חיבור ואפי' אם נגע ביין שבבור נטמא היין שבחבית, משום שהפיטס הוא ג"כ כלי כמו החבית ולא חשיב מקומות חלוקים ולהכי הוי חיבור. וכן מבואר בכס"מ הל' טומאת אוכלין פ"ח ה"ח. וכ"כ המשנה אחרונה ויהגה האריה.

ויש מקום להסתפק, האם הגדר שצריך שיהיה חיבור חיובי של כלי אחד בשביל שאם נגע במקצתו יטמא כולו אבל בלא חיבור כלי לא נטמא כולו ולכן בחבית שבתוך בור לא הוי חיבור כין שאין צירוף של כלי ואילו בחבית בתוך פיטס חשיב חיבור, או שבעצם כל המשקה נחשב כדבר אחד בלא צירוף של כלי אלא שאם יש חבית בתוך בור אזי החבית מחלקת את היין שבתוכה מהיין שבבור. ובפשטות נראה כצד ב' ועי' לקמן.

**ה.** והאו"ש ביאר באופ"א שהטעם שהיין שבחבית לא מצטרף עם היין שבבור משום שהיין שבבור לא מתחייב בתרו"מ והוא מין אחר מהיין שבחבית שהוא תרומה אבל יין שבפיטס שכבר התחייב במעשר אע"פ שהוא טבל נחשב מין אחד עם התרומה משא"כ יין שבבור שאפי' אינו חייב במעשר נחשב שני מינים, וגרס כן בדברי הראב"ד בהשגות (פ"ח ה"ח) שכתב 'ואפשר מפני שכבר נתבטל בכניסתו לפיטס מה שאין כן בבור' וגרס האו"ש שכבר נטבל בכניסתו והכוונה שכשהיין נכנס לפיטס נעשה טבל ולכך הוי מין אחד ומצטרף. והוסיף האו"ש שאע"פ שלגבי חלה איתא בתוספתא שאם הוציא את החלה מהעיסה והחזירה לא מצטרפת מ"מ הכא שהוא לח בלח מצטרף אפי' אם נטל והחזיר.

ויל"ע דאם הטעם שנחשב שני מינים א"כ למה אם נגע משפה ולפנים נטמא כולו הרי הוא שני מינים. ואולי האו"ש ג"כ מסכים שהטעם שהיין שבחבית מצטרף משום שהוא בכלי אחד [או מטעם יד כסברת היהגה האריה או משום שהכלי מצרף] אלא שהאו"ש הקשה למה צריך להגיע לדין צירוף הרי בלא"ה הוי כתבשיל אחד כיון שיש הרבה יין ביחד ולכך חידש שיש סיבה חיובית שהיין שבבור ובחבית לא יצטרף כיון שזה תרומה וזה אפי' לא טבל ולכך צריך להגיע לדיני הצירוף.

# מסתפק אם הר"ש והרמב"ם חולקים לדינא

**ו.** והנה כתב החזו"א שהר"ש והרמב"ם לא נחלקו לדינא דלכו"ע בין בחולין ובין בתרומה אם נגע ביין שבחבית לא נטמא היין שבבור וכן להיפך ומשום שהחבית מחלקת את היין שבחבית מהיין שבבור ובסברא זו אין חילוק בין תרומה לחולין.

והיה מקום לדון ולומר שהר"ש סובר שכל הדין שהחבית מחלקת הוא כשהיין שבחבית הוא תרומה והיין שבבור הוא חולין דבזה החיבור רק מדין יד כמו שכתב הגר"א ובזה מועיל החילוק של החבית אבל אם היין שבבור הוא תרומה הוי חיבור אפי' שהחבית מחלקת כיון שהוא חיבור של דבר אחד שכל היין נוגע זב"ז ואם נגע במקצתו נטמא כולו וכל הדין שהחבית מחלקת הוא לגבי דין יד.

ויש שנקטו לאידך גיסא שהרמב"ם סובר שחולין ותרומה לא חשיבי חיבור אף אם הם באותה חבית ודוקא בתרומה ותרומה הוי חיבור אילולא שהחבית מחלקת.

# מקשה למה אינו חיבור מדין בילה בלח, ומיישב בכמה אופנים

**ז.** ובעיקר הדין של המשנה, צ"ע דהא קי"ל יש בילה בלח והיין שבחבית מתערב עם היין שבבור וא"כ אף אם אין חיבור יטמא הכל כיון שהיין של תרומה מעורב בכל הבור ונמצא שנגע בטפה של תרומה. ובאמת הקושיא היא לאידך גיסא דהא איתא בפ"ג מ"ד שמדומע אינו נטמא מטבול יום וממילא אף אם מעורב בו יין של תרומה אינו נטמא כיון שהוא מדומע, אלא שקשיא להיפך שעד כמה שכל היין מתערב זב"ז לא יטמא כלום ואפי' היין שבחבית כיון שהכל מדומע ואין בו תרומה ממש.

ועי' חזו"א (ה' ב') שהקשה למה לא אמרי' שהיין שבחבית מתערב עם היין שבבור ויטמא הכל. וכתב החזו"א דמיירי שהיין שבחבית הוא מיעוט ביחס ליין שבבור ואין בו אחד ממאה ולא הוי מדומע, ואפי' אי נימא שיש הרבה יין מ"מ היין שמתערב עם הבור הוא מיעוט, ועוד כתב שמדומע אינו נטמא מטבול יום וא"כ אף אם יש שיעור שנתערב אינו נטמא. וצ"ע מה הייתה קושייתו הרי באמת זהו דין מבואר שטבול יום אינו מטמא מדומע. ואולי משום שיש מח' במשנה.

ובאמת המשנה אחרונה ביאר שזה הטעם שהיין שבחבית נטמא כולו כיון שנתערב ואינו מדין חיבור, אך קשה שא"כ למה לא אמרי' שאף היין שבבור התערב, ועוד יל"ע דבמשנה קתני 'חיבור' ומשמע שאינו מדין תערובת אלא מדין חיבור. וגם המשנה אחרונה דייק מדברי הרמב"ם בהלכות דמיירי שהחולין והתרומה לא נתערבו אלא התרומה נשאר בקרקע החבית.

והתפארת ישראל עמד בקושיא זו, ותירץ שכיון שיש דפנות לחבית לא מתערב היין שבתוכה עם היין שבחוץ, והביא ראיה מהגמ' במכות דף ד' שחבית מלאה יין שנפלה לים הגדול הטובל שם לא עלתה לו טבילה דחיישינן שמא יש שלושה לוגין במקום אחד, וקשה למה לא אמרי' שכל היין התערב עם המים שבים ומוכח שכיון שיש דפנות לחבית אינו מתערב וה"נ בנידו"ד.

העולה מזה שהסברא שיש דפנות לחבית היא נפ"מ לשני ענינים, חדא לגבי דין חיבור שהחבית מחלקת את היין הבור שאינו חיבור ליין שבבור, ועוד לגבי דין בילה שכיון שיש דפנות לחבית אמרי' שאינו מתערב.

ואפשר לומר כעין דבריו, דהנה החוות יאיר עמד על קושיא זו בדברי הגמ' במכות למה חוששים שיש ג' לוגין ולא אמרי' שיש בילה, ותירץ שכל דין בילה הוא כששפך משקה לתוך משקה בכח שבזה הוא מתערב אבל אם הכניס חבית לתוך בור בנחת אינו מתערב. ולדבריו מיושב ג"כ משנתינו דלא אמרי' שמתערב כיון שהכניס את החבית ולא שפך את היין שבתוכה. (ובגוף הקושיא במכות עי' ריטב"א שם שתירץ שהמים שבים מלוחים ואינם כמו היין שבחבית וא"כ אינם מתערבים יפה ובכה"ג לא אמרי' יש בילה, ולדבריו לא מיושב קושיית התפא"י).

ואולי יתכן ליישב באופ"א שכל דין בילה אינו שמתערב כל היין אלא שאמרי' שחלק מהמשקה מתערב וכל הדין בילה הוא שיש תערובת אבל נקטינן שנשאר חלק מהיין במקום אחד, ולכך ה"נ אמרי' שנשאר רוב היין בחבית ולא נעשה מדומע אלא שחוששים שיצא חלק מהיין לבור ונעשה הכל מדומע, וכיון שמדומע אינו נטמא מטבו"י לא נטמא היין שבבור אבל היין שבחבית שפיר נטמא כיון שרוב היין נשאר בחבית. וכך מבואר בחזו"א שכתב שרק חלק מהיין שבחבית מתערב עם הבור, (ונראה שגם בתירוצו הראשון סבר כך החזו"א אלא שבתחילה תירץ שאין שיעור בכל היין ואח"כ כתב שרק במה שיצא אין שיעור).

# מסתפק אם נגיעה במשקין נחשב כמו נשיכה באוכלין או שצריך לצירוף כלי

**ח.** והנה נחלקו רש"י ותוס' (חולין קי"ח:) האם חיבור של אוכלין לענין טומאה הוא בנגיעה בלבד או שצריך נשיכה בשביל שיתחברו זל"ז, שיטת רש"י דסגי בנגיעה ושיטת התוס' שנגיעה אינה מצרפת אלא כשהאוכל מחובר. ויש לעיין לדעת התוס' ממה שמבואר במשנתינו שהמשקין נחשבים מחוברים והרי אינם נושכים זה מזה והוי רק חיבור של נגיעה ומדוע עדיפי מאוכלין. ועוד שאף לרש"י שמועיל נגיעה הוא רק לגבי צירוף שיעור אבל לגבי נגיעה במקצת לכו"ע צריך נשיכה.

ואפשר לומר שמשקין נחשבים כמו חיבור של נשיכה, והטעם דדוקא באוכלין שנראים מופרדים זה מזה צריך שיהיה נשיכה אבל משקין שנראים כדבר אחד ואין חילוק בין טפה לחבירתה נחשב כמו גדר של נשיכה. ועי"ל שהטעם משום שהמשקין מתערבים זה עם זה וכל המעלה של נשיכה היא שאם לוקח חלק מהאוכל נמשך החלק השני והכא שהמשקין מתערבים זה עם זה אזי אע"פ שלא נושכים זה מזה מ"מ עצם זה שכבר התערבו נחשב כדבר אחד וזה יותר מנשיכה שלא רק שנוטל חלק מהשני אלא הם כבר מעורבים ממש כל הזמן.

ואפשר עוד שבאמת משקין נחשבים בדרגא של נגיעה אמנם הכא הוי חיבור כיון שכל המשקין נמצאים באותה חבית ויש כאן חיבור של החבית שהיא מצרפת את כל היין. וכ"כ הדעת יוסף שהוא מדין הצירוף של הכלי. ואפשר שגם לדעת רש"י שנגיעה מצרפת באוכלין מ"מ במשקין צריך להגיע לצירוף כלי, משום שמשקין גריעי מאוכלין שלא נחשב אפי' נגיעה משום שהמשקין מאליהם מתרחקים זה מזה ואין להם שייכות כלל וכל הצירוף שלהם הוא מחמת הכלי.

והחסדי דוד כתב כך לגבי התוספתא דהוי מדין צירוף כלי, והקשה שהרי קי"ל שהכלי מצרף לקודש ולא לתרומה, ותירץ דהכא החמירו לגבי תרומה שהכלי מצרף שלא יטעו לגבי קודש ע"ש.