קידוש יט רעג ד-ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעא עד רעג - קידוש

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות קידוש

##### **או"ח סימן רעג סעיף ד-ה**

##### **שיעור יט**

**[סעיף ד] יכול אדם לקדש לאחרים אע"פ שאינו אוכל עמהם דלדידהו הוי מקום סעודה. ואף על גב דבברכת היין אינו יכול להוציא אחרים אם אינו נהנה עמהם כיון דהאי בורא פרי הגפן הוא חובה לקידוש כקידוש היום דמי ויכול להוציאם אף על פי שאינו נהנה. הגה: ואפילו בקידוש היום של שחרית יכול לעשות כן.**

## קידוש של שחרית ברכת הנהנין או ברכת המצוות

ומש"כ ברמ"א שאפילו בקידוש של יום יכול לעשות כן, בבית יוסף הביא דדעת המרדכי (פסחים לה.) דבקידוש של שחרית אינו יכול להוציא את חבירו אם אינו שותה עמהם כיון שברכת הקידוש של היום הוא ברכת הנהנין, אך הביא שם דדעת רוב הראשונים דאף בקידוש היום היום יכול להוציא מדין ערבות כיון שברכת הקידוש הרי היא כברכת המצוות, וכך ביאר המשנ"ב כאן (ס"ק יט) דעיקרו נתקן לא בשביל הנאה אלא משום מצוה והא כמו שאר מצוות דיכול להוציא אף אם אינו טועם משום ערבות.

ויש בדבר נפק"מ גם לעניין חיוב השומעים לשתות מהיין, דכיון דקיי"ל שאין זה ברכת הנהנין השומעים אינם צריכים לשתות מהיין, דכמו שהמקדש מוציא אותם בברכה, הוא יכול להוציא אותם גם בשתיית היין. אמנם ידוע שהגרי"ז מבריסק חשש לכתחילה לדעות דקידוש היום הוא ברכת הנהנין, ולכן הקפיד שכל השומעים ישתו מהיין של הקידוש, לפי שרק על ידי כך יחשב שקידשו על היין.

**[המשך סעיף ד] והוא שאינם יודעים.**

## אם יודע לברך בעצמו אם יכול לצאת מאחר

ובמשנ"ב (ס"ק כ) הביא דעת כמה פוסקים שאפילו אם יודעים לברך בעצמם יכולים לצאת על ידי אחר. וכבר נתבאר לעיל בשיעורים (שיעור טז) שנחלקו האם מה שיכול לקדש כדי להוציא את חבירו מדין ערבות הוא כערב קבלן או כערב רגיל, דערב קבלן חייב לשלם אפילו אם יש ללוה כסף, וערב רגיל משלם רק אם אין כסף ללוה, ולדעת השו"ע הרי הוא כערב רגיל ורק אם אינו יכול לברך בעצמו יכולים אחרים להוציא אותו ידי חובתו, אך לדעת הפר"ח והארצות החיים הרי הוא כערב קבלן ולכן אף אם יודע לברך בעצמו יכול לצאת על ידי אחר.

והנה דעת השו"ע שאם השומעים יודעים לקדש בעצמם אינם יכולים לצאת ידי חובה ממי שכבר יצא ידי חובת קידוש, ויש לדון באופן שישתה המקדש בעצמו מהיין האם יוכל להוציא אותם ידי חובה דבפשטות כיון ששותה מהיין חזר הדין דדמי לכל ברכת הנהנין שאם נהנה יכול להוציא אחרים ידי חובתם. אך יתכן דהכא לא יוכל להוציא אחרים ידי חובתם כיון שהוא מברך רק משום ברכת הנהנין, והשומעים צריכים לצאת בברכה זו ידי חובת ברכת המצוות, וכיון שיודעים לברך בעצמם אינם יכולים לצאת בזה ידי חובתם מהמקדש שהרי אין ערבות. וצ"ע לדינא. [ואפשר דנידון זה תלוי אם יכול להוציא בברכה אדם אחר שחיובו בברכה היא בסיבת חיוב אחרת, וכעין מה שדן הגרעק"א לגבי ברכת הגומל (סימן ריט) שאם אחד חייב לברך הגומל מחמת שיצא מבית האסורים אם יכול להוציא אדם אחר שחייב לברך הגומל מחמת שהיה חולה ונתרפא.]

ולמעשה נראה דכיון דדעת כמה פוסקים שאף על פי שיצא מוציא, וכמבואר במשנ"ב (ס"ק כ), א"כ נראה שאם כבר קידש קודם לכן, וחוזר ומקדש ושותה את היין, נראה דיש להקל שיוכל להוציא כיון שמברך אותו הברכה אף שהוא משום ברכת הנהנין.

## שמיעת התקיעות והברכות ממי שכבר יצא ידי חובה

והנה המשנ"ב (שם) מסיק בפלוגתא זו דלכתחילה יש להחמיר כדעת השו"ע שמי שהוא בקי יקדש בעצמו ולא ישמע מאחר שכבר קידש.

ויש בזה נפקא מינה לגבי שמיעת התקיעות בראש השנה מבעל תוקע שכבר שמע תקיעת שופר ויצא ידי חובתו, דלכתחילה יש לחוש לדעת השו"ע שאינו יכול להוציא אחרים שעדיין לא שמעו תקיעת שופר. ואמנם אם האחרים אינם יודעים לתקוע ודאי יש ערבות, אך אם יש אחד מהקהל שיודע לתקוע היטב לכאורה אינו יכול לצאת בתקיעת שופר לדעת השו"ע, מאחר שכבר יצא ידי חובתו ואין ערבות למי שהוא בקי בעצמו. ובאופן שהשומע יודע לתקוע אך אינו מדייק כל כך ויש לו הרבה טעויות, מסתבר דחשיב כמו שאינו יודע ויכול לצאת ע"י הבעל תוקע, ואין להחמיר בזה אלא אם שניהם שוים ממש.

ובשמיעת קול שופר מתוקע שכבר יצא ידי חובתו יש לחוש עוד לדעת השאגת אריה (סימן יג) שהביא כמה ראשונים שסברו דבמצוה דאורייתא לא אמרינן דאף על פי שיצא מוציא, והביא דבריו במגן האלף (סימן תקפה ס"ק כא).

ובדומה לכך מצינו לגבי ברכה על שמיעת קול שופר דכל שהשומעים יודעים לברך בעצמם, לדעת השו"ע אינם יכולים להוציא אחרים ידי חובתם, וכן מבואר במשנ"ב לקמן (סימן תקפה ס"ק ה) דבברכה על שמיעת קול שופר טוב לחוש שיברך אחד השומעים אם יודעים לברך בעצמם, אך הביא שמנהג העולם להקל בזה. אמנם לפי מה שנתבאר לעיל בדיעבד אפשר להקל בזה.

## להוציא את חבירו בברכת הפת

כתב הלבוש (סעיף ד) שיכול להוציא את חבירו בברכת הפת אף אם לא אוכל עמהם, דכמו שיכול להוציא את חבירו בברכת הקידוש אף שבעלמא הוא כמו ברכת הנהנין כיון דבקידוש הברכה נתקנה שלא בשביל ההנאה אלא כדין ברכת המצוות, הוא הדין שכיון שהוא מחוייב לאכול פת לכן יכול להוציא בברכת המוציא אף אם אינו אוכל עמהם, ובאחרונים הקשו על דבריו דהא מבואר בשו"ע בסמוך (סעיף ה) שיכול לצאת ידי חובת קידוש במקום סעודה ביין וא"כ אינו מחוייב לאכול פת, וכתבו לתרץ דהלבוש לשיטתו (הובא בסמוך ובמשנ"ב ס"ק כז) שיוצא ידי חובה בשתיית יין רק אם שותה כוס נוספת ומיירי שאינו שותה כוס אחרת. אמנם מסקנת הט"ז (ס"ק ג) דלא כהלבוש דכיון שעיקר האכילה היא להנאתו אין בזה ערבות, וכן פסק המשנ"ב (ס"ק יט).

**[סעיף ה] כתבו הגאונים הא דאין קידוש אלא במקום סעודה אפילו אכל דבר מועט או שתה כוס יין שחיב עליו ברכה יצא ידי קידוש במקום סעודה וגומר סעודתו במקום אחר. ודוקא אכל לחם או שתה יין אבל אכל פרות לא. הגה: ולפי זה מותר למוהל ולסנדק לשתות מכוס של מילה בשבת בשחרית אם שותים כשיעור אבל נהגו לתת לתינוק.**

## היין או הפת שמקדש עליו אם נחשב כסעודה

במשנ"ב (ס"ק כז) הביא שנחלקו האחרונים אי סגי שישתה מכוס היין כשיעור רביעית או שצריך לשתות כוס נוספת מלבד הכוס שמברך עליה, דמהרמ"א משמע שסגי בכוס ששתה ולכן הביא את המנהג שסנדק שותה מהכוס של ברכה, אך הלבוש חלק וסבר שצריך עוד רביעית כדי שיחשב כמקום סעודה. ובחדושי הגרעק"א הביא מהפמ"ג לקמן (סימן תרלט סעיף טז) שכתב דלפי דברי הלבוש ה"ה שאם עושה קידוש על הפת צריך לאכול ממנה שני כזיתים, כי לא מקיימים דין סעודה באותה הפת של הקידוש.

הנה משמעות דברי השו"ע שיכול לכתחילה לשתות יין במקום הקידוש ויחשב לו כקידוש במקום סעודה. ובמשנ"ב (ס"ק כה) הביא מחידושי הרעק"א ותוספת שבת (ס"ק יא) שהוכיחו דלכמה ראשונים אינו יוצא ידי קידוש במקום סעודה על ידי כוס יין, וסיים שם דעל כן נראה שאין להקל בזה אלא במקום הדחק. והנה בשעה"צ (ס"ק כט) הביא דדעת הלבוש שאין להקל ששתיית יין נחשבת כמקום סעודה אלא אם שותה כוס נוספת מלבד הכוס של קידוש וכנ"ל, וכתב דמכל מקום בקידוש של שחרית יש לסמוך על המקילין אם אין לו יין כל כך, אבל בקידוש של לילה אין להקל בזה, ואפילו אם ישתה עוד כוס אחד בלילה מלבד זה גם כן יש לעיין אם נסמוך על זה דכמה ראשונים חולקים על זה כמש"כ ברבי עקיבא איגר, עכת"ד.

ומדברי השער הציון משמע דלא ברירא ליה אם יש להקל בקידוש של לילה לסמוך על שתיית יין, וצ"ע דלכאורה דבריו סותרים את מש"כ במשנ"ב (שם) שבשעת הדחק יש לסמוך על דברי השו"ע דעל ידי שתיית יין חשיב כמקום סעודה. ונראה לבאר דמש"כ המשנ"ב שיש להקל בשעת הדחק היינו בקידוש של שחרית, אך בקידוש של לילה לא ברירא ליה אם יש לסוך ולהקל בשתיית יין שיחשב כקידוש במקום סעודה.

ולפי ביאור זה יוצא שאף בקידוש היום לכתחילה אין לסמוך שיחשב הקידוש במקום סעודה ע"י שתיית יין דהמשנ"ב היקל בזה רק בשעת הדחק. וכן יש להוכיח ממש"כ הרמ"א שנהגו ליתן הכוס של הברית לתינוק, ואף שמיירי בקידוש היום לא סמכו להקל ששתיית היין תיחשב כקידוש במקום סעודה, ומוכח שאף בקידוש היום לא סמכו לכתחילה על שתיית היין שיחשב כקידוש במקום סעודה.

ועל כן נראה דמשום כך נהגו העולם דבקידוש היום החמירו לכתחילה לאכול מיני תרגימא אחר הקידוש כדי שיהיה הקידוש במקום סעודה, וכמו שהוכיח הרעק"א דלדעת הרא"ש דקידוש במקום סעודה דאורייתא מוכרח שעל ידי שתיית יין לא נחשב הקידוש במקום סעודה ע"ש, וכתב דמכל מקום ע"י שאוכל מיני דגן נחשב כמקום סעודה, ומבואר דקידוש על מיני מזונות עדיף על קידוש על היין. וכן מדוייק מלשון המשנ"ב (ריש ס"ק כה) שכתב דכל שכן אם אכל מיני תרגימא מה' מינים יצא, ומשמע דמיני תרגימא עדיפא. וכן מוכח גם מלשון הביאור הלכה לקמן (סימן רפו סעיף ג ד"ה אכילת פירות) שכתב דאם אין לו מה' מינים לאכול אחר הקידוש יראה על כל פנים לשתות כל הכוס של יין, ומשמע שאם אוכל מה' מיני דגן עדיף טפי על שתיית יין. וגם בקובץ תשובות (חלק א סימן כד) כתב שאין להקל בקידוש של שחרית ולסמוך על שתיית היין, שע"י שתייתו יחשב כקידוש במקום סעודה, אלא צריך לאכול מה' מיני דגן, וכך הביא שם בשם הברכי יוסף (ס"ק ו) ושכן פשט המנהג.

ומכל מקום יש שהחמירו לא לקדש כלל אף על מיני תרגימא כמו שמבואר בביאור הלכה כאן (ד"ה כתבו) בשם המעשה רב שהביא דלדעת הגר"א אין לקדש אלא במקום סעודה גמורה ולא בסעודה שעל ידי מיני תרגימא או יין.

## קידוש על הפירות

ולעניין קידוש על הפירות הנה בשו"ע מבואר דעל ידי פירות לא נחשב כקידוש במקום סעודה, אך במשנ"ב (ס"ק כו) הביא דעת השלטי גבורים שאפשר לסמוך על פירות, ובמשנ"ב הביא בשם איזה אחרונים דאם חלש ליבו ואין לו מה' מינים דיש לסמוך להקל כדעה זו בקידוש של שחרית [ובשעה"צ ציין לדברי החיי אדם שכתב דכן כתב האליה רבה, ודקדק לכתוב כך כי לא נמצא כך באליה רבה שלפנינו]. ונראה שאם אינו יכול לאכול כלל יש להקל כדעת השלטי גבורים שישמע קידוש מאחר ויאכל פירות.

והדבר מצוי בבתי חולים שיש מישהו שעושה קידוש לכל החולים דיש לדון אם יכול לקדש בשבילהם כשהם אינם שותים מהיין ואינם אוכלים פת אלא רק פירות דנראה שבקידוש הלילה אין לקדש באופן זה, אך בקידוש היום יש להקל טפי וכמו שנתבאר.

ולגבי שתיית מיץ ענבים שיחשב על ידי זה כמקום סעודה, הביאו בשם הגריש"א שהחמיר דלא חשיב כמקום סעודה כיון שמיץ ענבים לא סעיד, ויש אומרים דאף אם נאמר שמיץ ענבים סעיד מכל מקום לא מהני שיחשב כמקום סעודה כיון ששתיה זו אינה חשובה. אכן בחוט שני (פרק פה ס"ק יג) כתב שאף שתיית מיץ ענבים נחשבת כמקום סעודה כמו שתיית יין.

## חיוב שתיית יין קודם הסעודה

כתב הרמב"ם (פרק ל משבת הלכה ט) 'חייב אדם לאכול שלש סעודות בשבת וכו' וצריך לקבוע כל סעודה משלשתן על היין', ובטור (סימן רצא) דקדק מדברי הרמב"ם שיש דין לקדש על היין אף בסעורה שלישית, והכסף משנה שם תמה על דברי הטור דמדברי הרמב"ם בפרק כט (הלכה י) משמע שצריך לקדש רק בסעודה שניה והוא הנקרא קדושא רבא ע"ש, ומשמע שבסעודה שלישית א"צ לקדש קודם הסעודה, ובכסף משנה ביאר כוונת הרמב"ם דאינו מחוייב לעשות קידוש על היין לפני הסעודה אלא שצריך לשתות יין בסעודה והיינו שיש חשיבות לסעודה כששותה בה יין. וכן מבואר במשנ"ב לקמן (סימן רצא ס"ק כא) דטוב להדר לברך על היין תוך הסעודה ע"ש.

ובערוך השולחן (לקמן סימן רצא סעיף י) הביא מהמקובלים שיש לקדש גם בסעודה שלישית, וכ"כ השל"ה בסידורו, אך הביא שם מהאריז"ל שאין ראוי לקדש בסעודה זו אך באמצע הסעודה צריך לשתות יין. וכתב הערוך השולחן ששני הפירושים ברמב"ם הם שתי השיטות ע"פ המקובלים אם צריך לקדש קודם סעודה ג' או בתוך הסעודה. ולמעשה יש שנהגו לשתות יין בסעודה ג', ובחלק מהסידורים אף הביאו נוסח של ברכת הקידוש קודם סעודה ג'.

והנה בתשובות והנהגות (חלק א סימן רסד) הביא בשם ספר חוט המשולש שהחתם סופר נהג שאף שהיה עושה קידוש בביהכנ"ס היה חוזר ומקדש בביתו. ולכאורה צ"ע דכיון שכבר יצא ידי קידוש מדוע חזר וקידש בביתו, אך לפי המבואר יש חיוב שתהיה סעודתו על היין גם כשאין חיוב קידוש, ויתכן דמשום כך החמיר החתם סופר לקדש שוב במקום הסעודה החשובה.

**הדינים העולים:**

1. נחלקו הראשונים האם קידוש של שחרית הוא כמו ברכות הנהנין או שהוא ברכת המצוות, ופסק השו"ע שיכול להוציא אע"פ שיצא כי זה ברכת המצוות. והגרי"ז החמיר בזה ולכן כתב שצריך לשתות מיין של הקידוש.
2. לדעת השו"ע אינו יכול להוציא ידי חובת קידוש אם כבר יצא והשומעים יודעים לברך בעצמם, אמנם דעת הפר"ח שיכול, והמשנ"ב כתב להחמיר בזה לכתחילה.
3. בקידוש של שחרית אם כבר יצא המקדש אך חוזר ומקדש ושותה בעצמו מהיין יש בזה כמה צדדים להקל וכך נהגו.
4. לכתחילה אין לשמוע תקיעת שופר מאדם שכבר יצא ידי חובה אם השומע יודע לתקוע בעצמו, ואם אינו מדייק בתקיעות לא חשיב שיודע בעצמו. ולגבי שמיעת הברכות כתב המשנ"ב להחמיר לכתחילה אך הביא שמנהג העולם להקל.
5. בקידוש הלילה אין להקל ששתיית יין נחשבת כמקום סעודה ובקידוש היום יש להקל בשעת הדחק, אך עדיף שישתה עוד רביעית.
6. אם אוכל מיני תרגימא עדיף יותר, ולדעת הגר"א רק במקום סעודה גמורה.
7. לדעת השו"ע אכילת פירות אינה נחשבת סעודה והשלטי גבורים היקל בזה, ואם אינו יכול לאכול עדיף שיאכל לכל הפחות פירות.
8. שתיית מיץ ענבים נחלקו האחרונים אי חשיב כמקום סעודה.
9. מבואר ברמב"ם דיש לשתות יין ג' סעודות, ויש שנקטו שצריך לקדש בסעודה ג' ויש שפירשו דיש דין לשתות בתוך הסעודה.