כלים פרק כב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

זכור ליצחק

\*

כלים

\*

פרק כב

**יו"ל**

**בסייעתא דשמיא**

**ע"י כולל זכור ליצחק**

**לעילוי נשמת הגאון רבי יצחק יחיאל בהג"ר חיים יוסף יעקבוביץ**

**וזוגתו הרבנית שפרינצא בת ר' בנימין הלוי ע"ה**

# פרק כ"ב משנה א

**בענין טומאת שולחן**

***השולחן והדולפקי שנפחתו***

א] השולחן וכו', מבואר במתני' דשולחן מקבל טומאה. ואף דשולחן הוי פשוטי כלי עץ מ"מ מבואר במתני' דמקבל טומאה, וברא"ש ובר"ש הביאו התוספתא והתו"כ דשולחן מטמא משום פשוטי כלי עץ המשמשים אדם ומשמשי משמשיו של אדם.

נחלקו הראשונים בפשוטי כלי עץ המשמשים אדם וכלים אם טומאתן מדאוריתא או מדרבנן

ב] נחלקו הראשונים אם הטומאה "במשמשי אדם ומשמשי משמשיו" היא מדאוריתא או מדרבנן, **הרא"ש** כאן כ' דשולחן טמא מדרבנן והדרשא בתו"כ הוי אסמכתא בעלמא, וכן שיטת **תוס'** בכל דוכתא, עי' סוכה דף ה. מנחות צו: ועירובין לא., ומאידך שיטת **הרשב"א והרמב"ן** בב"ב דף סו. דפשוטי כלי עץ משמשי אדם ומשמשי משמשיו של אדם טמאים מדאוריתא [הובא במל"מ פ"ב מכלים ה"א], אולם עי' נו"ב [יו"ד ק"ט] דנקט דגם להרשב"א והרמב"ן הוא דין דרבנן, **וביראים מצוה תכ"ד** נמי מבואר דמשמשי אדם ומשמשיו הוא דאוריתא.

ג] **בשיטת הרמב"ם** המל"מ פ"ב מכלים ה"א כ' בדעת הרמב"ם דהוא טמא מדרבנן, וכן משמע ברמב"ם ריש פ"ד מכלים, ומאידך באבן האזל פ"א מבית הבחירה הי"ח כ' דטומאתו מדאוריתא. וכן יש לדקדק בדברי הרמב"ם פ"א מכלים הי"א דהוא דאוריתא,

ד] **בראב"ד בתו"כ** שם ובעדויות פ"ג מ"ט כ' דנחלקו בזה ר"ג וחכמים, דלר"ג בעדויות טמא מדאוריתא ולחכמים טמא מדרבנן, ובתוס' מנחות צו. כ' דבזה גופא מספק"ל לגמ' טבלה המתהפכת.

פשוטי כלי עץ המשמשים אדם או כלים בלבד אם טמאים מדרבנן או טהורים לגמרי

ה] ולשיטת הרא"ש ודעמיה דס"ל דמשמשי אדם וכלים טמאים מדרבנן, בהכרח צ"ל דשאר פשוטי כלי עץ שאינם משמשים גם אדם וגם משמשי אדם טהורים לגמרי[[1]](#footnote-1), שהרי בתו"כ ובתוספתא מבואר להדיא דיש חילוק בין משמשי אדם וכלים, למשמשי אדם בלבד או כלים בלבד שהם אינם מקב"ט וע"כ.

ויש לדון לשיטת הרמב"ן והרשב"א והסוברים דמשמשי אדם וכלים טמאים מדאוריתא, האם משמשי אדם בלבד טהור לגמרי או דעכ"פ טמא מדרבנן.

בדין דף של נחתומים דטמא מדרבנן

ו] והנה **בגמ' בב"ב סו.** מבואר דדף של נחתומים טומאתו מדרבנן, **ושיטת הרשב"ם** שם דלמסקנא לא קיימא הכי והדין הוא דטהור לגמרי, והקשו עליו הראשונים דהרי בתו"כ מבואר להדיא דפשוטי כלי עץ טמאים, וי"ל דס"ל להרשב"ם דדף של נחתומים אינו משמש אדם ומשמשי אדם ולכן ס"ל דטהור לגמרי.

ז] אולם **בתוס' חגיגה כד:** כ' דדף של נחתומים חשיב משמש אדם וגם כלים, ועי' **ר"ן ורמב"ן** שם שכ' משום שלשים בו ומניחין כליהם ולכן חשיב משמש אדם ומשמשי משמשיו וטמא, ועי' עוד **בתוס' מנחות** צו: דדנו אם דף של נחתומים טמא משום שמשמש אדם וכלים או משום שהוא רחב ודמי לבית קיבול.

פשוטי כלי עץ רחבים אם טמא מדאוריתא

ח] **שיטת רש"י מנחות צו:** בהטעם שולחן של מקדש טמא מדאוריתא כיון שהוא רחב, וחשיב בית קיבול, וכן מבואר **בגר"א** בא"ר לעיל פ"ב מ"א, וכן פכ"ז מ"א ולדבריהם צ"ל דהא דמבואר בתו"כ משמשי אדם וכלים טמאים מיירי בשולחן קטן אבל בשולחן רחב אי"צ לזה כיון דחשיב בית קיבול וטמא מדאוריתא.

אולם יעוי' **ברא"ש** לעיל פ"ב מ"א דכ' נמי דשולחן טמא משום שהוא רחב ונשאר עליו מה שנותנין עליו ולכן טמא, אלא שכ' הרא"ש ובתו"כ אסמכינהו אקרא, וצ"ע דבתו"כ מבואר טעם אחר משום משמשי משמשיו של אדם, [והגר"ר שמואלביץ שליט"א ציין לתוס' הרא"ש עירובין ה. ובתוס' הרא"ש שבת קכג. דמבואר דדברי התו"כ דמשמשי אדם וכלים וכן שולחן רחב חדא טעם הוא ויש לעי' בטעם הדבר].

בהטעם דשולחן נחשב משמש אדם ומשמשי ומשמשיו

ט] יש לבאר מה מגדיר משמש אדם ומשמש משמשיו, ומדוע שולחן נחשב למשמש אדם ומשמש משמשי אדם, ועי' **רמב"ם** פיהמ"ש ספט"ז כ' עי' לשונו בהערה[[2]](#footnote-2), ו**עי' ראב"ד** בתו"כ שכ' בזה ב' סברות עי' הערה לשונו[[3]](#footnote-3), ועי' ר"ש שפירש דזה הטעם של ר' יהודה דבעינן הנחת חתיכות וזה כפי' הראב"ד בפי' קמא בהערה.

י] **בר"ש וברא"ש** הביאו התו"כ דילפינן שם דומיא דשק, מה שק משמש אדם ומשמשי אדם אף כל משמש אדם ומשמשי אדם. ויש לעי' מדוע שק נחשב משמש אדם ומשמשי אדם, ואולי בגלל ששוכב עליו.

***ושייר בהם מקום הנחת הכוסות טמאים***

נחלקו אם הנחת כוסות במתני' קאי על חיפוי שיש או גם על שבירה

יא] מבואר במתני' ב' נידונים א] דין שבירה בשולחן, ב] דין שולחן המצופה בשיש. ובפשוטו הא דמבואר במתני' דאם נשאר מקום הנחת כוסות טמא קאי על שניהם, [והיינו גם על דין שבירה דבכה"ג אינו חשיב שבור, וגם לענין דין ציפוי דבכה"ג לא נחשב מצופה בשיש וטמא], וכן מבאר **בר"ש בכת"י** וכן מבואר ברש"י חגיגה כו:.

יב] אולם **ברמב"ם** במתני' מבואר דפירש הדין של מקום הנחת חתיכות רק על מצופה שיש, ולא על שולחן שנפחת, ולפי הרמב"ם צ"ב מה באמת הדין בשולחן שנפחת, ועי' רמב"ם פ"ו מכלים הט"ו דכ' השולחן או הדולפקי שחיפן בשיש אם שייר מקום הנחת כוסות מקב"ט, וברמב"ם שם ה"י כ' השולחן והדולפקי שנפחתו מקב"ט עד שיחלקו ויבדל כל אחד מחבירו ע"כ. מבואר בזה להדיא דדין של מקום הנחת כוסות כ' רק על דין כיסוי בשולחן ולא על שבירה בשולחן, וכדברי הרמב"ם כאן משמע ברא"ש כאן דפירש פלוגתתם על ציפויין [ומאידך ברע"ב משמע כהר"ש כת"י דכ' סברא גם לגבי שולחן שנשבר דלאו שם שולחן עליו].

יג] **ובחזו"א** כ"א סק"א כ' להקשות מפרק ט"ז מ"א דמבואר דכל כלי עץ שנחלק לשנים טהור חוץ משולחן הכפול, ומשמע דכל שבירה מטהרת ואילו במתני' מבואר דהוא תלוי בהנחת חתיכות, ואולי זה המקור לשיטת הרמב"ם דחילק בין כיסוי לשבירה עיי"ש, **ובדעת הר"ש** עי' מש"כ החזו"א סק"ה וסק"ח, ועי' מש"נ שיעורי כלים פי"ב.

ביאור שיטת הרמב"ם דמקום הכוסות קאי רק על חיפויין

**יד]** ובעיקר שיטת **הרמב"ם** ביארו דהרמב"ם לטעמיה פי"ח מכלים ה"י דשברי כל הכלים אינם מקבלים טומאה ורק שברי כלי חרס נתרבו מדרשא לקבלת טומאה, **וביאר הגר"ח** דבכל הכלים כל שנפסדה צורתם אינם מקבלים טומאה ואפילו עושין מעין מלאכתן, ומעתה א"ש דאף אם מקבל כוסות נטהר כיון דאינו עושה מלאכתו כבראשונה.

בפלוגתת ר' יהודה וחכמים

טו] מצינו כמה דרכים בביאור הפלוגתא דר"י וחכמים

א) **בר"ש** כ' דהספרא דמבואר דבעינן שיהיה משמשי אדם וכלים אתיא כר' יהודה דזהו טעמו של ר' יהודה במתני' דבעינן שיהיה הנחת חתיכות עכ"ד, מבואר דלת"ק דאפילו הנחת כוסות בלבד נמי טמא והיינו דאפילו משמש כלים בלבד טמאים, וזה גופא מחלוקת ת"ק ור' יהודה.

**ובמשנ"א** הוכיח דהרמב"ם ודאי נחלק בזה על הר"ש דהנה הרמב"ם פ"ד מכלים ה"א פסק דבעינן שיהיה משמשי אדם וכלים, ואילו כאן פסק כ"ק.

ב) **ובמשנ"א** ביאר דהרמב"ם יפרש יסוד המחלוקת דת"ק ור' יהודה היא האם בעינן שיהיה עושה מעין מלאכתו הראשונה כל דהו, וכן ס"ל לת"ק, אבל ר' יהודה סבר דבעינן שיהיה מעין מלאכתו הראשונה ממש, וכשיטתם נחלקו לעיל בשברי כלי חרס פ"ד, וכן בשבת פרק כל הכלים. ולפי"ז צ"ל דמה שמחפה את הכלי בשיש הוי כמו שבירה דלת"ק חשיב מלאכתו כבראשונה בלא חיפוי ואכתי שם כלי עץ עליו, אבל ר' יהודה ס"ל דבעינן הנחת חתיכות, ועי' ברא"ש כאן[[4]](#footnote-4).

ג) **באליהו רבה** כ' בהטעם של ת"ק דהוא כדעת ר' יוסי בפרק ט"ז דס"ל דמשמש משמשי אדם בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמא. ועי' חזו"א כ"א י'

ד) **בתפא"י** הביא דברי הא"ר והקשה עליו כמה קושיות חדא דברמב"ם ריש פ"ד מכלים מבואר דעצם הדבר שמניחים עליו כוסות הוא גופא נחשב משמשי אדם וכלים, ואין טומאת שולחן מדין משמשי משמשיו של אדם שלא בשעת מלאכה דר' יוסי, ועוד הקשה עליו דהרי באמת הנחת כוסות על השולחן אי"ז בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה שהרי בזמן שהוא שותה מהכוס אינו מניחו על השולחן. ועוד הקשה דבדברי ר' יהודה לא מצינו דמצריך "אף חתיכות" אלא משמע דסגי בהנחת חתיכות בלבד, ועי' מש"כ לבאר ע"פ דרכו.

בענין ציפויי הכלים

טז] **נחלקו הרמב"ם והר"ש** בדין ציפוין, **שיטת הר"ש** במתני' וכן לעיל פי"א מ"ז דהציפוי הוא הקובע שם הכלי, והיינו אם עיקר הכלי מעץ והציפוי הוא מתכת הוי כלי מתכת, ואם הציפוי הוא שיש כמבואר כאן הוי כלי אבנים וטהור.

אולם שיטת **הרמב"ם** במתני' דלעולם צפויין טהורים והיינו גם באופן שהציפוי של מתכת טהור [וכ"כ ביתר ביאור לעיל פי"א ה"ד], וכ"כ הרמב"ם בהלכותיו פ"ד מכלים ה"ד והוסיף דאפילו כלי קיבול נמי טהור.

ובביאור הדין דכלי המצופה טהור ביאר הרמב"ם לעיל [פי"א מ"ד] דהטעם משום דאינו עושה המלאכה בהכלי אלא בהציפוי שלו, ויליפי' מקרא "בהם" פרט לחיפויי הכלים ע"כ[[5]](#footnote-5), והיינו שיעשה המלאכה בכלי ולא בציפוי, ועי' לשון הרמב"ם ביד החזקה פ"ד מכלים ה"ד משמע קצת באופ"א.

**קושיא להרמב"ם מהגמ' חגיגה כו:**

יז] **בגמ' חגיגה כו:** מבואר דפליגי ר' יוחנן ור"ל בכלי עץ מסמים דהוא כלי חשוב האם גם בזה יהיה הדין דמצופה טהור, או דכיון דעיקר הכלי הוא עץ חשוב אינו בטל לציפוי ולכן יהיה טמא, [ועוד מבואר בגמ' דשולחן של מקדש טמא, ואף שהוא מצופה, כיון דרחמנא קרייה עץ הכל מודים דאינו בטל לציפוי][[6]](#footnote-6) ע"כ הגמ', וצ"ע להרמב"ם דהא דאפילו שעיקר הכלי לא בטל ציפוי, אבל מ"מ אינו עושה המלאכה בהם אלא באמצעות הציפוי ומדוע יהיה טמא וצ"ע[[7]](#footnote-7).

יח] **ברמב"ם** פי"א ממשכב ומושב י"א כ' וז"ל "וכל הכלים היו טעונים טבילה והערב שמש חוץ ממזבח הזהב ומזבח הנחושת מפני שציפוייהן כבטלין לגביהן" עכ"ל. ולכאו' צ"ב הרי אדרבה עם הציפוי לא היה בטל לכלי לכאו' ודאי היה הטעם של הרמב"ם לטהר כיון שהוא עושה את המלאכה באמצעות הציפוי, ואדרבה בבטל הוא יותר סברא דיחשב שעושה המלאכה בעיקר הכלי **וצ"ע**[[8]](#footnote-8).

להר"ש מאי שנא מטומאה ישנה דאזלי' בתר עיקר

יט] **בתוי"ט** הקשה לשיטת הר"ש, דהוא סותר דבריו, דכאן מבואר דאזיל בתר הציפוי, ואילו לעיל פי"א מ"ד מבואר לגבי טומאה ישנה דעיקר הכלי לית ביה טומאה ישנה, והציפוי עשוי ממתכת שהיה בו טומאה ישנה אזלי' בתר העיקר וטהור. ועיי"ש שתי' דאם עשוי מב' מינים הצפוי קובע את המין של הכלי אבל בטומאה ישנה שהכל מין אחד [מתכת], והנידון אם גזרו טומאה ישנה הרי זה נקבע לפי עיקר הכלי, דלא גזרו טומאה ישנה אלא לפי עיקר הכלי[[9]](#footnote-9).

# פרק כ"ב משנה ב'

***השלחן שנטלה אחת מרגליו טהור נטלה שניה טהור נטלה השלישית טמא כשיחשוב עליו רבי יוסי אומר אין צריך מחשבה וכן הדלופקי***

א] **הר"ש והרא"ש** פירשו דהטעם דטהור הוא משום דכשניטל אחד מרגליו לא חזי למידי, ובתפא"י בועז [אות א'] הקשה מאי גרע ממטה שניטלו ממנה ארוכה וב' כרעים דטמאה משום דחזי למיסמך אגודא, והכא נמי ראוי לסמכו על כותל עיי"ש מש"כ בזה.

ב] **בביאור פלוגתת** ת"ק ור' יוסי אם צריך מחשבה, **במשנ"א** ביאר דיסוד המחלוקת היא דלת"ק כיון שנשבר ונטהר בטל שם כלי ממנו ולכן צריך לחשוב עליו עוד פעם לאשווי כלי, ואילו לשיטת ר' יוסי אין צריך מחשבה משום שמועיל מחשבה דמעיקרא לעשותו שולחן, **ועי' בביאורים כאן מש"נ בעזהי"ת בדברי המשנ"א ומש"כ עוד לבאר ביסוד פלוגתתם.**

ג] במשנ"א נסתפק כיון דהטעם של ת"ק הוא משום שנטהר בינתיים ולכן צריכין מחשבה, מה הדין בניטלו שלש רגלים כאחת האם כיון שמיד כשנשבר חזי לשימש של טבלה, לא צריך מחשבה כיון שלא היה שעה שאינו ראוי, או דמ"מ צריכים מחשבה, ועיי"ש מש"כ בזה.

ד] מבואר במתני דרק אחר שנשברו ג' רגלי השולחן מהני מחשבה, ומשמע דבעוד נטלה רגלו אחת לא מהני מחשבה, **ויש לעי'** מדוע לא יועיל מחשבה לטמאות אפילו בניטל רגל אחת. ועי' **במשנ"א** שכ' לבאר בזה משום דבטלה דעתו. ועוד כתב במשנ"א דלאו כלי הוא וציין למש"כ לעיל פי"ב מ"ז דכל דלא כלי הוא לא מהני ביה מחשבה לאשווי כלי, ומבואר כאן הסבר נוסף[[10]](#footnote-10).

ה] **בתפא"י** יכין [אות י'] הקשה מאי שנא מפרק כ' משנה ד' לגבי עריבה גדולה שנפחתה דטהור עד שיקצע, ואילו הכא מבואר דמהני מחשבה, וביאר בזה משום דהכא הוא מעין תשמיש הראשון משא"כ עריבה הוא שימוש אחר ולכן צריך שינוי מעשה. **ובסד"ט** כ' לבאר ע"פ [תוס' בב"מ נב:] דהכלל הוא שכל שהכלי זקוק לשינוי מעשה צריך שינוי מעשה ולא מהני ביה מחשבה, אבל כל שאינו זקוק לשינוי מעשה אינו צריך שינוי מעשה, והכא אינו צריך שינוי מעשה.

ה] **עי' רא"ש** שכ' דמניחין אותה ע"ג יתידות, ובשאר ראשונים לא נזכר זה שמניח על יתידות, ונפק"מ באופן שאין אפשרות להניחו על יתידות, דלהרא"ש אפשר שיהיה טהור, ועי' מש"נ בזה בעזהי"ת בביאורים.

***ר' יוסי אומר אין צריך מחשבה***

ו] **ועי' משנ"א** שדן אם יחזור טומאה דלמפרע או דהוא רק קבלת טומאה חדשה[[11]](#footnote-11), ועיי"ש שכ' לדון באופן שניטלו כל הג' רגלים בב"א דאפשר דישאר בטומאתו וכבר נתבאר לעיל.

# פרק כ"ב משנה ג'

***ספסל שניטל אחד מראשיו טהור***

**בגירסת הרמב"ם במתני'**

**א]** **ברמב"ם** פכ"ו מכלים ה"ב כ' וז"ל ספסל שניטל אחד מראשיו עדין הוא ראוי למדרס, ובכ"מ הקשה דבמתני' הגירסא ניטל אחד מראשיו טהור, ועי' תוי"ט ובמשנ"א שכ' דהרמב"ם גרס במתני' טמא, וביאר התוי"ט דכן יושבים עליו כשהוא מוטה ועדין ראוי למלאכתו, ועי' מש"כ עוד בביאורים לבאר בדעת הרמב"ם באופ"א דאפשר דיש לקיים הגירסא טהור ויש לעי' בזה.

ועי' **חזו"א** [כ"ו י"ב] שהקשה דלפי הרמב"ם מדוע לא עריב ותני ספסל בהד שרפרף שניטל אחד מראשיו טמא שהרי בכולם הדין דאם ניטל ראשו האחד טמא, ועי' מש"נ בהערה[[12]](#footnote-12).

ב] **בגירסת הרמב"ם** טמא יש לעי' דהרי שיטת הרמב"ם פי"ח מכלים ה"י דכל הכלים שנשברו ונפסדה צורתם אין שבריהם מקבלים טומאה, ואפילו חזי למלאכתו הראשונה נמי טמאים [חוץ מכלי חרס שנתרבה מקרא, ותלוי בעושה מלאכתו הראשונה], וא"כ יש לעי' דהכא הרי נפסדה צורתו של הספסל, ומדוע לא יטהר[[13]](#footnote-13).

***אם יש בו גובה טפח טמא***

ג] **במשנ"א ובתפא"י** הקשו בהא דמבואר דאם גבוה טפח טמא ואפילו בלא מחשבה, ומאי שנא מלעיל מ"ב דמבואר דלת"ק שולחן שניטלו ג' רגליו צריך שיחשוב עליו אבל בלא מחשבה לא טמא, [וכן הוא קשה ברמב"ם דפכ"ו ה"ב פסק ואם יש בו גובה טפח מתטמא במדרס ולא הזכיר שצריך מחשבה, ומאידך לענין שולחן כ' הרמב"ם בפ"ו מכלים ה"י דניטל רגלו השלישית אם חישב טמא ואם לאו טהור, וצ"ע מהו החילוק ביניהם], ועיי"ש בהערה מש"נ בזה ליישב[[14]](#footnote-14).

בדין ספסל פחות מטפח

ד] מבואר דאם הספסל נפחת פחות מטפח טהור, ועי' לקמן פכ"ז מ"ה דאיתא שם "כסא של קטן שיש לו רגלים אע"פ שאין לו גובה טפח טמא", ולכאו' הוא סתירה למשנתינו דמבואר דבעינן שיהיה גובה טפח. **ובר"ש שם עמד בזה וכ'** דהתם מיירי בכסא של קטן ולכן טמא, אבל כאן מיירי בכסא של גדול וצריך שיהיה טפח.

ו**בחידושי הגר"א** לקמן פכ"ז **[וכן בא"ר]** הביא דברי הר"ש וכ' וז"ל מ"ש הר"ש והרע"ב דבפכ"ב תנן בגדול דוקא טפח צ"ע הא לא תנן התם אלא בספסל שנטלו ב' ראשיו עכ"ל, ויש לעי' בביאור כוונתו, ובמשנ"ט ביאר דבריו דמתני' הכא מיירי בשיירי ספסל והיינו בספסל שנשבר ולכן בעינן שיהיה גובה טפח, דרק בכה"ג נשאר עליו שם הספסל הראשון, ופחות מטפח נטהר, אבל כופת שעשה מתחילתו אפילו פחות מטפח נמי טמא. ע"כ, [ועי' להלן מש"כ להקשות ע"ז מדברי הגר"א בתוספתא, ולבאר באופ"א דברי הגר"א].

ה] **בתוספתא** הובא בר"ש איתא "כופת חלק שאין בו גובה טפח טהור ושיש בו גובה טפח ר"מ ור"ש מטמאים ור' יוסי ור"א בר צדוק מטהרין ע"כ, והנה במתני' דידן מבואר בסתמא דבעינן גובה טפח ולא נזכר דפליג ר' יוסי, וצ"ע דבתוספתא נחלקו בזה תנאי.

וכ' הר"ש לבאר בתרתי, א) דמתני' דתני גובה טפח אתיא כר' מאיר, ב) ועוד תי' "בספסל ואפילו ר' יוסי מודה וטעמא דכופת כחתיכת עץ בעלמא הוא ולא חשיב כלי"[[15]](#footnote-15) עכ"ד, אכן בפירוש הגר"א מבואר פי' אחר כדלהלן.

**ובפירוש הגר"א לתוספתא** כ' לבאר דכ' וז"ל פי' קאי אמתני' דקתני גבי ספסל דכשנטלו ראשיו ויש בגובהה טפח טמא מפרש הכא דהיינו דוקא ספסל דהיה מתחילה כלי שהוא מיוחד לישיבה אבל אם עשה לכתחילה כופת שהיא גובהה טפח פליגי תנאי עכ"ל.

מבואר בדברי הגר"א דגבי ספסל דכבר חל עליו שם כלי לא בטל ממנו תורת כלי עד דיפסד פחות מטפח, אבל עשה הכלי לכתחילה לר' יוסי אפילו טפח אינו מקבל טומאה, [והיינו סברת גרדומין], וצ"ע דהרי לקמן פכ"ז לכאו' מבואר בגר"א דהטעם דכסא ש לקטן אפילו פחות מטפח טמא הוא משום דכך עשה מתחילה ואילו הכא מבואר דאדרבה מתחילה פחות מטפח טהור, ורק אם הוא שירים של כסא גדול טמא.

אכן נראה ביאור כוונת הגר"א בפכ"ז דכוונתו לחלק דבנטלו שני ראשיו נמצא דהוי ספסל בלא רגלים, וכל שהוא ספסל בלא רגלים אם יש לו גבה טפח הוא טמא אבל אם אין לו גובה טפח לאו תורת כלי עליו כלל, ולכן טהר, אבל בפכ"ז שלא נטלו ראשיו אלא יש לו רגלים הרי צורת כלי עליו ולכן אפלו פחות מטפח טמא[[16]](#footnote-16).

***שרפרף שניטל אחד מראשיו טמא***

ו] עי' ר"ש שפירש שהוא ספסל להדום רגליו, ולכאו' טומאתו הוא משום מדרס, ועי' בגר"א ר"פ ט"ז, ועי' בחזו"א סי' ל' סקכ"ג שדן, [וכן מקד"ד סי' נ"ב] אם צריך מדרס העומד לשעינת כל גופו, והוכיחו מכאן דלא צריך לשעינת כל גופו.

# כלים פרק כב משנה ד

***כסא של כלה שניטלו חפויו ב"ש מטמאין וב"ה מטהרין***

**משנה זו כצורתה - גם בעדויות פרק א משנה י"א**

**א] חיפויו**- **הר"ש** כ' שהם כמו שינים יוצאין מכל צד בכסא של כלה ועושין כדי שיסמכו בהם, **וברא"ש** כ' שהם שינים הבולטים מכל צד לסמוך עליהם וגם לנוי ולכבוד, **וברמב"ם** כ' שהוא ציפוי שמצפים הכסא לנוי ולכבוד. [ועי' עוד **בראב"ד עדויות** פירוש אחר מהו חיפויו של כסא כלה, ועי' במלאכת שלמה שם, ועי' אליהו רבה כאן].

בביאור המחלוקת של בי"ש וב"ה

**ב]** הנה הטעם של בית שמאי בפשוטו מבואר משום דהכסא עדיין חזי לישיבה לשאר בני אדם ושם כסא עליו, אלא שיש לעי' מה הטעם של בית הלל דמטהרין, והרי ראוי לישיבת שאר בני אדם.

**וברא"ש** כ' וז"ל "ב"ה מטהרין כי הוא עשוי לנוי ולכבוד וכשאינו עומד בנוי וביופיו בטל שם כלי מעליו" עכ"ל. מבואר דכל שבטל ממנו יופיו בטל שם כלי מעליו, ובלשון הרמב"ם איתא כשהוסרו ממנו הרי הוא כאילו נשבר.

**ובמשנ"א ובתפא"י** ביארו משום שאינו עומד לישיבת שאר בני אדם, כיון דהוא מלא קישוטים, ועי' **מלאכת שלמה עדויות** בשם הרש"ס שפירש דטעמא דב"ה דכיון דנעשה לנוי, אינו ראוי לשאר בני אדם, כיון דמחייכי עליה עלמא אם ישב על כסא זה עכ"ד, וצ"ל דאף דכבר נשבר חיפויו ואינו ראוי לישיבת כלה, אכתי אינו ראוי לישיבת שאר בני אדם.

ואכתי יש לעי' אחר שנתבאר דאין רגילים לישב עליו אף שאר בני אדם, א"כ מה הטעם דבי"ש דנחלקו על בית הלל בענין זה, ואולי נימא דעדיין יושבים על כסא זה ישיבת ארעי ולא ישיבת קבע, והיינו רק לפעמים יושבים עליו, ובזה נחלקו בי"ש וב"ה אם סגי בישיבה זו להחשיב כסא זה למדרס.

ו**במשנ"א** מש"כ לבאר כאן דפעמים יושבים עליו שלא ברשות, ותלה זה בפלוגתת רש"י ותוס' במשכבו ולא הגזול, ונמצא דרש"י כבית הלל, וזהו חידוש גדול]. **ועי' מש"כ עוד לבאר בהרחבה בביאור בביאורים**, [האם דין שבירה תלוי בצורת הכלי או בשימוש הכלי, וכן האם במדרס נאמר דין צורת כלי או לאו עיי"ש].

בענין מדרס המצופה

**ג] בתוי"ט** כ' דהכא מיירי בכסא כלה שאינו מחופה על פני כולו דאם היה מחופה לגמרי היה הדין דטהור מדין כלים המצופים[[17]](#footnote-17), **ועי' משנ"א** שהביא דברי התוי"ט דנקט דמדרס מצופה טהור, וכ' להקשות דהרי יסוד הדין דמצופים טהורים הוא משום שאין הכלי עושה המלאכה, והרי במדרס לא נאמר דין של עושה המלאכה של עושה המלאכה עיי"ש, **ועי' עוד במשנ"א** דכ' דלפי הרמב"ם בחיבורו דמצופה מבטל שם הכלי, א"כ יהיה זה חסרון גם במדרס, ומשום דגם מדרס צריך שיהיה כלי[[18]](#footnote-18).

ועי' **ברש"ש** בהגהות כאן שנחלק על התוי"ט, וכ' דציפוי מטהר בכלים משאר טומאות, אבל במדרס גם כלי המצופה טמא. וכן נקט בחזו"א [כ"ו י"ג] דמדרס המצופה טמא וחלוק מכלי המצופדה דטהור להרמב"ם[[19]](#footnote-19).

נמצא דנחלקו האחרונים בדין מדרס המצופה **דהתוי"ט והמשנ"א** ס"ל מדרס מצופה טהור, ואילו **להרש"ש והחזו"א** טמא, ועי' הערה מה דיש לדון להוכיח בזה מהרמב"ם[[20]](#footnote-20).

ד] **יש לדון להחזו"א והרש"ש** דנקטו דמדרס המצופה טמא, האם יהיה דין הכלי כדין הציפוי או כדין העיקר, ונפק"מ בעיקר המדרס מעץ והוא מצופה באבן, דאי נימא דאזלי' בתר הציפוי א"כ יחשב מדרס של אבנים דיש לו דין כלי אבן וטהור, וכדאיתא ברמב"ם פ"א ה"ו וכדדרשי' בתו"כ, אולם אי נימא דדנים לפי העיקר הרי הוא מקבל טומאה דעיקרו של עץ.

***שמאי אומר אף מלבן של כסא טמא***

ה] מלבן מצינו ג' דרכים

א). **הרא"ש** כתב "דפוס מרובע שלו בלא תיקון" ובר"ש כתב "וכ"ש כסא", ויש לעי' בביאור כוונתם, ומשמע שהוא גוף המושב של הכסא והוא מתחת לחיפוי של כלה, וגם למרובע זה יש חיפוי, וחידש שמאי שאף מושב זה אם ניטל חיפויו טמא, וכ"ש אם ניטל חיפוי של כלה ונשאר מלבן שלם הכסא בטומאתו,

ב) **ברמב"ם פיהמ"ש** כ' מרובע שמרכיבים אותו על הכסא, והיינו דהוא חלק נוסף נפרד מן הכסא שמניחים אותו על הכסא ויושבים עליו, וגם הוא טמא, וצ"ע מה החידוש בזה, ומדוע לבי"ש וב"ה יהיה טהור, ועי' עוד ברמב"ם עדויות פ"א מי"א דכ' דכשהוא לבדו המלבן אינו ראוי לישיבה עיי"ש, וברמב"ם ביד החזקה נשמט דין המלבן וצ"ע,

ג) **בתפא"י והאליהו רבה** פירשו שהוא המסגרת שסובבת בין רגל לרגל ומדיכול לישב עליו בדוחק טמא, ובאליהו רבה כ' דלשמאי אפילו מתחילתו שעדיין לא הניחו המושב גם טמא, [ועי' עוד בראב"ד עדויות שם, ובתוס' שאנץ שם מש"כ לבאר בזה].

האם טומאת כסא כלה הוא מדרס או שאר טומאות

ו] **במשנה לקמן פכ"ג מ"ד** תנן כסא של כלה אמר ר' יוסי אין טמא משום מושב[[21]](#footnote-21), **ובר"ש שם** הקשה ממתני' דידן דמבואר דרק אם ניטל חפויו נטהר אבל בלא"ה טמא, ותי' הר"ש בב' אופנים א' דמתני' הכא כר' יוסי, ועוד תירץ דמתני' הכא מיירי בשאר טומאות ואילו ר' יוסי מיירי על טומאת מדרס דטהור ממדרס.

ז] **וברמב"ם** במתני' כ' דמיירי על טומאת מדרס, וכן כ' בפכ"ו מכלים ה"ג, וכ"כ בפכ"ה ה"ב דהוא טמא מדרס, ובכ"מ שם הקשה דהרי בפכ"ג מבואר שיטת ר' יוסי דכסא של כלה טהור מן המדרס, ולא נחלקו עליו, וביאר הכ"מ דמתני' דידן פרק כ"ב מ"ד פליגי על ר' יוסי עיי"ש, ולכאו' קשה הא גופא מנ"ל להרמב"ם דמתני' פליגא נימא דמתני' כאן בשאר טומאות ולא בטומאת מדרס וכדכ' הר"ש.

**ובספר משנת יעבץ** להגאון ר' בצלאל זולטי זצ"ל [סי' ל"ח] ביאר בזה דהכא כיון דמיירי במצופה א"כ בע"כ דהנידון הוא משום טומאת מדרס, דאי משום כלי הרי כלים מצופין טהורים, וע"כ הוכרח הרמב"ם דמיירי במדרס, אולם לדברי התוי"ט הרי הכא מיירי באינו מצופה לגמרי וא"כ אכתי יש לעי' מה ההכרח של הרמב"ם בזה[[22]](#footnote-22).

***כסא שקבעו בעריבה ב"ש מטמאין וב"ה מטהרין שמאי אומר אף העשוי בה***

ח] כסא שקבעו בעריבה, יש לעי' במה נחלקו בי"ש וב"ה, עי' **ר"ש והרא"ש** ביארו הטעם של בית הלל משום שבטל לעריבה, ועי לשון הרמב"ם כאן ואינו מתטמא במדרס בגלל חיבורו בעריבה שאינה טמאה במדרס, ויש לעי' במה חלקו שמאי דטמא.

ט] **בראב"ד עדויות פ"א מי"א** הקשה מאי שנא מהא דמבואר לעיל פ"כ מ"ה כופת שקבעו בנדבך דהוא טמא אא"כ קבעו ובנה עליו, וצ"ב דהרי כיון שקבעו בכותל לא יהיה טהור כמו בכסא שקבעו בעריבה.

**י] ובתוי"ט** כאן הביא דברי הראב"ד, וכתב דכן היה לו להקשות גם ממתני' לעיל פ"כ מ"ג כסא שקבעו בכלונס, וכן שם וכסא שקבעו בקורת בית הבד דטמאין, מבואר דקביעות בלבד אינה מטהרת, [אולם יש להעיר דהרי גם עשה כסא בכלונס עצמו נמי טמא, וא"כ לא שייך לטהר מחמת החיבור לכלונס].

**יא] ובחזו"א** סימן [כ"ו סק"י] הוסיף דכן יש להקשות מהא דתנן [לעיל מ"ד] 'עשאה אבוס לבהמה אע"פ שקבעה בכותל טמאה', וכן מלעיל פט"ו מ"ב 'דף של נחתומין שקבעו בכותל טמא', וכן מגמ' שבת נ"ח: זוג של בהמה שקבעו בדלת אע"פ שקבעו במסמר טמא, ועוד כמה ציונים עיי"ש.

יב] **והראב"ד כתב לישב**, וז"ל, "התם משום דבדוכתייהו נמי לישיבה ולשכיבה קיימי, אלא משום דמחבר להו לבנין קא מטהרינן להו, ומש"ה עד דקבעי להו ובני עלייהו לא חשבינן להו כבנין, אבל הכא הא קא מבטל להו מישיבה לגמרי הלכך בקביעות לחוד מטהרינן להו לב"ה" עכ"ל, מבואר דקבע הכסא בעריבה יש כאן מעשה שמייחד הכסא למטרה אחרת שמבטלת הישיבה, וזה גופא הפקעה ממדרס, משא"כ כופת שקבעו בנדבך אין כאן הפקעה משימושו, שהרי ממשיך לישיבה עליו, ולכן לא יתבטל עד שיקבע ויבנה עליו, והוא בטל מדין מחובר דנעשה חלק מהכותל.

וכן י"ל בכל הציונים שהביא התוי"ט והחזו"א, כגון דף של נחתומים, ואבוס שקבעו בכותל וכו' דגם אחר שקבעו ממשיך לשמש, ואין כאן ביטול תשמיש במה שחיברו לכותל, ולכן טמאים.

**יג] ובחזו"א שם** הביא דברי הראב"ד והקשה עליו דכיון שגם אחר שקבע הכיסא בעריבה הוא עדין עומד בדרך תשמישו, לא מהני מה דקבעו בעריבה על מנת שלא להשתמש בו לישיבה, והביא ראיה מסיפא דמתני' שם [פ"כ מ"ה] לגבי קערה שקבעה בשידה תיבה דאם קבעו דרך תשמישה נשארה בטומאתה וכו' ועי' מש"כ החזו"א לבאר עוד ע"פ התוספתא פ"ז מ"ב דקבעו גופא הוי שינוי מעשה וצ"ע. **ועי' עוד בהגהות מים טהורים** [נדפס כאן בהגהות על המשנה] מש"כ בזה.

# פרק כ"ב משנה ה'

***כסא שלא היו חפויו יוצאין וניטלו טמא שכן דרכו להיות מטהו על צדו ויושב עליו***

א] הר"ש כ' ד"החיפויים" הם המושב שעליו יושב, וכ"כ ברא"ש שכ' וז"ל "שהם ג' נסרים זה בצד זה ונקראים חיפויים ויושבים עליהם" ע"כ, וקאמר מתני' דבאופן שאינם בולטים חוץ לכסא, אף אם נטלו החיפויין האלו הכסא נשאר טמא כיון שיכול להטות הכסא על צידו ולישב עליו.

ומבואר מדברי הר"ש והרא"ש, וכ"כ הרע"ב להדיא דהחיפויים כאן הם לא כהחיפויים דלעיל גבי כסא כלה, דלעיל ברישא הם שיניים בולטים מכל צד לסמוך עליהם לנוי, ואילו כאן הם נסרים המחפין שהם 'המושב בעצמו'.

***שכן דרכו להיות מטהו על צדו ויושב עליו***

אם צריך שיהיה דרכו להטותו קודם השבירה

ב] **ברא"ש** כ' שדרכו "מתחילתו" להיות מטהו על צידו, מבואר דמה דתני במתני' "שכן דרכו להיות מטה על צידו", היינו קודם שנשבר היה רגילות להטותו על צידו, אבל באופן שלא היה רגילות מתחילה להטותו על צידו לא מהני מה שיכול אחר שנשבר להטותו על צידו, וכן משמע בלשון הרמב"ם פיהמ"ש, שכ' "שהיה ראוי לעשות בו כך **מקודם**" עיי"ש.

וי"ל הטעם משום דבעינן שיהיה עושה מעין מלאכתו הראשונה, ורק אם היה דרכו מתחילה לעשות כן נמצא דזהו מלאכתו הראשונה, אבל אם לא היה דרכו בכך אינו מלאכתו הראשונה, וחשיב שבירה, וכן מבואר לעיל פ"ד מ"א עיי"ש[[23]](#footnote-23),[[24]](#footnote-24).

ג] **אמנם מדברי הרש"ש** כאן מבואר דאף אם יכול להטותו, מכאן ולהבא נמי טמא, וחיפויין יוצאין מיירי בגוונא דגם לאחר שנשברו אינו יכול להטותו כיון שהקצוות נשארו, וכן מבואר בתפא"י אות ל', [וכן לכאו' מבואר בתוי"ט, עי' ביאורים], ויש לעי' בטעם הדבר והרי אינו עושה מלאכתו כבראשונה שהרי מעיקרא לא היה ראוי להטותו על צידו, [וכן קשה מלעיל פ"ד מ"א] ועי' בביאורים מש"נ בזה בעזהי"ת בהרחבה..

מדוע תיבה שפתחה בצידה לא דנים משום שיכול להטותו

ד] בתפא"י אות ל"א הקשה מאי שנא מתיבה שפתחה מצידה דנפחתה טהורה ולא אמרי' דיכול להטות על צידה ועיי"ש שביאר כיון שלא היה דרכו בכך מתחילה עיי"ש, [ולכאו' הוא סתר דבריו באות ל'], ועי' עוד מה שביאר באופ"א בבועז שם, ועי' בביאורים.

ניטלו חיפויו מדוע לא יטהר מדין נשתנה צורתו [להרמב"ם]

ה] יש לעי' לשיטת הרמב"ם פי"ח מכלים ה"י דס"ל דכל שנשתנה צורתו אפילו ראוי למלאכתו נטהר, וא"כ מה יועיל מה שיכול להטותו על צידו כפי שהיה עושה בו בתחילה, אבל מ"מ כיון שנטלו חיפויו הרי נשתנה צורתו, וצ"ל דכיון שדרכו להטותו על צידו נחשב שלא נשתנה צורתו כלל, והוא חידוש, [ושמעתי שאולי יש לדמות זה למה דמבואר לעיל פי"ג קוליגריפון שנטל כפה טמאה מפני שינה עיי"ש].

מדוע בכסא כלה לא דנים משום שיכול להטותו

**ו]** יש לעי' מאי שנא ממשנה ד' מכסא של כלה שניטל חיפויי דפליגי בי"ש וב"ה, והרי יכול להטותו, והיה אפשר דאין דרך להטות כסא כלה ולישב עליו בהטייה.

**וברמב"ם** מבואר החילוק משום דלעיל מיירי שיש חיפויים היוצאים וא"א להטות על צידו, אבל כאן אפשר להטות על צידו, כן מבואר בראב"ד עדויות.

**באליהו רבה** לעיל מ"ד כ' דהכא איירי בשהוא מחופה גם מג' רוחותיו בנסרים, ובכה"ג דרכו להיות מטהו על צידו ולישב עליו, אך התם בכסא של כלה אינו מחופה מג' רוחותיו, ובכה"ג אין דרך להטותו.

והנה נתבאר לעיל להרא"ש דהכסא עשוי לנוי כלה, וא"כ י"ל דכל שנשבר הנוי בטל צורת הכלי, ואף יכול להטותו אינו החפצא של הכלי, אבל במשנה ה' כל עניינו של הכסא הוא לישיבה, לכן כל שיכול להטותו לא בטל הכלי, ועי' בביאורים הרחבה.

***שלא היו חיפוייו יוצאים***

**ברא"ש** מבואר דקאי על החיפויים שהם מושב הכסא, ויוצאים היינו בולטים לחוץ יותר מדפנות הכסא, וכאן מיירי באינם בולטים, ולכן יכול להטות את הכסא, ועי' רש"ש שכן למד ברע"ב כמו הרא"ש.

**ומאידך התוי"ט** למד בדעת הרע"ב דמיירי על הדפנות של הכסא מג' רוחות שאם א' בולט חוצה ואין שכנגדו ג"כ בולט והיינו דאינם נגמרים בשוה, אלא אחד בולט מהשני, ולכן אם יטהו על צידו הוא מוטה בשיפוע.

**ועי' ראב"ד עדויות** שפירש מתני' כאן על כסא כלה, ועיי"ששביאר שהנסרים שיושב עליו אינם קבועים בכסא, ונמצא דאם יטהו על צידו בעודו שלם יפלו הנסרים של המושב ולכן אינו מטה על צידו בעודו שלם, אבל אינם יוצאים הביאור דהם קבועים בחוזק בכסא, ולכן היה ראוי להטות הכסא על צידו כבר מתחילתו, ועי' תוס' שאנץ מש"כ על דרך זו.

**ועי' רמב"ם ביד החזקה פכ"ו מכלים ה"ג דהעמיד דין המשנה על כסא כלה** ועיי"ש שכ' משום דראוי להטותו על צידו, ולכאו' מבואר דכוונתו של הרמב"ם בזה כהראב"ד בעדויות. ועי' עוד ברמב"ם כאן בפיהמ"ש, יש לדקדק היטב בביאור כוונתו, וצ"ע אם כוונתו כהראב"ד או כהרא"ש.

ועי' בלשון הר"ש שכ' וז"ל "ויש שעושין כסא עצים ומביאין קרשים קטנים ומהדקין אותן שלא יצאו ויושבין על הקרשים ההם" וכו' ומשמע דפירש אינם יוצאים כהראב"ד בעדויות דהם מהודקים.

# פרק כב משנה ו

***כסא שניטל חפויו האמצעי והחיצונים קיימים טמא נטלו החיצונים והאמצעי קיים טמא רבי שמעון אומר אם היה רחב טפח***

א] מבואר שדוקא בנשארו שני החיצוניים קיימים טמא, אבל נשאר רק נסר אחד מהצד טהור [ולהלן משנה ז' יש מחלוקת בזה].

**ועי' משנ"א** שביאר הטעם דאם נשאר נסר אחד מהצד טהור, משום שאם ישב עליו יכריע את הכסא לצד אחד, ואינו ראוי לשימוש, אבל הנסר האמצעי אם יושב עליו אינו מכריע לשום צד, וכאן נחלקו אם צריך טפח או אפילו פחות מטפח.

**ב] יש לעי'** מדוע לא יקבל טומאה משום שמטהו על צידו וכמו לעיל משנה ה', וכן קשה להלן משנה ז', ו**עי' תפא"י** להלן מ"ז דמיירי שהנסרים בולטים וא"א להטות.

ויש להוסיף בזה דבמ"ה המשנה מפרטת ש"אין חיפויו יוצאים", אבל לא נתפרט במשנה האפשרות של כסא שחיפויו יוצאים, ויש לעי' בטעם הדבר, ואשר ע"כ מבואר בזה דסתם כסא עשוי באופן של חיפויו יוצאים, אלא שיש כסא מיוחד שאין חיפוייו יוצאים, ולכן רק בזה המשנה מפרטת אם אין חיפוייו יוצאים טמא, [וכן משמע ברמב"ם דלא הזכיר להדיא האפשרות של חיפיו יוצאים אלא רק האפשרות של אין חיפוייו יוצאים], וא"ש דבתני' כאן דתני סתם כסא מיירי בחיפויו יוצאים.

***רבי שמעון אומר אם היה רחב טפח***

**ג] עי' משנ"א** שהקשה דהא מבואר להלן פכ"ז מ"ד דלמושב אין פחות מטפח טמא, ואילו כאן מבואר דלת"ק אפילו פחות מטפח נמי מקבל טומאה.

ועיי"ש שתי' בזה דכיון דהכא מעיקרא כבר היה מושב טפח שלם, ושוב נפחת אפילו פחות מטפח נמי טמא כיון דחזי לישיבה על ידי הדחק, [ועי' תוס' נדה כו. דכ' לדין זה גבי תנור שיש חילוק בשיעור התנור מתחלתו וסופו, ומדמים זה לגרדומין בציצית], אבל ר"ש ס"ל דבעינן שיהיה חזי לישיבה לכתחילה ואפילו בשירים.

ד] יש לדון בגוונא שניטל הנסר האמצעי והנסרים החיצוניים קיימים דמבואר במתני' דטמא האם גם בזה נחלקו דלר"ש צריך טפח ולת"ק אין צריך טפח בכל נסר ונסר, ובספר הון עשיר כ' דמהא דלא כלל התנא שני הדינים בב"א, מבואר דרק בנשאר האמצעי פליגי אי צריך שיהיה טפח, אבל ברישא דשני האמצעים קיימים הכל מודים דאין צריך שיהיה בכל אחד ואחד טפח עיי"ש.

# פרק כב משנה ז

***כסא שניטלו שנים מחפויו זה בצד זה ר"ע מטמא וחכמים מטהרין,***

א] **ביאור מחלוקת דר"ע וחכמים מצינו כמה דרכים**,

**א). בתוי"ט** כאן ציין לדברי הרע"ב פ"ב מעדויות מ"ח דכ' שם דהטעם דר"ע מטמא משום דמיירי שיש בית קיבול תחת החיפויים ולכן טמא מדין בית קיבול, ולחכמים טהור משום בטל העיקר שהוא המושב בטל הטפילה הבית קיבול, [ולפי"ז יבואר היטב המשך המשנה[[25]](#footnote-25)].

**ב). ברמב"ם פיהמ"ש לעדויות** שם כ' דהטעם של חכמים מטהרים הוא משום שבטלה צורתו וחזר להיות שברי כלים שאינם מקבלים טומאה, והטעם של ר"ע צ"ל לכאו' הוא משום דאכתי חזי לישיבה וא"כ לא בטל מינה שם כלי, אפילו שנשבר צורתו, והיינו דס"ל דשם כלי לא תלוי בצורתו אלא בחזי לישיבה או לאו, ואפשר דעיקר המחלוקת הוא במדרס אם תלוי בצורת כלי או לאו, אבל בכלי קיבול הכל מודים דתלוי בצורת הכלי [עי' ביאורים לעיל מ"ד בפלוגתת ביש וב"ה מש"נ בזה].

**ג) להראב"ד** דפליג על הרמב"ם בפי"ח ה"י [וכן בפ"ה מכלים] ונקט דאין דין צורת כלי, אלא הכל תלוי אם חזי לישיבה או לאו, באמת לשיטתו ביאר מתני' באופ"א דלר"ע אכתי חזי לישיבה, ואילו לחכמים טהור כיון דהיא ישיבת צער ואי"ז נחשב ישיבה.

***א"ר יהודה אף כסא של כלה שנטלו חפויו ונשתייר בו בית קבלה טהור, מפני שבטל העיקר ובטלה הטפלה***

ב] לעיל נתבאר כמה דרכים בביאור הפלוגתא ברישא דמתני', והנה לפי' הרע"ב בעדויות דכ' דהמחלוקת היא בדין בטל העיקר בטל הטפילה א"ש המשך המשנה, אולם לפי ביאור הרמב"ם והראב"ד דהוא פלוגתא בישיבה על ידי הדחק, צ"ב מש"כ ר' יהודה אף כסא של כלה.

**בדין פסק הרמב"ם בדין בטל העיקר בטל הטפילה ובמתני' כאן**

**ג] הרע"ב** כ' דהלכה כר' יהודה דבטל העיקר בטל הטפילה, דהכי תנן לעיל סוף פי"ט גבי משפלת, ופ"כ גבי כרים וכסתות, ועי' ברמב"ם שכ' נמי כן בפיהמ"ש, אולם ביד החזקה השמיט הרמב"ם דין זה, ולכאו' מבואר דפסק דלא כר יהודה, וקשה דהא בפכ"ו מכלים ה"ו פסק הרמב"ם דבטל העיקר בטל הטפילה והיינו המתני' לעיל סוף פי"ט, [ועי' מש"נ לעיל בזה, וגם בביאורים שם].

בביאור הפלוגתא אם בטל העיקר בטל הטפילה

ד] בעיקר ביאור הפלוגתא אם אמרי' בטל העיקר בטל הטפילה, עי' חזו"א כ"ה סק"ו שכ' דהפלוגתא היא במציאות האם כשנשבר העיקר אדם זרקה לבין הגרוטאות או לאו.

ועי' עוד סוף פרק י"ט מש"כ הרש"ש, וכן עפ"י דרך זו ביאר בקה"י טהרות [סימן ו'] דהדין דבטל העיקר בטל הטפילה, הוא משום דנאמר דין כלי במדרס והכא התורת כלי של המדרס שבו הוא משום העיקר שהוא הבית קיבול, ולכן כל שנשבר העיקר שוב אין למדרס תורת כלי, מיהו זה לכאו' לא שייך במתני' כאן דהרי כאן אין המדרס נותן את התורת כלי להבית קיבול, אלא הבית קיבול הוא כלי מצד עצמו [ועי' בכל זה לעיל מש"נ בסוף פרק י"ט].

# פרק כב משנה ח

***שידה שניטל העליון טמאה מפני התחתון ניטל התחתון טמאה מפני העליון***

**א] הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש** פירשו דאיירי בשידה שיש לה בית קיבול למעלה ובית קיבול למטה, וכל שניטל א' מן הבתי קיבול עדיין היא מקבלת טומאה משום הבית קיבול השני, וצ"ע מה החידוש בזה[[26]](#footnote-26).

**ב] ברמב"ם ביד החזקה** פכ"ו מכלים ה"ה כ' "שידה שניטל העליון שלה טמאה מפני התחתון שהוא ראוי למדרס", מבואר דהנידון במתני' בשידה הוא מדין מדרס, וזהו לא כפש"נ ברמב"ם בפיהמ"ש שהוא מדין טומאה של בית קיבול, ולא מדין מדרס.

**ג] בר"ש וברע"ב כ'** דמיירי בשידה שאינה מחזקת מ' סאה, ובמשנ"א דייק מזה דע"כ דהכא לא מיירי בטומאת מדרס, כיון דשיטת הרע"ב והר"ש דמדרס נטמא אפילו במ' סאה[[27]](#footnote-27). וע"כ דהכא הנידון מדין שאר טומאות ולא מדין מדרס.

**ד] הר"ש כ' - העליון** - "כסא שלמעלה" מבואר בדבריו דמיירי על כסא, ולפי"ז נמצא דמיירי הכא בדין טומאת מדרס, אך קשה קושיית המשנ"א, מדוע הוצרך הר"ש לפרש דהשידה היא פחות ממ' סאה, והרי גם יותר ממ' סאה מקב"ט מדרס, אכן י"ל דרק העליון הוא מדרס, אבל התחתון הוא בית קיבול, ולכן הוצרך לפרש שהוא פחות ממ' סאה.

**אולם יעוי' במים טהורים** דכ' דהגירסא הנכונה בר"ש הוא "כיסוי שלמעלה" ולא כסא, ועי' תפא"י דביאר דהבית קיבול למעלה היינו בהכיסוי עצמו יש בית קיבול.

**ה] ועי' בתפא"י** דאי נימא דמיירי על כיסוי, הרי כיסויין אינם מקבלים טומאה, [וכמבואר לעיל פי"ב מ"ג ופי"ד מ"ג ופ"ב מ"ה], וביאר התפא"י דהכא מיירי שהכיסוי עצמו מחובר להכלי ובכה"ג חשיב כגופו של כלי, ויש לעי' בזה[[28]](#footnote-28).

***ניטל העליון והתחתון ר' יהודה מטמא מפני הדפין וחכמים מטהרין***

**ו] מצינו כמה פי'** מהם "הדפים" שנחלקו בהם ר' יהודה

**א) עי' תפא"י** שביאר דהוא חלל הבטן של השידה מהצד שהיא מקבלת, **ב)** ויש שביארו שיש בית קיבול היוצא מהדפנות שבצדדים, **ג) עי' פירוש** ר האי גאון דדפים הוא כמו מדפים בתוך השידה עיי"ש, **ד) בתוס' אנשי שם** ביאר לפי הצד שהנידון כאן הוא משום טומאת המדרס וכ' שהוא מטהו על צידו ויושב עליו.

מצינו כמה דרכים ביסוד המחלוקת בדפים

ז] א) **ברא"ש** מבואר דהמחלוקת של ר' יהודה וחכמים הוא בדין בטל העיקר בטל הטפילה, והיינו דהדפים הם השימוש הטפל, דעיקר השימוש הוא בחלק העליון או בתחתון, והדפים הם השימוש טפל, ואמרי' בזה בטל העיקר בטל הטפילה.

ויש להקשות דא"כ משמע דר' יהודה סבר דלא אמרי' בטל בעיקר ובטל הטפילה, וצ"ע דהרי לעיל מ"ז מבואר להדיא במתני' דר' יהודה סבר דאמרי' בטל העיקר בטל הטפילה.

ואשר צ"ל דוודאי ר' יהודה מודה לדין בטל בעיקר בטל הטפילה, אלא שנחלקו דר' יהודה סבר דהדפין כאן הם לא טפלים, ולכן לא שייך בזה דין בטל העיקר בטל הטפילה, וכמו דמבואר לעיל [פ"כ מ"א] דכשיש שני עיקריים, לא אמרי' בטל העיקר בטל הטפילה, וכן מבואר כאו במתני', נמצא ביסוד המחלוקת לפי"ז דלת"ק הדפים הם טפלים ולר' יהודה הם עיקר.

**ב) במשנ"א** ביאר דיסוד המחלוקת אם בטל מיניה תורת כלי, דלר' יהודה לא בטל מהדפים תורת כלי פשוט, ואילו לחכמים בטל ממנו תורת כלי עד שיחשוב עליו, ועיי"ש שכ' דגם להרמב"ם דמיירי במדרס מ"מ גם במדרס נאמר דין כלי.

**ג) בתפא"י** [יכין אות מז] כ' דמיירי שמקבל על הדפין היינו בתוך הבטן הבולט מתוך השידה, ולר' יהודה טמא כיון דהוא מקבל גם עכשיו על צידו, וחכמים מטהרין כיון דאי"ז כדרכו הראשונה שמתחילה היה יושב על שוליו ועכשיו הוא על צידו.

**עי' בתפא"י [בועז אות ז']** שהקשה דר"י ורבנן סותרין שיטתם לעיל פ"ד מ"א דהתם מבואר חבית שנחלקה כמין שני עריבות דלרבנן טמא ולר' יהודה טהור, והתם נמי הנידון לטמאות משום שיכול להטות החבית על צידה ולקבל ואינה כבראשונה, ועי' מש"כ בזה.

***ישיבת הסתת טמא מדרס***

**ח] ברמב"ם** כ' ה"סתת קובע לעצמו מקום לישב בו בקצה הקורה ומסתת את האבנים על הקצה השני", מבואר דהוא יושב על הקורה, וכן מבואר בדברי הרא"ש עיי"ש, וצ"ע מה החידוש בזה והרי הוא יושב על קורה ומדוע לא יהיה טמא מדרס. ועי' במשנה אחרונה מש"כ לבאר החידוש בזה[[29]](#footnote-29).

**ט] וברע"ב** כ' שם "מסתת אבנים, והוא מתקן לו מקום לשבת בקצה האחד מהאבן כשמסתת בקצה השני", מבואר בדבריו דהוא יושב על האבן עצמה בשעת המלאכה.

**י] ובתוי"ט** תמה דהרי אין מדרס בכלי אבנים וכפי שנתבאר לעיל ברמב"ם פ"כ מ"ג בשם התו"כ דממעט כלי אבנים ממדרס, ועי' חידושי מהרי"ח מה שביאר בזה. דמיירי שמניח איזה בגד או דבר רך שלא יזיקו האבן, והוא הטמא מדרס, והחידוש הוא דאע"פ שהדבר שיושב עליו מונח על האבן, והאבן אין לו שום טומאה כלל אפ"ה הדבר המונח על האבן טמא מושב, [ועי' לעיל מ"ד לענין מלבן מש"נ שם], ועי' סד"ט.

# פרק כ"ב משנה ט'

***כופת שסירקו וכרכמו ועשאו פנים ר"ע מטמא וחכמים מטהרין עד שיחוק בו***

במחלוקת דר"ע וחכמים

**א] ברא"ש** כ' וז"ל "ורבנן סברי כיון דחתיכת עץ בעלמא הוא 'אינו כלי' עד שיחוק מקום ישיבה" מבואר בדבריו דנחלקו מאימתי חשיב כלי, דלר"ע סגי בסרקו וכרכמו לעשותו כלי, ולת"ק כיון דחתיכת עץ בעלמא זהו טעם דבעינן 'תיקון טפי' לאשווי כלי שיחקוק בו גם מקום ישיבה.

**ב] ובלשון הר"ש כ' כעין זה**, אלא שלא הזכיר בלשונו 'כלי', ויש לעי' אם כוונתו כהרא"ש דהוא דין 'כלי', או דילמא דבמדרס אין דין שיהיה כלי, אלא דהוא דין נוסף בדיני מדרס דצריך שיהיה ראוי לישיבה, ונחלקו עד כמה צריך שיהיה ראוי לישיבה, דחכמים ס"ל דכיון ד"חתיכת עץ הוא" צריך שיעשה בו תיקון חשוב להחשיבו להיות ראוי למדרס.

**ג] ברמב"ם** בפיהמ"ש מבואר להדיא דיסוד המחלוקת היא מאימתי חשיב כלי, דלר"ע משסרקו וכרכמו כבר נעשה כלי, ואילו לחכמים לא נעשה כלי עד שיחוק בו, [וזהו כדברי הרא"ש], וכן ברמב"ם ביד פכ"ה מכלים ה"ה מבואר דהדין דבעינן סרקו וכרכמו הוא בכדי לאשווי תורת כלי.

אם הנידון במתני' הוא על מדרס

**ד] אולם ברמב"ם** בפיהמ"ש כאן מבואר דהכא לא מיירי בדיני מדרס אלא מיירי בעושה מהכופת "פנים לשער", וכן פירש הרמב"ם בדעת חכמים דאמרי עד שיחוק בו היינו "שיפתחנה בציורים" ולכאו' היינו משום דין גמר כלי, אולם הר"ש והרא"ש במתני' פירשו דהנידון במתני' הוא על מדרס, וביארו עד שיחוק בו היינו שיחוק "מקום ישיבה".

כמה קושיות להרמב"ם דלא מיירי על מדרס

ה] ויש להקשות לשיטת הרמב"ם דאי לא מיירי על מדרס אלא על כלי שהוא פנים לשער, הרי אין בו כלי קיבול, ופשוטי כלי עץ שאינם משמשים אדם וכלים טהורים, **ועי' מש"כ בזה בביאורים בס"ד**.

עוד יש להקשות דברמב"ם ביד החזקה פכ"ה ה"ה משמע דמיירי במתני' בנידון דמדרס, דיעוי' שם דכל הפרק שם מיירי בדיני מדרס, ובתוך הפרק של מדרס הביא הדין של כופת ומשמע דהוא דין השייך למדרס וכן נקט החזו"א פכ"ו ט"ז בדעת הרמב"ם עיי"ש.

**ו] עוד** יש להקשות מפרק ט"ו דמבואר שם מ"ב דכל שסירקן וכרכמן טמאות, מבואר דחשיב צורת כלי לכו"ע, ואילו הכא מבואר דפליגי בזה, ועי' תפא"י ומשנ"א, וסד"ט, ובאור שמח פכ"ו מכלים ה"ח מש"כ בזה.

**ז] עוד יש להעיר** בדברי הרמב"ם דאם מיירי על כופת שהוא פנים לשער הרי הוא משמש עם הקרקע ומדוע טמא, והרי כל המחובר ומשמש לקרקע טהור וצ"ע[[30]](#footnote-30).

האם במדרס נאמר דין כלי

**ח] לפי הר"ש והרא"ש** במתני' כאן, [וכן ברמב"ם ביד] דהנידון במתני' הוא נידון של מדרס, נמצא מבואר דנאמר במדרס דין כלי, וכן מבואר נמי לעיל פרק כ' משנה ג' ברמב"ם דנאמר במדרס דין שיהיה ממיני הכלים המקב"ט, ולכן כלי אבנים וגללים נמעטו ממדרס.

מיהו יש לעי' מהא דמבואר ברמב"ם פרק כג הלכה א וז"ל "המפץ הוא המחצלת שאורגין אותה מן החבלים ומן הסוף ומן הגומא וכיוצא בהן, ואין המפץ בכלל כלים האמורין בתורה ואעפ"כ מתטמא הוא במדרס דין תורה שהרי ריבה הכתוב כל המשכב וזה ראוי למשכב ועשוי לו" הרי מבואר דלא נאמר דין כלי במדרס וצ"ע. ועי' ספר משנת אליהו מילואים סימן כ' מש"כ לבאר בזה [ועי' בביאורים מש"כ לבאר בזה].

***הסל והכלכלה שמילאן תבן או מוכין התקינן לישיבה טהורין סירגן בגמי או במשיחה טמאין***

**ט] הר"ש** פירש דטעם טהרתן הוא משום דכ"ז שלא סירגן יכולין התבן והמוכין ליפול, וכן פירש הרמב"ם בפיהמ"ש ובפכ"ה מכלים ה"ז דכ"ז שלא סירגן אינם ראויים לישיבה, והרע"ב הוסיף לפרש, דאף דהוא התקינן לישיבה, בטלה דעתו אצל כל אדם.

***בר"ש הביא תוספתא -- ישיבת הסתת התירה טהורה קישרה טמאה, מיטמאה ומיטהרת אפי' י' פעמים ביום,***

**י] בחזו"א** סימן כ"ו סקי"ז עמד דמ"ט היא מיטהרת, ומ"ש ממטה שכתב הר"ש לעיל ספי"ח ע"פ התוספתא דאף כשנתפרקה מקבלין אברי המטה טומאה.

# פרק כב משנה י

***האסלה טמאה מדרס וטמא מת***

**א]** ברמב"ם בר"ש וברא"ש כאן ביארו דהוא כסא מברזל מחופה בעור יושבים עליו ליפנות [וכמבואר בעירובין דף י:], ומבואר דבזמן שהעור מחפה את האסלה אף האסלה עצמה טמאה מדרס.

**ובמשנ"א** הקשה לשיטת הרמב"ם דס"ל דכלי המחופה טהור, וא"כ מדוע הכא האסלה והעור מקבלים טומאה[[31]](#footnote-31), [והנה הרש"ש לעיל מ"ד והחזו"א [כ"ו י"ג] נקטו דבמדרס אין חסרון של כלי המצופה, ולפי"ז אף הכא אין חסרון של המצופה, אולם התוי"ט לעיל מ"ד וכן המשנ"א נקטו דגם במדרס יש חסרון של מצופה ולשיטתו הקשה כאן]. וביאר המשנ"א דהכא החיפוי שהוא העור הוא עושה המלאכה ובזה הדין דגם כלים המצופים טמאים[[32]](#footnote-32).

**ב]** **בר"ש** כאן הביא הגמ' עירובין י: דכ' העור והאסלה מצטרפין לטפח ע"י האויר שביניהם מדין עומד מרובה על הפרוץ, והנה רש"י ותוס' עירובין שם פירשו דהנידון לצרף את האויר לאסלה הוא לדין אהל טפח שמביא את הטומאה, אולם בר"ש כאן מבואר דהנידון לענין טומאת מושב דנאמר דין של טפח, ומצטרף החלל לטפח מדין עומ"ר, וכן מבואר בתוס' רי"ד שם בשם ר"י מלכי צדק וכ"כ במאירי שם בשם הראב"ד[[33]](#footnote-33).

**ג]** יש לעי' בהא דמבואר דהאסלה טמא טמא מת, האם הוא מדין כל המטמא מדרס מטמא טמא מת, או דהוא דין בפנ"ע דטמא טמא מת משום דראוי לשאר שימושים, ועי' אליהו רבה שכ' אגב סיפא, ועי' משנ"א כאן, ועי' להלן אות ד' מש"נ ברמב"ם והראב"ד[[34]](#footnote-34).

***פרשה העור טמא מדרס והברזל טמא טמא מת***

**ד]** ברמב"ם כלים פכ"ה ה"ג כ' "הפריש עור המחופה על הברזל, העור מתטמא במדרס והברזל מתטמא בשאר טומאות אבל לא במדרס" עכ"ל. משמעות הרמב"ם "מתטמא" דמקבל טומאה מכאן ולהבא.

ובהשגת הראב"ד כ' וז"ל. א"א נראה לי "בשנטמא כשהוא מחובר קאמר" ויש בו כשיעור, אבל הברזל טהור מן המדרס שעליו, אבל לא טהור משאר טומאות, דאי לכתחילה קאמר ברזל טמא בשאר טומאות פשיטא ועור נמי אם יש בו כשיעור פשיטא ואי לית ביה כשיעור אמאי טמא מדרס עכ"ל. מבואר בראב"ד דלגבי קבלת טומאה מכאן ולהבא, זהו פשיטא דמקבל טומאה מכאן ולהבא, וע"כ החידוש במתני' הוא שנשאר הטומאה שהיתה בו לשעבר.

ובכ"מ כ' שם שהרמב"ם מפרש מתני' על קבלת טומאה מכאן ולהבא, וס"ל דאף יש חידוש בקבלת טומאה מכאן ולהבא, ומשום דסד"א דנחשב שנשבר ושוב אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, וכשיטת הרמב"ם פי"ח ה"י, וקמ"ל דמקבל טומאה מכאן ולהבא[[35]](#footnote-35).

***העור טמא מדרס***

**ה]** יש להעיר במה דמבואר דהעור טמא מדרס ואפילו שהוא פירש והרי העור בפנ"ע מונח על הארץ, וקשה דהא מבואר לעיל מ"ג לגבי ספסל דצריך שיהיה לו גובה טפח, הרי מבואר דלענין מדרס צריך שיהיה גובה טפח, ואילו הכא כשפירש העור הרי טמא אפילו בלא גובה טפח וצ"ע[[36]](#footnote-36).

***והברזל טמא טמא מת***

**ו]** עי' לשון הר"ש כת"י והרא"ש "דברזל בלא עור לא חזי לישיבה", ומשמע דהוא דין בכל ברזל דאינו ראוי למדרס, והביאו שכן דייק בספר דעת יוסף מדברי הרמב"ם דברזל אינו ראוי למדרס כלל, וזה חידוש[[37]](#footnote-37).

**ז]** יש לעי' מדוע הברזל בלא עור לא חזי לישיבה, והרי עדין הברזל ראוי ליתן עליו את הכיסוי ולהשתמש בה כאסלה, ומדוע נחשב שאינו ראוי למדרס. וצ"ל דמעיקרא היה הכיסוי עור מחובר לאסלה בתפירה, או במסמרים, ואם ניטל הכיסוי שוב אינו ראוי להחזירו, אך קשה א"כ הרי נתבטל תשמישו כמדרס בתורת אסלה, ואינו משמש תשמישו הראשון, ומדוע לא יחשב שבירה [דלעיל אות ה' נתבאר דאין כאן שבירה] וצ"ע.

***הטרסקל שחפויו של עור טמא מדרס וטמא מת פרשה העור טמא מדרס והטרסקל טהור מכלום***

**ח]** ביארו הראשונים דהטרסקל משמש לאכול עליו, ועי' משנ"א דבהכרח משמש גם לישב עליו ולשכב עליו, דאל"כ מדוע טמא מדרס, ואחר שניטל העור טהור משום דאינו ראוי לכלום.

**ט]** ברמב"ם מבואר דמעיקרא היה גם בית קיבול, ואחר שניטל העור נתבטל הבית קיבול, ומ"מ יש גם טומאת מדרס, ומשום זה העור עצמו נשאר בטומאתו.

***ספסלין שבמרחץ ושתי רגליו של עץ טמא אחת של עץ ואחת של אבן טהור***

**י]** ברמב"ם פירש דמיירי שהמושב הוא של אבן והרגלים של עץ ואם ישב על המושב רק הרגלים של עץ נטמאו אבל המושב עצמו שהוא מאבן נשאר טהור, שהרי אבן אינו נעשה מדרס,
ויש לעי דהרי מבואר לעיל פי"ג דעץ המשמש המתכת טמא, ומתכת המשמשת העץ טהור, וא"כ הרי לכאו' הרגלים הרי הם משמשים את המושב, והוי עץ המשמש את האבן, דהוי כמו מתכת המשמש את העץ דטהור, ועי' תפא"י יכין אות ס', ועי' מש"כ בזה בביאורים[[38]](#footnote-38).

ויעוי' ברמב"ם ביד החזקה [פכ"ה מכלים ה"ה] דמשמע בדבריו דכל הספסל טמא, ולא רק הרגלים, ועי' תפא"י בועז אות י' מש"כ בזה.

**יא]** **והנה בר"ש וברא"ש** לא נזכר דמיירי במושב של אבן, ומשמע דמיירי במושב של עץ, ולא כהרמב"ם דכ' דמיירי במושב של אבן וי"ל דפליגי לשטתייהו עי בביאורים בהרחבה בזה, [מיהו אי"ז מוכרח דיתכן שכך המציאות הוא שספסלים של מרחץ הם של שיש ולא הוצרכו לפרש זה ודוחק].

***אחת של עץ ואחת של אבן***

**יב]** מצינו בזה ב' דרכים בראשונים.

א) **שיטת הרמב"ם** בביאור מתני' לשיטתו דביאר דהמושב הוא של אבן ולכן ביאר דאם שני הרגלים של עץ הם טמאים, אבל אם רגל אחת של עץ ורגל אחת של אבן הדין הוא דטהור, והטעם שהוא כסא של אבן עכ"ד[[39]](#footnote-39).

ב) **בר"ש וברא"ש** כ' דיש להספסל רק רגל אחת מעץ ומצד השני אין רגל אלא מניחו על האבן, וביאר הרא"ש דחשיב כאילו היה כולו של אבן. וצ"ע דהרי חציו של עץ ויותר מחציו הוא עץ ומדוע נטהר משום רגל אחד של אבן, וצ"ל דכיון דסוף סוף יש גם אבן שוב אין הכלי כולו מעץ וזהו גופא חסרון.

אך קשה מאי שנא מבלל חלמה וגללים דטמא, דמבואר דאף שחלקו גללים טמא, ומדוע הכא יהיה טהור וצ"ע.

**יג]** **הקשה הרא"ש לפי שיטתו** מאי שנא מהניח דף ע"ג קרקע ויחדו לישיבה וכי לא יהיה טמא מדרס, וה"ה כאן הרי הוא סומכו על אבן וכי גרע מה שיש לו רגל אחת יותר מאם לא היה לו שני רגלים כלל.

**וביאר הרא"ש** דהכא מיירי שמעיקרא היו לו שני רגלים, ונשבר רגל אחת דבכה"ג שסמכו על האבן בטל העיקר בטל הטפילה, ולכן טהור עכ"ד. ויש לעי' לפי"ז מדוע בסמכו על העץ יהיה טמא והרי נמי בטל העיקר בטל הטפילה[[40]](#footnote-40).

**יד]** **ויש להקשות להרא"ש** מאי שנא מהא דמצינו לעיל פי"ח גבי מיטה שניטלה קצרה ושני כרעים דטמא, ויש בראשונים שביארו ע"פ הגמ' בסוכה משום שיכול לסמוך אגודא, ולא אמרי' בזה בטל העיקר בטל הטפילה, ומדוע הכא אמרי' בטל העיקר בטל הטפילה, אולם התוס' ועוד ראשונים ס"ל דבעינן לתרתי גם שיהיה ראוי להחזירו כבראשונה וגם ראוי לסמוך אותו לכותל, אבל כל שנשבר לגמרי ואינו יכול להחזירו כגון נגנבה חציה לא יועיל לסמוך לצד הכותל, ולפי"ז א"ש.

***הנסרין שבמרחץ ששיגמן ר"ע מטמא וחכמים מטהרין שאינם עשוין אלא שיהיו המים מהלכין תחתיהן***

**טו]** **ברא"ש** כ' דחכמים מטהרין כיון שעיקר עשייתן שיהיו המים הולכים תחתיהם והוי כאצטבא של בנין, ועי' לשון הרמב"ם וכל עשייתם אינו אלא שילכו המים תחתיהן. מבואר בזה חידוש בדין מדרס, דכיון דעיקר עשייתו הוא לא בשביל מדרס, לכן אין דין טומאת מדרס[[41]](#footnote-41).

**טז]** **ברא"ש** כ' "פעמים יושבים עליהם", ומבואר דאינם יושבים עליהם בקביעות, אבל ברמב"ם כ' הבלנים יושבים עליהם, **ובר"ש** כ' ובני אדם יושבים עליהם בכדי שלט יטנפו מימי הרחיצות, ומשמע שיושבים עליהם באופן קבוע, אלא שלא נעשה לישיבה ולכן לא הוי מדרס.

***קנקילין שיש בה בית קבלת כסות טמאה והעשויה ככורת טהורה***

יז] בראשונים ביארו דהוא כלי ששמים תחתיו אש לעשן הבגדים, אם יש בו בית קיבול טמא ואם לאו טהור, ויש לעי' מה החידוש בזה.

**ביאורי עניינים**

# בענין ציפויי הכלים

1. **פלוגתת הרמב"ם והר"ש בדין ציפויין**
2. **פלוגתת הרמב"ם והר"ש לשיטתם בכמה דוכתי**
3. **פלוגתת הרמב"ם והר"ש במקור הדין של כיסויי הכלים טהורים**
4. **בביאור שיטת הרמב"ם בדין כלים המצופים**
5. **בישוב דברי הרמב"ם ביש החזקה מפיהמ"ש, ובישוב הגמ' חגיגה כו: להרמב"ם**
6. **בדברי הרמב"ם פרק י"א ממשכב ומושב הלכה י"א**
7. **ביאור חדש בגמ' בחגיגה כז. וליישב לדברי הרמב"ם**

פלוגתת הרמב"ם והר"ש בדין ציפויין

א. פרק כ"ב השולחן והודלבקי וכו' מבואר במתני' דכלים המצופין טהורים, ונחלקו הרמב"ם והר"ש בדינא דצפויי הכלים, שיטת הרמב"ם במתני' כאן וכן לעיל פי"א מ"ד דכל הכלים שמצופים טהורים, ואפילו כלי קיבול המצופה מתכת נמי טהור, וכ' הרמב"ם דילפי' מקרא דכתיב "בהם", וכן פסק הרמב"ם פ"ד מכלים ה"ד.

אמנם שיטת הר"ש דדין הכלי כדין הציפוי שלו, ולכן אם הוא פשוטי כלי עץ המצופה במתכת הרי הוא מקבל טומאה כדין מתכת שהוא טמא, וכן לאידך גיסא אם הוא כלי המצופה בשיש דינו ככלי אבנים והוא טהור, ולכן לפי הר"ש מה דמבואר במתני' שהוא מצופה שיש הוא בדוקא שיש, ואילו לפי שיטת הרמב"ם הוא לאו דוקא שיש אלא גם מתכת נמי טהור וכמו שכ' הרמב"ם בפירוש המשניות להדיא.

פלוגתת הרמב"ם והר"ש לשיטתם בכמה דוכתי

ב. ומצינו דנחלקו הר"ש והרא"ש לשיטתם לעיל [פרק י"א מ"ד] לגבי קלוסטרא המצופה טהורה, ופירש הרמב"ם דהטעם דטהור הוא משום דמיירי בקלוסטרא של עץ המצופה במתכת, וטהורה מדין כלים המצופים דטהורים, ואילו הר"ש דס"ל דכלים המצופים טמאים באמת פירש לפי שיטתו, דהנידון שם הוא מדין טומאה ישנה, ומיירי בגוונא שעיקר הכלי היה עשוי ממתכת טהורה, והציפוי עשוי ממתכת שיש בה טומאה ישנה, והדין הוא דטהורה ולא גזרו בכה"ג טומאה ישנה, דטומאה ישנה נקבע לפי עיקר הכלי.

עוד מצינו דנחלקו הרמב"ם והר"ש לשיטתם בפרק י"א מ"ז דאיתא שם קרן פשוטי טהורה ואם היתה מצופית שלה של מתכת טמאה, והר"ש שם פירש דאם היתה הקרן מצופה במתכת טמאה משום דפשוטי כלי עץ המצופין במתכת טמאים, דמצופה מתכת נידונת ככלי מתכת, אולם הרמב"ם לשיטתו דאף פשוטי כלים המצופים מתכת טהורה, ביאר שם דמצופית היינו קצה החצוצרה שכלפי פי התוקע שאם עשויה ממתכת טמאה.

פלוגתת הרמב"ם והר"ש במקור הדין של כיסויי הכלים טהורים

ג. עוד מצינו דנחלקו לשיטתייהו דהנה מקור הדין דמצופים טהורים לשיטת הרמב"ם הוא נלמד מקרא ד"אשר יעשה מלאכה בהם", ובתו"כ דרשי' "בהם" פרט לחיפויי הכלים, והרמב"ם [פי"א מ"ד, וכ"כ ביד פ"ד מכלים ה"ד] דחיפויי הכלים מיירי על כלים המצופים דטהורים, אולם הר"ש בכת"י פרק [י"ב מ"ג], וכן הרא"ש שם כ' דהמיעוט בתו"כ "בהם" פרט לחיפויי הכלים, בא למעט "כיסויי הכלים" שהם טהורים, ולא מיירי על ציפויים כלל, אולם הרמב"ם פי"ב מ"ג ביאר הדין דכיסויי הכלים טהורים משום דכיסוי אין לו שם בפנ"ע ולא ילפי' מקרא דבהם פרט לחיפויי הכלים, [ועי' מש"כ בזה עוד בקונטרס זכור ליצחק פי"ד מ"ג][[42]](#footnote-42).

בביאור שיטת הרמב"ם בדין כלים המצופים

ד. בשיטת הרמב"ם דכלים המצופין טהורים הנה הרמב"ם ביאר המקור והטעם לדין זה, פי"א מ"ד וז"ל "היסוד לכך אמרו יתעלה כל כלי אשר יעשה מלאכה בהם, ואמרו בספרא יכול שאני מרבה את חפויי הכלים, תלמוד לומר בהם פרט לחפויי הכלים, הכוונה שאין עושין את המלאכה באותו הכלי עצמו אלא באמצעות החפוי אשר עליו, והרי לא טמא ה' מן הכלים אלא אשר יעשה מלאכה בהם, בהם עצמם, וזה הוא ענין אמרם בחגיגה שאם חפה אותם כבר בטל אותם" עכ"ל.

מבואר בדברי הרמב"ם בפיהמ"ש דקרא ד"בהם", בא לבאר מה טעם עיקר הכלי אינו מקב"ט ומשום דאין עיקר הכלי עושה המלאכה בפנ"ע, אלא באמצעות הציפוי ולכן אינו מקב"ט, והנה הטעם דאין הציפוי מקב"ט לא ביאר הרמב"ם ולכאו' הטעם הור מסברא דהציפוי אין לו חשיבות בפנ"ע לקבלת טומאה, אלא דעיקר הקרא אתא למיעוטי דאף עיקר הכלי נמי אינו מקבל טומאה, כיון דאין עושין בו בפנ"ע את המלאכה, אלא רק באמצעות הציפוי ולכן אינו מקב"ט.

אולם יש להקשות מדברי הגמ' בחגיגה דף כו: דפריך על הא דמבואר במתני' שם דאומרים להם[[43]](#footnote-43) הזהרו שלא תגעו בשולחן, שלא יטמאו אותו, ופריך בגמ' ותיפו"ל משום ציפוי, והיינו מדוע צריכים להזהירם שלא יגעו והרי בלא"ה אינו מקב"ט כיון דהוא מצופה ואינו מקב"ט, ואמרי' בגמ' וכי תימא שאני עצי שיטים דחשיבי ולא בטלי, והרי נחלקו ר' יוחנן ור"ל בכלי עץ מסמים דהוא כלי חשוב דלר"ל לא בטל הכלי עץ לציפוי וטמא, ואילו לר' יוחנן גם כלי מסמים החשובים בטלים לצפוי, ומשני שאני שולחן דרחמנא קרייה עץ וצ"ל דהכוונה דמהאי טעמא לא בטל לציפוי ולכן טמא,[[44]](#footnote-44) ע"כ הגמ'.

ויש להקשות דהרי לפמש"נ דהרמב"ם ביאר שיטתו בפיהמ"ש דילפי' מקרא ד"בהם" דבעינן שהמלאכה תיעשה בהכלי עצמו בלבד ולא באמצעות הציפוי, וקשה שאפילו עיקר הכלי עץ לא בטל, אבל אכתי המלאכה נעשית באמצעות הציפוי המנוח עליו, ואכתי יש לטהרו, ובאבן האזל עמד בזה, ועוד עמדו בזה.

בישוב דברי הרמב"ם ביש החזקה מפיהמ"ש, ובישוב הגמ' חגיגה כו: להרמב"ם

ה. ונראה לבאר בס"ד דהנה יעוי' ברמב"ם ביד החזקה פ"ד מכלים ה"ד דכ' הרמב"ם "חפויי המטה טהורין וכן כל החפויין בין שהיו של עץ או של עצם או של עור או של מתכת טהורין שנא' אשר יעשה מלאכה בהן פרט לחפויי הכלים, וכן כלי עץ או עצם שיש בהן בית קיבול שציפם במתכת טהורים ואין מקבלין טומאה **מאחר שציפם ביטלן**, והציפוי עצמו טהור כמו שביארנו" עכ"ל.

ויש לדקדק בלשון הרמב"ם דמתחילה התחיל הרמב"ם בדין חיפויים טהורים, וע"ז הביא הקרא ד"אשר יעשה מלאכה בהם" פרט לחיפויי הכלים וכו', ואח"כ הוסיף דכלי עץ שיש בהם בית קיבול, אין מקבלים טומאה, דמאחר שציפן בטלן, ומשמע בדבריו דהא דעיקר הכלי אינו מקבל טומאה הוא מסברא דהציפוי מבטל את עיקר הכלי, ועל הציפוי בזה מסיים הרמב"פ "והציפוי עצמו טהור כמו שביארנו", והיינו מקרא ד"בהם" דבא למעט את הציפוי דהוא טהור, כיון דאין עושה המלאכה בהציפוי, וכמו שהתחיל בתחילת דבריו דילפי' מקרא פרט לחיפויי הכלים, אבל מה עיקר הכלי אינו מקב"ט לא כתב הרמב"ם ע"ז פסוק אלא הוא משום דהצפוי מבטל את עיקר הכלי.

ולכאו' דבריו הם דלא כדבריו בפיהמ"ש דשם כ' דהקרא ד"בהם" אתא למעט עיקר הכלי דאינו מקב"ט, ומשום דעושה המלאכה באמצעות הציפוי, ולא בכלי בעצמו, ואילו ביד החזקה מבואר דעיקר הכלי נטהר משום דהציפוי מבטלו והוי טעם בפנ"ע, ואילו הקרא קאי על הציפוי דטהור, ועי' אבן האזל שעמד בזה.

והנה לפי' מה דמבואר בדברי הרמב"ם ביד החזקה דהקרא דבהם אתא לטהר הציפויים, אבל עיקר הכלי אינו מקבל טומאה משום שהציפוי מבטלו, א"ש היטב הא דמבואר בגמ' חגיגה כו: דכל שהכלי הוא חשוב ואינו בטל הדין דאפילו מצופה טמא, והביאור הוא משום דלעולם הטעם דעיקר הכלי אינו מקבל טומאה הוא משום דהציפוי מבטלו, אבל כל שהוא כלי חשוב ואינו בטל הרי המלאכה נעשית בעיקר הכלי ולכן מקב"ט וא"ש היטב. אך אכתי יש להקשות להרמב"ם בפיהמ"ש איך יפרש הגמ' כאן בחגיגה כו:.

ונראה די"ל דאין סתירה בין דברי הרמב"ם בפיהמ"ש לבין הרמב"ם ביד החזקה, דהנה הרמב"ם ביד החזקה כ' דהטעם דאין עיקר הכלי מקב"ט דהוא משום דהצפוי מבטלן, וביאור כוונתו נראה דאחר שילפי' מקרא דצריך שיהיה עיקר עושה המלאכה נהי דבציפוי הוא מיושב דאינו נחשב לעושה המלאכה, אבל מ"מ עיקר הכלי לכאו' כיון שהוא עיקר מדוע לא יחשב עושה המלאכה, ולכן הוצרך הרמב"ם להוסיף כאן חידוש מסברא דהציפוי מבטל את הכלי מלהחשב עושה המלאכה[[45]](#footnote-45), וסברא זו היא שכ' הרמב"ם בפיהמ"ש דכיון דהוא עושה המלאכה באמצעות הציפוי, הוא שמבטל את עיקר הכלי להחשיבו לאינו עושה המלאכה, ושוב ממילא נמצא דבעינן להקרא ד"אשר יעשה המלאכה בהם" ובא למעט גם את עיקר הכלי, וסיים הרמב"ם כבתחילה דגם הציפוי נתמעט מאותו הטעם של יעשה המלאכה בהם, ומשום דאינו עושה המלאכה דוודאי עיקר הכלי הוא שותף בעשיית המלאכה ואין המלאכה נעשית בהציפוי בלבד וא"ש היטב.

ומעתה א"ש היטב הא דמבואר בגמ' חגיגה כו: דאם הציפוי לא היה מבטל את עיקר הכלי ודאי הגדר היה דהמלאכה נעשית בעיקר הכלי, דלעולם עיקר הכלי נחשב לעושה המלאכה, דכיון דהוא עיקר הכלי הגדר הוא דנחשב לעושה המלאכה בלבד, אלא שאם הציפוי היה מבטלו, הוא שמגרע את העיקר מלהחשיבו עושה המלאכה, אבל במקום שהוא כלי עץ חשוב ואינו בטל הרי הוא נחשב לעושה המלאכה, וא"ש היטב.

בדברי הרמב"ם פרק י"א ממשכב ומושב הלכה י"א

ו. ויעוי' עוד בדברי הרמב"ם דכ' פי"א משכב ומושב הי"א וז"ל "וכל הכלים היו טעונים טבילה והערב שמש חוץ ממזבח הזהב ומזבח הנחושת מפני שציפוייהן כבטלין לגביהן" עכ"ל.

מבואר בדבריו דהטעם דמזבח הזהב והנחושת טהורים הוא משום שהציפוי בטל לעיקר הכלי, וקשה דאפילו נימא דאין הציפוי בטל לעיקר, אבל כבר נתבאר ברמב"ם דמשום העיקר א"א לטמאות כיון דהצפוי מבטל את העיקר, ומשום הציפוי א"א לטמאות כיון דילפי' מקרא דבהם, וא"כ מה כוונת הרמב"ם כאן לטעם נוסף דהציפוי עצמו בטל לעיקר, וביותר קשה דהרי לעיל נתבאר דהציפוי מבטל את העיקר ואילו כאן מבואר דהציפוי מתבטל לעיקר ולכאו' הוי תרתי דסתרי.

והיה אפשר לבאר בזה דבאמת לעולם בכל דוכתא הצפוי מבטל את העיקר וכמ"ש הרמב"ם פ"ד מכלים ה"ד, אבל כאן במזבח הזהב שאני שהציפוי עצמו בטל לעיקר והטעם י"ל דהנה בגמ' חגיגה כו: איתא לגבי שולחן ותיפו"ל משום ציפוי, והיינו דפריך מדוע השולחן מקב"ט והרי הוא מצופה [כן ביאר המהר"י קורקוס בדעת הרמב"ם], ובמסקנת הגמ' משני דאין כאן טהרת ציפויין כיון דרחמנא קרייה עץ, הרי מבואר [לפי' הרמב"ם] דכל דרחמנא קרייה עץ אחשביה רחמנא לעיקר הכלי ואין הציפוי מבטל את העיקר, ומעתה י"ל דהרי אף מזבח קרייה רחמנא מזבח עצי שיטים [סוף פרשת תצוה] וא"כ גם במזבח הזהב והנחושת עיקרו עץ ואינו בטל לציפוי.

והשתא כיון דנתבאר דבמזבח הזהב העיקר שהוא העץ שבו, לא בטיל מדין מצופה, א"כ מדוע מזבח הזהב לא יטמא משום כלי עץ שהוא העיקר ולא בטל, והביאור בזה צ"ל דבמזבח הזהב יש טעם לטהרו מדין דהוי כלי עץ העשוי לנחת, וחלוק משולחן שהיו מגביהין אותו לעולי רגלים, ובאמת דכן מבואר ברש"י חגיגה דף כז. [ד"ה אדרבה], דמזבח הזהב הוי כלי עץ העשוי לנחת וטהור מדין כלי עץ העשוי לנחת[[46]](#footnote-46).

ואחר שנתבאר הנ"ל נראה דהנה בגמ' חגיגה כז. פריך בהא דמבואר במתני' וחכמים אומרים מזבחות טהורים מפני שהם מצופין, ופריך בגמ' "אדרבה כיון דמצופין נינהו מיטמאו", ופרש"י דאי לאו מצופה יש לטהרם מדין כלי עץ העשוי לנחת, והיינו דכיון דהם מצופין יש להם דין של מתכת, וא"כ מתכת העשוי לנחת טמא. מיהו כל זה א"ש היטב לשיטת רש"י, דשיטתו כהר"ש בדין ציפויין דדין הכלי כפי דין הציפוי, אבל לשיטת הרמב"ם הרי אדרבה כיון דמצופים הוא טעם לטהר הכלי ועמד בזה הר"י קורקוס וכמש"נ.

ונראה לבאר לשיטת הרמב"ם דלפמש"נ שאני הכא דמזבח רחמנא קרייה "כלי עץ", ונמצא דעיקר הכלי הוא העץ, ואינו בטל לציפוי, ולכן אין כאן טהרה של ציפוין כיון דהעיקר לא בטל [וכמש"נ לעיל דהרמב"ם כ' דטהרת ציפויין הוא משום דהעיקר בטל אבל כאן העיקר לא בטל], אכן טעם טהרת המזבח הוא כמ"ש רש"י דהוי כלי עץ העשוי לנחת, אלא דכאן פריך בגמ' 'דאדרבה כיון דמצופה מתכת מיטמאו', והיינו כמש"נ לעיל לרש"י דיחשב למין מתכת, וא"כ לא שייך כאן טהרת כלי עץ העשוי לנחת. אך צ"ב לפמש"נ דכיון רחמנא קרייה כלי עץ א"כ עיקר הכלי הוא 'העץ' ומדוע יחשב למתכת.

ושמעתי לבאר בזה בס"ד דבאמת שני עניינים נינהו, והיינו דיש נידון מה נחשב לעושה המלאכה וזהו בדין גזה"כ לקבלת טומאה מדין כלי שנאמר "אשר יעשה מלאכה בהם" דנאמר דין שיהיה עיקר הכלי עושה המלאכה ולא ע"י הציפוי, וכאן כיון דאחשביה רחמנא לעץ הרי דעושה המלאכה בכלי הוא העיקר ולכן שפיר חשיב כלי העושה מלאכה, אכן כל זה לענין דיני כלי מעשה, מה נחשב עושה המעשה שבכלי, אבל לענין מין הכלי אם חשיב מתכת או כלי עץ, זה נידון נוסף ולכן מקשי בגמ' דיהיה דין כלי מתכת ונמצא דעיקר הכלי הוא עושה המלאכה ויש לו דין של מתכת ולכן יהיה טמא אף דהוא כלי העשוי לנחת, וע"ז משני הגמ' ציפויין בטל לגבייהו והיינו דאף כלפי המין של הכלי הציפוי בטל ואינו נחשב למין של מתכת.

והשתא מיושב היטב הא דכ' הרמב"ם בהל' משכב ומושב לגבי מזבח הזהב דטמא משום דציפויין בטל לגבייהו, והיינו דהרמב"ם העתיק לשון הגמ' ציפויים בטל לגבייהו, וזהו כמש"נ באריכות, דזה הטעם דלא הוי כלי מתכות, כיון דהציפוי בטל לגבייהו, אבל אי משום כלי עץ שבו לא שייך לטמאותו כיון דהוי כלי עץ העשוי לנחת, [ועוד דהוי פשוטי כלי עץ דאינו משמש אדם וכלים דלהרמב"ם טהור לגמרי ואכמ"ל] מידידי הרב שמשון וייס שליט"א.

וראיה גדולה ליסוד הנ"ל דיש שני ענינים יש בציפויין, [א' נידון בכלי מעשה, ב' נידון מהו מין הכלי], נראה דיש להביא ראיה לזה מדברי הרמב"ם פ"א מבית הבחירה הי"ח דכ' הרמב"ם דכל הכלים צריכים להיות משל מתכת אבל אם עשה הכלי משל עץ או שאר מינים פסול, וכ' הרמב"ם להדיא דאף השולחן והמזבחות צריכים להיות של מתכת. ולכאו' קשה דהרי המזבח והשולחן היו כלי עץ המצופין במתכת, אכן צ"ל דהציפוי הוא הקובע את מין הכלי להחשב כלי מתכת, ולכן חשיב כלי שרת של מתכת, מיהו אכתי קשה דהרי מבואר להדיא בגמ' חגיגה כז. דכיון דשולחן עץ קרייה רחמנא, חשיב כלי עץ ולא נחשב מתכת כהציפוי, וא"כ צ"ב מדוע חשיב כלי שרת של מתכת.

אכן להנתבאר דיש ב' נידונים בכלים המצופים, א. מהו עיקר עושה המלאכה, ב. מהו מין הכלי, והנידון של טהרת ציפויין הוא משום חסרון בעושה המלאה וכמש"נ, א"כ א"ש היטב דהרמב"ם לשיטתו דביאר דקושיית הגמ' כו: ותיפו"ל משום צפויי, הקושיא היתה לטהר את השולחן המצופה, מדין הלכה של כלי עץ המצופין, ומשום החסרון בעושה המלאכה, ועל זה משני "עץ קרייה רחמנא" ועיקר עושה המלאכה הוא העץ, ולא בטל לציפוי [וכמש"נ לעיל בהרחבה דכל שאינו בטל אין חסרון של מצופין], אכן כל זה רק לגבי הנידון מהו כלי מעשה, אבל יש נידון נוסף מהו מין הכלי, ובזה ס"ל להרמב"ם דבאמת הציפוי הוא מגדיר אותו למין מתכת, נמצא דבהלכות כלי מעשה חשיב שהעיקר הוא עושה המלאכה, אבל בהלכות שם מין הכלי הוי כלי מתכות כדין הציפוי וא"ש היטב[[47]](#footnote-47).

והשתא א"ש היטב הא דפריך בגמ' ואדרבה הרי כיון דמצופין יטמאו, והיינו דכשם שמצינו בכלי שרת שהציפוי קובע אותו למתכת ואף דמבואר בגמ' דעיקרו כלי עץ ואין בו טהרת ציפויין, א"כ ה"ה נימא דלא יהיה בו טהרה של כלי עץ העשוי לנחת משום דדינו ככלי מתכת, ומשני דמ"מ לגבי טומאת כלים הציפוי בטל לעיקר.

\*\*\*\*\*\*

מיהו יש להקשות לפי ביאור זה דלהאמור נמצא דמה דאמרי' בגמ' בטל ציפויין לגבייהו הוא רק תשובה לר"א מדוע הוצרך להטעם של מחובר באדמה, אי משום דהוי כלי מתכות, הרי לא הוי כלי מתכות כיון "דבטל לגבייהו", מיהו עיקר הטעם לטהר המזבחות הוא משום דהוי כלי עץ עשוי לנחת, וצ"ב דברמב"ם משכב ומושב משמע דהמצופה הוא גופא הטעם לטהר משום דהוי מצופה, והרי להאמור הוא לא הטעם [ואף דדרך הרמב"ם להביא לשון הגמ' הני מילי כשזה גופא טעם הטהרה, אבל כשהוא רק תשובה לקושיית ר"א צ"ב מדוע הזכיר הרמב"ם זה שהרי אין זה גוף הטעם[[48]](#footnote-48).

ועי' עוד ברמב"ם פי"א מכלים ה"ד דכתב להדיא דהמקור לדין טהרה של כלים המצופים הוא מהא דמבואר בסוף חגיגה דמזבח טהור משום שהוא מצופה, וזה מקור הדין דכלים המצופין טהורים, הרי להדיא דהרמב"ם למד בגמ' דמזבח בטל ציפייהו לגבייהו הוא הטעם דטהור מדין מצופה, ואי נימא כמש"נ לעיל הרי עיקר הטעם לטהר הוא משום כלי העשוי לנחת, ואילו ציפויין בטלי לגבייהו הוי רק טעם מדוע א"א לטמאות מדין מתכת, וא"כ הרי אין מכאן מקור כלל לדין כלים המצופין טהורים.

ביאור חדש בגמ' בחגיגה וליישב לדברי הרמב"ם

ז. ואשר נראה לבאר בדברי הרמב"ם באופ"א דהנה מש"כ הרמב"ם בפ"ד מכלים ה"ד דהציפוי מבטל את העיקר הביאור הוא דהציפוי מבטל את העיקר לענין דאינו נחשב "עושה המלאכה בלבד" אלא באמצעות הציפוי, ולכן הוא טהור מדין הקרא ד"בהם" המבואר ברמב"ם בתחילת ההלכה שם דחיפויי הכלים טהורים משום הקרא ד"בהם", והם אינם עושים עיקר המלאכה, ונמצא דאותו הקרא דיש על טהרת הציפויין הוא גם יסוד דין הטהרה בעיקר הכלי וכפי שכבר נתבאר לעיל.

אלא דיש לעי' דהרמב"ם כאן בפ"ד ה"ד לא כתב דהציפוי 'מתבטל' לעיקר, אלא אדרבה כתב הרמב"ם שהצפוי 'מבטל' את העיקר, ומשמע שמה שהציפוי עצמו טהור לא צריך להטעם שהוא מתבטל לעיקר, ואילו בהל' משכב ומושב כ' הרמב"ם שהטעם דהמזבח טהור הוא משום שהצפוי מתבטל לעיקר, וצ"ע חדא דהרי כאן מבואר דאי"צ לטעם שהציפוי מתבטל, ועוד קשה שהרי הצפוי מבטל ואם הוא בעצמו מתבטל לעיקר איך הוא גם יבטל את העיקר.

ונראה לבאר בס"ד דהכא איתא בקרא אשר יעשה המלאכה בהם, מזה ילפי' דבדין טומאה צריך שיהיה עיקר עושה המלאכה, והנה כשיש עיקר וציפוי, עיקר החשיבות נמצאת בעיקרו של כלי שהוא העיקר הכלי, ולכן נחשב שעושה המלאכה הוא העיקר בכלי, ואילו הציפוי הוא חלק הטפל ואינו נחשב לעיקר הכלי, ולכן כשבאים לדון מה נחשב לעיקר עושה המלאכה בכלי, הציפוי מתמעט מטומאה ממילא כיון דהוא החלק הטפל בכלי, אלא שעיקר הכלי חידש הרמב"ם [ע"פ הגמ'] דהציפוי מבטלו ולכן נהי דהוא עיקר הכלי, אבל כיון דהוא עושה המלאכה באמצעות הציפוי הרי יש כאן ביטול על העיקר דאינו נחשב לעושה המלאכה בלבד, [ולכן בעץ חשוב אמרי' דלא בטל לחד מ"ד וכדאיתא בדף כו:], אבל הציפוי אי"צ לומר שהוא מתבטל לעיקר כיון דהוא מצד עצמו אינו חשוב.

אמנם הרמב"ם בהל' משכב ומושב דמיירי על טהרת המזבח, בזה היה ס"ד דכיון דכלי שרת צריך להיות של מתכת ואם לאו הוא פסול, נמצא דהציפוי נותן לו הדין כלי מתכת, נמצא דהציפוי במזבח יש לו חשיבות שהרי הוא נותן את ההכשר כלי שלו כדין כלי שרת, וא"כ סד"א דמשום זאת יהיה חשיבות לציפוי טפי מהעיקר, ויחשב גם עושה המלאכה בכלי, ולכן צריך הרמב"ם לבאר דהציפוי בטל לעיקר, והיינו דכשם שהעיקר בטל לציפוי, ה"ה הציפוי בטל לעיקר ואי"ז סתירה דבאמת כל אחד בטל לחבירו, ונמצא לפי"ז דכל אחד נכווה מחופתו של חבירו, דהעיקר מבטל את הציפוי, ואף הציפוי מבטל את העיקר, והיינו דכל אחד מגרע מהשני שלא יחשב לעושה המלאכה בפנ"ע. והשתא א"ש היטב דמקרא אחד ילפי' לשניהם דטהורים, [ועי' בלשון המהר"י קרקוס המובא בכ"מ פ"ד ה"ד דגם הציפוי בטל לעיקר]. אלא דבפ"ד מכלים ה"ד אי"צ הרמב"ם להגיע לביטול כיון דהציפוי מצד עצמו אינו חשוב עושה המלאכה, אבל כל שיש איזה טעם להחשיב הציפוי באמת צריכים להגיע לביטול, ויש ביטול וכמש"נ א"ש.

והנה בכוונת הגמ' בחגיגה כז. דפריך אדרבה כיון דמצופין נינהו מטמאי, יש לדון האם כוונת הגמ' דיש כאן קושיא במסויים על מזבח דוקא ומשום דין ציפוי שמחשיבו לכלי שרת, וע"ז הגמ' מתרצת דבטל לגבייהו, או דנימא דבקושיא הגמ' לא ידעה הדין דמצופין טהורים, אלא ס"ל כהר"ש דמצופין טמאים כדין הציפוי, וקמ"ל בדין מצופין טהורים דנאמר דין של יעשה מלאכה בהם ואין כאן מלאכה בציפוי, ויותר משמע כהדרך הא' דלא כאן נתחדש בתי' הדין של מצופין אלא כאן רק נאמר דצפויין בטל לגבייהו, אבל עיקר דין ציפויין ידעי' כבר מעיקרא.

\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*

ומעתה מבואר היטב הא דכ' הרמב"ם דהמזבחות דטהורים כיון דהציפוי בטל אליהם, והוא באמת טעם הטהרה מדין מצופין טהורים שכל אחד בטל לשני ואין האחד עושה המלאכה בפנ"ע, אלא דאכתי יש לעי' מדוע הרמב"ם מבאר שם רק את הציפוי שהוא בטל והרי הוי ליה לבאר דהציפוי גם מבטל את העיקר ולכן אין מטמאין מצד העיקר ואילו הכא פ"ד ה"ד הרמב"ם ביאר רק דהציפוי מבטל העיקר ולא כ' דהציפוי בטל להעיקר.

אכן י"ל בזה דהטעם הוא משום דבמזבחות לטמאות משום העיקר שהוא כלי עץ לא שייך מתרי טעמים א. דאי הוי כלי עץ הרי הוי עשוי לנחת ועוד דהוי פשוטי כלי עץ, ב. דהוי פשוטי כלי עץ דאינם משמשי אדם ומשמשי כלים, [ובמזבח הנחושת יש גם טעם של ארבעים סאה], ולכן הוצרך הרמב"ם רק לבאר מדוע לא יהיה טמא מדין הציפוי שהוא מתכת, דבזה גם עשוי לנחת טמא וגם פשוטים טמאים וגם מ' סאה טמאים, וע"ז כ' הרמב"ם דהציפוי בטל ולכן א"א לטמאות מחמת הציפוי, ונמצא דהרמב"ם שכ' דהציפוי בטל, הוא גופא הדין דכלים המצופים טהורים מקרא ד"בהם", וא"ש דהרמב"ם כ' את עיקר הטעם דטהורים.

אך יש להעיר מדוע הרמב"ם בפ"ד ה"ד לא כ' הטעם דציפויין טהורים משום דבטלים אלא כ' בסתמא מקרא דבהם, ואפשר דהוא פשוט שהציפוי בטל ואי"צ להזכיר זאת, ורק שם במזבחות הזכיר זאת כיון דהנידו הוא רק מחמת הציפוי וכנ"ל,

ויתכן עוד דבציפוי אפילו אינו בטל לעיקר, לא יחשב לעיקר עושה המלאכה, ואף בלא דין שבטל לעיקר, כיון דהציפוי בפנ"ע אין לו חשיבות לגבי עיקר הכלי, ובוודאי אינו נחשב שעושה "בהם", אלא דדוקא במזבחות היה צריך להעמיד זאת דהציפוי בטל דהנה בכלי המקדש מבואר דנאמר דין שיהי כלי שרת של מתכת וכמבואר בגמ' סוכה ומנחות פלוגתא בזה וברמב"ם פסק כמ"ד מתכת, וכדכ' הרמב"ם פ"א מבית הבחירה הי"ח[[49]](#footnote-49) ומעתה כיון דנאמר דין מתכת נמצא דהציפוי יש לו קביעה לדינא, שהוא קובע את שם הכלי למתכת, א"כ מהאי טעמא יש לו חשיבות יתר, ולכן הוצרך הרמב"ם לפרש שהציפוי בטל, והיינו דנהי דהוא קובע את שם הכלי למתכת מ"מ לענין דין טומאת כלים צריך שיהיה עושה המלאכה ואינו עושה המלאכה כיון שהוא בטל לכלי לענין עושי המלאכה נמצא דרק בכלי שרת בעינן לביטול אבל בסתם כלים אינו צריך להגיע לדין ביטול.

נמצא שני דרכים האם בכל ציפוי הטעם דאינו עושה המלאכה הוא מדין ביטול או דאי"צ לביטול, ורק בכלי שרת צריך להגיע לביטול, ועכ"פ בכלי שרת ודאי צריכים לביטול.

עכ"פ העולה מהנ"ל חידוש דגם להרמב"ם הציפוי קובע את מין הכלי ולכן הוי כלי מתכת אלא דלענין דין טומאה וטהרה מדין שאין כאן עושי המלאכה, והיינו דאף שאין הציפוי נחשב עושה המלאכה, מ"מ והא מגדיר את השם של הכלי למתכת, [ואכן מצינו כן לענין כלי שרת, ויש לדון אם כן לשאר דיני התורה, ולכאן' ודאי מסתבר דה"ה לכל דיני התורה שהרי אדרבה בתורה לא כתוב עליהם על הכלים מתכת אלא עץ, אלא שמצופין מתכת ויותר מזה מבואר בגמ' דעץ קרייה רחמנא, וע"כ דהוא דין בכל ציפויין] ונפק"מ לטבילת כלים וכן נפק"מ לבנין עץ במקדש, וכן נפק"מ לכלי שרת, אבל אין נפק"מ לטומאה וטהרה.

והנה עוד מבואר חידוש בכל הדין המבואר כאן דציפויין ועיקר הכלי נחשבים לשני חלקים לענין שאין אחד מהם עושה המלאכה ולא דמי למספטרת של פרקים וכמה חלקים שהם נחשבים לכלי אחד, וצ"ל דזה גופא נתחדש בקרא דבהם דהם נחשבים לתרתי, ולא ידעי' זה מסברא, וצ"ע.

מיהו לכאו' הוא גופא סתירה להאמור לעיל דהרי אי נימא דהטעם דכלים המצופין טהורים להרמב"ם הוא משום דהציפוי מבטל את העיקר, נמצא דהציפוי הוא יותר חשוב מהעיקר, ואילו כאן כ' הרמב"ם להיפך שהציפוי בטל לעיקר, ולכאו' הוי תרתי דסתרי.

ולכן נראה בזה דהגדר הוא דיש שני ענייינים יש להגדיר את מין הכלי, ויש להגדיר את העושה מלאכה של הכלי, ומעתה נראה דמה דמבואר ברמב"ם דהציפוי מבטל את עיקר הכלי הוא רק לענין עוה המלאכה, דאין העיקר נחשב לעושה המלאכה, ומשום שהשימוש הוא בפנים של הכלי שהוא הציפוי לכן חשיב שאין העיקר עושה המלאכה בלבד, והוא מבטל את עיקר הכלי, דאינו נחשב לעושה המלאכה, כיון דאין הכלי עושה המלאכה אלא באמצעות החיפוי שעל גביו.

אבל מאידך גיסא לענין להגדיר את מין הכלי י"ל דאין ציפוי יכול לקבוע את שם הכלי למתכת, כיון שלענין מין הכלי, הציפוי בטל לעיקר, והרי העיקר אינו מתכת, ועל זה מבואר בגמ' דהציפוי בטל לעיקר הכלי, והיינו לענין להגדיר את מין הכלי הצפוי בטל ואין יכול להחשיב הכלי למתכת. נמצא דאי"ז סתירה כלל דהציפוי מבטל את העיקר שאין העיקר נחשב לעושה המלאכה, ומאידך אין הציפוי יכול לקבוע מין הכלי כיון דבטל להעיקר.

אלא שיש לדון לפי הרמב"ם האם העיקר הוא קובע את מין הכלי, ויחשב כלי עץ, אלא שאינו מקבל טומאה משום שהוא מצופה, אבל לשאר דינים יחשב עץ, או דילמא דהצפוי אינו קובע את שם הכלי למתכת, אבל מאידך גם אין העיקר קובע את שם הכלי. וצ"ע, ואולי נפק"מ לענין טבילת כלים אם נאמר הלכה במתכת, ואולי נפק"מ לענין לבנות בנין עץ בעזרה האם מותר מצופה מתכת.

בסייעתא דשמיא

**סימן ב'**

# בביאור פלוגתת ת"ק ור' יוסי בדין שולחן שניטלו רגליו אם צריך מחשבה או לאו

מתני' כלים פרק כ"ב משנה ב' השלחן שנטלה אחת מרגליו טהור נטלה שניה טהור נטלה השלישית טמא כשיחשוב עליו, רבי יוסי אומר אין צריך מחשבה, וכן הדלופקי ע"כ המשנה, מבואר דנחלקו תנאים לאחר שנשברו ג' רגלי השולחן, דלת"ק הטבלה אינה חוזרת לקבלת טומאה אא"כ יחשוב עליה להשתמש בה, ואילו לר' יוסי אין צריך מחשבה אלא מקבלת טומאה גם בלא מחשבה, ויש לעי' מהו יסוד המחלוקת.

והנה דעת ת"ק מובנת היטב דכיון שניטל מן השולחן רגל אחת, הרי נשבר השולחן וכבר בטל ממנו שם שולחן ואחר שניטלו ג' רגלי השולחן, ונעשה טבלה להניח עליה הרי הוא שולחן חדש, מדוע יהיה טמא בלא מחשבה. ובאמת יש לעי מה הטעם של ר' יוסי שיהיה טמא גם בלא מחשבה.

מיהו באמת יש לעי' אם בכל כלי צריך שיהיה מחשבה עליו בכדי שיקבל טומאה, ובאמת בכל כלי עשייתו היא גופא מהני במקום מחשבה דהוא יותר ממחשבה דהוי מעשה של עשיית כלי, אלא דיש לעי' באופן שנעשה כלי מאליו בלא מעשה ומחשבה תחילה, וכגון שנתעסק בדבר אחר וממילא נעשה הכלי, האם בכה"ג צריך מחשבה לייחד הכלי לשימוש בכדי לטמאות את הכלי, או דילמא דהכלי מצד עצמו מחשיב את עצמו ואי"צ מחשבה, ומקבל טומאה. [וצריך לעי' בזה ולהביא ראיות לזה, והנה פעמים מצינו דבעינן אפילו מעשה וכמו לעיל פ"כ מ"ד, ועוד מצינו כעי"ז לעיל פי"ב].

ולכאו' מסתבר דכל שהכלי הוא מושלם אין צריכים מחשבה, אלא הוא מצד עצמו מועיל להחשיבו לשם כלי, ומדוע יהיו צריכים למחשבה, אלא דכל מה דבעינן מחשבה הוא רק באופן שחסר לו בשלמות הכלי, וכגון שצריך לשפשף ולכרכר וכמבואר בגמ' קידושין נט. ובזה מבואר דמהני מחשבה, וכן מבואר לגבי סלע שנפסל פי"ב מ"ז, אבל אם הוי כלי גמור לכאו' אי"צ מחשבה.

אכן בפשוטי כלי עץ דמבואר דמקבלים טומאה מדרבנן, לכאו' נראה דצריך מחשבה, ומשום דנהי דגזרו רבנן טומאה על פשוטי כלי עץ, אבל מ"מ צריך שיהיה שם כלי של פשוטי כלי עץ אבל אם לא יהיה כלי ודאי כל פשוט אינו מקבל טומאה, וא"כ בכדי להחשיב פשוטי כלי עץ לכלי לכאו' יהיה צריך מחשבה, דאין עליה שם כלי עד שיחשוב וייחד אותה לצורך שימוש המסוים, אבל באמת בלא"ה הוא טבלה פשוטה ואין עליה מצד עצמה שם כלי, ולכן ס"ל לת"ק דבעינן יחוד לשם שולחן דבזה חל עליה תורת כלי. אולם יש לעי' מה סבר ר' יוסי דלא צריך מחשבה, ולכאו' איך יועיל להיות כלי בלא מחשבה, והרי מיירי בפשוטי כלי עץ.

ובמשנ"א כ' לבאר בזה דכיון דמעיקרא היה שולחן, והיה מחשבה מעיקרא לעשותו שולחן, לכן סבר ר' יוסי דמהני המחשבה דמעיקרא גם להשולחן שנעשה לאחר שניטלו רגליו, אבל לת"ק נחלק וס"ל כיון שנשבר השולחן לא מהני המחשבה דמעיקרא לשולחן זה עכ"ד, ויש לעי' מהו יסוד הנידון בזה.

ונראה ביאור כוונתו בתרי אופנים, א' דהנידון הוא אם שולחן שנשבר רגל אחת או שתים שם שולחן עליו או לאו, דת"ק סבר דכיון שנשבר רגלי השולחן לאו שם שולחן עליו אלא הוי שבר כלי, ובטל מיניה שם שולחן לגמרי, ונמצא דאחר שנשברו ג' רגלי הכסא, ונעשה טבלה הוי כלי חדש לגמרי, ואינו שייך להשולחן דמעיקרא כלל, ולא יועיל כאן המחשבה דמעיקרא בשולחן דמעיקרא כיון דהשולחן דמעיקרא בטל, אלא צריך מחשבה מחדש על הטבלה וכדין פשוטי כלי עץ וכמש"נ לעיל, אבל ר' יוסי למד דגם כשנשבר רגל אחת של השולחן לא בטל מיניה שם שולחן, אלא הוי שולחן שבור, ואכתי נשאר עליו שמו דהוא שולחן אלא שהוא שולחן שבור, ולכן כל שנשברו ג' רגלי השולחן ונעשה חזי לשימוש שפיר מועיל בו המחשבה ראשונה דמעולם לא בטל ממנו שם שולחן.

ב. אכן אפשר שיש לבאר עוד בביאור פלוגתתם בזה, דהנה יש לדון לאחר שניטלו ג' רגלי השולחן ונעשית טבלה שאפשר להשתמש בה, האם הוא משתמש בה כשולחן ושם שולחן עליה, או דילמא דכל שניטלו רגליו לאו שם שולחן עליו, אלא שם טבלה עליו.

ויתכן לומר דבזה גופא נחלקו תנאי דמתני' במתני' דת"ק ס"ל דאחר שניטלו ג' רגליו לאו שם שולחן עליו, אלא שם טבלה עליו, ופנים חדשות באו לכאן, וממילא לא מהני בו מחשבת שולחן דמעיקרא כיון שהוא כלי אחר, אבל לשיטת ר' יוסי גם אחר שניטלו ג' רגליו שם שולחן עליו ושפיר מהני ביה המחשבה דמעיקרא, ונמצא לפי"ז דבאמת הכל מודים דמהני בהי מחשבה דמעיקרא אלא דר' יוסי ס"ל דהכא לאו שולחן הוא אלא הוי כלי אחר שהוא טבלה ויש לעי' בזה.

וברמב"ם כלים פרק ו ה"י כ' וז"ל השולחן והדולפקי שנפחתו מקבלין טומאה עד שיחלקו ויבדל כל חלק מחבירו, ניטלה אחת מרגליהן טהורה, וכן אם ניטלה השנייה, ניטלה השלישית אם חישב עליהם שיאכל על שולחן זה או על דולפקי זו כמו אוכל בטבלא מקבלין טומאה ואם לאו טהורין עכ"ל. ומשמע דנשאר עליו שם שולחן אלא שאוכל כמו בטבלה, דכ' "אם חישב על שולחן זה". ומשמע דס"ל דנשאר עליו שם שולחן, ומיהו י"ל דהרמב"ם פסק כרבנן, ולא כר' יוסי ולעיל נתבאר די"ל דחלקו ה

ג. ויתכן עוד לבאר בזה באופן אחר דבאמת לעולם לכו"ע לא יועיל המחשבה דמעיקרא, ומשום אחד מתרי הטעמים דנתבארו לעיל, או משום שהוא טבלה ולאו שולחן הוא כלל, או כהדרך א' דאפילו נימא דשם שולחן עליו, מ"מ לאו שולחן דמעיקרא הוא, דהראשון נשבר ובטל, ועכשיו הוא שולחן חדש, ולכן לא מהני ביה מחשבה, אלא דיסוד המחלוקת הוא כפי שנתבאר לעיל פרק י"ג משנה ד' "מגריפה שניטלה כפה טמאה מפני שהיא כקורנס דברי ר' מאיר וחכמים מטהרין" וביאר החזו"א דמיירי שאחר שניטל כפה נוצר מציאות הקורנס ולכן לחכמים טהור כיון דבטל מלאכתה הראשונה, ואילו לקורנס לא חישב, [ואם יחשב כ' החזו"א י"ז ג דיהיה טמא לכו"ע], בטעמו של ר"מ דמטמא הוא משום דס"ל דסתמא כמי שיחדה, וביאר כוונתו דכיון דהרגילות היא שמייחדים אותו לקורנס לכן חשיב כמו שיחדה וא"ש היטב,

והנה לעיל מצינו דחכמים נחלקו וס"ל דטהור וכן פסק הרמב"ם פי"א מכלים ה"ב, וא"כ יש לדון האם חכמים נחלקו בעיקר הדין יסוד הדין דלא מועיל רגילות העולם לייחד אלא צריך שיהיה מחשבה ממש וא"כ נמצא דהפלוגתא כא היא תלויה בפלוגתא דלעיל, וא"ש דהרמב"ם פסק כחכמים ואף כאן פסק כת"ק דבעינן מחשבה, והוא מתיישב היטב, או דילמא דגם רבנן מודו ביסוד הדין דאם יש אומדנא דהכל משתמשים לקורנס לא יהיה צריך מחשבה, אלא דנחלקו שם חכמים במציאות וס"ל דאין דרך כ"כ רגילות לייחד הקורנס ולכן לא יועיל בלא מחשבה, וא"כ אפשר דהכא אף חכמים מודו דיש רגילות לייחד לטבלה ויהיה טמא, ואף כאן בדעת ת"ק דס"ל דבעינן מחשבה יש לדון כהני תרי צדדים האם משום דלעולם בעינן מחשבה ולא יועיל אומדנא במקום מחשבה, או דנחלק במציאות דאין אומדנא שמייחדים אותה לטבלה וא"כ צריך מחשבה ודוק.

**סימן ג**

# ביאור החילוק בין ספסל שניטל ראשיו לבין שולחן שניטלו רגליו

והנה להלן במתני' מ"ג איתא ספסל שניטל אחת מראשיו טהור ניטל השני טהור אם יש בו גובה טפח טמא, והקשו התפא"י והמשנ"א מדוע הכא לא צריך מחשבה וגם לת"ק הכא אי"צ מחשבה, ואילו בשולחן ס"ל לת"ק דבעינן מחשבה, ועי' שתירצו דבשולחן אין דרך לאכול על הטבלה, משא"כ הכא כן הוא הדרך לישב על הספסל כשהוא גבוה טפח עיי"ש.

במשנ"א כ' דבשולחן מקפידין עליו שלא יאכל בלא רגלים דאין דרך כבוד בכך ולכן צריך מחשבה לאשווי להטבלה לכלי, משא"כ ספסל גבוה טפח אין מקפידין עליו כ"כ והוא ראוי כדמעיקרא, ולכן אין צריכים מחשבה, ועי' תפא"י אות י"ח שכ' נמי כדברי המשנ"א דבשולחן היה אוכל על רגליו, אבל עכשיו שניטלו רגליו אינו נוח לאכול עליו משא"כ בספסל כל שגבוה טפח הוא נח לישיבה.

ויש לעי' לפמש"נ מהרא"ש דגם שולחן שניטלו ג' רגליו הוא משמש כטבלה שמניחין אותו על גבי יתידות, א"כ לכאו' הוא אותו שימוש כמו שולחן דמשמש שולחן בגובה ויש לעי'.

ובמשנת טהרות כ' ליישב עפמש"נ לעיל דשולחן מעיקרא שולחן ועכשיו הוא טבלה והוי שם אחר, ולכן ס"ל לת"ק דצריך מחשבה, ומעתה בספסל י"ל דמעיקרא ספסל והשתא ספסל, ולא נשתנה מידי בספסל, ולכן לא צריך מחשבה.

ויתכן עוד לבאר לפמש"נ לעיל בדרך הא' דיסוד המחלוקת דת"ק ור' יוסי בשולחן שניטל אחת מרגליו הוא אם שולחן שנשבר אחת מרגליו יש עליו שם שולחן אלא שהוא שבור או דילמא דאין עליו שם שולחן כלל, ונתבאר דת"ק ס"ל דבטל מיניה שם שולחן לגמרי, ומעתה י"ל דכ"ז בשולחן שלא חזי למידי, אבל ספסל שניטל אחת מראשיו אף שהוא שבור לא בטל מיניה שם ספסל, והביאור בזה כמו שכ' התוי"ט לבאר בדעת הרמב"ם דפעמים יושבים עליו כשהוא מוטה. וא"ש היטב.

והנה לפי מה שנקט התוי"ט דהרמב"ם גרס ניטל ראש האחד הספסל טמא י"ל דכיון שניטל ראשו אחד היה טמא ולא נטהר כלל, לכן גם כשניטל השני לא צריך מחשבה, כיון דלא נטהר מטומאתו, משא"כ בשולחן שכבר נטהר מטומאתו ובטל ממנו תורת כלי לכן צריך מחשבה וכמש"כ במשנ"א [אולם בעיקר שיטת הרמב"ם עי' במראה מקומות למ"ג דיתכן דגרס במתני' טהור ולפי"ז אי"ז שייך].

**סימן ד**

# בדברי הרמב"ם במתני' בדין ספסל שניטל ראשיו

**מתני' כלים פרק כ"ב משנה ג'** ספסל שניטל אחד מראשיו טהור, ועי' ברא"ש שכ' לבאר "ספסל דף רחב וארוך ובשני ראשיו מחוברים לו שני עצים להגביהו כדי לישב עליו" ע"כ, וכשנטל א' מראשו לא חזי למידי אף אם עביו טפח, ע"כ. עכ"ד.

**וברמב"ם** פכ"ו מכלים ה"ב כ' וז"ל ספסל שניטל אחד מראשיו עדין הוא ראוי למדרס, ובכ"מ הקשה דבמתני' הגירסא ניטל אחד מראשיו טהור, ועי' תוי"ט ובמשנ"א שכ' דהרמב"ם גרס במתני' טמא, וביאר התוי"ט דכן יושבים עליו כשהוא מוטה ועדין ראוי למלאכתו.

ו**בגירסת הרמב"ם** טמא יש לעי' דהרי שיטת הרמב"ם פי"ח מכלים ה"י דכל הכלים שנשברו ונפסדה צורתם אין שבריהם מקבלים טומאה, ואפילו חזי למלאכתו הראשונה נמי טמאים [חוץ מכלי חרס שנתרבה מקרא, ותלוי בעושה מלאכתו הראשונה], וא"כ יש לעי' דהכא הרי נפסדה צורתו של הספסל, ומדוע לא יטהר[[50]](#footnote-50).

ולולי דבריהם היה נראה לבאר בדעת הרמב"ם באופ"א דהנה ז"ל הרמב"ם פכ"ו ה"ב "ספסל שניטל אחד מראשיו עדיין הוא ראוי למדרס ניטל השני טהור, ואם יש בו גובה טפח מתטמא במדרס" עכ"ל ויש לדקדק לשון הרמב"ם שלא כ' טמא אלא כ' "עדיין הוא ראוי למדרס".

ואולי יש לחדש דכוונת הרמב"ם דראוי למדרס מצד החפצא ולכן יועיל בו מחשבה להורידו לטומאת מדרס, ולפי"ז שפיר יש לקיים הגירסא במשנה 'טהור' והיינו טהור מטומאה שהיתה בו, אבל מכאן ולהבא יועיל מחשבה להורידו למדרס,

ועפי"ז יתיישב מה שכ' להקשות דהרי שיטת הרמב"ם פי"ח מכלים ה"י דכל שנפסדה צורתו אין שבריו מקבלים טומאה, ואפילו חזי למלאכתו הראשונה, דהכא הרי נפסדה צורתו, ולהאמור י"ל דמש"כ עדין הוא ראוי למדרס היינו ע"י מחשבה, ולענין לטמאותו מכאן ולהבא, אבל באמת נטהר מטומאתו שהיתה בו מושם שנפסדה צורתו הוי מעשה טהרה, [ועי' עוד מש"נ בענין זה לקמן מ"ד בפלוגתת בי"ש וב"ה, בענין האם גם במדרס מש"כ הרמב"ם דין צורת כלי, ועוד יתכן לבאר ע"ם מש"כ התפא"י דבאמת לא בטל הצורת כלי כל שנחסר רגל אחת עיי"ש].

ולפי"ז צ"ל דהחידוש ברמב"ם דבניטל אחד מראשי הספסל הוא דבחפצא הוא ראוי למדרס, ויועיל מחשבה בו וחלוק מכופת דמבואר ברמב"ם פכ"ה ה"י דאפילו מחשבה לא יועיל כיון דאינו כלי, אבל ניטל הראש השני והוא פחות מטפח כ' הרמב"ם טהור. ויתכן דכוונתו דבכה"ג אינו ראוי למדרס ואפילו מחשבה לא תועיל בזה וכמו כופת, וזהו לשון הרמב"ם 'טהור',

ויש לדקדק עוד דהרמב"ם סיים אבל אם יש בו גובה טפח 'מתטמא במדרס', ויש לדקדק דלא כ' 'ראוי למדרס' אלא כ' 'מתטמא במדרס', ואפשר דכוונתו דהכא אפילו בלא מחשבה הוא עומד למדרס, וי"ל הביאור בזה דכיון דהדרך לישב עליו בגובה טפח הוי כמו יחוד מאליו.

מיהו יש סתירה להנ"ל מלשון הרמב"ם לגבי כסא של כלה שכ' נמי לשון זה 'ראוי למדרס', ואילו במתני' תנן טמא, וגם שם מצינו שינוי לשון דכ' הרמב"ם לגבי כסא סתם 'מתטמא במדרס' ויש לעי' מה הביאור בזה, [והנה בעיקר הביאור בכסא כלה עי'' מה שנתבאר שם דהרמב"ם ביד החזקה משמע בדבריו כמו הראב"ד], ולפי"ז אפשר שיש לקיים ויתיישב וצ"ע.

# סימן ה

# בפלוגתת בית שמאי ובית הלל בדין כסא שניטל חיפויו, ובדין "צורת כלי" לדיני כלים ולדיני מדרס

כלים פרק כ"ב משנה ד' "כסא של כלה שניטלו חפויו ב"ש מטמאין וב"ה מטהרין" ע"כ, מבואר דנחלקו בית שמאי ובית הלל בדין כסא של כלה שניטל חיפויו אם נטהר או לאו, ויש לעי' מהו יסוד פלוגתתם.

וברמב"ם ובר"ש ביארו הטעם של בית שמאי משום דאף אחר שניטל החיפויי אכתי הכסא "חזי לישיבה", והיינו דאף דאין הכסא ראוי לכלה עדיין הוא ראוי לשאר בני אדם, וכיון הכסא עדיין חזי לישיבה לשאר בני אדם שם כסא עליו, אלא שיש לעי' מה הטעם של בית הלל דמטהרין, והרי ראוי לישיבת שאר בני אדם.

**וברא"ש** כ' וז"ל "ב"ה מטהרין כי הוא עשוי לנוי ולכבוד וכשאינו עומד בנוי וביופיו בטל שם כלי מעליו" עכ"ל. ובלשון הרמב"ם איתא "כשהוסרו ממנו הרי הוא כאילו נשבר", ולכאו' קשה דנהי דנשבר מלהיות כסא כלה, אבל תיפו"ל שיקבל טומאה מדין כסא של שאר בני אדם.

אכן יעוי' במשנ"א ובתפא"י שביארו דכסא כלה אינו עומד לישיבת שאר בני אדם, כיון דהוא מלא קישוטים, ועי' מלאכת שלמה [בעדויות פ"ה מי"א] בשם הרש"ס שכ' דכיון דנעשה לנוי אינו ראוי לשאר בני אדם, כיון דמחייכי עליה עלמא אם ישב על כסא זה עכ"ד, וצ"ל דאף אחר שנשבר חיפויו ואינו ראוי לישיבת כלה, אכתי אינו ראוי לישיבת שאר בני אדם.

אך אכתי יש לעי' אחר שנתבאר דאין רגילים לישב על כסא כלה אף שאר בני אדם, א"כ במה נחלקו בי"ש על ב"ה וסברי דהוא חזי לישיבה, והרי נתבאר דאינו חזי לישיבה, ודוחק לומר דנחלקו במציאות אם ראוי לישיבה או לאו. ואולי י"ל בזה דמיירי דיושבים על כסא כלה גם שאר בני אדם ישיבת ארעי ולא ישיבת קבע, ובזה נחלקו בי"ש וב"ה אם סגי בישיבה ארעי זו להחשיבו למדרס, אך גם זה לא נזכר בראשונים דהנידון הוא בישיבת ארעי אם חשיב למדרס או לאו.

ו**במשנ"א** כתב לבאר פלוגתתם באופן חדש והוא דמיירי דפעמים יושבים עליו שלא ברשות, ותלה זה בפלוגתת רש"י ותוס' במשכבו ולא הגזול, ונמצא דשיטת רש"י כבית הלל, וזהו חידוש גדול דלא נזכר במתני' ענין זה של גזול ולא בראשונים כאן, [ועוד קשה לשיטת תוס' שם דנמצא דסברי כבי"ש].

ונראה לבאר בפלוגתת בי"ש וב"ה באופ"א דהנה הרמב"ם פי"ח מכלים ה"י וז"ל "כל הכלים שנשברו ונפסדה צורתן אין שבריהן מקבלין טומאה אף על פי שאותן השברים ראויין לתשמיש, חוץ משברי כלי חרס שאם היה בהן חרס הראוי לקבל הרי הוא מקבל טומאה שנאמר וכל כלי חרס וכו' עכ"ל, וביאר רבינו חיים הלוי בדעת הרמב"ם דס"ל דשם כלי תלוי "בצורת הכלי" ואם נשבר צורתו אפילו אם משמש כבראשונה מ"מ כיון דנשבר צורתו טהור, [מלבד כלי חרס שנתרבה מקרא]. ומאידך הראב"ד בהשגותין שם נחלק דגם בכל הכלים אם עושים מעין מלאכתם הראשונה לא נטהרו והיינו דלא בטל מיניה שם כלי במה שנשבר צורתו אלא רק במה שאינו עושה מעין מלאכתו הראשונה. עיי"ש.

והשתא נראה לבאר לדעת הרמב"ם במתני' כאן דכסא כלה שניטל חיפיו, חשיב דנשתנה צורתו, כיון דכל מהות הכלי הוא כסא כלה, אבל לגבי מלאכתו הראשונה י"ל דמלאכת הכלי הוא ישיבה עליו, וי"ל דגם יושבים עליו שאר בני אדם באופן של ארעי וגם זה סגי להחשיבו למדרס, ומ"מ עיקר צורת הכלי הוא כסא כלה, ומעתה כיון שנשבר צורתו ועושה מלאכתו כבראשונה, א"כ בזה נחלקו בי"ש וב"ה, דלב"ה טהור כיון דבטל ממנו צורת הכלי של כסא כלה, ואילו לבי"ש הדין הוא דלעולם תלוי בחזי למלאכתו הראשונה, והיינו דגם הרמב"ם מודה דלבי"ש הוא כמו להראב"ד דאינו צריך שיהיה בו צורתו הראשונה אלא סגי במה שעושה מלאכתו כבראשונה וכיון דיושבים עליו שאר בני אדם חשיב שעושה מלאכתו כבראשונה.

ויתכן עוד דגם בי"ש מודו דנשבר צורת הכלי חשיב שבירה לטהר, אלא דנחלקו אם שבירת החיפוי חשיב שנשבר צורת הכלי, דלב"ה צורת הכלי תלוי בראוי לישיבת כלה, ואילו לב"ש צורת הכלי תלוי בראוי לישיבה, וכיון דחזי לישיבה לא נשבר צורת הכלי.

שו"ר שהביאו סימוכין לזה מלשון הרמב"ם עדויות [פ"ב מ"ח] דכ' הכסא אם ניטלו מחפויו שני לוחות ונתגלה העץ, חכמים אומרים שכבר בטלה צורתו ונעשה ככל שברי כלים ואינו מקבל טומאה עכ"ל, ומבואר בדבריו דכיון דבטל צורת הכלי נטהר וצ"ל דאפילו דראוי לישיבה ועדין יושבים עליו טהור.

וראיתי להגר"ש שמואלביץ שליט"א שביאר דהפלוגתא במתני האם נאמר דין צורת כלי גם במדרס, והיינו האם גם במדרס נאמר ששם הכלי תלוי בצורתו וכל שנשבר צורת הכלי נטהר הכלי, דבי"ש סברי דבמדרס אין הכלי תלוי בצורתו וחלוק מכלים שהחפצא של הכלי תלוי בצורת הכלי, ולכן לבית שמאי אם נשבר המדרס כל שעושה מלאכתו הראשונה הרי הוא מקבל טומאה דלא חשבי שבירה בכלי, כיון דאין המדרס תלוי בצורתו, אבל בית הלל סברי דגם במדרס שם המדרס תלוי בצורתו, וכל שנשבר ונפסד הצורת מדרס נטהרה המדרס.

**האם דין מדרס צריך שם כלי, ואם צריך צורת כלי**

ונראה דהנה לעיל [פ"כ מ"ג] נתבאר הנידון האם במדרס נאמר דין כלי או לאו, והנה אי נימא דבמדרס נאמר דין כלי, שפיר י"ל דגם נאמר דין צורת כלי, ומעתה כל שנפסד צורת הכלי חשיב שבירה במדרס, אולם אי נימא דלא נאמר דין כלי לכאו' גם לא נאמר דין צורת כלי, [מיהו אולי נאמר דין של צורת מדרס, וכמו דנאמר דין כלי ויש לעי' בזה]. והנה לפי האמור דנאמר דין צורת כלי יהיה מוכח מדעת בית הלל דנאמר דין כלי במדרס.

ונראה דיש להוכיח בדעת הרמב"ם דנאמר דין צורת כלי במדרס, ובהקדם יש להוכיח דשיטת הרמב"ם דנאמר במדרס דין כלי, דכ' הרמב"ם בפיהמ"ש פ"כ מ"ג דנתמעטו כלי גללים וכלי אבנים ממדרס, והיינו דבעינן שהמדרס יהיה מהמינים המקבלים טומאה, [וכן מבואר ברמב"ם ביד החזקה פ"א ה"ו, וכן שם בה"ג עיי"ש], ובפשוטו יש להוכיח מכאן דנאמר דין כלי במדרס, ולכן צריך שיהיה מהמינים המקבלים טומאה,

אכן מצינו עוד ברמב"ם דנאמר דין צורת כלי, ממה דכ' הרמב"ם פכ"ה ה"י לגבי כופת שסרקו וכרכמו שאינו מקבל טומאה כיון דאין עליו שם כלי, ועי' לשונו בהערה[[51]](#footnote-51). וכן עוד יש להוכיח ממש"כ הרמב"ם לגבי מיטה שניטל קצרה ושני כרעים דמקבלת טומאה, וז"ל פכ"ו ה"י "מטה שהיתה טמאה מדרס וניטלה קצרה ושתי כרעיים עדיין היא בטומאתה **שעדיין צורת המטה עומדת**" עכ"ל, הרי מבואר בזה דנאמר דין צורת כלי גם במדרס, וכן מבואר ברמב"ם פיהמ"ש פי"ח מ"ה עיי"ש[[52]](#footnote-52).

ומעתה מבואר היטב לשיטת הרמב"ם דזהו פלוגתת בי"ש ובית הלל, מיהו לשיטת הראב"ד הרי אכתי קשה דהרי הראב"ד נחלק על הרמב"ם בפי"ח ה"י וכ' דלא נאמר דין של צורת הכלי, [וכן הראב"ד נחלק בפ"ה מכלים עיי"ש]. וא"כ לשיטת הראב"ד יש לעי' מה המחלוקת במתני'.

אמנם הראב"ד גופיה יש לו ביאור אחר במתני' עי' בראב"ד בעדיות פ"א מי"א דביאר, דכסא של כלה יש לו דפנות כדי שתסמוך בזרועותי' ובגבה מאחורי', והמושב שהיא יושבת עליו נקרא חפויו, וכשחפוייו יוצאין ונכנסין שאדם יכול להכניסם ולהוציאם כשירצה, אין אדם יכול להטותו, שזרועותיו נופלין, ואין דרך להשתמש בו מוטה אלא כדרכו, ועכשיו שניטלו חפוייו כבר בטלו תשמישיו מישיבה, ומה"ט מטהרי ב"ה, [שהרי לא היה עומד להטותו כשהיה יושב כדרכו, ואילו ב"ש פליגי וס"ל דהוא טמא, משום דהוא ראוי עתה להטותו על צידו ולישב עליו ולא בטל ממנו תשמיש ישיבה, עכ"ד, וכ"ה בתוס' שאנץ שם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפכ"ו מכלים ה"ג וה"ד שפירש עד"ז ולא כדבריו בפיהמ"ש, [וכל מה שנתבאר לעיל ברמב"ם הוא ביאור בדבריו בפיהמ"ש, אכן לפי דבריו ביד החזקה לכאו' אין צריכים להנ"ל].

וכן יש לעי' לשיטת הר"ש דהנה הר"ש נחלק על הרמב"ם, ונקט הר"ש בפי"ז הי"ז דלא בעינן שיהיה המדרס מהמינים המקבלים טומאה, ובפשוטו מבואר דלא בעינן דין כלי וא"כ ודאי דלא בעינן צורת כלי, וא"כ הדק"ל מהו יסוד הנידון, ועוד מצינו באחרונים שדנו במדרס אם נאמר דין כלי או לאו[[53]](#footnote-53).

אולם יעוי במש"כ לעיל פ"כ מ"ג בביאורים בדיני טומאת מדרס אם צריך שיהיה לו שם כלי או לאו, ויעוי' שנתבאר בס"ד לדעת הר"ש, דאף דלא בעינן שדין יהיה ממיני הכלים מ"מ נאמר דין כלי מדין מדרס, וכמו דמצינו דין כלי למי חטאת, ולנטילת ידים וכו', ומעתה גם כאן אפשר דנאמר דין צורת כלי. ושפיר יש לקיים הביאור הנ"ל זה גם לדעת הר"ש.

**בסייעתא דשמיא**

**סימן ו**

# בדין כסא שניטלו חיפוייו ויכול להטותו על צידו

כלים פרק כ"ב משנה ה', "כסא שלא היו חיפויו יוצאים וניטלו טמא שכן דרכו להיות מטהו על צידו ויושב עליו, ע"כ המשנה", ובר"ש כ' ד"החיפויים" הם המושב שעליו יושב, וכ"כ ברא"ש שכ' וז"ל "שהם ג' נסרים זה בצד זה ונקראים חיפויים ויושבים עליהם" ע"כ, וקאמר מתני' דבאופן שאינם בולטים חוץ לכסא, אף אם נטלו החיפויין האלו הכסא נשאר טמא כיון שיכול להטות הכסא על צידו ולישב עליו.

**האם בעינן דיכול להטותו על צידו מעיקרא או גם לאחר שנשבר**

ומבואר במתני' דכיון שדרכו להיות מטהו על צידו, לכן לא בטל ממנו שם כלי, ועי' ברא"ש שכ' דכן דרכו "מתחילתו" להיות מטהו על צידו, מבואר דבעינן שקודם שנשבר יהיה רגילות להטותו על צידו, וכן משמע בלשון הרמב"ם פיהמ"ש, שכ' "שהיה ראוי לעשות בו כך **מקודם**" עיי"ש, אבל באופן שמעיקרא לא היה רגילות להטותו לא יועיל מה דעכשיו יכול להטותו על צידו.

והביאור בזה י"ל דאם מעיקרא היה ראוי להיות מטה הכסא על צידו, א"כ עדיין הכלי משמש למלאכתו הראשונה ולא נחשב שנעשה כאן שבירה, אבל באופן שיכול להטותו על צידו רק לאחר שנשבר, א"כ חשיב שנשבר הכלי הראשון ונעשה כלי חדש מכאן ולהבא.

אמנם מצינו במפרשי המשנה שנקטו דאף באופן דלא היה ראוי מתחילה להטותו על צידו, מ"מ כיון דעכשיו אחר שניטל חיפייו יכול להטותו על צידו מקב"ט, דיעוי' ברש"ש כאן דכ' לדייק ברא"ש דחיפויין שאינם יוצאים היינו הלוחות שעליהם יושב שאינם בולטים לחוץ, וכ' הרש"ש דלכן דקדק הרע"ב לפרש **דנטלו דמתני'** **היינו 'נשברו', ר"ל שהקצוות נשארו** ע"כ,

וביאור דבריו דהוקשה להרש"ש דה"ה בחיפיין יוצאים נמי הרי עכשיו שנטלו החיפויים כבר יכול להטות הכסא על צידו ומדוע לא יהיה טמא, ולכן ביאר הרש"ש דלכן דקדק הרע"ב לכתוב נשברו והיינו דמיירי שנשברו החיפויים באמצע המושב, אבל גם אחר שנשבר באמצע נשארו הקצוות בולטים, ונמצא דאינו יכול להטות על צידו גם אחר שנשברו, ומבואר בדבריו דאם ניטלו החיפויים הבולטים לגמרי, אפילו דמעיקרא לא יכול היה להטותו מחמת החיפויין מ"מ כיון דעכשיו יכול להטותו על צידו טמא.

וכן נקט בתפא"י [אות ל'] עיי"ש שכ' דאם ניטלו החיפויים ועכשיו אין מעכבין את הכסא מלהפכו על צידו, טמא כיון דסוף סוף עכשיו הוא ראוי להפכו על צידו עיי"ש, [מיהו צ"ע בדברי התפא"י דביכין [אות ל"א] לכאו' כתב דלא כן, דכ' שם דבעינן שיהיה ראוי מתחילתו וזהו החילוק בין תיבה שפתחה מצידה למתני' דידן עיי"ש].

וכן יש להוכיח מדברי התוי"ט כאן דהביא הרע"ב דכ' שאין הנסרים בולטים חוץ לכסא וכ' תוי"ט ר"ל הנסרים הקבועים מג' רוחות שאם בולט חוצה ואין שכנגדו ג"כ בולט נמצא דכשיטה אותו להצד מוטה בשיפוע, מפני שנסר אחד ארוך ובולט מהשני עכ"ד. מבואר דביאר דהחיפוי הבולט אינו המושב בעצמו, [כדנקט הרא"ש והרש"ש בדעת הרע"ב], אלא מיירי על על החיפויים בדפנות צדדי הכסא.

ויש לעי' מה הכריח את התוי"ט להעמיד באופן זה, ולא פירש כמו שפירש הרא"ש שהמושב עצמו בולט יותר מהדפנות, ונראה דאם משום המושב הרי כיון שניטל המושב שוב מעכשיו הרי הוא ראוי להטותו על צידו, [ולא רצה לפרש כמו שביאר הרש"ש דנשבר החיפוי באמצעו, שהרי במתני' תנן ניטלו], ולכן ביאר דקאי על הנסרים שנמצאים בג' הדפנות, והם בולטים, ולכן אפילו שניטל המושב אינו יכול להטותו על צידו כיון שהנסרים שמהצד בולטים ואינם נגמרים באופן שוה.

הרי נתבאר ברש"ש בתוי"ט ובתפא"י שנקטו דאף אם יכול להטות הכסא רק לאחר שניטלו חיפוייו הוא נמי נטהר מטומאתו,

ודבריהם צ"ב דהנה יסוד הטעם דאם יכול להטותו על צידו נשאר טמא, הוא משום שלא נעשה כאן שבירה המטהרת, כיון שעדין הוא משמש כבראשונה, והנה אי נימא דמעיקרא לא היה משמש באופן זה של ישיבה, ורק מעכשיו יכול הוא לשמש באופן זה הרי לכאו' דהכלי הקודם נשבר, ואילו עכשיו הוא כלי חדש, ומדוע לא נטהר, [ואה"נ דאם יחשוב עליו לישיבה באמת יקבל טומאה מכאן ולהבא כדין כסא חדש וכדכ' המשנ"א, אלא דכאן במתני' הנידון הוא לטמאות בלא מחשבה, ומשום שנשאר הכסא הראשון, וצ"ע דהרי לא שימש באופן זה].

ועוד יש להקשות מהא דמבואר לעיל פרק ד' משנה א' חבית שנפחתה והיא מקבלת על דפנותיה "או שנחלקה כמין שני עריבות ר' יהודה מטהר וחכמים מטמאים, ובר"ש שם ביאר טעמו של ר' יהודה כיון שדרך ישיבתו של החבית מעיקרא היא כדרך ישיבתו שהוא שלם, ולא באופן שהוא מוטה על צידו, נמצא דאינו משמש כדמעיקרא ולכן חשיב שבירה, ואילו חכמים סברי דגם מתחילתו פעמים עשויין להשכיב החבית על צידה, ולכן חשיב משמש מלאכתו הראשונה, ועי' ברא"ש שם שכ"כ והוסיף דלכן הוי כדרך קבלתו עיי"ש, הרי מבואר דהכל מודים שצריך שיהיה עושה מלאכתו כבראשונה, אלא שנחלקו אם מועיל מה שלפעמים משתמש בו על צידו להחשיבו לעושה מלאכתו הראשונה. וקשה דהכא מבואר דמועיל מה שמטהו על צידו ויושב עליו מכאן ולהבא, אפילו שמתחילתו לא היה ראוי להטותו כלל כיון שהיו חיפוייו יוצאים[[54]](#footnote-54).

ואשר נראה לבאר בזה בס"ד, דיש חילוק בין כסא שטומאתו מדין מדרס, לבין חבית שנפחתה שהוא דין כלי קיבול, דכלי קיבול הרי הכלי הוא עושה המלאכה ולכן צריך שיעשה מלאכתו כעין בראשונה, דאל"ה הרי הוא נחשב לשבירה על הכלי הראשון ומכאן ולהבא הוי כלי חדש, משא"כ במדרס דהחפצא של מדרס הוא משמש לישיבה, בזה אמרי' דכל שעדין הוא משמש לישיבה אפילו אם משמש מצד אחר, הרי הוא נחשב לחפצא של מדרס, ואין דין שיהיה משמש מאותו צד שבראשונה, אלא כל שהוא מעמיד מדרס אפשר לשבת עליו הוא נחשב שלא בטל ממנו שם מדרס[[55]](#footnote-55).

ואם כנים הדברים נראה דיבואר היטב מה דמבואר לעיל במ"ב לגבי שולחן שניטלו ג' רגליו, נחלקו תנאים אם צריך שיחשוב עליו או דטמא גם בלא מחשבה, ואילו במ"ג לגבי ספסל שניטלו שני ראשיו לכו"ע טמא, ולא בעינן שיחשוב עליו [ועי' לעיל מש"נ בזה בכמה אופנים לבאר זאת].

ולפי המבואר השתא א"ש היטב, די"ל דשולחן הוא כלי של עושה מלאכה, אבל לא הוי כלי מדרס, ולכן בשולחן נחלקו תנאים אם נחשב שיש כאן את השולחן הקודם, וחשיב עושה מלאכתו הראשונה, או דטבלה הוא שם חדש ואין כאן הכלי הקודם, אבל בספסל כיון דהוא מדרס, נהי דקודם לכן שימש באופן שהוא על שני רגלים, ועכשיו הוא מונח על הארץ, מ"מ סוף סוף הוא משמש שימוש מדרס, ואין חילוק באיזה אופן מעמיד את המדרס, ויש לעי' בזה.

והנה לעיל פי"ט משנה י' נחלקו במשפלת שנפחתה מלקבל רימונים ר"מ מטמא וחכמים מטהרין מפני שבטל העיקר בטל הטפילה, והלכה כחכמים, ועיי"ש בפירוש הר"ש שכ' דהנידון במשפלת הוא בנפחתה המשפלת ויכול להפוך אותה להשתמש בה באופן של הפוך האם מקבל טומאה, ומבואר דנחלקו בזה ר"מ וחכמים אם בטל העיקר בטל הטפילה[[56]](#footnote-56), וקשה לשיטת הרש"ש והתוי"ט דכלי שלא היה ראוי מעיקרא כלל להטותו, ויכול מכאן ולהבא להטותו טמא, יקשה מדוע משפלת שנפחתה לא תהיה טמאה, מדין שעכשיו ראוי להפוך אותה, [ולא מצד בטל בעיקר לא בטל הטפילה אלא משום שעכשיו הוא ראוי].

אכן להנתבאר א"ש היטב דמשפלת להר"ש שם הוא כלי קיבול ובזה באמת בעינן משמש כבראשונה ומה דיכול להטותו על צידו אי"ז נחשב משמש כבראשונה, אבל הכא הרי מיירי במדרס וכל שהוא יושב עליו נחשב משמש כבראשונה.

**בענין תיבה שפתחה מצידה ולמעלה ונפחתה מדוע לא נימא דחזי להטותה על צידה**

ד] בתפא"י אות ל"א הקשה מאי שנא מתיבה שפתחה מצידה דמבואר לעיל פי"ט משנה ח' דתיבה שפתחה מצידה טמאה מדרס [כיון שהוא יושב על גבה], ואם נפחתה מלמעלה טמאה טמא מת ולא מדרס [שהרי אינו יכול לישב עליה], עיי"ש, ולכאו' קשה מדוע לא אמרי' דיכול להפוך אותה על צידה, ועיי"ש שביאר כיון שלא היה דרכו בכך מתחילה עיי"ש,

וקשה לשיטת הרש"ש והתפא"י עצמו, [והתוי"ט] הנ"ל דנקטו דאפילו אם יכול להטותו רק אחר שנשבר נמי טמא, וא"כ קשה מדוע התיבה לא תקבל טומאה משום האי טעמא, דאף שלא היה דרכו להפוך אותה מעיקרא, מ"מ הרי עכשיו שנפחתה מלמטה, כיון דאין יכול לישב עליה, הרי הוא יכול להפכה ולישב על פיה.

אכן נראה דגם לפי הרש"ש והתפא"י מ"מ הרי מבואר במשנה "שכן דרכו להיות מטהו על צידו", ולכאו' קשה להרש"ש דהרי מעיקרא לא היה דרכו להטותו על צידו, אלא ע"כ הביאור הוא דדרכו להטותו על צידו, היינו לאחר שניטלו חיפויו הדרך להטותו על צידה, ולכן גם בלא יחוד שם כסא עליו, כיון דכך הוא הדרך להפכה על פיה, ומעתה י"ל דבתיבה אין הדרך להופכה על פיה גם אחר שנפחתה, ואולי משום שהתיבה בנויה באופן שקרקעיתה עשוי באופן מסויים שהוא צריך להיות מהצד התחתון ולכן אינו ראוי להפכה.

אך אכתי יש לעי' בזה דהנה איתא לעיל [פי"ט מ"ז] "תיבה שפתחה מלמעלה טמאה טמא מת, נפחתה מלמטה טהורה", ובתוי"ט שם כ' להקשות "אע"פ שאפשר לישב מלמעלה ככסא" ותי' התוי"ט מפני שעיקר מעשיה לקבלה הוא תלוי בפלוגתא של בטל העיקר בטל הטפילה עיי"ש, והנה ביאור קושיית התוי"ט דנהי דמעיקרא לא היה ראוי לישב למעלה כיון דהפתח היה מלמעלה [ואומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו], מ"מ עכשיו כבר אין שימוש בפתחה מלמעלה וא"כ מדוע לא יהיה טמא משום מושב, ולכן כ' דהוא תלוי בדין בטל העיקר ובטל הטפילה.

וקשה לדברי התוי"ט דא"כ אף במתני' נימא דהוא תלוי בדין בטל בעיקר בטל הטפילה, שהרי גם במתני' מעיקרא לא היה ראוי לישב על הכסא מצידו דלא היה אפשר להטותו, ומבואר דאם עכשיו שנשברו החיפוים ואינו יכול לישב למעלה מ"מ יכול להטותו הוא טמא, וקשה מדוע לא נימא הכא נמי בטל העיקר בטל הטפילה. ויבואר להלן בעזהי"ת.

והנה בחזו"א [כ"ה ח'], בתפא"י שם [אות נ"ג], דחו דברי התוי"ט שם וכ' דתיבה שפתחה מלמעלה אינה שייכת כלל לפלוגתת חכמים ור"מ בדין בטל העיקר בטל הטפילה, כיון דבתיבה שפתחה למעלה מעולם לא היה עומד למדרס [שהרי אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו], ופלוגתא דר"מ וחכמים היא בתיבה שפתחה מצידה שהיה מתחילה ראוי למדרס לישב על גבה [וכדאיתא בפכ"ד דפתחה מהצד טמאה מדרס, אלא שנשבר עיקר השימוש שהוא התוך של הכלי.

ולכאו' אכתי קשה לשיטת הרש"ש ודעימיה דהכא מבואר דגם באופן שלא היה ראוי מתחילה להטותו על צידו, מ"מ כיון שנשברו החיפויים ועכשיו אחר השבירה ראוי להטותו על צידו מקב"ט מדרס, וא"כ מדוע לגבי פתחה למעלה לא נימא דכיון דאחר שנשבר ראוי לישב מלמעלה שיקבל טומאה.

אכן נראה דלהנתבאר לעיל י"ל דגם לשיטת הרש"ש והתוי"ט דנתבאר דמועיל מה דראוי להטותו על צידו מכאן ולהבא, מ"מ הוא דין רק לענין דנחשב עושה מלאכתו הראשונה, והיינו דדוקא במדרס שהיה משמש מעיקרא כמדרס, בזה אמרי' דאם עכשיו אחר שנשבר עדין משמש מדרס ע"י שמטהו על צידו לישב עליו "חשיב עושה מלאכתו הראשונה" וכמש"נ לעיל, אבל הכא בפתחה מלעלה דמעולם לא היה משמש מדרס, ורק עכשיו מכאן ולהבא הוא משמש מדרס לא מועיל לאשווי מדרס אלא צריך מחשבה ויחוד אבל מאליו לא יהיה כלי וא"ש היטב[[57]](#footnote-57).

ונראה דלפי"ז יבואר נמי מש"כ להקשות על תוי"ט דכ' דפתחה מלמעלה תלוי הוא בדין בטל העיקר בטל הטפילה ומדוע הכא אינו שייך לא אמרי' בטל העיקר ובטל הטפילה, ולהאמור א"ש היטב דהכא לא בטל העיקר כלל, כיון דהעיקר הוא המדרס, ויסוד הדין דמטהו על צידו הוא דעדין משמש מלאכתו הראשונה למדרס, אבל התם בתיבה שפתחה למעלה הרי בטל העיקר שהיה לקבלה והוא שייך לנידון אי בטל העיקר בטל הטפילה.

ונראה דלפי"ז יבואר נמי הקושיא הראשונה שהקשה התפא"י כאן באות ל"א, מתיבה שפתחה מצידה והוא גם יושב עליה למעלה, ובנפחתה מלמעלה טהורה, ומדוע לא נימא דראוי להפכה, ולהאמור י"ל דכיון דעיקר התשמיש שם הוא הקבלה, והמדרס הוא טפל, א"כ בכה"ג לא אמרי' דמה שראוי להפוך אותה חשיב חזי למלאכתו הראשונה, דדוקא באופן שהחפצא של הכלי הוא מדרס, וא"כ בכל מקום דהכסא משמש מדרס נחשב דלא בטל הכלי מדרס, אבל התם העיקר הוא בית קיבול, וא"כ בזה לא אמרי' שנשאר מלאכתו הראשונה משום שיכול להטותה על צידה, ועי' תפא"י [אות ל"א] דכבר כתב יסוד הדברים.

העולה מהנ"ל דיסוד הדברים הם דכל שמטהו על צידו ויושב עליו, אף שלא היה ראוי מתחילתו לעשות כן, מ"מ הוא מדין עושה מלאכתו הראשונה והוא דין מסויים במדרס דוקא וא"ש היטב.

**בסייעתא דשמיא**

**סימן ח**

# בדין כופת שסרקו וכרכמו

מתני' כלים פרק כ"ב משנה ח' "כופת שסירקו ועשאו פנים ר"ע מטמא וחכמים מטהרין עד שיחוק בו", בביאור הנידון במתני' עי' בר"ש וברא"ש וברע"ב דהנידון כשעושה מקום ישיבה מן הכופת, דלר"ע סגי במעשה פורתא של סרקו וכרכמו, ואילו לשיטת חכמים לא סגי בסרקו וכרכמו, אלא צריך שיעשה מעשה חשוב ויחקוק בו מקום ישיבה.

והנה יעוי' בלשון הרא"ש שכ' דאינו "כלי" עד שיחוק בו מקום ישיבה, ומבואר דגם במדרס נאמר דין שיהיה כלי, אלא שיסוד המחלוקת מאימתי נעשה לכלי. ועי' בדברי הר"ש מש"כ ובפשוטו גם להר"ש הוא מדין דמדרס צריך כלי עיי"ש.

מיהו בדעת הר"ש לא נתפרש להדיא דהנידון כאן הוא מדין כלי, אלא מבואר בדבריו דהנידון הוא האם שם מושב ומדרס עליו או לאו, והיינו דהנידון הוא מאימתי נעשה לשם מדרס, דלר"ע סגי במויוחד למושב פורתא, ואילו לחכמים בעינן חקיקה גמורה.

אולם בדעת הרא"ש שהזכיר כאן שם כלי, לכאו' מבואר בדבריו דלמדרס בעינן שיהיה שם כלי, אולם מהר"ש כאן אין הכרח לזה דאפשר דבאמת לא נאמר דין כלי, אלא הוא דין מסויים שיהיה ראוי למדרס, ולמדרס צריך שיהיה ראוי לישיבה.

והנה בשיטת הרמב"ם במתני' מבואר דהכופת אינו כלי העשוי למדרס כלל, דכ' וז"ל "אמר שאם לקח את הכופת הזו וצבעה בסרק או בכרכום, **לעשות ממנה פנים לכותל** הרי כבר נעשית לה צורת כלי ומתטמא כמו שמתטמא כלי עץ. וחכמים אומרים שאינה נעשת מכלל הכלים בצביעה בלבד עד שיחטוט בה **כלומר עד שיחרוט בה ציורין** ואז תהיה כלי" עכ"ל.

מבואר מדברי הרמב"ם דלא מיירי במושב, אלא מיירי בחתיכת עץ שהוא עושה אותה "פנים לכותל", ובזה נחלקו מאימתי נעשה צורת כלי, דלר"ע סגי בסרקו וכרכמו דנעשה צורת כלי, ואיל לת"ק בעינן שיחרוט בציורים, והיינו דהוי עשייה טפי בכותל, ויש לעי' מהו יסוד הפלוגתא. ואולי נימא דהפלוגתא היא בכלי שמהותו לנוי, אם צריך גמר מלאכה בכדי לאשווי צורת כלי, או לאו, וצ"ע.

מיהו יש להקשות בדברי הרמב"ם, דביאר דהנידון במתני' כאן הוא לא בדין מדרס, אלא בחתיכת עץ שהיא פנים לכותל, דלפי"ז נמצא דהוא פשוטי כלי עץ, והרי הדין הוא דפשוטי כלי עץ אינו מקבל טומאה, אא"כ הוא משמש אדם ומשמשי אדם, וכמבואר ברמב"ם ריש פ"ד מכלים, וא"כ מדוע הכא הפנים לכותל טמא, וכי נימא דנחשב משמש אדם ומשמשי אדם. [ועי' להלן בעזהי"ת]

עוד שמעתי להקשות דאם הוי פנים לכותל, לכאו' הוי חלק מן הכותל, וא"כ מדוע מקבל טומאה והרי כלי המחובר לכותל ככותל, ואין לומר דהוי תלוש ולבסוף חברו דהרי שיטת הרמב"ם דכל שמתחילת עשייתו הוא עושה על מנת לחברו לכותל אינו מקב"ט אפילו קודם שחיברו, [מידידי הרב שמשון וייס שליט"א].

והנה הערוך ביאר דהא לחכמים נאמר דין של "חקקו" דהיינו מקום להנחת הנר, ויש לע' בביאור המציאות בזה, ועכ"פ מבואר בדבריו דבאמת מיירי דיש כאן בית קיבול, ועי' עוד ברמב"ם פיהמ"ש דפוס הישן הנדפס, וז"ל וחכמים אומרים שהוא לא יהיה מכלל הכלים בעבור הכרכם לבדו, עד שיחוק בו מעט שישתמש בו ואז תהיה כלי עכ"ל, ומשמע בזה דהחקיקה הוי בית קיבול שמשתמש בו.

ולפי"ז א"ש דהנידון כאן להרמב"ם הוא בכלי שיש לו בית קיבול, אלא דהפלוגתא כמה צריך שיהיה בשלימותו בכדי לאשווי צורת כלי, אולם שמעתי לומר דאין כאן נידון בכל כלי דעלמא מאימתי חשיב דחל עליו שם כלי להיות מקב"ט, אלא משמע במתני' דהוא נידון מסויים בכופת, דהוא "חתיכת עץ", ולכן צריך להפקיע אותו משם חתיכת עץ ולאשווי כלי וצריך לזה יותר מעשה, ובזה יש נידון כמה צריך לאשויי כלי, ומשום שהיה גרוע מתחילתו שהיה חתיכת עץ, אבל אי"ז נידון בכל כלי עץ דעלמא, [מאחי הג"ר בן ציון שליט"א, ועי' בביאורים להגרר"ש שכ' נמי על דרך זו].

אך אכתי צ"ע דהנה ברמב"ם ביד החזקה [פכ"ה מכלים ה"י] דכ' להדין דכופת משמע דמיירי על מדרס, דכ' להדין דכופת בהדי דיני מדרס, דיעויי"ש בכל הפרק שם דעוסק בדיני מדרס, ובתוך הלכות ללוה נכנס דין זה של כופת, והן אמנם דבכופת עצמו לא נזכר להדיא ברמב"ם דהוא משמש למדרס, אבל מתוך מה שהכניס הרמב"ם דין זה בתוך ההלכה של דיני מדרס, משמע דמיירי במדרס, ועי' חזו"א דכ' בדעת הרמב"ם דס"ל דהנידון כאן הוא משום מדרס, וראיית מהרמב"ם ביד החזקה, ומעתה קשה דהרמב"ם סותר דבריו בפיהמ"ש דנקט דאינו שייך לדיו מדרס, ויבואר להלן בעזהי"ת.

והנה הרמב"ם פכ"ה מכלים ה"י כ' וז"ל "וכן בול של עץ אף על פי שסרקו וכרכמו ועשאהו פנים לשער וכיוצא בו אינו כלי ולא מקבל טומאה עד שיחוק בו" עכ"ל, מבואר ברמב"ם דהחסרון הוא משום דלא הוי כלי, והנה אי נימא כמש"נ מהחזו"א דכוונת הרמב"ם לדין מדרס, הרי מבואר דנקט דבדין מדרס יש הלכה דבעינן שיהיה תורת כלי למדרס. [וכפי שנתבאר ברא"ש בסוגיין].

אך קשה וכבר עמדו בזה האחרונים, [עי' קה"י, חזו"א, משנת אליהו ועוד], דהרי הרמב"ם ריש פכ"ג כ' דלא נאמר דין כלי במדרס, דכ' וז"ל המפץ הוא המחצלת שאורגין אותה מן החבלים ומן הסוף ומן הגומא וכיוצא בהם ואין המפץ בכלל כלים האמורים בתורה ואעפ"כ מתטמא הוא במדרס דין תורה שהרי ריבה הכתוב כל המשכב וזה ראוי למשכב ועשוי לו עכ"ל, מבואר בדבריו דלא נאמר דין כלי במדרס, ואילו הכא מבואר דנאמר דין כלי [ועי' מש"כ ליישב בזה בהרחבה לעיל פ"כ מ"ג, בביאורים בענין מדרס אם צריך תורת כלי].

ואשר יתכן עוד לבאר בכל הנ"ל ע"פ מה דכ' הג"ר ליב מאלין זצ"ל וכ"כ במשנת אליהו על הרמב"ם כאן, בהך דינא האם מדרס צריך שיהיה לו תורת כלי, דיש בזה ב' מיני מדרס, דכל שהוא מדרס המיוחד למדרס בלבד, אין צריך שיהיה לו תורת כלי, ולכן במחצלת כ' הרמב"ם דאין צריך שיהיה כלי ומשום שמחצלת הוא דבר המיוחד למדרס, אבל כל שהוא לא מיוחד רק למדרס, אלא הוא מיוחד למטרה נוספת, בזה הדין שצריך שיהיה לו תורת כלי, ולמדו זה מדברי התו"כ, ומעתה י"ל דכיון דהכא הוא עושה מחתיכת עץ זו פנים לשער, נמצא דאינו מיוחד רק למדרס, אלא דהוא עשוי גם למטרה של פנים לשער, ואף שהנידון ברמב"ם פכ"ה ה"י הוא על טומאת מדרס, מ"מ כ' הרמב"ם דצריך שיהיה כלי, דכיון שהוא משמש גם למטרה של פנים לשער לכן צריך שיהיה לו תורת כלי, ולכן פליגי מאימתי נעשה כלי אם משסרק וכרכמו או משיחוק בו ופסק הרמב"ם עד שיחוק בו.

ולפי"ז מיושב מה דכ' להקשות מהרמב"ם פיהמ"ש דנקט דהוא פשוטי כלי עץ העשויים לפנים לשער, וכ' להקשות דהרי פשוטי כלי עץ טהורים, ולהאמור א"ש היטב דהכא הטומאה הוא מדין מדרס ואין חסרון במה שהוא פשוטי כלים, אלא שצריך שיהיה לו תורת כלי, ואתי שפיר היטב דהרמב"ם ביד החזקה אינו סותר דבריו בפיהמ"ש, אלא אדרבה משלימו, והיינו דהוי כלי העשוי למטרה של פנים לשער, וגם משמש למדרס, ולכן מהאי טעמא צריך שיהיה לו תורת כלי, ואין דין שיהיה לו בית קיבול, וא"ש דהרמב"ם כ' הלכה זו בדיני מדרס, ומאידך בתו"ד כ' אפילו עשאו פנים לשער, דכיון דמשמש גם לשער לכן צריך שיהיה לו תורת כלי.

**בסייעתא דשמיא**

**סימן ט**

# בדין ספסלים שבמרחץ [הערות בשיטות הראשונים]

**פלוגתת הראשונים אי מיירי במושב של אבן או של שאר מינים**

מתני' כלים פרק כ"ב משנה י' "ספסלין שבמרחץ ושתי רגליו של עץ טמא, אחת של עץ ואחת של אבן טהור" ע"כ, ובביאור דינא דמתני' מצינו פלוגתא בראשונים, הרמב"ם פירש דמיירי שהמושב הוא של אבן, והרגלים של עץ, וביאר דבאופן שישב על הספסל, רק הרגלים נטמאו שהם של עץ, אבל המושב עצמו שהוא מאבן נשאר טהור, שהרי אבן אינו נעשה מדרס, וכן פירש הרע"ב.

אולם בר"ש וברא"ש לא נזכר דמיירי במושב של אבן, ובאמת בפשוטו מיירי במושב של עץ, ולא כהרמב"ם דכ' דמיירי במושב של אבן, דכיון דלא נזכר דמייר בשל עץ מהיכא תיתי דמיירי בשל עץ, ולפי"ז באמת אין שום חידוש ברישא אלא החידוש הוא בסיפא דמבואר דאם רגל אחת של אבן ורגל אחת של עץ הדין הוא דטהור, ובאמת לא ביארו הר"ש והרא"ש ברישא שום ביאור ומתוך סתימת דבריהם מבואר דבאמת מיירי בספסל של עץ ויש לעי' במה נחלקו.

**ביאור יסוד פלוגתת הרמב"ם והר"ש לשיטתם בדין מדרס של אבנים**

ושמעתי לבאר די"ל דפליגי הר"ש והרמב"ם לשטתייהו, דהנה בתו"כ איתא דרשא דמדרס של אבנם אינו מקבל טומאה, והביאו הרמב"ם לעיל פ"כ מ"ג, ובביאור המיעוט בתו"כ נתבאר דפליגי הרמב"ם והר"ש, דשיטת הרמב"ם דבמדרס נאמר דין שיהיה ממיני הכלים המקבלים טומאה ולכן כיון דאבן הוא לא ממיני הכלים המקבלים טומאה לכן גם אינו מקבל טומאת מדרס, אולם שיטת הר"ש דבמדרס לא נאמר שיהיה ממיני הכלים המקבלים טומאה, דכ' הר"ש פי"ז מי"ז דמדרס העשוי מגמי וקש מקבל טומאת מדרס ואף שאינו מקבל טומאה מדין כלי עיי"ש, וכן שיטת תוס' בשבת סו[[58]](#footnote-58), וע"כ ביאר בדברי התו"כ דהא דכלי אבנים אינם מקבלים טומאת מדרס, הוא משום שבמדרס יש דין שיהיה ראוי לישיבה ואבן הוא לא ראוי למושב ולכן נתמעט ממדרס, ועיי"ש בתורי"ד נדה דף ס. דזה נמי הטעם דאין ספסל של אבן טמא, [וכן הביאו מרבינו הלל על התו"כ].

והשתא נראה דיבואר היטב דלהרמב"ם דאין חסרון בחפצא של הישיבה באבנים, אלא החסרון הוא מה דהוא מין שאינו מקבל טומאה, א"כ אתי שפיר דנקט הרמב"ם דבאופן שחלק מהמשכב עשוי מאבן וחלקו מעץ, דהיינו המושב מאבן והרגלים מעץ, אמרי' דרק החלק של העץ מקבל טומאה, אבל לשיטת הר"ש הרי אם המושב הוא של אבן הרי הוא מופקע מישיבה כלל, דאין ישיבה על אבנים כלל, ולא יועיל מה דהרגלים של עץ כיון דאין כאן חפצא של ישיבה כלל, וא"ש היטב דנקטו דהמושב הוא נמי עשוי משל עץ, כיון דאם אין המושב של עץ אין כאן נידון כלל [מהרב שמשון וייס שליט"א].

ושמעתי דלפי"ז י"ל נפק"מ באופן שהמושב הוא של עץ, ואילו הרגלים של אבן, דלשיטת הרמב"ם נימא איפכא דהמושב יהיה טמא, אבל הרגלים טהורים, כיון דהרגלים הם ממין שאינו מקבל טומאה, אבל להר"ש הרי אין חסרון באבנים מצד מה דהוא מין שאינו מקבל טומאה, אלא כל החסרון הוא מצד דאינו ראוי לישיבה, אבל כאן דאינו משמש לישיבה אלא רק להגביה את הספסל בכה"ג באמת יקבל טומאה, [מהרב שלמה בר שליט"א].

מיהו יש לדון בזה דהרי גם לשיטת הר"ש הרי סוף סוף נתמעט מושב של אבן, ואפילו אם לו יצוייר ישפה את השיש באופן שיהיה ראוי לישיבה, לא יועיל כיון דכן הוא גזה"כ וא"כ ה"ה לגבי הרגלים, מיהו י"ל דחלוק משום דהמושב כיון דבדרך כלל אינו ראוי לישיבה נתמעט אבל הרגלים שאינם שייכים לישיבה כלל אין סברא שנמעטו דכל מה שנתמעט הוא רק המושב עצמו. שיושבים עליו כן מסתבר וצ"ע.

**ביאור נוסף בפלוגתת הרמב"ם והר"ש, ובדין עץ המשמש את האבן**

עוד יש לבאר בביאור הפלוגתא דהנה יש להקשות דהרי מבואר לעיל פי"ג דעץ המשמש המתכת טמא, ומתכת המשמשת העץ טהור [בפשוטי כלי עץ], וא"כ לכאו' ה"ה כאן הרי עיקר הכלי הוא המושב, והרגלים הם משמשים את המושב, וא"כ מדוע לא נימא דאפילו שהרגלים של עץ מ"מ יהיו טהורים מדין עץ המשמש את האבן, דהוי כמו מתכת המשמש את העץ דטהור[[59]](#footnote-59).

ובמשנ"א הקשה בנוסח אחר מדוע לא יהיה טמא מדין כל מחובר לטהור טהור, והיינו דהמושב הוא טהור והרגלים מחוברים לטהור ויהיה טהור מדין כל המחובר לטהור וזה הדין המבואר לעיל פי"ב מ"ב.

ואשר בע"כ מבואר בזה וכ"כ במשנ"א, דבאמת אי"ז נכון לומר דהמושב הוא העיקר ואילו הרגלים הם משמשים את המושב, אלא הרגלים של ספסל הם עיקר כמו המושב, וביאור הדבר משום שמהות הספסל הוא לישב על מקום גבוה, וא"כ הרגלים שהם מעמידים את המושב בגובה, הם עיקר בהחפצא של הכלי, ולא רק משמשים, דלישב על הארץ הוא גם יכול, אלא שמהות הספסל הוא לישב בגובה, ולכן אין הרגלים משמשים את המושב, ולא המושב משמש את הרגלים, אלא כל אחד הוא עיקר בפנ"ע, ולכן אין אחד בטל לחבירו, אלא הרגלים טמאים ואילו המושב טהור.

והשתא יתכן לומר דבזה גופא נחלקו הראשונים ונקטו הר"ש והרא"ש דהרגלים הם משמשי המושב, ואם המושב היה של אבן גם הרגלים היו טהורים מדין מחובר לטהור או מדין משמש את האבן כאבן, ולא כדברי הרמב"ם דכ' דהרגלים חשובים לעצמם והמושב לעצמו, ולכן מיאנו בפירוש זה דמיירי במושב של אבן, אלא נקטו דמיירי במושב של עץ.

**עוד אפשר שלא נחלקו הר"ש והרמב"ם באוקימתא במתני'**

ועי' בתפא"י יכין אות [ע] ובבועז [אות י'] דכ' דבאופן זה שרגלים של עץ ומושב של אבן, גם האבן יהיה טמא מטעם שבטל לרגלים של עץ, ומשום דהרגלים הם העיקר, וכ' לדייק כן ברמב"ם ביד החזקה [פכ"ה ה"ה] דכ' וז"ל "ספסלין שבמרחץ ששתי רגליו של עץ מתטמא במדרס, היתה אחת של עץ ואחת של שיש אינו מקבל טומאה עכ"ל, מבואר דלא חילק בין המושב לבין הרגלים, אלא משמע דהכל טמא, ועי' עוד מש"כ בזה בסדרי טהרות [מ"ג עמוד רא א' ועיד עוד משנה י' עמוד רד ב'].

ולפי"ז יתכן באופן אחר דבאמת הר"ש והרא"ש לא נחלקו באוקימתא על הרמב"ם, ולעולם בין להר"ש ובין להרא"ש מיירי בין באופן שהמושב הוא של עץ, ובין באופן שהמושב הוא של שיש, וא"כ לעולם יהיה טמא משום שרגלי הספסל הם העיקר, וכיון דהרגלים של עץ שוב המושב בטל לרגלים, [והטעם דהרגליים הם העיקר, וצ"ל כמש"נ דעיקר מהות הספסל הוא גובהו][[60]](#footnote-60).

**בדברי המשנה אחת של עץ ואחת של אבן להרמב"ם ולהר"ש**

**ובהמשך המשנה "אחת של עץ ואחת של אבן"**והנה שיטת הרמב"םדרק אם שני הרגלים הם של עץ הספסל טמא, אבל אם רגל אחת של הספסל היא של עץ, ורגל אחת היא של אבן הספסל טהור, והטעם משום שהוא נחשב לכסא של אבן עכ"ד[[61]](#footnote-61).

אולם בר"ש וברא"ש כ' דיש להספסל רק רגל אחת מעץ ומצד השני אין רגל אלא מניחו וסומכו על האבן, וביאר הרא"ש דחשיב כאילו כל הספסל של אבן. וצ"ע דהרי המושב הוא של עץ, וגם רגל אחת של עץ וא"כ רובו מעץ ומדוע מחמת רגל אחת יחשב של אבן.

והנה בשלמא אי נימא כביאור הג' שנתבאר לעיל על דרך התפא"י דנתבאר דיתכן דגם להר"ש והרא"ש מיירי במושב של אבן, [שכך דרך הספסלים של מרחץ שהם עשוים ממושב של שיש], ומ"מ המושב בטל לרגלים של עץ, א"כ א"ש היטב דכיון דהכא רגל אחת עשוי מאבן ואחת מעץ, שוב אינו בטל לעץ אלא לאבן. ודינו כאבן, אולם אי נימא כפי מה שנתבאר לעיל דס"ל דגם המושב הוא של עץ ולא משל אבן, א"כ צ"ב מדוע מחמת רגל אחת כבר יחשב לאבן.

והיה אפש"ל דכיון דסוף סוף יש רגל העשוייה מאבן, נמצא דהספסל צריך גם להאבן, ולכן א"א לטמאותו מדין כלי עץ, ולא אמרי' דהאבן משמש את העץ ובטלה להעץ כיון דיש להרגל חשיבות בפנ"ע, ולכן טהור.

**קושיא מאי שנא דינא דמתני' מתערובת של חלמא וגללים**

**אך קשה** דמ"מ מדוע הרגל של עץ לא יהיה טמא, ויותר קשה מאי שנא מהא דמבואר לעיל פי"א מ"ד בלל חלמא וגללים דטמא, מחמת חלק של החלמא שהיא מקבלת טומאה, הרי מבואר בזה דאף שחלקו גללים מ"מ טמא מחמת החצי הראוי לקבל טומאה, וא"כ ומדוע הכא יהיה טהור, **וצ"ע**.

**בביאור דברי הרא"ש כאן שביאר שטהור מדין בטל העיקר בטל הטפילה**

**הקשה הרא"ש לפי שיטתו** מאי שנא מהניח דף ע"ג קרקע ויחדו לישיבה וכי לא יהיה טמא מדרס, וה"ה כאן הרי הוא סומכו על אבן וכי גרע מה שיש לו רגל אחת יותר מאם לא היה לו שני רגלים כלל.

וביאר הרא"ש וז"ל "ואפשר דגרע בשביל שאין לו אלא רגל א' של עץ כיון שבטל העיקר שהיו לו שתי רגלים והיו עשוים לישב עליו אעפ"כ בסמכו על האבן בטל גם הטפלה עכ"ל, ביאור כוונתו דהכא מיירי שמעיקרא היו לו שני רגלים, ונשבר רגל אחת דבכה"ג אפילו סמכו על האבן טהור כיון דבטל העיקר בטל הטפילה.

ויש לעי' מה שייך כאן בטל העיקר בטל הטפילה, והרי דין בטל העיקר בטל הטפילה הוא כשיש שני שימושים בכלי, ושימוש אחד נתבטל ונשאר השימוש הטפל של הכלי, דאמרי' בטל העיקר בטל הטפילה, אבל כאן הרי מעיקרא היה רק שימוש אחד והוא ישיבה על הספסל, ועכשיו הוא ממשיך באותו השימוש של ישיבת הספסל, אלא שמכאן ולהבא הוא סומכו על האבן, ומה הוא שייך לבטל העיקר בטל הטפילה.

ויתכן לבאר בזה דבאמת הכא אי"ז שייך מדין בטל העיקר בטל הטפילה דלעיל סוף פי"ט, דהתם מבואר דנחלקו בזה תנאי, ואילו הכא משמע דהוא דין ברור ולא נחלקו בו, אלא נראה דהכא הוא נידון בדין שבירת הכלי, דכלי הנשבר בכדי שיהיה דין שבירה צריך שיבטל ממלאכתו הראשונה, והנה בספסל כל שעדין יכול לסמכו על צידו אפשר דעדין יחשב עושה מלאכתו הראשונה, ועל זה כ' הרא"ש דבטל העיקר בטל הטפילה, והיינו דעיקר השימוש בספסל הוא כשהוא מונח על רגליו, אבל ספסל הנסמך הוא שימוש טפל ולא חשיב מעין מלאכתו הראשונה, ולכן בטל הספסל מדין שבירה.

אך יש לעי' דא"כ ה"ה הסמכו על העץ נמי נימא שיטהר מדין שבירה, דהרי לא הוי מעין מלאכתו הראשונה ובטל הכלי דמעיקרא מדין שבירה ובטל העיקר בטל הטפילה, וי"ל בתרי גווני, א' לולי דמסתפינא הו"א חידוש דבאמת אה"נ גם סמכו על העץ יהיה טהור מהאי טעמא דנחשב שימוש טפל, אלא דאורחא דמילתא דהוא דסומכין על האבן ולא על העץ שהרי העץ יכול לנוע ולזוז, אבל האבן עומד באופן יציב, אולם יתכן לומר עוד דכל שסומך על העץ חשיב כמו שמתקן הכלי דמעיקרא, דמעיקרא היה רגל של עץ ועכשיו נמי רגל של עץ, אבל כשסמוך על האבן הרי פנים חדשות באו לכאן, [אלא שהקשה הרא"ש מאי גרע מדף המונח על הקרקע דטמא., וזה תי' דכיון דמעיקרא היה על שני רגלים של עץ, נמצא דמעיקרא היה שימוש אחד, ועכשיו הוא שימוש אחר הטפל ולא מהני כשהוא של אבן ויש לעי'].

**בדברי הרא"ש מאי שנא ממיטה דמבואר בגמ' סוכה דסומך אותה לכותל**

**עוד** שמעתי להעיר לשיטת הרא"ש, מאי שנא מהא דמצינו לעיל פי"ח מ"ה גבי מיטה שניטלה קצרה ושני כרעים דטמא, ויש בראשונים שנקטו משום הא דמבואר בגמ' סוכה דף יב. דחשיב כלי כיון שיכול לסמוך לכותל, ושם לא אמרי' בטל העיקר בטל הטפילה, ומדוע הכא לגבי ספסל אמרי' בטל העיקר בטל הטפילה, וי"ל בזה ע"פ מה דמבואר לעיל מ"ג גבי ספסל שניטל אחד מרגליו דכ' התפא"י דאין דרך לסמוך ספסל לכותל, משא"כ מיטה באמת הדרך הוא לסמוך אותה לכותל עיי"ש, וצ"ע.

1. וציינו דהריטב"א בב"ב כ' דגם להשיטות דמטמא מדרבנן משמשי כלים או אדם נמי טמאים מדרבנן וצ"ע מדברי התו"כ דמבואר דחלוקים הם. [↑](#footnote-ref-1)
2. ז"ל הרמב"ם "שכל כלי עץ שאדם צריך להם צורך קרוב כגון השולחנות והטבלאות וכיו"ב ה"ה נקראין משמשי אדם, וכל שהוא כלי לכלי אחר שצריך לו האדם שהרי אותו הכלי הראשון משמש לכלי השני, ה"ה נקראין משמשי משמשי אדם" עכ"ל, ולכאו' מבואר מדבריו דהא דהשלחן חשיב משמש אדם, הוא משום שהאדם משתמש בכלים בעודם על השלחן, ונמצא דהשלחן צריך לו צורך קרוב, משא"כ משמש משמשי אדם הוא רק כלי שאין האדם צריך לו כלל, אלא הוא מסייע לכלי אחר שהאדם צריך לו ואכתי יש לעי'. [↑](#footnote-ref-2)
3. ז"ל הראב"ד, פי' דרך הרבה בנ"א להיות סמוכים על שולחנם בשעה שאוכלים עליו נמצא השולחן והטבלא והדולבקי משמשין גופו של אדם, ומשמשין האוכלין והמשקין שעליהן שהן משמשין של אדם, א"נ האכילה לבדה שהאדם אוכל על השולחן קרוי' תשמיש לו ולמשמשיו, מפני שהוא משמש אותו ואת האוכלין בב"א, ובאכילה שהוא אוכל משם הוא תשמיש גופו של אדם, והנחת אוכלין שעליו היא קרוי' תשמיש למשמשיו, עכ"ל, ובפירוש רבינו הלל על התו"כ שם ז"ל, משמש את האדם דסועד בהן, ואת משמשי האדם שמניחין בהן קערות וכוסות ושאר כלי תשמישן, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
4. וברא"ש כאן כ' וז"ל "וטהור דתורת כלי אבן יש לו ובשיור הנחת הכוסות אכתי מיקרי כלי עץ ור"י בעי אף הנחת חתיכות" מבואר דהציפוי המושלם ודאי קובע דין הכלי כהציפוי, אלא שהנידון במתני' הוא מאימתי אין הכלי נחשב למצופה, לת"ק סגי בהנחת כוסות ולר' יהודה צריך גם הנחת חתיכות בכדי להגדיר אותו לכלי עץ. [↑](#footnote-ref-4)
5. הרמב"ם פיהמ"ש כ' וז"ל אמרו בספרא יכול שאני מרבה את חפויי הכלים, תלמוד לומר בהם פרט לחפויי הכלים, הכוונה שאין עושין את המלאכה באותו הכלי עצמו אלא באמצעות החפוי אשר עליו, והרי לא טמא ה' מן הכלים אלא אשר יעשה מלאכה בהם, בהם עצמם עכ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
6. כן ביאר הכ"מ פ"ד מכלים ה"ד בשם המהר"י קורקוס דברי הגמ' לשיטת הרמב"ם, אבל רש"י פי' הגמ' באופ"א והר"ש נמי יפרש הגמ' כרש"י. [↑](#footnote-ref-6)
7. עוד מבואר בגמ' חגיגה שם שהגמ' דנה אם יש חילוק בין ציפוי העומד לציפוי שאינו עומד, והיינו האם באופן שהציפוי אינו עומד על הכלי יהיה הדין דהכלי טמא, [ובתוס' שם פירשו ב' אופנים מהו אינו עומד] ויש לעי' להרמב"ם מה הנידון בזה, והא סוף סוף הכלי עושה המלאכה באמצעות הציפוי. [↑](#footnote-ref-7)
8. והנה מקור הרמב"ם הוא משלהי גמ' חגיגה כז. "וחכמים אומרים מפני שהן מצופין ופריך אדרבה, כיון דמצופין נינהו מיטמאו, ומשני וחכמים מטמאין מפני שהן מצופין, ואיבעית אימא רבנן לרבי אליעזר קאמרי, מאי דעתיך, משום דמצופין "מיבטל בטיל צפויין גבייהו" ועי' ר"י קרקוס דהרמב"ם פסק כל"ב בגמ', [↑](#footnote-ref-8)
9. ולפי האמור יש לדון באופן שהעיקר הכלי הוא עץ והוא מצופה מתכת שיש בה טומאה ישנה, האם יהיה בו טומאה ישנה, דהרי בכה"ג דין הכלי נקבע לפי הציפוי, ואילו לטומאה ישנה אזלי' בתר העיקר אבל כאן אנו דנים רק על הציפוי, מיהו אפשר שתלוי בפלוגתת רש"י ותוס' ראש השנה דף יט. לגבי כלי זכוכית שסתמו באבר מטומאה ישנה, דמקב"ט. ועוד יש לדון בכלי עץ מצופה מתכת שנטמא ונשבר ותוקן האם יחזור טומאה ישנה או לאו, דבעיקר הכלי לא שייך טומאה ישנה, ואם אזלי' בתר עיקר לא שייך וצ"ע ודוק היטב בזה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועי' שציין למש"כ לעיל פי"ב מ"ז, והתם מבואר בדבריו לגבי מטבע שנפסל דצריך שיתקינו לתכשיט אבל מחשבה לא מועיל, וביאר משום שמטבע לאו שם כל עליו ולא מהני ביה מחשבה, ומבואר דאי"ז משום שבטלה דעתו, אלא הוי הלכה בפנ"ע שלא מהני מחשבה על דבר דאינו כלי לאשויי שם כלי, וכל מה דמהני מחשבה הוא על דבר שיש לו שם כלי ליחדו לתשמיש. [ויסוד זה מבואר בתוס' שבת דף מט. והביאו המשנ"א לעיל פי"ב עיי"ש] ועי' מש"כ בזה לעיל פי"ב מ"ז. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועי עוד במשנ"א שדן האם הנידון במתני' הוא רק לגבי טומאה דלהבא, או גם לגבי טומאה דלשעבר, ועיי"ש שכ' לדון דכיון דמחשבה תליא מילתא ויכול לחשוב עליו הוי כמו ההדיוט יכול להחזירו דלא נטהר כמבואר בפי"ח, מ"ה, וצ"ע דהכא כל זמן שלא נשברו כל הרגלים לא היה מועיל מחשבה, ועוד קשה דהרי מחשבה הוי לעשותו לכי חדש, ואילו התם הדיוט יכול להחזירו הוי להחזיר הכלי דמעיקרא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועי' משנ"ט שביאר לפי מה שכ' המלאכת שלמה דשרפרף טהור משום שיכול לסמוך אותו לכסא, ואילו ספסל טמא כ' התוי"ט משום שיושב עליו מוטה ונמצא דהוי ב' טעמים נפרדים ולכן חילקה המשנה לתרתי, ועוד י"ל בזה משום הדין המבואר דיש חילוק בין גבוה טפח ללא גבוה טפח דהוא דין מסויים בספסל ולא בשרפרף, ועי' תפא"י. [↑](#footnote-ref-12)
13. **ועי' תפא"י** אות ט"ו דכ' דמי גרע ממיטה שניטל ממנה קצרה ושני כרעים דטמא כיון דחזי למסמך אגודא, ומשמע דנקט דלא נתבטל צורת הספסל כמו במטה שניטל ממנה קצרה ושני כרעים, דכ' הרמב"ם פכ"ו מכלים ה"י דלא נתבטל צורת המיטה, מינו יש לדון לחלק דבמיטה הוא שוכב עליה גם כשהיא מוטה וגופו בלאכסון דראשו בגובה ורגליו כלפי מטה, אבל בספסל הרי רגילים לישב עליו באופן שהרגלים מחוץ לספסל וא"כ כל שהוא מוטה הרי יקשה הישיבה עליו אא"כ הוא יושב באפן שרגליו על הספסל כמו שכיבה וצ"ע, [ועי' לעי' בהערה מש"נ עוד בכוונת הרמב"ם, ולפי"ז א"ש היטב]. [↑](#footnote-ref-13)
14. במשנ"א כ' דבשולחן מקפידין עליו שלא יאכל בלא רגלים דאין דרך כבוד בכך ולכן צריכך מחשבה לאשווי הטבלה לכלי, משא"כ ספסל גבוה טפח אין מקפידין עליו כ"כ והוא ראוי כדמעיקרא, ולכן אין צריכים מחשבה, ועי' תפא"י מש"כ כעי"ז], ויש לעי' לפמש"כ הרא"ש דגם שולחן שניטל ג' רגליו הוא משמש כטבלה שמניחין אותו על גבי יתידות, א"כ לכאו' הוא אותו שימוש כמו שולחן דמשמש שולחן בגובה ויש לעי'. ובמשנת טהרות כ' ליישב דספסל שנפסד ויש בו גובה טפח עדין שם ספסל עליו, משא"כ שולחן מעיקרא שולחן ועכשיו הוא טבלה והוי שם אחר, ולכן צריך מחשבה.ועי מש"נ בזה בביאורים בס"ד.

    והנה לפי גירסת הרמב"ם דנטל ראש האחד של הספסל טמא לק"מ, כיון דהכא כשניטל ראשו אחד היה טמא ולא נטהר כלל, לכן גם כשניטל השני לא צריך מחשבה, כיון דלא נטהר מטומאתו, משא"כ בשולחן שכבר נטהר מטומאתו ובטל ממנו תורת כלי לכן צריך מחשבה. [אולם לפי מש"נ בהערה הקודמת בדעת הרמב"ם אכתי יקשה], [↑](#footnote-ref-14)
15. מבואר בר"ש דגם במדרס בעינן תורת כלי וכבר הארכנו בזה בפרק כ' בגדרי מדרס. [↑](#footnote-ref-15)
16. ושמעתי מהרב שמשון וייס שליט"א לבאר דבאמת הגר"א והר"ש פליגי לשטתייהו בתרתי, דשיטת הר"ש במתני' שכ' ליישב הא דבתוספצא איכא פלוגתא בכופת ואילו במתני' ספסל טהור הוא משום דכופת אין בו צורת כלי, ואילו במתני' ספסל יש עליו צורת כלי ולכן אם יש בו טפח טמא, ונראה דהגר"א למד במתני' דספסל שנטלו שני ראשיו לאו שם כלי עליו, ולכן כ' הגר"א טעם אחר והוא דהכא הוא גרדומים של כלי והיינו דאף דאין עליו צורת כלי מ"מ כיון דבא מכלי לא בטל ממנו טומאתו עד שיפחת מטפח, אבל כופת דעשה כן מעיקרא בגובה טפח הדין הוא דאינו טמא כיון דאין עליו צורת כלי בכה"ג.

    ולפי שיטתו נמי כ' ליישב הקושיא מפכ"ז דהכא לית ליה תורת כלי ולכן פחות מטפח נטהר משא"כ התם איכא צורת כלי שהרי יש לו רגלים ולכן טמא, ואילו הר"ש דס"ל דגם ספסל בלא רגלים יש לו צורת כלי וכן הכא כ' לחלק דכופת גרע מספסל, ה"ה דאינו יכול לתרץ כהגר"א לחלק בין פרק כ"ז לכאן, ולכן חילק בין כסא של גדול לכסא של קטן ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-16)
17. עוד יש לעי' להתוי"ט דאינו מחופה על פני כולו, דלכאו' צריך שיהיה מלאכתו נעשית בלא חיפוי, וכדאמרי' במשנה א' מקום הנחת כוסות והנחת חתיכות, וא"כ מה נחשב כאן עושה המלאכה בלא הציפוי. [↑](#footnote-ref-17)
18. ויש להעיר כמה הערות בדברי המשנ"א, א]. במה דנקט המשנ"א דבמדרס אין דין שיהיה עושה המלאכה היה מקום לדון דגם במדרס הרי צריך שיהיה מיוחד למדרס, וא"כ יתכן דצריך שיהיה מיוחד למלאכת המדרס, אבל אם דורסין עליו באמצעות דבר אחר אינו משמש למדרס ואין לו תואר מדרס, ואף דמדרס גם השוכב על עשר מצעות כולם טמאים, מ"מ הוא בתנאי שהמצע התחתון עצמו יש לו שם חפצא של מדרס, אבל אם המצע התחתון אינו מדרס לא יטמא, וא"כ אפש"ל דאם הוא מצופה אין עושין בו מלאכת המדרס ולית ליה שם מדרס יהיה טהור. ב] בעיקר מה דנקט המשנ"א בדעת הרמב"ם בחיבורו דכוונתו משום ביטול על השם כלי הוא צ"ב בסברא מדוע הציפוי יבטל את השם כלי, דאי משום עושה המלאכה א"ש, אבל לומר דהוא מבטל את החפצא של הכלי צ"ב מה הטעם בזה, [ועי' משנת יעבץ סי' ל"ח שהבין דהוא מבטל את השם כלי], ג] עי' בביאורים בדיני צפויי הכלים שנתבאר בהרחבה דהרמב"ם פיהמ"ש ובהלכות כוונתו לדבר אחד עיי"ש, ואכמ"ל.

    יש להעיר במש"כ המשנ"א דנאמר דין כלי במדרס, וכבר נתבאר לעיל שדנו בזה האחרונים, דהג"ר ליב מאלין נקט דבכלי העומד למדרס לא נאמר דין כלי, ואילו להקה"י גם בזה הוא משוי ליה שם כלי. [↑](#footnote-ref-18)
19. **בחזו"א** [סי' כ"ו סקי"ג] נקט דכיון דציפויין הוי חסרון בעושה המלאכה הרי הוא חסרון בהשם כלי, וכ' דכיון דכלי אבנים נתמעטו, הרי דלולי הקרא היה מקב"ט אף שאינו כלי, וא"כ כ"ש דמצופה דיקבל טומאה שהרי לא נתמעט ממדרס. ומבואר בדבריו דהחסרון של מצופה הוא בעיקר השם כלי, וביאור הדברים נראה דהנה יש לחקור האם הדין שהכלי יהיה עושה המלאכה הוא דין נוסף בקבלת טומאה דצריך שיהיה כל מעשה ושיעשה מלאכה הוא דין בעיקר הגדרת החפצא של הכלי, ולכאו' נראה מבואר כאן דהוא הגדרה בעיקר החפצא של הכלי דכל דאינו עושה מלאכה חסר לו בתורת כלי. [↑](#footnote-ref-19)
20. העירו דהנה במשנה פי"ח מ"ג איתא נקליטי המיטה וחמור וחיפוי טהורים, וביאר הרמב"ם שםהציפויי שמקשטים בהם את המיטותכגון הציפוי בנשנהב וזהב, והנה זה גם הציפוי שנזכר במשנתינו 'שנהב', ועי' עוד ברמב"ם ביד חזקה פ"ד מכלים ה"ד דכ' דחפויי המיטה טהורים, מדין ציפוי אשר יעשה המלאכה בהם, הרי מבואר ברמב"ם דגם חי]וי המטה שהוא מדרס טהור. ואולי נימא דהתם הוא טהרה על החיפוי ולא על המיטה, והכא הנידון הוא על המיטה עצמה ועל הכסא. ויש לעי'. [↑](#footnote-ref-20)
21. והטעם עי' ברא"ש שכ' שם וז"ל "אינו עשוי אלא לכבוד ומשכיבין הכלה עליו לפי רגע וכן של משבר אינו עשוי אלא לשעת לידה" עכ"ל, ושמעתי לדמות דמצינו כעי"ז לגבי עגלה שכ' תוס' [תוס' שבת מד: ובר"ש ריש פי"ח] דכיון שהוא עשוי לטלטל ממקום למקום אינו נחשב למדרס, ואף שיושבים עליו, מ"מ כיון דאין המטרה לישיבה אף שמשמש ישיבה במלאכתו אינו מדרס, מיהו בכסא כלה יש חידוש יותר, דאף דהשימוש שבו הוא ישיבה של כבוד, אבל מ"מ הוי חפצא של ישיבה, משא"כ בעגלה עיקר מהותו לא הוי לישיבה אלא שגם יושבים עליו. [↑](#footnote-ref-21)
22. **במשנ"ט** ביאר באופ"א בדעת הרמב"ם דהוכרח לזה דא"א לומר דמיירי בשאר טומאות, כיון דמיירי בפשוטי כלי עץ, ושיטת הרמב"ם פ"ד מכלים דכל דמשמש אדם בלבד אינו מקבל טומאה, ובע"כ דהוא משום מדרס, עכ"ד. ו**בדעת הר"ש יש לומר בכה אופנים** א) דס"ל דאף משמש כלים בלבד נמי טמא מדרבנן, ב) דבאמת הכסא משמש גם להנחת כלים דהם משמשי משמשיו ג), דטמא משום החקיקה שיש בתוך המושב של המדרס שהוא כלי קיבול. [↑](#footnote-ref-22)
23. דמבואר שם דחבית שנחלה לשני עריבות ומקבלות על צידה נחלקו אם טמא או לאו, ומבואר בראשונים שהמחלוקת היא האם היה רגיל להשתמש בהם בעודם שלימים כשהם על הצד, אבל זה ודאי לא יועיל מה דעכשיו הוא מטה אותו על הצד, ועיי"ש. [↑](#footnote-ref-23)
24. ואם יחשוב ויעשה יחוד לקבלת טומאה מסתבר דמקבל טומאה מכאן ולהבא, ועי' משנ"א ועי' חזו"א כ"ו. [↑](#footnote-ref-24)
25. ולפי"ז מבואר היטב המשך המשנה אמר ר' יהודה "אף כסא כלה", דהוא אותו ענין, וביאר המשנ"א דר' יהודה קמ"ל דלא מבעיא כסא שניטל חיפויי טהור משום דבטל העיקר ולא חזי לישיבה כלל, אלא אפילו כסא של כלה שגם אחר שנפחת אכתי חזי לישיבה לאחרים, וסד"א דכיון דלא נשבר לגמרי לא נימא בטל העיקר בטל הטפילה, קמ"ל. [↑](#footnote-ref-25)
26. ואולי סד"א דיש לדון משום דין בטל העיקר בטל הטפילה, וכמו דמבואר להלן במתני' לענין ניטל העליון והתחתון, דלר' יהודה טמא, מפני הדפין וחכמים מטהרין, וביאר הרא"ש הטעם דחכמים משום בטל העיקר בטל הטפילה, וא"כ י"ל דקמ"ל דמשום הבית קיבול שלמעלה ולמטה אין חסרון של בטל העיקר בטל הטפילה. [↑](#footnote-ref-26)
27. וכן שיטת הר"ש לעיל פי"ח מ"א שהקשה על מוכני של שידה שהיא מרכבת נשים שהיא עשויה למדרס דאף יותר ממ' סאה מקבלת טומאה. [↑](#footnote-ref-27)
28. ואפשר דהכא מיירי בגוונא דיש חקיקה בהכיסוי עצמו מבחוץ והיינו כשהוא מכסה השידה יש מעל גביו חקיקה שהיא בית קיבול בפנ"ע, וא"כ הרי הוא כלי בפנ"ע, לקבלת טומאה, ואין כאן שייך לטהר מדין כיסוי כיון שהוא משמש תרתי גם לכיסוי וגם לקבלה, [מיהו ודאי צ"ל כהתפא"י דהוא מחובר ממש להשידה דאל"כ מדוע בנשבר הכיסוי נטהרת השידה והרי כיסוי לעולם הוא נחשב כדבר בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
29. ועי' לשון הרא"ש שכ' בלשונו "מקום מושבו טמא מדרס, ומבואר בדבריו דשאר המקום באותו קורה טהור, וזהו חידוש דמחלקים את הקורה עצמה, אבל זה לא נזכר במתני' להדיא דנימא דזה החידוש במתני', ועי' לעיל פ"כ מ"ג בענין מושב על הכלונס. [↑](#footnote-ref-29)
30. ואין לומר דמיירי בחקקו ולבסוף קבעו דטמא דהרי הכא מעיקרא מתחילת עשייתו עשאו בכדי לקבוע בקרקע ושיטת הרמב"ם דכל שמעיקרא עשאו על מנת לקבעו בקרקע הוא טהור [ואפילו קודם שחיברו]. [↑](#footnote-ref-30)
31. ואולי יש לדון דכאן לא שייך דין מצופה כיון דהוא לא מחובר ממש להאסלה אלא הוי כיסוי שמחפה אותו, ואילו ציפוי הוא רק באופן שמחובר ממש, אך יש לדחות א' לכאו' נראה דמיירי שהעור מחובר לאסלה ע"י קשירה או מסמרים וכפי שיבואר להלן בס"ד, ועוד דהא בגמ' חגיגה כו: מבואר דגם ציפוי שאינו עומד נמי חשיב כלי המצופה דאמרי' לא שנא עומד ולא שנא אינו עומד ועיי"ש בתוס' ב' ביאורים מהו ציפוי שאינו עומד, ולפי' קמא שם פירשו התוס', דהיינו כיסוי שאינו מחובר, ומבואר דגם בזה יש חסרון של כלי המצופה, וא"כ קשה מדוע האסלה טמאה מדרס. [↑](#footnote-ref-31)
32. והביאור בזה י"ל עפמש"כ הרמב"ם דהחסרון הוא דעיקר הכלי אינו עושה המלאכה אלא באמצעות הציפוי, ונמצא דאינו עושה המלאכה, והחיפוי כ"ש שאינו עושה המלאכה, דהרי הוא רק חיפוי ונמצא דכל חלק אינו עושה המלאכה ולכן טהור, אבל בנידו"ד הרי העור בפנ"ע הוא עושה המלאכה, והראיה דגם לאחר שניטל העור יושבים על העור בפנ"ע, ולכן העור מקבל טומאה כיון דהוא עושה המלאכה בפנ"ע, אלא דבזמן שהוא מחובר לאסלה הרי גם האסלה עושה את המלאכה, ולכן הדין דגם האסלה מקבלת טומאה, אבל כל שפירש האסלה טהורה. [↑](#footnote-ref-32)
33. ויש לעי' מה שייך במושב דין עומ"ר, והרי דין מושב שיהיה טפח הוא משום שבכה"ג הוא נח לישיבה, וכי ע"י דין עומ"ר הוא נעשה יותר נח וראוי לישיבה, דבשלמא לענין אהל טפח חשוב מאהיל טפח ע"י דין עומ"ר, ושמעתי דאפשר דנאמר בזה תרי דינים א' דנאמר דין במושב שיהיה ראוי ונח לישיבה ועוד הלכה דאפילו ראוי לישבה יש דין טפח, וצ"ע מהיכא תיתי ועי' משנ"ט מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-33)
34. והנה לא מצינו בכל דוכתא במתני' דקאמר טמא מדרס ומפרש במתני' שהוא גם טמא מת מדין כל המטמא מדרס מטמא טמא מת, ומהא דמפרש הכא במתני' דגם טמא 'טמא מת', משמע דהוא מדין טומאה בפנ"ע, אולם יתכן דמפרש הכא מחמת המשך המשנה דאם פירשה בטל המדרס אבל נשאר טמא מת. [↑](#footnote-ref-34)
35. במשנת טהרות ביאר דנחלקו הרמב"ם והראב"ד לשיטתם, דשיטת הרמב"ם [פי"ח ה"י] וכן ריש [פרק ה'] דכל כלי שנשברה צורתו אף שהוא משמש כבתחילה נטהר ואינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, וא"כ יש כאן חידוש דלא חשיב שבירה ולא נשבר צורת הכלי, ולכן מקבל טומאה מכאן ולהבא, ואילו הראב"ד דס"ל דכל שראוי לשימוש אפילו נשברה צורתו לא חשיב שבירה, א"כ פשיטא דמקבל טומאה מכאן ולהבא, ומעתה קמ"ל שנשאר טומאה דלשעבר. [אך צ"ע דכיון דלא הוי שבירה מה החידוש שנשאר טומאה דלשעבר, ואולי קמ"ל דאף שנשבר המדרס נשאר כלי, ועי' משנ"ט שביאר דהראב"ד ס"ל כרש"י חולין קכ"ג דמעשה שבירה הוא מעשה המטהר ואף באופן שהכלי ממשיך לקבל טומאה מכאן ולהבא].

    עוד מבואר לפי"ז בראב"ד דמעיקרא היה טמא מדין שראוי לשאר שימושים, וטמא שאר טומאות ולא מדין כל המטמא מדרס מטמא טמא מת, ולכן אף שבטל המדרס נשאר הטמא מת. [↑](#footnote-ref-35)
36. ועי' מש"כ בזה לעיל מ"ג דהקשה הר"ש לקמן פכ"ז מ"ה דכסא של קטן אפילו אין בו גובה טפח טמא, ומאי שנא מספסל, וכ' הר"ש דהתם מיירי בכסא של קטן ולכן טמא, אבל כאן מיירי בכסא של גדול וצריך שיהיה גובה טפח, ולפי"ז קשה בנידו"ד כיון דהעור משמש לגדול לכאו' צריך טפח, ועי' מש"כ לעיל מהגר"א בדברי התוספתא דכל שכבר חל עליו שם ספסל אפילו נפחת עד פחות מטפח נמי נשאר בטומאתו [וכמו גרדומין], וא"כ הכא נמי י"ל דכיון דמעיקרא היה גבוה טפח אפילו נפחת פחות מטפח נמי טמא.

    אולם יתכן עוד לבאר דיש חילוק בין ספסל לעור, דספסל צריך גובה טפח, אבל מושב של עור הדרך לישב עליו כשהוא על הארץ, ולכן אין חסרון בו במה שהוא פחות מטפח, עוד שמעתי מהרב משה וראשוואר שליט"א דיש לישב טפי דעור הדרך להניחו על כסא גבוה ולישב עליו כשהוא בגובה, ולכן גם כשהוא לעצמו הוא מקב"ט, דהדרך להשתמש בו כמדרס דומיא מה דמבואר לעיל מ"ח "ישיבת הסתת טמא מדרס" עיי"ש חידושי מהרי"ח. [↑](#footnote-ref-36)
37. ובטעם הדבר דברזל אינו ראוי למדרס י"ל ע"פ התוס' רי"ד ורבינו הלל דאבנים אינם מקבלים טומאת מדרס כיון דאין ראוי לישיבה, אבל להרמב"ם הטעם משום דאבנים אינו מין המקבל טומאה ולפי"ז מתכת מקב"ט כיון דהוי מין המקבל טומאה, מיהו יתכן דגם הרמב"ם מודה ליסוד זה דכל שאינו ראוי לישיבה אינו מקבל טומאה מדרס ודוק ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-37)
38. וי"ל דבאמת שניהם שוים בחשיבותם, וכל הדין של משמש, הוא כשיש חשיבות לחלק אחד, והחלק השני משמשו, אבל כאן חשיבות הכסא והספסל שוים ואינם בטלים זה לזה, ולכן באמת רק הרגלים יהיו טמאים ולא המושב וזה צ"ע וחידוש גדול.

    אך אכתי יש לעי' מאי שנא מברזל שבללו בעץ, וחלמא בגללים דמבואר דאם שוים טמאים, וא"כ ה"ה הכא נימא דהכל יהיה טמא. וצ"ל דהתם הוא בלול אבל הכא יש שני חלקים נפרדים ולכן חלק טמא וחלק טהור. [↑](#footnote-ref-38)
39. ונראה ביאור דבריו דבזמן ששני הרגלים של עץ והמושב של אבן אפשר לדון זאת ככסא שחלקו של עץ וחלק של אבן ושני החלקים שוים בחשיבותם ולכן אין כאן דין עץ המשמש את האבן וכמש"נ לעיל, אבל כשיש רגל אחת של אבן ורגל אחת של עץ, נמצא דעיקר הספסל הוא של אבן, וא"כ הרגל של עץ נחשבת משמשת את האבן ולכן הכל טהור. כדין מתכת המשמשת את העץ דטהור. [אולם הרא"ש לא מצי לפרש כהרמב"ם דהרי כיון דנקט דעיקר המושב הוא של עץ א"כ אפילו יהיה רגל אחת של אבן אכתי היא נחשבת משמשת את העץ ויהיה טמא, וע"כ צ"ל דניטל הרגל לגמרי ויש כאן שבירה על הספסל אלא שהוא מניחו על האבן ובזה אמרי' בטל העקר בטל הטפילה] ועי' בביאורים בזה. [↑](#footnote-ref-39)
40. , וצ"ל דבכה"ג שסומך על העץ הוא משחזר את הכלי, ומתקנו ושוב יש כאן ספסל עץ הראוי לישיבה, אבל סמכו על האבן הרי פנים חדשות באו לכאן, וחשיב ספסל של אבן ובכה"ג הדין הוא דבטל העיקר בטל הטפילה.

    **עוד יש להעיר** דהרי דין בטל העיקר בטל הטפילה הוא בגוונא דיש שני שימושים אחד עיקר ואחד טפל, אבל כאן הרי יש כאן שבירה ועכשיו משמש באופן של נסמך ומה הוא שייך לבטל העיקר בטל הטפילה וצ"ע בזה, **ועי' מש"נ בזה בביאורים**. [↑](#footnote-ref-40)
41. ויש לדון ב' סברות בהטעם לטהר, א) משום דיש דין שהיה עיקר עשייתו בשביל מושב, ונמצא חידוש דצריך שעשייתו תהיה לשם מושב אך קשה מתיבה שפתחה מצידה דמבואר דאם ישב על גביה, טמא מדרס, ואף שעיקר עשייתו בשביל להניח בתוכה. ב) משום שאין זה נחשב עשוי לישיבה, וכמו דמצינו לגבי שידה שהיא מרכבת נשים, דמבואר בראשונים דלא טמא מדרס כיון דעשוי לטלטל ממקום למקום ואף שגם יושבים עליו, ואף כאן י"ל דהנסרים עשויים להציל מן המים, ולא למטרת ישיבה, ולכן אי"ז נחשב למדרס. [↑](#footnote-ref-41)
42. ובדברי הרא"ש מבואר פי"א מ"ז כ' דמצופית קאי על החלק המחובר לפה וכמו לפי' הרמב"ם, ומאידך לעיל פי"א מ"ד הביא הרא"ש דברי הרמב"ם בדין כלים המצופין שהם טהורים, ונחלק עליו וכ' דהדין דכלי עץ המצופין במתכת טמאים כדין הציפוי. וכן מבואר ברא"ש במתני' לענין שולחן המצופה בשיש דכ' הרא"ש במתני' דאם הוא מצופה שיש יש לו דין כלי אבן, הרי מבואר דהציפוי קובע דין הכלי ואפילו לקולא וכ"ש לחומרא, ולא כהרמב"ם דהציפוי מטהר בכל גווני, ועי' עוד ברא"ש לעיל פי"א מ"ד לגבי קלוסטרא דכ' לבאר דמיירי לענין טומאה ישנה וכהר"ש, וא"ש דפליג על הרמב"ם בדין מצופה, וכן מבואר בדבריו פי"ב משנה מ"ג דהביא הקרא דבהם פרט לכיסויי הכלים הרי דאין מקור לדין טהרה של כלים המצופים וא"ש, [אלא דבקרן נקט דאינו מדין מצופה].

    אלא דיש להקשות לשיטת הראב"ד דכאן בהשגות פ"ד ה"ד נחלק על הרמב"ם ונקט דכלים המצופין טהורים ואילו בדין כיסויי הכלים כ' הראב"ד בהשגות פ"ט ה"ג כ' דכיסויי הכלים טהורים משום דאין להם שם בפנ"ע וצ"ע, מיהו יעוי' ברא"ש פ"ב מ"ב דכ' דכיסויים טהורים יש להם חסרון דאין להם שם בפנ"ע, הרי מבואר בזה דאף דיליף ליה מקרא, מ"מ החסרון הוא משום אין להם שם בפנ"ע ואכתי צריך לבאר הדבר ועי' מש"כ בזה לעיל פי"ד מ"ג ועיי"ש בביאורים. [↑](#footnote-ref-42)
43. ברש"י כ' דמיירי על כהנים ע"ה שנכנסים להיכל, וכ"כ תוס' שם דמיירי בכהנים ע"ה שנכנסים להיכל להתחוואה, ועי' מל"מ פי"א ממשכב ומושב שכ' לדייק ברמב"ם דמיירי על כל ישראל, וביאר דהיו מוציאים את השולחן לחוץ להראותו לעולי רגלים, והוכיח כן מהגמ' יומא כא. דמבואר דהוא נחשב ניסי בראי ולא הוי ניסי גוואי, ועיי"ש שכ' בדעת תוס' דלא היו מוציאים לחוץ, אלא היו מגביהים בתוך ההיכל והיה נס מראה לכל הנמצאים בחוץ, ועיי"ש שדן בזה. ועי' עוד שהקשו איך היו מוציאים לחוץ השוןלחן והרי צריך להתקיים הדין תמיד שיהיה במקומו, ועי' ספר המפתח שם הביא אחיעזר חזו"א ועוד. [↑](#footnote-ref-43)
44. כן ביאר הכ"מ פ"ד מכלים ה"ד בשם המהר"י קורקוס ביאור הגמ' לשיטת הרמב"ם, אולם רש"י פירש הגמ' באופ"א, וצ"ל דהר"ש נמי יפרש הגמ' כרש"י, דבגמ' שם פריך על הא דמבואר במתני' דאומרים להם (לכהנים ע"ה שהיו נכנסים לביהמ"ק) הזהרו שלא תגעו בשולחן, ופריך שם בגמ' ותיפו"ל דכלי עץ העשוי לנחת הוא, וא"כ מה איכפת לן שיגעו בשולחן והרי בלא"ה אינו מקב"ט, ומשני דאינו עשוי לנחת כיון דהיו מגביהין אותו לעולי רגלים, ופריך עוד ותיפו"ל משום ציפוי, ובמהר"י קורקוס ביאר דלפי הרמב"ם הוא על דרך הקושיא דלעיל דפריך על המשנה מה טעם הזהירו שלא יגעו והרי אינו מקב"ט משום שהוא מצופה, אולם לשיטת הר"ש הרי אדרבה עץ המצופה במתכת מקב"ט, וצ"ל דהר"ש יפרש כרש"י שם דקושיית הגמ' היא על התירוץ בגמ' דמגביהים אותם לעולי רגלים דמהאי טעמא אינו עשוי לנחת,, ופריך תיפו"ל דאינו עשוי לנחת משום דמצופה מתכת יש לו שם מתכת ולא איתקיש לשק, ומשני רחמנא קרייה עץ ואין דינו כדין ציפויו.

    ואפשר דהטעם דרש"י מיאן בפירוש הרמב"ם במהלך הגמ' הוא משום דהגמ' כבר תירצה על הקושיא הראשונה דכתיב בקרא "השולחן הטהור" מכלל שהוא טמא, והיינו דיש פסוק לומר שהוא טמא, ור"ל מפרש הפסוק מדוע אינו עשוי לנחת ומפרש משום דמגביהים לעולי רגלים, ומעתה יש להקשות מאי פריך בגמ' ותיפו"ל שאינו מקב"ט משום ציפוי, והרי כבר מצינו דיש קרא דהשולחן אינו מקב"ט, ואם כוונת הגמ' כהרמב"ם הוי ליה להקשות ואמאי טמא והרי מצופה הוא, וא"כ אדרבה הלשון ותיפו"ל הוא מתאים על המשנה אמרי' ליה הזהרו שלא תגעו אבל אחר שכבר תירצה הגמ' דיש קרא כבר לא שייך להקשות כן, ולכן פי' רש"י דקושיית הגמ' היא ותיפו"ל על התירוץ של ר"ל דאמר משום שמגביהים את השולחן לעולי רגלים והרי תיפו"ל דאפשר ליישב הא דלא חשיב עשוי לנחת הוא משום דמצופה מתכת. [ועכ"פ ודאי מבואר ברש"י דס"ל כשיטת הר"ש דאזלי' בתר ציפוי ולא כהרמב"ם דטהור לגמרי]. [↑](#footnote-ref-44)
45. ואין כוונת הרמב"ם דהציפוי מבטל את מין הכלי ומגדירו למין אחר דהרי כלי קיבול ממ"נ טמא בין אם הוא עץ בין הוא מתכת, ופשוט [↑](#footnote-ref-45)
46. ובאמת יש לדון עוד שיטהר מדין פשוטי כלי עץ דטהור שהרי המזבחות היו פשוטי כלי עץ ולא משמשי אדם וכלים ושיטת הרמב"ם פ"ג מכלים דכל שאינו משמש אדם ומשמשי אדם טהור לגמרי ואפילו מדרבנן טהור, מיהו אי הוי כלי מתכות טמא משום דין פשוטי כלי מתכת, ועוד יש לדון לפי מה דנקטו בראשונים הרא"ש וברש"י דכל שיש כלי רחב חשיב בית קיבול א"כ אפשר דהמזבח יחשב כלי קיבול, ועי' עוד רמב"ם פיהמ"ש פי"א מכלים ה"ד דכ' דהמקור לדין כלי קיבול המצופה טהור הוא מדין מזבחות, וצ"ע דהרי מזבחות הם פשוטי כלי עץ וע"כ מבואר דנקט דמזבחות חשיבי כמו בית קיבול ואפ"ה טהורים מדין מצופין עיי"ש. [↑](#footnote-ref-46)
47. מיהו לשיטת הר"ש ורש"י שביארו קושיית הגמ' דף כו: "דתיפו"ל משום ציפוי" ביאור קושיית הגמ' דהציפוי מחשיב את הכלי למתכת, וא"א לטהרו מדין כלי עץ העשוי לנחת, [ומדוע צריכים להטעם של מגביהין אותו לעולי רגלים תיפו"ל דהוא מתכת], נמצא דהקושיא בגמ היא על מין הכלי וע"ז משני דכיון דעץ קרייה רחמנא לכן מין הכלי נחשב כלי עץ, וא"כ קשה איך מתקיים בשולחן דין כלי מתכת, והרי מבואר בגמ' דרחמנא קרייה עץ והוי כלי עץ.

    אכן י"ל דהר"ש ורש"י ס"ל דבאמת בשולחן באמת לא נאמר דין מתכת, כיון דגלי קרא להדיא דהוא של עץ המצופה במתכת, ומה דמבואר בגמ' סוכה ריש החליל ובגמ' מנחות מחלוקת אם עושים כלי שרת של עץ או של מתכת קאי על שאר כלי שרת. אולם הרמב"ם כ' להדיא בפ"א מביה"ב הי"ח דגם השולחן גופא צריך להיות של מתכת, ולשיטתו מיושב היטב כמש"ש די"ל דהמו"מ בגמ' הוא לא על "מין הכלי" אלא על "העושה מלאכה שבכלי" אם הוא העיקר או הציפוי וא"ש היטב. נמצא נפק"מ בין הר"ש להרמב"ם האם הנידון בגמ' חגיגה כו: אם הוא על המין של הכלי, או על העושה מלאכה של הכלי, והיוצא מזה נפק"מ לענין שולחן של מקדש אם היה נחשב לכלי מתכת או כלי עץ. [↑](#footnote-ref-47)
48. והנה מקור דברי הרמב"ם הוא מהגמ' שלהי חגיגה דף כז. וכמו שציין הכ"מ, והתם בגמ' מייתי למתני' דתנן כל הכלים שהיו במקדש טעונים טבילה חוץ ממזבח הזהב ומזבח הנחושת, מפני שהם כקרקע דברי ר"א וחכמים אומרים מפני שהם מצופין ע"כ, ובגמ' פריך אדרבה כיון דמצופין טמאין [וצ"ל דכעת הגמ' מבינה כמו הר"ש דאזלי' בתר ציפוי], ומשני בתרתי א]. וחכמים מטמאין מפני שהם מצופין ב]. ואב"א "רבנן לרבי אליעזר קאמרי מאי דעתיך, משום דמצופין מיבטל בטיל צפויין גבייהו", ובכ"מ כ' דמקור דברי הרמב"ם הוא האבעית אימא בגמ'.

    וביאור כוונת הגמ' באב"א, רש"י פי' מאי דעתך דאם היו מצופין היו טמאים, ואפילו עשויים לנחת, והיינו דהטעם של ר אליעזר דהוצרך להטעם דמזבח אדמה לטהר ולא טיהר מדין עשוי לנחת, משום שמצופין מתכת ויש להם דין מתכת כמו הציפוי, ועל זה משיבים רבנן "מיבטל בטל ציפוין לגבייהו", והיינו דלכן חשיב כלי עץ, ודינו כמו הציפוי, וא"כ הטעם דטהור באמת לא נזכר בגמ' להדיא, אלא לרש"י הטעם דטהור הוא מדין כלי עץ העשוי לנחת, אולם לשיטת הרמב"ם באמת י"ל עוד טעם משום דהעץ הוא כלי המצופה ולכן טהור, ובאמת לכאו' יש כאן טעם נוסף דהוי פשוטי כלי עץ, דאינו משמש אדם וכלים, או דנימא דבאמת הוי משמש אדם וכלים.

    ומעתה א"כ י"ל דזה נמי כוונת הרמב"ם כאן **דהביא לשון הגמ'** דהמזבח טהור משום דהציפוי בטל לעיקר הכלי ולכן לא הוי כלי מתכת אלא הוי כלי עץ ולכן טהור מאחד מג' טעמים דלעיל. **אלא דאכתי צ"ב דבגמ' הוא תשובה לשיטו של ר"א, אבל ברמב"ם משמע דזה גופא טעם הטהרה ולא משום שמשיב לר"א.** [↑](#footnote-ref-48)
49. רמב"ם הלכות בית הבחירה פרק א הלכה יח

    המנורה וכליה והשולחן וכליו ומזבח הקטורת וכל כלי שרת אין עושין אותן אלא מן המתכת בלבד, ואם עשאום של עץ או עצם או אבן או של זכוכית פסולין, ובכ"מ שם הביא הגמ' מנחות דמבואר שם דכלי שרת של עץ פסול וצריך להיות של מתכת, [ולכאו' יש לעי' דהרי בשולחן מבואר בגמ' כאן דעיקרו כלי עץ. [↑](#footnote-ref-49)
50. **ועי' תפא"י** אות ט"ו דכ' דמי גרע ממיטה שניטל ממנה קצרה ושני כרעים דטמא כיון דחזי למסמך אגודא, ומשמע דנקט דלא נתבטל צורת הספסל כמו במטה שניטל ממנה קצרה ושני כרעים, דכ' הרמב"ם פכ"ו מכלים ה"י דלא נתבטל צורת המיטה, מינו יש לדון לחלק דבמיטה הוא שוכב עליה גם כשהיא מוטה וגופו בלאכסון דראשו בגובה ורגליו כלפי מטה, אבל בספסל הרי רגילים לישב עליו באופן שהרגלים מחוץ לספסל וא"כ כל שהוא מוטה הרי יקשה הישיבה עליו אא"כ הוא יושב באפן שרגליו על הספסל כמו שכיבה וצ"ע, [ועי' לעי' בהערה מש"נ עוד בכוונת הרמב"ם, ולפי"ז א"ש היטב]. [↑](#footnote-ref-50)
51. רמב"ם הלכות כלים פרק כה הלכה י

    ראשי כלונסות שיושבין עליהן האומנין ושפין את האבנים וכיוצא בהן טהורין, וכן כופת של תמרה שהוא יושב עליו אפי' גבוה טפח טהור **שאין זה כלי**, וכן בול של עץ אף על פי שסרקו וכרכמו ועשאהו פנים לשער וכיוצא בו אינו כלי ולא מקבל טומאה עד שיחוק בו. עכ"ל.

    והנה זה דינא דמתני' לקמן פכ"ב מ"ט, אמנם מעיקר דברי המשנה היה אפשר דהעיקר הוא שיהיה ראוי לישיבה, ולכן כופת אינו מקבל טומאה כיון דאינו ראוי לישיבה, אבל אכתי אין ראיה דיש הלכה של צורת כלי, אולם ברמב"ם משמע דהוא דין בצורת הכלי ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-51)
52. אולם מאידך מבואר שם בכ"מ דאף שנשבר צורת המיטה מקבלת טומאה מכאן ולהבא, וא"כ נמצא דאין דין מדרס כדין שבירת כלים, שהרי כלים שנפסדןו צורתם אינם מקבלים טומאה גם מכאן ולהבא, וע"כ דמדרס הוא דין בפנ"ע דאין צורתו מעיקר הכלי דהמיטה, "ומ"מ מבואר דשבירת המיטה נחשבת למעשה שבירה", ויש לעי' בזה. אולם לפי ביאור הגר"א שם נמצא דהשבירה שם בצורת המיטה היא שבירה גמורה ואף אין מקבלת טומאה מכאן ולהבא ומה דמבואר דמקבלת טומאה מיירי בנתפרקה ולא נשברה, עייש ולפי דבריו שפיר יש לקיים מה שנתבאר כאן, [ועי' עוד משנ"ט לעיל פי"ח מ"ה מש"כ, ועי' משנ"ט לקמן מ"ז מש"כ בענין זה]. [↑](#footnote-ref-52)
53. ועי' בהג"ר ליב מאלין דכ' דכל שהוא מיוחד למדרס לא נאמר דין כלי וא"כ שוב הדק"ל הרי הכא הוא מיוחד למדרס וא"כ הרי לא בעינן צורת כלי, וכן יקשה להקה"י דכ' דנעשה כלי על ידי שיושבים עליו וא"כ הרי דבהחפצא של המדרס לא נאמר דין כלי אלא שנעשה כלי על ידי שיושבים עליו וא"כ הרי לכאו' לא נאמר דין צורת כלי. [↑](#footnote-ref-53)
54. אולם יעוי' ברש"ש שם שכ' דר' יהודה לטעמיה דס"ל דעושה מעין מלאכתו הראשונה, לכן ס"ל לעיל גבי חבית דטהור כיון דאינו מוטה על צידו, ומשמע דלפי רבנן באמת לא בעינן מעין מלאכתו הראשונה, ואף באופן שלא היה רגילות להטותו על צידו מ"מ כיון דעכשיו ראוי להטותו על צידו הדין הוא דנשאר בטומאתו, ומעתה נמצא דמתני' כאן א"ש היטב, דאתיא כחכמים דאפילו דמעיקרא לא היה ראוי להטותו על צידו, מ"מ כיון דעכשיו ראוי להטותו על צידו ולישב עליו הדין הוא דטמא.

    אכן הרא"ש והר"ש שם ביארו דחכמים מטהרים כיון דמעיקרא לא היו רגילים להטות החבית על צידה, והיינו דלחכמים צריך שיהיה עושה מלאכתו הראשונה ואינו עושה מלאכתו הראשונה, וי"ל דהוא הרא"ש לשיטתו כאן דביאר נמי דיכול להטות על צידו הוא כדמעיקרא.

    ועי' עוד בלשון הרע"ב פ"ד מ"א בהטעם דחכמים מטמאין, דמצינו ב' גרסאות, יש שגרסו חכמים מטמאין "דסברי כלים עשויין להושיבן על דפנותיהן לפרקים", ולפי"ז הוי כמו הרא"ש והר"ש, אולם יש שגרסו, [עי' משניות זכר חנוך] "דשברי כלים עשויין להושיבן על דפנותיהם", ולפי"ז יש לדייק דבאמת מתחילה לא היה רגילות להטותו על הצד, אבל כיון דהרגילות בשברי כלים להטותם הוא גם טעם לטמאות, ולכאו' הוא ממש נידון דידן אם צריך שיהיה מעיקרא ראוי להטותו על צידו או דאף מכאן ולהבא מועיל. [↑](#footnote-ref-54)
55. ודוגמא לדבר מה דמצינו בדברי המשנ"א לגבי כסא המצופה לעיל פכ"ב מ"ד, דכ' התוי"ט דלהרמב"ם דכלים המצופין טהורים ה"ה במדרס המצופה טהור, והקשה המשנ"א דכל הטעם של טהרת כלים המצופים, הוא משום שיש חסרון עושה המלאכה, אבל מדרס אינו נחשב עושה המלאכה, אלא האדם דורס עליו, והמדרס גופיה אינו עושה המלאכה וא"כ לא איכפת לן אם דורס עליו על ידי הציפוי, אלא דכ' לדון שם דמ"מ אפשר דמצופה מבטל ממנו תורת כלי. והשתא נראה גם בנידו"ד לגבי כסא שיכול להטותו ולא היה ראוי להטותו קודם לכן, די"ל דכיון דאין דין במדרס של עושה המלאכה א"כ העיקר הוא שיהיה שם כלי הראוי למדרס, וכיון דיכול להטותו ולהשתמש בו נמצא דלא בטל ממנו תורת מדרס, ולא איכפת לן אם מאותו צד שבראשונה.

    אולם יעוי' להלן שיבואר בדעת הר"ש דס"ל דגם במדרס יש דין שיהיה משמש כבראשונה, וצ"ל דס"ל דגם במדרס יש הלכה של עושה כהמלאכה וכפי דיבואר להלן בעזהי"ת, ולפי"ז י"ל דס"ל דה"ה בממדרס נמי איכא חסרון מצופה לשיטת הרמב"ם [וכדנקט התוי"ט שם], אלא דלהר"ש בלא"ה אינו נוגע כיון דנחלק על הרמב"ם בדין מצופה וס"ל דמצופה טמא. [↑](#footnote-ref-55)
56. והנה כאן במתני' מבואר דהכל מודים דמהני מה דיכול להטותה על צידה לקבלת טומאה, וצ"ב מדוע לא נימא דהוא תלוי בפלוגתת תנאים אם בטל העיקר בטל הטפילה, דהרי להר"ש באופן שיכול להטותו על צידו הוא נחשב לטפל ועיקר.

    וי"ל דדוקא במשפלת דהתם לא היה דרך להפוך את המשפלת קודם שנפחתה, אלא שלפעמים היו הופכים אותה ולכן הוי רק בגדר שימוש של טפל, ובזה נחלקו אם בטל העיקר בטל הטפילה, אבל בכסא שניטל חיפוייו מיירי שהיה דרכו להפוך אותו על צידו, וכלשון המשנה שכן דרכו להטותו על צידו, וא"כ הוי כמו עיקר ועיקר, דאמרי' לעיל פ"כ מ"א דבטל העיקר נשאר העיקר ולא שייך להנידון דבטל העיקר בטל הטפילה, [↑](#footnote-ref-56)
57. והנה תוי"ט דהקשה קושיא זו וכ' לתלות זה בבטל העיקר בטל הטפילה באמת צ"ב מה הוא שייך לבטל העיקר בטל הטפילה והרי מעולם לא היה עומד לישיבה, אכן י"ל כמו שכבר נתבאר שם שהתוי"ט לא גרס שם במתני' פתחה מלמעלה ומשמע דלמד התוי"ט דמיירי במתני' כאן בפתחה מהצד עיי"ש. [↑](#footnote-ref-57)
58. אולם הרמב"ם ביאר דגמי הוא נחשב לכלי עץ ולכן מקבל טומאה דהוי ממיני הכלים המקבלים טומאה, נפק"מ בין הרמב"ם להר"ש אם עושה כלי מגמי דלהרמב"ם מקבל טומאה מדאוריתא כיון דחשיב כלי עץ, ואילו להר"ש הוא מקבל טומאה רק מדרבנן דס"ל להר"ש דגמי אינו ממיני הכלים המקבלים טומאה, ורק במדרס הוא טמא עיי"ש. וכמ"ש התוס' שבת [עי' מקורות הדינים]. [↑](#footnote-ref-58)
59. ויש לדון דאולי כל הדין של עץ המשמש את המתכת, הוא דוקא באופן שהכלי ראוי לשימוש גם בלא העץ המשמש אותו, אבל כל שאין הכלי ראוי לשימוש בלא העץ, אינו בטל למתכת לקבל את החומרא של דיני מתכות. וא"כ הכא נמי הרי בלא הרגלים א"א להשתמש במושב, ולא יהיה כאן הדין של עץ המשמש את האבן, אולם באמת נראה להוכיח דאינו כן דהנה לעיל פי"ג לגבי פותחת של עץ והשן של מתכת מבואר דדינו כהשן של מתכת, והנה לכאו' מסתבר דבלא הפותחת א"א להשתמש בהשן של מתכת, אלא ע"כ דגם באופן שצריכים זה לזה, מ"מ כל שיש עיקר ומשמש אותו יש כאן לדין עץ המשמש את המתכת. [↑](#footnote-ref-59)
60. ואפשר דמה דכ' הרמב"ם דהמושב של שיש הוא משום שכך היא הדרך דמושב ספסלים דל מרחץ הם של שיש, וא"כ יתכן דגם להרא"ש הוא כן ולא הוצרך לכתוב זאת. [↑](#footnote-ref-60)
61. ונראה ביאור דבריו דבזמן ששני הרגלים של עץ והמושב של אבן אפשר לדון זאת ככסא שחלקו של עץ וחלק של אבן ושני החלקים שוים בחשיבותם ולכן אין כאן דין עץ המשמש את האבן וכמש"נ לעיל, אבל כשיש רגל אחת של אבן ורגל אחת של עץ, נמצא דעיקר הספסל הוא של אבן, וא"כ הרגל של עץ נחשבת משמשת את האבן ולכן הכל טהור. כדין מתכת המשמשת את העץ דטהור. [אולם הרא"ש לא מצי לפרש כהרמב"ם דהרי כיון דנקט דעיקר המושב הוא של עץ א"כ אפילו יהיה רגל אחת של אבן אכתי היא נחשבת משמשת את העץ ויהיה טמא, וע"כ צ"ל דניטל הרגל לגמרי ויש כאן שבירה על הספסל אלא שהוא מניחו על האבן ובזה אמרי' בטל העקר בטל הטפילה]. [↑](#footnote-ref-61)