יז - בדעת רש_י דכל דיש שהות כדי לידע אין מצטרפין
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שגגות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס בענייני שגגות

אור ליום ב' י"ח מנ"א תשע"ט

**א**

א] שבת ק"ה א', הכותב ב' אותיות בב' העלמות אחת שחרית ואחת בין הערבים, ר"ג מחייב וחכמים פוטרין, ופירש"י, ז"ל, אחת שחרית ואחת בין הערבים, כיון דהו"ל שהות בינתים כדי לידע הו"ל כב' העלמות, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

והתוס' הק' ע"ז מהא דאמר לעיל דכתב אות אחת בציפורי ואות אחת בטבריא חייב אע"ג דמסתמא יש שהות כדי לידע,[[2]](#footnote-3) וכן הק' הריטב"א.

ומתוך דבריהם מבו' שפירשו בד' רש"י, דהא דהו"ל כב' העלמות, הוא אף כשלא נודע לו בינתים, דמ"מ כיון שהי' לו שהות לידע ה"ז מחלק ביניהם, ובפי' הר"י מלוניל דטעמא דרבנן דפטרי הוא משום דההרחקה הגדולה מחלקתן, וכ"כ המאירי בדעת רש"י.[[3]](#footnote-4)

ב] וקשיא טובא ע"ד רש"י, מהא דתנן בר"פ כלל גדול דבשגגת שבת אינו חייב על כל המלאכות שבאותה שבת אלא חטאת אחת, אף דהי' לו שהות בינתים כדי לידע, ובשגגת מלאכות חייב על כל אב מלאכה אחת, אף בכמה שבתות, למ"ד דשבתות לאו כגופין דמי, וכבר עמד ע"ז התוי"ט, ועמש"כ בזה המגיני שלמה והקול הרמ"ז, ונת' בהערה ג'.

והראש יוסף בר"פ כלל גדול כתב בדעת רש"י דאיירי בשגגת שבת, ול"ד ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, אלא אף משחרית לערבית הוי ידיעה לחלק, והא דתנן דחייב על כל שבת ושבת ל"ד הוא, ותני הכי אגב רישא או אגב סיפא, עיי"ש, - וכ"כ הרש"ש לעיל ל"ה א' דבשגגת מלאכות מודה רש"י דאחר שחרית ואחת בין הערבים מצטרפין, וכתב לישב בזה למשה"ק התוס' מההיא דכתב אות אחת בציפורי וכו' דהתם איירי בשגגת מלאכות, דבזה אין השהות שבינתים מחלקת, ועמש"כ בזה העולת שלמה בכריתות ט"ז א'.

אך מד' התוס' והריטב"א שהק' מההיא דכתב אות אחת בציפורי, מבו' שפירשו דדברי רש"י הם אף בשגגת מלאכות, ולפ"ז הדק"ל ממתניתין דר"פ כלל גדול דבשגגת מלאכות אף ימים שבינתים ל"ה ידיעה, וכ"ש בשחרית ובין הערבים.

ג] ואמנם בד' הפסקי רי"ד והריטב"א מבו' שפירשו בד' רש"י, דכל הא דהשהות מחלקת, הוא רק לענין לצרף ב' חצאי מלאכה, דכיון דיש ביניהם שהות כדי לידע אינם מצטרפין, אך לדין חילוק חטאות לא סגי במה דאיכא שהות ביניהם כדי לידע, דרק ידיעות מחלקות.[[4]](#footnote-5)

אך צ"ע דלפ"ז נמצא דלחלק בין המעשים לחייב ב' חטאות בעינן חילוק טפי מלחלק בין ב' חצאי שיעור שלא יצטרפו לחיוב, וזה דלא כמו שאמרו לעיל ע"א א' דלחלק בין ב' חצאי שיעור בעינן חילוק טפי, ולחד לישנא אף דתמחויין מחלקין לחומרא אינם מחלקין לקולא.

עוד קשיא ע"ד רש"י, מהא דתנן בכריתות ט"ו ב' דצירף את המעילה לזמן מרובה, ופירש"י דאם נהנה היום בחצי פרוטה ומכאן עד ג' שנים חצי פרוטה מצטרפות לקרבן, והרי אף במעילה אין מצטרפין בב' העלמות, וכמש"כ בפירש"י שם י"ח ב' ד"ה ומכאן עד ג' שנים, וכ"נ בסוגיית הגמ' שם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעילה ה"ד והרמב"ן בשבועות כ"ב א', וא"כ היאך ה"ז מצטרף לזמן מרובה, הרי כיון דיש שהות בינתים כדי לידע הו"ל כב' העלמות.

**ב**

ד] ונראה לישב, דהנה לעיל פ' א' ת"ר הוציא חצי גרוגרת וחזר והוציא חצי גרוגרת וכו' ר' יוסי אומר בהעלם אחד לרשות אחד חייב לב' רשויות פטור.

ובירושלמי בפ"ק ה"א אמרו ע"ז, כמה דרבי יוסי מדמי רשויות להעלימות לפטור כך מדמה רשויות להעלמות לחייוב, שאם הוציא כגרוגרת בפתח זה וכגרוגרת בפתח זה בהעלם אחד שמא אינו חייב שתים, א"ר יודן רבי יוסי מדמה רשויות לאכילת פרסיים שאם אכל חצי זית בתוך כדא"פ הזה וחצי זית בתוך כדא"פ הזה שמא אינו פטור, אכל כמה זיתים בכמה פרסים בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת, רבנין דקיסרין אמרין עד דאת מדמי לה לחלבים דמיני' לשבת, שאם ארג חוט אחד בתוך בגד הזה וחוט אחד בתוך בגד זה שמא אינו פטור, ארג כמה חוטין בכמה בגדים בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת

וביאור הדברים, דמעיקרא ס"ד דהא דלר' יוסי אין ב' רשויות מצטרפות לחיוב, הוא משום דיש חילוק ביניהם, וע"ד חילוק העלמות, וה"נ חלוקין הן לחטאות, ודחינן דהא דאין ב' רשויות מצטרפות, הוא ע"ד הא דאין מצטרפין ב' חצאי כזית ביותר מכדא"פ, ואין מצטרפין ב' חוטין בב' בגדים, אך אינם חלוקין לחטאות, כ"ה דאם אכל כמה זיתים ביותר מכדא"פ, ואם ארג כמה חוטין בכמה בגדים, אינם חלוקין לחטאות.

והטעם בזה הוא, דלענין חילוק חטאות בעינן שיהא דבר המחלק ביניהם, וכל דליכא דבר המחלק ביניהם, אף שאינם מצטרפין יחד למעשה אכילה אחד אינו חייב אלא חטאת אחת, וע"כ אף באוכל ב' זיתים ביותר מכדא"פ ואף באורג כמה חוטין בכמה בגדים, אינו חייב אלא חטאת אחת, - אך לענין להצטרף לחיוב בעינן שיהא זה מעשה אחד ויהיו מצורפין בתיקון, ובאוכל ביותר מכדא"פ דאי"ז מעשה אכילה אחד, או באורג ב' חוטין בב' בגדים דליכא בזה להתיקון דאורג ב' חוטין, אינם מצטרפין לחייב.[[5]](#footnote-6)

ה] ומצינו כן גם בד' הירושלמי בפ' כלל גדול ה"א, דילפינן מדכתיב כל העושה בו מלאכה יומת ולא העושה בו ובחבירו, ומיבע"ל אם כ"ה דאין השבתות מצטרפות ה"נ הם חולקות, וא"ר יוסי ב"ר בון כשם שאינם מצטרפות כך אין חולקות.

והפני משה שם כתב לפרש דהיינו, דאף דאין השבתות מצטרפות, מ"מ אינם חולקות, דהא דאינם מצטרפות הוא משום דהו"ל כאוכל חצי זית חלב וחזר ואכל חצי זית דביותר מכדא"פ אין מצטרפין, וה"נ אין ב' שבתות מצטרפין לשיעור מלאכה אחת, אבל אם עשה כשיעור וחזר ועשה מלאכה זו בשבת אחרת בהעלם אחת י"ל דאינן חלוקות לחטאות, דהו"ל כאוכל כזית חלב היום וכזית חלב למחר בהעלם אחד, דאינו חייב אלא אחת.

ו] ומצינו עוד עד"ז בד' הרשב"א בשבועות כ"ב א', ז"ל, ומסתברא לי דהא דרב פנחס לאו דחלוקות לחטאות שיהא חייב ב' חטאות כאוכל מזבח אחד בב' תמחויין או כב' גופין בהעלם אחד קאמר, אלא ה"ק שבועות חלוקות לחטאות כלומר אילו אכל חצי זית נותר ואכל חצי זית אחר לאחר שיעור אכילת פרס ואפי' בהעלם אחד אינן מצטרפות לחטאת כאלו אכלן באכילה אחת, לפי שריחוק הזמן שבין זו לזו מחלקן לאותן אכילות, והלכך אף הככרות מחלקות שלא ליעשות כאכילה אחת, שאם אכל כחצי זית מזו וכחצי זית מזו אין מצטרפין לאכילה אחת, ובשאמר אכילה משתיהן ושבועה שלא אוכל משתיהן וכו', עכ"ל.

והרי דאף דכשאמר שבועה שלא אכל משתיהן הויא שבועה אחת, ואין ב' הככרות חלוקין לחטאות, מ"מ מחלקין הככרות שלא ליעשות כאכילה אחת ממש, והו"ל כאכילה דיותר מכדא"פ דאינה מצטרפת לחייב עלי'.

ז] ולפ"ז נראה, דזהו טעם הא דכל דיש שהות בינתים כדי לידע אינם מצטרפין לחייב, אף דבכה"ג אינם חלוקין לחטאות, דלענין חילוק חטאות דבעינן שיהא דבר המחלק ביניהם, הרי דרק ידיעה גמורה מועלת לחלק ביניהם, אך לענין להצטרף לחיוב דבעינן שיהא זה מעשה אחד, הרי דכל שהי' שהות בינתים כדי לידע לא חשבינן לה כמעשה אחד, וע"כ אינם מצטרפין לחיוב, וכ"כ בספר לח"מ במשנתינו דהא דאינם מצטרפין, אף דאין חלוקין לחטאות, הוא דומיא דהא דבאכילת איסור כל ששהה יותר מכדא"פ אין מצטרפין.[[6]](#footnote-7)

וע"כ אף דמחד גיסא איכא גווני דחלוקין הן לחטאות ומצטרפין, משום דב' חצאי זיתים שמתוך שכל אחד שיעור קטן אינו ענין בפנ"ע ונגרר אחר חבירו ואינו מתחלק ממנו אלא בחילוק גדול, וכמש"כ הר"ן לעיל ע"א א', מ"מ מאידך גיסא איכא גוונא דאף דאינם חלוקין לחטאות, מ"מ אי"ז מעשה אחד, ואינם מצטרפין לחייב, דומיא דאכילה ביותר מכדא"פ.

ח] ויש להוסיף, דהנה המאירי פירש בד' רש"י דהא דאחת שחרית ואחת בין הערבים אין מצטרפין, הוא משום שהשיעור הרחוק מחלק, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל דההרחקה הגדולה מחלקתן, ולפ"ז הוא חד דינא עם הא דאכילה אינה מצטרפת ביותר מכדא"פ, ואף דבמלאכות שבת מצטרפין ב' חצאי שיעור אף כשהפסיק ביניהם יותר מכשיעור כדא"פ, מ"מ כל שיש ביניהם ריחוק גדול אין מצטרפין.

ולפי דבריהם פשוט הוא דכ"ז הוא לענין להצטרף לחיוב, אך לענין חילוק חטאות ל"מ זה מידי, דומיא דהא דהאוכל ב' זיתים ביותר מכדא"פ אין חלוקין לחטאות.

**ג**

ט] ומעתה נראה לישב הא דלענין מעילה תנן דצירף את המעילה לזמן מרובה, ולא אמרינן דכיון דיש שהות בינתים כדי לידע הו"ל כב' העלמות ואין מצטרפין.

דהנה הרמב"ן בשבועות כ"ב א' כתב דהא דצירף את המעילה לזמן מרובה ואף אכילה והנאה מצטרפין, אף דאכילה והנאה תרי מילי נינהו ובעלמא כה"ג לא מצטרפי, וגם אכילה אינה מצטרפת אלא בכדא"פ, הוא משום דלגבי מעילה ל"ב צירוף, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלענין מעילה אף ב' תמחויין וב' גופין מצטרפין אע"פ שחלוקין לחטאות, דכל בהעלם אחד מצטרפין.[[7]](#footnote-8)

י] ולפ"ז י"ל דע"כ הוא דצירף את המעילה לזמן מרובה, ול"מ הא דיש לו שהות לידע, דכל הא דכשיש לו שהות לידע אין מצטרפין, הוא רק בשאר איסורים דבעינן לדין צירוף,[[8]](#footnote-9) וע"כ אף דאי"ז מחלק לחטאות, מ"מ אינם מצטרפין לחייב, כיון דלא חשבינן להו כעשי' אחת, אך במעילה דל"ב לדין צירוף, הרי דדוקא כשיש ידיעה גמורה ביניהם המועלת לחלק לאשמות, אינם מצטרפין, אך כל דליכא ידיעה גמורה ביניהם, שפיר ה"ז מצטרף אם דיש שהות בינתים כדי לידע.[[9]](#footnote-10)

1. ובזה מתישב היטב מה שאמרו בכריתות י"ז א' דלרבא דאמר ס"ל לר"ע דשבתות כגוף אחד הן, בשלמא הא דתניא חייב משכח"ל בין בזדון שבת ושגגת מלאכות דשבתות כגוף אחד הן וכו', והשטמ"ק שם ט"ז ב' הק' דהיאך מצינו לפרש להברייתא בזדון שבת ושגגת מלאכות, הרי א"כ מ"ט דרבנן דפטרי, כיון דשבתות לאו כגופין דמי, - ולדעת רש"י ניחא, דאף דשבתות כגוף אחד הן, מ"מ לרבנן אינם מצטרפין לחיוב, שהרי אף שחרית ובין הערבים אין מצטרפין משום שיש שהות בינתים כדי לידע, וכ"ש דב' שבתות אין מצטרפין, - אך בל' רש"י בכריתות שם (ד"ה אי אמרת בשלמא), משמע דכל הא דלרבנן אין ב' שבתות מצטרפין, הוא משום ידיעת ימים שבינתים, וזה דלא כפירושו הכא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע"כ פירשו דחדא קתני שכתב אות אחת שחרית ואחת בין הערבים ונודע לו בינתים, וקתני הכי לרבותא דר"ג, וכ"כ הפסקי רי"ד והריטב"א והמאירי, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש [↑](#footnote-ref-3)
3. אך המגיני שלמה כתב דלא סגי במה דאיכא שהות לידע, אלא הוא משום דודאי ידע, דבכל היום כולו א"א שלא שמע, ועיי"ש שכתב דאיירי רק בגונא דשכח בשעת מעשה לאיסור המלאכה, ובכה"ג הוא דאמרינן דא"א שלא שמע, וכתב די"ל עוד, דאיירי כשידע שהוא שבת ואיסור מלאכה, אלא כגון שנתכוין לכתוב בדבר שאינו מתקיים וכתב בדיו, ובכה"ג א"א שלא נזכר, ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז לקו' התוס' ע"ד רש"י, וכ"כ בס' קול הרמ"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. וע"כ אף דלענין חילוק חטאות רק ימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, וגם ל"מ לחלק אלא בשגגת שבת ולא בשגגת מלאכות, היינו משום דהתם בעינן שיהא נודע לו, אך לענין שלא יצטרפו דסגי במה שיש שהות בינתים כדי לידע, ל"ב ימים שבינתים, ואף משחרית לבין הערבים איכא שהות כדי לידע, והוא אף בשגגת מלאכות, דאף דבשגגת מלאכות אף בימים שבינתים לא אמרינן שנודע לו, מ"מ הכא דסגי במה דיש לו שהות כדי לידע, הרי דאף בשגגת מלאכות איכא שהות כדי לידע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ונראה לפ"ז דפליגי אמוראי בטעם הפטור דב' רשויות, דלר' יודן דמדמי לה ליותר מכדא"פ, היינו דחזינן לה כב' מעשי הוצאה וע"כ הוא פטור, ודמי להא דאין חייבין על אכילה ביותר מכדא"פ, משום דלחייב על אכילת כזית בעינן שיהא זה אכילה אחת, וכל שהפסיק יותר מכדא"פ ואי"ז אכילה אחת פטור, ולרבנן דקיסרין דמדמו לה לב' חוטין בב' בגדים, היינו משום דלי"ב להתיקון דהוצאת גרוגרת דהוא רק כשיש לו כגרוגרת יחד לצרכו, ודמי להא דאין חייבין על אריגת חוט אחד בבגד זה וחוט אחד בבגד זה, דהוא משום דלי"ב להתיקון דאורג ב' חוטין, דהוא רק כשב' החוטין יחד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומצינו כן עוד בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בכריתות ספ"ג במהדו"ב שפירש דהא דשבתות כגופין והא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, הוא כשעשה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משגגות ה"ח וה"ט, וממה ששינה הרמב"ם במהדו"ב שם בו' מקומות ממש"כ במהדו"ק, משמע דבדוקא העמידה בכה"ג, ורק בכה"ג הוא דהוו שבתות כגופין, ומהני הא דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, ואכמ"ל, והאחרונים הק' ע"ז ממה שאמרו בכריתות ט"ז ב' בכותב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת זו, דאם הוי בשגגת מלאכות אינם מצטרפין למ"ד דשבתות כגופין, ואם הוי בשגגת שבת אינם מצטרפין למ"ד דימים שבינתים הוו ידיעה לחלק, והרי דמהני החילוק דשבתות כגופין ודימים שבינתים אף במלאכה אחת ממש.

   ונראה לישב ע"ד הנ"ל, דהגם דהעושה מלאכה אחת בב' שבתות אינם חלוקין לחטאות, מ"מ אינם מצטרפין לחיוב, והיינו דהא דאינם חלוקין לחטאות הוא משום דאף דשבתות כגופין ואף דיש בזה להחילוק דימים שבינתים, מ"מ כיון דהוי שגגה אחת א"א לחייבו ע"ז ב' חטאות, אך מ"מ כל שבאנו לצרפן לחיוב דבעינן שיהא זה מעשה אחד ממש, הרי כיון דשבתות כגופין או דימים שבינתים, אינם מצטרפין. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונתחדש בדבריו, דאף דלענין מעילה ל"ב צירוף ואף ב' תמחויין וב' גופין מצטרפין, מ"מ ב' העלמות אין מצטרפין, והיינו משום דבב' העלמות אי"ז רק חיסרון צירוף, אלא דההעלמות מחלקות, - ומצינו כן גם בפירש"י ותוס' לעיל ע"ב א' שנקטו דאם היו העלמות מחלקות בשפחה חרופה, ל"ה סגי לי' באשם אחד, אף דבשפחה חרופה מביא קרבן אחד על עבירות הרבה, אך השיטה להר"נ שם כתב בשם הרא"ה, דבשפחה חרופה ליכא לחילוק העלמות, משום דאף מביא קרבן אחד על עבירות הרבה, ועד"ז כתב בתוס' תלמיד ר"י הזקן שם בדעת רש"י, והוא מבו' כן בסוגיית הגמ' שם, דלמ"ד דאשם ודאי בעי ידיעה בתחילה מועלת ידיעה לחלק, אף דבמזיד הוא מביא קרבן אחד על עבירות הרבה, ואכמ"ל, - ובסימן י"א סק"ז בהערה נתבאר ללמוד כן עוד מד' רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. דאף דלמ"ד דאין ידיעה לחצי שיעור אף אם כתב אות אחת בשבת זו ואות אחת בשבת זו מצטרפין, הרי מ"מ בעינן שיהיו מצורפין זל"ז, שהרי כותב אות אחת במקום זה ואות אחת במקום זה אם אינם ראויים להצטרף יחד אינו חייב, אך יש לדחות דהתם הוא משום דבעינן להתיקון דכתיבת ב' אותיות, ואי"ז משום דבעינן שיהא צירוף ביניהם, וכ"כ הרמ"ה בב"ב נ"ה ב' אות רמ"ח דהא דאם הוציא חצי גרוגרת וחזר והוציא חצי גרוגרת בהעלם אחד חייב, הוא משום דההעלמה מצרפתן, והו"ל כמו שהוציא לשניהם בב"א. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך יש להעיר בזה, דא"כ מנ"ל דמהני ידיעה לח"ש במעילה, הרי כל הא דמצינו דלרבנן יש ידיעה לח"ש, הוא בשאר איסורים דבעינן שיהיו ב' החצאים מצורפין, וכל דיש ידיעה ביניהם ה"ז מחלקם, ומה"ט סגי במה שיש שהות ביניהם כדי לידע, אך במעילה דל"ב שיהיו ב' החצאים מצורפין, דמה"ט לא סגי במה דיש ביניהם שהות כדי לידע, מנ"ל דפליגי רבנן על ר"ג וס"ל דמהני בזה ידיעה. [↑](#footnote-ref-10)