3 בדין הוי_ ע_י אדם, והמסתעף - רשימות
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ב

אור ליום ה' י"א אייר תשע"ו

א] בהא דבמניח קנקנים לא שרי ר"א לכפות, יש מקום לדון לפ"ד הרשב"א, דהוא משום דחשיב כעשי' ע"י אדם, וכל הא דשרי ר' יהושע בזה הוא משום המשכה, ור"א לטעמי' דל"מ המשכה בכולו.

ובזה ניחא גם הא דבעציץ תנן דישבור ולא שרי לכפות, דכל שכופה חשבינן לה כעשי' ע"י אדם.

אך בד' הרא"ש שעמד בעציץ דמ"ט לא שרי לכפות, צ"ע, דמ"ש ממזלף בידיו וברגליו דפסול, וצ"ל דכפי' חשיב כסילוק ברזא, דהוא אופן לסלק את סתימת הכלי, - ושמא י"ל עוד, דכיון שכבר היו המים בבור, ורק שהעציץ מחלקן, לא חשיב כעשי' בידי אדם, וצ"ע.

בביאור החילוק בין כפי' לעירוי, הנה בד' הרמב"ם והרא"ש נראה שרק אם הגבי' ועירה פסול, אך אם כפה בלא הגבהה כשר, - וצ"ע דמ"ט לא פסלינן בזה משום שבאו המים מיד האדם למקוה, ועי' בחזו"א.

אך בד' הרשב"א מבו' דאף בעירוי גרידא בלא הגבהה פסול, ולפ"ז עיקר החילוק בין כפי' לעירוי, הוא דכפי' הוי בהמשכה ועירוי הוא בלא המשכה, וכאשר כ"ה מבו' בל' הרשב"א בשער ה'.

בהא דמכשר ר"ש כשלא נתכוין לתלוש, לדעת הרשב"א דהפסול בזה משום נעשה ע"י אדם, הי' מקום לפרש דהיינו רק משום שכבר היו במקוה זו, וכל שלא נתכוין לתלוש והם חוזרים למקוה, לא חשיב כנעשה ע"י אדם.

אך זה נסתר ממש"כ הרשב"א בתו"ד דר"ש מכשיר גם בסחט מים שבראשו, ובד' הרשב"א שם מבו', דלא איירי כלל במי מקוה זו, אלא איירי שהיו לו מים בראשו, וברישא דכשר, הוא כשהיו במקוה מ"ס, ובסיפא דפסול, הוא כשלא היו במקוה מ"ס, וסחט המים והשלים המקוה, עיי"ש, והרי דגם במים הבאים ממקום אחר מכשיר ר"ש כשלא נתכוין לתלוש.

וצ"ע דמ"ט כשסוחט השער לא חשיב כמתכוין לתלוש, וכנראה דכיון שסוחט השער והמים נופלין מיד למקוה, לא חשיב ככונת תלישה, ול"ד לממלא בכלי נקוב ממקום אחר, דהוא מכוין לתלוש המים, ואח"כ לשפכם למקוה.

ולפ"ז נמצא לכאו', דר"ש פליג על דינא דמזלף בידיו וברגליו, דהתם דמי לסחט שער דלא חשיב כנתכוין לתלוש, וצ"ע.

בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר שער ה' מפורש דגם בשק וקופה אם תלשן מן המקוה, ה"ז פוסל את המקוה, - והאחרונים נתחבטו רבות מ"ט אי"ז פוסל לדעת הרשב"א, והנה לפנינו דדעת הרשב"א גופי' דה"ז פוסל.

הב"ח כתב דבמסנק את הטיט חשיב כנותן למקוה בכונה, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שנקט דהפסול דבידי אדם הוא רק בכונה, ופירש דגם במסנק את הטיט הוא מה"ט, - ובאמת דהראב"ד כתב בלשונו דהניח את הטיט במקוה, עיי"ש.

ויש להוסיף, דהנה בפשוטו בד' הרשב"א מבו' דפסולא דבא מיד האדם, הוא רק כשנפל מתוך ידו, אך אם הניח הטיט בצד המקוה ונמשכו ממנו ג"ל, ליכא להך פסולא, - אך הראב"ד פירש דהפסול הוא משום שבאו המים מידו למקוה, אף שפירש דאיירי כשהניח ונמשכו ממנו ג"ל, - ולהנ"ל שמא י"ל, דלהראב"ד לטעמי' דהניח את הטיט כדי שימשכו ממנו מים למקוה, חשבינן לה שפיר כבאו המים מידיו למקוה, וצ"ע.

בד' הר"ש נראה האמת כד' התוי"ט דהא דילפינן בתו"כ להכשיר במניח קנקנים לנגבן, הוא לדינא דמתניתין, דמכשרינן מכח המשכה, וצ"ע היאך ילפינן לה מבור, - ובזה מבו' בפשיטות משה"ק על המפרשים דההכשר הוא משום דאי"ז שאובין, וע"ז הק' דבתו"כ קרינן לה תפיסת יד אדם, והרי דחשבינן לה כשאובין, ואפ"ה מכשרינן, וא"צ לפרש דקושייתו היא דמ"ט פסלינן במערה,[[1]](#footnote-2) - וכן משמע גם ממשה"ק דמ"ט פסלינן הכא, ומ"ש משוכח קנקנים, ולכאו' מ"ט לא הק' טפי, דבמניח קנקנים לנגבן גופי', מפורש בתו"כ דל"ה שאובין, ובע"כ שפירש להתו"כ דאין המכוון דאי"ז שאובין, אלא ההכשר הוא משום המשכה, - וכ"נ גם ממשה"ק בתוס' הרשב"א בפסחים דאם שאיבה דאורייתא, מ"ט מכשרינן בשוכח קנקנים, ולכאו' הרי בתו"כ ילפינן לה מקרא להכשיר במניח קנקנים לנגבן, ובע"כ שפירש דלא זהו מה דילפינן מקרא, ודו"ק.

שוב הראוני בראבי"ה סימן תתקפ"ט, ז"ל, ומסיים התם אי מה מעיין שאין בו תפיסת ידי אדם אף מקוה כן ת"ל בור. פירוש וכגון שהמשיכו אחר תפיסת ידי אדם, עכ"ל, ולכאו' מבו' להדיא בדבריו, דהא דמרבינן מקרא להכשיר במעלה קנקנים, הוא כשהמשיכן.

בל' הרא"ש בסימן ב' נראה דמחלק בין סגוס לטיט, דבסגוס הוי משום שאיבה, ובטיט הוי משום שבא מיד האדם, והביא מקור מטיט לזרק בחפניו, עייש"ה בלשונו.

בד' הט"ז סקמ"ז מבו' להדיא בסוף דבריו, שדן על פסולא דבידי אדם בתרי גווני, חדא, דהן נעשין שאובין ע"י תפיסת האדם, וע"ז יישב דכיון דהו"ל ניצוק, אינם נעשין שאובין, ועוד, דיש בזה לפסולא דהראב"ד שנעשה המקוה ע"י האדם, וע"ז ל"מ הא דהו"ל ניצוק, דאף דאין המים נעשין שאובין, מ"מ הרי באו המים למקוה ע"י האדם, וע"ז תירץ דאיכא בזה המשכה, ובפסול זה מהני המשכה בכולו וכמש"כ הראב"ד, - ועל קו' קמא ל"ה מצי ליישב דאיכא המשכה, כיון דבזה ל"מ המשכה בכולו, וכמש"כ איהו גופי' שם סקכ"ח, וכ"ה להדיא בדבריו הכא, ז"ל, ואע"ג דבהמשכה פוסל ברוב וכאן עושה כל המקוה כן, התם שאני שממשיך בשאוב, אבל אין כאן שאיבה "כיון דלא נפסק מן המחובר" אלא שצריך תיקון דלא יהא פסול כיון דלא נעשה ע"י שמים, בזה מהני אפי' הומשכה כולה, עכ"ל, ולהדיא דאם הי' נפסק מן המחובר, אף דהוי כלי נקוב, ל"ה מהני המשכה בכולו, והיינו משום שהי' נעשה שאוב ע"י האדם.

ואמנם כל קו' זו שהק' דנעשה המקוה ע"י האדם, הוא רק במביא מים למקוה בכלי מנוקב, אך במנקה המקוה בכלי מנוקב, אין לאסור משום זה, דפסול זה בנעשה המקוה ע"י אדם, הוא רק ברובו, וכמש"כ הראב"ד, וכ"ה להדיא בל' הט"ז בסו"ד שם, ז"ל, היאך יעשה "כל המקוה לכתחילה" ע"י כלי זה וכו', וע"כ מסיק הראב"ד שם דאין להתיר רק על מחצה וכו', וכאן אמרינן שיעשה כל המקוה מזה, עכ"ל.

והנה עוד צ"ע בד' הט"ז שם, דבתחילת דבריו יישב לההיא דמביא מים בכלי מנוקב, דאיכא המשכה, וצ"ע שהרי ס"ל דעל פסולא דשאיבה ע"י אדם ל"מ המשכה בכולו.

אך הישוב לזה מבו' בתו"ד הט"ז שכתב, ז"ל, ולפ"ז מותר אף אם אדם שואב בכלי מנוקב כנוד ושופך המים למקוה, ושפיר כתב הטור שאין להביא מים בכלי כזה דמשמע אבל נקב כנוד מותר אפי' אם אדם עושה כן ע"י שאיבה, עכ"ל, ולא נתפרש מה הוסיף על מש"כ לעיל מינה לדקדק דבכה"ג מותר, ואין לומר דכונתו דיש להתיר בזה גם בלא המשכה, משום דניצוק חיבור, שהרי להדיא כתב אח"כ דבעינן בזה המשכה, ומשמעות לשונו הוא, שחידש בזה, דאף אם "שואב" בכלי מנוקב מותר, ודקדק כן מל' הטור דמותר אף אם עושה ע"י שאיבה, ומבו' דאיכא גוונא שאינו עושה כן ע"י שאיבה, ואיכא גוונא שהוא עושה כן ע"י שאיבה.

ונראה דהיינו שאם נפלו המים לכלי המנוקב מאליהם, ואח"כ הוא לוקח את הכלי, לא חשיב זה כשאיבה דהאדם, שכבר היו המים בכלי תחילה, ובזה אין לפסול אלא מכח שבאו המים מידו למקוה, וע"כ כתב הט"ז בתחילה דיש להתיר לזה משום המשכה, דבפסול זה מהני המשכה בכולו, וכנ"ל, ואח"כ הק' דבמנקה המקוה בכלי מנוקב, יש לפסול משום שנשאב ע"י האדם, וע"ז כתב דהוי ניצוק וע"כ לא נעשה שאוב, ולפ"ז כתב דגם במביא מים בכלי מנוקב, יש להתיר אף כשהאדם שואב, דאין המים נעשין שאובין כיון שהן מחוברין ע"י ניצוק.

ועיקר ד"ז דכשכבר היו המים בכלי והוא מגבי' את הכלי, לא חשיב כשאיבה ע"י האדם, כ"ה להדיא בגוו"ר כלל ד' סימן ד' ד"ה וטעם האוסרים, ז"ל, ומ"ש בש"ע סעיף מ' כלי שניקב בשוליו אפי' כ"ש אינו חשוב כלי לפסול המקוה ומ"מ אין להקל לעשות מקוה לכתחלה ולהביא מים בכלי מנוקב כזה, דמשמע דבדיעבד כשר אפי' בניקב כל שהוא ואפי' לכתחילה יכול להביא מים ע"י כלי הנקוב בשפוה"נ וכו', כ"ז מיירי שהמים באו מהשמים או מן המעין לתוך כלי מנוקב שלא היה במים תפיסת יד אדם, וכיון דאין איסור בדבר זה משום שאובה אלא משום דנכנסו המים בכלי כיון דהכלי נקוב אין בו איסור שאובה, אבל כשמביא המים ע"י תפיסת יד אדם וכח אדם, אפי' שמביא אותם בכלי מנוקב ואצ"ל כשמביא המים בידיו וזורק לתוך הצנור ונמשכים למקוה או נפלו מים מידיו ממילא אז הוו שאובים מכח תפיסת יד אדם, ואין מועיל ההמשכה לדעת רוב הפוסקים דקי"ל כותייהו שאובה שהמשיכוה רובה פסולה, עכ"ל, ולהדיא דאם באו המים מאליהם לתוך כלי מנוקב, מותר אח"כ להביא מים אלו למקוה, ולא חשיב זה כתפיסת יד אדם, כיון שכבר היו המים שאובין בכלי זה תחילה, ולא נוסף דבר בשאיבתן ע"י הגבהת האדם.

ועד"ז מצינו בד' הר"ש בכת"י שנקט דכיון דגם מניח כלים לנגבן קרי לי' תפיסת יד אדם, לא נוסף תפיסה דהאדם ע"י שמגבי' ומערה, - ואך דבדבריו מבו', דאם ל"ה חשבינן למניח קנקנים לנגבן כתפיסת יד אדם, שפיר הי' לנו לאסור להגבי' ולערות, דעי"ז נעשה תפיסת יד אדם, ולכאו' הוא שלא כמש"נ בדעת הט"ז והגוו"ר, וצ"ע עוד בזה.

האחרונים דנו בדין שק וקופה, דמ"ט אי"ז פוסל את המקוה משום שבאו מיד האדם למקוה, - ולכאו' הי' מקום לדון, דלא חשיב כלל כבאו מיד האדם, אלא חשבינן לה דלא עלה ביד האדם להוציא את המים מן המקוה, ומיד הם חוזרים אליו.

אך באמת הרשב"א בשער המים הקצר כתב דגם בשק וקופה אם הוציאם מן המים לגמרי, פוסלין המים החוזרים מהם את המקוה, ועמש"נ בזה בהערות לפי' הר"ש פ"ו מ"ה.

הרשב"א בשער המים ש"ה כתב דר"ש מתיר גם בסוחט את שערו, משום שלא נתכוין לתלוש, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ במהדו"ק.

והעירוני, דלמש"כ הר"ש במניח קנקנים לנגבן, דאף דהויא שאיבתן שלא בכונה, מ"מ הן פוסלין את המקוה, משום דכשהוא מערה אותם אחשובי אחשבינהו, לכאו' ה"נ הדין נותן בסוחט את שערו, דאף דלדעת ר"ש ל"ה כשאובין, משום שלא נתכוין לשאוב, מ"מ כשהוא בא לסחוט את שערו, אחשובי אחשבינהו.

ושמא באמת לדעת הר"ש לא פליג ר"ש על הך בבא דסוחט שערו, אלא רק על הך בבא דסגוס, שהמים זבין מאליהן למקוה, ולא אחשבינהו, וצ"ע בזה.

1. אך העירוני דאי"ז מתישב היטב, דאכתי תיקשי דמאי קשיא לי' להר"ש, הרי י"ל דזהו גופא דמרבינן בתו"כ, דאף דאיכא "תפיסת" יד אדם, מ"מ כיון דאי"ז אלא תפיסה בעלמא, ול"ה שאובין גמורין אי"ז פוסל, - ובע"כ דמכוון קו' הר"ש הוא כמש"נ דס"ל דאם ל"ה שאובין, הרי דכל הא דיש לפסול במערה, אף שלא נתחדשה בזה שאיבה מחודשת, הוא משום דהו"ל תפיסת יד אדם, וכל' הר"ש, וע"ז הק' הר"ש דהרי בלא"ה יש בזה תפיסת יד אדם, ואפ"ה מכשרינן לה. [↑](#footnote-ref-2)