מאכילין חולה לפי בקיאים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / רפואה ופיקוח נפש / פיקוח נפש - הרב שמואל פרידמן

חולה מאכילים אותו ע"פ בקיאים

א] פג. א"ר ינאי חולה אומר צריך אני, עיין ברא"ש סי' יג שהביא מהתוס' (ובק"נ אות מ כתב שמקצתו בתו"י כאן) דהכוונה שהחולה אומר שאם לא יאכל יסתכן, והרא"ש פליג ע"ז דחומרא יתירא היא, וסגי שיאמר שאפשר שיכביד החולי ויסתכן, (ועי' בב"ח סי' תרי"ח שכתב דאי"צ שהחולה או הרופא יאמרו שיסתכן אלא סגי שיאמר שיכבד החולי ואנו תולין שעי"ז יסתכן, ומדברי הב"ח משמע דמיירי גם כשאינו חולה מסוכן וחיישי' שע"י שמונע מאכילה יסתכן ועי' בבה"ל שם בסעי' א ד"ה חולה שהביא כן מהפמ"ג והחיי אדם) ובהגהות מיימוני פ"ב משביתת עשור אות ה הביא מחלוקת זו באריכות בין הר"י בר"ש ור"ת בזה, עי"ש. ובחי' מרן רי"ז הלוי כתב לבאר בדעת ר"ת לפי יסוד המגיד משנה פ"ב משבת שעושין צרכי החולה אף בדברים שאינם ישירים להצלתו, וכיוון דמיירי בחולה שיש בו סכנה כמ"ש הרמב"ם בפ"ב מעשור ה"ח א"כ מיירי שהחולה אומר שהאכילה נצרכת לו ליישב דעתו ולא שאומר שזה יגרום לו שלא ימות, ולפי"ז צריך לפרש דהרופא אומר שאי"צ היינו שאומר שבמצבו האכילה לא תגרום לו ישוב הדעת, (ולכאו' לפ"ז מובן יותר סברת מר בר"א דדעת החולה עדיפה על מאה רופאים, דסו"ס הרי זה גורם לישוב דעתו וזהו לב יודע מרת נפשו, וצ"ע דעת לישנא קמא) ולהפוסקים דאיירי מצד חשש סכנה היינו דהחולה יודע בעצמו על סכנתו, וצ"ע לפי הגרי"ז מה שייך לגבי היתר המ"מ ספק נפשות להקל, כיוון שבזה גופא אין סכנה, וזה תלוי בהבנת המ"מ וצ"ע. ועי' בבה"ל סי' שכח ס"ד ד"ה כל שכתב גם בדעת ר"ת דאיירי בחשש ספק סכנה עיי"ש.

ב] בגמ' לא צריכא דאיכא תרי אחריני בהדי וכו' הרא"ש הביא מהשאילתות דס"ל דאף לגבי פיקו"נ אזלינן בתר רוב דעות, וכן פסק הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"ח [והר"ן שכתב (ד. מדפי הרי"ף) דהרמב"ם ס"ל דלא אזלי' כבר תמה הב"י שם] והרמב"ן כתב דסברת השאילתות היא דחידוש הגמ' דלא אזלי' בתר רוב דעות הוא רק לפי ל"ק אבל למר בר"א יש חידוש אחר ואולם-מסיק הרמב"ן- מסתימת הגמ' נראה דאף מר בר"א מודה לחידוש זה ולכן דעתו דלא אזלי' בתר רוב דעות.

וברש"י להלן פד: ד"ה אבל מצטרפין, נקט דאזלי' בתר רוב דעות, וביאר הרא"ש דדעתו כהשאילתות, ועי' בהגהות הב"ח מש"כ ליישב להחולקים על השאילתות, וע"ע באו"ש על הרמב"ם שם שכתב ליישב דברי רש"י להלן דלעניין רחיצה שאני ע"ש.

ג] ומהא דאמרי' ל"צ דאיכא אחריני בהדי חזינן דאף אי לא אזלי' בתר רוב דעות מ"מ אין דבריו של אחד במקום שנים, וכ"כ הרמב"ן והר"ן (ד. מדפי הרי"ף), וע' להלן פד: בהג' הב"ח שעפ"ז יישב להחולקים, ומזה מוכח דאי"צ כשירים לעדות לזה, ועי' שפ"א כאן שנסתפק בזה בשם בנו עי"ש.

ד] כתב הרמב''ן בשם איכא מ''ד דמדקתני 'בקיאין' דהולכין אחר הבקיאות אף יחיד כנגד רבים, והרמב''ן נחלק עליהם דכשם שבסנהדרין אין רוב חכמה רק רוב מנין ה''ה בזה, אמנם במנין שוה הולכין אחר הבקיאות ואף דבסנהדרין אין החכמה מכרעת שאני התם שכולם צריכים לפסוק את הדין אבל כאן הוי כשני חכמים שהולכים אחר החכמה, ומיהו באחד כנגד שנים אין דבריו של אחד במקום שנים.

ומ''מ במופלג בחכמה חוששין לדבריו דספק נפשות להקל, והביא ראיה מהא דביבמות יד. סברי ב''ש דהלכה כמותן משום דמחדדי טפי עדיפי מהרוב, ולכן חיישינן לרוב חכמתו ובקיאותו נגד הרוב עכת''ד הרמב''ן. ומשמע דהרמב''ן מפרש דמחדדי טפי היינו מופלגין בחכמה וצ''ע.

ולכאורה יש לתמוה שהרי קי''ל כב''ה דרובא עדיף, וא''כ היאך למד משם מב''ש, ואולי י''ל דס''ל דהא דהלכה כב''ה הוא משום הבת קול, וזה תלוי בשני תרוצי התוס' בעירובין ו: ד''ה כאן עי''ש.

ועי' ברמב''ן חולין מד. שכתב להקשות היאך קודם בת קול אמרי' הרוצה לעשות כב"ש עושה כב"ה עושה הרי צריך לילך אחר רוב המנין, ותירץ משום דלא יהי' כשני תורות הואיל וכל חכמי ישראל נחלקו בה, ועפ"ז י"ל דמשו"ה בזה הוקבעה כב"ה דהוי כסנהדרין שהוזקקו לדבר אחד, וזה חידשה הב"ק אבל קודם ב"ק שפיר אמרי ב"ש דמחדדי עדיפא, וב"ה מעיקרא סברי כב"ק דזהו כעין סנהדרין.

וברמב"ן סנהדרין לב. בסוף דבריו כתב להקשות למה לא פסקו כר"מ ור"א שהם חריפי יותר מכל בני דורן וכ' דביחיד נגד רבים ל"מ החכמה, ודימה זאת לב"ש, ולכאו' זהו סותר לדבריו כאן דמופלג בחכמה מהני אף ביחיד נגד רבים וצ"ע.

שיטת הר"ן דהחכמה קובעת בין להקל ובין להחמיר ולמד כן מב"ש, ולכאו' זהו תמוה מאוד דאף אי נימא דלא קי"ל כב"ה אלא משום הבת קול, אבל היאך נקט לקולא כהחכמה הרי לא הוכרע כב"ש. ולפמש"נ מהרמב"ן בחולין י"ל דהתם הוי כעין סנהדרין שנחלקו בו כל חכמי ישראל ולכן הלכה כרוב וכב"ה אבל ב"ש דסברי דהוי ככל פלוגתא דתנאי והלכה כהחכם א"כ חזינן דהחכמה מכרעת לגמרי.

יעוין ברמב"ם שכתב שם שהולכים אחר רוב הדיינים או הבקיאות, והמ"מ ביאר שסובר כהרמב"ן, אבל הב"ח כתב דמשמעות הטור בדעת הרמב"ם כהר"ן (וכ"כ הרד"ע ע' בספר הליקוטים בסוף רמב"ם פרנקל), ועי' לח"מ מש"כ בהכרח המ"מ לפרש כן בדעת הרמב"ם אבל במרכה"מ דחה דקדוקו ותמה עליו.

ועי' בב"ח שכתב דאף הרמב"ם דס"ל כהרמב"ן אבל לדין הנוסף שבמופלג שבחכמה מועיל להקל אף נגד רבים בזה הרמב"ם לא סבר כהרמב"ן עי"ש.

ו] הדרכ"מ וכ"ה ברמ"א שם בס"ב כתב בדעת הרא"ש והטור דאף בשוין אין הולכין אחר החכמה, ובאמת ברא"ש לא הזכיר מזה כלום וכן הטור ובב"ח נראה שמזה שלא הזכירו חידוש זה לא סברוהו, (ובטור עדיין צ"ב שהרי הזכיר הנידון ורק סיים לא נהירא על חידוש הר"ן אבל בשוין יתכן דמהני החכמה וצ"ע) ועי' בביאור הגר"א שכ' דמקור הרא"ש הוא מגירסתו שלא גרס כגירסא דידן מהו דתימא רופא קים לי' טפי, ולכאו' ג"ז אינו מוכרח שהרי כל סברת הרמב"ן היא שכל מי שעוסק ברפואה דעתו נחשבת ואילו החולה אינו רופא כלל.

ז] ובעיקר דעת הרמב"ן לכאו' יש לתמוה שהרי כיוון דס"ל דלא כהשאילתות ואין רוב דעות מכריע נגד שניים וע"כ דספק נפשות להקל מהני אף נגד רוב, וא"כ היאך חכמה מועיל נגד שניים הרי בחכמה גרידא סובר הרמב"ן שרוב עדיף מחכמה אלמא דרוב עדיף ומכריע החכמה, וא"כ היאך מועיל בשוין שניים מול שניים להכריע ע"י החכמה להחמיר כנגד שניים שאומרים לאכול.

ואשר מוכח מזה דהא דלא אזלי' בתר רוב דעות היינו משום דתרי כמאה ולכן אין הרוב מכריע אבל חכמה הוי דבר בפנ"ע (כמו דמיגו מהני בתו"ת עי 'תוס' ב"ק עב:) אמנם בדעת הרא"ש והטור כפי הדרכ"מ י"ל שפיר דס"ל דהא דלא אזלי' בתר רוב דעות משום שהרוב אינו מכריע נגד שניים וא"כ כ"ש חכמה לא מהני וכנ"ל.

ח] במטה אפרים סי' תריח ס"ד כתב דנראה לו דעד כאן ל"פ הרא"ש והטור על הרמב"ן אלא בשוין אבל במקום שהרוב מצטרף לחכמה מודה דמהני להחמיר ולא לאכול, ולכאו' לפמש"נ דהא דלא אזלי' בתר רוב דעות הוא משום דתרי כמאה ואין כאן מעלת רוב א"כ מהיכ"ת שיצטרף לחכמה. אך י"ל דס"ל למט"א דהטור והרא"ש סברי דהרוב לא מכריע, וא"כ בצירף החכמה אפשר דמכריע, וצ"ע.

אמנם המשנ"ב בשעה"צ ס"ק יא כתב בשם אחרונים דלא כמט"א והרמ"א אף כנגד רוב ס"ל דל"מ החכמה, וכ"ה בשו"ע הגר"ז כאן.

ועי 'במג"א שהביא לדברי הרמב"ן דבשוין אזלי' בתר חכמה, ובמחה"ש נסתפק אי בעי לזה מופלג בחכמה, אבל זה לפי שלא ראה הרמב"ן בפנים (כמ"ש בסי' של ס"ק טו).

ט] בטור כתב דלא אזלי' בתר רוב דעות ולכן כשהחולה ואחר עמו אומרים שצריך אע"פ שמאה אומרים שאי"צ מאכילין אותו, ותמה הב"י בשם מהר"י אבוהב ובד"מ בשם ר' אברהם דלמ"ל האחר כיוון דקי"ל כמר בר"א, ותי' מהר"י אבוהב דכיון שיש רופא אחר עמו אפשר שאין בזה לב יודע מרת נפשו לפי שאומר משום הרופא, ועי' בט"ז סק"ו שהאריך לתמוה מסוגיית הגמ', ולבסוף כתב ליישב דהיכא שרק אחר ששואלים אותו אם צריך אומר אי"ז לב יודע מרת נפשו. ובבה"ל ד"ה ואם כתב שלא העתיק לחידוש הט"ז כח הרבה אחרונים (א"ר ומט"א ועוד) חולקים עליו. ובא"ר הקשה עליו דכשהגמ' הקשתה על רבי ינאי מדקתני ע"פ בקיאין הרי נוכל לתרץ דמיירי כשלא אמר מעצמו עי"ש.

ובמשנ"ב ס"ק יב כתב דאף שיש אחר עמו מ"מ לב יודע מרת נפשו, וזהו חידוש דמשמעות הטור דכה"ג מהני משום דתרי כמאה, ןבמ"ב הוסיף דאפי' שהם בקיאים יותר ומופלגים יותר בחכמה, ובאמת שזה ניחא לרמב"ן אבל למאי דפסיק הרמ"א הרי בלא"ה רק להקל ולא להחמיר, ובשעה"צ ס"ק טז ציין מט"א, וזהו לשיטתו הנ"ל אות ח ואולי דמ"מ כ"כ לדעת הרמב"ן שהביא המ"ב בס"ק ח.

י] בשו"ע סי' תריח ס"ה: אם החולה אומר אי"צ והרופא מסופק מאכילין אותו, ובמשנ"ב ס"ק יד ביאר משום דכשהחולה שאומר שאי"צ אין דבריו מעלין ועי' בחכמת שלמה שתמה מאי שנא מרופא אומר צריך ורופא אומר אי"צ שדעת החולה שאומר אי"צ מועלת, ורצה לומר דהבבלי פליג אירו' עי"ש, אכן לפי המבואר במ"ב בשם הרמב"ן דהרופא שאומר איני יודע ורופא אומר אי"צ -מאכילין אותו, וחזינן דאמירת רופא איני יודע זהו כמי שאומר שצריך לאכול ועי'. (ועוד שאף אם נחשיב את אמירת החולה איני צריך כדיעה הרי אמירת הרופא איני יודע מכרעת להאכילו).

ובשעה"צ הביא מטה אפרים שהחליט דאם שניים אומרים אי"צ אין ספיקו של אחד מוציא מידי שניים, ולכאו' מאי נ"מ הא אין דבריו של אחד במקום שניים,וצ"ע.

יא] במשנ"ב תריח סק"א הביא למחלוקת הרמב"ם והר"י המובאת בסי' שכח ס"י האם אדם רגיל המתמחה בחולי זה יכול להאכיל, דהרמב"ם בפ"ב משבת כתב שאפשר דווקא עפ"י רופא אומן במקומו, וכתב המג"א שם סי' שכח סק"ז דמ"מ אם מכחיש לרופא מומחה לא יכול להאכיל, וילהס"ת אם כוונתו בחד כנגד חד שבזה אף דלהרמ"א בס"ב לא אזלי' בתר החכמה מ"מ להרמב"ן בשוין אזלי' בתר חכמה, או גם כנגד תרי, שבזה להרמב"ן לא אזלי' בתר החכמה, רק לפי הר"ן אם לא יוכל להאכיל, מכח צירוף הרמב"ם.

ובבה"ל שם כתב דלגבי חילול שבת כה"ג דפליגי הרמב"ם והר"י אם אפשר לעשות ע"י עכו"ם שיעשה העכו"ם, ולכאו' נ"מ גם כן באופן דשוין ויש חכמה במחמירין, (ואלי גם ביחיד מומחה שמחמיר יש להעדיף עכו"ם לחשוש לשיטת הר"ן וצ"ע, אך משמע דבזה שהמג"א לא הביאו יתכן שאי"צ לחוש ועי').

יב] במשנ"ב סק"ד הביא מתשו' הרדב"ז דאפי' אם הרופאים אומרים שהמאכל יזיקהו שומעין לחולה, והדברים צ"ע דלב יודע מרת נפשו היינו שיודע שמניעת האוכל הזיקהו אבל אם הרופא אומר שהמאכל יזיקהו למה נשמע בזה לדברי החולה. ועי' בגיליון הגרע"א ומחה"ש שהביאו מהרדב"ז שהובא במג"א סי' שכח שכשהרופא אומר שהתרופה תזיקהו בזה אין שומעין לחולה, ולפ"ז י"ל קצת שהחולה מכיר בגופו שאין המאכל יזיקהו, ועדיין צ"ע.