סת_ם - הרב ד הילדסהיים
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות

בס"ד.

**מראי מקומות לסוגיות סת"ם פ"ג דמנחות**

# כ"ח ע"א

**משנה. שתי פרשיות שבמזוזה מעכבות זו את זו.** עי' ב**מאורות הגר"א** שכתב דילפי' לה מוכתבתם כתיבה תמה, וכן משמע קצת ב**נימוק"י**, ע"ש.

**אפילו כתב אחד מעכבן.** עי' **פיהמ"ש לרמב"ם** דה"ה בס"ת דאפי' אות אחת מעכבת, וכ"ה ב**רמב"ם** ה' תפילין פ"א ה"ב ופ"י ה"א, ועי' **ר"ן** פ"ב דמגילה בשם ה**רמב"ן** שהביא לזה ראיות וה**ר"ן** דחה ראיותיו, ועי' בזה ב**רשב"א** גיטין ס' ע"א וב**ביאור הגר"א** או"ח סי' קמ"ב וסי' קמ"ג.

**במיוחס לרשב"א** לק' כ"ט ע"א משמע שגרס במשנה "אפילו כתב אחד מעכבן ואפילו אות אחת מעכבן", ופי' דכתב אחד היינו פסוק אחד, ע"ש, [וב**משניות זכר חנוך** בשנו"ס הובא גי' כי"מ "אפילו פסוק אחד מעכבן ואפילו אות אחת"].

# כ"ט ע"א

**גמ'. לא נצרכה אלא לקוצה של יוד.** יש כאן ד' פירושים: **לרש"י** רגל ימיני של יוד, [וב**רא"ש** הלכות ס"ת ו**הגה"מ** ה' תפילין פ"א אות צ' כתבו בשם רש"י: "רגל ימין שכפוף למטה", וצ"ב לשם מה נקט שכפוף למטה]. ל**ר"ת** הקוץ השמאלי למטה. ל**רא"ש** אפשר דהוא התג העליון (וכ"כ בהלכות ס"ת לר"ת במחז"ו סי' תקי"ז), וב**ריטב"א** שבת ק"ג ע"א הביא י"מ דהוא הכיפוף של רגל היוד.

**תוס' ד"ה קוצו של יו"ד.** דבריהם מבוארים יותר ב**רא"ש** הלכות ס"ת וב**מרדכי** כאן, ע"ש.

**תוס' שם. ונער יכתבם דהיינו יו"ד שאם השליך נער אבן בקיר כו'.** ב**רש"י** שם ד"ה עשרה פי' שיכול להטיף טיפת דיו, ועי' במרדכי שכתב דמשם ראיה לרש"י, ור"ל דמשמע דיש צורת י' גם ללא הרגל[[1]](#footnote-2).

**גמ'. הא נמי פשיטא.** כן הוא גם ברש"י, אך ברמב"ן מגילה י"ז ובר"ן שם (ה: מדפי רי"ף) לא גרסו מילים אלו, אלא גרסי: "אי נמי", ע"ש.

## בגדר דין מוקף גויל

**גמ'. כל אות שאין גויל מוקף לה מארבע רוחותיה פסולה.** נחלקו הראשונים האם הפסול משום דאין זה צורת האות או דהוא פסול חדש, עי' **תוס' גיטין כ'** ע"א דבגט א"צ מוקף גויל דשם לא בעי כתיבה תמה, אך **הרמב"ן** שם כתב די"א שצריך "כדאמרינן במנחות כל אות שאינו מוקף גויל אינו אות", ע"ש, וכ"כ בס**פר התרומה** סי' קי"ג דכשנוגעת בחברתה לא מיקריא אות, ועי' **תה"ד** סי' ר"ל וסי' רל"ו, וכ"כ ה**או"ז** ה' גיטין סי' תשט"ו דבלא מוקף גויל אי"ז כתיבה כלל, וה**ריטב"א** בגיטין שם כתב דא"צ משום דמוקף גויל לא משום דבלא"ה לא חשיב אות אלא משום יופי הכתב, ועי' **חי' הגרי"ז** ו**שיעורי** **הגרמ"ד**.

ועי' **שו"ע** או"ח סי' ל"ב סי"ח דאם נדבקו אותיות והפרידן לא הוי חק תוכות כיון שהאות היתה כבר, מבואר דגם אות דבוקה הויא אות, וע"ש סכ"ה דאם כתב עוד מילים ואח"כ הפריד האותיות הדבוקות לא הוי כתיבה שלא כסדרן, וב**ב"י** שם כתב בשם **הגה"מ** [והוא ב**הגה"מ דפוס קושטנטינא**] דלא הוי חק תוכות אך פסול משום שלא כסדרן, כיון שאין ע"ז שם כתב והתיקון הוא עיקר הכתיבה, ע"ש, וצע"ג דאם זו היא הכתיבה אמאי לא הוי חק תוכות, [ועי' ב**הגה"מ הנדפס** שכתוב ממש אותם מילים על אותיות שאינן כהלכתן, ולכאו' נראה דכן עיקר וט"ס בדפוס קושטנטינא], ועי' **ב"ח** שם סק"ד ומש"כ עליו ה**ט"ז** שם סק"ג.

ועי' **בית הלוי** עה"ת בסופו באות ה' שחקר האם הוא משום שכל אות צריכה להיות מוקפת גויל או דצריך שיהיה גויל מפסיק בין אות לאות, [לפו"ר זה תליא במח' הראשונים הנ"ל, אך נראה דלפי שני השיטות יש לחקור כן, ודו"ק], והביא ראיה לצד הב' מלשון ה**שימושא רבא**: "כל אות שאין גויל מקיף לה מארבע רוחותיה פסולה ההוא לאפרושי בעלמא דתנן וחכ"א צריך שיהא בין אות לאות כמלא חוט השערה".

ונפק"מ בין הצדדים הנ"ל אם יש נקב בצד האות או אם האות מגיעה עד סוף הקלף, דבכה"ג אינו מוקף גויל אמנם לא נדבקו שום אותיות, וב**רש"י** ד"ה שאין גויל כתב "שמודבקת באות אחרת", ודייק ה**ב"י** (ל"ב כ"ה) דסמוך לנקב או לסוף הקלף כשר, אך אח"כ הביא מתשו' **רלב"ח** דפסל, וכן פסק ב**שו"ע** שם סט"ז.

עי' **מרדכי** סי' תתקנ"ב בשם ירושלמי דמלמטה א"צ היקף גויל, אך לא קיי"ל הכי, ועי' ב**מיוחס לרשב"א** שחידש דאם נדבק קצת מרוח אחת כשירה, ולא הובא שיטה זו בפוסקים.

וע"ע ב**מרדכי** שם דהר"ש נסתפק אם בס"ת צריך מוקף גויל והכריע שצריך, וב**רש"י** ד"ה שאין וד"ה יריכו משמע לכאו' דבס"ת א"צ.

**רש"י ד"ה שאין גויל מוקף לה. שמודבקת באות אחרת.** עי' בית הלוי עה"ת בסופו באות ט' מה שהאריך בביאור דבריו.

**רש"י ד"ה תוכו של ה'. רגל שבפנים.** עי' **מרדכי** סי' תתקנ"ג מה שהק' על זה.

**רש"י ד"ה יריכו. רגל הימנית.** וב**נימוק"י** פי' דיריכו היינו שני הרגלים, ע"ש, ועי' מה שהק' בהגהות ה**רד"ל**.

**רש"י שם. ל"א תוכו הגויל והחלק שבתוכו.** וכ"כ ה**רמב"ם**, ועי' **רא"ש** שהק' למה נקט דוקא ה"י, ועי' **מרדכי** שכתב דהוא משום שצריך להיות פתוחה למטה שכל הרוצה לצאת יצא ועדות הוא לייחוד של מקום, ונראה כוונתו דבכל האותיות פשיטא דכשר שהרי יש את כל צורת האות, אך באות ה"י ס"ד דהחלל הוא חלק מגוף האות כיון שיש בו את הרמז הנ"ל, וקמ"ל דלא.

לרוב הפוסקים אפי' אם הנקב ממלא את כל החלל כשר, דבתוכו א"צ מוקף גויל, אך ל**ירושלמי** פסול דס"ל דגם בתוכו צריך מוקף גויל, עי' בזה ב**ב"י** או"ח סי' ל"ב וב**שו"ע** שם סט"ו וב**משנ"ב** ו**בה"ל** שם.

**רש"י ד"ה יריכו. ובתפילין קמיירי.** עי' **מרדכי** ו**מהרש"א** שתמהו ע"ז, ועי' ב**הגהות הרד"ל**.

## בענין מוקף גויל בניקב סמוך לאות

**גמ'. יריכו אם נשתייר בו כשיעור אות קטנה כשר.** לכאו' קשה הא בכה"ג במקום הנקב אינו מוקף גויל, ותי' **הב"י** סי' ל"ב מחו' ט"ז דבנקב ליכא פסול דאינו מוקף גויל, (עי' בזה לעיל), ועוד תי' דאם בשעת הכתיבה היה מוקף גויל כשר, וכתב דכן משמע מה**רמב"ם** וכ"כ **המאירי**, וכן פסק בשו"ע דניקב לאחר הכתיבה כשר, [אמנם לגבי נדבקו האותיות לאחר הכתיבה כתב שם סי"ח דפסול, ועי' מש"כ בזה ה**בה"ל** סט"ז ד"ה כשנכתב בכשרות], אך הקשו האחרונים דהטור ושאר ראשונים כתבו דלהירושלמי אם ניקב כל תוכו פסול, וזהו דלא כשני תירוצי הב"י, והשו"ע עצמו העתיק דברי הטור בזה, ותי' ה**נוב"י** סי' ע"ה דאם ניקב כל הרווח שבין אות לאות מודה הב"י דפסול, דהוי כאילו האותיות דבוקות, וכן ניקב כל תוכו כאילו הכל דבוק, וכ"כ ה**בית הלוי** עה"ת בסופו, [ע"ש שהאריך בזה בדברים נפלאים], ועיקר סברא זו מבוארת כבר ב**ט"ז** סי' ל"ב סק"ח, ע"ש[[2]](#footnote-3), [וזהו ביאור דברי ה**ט"ז** סקי"ד שכתב דמדברי הטור בשם הירושלמי מוכח דלא כתי' השני דהב"י ועל כרחך דס"ל כתי' הראשון, ועי' **רעק"א** שם], וב**שפ"א** תי' דהתי' הב' דהב"י שבניקב יריכו כשר גם להירושלמי משום שהמקום שהקיף את האות בשעת הכתיבה נשאר, משא"כ בניקב תוכו.

אמנם דברי כל האחרונים הללו צע"ג, דהמעיין ב**ירושלמי** [מגילה פ"א ה"ט] יראה דאמרו שם "ר' זעירה בשם אשייאן בר נידבה ניקב נקב באמצע בי"ת אם היה הגויל מקיפו מכל צד כשר ואם לאו פסול", מבואר להדיא דאפי' אם לא ניקב כל הרווח פסול, וא"כ הדרא קו' לדוכתה, ומלבד זאת הנה בירושלמי שם לפני כן איתא: "ר' זעירה בשם רב ניקב נקב ביריכו של ה"א אם גורדו ונשתייר שם ירך קטנה כשר ואם לאו פסול", הרי להדיא דס"ל לירושלמי דאה"נ ניקב ביריכו פסול משום דלא מוקף גויל, וא"כ ודאי דהירושלמי לא ס"ל כתירוצי הב"י בזה, ולכן שפיר פוסל הירושלמי בניקב בפנים, אך לדידן דקיי"ל כהבבלי דניקב ביריכו כשר בלי גרידה ממילא שפיר צ"ל כמו שתירץ הב"י.

אך לפ"ז לכאו' צ"ע על הטור ועוד ראשונים שכתבו דלהירושלמי ניקב כל תוכו פסול, ומשמע שחששו לו לדינא, וכ"כ המשנ"ב בשם האחרונים דלכתחילה יש לחוש לירושלמי, וצ"ע, דהא אנן קיי"ל דלא נפסל ע"י נקב, וכנ"ל, ועוד קשה על הטור והראשונים שכתבו דלהירושלמי ניקב כל תוכו פסול, וקשה דהא בירושלמי מבואר להדיא דאפי' ניקב מעט סמוך לכתב פסול.

אכן להנ"ל י"ל דחדא קושיא מיתרצא בחברתה, דמש"כ הירושלמי דניקב מיעוטו פסול באמת בזה לא קיי"ל הכי דלא גרע מניקב יריכו דכשר משום שיש קלף בינו לאות השניה, [כמ"ש האחרונים הנ"ל בביאור תירוץ א' דהב"י], מיהו הא דס"ל להירושלמי דגם בפנים צריך מוקף גויל בזה חיישינן לדבריו, ולכן לדידן רק אם ניקב כל תוכו פסול דבכה"ג הוי כאילו כל תוכו דבוק, וזה כפתור ופרח בס"ד.

והסוברים שהבבלי חולק על הירושלמי כתב הב"י ועוד דמשמע להו דאפי' ניקב כל תוכו כשר ומזה למדו דלהבבלי א"צ מוקף גויל בפנים, ולפי התי' ב' דהב"י לכאו' אי"ז ראיה כלל די"ל דהא דניקב כל תוכו כשר הוא משום שניקב אחרי הכתיבה, דבכה"ג גם מבחוץ היה כשר, וע"כ צ"ל דסבירא להו כתי' הא' דהב"י, וס"ל כמ"ש האחרונים הנ"ל דדוקא אם נשאר קלף בין הנקב לאות השניה כשר אך אם ניקב הכל פסול, ולכן הוכרחו לומר דהבבלי דמכשיר ניקב כל תוכו ס"ל דבתוכו א"צ מוקף גויל כלל, (ויש להעיר דלכאו' גם בלא"ה לשון הגמ': "כל אות שאין גויל מוקף לה מארבע רוחותיה", משמע דוקא מד' רוחותיה ולא מבפנים, ויש לדחות).

## בשיטת התוס' בזה (ובמקור הדין דמוקף גויל)

והנה מקור הדין דמוקף גויל מבואר ב**תוס' גיטין** כ' ע"א הנ"ל דהוא מוכתבתם כתיבה תמה, וכ"נ מדברי ה**טור** סי' ל"ב וכמ"ש ה**פרישה**, וה**ב"ח** שם כתב דהוא הל"מ (ונדחק בלשון הטור), והנה אם נדבקו האותיות שפיר י"ל דאי"ז כתיבה תמה, אך אם רק יש נקב או שהאות נוגעת בסוף הקלף לכאו' לא חסר כלום בכתיבה, וכן מש"כ הנוב"י דמוקף גויל מהני גם אם הגויל אחרי הנקב נראה דאי"ז מדין כתיבה תמה, דאיך הקלף ההוא משלים את הכתיבה, ועל כרחך דלהשיטות הללו הוא הל"מ, וכן מש"כ הב"י דמוקף גויל מעכב רק בשעת הכתיבה נראה דא"ש רק אם הוא הל"מ, דאי משום וכתבתם נמצא דרק בשעת הכתיבה בעינן כתיבה תמה וא"כ נימא דאם נמחקה אות אחת יהיה כשר, ואין לומר דהתם גרע כי אינו כתוב כלל, דעכ"פ מנ"ל דפסול הא מוכתבתם ילפי' רק אשעת הכתיבה.

ולפ"ז מדברי התוס' שכתבו דילפי' לה מוכתבתם מוכח דלא כתי' ב' דהב"י, וגם דלא כהנוב"י, [ולכאו' מוכח גם דניקב סמוך לאות או נוגע בקצה הקלף כשר, כנ"ל] וא"כ ס"ל דמוקף גויל אתא רק לאפוקי נדבקו האותיות וכפירש"י, ולפ"ז לשיטתם אפי' ניקב כל תוכו כשר.

# כ"ט ע"ב

**גמ'. זיל אייתי ינוקא דלא חכים ולא טפש.** עי' ב**מרדכי** שביאר מתי אמרי' דנשאר כדי אות קטנה כשר ומתי יש להראות לתינוק, וע"ע בזה ב**בה"ל** סי' ל"ב סט"ו ד"ה כשר, ע"ש.

ב**ב"ח** סי' ל"ב חידש דאם מלכתחילה לא כתב האות כתיקנה לא מהני ינוקא, וה**ט"ז** השיג עליו דודאי מהני, והעיר מו' הרב מרמורשטיין שליט"א שכן נראה להדיא ב**רמב"ם** ה' תפילין פ"א הי"ט, ע"ש.

ועי' **ט"ז** סי' ל"ב סק"י שכתב דצריך להראות לו רק מה שמעל הנקב, אך מה שלמטה לא מצטרף, ועי' **רש"ש** כאן שדייק מרש"י דלא כהט"ז, ולכאו' דבריו לא מוכרחים, ועי' **דברי חמודות** על הרא"ש ה' ס"ת סי' י"א באות נ' בשם **מהרי"ק** דאם באות אל"ף נפסק היו"ד מגוף האות לא מהני ינוקא, ועי' **בה"ל** סעי' כ"ה ד"ה אות.

**גמ'. אמר לפניו רבש"ע מי מעכב על ידך.** עי' מה שביאר בזה ב**חי' הגרי"ז**.

**גמ'. אדם אחד יש שעתיד להיות בסוף כמה דורות ועקיבא בן יוסף שמו כו'.** וב**במדב"ר** י"ט ז' "דברים שלא נגלו למשה נגלו לר"ע וחביריו", וביאר **מהרח"ו** שודאי כל התושבע"פ נמסרה למשה רבינו ע"ה אך לא ידע היכן רמוז כל דבר בתורה שבכתב וזה נתגלה לר"ע.

עוד אי' בספרים שס' רבוא נשמות ישראל אחוזים בס' רבוא אותיות התורה ונשמות הגרים אחוזים בתגין שעל האותיות, ולכן רק ר"ע יכל לדרוש את התגין כיון שהיה בן גרים, ורמז לזה **בתקלין חדתין** על הירושלמי שקלים פ"ה ה"א ד"ה כללים, ע"ש.

**ונראה בדרך רמז** דהנה התגים כעין שערות, וגם אי' בעירובין כ"א ע"ב: "קווצותיו תלתלים מלמד שיש לדרוש על כל קוץ וקוץ תילי תילים של הלכות", הרי שהקוצים שבתורה נרמזים לשערות הראש, וידוע שהשערות בחי' דין ולכן ר"ע נידון במידת הדין, [והוא מענין מה שאמרו בב"ק נ"א ע"א: "וסביביו נשערה מאד מלמד שהקב"ה מדקדק עם סביביו אפי' כחוט השערה"], ולכן סרקו את בשרו במסרקות של ברזל, שהמסרקות הם ג"כ כעין שערות ותגין.

**גמ'. אמר לפניו רבש"ע יש לך אדם כזה ואתה נותן תורה על ידי כו'.** עי' ילקו"ש רמז קע"ג ואותיות דר"ע אות צ'.

**גמ'. חזר לאחוריו ראה ששוקלין בשרו במקולין.** צ"ב הא ביקש הראני שכרו ולמה הראהו עונשו, וביארו בספרים שאת השכר א"א לראות כמ"ש עין לא ראתה אלקים זולתך וגו', אך לפי גודל היסורים הבין גודל השכר, שיהיה בג"ע במקום גבוה כ"כ שגם אחרי כל תורתו ומעשיו אינו יכול לבוא שם ללא הצירוף של יסורים אלו.

**גמ'. שתוק כך עלה במחשבה לפני.** ביאר ב**תורת חיים** ב"ק נ' ע"א שצדיק גמור כר"ע נידון כפי שורת הדין כמו שעלה במחשבה לברוא את העולם במידת הדין, ועי' ברכות ס"א ע"ב, וע"ע ב**רמב"ן** פ' ואתחנן (ה' כ"ו), וב**שער הגמול** כתב שכך עלה במחשבה הוא רמז לסוד הגלגול, ע"ש.

**גמ'. שבעה אותיות צריכות שלשה זיונין ואלו הן שעטנ"ז ג"ץ.** בפי' מימרא זו יש כמה נידונים ובכל נידון יש כמה וכמה שיטות, כדלהלן:

**א. איזה אותיות צריכות זיונין:** רוב הראשונים פי' שכל מקום שיש אחת מאותיות הללו צריך לעשות עליהם ג' זיונין, וכ"כ **רש"י** שבת פ"ט ע"א ד"ה קושר כתרים, אך **הרמב"ם** ה' תפילין פ"ה ה"ג פי' דשעטנ"ז ג"ץ הוא רק סימן לשבע אותיות מסויימות בפרשיות שמע והיה אם שמוע, ע"ש, וכ"כ ב**הלכות ס"ת לר"י הברצלוני** וכן משמע ב**שמושא רבא**, [אך יש חילוק דלרמב"ם ושמושא רבא נ' דנפשך ולר"י הברצלוני נ' דעינך].

**ב. מקום הזיונין באות:** כל הראשונים פי' שבאותיות ש' ע' צ' רק הראש השמאלי בעי ג' זיונין, אך ב**נימוק"י** ה' ס"ת פי' שכל הראשים צריכים ג' זיונין.

**ג. במה צריך לזיין שעטנ"ז ג"ץ:** לרוב הגאונים והראשונים צריך לזיין שעטנ"ז ג"ץ בס"ת ותפילין ומזוזות, וכן מוכח ב**רי"ף ורא"ש** שהביאו מימרא זו בהלכות ס"ת, וכן פסקו ה**טושו"ע** יו"ד סי' רע"ד ס"ו, אמנם לשיטת ה**שמושא רבא** וה**רמב"ם** ועוד קדמונים דין זה הוא רק במזוזה, **ועיין מה שנאריך להלן בבירור שיטתם.**

י"א שגם בגט צריך לזיין שעטנ"ז ג"ץ, עי' **טושו"ע וב"י** אה"ע סי' קכ"ה ס"ז.

**ד. צורת הזיונין:** לרוב הראשונים זיונין ותגין היינו הך, ונחלקו בצורת התגין כמבואר בתוס' כאן, (אך הציורים שבתוס' נתחלפו בטעות וברא"ש ובאו"ז מצויירים כסדר), ולדעת **ר"י הברצלוני** בהלכות ס"ת זיונין ותגין הם ב' דברים שונים (ולא ביאר ההבדל), ושיטת ה**יראים** סי' שצ"ט (הו' ב**הגה"מ** פ"א מתפילין אות צ') שג' זיונין היינו שראש האות לא יהיה עגול אלא עם ג' פינות, (וכתב בביאור מהר"ם בנעט על המרדכי שאין הכוונה שיהיה משולש אלא שהמרובע עומד באלכסון וזוית אחת שלו מחוברת לגוף האות, כזה:![](data:image/x-emf;base64...)), וכ"כ ה**מרדכי** סי' תתקנ"ג שיש מפרשים שהזיון מגוף האות, ע"ש בפי' מהר"ם בנעט, ובהמשך דבריו כתב שכן צייר **רגמ"ה** בפירושו, ועי' ב**פי' רגמ"ה** כאן (בש"ס עוז והדר) דמשמע כן להדיא, וכ"כ ב**פסקי רי"ד** ה' תפילין בשם רגמ"ה ורוב המפרשים, וכן משמע לשון **רש"י** שבת פ"ט ע"א ד"ה קושר כתרים, ע"ש.

**ה. האם הזיונין מעכבים:** ברמב"ם תפילין פ"ה ה"ג ובשו"ע או"ח סי' ל"ו ס"ג פסקו דאינן מעכבין, אך הרבה ראשונים ס"ל דמעכבין והביאו ראיה משבת ק"ה ע"א, עי' בזה ב**ריטב"א** בשבת שם וב**או"ז** סי' תקנ"דוב**ביאור הגר"א** בשו"ע שם ועי' ב**משנ"ב**.

כתב ה**או"ז** סי' תקנ"ד בשם אחד הקדמונים למה הסדר הוא שעטנזג"ץ ולא כסדרן באותיות הא"ב, משום "דהכי כתיבי במזוזה ש' ועי"ן דשמ"ע וט' דטוטפות ונ' דעינ"ך כו'", [ס"ל כשיטת ר"י הברצלוני דמזיינין נ' דעינך, אך לרמב"ם וש"ר נ' דנפשך לפני ט' דלטטפת], ועי' ב**מיוחס לרשב"א** למה דוקא אותיות אלו צריכות זיונין, וע"ע ב**משנ"ב** סי' ל"ו בשם **אגרת הטיול** מ"ש בזה ע"פ סוד.

**תוס' ד"ה שעטנ"ז גץ. כתיב בשימושא רבה דמִשְׁמַע טט דלטטפות צריכה ג' ג' זיונין, ור"ת כתב בתיקון ס"ת שלו שהוא שיבוש.** "מִשְׁמַע" היינו מפרשת שמע שבתפילין, אמנם לא ברור בדברי התוס' מהו השיבוש, ויש גורסים ה' ה' זינין ולפ"ז ע"ז כתב ר"ת שהוא שיבוש, אכן התיקון ס"ת של ר"ת הובא במלואו ב**מחזור ויטרי** סי' תקי"ז ושם מפורש שהשגתו היא על מש"כ בשמושא רבא שלא כל אותיות שעטנ"ז ג"ץ צריכות זיון אלא רק שבע אותיות מסויימות, וכ"כ ב**או"ז** סי' תקנ"ד: "וכתב בשימושא רבה דתפלין שעטנ"ז ג"ץ ש"ע דשמע ט' דלטטפת כו', משמע שבשאר שעטנ"ז ג"ץ לא צריך וכתב ר"ת דשקר הוא", וכן ביאר ב**חי' הגרי"ז**, ולשון התוס' שלנו צריך תיקון קצת.

## בירור שיטת השמושא רבא והרמב"ם בשעטנ"ז ג"ץ

כתב ה**רמב"ם** ה' תפילין פ"ה ה"ג: "ואלו הן התגין שעושין במזוזה, פרשה ראשונה יש בה שבע אותיות על כל אות מהן שלשה זייני"ן, ואלו הן: שי"ן עיי"ן של שמע ונו"ן דנפשך ותרי זייני"ן של מזוזות ותרי טיתי"ן של טטפת, ופרשה שנייה יש בה שש אותיות על כל אות מהן שלשה זייני"ן, ואלו הן: גימ"ל של דגנך ותרי זייני"ן של מזוזות ותרי טיתי"ן של טוטפת וצדי"ק של הארץ", אך בדיני תפילין (פ"ב ה"ח וה"ט) כתב לתייג אותיות אחרות, ובדיני ס"ת (שם פ"ז ה"ח) כתב רק: "ויזהר בתגין ובמניינן יש אות שיש עליה תג אחד ויש אות שיש עליה שבעה", והק' ה**ב"י** יו"ד סי' רע"ד למה לא הזכיר שעטנ"ז ג"ץ, ע"ש, אמנם ב**הגה"מ** פ"א מתפילין אות צ' ו**בביאור הגר"א** או"ח סי' ל"ו ס"ב ובחי' הגרי"ז ועוד ביארו דהרמב"ם פי' דשעטנ"ז ג"ץ הוא רק סימן לשבע אותיות מסויימות בפרשיות שמע והיה אם שמוע שבמזוזה ולכן נזכר דין זה דוקא בסוגיא דמזוזה.

וה**ראבי"ה** בתשובות וביאורי סוגיות סי' אלף ק"נ כתב: "וזה מצאתי בתשובת הגאונים, ז' אותיות במזוזה דג' תגין שעטנז גץ, ש'ע' דשמע, ט'ט' קדמאה ובתראה, נ' של נפשך, וז' של קדמאה ובתראה, ג' של דגנך צ' דעל הארץ", וב**מחזור ויטרי** סי' תקט"ו כתב: "ושעטנז גץ יש שמזיינין אותו בכל אותיות שיש בשעטנז גץ, ואני כן מצאתי במזוזה הרב ר' מנחם מיואני, אבל ברוב לא מצאתי", וכן הובאו שני השיטות ב**קרית ספר** להמאירי מאמר ב' ח"א ובעוד ראשונים.

ובאמת שיטה זו מבוארת כבר להדיא ב**שמושא רבא**, שכתב: "אמר רבא כל אלפא ביתא דאתוותא דתני דהוי בתפילין עשרים וחמש ואלו הן כו' **ודמזוזה** **שעטנ"ז ג"ץ** שבעה בפרשת [שמע] והיה אם שמוע. וזהו פירושן כו' שעטנ"ז ג"ץ ש"ע דשמע ט"ט דלטוטפת ד' ד' תגי נ' דלנפשך ז"ז דמזוזות ג' דדגנך ץ' דהארץ ג' ג' תגי", ומדבריו נראה שמה שהובא בגמרא בשם רבא הוא רק חלק קטן ממה שאמר בענין זה, ובאמת רבא עצמו ביאר לאיזה אותיות כוונתו, וגם אמר להדיא שזה רק במזוזה אך בתפילין יש לתייג אותיות אחרות.

ובספר **האשכול** הלכות מזוזה כתב: "ועקר תגין דמזוזה שעטנ"ז ג"ץ, איכא דאמרי כל שעטנ"ז ג"ץ דמזוזה תאגין, וכן עושין במזוזות ירושלמי, ואית דאמרי שעטנ"ז ג"ץ אלו אותיות ידועות כאשר פורש בשמושא רבה דתפלין ואלו הן האותיות ש"ע דשמע, ט"ט דלטוטפת קדמאה ובתראה, ז"ז דמזוזות קדמאה ובתראה, נ' דנפשך, ג' דדגנך, ץ' דעל הארץ",

ובספר **העיטור** הלכות תפילין (דנ"ז ע"א) כתב: "אמר רבה ז' אותיות צריכות ג' זיונין ואלו הן שעטנ"ז ג"ץ ואיכא דאמרי הלין דכתבינן בשימושא רבה ואיכא דאמרי כולהו, ובתשובת רב עמרם ריש מתיבתא בתפלין ומזוזה ובכל כתבי הקדש כל מקום שאתה מוצא אות אחת מאלו זיין להם ג' זיונים כדי שיראה בעולם בג' זיונין לג' רוחות".

וב**תשובת ר"ת** (הובא ב**מחזור ויטרי** סי' תקי"ז ועוד) כתב: "ומה שכתב בתיקוני תפילין שעטנ"ז ג"ץ, ש' דשמע ט' דלטוטפות וכו', מכלל דבשאר שעטנ"ז ג"ץ לא צריך אפילו בתפילין, שקר הוא, אי נמי לעיניין תאגין קאמר לבד הזיונין, וכן מצאתי בסידור אחר דכל שעטנז גץ לא צריך אפי' בתפילין, שקר הוא, אי נמי לעינין תגין קאמר לבד הזיונין, וכן מצאתי בסידור אחר דכל שעטנ"ז ג"ץ שבכל מקום צריכות ג' ג' זיונין", ובספר **התרומה** הלכות ס"ת סי' ר"א כתב: "והא דאמרינן בשמושא רבא דתפילין שעטנ"ז ג"ץ צריכין זיונין. וחשיב שי"ן עי"ן של שמע משמע דשאר שי"ן עי"ן אינו צריך כלום, התם מיירי בתגין גדולים שהם כעין מקלות", וכ"כ ב**מחזור ויטרי** סי' תקי"ד, וכן **הרא"ש** בהלכות תפילין אחר שהביא את דברי השמושא רבא כתב: "והני זיוני דמפרשי הכא היינו תגים גדולים אבל תגים קטנים מה לו להזכיר שעטנ"ז ג"ץ הלא בכל מקום שיש אלו האותיות צריכין תגים קטנים. כדאיתא בפרק הקומץ רבה", וכל זה כתבו כדי ליישב דברי השמושא רבא לפי שיטתם, אכן לר"י הברצלוני והרמב"ם ודאי דכוונת השמושא רבא היא כפשוטו דרק אותיות אלו בעו זיוני, וכמו שפירשוהו האשכול והעיטור הנ"ל.

### שיטת ר"י הברצלוני

וב**הלכות ס"ת לר"י הברצלוני** כתב: "ושאלו מלפני מר רב הילאי גאון ז"ל ס"ת שאין לו תגין מהו לקרות בו, והשיב אותן כך ראינו שמותר לקרות בו ואין התגין פוסלין אבל העושה תגין הרי זה משובח שקשורות כתרים לאותיות וכל שכן שבע אותיות שצריכות שלשה שלשה תגין דאמר רבא שבע אותיות צריכות שלשה שלשה תגין שהן זיין אלו הן שעטנז גץ כו' זה הוא דברי גאון זה ז"ל, ובקבלה בידינו מרבותינו דהני זיין לאו תגין נינהו אלא זיין לחוד ותגין לחוד, וזיין **דשעטנז גץ לאו כמה שאמר קיבלנו אלא שין דשמע ועין דשמע וטית דטוטפות ונ' דעיניך וזין דמזוזות וגמל דדגניך וצדי דעל הארץ הני בעינן זיין** אבל התגין הרי הן כתובין ומדוקדקין בספר תאגי משם את צריך ללמדן".

ודבריו הם ממש כשיטת השמושא רבא והרמב"ם אך יש ביניהם חילוק אחד, דלרמב"ם ושמושא רבא הנו"ן היא נ' דנפשך ולר"י הברצלוני היא נ' דעינך, ומצאתי חבר לשיטה זו באו"ז סי' תקנ"ד שכתב כן בשם אחד הקדמונים, ועפ"ז ביאר למה נקט את האותיות דוקא בסדר שעטנ"ז ג"ץ, וז"ל: "ולהכי נקיט להו בהא סידורא ולא כמש"כ באל"ף בי"ת ג' ברישא והדר ז' והדר ט' משום דסידורא דמזוזה נקט דהכי כתיבי במזוזה ש' ועי"ן דשמ"ע וט' דטוטפות **ונ' דעינ"ך** כו' עכ"ל".

ובספר **המנהיג** הלכות תפילין כתב: "ואותיות שעטנ"ז ג"ץ בכל אותיות אלו שבתורה ומגילה ותפי' ומזוזות יש לזיין כמו שאמרנו דרבא בהלכות ס"ת אמרה למילתיה ולא במזוזה לחודיה", ובסוף הספר בתשובה לחכמי אראגון כתב: "ובה"ג כתב דכי אמר רבא ז' אותיות צריכות ג' ג' זיונין בין בס"ת ותפלין ומזוזות ובין בכל כתבי הקדש בכל מקום שאתה מגיע [ל]אות אחת מאלו שבע עשה להם ג' זיונין ואותיות שעטנ"ז ג"ץ למה כדי שיראו בעולם בג' זיונין לג' רוחותיו עכ"ל, וכן נראה מכמה פנים: הא' דרבא אמרה להאי מילתא בס"ת, ועוד תמה על עצמך לדברי השמושא רבא שהביא הרי"ף ז"ל שעטנ"ז ג"ץ דמזוזה מזוזה מאן דכר שמיה, ועוד איך יהיה האדם בודה מלבו שי"ן עי"ן דשמע ט"ט דלטטפת ולטוטפות נ' דנפשך ז"ז דמזוזות ודמזוזות ג' דדגנך ץ' דעל הארץ מ"ש אלו ומאין יבאו אחרי שלא נתפרשו בתלמוד בבלי וירושלמי, ועוד מצאתי לדבר ראיה דגרסינן בגיטין ירושלמי, כתיב הכא בגט אשה וכתב לה ספר כריתות וכת' בתורה וכתב לו את משנה התורה הזאת על ספר, מה להלן צריך לזיין בזיוני שעטנ"ז ג"ץ שבתורה אף בגט אשה צריך לזיין, למדנו מכאן שצריך לזיין כל אותיות שעטנ"ז ג"ץ שבתורה, ולפי דרכנו למדנו שגם בגט אשה צריך לזיינם".

ומה שכתב שרבא אמרה בס"ת ומזוזה מאן דכר שמיה, דבריו צ"ע דאדרבה המשנה במנחות שם מיירי בהלכות מזוזה ועל פיסקא זו נאמרה כל הסוגיא שם, ואמנם בהמשך הסוגיא מיירי גם בהלכות ס"ת אך מנא ליה דגם תחילת הסוגיא מיירי בהכי, ומה שהקשה מנא לן אותיות אלו דוקא י"ל שהאותיות היו ידועות אצל הסופרים והגמ' נקטה רק סימן בעלמא להזכיר הידוע, וכן מצאנו בכמה מקומות בגמ' שנקטו סימן לדבר הידוע ליודעים, כמו דאיתא בשבת כ"ה ע"א ויבמות ע"ג ע"ב "שכן פנ"ק עכ"ס" ו"שכן מחפ"ז", ע"ש ברש"י, וכמו "הלכתא כוותיה דאביי ביע"ל קג"ם", ועוד, (ולפי דברי השמושא רבא נמצא דרבא בעצמו באמת ביאר להדיא איזה אותיות ורק הגמ' לא הביאה את כל דבריו), ומה שהקשה מהירושלמי ליתא בירושלמי שלנו, ורוב הראשונים ס"ל דבגט א"צ זיונין מכלל דלא גרסי לה בירושלמי, וכנראה היא הוספה בירושלמי.

**גמ'. דחטרי להו לגגיה דחי"ת ותלו ליה לכרעיה דה"י.** עי' ב**מיוחס לרשב"א** שביאר איך כתבו שאר הסופרים.

אם לא תלה כרעיה דה"י כתב ה**רא"ש** דפסול, וכ"פ ה**שו"ע** או"ח סי' ל"ו ס"ב, אך ב**מרדכי** סי' תתקנ"ג כתב דרק ספרי דווקני עשו כן אך אי"ז מעכב, וצ"ב מה יענה ע"ז הרא"ש, ועי' **מעדני יו"ט** בשם **שו"ת הריב"ש** סי' ק"כ.

עי' **או"ז** סי' תקמ"ט שרבינו שמחה רצה לפרש דלא מיירי כאן בכל חי"ת וה"י אלא רק בחית דאחד שבק"ש וה"י שבשם הוי"ה, וחזר בו, ע"ש.

**תוס' ד"ה דחטרי להו לגגיה דחי"ת. פי' בקונטרס שהגביה רגל שמאלו של ח' עד למעלה כזה.** עי' **מרדכי** סי' תתקנ"ג דלרש"י יש על החית בשמאלו כעין מקל, וב**ספר** **התרומה** סי' רי"ג הוסיף דרש"י מפרש חטרי מלשון חוטרא דהיינו מקל, (והפי' שנדפס בגמ' על הגליון אינו נכון), וכ"כ ב**הלכות ס"ת לר"י הברצלוני** בשם מקצת רבוואתא, ועי' **או"ז** סי' תקמ"ט.

**גמ'. חדא הא דאמר רב ס"ת שיש בו שתי טעיות בכל דף ודף יתקן שלש יגנז.** כתב ב**צ"פ** פ"ח מלולב ה"ז דרב לשיטתו בסוכה ל"ה ע"ב דחזזית בשנים ושלשה מקומות הוה ליה כמנומר ופסול, ועי' מה שנכתוב לק' ל"א ע"ב בשם **ר"י הברצלוני**.

**גמ'. שלש יתקן ארבע יגנז.** ב**צ"פ** הסתפק אם יש במילה אחת כמה טעויות אי חשיב טעות אחת או כמה טעויות.

ועי' **כתובות י"ט** ע"ב דספר שאינו מוגה אסור להשהותו יותר מל' יום ופירש"י בתורה ונ"כ, **והריטב"א** שם כתב ואפי' בספרי תלמוד, אמנם ה**רי"ף** וה**רמב"ם** פ"ז מתפילין הי"ב כתבו "ספר **תורה** שאינו מוגה" ועי' **שטמ"ק** שם בשם **ר"י מיגש** דדוקא ס"ת אבל חומש לא.

**גמ'. והוא דכתיב רוביה דספרא שפיר.** עי' **ב"י** יו"ד סי' רע"ט ו**כס"מ** ה' תפילין פ"ז הי"ב שהק' איך דף א' מצלת על כולו הא אם רוב הספר טוב יש הרבה דפים שלמים, ותי' דרוב אותיות קאמר, [וב**צ"פ** הסתפק אם רוב אותיות או רוב תיבות או רוב פסוקים], ועי' **שטמ"ק** אות כ' שגרס ברש"י שרוב כל דף ודף בלי טעות, ויש בו רק ו' או ח' טעויות.

ועי' **בית הלוי** עה"ת בסופו שהק' דהרמב"ם כתב שרוב הספר היה מוגה ובשאר המשובש היה דף א' בלי טעות, ע"ש, משמע מלשונו להדיא שרוב הדפים בלי טעות, (וכ"כ ה**חת"ס** גיטין נ"ד ע"ב ד"ה דמחזי שכן משמע מהרמב"ם), ופי' הביה"ל דכוונת הרמב"ם שבתחילה היו טעויות בכל הדפים חוץ מאחד ואח"כ הגיה את רובו, ולכן כתב הרמב"ם "מוגה", ע"ש שהאריך בזה, **אך לפירושו עדיין צ"ע** למה כתב הרמב"ם שהדף הטוב היה בתוך השאר המשובש הא לכאו' ה"ה אם היה בתוך הרוב המוגה, וצ"ע, (ומה שדייק מהמילה "מוגה" לכאו' יש לדחות דמוגה היינו שנבדק ונמצא טוב).

**גמ'. וה"מ חסירות אבל יתירות לית לן בה.** עי' **מרדכי** שהק' שא"כ תיראה המילה כב' מילים, ותי' שירחיב האותיות לפני ואחרי או שימחוק ויכתוב באותיות גדולות יותר, אך הקשה ממש"כ במסכת סופרים שלא ימעט הכתב, ע"ש, ועי' **ב"י** יו"ד סי' רע"ב שתי' דכשא"א בענין אחר שרי, **ולכאו' צ"ע** דבחסירות ג"כ יכול למחוק את כל המילה ולכותבה באותיות קטנות, ולכאו' צ"ל דגם זה מחזי כמנומר ורק אותיות גדולות לא מחזי כמנומר.

**גמ'. משום דמיחזי כמנומר.** עי' **בית הלוי** עה"ת בסופו שדייק מלשון "מחזי" כמנומר שאי"ז פסול ממש, ולכן כתב שבדיעבד אם תיקן כשר, רק לכתחילה אמרו שלא יתקן כיון שגם אח"כ יהיה כמנומר, אך לכאו' יש לדחות דה"מחזי כמנומר" זהו גופא הפסול.

# ל' ע"א

**תוס' ד"ה אבל. יש טועים כשמסופקין בתיבה אם מליאה אם חסירה שעושין אותה מליאה משום דיתירות לית לן בה.** עי' **מרדכי** סי' תתקנ"ד שהביא ראיה נגדם, ועי' ב**נימוק"י** הלכות ס"ת (ד' ע"א) שכתב דיתירות לית לן בה משום דכל יתר כנטול דמי ואינו מעלה ולא מוריד, וכתב ב**קרן אורה** דלשיטתו באמת אפשר להוסיף אותיות בס"ת.

**רש"י. אף באמצע שיטה. ובאמצע הדף. באמצע שיטה דוקא. ולא באמצע הדף.** עי' **שטמ"ק** בשם תוס' חדשים שתמה עליו ופי' כפשוטו, וכן פי' ה**נימוק"י** וכ"כ **הרמב"ם והשו"ע**, ועי' ב**מיוחס לרשב"א ורש"ש ורד"ל** מה שכתבו בדעת רש"י, וכן **בבית הלוי** עה"ת בסופו ע"ש שהאריך בזה.

**גמ'. שמנה פסוקים שבתורה.** צ"ב הא כל הפסוקים הם בתורה, ולמה דוקא אלו נקראו "פסוקים שבתורה", ולפי' רבינו משולם דלהלן אולי י"ל דהשמונה פסוקים הללו מיוחדים טפי משאר התורה שנכתבו מפי הקב"ה בלא סרסור, ועי' **צ"פ** עה"ת ס"פ האזינו שכתב דח' פסוקים האלו הם בדרגה דשער הנ' שזכה לו משה רבינו ע"ה במותו.

**תוס' ד"ה שמנה פסוקים. ה"ר משולם היה מפרש למעוטי שלא יקרא ש"צ עמו.** נראה טעמו משום שכל התורה הקב"ה אמר ומשה אמר אחריו לכן צריך שתהיה הקריאה ע"י שנים [ופי' כך את דברי ה**ירושלמי** מגילה פ"ד ה"א "כשם שניתנה ע"י סרסור כך אנו צריכין לנהוג בה ע"י סרסור" ועי' **תוס' ב"ב ט"ו** ע"א ד"ה שמונה מה שפירשו בד' הירושלמי], ופסוקים אלו רק הקב"ה אמר לכן רק אחד קורא, ועי' **ראב"ד** פי"ג מתפילה ה"ו שמנהג מקומו היה כרבינו משולם.

**תוס' שם. וקשה לר"ת דבימי החכמים לא היה רגילות שיסייע ש"ץ לקורא בתורה.** עי' **תוס' ב"ב ט"ו** ע"א ד"ה שמונה שדחו ראיה זו.

עי' **רמב"ם** פי"ג מתפילה ה"ו שפי' דח' פסוקים אלו נקראין גם בפחות מעשרה, וכ"ה בתוס' לפי גי' ה**שטמ"ק**, ועי' **ראב"ד** שהשיג עליו, וה**ר"י מיגש** בב"ב פי' שקוראין את ח' הפסוקים הללו לבד בלי עוד פסוקים, שלא לערב הנכתב בשמחה עם הנכתב בדמע, (הו' ב**רבינו מנוח** על הרמב"ם), ועי' **מרדכי** סי' תתקנ"ה שפי' דיחיד היינו ת"ח, דהיינו שהגדול שבציבור יקראם, ועי' **רמ"א** או"ח סי' תרס"ט ס"א דבזה"ז שהחזן קורא אין לחוש לזה.

**גמ'. דברי רבי יהודה ואמרי לה רבי נחמיה.** עי' מכות י"א ע"א.

**גמ'. מכאן ואילך הקדוש ברוך הוא אומר ומשה כותב בדמע.** לכאו' צ"ב הא אכתי קשה אפשר משה חי וכתב וימת וכו', וביאר **רבינו בחיי** פ' וזאת הברכה שכתב את העתיד בלשון עבר כדרך הנביאים, ועי' **ספר חסידים** סי' תקמ"ז ו**רוקח** סי' רכ"א שכתבו שמזלו של משה רבינו כבר מת אז, וע"ע ב**הגהות המהרש"ם** כאן, ובהרבה ספרים כתבו בשם רבינו **הגר"א** שדמע היינו עירבוב מלשון מלאתך ודמעך, שכתב את אותם האותיות בצירוף אחר כמו שהיה כתוב לפני הקב"ה, עי' בהקדמת פי' הרמב"ןעה"ת ובבית אלקים שער היסודות פכ"ה, [ובביאור **הגר"א** בב"ב כתב שכן פי' ה**רמב"ן**, ואולי כוונתו שכן נראה בדעת הרמב"ן], וכ"כ בספר **בעל שם טוב** עה"ת, וכ"כ ב**שפ"א** כאן, ע"ש בזה.

ועי' **מהרש"א** בב"ב שפי' שכתב בדמעות ולא בדיו, וכ"כ **הריטב"א** שם בשם **הרמ"ה**, וכ"כ ה**רא"ם** בפ' וזאת הברכה, וצע"ג איך היה כשר הא ס"ת צריך ליכתב בדיו, ועוד הא לכאו' הוא כתב שאינו מתקיים.

**גמ'. הואיל ואישתני אישתני.** פירש"י שנכתב בדמע, (וכן מוכח מפי' **הר"י מיגש** הנ"ל), וצ"ב מאי נ"מ אם בשעת הכתיבה היה שמח או עצוב, **ואולי י"ל** שאת כל התורה היה דין לכתוב בשמחה כמ"ש ועתה כתבו לכם את השירה הזאת ושירה היא בשמחה (עי' ברכות ל"ה ע"א וערכין י"א ע"א), אך מכאן ואילך שכתב בדמע אי"ז בגדר שירה אלא רק בגדר תורה.

ועי' **רמב"ם** פי"ג מתפילה ה"ו שפי' שהשינוי הוא "שמשמען שהם אחר מיתת משה", ע"ש, ועי' **חי' הגרי"ז** כאן וכן ב**סטנסיל** עמ' ב' שביאר דהשינוי הוא שכל התורה נאמרה לו כדי לומר נבואה ואח"כ כתב את מה שאמר אך כאן נאמרה לו רק כדי לכתוב, וכעין מה שביאר **הגר"ח** בחילוק בין נביאים לכתובים, ע"ש.

**תוס' ד"ה מכאן.** עי' סוטה י"ג ע"ב דמשמע להדיא שמרע"ה מת בשבת, ורמז לזה ב**גליון הש"ס**.

ומה שהקשו התוס' עי' בזה ב**ב"ח וט"ז** או"ח סי' רצ"ב וב**קרבן** **נתנאל** על הרא"ש פסחים פ"י סי' י"ג, ועי' ב**שפ"א** כאן, וב**שו"ת מהרי"ל** סי' ר"ג תי' ע"פ הרוקח הנ"ל שמזלו מת בשבת והוא מת אח"כ, ועי' שו"ת **שאלת יעב"ץ** סי' ל"ג שהאריך מאוד בענין זה.

**גמ'. הלוקח ס"ת מן השוק כחוטף מצוה מן השוק.** ל**רש"י** ר"ל דאי"ז מצוה מן המובחר משום שלא כתב בעצמו, וכ"כ ב**נימוק"י** ריש הלכות ס"ת [ע"ש מה שביאר בזה, והובא ב**ב"י** יו"ד ריש סי' ע"ר], אך ב**תוס'** ד"ה אם הגיה מבואר דהוא משום שחיסר מצוה מחבירו, וכ"כ להדיא ה**מרדכי** סי' תתקנ"ז, ע"ש, ולפ"ז אי"ז חסרון בעצם המצוה אלא פגם צדדי, ועי' **פרישה** יו"ד סי' ע"ר סק"ח בשם **מהרש"ל** וב**ט"ז** שם דלפ"ז גם קונה ס"ת מגוי כאילו כתבו.

**רש"י ד"ה כחוטף מצוה. ומצוה עבד כו'.** עי' **רמ"א** יו"ד סי' ע"ר ס"ב שכתב שאינו יוצא בזה, וכתב ה**ט"ז** שם סק"א דזה נגד דברי רש"י, ועי' **ביאור הגר"א** שם, ועי' **בית הלוי** ח"א סי' ו' אות ב' שהביא ראיה לרמ"א מדברי **הרמב"ם**, ע"ש שהאריך בזה, ועי' **שפ"א** ועי' **מנ"ח** מצוה תרי"ג סק"א, ועי' **חי' הגרי"ז** שהביא ראיה לפירש"י.

**גמ'. אם הגיה אפי' אות אחת מעלה עליו כאילו כתבו.** עי' **נימוק"י** מה שביאר בזה לפי דרכו, אך לשי' ה**תוס'** הוא רק משום דאז לא חשיב שחיסר מצוה, **ולשיטתם יל"ע** אי נימא הכי גם כשהיה הס"ת אצל חבירו פחות מל' יום, דאז אכתי לא היה לחבירו עבירה, אך אולי י"ל דמ"מ מנע שיהיה אצלו בעבירה לאחר ל' יום.

עי' **שאג"א** סי' ל"ד דמבואר מדבריו דמי שירש ס"ת מאביו והגיה בו אות אחת לא קיים שום מצוה, ועי' **בית הלוי** ח"א סי' ל"ו אות ב' מש"כ בזה.

**בענין כתיבת ס"ת בזה"ז:** עי' **רא"ש** ריש הלכות ס"ת דהאידנא שהס"ת רק לקריאה בביהכ"נ מ"ע לכתוב חומשים ומשנה וגמ' ופוסקים כי מצות הכתיבה היא ללמדה, ע"ש, וב**ב"י** יו"ד סי' ע"ר ביאר דגם היום מצוה לכתוב ס"ת וללמוד בה אך מצוה גם לכתוב שאר ספרים, אך ה**פרישה** סק"ח פליג וכתב דהאידנא אין מצוה לכתוב ס"ת ע"ש הטעם, וע"ע בזה ב**פרישה** סק"ט בשם **מהרש"ל** ובהגהות והערות שם בשם **המהר"ל** וב**ט"ז** שם סק"דוב**ביהגר"א** שם, ועי' **שאג"א** סי' ל"ו שהקשה על דברי הרא"ש אך כתב לדון דהאידנא לא שייך מצוה זו משום דלא בקיאינן בחסירות ויתירות, אמנם ב**מנ"ח** מצוה תרי"ג סק"א האריך להשיב ע"ז, ע"ש.

**רש"י ד"ה פחות מכאן. ולא ארוכות שלא להרחיקן יותר מדאי.** ביאר ה**נימוק"י** שהוא כדי שלא יהיה טורח לגלול הרבה עד התפר, (וכ"כ **מהרש"א** בשם ת"י ואולי הוא ט"ס וצ"ל נ"י).

**רש"י ד"ה אלא ד' לכאן וה' לכאן. כדי שלא תהא זו יתירה על זו יותר מדאי.** צ"ב דלכאו' יכול לעשות גם ג' יריעות שכל אחת ג' דפין, וכתב ב**נימוק"י** דאפשר לעשות יריעה אחת של ג' דפין, אך ג' קצרות סמוכות לא, ע"ש, אמנם ב**טור** יו"ד סי' ער"ב כתב שנוי היריעות להיות ד' או ה' דפין, משמע דלכתחילה לא יעשה של ג' כלל, ועי' ב**ט"ז** סק"ה.

**תוס' ד"ה כגון. ר"ת פי' בתיקון ס"ת שלו בשם ר"ח שאמר בשם הגאון דהיינו כשהכתיבה דקה אבל כשהכתיבה גסה הכל לפי הנוי.** עי' ב**הגה"מ** הלכות תפילין פ"ז ה"ד דר"ת הוכיח זאת ממש"כ הר"ח בשם הגאון שג' למשפחותיכם הוא שיעור טפח, והרי בכתיבה גסה הוא יותר מטפח, על כרחך דכתיבה גסה שאני, [וכן הוא בתיקון ס"ת של ר"ת ב**מחזור ויטרי** סי' תקי"ז], וכתב ה**הגה"מ** דמדברי הרמב"ם נראה דתמיד צריך ג' למשפחותיכם מאותה כתיבה.

**גמ'. שיעור גליון מלמטה טפח מלמעלה ג' אצבעות.** הטעם שלמטה יותר מלמעלה עי' ב**נימוק"י** הובא ב**ט"ז** יו"ד ריש סי' רע"ג, **וברמב"ם ובשו"ע** כתבו מלמטה ד' אצבעות והיינו כמ"ש לק' מ"א ע"ב שטפח הוא ד' גודלין.

## בענין שיעור הריוח בין אות לאות

**גמ'. ובין אות לאות כמלא חוט השערה.** לשון ה**טור** יו"ד סי' רע"ד: "ויכתוב כתיבה נאה ומיושרת תמה שתהא מוקפת גויל שלא תדבק אות לחבירתה אלא יהא ביניהן כחוט השערה, ולא יהיו מופרדות הרבה זו מזו כדי שלא תהא תיבה אחת נראית כשתים", משמע דכחוט השערה הוא רק שיעור למטה שלא יהיו האותיות דבוקות, אך אפשר לכתחילה להפריד ביניהם יותר מכחוט השערה אם ניכר שהיא מילה אחת.

אכן ב**רמב"ם** הלכות תפילין ספ"ח כתב: "כל התורה כולה בין בשירות בין בשאר הכתב יתכוין שתהיה אות סמוכה לחברתה ביותר ולא תדבק בה ולא תתרחק ממנה כדי שלא תתראה התיבה כשתי תיבות אלא יהיה בין אות לאות כחוט השערה, ואם הרחיק אות מאות כדי שתראה התיבה כשתי תיבות לתינוק שאינו רגיל הרי זה פסול עד שיתקן", מבואר להדיא דדין חוט השערה בין האותיות הוא גם שיעור למעלה שלא יהיה ריוח יותר מחוט השערה, וכ"כ ה**ב"ח** (שם): "וכן שיעור כחוט השערה בין אות לחבירתה ולא יותר אינו אלא למצוה, אבל במופרדות זו מזו יותר מכחוט השערה אינו מעכב" (וצ"ע שלא העיר שבטור לא משמע כן), וכ"כ ב**שו"ע הרב** או"ח סי' ל"ב וכן מוכח ב**משנ"ב** שם ס"ק קמ"ה.

וב**רמב"ם** הלכות תפילין פ"ז ה"ד [לגי' רוב הדפוסים] כתב: "וכיצד כותבין ספר תורה כותב כתיבה מתוקנת נאה ביותר יניח בין כל תיבה ותיבה כמלא אות קטנה ובין אות לאות כמלוא חוט השערה", וכתב ב**חי' הגרי"ז** דמשמע דדין חוט השערה בין האותיות הוא משום כתיבה נאה, והקשה דתיפו"ל שאל"כ אינו מוקף גויל, ע"ש מש"כ בזה, **אכן** קושייתו צ"ע, דהא ברמב"ם שם ספ"ח מבואר דחוט השערה הוא גם לומר שלא יהיה יותר מזה, א"כ נימא דעל זה כתב הרמב"ם דהוא משום נוי הכתיבה.

**אמנם** ברמב"ם פרנקל (ע"פ כת"י מדוייקים) ליתא המילים "ובין אות לאות כמלוא חוט השערה", וצ"ע למה באמת לא כתב הרמב"ם דין זה עם שאר דיני הכתיבה, ולמה המתין לכותבו רק בספ"ח אחרי דיני כתיבת השירה, (ואולי היו בזמנו סופרים שהיו עושים בשירה יותר ריוח בין אות לאות, ולכן קבע הרמב"ם דין זה שם להוציא מליבם).

**גמ'. נזדמנה לו תיבה בת חמש אותיות לא יכתוב שתים בתוך הדף ושלש חוץ לדף.** ב**רמב"ם** כתב דה"ה בתיבה בת י' אותיות כותב חציה חוץ לדף, (נקט שיעור זה משום שאין בתורה מילה יותר מי' אותיות), אך ה**רא"ש** כתב דלכתחילה אין לכתוב יותר מב' אותיות חוץ לדף, וכ"כ ב**הלכות ס"ת לר"י הברצלוני** עמ' 22 בשם **רב יהודאי גאון**, ועי' **בית הלוי** עה"ת בסופו מש"כ בביאור מחלוקתם, **ונראה לבאר** דלשיטת הרא"ש הוא מדין נוי הס"ת, שאי"ז נוי אם יש יותר מב' אותיות מחוץ לשיטה, אך לרמב"ם אי"ז משום נוי אלא דיש דין שלכתחילה לא תהיה מילה מחוץ לשיטה, ולכן גם לא יכתוב רוב מילה בחוץ, דאז כאילו כולה בחוץ, דרובו ככולו, אך במחצה בחוץ נגרר הכל אחר ההתחלה.

**ולשיטת הרא"ש צ"ב** למה לא יכתוב בחוץ תיבה בת ב' אותיות הא ב' אותיות אינו גנאי, **וי"ל** דדוקא אם תחילת התיבה בפנים אינו גנאי, אך במילה בפ"ע הוי גנאי כיון שניכר שמילה זו מופרדת משאר הדף.

וב**שו"ע** יש סתירה בזה, שביו"ד סי' רע"ג ס"ד פסק כרמב"ם ובאו"ח סי' ל"ב סל"ג פסק כהרא"ש, וע"ש **במג"א ובבה"ט ובמשנ"ב** ס"ק קמ"ח.

# ל' ע"ב

**גמ'. נזדמנה לו תיבה בת שתי אותיות כו' אלא חוזר וכותב בתחילת השיטה.** עי' **שטמ"ק** שהק' על פירש"י מאי "חוזר" וכותב, אכן גי' **הרי"ף והרא"ש** "אלא יחזור לתחילת השיטה", ועי' מה שפי' ה**שטמ"ק** בשם **הרוקח** וכ"ה ב**ב"י** יו"ד סי' רע"ג בשם **מרדכי** בשם **סמ"ק** וב**רמ"א** שם, ועי' **ש"ך** שם שמשאר פוסקים לא משמע כן.

ואם יכול לכתוב אות אחת בפנים ואחת בחוץ עי' **ש"ך** יו"ד סי' רע"ג סק"ב.

ועי' **רא"ש** דבתיבה של ג' אותיות יכול להוציא ב' אותיות, ועי' **ביאור הגר"א** או"ח סי' ל"ב סל"ג דמהרמב"ם משמע דאסור, וכ"כ ב**בית הלוי** עה"ת בסופו דלהרמב"ם הכל תלוי אם רוב המילה בחוץ או לא, וגם תיבה דג' אותיות לא יכתוב רובה בחוץ, ולפ"ז תמה על השו"ע יו"ד סי' רע"ג ס"ג שפסק בזה כהרא"ש אף ששם ס"ד פסק כהרמב"ם, ע"ש.

**תוס' ד"ה שלשה. אומר ר"ת דשם צריך שיהא כולו בתוך הדף.** עי' **ביאור הגר"א** יו"ד סי' רע"ו ס"ח שביאר שהוא משום שבין השיטין הוי כתליה ואין תולין מקצת השם, וכ"כ ה**משנ"ב** סי' ל"ב ס"ק קנ"ד, וכ"כ ב**חי' הגרי"ז**, וכ"כ ב**קרית ספר** להמאירי מאמר ג' ח"א, אך כתב שם דשמא הוי רק כעין תליה אך בדיעבד כשר, ועי' **מג"א** סי' ל"ב ס"ק מ"ז דהב"ש פסל בדיעבד וכ"כ התה"ד, והק' ע"ז המג"א דצריך משמע דרק לכתחילה, אמנם ב**שו"ת רעק"א** (הובא בחידושיו כאן) כתב דדוקא אם כתוב על הגברא "צריך" משמע לכתחילה אך אם כתוב כן על החפצא משמע לעיכובא, ע"ש, ועוד הק' המג"א דגם בתליה יש מכשירין וכ"ש כאן, אך **הגרעק"א** כתב דבכה"ג גרע מתליה, ע"ש שהאריך, ועי' **משנ"ב** שם שהביא שני הדעות.

ולפ"ד **הגר"א והקרית ספר** נמצא שאם כתב את כל השם בחוץ כשר, דהא תולין את כל השם, וכ"כ ה**משנ"ב** הנ"ל בשם ספר בני יונה, אך **הגרעק"א** כתב דמלשון התוס' משמע דגם בכה"ג פסול, והוכיח מזה כשיטתו דבחוץ גרע מבתליה, אך לא ביאר הטעם, ע"ש, **ואולי י"ל** דבחוץ מחזי כטפל למה שכתוב בפנים אך בין השורות לא מחזי כ"כ כטפל, (ולמ"ד דאין תולין כתבו תוס' ד"ה ר' יוסי דמחזי כטפל).

וע"ע ב**פת"ש** שם שכתב בשם ה**באר שבע** דדין זה לא רק בשם הוי"ה אלא בכל השמות הק', וכ"כ **המג"א והמשנ"ב** סי' ל"ב סל"ה, אמנם ב**הלכות ס"ת לר"י הברצלוני** עמ' 22 כתב בשם רב יהודאי גאון דמשם הגדול ה' אלקים אד' הוי"ה יוציא רק אות אחת ומאלקים יוציא שתים, ע"ש, וב**הלכות קצובות** הלכות ס"ת סי' ג' כתב שמשם הוי"ה יוציא אות א' ומאלקים יוציא שנים.

**גמ'. כל השם כולו תולין מקצתו אין תולין.** ואם תלה כתבו **הרמב"ם והשו"ע** דפסול, וב**ב"ח** סי' רע"ו סק"ד כתב דמלשון ה**טור** משמע דבדיעבד כשר.

הטעם שאין תולין מקצת השם: עי' ב**שו"ת רעק"א** הנ"ל שכתב בתוך דבריו דהוא כדי שלא יהיה נראה פירוד באותיות השם ח"ו, (עי' ב**ב"י** או"ח סי' תרנ"א מחו' י"א בשם **הרקאנטי** מעשה נפלא בזה), וכן משמע ממש"כ ב**הלכות ס"ת לר"י הברצלוני** עמ' 25: "דאין חולקין את השם לפיכך אין תולין מקצתו", וב**ספר התרומה** ס"ס קצ"ט כתב שכל הדינים בתולה וגורר ומוחק הם לכבוד השם, הובא ב**ב"י** יו"ד סי' רע"ו, (ועי' **חי' חת"ס** סוכה כ"ט ע"ב וגיטין כ' ע"א דאף דואנוהו אינו לעיכובא מ"מ בכתיבת השם הוי לעיכובא כיון דזה א-לי ואנוהו משמע על השם).

**תוס' ד"ה ר' יוסי. ומדקתני ר' יוסי אומר אף תולין ר' יצחק אומר אף מוחק כו'.** אמנםב**רי"ף** ו**רא"ש** גרסי לר' יצחק לפני ר' יוסי, וכתב ה**ב"י** סי' רע"ו דס"ל דמוחק עדיף מתליה, וכ"כ ה**מעיו"ט,** וכתב ה**ב"י** שכן נראה גם מדברי ה**רמב"ם** פ"א מתפילין הט"ז, וב**שו"ע** יו"ד סי' רע"ו ס"ו וס"ז כתב כלשון הרמב"ם וכתב ה**ש"ך** שם סק"ח דמשמע מלשונו דמוחק עדיף מתולה.

אמנם ב**ברכ"י** שם תמה על הש"ך דהא לשון הרמב"ם שם הוא: "שכח לכתוב את השם כולו תולה אותו בין השטות כו' ומותר לכתוב את השם על מקום הגרד ועל מקום המחק בכולן", ומשמע להדיא דלכתחילה תולה ולא גורד או מוחק, וכ"כ ה**הגה"מ** דדעת הרמב"ם כר"ת, וכן ב**שו"ת מהרי"ק החדשות** סי' ל"א כתב שהרמב"ם והרא"ש כר"ת, וכן ב**קרן אורה** כאן כתב דהרי"ף והרמב"ם כר"ת, ואף דהרי"ף גרס "אף תולין את השם" פי' הקרן אורהדר"ל לא רק את החול אלא גם את השם תולין לכתחילה, וכ"כ ב**הלכות ס"ת לר"י הברצלוני**, וז"ל: "ור' יוסי סבר כשם שתולין את החול שנשמט כך תולין את השם דאמר אף תולין את השם", ובהמשך דבריו כתב להדיא דלר' יוסי תולין עדיף מכתיבה על מחק או גרד, וב**קרית ספר** להמאירי (מ"ב ח"ג) כתב: "ור' יוסי אומר אף תולין כלומר אף לכתחילה ואין צריך לגרור את מה שכתב או למחוק".

**תוס' שם. דתולה גרע ממוחק כדאמרינן בירושלמי פ"ק דמגילה כו'.** עי' ב**ירושלמי** שם (ה"ט) שהובא שם מחלוקת בזה ור' זעירא רב חננאל אמר רב פסק כמ"ד דמוחק עדיף, והנה לולי התוס' לכאו' היה אפשר לומר דסוגיין ס"ל כמ"ד דתולה עדיף, אך כיון שבירו' פסק רב דמוחק עדיף לא רצו תוס' לאפושי פלוגתא ופי' דגם סוגיין ס"ל הכי, ועי' **ביאור הגר"א** או"ח סי' ל"ב סכ"ד, ועי' להלן דברי ה**ר"י הברצלוני** בזה.

**תוס' שם. ומיבעיא ליה התם בג' תיבות כו'.** הביאו זאת כדי להראות שכוונת הירושלמי דדוקא מוחק ולא תולה, ולא אף מוחק.

**תוס' שם. דדלמא דוקא כשיש בהן תיבות של חול כו'.** נראה פשוט שנתחלפו כאן השורות בטעות, וכך צ"ל: **"ומיבעיא ליה התם בג' תיבות שיש בהם שם אי שרי לתלות, ואיבעיא ליה אפי' בג' תיבות שכולם שם כגון קל אלקים ה' דכתיב בספר תהלים אי שרי לתלות או לא דדלמא דוקא כשיש בהן תיבות של חול לא מיחזי כי טפל למה שבפנים"**, ודו"ק.

**גמ'. אף מוחק וכותב.** עי' **משנ"ב** סי' ל"ב ס"ק קי"ג בשם ה**פמ"ג** דצריך שלא ישאר שום רושם דיו.

**גמ'. רב חננאל אמר רב הלכה תולין את השם.** הק' הראשונים דבירושלמי מגילה פ"א ה"ט שהובא בתוס' כאן פסק רב דמוחק עדיף מתולה, ותי' ה**מרדכי** רמז תתקנ"ח בשם ה**סמ"ג** דמה שכתוב כאן הוא הלכה ואין מורין כן, ובספר **התרומה** סי' קצ"ט כתב דר"ל אף תולין, וכ"כ ב**מיוחס לרשב"א**, אמנם ב**הלכות ס"ת לר"י הברצלוני** כתב דכיון שבבבלי כתוב בשם רב דתולין לא סמכינן על דברי הירושלמי בזה.

# ל"א ע"ב

**גמ'. קרע הבא בשני שיטין יתפור.** נחלקו הפוסקים אם עד שלא תפר פסול לקריאה או לא, עי' **ב"ח וט"ז ונקה"כ** יו"ד ריש סי' ר"פ, ועי' **חזו"א**.

**גמ'. בשני שיטין יתפור בשלש אל יתפור.** עי' ב**קרן אורה** טעם לזה שבג' שיטין יש פ"ה אותיות כשיעור פרשה קטנה.

ב**הלכות ס"ת לר"י הברצלוני** כתב חידוש נפלא דרב אזיל בזה לטעמיה לעיל כ"ט ע"ב דס"ת שיש בו ב' טעיות בכל דף ודף יתקן ג' יגנז, אך למאי דקיי"ל כהברייתא שם דג' יתקן ד' יגנז ה"נ קיי"ל דבג' שיטין יתפור בד' אל יתפור, והוא דלא ככל הפוסקים.

**רש"י ד"ה קרע. אם נתקרע גליון של ספר תורה ונכנס הקרע בשני שיטין בתוך הכתב.** וכ"ה ב**טור** יו"ד סי' ר"פ, ומשמע דאם נקרע רק בתוך השיטין אינו כן, ופי' ה**ב"ח** ד"הבא בתוך שני שיטין" משמע שהתחיל הקרע חוץ לשיטין, וב**שו"ת מהרי"ק החדשות** סי' ל"א כתב דאי אין הקרע מפולש עד שפת היריעה כשר דאי"ז אלא כעין נקב בעלמא.

אם נקרע בתוך האות כתב ה**רא"ש** ועוד דפסול, והטעם כתב ב**קרית ספר** להמאירי מ"ג ח"ב משום שכשנקרע נפסדה צורת האות וכשמדביק הוי כחק תוכות, וב**ב"י** יו"ד סי' ר"פ כתב בשם **מהרי"ק** סי' קכ"ב דאין כאן כתב רק ע"י דבק ואע"פ ששפתי הקריעה נוגעות זו בזו מ"מ אינו מוקף גויל (כי הגויל לא מחובר לחצי האות שמעבר לקרע), והוכיח מהירושלמי שניקב בחלל האות פסול כ"ש כאן שגוף האות נחלק, (ר"ל שאם בפנים חלל האות פוסל כ"ש בפנים גוף האות), [וב**שו"ת מהרי"ק החדשות** סי' ל"א מבואר שגם אם נקרע סמוך לאות פסול משום אינו מוקף גויל], אמנם דברי המהרי"ק צ"ב דאם ע"י דבק לא חשיב כתב מה צריך תו לטעמא דאינו מוקף גויל, (ולולי מסתפינא י"ל דהיה למהרי"ק גדר חדש בדין מוקף גויל דבעינן שכל חלקי האות יהיו מדובקים זל"ז ע"י גויל אחד, וס"ל דהקלף המקיף את האות הוא ג"כ חלק מצורת האות, וצ"ע אם נכון לומר כן), ועי' **רמב"ם** ה' ס"ת פ"ט הט"ו שכתב "ובכל הקרעים יזהר שלא תחסר אות אחת או תשתנה צורתה", משמע לכאו' דאם לא נשתנה צורתה כשר אפי' נקרע על האות, אך ב**שו"ע** הוסיף "או תחלק".

**גמ'. אבל חדתתא לית לן בה.** כתב ה**ב"י** סי' ר"פ בשם **ריב"ש** דדוקא בג' שיטות שרי אך בד' או ה' גם בחדתתא אסור, ודייק כן מרש"י והרמב"ם, וב**ב"ח** שם הביא דבתוס' שבת ע"ט ע"ב ד"ה קלף גרסו בסוגיין: "קרע הבא בב' יתפור בג' אל יתפור ותניא אידך בשלש יתפור בד' אל יתפור ולא פליגי הא דעפיצן הא דלא עפיצן", וזהו להדיא כריב"ש, וכן פסק ה**רמ"א** יו"ד סי' ר"פ, אמנם **בתשו' הר"ש משאנץ** **בהגהות מרדכי** גיטין רמז תס"ג כתב דה"ה בד' או ה', וכ"כ **התשב"ץ והרשב"ש** (הובאו ב**גליון רעק"א ובפת"ש** שם).

**גמ'. אלא הא דלא אפיצן הא דאפיצן.** ל**רש"י** ו**תוס'** לא אפיצן היינו כפשוטו שלא מעופצים, אך ה**רמב"ם** פי' שהוא ישן שאין עיפוצו ניכר, וכתב ב**כס"מ** וב**ב"י** יו"ד סי' ר"פ דלפירושו ניחא הא דאמרי' כאן בעתיקתא כאן בחדתתא ומפרשינן הא דאפיצן וכו', אך לרש"י ותוס' קשה דהיה די לומר כאן באפיצן כאן בלא אפיצן, **ולרש"י ותוס' י"ל** דאה"נ דגם בעתיקתא לא יתפור, והא דאמרי' לא עתיקתא עתיקתא ממש וכו' ר"ל דלאו דוקא ישן אלא כל קלף שהוא שחור כעין ישן, ועי' **מרדכי** רמז תתקנ"ח דשחורות כעפיצן אפי' חדשות אסירי, [ולפי גי' התוס' שבת ע"ט ע"ב הנ"ל באמת לא נזכר כאן כלל עתיקתא וחדתתא].

ועי' ב**קרית ספר** למאירי מ"א ח"ג שפי' עוד בדעת הרמב"ם דעפיצן היינו שנתעבד בהרבה עפצים ונתחזק הגויל הרבה ולא עפיצן היינו שנתעבד במעט עפצים, **ודבריו תמוהין**, דהא הרמב"ם כתב "ישן שאין עיפוצו ניכר", ולפירושו ה"ה חדש.

ל**רש"י** באפיצן לא יתפור משום שנראה כישן וניכר הקרע, ובלא אפיצן יתפור, וכן מבואר **בתוס' ובמרדכי**, אך ב**רמב"ם ובטור ובנימוק"י** פי' להיפך דבאפיצן יתפור ולא אפיצן לא יתפור, ובנימוק"י כתב הטעם לזה שבעתיקתא ולא אפיצן הקלף חלש והקרע הולך וגדל, ובחדש ואפיצן הקלף חזק, וכ"כ בספר **המנהיג** בתשובה לחכמי אראגון, וב**טור** כתב שבאפיצן אין התפירה ניכרת, ולכאו' תמוה הא באפיצן הקלף שחור וטפי ניכר בו התפירה שהיא בגידים לבנים, וכתב ה**ב"ח** שבזמן הטור היו התפירות שחורות, ותמוה הא ידוע שהגידים לבנים ולמה השחירו אותם, ועוד קשה לי דאין דרך הטור לנטות מפי' רש"י ותוס' והמרדכי, ולכן היה נ"ל לכאו' להגיה בטור: "אם העור **אינו** מעובד מעפצים יתפור שאז התפירה אינו ניכרת כ"כ, מעובד בעפצים לא יתפור".

כתב ה**ב"ח** סי' ר"פ שבס"ת שלנו שהקלף לבן לכו"ע יכול לתפור גם בג' שאין התפירות ניכרות, והובא ב**ש"ך**, וכ"כ ב**שו"ת מהרי"ק החדשות** סי' ל"א בשם **רבינו ישעיה**.

**גמ'. בעי רב יהודה בר אבא בין דף לדף כו'.** בפשוטו הבעיא היא אם יתפור או לא, אך עי' **כס"מ** פ"ט מה' ס"ת הט"ו ו**ב"י** סי' ר"פ דאפשר דהרמב"ם מפרש דהבעיא היא אם כשר לקרוא בו או לא.

**גמ'. בין שיטה לשיטה.** בפשוטו ר"ל דבין דף לדף היינו שנקרע הגליון מלמעלה או מלמטה ונכנס עד תוך ג' שיטין, אך כאן בעי אם נקרע מן הצד ונכנס הקרע בין השיטין, דשמא בזה אפי' באמצע הדף יתפור, (ועי' ב**מיוחס לרשב"א** וב**דרישה**) אמנם ב**מרדכי** פי' דר"ל דאת"ל בין דף לדף כשר מה הדין אם נתעקם הקרע שבין הדפין ונכנס לבין השיטין.

**הרי"ף והרא"ש והרמב"ם** פ"ט הט"ו גרסי כאן גם "בין תיבה לתיבה", וכ"ה ב**הלכות ס"ת לר"י הברצלוני**, ועי' ב**קרית ספר למאירי** מ"ג ח"ב.

**רש"י ד"ה בין דף לדף. שאילו היה בכתב היה יותר מג' שיטין.** לכאו' תמוה דהא השיעור שלא יתפור הוא בג' שיטין ולא ביותר מג' שיטין, ופי' ה**ריב"ש** דמיירי בחדתתא והוכיח מזה כשיטתו הנ"ל דטפי מג' שיטין גם בחדתתא לא יתפור, אמנם ב**רש"י על הרי"ף** כתוב יותר משני שיטין.

**גמ'. וה"מ בגידין אבל בגרדין לא.** עי' **ב"י** סי' ר"פ בשם **ספר התרומה** דנוהגין לתפור הקרע במשי, וכ"כ ה**רמ"א** שם, וכ"כ ה**סמ"ג** מ"ע ל"ב, ותמה ה**ב"י** דבגמ' מפורש דבגרדין לא, ופי' דגרדין היינו חוטין, ותמה גם על **תשו' הרא"ש** שכתב שרק בחיבור היריעות צריך גידין, אכן ב**ב"י** או"ח סי' ל"ב כתב בשם **העיטור** "והני מילי בגידין אבל בגרדין לא והן הנימין שנשתיירו מן הבגד", משמע דבשאר חוטים שרי, וב**הלכות ס"ת לר"י הברצלוני** פי' שגדדין הם מה שמשייר האורג מהבגד.

ועוד כתב ה**ב"י** שם בשם **העיטור** "ובנוסחא אחרינא אבל בגררין לית לן בה" ופי' שהם חוטין העשויים מקלף, וכ"כ ב**קרית ספר** להמאירי מ"ג ח"ב די"ג ובגרדין לית לן בה והם חוטים מקלף "ומכאן סמכו לתפור הקרעים במשי שתפירתן חזקה כשל גרדין, ויש מתירין בגרידן אף בתפירת כל הספר ולא דוקא גידין אלא כל שבמינן".

אמנם ב**נימוק"י** כתב שגרדין הם חוטין אחרים, ופי' דהל"מ דדוקא גידין, וכן ב**רמב"ם** כתב "וכל הקרעים אין תופרין אותן אלא בגידין שתופרין בהן היריעות זו לזו", משמע דבשאר חוטים לא, וכן ב**רא"ש** כתב בשם **מהר"ם מרוטנבורג** דא"א לחבר הקרע בדבק משום דאמרי' וה"מ בגידין ולא משכח תקנתא אחריתי, מוכח מדבריו דגם במשי לא.

ולשיטת המתירים לתפור במשי לכאו' קשה הא משי בא מתולעת ואי"ז מן המותר בפיך, ותי' ב**שו"ת גינת ורדים** או"ח כלל ב' סי' ט"ו שדבר שלא ראוי לאכילה פקע ממנו האיסור, וב**שו"ת חת"ס** יו"ד סי' רע"ו נראה שהבין דרק קרע שאינו מעכב שרי לתפור במשי, אך מסתימת הפוסקים הנ"ל לא משמע כן.

**גמ'. אמר ר' זעירי אמר רב חננאל אמר רב מזוזה שכתבה שתים שתים כשרה כו'.** עיין להלן בדעת הרי"ף והרמב"ם בזה.

**גמ'. מזוזה שעשאה שתים ושלש ואחת כשרה.** לגי' דידן ולפירש"י היינו ב' וג' וא' תיבות, אך ה**רמב"ם** הלכות ס"ת פ"ה ה"א כתב: "ואם כתבה בשנים או בשלשה דפין כשירה", וב**כס"מ** דחק דפי' דבב' וג' דפין כשר כמו באחת, ויש שפי' דר"ל ולא מבעיא באחת, וג"ז דוחק, אכן ב**עיטור** ה' תפילין גרס כאן "עשאה בשתים ושלש דפין כשרה", ונראה שכך גרס הרמב"ם.

**אמנם** אכתי קשה טובא על הרמב"ם דהא אמרי' לעיל "מזוזה שכתבה שתים שתים כשרה", ובודאי היינו ב' ב' תיבות, וכן הא דאמרי' על שתים שלש ואחת שעשאה כשירה ודאי ר"ל תיבות, וא"כ גם כאן הם תיבות דאל"כ איך אמרי' "איתמר נמי", וכן קשה על גירסת העיטור הנ"ל, וצ"ל דהרמב"ם והעיטור לא גרסי "אתמר נמי" ומימרא חדשה היא.

אך עוד קשה על הרמב"ם למה לא הביא את דין מזוזה שעשאה שתים שתים ודין שתים ושלש ואחת, [ויש שכתבו דסמך על מה שכתב ובלבד שלא יעשנה כזנב, משמע דב' וג' וא' כשר, ודוחק הוא], והנה **הרי"ף** ג"כ לא הביא את המימרא דשתים שתים ואת המימרא הראשונה דשתים ושלש ואחת, ונראה מזה דהרי"ף והרמב"ם לא היה בגירסתם כלל את כל הענין דמזוזה שכתבה שתים שתים ושתים שלש ואחת והראיה והקושיא מעשאה כשירה וכו'.

**תוס' ד"ה עשרה כשירה. או שכתב שלא בדיו או שכתב האזכרות בזהב.** לכאו' מיותר דהא זהב ג"כ אינו דיו, ועי' בזה ב**נימוק"י** הלכות ס"ת ד' ע"א ד"ה בזהב וב**כס"מ** פ"ה מתפילין ה"ה ו**ב"י** או"ח סי' ל"ב ו**ט"ז** ו**ביאור הגר"א** שם ס"ג.

**תוס' ד"ה שלא יעשנה כזנב. כעין שפירש בקונטרס כאן יש לפרש כו'.** לפי פירש"י דלפנינו דבריהם לא מובנים, דהא רש"י כתב שהזנב באמצע ולפ"ד התוס' הוא בצד, אכן ב**אגודה** כתב: "פירש בקונטרס כולו קצרות ואחת ארוכה. פר"י כעין זה י"ל גבי כלאי הכרם שנים שלש אחת כנגד שתים ואחת יוצאה הזנב פי' שהוא משורת השתים ולא באויר שבין השורות וכנגדם", ונראה שכן גרסו התוס' ברש"י.

**גמ'. על הארץ בשיטה אחרונה א"ד בסוף שיטה.** ב**שו"ת אסיפת גאונים החדש** בתשובות הסמ"ע סי' א' כתב שמצא שיש מפרשים שיכתוב כימי השמים על הארץ הכל בשיטה אחת, והא דילפי' מכגבוה שמים על הארץ ר"ל שתיבת שמים נכתב קודם על הארץ, עכ"ד, והוא פי' חדש דלא ככל הראשונים.

**גמ'. דכריך לה מאחד כלפי שמע.** הטעם כתב **הרמב"ם** פ"ה ה"ו "שתמצא כשיפתח הקורא לקרות יקרא מראש השיטה לסופה".

**רש"י ד"ה דכריך לה. שראש השורה שמע ישראל וסופה ה' אחד.** משמע דאחד בסוף השורה, אך ב**מרדכי** רמז תתק"ס (הובא ב**ב"י** יו"דסי' רפ"ח) כתב דלאו דוקא הוא כי הסופרים כותבים גם ואהבת את בשורה ראשונה, וכן מבואר **ברי"ף וברמב"ם** פ"ה ה"ה.

**גמ'. ועושה פרשיותיה סתומות וכו'.** לכל **הראשונים** הנידון כאן אי צריך להשאיר ריוח כמו פרשה סתומה שבס"ת או כמו פרשה פתוחה, אך ב**פסקי רי"ד** פי'דסתומות היינו שלא היה משאיר ריוח בין הפרשיות כלל, [ופי' דטעם הפרשיות הוא ליתן ריוח להבין בין פרשה לפרשה, אך מזוזה שלא עשויה לקריאה א"צ ריוח], ופתוחות היינו שמשאיר ריוח אויר ביניהם.

**תוס' ד"ה ועושה. ושמא משום על הארץ דבסוף שיטה אף על פי שאין כתוב כלום אח"כ.** ב**מרדכי** סי' תתקס"א הוסיף: "והרי חשוב כסתומה כיון שנתמלאת כל השיטה".

אמנם ב**רמב"ם** פ"ה ה"ב כתב: "ומצוה לעשות ריוח שבין פרשת שמע לוהיה אם שמוע פרשה סתומה", מבואר דס"ל דבאמת אין דין סתומה על ב' הפרשיות רק על הריוח, ונראה דגריס כגי' ה**שטמ"ק** "ועושה פרשיותיה סתומה", ופי' ד"פרשיותיה" היינו הריוח שבין ב' הפרשיות, אמנם לגבי תפילין כתב ה**רמב"ם** בפ"ב ה"ב שג' פרשיות ראשונות פתוחות ואחרונה סתומה, מבואר דס"ל דדין פתוחה וסתומה אינו דוקא בריוח שבין הפרשיות, [והיינו משום דלשיטתו בפ"ח ה"ב הכל תלוי אם הפרשה מתחילה מתחילת שיטה או מאמצע שיטה], ומ"מ פי' דבמזוזה דין סתומה הוא רק בריוח שבין הפרשיות, וצ"ב, ועי' מש"כ בזה ב**חי' הגרי"ז** לקמן ל"ב ע"א ובחידושיו על הרמב"ם פ"ה מתפילין ה"א (בד"ה והנה וד"ה והאומנם), ויבואר בעמ' הבא בס"ד.

**בעיקר ענין פתוחה וסתומה** נחלקו הראשונים האם השם פתוחה או סתומה נקבע לפי צורת הריוח שלפניה, או לפי צורת הריוח שלאחריה, דב**תוס'** כאן ד"ה ועושה כתבו דשמא פרשת והיה אם שמוע הויא סתומה משום על הארץ שבסוף שיטה, מוכח דסיום הפרשה הוא הקובע, וכן ב**רש"י** לקמן ל"ב ע"א ד"ה אמרתי כתב "והלא בתורה סתומות הן אותו ריוח שלאחר ובשעריך הוא סתום", הרי להדיא דתליא בסוף הפרשה, (דאי בתחילתה תליא הל"ל דהריוח שלפני והיה אם שמוע סתום), וכן מוכח מלשון ה**רא"ש** ה' ס"ת סי' י"ג: "ואם סיים פרשה סתומה בסוף שיטה יניח שיטה חלק ויתחיל בשיטה השלישית והויא פרשה סתומה", וכן מוכח מלשון ה**טור** סי' ער"ה: "ואם סיים הסתומה בסוף הדף יניח שיטה העליונה של ראש הדף חלק ויתחיל בשנייה", וכתב ה**ב"ח** שם סק"ד דמוכח מלשונו שסוף הפרשה הוא הקובע אם היא פתוחה או סתומה, אמנם ב**רמב"ם** פ"ח מהלכות ס"ת ה"א ה"ב מבואר להדיא כמה פעמים שתחילת הפרשה היא הקובעת לענין זה, ע"ש, והעיר ע"ז הב"ח שם.

(ועי' **מעיו"ט** שנדחק לפרש את הרא"ש כהרמב"ם, ועי' **שו"ת מהרש"ל** סי' ל"ז בתשובת ר' משה ב"ר משולם ובתשובת המהרש"ל שנדחקו לפרש את התוס' והרא"ש והטור הנ"ל כהרמב"ם, אך דבריהם דחוקים מאוד).

# ל"ב ע"א

**תוס' ד"ה ועושה ריוח. צריך לכתחילה כדי לגול בהיקף כעין ס"ת.** היינו כמבואר ב**תוס' ב"ב** י"ג ע"א ד"ה ועושה שכך עושים בס"ת.

וה**שטמ"ק** כאן אות א' הביא דתוס' אחרות פליגי התוס', וכדבריהם איתא ב**הגה"מ** הלכות ס"ת רפ"ה בשם ספר התרומה, הובא ב**ב"י** סי' רפ"ח, ע"ש, וע"ש ב**פתחי תשובה** בשם **שו"ת שבו"י** וב**ברכ"י** שם.

**גמ'. ועושה פרשיותיה פתוחות אמרתי לו רבי מה טעם אמר לי הואיל ואין סמוכות מן התורה.** ולמסקנא אם עשאה פתוחות כשר בדיעבד מהאי טעמא, ולפ"ז לכאו' ה"ה בתפילין דאם עשה פרשיותיה פתוחות כשירה, וכן דעת העיטור ועוד, הובאו ב**ב"י** או"ח סל"ב סל"ו וב**רמ"א** שם, אכן ב**רמב"ם** פ"ב מתפילין ה"ב פסק שג' פרשיות ראשונות פתוחות ואחרונה סתומה ואם שינה פסול, וכ"כ ה**רא"ש** ועוד, וכ"פ ה**שו"ע** או"ח סי' ל"ב סל"ו, ועי' בזה ב**ב"י** שם וב**ט"ז** ו**ביהגר"א** שם.

וב**חי' הגרי"ז** כאן וכן ב**חידושי מרן רי"ז הלוי** על הרמב**"**ם פ"ה מתפילין ה"א (בד"ה והנה וד"ה והאומנם) ביאר שבתפילין הדין הוא להעתיק את הפרשיות כמו שהם כתובות בתורה, אך במזוזה אי"ז העתק מהתורה אלא פרשיות בפני עצמם, אלא דכיון שלא סמוכות בתורה א"צ להסמיכן כאן, וביאר דלכן במזוזה א"צ לעשות את הפרשה הראשונה פתוחה כיון שבפרשה ראשונה לא נאמר דין פתוחה (כדמוכח ב**רמב"ם** פ"ח ה"ד שכתב את כל הפתוחות וסתומות ולא הזכיר את הפרשיות הראשונות בכל חומש), אך בתפילין עושין גם את הראשונה פתוחה משום שכך היא בתורה, [וכתב שכן מצינו בשיטת הרמב"ם בענין התגין שבתפילין כל התגין הם כמו בתורה ובמזוזה מתייגין אותיות אחרות שסימנן שעטנ"ז ג"ץ, וציין ל**ביאור הגר"א** או"ח סי' תרצ"א ס"א דתפילין בעי עיבוד לשמה כס"ת משום דתפילין איקרי תורה כמ"ש למען תהיה תורת ה' בפיך], וב**חי' מרן רי"ז הלוי עה"ת** פ' ואתחנן ביאר דלכן במזוזה כתוב בתורה וכתבתם משום שיש בהם דין כתיבה מיוחד, אך בתפילין לא כתוב וכתבתם רק וקשרתם דהיינו שצריך לקשור את הפרשיות הללו כפי שהן כתובות בס"ת[[3]](#footnote-4), **והדברים נפלאים**.

**גמ'. כמלא אטבא דסיפרי.** מבואר **ברמב"ם ורא"ש וטושו"ע** שהוא כחצי צפורן,אמנם **בשטמ"ק** כאן בשם תוס' אחרות כתב כדי אחיזת גודל ואצבע, ועי' ב**מרדכי** סי' תתקס"א.

**תוס' ד"ה והאידנא. פירש בקונטרס כו' ושמא גם זה קרוי סתומה.** עי' בגירסת ה**שטמ"ק** בסוף העמ' הקודם ברש"י דמבואר בלשונו דבכה"ג ודאי הוי סתומה, וכן היא שיטת ה**רמב"ם** פ"ח מהלכות ס"ת, ע"ש, ועי' **ב"י** סי' ער"ה שנדחק ליישבו עם לשון הירושלמי המובא להלן בתוס', אמנם בירושלמי דלפנינו (מגילה פ"א ה"ט) הגירסא היא "פתוחה מראשה סתומה" ולפ"ז שיטת רש"י והרמב"ם מפורשת להדיא בירושלמי, וכבר העירו ע"ז ב**ש"ק** ו**מה"פ** שם וב**מעיו"ט** הלכות ס"ת סי"'ג אות מ', ועי' מה שנכתוב לקמן שכ"ה גי' ר"י הברצלוני במסכת סופרים.

**תוס' שם. ומניח עד סוף שיטה כשיעור למשפחותיכם.** וב**רא"ש** כתב ג' תיבות של ג' אותיות, וכן ב**רמב"ם** פ"ז מהלכות ס"ת ה"י כתב: "כמו תשע אותיות אשר אשר אשר", וב**טור** סי' ער"ה וב**רמב"ם** פ"ח מהלכות ס"ת ה"א כתבו ט' אותיות, ועי' **ב"י** סי' ער"ה שביאר בדעת הרמב"ם שלכתחילה צריך י"א אותיות (כמו אשר אשר אשר עם הרווחים) ובדיעבד די בט' אותיות, וע"ש בשם ה**ר"י אסכנדרני** שגרס במסכת ס"ת ג' שמות של ג' אותיות.

**תוס' שם. ומניח חלק באמצע כדי לכתוב בו שם שתי אותיות או יותר וזו היא סתומה.** אמנםב**רמב"ם** פ"ז מהלכות ס"ת ה"י כתב "ושיהיה הריוח שבין פרשה לפרשה כמו תשע אותיות", מוכח שגם בסתומה צריך ריוח של ט' אותיות, ושם פ"ח ה"ב כתב שבסתומה צריך להניח ריוח "כשיעור", וכוונתו לשיעור ט' אותיות שהזכיר שם בה"א.

**תוס' שם. סדורה כל שכותב והולך השיטה עד חציה כו'.** ב**שו"ת הרמ"ע מפאנו** סי' ק"ו כתב פליאה דעת ממני מה זו סדורה שלא נזכרה לא בירושלמי ולא בבבלי ולא ברמב"ם, ורצה לדחוק שהכוונה היא שהפסקה כזו פסולה, אך ב**שו"ת חת"ס** יו"ד סי' רס"א כתב בשם **הגאון ר' נתן אדלר** ז"ל שראה תנ"ך כת"י קדום שבכמה מקומות מצויין סדורה, וב**קרית ספר** למאירי מ"ב ח"ב כתב שסדורה היא הפסקה שעשו כדי ליתן ריוח בין ענין לענין, וב**ב"י** סי' ער"ה כתב שסדורה היא כמו סתומה, וצ"ע למה נקראה בשם מיוחד, ובדעת הטור כתב הב"י שכמו שיש פרשיות פתוחות וסתומות כך יש פרשיות סדורות, וצ"ע היכן שמענו על פרשיות כאלו, וע"ע ב**ב"ח** וב**ט"ז** שם, אכן ב**מבוא הפסיקתא לרד"ל** הערה ב' ביאר לנכון שבני מערבא שסיימו את התורה אחת לג' שנים (מגילה כ"ט ע"ב) קראו בכל שבת "סדרא" (כמ"ש בירושלמי שבת פט"ז ה"א ומסכת סופרים פט"ז ה"י שיש בתורה קע"ה סדרים, ובסוף כל ספר בתנ"ך מצויין כמה סדרים יש בו), והסדורה היא סימן לסדרים אלו, ובני בבל ביטלו סימן זה שאינו לעיכובא משום שאצלם לא נהגה חלוקה זו, ע"ש.

**תוס' שם. ובמסכת סופרים מצא איזו היא פתוחה כל שלא התחיל בראש השיטה.** וכ"ה במסכת סופרים שלפנינו פ"א הי"ד ובמסכת ס"ת פ"א הי"ד, אמנם ב**ב"י** יו"ד סי' ער"ה כתב בשם ה**ר"י אסכנדרני** גירסא אחרת שם שהיא ממש כשיטת הרמב"ם, וכתב ב**ביאור הגר"א** או"ח סי' ל"ב סל"ו שהיא הנוסחא המדוייקת,וכן הביא גי' זו בהגהותיו למסכת סופרים שם, וכן ב**הלכות ס"ת לר"י הברצלוני** עמ' 35 גרס במסכת סופרים גי' אחרת, וז"ל: "ובבריתא דספרים כתיב פתוחין שעשאן סתומין וסתומין שעשאן פתוחין לא יקרא בו, ואילו הן פתוחין כל שמתחיל מראש השיטה, סתומין כל שמתחיל מאמצע השיטה, וכמה יהא רווח מתחיל בשיטה וגומר בסתם כדי דבר שלחמש אותות", וגם גי' זו היא כשיטת **הרמב"ם**.

**תוס' שם. והכי איתא התם כו' פתוחה מראשה פתוחה פתוחה מסופה פתוחה פתוחה מכאן ומכאן סתומה.** עי' **שו"ת מהרש"ל** סי' ל"ז בתשו' **מהר"ם קצנלנבוגן** שכתב שלולי הראשונים היה מפרש הירושלמי ש"פתוחה מראשה" ו"פתוחה מסופה" לא קאי על השיטה אלא על הפרשה, שאם יש ריוח בתחילת השורה לפני הפרשה הויא פתוחה וכן אם יש ריוח בסוף שיטה אחרי הפרשה, עכ"ד, ולפי פירושו צ"ל ש"פתוחה מכאן ומכאן סתומה" היינו שאם הפרשה פתוחה מלפניה ומלאחריה הויא סתומה, וצ"ע דלכאו' כך כ"ש שתהיה פתוחה, והל"ל "סתומה מכאן ומכאן סתומה", וכן תמה עליו בתשו' **המהרש"ל** שם.

**תוס' שם. או פתוחה באמצע ומכאן ומכאן סתומה.** עי' **רא"ש** הלכות מזוזה סי' ה' שביאר יותר, ועי' **ב"י** יו"ד סי' רפ"ח בשם ה**סמ"ג** מה שביאר בד' הירושלמי הללו, והובא ב**מעיו"ט**, ועי' **ב"י** סי' ער"ה דלשיטת הרמב"ם ניחא הירושלמי כפשוטו, כי לשיטתו כל שמתחיל מאמצע השיטה הוי סתומה, ופתוחה היינו שמתחיל מתחילת השיטה.

**תוס' ד"ה מנעל. אי נמי במילתא דקאמרי משמיה דאחריני אפשר דהלכה כרב יוסף.** אפשר דהוא משום דרב יוסף סיני ורבה עוקר הרים (סוף הוריות), ולכן בפלוגתא דסברא הלכה כרבה, אך במידי דתליא בזכרון ובקיאות הלכה כרב יוסף.

**גמ'. רנב"י אמר מצוה לעשותן סתומות ואי עבדינהו פתוחות שפיר דמי ומאי פתוחות דקאמר רשב"א אף פתוחות.** צ"ע א"כ למה עשה ר"מ את פרשיותיה פתוחות, הא לכתחילה צריך לעשותן סתומות.

**גמ'. ס"ת שבלה ותפילין שבלו אין עושין מהן מזוזה כו' הא מורידין עושין.** הק' ב**צ"פ** פ"א מתפילין הט"ז דניחוש שמא הס"ת נכתב שלא כסדרן ופסול למזוזה, [ולפי חלק מהשיטות שיובאו להלן ניחא קו' זו], ותי' דכיון שהוכשר לס"ת שוב לא מיקרי שלא כסדרן, ונראה דסברתו היא שכל דין כסדרן הוא שקדושת מזוזה לא חלה אם אינו כסדרן, אך אם חלה בזה כבר קדושת ס"ת מהני זה ג"כ למזוזה דבכלל מאתים מנה, וכמ"ש ב**שו"ת חת"ס** יו"ד סי' רפ"ב, (יובא להלן בתד"ה דילמא להשלים).

**גמ'. אמאי הכא סתומות והכא פתוחות.** הנה לשיטת **הרמב"ם** ניחא דא"א לעשות מסתומה פתוחה כי סתומה מתחלת באמצע שורה ופתוחה בתחילת שורה, אך לשי' **הרא"ש** אם סיים בסוף שורה והשאיר שורה חלק והתחיל בשורה שלאחריה גם זה הוי סתומה, וא"כ נימא דפ' שמע מסיימת באמצע שורה ויחתוך פ' והיה אם שמוע בלי השורה חלק שמעליה ויתפור לפרשת שמע ואז תהיה פרשה פתוחה, וצ"ע, ועי' ב**מיוחס לרשב"א** וב**שפ"א**.

**גמ' שם.** עי' **ט"ז** סי' ל"ב שהק' דשמא הטעם דאין מורידין הוצרך משום תפילין שעושין את פרשיותיה פתוחות הואיל ואינן סמוכות בתורה, והוכיח מזה כשיטת **הרמב"ם** שבתפילין אם עשה את הסתומה פתוחה פסל, ולא אכפ"ל שאינן סמוכות בתורה, ועי' מה שהובא בזה לעיל בשם מרן **הגרי"ז** זצ"ל.

**תוס' ד"ה דילמא להשלים. והא דאמרינן בירושלמי בפ"ק דמגילה דתפילין ומזוזות אין נכתבין אלא על עור אחד ההיא בשלא תפר העורות זה בזה.** אך **ברמב"ם** פ"ה ה"א **ובטור** יו"ד סי' רפ"ח כתבו דאפי' תפר פסול, וכתב ה**ב"י** דהוא דלא כתוס' כאן, וצ"ל בדעת הרמב"ם כתי' השני דתוס'.

**ולכאו' תמוה** לשיטת הרמב"ם איך ס"ד דעושה מס"ת מזוזה בלי להשלים הא בס"ת יש הרבה פרשיות בין שמע לוהיה אם שמוע, וב**רמב"ם** פ"ה ה"ג כתב שאם הוסיף במזוזה אפי' אות אחת פסולה, **ואפשר** דמיירי שכל מה שבין שמע לוהיה אם שמוע נמחק, **ועוד אפשר** שחתך את כל הדפים שבאמצע אך נשארו מחוברין זל"ז בעור אחד ע"י הגליונות.

**תוס' שם. או פרשת והיה אם שמוע בתחלת עמוד והוסיף שמע בגיליון שלמעלה.** הק' ה**ט"ז** יו"ד סי' ר"צ דא"כ פסול משום כתיבה שלא כסדרן, ותי' דס"ל לתוס' דרק באותה פרשה יש דין כסדרן, ולא בב' פרשיות, ודלא כ**הרמב"ם** פ"ה ה"א שכתב הקדים פרשה לפרשה פסולה, ועי' ב**נקה"כ** שם, וע"ע ב**שו"ע** יו"ד סי' רפ"ח ס"ג וב**ט"ז** ו**נקה"כ** שם,וב**שו"ת חת"ס** יו"ד סי' רפ"ב הק' דמקור דין שלא כסדרן הוא במכילתא ושם מיירי בפרשיות כמבואר בתוס' לק' ל"ד סע"ב, ע"ש, וכן הק' ב**ביאור הגר"א** יו"ד סי' רפ"ח שם, וב**חת"ס** שם כתב לבאר שכל הפסול דשאינו כסדרן הוא שאם כתב פ' והיה לפני פ' שמע לא חיילה עלה קדושת מזוזה, אם אם כבר חלה ע"ז קדושת ס"ת ממילא ראוי גם למזוזה דבכלל מאתים מנה, ע"ש, (ועי' לעיל שהובא כעי"ז מה**צ"פ**), ועי' ב**מרדכי** ה' תפילין שהביא י"מ שדין כסדרן הוא רק בב' פרשיות ראשונות שבתפילין שהם סמוכות בתורה, וכתב ב**ביאור מהר"ם בנעט** שם דכן ס"ל לתוס' כאן, וב**קה"י** סי' כ"א הביא מספר **קדושת יו"ט** שביאר דס"ל לתוס' דדין שלא כסדרן נאמר רק בתפילין ולא במזוזה.

ובחי' **הגרי"ז** תי' דס"ל לתוס' דדין כסדרן אינו דין במעשה הכתיבה אלא דין שיהיה כתוב כסדרן, וכ"כ ב**חידושיו על הרמב"ם** ה' תפילין פ"ה ה"א, והוכיח כן מ**שו"ת הר"ן** וכתב דכן נראה גם בדעת **הרמב"ם**, אך כתב דמ**תוס' לק' ל"ד** סע"ב מוכח להיפך, ע"ש.

**תוס' ד"ה תפילין. ושניהן פסולין אגויל כו' כדמוכח בפרק המוציא יין.** עי' **רא"ש** ה' ס"ת סי' ה' שביאר איך משמע כן מסוגיין ומפרק המוציא יין, אך **הרמב"ם** הלכות ס"ת פ"א ה"ט פסק דמזוזה כשירה אגויל, וכן היא מסקנת ה**רא"ש**, ע"ש, עי' **ר"ן** בשבת שם שדייק כן מהגמ' שם, וכדבריו כתב **בשו"ת הרמב"ם** סי' קל"ז, והביא גם ראיה מסוגיין דאי לאו טעמא דאין מורידין היו עושין מזוזה מס"ת, וס"ת הוא מגויל, [ולתוס' צ"ל דמיירי בס"ת שנכתב על קלף], ועי' עוד ראיה ב**כס"מ** וב**ב"י** יו"ד סי' רפ"ח.

ב**שימושא רבא** כתב שתפילין על גויל כשירות ותמהו עליו הראשונים.

**תוס' ד"ה אידי ואידי. ה"ה דכשירה כשכתבה אדוכסוסטוס במקום בשר.** וכן משמע ב**רא"ש** ה' ס"ת סי' ה', ע"ש, אמנם ב**רמב"ם** פ"א ה"ח מבואר דבכה"ג פסול.

# ל"ב ע"ב

**גמ'. והא בעיא שרטוט.** יש לחקור האם השירטוט הוא דין בצורת מעשה הכתיבה או בצורת הספר, ועי' **מרדכי** שרבינו שמחה נסתפק אם צריך דוקא שירטוט שמתקיים לעולם, ולכאו' תליא בזה, דאם הוא דין במעשה כתיבה א"כ א"צ שיתקיים לאחר הכתיבה, אך אם הוא דין בצורת הספר א"כ צריך שיהיה לעולם, ועי' בזה ב**שיעורי ר' שמואל** גיטין ו' ע"ב.

ועי' **תוס' גיטין ו' ע"ב וסוטה י"ז** ע"ב שהק' איך כותבין תפילין בלי שירטוט הא אסור לכתוב פסוקים בלי שירטוט, ועוד קשה למה צריך הל"מ שמזוזה בעיא שירטוט תיפו"ל דפסוקים צריכים שירטוט, ותירצו התוס' דשירטוט דפסוקים הוא רק בשיטה עליונה וכמ"ש גם בתוס' כאן, וב**קרית ספר** למאירי מ"א ח"ג תי' דשירטוט בספרים ובפסוקים אינו תורה ולא הלכת סיני אלא מנהג שהנהיגו הסופרים ליישר הכתיבה באופן מסודר אך בס"ת הוא מהלכת סיני, ועי' **חי' רעק"א** כאן שכתב דאי בעי שירטוט המתקיים י"ל דלהכי איצטריך הל"מ דאי משום כתיבת פסוקים היה די בשירטוט שאינו מתקיים, ועי' **בית הלוי** עה"ת בסופו עמ' 73 שתי' דאה"נ צריך שירטוט אך אי"ז מועיל למזוזה משום שאינו לשמה, והביא שכ"כ ה**ב"ח** או"ח סי' ל"ב, והתוס' דלא תי' כן צ"ל דס"ל דא"צ לשמה, ולכאו' גם זה תליא בחקירה הנ"ל, דאם הוא דין בצורת הכתיבה הרי הכתיבה היתה כדין, אך אם הוא דין בפ"ע א"כ י"ל דבעי לשמה.

וע"ע ב**חי' רעק"א** שהוכיח מסוגיין דא"א לשרטט אחר הכתיבה, ותמה על **תוס' סוטה י"ז** ע"ב שנסתפקו בזה לגבי מגילת סוטה, ועי' מש"כ בזה ב**שיעורי ר' שמואל** הנ"ל, (ועי' להלן שנביא מ**תשוה"ג** שניקוד פסוקים הוי כשירטוט דהוי היכר, ומבו' דס"ל שהוא משום היכר ולא ליישר הכתיבה).

**תוס' ד"ה הא מורידין. וא"ת דילמא במשרטטי.** עי' ב**שפ"א** וב**בית הלוי** הנ"ל שתי' דלא הוי שירטוט לשמה.

**תוס' שם. לא כמו שפירש שם בקונטרס דמיירי בס"ת ממש.** וכן משמע ברש"י כאן דהקו' רק על תפילין.

**תוס' שם. אלא במזוזה קאמר שהיא אמיתה של תורה שיש בה מלכות שמים.** ע"ע ב**נימוק"י** ה' ס"ת ד' סע"א שפרשיות המזוזה הם עיקר התורה, ואפשר להוסיף ש"אמיתה של תורה" היינו עיקר האמונה בתורה, והיינו ק"ש שבה מבוארים עיקרי האמונה.

וב**תשוה"ג שע"ת** סי' ר"ד כתוב על שם רב האי: "גרסינן במגלה מגלת אסתר צריכה שרטוט כאמתה של תורה מאן אמתה של תורה אלעזר ומשה נשיאים ועדה, פי' משה ואלעזר נשיאים ועדה היינו דברי בנות צלפחד דכתיב בהן ותקרבנה בנות צלפחד וגו' ותעמדנה לפני משה ולפני אלעזר הכהן, ואעפ"י שהם דברי נשים צריכים שרטוט, כך מגלת אסתר אעפ"י שהם דברי נשים כגון ושתי ואסתר צריכים שרטוט", והובא קצת מתשו' זו ב**עיטור** הלכות מגילה, וב**קרית ספר** להמאירי מ"א ח"ג כתב: "ואף בירושלמי אמרו עליה במקום אחר כאמתה של תורה משה ואלעזר נשיאים ועדה, ופירושו שאעפ"י שמגילה באה על ידי נשים הרי באו קצת גופי תורה על ידי בנות צלפחד ונתעסקו בעניינם משה ואלעזר והנשיאים והעדה כדכתיב ותעמודנה לפני משה ולפני אלעזר הכהן ולפני הנשיאים וכל העדה", וב**ספר המכריע** סי' פ"ה כתב: "ובתשובות רב עמרם גאון זצוק"ל ראיתי כתוב כאמיתה של תורה בעיקר של תורה כאמת שלה כגון חוקים מצות ומשפטים שבה".

**תוס' שם. ואמר רבינו תם דס"ת בעי שרטוט.** עי' **רא"ש** ה' ס"ת סי' ז' ו**תוס' סוטה י"ז** ע"ב ד"ה כתבה איגרת דלר"ת טוב לשרטט אך מדינא א"צ.

**תוס' שם. ואמאי לא ילפינן מינה ס"ת ממזוזה לענין שירטוט.** עי' **קרן אורה** דתי' דלא ילפי' מהל"מ, ועי' **רא"ש** שכתב דבאמת ילפי' משם.

**תוס' שם. דדילמא בשרטוט עליון איירי דאי אפשר לכתוב שלש תיבות או ארבע בלא שרטוט.** וב**שטמ"ק** אות ח' כתב עליון ותחתון ומן הצדדין, וכ"ה ב**תוס' גיטין ו'** ע"ב ו**תוס' סוטה י"ז** ע"ב, ועי' **שו"ע** או"ח סי' ל"ב ס"ו שכתב שבתפילין צריך שירטוט בשיטה עליונה, וכתב ה**רמ"א** די"א שצריך למעלה ולמטה ומן הצדדין.

**תוס' שם. שנוהגין לכתוב באגרות שלומים כו'.** וב**תשוה"ג מוספיה** סי' מ"ו כתב רב האי גאון שקבלה ביד הגאונים שניקוד על הפסוקים הוי כשירטוט, וכ"כ ב**הלכות ס"ת לר"י הברצלוני** עמ' 19 כתב שהגאונים נהגו לעשות נקודות מעל הפסוקים "דסברי שהנקודות שמנקדין במקום השירטוט עומדין, שהרי הכר גדול הוא, וקולא הוא דהקילו בש[עת] הדחק שלא לשרטט באיגרותיהן, ומסתברא כותיהו", ומבואר מדבריו שהשרטוט אינו ליישר הכתיבה אלא לשם היכר.

**תוס' שם. ומיהו משמע בירושלמי דאסור בכל ענין כו'.** אך ב**תשוה"ג מוספיה** סי' מ"ו ו**תשוה"ג שע"ת** סי' ל"ט כתב רב האי גאון שנראה שמה שהאמוראים שבירושלמי שינו את הפסוקים "לאו משום שרטוט אלא משום שלא יכתבו פסוק כצורתו ויהיה משולח בידי גויים".

## בגדר שירטוט דס"ת ומזוזה ומגילה לשיטת הרמב"ם

כתב **הרמב"ם** פ"א מהלכות ס"ת הי"ב: "הלכה למשה מסיני שאין כותבין ספר תורה ולא מזוזה אלא בשרטוט, אבל תפילין אינן צריכין שרטוט לפי שהן מחופין", וצ"ב למה לן לטעם דמחופין תיפו"ל שההל"מ נאמרה רק על ס"ת ומזוזה, וביאר בחי' **הגרי"ז** דההל"מ היא שכל דברי תורה צריכין שירטוט וא"כ גם בתפילין היה צריך ורק משום דמחופין א"צ, והביא ראיה מה**רמב"ם** הלכות מגילה פ"ב ה"ט שכתב דמגילה צריכה דיו וגויל "כספר תורה" וצריכה שירטוט "כתורה עצמה", משמע דשירטוט אינו מדיני ס"ת אלא מדין "תורה" סתם, ועפ"ז תי' את קו' התוס' כאן על רש"י אמאי לא ילפי' שירטוט במגילה מס"ת מהא דנקראת ספר, ותי' הגרי"ז דמספר אפשר ללמוד רק את הדינים שהם מהלכות "ספר" אך שירטוט אינו מהלכות ספר אלא מדין תורה כמו כל פסוקים, ודייק כן מלשון הירושלמי, ע"ש, וכ"כ **בחידושיו על הרמב"ם** הלכות מגילה ע"ש.

**אך לענ"ד** דברי הגרי"ז צ"ע, דלשון הרמב"ם בפ"א הי"ב הנ"ל משמע להדיא דהיא הל"מ מיוחדת על ס"ת ומזוזה ולא על כל תורה, **ועוד** דא"כ היה די במש"כ הרמב"ם פ"ז הט"ז: "כל כתבי הקדש אין כותבין אותן אלא בשירטוט", ולמה שנה דין זה בפרטות על ס"ת ומזוזה, **ועוד** דלכאו' כד נעיין נראה דמש"כ בפ"א הי"ב על ס"ת ומזוזה ומש"כ בפ"ז הט"ז על כל כתבי הקודש הם שני דינים שונים, דעל שירטוט דס"ת ומזוזה כתב שהוא הל"מ ועל שירטוט דשאר כתבי הקודש לא כתב כן, ועוד דבס"ת שנכתב בלא שירטוט כתב הרמב"ם בפ"ז ה"ד ובפ"י ה"א שפסול וכן במזוזה בלי שירטוט כתב בפ"ה ה"ג שפסולה, אך במגילה לא כתב שאם לא שירטט פסולה, **ועוד** צ"ע דאם דין שירטוט אינו מדיני ס"ת ומזוזה א"כ מנ"ל שאם לא שירטט נפסלין הס"ת והמזוזה עי"ז, הא לא היה כל פסול בדיני כתיבתן, ומה אכפ"ל שהסופר עשה איסור באופן כתיבתן.

ולכן לו"ד הגרי"ז ז"ל היה נראה לענ"ד בדעת הרמב"ם דיש הל"מ מיוחדת בס"ת ומזוזה דצריכים שירטוט ואם לא שירטט פסולים, ומלבד זה יש דין אחר דאסור לכתוב פסוקים אפי' על נייר ללא שירטוט, אך מ"מ איצטריך ההל"מ למימר דבעי שירטוט מדיני ס"ת ומזוזה ולא רק מדין כתיבת פסוקים, ונפק"מ לענין דיעבד דאם לא שירטט פסול, [ואפשר דנפק"מ גם לענין אם צריך שירטוט לשמה ואם צריך שירטוט המתקיים כמובא לעיל], ומש"כ הרמב"ם "אבל תפילין אינן צריכין שרטוט לפי שהן מחופין" היינו דהוה ס"ד דאמנם משום הלכות תפילין א"צ שירטוט אך מ"מ לכתחילה צריך לכתבן בשירטוט דלא גרע מכל הפסוקים שצריכין שירטוט, ולכן כתב הרמב"ם דאפי' לכתחילה א"צ שירטוט לפי שהן מחופין.

ובזה ניחא מה דלכאו' קשה על הרמב"ם דהא מזוזה היא ג"כ מחופה ואמאי בעיא שירטוט, וב**כס"מ** תי' דמזוזה אפשר להוציאה בנקל, והוא דוחק דהא אין דרך להוציאה כלל רק אחת לכמה שנים, וכי משום זה לבד תהא צריכה שירטוט, אכן לפמשנ"ת ניחא שפיר, דהא על המזוזה נאמרה הל"מ מפורשת דצריכה שירטוט וממילא מה אכפת לן דמחופין הא גזירת מלך היא דבעי שירטוט, ורק בתפילין דלא נאמרה הל"מ שם מהני הטעם דמחופין דלא נימא דבעי שירטוט כמו כל כתיבת פסוקים, [ואמנם ב**ר"ן** מגילה ה' ע"ב מדפי הרי"ף כתב הטעם משום דמזוזה נבדקת פעם בשבוע ותפילין פעם ביובל, אך בהמשך דבריו מבואר דבלא ההל"מ גם מזוזה לא היתה צריכה שירטוט ורק ההל"מ אשמעי' דבעיא שירטוט, ע"ש].

ומש"כ הרמב"ם בהלכות מגילה דצריכה שירטוט כתורה עצמה ולא כס"ת, היינו משום דשם באמת הדין שירטוט דמגילה הוא רק כמו השירטוט דכל הפסוקים ולא מהלכות כתיבת מגילה, וכמו שדייק הגרי"ז מלשון הירושלמי, ולכן שם בדיעבד אם לא שירטט כשירה, אך בס"ת באמת יש דין נוסף שהספר עצמו בעי שירטוט, ולכן אם לא שירטט פסול.

ומה שהק' התוס' על רש"י אמאי לא ילפי' שירטוט במגילה מספר, לפי דברינו קשה כן ביותר דהא אי הוה ילפי' מהתם היה זה דין בהלכות כתיבתה והיה לעיכובא, וא"כ קשה טובא אמאי לא ילפי' מהתם, והתוס' עצמם תי' דא"כ בחד עניינא לא ליבעי שירטוט משום דנקראת גם איגרת, אך לפי דברינו לכאו' אכתי קשיא דלפ"ז נימא השתא דבאמת בחד עניינא בעי שירטוט במגילה לעיכובא ומהלכות כתיבתה, אכן י"ל כמו שתי' ה**רמב"ן** מגילה י"ז ע"א ושאר ראשונים דס"ד דלא הוקשה לס"ת רק לעיקר כתיבתה, אך צורת כתיבתה היא בלא שירטוט כאגרת, ועוד י"ל כמו שתירץ ב**קרן אורה** דכל הי"ג מידות לא ילפי' מהלכה כמ"ש **רש"י בסוכה י"ח** ע"א: "ומהלכה לא גמרינן מידי אחריתי אלא ההוא דאתמר ביה", וא"ש.

והנה ב**ארחות חיים** ה' מגילה סי' י"א כתב: "ושרטוט דקא אמרינן בשיטה ראשונה קאמרינן ודי לנו בזה ששיטה ראשונה נעשית כשרטוט לשיטה שניה ושניה לשלישית וכן כולן, אבל ספר תורה באמת צריכה שתהיה משורטטת כולה", והביאו בקצרה ב**ב"י** ריש סי' תרצ"א, ותמה עליו ה**ד"מ** דהא הראשונים נחלקו אם מגילה צריכה שירטוט כס"ת או כמזוזה, ובשניהם צריכים שירטוט בכל שיטה ושיטה, א"כ ה"נ יהיה צריך שירטוט בכל שיטה, וב**שו"ע** שםכתב כלשון הרמב"ם, וב**מג"א** סק"א כתב בשם ה**לבוש** כדברי הב"י דדי לשרטט שיטה ראשונה, ותמה עליו ה**פמ"ג** דלשון "כתורה עצמה" משמע כמו ס"ת שכל העמוד צריך שירטוט, ועוד הק' דאם רק שיטה אחת אמאי ילפי' לה מדברי שלום ואמת תיפו"ל דכל כתבי הקודש בעו שירטוט שיטה ראשונה, וכעי"ז הק' ב**ביאור הגר"א** שם.

אכן לפי משנ"ת ניחא שפיר שיטת הארחות חיים, די"ל דס"ל כשיטת הרמב"ם דהשירטוט דמגילה הוא רק כמו השירטוט דכל הפסוקים דהוא איסור בעלמא לכתוב ללא שירטוט, ואינו כמו השירטוט דספר תורה דהוא מהלכות כתיבת ס"ת, וס"ל כשיטת ר"ת דשירטוט דפסוקים הוא רק בשיטה ראשונה, ומה שהק' הפמ"ג מלשון "כתורה עצמה" לק"מ, דאדרבה מלשון זו מוכח דאי"ז כמו ס"ת רק כמו פסוקי התורה, וכנ"ל, ומה שהק' למה לן למילף לה מדברי שלום ואמת גם זה לק"מ, דבלא זה ס"ד דמגילת אסתר אינה בגדר דברי תורה כלל וגם לא ניתנה להדרש, ומדכתיב בה ואמת ילפי' שהיא כד"ת שנקראו אמת כמ"ש אמת קנה וממילא בעיא שירטוט ככל פסוקי התורה.

[אכן בדעת הלבוש אכתי צ"ע, דהוא כתב: "דלגבי ספר תורה גמורה שירטוט הלכה למשה מסיני לפיכך במגילה צריכה נמי שירטוט דכתיב בה דברי שלום ואמת מלמד שצריכה שירטוט כאמתה של תורה", משמע דהוא כמו ההל"מ של ס"ת וא"כ יהיה צריך שירטוט בכל השורות כמו ס"ת, וצ"ע].

**גמ'. ואידי ואידי נכתבות שלא מן הכתב מ"ט מיגרס גריסין.** עי' **פסקי תוס'** אותיות ע"ה-ע"ט דברים שנשמטו מהתוס' שלנו.

**גמ'. ונשמט וישב ע"ג קרקע ודומה כמי שהכישו נחש.** לשון ה**ירושלמי** ברכות פ"ג ה"ה: "והרתיע מלפניו כמרתיע מלפני הנחש", דהיינו שקפץ מהמטה בבהלה, מבואר דהירושלמי פי' את המעשה כפשוטו וכרב הונא ולא כר' יוחנן.

**גמ'. התם ס"ת על גבי קרקע הוה.** קשה דהא אמרי' "ונזכר שס"ת מונח עליה", ועי' ב**מיוחס לרשב"א** שפי' שהיה בשפלות המטה או בקרקעית המטה, וב**מרכה"מ** פ"י מס"ת ה"ו פי' שהמטה לא היתה גבוהה טפח מעל הקרקע וכאילו מונח על הקרקע, ועי' **רד"ל**.

**תוס' ד"ה אסור. רבי אבין בשם רב הונא והוא שתהא מטה גבוהה עשרה טפחים.** צ"ב מאי נפק"מ כמה גובה המיטה, הא הוא נמצא על המטה עם הס"ת, ולכאו' צ"ל שהוא דין בפ"ע שאסור להניח ס"ת על דבר שגובהו פחות מי' טפחים מהקרקע.

**ולכאו' צ"ב טובא** דבדברי רב הונא שבירושלמי מבואר שאם התיבה למראשותי המטה מותר לישב עליה, ובסוגיין מבואר שלרב הונא אסור לישב על מטה שיש עליה ס"ת, וע"ע ב**פסקי תוס'** אות פ' שכתבו שהאיסור הוא דוקא לישן במיטה שמא יפיח או ישמש, ולכאו' תמוההא לר"ה אפי' לישב אסור, וצ"ל דכיון שהספרים בתוך תיבה כאילו הם ברשות אחרת ושרי, אכן ב**ט"ז** יו"ד סי' רפ"ב סק"ד כתב דהתיבה לא הויא רשות לעצמה ואסור, ע"ש.

**תוס' שם. ולא יהו רגלי המטה נוגעין בתיבה.** ב**ירושלמי** לפנינו "חבלי" וכן הגיה **מהרש"א**, ועי' ב**פי' הרש"ס** לירושלמי שפי' שנראה כאילו הוא צורך המיטה.

**תוס' שם. עד כמה רבי אבא בשם רב הונא טפח רבי ירמיה בשם רבי זירא כל שהוא.** ולהלכה כתב ה**ראב"ד** פ"י מס"ת ה"ו שצריך טפח, וכ"כ ה**ב"י** יו"ד סי' רפ"ב בשם **רבינו מנוח**, וכ"כ ה**ש"ך** שם סק"ח, אמנם עי' **תוס' מו"ק כ"ה** ע"א שכתבו דאף אם הס"ת גבוה ממנו אסור, ועי' **כס"מ** פ"ו מס"ת ה"ו שכתב שכן דעת ה**רמב"ם** שלא הביא את דברי הירושלמי הללו, וע"ע **ב"י** שם שכתב שראוי להחמיר שיהיה גבוה י' טפחים ולכה"פ ג' טפחים, וכתב ה**ש"ך** דהוא ממידת חסידות, אך לכאו' י"ל דהב"י חשש לדעת התוס' והרמב"ם הנ"ל דלא ס"ל כהירושלמי.

**תוס' ד"ה דאמר. נראה דהלכה כר' יוחנן כו'.** אך הרמב"ם וה**טושו"ע** והרבה פוסקים פסקו כרב הונא, וכתב **הגר"א** שסמכו על הירושלמי הנ"ל דס"ל כרב הונא.

## בענין ישיבה על ספסל שיש עליו גמרות ושאר ספרים

עי' **פסקי תוס'** אות פ"א שכתב שבגמרות ושאר ספרים לכו"ע מותר, אך ב**ב"י** סי' רפ"ב כתב בשם **רבינו מנוח** שטוב להחמיר גם בספרים אחרים, [וכתב שבביהמ"ד שהמקום צר יש להקל וה**ארחות חיים** כתב להחמיר גם בזה שלא יראה כמזלזל בכבוד הספרים], וב**שו"ע** יו"ד סי' רפ"ב ס"ז כתב "אסור לישב על המטה שס"ת עליה, וכתב ה**רמ"א** "וה"ה שאר ספרים", ולכאו' פשוט דגם השו"ע מודה שראוי להחמיר בשאר ספרים וכמ"ש להדיא בב"י, אלא שבשו"ע כתב רק את עיקר הדין כדרכו[[4]](#footnote-5), ולפ"ז ראוי גם לספרדים להחמיר בזה, וכ"כ ב**שו"ת הרדב"ז** ח"ג סי' תקט"ו שמנהג יפה להחמיר גם בשאר ספרים לתת כבוד והדר לתורתינו הקדושה, וב**שו"ת באר שבע** סי' ל"ח כתב: **"**על כןטוב והגון לכל איש הירא את דבר ה' וחרד על דברו להזהר בכל הספרים כמו בחומשים שלא לישב עמהן בשוה,וכל המחמיר עד טפח עליו אמרו חכמים כל המכבד את התורה גופו מכובד על הבריות".

ויש הנוהגים להקל אם הספר מונח על הספסל בעמידה, ולא ידעתי מנין להם, וראיתי בשם **מרן הגרח"ק שליט"א** דגם בכה"ג אסור.

**רש"י ד"ה כתבה אגרת. ולא דקדק בחסרות ויתרות.** הק'ב**מיוחס לרשב"א** דברש"י לעיל כ"ט ע"א ד"ה פשיטא מבואר דילפי' פסול חסירות מוכתבתם כתיבה תמה, **ואולי י"ל** דס"ד דהפסול רק בחסרון שע"י משתנה המשמעות.

**תוס' ד"ה כתבה אגרת. וקשה דלעיל אמרינן שרטוט של מזוזה הלכה למשה מסיני והכא יליף כתיבה כתיבה.** הנה ב**רש"י סוטה** **י"ז** ע"ב ד"ה בספר כתב "והלכה למשה מסיני שהספרים צריכין שרטוט", ולפ"ז י"ל דתרווייהו אמת, דמכתיבה כתיבה ילפי' דיש למזוזה דין ספר, וממילא נמצא שההל"מ שכל ספר צריך שירטוט נאמרה גם על מזוזה.

**תוס' שם. דכמה חסירות ויתירות יש בגט.** ב**קה"י** תי' דבגט לא שייך דין חסירות ויתירות כיון שמדאורייתא אין לגט שום נוסח, אך מ"מ שפיר ילפי' מגט שיש למזוזה דין ספר, **ועוד י"ל** דעיקר הפסול כאן אינו החיסור ויתור של אות אחת, אלא מה שלא דקדק בכתיבתה אלא כתב כפי המזדמן, אך האותיות היתירות שבגט אינם משום חוסר דקדוק אלא אדרבה כך הוא דקדוקן.

עי' **שטמ"ק** אות י' שהק' דלעיל כ"ט סע"ב אמרי' "וה"מ חסירות אבל יתירות לית לן בה", ולכאו' תמוה דהא ב**תוס' לעיל ל'** ע"א כתבו דהיינו דוקא ביתרות שגררן אך אם לא גרר ודאי פוסל, וצ"ל דס"ל כשיטת ה**נימוק"י** שהבאנו שם דס"ל דיתירות לא פוסלין כלל, ע"ש, (ודרך אגב אזכיר שהנימוק"י להלכות קטנות אינו נימוק"י אלא פי' **רבינו יהונתן**, עי' בש"ס מהדו' עוז והדר).

**גמ'. תלאה במקל או שהניחה אחר הדלת סכנה ואין בה מצוה.** וב**מסכת מזוזה** פ"ב ה"י "חקק במקל ונתנה ה"ז פסולה נתנה בשפופרת תלאה אחר הדלת אחר המזוזה ר"מ מכשיר ור"י פוסל", וע"ש ב**פי' הגר"ח קנייבסקי שליט"א** שהאריך בביאור פירושי הראשונים בזה.

ב**רמב"ם** פ"ה ה"י כתב: "תלאה במקל פסולה שאין זו קבועה, הניחה אחרי הדלת לא עשה כלום", ר"ל דאחרי הדלת אי"ז בפתח כלל, משא"כ מקל בפתח הוי רק פסול, אכן ב**טור** יו"ד סי' רפ"ט משמע דאחורי הדלת כשר בדיעבד וכן פי' ה**ב"י**, ע"ש.

**תוס' ד"ה סכנה. וקשה לר"ת דא"כ הו"ל למימר הכי אבל העשויה שלא כהילכתה.** אולי י"ל דהיו שסברו שבכה"ג אף דל"ה מצוה מ"מ הויא שמירה לבית כמו קמיע [ואולי זה היה טעמם של בית מונבז], וקמ"ל דגם שמירה ליכא.

**תוס' שם. ונראה דתלאה במקל נוקף בה ראשו דלאו אדעתיה כו'.** ב**ספר הישר לר"ת** סי' תקי"ג מבואר דפי' זה מיוסד על שיטת ר"ת לק' ל"ג ע"א בתוס' ד"ה הא דעבידא שהמזוזה מונחת לרוחב הפתח, וזה לשונו שם: "והיינו דאמרי' תלאה במקל והניחה מאחורי הדלת סכנה ואין בה מצוה, דבשקושר חבל באמצע המקל הוי המקל ברוחבו ונכנס בעינו או בבשרו אבל אם תולה אותו לאורכו מאי סכנה", ור"ל שהמקל בולט מצדדי הפתח ויכול להפצע בו, ולפ"ז לר"ת אין נפק"מ אם קבע את המקל במסמרים או לא, דעכ"פ אם בולט הוי סכנה, אך רש"י לשיטתו שהמזוזה עומדת לאורך הפתח ס"ל דבאמת ליכא סכנה מהמקל.

**תוס' שם. והא דאמר בפ' השואל אפשר בגובתא דקניא כו'.** מלשון התוס' נראה שכאן מפרשים אליבא דרש"י ולא אליבא דר"ת,ודו"ק, **ו**ע"ע בזה ב**מרדכי** כאן וב**ריטב"א** ו**ר"ן** ב"מ ק"א ע"ב.

# ל"ג ע"א

**גמ'. והניחה בשני סיפין פסולה.** עי' **בית הלוי** עה"ת בסופו שהק' לפי הס"ד דב' סיפין ממש תיפו"ל דפסול משום דחצי מהמזוזה בצד שמאל שאינו מקום המזוזה, ע"ש מ"ש בזה, **ולכאו' י"ל עוד** דס"ד דמיירי בפתח שבין בי גברי לבי נשי בלי היכר ציר דאז שני הצדדים כשרים למזוזה כמו שיבואר להלן.

**תוס' ד"ה כתבה. ולפירושו יש ליישב בדוחק הניחו בשני סיפין.** עי' ב**רא"ש** שביאר דלרש"י קשה איך ס"ד דב' סיפין ממש הא א"א להניח עור א' בב' סיפין, וכ"ה ב**תוס' סוטה י"ח** ע"א, ועי' ב**בית הלוי** עה"ת הנ"ל מש"כ ליישב.

**תוס' שם. כי ההיא דפ"ב דסוטה דאמר בשני דפין פסולה ספר אחד אמר רחמנא ולא שנים והיינו בשתי חתיכות.** עי' ב**רש"י** בסוטה שם שבאמת פי' כדפין של ס"ת, וצ"ע לפירושו איך ס"ת כשר בהרבה דפין הא איקרי ספר, ואי נימא דדוקא בסוטה דכתיב בספר בעי' בדף אחד א"כ קשה מכתוב זאת זכרון בספר, דשם כשר בב' דפין, ואולי י"ל דבאמת משה רבינו נצטוה לכתוב את מעשה עמלק על דף אחד, אך לדורות א"צ (וכן "שים באזני יהושע" אינו ציווי לדורות), וצ"ע אי נכון לומר כן.

**תוס' שם. ועל כרחיך לא מיפסיל לגט בשני דפין בחתיכה אחת כו'.** עי' **או"ז** סי' תקל"ט שתי' דהתם כיון שהעדים חתומים על הכל הוי כדף אחד.

**תוס' שם. ויש לדחות משום דגבי גט כתוב ספר אבל בסוטה כתוב בספר דמשמע בספר המבורר ומיוחד כו'.** לכאו' עדיין קשה לרש"י דפי' לעיל דהא דמזוזה נקראת ספר ילפי' מגט או מס"ת, והרי בשניהם כשר בב' דפין ולמה במזוזה פסול, ואם כנים דברינו דלעיל דמשה נצטווה לכתוב את מעשה עמלק על דף אחד ניחא.

**תוס' שם. ובירושלמי משמע דבשני עורות פסולה כו'.** עי' ב**מרדכי** סי' תתקס"א שהק' דאדרבה מהירושלמי שם מוכח כרש"י דגם בב' דפין פסולה, וכן הק' ב**ביאור הגר"א** יו"ד סי' רפ"ד סק"ז, אכן עי' **או"ז** סי' תקל"ט מש"כ בביאור ד' הירושלמי שם, ולדבריו נמצא דהירושלמי מסופק בזה, ועי' בזה ב**רש"ש וביפ"ע** כאן.

וע"ע ב**יפ"ע** וב**ר"ש טויבש** שכתבו דמהירושלמי שם מוכח כדעת **הרמב"ם** דבב' עורות גם אם תפר פסול ודלא כמ"ש **תוס' לעיל ל"ב** ע"א ד"ה דילמא בדעת רש"י שם.

**גמ'. כגון פיתחא דבין תרי בתי בין בי גברי לבי נשי.** עי' **מרדכי** סי' תתקס"א דדוקא בין בי גברי לנשי ששניהם עיקר לאפוקי מבית לחדר או לעליה, ע"ש, והובא בב"י.

**רש"י ד"ה כגון פיתחא. ההוא צד שהחור בו חשיב בית ודרך ימין כשנכנסין בו נותנין מזוזה.** כלומר שהחדר שבו נמצא החור שבאיסקופא הוא הבית, וקובעין המזוזה בצד ימין של הכניסה אליו (גם אם ההיכר ציר בצד שמאל של הכניסה)**, ושמעתי לדון** בגוונא דהיו ב' פתחים, בפתח אחד ההיכר ציר בבי גברי ובפתח השני ההיכר ציר בבי נשי, דלכאו' בכה"ג תרווייהו סתרי אהדדיוהוי כאילו אין היכר ציר כלל, אמנם **ביראים** סי' ת' כתב דההיכר ציר קובע איזה צד כניסה ואיזה יציאה, ולפ"ז גם בכה"ג מהני ההיכר ציר.

אם שני הבתים של שני אנשים מבו' ב**מרדכי** בשם **סמ"ג** שבעל הבית שבו הציר חייב במזוזה והשני פטור, ע"ש.

אם היה פתח בלי היכר ציר, כתב ב**ראשון לציון** (להאוה"ח הק') דבכה"ג סמכי' על שי' הרמב"ם דפתח בלי דלת פטור ממזוזה, וכ"כ עוד אחרונים, אך הרבה אחרונים כתבו שבכה"ג ישים מזוזה היכן שירצה, והביאו ראיה מ**ירושלמי מגילה** פ"ד הי"ב, ע"ש.

**תוס' ד"ה תלי דשא. וקשה דהוה ליה למימר קבע סיפי ברישא.** ובדעת רש"י צ"ל דדשי היינו מזוזות, (והעיר גיסי הרב יצחק אמיתי נ"י דלפ"ז ניחא הא דנקט "דשי" לשון רבים, והתוס' לשיטתם באמת גרסו "דשא"), אכן **בהרבה מקומות ברש"י** משמע דדשא היינו דלת, עי' רש"י ברכות נ"ו ע"א ד"ה דשא וכתובות י' ע"א ד"ה איכא דאמרי ושם ע"ב ד"ה כי עברא וע"ז מ"ז ע"א ד"ה דשא וחולין צ"ה ע"ב ד"ה אודיק, ועוד, ולכאו' סותר לרש"י כאן, וי"ל, ועי' ב**מרדכי** כאן שכתב דדשי היינו שערים (אף דפי' כתוס').

**תוס' שם. ונראה לפרש דהאי ביתא דבנה ריש גלותא היינו כגון פיתחא בין גברי לבין נשי כו'.** וכן פי' ה**מרדכי** בשם **בה"ג**, וכ"כ ב**שאילתות** סי' קמ"ה, וכן פי' **הראב"ד בהשגות** פ"ו ה"א וכן פי' **חכמי לוניל** באגרתם לרמב"ם שהובאה ב**כס"מ** שם.

אמנם **הרמב"ם** שם ה"א וה"ה ס"ל דרק פתח עם דלתות חייב במזוזה, **ובתשובת הרמב"ם לחכמי לוניל** הנ"ל פי' דמה שאמר ר"נ לריש גלותא תלי דשי ברישא היינו שבתחילה תעשה דלתות כדי שיתחייב במזוזה, וביאר שם דובשעריך כתיב ובלי דלתות אי"ז שער אלא פתח, ע"ש, ולשיטתו ניחא טפי הלשון "תלי דשי", דלרש"י ותוס' הוא דחוק קצת כנ"ל.

**גמ'. עשאה כמין נגר פסולה כו'.** נחלקו רש"י ותוס' אי היינו זקופה או שטוחה, ועי' **ערוך** ערך נגר (א') שהביא שני הפירושים, ועי' **ב"י** יו"ד סי' רפ"ט שכתב דדעת ה**רמב"ם** כרש"י, ועי' להלן מש"כ הקרן אורה בדעת הרמב"ם, וב**תשובות הגאונים** שע"ת סי' קנ"ז כתוב ע"ש **רב עמרם** **גאון** "והלכתא עשאה כמין נגר פסולה, שמנהג של מזוזה לזוקפה ולהעמידה כספר אם הטילה ועשאה כמין נגר פסולה", והיינו כשיטת רש"י, והו' תשו' זו ב**אשכול** (אלבק דף ע"ו ע"א), וב**ערוך** ערך ארכובה וב**ר"ש** ספי"ד דכלים בשם גאון מבואר שכנגר המוטל לגמרי פסולה, וכ"כ ב**פי' המיוחס לרב האי גאון** שם, וזה ג"כ כרש"י.

## בשיטת הקרן אורה והשפ"א בענין עשאה כמין נגר

עי' **קרן אורה** שהק' למה אמרי' כמין נגר ולא אמרי' להדיא לאורך או לרוחב, וכתב דלולי הראשונים היה נראה דבשניהם כשירה, ודוקא אם תקועה בעומק הכותל פסולה, ד"נגר" היינו רק כשתקוע בתוך המזוזה כמו בריח בקרש ולא כשמונח עליו מבחוץ, וכ"כ ב**שפ"א**, ע"ש, וכ"כ ב**לבוש** יו"ד סי' רפ"ט ס"ו שכמין נגר היינו שתחבה בעומק המזוזה כבריח שנכנס בחור[[5]](#footnote-6) ופסולה משום דהוי תוך המזוזה ולא על המזוזה[[6]](#footnote-7), (ועי' **מעיו"ט** אות ת' מש"כ על דבריו).

וב**רמב"ם** פ"ה ה"ח כתב "חפר במזוזת הפתח והכניס המזוזה כמו נגר והיא כבריח הקרשים בטבעות פסולה", וב**שפ"א** הק' למה לא חילק הרמב"ם בין סיכתא לאיסתוירא, אכן ב**קרן אורה** כתב דברמב"ם משמע כפירושו, ונראה כוונתו דבריח הקרשים בטבעות היה נתון בעומק הקרש, ופי' הרמב"ם דזהו סיכתא, וכן בת"י פ' ויקהל מתרגם בריח "נגרא", (ועי' **רש"י** עירובין נ"ג ע"א ד"ה כסיכתא ובכורות ח' ע"ב ד"ה סיכתא וד"ה דצה), ומדכתב דרק כה"ג פסולה ממילא שמעי' דכאיסתוירא כשירה.

ולפי פירוש זה החילוק בין כסיכתא לכאיסתוירא הוא רק שכסיכתא היינו שמונחת בעומק הפתח ורק הקצה נראה מבחוץ, ואיסתוירא היינו שמונחת לרוחב המזוזה, אך בשניהם המזוזה בשכיבה ובתוך חקיקה בכותל, ולפ"ז ניחא שפיר הא דאמרי' דמזוזתא דבי רבי עבידן כנגר, והק' תוס' דהא כל המזוזות הכי עבידן, אכן לפי פי' זה לק"מ דכל המזוזות דעלמא היו קבועות על הפתח מבחוץ, או שהיו בתוך חפירה שהיתה לאורך הפתח, ורק דבי רבי היו בחפירה לרוחב הפתח.

ומצאתי בס"ד מקור קדמון לפירוש זה ב**שאילתות** שאילתא קמ"ה, שכתב שם: "בזע שקפא ועיילא כולה כי עברה לא יצא, רמייה לפותיה דשקפא כנגר יצא", פירוש: ניקב את מזוזת הפתח[[7]](#footnote-8) ושם בתוכה את כל המזוזה כבריח[[8]](#footnote-9) לא יצא, נתנה לרוחב מזוזת הפתח כנגר יצא, וזהו ממש כשיטת הקרן אורה והשפ"א, שאם נתנה בעומק הכותל היינו כסיכתא ופסולה ואם נתנה לרוחב הכותל היינו כאיסתוירא וכשירה.

[וב**העמק שאלה** שם שכתב על הדין הראשון (שנתן את כל המזוזה בעומק הפתח לא יצא) שדין זה לא נתבאר בגמ' ובפוסקים, וחתר למצוא לו טעם ומקור, ועל הדין השני (שלרוחב המזוזה יצא) כתב שלכאו' הוא כשיטת ר"ת אך הקשה דלר"ת כנגר הוי רק עומד או אלכסון, ועוד הקשה דלא שייך לומר ע"ז יצא כי כך מצותה לכתחילה, ולכן כתב דנראה דיש ט"ס בשאילתות, אכן לפי שיטת הקרן אורה והשפ"א לק"מ דבאמת שני הדינים הללו מפורשים בגמרא, ולרוחב מזוזת הפתח נמי מיקרי כנגר, וטובא קמ"ל דגם בכה"ג יצא אף דדמי לנגר, כמשנ"ת].

**גמ'. הא דעבידא כאיסתוירא.** פירש"י ותוס' בפי' שני שמחצה עומד מחצה שוכב, וכ"כ

**תוס' ד"ה הא דעבידא. וס"ת ולוחות שבארון מושכב ולא מעומד.** וכתב ה**מרדכי** בשם **ר"ת** "וכשאבנה ארון אם אזכה ארחיבהו לפי העמדת ספר תורה מיושב".

**תוס' שם. הלכך נראה כו' דכאיסתוירא דכשירה היינו באלכסון לא שוכב ולא זקוף, א"נ כמין נון מחצה שוכב ומחצה זקוף.** וב**אשכול** (אלבק) ה' מזוזה כתב בשם **רב האי גאון** "אסתוירא בלשוננו ידוע הוא, והוא עצם שמתוח ומוטה בין השוק ובין גב הרגל מלפנים, והוא תופס מאמצע השוק עד אצבעות הרגל ויורד מן השוק בשפוע", והיינו כפי' ראשון, וב**ערוך** ערך ארכובה וב**ר"ש** ספי"ד דכלים בשם גאון כתבו כפי' השני, וכ"כ ב**פי' המיוחס לרב האי גאון** שם.

**גמ'. וההיא פיתחא דעייל ביה רבי לבי מדרשא.** ב**רא"ש** כאן גרס "פיתחא דהוה נפיק ביה רבי לבי מדרשא", וכן בהא דבסמוך "ההוא פיתחא דהוה עייל בה רב הונא לבי מדרשא" בתוס' גרסי "ההוא פיתחא דהוה בי רב הונא", וזהו לטעמייהו שפי' דמיירי בפתח שבין ביתם לביהמ"ד.

**רש"י ד"ה רגיל הוה. רוב הנכנסין לבית המדרש באותו פתח.** כתב ה**ב"י** יו"ד סי' רפ"ו דמוכח מדבריו דפתח ביהמ"ד חייב במזוזה, ודלא כמ"ש התוס' והרא"ש דמיירי בפתח שבין ביתו לביהמ"ד, דהא ודאי רוב הנכנסין באו מרה"ר ולא מביתו של רב הונא.

**תוס' ד"ה והא. אבל פתח בית המדרש עצמו לא בעי מזוזה.** עי' **מרדכי** סי' תתקס"א שחילק בין ביהכ"נ לביהמ"ד, ועי' ב**רא"ש** בשם **מהר"ם מרוטנבורג**, ו**ב"י** יו"ד סי' רפ"ו ו**שו"ע** שם ס"ג וס"י.

**גמ'. מצוה להניחה בתחלת שליש העליון.** ולמסקנא דאפשר בכל השליש העליון כתבו **הרא"ש והטור** דאפשר עד המשקוף, אכן ב**רמב"ם** פ"ו הי"ב כתב "והוא שירחיקנה מן המשקוף טפח", ועי' **קרן אורה** מה שביאר בטעמו, ועי' **ב"י** יו"ד סי' רפ"ט שהביא ראיה לרמב"ם מדרשת ר' יוסי "מה קשירה בגובה אף כתיבה בגובה" והרי תפילין של יד אינם ממש בגובה היד, אכן **רש"י** פי' דקאי אתפילין של ראש, ולפ"ז מוכח מדבריו כהרא"ש והטור הנ"ל.

**גמ'. מה קשירה בגובה אף כתיבה בגובה.** עי' **הגהות הגרא"מ הורביץ** ז"ל דשליש העליון הוא משום דהוקש לתפילין של יד שהם בשליש העליון של הגוף.

עי' **רבינו בחיי** פ' שלח (ט"ו ל"ח) שכתב דשליש העליון דמזוזה הוא כענין שליש גדיל דציצית.

# ל"ג ע"ב

**גמ'. ומאי תחילת שליש העליון דקא אמר להרחיקה (שלא להרחיקה מן הקורה של מעלה יותר משליש).** פי**רש"י ותוס'** שלא ירחיק יותר משליש, וכתבו ה**אחרונים** דמדהוצרכו לפרש זאת מוכח שלא גרסו בגמ' שלא להרחיקה וכו', וכ"כ ה**שטמ"ק** דל"ג לה.

ומבו' מרש"י ותוס' דלכתחילה יניח את המזוזה בשליש העליון היכן שירצה, וכ"כ ה**רא"ש** כאן **והטור** יו"ד סי' רפ"ט, אמנם **הרמב"ם** פ"ו הי"ב כתב דלכתחילה יניחנה בתחילת שליש העליון ובדיעבד למעלה מזה כשירה, וכן משמע מה**רי"ף** שכתב מצוה להניחה בתחילת שליש העליון ולא הביא את המסקנא דלהרחקה קאמר, וכ"ה ב**בה"ג** וב**שאילתות** סי' קמ"ה, ולכאו' תמוה דמהסוגיא נראה דמצוה בכל שליש העליון, ועי' מש"כ בזה ב**ב"י** וב**נקה"כ** שם, וב**בית הלוי** עה"ת בסופו, ועי' **קרן אורה** שכתב דב**ירושלמי** סוף מגילה משמע כהרמב"ם.

וכתב ה**ב"י** דמדברי ה**טור** יו"ד סי' רפ"ט מבואר דבדיעבד גם תחת שליש העליון כשר, וכ"כ **רבינו מנוח**, אך מדברי ה**רמב"ם** מוכח דפסול, ע"ש בב"י, ועי' **בית הלוי** עה"ת הנ"ל שביאר דהרמב"ם והרא"ש אזלי לשיטתייהו, ע"ש.

**רש"י ד"ה על יד ימינך. דמזוזה ליד הימין היא בכניסתו.** ולפמ"ש תוס' שמניחה כנגד כתיפיו הוי ממש על "יד ימינך".

**תוס' ד"ה ומאי. דכשהפתח גבוה הרבה מניחה כנגד כתפיו וחולק על הש"ס שלנו.** עי' **ראב"ד** פ"ו הי"ב שהביא את הירושלמי לדינא, (נדפס רק בהוצ' פרנקל, ועי' במגד"ע ובכס"מ שם בשם הראב"ד), ועי' **מרדכי** שנסתפק אם הירושלמי חולק על הגמ' דילן, אך למעשה כתב לנהוג כהירושלמי, (ולשונו צ"ב קצת, ע"ש) והובא לדינא ב**ט"ז** יו"ד סי' רפ"ט סק"ג וב**ש"ך** שם סק"ד (וצ"ע למה פסקו כהמרדכי נגד התוס').

והנה לכאו' לכו"ע אם כנגד כתיפיו הוא בתוך השליש העליון עדיף שלא יהיה למעלה מכנגד כתיפיו, ולמעשה, האשכנזים נוטים לקבוע את המזוזה בגובה הראש של אדם בינוני, ולהנ"ל צ"ע, דלכאו' מוטב לקבוע קצת יותר נמוך שיהיה כנגד כתיפיו של אדם בינוני, ובחלק מהפתחים ירוויחו שיהיה גם בתחילת השליש העליון ויהיה לכתחילה גם לדעת הרי"ף והרמב"ם והשו"ע, וצ"ע.

**גמ'. העמיק לה טפח פסולה.** עי' **שפ"א** שנסתפק האם צריך שהחקק יהיה עמוק טפח או שהמזוזה עצמה תהיה עמוקה טפח, ע"ש.

**רש"י ד"ה בפתח שאחורי הדלת. כגון שיש במקצוע הבית פצים קבוע ושני פתחים מחותכין אחד לדרום ואחד למערב.** ב**רא"ש** וב**טור** כתבו "אחד לצפון ואחד למערב", ועי' **מרדכי** **ושטמ"ק ומהרש"א** כאן **ודרישה וב"ח** יו"דסי' רפ"ושהבינו שהמזוזה על העמוד שבמקצוע הבית ונתקשו שא"כ המזוזה אינה לימין שני הפתחים, ע"ש מה שכתבו, ועי' **ט"ז** שם שתמה עליהם ופי' שהמזוזה לימין הפתח הדרומי, ופי' דאם אין טפח בין הפתחים הוי כפתח אחד והמזוזה לימין שניהם, ע"ש.

**תוס' ד"ה דלית להו תקרה.** עי' ב**מרדכי**, ועי' **רש"י בעירובין** י"א שפי' לית להו שקפי כתוס', אך לית להו תקרה פי' שאין אסקופה עליונה כלל, וצ"ב, ועי' **נימוק"י** (שהוא **רבינו יהונתן**) שפי' שאין תחת התקרה משקוף טפח לעצור את הדלת.

**תוס' שם. ומה שפי' הקונט' לשון אחר דל"ל תיקרה שאין הבית מקורה קשיא מי גרע משערי חצירות כו'.** עי' **רא"ש** מה שתי', ועי' **ב"י** יו"ד סי' רפ"ו בשם **רבינו מנוח**, ועי' **מרדכי**.

**תוס' ד"ה איספלידי דבי מר. סוגיא דשמעתין מוכחא דהיינו אכסדרא וכו'.** עי' **כס"מ** פ"ו ה"ג ו**ב"י** יו"ד סי' רפ"ו אות ו' ד**הרמב"ם** מפרש דאספלידא היא תקרה על עמודים בלא כתלים.

**תוס' ד"ה אכסדרה. והר"ר יצחק אלפס תירץ דהכא בפתוחה לבית.** עי' **תוס' סוכה** ח' ע"ב ד"ה ותהוי מה שהקשו ע"ז (הובא כאן על הגליון), ועי' **קרן אורה וחי' הגרי"ז** מה שתמהו על קושייתם.

1. ויש להעיר שבזוהר בהרבה מקומות קורא ליו"ד נקודה, וב**רע"מ** פ' בא מ"א ע"א אמרו דהדם על המשקוף ועל שתי המזוזות היה רשימו דאת יו"ד, וכ"כ ה**ספורנו** פ' בא י"ב כ"ב שג' הזאות להורות על ג' יודי"ן, וכ"כ ב**פי'** **רבינו מאיר אבו סהולה ובציוני** שם, הובאו בתו"ש פ' בא במילואים סי' ד', וע"ש עוד, וע"ע בספר ברכת אברהם (לידידי הרה"ח ר' אברהם מרדכי אלברט ז"ל) פ' בא סי' י'. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומש"כ ה**ט"ז** שם: "ודומה אם נפסק חלק מצד א' בחוץ והנשאר קיים באותה צד גופה דלא מצינו בזה פסול", עי' **לבושי שרד ופמ"ג** שנדחקו לבארו, אל לפ"ד הנוב"י והבית הלוי נראה דכוונתו כפשוטו שאם ניקב סמוך לאות ונשאר קלף בין הנקב לאות השניה כשר, כיון שאותו קלף ג"כ מבדיל בינו לאות השניה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' ב**שכל טוב** פ' בא סי' ט"ז שכתב: "ואמרי' התם מגילה צריכה שירטוט כאמיתה של תורה משום דכתיב בה דברי שלום ואמת, ומאי אמיתה של תורה זו מזוזה, ולאו משום דמזוזה עדיפא מתפילין אלא דגריעה, דמזוזה אית בה שתי פרשיות ותפילין אית בהו ארבע, אלא מזוזה נאמר בה וכתבתם על מזוזות תפילין לא נאמר בהו כתיבה אלא ושמתם וקשרתם". [↑](#footnote-ref-4)
4. ובשו"ת יביע אומר ח"ט יו"ד סי' כ"ב כתב דבשו"ע משמע דרק בס"ת יש לאסור ולא בשאר ספרים, ודבריו צ"ע דמלשון השו"ע לא משמע אלא שבשאר ספרים אינו אסור, אך שלא להחמיר לא שמענו, וממה שבשו"ע לא כתב להחמיר אין ראיה, דידוע שבהרבה מקומות קיצר בשו"ע וסמך על מש"כ בב"י. [↑](#footnote-ref-5)
5. לשון זה מקורו ב**טור** יו"ד סי' רפ"ט בשם רש"י, וברש"י לפנינו ליתא. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם בהמשך דבריו הביא את שיטות רש"י ור"ת, וצ"ע דהרי מדבריו כאן מבו' דפירש דלא כתרווייהו, ועמש"כ בזה ב**שו"ת שבט הלוי** ח"ב סי' קנ"ח, ודבריו צ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. כפי' ראשון דרש"י בע"ב ד"ה שקפי ש"שקפא" היינו מזוזת הפתח, וכ"כ עוד בשאילתות שם "ומצוה להניחה בשקפא דימין". [↑](#footnote-ref-8)
8. בריח תרגם אונקלוס "עברא". [↑](#footnote-ref-9)