13 בדין אונאה בשכירות פועל וקבלן
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

יום ד' כ"ח אייר תשע"א

א] ב"מ דנ"ו:, בעי רבי זירא שכירות יש לו אונאה או אין לו אונאה, ממכר אמר רחמנא אבל לא שכירות או דלמא לא שנא, א"ל אביי מי כתיב ממכר לעולם ממכר סתמא כתיב, והאי נמי ביומי' מכירה היא.

ובחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, ובשכירות ישראל כגון ששכר פועלים יש אומרים שאין בהם אונאה דלאו ממכר הוא וכן בקבלנות, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א.

אמנם הרמב"ם בפי"ג ממכירה הט"ו כתב, ז"ל, השוכר את הפועל לעשות עמו בין בקרקע בין במטלטלין אין לו אונאה, מפני שהוא כקונה אותו לזמן, ועבדים אין בהם אונאה, עכ"ל, ושם הי"ח כתב, ז"ל, נראה לי שהקבלן יש לו אונאה, כיצד כגון שקבל עליו לארוג בגד זה בי' זוזים, או לתפור חלוק זה בב' זוזים ה"ז יש לו אונאה, עכ"ל.

והנה בחי' הריטב"א הוכיח דאין אונאה בקבלת מלאכה ושכירות פועל, ז"ל, ויש סעד לדבר מהא דאמרינן בפרק הגוזל טול דינר והעבירני פטור, דיכול לומר משטה אני בך עבדי בך, הא לאו הכי חייב ול"ה אונאה, וליכא למימר דההיא בכדי שאין הדעת טועה קאמר דידע ומחל וכו', דהא ההיא דפרק הגוזל סתמא איתמר ואפילו בכדי שהדעת טועה כו', עכ"ל, ולכאו' תיקשי מהתם לדעת הרמב"ם דס"ל דקבלן יש לו אונאה.

ואמנם באמת יל"ד אם התם חשיב כקבלן או דחשיב כפועל, דהאמנם בפשוטו חשיב כקבלן, אך לדעת הסוברים דכל שחייב לעשות המלאכה בזמן מסוים ואינו רשאי ליבטל ממנה, חשיב כפועל, הרי דהתם חשיב כפועל, ועי' בנתיה"מ סימן רס"ד סק"ח שדן בזה, ונ' שם שדעתו נוטה טפי דחשיב כקבלן, ועיי"ש שכתב לישב דהתם הוא בכדי שאין הדעת טועה, וע"כ לי"ב משום אונאה, אך הריטב"א הרי כתב דליכא למימר הכי, והדק"ל.

ב] והנה בעיקר ד' הרמב"ם דפועל אין לו אונאה משום שהוא כקונה אותו לזמן ועבדים אין להם אונאה, הנה כ"ה גם בד' הרמ"ה ב"ב דפ"ז., עיי"ש, אמנם הנה בד' הרמב"ן ודעימי' מבו' דלא אתו עלה מכח ה"ט, אלא אף בשכירות פועל כל הא דלי"ב אונאה הוא משום דלאו ממכר הוא, וצ"ב הפלוגתא בזה, וי"ל דס"ל דבן חורין לא חשיב כקרקע.

ובפשוטו נ' דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ן ודעימי' לטעמייהו דס"ל דשכירות פועל לא חשיב כממכר, ול"ד לשכירות מטלטלין, והרי דס"ל דפועל ליכא קנין בגופו כלל, ול"ה אלא שעבוד בעלמא, וע"כ ס"ל דלא חשיב כקנין עבדים, אך הרמב"ם לטעמי' דס"ל דשכירות פועל חשיבא כממכר, והרי דס"ל דאיכא קנין בגוף הפועל, וע' מחנ"א פועלים סימן א' שלמד מד' הרמב"ם דפועל גופו קנוי, וע"כ ס"ל דחשיב כקנין עבדים.

ועיקר הדברים מבוארים בד' המ"מ שם, שכתב ע"ד הרמב"ם דפועל אין לו אונאה, ז"ל, ג"ז נלמד מהטעם האמור בסמוך לפי שהוא מכירה ליומא, עכ"ל, והרי דאם ל"ה זה מכירה ליומא, ל"ה חשבינן לה כקנין עבדים, ורק משום דהוי מכירה ליומא, וחשיב כקנין בגוף הפועל, הוא דחשבינן לה כקנין עבדים.

אמנם העירוני שבד' התרוה"ד סימן שי"ח מבו' לא כן, עיי"ש שהביא ד' התוס' דהא דשכירות ליומא ממכר, הוא רק לגבי אונאה, אבל בעלמא לא, ואח"כ כתב דפועל אין לו אונאה, משום דחשיב כעבד, ועבד עברי נמי דין קרקע יש לו, עיי"ש, והרי דאף לדעת התוס' דשכירות לא חשיבא כלל כממכר, וגזה"כ הוא לגבי אונאה, נמי מצינו למימר דפועל חשיב כקנין עבד.

ובאמת נ' כן גם מד' הפוסקים, שנקטו בהל' שכירות פועלים לעיקר דפועל אין גופו קנוי, ואילו בדין אונאה נקטו כדעת הרמב"ם דפועל אין לו אונאה משום דעבדים אין בהן אונאה, והרי דאף דאין גופו קנוי, מ"מ הוי בכלל עבדים שאין להן אונאה.

ג] והנה אכתי צ"ע בד' הרמב"ם דקבלן יש לו אונאה, ולכאו' טעמא דמילתא הוא משום דבקבלן לא חשיב כקנין בגופו, כיון שאינו משועבד לו לעיקר העבודה אלא להעמיד את המלאכה, או משום דאינו משועבד לעבוד לו בזמן פלוני, וע"כ לא חשיב כעבד, ומש"כ התרוה"ד ללמוד לזה מהא דקבלן ל"מ הדר בי', ול"ה בכלל כי לי בני ישראל עבדים, הוא ג"כ מתפרש עפי"ז, דקבלן אינו עבד אלא לעצמו, כיון שאין לבעה"ב קנין בגופו, וכ"ה במהרי"ט ח"ב חו"מ סימן י"ט, דהא דקבלן לא חשיב כקנין עבד, הוא משום דאין גופו קנוי, כיון שבכל שעה שירצה יש לו רשות לעשות מלאכתו.[[1]](#footnote-2)

והנה אי נימא דהא דשכירות פועל חשיבא כממכר, הוא משום דאיכא לבעה"ב קנין בגוף הפועל, ודמי לשכירות מטלטלין, הרי הי' בדין דקבלן דאין לבעה"ב קנין בגופו, לא יהא חשוב כממכר, ולא יהא בו אונאה.

ומצינו בתשו' מהרי"ט שם שעמד ע"ז, ז"ל, אבל קשה נהי דאין גופו קנוי, מ"מ אין דבר קנוי שגופו ממון אלא תביעת חוב בעלמא הוא שיש ביניהם, וגבי אונאה בעי' שגופו מכור וגופו קנוי. כבר תמה הרב המ"מ ז"ל וכתב וצל"ע דהא קי"ל דאין אומן קונה בשבח כלי וקבלנות ה"ה כשכירות לענין כלי עכ"ל וכו', נתחדש בדבריו דקו' המ"מ היא, דכיון דאין אומן קונה בשבח כלי ל"ה ממכר, אך פשטות ד' המ"מ דקשיא לי', דכיון דאין אומן קונה בשבח כלי, נמצא שעיקר התשלום הוא בעד המלאכה עצמה, והי' בדין דיהא חשוב כעבד דאין בו אונאה, וכן פירש המל"מ שם בדבריו, ונ"ל בדעתו של הרב ז"ל דכל מידי דמטי לי' קנין גבי לוקח ממכר קרינן ליה אף על פי שלא היה לראשון קנין כלל כגון זה שקבל עליו לארוג בגד זה או לתפור חלוק הרי באריגה זו או בתפירה זו מעמיד כלי אצלו שנתן לו מטוה ומחזיר לו בגד והבעלים קונים בשבח הכלי וגופו ממון לגבייהו, וגבי הונאה ממכר כ"ד שמי' ממכר כ"ה דמרבי' שכירות משום דמכר ליומיה הוא אף על גב דבעלמא לא חשיב שכירות כמכר וכו', ולישנא דגמרא דייקא דקאמר ממכר סתמא כתיב והאי נמי ביומיה ממכר היה, וקבלנות כה"ג עדיף טפי דחשיב ממכר לגבי לוקח שהוא קונה בשבח הכלי, ולפ"ז קבלנות אחרת כגון שקבל עליו לשמור פירותיו ולרעות את בהמתו לא שייך בהא ממכר ואין בו דין אונאה, ולכך הוצרך הרב ז"ל לפרש קבלן יש בו אונאה כיצד כגון שקבל עליו לארוג בגד או לתפור חלוק וכו', דהיינו קבלנות שגופו ממון לאפוקי שאר קבלנות דעלמא, עכ"ל.

ולפ"ד המהרי"ט, מתישב היטב לדעת הרמב"ם דינא דטול דינר והעבירני, דלי"ב משום אונאה, דהגם דקבלנות יש בה אונאה, אך בכה"ג שאינו מקבל ממון כלל, ל"ה ממכר, ול"ש בה דין אונאה כלל, וז"פ.

ד] וע"פ האמור נמצא, במה שיש לדון בדין אונאה בנהג מונית, דיש להסתפק אם הוא חשוב כקבלן או כפועל, והיכא שקביעות השכר אינה ע"פ המונה, לכאו' תליא בנידון הנתיה"מ בטול דינר והעבירני, והיכא שהיא ע"פ המונה, מסתבר טפי שהוא כפועל, אך אי"ז מוכרע, די"ל דאי"ז אלא שומא לשום את שווי המלאכה, ובפשוטו אם הוא פועל לי"ב אונאה, ואם הוא קבלן, הרי דלדעת הרמב"ם יש לו אונאה, ולדעת הרמב"ן ודעימי' אין לו אונאה.

אך לפ"ד המהרי"ט נמצא, דאף אם הוא חשוב כקבלן, אין לו אונאה, גם לדעת הרמב"ם, משום דלאו ממכר הוא.

ה] והנה נחלקו הראשונים בדין אונאה בקרקעות, דדעת התוס' לקמן דס"א. דנתמעטו אף מאיסור אונאה, וכן משמעות ד' רש" לעיל בסוגיין, ודעת רבינו יונה ב"ב דע"ח. והחינוך דאית בהו לאיסורא דאונאה, והרמב"ן בפר' בהר נסתפק בזה.

ויש להסתפק לדעת הסוברים דאיכא איסור אונאה בקרקעות, אם ה"נ הוא במש"כ הראשונים דשכירות פועל לי"ב אונאה משום דלאו ממכר היא, דמ"מ איכא בהו לאיסור אונאה, או דהני דלאו ממכר הן, אינם בכלל עיקר פרשת אונאה, ולי"ב לאיסורא דאונאה כלל, וכן נ' לפ"ד הרמב"ן בפר' בהר, עיי"ש.

ואי נימא דבהני דלאו ממכר ליכא איסור אונאה כלל, הרי נמצא לפ"ד המהרי"ט, דבפעולות שאין בעה"ב מקבל ממון, הרי דבקבלן כה"ג ליכא איסור אונאה כלל, כיון דל"ה ממכר, אך בפועל כה"ג, כיון דגופו קנוי חשיב שפיר כממכר, וכל הא דלי"ב אונאה הוא משום דהוי כקנין עבדים, אך איסור אונאה מיהא איכא.

כתבו התוס' בגיטין דמ"ח. ד"ה אי לאו, ורב נחמן וכו' ואמרינן ברפ"ב דקדושין האחים שחלקו ה"ה כלקוחות פחות משתות נקנה מקח וכו', דרבא סבר לקוחות הן בפ"ב דקדושין, עכ"ל, ובקו' עצומות להגרע"א ז"ל הק' דמנא להו דס"ל דאין ברירה ולקוחות הן, הרי אף אם ס"ל דיש ברירה ויורשים הן, מ"מ כיון שהונו זא"ז יש בזה לדין אונאה.

ולכאו' הי' נ' מד' התוס', ע"פ המבואר בסוגיין דאין אונאה אלא בממכר, וע"כ אם יש ברירה ויורשים הן, ליכא בזה לדין אונאה, ורק אם אין ברירה והוו כלקוחות, חשיב זה כממכר.

אך בל' התוס' נ' להיפך, דהא דבפחות משתות נקנה מקח, הוא רק משום דלקוחות הן, ונ' מזה דאם אין ברירה והוי זה חלוקת ירושה, הרי דכל שאי"ז חלוקה שוה בשוה, לא חיילא החלוקה, ורק משום דהוו כלקוחות, הוא דאמרינן דפחות משתות נקנה מקח, ודו"ק, ועד"ז מצינו בד' הרשב"א והריטב"א ב"ב דק"ג: דשמואל דאחין שחלקו ובא להן אח ממדינת הים דמקמצין, הוא רק משום דלקוחות הן, עיי"ש.

1. וממש"כ הכס"מ שם הט"ז בדעת הרמב"ם דקבלן דקרקע אין לו אונאה, נ' דגדר הא דקבלן לא חשיב כעבד, הוא משום דבקבלן אין שכרו על עבודתו אלא על העמדת המלאכה, וע"כ בקבלנות דקרקע דהויא העמדת המלאכה בקרקע, לי"ב אונאה.

   אך בעיקר ד' הרמב"ם בהט"ז שם, הי' מקום לפרש דאיירי בשמביא את הזרעים משלו, והוי האונאה במכירת הזרעים, וע"כ הוא דאם חשיב כמטלטלין יש בו אונאה ואם חשיב כקרקע אין בו אונאה, וסמך לזה ממש"כ הרמב"ם לדין זה, קודם שכתב בהי"ח דקבלן יש לו אונאה, וגם בהי"ח כתב להך דינא ביראה לי, ואם דינא דהט"ז הוא משום אונאה בשכר הקבלן, הרי נמצא דדין זה נתפרש בגמ', וכן מ' קצת מד' הראשונים, שלא הקשו על פי' הרמב"ם והרמב"ן דקבלן בלא"ה אין לו אונאה, אך י"ל דהך דינא דקבלן אין לו אונאה, אינו דין מוכרע, והראשונים כתבו לזה בשם י"א, ועי' בס' קרית מלך רב שדן לפרש כן, ועיי"ש דלא ניח"ל בזה. [↑](#footnote-ref-2)