שיעור נז סימן רכה א -ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור נז**

**~ סימן רכה סעיף א - ג ~**

## [סימן רכה סעיף א] הרואה את חבירו לאחר שלשים יום אומר שהחיינו, ואחר י"ב חדש מברך מחיה מתים, והוא שחביב עליו הרבה ושמח בראייתו.

# ברכת שהחיינו על אשה אחרת

וכתב המשנ"ב (ס"ק א) ואין חילוק בין איש לאשה והיינו אם רואה אשתו ואמו בתו ואחותו כיון שהוא שמח ונהנה בראייתם. ומבואר במשנ"ב דמברך שהחיינו על אשה היינו דווקא באשתו אמו בתו ואחותו. ובשעה"צ (ס"ק ב) ביאר משום דעל אשה אחרת אסור להסתכל, ואף אם ראה אותה בראיה בעלמא אינו נחשב נהנה ושמח בראייתה, שרק בהסתכלות יש הנאה בראייה. ומשמעות המשנ"ב דהטעם שאינו מברך על אשה אחרת הוא משום שאסור לו להסתכל עליה [אמנם נראה דלכו"ע יכול לברך בראייתה על נס שנעשה לה דבשביל ברכה זו א"צ אלא ראיה בעלמא שע"י זה נזכר ומודה על הנס]. ולפי טעם זה נראה דהאשה יכולה לברך על איש אחר, דהא אין לאשה איסור להסתכל על איש אחר.

אכן בשערי תשובה (ס"ק א) כתב שגם האשה לא תברך על האיש אלא בכה"ג, ומשמע דמה שאיש אינו מברך על ראיית אשה אחרת היינו משום שאין שמחה כ"כ בראייתה כי אין אחווה ביניהם ואינו שמח כ"כ בראיית אשה אחרת, ולכן גם הנשים אינם מברכות על האנשים משום דאינה שמחה כל כך בראייתו.

# ברכת שהחיינו בזמנינו

כתב המשנ"ב (ס"ק ב) שאם קיבל ממנו כתב או שאנשים הודיעוהו משלומו יש דעות באחרונים אם מברכים שהחיינו בכה"ג, וספק ברכות להקל.

ומזה יש להעיר דבזמנינו לא מצוי כלל שיצטרך לברך ברכת שהחיינו על חבירו, שהרי מי שנחשב כ'חבירו' ויקרה לו משהו בוודאי ישמע מזה, וכ"כ באורחות רבינו (חלק א עמוד צד בשם הגרי"י קנייבסקי). וכעי"ז כתב השערי תשובה (שם) בשם ברכי יוסף דגם אם הוא יודע משלומו אף שלא כתב לו אין מברך, וה"נ כיון שאם היה קורה משהו היה שומע מזה חשיב כמו שיודע משלומו דאינו מברך [ואף שבבאר היטב (ס"ק א) כתב כן רק לגבי מחיה המתים שאינו מברך אם קיבל כתב בתוך י"ב חודש, אך לעניין שהחיינו מבואר שם שאף אם קיבל כתב יכול לברך שהחיינו, מ"מ מדברי המשנ"ב מבואר דכן הדין גם לעניין ברכת שהחיינו דאם קיבל כתב בתוך ל' יום לא יברך עליו שהחיינו].

עוד יש לדקדק דאין לברך אלא על חבירו שהוא שמח בראייתו, ולכך נראה שאם פגש את מי שהיה חבירו מלפני כמה שנים דלכאורה לא יברך דע"פ רוב אינו שמח כ"כ בראייתו, ובכל כה"ג נראה שיברך בלא שם ומלכות.

# הטעם שמברכים מחיה המתים אחר י"ב חודש

מבואר בשו"ע שאם רואה את חבירו אחר י"ב חודש מברך מחיה המתים. ובמשנ"ב (ס"ק ד) הביא ביאור העניין מהמהרש"א בחידושי אגדות (ברכות נח, ב) לפי שבכל שנה האדם נידון בר"ה ויוה"כ אם למות אם לחיים ואם רואהו אחר ר"ה ויוה"כ זה ואח"כ אין רואה אותו עד אחר ר"ה ויוה"כ הבא הרי עבר עליו דין אם למות אם לאו וע"כ אומר ברוך מחיה מתים שניצול מדין מיתה בר"ה ויוה"כ ע"כ.

ויל"ע בדברי המהרש"א דא"כ כשעבר יום הכיפורים מדוע שלא יברך מיד, הרי רואים שעבר עליו ר"ה ויוה"כ והוא ניצול מדין מיתה, ומה צריך שיעברו י"ב חודש. וביותר צ"ע דמה יש בכך שעברו עליו ר"ה ויוה"כ, ואיך רואים בזה שהוא ניצול מדין מיתה הרי אפשר שכבר נפסק עליו למיתה ח"ו והוא ימות באחד הימים מימות השנה וצ"ע.

ובאמת מצינו טעם אחר ברבינו יונה בברכות שם דלאחר י"ב חדש מברך מחיה המתים מפני שנשכח מהלב כמו שהמת נשכח לאחר י"ב חדש, ולכן כשעבר י"ב חודש חשיב ששכחו לגמרי וצריך לברך מחיה המתים.

ונראה נפק"מ בין הטעמים הנ"ל דלפי מש"כ המשנ"ב בשם המהרש"א אז בשנה מעוברת לא יברך עד שתעבור שנה שלימה, דצריך שיעבור עליו שנה שיהיה בה ר"ה ויוה"כ, אך לפי שיטת הרבינו יונה אחר שעברו י"ב חודשים יכול לברך שהרי אחר י"ב חודש הוא נשכח מליבו.

## [סעיף ב] מי שלא ראה את חבירו מעולם ושלח לו כתבים, אף על פי שהוא נהנה בראייתו אינו מברך על ראייתו. הגה: י"א מי שנעשה בנו בר מצוה יברך בא"י אמ"ה שפטרני מעונשו של זה, וטוב לברך בלא שם ומלכות.

# ברכת ברוך שפטרנו

מבואר ברמ"א שברכת ברוך שפטרנו מברך בלא שם ומלכות, ובמשנ"ב (ס"ק ח) הביא דעת הגר"א דיש לברך בשם ומלכות ושכן נהג המהרי"ל, ומסיק דהמברך לא הפסיד. אמנם המנהג כיום לברך ברוך שפטרני בלא שם ומלכות, וכן פסק החזו"א (אורחות רבינו חלק ג עמוד רכד).

עוד כתב המשנ"ב (ס"ק ו) דנהגו שלא לברך ברכה זו עד שעה שהנער מתפלל בצבור בתורת ש"ץ או שהוא קורא בתורה בשבת ראשונה שאז נודע לרבים שהוא בר מצוה. ויש להעיר דאין לברך ברכה זו כשעולה חתן הבר מצוה למפטיר, דהא קיי"ל (סימן רפד סעיף ד) שגם קטן יכול להפטיר, וא"כ בכך שהוא עולה למפטיר אינו נחשב כמעשה של 'גדול', אלא צריך לברך בשעה שעולה לתורה באחד מהשבעה קרואים או במנחה של שבת או ביום חול.

ולעניין ברכת ברוך שפטרנו למי שיש לו תאומים נראה שיש לברך על כל ילד בפני עצמה אחר שהוא עולה לתורה [ולא מסתבר שנאמר שבברכה שמברך על הראשון פוטר גם את אחיו השני (אף דמדינא אינו מעכב לברך דווקא כשהבן עולה לתורה) שהרי הוא אינו מתכוין לברך אלא על בנו הראשון].

# הטעם לברכת ברוך שפטרנו

כתב המשנ"ב (ס"ק ז) בשם המג"א בביאור לשון הברכה של 'ברוך שפטרני' דעד עכשיו נענש האב כשחטא הבן בשביל שלא חנכו למצות התורה ועכשיו שנעשה איש מחוייב הוא להתחזק בעצמו למצות הש"י, ולפירוש זה האב מברך על שנפטר מהחיוב לחנך את בנו. ובחידושי הרד"ל (על המדרש רבה פרשת תולדות והובא בקצות השולחן סימן סה אות יג) הוסיף בזה דעיקר הברכה על כך שהוא נפטר מהחיוב ללמד את בנו תורה. אמנם הלבוש פירש דעניין ברכת ברוך שפטרני הוא משום דכל זמן שהבן קטן הוא נענש בעון אביו, וכשנעשה גדול האב מברך על כך שהבן נפטר מלהיענש על העבירות שלו.

# איך מברכים ברוך שפטרנו כשלא ידוע שהביא ב' שערות

הנה הקצות השולחן (שם) הקשה איך מברך ברוך שפטרני בהגיע בנו לי"ג שנים הרי עדיין אינו ידוע שהביא ב' שערות, וצ"ל שבעניין זה סומכים על חזקה דרבא ונקטינן שהביא ב' שערות. אך הקשה הקצוה"ש דבשלמא לטעמא דהמג"א שמברך ברוך שפטרני על שנפטר מהחיוב לחנך את בנו א"ש דכיון שחיוב חינוך הוא רק חיוב דרבנן סמכינן בזה על חזקה דרבא, שהוא נפטר מהחיוב לחנכו.

אמנם לפי מה שנתבאר מהרד"ל שהברכה היא על כך שנפטר מהחיוב ללמדו תורה עדיין צ"ע שהרי האב חייב ללמד את בנו תורה מדאורייתא, ואיך סמכינן על חזקה דרבא לפטור אותו מחיוב זה, וכן קשה לפי הטעם של הלבוש שהברכה היא על כך שהבן אינו נענש בעוונות אביו, דלכאורה לא יועיל חזקה דרבא דכל שלא הביא ב' שערות הרי כלפי שמיא גליא שבנו לא נפטר מהחיוב ואיך יכול לברך ברוך שפטרני. וצ"ע.

# הטעם שאין מברכים על בת שהגיע לי"ב

נתבאר כבר מש"כ הרמ"א שעל בנו שנעשה גדול מברך ברוך שפטרני, והנה בפמ"ג (א"א ס"ק ה) הקשה מדוע אין מברכים על בתו ברכת ברוך שפטרנו כשהיא מגיעה לי"ב שנים. וכתב שם דלטעמא דהמג"א (הנ"ל) שברכת ברוך שפטרני היא על כך שנפטר מהחיוב בחינוך, י"ל דאין אדם מחוייב בחינוך בתו כשהיא קטנה, וציין לדברי המג"א (סימן שמג ס"ק א) שהביא שיטות דס"ל שאין דין חינוך בבנות [וע"ש בפמ"ג דלשיטת הלבוש שברכת ברוך שפטרני היא על כך שבנו נפטר מהעונש על העבירות של אביו עדיין קשה מדוע אינו מברך על בתו].

אכן הקצוה"ש (שם) תמה ע"ד המג"א מדברי התוס' בפסחים (פח, א ד"ה שה לבית) דמבואר שם להדיא שקרבן פסח נאכל לבתו קטנה אע"פ שאינה מנויה עליו משום מצוות חינוך ע"ש, ומוכח שגם בבתו יש מצוות חינוך. וכן סתם המשנ"ב (סימן שמג ס"ק ב) שחייב לחנך גם את בתו.

ובפירוש הרד"ל (הובא לעיל) כתב לבאר דזה הטעם שאינו מברך ברוך שפטרני על בתו דכיון שאינו מחוייב ללמד את בתו תורה, א"ש שאין מברכים ברוך שפטרני על בתו.

עוד מצינו תירוץ נוסף בכף החיים כאן (ס"ק טו) דהטעם שאין מברכים על הנקבה ברוך שפטרני משום דדרך העולם שהבת ניזונית מאביה עד הנישואין, ומשום כך היא עדיין 'תחת ממשלתו' של האב והוא יכול להוכיחה, והוא לא נפטר מחיוב זה עד הנישואין כשתעבור להיות תחת ממשלת בעלה. ועוד כתב שם אף לטעם הלבוש שהברכה היא על כך שלא נענש האב בעוונות הבן לא שייך טעם זה אצל הבת דהיא אינה נענשת בחטאו של אביו דכיון שכבר נאמר עליה בת פלוני לפלוני יתכן שהמזל של בעלה יגבר והיא לא תיענש בעוון האב.

## [סעיף ג] הרואה פרי חדש מתחדש משנה לשנה מברך שהחיינו, ואפילו רואהו ביד חבירו או על האילן, ונהגו שלא לברך עד שעת אכילה. הגה: ומי שבירך בשעת ראייה לא הפסיד, ואין לברך עד שנגמר תשלום גידול הפרי. ואם לא בירך בראייה ראשונה יכול לברך בראייה שנייה.

# בזמן ברכת שהחיינו

מבואר בשו"ע שעכשיו נהגו לברך שהחיינו רק בשעת האכילה. ונחלקו האחרונים האם יברך בתחילה על הפרי ואח"כ יברך שהחיינו או שיברך בתחילה שהחיינו ואח"כ על הפרי. ובבאר היטב (ס"ק ו) הביא מההלכות קטנות (חלק א סימן רלו) שיברך בתחילה על הפרי ואחר כך יברך שהחיינו, וע"ש בהלק"ט דמסיק לברך שהחיינו אחר שמברך על הפרי כמו שמצינו בלולב וחנוכה שמברך על הלולב ועל הדלקת הנר ואח"כ מברך שהחיינו. [ולכאורה יש בזה טעם נוסף כי ברכת הפרי נחשבת כ'תדיר' וברכת שהחיינו נחשבת כ'אינו תדיר' וקיי"ל דתדיר ואינו תדיר תדיר קודם. אכן בערוך השולחן (סעיף ה) כתב דכיון שחיוב ברכת שהחיינו בא לפני חיוב ברכת הפרי לא אמרינן בזה דתדיר קודם].

אמנם דעת הפמ"ג והחיי אדם דעדיף לברך שהחיינו בתחילה ואח"כ על הפרי, שהרי נתחייב בברכת שהחיינו כבר בשעה שראה את הפרי ובברכת הנהנין אינו מתחייב אלא רק כשבא לאכול. ובשעה"צ כאן (ס"ק יב) ביאר טעמם דיש לחוש שאם יברך על הפרי בתחילה ברכת השהחיינו נחשבת כהפסק בין הברכה לאכילה, והוסיף דאינו דומה ל'גביל לתורי' דאינו נחשב כהפסק, דשם אסור לו לאכול בלא שיאכיל את הבהמה, וכן באומר 'הביאו מלח' דאינו נחשב הפסק כיון שאין זה חלק מהאכילה עצמה, אך כאן הרי כל הברכת שהחיינו הוא רק רשות.

[והקצות השולחן (סימן סג ס"ק ה) הוכיח שאין חשש הפסק בדבר זה, דהא קיי"ל שהנשים מברכות ברכת 'לישב בסוכה' בין הברכה לאכילה (עיין משנ"ב סימן תרמ ס"ק א) ואפילו שזה רק 'רשות' לא אמרינן שנחשב כהפסק בין הברכה לאכילה].

ולדינא כתב המשנ"ב (ס"ק יא) דלכתחלה נכון לברך שהחיינו קודם ואח"כ יברך ברכה הראויה לה וה"ה אם טועם מעט ואח"כ מברך שהחיינו אפשר דג"ז טוב הוא. אמנם בדיעבד אם בירך שהחיינו אחר הברכה לא חשיב הפסק כי הוא בירך לצורך האכילה. אמנם החזו"א (עי' באורחות רבינו חלק א בהוספות עמוד יב) נהג לברך בתחילה את ברכת הפרי ואח"כ שהחיינו.

# הברכה על האכילה כשכבר ראה את הפרי מקודם

והנה בספר אשל אברהם (בוטשאטש) כתב שיש חילוק בזה דאם ראה את הפרי קודם שבא לאוכלו יברך בתחילה על הפרי ואח"כ יברך שהחיינו, אך אם לא ראה את הפרי קודם לכן יברך שהחיינו בתחילה ואח"כ יברך על הפרי.

ונראה לבאר דין דהנה מבואר ברמ"א שאם לא בירך בראיה ראשונה יכול לברך בראיה שניה, אך המג"א (ס"ק ט) פסק שאינו מברך על ראיה שניה, ולדעת המג"א צ"ל דהטעם שיכול לברך על האכילה אף שכבר ראה את המאכל ואין מברכים על ראיה שניה, צ"ל דעל האכילה צריך לברך טפי כי יש לו בזה יותר שמחה. ומעתה מבואר שאם לא ראה את הפרי עדיין יכול לברך בתחילה על הפרי מדין הראיה, אך אם כבר ראה את הפרי ע"כ שכעת הוא מברך מחמת האכילה וממילא אין לחוש שברכת שהחיינו תיחשב כהפסק בין הברכה לאכילה כיון שמברך שהחיינו רק מחמת האכילה.

אכן במשנ"ב (ס"ק יא) לא משמע כן דכתב דהטעם שמברכים על ראיה שניה הוא משום דאנו נוהגים לברך על האכילה, ומבואר דהטעם לברך על האכילה הוא כדין ראיה שניה ואינו משום שיש שמחה מיוחדת בשעת האכילה.

**הדינים העולים:**

1. **מי שלא ראה את חבירו ל' יום מברך עליו שהחיינו ואם לא ראהו י"ב חודש מברך מחיה המתים. ואיש אינו מברך על אשה אלא על אשתו או אחותו או בתו.**
2. **אם שלח לו כתבים אינו מברך. ונראה דאף אם לא שלח לו כתבים, אך היה שולח לו אם יקרה לחבירו איזה דבר אינו יכול לברך, ועל כן בזמנינו שיש תקשורת בטלפון וכדו' לא מצויה ברכה זו.**
3. **מברכים מחיה המתים רק אחר י"ב חודש, וביאר המהרש"א דאז ודאי עבר ר"ה ויוה"כ, אך ברבינו יונה מבואר הטעם משום שכחה. ונפק"מ בשנה מעוברת דלמהרש"א אינו מברך עד שתעבור שנה.**
4. **מי שנעשה בנו בן י"ג מברך ברכת ברוך שפטרני. וי"א שהיא ברכה על שהאב נפטר מחינוך הבן וי"א על שנפטר מחיוב ללמדו תורה וי"א שהוא ברכה על כך שהבן נפטר מעונשי האב.**
5. **אין מברכים על בת י"א משום דאינו חייב לחנכה אך לדינא קיי"ל שחייב לחנכה וי"א משום שאינו מחוייב ללמדה תורה וי"א משום שהיא נחשבת עדיין תחת ממשלתו.**
6. **דעת המשנ"ב לברך שהחיינו קודם הברכה על המאכל, אך החזו"א נהג לברך על המאכל בתחילה, וא"א בוטשאטש כתב שאם ראה את המאכל קודם לכן יברך שהחיינו אחר הברכה על האוכל כי ברכתו היא רק על האכילה ולא על הראיה, שהרי כבר ראה קודם לכן.**