1. הלכות יום הכיפורים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי הלכה

#### ד' תשרי פ"ה – שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב [במקום דרשת שבת שובה]

# הלכות יום הכיפורים

### במצות אכילה בערב יוה"כ

א] א. כתוב בתורה ועניתם את נפשותיכם בתשעה לחודש והגמ' בברכות ח: שואלת הרי מתענין בעשירי והגמ' אומרת שזה בא לומר שכל האוכל ושותה בתשיעי מעלה עליו הכתוב כאילו התענה תשיעי ועשירי דהינו שיש כאן ילפותא שיש מצוה לאכול וחידשה התורה ששכר המצוה גדול כמו מי שמתענה יומים שיש בזה צער גדול שיש על זה הרבה שכר

ב. ובטעם המצוה הרא"ש ביומא כתב שזה מאהבת הקב"ה עלינו כדי שיהיה לנו כח לצום ובשערי תשובה ש"ד אות י' הוסיף שיהיה כח לקים את מצות התשובה כמו שצריך וע"ש שכתב עוד שני טעמים א. להראות את גודל שמחתינו על כפרת העונות של יום הכיפורים ב. שכיון שאי אפשר לעשות סעודה לכבוד היו"ט ביו"ט ולהראות שאנו שמחים במצות היו"ט קבעה התורה לעשות הסעודה שמראה על השמחה בחג בערב יו"ט [ובשל"ה הביא מהרמ"ק שעם ישראל שמחים בעיוה"כ שזה קיום השמחה במצות התשובה שביוה"כ צורת התשובה מתוך דאגה על עונותיו ולא יכול אז לקים השמחה במצוה] והנה האחרונים חקרו האם זה מצות אכילה בערב יו"ט או שיסוד המצוה הוא הכנה לצום ובפשוטו זה תלוי בטעמים הנ"ל ואפילו שבעלמא לא דרשינן טעמא דקרא אבל כאן שצורת הילפותא מועניתם יתכן שזה מגלה גם על גדר הדבר שזה לתועלת הצום כמבואר ברא"ש והאחרונים דנו בזה כמה נפק"מ כדלהלן

הכת"ס סימן קי"ב דן האם אשה חיבת דאם זה חיוב בפני עצמו א"כ זה הזמן גרמא אמנם אם זה כהכנה לצום מסתבר שכיון שחיבת בצום חיבת גם בחוב זה והכת"ס דימה לגמ' שנשים חיבות במזוזה מצד וכי נשי לא בעו חיי וע"ש שהוכיח מהמהרי"ל שאשה חיבת

עוד כתב הכת"ס לדון באיש חולה שלא יצום האם צריך לאכול מבעוד יום שאם זה מצד שיוכל לצום הרי כאן הוא בן כה לא צם אמנם אין זה מוכרח דהרי גם מי שחולה אבל בפשוטו לא אוכל רק מה שצריך ולא יותר ויתכן שגם כדי לישם את זה יש טעם לאכול קודם הצום אמנם יש מקרים שזה לא שייך ובכת"ס כתב להחמיר אמנם כתב שאשה חולה ודאי לא צריכה מצד ממ"נ ויש לדון בזה וכנ"ל

עיין שער הציון סימן תר"ד שהביא לדון האם המצוה מתחילה בלילה או בבוקר וכתב לתלות במנהגים האם מאריכים בסליחות בלילה ולפ"ז אנו שמקצרים זה מצד שהחיוב מתחיל מהלילה ובהעמק שאלה קס"ט א' כתב שאם זה מצד ההכנה מסתבר שזה רק ביום אבל אם זה דין נפרד יתכן שיש כאן יום חג ובתורה תמיד זה מהלילה

עוד יש לדון האם יש חיוב חינוך בקטן שלא צם שאם כל הלכה זה מעשה הכנה לצום א"כ זה לא שייך בקטן אבל אם זה סתם מצות אכילה זה ודאי שייך בקטן וגם זה אינו מוכרח דיתכן שחינוך ודאי שייך

ג. והנה מבואר במ"ב שמצד החיוב אכילה מספיק לאכול סעודה אחת ועיין מנח"ח מצוה שי"ג שכתב שכיון שהמצוה נלמד מהלשון ועניתם שכאן צריך שיעור אכילה בכותבת שזה שיעור אכילה שאסור ביום הכיפורים ובספר קצה המטה סקכ"ח כתב שלפ"ז לא מקימים מצוה כל פעם שאוכל רק אם זה בכדי אכילת פרס וכמו בעינוי אמנם בכתב סופר סימן קי"ד נקט שמקימים המצוה גם בפחות מכותבת וכתב שאם לא אכל עיוה"כ עד תוספת שיאכל פחות מכותבת ולגבי עשה אין איסור חצי שיעור אבל בזה מקים המצוה ע"ש ויתכן שכאן אין הלכה של מעשה אכילה אלא המציאות שמועיל לצום דרך אכילה ואולי זה תלוי בטעמים הנ"ל

והנה רש"י בר"ה כתב שכמה שמוסיף באכילה עדיף טפי ומקובל שהמהרי"ל דסקין אכל צימוקים הרבה בערב יוה"כ כדי שיהיה במצב של אכילה ובפשוטו זה לא כזית בכדי אכילת פרס

ד. עיין מנח"ח מצוה שי"ג שכתב שמצד החובת אכילה מהתורה אין דין דוקא פת אמנם עיין שיבולי הלקט שכתב שצריך לקבוע סעודה כמו בשאר ימים טובים ויתכן שזה לא מכלל החיוב דאוריתא אבל כן הוא מנהג ישראל דהינו שבלשונות הראשונים משמע שיש לקבוע יום זה כיו"ט וזה על ידי אכילה ובכף החיים הביא מהאריז"ל לאכול כשיעור שהיה אוכל ביום הכיפורים וכתב שזה שני סעודות

ה. עיין שו"ע שאין לאכול אלא מאכלים קלים כדי שלא יגיע בצורה של בטן מלאה ליוה"כ ויהיה שבע ומתגאה בתפילה ולכן נהגו שלא לאכול בשר בהמה אלא בשר עוף עוד מבואר שראוי שלא לאכול מאכלי חלב כיון שזה יכול להביא לידי קרי והמ"ב כתב שהמנהג שבשחרית אוכלים ורק בסעודה מפסקת סמוך לצום לא אוכלים עוד מבואר ברמ"א שלא לשתות יין שזה מחמם הגוף וכן בשמים וכרכום ומנהג ישראל לאכול דגים בערב יוה"כ על פי המדרש שהובא בטור

### טבילה עריוה"כ

ב] א. עיין טור סימן תר"ו שנוהגים לטבול עריוה"כ ובשם ר' סעדיה גאון הביא שמברכים על טבילה זו אבל הרא"ש הכריע שלא לברך כי זה רק מנהג ובטעם המנהג י"א שכדי שלא יהיה טומאת קרי וזה כדין לטהר עצמו ברגל וי"א שזה מחמת תשובה וכמו גר המתגיר שצריך לטבול וכן משומד שחוזר בו נוהגים שטובל במקוה וכתב המ"ב שלטעם זה יש לטבול ג"פ וכתב המג"א שגם מי שכבר טבל לקריו יום קודם בכל אופן צריך לטבול מצד המנהג בעריוה"כ ומבואר במ"ב שהמנהג גם בנשים והיום המנהג שרק נשים נשואות טובלות וכן הוא באלף למגן

ב. המ"ב הביא שיש שנוהגים לטבול לאחר סעודה מפסקת שיהיה סמוך ליוה"כ ויש שנוהגים לטבול קודם מנחה כדי שהוידוי יהיה בטהרה ועיין חיי אדם שהביא מהלבוש שראוי לטבול לאחר חצות שיראה שמחמת טהרת היום הוא טובל ובמ"ב לגבי שבת ויו"ט כתב ששעה סמוך לחצות זה גם טוב אמנם מעיקר החיוב אפשר גם מהבוקר

ג. ובשל"ה כתב שיש להקפיד בטבילה זו על חציצה וכן מבואר במ"ב סקכ"ו שלכן גם אבל יכול להתרחץ קודם הטבילה כדי שלא יהיה לו חציצה [אמנם ודאי שכאן אין להקפיד אלא על מה שמעכב מצד עיקר הדין ואין להקפיד על אינו מקפיד או על צפרנים שעומד להיגזז וראוי לצחצח שינים קודם שזה חציצה ממש]

### מצות תשובה

ג] א. רבינו יונה בתחילת השערי התשובה כתב שהוזהרנו על התשובה בהרבה מקומות בתורה ובפשוטו שנקט שכל המקומות דמבואר שעם ישראל בגלות יחזרו בתשובה מבואר כאן שזה חובה עליהם לעשות כך ועיין רמב"ן בפרשת נצבים שגם ביאר שלשון התורה ושבת עד ה' אלקיך ושמעת בקולו זה מצוה דאוריתא רק זה כתוב בלשון הבטחה לרמז לנו שעם ישראל יחזור בתשובה וע"ש שכתב שהפסוק כי המצוה הזאת אשר אני מצוה אתכם לא רחוקה היא וגו' זה הולך על מצות תשובה אמנם הרמב"ם פ"א מתשובה כתב כשאדם יחזור בתשובה יתודה ולא הזכיר שיש חיוב תשובה ועיין מנח"ח מצוה שס"ד שנקט בדעתו שבאמת אין חיוב תשובה ורק מי שרוצה שיתכפר לו ישוב ויתודה

והנה מבואר בתורה שהמביא קרבן מתודה ועיין יראים מצוה תמ"א שכתב שאין מצות וידוי על סתם עון וזה רק הלכה במביא קרבן שמתודה וזה חלק מכפרת הקרבן וכתב שרבנן תיקנו להתודות ביוה"כ זה זכר לוידוי של הכה"ג על השעירים אמנם בתורה בפרשת נשא כתוב איש או אשה כי יעשו מאחת מכל חטאות האדם ותתודו את עונם ועיין רמב"ם בספר המצות מצוה ע"ג וכן בחינוך מצוה שס"ד שכתבו שיש כאן חיוב כללי של וידוי על עברות האדם דהינו שאדם שעושה תשובה חיב להתודות ויתכן מאוד שבמצוה זו כלול החיוב לעשות תשובה ולהתודות ובהקדמת הרמב"ם להלכות תשובה כתוב וז"ל מצות עשה אחת היא שישוב החוטא מחטאו לפני השם ויתודה עכ"ל וכן בקרית ספר כתב שהתשובה והוידוי מצוה אחת היא [והרמב"ן לא הוסיף על מנין המצות מצות תשובה ומשמע כנ"ל]

ב. והנה כתב הרמב"ם פ"ב מתשובה ה"ו וז"ל יום הכיפורים הוא זמן תשובה לכל ליחיד ולרבים והוא קץ מחילה וסליחה לישראל לפיכך חיבים הכל לעשות תשובה ולהתודות ביום הכיפורים עכ"ל ומבואר בדבריו שאין איזה פסוק שיש חיוב כפרה ביוה"כ אלא כיון שזה זמן כפרה ממילא זה סברא שזה מחיב את האדם לעשות תשובה שיזכה לכפרה ובחינוך מצוה שס"ד כתב שמי שלא התודה ביוה"כ ביטל מצות עשה של וידוי דהינו שכמו שכל מביא קרבן צריך להתודות כך כאן יש כפרה של יוה"כ זה מחיב וידוי ויתכן שגם לדעת הרמב"ם זה מחיב לעשות תשובה ומי שלא יחזור בתשובה ביום זה ביטל את מצות התשובה והוידוי אמנם עיין רבינו יונה בשע"ת ש"ב ובש"ד שלמד מהפסוק מכל חטאתיכם לפני ה' תטהרו שזה חיוב לחזור בתשובה ביוה"כ דהינו דבפשוטו הפסוק זה הבטחה שהקב"ה ימחל אמנם הוא נקט שזה מצוה

ג. עיין רמב"ם ורבינו יונה שמצות תשובה כלולה מג' חלקים חרטה עזיבת החטא ווידוי וכתב הרמב"ם וז"ל וידוי זה מצות עשה כיצד מתודין אומר אנא השם חטאתי עויתי פשעתי לפניך ועשיתי כך וכך ווהרי נחמתי ובושתי במעשי **ולעולם אינו חוזר לדבר זה** וזהו עיקרו של וידוי וכל המרבה להתודות ומאריך בענין זה הרי זה משובח עכ"ל והנה בלשון הוידוי שבידינו רק שמזכירים שחטאו ואומרים ולא שוה לנו ובזה מבטאים את החרטה אבל אין אמירה של קבלה לעתיד וכן הוא בוידוי של כה"ג ביוה"כ על עצמו וכן משמעות הגמ' ביומא שבזה שאומר אבל אנחנו ואבותינו חטאנו יצא חובת וידוי ובספר ענף יוסף ובחוט שני שכתבו שבזה שמבקשים ותן בליבנו לעזוב דרך פשע מראים שלא רוצים יותר לחטוא והדברים אינם מתישיבם על הלב והגריש"א היה מורה לומר פעם אחת שמקבל על עצמו יותר שלא לחטוא אמנם אין המנהג כך ולא הוזכר בשום מקום וצ"ל שמנהגינו דלא כרמב"ם ואין הקבלה לעתיד אלא מתנאי התשובה אבל זה לא חלק מהוידוי וודאי שכל אדם מחליט ביוה"כ שיותר לא יחטא ובאמת שהרמב"ם בספר המצות לא הזכיר פרט זה אלא רק שאומר שחטא ומתחרט על זה

ד. והנה חלק מהתשובה זה הקבלה לעתיד וגם אם זה לא בפה אבל אדם צריך החלטה כזו והנה על פי רוב כמה שמחליטים נופלים בחזרה ובפשוטו אבל אדם ברגע החרטה מחליט שבאמת הוא יותר לא יעשה ובפרט במדרגת יוה"כ שאדם הוא הרבה יותר רוחני זה באמת החלטה שיותר לא יחטא אמנם לשון הרמב"ם שיעיד עליו יודע תעלומות שלא ישוב לחטא הזה לעולם ואם זה כפשוטו צ"ע שודאי שזה לא דרגתינו ואולי ביחס לדרגת יוה"כ זה כך ועיין כתר ראש אות קל"א שכתב וז"ל **תשובה עצמית על פי דינא דגמ' בנקל לצאת היינו שיגמור בדעתו שלא ישוב לכסלא עוד ומרירות הלב ליתר שאת** עכ"ל וכן ידוע מהח"ח, והגרי"ס חידש שיש ענין שלפחות דבר אחד קטן יהיה בזה את תנאי הרמב"ם וזה התחלה להצליח הכל ובזה הוא נחשב עושה תשובה ע"ש

ה. והנה עיין שערי תשובה ש"א שמנה עוד הרבה דברים שמועילים לתשובה ועיין כתר ראש שכתב עיקר תשובה זה חרטה עזיבת החטא וקבלה לעתיד וכתב שבזמנינו מקימים רק צום ובכי אבל לא מקבלים לעתיד שזה העיקר והנה יש הרבה תיקוני תשובה ובשם הגר"א שהתיקון הכי גדול זה לקבל על עצמו עול תורה דהינו שמקבל על עצמו לעמול בתורה כפי יכלתו וזה עיקר חייו זה המכפר הכי גדול וזה יותר מכל תיקוני התשובה [ועיין כתר ראש]

ו. עבירות של בן אדם לחברו אין יוה"כ מכפר עד שירצה את חברו ולכן אם יודע שפגע במישהו בצורה שצריך לבקש ממנו מחילה יש לרצותו קודם יוה"כ ומבואר במ"ב שתמיד אם אין לו פנאי יכול לחכות אבל כאן שיש מצות תשובה ואין לו כפרה ללא זה ממילא לא יכול לדחות את זה [וצ"ע מה זה שונה מכל חיוב עשה שאין לדחותו כמבואר בחזו"א סוף נגעים] והנה אם יודע ומכיר בחברו שמוחל מכל הלב לכל מי שעשה לו משהו מסברא אין דין לבקש מחילה וכן הוא בחוט שני [וצ"ע לגבי דיני ממונות בכל מיני ספיקות האם יש לסמוך על תפילה זכה]

ז. מבואר בגמ' שהיה טבח שפגע ברב ורב המציא את עצמו לפניו כדי שיבקש ממנו מחילה ובפשוטו מבואר שכיון שרצון ה' שכולם יהיו בשלום ואחוה ביוה"כ לכן גם מי שפגעו בו מן הראוי שידאג להשלים אם חברו ושיהיה שלום ביניהם ולא רק אם הוא עשה עול וכן הוא ברא"ש יומא פ"ח סכ"ד והביא על זה את פרקי דר"א מה מלאכי השרת שימת שלום ביניהם אף ישראל ביום הכיפורים כן

### בפרטי דיני וידוי [סימן תר"ז]

ד] א. נחלקו תנאים האם בקיום מצות וידוי צריך לפרט החטא והרמב"ם פסק שצריך לפרט החטא אמנם רוב הראשונים פסקו שאין צריך וכן פסק השו"ע אמנם כתב שמי שרוצה לפרט הרשות בידו ואם מתודה בלחש נכון לפרט החטא והנה הרמ"א כתב שאסור לפרט החטא בקול ובפשוטו חולק על השו"ע והמ"ב כתב שיש חילוק שאם זה חטא מפורסם מותר לפרט החטא אבל אם זה חטא שאינו מפורסם יש בזה בזיון להקב"ה שמפרט החטא ועיין רמ"א שאמירת על חטא או אשמנו לא הוי פירוט החטא כיון שזה נוסח שוה לכולם דהינו שיסוד הדין פירוט החטא שאדם אומר החטא שיודע שעבר עליו והוידוי נובע מחרטה ועזיבה על חטא זה והנה יש היום שעושים רשימה ארוכה של חטאים ויש שאומרים הכל ובפשוטו אין בזה שום קיום רק אדם יכול לעבור על החטאים קודם יוה"כ ולראות מה הם הדברים שחטא ומחליט שיותר לא יעשה ואת זה יפרט אמנם זה רק הידור ואין לעשות את זה יותר מפעם אחת ועדיף להשקיע בתשובה עצמה

ב. מבואר בשו"ע תר"ז ומקורו מהגמ' שצריך לעמוד בשעת וידוי וביאר המ"ב שזה דרך הכנעה וכתב המ"ב שאין להישען בצורה שאם יקחו את זה הוא יפול דהינו שבקריאת התורה ובתפילה מבואר שגם כזה השענות אסורה ועיין מ"ב שהפמ"ג הניח בצ"ע האם זה מעכב בדיעבד ועיין שער הציון י"ב שאם סמך בעיקר הוידוי יצא ידי חובתו אמנם לכתחילה צריך לעמוד בכל הוידוי עד אחר על חטא שאנו חיבים על ארבע מיתות בי"ד ועיין ברכי יוסף שכתב שזקן שלא יכול לעמוד יכול לסמוך ויתכן שנקט שזה לא מעכב אמנם יתכן שמי שלא יכול זה לא מעכב וכמו לגבי שמונה עשרה וצ"ע

ג. המ"ב הביא מהמג"א שטוב שיכפוף עצמו כמו במודים עד שיתפקקו כל חוליותיו וכתב בשער הציון שזה רק לכתחילה וכתב שאם קשה לו יש להקל שרק יכוף ראשו ובפרט בוידוי של חזרת הש"ץ עוד כתב המ"ב סקי"א שבשעה שמזכיר החטא יכה באגרוף על לבו

ד. מקום אמירת הוידוי זה במקום אמירת התחנונים לאחר שמו"ע והנה מבואר בגמ' שבסוף השמונה עשרה יש לומר יהיו לרצון ויש לדון האם לומר הוידוי קודם יהיו לרצון או אחרי ועיין מ"ב סקט"ז שמי שנוהג לומר היהיו לרצון קודם התחנונים גם כאן יאמר קודם ומי שרגיל לומר אחרי גם כאן יאמר אחרי הוידוי

והנה עיין סימן קכ"ב בב"י דבדין אמירת יהיו לרצון יש כמה דיעות דדעת הרשב"א שתמיד צריך להגיד את זה סמוך לשים שלום ואסור לענות קדושה או לומר תחנונים קודם דהינו שזה הסיום של עיקר השמונה עשרה ולפני זה הוא כמו בין ברכה לברכה והנה זה ודאי שהתחנונים שאומר אחרי זה עדין בגדר המשך התפילה רק בדרגא פחות והראיה שהרי מבואר בגמ' שאם לא עקר רגליו ושכח יעלה ויבוא חוזר לרצה ומבואר ברשב"א שזה באמר יהיו לרצון מיד לאחר השמו"ע אמנם דעת תר"י שיש שני סוגי תחנונים יש תחנונים שזה כהמשך של שמונה עשרה וכמו שאומר תוך שומע תפילה וזה קודם יהיו לרצון ובאמת אז אסור לענות קדושה אמנם יש סוג תחנונים שזה לאחר יהיו לרצון שזה לא ממש מעיקר שמונה עשרה ושם אפשר לענות קדושה אמנם זה לא נחשב עדין עקירת רגלים ועיין אמרי נועם לגר"א שכתב שאמירת היהיו לרצון זה לאחר התחנונים ואם אומר קודם זה כמו שאומר תחנונים שלא בתפילה ונקט שקודם היהיו לרצון זה שמו"ע גמור ואסור לענות קדושה והרמ"א שם הביא שהמנהג לומר תחנונים קודם יהיו לרצון ולענות קדושה ומשמע שנקט שגם קודם היהיו לרצון זה כבר לא עיקר שמונה עשרה ויתכן שבאמת זה שמונה עשרה גמור רק שנקט שקדושה זה שבח ואפשר גם לענות שם

והנה לענין הלכה השו"ע פסק כרבינו יונה והרמ"א פסק שבמקום שנוהגים לומר יהיו לרצון לאחר תחנונים אפשר לענות קדושה ומשמע במ"ב שכך פוסקים מעיקר הדין ולכן אם שמע קדושה קודם שאמר יהיו לרצון הוא יכול לענות אמנם לכתחילה יש לומר יהיו לרצון קודם שעונה והנה המ"ב כאן כתב שמקום אמירת וידוי זה כמו מקום אמירת תחנונים והנה יש כאן חידוש דהיה מקום לומר שוידוי שזה מעיקר התפילה גם לרשב"א מקומו לאחר יהיו לרצון שזה כמו עוד ברכה והרי דעת רש"י שמסימים את הוידוי אם ברכה אמנם המ"ב נקט שגדר הוידוי זה כמו דין אמירת תחנונים דהינו שזה חלק מהתפילה אבל בדרגא של אמירת תחנונים ולכן לרשב"א שמקומו לאחר יהיו לרצון גם כאן זה כך אמנם לראשונים שזה קודם א"כ הוידוי זה קודם ועיין אמרי נועם לגר"א שנקט שהתחנונים זה ממש שמונה עשרה וזה קודם יהיו לרצון ואסור לענות קדושה וכתב שמי שאומר יהיו לרצון ואחרי זה וידוי לא יצא ידי חובתו שזה כמו שאמר לאחר שמונה עשרה

והנה יש לדון לתר"י שיש שני סוגי יהיו לרצון האם גם כאן אפשר לומר הוידוי לאחר היהיו לרצון ומסברא כאן שזה חלק מהשמונה עשרה בזה ודאי צריך לומר דוקא קודם יהיו לרצון שהרי זה מעיקר השמונה עשרה והנה עיין מטה אפרים שכתב שאם שומע קדושה באמצע תחנון אם לא אמר יהיו לרצון יאמר מהר יהיו לרצון ויענה ולכאורא דבריו תמוהין דכה"ג הוידוי שיאמר אחרי זה לא יצא בזה ידי חובתו דבפשוטו ודאי מקום הוידוי הוא במקום שהוא מעיקר השמונה עשרה וצ"ע

והנה בפשוטו כיון שמעיקר הדין קי"ל כרמ"א לומר יהיו לרצון לאחר הוידוי מסתבר שכאן שלגר"א לא יוצאים ידי חובה אם יאמר אחרי, מן הראוי שלא לומר יהיו לרצון ובפרט דיש מקום לומר שכאן כולם מודים ויש לענות קדושה כמו שהוא העיקר הדין ויתכן שאפשר לומר יהיו לרצון על תנאי שאם דינו לומר לאחר הוידוי לא אומר את היהיו לרצון בתור סיום התפילה ואולי זה עצמו שמתכונן להמשיך בוידוי ותחנונים זה בהכרח לא מסים את השמונה עשרה ובאמת כזה יהיו לרצון אין לו דין סיום אמנם במ"ב מבואר שיעשה כדרכו ואם כבר אמר אשמנו שיצא עיקר חובת הוידוי יש להקל

ה. מי ששכח לומר וידוי ונזכר לאחר שעקר רגליו הסתפק החכמת שלמה בסימן תרכ"ג האם צריך לחזור את השמונה עשרה ובפשוטו יסוד הספק האם תקנת וידוי זה כחלק מנוסח התפילה או שיש תקנת וידוי ולכתחילה אמרו לאומרו כחלק מהתפילה אמנם יתכן שזה ודאי שזה כחלק מהתפילה רק יתכן שזה כמו על הניסים שזה לא מעכב וסיבה לחזור התפילה ונפק"מ האם חייב לאומרו ללא התפילה ובפשוטו מהא דגם החזן אומר ודאי משמע שזה כחלק מהתפילה רק שיש לדון שזה לא מעכב וכנ"ל

ו. יש לדון במי ששכח המלך הקדוש וחוזר על התפילה האם צריך לומר עוד הפעם וידוי ועיין שבט הלוי ח"ו סע"ג וכן הוא באשרי האיש בשם הגריש"א שנקטו שאין לחזור ולומר וידוי והוא מטעם הנ"ל ובספר ימי הרחמים הביא מהגר"ש דבילצקי שכתב שיחזור ויאמר שהרי זה חלק מסדר התפילה ולכאורא כן מסתבר רק שאם אמר כבר הוידוי ונזכר קודם שעקר רגליו שחוזר לרצה בזה יש לדון שלא צריך לחזור ולומר הוידוי ואכמ"ל ויש לדון במתפלל תשלומין של אחד מהתפילות האם צריך להתודות ובפשוטו זה גם תלוי בנ"ל ויתכן דבמשלים וידוי של ערב יוה"כ ודאי שלא צריך לומר וידוי

ז. דעת השו"ע שהש"צ אומר וידוי בקול וכולם שומעים אמנם מנהגינו לומר כולם יחד ובפשוטו יש לחזן לומר בקול כיון שזה חלק מחזרת הש"ץ וכן הוא המנהג שאת האשמנו החזן אומר בקול וכן הוא במעשה רב אמנם לנ"ל שאין זה ממש מעיקר השמונה עשרה וזה רק מקום אמירתו יתכן שאין לומר בקול וכמו שחזינן שבמנחה לא אומרים את זה בחזרת הש"ץ ויתכן דשם זה לא חלק מהתפילה אבל ביוה"כ זה חלק מהתפילה

ח. מבואר בטור שיש מנהג לומר עשרה וידוים ביום וזה ביחד אם החזרת הש"ץ ובמעריב אין חזרת הש"ץ ובמקום זה יש במנחה והנה המנהג לומר במעריב לאחר הסליחות הוידוי ומשמע קצת שקיום המנהג לאומרו כחלק מהתפילה או של היחיד או של החזן ולפ"ז אשה שמתפללת בביתה אין ענין שתאמר עשרה וידוים שהרי זה לא נאמר בתור חלק מהתפילה

### בדין וידוי דערב יוה"כ

ה] עיין גמ' יומא פ"ז: דמבואר שיש מצות וידוי ערב יוה"כ קודם הסעודה ונחלקו הראשונים בביאור הגמ' שם ברמב"ם פ"ב מתשובה ה"ז מבואר שיש דין וידוי מדין התשובה של יוה"כ וחששו חז"ל שמא יחנק בסעודה קודם הלילה לכן אמרו שיתודה קודם הסעודה אמנם ברש"י מבואר שלחז"ל היה ענין שיתודו קודם יוה"כ ותיקנו קודם הסעודה מצד שחששו שהוא ישתכר בסעודה וממילא לא יתודה קודם יוה"כ וברמב"ן שם למד בגמ' שמעיקר הדבר צריך להתודות סמוך ממש ליום רק חששו שיקרא שכרות וכדו' בסעודה לכן אמרו שיתודה קודם הסעודה אבל צריך גם להתודות סמוך ליום ולא הסתפקו בוידוי של קודם הסעודה דאולי חטא בסעודה ובפשוטו לדעת הרמב"ם אם שכח וידוי במנחה אין ענין לחזור ולהתודות לאחר הסעודה דיש לסמוך על וידוי הלילה אבל לרמב"ן [ורש"י] יש ענין להתודות קודם הלילה וצ"ב מה הענין שכבר יכנס ליום בתשובה ובמרומי שדה שם ביאר שתמיד צריך וידוי סמוך לשחיטה והזריקה כך כאן שיוה"כ מכפר צריך להתודות קודם שמתחיל הכפרה ויתכן שכיון שהכפרה זה אם התשובה והוידוי זה חלק מהתשובה ורצו שכל היום יכפר לכן תיקנו שיתודה בתחילתו

והנה להלכה מבואר בב"י שנהגו כראשונים שלא חוזרים ומתודים לאחר הסעודה אמנם כתבו הפר"ח והגר"א והמ"ב שראוי להחמיר כרמב"ן ולומר הוידוי קודם הלילה ועיין גר"ז שראוי לומר בעמידה והנה בפשוטו סומכים על תפילה זכה אמנם יש להיזהר לומרה קודם השקיעה וכן ראוי שנשים יתודו קודם שקיעת החמה ואפשר לומר אשמנו פעם אחת בעמידה כדינו ואז יוצאים הכל

ב. לא אומרים וידוי בחזרת הש"ץ במנחה וביאר הרא"ש או מצד שאין לאמרו באמצע התפילה כמו בשאר תפילות [וצ"ב למה אי אפשר לומר בסלח לנו] או מצד שכיון שזה רק מצד שמא יארע אונס לכן זה לא סיבה לאמרו בחזרת הש"ץ ולכאורא זה טעם לרמב"ם שאין ענין מבעוד יום אבל לפשטות שהסברא של אונס זה רק סיבה להקדים למנחה אבל יש דין וידוי מבעוד יום א"כ לכאורא בפשוטו מקומו במנחה וצ"ב ויתכן שבאמת כאן הגדר שזה לא חלק מהשמונה עשרה אלא רק בחרו לומר במנחה ויתכן שכאן אם טעה שצריך לחזור שמונה עשרה אין דין לומר הוידוי וכן אם רוצה לענות קדושה יכול לומר יהיו לרצון קודם שאין חיוב שזה יהיה ממש מהתפילה וצ"ע

### אמירת כל נדרי

ו] נהגו לומר כל נדרי קודם יוה"כ והנה הנוסח הישן המטרה היתה להתיר את נדרי הקהל ור"ת חלק ואמר שזה רק מסירת מודעה על הנדרים של שנה שעברה ואנו נוהגים לומר את שניהם ומבואר שגם של החזן מותר על ידי הקהל דהינו שכל אחד שאומר כונתו גם להתיר לאחרים ולא רק לומר שהוא לא רוצה הנדר וצ"ל שהלשון לא שרירין ולא קימין זה כונה להתיר לאחרים ויש להיזהר בזה

וכתב הרמ"א תרי"ט ס"א שנוהגים לאומרו מבעוד יום כיון שלא מתירים נדרים בשבת וכתב המ"ב שגם לדיעות שזה רק מסירת מודעה אבל זה דומה להתרת נדרים ואנחנו שאומרים לשון התרה ודאי דיש להיזהר בזה והפמ"ג כתב שמי שקיבל שבת שלא יאמר כל נדרי והנה אנחנו בתפילה זכה אומרים לשון שמקבלים קדושת היום ואם אומר את זה קודם כל נדרי א"כ מקבל על עצמו וצ"ע ועיין מ"ב דרשו שהביאו מהגר"ח קניבסקי שהורה לדלג חלק זה שמקבל הצום ושגם נשים יכונו שלא לקבל היוה"כ בהדלקה והגרשז"א אמר שזה אומדנא שלא רוצה לקבל לגבי להתיר נדרים כיון שעושים כך כל שנה וצ"ע שהרבה אנשים לא יודעים הלכה שלא מתירים בשבת והנה נשים מקפידות להגיע לכל נדרי ומטרתם להתיר הנדרים ובפשוטו צ"ל שגם הם מכונות שלא לקבל הצום אמנם צ"ע שהרי הם מברכות שהחינו ובפשוטו זה על קדושת היום וצ"ע

### מאה ברכות ביוה"כ

ז] היום שחסר הכי הרבה ברכות זה יוה"כ שמברכים רק שישים ושבע ברכות ועיין מ"ב סימן מ"ו דבשעת הדחק אפשר לצאת על ידי הברכות של קריאת התורה וההפטרה אבל צריך להקשיב מתחילה ועד סוף ולכוין לצאת בהם והנה בכל אופן חסר ג' ברכות ועיין שער הציון שיתכן שאפשר להשלים בחזרת הש"ץ אמנם המג"א כתב שראוי לברך על בשמים ועל ידי זה משלים המאה ברכות ומצוי מאוד שמשלים הג' ברכות על ידי אשר יצר

### הבדלה במוצאי יוה"כ

ח] א. מבדילין במוצאי יוה"כ והנה בעלמא לא מברכים על בשמים אמנם השנה שזה יוצא במוצאי שבת השו"ע כתב שלא לברך והמ"ב הביא שהאחרונים הכריעו לברך עוד יש הלכה שתמיד צריך נר ששבת אבל כשיוצא במוצאי שבת לא צריך נר ששבת כן הכריע בשער הציון ויש שנוהגים להקפיד על זה גם השנה

ב. המ"ב סימן תרכ"ד פסק שאין דין הבדלה ביחס לשאר עינוים וכתב שרק לאכול ולשתות אסור ובפשוטו זה מצד דין הבדלה רגיל ולפ"ז מים מותר לשתות ויתכן שראוי לומר ברוך המבדיל והגרי"ז בקונטרס יומא הסתפק אולי יש דין הבדלה גם עלהחמשה עינוים ע"ש

ג. אם עושה הבדלה ויש לחם או עגות על השלחן צריך לכסותם כיון שמדין קדימה זה קודם ליין והנה בשו"ע מבואר שבשותה יין קודם סעודתו יברך ברכה אחרונה אבל כאן שזה גורם שיוכל לאכול בפשוטו ודאי שזה כחלק מהסעודה ואין לברך ברכה אחרונה וזה נפטר בברכת המזון וראוי לשתות קצת בסעודה שבזה ודאי שזה נפטר בברכת המזון

### יוה"כ שחל בשבת

ט] עיין הגהות חת"ס סימן רע"א שכתב שביוה"כ שחל בשבת יש מצות קידוש כמו כל שבת ויוצאים בתפילה ולכן צריך לכוין לצאת מצות קידוש דתמיד הדרך שיוצאים בקידוש וממילא אין סתמא שמכונים לצאת בתפילה אבל כאן שאין קידוש מן הראוי לכוין לצאת בתפילה והמ"ב לא הביאו אמנם לכתחילה ראוי להחמיר בזה