מ_מ - בענין גזל ובא אחר ואכלו
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / מרובה / מ_מ

**בס''ד**

**בענין גזל ובא אחר ואכלו**

דף קיא ב אמר רב חסדא גזל ולא נתייאשו הבעלים ובא אחר ואכלו ממנו רצה מזה גובה רצה מזה גובה מאי טעמא כל כמה דלא נתייאשו הבעלים ברשותיה דמריה קאי.

**מדוע אין גובה משניהם**

א. בפשטות הביאור הוא דכשאחד שילם הושלם חסרונו, ותו אין לשני על מה לשלם, דאין חיובו של מזיק וגזלן לשלם מעות, אלא החיוב הוא להשלים את החסרון, וכשהופסק להיות חסר לו אין מה לשלם.

ב. אלא דלכא' הניחא אם חיובו של גזלן הוא השלמת חסרונו, אך אי נימא דחיובו על מה שקיבל, וכדברי הרא''ש בדף ק''ד, וכמוש''כ רעק''א דחיובו כדמי מקח, וכמוש''כ בשערי יושר דחיובו מדין משתרשי ליה, והרי חיוב משתרשי ליה אינו קשור כלל לחסרון של הבעלים כמו שכתב הגרשש''ק, ואף אם לא יחסר חייב זה שהתרבה ממונו, וכך מובא בחי' ר' שמואל בשם הגרי''ז דגוזל שטרות היה חייב אלמלי המיעוט אע''פ שמזיק פטור, משום שמזיק חייב על מה שנחסר, ובשטרות לא נחסר שהרי החוב קיים, אך גזלן חייב על מה שקיבל, ושטר שוה כסף עי''ש, וא''כ צ''ב מדוע אם שילם המזיק נפטר גם הגזלן.

ג. וי''ל דהרי אף אם חיובו של הגזלן הוא מחמת שזכה בחפץ, הרי אחר שזכה והתחייב בהשבה חזר החפץ להיות של הבעלים, וכמבואר בגמ' שאין הגזלן יכול להקדיש, וברור שהחפץ חזר להיות של הבעלים מחמת בתורת תשלומי גזילתו, אלא שבכך לא נפטר הגזלן משום שאין אדם שחייב נפטר אם זיכה לו מעות ולא באו המעות לרשות אידך, ורק מחמת כן המזיק חייב לבעלים ורמ''ג רמ''ג, וא''כ בעצם הגזלן פרע את המשתרשי לו בזה שהחפץ חזר להיות של הבעלים, אלא שלא נפטר עדיין וכנ''ל, וא''כ כשהמזיק שילם את חליפי הדבר הוי כמו שהחפץ שנאכל חזר לעולם, ולא נשאר חיוב לגזלן אלא שיהיה גם ברשותו, וכששילם המזיק הרי זה גם ברשותו.

ד. ואתי יקשה לדברי החת''ס בדעת רב דקנאו הגזלן לגמרי, אלא שלכא' לדעת החת''ס בדעת רב המזיקו לא יתחייב לנגזל אלא לגזלן, וע''כ רב לא ס''ל כר''ח.

ה. מבואר בראבי''ד בסוגיין - הובא בשטמ''ק - דאם הגזלן שילם, המזיק חייב לגזלן - וכתב כן בדברי רמב''ח, ולכא' אין נ''מ בזה בין רמב''ח ור''ח - ולכא' הביאור הוא דכל המשלם על הדבר קנה את הדבר שעליו שילם ואת כל זכויותיו, וא''כ הקושיא מעיקרא ליתא שהרי אם ישלם גזלן יגבה מהנגזל את מה ששילם לו המזיק אלא דעל פי הנ''ל באות ג' א''צ לתי' זה וכלל אינו יכול לגבות מהגזלן, ואולי רק משום התי' הנ''ל באות ג' הדין כן, משום שרק המשלם על הזק נעשה הדבר שלו, אך המשלם מחמת משתרשי ליה, לכא' אין קונה כשמשלם, שהרי אינו משלם על החסרון, ואפי' בלא חסרון משתרשי חייב.

**מדוע לא אמר ר''ח גזל ובא אחר וגזלו ונאנס**

א. לכא' אם הדין דאף בכה''ג חייב השני, הו''ל לר''ח להשמיענו חידוש זה דלא רק כשהגזלו והזיקו חייב אלא גם בגזלו לחוד חייב באונסין, ולכא' מכאן ראיה לדברי הקצוה''ח והנתה''מ דאין השני חייב מדין גזלן בגזילתו, ורק אם הזיקו חייב - לקצוה''ח מדין מזיק, ולהנתה''מ כשהזיקו יש לחייבו גם מדין גזלן -.

ב. שמעתי ליישב דכיון דרצה ר''ח להשמיענו שרק בלא נתייאש חייב אך בנתיאש פטור, לכן אמר ר''ח ואכלו, ואילו היה אומר רק גזלו ונאנס לא היינו יודעים שגם באכלו פטור, משום שי''ל שאחר יאוש שרשאי אחר לזכות בו מדין יאוש דאבידה, שהרי בהתירא אתא לידיה, וגם הגזלן אינו יכול לעכבו אלא רק חייב לשלם לו כמבואר בתוס' בדף סט א - ולכתחילה יכול למונעו שלא יזיקנו, אך אם גזל ממנו זכה בו הגנב השני - וא''כ פשוט שאחר יאוש פטור הגנב השני לבעלים ככל זוכה באבידה אחר יאוש, אך אם לא זכה בו אלא מזיקו - וצ''ל דהבא לאכול אינו בא לזכות בו, ובלא כוונה לקנין אינו זוכה בו, וכיון שהגזלן השני בלאו הכי מתחייב לראשון ולא ירויח מידי בזכיתו אין סיבה שירצה לזכות בו - בזה היה מקום לומר שיתחייב, וכמבואר בתוס' בסוגיין דיש חידוש שפטור או מקרא או מסברא וכו' ולא כתבו דפטור משום שיכול לזכות בו וא''כ היאך יתכן שיכול לזכות בו ואם יזיקנו יהיה חייב, ומוכח בתוס' דאע''פ שיכול לזכות בו ואין הבעלים יכולים לעכבו מלזכות בו, אפ''ה כל שהוא של הבעלים ולא זכה בו יש זכות לבעלים שלא יזיקנו וחייב אם מזיקו, שהרי אם ירצה אדם למונעו מלהשתמש בו לכא' יכולים הבעלים לתובעו אע''פ שיכול אדם זה לזכות בו, משום שאע''פ שיכול לזכות בו, אך כל עוד הוא שלו יש לו תביעה שלא יזיקנו, וחידש ר''ח דאפ''ה פטור וכמו שביארו תוס' וחידוש זה לא היה נלמד מדברי ר''ח אם לא היה אומר ובא אחר ואכלו אלא רק ובא אחר וגזלו ונאנס.

ג. מבואר בנתה''מ בסי' שנ''ג סק''ג דאף אם יאוש לחוד מהני, אם הבהמה ברה''ר שאינו זוכה בו הגשלן להך גיסא בתוס' בדף סט א, אי טבחו ומכרו חייב דו''ה, ולכא' מבואר להדיא כסברא הנ''ל דאף שרשאי לזכות הגזילה אחר יאוש אינו רשאי להזיקו, ולכן נחשב שנה בחטא וחייב דו''ה.

ד. על פי זה י''ל דאף אחר יאוש יש מצות השבה, דאע''פ שרשאי לזכות אחר יאוש אך כל עוד לא זכה חייב בהשבה, ויתיישב היטב לפי''ז מדוע אם אינו רוצה לקנות אינו קונה בע''כ דומיא דשינוי, משום דאף אחר יאוש יש חובת השבה.

**מדוע לא אמר ר''ח ובא אחר והזיקו**

א. בפשטות אין נ''מ בין אכלו או הזיקו, אך אולי י''ל דרק באכלו חייב ולא בהזיקו, משום דכשהחפץ ניזוק הרי הוי כשינוי, וא''כ הגזלן זוכה בחפץ, וההזק וקנין הגזלן באים כא', וא''כ א''א לחייב את המזיק לשלם לבעלים מכיון שלמצב שאינו בעולם הגזלן זוכה בו, ואינו חייב אלא לגזלן, ורק באכלו שבכל אכילה יש לפני האכילה גזילה כמבואר בכתובות דף ל ב, ובזה הרי התחייב לבעלים כשגזלו אי נימא דגונב מן הגנב חייב קרן מדין גזילה, ולכן רמ''ג רמ''ג, משום שהתחייב על חפץ ששייך לנגזל, משא''כ כשהזיקו אינו חייב אלא לגזלן.

ב. ועל פי זה יש ליישב את שיטת הבעה''מ ורש''י ותוס' והרשב''א בסנהדרין ע''ב דאף לרבא פטור כששבר אחר שיצא מהמחתרת, משום שי''ל דאף בקלב''מ יש לגזלן קניני גזילה וקונה בשנוי - כמבואר באו''ש ועוד אחרונים - וא''כ לעולם א''א לחייב את הגזלן השוברו מדין מזיק, וכנ''ל דגם אחר פטור מדין מזיק, ואין חייב הגזלן ששוברו אלא כמוש''כ בשם בגר''ח מדין המשך הגזילה, וחייב על השבירה ועל הגזילה יחד - ואכהמ''ל לבאר ענין זה - וכיון שבקלב''מ אינו חייב על הגזילה גם לא יתחייב על השבירה, ובדעת הרמב''ן י''ל דס''ל דאין בקלב''מ קניני גזילה ובזה נח הרמב''ן והבעה''מ.

**בגדר חיובו של האוכל**

א. שיטת הקצוה''ח דחיובו רק מדין מזיק.

ב. הרבה אחרונים כתבו דגם מדין גזלן חייב.

ג. הקה''י בב''ק סי' כ''ב כתב שחייב רק מדין גזלן אך מדין מזיק אינו חייב, מכיון שלא ניזוק שהרי הגזלן חייב לו, ולדבריו ר''ח בדווקא אמר בא אחר ואכלו, ולא הזיקו, דאם הזיקו פטור, ורק באכלו שגזלו חייב.

**בסברת רמב''ח**

תוס' כתבו דפטור משום שאינו ברשות הבעלים, ואין חיוב מזיק בכה''ג אולם בדברי המרדכי נראה באופן אחר.

א. המרדכי הוכיח מדברי הגמ' בב''מ דף ל''ה ב' 'ונימא ליה משכיר לשוכר דל אנת ודל שבועתך ואנא משתעינא דינא בהדי שואל' דלעולם הבעלים הם בעלי הדברים על החפץ שלהם, ודמיהו לדין גזל ובא אחר ואכלו רמ''ג רמ''ג, דחזינן דלכל מילי הבעלים הם הבעלי דברים על החפץ שלהם, בין אם הזיקו או גזלו אחר, ובין אם נמסר לשומר אחר, ולכא' ס''ל דף לדעת רבנן הדין כן, דהרי מסקנת הגמ' הוא דקני במיתה, ולכא' כל זה אינו אלא כשנאנס ונפטר במיתה, אך כשחייב אינו קונה, אולם בדברי הבית מאיר מבואר שדברי המרדכי אינם אלא לר''י, אך לרבנן דקני במיתה, הכונה שיש לו קנין לענין התשלומין משעת השכירות, ורק לס''ד שקונה רק בשבועה, אין לו קנין בהתחלה לענין התשלומין, ולכן רק לדברי ר''י דאינו קונה במיתה יש ראיה מקושיית הגמ' דהבעלים הם הבעלי דברים, ובדברי היש''ש בב''ק נראה שכוונת המרדכי אף לדברי רבנן וז''ל אף דדחי התם היינו משום שהתורה **פטרתו** דסברי רבנן שקנה השוכר הבהמה במיתתה, מיד **כשמתה כדרכה, דהוי אונס** והוי שלו, הא לאו הכי הוה שפיר מצי המשכיר למטען כה"ג.

ב. הנתה''מ בסי' רצ''א סקכ''ז תמה - על דברי הש''ך בסי' רצ''א סקמ''א שהעתיק את דברי היש''ש שהביא את דברי המרדכי הנ''ל - דלא דמי כלל לגזל ובא אחר ואכלו דשם החפץ הוא של בעלים והרי הזיקו וכל אדם המזיק של חבירו חייב, משא"כ בשומר דהדין הוא דאינו חייב בפשיעה רק כשקיבל עליו שמירה, והרי לא קיבל עליו השמירה מהבעלים ויכול לומר להבעלים לאו בעל דברים דידי את, וע"כ אין יכולים הבעלים לתבוע שומר השני רק מדר' נתן כיון שהשני קיבל עליו שמירה מהראשון, וכתב הנתה''מ ויותר היה לו לדמות להא דשוכר פרה מחבירו והשאילה לאחר דהתשלומים של הראשון דנעשה שואל של הראשון, וה"נ דכוותיה.

ג. בדברי הנתה''מ מבואר דהדין בגזל ובא אחר ואכלו הוא דין פשוט - אא''כ אין כלל דין מזיק באינו ברשותו כדסבירא ליה לרמב''ח שם - דכיון שהזיק את של הבעלים חייב לבעלים, אך בדברי המרדכי והיש''ש נראה שיש בזה חידוש, וחידוש זה נלמד גם מסוגיין דאם לא קנאו השוכר, הבעלים יכולים לתבוע מהשואל, ואינו יכול לומר לו לאו בעל דברים דידי את.

ד. ונראה בדברי המרדכי דהיה מקום לומר דהגזלן והשומר השני יכולים לומר דזכותם להחזיר את המצב לקדמותו, וכיון שטרם שהזיק, או טרם שהגיע לשמור השני היה אצל הראשון, או אצל הגזלן, זכותם לומר לבעלים לאו בעל דברים דידי את, ואני אדון עם השומר הראשון או הגזלן, ואתה תדון עמו, והתחדש בדברי ר''ח שאין הדין כן, וכל זה לר''ח אך לרמב''ח אין המזיק חייב לבעלים מהאי טעמא, ולא משום סברת התוס' דכיון שאינו ברשותו של הבעלים מזיק פטור - ועי' נמוק''י בב''ק דף י''א א' וז''ל ולא מחייב שומר כלל אפילו להביא עדודה אלא שיודע לו היכן הוא ואומר לו הרי שלך לפניך ולא דמי לנגנבה באונס ואח"כ הוכר הגנב דקי"ל [לקמן דף קח ב] דבין שומר חנם בין שומר שכר עושה דין עם הגנב ולא מיפטר בשבועה דשאני התם דלא יכלו הבעלים לאשתעויי דינא עם הגנב דא"ל לאו בעל דברים דידי את עכ''ל, ואולי כוונתו לדעת רמב''ח, ואי נימא הכי מפורש בדבריו כנ''ל.

ה. וכן מבואר בדברי רעק''א שהקשה מדוע לא אמרה הגמ' בדף ל''ו ב' נ''מ גם לרבנן באשה ששאלה, דבכה''ג גם רבנן מודו דכיון שהיא חייבת באונסין לא נקנה לה והבעל חייב למשאיל ואינו נפטר מדין שאלה בבעלים, ותי' בשם הרבני המופלג מו"ה אברהם איבל נ"י דהסוגיא בדף צ''ו ב' רמב''ח הוא דמספ''ל, ולרמב''ח אין המשאיל יכול לגבות מהבעל - ומבואר גם בדבריו דהדין כאן ובגזל ובא אחר ואכלו הוא דין אחד, ובתרוויהו נח' ר''ח ורב''ח - וצ''ע הרי רמב''ח רק נחלק משום שאינו ברשותו וכאן אין זה שייך, ומוכח דלדעת המרדכי לא נח' רמב''ח משום שאינו ברשותו וכנ''ל - אולם בחי' רעק''א בדף ל''ה ב' כתב בדעת הש''ך שגם לדברי רמב''ח כאן גובה מהבעל משום שכל סברתו הוא כמוש''כ בתוס' דאינו ברשותו, אך אולי בדברי המרדכי י''ל כנ''ל -.

ו. ובישוב קושיית הנתה''מ י''ל דחלות שומר הוא חלות שהתורה מחילה - עי' מחנ''א שאלה סי' א', ובשער המשפט סי' צ''ו סק''א - וחל חלות זו כשהשומר מוכן לשמור, וכשמוכן לשמור חל חלות שמירה לבעלים, ואין תלוי בדעת השומר למי להתחייב, מכיון שאינו חלות שהוא מחיל, ונראה במרדכי שזה היה פשיטא ליה שאינו תלוי בדעת השומר, והחידוש רק היה שדיני גזילה ושומרים חל לבעלים ולא למי שהיה החפץ ברשותם, ובזה גזלן ושומר שוים דחל לבעלים ולא למי שהיה החפץ ברשותם, ומבואר בדברי המרדכי שאין הסיבה בסוגיין שהבעלים יכולים לתבוע את השומר השני משום שאין יכול השומר לעשות שומר לעצמו אלא רק לבעלים, דא''כ אין זה שייך לדין גזל אחר ואכלו, וע''כ דהביאור בסוגיין הוא כנ''ל דחלות שומרים הוא חלות של התורה, וחל לבעלים.