76 חביצא
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ב' כ"ג כסליו תשע"ב

ברכות דל"ז:, אמר רב יוסף האי חביצא דאית בי' פרורין כזית בתחלה מברך עליו המוציא וכו' ולבסוף מברך עליו ג' ברכות, דלי"ב פרורין כזית בתחלה מברך עליו במ"מ ולבסוף ברכה אחת מעין ג' וכו', אמר לי' אביי וכו' וכ"ת ה"נ והתניא ליקט מכולן כזית ואכלן וכו' ואם מצה הוא אדם יוצא בו יד"ח בפסח, הבמ"ע בשערסן וכו', מאי הוה עלה אמר רב ששת האי חביצא אע"ג דלי"ב פרורין כזית מברך עליו המוציא וכו' אמר רבא והוא דאיכא עלי' תוריתא דנהמא.

והנה במג"א סימן קס"ח סקכ"ח כתב, ז"ל, אמרי' בגמ' אם פירר הלחם עד שמחזירו כסולת ואח"כ חזר וגבלם יחד וחזר ואפאם צריך לברך המוציא אפי' ליכא תוריתא דנהמא דהא מקרי פירורין שיש בהם כזית לר"י ובכזית לא בעי תואר לחם, ומשמע שם אפי' מטוגנים בשמן בתחלה דומיא דמנחות וכמ"ש התוספות בברכות דף ל"ז, וא"כ אותם שעושין פרימזלי"ך מלחם מפורר או מלחם שרוי במים צריך לברך המוציא כיון שתחילתו הי' לחם לא נפק מתורת פת עד שאין בכל אחד כזית, עכ"ל.

והאחרונים ז"ל האריכו הרבה בדבריו, עי' אהעו"ז ופמ"ג ומחה"ש ובית מאיר שם ונשמ"א כלל נ"ד סק"ד ודה"ח בקו"א להל' ברכות ובית אפרים או"ח סימן י"א.

**א**

א] בדה"ח שם כתב ע"ז, ז"ל, ולענ"ד תמוה ראי' זו, דשם פירש"י שעירסן דהיינו שחזר וגבלן ואפאן ומיירי שאפאן בתנור בלא משקה, ובזה ודאי דמברך המוציא דמה לי אפה פת מקמח או מפירורין, משא"כ כאן דתיכף שעירסן בדבש ובביצים ונדבק על ידם אזיל לי' תוריתא דנהמא כיון דנשתנה, ואילו הי' אוכלין באותו פעם ל"ה מברך המוציא דזהו עיקר החביצא האמור בש"ס כו' היאך יחזור עליו דין פת ע"י הטיגון, הא הטיגון אין נותן לו דין פת דהא נהגו להקל, והכא שנילוש במי פירות לכו"ע דין כסנין יש לו דכבר נתבטל דין הפת ע"י חביצא עכ"ל.

והיינו דכל הא דמהני כשעירסן, הוא רק משום דחזר ואפאן והו"ל כעשה פת חדשה, וע"כ אם נילוש במי פירות הו"ל פהב"כ, ואם בישלו או טיגנו ל"ה פת, דהאמנם לדעת ר"ת דעיסה עבה שטיגנה חשיבא כפת, והרי דתואר זה שע"י טיגון חשיב כתואר פת, ה"נ בפירורים אלו שטיגנם חשיבי כפת, דזהו תואר פת שלהן, דלא גריעי פירורים שטיגנם מקמח שטיגנו דחשיב דיש עליו תואר פת, ומשא"כ לדידן דעיסה עבה שטיגנה ל"ה פת, לא חשיב התואר שע"י הטיגון כתואר פת, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ב סט"ו, עיי"ש, וכעי"ז כתב גם ביד הקטנה פ"ב סקכ"ח.

ב] והנה במש"כ הדה"ח דכל הא דמהני כשעירסן, הוא רק משום דחזר ואפאן וכמו שפירש"י בסוגיין, כבר העירו הנשמ"א והבית אפרים שם ממש"כ רש"י מכת"י במנחות דע"ה:, ז"ל, כשעירסן, שלשן וצירפן יחד לכזית שלם, עכ"ל, והרי דכל שלשן וצירפן יחד לכזית, חשיבי כלחם, אף שלא חזר ואפאן, וכ"ה גם במיוחס לריטב"א בסוגיין, ז"ל, הבמ"ע בשערסן, פירוש שדבק הפירורין זע"ז עד שנעשו כעין עיסה ונפקי להו מדין פירורין, עכ"ל.

והנה בפירש"י במנחות שם מבו' להדיא דל"מ עירסן רק בשצירפן יחד לכזית שלם, ולכאו' נראה דכ"ז הוא לפ"מ שפירש"י שם דלא איירי בשחזר ואפאן, אלא שחיברן ע"י לישה, וזה ל"מ אלא דעי"ז נצטרפו לכזית, וכיון שיש בהן כזית חשיבי כלחם, אך לפירש"י בסוגיין שפירש דאיירי בשחזר ואפאן, ל"ב שיהא בהן כזית, שהרי כל הא דאין עליהן תורת לחם כשאין בהן כזית, הוא משום שטיגנן מתחילה, וכל שחזר ואפאן דמהניא האפי' לחשבן כפת, וכמש"א ביבמות ד"מ. דחלוט שחזר ואפאו הוי פת, יוצאין בהן יד"ח מצה ומברכין עליהן המוציא אף בשאין בהן כזית, ובאמת בפירש"י בסוגיין לא הזכיר שעירסן לכזית, וכבר עמד ע"ז בתהל"ד סימן קס"ח סקכ"ה, ולמש"נ אזיל רש"י לטעמי', וז"ב, וצ"ע בסתירת ד' רש"י בזה, ועי' בבית אפרים שם ד"ה ומעתה חל מש"כ בזה.

ג] ונ' לדון בזה, דהנה לדעת רש"י דחביצא היינו שמפררין בתוך האילפס לחם, נקטו התוס' וש"ר, דהא דאם אין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא, הוא משום שהבישול מבטלן מתורת לחם, ועפי"ז כתבו דהא דמדמי רב יוסף פרורי מנחות לפרורי חביצא הוא משום שהן מטוגנין בשמן וכנתבשלו דמי, ותמהו ע"ז דמה מייתי מליקט מכולן כזית דלא איירי בשנתבשלו.

והנה אמנם בפירש"י בסוגיין פירש לההיא דליקט מכולן כזית דאיירי במנחות, ולפ"ז שפיר י"ל דכל דינא דחביצא הוא רק בשנתבשלו או נטגנו, והא דמייתי מליקט מכולן כזית, הוא משום דקאי על מנחות שהן מטוגנות בשמן, וכ"נ ממה שהוצרך רש"י לפרש דקאי על מנחות, אשר בפשוטו הוא משום דאי לא קאי על מנחות ל"ה מייתינן מינה על חביצא, דשאני חביצא דנתבשלו הפירורין באילפס.

וכן נ' להדיא ממה שפירש"י בד"ה ותני עלה, דקאי במנחת מחבת ומנחת מרחשת, וכ"ה גם בד' רש"י ד"ה פורכן, וממה שדקדק להעמידה במנחת מחבת ומנחת מרחשת, ולא ניח"ל להעמידה במנחת מאפה תנור, דנמי קריבה כשהיא אפוי', נ' כד' התוס' דכל עיקר דינא דחביצא הוא רק בפירורין שנתבשלו, ובע"כ דהא דמייתי רב יוסף ממנחות, הוא משום דאיירי התם במנחת מחבת ומרחשת שהן מטוגנות בשמן.

אמנם הנה בפירש"י מכת"י במנחות שם פירש דההיא דליקט מכולן כזית, לא קאי אמנחות, ולפ"ז הרי הדרא קו' התוס' לדוכתה, דמה מייתינן מינה דלא כרב יוסף, הרי שאני חביצא שנתבשלו הפירורין.

ובע"כ מזה, כמש"כ הנחל"ד בסוגיין בדעת רש"י, דהגם דחביצא איירי בפירורין שנותנין בתבשיל, מ"מ הא דכשאין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא, אי"ז משום שהבישול מבטלן מתורת לחם, דאם הי' הבישול מבטלן מתורת לחם הרי דאף אם הי' בהן כזית לא היו מברכין עליהן המוציא, ובע"כ דהא דכשאין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא, הוא משום דפירורין פחות מכזית לא חשיבי כלחם, ואף כשלא נתבשלו, וכתב לפ"ז דהא דנקט רב יוסף חביצא, אורחא דמילתא נקט,[[1]](#footnote-2) וזהו דמייתינן מההיא דליקט מכולן כזית דחזינן דפירורין פחות מכזית חשיבי כלחם, ודלא כרב יוסף.

וכ"ה להדיא במיוחס לריטב"א בסוגיין, ז"ל, האי חביצא, פירוש פתיתין של פת שנתבשלו בקדרה וכו', ואי לי"ב פירורין כזית וכו' דסבר רב יוסף דפירורין פחות מכזית לא חשיבי לחם לענין ברכה, נטלן לאכול אומר המוציא וכו' פי' הא מיירי במנחת מאפה תנור ובהן ראוי לברך המוציא וכו', עכ"ל, והרי דאף דמפרש דחביצא הוא פתיתין של פת שנתבשלו בקדירה, מ"מ הא דס"ל לרב יוסף דכשאין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא, הוא משום דפירורין פחות מכזית לא חשיבי לחם לענין ברכה, וע"ז הוא דמייתי ממנחות, אף דאיירי במנחת מאפה תנור שלא נתבשלה ונטגנה.

ונמצא לפ"ז, דהגם דרש"י בסוגיין ובמנחות פירש דחביצא הם פירורים שמפררים בתוך האילפס, אך בטעם הא דכשאין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא, חזר בו רש"י, דבסוגיין פירש דהוא משום דכל שאין בהן כזית מהני הבישול לבטלן מתורת לחם, ובמנחות פירש דהוא משום דפירורין פחות מכזית לא חשיבי כלחם.

ד] ולפ"ז מתבאר היטב מה ששינה רש"י פירושו בההיא דעירסן, דבסוגיין פירש"י דהיינו שחזר ואפאן, ובמנחות פירש"י דהיינו שלשן וצירפן יחד לכזית שלם.

דהנה בעיקר מה שלמד המג"א משנויא דעירסן, דכל שגיבלן לכזית מברכין עליהן המוציא, ומשום דכל שיש בהן כזית ל"ב תואר לחם, עמד ע"ז בנשמ"א שם, דעד כאן לא מצינו דמהני הא דעירסן, אלא בדינא דחביצא דרב יוסף דיש עליהן תוריתא דנהמא, והא דאין מברכין עליהן המוציא הוא משום דמחמת קטנן לא חשיבי, וע"כ כל שחזר ועירסן ה"ה חוזרין לחשיבותן, שהרי מעולם לא נתבטל מהן תורת לחם רק מחמת קטנן, אבל בהא דקי"ל דפירורין שאין בהן כזית ואין עליהן תואר לחם לא חשיבי לחם, הרי כבר שנתבטל מתורת לחם ע"י שערבן בדבש ונתבטל תואר לחם, וא"כ בוודאי ע"י מה שערסן לא יחזור לתורת לחם שהרי עדיין אין בו תואר לחם, עכ"ד, וכעי"ז כתב הבית אפרים שם ד"ה ולמ"ש א"ש וד"ה אך כ"ז.

והנה אמנם כ"ז הוא לדעת התוס' ודעימייהו, דדינא דחביצא דרב יוסף, הוא דפירורים פחות מכזית לא חשיבי, וע"כ ודאי דבזה מהני הא דעירסן לחשבן כפירורים כזית, ואין ללמוד מזה לדידן, אך לדעת רש"י דדינא דחביצא דרב יוסף הוא דכל שאין בהן כזית מהני הבישול לבטלן מתורת לחם, הרי בדין דלא יועיל הא דעירסן ליתן עליהן תורת לחם, שכבר בטל מהן תורת לחם ותו לא הדר עליהן.

ונ' דמה"ט פירש"י בסוגיין דהא דמהני כשעירסן הוא כשחזר ואפאן, וע"כ הגם שכבר בטל מהן תורת לחם, מ"מ כל שחזר ואפאן הו"ל כעושה לחם מתחילה, ויש עליהן תורת לחם.

ולפ"ז נראה דע"כ שינה רש"י במנחות פירושו ופירש להא דעירסן דהיינו בשלשן וצירפן יחד לכזית, דכל מה שהוצרך רש"י בסוגיין לפרשה בשחזר ואפאן, הוא רק לפי פירושו בסוגיין דדינא דחביצא דרב יוסף הוא דהבישול מבטלן מתורת לחם כל שאין בהן כזית, וע"כ כל שלא אפאן, הרי דאף שעירסן ועכשיו יש בהן כזית, לא הדר עלייהו תורת לחם, אך לפ"מ שפירש"י במנחות דדינא דחביצא דרב יוסף הוא דפירורים פחות מכזית לא חשיבי, שפיר מהני הא דעירסן לחשבן כפירורים כזית, ול"ב לאוקמה בשחזר ואפאן, וז"ב.

ה] ועד"ז י"ל עוד, למש"כ הגר"ז בסדר ברה"נ פ"ב סט"ו, ז"ל, ואם לא הלך מהן תאר הלחם בלישתן ובישלם בקדירה והלך מהן מחמת הבישול, אע"פ שיש בכל אחד כזית ויותר מברך עליהם במ"מ ומעין ג' לעולם, ולא אמרו שכזית לחם אפוי אינו מתבטל מתורת לחם בבישול אפי' אין בו תאר לחם, אלא בכזית ראשון הנשאר קיים משעת האפי' אבל לא בנתפרר וחזר ומתחבר בלישה, עכ"ל, וכ"כ בחזו"א סימן כ"ו סק"ט, ז"ל, פת ששראו במים עד שנתרכך וחזר וגבלו בטל, ואע"ג דאיכא כזית, כיון דליכא כזית של גוף הראשון במקום אחד שנהרס בשעת גיבולו אלא שחזר ונדבק הו"ל כאין בו פרוסה כזית, עכ"ל.

והנה בד' הגר"ז שם נראה דמפרש, דהא דבסוגיין אמרינן דכל שעירסן חשיבי כפירורים שיש בהן כזית, ואף שאי"ז הכזית הראשון הנשאר משעת האפי', הוא משום דאיירי בשחזר ואפאן, וכמו שפירש"י בסוגיין, וע"כ הו"ל כפת חדשה, עיי"ש.

אמנם נראה די"ל עוד בזה, דאף אם בסוגיין מהני כשעירסן אף כשלא חזר ואפאן, כ"ז הוא בדינא דחביצא דרב יוסף דהא דאין מברכין עליהן המוציא הוא משום דמחמת קטנן לא חשיבי, וע"כ כל שעירסן ויש בהן כזית, הגם דאי"ז הכזית הראשון הנשאר משעת האפי', חשיבי כלחם, אבל בהא דקי"ל דפירורין דאין עליהן תואר לחם לא חשיבי לחם, הרי דהא דאם יש בהן כזית אין בטל מהן תורת לחם, הוא משום דכל שיש בהן כזית שהוא שיעור חשוב, אנו רואים את הלחם הראשון כקיים, אף שאבד תוארו, וע"כ בזה ל"מ אלא בכזית הראשון הנשאר משעת אפי', דכזית הבא מן הלחם חשוב אף שנאבד תואר הלחם, אך כל שנתפרר וחזר ונתחבר, ל"מ זה לחשוב הלחם הראשון כקיים, ובטל תורת לחם מיני'.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז ניחא נמי מה ששינה רש"י במנחות פירושו, ופירש להא דעירסן דהיינו בשלשן וצירפן יחד לכזית, ודלא כמו שפירש בסוגיין דהיינו בשחזר ואפאן, דכל מה שהוצרך רש"י בסוגיין לפרשה בשחזר ואפאן, הוא רק לפי פירושו בסוגיין דדינא דחביצא דרב יוסף הוא דהבישול מבטלן מתורת לחם כל שאין בהן כזית, וע"כ כל שלא אפאן, הרי דאף שעירסן ויש בהן כזית, מ"מ כיון שאי"ז הכזית הראשון הנשאר משעת אפי' ל"מ, אך לפ"מ שפירש"י במנחות דדינא דחביצא דרב יוסף הוא דפירורים פחות מכזית לא חשיבי, שפיר מהני הא דעירסן לחשבן כפירורים כזית, אף דאי"ז הכזית הראשון הנשאר משעת אפי', ול"ב לאוקמה בשחזר ואפאן, וז"ב.

**ב**

ו] אמנם בעיקר מש"כ הדה"ח ודעימי' דכל הא דמהני כשעירסן היינו משום דחזר ואפאן וחשיבי כפת חדשה, עי' במחה"ש ובבית אפרים ד"ה ומעתה שעמדו ע"ז, דא"כ העיקר חסר מן הספר דמשני כשעירסן, ולהנ"ל הרי אין הטעם כלל משום דעירסן, אלא משום דחזר ואפאן, ובע"כ מזה דהא דמהני כשעירסן, אי"ז משום דהו"ל כפת חדשה, אלא משום דע"י דעירסן הו"ל כפת כזית, וכד' המג"א.

והנה אמנם לדעת התוס' ודעימייהו י"ל, דכיון דאף כשחזר ואפאן בעינן שיהא בהן כזית, שהרי לדעתם דעת רב יוסף דאף פירורין בעינייהו שאין בהן כזית אין מברכין עליהן המוציא, ע"כ לעולם עיקר שינויא דגמ' הוא דעירסן דעי"ז הוי פת כזית, ואך דבעינן נמי להא דחזר ואפאן, דבלא זה לא הדר עלי' שם פת. [[3]](#footnote-4)

אך לד' רש"י בסוגיין דכל הא דבפחות מכזית אין מברכין עליהן המוציא, הוא משום שהן מבושלין ומטוגנין, הרי נמצא דאי נימא דהא דמהני כשחזר ואפאן הוא משום דהו"ל כפת חדשה, בדין דאף אם אין בהן כזית יש עליהן תורת פת ומברכין עליהן המוציא, וכמש"נ לעיל סק"ב, וא"כ ל"ב כלל להא דעירסן.

ז] ולכאו' מוכרח מזה, דהא דמהני כשעירסן, אי"ז משום דע"י שחזר ואפאן הו"ל כפת חדשה, אלא הוא משום דע"י העירוס הו"ל כפת כזית דיש עלי' תורת לחם אף כשהיא מבושלת.

ואמנם הדברים צ"ע, דכיון שפירש"י דאיירי בשחזר ואפאן, מ"ט באמת בעינן להא דחשיב עי"ז ככזית, ותיפו"ל דהו"ל כפת חדשה, דמאי נפ"מ אם אפה פת מקמח או מפירורים, וכמש"כ הדה"ח.

והנה אמנם בד' המג"א מבו' דאף כשחזר ואפאן ל"מ זה לחשבן כפת חדשה, וע"כ נקט דל"מ אא"כ יש בפירורים כזית, וכ"נ גם בד' האהעו"ז, אך צ"ב הטעם בזה.

ושמא י"ל דאיירי בשלא חזר ואפאן אפי' גמורה אלא אפי' מעט, וי"ל דאפי' זו ל"מ להורידן לתורת לחם, אלא לחברן ולצרפן לכזית, וצ"ע בזה.

ח] ובד' הבית אפרים ד"ה אך כ"ז וד"ה ומעתה וד"ה ודאתאן מבו' דהטעם בזה הוא, דכל שבטל תורת לחם ע"י דיבוק הפירורים, ל"מ אפייתן להחזיר עליהן תורת לחם, וע"כ אף כשחזר ואפאן ל"מ האפי' לחשבן כפת חדשה, שהרי אין עליהן תורת לחם, ולא חייל תורת פת על פת שאין עלי' תורת לחם אף בשיש בה כזית, וכמו שנקטו האחרונים דמה"ט מודה ר"ת דאין מברכין על אטריות המוציא אף שיש בהן כזית, וכל הא דמהני האפי' הוא רק לחשבן ככזית, ועי"ז קיים עליהן תורת הפת שהיתה עליהן מעיקרא, עיי"ש בדבריו.

אך אכתי צ"ע, דכ"ז ניחא כלפי דינא דחביצא לדידן, דכל שאין בפירורין תואר לחם אין מברכין עליהן המוציא, ובזה שפיר י"ל דאף שחזר ואפאן עדיין אין עליהן תואר לחם, וע"כ לא מהניא האפי' לחשבם כפת חדשה, אך בדינא דחביצא לרב יוסף לדעת רש"י, אשר היינו דאף דיש על הפירורים תואר לחם, מ"מ כיון שנתבשלו לא חשיבי כלחם, הרי בדין דכל שחזר ואפאן תועיל האפי' לחשבן כפת גמורה, שהרי אף עיסה שבלילתה רכה שחלטה וחזר ואפאה חשיבא כלחם, וכמבו' ביבמות ד"מ., וא"כ הרי במנחות שנטגנו וחזר ואפאן נמי מצינו לחשבן כלחם מכח האפי'.

וגם עיקר ד' הבית אפרים צ"ב, שהרי האופה פת מן הקמח, אף כשהיא מעורבת עם שמן ודבש וכיו"ב, יש עלי' תורת פת, ולא אמרינן דאין בה תואר לחם, אלא אדרבה אמרינן דזהו תואר לחם דידה, וא"כ אף בחביצא שחזר ואפאה, מה לי דנשחת ממנה תואר הלחם שהי' עלי' מתחילה, הרי כיון דהאפי' מהניא לעשותה ללחם, הרי דלחם זה זהו תוארו, ומ"ט לא יהא עליו תורת לחם, והרי אם יעשה לחם מקמח שיהא תוארו כתואר לחם זה ממש שאפה מן החביצא, ודאי דחשיב כלחם.[[4]](#footnote-5)

ח] ובתהל"ד שם סקכ"ה כתב דהא דל"מ האפי' לחשבן כפת חדשה הוא משום דאין אפי' אחר אפי', עיי"ש בדבריו.

אך גם בזה צ"ע, דהניחא בחביצא לדידן שהוא פת שנאפית ונתבטלה אח"כ מתורת לחם, דבזה י"ל דל"מ האפי' השני' להורידו לתורת לחם דאין אפי' אחר אפי', אך בההיא דליקט מכולן כזית דאיירי במנחות שנטגנו מתחילה, ומה"ט הוא דלא חשיבי כפת, הרי דכל שחזר ואפאן בדין דתועיל האפי' להורידן לתורת לחם, דומיא דחלוט שחזר ואפאו דחשיב כלחם.

והנה אמנם לדעת הרמב"ן במלחמות ורבינו דוד בפסחים דל"ז: דעיסה שנתבשלה לגמרי, ל"מ האפי' לחשבה כלחם, דאין אופין על האפוי ועל המבושל, ניחא, דע"כ אף שחזר ואפאן ל"מ זה להורידן לתורת לחם, כיון דכבר הי' מבושל מתחילה, והאמנם י"ל דכל שעירסן ואפאן דמי למש"כ הרמב"ן ור"ד שם דכל שחלט את הקמח ואח"כ עשה ממנו בצק ואפאו מהני, אך יש לפקפק בזה, וצ"ע.

אך בד' רש"י בזה צ"ע, שהרי בד' רש"י בפסחים שם מבו' דאף אפי' שאחר מעשה אילפס מהניא לחשבו כלחם, ועי' בחי' ר"ד שם שתמה על דבריו, ולפ"ז הרי לכאו' ה"נ האפי' שאחר הטיגון מהניא להורידן לתורת לחם, והדק"ל, אך למש"נ בדברינו בדין בלילה עבה ב' ענף ד', יש מקום לדון בזה, עיי"ש.

**ג**

ט] ונראה פשוט בזה, דהגם דדעת רש"י דיש אפי' אחר בישול, ונמצא דכל שחזר ואפאן הוו כפת חדשה, מ"מ אם אין בהן כזית לא חשיבי כלחם.

והטעם בזה, דהנה נת' במק"א בד' רש"י בפסחים דמ"א., דאף אם יש בישול אחר צלי' ובישול אחר אפי', מ"מ אי"ז מבטל להצלי' ולהאפי' שהיו מתחילה, אלא היינו דהבישול נמי חשיב בישול, הגם דאכתי הצלי' והאפי' קיימין.

ולפ"ז נראה, דה"נ הוא באפי' אחר אפי' ואפי' אחר בישול, דהגם דיש אפי' אחר אפי' ואחר בישול, מ"מ לא בטלו האפי' והבישול שהיו מתחילה.

ואשר ע"כ הגם דס"ל לרש"י דאם אפה הפת באילפס וחזר ואפאה בתנור חשיבא לחם, היינו משום דגם האפי' שאפה באילפס חשיבא כאפי', ומהניא לחשוב הפת כלחם, אך הכא במנחות שנטגנו וחזר ואפאן, הרי כיון דאכתי קיים בהן הטיגון דמעיקרא, בעינן שיהא בהן כזית, וכל שאין בהן כזית אין עליהן תורת לחם.

והטעם בזה, דכ"ה דפת שאפאה וחזר ובישלה בעינן שיהא בה כזית, והרי דהגם דאין הבישול מבטל כלל את האפי', מ"מ כיון שהיא גם מבושלת, בעינן שיהא בה כזית, ה"נ כשבישלה וחזר ואפאה, כיון שלא נתבטל הבישול הראשון ועדיין היא מבושלת, בעינן שיהא בה כזית, וכל שאין בה כזית אין עלי' תורת לחם.

ואשר ע"כ, אף לפ"מ שפירש"י לשנויא דעירסן דאיירי בשחזר ואפאן, בעינן שיהא בהן כזית, דאם לי"ב כזית אין עליהן תורת לחם, וכנ"ל, וע"כ ל"מ אלא בשעירסן דעי"ז יש בהן כזית, ויש עליהן תורת לחם.

י] ולפ"ז נמצא, דאף דל"מ הא דעירסן וחזר ואפאן אלא כשיש בהן כזית, וכאשר כ"ה מוכרח מהא דמשני בשעירסן, מ"מ כיון דאפי' דאחר בישול מועלת שפיר לדין אפי' הנצרך לעשות פת, וכדחזינן דאפי' בתנור שאחר אפי' באילפס מהניא לעשותו פת, הרי דהגם דעדיין קיים בהן הבישול הראשון וע"כ אם אין בהן כזית אין עליהן תורת לחם, מ"מ כל שיש בהן כזית, מהניא האפי' להורידן לתורת לחם, ול"ב שתחזור עליהן תורת לחם שהיתה עליהן מתחילה.

ולפ"ז שפיר י"ל כמש"כ האחרונים דל"מ עירסן כשלא חזר ואפאן, משום דכבר בטל מהן תורת לחם ול"מ מה שעירסן להחזיר עליהן תורת לחם, או דל"מ מה שיש בהן כזית ע"י העירוס, משום דבעינן שיהא כזית הנשאר קיים משעת האפי', וכל הא דמבו' בסוגיין דמהני עירסן הוא רק כשחזר ואפאן, דבכה"ג לא איכפת לן דכבר בטל מהן קודם לכן תורת לחם, ודאי"ז כזית הנשאר משעת אפי', שהרי כיון דעכשיו כשאופה אותן יש בהן כזית, מהניא האפי' להורידן לתורת לחם, ול"ב שתחזור עליהן תורת לחם שהיתה עליהן מתחילה, דנימא דכבר בטל מהן תורת לחם ולא מצי הדר, או דבעינן כזית הנשאר קיים משעת האפי', וז"ב.

יא] ולפ"ז נתקיימו שפיר דברינו לעיל סק"ד וסק"ה, דרש"י במנחות שלא העמידה בשחזר ואפאן אזיל לטעמי', והיינו דכל מה שהוצרך רש"י בסוגיין להעמידה בשחזר ואפאן, הוא רק לפ"מ שפירש לדינא דחביצא דרב יוסף, דהוא משום דהבישול מבטלן מתורת לחם כל שאין בהן כזית, וע"כ כל שלא אפאן, הרי דאף שעירסן ועכשיו יש בהן כזית, לא הדר עלייהו תורת לחם, משום שכבר בטל מהן תורת לחם, או משום דבעינן כזית הנשאר קיים משעת אפי', וע"כ הוצרך רש"י להעמידה כשחזר ואפאן, דכה"ג מהניא האפי' להורידן לתורת לחם כל שיש בהן כזית, אך לפ"מ שפירש"י במנחות דדינא דחביצא דרב יוסף הוא דפירורים פחות מכזית לא חשיבי, שפיר מהני הא דעירסן לחשבן כפירורים כזית, אף בשלא חזר ואפאן, וכמש"נ לעיל שם.

י"ל דדחיית הנשמ"א והבית אפרים הוא גם לפירש"י בסוגיין, דגם לרש"י בסוגיין עיקר החיסרון אינו משום המבושל, אלא משום דאין בו כזית וכל' רש"י, ואך דבפת גמורה לא איכפת לן דאין בה כזית, וע"כ שפיר מהני שעירסן, וע"כ נמי אין להביא מקור מד' רש"י דפירור אח"כ מבטל, דשאני לד' רש"י דעיקר החיסרון הוא משום שאין בפירורין כזית, ודו"ק.

גם בל' רש"י בברכות הוא אלמא לחם הוי, ומבו' דבלא זה ל"ה לחם כלל, ואילו רש"י במנחות כתב אלמא חשיבי, והיינו דבעינן חשיבות לתורת לחם.

בדעת המג"א דל"מ בתורת אפי' חדשה, וכן נקט גם האהעו"ז, י"ל משום דאין אפי' אחר אפי', אך אי"ז מתישב בסוגיין דהוא אפי' אחר בישול, וזה הרי מבו' בשו"ע דמהני, עוד י"ל דהוא משום דלא חזר לזה תוריתא דנהמא, וזה צ"ב, דוכי אם הי' עושה כן פת מתחילה לא הי' ע"ז תורת פת, עוד יתכן דאיירי בשאפה מעט, דלא סגי באפי' זו לחשבו כפת.

בד' האחרונים שנקטו דעירסן ל"מ, משום שכבר בטל מיני' תורת לחם, וצ"ע הרי בכל בישול פת כזית לר"ת מהני, וא"כ גם כאן אם יבשל את הפת, מ"ט לא יועיל כמו שמצינו לדעת ר"ת ובד"ז לא מצינו שחלקו עליו.

אך י"ל דרק לדעת ר"ת דגם עיסה מבושלת הויא פת, הוא דחשיב זה כתוריתא דנהמא, דבישול אינו סתירה לשם לחם, אך לדידן דבישול הוא סתירה לשם לחם, לא חשיב זה כתוריתא דנהמא.

בד' המג"א סימן תע"א צ"ב דמה מהני שחזר ואפאן, הרי בתורת אפי' חדשה הו"ל מצה עשירה, וצ"ל דאי"ז מועיל בתורת אפי' חדשה, אלא ה"ז מחזיר תורת לחם הקודמת, וע"ד עירסן

תוס' ס"ל דאין הפרוסות קיימות הכונה בגודל, וע"כ הקשו על רש"י, וע"כ הקשו דלאביי דמחזירן לסולתן ודאי דחשיב אין הפרוסות קיימות, ועי' תוס' ר"י ותוס' הרא"ש מש"כ לישב.

וגם לפ"ז תמה הבית אפרים די"ל דרק אם נתפרר ע"י הבישול הוא דחשיב כאין הפרוסות קיימות, ולא אם בישל פירורים.

אמנם בדעת רש"י י"ל דמש"כ דנימוחו היינו דהוי זה איבוד דתוריתא דנהמא, וכמפורש בד' הרא"ה, ולפ"ז לק"מ.

מאירי בסוגיין ותוס' ר"י שיריליאון דל"ט. נ' דמפרשי בא מלחם גדול, דהיינו שפורס הלחם ואוכלו, דכה"ג ודאי אית לי' חשיבות דכזית, ועי' חזו"א שדן לפרש כן מדעתו.

ויל"פ כן גם בד' רש"י במנחות, ונ' דמה"ט נקט רב יוסף לדינו בחביצא, דבזה ל"מ שבאו מלחם גדול, דהוי דבר חדש, ודו"ק.

ועי' גם בס' הבתים בשם הראב"ד דהא דאין מברכין על פירורים שאין בהן כזית המוציא, הוא רק בשאין באים מלחם גדול, ונראה דמפרשה כפי' הר"י שיריליאון ודעימי'.

ז"ל הרמב"ן דל"ט., והא אביי לעיל בסוגיא דחביצא מייתי מדתניא ליקט מכולן כזית ואכל אם מצה אדם יוצא בה יד"ח בפסח ואוקימנא בשעירסן, הא לאו הכי אע"ג דאינן מבושלין בעינן תוריתא דנהמא דומיא דחביצא, אלא ודאי סברא הוא דכל דפריס לגמרי וליכא עלי' תוריתא דנהמא לא מברכינן עלי' לא שנא מבושל ולא שנא שרוי, עכ"ל, וצ"ע מכוון ד' הרמב"ן שהרי הגמ' שם קאי לדעת רב יוסף, ומנלן דגם לדידן בעינן שיהא תוריתא דנהמא בשרוי, וכנראה כונתו דמהא דפריך אביי מינה, ש"מ דדינא דחביצא הוא גם בשאינו מבושל, וע"ז הוא דאמרינן והוא דאיכא תוריתא דנהמא.

וממש"כ הרמב"ן ואוקימנא בשעירסן "הא לאו הכי" וכו' בעינן תוריתא דנהמא, מבו' דגם למסקנא קאי הך שינויא דעירסן, דכל שעירסן ל"ב שיהא בהן תוריתא דנהמא, וזה כד' המג"א.

בית מאיר ונזירות שמשון ועוד כתבו דמכוון הגמ' רק לישב ד' רב יוסף, אך להלכה אין מקור לזה, וע"כ גם לא הביאו הפוסקים לדינא דבא מלחם גדול.

אך בספר הבתים הביא להך דינא דעירסן, ואך שפירשה בשאפאן.

והדה"ח כתב דמכוון הגמ' משום דהו"ל אפי' חדשה, והו"ל כפת אחרת.

והבית אפרים והנשמ"א ומגן גיבורים כתבו דכל הגמ' הוא רק כלפי חיסרון דפירורים פחות מכזית, ולא כלפי חיסרון דתוריתא דנהמא, וגם לדעת רש"י דאיירי בבישול, כתב הבית אפרים דכיון שפירר אחר הטיגון, שפיר מהני מה שחזר ועירסן, וצ"ב דלפ"ז נמצא דיש ב' אופנים בדינא דפחות מכזית.

ויל"ד עוד עפי"מ שמצינו לדעת ר"ת, דחיסרון דבישול אינו חיסרון אלא בפחות מכזית, ואילו חיסרון דאיבוד תוריתא דנהמא הוא גם ביותר מכזית, אלא דביותר מכזית לא פקע מיני' שם לחם, וע"כ מעיקרא לא חל ע"ז שם לחם, ולפ"ז י"ל דכל הא דמהני כשעירסן הוא רק כלפי החיסרון דבישול, ולא כלפי החיסרון דאיבוד תוריתא דנהמא.

ובעיקר ההוכחה מר"ת דבבישול חשיב שיש עליו צורת לחם, וע"כ בכזית מצי חייל עלי' שם לחם, י"ל דכ"ז הוא לר"ת לטעמי' דגם מבושל הוא לחם, וא"כ זהו עצמו תורת לחם, אך לדידן דמבושל אינו לחם, אי"ז חשוב תואר לחם כלל.

בית אפרים דן דהמג"א איירי רק כשעדיין לא איבד תוריתא דנהמא, וכן נקטו האלי' רבה והאהעו"ז והמחה"ש, אך כתב הבית אפרים דלא משמע כן בדבריו.

ומה שעמד המג"א ע"ד מהרש"ך, עי' באהעו"ז ובבית אפרים שדנו ג"כ דהוא משום דס"ל דעדיין לא איבד תוריתא דנהמא.

הגר"ז בסימן קס"ח חילק דאם נתבשל, ל"מ מה שעירסן, שכבר בטל מיני' תורת לחם, אא"כ חזר ואפאן, אך אם איבד תואר לחם ע"י דיבוק, שפיר מהני מה שחזר ועירסן, והיינו משום שנקט דמהני עירסן לחשבו ככזית, וע"כ אם נתבשל אחר שעירסן לא בטל מיני' תורת לחם, אך אם נתבשל קודם שעירסן וכבר בטל מיני' תורת לחם, ל"מ מה שעירסן, ומשא"כ בדיבוק, דאי"ז ביטול על הלחם, אלא דכ"ז שאין עליו תואר לחם לא חשיב, הרי דכל דהוי כזית והדר חשיב, יש עליו תורת לחם, והיינו דבישול הוא דבר המבטל תורת לחם, וכל שכבר נתבטל לא הדר הוי לחם, ומשא"כ באיבוד תואר לחם.

והגר"ז דקדק כן ממה שפירש"י דאיירי בשאפאן, עיי"ש, וגם לפי דבריו ניחא דרש"י במנחות לא פירש דאיירי בשאפאן, משום דהתם מפרש בע"א.

נראה דתר"י שכתב דפירורים בפנ"ע מברכין עליהן המוציא, למד לזה מהא דמחזירן לסלתן, דמשמע בגמ' דאנן מודינן לדברי אביי דמברכין עליהן המוציא

תהל"ד סקכ"ה עמד דרש"י לא הזכיר דעירסן לכזית, ומ' דהו"ל כאפי' חדשה, וע"כ אף באין בו כזית מברכין עליו המוציא, אך המג"א כתב דגם בעירסן בעי כזית, וגם בד' האהעו"ז מבו' דגם בעירסן ואפאן בעינן כזית, ופי' התהל"ד דהוא משום דאין אפי' אחר אפי', וע"כ לא חשיב כלחם חדש, ול"מ האפי' אלא לדבק דעי"ז חשיב ככזית, ועפי"ז נסתפק התהל"ד בדין טיגון, ונקט דאי"ז תלוי בפלוגתת ר"ת והר"ש.

תהל"ד סקכ"ו דקדק מל' המג"א סקכ"ז דטיגון תלי בפלוגתת ר"ת והר"ש

מש"כ האחרונים דר"ת לא איירי בשאין בהן כזית, הנה כן נ' מד' הסמ"ג וכמש"נ, ויל"פ דמש"כ באטריות, אינו רק באטריות אלא בכל דבר המבושל.

ומקור לזה נ' דיש להביא מגוף הסוגיא, שהרי התוס' פירשו לפ"ד רש"י דהא דמייתי ממנחות הוא משום דהן מטוגנות, והרא"ש כתב דלדעת אביי צ"ל דחלוק טיגון מבישול, ועכ"פ מבו' דאף דקיימינן כדעת ר"ת דמנחות המטוגנות מברכין עליהן המוציא, מ"מ כל דלי"ב כזית, הוי בכלל דינא דאין הפרוסות קיימות דאין מברכין עליהן המוציא, ודו"ק.

ומד' רש"י יש להביא מקור גם שלא כד' המג"א, דס"ל דאם כשבישל אחר האפי' בטל תורת פת כשאין בהן כזית, א"כ בדין דבתחילה לא יחול עליהן תורת פת אף כשיש בהן כזית, אך לפ"ד רש"י מבו' לא כן, שהרי טיגון מבטל תורת לחם בפחות מכזית, ומ"מ מתחילה חייל ע"ז תורת פת אף בשיש בהן כזית.

בדינא דהרמ"א בסימן תע"א, י"ל דלעולם הוא משום דע"י האפי' חזר ע"ז תורת פת שהיתה ע"ז מתחילה, ואמנם דבפהב"כ הוי זה גריעותא בתורת פת דילה, וע"כ לא חזר ע"ז תורת פת אלא דפהב"כ, אך במצה עשירה, אי"ז חיסרון בתורת פת דילי', וע"כ כיון שחזר לתורת פת הראשונה, לא חשיב זה מצה עשירה, גם י"ל דכל הא דאין פהב"כ אחר אפי', הוא משום שזה דבר חיצוני, וזה ל"ש בכה"ג דכל התורת פת חזרה ע"י האפי'.

ובנשמת אדם כלל נ"ד סק"ד למד מד' הרמ"א דאפי' מהני להחזיר תואר לחם, עיי"ש, ואין לפרש דהוא לחם חדש, דא"כ הו"ל מצה עשירה, אך זה אינו כד' המג"א בדין עירסן דנראה דס"ל דאפי' אינה מחזרת תואר לחם, ולד' המג"א יל"פ דכונת הרמ"א דע"י האפי' יש בזה כזית וע"כ חשיב כלחם.

ומבו' בד' הנשמ"א שם, דמסברא הי' סובר דאפי' ל"מ להחזיר תואר לחם, והמ"ב סקנ"ט נקט דכ"ז הוא בשנתגבל במעט דבש, אך בלא זה ודאי דע"י האפי' יש ע"ז תואר לחם.

בד' המג"א בעירוי מכלי ראשון, וכן בד' האהעו"ז שכבר בתחילת הבישול מאבד תואר לחם, מבו' דאפי' בישול מעט מאבד תואר לחם, וזה דלא כהחזו"א שנקט דרק בישול גמור מאבד תואר לחם.

בד' תר"י מבו' שטעם בישול הוא משום דעי"ז אבד תוריתא דנהמא, וזהו שכתב דהוצרך רבא לחדש דאף בלא בישול אם אבד תוריתא דנהמא ל"ה לחם, והרי דלפי האמת חד דינא הוא.

ל' הסמ"ג עשין קמ"א, אבל וירמיישיא"ש חייבים בחלה משעת גילגול, אבל אין בהם שיעור לברך עליהם המוציא דהא דאמר רב ששת דאפילו פירורין שאין בהם כזית מברך עליהם המוציא הא אמר רבא עלה הוא דאיכא עלייהו תוריתא דנהמא, עכ"ל, ונראה מדבריו דרק משום שהן קטנים הוא דאין מברכין עליהן המוציא, ויש להסתפק אם כונתו דאה"נ כל דינא דר"ת הוא רק ביותר מכזית, או דכונתו דפירש הגמ' כפי' האלפי מנשה והדברי דוד, דבא למעט קטנים שאין עליהן תוריתא דנהמא, ועפי"ז כתב דגם וירמיישיא"ש דקטנים הם אין עליהן תוריתא דנהמא.

ולפ"ז א"צ לחלק כד' הט"ז דקודם שנעשה לחם בעינן תוריתא דנהמא אף ביותר מכזית, אך כבר כתב הבית אפרים שם דסתימת הפוסקים היא שלא כד' הסמ"ג.

לכאו' אין לחלק דבישול שאחר אפי' מפקיע טפי תוריתא דנהמא מבישול מתחילתו, שהרי התוס' ותוס' הרא"ש פירשו לדעת רש"י דמדמי הגמ' מנחות שעיקר עשייתן היא בטיגון, לחביצא שבישלוה אחר האפי', והתוס' הרא"ש הוצרך לפרש דאביי מחלק בין טיגון לבישול, ולא חילק כנ"ל, - ושמא לדעת רש"י דאין החיסרון משום איבוד תוריתא דנהמא, אלא הוא דין בפנ"ע, ע"כ בזה אין לחלק, אך אכתי תיקשי בד' תוס' ר"י ותוס' הרא"ש שהקשו דהיאך יפרש אביי ההיא דאין הפרוסות קיימות, והרי דפשיטא להו דאין לחלק בין בישול שאחר אפי' לבישול מתחילתו.

1. ונראה עוד בטעם הא דנקט חביצא, דהנה בהא דמשני הגמ' דבא מלחם גדול שאני, פירש"י בסוגיין, ז"ל, בבא מלחם גדול ונשאר מן הלחם שלא נפרס כולו, עכ"ל, אמנם בפירש"י מכת"י במנחות שם פירשה, ז"ל, פירורים פחות מכזית שפתתן מלחם גדול, הן חשובות אגב אביהן, "דכי פתתן הי' בלחם יותר מכזית", ואהכי חייב לברך על הפירורין שנטל מן הלחם, עכ"ל, ומבו' בדבריו דכל שבשעה שפתת מן הלחם הי' בלחם יותר מכזית, סגי בזה דמברכין על פירורין אלו המוציא, ולכאו' זה שלא כפירש"י בסוגיין, דלפירש"י בסוגיין לא סגי במה שבשעה שפתתן הי' בלחם יותר מכזית, אלא בעינן שגם עכשיו נשאר מן הלחם פרוסה שיש בה כזית.

   ובביאור ד' רש"י במנחות, י"ל דהוא כמש"כ המאירי בסוגיין, ז"ל, וי"מ שכל שיש שם פרוסה כזית אפילו לא היה בדעתו לאכול אלא חצי זית מברך המוציא הואיל וממקום חיוב נפסקה והוא שאמרו בבא מלחם גדול, עכ"ל, והרי דמפרש דבא מלחם גדול היינו, דכשהוא פותת ואוכל מלחם גדול, חשיב כפירורים כזית, וכן דן לפרש בחזו"א סימן כ"ו סק"ו, וכן נ' בד' הראב"ד שהביא בס' הבתים הובא בקוש"ק בסוגיין, וכ"נ בתוס' ר"י שיריליאון לקמן דל"ט., עיי"ש, ושמא זה גם מכוון ד' רש"י במנחות.

   ולפ"ז נראה, דהא דבחביצא כשאין בפירורים כזית אין מברכין עליהן המוציא, אף שפתתן מלחם שיש בו כזית, הוא משום דהוא נותנם אחר הפתיתה באילפס ומבשלן, וע"כ אין אנו רואים אותם כחלק מן הפת הגדולה, ודו"ק.

   ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דנקט רב יוסף לדינו בחביצא, דבסתם פירורים שאין בהן כזית איכא גווני דמברכין עליהן המוציא, והיינו כשפתת מלחם גדול ואכל, ובחביצא בכל גווני אין מברכין עליהן המוציא.

   ונמצא לפ"ז, דרש"י במנחות לטעמי' דס"ל דדינא דחביצא דרב יוסף הוא אף בפירורים שלא נתבשלו, הוכרח לפרש דבא מלחם גדול היינו דכל שפותת מלחם כזית ואוכל חשיב לחם, דמה"ט הוא דנקט רב יוסף לדינו בחביצא, אך רש"י בסוגיין דס"ל דדינא דחביצא דרב יוסף הוא רק בפירורים שנתבשלו, הרי ניחא הא דנקט רב יוסף לדינו בחביצא, ושפיר מצי לפרש להא דבא מלחם גדול בע"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף, דאף אי לא נימא כן, ונימא דאף כשגיבל הפירורים לכזית חשיב כנשתייר הלחם הראשון, מ"מ בגוונא דסוגיין דליקט מה' מיני דגן ועירסן, ודאי מסתבר דל"מ, שהרי כזית זה הוא מצירוף כמה ככרות, ונמצא דמכל פת לא נשתייר כזית, ול"מ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועד"ז הוא למש"כ האהעו"ז שם ג"כ דל"מ עירסן אלא בשחזר ואפאן, משום דרק ע"י שחזר ואפאן חשיבי ככזית אחד, עיי"ש, דנמצא לפ"ז דעיקר התי' הוא דעירסן ועי"ז הוי כזית, ואך דל"מ העירוס לחברן אלא בשחזר ואפאן. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם הנה בפמ"ג סימן קס"ח אש"א כ"ח כתב בדינא דפת השרוי ביין אדום, ז"ל, ומ"מ אותם לחמים שעושין ליום טוב וצובעין עם מי זאפרי"ן אפי' אין בפרוסה כזית מברך המוציא, ושאני כאן דשרוי קצת ביין אדום אע"ג דלא נתלבן היין מהפת, עכ"ל, והובא בביאוה"ל שם סי"ב, ולכאו' לפמש"נ א"צ לזה, אלא כל שעשה כן הפת מתחילה, זהו תואר הפת, ורק כששרה פת ביין אדום, הוא דאמרינן דכיון דאי"ז תואר הפת, חשיב דאבד תואר הלחם, ואולי זה גופא כוונת הפמ"ג, וכן נ' ממש"כ שם להסתפק דשמא בלחם זה אם נשרה קצת ביין לבן נמי אין בו תואר לחם, והיינו דבלחם זה אדרבה הוי תוארו בצבע זה, וכל ששראו ביין לבן ואבד תואר זה, חשיב דאבד תואר לחם דילי', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)