85 קבוע ו - בביאור ד_ ר_ת, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ב' י"ב תשרי תשע"ה

**א**

א] כתב הפמ"ג בסימן ק"י שפ"ד י"ד בתו"ד, ז"ל, ודע דאם לקח מג' חנויות ג' חתיכות וא"י כו' אם הן וכו' אין ראויות להתכבד, מותר, דב' כשירות הן וחד בתרי בטל ומה בכך דקבועין הן מ"מ עכשיו בטילין כדין יבש ביבש, עכ"ל, וכ"כ עוד שם סקט"ז, וכ"ה בפרי תואר שם סקי"א, וכן נקט החזו"א בסימן ל"ז סקי"ב בתו"ד.

אמנם כבר עמד היד יהודה בסימן ע' סקי"א ובסימן ק"י סקי"ג דמצינו הדין מפורש לא כן בד' ר"ת בספה"י סימן תרצ"ה, ז"ל, וכל דבר שאינו ניכר בטל ברוב ואפי' הוא קבוע, כי אין קבוע אלא בניכר דומיא דחנויות וכו', וכל קבוע כמע"מ דמי, והיינו בקבוע הניכר וכו', ומדאורייתא הוי קבוע, ובכל קבוע שהוא מה"ת לא חיישינן בין בדבר שבמנין ובין בדבר שאינו במנין ולעולם לא יתבטל כל שנטל מן הקבוע, ואפי' נטל י' חתיכות בי' חנויות ואינו יודע מאיזה מהן נטל, לא אמרי' תתבטל השתא ההיא חתיכת נבילה בשאר, הואיל ואיתסר איתסר משום דהוי קבוע דאורייתא, אבל בקבוע דרבנן כגון חבילי תלתן וחביות, אם נפתחה או נתפצעו עולין בא' ומאתים, וכן נטיעה של ערלה שנתערבו בשאר נטיעות, ה"ז אסור ליקח וכו', אבל אם לקח מכולן יעלו בא' ומאתים, משא"כ באיסור תורה כדפרישית וכו', עכ"ל, ומפורש בד' ר"ת, דאף דלקח י' חתיכות מי' חנויות וידוע לנו בודאי דט' מן החתיכות הוו היתר, אין החתיכה האסורה בטילה ברוב, והיד"י בסימן ק"י כתב דיש לחלק בין האופנים, וצ"ב.

ב] ובטעמא דמילתא דכה"ג אין החתיכה האסורה בטילה, כתב היד יהודה בסימן ע' שם, דהוא משום דהוי הספק על כל חתיכה בפנ"ע, ואין הספק מכח התערובת, וכל כה"ג לי"ב דין ביטול, דדין ביטול הוא רק כשהספק הוא מכח התערובת, עי' יד"י סימן ס"ט סקס"ג אות ב' שהאריך בזה, ועי' חוו"ד סימן ק"א ושע"י ש"ג פ"ה ואבהא"ז הל' איסו"מ, ואכמ"ל.[[1]](#footnote-2)

אך כמדומה דאי"ז מתישב כלל בד' ר"ת, דמלבד דבד' ר"ת מבו' דהטעם בזה הוא משום "דהואיל ואיתסר איתסר" משום דהוי קבוע, ולא משום דאין הספק מכח התערובת, דאם הי' הטעם משום דאין הספק מכח התערובת, ל"ה בעינן להא דהואיל ואיתסר איתסר, דהגם די"ל דבלא ה"ט הי' מקום להתיר בזה משום דין הלך אחר הרוב, כיון דהשתא כבר ל"ה קבוע, אך דין ביטול ברוב ל"ה שייך בזה, גם אי נימא הכי אין מתישב כ"כ מש"כ ר"ת לחלק דכ"ז הוא קבוע דאורייתא ולא בקבוע דרבנן, דכיון דדינא הוא דכל דאין הספק מכח התערובת ליכא ביטול, מ"ט בקבוע דרבנן יהא ביטול אף בכה"ג.

וביותר יש להוכיח, ממש"כ ר"ת ללמוד דבקבוע דרבנן לא אמרינן הכי מהא דאם נפתחו או נתפצעו עולין בא' ומאתים, והנה התם הרי הוי הספק מכח התערובת, וא"כ אף אם הי' זה קבוע דאורייתא הי' בדין דיהא בטל, וכבר עמד ע"ז היד יהודה שם, - ועיי"ש שהק' עוד, דלפ"ד ר"ת דבכה"ג אי"ז בטל אלא משום דהו"ל דרבנן, א"כ מה נעשה בחתיכת היתר שנתערבה עם איסור חד בחד דאסור מדאורייתא ואח"כ נוסף עוד היתר, דההיתר הראשון מצטרף, עיי"ש בדבריו.

**ב**

ג] ונראה לפרש בזה, דהנה בד' הראשונים בכ"ד מבו' דהא דאסרינן בלקח מן הקבוע אף דעכשיו כבר אי"ז קבוע, הוא משום דנולד הספק במקום הקביעות, וזה צ"ב, ועי' שערי ישר ש"ד פ"ג שפירש לדין זה בע"א, אך בד' הראשונים מבו' להדיא דתלי במה שנולד הספק במקום הקביעות.

ונראה בביאורו לפמש"נ בסימן א'? דיסוד דינא דקבוע הוא דכל דצד הספק דהאיסור הוא קבוע, יש לחוש לו, ול"מ הרוב לבטלו, עיי"ש, - ואשר ע"כ כל שנולד הספק במקום הקביעות, ונמצא דצד הספק דהאיסור הוי צד דקבוע, הרי דאף דעכשיו כבר אינו קבוע, מ"מ כיון דצד הספק דהאיסור הוא אותו צד הספק שהי' מתחילה בשעה שהי' קבוע, לא אזלינן בזה בתר רוב, דלא אזלינן בתר רוב אלא ב"נמצא", דבכה"ג צד הספק דהאיסור אינו צד דקבוע, (שהרי לא הוקבע איסור כלל במקום זה), אלא הוא צד בעלמא, ואזלינן בזה בתר רוב, אך כל שלקח מן הקבוע דצד הספק דהאיסור הוא צד דקבוע, לא אזלינן בזה בתר רוב.

ד] ובזה נראה לפרש טעם הא דכשפירשו לפנינו ג' חתיכות מג' חנויות והם ניידי, לא מצינו להתיר כל חתיכה בפנ"ע מדינא דהלך אחר הרוב, דבזה אין לפרש דהוא משום דאין הספק מכח התערובת, דמד' התוס' בנזיר ודעימייהו דבשלח לקדש לו אשה אזלינן בתר רוב הנשים שבעולם שאינם אסורות לו, מבו' דאזלינן בתר רוב אף כשאין הספק מכח התערובת, ונת' במק"א, והיינו משום דצד הספק דהאיסור שעל כל חתיכה הוא צד איסור דקבוע, יש לחוש לו, ולא אזלינן בזה בתר רוב.

והנה אמנם הדבר פשוט דאם יתעורר אח"כ ספק אחר ויהא רוב היתר, ודאי דניזיל בתר רוב, דכלפי ספק זה אין צד הספק דהאיסור צד דקבוע, ומשא"כ בכה"ג שפירשו לפנינו ג' חתיכות, הרי הספק שעל כל חתיכה, הוא אותו הספק שהי' עלי' בשעה שפירשו מן הקביעות, וכיון דספק זה הוא ספק דקבוע, לא אזלינן בזה בתר רוב, - אך אי"ז שייך לכללא דספק שאינו מכח התערובת, דאף אם אזלינן בתר רוב גם כשאין הספק מכח התערובת, כ"ז הוא כשצד הספק דהאיסור אינו צד דקבוע, אך בגוונא דהוקבע איסור בחנויות ויש על החתיכה צד ספק דקבוע, לא אזלינן בזה בתר רוב.

ה] ונראה דמה"ט גם ליכא בזה לדין ביטול ברוב, דכבר נת' בסימן ג' ? מד' קמאי, דמן הדין כ"ה דבקבוע לא אזלינן בתר רוב, גם לי"ב לדין ביטול ברוב, וכל הא דבתערובת בטל האיסור ברוב, הוא או משום דקבוע שאינו ניכר לא חשיב כקבוע, או משום דכל דה"ז בטל בתערובת לא חשבינן לי' כקבוע, וע"כ בכה"ג שלקח מן הקבוע, דאף אחר שלקח י' חתיכות מי' חנויות אכתי הוי צד הספק דהאיסור שעל כל חתיכה צד דקבוע, ליכא בזה לדין ביטול ברוב, ודו"ק.

ו] ולפ"ז נראה דזהו מה שעמד ר"ת בהא דבנפלו ונתפצעו עולין בא' ומאתים, והיינו דכיון דאגוזי פרך חשיבי מדרבנן כקבוע, הרי דכיון דנולד הספק בתערובת זו קודם שנתפצעו, הוי צד הספק דאיסור שעל כל אגוז, צד דקבוע, ובדין דאף אח"כ כשנתפצעו ובטלה חשיבותן לא יהא בזה לדין ביטול ברוב, דומיא דהא דכשלקח י' חתיכות מי' חנויות אין החתיכה האסורה בטילה ברוב, משום דצד הספק דהאיסור שעלי' הוא צד דקבוע, ומזה הוא שלמד ר"ת דבקבוע דרבנן לא אמרינן הכי, ואף דצד הספק דהאיסור הוי צד ספק דקבוע, ה"ז בטל ברוב, ואמנם כ"ז הוא כלפי דינא דביטול ברוב, אך עיקר דינא דנולד הספק במקום הקביעות הוא אף בקבוע דרבנן, שהרי אף בקבוע דרבנן אסרינן בלקח מן הקבוע ולדעת רוב קמאי אסרינן אף כשפירש לפנינו.

ועחזו"א יו"ד סי' ל"ז סקי"ב, שדן מתחילה דל"מ ביטול מה"ט, ומסיק דמהני ביטול.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז מבו' היטב כל ד' ר"ת, דזמש"כ דדין זה הוי רק בקבוע דאורייתא, אך משא"כ בקבוע דרבנן, כל דבטלה הקביעות והשתא כבר ל"ה קבוע, הרי דהגם דאכתי חשיב צד הספק דהאיסור כקבוע ולא אזלי' בי' בתר רובא, מ"מ כבר לא החמירו בו שיתבטל עי"ז דין ביטול ברוב, וזהו מה שהביא ר"ת מהא דנפלו ונתפצעו עולין בא' ומאתים, דהגם דקודם שנתפצעו הי' האיסור חשוב קבוע, מ"מ אחר שנתפצעו בטל מיני' תורת קבוע וה"ז בטל ברוב, ולא אמרי' דכיון שכבר הי' הספק בזמן הקביעות, וצד ספק האיסור על כל חתיכה הוי צד ספק דקבוע דכמע"מ דמי, תו ממילא ל"ש בזה דין ביטול ברוב, וכדאמרי' הכי' בקבוע דאורייתא וכנ"ל, אלא כיון דל"ה זה קבוע רק מדרבנן, הרי דכל שנתבטל הקביעות אי"ב דין ביטול, אך אילו אשכחנא גוונא דדבר חשוב דהוי קבוע מדאורייתא, הרי דאף אם הי' בטל חשיבותו מיני', ל"ה בזה דין ביטול, כיון שבתחילתו הי' זה קבוע, והוי צד האיסור שעל כל חתיכה צד ספק דקבוע דכמע"מ דמי, וע"כ ל"ש בי' דין ביטול,[[3]](#footnote-4) וז"ב בביאור ד' ר"ת, ומיושב בזה מה שהעיר היד"י שם ע"ד ר"ת, עיי"ש.

ועכ"פ למדנו מד' ר"ת, דדין קבוע מעכב מן המיעוט האסור ליבטל ברוב, והא דכל חד בתרי בטל ברוב, הוא משום דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע כלל, כיון שה"ה בטל בתערובת ולא חשיב כנגד הרוב, וכמש"נ, אך י"ל, דדעת ר"ת דהא דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע, אי"ז כלל משום שה"ז בטל, אלא הוי זה מדיני הקבוע דרק קבוע הניכר חשיב קבוע, ורק מדרבנן אף קבוע שאינו ניכר חשיב קבוע כשאינו בטל, וע' להלן סק"ט מש"נ בזה, ולדרך זו ודאי דבגווני דחשיב קבוע, ה"ז מעכב המיעוט האסור מליבטל ברוב.

ועי' בתור"י הלבן בכתובות דט"ו. שכתב דבב' זיתי חלב שנתחלקו זמ"ז ונתערב א' בס' שרינן לי', ולא אמרינן דהו"ל כקבוע, כיון דהחתיכה השני' קבועה, וצ"ע היאך זה מתישב עם דבריו להלן, והכא נראה בדבריו דרק משום הביטול לא חשיב קבוע, וע"כ הכא כיון דאיכא חצי קבוע, נימא דכולו חשיב כקבוע.

העתקה מקיצור מה שנאמר בחבורה, - לכאו' עיקר הך דינא דר"ת מוכרח, עכ"פ לגבי כל דפריש, מכל פירשו בפנינו דמבו' דאסורין אף דעכשיו יש ג', ונימא דאיכא רוב ונייד, ומ"ט לא ניזיל בתר רוב.

והביאור בזה הוא בהקדם ביאור דין קבוע, עי' הגרש"ש שהאריך בזה, והעמיד לדון אם תלי בצדדי הספק או בדבר הנידון, והביא ב' ראיות, חדא ממש"כ רש"י בסנהדרין עיי"ש, וכן פירש היד"י לד' רש"י, ועוד מדינא דשולח שליח וכו'.

והנה לפ"ז ודאי הנידון על צדדי הספק, ואי"ז דין דל"מ רוב בקבוע, ותמה לפ"ז ע"ד רבוותא שדנו בדין קרוב ובדין ס"ס ובדין חזקה, - גם ק' מאד כשפירש א' מ"ט אזלינן בתר רוב ועיי"ש מה שחידש בזה, וזה צע"ג מגווני דהדבר ידוע לנו.

אך לכאו' ביאור דבריהם, דלאו היינו דהוי גזה"כ בעלמא שלא לילך בתר הרוב, ועי' חמד"ש דהמיעוט החשוב מגרע כח הרוב, אלא היינו דבקבוע יש לנו לנקוט ולחוש לצד זה דהמיעוט, דכיון דצד האיסור אינו צד בעלמא, אלא צד שנקבע לנו והוחזק לנו בקביעות זו איסור, ע"כ א"א להתעלם ממנו, דעיקר דינא דרוב הוא לתלות שהוא מהרוב ולבטל צד המיעוט, ובקבוע א"א לבטל צד המיעוט.

וע"כ י"ל דגם בהכרעות אחרות הוא כן, ומשה"ק השע"י מבהמה טריפה, לכאו' ל"ק דהתם צד הספק אינו אם הוא טריפה שהוחזק לפנינו או הוא כשרה, אלא הוי ספק אחר, וזה עומק מש"כ הגרע"א לחלק בזה, - ומש"כ הפמ"ג דל"מ רובא דליתא קמן, הוא אם משכחת גוונא דעל צד הספק אם בשר זה או זה, יש רוב דליתא קמן דזו היא חתיכת הכשרה, דזה ל"מ, וז"ב.

ולפ"ז יסוה"ד דלקח מן הקבוע הוא דכה"ג צד הספק דהחתיכה אסורה אינו צד ספק בעלמא, אלא צד דקבוע, וזה אינו משתנה אחר שפירש, דהגם דעכשיו גם אם הוא אסור אינו קבוע, מ"מ הוי אותו צד ספק שהי' עליו מתחילה בעודו קבוע.

ואשר ע"כ לא יועיל כלום שיש עכשיו רוב, דמ"מ כיון דצד הספק שהי' עליו צריך לחוש לו, וצד ספק זה קיים עכשיו, שהרי לא נתעורר ספק אחר, ל"מ מידי מה דיש עליו עוד רוב.

ומה"ט גם לי"ב לדין ביטול, שהרי דין קבוע מפקיע גם לדין ביטול ברוב, דעיקר דינא דקבוע הוא דצד זה אינו ראוי להתבטל בצד הרוב, וע"כ גם לי"ב ביטול ברוב, אך העירוני דאכתי צ"ב בזה, דלכאו' כיון דדינא דקבוע הוא דיש לחוש לצד האיסור, ל"ש זה בדינא דביטול ברוב, ועוד העירוני, במש"כ הרשב"א דקום שבחמאה בטל, דמ"ט לא נימא דהוי קבוע, שהרי הוא ניכר, אך פשוט דהתם דבלא"ה אין עליו ספק ואפ"ה הוא בטל משום שהוא אוסר את הרוב, ל"ש לדון מדין קבוע כלל, ורק בביטול דעלמא, דכל הא דיש בזה ביטול הוא מכח הספק, הוא דיש בזה לדין קבוע, ולפ"ז יש מקום לישב להקו' הנ"ל, וצ"ע, - ע"כ העירוני.

ואשר זהו מש"כ ר"ת דגם בנפלו ונתפצעו הי' צריך לאסור, ואך דלא החמירו חכמים בכה"ג לענין ביטול, אך לענין הלך אחר הרוב החמירו אף בכה"ג, שהרי גם בקבוע דרבנן לא אמרינן הלך אחר הרוב בפירש לפנינו ובלקח מן הקבוע, (וגם לדעת התוס' בפסחים הרי עכ"פ בלקח מן הקבוע לא אזלינן בתר רוב).

ועי' תור"י הלבן בכתובות שפירש לסוגיא דנזיר בדרך מחודשת, דהואיל וקרובתה קבועה גם היא חשיבא כקבועה, והיינו דצד איסורה הוא צד חשוב וע"כ ל"מ בזה רוב, ועיי"ש שדן דגם בחתיכת חֵלב שנתערבה חצי' באחרות נימא דאינה בטלה, וזה מתפרש עפמש"נ דכל דצד האיסור הוא צד איסור דקבוע אף לי"ב לביטול ברוב, ועיי"ש מש"כ בזה.

ומשה"ק השער"י מאשה דהוי קבוע, לכאו' ל"ק, דהתם זהו עיקר הספק, וע"כ ודאי דהו"ל קבוע, וזה ע"ד ד' הבית אפרים דלהלן.

עיקר מש"נ דדינא דקבוע אינו דכשהנידון הוא קבוע לא אזלינן בתר רוב, אלא דצד האיסור הוא צד שהוקבע לפנינו, לכאו' הוא מוכרח כן, דאל"כ מ"ט בעינן שיהא ודאי איסור, ואולי הוא דין בפנ"ע, ועמש"נ להלן בד' הבית מאיר, והרי לכו"ע פשוט דכשיש אשה אחת ל"ש עלי' דין קבוע, דאל"כ תיקשי על הפמ"ג בכל ספיקותיו, והיינו דלעולם תלוי אם צד הספק שאנו דנים עליו הוא צד שהוקבע לפנינו, או אינו צד דהוקבע לפנינו.

ועיקר הך מילתא דבעינן ידוע שיש איסור, נראה דז"ב ד' הר"ן דחידוש הוא ואינו נעשה קבוע למפרע, דהיינו משום דכ"ז שלא הוקבע לנו שיש שם איסור, הרי דאף אם לפי האמת יש שם איסור, לא חשבינן לי' כקבוע, וכ"נ גם בל' הרשב"א, ועי' בית מאיר בחי' הש"ס בזבחים דפשיטא לי' כן, ויישב בזה לקו' התוס' בנפל א' לים, עיי"ש.

ועי' הפלאה לענין בועל, ועי' בית אפרים וגרנ"ט שנחלקו ע"ז, ולכאו' כ"ה מוכרח להסוברים דהיא טוענת ברי, ועי' תוס' הרשב"א לגבי אבידה, ועי' קו' שע"י, וי"ל דע"ז ל"ש דין קבוע כלל, דרק על פעולה באדם עצמו שייך דין קבוע, וצ"ע.

בדין נמצא כשהגיע לבית, עי' בית מאיר, ועי' יד"י דכל ההיתר בזה הוא משום דכבר חל ההיתר דכל דפריש, ולכאו' נראה דא"צ להא דכבר הותר, אלא לעולם אינו חוזר לקביעות דהוא בפנ"ע ולא הוחזק לנו בקביעות זו איסור, ואף באשה י"ל דלא אסרינן בכה"ג כיון דהוי קביעות בפנ"ע ועלי' בפנ"ע נכריע עכשיו דכל דפריש, וצ"ע.

ובאמת דגם הבית מאיר בע"כ מודה דבעינן שיהא ודאי שיש איסור, ועמש"נ לעיל מד' הבית מאיר בחי' זבחים, אך כנראה ס"ל דהוא דין בפנ"ע, דמלבד הא דבעינן שיהא מקום זה מקום קביעות דהאיסור, בעינן נמי דיהא ידוע לנו שיש איסור, ול"ב שיהא ידוע שיש איסור "בקביעות", - ועד"ז צ"ל לפ"ד ההפלאה, וצ"ע.

ואמנם עיקר ד' הבית מאיר צ"ע, שהרי בלקחו קודם שנודע שהתירו משום דכל דפריש, הרי עכשיו הכל בבתים, ואפ"ה לי"ב לדינא דקבוע, - וצ"ל דהתם הוא משום דכבר חל ההיתר בשעה שפירשו, אך בנמצא ביד גוי ס"ל די"ל דעדיין לא חל ההיתר, כיון שלא הי' בידינו כלל, וצ"ע בזה.

ומה"ט הוא דכל שלקח מן הקבוע ה"ז אסור, אף דעכשיו איכא רוב היתר, דמ"מ צד הספק האוסר הוא צד ספק דקבוע, וכ"ה מוכרח מהא דבפירשו לפנינו אסרינן לכולהו, ולא אמרינן דהשתא מיהא איכא רוב היתר, וניזיל בתר רוב, והי' מקום לומר דלא אזלינן בתר רוב כשאי"ז שורש הספק, אך מדעת קמאי דאזלינן בתר קביעות האשה שבא עכשיו לקדש, מבו' דאזלינן בתר רוב אף כשאי"ז שורש הספק,

ועיקר הך מילתא, נראה דזהו ביאור דינא דלקח מן הקבוע, דהיינו דצד הספק דהדבר אסור, הוי צד ספק דקבוע, דאינו צד ספק בעלמא שמא הוא איסור, אלא צד הספק הוא שמא הוא איסור שקבוע כאן לפנינו, וע"כ אף אחר שפירש, לית לן בה, דאכתי הוי צד הספק צד הספק דקבוע, וזהו שנתחדש דאין אנו דנים ספק מחודש, אלא לעולם אנו דנים את הספק כתחילתו, - והיינו דלאו דינא הוא דהואיל ובתחילה ל"ה בזה הכרעת רוב גם עכשיו אין בזה הכרעת רוב, אלא הפי' הוא דעדיין קיים הכח דקבוע, כיון דהוי אותו ספק שהי' מתחילה, וצד ספק זה עומד כנגד הרוב, ול"מ בזה הכרעת הרוב.

בשערי ישר הוכיח דאין תורת קבוע תלוי בהנידון שלפנינו אלא בצדדי הספק, חדא, מד' רש"י דאל"כ הו"ל ספק ספיקא, ועוד, מד' הרא"ש בנזיר.

והנה ההוכחה מד' הרא"ש בנזיר צע"ג, דהרי בלא"ה מבו' בדבריו דאזלינן בתר שורש הנידון, וא"כ ודאי דגם תורת קבוע היא ע"ז, דמה לי דהאשה שהוא בא לקדש היא ניידא, הרי כיון דצדדי הספק שאנו דנים עליהן הם הצדדים הקבועים, ע"כ ודאי דיש בזה לדינא דקבוע.

וגם ההוכחה מד' רש"י, ועי' יד יהודה שפירש ג"כ כן בד' רש"י, צ"ע, דנראה דכה"ג שפיר הו"ל קבוע, דעיקר דינא דקבוע, אינו דחפצא דקבוע אין עליו היתר דרוב, אלא היינו דצד ספק דקבוע עומד כנגד הרוב, וע"כ לא אמרינן דהוי ספק אם החפצא הוא קבוע או אינו קבוע, אלא היינו דכיון דהצד דהאדם המת הוא הנכרי, הו"ל צד ספק דקבוע, שהרי נקבע הנכרי לפנינו, אזלינן בתרי', ומשא"כ בספק קבוע ספק פירש, הרי להצד דאירע המעשה בשוק, הוי זה מקום שלא נקבע בו הישראל לפנינו, ואה"נ גם בט' ניידי וא' קבוע, אי נימא דבמקום דאינהו ניידי אי"ז מקום הקביעות דילי', הוה אזלינן בזה בתר רוב, דלהצד דאירע המעשה במקום זה, הרי דהצד דהוא פלוני, אי"ז צד ספק דקבוע, ודו"ק.

ואמנם לענין אבידה נראה במשה"ק השע"י דבבהמה רצה בדרך יהא חייב להשיב, ונראה דכיון דהוא ספק אם הבעלים הוא בבית או הוא ברחוב, הרי דלהצד דהוא ברחוב, הרי דבמקום זה לא הוקבע לנו ישראל כלל.

אך צ"ע על עיקר דברינו, שהרי בלקח מא' מי' חנויות, הרי להצד דלקח מהחנות הראשונה, הרי במקום זה לא הוקבע הבשר נבילה, ואפ"ה אמרינן דכיון דחתיכה זו היא קבועה במקומה, ע"כ כשהספק עלי' הוא מה היא, אמרינן דהצד דהיא החתיכה האסורה הוא צד ספק דקבוע, ולפ"ז אין לחלק כמש"נ, וצ"ע בזה.

וע"כ נראה דלא תלי בזה, אלא כל היכא דהוי ספק על אדם א' מהו, אם להצד דהוא גוי ה"ה קבוע כאן, יש לנו להסתפק בזה, דאי"ז ספק בעלמא, אלא דבר שהוקבע לפנינו דיש לאפשרות זו, - אך בבועל, הרי להצד דאזיל איהו לגבה, גם אם הוא הפסול הו"ל פריש, וע"כ בכה"ג הו"ל ספק ספיקא.

ולפ"ז באבידה תיקשי מבהמה רצה בדרך, דנימא דיש להסתפק שמא הוא ישראל א' שידענו שהי' קבוע בשעה זו בביתו, אך נראה דבכה"ג כלל ל"ש דינא דקבוע, דרק אם נעשה המעשה עם הבעלים, מספק"ל מי הוא האדם שהלך כאן וממנו נפלה האבידה, אך כשהספק הוא של מי האבידה, ולא נעשה בו מעשה כלל, ל"ש ע"ז דין קבוע כלל, - והיינו משום דבכה"ג אין אנו דנים על הבעלים שאינו ידוע אם הוא ישראל או גוי, אלא אנו דנים אחר כל אפשרויות הבעלות, ובזה ליכא לדין קבוע כלל, ועדיין צ"ב בגדרי הדברים.

בתשו' מיימוני משפטים סימן ה' כתב בנפל הבית עליו ועל אשתו ועל ד' בנותיו, די"א דיטלו יורשי האשה א' מל"ב, וכתב דהיא שקולה כנגד כולם דהו"ל קבוע, וכתב מכח זה דהו"ל ככח א', ומבו' דאין בזה הכרעת רוב, אלא דנים כה' ספיקות וע"כ י"א דבכל ספק מקבלין יורשי האשה מחצית, וע"כ הן מקבלין א' מל"ב, וע"ז נחלק מהר"ם דכיון דהו"ל קבוע, הוי הצד שמתה האשה אחרון, שקול כנגד הצד המיתה דכולם, והוי כספק השקול, - וביבין דעת סק"ח הביא מזה דלא אזלינן בתר ספק ספיקא בקבוע, אך לכאו' התם בע"כ דאי"ז ספק ספיקא גמור, דאם הו"ל כספק ספיקא, מ"ט נוטלין יורשי האשה א' מל"ב, ובע"כ דאי"ז אלא כמה ספיקות, ובזה שפיר מהני דינא דקבוע, ולכאו' זה מיוסד ע"ד הגרש"ש דהקבוע שקול כנגד כל הצדדים האחרים, וע"כ חשיב דליכא בזה כמה ספיקות.

ז] והנה אמנם אף בגוונא דהוי הספק על כל התערובת, מצינו דכל שפירשה חתיכה אחת וחזרה ונקבעה אין עלי' תורת קבוע, שהרי הך דינא דחתיכה שפירשה מן התערובת שלא בפנינו מותרת, אם לי"ב להגזירה דשמא יקח מן הקבוע, ודאי דהוא אף כשחזרה ונקבעה בבית, ולא אמרינן דהשתא יש עלי' תורת קבוע וא"א להתירה מכח הרוב.

והא דהיא מותרת בכה"ג, אי"ז רק כשנודע הספק בשעה שפירשה וכבר הוכרע דינה להיתר, שהרי אף בגונא שלקחו בשר מן המקולין ואח"כ נודע שהי' שם טריפה, מותרות החתיכות שפירשו, אף דעכשיו בשעת לידת הספק הן קבועות בבית, - וכבר עמד ע"ז החוו"ד בסימן ק"י סק"ה.

וטעם ההיתר בזה, עי' ביד יהודה דהוא משום דאף כשלא נודע לנו הספק, מ"מ חייל ע"ז התירא דכל דפריש, ושוב אי"ז חוזר ונאסר, עיי"ש, - ועי' במכתבי החזו"א בביאור ד' החוו"ד בזה.

אך נראה די"ל עוד בזה, דאי"ז משום דכבר חל היתר, אלא הוא משום דאין ע"ז תורת קבוע, כיון שלא הוחזק לנו כלל בקביעות השני' שיש איסור, ואם באנו לדון לצרף ב' הקביעויות, הרי דבזה אמרינן דאדרבה כיון דהבשר פירש מן הקביעות הראשונה כל דפריש מרובא פריש ואין חל עליו תורת קבוע כלל, ומשא"כ בנזיר דהיא חוזרת לקביעותה הראשונה, או משום דהתם דרכה לחזור לקביעותה, ע"כ חוזר עלי' תורת קבוע, - ואולי בעינן לתרוייהו, - ועי' חזו"א אהע"ז סימן ז' סק"ג בד' המלחמות, ומבו' דכל שפירש לעיר אחרת כבר ל"ה קבוע, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, ול"ד לההיא דאסור בכל הנשים שבעולם, דהתם הויא הקביעות מתחילה בכל העולם.

אך בב' חצירות צ"ע דמ"ט אי"ז חוזר ונקבע בחצר השני', ומשמעות הדברים דרק אם כל הי' פירשו לחצר השני' ה"ז קבוע, אך אם א' מהן פירש אי"ז חוזר ונקבע, והתם א"א לפרש דהוא משום דכבר חל היתר, שהרי עדיין לא חל.

וצ"ל דכיון שלא נראו לפנינו, והידיעה שיש בהן ישראל היא רק מכח מה שראו אותם בחצר הראשונה, ע"כ כל שלא נודע שהגיע ישראל לחצר השני', אמרינן דאדרבה כל דפריש מרובא פריש, ולא חייל ע"ז תורת קבוע, - וכלפי הספק אם נקבע שם איסור או לא, ל"ש כלל דינא דקבוע, ודו"ק.

ועפי"ז מובן ד' הפר"ח שהוכיח משם דקבוע אוסר גם במקום השני, וצ"ע דהתם דהוי קבוע הניכר, מה מקום יש לומר דלא יהא קבוע, ומה גרע המקום השני מהמקום הראשון, ובע"כ דהתם אין הידיעה שיש שם ישראל אלא בחצר הראשונה, ובחצר השני' אין הידיעה שיש שם ישראל אלא מכח הידיעה שהי' לנו בחצר הראשונה, וע"כ י"ל דלא אמרינן בזה קבוע, דלא אמרינן קבוע אלא כשהוחזק ישראל בקביעות זו, ודו"ק.

ועי' יד יהודה ק"י סקכ"ג קמח. בתו"ד שפירש דהא דבפירש א' לחצר אחרת הו"ל פריש, הוא משם דהשתא אנו דנין על קבוע הראשון מי יצא משם, וע"כ שפיר הוי פריש כמו אזיל איהו לגבה.

לכאו' תיקשי, דמ"ט באזיל איהו לגבה לביתה הו"ל פריש, ולא אמרינן דהקביעות הויא בכל העיר, ואילו במקדש אשה, ל"מ שיביאנה לביתו, דקביעותה הויא בכל העיר, - ונראה דהטעם הוא משום דהתם הפסול ניכר וידוע, וע"כ אין קביעותו אלא בביתו, אך כל דאינו ידוע, הויא קביעותו בכל העיר, - ואולי יל"פ עוד, דהתם כיון שאינו בא לביתה אלא דרך עראי, לא חשבינן לי' בקביעותו.

בד' האו"ה שהביא המג"א בסימן שכ"ט והמ"ב שם סק"ז מבו' דכל שהן הולכין יחד בקביעות אחת הו"ל קבוע אף דניידי, ועי' יד יהודה ק"י סקכ"ג קמח. שתמה ע"ז, - ובביאור ד' האו"ה צ"ל, דהגם דאם הן קבועין בבתים הוי קבוע אף כשכל א' הוא בבית בפנ"ע, מ"מ כל שהן ניידי אין דנים על כולם יחד, אלא אם הם יחד, וע"כ כל שאינם יחד אין ע"ז תורת קבוע, כיון שלא הוחזק במקום הקביעות.

ולפ"ד האו"ה ודאי מוכרח מש"נ דעיקר דינא דקבוע הוא רק כשהוחזק איסור, שהרי לפי דבריו אף דבר דנייד מצי הוי קבוע, וא"כ מאי נפ"מ אם כולן הולכין יחד או כל א' בפנ"ע, הרי בלא"ה הוי הישראל קבוע, ובע"כ דבעינן שיוחזק ישראל בתוך הקביעות, וע"כ כל דכל א' הולך בפנ"ע ואי"ז קביעות אחת, הרי אין ידוע דיש ישראל בתוך קביעות זו, וע"כ לי"ב לדינא דקבוע, ודו"ק.

בתוס' הרשב"א כתובות דט"ו., ז"ל, והא דפריך בספ"ק דיבמות גבי גוי שקידש בזה"ז והא כל דפריש, יש לתמוה הא בעינן תרי רובי דילמא אזלי איהי לגבייהו, י"ל דה"מ כשידוע שיש פסול בעיר, אבל סתם שאין ידוע שיש מי' השבטים בעיר, אמאי אית לן לאסתפוקי במילתא כלל, ול"ש למימר כל קבוע, מיהו אם יש בעולם (עוד) [עיר] מי' השבטים ואינה ידועה לא ידענא אמאי לא נסתפק בכל עיירות דילמא היינו הך דכל קבוע, עכ"ל, - ומ' דרק אם יש עיר שהיא מי' השבטים, הוא דיש לאסור לכל העיירות שמא היא עיר זו, אך אם אין עיר שהיא מי' השבטים, אין לאסור לעיר שלא הוקבע בה א' מי' השבטים, אף דידוע לנו דבכל העולם יש מי' השבטים, וצ"ע הטעם בזה, דמ"ש מהאומר לשלוחו צא וקדש לי אשה סתם דאסור בכל הנשים שבעולם משום דהוחזק שיש אשה אחת בעולם דאסורה.

יד"י סקכ"ב, דקדק מד' רש"י דבספק ספיקא אחר דאיכא ספק ספיקא וכבר אין התערובת נאסר, תו איכא דין ביטול, ופירש כן גם בד' הרשב"א בתשו'.

1. והנה משמעות ד' ר"ת דכה"ג אף ל"מ ליקח א' מן החתיכות ולהתירה מדינא דהלך אחר הרוב, ולדרך זו יש להסתפק אם הטעם בזה הוא דבכל ספק שאינו מכח התערובת כ"ה דליכא לדין ביטול ברוב, גם ליכא לדין הלך אחר הרוב, ונת' בזה במק"א, או דהיינו משום דכלפי זה אכתי איכא לדין קבוע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז נ', במה שעמד בס' יבין דעת סי' ק"י סק"י, דהדין נותן דבדבר חשוב שאינו בטל בתערובת, ונתערבה חתיכה אסורה בט' חתיכות מותרות דלא בטלה, וחשיב מכח זה כקבוע ולא אזלי' בי' בתר רובא אם פירשה חתיכה לפנינו, דמ"מ אם פירשו ג' חתיכות מהתערובת והם ניידי, הי' לנו להתיר ליקח מג' חתיכות אלו ונימא כל דפריש, דהגם שנשארו אכתי ז' חתיכות קבועות, הרי אילו היינו יודעין שהאיסור הוא בא' מג' החתיכות שפירשו, הי' לנו להתיר ליקח מהן, כיון דהוו ניידי ולא חשיב קבוע, ואיך יתכן דמשום צד הספק שמא נשאר האיסור בחתיכות הקבועות, נאסור ליקח מהחתיכות שפרשו, הרי אדרבה אם נשאר האיסור בחתיכות הקבועות, ודאי דיש לנו להתיר ליקח מהחתיכות שפרשו שאין האיסור בתוכן, ומשא"כ בפירשו א' או ב', דאין במיעוט הנפרש לבדו רוב כנגד האיסור, ובעי' שיתבטל בהרוב שבקבוע, ובזה אמרי' דבקבוע ליכא רוב, וכתב עוד, דה"נ לענין דין פיקו"נ, הרי דהגם דדעת הרמב"ם דאם פירשו מקצתן מחללין, אך אם פירשו ג' ופירש א' מהן אין מחללין, דהרי אם הישראל הוי א' מאלו שפירשו יש לנו לילך אחר הרוב, דהוי כפירשו כולן, ואיך נימא דמשום דמספקא לן שמא נשאר הישראל בין הז' הקבועין נחלל את השבת על א' מהג' שפירשו, הרי אדרבה אם נשאר הישראל בין הקבועין, ודאי שאין לנו לחלל על אלו שפירשו דלא הוו ישראלים, עיי"ש בדבריו.

   אמנם מד' האחרונים מבו' דאי"ז כן, ורק אם נתפזרו כולן בפנינו שרי ליקח א' א', וכמש"כ הרשב"א, ועמש"נ בזה ב?, וגם מש"כ בדין פיקו"נ הנה מד' הראב"ד בפ"ב מהל' שבת, נ' להדיא שלדעת הרמב"ם מחללין בכה"ג, שהרי כ' הראב"ד שם דלדעתו בכה"ג אין מחללין, ונ' להדיא דלהרמב"ם מחללין, וכן מבו' מד' האחרונים בזה, וצ"ע להבין הטעם בזה, דלכאו' צדקו ד' היבי"ד בזה, וי"ל דליכא דין הלך אחר הרוב, כשאין הספק כלל מכח זה, דהרי אף אם היתה פורשת חתיכה אחת והי' פורש אדם א', הי' ע"ז ספק אם ה"ה אסורה ואם ה"ה ישראל, ועמש"נ בזה ב?.

   אך נ' הביאור בזה, דכל שפירשו מקצתן בפנינו, ליכא בזה כלל דין רוב, כיון דצד הספק על כל חתיכה ועל כל אדם, הוי צד ספק דקבוע דכמע"מ דמי, וע"כ ל"מ כלל מה דבהחתיכות ובהאנשים שפירשו איכא רוב, דלא אזלי' בתר רוב, רק אם צד הספק הוי צד דמיעוט, אך הכא הרי צד הספק דהחתיכה אסורה ודהאדם ישראל, הוי צד ספק דקבוע דכמע"מ דמי, וע"כ ל"ש כלל למיזל בזה בתר רוב, וז"ב, ועמש"נ עוד בזה ב?.

   שו"ר בחזו"א יו"ד סי' ל"ז סק"ג, שעמד בקו' היבי"ד, מ"ט לא שרי' רק בנתפזרו כולן, ומ"ט מחללין את השבת כל שלא נתפזרו כולן, וכתב הטעם בזה, דכל שלא נתפזרו כולן, חשיב מה שפירש דאכתי הוא במקום הקביעות, וע"כ ל"ש בזה ביטול, ול"ש למיזל בזה בתר הרוב, וע' בדבריו באהע"ז סי' ל"א סק"ב שכתב דדין זה הוי מדרבנן, וע"ע מש"כ ביו"ד שם סקי"ב, לחלק בין האופנים בזה, ולדבריו שם נמצא דאיכא תרי גווני בדין פירש לפנינו, אשר הם חלוקין בגדרי הדין, וזה צ"ע, וע' עוד בענינים אלו ב?. [↑](#footnote-ref-3)
3. וניחא בדברי ר"ת, מה דהוי קשיא לי, מ"ט לא אסרי' בנפלו ונתפצעו, כדאסרי' בפירש לפנינו, ובשלמא אי נימא דדין קבוע אינו מונע האיסור מלהתבטל, ניחא דע"כ בנפלו ונתפצעו ה"ז בטל, ול"ד לפירש בפנינו דאסור כיון דאכתי הוי דבר חשוב דל"ש בי' ביטול, אך למש"נ מד' הראשונים דדין קבוע מונע המיעוט מלהתבטל ק' כן, ובד' ר"ת מבו' הישוב ע"ז, דבקבוע דרבנן לא החמירו שלא יתבטל בכה"ג, ומצאתי בראבי"ה פסחים סי' תט"ו, שביאר הטעם לחלק בין פירש לפנינו דאסור, לבין נפלו ונתפצעו דשרי, עייש"ה בדבריו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-4)