שיעורי הלכה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / תערובות / ספר שיעורים בתערובות ובבח

# סימן צח

## סעיף א'

### בדין שינוי טעם קטן

א] מבואר בשו"ע דחלב בבשר הוי מין בשאינו מינו ועיין ש"ך שנקט שכל זה בבשר כחוש אבל בבשר שמן הוי מין במינו ועיין ביאור הגר"א שנקט שחשיב מין במינו והנה עיין פר"ח שהאריך בכמה דברים האם חשב הבדל טעם והוי מין במינו או מין בשאינו מינו ובפשוטו מבואר שאפילו שיש הבדל טעם קצת עדין זה לא סיבה שיחשב שטעמו חשוב בתערובת שלא יתבטל אמנם עיין יד יהודה סוף סק"ז שכתב שזה ודאי שכל שטעמו ניכר זה לא בטל אפילו אם ההבדל ביניהם הוא קטן [וכן הוא בחת"ס יור"ד סימן פ"ז ובנוב"י תנינא סימן ס"ו] רק עיקר מה שדנו שכיון שאין הבדל טעם גדול ביניהם גם אם אין טעמו ניכר חשיב בכלל מין במינו שזה לא בטל אלא בשישים ועיין מג"ס סק"א שהאריך בזה.

### האם בטעימה צריך לבלוע

ב] מבואר בגמ' שיש היתר למאכל על ידי טעימה ועיין ריב"ש סימן רפ"ח שהשואל נקט שהכוונה ללא לבלוע והוכיח מזה לאיסור לטעום ללא לבלוע והריב"ש דחה שאולי הכוונה לבלוע ובאמת אם לא בולע אין איסור אמנם סיים ששינויי דחיקי לא משנינן ועיין יד יהודה שביאר שבאמת כאן לא צריך לבלוע וכן מבואר מדברי הפר"ח סימן ק"ח סקכ"ב בקושית על הצ"צ וכן מבואר בכו"פ בד"ה ובגוף ולכאורא כן הוא משמעות הלשון מטעמת אמנם בנודע ביהודה תנינא סימן נ"ב נקט שצריך לבלוע וכן פשטות הצ"צ כמבואר בנודע ביהודה שבזה מיושב קושית הפר"ח עליו.

### בטעם האיסור טעימה והאם זה גם באיסור דרבנן

ג] בעיקר האיסור טעימה המבואר בסוגין שלכן צריך עכו"ם ובפשוטו מדובר שלא בולע עיין ריב"ש שכתב להוכיח לאיסור מהא דבתענית ציבור אסור לטעום אפילו שפולט ורק בתענית יחיד כי זה לא בכלל קבלתו ובטעם האיסור כתב שאין לומר שזה כדין חצי שיעור שהרי כל טעם האיסור כי חזי לאיצטרופי וכאן זה לא חזי לאיצטרופי אלא ודאי שהוא רק מדרבנן ובטעם הדבר בתחילה ביאר שמדרבנן זה חשיב כאכילה ואחרי זה ביאר מצד שיש כאן חשש שמא יבלע וצ"ע למה בתענית יחיד שלא קיבל רק אכילה מותר לטעום הרי יש כאן חשש שיבלע ומשמע שגדר הדין שגם טעימה זה כאכילה ולכן אם לא קיבל אכילה זו אין מקום לאסור.

והנה בשו"ת צמח צדק סימן מ"ז דן לגבי עשיית בורית שיש בה איסור חלב אלא שזה נטל"פ ונקט שיש איסור דרבנן באכילתו וכתב לדון האם מותר לבלועו ולפלוט וכתב שאפילו שהריב"ש אסר כל זה באיסור דאוריתא שמא יאכל אבל באיסור דרבנן שגם אם יאכל זה רק דרבנן אין איסור ומשמעות דבריו דסברתו זה בכל האיסורים דרבנן ועיין פר"ח סימן ק"ח סקכ"ב שהקשה עליו דהרי בגמ' קי"א. יש נידון של בליעה של דם שזה רק אסור מדרבנן ומבואר שאי אפשר לטעום ועיין נודע ביהודה תנינא סימן נ"ב שדחה דשם צריך לבלוע אבל אם פולט אין בזה איסור וזה תלוי בביאור הדין טעימה בסוגין כדלעיל וכיון דבפשוטו הכונה שלא בולע וכנ"ל ממילא ודאי קי"ל להלכה שאסור ללעוס ולפלוט גם באיסור דרבנן והנה לגבי תענית ציבור מפורש בשו"ע סימן תקע"ז דבת"ב אסור לטעום ולפלוט והרמ"א אסר בשאר תעניתים וגם השו"ע שהתיר ביאר הגר"א מצד שזה רק רצו וחשיב כקבלה שלא קיבלו על טעימה ומבואר שגם באיסור דרבנן כה"ג הוא בכלל אכילה ונפק"מ בכל זה שאסור לטעום מאכל תינוק איסור שהותר לו מצד סכנה וכדו' אפילו אם זה רק איסור דרבנן.

אמנם עיין נודע ביהודה שדן שכל סברת הצ"צ רק בנטל"פ שזה דרבנן יותר קל דהינו שחסר בכל השם אכילה שלו או מצד שכאן יש פחות חשש שיבלע את זה וע"ש שזה אפילו אם לועס ופולט [ופלא על הפתחי תשובה שהביא בשמו אחרת] והנה באמת יש משמעות שם בצ"צ שדן גם סברא מיוחדת לגבי נטל"פ וכן עיין פרי תואר ק"ח סק"ה שדן שבורית שזה ממש מאוס אין לזה שם טעימה דהינו שטעימה שזה קצת אכילה זה רק דבר שיש בו קצת הנאה לחיך אמנם כבר הבאינו דהפר"ח נקט שאין סברא לחלק וחלק עליו וכן הפמ"ג צ"ה מש"ז ט"ו הכריע להחמיר בזה וכן הוא בהגהה שם מבן הצ"צ ובפשוטו כן קי"ל ונפק"מ למשחת שיניים ללא הכשר שאפילו אם זה נטל"פ ויש בזה רק איסור דרבנן אין להקל בזה אמנם עיין פמ"ג שבאינו ראוי לאכילת כלב כגון בורית אין להחמיר בזה ובאמת גם באינו ראוי לאכילת אדם דעת הרשב"א שאין בזה איסור אכילה [ואכמ"ל].

### האם יש איסור לקיקה במאכלות אסורות

ד] עיין ט"ז סק"ב שכתב לדון האם באיסורים יש איסור לקיקה בפיו ללא לבלוע והביא מהדרישה לאסור אמנם כתב שבספק איסור מותר והוכיח מהא דבמרה שיש ספק טריפה טועמים ורואים את מרירותה ומבואר שמותר לטעום כה"ג ועיין ש"ך סימן מ"ב שכתב שדוקא כאן כי מסתמא זה מותר אמנם עיין פר"ח שם סק"ה שהעיר שהרי יש כאן איסור ודאי מצד הדם שהרי לא היה מליחה ובכל אופן מותר ואין לומר שצריך להדיח את זה קודם דעיין פתחי תשובה שם סק"ד שעל ידי זה יתכן שגם ירד המרירות והנה לפ"ז מבאר שגם בודאי איסור מותר ועיין יד יהודה שמה שכתב ספק איסור מצד שהרי צריך להדיח אחרי זה פיו ככל נגיעה באיסור והרי לכתחילה לא סומכים שידיח שמא ישכח אמנם בספק מבואר שם בט"ז להיתר אמנם לפ"ז אם אין ברירה אחרת יתכן שמותר וכמבואר בט"ז צ"א סק"ב ובחוו"ד שם שאם הוא בדרך ואין לו כלי אחר יכול להשתמש בכלי עכו"ם ולשטוף האוכל ועיין מש"ז צ"ה ט"ו שהביא מהמהרש"ל לגבי לבדוק על חתיכה אם היא מלוחה שאסור ללחוך בפיו.

העולה מהנ"ל דהש"ך ומהרש"ל ופמ"ג נקטו לאיסור אמנם הט"ז והחוו"ד והפר"ח נקטו להיתר וכן מבואר מהפתחי תשובה סימן מ"ב סק"ד וכן הכריע היד יהודה ולכאורא כיון שהפר"ח הביא לזה ראיה והנידון הוא רק בדרבנן יש מקום להקל בזה בשעת הדחק ויתכן נפק"מ במאכל תינוקות שאינו כשר האם מותר ללוחכו כדי לראות טעמו וכן לגבי תענית אם רוצים לטעום המאכל, ובד' תעניות שהשו"ע הקיל ללעוס ולפלוט ודאי יש להקל כה"ג.

### שיטות הראשונים בנאמנות העכו"ם בסוגין

ה] מבואר בסוגין שיש כאן נאמנות לעכו"ם ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים ונבארם בקיצור א. דעת הרמב"ם שכל עכו"ם נאמן וביאר הש"ך שזה בגדר מילתא דעבידא לאגלוי שזה סיבה לנאמנות כמבואר בגמ' ר"ה תחילת פ"ב כמבואר בגר"א וכן הוא בגמ' קידושין ס"ו: [אמנם שם זה דבר שודאי יתברר שהוא משקר אם שיקר וכאן זה רק צד ספק שאולי יתברר שהוא שיקר] ב. דעת הרשב"א שסתם עכו"ם לא נאמן ורק אם הוא אומן מצד שלא מרע אומנותיה או כל עכו"ם במסל"ת ג. דעת תוס' והר"ן שיש כאן נאמנות רק באומן שלא מרע אומנתיה ד. דעת הרא"ש כמבואר בתרוה"ד וכן החמיר הרשב"א שרק אם זה גם אומן וגם מסל"ת וצ"ב צירוף הטעמים ועיין ש"ך מר"ג שביאר שהכונה שהנאמנות מצד מסל"ת רק שצריך אומן שיש לו חוש הטעם [ועיין יד יהודה שאפילו שבישראל לא צריך כמבואר בתרומה אבל שם הטעם כיון שאם לא ירגיש הוא יגוד שלא מרגיש משא"כ עכו"ם ישקר] ובתרוה"ד משמע שזה צירוף של שני הדברים ונפק"מ באחד שהיה אומן ועכשיו הוא לא אומן ועיין ט"ז שמבואר ברא"ש שכאן מועיל אפילו אם שאלו אותו אבל לא בשביל איסור והיתר וכה"ג לא חשיב מסל"ת ולפ"ז עיקר הנמנות זה אומן רק שצריך שלא יחשו שזה לצורך איסור והנה בפשטות השו"ע פסק כמבואר בב"י שמספיק או אומן או מסל"ת וכן הוא בחכמת אדם כלל נ"א ס"ה.

### כללי נאמנות מסל"ת בעכו"ם

ו] והנה בעיקר הנאמנות של מסל"ת בעכו"ם עיין ש"ך סק"ב שנקט שהוא נאמן רק בדרבנן אם זה לא נגד אתחזק ולכן מבואר באו"ח סימן תקי"ג שעכו"ם נאמן לומר על ביצה שנולדה קודם יו"ט וכן פסק המ"ב שם [ועיין סימן קכ"ז] אמנם יש לדעת שהפר"ח סימן ס"ט סק"מ כתב שדעת רוב הראשונים שרק פסולי עדות כגון אשה וקטן נאמנים במסל"ת בדרבנן אבל עכו"ם אשר פיהם דיבר שוא אינם נאמנים כלל ולשיטות שנאמנים זה גם נגד חזקה וצ"ע למה כאן יש דעות שנאמנים אפילו שזה נידון דאוריתא ועיין ט"ז וכפי שביארו בחוו"ד שרק בדבר שצריך הגדה בב"ד אין נאמנות מסל"ת בדאוריתא אבל באיסורים שאין דין הגדה בב"ד מסל"ת נאמן תמיד וע"ש שהביא מהרא"ש שעכו"ם נאמן לומר שהולד לא בכור במסל"ת אמנם כתב שלהלכה קי"ל כמבואר בסימן ש"ה שבדאוריתא אין כלל נאמנות של מסל"ת.

### בדין מילתא דעבידא לאיגלויי בעכו"ם

ז] וע"ש בש"ך שביאר שזה מצד שזה מילתא דעבידא לאיגלויי דהיינו שנתחדש כאן שגם עכו"ם נאמן בדבר שאם שיקר מחר יתברר שהוא משקר ועין ביאור הגר"א שכתב שבגמ' מבואר בפ"ב דר"ה לגבי קידוש החודש שאדם נאמן לומר שקידשו החודש אפילו שזה דבר שצריך שני עדים מצד שזה מילתא דעבידא לאיגלויי וכן מבואר בגמ' חולין ס"ג: שעכו"ם נאמן למכור ביצים ולומר שזה מעוף טהור כיון שזה עבידא לאיגלויי וגם לרמב"ם שלא נאמן מצד שזה דבר שלא כל כך עבידי לאיגלויי אבל כאן שמיד לאחר שאומר הישראל יטעם ויראה האם הוא צודק הוא ודאי לא משקר וכמבואר בפר"ח והנה לרמב"ם זה סיבה לבד ולשאר ראשונים זה בצירוף למסל"ת וצ"ב למה כאן צריך עוד צירוף וצ"ל שכאן יכול לטעון שהוא טעה ולא הרגיש לכן צריך עוד צירוף.

### בדין נאמנות דאומן לא מרע אומנותיה

ח] ובעיקר הנאמנות דאומן דלא מרע אומנותיה המבואר כאן בתוס' ובר"ן וברשב"א עיין פר"ח דהביא דעיקר נאמנות זו מבואר בגמ' מנחות מ"ג: ונפסק בשו"ע סימן כ' דאומן נאמן לומר על ציציות שהם של תכלת או שנעשו כדין וכן מבואר בשו"ע סימן קי"ד ס"ה לגבי אומן שמוכר יין רמונים שנאמן לומר שלא עירב יין רגיל מצד שלא מרע אומנותיה וכן מבואר בסימן ש"ב לגבי שעטנז שהוא נאמן מטעם הנ"ל [ולכן יתכן מאוד שבמקום שאם יתפסו שהחליפו יקבלו קנס גדול יש כאן הדין דלא מרע אומנותיה ועיין אגר"מ ח"א סימן מ"ז – מ"ט] וצ"ב דעת הרא"ש ורש"י שכאן הוא לא נאמן וצ"ל דדוקא שם שהשקר הוא במה שהוא מוכר ועד כמה ששיקר במקחו לא יסמכו עליו ולא יקנו אצלו אבל כאן השקר הוא לא קשור כלל למה שמוכר אלא שביקשו ממנו טובה וענה על מה ששאלו וכה"ג יתכן שלא שייך לא מרע אומנותיה ועיין מש"ז סימן רנ"ג סקי"ח שכתב שבהיתר של לא מרע זה או שיכולים לתפוס שהוא משקר או שכל אומנתו בכך ויפסיד כל פרנסתו אם יתפסו שמשקר ובפשוטו נפק"מ לסמוך על אחיות שלא שומרות טהרת המשפחה דאם הם אחיות שזה המקצוע שלהם בזה ודאי הוא דומיא דגמ' אבל אם זה לא המקצוע שלהם וזה לא סיבה שיפסיקו לבוא אצלם יתכן שזה תלוי במחלוקת הראשונים בסוגין אמנם יתכן ששם זה גרע שאין שום סיכוי שמישהו ימצא ששיקרו דזה מצוי מאוד שאחת מוצאת מכה ואחת לא מוצאת והכל לפי הענין, וכפי המציאות הם משקרים כדי לעזור לחרדים [עפ"ל] ואין לסמוך עליהם כלל.

### דעת הרמ"א בנאמנות קפילא ובדין קפילא ישראל

ט] עיין ברמ"א שכתב שאנו נוהגים לא לסמוך על עכו"ם קפילא כלל ועיין רעק"א שתמה בטעם הדבר וביאר שזה מצד שחוששים לכל השיטות ולכן אומן לבד לא עוזר וכן מסל"ת כי אולי צריך אומן ואם זה אומן מסל"ת יתכן שממ"נ אם לא שאלו אותו בתור אומן אין כאן מעלת אומן ואם שאלו בתור אומן אין כאן מעלת מסל"ת אמנם לפ"ז אפשר בשני בני אדם אחד אומן ואחד מסל"ת עוד הקשה רעק"א שבאיסורים דרבנן בזה במסל"ת אין סיבה שלא לסמוך עליו אמנם בפשוטו יש ראשונים שנקטו שכאן לא שיך מסל"ת כי אפשר לטעות בזה אמנם עיין יד יהודה שהביא מספר התרומה וכן הוא במנחת כהן ח"א ספ"ז שהטעם שלא סומכים כי היום העכו"ם לא מקפידים לא לשקר בדבר זה כיון שיכול לטעון שטעה ועיין מש"ז סק"ג שלכן בנתערב במינו בנשפך לא חשיב שאפשר לברורי על ידי עכו"ם ולכאורא סברתו שכיון שלא יתברר ודאי היתר לא חשיב אפשר לברורי אפילו שיש צד שיתברר שאסור [אמנם מסתבר שודאי שאם יאמר במסל"ת או באומן יצטרכו לחוש לדבריו] אמנם בחכ"א נ"א י"ד הביא מהכו"פ שודאי כה"ג צריך לתת לעכו"ם לטעום ועיין ש"ך לקמן סקכ"ט לגבי תבלין ביותר משישים שכתב שאפשר לסמוך על עכו"ם ועיין יד יהודה בקצר סקמ"ב שביאר שכאן שלא שייך שישים לא נהגו להחמיר וצ"ב הסברא בזה אמנם עיין גליון מהרש"א שם שזה ודאי קולא מיוחדת בתבלין ולא בכל איסור דרבנן.

והנה בפשוטו ישראל נאמן לטעום בדבר של היתר וכן נקט הש"ך ועיין שער הציון סימן תקנ"א לגבי תשעת הימים שיש לסמוך על טעימת ישראל ועיין בגליון רעק"א שגם אם לא ידע שזה אסור וטעם יש לסמוך על טעימתו אמנם היד יהודה כתב שהיום אין לסמוך אפילו על ישראל וכמבואר בפתחי תשובה סק"ג וכן הוא בלבוש, אמנם שאר האחרונים סתמו להקל בזה ועיין ש"ך סימן צ"ו סק"ה דמבואר שלגבי דבר שיש ספק שבלע חלב כל שלא עירבו אותו לכתחילה אין לסמוך על טעימת ישראל ועיין בית מאיר סוף סימן צ"ז שהוסיף שבאופה לחם בתנור בשר אפילו אם נימא שאין כאן איסור של אין מבטלין איסור לכתחילה אבל אם יש ספק שישים אסור לאפות על סמך שיטעום אחרי זה שזה רק היתר של בדיעבד ובפשוטו בישראל לא צריך אומן כמדויק בגמ' שכל כהן נאמן כמבואר ברשב"א ועיין יד יהודה שהסיבה כי אם ירגיש שלא מכיר הטעם הוא לא ישקר ויאמר האמת משא"כ בעכו"ם לכן שם יש דעות שרק אומן נאמן.

והנה בפשוטו לדעת השו"ע גם היום יש לסמוך על עכו"ם ולפ"ז אפשר להטעים לעכו"ם ואחרי זה לישראל בן ספרד ואז גם בן אשכנז יכול לאכול ואין כאן לפני עור כמבואר במבי"ט כיון שהם נוקטים שזה מותר ביותר גם לרמ"א זה רק הנהגה לחומרא ולא שיש כאן מחלוקת אמנם ראיתי מביאים שבכף החיים כתב שהמנהג גם אצל הספרדים שלא לסמוך על טעימת עכו"ם.

### מתי מועיל קפילא

י] בעיקר הדבר שמועיל קפילא מצאנו בזה כמה שיטות בראשונים עיין שפ"ד ד' א. שיטת רש"י שעד שישים לא מועיל קפילא ורק ביותר משישים צריך קפילא והרא"ש הבין שדברי רש"י גם בקדירה אמנם עיין רמב"ן שבבליעות של קדירה רש"י מודה שגם באין שישים מועיל קפילא ורק בליעות של חתיכת איסור צריך שישים ב. דעת הרמב"ן ששישים תמיד מועיל וקפילא מועיל בבליעות בין של חתיכה ובין של קדירה אבל בממשות של איסור לא מועיל קפילא ופשטות לשונו שגם בספק כמה נפל אמנם הר"ן כתב שזה רק בודאי שאין שישים ג. דעת תוס' שכשיש שישים לא צריך קפילא וכשאין שישים תמיד מועיל קפילא ד. דעת הרמב"ם שתמיד מועיל קפילא אבל גם ביש שישים אם יש קפילא צריך לתת לקפילא לטעום ולענין הלכה הש"ך למד שדעת השו"ע להכריע כרמב"ם אמנם הרמ"א ודאי פסק שהקובע שישים ודעת הגר"א שגם השו"ע ס"ל שאם יש שישים לא צריך כפילא ובפשוטו גם בממשות מועיל קפילא ולא צריך שישים ובחוו"ד נקט שקי"ל כרמב"ן אמנם סתימת הפוסקים בכמה דוכתי דלא כרמב"ן אלא שכל שאין טעם זה מותר וכמבואר בש"ך לגבי טעימה על ידי ישראל

## סעיף ב'

### שיטות הראשונים בדין טעם כעיקר

א] מבואר בשו"ע שמין בשאינו מינו בנותן טעם זה אסור מדאוריתא ועיין ב"י שיש בזה מחלוקת ראשונים האם קי"ל להלכה שטעם כעיקר אסור מדאוריתא והנה בנתערב טעמו וממשו ויש כזית בכדי אכילת פרס בזה נקטו הראשונים שזה ודאי אסור מדאוריתא אפילו אם טעם כעיקר לאו דאוריתא כל שאכל כזית מהאיסור ואם יאכל חצי יש בזה איסור חצי שיעור וביש פחות מכזית בכדי אכילת פרס דעת הר"ן שזה אסור כדין חצי שיעור ודעת הרשב"א בתוה"ב וכן פשטות לשון הרמב"ם שכה"ג זה בטל ואין כאן אפילו איסור חצי שיעור אמנם כל הנידון כשיש כאן ממשות של איסור אבל אם זה רק טעם של איסור אין בזה אלא איסור מדרבנן ודבר לח שנבלע בחתיכה הביא הרשב"א שנחלקו הראשונים האם זה נחשב ממשות או שזה רק בגדר טעם ובפשוטו רוטב שיוצא מהחתיכה ונבלע במי הבישול זה רק טעם בעלמא ובחזו"א ט"ז ה' נקט שזה כמו ממשו ודבריו צ"ע.

אמנם דעת הרבה ראשונים שטעם עיקר מדאוריתא ולדבריהם אפילו אם אין כאן ממשות של איסור אלא רק שזה קיבל טעם מדבר אחר בכל אופן זה אסור אמנם מצאנו בזה כמה שיטות דעת ר"ת שהיתר נהפך לאיסור ובפשוטו גם אין כזית בכדי אכילת פרס לוקים על כל כזית מהתערובת [אמנם יש אחרונים שכתבו שזה רק שנתערב כזית שלם] ודעת רבינו חיים כהן שרק אם יש כזית בכדי אכילת פרס לוקים על כל כזית ובפשוטו אם אין כזית יש איסור רק מדרבנן וכן משמע ברא"ש אמנם הטור נקט שאם יש כזית בכא"פ חייב על כל כזית ואם לא יש איסור מדאוריתא אבל חשיב חצי שיעור ובפשוטו הכונה שכה"ג זה לא נהפך ויש שביארו שזה נהפך אבל בדרגא של חצי שיעור וכן משמע בש"ך אמנם דעת הרמב"ן והרשב"א דכל שלא אכל כזית איסור או כזית טעם של איסור חשיב חצי שיעור.

### בפסק הלכה בנידון הנ"ל

ב] והנה לענין הלכה השו"ע פסק שטעם כעיקר מדאוריתא ובפשוטו זה רק מספק כמבואר בב"י וכן הוא בנחלת דוד ועיין יד יהודה שנקט שלגבי הנידון האם ס"ל נהפך בזה ודאי קי"ל שלא אומרים נהפך דיש כאן ס"ס להקל וכן פסק הפר"ח לדינא ועיין אפיקי ים ח"ב סימן ל"ב שהביא מהגר"ח לגבי חולה שהדין שמותר לשחוט בשבת כדי שלא להאכילו נבלה [עיין שכ"ח סי"ד] שאם זה רק טעם כעיקר יש לחוש לראשונים שזה רק דרבנן אסור לשחוט בשבת [וכן כתב החזו"א ט"ז סק"ה] וכן נפק"מ בדין הקל הקל שיש להאכיל דבר שהוא רק טעם כעיקר לפני דבר שזה נבילה ממש וכן לחוש לראשונים שכל שאין כמות של כזית איסור זה איסור חצי שיעור ועדיף מאשר כזית נבילה ממש ועיין אפיקי ים שם שהעיר מהפמ"ג שנקט בכמה מקומות לדינא דטעם כעיקר בתורת ודאי ע"ש בפתיחה שהוכיח מהא דלא מתירים בנשפך מצד ס"ס [אמנם יש לדון שזה ספק אחד בדין וספק אחד בתערובת ויתכן שזה הנהגה להחמיר גם כה"ג] אמנם כתב שזה ודאי לא נקטינן שנהפך בתורת ודאי אמנם עיין סימן תנ"ג ד' דמבואר לגבי עיסת אורז שיוצאים בזה חובת מצה וכתב המ"ב שזה גם בשאר מינים שאין בהם גרירה מספיק לאכול כזית מהתערובת אמנם נקט שאם אין כבאכ"פ לא יוצאים דהינו שחשש לדעת ר"ח כהן ומבואר שנקטו בתורת ודאי שטעם כעיקר ויש נהפך אבל רק בכזית וכן מבואר בש"ך סימן שכ"ד שנקט שיש נהפך לגבי חלה [והארכנו בזה סוגיא דעושה עוסה מהחיטים ואורז מה שיש לדון בפסק המ"ב שם].

עוד יש נפק"מ לגבי מעשר האם דבר שבלע טעם של טבל יש נהפך אפשר להפריש ממנו על ממשות וכן להפריש ממשות על דבר שיש בו רק בליעה אם חשיב מהחיוב על הפטור ועיין חזו"א כ"ד סקכ"ג שנקט שאפשר להפריש רק נסתפק לגבי שיעור ההפרשה כמה צריך אבל חלה שזה בכל שהוא ודאי יכול להפריש ע"ש [וסותר לסימן ט"ז סק"ה שנקט שזה ספק].

ובפשוטו גם נפק"מ לגבי ברכה אחרונה עיין סימן ר"ח דפשטות השו"ע שכל שיש תערובת טעם של דגן יש כאן דין טעם כעיקר ונהפך והגר"א חלק שלא קי"ל נהפך אמנם יש מקום לדון שם מטעמים אחרים ואכמ"ל.

### האם אינו מינו זה בשם או בטעם לגבי טע"כ דאוריתא ולגבי שיועיל טעימת קפילא

ג]מבואר בשו"ע שבמין במינו ונשפך אם יש רוב ויש ספק האם יש שישים הוי ספק דרבנן ולקולא ואם זה מין בשאינו מינו הוי סד"א לחומרא וכתב הרמ"א שהולכים לפי השם ועיין ש"ך שהשיג שכל המחלוקת רבא ואביי האם הולכים בתר שמא או בתר טעמא זה רק ביחס לחומר דמין במינו ביותר משיעור נותן טעם כגון בדברים שזה במשהו או בתרומה שזה במאה או ערלה שזה מאתים אבל לגבי נותן טעם ודאי שהקובע זה שינוי הטעמים וכל שיש שינוי הטעמים חשיב מין בשאינו מינו וכל שאין בזה שינוי הטעמים חשיב מין במינו והנה יש לעיין האם כל שינוי טעם קטן זה סיבה שלא יתבטל או שצריך שינוי ניכר ועיין פר"ח לגבי סוגי בשר שדן שהבדלים קטנים חשיב אותו מין ופשטות דבריו שנקט שלא כל חילוק קטן חשיב אינו מינו שזה סיבה שזה לא יתבטל אמנם יד יהודה סוף סק"ז שכתב שודאי שכל שיש הבדל בטעם זה לא בטל מדאוריתא וכל מה שכתב שלגבי הדין שמין בשאינו מינו שלא ניכר זה סיבה להתבטל בזה לא כל שינוי קטן זה סיבה לדונו כמין בשאינו מינו שכל שאין טעם זה מותר ועיין חת"ס סימן פ"ז ובנודע ביהודה תנינא סימן ס"ו שנקטו שכל שניכר הבדל בטעם בכל מקרה חשיב נותן טעם שזה אסור מדאוריתא.

ובישוב דעת הרמ"א החוו"ד נקט שס"ל שהדין שישים זה לא מצד נותן טעם אלא זה הלכה שנתחדשה במין בשאינו מינו וזה כשיטת רש"י שתמיד צריך שישים אמנם בפשוטו לא קי"ל כרש"י ובדף אחרון לט"ז ביאר שביש הבדל טעם גדול לכו"ע זה כמו שני מינים ובאין הבדל טעם לכו"ע זה כאותו מין וכל מחלוקת אביי ורבא זה בהבדל טעם קטן דבזה לרבא רק אם זה שני שמות חשיב כשני דברים ולאביי הכל תלוי ברמת ההבדל בטעם, דהינו שדין נותן טעם זה סברא בחשיבות של הדבר ולכן כל שזה אותו דבר חסר בחשיבותו שלא יתבטל בתערובת ובזה נחלקו רבא ואביי והנה היה מקום לומר שלרבא כל שזה אותו שם לא משנה שזה טעם אחר שזה לא מספיק חשוב בתערובת שזה לא יתבטל אמנם הט"ז נקט שכל שזה שינו גמור הוא ודאי חשוב וכל דברי הרמ"א בשינוי טעם קטן שבזה נחלקו רבא ואביי.

ולענין הלכה האחרונים כולם פסקו כש"ך דהינו שכל שיש הבדל טעם לא משנה מה שמו חשיב נותן טעם אמנם לגבי שיהיה את הקולא של אין טעמו ניכר עיין מה שהבאינו לעיל.

### בדין ספק שישים במין בשאינו מינו באיסור דרבנן

ד] עיין ש"ך סק"ז ובט"ז סק"ה שנקטו שכמו לגבי מין במינו כיון שזה דרבנן הדין שישים אם יש ספק בשיעור הביטול אומרים ספק דרבנן לקולא ה"ה בכל איסור דרבנן גם אם זה מין בשאינו מינו אומרים ספק דרבנן לקולא ועיין גליון מהרש"א שהביא מהפמ"ג שאם יש חתיכה שנאסרה מדין חנ"נ ויש ספק אם יש שישים כנגדה כיון שנגד האיסור יש שישים חשיב ספק דרבנן לקולא דחנ"נ דשאר איסורים הוא רק מדרבנן [נפק"מ בדינים הנ"ל בקנה דבר ללא הכשר ועירבו ויש בו חשש איסור מדרבנן וכן מצוי לקנות דבר שהוא מהיתר מכירה ועכשיו יש ספק האם היה שישים] והנה הט"ז הביא מהתו"ח בשם האיסור והיתר שבבשר עוף בחלב דרבנן לא אומרים ספק דרבנן לקולא ועיין ש"ך שנקט שזה רק מצד שס"ל שגם זה דאוריתא אבל לדידן שזה דרבנן ודאי אפשר להקל וכן נקטו הפר"ח והמנחת יעקב אמנם הט"ז חידש כפי שביארו הפמ"ג ובחת"ס סימן פ"ו שאיסור בשר עוף בחלב מדרבנן יש בו יותר חשש איסור ולכן לא הקילו בזה בספקו ועיין פמ"ג שכתב שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה אמנם בפשוטו כיון שהוא מילתא דרבנן ופשטות הדברים כש"ך ורק הט"ז בא לחדש חידוש קי"ל להקל בזה וכן משמע בחכמת אדם וכן נקט היד יהודה בקצר י"א.

ועיין חכ"א כלל נ"א סי"ד דהביא מהכו"פ בקצר סק"ט שכה"ג צריך טעימת עכו"ם דהרי אפשר לברר על פיו אמנם עיין מש"ז ג' שביאר שזה רק מדין אפשר לברר וכיון שאנחנו לא סומכים על עכו"ם לא חשיב אפשר לברר [וצ"ע שהרי לגבי תבלין הש"ך בסקכ"ט סמך על עכו"ם חזינן שלעיקר הדין סומכים עליו] אמנם לכאורא כה"ג יש לתת לטעום לישראל לפני שמערבים את זה בדבר אחר ולא יוכלו להכיר דלגבי זה חשיב אפשר לברורי [ואולי זה סברא שכאן אין חיוב לבררי דהרי גם לגבי הבירור צרך להכריע שזה מותר] והנה מבואר מדברי האחרונים שלא דנו שזה לא בגדר ספק אלא כחסרון ידיעה אלא כדין אפשר לברורי והטעם שודאי במצב זה חשיב ספק ומה שאפשר לברר על ידי טעימה זה לא מפקיע משם ספק ורק שיש דין דרבנן שלא מקילים בספק כשאפשר להקל ובזה דנו האם כאן חשיב אפשר לברורי.

### בדינא דסלק

ה] כתב הרשב"א שאם נפל מינו בשאינו מינו ומינו ויש במינו ודאי רוב ביחס לאיסור ורק יש ספק האם יש שישים בכלל התערובת כיון שמדאוריתא זה ודאי בטל וכל הנידון אם יש כאן שישים שזה נידון דרבנן אמרינן ספק דרבנן לקולא ובטעם שמדאוריתא זה בטל כתב הרשב"א שלמד דבר זה מדין סלק המבואר בגמ' לר"י שמין במינו לא בטיל ואם נפל חתיכת בשר נבילה בשחוטה וברוטב אמרינן סלק את המינו והנבילה בטילה ברוטב וא"כ ה"ה כאן אמרינן סלק את האינו מינו והמינו בטל ברוב של מינו עכ"ד דהינו שיש כאן איסור שנפל בשני דברים ואחד מהם הוא סיבה לבטל ובאחד מהם הוא לא מתבטל מבואר בסוגיא שם שדנים שחל ביטול בדבר שבו הוא סיבה להתבטל.

והנה עיין חזו"א סימן כ"ו סק"ב שכתב שלכאורא כאן לא צריך להגיע לדין סלק דרק שם ללא דין סלק יש סברא שכיון שהמין של ההיתר הוא לא מבטל האיסור אדרבא הוא מצטרף אליו ומחזקו וממילא צריך דין ביטול על שניהם יחד דהינו שכיון שהם אותו טעם ואחד לא מבטל השני חשיב שטעם האיסור ניכר כאן ואין סיבה לבטלו אבל כאן האינו מינו אין הוא מחזק המינו שנפל בו [דהרי ביש בו שיעור ביטל הוא מבטלו] אלא שהוא לא סיבה לבטלו אבל כל שיש כאן גם מינו שהוא סיבה לבטלו אין סיבה שלא יבטלו וכתב שלשון הרשב"א לאו דוקא אמנם אין זה במשמעות הדברים ובפשוטו מבואר ברשב"א שהסברא שלא אומרים סלק שכל שאיסור נופל בדבר שהוא לא מתבטל שם א"כ אדרבא הם מצטרפים יחד כתערובת אסורה וצריך ביטול כנגד שניהם ורק חידשה הגמ' שלא דנים כך אלא שכל שיש שיעור ביטול על האיסור זה מספיק.

והנה הש"ך והמהרש"ל נקטו שודאי צריך להגיע לדין סלק וכתבו לדון שכאן זה יותר חמור ואין לומר סלק אמנם לכאורא יש כאן שני טעמים המהרש"ל הובא בט"ז כתב שרק מין במינו שזה גזה"כ שזה לא בטל בזה הוא לא סיבה להצטרף עמו ולהפריע הביטול אבל מין בשאינו מינו שזה סברא שהוא לא בטל כה"ג הוא מצטרף יחד להחשב כדבר אחד שצריך ביטול כנגד שניהם ובש"ך משמע שכאן כיון שהרי על ידי תוספת האיסור יש יותר טעם בהיתר חשיב שהוא ניכר בתערובת ואין לו סיבת ביטול עכשיו כלל והנה הכו"פ והחזו"א תמהו על זה שכמו אם הוא היה לבד מה שטעמו ניכר כיון שזה אותו טעם זה סיבה להתבטל א"כ עכשיו שזה תוך האינו מינו כיון שתמיד הרגשת הטעם היא רוב היתר יש כאן עדין סיבה לבטלו ועיין יד יהודה שביאר שאם יש דין נהפך כיון שעד כמה שהוא לא יתבטל זה יאסור הכל וממילא לא יהיה כאן סיבת איסור לכן כה"ג לא אומרים סלק ועדין צ"ע.

והנה הש"ך כתב לדחוק שכונת הרשב"א שהחתיכה של המינו מותרת וצ"ע שממ"נ אם לא נכנס בה מהאינו מינו א"כ אין סיבה לאסור ואם נכנס למה שכאן אין סיבה לאסור עוד צ"ב אם אין סיבה לאסור למה צריך להגיע לדין סלק והפמ"ג הקשה שכיון שחל חנ"נ על הרוטב א"כ מצד זה שיאסר המינו ותירץ שביחס לדין חנ"נ זה רק דין דרבנן ותולים שיש כאן שישים.

והנה לענין דינא דעת הש"ך והמהרש"ל והפר"ח להחמיר דלא כרשב"א אמנם דעת הט"ז והחוו"ד והבית מאיר והכו"פ והמנחת יעקב והחזו"א להקל בזה והחכמת אדם כתב שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה ודבר מצוה ובפשוטו כיון שדעת הרשב"א להקל והרבה אחרונים הסכימו עמו כן הוא מעיקר הדין דהינו דבכללי ההכרעה הלכה כגדול רק שאם בתראה חולק יש לזה מעלה אבל כאן שאדרבא רוב הבתראי הסכימו מסברא להקל ממילא יש להקל בזה וכמבואר בחכמת אדם אמנם כיון שהוא מילתא דאוריתא המחמיר תע"ב.

### בדין נפל לאינו מינו תחילה ואחרי זה נוסף מינו

ו]והנה מבואר מדברי הט"ז שכל הדין של סלק זה רק בנפל בבת אחת אבל אם מתחילה נפל מין באינו מינו ויש ספק האם היה שם שישים ואחרי זה נפל שם מינו בצורה שיש שם רוב כנגדו כה"ג זה ודאי אסור ועיין מש"ז שתמה בטעם הדבר שכיון שעכשיו הנידון רק מדרבנן דמדאוריתא זה בטל ומה שחל חנ"נ זה רק נידון דרבנן א"כ למה שזה לא יתבטל והנה עיין מש"ז סק"ג שכתב חידוש גדול שאם נפל מין בשאינו מינו ויש ספק שישים ואחרי זה נפל עוד אינו מינו שעכשיו יש ודאי שישים רק שאם בתחילה לא היה שישים חל חנ"נ וגם עכשיו זה אסור ובפשוטו יש כאן דין סד"ר לקולא אמנם חידש הנ"ל שכיון שבתחילה היה הנידון לגבי דאוריתא כבר הוכרע שאין שישים וממילא גם עכשיו זה נשאר כדין ספק דאוריתא לחומרא ועיין רעק"א שכתב שלפ"ז מה שהקשה הפמ"ג הנ"ל זה רק במצב שהספק נולד לאחר שנוסף וכה"ג כיון שבתחילה יכלו לראות כמה יש חשיב שכל הספק נולד עכשיו והרי עכשיו יש כאן ודאי שישים [ובחוו"ד סק"ד משמע שחלק על חידוש הפמ"ג שחשיב נתגלגל דיש מקום לומר שלגבי הדן חנ"נ לא הוכרע לאיסור מעולם] ועיין חוו"ד שתירץ שאפשר לסוחטו זה אסור מדאוריתא וממילא חשיב ספק דאוריתא ועיין עוד בחזו"א.

### האם הדין סלק הוא גם בדבר יבש

ז] עיין שפ"ד ח' שהקשה על הרשב"א שאומרים סלק הרי יתכן שהחתיכה של ההיתר הוציאה טעם והחתיכה של האיסור לא הוציאה טעם וא"כ ברוטב יש יותר טעם של איסור משל היתר ועין רעק"א ס"ט שהביא מהד"מ לגבי שני כפות שתמיד חוששים שאחד פלט ואחד לא פלט ולכן העמיד את כל סוגין רק בלח בלח ובחזו"א כתב שכל שזה אותו סוג חתיכות לא חוששים שמאחד יצא ומאחד לא יצא אמנם כתב שאם אחד כחוש ואחד שמן באמת כה"ג לא שייך ביטול וסתימת הפוסקים לא משמע כך ועוד שהרי אין אנו בקיאים מה כחוש ומה שמן ובחוו"ד תירץ שיש כאן כל דפריש שעיקר מה שיצא זה מהרוב וצ"ע שעד כמה שיש נידון שאחד כחוש ואחד שמן א"כ חשיב כאילו יש כאן יותר איסור מהיתר וצ"ע.

### האם בספיקות הכלי צריך הגעלה

ח] עיין חזו"א סימן כ' סק"ב שכתב שבכל המקרים שהתערובת מותרת מספק אבל הכלי צריך לחכות שיהיה אינו בן יומו וכן צריך הגעלה מצד שזה דשיל"מ וכמו בכלי איסור שנתערב בשאר כלים כמבואר בש"ך ק"ב סק"ח דהינו שפילו שיש כאן הכרעה של היתר ביחס לאוכל אבל ביחס לכלי דנים שזה איסור ומסתבר שגם לדבריו זה רק בכלי שבו נתעוררה השאלה מעיקרא ולכן מראש לגבי הכלי לא חל ההכרעה אבל וודאי שאם יבשל האוכל עכשיו בכלי אחר כיון שהוכרע על האוכל להיתר זה לא יחייב את הכלי השני הגעלה וסתימת הפוסקים דלא כחזו"א וצ"ל שכיון שהכל נידון אחד לא שייך לחלק ולהכריע שהאוכל מותר והכלי צריך הגעלה ועיין מש"כ לקמן ק"ט ס"ב.

### האם יש טעם כעיקר באיסור עשה

ט] עיין פתחי תשובה סק"ה שהביא מהנוב"י דס"ל שרק בלאו יש דין טעם כעיקר ולא באיסור עשה ולכן חלב בהמה טמאה אין דין טעם כעיקר מדאוריתא ובנשפך יהיה מותר אמנם צ"ע שהרי מצאנו דין טעם כעיקר גם לגבי מצה שזה רק מצות עשה וצ"ע.

## סעיף ג'

### בביאור הדין דספק אם יש שישים לא חשיב ספק

א]מבואר בשו"ע שבדבר שלא יודעים כמה יוצא מזה לא אומרים ספק דרבנן לקולא ועיין ש"ך שהביא בזה שני ביאורים וכן הוא בט"ז א. שזה חסרון ידיעה שלא יודעים לשער וכה"ג לא חשיב ספק [וכן הוא במ"ב ק"ס סקמ"ז שאם יש לו מים ולא יודע לשער אם יש רביעית לא חשיב ספק לענין ליטול בהם ידים וכן בה"ל סימן רס"א אם לא יודע אם כבר לילה אסור לעשות עירובי חצרות שזה רק חסרון ידיעה שלו] ב. שאם ילכו בקולא כל האיסורים יהיו בספק וכל אחד ישער כמו שהוא רוצה לכן תיקנו חז"ל שמשערים כנגד כולו משא"כ אם במקרה נשפך ולא יודעים מה היה בזה אפשר להקל והנה בהא דמבואר שכה"ג חשיב חסרון ידיעה מבואר חידוש גדול שגם דבר שהוא חסרון ידיעה לכל העולם בכל אופן חשיב חסרון ידיעה ובט"ז נקט שיש בזה מחלוקת רשב"א ורא"ש ונקט לעיקר כרא"ש שלא חשיב חסרון ידיעה וכן הוא בחוו"ד אמנם בנקודות הכסף משמע שגם כזה דבר חשיב חסרון ידיעה שזה לא ספק.

אמנם עיין בית מאיר וכן ביד יהודה שכתב דבפשוטו חסרון ידיעה לכל העולם חשיב ספק ובאמת במקרה של הרשב"א שזה ספק לכל העולם וודאי חשיב ספק גמור ורק מצד טעם הר"ן צריך שישים כנגד כולו אמנם המרדכי מדבר שנפל איסור להיתר ואפשר לשער כמה איסור יש כאן רק שאדם זה לא יודע לשער ובזה הוא חסרון ידיעה פרטי לאדם זה ובזה לכו"ע לא אומרים ספק דרבנן לקולא ובאמת לפ"ז מה שכתב הב"י שהסמ"ג זה הדין של הרשב"א אינו דיש כאן שני נידונים עיין יד יהודה שהאריך בזה אמנם כתב לדון שיתכן שגם בכחל הרי עדין שייך לשער שיעור שודאי אין שם רק שאם כל אחד ישער יהיה אנשים שלא ידעו והם יקילו כדין ספק ואצלם זה לא ספק כי זה דעת שוטים.

ובעיקר הנידון של חסרון ידיעה לכל העולם עיין פמ"ג מש"ז ו' שכתב שרק במקום הפסד מרובה יש להקל וכן הוא בכללי ס"ס סקל"ד ועיין תורת השלמים סימן ק"צ סק"ל לגבי כתם שזה ספק מקדיר שאפילו שהיום אף אחד לא יודע לבדוק על ידי העברת סממנים חשיב חסרון ידיעה שלא אומרים ספק דרבנן לקולא.

עוד יש לדון בספק ידיעה לאדם זה ואחרי זה נשפך ומומחה לא יכול עכשיו לבדוק ובפשוטו עכשיו זה כמו נשפך שמותר ועיין סימן ק"צ סמ"ו ברעק"א ועיין יד יהודה בכללי ס"ס אות נ"ו ובשפ"ד נ"ג סקט"ו אמנם בחסרון ידיעה לכולם אם נוקטים לאיסור לא נהיה שום ספק בזה שנשפך יותר וכה"ג ודאי שאין להקל.

### בדין נתן איסור ולא יודע כמה זה היה

ב] עיין פתחי תשובה סק"ח שהביא מהאמונת שמואל שאם קטן או גוי שפך איסור לתערובת ולא ידוע כמה איסור חשיב ספק כמו נשפך ואמרינן בזה ספק דרבנן לקולא דהינו שכל שיש ספק כמה איסור נתנו גם חשיב ספק דרבנן לקולא ומשמע שאם גדול נתן כיון שהיה צריך לדעת כמה נתן חשיב חסרון ידיעה וצ"ע שכיון שבזמן שנתן לא שם לב כמה נתן ובזמן שמסתפק לא יודע כמה נתן למה שלא יחשב ספק גמור ואולי ההוה נקטו וצ"ע.

## סעיף ד'

### בהא דמשערים כנגד כולו ובדין ספק איסור

א] מבואר בשו"ע שקדירה שבלעה איסור משערים כנגד כולו ולא משערים כמה יצא מזה ובמקור הדברים הדבר נלמד מהא דכחל משערים כנגד כולו כיון שלא יודעים כמה יוצא מזה ועיין ש"ך שזה גם באיסור דרבנן שהרי כחל זה איסור דרבנן ובפשוטו זה גם בנשפך אפילו שיש צד שיש שישים כנגד כולו דהיינו שזה לא מצטרף לס"ס אמנם הראשונים הביאו מהראב"ד שכתב שדוקא בחתיכה שבלעה איסור כיון שאי אפשר להפריד האיסור ממנה לכן משערים בכולו וה"ה בכלי חרס כיון שאין בו הגעלה אבל אם זה כלי עץ או כלי מתכות כיון שיש בו הגעלה בזה משערים כמה יצא מהכלי ולכאורא הביאור שזה סברא בגדרים דרבנן שדנו כאילו יש כאן חפצא של איסור ובכלי זה לא שייך והשו"ע פסק דלא כראב"ד.

ועיין גליון מהרש"א אצלינו וכן בבאר היטב צ"ד סק"א שהביאו מהרדב"ז שבספק איסור יש לצרף את הראב"ד שאם משער שיש שישים המאכל מותר אמנם עיין יד יהודה כאן ובמש"ז צ"ד סק"א שכתבו שסתימת הפוסקים דלא כרדב"ז אלא שהוכרע שבכל בליעה של כלי משערים כנגד כל מה שבלוע בכלי.

### בדין בליעה מאוכל לכלי

ב] עיין רמ"א שכתב שעל ידי מליחה כלי לא בולע אלא כדי קליפה ועיין שפ"ד י"ד שכתב שמשמע שזה גם בדבר שמן וגם בכלי חרס ובפשוטו כיון שזה דבר קשה אין זה בולע אלא כדי קליפה ועיין חזו"א סימן כ"ב ז' בד"ה והנה שכתב שמסברא כמו שמליחה זה רק כדי קליפה ה"ה אם בצלי והנידון שיבלע מכלי אמנם עיין סוף סימן צ"ז לגבי פשטידא דמפורש בט"ז ובש"ך שם שאם זה נבלע בכלי זה מפעפע כדין דבר שמן בכל הכלי ומבואר שכל דברי הרמ"א רק במליחה וצ"ב החילוק.

**בדין חזרו והרתיחו כלי שיש בו כ"ק**

ג] עיין פמ"ג שכתב לדון בכלי שבלע כדי קליפה כגון על ידי מליחה האם על ידי שמרתיחים אותו כרגע זה יעבור לכל הכלי אמנם עיין בגליון רעק"א סקט"ז וכן בסימן ס"ו שכתב שוודאי לא עובר כיון שלא עובר מכלי לכלי ללא רוטב ה"ה תוך הכלי וע"ש שהוכיח דבר זה.

### בטעם הדין שצריך לקרר התבשיל

ד] עיין רמ"א שכתב שאם נפל חלב [בצירי] לתוך התבשיל צריך לחכות עד שיצטנן ושהאיסור יצוף ונחלקו האחרונים בטעם הדבר דהפלתי ביאר שזה מדין איכא לבירורי ולכן כתב שבמקום הפסד כגון שאם יחכה שזה יצטנן זה יתקלקל קצת אין חיוב לעשות כנ"ל אמנם עיין גליון מהרש"א שביאר שכה"ג זה לא נחשב מצב של תערובת שיש סיבה לביטול דכל שיש צורה פשוטה להפריד האיסור זה לא נחשב תערובת שיש בה דין ביטול וכן משמעות הרמ"א שהביא את זה בתור דוגמא של תערובת שמכירים האיסור ובחכמ"א כלל נ"א ס"ב כתב ואפשר שיש להקל בהפסד מרובה שכן משמע באיסור והיתר אמנם לכאורא כיון שזה נידון דאוריתא ומשמעות הרמ"א וסתימת האחרונים שזה לא תערובת ודאי קי"ל להחמיר בזה.

### בנידון הפמ"ג בתבשיל שמעורב שומן וחלב

ה] ועיין מש"ז סק"ז שכתב לדון בנתערב שומן וחלב שזה יציף את החלב עם השומן וגם אם יהיה ביטול ברוב שהשומן רוב על החלב אבל לא יהיה נגדו שישים ולכאורא כל צד הספק אם הנידון מצד איכא לברורי ואולי כאן שזה יעלה יחד עם דבר אחר שיאסר ויתבטל בו הביטול זה לא סיבה לחייב לברר אבל אם הגדר שביחס לתבשיל אין תערובת א"כ גם עכשיו זה כאילו יש כאן חלב שאין בו ביטול בשומן והכל אסור באכילה וצ"ב על הפמ"ג שנקט שזה גדר של הוכר האיסור ובכל אופן נסתפק בנ"ל ועיין יד יהודה שהכריע לאיסור ודיק כן מלשון האיסור והיתר וכן קי"ל כנ"ל שזה לא בגדר תערובת.

### בביאור הנידון בחלב שנתערב בתבשיל ואין שישים

ו] עיין באחרונים שכתבו לדון בחלב שנתערב בתבשיל ואין בו שישים וציננו התבשיל וצף החלב האם כה"ג מותר התבשיל דהב"ח נקט בשם הגהות איסור והיתר שזה מותר אמנם הש"ך והט"ז נקטו שזה אסור והנה הט"ז ביאר הטעם לאסור מצד שכמו חתיכה שנפלה בתערובת והוציאו אותה אפילו שנשארת אותו דבר בכל אופן אומרים שפלטה ובלעה מהתערובת ולכן נשארה אותו דבר ה"ה כאן שיתכן שחלב מהחלב נשאר בתערובת ומה שנשאר בדיוק אותו שיעור כי יצא מהתבשיל עם החלב אמנם בפשוטו יתכן שכאן שבטבע החלב לצוף ממילא זה סיבה לומר שצף הכל אמנם עיין פרי תואר הובא במ"ז שביאר שמה שצף זה הממשות של הדבר אבל הטעם שנבלע בתבשיל הוא לא צף ולכן זה סיבה לאסור ובטעם המתירים עיין אמרי ברוך ויד יהודה שביארו שזה מצד שס"ל שבתערובת לח בלח אין טעם שעובר מאחד לשני אלא שיש כאן רק תערובת גרידא ולכן כל שהופרד כל המציאות ממילא אין כאן נתינת טעם ועיין יד יהודה שהאריך שיש בזה מחלוקת ראשונים ושברא"ש מבואר שזיעה שעולה מחלב לבשר צריך נגד כל החלב ומבואר שיש טעם גם מלח ושלדינא צריך להחמיר בזה ע"ש ונפק"מ בזה שחל חנ"נ [ועיין סימן פ"ז מה שכתבנו בזה].

### בדין כבוש לח בלח והאיסור צף

ז] ועיין פמ"ג שנקט שחלב שנתערב בתבשיל ושהה בו מעת לעת ואחרי זה צף כה"ג זה ודאי אסור מצד כבוש דהינו שנקט שיש כבוש לח בלח דהינו שכבישה מוציאה טעם מלח ומבליעה בלח כמו על ידי חום אמנם קודם כ"ד שעות זה ודאי רק תערובת ולא שעבר טעם מאחד לשני אמנם עיין יד יהודה סקי"ד שכתב שכה"ג ודאי שזה רק תערובת של ממשות ולא בליעה של טעם וממילא אם מקרר את זה הוא מותר דאז כל הממשות נפרדת ויתכן עוד שבאמת כבישה זה לא מוציא אלא יבש בלח ולא לח בלח עיין סוגיא דכבוש סק"ב שהבאינו מהשפת אמת סוכה כ"ג דבפשוטו מהמשנה של לוג שאני עתיד להפריש מבואר שכבישה לח בלח זה לא מוציא טעם כלל והאריך בזה במנחת שלמה סימן נ"ד.

## סעיף ה'

### ביאור הנידון האם יש חנ"נ בבלוע בכלי

א] עיין ב"י דנחלקו הראשונים האם חל חנ"נ בבליעה בכלים ונפק"מ בין לגבי איסור בשר בחלב ובין לגבי חנ"נ דשאר איסורים ובביאור הסברא שאין חנ"נ עיין חזו"א סימן ט"ז סק"ג דכיון שזה בלוע בכלי אין לזה תורת אוכל דהוא בטל לכלי ועל דרך זה מובא באמרי בינה הלכות פסח סימן י"ח וביד יהודה צ"ב סקכ"ט בד"ה וחפשתי בשם הראב"ן ושביאר שלכן אין בזה בל יראה וע"ש בראב"ן שדן למה חל על זה איסור נותר ועיין יד יהודה שביאר שאין הכוונה שפוקע מזה חלות איסור רק הכונה שזה חוסר שם אוכל שזה סיבה שלא יחול חלות איסור בל יראה או חלות איסור חנ"נ אבל לא שפוקע מזה איסור ועיין חזו"א סוף סימן ל"ב שהביא מהש"ד שזה כמו טומאה בלועה וכתב שאין לבאר כפשוטו שפקע מזה שם אוכל אלא הביאור שבליעה אין בכחה להטעים בליעה אחרת שבכלי וממילא זה סברא שלא יחול חנ"נ שזה רק מצד שאחד מטעים את חברו ובמש"ז ח' וכן בשפ"ד צ"ב סק"כ כתב לדון שכל שזה מתערב דרך בליעה אין זה דרך בישול ולכן אין כאן חנ"נ דבב"ח, אמנם לכאורא לגבי שאר איסורים זה רק סברא לר"ן שזה גזירה אטו בב"ח אבל לראשונים שזה סברא בעצם שיחול חנ"נ ובפשוטו כן קי"ל [כמו שהאריך היד יהודה בסוגיא דחנ"נ] אין סיבה שכיון שזה לא דרך בישול שלא יחול חנ"נ ובשפ"ד דן שלכו"ע זה לא דאוריתא ורק דנו מדרבנן אמנם בט"ז צ"ב סקכ"ח מבואר שאם יש חנ"נ בכלי אז בב"ח זה מדאוריתא.

### בביאור הסברא לחלק בין כלי חרס לכלי עץ

ב] והנה עיין במרדכי סימן תרע"ט שכתב לדון לגבי חנ"נ בכלי שזה רק בכלי חרס שאין בו הגעלה אבל בכלי עץ ומתכות שיש בו הגעלה לא חל חנ"נ ועיין תו"ח שכתב להסתפק האם הכונה בכלי חדש ויש כאן נידון מחודש לדון שגוף הכלי נהיה חנ"נ וזה רק בכלי חרס שאי אפשר להוציא הבליעה אבל אם זה כלי ישן שיש בו בליעה בזה וודאי שחל חנ"נ או שלגב גוף הכלי וודאי שלא חל חנ"נ ורק הנידון לגבי בליעות ישנות שתוך הכלי וגם בזה מבואר חילוק בין כלי חרס לכלי עץ ומתכות שמועיל בו הגעלה ומשמעות הרמ"א כאן שבתחילה הובא שני דיעות לגבי האם חל חנ"נ לגבי הבליעה שתוך הכלי ואחרי זה הביא הנידון על גוף הכלי אבל שעד כמה שזה כלי עץ גם לא חל גם על הבליעות וצ"ב צירוף הסברות.

והנה עיין ש"ך שפשיטא ליה שלא חל חנ"נ על גוף הכלי שהרי זה לא אוכל וכן לא יוצא מזה טעם וכל הנידון על הבליעה שבכלי ועיין ט"ז סק"ח שתמה מה הסברא לגבי הבליעות שזה תלוי אם יש הגעלה הרי גם אם יוציא הבליעות אבל הם ישארו יחד רק שהם יצאו מהכלי ועיין יד יהודה צ"ב סקכ"ח שכתב לבאר או שזה כשיטות שלא חל חנ"נ על חצי חתיכה וכל שאפשר להוציאו נחשב כאילו זה חצי חתיכה עוד כתב לבאר לשיטת שרק לח ביבש חל חנ"נ שרק אז נראה שהחתיכה אסורה א"כ כאן שני בליעות זה כמו לח בלח ורק בכלי חרס שאי אפשר להוציאו משם חשיב כמו לח ביבש ע"ש.

### פסק הלכה בדין חנ"נ בכלי

ג] והנה דעת הט"ז שלגבי חנ"נ בשאר איסורים שם ודאי שלא צריך להחמיר חנ"נ על גוף הכלי רק על הבליעות אבל בב"ח בכ"ח יש להחמיר ועיין דגול מרבבה ומש"ז בסופו שתמהו שחלות חנ"נ על החרס זה רק מדין חנ"נ בשאר איסורים וביאר בפמ"ג דס"ל כב"י שחנ"נ של בב"ח זה כמו בב"ח וממילא בשאר איסורים שיש הרבה ראשונים שאין חנ"נ כלל אין לחשוש לגבי גוף הכלי אבל בב"ח שלכו"ע יש חנ"נ יש להחמיר גם לגבי גוף הכלי.

אמנם דעת הש"ך וכן נקטו האחרונים לדינא שלגבי גוף הכלי לא צריך להחמיר כלל שיש חנ"נ ולגבי בליעות ישנות בשאר איסורים יש להחמיר בכל הכלים אמנם במקום הפסד כתב הש"ך סקי"ח שיש להקל וביאר הגליון מהרש"א ובפמ"ג שהכוונה הפסד קצת ועיין בית מאיר שביאר דהרי הפסד מרובה כיון שכאן זה תערובת לח בלח תמיד מקילים שאין חנ"נ ובחכ"א כלל מ"ד סי"ח כתב להקל רק בהפסד מרובה ובפשוטו כיון שהוא מילתא דרבנן יש להקל בזה.

ולגבי בשר בחלב עיין ש"ך סקכ"א ובשפ"ד שנקטו שאין להקל בהפסד קצת אלא רק בהפסד מרובה בשאר כלים ובכלי חרס אין להקל כלל וצ"ב שכאן שזה שאלה מדאוריתא למה להקל כרמב"ן בשאר כלים ויתכן שנקט שבב"ח זה רק נידון דרבנן וכנ"ל מהפמ"ג עוד יתכן שמדאוריתא כל שיש שישים כנגד אחד מהם חשיב שאין כאן טעם עיין לקמן ס"ט וצ"ע

## סעיף ח'

### בדינא דנותן טעם ביותר משישים

א] עיין ש"ך סקכ"ט שהביא מהאיסור והיתר שתבלין יותר מס' זה רק מדרבנן ועיין רעק"א שנקט שזה דלא כר"ן שהובא בב"י שכל שמרגישים יותר מס' זה דאוריתא וכן הביא מהאבן העוזר וכן השפ"ד כאן נקט שזה סתירה וכן הוא פשטות הש"ך והדבר פלא דהרי לא מוזכר בתורה השיעור שישים ומהיכי תיתי שאפילו אם יש שיעור נתינת טעם ביותר מס' זה דרבנן וצ"ל שס"ל שכל שזה יותר מס' חשיב שלא מרגישים את טעמו וכן ביאר בחכמ"א אלא רק שנוצר על ידו טעם חדש אמנם עיין יד יהודה סקכ"ג שהאריך שבדין תבלין הרי נתחדש שאפילו שלא מרגישים את טעמו ממש אלא רק טעם מחודש שבעלמא אין זה בגדר נותן טעם בכל אופן זה אסור וכמבואר ברמב"ם שזה מדין פירסום הפעולה וכן הוא בשו"ת מהר"ח או"ז סימן ט"ז [והארכנו בזה בסוגיא דמחמץ ומתבל בביאור המשנית בערלה] ובזה כתב האיסור והיתר שזה רק דרבנן וכדהאריך בזה הפר"ח אמנם במקום שזה נותן טעם גמור בזה ודאי שגם יותר מס' זה דאוריתא וכן הוא בחוו"ד ועיין ב"י שהביא דברי הר"ן ומשמע שכך ס"ל ובפשוטו כיון שהוא מילתא דאוריתא יש להחמיר בזה כמבואר ביד יהודה ונפק"מ בנשפך וכן נפק"מ למה דהיקל הש"ך שמועיל כאן טעימת קפילא עכו"ם שזה רק בנידון של תבלין ולא בנידון של טעם ביותר מס' ועיין יד יהודה שמלח וכן דבר חריף מאוד ודאי נחשב שטעמו עצמו נחשב יותר מס' ע"ש.

### מה נחשב מילתא דעבידי לטעמא

ב] עיין ט"ז שהסיק שרק דבר חריף שעומד להטעים גם ביותר משישים יש לו דין תבלין אבל חמאה או שומן שנפלו לתבשיל כל שאין טעמם ניכר לא חשיב נותן טעם ולכן ביצה שעבידא לטעמא זה רק אסור מצד דין דבר שיש לו מתירים ולא מדין תבלין ועיין חידושי הגרשוני הובא בפמ"ג שחלק ונקט שכל דבר שניתן להטעים התבשיל יש לו חומר תבלין ועיין קו"א לגר"ז סימן תקי"ג שכתב שכל דברי הט"ז רק בנפל מאליו דבזה נתחדש שרק דבר שעומד לתבל הקדירה יש לו שם תבלין וזה רק בדבר חריף אבל כל דבר שיש בו טעם שנתנו בקדירה להטעים הקדירה והדרך בכך אפילו אם זה בצורה שטעמו לא ניכר חשיב תבלין שזה אוסר ובזה ביאר את הרמב"ם בפיה"מ שגם בצל חשיב תבלין שזה לא בטל וכן הוא ביד יהודה סקכ"ב בד"ה וכן והנה היה מקום לומר שגם תבלין כל שנפל למקום שאין ענין בהטעמתו כיון שאין טעמו ניכר ממש אין לו חשיבות תבלין וכן הביא בבדי השלחן בשם האיסור והיתר כלל כ"ה דין כ"ד אמנם האחרונים נקטו לא כך אלא שזה ודאי שדבר שעשוי להטעים תבשילים יש לו חשיבות בעצם שתמיד לא בטל אמנם גם דבר שלא עשוי להטעים תבשילים אלא שעכשיו נתנוהו בשביל זה יש לו גם חשיבות תבלין.

והנה המ"ב בסימן תקי"ג פסק לגבי דשיל"מ שזה גם בעשוי לטעמא לבד ואם נימא שיש תורת תבלין בכל דבר א"כ זה אסור בין כה מצד נותן טעם וצ"ל כמבואר ביד יהודה שודאי דרך האנשים להטעים בצורה שאין שישים ואדם זה הטעים בצורה שיש שישים וזה דין מיוחד בדשיל"מ והוא חידוש שכה"ג יש לו חשיבות לגבי דשיל"מ ובפשטות משמע דדעת המ"ב שכה"ג אין לזה דין תבלין [אמנם מצד עיקר דברי המרדכי יש להעמיד ששם זה ניתן לחזותא ולטעמא וכיון שזה מצד חזותא אין לזה שם תבלין ורק מצד חידוש של דשיל"מ עיין יד יהודה כאן שהאריך בזה].

העולה מהנ"ל דדעת הט"ז והמנחת יעקב והחכמת אדם וכן מוכח מהמ"ב שתבלין זה רק דבר שמציאותו מיועדת לתבל אוכל [ביותר משישים] אמנם פשטות לשון הרמב"ם בפיה"מ שזה כל דבר שניתן לטעם וכן נקט הגר"ז אמנם זה רק אם עכשיו נתנהו במטרה להטעים ובפשוטו כיון שהנידון בדין תבלין שאין טעמו ממש ניכר שזה נידון דרבנן יש להקל ועדין צ"ע.

### בדין תבלין מין במינו

ג] עיין ש"ך סק"ל שנקט שתבלין שהתערב מין במינו בטל בשישים ועיין פר"ח שהוכיח דבר זה מהא דמבואר בגמ' דחומץ יין בחומץ שכר אם בתר שמא אזלינן זה בטל בס' אפילו שחומץ בעלמא זה דבר שנותן טעם יותר משישים ועיין רעק"א שהביא דהמנ"י והפר"ח חלקו על זה [אמנם הפר"ח חלק רק בתבלין שנפל לתבלין שצריך תיבול כגון בצים שטעמם חלש ע"ש] אמנם עיין חוו"ד ובחזו"א כ"ז סק"ו שהסכימו עם הש"ך וביארו הסברא שכאן לא גוזרים אטו שאינו מינו דהמעלה של תבלין זה מצד פרסום הפעולה שבו וכל שזה במינו שאין מעלה זו חזר כמו כל תערובת והנה הפר"ח הקשה מהא דאם יש תבלין של היתר ואיסור וכל אחד יש בו כדי להטעים זה אוסר והרי כאן אין לזה מעלת תבלין ועיין חזו"א שדחה שודאי מדובר שזה מוסיף תיבול אמנם יש מקום לדון שכאן כיון שבכוחו להטעים קדירה זו מה שלא צריך דבר זה אין סיבה שלא יהיה לו המעלה של מתבל ועין יד יהודה סקכ"ה שהביא מהסמ"ג ואיסור והיתר שמבואר כש"ך וכיון שהוא מילתא דרבנן ודאי שכך קי"ל.

### בדין תבלין אסור שנתערב בתבלין היתר האם יש חנ"נ

ד] עיין שפ"ד ק"ב סק"ג שהביא מהיש"ש שתבלין שנתערב בתבלין ואסרו יש כאן חנ"נ וצריך ביטול כנגד כל התבלין וכן משמעות הרמ"א שתמיד איסור שנפל בתבלין יסוד ההיתר שאין הנאסר חמור מהאוסר אבל כאן זה לא שייך אמנם עיין שפ"ד סקל"ב שדן שכיון שזה גזירה אטו בשר בחלב ושם זה לא משכחת ליה ממילא לא גזרו ועין יד יהודה סקכ"ד שחלק עליו ונקט שודאי שיש נ"נ כה"ג כפשטות הרמ"א ולהלכה קי"ל שאין דין חנ"נ אטו בשר בחלב ועוד שגם לר"ן כה"ג שזה רק הבדל מצד המציאות שזה לא מצוי זה לא סיבה לחלק.

### האם דין מתבל זה סיבה לחלות איסור בב"ח

ה] עיין ט"ז סקי"א דמבואר בדבריו שאם יש שומן בחלב ויש שישים כנגדו שזה נאסר רק מחמת דין מתבל כה"ג זה לא סיבה לחלות איסור בשר בחלב דהיינו שזה כמו מעמיד דדעת הרימ"ג שזה רק אם זה איסור זה לא בטל אבל זה לא סיבה לחלות איסור בשר בחלב ועיין יד יהודה סקכ"ב שכתב שאפילו אם מתבל זה מדרבנן אבל גדר הדין שחשיב נותן טעם וממילא זה גם סיבה לחלות איסור בשר בחלב וכן מבואר מדברי הפר"ח והארכנו בזה בסוגיא דמתבל.

## סעיף ט'

### בביאור דינא דתשובות הרא"ש

א]מבואר בתשובות הרא"ש דכזית חלב וכזית דם שנפל לקדירה ויש שישים כנגד כל אחד אפילו שזה על ידי האיסור בכל אופן זה בטל ומבואר ברא"ש שזה בנוי א. מצד שטעם כל אחד לא ניכר ב. מצד שאיסורים מבטלים זה את זה וכן משמעות הטור שהביא כאן את המימרא דר"א שהפיגול נותר וטמא שעירבן זה בזה שאיסורים מבטלים זה את זה וצ"ב שגם אם אין איסורים מבטלים זה את זה אבל כיון שאין הטעם ניכר אין סיבה לאסור ועיין חידושי הגר"ח שהאריך שבכל ביטול הטעם חשיב דיש כאן עדין טעם המחודש ומה שזה לא אוסר הוא מצד דין ביטול במה שמחליש את טעמו ועד כמה שאיסורים אין מבטלין זה את זה אין כאן סיבת ביטול ביחס לטעם אמנם בפשוטו כל שאין טעמו נרגש אין כאן מעלת נותן טעם דהרי הראשונים ביארו שיסוד הדין נותן טעם הוא מצד שזה ניכר בתערובת.

אמנם האחרונים הקשו שהרי פסק הרמב"ם שאיסורים אין מבטלין זה את זה וא"כ איך השו"ע העתיק הדין דתשובות הרא"ש [והיד יהודה כתב להחמיר שבאמת זה לא בטל] ועיין הגהות אמרי ברוך על הדגול מרבבה וכן בפמ"ג שהביאו בשם ספר בני שמואל שבאמת עיקר הטעם מצד שהטעם שכל אחד לא ניכר ובפשוטו לפ"ז באמת קי"ל כרא"ש ולא כטעמיה ויתכן שהיה מקום לדון שדנים את כל האיסורים כדבר אחד וממילא זה כמו שם אחד של איסור וכה"ג זה לא סיבה להתבטל וכדלקמן והרא"ש הוכיח לא כך מהא דיש מ"ד שאיסורים אפילו מבטלים זה את זה אבל גם המ"ד שחולק ס"ל שזה לא סיבת ביטול אבל ודאי שזה לא מצטרף וממילא כאן שזה לא נותן טעם זה סיבה להתבטל [עיין בשיעורים על סדר הסוגיות שהארכנו בזה].

### בדין איסור אחד עם שני טעמים

ב] והנה בפשוטו מדויק ברא"ש שרק בשני שמות של איסור כתב להתיר אבל בשם אחד של איסור אפילו שזה טעמים שונים כגון תפוז ותפוח ערלה שנפלה לתערובת בכל אופן התערובת אסורה וצ"ב טעם הדבר ועיין באחרונים [עיין תבו"ש סימן ל"ג ובפמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ה ובחוו"ד] שהביאו מהאיסור והיתר דנקט שכזית בשר וכזית חלב שנאסרו ונפלו לתערובת צריך שישים כנגד שניהם ומשמע שבשאר איסורים מספיק שישים כנגד כל טעם אפילו שזה שם אחד של איסור וביאר בזה בחידושי הגר"ח הלכות מאכלות אסורות ובחזו"א סימן כ"ז סק"ו שכיון שכאן התורה אסרה צירוף שני הדברים יחד דנים על הטעם המצורף כאילו סוג טעם זה הוא חלות האיסור וכל שניכר הטעם המעורב בשניהם זה סיבה לאסור משא"כ בשאר איסורים דנים על כל טעם בנפרד וכיון שהוא לא ניכר ממילא זה בטל ועיין חזו"א שנקט כן לדינא ושלשון הרא"ש מצד שרצה להתיר גם מצד שאיסורים מבטלים זה את זה.

אמנם פשטות הרא"ש לא כך וכן נקטו כל האחרונים ששם אחד של איסור אפילו שיש כאן שני טעמים התערובת אסורה אמנם מצאנו מחלוקת האם זה רק סברא שאחד לא יכול לבטל את השני אבל אם יש שישים כנגד כל אחד מהם ממילא זה בטל וכן מבואר ברעק"א בשם התבואות שור אמנם הפמ"ג והחוו"ד נקטו שזה גם מצטרף דהיינו שצריך שישים כנגד שניהם עוד יש לדון האם זה סברא מדאוריתא או רק מדרבנן ונפק"מ לגבי נשפך וכל זה תלוי בביאור הדבר וכדלקמן.

והנה בטעם הדבר מצאנו כמה ביאורים א. בחידושי הגר"ח דן שכיון שזה אותו שם של איסור דנים שהטעם המעורב שנהיה משניהם יחד הוא הטעם האסור וממילא אפילו שכל אחד לבד לא נרגש אבל כיון ששניהם יחד נרגשים חשיב שיש כאן נותן טעם ולפ"ז הוא סברא דאוריתא וכן צריך שישים כנגד שניהם יחד.

ב. עיין חוו"ד שביאר לפי שיטת רש"י שצריך שישים באינו מינו ולא מועיל טעימת קפילא דהינו שצריך ביטול בשישים גם ללא נתינת טעם ולפ"ז וודאי שזה מצטרף וצריך שישים כנגד שניהם יחד והנה החוו"ד דן בשיטת רש"י שזה דאוריתא אמנם בפשוטו נקטו הראשונים שזה רק דין דרבנן.

ג. עיין יד אברהם וביד יהודה סקכ"ו שביארו שהרי יש תקנה דרבנן שמין במינו צריך שישים ושם הרי זה לא נותן טעם וכתבו שכל מין בשאינו מינו זה בכלל אותה תקנה רק שכל שאין הטעם נרגש והוא שונה זה סיבה לביטול אבל כל זה אם הוא בגלל מיעוטו אבל אם הוא לא ניכר מסיבה אחרת אין זה סיבה לביטול ולכן גיד אוסר בשישים אפילו שאין בו כדי לתת טעם כיון שזה לא מצד מיעוטו ע"ש ולכן כל שזה אותו שם של איסור מה שטעמו לא נרגש זה לא מצד שיש כאן קצת איסור וכה"ג הדרינן לתקנה שצריך שישים ולפ"ז באמת הוא רק דרבנן וכן נקט הפמ"ג כ"ז שפ"ד סק"ב ובפתיחה שזה רק דרבנן והנה לפ"ז צריך לכאורא שישים כנגד שניהם.

ד. עוד יש לבאר על פי המבואר ביד אברהם תחילת סימן צ"ט שבתקנה דרבנן שצריך שישים אם לא היה טעימת כפילא כלול שדבר שהוא עצמו איסור הוא לא יכול להיות מבטל כדמוכח מכחל ומהא דהחתיכת הנבילה עצמה לא מצטרפת לשישים ע"ש עוד הוכחות ולפ"ז לכאורא באמת אין סיבה שיצטרכו שישים כנגד שניהם אלא זה רק סברא שהוא לא יכול לבטל [ובפשוטו יתכן שזה סברא גם בשני שמות של איסור אם אין איסורים מבטלים זה את זה אמנם יתכן שלגבי דין זה איסורים מבטלים זה את זה עיין מה שביארנו בשיעורים].

והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם שני טעמים ושם אחד של איסור זה מצטרף עיין בסוגיא דע"ז דלרוב הראשונים מפורש בגמ' שם שגם שם אחד כל שאין צירוף של מיני מתיקה או שם אחד זה לא מצטרף וכדהוכיח החזו"א סימן כ"ה סק"ז ועיין בשיעור בביאור דעת הרא"ש מה שביארנו בזה ועיין חזו"א כ"ה ד' וכן ביד יהודה כאן בקצר שבאמת אם זה שם אחד אפילו שזה לא אותו טעם כה"ג זה מצטרף כמבואר בגמ' שם.

### בדין שני טעמים שהתערבו ואחרי זה נפלו לתערובת

ג] והנה בעיקר מה שנקטו אחרונים שכיון שזה שני טעמים וכל אחד לא נרגש אין כאן איסור דאוריתא היה מקום לומר שזה רק בנפלו בבת אחת שמעולם לא היה כאן טעם איסור מחודש אבל אם התערבו מתחילה ואסורים בתור טעם מחודש כה"ג אם נפלו למקום אחר ומרגישים הטעם זה סיבה לאסור אמנם עיין חזו"א סק"ז שנקט שגם כה"ג מותר אמנם נראה שאם עשה קונם על המצב הזה או שחל איסור ע"ז על המצב הזה בזה וודאי שהטעם המחודש הוא חלות האיסור ורק באיסור שצורת חלות האיסור היה על טעמים נפרדים.

### האם יש חוזר וניעור על שני טעמים מאיסור אחד

ד] ועיין עוד מג"א סימן תנ"ב סק"ו דשני חתיכות שיש בהם טעם חמץ אחד בשר ואחד דג אם נפלו בזה אחר זה הם לא מצטרפים לאסור ועיין מחצית השקל שהביא מהחמד משה להקשות הרי פה זה שם אחד של איסור וגם שני טעמים מצטרפים וכתב שכיון שכל אחד אין טעמו ניכר זה לא סיבה לאסור דהינו כחזו"א לעיל ועיין רעק"א שהקשה שא"כ גם בנפלו בבת אחת זה לא סיבה לאסור ובמג"א משמע שזה רק סבר שלא חוזר וניעור ובפשוטו מבואר שאם זה כבר מתבטל אין מושג שחל חלות איסור חדש של טעם המחודש וכן אם מצד הדין מין במינו כל שזה התבטל זה לא חוזר וניעור וצ"ב אמנם עיין יד יהודה סקכ"ו בסופו שנקט שודאי יש בזה חוזר וניעור.

### בדין שני שמות של איסורים וטעם אחד

ה] עיין רעק"א שכתב ששני שמות של איסור וטעם אחד זה מצטרף וכן מדויק ברא"ש שרק דן לגבי שני טעמים ומשמע שטעם אחד ודאי מצטרף ובפשוטו הוא מבואר במשנה בערלה שערלה וכלאי הכרם מצטרף והנה מצאנו מחלוקת תנאים האם איסורים מצטרפים וקי"ל כרבנן שאין איסורים מצטרפים וצ"ע א"כ למה אם זה שם אחד זה מצטרף ועיין תוס' כריתות י"א: שנקטו שבאמת לרבנן זה לא מצטרף אמנם הרמב"ם פסק את המשנה אפילו שפסק כרבנן וכן מבואר ברמב"ן בע"ז והנה עיין ריטב"א בשבת פ"ט: שכתב שבאמת זה רק מדרבנן.

אמנם הפמ"ג בפתיחה וכן החזו"א נקטו שזה מדאוריתא ובפשוטו הביאור ששיך לדון את כל האיסורים כמכנה משותף וכיון שהכל אסור לכן זה מצטרף וכן הוא בחזו"א סק"ד והנה מבואר בגמ' מחלוקת האם איסורים מבטלין זה את זה ועיין ב"י שתמה למה הטור העתיק הרי מאי נפק"מ שבן כה יש היום מלקות ומבואר שנקט שיש בזה איסור דאוריתא [וכן הוא בחידושי הגר"ח הלכות תרומות ובחזו"א סימן כ"ה סק"ה] ועיין חוו"ד שתמה על דבריו שכיון שזה בטל ממילא אין בזה איסור [וכן הב"ח סימן ל"ג נקט שזה רק מדרבנן] ורק כתב שאם זה יבש ביבש אסור לאכול כל אחד כיון שקי"ל שלאדם אחד אסור לאכול הכל וע"ש שאם שני חתיכות איסור וחתיכת היתר כה"ג שזה לא ודאי שהוא אוכל איסור באמת חל ביטול ומותר לאכול ואין איסור דרבנן רק שלאדם אחד אסור לאכול הכל ע"ש ולכאורא לדבריו בלח בלח באמת חל ביטול אמנם בפשוטו הביאור כנ"ל שעד כמה שהנידון האם יש איסור דנים הכל כדבר אחד אמנם אין זה מוכרח דיתכן דשם זה סברא כלפי האם זה מותר או אסור אין סיבה לביטול [וכבר מצאנו שביטול חל לגבי כהנים ולא לגבי ישראל] אבל כאן שהנידון שזה מצטרף וזה נחשב כשם אחד של איסור הוא יותר חידוש.

והנה בפשוטו עד כמה שחילוק איסורים זה לא סיבה שלא יצטרף א"כ עד כמה שננקוט ששם אחד של איסור מצטרף שני טעמים ה"ה בשני שמות של איסור וכן הוא בחזו"א ומכח זה נקט שגם בשם אחד של איסור זה לא מצטרף אמנם יתכן שזה סברא בהלכות צירוף שכל שזה שני שמות של איסור כה"ג שינוי הטעמים זה סיבה שלא יצטרף ואם הנידון רק מדרבנן יש מקום לחלק בזה עוד וצ"ע.

והנה משמעות הרא"ש שכל שזה אותו טעם זה אסור וצ"ע שלכאורא בגמ' מבואר שצרך שזה יהיה אותו שם ועיין פמ"ג סימן ל"ג שנקט מפורש שהכל תלוי באותו טעם אמנם עיין בסוגיא דע"ז שהבאינו מהחזו"א שכל מה שהוצרכה הגמ' לצירוף של שם או מיני מתיקה זה במקום שאין זה ממש אותו טעם אבל כל שזה ממש אותו טעם בזה אין שום סיבה שלא לדון את שניהם כדבר אחד ובאמת יתכן שאם זה יהיה אותו שם אפילו שזה שני טעמים כה"ג באמת זה יצטרף כמבואר ברבא שם וכן הוא בחזו"א סק"ד.

### בדין שני שמות של איסור וטעם אחד במינו

ו] עיין רעק"א שהביא בשם התבואות שור ששני איסורים שטעמם שוה שנפלו במינם כה"ג אינם מצטרפים אלא כל אחד מבטל את חברו שכל אחד לגבי חברו נחשב כאינו מינו וממילא הוי כשני איסורים שטעמם שונה שאחד מבטל את השני דהינו שגדר התקנה של מין במינו שהמינו נחשב אינו מינו ונקט שממילא זה סברא גם לדון את האיסור השני כך אמנם עיין פמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ה שנקט שכיון שזה גזירה אטו אינו מינו לכן דנים את האיסור כטעם אחד ומין אחד ע"ש.

### המורם מהנ"ל

ו] א. כזית חלב וכזית בשר שנתערבו ונפלו בתערובת וודאי צריך שישים כנגד שניהם כמבואר באיסור והיתר וכן מבואר בש"ך צ"ח סקי"ז ודעת האבני מילואים תשובה ד' והפמ"ג בפתיחה וכן היד יהודה שזה רק מדרבנן אמנם בחידושי הגר"ח הלכות מאכלות אסורות ובחזו"א כ"ה סק"ז נקטו שמדאוריתא זה מצטרף שכיון שהתורה אסרה טעם זה, הטעם המעורב הוא נחשב סיבת האיסור ועיין סק"ג שמסתבר שכל חלות איסור שחל על מצב מעורב חשיב שזה טעם האיסור.

ב. שני שמות של איסור ושני טעמים מבואר ברא"ש שאחד מבטל את השני והמשמעות הפשוטה שזה רק אם איסורים מבטלים זה את זה וכן נקט היד יהודה אמנם האחרונים נקטו שזה לכו"ע.

ג. שני שמות של איסור וטעם אחד מצטרף וצריך שישים כנגדם ובריטב"א נקט שזה דרבנן אמנם פשטות האחרונים שזה מדאוריתא ובחזו"א מבואר שכל שזה שם אחד זה מספיק סיבה להצטרף ואין כן משמעות הרא"ש וצ"ע.

ד. שני שמות של איסור וטעם אחד שנפלו במינם התבואות שור נקט שאחד מבטל את חברו והפמ"ג נקט שצריך שישים כנגד שניהם.

ה. שם אחד של איסור וטעמים שונים באיסור והיתר משמע שזה מותר וכן נקט החזו"א וכן מבואר בהרבה ראשונים בע"ז אמנם האחרונים נקטו לאיסור ובחידושי הגר"ח נקט שזה מדאוריתא אבל בפמ"ג יד יהודה ובחוות דעת ובאבני מילואים מבואר שזה רק מדרבנן ומצאנו בזה שני דעות רעק"א נקט שזה לא מצטרף רק שאחד לא מבטל את השני ובחוו"ד ובפמ"ג מבואר שזה גם מצטרף ובפשוטו הביאור כמבואר ביד יהודה שכל שאין ביטול מצד מיעוט האיסור זה אסור מצד הדין של מין במינו שצריך שישים.

### בדין טעם של איסור והיתר יחד

ז]עיין בפמ"ג בכמה דוכתי [עיין בפתיחה ח"ג פ"א ופ"ד] שדן שאם נפל כזית נבילה וכזית שחוטה באינו מינו ויש שישים כנגד הנבילה אבל כיון שמרגישים טעם בשר ברוטב וזה בצירוף לאיסור וללא האיסור לא היו מרגישים אותו חשיב נותן טעם וזה יאסר מדאוריתא כיון שזה כמו הוכר האיסור אמנם עיין יד יהודה [וכן הוא בחזו"א סוף סימן כ"ו וברעק"א] שהאריך להוכיח שודאי שכה"ג זה מותר וכן הוא בב"י סימן שי"ח לגבי מלח שאם זה זה גורם מותר זה מותר ע"ש וכן הוא בר"ן ע"ז ע"ג והביאור בזה שהדין של נותן טעם שזה חשוב בתערובת וכיון שחלק זה לבד לא היה נותן טעם באיסור אינו חשוב בתערובת וממילא זה בטל.

### בדינא דצירוף דדבר הנאסר מצד חנ"נ

ח] עיין חוו"ד שאם שני כזית בשר נאסרו מצד חנ"נ אחד מדם ואחד מחלב כיון שהאוסר אחד מבטל השני ה"ה הנאסר דלא יהא הנאסר חמור מהאוסר ובשני זתים שאין טעמם שוה שנעשו חנ"נ מאותו שם של איסור הם מצטרפים כיון שזה כמו אותו שם של איסור ושני טעמים שמצטרפים אמנם ברעק"א צ"ו דן שחנ"נ חשיב שם אחר של איסור עוד מבואר בחו"ד בחידושים סק"ח ששני זיתים שאין טעמם שוה שנעשו נבילה מדברים שטעמם שוה אין מבטלין זה את זה וצריך שישים כנגד שניהם ובפשוטו מדובר בשני שמות של איסור ודבר זה צ"ע שהדין חנ"נ רק לקולא אומרים שלא יהיה יותר חמור מהאוסר אבל לא לחומרא וצ"ע ויתכן שצריך לגרוס שני זתים שטעמם שוה וצ"ע.

# סימן צט

## סעיף א

### סיכום השיטות לגבי עצמות

א] מצאנו בדין עצמות האם מצטרפים לבטל כמה שיטות בראשונים א. שיטת הרמב"ן שעצמות מצטרפות לאיסור וכן מצטרפות לבטל ב. דעת הר"ש רא"ש ורשב"א שעצמות האיסור וההיתר מצטרפים לבטל ג. דעת הר"ן שעצמות קשות בין של האיסור ובין של ההיתר מצטרפים לבטל אמנם עצמות רכות של האיסור צריך ביטול נגדם דהלחלוחית שלהם אסורה ד. דעת האיסור והיתר דעצמות ההיתר מצטרפים לבטל ועצמות האיסור לא צריך ביטול כנגדם אבל הם לא מצטרפות לבטל.

ולענין הלכה השו"ע פסק שעצמות אפילו של האיסור מצטרף לבטל אמנם הרמ"א כתב לחוש לדעות שעצמות של האיסור לא מצטרפות לבטל אמנם אינם אוסרות ועיין חכמת אדם שבמקום הפסד אפשר להקל בזה והנה הב"י הביא מרבינו ירוחם שכל הקולא של עצמות זה רק במין במינו וכן פסק הפר"ח אמנם סתימת הפוסקים לא כך ועיין יד יהודה שכל סוגין זה רק בפליטה שיוצאת בדבר גוש ששם הרי לא יוצא כל הפליטה ולכן הקילו אמנם גם בזה סתימת הפוסקים לא כך ועיין פר"ח שתמה עוד שבעצם נבע ההיתר כמו האיסור וא"כ למה שזה יעזור לבטל וצ"ל שודאי מדובר שמצד ההשערה אין כאן טעם רק שהרי יש עוד דין שישים וכלפי זה נאמר הקולות של סוגין [בפשוטו דין גרעינים כמו עצמות ודבר זה מצוי בבישל בטעות פרי של היתר מכירה שיש בו גרעין האם זה מצטרף לבטל].

ולענין עצמות הרכות הש"ך כתב להחמיר כשיטות שצריך ביטול כנגדם וכן פסק החכמת אדם והפמ"ג דן להקל במקום הפסד אמנם היד יהודה פסק כחכמת אדם.

### בביאור החילוק בין עצמות לקדירה

ב] עיין אחרונים שתמהו מה ההבדל שעצמות האיסור מצטרפים לבטל והקדירה לא מצטרפת לבטל ועיין פמ"ג שהביא לדון שרק עצמות כיון שיש בהם לחלוחית לכן זה יכול לבטל אבל קדירה שאין לה לחלוחית אינה יכולה לבטל ולפ"ז קלפי ביצים לא מבטלים וכן נקט החוו"ד אמנם ברמ"א סימן פ"ו מבואר שגם קליפי ביצים מצטרפים לבטל ולפ"ז מבואר שהדין ביטול כאן זה מצד שזה מתפשט לשישים מקומות ולא צריך לחלוחית לבטלו ועיין מש"ז שהביא מהפרישה שאם כבר בישלו את זה הוא בלע כבר ועכשיו הוא לא בולע ולפ"ז בכלי חדש יש להקל וכתב שזה מצד לא פלוג ובפרי תואר כתב שכיון שזה לא מוקף משני הצדדים זה לא בולע ולפ"ז חרסים של קדירה שנמצאים בתוך הקדירה מצטרפים וכן כפיות שנמצאות בקדירה אמנם בפשוטו יש כאן קולא דרבנן בדין שישים לדון שגם העצמות זה חלק מהתערובת משא"כ בסתם כלי או חרסים זה לא נחשב כחלק מהתערובת שהרי אין זה אוכל ולכן זה לא מצטרף לשישים וכן נקט היד יהודה סוף סק"א שודאי שכל הקולא של כאן רק בעצמות שהם כחלק מהאוכל.

### בביאור הסברא שעצם של איסור זה לא אוסר וזה לא מבטל

ג] עיין באחרונים שתמהו מה הסברא בשיטת הרמ"א שעצם של איסור זה לא אוסר ובכל אופן זה לא מצטרף לבטל ועיין חוות דעת שכתב לחדש שבאמת הלחלוחית יש בה איסור רק שאין בה טעם כמו שאין בגידין בנותן טעם ולכן זה לא אוסר אבל זה לא מבטל כי הוא דבר אסור [ולכאורא זה סברא דרבנן שדבר אסור לא מצטרף לבטל וכדלקמן] אמנם עיין אמרי ברוך שהקשה שהרי מבואר בגמ' שאם אין בגידין בנותן טעם אין בזה איסור ולמה שכאן יהיה בזה איסור ועיין פמ"ג שכתב לבאר שזה חשש מדרבנן שמא זה יבלע איסור ולא ישערו אותו אמנם צ"ע דבפשוטו מקור שיטה זו כמבואר ברא"ש מפשטות הירושלמי ושם מדובר על תערובת של יבש ביבש ובפשוטו יש מקום לבאר שזה סברא דרבנן בתקנה של שישים שכיון שהאיסור טפל לאיסור זה נחשב כאיסור והרי זה הטעם של הראשונים שעצמות האיסור צריך ביטול כנגדם ועיין משמרת ה: שדן האם חתיכה שבלעה איסור מצטרפת לבטל ודן שזה לא מצטרף כמו שעצמות איסור לא מבטלים ומבואר כנ"ל.

### האם העצם עצמה מותרת

ד] עיין יד יהודה סק"א שדן האם העצם עצמה מותרת דהינו אם נפלה לתבשיל אחרי זה האם היא אוסרת וכתב דבפשוטו זה תלוי בטעם שעצמות מבטלות שאם זה מצד הלחלוחית שבהם א"כ גם האיסור שהגיע לשם נתבטל אבל אם רק מצד שזה מתפשט לשישים מקומות א"כ שם יש איסור וזה לא התבטל.

### בדין מליחה בעצמות

ה] עיין פתחי תשובה שהביא לדון המולח בשר עם עצם האם זה מצטרף או שזה רק בולע כדי קליפה כמו כל מליחה בכלים ונפק"מ במלח בטעות חתיכת בשר טריפה עם שאר חתיכות וכתב שבדבר כחוש שרק מחומרא זה נבלע בכולו בזה יש לצדד שזה נבלע בהכל אמנם עיין יד יהודה סק"ד שכתב להקל בזה ובחכמת אדם כתב לדמות עצם למליחה בכלים שזה רק מבליע כדי קליפה.

### בדין עצם דאבר מן החי

ו] עיין פתחי תשובה שכתב שאבר מן החי אפילו שגם העצם זה בכלל האיסור אבל זה מצטרף לבטל כיון שהאיסור מתחלק לשם אמנם עיין יד אברהם שכתב שאיסור לא יכול להיות מבטל והוכיח מהגמ' שאפילו אם אין בגידין בנותן טעם אבל צריך שישים כנגד שומנו של גיד ולא משמע שהגיד מצטרף לבטל והארכנו בזה בשיעורים.

### האם יש איסור דרבנן בלחלוחית העצמות

ז] עיין אחיעזר ח"ג סימן ל"ג סק"ה שדן לגבי ג'לטין שזה נעשה מלחלוחית של העצמות האם יש בזה איסור וכתב שמהא דמבואר שעצמות איסור מצטרפים לבטל מוכח שאין שום איסור על העצמות ולכאורא כל זה אם ננקוט כנ"ל שדבר אסור לא מצטרף לבטל גם אם מצד חלוקת הטעם הוא סיבה לבטל אמנם אם נימא שגם אם זה אסור זה יכול לבטל אין מכאן ראיה ועיין לעיל אות ג'. והנה ברמב"ם פ"ד הי"ח מבואר שמדרבנן יש איסור על העצמות והאחיעזר העמיד דוקא בעצמות הרכות המבואר כאן בש"ך לאיסור והנה מבואר בסימן פ"ז ס"ז שהמבשל עצמות בחלב פטור וכתב הש"ך שיש איסור מדרבנן ועיין שפ"ד שם דמשמע שזה גם בעצמות קשות ועיין יד יהודה שם.

## סעיף ב'

### בדין בישלו העצם עם הבשר

א]מבואר בשו"ע שאם בישלו העצם אם הבשר צריך נגד כולו כי לא יודעים כמה זה בלע ומשמע שאם יודע כמה זה היה בתחילה לא צריך יותר בזה אמנם עיין פמ"ג וחוו"ד שלרמ"א שס"ל חנ"נ א"כ ברגע שבישלו עם רוטב הרוטב נאסר ונכנס לחתיכה וממילא יש כאן עוד כמות איסור ועיין חוו"ד שהקשה אבל הרוטב זה טעם אחר וממילא שזה יצטרף לבטל ועיין פמ"ג שהרי קי"ל ששני טעמים מאיסור אחד לא מבטלים אחד את השני וס"ל שחנ"נ זה בגדר אותו איסור.

עוד הקשו האחרונים שיחול חנ"נ על העצם לדעת הרמ"א שיש חנ"נ על כלי חרס ומדין איסור דבוק יצטרכו ביטול כנגדו וכתבו האחרונים דהרי מועיל הגעלה על עצם וזה כמו כלי מתכות אמנם עיין יד יהודה סק"ז שהביא מהפלתי שעדין קשה שעל הלחלוחית שבעצם יחול חנ"נ וזה הרי דבוק ומשם האיסור לא עומד להיפרד ואפילו שאין בזה טעם אבל זה לא גרע מחרס ועיין יד יהודה שכל טעם הרמ"א זה גזירה מצד שזה מלא בליעה וכאן שמשערים כבר נגד הבשר שהיה לפנינו לא שיך סברא זו ע"ש.

### בדין מלחו העצם עם הבשר

ב] עיין יד אברהם שהביא מהאחרונים שבמלחו העצם עם הבשר שזה בלע איסור צריך גם כנגד העצם אמנם כתב שם לחלק בין עצם רך לעצם קשה שהוא לא בולע רק כמו כלי כדי קליפה אמנם היד יהודה סק"ח נקט שעצמות לפני שהתיבשו הרי הם כאוכל וכנ"ל ס"א.

## סעיף ג'

### בקושית הפמ"ג שהנבילה תצטרף לשישים

א] מבואר בשו"ע שחתיכה שבלעה איסור מצטרפת לשיעור שישים לבטל האיסור בקדירה ובפשוטו מבואר שהתפשטות האיסור זה עד שישים ובשישים זה כבר לא נותן טעם ועיין מש"ז סק"א שהקשה שלמה בנבילה עצמה צריך שישים חוץ מהחתיכה הרי התפשטות החתיכה היא גם בתוך אותה חתיכה וע"ש שתירץ שנשאר קצת טעם וזה לא מתבטל דהרי זה תוך חתיכת האיסור וזה חוזר ואוסר ועיין יד יהודה שתמה שהרי עד כמה שיוצא טעם נכנס במקום זה טעם אחר של איסור והנה הפמ"ג לא שאל שבלח בלח יספיק חמישים ותשע דשם שהאיסור מתפשט בהכל צריך שישים כנגדו וכנ"ל.

אמנם עיין יד יהודה [סק"א בד"ה ומה] שביאר שבאמת לאיסור יש כח להטעים שישים חתיכות ולכן בכל איסור נבילה צריך שישים כנגדה שאז ההתפשטות הוא ביותר משישים אלא שא"כ צ"ב למה בלח זה מספיק וביאר ששם הרי הדבר לח שנפל לקדירה הוא מוסיף בכמות וכל שיש כאן היום ששים ואחד ממילא אין טעמו נרגש אלא שא"כ צ"ב למה חתיכה שבלעה איסור לא צריך שישים חוץ ממנה וכתב לבאר דזה ודאי לא יתכן שכל טעם החתיכה יצא וזה בלע טעם איסור ולכן הקילו חז"ל להחשיב כאילו יש כאן את החתיכה עצמה בתור עוד חתיכה חוץ מהבליעה שלה ע"ש.

אמנם יש לבאר עוד למה שהוכיח היד אברהם צ"ט סק"א שמדרבנן דבר אסור לא יכול להיות מבטל א"כ יתכן שבאמת בלח בלח תיקנו שיעור שישים כיון ששם רק על ידי שיש שישים זה מתבטל ולאחר שצריך שישים אפילו שהנבילה עצמה צריכה להצטרף אבל כיון שזה דבר אסור הוא לא יכול להיות מבטל.

## סעיף ד'

### סיכום השיטות האם משערים כמה נבלע

א] מבואר בשו"ע כאן שבנתמעט ההיתר מקילים במין במינו ומחמירים במין בשאינו מינו וביאור הדברים בב"י ובש"ך וט"ז מבואר שמדובר שלא יודעים איך היה האיסור ובכל אופן תולים שההיתר התמעט ומצרפים מה שבלוע בקדירה ומסתבר שמדובר שרואים שההיתר נתמעט ולדבריהם בפשוטו אם יודעים כמה היה בתחילה ורואים שהאיסור נשאר כמו שהוא ורק ההיתר התמעט לכו"ע משערים כמה נחסר אמנם עיין ביאור הגר"א ובפמ"ג ורעק"א שכתבו שבמקרה הראשון ודאי אסור דמהיכי תיתי לומר שההיתר התמעט והאיסור לא התמעט אלא מדובר שרואים שהאיסור נשאר כמות שהוא וההיתר התמעט וכה"ג הרשב"א כתב לחלק בין מינו שזה מותר לאינו מינו שלא סומכים לשער כמה זה התמעט ומשמעות רש"י והרא"ש והרמב"ם שגם באינו מינו כה"ג אפשר להקל רק שברמב"ם מבואר שצרך לשער כמה נבלע וכמה נימוק והלך לו ועיין ש"ך וט"ז שהביאו מהמהרש"ל שנהגו לא לשער אף פעם כמה נבלע כי יכול לצאת מזה מכשולות ועיין שפ"ד שכתב שבמין במינו בהפסד מרובה יש להקל אמנם החכמת אדם כלל נ"ב ס"ג וכן היד יהודה בקצר י"ג נקטו להחמיר תמיד.

האם חוששים שהאיסור הצטמק יותר מההיתר ובהא דמצרפיםאת העצמות

ב] עין ט"ז שכתב שאם מודדים עכשיו ויש שישים בהיתר נגד איסור תולים שכמו שההיתר התמעט כך האיסור התמעט וחשיב שיש כאן שישים מצד שאחזוקי איסורא לא מחזקינן אמנם עיין פר"ח סימן צ' סק"ו שנקט שכה"ג זה אסור מצד שחוששים שבתחילה האיסור היה יותר מההיתר ולא נצטמקו בשוה אמנם ע"ש שכתב שאם בתחילה היה שישים ואחרי זה רואים שההיתר התמעט והאיסור לא לפנינו כה"ג מותר וצ"ב החילוק שכמו שבמקרה הראשון חוששים שזה התמעט שלא בשוה ה"ה במקרה האחרון וצ"ל שכל שראינו מצב של ביטול לומר שזה השתנה גם הוא מודה שזה בגדר אחזוקי איסורא לא מחזקינן אמנם ע"ש שאם הכל לפנינו צריך למדוד בסוף ולא לסמוך על מה שבתחילה היה שישים והנה החכמת אדם כלל נ"ב ג' החמיר כפר"ח אמנם הפמ"ג והיד יהודה נקטו להקל בזה אמנם זה ודאי שדבר שלפי דרכו מסתבר שהאיסור התמעט יותר כגון חלב שזה נימוח וכדו' צריך לחוש לזה וכמבואר ביד יהודה והנה יש לעיין במקרה שבתחילה היה שישים ועכשיו האיסור לא לפנינו שמקילים שלכאורא אם ההיתר הוא רוטב שדרכו להתמעט יותר מהחתיכה א"כ כל שבאומד לא היה שישים צריך להחמיר והפוסקים סתמו בזה וצ"ע.

עיין ט"ז שהביא קושיא עצומה מהדרישה שאיך משערים גם את העצמות הרי אוכל דרכו להצטמק ועצמות אין דרכם להצטמק וא"כ איך משערים בעצמות לפי איך שזה בא לפנינו הרי ודאי שהאיסור הצטמק יותר וא"כ יתכן שבתחילה לא היה כאן שיעור ביטול והט"ז כתב שאחזוקי איסורא לא מחזקינן ועיין יד יהודה סקי"א שתמה על זה שהרי כאן ברור שזה המציאות ומה שייך לומר שאחזוקי איסורא לא מחזקינן וצ"ע.

### בהא דמצרפים דבר גוש לדבר לח לגבי לבטל

ג] מבואר שכל מה שבקדירה מבטל את האיסור ועיין משב"ז צ"ב ט"ז שכתב לדון שבכזית רוטב שנפל לשלושים כזיתים של רוטב ושלושים כזית גוש דכה"ג ודאי מסתבר שברוטב יש יותר טעם מהחתיכה שבתערובת של לח בלח ודאי מתערב יותר מאשר הבליעה בגוש אמנם בסימן צ"ט משב"ז ג' נקט שסתימת הפוסקים שגם כה"ג מותר וכן נקט ביד יהודה צ"ט סק"א בד"ה אך ויש כאן חידוש שלכאורא אם הכל היה צונן ודאי שהרוטב היה אסור א"כ גם עכשיו שזה חם יש כאן התערבות של ממשו והנה מסתבר שאם לפי האומד ישודאי טעם ברוטב כגון שהיה קצת רוטב של היתר והרבה גוש בזה ודאי אסור אמנם ע"ש ביד יהודה שתמה שאיך מצרפים העצמות הרי עינינו רואות שעצם בולע הרבה פחות מאשר אוכל כיון שזה כמו כלי שבליעתו פחות ומכח זה חידש שכל הקולא רק בפליטה של דבר גוש שהכל זה חומרא לשער בכולו ולא בדבר לח אמנם כבר כתבנו שסתימת הפוסקים לא כך.

## סעיף ה'

### ביאור האיסור דאין מבטלין וכו'

א] מבואר בגמ' ביצה ד: שאין מבטלין איסור לכתחילה ודעת הראב"ד שזה מדאוריתא ובטעם האיסור הבית מאיר ופרי תואר נקטו שבכלל האיסור נכלל גם לא לבטלו ולכן כתב הפרי תואר שגם לבטל כדי להאכיל לגוי שאין לו ענין בביטול זה אסור אמנם משמעות הראשונים שזה סברא שלא לגרום נגד רצון התורה וכן מפורש בתשובות מימוני על זרעים סימן כ"ה שמותר לבטל שלא על דעת לאוכלו ודעת הרבה ראשונים שזה דרבנן וכן הכרעת הש"ך וכן מבואר בחכמת אדם שזה דעת רוב הראשונים וכן הוא בשער הציון תנ"ג סקל"א שיש לדון שזה כדין ספק דרבנן לקולא [אמנם היד יהודה כתב שבכונתו לבטל הוא ספק דאוריתא אמנם באין כונתו לבטל זה ודאי רק מדרבנן] ובפשוטו הטעם שזה אסור מדרבנן הוא מאותה סברא שמדאוריתא רק שזה רק סברא דרבנן אמנם היד יהודה סקי"ד האריך שיש בזה גם טעם לאסור מצד שמא לא יהיה בזה כדינו ולא יחול ביטול והנודע ביהודה הובא בפתחי תשובה חידש שכל הנידון רק בתערובת לח בלח אבל בתערובת יבש ביבש זה ודאי דאוריתא אמנם כל האחרונים שדנו מסוגיא דגיטין משמע שלא חילקו בזה וכן מבואר בבד"ה ובמשמרת שם עיין יד יהודה שהאריך בזה ועיין שו"ת אבני מילואים סימן י"ח שדן נפק"מ האם מותר לבטל איסור לחולה שיש בו סכנה שאם זה דרבנן ודאי מותר שזה יותר קל אבל אז דאוריתא יש לדון שלא אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך אמנם יש להעיר שבמקום שמותר לחולה לאכול האיסור עצמו וודאי שהביטול לא נחשב כבא לעקוף התורה אלא כדי לקים דיני התורה ורק לבית מאיר שזה איסור נפרד וגם לבטל לעכו"ם יש בזה איסור יתכן כנ"ל.

### בדין ספק לגבי האיסור לבטל איסור לכתחילה

ב] ועיין שפ"ד סק"ז דזה ודאי דדבר שהוא ספק איסור כגון ספק טריפה כיון שצריך לנהוג בו איסור, וודאי שאין לבטלו מדין ספק דרבנן לקולא וכן בנפל איסור ויש ספק האם יש כאן שישים אסור להוסיף ולבטלו אפילו שזה רק ספק איסור ולא אומרים ספק דרבנן לקולא כיון שזה איקבע איסורא אמנם בספק האם נפל כאן איסור שזה לא איקבע איסורא השפ"ד נקט כה"ג גם לאסור אמנם בש"ך צ"ב סק"ח ובחוו"ד שם סק"ו ובחכמת אדם נ"ב ס"ח ובחת"ס יור"ד סימן ס"ב וכן בחזו"א י"ד סק"ו בד"ה ושיעור נקטו להתיר לשיטות שהאיסור לבטל הוא רק דרבנן ועיין ש"ך סוף סימן קי"ד דגם משמע שכל שזה רק ספק אם יש שם איסור אפילו שביחס למאכל חשיב ספק דאוריתא לחומרא אבל ביחס לדין שאין מבטלין איסור לכתחילה הדין לקולא [ועיין קיצור שו"ע של הרב פויפר שהאריך בהבאת השיטות] ורעק"א נקט שאין להקל אלא באין כונתו לבטל ועיין לקמן [וצ"ע למה לא נדון כאן כדין נתגלגל מדאוריתא לדרבנן ואולי כיון שהספק האם יש כאן דבר אסור אין כאן חפצא שהכרענו עליו לאיסור אמנם אם יש נהפך אין מסתבר כן] ולכאורא אם כבר ביטלו עד כמה שנימא שכל האיסור מצד קנס בזה מבואר במ"ב סימן שי"ח שספקו להקל ועיין לקמן סק"ד [ונפק"מ לספק איסור בהכשרים שביטלו].

### בדין ביטול איסור בשוגג לדעות שהאיסור מדאוריתא

ג] מבואר בשו"ע שאם ביטל איסור במזיד הדבר אסור ואם בשוגג זה מותר ועיין רעק"א וחוו"ד שכתבו שזה רק לשיטות שהאיסור לבטל הוא מדרבנן אבל אם האיסור לבטל הוא מדאוריתא קונסים שוגג אטו מזיד אמנם עיין יד יהודה סקי"ז שהביא דמשמעות הראשונים שגם אם זה דאוריתא לא קונסים בשוגג ובטעם הדבר המטה יהונתן ביאר שלגבי שבת וכדו' גם בשוגג עשה איסור רק הנידון שאין כאן סיבה לגזור אבל כאן כל שלא היה כונתו לבטל לא עשה איסור כלל וכה"ג לא גוזרים ולפ"ז באומר מותר באמת יגזרו וביד יהודה ביאר שתמיד על ידי הקנס מפסיד את האיסור אבל כאן מפסיד גם את ההיתר.

### בדין אומר מותר

ד] עיין ט"ז שדן בדין אומר מותר ונקט שגם כה"ג חשיב שוגג והוכיח כן מכמה מקומות בש"ס וכן הביא המ"ב סימן שי"ח לגבי הקנס של מעשה שבת בשם הרמב"ן אמנם המהרש"ל נקט שאומר מותר אסור ועיין יד יהודה שהאריך לדיק כן מרש"י וע"ש שביאר שכאן יסוד האיסור אינו מטעם קנס שעשה איסור לבטל אלא שרבנן רצו שאנשים לא יבטלו איסורים ולכן אמרו שלא יחול הביטול ולכן כל שהיה כוונתו לבטל יש כאן את סיבת האיסור אפילו אם זה בשוגג והנה לגבי מעשה שבת מבואר במ"ב שבכל ספק יש להקל ויסודו מצד שאיסור שהוא מחמת קנס הוא איסור קל ובפשוטו גם כאן זה כך אמנם למבואר ביד יהודה כאן אינו כן וצ"ע ובחכמת אדם ס"ז משמע שלא היקל באומר מותר אלא עם עוד צירוף וצ"ע.

### על מי חל האיסור

ה] בהא דמבואר בגמ' דבמזיד אסור כתב הרמב"ם שזה רק למי שביטל אבל לאחרים זה מותר והוסיף הרשב"א שגם למי שנתבטל בשבילו זה אסור והמהרש"ל הוסיף שגם לבני ביתו זה אסור דהינו דסיבת הקנס כדי שלא יועילו מעשיו ולכן כתב הרמ"א שגם למכור הדבר למישהו אחר כיון שיהנה מהאיסור אסור אמנם הש"ך כתב שאם מוכר חוץ מדמי האיסור שלא נהנה מהאיסור מותר ועיין ב"י שחידש שאם אדם ביטל בשל חברו לצורך חברו שזה מותר לו דהינו שאפילו שעשה איסור אבל לא קנסו אלא שלא יועילו מעשיו וכיון שלא ביטל לצורך עצמו לא חל איסור כלפיו ונפק"מ בטבח שמבטל לצורך בעל הבית.

ועיין ט"ז שהביא מהמהרש"ל שאם אדם מבטל לצורך חברו כל שהוא לא יודע מזה לא חל האיסור ובפשוטו הכוונה שמבטל בשלו וכן מבואר בחכמת אדם אמנם עיין רעק"א שהביא מהריב"ש שאם אדם מבטל כדי למכור למישהו אחר או לתת לו מתנה חל איסור על מי שזה נעשה בשבילו וציין שזה דלא כט"ז אמנם עיין במהרש"ל שמשמע שדיבר שאדם מבטל בשל חברו לצורך חברו ובזה לא חל איסור אלא אם הבעלים יודע וזה עשה בידיעתו כיון שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו והפר"ח חלק גם על זה שכאן יסוד האיסור מצד שיש כאן דבר איסור ולא חל ביטול ולא שחל איסור על דבר מותר ע"ש ולכאורא כיון דמבואר שזה נאסר לבני ביתו אפילו שהם לא עשו שום איסור כיון שבזה שיהיה מותר להם יחשב שהועילו מעשיו וא"כ ה"ה אם עשו למישהו אחר ועיין חזו"א ל"ז סקי"ג שבמוכר למומרים כיון שאין לו ענין בביטול כה"ג לא חל האיסור דהינו שכל גדר האיסור כדי שלא יהיה הועילו מעשיו ונפק"מ במי שלא נהג קדושת שביעית בפירות נכרים וביטל לצורך הקונים שלא איכפת להם שמותר לכל אדם להשתמש בזה.

### בדין אמירה לעכו"ם לבטל איסור לכתחילה

ו]עיין ב"י סימן קכ"ב שהביא מהרשב"א בתוה"ב שאם ישראל אומר לעכו"ם שיבשל לו דבר מונח בזה שיבשל בכליו וחשיב כאילו אמר לו לבטל האיסור וחל כאן האיסור דמבטל איסור לכתחילה ולמד דבר זה מהגמ' חולין ו. לגבי דמאי ומשמעות דבריו שלא אסור מצד הדין אמירה לעכו"ם אלא כל שזה נעשה בגרמתו חשיב כאילו הוא עשה דבר זה דהינו שבדין ביטול איסור לכתחילה זה גם על ידי גרמא וכן הוא בנתה"מ סימן רל"ב ס"ד דבמוכר לחברו דבר אסור וגרם שיבטלו חל איסור על המוכר לקבל הדמים ע"ש ולפ"ז אין מקום להתיר על ידי אמירה לעכו"ם במקום חולי שהתירו בשבת שכאן אין זה אסור מצד אמירה לעכו"ם אלא מצד שחשיב שזה נעשה על ידי ישראל.

והנה בדין אמירה לעכו"ם מצאנו שגם אם הוא עושה מעצמו לצורך הישראל זה אסור ויש לעיין האם יש כאן איסור זה ובפשוטו מהא דהרשב"א לא דן מצד פרשת אמירה לעכו"ם משמע שאין לאסור מצד זה ועיין בדי השולחן שהביא מהרדב"ז סימן תתקע"ח שאין בזה איסור אמנם הרשב"ש סימן תק"ס נקט לאסור ובשפ"ד צ"ט סקי"ד בסופו הביא מהמהר"ם לאסור ועיין פתחי תשובה קכ"ב סק"ה שנסתפק בזה ולכאורא נפק"מ במי שלא נוהג קדושת שביעית בפרות נכרי וביטל למי שנוהג קדושת שביעית דלכאורא לא עבר איסור שלדעתו זה מותר אמנם כה"ג זה לא גרע מעכו"ם שמבטל לצורך ישראל כמבואר בב"י לגבי שני יו"ט שליוה"כ ע"ש וצ"ע בזה.

והנה הב"י הקשה למה בישראל שעושה לצורך חברו זה נאסר למי שעשו בשבילו הרי אין אדם חוטא ולא לו ולא צריכים לחוש לכזה דבר ותירץ או שזה איסור שקל להו לאינשי או שיש חשש שיגיד לעכו"ם שיבטל בשבילו ועיין מג"א סימן שי"ח שכתב שלכן במעשה שבת אין איסור למי שזה נעשה בשבילו עולמית כיון שלא שייך את סברות הב"י וכונתו שבשבת אם אומר לעכו"ם יש איסור הנאה ממעשה עכו"ם ומבואר שכאן אין איסור הנאה ממעשה עכו"ם וזה רק אסור מצד מה שנתחדש שישראל שעושה לצורך חברו זה נאסר לחברו ולכן גם באומר לעכו"ם שיבטל לו זה נאסר אמנם משמעות הדברים שבאומר לעכו"ם זה נאסר מדין שהעכו"ם עשה לצורך הישראל ולא כדביארנו ברשב"א שזה כאילו הוא ביטל וצ"ע.

ולכאורא כין שברדב"ז מבואר להקל וכן משמעות הרשב"א והב"י יש להקל בזה ובפרט שבאיסור דרבנן בעלמא זה לא ברור כלל שיש איסור אמירה לעכו"ם עיין מסכת שבת שהארכנו בזה וצ"ע.

**בדין ביטל במזיד לגבי הקדירה ובדין נפל לתערובת אחרת**

ז] עיין רעק"א בגליון סק"ג שהביא מהתבואות שור שאם ביטל במזיד ואחרי זה בישל בקדירה הקדירה אסורה לו עצמו ועיין יד יהודה סקי"ח שהביא מהמג"א שהמבשל בשבת גם הקדירה אסורה אמנם היד יהודה חלק ונקט שכיון שכל האיסור שלא יהנה ממה שביטל כאן שאין לו שום הנאה במאכל לא שיך איסור זה ולכאורא בשבת הגדר שהמאכל נהיה חפצא דאיסורא עיין סוגיא דמעשה שבת שהארכנו בזה והנה גם בסוגין יש לדון האם גדר האיסור שכלפיו לא חל הביטול או שגם כלפיו חל הביטול רק שיש כאן איסור חדש שלא יהנה ממעשיו והנה אם הגדר שלא חל הביטול צדקו דברי רעק"א אמנם מהא דגם אסור לו למכור למישהו אחר מבואר שיש כאן קנס שלא יהנה ואולי גם שם הגדר שאם ימכור בצורה שיהנה לא חל הביטול כלפי הקונה וצ"ע.

והנה יש לעיין בנפלה התערבות למקום אחר כמה זה אוסר ועיין יד יהודה סקי"ח שכתב שזה כמו חמץ לאחר הפסח שכיון שזה רק קנס זה כאיסור בישולי עכו"ם וכדו' שזה בטל ברוב ומשמעות היד יהודה שצריך רוב כנגד כל התערובת ולא מועיל שיהיה רוב כנגד האיסור דהינו כנ"ל שיש כאן איסור חדש אמנם לנ"ל מרעק"א שהגדר שזה לא בטל א"כ לכאורא מספיק רוב נגד האיסור וצ"ע.

**במקום שגם אם לא יחול הביטול יעשה את מעשה הביטול**

ח] מבואר במשנה פ"ה דתרומות דסאה תרומה שנפלה לפחות ממאה ועל ידי הטחינה יהיה מאה מותר לטחון ולבטל ומבואר בירושלמי הטעם כיון שדרך כהנים לטחון כן בביתם והפר"ח למד מכאן שבאין כונתו לבטל מותר וכן משמע בשו"ת הרשב"א סימן תס"ג אמנם עיין רעק"א תשובה ע"ז שכתב לכאורא שם הכונה כיון שגם אם לא יחול הביטול הכהנים יטחנו את זה לצורך שימושם א"כ לא חשיב שיש כאן מעשה ביטול איסור וממילא כל שזה לא בכלל אין מבטלין איסור לכתחילה כל שטחנו זה מותר.

ועיין צמח צדק הובא במג"א סוף סימן תמ"ז שאסור לערב חלב ביין כדי להשקיע השמרים מצד שזה מבטל איסור לכתחילה אמנם המג"א חלק עליו כי אין כונתו לבטל ועיין חק יעקב שתמה הרי כאן כונתו להכניס החלב ביין וביאר הגר"ז ס"ב וכן בנודע ביהודה סימן נ"ו שביארו שכאן הרי לא מערב כדי לשתות עם בשר אלא גם אם אסור לשתות עם בשר הוא מערב לאכלו ללא בשר וכה"ג לא חשיב ביטול איסור לכתחילה וממילא חל הביטול לגמרי ע"ש.

### בדין אין כוונתו לבטל

ט] מצינו בפוסקים אריכות בדין אין כוונתו לבטל האם כה"ג יש איסור ביטול איסור לכתחילה ויש בזה כמה אופנים ונבאר הדברים בס"ד.

א. עיין שו"ע סימן פ"ד סי"ג שדבש שיש בו רגלי הדבורים מותר להרתיחו כדי להוציאם אפילו שעל ידי זה נבלע בדבש טעם איסור כיון שאין כונתו לבטל ועיין רעק"א תשובה ע"ז שדבר זה מוסכם כיון שכאן עיסוקו להוציא את האיסור ובפשוטו עיקר הסברא מבואר בר"ן בע"ז שלכן אפשר להגעיל כלי במים אפילו בן יומו כיון שכל כונתו להוציא האיסור ולא לבטלו ב. עיין שו"ע סימן פ"ד סי"ד שחיטים מתולעות מותר לטוחנם כיון שאין כונתו לבטל אמנם כאן אין לו שום ענין בתולעים ג. אמנם מבואר בטור סימן תנ"ג וכן נפסק בשו"ע שחיטים שיש בהם חלק מוחמצות מותר לטחון ולאוכלם בפסח כיון שאין כונתו לבטל דהינו אפילו שיש לו הנאה מהחמץ אמנם כאן יתכן שגם אם לא היה חל הביטול היה עושה דבר זה ומוכר לעכו"ם או אוכלם קודם פסח ועיין ט"ז סימן קל"ז סק"ד וכן צ"ט סק"ז שכל ההיתר שאין כונתו לבטל רק באי אפשר בענין אחר ולכן בברזא שבכלי שיש שם איסור והאוכל יוצא עם קצת איסור שבטל אם אין צורה אחרת איך להוציא את האיסור מותר וכן הוא בש"ך קל"ז סק"ז ועיין קל"ח ט"ז סקי"ד שגם אם זה טירחא מרובה חשיב כמו שלא יכול ויש ההיתר של אין כונתו לבטל ומקורו מהמשנה בתרומות שגורן שפינו ממנו החיטים אפילו שנשאר קצת גרגירים לא מחיבים אותו לפנות לגמרי וכן בחבית של שמן [אמנם יש שנקטו שזה קולא מיוחדת בתרומה והארכנו בזה בסוגיות].

ועיין רעק"א שזה ודאי שאם ההתעסקות לבטל היא בכל אחד בנפרד אפילו שאין כונתו לבטל אסור ולכן בעל חיים שנתערבו אסור לשוחטם וכן חביות שנתערבו אסור לפותחם ויחול הביטול.

ועיין נודע ביהודה סימן כ"ו שדן שכל ההיתר של אין כונתו לבטל זה רק אם זה כבר מעורב ולא כשבא לערב את זה בתערובת והוכיח דבר זה מהא דדנו הראשונים בבישול בכלי שבלוע בו איסור שיאסר מצד שאין מבטלין איסור לכתחילה אמנם הנחלת צבי סימן פ"ד האריך להוכיח שלא כדבריו ועיין שו"ת רעק"א סימן ע"ז ור"ז שנקט שאין להקל באין כונתו להקל אלא בספק איסור או צירוף אחר והחכמת אדם נ"ב ס"ט נקט להקל בזה ועיין יד יהודה שפקפק בדין זה ועיין פתחי תשובה שפירות שיש בהם ספק תולעים ודרכם בטחינה בזה יש להתיר באין כונתו לבטל וזה גם לרעק"א כיון שזה רק ספק איסור.

והנה יש לדון בדבר המצוי במקומות ציבורים שיש סוכר שאנשים הכניסו כפית עם חלב ורוצה לערבו בתה ויהיה ודאי שישים ויש לדון שזה אין כונתו לבטל וכן במכונה לממכר משקאות ויש קונים חלב וממילא כשיוציא מים יש שם ביטול על החלב או על דבר עם הכשר לא טוב ולכאורא זה כנ"ל בסימן קל"ז שכל שאין אפשרות אחרת חשיב אין כונתו לבטל וצ"ע.

### האם יש איסור ביטול בדבר קודם חלות איסורו

י] עין שו"ת הר"ן סימן נ"ז ונ"ט שדן האם יש איסור בטחינת חיטים קודם פסח שיש בהם חמץ ולבטלם שכיון שזה קודם זמן האיסור אין בזה איסור ביטול איסור לכתחילה ועיין מ"ב תנ"ג סק"כ שהביא בזה מחלוקת האם מותר להוסיף כדי לבטל [והפמ"ג נקט שכל ההיתר רק אם נפל פחות משישים להוסיף אבל לא לערב לכתחילה אמנם רעק"א הוכיח מהט"ז בסכך שזה גם סיבה להוסיף לכתחילה וכן הביא המ"ב סימן תמ"ז ס"ק ק"ב ועיין יד יהודה ס"ט סקס"ג אות י"ג דפשיטא ליה שאסור לערב לכתחילה אלא רק זה סברא שאם עושה להציל את חלק ההיתר מותר ע"ש] ועיין רעק"א תשובה ל"ח ור"ז שנקט שכולם מודים לעיקר הסברא רק נחלקו האם חמץ קודם פסח חשיב שזה איסור ועיין ט"ז סימן תרכ"ו שביאר הא דמותר לערב סכך פסול ואין בזה איסור של אין מבטלין איסור לכתחילה כיון שזה קודם פסח והנה מבואר שלערב חלב במים כדי ליתנם בבשר אסור ועיין רעק"א שחשיב שזה כבר אסור לגבי לבשלם עם בשר וכן ביאר שדם שלא פירש אסור לבטלו כיון שגם עכשיו חשיב שזה אסור לגבי מצב של פרישה ועיין פתחי תשובה סימן קט"ז סק"ג שדבר שאסור מצד סכנה מותר לערבו בשישים שעל ידי זה אין סכנה אמנם עיין יד יהודה סקי"ד שהאריך שיסוד האיסור שמא לא יהיה שיעור ביטול ולכן גם בהיתר זה אסור וכן בסכנה אמנם בפוסקים לא משמע כמותו ועיין ש"כ ס"ט שקרח שנמס מראש תוך המים כיון שזה נולד בתערובת הוא בטל ומבואר שאין בזה איסור של אין מבטלין איסור לכתחילה וצ"ע.

### בדברי הרמ"א שחילק בין נודע או לא נודע

י"א] מבואר ברמ"א חידוש שבנודע התערובת ואחרי זה התערב אפילו בשוגג זה לא בטל ועיין פמ"ג וחוו"ד שזה מצד שגם שגג קנסו ורק קודם שנודע לא קנסו אמנם כל האחרונים חלקו על הרמ"א וכן קי"ל עוד חידש הרמ"א שלא חל חנ"נ קודם שנודע והש"ך חלק עליו ועיין רעק"א שאין להקל בזה אמנם בחכמת אדם כתב שבמקום הפסד מרובה וצורך מצוה יש להקל וכן בפמ"ג כתב שמי שמיקל בזה אין מזניחין אותו אמנם משמע שמעיקר הדין יש להחמיר ובמנחת יעקב דן לגבי לח בלח כיון שבמקום הפסד מרובה אפשר להקל ה"ה אצלינו.

## סעיף ו'

### באיזה איסורים אסור לבטל

א] מבואר בשו"ע שגם בנפל איסור לתערובת ואין שיעור ביטול אסור להוסיף כדי לבטל ומפורש בגמ' שגם דבר שבטל מדאוריתא רק חסר בשיעור ביטול כגון שזה דבר חשוב או מין במינו שזה מדרבנן לא בטל אסור להוסיף עד שישים אמנם בגמ' בביצה מבואר שיש קולא באיסור דרבנן של עצי מוקצה שמותר להוסיף ולבטלם ומצאנו בזה כמה דעות בראשונים א. דעת הרא"ש שאין קולא אלא בדבר שמיקלא קלי איסורא אבל בכל שאר איסורי דרבנן יש איסור ב. דעת הרשב"א שבכל איסורי דרבנן מותר [אמנם בפשוטו מוכרח מהגמ' שתרומה בזמן הזה דרבנן וכן שביעית בזמן הזה אסור ועיין ביד יהודה שהאריך בזה] ג. דעת תוס' שרק איסור דרבנן כמו מוקצה שאין לו עיקר מהתורה מותר ועין יד יהודה סוף סימן ס"ו דבאיסור דמראית העין כגון חלב אשה או דם אדם זה ודאי שאם כבר נפל מותר להוסיף ולבטלו.

ובעיקר ההיתר מבואר ברשב"א בביצה שזה כדי שלא יפסיד ההיתר ועיין שפ"ד י"ז שאפילו אם רוב איסור אמנם עיין שפ"ד י"ט שאם יש חנ"נ כיון שחשיב שהכל איסור כה"ג אין לבטל בשישים והוא חידוש שחשיב הכל איסור מצד חנ"נ.

ולענין הלכה השו"ע פסק להקל כרשב"א והרמ"א פסק להחמיר כרא"ש וכן סתם החכמת אדם אמנם בשפ"ד י"ז וכן רעק"א תשובה ל"ח כתבו דבמקום הפסד מרובה יש לסמוך להקל על הרשב"א ולכן כתב הפמ"ג דחמץ שעבר עליו הפסח שאסור מצד קנס אם התערב באחד מותר להוסיף שיהיה רוב במקום שזה הפסד מרובה.

## סעיף ז'

### בדין תשמישו בשפע ובנטל"פ ובאינו בן יומו

א] נחלקו הראשונים בכלי שתשמישו בשפע האם אסור להשתמש בו ויש שאסרו מצד שאין מבטלין איסור לכתחילה ויש שאסרו מצד שמא ישתמש במועט והשו"ע והפר"ח נקטו להקל אמנם הש"ך והב"ח והט"ז נקטו להחמיר וכן פסק החכמת אדם אמנם במקום ספק איסור כתב בבינת אדם סימן מ"א להקל וכן בכלל מ"ה ג' לגבי טיפה שנפלה כגד הרוטב ועיין ט"ז שכתב שבמקום שזה נטל"פ כגון יין איסר שנבלע ורוצה לבשל דבר שזה נטל"פ בזה ודאי מותר שלא גזרו שיש כאן שני דרבנן ועיין יד אברהם שנקט שה"ה כלי נטל"פ אמנם היד יהודה סקכ"ח נקט שבזה אין להקל אלא רק אם זה נבלע בכלי בהיתר כגון חמץ קודם פסח ועיין בינת אדם מ"א דגם משמע שנקט שאינו בן יומו אין ההיתר דתשמישו בשפע ונפק"מ בכל זה בניתז על הדוד מים בשבת מכלי בשר האם חשיב תשמישו בשפע לגבי שיהיה מותר להשתמש במים לכתחילה על מנת לערבם בחלב וכאן יש להקל יותר כיון שזה רק נידון על נ"ט בר נ"ט לכתחילה וכן נפק"מ בניתז טיפת חלב או בשר על הקומקום החשמלי ועיין חכמת אדם הנ"ל.

# סימן ק

## סעיף א'

### שיטות הראשונים מה נחשב בריה ופסק הלכה בזה

א] מצאנו בש"ס מעלה לבריה א. בגיד הנשה לגבי ביטול ברוב ב. בנמלה וכן צפור טמאה לגבי מלקות והראשונים דימו הדברים והנה מפורש בגמ' שנמלה וכן צפור טמאה וגיד הנשה חשיב בריה ומפורש שחלב לא חשיב בריה וכן צפור טהורה במיתתה וכן שור הנסקל לא חשיב בריה וצ"ב הכללים בזה ונאמרו בזה שלש שיטות עיקריות בראשונים.

א. דעת הר"ן הובא בב"י שיש בזה שלש תנאים א. שזה יהיה ברית נשמה ולכן חטה של טבל לא חשיב בריה וגיד הנשה ואבר מן החי כיון שזה מגיע מנשמה חשיב ברית נשמה ב. שזה יהיה מתחילת בריתו ולכן נבלה ושור הנסקל לא חשיב בריה כי זה לא מתחילת בריתו ג. שיהיה שלם לאפוקי אם זה מחותך וכדו' שאין לזה חשיבות בריה ומה שחלב לא חשיב בריה ביאר שכיון שזה בכמה מקומות לא דנים כל חתיכה כדבר שלם ולכאורא הביאור שכאן השלם זה מצד שיש חפצא שעליו נאמר האיסור וכיון שהאיסור נאמר על כמה חלקים יחד לא שיך לדון שיש כאן דבר שלם.

ב. דעת הרשב"א כנ"ל אלא שלגבי חלב ביאר טעם אחר שזה לא שלם כיון שגם אם יחלק שמו עליו דהינו שכל המעלה של בריה שזה דבר שלם זה רק שכל שמו בשלמותו אמנם הר"ן חלק על זה שנכון שאם זה יחלק לא יחשב בריה כי הוא לא שלם אבל כשהוא שלם לא חסר בחשיבות של בריה.

ג. אמנם דעת תוס' והרא"ש שאין שום תנאי אלא שאם יחלק שמו עליו אמנם ביארו שיסוד דין בריה הוא שזה כמפרש דהינו שכיון שזה בכלל משמעות איסור התורה גם אם אין בזה שיעור רק בזה יש חשיבות בריה ולפ"ז גם בדבר שהוא לא ברית נשמה כגון גיד הנשה או אבר מן החי חשיב בריה וחטה אחת כיון שאין בתורה איסור חטה אלא איסור טבל אין בזה שום מפרש שעל בריה יהיה חייב.

והנה לענין הלכה השו"ע העתיק ד' תנאים א. ברית נשמה ב. מתחילת בריתו ג. יחלק אין שמו עליו ד. שזה מתחילת יצירתו ובגר"א ופמ"ג כתבו שנקט שרק אם מתקיים גם שיטת התוס' וגם הר"ן חשיב בריה אמנם רעק"א והחוו"ד נקטו שכונתו כדעת הרשב"א וכנ"ל.

והנה עיין יד יהודה סק"א שהאריך דבפשוטו נחלקו בטעם פטור בריה דלר"ן וסיעתו יסודו מדין חשיבות וכל ההגבלות זה סיבה שזה לא יחשב חשוב אמנם לתוס' זה מצד שזה נכלל במשמעות התורה ואין זה ענין לחשיבות כלל וכל הנידון האם זה בכלל משמעות התורה אמנם עיין רא"ש שדן שגם לשיטתם יצטרכו ברית נשמה ועוד צ"ע השו"ע שצירף השיטות מה שיך לבאר בדעת תוס' עוד תנאים ובהכרח שגם לתוס' יסודו מדין חשיבות דהינו שכל המפרש של התורה הוא רק ביחס לדבר שיש בו חשיבות בריה דזה סברא שלא החמירה התורה לחיב גם ללא שיעור אלא בדבר שיש לו חשיבות מסוימת ועיין סוגיא דבריה שהארכנו בעוד מקורות לזה.

אמנם גם לראשונים חשיבות בריה זה קשור לאיסור כדחזינן שצריך שזה יהיה מתחילת בריתו ועמד על זה היד יהודה סק"א ד"ה והנה לרש"י ובסק"ד ע"ש וצ"ל שכל החשיבות רק אם החלות איסור חל על החשיבות של הבריה ולא אם החלות איסור לא קשור לחשיבות שיש כאן.

### בטעם שבריה לא בטל

ב]עיין פמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ב שחקר בהא דבריה לא בטל האם הכונה שכיון שהתורה החשיבה דבר זה למלקות א"כ מה שיש לו חשיבות למלקות הוא החשיבות דהינו שהדין ביטול זה התוצאה מהדין מלקות או שהכונה שמאותה סיבה שזה חשוב למלקות זה גם חשוב לביטול ובלשון הט"ז כאן מבואר שזה תוצאה מהדין מלקות אמנם ברא"ה ובריטב"א הלשון שמאותו טעם שזה חשוב למלקות זה גם חשוב לגבי ביטול ועיין יד יהודה סק"א דבפשוטו זה תלוי בראשונים הנ"ל שלתוס' שזה כמפרש א"כ כל החשיבות כי התורה החשיבתו למלקות אמנם לראשונים שזה סברא מצד חשיבותו א"כ גם דבר שאין בזה מלקות זה סיבה לדין בריה אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכל החשיבות לגבי ביטול זה מצד חשיבותו למלקות ועיין שו"ת הרשב"א סימן תת"ס שנסתפק האם לר"ש שכל שהוא למלקות יש דין בריה לגבי ביטול ובפשוטו ספקו בנ"ל.

### בדין בריה מאוס

ג] עיין רמ"א סימן ק"א ס"א דבריה מאוסה אין לזה חשיבת בריה והנה הגר"א והפר"ח ביארו שהכונה שזה נמאס ופקע מזה איסורו אמנם בט"ז שם כדביארו במ"ז וכן הוא בשפ"ד ק"א סקט"ו ובחוו"ד ק"ג ג' בשם האיסור והיתר וכן משמעות הרמ"א דיש כאן קולא בדין בריה שכל שזה מאוס זה לא חשוב שלא יתבטל ועיין יד יהודה שתמה שכיון שיש מלקות א"כ למה שלגבי ביטול זה יתבטל ובפשוטו מבואר שאין מציאות המלקות היא עצמו החשיבות אלא שכיון שהחשיבה התורה למלקות חשיב דבר חשוב לגבי ביטול וחידש האיסור והיתר שכל שזה דבר מאוס לא שיך להחשיבו כחשוב בתערובת ועיין חכמת אדם נ"ג ג' שכתב להקל בזה אמנם הפתחי תשובה סימן ק"ג נקט להחמיר בזה ולכאורא ראוי להחמיר בזה.

### בריה שאסורה רק מדרבנן

ד] עיין מש"ז וכן בפתיחה שדן האם דבר שאסור רק מדרבנן יש לזה דין בריה וכגון גיד החיצון שרק אסור מדרבנן וע"ש שהוכיח מהשו"ע שביצת אפרוח חשיב בריה אפילו שזה רק אסור מדרבנן מצד שרץ השורץ על הארץ שזה אסמכתא אמנם עיין יד יהודה ובמ"ז שהביאו מהאיסור והיתר שבגיד החיצון אין דין בריה וע"ש דבפשוטו זה תלוי בראשונים שאם זה מצד חשיבות בריה א"כ גם כאן יש לו חשיבות משא"כ אם שזה כמפרש א"כ כל שזה דרבנן לא שיך לומר כמפרש וכן אם זה תוצאה מהמלקות ודאי שזה לא שיך כאן ועיין יד יהודה שיתכן שכעין דאוריתא תקון וממילא מדרבנן זה נחשב כאילו זה מפרש דהינו שכך היא צורת התקנה והיד יהודה כתב להקל בזה אמנם בשו"ע מבואר להחמיר ובפשוטו כן קי"ל.

### בדין אבר מן החי

ה] והנה מבואר בשו"ע שאבר מן החי חשיב בריה ומקורו מהרא"ש והנה בגמ' מבואר שרב ס"ל שאין חיוב אבר מן החי אלא אם יש בו כזית ומצטרף גם גידים ועצמות וכן פסק הרמב"ם ועיין ביאור הגר"א שלפ"ז לא חשיב בריה דהרי אבר פחות מכזית לא חיבים עליו אמנם עיין פלתי שכתב שאפילו שאין מלקות אלא בכזית אבל יש לזה חשיבות של בריה ואפילו אם אין בו כזית ובפשוטו זה רק שיך לראשונים שזה לא מצד כמפרש א"כ גם אם יש מיעוט לגבי מלקות אין זה ענין לחשיבות החפצא אמנם הפרי תואר כתב שרק אם יש בו כזית זה לא מתבטל דהינו וביאר המש"ז סק"א שכיון שיש כאן חשיבות שחיבים אפילו שאין כזית בשר זה עצמו סיבה שיחשב כדבר חשוב ולכאורא זה רק על דרך תוס' ועיין פמ"ג שדן שלפ"ז אפילו אם זה לא אבר שלם זה לא מתבטל לדעת הרמב"ם שחיבים גם על חצי אבר אמנם תוס' צ"ו: ד"ה ר' יהודה שאין חיוב על חצי אבר ע"ש אמנם ודאי שפשטות לשון השו"ע שצריך חפצא של בריה שזה אבר שלם וכן הוא בראש יוסף צ"ו. בד"ה ובישוב וכן קי"ל [ועוד שאבר על השםשלם מצד החלות שם אבר מן החי ואם כאן הקבע לא אבר אין לזה שום שם של דבר שלם].

### בדין ביצת טמאה

ו] עיין יד יהודה סק"א שכתב שהנפק"מ בין השיטות מה הדין ביצת טמאה שזה נלמד מילפותא דבת היענה שלראשונים שצריך ברית נשמה א"כ ביצה מבואר ברשב"א בתשובה סימן מ"ו שלא חשיב ברית נשמה משא"כ לתוס' כיון שזה נאסר מקרא ומשמע בין גדול בין קטן ממילא חשיב בריה אמנם ע"ש שזה רק לתוס' שיש על זה מלקות אבל לרמב"ם שאין על זה מלקות א"כ לא חשיב בריה גם לתוס'.

### בדין בריה שחל האיסור בתערובת

ז]עיין יד יהודה סימן ס"ט סקי"ג אות ד' ו' [וכן ק' סק"ד] שהביא מהאיסור והיתר שבריה שבשעת שהתערבה היתה מותרת ורק אחרי זה נאסרה שהיא בטילה וע"ש שביאר שאפילו שבדבר חשוב כל שבזמן התערובת הוא היה חשוב לא משנה שהוא לא היה אסר כיון שגם בתור היתר יש לו סיבה שלא יתבטל אבל כאן ודאי שזה קשור לשם האיסור לא מבעיא לתוס' שזה מצד כמפרש אלא גם לראשונים שזה מצד חשיבות אבל הרי צריך שיהיה מתחילת בריתו חזינן שזה קשור לשם האיסור וא"כ כל שבתחילתו לא היה איסור או שנולד בתערובת זה סברא שאין לזה החשיבות הנ"ל וע"ש שלפ"ז תולעים שנאסרו רק לאחר שפירשו כיון שבתחילתם התבטלו הם לא נאסרים מצד בריה אמנם האחרונים נקט לאסור התולעים וכן רעק"א סימן ט"ז פשיטא ליה שלגבי בריה לא עוזר מה שזה נלד בתערובת וצ"ע הסברא לחלק בין זה לדשיל"מ.

### בדין תולעים שנתהו בפירות ובקמח

ח] עיין פלתי שיצא לדון שתולעים שבקמח כיון שכל זמן שלא פירשו לא אסירי א"כ חשיב שזה לא מתחילת בריתו ואין בזה חשיבות בריה אמנם עיין חוו"ד סק"ה ויד יהודה סק"א ובמטה יהונתן שהאריכו שהיסוד של תחילת בריתו הכונה שזה דבר שאסור בעצמותו ולא מחמת דבר אחר ולכן טריפה מהבטן לא חשיב בריה אפילו שזה מתחילת בריתו ומאידך גיד הנשה אפילו שלא חל איסור רק כשהוא על כל הכף וכן טבל לא חל איסור אלא לאחר גמר מלאכה וכן אבר מן החי למ"ד בהמה לאו לאיברים עומדת אין איסור אלא כשתלשו אבר אבל בכל אופן האיסור זה עצם מציאותו ולא מחמת גורם אחר ולכן גם תולעים כיון שעצם מציאותם זה סיבת האיסור אפילו שצריך שיפרשו יש לזה שם בריה ובדעת הפלתי יתכן שודאי שהוא מודה שצריך שסיבת האיסור זה מציאותו ולכן טריפה מהבטן מותר אבל יש עוד תנאי לחשיבות האיסור שזה יהיה מתחילת ביאתו לעולם וכן משמע בש"ך לגבי ביצת אפרוח ע"ש.

### שאר היתרים במילבין

ט] ובעיקר הנידון הנ"ל עיין אחרונים שדנו עוד כמה קולות בדין בריה א. עיין פלתי שלשיטות שכל שיש תתק"ס זה בטל ה"ה כאן ב. עיין משכנות יעקב סימן כ"ו שכתב לדון שבריה כזו שלא שיך להכירה כלל אין לזה חשיבות בריה ג. עיין אמרי בינה בב"ח סימן ב' שדן שלגבי אכילת התולעת חשיב מתעסק וכאן אין לחיב מצד נהנה שהרי אין לו מזה שום הנאה אלא אדרבא מעדיף לא לאוכלו אמנם בפשוטו כיון שמתכוין לאכול את מה שיש כאן חשיב מתכוין וצ"ע ד. היד יהודה כתב להקל מצד שזה נולד בתערובת עיין ארוך סק"ד.

### האם מילבין אסורים מצד בריה או שזה לא בגדר תערובת

י] והנה מבואר בפלתי וכן בנודע ביהודה סימן כ"ז שהנידון של תולעים שבקמח זה רק נידון של בריה מדרבנן אמנם עיין חזו"א סימן ל' סק"ג וסימן כ"ד סק"ח וסימן י"ד סק"ז שכל שכשהעין פוגעת בו ניכר שזה התולעת אפילו שזה טירחא גדולה להגיע לזה כה"ג לא חשיב תערובת ואין זה רק נידון של בריה אלא לא חשיב תערובת כלל [וכן מבואר בשפ"ד פ"ד ס"ק ל"ה] והעמיד כל הנידון רק בכאלו קטנים שלאחר האפיה לא ניכר אם זה תולעת או משהו אחר וע"ש שדן שכה"ג גם אין לזה חשיבות בריה ועיין יד יהודה ס"ט סקס"ג אות ו' שכתב שכל שהם דבוקים בצורה שאי אפשר להפרידם חשיב תערובת ורק כה"ג הנידון לאסור מצד בריה ועיין מגלת ספר סימן ק"ד שהאריך בזה בהבאת השיטות.

### בדין ביצת אפרוח ופרעוש

י"א] מבואר בשו"ע שביצת אפרוח חשיב בריה דהינו שיש דין דרבנן שהאפרוח הנ"ל חשיב חפצא של איסור ומבואר שכיון שיש כאן תחילת חיות חשיב דבר שיש בו נשמה אמנם הרשב"א בשו"ת סימן מ"ו כתב שכה"ג לא חשיב ברית נשמה ועיין כו"פ סק"ד שכתב שיסוד מחלוקתם האם בדבר שההורגו בשבת פטור חשיב שיש לו דין בריאת נשמה וע"ש נפק"מ לכינה שאין בה איסור נטילת נשמה כי זה לא פרה ורבה וכן הוא במטה יהונתן שפרעוש זה תלוי במחלוקת ראשונים לגבי שבת האם חייבים על זה אמנם עיין שפ"ד א' שפשיטא ליה שחשיב בריה ועיין יד יהודה בקצר סק"ב שכתב שודאי שהתולעים שבפירות אפילו שלא פרים ורבים יש בהם חיוב מלקות מדאוריתא חזינן שחשיב בריה וצ"ל שאפרוח בקליפתו לא חשיב בגדר חיות מצד מציאותו.

### מה מאבד חשיבות בריה

י"ב] מבואר בש"ך בשם הראשנים שכל שחסר אפילו רגל אחת כבר אין לזה חשיבת בריה והנה עיין ב"י סימן ק"א ס"ו שהביא מהגהות שערי דורא שכל שמתפרר קצת על ידי הבישול חשיב עדין בריה כמבואר ברא"ש לגבי דין בריה ברכות ועיין גליון מהרש"א שם שהביאו וכן משמע במ"ז ק"א סקי"א וכן הפר"ח והיד יהודה בקצר סק"ט שהביאהו, אמנם עיין בינת אדם נ"ג [ע"ב] שכתב שמשמעות כל הפוסקים להתיר מזה וכן תמה על הראיה מהרא"ש דשם מדובר שנפל חלק שלא ראוי לאכילה אבל לא בירד חלק שראוי לאכילה ועיין מ"ב סימן ר"י דבמג"א מבואר שם דלא קי"ל כרא"ש בזה וכן קי"ל.

### בדין איבד צורתו

י"ג] עיין ק"א ס"ו שבריה וחתיכה הראויה להתכבד דאם נחתכו או נתרסקו עד שאיבדו צורתן לא חשיבי בריה וחהר"ל ובפשוטו מבואר כאן שאפילו שהדבר עדין מחובר לגמרי אבל כל שזה איבד צורתו זה מאבד ממנו שם בריה וכן נקט בנשמת אדם הנ"ל וכן בפמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ב בד"ה חתיכה וביד יהודה בקצר סק"ט אמנם הגר"א כתב שכל דברי השו"ע רק על חהר"ל וכן משמע בשפ"ד סק"ו ומשמע שנקט שבריה שנתרסקה זה רק אם נחתכה אבל כל שהיא שלמה חשיב בריה ועיין רמב"ם פ"ב הכ"א שגם אם נשתנית צורתה יש מלקות אמנם ברשב"א בתוה"ב הקצר י: כתב שבריה שנתרסקה עד שאיבדה צורתה יצאה מתורת בריה וכן הביא הב"י סוף סימן ק"ד מתשובת הרשב"א שבנפסדה צורתה לא חשיב הבריה ועיין חזו"א י"ד ז' שנסתפק בכינים שעל הדגים שלרוב קטנותם על ידי בישול בטלה הכרתם ולא חשיבי בריה ע"ש ולכאורא כיון שפשטות הרשב"א להתיר והרבה אחרונים ס"ל וכן הוא בשו"ע יש להקל בזה.

### האם על ידי הלעיסה בפיו בטל תורת בריה

י"ד]עיין חזו"א סימן י"ד סק"ו שכתב שאם לעס הבריה בפיו חל הביטול ורק שיש בזה אין מבטלין איסור לכתחילה ולכן כתב שבספק תולעים יש להקל שאין בזה איסור של אין מבטלין איסור לכתחילה ולכאורא יש להתיר גם מצד שאין כוונתו לבטל והנה בפשוטו בכל בריה לגבי מלקות דנים כמו קודם הכנסה לפיו כמבואר בחידושי חת"ס חולין ק"ג. ד"ה כי אתא, ובפשוטו גם לגבי ביטול זה כך אמנם דבר זה תלוי בטעם חשיבות בריה לביטול דאם הכונה שכיון שזה חשוב למלקות לכן זה חשוב לביטול יתכן שחשיב שעדין יש חשיבות למלקות אבל אם זה סברא ששזה חשוב בעצם א"כ אפילו שלגבי מלקות דנים שזה חשוב קודם הכנסתו לפה אבל לגבי ביטול אין בזה שום סברא אמנם הדבר פלא שאפשר לסמוך להתיר מצד שיבטלנו בפיו דמי יימר שילעס וכי אין דרך לפעמים לבלוע ללא ללעוס ועד יתכן שחלק זה שמובלע אינו נלעס וצע"ג.

## סעיף ב'

### בהא דגיד הנשה צריך שישים

א] מבואר בשו"ע שגיד אפילו שאין בו נותן טעם בכל אופן צריך שישים ועיין אחרונים שתמהו בזה הרי כל האיסור אטו אינו מינו וכיון שהוא לא נותן טעם אין סיבה לאסור וכתבו שלכאורא זה הרשב"א לשיטתו שכל שזה ממשו ואין שישים לא עוזר טעימת כפילא אבל הטור שחלק על הרשב"א צ"ע שהעתיק דין זה, ועיין חוו"ד שביאר שהרי נחלקו תנאים האם יש בגידין בנותן טעם ומבואר שיש כאן איזה שהוא טעם ולפ"ז כתב שזה רק סברא שלא יהיה לזה דין טעם כעיקר אבל ביחס לדין טעמו וממשו חשיב טעם אמנם עיין הגהות אמרי ברוך שהקשה דבגמ' מבואר שאין איסור לתתו לעכו"ם ומשמע שאין בזה טעם כלל ועיין יד יהודה שביאר שגדר תקנת מין במינו שצריך שישים הכונה שצריך שיהיה בטל במיעוטו וכל מה שמין בשאינו מינו זה בטל הכונה שכיון שזה טעם שונה ולא מרגישים הטעם זה עצמו סיבת הביטול אבל כאן שטעמו חלש ולכן לא מרגישים הטעם אין כאן סיבת הביטול ולכן זה בכל התקנה דרבנן ועיין ט"ז שבספק אמרינן ספק דרבנן לקולא ולכאורא זה דלא כביאור החוו"ד אמנם עיין חזו"א שתמה דהרי בנטל"פ מותר אפילו אםיש ממשות של איסור ובהכרח שכל שזה דבר שאין בו טעם רבנן לא גזרו וא"כ למה כאן שזה דבר שאין בו טעם זה גרע מדבר שטעמו לפגם שזה רק סברא שזה לא נחשב שיש טעם.

### בדין טעם היוצא מדבר שלא נתבטל מדין בריה

ב] עיין חוו"ד סק"ו שאם בריה או חתיכה הראויה להתכבד בתערובת ואסורה ממילא גם הפליטות אסורות אפילו שלגבי הפליטות זה לא בריה ולא חתיכה הראויה להתכבד אבל לא שייך לפסוק שחלק מותר וחלק אסור והביא דבר זה מהט"ז סימן ק"י אמנם הש"ך והפר"ח חלקו עליו וכן היד יהודה כאן והבדי השולחן הביא מרעק"א שגם נקט מסברא דלא כט"ז ובפשוטו יש להקל בזה כיון שכל הנידון בדרבנן וכן דעת רוב האחרונים.

## סעיף ג'

### בדין ספק תולעים במאכל ובדין ודאי

א] מבואר בשו"ע שאם נמצאו שלש תולעים בתבשיל יש לחוש שהיה עוד והתבשיל אסור ועיין סימן פ"ד ס"ט י' ובש"ך שם דבמקום שיש ספק האם היה תולעים וגם בישלו המאכל או אפו יש ספק אולי זה נימוח ואיבד תורת בריה וא"כ יש כאן ס"ס להתיר אמנם כאן כיון שהוחזקו תולעים נוקטים שודאי היה עוד תולעים וממילא בספק נימוח זה לא סיבה להתיר ועיין סימן פ"ד שפ"ד סקל"ב שביאר כיון דלא הוי ספק השקול כל כך שזה נימוח ונפק"מ במצאו בקופסת התבלין תולעים לאחר שנתנו בקדירה שיש לאסור התבשיל אמנם במצאו רק חוטים שזה רק בגדר מספק אם בדקו אחרי זה לא מצאו כלום יש להתיר מצד ס"ס וכנ"ל.

### בדין נמלים שהגיעו מעלמא האם זה סיבה לחוש לעוד

ב] בהא דמבואר שאם מצאו שלש תולעים תולים שהיה יותר עיין ט"ז סימן פ"ד סקי"ז שהביא מהמהרש"ל שכל זה עם התולעים נתהוו מהתבשיל עצמו אבל אם זה הגיע מבחוץ א"כ אם הגיע שלש זה לא סיבה לומר שהגיעו יותר ועיין פתחי תשובה שם שהביא כן מהמג"א שבמצא ג' שעורים מחומצות אין לחוש ליותר דמה שיש חלק זה לא סיבה לעוד אמנם החק יעקב שם חולק על סברא זו ובחכמת אדם ל"ח כ"ב וכן החזו"א י"ד ז' נקטו להקל.

והנה בפשוטו נפק"מ במצאו נמלים בסוכר לאחר שנתנו אותם בתבשיל דכיון דאתו מעלמא לדעת המהרש"ל אין סיבה לחוש שהיה שם עוד נמלים אמנם עיין פרי תואר סימן פ"ד סקכ"ב שכתב שנמלים בסוכר שכיון שהדרך כשהם מגיעים הם מגיעים הרבה א"כ חשיב שיש כאן סיבה לספק שהיה יותר ע"ש.

# סי' קא [חתיכה הראויה להתכבד]

## סעיף א

### מהו ראוי להתכבד

א]מבואר בשו"ע שחתיכה הראויה להתכבד אינה בטילה דהינו שהוא דבר חשוב ולכן הוא לא בטל ועיין יד יהודה בקצר א' שכתב שצריך ראוי להתכבד לפי אורח חשוב וכן הוא לשון הרא"ש והראשונים דנו בגדר החשיבות הנצרכת וכתבו לדון שכל שהדבר בעצמותו הוא חתיכה חשובה אפילו שיש עליו איסור שזה סיבה חיצונית שהוא לא חשוב בכל אופן חשיב דבר חשוב אמנם הוכיחו מהגמ' ביבמות שחתיכת חטאת טמאה שנתבטלה בחתיכות אחרות טהורות זה בטל כיון שזה לא ראוי רק לכהנים או שכיון שכהנים לא מכבדין אחד את השני ומבואר שאפילו שזה חתיכה שבעלמא היא חשובה אבל כיון שבפועל היא לא ראויה לכבד בה אורחים אין לה חשיבות של ראוי להתכבד עוד מבואר בגמ' שחתיכת בשר בחלב חשיבה חהר"ל וכתבו הראשונים דמבואר כאן חידוש שאפילו שהדבר בעצמותו הוא לא חשוב כי הרי זה אסור בהנאה והרי מבואר לעיל שדנים לא בעלמא אלא במצב זה בכל אופן כיון שאם יחול ביטול זה יהיה ראוי להתכבד זה גם סיבה שזה לא יתבטל.

### האם חשוב קודם התערובת זה סיבה שלא יתבטל

ב] ויש לדון מה הדין דבר שקודם הביטול הוא דבר חשוב אבל עד כמה שהוא יתבטל זה לא יהיה דבר חשוב ודן בזה התרוה"ד הובא אור"ח סימן תרע"ג לגבי נר חנוכה שכיון שיעדו אותו להדלקה יש לו חשיבות מיוחדת והוי כדבר שבמנין אמנם עד כמה שהוא יתבטל הוא לא יחשב אלא כשאר נרות שמוכרים אותו לפי משקל והתרוה"ד דן מסברא שזה נחשב דבר חשוב וביאר רעק"א שדבר חשוב נחשב בין אם זה חשוב לאחר הביטול ובין אם זה חשוב קודם הביטול אמנם הט"ז והגר"א חלקו ונקטו שכיון דמבואר שאם זה חשוב לאחר הביטול זה אסור חזינן שזה הזמן הקובע ולכן כל שאם יחול ביטול זה לא חשוב אין סיבה שהוא לא יתבטל ועיין שער הציון שם שלא רצה להכריע בזה דהינו שנטה שמצד סברא זו ראוי להחמיר אמנם היקל מטעם אחר ע"ש].

ועיין שפ"ד א' שכתב שאם חתיכת נבילה התערבה בחתיכות חטאת אם נימא שראוי להתכבד לעכו"ם חשיב ראוי להתכבד א"כ כאן אפילו שעכשיו זה לא ראוי לעכו"ם בכל אופן כיון שקודם הנפילה זה הרי היה ראוי להתכבד לכן זה לא בטל אמנם לכאורא היה מקום לומר שדוקא נר חנוכה שעד כמה שהוא לא יתבטל הוא נשאר בחשיבותו אבל כאן שגם ללא הביטול הרי הוא עכשיו אסור לעכו"ם מצד ספק חטאת וכה"ג וודאי לא חשיב ראוי להתכבד.

### בדין דבר שכל חשיבותו בגלל החלות שחל על ידי הביטול

ג] מבואר בגמ' שחתיכת לחם הפנים טמא שנתערב בחתכות טהורות זה בטל אבל אם הוא טהור ונתערב בחולין הוא לא בטל ועיין שפ"ד שהקשה כיון שלחם הפנים חשיב דבר חשוב א"כ עד כמה שיחול ביטול הוא נהיה דבר חשוב שחל עליו חלות דין לחם הפנים וא"כ זה סיבה שלא יתבטל כמו חתיכה של בשר בחלב ואם ביטול לא מחיל דינים א"כ זה לא יקבל המעלה של לחם הפנים ולכאורא היה מקום לומר שכל מה שמצאנו שמועיל מה שזה נהיה חשוב על ידי ביטול זה חתיכה שמצד עצמה היא חשובה רק שיש לה סיבה שבטל חשיבותה בגלל שיש עליה בזה איסור בזה כיון שעד כמה שיחול ביטול היא לא אסורה דנים אותה כדבר חשוב אבל דבר שכל החשיבות יהיה רק מצד הביטול שיחול כה"ג ודאי לא חשיב דבר חשוב ועיין רעק"א סימן י"א שכתב שחוט רגיל שהתערב בכמה חוטים של ציצית הוא לא בטל מצד שאם יחול ביטול הוא יהיה חשוב שזה ראוי לציצית ומבואר שנקט שגם כה"ג חשיב דבר חשוב.

### בדין ראוי להתכבד לעכו"ם

ד]האחרונים דנו בחתיכה של בשר בחלב שנתערבה בשני חתיכות נבילה האם חשיב ראוי להתכבד כיון שלעכו"ם זה ראוי או שצריך שיהיה ראוי דוקא לישראל והנה לגבי כהנים מצאנו שנחלקו הראשונים הא זה מספיק סיבה שיחשב ראוי להתכבד אמנם יתכן שעכו"ם זה רוב העולם ומאידך יתכן שעכו"ם זה כבהמה ועיין פמ"ג וכן בגליון רעק"א ובית מאיר ויד יהודה שהכריעו שכה"ג זה לא חשיב ראוי להתכבד דדנים לפי ישראל וכן הוא לעיקר הדין [אמנם כיון שהרבה אחרונים לא ברירא להו דבר זה כל שאין עוד צירוף יש מקום להחמיר בזה].

### האם שייך שיחול ביטול רק על האיסור הנאה

ה] עיין שפ"ד א' שדן בבשר בחלב שנתערב בחתיכות של חולין למה לא נימא שיחול ביטול על האיסור הנאה ולא על האיסור אכילה וממילא זה לא יהיה ראוי להתכבד ועיין תוס' ביבמות שכתבו שחתיכה טמאה בחולין לא מתבטלת ומשמע שזה נשאר אסור באכילה ולא אומרים שהדין טומאה מתבטל ומשמע שלא מחלקים הדינים לשנים וכן הכריע הפמ"ג ודימה לאיסורי משהו דמבואר בראשונים אפילו שזה רק באיסורי אכילה אבל כל לא חל ביטול לאכילה לא חל ביטול להנאה אמנם שם יש בזה מחלוקת ויש מקום לומר שכאן זה לכו"ע שכאן גדר הדין כמבואר ביד יהודה סק"ח בד"ה בגוף בשם הבית מאיר וכן הוא במשכנות יעקב סימן ל"ו שכאילו זה לא בתערובת וממילא אין כאן סיבת ביטול לכלום [ועיין לקמן אות ז].

### בתרי דרבנן

ו]מבואר בשו"ע שגם באיסור דרבנן הדין שחתיכה הראויה להתכבד לא בטל ועיין חו"ד סק"ב שיצא לחדש שבתרי דרבנן כגון בשר עוף כבוש בחלב יש להקל ומקורו מתוס' ביבמות פ"א. אמנם עיין יד יהודה בארוך סק"ג שכתב שלמסקנא אין מקור לכזה חידוש ובעלמא לא מצאנו חילוק בין תרי דרבנן לחד דרבנן ובפשוטו כן הוא סתימת הפוסקים שלא חילקו בזה [ונפק"מ לשניצל עוף שטגנו במחבת חלבי והתערב בשאר שניצלים אם נימא שטיגון זה רק דרבנן אמנם מצד זה לבד ודאי אין להקל דכל הקולא של תרי דרבנן הוא חידוש ובפשוטו טיגון זה דאוריתא ועיין עוד לקמן מה שיש לצדד בזה להקל מצד שזה רא"ל רק עם הפרורי לחם וכן לדעת השו"ע שמותר לחתוך כדי שיאבד שם דבר חשוב וכן לשיטות שנסר רק כדי קליפה ולכאורא אין להקל בזה וצ"ע לדינא].

### האם לחתוך החתיכה זה כמו ביטול איסור לכתחילה בדרבנן

ז]עיין רעק"א ס"ו שאם איסור דרבנן שראוי להתכבד נתערב שהוא לא בטל לדעת השו"ע שבאיסור דרבנן מותר להוסיף ואין חיסרון של אין מבטלין איסור לכתחילה א"כ גם כאן יכול לחתוך החתיכה וממילא זה יתבטל ולפ"ז שניצל עוף שטיגנו במחבת חלבי בן יומו שהתערב בשאר שניצלים כיון שתמיד חותכים קודם האכילה אפשר לחותכו וזה מותר [ויהיה מותר לאשכנזי לתת לבן ספרד ואין כאן לפני עוור כיון שהם ס"ל שמותר כמבואר במבי"ט] אמנם עיין חלקת יואב תנינא סימן ה' שהביא דהרמב"ם כתב פט"ז ה"ו שחולין בעזרה אסור אם זה חתיכה הראויה להתכבד והרי דעת הרמב"ם פ"ב מגניבה ה"ח שזה רק דרבנן [עיין פ"ב משחיטה ה"ג בגליון רעק"א שם] וע"ש שחידש שכיון שגדר הדבר כמבואר בלשון הרמב"ם [כמו שדייק הבית מאיר הובא ביד יהודה ק"א סק"ח בד"ה ובגוף] שכאילו זה עומד לעצמו וזה לא מעורב א"כ כה"ג חשיב כאילו הוא מערבו ולא התירו אלא בנתערב ולא לערב איסור דרבנן ע"ש אמנם לכאורא מהא דחתיכה שראויה להתכבד ורק חציה איסור לא אוסרת מבואר דלא כנ"ל דאם הסברא שזה לא תערובת אין שום סברא שכיון שהאיסור לא חשוב זה נחשב תערובת ויתכן שאיסור חולין בעזרה חמיר כדחזינן שתרומה מזמן הזה חמיר.

### דברים הבטלים ברוב האם יש חומר דראוי להתכבד

ח]עיין גליון מהרש"א שהביא מהרמ"א סימן קי"ב סי"ד שפת עכו"ם שבטל ברוב ה"ה אם זה חתיכה הראויה להתכבד זה בטל והיה מקום לדון שכאן שהגדר שזה כאילו לא בתערובת זה חמיר ועיין תוס' מנחות ס"ז. שדנו לגבי חלת חו"ל שחד בחד מותר שבכל אופן דבר חשוב אסור ונקטו להתיר ולכאורא הביאור כנ"ל אמנם יתכן שכל שהקילו שבטל ברוב וודאי הקילו שגם הדין של דבר חשוב לא יהיה בזה ונפק"מ לחמץ שעבר עליו הפסח שהמ"ב פסק שבנתערב לאחר הפסח בטל ברוב שגם חתיכה הראויה להתכבד בטילה ברוב וצ"ע בזה וביד יהודה צ"ז סק"ה נקט להקל וכן לגבי פת שלשה בחלב נקט להקל בתערובת רוב אפילו שזה ראוי להתכבד ע"ש.

### בדין תערובת שלא ידוע האם האיסור ראוי להתכבד

ט] מבואר ברמ"א שספק חהר"ל להקל ועיין שפ"ד סק"ב שאם יש תערובת גבינות וחלקם ראוים להתכבד וחלקם אינם ראוים להתכבד ולא יודעים מה האיסור כיון שזה לא ברור שיש כאן איסור הראוי להתכבד ממילא זה מותר אמנם במשב"ז י"א כתב להחמיר בזה והיד יהודה י"ג הכריע להקל בזה ואין זה דומה לנחתך חלק שלא תולים שהאיסור נחתך דשם כבר חל איסור על התערובת ע"ש באחרונים שהאריכו בזה.

## סעיף ב'

### בביאור הדין דחתיכה בלועה איסור לא נחשב רא"ל

א]מבואר בשו"ע שחתיכה שבלעה איסור ונאסרה לא חשיב חתיכה הראויה להתכבד ומבואר במשמרת י"ג: הטעם כי חלק האיסור אינו ראוי להתכבד אמנם הקשו האחרונים שלשיטות שחנ"נ אסור א"כ חשיב כאילו הכל אסור ועיין ביאור הגר"א ובב"ח שיש כאן הכלל של אין הנאסר חמור מהאוסר וכיון שהאוסר אינו ראוי להתכבד ה"ה הנאסר ועיין פמ"ג שדן שלשיטות שהיתר נהפך לאיסור א"כ הכל אסור וצ"ל שכיון שכל האיסור מוגבל כל זמן שיש כאן האיסור לא חשיב כאילו הכל אסור אמנם קשה לדעת הר"ן שאמרינן חנ"נ אפילו אם נסחט לגמרי א"כ צ"ע למה לא חשיב חתיכה הראויה להתכבד אמנם מצאנו בזה עוד מהלך ברא"ה שכתב שחתיכה חטאת טמאה חשיב שאין איסורה מגופה ומבואר שגם עד כמה שכל החתיכה אסורה אבל כדי שיחשב דבר חשוב צריך שהאיסור יהיה קשור לחפצא ולפ"ז יתכן שחנ"נ זה גם כמו איסור טומאה אמנם עיין יד יהודה שהאריך דבפשוטו דין חתיכה שאינה ראויה להתכבד אינה קשורה כלל לחלות האיסור אלא גם חתיכת היתר לא בטלה כל שראויה להתכבד והוכיח דבר זה מהא דדבר שיהיה ראוי לאחר הביטול חשיב ראוי להתכבד ואם כל הדין רק בהגדרת האיסור א"כ הרי אין מצב שהאיסור יש לו חשיבות ע"ש.

### בדין בב"ח מדרבנן

ב]עיין רעק"א שהביא מהמנחת יעקב שבשר בחלב מדרבנן כגון כבוש אין דין חתיכה הראויה להתכבד ולמד מהא דמבואר ברמב"ם שבשר עוף בחלב אפשר להוסיף עליו ועיין פרי תואר סק"ג שגם נקט להקל בבשר עוף ולמד כן מהרמב"ם הנ"ל ועיין מש"ז ג' שהשיג שהרי לא קי"ל כרמב"ם אלא שגם בשר עוף בחלב יש בו חנ"נ ועיין יד יהודה סק"ה שהעיר עוד לנ"ל שכל שהחפצא אסור לא משנה מה שם האיסור חשיב ראויה להתכבד וכאן זה ראויה להתכבד שהכל אסור ולא איכפת לן שהחלות איסור הוא לא מוחלט והביא כן מהש"ך שגם חצי חתיכה אם לא חל חנ"נ אבל חשיב ראויה להתכבד ע"ש והחכמת אדם כלל נ"ג סל"ג נקט להקל בזה [ולכאורא ההכרעה בזה לאיסור כמבואר ברעק"א פמ"ג יד יהודה וש"ך ושכן הוא פשטות הדברים].

### בדין נולד בתערובת

ג] עיין יד יהודה סק"א שהביא מהאיסור והיתר שאיסור שנולד בתערובת אין בזה חומר של חתיכה הראויה להתכבד והובא בשפ"ד סק"ה ומכח זה כתב שחתיכה שלא נמלחה שנפלה לחתיכות שנמלחו כיון שכל האיסור חל על ידי הבישול וזה בטל ואין כאן דין חתיכה הראויה להתכבד ולכאורא נפק"מ בניתז חלב על שניצל שעומד בין הרבה שניצלים שהאיסור חל מראש בצורה שזה בתערובת אמנם עיין יד יהודה סק"א שהרמ"א העתיקו רק לגבי דשיל"מ ולא כאן מצד שאצלינו שהחשיבות מצד החפצא ולא קשור לאיסור כלל וכנ"ל ממילא גם בחל האיסור בתערובת זה לא בטל דגם בתור היתר הוא חשוב וזה סיבה שהוא לא יתבטל ורק לרא"ה הנ"ל שזה קשור לחשיבות האיסור יש מקום לומר שכאן חסר בחשיבות האיסור.

### בדין גבינה שעשויה חציה מחלב איסור

ד] עיין ש"ך שהביא מחלוקת במקום שנאסר רק כדי קליפה האם חשיב חהר"ל וכתב לבאר שגם לשיטות שהוי רא"ל זה כשיש שיעור לכבד בכדי קליפה אמנם עיין יד יהודה סק"ד שביאר שנחלקו בחתיכה שכולה ראויה להתכבד וחלק האיסור לבד אינו ראוי להתכבד האם זה סברא להגדיר שהאיסור הוי דבר חשוב וכתב שהראבי"ה כתב שגם דבר הראוי להתכבד שבלע איסור לא בטל ויתכן שזה מצד סברא הנ"ל.

והנה מבואר בט"ז סק"ד שגבינה שעשויה חציה מחלב איסור וחציה מהיתר שאסורה וכתב הפמ"ג שזה דוקא אם יש שיעור של חתיכה הראויה להתכבד בחלק האסור דהיינו שצריך שהחלק האסור לבד יהיה חשוב ולא עוזר מה שהוא חשוב מחמת דבר אחר וכמבואר בש"ך לגבי כדי קליפה אמנם עיין יד יהודה [סק"ה בד"ה עיין בט"ז ובקצר סק"י] שחלק וכתב שכל סברת הראשונים שחנ"נ זה לא סיבה לחהר"ל זה בנתערב דבר שלא שייך בו חתיכה הראויה כגון טעם או דבר לח אבל כל שהדבר האסור יש בו דין חתיכה הראויה להתכבד ממילא מדין חנ"נ זה כאילו התרבה האיסור ויש בזה כמות של ראוי להתכבד עכ"ד אמנם יש מקום לומר שכל מה שמצאנו שזה כאילו התרבה האיסור לגבי דבר שזה חיסרון כמות אבל אם על ידי זה נהיה חפצא של חשוב זה לא שייך.

### מאכל שמורכב משני חלקים האם כל חלק זה סיבה להחשב רא"ל

ה] עיין חוו"ד וכן בחכמת אדם ובפתחי תשובה סק"ג שהביאו מהנודע ביהודה שקרעפיל ממולא בגבינה אסורה כיון שהגבינה לבד היא לא ראויה להתכבד אין לזה חשיבות ראוי להתכבד דהינו שכל שמצד האיסור לבד זה לא ראוי להתכבד אפילו שהיום בצירוף לעוד דבר זה ראוי להתכבד אין לזה חשיבות של ראוי להתכבד וכן הסכים היד יהודה סקי"א אמנם הוסיף שמאכל שאין לו חשיבות להתכבד אלא בתוספת תבלין כה"ג חשיב ראוי להתכבד ומצד חנ"נ וכשיטתו לעיל סק"ד שיש חנ"נ לגבי ראוי להתכבד אמנם גם לחולקים יתכן שכאן כל שיש התבלין זה גורם שהחתיכה לבד היא ראויה להתכבד וצ"ע.

ועיין הגהות אמרי ברוך שכתב לדון שכיון שכל חשיבות החפץ מצד ההרכבה של הגבינה חשיב ראוי להתכבד ועיין חלקת יואב יור"ד סימן י"ג בסופו שהוכיח דבר זה מהמשנה בערלה שבגד צבוע בצבע ערלה לא בטל מצד דבר חשוב והרי הצבע לבד לא חשוב ובהכרח שכיון שחשיבות הבגד זה בצירוף לצבע ממילא חשיב שגם בצבע הוא דבר חשוב [ועיין רש"ש שם] וכתב שלפ"ז מעיים ממולאים בקמח ומים אפילו שהמעיים לבד זה לא ראוי להתכבד אבל כל שמילא אותם חשיב ראי להתכבד ע"ש ונפק"מ בפלפל ממולא של שביעית שנתערב באחרים שהם לא של שביעית האם דנים שהפלפל עצמו חשיב ראוי להתכבד מחמת מלויי שמותר ובדעת האחרונים הנ"ל צ"ל שכאן שזה תערובת שכל דבר עומד בנפרד זה יותר סברא לדון כל אחד בנפרד.

אמנם לכאורא לפ"ז אם דבר לא נהיה ראוי להתכבד אלא בגלל התבלין שבו שהוא אסור יחשב שהאיסור ראוי להתכבד ואולי שם החשיבות פחות נקראת על שם התבלין משא"כ בגד עיקר חשיבותו זה המראה שלו וצ"ע והנה עיין ס"ב באחרונים אריכות בגבינה שהועמדה בקיבה של נבילה האם חשיב ראויה להתכבד והכרעת האחרונים שזה לא ראויה להתבכד ולכאורא מבואר שתבלין לא עושה ראוי להתכבד אמנם יתכן שמעמיד עכשיו לא צריך אותו ואין מציאותו חשובה ורק כיון שפעל מראש יש כאן חומר מסוים וצ"ע.

והנה גם לחוו"ד שחולק יתכן שזה כלשונו שם שהעיקר זה הפשטידא אבל במקום שהעיקר זה המילוי אפילו שזה לא חשוב אלא בתוספת של דבר אחר שעומד לעצמו חשיב ראוי להתכבד וכגון מילוי בלינצס שנתחמם בקדירת בשר וכן נפק"מ בשניצל עטוף שגם אם ללא עטיפתו הוא לא ראוי להתכבד [ובפרט בדגים] זה יחשב ראוי להתכבד ויתכן שזה דומה לצבע וצ"ע בזה ויש לדון בקציצות שיש אחוז גבוה של קמח וללא הקמח זה לא ראוי להתכבד האם זה נידון כתבלין של היתר שזה לא סיבה שלא יחשב ראוי להתכבד או שכאן גרע ולא הוי ראוי להתכבד ומסתברא שזה לא גרע מבגד צבוע שחשיב דבר חשוב וצ"ע בכל זה.

## סעיף ג'

### מאיזה שלב זה נחשב ראוי להתכבד ובפסק הלכה

א] הראשונים נתקשו על הגמ' שנקטה ששור הנסקל צריך להיות בטל הרי עושים מזה חתיכה ראויה להתכבד ומצאנו בזה כמה שיטות א. שיטת הרא"ש ששם הכוונה מחיים אבל לאחר שחיטה תמיד זה כחתיכה הראויה להתכבד [ובמהרש"ל נקט שבשור הרא"ש מודה] ב. שיטת ר"ת שכבש בעורו ותרנגולת בנוצתה כיון שזה מחוסר מעשה גדול לא חשיב ראוי להתכבד אבל לאחר זה חשיב ראוי להתכבד ג. שטת הרשב"א שמחוסר חיתוך אינו חשיב ראוי להתכבד אמנם מחוסר בישול הוי ראוי להתכבד ד. ושיטת הר"ן וכן הביא הרא"ה בשם י"מ שגם מחוסר בישול לא הוי ראוי להתכבד ולענין הלכה השו"ע פסק כשיטות שאפילו מחוסר בישול לא הוי ראויה להתכבד והרמ"א פסק כשיטת ר"ת שרק מחוסר הפשט או נוצות מחושב מחוסר מעשה ומבואר בפסוקים שכל שנודע התערובת כשזה חשוב הוי ראוי להתכבד ועיין פתחי תשובה שהחת"ס צירף בחתיכה גדולה ולא מבושלת להקל בספק טריפה במקום הפסד מרובה ובפמ"ג הקיל בצירוף לשו"ע אם התערובת היתה קודם הפשט ונודע אחר הפשט כיון שיש ראשונים שלא צריך נודע התערובת וכל זה במקום הפסד מרובה והדבר נוגע במשחטות שיש כמה שוחטים ולפעמים נמצא אחד שסכינו פגום דאם זה נודע קודם הפשטת הנוצות יש כאן ביטול ברוב ובנודע לאחר ההפשטה במקום הפסד מרובה יש להקל כנ"ל ובפרט שהפגימה היא רק בגדר ספק או חומרא בעלמא [אמנם עיין פתחי תשובה סימן ל"א סק"ב שההיתר של הפסד מרובה זה לא סיבה לגבי הקונים ע"ש. ובפרט אם משלמים יותר יקר על הכשר טוב כדי שיהיה מהודר ].

### מה נחשב מחוסר מעשה

ב] הרמ"א פסק שהפשט העור או נטילת הנוצות חשיבי מחוסר מעשה ועיין פ"ת שהביא מהנודע ביהודה שניקור הגיד חשיב מחוסר מעשה אמנם לענין מליחה לא חשיב מחוסר מעשה ועיין יד יהודה סק"י שהקשה שמליחה זה יותר מהפשטת העור וכן בישול זה הרבה יותר וכתב שעיקר החיסרון לא רק המעשה הגדול אלא רק אם יש בזה גם שינוי מהות הדבר ולכן רק מעשה שיש בו שינוי הדבר כמו ניקור הגיד או הפשטת העור חשיב מחוסר מעשה אבל מליחה שלא חשיב שינוי הניכר בבשר לא חשיב מחוסר מעשה והנה משמעות דבריו שודאי יסוד החילוק שזה מחוסר מעשה גדול רק שזה לא חיסרון אלא אם זה דבר שעושה שינוי אבל אם יהיה כאן רק שינוי אבל מחוסר מעשה קטן בזה לא חשיב מחוסר מעשה ועיין בדי השולחן שכתב לדון שהיום שהמריטה וההפשטה נעשית במכונות במהירות לא חשיב מחוסר מעשה גדול ובמגלת ספר האריך שעיקר החילוק אם זה מחוסר שינוי וכל זה דלא כלשונות האחרונים אמנם בעיקר הטענה יש מקום לומר שמה שיש היום מכונות שעושות מהר זה לא סיבה שזה לא יחשב שצריך כאן עוד שלב חשוב שזה חשיב מחוסר מעשה .

### בדין דבר שמחוסר תבלין

ג] עיין יד יהודה סקי"א שהביא מהאיסור והיתר שדבר שצריך תיבול כל זמן שלא תיבלו אותו הוא עדין לא ראוי להתכבד דהינו אפילו שאז זה יהיה ראוי להתכבד מחמת עצמו אפילו שהתבלין הוא היתר אבל עכשיו שחלק זה לא יהיה לעולם ראוי להתכבד ללא תוספת לא חשיב ראוי להתכבד וצ"ע א"כ כל בשר קודם מליחה זה לא ראוי להתכבד דהרי לא אוכלים בשר ללא מלח ורק בשר שכבר מלחו אותו יש אפשרות לאוכלו ללא מלח ובפשוטו היה מקום לומר שכיון שלאחר התיבול יחשב שהאיסור הוא ראוי להתכבד כי התבלין הוא טפל לאיסור כה"ג אין חיסרון מה שצרך להוסיף לו משהו ונפק"מ לשניצל דג לא מטוגן שללא תיבול לא יגישו אותו לאורחים וצ"ע .

### בדין דבר שחלקו מחוסר מעשה וחלקו אינו מחוסר מעשה

ד] עיין מש"ז סק"ח שהביא מהפלתי שלשון שמחובר לראש לא חשיב מחוסר מעשה והלשון חשיב חתיכה הראויה להתכבד וממילא גם הראש אסור וביאר הפמ"ג הטעם כי זה חוכא ואיטלולא ואפילו שחלקו הט"ז והש"ך בסימן ק"י לאחר שזה נחלק ולגבי אחד אין ביטול האם גם השני אסור דהט"ז נקט שלא שיך לחלק ושניהם אסורים והש"ך שם חלק וכן הסכימו האחרונים אבל כל זה אם הם נפרדים דחשיב שני נידונים אבל כאן שזה מחובר חשיב נידון אחד וממילא ודאי הכל אסור אמנם עיין יד יהודה בקצר כ"א שחלק ונקט שהלשון אסורה והראש מותר ועיין שפ"ד ק"י סקי"ג שדן שבאוז הכבד שלו או חלק מהמעיים זה ראוי להתכבד והרי זה לא מחוסר הפשט וע"ש שכאן הכל מותר או הכל אסור וודאי שסתימת הדברים שלא הכל אסור.

והנה הנודע ביהודה קמא ט"ז חידש שניקור הגיד חשיב מחוסר מעשה גדול ונתקשה א"כ למה כבש שהופשט עורו חשיב ראוי להתכבד הרי צריך ניקור וכתב שכיון שהחצי הקדמי אינו מחוסר מעשה ממילא הכל אסור ומשמעות דבריו שכשיש חתיכה גדולה וחלקה חשובה ממילא חשיב שהכל דבר חשוב ועל הכל יש דין חתיכה הראויה להתכבד ויתכן שזה גם הסברא בפלתי דהינו שחתיכה שהולכים להוציא ממנה ראוי להתכבד זה נותן לה שם דבר חשוב אבל מסתבר שלא נומר שכל העוף הוא דבר חשוב מצד דבר טפל כגון כבד וכדו' וצ"ע.

## סעיף ד'

### בדין עור הכנתא כשהוא שלם וכשהוא חתוך

א]עיין ט"ז שהביא מהאיסור והיתר דעור הכנתא חשיב חתיכה הראויה להתכבד אפילו שכשיחתכו אותו הוא לא יחשב ראוי להתכבד והט"ז חלק שגם כשהוא חתוך חשיב ראוי להתכבד דהינו שחידש ששיך לדון על כמה חלקים שנמצאים יחד שהם ראוים להתכבד אפילו שאחד לבד הוא לא ראוי להתכבד אמנם כל האחרונים חלקו עליו ונקטו שדנים כל חתיכה לעצמה וכיון שכל חתיכה זה לא ראוי להתכבד לכן זה בטל ועיין ש"ך שהביא מהמהרש"ל שתמה שעד כמה שכשהוא חתוך אינו ראוי להתכבד איך יתכן שכשהוא שלם הוי ראוי להתכבד הרי הכל זה על שם סופו ועיין שפ"ד שכתב שכיון שאפשר לחותכו בצורה שראוי להתכבד זה מספיק והדבר מחודש שדנים ממקרה לא מצוי אמנם יתכן לבאר לנ"ל שדבר שעומדים להוציא ממנו ראוי להתכבד גם עכשיו הוא נחשב דבר חשוב וא"כ הרי כאן יוציאו חתיכות שיחד הם חשובים ורק ביחס לדין ביטול דנים כל חתיכה בפני עצמה אבל כל שהנידון על הכל יחד לא שייך חיסרון זה ולענין הלכה החכמת אדם נטה להקל בזה וכן הוא ביד יהודה ואם עוד צירוף אפשר להקל [ונפק"מ לקלופס שמחלקים ממנו כמה פרוסות או כמה קציצות לכל אחד האם הוי דבר חשוב].

### האם חתיכת חמאה חשיב ראוי להתכבד

ב] עיין יד יהודה סקי"ב בסופו שהביא דבאיסור והיתר כתב שחתיכת חמאה חשיב ראוי להתכבד והביאו הפמ"ג ותמה על זה היד יהודה שמי אוכל חתיכת חמאה הרי רק משתמשים בזה למרוח על הלחם וכדו' א"כ אין דבר זה ראוי להתכבד לפני אורחים אמנם לכאורא יש לבאר שזה עצמו שמגישים אותו על השולחן כשהוא שלם לפני אורחים חשבים שיקחו מזה קצת זה גם סיבה שזה יחשב ראוי להתכבד ועיין אבני נזר יור"ד צ"ו סק"ב שהביא מהאיסור והיתר שדבר שרק עולה לפרפרת הפת לא חשיב עולה על שולחן מלאכים וזה כיד יהודה וצ"ע שם.

### בדין ספק במציאות האם הוא ראוי להתכבד

ג]עיין ש"ך סקי"ג דבספק ראוי להתכבד אמרינן ספק דרבנן לקולא וצ"ע למה לא הוי כחסרון ידיעה ועיין יד יהודה בקצר סק"ז שביאר שכאן שזה לא חסרון חכמה אלא שזה דבר שתלוי בהנהגת העולם דהינו שגם חכמה לא יעזור אלא ידיעת כל המצאויות ההגשה וזה נחשב בגדר ספק ועדין צ"ב.

# סי' קב [בדין דשיל"מ]

## סעיף א'

### בטעם דשיל"מ לא בטל ובביאור החילוק בין מינו לאינו מינו

א] מבואר בגמ' ביצה ד. ובנדרים דדבר שיש לו מתירים לא בטל ומבואר ברשב"א הובא בס"ב שזה אפילו אם צריך לחכות שנה וכן מבואר במג"א לגבי ר חנוכה והראשונים הקשו לגבי קונם סתירה דמצד אחד מבואר בגמ' שזה דשיל"מ כי אפשר להישאל ומצד אחד מבואר בגמ' שאם זה נפל באינו מינו וזה לא נותן טעם זה בטל וחידשו הראשונים שכל הדין של דשיל"מ זה רק במינו אבל באינו מינו זה בטל וכן נפסק בשו"ע וצ"ב החילוק.

והנה בטעם הדבר דדשיל"מ לא בטל ביאר רש"י שזה מצד שעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר ולכן מבואר בגמ' בביצה שאין דין ספק דרבנן לקולא בדשיל"מ מאותו טעם והנה צ"ב הרי ביטול ברוב זה היתר גמור וביותר צ"ע דהרי מבואר בגמ' שגם טבל חשיב שיש לו מתירים הרי מדאוריתא דבר שבטל אי אפשר להפריש עליו [כמבואר בב"מ נ"ג ובמנחות ל"א.] ולכן צריך לקחת דבר שהוא טבל מדרבנן וא"כ באמת גם לאחר שיפריש ממקום אחר ביחס לעיקר הדין דאוריתא צריך להגיע לדין ביטול ומה תועלת בזה שמדרבנן לא חל ביטול וצריך להפריש ממקום אחר וביאר בזה היד יהודה סק"א שהחיסרון מצד שבאמת בזה שסומכים על ביטול ברוב יש בזה סיבה לבוא לזלזל באיסורים ולכן כל שאפשר שלא להשתמש אם הדין ביטול עדיף שעל ידי זה אין כאן זלזול באיסורים ולכן גם במקום שכל הדין הפרשה יהיה מכח מה שחל כאן דין שזה לא בטל יש בזה גם תועלת שעל ידי זה אין כאן זלזול באיסורים.

והנה צ"ב מה החילוק אם זה מין במינו או אינו מינו הרי תמיד יש הסברא של עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר ובפשוטו צ"ל שהביטול באינו מינו זה ביטול יותר אלים וכאן פחות מסתבר לגזור ועיין תוס"ר בב"מ נ"ג. שביאר כי זה פחות שמו עליו והיה מקום לומר שזה רק סברא בתערובת של לח בלח אמנם עיין ש"ך סקי"ד שנקט שזה גם בתערובת של יבש ביבש וצ"ל שכל שזה מינים שונים חשיב שפחות שם האיסור על התערובת ועיין ש"ך שהביא מהראשונים שהקובע לפי השם דהינו שכל שזה אותו שם אפילו שזה טעם שונה חשיב שעדין שמו עליו וכל שזה שני שמות אפילו שטעמו שוה חשיב שאין שם האיסור על התערובת.

ובר"ן הובא בט"ז סק"ה ביאר שיסוד הסברא מצד דהנה מבואר בגמ' שר' יהודה ס"ל שמין במינו לא בטיל ורבנן חולקים וביאור דברי ר' יהודה שס"ל שחלוקה של איסור והיתר זה לא סיבה לחלוקה ורק חלוקה של מינים זה סיבה לחלוקה ורבנן ס"ל שגם חלוקה של איסור והיתר זה סיבה להחשב כדבר שונים ושיהיה בזה ביטול אמנם אם יהיה מין במינו ששניהם היתר בזה ודאי לא יהיה ביטול ולפ"ז ביאר שדבר שיש לו מתירים כיון שעומד להיות היתר חשיב מדרבנן כאילו כבר עכשיו זה היתר אמנם כל זה במינו אבל באינו מינו שיש חילוק של המין בזה כיון שעכשיו זה אסור זה מספיק סיבה לאסור ולפ"ז כתב שבשר שנתערב בפת כיון שגם עכשיו זה מותר בזה אפילו באינו מינו זה לא בטל והנה פשטות דברי הר"ן שטעם התקנה מחמת שבאמת יש כאן סברא שזה לא יתבטל אמנם הדבר תמוה דהרי הגמ' מדמה לדין שלא אומרים ספק דרבנן לקולא בכה"ג, ובפשוטו מוכרח כאן כמו שביאר היד יהודה שודאי שטעם הדין מצד שעד שתאכלנו וכו' אמנם גדר הדין לא היה סתם שלא להשתמש אם הדין ביטול אלא להחשיבו כדבר היתר שלכן לא חל ביטול.

והנה הט"ז הביא את שני הטעמים ומשמע ששיך לדון כטעם הר"ן אמנם הדבר צ"ע דהרי קי"ל בסימן ר"ח ובסימן צ"ט דלא כרי"ף אלא שבשר שנתערב בשישים מותר לאוכלו עם חלב ומבואר שלא ס"ל הסברא שדבר שהוא היתר אין בזה ביטול אמנם עיין ארצות החיים סימן ט' סק"א במכתבו לרעק"א שכתב שיתכן שרק את חלק זה שגם באינו מינו לא חל ביטול אם שניהם היתר לא ס"ל אבל מתי שזה מינו בזה ס"ל כר"ן שלא שיך ביטול בדשיל"מ מצד שחשיב כהיתר ובזה ביאר את הפמ"ג [בפתיחה ח"ב פ"א ד"ה ויש לחקור] שנקט שלר"ן חלב חיה שהתערב בחלב שחוטה אסור לערבו עם בשר והגרעק"א תמה דהרי קי"ל דלא כר"ן אלא שחלב בטל במים וביאר הנ"ל שרק באינו מינו לא קי"ל כר"ן אבל במינו וודאי צריך לחוש לדברי הר"ן.

### בדין דישל"מ בספד"ר ובחזקת היתר ובכל דפריש

ב] מבואר בגמ' בביצה דלא אמרינן ספק דרבנן לקולא בדבר שיש לו מתירים והסברא מצד שעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר דהינו שעדיף לא להשתמש אם ההיתר דספק דרבנן לקולא ועיין פר"ח סימן תצ"ז שהביא מהראשונים בכמה דוכתי שבספיקא דדינא נקטו להקל בזה וכן הוא בשאגת אריה סימן צ' וברעק"א סימן ס"ה ובליקוטים שבת ל"ח: ע"ש אמנם בבית הלוי ח"ג סימן ל' דייק מרש"י לאסור בזה ובפשוטו הסברא להתיר שהספק של מה ההלכה הוא לא נחשב יש לו מתירים ועיין מ"ב לגבי מעשה שבת שפסק שספקו להקל ומשמע שנקט להקל אמנם יתכן ששם זה מצד חזקת היתר עוד כתבו האחרונים לדון במקום שיש חזקת היתר האם אמרינו ספק בדשיל"מ לחומרא ועיין רעק"א סימן ש"ח על המג"א סקי"ז שנסתפק בזה ועיין פתחי תשובה סימן ק"י סקי"א שהביא מהנודע ביהודה להקל בזה עוד כתבו לדון [עין פתחי תשובה סק"א] האם הולכים בתר רוב בדשיל"מ ובר"ן ביצה ספ"ג נקט להיתר אמנם ברשב"א עבודת הקודש מבואר לאיסור וכן הוא במג"א סימן תקי"ג [ועיין בקו"א לגר"ז תקי"ג סק"ה שהביא הדעות] ובשער הציון תקי"ג סקכ"ו ובחזו"א ל"ז סקכ"ד נקטו להקל בזה.

### בביאור דין נותן טעם דאסור מצד דשיל"מ ובדין זוז"ג

ג]מבואר ברמ"א שאם נתנו ביצה למראה או לטעם זה לא בטל ומבואר בש"ך ובט"ז ובגר"א וכן הוא בב"י והאריך בזה היד יהודה שכל אחד לבד זה סיבה שלא יתבטל ובפשוטו משמע שהסיבה מצד שנתחדש שדבר שניתן למטרות אלו חשיב כמין במינו וכן הוא במ"ב סימן תקי"ג ומקור הדברים מהגמ' בביצה שמים ומלח כיון שזה מתקן העיסה לא בטל מדין דשיל"מ אפילו שזה אינו מינו והנה צ"ב למה דבר שניתן לטעם לא בטל מצד דין נותן טעם או לכל הפחות כדין מתבל ובפשוטו הכוונה שלא ניכר ממש טעמו אלא רק טעם המחודש ולכן מצד נותן טעם זה לא אסור ומצד תבלין בפשוטו מוכח מכאן כמבואר בט"ז סימן צ"ח שדבר שלא מיועד לתבל מה שבמקרה נתנו לתבל אין לזה חשיבות של מתבל אבל חשיב מינו לגבי דין דשיל"מ וביד אברהם כאן כתב שמדובר שכל הטעם רק כמה ביצים יחד וכולם היתר ורק אחד איסור וכה"ג לא חשיב אלא כדין זה זה גורם שמתר ומדין דשיל"מ זה אסור שכאן זה רק סברא שנהפך למינו וממילא זה אוסר במשהו וכן הוא בגר"ז סימן תקי"ג ס"ז ובקו"א שם ובפשוטו זה הביאור ביש"ש שהובא בשפ"ד סק"ג.

### באיסור משום חזותא

ד] והנה מבואר כאן שכל שזה ניתן למראה זה גם סיבה שלא יתבטל והנה בפשוטו סיבת האיסור מצד שזה סברא שיחשב כמינו ונאסר מדין דשיל"מ וכמבואר במ"ב וכן הוא בביאור הגר"א אבל מצד חזותא בעלמא זה לא סיבה לאסור כלל וכן משמע שפסק בחכמת אדם כל נ"ג דין מ"א וכן הוא בפרי תואר ומנחת יעקב ובכו"פ וביד יהודה באריכות וכתב הגר"א שאין לאסור מצד הגמ' בב"ק שדנה שחזותא מילתא ששם זה רק נידון ביחס לאיסורי הנאה אבל ביחס לאיסורי אכילה אין מעלה למראה כלל דגם אם זה מילתא אבל יש דין ביטול.

אמנם יש פוסקים שדנו שחזותא זה סיבה שלא יתבטל וכן משמע קצת בש"ך שרק על נותן טעם ביאר שזה מצד הגמ' בביצה ומשמע שחזותא זה מעיקר הדין ומצאנו בזה שלשה דעות הפמ"ג שפ"ד ח' דן שכיון שמראה ניכר אין סיבה שיתבטל וכמו שטעם לא מתבטל כי חשיב ניכר כ"ש צבע ולפ"ז אפילו דבר שאין שום ענין בצבע בכל אופן זה לא מתבטל אמנם בפשוטו גם שם זה רק סברא כי הוא חשוב בתערובת ולא סתם שזה ניכר וכמבואר שנטל"פ מותר וא"כ ה"ה כאן כל שזה לא חשוב בתערובת אין לזה מעלה שזה ניכר וכמבואר סימן ק"ד בט"ז בשם הרשב"א לגבי קום שבחמאה אפילו שזה ניכר אבל כל שאי אפשר להפרידו זה נחשב תערובת וזה בטל אמנם הפר"ח כתב שזה ודאי שאם זה דבר שלא עומד לצבע או שכאן אין שום ענין בצבע ודאי שזה בטל ורק אם יש ענין בצבע בזה דן שזה תלוי בספק הגמ' בב"ק האם חזותא מילתא וכיון שזה ספק ממילא בדאוריתא צריך להחמיר ובדרבנן אפשר להקל ובמנחת כהן ח"ג פ"ג דן שזה כמו מעמיד שכל שזה עומד לצבע יש לו מעלה מיוחדת ומדרבנן זה לא מתבטל.

ולענין הלכה בפשוטו בדרבנן ודאי אפשר להקל אמנם בדאוריתא לכאורא ודאי שהעיקר הדין להקל שכך דעת הגר"א ורוב האחרונים אמנם קשה להקל בדבר שהפר"ח והחת"ס נקטו להחמיר בזה וצ"ע ויש בזה נפק"מ לכל הצבע מאכל שהרבה פעמים זה עשוי מאיסורי מאכלות.

## סעיף ב'

### ביאור דינא דהשו"ע

א] מבואר ברשב"א שביצה ספק טריפה שנתערבה לא צריך לחכות שנים עשר חודש כדי להכיר שהיא לא טריפה כיון שזה רק ספק ודבר שיש לו מתירים זה רק אם ודאי יתברר שמותר ולא אם זה ספק ועיין יד יהודה שהכונה שספק דשיל"מ לקולא כדין ספק דרבנן לקולא והנה בעיקר דברי הרשב"א הקשה הצ"צ שכאן אין זה יש לו מתירים דממ"נ אם זה אסור הרי זה ישאר אסור ואם זה מותר כבר עכשיו זה מותר ועיין יד יהודה שהביא סברא זו בשם האו"ז וכן הוא בנקודות הכסף [וע"ש מה שהביא מהאיסור והיתר לחלק בין זה לרשב"א] ובפשוטו מבואר שכיון שיסוד הדין של דשיל"מ שרבנן לא רצו שאדם ישתמש עם ביטול ברוב שזה גורם זלזול וכנ"ל ס"א סק"א א"כ אם יחכה שנים עשר חודש ויראה שזה מותר א"כ לא יצטרך להשתמש עם ההנהגה של ביטול ברוב משא"כ אם יאכל מיד הוא מצדו השתמש עם ההיתר של ביטול ברוב והאו"ז חלק על זה שגדר הדין רק אם יש איסור שיותר ובאמת שלר"ן שזה רק מצד שזה מין במינו ודאי שכאן אין צד שזה אותו מין.

### בדין ודאי איסור שיתהפך לספק איסור

ב] עיין יד יהודה סקי"א שהביא מהמנחת יעקב שדבר שהוא ודאי איסור ולאחר זמן הוא יהיה ספק איסור דהינו דבר שיש בו מחלוקת ראשונים דחשיב דשיל"מ דהרי יש בו פחות איסור אמנם עיין יד יהודה שחילק שאם זה יהיה עדין ספק דאוריתא כיון שיצטרכו לדין ביטול אפילו שזה לא ודאי זה לא סיבה לדין דשיל"מ אמנם אם זה יהיה דרבנן שספק דרבנן לקולא בזה חשיב דשיל"מ ע"ש.

### בדין דבר שיש בו שני איסורים שרק אחד מהם יותר

ג] עיין רעק"א תשובה ס"ה שהאריך בדין ביצת טריפה שנולדה ביו"ט שגם לאחר יו"ט עדין יצטרכו לדין ביטול של האיסור טריפה האם חשיב דשיל"מ וע"ש שהביא שנחלקו בזה האחרונים והצמח צדק נקט שחשיב דשיל"מ שכיון שיש כאן פחות איסור גם בזה יש הסברא של עד שתאכלנו וכו' אמנם התפארת למשה נקט שזה בטל וכן נקט היד יהודה שכל הענין שזה יהיה מותר ללא ביטול אבל כל שבין כה צריך ביטול אין ענין שיהיה פחות איסור וזה לא סיבה לדין דשיל"מ והפמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ב כתב שלר"ן זה ודאי בטל שכיון שזה אסור חשיב כאינו מינו אמנם בפשוטו כל איסור זה נידון נפרד ולר"ן ודאי שזה לא בטל.

והנה עיין אפיקי ים ח"ד ס"ד ה' וכן באבי עזרי פט"ו ממאכלות אסורות שכתבו להוכיח ממעשר שני שנטמא שלא חשיב יש לו מתירים כי גם בירושלים זה אסור ולא אומרים שהאיסור של טומאה יתבטל והאיסור של חוץ לירושלים לא יתבטל וכן לגבי ביכורים בחולין דמבואר בר"ש שזה לא יש לו מתירים כי לישראל זה אסור בירושלים ולא אומרים שביחס לאיסור של חוץ לירושלים יש לו מתירים אלא בהכרח שאם בין כה זה צריך ביטול לא חשיב דשיל"מ אמנם ע"ש שכתבו לחלק שזה רק כאן שהנידון הוא אחד האם הוא מעשר שני או לא וכן האם זה ביכורים או לא ורק ששם זה יש לו שני דינים ובזה לא מחלקים הדבר לשנים אבל במקום שהנידון על שני שמות איסור שונים בזה ודאי יתכן שאפילו שלגבי אחד יצטרכו להגיע לביטול אבל ביחס לאיסור שיש לו מתירים לא חל הביטול.

והנה הראשונים דנו האם חמץ בפסח חשיב יש לו מתירים ודעת הרמב"ם והרמב"ן שחשיב יש לו מתירים והרשב"א כתב שכיון שזה יפסד לא הוי מתירים והמרדכי כתב שכיון שזה חוזר לאיסורו שנה הבאה אמנם הר"ן בפרק כל שעה כתב שכיון שגם לאחר פסח הרי זה אסור מדרבנן ממילא לא חשיב יש לו מתירים ועיין רעק"א דבפשוטו מבואר שנחלקו בנ"ל אמנם יתכן שכל סברת הרמב"ם כי דאוריתא ביחס לדרבנן זה כאילו מותר אבל אם שניהם דאוריתא או דרבנן זה לא משנה ויתכן עוד שס"ל לר"ן שהאיסור של אחרי פסח זה נחשב אותו איסור של חמץ בפסח ולא חשיב איסור אחר והנה עיין רעק"א שהעיר דהרי לגבי בל יראה וודאי צריך להגיע לדין ביטול ומבואר שמה שיש שני איסורים אחד אכילה ואחד בל יראה בזה אחד הוא לא סיבה שהשני לא יחשב יש לו מתירים וע"ש שכתב שאולי אכילה ובל יראה זה שני סוגי איסורים ולכאורא לנ"ל שרק איסור חמץ זה אותו שם של איסור לכן נקט הר"ן כנ"ל וצ"ע.

ולענין הלכה רוב האחרונים נקטו לאיסור וכצמח צדק וכדמשמע מכל הראשונים של חמץ בפסח וכנ"ל מהדין אכילה ובל יראה.

ועיין משב"ז ז' שדן בעשה קונם על טריפה שכיון שאין איסור חל על איסור לא חשיב ישל"מ אמנם כתב שכיון שזה חל לקוברו בין רשעים גמורים משמע שחל האיסור ובשו"ת רעק"א דן שכיון שחל הביטול של הטריפה ממילא חל הנדר אלא שדן האם חשב שזה חל בתערובת כיון שסיבת האיסור היתה קודם ע"ש.

## סעיף ג'

### האם דבר שצריך מעשה להתירו חשיב ישל"מ

א] מבואר ברשב"א שכלי שבלע איסור שנתערב לא חשיב דשיל"מ כי יש בו הוצאות ומבואר שללא זה הוי ישל"מ אפילו שזה על ידי מעשה אמנם הש"ך הביא בשם המהרש"ל שדבר שיש לו מתירים זה רק אם זה יקרה לבד אבל לא דבר שצריך מעשה להתירו ועיין ש"ך שהקשה מנדר וטבל ומעשר שני שצריך להעלותו לירושלים וישבו האחרונים שבכל אלו זה מצוה דהינו להישאל ולהפריש ולהעלות מעשר שני לירושלים אבל כאן אפילו שהכלי עמד להגעילו אבל אין בזה מצוה ועיין יד יהודה שהביא דנחלקו בזה ראשונים האם נדר זה מצד שמצוה להישאל או מצד שאפשר להישאל וברמב"ם פ"ה מנדרים הי"ד מבואר שגם לגבי שבועה חשיב דשיל"מ ושם אין מצוה להישאל וכן הוא בריטב"א שבועות ד. וכן נקטו האחרונים לדינא [ועיין פתחי תשובה מה שדן לגבי שבועה].

### בביאור הנידון דבליעת כלי יחשב ישל"מ ומה נחשב הוצאה שזה אין לו מתירים

ב] הרשב"א נקט שכלי שנתערב ברוב בטל ולא חשיב יש לו מתירים כיון שיש בזה הוצאות והנה בעיקר הנידון כאן צ"ב שהרי על האיסור לא חל היתר וצ"ל כדביאר בחוו"ד שכיון שכל הנידון ביחס להשתמשות בכלי הגדרים של יש לו מתירים זה לפי השימוש בכלי אמנם ודאי שזה לא שייך לסברת הר"ן שזה מצד שחשיב מין במינו והנה יש לעיין האם כוונת הרשב"א שההוצאה מחמת הגעלת כלי אחד או שכונתו שבכמה כלים יש תוספת הפסד מצד שאר הכלים ובפשוטו ודאי שסתימת הדברים שגם כשזה שלש כלים שאין בזה תוספת הפסד להגעיל כלי אחד או שלש ובכל אופן נקט שזה נחשב הפסד וכן מוכח ממקורו ממעשר שני שההפסד להעלותו לירושלים אפילו שמצד החלק שנפל צריך להעלותו לירושלים ואולי שם באמת מצד מה שנפל באמת לא היה טורח להעלותו אבל כאן מצד כלי זה לבד היה טורח להגעילו אמנם עיין חזו"א סימן כ"ו שאם זה כלי אחד שספק האם צריך הגעלה בזה לא חשיב הפסד כיון שזה כשיעור האיסור ע"ש וכן הביא הדרכי תשובה מכמה אחרונים.

ועיין ש"ך שהביא מהמהרי"ל שאם זה רק הוצאה מועטת חשיב יש לו מתירים ועיין כו"פ שהכונה שההוצאה עד שיעור האיסור והש"ך כתב שבמקום הפסד מועט יש להחמיר כמהרי"ל ולא במקום הפסד מרובה [ויש לעין האם כונתו שאז המהרי"ל מודה או שגם בהוצאה צדדית וכדלקמן כה"ג יש לסמוך על הרשב"א] אמנם הפר"ח והכו"פ והחכמת אדם והיד יהודה כתבו שלגבי בן יומו ראוי להחמיר אמנם לגבי אינו בן יומו שזה רק גזירה בזה יש להקל כדעת הרשב"א אמנם עיין מ"ב סימן תמ"ז סקצ"ג לגבי כלי שנתערב בערב פסח שגם בנטל"פ יש להחמיר ורק במקום מניעת שמחת יו"ט יש להקל ומשמעות המ"ב שגם בנתערב כשזה אינן בן יומו ראוי להחמיר וביד יהודה נקט שבזה ודאי שאין מקום להחמיר ולכאורא אין סברת היד יהודה מוכרחת [והגר"ז שם סכ"ג כתב שכאן זה מחומרא דפסח אמנם אין זה במשמעות המ"ב].

והנה יש לדון בנתערב מזלג חלבי בן יומו בשאר מזלגות וטיגנו באחד המזלגות שניצל והנה בנודע התערובת לאחר שטיגן לכאורא עכשיו הנידון על השניצל ולא חשיב יש לו מתירים וממילא בבשר עוף אמרינן ספק דרבנן לקולא אמנם בנודע קודם שטיגן בזה עד כמה שנפסק שאין להשתמש בכלי שזה לא בטל אם השתמש במזיד יש הקנס ואם בשוגג לכאורא עכשיו יחול הביטול וצ"ע בזה.

### בנידון הש"ך שחשיב ישל"מ דאפשר לחכות למחר

ג] עוד כתב הש"ך שכיון שיכול לחכות שיהיה בן יומו צריך לחכות שבזה אין שום הפסד ועיין רעק"א סימן כ"ז שדן שהרי גם אז יצטרכו לביטול לשיטת הרשב"א ורק לר"ן שאינו בן יומו זה לא מדין בטול א"ש ובכו"פ הקשה שהרי גם אז יש איסור דרבנן והרי שיטת הר"ן לגבי חמץ בפסח שלא חשיב ישל"מ כי יש איסור לאחר פסח אמנם רוב הראשונים שם חלקו עליו עוד טען הכו"פ דהרי לגבי דבר חריף קי"ל שחורפא מחליא לשבח וא"כ לא חשיב דשיל"מ ובפשוטו כל השימושים זה אותו איסור ולא שייך לחלק ביניהם וכנ"ל לענין שם מעשר שני והנה נפק"מ במקום שההגעלה זה הפסד מרובה האם בכל אופן צריך לחכות שיהיה אינו בן יומו שבזה אין להחמיר אלא מצד הש"ך, והחוו"ד והפמ"ג וכן החזו"א סימן כ"ז פשיטא להו להחמיר כש"ך וכן הוא ביד יהודה אמנם בחכמת אדם ופר"ח וכו"פ משמע שלא חששו לסברת הש"ך וכמשמעות הרשב"א ונפק"מ באולם שמחות שאם לא יוכלו להשתמש עם הכלים היום חשיב הפסד מרובה שמצד הוצאת הוצאות כיון שהאיסור יותר מאליו ללא הוצאות חשיב דשיל"מ וכדלקמן סק"ה דאם מעיקר הדין קי"ל דלא כש"ך יש להקל בזה ולכאורא כיון שזה נידון דרבנן והרשב"א נקט להקל יש להקל בזה.

### בנידון הש"ך והט"ז להשתמש בכל הכלים בבן יומו ואינו בן יומו

ד] ועיין ט"ז שכתב שאסור לבשל בכולם ולאכול הכל יחד ולכן ראוי להגעיל את כולם [ובשפ"ד הביא מהמנחת יעקב שמספיק להגעיל אחד] מהם שמא ישכח ויערב המאכלים שבישלו יחד אמנם היד יהודה חלק ונקט שבזה אין את הגזירה של אינו בן יומו כיון שכל בישול לעצמו הוא מותר ועיין ש"ך שכיון שראוי שאותו אדם לא יאכל את כל התערובת גם כאן ראוי להגעיל אחד מהם ובכלי חרס להשליך אחד מהם ולא חשיב הפסד כיון שלפני התערובת גם היה צריך להגעיל אחד וביד יהודה נקט שאם זה התערב כשזה אינו בן יומו בזה ודאי אין להחמיר כיון שיחס למאכל אין סיבה לאסור ובמ"ב הנ"ל לא משמע כן.

### האם הפסד חיצוני חשיב הפסד

ה] הנה האחרונים נקטו שדשיל"מ על ידי הפסד מרובה לא חשיב יש לו מתירים ומקורם א. מהר"ן ע"ז ע"ג: שנקט שטבל לא חשיב ישל"מ במקום שאין לו טבל אחר וזה הפסד ממון לקנות טבל במקום אחר ב. לגבי מעשר שני אם זה רחוק מירושלים שזה הרבה הוצאות להעלות לירושלים ג. עיין מאירי בב"מ נ"ג. לגבי קונם שאם אין חכם בעיר וזה הרבה הוצאות ללכת לחכם לא חשיב ישל"מ ומבואר שאפילו שעצם ההיתר לא עולה ממון רק דבר חיצוני כדי להגיע להיתר בכל אופן חשיב שזה לא ישל"מ ועיין פר"ח וחכמת אדם שה"ה דבר שזה טירחא גדולה לא חשיב יש לו מתירים ועיין גליון מהרש"א סימן שכ"ג שתרומה שהתערבה לא חשיב דשיל"מ שאפשר להישאל כיון שיתברר שברכתו לבטלה וודאי שעשית איסור זה לא פחות מהפסד ממון ע"ש.

ויש לעיין ביש לו הפסד חיצוני כגון שצריך האוכל להיום כגון שיש לו שמחה דהינו שאת האוכל לא יפסיד אם יחכה למחר אמנם יש לו צורך לדבר מיוחד שיהיה לו הפסד אם לא ישתמש לעכשיו דהינו שלעיל הרי אין ההיתר מגיע לבד אלא על ידי דבר חיצוני ולכן כל שצריך ממון כדי לעשותו חשיב שזה לא אפשרות לעשותו וממילא האיסור מצד עצמו אין לו מתירים משא"כ כאן שהאיסור ודאי יותר רק שאם לא יחול הביטול כלפי עכשיו יהיה לו מזה הפסד והנה מסתבר שדבר שישל"מ שאדם בטעות בירך על זה לא נימא שיש לו הפסד כיון שלאחר שהיה תערובת וזה לא היה הפסד הוא יצר ההפסד אמנם באופן הנ"ל המאכל עמד לשימוש מסוים לפני חלות התערובת ובזה יש מקום לדון שזה דשיל"מ ועיין בית מאיר סימן תצ"ז שדן שבאוכל ביו"ט אם זה האוכל היחיד שיש לו לא חשיב יש לו מתירים שיאכלנו למחר אמנם כתב שמכל הפוסקים לא משמע כן דהינו שכה"ג לא חשיב הפסד וצ"ע הגדרים בזה.

### בדין דשיל"מ בדבר שעומד להשתמשות ששיך בו שני השתמשויות

ו] הנודע ביהודה אבן העזר סימן ל"ח חידש שרק בדבר של אכילה ששיך לאוכלו רק פעם אחת שיך הדין דדשיל"מ אבל דבר שעומד לשימוש כיון שאפשר להשתמש בו פעמים גם עכשיו וגם אחרי זה לא שיך לומר דשיל"מ דהרי הוא מפסיד את ההשתמשות של עכשיו אמנם רעק"א במערכה בעירובין ל"ח חלק עליו ונקט שגם כה"ג חשיב דשיל"מ והנה יש שהקשו מדברי השו"ע כאן שכלי חשיב ישל"מ והרי כאן מפסיד השתמשות אמנם בפשוטו כיו שיכול להגעיל מיד לא דנים דבר זה כהפסד וגם אם במקרה כרגע אין לו צורה להגעיל יתכן שחשיב ישל"מ אמנם עיין לעיל דבפשוטו מבואר שגם דבר חיצוני שלכן לא יכול להתיר הנדר או להפריש ממקום אחר זה מגדיר שלגבי עכשיו אין לו מתירים אמנם עיין פתחי תשובה שהקשה מהש"ך שכתב לחכות למחרת הוי ישל"מ והרי מפסיד את השימוש של היום ואין לדחות שמצד האוכל אין לו הפסד שהרי כאן כל היש לו מתירים זה ביחס לכלי וכנ"ל ומבואר בש"ך דלא כצל"ח אמנם עיין נודבי"ת או"ח סימן ע"ד שדן שלגבי ביטול לדעת הר"ן שזה מצד שחשיב כהיתר בזה אין מקום לסברתו אמנם לגבי ספיקות שזה ודאי מצד שעד שתאכלנו שיך סברא הנ"ל גם לר"ן.

ועיין ראבי"ה ריש פ' אין צדין [הובא בקצרה במרדכי שם ובב"י סימן שכ"ה] שהקשה שלמה ספק ערוב כשר הרי זה דשיל"מ שילך לאחר שבת ומבואר שאפילו שאפשר ללכת גם עכשיו וגם לאחר שבת חשיב יש לו מתירים וכן ראיתי מביאים שבחידושי ר"א מן ההר ביבמות ל"ה. נקט שספק האם יש חיוב המתנה ג' חדשים כדי להתחתן חשיב דשיל"מ אפילו שהנידון להתירה גם עכשיו וגם אחרי זה והבה"ל ש"ח ס"ז הביא את ספקו דרעק"א שספק כלי האם הוא מוקצה חשיב דשיל"מ וזה דלא כסברת הצל"ח ובפשוטו כן הוא עיקר לדינא.

### בתערובת כלים במין בשאינו מינו

ז] עיין ש"ך שהביא מהמהריב"ל שכל מה דמבואר ששיך כאן ביטול זה רק אם אם כל הכלים בישלו בהם אותו דבר דהינו שזה תערובת של מין במינו אבל אם זה תערובת של מין בשאינו מינו כגון שבאחד בישלו בשר ובשאר חלב או שבאחד בישלו נבילה ובשאר ירקות בזה לא שייך ביטול אפילו באלף ובפשוטו הביאור כמבואר כאן בפר"ח שאין זה בגדר תערובת כיון שכשיבשל בזה ירגישו הטעם אמנם הש"ך והב"ח נקטו שזה בגדר תערובת ויסוד מחלוקתם בסימן ק"ט כה"ג בתערובת מין בשאינו מינו והנה עיין שפ"ד סק"ח שדן שאפילו אם יש ביטול אבל שיצטרכו שישים נגד כלי האיסור כיון שמין בשאינו מינו ביבש צריך שישים שמא יבשלם יחד אמנם החוו"ד נקט שכיון שצריך בין כה לחכות שזה יהיה אינו בן יומו בזה לא גזרו אינו בן יומו אטו בן יומו ויש מקום לומר עוד שזה גזירה רחוקה שהתבשילים שבכלים יתערבו יחד ולא יהיה שישים נגד האיסור.

## סעיף ד'

### בדין טעם בחתיכה ובכלי לגבי דשיל"מ

א] עיין רמ"א שכתב שטעם איסור אין בו חומר דשיל"מ והנה מקור הדברים הוא ר"ת בספר הישר שבזה ישב הסתירות בסוגיות ולא ס"ל החילוק בין אינו מינו למינו אלא בין טעם לממשות אמנם לא קי"ל כן והגר"א כתב מקור מהגמ' של מיקלא קלי איסורא ובאמת ר"ת בזה ביאר שכלי שבלע איסור אין בזה דין דשיל"מ עיין פסחים ל. אמנם הרי ברמ"א משמע שלגבי כלי לא התיר מטעם הנ"ל וצ"ע המקור והנה בעיקר שיטה זו צ"ב מה זה שונה מכלים דמבואר שללא הסברא של הוצאות חשיב ישל"מ והנה הש"ך כתב שבתורת חטאת מבואר שגם ממשות שנימוח חשיב טעם ובזה ודאי יש ראיות שזה לא בטל אלא רק טעם שיצא מחתיכה זה לא בטל ועיין כו"פ ובפמ"ג ועל דרך זה ביד יהודה שרק טעם שנבלע בחתיכה שזה ביטול של לח בלח חשיב כאילו אין כאן ממשו של הטעם אבל כל שזה בכלי והנידון שיהיה כאן ביטול של יבש ביבש בזה יש החומר של דשיל"מ ולפ"ז ביצה שבלעה טעם של ביצה ולא התבטלה כי לא היה שישים ונפלה בביצים אחרות אינה בטילה ובחוות דעת כתב שרק טעם בחתיכה חשיב שזה אינו אבל לח בלח חשיב שזה קיים וכן טעם בכלי חשיב שזה קיים ולדבריו גם באופן הנ"ל כיון שהבליעה היא בתוך חתיכה אין לה חשיבות לגבי דשיל"מ.

והנה הש"ך והפר"ח והגר"א חלקו על הרמ"א ולכאורא כיון שאין מקור להיתר הרמ"א לדידן א"כ מסתבר להחמיר בזה אמנם עיין מ"ב תקי"ג סק"ח ובשער הציון שם שהביא מהרבה אחרונים דבמקום מניעת שמחת יו"ט או צורך גדול אם זה רק בליעת טעם יש להקל בזה **ונפק"מ** בהכניסו סמוך לשבת תפו"א לא מבושל בסיר שיש כאן איסור שהיה וזה נאסר ומכיר מי התפו"א האסור ורק הנידון על הבליעות שעברו לתפו"א האחרים שבמקום שזה האוכל של שבת יש להקל

### בביאור סברת החולקים על הרי"ף שאפשר לאוכלו בצורה מסוימת לא חשיב ישל"מ

ב] כתב הרי"ף שלחם שבלע בשר אסור לאוכלו בחלב מצד דהוי דשיל"מ ומבואר שאפילו שלגבי לאכלו עם חלב אין לו ללחם מתירים אבל כיון שיכול לאוכלו אחרת חשיב שיש לו מתירים אמנם הראשונים חלקו עליו ונקטו שכיון שבביחס לאכלו עם בשר אין לו מתירים לא חשיב שיש לו מתירים וכתב התרוה"ד דחתיכה שלא נמלחה ועבר עליה שלש ימים שאסור לאוכלה רק בצלי שנתערבה בחתיכות שלא נמלחו שהם תוך ג' ימים אין זה נחשב דשיל"מ כיון שאפשר צלי שלגבי הצורה שזה אסור בבישול אין לזה מתירים ועיין ש"ך שכך קי"ל ודלא כרי"ף הנ"ל וכן מבואר בדבריו סימן צ"ט סקכ"ב ועיין שפ"ד י"א שהביא מהפר"ח להחמיר כרי"ף וכן הוא בבית מאיר סימן צ"ט אמנם הפמ"דג והחכמת אדם נ"ג כ"ה והגר"א ק"ח ט' נקטו שקי"ל דלא כרי"ף וכן קיל.

והנה בפשוטו הביאור בחולקים על הרי"ף וכן הוא בלשון הרשב"א ביבמות שאין לזה שם דשיל"מ כיון שביחס לצורה הנידונת לאיסור אין בזה צד היתר אמנם עיין מג"א תק"ז סק"ט דמבואר דהסברא מצד שמפסיד צרות אכילת בישול ועיין פמ"ג שם שאם באמת לא איכפת לו איך לאכול צריך לאכול הכל צלי וכן מבואר בשער הציון ק"ס סקמ"ט לגבי מים שהם ספק פסולים לנט"י שמדין דשיל"מ צריך ליטול במים אחרים אפילו שביחס למים אלו אין להם מתירים ועיין בשיעורים שהארכנו שמשעות הדברים דלא כנ"ל וצ"ע אמנם גם להבנת המג"א הדבר מחודש שדנים כל מקרה ולא כיון שבעלמא יש כאן הפסד חשיב שאין לו מתירים.

### בדין בליעה בחתיכה שזה אינו מינו של החתיכות האחרות

ג] והרמ"א כתב שיש כאן עוד סיבה להתיר מצד שאין החתיכה אסורה מחמת עצמה ועיין ש"ך שתמה מה סברא בזה עוד תמה מה זה שונה מכלי דמבואר ברמ"א שיש בזה הדין דדשיל"מ ועיין ביאור הגר"א ובנקודות הכסף שביארו שמכוון הרמ"א שהדם שהוא האיסור ביחס לחתיכות האחרות חשיב מין באינו מינו ולכן זה בטל אמנם להלכה נקטו כמשמעות התרוה"ד דלא כרמ"א אלא כיון שהנידון על החתיכה והיא מין בשר ממילא חשיב דשיל"מ ולכאורא זה רק לדרך רש"י שזה מצד עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר ובמין במינו זה פחות בטל ממילא דנים על כלל החתיכה אבל לר"ן לכאורא הנידון צריך להיות על האיסור וכן הדין של הגעלה שחשיב ישל"מ זה רק לרש"י וכנ"ל.

### בדין איסור הנולד בתערובת

ד] עיין רמ"א שהביא מהמרדכי שאיסור שנולד בתערובת אין בזה החומר של דשיל"מ ולכן גיגית שיש בה ענבים שיוצא מהם יין בשבת הם בטלים בשישים ולא חשיב כדשיל"מ אמנם אם זה נזל ליד ומשם לענבים זה אסור ולכן מים שיוציאם מהמזגן ונופלים לנאגרה כיון שזה עמד בצינור בנפרד חל איסור שימוש על המים [אמנם יש לדון שם מסברות אחרות] ועיין רעק"א בגליון דנקט שזה גם לגבי דבר שאסור מדאוריתא [וביד יהודה נקט שזה רק בדבר דרבנן ע"ש] והנה יש לדון בדבר שמציאותו לא נולד בתערובת אבל איסורו נולד בתערובת וכגון אם נתערב קמח בקמח ועשה קונם על חלק מהקמח כשזה מעורב ועיין בגליון רעק"א שהביא דהמקור חיים נקט שלא חשיב נולד בתערובת והנ"ל חלק עליו וס"ל דחשיב נולד בתערובת ועיין גליון מהרש"א שהקשה מהדין שחמץ שנתערב קודם פסח מבואר ברמב"ם דהוי דשיל"מ אפילו שכשמגיע זמן האיסור הוא בתערובת אמנם יתכן דשם חשיב שזה כבר אסור לגבי פסח וכן הוא ביד יהודה סקי"ח בד"ה וע"ש ועיין גליון מהרש"א שהביא מהב"י סימן שי"ח שהביא מהשיבולי הלקט דבנתן תבלין לא מבושל בשבת לקדירה כיון שכבר לפני שהוא נתבל הוא בטל חשיב נולד בתערובת ומבואר כגרעק"א ונפק"מ בהוסיפו מים למיחם בשבת ויש שישים נגדם שזה התערב לפני שזה התבשל שאין כאן חומר דישל"מ.

### דבר שיחזור ויאסר האם הוי דשיל"מ

ה] עיין רמ"א שהביא מחלוקת האם דבר שיחזור ויאסר לאחר זמן חשיב דשיל"מ ומקור הדברים בהא דחמץ יש נידון בגמ' האם הוא בטל או לא והקשה המרדכי שזה יאסר מצד דשיל"מ ותירץ שכיון שזה חוזר לאיסורו שנה הבאה לא חשיב דשיל"מ אמנם הרמב"ם באמת אסר מטעם הנ"ל וכן הרמב"ן, וברשב"א כתב שרק מצד שזה יתקלקל אין לדון מצד דשיל"מ והר"ן דן שכיון שלאחר פסח זה גם אסור מדרבנן לכן לא הוי דשיל"מ והנה בשו"ע סימן תמ"ז מובא מחלוקת האם יבש ביבש בטל חד בתרי ובפשוטו מבואר שלא חשיב דשיל"מ ועיין ש"ך שיתכן דשם מדובר באינו מינו או שזה עצמו הנידון עוד הקשה מהא דמבואר דחמץ קודם פסח הוא בטל ותירץ ששם מדובר גם באינו מינו והנה לענין הלכה התו"ח פסק כמרדכי והט"ז והש"ך הביאו מהמהרש"ל שפסק שהוי דשיל"מ אמנם עיין בה"ל סימן תמ"ז ס"ב שהביא מהאחרונים שנקטו שחמץ שנתערב קודם פסח בטל ולא הוי דשיל"מ וכדעת המרדכי וכן קי"ל.

ועיין פר"ח דחדש חשיב יש לו מתירים כמבואר בגמ' בנדרים אפילו כשכל שנה האיסור חוזר אבל כל פעם זה על חפצא אחר ולכן גם מוקצה כגון ביצה שנולדה ביו"ט כיון שביצה זו תשאר בהיתרה לעולם חשיב דשיל"מ ועיין גליון מהרש"א דמוקצה שנתערב דהינו שבשבת הבאה זה גם יהיה מוקצה כה"ג חשיב חוזר לאיסורו ולא הוי דשיל"מ אמנם עיין קה"י ביצה סימן ט' שכתב לדון שכיון שכל שבת צריך להגיע להקצאה חדשה אפילו שסיבת ההקצאה קימת לא חשיב שחוזר לאיסורו אמנם כגון בעלי חיים וכדו' שלא שייך שזה לא יהיה מוקצה בזה לא שייך את סברתו.

### בדין דשיל"מ רק לאדם אחד

ו] עיין רמ"א שמעשה שבת במזיד שאסור לו עולמית לא חשיב דשיל"מ והנה באופן שזה נתערב לאחר שבת הדבר פשוט שלמי שזה אסור זה אסור לעולם ועיקר החידוש שלא אומרים שכיון שזה ראוי לאחרים זה עצמו סיבה שזה יחשב דשיל"מ ועיין מג"א סימן שי"ח שדן בנתערב בשבת שלגבי אחרים זה יש לו מתירים ולגבי העושה במזיד הוי אין לו מתירים וכתב שזה תלוי במחלוקת ראשונים לגבי ביכורים האם אומרים שכיון שלאחד זה יש לו מתירים ממילא לכולם זה יש לו מתירים או איפכא ונקט להחמיר והגר"ז שם והפמ"ג שפ"ד סקט"ו נקטו שממילא גם לאחר שבת זה ישאר אסור לו לעולם שכיון שבתחילה זה לא התבטל זה נשאר באיסורו אמנם עיין רעק"א וחוו"ד שכתבו שכל הנידון שם שלאותו שם של איסור שלא חל ביטול לגבי אדם אחד לא חל ביטול כלפי אדם אחר אבל אם זה שני שמות של איסור וודאי שמה שלאחד לא חל ביטול זה לא סיבה שלגבי אחר לא יחול ביטול אלא שנחלק לגבי הקנס של מעשה שבת שבמזיד זה אסור עולמית ובשוגג עד אחרי שבת דרעק"א נקט שהאיסור של מזיד ושוגג זה אותו שם של איסור וממילא לגבי שבת לא יחול ביטול למי שהוא מזיד אבל לאחר שבת זה יהיה מותר והחוו"ד נקט שזה שני שמות של איסור וממילא לגבי המזיד יחול ביטול ע"ש ועיין מ"ב שהביא את המג"א שזה אסור לכולם ואת החוו"ד שלמי שהוא מזיד זה מותר בשבת והנה עיין בשיעורים שהארכנו דפשטות הגמ' שאם לחלק זה אין לו מתירים הוי אין לו מתירים לכולם וכמו שתמה הפמ"ג כאן אמנם עיין יד יהודה שכאן שלכל העולם הוי יש לו מתירים ורק לאחד הוי אין לו מתירים יתכן שהוא נטפל לכולם.

והנה עיין רמ"א שנדר חשיב יש לו מתירים ועיין רעק"א שהביא מהמהרי"ט שמי שעשה קונם על אדם אחר חשיב אין לו מתירים כי לא יכול להתיר אמנם אם עשה קונם על כל העולם בזה כתב שלמג"א כיון שכלפיו זה ישל"מ ממילא זה אסור לכל העולם אמנם ראיתי מביאים מהבנין ציון שכתב לדון שכאן זה כמו שני שמות של איסור שהקונם הוא על כל אחד ואחד ואין קשר בין האיסור על אחד לאיסור של השני וממילא זה כמו החוו"ד שבוודאי אם על שם אחד של איסור אין לו מתירים זה לא קשור לשם אחר של איסר אמנם יש מקום לדון שקונם כללי זה חלות אחד שאוסר על כולם ואין זה דומה אם אסר על שני בני אדם וצ"ע בזה.

# סי' קג [נטל"פ]

## סעיף א'

### דיני אוכל שנפסל באיסורי אכילה ובאיסורי הנאה

א] מבואר בגמ' שזה ודאי שנבילה שאינה ראויה לגר לא חל על זה חלות איסור אכילה אמנם אם זה כבר נאסר נחלקו תנאים האם רק באינו ראוי לכלב פוקע ממנו שם אוכל או גם באינה ראויה לגר פוקע ממנו שם אוכל ובפשטות קי"ל כדעת ר"ש שאם זה אינו ראוי לאכילת אדם פקע ממנו איסורו וכן מבואר בשו"ע בשם הרשב"א אמנם הנודב"י סימן כ"ו נקט בדעת הרמב"ם שקי"ל שרק באינה ראויה לכלב פקע איסורו ולהלכה קי"ל כשיטות שבאינה ראוי לאדם פקע איסורו כמבואר בשו"ע וכן הוא ביד יהודה סק"ו [והאריך שזה דעת רוב הראשונים] ובחזו"א, ועיין שפ"ד סק"ד שכל שזה נאכל על ידי הדחק חשיב שזה ראוי לאכילת אדם.

והנה הרמב"ם הביא בפי"ד ממאכלות אסורות את הדין נבילה שאינה ראויה לגר ביחד אם הדין שלא כדרך והכו"פ חידש שדעת הרמב"ם שכל הדין אינה ראויה לגר זה רק מצד שלא כדרך אמנם עיין חידושי הגר"ח שנקט שודאי שזה שני היתרים רק שמזה למד שכלאי הכרם ובשר בחלב שאין היתר שלא כדרך אין ההיתר של נבילה שאינה ראויה לגר וע"ש שדן האם זה סברא בכל איסורי הנאה או רק באלו שחייבים שלא כדרך אמנם החוו"ד סק"א ובשאג"א סימן ע"ה ובשפ"ד סק"ד ובחזו"א או"ח קט"ז ד' כתבו דמהא דהרמב"ם בסיפא כתב שבשר בחלב חייב שלא כדרך אכילה ולא כתב באינו ראוי לגר משמע שגם בב"ח וכלאי הכרם יש ההיתר של נבילה שאינה ראויה לגר ועיין כתבי הגרי"ז נזיר נ. שלכן הרמב"ם כתב אם שלא כדרך לגלות שזה סוג היתר כמו שם שיש לזה שם נבילה ולכן יש טומאה ורק שזה פטור שבצורה זו לא נאמר האיסור והנה יש אחרונים שנקטו שבכלאי הכרם גם אין ההיתר של נטל"פ אמנם החוו"ד הוכיח מגמ' מפורשת שיש בזה ההיתר של נטל"פ וביאר האחרונים שגם אם אין ההיתר דאינה ראוי לגר אבל יש ההיתר של נטל"פ ואכמ"ל.

### האם יש איסור דרבנן באינו ראוי לגר ובדין תרופות האסורות

ב] והנה דנו האחרונים האם יש איסור דרבנן באינו ראוי לגר ויש אחרונים שדייקו מהרמב"ם פי"ד ממאכ"א הי"א שכתב שפטור ומשמע שיש בזה איסור אמנם בשו"ע מבואר בשם הרשב"א שגם ברוב איסור מותר כל שזה שלא כדרך ובפשוטו מבואר שאין בזה איסור אפילו מדרבנן וכן נקטו להלכה הפר"ח כאן ובחזו"א קט"ז סק"ז וכן הוא בחינוך מצוה תע"ב אמנם המנחת כהן הובא במש"ז כאן נקט שודאי שגם הרשב"א מודה שיש איסור דרבנן רק כל שזה התערב בהיתר שהנידון שיפסיד ההיתר בזה לא גזרו ועיין יד יהודה שתמה על חילוק זה.

והנה לגבי חמץ בפסח מבואר ברא"ש שכל שאוכלו יש בזה אחשביה ואסור מדרבנן ועיין שאגת אריה סימן ע"ה ובנו"כ ביור"ד סימן קנ"ה שנקטו שזה הלכה בכל האיסורים ולכן שרץ שרוף אפילו שזה נפסל מאכילת אדם אבל יש בזה אחשביה [וביד אברהם דן שבאכילה לצורך רפואה אין בזה אחשביה וכן הוא ביד יהודה סק"ח ד"ה מיהו אמנם מדברי הפוסקים שם ובחזו"א קט"ז סק"ח מבואר שגם אכילה לצורך רפואה יש בזה אחשביה] אמנם החזו"א קט"ז סק"ז ד"ה ודין כתב שרק חמץ שסיבת איסורו לא תלוי בעבר שיך בזה אחשביה אבל כל שסיבת איסורו תלוי בעבר כמו נבילה אין בזה דין אחשביה.

**והנפק"מ בכל זה** בגלולות שיש בהם איסור אבל הוא ודאי אינו ראוי לגר לפר"ח מותר וכן לאחרונים שאין בזה אחשביה מותר [גם אם ברפואה יש אחשביה עיין חזו"א הנ"ל שרק אם החומר המרפא הוא איסור יש אחשביה] אמנם בויטמינים שזה משמש כתחליף של אוכל וכדו' יתכן שודאי שיש בזה אחשביה והנה יש לדון שגלולה קשה שלא שיך בזה הנאה יש בזה גם ההיתר של שלא כדרך דמבואר סימן קנ"ה דלחולה מותר ובזה ודאי מותר ולכן בחולה ודאי שיש להקל ויש מחמירים לעוטפו בניר שבזה הוא כדין כרכו בסיב שחשיב שלא כדרך עיין בינת אדם פ"ח ס"ג ובזרע אמת ח"ב יור"ד סימן מ"ז.

### בדין נבילה שסרחה וחזרה ונהיתה ראויה

ג]יש לעיין האם נבילה שנהיתה אינה ראויה לגר וחזרה ונהיתה מושבחת האם חוזרת לאיסורו או שזה נשאר בהיתר ויסוד השאלה האם זה רק היתר במעשה אכילה שאכילה במצב כזה לא חשיב אכילת איסור או שזה היתר בחפצא ועיין רא"ה וריטב"א ע"ז ל"ט. וכן הוא בחוו"ד כאן סק"א ובחזו"א קט"ז סק"ב שנקטו שזה עומד בהיתרו שכיון שפקע איסורו אין סיבה שזה יחזור ויאסר ובשו"ת הגר"א קוטלר האריך שזה חוזר ונאסר ונפק"מ לגאלטין ע"ש והחוו"ד נקט שזה דוקא שהדבר עצמו נהיה לא ראוי אבל לא אם זה מחמת שעירבו בו דברים אסורים אמנם החזו"א סי"ב סק"ג ד"ה לר"מ וכן בסקי"ח בדינים העולים נקט שחל בזה היתר אמנם רק אם זה מעורב בצורה שאי אפשר להפרידו אבל אם אפשר להפרידו לא חל בזה היתר ועיין שו"ע תמ"ב ס"י דדיו שמערבים בו חמץ מותר להשאירו בפסח ומשמע כחזו"א ובמ"ב שם החמיר רק בעשו בפסח מצד שזה כבר נאסר בהנאה.

אמנם בנפסל על מנת לתקנו החוו"ד וכן החזו"א [י"ב סק"ב בד"ה כתב] נקטו שזה עומד באיסורו ולמדו דבר זה מהדין של חמץ שכין שראוי לחמע בו עיסות אחרות הוא עומד באיסורו ועיין חזו"א שזה רק אם עומד לתקנו ולא מספיק מה שיש אפשרות לתקנו ובאחיעזר ח"ב סי"א חילק שבנפסל רק מאכילת אדם בזה כל שאפשר לתקנו לא פקע ממנו שם נבילה ורק בנפסל מאכילת כלב בזה גם באפשר לתקנו פקע ממנו שם נבילה.

### בביאור ההיתר דנטל"פ

ד] נחלקו תנאים האם נותן טעם לפגם מותר וקי"ל שמותר ומבואר בראשונים שזה אפילו במקום שהתערובת נאכלת ורק שביחס לתערובת זה לא נותן טעם טוב אלא אדרבא זה נותן טעם גרוע ומבואר ברמב"ם בפיה"מ שזה אפילו אם הוא מגרע בריחו גם נחשב נטל"פ וצ"ב טעמא דמילתא כיון שיש כאן איסור וטעמו ניכר והוא ראוי לאכילה למה שזה יתבטל [ועיין בשיעורים שהארכנו בזה].

והנה בלשון הרשב"א מבואר שזה סברא שטעם שהוא לא לשבח אין לו מעלת טעם וממילא יש כאן ההיתר דביטול ברוב ולכן כתב שאם אין רוב היתר אין סיבה להתיר ובביאור כונתו עיין פמ"ג שדן שאין זה קשור לדין נבילה שאינה ראויה לגר אמם זה נגד הגמ' עוד כתב לדון שכיון שמצאנו שיש דין שיהיה ראוי לגר ממילא מסתבר לומר שהדין טעם שנתחדש בתורה זה רק אם הוא טעם לשבח ולפ"ז גם במקום שאין ההיתר של אינו ראוי לגר אבל היום זה כבר סיבה להעמיד את כל דין טעם רק בטעם לשבח אמנם מהא שרב ששת דן שבשרצים שאפילו שמאוסים אסור אין היתר נטל"פ מבואר שצריך להגיע להיתר של נטל"פ ובפשוטו מבואר שכל מה שטעם לא טוב לא נחשב טעם זה מדינא שאין ראוי לגר ובחזו"א ביאר שהכונה על דרך הר"ן שכיון שיסוד הדין הוא אכילה של הנאה לכן כאן שאין בזה הנאה זה סברא שאין לו מעלת טעם אבל במקום שלא צריך אכילה של הנאה אין היתר זה וביד יהודה והקה"י ביארו שבאמת על הטעם חל היתר של אינו ראוי לגר וממילא ביחס לממשות אין סיבה שזה לא יתבטל.

אמנם עיין ר"ן שלאחר שהביא את דברי הרשב"א תמה איך נלמד דבר זה מדין אינו ראוי לגר וביאר שכיון דשם מבואר שיש דין שיהיה הנאה מהמאכל ממילא כל שזה נותן טעם לפגם חשיב שאין לו הנאה מהמאכל ולכן חידש שכל שנתרבה מידתו שיש לו הנאה יותר מהפגם אין כאן ההיתר של נטל"פ והנה הגרעק"א נקט שלדבריו לא צריך להגיע כלל לדין ביטול ברוב ולכן גם אם יהיה רוב איסור זה מותר אמנם החזו"א והיד יהודה נקטו שודאי שגם לר"ן זה מדין ביטול ברוב רק שחידש שלא דנים הטעם בנפרד אלא שרק אם אין לו ענין בדבר האסור חשיב נטל"פ אבל אם יש תועלת בדבר האסור לא חשיב נטל"פ וביד יהודה דן עוד שברוב איסור חשיב שיש כאן רק אכילת איסור וממילא אין כאן ההיתר כמו אם הוא לבד.

והנה גם אם נימא שיש כאן היתר של אינו ראוי לגר בדעת הר"ן או ביחס לטעם לרשב"א וודאי שאין זה היתר בעצם החפצא שהרי אם יחזור וישביח זה ודאי אסור ובהכרח שכה"ג זה רק ביחס לגברא שלא נאסר אכילת נבילה כשהוא בכזה מצב.

### בדין נטל"פ בחמץ בפסח שאסור במשהו

ד] והנה דנו הראשונים בחמץ בפסח שאוסר במשהו האם יש ההיתר דנטל"פ דדעת הרשב"א שאין את ההיתר ודעת הר"ן שיש את ההיתר ועיין רעק"א דבפשוטו הוא תלוי בנ"ל שלרשב"א שזה רק היתר מצד ביטול ברוב א"כ כאן שאין דין ביטול ברוב ממילא זה אסור משא"כ לר"ן שזה היתר שחל על החפצא שזה נחשב אינו ראוי לגר ממילא גם באיסורי משהו זה צריך להיות מותר אמנם צ"ע דהרי מתי שזה משהו וודאי שאין זה מחסר בהנאה כלום ולא שיך לומר שיחול כאן היתר דנבילה שאינה ראיה לגר אלא זה רק סברא שכזה דבר אין לו מעלת טעם כיון שבתור שמרגישים טעמו יש בזה היתר דאינו ראוי לגר ומטעם זה אסר במהר"ם חלאוה בפסחים ועיין יד יהודה סק"א שהביא מהריטב"א שיש כאן סברא מדרבנן שכיון שאם זה היה ניכר לא היה בזה איסור לכן לא גזרו בזה איסור משהו ובאמת צ"ע שאם גם לר"ן זה מדין ביטול א"כ כאן שאסור במשהו למה להתיר נטל"פ וצ"ע.

והנה השו"ע פסק שחמץ בפסח מותר נטל"פ ועיין רעק"א שתמה שכיון שפסק כרשב"א א"כ אין סיבה להתיר בפסח וע"ש שכתב שצירף לדעות שחמץ בטל בשישים את שיטת הר"ן עוד כתב לדון שגם לרשב"א אין לזה את מעלת טעם וממילא זה כדין יבש ביבש והשו"ע פסק שיבש ביבש בטל בפסח ועיין פמ"ג שהקשה סתירה בלבוש שפסק כאן כמו הר"ן ובכל אופן פסק שנטל"פ בפסח אסור וכן הדרכי משה סימן צ"ג כתב שנטל"פ זה לא מצד ביטול אלא מצד שזה אינו ראוי לגר ופסק שנטל"פ בפסח אסור וצ"ע ועיין בשיעורים שהארכנו בזה.

והנה מצאנו בתוס' וברא"ש בע"ז שכתבו להתיר מעוד טעם שכל האיסור זה רק עד כמה שזה נותן טעם וגם במינו כיון שזה אותו טעם חשיב נותן טעם אבל דבר שזה נטל"פ אין לזה מעלת טעם וממילא זה בטל ואפילו שגם באינו מינו אסור אבל זה גזירה אטו מינו ע"ש ולפ"ז א"ש גם אם נטל"פ זה מדין ביטול אמנם עיין פלתי שתמה שכיון שקי"ל שגם יבש ביבש אסור בפסח א"כ אין זה ענין כלל לנותן טעם ואיך יתכן שהאיסר מצד הטעם שבזה ובפשוטו צ"ל שעד כמה שהוא עומד לעצמו בזה יש סיבה לאסור גם לא מצד טעמו ורק עד כמה שזה תערובת של לח בלח שם רק עד כמה שיש לו מעלת טעם זה סיבה שזה לא יתבטל והארכנו בזה ממשמעות דברי הרשב"א אמנם זה ודאי שבתערובת של יבש ביבש אפילו שזה נטל"פ זה יהיה אסור

### בדין דשיל"מ בנטל"פ

ה] והנה עיין אחרונים שדנו בדין דשיל"מ האם יש את ההיתר של נטל"פ ובפשוטו זה אותו נידון של חמץ בפסח ולשו"ע מותר ולרמ"א אסור אמנם כיון שהרמ"א כתב שזה רק מנהג ובמ"ב שם מבואר שבמקום שאין מנהג אפשר להקל יש מקום לומר שהחמירו רק בפסח ובמש"ז סק"ב ובפתחי תשובה ובחוו"ד נקטו לאיסור אמנם ביבש ביבש ודאי שזה אסור.

### בדברים הבטלים במאה ומאתים בנטל"פ

ו]עיין ב"י שהביא מהאורחות חיים שכל דבר ששיעור ביטולו יותר משישים כגון תרומה שזה במאה או ערלה שזה במאתים אז גם נטל"פ אסור וכתב הב"י שכיון שפסק שנטל"פ מותר אפילו באיסורי משהו ה"ה כאן ולפ"ז לרמ"א שהחמיר גם כאן יש להחמיר אמנם מתוס' בע"ז משמע שרק דיברו על איסורי משהו ולא על איסורי מאה ומאתים ובהכרח צ"ל ששם ודאי הגדר שחשיב כאילו זה שיעור נותן טעם ולכן בנטל"פ זה לא שייך אמנם צ"ע שהרי גם ביבש זה אסור וצ"ל כנ"ל ששם לא צריך להגיע למה שזה חשיב בטעמו אבל בתערובת לח בלח זה רק מצד שחשיב בטעמו וכנ"ל ועיין יד יהודה סק"ב שהאריך בזה.

### בדין מעמיד בנטל"פ

ז]עיין שפ"ד סקי"ד [לקראת הסוף] שהביא מתשובות הרמ"א שמעמיד נטל"פ אינו בטל ולכאורא הכוונה במקום שאפילו שזה פוגם בטעמו אבל כיון שיש ענין מצד העמדה וזה עדיף מהפגם שקרה כאן לכן זה לא נחשב דבר הפוגם ובאמת זה רק לר"ן אבל לרשב"א לכאורא זה נחשב נטל"פ וצ"ע.

### האם מותר לערב דבר נטל"פ

ח] עיין מש"ז סק"א שדן האם מותר לערב דבר שזה נטל"פ בתערובת והנה לרשב"א זה ודאי אסור כי זה מצד ביטול וחשיב שאין מבטלין איסור לכתחילה אמנם לדעת הר"ן לכאורא כיון שחל על זה היתר של אינו ראוי לגר אין סיבה לאסור עד כמה שזה לא קשור לדין ביטול אמנם יתכן שכיון שהרי לא פקע מזה שם נבילה וכדחזינן שבפגם ולבסוף השביח זה אסור א"כ ודאי ששיך על זה האיסור של אין מבטלין איסור לכתחילה וצ"ע ובמ"ז סק"ו בד"ה דע הביא מהאיסור והיתר לאסור בקדירה שבלעה דבר שהוא פגום ביחס לתבשיל מסוים מצד שיש כאן גזירה אטו שיתן בזה דבר שזה שבח ע"ש.

### בדין בריה מאוסה קצת

ט] משמעות הרמ"א שבריה שנפגמה אין לה חשיבות בריה ועיין בפר"ח ובגר"א שביארו שהכונה שאם היא פגומה פקע ממנה האיסור אבל כל שלא פקע ממנה האיסור ואם היא לבד יש בה מלקות יש לה גם חשיבות של בריה אמנם עין מש"ז ובחו"ד שהביאו מהאיסור והיתר שגם במקום שיש מלקות בכל אופן אין לזה חשיבות בריה בתערובת כיון שזה נמאס קצת וכן פסק בחכמת אדם נ"ג ג' אמנם עיין פתחי תשובה כאן שדחה דבר זה וצ"ע לדינא ועיין לעיל סימן ק'.

## סעיף ב'

### בדין דבר שהוא לא לשבח ולא לפגם

א] עיין ב"י שהביא מהגהות אשר"י שדבר שהוא לא לפגם ולא לשבח אסור ועיין ש"ך שכתב לזה ראיה מגיד הנשה שמבואר ברשב"א שצריך שישים ועיין פר"ח שהבין שכוונתו שמדובר בדבר שאין לו שום טעם ועיין פר"ח שתמה על זה הרי מבואר בגמ' שגיד הנשה זה גזה"כ שאסור אבל בעלמא דבר שאין לו טעם הוא נחשב כעץ בעלמא ואין בו איסור ולכן ביאר שכונת ההג"א דבר שיש לו טעם וכן טעמו ניכר רק שזה לא משביח הקדירה ולא פוגם הקדירה שכה"ג זה לא בטל ועיין אמרי ברוך שנקט שזה כונת הש"ך ג"כ והוכיח מגיד שנאסר מגזה"כ והוא לא בטל אפילו שאין לו טעם אמנם שם זה רק דרבנן משא"כ באופן הנ"ל זה דאוריתא וצ"ע.

### בפסק הלכה במחלוקת רשב"א ור"ן ובדין משביח במראה

ב] השו"ע הביא את שיטת הרשב"א בסתם ואת הר"ן כיש מי שאומר ולפ"ז עיקר דעתו כרשב"א אמנם האחרונים הביאו דבלבוש וכן בתורת חטאת הביא את הר"ן בסתמא וכן עיין חכמת אדם שהביא שני הדעות ולא הכריע וביד יהודה בקצר י"ב כתב שהמיקל בזה לא הפסיד ועיין גליון מהרש"א שדן בנותנים חלב ליין כדי שיהיה לו צבע יותר טוב והביא מהצמח צדק שזה נחשב כהשביח מדתו ומשמע שנקט כר"ן לדינא והנה בעיקר דבריו עיין יד יהודה סקכ"ב שתמה שמראה אין זה קשור לאוכל שבו ולא מצאנו שזה סיבה שלא יחשב לפגם אמנם דבר שנותן ריח טוב כיון שמצאנו ברמב"ם שזה סיבה לנטל"פ ה"ה זה סיבה שיחשב לשבח ויש לעיין בדבר שהוא לשבח רק שזה נותן מראה לא טוב שהיו מעדיפים שלא יהיה ולכאורא לצמח צדק זה מותר וליד יהודה זה אסור ונפק"מ לצבעי מאכל שפוגמים מצד עצמם רק שיש להם מעלה של צבע.

### בביאור סברת הרשב"א שבטעם תמיד מותר

ג] מבואר ברשב"א שאם הוציא את החתיכה תמיד חשיב שיש רוב ובטעם הדבר עיין בש"ך ומקורו מהרשב"א וכן ביאר בפלתי בפמ"ג וביד יהודה וברעק"א סימן כ"ז שודאי שהציר שיוצא הוא איסור רק תמיד החתיכה היא יותר גדולה מהציר שנכנס בה ומבואר שאפילו שמגיע טעם מחתיכה יותר גדולה אבל תמיד החתיכה עצמה נחשבת שהיא יותר אמנם בפשוטו זה רק מצד שכאן זה נטל"פ ואין נידון אלא מצד החומר והכמות שדבר ולא מצד הטעם ובפשוטו אם זה לא נטל"פ בזה יתכן באמת שבליעה תהיה נחשבת עיקר הטעם של החתיכה כמבואר ברשב"א צ"ז: אמנם עיין אמרי ברוך שביאר שגם אם הציר היוצא הוא יותר מהחתיכה אבל כיון שזה רק טעם בעלמא וכאן זה לפגם אין לזה חשיבות טעם כלל ואין בזה איסור כלל כל שהוא בתערובת דבר אחר ובפשוטו הכונה שטעם בתערובת לא נתחדש דין של ציר אם אין לזה מעלת טעם.

### בדין השביח ולבסוף פגם ובדין קונה מעכו"ם ובפגם קודם שחל האיסור

ד] מבואר בגמ' שהשביח ולבסוף פגם זה אסור וצ"ב טעמא דמילתא הרי עכשיו הוא פגום וצריך להתבטל ועיין בבד"ה לרא"ה י"ט: שזה מצד חנ"נ וגם לחולקים על חנ"נ אבל החתיכה ודאי עומדת באיסורה דהינו שכאן הרי האיסור לא נהיה היתר גמור ורק ביחס לתערובת ובזה כיון שזה אסר חל כאן חנ"נ ויתכן לדון שכיון שבתחילה זה אסר החתיכה ויש כאן נהפך כמהו ממילא עד כמה שכבר יש לו שם של מטעים דנים על הכל יחד וזה לא נהיה אינה ראוי לגר וכן הוא ביד יהודה בקצר סקי"ד והנה לטעם הרא"ה זה רק דרבנן אמנם לטעם האחרון יתכן שזה דאוריתא וכן משמע קצת בתוס בע"ז, ובשפ"ד ז' נקט שזה ודאי רק דין דרבנן ועיין שפ"ד י"ד שהביא מהרמ"א שאם זה השביח אצל עכו"ם ולבסוף פגם ורק אז זה הגיע לישראל הוא מותר ועיין יד יהודה סקכ"ב שתמה על זה דכיון שכבר חל איסור בתחילה ולכל הטעמים אין כאן סיבה להתיר עוד יש לדון במקום שהאיסור חל לאחר שזה פגם ולכאורא אם יסוד הדין מצד חנ"נ או היתר נהפך לאיסור א"כ כאן זה לא שייך אמנם אם זה אם זה סברא שכיון שבתחילה הוא הטעים דנים הכל כדבר אחד יתכן שגם א זה היה היתר שייך סברא זו וצ"ע.

### בדין פגם ולבסוף השביח בזמן הפגם

ה] מבואר בגמ' שפגם ולבסוף השביח זה אסור ועיין ש"ך שנקט שרק כשזה ישביח זה אסור אבל לפני זה הוא מותר וכמו בקדירה שחסירה מלח אמנם הפר"ח דייק מלשון הרמב"ם והשו"ע שכבר בהתחלה זה אסור וכתב לחלק שבחסירה מלח רק על ידי מעשה זה יהיה לשבח אבל כאן מאליו זה נהיה לשבח והנה בגמ' מבואר שחומץ שנפל לתוך הגריסים רותחין זה לפגם ובפרישה נקט שגם כשזה יצטנן זה ישאר לפגם וכן הוא בביאור הגר"א אמנם הפר"ח והמהר"ם ביארו שכשזה יצטנן זה יחזור לשבח ובכל אופן מבואר בגמ' שזה מותר ובפלתי וכן במאירי חילקו שאם הדרך לאוכלו חם ולא לחכות שזה יצטנן זה מותר אבל אם הדרך לחכות שזה יהיה קר ודאי שזה אסור ויש לדון שאפילו בחסירה מלח אבל הכל כי מדובר בדבר שנפל לא בכונה אבל בתבלין הניתן במהלך עשית האוכל ועכשיו זה פוגם ואחרי זה מוסיפים מלח וזה נהיה מושבח שבזה ודאי שלא חל שום היתר וצ"ע.

ועיין חכמת אדם נ"ד ט' שהביא שני הדעות ולא הכריע בזה ובשפ"ד נקט להקל ובפשוטו במקום הפסד יש לסמוך על הש"ך כמבואר ביד יהודה פיה"ק סקט"ו כיון שזה רק נידון דרבנן.

**בדין פגם ולבסוף השביח לגבי זמן השבח**

ו] והנה בפשוטו גם אם זה לא עמד להיות מושבח אבל אם בסופו זה השביח הוא וודאי אסור אמנם עיין ביאור הגר"א סימן צ"ח שדן מהירושלמי שזה יהיה מותר והנה לש"ך שבאינו מינו כיון שניכר האיסור זה סיבה שחוזר וניעור א"כ לכאורא אין מקום להתיר אמנם אם נימא שאם זה אותה תערובת בזה אין חוזר וניעור גם במין בשאינו מינו כמו שנקטו הרבה אחרונים בדעת הרא"ש א"כ כאן שזה אותה תערובת בזה לא אומרים חוזר וניעור.

### בדין כלי שבלע טעם פגום קצת

ז] מבואר ברמ"א שאם דבר נפל בתבשיל והוא נטל"פ ונפל אחרי זה למקום אחר ששם האיסור נותן טעם לשבח הוא אוסר אמנם לא שייך כאן חנ"נ כיון שבתערובת הראשונה זה היה נטל"פ וכתב הרמ"א שלכן כלי שבישלו בו תבשיל זה צריך הגעלה כיון שביחס לתבשיל אחר הוא נותן טעם לשבח ועיין מש"ז סק"ו שהביא מהאיסור והיתר שגם אם יבשל בו עכשיו מאכל שהאיסור הוא נטל"פ אסור וביאר שם שני טעמים או גזירה שמא יבשל דבר שזה נותן טעם לשבח או גזירה שמא יבשל בקדירה אחרת שיש בה איסור שהמאכל בה הוא לשבח ועיין דרכי תשובה שכתב נפק"מ בכלי שעומד רק לבשל תבשיל שזה נטל"פ ובגר"א וחכמת אדם סי"ב העתיקו הטעם שמא יבשל דבר שהוא לשבח ולכאורא יש להקל בזה אמנם אם האיסור הוא נטל"פ לכל דבר כיון שהוא כבר מבוטל ואף פעם לא יתעורר כתב היד יהודה בקצר סקי"ב שאין איסור לבשל בזה דבר אחר אמנם אם זה בלע את האיסור עצמו בצורה שהוא לא בטל רק שהוא נטל"פ לכל דבר בזה מבואר בשפתי דעת סקי"א שזה אסור מצד שתמיד זה נחשב ביטול איסור לכתחילה.

### בביאור מחלוקת הט"ז והנקודות הכסף

ח]עיין רמ"א שכתב שאם יש תבשיל שהאיסור בו לפגם ותחב בו כף וחזר ותחבו לתבשיל שגם שם האיסור פגום אין צריך הגעלה על הכלי השני דיש כאן ג' נ"ט ושני כלים ועיין ט"ז שהשיג שלכאורא גם אם תחב הכף לאיסור עצמו ממש בכל אופן הכלי השני לא צריך הגעלה והנה מסברא מסתבר שאפילו שהבליעה בכלי הראשון היה באיסור אבל יש כאן הקלשה ולפ"ז ודאי צדקו דברי הט"ז שזה שני כלים וג' טעמים אמנם משמע מדבריהם שכל שזה איסור גם לא חל ההקלשה ולכן כל ההקלשה מתחילה כשזה מגיע למקום שזה נטל"פ ולפ"ז דעת הש"ך שצריך ג' טעמים ודעת הט"ז שמספיק שני טעמים ועיין אחרונים שדנו שיש כאן חשש שמא נגע הכף בכלי השני ולכן זה לא שני טעמים והפמ"ג דן שאם כל ההקלשה מתחילה מהכלי לאוכל לא חשיב הקלשה ויש להאריך בזה בסוגיא דנ"ט בר נ"ט.

כ"ח טבת ע"ז.

## סעיף ג'

### בדין טעמו לפגם ומחמת מיעט הוא לשבח או איפכא

א]מבואר בגמ' שכל שאם עכשיו זה נותן טעם לפגם אפילו שאם יהיה מלח או תבלין זה יהיה לשבח זה בטל וה"ה איפכא שללא המלח זה היה לשבח אבל עכשיו בגלל המלח זה לפגם חשיב לפגם אמנם מבואר שאם הוסיפו תבלין וזה נהיה לשבח הוא אסור דהינו שלא דנים שכיון שהאיסור מצד עצמו הוא לפגם זה מותר אלא דנים על המאכל כמו שהוא שביחס לכל זה הוא לשבח אמנם עיין יד יהודה בקצר ט"ו שכל זה אם טעמו נהיה לשבח אבל אם רק מחמת רוב ההיתר אינו נרגש בצורה שזה פוגם כה"ג הוא נשאר בהיתרו וכן הוא בריטב"א ס"ז: שהקובע אם זה לפגם או לשבח לפי אם זה היה הרבה והוא ניכר.

והנה מבואר ברשב"א ובר"ן ע"ג: שיין חשיב שהוא פוגם במים אם יש פחות משש חלקי יין דהינו שאפילו שהדבר בעצמו הוא טעם טוב ורק מחמת מיעוטו הוא נטל"פ והריטב"א שם חולק דהדבר בעצמותו הוא טעם טוב ולפ"ז יתכן שהריטב"א הנ"ל שאם מחמת מיעוטו זה לא לפגם חשיב לפגם זה לשיטתו שגם הפוך זה כך אבל לראשונים שחולקים שם יחלקו גם כאן.

### איסור שמחמת כמותו הוא לפגם אבל בנוסף מינו היתר הוא לשבח

ב]עיין ברשב"א ובר"ן ע"ג: שיין שזה נטל"פ במים אם אין שש חלקי יין אפילו במקרה שיש יין יותר משש חלקי יין אבל זה מורכב מהיתר ואיסור ואם היה איסור לבד זה נטל"פ כה"ג הדין שזה בטל ועיין יד יהודה סימן ס"ט וכאן סקי"ז שהקשה מה זה שונה מתבשיל שמחמת שיש תבלין הוא לשבח שחשיב לשבח וכתב שצריך לחלק בין אם זה דבר עם טעם אחר שדנים שזה המאכל והאיסור הוא לשבח ובין אם הטעם מורכב מאותו סוג וצ"ב החילוק ועיין קה"י סימן כ"ז והנה יש כאן חידוש שגם לר"ן שכל ההיתר מצד שפקע שם איסור שגם כאן פקע שם איסור ולכאורא כאן שעכשיו שהוא לשבח לא יתכן דבר זה ובהכרח שגם לר"ן ממילא זה גם סיבה לביטול וממילא כיון שאם הוא היה לבד זה היה לפגם זה מספיק סיבה שיתבטל ובאמת כאן באיסורי משהו זה ודאי יהיה אסור.

### בדין להוסיף על איסור שנטל"פ בתערובת

ג] מבואר בשו"ע שאיסור שזה נטל"פ בתבשיל אם זה נפל עכשיו בדבר ששם הוא לשבח זה כדין פגם ולבסוף השביח וזה אסור ועיין רעק"א שכתב לדון שמותר להוסיף עליו לפני שנותנו בתערובת ולא חשיב ביטול איסור לכתחילה כיון שזה במצב בטל והוא רק מוסיף שזה לא יתעורר אמנם הביא מהפמ"ג שכה"ג שנתערב יין בבשמים שזה נטל"פ ובתבשיל הוא טוב שאפילו ביש שישים אסור ליתנו גזירה אטו מקרה שלא היה שישים וא"כ ודאי שגם כה"ג אסור אמנם הגרעק"א הניח בצ"ע דמהיכי תיתי להמציא איסור חדש וכמבואר ביד יהודה סקי"ד אמנם ע"ש ביד יהודה שדן שלדעת הר"ן שההיתר לא מצד ביטול א"כ ודאי חשיב כמבטל איסור לכתחילה עיין לעיל ס"א סק"ח אמנם עיין לעיל אות ב' שגם לר"ן אפילו שיסוד הדין מצד שזה אינו ראוי לגר אבל ממילא גם חל ביטול וממילא סברת רעק"א נכונה גם לר"ן ולכן בדיעבד ודאי שיש להקל.

## סעיף ד'

### מה נחשב נטל"פ ובדיני ספיקות

א] מבואר ברמ"א שבשר ודאי פוגם ביין [אמנם קצת יין בבשר זה לשבח כמבואר בפיה"מ ע"ז פ"ה] וכן חלב אמנם יש שביארו שהכונה חלב בקמץ ויש שביארו שהכונה חלב בצירי והחכמ"א כתב להחמיר בזה והיד יהודה כתב להקל בשניהם ולענין בשר בדבש י"א שפוגם וי"א שזה לא פוגם ובמקום הפסד מרובה יש להקל וכתב הגר"א שטעם שבקדירה ודאי פוגם וצ"ע אם גם דעת הש"ך כך ולענין מי דבש זה ודאי פוגם ולענין בשר בשמן השו"ע נקט שפוגם והש"ך הכריע שזה לא פוגם וכן פסק בחכמת אדם וע"ש שהמיד הנידון בשמן זית ויתכן שבשאר שמן זה ודאי לשבח וכן הוא בכף החיים.

והנה לגבי ספיקות עיין חכמת אדם נ"ד י' שאם זה איסור דאוריתא ספיקו להחמיר ואם זה דרבנן ספקו להקל אבל כל זה אם לא יודע מה נפל אבל אם יודע מה נפל רק שלא יודע אם זה לשבח או לפגם כה"ג זה חסרון ידיעה ולא חשיב ספק דהינו שגם דברים שזה ספק לכולם חשיב חסרון ידיעה.

## סעיף ה'

### גזירת אינו בן יומו והקולות שמצאנו בזה

א] מבואר בגמ' שכלי שאינו בן יומא אסור לבשל בו וביארו הראשונים שזה גזירה אטו בן יומו ויש שביארו מצד שאין מבטלין איסור לכתחילה ועיין רעק"א ובשפ"ד סקי"ז שזה אפילו באיסור דרבנן ואפילו בספק איסור כל שאין כאן ספק דרבנן לקולא בבן יומו גם באינו בן יומו יש את הגזירה דרבנן אמנם עיין שפ"ד סוף הדין הא' שבנודע הספק לאחר שזה אינו בן יומו יש להקל במקום הפסד מרובה כדין ספק דרבנן לקולא.

והאחרונים דנו בכמה אופנים להקל בזה א. עיין חכמת אדם נ"ה ז' שכתב לדון שבכלי חרס שאין לו תקנה לא גזרו באינו בן יומו וע"ש שכתב להקל במקום שיש עוד צדדין וברעק"א סימן מ"ג דן להקל במקום הפסד מרובה אמנ בשפ"ד סקי"ז תמה על זה וכן בפתחי תשובה קכ"ב סק"א הוכיח מכמה דוכתי שזה ודאי אסור.

ב. עיין חכם צבי סימן ע"ה שדן שכלי לאחר י"ב חודש הבליעות נהיות כעפרא בעלמא ולכן היקל לגבי חמץ בפסח אמנם עיין שפ"ד ורעק"א סימן מ"ג שכתבו שזה נגד הרשב"א ואין להקל בזה וכן הוא ביד יהודה פיה"ק סקכ"ח אמנם כתב שלענין בדיעבד בדבר חריף וכדו' יש להקל וכן הוא בחיי אדם כלל קכ"א דין י"ד לגבי חמץ שגם נטל"פ אסור.

ג. עיין שו"ע ק"ח ס"ג שמרדה של עכו"ם כיון שהוא לא ישמע להחליף כל פעם מרדה לכן יש להקל להשתמש באינו בן יומו.

### בדין עבר ונשתמש במזיד בכלי אב"י

ב] בישלו בכלי שאינו בן יומו במזיד מבואר בב"י סימן קכ"ב בשם הרשב"א שהמאכל נאסר וכן הוא בריטבבב"א בע"ז ל"ג: ד"ה ואסיקנא וכן פסק הפמ"ג צ"ט סק"ז וביבין דעת ובאבני נזר או"ח סימן סימן שנ"ד דנו שזה הרשב"א לשיטתו אבל לדידן יש להקל אמנם בריטב"א מפורש לאיסור ודלא כדבריהם וכן קי"ל והדבר נפק"מ במתארח אצל מי שכליו אינם כשרים והנה אם הוא סומך על כשרות מסוימת ודאי חשיב שוגג אמנם אם אינו שומר תו"מ בזה בפשוטו חשיב מזיד רק שהחזו"א סימן כ"ז דן שכיון שאין לו ענין בביטול זה לא נאסר אבל לכאורא במבשל לאורח חרדי והחרדי וכן לאכול כי זה אינו בן יומו לא שייך היתר זה וצ"ע בזה.

## סעיף ז'

### ביאור הנידון האם מונים מעת לעת מחימום המים

א] עיין בטור שהביא מחלוקת ראשונים האם בבישל איסור ולאחר זה חימם מים האם מונים הכ"ד שעות מזמן חימום המים או מזמן בישול האיסור וכתב שבמקום שיש לצרף השיטות שלינת לילה חשיב נטל"פ יש להקל וצ"ב הנידון בזה ועיין ב"י וכן בד"מ שנקטו שללא דין חנ"נ ודאי שצריך לשער מזמן בישול האיסור דהינו שנקטו שגם אם האיסור יצא למים וחזר בכל אופן הכ"ד שעות דנים אותם מתחילה שמה שזה יצא החוצה זה לא סיבה לדון מחדש ולכן רק מצד שחל חנ"נ יש סיבה למנות כ"ד שעות מצד חימום המים שהרי הם רק עכשיו נבלעו וכתב הב"י שלגבי שאר איסורים שאין חנ"נ ודאי דנים מתחילה משא"כ לגבי בשר בחלב שיש חנ"נ יש להחמיר לדון מזמן חימום המים דהינו דמבואר בדבריו שבב"ח שהתערב בדבר אחר בזה לכו"ע יש דין חנ"נ והוא ודאי מדרבנן ועיין ש"ך שתמה דמהיכי תיתי חידוש זה והנה צ"ב סברת הסמ"ק להתיר ובפשוטו הביאור כמבואר בשפ"ד ששיך כאן הסברא של אין הנאסר חמור מהאוסר דכיון שהטעם חל עליו חלות נטל"פ ממילא גם התערובת כל דינה להאסר עד הזמן שהאיסור יש לו סיבה להאסר.

ועיין יד יהודה צ"ד סקכ"ז שהעיר שלכאורא גם אם מונים את הנטל"פ מהבישול הראשון דהינו שמצרפים הזמן שהיה בלוע בכלי אבל מסתבר שבזמן הבישול שזה יוצא החוצה כה"ג ודאי שזה לא נפגם והפוסקים לא הזהירו שצריך להוסיף את זמן חימום המים אמנם בהכרח צריך לדחוק כך.

אמנם הש"ך נקט שלא צריך להגיע לדין חנ"נ אלא שכיון שהבליעה יצאה וחזרה זה סיבה לחזור ולדון כ"ד שעות מחדש ולכן כיון שאין כאן היתר של נ"ט בר נ"ט ממילא הבליעה היא ודאי עומדת באיסורה ובפשוטו דעת המתירים זה מצד שס"ל כדעת הב"י שדנים הכ"ד שעות מבליעת האיסור הראשונה אפילו שזה יצא באמצע.

והנה בתוס' בע"ז מפורש שסיבת האיסור מצד חנ"נ ובפשוטו מבואר כב"י אמנם עיין דגול מרבבה סימן קכ"ב ועוד אחרונים שכתבו שללא דין חנ"נ אפילו אם צריכים כ"ד שעות מחדש אבל כיון שהבליעה מתערב במים וחוזר ונבלע לפי חשבון בדופני הקדירה כה"ג על פי רוב יהיה בתבשיל שישים כנגד חלק האיסור שנמצא בדפני הקדירה [וכגון שהקדירה כזית איסור וחיממו בה תשע זתים א"כ היום בלוע בדופני הקדירה עשירית זית ואם יחזור ויבשל ו' זתים יש ס'] ולכאורא הוא טענה מוכרחת וצ"ע על הש"ך שפשיטא ליה שגם ללא חנ"נ יש כאן סיבה לאסור וצ"ע.

והנה לענין הלכה השו"ע כתב שלגבי שאר איסורים הוא מותר וכשיטתו ולגבי בב"ח שנקט שיש חנ"נ יש להקל בחיממו לאחר שעבר לינת לילה ומשמע שאם חיממו המים קודם לינת לילה אין להקל אלא אם עבר כ"ד שעות וכן פסק הש"ך אמנם בתו"ח מבואר להקל גם בכה"ג ועיין רמ"א שלדידן יש להקל בחנ"נ בשאר איסורים כנ"ל אלא שכיון ששם הדבר שנוי במחלוקת יש להקל במקום הפסד וביאר הש"ך שהכונה הפסד מועט אמנם כל זה כשיש שישים נגד האיסור עצמו אבל ודאי צריך להחמיר כשיטות שעל ידי שזה יצא וחזר הוא נמנה מחדש כן הכרעת הש"ך.

### ביאור הנידון האם טעם שנהיה נטל"פ האם יש חנ"נ

ב] והנה הבאינו לדון האם בטעם שנבלע בתבשיל ונאסר מדין חנ"נ והטעם נהיה נטל"פ לאחר זמן האם פוקע הדין חנ"נ ולביאור הב"י בזה נחלקו הראשונים ומעיקר הדין קי"ל להחמיר אמנם לביאור הש"ך אדרבא לכו"ע כה"ג אין חנ"נ רק שנחלקו האם מתחילים הכ"ד שעות מחדש או לא ולכאורא שורש הנידון האם מה שבתחילה יש לטעם דין שיפקע איסורו עוד י"ב שעות זה מגדיר שזה כל איסורו או שזה משהו שיתחדש וממילא כבר חל חנ"נ לגמרי עוד יש כאן חידוש שאפילו שחל עליו נטל"פ זה לא סיבה להפקיע החנ"נ ולכאורא אם יסודו מדין ביטול א"ש שתמיד הרי יש ביטול על האיסור ובכל אופן זה נחשב שהוא נמצא אבל לדעת הר"ן שחל היתר של אינה ראויה לגר צ"ב מה הסברא שכה"ג יהיה חנ"נ הרי זה ממש כמו שהפרידו האיסור.

### בדין יין הבלוע בבשמים שזה לשבח שנפל בדבר שיין לפגם

ג] והנה עיין סימן קל"ד דמבואר ברמ"א שבשמים שנתערב בהם יין שזה נותן טעם לשבח ונפל לתוך קדירה שהיין הוא לפגם והבשמים הוא לשבח שהדין שזה בטל ומבואר שאמרינן בזה אין הנאסר חמור מהאוסר וכיון שהאוסר דינו שהוא נטל"פ ביחס לתערובת ה"ה מה שנאסר ועיין חוו"ד שהקשה לדעות שדבר שנאסר מטעם וחל נטל"פ על הטעם עדין החנ"נ באיסורו א"כ ה"ה בבשמים שיש בהם יין וכיון שאין שישים נגד הבשמים הם צריכים להיות באיסורם וע"ש שכתב לחלק שיין שמראש הוא דבר שנטל"פ ביחס לתבשיל א"כ לגבי מה שיין זה נטל"פ גם הנאסר דינו כנטל"פ משא"כ בטעם שבתחילת נפילתו הוא טעם מושבח וחל חנ"נ על הנאסר מה שאחרי זה חל היתר דנטל"פ על האוסר זה לא מפקיע את הדין חנ"נ ע"ש.

**בדין הגעלת כלים קודם זמן האיסור**

ד]השו"ע סימן תנ"ב ס"א פסק שחמץ זה נחשב היתרא בלע ולכן קודם זמן איסורו אפשר להגעיל אפילו אם זה בן יומו מצד שמה שזה יצא למים ויחזור זה נחשב נ"ט בר נ"ט והבה"ל שם הביא הרבה שחולקים וס"ל שחמץ זה נחשב איסורא בלע ולכן כתב להחמיר להגעיל רק לאחר שזה אינו בן יומו מבליעת חמץ אמנם החזו"א שם חלק ונקט שלגבי הנידון האם זה נ"ט דאיסורא לכו"ע חמץ חשיב היתרא והנה יש לדון האם בחיממו מים תוך מעת לעת צריך למנות מחדש הכ"ד שעות או לא ועיין ספר מגילת ספר שכתב שזה תלוי בשיטות לעיל שלדעת הש"ך שגם ללא חנ"נ מונים מחדש א"כ גם כאן זה כך וכאן אין הקולא של לפי חשבון כיון שחמץ בפסח אוסר אפילו בנטל"פ אמנם לשיטות שודאי מונים מתחילה ורק מצד חנ"נ צריך למנות מזמן החימום א"כ קודם פסח שוודאי שלא חל חנ"נ כמבואר בפסוקים גם אם זה איסורא א"כ ודאי מספיק למנות מזמן בליעת החמץ וע"ש שיש לצרף שיטת הסמ"ק שודאי ס"ל שמונים מבליעת האיסור הראשונה וכן את החזו"א הנ"ל ויש להקל בזה [ויש בזה נפק"מ גדולה לאלו שמחמירים להגעיל השינים בעירוי האם מספיק שלא אוכלים חמץ רותח בכ"ד שעות קודם זמן האיסור או שצריך לא לאכול דבר חם כלל].

### האם חלות נטל"פ על החלב או על הבשר זה מפקיע החנ"נ

ה] עיין רעק"א כאן שכתב שכף שבלועה מבשר ולאחר זמן בישלו בה חלב לכו"ע צריך כ"ד שעות מזמן בישול החלב וכן הוא בש"ך צ"ד סק"י והנה לדעת הר"ן שגם אם נפרד הבשר מהחלב הוא נשאר באיסורו א"כ ודאי הדין כן אמנם לדעת הראשונים שצריך שהתערובת תהיה קימת א"כ לכאורא עד כמה שחל ביטול על הבשר כי הוא נטל"פ ממילא זה כאילו שנפרד לגמרי אמנם עיין שפ"ד צ"ד סק"ב שנקט שגם לרשב"א שזה אסור וודאי שכן הוא סתימת הש"ך צ"ד סק"י וצ"ל שמה שזה נטל"פ אין הגדר שזה כאילו לא נמצא ולכן זה עדין סיבה שיחשב שיש לזה שם בשר בחלב ובאמת לדעת הר"ן שזה היתר של נבילה שאינה ראוי לגר הוא מחודש אמנם כיון שהרי סיבת האיסור קימת שהרי בחזר והשביח זה אסור זה מספיק כדי לאסור.

והנה עיין פתחי תשובה סק"ג שהביא מהנודע ביהודה שבשר וחלב שנפלו ליין שהחלב הוא פוגם והבשר לא שכה"ג היין מותר ולכאורא מבואר שכל שיש היתר של נטל"פ על החלב ממילא זה כאילו נפרד מהבשר וצ"ב מה הבדל אם הנטל"פ זה מצד שזה לא בן יומו או שביחס לתערובת זה טעם לא טוב וצ"ע.

### מה השיעור שנהיה נטל"פ

ו] נחלקו הראשונים מהו שיעור נטל"פ דעת רוב הראשונים זה שעבר מעת לעת ודעת ר"ת שעבר לילה והכו"פ סימן ק"ה סק"א נקט שלשיטתו צריך דוקא לילה שלם מתחילתו ועד סופו ואם עבר מאמצע לילה לאמצע לילה הבא זה לא מועיל אמנם סתימת הפוסקים משמע שכל שעבר כ"ד שעות זה ודאי נטל"פ ור"ת חידש שגם לילה שלם זה סיבה לנטל"פ והנה להלכה השו"ע פסק שזה כ"ד שעות אמנם לגבי אם היה חימום מים נקט לצרף שיטה זו לגבי חנ"נ דרבנן ועיין רעק"א שבמקום הפסד מרובה יש לצרף שיטה זו וכן הוא בחכמת אדם כלל נ"ה ס"ה.

# סי' קד [נטל"פ]

## סעיף א'

### בביאור הגמ' האי אימרטוטי אימרטוט

א] הגמ' בע"ז ס"ט. אומרת לגבי שרץ שנפל בשכר שכיון שאימרטט אמרטוטי אפילו שזה נטל"פ זה אסור וביאר רש"י שזה נחתך לחתיכות קטנות ובעיקר האיסור כה"ג האריכו בזה הפוסקים ולכאורא מצאנו כאן שלש שיטות א. דעת הרשב"א והר"ן שכל שאפשר לסננו חייבים לסנן ובאמת זה סברא לא דוקא בשרץ ששיעורו כעדשה אלא בכל דבר ב. עיין טור שביאר שמדובר שאי אפשר לסננו ובכל אופן זה אסור ועיין ש"ך וכן משמע בדרכי משה שזה סיבה מיוחדת בשרץ כיון ששיעורו כעדשה א"כ חוששים שנשאר שיעור כעדשה ולכן זה אסור ובטעם האיסור בפשוטו זה מצד שחשיב בריה וכן הבין בגר"א ובט"ז, ובנקודות הכסף ביאר שזה חומר דרבנן שמא ירגיש באיסור ולא יוציאו מפיו ורק חששו לשיעור שלם והאריך בזה היד יהודה דהינו שבאמת במצב זה יש כאן ביטול רק שאם מרגישו חייב להוציאו ג. דעת הט"ז והגר"א והפר"ח דמדובר שאי אפשר על ידי סינון ובכל אופן זה אסור בכל דבר מצד שכה"ג לא חשיב תערובת וכדלקמן ונבאר פרטי דיני תערובת שנתבארו כאן בס"ד.

### בדין אפשר לסננו וכדו' האם חשיב תערובת

ב] הנה הסכמת הפוסקים שכל שנתערב איסור ואפשר לסננו חייבים לסננו ודבר זה בין בשרצים ובין בכל איסור ויש לעיין האם מדאוריתא חשיב תערובת גמורה וזה בטל רק כיון שמצאנו שדבר שיש לו מתירים לא בטל מצד שעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר חזינן שמדרבנן ראוי לא לסמוך על הביטול כל שאפשר להוציאו וא"כ ה"ה כאן כיון שאפשר לסננו ולהפריד איסור יש חיוב כזה אמנם יתכן לבאר שזה סברא שכל שאפשר להפרידו לא חשיב שיש כאן תערובת שרק במצב שזה דבר אחד שלא ניתן לברר האיסור וההיתר נאמר דין ביטול ונפק"מ במקום שיש הפסד של ההיתר בזה שמסננו שאם הסברא שאין כאן תערובת א"כ גם במקום הפסד זה אסור אבל אם הסברא שזה מצד דשיל"מ א"כ כל שיש לו הפסד אין חיוב לסננו.

ומצאנו דנחלקו בזה הפוסקים דהחת"ס כאן בסוגין כתב שאם יש תולעים בחומץ שאם יסננו הם יפרשו וזה יאסור החומץ אין חיוב לסנן דכל דין סוגין הוא מצד ישל"מ וכה"ג לא חשיב ישל"מ ובזה ישב שיטת רש"י שכל האיסור מחמת דין בריה וכן בדרכי משה הביא מהשערי דורא שישב שיטת רש"י שבאמת אפשר לסנן ובכל אופן זה אסור מצד דדשיל"מ אבל זה רק במקום שיש צד שזה בריה וצ"ב צירוף הדברים אמנם מבואר שנקט שזה לא אסור מעיקר הדין אמנם עיין לעיל סימן צ"ח דחלב שנתערב בתבשיל צריך לחכות שזה יצטנן ושהחלב יצוף למעלה והכו"פ שם נקט שזה רק מדרבנן וכן דייק החכמת אדם מהאיסור והיתר אמנם משמעות הרמ"א שם וכן נקטו הפרמ"ג ובגליון מהרש"א שזה מעיקר הדין וכן נקט היד יהודה שם ובפשוטו זה אותו נידון של החיוב לסנן.

והנה מצאנו עוד אופן שנחלקו בו הראשונים בכלי שבלע איסור שנתערב באחרים דדעת הרשב"א שזה בטל ברוב ודעת הרא"ה ל"ח. שכיון שאפשר להוציא האיסור מהכלי על ידי הגעלה לא חשיב תערובת והנה שם קי"ל כרשב"א וצ"ב מה זה שונה מסינון או לצנן עוד מצאנו בטור סימן ק"ט דיש ביטול של מין בשאינו מינו ביבש וביאר הש"ך סק"ח כגון שלא ניכר על החתיכה שהיא שונה בטעמה ועיין פר"ח שם הובא בפמ"ג סק"ט שחלק ונקט שכה"ג שכשיגיע לפיו יכיר שזה החתיכה האסורה לא חשיב תערובת וכן לגבי חתיכה שבלעה איסור שנתערב בשני חתיכות עיין שו"ע סימן ק"ה ס"ט דמבואר שזה מותר והגרעק"א הביא מהרא"ה שחשיב ניכר על ידי טעימה ולא חשיב תערובת וכן עיין סימן ק"ב לגבי כלי שבלע איסור שנתערב בכלים שהבליעה היא מין בשאינו מינו דהרא"ה נקט שלא חשיב תערובת וכן הביא הש"ך מהמהריב"ל והסכים עמו הפר"ח שם אמנם בפוסקים שם משמע לא כך ובפשוטו יש כאן מחלוקת כללית בדבר שאפשר על ידי מעשה מסוים לברור האיסור האם חשיב תערובת או לא וכן ביאר בשערי יושר ש"ג פי"ט ולפ"ז יש להקל גם בסינון וצינון אמנם האחרונים נקטו לחלק בזה ומשמע שבהגעלה כין שלא יהיה ניכר האיסור גרע וצ"ע.

### בדין אפשר למצוא האיסור על ידי טורח

ג] והנה הטור העמיד שמדובר שאי אפשר לסננו ובכל אופן כתב שזה אסור והבאינו שיש אחרונים שנקטו שזה רק אסור מצד בריה וכדו' דהיינו שמעיקר הדין זה בטל אמנם הפר"ח והגר"א נקטו שזה מעיקר הדין ובפשוטו שורש הנידון כמבואר בחזו"א סימן ל' סק"ד דמה הדין איסור שמעורב בתערובת ולא ידוע איפה הוא אמנם במקומו הוא ניכר לעצמו דודאי מי שרואה אותו בתערובת כלפיו זה לא בגדר תערובת כלל אמנם עכשיו שלא רואה אותו בזה נחלקו האם חשיב תערובת דדעת הש"ך שחשיב תערובת ודעת הפר"ח וסיעתו שלא חשיב תערובת וכיון שכאן אפשר להכירו על ידי מישוש היד אפילו שצריך ודאי הרבה לחפס אחריו בכל אופן לא חשיב תערובת ובלשון הפר"ח והגר"א שאפילו אם זה אחד מאלף דהינו שזה טירחא מרובה בכל אופן זה לא בטל והנפק"מ הגדולה בזה לגבי בדיקת תולעים שכשרואים התולעת היא ניכרת ממש רק שצריך טירחא למצוא את מקומה דעיין חזו"א סימן י"ד סק"ו שנקט כנ"ל שאין כאן ביטול כלל אמנם בפשוטו לש"ך הנ"ל יש כאן רק נידון של בריה ויתכן שכל סברת הש"ך דכאן ההיכר הוא על ידי מישוש היד אבל במקום שז על ידי ראיה הוא מודה שזה לא בגדר תערובת והנה לגבי תולעים מפורש במהרי"ל החדשות סימן פ' שאין זה תערובת כלל וכן הוא בפלתי סימן פ"ד סקי"ט ובשפ"ד פ"ד סקל"ה ובפרי תואר פ"ד סקט"ו ועיין יד יהודה [סק"ד ד"ה והנה מש"כ] שהביא משו"ת הרשב"א סימן תפ"ה שחיטים מחומצות שנתערבו בחיטים שאינם חמץ ואפשר להכירם אפילו שזה אחד מאלף זה לא בטל ומבואר כנ"ל ועיין שו"ת חת"ס יור"ד סימן רע"ז לגבי ס"ת שנמצא בו פסול ונתערב בשאר ס"ת והביא שהיד אליהו דן להתיר מצד ביטול ברוב והחת"ס חלק עליו שכיון שמתי שיגיע לזה הוא מכיר הפסל לא שיך כאן ביטול וכנ"ל.

והנה מסברא לכאורא הרי עד כמה שזה כמות קטנה וקל לבדוק ודאי שזה לא תערובת א"כ מה שזה כמות גדולה מה סברא שזה יחשב יותר תערובת הרי ביחס לכל לק קטן שדנין בקל אפשר לבדוק אמנ במקום שגם בחלק קטן זה טירחא רבה וקשה לראות בזה יש יותר סברא לדון שזה תערובת.

והנה עיין לעיל סימן ק' לגבי בריה דבשו"ת הרא"ש מבואר שתולעים בקמח זה לא בטל מדין בריה ומבואר שיש כאן תערובת ורק מדרבנן זה לא בטל ובחזו"א סימן י"ד דחק להעמיד האופן שזה בגדר תערובת וזה לא בריה אמנם בנודע ביהודה סימן כ"ז נקט שתולעים בקמח זה רק נידון של בריה ובפשוטו על ידי סינון מוציאם אותם וכן הם נראים על ידי העין [ואולי שם בעין קשה לראותם ורק על ידי מסננת אפשר להפרידם וביותר שעל ידי היד זה תמיד יצא עם עוד היתר] ובפשוטו ודאי שיש להחמיר בזה כדין ספק דאוריתא ובפרט שכן דעת רוב הפוסקים אמנם לגבי מילתא דרבנן לכאורא יש כאן צד גדול שזה לא בגדר תערובת וצ"ע.

ויש להביא בזה עוד מה שהביא הש"ך צ"ח סק"ו בשם האיסור והיתר דמין בשאינו מינו יבש ביבש בטל בשישים מצד שעל ידי טירחה אפשר למוצאו ובפשוטו הכונה שמדאוריתא זה בטל ורק מדרבנן החשיבו שזה לא תערובת עד שישים ובפשוטו מבואר שכיון שאפשר למוצאו על ידי טירחה בכל אופן חשיב תערובת אמנם יתכן ששם הכונה שאפשר למוצאו על ידי טעימה דזה גרע וצ"ע.

### בנידון הט"ז בניכר הדבר ואי אפשר להפרידו

ד] עיין ט"ז שכתב עוד שגם אם זה נמצא בצורה שאי אפשר להפריד האיסור מההיתר בכל אופן כל שזה ניכר לעין לא חשיב תערובת שיחול בזה דין ביטול והעמיד שזה כונת הטור וע"ש שהביא מחלוקת רמב"ם ורשב"א [תוה"ב צ:] [ועיין סימן קט"ו בב"י] שקום שנתערב בחמאה שרואים אותו ואי אפשר להפרידו שהרמב"ם נקט שזה לא בטל והרשב"א נקט שזה בטל ונקט שמחלוקתם בנ"ל וכתב שגם הרשב"א שם שהתיר זה רק כי לא יתכן שיצא מצב שיאכל האיסור לבד אבל כאן שיתכן מצד שיאכל האיסור לבד חמיר ועיין חוו"ד שתמה מהיכי תיתי להמציא כאלו חילוקים וע"ש שחידש שכה"ג אם יש כזית בכדי אכילת פרס זה לא בטל ואם לא זה בטל והיד יהודה סק"ד חלק עליו בתוקף וע"ש שהכריע שתמיד זה בטל וע"ש שציין שבסימן ע' ביאר שדעת הרמב"ם רק מצד שנקט שגם קום אפשר להפריד אבל בעיקר הדין וודאי מודה לרשב"א [ועיין מה שכתבנו בזה בשיעורים].

## סעיף א – ג

### בדין שרץ שסרח

ה] מבואר בגמ' שיש שרצים מאוסים שמצד עצמם חשיבי אינם ראוים לגר אמנם נתחדש בתורה לאוסרם ועיין פר"ח שדייק מהמ"מ שאם הם נמאסו דהינו שהיום יש עוד סיבה שהם אינם ראוים לגר הם מותרים אמנם הפר"ח חלק [והחכמ"א החמיר בזה] ובביאור כוונתו יש לבאר שכיון שנתחדש שאפילו שזה אינו ראוי חייבים על זה א"כ זה לא משנה מה הסיבה אמנם יתכן שהכוונה שכל שזה בין כה לא ראוי לא ניתוסף כלום בזה שיש לו עוד סיבה שזה לא ראוי ונפק"מ למקרה שהשיבחו את השרץ שלטעם הראשון גם כה"ג זה יהיה אסור אמנם לטעם השני זה יהיה מותר עוד נפק"מ למבואר בחידושי חת"ס בע"ז ובמטה יהונתן שלרב ששת שנתחדש שבשרצים אסור נטל"פ ממילא זה לא דוקא בשרצים מאוסים אלא בכל השרצים ויש לדון שלפר"ח גם להלכה זה כך כל שזה לא בתערובת אמנם לנ"ל שכל סברתו כי לא חשיב שזה הסריח א"כ ודאי בשרץ שהוא מצד עצמו ראוי שאם הוא סרח הוא נהיה מותר אמנם עיין בשיעורים דהבאינו דמפורש בריטב"א וברשב"א שגם לר"ש בעכברא דדברא אין את חידוש התורה וכן מוכח מהש"ך בבארו את קושית הגמ' ע"ש.

### בדין עכברא דדברא

ו] מבואר בגמ' שרב אסר עכבר שנפל לשכר והגמ' בפשוטו הבינה שזה נטל"פ ודוחה שיתכן שעכברא בשיכרא אשבוחי משבח דהינו שיש ספק האם זה משביח בשכר וחומץ ומבואר בגמ' שמספק צריך להחמיר עוד מבואר בגמ' שעכברא דמתא הוא דבר שאנשים קצים בו אבל עכברא דדברא הוא עולה על שולחן מלאכים ודעת השו"ע שעל דדברא אין בכלל ספק דהינו שכל מה שהגמ' דנה שזה נטל"פ בשכר זה מצד שהוא מאוס כשזה לבד אבל דעת הש"ך והגר"א שהצד של הגמ' שהוא נטל"פ זה אפילו אם הוא לא מאוס אלא מצד שבשר בשכר זה נטל"פ והנה בפשוטו לדעת השו"ע אם יהיה עכברא דדברא הוא ודאי לשבח אפילו ביין ושמן וכן הוא בב"ח ובש"ך במוסגר, אמנם עיין יד יהודה סק"א ד"ה וכן שתמה על זה דהרי השו"ע לעיל סימן ק"ג פסק דבשר פוגם ביין ושמן וצ"ע.

### האם ספק הגמ' על שאר משקין ובפסק הלכה בזה

ז] והנה מבואר ברמב"ם שביין ושמן שזה משקה משובח בזה וודאי שהוא פוגם אמנם לגבי שאר משקים נחלקו הראשונים דמשמעות הרמב"ם שזה לא פוגם וכן הוא פשטות הרא"ש שאסר עכבר שנפל בשומן וכן דייק הב"י מהא שכתב שזבוב שנפל בדבר קר זה לא אוסר ומשמע שבחם זה אוסר וכן הוא דעת הראשונים שהובא בטור שזבוב שנפל בתבשיל זה אוסר אותו אמנם הב"י הביא מהרשב"א והר"ן שנקטו שספק הגמ' רק על עכבר בשכר וחומץ [ובפשוטו ה"ה שאר שרצים כמבואר ברמ"א בסוף הסימן] אבל בשאר משקים זה ודאי פוגם וה"ה שאר שרצים זה כמו עכבר ולענין הלכה השו"ע פסק כרשב"א שכל הספק רק על חומץ ושכר אבל בכל משקין אין ספק וזה ודאי פוגם אמנם הרמ"א הביא את הרא"ש שבשומן זה גם אוסר וכתב שאין להקל אלא בהפסד מרובה ודעת רעק"א בשם התו"ח וכן הביא הפמ"ג בשם המנחת יעקב שרק שומן יש מקום לחוש שזה כמו שכר וחומץ אבל בשאר משקין אין כונת הרמ"א להחמיר [וכתב המנח"י להקל בהפסד מועט] אמנם הט"ז והש"ך הביאו מהמהרש"ל ששאר משקין זה כמו שומן וגם שם אין להקל אלא במקום הפסד מרובה וכן הוא דעת הפמ"ג.

### בדין זבוב בתבשיל

ח] והנה מבואר בשו"ע ס"ג שזבוב שנפל בתבשיל וה"ה נמלה ושאר שקצים כל שאין גופו קיים אלא רק יש נידון של בליעות זה מותר וכן כתב הרמ"א סוף סימן ק"ז אמנם הש"ך הביא הרבה ראשונים שמחמירים וכתב שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה אמנם השפ"ד כתב שהמנהג להקל בזה והמחמיר תע"ב ועיין רעק"א שתמה שעד כמה שחמירים בשומן וה"ה שאר משקין דהינו שספק הגמ' זה לא משהו מיוחד בחומץ ושכר א"כ גם לגבי תבשיל אין סיבה שלא יהיה את ספק הגמ' שאולי זה לשבח וצ"ע למה להקל שם יותר מחומץ ושכר ועיקר הקושיא על הט"ז שהחמיר כמהרש"ל וכאן היקל דעל הרמ"א יתכן שהחמיר רק בשומן וכנ"ל ומצאנו בזה שני ישובים דהגרעק"א כתב שיש לצרף כאן את שיטת המרדכי שזבוב זה דבר שאין לו טעם כלל ולפ"ז שאר שקצים שיש להם טעם הם ודאי אוסרים ורק בזבוב או נמלה זה סברא מיוחדת שזה לא יאסור ובפ"ת סק"ב הביא מהרדב"ז שדימה תבשיל ליין ושמן דהינו ששם זה ודאי פוגם.

ועיין ש"ך סימן פ"ד סק"ל שכתב שאפילו אם זבוב מותר אבל תולעת זה פחות מאוס וצריך ודאי שישים כנגדו ועיין בית מאיר שם שהעמיד הנידון רק בתולעים שגדלו מהפרות עצמם אמנם ע"ש שחלק על הש"ך שאין שום סברא לחלק בזה ועיין משמרת הבית [ב"ד ש"א כ.:] שנקט שגם תולעים שבפירות זה דבר מאוס ובפשוטו כן העיקר לדינא אמנם החכמת אדם כלל ל"ח כ"ב התיר במקום הפסד מרובה רק שלא לומר איסור דבוק וצ"ע בזה.

**ביאור הנידון ששרצים זה מאוס בתערובת**

ט] והנה יש לדון האם שרצים שהם מאוסים בעצמם זה גם סיבה שיחשב פגום בתערובת והנה הרשב"א נקט פשוט שזהו סברת הגמ' שכיון שזה פגום הוא נטל"פ ורק לגבי עכבר בשכר וחומץ יש לגמ' צד שזה לשבח אמנם יש שנקטו שבכלל הספק הוא בכל הדברים וכנ"ל אבל לש"ך וסיעתו שנידון הגמ' גם בדדברא ומצד שבשר זה דבר שפוגם בשומן א"כ לא הוזכר בגמ' כזה מושג שדבר פגום זה סיבה שטעמו לא יחשב טעם טוב בתערובת וצ"ל שמסברא הוא כך וצ"ע.

והנה יש לעיין האם מה ששרצים חשיב שזה לפגם זה מצד שבאמת זה טעם לא טוב או שזה מחמת שהוא דבר מאוס לבני אדם מחמת מראהו או סיבה אחרת וזה גם סיבה שיחשב נטל"פ ומהא דהגמ' דנה שעכברא בשיכרא אשבוחי משבח אפילו שזה דבר פגום משמע קצת שהסיבה מחמת שזה דבר לא טעים וכאן זה לא כך אמנם בפשוטו מהא דפשיטא להו בכל הפוסקים ששרצים זה דבר מאוס מבואר שזה מחמת שזה מאוס אצל אנשים מחמת מראהו וכדו' ובאמת האוסרים זבוב וכדו' הוא מטעם שס"ל שמה שזה מאוס כשזה לבד זה לא סיבה לגבי תערובת והנה מבואר בסימן פ"א דיש ראשונים דס"ל שמי רגלים של חמור אסורים וצ"ע הרי זה דבר מאוס ומבואר בסוגין שללא חידוש הוי אינו ראוי לגר ועיין שפ"ד ק"ג ב' שכתב שבאמת זה רק מדרבנן כדין אינו ראוי לגר וכמבואר ברמב"ם שיש בזה איסור מדרבנן ובתבשיל זה ודאי מותר אמנם הביא מהרא"ש שזה נידון דאוריתא ועיין חזו"א בכרות ט"ז י"ד ד"ה והא שכתב שהדבר בעצמו לא מאוס בטעמו ורק מחמת שזה מגיע ממקום מאוס הדבר מאוס לאנשים וצ"ע שהרי קי"ל שזבוב הוי נטל"פ ובאמת יתכן שמה שביאר זה בדעת הרא"ש שנקט שזבוב אוסר וכמבואר בב"י אמנם לפ"ז להלכה אין איסור במי רגלים ודלא כפסק השו"ע סימן פ"א וצ"ע בכל זה.

והנה יש לדון בדבר שלאחד זה מאוס ולאחד זה לא מאוס והנה לרשב"א שזה מדין ביטול ודאי שלא שיך לומר שלאחד זה בטל ולאחד זה לא בטל ומסתבר שהקובע זה הרוב אמנם לר"ן שזה מצד שחשיב אכילה ללא הנאה יש לדון אמנם בפשוטו גם הגדר שחל דין בחפצא ביחס לתערובת ומסתבר שיש בזה שיעור קבוע והנה ודאי משמע שגם ביחס למי שלא יודע שמעורב כאן דבר פגום זה בטל ובהכרח שחל כאןדין ביטול גם לר"ן וכדנבאר בסימן ק"ג וז"ב.

### בדין הקדירה שבישלו בה זבוב ושאר דברים המאוסים

י] עיין בב"י שהביא שו"ת הרשב"א סימן ק"א לגבי זבוב שכיון שס"ל שזה דבר מאוס ממילא התבשיל וגם הקדירה מותרת ובפשוטו זה גם בעכברא ביין שמן ודבש וכן כל הדברים הפוגמים ועיין גליון יד אברהם שהקשה שהרי לגבי שכר וחומץ נקטינן שזה לשבח כמבואר ברמ"א וא"כ שיאסר לבשל בכלי כל דבר שמא יבשל דברים אלו וכמבואר ברמ"א סימן ק"ג שכלי שבלע דבר שזה נטל"פ בתבשיל שאסור לבשל בזה שום דבר שמא יבשל בזה דבר שהוא נטל"ש וצ"ל שכאן שזה נטל"פ לכל דבר חוץ משכר וחומץ זה לא סיבה להחמיר וכמו שכל אינו בן יומו לא נאסר מצד אטו שמא יבשל בזה דבר חריף.

## סעיף ב'

### בדין עירו שומן רותח על עכבר

עיין רמ"א דבעירו שומן רותח על עכבר אפילו יש שישים זה נאסר ועיין ד"מ ובפר"ח ובשפ"ד סק"ו וכן משמע בגר"א שזה נאסר מצד חנ"נ דאל"כ כיון שיש בסך הכל שישים אין סיבה לאסור ולפ"ז מבואר שגם בלא נודע חל חנ"נ ולפ"ז בהפסד מרובה יש להקל כדין לח בלח אלא שכאן יש להקל מצד שזה נטל"פ כמבואר ברמ"א אלא שנפק"מ לגבי שכר וחומץ ובכו"פ וחוו"ד ביארו שכאן יש לדון שזה נאסר מצד אפשר לסוחטו אסור וצ"ע שעד כמה שזה מתערב כתערובת של לח בלח וכמבואר ברמ"א ששיך כאן דין כבוש א"כ אין זה ענין לדין אפשר לסוחטו ובפשוטו לדינא יש להקל שזה רק מצד חנ"נ ולהתיר בלח בלח.

### בדין ספק האם עכבר כבוש בשומן

]מבואר ברמ"א שאם מצאו עכבר בשומן אם הוא קשה יש להתירו מצד ס"ס ספק אולי זה נפל כשהוא קשה וספק שגם אם נפל כשזה רך אבל זה לא היה כבוש כ"ד שעות אמנם אם מצאו כשזה רך שיש רק ספק אחד האם היה כ"ד שעות זה אסור וכתבו האחרונים שגם אם מוצאים כשזה קשה אבל ניכר שזה נפל כשהוא רך חשיב שיש רק ספק אחד וכתב הש"ך שגם אם מוצאים שזה קשה אבל יודעים שזה היה רך כ"ד שעות חשיב רק ספק אחד ועיין יד יהודה סק"ט שמעיקר הדין לא חשיב ס"ס שהכל זה שם אחד האם זה היה כבוש כ"ד שעות רק שכאן שיש צד גדול שחשיב נטל"פ לכן כשיש ריבוי צדדים אפשר להקל והנה עיין פתחי תשובה סק"ג שהקשה למה שלא נעמיד העכבר בחזקת חי והנה לאחרונים שגם חי מפליט אינו קשה אמנם למה דנקטו רוב האחרונים שדבר חי לא מפליט דלא מצאנו דאדם דהכניס אצבעו לתוך יורח רותחת יש כאן שאלה של בליעות איסור א"כ צ"ע כנ"ל ואולי כיון שהספק לא מתי הוא מת אלא מתי נפל אי אפשר לדון מצד חזקת חי.

### בדין דבר מאוס לדידיה ולגבוה

מבואר ברמ"א שכל שזה מאוס אסור להדליקו לגבוה מצד הקריבהו נא לפחתך ועיין ט"ז שהכונה בדאיכא שישים שזה אסור ויש כאן חידוש שאפילו שמותר להדליק בחלב אבל כאן שזה דבר מותר רק שנאסר גרע [ועיין יד יהודה סק"י בסופו] והנה בט"ז משמע שכל שיש שישים מותר להדליק אמנם הש"ך כתב ששכל שזה מאוס לאכילה אסור להדליק בו והנה עיין פר"ח סימן פ"ד סק"ג וכן פסק החכמת אדם כלל ס"ח דדבר שמאוס לכולם יש בזה בל תשקצו אפילו אם לאדם מסוים זה לא מאוס דאמרינן בטלה דעתו אבל יש דברים שיש אנשים שזה מאוס להם ויש אנשים שזה לא מאוס להם ובזה אפילו אם לרוב זה מאוס אבל הדבר תלוי כל אדם שאם זה מאוס לו יש בל תשקצו ואם זה לא מאוס אין בל תשקצו ולגבי מצוה עיין פמ"ג כאן ובפר"ח וחוו"ד שנקטו שזה תלוי האם זה מאוס לו זה אסור ואם לו זה לא מאוס מותר אמנם עיין יד יהודה שנקט שלגבי מצוה זה תלוי הכל באחרים ובפמ"ג או"ח סימן קנ"ד מש"ז י' נקט שלגבי נר בית הכנסת שזה מצוה דרבים גם אם זה מאוס לאחרים יש בזה איסור ע"ש.

# סי' קה [כבוש וכללי בליעות]

## סעיף א'

### בצורת הכבישה ובדין קרח, ולח בלח

א] קי"ל דכבוש הרי הוא כמבושל וזה בין אם נכבש היתר בתוך איסור נוזל ובין אם נכבש איסור בתוך היתר נוזל ובין אם שני חתיכות אחת איסור ואחת היתר נמצאים בתוך דבר נוזל [ועיקר דין כבוש מצאנו גם לגבי מרור בפסח שהוא נפסל וכן אתרוג עיין סימן תרמ"ח סט"ו וכן עיין סימן תקכ"ז לענין עירובי תבשילין שחשיב כמבושל וכל הנידונים כאן שייכים לשם ועיין חוו"ד ביאורים ב' שהביא מהמג"א תמ"ז סקט"ז ותנ"א סק"מ שכתב לצרף סברא שדבר שזה היתרא בלע כגון חתיכת בשר שנכבשה במים עם ירקות כה"ג אין דין כבוש שזה כמו נ"ט בר נ"ט אמנם סתימת הפוסקים אינו כן [עיין ד"ת סק"ה ועיין שערי תשובה תמ"ז סקט"ז וביד יהודה פיה"ק סק"ד,] ועיין פ"ת פ"ז סקי"ט שהביא מהחת"ס שגם בלולב והדס וערבה צריך להיזהר שלא להשרות במים מצד כבוש אמנם יש חולקים שלא שיך כבוש בעץ] ומבואר מדברי כל הפוסקים שכבוש זה רק בדבר נוזל אבל שני דברים גושים שנוגעים אחד בשני אפילו כשיעור כבישה אינם נאסרים ואפילו שהדבר לח אמנם אם יש טופח על מנת להטפיח הפמ"ג תמ"ז א"א סקמ"ו כתב שזה כבר שיעור שמספיק לכבישה אמנם עיין יד יהודה בקצר סק"א שכתב שזה עדין לא מספיק כדי שיחשב כבוש ורק אם יש כמות מים שמסבבת את החתיכה חשיב כבוש והביא שכן הוא בפר"ח.

ומה נחשב נוזל מבואר ברא"ש לגבי עכבר בשומן [סימן ק"ד] שרק אם זה מתנוענע בפנים חשיב כבישה ועיין חכמת אדם ס"א שגם בדבש נחשב כבוש וכן הוא במ"ב תרמ"ח סט"ו ויש לדון האם זה גם בדבש שבזמנינו שהוא די קשה וצ"ע. ועיין מש"ז ס"א שכתב שמסברא קרח לא שיך בזה כבישה כיון שזה קרוש אמנם הביא מהא"ז להחמיר בזה ולכן כתב שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה אמנם החו"ד וביד יהודה סק"א הכריעו להקל וכן קי"ל כיון שמסברא זה כך וכן הוא פשטות האחרונים ואין מקום להחמיר בזה ונפק"מ בגלידה חלבית שעמדה בקופסא כ"ד שעות שהקופסא לא נהית חלבית וכן לגבי מקפיא שנזל שם חלב ויש חתיכת בשר קפואה בו.

ודנו האחרונים האם יש כבישה לח בלח ונפק"מ לחלב שנתערב בתבשיל שלאחר שזה מצטנן הוא צף למעלה וכן בחליבת הבהמה לפעמים יש דם בחלב וזה שוקע למטה אבל זה כבוש בחלב והפמ"ג נקט שיש בזה כבישה אמנם היד יהודה צ"ח י"ד הכריע שאין בזה כבישה והוכיח דבר זה דאל"כ היה צריך מיד להאסר דכאן לא צריך ריכוך של כ"ד שעות כדי שזה יבלע ועיין מה שכתבנו סימן צ"ח ס"ד סק"ז ובשיעורים בענין כבוש.

### בטעם הזמן של כ"ד שעות והנפק"מ בזה

ב] נחלקו הראשנים בשיעור זמן כבישה י"א שזה ג' ימים וי"א שזה מעת לעת וקי"ל שזה כ"ד שעות ועיין פמ"ג מש" א' שאין לצרף השיטה דג' ימים לס"ס דהרי הרמ"א בספק כ"ד שעות החמיר אמנם הדגול מרבבה בגליון סק"ב כתב להקל בס"ס וצ"ל שבנשפך זה נחשב ספק אחד האם זה היה שיעור כבישה. ובטעם שצריך כ"ד שעות עיין יד יהודה שהאריך שיש שביארו שזה נכנס מעט מעט ורק בסוף כ"ד שעות זה בגדר נותן טעם ומה שבאיסורי משהו זה לא אוסר צ"ל מצד שזה לא רק כמות קטנה אלא איכות נמוכה כמבואר באמרי בינה סימן י"א ועיין בשיעורים שהארכנו בזה אמנם בפשטות הביאור שזמן הריכוך לוקח כ"ד שעות ואז זה מצב שהוא בולע ועיין יד יהודה שנקט כצד זה וע"ש שלא חילקו אם הוא קפוא בתחילתו או שהוא כבר רך והנה בפשוטו יש בזה כמה נפק"מ וכדלקמן.

א. אם היה בשר כבוש במים כ"ד שעות ולאחר כ"ד שעות נפל שם חלב שלטעם הראשון זה לא יבלע ולטעם השני זה יבלע וכן נקט ביד יהודה לדינא.

ב. בהיה דבר כבוש כ"ד שעות אבל הוא נהיה איסור רק באמצע שלטעם הראשון הוא לא יאסר ולטעם השני הוא יאסר ובגר"ז והמ"ב [שער הציון תס"ז צ"א] נקטו להתיר והיד יהודה נקט לאסור.

ג. בהחליפו המים באמצע אבל האיסור היה כל הזמן תוך המים וכגון חיטים שהיו בנהר וכל הזמן המים מתחלפים שאם זה מצד הריכוך אין שום סיבה שזה לא יצטרף אבל אם מצד שהזמן שהאיסור חודר לקח כ"ד שעות א"כ צריך להתחיל מחדש ובגליון רעק"א כאן וכן בפתחי תשובה ס"ט סקל"ג נקטו להקל בזה והיד יהודה בקצר סק"ב נקט להחמיר בזה.

ד. בהוציאו לרגע מהמים שאם זה מצד הריכוך יתכן שודאי שזה ממשיך אבל אם זה תהליך של הבלעה יתכן שכל שזה הפסיק לחדש זה צריך להתחיל מחדש אמנם יתכן שגם אם זה מצד ריכוך וודאי שאם הפסיקו באמצע זה חוזר ומתקשה וצריך להתחיל מחדש והיד יהודה נקט שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה [וכן הוא בפמ"ג] אמנם כתב שאם זה היה בחוץ כמו שיעור הזמן שזה היה בפנים בזה וודאי מתבטל כל הריכוך וצריך למנות כ"ד שעות מחדש ובגליון רעק"א ובחוו"ד נקטו להקל בזה וצ"ע לדינא.

### בדין חתיכה שחציה בכבישה

ג] עיין רמ"א שהביא מחלוקת האם חתיכה שחציה בכבישה האם כולה נאסרת או רק חציה דהיינו אם זה כמו חתיכה שחציה ברוטב שקי"ל שכולה נאסרת או שכאן לא נאסר רק חציה וכתבו האחרונים שקי"ל להקל בזה ועיין פמ"ג שזה גם לחומרא כגון שהדבר לח שהוא האיסור שאם יש בחתיכה שישים זה לא נאסר אבל כאן שרק חצי בולע צריך שישים בחצי שתוך הכבישה וכן נפק"מ אם יש איסור תוך הכבישה שהחצי שבחוץ הוא לא מצטרף לבטל.

ועיין ש"ך שכל זה בדבר כחוש אבל באיסור שמן כמו שבבישול הוא מפעפע בכולו ה"ה כאן הוא מפעפע בכולו והנה בפשוטו לפ"ז כיון שאנחנו לא בקיאים להבחין בין כחוש לשמן היה צריך להחמיר שבכל מקרה כל החתיכה נאסרת אמנם כתב הש"ך שפה לא נהגו להחמיר וצ"ע הסברא אמנם עיין חוו"ד ורעק"א ובית מאיר ומנח"י שכתבו שכאן כיון שהחצי שבחוץ הוא לא נהיה כבוש אין שום סיבה שיתפשט בו שרק חתיכה רותחת בולעת דבר שמן לגמרי אבל כאן שזה רק מצד הכבישה כיון שהיא לא נכבשת אין סיבה שהיא תבלע ועיין חזו"א ס"י סקי"ז שאין טענה זו מוכרחת שהרי חזינן שיש דעות שכבישה בחצי חתיכה זה סיבה להבליע בהכל וא"כ יתכן שגם לשיטה השניה בדבר כחוש זה סיבה להבליע והפמ"ג כתב להקל בהפסד מרובה והחכמת אדם נ"ח ס"א נקט להחמיר כש"ך ולכאורא כן קי"ל.

### האם כבוש כמבושל זה ודאי

ד] עיין נודע ביהודה סימן כ"ו שחידש שלא בכל הדברים כבישה פועלת ורק מספק כיון שאנו לא יודעים במה זה פועל ובמה אינו פועל לכן מחמירים בכל דבר וע"ש שכתב לפי זה להקל בספק כבישה אמנם האחרונים כאן כולם נקטו שזה איסור ודאי ולכן לא הקילו בספיקות והנה בסימן ק"ו נתבאר שחתיכה שבלעה היתר ובישלו אותה נקטו האחרונים שהיא חוזרת להיתרא שכל שזה היתרא בלע יש הגעלה באוכלים אמנם עיין שער הציון תמ"ז קכ"ח שהביא מהאחרונים שלגבי כבישה זה לא כך דהיינו שכאן לכו"ע אין הגעלה באוכלים ונוקטים שהאיסור לא יצא וכן הוא ברעק"א צ"ד על הש"ך סקכ"ג ובחכמת אדם מ"ד דין י"ב.

### בדין כבישה בציר

ה] עיין ב"י שהביא מהרא"ש שיש דין כבישה בציר דהיינו מים והרבה מלח או אם מלחו בשר ויוצא ציר מלוח וכה"ג לא צריך כ"ד שעות אלא כדי שירתיח ולשון השו"ע כאן את החתיכה הזו ולשון השו"ע סימן ס"ט שירתיח מים ועיין רעק"א שמשמע העיקר כמו שכתבו כאן וכן הוא ביד יהודה ס"ט סקפ"ד ועיין יד יהודה שם שיש שנקטו שזה שיעור מיל וכן משמע כאן בגר"א שדימה לדין מליח ששיעור מליחה זה מיל אמנם היד יהודה נקט שזה פחות ועיין דרכי תשובה סקמ"ב שהשיעור הקטן זה שש דקות וצ"ע הסברות בזה דעד כמה שזה כל דבר לפי גדלו א"כ אין בזה שיעור קבוע ועיין פר"ח ולשון הרא"ש ירתיח יתחיל להתבשל ולכאורא ודאי שזה פחות משיעור מיל.

והנה עיקר הדין כאן הוא מדין מליח רק שללא הכבישה אלא רק חתיכה מליח זה רק מבליע כדי קליפה וכאן נתחדש שזה מבליע בכולו אמנם בדבר שמן קי"ל שתמיד זה מבליע בכולו וא"כ הנפק"מ הוא רק בכחוש והרמ"א כתב שלגבי דאוריתא אנו לא בקיאים להבחין בין כחוש לשמן ורק בהפסד מרובה מקילים וא"כ כל הנפק"מ כאן בשיעור כבישה הוא, או בלוע בציר או במקום הפסד מרובה או באיסור דרבנן דבזה אנו בקיאים.

### בדין כבוש בחומץ ובדבר חריף

ו] עיין שו"ע שכתב שכבוש בחומץ זה כמו כבוש בציר ובפשוטו ה"ה כל דבר חריף כגון מים עם תבלינים חריפים כגון פלפל שחור ויש שנקטו שגם י"ש או ליקר חריף ועיין יד יהודה סק"ה שהביא דבשו"ת ב"י כתב שמקורו מרש"י שביאר שכבוש זה בחומץ ובציר אמנם הש"ך והפר"ח הוכיחו מהרא"ש לגבי עכברא בשיכרא שכבוש בחומץ זה רק כדין כבוש במשקה ועיין דגול מרבבה שכתב שדוקא שם שזה ספק אם זה נותן טעם טוב אמנם המג"א סימן תמ"ז סקכ"ח כתב לחלק בין חומץ חזק לחומץ חלש וכן הכריעו החוו"ד והפמ"ג, והחכמת אדם החמיר בכל חומץ ובמ"ב בסימן תמ"ז סקע"א הקיל בכל חומץ כש"ך [והנה שם דן לגבי כלי אמנם בשער הציון משמע שנקט להקל כך לגמרי] אמנם בסימן תרמ"ח סקנ"ד לענין כבוש באתרוג כתב שכבוש בחומץ זה פסול בכדי שירתיח ובשער הציון הביא מהגר"ז שזה רק בחומץ חזק ובסימן תקכ"ז סקט"ו לגבי עירובי תבשילין כתב שכבוש בחומץ שזה נהיה ראוי לאכילה חשיב כבוש וצ"ע לדינא ועיין פתחי תשובה שהביא אחרונים שדנו להוכיח מתוס' ששמן זית חשיב דבר חריף וכן הוא בחוו"ד [והיד יהודה סק"א תמה שאין מקור לזה] וראיתי מביאים מהגרי"ש אלישיב ששמן מזוקק היום פקע חריפותו כמו שהחוש מוכיח.

והנה בשו"ע מובא חומץ יחד עם ציר והנה בציר נאסר כדי קליפה מיד ומשמע שגם בחומץ זה כך ועיין ביאור הגר"א ובחוו"ד שתמהו שהרי זה מדין מליח והרי חומץ זה לא מליח ולכן כתבו שודאי שבזה לא נאסר אלא לאחר שיעור שירתיח ולא קודם אמנם השפ"ד כתב שהשו"ע נקט מסברא שגם חומץ זה מבליע כדי קליפה ובפשוטו בזה וודאי שאין להחמיר.

והנה יש נפק"מ בכל זה בעלי חסה שאינם בגידול מיוחד הנצרכים לקים מצות מרור שהדרך להוריד התולעים זה לשרותם בחומץ שלכתחילה ראוי לא להורידם בצורה זו מצד שזה נהיה כבוש אמנם בפחות משיעור כדי שירתיח ודאי שיש להקל ועיין מנחת שלמה.

### האם כבישה בכלי אוסרת הכלי וכמה

ז] עיין ט"ז שדן לגבי כבישה של איסור בכלי האם הכלי נאסר והביא דבאיסור והיתר נקט שכלי מתכות לא נאסר והט"ז חלק שנאסר ועיין מש"ז סק"א שציין לסימן קל"ה ס"ח דשם מבואר לגבי כלי שהיה בו יין נסך דיש שלש שיטות מתי נאסר י"א שרק בכלי חרס וי"א שה"ה כלי עץ ועור אבל כלי מתכות לא בולע וי"א שגם בכלי מתכות והלכה כשיטה האמצעית אבל כלי זכוכית לכו"ע לא בולע והש"ך שם כתב שכל הנידון כשזה לא היה שרוי שם כ"ד שעות דבכה"ג זה נאסר מעיקר הדין אמנם החכם צבי סימן ע"ה כתב שודאי סתם כלי היין זה כבוש יותר מכ"ד שעות וכן נקטו האחרונים שם ובפשוטו לפ"ז הוא נידון כללי וכן כתב המשב"ז שזה גם הנידון אצלינו אמנם עיין יד יהודה שיתכן שזה מקולת יי"נ והנה לגבי כלי זכוכית מבואר סימן תנ"א סנ"א שהכלי נחשב כבלע חמץ ועיין מש"ז שהביא מהמנחת יעקב שזה מחומרא דחמץ אבל המג"א סקמ"ט שם כתב שזה דין כללי ורק שביי"נ הקילו ועיין יד יהודה סק"ב וכן דרכי תשובה סקי"א שהמנהג להקל בזה לגבי כלי זכוכית ונפק"מ לכלי שהיה בו חלב צונן כ"ד שעות האם מותר לכבוש בו בשר או לבשל בו בשר.

ובשיעור כמה נבלע בכלי הט"ז כאן הביא דבאיסור והיתר מבואר שנבלע בכולו והוא חלק שרק נבלע כדי קליפה ובש"ך צ"ח סקי"ג כתב שנבלע בכולו והנה בטור סימן קל"ה יש אותו מחלוקת לגבי כלי היין ושם השו"ע פסק שזה מבליע רק כדי קליפה והש"ך שם העמיד שזה היה כבישה בפחות מכ"ד שעות אמנם כבר הבאינו דהאחרונים כתבו שזה דוחק ובפשוטו זה אותו נידון של כאן וכנ"ל ועיין חזו"א נ"ה סק"ו שכתב שודאי שהנידון כאן זה אותו נידון של שם רק שיתכן שרק שם כיון שיי"נ זה איסור קל השו"ע הכריע להקל ולא בשאר מקומות.

אמנם לא נאסר אלא עד הגובה שיש בו איסור כמו חתיכה שחציה מחוץ לכבישה שקי"ל שזה לא נאסר וכמבואר בחכמ"א אמנם אם זה דבר שמן לש"ך לכאורא גם זה נאסר דדבר שמן מתפשט בכל הכלי כמבואר סימן צ"ז והחכמת אדם כתב שכאן יש לצרף השיטות שכלי לא בולע בכבישה.

### בדין דבר הדבוק על הכלי מבחוץ

ח] עיין רעק"א כאן שהביא מהפמ"ג שאיסור שדבוק על הכלי מבחוץ הוא גם נבלע על ידי הכבישה לבפנים ובפשוטו ה"ה הפוך אם יש חתיכה של היתר דבוקה על הכלי מבחוץ האיסור הכבוש תוך הכלי נבלע בהיתר ונפק"מ בכלי שיש בו בשר ששרה בחלב כ"ד שעות אמנם עיין פמ"ג סימן פ"ז בשפ"ד בשם הכנה"ג להקל כה"ג ועיין יד יהודה שתמה מאוד שכמו שבתתאה גבר ודאי שחתיכה שמונחת על החתיכה הנאסרת היא לא בולעת ה"ה כאן כיון שזה חתיכה נפרדת והוא לא כבוש א"כ למה שיעבור אליו בליעה ובפרט לשיטות שחתיכה שחציה מחוץ לרוטב שלא נאסר כ"ש כאן וגם שם הרי לא נאסר חתיכה שמונחת מעל החתיכה שתוך הכבישה ובפשוטו יש להקל בזה.

### בדין היתר שנכבש בכלי של איסור

ט] עיין ש"ך וט"ז שהביאו מהאיסור והיתר שאם כבשו היתר בכלי שבלוע בו איסור ההיתר נאסר ותמהו הנ"ל הרי כבישה זה לאחר כ"ד שעות וא"כ זה נטל"פ ואין סיבה לאסור ההיתר והנה יתכן בדבר חריף שכה"ג מחליא לשבח אמנם סתימת האיסור והיתר לא משמע שמדובר בזה ולכן חלקו עליו ונקטו שבאמת זה מותר ובמג"א תמ"ז סקט"ז כתב שמדובר שמיד שהוציא האיסור נתן ההיתר שברגע האחרון של הכ"ד שעות זה נאסר והכו"פ תמה שהרי אי אפשר לצמצם וחידש שהאיסור מתחיל לצאת מיד ורק השלמת הטעם בסוף הכ"ד שעות ובזה אין חיסרון של נטל"פ ועין חוו"ד שתמה עליו ועיין בה"ל תמ"ז ס"ח שכתב לישב שכיון שהיה מים תוך הכלי הטעם לא נפגם וכתב שלכתחילה ראוי להחמיר בזה ועיין חזו"א סימן קי"ט סק"ו שהקשה שהרי מבואר בטור סימן צ"ד שאם בישלו מים באמצע זמן בישול המים לא מוריד מהכ"ד שעות ולכן נקט להתיר ובפשוטו כן הוא הכרעת ההלכה.

### בדין כבישה בדבר חריף בכלי

י] עיין מש"ז כאן שהביא לדון בכלי שבלוע בו איסור וכבשו בו ציר או חומץ האם הוא בולע דהינו האם כבישה בציר זה גם מוציא מכלי וע"ש שהביא דנחלקו בזה האחרונים דדעת הפרישה הובא במג"א תמ"ז סקט"ז שזה נאסר אמנם דעת הש"ך ס"ט סקס"ח וכן בט"ז שם סקמ"א שזה לא נאסר ועיין חכמת אדם נ"ז ס"י דבמקום הפסד מרובה יש להקל ובמ"ב תמ"ז סקמ"ב כתב להקל במקום הפסד ולא הצריך הפסד מרובה ונפק"מ למלפפון במלח ששרו עם מימיו בכלי חלבי האם מותר לאוכלו עם בשר ולגבי בשר עוף יש להקל יותר.

עוד יש לדון איפכא בשרו איסור אם צירו בכלי האם הכלי בולע ולמג"א הנ"ל ודאי בולע אמנם הנידון לט"ז והש"ך ועיין מש"ז הנ"ל דלש"ך שטעם ההיתר דאין מליחה בכלים א"כ להבליע זה כן מבליע אמנם לט"ז שזה סברא שלא נתחדש הדין כבישה הנ"ל בכלים זה גם לא מבליע ועיין חכמ"א הנ"ל שנקט להחמיר ובפשוטו כדי קליפה זה ודאי נאסר כדין מליח אמנם נפק"מ לחומץ למי שמחמיר כשו"ע.

### בדין ספק כבוש באיסור ובבב"ח

י"א] עיין רמ"א דספק האם זה נכבש כ"ד שעות הוי ספק דאוריתא ולחומרא דהיינו שהדין שכבוש כמבושל זה דאוריתא ומבואר שבכל הדברים זה כך ועיין מש"ז שהביא שהכו"פ דן שהדין כבוש בדבר חריף זה דרבנן אמנם הכריע שזה דאוריתא וכן הוא סתימת הדברים ודעת הש"ך פ"ג סקי"ד וכן בסימן ק"ז שגם כבישה של דגים טמאים מה שיוצא זה דאוריתא אמנם הנודע ביהודה תנינא כ"ו נקט שציר דגים טמאים זה דרבנן ה"ה מה שיוצא על ידי כבישה ובחזו"א סימן ט"ו סקי"א נקט כש"ך אמנם לענין בב"ח כיון שזה לא דרך בישול הוא רק מדרבנן ולכן בשר שנכבש בחלב הוי ספק דרבנן ולקולא ומותר לאוכלו אמנם כתבו האחרונים שאסור לבשלו אם זה בשר בהמה כיון שיש כאן ספק דאוריתא של איסור בישול ועיין רעק"א בגליון שנסתפק האם מותר להוסיף עליו כדי שבבישול ודאי יהיה שישים והצד להתיר כיון שזה עכשיו היתר וכן כיון שזה ספק איסור והנה בכלי שנכבש בשר בחלב אסור לבשל בו כל דבר ולכאורא גם בספק אסור לבשל תוך כ"ד שעות ולכאורא גם לאחר שזה לא בן יומו כיון שזה נתגלגל מדאוריתא לדרבנן וכן הוא ביד יהודה בקצר סק"ט אמנם עיין דרכי תשובה סקל"א שהביא מהחמודי דניאל להקל וצ"ע הטעם.

### בנידון האחרונים הם אפשר להעמיד על החזקה

י"ב] מבואר ברמ"א שבספק האם היה כבוש כ"ד שעות צריך להחמיר וכתב הט"ז והכו"פ שלכאורא יש להתיר מדין חזקה דהינו שיש כאן חזקת היתר שלא נכנס איסור בהיתר ומצאנו באחרונים כמה ביאורים בסברת הרמ"א [ועיין בשיעורים שהארכנו בזה] א. הש"ש נקט שכיון שלא קרה שום שינוי בהיתר רק שיש כאן תערובת של איסור לא שיך בזה חזקה אמנם בפשוטו זה נסתר מהגמ' בנדה שמבוי שיש ספק האם נפל שם שרץ יש על זה חזקה ב. החזו"א סימן ל"א וביד יהודה נקטו ששיך כאן חזקה רק שחשיב ריעותא בחזקה ועיין חזו"א שיש סתירות מה נחשב ריעותא ומה לא אמנם כאן נקט הרמ"א שחשיב ריעותא והנה כל זה בספק האם נפל אבל בנפל וספק האם יש שישים שגם האחרונים נקטו שיש כאן חזקת היתר עיין שערי יושר ש"ב פי"א שאדרבא כיון שלחתיכה יש כאן חזקת היתר ביחס לצד שאוכל את האסור החזקת היתר של שאר התערבות לא יכול להתיר את האיסור וכן נקט היד יהודה.

והנה להלכה החכמת אדם כתב שבמקום הפסד מרובה יש לסמוך על הט"ז שיש חזקה אמנם היד יהודה והחזו"א וכן המ"ב תס"ז סקמ"ט נקטו שלא שיך כאן חזקה ומספק זה אסור גם בספק האם נפל דחשב ריעותא בחזקה אמנם בעבר אם קדרה ויש ספק האם ניתז עליה חלב בזה יש להעמיד על החזקה ודלא כש"ש וכמבואר בדין מבוי שיש בזה חזקה שאין בו שרץ.

י"ח שבט ע"ז.

## סעיף ב'

### בדין כלי ראשון מתי הוא מבשל ומהו יד סולדת

א]מבואר בגמ' בשבת שכלי ראשון מבשל ודעת הרמב"ן שזה רק מדרבנן אמנם כל הראשונים נקטו שזה מדאוריתא וכן הוכיח הגר"א מהגמ' ק"ד. שיש בזה איסור בישול בשר בחלב מדאוריתא אמנם זה רק ביד סולדת אבל באין יד סולדת הוא לא מבשל ובביאור יד סולדת שאדם מיד מושך היד לאחוריו ומשערים באדם בינוני וכמבואר כאן ביד יהודה סק"ט ובגמ' מבואר עוד שיעור שכריסו של תינוק נכוית בו ובשיעור הדבר הגרשז"א כתב שיש לחוש רק מארבעים וחמש מעלות אמנם בחוט שני הביא שהחזו"א חשש כבר מארבעים מעלות חום והנה מבואר בגמ' בשבת שבשר שור לא מתבשל אלא על האש ולפ"ז יש לדון שגם לגבי בליעות ופליטות זה כך וכן מבואר בט"ז סימן ס"ט סקכ"ג אמנם עיין כו"פ סק"ו שהשיג עליו דהרי מבואר בטור שהלחלוחית שבבשר מתבשלת וממילא זה כבר מספיק סיבה לגבי בליעות וכן הכריע היד יהודה כאן בקצר י"ז.

### האם הבליעה היא מיד

ב] עיין פתחי תשובה סק"ח שהביא מהחמודי דניאל שהבליעה היא לא מיד ולכן איסור שנפל לכלי ראשון אם יוציאהו מיד הוא לא יאסור ולכאורא ה"ה כף בשרית שנפלה לסיר חלבי אם יוציאה מיד זה לא יאסור אמנם היד יהודה סקי"ב הוכיח שודאי שזה נאסר מיד וכן הוא בפרי תואר צ"ח סק"ט ובשער הציון תמ"ז כ"א וכן הוא סתימת הפוסקים בכל מקום.

### בדין כלי ראשון שאין היד סולדת

ג] בפשוטו גם לגבי בליעות ופליטות אין לחוש באין יד סולדת וכן נקט הט"ז צ"ד סק"א אמנם עיין ש"ך סק"ה שהביא מהמהרש"ל שלמד בכוונת הירושלמי שהחמירו בכלי ראשון שעומד על האש לדון שזה מבליע גם באין יד סולדת ובפשוטו זה רק בעומד על האש וזה מבליע בכולו אמנם הש"ך כתב להחמיר מצד שיטת הרשב"א שלגבי בליעות זה אפילו אם אין היד סולדת ולפי טעם זה הדין הנ"ל הוא אפילו אם זה לא עומד על האש אמנם מצד סברת הרשב"א זה רק כדי קליפה וכתב הפמ"ג בשם המנחת יעקב וכן הוא בחכמת אדם נ"ט א' שזה רק לגבי אוכל אבל לגבי כלי אין להחמיר בזה ובפשוטו קי"ל להחמיר כש"ך וכמבואר בחכ"א נ"ט א' וזה אפילו באינו על האש [ובפ"ת שכתב שרק אם זה על האש כי דין מצד המהרש"ל שזה אוסר בכולו] אמנם היד יהודה כתב להקל כט"ז ולכאורא במקום הפסד יש להקל.

### בדין כלי שני באוכלים ובכלים

ג] מבואר בגמ' שכלי שני אינו מבשל והכוונה אפילו אם זה יד סולדת ונחלקו הראשונים לגבי בליעות ופליטות דדעת הרבה ראשונים שזה גם לא מבליע ומפליט אמנם דעת הרמב"ן והרשב"א שאפילו שזה לא מבשל בכל אופן זה מבליע ומפליט והשו"ע והרמ"א פסקו שלכתחילה יש להיזהר אבל בדיעבד יש להקל בהדחה בעלמא אמנם הט"ז נקט שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה והש"ך נקט שבמקום הפסד יש להקל וכן הכריע החכמת אדם נ"ט ו' אמנם הפמ"ג וכן החת"ס הובא בפתחי תשובה צ"ד ז' כתבו שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה ובשיעור ההבלעה הש"ך נקט שרק כדי קליפה אמנם בט"ז והפר"ח נקטו שזה נאסר בכולו ובזה יש להקל מצד ס"ס אמנם לכתחילה ודאי כדאי להיזהר לא לתת בכלי שני גם דבר שמקלפים אותו ולענין כלים שבלעו בכלי שני עיין רעק"א שכתב שכיון שאפשר בהגעלה צריך להגעילם אמנם לענן כ"ח לכאורא זה כאוכל לעיל ובפ"ת הנ"ל הביא מהחת"ס דבמקום הפסד מרובה שאפשר להקל בכל אופן צריך להגעילו שלש פעמים ברותחים שזה מועיל לשיטת העיטור.

### האם דבר שלא מבשל מבליע ומפליט כאחד

ד] עיין ט"ז שהביא מהמהרש"ל שכל שאין בכוחו לבשל אין בכוחו להבליע ולהפליט כאחד ולכן בכלי שני שאינו מבשל אינו מפליט ומבליע כאחד וכן מבואר בש"ך לגבי עירוי לדעת הרשב"ם שזה לא מבשל ושלכן מותר למלוג בעירוי העוף אפילו שזה מפליט כי זה לא מבליע הדם דהינו שכל שיש שני חתיכות תוך כלי שני כיון שזה צריך גם להוציא בליעה מחתיכה אחת וגם להבליע בחתיכה אחרת כה"ג זה לא נאסר וכן פסקו החכמ"א נ"ט ס"ב והחו"ד ק"ה סקי"ד ועיין פמ"ג ק"ה מש"ז ובחוו"ד ק"ה סק"ז שכתבו ששני חתיכות שנוגעות אחת בשניה חשיב להפליט ולהבליע וזה לא אוסר בכלי שני אמנם עם שני החתיכות חמות בזה כתב המש"ז ד' וכן בסימן ס"ח ט' בדין ה' שזה מבליע מאחד לשני ולכאורא הכונה שכל אחד עושה פעולה אחת דהאיסור מוציא וההיתר בולע אמנם עיין פר"ח ס"ח סקי"ח וביד יהודה ק"ה סקי"א ובחזו"א ס"ט סק"ד שחלקו וס"ל שאין כזה מושג וכל שיכול להבליע זה גם מוציא ומבליע כאחד ושהמים לא נביאים שלא לעשות שני פעולות ואין שום מקור בראשונים לחילוק זה ומה שרשב"ם התר למלג התרנגולת מצד שכל שזה לא דרגא של בישול זה יוצא על ידי מליחה ולענין עירוי ודאי שיש להחמיר אמנם לענין כלי שני שרבו המתירים לגמרי יש לצדד להקל יותר וצ"ע אמנם לכתחילה כגון לשרות במים חתיכת בשר וגבינה בכלי שני ודאי ראוי להחמיר.

### המקומות שיש להקל בכלי שני

ה] והנה עיין בית מאיר שכתב שלגבי בשר בחלב שזה רק נידון דרבנן לכאורא יש להקל כדין ספק דרבנן לקולא וכן הוא בפמ"ג בשער התערובת סוף פ"א אמנם בחת"ס הנ"ל מבואר שהחמיר גם באיסור דרבנן וכן סתימת הפוסקים אמנם בזה ודאי יש להקל במקום הפסד קצת כש"ך ובפשוטו גם בדאוריתא יש להקל כש"ך וכן הוא בחזו"א קכ"ב סק"ג.

עוד מבואר במ"ז ד' וכן הוא בסוף סימן ס"ח דכל ספק איסור בכלי שני יש להתיר מצד ס"ס אמנם לגבי הכלי כתב שכיון שאפשר בהגעלה יש להחמיר כדין דשיל"מ ע"ש.

ולפ"ז מי שתחב כפית בשרית בת יומא בתוך כוס קפה עם חלב שזה כלי שני לגבי המשקה אם יש לו בקלות אחר לא חשיב כהפסד אמנם אם אין לו אחר יתכן שזה כמו הפסד קצת אמנם על פי רוב יש שישים ולגבי הכפית כיון שיכול להגעיל בקלות צריך להגעילה אמנם במקום קושי יש לצרף דעת הש"ך שכלי מתכת זה ודאי לא בולע [ובחכמת אדם לא הזכיר איסור בכלי מתכת אמנם בחת"ס מפורש שיש להחמיר וכן משמע ברעק"א שדן שצריך להגעיל] ולגבי הכוס בזה יש להקל עוד שזה לא מבליע ומפליט כאחד לשיטות שבליעה שלהבשר ללא חלב זה לא נאסר ובפרט בכלי זכוכית שיש דעות שזה לא בולע ודאי יש להקל [אותו נידון בתחב כף חלבית לצלחת מרק בשר חם].

### בדין כלי שני שאין היד סולדת

ו] בהא דמבואר דמחמירים בכלי שני מבואר ברשב"א ובריטב"א שבת מ"ב שזה אפילו אם אין היד סולדת אמנם האחרונים כתבו שאין להחמיר אלא אם זה יד סולדת אמנם לכאורא זה רק לגבי בדיעבד אבל לענין לכתחילה יש להחמיר אפילו באין היד סולדת אמנם רק לגבי כדי קליפה ולכן בדבר ששיש לו קליפה ומקלפים אותו אין ענין להחמיר כה"ג.

### בדין יד נכוית

ז] עיין חכמת אדם כלל נ"ט ס"ו שביד נכוית אפילו בכל שני זה מבשל וכן החמיר לגבי שבת ועיין חזו"א או"ח נ"ב סקי"ט שסתימת הפוסקים לא כך אמנם לענין שבת יש להחמיר ובפשוטו לגבי בליעות יש להקל אמנם יש לדון שכאן שיש שיטות שכלי שני מבליע א"כ יש מקום יותר להחמיר והיד יהודה סק"י כתב שסתימת הפוסקים שלא חילקו שבכל מקרה מותר.

### בדין כלי שלישי

ח] יש לעיין לשיטות שמחמירים כלי שני האם זה גם כלי שלישי ועיין מג"א תמ"ז סק"ט שכתב להקל בזה וכן הוא במ"ב לגבי קלי הבישול לענין שבת אמנם הפר"ח ס"ח סקי"ח וכן החזו"א או"ח נ"ב סקי"ט כתבו שכל שכלי שני אסור אין שום סברא לחלק בינו לכלי שלישי וכן הוא ביראים לגבי קלי הבישול ועיין פתחי תשובה הנ"ל שהביא כן בשם החת"ס לדינא אמנם הפ"ת עצמו כתב שהמנהג להקל ולכאורא יש להחמיר בזה אחרי שכן מבואר ביראים.

### בדין קלי הבישול

ט] לגבי שבת מבואר שקלי הבישול מתבשלים גם בכלי שני ויש לעיין האם גם לגבי בליעות זה כך ועיין מג"א תמ"ז סק"ט שנקט שזה מבליע וכן נקט החזו"א נ"ב י"ט ומזה הוכיח שלא חוששים שכל דבר זה קלי הבישול אמנם היד יהודה ק"ה סקי"ב הביא מהמהרי"ל שגם בקלי הבישול זה רק סברא שתיקונם נעשה יותר בקלות אבל לגבי בליעות זה לא סיבה שיבלע ובדעת החולקים צ"ל שכיון שזה קל להתבשל זה גם קל להיבלע ובפשוטו יש להקל כמהרי"ל וזה ודאי שאין לחשוש בכל דבר שזה כקלי הבישול וכסתימת הפוסקים וכמבואר בחזו"א.

### בדין חמץ בפסח

י] עיין סימן תנ"א ברמ"א שכתב להחמיר לגבי חמץ בפסח גם בכלי שני ומשמע שזה אוסר בכולו ובפשוטו זה רק בחומר באיסור פסח כדאשכן בהרבה דברים ולא בכל איסורי משהו וכן הוא במ"ז ס"ח סוף סק"ט [אמנם באו"ח שי"ח מש"ז ט"ו נסתפק בזה] וע"ש במ"ב שגם במקום הפסד מרובה יש להחמיר בזה אמנם לגבי אינו בן יומו כתב שכיון שזה מחלוקת לגבי חמץ בפסח לכן יש להקל במקום הפסד מרובה או מניעת שמחת יו"ט יש להקל וע"ש בשער הציון דבכלי שלישי יש להקל אפילו באינו בן יומו ולכאורא כיון שכל החומרא בחמץ בפסח הוא ממנהג בזה דאי שיש להקל בכלי שלישי דבזה לא נהגו.

### בדין כלי שני וחריף ובדוחקא

י"א] עיין רמ"א סימן ס"ט ס"ט שכלי שני שיש בו ציר ומלח וה"ה דבר חריף כחומץ אוסר בכולו ובש"ך שם כתב להקל בהפסד מרובה וכן פסק החכמ"א נ"ט א' ועיין חוו"ד שכתב שכל זה אם יש רק דבר חריף וכה"ג אין להקל אפילו במקום הפסד מרובה אבל אם זה מעורב בתבשיל אין להחמיר וצ"ע.

עיין רמ"א סימן צ"ד ס"ז שנקט שכלי שני אם דוחקא ודאי מבליע ועיין יד יהודה שם דבר"ן וברמב"ן מפורש שיש לזה הדין דכלי שני אמנם הם ס"ל שכלי שני מבליע והנפק"מ בזה בדבר גוש הנדחק בשיניים שיש סתימות שלכאורא בזה יש להחמיר ונפק"מ באכל באותו יום בשר רותח ורוצה לאכול חלב רותח וצ"ע בזה.

### סיכום שיטות הראשונים בדין עירוי

י"ב] נחלקו הראשונים בדין עירוי האם זה מבשל [ועיין בשיעורים שהארכנו בביאור השיטות תיקחנו משם] ודעת הרשב"ם שאין זה מבשל ומצאנו בזה שני ביאורים או שזה עצמו שזה יצא מדפנות הכלי זה כבר לא כלי ראשון וכן הוא בעדר"י בב"ב או שרק כשזה פוגע למטה מדין תתאה גבר זה לא מבשל ודעת ר"ת כפי שהובא בראשונים שבלא נפסק הקילוח זה מבשל בכולו ובנפסק הקילוח זה מבשל בכדי קליפה ודעת ר"ת כפי שהובא בתוס' בזבחים שכל עירוי בין נפסק הקילוח או לא נפסק הקילוח זה רק מבשל כדי קליפה ודעת הרמ"א סימן ס"ח כפי שביארוהו האחרונים שבלא נפסק הקילוח זה מבשל כדי קליפה ובנפסק הקילוח אין זה מבשל כלל.

והנה בפשוטו לראשונים שכלי שני לא מבליע מצד שס"ל שכל שהוא לא מבשל הוא לא מבליע א"כ ה"ה בכל השיטות הנ"ל בכל המקרים שזה לא מבשל זה גם לא מבליע אמנם עיין ש"ך שנקט שזה ודאי שלרשב"ם אפילו שזה לא מבשל אבל זה מבליע כדי קליפה רק שנתחדש שכל שזה לא מבשל זה לא יכול להבליע ולהפליט כאחד ולכן בבשר לא מלוח אפשר לערות עליו כי זה לא יוציא הדם ויחזור ויבליענו ולגבי הכרעת הרמ"א שבנפסק זה לא מבשל נקט הש"ך שבכל אופן זה מבליע אמנם הפר"ח והחזו"א נקטו שכל שזה מבליע זה גם עושה שני פעולות יחד ולכן לגבי הרשב"ם נקטו שס"ל שכל שזה לא דרגת בישול זה יוצא על ידי מליחה ולגבי הרמ"א שנקט שבנפסק זה מותר במליגה בהכרח שנקט שזה גם לא מבליע.

והנה בהא דבנפסק הקילוח זה מבליע ולא מבשל לביאור האחרונים ברמ"א מצאנו בזה שני ביאורים בארוך מש"ך מבואר שבאמת כשזה יצא מהכלי זה עדין כלי ראשון רק שכה"ג לגבי בישול אומרים תתאה גבר לגמרי ולפ"ז לרב זה באמת מבשל בכולו אמנם החוו"ד ביאר שמתי שזה יצא מהכלי זה כבר לא כלי ראשון גם לרב רק שעדין בכוחו להבליע ולרב זה יבליע בכולו ולשמואל כיון שתתאה גבר זה רק מבליע כדי קליפה.

והנה מפורש בגמ' שנטף מרוטבו אפילו שזה יצא מהדפנות בכל אופן לרב זה מבשל ועיין כו"פ וחזו"א שביארו שכאן שזה נתחמם מול האש ודאי שכל שזה לא נח במקום אחר הוא כלי ראשון גמור ואין זה דומה לנפסק הקילוח עוד קשה מחם לתוך חם שזה אוסר ובהכרח או שבנפסק הקילוח זה מבליע או שדבר גוש שיצא מהדפנות כל זמן שלא נח הוא כלי ראשון ולכן הוא ודאי מבשל כדי קליפה וכמבואר בכו"פ ובחזו"א.

## סעיף ג'

### ביאור הנידון דתתאה גבר לגבי בישול ובליעות

א] נחלקו אמוראים פסחים ע"ו. בצונן לתוך חם האם אומרים עילאה גבר או תתאה גבר ומבואר בגמ' שם שהנידון הוא לגבי בישול דהינו שאם התחתון חימם העליון שיהיה יד סולדת האם חשיב שהוא מבשלו או שעילאה גבר וממילא זה כמו חום של כלי שני וקי"ל שתתאה גבר והנה אותו נידון הוא גם לגבי בליעות ויש לעיין האם שם גם כל הנידון אם העליון נהיה יד סולדת או שגם אם העליון לא נהיה יד סולדת ועיין בשיעורים שהבאינו דבשם החזו"א כתבו שצריך שיהיה יד סולדת אמנם מדברי החו"ד רעק"א ובית מאיר והיד יהודה וכן הוכחנו מהראשונים שגם אם הוא נשאר צונן בכל אופן עד כמה שתתאה גבר זה מבליע בו אמנם עיין חוו"ד שזה ודאי שאם יהיה מונח דבר שלישי על החתיכה הזו הוא לא יאסר דרק נתחדש שהתתאה גבר יכול להבליע בעליון ונחשב כחם לגבי לבלוע ולא לגבי להבליע בדבר אחר.

### בהא דבדבר גוש וכלי שני אין חיסרון של תתאה גבר

ב] יש מהאחרונים שחידשו שדבר גוש יש לו דין כלי ראשון והדבר צ"ע הרי זה מונח על דבר צונן והרי תתאה גבר ולכן הרי זה לא אוסר את מה שמתחתיו ועיין פר"ח סימן ס"ח ובחוו"ד סימן צ"א שכתבו לחדש שכל הדין של גבר זה רק ביחס לתחתון שהוא גובר על העליון לגבי שלא יחממו אבל ביחס לעצמו הוא נחשב חם ולכן אם יניחו עליו דבר אחר הוא יבשל ובזה מבואר הא דכלי ראשון מבשל אפילו אם הניחו אותו על דבר צונן והנה יש שיטות שגם כלי שני מבליע והש"ך תמה הרי יש כאן תתאה צנן ועיין פר"ח דלנ"ל לא קשה דביחס לעצמו הוא נשאר עדין חם אמנם הש"ך הקשה מלשון הגמ' אדמיקר ליה בלע ומשמע שאחרי זה הוא מתקרר אמנם יתכן ששם מדובר שהתחתון לא נהיה יד סולדת וממילא הוא מצננו אמנם במקרה שזה הפך התחתון ליד סולדת וממילא הוא לא מצננו הוא נשאר באיסורו והנה צ"ע הש"ך שהרי לגבי דבר גוש חייב לסבור כסברא זו ולמה לא כתב דבר זה לגבי דבר גוש ועיין יד יהודה שביאר שס"ל לש"ך שהמקום שנגע בקדירה צוננת באמת הוא מצטנן אבל שאר החתיכה נשארת כלי ראשון משא"כ בדבר לח שהכל מתערב ע"ש.

### ביסוד החוו"ד שדבר שעמד מול האש אין בזה הדין גבר

ג] עיין חו"ד שנתקשה למה לרב כלי ראשון מבשל הרי עילאה גבר וכתב לחדש שדבר שעמד על האש אין בזה הכללים של תתאה גבר והנה מפורש ברמ"א צ"ב ס"ז שהמניח כלי ראשון חם על חלב צונן זה רק אוסר כדי קליפה ומבואר שגם לגבי דבר שעמד על האש יש הכללים של תתאה גבר ויש שכתבו שכונת החוו"ד רק במקרה שזה נהיה יד סולדת אמנם בפשוטו ודאי הרמ"א דיבר גם במקרה שהחלב שמונח מתחתיו נהיה יד סולדת אמנם מדויק מלשון החוו"ד שבזה חלוק עילאה גבר מתתאה שבתחתון צונן כיון שדרך החום לעלות למעלה לכן זה לא מחממו אמנם עדין יש לו המעלה שהוא לא מתקרר מהתחתון צונן ועיין בשיעורים שהארכנו להוכיח דלא כחוו"ד אלא שגם ביחס דבר שעמד על האש יש הדין עילאה ותתאה גבר.

### בדין דבר שלא פסק ממנו כח האש

ד] עיין ש"ך צ"ב סקל"ג שהביא מהר"ן שדבר שעדין עומד מל האש ולא פסק כח חמימותו גם אם הוא עילאה הוא גובר דרק דבר שמצטנן והולך התתאה גובר עליו והיד יהודה סקמ"ה דן שזה רק לגבי שהוא בולע בכולו אבל יתכן שזה לא מבליע בתתאה צונן ובפשוטו בעילאה רותח שניתן על קדירה שעל האש שהיא צוננת כה"ג לא אומרים עילאה גבר דכאן אין הגדר שמקום חמימותו ממשיכה ובמש"ז צ"א סק"ה השאיר דבר זה בצ"ע.

### בדין עילאה חם ביחס לכלים

ה] עיין ש"ך סק"י שהביא מהמהרש"ל שאין דין תתאה גבר בכלים ולכן איסור חם שניתן על כלי הוא אוסר אותו וכן היתר חם שניתן על כלי שבלוע בו איסור הוא נאסר וכן הוא בפסקי הרי"ד בפסחים והנה הפוסקים הבינו שכה"ג הוא גובר ולכן הקשו מהגמ' בפסחים אמנם ברי"ד מבואר שלגבי כלי גם ללא שזה מחמם התחתון הוא יכול לבלוע ולכן כל שהעליון חם זה סיבה להאסר ולאסור ע"ש ולפ"ז אין זה ענין לבישול וכן הוא בכו"פ ק"ה סק"ז.

### בדין עילאה חם לח

ו] עיין חוו"ד ק"ה סק"ז שהביא בשם היש"ש שעילאה חם שהוא לח וזה מקיף את כל החתיכה שנפל עליו כה"ג אמרינן שעילאה גבר והש"ך חלק עליו ועיין סוגיא דעילאה שהוכיחנו שלא כדבריו מהראשונים דבמערה על תבלין זה תלוי בנידון של עילאה גבר וכן מבואר ברמב"ן ק"ח: לגבי חתיכה של בשר שנפלה בחלב רותח ע"ש.

### בדין עילאה חם על גבי כלי שני

ז] עיין מש"ז צ"א ה' שהביא מהמנחת יעקב שעילאה רותח שניתן על דבר חם שהוא בכלי שני כה"ג כיון שזה חם רק שזה כלי שני אמרינן עילאה גבר וזה מבליע בכולו אמנם מדברי הרמ"א סימן ק"ז ועוד כמה דוכתי מבואר לא כך ובחכמ"א מ"ה י"ט הביא שני השיטות אמנם בפשוטו יש להקל כרמ"א וש"ך והנה אם נימא שכדי להבליע צריך לחמם התחתון א"כ לכאורא אפילו שהוא חם ולא מצנן העליון אבל אין סיבה שזה יחמם התחתון שיחשב כלי ראשון.

### בדין תתאה צונן שנתחמם האם מבליע כמו כלי שני

ח]יש לדון בעילאה חם שנפל על תתאה וחיממו עד שהוא נהיה יד סולדת שהוא לא מתבשל האם בכל אופן הוא מבליע כמו כלי שני לשיטות שכלי שני מבליע והנה לשיטות שרק שני ולא שלישי א"כ חזינן שיש מעלה מיוחדת שזה היה פעם ראשון א"כ כאן ודאי שזה כמו שלישי אמנם למה שנתבאר לעיל דבפשוטו גם כלי שלישי מבליע ובפשוטו הביאור שכל שזה חם זה מבליע א"כ גם אם זה התחמם מעילאה זה צריך להבליע ועיין בשיעורים בדין דבר גוש דבפשוטו כן מבואר ברמב"ן אמנם לארא זה נסתר מהגמ' בפסחים ששואלת בסכו בשמן של תרומה שזה תלוי בעילאה ושם הרי זה נהיה יד סולדת ע"ש מה שכתבנו בזה.

### בדין דבר גוש לגבי בישול ובליעות

ט] עיין ש"ך שהביא דנחלקו המהרש"ל והרמ"א האם דבר גוש שהונח בכלי שני דינו ככלי שני או ככלי ראשון ובביאור הסברא שזה יהיה ככלי ראשון מצאנו שני ביאורים הש"ך ביאר שכל הדין כלי שני כיון שיש לו דפנות שמצננות וכאן אין לו דפנות שמצננות ולפ"ז בפשוטו החלק התחתון שנגע בדופן שציננה אותו הוא נהיה כלי שני והרי יש כאן דין תתאה גבר אמנם במהרש"ל מבואר שעיקר הסברא שדבר גוש הוא שומר את חומו הפנימי בפנים ולכן אפילו שהניחו אותו על כלי ויש לו דופן שמצננת זה לא סיבה שהוא יהיה כלי שני ועי יד יהודה ק"ה סקי"ד שהאריך בזה ובחזו"א סימן ט' כתב לדון עוד סברא שרק דבר לח שכל חומו מכח הדפנות כל השם כלי ראשון מכח הדפנות משא"כ דבר גוש.

והנה עיין פ"ת צ"ד סק"ז שהביא מהסולת למנחה שדבר גוש שנמצא תוך רוטב ועירו אותו לכלי שני כה"ג גם הגוש נהיה כלי שני אמנם החוו"ד צ"א סקי"ג נקט לא כך ובפשוטו זה תלוי בהבנה של הדברים שאם כל הסברא כי אין לו דפנות שמצננות א"כ גם כאן אין לו דפנות שמצננות אבל אם הסברא שדבר גוש שומר את חומו א"כ אפילו שכאן הדבר הלח נהיה כלי שני אבל הדבר גוש שומר את חומו והיד יהודה נקט להחמיר בזה.

והנה כתב הש"ך שאורז שנשפך הוי ודאי כדבר לח ובפשוטו היש"ש נקט לא כך ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל שאם הסברא שדבר גוש שומר את חומו א"כ גם כאן האורז שומר את חומו אבל אם הסברא שאין לו דפנות שמצננות כאן שכולו כדבר אחד חשיב שיש לו דפנות שמצננות אמנם יתכן שכאן זה סברא שזה נדון כדבר לח.

והנה בעיקר החומר דדבר גוש דעת המג"א סימן שי"ח כן הוא פשטות הש"ך שזה כלי ראשון גמור וזה גם מבשל אמנם עיין חוו"ד ועוד הרבה אחרונים שנקטו שלגבי בישול שצריך דפנות שמחממת ודי שאין לו מעלה זו רק שאין לו דפנות שמקררות וביותר שזה שומר את חמו לכן רק לגבי בליעות זה כמו כלי ראשון שזה אפילו מבליע ומפליט.

והנה בעיקר המחלוקת עיין חכמת אדם כלל ס' סעיף י"ב שכתב שיש להחמיר לגבי דבר גוש ורק במקום הפסד מרובה יש להקל אמנם עיין חת"ס סימן צ"ה הובא בפ"ת צ"ד ז' שזה מתורת חומרא והנה לגבי הנידון האם צריך לחוש גם שזה מבשל ונפק"מ שיש כאן בשר בחלב דאוריתא שאסור בהנאה עיין בשיעורים דמצד הסברות יותר מסתבר שאם זה ככלי ראשון זה גם מבשל וכן המ"ב החמיר לגבי שבת אמנם כיון שיש הרבה ראיות שדבר גוש זה כלי שני וכדי לישבם צריך לומר שזה רק מבליע א"כ יתכן שאין להחמיר רק לגבי שזה מבליע וצ"ע.

### בדין דבר שעמד מול האש

י] עיין כו"פ ק"ה סק"ה ד"ה אלא וחזו"א בהערות לפסחים שכתבו שחתיכה שעמדה מול האש בזה גם בהונחה בכלי שני יש לה עדין דין כלי ראשון אמנם בביאור הגר"א שהוכיח שגוש זה לא כלי ראשון מחמיטה שזה עוגה שעמדה מול האש חזינן שנקט שגם כה"ג זה לא כלי ראשון ועיין בשיעורים שהארכנו בזה ובפשוטו לרמ"א בנפסק הקילוח אין מקור לחידוש זה.

### בדין נוגעים זה בזה

י"א] עיין רמ"א שאיסור והיתר שנוגעים זה בזה לא נאסר אלא כדי קליפה ובט"ז הביא מהמהרש"ל דאם האיסור חם הוא אוסר בכולו ואם ההיתר חם הוא רק נאסר כדי קליפה ומצד שכל שזה נוגעים אין אחד משפיע על השני וממילא איסור חם זה סיבה להבליע בהכל ועיין מש"ז סק"ה שאם ההיתר חם והאיסור צונן לח כה"ג זה מבליע כמו במליח אמנם עיין חו"ד חידושים י"ב שלח אינו חיבור וממילא נבלע רק ממה שנוגע אבל לא מכל הלח [ועיין בזה ביד יהודה צ"ב ססק"ה ולקמן סקי"א] ובביאור דעת הרמ"א עיין סוגיא דעילאא ותתאה דהביאנו לבאר מהיד יהודה או שס"ל שכל שההיתר לא נתחמם הוא לא יכול לבלוע שכדי לבלוע צריך תמיד שגם ההיתר יתחמם או שכל שזה נוגעים זה כמו תתאה צונן ולכן זה לא אוסר אלא כדי קליפה ובחכמת אדם כתב להחמיר כמהרש"ל אם לא במקום הפסד מרובה.

### בדין חיבור דניצוק במערה על איסור

א]עיין רמ"א דבמערה היתר על נר חלב יש להיזהר ועיין בט"ז שזה מצד שנצוק חיבור ובש"ך ביאר שזה סיבה שעולה הבל מלמטה ומגיע למעלה והנה מקורו מהמשנה במכשירים דמבואר שניצוק של צונן לחם עולה הבל מלמטה למעלה וחשיב נגיעה ועיין מש"ז ו' וכן הוא בגר"ז תנ"א סנ"ט שדברי הש"ך והט"ז משלימים אחד את השני ויש בזה נפק"מ שאין לערות מבקבוק שמן על קציצות בשריות והנה בפשוטו זה גם סיבה לא לערות מקומקום חשמלי רותח על בשר רותח אמנם עיין חכמת אדם נ"ט ה' שהביא מהפלתי שמחם לחם מותר כמבואר במשנה שזה לא מכשיר אמנם היד יהודה בקצר ל"א כתב שכל המשנה זה בדיעבד אבל לכתחילה אסור ובא"ר תנ"א סק"מ כתב שלגבי היתר אין להחמיר ניצוק ולכן לגבי בשר וחלב או חמץ קודם פסח יש להקל אמנם סתימת הפוסקים לא כך [דהיינו שיש כאן סברא מחודשת לדון דבר זה כנ"ט בר נ"ט והפוסקים שלא הזכירו חידוש זה משמע שלא ס"ל] וכן המ"ב החמיר לגבי חמץ אמנם כל זה בלא עולה זיעה דבעולה זיעה ממש זה ודאי אסור כמבואר סימן צ"ב.

והנה יש לעיין האם לערות מקומקום חשמלי על דבר קר האם גם בזה יש ענין לכתחילה לא לערות מצד שנבלע בקומקום ועיין שער הציון תמ"ד שעה"צ ד' שאין לערות מכלי פסח חם על כלי חמץ צונן ומקורו מהחק יעקב תנ"א סקנ"ה ואולי שם זה חומרא מיוחדת בחמץ.

והנה עיין חוו"ד שהקשה במערה על נר חלב למה לא נאסר כל ההיתר שזה כמו חתיכה אחת שנוגעת בתתאה חם שכולה נאסרת ועיין חוו"ד צ"א סק"ו וצ"ב סק"כ שכתב לחדש שדבר לח לא חשיב מחובר לגבי בליעות ורק כאן יש סיבה מיוחדת לאסור כנ"ל וכן כתב שבהניח קדירה רותחת על חלב לא צריך לשער רק כנגד החלב שכנגדו ולא על חלב שבצדדים והסכים עמו ביד יהודה צ"ב בקצר ס"ה [אמנם עיין חכמ"א כלל מ"ה סי"ד שפליג וצ"ע].

## סעיף ד'

### בדיני בליעה מחתיכה לחתיכה בכחוש

א]מבואר במשנה חולין צ"ו: שכל בישול של חתיכה אסורה הוא מבליע בכולו ואפילו באיסור כחוש אמנם על ידי צלי דהינו שחתיכה נוגעת בחתיכה אין זה מבליע בכולו ונחלקו הראשונים כמה זה מבליע דעת הרשב"א שזה מבליע רק כדי קליפה אמנם דעת התוס' שזה מבליע כדי נטילה [והוא עובי אצבע דהינו רוחב אגודל ולחזו"א הוא 2.4 ס"מ ולגר"ח נאה הוא 2 ס"מ] והשו"ע פסק שזה מבליע בכדי נטילה אפילו באיסור דרבנן ויש לעיין האם זה גם לקולא כגון שבכדי נטילה יש שישים האם צריך לחוש לדעות שזה רק אוסר כדי קליפה ושם אין שישים ובחזו"א סימן קי"ט סק"ו משמע שנקט שזה גם לקולא [עוד יש לדון שמשמע שדבר זה שכדי נטילה זה עובי אצבע ומשמע שיש ראשונים שחולקים על זה וס"ל שזה קצת יותר מכ"ק כמבואר בר"ן].

עוד יש לעיין האם לא עובר כלום בכחוש או שלגבי יותר מכדי נטילה עובר רק משהו והנה בפשוטו זה מפורש בגמ' צ"ו: שלר"י שמין במינו לא בטיל זה גם מותר דהינו שזה לא בגדר משהו שזה סיבה לאסור לר"י אמנם לגבי גדרי חמץ בפסח ושאר איסורי משהו יתכן שזה אוסר וכן הביא המג"א תמ"ז סק"ט מהגהות מימוני [ועיין רעק"א בליקוטים צ"ו:] ועיין ברמ"א סימן תס"ז סט"ו שהביא מהרא"ש שתרנגולת שנמצא בה חיטה בפסח שזה חמץ כחוש כולה נאסרת מצד שבהיפוך השפוד עבר בליעה גם בכחוש וכן זה עובר אפילו לתרנגולת אחרת ועיין מג"א שזה רק בפסח שמשהו אסור אבל לא בשאר איסורים אמנם בהכרח כל זה כשהחיטה נמצאת דהינו שבכח אחד זה עובר לכל התיכה ואפילו לחתיכה אחרת בגדר משהו אבל לאחר שזה נח אין זה נעקר לצאת וכגון שלקחו החיטה שזה ודאי לא יאסור במה שזה יגע אחרי זה דאל"כ תמיד יאסר מדין חנ"נ ועיין בשיעורים שהארכנו בזה.

### מה נחשב צלי ומה נחשב בישול

ב] הנה בבישול מבואר שזה מתפשט בכלו אמנם בשני חתיכות שנוגעות אחד בשני מבואר שזה רק כדי קליפה או נטילה ובטיפה שנופלת על חתיכה המהרש"ל הובא בש"ך צ"ב ג' נקט שכה"ג תמיד זה מתפשט בכולו והעתיקוהחכמ"א כלל ס' ס"ו אמנם האחרונים נקטו שזה לא מתפשט דהינו שאפילו דבר לח זה לא בגדר בישול ועיין יד יהודה צ"א י"א שכתב שבישול זה רק אם הדבר מקיף את החתיכה מכל צדדיה וכן נקט החזו"א כ"ב ח' בד"ה ש"ך סימן צ"ב וכן הוא במש"ז צ"ד סק"ז.

## סעיף ה'

### בדין חתיכה שמינה כמה היא מבליעה

א] מבואר בגמ' שחלב שמן מתפשט בכולו ולמדו מזה הפוסקים שכל דבר שמן מתפשט בכל החתיכה ונחלקו הראשונים האם זה עובר מחתיכה לחתיכה דדעת הרשב"א שזה עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב אמנם דעת המהר"ם שאין זה עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ומבואר ברשב"א שנחלקו בין לגבי כח ראשון דהינו כשהחתיכה של האיסור נוגעת בחתיכה שנוגעת בחתיכה שלמהר"ם זה לא מבליע בחתיכה השלישית ולרשב"א זה מבליע ובין אם חתיכה בלעה איסור שמן שלרשב"א גם כה"ג אם זה יגע בחתיכה אחרת חמה האיסור יתפשט בכולה ולענין הלכה השו"ע פסק להחמיר בזה והדגול מרבבה נקט בדעת הש"ך שזה רק מספק אמנם הפמ"ג נקט שזה בתורת ודאי ויבואר דבר אי"ה לקמן ס"ט.

### בחידוש הרשב"א שאפילו שיש שישים נאסר כ"נ

ב] מבואר בגמ' לגבי בישול שאם יש שישים כנגד האיסור הכל מותר אמנם כתב הרשב"א שלגבי דבר שמן גם אם יש שישים בחתיכה בכל אופן נאסר ממנה כדי נטילה אמנם הב"י הביא הרבה ראשונים שחלקו על זה והשו"ע פסק כרשב"א והנה יש הרבה ראשונים שנקטו שכל דבר כחוש אוסר כדי קליפה ולפ"ז כתבו שכאן במקום שיש בחתיכה שישים זה יאסור כדי קליפה ודלא כחידוש הרשב"א שזה אוסר כדי נטילה ויש לעיין לרשב"א האם במקום שיש שישים בכדי נטילה בכל אופן זה יאסור כדי קליפה ועיין בשיעורים שהארכנו דלכאורא משמע שזה יאסור בכדי קליפה.

והנה מבואר בלשון השו"ע שזה רק אם יודע את מקום הנגיעה ומשמע שאם לא ידוע זה מותר והאחרונים כתבו שכיון שזה חומרא דהרי רוב הראשונים חולקים לכן בספק הקילו אמנם צ"ע שזהו לשון הרשב"א ועיין רעק"א שביאר שזה מצד שיש ביטול של חד בתרי של המקום האסור בשאר הכדי קליפה אמנם עדין יש לדון שזה יאסר מצד מין בשאינו מינו ובזה חידש שאין כאן שמא יבשלם מצד שבהכל יש שישים דהינו שגם מה שלא בכלל הספק מצטרף לשישים ולכאורא לטעם הרשב"א בדין שישים זה לא שייך וצ"ע.

והנה בעיקר דברי הרשב"א יש מהאחרונים שכתבו שזה רק בתור חומרא אבל לא בתורת ודאי כמבואר ברעק"א בשם הפר"ח סק"כ ובחזו"א כ"ב סק"ד ועיין פתחי תשובה שהביא משמן רוקח שאם הכדי נטילה נתבשל ואין ס' כנגד הנטילה מותר ובמ"ז סקי"א כתב בשם האיסור והיתר שכאן מספיק שישים כנגד האיסור ולא צריך להחמיר חנ"נ כדי שיצטרכו שישים כנגד כל הכדי נטילה אמנם עיין יד יהודה סקכ"ה שכתב שכיון שאנו נוהגים להחמיר שכל דבר זה שמן מצד שלא בקיאים ה"ה צריך לחוש שכל דבר זה כחוש ולכן תמד צריך להחמיר לגבי כדי נטילה אמנם סתימת הפוסקים שבדבר שברור שזה שמן אין להחמיר וכן גם שם יש אופנים שמקילים.

### בטעם דין הרשב"א

ג] והנה בטעם דברי הרשב"א מצאנו כמה ביאורים הכו"פ צ"ב סק"ד כתב שזה ספק האם הדבר התפשט בכולו וממילא באמת זה התבטל בשישים או שזה רק התפשט בכדי נטילה ובחזו"א כ"ב ד' ביאר שזה ודאי מתפשט בשישים רק שזה נעשה בשני שלבים ושלב ראשון זה בכדי נטילה ושלב שני בכולו וממילא הכדי נטילה נאסר בתחילה אפילו אם בסוף זה התפשט הלאה וכן משמעות הב"י והט"ז וביד יהודה סקכ"א ביאר שבכל דבר שמן יש חלקים כחושים והם מתפשטים רק בכדי נטילה ויש חלקים שמנים והם מתפשטים בכולו והנה בלשון הרשב"א בחידושים ח. מפורש שטעם האיסור מצד שזה לא גרע מכחוש אמנם זה א"ש אם כחוש זה נטילה אבל למה דנקט שכחוש זה קליפה זה לא שייך אמנם בגדר הדברים מבואר או כחזו"א הנ"ל או כיד יהודה ובעיקר דברי החזו"א צ"ע שא"כ למאן דס"ל חנ"נ תמיד יצטרכו שישים כנגד הכדי נטילה והארכנו בזה בשיעורים.

### האם יש את דין הרשב"א בחתיכה שבלעה איסור

ד] והנה יש לדון בחתיכה שבלעה דבר שמן ולא היה בה שישים ונאסרה בכולה ועכשיו נוגעת בחתיכה אחרת ויש בה שישים כנגד הכל האם בכל אופן יאסר בה עד כדי נטילה וביד יהודה סקל"ג פשיטא ליה שזה לא יאסור כדי נטילה ובשפ"ד סק"כ מבואר שזה אוסר כדי נטילה והנה לכאורא זה תלוי בטעמים הנ"ל שאם הסברא שיש חלקים כחושים כמבואר ביד יהודה א"כ כאן הרי עברו רק החלקים השמנים אמנם לחזו"א שתמיד זה נעשה בשני שלבים יתכן שגם כאן זה כך ואינו מוכרח דיתכן שכל שזה כבר ההתפשטות של השישים בזה הוא נעשה בשלב אחד.

### האם דין הרשב"א זה גם מחתיכה לחתיכה

ה] עוד יש לדון במקום שהכדי נטילה זה שני חתיכות האם מצד דינו של הרשב"א זה יאסור עד שיעור כדי נטילה או שזה רק אוסר אותה חתיכה למה דנקטו האחרונים שדבר כחוש לא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב גם אם זה תוך השיעור כדי נטילה דאם הגדר שזה לא גרע מכחוש א"כ כאן זה לא יעבור מחתיכה לחתיכה אבל אם נתחדש שהבליעה זה שני שלבים וכאן הרי השיעור כדי נטילה זה מדין דבר שמן לרשב"א א"כ יתכן שזה גם עובר מחתיכה לחתיכה וכן הוא בשו"ת רעק"א תליתאה סימן נ"ז בד"ה והנה.

## סעיף ז'

### בדין דבלוע לא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב

א] הראשונים הסכימו דדבר כחוש לא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב דהינו שאם חתיכה בלעה איסור כחוש ואחרי זה נוגעת בחתיכה אחרת לא יוצא ללא רוטב ומבואר בדבריהם שזה אפילו באותה חתיכה דהינו שכל שחתיכה בולעת איסור כחוש בכדי נטילה או קליפה זה לא עובר הלאה מצד סברא הנ"ל.

והנה יש לעיין בחתיכה כחושה שחציה איסור וחציה היתר וחתיכת היתר נגעה בחצי החתיכה המותרת ומקום האיסור זה לאחר שיעור כדי נטילה ממקום הנגיעה האם היא נאסרת והנה באופן דהחתיכה האסורה יש בה שני טעמים בזה ודאי שהחתיכה לא נאסרת וכדין ירך שיש בו גיד הנשה אמנם אם זה אותו טעם הבית מאיר [הובא ברעק"א צ"ו:] נקט שהחתיכה נאסרת והגרעק"א חלק עליו שזה לא נאסר ובפשוטו בכל הפוסקים סימן תס"א ס"ה מבואר כרעק"א שכתבו לגבי מצה שחלקה נהיתה חמץ ונגעה בה מצה אחרת שלא במקום האיסור שהיא לא נאסרת וכן פסק המ"ב.

והנה מבואר שתמיד זה אוסר כדי נטילה וצריך שישים כנגד הכדי נטילה וצ"ע למה הרי מה שזה עובר מתחילת הכדי נטילה לסופה זה בליעה ומצאנו בזה שני ביאורים הבית מאיר ביאר שבחתיכת האיסור עצמה לא חשיב בליעה וכנ"ל ולדבריו צריך שישים כנגד כל חתיכת האיסור אמנם רעק"א נקט שודאי שרק הכדי נטילה מבליע רק שכאן שמראש כח הבלעתו זה עד שיעור כדי נטילה לגבי זה לא חשיב בלוע והנה יש בזה שני נפק"מ א. בנ"ל בחתיכה שחציה היתר וחציה איסור ונגע בחצי ההיתר שמקום הנגיעה רחוק מכדי נטילה מהאיסור שלרעק"א זה לא אוסר ולבית מאיר זה אוסר וכן נפק"מ האם צריך שישים כנגד כל החתיכה או רק נגד הכדי נטילה.

### בדין איסור שרק החצי הפנימי של הכ"נ אסור האם חשוב בלוע

ב] והנה מדברי כולם נלמד שאם יש כדי נטילה איסור ודאי צריך שישים כנגד כולו ובפשוטו ה"ה אם חלק מהכ"נ אסור וחלק מותר אפילו שנוגע בחלק המותר והנה מבואר במג"א שאם יש מצה שנכפלה אם נוגעת מצה אחרת נגד מקום הכפל זה נאסר ועיין חזו"א ק"כ סקי"ד שכתב שכיון שכתב המג"א שרק החלק הפנימי נאסר ולא החיצון א"כ אין בלוע יוצא מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ובזה ישב המנהג שלא אוסרים המרדה והמצות האחרות אמנם דבריו צע"ג שכמו אם כל המצה היתה חמץ ודאי שהיה צריך ביטול כנגד הכדי נטילה גם עכשיו שרק חלק חמץ וכי המצה נביאה לדעת שאם הכל חמץ זה מבליע ואם חלק זה לא חמץ זה לא מבליע וצע"ג [ולגבי כפולה יש מקום לדברי החזו"א לשיטות שדבר כחוש זה רק כ"ק וכן לחזו"א שבדבר יבש לגמרי לא עובר גם מאוכל לאוכל רק כ"ק ועיקר המנהג להקל מצד שכפולה זה חומרא ולכן צריך להיזהר שבכפולה שיש שלש שכבות שבזה הוא מעיקר הדין כמו שרואים שזה לא נאפה וכן הורה הגר"ח מבריסק שלא תיגע מצה אחרת במצה זה שיש מקומות שזה תוך הכדי נטילה של מקום החמץ].

### בדין חתיכה שחציה שמנה וחציה כחושה האם חשיב בלוע

ג] והנה בפשוטו אם יש חתיכה שחציה שמנה וחציה כחושה ונוגע בחלק הכחוש בכל אופן זה יבלע מהשמינה לרעק"א גם לשיטות שלא עובר מחתיכה לחתיכה גם דבר שמן אמנם מפורש במרדכי סימן תרפ"א שזה לא יעבור ובהכרח שכל שאחד שמן ואחד כחוש זה כשני חתיכות ויש מקום לומר שגם אם זה שני טעמים זה כך וכבית מאיר ולפ"ז גם אם זה יהיה תוך שיעור כדי נטילה זה לא יעבור ועיין רעק"א ח"ג סימן נ"ז לגבי לב הדבוק שדייק כן מהאיסור והיתר ותמה עליו.

### האם איסור שעובר בכדי נטילה זה גם מחתיכה לחתיכה

ד] ויש לעיין בחתיכת איסור שאוסרת כדי נטילה ונוגעת בחתיכה שהיא פחות מכדי נטילה שנוגעת בחתיכה שהיא עדין תוך כדי נטילה של האיסור האם זה נאסר ועיין רעק"א ח"ג סימן נ"ז בד"ה והנה ויד יהודה ק"ה סקכ"ג ובחזו"א ח' סק"ב שפשיטא להו שזה לא יעבור מחתיכה לחתיכה דכמו דטיפת חלב אפילו שזה מתפשט בכל החתיכה יש עוד הגבלה שזה לא עובר מחתיכה לחתיכה ה"ה בדבר כחוש לדידן אמנם עיין מש"ז צ"ד ז' לגבי אורז שנקט שזה עובר עד כדי נטילה ויתכן שזה רק שם שזה פירורים קטנים וכדמוכח במשנה של נטף מרוטבו על הסולת שזה יבש ובכל אופן אוסר עד כדי נטילה וצ"ע אמנם בדבר שזה לא פרורים ודאי קי"ל כרעק"א הנ"ל.

### בליעה בדבר לח האם נבלע בחתיכה

ה] מבואר שבליעה לא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב וזה אפילו שיש קצת רטיבות על החתיכה שקצת רטיבות זו אין בכחה להוציא את הבליעה בחתיכה ועיין חוו"ד סקי"ג שהקשה שכל צלי הרי יוצא רוטב והוא ודאי איסור כי בלוע בו טעם האיסור שהיה בלוע בחתיכה א"כ למה שזה לא יבלע בחתיכה שלידו וכתב לחדש שגם איסור שבלוע בקצת רטיבות זה לא יעבור לחתיכה ויחשב בלוע שלא עובר ללא רוטב אמנם היד יהודה סק"ל חלק ונקט שודאי שכל שיש איסור בלוע ברטיבות ודאי שזה יבלע כמו אם הרוטב עצמו אסור דלא שיך לחלק רוטב לשנים רק שבאמת ברוטב של צלי שיוצא אין בו טעם האיסור שהטעם שנבלע בחתיכה הוא נסרך ולא יוצא עם צירו כמבואר ברשב"א אמנם ע"ש שמדרבנן הרוטב שיצא הוא אסור אבל הוא לא אוסר דבר אחר [ועיין סימן ק"ז דמבואר שבעירה הדגים הם לא אוסרים ובפשוטו ודאי שיש שם קצת מים ומשמע כחוו"ד וע"ש ביד יהודה] ועיין חוו"ד צ"ב כ' שמכח חידושו נקט שגם בליעה מכלי לכלי שלא עובר ללא רוטב צריך כמות גדולה אמנם עיין יד יהודה צ"ב נ"ו שחלק שכיון שהקצת רוטב שיש בולע איסור דהרי כאן לא צריך רוטב ממילא הוא חוזר ומבליע אמנם ע"ש שחידש שלא צריך אלא שישים כנגדו ולא אומרים שזה כל הזמן בולע טעם מהכלי ומבליע ויצטרכו כנגד כולו ע"ש.

### מה נחשב בליעה ובדין בליעה בכלי

ו] עיין רמ"א ס"ז שכתב שבליעה בכלי עובר לחתיכה ללא רוטב ובטעם הדבר האיסור והיתר ביאר כיון שאין לו בליעה מעצמו וצ"ב הסברא אמנם הרשב"א קי"א כתב שכה"ג זה לא מוגדר כבלוע אלא כמונח בקופסא ולכן הוא עובר ללא רוטב ועיין חזו"א סימן כ"ב סק"ז וכן הוא בבית מאיר סימן צ"ד בביאור הט"ז שם שכל שבלל חלב בעיסה או בתוך אורז לא חשיב בלוע דרק דבר שנבלע על ידי חום חשיב בלוע שזה נסרך אבל דבר שנבלע דרך בלילה זה כמונח בקופסא וזה יוצא גם ללא רוטב והחזו"א ביאר שלכן דם של עצמו לא חשיב בלוע שכל שזה יוצא על ידי מליחה חשיב כמונח בקופסא ולפ"ז בעשו עוגת גבינה שהעיסה בלולה בחלב וזה נגע בחתיכת בשר נאסר הבשר וכן אם חיממו בכלי בשרי הכלי נאסר אמנם אם זה רק מילוי של בורקס בזה ודאי חשיב בלוע ולא נאסר.

### בדין בליעה מכלי לחתיכה

ז] כתב הרמ"א שכלי שבלוע איסור שנגע בחתיכה אינו אוסר אלא כדי קליפה ועיין ש"ך סקכ"ג שביאר שאם יש לחלוחית ודאי שזה אוסר בכדי נטילה ורק מדובר שזה דבר נגוב לגמרי שכה"ג חידש הרשב"א שזה רק אוסר כדי קליפה והנה בפשטות דברי הרשב"א זה גם אוכל שנוגע באוכל נגוב לגמרי שהרי למד ליסודו משאני סיכה שמשהו עבדי לה וכן נקט החזו"א כ"ב סק"ז אמנם הפמ"ג ק"ה שפ"ד סקכ"ג נקט שכה"ג זה אוסר כדי נטילה וכן מבואר מדברי המג"א ושאר האחרונים שנקטו שמצה שהחמיצה שנגעה במצה אחרת אוסרת כדי נטילה ועיין ש"ך שנסתפק האם בבלוע שמן זה רק אוסר בכדי קליפה או שכה"ג זה מפעפע בכולו אמנם הפר"ח וכן הביא הדגול מרבבה מהמג"א שנקטו שגם בלוע שמן לא מבליע כה"ג אלא כדי קליפה וכן פסק החכמ"א ועיין בש"ך דמבואר שם לשיטתו שבשמן זה מבליע בכל אופן בזה אנו בקיאים להבחין בין כחוש לשמן אפילו שאם יש שמנונית שזה מבליע כדי נטילה בזה צריך להחמיר שהכל זה כמו שמן ובביאור החילוק עיין רעק"א סימן ס"ו שהגדר שכל שזה ודאי מבליע אנו לא בקיאים וכדי נטילה נחשב שמבליע וכדי קליפה לא נחשב שמבליע [והארכנו בכל זה בשיעורים].

### בדין בליעה כחוש מאוכל לכלי

ח] בפשוטו בלוע שמן באוכל עובר לכלי ואוסר כדי נטילה ובחוו"ד ק"ה סקט"ו חידש שבכלי זה תמיד רק נבלע בכדי קליפה אמנם כל האחרונים [עיין יד יהודה ק"ה ל"ו ובחכ"א כלל נ"ז ס"ו] חלקו עליו ובבלוע כחוש באוכל בפשוטו כמו שזה לא עובר לאוכל ללא רוטב כך זה לא עובר לכלי אמנם המג"א כתב לגבי דבר חריף שנבלע באוכל שזה גם חוזר ונבלע במטחנה אפילו שזה ללא רוטב דהיינו שנקט שלהבליע בכלי זה יותר קל ועובר ללא רוטב כמבואר בנשמת אדם הלכות פסח אות כ"ד אמנם החוו"ד סימן צ"ו וכן היד יהודה והנשמת אדם חלקו עליו ונקטו שבאמת ללא רוטב זה ודאי לא עובר ואין מקור שלהבליע בכלי זה יותר קל.

### כללי פיטום

### בדין פיטום לגבי איסור עצמו ולגבי בליעות

ט] מבואר בטור שאפילו שכחוש לא עובר אלא כדי נטילה אבל אם יש חתיכת איסור כחושה שמבליעה בחתיכת איסור שמינה בזה היא מבליעה בכולה ומצד פיטום ובפשוטו הכוונה שהחתיכה הכחושה נחשבת כשמינה והקשו הב"י והט"ז שהרי מבואר בטור שאיסור כחוש שנבלע בשמן הוא לא עובר לחתיכה אחרת וא"כ הדברים ק"ו אם כאן שהכחוש בלוע בשמן הוא לא מקבל דין של שמן כ"ש אם רק חתיכה כחושה נוגעת בדבר שמן שהדבר הכחוש לא יקבל דין של דבר שמן שהוא יפעפע בכולו ועיין ט"ז ופר"ח וגר"א שחלקו על דין פיטום ובדרכי משה חילק שכל חלב כחוש חל פיטום וגם בבלוע בחתיכה שמינה אבל בשאר דברים לא חל פיטום והחכמ"א כלל ס' ס"ה הקיל במקום הפסד מרובה כד"מ וכן החמיר שבחלב כחוש יש פיטום גם לגבי בלוע אמנם שאר האחרונים לא חששו לזה.

ועיין ש"ך שכתב לחלק שהדין של פיטום זה רק סיבה להבליע בכל החתיכה אבל זה לא סיבה שיעבור מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ולכן בחתיכה שמינה שבלעה איסור שהנידון שזה יעבור לחתיכה אחרת לגבי זה לא עוזר פיטום משא"כ בחתיכת איסור שהנידון שהבליעה יתפשט בכל החתיכה לגבי זה חל פיטום.

והנה בעיקר הדין דפיטום עיין שפ"ד י"ד שמשמעות הש"ך והב"י שהגדר שהחתיכה הכחושה נחשבת כשמינה ועיין חוו"ד סקי"א שתמה שא"כ גם לאחר שזה יפרד מהאיסור זה יאסור בכולו אמנם עיין יד יהודה סקכ"ד דיתכן שכל הפיטום חל כלפי הזמן שהוא מחובר לשמן אמנם החוו"ד ביאר שכל הפיטום רק חל על הטעם שנבלע בשמן שכיון שהוא מוקף מכל הצדדים הוא נחשב כשמן אבל לא חל פיטום על חתיכת האיסור הכחושה ויש בזה נפק"מ עצומה האם צריך שישים כנגד כל החתיכה של האיסור או שזה רק סברא שהכדי נטילה שמתפשט בחתיכה השמינה הוא מתפשט בכולו אבל זה לא סיבה שהוא יבלע יותר.

### האם בכח ראשון פיטום עובר מחתיכה לחתיכה

י] עוד יש לדון האם בחתיכת איסור כחושה שנוגעת בחתיכה שמינה שנוגעת בעוד חתיכה האם כה"ג זה יאסור גם את החתיכה השלישית ונחלקו בזה האחרונים דבחזו"א כ"ב סק"ח נקט שכל הסברא שבלוע לא נעקר לצאת אבל כל שהוא כבר נעקר לצאת ודינו כשמן ממילא זה גם עובר מחתיכה לחתיכה אמנם בש"ך צ"ב סק"ג וכן במג"א תמ"ז סק"ב נקטו שגם בכח ראשון זה לא עובר מחתיכה לחתיכה ובפשוטו שהפיטום רק עושה כמו דרגא אמצעית דהינו כמו טיפת חלב שזה נבלע בכל החתיכה וזה לא עובר מחתיכה לחתיכה וביד יהודה כתב שכיון שפיטום זה מחלוקת בזה יש לצרף את שיטת המהר"ם שגם דבר שמן לא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ובפשוטו כיון שכל הדין פיטום שנוי במחלוקת וכן הדין שדבר שמן עובר מחתיכה לחתיכה לכן יש להקל בזה כש"ך.

### בדין מצה משוחה בשמן שמקום הכפל חמץ

י"א] עיין מג"א תמ"ז סק"ב ותס"ז סקי"ב שאם יש מצות משוחות בשמן ואחת מהם נתכפלה ונגעה בה מצה אחרת שכה"ג יש כאן דין פיטום ולכן אם נגעה במקום הכפל כל המצה נאסרת ואם זה שלא במקום הכפל לא נאסרת המצה דהינו שאם זה נוגע שלא במקום הכפל זה רק בליעה וממילא פיטום זה לא סיבה שיעבור אמנם אם זה נוגע במקום הכפל כיון שהמצה הנוגעת היא שמינה ממילא הבליעה עוברת להכל [ועיין בשיעורים שהארכנו בזה] והנה עיין רעק"א שתמה שכיון שמצה הכפולה היא משוחה בשומן והיא מפוטמת א"כ מה זה משנה איפה הוא נוגע הרי זה דבר שמן וממילא זה עובר לחתיכה אחרת אמנם בפשוטו כל זה קשה אם נימא שבפיטום זה הופך את הכחוש לשמן אבל אם נימא שזה רק סברא שהבליעה של הכחוש בשמן זה נהיה שמן א"כ כאן רק טעם החמץ שנבלע בשומן הוא נהיה שמן וממילא זה בליעה והנה החזו"א ק"כ סקי"ד דן שגם אם נגע שלא במקום הכפל אבל כיון שזה נעקר לצאת ממילא זה גם עובר מחתיכה לחתיכה וזה כשיטתו לעיל אמנם ע"ש מה שכתבנו לישב ועיין מ"ב תס"א סק"ל שכתב שאם המצה הכפולה שמינה אפילו שהמצה השניה לא כפולה בכל מקום שנוגעת היא נאסרת אבל אם המצה הכפלה אינה שמינה ורק המצה שנוגעת כפולה בזה תלוי אם היא נוגעת במקום הכפל או שלא במקום הכפל ועיין חזו"א ק"כ סקט"ז שתמה מה סברא בזה ובפשוטו צ"ל שנקט שמצה משוחה בשמן זה יותר מפיטום שזה נחשב שהחמץ הוא שמן וכטענת רעק"א אבל מצד פיטום דהינו שהמצב השמינה נוגעת בכחושה זה לא עושה אותה לשמן וכנ"ל.

### בדין פיטום במליחה ובאחד קר ובאחד חם

י"ב] עיין בש"ך שכתב שלגבי מליחה אם אין שניהם מלוחים אפילו שההיתר תפל הוא שמן לא שייך פיטום וצ"ב טעם הדבר ואם נימא שגדר הפיטום שעל ידי בליעת השמנונית הוא מתפטם א"כ בשמן תפל שאינו מבליע באיסור מליח ממילא לא שיך פיטום אמנם למה דנקטו האחרונים שהפיטום חל בזה שהאיסור נכנס לשמן א"כ גם כאן זה שייך ובפשוטו צ"ל שזה רק בצירוף לשמן שהולך ובתפל זה לא הולך אמנם עיין שפ"ד סקי"ד שכתב לדון שרק בשניהם חמים שיך פיטום אבל היתר שמן צונן לא שיך פיטום אמנם זה רק בנוגעים אבל בתתאה חם שיך פיטום וצ"ב הסברות בזה ועיין בדי השלחן שהביא מהב"י שנקט שיש פיטום גם בצונן וכן הכריע היד יהודה אמנם החכמת אדם הקיל בזה ודעתהפמ"ג שקי"ל להקל בכל פיטום במליחה אמנם החכמ"א כתב שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה.

### בדין בלוע בעילאה חם

י"ג] עיין ש"ך סקכ"א שכתב שמשמע בשו"ע שבבלוע בחתיכה וזה רק עילאה חם זה לא מוציא כדי קליפה ועיין שפ"ד שהביא שהפר"ח והפרי תואר חלקו על זה וכתב שאין להקל אלא במקום הפסד והחוו"ד כתב שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה והיד יהודה חלק על זה לגמרי ועיין שפ"ד שכתב שכל הנידון לגבי אוכל אבל לגבי כלי מפורש בסעיף ג' ברמ"א שנאסר כדי קליפה אפילו שזה בלוע וצ"ע מהיכי תיתי לחלק לגבי זה.

## סעיף ט'

### שיטת השו"ע בדין הבלעה במליח בכחוש ושמן בחתיכה אחת

א] מבואר בגמ' שמליח הרי הוא כרותח ובשיעור הבלעתו בדבר כחוש נחלקו הראשונים יש כתבו שזה כמו צלי ולשיטות ששם זה כדי נטילה גם כאן זה כדי נטילה ולשיטות ששם זה כדי קליפה גם כאן זה כדי קליפה אמנם שיטת הרא"ש שגם אם בצלי זה כדי נטילה כאן זה כדי קליפה ולענין דבר שמן דעת רוב הראשונים שזה מבליע בכולו אמנם דעת הרמב"ן והראבי"ה שזה רק מבליע כדי קליפה דהינו שבזה מליח קיל צלי.

והנה לענין הלכה עיין כאן בשו"ע ומצאנו בזה שלשה ביאורים א. דעת הגר"א שבדאוריתא תמיד כדי נטילה ובדרבנן בזה בדבר כחוש יש להקל שזה כדי קליפה וזה כולל שומן הגיד וקונקנות אמנם קרומות שזה ספק דאוריתא צריך כדי נטילה [אמנם הגר"א הקשה סתירה דבסימן ע' פסק שגם בדאוריתא זה רק כדי קליפה] ב. דעת המנח"כ ובפשוטו כן הוא דעת הש"ך כמבואר בשפ"ד כ"ז דבכחוש גמור גם בדאוריתא זה כדי קליפה ב. דבר שהוא קצת שמן כמו שומן הגיד וקונקנות בזה בין באיסור דאוריתא ובין בדרבנן צריך להחמיר שכדי נטילה ודבר שמן זה בכולו ג. ודעת הפר"ח שבדבר כחוש לגמרי זה כדי קליפה ובדבר שמן קצת בזה יש הבדל דבדאוריתא כגון קרומות זה כדי נטילה אמנם בדרבנן כגון שומן הגיד וקונקנות מספיק כדי קליפה ובמקור החילוק בין שמן קצת לכחוש לגמרי עיין יד יהודה סקמ"א דדיק כן ברשב"א שהחמיר בצלי רק בדבר קצת שמן שצריך כ"נ ולא בכחוש לגמרי ע"ש.

ולגבי חתיכה שמינה פסק השו"ע שזה אוסר בכולו וכן כתב שיש דין פיטום שלכן זה אוסר בכולו והוסיף שגם אם יש שישים זה עדין אוסר כדי נטילה ולפחות קליפה [ולכאורא הכונה שאם קילף ואחרי זה בישל מותר] וצ"ב על מה הספק ועיין באר הגולה לגבי שומן הגיד שזה דרבנן ובגר"א ביאר שהספק לא רק לגבי פיטום אלא גם בשמן גמור והשפ"ד ביאר שלגבי דבר שמן גם בדרבנן ודאי צריך נטילה ורק לגבי פיטום שהדבר במחלוקת בזה צידד להקל כדי קליפה והנה צ"ב מה צד שבשמן אם יש שישים מספיק קליפה ובפשוטו הביאור כמבואר ביד יהודה שלדידן יש מקום לומר שהדין בשמן כ"נ זה מצד לא גרע מכחוש וכאן שכחוש מספיק כדי קליפה ממילא גם בשמן ויש שישים מספיק כדי קליפה וכיון שזה לא מוכרח שהרי לרשב"א כחוש זה קליפה ובכל אופן כאן זה נטילה לכן לא סמכו על זה אלא בדרבנן ולפמ"ג רק בדין פיטום.

והנה הרמ"א הביא את השיטות שגם דבר שמן במליחה רק אוסר כדי קליפה אמנם הביא שנוהגים להחמיר ועיין מש"ז סקכ"ד דדעת הט"ז שהעיקר כשיטות שגם בשמן זה רק כ"ק אמנם הש"ך נקט לעיקר כשיטות שזה מבליע בכולו ועיין בינת אדם סימן מ' שנקט שזה ספק והביא מהפלתי שבספק נמלח יחד יש להקל שמספיק כדי קליפה מצד ס"ס אמנם עיין חוו"ד סקי"ז שנקט שאין לצרף דבר זה לס"ס והביא כן מהנודע ביהודה עוד מבואר מהרמ"א שנוקטים שכחוש במליחה תמיד זה רק כדי קליפה ולכן גם ביש בו סרך שמנונית אם יש שישים בהכל זה לא אוסר יותר מכדי קליפה וכן נפק"מ במקומות שלא מחמירים לדונו כשמן עיין לקמן.

### בביאור דעת השו"ע בדבר שמן לגבי פעפוע מחתיכה לחתיכה

ב] עיין ב"י שהביא את הנידון במליח האם דבר שמן עובר מחתיכה לחתיכה ובפשוטו מבואר דעת הרשב"א והר"ן שזה עובר מחתיכה לחתיכה ולכן נקטו שזה גם מצטרף לשישים ודעת המהר"ם שזה לא עובר מחתיכה לחתיכה ויש בזה חומרא שאם אין בחתיכה שישים היא אסורה והב"י הביא שרבינו נתנאל נסתפק בדבר זה האם זה עובר מחתיכה לחתיכה וממילא זה גם מצטרף לשישים או שזה לא עובר מחתיכה לחתיכה וממילא זה לא מצטרף לשישים.

והנה מבואר בראשונים שעד כמה שזה מתפשט מחתיכה לחתיכה ממילא זה גם מצטרף לשישים ועיין בט"ז שהקשה סתירה בשו"ע דבס"ז נקט שדבר שמן עובר מחתיכה לחתיכה וכאן נקט שאם אין בחתיכה שנוגעת באיסור שישים הרי היא אסורה ואין כל התערובת מצטרף לשישים והרי זה אותו נידון ועיין ש"ך שכתב שהשו"ע שכתב שכל החתיכות אסורות זה רק לחומרא דהיינו שאין הבדל בין צלי למליחה אלא שבשניהם האיסור עובר מחתיכה לחתיכה אלא שזה לא מצטרף לשישים וצ"ב מה הנידון ומצאנו בזה שני מהלכים באחרונים הדגול מרבבה צ"ב סק"א ובחזו"א ל"ג א' והיד יהודה סקמ"ג בסופו נקטו שהשו"ע נסתפק האם דבר שמן עובר מחתיכה לחתיכה ולכן לחומרא נוקטים שזה עובר אבל לא שיך לצרף כדי לבטל כיון שיש צד כמהר"ם שזה לא עובר מחתיכה לחתיכה אמנם עיין מש"ז כ"ב ובחוו"ד ט"ז שנקטו שזה ודאי שהוכרע שזה מפעפע מחתיכה לחתיכה וכשיטת הרשב"א רק שהשו"ע נקט שזה לא מפעפע בשווה ולכן לא שייך לצרף את כל החתיכות כי אולי זה לא פעפע לכולם והדברים מחודשים שהשו"ע חידש שיטה מדעתו.

והנה יש נפק"מ רבתא בין המהלכים במקרה שהאיסור נוגע בחתיכה וחתיכה זו נוגעת בחתיכה וחתיכה זו נוגעת בעוד חתיכה ובכולם יחד יש שישים אבל בשני החתיכות הראשונות אין שישים שלביאור הדגול מרבבה החתיכה השניה מותרת ממ"נ כי אם כמהר"ם שלא עובר מחתיכה לחתיכה א"כ החתיכה השניה מותרת ואם כרשב"א שזה עובר בכולם הרי יש שישים אמנם לדרך הפמ"ג הרי יתכן שזה פעפע לשני החתיכות הראשונות ולא יותר ועיין רעק"א סקט"ו שחידש עוד שגם אם יש שלש חתיכות ובכולם יש שישים בכל אופן חוששים שזה עבר בתחילה לראשונה ואחרי זה הכל יצא לשני והשלישי והראשון נשאר באיסורו מצד אפשר לסחטו אסור ועיין חזו"א שתמה על זה דתמיד לא חוששים שלאחר שזה בלע והתפשט הכל במה שלידו דאל"כ גם אם בחתיכה הראשונה יש שישים השאר יהיו אסורים וצ"ע.

ועיין פמ"ג שהביא מהפר"ח ומנחת כהן שכתבו לבאר דלא כש"ך אלא שהשו"ע נקט לחלק שבצלי דבר שמן עובר מחתיכה לחתיכה ולכן שם באמת הכל מצטרף לשישים משא"כ לגבי מליח נקטו כמו המהר"ם שזה לא עובר מחתיכה לחתיכה ויש בזה קולא שזה לא אוסר כלל חתיכות אחרת אמנם יש בזה חומרא שאין כל החתיכות מצטרפות לשישים והנה באמת שכן משמע בב"י שכתב שאין לחשוש לספקו של רבינו נתנאל מחמת ודאו של המהר"ם והדבר פלא וכי זה ספיקו של רבינו נתנאל הרי זה שיטת הרשב"א אלא ודאי נקט שהנידון במליח זה לא אותו נידון בצלי אמנם צ"ע הרי מפורש ברשב"א שדעתו גם במליח וצ"ע.

### בביאור הכרעת הרמ"א

ג] והנה עיין רמ"א שכתב שכל שזה דבר שמן זה ודאי אוסר את כל החתיכות דהיינו שעובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב והוסיף שגם לגבי דבר כחוש אנו מחמירים שזה כדבר שמן שאוסר את כל החתיכות כיון שאנו לא בקיאים להבחין בין כחוש לשמן וכתב שכיון שאנו נוקטים שכל דבר זה כשמן וא"כ יצא כשו"ע שגם ביש שישים זה תמיד יאסור חלק מהחתיכות שזה חומרא גדולה לכן נהגו להקל שכל שיש שישים לא אוסרים אלא כדי קליפה מצד שסומכים על שיטת הראבי"ה שגם דבר שמן לא מבליע אלא כדי קליפה והנה בהא דמבואר בדבריו שללא הקולא הנ"ל היה צריך להחמיר גם בשמן לאסור את אותה חתיכה לביאור הדגול מרבבה הכונה לחשוש לשיטת המהר"ם ולביאור הפמ"ג זה לחשוש שזה לא מפעפע בשוה ולביאור המנח"כ זה רק במליח שזה לא מתפשט מחתיכה לחתיכה.

### בדין צלי ביש שישים האם אוסרים את החתיכה הראשונה

ד] והנה יש לדון להכרעת הרמ"א האם בצלי ביש שישים בכל אופן צריך לאסור החתיכה הראשונה וכן מה דעת השו"ע בזה והנה ברמ"א מבואר שללא שיטת הראבי"ה הינו צריכים לאסור את החתיכה הראשונה ולפ"ז בצלי שאין לצרף את שיטת הראבי"ה ודאי שהחתיכה הראשונה תאסר אמנם זה תלוי בנ"ל שאם יסוד הספק האם כמהר"ם ממילא זה רק יאסור החתיכה הראשונה ואם כפמ"ג שאולי זה לא מפעפע א"כ זה גם יאסור שני חתיכות מתוך שלש וכנ"ל אמנם לפר"ח שכל הספק רק לגבי מליח א"כ בצלי שזה ודאי מפעפע א"כ כל שיש שישים גם אותה חתיכה מותרת ורק שכדי נטילה אסור וכדעת הרשב"א.

ומצאנו שנחלקו בזה האחרונים דביד יהודה בקצר ע"ח נקט שבצלי גם אם יש שישים החתיכה הראשונה אסורה אמנם החוו"ד צ"ב סק"ד הביא מהמנחת יעקב שרק במליח יש צד שזה לא מפעפע מחתיכה לחתיכה אבל בצלי זה ודאי מפעפע ולכן שם הכל מותר אמנם לכאורא כל זה לביאור המנחת כהן אבל לביאור הש"ך אינו כן וצ"ע ולכאורא ראוי להחמיר כיון שיש הרבה מאוד ראשונים שאוחזים שלא עובר מחתיכה לחתיכה גם דבר שמן ללא רוטב וכמבואר ביד יהודה.

### בדינא דאין אנו בקיאים להבחין בין כחוש לשמן

ה] מבואר ברמ"א בס"ט שאפילו שיש הבדל בין כחוש לשמן אבל כיון שאין אנו בקיאים לכן מחמירים לדון שהכל זה כדבר שמן בין במליח ובין בצלי אמנם יש בזה כמה דרגות וכדלקמן.

א. עיין חוו"ד חידושים ל"ז שהביא מהתורת חטאת שבחלב כחוש שבזה אפשר באמת לטעות אין להקל אפילו במקום הפסד מרובה.

ב. בשאר דברים שיש בהם סרך שמנונית כגון בשר כחוש והוא איסור דאוריתא בזה מחמירים שאנו לא בקיאים אמנם כתב הרמ"א לגבי מליחה דבמקום הפסד מרובה יש להקל ועיין רעק"א שמשמעות הרמ"א שרק הקיל במליחה שיש לצרף את הראבי"ה שגם שמן לא אוסר רק כדי קליפה אבל בצלי אין להקל אמנם המנחת יעקב כתב להקל גם בזה וכן הוא בחזו"א סימן כ"ב סק"ז ובחכמת אדם כלל ס' ס"ז הניח בצ"ע ולכאורא כיון שזה רק ספק מנהג יש להקל בזה.

ג. במקום שיש בו סרך שמנונית וזה איסור דרבנן מבואר בש"ך סקכ"ז לגבי מליח שבמקום הפסד קצת יש להקל והגרעק"א נקט שזה גם בצלי אמנם היד יהודה סקמ"ט הקשה מסימן ס"ד שלא מקילים בצלי אפילו באיסור דרבנן.

ד. במקום שאין סרך שמנונית כלל מבואר בש"ך שלגבי איסור דרבנן לא מחמירים כלל ולגבי איסור דאוריתא רעק"א נקט שמספיק הפסד קצת ובשפ"ד סקל"ח אות ג' נסתפק בזה שבדאוריתא צריך הפסד מרובה ונטה להקל והנה בסימן תמ"ז מבואר לגבי חמץ שנגע במצה שזה אוסר כדי נטילה וצ"ע למה לא הוזכר שם מנהג הש"ך שלא במקום הפסד להחמיר בזה לדונו כדבר שמן שזה אוסר בכולו ויתכן שזה טעם המג"א תמ"ז ס"א שהובא בבה"ל שהחמיר תמיד לכתחילה לאסור את כולו ע"ש.

ה. עיין רעק"א שהביא מהפמ"ג האם גם לגבי הדין של פיטום אין אנו בקיאים ונפק"מ דבדבר שיש בו סרך שמנונית שנוגע בדבר כחוש לגמרי שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה והנה מבואר ברמ"א סימן תס"ז סי"ד שאם מצא חיטה תוך התרנגולת אוסרים את כל התרנגולת וצ"ב הרי חיטה זה דבר כחוש שאין בו סרך שמנונית ועיין בה"ל תמ"ז ס"א שביאר שכיון שתרנגולת יש בה סרך שמנונית לכן מדין אין אנו בקיאים מחמירים לדנוה כשמן ויש כאן דין פיטום ומבואר שגם לגבי פיטום אומרים אין אנו בקיאים אמנם יתכן שזה רק שם מחומרא דפסח.

### בהא דלגבי בליעות אנו בקיאים להבחין בין כחוש לשמן

ו] עיין ש"ך סקי"ז י"ח כ"ג שכתב שלגבי בלוע אנו בקיאים להבחין בין כחוש לשמן דהינו שאם חתיכה בלעה איסור כחוש ואחרי זה נוגעת בחתיכה של היתר בזה אנו בקיאים שזה כחוש וזה לא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב והנה בפשוטו הסברא כמבואר ביד יהודה סקמ"ג בסופו וכן בחזו"א כ"ב ז' ד"ה הא שכיון שיש לצרף את שיטת המהר"ם שגם דבר שמן לא עובר מחתיכה לחתיכה לכן בכחוש אנו מקילים שיש כאן כעין ס"ס אמנם מדברי הש"ך סקי"ז וסקכ"ג מבואר שגם לגבי בליעה שודאי עובר מחתיכה לחתיכה כגון בבשר בחלב אם נימא שהבשר אסור ללא חלב או לגבי בליעה בכלי שגם בזה אנו בקיאים ומשמע שזה רק סברא במנהג שנהגו לגבי איסור עצמו ולא לגבי בליעות ועיין שיעורים שהארכנו בגדר הדברים וצ"ע.

### בדין בליעה בכח ראשון האם אנו בקיאים

ז] הנה דבר כחוש לא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב אפילו בכח ראשון אמנם דבר שמן עובר מחתיכה לחתיכה אפילו לאחר שנח והנה יש לעיין בהא דלגבי בלוע אנו בקיאים האם זה רק בליעה שנחה שדנים שתעקר לעבור מחתיכה לחתיכה בזה אנו בקיאים אבל כל שהאיסור נוגע בחתיכה הראשונה שיש כאן עקירה בכח ראשון יתכן שלגבי זה אנו לא בקיאים וממילא אומרים שזה נעקר וזה אוסר גם את החתיכה השלישית והנה המשמעות הפשוטה של הרמ"א בס"ט שגם אם האיסור לא נגע בכל החתיכות בכל אופן אנו אוסרים את כולם גם בדבר כחוש ומצאנו בזה שלש שיטות החוו"ד סקי"ח ובחזו"א כ"ב ח' נקטו שזה אוסר את החתיכה השלישית כפשטות הרמ"א אמנם הפרמ"ג הובא ביד יהודה סוף סקמ"ג העמיד את הרמ"א שכל החתיכות נגעו באיסור ע"ש, וביד יהודה כתב לחלק שבצלי זה מותר ובמליח זה אסור שכיון שנוהגים גם לגבי כחוש לדון שזה נבלע בהכל וזה אוסר רק כדי קליפה לכן זה סיבה להחמיר גם לגבי בליעה שזה כדבר שמן ע"ש ועיין בשיעורים שהארכנו בזה.

### בדין נצרר הדם שנמצא בחתיכה במליחה ובבישול

ח]מצוי שלאחר מליחה מוצאים צרירות דם בעוף ויש כאן נידון מצד המליחה כמה זה הבליע ולפעמים מוצאים דבר זה לאחר הבישול או הצליה ויש לדון גם כה"ג כמה זה אוסר והנה מבואר בסימן ע' בכמה דוכתי שצריך שישים כנגד הדם במליחה ועיין ט"ז סקכ"ו שכתב שדם נחשב שיש בו סרך שמנונית ולכן צריך שישים ובש"ך סקט"ז י"ח כתב שאין בו סרך שמנונית אמנם מצד המנהג שבכל דבר צריך שישים אפילו אם אין בו סרך שמנונית לכן כאן צריך שישים ולדבריו במקום הפסד אפשר להקל ובשפ"ד ט"ז וכן החוו"ד סק"כ י"ג כתבו שבדם שיוצא על ידי מליחה הש"ך מודה שהוא נחשב כיש בו סרך שמנונית והנה פשטות דבריהם שדנו דם כאיסור דאוריתא אמנם צ"ע שהרי דם שמלחו זה דרבנן ובדגול מרבבה סקי"ט כתב שזה מצד פיטום אמנם שיטת הש"ך שאין דין פיטום במליחה וצ"ע.

והנה אם ננקוט שזה נחשב שיש בו סרך שמנונית וכאיסור דאוריתא א"כ זה אוסר מצד המנהג תמיד בשישים והנה הדרך שמולחים הרבה עופות יחד ויש ודאי שישים אמנם במקרה שיש כמה נצרר והעוף עמד לעצמו יש לדון לאוסרו וכן יש לדון כאן מצד איסור דבוק שאם אין בעוף עצמו שישים כולו נאסר ועיין מש"ז כ"ה ושפ"ד ל"ח האם מחמירים איסור דבוק כשודאי זה לא היה בחוץ בנפרד וכל הנידון דממהר לבלוע במליחה ע"ש אמנם יתכן שלגבי חהתיכה עצמה ודאי דנים איסור דבוק וזה נאסר.

ולגבי צלי בזה הוא אוסר כדי נטילה מדינא וצריך שישים בשאר כיון שאנו מחמירים לדונו כשמן ואם חתכו העוף לחתיכות קודם הצליה ובחתיכה עצמה אין שישים הרי היא נאסרת מצד איסור דבוק וכן יש להחמיר את המהר"ם שלא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב וממילא צריך גם בשאר שישים אמנם יש לדון האם לגבי איסור דבוק גם מחמירים את המנהג שיש בו סרך שמנונית וברמ"א משמע שמחמירים וצ"ע בכל זה.

### בדין חתיכת איסור שנגעה בכמה חתיכות האם כולם מצטרפים לבטל

ט] עיין ב"י שהביא שבחתיכת איסור שנגעה בכמה חתיכות אם דבר שמן עובר מחתיכה לחתיכה זה ודאי מצטרף לבטל שאז נוקטים שזה ודאי עבר בכולם בשוה אבל אם לא עובר מחתיכה לחתיכה בדבר שמן בזה הביא דנחלקו הראשונים האם זה מצטרף או לא דהינו שאם עובר בזה נוקטים שעד כמה שהבליעה יצאה היא ודאי התפשטה לכולם אבל אם לא עובר מחתיכה לחתיכה א"כ יתכן שחתיכה אחת בלעה וחתיכה אחרת לא בלעה וכן הסכימו כל הפוסקים אמנם החזו"א ל"ג ג' נקט מסברא שיתכן שחתיכה אחת בלעה וחתיכה אחת אליה לא יצא איסור ורק אם כל החתיכות נוגעות גם אחת בשניה יש לצרפם.

### ביאור הדיני בנגעה בחתיכה אחת או בכמה חתיכות

ט] עיין ב"י דמבואר שאם האיסור נגעה בחתיכה אחת ורק היא נאסרה ולא יודעים באיזה חתיכה היא נגעה אמרינן בזה ביטול ברוב של חד בתרי והפר"ח נקט שבמין בשאינו מינו לא שייך ביטול דהרי כשיאכל ירגיש הטעם ועיין חזו"א ל"ג סק"ה שכתב לדון לחלק האם הטעם ודאי נרגש לכל אחד או שצריך שימת לב מיוחדת אמנם אם החתיכת איסור נגעה בכל החתיכות משמעות המהר"ם שכולם אסורים ועיין ש"ך שהקשה שכיון שאין בזה כח לאסור את כל החתיכות דהרי בכולם יחד יש שישים א"כ כל שיש כאן כמה חתיכות שיש שנים שלא נאסרו כנגד אחד שנאסר צריך להיות ביטול ברוב של חדד בתרי ורק כתב שאם יש חנ"נ וננקוט שדבר שמן עובר מחתיכה לחתיכה א"כ יתכן שחתיכה נאסרה וחוזרת ואוסרת חתיכות אחרות עיין גליון רעק"א שבפשוטו בדעת המהר"ם זה לא יתכן ועיין פר"ח שכתב שבאמת המהר"ם מדבר במקרה שאין כאן ביטול של חד בתרי ויש כח בחתיכה לאסור שני חתיכות מתוך שלש ע"ש ובחזו"א סימן ל"ג סק"ב ג' כתב לחדש שכל שחתיכה נופלת לכמה קדירות כל שלא ידוע בטוח שיש כאן ביטול של שישים זה בכלל התקנה דרבנן שצריך שישים אמנם בפשוטו קי"ל כש"ך ושכל הצד לאסור רק מצד חנ"נ ולפ"ז בכמה קדירות ודאי יהיה כאן ביטול של חד בתרי.

### בדין נגע בכמה חתיכות ובחלק יש שישים

י]עיין פר"ח שבנגע בכמה חתיכות ובחלק יש שישים ובחלק אין שבזה החתיכות שיש בהם שישים הם לא בכלל הספק וממילא אם אין ביטול של חד בתרי בשאר החתיכות זה אסור אמנם החוו"ד קי"א סק"ז נקט שזה בטל ולכאורא מסברא כיון שצד הספק זה גם בחתיכות שיש בהם שישים למה שזה לא יצטרף לבטל וצ"ע.

# סי' קו [חתיכה שבלעה איסור]

## סעיף א'

### בדין חתיכה שבלעה איסור ונתבשלה בקדירה

א]מבואר ברשב"א שחתיכה שבלעה איסור ונתבשלה בקדירה נשארת באיסורה אמנם הטור נקט שכמו שבתחילה הבליעה מתפשט בשישים כך כאן וכן מבואר ברש"י ותוס' ורמב"ן ק"ח. שזה רק אסור מצד שאין מבטלין איסור לכתחילה דהינו כיון שהרי חלק מהאיסור נשאר בחתיכה ומתבטל והנה בדעת הרשב"א שאוסר מצאנו שני מהלכים דבמקום אחד ביאר שזה מצד שאין הגעלה באוכלים דהיינו שזה לא ברור שיצא מזה האיסור אמנם במקום אחד מבואר שיש כאן הלכה שכל שיש בזה איסור הוא עדין עומד באיסורו ובדבריו מבואר שאין זה ענין לדין אפשר לסוחטו אסור דשם הנידון שזה נסחט לגמרי אמנם האחרונים נקטו שזהו הדין אפשר לסוחטו אסור ודין זה הוא בכל האיסורים והנה רעק"א תשובה ס"ז וכן החזו"א י"ז סק"ג ד' נקטו שודאי שקי"ל גם כמו הטעם שלא ברור שיצא האיסור אמנם אם יהיה טעימת כפילא לא שיך לאסור מצד טעם זה וכה"ג יאסר מצד הטעם השני שאפילו שודאי אין טעם בכל אופן כיון שנשאר משהו זה אסור והנה בפשוטו דן זה הוא רק דרבנן אמנם החוו"ד נקט שזה דין דאוריתא כמו נולד בתערובת ועיין הגהת אמרי ברוך שתמה עליו.

אמנם עיין כאן גליון מהרש"א שהביא מהמהר"ם מלובלין שהובא בש"ך צ"ד סקכ"ג שבהיתרא בלע כגון חלב בבצלים או חמץ קודם הפסח בזה קי"ל כהטור ומבואר שנוקטים שמסתמא זה התפזר בשווה ורק מצד שיש כאן דין דרבנן שכל שזה נאסר הוא עומד באיסורו ודין זה הוא רק באיסור ולא בהיתר ועיין יד יהודה סימן צ"ב סק"ז שהאריך בזה וצ"ע לדינא.

והנה בעיקר האיסור של החתיכה צ"ע שהרי נכנס כאן עכשיו עוד טעם של היתר וזה תערובת חדשה ולמה שזה לא יבטל את האיסור וממילא החתיכה תחזור להיתרה וצ"ע.

### בדין חתיכה שנאסרה שנתערבה באחרות

ב] עיין בגליון רעק"א שחתיכה שיש בה איסור שנתערבה באחרות בטלה חד בתרי ואפילו שאם יש שם עדין טעם זה הרי צריך לאסור בשישים מצד שמא יבשלם אבל מסתבר שנשאר רק משהו ולא יותר [והנה לכאורא היה מקום לדון שמספיק רוב נגד הבליעה של האיסור וממילא מספיק אפילו חתיכה אחת אמנם ברעק"א מבואר שזה מצטרף לחתיכה וצריך רוב נגד החתיכה וצ"ע ועיין סימן ק"ז סק"ב מה שכתבנו שם] והנה לכאורא זה רק א"ש אם הרשב"א מודה שודאי נפלט אבל אם זה מצד שאין הגעלה באוכלים משמע שיש צד שנשאר בזה האיסור ויש כאן איסור דאוריתא כמבואר בפמ"ג כאן וכן הוא ברשב"א בתוה"ב ח. שלכן בנפל לקדירה אחרת זה חוזר ואוסר ומבאר שנוקטים שזה לא יצא וצ"ע ועיין פתחי תשובה שהביא מהנודע ביהודה שלטעם הרשב"א שזה מצד שאולי נשאר טעם שזה רק ספק ולכן במין במינו יש להקל ע"ש אמנם מקור הרשב"א זה מכחל שהוא דרבנן.

### הנפק"מ בהא דהכריע הרמ"א כרשב"א

ג] הרמ"א כתב שהעיקר כאוסרים את אותה חתיכה ודלא כטור ותמהו האחרונים שהרי הרמ"א פסק שיש חנ"נ א"כ כה"ג ודאי שגם לטור זה אסור דהרי גם הוא מודה שמשהו נשאר והניחא אם נקטינן לאסור מצד שחוששים שנשאר בזה עדין האיסור א"כ נפק"מ שיש בזה איסור דאוריתא אמנם בפשוטו עיקר כונת הרמ"א לפסוק מצד שאפשר לסוחטו אסור כמבואר באחרונים וצ"ע כנ"ל ועיין שפ"ד שכתב נפק"מ לרמ"א שבלא נודע התערובת לא חל חנ"נ עוד כתב נפק"מ במין במינו בדשיל"מ שאוסר במשהו ולא חל חנ"נ שגם אם בישלו באינו מינו זה נשאר באיסורו וביד יהודה סק"ב כתב עוד נפק"מ לגבי חתיכה שחציה חוץ לרוטב שנאסרת רק לרש"י שבזה מקילים שלא אומרים חנ"נ שבכל אופן החתיכה עומדת באיסורה.

## סעיף ב'

### בדין איסור שדבוק בחתיכה שנפל בשישים

א] עיין שו"ע שהביא מהרשב"א שחלב שדבוק בחתיכה שנפל לקדירה שעכשיו האיסור מתפשט בהכל ויש שישים וממילא החתיכה הדבוקה לחלב מותרת ואם יוציא החתיכה ממילא יתפשט עכשיו החלב בחתיכה ושם אין שישים לכן ישאיר האיסור עד שיצטנן החתיכה האסורה אמנם הרמ"א כתב שלדידן שאומרים איסור דבוק א"כ תמיד צריך שישים בחתיכה ואם אין בחתיכה שישים היא נאסרת א"כ יכול להוציא החתיכה מיד ועין פר"ח שכתב שממילא יש חיוב להוציא מיד כיון שיש צד שהאיסור עדין לא מתפשט ועכשיו הוא מתפשט דהינו שגם ללא מעשה יש דין שלא יהיה ביטול רק כאן אם יש הפסד של החתיכה זה סיבה להתיר אבל לרמ"א שאין שום הפסד חייב להוציא החתיכה ועיין פלתי סימן י"ד סק"ה לגבי עובר שהוציא ידו שהחלב שיוצא ממנו מורכב גם מהאבר האיסור וזה מותר מצד ביטול שהקשה שמדין אין מבטלין איסור לכתחילה אם יש אפשרות יצטרך לחתוך האבר ועיין אמרי בינה סימן ט"ז בד"ה עוד שחלק עליו ונקט שללא מעשה אין איסור מה שמתבטל איסור, אמנם כאן אם זה נפל לו בשוגג יתכן שזה גרע ועיין באחרונים שכשמוציא האיסור לא יוציאנו בכלי שיצטרך הגעלה אלא בקיסם וביד יהודה כתב שגם לאחר שזה נצטנן עדיף שיוציא בקיסם כיון שכלי צריך הדחה ולכתחילה אסור להניח איסור בכלי שיצטרך הדחה.

### בדין להוציא מההיתר

ב] מבואר ברשב"א שלא יוציא מההיתר ועין פרי תואר שכתב לדייק שגם אם יש הרבה היתר לא יוציא מצד שמא יוציא עד שלא ישאר שישים והדבר מחודש לגזור גזירה שלא מבוארת בחז"ל ואינה מוכרחת דהרי אם יש הרבה יותר משישים אין סיבה לאסור וצ"ע וביד אברהם כתב שגם לא יערה כל הקערה יד לקדירה אחרת שמא יערה בפעמיים ומבואר סימן ק"ז שחוששים לזה ושלכן יחכה שיצטנן הכל ע"ש.

### בדין טעימת כפילא לפני שהצטנן

ג] מבואר כאן חידוש שכל חתיכה שנתבשלה יחד עם חתיכות אחרות אם הוציאו חלק מההיתר ועכשיו אין שישים זה נאסר מצד שחוששים שמא עד עכשיו זה לא יצא ועכשיו זה יצא וראיתי להעיר שא"כ בכל טעימת כפילא צריך לטעום דוקא לאחר שהצטנן וכן אין לחמם התערובת עוד הפעם אחרי זה מצד שאולי עכשיו זה הוציא טעם וכן לכאורא אם כלי שני מבליע רק כדי קליפה א"כ אין לערות הכל יחד שאולי רק בכלי שני יצא האיסור ושם בכדי קליפה לא יהיה שישים ואולי רק אז יצא האיסור.

# סי' קז [בדין דג טמא שנמצא בין דגים טהורים]

## סעיף א'

### ביאור הש"ך והב"ח

א] עיין טור ושאר הפוסקים שהביאו מחלוקת ראשונים בדג טמא שנמצא בקערה ויש שישים כנגדו אבל יש חשש שעמד עם מקצת דגים בצורה שאין שישים ואסרם האם יש כאן חשש לאסור כל הקערה ויש כאן כמה אופנים לבאר מחלוקתם ונבאר השיטות בס"ד.

א. עיין ש"ך וב"ח שביארו שמדובר שעירה את המים לבחוץ בתחילה ואחרי זה עירה כל הדגים לקערה ויש כאן חשש שכשעירה המים לקראת הסוף שהיה קצת מים היה תוך מים אלו דג טמא עם עוד דגים ואין שם שישים כנגד הדג הטמא וממילא נאסרו כל הדגים דהרי חתיכת איסור שנתבשלה בשישים והוציאו חלק מהאיסור תמיד חוששים שאולי רק עכשיו זה פלט את טעמו ואחרי זה כשמתערבים הדגים כל אלו הדגים מבליעים איסור בשאר הדגים ואוסרים את כולם.

### בדין ביטול דיבש ביבש של בליעה בחתיכה אחרת

ב] והנה יש כאן נידון אחד של תערובת הדגים האסורים עם הדגים המותרים ובזה יש ודאי רוב נגדם וזה בטל כדין תערובת יבש ביבש חד בתרי והנה מבואר כאן חידוש שאפילו שלא ס"ל חנ"נ ולא חל איסור על כל החתיכה רק שחלק האיסור שנמצא בה לא בטל בכל אופן לא מספיק ביטול בזה שיהיה רוב נגד הבליעה האסורה אלא דנים כאילו כל החתיכה אסורה וצריך שיעור ביטול נגד גודל החתיכה וצ"ב למה לא נימא כאן סלק וביותר צ"ע לדעת הטור שאפשר לסחטו אסור א"כ גם לא נקבע שהחתיכה אסורה ולמה שלא יועיל ביטול של יבש ביבש כנגד חלק האיסור.

ועיין חוו"ד סק"א שהעיר עוד שהרי על ידי כפילא אפשר להכיר בדג שבלע מהדג הטמא אם זה מין בשאינו מינו וא"כ כה"ג זזה לא תערובת ולא שיך ביטול וכתב דמבואר כאן מכל האחרונים שזה לא סיבה שלא יחול ביטול ברוב ודלא כפר"ח שנקט שחתיכה שנבלע בה טעם איסור וזה ניכר לא חשיב תערובת.

### ביאור הנידון שיאסרו שאר הדגים מצד שבולעים אחד מהשני

ג] אמנם יש כאן עוד נידון שהדגים שנאסרו הם מבליעים איסור בשאר דגים שנוגעים בהם וממילא נגד טעם האיסור שמתפשט בשאר הדגים אין כאן שישים ולכן הריב"א אסר הדגים אמנם רבינו ברוך בספר התרומה כתב שכיון שלא עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב א"כ לא עובר איסור מהדגים שנאסרו לשאר הדגים.

והנה לכאורא עד כמה שלא ס"ל חנ"נ א"כ גם עד כמה שהאיסור התפשט מהדגים שבלעו לשאר דגים אבל הרי בהכל יחד יש שישים נגד הדג הטמא ואין סיבה לאסור ורק אם ס"ל חנ"נ א"כ צריך שישים כנגד הדגים שנאסרו ואין בקערה שישים כנגדם ורק אם נחוש שהבליעה עברה מדג לדג ואוסרת אותו ואחרי זה הבליעה יוצאת לדג אחר ואוסרת אותו והראשון נשאר באיסורו מצד אפשר לסוחטו אסור אמנם בפשטו ההתפשטות היא בשוה להכל וצ"ע ואם נימא שהנידון רק על הכדי קליפה יתכן שבכל הכדי קליפה של הדגים אין שישים כנגד האיסור [ועיין יד אברהם שכבר העיר בזה].

והנה צ"ב דעת האוסרים הרי זה כלל ברור שבליעה לא עוברת מחתיכה לחתיכה ללא רוטב וגם מצד חנ"נ הרי אין הנאסר אוסר במקום שהאוסר לא הולך ועיין יד יהודה [סק"א בד"ה ומצאתי] שביאר שודאי נשאר קצת מים על הדגים ונחלקו האם כה"ג חשיב רוטב להבליע מאחד לשני או לא והנה באמת צ"ע שהטיפה איסור שיש במים למה שזה לא יבליע הלאה ולחוו"ד שהדין שלא עובר ללא רוטב זה גם בליעה שבתוך טיפת רוטב אמנם הרי היד יהודה הוכיח שלא כדבריו ובפשוטו מדובר שנגד זה יש גם שישים [וכמבואר בט"ז בשם המהרש"ל] אמנם ביד יהודה כתב שיש שיעור של משהו שזה לא מבליע הלאה ויתכן עוד לבאר שחששו שזה דבר שמן וזה מבליע בכולו ובאמת להלכה שקי"ל שאנו לא בקיאים בכל לא צריך לחוש לדין דבר שמן כיון שהנידון כאן על בליעות ובזה אנו בקיאים.

והנה צ"ב למה זה אוסר כל הדגים הרי הוא מערה על הדגים שהם בכלי שני וא"כ יש כאן תתאה גבר ובב"ח ביאר שלאחר שעירה המים העמיד הקדירה כמו שהיא וממילא יש כאן בליעה בכלי ראשון ועיין ט"ז סק"ד בסופו שגם דייק כן מלשון הטור שהנידון על מה שנשאר במחבת ובמנחת יעקב סימן נ"א כתב או שהנידון רק על כדי קליפה או אם נסבור שדבר גוש דינו ככלי ראשון א"כ חשיב תתאה רותח עוד כתב לחדש שכל שהתתאה חם אפילו שהוא כלי שני העילאה אוסר בכולו אמנם בפשוטו מבואר ברמ"א לגבי שני הדינים האחרונים שזה לא אוסר.

והנה לגבי ביצים כתבו האחרונים שכיון שלא מבשלים הרבה ביצים יחד א"כ עד כמה שנשאר מים עם קצת ביצים ונאסרו עשרים ביצים וזה מתערב בשאר ביצים א"כ אם אין עוד עשרים ואחד ביצים אין להם במה להתבטל ועיין פמ"ג שאם צריך ביטול של חד דבתרי א"כ צריך ארבעים ביצים אמנם בפשוטו אין דין של חד בתרי כמבואר ביד יהודה כאן.

### בדין עירה המים לקערה

ד] הב"י והדרכי משה וכן הוא בתו"ח העמידו שהערה חלק מהדגים לקערה יחד עם המים אלא שצ"ע עד כמה שמערה את הדגים שנשארו עם המים א"כ המים האלו הרי בלועים באיסור ולמה שהם לא יבליעו בדגים לפחות כדי קליפה כדין עילאה רותח והדרכי משה העמיד שכשהגיע לשיעור שאין שישים למטה באמת הערה המים לחוץ וכל זה דוחק שהרי כאן זה חששות מה היה ולמה לא לחוש שלא היה כך ובש"ך כתב שבאמת כדי קליפה נאסר וכל מה שהתיר הב"י באופן זה הוא רק על כל הדג [ועיין כו"פ במוסגר שלשיטת השו"ע שאין חנ"נ א"כ ודאי שאין בכל הדג טמא לאסור את כל הכדי קליפה של כל הדגים וממילא יש כאן ביטול וכל הנידון לשיטות שיש חנ"נ שצריך שישים כנגד הדגים שנאסרו] ובכו"פ כתב שבעירוי על קדירה מלאה דגים רק מה שנוגע בשורה הראשונה חשיב עירוי מכלי ראשון אבל אחרי זה חשיב כמו שנפסק הקילוח משא"כ דבר גוש לא חשיב נפסק הקילוח ולכן אם היה עובר בליעה ללא רוטב זה היה אוסר וביד יהודה ד"ה והרש"ל כתב שכיון שיש רוטב למטה א"כ מיד המים שמגיעים מתערבים במים שלמטה ונחשבים כלי שני.

והנה לשיטות שכלי שני מבליע צ"ע למה שהמים שנמצאים למטה לא יבליעו בשאר הדגים את הדגים שנאסרו והנה דעת המהרש"ל שזה לא מבליע ומפליט כאחד אמנם המים שנאסרו זה רק להבליע ועיין ט"ז שהביא מהמהרש"ל שבאמת רק אם יש שישים כנגד מעט המים הוא מותר.

העולה מהנ"ל דבמערה את הדגים שבלעו מהדג הטמא יחד עם המים דעת הש"ך והט"ז והד"מ שיש כאן דין עירוי שזה מבליע כדי קליפה מהדגים לדגים אמנם דעת הב"י משמע שזה לא מבליע כדי קליפה ודעת הכו"פ מצד שזה בגדר נפסק הקילוח וביד יהודה העמיד שזה נופל למים אחרים וחשיב כלי שני אמנם עדין לדעות שכל שני מבליע צריך שישים כנגד המים האסורים.

### הסיבות להקל בספיקות

ה] והנה עד כאן דיברנו אם ודאי הדבר נעשה באופן הנ"ל אמנם במקרה שלא יודעים האם הדג הטמא נשאר למטה ואסר עד שישים בכל אופן מבואר בסמ"ג וסה"ת שמצד זה יש סיבה לאסור ולכן בביצים שאין בחלק העליון למעלה רוב ביחס לביצים שלמטה הכל אסור אמנם עיין תו"ח שנקט להקל מעוד כמה טעמים במקום שזה ספק וסברות אלו הם וודאי לגבי דגים לצד שיש איסור וכנ"ל.

א. עיין סמ"ג שהביא מהר"ש שיש סברא שאיסורא ברובא איתיה דהיינו שתולים שהדג הטמא לא נשאר למטה אלא אדרבא יצא עם רוב בדגים שלמעלה והנה התו"ח התיר בגלל זה גם בביצים ועיין ש"ך שתמה עליו שהרי מה שבביצים הסה"ת אסר כי אין רוב בביצים שלמעלה נגד מה שלמטה א"כ אדרבא מצד שאיסורא ברובה איתיה הדג הטמא הוא למטה ועיין מנחת יעקב שביאר שס"ל שבדין ביטול צריך חד בתרי וממילא יש למטה עשרים ביצים ולמעלה שלשים ואם מצד איסורא ברובה איתיה תולים שזה למעלה אבל מצד ביטול זה לא סיבה להתיר והש"ך שהקשה זה לשיטתו שאין דין חד בתרי וע"ש שהאריך שדין זה שצריך חד בתרי הוא דרבנן ועיין ביאור הגר"א שתמה מהגמ' בזבחים שאין כזה דין תליה ועיין יד יהודה ד"ה מיהו עוד שביאר שעיקר סברתו שמעיקר הדין אין לחדש ריעותא וכדלקמן וביחס לחששות דרבנן בזה היקל מכח הגמ בזבחים דיש כזה תליה בדרבנן ע"ש.

ב. עיין תו"ח שכתב סברא שאחזוקי איסורא לא מחזיקנן [והאריך בזה הט"ז וביד יהודה בד"ה אך יש לעיין] דהינו שהרי לגבי הכלי מבואר שזה מותר מצד שיש לו חזקת היתר אפילו שבכל ספיקות לא אומרים כך אבל כאן כיון שיש שישים לפנינו ורוצים לחדש אופן נפילה שיוצר איסור בזה חשיב לחדש ולגבי הכלי זה לא סיבה לאסור והראשונים נקטו שזה לא סברא לגבי האוכל וביאר היד יהודה [בסופו בד"ה ומה שנ"ל] שכיון שיש ודאי דג שנאסר שגם אם הדג הטמא הוא חוץ למים הוא אסר חלק מהדגים לכן זה סיבה להחמיר אבל ביחס למחבת זה לא שייך וס"ל לרמ"א שיש מקום לומר שזה סברא גם להתיר האוכל והנה להלכה הש"ך כתב שלגבי הכלי אין להקל אלא באינו בן יומו ובעלמא כל דבר שבבן יומו אסור אוסרים גם באינו בן יומו ועיין יד יהודה שכאן אדרבא כל החומרא על בן יומו מצד שזה תרתי דסתרי לאסור המאכל ולהתיר הכלי ובזה לא אוסרים באינו בן יומו.

ג. עוד דן התו"ח שכאן זה כמו נשפך שקי"ל שבמין במינו אפשר להקל ולתלות שהיה שישים דהינו שנקט שכאן כל צד האיסור הוא רק דרבנן ולכן מספק יש להקל והנה יש כאן נידון לגבי דג טמא ומשמע שהרמ"א נקט שזה כמו מין במינו וכן הוכיח רעק"א מרש"י אמנם הש"ך נקט שזה נחשב אינו מינו ועיין יד יהודה שגם אם יש הבדל טעם קטן אבל ודאי שבתערובת של קצת יותר זה לא ניכר עוד כתב הש"ך לדון שזה דרבנן מצד שציר דגים טמאים זה דרבנן אמנם נקט שמה שיוצא על ידי בישול שזה טעם כעיקר הוא דאוריתא ולגבי דם בביצה כתב הש"ך שזה מין בשאינו מינו ועיין יד יהודה בד"ה ודברי הט"ז שכתב שנגד הדם ודאי שיש שישים וכל הנידון מצד שריקום הביצה אסורה ובזה מבואר בסימן ס"ו שחשיב מין במינו וכן איסור זה הרי הוא רק דרבנן ועיין חוו"ד שכתב שכל צד האיסור כאן רק מצד חנ"נ דללא חנ"נ הרי נגד הטעם יש כאן ודאי רוב של חד בתרי אמנם לגבי ביצים אם הנאסרים עד שישים אין רוב כנגדם א"כ יש כאן איסור דאוריתא אמנם עין לעיל שיש לדון האם מדאוריתא צרך רוב נגד הביצה או נגד חלק האיסור.

ד. עוד כתב התו"ח לדון שהרי קי"ל ששני קדירות שבכל אחת מהם אין שישים ובצירוף שניהם יחד יש שישים ונפל איסור לאחד מהם מצרפים את שניהם לשישים אפילו שאחד מהם נאסר ונגדו אין רוב וא"כ גם כאן עד כמה שנצרף כל הביצים יש כן שישים ועיין ש"ך שכתב שכל זה במינו אבל לא באינו מינו וכאן זה אינו מינו ומבואר בש"ך שגם אם האינו מינו יהיה דרבנן אבל כל שאפשר לטעום אין סברא שהכל יכנס בכלל הספק.

ה. עוד כתב בתו"ח להקל מצד שלא חל חנ"נ קודם שנודע התערובת ועיין ש"ך שהקשה שכאן האיסור מצד אפשר לסוחטו והנה כל דברי הש"ך לגבי ביצים שאין רוב נגד אלו שנאסרו אמנם היה מקום לדון שגם הדין אפשר לסחטו אסור עד כמה שיצא האיסור זה גם כעין איסור חנ"נ אמנם כל זה אם באמת יש ודאי סיבה לאסור כי זה יצא אמנם בפשוטו כיון שזה רק עירוי אין כאן סיבה כלל שהאיסור יצא עיין יד אברהם בתחילת הסימן אמנם יש מקרים שיש לדון כך.

והנה עיין יד יהודה [בד"ה ומה שנ"ל ברור] שביאר שמה שבאמת הראשונים לא דנו כאן כדין ספק דרבנן לקולא שכיון שאתחזק איסורא ויש כאן ודאי חלק מהדגים שנאסרו ומצוי צד איסור כה"ג נקטו הראשונים שיש מקומות שלא דנים כדין ספק דרבנן לקולא וכמו באיסור דבוק שחוששים שמא זה היה מחוץ לתערובת לבד אפילו שהנידון רק על איסור דרבנן.

ולענין הלכה עיין ט"ז וש"ך דנקטו להקל כדעת הספר התרומה אבל לא כסברת רבינו שמשון והרמ"א שאחזוקי איסורא לא מחזקינן ולגבי הכלי יש להקל לאחר שהוא אינו בן יומו אמנם לגבי מקום שזה רק דרבנן בזה יש להקל כמבואר בש"ך וכן הוא ביד יהודה ומדין ספק דרבנן לקולא.

### בדין העמיד הקדירה על שוליה והכל נפל במים

ו] עיין ש"ך שאם עירה המים וכשנשאר קצת ונאסרו עד נ"ט דגים וחזר והעמיד הקדירה על שוליה וממילא כל התכולה נפלה למטה כה"ג ודאי הכל אסור דיש כאן רוטב שמפשיט הכל וכונתו שהרי בכל הדגים אין שישים נגד הדגים שנאסרו מתחילה ועיין חוו"ד שכתב לדון שכיון שכל הצד לאסור מצד חנ"נ דללא חנ"נ הרי נגד טעם הדג האסור יש ודאי שישים ומצד הדגים שנאסרו הרי יש רוב נגדם וביחס לאיסור חנ"נ אמרינן ספק דרבנן לקולא ותולים שזה לא היה בחוץ אמנם כל דבריו לסברת הת"ח והש"ך שהסכימו בדרבנן לאסור אבל לראשונים שנקטו לאסור ולא הקילו מדין סד"ר לקולא אין להקל כאן.

### בדין הוציא ביצה לאחר ביצה בכף

ז] עיין ט"ז סק"ה שכתב שבהוציא כל ביצה בכף אפילו לדעת הרמ"א שהתיר מצד איסורא ברובה איתיה אבל כאן חוששים שזה יצא בפעם הראשונה ונאסרה הכף ומדין חנ"נ זה חוזר ואוסר את כל הביצים שאחרי זה ועיין חוו"ד שהקשה מה צריך להגיע לזה תיפו"ל דממ"נ אם האיסור בחלק הראשון א"כ הכל נאסר ואם בחלק השני א"כ אין שישים במים ואין מה שיבטלם וכתב שכונתו לחדש שגם במקרה שיש כמות שיש רוב בחוץ אפילו כשעדין יש במים שישים בכל אופן זה אסור ועיין פמ"ג שהקשה למה לא נימא כל דפריש מרובא פריש וממילא נתלה שבתחילה יצא היתר ועד כמה שיש במה שבחוץ לבטל את מה שנאסר בשישים זה יבטל ואפילו שאחרי זה נוצר שם רוב אבל הדין שכיון שבתחילה תלינן שזה ההיתר זה לא משתה כמבואר בגמ' בזבחים ועיין יד יהודה סק"א בד"ה עוד שכתב שכל הדין כל דפריש רק אם הנידון על החתיכה ביחס לעצמה האם היא מותרת או אסורה אבל כאן שידוע מה האיסור ומה ההיתר וכל הנפק"מ ביחס לאסור את שאר החתיכות בזה אפילו שאמרו כל דפריש אבל כל שנהיה למעלה רוב עכשיו חששים שאולי האיסור נמצא ברוב ולא שיך סברת הגמ' בזבחים שלא משתנה דכאן החתיכה בעצמה ניכרת והנה אם נימא שאין דין איסורא ברובה איתיה כל שאין ממ"נ יש להתיר וכן נקט היד יהודה.

### בדין עירה הכל בבת אחת

ח] מבואר פוסקים שאם עירה את הכל יחד אין סיבה לאסור אפילו בביצים ועיין יד יהודה סק"ה שהקשה שהרי כשזה באויר אפילו שהכל מחובר אבל בליעה לא עולה במצב של ניצוק למעלה וא"כ יתכן שהדג הטמא נמצא למטה במקום שאין שישים ואם אין רוב נגד הבצים האסורים זה צריך להיות אסור וע"ש שכתב שכיון שזה מיד נופל הוי כמו ניער וכיסה שזה חוזר ומתפשט בהכל אמנם עיין בדי השלחן שהעיר שכשזה מגיע למטה זה כבר רק עירוי ואין בכוחו אלא להבלע בכדי קליפה ואם בשיעור כל הכדי קליפה עם הראשונים אין לבטל זה יהיה אסור וצ"ע.

### המורם מהנ"ל

ח] א. אם עירה המים לחוץ אפילו שנאסר חלק מהדגים עד שישים ואפילו אם ודאי היה כך אבל כל שזה נתערב בתערובת של חד בתרי מותר [סק"ב].

ב. אם אין כאן שיעור ביטול של חד בתרי כל שודאי נאסר עד שישים הכל אסור וצריך שיעור ביטול נגד כל הביצים האסורים ולא מספיק נגד הבליעה והמנחת יעקב החמיר שצריך דוקא חד בתרי אמנם בש"ך מבואר שמפסיק רוב בכמות ובפשוטו כן קי"ל [סק"ב].

ג. אם לא עירה המים לחוץ אלא העמיד הקדירה על שוליה וכל הדגים תוך המים למי דלא ס"ל חנ"נ מותר אבל לדידן דס"ל חנ"נ הכל אסור [סק"ו].

ד. אם עירה המים עם הדגים לקערה שיש שם את שאר הדגים דעת הד"מ והש"ך שזה אוסר כדי קליפה אמנם בב"י ומהרש"ל משמע שחשיב כנפסק הקילוח ואינו מפליט ומבליע אמנם כתב המהרש"ל שצריך שישים כנגד המים האסורים [אמנם יש לדון מדין דבר גוש] [סק"ד].

ה. אם יש ספק בכל הנ"ל האם זה נשאר למטה ונאסר עד שישים אם הנידון על דאוריתא קי"ל שצריך להחמיר ואם הנידון בדרבנן יש להקל ודעת הש"ך שביצה שאסורה מחמת דם זה נידון דאוריתא והאחרונים כתבו שהאיסור של שאר הביצה זה דרבנן וכן הכריע היד יהודה בקצר סקי"א אמנם לכתחילה ראוי להיזהר שזה לא יקרה דהרבה אסרו גם בדרבנן ונפק"מ בדבר זה גם במקום שיש חשש שיש תלעים בחלק ולכן ראוי לחכות שיצטנן ורק אחרי זה להוציא [סק"ה].

ו. אם הוציאו בכף ביצה ביצה אם יודעים שבתחילה היה האיסור הכל נאסר [אמנם בביצים של היום על פי רוב זה ספנא דארעא] למה דס"ל חנ"נ כמבואר בט"ז ובחוו"ד ואם לא יודע מתי הוציא האיסור הט"ז נקט שבכל מקרה זה אסור כי תולים שהאיסור יצא בתחילה מצד שאיסורא ברובא איתיה אמנם החכמת אדם נקט שאם יש שישים במה שלמעלה יש להתיר מצד כל דפריש ועיין יד יהודה שאם הנידון בדרבנן יש להקל דלא כט"ז [סק"ז].

ז. לגבי הקדירה כל שיש ספק היא לא נאסרת וכתב הש"ך אבל שצריך לחכות שתהיה אינו בן יומו.

## סעיף ב'

### בדין זבוב הנמצא בתבשיל

א]דעת השו"ע שזבוב חשיב נטל"פ בתבשיל ולכן כל שהנידון רק על טעמו תמיד יש רוב וזה מותר אמנם הש"ך הביא הרבה ראשונים שנקטו שזבוב הוי נטל"ש וכתב שאין להקל אלא בשעת הצורך והפסד מרובה והעתיקו החכמת אדם אמנם השפ"ד כאן כתב שהמנהג להקל והמחמיר תבוא עליו ברכה ועיין ש"ך סימן פ"ד סק"ל שבתולעים ודאי צריך להחמיר והבית מאיר העמיד שם בשם הפרישה שזה רק בתולעים שנוצרו בפרות אמנם חלק על הש"ך וכן הוא בתוה"ב כ.: שגם זה נחשב דבר מאוס ובפשוטו כן קי"ל והנה לגבי שכר וחומץ חשיב נטל"ש כמבואר בש"ך כן וברמ"א סוף סימן ק"ד והנה משמעות הדברים שאם הוציא בכלי הזבוב הוא לא צריך הגעלה וכן מבואר ברמ"א סימן ק"ד שרק בדבר שזה לא נטל"פ לגבי כל דבר אסור להשתמש ועיין יד אברהם שם שהקשה למה כאן אין איסור שמא ישתמש לשכר וחומץ שלגבי זה הוא נטל"ש וצ"ל שכיון שרק לדבר אחד זה לשבח זה לא סיבה לגזור וכמו שבכל נטל"פ לא אסרו מצד שמא ישתמש דבר חריף.

### בדין הוצאת הזבוב בכלי

ב] והנה יש לעיין בהוציא הזבוב לבד בכף האם הכף צריך הגעלה דהרי גם דבר שנטל"פ אסור לערבו לכתחילה וכאן הרי עד כמה שנבלע רק מהזבוב חלק זה הוא איסור והנה לרשב"א שתשמישו בשפע מותר דהינו שכל שבהשתמשות זה לא יאסור האוכל מותר א"כ ה"ה כאן מותר אבל לטור שחולק יש לדון בזה אמנם מבואר שם שזה גזירה אטו אין תשמישו בשפע ולא מצאנו גזירה דבר פגום אטו דבר פגום [ועיין לעיל סימן ק"ג ס"ב סק"ז מה שהבאינו מהמש"ז סק"ז] אמנם עדין יש לאסור לכתחילה מצד שהרי הכלי צריך הדחה והרי אסור להשתמש בכלי איסור ולסמוך על הדחה וכן כתב היד יהודה סוף סימן ק"ד לגבי תבשיל שיש בו איסור שלא יוציא האיסור בכלי אפילו אם הוא צונן מצד שיש חיוב הדחה אמנם אם אין הדרך להשתמש עם הכלי ללא הדחה מותר ויתכן שכאן שזה מאוס חשיב שאין הדרך וממילא מותר והאריך בכל זה בבדי השולחן ולכאורא לגבי לכתחילה ודאי ראוי להחמיר מצד השיטות שזה לא נחשב דבר פגום.

### בהוציא האיסור לבד למה לא להחשיב הכלי

ג] כתב הרמ"א שאם הוציא האיסור לבד צריך שישים רק נגד האיסור ולא כנגד הכלי כיון שאין חנ"נ בכלי ועיין ש"ך שהכוונה בשאר כלים אבל בכ"ח לרמ"א יש נ"נ על הכלי אמנם כתב שכל זה בכף חדשה אבל בישנה חל חנ"נ על הבלוע וכונתו שלא במקום הפסד וכנ"ל סימן צ"ח ועיין פמ"ג וחו"ד שתמהו שתמיד כשתוחב הכף זה בולע איסור והעמידו באופן שהוציא האיסור מלמעלה ולא תחב הכף תוך הרוטב.

### בדין הוציא איסור והיתר

ד] כתב הרמ"א שאם הוציא איסור אם היתר חל חנ"נ על ההיתר וצריך שישים כנגדו ומבואר בלשון הש"ך שזה רק אם ההיתר יותר מהאיסור ובפשוטו כונתו שאם זה אותו שיעור א"כ כמו שיש שישים כנגד האיסור כך יש שישים כנגד ההיתר אמנם צ"ב למה שהם לא יצטרפו ועיין הגהות אמרי בינה שביאר כיון שזה שני טעמים אמנם צ"ע שכאן זה שם אחד של איסור והאחרונים נקטו שכה"ג צריך שישים כנגד שניהם עיין מה שכתבנו סוף סימן צ"ח ולחזו"א א"ש ע"ש אמנם הגרעק"א צ"ו: נקט שחנ"נ חשיב שם אחר של איסור אמנם החוו"ד חלק עליו עיין סימן צ"ח ויתכן שכאן שזה נידון של חנ"נ בכלי יש יותר להקל לא לצרף שני טעמים משם אחד של איסור וצ"ע.

# סי' קח [ריחא]

## סעיף א'

### ביאור הנידון דריחא מילתא

א] נחלקו אמוראים האם ריחא מילתא ונפק"מ בתנור שצלו בו בשר אסור ובשר מותר ואחד מהם שמן דלוי ס"ל שזה מותר ורב ס"ל שזה אסור והנה בפשוטו יסוד המחלוקת האם זה חפצא של אוכל ויש עליו איסורי מאכלות או שאין זה אוכל ואין בזה איסורי מאכלות אמנם צ"ב שכל שזה נתערב בדבר אחר למה שזה לא יתבטל ועיין בשיעורים שהארכנו דיש אחרונים שנקטו שנתחדש כאן סיבה חדשה שזה לא יתבטל כיון שריחו ניכר ולפ"ז גם אם אין טעמו ניכר כל שריחו ניכר הוא אסור ועיין יד יהודה סק"ב שהביא שיש שכתבו שאם הריח הוא נטל"פ דהינו שזה ריח לא טוב זה בטל וכן כתב הכו"פ שאם יש שישים ובכל אופן הריח ניכר זה אסור ולפ"ז ודאי שכל הנידון כאן הוא מדרבנן דלא מצאנו בדאוריתא היכר של ריח אמנם בלשונות הראשונים בכמה מקומות מבואר שסיבת האיסור שטעמו ניכר דהינו שעד כמה שזה דבר אסור הסיבה שהוא לא בטל כי טעמו ניכר ובזה א"ש ששיעור הביטול הוא בשישים שכיון שיסוד האיסור מצד הטעם ממילא זה כמו תמיד שאם נימא שיסוד האיסור מצד שריח זה סיבה שלא יתבטל א"כ יתכן שכאן השיעור הוא ביותר וכן למה שלא ניתן לכפילא ישראל להריח ונתיר על פי זה ולפ"ז יתכן שזה דאוריתא [אמנם מהא דנקטו התוס' שהפת מותרת עם בשר מבואר שכאן זה רק דרבנן וכן נקטו האחרונים].

עוד נחלקו הראשונים האם ללוי יש איסור לכתחילה דדעת הרי"ף שיש בזה איסור לכתחילה אמנם יש ראשונים שדייקו מהגמ' שללוי מותר אפילו לכתחילה ולראשונים שאסור לכתחילה דעת הב"י שכל זה רק בדברים שלרב אסור בדיעבד אמנם הש"ך הביא מהאיסור והיתר וכן דייקו הבית מאיר ועוד אחרונים מהרי"ף והרמב"ם שגם במקומות שמותר לרב כגון בשניהם כחושים בכל אופן לכתחילה אסור.

עוד נחלקו הראשונים בפת שנאפה עם בשר שכאן זה לאחר אפיה האם מותר לאוכלו עם בשר דדעת הרבה ראשונים שכיון שקי"ל שריחא לאו מילתא מותר לאכלו עם חלב אמנם דעת הרי"ף שאסור לאכלו עם חלב דחשיב כמו לכתחילה עוד כתב לאסור מצד דהוי דשיל"מ [והנה משמע שגם אם מותר אבל לכתחילה אין לאפות ולכאורא זה תלוי במחלוקת המהרי"ט והצ"צ לגבי ביטול חלב בפת בשישים עיין מה שכתבנו בסוגיא דאין לשין העיסה בחלב].

### בפסק הלכה בריחא לגבי לכתחילה ובדיעבד ופת שאפו עם בשר

ב] והנה להלכה יש ראשונים שנקטו שתמיד ריחא לאו מילתא וגם פת חמה וחבית פתוחה מותר ושיטת הרא"ש לחלק שיש מקרים שזה מילתא ויש מקרים שזה לא מילתא ולפ"ז אין סיבה שלא לפסוק כרב שבבשר שמן זה אסור אמנם בתשובות הרשב"א מבואר שאפילו שקי"ל כלוי ובשר שמן מותר אבל יש דרגא חמורה יותר כגון חבית פתוחה ופת חמה שזה אסור.

ולענין הלכה קי"ל כראשונים שריחא לאו מילתא ולכן גם בשר שמן לא אוסר אבל קי"ל שפת חמה וחבית פתוחה אסור ולפ"ז כתב הרמ"א בכמה אופנים לדון שזה דרגא של ריחא כמו פת חמה ושזה אסור אפילו בדיעבד וכדלקמן ועיין פר"ח שכתב שבמקום הפסד מרובה יש להקל ועיין שפ"ד כ"א שנקט כשו"ע וכן החזו"א ל"ה סק"א כתב שיש להחמיר בזה ובחכמ"א ס"ט כתב בשם הכו"פ שלגבי איסור דרבנן של סתם יינם יש להקל במקום הפסד [וזה אם נימא שהנידון של ריחא זה נידון דאוריתא דאל"כ אין סברא לחלק בין האיסורים דתמיד זה נידון דרבנן וצ"ע].

ולענין לכתחילה קי"ל לאסור והש"ך כתב שבשניהם כחושים מותר אפילו לכתחילה וכן פסקו החכמ"א והחוו"ד [אמנם השפ"ד סקי"ח אות א' כתב שהמחמיר תבוא עליו ברכה אמנם כל זה בפת אבל בשאר דברים כיון שאין אנו בקיאים יש להחמיר אמנם סתימת האחרונים כיון שכאן זה חומרא אנו כן בקיאים עיין יד יהודה סקי"ח] ועיין רמ"א שכתב שלגבי לקנות מעכו"ם אם יכול לקנות דבר שאין בו ריחא עדיף וכן הוא בחכמ"א ס"ד ובפשוטו מצד שחשיב כמו לכתחילה ועיין גר"א שתמה שלגבי נטל"פ לאחר שזה נעשה אין ענין לא לקנות את זה וכן הכריע בחזו"א סימן ל"ה סק"א [אמנם יש מקום לחלק דשם כל האיסור זה הבישול בקדירה אבל כאן שורש האיסור דהוי כביטול איסור לכתחילה ובאמת דעת הרדב"ז הובא ביד אברהם צ"ט ס"ו שאסור לכתחילה לקנות מעכו"ם דבר שביטלו בו איסר מצד שזה כמו שמבטל איסור לכתחילה אמנם מדברי כל הפוסקים כאן מבואר לא כך ועכן המנהג להקל בזה] אמנם עיין יד יהודה סק"י וכן הוא במש"ז סק"ד שביאר שכונת האגור שראוי להחמיר כראשונים שריחא מילתא ולכן כל שיכול לקנות דבר שאין בו איסור זה עדיף ובשפ"ד ו' כתב שזה רק הנהגה בלחם דשם החשיבו כה"ג כלכתחילה ולפ"ז גם בנטל"פ זה כך, ולגבי דברים שלכתחילה מחמירים שזה אוסר בדיעבד בזה ודאי שלכתחילה אסור לקנות מעכו"ם.

ולענין פת שאפו אותה עם הבשר השו"ע סימן צ"ז פסק כרי"ף שאין לאוכלו בחלב והרמ"א ק"ח ס"א כתב שאם אין לו אחר מותר כמו לענין פת דהינו שנקט שחשיב בדיעבד ודלא כרי"ף ועיין גר"א שתמה שלכאורא לגבי פת תמיד חשיב לכתחילה כי אפשר לאוכלו עם בשר וכן הפלתי סק"ה כתב להחמיר בזה אמנם לנ"ל שהרמ"א החמיר לחשוש לשיטות שריחא מילתא יתכן שבאמת לא חשש לרי"ף שפת חשיב לכתחילה וכן פסק החכמ"א ולכאורא ראוי להחמיר בזה [והנה הש"ך סימן צ"ט נקט שחלב שנתערב במים ויש ביטול מותר ליתנו בבשר וכן קי"ל דהינו דלא חשיב דשיל"מ דהינו שכאן החמירו הרי"ף רק מצד שריחא מילתא ולא מצד דשיל"מ וכסברות המבוארות ברמב"ן ובר"ן אמנם הבית מאיר שם כתב להחמיר כרי"ף].

### בדין ריחא באיסור דרבנן

ג] והנה עיין ש"ך סק"א שהביא מהאיסור והיתר שחלת חו"ל אין להחמיר בריחא ובפשוטו משמע שבאיסור דרבנן מותר ריחא וכן נקט הכו"פ ועיין מש"ז א' שהוכיח בראיות שגם בדרבנן אסור ריחא אמנם ביבין דעת דחה ששם זה למ"ד שזה אסור אבל לדידן שזה רק חומרא יתכן שבדרבנן לא החמירו אמנם עיין מש"ז שסתימת הפוסקים להחמיר גם בדרבנן וכן נקט בחכמת אדם ויתכן שגם האו"ה לא היקל אלא בחלה בחו"ל שמצאנו בה הרבה קולות.

### בגדרי החילוק בין תנור גדול לקטן

ד] הראשונים כתבו לחלק שכל האיסור דוקא בזמנם שהיה תנור קטן אבל אם זה תנור גדול מותר אמנם כל זה דוקא אם פיו פתוח אבל אם פיו סתום אפילו בגדול אסור וכתבו האחרונים שכונת השו"ע אפילו אם רק יש פה קטן להוציא העשן והרמ"א כתב להחמיר אפיו בפיו פתוח והגר"א ביאר מצד שכל דברי הראשונים זה לגבי בדיעבד אבל לגבי לכתחילה תמיד אסור אמנם הש"ך ביאר שכונת הרמ"א להחמיר רק אם יש פתח קטן כמו להוציא העשן אבל לא אם פיו פתוח לגמרי והעתיקו החוו"ד ובפשוטו גם בפתוח לגמרי מהצד זה סיבה להתיר אמנם היד יהודה סק"ז נקט שאין להתיר אלא אם פיו פתוח מלמעלה שזה כמו כירה ועיין מ"ב תמ"ז סקי"ג שהעתיק שבפיו פתוח מותר לכתחילה אמנם בשער הציון כתב שזה כמו כירה ויתכן שרק אם זה למעלה ולכאורא כיון שדעת הפר"ח והגר"א להקל לגמרי כשו"ע יש להקל לכל הפחות בפתוח לגמרי אפילו מהצד בפרט שכל האסור של ריחא הוא לא דבר ברור.

והנה בשיעור תנור גדול מבואר בטור סוף סימן צ"ז שזה תנור שמחזיק י"ב עשרונים ומצאנו בזה שלש שיטות הפתחי תשובה סימן צ"ז סק"ג הביא מהיד אליהו שהכונה שזה הגודל של הנפח של התנור והדבר צ"ע הרי לא אופים בתנור בצורה זו שמונח לחם על לחם אמנם שאר האחרונים נקטו שהכונה שטח להדביק עליו פת של מצה כמו במקדש שזה היה עובי טפח רק שנחלקו האם זה רק בקרקעית התנור כמבואר בפר"ח או שהיו מדביקים גם בדפנות כמבואר בכו"פ ועיין בינת אדם שלכו"פ זה שתי אמות ומחצה על שתי אמות ומחצה ולפר"ח זה שמונה אמות על שמונה אמות ע"ש ובחכמת אדם משמע שהכריע ככו"פ אמנם החוו"ד העתיק כפר"ח וכן השפ"ד צ"ז ה' וכן בגר"ז תמ"ז ס"ט.

### בדין תנור סתום

ה] עיין רמ"א שהביא שיטות שתנור סתום לכו"ע ריחא מילתא דהינו שזה כמו חבית פתוחה ופת חמה וכתב שאין להקל אלא במקום הפסד מרובה וכתבו האחרונים שזה אפילו בתנור גדול אמנם גם בתנור קטן יש להקל במקום הפסד מרובה [ויש לעיין בתנור טורבו שיש מאורר שמפזר החום האם זה נחשב שיש נקב דבפשוטו זה מונע מהחום לצאת] ועיין רמ"א שהוסיף שתחת הטרפיד דהינו שאם יש מחבת ואפו תחתיה איסור היתר בזה יש להחמיר אפילו במקום הפסד מרובה דהינו שזה עוד יותר קטן מתנור קטן והגר"א סקט"ו הקשה דמה זה גרע מתנור קטן ועיין חכמ"א ס"ו דמשמע שכאן יותר גרע שאין מקום לריח לצאת שזה ודאי נכנס להיתר ואסור לכו"ע אמנם החזו"א ל"ה סק"א כתב שזה רק למיגדר מילתא אבל אין זה אסור מעיקר הדין וצ"ע הגדרים בזה וצ"ע האם תנורים שלנו כל תא זה בגדר תנור קטן או שזה בגדר תחת הטרפיד [ועין חו"ב בפסחים ס"י לדף ע"ז דנסתפק בזה] אמנם במכוסה בכלי או בבצק מבואר בשו"ע שאפילו לכתחילה מותר ומשמע גם בסתום לגמרי [ונפק"מ לשרוף את ההפרשת חלה יחד עם מני המאפה שאם זה עטוף בנייר כסף היטב אין בזה חשש איסור ועיין בזה לקמן].

### בדיני דבר חריף

ו] עיין רמ"א שכתב שאם יש היתר חריף [ועיין שער הציון תמ"ז שזה דוקא אם רוב הדבר הוא חריף ולכאורא ה"ה אם זה הפך את הכל לדבר חריף] זה שואב מהאיסור וזה אסור אפילו בדיעבד ועיין ש"ך שזה אפילו בתנור גדול שפיו פתוח מהצד ומשמע שאם פתוח מלמעלה שזה כמו כירה יש להקל אמנם האחרונים סתמו בזה והחכמת אדם כתב שבמקום הפסד מרובה בתנור גדול יש להקל אמנם המ"ב תמ"ז שעה"צ ז' סתם להחמיר בזה.

ולענין איסור חריף או שעומד לריח כתב האיסור והיתר שזה ריח חשוב ולכו"ע מילתא וזה אסור אפילו בדיעבד אמנם הפר"ח חלק על איסור חריף או עומד לריח והביאו השער הציון תמ"ז סק"ו והחכמת אדם כתב שבמקום הפסד מרובה יש להקל וכן הוא ביד יהודה.

ועיין יד יהודה בקצר י"ז ובקיצור דינים אות ח' שכל הדין של דבר חריף זה רק אם האיסור שמן אבל אם הוא כחוש לא שיך בזה ריחא אמנם בשפ"ד סק"א ובחוו"ד בקיצור דינים נקטו להחמיר בזה.

עוד מבואר ברמ"א שאם האיסור או ההיתר מכוסה בבצק יש להקל אפילו בדבר חריף וכתב הש"ך שלכתחילה ראוי להחמיר בזה אמנם כתבו רעק"א והפמ"ג שזה רק בכיסוי בצק אבל בכיסוי כלי אין להחמיר בזה אפילו לכתחילה.

### בדין פת שאפה עם ריחא האם היא נאסרת

ז] מבואר בגמ' שאסור ללוש פת בחלב על מנת לאוכלה בחלב עוד מבואר שפת שאפאה עם הצלי בתנור מותר לאוכלו ללא חלב ומשמע שהפת עצמה לא נאסרת ויש ראשונים שביארו שזה מצד שקי"ל ריחא לאו מילתא לכן לגבי לאסור הפת מקילים אמנם תוס' ל. כתבו שלגבי ריחא לא גזרו [ולכאורא מבואר מזה שזה דרבנן] ועיין ש"ך סקי"א לגבי תחת הטרפיד שזה אסור בדיעבד ששם בפת מרובה זה נאסר דהינו שנקט שלהלכה שריחא לאו מילתא א"כ אין מקור להקל במקום שזה מילתא אמנם הפר"ח כתב להקל בזה והחכמ"א ס"ו נקט להחמיר וה"ה בכל מקום שריחא מילתא אפילו בדיעבד כגון בדבר חריף אמנם לגבי מקום שמקילים בהפסד מרובה יש לדון שכאן נקל לגבי לאוכלו עם בשר גם ללא הפסד מרובה וצ"ע.

### בדין ריחא באופה זה אחר זה

ח] עיין רמ"א שכתב שבזה אחר זה אין חיסרן של ריחיה אפילו בתנור קטן סתום ומבואר בגר"א שהמקור מהגמ' של מיקלא קלי איסוריה דהינו שנתחדש שכל שהריחיה לא מגיע ישר מהאוכל אלא האוכל עכשיו לא נמצא כאן פקע מזה שם איסור [ועיין כו"פ סק"ה שנקט שבנגיעה של אוכל בזה לכו"ע ריחא מילתא אמנם בשפ"ד י"ג כתב שסתימת הפוסקים לא כך] והנה יש לדון האם זה היתר לכתחילה ועיין פר"ח סק"א וכן הוא במהר"ם חלאוה פסחים כ"ה: שדייקו מלשון המשנה בכמון של תרומה שזה רק היתר בדיעבד ועיין שפ"ד שכתב שלגבי דבר חריף זה אפילו לכתחילה אבל לגבי תחת הטרפיד ותנור קטן סתום זה רק היתר בדיעבד וצ"ב החילוק בזה, ולשון החכמת אדם שהביא הדבר רק לגבי דיעבד ולכאורא מהא דהרמ"א התיר לאכול הלחם עם בשר משמע שגם לכתחילה מותר אמנם יתכן שלגבי נידון זה חשיב כבדיעבד וכמו בנטל"פ.

### בדין שריפת ההפרשת חלה בתנור

ט] והנה יש לדון האם מותר לשרוף ההפרשת חלה בתנור יחד אם אפית הפת למה דהבאינו סק"א דבחלה בא"י אין להקל והנה בפשוטו הוא דבר כחוש ואין בזה חיסרון של ריחא אמנם היום שמערבים בזה שמן ומרגרינה ושאר תבלינים יתכן שחשיב דבר שמן אמנם עיין מ"ב תס"א סקכ"ב שלחם שנילוש בשומן או שמן חשיב דבר כחוש אמנם במטה יהונתן בס"א נקט שבנילוש בהרבה שמן חשיב דבר שמן אמנם הרי המחמיר תבוא עליו ברכה גם בדבר כחוש אמנם לשרפו בנפרד אפילו אם אחרי זה אופה החלות בזה יש לנו הקולא של הרמ"א ואפילו אם לכתחילה אסור פה ודאי יש להקל אמנם לפעמים יש בזה זיעה ולכן ראוי לכסותו היטב בנייר כסף ורק כך לשורפו ואם שרפו יחד עם דבר חריף או בתנור קטן סתום יש לדון שזה אוסר בדיעבד.

י' שבט ע"ז.

### בדין בליעות לגבי ריחא

י] והנה מבואר בש"ך סקי"ב עוד שבליעה שנכנסה לכלי אינה אוסרת מדין ריחיה וכדמוכח ברמ"א והנה יש בזה כמה אופנים אופן א. שכלי שבלע דרך ריחא והנידון שיפליט דרך ריחא ובזה לכו"ע מותר ב. אם בפעם הראשונה הכלי בלע על ידי ריחא אמנם הנידון שיפלוט על ידי נגיעה או בישול ועיין רעק"א שדייק מהש"ך לאסור וכן הביא הפתחי תשובה מהחינוך בית יהודה ג. אמנם רעק"א דייק מהרמ"א שגם על ידי נגיעה זה לא יוצא וכדהוכיח החזו"א מהגמ' של פת בתנור של כמון שדרך הפת שזה מונח על התנור ועיין חזו"א סימן ל"ה סק"ב שעדין יתכן שכל שזה בלע על ידי נגיעה כה"ג זה יוצא גם על ידי ריחיה והנה יתכן שכל הנידון רק על בליעה בכלי אבל באוכל זה כמו הדבר בעצמו ד. אמנם עיין יד יהודה סק"א שכתב ריחא זה רק מהאיסור עצמו להיתר עצמו אבל כל שזה בליעות אפילו באוכל זה לא יוצא וכן ריחא שנבלע באוכל לא יוצא אפילו על ידי בישול והוכיח דבר זה מהדין של מכוסה בבצק דהרי הוא נוגע במה שבפנים ומבואר שגם אם האיסור בפנים וזה נבלע בצק זה לא יוצא וכן אם ריחיה נבלע בבצק זה לא עובר למה שבפנים אפילו על ידי נגיעה אמם עדין יתכן שתמיד בליעה של ריחיה זה כמו דבר כחוש שלא עובר ללא רוטב אבל על ידי בישול זה יעבור ועיין דגול מרבבה סק"א שהביא מהאיסור והיתר שבאיסור מכוסה בבצק לכתחילה יש להחמיר וצ"ע בכל זה [ועיין בשיעורים שהארכנו בזה].

ועיין חכמת אדם ס"ה שכתב שאם הבצק משוח בשמן זה לא חשיב מכוסה ומקורו בפר"ח סק"ט ובכו"פ סקי"א שהביאו כן מהאיסור והיתר אמנם עין יד יהודה סקי"ג שחלק על זה והעמיד האיסור והיתר שהשומן הוא עצמו האיסור שכה"ג לא חשיב שזה מכוסה ומבואר שכל שזה בעין שהתערב זה לא בגדר בליעה.

### בצירוף שישים לבטל ריחא

י"א] עיין רמ"א שכתב שבמקום הפסד מרובה יש להקל שכל מה שבתנור מצטרף לשישים דהינו שהנידון לגבי מקום שזה אסור בדיעבד כגון תחת הטרפיד או דבר חריף ועיין ש"ך שהכונה שיש כאן קולא שכיון שלא יודעים לאיפה זה מתפשט הכל מצטרף וכמו בשני קדירות ולא יודעים לאיפה זה נפל ועיין מש"ז ו' שהקשה ששם רק במינו זה מצטרף אבל באינו מינו זה לא מצטרף עוד כתב לדון שאם זה שמן והחתיכות נוגעות אחד בשני הכל מצטרף שכמו שבליעה עוברת גם זה עובר אמנם לעיל נתבאר שבליעה של ריחא לא עוברת עוד כתב לדון שהיתר חריף כיון שרק הוא בולע ודאי שהשאר לא מצטרף ועיין חכמת אדם ס"ה שהקדירות המכוסות ודאי לא מצטרפות כי הבליעה לא הולכת לשם.

והנה יש לעיין בספק שישים האם מותר ושורש הספק האם הדין ריחא כאן הוא דאוריתא ומסברא פשוטה כיון שקי"ל ריחא לאו מילתא ורק במקומות מסוימים שם הכונה שיש ממשות ולכן זה איסור דאוריתא אמנם הפמ"ג כאן כתב שזה דרבנן אמנם לגבי דבר חריף דן שזה דאוריתא ולכאורא מהקולא שמצטרף כמה חתיכות אפילו באינו מינו מבואר שכל האיסור דרבנן וצ"ע.

### בדין איסורי משהו

י"ב] עיין רמ"א שהביא מחלוקת האם חמץ בפסח שאוסר במשהו גם אמרינן ריחא לאו מילתא והנה בתוס' מבואר להחמיר גם בתנור גדול אמנם ברמ"א כתב להחמיר רק בתנור קטן דהינו רק במה שלרב זה בדיעבד ולא במה שגם לרב זה רק לכתחילה ועיין ש"ך שהרמ"א מחמיר גם בשניהם כחושים כגון פת חמץ ומצה אמנם עיין מ"ב תס"א סקכ"ב שנקט להקל בלחם חמץ ומצה ועיין יד יהודה שלחם גרע מסתם דבר כחוש ע"ש ובמג"א סימן תמ"ז כתב שבדבר שכאן מקילים רק בהפסד מרובה כגון בתנור סתום בזה בפסח לא מקילים אפילו בהפסד מרובה אמנם המ"ב שם הביא מהאחרונים דגם בזה יש להקל בהפסד מרובה והנה עיין יד יהודה סקכ"א שכתב שבמין במינו לר"י שם ריחא לא חשיב אפילו משהו ורק במה שלדידן אסור בכל שהוא בזה יש להחמיר באיסורי משהו והארכנו בזה בשיעורים אמנם לכאורא דשיל"מ שלא בטל אפילו באלף אפילו ששם זה רק במין במינו זה דומה לחמץ בפסח וביד יהודה בקצר סקכ"ו כתב להקל בצירוף לרמ"א שבליעה של טעם אין דין דשיל"מ.

### בדין ריחא בבשר ודגים

י"א] מבואר בשו"ע סימן צ"ז שאסור לצלות בשר ודגים אם יש ריחא ודעת הרמ"א קט"ז ס"ב להתיר בדיעבד ועיין חוו"ד בסוף סימן ק"ח וכן בשפ"ד י"ח אות ז' שכתבו שגם בדברים שנקטינן שריחא מילתא אפילו בדיעבד כגון דבר חריף או תנור קטן סתום בכל אופן לרמ"א זה לא אסור בדיעבד אמנם הש"ך שם הביא מהבאר שבע שבכל מקום שריחא מילתא לרב גם לדידן זה אסור אפילו בדיעבד וכן הוא בר"ן בחולין וברמב"ן במלחמות בפסחים מצד שחמירא סכנתא מאיסורא וכן נקט הפר"ח שם וכן פסק החכמ"א ס"ח דין א' והנה דעת הט"ז שם שזה גם לא בטל בשישים אמנם הש"ך נקט שזה בטל בשישים וכן פסק החכמ"א והאריך בזה הפר"ח שכיון שזה במצב שאין טעם זה לא סיבה לאסור כלל [ועיין פתחי תשובה שיהיה מותר לערב לכתחילה אם יש שישים כיון שכה"ג אין סכנה].

והנה הט"ז שם אסר אפילו בתנור גדול אמנם עיין מטה יהונתן שם וכן הוא בשפ"ד צ"ז ג' שכל זה אם אין דין ביטול בשישים לכן יש לומר שכמו שבפסח אסור בגדול כי משהו יש ה"ה כאן אבל עד כמה שנוקטים שזה בטל בשישים ה"ה בתנור גדול יש להתיר ועיין מג"א קע"ג סק"א שכתב שיתכן שהיום נשתנו הטבעים ואין איסור בבשר ודגים ועיין שו"ת חת"ס יור"ד סימן ק"א הובא בפתחי תשובה קט"ז סק"ג שכתב שבכל אופן זה אסור מצד שרבנן כבר אסרו דבר זה אבל יש להקל כדין איסורים ואין בזה החומרא דחמירא סכנתא מאיסורא ולכן זה ודאי בטל בשישים ולכאורא לפ"ז גם בריחא מילתא יש להקל ורק בדברים שאסור בדיעבד יש להחמיר אמנם נראה דהכונה דלגבי סכנתא ריחא מילתא כמו באיסורי הנאה וממילא זה גם הגדר בתקנה דרבנן ולכן גם היום זה באיסורו.

## סעיף ב'

### בדין בישול לענין ריחא ובדין בישול של חריף

א] מבואר ברשב"א שבשני קדירות אין איסור מצד ריחא ועיין ב"י שנקט שזה אפילו בצלי קידר שכין שמחיצת הכלי מפרידה ביניהם אין בזה איסור ריחא אמנם בטור מבואר שהכונה שאם זה בישול על ידי מים כה"ג אין בזה ריחא והש"ך נקט כב"י אמנם המג"א סימן תמ"ז נקט כביאור הטור והחכמת אדם ס"ב כתב להחמיר ושאין להקל אלא בהפסד מרובה וכונתו שאז יכול לעשות לכתחילה והנה משמע שכולם מודים שיש הסברא של בישול שאין בזה ריח ונפק"מ במחבת נמוכה או במקרה שהבשר עולה למעלה מדופני הקדירה ובפשוטו זה רק אם הדבר אסור מבושל ולא אם הדבר היתר מבושל וצ"ע.

ועיין רמ"א שכתב שבתנור סתום לגמרי בזה גם בבישול יש ריחא ושאין להקל אלא בהפסד מרובה ועיין מג"א סימן תמ"ז סק"ד הובא בדגמ"ר ובשפ"ד שהכונה רק אם זה כמו בשבת שזה עמד כל הלילה ולא אם זה שעה או שעתים שכה"ג בדיעבד אפשר להקל גם ללא הפסד מרובה אמנם מבואר בשפ"ד שגם לשעה או שעתים אסור לכתחילה ועיין מג"א שבהטמנת שבת בחמץ יש לאסור אפילו בהפסד מרובה אמנם המ"ב תמ"ז סקי"ג פסק להקל במקום הפסד מרובה.

ועיין שפ"ד סקי"ח אות ד' ובמ"ז ה' שהביאו דהמנ"י נסתפק בבישול דבר חריף האם יש כאן איסור מצד ריחא ובמג"א משמע שיש לזה חומר של דבר חריף לגבי בארשט בפסח העתיקו החכמ"א ויתכן שלב"י שהסברא מצד הפסק קדירה ודאי שגם בדבר חריף מותר וצ"ע ועיין פמ"ג שדן לאסור גם בהיתר חריף על ידי בישול.

### בדין בישול שני קדירות ללא איסור ריחא

ב] עיין רמ"א סימן קי"ח סי"א ששני קדרות אחד של איסור ואחד של היתר אסור לכתחילה לבשל אחד ליד השני ובטעם הדבר הש"ך ביאר מצד ניצוצות ולפ""ז אם זה סתום אין סיבה לאסור והט"ז ביאר מצד שמא יחליפו ולפ"ז אם באחד יש בשר ואחד חלב שלא שיך לטעות אין לאסור והגר"א העתיק שני הטעמים והחכמ"א העתיק כש"ך שרק מצד ניצוצות אסור ולא שחוששים לאלופי.

## סעיף ג'

### בדין מרדה שיש עליו איסור

א] עיין ט"ז שהביא מהאיסור והיתר שמרדה שיש עליו שומן שחשיב כדבר שמן הלחם הראשון נאסר כולו כדין דבר שמן אמנם נוקטים שזה נתקנח ועכשיו נשאר רק בליעה וזה אוסר רק כדי קליפה ומבואר חידוש שגם בבלע שמן אינו מוציא ללא רוטב רק כדי קליפה ועיין ש"ך ק"ה סקכ"ג, ועיין תנ"א שעה"צ קל"ח שיש חולקים שזה לא מתקנח וכן פסק היד יהודה וע"ש בהוציא מצות ברחת בלועה חמץ כל המצות נאסרו כדי קליפה.

### בדין מרדה שאינו בן יומו

ב] מבואר בתוס' חידוש שכיון שהעכו"ם לא ישמע לנו לכן לא גזרו אינו בן יומו במרדה של עכו"ם והביאור שכיון שבדיעבד הרי התירו המאכל כאן זה כמו בדיעבד ועיין כת"ס או"ח סימן פ"ז שזה קולא מיוחדת בפת אבל לגבי עשית סוכר אין להתיר בזה ונפק"מ לתת הכשר למפעל עכו"ם באינו ביומו שלא יסכימו אחרת דבפת וכדו' מותר אבל בממתקים אסור וצ"ע בזה.

## סעיף ו' – ז'

### בדין להריח איסורי הנאה שלא עומד לריח

א] פשטות השו"ע שרק בשמים שעומדים לריח אסור באיסורי הנאה אבל באין עומדים לריח מותר ובביאור הגר"א חלק על זה ובש"ך כתב שבע"ז שאסור מצד חומרא דע"ז אין להתיר ובפשוטו ההיתר מצד שמותר שלא כדרך באיסורי הנאה אמנם עיין יד יהדה שהוכיח מרוב הראשונים שאסור ועיין א"א או"ח רי"ז ז' שכתב שאפילו אם מדרבנן יש איסור גם בשלא כדרך אבל כאן שלא נהנה ממש מגוף הדבר לא גזרו ולפ"ז בבשר בחלב וכלאי הכרם שאסור שלא כדרך הנאתו אין להתיר אמנם בפשוטו יסוד ההיתר מצד שכל שזה לא עומד לריח בזה אמרינן שריחא לאו מילתא ולא חשיב שנהנה מהאיסור ולכן גם בב"ח וכלאי הכרם זה מותר ועיין בשיעורים שהארכנו בזה.

ועיין יד יהודה בארוך סקכ"ח שהביא מהרוקח ומהר"ם חלאוה וראב"ן שכתבו שבלא עומד לריח מותר רק אם לא מכוין להריח רק שעובר ונהנה ובפשוטו הביאור כנ"ל שכל שלא עומד לריח ריחא לאו מילתא רק שאם מכוין להריח זה נחשב שעומד לריח ועיין יד יהודה בארוך כ"ח ובקצר ל"ט שדן שגם כוונת הרשב"א להתיר רק בכה"ג אמנם עיין מ"ב סימן תמ"ג ס"א בבה"ל ד"ה אפילו לגבי חמץ בפסח שנקט להקל להריח בחמץ של עכו"ם רק שבפת כתב שיתכן שזה נחשב עומד לריח ולכן יש להחמיר בזה ולפ"ז יש להיזהר לא לעבור בפסח ליד מאפיה של חמץ של עכו"ם כיון שנהנה מהריח ובפרט במאפיה שיש להם ענין בריח שיבאו לקנות.

והנה מבואר בשו"ע שיין שיש בהם בשמים מותר להריח ועיין ביאור הגר"א סק"כ שכל זה לשו"ע שהתיר דבר שלא עומד לריח אבל אם נימא שאסור א"כ גם כאן הרי הוא נהנה מהיין כשזה ביד עם הבשמים ויש כאן איסור אמנם עיין חזו"א ל"ה ג' שכתב שישב שחשיב שאין כונתו להריח את היין ושיטת הר"ן שגם פס"ר מותר באינו מתכוין באיסור הנאה.

### בדין להריח באיסורי אכילה שעומד לריח

ב] עיין פתחי תשובה שהביא דהשלט"ג כתב שדבר שעומד לריח אפילו אם זה רק איסור אכילה אסור להריח בו והפר"ח חלק שהרי גם במקומות שריחא מילתא זה רק אם אוכל את זה אבל לא אם מריח והנה לתוס' שהעמידו סוגין במריח והגמ' דנה לאסור מצד האכילה שבדבר מבואר שגם הרחה חשיב אכילה ורבא שחולק כי זה לא עומד לריח או כי מזיקו ולפ"ז יש מקור לאסור והפר"ח נקט כראשונים שהגמ' זה בפיו ורק שם זה נחשב כאכילה ועיין יד יהודה שהביא משו"ת מהר"ם ורוקח שנקטו שדבר שעומד לריח אפילו אם זה איסור אכילה אסור להריח בו אמנם עיין חזו"א ח"ח שיש מכתב שכל מה שריחא מילתא זה רק דבר שיש בו טעם אבל ריח שאין בו טעם לא חשיב אוכל אלא שאין בידינו לדעת המציאות בכל דבר.

והשלט"ג הקשה שהרי מושק שזה מדם חיה מבואר בגמ' שמותר להריח בו ועיין או"ש פ"א מכלי המקדש שתירץ ששם שאין לזה שם אוכל לא שיך להחשיבו אוכל מצד הרחתו ורק דבר שהוא אוכל שיך לדון שגם להריח זה נחשב אכילה וכן כתב החזו"א לגבי טבל שסיכה כשתיה אבל זה לא סיבה שיחשב אוכל ורק בדבר שהוא אוכל גם סיכתו הוי מעשה שתיה.

### בענין טאבק וסיגריות שיש בו איסורי אכילה והנאה

ג] עיין מ"ב תס"ז סקל"ג שהביא מהחיי אדם שהיו רגילים לערב בטאבק יי"נ וכתב שכיון שזה אסור בהנאה אסור להריח בו דהינו שנקט שיש הנאה גם מהרחת היין שזה מועיל לחוזק הטאבק ולכן יש לאסור אבל לכאורא אם זה לא לצורך ריח היין ואין שום ענין בריח היין הרי זה כדינא דהשו"ע שיין שבבשמים אין בזה איסור ועיין עוד במ"ב שם לגבי פסח שיש טאבק שיש בו שכר שאסר להריח בו כי נהנה מחמץ.

והנה הפתחי תשובה הביא לדון מהשער המלך לגבי טאבק שהיו שואפים דהינו כמו סגריות בזמנינו ונקט שזה בכלל ריחא לאו מילתא רק שאם זה עומד לריח באיסור הנאה זה אסור והנה היום מצוי שיש גם גלצרין מהחי והוא תלוי בנידון הנ"ל האם מותר להריח איסור אכילה שעומדים לריח אמנם כאן זה כבר לא עומד לאכילה ויתכן שפקע מזה שם אוכל ויתכן עוד שזה נכנס לגוף לאחר שזה נשרף וודאי שאין לזה שם אוכל ועיין מנחת יצחק ח"ה סימן ט"ז.

# סי' קט [ביטול יבש ביבש]

## סעיף א'

### בדין ביטול יבש ביבש מין במינו

א] מבואר בגמ' שמין במינו יבש ביבש מדאוריתא זה בטל ברוב ודעת רש"י והרמב"ם שמדרבנן זה לא בטל אמנם דעת רוב הראשונים וכן קי"ל שגם מדרבנן זה בטל ברוב, ומצאנו שלש שיטות בדין ביטול זה, דעת הרא"ש שמותר אפילו לאדם אחד לאוכלן בבת אחת ודעת הרשב"א שרק בזה אחר זה מותר אבל בבת אחת אסור ודעת הסמ"ג שלאדם אחד אפילו בזה אחר זה אסור וכתב הרמ"א שכן יש לנהוג לכתחילה והנה יש לדון האם הסברות הנ"ל הם מדאוריתא או מדרבנן והנה בפשוטו בכל ביטול של לח בלח הרי ודאי אוכל מהאיסור ובכל אופן זה בטל אמנם יש שחילקו ששם שזה מעורב בצורה שזה נהיה דבר אחד בזה נתחדש שאפילו שודאי אוכל את האיסור מותר אבל כאן שכל חתיכה עומדת לעצמה בזה כל דין הביטול הוא לתלות שזה ההיתר ולכן יש לאסור בבת אחת ואולי אפילו בזה אחר זה לאדם אחד.

והנה מצאנו מפורש דעת הרי"ד בב"ב ל"א שבביטול דיבש אם אדם אחד אוכל את הכל חייב חטאת דהינו שמדאוריתא כל דין הביטול רק עד כמה שאפשר לתלות שזה ההיתר ובתוס' בבכורות כ"ג. נקט החזו"א ל"ו סק"ד דמבואר שס"ל שמדאוריתא בבת אחת אסור לאכול את שלשלתם אבל בזה אחר זה מותר ויש שנקטו שזה גם דעת הרשב"א וביאר החזו"א כנ"ל שכל יסוד הביטול לתלות שזה היתר רק שס"ל שגם ביחס לאכילת שנים עדין שייך דין הביטול אבל לא לגבי אכילה בבת אחת אמנם הרבה אחרונים נקטו בדעת הרשב"א שכל נידונו מדרבנן שזה כמו תערובת לח בלח שצריך שישים אבל מדאוריתא ודאי מותר לאוכלו אפילו בבת אחת ועיין בשיעורים שהארכנו שכן הוא פשטות לשון הרשב"א והנה בפשוטו אם מדאוריתא מותר לאכול בבת אחת מבואר שגדר הביטול כדין לח בלח אמנם עיין בשיעורים שהארכנו שמשמעות לשון הרא"ש ועוד ראיות שיסוד הביטול הוא רק ביחס לכל חתיכה ורק בתור שלב שני חל היתר על הכל דהינו שלכו"ע אין זה ממש כביטול של לח בלח ע"ש.

### האם הולכים לפי רוב בנין או רוב מנין

ב] עיין פתחי תשובה שהביא לדון האם בדין ביטול דיבש ביבש מספיק רוב מנין או שצריך רוב בנין דהינו שאם יש חתיכה של איסור ושני חתיכות של היתר אבל חתיכה אחת יותר גדולה משני החתיכות הקטנות ויש צד שהחתיכה הגדולה היא האיסור דיש אחרונים שנקטו שצריך רוב בנין דהינו כמו בלח בלח ויש שנקטו שכאן שיסוד הדין ביטול זה מדין כל דפריש דהינו לתלות שזה היתר ממילא כל שיש רוב מנין זה מספיק ובחזו"א נקט שיסוד הביטול הוא מדין כל דפריש ממילא העיקר שזה רוב מנין אמנם רוב האחרונים נקטו שצריך רוב בנין וכן מבואר מדברי הרשב"א שדן שבשני חתיכות יהיה ביטול על הקטנה דממ"נ או שזה היתר ואם זה האיסור זה בטל בגדול ומבואר שגם בשני חתיכות יש ביטול ולכאורא לתוס' רי"ד לעיל זה ודאי מדין רוב בנין אמנם לחולקים יש לדון כנ"ל.

### האם צריך כמות כפולה כדי לבטל

ג] דנו האחרונים האם צריך שיהיה אחד בשנים ולפ"ז שני חתיכות צריך ארבע חתיכות של היתר או שכל שיש חתיכה אחת יותר זה סיבה לביטול ובפשוטו הנידון בין לגבי תערבות של לח בלח לגבי הדאוריתא ובין לגבי יבש ביבש אפילו לגבי הדרבנן ובש"ך והפר"ח והרבה אחרונים נקטו שגם מדרבנן כל שיש קצת יותר זה סיבה לבטל והפר"ח כתב שמי שחולק על זה הוי טעה בדבר משנה אמנם המנחת יעקב חידש שצריך שיהיה חד בתרי אמנם נקט שזה רק ביחס לדרבנן אבל מדאוריתא ודאי שמספיק כל שהוא יותר והנה החכמת אדם נ"א ד' דן שבלח ודאי מספיק כל שהוא יותר ורק ביבש יש להחמיר שצריך כפל וצ"ב הסברא שאדרבא שם שזה מדין תליה זה יותר סיבה שכל שיש חתיכה יותר הוא סיבה להקל שיש כל דפריש אמנם הפמ"ג בשער התערובת ח"א פ"א בד"ה והנה יבש הביא מהמהרלב"ח דבלח בעינן כפל אבל ביבש מספיק רוב ובפשוטו מצד ששם זה מדין כל דפריש וכנ"ל ובפשוטו כיון שהסכמת האחרונים שמדאוריתא ודאי בטל ברוב וכל הנידון מדרבנן ורוב האחרונים נקטו שמספיק כל שהוא ממילא כך קי"ל וצ"ע.

### האם צריך שהתערובת תהיה באותו מקום

ד] עיין מש"ז סק"א שלא צריך שהתערבות תהיה באותו מקום ועיין חוו"ד סימן ק"י שגם אם אחד בסוף העולם חשיב תערובת וכמדומה שכן נקטו האחרונים בכל מקום אמנם עיין בינת אדם שער הקבוע אות ד' שהביא מהבית מאיר שאחד בבית ואחד בעליה זה לא מצטרף וכן האריך בשערי יושר ובפשוטו אם יסוד הדין ביטול מדין כל דפריש אין סיבה שיצטרכו שזה יהיה ביחד ורק אם יסוד הביטול מצד רוב הכמות ולא מצד רוב הצדדים יתכן שכל מה שיש כאן סיבה לדון הכל יחד כי זה יחד אבל שזה כל אחד במקום נפרד חשיב ספק על כל אחד בנפרד ולא שיך כאן ביטול.

### בדין חתיכה שנתערבה חד בחד ואחד מהם התערב באחר

ד] יש לדון מה הדין חתיכה של איסור שנתערבה בחתיכה אחרת שהדין ששניהם אסורים ואחרי זה אחד מהם התערב עם חתיכה אחרת ויתכן לומר בזה שלש צדדים יתכן שכיון שהיום הספק בין השלש ממילא כלם מותרים ויתכן שהאחד שנתערב בתחילה אם אחד כיון שכלפיו יש רק שני צדדים הוא אסור אבל השנים האחרים מותרים ויתכן שכיון שביחס לאחד לא חל ביטול ממילא לא חל ביטול ביחס להכל והנה לחזו"א שיסוד דין ביטול דיבש הוא מדין כל דפריש א"כ ביחס לאחד של התערובת הראשונה אין כאן רוב צדדים וזה ודאי אסור אמנם אם נימא דמועיל כאן ביטול דרוב בנין א"כ יש לדון שגם כאן היום ביחס למה שבכלל הספק יש רוב בנין אמנם אין זה מוכרח דיתכן דכל מה שרוב בנין זה מבטל כי הכמות היא סיבה לספק אבל כאן שזה לא מוסיף בצד ההיתר של החתיכה ממילא חשיב כמו כמות של חתיכה אחת.

ועיין חוות דעת קי"א סק"א בד"ה אך דנקט שביחס לביטול של החתיכה הראשונה לא חל ביטול אבל השנים האחרים מותרים והפמ"ג בכללי ס"ס אות כ"ד הובא ביד יהודה קי"א סק"ג בד"ה כתב נקט שכולם מותרים וכן דעת היד יהודה שם וע"ש שכתב שאם כדברי החוות דעת שהאחד אסר ה"ה כולם אסורים דכל יסוד הדין ביטול שהיחיד לא יגרום דינים לרוב אבל כאן שהאחד ישאר בין כה באיסורו א"כ כל סיבת הביטול בשביל האחד וזה לא סיבה לדין ביטול אמנם עיין בשיעור הראשון בגדרי ביטול דיבש סק"ד שהבאינו שהיד יהודה הוכיח דלא כנ"ל א. מהא דהגמ' דנה דמצוות מבטלות זו את זו ושם הרי לא חל שום דין על מה שזה לא מצוה ב. מהא דהראשונים דנו שהיתר יתבטל באיסור בסוגיא דחוזר וניעור וכן הוא שיטת רש"י וע"ש עוד, אמנם יש לעין בכונת הרשב"א לישב על ביטול חתיכה קטנה בחתיכה גדולה ע"ש.

**בדין צירוף של תערובת לח ויבש**

ה] יש לדון האם יש לצרף ביטול של יבש לביטול של לח וכגון כוס של איסור שנתערב בשני כוסות של היתר ואחרי זה שני כוסות נתערבו יחד ועכשיו נודע התערובת והנה יש כאן ודאי רוב כמו של היתר אמנם יש כאן חלק מהתערובת שהיא מזגית והנידון להחיל ביטול על חלק זה דרך הכוס שעומדת בנפרד והנה לחזו"א שיסוד דין ביטול דיבש זה מדין כל דפריש א"כ כאן אין כל דפריש אמנם אם נימא שזה כדין ביטול דרוב בנין כמבואר ברשב"א א"כ מסברא אין סיבה שלא יהיה ביטול אמנם יתכן שכל שזה נתערב בלח כיון שזה נהיה דבר אחד אין לבטל על ידי יבש ועיין בשיעורים שהבאינו מהש"ך שפשיטא ליה שכה"ג מדאוריתא זה לא בטל ועיין בסימן ק"ז שהוכחנו דבר זה מהא דמבואר דביצה שבלעה איסור מין בשאינו מינו לא מועיל לבטל מדין יבש ביבש נגד כמות האיסור שנבלע אלא צריך נגד כל הביצה שבלע בה איסור אמנם עדין יש לדון שיחול ביטול לפחות על הכוס האחד אמנם זה תלוי במה שכתבנו באות הקודמת האם שיך שהדין ביטול יחול רק ביחס לחלק מהתערובת.

### בביאור שיטת הרשב"א שאסור לאכול בבת אחת, וביש שישים

ו]מבואר בשו"ע שיש להחמיר כשיטת הרשב"א שאסור לאוכלם בבת אחת ובטעם הדבר בפשוטו מבואר ברשב"א שדן שגם ביבש יש את הגזירה שזה לא מתבטל ורק כיון ששם לא אוכל ודאי איסור ממילא כאן לא גזרו אבל כל שאוכל בבת אחת מהכל שודאי אוכל איסור בזה יש לגזור שזה לא יתבטל ברוב אלא בשישים כמו בלח ובפשוטו זה לשיטתו שטעם האיסור מדרבנן במינו שרצו ביטול בשיעור שזה לא נותן טעם וזה לא מצד גזירה אטו אינו מינו ולכן גם כאן שיך את האיסור אמנם לרא"ש שזה רק מצד גזירה אטו אינו מינו כיון שביבש אין לגזור א"כ גם לגבי בבת אחת אין לגזור והרא"ש רק דן שבגדרי יבש זה לא סיבה על בבת אחת והכריע לא כך [ובחוות דעת ביאר שאסור מצד שאם אוכלם בבת אחת זה חוזר לתערובת של לח ומדין חוזר וניעור] ועיין חזו"א ל"ו סק"ב שכתב שהטור שהתיר בבת אחת ואסר לבשלם גם אסור ללעוסם יחד ורק אם בולע ללא ללעוס זה מותר בת אחת].

והנה יש לדון האם ביש שישים אסור לאכול בבת אחת ובפשוטו תלוי בטעם האיסור דאם זה מצד תקנת שישים א"כ כל שיש שישים אין סיבה לגזור אבל אם זה סברא שכיון שזה עומד לעצמו זה סברא שמדרבנן או מדאוריתא הביטול הוא לא לגבי בבת אחת א"כ גם כה"ג זה צריך להיות אסור ויש מקום לומר שכיון שזה יבש בהכרח שגדר התקנה שלא חל ביטול כלפי בבת את וכאן לא שיך לחלק בין שישים ליותר משישים והנה מבואר במג"א [תמ"ז סקי"א וכפי שביארו בגר"ז תמ"ב סט"ו] שחמץ שנתערב יבש ביבש קודם פסח שהוא בטל אבל לרשב"א יש כאן בל יראה כיון שזה נחשב בבת אחת ואפילו שלגבי שאר איסורים לא תיקנו שישים אבל כיון שלגבי אכילה בבת אחת זה לא בטל ממילא יש בזה גם בל יראה [כמבואר בשדה חמד מערכת חמץ אות נ"ו] ויש לדון האם ביותר משישים זה מותר ודבר זה תלוי בנ"ל ועיין תמ"ז שער הציון ל' ובמ"ב סקל"ג שנקט להקל ובגר"ז תמ"ב סעיף ט"ו נקט להחמיר ועיין יד יהודה סקי"ג והארכנו בכל זה בשיעורים.

### האם קמח נחשב תערובת של לח או יבש

ז] עיין ש"ך סק"ג שדן לגבי תערובת קמח בקמח האם חשיב לח בלח או יבש ביבש וכתב שזה תלוי במחלוקת ראשונים האם לר"י שמין במינו לא בטיל רק בלח האם קמח בקמח חשיב לח בלח ושלהלכה קי"ל שזה חשיב לח בלח ועיין חכמ"א כלל נ"א כ"ג שכתב שבמין במינו כיון שזה רק נידון דרבנן יש להקל במקום הפסד מרובה אמנם עיין כו"פ שכתב שגם אם זה לח בלח כיון שזה לא נותן טעם אחד בשני אין בזה איסור אלא אם זה כזית בכדי אכילת פרס דהינו שלגבי דין טעם כעיקר זה נחשב יבש ביבש וביד יהודה סק"א ובחזו"א ל"ו סק"ב כתבו איפכא שאפילו אם זה נחשב כיבש לגבי הנידון של מין במינו דר' יהודה אבל כל שזה מעורב בצורה שבכל משהו מורגש האיסור חשיב כנותן טעם שזה לא בטל מדאוריתא וכדין טעמו וממשו.

והנה עיין פמ"ג או"ח סימן תמ"ז מ"ז סקי"ח שכתב שקמח מצה כיון שזה פרורים גסים בזה חשיב יבש ביבש [אמנם היום ודאי שקמח מצה זה כמו קמח גמור לגודל דקותו] וכן עיין שפ"ד סק"ג שהביא מהמנחת כהן שתערובת גרעיני חרדל בשומשמין חשיב יבש ביבש ועיין יד יהודה סק"א בתחילתו שכתב שודאי כה"ג כיון שיש אפשרות לקחת גרעין ולאוכלו בנפרד יש כאן את הדין שזה יבש דלרא"ש לא צריך שישים וה"ה לרשב"א יהיה אפשרות להוסיף עליו אבל לדעת השו"ע שפסק כרשב"א שאסור לאכולו בבת אחת א"כ גם כאן כל שזה מעורב טוב שודאי שבכל אכילה יש איסור א"כ כלפי זה לא חל ביטול.

### בדין ביטול ברוב וקבוע לעכו"ם

ח] עיין רמ"א שהביא שיש לנהוג כשיטת רש"י שלא ירויח מהאיסור ולכן יתן אחד לעכו"ם או ישליכנו ויש לדון בנתערב אבר מן החי שאסור גם לעכו"ם האם אפשר לתת לעכו"ם דיתכן שאין דין ביטול ברוב לעכו"ם וממילא הוי כדין ספק דאוריתא ולחומרא וכן כתב השפ"ד ס"ב סק"א ד"ה עוד ובנוב"י תנינא אבן העזר סימן מ"ב [אמנם לגבי תערובת של לח בשישים יש לדון שזה גם לעכו"ם כמבואר בנודע ביהודה שזה סברא ולכן אין בזה אין מבטלין איסור מדאוריתא] אמנם יתכן שיש כאן כל דפריש מרובא פריש ויש לדון האם חשיב קבוע והאם יש לעכו"ם דין קבוע עיין נוב"י שם וצ"ע בכל זה.

### האופן דתערובת יבש ביבש מין בשאינו מינו מחמת שלא ניכר

ט] כתב הר"ן דמין בשאינו מינו שנתערב יבש ביבש הוא בטל מדאוריתא ורק מדרבנן זה לא בטל מצד שמא יבשלם והנה צ"ב איך משכחת ליה שזה יתערב הרי זה ניכר שכל אחד נראה אחרת ועיין ש"ך סק"ח שכתב כגון שיש כאן חתיכת איסר ששונה בטעמה ודומה במראה שכה"ג זה מין בשאינו מינו וזה בטל ולכאורא ה"ה אם יש חתיכה שבלעה איסור אינו מינו שהטעם ניכר שהתערבה בשני חתיכות כמוה אמנם עיין פר"ח שחלק שכיון שכשיגיע לחתיכה ירגיש את הטעם כה"ג לא חשיב תערובת ועיין חכמת אדם נ"א י"ב שהביא את הפר"ח ובמוסגר כתב שזה אותו נידון של בליעה בחתיכה שבזה משמע להקל אמנם יתכן לחלק שבליעה כדי להרגיש הטעם צריך שימת לב מיוחדת עוד כתב הש"ך בשם ספר התרומה כגון שזה נחתך לחתיכות קטנות ולכן זה דומה במראה אבל בטעם זה שונה ועיין יד יהודה [ס"ט סוף סקס"א ד"ה אך] שיתכן שרק כה"ג שלא שיך לטעום כי אז החתיכה מחמת קטנותה לא ראויה לאכילה לאחר הטעימה ולא חשיב שזה יכול להתברר משא"כ בחתיכה גדולה ששיך לטעום חלק ועל ידי זה להכיר הכל לא חשיב תערובת ודלא כש"ך לעיל והנה הפר"ח העתיק מקרה זה וצ"ע שלשיטתו שכל שבטעימה זה ניכר לא חשיב תערובת א"כ למה כאן זה תערובת וצ"ל שרק אם אפשר לטעמו בנפרד ולא אם רק בתערובת וצ"ע הסברא בזה.

### בדברי הש"ך שספק שלא מחמת התערובת גם יש דין ביטול

י] עוד כתב הש"ך כגון ששחט שלש בהמות בשלש סכינים ונמצא אחד מהם פגום או שנמצא אחד מהמעים טריפה ולא יודעים של מי זה והנה מבואר שכה"ג אם יבשלים יחד זה לא מתבטל ועיין יבין דעת ויד יהודה שתמהו הרי לא נהיה כאן האיסור יותר ניכר ובפשוטו הביאור שכל שזה נהיה תערובת מזגית שניכר כאן האיסור חשיב שזה חשוב בתערובת וזה לא בטל עוד הקשה בשערי יושר ש"ג פ"ה שכה"ג כיון שגם אם היה בהמה אחת ושלשה סכינים ושחטו באחד מהם היה אותו ספק א"כ אין הספק מחמת ריבוי התערובת וכה"ג אין דין ביטול ברוב שכל דין ביטול ברוב זה אם המיעוט גורם הדינים לרוב וכאן צדדי הספק ברוב לא מחמת המיעוט וכה"ג אין דין ביטול ברוב וע"ש שהוכיח מהרשב"א דלא כש"ך [ויש בזה התכתבות באריכות בין הגרא"ז לחזו"א נדפס בספר זכרון אבן ציון ובחזו"א ח"ח] אמנם בפשוטו בשו"ת הרא"ש כלל י"ז מבואר כש"ך עיין סימן ק"י ובפשוטו מבואר מזה דלא כיסוד הגרש"ש הנ"ל שדין ביטול זה שהמיעוט לא יגרום דינים על הרוב ובשו"ת מהגר"ז בסוף הספר סימן י"ח כתב עוד שכיון שכל אחד ניכר כדבר שונה אין זה בגדר תערובת.

### בדין יבש ביבש מין בשאינו מינו מדאוריתא

י"א] והנה הבאינו שיטת הר"ן שמדאוריתא מין בשאינו מינו בטל ורק מדרבנן אסור אמנם עיין ש"ך שהביא מהמהר"י שדיק מתוס' בפסחים שזה לא בטל מדאוריתא ובביאור הדבר יש מקום לומר שכיון שכשיגיע לזה ירגישנו לכן חשיב שזה ניכר בתערובת וכנ"ל אמנם א"כ גם ביותר משישים זה לא יתבטל ובמהר"י מבואר שזה בטל בשישים ובפשוטו הביאור כמבואר בהגהות אמרי ברוך וביד יהודה שכיון שאם יבשל התערובת יחד יכירו את טעמו ממילא חשיב שזה חשוב בתערובת ולפ"ז ודאי צריך לדון רק על מה שבכלל הספק ועיין יד יהודה שכתב שיש לבאר שזה כונת הסה"ת ועוד ראשונים שלכן צריך שישים באינו מינו ודלא כש"ך שלכל הראשונים זה רק נידון דרבנן וגם בכונת המהר"י ביאר שזה סברא שכיון שאפשר להכיר מדרבנן דנו שעד שישים זה לא בטל.

**בטעם האיסור מדרבנן בתערובת של יבש באינו מינו**

י"ב] בר"ן מבואר שטעם האיסור מצד שמא יבשלם אמנם עיין יד יהודה סק"ט שהביא הרבה אחרונים שנקטו שכיון שכבר חל ביטול גם אם יבשלם לא יחזור להיות כאן איסור דאוריתא וע"ש שהביא לבאר שטעם האיסור מצד גזירה אטו לח בלח מין בשאינו מינו דהינו שזה לא גזירה שמא במקרה הזה יבשל אלא כמו שבמין במינו גזרו אטו אינו מינו ה"ה כאן באינו מינו ביבש גזרו אטו לח ועיין יד יהודה שהאריך שיתכן שזה כונת כל הראשונים חוץ מהר"ן וע"ש שדן שבחלק הראשונים יתכן שזה סברא דאוריתא והנה האחרונים חידשו כמה קולות מצד שטעם הגזירה שמא יבשלם אמנם לביאור המנחת כהן הנ"ל אין מקור לקולות אלו והנה גם עד כמה שזה גזירה שמא יבשלם אבל היה מקום לומר שגדר הגזירה היה שאין דין ביטול יבש ביבש מין בשאינו מינו אמנם האחרונים נקטו שכל האיסור רק במצב שיש חשש בישול שיאסר ולכן הקילו בזה בכמה דברים וכדלקמן והנה בנתערב בשישים גם אם אכלו חלק אפילו שעכשיו אם יבשלו לכאורא יהיה כאן דין ספק דאוריתא לחומרא ויאסר לאכול אמנם לפני שיבשלו זה לא יאסר דכיון דגדר הדין שזה לא יתבטל כל שזה התבטל וסיבת הביטול קימת וודאי שבזה לא אומרים חוזר ונעור ועיין לקמן ס"ב סק"א וצ"ע בזה.

### המקומות שאין שמא יבשלם א. באיסור דרבנן ב. האם המים מצטרפים ג. בנפל בתבלין ד. דבר שנטל"פ

י"ג] א. עיין ש"ך שכתב שבאיסור דרבנן בזה מותר דאין כאן חשש איסור דאוריתא והנה כל מין במינו שאסור אטו אינו מינו זה אסור גם באיסור דרבנן כמבואר כאן בגליון רעק"א אמנם החילוק דשם זה גזירה כללית שלא יתבטל אבל כאן יסוד הדין שמא יבשל ולכן כל שאין כאן חשש שיגיעו לאיסור דאוריתא זה לא שייך אמנם היה מקום לומר שגם לש"ך גדר הדין שאין כאן דין ביטול ולכן גם בדרבנן זה אסור וכן לטעם היד יהודה שזה גזירה אטו לח זה ודאי אסור כמו מין במינו בלח באיסור דרבנן והגרעק"א הביא דבש"ך עצמו כתב שלא במקום הפסד כולי האי יש להחמיר והחכמת אדם נ"ט י' סתם להקל בזה אמנם עיין גר"א סק"ח שהביא מפורש מהטור וסה"ת סימן שכ"ג לגבי חלה בזמן הזה שזה לא בטל ברוב וצ"ע להקל בזה נגד הראשונים וביד יהודה כתב להחמיר בזה ולכאורא שלא במקום הפסד מרובה ודאי יש להחמיר בזה.

ב. עיין שפ"ד סק"ט שהביא מהמנחת יעקב שגם המים ושאר דברים מצטרף אפילו שיסוד הספק רק ביחס לחתיכות ואין שם שישים כיון שכל הטעם שמא יבשלם וכאן גם אם יבשל אין כאן טעם איסור אמנם הפר"ח והמנחת כהן נקטו שדנים רק לפי החתיכות ובטעם הדבר הפמ"ג ביאר או מצד שחוששים שיבשל ללא המים או מצד לא פלוג ובאמת יש כאן תימא שתמיד נחשוש שלא יבשל כל הקדירה יחד אלא רק חלק ולא יהיה שם שישים וזה יאסר.

ג. עיין דגול מרבבה סימן קי"ד בסופו שכתב שאם התערב מין בשאינו מינו ביבש בתבלין שתמיד כשישתמשו יהיה שישים דהרי תבלין תמיד יש שישים כנגדו כה"ג זה בטל כי לא שייך כאן שמא יבשלם ויש לדון שדבר שאין הדרך לבשלו לא יהיה את הגזירה.

ד. עיין ש"ך סימן ק"ד סק"ג דבר שהוא נטל"פ בתערובת גם אם התערב ביבש מין בשאינו מינו לא צריך שישים כיון שגם אם יבשל זה יהיה בטל וכן הוא בפר"ח כאן.

ה. עיין רעק"א סימן ק"ה שחתיכה שנאסר ממנה כדי קליפה שנתערבה בחתיכות אחרות אפילו שכל הכדי קליפה אין בזה שישים נגדו אבל כיון שכל החשש שמא יבשלם והרי אם יבשל זה אם כל החתיכה א"כ כל החתיכות מצטרפת לשישים.

ו. עיין שו"ת רעק"א סימן פ"ב הובא בפתחי תשובה כאן שדן שבתערובת של יבש מין בשאינו מינו ויש ספק האם יש שישים דלכאורא כיון שרק מדרבנן זה לא בטל א"כ אמרינן ספק דרבנן לקולא אמנם דן שם לאסור משני טעמים א. מצד שכאן הרי אין היתר נהפך לאיסור ממילא מעמידים החתיכה על חזקתה והיא עדין באיסורה אמנם זה רק לש"ך שלא אומרים ספק דרבנן לקולא כנגד חזקה אבל לפר"ח גם בזה אומרים ספק דרבנן לקולא ב. עוד כתב שכיון שזה אסור מצד שמא יבשלם והרי כאן אם יבשל זה אסור מצד ספק דאוריתא א"כ גם כאן יש את סיבת האיסור אמנם עיין רעק"א בגליון כאן שהביא מהפמ"ג שאם נתערב כזית בשני חתיכות שכל אחד גדול כשלשים זיתים ולא יודעים מה האיסור דהינו שיש כאן ספק דרבנן האם יש שישים או שיש רק רוב שמספק יש להקל וזה יתכן או מצד שגדר הדין שצריך שישים מדרבנן או שכיון שזה נידון דרבנן זה סיבה להקל.

ז. עיין יד יהודה ק"ט סק"י שהביא מחלוקת אחרונים בנפל אחד מהם לים הגדול בתערובת של מין בשאינו מינו ביבש האם זה סיבה להקל וע"ש שזה רק אם יש אן איסור דרבנן חדש אטו לח אבל אם זה מצד שמא יבשלם הרי גם כאן יש סיבת האיסור ודבר זה תלוי בנידון הנ"ל נפק"מ ו'.

## סעיף ב'

### בדין בישול של תערובת יבש ביבש מין במינו

א] נחלקו הראשונים במין במינו דנתערב ביבש וזה בטל האם בחזר ובישלם זה נאסר דדעת הרא"ש שזה מותר מצד שכיון שבזמן הביטול זה מותר אפילו לגבי לאוכלן בבת אחת ממילא גם כשזה נעשה תערובת של לח אין חוזר וניעור אמנם הרשב"א אסר לבשלם יחד ובטעמו יש לבאר משני סיבות כמבואר בגר"א א. מכיון שלגבי לאכול בבת אחת לא חל הביטול ממילא כל שמבשלם זה בבת אחת ולגבי זה מעולם לא חל ביטול וכן משמע בתוה"ב ב. עוד יש לדון שאומרים חוזר וניעור וכן הוא בתשובותיו וכן משמעות הר"ן ולפ"ז אפילו אם לגבי בבת אחת ביבש היה מותר בכל אופן כל שבישלם זה חוזר ונאסר וביש"ש כתב שכיון שסיבת האיסור בלח אטו אינו מינו א"כ כיון שכאן באינו מינו זה חוזר וניעור ה"ה כאן יש סיבת איסור אמנם הדבר מחודש שיש כאן איסור במקום שמצד גדרי ביטול זה בטל ובכל אופן זה אסור מצד שמא יבשלם ועין לעיל ס"א סקי"ב והשו"ע פסק לאסור וברמ"א כתב שבמקום הפסד אפשר להקל ועיין חכמת אדם שזה גם סיבה שיהיה מותר לבשל שזה אותו נידון [אמנם בבינת אדם אות ל"ז כתב שלכתחילה אסור וכן החזו"א ל"ו סקב ד"ה מיהו דיק מלשון הרא"ש שזה רק היתר בדיעבד וצ"ע הסברא בזה].

### בדין להרבות על ההיתר כדי שיוכלו לבשל

ב] והנה מבואר בשו"ע ומקורו מהרא"ה שמותר להוסיף על התערובת ולבשלם כשיש שישים שכיון שבתחילה זה בטל ורק אז מוסיף לא חשיב כמבטל איסור לכתחילה ועיין יד יהודה סקי"ג שלכאורא כל זה ניחא אם סיבת האיסור מצד חוזר וניעור אבל עד כמה שיסוד האיסור שביחס לבת אחת לא חל ביטול א"כ ביחס לזה הוא מבטל איסור לכתחילה ובאמת עיין שו"ת הרשב"א סימן תפ"ה הובא בגר"ז בקו"א י' שנקט שכה"ג יש בזה ביטול איסור לכתחילה וצ"ל בדעת השו"ע שכיון שלאוכלו בזה אחר זה מותר לא דנים שזה איסור שיהיה בזה איסור של ביטול איסור לכתחילה.

### בדין הקדירות בבישל כל חתיכה בנפרד

ג] עיין פר"ח סק"י שכתב שמותר לבשל כל חתיכה בנפרד אמנם אין להשתמש אחרי זה עם הקדירה כיון שביחס לקדירה הוי דבר שיש לו מתירים ולכן יחכה שזה יהיה אינו בן יומו והנה יש כאן חידוש גדול שהרי בתחילה חל על החתיכות היתר ואיך יתכן שהקדירה תצטרך הגעלה וצריך לדחוק שכוונתו שבמקרה שזה נודע לאחר שבישל אז ביחס לחלק שתוך הקדירה כיון שזה דשיל"מ לא חל ההיתר ולכאורא זה כהחזו"א כ' סק"ב שנקט שבכל נשפך מין במינו שאפילו שהאוכל מותר אבל הכלי צריך הגעלה ועיין מה שכתבנו בזה סימן צ"ח ס"ב סק"ח.

### בדין בישל בשני קדירות

ד] עיין רשב"א בתוה"ב שכתב שבבישל בשני קדירות כיון שבכל קדירה אין כאן ודאי איסור זה מותר והב"ח נקט שממילא זה סברא שגם בנודע בכזה מצב הוא מותר אמנם הש"ך נקט שבנודע בכזה מצב אין כאן סיבה לביטול דעכשיו זה כבר תערובת של לח בלח ומצד היבש ביבש זה חד בחד והנה בלשונו מבואר שזה איסור מדאוריתא ותמה החזו"א הרי יש כאן עדין רוב חתיכות היתר וצ"ל שכוונתו לגבי הרוטב שבקדירות שקדירה אחת אסור וקדירה אחת מותרת ועיין בשיעורים שהארכנו שאין כאן ביטול של כמות האיסור ברוב כיון שתערובת של יבש לא מבטל לח אלא אם יש נגד כל הלח [ואין לומר שהחתיכות אסורות כיון שבלעו הרוטב שכיון שהאסור זה הטעם של מינו שבפנים ובזה ודאי שיש רוב נגדו ממינו] ועיין יד יהודה שלכאורא כל זה אם נימא שאין חוזר וניעור רק שביחס לאכילה בבת אחת לא חל הביטול א"כ כאן כל שאין כאן ודאי אכילה בבת אחת עדין הוא עומד בביטולו אבל אם מצד חוזר ניעור א"כ כיון שהתערובת במצב זה אין כאן סיבה לביטול דהרי מדרבנן לח בלח צריך שישים אין סיבה שלא יהיה חוזר וניעור ובאמת בחידושי הרא"ה ק. החמיר בזה ע"ש ובפשוטו לכן הוסיף הש"ך שזה מותר מדין ספק דרבנן לקולא דהיינו אפילו שבנל באחד משני קדירות גזרו אבל כאן שהנידון לגבי חוזר וניעור אומרים ספק דרבנן לקולא.

והנה לגבי הדאוריתא לא שייך לומר ספק דרבנן לקולא והרי כאן גם הרוטב מותר בשני קדירות ובהכרח שלגבי הדאוריתא אין סיבה לדין חוזר וניעור ובפשוטו הסברא שזה כמו שנאכל חלק מהתערובת שזה לא סיבה שיהיה חוזר וניעור א"כ כאן שיש עדין רוב של כמות נגד הבליעה של האיסור אפילו שעכשיו אין סיבה לביטול כי חלק זה תערובת של לח בלח זה לא סיבה לחוזר וניעור אמנם לגבי הדין שמדרבנן צריך שישים א"כ היום זה סוג תערובת שאין סיבה לביטול כיון שאם האיסור כאן זה חשיב ניכר שאין שישים אמנם על זה כתב הש"ך שיש כאן ספק דרבנן לקולא דהיינו שאפילו שחתיכה שנפלה לאחד משתי קדירות שניהם אסורים אבל כאן שזה כבר ניתר כה"ג לא גזרו שזה חוזר וניעור וכנ"ל.

והנה לפ"ז נתבאר מהש"ך שאם נפל חתיכה אחת מין בשאינו מינו בשישים כל שלא יבשלו הכל יחד אלא אחד ישאר בחוץ לא יהיה כאן חוזר וניעור אלא ישאר כאן דין ביטול דיבש כמו כאן בבישל שנים ואחד נשאר בחוץ ובזה מיושב קושית היד יהודה על הר"ן שמין בשאינו מינו צריך שישים מצד שמא יבשלם הרי גם ביש שישים אם לא יבשל הכל יחד ממילא יהיה כאן איסור שקדירה אחת אסורה ואחת מותרת אמנם לנ"ל כה"ג לא יהיה חוזר וניעור וז"ב.

### בדין נתבשלו ונודע אחד מהתערובת

ה] עיין מש"ז ד' שדן לדעת הרא"ש בנתבשלו ואחרי זה הכירו שאחד מהן הוא איסור האם הרוטב ושאר החתיכות מותר ועיין שערי יושר ש"ג פי"ד שלכאורא לגבי החלק שנבלע לא נודע התערובת וממילא עדין הוא עומד בביטולו אמנם ע"ש שכתב לדון שעד כמה שהנידון ביחס לבליעות בזה כל שם הספק הוא לאחר שזה נתערב ומילא זה בכלל התקנה דרבנן שלח בלח צריך שישים ע"ש.

### בדין נודע התערובת

ו] מבואר כאן ברמ"א שביטול לא חל אלא בנודע התערובת ומקורו ברא"ש וכן פסק הרמ"א לעיל סימן צ"ט [עיין סוגיא דחוזר וניעור שהארכנו קצת בפרטי הדינים] ודעת הש"ך סקי"ב והפר"ח שהוא מדאוריתא וכן משמעות רוב האחרונים ועיין פמ"ג שהביא שיטות שזה רק דין דרבנן ועיין סוגיא דחוזר וניעור דהבאינו דמהרבה ראשונים מוכח שחלקו על דין זה שצריך ידיעה לחלות הביטול ועיין סימן ק"ב שהפמ"ג צירף שיטה זו לגבי חהר"ל והנה בירושלמי מסתפק האם ידיעת חברו עוזר הובא ברעק"א צ"ט על הש"ך סקכ"א וביד יהודה צ"ט בקצר ל"ג נקט להקל [וע"ש בארוך סקכ"ה מד"ה הר"ש ואילך] אמנם החזו"א כ"ז סק"ו נקט שזה ספק ולגבי איסור דאוריתא צריך להחמיר ולגבי איסור דרבנן יש להקל ועיין יבין דעת ק"א סק"ה שידיעת עכו"ם או קטן שהם לאו בר חיובא לא חשיב ידיעה דהינו שרק אחד שיש לו נפק"מ בספק [וע"ש שכיון שכלפינו זה לא יוצר ספק לא חשיב ידיעה וצ"ע] [ונפק"מ לעובד עכו"ם שראה בתערובת] ועיין בינת אדם שער הקבוע סימן ה' שאם נאכל אחד מהתערובת ורק אחרי זה נודע לא יחול ביטול וכן נקט ביד יהודה ס"ט סקס"ג אות ז' אמנם יש לדון לחזו"א שזה מדין כל דפריש אולי גם כאן זה שייך אמנם בפשוטו כיון ששלב שני חל ביטול שלכן גם בבת אחת מותר וזה לא שייך במה שאין כאן.

והנה הירושלמי הובא בר"ש ערלה פ"ב מ"ג מסתפק האם ידיעת ספק הוי ידיעה ולכאורא כל שמצד הספק צריך להחמיר ורק מצד דין ביטול מותר חשיב ידיעה שעיקר הסיבה שצריך ידיעה כדי שיתעורר ספק ועיין כו"ח סימן ל"ד שדן שבנולד ספק ביחס לדן דרבנן זה לא חשיב נולד לגבי נידון דאוריתא ולכאורא אם עיקר הסברא שיש כאן נידון א"כ ודאי שגם דרבנן חשיב נידון וביד יהודה הנ"ל כתב להקל כשהנידון דרבנן.

והנה בפשוטו כל זמן שלא היה ידיעה לא חל ביטול ולפ"ז יש להשגיח בהכשרים שלא יהיה תערובת כיון שכל שלא ידע מתערובת לא חל ביטול כלל אמנם עיין מגלת ספר שכתב לדון שודאי חל ביטול רק שזה סיבה לדון מחדש ואין זה במשמעות הדברים וצ"ע בזה אמנם מסתבר שממ"נ ביחס לצד הספק שצריך להסתפק חשיב ידיעה וביחס לדין הודאי הרי לא נודע ואם יודע באמת רק אז יחול הביטול וצ"ע בזה.

# סי' קי [דבר חשוב ודבר שבמנין]

## סעיף א'

### בעיקר הדין דדבר חשוב לא בטל

א] שמעתי להעיר דהרי גם חתיכת זהב בטילה והרי ודאי שהיא יותר חשובה משאר דברים שבמנין וכדו' וצ"ל שהחשיבות היא ביחס לתערובת שרואים אותו כדבר נפרד בתערובת ולכן כל שזה לא חתיכה מוגדרת זה בטל בתערובת ורק דבר שבמנין שגם בתערובת זה נותן לזה חשיבות נפרדת לכן זה לא בטל.

### שיטות הראשונים בדברים שלא בטל

ב]מבואר במשנה שר"ע ס"ל שרק ז' דברים לא בטלים ור"מ ס"ל שאת שדרכו לימנות לא בטל ודעת ר' יוחנן שהכונה דבר שמוכרים אותו רק במנין ולענין הלכה הרמב"ם פסק כרבנן אלא שנקט שהם מודים שכל דבר שחשוב במקומו באותה דרגא לא בטל ושאר הראשונים פסקו כר"מ אלא שהרבה ראשונים פסקו כר"י שדוקא דבר שדרכו רק במנין וכן פסק הרמ"א אמנם הש"ך הביא שיש ראשונים שפסקו כר"ל וכן נקט המהרש"ל ועיין ט"ז שכתב שבמקום הפסד יש לסמוך על הרמ"א, והפמ"ג והמנחת יעקב כתבו הפסד מרובה וכן נקט היד יהודה אמנם החכמת אדם פסק כרמ"א שרק את שדרכו לימנות מקדש ובגמ' מבואר שביצים זה דבר שדרכו לימנות אבל לר"י זה בטל אמנם כתבו האחרונים שהיום שמוכרים ביצים רק במנין חשיב דבר שבמנין גם לר"י וזה לא בטל ועין פתחי תשובה שהביא מרש"י בזבחים שכל דבר שלפעמים המוכר נותן אחד יותר אפילו שמנה ולא מכר באומד בכל אופן זה לא נחשב דבר שבמנין וכתב התשובה מהאהבה שיש לצרף סברא זו [דהינו שבשאר הראשונים לא הוזכר סברא זו ולכן לא סמך על זה אלא עם עוד צירוף].

### בדין כבש בעורו

ג] הרמ"א העמיד הדין של בעלי חיים שחוטים שבטלים רק בבעלי חיים קטנים ובפשוטו מצד שללא זה הוא אסור מצד שזה חתיכה הראויה להתכבד ותמהו האחרונים הרי הוא פסק שתרנגולת בעורה לא נחשב חתיכה הראויה להתכבד וה"ה כבש בעורו והיש"ש הוסיף שגם לרא"ש שתרנגולת בעורה חשיב חהר"ל אבל כבש בעורו שמחוסר מעשה גדול לכו"א לא הוי חהר"ל ועיין ש"ך שכתב שעדין יש לדון שזה דבר שבמנין ולכן העמיד הש"ך בבעל חי קטן אמנם הכרעת הש"ך שגם לא חשיב דבר שבמנין ומבואר באחרונים שני סברות או כי זה דבר מאוס ממילא לא שיך לדונו כדבר חשוב או כיון שזה מחוסר מעשה גדול לא חשיב דבר שבמנין דהינו שהרי כל חשיבותו על שם סופו וכל שמחוסר מעשה גדול זה לא סיבה שיחשב כדבר חשוב שלא יתבטל וברעק"א זבחים ע"ג כתב עוד סברא שכיון שלא מוכרים שור שחוט קודם הפשטה לא שיך לדון מצד דבר שבמנין שרק אם בפועל מוכרים אותו יש בזה דין דבר שבמנין ע"ש.

### האם דבר שמנין זה סיבה או סימן

ד] עיין בית הלוי ח"ב סימן ל"ה שדן האם הדין דבר שבמנין זה סימן שזה דבר חשוב או שזה עצמו הסיבה שיחשב דבר חשוב וע"ש שהביא מהמהרש"ל ששור שחוט שמוכרים אותו אחד אחד לא חשיב דבר שבמנין וכתב הנ"ל שמוכח מזה שזה סיבה ולכן כל שאין לו חשיבות זו זה לא סיבה לביטול ולכאורא נפק"מ לדברים שנמכרים היום בשקיות לפי משקל כגון סוכר דהנה מבואר ביד יהודה סק"ד שרק דבר שנמכר במנין אל בטל ולא דבר שנמכר במשקל וכאן היום הדרך למוכרו במשקל קבוע א"כ מוכרים אותו לפי משקל ולא לפי מנין אמנם אם נימא שמה שמוכרים אותו במנין זה עצמו הקובע יתכן שגם כאן זה סיבה לאסור אמנם עיין תרוה"ד סימן ק"ג שדבר שמוכרים אותו במנין אבל זה מחמת שהכל זה במנין אבל עד כמה שהיו מוכרים דברים במשקל היו מוכרים גם אותו במשקל לא חשיב דבר שבמנין ומפורש שזה רק סימן שזה חשוב וכאן שמסיבה צדדית זה נמכר במנין לא חשיב דבר חשוב ולפ"ז ה"ה בשקיות סוכר וכדו' לא חשיב דבר שבמנין, והנה הפוסקים [עיין ט"ז סק"א] הביאו שכרכשתא אפילו שמוכרים אותם במנין אבל כיון שזה לא נאכל אלא אם מילוי לא חשיב דבר חשוב ומבואר לכאורא שזה רק סימן ולכן כאן שזה לא חשוב לא יעזור הסימן דאם זה סיבה מהיכי תיתי לומר שכשזה דבר שחשוב מחמת אחר לא חשיב דבר חשוב וצ"ע ובעיקר המבואר שדבר שבמנין צריך שבועל זה יהיה חשוב ולא שהיום כבר נקבע כלל שכל שזה בנין הוא בטל צ"ע שהרי תוס' במעילה כ"א: כתבו שגם מטבע פרוטה זה דבר חשוב ולכאורא הכונה דבר שבמנין וכן בצים עד כמה שזה תמיד במנין וכי זה נהיה יותר חשוב מזמן חז"ל אלא בהכרח שהעמידו גדר של דבר שבמנין וצ"ע.

### בדין נרות חנוכה שנתערבו

ה] עיין תרוה"ד סימן ק"ג הובא ברמ"א סימן תרע"ג ס"א שדן שנרות חנוכה אפילו שזה דבר שנמכר במשקל אבל עד כמה שהדליקו אותם והם מיוחדים למצוה חשיב דבר שבמנין ואפילו שלאחר שזה התבטל זה כבר לא עומד למצוה אבל מסתכלים כמו קודם התערובת והט"ז והגר"א חולקים אמנם המ"ב כתב שהרבה אחרונים הסכימו עם התרוה"ד אמנם המ"ב הביא שהמהרש"ל חולק שלא חשיב דבר שבמנין וביאר השער הציון שמה שמונים למצוה זה מחמת המצוה ולא מצד חשיבות וצ"ב הנידון הרי צריך שעיקר שימושו במנין וכאן בעיקר הוא נמכר במשקל וצ"ל שכל שלאחר שנתיחד במטרה הוא במנין חשיב עכשיו דבר שבמנין ויש לדון שכל שאדם עושה בביתו דבר שלאחר העשיה זה רק עומד לשימוש במנין אפילו שזה לא עומד למכירה חשיב דבר שבמנין וצ"ע בזה.

ולכאורא אתרוג חשיב דבר שבמנין שתמיד מוכרים כל אחד בנפרד אמנם יתכן שבשדה לפני מיון שאז מוכרים באומד אין לו עדין חשיבות וזה בטל אמנם באתרוג ערלה זה תלוי בנידון האם ביטול ברוב מחיל דינים.

### בדין חביות קטנות סתומות

ו] מבואר בפוסקים שרק חביות גדולות סתומות חשיבי דבר שבמנין אבל פתוחות או קטנות סתומות בטילי ועיין יד יהודה שכתב שלכאורא היום שמוכרים בקבוקים קטנים לפי מנין למה דפסק הרמ"א שדבר שבמנין לא בטל וודאי חשיב דבר שבמנין אמנם יש לעיין שהרי עיקר המכירה לפי מידת היין שיש בו ולא לפי הבקבוק ויש מידה קבועה בכל בקבוק ויתכן שזה נחשב דבר שבמשקל ולא במנין וזה כמו בשקיות סוכר לעיל סק"ג וצ"ע בזה ואולי אם זה בקבוק יקר שגם אם יהי ארגז יקנה בידוק כמה שצריך ולא ארגז זה מראה שיש חשיבות לכל בקבוק.

### בדין נולד בתערובת ואיסור לזמן

ז] עיין שו"ת חוות יאיר סימן קל"ג שדן לגבי בת של בהמה שנתערבה באחרות ואחרי זה שחטו את עמה שלכאורא צריך לחול ביטול וכתב שזה דבר שבמנין וכן דשיל"מ ולן זה לא בטל אמנם דן שכיו שנולד האיסור בתערובת לכן אין לזה דין דשיל"מ וה"ה שאין לזה דין דבר שבמנין אמנם עיין יד יהודה צ"ב י"ד שהאריך שכאן שהסיבה שלא בטל לא קשור לאיסור אלא מחמת חשיבותו ממילא אפילו שהאיסור נולד בתערבות אין סיבה שזה יתבטל ועיין מש"ז ק"ב סק"ב שהביא מהפרישה שאיסור שעומד להיות ניתר אין בזה ההלכה שדבר חשוב לא בטל ולפ"ז באותו ואת בנו כיון שלאחר היום זה יהיה מותר אין בזה דין דבר שבמנין ולפ"ז מוקצה בשבת כיון שזה עומד להיות ניתר לא חשיב דבר שבמנין אמנם עיין מג"א סימן תמ"ז סק"מ שכתב שמצה הוי דבר שבמנין ואם החמיץ זה לא בטל ומבואר שאפילו שאיסורו פוקע ממנו חשיב דבר שבמנין ויתכן שכיון שיש על זה קנס לאחר פסח חשיב שאיסורו לא פוקע אמנם עיין יד יהודה ס"ט סקס"ג סק"ד שהוכיח מתוס' בביצה י: לגבי מוקצה שכתב שזה לא בטל מצד שבעלי חיים חשיבי ולא בטלי ע"ש.

### בדין ספק בדבר שבמנין

ח] עיין רמ"א שכל ספק בדבר שבמנין הוא בטל ועיין פמ"ג שגם אם יש תערובת של חשוב ואינו חשוב ולא יודעים אם האיסור זה החשוב או לא חשוב בכל אופן זה בטל והנה לגבי אגוזי פרך כתב הש"ך להחמיר את שני הפרושים וצ"ל דשם כיון שאי אפשר להקל בשניהם וזה שאלה אחת ממילא צריך להחמיר בשניהם משא"כ בשאר ספיקות.

### בדין דבר שאין איסור מחמת עצמו ובדין כלי לא טבול

ט] מבואר בראשונים שחתיכה שבלעה איסור לא חשיב חהר"ל כיון שחלק האיסור זה לא רא"ל וה"ה לגבי דבר שבמנין ועיין מש"ז ק"ב סק"ח שכלי שבלע איסור לא חשיב דבר שבמנין כיון שהאיסור הוא לא דבר שבמנין אמנם לכאורא כלי מוקצה או בסיס לדבר האסור חשיב איסור מחמת עצמו וכן כלי לא טבול הוי דבר שבמנין וזה לא בטל ועיין מגלת ספר שדן לגבי הברכה של טבילת כלים שכיון שלשו"ע יתכן שזה בטל א"כ אין לברך אמנם כיון שהאחרונים נקטו שאפילו במקום הפסד מרובה אין להקל כשו"ע מחמת שנקטו לודאי שהלכה כר"מ וא"כ יש לברך אם טובל כל הכלים שיש כאן ודאי דבר המחויב טבילה.

# סי' צא

## סעיף ד

### בדין תתאה חם שנופל עליו חלב צונן

א] מבואר שאם התתאה חם ונפל עליו חלב צונן זה אוסר בכולו דהינו שאפילו שהנידון על בשר כחוש וכן חלב זה כחוש בכל אופן זה נידון כבישול שמבליע בכולו והנה באופן שהחלב נהיה יד סולדת א"ש שזה נחשב חום גמור אמנם באופן שזה לא נהיה יד סולדת יש כאן חידוש שיש לזה מעלת בישול ועיין יד יהודה שהאריך שנחלקו בזה הראשונים שדעת תוס' צ"ו: שכה"ג זה רק מבליע כדי נטילה ודעת הרשב"א שזה מבליע בכולו וכן נפסק כאן בשו"ע.

והנה כתב הש"ך סק"ה שזה דוקא בבשר שתוך קדירה אבל אם זה צלי והחלב נשפך הלאה כה"ג אין נאסר מהחתיכה אלא כדי נטילה ועיין חזו"א כ"ב ח' שתמה בטעם הדבר שכיון שתתאה חם ממילא כל שזה כמות חלב שחשיב בישול מה איכפת לי שזה נשפך הלאה ועיין חוו"ד סק"ז שחידש שכל שאין הבל הקדירה אין לזה מעלה של בישול והוי רק כמו צלי אמנם היד יהודה סקי"א חלק על זה וכתב לבאר שכונת הש"ך שבישול זה רק כמות מים שמסובבת החתיכה וכל שזה מיד מתפשט הלאה אין זה אלא כטיפת איסור שנופל על חתיכה שזה רק אוסר כדי נטילה ואין לזה מעלת בישול ויש להוסיף שיתכן שזה רק כאן שזה לא נהיה יד סולדת.

### בדין כדי קליפה שנתערב

ב] עיין תוס' פסחים ע"ו. דבשר חם שנפל לתוך חלב צונן משמע בגמ' שהחלב מותר ובטעם הדבר הביאו התוס' שנחלקו בזה הראשונים שריב"א ס"ל שזה מצד שיש כאן שישים אבל באמת אם לא יהיה שישים כנגד הכדי קליפה שבחלב זה יאסר אמנם ר"ת ס"ל שגם כה"ג מותר ועיין רמ"א כאן שלמד מזה שגם אם נאסר כדי קליפה בבשר וזה התערב שזה לא אוסר התערובת ועיין ש"ך שהבין בכונת התורת חטאת ששיטת ר"ת להקל בכל כדי קליפה שנתערב אמנם ע"ש שהגביל הדבר רק במקום שאין כאן דבר גוש שהכדי קליפה שלו אסור שכל שיש כאן כדי קליפה גוש שאסור ממילא גם טעמו שהתערב בדבר לח צריך שישים כנגדו ובטעם הדבר בפשוטו הביאור כמבואר בחזו"א וביד יהודה שבאמת שיעור האיסור שיש כאן הוא קטן מאוד ותמיד יש שישים נגדו רק מתי שזה גוש הרחיבו חז"ל ואסרו הכדי קליפה אבל כל שזה בתערובת הוא מותר ובזה חידש הש"ך כמבואר בחוו"ד שכל שיש כאן הגוש שעליו יש את הנהגת חז"ל ממילא גם כלפי טעמו צריך להחמיר בשישים אבל כל שהנידון רק על תערובת טעם לא החמירו וה"ה אם הדבר גוש נימוח אמנם המג"א סימן תס"ז כתב שכל דברי התוס' רק לגבי עילאה רותח שזה חומרא בעלמא ועיין פמ"ג שזה רק בנפסק הקילוח אמנם הדבר פלא בסוגית הגמ' שהכל כתוב יחד ובחלק צריך שישים ובחלק לא.

ולענין הלכה השו"ע פסק להקל והט"ז פסק כריב"א שצריך תמיד שישים ובש"ך משמע שנקט להקל ועיין חכמת אדם כלל מ"ב ס"י שבמקום הפסד מרובה יש לסמוך על השו"ע אבל רק בדין כדי קליפה של עילאה רותח ע"ש.

## סעיף ה'

### מה נחשב מליח

א]מבואר בגמ' שמליח חשיב כרותח ומבואר בגמ' שזה באינו נאכל מחמת מלחו ולהלכה מצאנו כמה אופנים שזה בכלל האיסור א. אפילו בנמלח לקדירה כיון שזה מאוד מלוח חשיב מליח אמנם אם הדיחו אותו פקע הדין מליח שלו ויש לעיין בהורידו המלח ללא הדחה האם עדין חשיב מלוח ולכאורא ברא"ש שדן שנוגעין חשיב מליח משמע שגם ללא המלח חשיב מליח עוד יש לדון האם הכונה שלא נאכל מחמת מלחו זה מחמת שיש עליו מלח או הכוונה שמחמת המליחה החתיכה נהיתה אינה נאכלת מחמת מלחה וזה תלוי בנ"ל וצ"ע בזה וביד יהודה בקצר כ"ח כתב לדון שגם לאחר ההדחה אם זה עדין מלוח מאוד שאינו נאכל מחמת זה עד שידיחו אותו עוד הוא בכלל האיסור ב. עוד אופן מבואר שבנמלח לאורחא שזה מלוח מאוד שבזה גם אם הדיחו המלח כל שלא שרוהו במים חשיב עדין מלוח ג. הרמ"א חידש שגם מליח לצלי שלא חשיב מליח אבל הציר שיוצא מחמת המלח חשיב מליח ומקורו בסה"ת והב"י הביא חולקים בזה אמנם קי"ל להחמיר בזה.

וכתב הרמ"א שכיון שאפשר לטעות בין מלוח לצלי למלוח לקדירה לכן נוהגים שבכל מלוח מחמירים שחשיב מליח ועיין יד יהודה בקצר כ"ד שכתב שכל זה אם נרגש בו טעם המלח אבל אם יש קצת מלח אין להחמיר ומבואר ברמ"א שבמקום הפסד מרובה יש להקל עיין רעק"א שנקט שכאן לא צריך להחמיר גם בכחוש שאנו לא בקיאים וזה כשמן ודלא כפמ"ג שהחמיר בזה.

עוד מבואר שרק כל זמן שהחתיכה עדין יש בה לחלוחית חשיב מליח אבל אם היא יבשה לגמרי לא חשיב מליח והוסיפו השו"ע והרמ"א שגם אם זה לח מחמת דבר אחר כל שזה לא מחמת המליחות אין לזה שם מליח והבאר היטב סקי"ד הביא דהפר"ח חלק ונקט שכל שהוא חזר ונתלחלח ממילא מתעורר כח המלח שנמצא בו והחכמ"א והפמ"ג פסקו להקל בזה.

ועיין רמ"א סימן ע' ס"ו בסופו שציר שנתערב במים אין לו דין של מליח והש"ך כתב שכל זה אם יש רוב מים והגרעק"א ציין למג"א שהכל לפי ראות עיני המורה שאם פסק כח המלח זה מותר והמ"ב שם החמיר כש"ך ולכאורא במקום שלא פסק כח המלח גם ברוב מים זה אסור וצ"ע.

### בדין מליח טהור ובדין תתאה גבר במליחה

ב] מבואר בגמ' שמלוח אסר רק בטמא מליח ולא בטהור מליח ופשטות הראשונים שכך הוא טבע המלח שהוא רק מבליע ולא מפליט ממקום אחר וכך קי"ל אמנם השו"ע פסק שלגבי כדי קליפה זה לא משנה אמנם לגבי דבר שמן נקט שזה רק אוסר אם הטמא תחתון ולא אם הוא עליון ובפשוטו נקט כדעת הרשב"א שיש מושג של עילאה ותתאה במליח רק שהדין שגם בתתאה צונן נאסר כדי קליפה אמנם עיין יד יהודה שדיק מלשון השו"ע שלגבי כדי קליפה זה אסור מעיקר הדין שבזה נקט כתוס' ורק לגבי יותר מכדי קליפה שדעת הראבי"ה להתיר לגמרי בדבר שמן בזה סמך על הרשב"א ולכן גם לשו"ע שנקט שעילאה חם זה לא אוסר דבר לח וכדעת ר"ת אבל כאן שזה מעיקר הדין זה ודאי אוסר אמנם הרמ"א פסק שבמליח טמא גם אם הוא עליון הוא אוסר בכולו אמנם עיין חכ"א מ"ג ז' שכתב שיש לצרף את השו"ע במקום שזה ספק איסור והפסד מרובה שמספיק לאסור כדי קליפה וכראבי"ה.

והנה בפשוטו נקטו הראשונים שגם בנוגעים זה בזה צריך דוקא טמא מליח אמנם שיטת הר"ן שבנוגעים זה בזה אפילו רק טהור מליח זה אסור ובר"ן משמע שזה מצד דס"ל שיש תתאה גבר במליחה אבל הפוסקים ביארו שזה מצד שעל ידי הנגיעה החתיכה הטמאה נהית מלוחה ובפשוטו משמע שמדובר גם באופן שאין עליה מלח אמנם כתב היד יהודה שזה רק אם המליחה היה על יד צד זה ולא שזה נמלח מהצד השני והרמ"א כתב להחמיר כשיטה זו אמנם במקום הפסד אפשר להקל ובש"ך סימן ע' סק"כ נקט שהכוונה הפסד מרובה וכן כתב החכמ"א כלל מ"ג ס"ה אמנם כתב שבמקום הפסד קצת יש להקל שמספיק כדי קליפה אפילו בדבר שמן אמנם רעק"א סימן ע' ס"ג נקט שתמיד במקום הפסד יש להקל וצ"ע.

### בדין מליח בצלול

ג] עיין רמ"א שכתב לחדש שבטמא צלול תפל ומליח טהור בזה הוא נאסר והסברא שכל מה שמליח טהור לא נאסר כי אין בכוחו להפליט מחתיכה אבל בדבר לח שלא צריך להפליט משם אלא רק לבלוע בתוכו בזה יש בו הכח ועיין יד יהודה שהב"י הביא חולקים בזה אמנם כך פסק הרמ"א ועיין חוו"ד סקי"א שזה אפילו אם יש הרבה מים שזה מבטל כל המלח אבל ברגע הראשון זה מבליע אמנם כתב שזה רק אוסר כדי קליפה ועיין ד"ת שהביא חולקים ועיין רעק"א שכתב בשם האיסור והיתר שזה דוקא צלול ללא תערובת מים וכן בשפ"ד ס"ט סקל"ח כתב שחלב לא מבטל כח המלח אלא רק מים ע"ש וצ"ע בכ"ז ועיין יד יהודה בקצר כ"ח ונפק"מ בכל זה במלפפון במלח שנפל לחלב האם מותר לאוכלו עם בשר דלפשטות הרמ"א הוא נחשב בלוע כולו מחלב ולדעת החוו"ד זה רק יאסר כדי קליפה.

ועיין ש"ך סקט"ז שכתב לחדש שגם במליח טהור צלול שיש בו טמא תפל זה אוסר וצ"ב הסברא הרי מליח אין בכוחו להפליט מדבר אחר וכאן זה צריך להפליט ועיין שפ"ד שכתב שזה מצד סברת הרשב"א שמליח טהור זה מוציא מהאיסור קצת רק שזה לא יכול להבליע בתוכו וא"כ בלח שזה לא צריך להפליט זה יכול להבליע בתוכו ועיין יד יהודה שלכאורא זה רק הרשב"א לשיטתו שדין מליח תלוי בתתאה ע"ש עוד כתב הש"ך להחמיר מצד הר"ן שבנוגעים זה בזה אסור ועיין יד יהודה שהעיר שכיון שהאחרונים ביארו שזה נהיה מלוח ממילא יתכן שכאן שזה רק לח מלוח ולא מלח ממש זה לא יכול להפוך דבר למלוח ועיין חכ"א שהביא שני הדעות ולא הכריע והיד יהודה פסק כרמ"א דלא כש"ך.

### בדין פסק כח המלח וממתי זה כמלוח

ד] נחלקו הראשונים האם חשיב כמלוח מיד או רק לאחר שיעור מליחה ועיין ש"ך שקי"ל להחמיר שזה מלוח מיד ואין להקל אפילו במקום הפסד מרובה ויש ראשונים שלאחר שפסק כך המלח כבר אין בכוחו לאסור ועיין ש"ך שזה רק במלח שמלחו עמו דם שזה פעל להוציא המלח אבל אם לא כן ודאי לא פסק כח המלח וכתב שגם כה"ג אין להקל אלא במקום הפסד מרובה וכתב החכמ"א שגם כה"ג כיון שהרבה ראשונים חולקים על זה לא יקל לעצמו.

### בדין מליחה בכלים

ה] מבואר ברמ"א סימן צ"ח וכן אצלינו שמליחה לא מבליעה בכלי יותר מכדי קליפה ועיין פמ"ג שם שזה גם בכלי חרס וגם בדבר שמן ועיין רמ"א כאן שלכן מספיק לקלוף הכלי כל שיודע איפה זה בלע כיון שמספיק כדי קליפה.

עוד מבואר בשו"ע סימן ק"ה סי"ב שאם מולח גבינה בכלי איסור הגבינה לא בולעת ומבואר בגר"א שזה אפילו בבלע בבישול שזה כמו טהר מליח שזה לא נאסר וכאן אין את חומרת הר"ן שהכלי נהיה מלוח ומשמע שגם בדבר לח זה מותר אמנם רעק"א הביא מהתפארת למשה שרק בכלי שבלע על ידי מליחה זה לא יוצא אבל בכלי שבלע על ידי בישול זה יוצא ומבואר ברמ"א שלכתחילה אסור למלוח בכלי שבלוע בו איסור ועיין חכ"א כלל נ"ז י"ג שהביא מהש"ך ס"ט סקס"ז שכל זה בדבר שאין דרכו בהדחה אבל דבר שדרכו בהדחה מותר דהינו שזה הסיבה שאסור לכתחילה אמנם עיין ביאור הגר"א שם ובדגמ"ר ובית מאיר סימן ס"ט שכתבו שלכתחילה יש להחמיר שמליחה של טהור מפליט מכלי ועיין רעק"א שהביא מהבאר שבע שבכלי חרס נפלט האיסור על יד מליחה אמנם הביא שהש"ך חולק וכן הוא בחכמת אדם הנ"ל.

אמנם כל זה לגבי דבר מלוח לח אבל דבר יבש מותר להניח בכלי איסור אפילו לכתחילה ורק המחמיר תבוא עליו ברכה וביאר הש"ך שמא הכלי לא נקי וממילא זה יבלע במלח.

## סעיף ז

### בדין צלי ואית ביה פילי ומתובל

א] מבואר בגמ' שגוזל צלי שנפל לכותח אפילו שזה נאכל במלחו אבל זה אוסר כדי קליפה ואם יש בה בקעים או שזה מתובל בתבלין זה אוסר בכולו ובביאור הגמ' מצאנו שלש שיטות בראשונים א. דעת הרשב"א והר"ן שצלי הכונה שזה חם וכה"ג מצד שתתאה קר לכן זה רק אוסר כדי קליפה ובכה"ג שזה חם יש כאן חומר שאם יש בו בקעים או שהוא מתובל שנבלע בכולו ועיין יד יהודה שכתב דבפשוטו לפ"ז כמו שצלי לא הכונה מאכל בן דורסאי ה"ה בקעים ומתובל אמנם כבר כתב שמשמעות הרמ"א לא כך ויש מקום לומר שלגבי החלק של מתובל ובקעים זה רק מצד שזה צלוי כמאכל בן דורסאי ולכן נקטו לשון צלי ולא לשון חם ב. דעת הרא"ש וסיעתו שהכונה צלי צונן ונתחדש שגם צונן מבליע כדי קליפה ובכה"ג שזה צלי ויש בזה בקעים או מתובל זה מבליע בכולו ולפ"ז ביארו האחרונים שצלי הכוונה לפחות כמאכל בן דורסאי ג. דעת ספר התרומה שצלי הכונה צונן כרא"ש והוסיף שהדין של בקעים ותבלין זה אפילו בבשר חי.

ולענין הלכה השו"ע פסק כרשב"א והרמ"א כתב שיש להחמיר כרא"ש שלא במקום הפסד מרובה ועיין ט"ז שאם זה קצת מלוח שיש גם את הרמ"א שדנים שזה כמלוח א"כ בזה אין להקל אפילו במקום הפסד מרובה והש"ך כתב להחמיר כרא"ש אפילו במקום הפסד מרובה ולכתחילה להחמיר כספר התרומה והפר"ח פסק שבאית ביה בקיעי אפילו במקום הפסד מרובה אין להקל והחכמ"א כתב שאדם לעצמו לא יקל בזה [אמנם עיין יור"ד סימן קל"ד דחיטים לא מהני בהו הדחה וכן ענבים מבוקעות וע"ש עוד דוגמאות והפר"ח למד מזה לכל דבר ולשאר השיטות צ"ל ששם זה תכונה מיוחדת].

ועיין או"ח סימן תס"ה ס"ג דאם שפשפו אווז עם חטה נאסרת כולה וביאר המ"ב אפילו שזה חי ובזה גם פילי לא אוסר [ומשמע שלא החמיר את הסה"ת וצ"ע] אבל משהו זה עובר דהיינו שבעור האוז יש בקעים של הנוצות ע"ש ומבואר שם במ"ב שזה אוסר את כל העוף ומבואר כאן חידוש שאפילו שהפילי זה לא על כל העוף בכל אופן זה אוסר את כל העוף וע"ש בגר"ז ובא"ר [ולפ"ז שניצל שנפל עליו טיפת חלב כיון שבמעטה יש פילי הכל אסור ואולי כיון שזה לא מחובר בטבעו זה אחרת וצ"ע] עוד משמע שלא צריך שיעור זמן גדול כדי שזה יחדור אמנם בט"ז סקי"ב ע"ש מה שהביא מהמהר"י דמשמע שכל ראיתו משריה הרבה זמן.

ועיין רעק"א שהביא מהמנחת יעקב להסתפק האם כבוש הוי כמבושל שתמיד יאסר כדי קליפה ובאית ביה פילי יאסר בכולו.

### בפרטי דין מתובל

ב] בהא דמבואר בגמ' שיש חומר במתובל עיין חו"ד שזה גם חם בחם שתמיד זה אסור כדי נטילה אבל כאן זה אוסר בכולו ולכאורא גם בנוגעים זה בזה ועיין סקי"ד שלפ"ז לח שהונח על שומן זה מבליע בכולו מדין פילי ולא מועיל שישים וכדלקמן אמנם היד יהודה סקל"ז הביא מהחגורת שמואל שכל סוגין זה רק בלח כמו חלב אבל בשני חתיכות ודאי שתמיד זה רק כדי נטילה ובפשוטו היה מקום לומר שרק בשרוי ממש כמו גוזל שנפל בחלב שזה מכביד מכל הצדדים להיכנס בפנים אמנם מראיית הגר"א מיי"נ שנפל על גבי חיטים משמע שגם טיפת חלב שנפלה זה אוסר וכן הוא בבית מאיר תחילת סימן צ"ב.

ובגדר מתובל עיין חוו"ד סקט"ו שנקט שצריך דרגא של תבלין שאין נאכל מחמתו אמנם היד יהודה סקל"ה נקט שסתם תבלין זה נאכל מחמתו דמי מתבל דבר שלא נאכל מחמתו.

ובחוו"ד חידש שמליח תמיד זה גם כמו מתובל ולכן כל מליח אם הוא צלוי או אם הוא חם לרשב"א זה אוסר בכולו אמנם היד יהודה הוכיח שמלוח זה לא בגדר מתובל לגבי סוגין וכה"ג זה לא אוסר בכולו.

והנה באית ביה בקעים הפר"ח כתב שלא מועיל שישים שזה לא ודאי שזה מתפשט בכולו וכן הוא בחוו"ד אבל לכאורא קכ"א יעזור אמנם היד יהודה כתב שעד כמה שמבואר שזה מתפשט זה בגדר ודאי וממילא אם יש שישים זה מותר וכן הוא בבית מאיר סימן צ"ב ס"ב ולכאורא במקומות שזה שנוי במחלוקת יש להקל אמנם גם לדבריהם יתכן שבמקום הבקעים זה יתר חמור וכן כדי קליפה נאסר וצ"ע בכל זה.

### בדין צלי חם שנפל לחלב

ג] עיין בש"ך סקכ"ו שהביא מההגהות מימוני שס"ל שגוזל אם הוא חם שנפל לחלב זה אוסר כדי נטילה וצ"ב טעם הדבר הרי יש כאן תתאה צונן ועיין חוו"ד שביאר שחולק על יסוד הרשב"א שכיון שזה לא במקומו הוא נחשב עילאה אלא ס"ל שכיון שהוא יורד למטה הוא נחשב תתאה אלא שא"כ צ"ב למה זה לא אוסר בכולו כמו בישול ועיין חוו"ד שביאר שכיון שמדובר שהדבר הצונן לא נהיה יד סולדת ממילא כל כח הבישול כמו צלי ולא כמו בישול ודלא כרשב"א שנקט שכה"ג זה כמו בישול שזה אוסר בכולו והנה הש"ך הרי מסיים שאם הוא תתאה זה אוסר בכולו דהינו שנקט כרשב"א צ"ע למה כאן סתם שזה אוסר רק כדי נטילה ולא משמע שזה מצד צירוף שהרי סיים אחרי זה שאם הוא תתאה לכו"ע זה אוסר בכולו וצ"ע אמנם הפר"ח ביאר שזה כשיטות שכאן צלי קר מבליע כדי קליפה וממילא למד מסברא ההגהות מימוני שאם זה חם זה אוסר כדי נטילה והדבר צ"ע שהראשונים יחדשו כזה דבר מדעתם וצ"ע ועיין חוו"ד שלמחמירים בדבר גוש שזה כלי ראשון א"כ ודאי שהבשר חם הגיע למטה עכשיו הוא יבליע בהכל וצ"ע שהש"ך לא כתב להחמיר בזה אפילו שהחמיר בדבר גוש ואולי מדובר שעד שזה הגיע למטה ונח זה נצטנן ולשיטות שבמוקף בנוזלים זה נהיה ודאי כלי שני א"ש.

# סי' צב

## סעיף א'

### בדין לא נח מרתיחתו

א] מבואר בגמ' חולין ק"ח. שחתיכת בשר שנפלה לחלב כל שהכל רותח וזה עדין לא נח מרתיחתו החתיכה רק בולעת ולא פולטת ובביאור כוונת הגמ' ר"ת ביאר שאת מה שזה בלע זה לא פולט עד שהקדירה תפסיק לרתוח ורשב"ם ביאר שכל שהוא בולע הוא גם לא פולט דבר אחר וכשנח מבליעותו הוא מתחיל לפלוט ועיין פרמ"ג שדן בדעת הרמב"ם שהכונה כר"ת שדוקא מה שהוא בולע הוא לא פולט אמנם עד שיגמור לבלוע ולא עד שינוח מרתיחתו והשו"ע פסק בפשוטו כר"ת כמבואר במש"ז סק"א ועיין שפ"ד ב' שחידש שגם בבליעה שבולעת מבחוץ זה לא פולט עד שהחתיכה תפסיק לבלוע מתוך הקדירה ולפ"ז כתב שחתיכה שחציה ברוטב גם לר"י היא נאסרת כל שלא נח מרתיחתו אמנם עיין חוו"ד סוף סק"ו וביד יהודה סק"א וכן משמעות החכמ"א כלל מ"ד ס"א - ג' שכתבו שודאי שרק בליעה שמתוך הקדירה לא חוזרת ויוצאת אבל בליעה שמבחוץ וודאי שזה נפלט מיד.

### בדין טעימת כפילא בנח מרתיחתו

ב] מבואר בגמ' שבנח מרתיחתו לא מועיל כפילא כיון שהחתיכת בשר בלעה חלב וחזרה ופלטה ולכן גם אם אין טעם בשר בחלב אבל יש כאן חלב שנפלט ועיין בגליון רעק"א צ"ח סק"ב שהביא מהפמ"ג שאין אנו בקיאים מה נחשב שזה לא נח מרתיחתו ולפ"ז תמיד יש לחוש שזה נח מרתיחתו וחזר ופלט וממילא לא יועיל טעימת קפילא וע"ש שנקט מסברא שאם בטעות טעם זה היה מועיל ויש כאן חידוש אפילו שלא נתכוין לטעום דהרי לא ידע שיש כאן בשר ועיין רעק"א שכתב לדון שכל שהנידון לגבי חנ"נ שזה מדרבנן בזה גם אם אין אנו בקיאים אבל זה כמו ספק שאפשר להקל ולכוארא לפ"ז גם בבשר עוף שזה דרבנן אפשר להקל אלא שרעק"א הניח בצ"ע.

והנה מדברי רעק"א שם בשם הפרמ"ג מבואר שגם בשאר איסורים כיון שחל חנ"נ גם לא יועיל טעימת כפילא כיון שתמיד יש כאן תערובת של מין במינו וע"ש שלפ"ז כמעט לא משכח"ל טעימת כפילא אמנם עיין חוו"ד צ"ב סק"א שכתב שלגבי זה אומרים לא יהיה הנאסר חמור מהאוסר וכיון שהאוסר אין בו כח להטעים ממילא גם הנאסר אין בו כח לאסור וכן הוא בהגהות רעק"א על הפרמ"ב צ"ב סק"א ועיין בהגהות אמרי ברוך על החוו"ד שחלק על החוו"ד.

### בדין נח מרתיחתו

ג] מבואר בגמ' שבנח מרתיחתו שנבלע חלב בבשר ונפלט לא מועיל טעימה אלא צריך שישים ועיין מש"ז א' שהביא להקשות שמה עוזר שישים הרי אולי זה בלע ופלט כמה פעמים וממילא יש כאן כמות גדלה שנאסרת ואין כאן שישים וע"ש שכתב שכיון שחנ"נ זה דרבנן הקילו שלא לחשוש שבלע ופלט כמה פעמים וגם בב"ח אבל תמיד הרי החלב שיוצא הוא בטל מין במינו ולא צריך לחוש שיצא ופלט עד שאין רוב היתר אמנם עיין רמב"ן ק"ח: שהקשה הקושיא לגבי שאר איסורים ותירץ שלא אומרים בזה חוזר וניעור ועיין חזו"א [ט"ז ג' וי"ח א'] וכן היד יהודה צ"ב א' שביארו שאפילו למאי דקי"ל שבנותן טעם אומרים חוזר וניעור אבל כל שזה רק איסור חנ"נ שזה לא איסור בעצם בזה לא אומרים חוזר וניעור דהינו שגם בב"ח זה חלות איסור נפרד והארכנו בזה בשיעורים.

### בהא דנח מרתיחתו מועיל שישים

ד] מבואר ברמב"ם ובשו"ע דבנח מרתיחתו מועיל שישים והקשו האחרונים למה מועיל שישים נגד החתיכת בשר הרי החלב שנכנס לבפנים ויוצא צריך גם ביטול כנגדו וא"כ יצטרכו מאה ועשרים כנגד שני הזתים ולכל הפחות הכזית חלב שנכנס לא יצטרף לבטל [ולרמב"ן הנ"ל שכאן לא אומרים חוזר ניעור א"ש] ועיין חוו"ד שכתב שכיון שהאיסור של הכזית בשר טעמו שונה מהאיסור של הכזית חלב ממילא כל אחד יכול לבטל את חברו אמנם זה דלא כמבואר באחרונים בסימן צ"ח שאם זה אותו שם של איסור אפילו שזה שני טעמים אין אחד מבטל את חברו ואפילו יש דיעות ששניהם מצטרפים וצריך ק"כ כנגד שניהם וצ"ע.

## סעיף ב' ג'

### בהא דטיפת חלב אוסר כל החתיכה ובדין הבל הקדירה

א] מבואר במשנה שחתיכה בשר שנפל עליה חלב אם יש נותן טעם החתיכה אסורה והנה המשמעות הפשוטה שכל החתיכה אסורה וכן נפסק בשו"ע וצ"ע הטעם הרי צריך שיבלע רק כדי נטילה לר"י בחתיכה שכולה חוץ לרוטב ולרש"י בחתיכה שחציה ברוטב וכן הוא בפשטות בסימן ק"ה ומצאנו בזה כמה ביאורים וכדלקמן א. לשיטת רש"י שמדובר שחציה בתוך הרוטב יתכן שזה עצמו הסיבה שזה נבלע בהכל אמנם דבר זה תלוי בגירסאות בטור סימן ק"ה ועיין במ"ז, ועיין בשיעורים שהארכנו בזה ב. יש שנקטו שטיפת חלב זה דבר שמן ולפ"ז מבואר שדבר שמן לא מפעפע מחתיכה לחתיכה ועיין דגול מרבבה שלכל הפחות זה לא ודאי מפעפע ג. המהרש"ל נקט שכיון שזה דבר לח כה"ג זה מפעפע בכולו ד. הר"ן כתב שכיון שיש הבל הקדירה לכן זה מפעפע בכולו והאחרונים הוכיחו בטור שכתב לחלק שהבל הקדירה זה רק סיבה על דבר לח ולא על דבר גוש ה. עיין ש"ך שכתב לדון שמדובר בחתיכה של בשר שמן ומדין פיטום ולפ"ז מבואר שגם בכח אחד לא עובר בפיטום מחתיכה לחתיכה ו. הפר"ח והגר"א הביאו מהרשב"א שחלב זה דבר חצי שמן ולכן זה מתפשט בכל החתיכה אבל לא מחתיכה לחתיכה.

והנה בפשוטו קי"ל להלכה להחמיר שהבל הקדירה זה סיבה להתפשט וכן שחלב זה דבר קצת שמן שמתפשט בכל החתיכה ולפ"ז חתיכת בשר שאינה בקדירה שנפל עליה טיפת חלב אם יש שישים בכל החתיכה בכל אופן נאסר כדי נטילה אמנם אם אין שישים כל החתיכה אסורה וכן חתיכה שבקדירה ונפל עליה איסור לח אחר אפילו אם יש שישים בחתיכה יש להמיר להוריד כדי נטילה שמא הבל הקדירה אינו מפעפע ובפשוטו משמע בש"ך שרק בדבר לח חוששים להבל הקדירה והפר"ח סק"ג חשש לר"ן גם בדבר גוש ועיין פתחי תשובה סק"א שהביא מהנודע ביהודה שחידש שחתיכה שחציה אסורה דהינו איסור דבוק בזה ודאי שהבל הקדירה זה סיבה שהאיסור יתפשט בהכל ועיין בשיעורים דבפשוטו זה נסתר מתוס'.

### בדין בליעה מבב"ח האם נאסר בעבר רק הבשר

ב] קי"ל שאין בלוע עובר מחתיכה לחתיכה ללא רוטב ולכן גם במקום שחל חנ"נ אבל כל שהנאסר עבר ללא האוסר זה לא סיבה לאסור ונחלקו הראשונים האם בבשר שבלע חלב ונגע בחתיכה שעובר רק הבשר האם זה אוסר החתיכה האחרת שדעת הרשב"א ותוס' ורוב הראשונים שרק אם עובר גם החלב זה אוסר אבל כה"ג זה לא אוסר דהיינו שיש תנאי בחלות איסור בב"ח שזה יהיה עדין מצב של תערובת אמנם דעת הר"ן שכיון שזה נהיה חפצא של איסור ממילא היום גם אם יפרד החלב מהבשר וכגון כאן שעבר טעם בשר ללא חלב זה נחשב דבר האסור ולענין הלכה נחלקו בזה האחרונים דהט"ז ק"ה סקי"ג וכן בסימן צ"ב ס"ג והגר"א סימן ק"ה סק"מ והפר"ח סימן צ"ב והיד יהודה צ"ב בקצר י"ג ובעוד דוכתי והחזו"א ט"ז סק"ד נקט שזה גם דעת השו"ע והרמ"א כרשב"א אמנם הש"ך סימן ק"ה סקי"ז פסק כר"ן אמנם מבואר בדבריו שיש בזה כמה קולות א. שזה נחשב בלוע ולגבי זה אנו בקיאים ב. נקטו האחרונים שזה רק בב"ח דאוריתא אבל במקום שזה רק דרבנן [כגון כבוש או בשר עוף דרבנן או צלי לשיטות שזה דרבנן עיין חוו"ד] כה"ג הרי זה כשאר איסורים שאין איסור אלא אם זה נשאר הבשר עם החלב והחכמ"א כלל ס' ס"ט הביא את שני השיטות ובפשוטו קי"ל להקל בזה ובמקם שזה דאוריתא גמור כגון שהבשר נבלע באינו מינו יש מקום להחמיר.

### בדין חתיכה שחציה ברוטב בב"ח ובשאר איסורים

ג] נחלקו רש"י ור"י בחתיכה שחציה בתוך הרוטב שנפל עליה טיפת חלב והטיפה התפשטה בכל החתיכה דדעת ר"י שזה מתפשט בכל הקדירה ואם יש שישים בכל הקדירה גם החתיכה מותרת ואם אין שישים בקדירה הכל אסור אמנם דעת רש"י שחתיכה שחציה ברוטב כל שאין שישים בחתיכה היא נאסרת ועיין בד"מ שהביא בזה דעת הראבי"ה שהאיסור נבלע רק בחצי שבחוץ ולכן צריך ששם יהיה שישים אמנם הד"מ וכן הש"ך נקטו כפשטות המשנה שזה נבלע בכל החתיכה וממילא צריך שישים בחתיכה ועיין ב"י שהביא מחלוקת ראשונים בכל החתיכה ברוטב רק פניה מגולים ונפלה הטיפה על פניה המגולים האם גם כה"ג לרש"י זה כחציה חוץ לרוטב והמ"ז סק"ב כתב שיש להקל בזה והיד יהודה בקצר סק"ז נקט להחמיר בזה.

והנה יש לדון האם זה אוסר את שאר הקדירה ועיין ד"מ ובש"ך דבפשוטו אין שאר הקדירה נאסרת שהרי אם זה היה נבלע בהכל ממילא מראש החתיכה לא היתה נאסרת ובטעם שזה לא עובר הלאה כתב הארוך מש"ך שכיון שזה בליעה שמבחוץ זה נסרך בחתיכה אמנם הט"ז נקט שודאי שכל הקדירה נאסרת ומבואר בדבריו עוד שנקט שבתחילה נאסר החצי שחוץ לרוטב וזה חוזר ומבליע בחצי השני מצד איסור דבוק וזה חוזר ונבלע בכל הקדירה וצריך תמיד שישים כנגד החתיכה כולה דהינו שכל סברת רש"י שהבליעה קודם בחתיכה וכדוגמת הדין דאיסור דבוק.

והנה בפשוטו צ"ע דהרי הבאינו לעיל דדעת הש"ך כשיטת הר"ן שגם אם עובר הבשר לבד זה אוסר וא"כ כאן בהכרח כט"ז ודעת הט"ז שלמד בגמ' שלא נאסר אם עבר הבשר לבד ולפ"ז בהכרח שכאן לא עובר הבליעה מהחתיכה וצ"ע וכבר תמה ביד יהודה שהפכו שיטתם ועיין בשיעורים שהארכנו בזה.

ולענין הלכה הט"ז נקט שהעיקר כרש"י והש"ך סק"ו י"ג נקט שהעיקר כר"י אמנם נקט בכונת הרמ"א שזה ספק ולכן בחתיכה שחציה ברוטב אם אין שישים בכל הקדירה הכל אסור וגם אם יש שישים אבל החתיכה אסורה ובניער אחרי זה החתיכה כתב הש"ך שבשאר איסורים שיש מחלוקת האם אומרים חנ"נ מקילים אמנם בב"ח מחמירים שצריך שישים כנגד החתיכה ועיין בגליון רעק"א שזה גם בב"ח מדרבנן כגון בשר עוף דהינו שגם בדרבנן מחמירים כר"י וכן הוא בביאור הגר"א סקכ"א [אמנם החוו"ד סק"ט וכן במש"ז י"ד ביארו דבדאריתא מחמירים ולכאורא לפ"ז בשר עוף יש להקל] ועיין חכמת אדם כלל מ"ד שנקט שבמקום הפסד מרובה אפשר להקל אמנם בס"ב לגבי שאר התערובת הקיל אפילו בהפסד קצת ומששמע שחילק בין החתיכה לתערובת שלה גם לגבי בב"ח דתמיד הרי זה מין במינו וצ"ע ובנודע ביהודה סימן כ"ה נקט להקל לגמרי כר"י.

והנה בלשון הרמ"א מבואר שגם ביש שישים בחתיכה בכל אופן צריך שישים בכל הקדירה ותמה הש"ך הרי כיון שזה חוץ לרוטב אין סיבה לאסור והעמיד שחתיכה ברוטב וכוונת הרמ"א להחמיר כר"י ולכן צריך שישים בהכל וכרש"י ולכן צריך שישים באותה חתיכה אמנם עיין חוו"ד ורעק"א שביארו שמדובר בחתיכה שכולה חוץ לרוטב רק כיון שאנו לא בקיאים להבחין בין כחוש לשמן לכן כל שאין שישים בקדירה מחמירים שזה התפשט בהכל ולכן צריך שיהיה גם שישים כנגדו ע"ש.

### בדין איסור שנפל לרוטב ויש חתיכה חציה חוץ לרוטב

ד] והנה עיין מש"ז ב' שכתב דבפשוטו אם יש חתיכה שחציה ברוטב ונפל איסור לתוך הרוטב דלר"י גם החצי שחוץ לרוטב נאסר וממילא זה מצטרף לשישים ולרש"י אין זה נאסר ואין זה מצטרף לשישים אמנם עיין חוו"ד סק"ו ובחידושים ד' אות ח' שנקט שכאן שהבליעה מגיעה מלמטה זה ודאי נבלע בהכל גם לרש"י וממילא ודאי הכל נאסר וודאי שזה מצטרף לשישים והב"ח סק"ו חידש שכה"ג גם לר"י אפילו שזה נאסר אבל זה לא מצטרף לשישים וצ"ע ולכאורא בחתיכת איסור מצד עצמה שנפלה לקדירה וחציה ברוטב יתכן שגם לרש"י כולה נבלעת אמנם בתוס' צ"ו לגבי גיד מבואר לא כך וצ"ע.

### בדין ניער וכיסה

ה] מבואר בגמ' שבנפל טיפה על החתיכה אם מיד ניער וכיסה ממילא עדין החתיכה לא נאסרה וביאר החזו"א שאפילו שזה בלע מיד אבל עדין זה לא נקבע בחתיכה וממילא מיד שזה נכנס לתוך הרוטב זה מתפשט בכל הקדירה ודנים לפי כל הקדירה ומבואר ברמב"ם ובטור שאם רואה מיד שנפל מותר לנער הכל והנה באופן שיש ודאי שישים א"ש אמנם באופן שזה לא ודאי שיש שישים הקשה רעק"א שיש כאן הרי צד שהוא מבשל בשר בחלב ואפילו אם אין כונתו לבשל אבל זה פס"ר לשעבר שעד כמה שאין כאן שישים יש כאן ודאי בישול של בשר בחלב אמנם יתכן שכיון שזה דבר שלא ידוע בזה ודאי לא חשיב פס"ר לשעבר וכמו שהאריך בזה הגרש"ש שלכן מצרף חשיב אינו מתכוין אפילו שזה פס"ר לשעבר.

### בביאור דעת הרמב"ם

ו] והנה ברמב"ם מבואר שגם אם זה נפל על חתיכה מסוימת ולא יודע על איזה מותר לנער ועיין ש"ך שביאר שמדובר שיש ספק האם זה נפל ברוטב וממילא זה מתערב בהכל או שזה נפל על החתיכה וממילא זה אסר אותה וכיון שלא ידוע איפה זה נפל ממילא הכל מצטרף לשישים וכדין נפל בשני קדירות ועיין פמ"ג שביאר שזה ודאי אם יהיה שני חתיכות כיון שיש צד שאחד מהם נאסרה ולא חל על זה ביטול בזה ודאי לא יעזור מה שיערב רק שמדובר שיש שלש חתיכות ומדאוריתא יש כאן ביטול ורק שמדרבנן זה אסור כי אין שישים כנגד החתיכה ולגבי זה דנים שלא חל עדין החנ"נ אפילו שזה של בשר בחלב וממילא יש כאן שישים והנה הדברים מחודשים שאפילו שיש כאן חנ"נ דאוריתא שיך לומר שכיון שמדאוריתא זה בטל ממילא לא חל חנ"נ והחוו"ד ביאר שטיפה אחת זה לא עושה בב"ח דאוריתא כיון שזה כמו צלי ובזה בלא נודע לא חל חנ"נ.

ועיין חכמת אדם סי"ז שלמד מכאן שבספק חנ"נ לא אומרים חנ"נ לאסור את הקדירה אמנם צ"ע שכאן משמע שזה רק סברא שמצרפים את כל הקדירה וכמבואר בש"ך סקי"א סקי"ז אבל בסתם ספק יתכן שיחול חנ"נ וממילא זה גם יאסור הלאה.

## סעיף ד'

### בדין חנ"נ בבשר בחלב ובשלא דרך בישול

א] קי"ל דלגבי בשר בחלב אמרינן חתיכה נעשית נבילה דהינו שכל שהחתיכה נאסרה אפילו אם אחרי זה כבר אין בה טעם חלב או שיצא ממנה טעם בשר למקום אחר ולא ניכר שם הטעם חלב בכל אופן הדבר אסור מדאוריתא ועיין סוגיא דחנ"נ דיש שביארו שכל הדין תערובת בשר בחלב זה רק כדי להחיל האיסור אבל לאחר שחל הדבר אסור מצד עצמו אמנם יש שביארו שזה רק סברא שכיון שחל על זה חלות איסור אפילו שהסיבה פקעה בכל אופן הוא נשאר באיסורו דהיינו שזה דין נוסף ויש מקרים שאין הלכה זו והנה בפשוטו דין זה הוא גם בבשר בחלב מדרבנן כגון בשר עוף אמנם הרמב"ם כתב שבשר עוף בחלב אם הוסיפו עד שלא ניכר הטעם הוא חוזר להיתרו וכן פסק הפר"ח סקי"ז ועיין ט"ז סימן צ' לגבי כחל אמנם עיין שפ"ד ט"ו ובמ"ז י"א וכן ביד יהודה בקצר סקכ"א שקי"ל כרוב הראשונים שגם בבשר בחלב דרבנן אמרינן חנ"נ כחומרת בשר בחלב מדאוריתא ועיין חכמ"א מ"ד י"ג.

והנה יש לעיין האם בתערובת בשר בחלב דרך נתינת טעם אבל לא דרך בישול כגון בכבוש או במלוח האם גם כה"ג חל חנ"נ ובפשוטו היה מקום לומר שזה הביאור באחרונים שבב"ח שלא דרך בישול לא חשיב חתיכה ראויה להתכבד עיין גליון רעק"א ק"ג סק"ב [והארכנו בזה בסוגיא דמעמיד ובסוגיא דגדר האיסור דבשר בחלב] אמנם ברש"י בסוגיא דמעמיד מפורש שגם גבינה שנעמדה בבשר שזה לא דרך בישול וזה רק אסור מדרבנן בכל אופן יש בזה דן מעמיד.

אמנם יתכן עדין שזה רק דרך נתינת טעם אבל תערובת בשר בחלב שלא דרך נתינת טעם כה"ג לא חל חנ"נ ועיין יד יהודה צ"ב סקכ"ה שנקט שתערובת לח בלח זה מחלוקת ראשונים האם חשיב נתינת טעם ונקט שלראשונים שזה לא נותן טעם לא חל חנ"נ אמנם נקט שלהלכה חשיב נותן טעם ויש בזה חנ"נ [ובפתחי תשובה סק"ב במוסגר הביא מהנודע ביהודה שבמקום הפסד מרובה יש להקל בזה וצ"ע] ועיין שם בקצר סקל"ה שלגבי בשר שיש בו בקעים שנשרה בחלב לראשונים שזה אסור כי זה בלע חלב כה"ג לא חשיב דרך נתינת טעם ואין בזה נ"נ ע"ש.

### בדין חנ"נ בשאר איסורים וההגבלות שבזה

ב] נחלקו הראשונים האם אומרים חנ"נ בשאר איסורים דעת רבינו אפרים שכיון שזה רק תערובת לא אומרים בזה חנ"נ ואם זה מתערב בחתיכה אחרת לא צריך שישים כנגד כל החתיכה אלא רק כנגד האיסור שבחתיכה ובפשוטו חתיכה שנאסרה מצד בב"ח שנפלה לתוך ירקות כה"ג חשיב חנ"נ דשאר איסורים ואם הירקות יפלו למקום אחר צריך שישים רק כנגד הבליעה של בב"ח וכן דעת הש"ך צ"ד סקכ"ב אמנם הביא שם ובעוד דוכתי דדעת הב"י והרמ"א שבזה לכו"ע יש דין חנ"נ ובפשוטו הוא מדרבנן גזירה אטו בב"ח ובפשוטו יש כאן החומרות דחנ"נ דבב"ח וצ"ע אם יש להקל בזה לדידן בחנ"נ לח בלח בהפסד מרובה וכדעת הש"ך.

אמנם הרבה ראשונים חלקו ונקטו שאמרינן חנ"נ בכל האיסורים דהינו שאיסור שנתערב ואחרי זה התערובת נפלה למקום אחר צריך שיעור ביטול כנגד כל התערובת ולא מספיק כנגד האיסור שבזה וטעם הדבר בר"ן נקט שזה אטו בשר בחלב והעתיקוהו הרבה אחרונים אמנם עיין יד יהודה שכתב שזה הר"ן לשיטתו שגדרי חנ"נ דכל התורה כולה זה כגדרי בב"ח אבל לדידן שקי"ל שזה לא אותם גדרים ויש הרבה חילוקי דינים ביניהם אין זה גזירה אטו בשר בחלב אלא זה סברא מדרבנן ובפשוטו הביאור כמבואר ביראים שכיון שנקרא שם איסור על התערובת לכן מדרבנן דנו כאילו הכל אסור והנה בפשוטו הדין חנ"נ בשאר איסורים זה רק דרבנן וכן נקטו רוב האחרונים לדינא ועיין חכמת אדם כלל מ"ד סט"ו שכתב שבנשפך דהינו שיש ספק אם יש שישים כנגד כל התערובת כיון שהדין חנ"נ הוא מדרבנן לכן אפשר להקל כדין ספק דרבנן לקולא.

### ההגבלות שמצאנו בדין חנ"נ דשאר איסורים

והנה מצאנו כמה הגבלות בדין חנ"נ דשאר איסורים ונבארם בס"ד.

א. יש שדנו שבחצי חתיכה לא אומרים חנ"נ אמנם בפשוטו קי"ל שאומרים חנ"נ גם בכה"ג כמבואר בש"ך צ"ו סק"ט ובעוד דוכתי.

ב. עוד קי"ל שלא אומרים חנ"נ אלא א"כ האיסור הולך עם הנאסר אבל אם רק הנאסר נבלע לא צריך עליו ביטול ולכן כל כדי קליפה שנאסר זה לא חוזר ואוסר עוד כדי קליפה מצד חנ"נ.

ג. עוד נחלקו הראשונים במקום שהנאסר דינו יותר חמור מהאוסר כגון דבר שנתערב בתבלין או כגון אינו מינו שנתערב במינו האם הנאסר יותר חמור מהאוסר וכן אם האוסר נטל"פ ביחס לתערובת והנאסר נטל"ש ולהלכה קי"ל שאין הנאסר חמור מהאוסר ואם לגבי האוסר זה אינו מינו או שזה לא ניכר בשישים או שזה נטל"פ ה"ה הנאסר אפילו שזה מינו או שזה תבלין או שזה נטל"ש בכל אופן זה בטל עוד כתבו הראשונים שאין חנ"נ במשהו ויבואר בס"ד לקמן.

ד. האיסור והיתר ס"ל שכל זמן שלא נודע התערובת לא חל חנ"נ ולכן אם קודם שנודע התערובת התערב עוד איסור ורק אחרי זה נודע התערובת כה"ג מספיק שיעור ביטול על האיסור ובפשוטו הסברא שכל הדין חנ"נ מדרבנן מצד שנקרא שם איסור על התערובת וזה רק בנודע אמנם עיין ש"ך צ"ט סקט"ו שחלק ונקט שגם ללא נודע חל חנ"נ ועיין שפ"ד שם שלא ברור להקל במקום הפסד מרובה ורעק"א ת' ס"ז כתב שלא ברור להחמיר והחכמת אדם כלל מ"ד ס"י כתב שבמקום הפסד מרובה אפשר להקל ובבינת אדם סימן צ"ח הקל באיסור דרבנן אפילו אם זה רק לצורך שבת שזה כהפסד מועט ועיין רעק"א הנ"ל שהביא מהמנחת יעקב דלח בלח ולא נודע יש להקל.

ה. בפשוטו איסור הנאה שנתערב והוא לא בטל וחל חנ"נ זה גם לגבי איסור הנאה וכן נקט הכו"פ אמנם החוו"ד פ"ז סק"ב הוכיח שלגבי איסור הנאה אין דין חנ"נ דהינו שכל הדין דרבנן לגבי שיש כאן חתיכה דאיסורה של אכילה אבל לא של הנאה ויתכן הטעם שלגבי מה שנהנה חשיב שאין לו שום הנאה מהאיסור וזה כאילו שהנאסר הוא ללא האוסר.

### בדין חנ"נ לח בלח

ג] עיין ברמ"א שהביא ראשונים שבתערובת לח בלח לא אומרים חנ"נ והנה עיין ש"ך סקט"ו שהביא מהגמ' שלגבי בשר בחלב ודאי שגם לח בלח זה איסור דאוריתא כגון בישל בשר בחלב שבחלב יש טעם בשר שזה בגדר לח בלח ובכל אופן חל על זה איסור דאוריתא ובכל אופן לגבי שאר איסרים דנו הראשונים שלא אומרים בזה חנ"נ ובטעם הדבר עיין בגליון רעק"א ובחוו"ד שהביאו שיש בזה שני טעמים בראשונים דמרדכי מבואר שכל הסברא של חנ"נ זה לח שמתערב בחתיכה שכיון שיש כאן חתיכה ניכרת שמובלע בה איסור משא"כ לח בלח אין סיבה לחלות חנ"נ אמנם ברשב"א מבואר שיסוד הסברא של חנ"נ זה כיון שהחתיכה נשארת באיסורה ממילא דנים שכל הבליעות שיוצאים ממנה הם אסורות ועיין רעק"א שנפק"מ בלח שנתערב ביבש ונימוח שלטעם הראשון כיון שזה כבר נאסר יש כאן חנ"נ משא"כ לרשב"א שכאן יש סיבה להתיר גם החתיכה ממילא אין כאן חנ"נ [ועיין שפ"ד צ"ט י"ג] ועיין חוו"ד שנקט שקי"ל כטעם המרדכי וכן מבואר בנודע ביהודה לקמן.

ועיין פתחי תשובה סק"ב שהביא מהנודע ביהודה לדון בשומן איסור שנתערב בשומן היתר ואחרי זה הוא קרש דלטעם המרדדכי בפשוטו יש לאוסרו עכשיו אמנם כתב לדון שאולי הדין חנ"נ הוא רק לפי זמן התערובת וביד יהודה סקכ"ד כתב שלטעם הרשב"א כיון שזה עומד לימוח אין סיבה לחלות חנ"נ ודן שזה גם סברא למרדכי ע"ש והנודע ביהודה הניח בצ"ע ורק היקל במקום ספק טריפה ובמש"ז צ"ט י"ב בסופו נקט להקל.

והנה בפשוטו לטעמים אלו אין חילוק בין אם זה התערב דרך בישול או שלא דרך בישול אמנם עיין ט"ז שהביא מהמהרש"ל שהקיל שלא דרך בישול והחמיר בדרך בישול ובפשוטו מבואר מדבריו טעם אחר להקל בלח בלח שזה לא דרך בישול וזה לא דומה לבשר בחלב וכן הוא בביאור הגר"א אמנם בפשוטו קי"ל שרק במקום הפסד מרובה מקילים ואפילו בדרך בישול כמבואר בש"ך ובפתחי תשובה סק"ב בשם הנוב"י ובשפ"ד ק"ו סק"א, אמנם בחכמ"א מ"ו ז' החמיר בדרך בישול שאין להקל אלא הפסד מרובה וצורך גדול.

ועיין חכמת אדם כלל נ"א סכ"ד שאם עשו עיסה עם איסור לח חשיב תערובת שלח בלח ועיין בדי השלחן שהביא מהנפש חיה סימן ט"ו שכיון שזה מציאות של חתיכה שבלועה באיסור אין סברא שלא יהיה כאן חנ"נ אמנם החכמ"א מ"ד ט' ביאר הסברא להקל בלח כי זה רק תערובת ולא בליעה דהינו שכל הקולא שלא בדרך בישול וממילא יתכן שגם כאן זה לא נחשב בליעה וצ"ע.

### בדין איסור דבוק

ד] מבואר ברמ"א שבאיסור דבוק צריך שיהיה שישים בחתיכה שהאיסור דבוק בה ואם אין בה שישים היא נאסרת וממילא מדין חנ"נ צריך שישים כנגד כל החתיכה ובטעם הדבר עיין מש"ז י"ב שמצאנו בזה שני טעמים דהש"ך סימן ע"ב סקי"ח כתב שזה מצד שהוא ממהר לבלוע דהינו שבהתחלה נבלע בחתיכה הדבוקה ועדין זה לא מתפשט וממילא גם אם אחרי זה הוא התפשט כיון שאפשר לסוחטו אסור החתיכה אסורה וכן אין כאן ההיתר של סופו להתפשט דבפשוטו כיון שזה בשני שלבים אין זה בגדר סופו להתפשט ובפשוטו ממילא יש כאן נידון לגבי החתיכה של אין הגעלה באוכלים שיש בה איסור דאוריתא שאולי לא יצא הטעם [אמנם יש שפסקו שיש הגעלה באוכלם ורק מצד אפש"ל אסור וזה רק דרבנן] והט"ז הביא עוד טעם מצד שחוששים שאולי החתיכה היתה לבד בקדירה עם קצת מים ללא דברים אחרים וכה"ג היא נאסרה ועיין ט"ז שמצד הטעם שחוששים שזה היה לבד אין להחמיר אלא באיסור דאוריתא אבל במקום שכל הנידון באיסור דרבנן כגון דם שבשלו בזה יש להקל עוד כתב הט"ז שמצד הטעם השני עד כמה שהנידון לא לגבי החתיכה עצמה אלא לגבי שיצטרכו שישים כנגדו כיון שזה רק נידון מדרבנן אפשר להקל והנה האיסור והיתר כתב שגם בתולע שבפה הדג יש כאן איסור דבוק והקשה הט"ז שהרי כאן הרוטב נכנס מהצדדים ואין לאסור אלא מצד חשש אולי זה היה בנפרד אבל זה לא סיבה לאסור את השאר ועיין מש"ז שכתב ליישב דחשיב נתגלגל שכיון שכלפי החתיכה דנים שהיא אסורה ממילא יש כאן חנ"נ ועיין חוו"ד חידושים ט' שדבר שהוא לא דבוק בתולדה אין בזה הסברא שהוא ממהר לבלוע וכן הוא בש"ך ע"ב סקי"ז וצ"ע למה לגבי החתיכה עצמה אין את הסברא שאולי זה היה מחוץ לרוטב ועיין חכמת אדם ל"ד ס"ז שהביא את הש"ך שדבוק שלא בתולדה זה לא דבוק והקשה שזה סותר למבואר מ"ד ט"ו שתולע במעי הדג אוסר הרי זה לא בתולדה.

והנה השו"ע לא ס"ל כלל איסור דבוק והש"ך ע"ה סק"ח כתב שהוא חומרא בעלמא ועיין חכמ"א כלל מ"ד ט"ו שנקט שבמקום ספק יש להקל בדין איסור דבוק אמנם הנודע ביהודה סימן נ' כתב שכיון שגם בדרבנן מחמירים איסור דבוק בהכרח שזה לא בגדר ספק אלא בגדר ודאי ולכן אין להקל בספק [והובא כל זה בבדי השלחן].

והנה עיין ש"ך צ"ט סק"ט שכתב שאם יש חתיכה שבלע איסור בכדי נטילה ואחרי זה בישלו אותה לא אומרים בזה איסור דבוק כיון שזה רק בליעה ועיין שפ"ד שם שהביא מהכו"פ שתמה על זה שלכל הביאורים בין מצד ממהר לבלוע ובין מצד שאולי זה היה בחוץ יש כאן הסברא לחומרא של איסור דבוק ולכן כתב שלגבי החתיכה עצמה צריך להחמיר ורק לגבי חנ"נ יש להקל ועיין יד יהודה ע"ב סקי"א שביאר שתמיד הסיבה שבתחילה זה רמת בישול שרק סיבה להבליע את עצמו ולא דבר חיצוני ולכן כאן שזה בליעה חיצוני אם זה רמה שמבליעה ממילא זה מתפשט להכל.

### בדין חנ"נ במשהו

ה] מבואר בגמ' שחתיכה שקיבלה טעם חתיכה עצמה נעשית נבילה ואוסרת את כל החתיכות ופשטות הגמ' שאם זה לא נותן טעם היא לא אוסרת את שאר החתיכות ולמדו מזה הראשונים שגם לר"י שמין במינו לא בטיל והחתיכה אסורה אבל כל שקיבלה רק משהו של טעם לא חל על זה חנ"נ ובפשוטו הוא סברא בחשיבות של האיסור שרק אם בכוחו להטעים זה סיבה לחלות חנ"נ אמנם תמהו האחרונים למה שזה לא איסור מצד המשהו בעצמו ומצאנו בזה כמה ביאורים הש"ך ביאר על פי משמעות הר"ן שכל שזה יוצא עם עוד טעם של החתיכה היתר זה כמו אינו מינו ולכן אין בזה את החומר של מין במינו ולפ"ז כתב שחמץ בפסח שאסור גם באינו מינו לא שיך ההיתר הנ"ל וכן נקט שאם זה יבש ביבש בפסח שלא בטל רק מצד דשיל"מ כה"ג זה יתבטל דחשיב כמין בשאינו מינו כיון שהתערובת זה חתיכה שיש בה בליעה [אמנם המ"ב פסק שחמץ לא חשיב דשיל"מ מצד שחוזר ונאסר ולכן קודם הלילה הוא בטל].

אמנם האחרונים הביאו מהרשב"א שמשהו לא יוצא והפמ"ג ורעק"א נקטו בפשוטו שלא יוצא כלום ולפ"ז ביארו שזה גם הסברא שלא חל חנ"נ במשהו כי הנאסר לא יכול לאסור ללא האוסר ולפ"ז כתב רעק"א שגם אם היה בתחילה טעם ואחרי זה בישלו החתיכה והטעם יצא ונשאר רק משהו אפילו שהחתיכה נשארת איסורה אבל לא תאסור משהו אחר מדין חנ"נ אמנם היד יהודה והחזו"א תמהו על זה בכמה קושיות ובפרט דבתוס' מבואר שגם בלח בלח אין חנ"נ במשהו ולכן ביארו על פי המבואר במשמרת הבית שודאי יוצא משהו רק שאין לזה חשיבות של משהו שזה סיבה לאסור דרק משהו גמור התחדש שבכוחו לאסור רק שאם חל חנ"נ זה היה אוסר דחשיב שהנאסר יצא יחד עם האוסר.

ועיין מ"ב סימן תס"ז שער הציון ס"ז שהביא להחמיר כש"ך שבחמץ גם משהו בלוע חוזר ואוסר אמנם במקום צורך מניעת שמחת יו"ט סמך על האחרונים שמשהו גם בחמץ בפסח לא חוזר ואוסר אמנם מבואר שם שני הגבלות א. שתערובת לח בלח בזה אפילו שלא חל חנ"נ כמבואר בראשונים אבל תמיד אם עבר משם משהו יש משהו מהאיסור שזה סיבה לאסור ב. שבבלוע בכלי כיון שזה כמונח בקופסא אין לזה את החיסרון שזה פחות ממשהו אלא כה"ג זה חוזר ואוסר.

ועיין ט"ז שכתב שחתיכה שבלעה איסור משהו ונאסרה והתערבה יבש ביבש כה"ג כיון שהחתיכה אסורה ממילא הכל אסור ודלא כש"ך לעיל.

### בדין חנ"נ במשהו שזה מתבל או מחמץ או מעמיד

ו] עיין פמ"ג שכתב לדון בדין מעמיד שאוסר אפילו ביותר משישים האם זה עושה חנ"נ או שזה נחשב משהו ועיין במ"ז סימן ק' סק"א שצידד להקל שכיון שזה גזירה אטו בשר בחלב ומעמיד שם זה רק דרבנן לכן גם כה"ג לא גזרו אמנם כבר האריך היד יהודה דפשטות הראשונים שזה לא הסיבה של חנ"נ אמנם עיין יד יהודה סקי"ז ד"ה ויש שכתב שהנה תוס' כתבו לגבי מחמץ שזה לא עושה חנ"נ כיון שזה לא בגדר נותן טעם וכן הוא בהגהות אשר"י הרי מבואר שרק בנותן טעם יש דין חנ"נ ולא בשאר סיבות שזה לא בטל אמנם לגבי מתבל אם נימא שיסודו מדרבנן שחשיב נותן טעם מסתבר שזה גם עושה חנ"נ וגם למה שביארו האחרונים שכיון שזה משהו בעלמא זה לא סיבה לאסור לר"י אבל מסתבר שכאן בכוחו לתבל חשיב כמשהו שהוא סיבה לאסור וכן הוא ביד יהודה.

### בדין חנ"נ במליח

ז] הש"ך סקט"ז כתב שבמקום הפסד מרובה יש לסמך שאין חנ"נ במליח דהינו לסמוך על השיטות שמליח גם כחוש לא מבליע רק כדי קליפה ולפ"ז ביחס לכדי קליפה חל חנ"נ אבל ביחס לשאר בחתיכה לא חל חנ"נ אמנם לגבי לאסור החתיכה עצמה מדין דבוק שבזה אין הנידון רק לגבי חנ"נ אלא לגבי איסור מעיקר הדין בזה בפשוטו אין להקל וכן הוא במ"ז ק"ו סק"ב ועיין רעק"א בגליון שאם יבשל התיכה כה"ג שיש חנ"נ לכו"ע זה יאסר וכונתו שיצטרכו שישים כנגדה ע"ש.

ועיין שפ"ד שבנידון של מליח בשר שבולע מחלב שכאן לכו"ע יש חנ"נ אין להקל במליח שלא יאסור בכולו אמנם עיין חכמ"א מ"ד י"ג שכתב לצרף את הר"ן שאין חנ"נ שלא דרך בישול לראבי"ה ויש כאן חידוש שגם לגבי בב"ח לר"ן אין חנ"נ בשלא דרך בישול וצ"ע בזה.

## סעיף ה' - ז'

### סיכום הסברות בדין טיפה שנפלה על דופן הקדירה מבחוץ

א]הראשונים דנו האם טיפת חלב שנפלה על הקדירה מבחוץ האם היא מתפשטת בכל הכלי או שאינה מתפשטת בכל הכלי ודבר זה תלוי בסוגית הגמ' בזבחים ויש שנקטו שזה ודאי מתפשט בכל הלכי ויש שנקטו שזה ודאי לא מתפשט והסמ"ק נסתפק מה מסקנת הגמ' וכן קי"ל שזה ספק האם מתפשט בכולו או לא מתפשט בכולו ולכן אם אין שישים בקדירה אפילו נפל שלא כנגד הרוטב זה אוסר התבשיל [אמנם לכאורא בספק אם יש שישים או במין במינו יש לדון שאמרינן ספק דרבנן לקלא ועין חכמ"א מ"ה ג'] ועיין סימן צ"ד האם הנידון רק מתי שזה חם או אפילו כשזה קר ובפשוטו כל הנידון כמבואר ברעק"א סקט"ז כשיש רוטב בפנים אבל כל שזה יבש ודאי שזה לא עדיף מכל חתיכה שנבלע רק כדי קליפה או כדי נטילה ולא יותר וכן הוא בחוו"ד.

והנה הראשונים דנו שאם הטיפה מתפשטת א"כ בתחילה זה אוסר עד שישים כנגד הטיפה וחל כאן איסור בב"ח ואחרי זה כשזה נכנס בפנים צריך שישים כנגד מה שנאסר והנה צ"ב מה זה שונה מחתיכה שבתוך הרוטב שאם נופל עליה טיפה שזה מתפשט בהכל וא"כ גם כאן זה מתפשט בכל התבשיל ובקדירה והתבשיל יחד יש שישים וביאר בזה החזו"א סימן ט"ז באריכות דס"ל שדנים את הבליעה בכלי ואחרי זה באוכל כשני כוחות דהינו שכמו שבנבלע בחתיכה ואחרי זה נפלה לתבשיל לא אומרים כמו שבבישול הראשון זה יוצא כך כאן זה יוצא ה"ה אצלינו הכלי והאוכל זה שני דברים ומצד מה שזה נבלע בכלי זה לא מוכרח שזה יעבור לאוכל ולכן בזה אין את הדין של סופו להתפשט ולכן חל איסור על הבשר הבלוע בכלי ואחרי זה הרי חוששים שזה יצא וכל שאין שישים כנגד כל האיסור הכל אסור אמנם הראשונים דנו להתיר כל שזה נפל כנגד התבשיל ויש שישים כנגד הטיפה ומצאנו בזה כמה טעמים.

א. יש שנקטו שלא חל חנ"נ כלל על בליעה בכלי וזה בין בב"ח ובין בשאר איסורים והסברא או שחסר לזה בשם אוכל או שזה לא נבלע אחד בשני וממילא כיון שלא חל איסור בשר בחלב אין לדון אלא כנגד הטיפה.

ב. יש שנקטו להתיר מצד הסברא של מקושר דהינו שהבליעה שתוך הכלי היא מחוברת עם כלל התבשיל וממילא אפילו שהטיפה שנפלה היא באמת לא בטוח תצא וחשיב שני כוחות וכנ"ל אבל לגבי שיחול איסור על הבשר שנכנס בפנים לגבי זה יש ההיתר של מקושר כמו שקדירה שבישל בה בשר לא יבשל חלב ואם בישל בנותן טעם ולא אומרים שנכנס חלב ונאסר חזר ויצא והחזו"א נקט שאם יש בליעה ישנה לא שיך כלל מקושר ורק בבליעה שמחמת בישול זה שייך הסברא של מקושר אמנם עיין יד יהודה שיש ראשונים דמשמע שנקטו שגם בבליעה ישנה יש את הסברא של מקושר ויש ראשונים שלא נקטו כלל הסברא של מקושר וצ"ע הקושיא מקדירה שבישל בה חלב לא יבשל בה בשר והנה לפי סברא זו הקדירה ודאי אסורה דבה הרי נבלע חלב והוא לא יוצא וממילא לאחר שהכל מתקרר נשאר תוך דופני הקדירה הטיפת חלב עם בשר.

ג. יתכן שלא דנים שזה שני כוחות אלא זה כמו שני חתיכות של אוכל וכיון שבהכל יחד יש שישים אין שום סיבה לדון שבשלב ראשון נאסר מה שבתוך הקדירה אלא שכמו שהטיפה מתפשטת בקדירה היא גם מתפשטת בתבשיל וכל שבהכל יחד יש שישים אין כאן שום איסור ולפ"ז גם הקדירה מותרת שהטיפה נתבטלה בשישים.

### בביאור דברי הסמ"ק והשו"ע

ב] והנה בסמ"ק מובא שנסתפק האם הטיפה מפעפעת בהכל ולכן כתב שיש הבדל אם הטיפה נפלה כנגד הרוטב או למעלה מהרוטב שאם זה נפל כנגד הרוטב זה מותר ממ"נ ואם נפל למעלה מהרוטב יתכן שזה לא פעפע רק קצת עד שישים כנגדו וממילא חל כאן איסור בשר בחלב ואם אחרי זה יערה כנגד המקום שיש בו איסור ולא יהיה שישים פעמים שישים זה יאסר מצד תערובת של בב"ח והנה מבואר בלשונו דבנפל כנגד הרוטב הסיבה שזה מותר מצד ממ"נ שאם זה פעפע זה התבטל ואם לא זה התבטל בתבשיל ובביאור ספיקו מצאנו כמה ביאורים.

א. הב"י והגר"א והש"ך ביארו שנקט כמו המהר"ם שבאמת צורת ההבלעה זה בשני כוחות ולכן אם זה מתפשט אין לדון שיש כאן ביטול בתבשיל רק כונתו שאם זה מתפשט הרי יש כאן ודאי שישים בבליעה שתוך הקדירה נגד האיסור ואם זה לא התפשט אלא שזה נכנס ישר א"כ כל שיש שישים בתבשיל ממילא זה מבטלו ועיין חזו"א שלפ"ז אם נפל כמות גדולה שאין שישים בתוך דופני הקדירה זה יהיה אסור והנה לפ"ז יש חידוש שתולים שודאי שיש שיעור ביטול תוך דופני הקדירה ועיין ט"ז שתמה על זה.

ב. החוו"ד סקי"ג ד"ה עתה וכן הוא בפמ"ג צ"ג שפ"ד א' ביארו שהסמ"ק ס"ל הסברא של מקושר וגם בבליעה ישנה ולכן כל שזה נפל כנגד הרוטב גם אם זה התפשט בכל הדופן אבל כיון שהבליעה מקושרת לאוכל ממילא הכל מצטרף לשישים ולפ"ז כונת הממ"נ שאם לא התפשט בדופן א"כ לא חל חנ"נ ואם התפשט בכל הדופן אפילו שהחלב בלוע בדופן אבל הוא לא אוסר התבשיל מצד שזה מקושר ולפ"ז לגבי החלק שמעל הרוטב זה רק מותר מצד שיש שישים בדופן הקדירה ואם לא יהיה שישים בחלק בדופן כנגד החלב אז יחול חנ"נ במה שלמעלה מהרוטב ולפ"ז הכלי ודאי צריך הגעלה ובפשוטו בבישול שני צריך שישים פעמים שישים כיון שברגע שמציאים חל כאן חנ"נ רק שיתכן שזה לא כלי ראשון.

ג. עיין ט"ז ובחזו"א י"ז סק"ב ה' שביארו שהסמ"ק ס"ל שהקדירה זה כמו עוד חתיכת בשר ולכן אם יש שישים בתבשיל שבקדירה אין כאן סיבה לאסור וכוונתו שאם זה לא מתפשט א"כ זה גם לא נכנס [דהינו שלט"ז יש צד שטיפה לא נכנסת בתבשיל והחכמ"א ס"ג צירף צד זה לס"ס ע"ש] ואם זה מתפשט א"כ יש כאן ודאי שישים אמנם החזו"א כתב שזה ודאי נכנס בפנים רק כונתו שאם זה לא מתפשט א"כ זה בכלל לא הגיע למעלה וגם אם זה מתפשט אבל יש כאן שישים וכוונתו שלכן כה"ג אפשר לערות דרך החלק שמעל הרוטב.

והנה מבואר בסמ"ק שאם זה נפל שלא כנגד הרוטב בזה חוששים שזה התפשט ואסר עד שישים פעמים כנגדו וצ"ע הרי אם זה מתפשט א"כ זה הגיע לתבשיל ונתבטל ואם זה לא מתפשט א"כ זה נשאר במקומו ועיין ש"ך סקכ"ג דמשמע שגם לצד שזה לא מתפשט משהו זה כן מתפשט ובחו"ד כתב שגם לצד הגמ' שזה לא מתפשט הכונה שזה לא מתפשט כלפי מעלה אבל זה מתפשט כלפי מטה והיד יהודה תמה שא"כ לצדדים זה לא יתפשט והרי מפורש בדבריו שזה מתפשט לצדדים והגר"א ביאר שלצד הגמ' שזה מתפשט יתכן שזה רק אם זה נגד הרוטב אבל כאן שזה לא נגד הרוטב זה רק מתפשט קצת.

### בפסק הלכה בנפל כנגד הרוטב על התבשיל והכלי

ג] והנה לענין הלכה בנפל כנגד הרוטב השו"ע פסק שאם יש שישים התבשיל מותר אמנם לכתחילה יערה מיד מהצד השני כדי שאם עדין לא נפלט החלב שלא יפלט בתבשיל אמנם עיין יד יהודה שכל זה אם יכול לערות בפעם אחת ושודאי לא יהיה מצב שישאר פחות משישים כנגד הטיפה וכתב הרמ"א שהקדירה אסורה וביאר הש"ך מצד שיש צד שזה לא התפשט וממילא זה לא נתבטל וזה לא נכנס בפעם הראשונה וזה יכנס בפעם אחרת ולביאור החוו"ד שדנים שזה שני כוחות א"כ עד כמה שזה לא התפשט בכולו אין ביטול ואפילו שלא חל איסור על התבשיל כי זה מקושר אבל יש כאן בליעה של חלב בכלי בשר וצריך הגעלה ולדעת החזו"א והט"ז שזה התבטל בתבשיל א"כ אין סיבה להגעלה ואפילו שהט"ז חידש שאולי זה לא נכנס אבל לצד שזה לא התפשט נקט שזה גם לא יכנס בפעם הבאה והט"ז הביא מהמהרש"ל שהכלי מותר ורק שנהגו להחמיר להכשיר הכלי ועיין יד יהודה שביאר שבאמת חוששים לשיטות שזה שני כוחות רק שביחס לאוכל מצרפים את השיטות שלא חל חנ"נ בכלי וממילא יש כאן שישים אבל ביחס לכלי זה לא סיבה להתיר ועיין חכמת אדם כלל מ"ה שאם הטיפה נמצאת במקום שתמיד יהיה שישים כנגדה דהינו שזה תשמישו בשפע כיון שלדעת הרשב"א מותר להשתמש בו א"כ כאן בצירוף שיש צד שזה כבר נכנס לתבשיל ונתבטל אפשר להקל [החכמ"א כתב מצד ספק שזה לא מפעפע אמנם גם לחלוקים יש להתיר כנ"ל].

### בפסק הלכה לגבי נפל שלא כנגד הרוטב

ד] ובנפל שלא כנגד הרוטב השו"ע כתב שנהגו שלא להשתמש עם התבשיל ומצד שחוששים שהתבשיל זז כלפי מעלה ובלע מהחנ"נ אמנם כל זה אם אין בתבשיל שישים כנגד שישים פעמים נגד הטיפה דאם יש שישים פעמים שישים גם אם התבשיל זז הכל בטל בשישים ועיין ש"ך ובגר"א שנקטו דלא כמנהג הנ"ל אלא שרק מחכים שיצטנן אבל לא אוסרים התבשיל וכן מבואר בחכמ"א ובפשוטו כך קי"ל דספק מנהג להקל.

עוד מבואר בשו"ע בשעת הדחק יש להניח שזה יצטנן ולהשתמש עם האוכל ודעת הש"ך סימן צ"ח ובנקו"ה שכל הקולא רק לערות שלא כנגד הטיפה דהינו שנקט שגם שלא כנגד הרוטב זה לא מתפשט לצד השני אבל כנגד הרוטב יש כאן ודאי חנ"נ וזה אוסר התבשיל וכן נקט בשפ"ד צ"ג א' ועין יד יהודה שתמה שמפורש בסמ"ק שזה מתפשט גם כנגדו אמנם בביאור הגר"א סקל"ד וכן בט"ז צ"ח סק"ח כמו שביאר שם במש"ז ובחכמ"א כלל מ"ה ס"ו נקטו שמקילים כשיטות שאין חנ"נ בבלוע ולכן גם אם הערו כנגד הצד שנפל הטיפה מותר ואפילו שבעלמא לא מקילים אבל כאן יש צירוף שזה התפשט בהכל ונכנס לקדירה ונתבטל וכן שיטת רבינו שמשון שבטיפה שנפלה בחוץ היא לא נכנסת בפנים ועיין יד יהודה סקנ"ו שבשעת הדחק גדול יש להקל אבל לכתחילה ודאי שאין לערות דרך שם כי הוא מבטל איסור לכתחילה וכן משמע בחזו"א סוף סימן י"ז.

### בענין בישול שני

ה] עיין רמ"א דמבואר שבבישול שני זה כמו בישול ראשון דהינו שאם היה טיפה כנגד הרוטב אז אם עכשיו זה כנגד הרוטב ויש שיעור ביטול זה בטל ואם עכשיו זה שלא כנגד הרוטב יש את אותה חומרא שזה אוסר את החלק שמעל הרוטב ואם יערה דרך שם זה יאסר והמנהג לאסור תמיד שמא יערה דרך שם אמנם עיין בגליון רעק"א סקט"ז ובחוו"ד סוף סקי"ג שכתבו שאם הנידון שעכשיו זה יתפשט יש בזה הכלל שבלוע לא עובר מכלי לכלי ללא רוטב וכל התפשטת זה ברגע שהוא מגיע אמנם לכאורא אין הדבר מוכרח שלפעמים יש קצת רטיבות על הכלי וזה סיבה לפשט הבליעה.

ובמקרה שבבישול ראשון הטיפה נפלה שלא כנגד הרוטב ולא היה בתבשיל שישים נגד החנ"נ שחל בכלי ועירה דרך שם או לנוהגים לאסור שמא יערה משם כתב החכמת אדם בשם המנחת יעקב שלגבי בישול שני לא צריך ס' כנגד כל הקדירה אמנם היד יהדה סקמ"ב הביא מהאיסור והיתר שצריך ס' כנגד כל הקדירה שכיון שכל התבשיל נאסר ממילא כל הקדירה נאסרת מצד חנ"נ [ויתכן דסברת החכמ"א שלגבי חנ"נ דשאר איסורים אפשר לסמוך על השיטות שזה התפשט בהכל].

אמנם אם בפעם השניה זה היה שעת הדחק א"כ כמו שבפעם הראשונה הינו מקילים ה"ה עכשיו נקל ועיין יד יהודה סקמ"ב שאם בפעם הראשונה זה היה ער"ש כה"ג ודאי לא דנים שהתבשיל נאסר ובפעם הבאה וודאי מספיק שיש שישים פעמים שישים דהינו שכיון שנהגו למעשה לנקוט שלא נאסר התבשיל לא שיך לומר שלגבי פעם אחרת חשיב שיש כאן תבשיל אסור.

ועיין יד יהודה סקל"ט ובקצר נ"ד שאם בבישול שני אוסרים א"כ גם בבישול ראשון בשעת הדחק כשמערה ממקום הריקן צריך לערות הכל בפעם אחת דאם יערה בכמה פעמים יתכן שבפעם השניה זה יהיה מצב שאין שישים כנגד הטיפה וגם אם ישאיר בכלי כמות קטנה יתכן שזה יחזור ויאסור האוכל אמנם ע"ש שכתב לצדד שכיון שזה אותו בישול תולים שאם בתחילה זה לא פיעפע גם עכשיו זה לא מפעפע ורק בשני בישולים חוששים שפעם אחת זה פעפע ופעם אחת לא.

### בדין בישלו מים בקדירה

ו] עיין ט"ז שהביא מהאיסור והיתר שאם הטיפה נפלה כשבישלו בו מים א"כ זה כבר התבטל במים ואפילו אם זה חזר ונבלע אבל זה רק לפי חשבון ופעם אחרת יהיה בזה ודאי שישים ועיין יד יהודה סקמ"ב שבהכרח מדובר שזה לא היה בן יומו דאל"כ מיד שהטיפה נבלעה בקדירה חל כאן חנ"נ אמנם עדין צ"ע שעד כמה שאומרים שזה שני כוחות אפילו אם לא חל חנ"נ כי זה מקושר אבל החלב נשאר בלוע בקדירה וממילא בפעם אחרת הוא יצא ויאסור ועיין יד יהודה סקמ"ב שחידש שכה"ג שלא היה בשר בקדירה לא מחדשים שזה לא עבר לגמרי שרק אם זה התערב עם בשר שבקדירה חוששים שזה לא יצא ונשאר באיסורו וצ"ע ובחוו"ד כתב שכיון שנכנס מים בקדירה כבר חל הקלשה קודם הבישול עם בשר וזה כמו נ"ט ברנ"ט וצ"ע מהיכי תיתי חידוש זה.

### בדין טיפה שהלכה על אוזן הכלי

ז] עיין חוו"ד שכתב שאם ניתז טיפה על הידית של הכלי זה כמו עובי הכלי ויש בזה את כל החילוקים האם זה נפל כנגד הרוטב או שלא כנגד הרוטב אמנם עיין גליון מהרש"א סקכ"ו שהביא מהבאר היטב סקכ"ג בשם התורת האשם שזה לא אוסר והנה ידית שמולחמת בפשוטו זה הנידון הנ"ל אמנם אם זה רק מחובר בברגים עיין גליון רעק"א סימן תנ"א סקל"ד ובמור וקציעה שם שנקטו שזה כשני כלים ועיין בדי השולחן שהביא חולקים בזה ומקובל להקל בזה.

### בדין טיפת איסור שנפלה על הקדירה

ח]עיין ש"ך סקכ"ב דמבואר ממנו דכל חומרות דסוגין דכנגד הרוטב ולא כנגד הרוטב זה לא דוקא בטיפת חלב שנפלה על הקדירה אלא ה"ה בטיפת איסור שנפלה על הקדירה אמנם עיין יד יהודה סקל"ד שכתב שכיון שהרי במקום הפסד מרובה מקילים שלא אומרים חנ"נ בכלים א"כ כאן שיש צד שזה התבטל בשישים אפילו אם אומרים חנ"נ א"כ אפשר להקל בזה והחכמ"א הרי היקל בכל ספק לסמוך על הצד שזה לא מפעפע כלל ולכאורא ה"ה כאן.

### בדין קדירה חדשה

ט] עיין רמ"א דמבואר דבקדירה חדשה מספיק שישים כנגד הטיפה דהינו שכאן לא יכול לחול חנ"נ כיון שאין שם בליעה של בשר ועיין ש"ך סקכ"ג שהקשה הרי מדובר שמבשלים עכשיו בשר וא"כ תמיד זה לא חדש ותירץ שיש כאן ממ"נ דכל הצד לאסור כי זה לא מתפשט א"כ גם הבשר לא התפשט אמנם לגר"א שמה שכנגד הרוטב מתפשט ומה שלא כגד הרוטב לא מתפשט לא שיך לומר סברא זו עוד צ"ב שהרי מבואר שגם לצד שזה לא מתפשט קצת זה מתפשט וא"כ אולי בהתפשטות של הקצת זה נפגש וצ"ע עוד תירץ הש"ך שמדובר שנפל הטיפה שהתבשיל לא היה חם או שנתנו הבשר לאחר שהמים רתחו ועיין חוו"ד שביאר שודאי גם כאן הכונה לממ"נ הנ"ל רק שעל התירוץ הראשון יש לחשוש שהיה מצב שהתבשיל עלה קודם שהטיפה ניתזה וממילא יש שם בשר ולכן העמיד הש"ך בצורה שהבשר הגיע אחרי החלב ויש תמיד ממ"נ שברגע שזה עולה א"כ גם החלב מתפשט והחכמ"א סתם כתירוץ הראשון אמנם כתב השפ"ד שזה ודאי שאם המאכל הצטמק שיודעים שהבשר הגיע כנגד המקום שעכשיו הטיפה חשיב קדירה ישנה והיד יהודה סקל"ה נקט שודאי יש לחוש שבזמן הבישול עלה הבשר ובהכרח כתירוצים האחרונים ע"ש.

### בדין חלב שנזחל על הכירה

י] עיין רמ"א שכתב שאם יש חלב רותח שנזל על הקדירה חשיב כלי שני וממילא זה לא מבליע ורק אם הקדירה עליונה רותחת זה בולע כדי קליפה וממילא רק הכלי נאסר שזה שיעור קליפה עיין משב"ז כ"ה דמבואר מכאן שגם תתאה כלי שני לא אומרים עילאה גבר ודלא כמנחת יעקב אמנם החכמת אדם כלל מ"ה סי"ט הביא על דברי הרמ"א אלו שהמנחת יעקב חולק והנה לכאורא לשיטות שכלי שני אוסר גם כאן זה צריך לאסור הכלי והתבשיל שבפנים אמנם יתכן שזה נחשב להבליע ולהפליט שזה נבלע בכלי ונפלט בתבשיל והיד יהודה כתב שבכמות כזו קטנה אין לזה חומר של כלי שני עוד מבואר בש"ך סקל"ג שאם החלב רותח אצל האש גם אם הקדירה צוננת נאסר הכלי והתבשיל וכן משמעות הרמ"א ועיין יד יהודה שתמה על זה שכיון שהכלי והתבשיל זה כמו שני חתיכות והרי ודאי שאם נניח שני חתיכות אחת על השניה על תתאה חם שלא נאמר שהחתיכה האמצעית תבליע בעליונה כל זמן שהיא צוננת וכמבואר בחוו"ד סימן צ"א שדבר שבולע מדין תתאה חם הוא לא יכול להבליע הלאה וצ"ע עוד מבואר כאן שאם הקדירה העליונה עומדת מול האש כה"ג אמרינן עילאה גבר כיון שזה לא עומד להצטנן אמנם עיין יד יהודה שכתב לדון שזה רק לגבי שהכדי קליפה יבלע בהכל כי הוא לא מצטנן אבל לא לגבי שזה ירתיח את כל התחתון ועיין סוגיא דתתאה גבר שהבאינו כמה דוגמאות כאלו.

### בהא דמספיק שישים כנגד החלב שכנגדו

י"א] עיין ט"ז שגם אם החלב הוא נגד האש וחשיב תתאה חם צריך שישים כנגד החלב שכנגדו ועיין חוו"ד סק"כ שהקשה למה לא צריך כנגד כל החלב והוכיח מזה שחלב כיון שזה דבר לח לא חשיב חיבור עוד הקשה למה לא צריך גם כנגד מה שנבלע כנגד הקדירה והוכיח מזה שקצת רטיבות זה לא בגדר רוטב להוציא מחתיכה לחתיכה אמנם היד יהודה נקט שכל שהרטיבות נאסרה כמו כאן כי מכלי לאוכל עובר ללא רוטב ממילא כל שזה נבלע זה אוסר וצ"ע מלשון האו"ה הנ"ל.

### בדין קילוח הנזחל שמחובר לכלי ראשון

י"ב] מבואר בתרוה"ד שקדירה שעומדת על האש ונזחל ממנה משקה כיון שזה מחובר לקדירה חשיב שזה כלי ראשון וזה אוסר הקדירה שזה הגיע לשם כדי קליפה ובפשוטו כל זה אם זה מקלח על תתאה צונן אבל אם זה מקלח מתחת לקדירה שזה תתאה חם זה אוסר בכולו וכמבואר בגמ' שזה מבשל את הכד והארכנו בזה בסוגיא דעירוי [אמנם השפ"ד סקל"ה ובצ"ה י"ח נקט שעירוי גם אם הוא תתאה אוסר רק כדי קליפה] והנה עיין במ"ז שנקט שמבואר מלשון התרוה"ד שכל זה דוקא בדבר שאצל האש אבל כלי ראשון שאינו עומד על האש כל שזה נזחל על דבר צונן אין לו מעלת כלי ראשון ועיין א"א שי"ח סקל"ג שחידש עוד שכיון שזה מעלה מיוחדת כי זה עומד על האש ממילא גם כשזה מתנתק מהאש חשיב כלי ראשון וכן נהג החזו"א לעצמו לגבי שבת שזה מבשל אמנם בפוסקים כאן משמע שכל דין התרוה"ד רק כשזה מחובר אצל האש ולא כשזה ניתק מהאש.

אמנם בדברי הרמ"א כאן מבואר שנקט שסברת התרוה"ד זה לא דוקא בעומד אצל האש וכן הביא השפ"ד צ"ה י"ח מהתורת חטאת אלא שכיון שיש סברא שבמחובר לכלי ראשון זה כמו כלי ראשון ממילא גם באינו עומד על האש יש לו חומר זה וכתב הפמ"ג שצריך להחמיר כך גם לגבי בישול אמנם החוו"ד נקט שכל הסברא של מחובר אצל הכלי ראשון או אצל האש זה רק לגבי בליעות ולא לגבי בישול ולכן כתב שזה לא מבליע ומפליט כאחד ובזה ישב את הש"ך סימן צ"ה סקי"ח שמבואר שזה לא מבליע ומפליט כאחד אמנם בפשוטו האיסור והיתר שם דלא כרמ"א אלא שבאינו אצל האש אין חומר שמחובר לכלי ראשון וצ"ע על הש"ך שם שהעתיקו.

### בדין נזחל מקדירה צוננת לקדירה חמה

י"ג] כתב הרמ"א דבנזחל מקדירה צוננת לקדירה חמה זה אוסר בכולו מצד שתתאה גבר דהינו שמבואר שהקדירה חשיב תתאה ועיין ט"ז שנקט שכאן זה כמו נוגעים זה בזה ולמה דפסק הרמ"א שבאחד מהן צונן זה רק אוסר כדי קליפה ה"ה כאן זה רק אוסר כדי קליפה אמנם הוסיף דלמה שהחמיר כמהרש"ל שאם האיסור חם זה אוסר בכולו ה"ה כאן וצ"ב שזה רק סברא שהחלב יאסר אבל למה שהקדירה תאסר שהרי טהור מליח זה לא סיבה לבלוע וכתב הפמ"ג שכאן שזה דבר לח בזה הרי כתב הרמ"א שטהור מליח זה בולע ועיין ט"ז שכתב שלמה שהחמיר הרמ"א בנוגעים זה בזה במליח ה"ה כאן ותמהו הפמ"ג והגרעק"א שזה דוקא שם כי זה נהיה מליח אבל מה זה ענין לכאן.

אמנם הש"ך כתב שכאן זה לא כנוגעים כיון שהחלב הוא זה שמגיע לקדירה ועיין שפ"ד ובחכמ"א מ"ה י"ג שכתבו שכל זה דוקא מהצד אבל אם זה ינזול תחתיו זה יחשב תתאה ועיין חוו"ד שביאר שכיון שהוא נסמך עליו אפילו שעכשיו זה מקומו חשיב שהקדירה זה תתאה ורק לכן גם מה שמהצד חשיב עילאה ביחס לקדירה ע"ש.

### בדין טיפה שנפלה על הכיסוי

י"ד] עיין ברמ"א דבנפלה טיפה על הכיסוי שאם הקדירה התחילה להרתיח דאז עולה זיעה תמיד כה"ג חשיב כמו נפל כנגד הרוטב שאם יש שישים כנגד הטיפה התבשיל מותר והט"ז הביא מהמהרש"ל שחוששים אולי זה הפסיק לרגע להעלות רתיחות והפר"ח תמה עליו שהרי מבואר בגמ' שבכיסה הטיפת חלב מתבטלת בכל הקדירה ולא חוששים שאולי באותו רגע הוא לא העלה רתיחות וחל איסר על החתיכה והיא חוזרת ואוסרת והחוו"ד כתב שכאן שזה שני כוחות וכנ"ל בסעיף ה' וכל מה שהתבשיל מותר מצד שזה מקושר בזה יתכן שכדי שיחשב מקושר צריך דוקא מעלה זיעה ולא מספיק מה שהבליעה עוברת ע"ש אמנם לביאור הט"ז שלא דנים שזה שני כוחות צ"ע כנ"ל.

והנה בלשון הרמ"א מבואר שצריך מעלה רתיחות ומבואר שאם האוכל יד סולדת אפילו שיש כבר זיעה בכל אופן זה לא אוסר ובלשון הש"ך משמע שגם הכלי לא נאסר אמנם עיין ט"ז שאם המכסה רותח אז הוא נאסר וצריך שישים פעמים שישים כנגדו ועיין יד יהודה שזה מצד שכה"ג אין הזיעה יד סולדת וזה לא מערב הבליעה אמנם הפמ"ג סימן צ"ג ביאר שאם זה לא רותח אין זיעה כל הזמן ואז יש מקום לחשוש שבאותו רגע לא היה זיעה וממילא נאסר המכסה וצ"ע בכל זה והיד יהודה האריך לגבי הגמ' של ניער וכיסה שנחלקו ראשונים האם בכיסה מספיק מה שעולה זיעה או שצריך מעלה רתיחות.

## סעיף ח'

### במה זיעה אוסרת

א]מבואר בשו"ת הרא"ש שזיעת אוכלים אסורה ומקורו מהמשנה במכשירים והמשכנות יעקב כתב שזה הלכה מיוחדת לגבי טומאה אבל לגבי איסור פקע מזה שם איסור אמנם כל הפוסקים נקטו כרא"ש שזה אסור ועיין פתחי תשובה שהביא מהפמ"ג שדיק מהרמב"ם שזה רק בזיעת משקין אבל זיעת אוכלים פקע מזה שם אוכל אמנם עיין יד יהודה סקנ"ג שהביא מפורש מהטור סימן תנ"א ומהרמ"א סימ ק"ח שגם באוכל יש דין שזיעה אסורה אמנם בפשוטו בדבר יבש אין בזה זיעה כמבואר ברמ"א סימן ק"ח לגבי פלאדין ובדרכי משה סק"ג שרק אם הזיע זה אסור אבל בפשוטו אין בזה זיעה[וכן פסק בשער הציון תנ"א סק"פ בשם הבית מאיר] אמנם המנחת יעקב כלל ל"ה הוכיח שם מהטור שלכתחילה צריך לחוש לזיעה גם בדבר יבש ועיין שו"ת הב"ח שכתב לדון שרק בכירה סתומה שאין לזיעה מקום ללכת זה אסור אבל אם יש לזיעה מקום ללכת בזה הזיעה מותרת אמנם הוכיח מהתרוה"ד לא כך אמנם כתב שזה רק ספק ולכן כתב שבספק יד סולדת אפשר להקל ועין יד יהודה שכתב עוד לחדש שגם אם יש זיעה במקום פתוח אבל דוקא אם זה מעליו ולא אם זה מהצדדים אמנם הביא מהאחרונים סימן צ"ג שגם קדירה שעומדת מהצדדים יש בזה זיעה ולכן צריך להיזהר לא לבשל קדירה של חלב ליד בשר או אפילו בשר לד מיחם מים שעומדים לשתיה עם חלב אם יש זיעה שעולה מהקדירה של בשר על המיחם ועיין דגול מרבבה שהביא מהמג"א שכשעולה זיעה לקדירה למעלה היא חוזרת ואוסרת את הלמטה ובהגהות אמרי ברוך כתב שזה דוקא במקום סתום אבל במקום פתוח שהזיעה עולה למעלה והיא לא חוזרת למטה אין סיבה לאסור אמנם אין הדבר מוכרח דיתכן שדרך הזיעה הרותחת הבליעות עוברות למטה ובפמ"ג נקט לאסור רק אם יש טיפות שנופלות משמע שמצד חיבור הזיעה זה לא סיבה לאסור.

### האם זיעה חשיב עילאה או תתאה

ב] מבואר בתרוה"ד שזיעה שעולה מלמטה אם היא יד סולדת היא אוסרת העליון דהינו שמדובר שהעליון צונן ומשמע שזה אוסר גם את התבשיל שבפנים ועיין יד יהודה שהעמיד שכל זה אם זה גם חימם את הקדירה עד שתהיה יד סולדת מבפנים אבל ללא זה ודאי שקדירה שבולעת איסור והיא צוננת אינה מבליעה במה שעליה וסתימת הפוסקים לא כך והנה מבואר ברמ"א שצריך שישים כנגד החלב שלמטה ומבואר שלא רק כנגד כמה שנהיה זיעה אלא ששיך לדון על הטעם שבחלב ולכן צריך כנגד כולו ועיין חוו"ד שתמה למה לא צריך גם כנגד הבליעות שבכלי וע"ש מה שתירץ וביד יהודה תירץ שבזה ששיערו כנגד כל החלב ודאי גם כלול בזה הבליעות מהכלי והנה בפשוטו גם אם הזיעה צוננת אבל הכלי העליון רותח הזיעה נבלעת ובפשוטו כה"ג נבלע רק כדי קליפה שהרי זה תתאה צונן וכן הוא בגליון היד אברהם אמנם עיין חוו"ד סקכ"ו שדן שכיון שזה נסמך על הקדירה חשיב הקדירה תתאה וביד יהודה ביאר שמדובר שהקדירה העליונה עומדת מול האש וכה"ג היא גוברת גם אם היא עילאה ע"ש והנה בפשוטו מבואר שגם זיעה שהיא לא יד סולדת חשיב זיעה אמנם עיין יד יהודה שכתב לדון שזיעה שאינה יד סולדת אין לה שם זיעה וזה תלוי בגירסא התורת חטאת ע"ש אמנם האחרונים נקטו שזה אסור ונפק"מ בשופכים תבלינים על בשר ועלה זיעה גם אם זה לא יד סולדת זה ודאי נבלע בתבלינים.

### בדין הגעלה בזיעה

ג] עיין פר"ח שכתב שכיון שכולעו כך פולטו ממילא אפשר להגעיל בזיעה ונפק"מ למיקרוגל שבליעתו בזיעה שאפשר להרתיח שם כוס מים ולהגעיל עמו אמנם החוו"ד נקט שלא מועיל וצ"ע למעשה.

### בדין קדירות הנוגעות זו בזו

ג]מבואר ברמ"א שלא עובר מכלי לכלי ללא רוטב ומבואר באחרונים שזה אפילו דבר שמן ופשטות הרמ"א שגם אם יש קצת זיעה זה לא סיבה להעביר בליעה מכלי לכלי וזה לכאורא כחוו"ד שקצת רוטב זה לא מבליע מכלי לכלי ודלא כיד יהודה אמנם עיין ב"ח שזיעה זו אין לה טעם ואין לה שם אוכל ויתכן שזה גם לא בולע וצ"ע.

אמנם מבואר ברמ"א שלכתחילה ראוי להיזהר שלא לבשל שני קדירות אחד בשר ואחד חלב ביחד אפילו אם הם סגורים ומצאנו בזה שני ביאורים עיין משב"ז צ"ז סק"ג יש שביארו שזה מצד שיש לחוש לשיטות שעובר מכלי לכלי ללא רוטב אמנם יש שכתבו שזה מחמת שיש ספק שיעלה רתיחה ויפול חלב על הכלי בשר וכן הפוך ונפק"מ להניח על כלי שבלוע איסור ואין בו עכשיו מאכל וכגון להניח על החרצובות כלי בשר כשידוע שגלש שם חלב ועיין מ"ב הלכות פסח סימן תנ"א ס"ק ל"ד שכתב על הרמ"א שכתב שלא להניח בפסח על גבי החרצובות שבלעו חמץ שכל זה מחמת חומרא דפסח ומבואר שבשאר ימות השנה אפשר לכתחילה ועיין שם סקקל"ו שבהפסק ברזל מותר ואם היה חשש מצד השיטות שעובר ללא רוטב לכאורא זה גם בכמה כלים אמנם אם יגלוש מהכלי בשר על החרצובה יבלע בזה חלב וזה יחזור ויבלע בכלי ליד יהודה שגם קצת רוטב שבלוע בו איסור הוא נבלע בכלי ואוסר אותו ולצלות כבד על החרצובות ודאי שאסור אם פעם גלש חלב על החרצובות.

## סעיף ט'

א]מבואר בשו"ע שנר של חלב שנטף ממנו טיפה על הכלי צריך גרידה אמנם אם נפל הטיפה שמרותחת מהאש עצמה צריך הגעלה וצ"ב החילוק והגר"א ביאר שבמקרה הראשון זה עירוי שנפסק הקילוח וממילא זה לא אסר כלל משא"כ במקרה השני כיון שזה עצמו עמד מול האש יש לזה דין כלי ראשון ולכן צריך הגעלה ועיין ש"ך שגם ביאר שמספיק גרידה כי זה נפסק הקילוח אמנם צ"ע כמו שהקשה המנחת יעקב הובא בפמ"ג שהרי דעת הש"ך שגם בנפסק הקילוח זה מבליע ותירץ שבכלי שקשה יותר להבליע מספיק גרידא ובחוו"ד סקכ"ח ביאר שכיון שזה חומרא ממילא כאן שזה כלי שאי אפשר לקלוף מספיק גרידא בעלמא אמנם צ"ע מה שדימה הש"ך לס"ז ששם הסיבה כי זה נזחל על הקרקע לכן זה כמו כלי שני.

### בדין מצקת

ב] עיין ט"ז כאן שהביא באריכות את ספקו של תוס' בע"ז לגבי כלי ששואבים בו מים מכלי ראשון והנה בתוס' מבואר שספיקם בין בכלי שעומד על האש ובין אם שואב בכלי שלא עומד על האש וכן נקט החכמ"א לדינא כלל נ"ט שהכל בכלל הספק אמנם ברא"ש שם מבואר שאם זה עמד על האש והעלה רתיחות בזה וודאי חשיב כלי ראשון עצמו וכן פסק המ"ב סימן שי"ח סקפ"ז והנה בשואב מכלי שלא עמד על האש קשה כמו שהקשה החוות דעת למה שזה לא יהיה כמו עירוי שנפסק הקילוח וע"ש שביאר שכל ספיקם לגבי בליעות אמנם תוס' דנו שזה יועיל לגבי הגעלה ומבואר שגם לגבי בישול דנו שזה כלי ראשון ולמבואר בש"ך שגם בנפסק זה כלי ראשון רק כה"ג תתאה גבר א"כ כאן זה לא שייך והחזו"א סימן ל"ב כתב שכלי קולט חום יותר ולכן חשיב עדין כלי ראשון ובזה ביאר שגם בהניחו על גבי קרקע אפילו שלרמ"א בדבר גוש זה נהיה כלי שני כאן זה נשאר כלי ראשון והנה צ"ב בהיה על האש כל שלא הונח על גבי קרקע למה שזה לא יהיה עדין כלי ראשון הרי אין כאן תתאה גבר והרי לתוס' גם בנפסק הקילוח זה כלי ראשון ואולי כל ספיקם בהונח על גבי קרקע וצ"ע.

עוד מבואר בט"ז שכלי ראשון שרוקנו את תכולתו אינו כלי ראשון ומבואר בדבריו שזה גם בעמד על האש וצ"ע הרי מפורש במשנה בשבת שהמיחם שפינהו לא יתן לתוכו חמין ואם נתן זה מבשל ועיין יד יהודה שזה חומרא מיוחדת לגבי שבת והדבר פלא מהיכי תיתי לומר כך ועיין חזו"א שלמסקנת הט"ז שהביא התוס' כל דבריו רק בלא עמד על האש והנה החוות דעת צ"ב חידושים סקל"ב פסק שבאמת ברוקנו התכולה זה כלי שני אמנם רעק"א סימן צ"ד משמע שלא סמך על זה וכן משמע שם בש"ך.

# סי' צג

### באיסור שימוש בכלי שבלוע נטל"פ

א] מבואר בגמ' שכלי שבלוע בו איסור אסור להשתמש בו היתר ואפילו אם יש שישים כנגדו וגם אם זה כבר אינו בן יומו שתמיד יש שיעור ביטול במאכל בכל אופן אסור וביארו רוב הראשונים שזה גזירה אינו בן יומו אטו בן יומו ומבואר שבדיעבד המאכל לא נאסר ובטעם שלגבי הכלי גזרו שאסור להשתמש ולגבי המאכל לא גזרו שאסור להשתמש ביארו התוס' שהכלי שבלע כשהיה לשבח לכן שייך לגזור באינו בן יומו אטו בן יומו משא"כ האוכל שתחילת בליעתו לפגם בזה לא גזרו וברא"ש ביאר עוד שלאחר שגזרו לא להשתמש עם הכלי כבר לא מצוי שיבשלו באינו בן יומו ולכן לא גזרו לאסור הכלי דהיינו שהוקשה לו שמאותו טעם שגזרו על הכלי יגזרו על האוכל ובזה כתב לחלק כנ"ל ומבואר בפוסקים שבכלי שבלע מראש דבר פגום אין איסור לבשל בו שלא שיך הגזירה אטו בן יומו דמראש אין סיבה לגזור בכה"ג ולכאורא זה גם לרא"ש שכל מה שדן כיון שביחס לכלי יש איסור אבל כאן גם ביחס לכלי אין איסור.

והנה מבואר כאן בשו"ע שכלי שבישל בו בשר אסור לבשל בו חלב גם כשהוא נהיה נטל"פ ויש כאן חידוש אפילו שבשר זה לא איסור בכל אופן כיון שכשהוא בלע זה היה לשבח לכן אסור לבשל בו חלב ועיין שפ"ד ג' דהרא"ה חולק על זה אמנם קי"ל כרשב"א שזה אסור אמנם גם אם בישל בו חלב עכשיו מותר לבשל בו ירקות מעיקר הדין וביאר הגר"א שלגבי איסור בשר בחלב חשיב שתחילת כניסתו זה לפגם אמנם הרמ"א כתב שהמנהג לא להשתמש לכלום ובפשוטו הטעם שמא ישתמש בו חלב או בשר.

### בדבר שימוש בכלים חדשים מרוחים בשומן איסור

ב] ועיין חזו"א סימן מ"ד בסופו שכלים שמשוחים בשומן איסור צריכים הגעלה דהינו אפילו שמורחים אותם בתור שישמשו כחלק מהכלי שיהיה מבריק זה לא מאבד שם אוכל ויש גם הרבה מקרים שבזמן עשית הכלי יש שמן איסור במכונות שנצרך לעשיית הברזל שלא יתקע במכונה [ויש מקרים שזה עשוי משומן צמחי אמנם הרבה מקרים זה עשוי מהחי ומשתנה כל הזמן לפי מה שיותר זול] אמנם יש לדעת שבהרבה מהמקרים זה כבר נטל"פ לפני שמחממים הכלי וממילא כה"ג אין לאסור וזה אפילו בדבר חריף כיון שזה נטל"פ בעצם אמנם אין המציאות ברורה ובכלי טפלון שזה ברזל מרוח בציפוי חרס דק עיין סימן תנ"א סכ"ג במ"ב שנחלקו אחרונים האם מועיל הגעלה [והמנהג להחמיר כשזה נאסר מעיקר הדין שלא יועיל לו הגעלה] בכל אופן כאן יש להקל דכל צד בליעת האיסור הוא לא ברור ושמעתי עוד שבכלי טפלון זה עובר לאחר הכל חימום של ארבע מאות מעלות חום כדי להדביק הטפלון וממילא זה יכול להועיל בתור ליבון קל דכל מקום שמועיל הגעלה מועיל ליבון קל והרי כאן כתב החזו"א הנ"ל שמועיל הגעלה וצריך לברר הפרטים בזה.

### בדין איסור שעכשיו לא קיים

ג] עיין שפ"ד סק"ג שהוכיח מהרשב"א שאיסור שנבלע בכלי והיום הוא אינו בן יומו אבל שם האיסור הזה לא שייך היום אין בזה גיזרה אטו בן יומו שיסוד האיסור שבכלי אחר שיהיה בן יומו הוא יבשל בזה ולכן כלי שבישלו בו חמץ בפסח לאחר הפסח שזה אינו בן יומו אין בזה איסור וע"ש עוד נפק"מ [ויש לעיין לגבי איסור חדש האם חשיב שהאיסור קיים דהרי יגדל עוד מעט תבואה חדשה] אמנם היד יהודה סק"ג הביא שיש ראשונים שחלקו על הרשב"א ופסק להחמיר בזה אמנם המ"ב תמ"ז סק"ד נקט להקל גבי חמץ לאחר הפסח ע"ש.

### בדין כיסוי כלי שאינו בן יומו

ד] עיין רמ"א שהביא מנהג להחמיר שכיסוי כלי גם אם אינו בן יומו הוא אוסר ובטעם הדבר יש שכתבו שכיון שהוא בולע הרבה טעם ממילא זה לא נפגם והאחרונים דחו טעם זה והב"ח כתב שהכיסוי הוא דבר שקשה לנקותו והש"ך והט"ז כתבו שמדובר בכיסוי שהוא קצר מלמעלה ששם קשה לנקותו ועיין ט"ז שצריך שיהיה שישים כנגד המקום הקצר אמנם הש"ך כתב שחל חנ"נ על הקצר ואחרי זה הכיסוי נאסר מצד חנ"נ ולכן צריך שישים כנגד הכיסוי ועיין רעק"א שתמה הרי כל האיסור מצד שזה מעלה זיעה ואז הרי זה כמו כנגד המלא ועיין משב"ז שביאר שבתחילה קודם שזה מעלה רתיחות ורק עולה זיעה והמכסה כבר רותח כה"ג אין הקדירה מצטרפת ורק הבעין נאסר מצד חנ"נ וזה מתפשט אחרי זה בכל המכסה דהינו שבאופן שהמכסה היה מונח בטעות מתחילת הבישול הדין כנ"ל ע"ש אמנם אם הניח אחרי שזה מעלה רתיחות ודאי צדקו דברי רעק"א והאחרונים כתבו להחמיר לכתחילה רק מתי שיש מקום קצר אמנם במקום הפסד אפשר להקל ועיין פתחי תשובה שלאחר שני חדשים יש להקל ומקורו מסימן תמ"ז ס"ה ברמ"א לגבי בצק שלאחר חדשים זה כבר יבש ולא נותן טעם.

ובכל אופן נלמד מסוגין שבגג התנור מצוי שיש שם דבוק זיעה ולא רגילים לנקות וחשיב בעין וכן במקום שיש קולט אידים וכן בסיר לחץ במקום שהאדים יוצאים קשה לנקות גם באינו בן יומו חשיב שיש שם ממשות והכל לפי הענין.

### בדין הניח כיסוי על קדירה

ה] קדירה של בשר שעומדת על האש ומבשלים בה בשר ועולה ממנה זיעה והניח כיסוי חלבי צונן כה"ג שניהם נאסרים כיון שהזיעה מערבת הטעמים אבל אם אין עדין זיעה אין סיבה שיאסר כאן משהו ואם גם הכיסוי חם משמע שזה אוסר אפילו אם אין עדין זיעה ועיין פר"ח סק"ו שכה"ג תולים שודאי יש לחלוחית וזיעה שאוסרת ואם הקדירה צוננת והכיסוי חם אם אין שום לחלוחית הכל מותר דהרי לא עובר מכלי לכלי ללא רוטב וברמ"א התיר גם אם יש לחלוחית ביניהם שכיון שזה טיפה פקע ממנה חמימותה וממילא זה לא מבליע ומפליט אמנם הש"ך חלק ובפרט אם זה מחובר לדבר שזה כלי ראשון ובפשוטו גם המכסה וגם הקדירה נאסרת מחמת הרטיבות האסורה שבפי הקדירה ואם יש מים בקדירה רק שהיא של בשר והמכסה של חלב עיין שפ"ד סק"ד שלכאורא זה כהדחת קערות ולרמ"א שכה"ג לא חשיב נ"ט בר נ"ט ה"ה כאן זה יאסר אמנם למחבר שם מותר.

# סי' צד

## סעיף א'

### בדין חם מקצתו חם כולו

א] עיין טור דהביא מחלוקת ראשונים בתחב כף חולבת בכלי בשרי האם נבלע מכל הכף או רק ממה שנכנס לתוך הקדירה וכתב הרמ"א שקי"ל להקל ועיין ש"ך שאם לא יודע כמה הכניס תולים שהכניס כמה שרגילים להכניס ועיין פתחי תשובה שדן האם מועיל שאומר שיודע כמה הכניס או שמילתא דלא רמיא עליה דאינש לאו אדעתיה והנה צ"ע דלעיל סימן צ"ב ס"ה לגבי טיפה שנפלה שלא כנגד הרוטב מבואר שחוששים שזה התפשט בכולו ושם לא מדובר דוקא בכלי מתכות אלא בכל הכלים ועיין ביאור הגר"א שכתב שזה אותו נידון ולפ"ז לגבי הנידון האם הבליעה עוברת בכל הכלי יש שלש שיטות או שבכל הכלים זה עובר או שבכל הכלים זה לא עובר או שיש חילוק בין הכלים שבכלי מתכת זה עובר ובשאר הכלים זה לא עובר אלא שזה פלא שא"כ יש כאן סתירה בשו"ע דבסימן צ"ב החמיר וכאן נקט לעיקר להקל ומצאנו בזה כמה ישובים וכדלקמן עוד יש לדון האם הצד שחם כולו זה גם במקום שזה נשאר צונן שיש שנקטו שודאי שהכל מדובר שזה נהיה חם אמנם עיין יד יהודה שסתימת הראשונים שדיברו גם במקום שזה לא נהיה יד סולדת [והארכנו בכל זה בשיעורים קחנו משם].

א. החוו"ד סק"א ובפמ"ג צ"ב סקט"ז ובשפ"ד כאן סק"א וברעק"א סימן תנ"א על המג"א שם סקכ"ד כתבו שכאן מדובר שהמקום שלא נמצא תוך הרוטב הוא לא חם ובזה נחלקו האם חם כולו אמנם בסימן צ"ב מדובר שהכל נהיה יד סולדת ובזה קי"ל שזה מתפשט בכולו בין להבליע האיסור ובין להפליט האיסור ולפ"ז החלק הקרוב לאוכל שנהיה יד סולדת או אם זה שהה תוך הקדירה והכל נהיה יד סולדת באמת ודאי שצריך שישים נגד כל הכף.

ב. המג"א סימן תנ"א סקכ"ד כתב לחלק בין להפליט מכולו שבזה לא אמרינן חם מקצתו חם כולו לבין להבליע בכל הכלי שבזה אמרינן חם מקצתו חם כולו ועיין ביאור הגר"א באו"ח שגם נקט כך אמנם כתב שלגבי הגעלה מועיל על ידי מקצתו דהיינו שבמים שמעלים רתיחה שזה חום גדול בזה חם מקצתו זה גם מפליט בכולו ולפ"ז גם כאן אם הקדירה תעלה רתיחות בדרגא של הגעלה יבלע התבשיל מכל הכף.

ג. עיין יד יהודה צ"ב סקל"ו ובקצר מ"ז שכתב שאין הבדל בין להבליע ולהפליט אמנם כתב שההבדל איך נהיה חם החלק שמחוץ לתבשיל דאצלינו מדובר שהוא לא חם מחמת האש אלא מחמת חמימות חלק מהכף ובזה קי"ל להקל אמנם בסימן צ"ב מדובר שכל הקדירה עמדה מול האש ולכולה יש חמימות גמורה ובזה קי"ל הבליעה מתפשטת בכל הכלי וכן נפלט לתבשיל מכל הכלי.

והנה לענין דינא לכאורא א. אם חלק מהכף נשאר צונן בזה ודאי יש להקל שלא אומרים חם מקצתו חם כולו בין לענין להבליע ובין לענין להפליט א. דדעת הרבה אחרונים שבזה קי"ל להקל וביותר דיתכן שלא היה בזה נידון כלל דהרי כל המקור של חם כולו זה מהגמ' לגבי קרבן פסח ששם זה נהיה חם.

ב. אם נהיה חם אבל שלא מחמת האש בזה דעת רעק"א חו"ד ופמ"ג שקי"ל שזה חם כולו בין לענין להבליע ובין לענין להפליט אמנם דעת המג"א לחלק שזה רק מבליע בכולו אבל לא מפליט מכולו ועיין גר"ז ובינת אדם שלכתחילה יש להחמיר כמג"א ובמקום הפסד מרובה יש להקל כש"ך ובמ"ב תנ"א סקס"ט החמיר כמג"א וכתב שאם תחב החלק שתמיד מחוץ לכלי לתוך הכלי שזה אוסר אמנם כתב כגר"א שהגעלה במקצת עוזר על הכל ולפ"ז ה"ה יש להחמיר שכה"ג זה מפליט מכולו.

ג. אם הכל התחמם באש בזה במג"א מבואר שגם כה"ג זה רק מבליע בכולו אבל זה לא מפליט בכולו אמנם בזה בפשוטו מוכרח בש"ך שאסור וכן הוא סתימת הדין בסימן צ"ב ס"ה ולכאורא קשה להקל בזה אפילו במקום הפסד מרובה ובפרט כשזה חום שראוי להגעלה.

ד. בהוחם חלקו על ידי שהיה באש בעצמו מבואר בש"ך סימן קכ"א שבזה וודאי אמרינן חם מקצתו חם כולו אמנם בפשוטו כל המעלה רק אם זה נהיה חם.

ה. הש"ך סימן קכ"א הביא בשם המהר"ם מ"ץ שגם במה שקי"ל כאן שחם מקצתו לא חם כולו כל זה להבליע ולהפליט מחלק לחלק אבל אם יגע איסור בחלק שחם כולו הוא יאסר ועיין יד יהודה שלכאורא זה רק שייך במקרה שה חם ולא כשזה קר.

ו. עיין רעק"א באו"ח דידות הכלים שכנגד עובי הכלי זה בכלל הנידון של חם מקצתו חם כולו ולכן במקרה שזה נהיה יד סולדת זה נאסר וכן נבלע משם בכלי אמנם במחובר ביתדות כתב שכה"ג זה כמו שני כלים וכן בחוו"ד סימן צ"ב כתב כדבריו שידות הכלים זה כמו חלק מהכלי אמנם עיין גליון מהרש"א צ"ב סקכ"ו ועיין מה שכתבנו צ"ב ס"ה סק"ז.

ז. דבר שכל בליעתו על ידי חם כולו חם מקצתו מועיל הגעלה על ידי עירוי כמבואר בפוסקים סימן תנ"א סי"ב ובט"ז ביור"ד משמע שזה גם בחלקו היה באש.

והנה יש נפק"מ בכל הנ"ל במי שיש לו כיורים מנירוסטה שעשוי מקשה אחת החלבי ובשרי האם עובר בליעה מאחד לשני וכן נפק"מ בפסח שמניחים נייר כסף ולפעמים זה מקשה אחת לחלבי ובשרי האם עובר בליעות מהבשר לחלב ובפשוטו כל שזה לא נהיה יד סולדת שם לא עובר מאחד לשני וכנ"ל אות א'.

### בדין חצי כף שתוך הקדירה מעל התבשיל

ב] עיין כו"פ שכתב שחלק הכף שתוך הקדירה כיון שיש שם הבל הקדירה ממילא זה כמו חתיכה שחציה ברוטב שכולה בולעת וכן הבליעה יוצאת מכולה אמנם האחרונים כתבו לחלק בין כלי לאוכל וכן מוכח מהמהרש"ל שנקט שזה נגד העוגל אמנם עיין פר"ח שאם יש זיעה כיון שזה בולע זה גם חוזר ומבליע וזה כשיטתו שמועיל הגעלה בזיעה ודלא כחוו"ד צ"ב כ"ו שזיעה זה רק מבליע ולא מפליט אמנם היד יהודה סק"ב כתב שבקדירה פתוחה אפילו שההבל בולע אבל כיון שהוא יוצא החוצה אין הוא חוזר ומבליע בקדירה וכן הוא סתימת החכמ"א.

## סעיף ב'

### הטעם שתחב פעמיים יש לדון שיצטרכו פעמים שישים

א] מבואר בשו"ע שבתחב כף חולבת פעמיים צריך שישים פעמים רק שבנודע התערובת יש לדון שלא אומרים חוזר וניעור והנה צ"ב למה שיצטרכו פעמיים הרי החלב שיצא בתחילה יש שישים כנגדו וא"כ לא חל עליו איסור בב"ח כלל ומה שייך לצרפו עם החלב שנכנס לכף ונאסר ועיין בשיעורים שהארכנו בזה ומצאנו בזה שני ביאורים א. החזו"א ביאר שגם על החלב שיש שישים כנגדו חל עליו איסור בשר בחלב כיון שבו יש טעם בשר וממילא צריך להגיע לביטול ב. וביד יהודה ביאר שגם בתחיבה הראשונה כשנכנס בשר לתוך הכף אפילו שעל הבשר לא חל חנ"נ מצד שזה מקושר אבל על החלב חל איסור בשר בחלב ויתכן שהוא נפלט לאחר שנאסר ונשאר קצת וכשהוציאו הכף חל איסור על מה שנשאר ולכן צריך פעמיים אמנם שני ביאורים אלו זה רק אם נימא כשיטת תוס' שאיסור בשר בחלב יחול לחול על הבשר ללא החלב או החלב ללא הבשר אבל אם נימא כרמב"ן שלא שיך האיסור אלא על שניהם יחד א"כ לא יתכן תירוצים הנ"ל דבחלב שיצא הרי על הבשר שבקדירה ודאי לא חל איסור וכן ביד יהודה כיון שלא חל על הבשר שבכף ממילא לא חל על החלב.

### בביאור סברת הש"ך שלא נאסר שלש תחיבות

ב] עיין ש"ך שהקשה על השו"ע למה אסר רק שני תחיבות ולא יותר וכתב שלאחר שחל חנ"נ פעם אחת לא יחול עוד פעם ובטעם הדבר החת"ס ביאר מצד שאין בישול אחר בישול דהינו שאפילו שכאן זה תערובת חדשה אבל כיון שעל חלק כבר יש חלות שם בשר בחלב ממילא עליו אין סיבה שיחול [ועיין בשיעורים בסוגיא זו מה שביארנו בדבריו] ובחזו"א ביאר מצד שאין איסור חל על איסור וכיון שהחלב אסור כבר באיסור בשר בחלב לא חל על הבשר השני שנכנס איסור בשר בחלב והנה כל דבריהם רק לרמב"ן שאיסור בשר בחלב צריך לחול על שניהם יחד אבל לתוס' זה לא שייך וצ"ע שהרי ביארנו לעיל שכל הדין כאן שצריך פעמים רק מתאים לתוס' וצ"ע ובפמ"ג ביאר שזה סברא בחנ"נ דהדין שחל חנ"נ שגם כשאין טעם זה נשאר באיסורו זה רק אם שניהם היו היתר ועכשיו הם נאסרים ועיין רעק"א תשובה פ"ג שהקשה שהרי כשהכף תוך הקדירה כבר נאסר החלב שנשאר שם א"כ גם כשמוציאים ומפסיק המקושר אין סיבה שיחול איסור על הבשר שבלוע כיון שהחלב כבר אסור וכתב שלרמב"ן ניחא וצ"ע כנ"ל הרי כל הדין כאן הוא רק לתוס' ובחוו"ד ביאר שהחלב נקלש ואין בכוחו לאסור יותר מפעם אחת ועיין חזו"א שההקלשה חלה רק ביציאתו ובאין כאחד זה אוסר וכל זה צ"ע.

### בדין חתיכה שנפלה פעמים לאותה קדירה

ג]עיין רמ"א סימן צ"ח דחתיכה שנפלה פעמיים לקדירה לא צריך פעמים שישים אלא מספיק פעם אחת ובטעם הדבר הגר"א שם סק"כ ביאר שכיון שמעיקר הדין הרי זה מין במינו וזה בטל ורק מדרבנן אמרו שצריך שישים אבל כה"ג שכל האיסור מיניה וביה וכל האיסר רק יכול להיות במינו בזה לא גזרו ובשפ"ד סק"ו ביאר שכיון שכל הנידון מדרבנן וכנ"ל ולאנשים לא נראה שיש כאן עוד כמות של איסור כי הכל מיניה וביה ממילא כה"ג לא גזרו וע"ש סק"ד שביאר שגם השו"ע שהחמיר בזה אבל באותה נפילה לא צריך פעמים מצד שזה בלע ופלט כיון שזה לא נראה שיש תוספת איסור ורק בהוציאו החוצה בזה החמיר דזה נראה שיש כאן תוספת איסור מיניה וביה.

והנה עיין פמ"ג שנקט שאותם סברות שיש שם זה גם סברא להתיר אצלינו בתחיבת כף פעמיים אמנם הדבר צ"ע שהש"ך בתחילה ביאר מצד שאין חנ"נ בכלים והוסיף את הדין לקמן ומשמע שלא ברירה ליה שאפשר לסמוך על הסברא של סימן צ"ח ועיין חזו"א ט"ז ג' י"ח א' שנקט שכל הסברא של הפמ"ג והגר"א זה רק ביחס לחנ"נ של שאר איסורים שאין כאן סיבה חדשה של איסור עצמי אבל בב"ח שזה סיבה לחלות איסור עצמי בזה אפילו שבמקרה זה מיניה וביה בזה ודאי אמרינן לא פלוג וצריך פעמיים שישים ולכן ביאר כאן הסברא מצד הרמב"ן שלגבי חנ"נ לא אומרים חוזר וניעור ע"ש [אמנם זה לא יתכן בדעת האחרונים כיון שאם כנ"ל זה גם סברא בחתיכת אוכל והרי שם ביארו סברות אחרות] אמנם בדעת הש"ך יתכן שנסתפק בסברא הנ"ל ולכן לגבי כלים הוצרך לצירוף שאין חנ"נ בכלים.

### סברת התרוה"ד להתיר והאם קי"ל כן

ד]והנה בתרוה"ד כתב להתיר בתחיבה בכף שני פעמים מצד שצירוף של שני סברות א. שאין חנ"נ בכלים ב. שבזמן שזה בקדירה זה מקושר ולא חל איסור על הבשר ובזמן שהוציא הכף זה כבר כלי שני והיד יהודה תמה שהרי תערובת גם שלא דרך בישול יש איסור מדרבנן והחוו"ד נקט שיש לסמוך על זה לדינא ולפ"ז גם בתחב הכף פעם אחת בקדירה זו וחזר ותחבה בקדירה אחרת והיה שישים וחזר ותחב בקדירה הראשונה לא יצטרכו פעמיים שישים כמדויק בפ"ת בשם החמודי דניאל אמנם לשאר הטעמים לעיל כאן שזה שני סיבות איסור ודאי יצטרכו פעמיים ומשמעות הש"ך שאין לסמוך על זה לבד שצירף הסברא של שני חתיכות ועיין לקמן ס"ג והנה לכאורא יש להיזהר לא להוציא הכף כיון שברגע שמוציא אז חל איסור בשר בחלב על הבליעות אם הא עדין כלי ראשון ובפרט אם יש עליו קצת רוטב שבזה עכשיו יצא החלב ויתערב עם הבשר וזה חמור יותר שעכשיו זה לא בלוע ואם יש בו עוד קצת רוטב כה"ג הוא ודאי כלי ראשון ולכו"ע חל איסור.

## סעיף ג'

### בדברי הש"ך שמונים מעל"ע מתחיבה שניה

א] עיין ש"ך סק"י דבתחב כפית חולבת ויש שישים כנגד הכף בכל אופן חל כאן איסור ואם תחבה במקום אחר יש כאן חנ"נ וצריך שישים כנגדו וכוונתו שללא חנ"נ מספיק שלשים כזיתים נגד חצי הכזית חלב וכנגד החצי כזית בשר אמנם עד כמה שחל חלות איסור על שניהם ממילא צריך ביטול נגד שניהם יחד שזה שם אחד של איסור וע"ש שהביא מהב"ח שלגבי תחיבה במקום אחר מונים מעל"ע מהזמן שזה בלע חלב ולא מהזמן שזה בלע הבשר והש"ך חלק עליו ועיין פמ"ג ורעק"א ששורש הנידון האם כשחל נטל"פ על החלב חשיב שזה נפרד וממילא פקע החנ"נ או שיש על זה תורת איסור וחשיב שיש כאן איסור אמנם לדעת הר"ן שגם אם נפרד לגמרי זה אסור ודאי שאין כאן סיבה להתיר כמבואר בפמ"ג ועיין חוו"ד שכתב לדון עוד שלדעת התרוה"ד הנ"ל שבתחיבת כף פעמים מספיק פעם אחת מצד מקושר א"כ גם כאן לא חל על הבשר בשר בחלב כי הוא מקושר וכשמוציאים אותו זה כלי שני ורק על החלב חל חנ"נ ולכן זה תלוי רק מזמן החלב אמנם מדברי הש"ך מבואר שכאן שזה נידון דאוריתא אין לסמוך על סברות התרוה"ד כמבואר ברעק"א.

### בדין האוכל וקדירה כשנהיה איסור בב"ח

ב] אם לא היה שישים נגד הכף וחל כאן איסור בשר בחלב דאוריתא שזה אסור בהנאה כתב הבאר היטב כאן שאסור לתתו גם לבהמה של הפקר כמבואר בהלכות פסח סימן תמ"ח ס"ו וע"ש במ"ב סקכ"ח שיש שנקטו שזה חומרא מיוחדת בפסח אמנם המ"ב הכריע שזה עצמו הנאה מה שנעשה רצונו שחיה אוכלת וע"ש בסימן תמ"ה סק"ה שאם מניח בסתם מקום אפילו שיודע שתבוא חיה ותאכלנו בזה אין איסור ועיין מג"א סימן ת"נ סקי"ב דנקט שכלי שבלוע בב"ח אסור למכור לעכו"ם שמה שהעכו"ם נהנה אחרי זה מהטעם חשיב הנאה של הישראל ובפ"ת סק"ו כאן הביא שהחת"ס מתיר וכן הוא בבית מאיר כאן ועיין מ"ב ת"נ סקכ"ח שהביא המחלוקת ולא הכריע ועיין יד יהודה כאן שהאריך ולענין תבשיל שבלע איסור הנאה האם מותר למוכרו לעכו"ם אפילו שלא מקבל על זה יותר כסף בפשוטו זה אותו נידון של הכלי לעיל ועיין פמ"ג ויד יהודה כאן, ובנשתמש בקדירה אסורה הש"ך הביא דעות שצריך להוליך הנאה לים המלח מה שנהנה מהקדירה ועיין שפ"ד מהמנחת יעקב שזה מצד שעל ידי האיסור הקדירה לא בלעה מההיתר ולפ"ז בקדירה ישנה זה לא שייך ועיין יד יהודה שהקיל בזה.

## סעיף ו'

### ביאור הנידון האם מונים משעת בישול המים

א] עיין ש"ך סקכ"ב שהביא מהטור שנחלקו ראשונים בבישלו איסור ותוך מעת לעת חיממו מים האם מונים את הכ"ד שעות מזמן חימום המים או משעת בישול האיסור והנה לגבי בשר בחלב וודאי מונים משעת בישול החלב מצד שעד כמה שזה יצא וחזר זה נ"ט בר נ"ט שאין כאן סיבת איסור וכן אין חנ"נ בהיתרא אמנם לגבי איסור מצאנו הנידון הנ"ל ובביאור הנידון מצאנו בזה שני ביאורים הב"י והרמ"א נקטו שזה ודאי שמונים הכ"ד שעות מזמן הבישול הראשון ולפ"ז כל הצד להחמיר מצד חנ"נ ולפ"ז נחלקו הראשונים האם כיון שביחס לאיסור עבר כ"ד שעות חשיב שאין הנאסר חמור מהאוסר או שכיון שבזמן התערבותם זה היה תוך כ"ד שעות חל עליו איסור והנה הב"י לא ס"ל חנ"נ ובכל אופן נקט שלגבי בב"ח אסור דהינו שחידש שדבר שנתערב בו בב"ח יש חנ"נ והש"ך השיגו שזה רק מדין חנ"נ דשאר איסורים ועיין יד יהודה שהעיר שלכאורא הזמן שטעם האיסור היה בתוך המים וודאי שזה לא יכול להתחשב בכלל זמן הפגם וצ"ע סתימת הלשון שזה משעת בליעתו.

אמנם הש"ך נקט שבאיסורא אין היתר של נ"ט בר נ"ט ומחלוקתם ממתי מונים את הכ"ד שעות דהמקילים ס"ל כב"י שמונים משעת הבישול הראשון אמנם האוסרים ס"ל שמונים את הכ"ד שעות משעת הבישול השני שכיון שזה יצא החוצה וחזר צריך למנות מחדש שכל הפגם כשזה בתוך הכלי וכל שזה יצא הוא חוזר לשבחו כל שהוא עדין לא נפגם והנה בתוס' בע"ז מפורש שצריך להגיע לדין חנ"נ אמנם ביארו האחרונים עיין פר"ח ודגול מרבבה סימן קכ"א שללא חנ"נ צריך לחשב לפי חשבון וכגון אם בישול כזית בתשעה זתים א"כ בלוע בקדירה עשירות כזית איסור ואם בישל ו' זתים של היתר כבר יש שישים משא"כ אם יש חנ"נ צריך שישים כנגד הכל.

והנה לענין הלכה מבואר בש"ך שזה ודאי צריך להחמיר כשיטות שמונים מחדש מזמן חימום המים אמנם מצד זה צריך לפי חשבון אמנם עד כמה שהנידון שיחול חנ"נ ויצטרכו שישים כנגד הכל בזה מבואר ברמ"א סימן ק"ג ס"ז שאם היה לינת לילה אפשר להקל במקום הפסד וביאר הש"ך שהכונה במקום הפסד קצת כין שיש דיעות שאין חנ"נ בשאר איסורים ומשמע שלגבי בב"ח שלדעת הב"י יש חנ"נ לכו"ע אין להקל אפילו בלינת לילה ועיין סימן ק"ג ס"ז שהארכנו בזה.

### בדין בצלים הבלועים בבשר

ב] עיין בשו"ע שבצלים שבלועים בבשר ובישלם בקדירה חולבת מספיק שיש שישים כנגד הבשר שבלוע בצלים ועיין בגליון רעק"א שכתב שיש לבאר שכל האיסור מצד שטעם הבשר יוצא מהבצלים ונבלע בכלי ולא חשיב נ"ט בר נ"ט כיון שזה מאוכל אבל אם יש שישים שכל צד האיסור כי הטעם עבר במים והגיע לתוך הבצלים כה"ג הוי נ"ט בר נ"ט אמנם אם יבשל הבצלים תוך חלב ממש כה"ג זה יאסר מצד החלב שנכנס בבצלים ואוסר את הבשר באיסור בשר בחלב כמו חתיכת בשר תוך חלב שגם אם יש שישים בחלב ולא חל איסור על החלב אבל החתיכה אסורה אמנם עיין ש"ך סקכ"ג שהביא מהמהר"ם מלובלין שגם כה"ג זה מותר.

והנה עיין חוו"ד צ"ב סק"א שהקשה כנ"ל הרי בתחילה לפני שיצא הבשר נבלע בו החלב ואסרו וכתב לחדש שחשיב סופו להתפשט וכיון שלאחר שיתפשט לא יהיה בו טעם לכן זה מותר [והוסיף שגם אם ישאר נותן טעם אבל חשיב טעם קלוש ויש בזה קולא דנ"ט בר נ"ט אמנם צ"ע שהמהר"ם כתב את זה גם לגבי חמץ דשם חשיב איסורא בלע] והחזו"א סימן י"ח האריך בזה בגדרי סוף להתפשט ע"ש אמנם מבואר בדבריו שזה רק ביחס לחלב וכדעת הרמב"ן שלא חל איסור על הבשר ללא החלב וביד יהודה כתב שזה מיד מתפשט וממילא זה לא מקבל טעם איסור.

עוד הקשה רעק"א והחזו"א והכו"פ הרי כתב הרשב"א שהחתיכה עצמה אסורה מצד שאין הגעלה באוכלים א"כ יתכן שהטעם בשר נשאר בבצל וממילא הוא נאסר וחזר ואסר הכל מדין חנ"נ ועיין יד יהודה שכתב שמבואר מזה שקי"ל כראשונים שתולים שכל הטעם יצא ורק שתמיד חתיכה עצמה אסורה מצד שחל עליה כבר איסור וכאן זה לא שייך כיון שזה היתר אמנם האחרונים הנ"ל נקטו שאין להקל אלא על ידי טעימת כפילה שבזה כל צד האיסור מצד דרבנן של חנ"נ ואפשר להקל שאם זה יצא הוא היה יוצא מיד ולפ"ז היום שלא סומכים על טעימת כפילא אין להקל אמנם זה לגבי הבצל אבל לגבי החלב שזה רק נידון דרבנן יש לדון להקל וצ"ע בכל זה.

## סעיף ז'

### בדין סכין בן יומו ואינו בן יומו

א] עיין טור שהביא מחלוקת ראשונים בחתך בשר שנמצא בכלי ראשון האם נאסר בכולו או רק בכדי קליפה ויסוד הנידון לגבי הבליעה שבסכין די"א שבליעה בסכין היא קצת וממילא זה רק אוסר כדי קליפה וי"א שדינו כמו תמיד שאם בלוע שמן זה בכולו ואם בלוע כחוש זה כ"נ וי"א שתמיד בלוע בכלי זה כמו כחוש וי"א שכיון שזה אם דוחקא זה מבליע בכולו ובפשוטו כן פסק השו"ע אמנם באיכא ס' מבואר בט"ז ובנקוה"כ דזה אוסר בכל אופן כדי קליפה ומה שכאן לא דנים כדי נטילה עיין יד יהודה שכיון שיש דוחקא ממילא זה סיבה שיש יותר כח התפשטות ובפר"ח כתב שה"ה שזה אוסר כדי נטילה רק שגם ביש ס' בכדי נטילה בכל אופן זה אוסר כ"ק.

ובמקרה שזה אינו בן יומו רק שיש שמנונית על הסכין מבואר בשו"ע שצריך כדי קליפה וצ"ע למה שכאן זה לא יתפשט בכולו כמו במקום שזה בלוע איסור ונחלקו בזה האחרונים הב"ח ס"ל שזה משהו דמבואר בגמ' ששאני סיכה דמשהו עבדי לה דהינו שנתחדש כאן שדבר שהוא משהו בעלמא אין לו כח התשפטות בכולו אלא כדי קליפה והט"ז וכן משמע בנקדות הכסף ביארו שהכונה שביחס לכולו יש כאן ודאי שישים ובכל אופן זה אוסר כדי קליפה וצ"ע למה שזה לא יאסור כדי נטילה ובפשוטו מצד שגם ביחס לכ"נ מסתמא יש שישים וביד יהודה ביאר מצד שכאן שיש דוחקא יש יותר סיבה להתפשטות ע"ש.

והנה מבואר לקמן סימן צ"ו שסכין שחתכו בו דבר חריף זה אוסר כ"נ לשיטה שהאיסור מחמת השמנונית שעל הסכין וצ"ע מה זה שונה מכאן שזה רק כל שהוא והש"ך חידש ששם יש קצת מהסכין שאפילו שזה אינו בן יומו זה מחליא לשבח אמנם הט"ז צ"ו סק"א כתב שכאן שבעיקרו יש דין בכולו זה יותר קל ובפשוטו הכונה כמבואר ביד יהודה שכיון שיש יותר סיבת התפשטות א"כ אפילו שיש סברא שזה מבליע בשני כולות אבל זה רק בשיעור יותר קטן אמנם צ"ע מהיכי תיתי חילוקים אלו.

ועיין ש"ך שכתב לחדש שבסכין אפילו אם הוא תתאה קר בכל אופן כיון שיש דוחקא זה אוסר בכולו אמנם רעק"א הביא מהרשב"א שחולק וכמו שנקט שזה רק כדי נטילה ולא בכולו כך יש בזה דיני עילאה ותתאה.

### בהא דהסכין צריך הגעלה רק בבן יומו

ב] מבואר בלשון הרמ"א שרק בסכין בן יומו צריך הגעלה דהינו שזה בלע בשר ויש כאן איסור ועיין ש"ך שגם אם זה לא בן יומו אבל זה בלע בשר ואסור להשתמש חלב וכן בשר רק ששאר דברים מותר אמנם מנהגינו שכה"ג לא משתמשים גם לשאר דברים ועין יד יהודה שהקשה שכיון שיש כאן שמנונית על הסכין א"כ זה נבלע בשר ואוסרו וממילא אחרי זה נבלע כאן איסור בשר בחלב וע"ש שדן שזה בלוע שלא עובר ללא רוטב וצ"ע שכאן יש דוחקא והרי כה"ג עובר וצ"ע וע"ש מה שכתב.

### בדין דוחקא עם כלי שני

ג] בפשוטו מבואר שדוחקא בצונן מעיקר הדין מספיק הדחה היטב של הבשר וכן להדיח הסכין והחכמ"א כלל מ"ז ס"ג הוסיף שראוי לקלוף הבשר אמנם בדבר גוש שזה בכלי שני הוסיף הרמ"א להחמיר שצריך קליפה מעיקר הדין וכן הסכין צריך נעיצה בקרקע ועיין חכמת אדם שזה מצד צירוף של דוחקא עם כלי שני וכן משמע ביאור הגר"א סקכ"ו ועיין רעק"א שזה רק ביחס לשמנונית שעל הסכין ולכן לא משנה אם זה בן יומו או אינו בן יומו וצ"ע מלשון הרמ"א וביד יהודה ביאר שמצד שמנונית באינו בן יומו כיון שיש שיטות שזה גם נהיה נטל"פ לכן היקל בזה משא"כ בבן יומו ובאמת שם אסור מצד הבליעות דהינו שיש כאן חומרא של דוחקא וכל שני והט"ז חלק ונקט שדוחקא עם כלי שני מבליע בכולו ואין להקל אפילו במקום הפסד מרובה אמנם רעק"א הביא רשב"א שגם כה"ג זה כדיני כלי שני ואין בזה חומר מיוחד.

והנה הרמ"א לא ס"ל את החומרא של דבר גוש אמנם הט"ז והש"ך לקמן הביאו דבאיסור והיתר חידש דדבר גוש תמיד זה נחשב כלי ראשון ועיין שם שהארכנו בפרטי הדין ושנחלקו אחרונים האם זה רק לגבי בליעות ופליטות או שזה גם לגבי בישול ונפק"מ לגבי שבת וכן האם זה מבליע ומפליט כאחד ע"ש.

## סעיף ח'

### בביאור השו"ע שבליעה בכלי אוסר רק כ"ק

א] עיין חזו"א שכתב שזה ודאי שגבינה שנוגע בפנדיש עצמו זה מבליע כדי נטילה דלא מצאנו שיש שני סוגי אוכלים רק כאן הכוונה שהגבינה נגעה בכלי ונתחדש ברבינו ירוחם שבליעה בכלי זה תמיד רק אוסר כדי קליפה ולא יותר וכן משמע שהבין הב"י וכן מבואר בט"ז סקט"ו ועיין ש"ך שהקשה דברשב"א הרי מבואר שאם יש לחלוחית גם מכלי זה אוסר כדי נטילה ועיין חזו"א דבפשוטו רבינו ירוחם חולק אמנם הש"ך העמיד שמדובר שאין לחלוחית כלל ונתחדש שכה"ג זה לא אוסר רק כ"ק ועיין לקמן סימן ק"ה דהש"ך נסתפק האם בדבר שמן זה אחרת אמנם הדגול מרבבה הביא מהמג"א שגם בדבר שמן לא עובר יותר מכדי קליפה ובאמת ביש לחלוחית זה כדיני בליעה רגילים וכיון שאין אנו בקיאים א"כ גם בדבר כחוש זה מבליע בכולו.

והש"ך נקט שכונת רבינו ירוחם לחדש עוד שגבינה זה כסוג כחוש שלא עובר רק כדי קליפה גם לאוכל אמנם עיין דגול מרבבה וחו"ד שלדידן אין נפק"מ בזה כיון שאנו מחמירים שכל דבר זה כשמן [אמנם עדין נפק"מ במקום הפסד מרוב או באיסור דרבנן וצ"ע.

## סעיף ט'

### בביאור כוונת הש"ך

א] מבואר בשו"ע שדבש שנתבשל בכלי בשר ועירו אותו לכלי חלב יש כאן היתר של נ"ט בר נ"ט אמנם עיין ש"ך שהוקשה לו למה הרמ"א שס"ל לקמן שכה"ג חשיב שזה הדחת קערות לא השיג כאן וכתב מצד שסמך על הסברא שזה נטל"פ בדבש אמנם קשה שהרי הרמ"א החמיר שבשר בדבש זה לא נטל"פ ותירץ שכאן שיש צירוף שני הסברות דהינו שיש צד שזה נטל"פ ויש צד שהדחקת קערות מותר לכן היקל בזה.

# סי' צה [נ"ט בר נ"ט]

א] מבואר בגמ' שדגים שעלו בקערה מותר לאכלן בחלב ובפשוטו זה גם במקרה שמרגישים טעם בשר דלא חשיב שזה בשר וכן הוא בפמ"ג ועיין רעק"א סק"ג שהוכיח שזה גם במינו ויש ראשונים שנקטו שזה גם באיסור כמו שהאריך ביד יהודה אמנם להלכה קי"ל שזה רק היתר בהיתר ולא באיסור ולגבי חמץ קודם הפסח נחלקו הראשונים האם זה חשיב היתר או איסור והשו"ע סימן תנ"ב פסק שזה היתר אמנם עיין מג"א שהקשה שיש בזה סתירה ועיין בבה"ל שם שהחמיר בזה לכתחילה.

ב] נחלקו הראשונים האם מאוכל לאוכל חשיב נ"ט בר נ"ט או שרק כיון שזה עבר בכלי חשיב נ"ט בר נ"ט וקי"ל להחמיר בזה ובעבר לאוכל ואחרי זה לכלי דעת הפמ"ג מז"א שכה"ג זה לא סיבה שיחשב שני טעמים ולפ"ז ירקות שנתבשלו עם בשר ואחרי זה חיממו אותם בכלי אסור לבשל בכלי חלב וכן ירקות שנגעו בשניצל רותח ואחרי זה חיממ בכלי פרוה זה נהיה כלי בשרי אמנם היד יהודה [סקי"ט ד"ה הפמ"ג עמוד קצ"ג] נקט שכל שהיה גם כלי כדי שיחשב שני טעמים זה מספיק.

ג] יש לדון בכלי שמבשלים בו דגים וניתז עליו טיפת חלב האם הבליעה שבדגים זה בכלל היתר דנ"ט בר נ"ט או שכיון שזה בפעם אחת אין זה נ"ט בר נ"ט ועיין חוו"ד צ"ה ב' שנקט שכה"ג חשיב טעם ראשון וביאר מצד שכיון שזה מקושר חשיב שזה ישר מגיע למאכל ולפ"ז בצלי יחשב נ"ט בר נ"ט אמנם בסימן צ"ז סק"ד ביאר שגם בצלי כיון שזה בפעם אחת ולא נח באמצע חשיב טעם אחד וכן הוא ברעק"א הובא בליקוטים קי"א: [ועיין יד יהודה סק"ז] אמנם הבית אפרים [הובא בפתחי תשובה סק"א] חלק עליו ונקט שזה טעם שני ובפשוטו זהו המחלוקת אחרונים בסימן צ"ז לגבי פשיטדא עם בשר אם נזל לתנור האם הלחם נחשב בשרי ע"ש ובפשוטו יש להחמיר בזה כמבואר ביד יהודה בקצר סק"י אמנם עם עוד צירוף או על ידי טעימה לכאורא יש להקל [ונפק"מ למניח חלה על סיר בשר ואין זיעה ואחרי זה עירבו אותה עם חלב שלכתחילה ודאי אסור לאוכלו עם חלב מצד שזה נצלו אמנם לנ"ל זה יותר חמור אמנם לגבי לאכלו עם דגים מבואר ברעק"א סימן קט"ז בשם הפמ"ג וכן הוא ביד יהודה להקל בזה] והנה לגבי ביצה מפורש שאסור והחוו"ד ביאר כשיטתו והפמ"ג ביאר כי יש בה נקבים והטעם עובר לשם ישר דהינו שחשיב מאוכל לאוכל.

### בדינא דניצלו ונתבשלו

ד] בעיקר ההיתר נ"ט בר נ"ט מצאנו שלש שיטות יש שנקטו שגם בנצלו בקדירה של בשר יש כאן את ההיתר ויש שנקטו שאם נצלו בכלי של בשר שזה קיבל טעם ישיר מהקדירה אין ההיתר של נ"ט בר נ"ט אבל בנתבשלו יש ההיתר כיון שזה עובר למים וממנו לדגים אבל המים זה כמו נצלו ודעת הריב"ן שגם נתבשלו אין בזה ההיתר של נ"ט בר נ"ט ולהלכה השו"ע פסק שגם בנצלו יש ההיתר והרמ"א פסק שלכתחילה אין לערבו עם חלב אבל אם עירבו זה מותר והש"ך הביא מהיש"ש להחמיר בניצלו ולהקל בנתבשלו והחכמת אדם והיד יהודה נקטו להקל בזה וכן הוא בשער הציון תמ"ז סקפ"א [ובחזו"א יש בזה סתירה ומסתבר שכן הוא לעיקר הדין שכן שיטות רוב הראשונים אמנם לכתחילה עד כמה שזה נידון מדאוריתא כגון בבשר בהמה ראוי להחמיר בזה.

ה] מבואר ברא"ש שדגים שנצלו בכלי של בשר מותר ליתנם בכלי של חלב ובפשוטו ה"ה לבשלם שם וכן פסק הרמ"א עוד כתב הרמ"א להקל דאפילו בנצלו בכלי נטל"פ מותר לערבם בחלב דהינו שלגבי נטל"פ יש לסמוך על השיטות שגם בנצלו יש ההיתר דנ"ט בר נ"ט.

ו] הא דלריב"ן גם נתבשלו אסור בלשון הרא"ש לגבי הגעלה מבואר שגם חמש טעמים אסור אמנם בתוס' בע"ז ע"ז. מבואר שזה רק מצד שזה נחשב טעם ישיר, והטעם או כיון שזה כח אחד או כיון שהדגים נוגעים בקערה ולהלכה שמחמירים לכתחילה בנתבשלו דעת השפ"ד צ"ד ט"ו שכונת הש"ך שג' טעמים מותר ורק מצד שחוששים לנוגעים אוסרים נתבשלו לכתחילה אמנם בשפ"ד צ"ה סק"ב נסתפק בזה ולכאורא משמעות הראשונים שהביאו את הריב"ן זה שחששו לאסור גם בג' טעמים ונפק"מ בכל זה בצלה דגים בקדירה של בשר ואחרי זה חיממם עם ירקות האם מותר לאוכלם עם חלב דאם מחמירים גם בג' טעמים זה אסור אבל אם רק מחמירים מצד שזה כמו ב' טעמים כה"ג מותר ועיין בשיעורים שהארכנו בזה והאריך בכל זה בספר דבר חריף בסופו סימן י"א ע"ש אמנם לגבי שני כלים וג' טעמים ודאי מותר כמבואר ברא"ש ולגבי שני כלים ושני טעמים בפשוטו נחלקו בזה הש"ך והט"ז בסימן ק"ג ע"ש בנקו"ה.

ז] עיין חוו"ד צ"ה ד' שנקט שכל החומר של ניצלו זה רק אם הכלי בלע ישר מהבשר אבל כלי שבישלו בו בשר אפילו שזה ודאי שאם יבשלו בו חלב הוא יאסר אבל אם יבשלו בו דגים בזה אין החומר של ניצלו כיון שהכלי בלע רק דבר שנבלע במים דהיינו שאפילו שהחמיר לעיל שמה שמגיע בכח אחד זה לא נ"ט בר נ"ט אבל אין לזה את המעלה של ניצלו.

ח] עיין ש"ך שהביא שדגים חמים שעלו בקדירה רותחת זה כמו נצלו ועיין חוו"ד סק"ד דה"ה חתיכת בשר רותחת וחתכה עם סכין כיון שקי"ל שדוחקא מבליע בכולו ממילא חשיב כשניהם חמים ויש בזה החומרא של נצלו והפמ"ג הבא בפ"ת צ"ה סק"ג החמיר עוד שכאן זה כמו חריף שאסור לכו"ע אמנם בחוו"ד מבואר שלא כדבריו ובפשוטו כיון שכל הדין של סכין הוא במחלוקת האם מבליע בכולו יש להקל בזה וצ"ע.

### בדיני עשיית נ"ט בר נ"ט לכתחילה

ט] נחלקו הראשונים האם הדין נ"ט בר נ"ט זה רק היתר בדיעבד אם עשו דבר זה אבל לכתחילה אסור לעלות בכלי בשר על מנת לאוכלן בחלב או שזה היתר גם לכתחילה [ובטעם הדבר עיין יד יהודה שהאריך שהפר"ח נקט שזה הרחקה בעלמא ובסמ"ק מבואר שיסוד ההיתר מצד שאין מבטלין איסור לכתחילה] וקי"ל שזה רק היתר בדיעבד ולכתחילה אסור דהינו שאם זה דבר שלא עומד לאכלו בחלב ועשהו סתמא ולבסוף רצה לאכלו עם חלב מותר לאכלו עם חלב אמנם אם זה דבר שמצד עצמו עומד לאכול עם חלב ומצד האיסור הנ"ל החליט שהוא לא יאכלנו עם חלב אסור לאכלו עם חלב ואם יאכלנו עם חלב בזה מחשיב שעשה איסור שבישלו על מנת לאכלו עם חלב ומסתבר שאם יתחדש לו סיבה לאוכלו עם חלב יהיה מותר שזה כמו שעשה סתמא שלא להשתמש עם חלב [וצ"ע לגבי מישהו אחר האם יכול להשתמש בחלב לגבי הדבר שחשב שלא ישתמש עוד צ"ע האם יש כאן איסור של ביטול לכתחילה דהינו במקרה שיש שישים].

י] ובמקרה שבאמת בישלו בכלי בשר על מנת לאכלו עם חלב לכאורא בזה מצד דינא דסוגין מותר לאוכלו עם חלב אמנם המנחת כהן חידש שמצד הקנס של אין מבטלין איסור לכתחילה זה אסור אמנם זה רק סיבה שאסור לערב עם חלב אבל עם ערב עם חלב מותר להשתמש עם זה והפמ"ג דן שאסור להשתמש בזה ובפשוטו קי"ל להקל בזה וגם אם אסור זה רק למי שביטל כדין אין מבטלין איסור לכתחילה.

י"א] שלשה טעמים ושני כלים לגבי עשיה לכתחילה הפמ"ג שפ"ד ט' כתב שמותר והוכיח מהגעלת כלים שמותר להגעיל כלי בשר בפחות משישים והיד יהודה כתב ששם זה קולא מיוחדת אבל בעלמא אסור וכן נקט בא"א סימן תנ"ב סק"א והמנהג להקל בזה וכן שמעתי בשם הגר"נ קרליץ שליט"א ולכן תוחבים בכלי פרוה כף בשרית אפילו שאחרי זה יבשלו שם דברים שיאכלו אותם עם חלב.

י"ב] דעת הפר"ח סק"ז שאין איסור לעלות לכתחילה על מנת ליתנם בכלי חלב אמנם דעת הפמ"ג מש"ז ד' להחמיר בזה והחכמ"א כתב שלכתחילה צריך להחמיר בזה אמנם אם הוא בדרך יש להקל בזה ולפ"ז אסור גם לבשל בכלי בשר על מנת לאוכלו יחד עם דבר שנתבשל בכלי חלב וכן אסור לערב מאכל בכפית בשרית על דעת לאוכלו עם דבר שנתבשל בכלי חלבי.

י"ג] לעלות בכלי בשר נטל"פ על מנת לאכול בחלב דעת היד יהודה שמותר והחכמ"א כתב מהאיסור והיתר לאסור וע"ש שהכריע שבדרך שאין לו דבר אחר במה לבשל אפשר להקל ועיין מ"ב סימן תמ"ז סקנ"ח שכתב לאסור בליעה מכלי נטל"פ גם בנעשה קודם פסח ובפשוטו חשיב נטל"פ ונ"ט בר נ"ט אמנם יתכן שזה מצד שבפסח חוששים על נתבשלו [ונפק"מ להמיס שוקלד בכלי בשרי לאוכלו עם חלב או לטגן חביתיות בכלי בשרי למלאותם בחלב] ובפשוטו לגבי להעלותו בכלי חלב שיש כאן שני צירופים וכנ"ל אות י"ב אפשר להקל בזה.

י"ד] והנה מצוי שגולש בשבת מהסיר הבשרי על המיחם של המים והנה לגבי המים של אותו שבת אם אין שישים וודאי שאסור לערבם עם חלב מצד שזה נצלו ולענין בדיעבד יש לחוש לסברת החווו"ד שבכח אחד חשיב שנתערב במים ממש בשר ובספק אם יש שישים יש לצדד להקל [וכן בניתז טיפת חלב על הקומקום חשמלי] ולגבי השימוש בשבת הבאה בזה לגבי ליתנו בכלי חלב יש להקל כנ"ל כיון שיש כאן גם צירוף של נטל"פ אבל לגבי לערבם בחלב בשעת הדחק יש להקל כמבואר בחכמ"א ואם יש שם שישים כנגד הכמות של האיסור בזה ודאי יש להקל בצירוף לתשמישו בשפע ויתכן עוד שכה"ג אין כלל את האיסור של לכתחילה וכנ"ל.

### הדחת קערות

ט"ו] נחלקו הראשונים בהדיח בכלי עם מים קערה של חלב עם קערה של בשר ושניהם בני יומן דיש שכתבו שיש כאן ההיתר של נ"ט בר נ"ט דהרי הטעם חלב ובשר עובר דרך המים אמנם יש שכתבו שכה"ג אין ההיתר של נ"ט בר נ"ט וחל כאן איסור בשר בחלב בטעמים המעורבים במים וממילא נאסרו כל הכלים שהרי באיסור אין ההיתר של נ"ט בר נ"ט, ובטעם האיסור מצאנו שני טעמים עיקריים [ועיין בשיעורים שהארכנו בזה] יש שכתבו שזה מצד שכלי שנוגע בכלי חשיב שהטעם עובר ישר ולפ"ז אם לא נגעו אחד בשני אין סיבה לאסור ויש שכתבו שכיון שהטעם יוצא ישר למים חשיב שהם מתערבים לפני שנקלשים והשו"ע פסק שמותר והרמ"א פסק לאיסור אמנם כתב הש"ך שלכתחילה גם השו"ע מודה שיש לחוש לא להדיח ביחד ולכן לגבי הגעלה בסימן תנ"ב כתב שלא להגעילם יחד ועיין חכמ"א כלל מ"ח י"ד שאם היה לינת לילה יש להקל מצד הצד שזה נחשב נטל"פ ובצירוף לשיטות שמותר הדחת קערות ועיין שפ"ד צ"ג ג' שאם הניח מכסה חלב על קדירה בשר ויש זיעה חשיב הדחת קערות.

והנה בטעם הדבר הט"ז סימן צ"ד סק"ז וכן הש"ך צ"ה סקי"ב נקט שזה מצד עירוב הטעמים וכתב הט"ז שלא חוששים לטעם של נוגעים והשפ"ד צ"ד ט"ו נקט בדעת הש"ך בסימן צ"ד סקט"ו שחוששים גם לטעם של נוגעים ובזה ביאר את דבריו צ"ד סק"ח שקדירה בת יומא שתחבו כף חולבת ויש שישים שהכף אסורה שמדובר שזה נגע בכלי אמנם החכמ"א והחוו"ד נקטו בדעתו שלא חוששים לטעם של נוגעים וששם זה אסור מצד המנהג ועיין לקמן.

ט"ז] אם הדיחו אחד אחרי השני בזה ודאי יש ההיתר של נ"ט בר נ"ט כיון שבתחילה נח הטעם האחד במים ורק אחרי זה בישלו שם כלי שיש בו טעם אחר.

י"ז] אם אחד מהכלים אינו בן יומו בזה לא נאסר שום כלי ובפשוטו זה גם בנוגעים זה בזה וכנ"ל דמצד עירוב טעמים אין כאן סיבה לאסור אמנם לגבי המים נהגו להחמיר שחל עליה איסור בשר בחלב מדין נטל"פ ולשפוך אותם.

י"ח] כתב הרמ"א בס"ג שגם לערות מכלי בשרי לכלי חולב יש האיסור דהדחת קערות והאחרונים תמהו על זה ועיין ט"ז סקי"ג שרק לגבי הכלי שלמטה יש להחמיר וביאר הפמ"ג שזה הדחת קערות מדין ניצוק ולפ"ז גם המאכל אסור ולפ"ז אם הכלי אינו בן יומו שום דבר לא נאסר ועיין חוו"ד סק"י שתמה הרי רק כדי קליפה מהמים נאסר והרי הרמ"א הקיל כר"ת שבתערובת זה מותר אמנם החוו"ד ביאר שטעם האיסור מצד המנהג של סימן צ"ד שכלי שקיבל נ"ט בר נ"ט דרך בישול שחשיב שבלע איסור ולפ"ז גם אם הכלי התחתון אינו בן יומו הוא נאסר אבל המאכל לא נאסר וכן מבואר בש"ך וכתב הש"ך שבמקום הצורך יש להקל בזה.

והנה עיין שער הציון תמ"ד ד' שאין לערות מכלי פסח לכלי חמץ דבר רותח והנה כאן אין לאסור מצד הדחת קערות אלא רק מצד שחשיב עשית נ"ט בר נ"ט ובשני כלים ושלש טעמים לכתחילה וצ"ע שכאן שהניון לכלי שלמעלה בזה כיון שתתאה גבר וזה רק מבליע כדי קליפה אין שום סיבה לאסור כמבואר בחוו"ד וצע"ג אמנם לכאורא לגבי להגעיל בקומקום של פסח את השיש שבזה הרי זה שני כלים ושלש טעמים שודאי מותר בהגעלת כלים כמבואר ביד יהודה אין שום סיבה להחמיר וכן בנטל"פ ודאי שיש להקל.

י"ט] עיין שו"ע סימן תנ"ב ס"ב שיש להיזהר שלא להגעיל כלי בשרי עם כלי חלבי בני יומם אם אין שישים מצד שיאסרו לפסק הרמ"א ולשו"ע לכתחילה יש לחוש לדעות שאסור הדחת קערות ומבואר שם עוד שנהגו שלא להגעיל כלי בן יומו כדי שלא יהיה טעויות [ובפשוטו כלי שנאסר אפשר להגעילו בקומקום חשמלי לאחר שהוא אינו בן יומו וכן שמעתי מהגר"נ קופשיץ שליט"א] ומבואר שם עוד מנהג שלא מגעילים כלי מבשר לחלב אמנם כתב המ"ב שאם זה נאסר או שמגעילים אותו לפסח כה"ג כבר אפשר להגעילו לכל דבר.

כ]יש לעיין האם יש הדחת קערות בגוש כגון תפו"א שמתבשל בסיר בשר שתחב בו מזלג חולבת ובגליון רעק"א צ"ד ו' לגבי בצלים וכן בחת"ס סימן ע"א מדויק שאין בזה הדחת קערות וכן הוא ביד יהודה סקכ"ד ד"ה אך אמנם בפמ"ג צ"ד מ"ז י"ד בביאור היש"ש וכן בחוו"ד מבואר שגם בגוש יש דין הדחת קערות ושמעתי בשם הגר"נ קופשיץ להקל בזה ובפרט בצירוף לשו"ע שהתיר הדחת קערות וצ"ע בזה.

כ"א] היה שומן על גבי הכלים לכו"ע נאסרו הכלים אם אין שישים כנגד השומן ואם רק על אחד היה שומן עם הכלי הנגדי הוא בן יומו גם הכל נאסר ואם הכלי אינו בן יומו רק הוא נאסר ואם המים כלי שני מבואר שמותר ואם עירה מכלי ראשון הרמ"א כתה להקל והאחרונים נתקשו בזה והש"ך כתב שבמקום הפסד מורבה אפשר להקל החכמת אדם כתב לחכות שיהיה לינת לילה.

### דיני תחיבת כף [ מנהגי צ"ה ס"ה]

### הקדמה

הנה מעיקר הדין בתחב כף חולבת שאינה בת יומא בתבשיל פרוה שמתבשל בכלי בשר אין כאן איסור כלל דאין כאן תערובת טעמים של בשר בחלב כיון שהחלב הוא אינו בן יומו וכן אין הכלי צריך הגעלה הכלי בשר כי בלע נטל"פ והכלי חלב כיון שזה שני כלים שבזה לכו"ע מותר נ"ט בר נ"ט אמנם מבואר ברמ"א שיש בזה כמה מנהגים א. שאת המאכל לאכול רק בכלי כמו הכלי הבן יומו וסיבת המנהג שכיון שנעשה כאן מכשול דהרי אם הכף היה בן יומו הכל היה נאסר לכן נהגו להחמיר כך שידעו שכף בן יומו יכול לאסור ורק כאן כיון שזה אינו בן יומו זה לא אוסר ב. עוד מבואר מנהג שהכף דהיינו הכלי שאינו בן יומו צריך הגעלה ובטעם המנהג הט"ז צ"ד סק"ו וצ"ה סק"ט ביאר שכיון שנהגו לאכול המאכל בכלי כמו הבן יומו דהינו שדנו כאילו יש כאן בשר ממילא גם נהגו להחשיב שהכלי האינו בן יומו בלע מהבשר ולפ"ז כתב שאם זה במים שנהגו לשופכם אין סיבה להגעיל הכלי ובש"ך צ"ד י"ח מבואר שזה מנהג מצד עצמו כיון שנעשה כאן מכשול ובחווו"ד סק"י ביאר שהמנהג לדון כאילו זה בלע טעם בשר דהיינו שאין כאן ההיתר דנ"ט בר נ"ט וביד יהודה [פיה"ק ל"ד ופיה"א ל"א] ביאר שזה מנהג אטו שהכלי היה בן יומו שהוא היה נאסר וצריך הגעלה ונפק"מ במקום שהכף בן יומו אבל יש שישים כנגדו האם יש המנהג שלדעת הט"ז כיון שאין שם מנהג ביחס לתבשיל אין סיבה למנהג על הכף ולדעת החוו"ד בדעת הש"ך הכף צריך הגעלה וכן ביאר את דברי הש"ך סק"ח וכן הוא בחכמ"א מ"ו ט' אמנם ליד יהודה גם כה"ג אין סיבה למנהג וכן נקט רעק"א בגליון וכיון שהוא ספק מנהג יש להקל בכל זה ונסכם הדינים בס"ד.

כ"א] תחב כף חולבת בן יומו בכלי בשרי בן יומו ואין שישים לדעת הרמ"א הכל אסור וכדין הדחת קערות ויש להקל בעבר לילה וכנ"ל.

כ"ב] תחב כף חולבת בן יומו לכלי בשר בן יומו אבל יש שישים בתבשיל הכלי בשר מותר וכן המאכל יכול לאוכלו גם בכלי חלבי ולגבי הכף לדעת הט"ז מותר ולדעת הש"ך החוו"ד והחכמ"א נקטו שאסור והיד יהודה ורעק"א נקטו שמותר ויש להקל כט"ז וכדין ספק מנהג.

כ"ג] תחב כף חולבת שאינה בן יומה בכלי בשר בן יומה ואין שישים כנגד הכף בזה המנהג לאכול התבשיל בכלי כמו הבן יומו והכלי האינו בן יומו צריך הגעלה ועיין מ"ז סוף סק"ט שבשעת הדחק יש להקל [ואם יש שישים כנגד הכלי האינו בן יומו בזה אפשר להקל ואין שום מנהג וכנ"ל].

כ"ד] אם הקדירה אינה בן יומו והכף בן יומו ואין שישים כנגד הכף בזה צריך לערות המאכל לכלי כמו הכף ואם יש שישים כנגד הכף הבן יומו בזה אין שום מנהג ואפשר לאכול המאכל באיזה כלי שהוא רוצה כמבואר בחכמ"א מ"ח סי"א במוסגר דכל הדין הגעלה על הכלי אינו בן יומו דזה כאילו שבלע מהבן יומו וכאן שיש שישים אין סיבה לאוסרו.

### דיני קדירה חדשה

כ"ה] מבואר בשו"ע שקדירה חדשה שתחבו בה כף חולבת ואחרי זה כף בשר אין לבשל בה אלא שאר דברים והנה מעיקר הדין הוי נ"ט בר נ"ט שני כלים ושלש טעמים ואין כאן סיבה לאסור וביארו האחרונים שכיון שמדובר בכלי פרוה שעוד לא נקבע איך יאכלו עמו לכן נהגו לקבוע שזה יאכל כמין שתחבו בו וביאר הט"ז שבאמת נקבע כמו הראשון ולאחר שתחב השני עכשיו צריך להיקבע כמו השני ורק כיון שזה חוכא ואיטלולא לכן צריך להחמיר שלא כמו שניהם אמנם כתב שאם תחב השני כשזה כבר אינו בן יומו נקבע כמו השני והש"ך כתב שבכל מקרה נקבע כמו השני והנה כל זה בכלי שלא איכפת לו למה לקבוע אבל אם עכשיו יש לו צורך מיוחד לכלי פרוה או למין מסוים בזה ודאי לא שייך המנהג הנ"ל.

# סי' צו [דבר חריף]

א] סכין שיש עליו שמנונית של איסור וחתכו בו צנון מפורש בגמ' שהצנון בולע על ידי החתיכה [ובפשוטו גם אם חותך עם מזלג זה בכלל דוחקא ולא צריך דוקא חוד וכן שמעתי מהגר"נ קופשיץ] ודעת הסמ"ק בשם רבינו יחיאל שזה דוקא בצנון וסילקא ובחילתית שהוזכר בגמ' אמנם דעת רוב הראשונים שזה בכל דבר חריף כגון בצל שומין כרישים חריין מלח פלפלים ושאר תבלינים חריפים וכך קי"ל להלכה.

ב] סכין שבלוע בו איסור דעת הרא"ה שאם חותכים בו דבר חריף לא יוצא ממנו איסור אמנם דעת רוב הראשונים שעל ידי החתיכה זה סיבה שיצא איסור ובאיזה דבר חריף מדובר זה תלוי בנ"ל ולהלכה קי"ל שזה מוציא איסור בכל דבר חריף ומבואר בטור סימן תמ"ז וכן הסכימו כל הפוסקים שכמו שדבר חריף זה מוציא איסור שבלוע בכלי זה גם מבליע בכלי ולכן אם חתכו איסור חריף בסכין אפילו שזה קר הוא בולע ומבואר בטור עוד שאם טחנו במדוכה חמץ עם דבר חריף הדבר חריף גורם שהחמץ יבלע במדוכה והובא בבית מאיר ס"ג.

ג] דבר חריף יבש אינו בולע ללא דוחקא ואם הוא לח הש"ך סימן קכ"א כתב שלכתחילה אין להניח בכלי איסור [ונפק"מ שלא לתחוב כפית בשרית בחרין] אמנם אם הניח מותר והחוות דעת צ"א סק"ד כתב שמשמעות הרמ"א להקל בזה להניח לכתחילה ובחכמת אדם כלל נ"ו ס"א כתב שאם הוא בדרך ואין לו כלי אחר אפשר להקל בזה וכל זה בבליעה מכלי אבל לגבי ממשות עיין יד יהודה סק"ב שנקט שזה מבליע כדי קליפה ולפ"ז חרין שנגע בחמץ אפילו קודם פסח הוא בולע כדי קליפה.

ד] כתב החכמ"א כלל נ"ו ס"ב שאם חתך דבר חריף איסור על כלי או שחתך דבר חריף היתר על כלי שבלע איסור הדבר חריף בולע מהכלי וכן מבליע בכלי וע"ש שנקט שיש חולקים בזה ובסיבת האיסור יתכן שעצם הלחיצה זה דוחקא [ולפ"ז בצל שנפל על הריצפה בפסח יש לאוסרו כדין דוחקא] ויתכן שסוף החתיכה היא האוסרת [ועיין בספר דבר חריף שהאריך בזה] וצ"ב ולפ"ז אם חתך בסכין בשרי בצל על צלחת חלבי הבצל נאסר.

ה] שיעור הבליעה דעת הרא"ש שזה רק כדי קליפה ודעת הראב"ד שזה כדי נטילה ודעת הרשב"א שזה בכולו והשו"ע פסק שזה כדי נטילה ומבואר בפמ"ג שמחלוקתם אפילו לגבי בליעה של דבר שמן והרמ"א כתב שלכתחילה להחמיר שזה בכולו ובדיעבד להקל בכדי נטילה ומבואר חידוש שגם לגבי אינו בן יומו וכן לגבי בשר עוף בחלב שזה דרבנן מחמירים בכולו לכתחילה והנה לגבי בשר בחלב חשיב לכתחילה כי יכול לאכלו ללא חלב אבל לגבי סכין של איסור הש"ך גם נקט שחשיב לכתחילה והמנחת יעקב חלק שזה חשיב בדיעבד ועיין חכמת אדם שבמקום הפסד יש להקל ובפשוטו צריך לחוש לדעת הרא"ש ולכן גם במקום שיש שישים בהכל בכל אופן זה אוסר כדי קליפה.

ו] מבואר בגמ' שחילתית שנחתך בסכין של איסור הוא נאסר אפילו אם זה נותן טעם לפגם מצד שחורפא מחליא לשבח ודעת הרא"ה שזה רק מצד השמנונית שעל הסכין וכוונת הגמ' שאפילו שזה בפשוטו טעם לא טוב ביחס לתערובת אבל כיון שזה חריף יש צורך להחליש האיסור אמנם דעת הרבה הראשונים שמדובר גם לגבי בליעה ומבואר כאן חידוש שדבר חריף זה משביח את האיסור ויש שביארו שזה סברא שבתוך החריף זה משביחו אמנם החוו"ד הוכיח שזה הופך אותו לטעם לשבח גם לגבי אם זה יבלע עכשיו במקום אחר ובפשוטו דין זה הוא דאוריתא כמבואר ברשב"א.

ז] נחלקו הראשונים האם לדמות שאר דברים חריפים שדעת המהר"ם מרוטנבורג וסיעתו שרק חילתית חשיב דבר חריף ולא שאר דברים אמנם דעת ספר התרומה שה"ה כל דבר חריף יש את הדין שזה משביח את האיסור וקי"ל להחמיר בזה כמבואר בסימן ק"ג ס"ו אמנם זה רק בתור ספק ולכן במקום שיש עוד צירוף כגון שיש ספק האם חתכו הדבר החריף עם סכין בן יומו מותר מדין ס"ס ויש לעיין בפלפל שחור המצוי היום שזה מאוד חריף שאולי זה ודאי כמו חילתית וסתימת הפוסקים שכל דבר זה בגדר ספק.

ח] מבואר בפוסקים סימן קכ"ב ס"ג שאם בישלו איסור חריף תוך קדירה ועבר מעת לעת האיסור נהיה פגום אפילו שהוא איסור ובפשוטו הטעם שכיון שזה דבר מועט שזה בליעה אין בכוחו לשמור על טעמו.

ט] צנון שספק האם הוא נחתך בסכין של איסור או סכין של היתר בזה ודאי חשיב ספק דאוריתא ואסור לאוכלו ודעת הש"ך סקי"ב דבשאר דברים אם יש ספק האם חתכו כיון שדעת הסמ"ק שרק צנון אסור זה חשיב להצטרף לס"ס אמנם דעת המנחת יעקב וכן נקטו שאר אחרונים ששיטת הסמ"ק לא מצטרפת לס"ס וחשיב ספק דאוריתא והעירו דבש"ך סקי"ח לגבי לימונים לא הקיל מצד שזה אינו בן יומו וזה לא צנון אלא בספק שאולי זה כלי חדש ומשמע שלא היקל רק בצירוף לספק מציאותי האם זה סכין חדש ולא מצד ספיקא דדינא לבד.

י] חתך דבר חריף בסכין של איסור וחזר וחתך תוך שיעור כדי נטילה בסכין אחר של היתר דעת המג"א תנ"א סקל"א שהסכין של היתר נאסר והחוו"ד סק"ו כתב שכיון שבליעה של דבר כחוש לא עובר ללא רוטב ממילא זה מותר והיד יהודה כתב שלגבי דבר חריף אפילו בליעה של שמן לא עובר ללא רוטב ע"ש והמ"ב סתם בזה להחמיר כמג"א.

י"א] דבר חריף זה דבר שלא נאכל מחמת חריפותו ונחלקו הראשונים האם פירות חמוצים חשיבי דבר חריף והט"ז נקט שחמיצות זה ודאי בכלל דבר חריף רק נחלקו בדרגת החריפות הנצרכת האם שלא נאכל מחמת חריפותו או אפילו פחות מזה אמנם הפמ"ג הביא מהבית הלל שודאי צריך חריף שלא נאכל מחמת חריפותו רק נחלקו האם חמוץ חשיב דבר חריף ובפשוטו קי"ל שחמוץ שלא נאכל מחמת חמיצותו כגון חומץ חזק חשיב דבר חריף ולענין דבר חריף או חמוץ שנאכל מחמת חריפותו בזה בבן יומו מחמירים ובספק אם חתכו בו מקילים ובאינו בן יומו במקום הפסד מבואר בט"ז שאפשר להקל ובחכמת אדם כלל מ"ט ס"ז משמע שמספיק הפסד קצת אמנם המ"ב סימן תמ"ז סקפ"א כתב שצריך הפסד מרובה.

י"ב] והנה צריך לברר מה נחשב חריף ודאי ומה נחשב רק כמו פרות החמוצים והנה מבואר שצנון סילקא בצלים [צ"ע מה הדין של בצל ירוק] שומין כרישין חרין מלח פלפלין תבלינים חריפים חשיב חריף ודאי. בוסר: כתב הרמ"א באור"ח תמ"ז ס"ז שזה לא דבר חריף והמ"ב הכריע שזה כמו חריפים קצת ויש להקל רק במקום הפסד מרובה והחזו"א קי"ט סקט"ז נקט שאין להקל אלא באינו בן יומו. זיתים: לפני שנתנו עליהם מים בשער הציון תמ"ז ס"ק קל"ג הביא בזה מחלוקת האם זה כפירות חמוצים או כחריף גמור וע"ש ש"ך סק"כ דמשמע שנסתפק בזה [ולענין שמן זית החוו"ד ק"ה סק"א כתב שזה חריף ויתכן שזה קדם הזיקוק אבל שמן מזוקק אינו חריף כל כך]. לימונים יש להסתפק כמבואר בש"ך וביד יהודה נקט שזה דבר חריף ובפשוטו מלפפון חמוץ כיון שזה נאכל מחמת חריפותו חשיב כפרות החמוצים קצת.

י"ג] חתך דבר חריף בסכין של איסור אם לא ס"ל חנ"נ כל שיש רוב חתיכות של היתר נגד החתיכות שבלעו איסור הרי זה בטל ברוב כדין יבש ביבש אמנם כתב החוו"ד שאם זה בליעה של חמץ כשיגיע פסח יהיה חוזר וניעור כדין תערובת של יבש ביבש ולדעות שיש חנ"נ א"כ צריך שיהיה שיעור ביטול כנגד החלק של החנ"נ שחל בדבר החריף הנחתך אמנם עד כמה שזה נשאר חתיכות אין נפק"מ דהרי צריך ביטול כנגד החתיכות אמנם אם זה התערב ביחד כגון שנתבשל בזה צריך שישים גם כנגד מה שחל על זה חנ"נ והנה בפשוטו בחתך בסכין חל חנ"נ על הלימון וזה חוזר ומבליע בסכין וא"כ זה צריך לאסור עד עולם וכמו בתוחב כף שזה אוסר אפיל כמה קדירות עיין ש"ך ק"ה סק"ל ועיין פמ"ג שבמיץ לימון יש לצרף הדעות של חנ"נ לח בלח אמנם עדין קשה מחתיכות דגים ועיין חוו"ד שכיון שיש כאן צירוף שאין חנ"נ בכלי ואין חנ"נ שלא על ידי בישול לכן מקילים בזה והפמ"ג דן עוד שבליעה בדבר חריף לא יוצא ללא רוטב עוד כתב לדון שהחתיכה לא יכולה להבליע בחריף ולחזור ולבלוע ממנו.

י"ד]עיין ש"ך סקי"ז שהביא שיש שכתבו שדבר חריף יבש כמו זנגביל אין את ההלכה של דבר חריף שזה בולע מהכלי אמנם הביא מהרמ"א שגם בדבר יבש יש את הדין של חריף וכן נקטו לדינא כל האחרונים ובחזו"א קי"ט סקט"ו ד"ה תבלין כתב שרק בדר שחריף קצת וכח בליעתו חלש בזה כל שהוא יבש אינו בולע מהכלי.

ט"ו] חתך תולע ביחד עם בצל כתב הט"ז סקי"ג שהסכין לא צריך הגעלה ועיין יד יהודה סקל"ג שביאר שבבת אחת דהינו שבאותו חיתוך אין הבצל בולע ומבליע ולפ"ז אם חתוך פעמים זה יאסר ועיין יד יהודה שזה קולא מיוחדת בתולע דיש דעות שזה לפגם בעצם ובזה אין מחליא לשבח אבל בחתך בצל עם גבינה כה"ג הסכין גם נאסר.

ט"ז] מבואר ברמ"א סימן צ"ה ס"ב שצריך שרוב המאכל חריף והכונה שעד כמה שהמאכל מעורב צריך שלאחר התערובת הוא נחשב חריף וצ"ב שבתחילת החתיכה כיון שכל אחד עומד לעצמו מה שייך לומר שהולכים לפי הרוב.

י"ז]עיין פתחי תשובה סק"ד שכתב שזה ודאי שבצלים על ידי הבישול פקע בחריפותם ולגבי שאר דברים הביא דבשו"ת פנים מאירות נקט שכל דבר מבושל פקע חריפותו אמנם הביא חולקים שהכל לפי הענין ותבלינים חשיב חריף גם לאחר הבישול וכן בפשוטו דבר מלוח מאוד.

### בדין דבר חריף בבשר בחלב

י"ח] דבר חריף שנחתך בסכין שיש עליו שמנונית בשר הוא ודאי נבלע בחריף ולא שייך כאן ההיתר של נ"ט בר נ"ט דהרי זה בעין ואסור לאוכלו עם חלב ושיעור הבליעה כמו באיסור.

י"ט] סכין נקי שחתכו בו צנון נחלקו הראשונים האם יש כאן היתר דנ"ט בר נ"ט ודעת רוב הראשונים וכן פסקו הפר"ח והמנחת כהן שיש בזה ההיתר דנ"ט בר נ"ט שזה לא עדיף מנצלו או נתבשלו אמנם יש ראשונים שנקטו שאין כאן את ההיתר של נ"ט בר נ"ט ובטעם הדבר יש שביארו שזה כמו נצלו וכשיטות שכה"ג זה אסור ויש שביארו שחריף זה מבליע יותר ויש שביארו שיש סברא של מחליא לשבח גם על נ"ט בר נ"ט ולהלכה קי"ל שבבן יומו וודאי אסור ובאינו בן יומו דעת השו"ע להקל בזה ודעת הרמ"א להחמיר בזה.

כ] הבית מאיר ס"ג כתב שכל דברי הרמ"א רק לגבי לכתחילה אבל לגבי בדיעבד כגון שזה כבר נתערב בחלב אם יש ג' צירופים א. שזה אינו בן יומו ב. שזה לא צנון ג. שזה נ"ט בר נ"ט יש להקל [ולפ"ז בבישול שזה תמיד חומר של צנון בזה תמיד צריך להחמיר אמנם פשטות הרמ"א סימן צ"ה ס"ב שגם בדיעבד זה אסור וכן מבואר בחכמ"א ובפמ"ג וכן המנהג להורות בזה.

כ"א] בישל בכלי בשרי דבר חריף במים חריפים דהיינו שזה כנתבשלו לרא"ש שכל החומר של דבר חריף שזה כנצלו זה מותר וכן הוא בפתחי תשובה סק"ד שהביא מהמקום שמואל להקל בזה אמנם סתימת הפוסקים לא כך וכן נקטו היד יהודה סקי"ד ובחזו"א קי"ט סקי"ג שזה אסור דהינו שדבר חריף זה חמור מנצלו אמנם אם המים לא חריפים שאז כל הצד לאסור רק מצד שהמים זה נצלו וממילא אחרי זה עובר מדין נתבשלו כה"ג זה מותר כמבואר ביד יהודה צ"ה י"ד וכן הוא בחזו"א עיין בשיעורים שהארכנו בזה אמנם הבדיה שלחן הביא מהבורך טעם לא כך ומצד שכיון שהדבר חריף נוגע בכלי הוא בולע ישר דהינו כשיטות שנתבשלו אסור מצד שזה כמו נצלו.

כ"ב] חתך בצל בסכין בשרי ובשיעור נטילה חתך בסכין חלבי לדעת הרא"ש שזה כנצלו א"כ כמו ששם שני טעמים אין איסור בנצלו ה"ה כאן אמנם אם נקוט שכאן זה חמור וזה כבשר גמור זה אסור וכן הוא סתימת הפוסקים כמבואר ביד יהודה ומשמעות הדברים שגם באינו בן יומו יש להחמיר ולכאורא גם בחתך בצורה ששני הכדי נטילה הם באותו מקום ממילא נאסר המקום האמצעי ולכאורא א"כ הסכין גם נאסר וצ"ע.

כ"ג] דעת המג"א סימן תנ"א סקל"א שדבר חריף שבולע ואין בזה ההיתר של נ"ט בר נ"ט ה"ה כשהוא מבליע בכלי אחר אין בזה שום הקלשה ולכן זה יכול לחזור ולאסור והעתיקו המ"ב אמנם האבן העוזר ורעק"א והחוו"ד ישועות יעקב וחזו"א נקטו שדבר חריף כשהוא מבליע חל בזה ההקלשה ונפק"מ בחתכו בצל בסכין בשרי וחזרו וחתכו בסכין פרוה וחזר וחתך בסכין בצל דלדעת המג"א אין כאן שום הקלשה והבצל בלע טעם בשר אמנם לחולקים כאן זה כמו הדגים שקיבלו טעם מהכלי שמותר לאוכלם בחלב ועיין נשמת אדם כלל קכ"א תשובה כ"ד שדן שהמג"א רק החמיר לכתחילה מצד שלא עושים נ"ט בר נ"ט לכתחילה אמנם כאן זה שני כלים ובזה בפשוטו מותר גם לכתחילה ובפשוטו ודאי שלכתחילה ראוי להחמיר אמנם המנהג להקל בזה ובסכין אפשר להגעילו בקל אבל בבלנדר וכדו' יש להקל בזה.

כ"ד] חתך בצל בסכין בשרי וחזר ובשלו בכלי חלבי לדעת המג"א יש לאסור מצד שיוצא לגמרי טעם בשר מהבצל וממילא זה כמו חלב שנתבשל בכלי בשר אמנם לדעת האבן העוזר אין לאסור אלא מצד הדחת קערות דהטעם מהכלי והטעם מהבצל נפגשים יחד והגריל"ד בסימן י"ד נקט להקל בצירוף א. השיטות שהדחת קערות מותר ב. שדבר חריף מותר נ"ט בר נ"ט אמנם היד יהודה סקכ"ח כתב שאין להקל בזה אלא באינו בן יומו ולכאורא לפמ"ג שחוששים לנוגעים באוכל לכלי ולכן נתבשלו אסור א"כ כאן זה יותר חמור מהדחת קערות וגם אם שם מקילים כי הכל זה ביחס לנידון של נצלו אבל כאן שזה נידון מצד עיקר הדין יתכן שיש יותר מקום להחמיר אבל באינו בן יומו יש להקל בזה אמנם כל דברי שיש מים בכמות שזה נתבשלו אבל אם יש רק קצת שמן כדי שלא ידבק לא מסתבר שזה מוגדר כנתבשלו.

כ"ה] בכל הצירופים הנ"ל גם כשמחמירים אבל במקום שזה לא ודאי כלי של בשר או חלב כגון שזה בלע רק מדבר גוש וכדו' וכן בבלע בכלי שני וודאי יש להחשיבו כספק חתך בסכין של איסור ובמקום הפסד מרובה בבן יומו אפשר להקל והדבר מצוי בכלים חלבים שהרבה פעמים זה רק מגוש וכן בלא השתמשו בו שנים עשר חודש עיין חכ"א כלל נ"ה ס"ד שיש מקילים בזה ויש גם לצרפו בספיקות.

כ"ו] מבואר בשו"ע סימן קכ"א ס"ז ומקורו מהגמ' בע"ז ע"ז: דסכין שבלע איסור מועיל נעיצה בקרקע עשרה פעמים אפילו לחתוך בו דבר חריף ועיין פתחי תשובה שם סק"ט שהביא חולקים שזה רק עוזר על ממשות ולא על בליעה וכן נקט רעק"א סימן צ"ו אמנם פשטות הפוסקים שזה מותר והנה יש לדון שניקוי בחומרי ניקוי היטב זה כמו נעיצה בקרקע וכן הוא במאירי בע"ז ויש לצרף דבר זה בספיקות.

כ"ז] מבואר שמעיקר הדין מועיל טעימה ודעת רעק"א שלשיטות שזה כדי קליפה צריך לטעום הכל כי יתכן שמקום אחד בלע ומקום אחד לא בלע ורק אם זה שיעור כדי נטילה מועיל לטעום במקום הנגדי אמנם ברא"ש וברשב"א מבואר שלא כדבריו והנה עיין ש"ך שלכתחילה אין ראוי לסמוך על טעימה כדי לערב עם חלב אמנם אם כבר עירב זה מועיל והיד יהודה כתב שהיום ראי לא לסמוך על טעימה כלל.

כ"ח] בפירות חמוצים שזה ספק האם הוי דבר חריף כאן שיש גם לצרף את השיטות שנ"ט בר נ"ט מותר כתב החכמת אדם שבמקום הפסד יש להקל אפילו בבן יומו ובאינו בן יומו יש להקל גם ללא הפסד אבל לכתחילה עדיף לא לערבו ולפ"ז מלפפון חמוץ שנחתך בסכין בשרי יש להקפיד לא לאכלו עם חלב וכן שלא לחותכו בסכין חלבי.

כ"ט] היד יהודה הביא מהפמ"ג שאדם שאכל בשר אין לאכול בצל שנחתך בסכין חלבי בן יומו תוך שש שעות והמנהג להקל בזה אמנם באכל בצל שחתכו אותו עם סכין בשרי ודאי לא צריך להמתין שש שעות כיון שאכילה של טעם זה לא מחיב שש שעות.

ל] דעת הפמ"ג שדבר חריף שבלע בכלי יש בו חומר של טעם ראשון שאפילו אם זה יעבור אלף אוכלים שאינם חריפים זה ישאר כטעם ראשון אמנם רעק"א והיד יהודה חלקו עליו ונקטו שהבליעה בחריף זה משאיר כאילו זה בכלי אבל כל שזה יעבור לעוד דבר ודאי שזה יחשב נ"ט בר נ"ט.

ל"א]יש לדון לגבי סתימות בשיניים דבפשוטו זה בולע וא"כ באכל בשר רותח שזה דוחקא שלכו"ע זה בולע בגוש אפילו שזה כלי שני אין לאכול דבר חריף שחתכו בסכין חלבי מצד שזה בלע מהבשר [וכן לא לאכול דבר גוש חלבי] ולא מבעיא בבן יומו אלא אפילו באינו בן יומו מצד שמחליא לשבח וכן באכל יום אחד בשר רותח ויום אחרי זה גוש חלב רותח ואחרי זה אוכל דבר חריף עכשיו יוצא שניהם יחד והרי מחליא לשבח וא"כ אוכל בשר בחלב והמנהג להקל כיון שזה עשוי מחומר שכמעט לא בולע וא"כ תמיד זה כל שהוא ואין בזה שיעור איסור וגם לגבי לכתחילה זה תשמישו בשפע אמנם לגבי חמץ בפסח שאוסר משהו ונטל"פ צ"ע הטעם להקל לאכול דבר חריף וראוי לכל הפחות לא לאכול חמץ רותח תוך כ"ד שעות לפני פסח שזה יהיה טעם פגום ויש כאן ההיתר דנטל"פ ששנוי במחלוקת.

# סי' צז [בדין אין לשין עיסה בחלב]

### באיזה דברים יש האיסור דאין לשין

א] מבואר בגמ' דאין לשין את העיסה בחלב או בבשר שמא יבאו לאוכלו עם הדבר הנגדי ומבואר בגמ' עוד שאם לש כל הפת אסורה והנה מבואר בגמ' שדגים שעלו בקערה לדעת רב שאסור נ"ט בר נ"ט אסור לאוכלם עם חלב ומשמע שלבדם מותר לאוכלם וצ"ע למה אין בזה את האיסור של אין לשין ויש אחרונים שכתבו שזה היה גזירה מיוחדת על לחם מצד שעיקר חיות האדם מזה אמנם האחרונים כולם הביאו את הצמח צדק שנקט שגם ביין יש האיסור הנ"ל וכן בט"ז מבואר שזה גם בתבלין אמנם עיין רמב"ן ע"ז ס"ו: שכתב שרק לחם שדרך עשיתו לימים רבים וכן הדרך לאוכלו עם חלב ובשר גזרו בו וברשב"א ובר"ן בחולין כתבו רק שדרך עשיתו לימים רבים דהיינו שיש פה הגבלה שדבר שהדרך לעשות קצת גם אם עכשיו במקרה עשה הרבה לא גזרו ובפשוטו יש כאן עוד הגבלה שרק דבר שהדרך לאוכלו עם בשר או חלב ולא דבר שאין הדרך לאוכלו אלא בקינוח סעודה וכדו' וכן הביאו האחרונים בשם המהרי"ט וכן קי"ל [אמנם היד יהודה הביא מהמהר"ם שנקט שהתקנה בכל דבר ובגמ' של דגים וכו' מדובר שעשה שיעור מועט וכן מבואר בדבריו שהתקנה גם כלפי חשש שיאכלו את זה בסעודה של בשר אפילו בנפרד].

### בדין דבר שהדרך לערב בו בשר או חלב

ב] עיין פר"ח סק"א ויד יהודה סק"א שחידשו שדבר שהדרך לערב בו חלב או בשר בזה לא שייך האיסור דאנשים יודעים שאולי עירבו בו בשר או חלב ולכן חלקו על הט"ז לגבי מטחנה בשרית שהרי אנשים יודעים שהדרך לטחון תבלינים במצב כזה אמנם הפוסקים הקדמונים דנו לגבי פשטידא עם בשר והתירו רק מחמת שזה ניכר ומשמע שללא זה אסור דהיינו שכיון שהרבה פעמים עושים דבר זה ללא חלב או ללא בשר הוא בכלל האיסור [אמנם יתכן שגלידה כיון שידוע שיש כזה סוג גלידה וזה לא עוד תוספת כה"ג וודאי מותר דהינו שהלחם עצמו הא לא בשר רק הנידון האם שמו בו בשר אבל כאן זה אחד מהמרכיבים ולא מצאנו שיש איסור לעשות גבינה שלא יכירו שזה גבינה] אמנם יש להתיר שם מצד שזה דבר שרק נאכל בקינוח סעודה וכנ"ל סק"א.

### בגדר איסור הפת ובדין שוגג ועכו"ם ונשתייר מסעודה

ג] מבואר בגמ' שאם לש כל הפת אסורה והכו"פ הביא בשם זקנו שיכול לחלקו להרבה אנשים שלכל אחד יהיה קצת וכה"ג זה מותר דהיינו שנקט שכל יסוד האיסור מצד שיש כאן צד מכשול אבל אם מעמידו בצורה שלא יהיה צד מכשול אין בזה איסור אבל האחרונים חלקו שסתימת הדברים שהדבר אסור ואין לו תקנה ועיין נחלת צבי שכתב שבאמת סיבת האיסור מצד החשש רק שכל שהדבר נעשה בצורה שיש בזה חשש איסור זה נאסר ובפשוטו לפ"ז גם אם עכו"ם לש בחלב זה אסור אמנם עיין פמ"ג שנקט שזה מצד קנס ודן שבשוגג זה יהיה מותר אמנם סתימת האחרונים שגם בשוגג זה אסור ועיין יד יהודה שכתב לבאר שודאי שיסודו מצד קנס אבל כאן החמירו מצד חשש האיסור שגם בשוגג זה נאסר אמנם ודאי שכל האיסור אם נעשה כאן מעשה שזה לא בסדר אבל אם נפל מאליו או עכו"ם אפאו אין בזה איסור אמנם כתב לחדש שגם במקום שלא חל האיסור על הלחם אבל יש דין דרבנן להעמיד הלחם בצורה שלא יהיה בזה חשש איסור וכגון שאפה פת לסעודה שזה שיעור מועט ובסוף נשאר כה"ג צריך עכשיו לעשות סימן או לחלקו וכן אסור לקנות מעכו"ם כמות גדולה אמנם בפשוטו כה"ג לא יחול איסור.

והנה האמרי בינה בב"ח י"ג נקט שכל האיסור רק אם עשה מעשה בידים אבל אם נפל מאליו גם על הבצק אין איסור וצ"ע הרי האיסור הוא עצם האפיה ובבינת אדם דן שבזב חלב מתחת לפשטידא כיון שזה רק גרמא יש להקל בצירוף שיחלקו עכשיו ויעשו היכר אמנם האחרונים נקטו לאיסור וביאר היד יהודה שכיון שזה בגרמתו זה גם בכלל הסיבה לקנוס.

### האם הפת נהיה חתיכה דאיסורא

ד] עיין יד יהודה שהביא מהלבושי שרד [שנדפס בסוף ספר תבואת שור] שאם פת שנילושה בחלב נתערבה בלחמים אחרים חשיב שהפת אסורה והוי חתיכה הראויה להתכבד שזה לא בטל דהינו שנקט שהפת נהיה חפצא דאיסורא אמנם עיין יד יהודה סק"ד ה' שנקט שהגדר שהחלב שבפנים נאסר שדנים כאילו הוא בשר בחלב אבל לא שהלחם עצמו נהיה חפצא של איסור ועיין סק"ה שהוסיף שכיון שזה רק איסור מחמת קנס א"כ גם לא צריך שישים אלא הוא בטל ברוב ולכן אם בישלו עם ירקות אפילו שזה קיבל טעם הירקות מותרים עוד יש לדון בנבלע בכלי האם כה"ג חשיב כמו נ"ט דאיסורא או שכיון שביחס לאיסור מצד החלב יש כאן היתר של נ"ט בר נ"ט ממילא גם פקע מזה האיסור ויסוד הנידון האם כל הקנס ביחס למצב שיש כאן חשש איסור או שהיום זה נהיה איסור בעצם והנה במהרי"ט מבואר שבתנור שטשו באליה אפילו אם אפה פת כמות גדלה שיש שישים בכל אופן זה אסור מצד שיש כאן איסור שמא ילוש בצורה שלא יהיה שישים ומבואר שגם במקום שעל הפת הנ"ל אין איסור בכל אופן יש כאן הקנס [ובחוות דעת ביאר הגמ' שכיון שיש בקעים לא ידוע כמה זה התפשט והיד יהודה חלק עליו שכאן שיש סיבת בליעה בהכל כי זה חם אין סיבה שזה ישאר בבקעים] ועיין יד יהודה סק"ז שביאר עוד שכיון שאת הכדי קליפה או כדי נטילה זה אוסר ממילא זה אוסר את הכל ומבואר שאין הגדר שצד האיסור שיבשלו בחלב אסור אלא שנהיה כאן איסור על הפת בעצם ועיין יד יהודה שהאריך בזה.

### בדין לש הפת בחלב ויש כנגדו שישים

ה] הנה בפשוטו זה ודאי שאסור ללוש הפת בחלב אפילו אם יש שישים אם דעתו לאוכלו עם בשר וזה כמו שאסור לערב חלב במים ויש שישים על מנת ליתנו בבשר אמנם בעשה כך נקט הצמח צדק וכן שאר האחרונים שזה נאסר שכיון שלא חל הביטול על החלב וממילא אסור לאוכלו עם בשר ממילא יש כאן האיסור של פת שנילוש בחלב אמנם עיין יד יהודה שהיה מקום לומר שכיון שכאן גם אם היה אוכלו עם בשר לא עבר איסור אלא מצד הקנס של אין מבטלין איסור לכתחילה זה לא סיבה לאסור את הפת ובפרט שלכאורא לגבי אחרים שאין הקנס הרי מותר לאוכלו עם בשר אמנם האחרונים נקטו לא כך ובאפאו סתמא המהרי"ט נקט שכה"ג לא חל איסור שכיון שאין כונתו לבטלו כדי לאכלו עם בשר ממילא לא חשיב ביטול איסור לכתחילה וממילא גם מותר לאוכלו עם בשר כיון שהרי זה בטל אמנם הצמח צדק ושאר אחרונים נקטו שכיון שדנים שסתם לחם עומד לאוכלו עם בשר ממילא תמיד חשיב שמבטלו על דעת לאוכלו עם בשר אמנם בעשה כזה דבר בשוגג הצמח צדק נקט שזה בכלל האיסור של אין לשין והפת נאסר אמנם האחרונים נקטו שזה לא חמור יותר מסתם חלב שנופל בתבשיל שכיון שיש שישים זה בטל וממילא אין כאן הקנס.

### למי נעשה השינוי

ו] מבואר ברי"ף בביאור הגמ' שכל שעושה שינוי בצורת הפת אין בזה איסור ומבואר באחרונים שה"ה אם יש שומן על הפשטידא שניכר שזה חלב או בשר מותר ומבואר בלשון האיסור והיתר והתורת חטאת שגם בממולא בשר או חלב מותר ובפשוטו סברת ההיתר כיון שניכר שזה ממולא ממילא ודאי שיתכן שזה בשר או חלב ואין זה דומה ללחם שמהיכי תיתי שיש כאן בשר או חלב.

ועיין מהרי"ט שנקט שכל שעושה שינוי שבני הבית יודעים שזה שינוי זה מועיל אפילו שאורח לא ידע שזה שינוי ולכן כתבו שבמקום שכל בני העיר רגילים ללוש בשומן לא צריך היכר ולא חוששים לאורחים שיבאו ולא ידעו שיש כאן היכר וכן נקט החוות דעת אמנם בחכמת אדם משמע שצריך היכר גם ביחס לאורחים ובפשוטו יש להקל בזה [אמנם צ"ע במקום שיש לו בפועל אורחים] אמנם כתב המהרי"ט דבעשהו למכור בשוק בזה צריך לחוש לאנשים שבאים מבחוץ וכל שבעיקר הפת לא ניכר שזה לא דרך עשית הפת זה לא יועיל בתור היכר ולא יועיל שיודיע לקונים דחוששים שישכח להודיע ויש לעיין האם איסור זה מצד אורחים זה מעיקר התקנה וממילא כל שעשה את זה הוא נאסר או שזה חשש שיש מקום לחוש אבל לא שזה מעיקר התקנה שיהיה כאן קנס מדרבנן וצ"ע.

### בזמן חלות האיסור ובאופה על דעת לעשות שינוי

ז] מבואר ברי"ף שמעיל שינוי שנעשה באפיה ועיין יד יהודה וכן הוא בזר זהב על התו"ח שגם אם בתחילה לש על דעת לאפותו בצורה של איסור עדין לא חל איסור וכל שבשעת אפיה היה שינוי זה מותר וכן מסתבר שכיון שלא אוכלים עיסה אלא פת ממילא מסתבר שהאיסור חל כשזה נאפה והנה האחרונים הכריעו שלא מועיל לעשות היכר לאחר האפיה שזה כבר נאסר ויש לעיין האם כשמראש אופה על דעת לעשות היכר אחרי האפיה האם כה"ג זה מותר או שזה בכלל האיסור כיון שחוששים שלא יעשה ההיכר והרי צריך פעולה חדשה להתיר והנה באופה על דעת לחלק להרבה בני אדם מבואר ביד יהודה בקצר שזה מותר אמנם יש לחלק בין זה לעשות שינוי שכאן זה התוכנית מראש שזה עומד משא"כ כאן שמחליט לעשות דבר לצורך ההיתר ועיין גליון מהרש"א סק"ב שנקט שדן לכתוב על הפת לאחר האפיה האם זה עוזר וכתב שאם לא כותב על כל הפת זה לא עוזר ומבואר שעוזר סימן לאחר האפיה ובהכרח כנ"ל כי מראש עשה על דעת לכתוב אמנם עיין חת"ס בחידושיו ב"מ צ"א: שנקט שזה אסור.

והנה אפילו דחזינן שיש חלות איסור בשעת האפיה אמנם עיין חוות דעת סק"ו וביד יהודה סק"ג שזה ודאי שה"ה אם ישפוך חלב לאחר אפיה שזה יאסר דהינו שלא רק האפיה אוסרת ובאמת שכן נקטו האחרונים שגם בתבלין ויין חל איסור ובהכרח שזה לא רק באפיה.

### בדין דבר מועט ובהיתר עשית חלות לשבת

ח] שיטת רש"י שיסוד ההיתר דכעין תורא דהכונה שעושה קצת [ויש לעיין בעושה קצת אבל בשביל לאחר זמן ומסתבר לאסור] והנה השו"ע העתיק שהכונה לסעודה אחת אמנם עיין רמ"א שהביא מהגהות שערי דורא שליום השבת גם מותר ועיין שפ"ד סק"א שכתב שהרמ"א חולק על השו"ע וס"ל שלאותו יום חשיב דבר מועט ועין יד יהודה סק"ט שהביא כן מפורש מהתורת חטאת אמנם הב"ח כתב שזה סברא מיוחדת כיון שבשבת לא אוכלים חלב ממילא אין כאן איסור אם עושה לשבת וכתב שלפ"ז אם בסעודה שלישית אוכלים חלבי זה אסור וכן אם נשאר ליום ראשון זה אסור ועיין חכמת אדם שכתב שאם זה לסעודה אחת או ליום השבת מותר ויתכן שנקט כב"ח שזה היתר מיוחד ליום השבת ויתכן שזה סברא שיום השבת הוא זמן מוגדר וזה מה שמגדיר שזה שמן מועט והנה איכא נפק"מ בשני יו"ט של ר"ה שאם כל ההיתר של הרמ"א ליומו א"כ זה אסור אבל לב"ח זה מותר וכן נפק"מ באופה חלות ביום ה' וצ"ע.

### בדין אפית פשטידא עם לחם ובדין עשית נ"ט בר נ"ט לכתחילה לגבי סוגין

ט] עיין ברמ"א שאין לאפות חלות עם פשטידא בתנור שמא יזוב ודעת הש"ך והט"ז שהכונה שאם יזוב יאסר הפת ועיין אחרונים שהקשו הרי זה נ"ט בר נ"ט דהרי זה נבלע מהכלי ומהכלי בפת ולאחר זה יערבו עם חלב והחוו"ד חידש שכה"ג כיון שזה בכח אחד אין הקולא של נ"ט בר נ"ט אמנם הרבה אחרונים חלקו עליו לכל הפחות כאן שזה ללא רוטב [עיין יד יהודה שהאריך בזה] ועיין פר"ח ובית מאיר שביארו שכיון שאסור עשית נ"ט בר נ"ט לכתחילה ממילא כיון שסתם לחם עומד לאוכלו עם חלב חשיב שעושה נ"ט בר נ"ט לכתחילה ולכן זה אסור וזה דלא כמהרי"ט לעיל ועיין בית מאיר ופמ"ג דבזה גם מבואר למה הפת נאסר שיש כאן הקנס של אין לשין אמנם כל זה אם נימא שאם עושה נ"ט בר נ"ט לכתחילה יש כאן הקנס שלא חל הביטול [ועיין חוות דעת שתמה שאם מצד בליעה ישירה א"כ גם דרך הלחם זה יאסר וחידש שמאוכל לכלי לא עובר בכולו גם בשמן אמנם הרבה אחרונים חלקו עליו] אמנם דעת הפר"ח שהדין שאין עושים נ"ט בר נ"ט לכתחילה זה רק הרחקה אבל אם עשה זה לא נאסר והנה יש אחרונים שהעמידו כונת הרמ"א רק אם בשר נזל עד הפת אבל ללא זה אין איסור.

והנה העולה מהנ"ל שאסור לחמם מים בכלי חלבי על דעת ללוש עמו לחם אפילו שזה נ"ט בר נ"ט אבל כיון שלא עושים לכתחילה ובלחם חשיב שזה כאילו דעתו לאוכלו עם בשר ממילא זה בכלל האיסור אמנם אם זה אינו בן יומו לכאורא יש להקל כיון שכל האיסור לא ברור עיין סוגיא דנ"ט בר נ"ט וכאן למהרי"ט אין שום איסור וצ"ע.

### הוספה: בדין הגעלת שיש חמץ בקומקום של פסח

יש לדון האם מותר להגעיל השיש לפסח לנוהגים כן עם קומקום של פסח והנה עיין מ"ב סימן תמ"ד שכתב שבערב פסח שחל בשבת יש להיזהר לא לערות מכלי של פסח על כלי של חמץ כי זה יאסר ואם עשה כך יש להניחו עד לאחר פסח בצד עכ"ד והנה לכאורא כל הבליעה רק דרך ניצוק והרי רק לכתחילה מחמירים ניצוק וצ"ל שבאמת המ"ב החמיר רק לכתחילה אמנם עיין יד יהודה ק"ה סעיף ג' בקצר שכתב לחדש שמה שניצוק זה רק לכתחילה כי זה משהו אבל באיסורי משהו יש כאן בליעה של איסור ולפ"ז א"ש אמנם עדין צ"ע מה שהקשה החוו"ד על הרמ"א סמן צ"ה שלערות מכלי בשר על חלב הרי זה רק אוסר כדי קליפה שהרי תתאה גבר וא"כ רק כדי קליפה מהמים נהיו חמץ ואיך זה יאסור את הלמעלה ויתכן שאם עיר למטה דבר גוש והא נשאר כלי ראשון א"כ מדין ניצוק זה יאסור הכל עוד צ"ע שהרי יש כאן שלש טעמים ושני כלים וכה"ג אין איסור לכו"ע ואם נימא שלכתחילה אסור יש כאן מקום לאסור אמנם הרי בהגעלת כלים ודאי מותר וא"כ בהגעלה עם הקומקום שזה הגעלת כלים אין סיבה לאסור ובפרט בנטל"פ ודאי יש להקל בזה ושמעתי שכן הוא בחוט שני.