לא ניתנו עצים אלא להסקה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' כ"ז סיון תשס"ז

**א**

א] ביצה דל"ג., תנו רבנן אין סומכין את הקדרה בבקעת וכן הדלת לפי שלא נתנו עצים אלא להסקה ורבי שמעון מתיר.

והנה גרסי' בשבת דקכ"ד., והא דתנן אין סומכין את הקדירה בבקעת וכן בדלת, והא בקעת דביו"ט דבר שמלאכתו להיתר הוא אלמא דבר שמלאכתו להיתר בין לצורך גופו בין לצורך מקומו אסור, התם מאי טעמא כיון דבשבת דבר שמלאכתו לאיסור הוא גזירה יו"ט אטו שבת, וכי תימא שבת גופי' תישתרי דהא דבר שמלאכתו לאיסור לצורך גופו ולצורך מקומו שרי, ה"מ היכא דאיכא תורת כלי עליו היכא דליכא תורת כלי עליו לא.

והרא"ש בפירקין סימן י"ב הביא דעת ר"ת, ז"ל, ופירש ר"ת דטעמא דאין סומכין לאו משום מוקצה אלא משום גזירה יו"ט אטו שבת כדמסיק בפרק כל הכלים, ומסיק התם דמתניתין דהכא ב"ש היא וכו', והא דקתני שלא ניתנו עצים אלא להסקה הכי פירושו ובשבת לא חזו להסקה וגזרינן יו"ט אטו שבת, עכ"ל.

אמנם הנה דעת ש"ר דסוגיא דהכא פליגא אסוגיא דשבת, וס"ל דטעם האיסור אינו גזירה יו"ט אטו שבת אלא אף ביו"ט גופי' הוו העצים מוקצין לשאר תשמישים.

וכ"ה מבו' בפירש"י במתניתין לעיל דל"ב:, ז"ל, ואין סומכין קדרה בבקעת קסבר לא נתנו עצים אלא להסקה, לפיכך מוקצין הן אצל כל תשמיש, עכ"ל, וכן פירש"י שם בהא דאין מנהיגין את הבהמה במקל, ז"ל, השתא קס"ד משום דאין משתמשין בעצים שלא נעשו כלי מערב יו"ט דלא נתנו אלא להסקה, עכ"ל, וכ"ה מבו' בפירש"י להלן בסוגיא ד"ה והלכתא, שפירש דהך הלכתא אליבא דמ"ד דאית לי' מוקצה אקבע, אבל אנן כר"ש סבירא לן וכו' וכולהו שרו, עכ"ל.

ואמנם צ"ב טעמא דסוגיין, וכדפריך בסוגיא דשבת, דמ"ש מכל כלי שמלאכתו להיתר שמותר לטלטלו אף לצורך אחר שאינו מיוחד לו, וה"נ עצים שראויין להסקה שמלאכת היתר היא ביו"ט, מ"ט אסור לטלטלן לסמוך בהן קדירה או דלת.

ומצינו בזה כמה דעות בראשונים וכמו שיתבאר בעזה"י.

ב] כתב בעה"מ, ז"ל, והא דת"ר אין סומכין את הקדירה בבקעת וכן הדלת לפי שלא נתנו עצים אלא להסקה ור"ש מתיר, ר"ש לטעמי' דלית לי' מוקצה ות"ק כר' יהודה דאית לי' מוקצה, הלכך עצים "כיון שאין עליהם תורת כלי" לא הוכנו מאתמול אלא להסקה, עכ"ל.

וכ"כ הר"ן, ז"ל, פי' שכיון שאין מיוחדין אלא להסקה בלבד ואין תורת כלי עליהם יש להם דין מוקצה לגבי שאר מלאכות, ומיהו במידי דאיכא תורת כלי עילוי' שרי לאשתמושי בי' אפי' למלאכה שאינה מיוחד לה דהא מסיקין בכלים אע"פ שאין מיוחדין להסקה, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרא"ה, עיי"ש, וכ"ה משמעות ל' רש"י לעיל במתניתין ד"ה ואין מנהיגין, ולהלן ד"ה ר"נ אסר, דהא דאסור לטלטל עצים לצורך אחר הוא משום שאין עליהן תורת כלי, עייש"ה.

והיינו דהגם דכלי שמלאכתו להיתר מותר לטלטלו אף לצורך שאינו עומד לו, כ"ז הוא משום שתורת כלי עליו, אך עצים להסקה שאין תורת כלי עליהן, אסור לטלטלן אלא למה שהן מיוחדין לו.

והטעם דליכא על עצים תורת כלי מכח יחודן להסקה, נ' בפשוטו דהוא משום שהן מתכלין ע"י ההסקה, וע"כ ל"מ יחודן להסקה למיהב עלייהו תורת כלי.

ג] והרמב"ן במלחמות שם כתב, ז"ל, ת"ק דאית לי' מוקצה אסר וכו', וכן מצינו בכלים עצמן הקצאה כזו מיטה שייחדה למעות אסור לטלטלה, וקינה של תרנגולים אסור לטלטלה למאן דאית לי' מוקצה דאמרי' כלום עשוי אלא לתרנגולים, ולמאן דלי"ל מוקצה שרו וכו', וכן אמרו בפרק במה מדליקין שופר מטלטל מפני שאדם מייחדו לתקיעה ואין משתמשין בו לדבר אחר נעשה מוקצה לשאר דברים, וכולן מותרין לדברי ר"ש ונפסקה הלכה כמותו בשבת ואע"פ שהן מיוחדין למלאכת איסור, וכ"ש בקעת ביו"ט דיחודה למלאכת היתר היא, אלא שאין הלכה כמותו ביו"ט וכו', עכ"ל.

ומה שהביא הרמב"ן בתו"ד מהא דשופר, לכאו' הי' נדצ"ל שופר מטלטל "וחצוצרות אינן מטלטלין" מפני שאדם מייחדו לתקיעה ואין משתמשין בו לדבר אחר, שהרי בסוגיא דשבת דל"ו. מבו' דלר"י שופר מטלטל משום שראוי לגמע בו מים לתינוק, ורק חצוצרות הוא דאינם מטלטלין, אך בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב להדיא דשופר אינו מטלטל הגם שראוי לגמע בו מים לתינוק, עיי"ש, וצ"ע, ורחוק הדבר לומר דגיר' אחרת היתה להם בסוגיא דשבת, שהרי בחי' הרמב"ן שבת דקכ"ד. הביא מש"א בסוגיא שם דלדעת ר"נ אין מטלטלין שופר לגמע בו תינוק, עיי"ש, וצריך לדחוק שכונתו לחצוצרות, וכמש"א בשבת שם דאישתני שמייהו לשופר, אך אכתי צ"ע שהרי כתב שראוי לגמע בו מים לתינוק, וזה אמרו בגמ' שם על שופר.

וד' הרמב"ן צ"ב, דהנה הא דאסור לטלטל מיטה שייחדה למעות וקינה של תרנגולים וחצוצרות, מבו' בד' התוס' בשבת דל"ו. ובחי' הרשב"א שם, דהוא משום שיחוד החצוצרות הוא למלאכת איסור, והיינו דהגם דכל כלי שמלאכתו לאיסור מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, מ"מ הנך כלים שייחדום למלאכת האיסור ואין משתמשין בהן מלאכת היתר כלל, אסור לטלטלן, משום שאין ראויין בשבת למידי, וא"כ מה מדמה הרמב"ן דה"נ אסור לטלטל בקעת משום שמקצה לה משאר תשמישים, הרי בקעת ראוי' ביו"ט למלאכת היתר, וא"כ מה לי שמקצה אותה משאר שימושים, ומה טעם יש בזה לאסור לטלטלה לשאר שימושים.

ובאמת הרמב"ן גופי' הזכיר בתו"ד שיש מקום לחלק כן וכמש"כ דכולן מותרין לדברי ר"ש וכו' ואע"פ שהן מיוחדין למלאכת איסור "וכ"ש בקעת ביו"ט דיחודה למלאכת היתר היא", וכ"כ להלן, ז"ל, ואע"פ שיש לו לומר דלפי שלא ניתנו עצים אלא להסקה אינו מוקצה ביו"ט "דהא מלאכה דהיתר היא", עכ"ל, אך צ"ב מ"ט יש לומר דאף במיוחדין למלאכת היתר הוי זה מוקצה, הרי הן ראויין למלאכתן ביו"ט, ומה לי שמקצה אותן משאר שימושים.

עוד צ"ב לד' הרמב"ן, מהא דתניא דמסיקין בכלים, הגם שהוא מקצה הכלים מלהסיק בהן, והר"ן כתב דשאני עצים שאין עליהן תורת כלי, אך הרמב"ן לא חילק בזה, שהרי דימה דינא דהכא לדינא דמיטה שייחדה למעות, וגם בתחילת דבריו תמה הרמב"ן ע"ד הראב"ד שנקט דעצים אין עליהן תורת כלי, עיי"ש, והרי דס"ל דאף עצים המיוחדין להסקה יש עליהן תורת כלי.

ד] ואולי י"ל בזה, דהנה ז"ל הרמב"ן בשבת דמ"ד:, ולי נראה שמטה שייחדה למעות לאו משום מוקצה מחמת איסור נאסרה, דהא כלים שמלאכתן לאיסור מותרין בין לצורך גופן בין לצורך מקומן, אלא מתוך שאדם מקצה דעתו מהן מישיבה שלה ואין אדם משנה אותה לשום תשמיש אחר "בטל תורת כלי ממנה" וזו היא הקצאה שלה, ולדעת ר' יהודה איתמר דומיא דקנה של תרנגולים לקמן בשמעתין, עכ"ל.

ומשמעות ד' הרמב"ן, דהא דבטל תורת כלי ממנה, אי"ז כלל מכח הא שיחודה הוא למלאכה האסורה בשבת, וכמש"כ דלאו משום מוקצה מחמת איסור נאסרה, ומ' דהא דאסורה אי"ז שייך כלל להא שיחודה הוא למלאכת איסור, אלא הוא משום שכל דבר שמייחדו לתשמיש אחד ואינו משנה אותו לשום תשמיש אחר, בטל תורת כלי ממנו, וע"כ אסור לטלטלו.

ולפ"ז ניחא, דמה"ט אין סומכין את הקדירה בבקעת, דהגם דהבקעת ראוי' ביו"ט למלאכת היתר, מ"מ כיון שאין אדם משנה אותה לתשמיש אחר, בטל תורת כלי ממנה, וע"כ אסור לטלטלה, ואמנם מותר לטלטל העצים לצורך הסקה, דהגם דאין עליהן תורת כלי, מ"מ מותר לטלטלן לתשמיש זה שהן מיוחדין לו, וזה ע"ד שמצינו בד' הבעה"מ והר"ן דהגם דס"ל דעצים להסקה אין עליהן תורת כלי וע"כ אסור לטלטלן לשאר תשמישים, מ"מ מותר לטלטלן לצורך הסקה שהן מיוחדין לזה.

ולפ"ז מתישב היטב הא דמודה ר"י דמסיקין בכלים, שהרי לפמש"נ אין יסוד ד' הרמב"ן דכל דבר שמקצהו לגמרי מתשמיש מסוים אסור לטלטלו לצורך אותו תשמיש, אלא אך אם מייחדו לתשמיש אחד ואינו משנה אותו "לשום תשמיש אחר" הוא דאסור לטלטלו, משום דבטל מיני' תורת כלי, ואשר ע"כ כלים שאינו מייחד אותן לתשמיש אחד, שרי לטלטלן אף לתשמיש שהוא מקצה אותן ממנו, ורק עצים שהוא מייחדן להסקה ואינו משנה אותן לשום תשמיש אחר, הוא דאסור לטלטלן.

ומה"ט גם מותר לטלטל אוכל אדם להאכילו לבהמה, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל די"א. הגם שהוא מקצה אותו מאכילת בהמה, ול"ד לבקעת שאסור לטלטלה, דודאי כל דבר שיש עליו תורת אוכל או תורת כלי שרי לטלטלו אף לצורך שהקצהו ממנו, ושאני בקעת דכיון שאינו משנה אותה לשום תשמיש אחר בטל תורת כלי ממנה, אך מאכל אדם שיש עליו תורת אוכל, שרי לטלטלו אף לאכילת בהמה.

ה] בחי' הרשב"א בסו"ד כתב, ז"ל, ואכתי קשיא לי דמ"מ אי לאו גזירה תהדר קושיא דאביי לדוכתה דמכל מקום כיון דחזו להסקה מלאכתן להיתר הן בי"ט, ויהיו מותרים לצורך גופן, ולפיכך נראה דלא ניתנו עצים אלא להסקה אין רוצה לומר שלא ניתן עיקר תשמישן אלא להסקה, אלא ה"ק לא התירום חכמים אלא להסקה דמדינא אסורים הן לטלטל בין לשבת בין לי"ט שאין להם תאר כלי וכצרורות הן, וכדאמר לי' רבה לאביי התם, אלא שהתירו חכמים לטלטלם להסקה לצורך אוכל נפש, ולהסקה בלבד נתנום כלומר להסקה התירום ולא לדבר אחר, עכ"ל.

וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם פ"ד מיו"ט הי"א, ז"ל, ואין סומכין את הקדרה ולא את הדלת בבקעת של קורה, שלא התירו לטלטל עצים ביום טוב אלא להסקה בלבד, עכ"ל, והרי דמפרש דמש"א לא ניתנו עצים אלא להסקה, לאו היינו שאין עומדין אלא להסקה, אלא היינו שלא התירום חכמים אלא להסקה, וכד' הרשב"א.

**ב**

ו] והנה בטעמא דר"ש דשרי פירש"י דלטעמי' דלית לי' מוקצה, וכ"כ ש"ר.

אך הראב"ד בכתוב שם כתב, ז"ל, אני איני אומר כן, אלא אפילו תימא ת"ק לית לי' מוקצה, בעצים והדומה להם אית לי' מוקצה, והטעם לפי שאין עליהם תורת כלי, ולא ניתנו עצים אלא להסקה והרי הם כאבנים, עכ"ל, אך ל' הגמ' לימא ר"א ב"ר שמעון כאבוה ס"ל דלית לי' מוקצה, לא מ' כן, וצ"ע.

והנה לדעת ר"

ולדעת בעה"מ והר"ן צ"ב מ"ש זה לפלוגתא דר"י ור"ש, ויל"פ דלר"י דמצריך טפי הכנה ל"ח זה כהכנה לכל תשמישים, אך טפי נ' דהיינו דלר"ש דעתו גם על שאר תשמישין, וע"כ ה"ז בכלל ההכנה, ורק לר"י הוא דאסור.

ולפ"ד הרמב"ן מבו' בפשוטו הא דתלי לה בר"י ור"ש

וצ"ב דלכאו' לפ"מ דמסיק הרשב"א הי' בדין לאסור גם למאן דלי"ל מוקצה, ובד' הרשב"א בהמש"ד שסייע מזה לד' הרי"ף שאסר מוקצה ביו"ט מבו' לא כן, וצ"ע.

**ג**

ו] והנה בחי' הרשב"א בתחילת דבריו כתב, ז"ל, אין סומכין את הקדרה בבקעת וכן הדלת לפי שלא נתנו עצים אלא להסקה, תמי' לי כיון שראויין לתשמישן דהיינו להסקה ומותר לטלטלן לתשמישן למה לא יטלטלם אפילו לסמוך את הדלת ומ"ש מאפר שהוסק בי"ט דאמרינן בפ"ק דכל שהוא חם כיון שראוי לצלות ביצה מותר לכסות בו וכו', ומדוחק יש לי לומר דשאני התם שהרי מותר לטלטלו ולשום אותו במקום הביצה לצלות בו שם הביצה, וכיון שכן אף הוא יכול לתת אותו במקום שהדם שם אע"פ שהדם מתכסה בו, שהרי ראוי הוא עדיין לצלות בו שם את הביצה, אבל כאן א"א להצית בם את האור במקום שסמך בה את הדלת ואף לא במקום שנתן אותה סמוכה לקדרה, שאם יצית בה את האש תשרף הדלת או תפול וכן תפיל את הקדרה כנ"ל, עכ"ל.

והנה בד' הרשב"א בסו"ד שהבאנו לעיל סק"ה מ', דכל הא דקשיא לי' דמ"ט לא יטלטלם לסמוך את הדלת דומיא דהא דמותר לכסות באפר חם, הוא לפ"מ שפירש מתחילה דמש"א דלא ניתנו עצים אלא להסקה היינו שאין עיקר תשמישם אלא להסקה, וע"ז הק' דכיון שראויין לתשמישן ומותר לטלטלן לתשמישן לא לא יטלטם אפי' לסמוך את הדלת, כ"ה דמצינו דמותר לכסות באפר חם, אך לפ"מ דמסיק דמש"א לא ניתנו עצים אלא להסקה היינו שלא התירום חכמים אלא להסקה משום דמדינא אסורין הן לטלטל אף ביו"ט לפי שאין להן תואר כלי וכצרורות דמו, ל"ק מהא דמותר לכסות באפר חם.

ויש להוכיח כן, דאי נימא דקו' זו קשיא גם לפ"מ דמסיק, לכאו' אין לישב כמש"כ מתחילה, דכיון שהוא ראוי לצלות שם את הביצה שרי ליתן האפר שם, שהרי לפ"מ דמסיק הרשב"א הא דלא ניתנו עצים אלא להסקה היינו שלא התירום אלא להסקה משום דמדינא אסורין הן וכו', וא"כ ודאי אין להתיר אלא בשמטלטל לצורך הסקה, אך כל שמטלטל לצורך אחר, יש לאסור אף אם ה"ז ראוי לצלות שם את הביצה, וז"ב.

וכפי הנראה הטעם בזה הוא, שהרי באמת אף דבר שאין לו תואר כלי כלל, מ"מ כל שייחדו להשתמש בו חשיב ככלי, והא דעצים לא חשיבי ככלי משום ייחודן להסקה, הוא משום שהן מתכלין ע"י ההסקה, וע"כ ל"מ תשמיש הסקה לחשבן ככלי, ואשר ע"כ אפר חם שאינו מתכלה ע"י שצולין בו, איכא עליו תורת כלי, וע"כ מותר לטלטלו לצורך כיסוי.

ז] ולפי האמור נמצא, דלדעת בעה"מ והר"ן דהא דאסור לטלטל בקעת לסמוך בה, ול"ד לכלי שמלאכתו להיתר שמותר לטלטלו אף להסיק בו, הוא משום דעצים אין עליהן תורת כלי, ל"ק כלל מהא דשרינן לטלטל אפר חם לכסות בו, שהרי אפר יש עליו תורת כלי, וע"כ מותר לטלטלו אף לצורך אחר.

ולדעת הרמב"ן דהא דאסור לטלטל עצים לסמוך בהן הוא משום דמקצה להו משאר תשמישין דומיא דמיטה שייחדה למעות, נ' פשוט דל"ק כלל מהא דשרי לטלטל אפר חם לכסות בו, שהרי לא אסרו אלא בעצים דמייחדן להסקה ומקצי להו משאר תשמישין, אך אפר חם כלל לא מקצי לי' מלכסות בו, וע"כ שפיר מותר לטלטלו אף לשאר תשמישין, וז"פ.

**ד**

ח] בחי' הרשב"א כתב, ז"ל, והלכתא רטיבא אסור יבישא שרי, ולא למימר דרטיבא אסור להסקה בהיסק גדול דלא אשכחן דאסר הכין בשום דוכתא דלא מסח דעתי' מיני' אי מצטריך לי', אלא מאן דאסר אמר לך מה לי לצלות בו מה לי לצלות בגחלתו אמרינן מה לי לצלות בתערובת גחלתו לא אמרינן ומאן דשרי אמר דאפילו מה לי לצלות בתערובת גחלתו אמרינן, וי"מ שאי"ז הכנה חשובה לטלטלו מחמתה שלא לצורך היסק ממש כיון שאין תורת כלי עליו, וא"ת והא בעא מיני' אביי מרב יוסף לריה"ג דאמר אין נפש בהמה במשמע הני סופלי לחיותא היכי שדינן להו בי"ט ואמר לי' הואיל וחזיא להיסק הא תינח ביבשתא ברטיבא למאי חזו חזו להיסק גדול, תירצו בתוס' דשאני התם משום דצריך לו הרבה ליתן לפני בהמתו, "ועם תירוצם זה נתישבה לי קושיא אחת שאני תמה לפי שא"ל רב יוסף לאביי דמשום דחזו להיסק שרי לטלטלם ולהשליכם לבהמה, א"כ אף אנו נאמר כן בבקעת כיון דחזא להיסק יטלטלה לסמוך בה את הקדרה והדלת, אלא שי"ל דהתם שאני דצריך הרבה להאכילן לבהמתו", עכ"ל.

ולכאו' הי' נ', דכל קו' הרשב"א דכ"ה דהתם שרי לטלטלם ולהשליכן לבהמה מכח הא דחזו להיסק, ה"נ נימא בבקעת דכיון דחזיא להיסק יטלטלה לסמוך בה את הקדירה, הוא רק לטעמי' דמפרש דהא דאסור לטלטל את הבקעת לסמוך בה הוא משום שאין עלי' תורת כלי ולא התירו לטלטלה אלא לצורך היסק, ואשר זהו שהק' דמ"ש מסופלי דחיותא דמכח הא דקיימי להיסק שרי לטלטלן להשליכם לבהמה.

?אך לפ"ד ש"ר לכאו' ל"ק שהרי ראוי הוא לשאר תשמישים ואינו מקצה אותן מבהמה, וכל מה שאסרו כאן הוא משום שמקצה אותן משאר תשמישים, דמה"ט תלי לה בדר' יהודה ור"ש, דלר"ש דעתו על כל תשמישים, וכ"ש דלהרמב"ן ל"ק.

ומשה"ק הר"ן מההיא, הוא רק על מש"א דרטיבתא אסור, וגם בד' הרשב"א מבו' דיש ב' קושיות משם, והר"ן הק' רק לקו' בתרא, וצ"ע עוד לבאר הדברים?

שיטה לר"נ שבת דקכ"ב: כתב כרא"ה בעצי הסקה, והוסיף דהוא משום הקצאה לפרט אחד, עייש"ה.

ולפ"ז מבו' היטב הא דתליא בר"י ור"ש.

רש"י דל"ג: בטעם דלא ניתנו עצים אלא להסקה, ויל"פ כונתו דשאני דבר שעומד לכך מצ"ע, מדבר דבעי יחוד, דכיון דמצ"ע עומד לאיסור, ע"כ לא שרי רק להסקה, וצ"ע.

תורי"ד. דל"ג. פירש טעמא דמ"ד דיבשתא שרי, היינו כר"ש דפליג על מוקצה.

גמ' ד"ח: דמוכן לודאי ולא לספק, והמג"א העתיק לזה וצ"ע, וצ"ב לדעת ר"ת, וכבר הק' כן חזו"א, וצ"ל דהתם נידון אחר הוא, שהרי חזינן שדנו דאסור לטלטלו כלל, וע"כ אף שהתירו לטלטלו לא התירו אלא למה שהוכן לו ולא למה שלא הוכן לו, וע"כ י"ל דגם לר"ש יהא אסור, וצ"ב בזה, וע' מאירי שם דלמסקנא אין לזה מקור ושרי אף לספק.

לענין טלטול, נ' מקו' הראשונים מסופלי דחיותא דאסור אף טלטול, אא"כ נימא שליתן לבהמתו חשיב כשימוש.

וגם רא"ה פירש כן בסוגיא דשפוד, והרי דאף טלטול אסור, וכן נקטו המ"ב והחזו"א.

ובני ציון ר"ל דטלטול מותר, ועפי"ז יישב דכיסוי חשיב כטלטול בעלמא משום דמללה"נ.

ויל"ע לדעת הרמב"ן אם אסור אף לטלטלו, ומדמדמה לה למיטה שייחדה למעות נ' דאף אסור לטלטל, כיון שאין ע"ז תורת כלי.

ולפ"ז אין ללמוד מד' הרמב"ן שיש איסור שימוש במוקצה, אלא הכא אסור משום טלטול, דאין עליו תורת כלי.

ועיקר הסוגיא היא סייעתא לד' הקה"י ביצה סימן ד' דדבר שאין עליו תורת כלי יש איסור בפנ"ע לטלטלו, וע"כ לדעת הרשב"א בעי' בזה להיתר בפנ"ע, אך לדעת ש"ר חזינן דאף דאין עליו תורת כלי שרי לטלטלו למה שהוא מיוחד לו, ול"מ תורת כלי אלא להתיר לטלטלו לצורך אחר, ובזה יל"פ בע"א, ודו"ק.

רמב"ן שבת דקכ"ה: דמניח אבן ע"פ החבית אסור לטלטל לצורך אחר, ומבו' דהיינו אף לר"ש, ובע"כ דאי"ז יחוד גמור המועיל לשוויי' כלי, וצ"ע שם.

הגרע"א בגליון שו"ע הק' באפר מ"ט לא חשיב נולד, והיינו דאף אם ל"ד לעצים ועומד לשאר שימושים, מ"מ יהא חשוב כנולד, וע"ז לכאו' ל"מ כל מש"נ לישב, וע' שפ"א בזה.

בדין עצים להסקה, הק' רשב"א ב' קושיות, וש"ר לא הקשו כן.

ונבאא לדון בזה.

נ' דרשב"א בס"ד פירש דליכא נפ"מ בתוכת כלי, וע"כ הקשה, אך לש"ר דרק בדליכא תורת כלי, הרי שאפר יש עליו תורת כלי.

וכאשר כן מוכח מתי' בתרא דהרשב"א, דמ' בדבריו דזה מיישב לקו' קמייתא.

וביותר מוכח כן, שהרי למסקנת רשב"א לא שרי בדבר שאינו כלי, גם למה שהוא מוכן לו, ובעצים הוי היתר מיוחד שהתירו לו, ותיקשי דא"כ באפר מ"ט שרי, ובע"כ דחשיב ככלי.

והא דל"ה נולד, הוא משום דחזי למלאכה קמייתא, רשב"א לא הק' מצד נולד, אלא הק' דכיון דהוי נולד וההיתר הוא משום הכנה זו, תו יש לאסור שאר שימושים, שהרי לשאר שימושים ל"ה מוכן.

וע' רעק"א שהק' משום נולד, ויש מן האחרונים שכתבו כמש"נ.

ולרמב"ן ג"כ ניחא בפשיטות.

ולקו' ב' דרשב"א ג"כ תלוי בבי' הסוגיא, ולתורי"ד ודאי ניחא, ורשב"א הק' לטעמי', וגם לרמב"ן ניחא, שהרי לא הקצה משאר שימושים.

וגם לתוס' יתכן דניחא, דאי"ז מוקצה מאכילת בהמה, ורק אי"ז עומד לזה ולא סגי להתיר, ויל"ע בזה.

ובקו' בעה"מ והר"ן מחיזרא, נ' דהכונה בע"א, וצ"ב בד' בעה"מ בזה.

עוצ"ע באפר שהכניסו, אך התם בהכרח כונה אחרת, שהרי ר"ת לא ס"ל לעיקר יסוד זה, ועמד בזה החזו"א, וגם רשב"א כתב רק בדליכא תורת כלי, ולא באפר, ואולי אפר שאינו חם אין עליו תורת כלי, אך א"כ מ"ט שרי לכסות, ובהכרח דמידי דבעי הכנה גרע, ולא שרי אלא למה שהכינוהו, וכ"כ הגרד"ל בקונט' בעניני שבת.