מראה מקומות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / מהדורא קמא

**משאצל"ג**

**עיין גמ' צ"ג: במשנה ובגמ' צ"ד.: ובתוס' שם ובראשונים שם ועיין באריכות ברמב"ן ובשאר ראשונים ק"ו.**

**ביאור שיטת התוס' צ"ד. בדין משאצל"ג**

א] שיטת תוס' צ"ד. דיסוד דין משאצל"ג הוא שצריך לאותו סוג תכלית שהיה במשכן וביארו באריכות את הדוגמאות המובאות בש"ס שהוי אינה צל"ג ועיין ק"ו. דגם במקום שמוציא מרא לחפור קבר שיש לו צורך חיובי במרא לשימוש אבל כיון שהמטרה הסופית היא תועלת של מניעה זה לא דומה למשכן [ומבואר מדבריהם שזה לא מצד שהתכלית קובע מהו המלאכה וממילא כל שלא עשה לצורך אותה התכלית חשיב שאין לו ענין במלאכה דהרי רוצה את המרא ברה"ר לחפור בו אלא שהוא עוד תנאי צדדי באיסור ועפ"ז דנו האחרונים בסוגי צרכים שחלוקים מהצורך במשכן שיהיו פטורים כגון עיין כפות תמרים סוכה ל"ג שחותך ראש העוף לשחק בו הוי משאצל"ג שמשחק זה סוג שימוש אחר מהמשכן וכן הוא במ"ב שט"ז סקל"ג וכן עיין מ"א ס' שכ"ח סקמ"א שאשה שמקלחת חלב מדדיה למי שנשף בו רוח רעה הוי משאצל"ג וביאר התהל"ד שהוא רפואה סגולית ] והוסיפו דבמלאכות קלקול צריך שיהיה תיקון דוקא בגוף הדבר שנעשה בו מלאכה וכן צריך שיהיה התיקון יותר טוב מהמצב שהיה קודם ובתוס' ל"א: נקטו דבמכבה יש עוד תנאי שע"י הכיבוי נוצר משהו שלולי האש זה לא היה נוצר

והנה לא הוזכר בתוס' כלל שיש ענין שיהיה תועלת מגופה של מלאכה אלא הזכירו שהעיקר שיהיה סוג תועלת חיובית ולא של סילוק ובפשוטו אם יהיה תועלת חיובית אפילו שזה לא מגופה של מלאכה הוי צל"ג וכן משמע בהא דהוקשה להם למה קורע למירמי אימתיה האנשי ביתיה לא הוי צל"ג שהרי זה תועלת חיובית וחידשו שבמלאכות של קלקול צריך שבדבר שבו עשה מלאכה יהיה תועלת ויש מקום לומר שזה לשיטתם שכל הענין של צריכה לגופה הוא שזה סוג תועלת חשובה א"כ מה שזה לא מגופה של מלאכה זה לא מחסיר בחשיבות התועלת

והנה תוס' לקמן ק"ו. הוכיחו שצורך מצוה הוי צל"ג מהא דלר"ש חייב בהבערת בת כהן ומהא דיש איסור במילה ועיין תוס' לקמן ק"ה: שלמדו מזה גם לענין קורע על מתו שאם מקים בזה מצוה הוי צריכה לגופה ושמעתי להקשות כיון שכתבו שבקורע יש דין מיוחד שיהיה תיקון בדבר שבו נעשה המלאכה א"כ מצוה אפילו שזה סוג תועלת שיש לו חשיבות שהוא כמו במשכן אבל כאן שיש דין שיהיה תיקון בגוף הדבר שבו נעשה המלאכה א"כ מנ"ל שעוזר צורך מצוה ואולי כוונתם לעיל לא דוקא בסוג מלאכה של קילקול אלא כל שהפעולה בעצם היא קלקול וגם חבלה בכלל ולפ"ז צ"ל שצורך מצוה מעלתו גדולה שמועיל אפילו שאין תיקון בדבר שבו נעשה המלאכה וכגון קורע על מתו ועיין תוס' הרא"ש שכתב שמצוה אחשביה כצל"ג וכוונתו כנ"ל

אמנם היה מקום לומר דתוס' ק"ה: פליגי על תוס' לעיל וס"ל שמדין דומיא דמלאכת המשכן צריך שיהיה תועלת מגופה של מלאכה ולא הוקשה להם כלל מדין קורע על חמתו למה הוי אצל"ג כיון שהתועלת היא חוץ מגופה של מלאכה וממילא אין סיבה לומר שקורע זה אחרת ובהכרח לחדש שמצוה חשיב כמו הנאה מגופה של מלאכה שחשיבותו עדיפה מחיסרון זה שאינה מגופה של מלאכה ולכן למדו מזה גם לכל המלאכות שמצוה הוי צריכה לגופה משא"כ תוס' צ"ד ס"ל שאין כזה הלכה שיהיה התועלת מגופה של מלאכה וממילא הוקשה להם מקורע והוצרכו לחדש שמלאכות קילקול זה אחרת ולדבריהם אין מקור שמצוה עוזר שיחשב תיקון בגוף הדבר ולפ"ז א"ש גירסתינו בתוס' שקורע על מתו הוי אצל"ג ודלא כתוס' לקמן דכל זה לשיטתם ואין צורך להגהת הב"ח ודו"ק

[ובאמת הגר"ז ס' רע"ח האריך לבאר דין משאצל"ג על דרך התוס' אלא שבדין דומיא דמלאכת המשכן הצריך גם במלאכות לא של קילקול שיהיה תועלת מגופה של מלאכה ובפשוטו הוא עירוב של שיטת התוס' אם הרמב"ן וכדהוכחנו לעיל מתוס' צ"ד. ועיין לעיל שיתכן שתוס' לשיטתם לא יכלו לומר כרמב"ן אמנם אם הדברים נכונים א"כ כן הוא שיטת התוס' ק"ה: וצ"ע בזה]

והנה לשון התוס' שהצורך שהיה במשכן הוא גוף המלאכה ושורשה ומשמע שהכונה של המילים צריכה לגופה שזה אותו צורך שהיה במשכן ולפ"ז אם יהיה מלאכה במשכן שהצורך הוא צורך של סילוק אין גזה"כ לחיב אלא שכאן צורך זה גם חשיב צריכה לגופה שזה הצורך שהיה במשכן ועיין בעה"מ שכתב שכל המלאכות שהיו במשכן כולם צריכים לגופה חוץ מבורר וזורה ע"ש וכל זה לא שייך לשיטת תוס' שלדבריהם שם שהתיקון שהיה במשכן הוא תועלת של סילוק א"כ זה הצריכה לגופה. ופשוט והנה הבה"ל ס' שי"ט דן בזה שבורר זה אצל"ג וצ"ע שלדעת תוס' אין מקום לקושיא זו והרי הפוסקים נקטו יותר כתוס' כמבואר בדבריהם בכמה דוכתי וצ"ע

ביאור שיטת הרמב"ן

ב] עיין לשון הרמב"ן צ"ד: [ועל דרך זה ק"ו. וכן הוא ברשב"א ריטב"א ובר"ן] וז"ל פ' מלאשאצ"ל כגון מוציא את המת אפילו לקוברו שאין לו הנאה בהוצאתו ולא בקבורתו אבל ההנאה הוא הטומאה שהוא מונע ממנו וכן צידת נחש כדי שלא ישכנו נקראת מלאכה שאצ"ל שאינו אלא מניעת ההיזק **ואין ההנאה והצורך בגופה של מלאכה** וכן כיבוי הפתילה והגחלים לעולם משאצל"ג חוץ מפתילה שלא הובהבה שהוא צריך להדליקה ולכבותה ושהכיבוי הוא התיקון בעצמו וכן במכבה את הגחלים לפחמין אבל התופר ביריעה שנפל בה דרנא אע"פ שברצונו לא היתה נופלת שם דרנא ולא יבוא לעולם לידי אותה מלאכה כיון שנפלה שם מ"מ **צריך הוא לגופה של תפירה ונהנה בה** עכ"ל דיסוד הדין הוא שיהיה לו **"הנאה וצורך בגופה של מלאכה"** וכן בסופו כתב **"צריך לגוף התפירה ונהנה ממנה"**

ויש שביארו שעיקר כוונתו בצורך בגופה של מלאכה שבהוצאה המלאכה מה שזה ברה"ר ובזה אין לו ענין אלא רק שלא יהיה ברה"י ולענין הריגת מזיקין אין לו ענין שיהיה מת אלא העיקר שלא יהיה חי וממילא חשיב שאין לו ענין בגופה של מלאכה וכן בשאר דוגמאות אמנם צ"ע א"כ למה כיבוי הוי אצל"ג הרי בפשוטו המלאכה זה הכיבוי ולא עשית פחמים ועוד שהגמ' אומרת שזב שמוציא כיס לרה"ר הוי אצל"ג והרי כאן רוצה את גופה של מלאכה ועוד שלכאורא כל ביאור זה שייך אם נימא שגדר בצל"ג שרוצה את המלאכה אבל אם הגדר שצריך את המלאכה א"כ כאן וודאי שהוא צריך שימות כדי שע"י זה הוא לא יזיק ורק אם הגדר שרוצה שייך לומר שהוא לא רוצה את חלק זה אמנם הרי הרמב"ן נקט שחובל זה אינה צריכה לגופה והרי שם הוא וודאי רוצה את זה שחבירו יהיה חבול ובהכרח שצריך שיהיה לו צורך וכה"ג לא חשיב צורך אלא שהוא רוצה וכדיבואר לקמן בס"ד

אלא וודאי עיקר כוונתו לכאורא במה שהדגיש שיהיה לו **הנאה** שצריך שהתועלת שנוצרת היא תועלת חיובית שהוא דוקא מגוף הדבר שבו נעשה המלאכה ולכן כל תועלת שהיא מניעה ולא שימוש חיובי אין זה נחשב מגוף הדבר ולכן צד נחש או הורגו שהתועלת מה שהוא לא ניזוק כה"ג התועלת היא חיצונית ולא מגופה של מלאכה ולכן חשיב כאילו אין לו צורך במלאכה ולכן נקטו כדבר פשוט ק"ה: שקורע על מתו ובחמתו אפילו שיש לו תועלת חיובי מה שקיים מצוה או שכעסו נרגע אבל הוי תיקון מחוץ לגופה של מלאכה ולא חייבים על זה ודו"ק

ג] עיין בעה"מ שכתב שכל מלאכה שהיא לדחות נזק מן העושה אותה הוי אצל"ג ולכן כתב שבורר וזורה הוי אצל"ג וכן מילה שזה סילוק הערלה הוי אצל"ג וכן הבערת בת כהן שזה ביעורה מכלל ישראל ועיין רמב"ן ק"ו. שחלק שכל כה"ג זה צל"ג והוכיח א. מגוזז שגם אם זה ליפוי הגוף הוי צל"ג, ב. מאקופי גלימא ע"ה: דחייב, וכוונתו לכאורא דהבעה"מ ס"ל שצריך שיהיה לו תועלת חיובית בחפצא שבו עושה את פעולת המלאכה ולכן בבורר את הפעולה עושה בפסולת וכן במילה עושה את הפעולה בערלה וכן בשאר הדוגמאות והרמב"ן בא להוכיח שזה לא משנה איפה עושה את פעולת המלאכה אלא תלוי איפה חשיב גופה של מלאכה ואם שם יש תועלת חיובית לא הוי אצל"ג ולכן גוזז שהמלאכה היא הפרדה כל שיש תיקון בגוף הנגזז זה גופה של מלאכה וכן באקופי גלימא אפילו שאת הפעולה עושה בפסולת אבל גופה של מלאכה זה תיקון הבגד שזה תועלת חיובית וכן בורר אפילו שאת הפעולה עושה בפסולת אבל גופה של מלאכה זה גם בדבר הניתקן ובזה א"ש שחופר גומא זה אצל"ג ששם גופה של מלאכה זה רק הבור ובזה אין לו ענין וכן זומר עצים ואין לו צורך בהם שם וודאי שגוף המלאכה זה לא בקרקע אלא בדבר הנקצר וכל שבו יש תיקון הוא גוף המלאכה ועיין קה"י מה שהאריך בכוונת הרמב"ן

ובדעת הבעה"מ היה מקום לומר שס"ל כתוס' שגם אם יש לו תועלת מגוף המלאכה אבל זה סוג תועלת של סילוק מזיק הוי אינה צל"ג אלא שא"כ צ"ב למה לא כתב גם מרקד ומשמע כנ"ל ששם זה מעשה בקמח היוצא והוא הרי ניתקן ולא הוי בגדר סילוק מזיק ובהכרח שמה שבורר נקט שזה לא תיקון באוכל דס"ל שהוא מלאכת הפרדה ולא תיקון האוכל ובמלאכת הפרדה שהמלאכה היא ההפרדה צריך תיקון בדבר שבו עושה את ההפרדה ולכן לא קשה מאקופי גלמי ששם המלאכה היא בנין וזה מעשה בבגד שהוא מתוקן ועיין בבה"ל ס' שי"ט מה שדן בבורר לענין משאצל"ג

ד]עיין רש"י צ"ג: ד"ה ור"ש וז"ל וכל מלאכה שאינה צריכה לגופה אלא לסלקה מעליו הוי משאצל"ג דברצונו לא באה לו ולא היה צריך לה הלכך לא הוי מלאכת מחשבת עכ"ל וכן הוא בדבריו ל"א: ד"ה אפילו וכן י"ב. ד"ה הא וכן עיין חגיגה י. וז"ל ור"ש אמר למילתיה גבי מוציא את המת וכו' וקאמר ר"ש פטור על הוצאה זו שברצונו לא היתה באה לו ולא היה צריך לה עכ"ל והנה עיין תוס' צ"ד. באופן אחד שביארו שכונתו שכל שהיה מעדיף שלא יצטרך להגיע לצורך המלאכה הוי אצל"ג וכן הבינו הרמב"ן והר"ן והתוס"ר והרשב"א והקשו מיריעה שנפל בה דרנא הרי היה מעדיף שלא היה נופל והרשב"א הקשה שתולש ממחובר היה מעדיף שלא יהיה מחובר

אמנם עיין תוס' שם שביארו עוד ביאור שעיקר כונתו שאין לו תועלת חיובית וכן הוא בדבריו לעיל ע"ג: ד"ה מתקן שביאר שאין צריך את גוף המלאכה ועל דרך הרמב"ן וכן הוא בתחילת דבריו צ"ג: ולכאורא הכונה שעד כמה שמקבל תועלת חיובית א"כ עכשיו שיש לו צורך וודאי זה מלאכה ורק כשאין לו תועלת חיובית בזה חילק רש"י שרק אם היה מעדיף זה לא יהיה אין זה חשיב מלאכה ועיקרו בא לומר שבפתילה שצריך להבהבה שכה"ג הרי רצה באש כדי שיתהבהב הפתילה אפילו שעכשיו אין לו תועלת חיובית בכל אופן חשיב מלאכה

והתוס' הקשו על רש"י בקורע למירמא אימתיה הבני ביתיה שכאן זה תועלת חיובית והנה הראשונים ביארו ק"ו. שתיקון שהוא לא מגופה של מלאכה תלוי בר"י ור"ש האם חשיב תיקון או לא ולפ"ז יתכן שכונת הגמ' שלר"ש הוי קילקול כיון שזה לא בגופה של מלאכה ועיין לקמן שבראשונים משמע שתיקון מצוה לא חשיב מגופה של מלאכה ועיין בעה"מ שכתב וז"ל וכן הקורע בחמתו למירמי וכו' הרי הוא כחופר גומא בשדה ואינו צריך אלא לעפרה שאין הצורך בעיקר המלאכה עכ"ל ומשמע שכה"ג חשיב שיש לו ענין בפועלת הקריעה ולא בתוצאת הקריעה ולכאורא לענין קריעה למצוה וודאי שהמצוה בקילקול שבדבר וכן חזינן מנידון הרשב"א ועוד ראשונים שם האם מצוה חשיב צריכה לגופה או לא ואם כנ"ל א"כ המצוה הוא לא קשור למלאכה ומשמע דלא כדבריו ודו"ק

ה]עיין חידושי הר"ן ק"ו. [הנדפס בריטב"א] שביאר בדרך חדשה בפטור אצל"ג ויסוד דבריו שהצורך שמחוץ לגופה של מלאכה מטפיל את המלאכה לצורך זה ולכן מאבד את חשיבותו ולכן דן שיש צרכים לא חשובים שלא יכולים להטפיל המלאכה לצורך זה כגון חובל לצורך כלבו, ב. תיקון מצוה כיון שזה תיקון רוחני ולדבריו אם יעשה מלאכה ללא שום צורך יהיה חייב וכן הביא המג"א ס' שי"ד סק"ה מהתרוה"ד ע"ש

ה] מצאנו כמה דברים שדנו הראשונים בענין משאצל"ג ולכאורא תליא בראשונים הנ"ל א.עיין בעה"מ ומאירי שהביאו ר"נ גאון לעיל י"ב. וכן ר"ח צ"ה: שמוציא את המת כיון שיש ריח רע בבית חשיב תיקון בבית והוי צל"ג וכל זה שייך לתוס' שלא צריך שהתועלת יהיה בגופה של מלאכה אלא העיקר שיהיה תועלת חיובית וכאן הוי תועלת חיובית משא"כ לרמב"ן אין התיקון נובע מגופה של מלאכה

ב.תוס' נקטו שמוציא מרא לחפור קבר הוי אצל"ג כי המטרה הסופית הוי סילוק המת ועיין מאירי צ"ד. שצידד לא כך וכן מפורש ביראים וכן עיין ב"י ס' שי"א שהביא רמב"ן בתורת האדם [נדפס צ"ד:]שמוציא מת אם ככר כדי שיוכלו להוציאו הוי מלאכה הצריכה לגופה ביחס לכיכר ולכאורא תלוי בנ"ל שלתוס' שזה סברא בחשיבות המלאכה דומיא דהמשכן א"כ כל שהמטרה לדבר שהוא מניעה אין זה תועלת חשובה משא"כ לרמב"ן שרק אם אין לו הנאה מגוף המלאכה כאן יש לו שימוש בגוף הקרדום לחפור בו או בככר לצורך שיוכל להוציא המת הוי צל"ג ולכן נקט הרמב"ן שמבעיר עצים לבשל פתילה לצורך הריגת בת כהן שזה לא תיקון הוי צל"ג שיש לו תועלת חיובית ממלאכתו

ג.עיין ראשונים ק"ו. שהאריכו שתיקון מצוה שזה לא מגופה של המלאכה האם זה סיבה להחשיבה תיקון תלוי בר"ש ור"י דלר"ש שצריך הנאה מגופה של מלאכה ה"ה צריך שהתיקון יהיה בגופה של מלאכה אמנם תוס' לא העלו כזה צד ולכן דחו את רש"י ובפשוטו תלוי בנ"ל שרק לרמב"ן נתחדש שיהיה הנאה מגופה של מלאכה אבל לתוס' אין כזה דין אלא רק שיהיה דומיא דמלאכת המשכן שזה הנאה חיובית ועד כמה שמצוה הוא תיקון יש כאן הנאה חיובית שזה סיבה לחייב

ד.הרמב"ן נקט שגוזז גם אם זה לצורך יפוי הגוף הוי צריכה לגופה כיון שזה מלאכת הפרדה ויש תיקון באחד משניהם והרי שניהם זה גופה של מלאכה אמנם תוס' צ"ד: כתבו דהוי אצל"ג דמשכן המלאכה היתה לצורך הדבר הנגזז ובפשוטו זה לשיטתם שצריך תועלת כמו במשכן ולא מצד שצריך הנאה מגופה של מלאכה אמנם עיין מג"א ש"ג סקכ"ב שהביא לדון שבמשכן הדבר נעשה לצורך עורות וא"כ גם התנאי של דומיא דמלאכת המשכן מתקים כאן אמנם הרמב"ן לא הוצרך לזה ודו"ק

ה.עיין שו"ת מהרי"ק ס' קל"ז שעכו"ם שאמר לישראל שקול אספסתא ושדי לנהרא הוי משאצל"ג ועיין ס' נתיבות שלום שהביא מהחו"י ס' קפ"ג ומהחת"ס חו"מ ס' קצ"ד ומהפמ"ג שכ"ח מ"ז סק"ד דה"ה אם העכו"ם יאמר לו לעשות דבר לתועלתו הוי אצל"ג כיון שלישראל אין שום ענין אלא להינצל מהמיתה אמנם מהמהרי"ק חזינן לא כך ולכאורא לרמב"ן כה"ג כיון שמה שהעכו"ם לא הורגהו ממחמת התיקון שנעשה א"כ אפילו שהסיבה שהישראל רוצה התיקון כדי שלא יהרגהו חשיב שיש לו צורך בגופה של מלאכה וכנ"ל לענין מוציא מרא לחפור קבר משא"כ לתוס' דאזלינן מצד השימוש בפועל וכיון שזה לצורך הצלה הוי אצל"ג וצ"ע

ו.עיין בה"ל סימן ש"מ שהביא מהפר"ח שהקורע מעטפה הוי קורע גמור ועיין בה"ל שלכאורא זה מלאכה שאצל"ג כי הקריעה במעטפה והתיקון במכתב והנה אם כרמב"ן וודאי צ"ע דהוי תיקון חוץ מגופה של מלאכה אמנם לתוס שכל שהוא תיקון חיובי אפילו אם הוא חוץ לגופה של מלאכה הוי צל"ג ורק שבמלאכות קלקול צריך תיקון בגוף הדבר יתכן שכל זה כשהפעולה היא קלקול אבל כאן שזה עומד לקריעה ולא חשיבה קלקול כה"ג אין תנאי זה והדרינן לכלל הרגיל שהוי צל"ג והארכנו במהדו"ק סימן ל' ע"ש

ו]התוס' צ"ד. נקטו שמוציא כיס לזיבה אפילו לספור ראיותיו הוי אצל"ג כיון שהיה יכול להישאר בביתו וצ"ע וכי היוצא אם אוכל בפיו פטור כי יכל להישאר בביתו הרי מפורש במשנה שחייב ועיין יראים עמוד קמ"א וז"ל שהרי קבלת זיבה ישנה בלא הוצאת כיסו שהרי כיסו עליו ובכל מקום ישיבתו מקבל זיבותו הלכך אינו צריך לגוף הדבר שמוציא שללא הוצאתו נעשה צריכתו עכ"ל ולכאורא כוונתו שדנים שעצם טפילות הכיס אצלו זה מציאות קימת וא"כ חשיב שהוא לא מקבל שימוש בזה שמוציא את זה משא"כ בכל דבר שאדם מוציא דנים אדרבא שהוא יוצא ללא השימוש וע"י הוצאתו את הדבר מקבל השימוש וכ"ז צ"ב ובמאירי י"ב. נקט שאם מוציא לספור ראיותיו הוי צל"ג

ז]עיין רש"י לקמן ק"ו. שנקט שכל מבעיר לבשל קדירה הוי מקלקל כי התיקון מה שיש לו אש זה לא מגופה של מלאכה ולכאורא כוונתו שס"ל שיסוד מלאכת מבעיר זה לא יצירת האש אלא כילוי העצים וכמו שהאריך האבני נזר וממילא מה שנוצר לו האש שזה הנאה חיובית אין זה גופה של מלאכה והרמב"ן פליג ויתכן שס"ל שזה מעיקר המלאכה ויותר נראה שס"ל שמה שזה נוצר מכילוי הדבר זה עצמו בגדר גופה של מלאכה

ח]עיין רש"י ק"ו. שסתם חובל דהינו שרוצה שיצא דם הוי תיקון לא מגופה של מלאכה והרמב"ן חלק עליו שהמלאכה היא הפרדת הנשמה שזה הדם מהגוף וכל שיש לו תיקון באחד מהם זה מספיק וכנ"ל ובדעת רש"י לכאורא שיסוד המלאכה זה לא ההפרדה אלא נטילת הנשמה דהינו החיות מהגוף וכל שאין לו ענין בחולשת הגוף אלא שרוצה הדם חשיב שאין לו הנאה מגופה של מלאכה אמנם צ"ע שא"כ גם לר"י יפטר מצד מקלקל שזה הרי כמו חופר גומא ואין צריך אלא לעפרה שביחס למלאכה שזה הבנין כולו קילקול וגם כאן ביחס לגוף כולו קילקול וצ"ע

ח]עיין ל"א: דמבואר דמכבה הוי אצל"ג אם לא בפתילה שצריך להבהבה ועיין לשון רש"י שמדובר שהוא מתכוין להבהבה וכן הוא בפסקי הרי"ד והקשה הגרעק"א דמבואר לקמן ק"ג דבארעה דידיה אפילו אם כונתו לעצים הוי צריכה לגופה ולשונו דרעק"א שכה"ג שיש לו צורך אפילו שאין כוונתו לזה חייב ובעיקר דינו כן הוא ברשב"א ריטב"א בעירובין ל"ד: שקוטם קנה לקחת מה שבראשו וזה בשדהו חייב וכן ע"ש ל"ה. גבי חופר להוציא משהו בשדהו אמנם עיין תוס' יומא ל"ה. כתבו שזה רק מצד שאנן סהדי שהוא רוצה את זה דהינו שחשיב שיש כאן כונה וכן הוא במאירי קי"ז. וז"ל ואף בזו על כרחך אף הוא עושה לצורך גופו שהרי בודאי צריך הוא לעורו עכ"ל ועיין תוס' שבת מ"א:

ט] עיין תורי"ד ריש פ' שמונה שרצים שהצד שמונה שרצים שהדרך לצודן גם אם אין לו ענין להשתמש בהם הוי צל"ג וכן כתב ריש פ' נוטל ועד"ז בריטב"א ק"ג. וצ"ע הכללים בזה

י] עיין גמ' צ"ד: דהוי אמינא שצריך לגופו ולגופה ואינו חייב אלא אם מוציא מר לחפור בו וס"ת להגיה בו קמ"ל שמספיק צריך לגופו ויש לעיין האם יש חיוב בצריך רק לגופה כגון לשומרו ועייןריטב"א ושיטה לר"ן שם שחיבים על לצורך גופה לבד ועיין ר"ח שזה עדיף וכן הוא בתהל"ד דמוציא כלי לשמור עליו הוי צריכה לגופה וצ"ע במוציא מחמה לצל שלכאורא זה כמו מוציא שלא ישכנו נחש שחשיב שאין כאן תיקון חיובי ולא מגופה של מלאכה וצ"ע

**סוגיא דמקלקל בחבורה**

**ביאור הסוגיא**

א] שיטת תוס' שר' אבהו ור"י נחלקו אליבא דר"ש שמקלקל בחבורה חייב האם זה במקום שאין תיקון כלל או שצריך תיקון קצת שאפילו שבעלמא זה לא תיקון כאן זה עוזר וכגון חובל וצריך לכלבו מבעיר וצריך לאפרו והטעם שזה לא תיקון בעלמא או כי אין דרך בני אדם לעשות קלקול זה לצורך תיקון זה או כי התיקון לא מגיע מיד ע"ש ובתוס"ר, והקשו על ר' אבהו שאפילו שמקלקל חייב אבל יש כאן חיסרון של אינה צריכה לגופה ובתוס' ב"ק ל"ד: כתבו שר' אבהו ס"ל שגם משאצל"ג חייב והקשו מכמה דוכתי שמבואר שפטור ותירצו שזה כר"י והנה העמידו הגמ' בסנהדרין בנוטל קוץ ויוצא דם שהגמ' דנה לחייב מצד שמקלקל בחבורה חייב ודוחה שזה אצל"ג וצ"ע עד כמה שזה כר"י א"כ זה קלקול גמור מה שיוצא דם שאין לו בזה שום ענין ומה הגמ' שואלת שמקלקל בחבורה חייב ומבואר שעד כמה שמועיל תיקון שבעלמא הוא לא תיקון ה"ה התיקון שיוצא הקוץ זה מספיק וצ"ע

עוד תירצו וכן בסוגין שמדובר שמבעיר איסורי הנאה שהוא חשב שיש לו תועלת שכה"ג זה חיסרון בדין מקלקל ולא בדין אצל"ג וכן נקטו לקמן לענין תיקון של מצוה שלענין צל"ג זה מספיק אבל לענין מקלקל זה לא מפקיע מקלקול

ב] עיין רש"י שביאר שנחלקו ר"י ור"ש האם מקלקל בחבורה חייב ור' יוחנן כר' יהודה ור' אבהו כר"ש והוסיף רש"י שמחלוקתם תלויה במחלוקתם האם משאצל"ג חייב דלר"ש כל חובל ומבעיר זה מקלקל משא"כ לר"י ולפ"ז חובל לכלבו ומבעיר וצריך לאפרו זה דרגא של תיקון רק שלר"ש זה מחוץ מגופה של למלאכה ולכן פטור עכ"ד ועיין רשב"א וריטב"א בסוגין שביארו כוונת רש"י שלר"ש שצריך שהצורך יהיה מגופה של מלאכה ה"ה לגבי לקבוע שזה תיקון צריך שזה יהיה בגוף המלאכה ולכן כל שעצם הדבר הוא קלקול כגון מילה או הבערת בת כהן אפילו שיש תיקון שקיים מצוה אבל כיון שזה מחוץ לגופה של מלאכה זה לא יכול לתת לו שם תיקון וחשיב קלקול והנה בפשוטו נתחדש כאן שגם מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב וכן הבינו בתוס' וצ"ע א"כ למה לרבות שמקלקל חייב ולא שאצל"ג חייב וצ"ל שעד כמה שגם על קלקול חייב זה עצמו סיבה שלא יהיה איכפת לן שזה אינה צריכה לגופה דכל הדין צורך מגופה של מלאכה זה סברא כי המלאכה זה התועלת שבדבר ודו"ק

ג] אמנם הקשו התוס' שהרי מפורש בכמה דוכתי שמשאצל"ג פטור לר"ש גם במקלקל בחבורה א.הגמ' לקמן קכ"א: בהורג מזיקין, ב.הגמ' ע"ה. במוציא דם מחילזון ולא רוצה בהריגתו, ג.הגמ' כריתות כ: לענין מחתה בעליונות והובערו תחתונות מאליהן פטור כי זה אצל"ג, ד.הגמ' בסנהדרין פ"ד: דמוציא קוץ ויוצא דם פטור לר"ש כי זה אצל"ג, ועיין מגיני שלמה בסוגין ובפנים מאירות בב"ק דתירצו דבמתכוין להזיק לחברו עד כמה שמקלקל חייב הוי צריכה לגופה כי הוא רוצה את גוף החבלה או מה שזה מתבער אלא שזה מקלקל ועד כמה שמקלקל חייב ממילא אין סיבה לפטור [ועיקר סברתם מבואר ברמב"ן בדעת ר' אבהו] והנה לפי דבריהם בצריך לכלבו או לאפרו באמת זה כן יהיה אצל"ג ויהי פטור וזהו דוחק והיה מקום לומר שכיון שהאש נוצרת מכילוי הדבר חשיב שיש לו צורך בכילוי הדבר אלא שזה קלקול ועד כמה שדנים שמקלקל פטור ורק חייב מחמת התיקון של האש שיוצא מזה הוי אצל"ג דיוצא דעצם הכילוי אין זה צורך לחייב משא"כ אם מקלקל חייב ממילא אפשר לחייב על זה עצמו ולפ"ז א"ש הגמ' בסנהדרין ולעיל ע"ה. ששם לא רוצה כלל את גוף המלאכה ועדיין קשה מהורג מזיקין דשם הרי רוצה להורגו כדי שלא יזיקנו ולא אומרים שעד כמה שמקלקל חייב א"כ הוא רוצה את הריגת הנחש ויתכן כיון דשם ברצונו לא באה לו גרע וחשיב שאין לו רצון במיתתו כלל וצ"ע

אמנם העירוני עוד דרש"י הרי כתב שכל חובל זה אינה צריכה לגופה דהינו בצריך לדם ובפשוטו הביאור שיסוד מלאכת נטילת נשמה זה לא כמו הרמב"ן הפרדת הנשמה מהגוף אלא עשית הגוף ללא הנשמה [עיין בהוספות] ולכן הוי אצל"ג ברצונו את הדם כי אין לו ענין במיתת הגוף א"כ לכאורא חיסרון זה קיים גם אם מקלקל חייב הרי לא שייך לומר שיש לו עניין שהגוף ימות כדי שיהיה לו הנשמה שהרי זה שני דברים [ובאמת צ"ע למה לא הוי גם דבר שאינו מתכוין ופס"ר דלא ניח"ל לערוך]

ד] והנה הקשו הראשונים על רש"י למה פוק תני לברא הרי זה מחלוקת תנאים ועוד הקשו תוס' בסנהדרין מה ר"י אומר ואת"ל משנה חובל וכו' הרי כתוב כל המקלקלין פטורין חוץ מחובל וכו' ואם זה בצריך לכלבו תמיד חייב וראיתי לבאר מהברוך טעם בהגהותיו על המגיני שלמה ויסוד הדברים מבואר בראב"ד בב"ק דמקור ר"א לחייב מקלקל ולפסוק כך מהמשנה המובאת כאן ברש"י שהחובל בחברו פטור מצד קלבדר"מ וכן המדליק את הגדיש הוי קלבדר"מ וזה המקור לפסוק דלא כמתניתין שמקלקלין תמיד פטור ועל זה ר"י אומר שאין ההלכה כן מכח סתם מתניתין ואת"ל שיש משנה בב"ק שם מדובר בצריך לכלבו ולעפרו ובזה א"ש הכל

והנה הקשה הרמב"ן עוד מה הגמ' אומרת שלומדים ממילה ובת כהן הרי המקור מכל הבערה וחבלה ואפש"ל שהרי אולי באמת זה לא מאבות מלאכה ורק מהא דהתורה אסרה במקומות מסוימים זה כך ועדין קשה מה שהקשה רעק"א שלמה צריך ללמוד מהבערת בת כהן ולא מהלאו של לא תבערו ויתכן שבאמת משכח"ל אופן שזה תיקון ולא קלקול כגון עצים שעומדים להסקה ורק שסתם הבערה הוא קלקול ולכן הלימוד רק מבת כהן וכעין זה ביאר במהר"מ שי"ף בסנהדרין שם ועיין עוד לקמן משנ"כ בס"ד

ה] עיין רשב"א בב"ק שנקט על דרך תוס' שר"י ור"א נחלקו אליבא דר"ש שנתחדש שמקלקל חייב האם גם קלקול גמור או שצריך תיקון קצת אמנם ביאר כרש"י שהמקור שמקלקל חייב לר"ש כי כל מילה והבערת בת כהן וכן כל חובל ומבעיר זה תיקון חוץ מגופה של מלאכה ובהכרח שמקלקל חייב וצ"ע א"כ מה יעזור תיקון קצת הרי זה חוץ מגופה של מלאכה וצ"ל על פי דברי הר"ן בסוגין שמלאכה ללא שום צורך זה מלאכה של שטות וגרע מסתם מקלקל ולזה יתכן שעוזר גם תיקון לא מגופה של מלאכה וצ"ע

ו] עיין רמב"ן בסוגין וכן הוא בשטמ"ק בב"ק בשם הרא"ה וכן הוא בחידושי הראב"ד שם שמחלוקת ר"א ור"י זה אליבא דר"ש שמקלקל חייב והטעם דצריך לכלבו בעלמא זה מקלקל כי אין דרך בני אדם לחבול לצורך זה אמנם ר"י ס"ל שגם בחובל ומבעיר שחייב עדין יש חיסרון של אינה צריכה לגופה ולכן צריך צריך לכלבו ולאפרו שיחשב צריך לגופה ועיין ברמב"ן שהוסיף שהמקור למקלקל בחבורה שחייב לר"ש הוא מצד שמילה והבערת בת כהן הדבר מצד עצמו זה קילקול ומה שלר"י זה תיקון הוא מצד המצוה שזה אינו מגופו של מלאכה ולר"ש זה לא סיבה להחשב תיקון [אמנם כל מבעיר וודאי שזה תיקון בגופה של מלאכה שהאש הוא מגוף המלאכה ולא דבר חיצוני ודלא כרש"י] ועיין רמב"ן שהוסיף שמילה או מבעיר אש לצורך בישול הפתילה וודאי שלא הוי אינה צריכה לגופה דהרי הוא צריך שהתינוק יהיה מהול והוא צריך את האש לבשל הפתילה לצורך שריפת הבת כהן ופשטות הרמב"ן שעצם המיתה פטור עליה אמנם בריטב"א מפורש שבכל חיבי מיתות אסור בשבת והוי צל"ג

ובדעת ר' אבהו שחייב אפילו מקלקל גמור שצ"ע הרי אין מקור לחייב באינה צל"ג וביאר או שר"י בא לבאר כוונת ר' אבהו או שס"ל שכיון שפטור מקלקל ומשאצל"ג זה מצד מלאכת מחשבת א"כ עד כמה שמקלקל חייב ולא צריך מלאכת מחשבת ה"ה משאצל"ג חייב עליה עוד תירץ שעד כמה שמקלקל חייב א"כ מה שרוצה להבעיר או לחבול זה עצמו צריכה לגופה דמקלקל כמתקן עכ"ד וצ"ע למה הוא לא סברא מוכרחת שאם עושה לצורך לחבול בחברו וזה רצונו הוא צל"ג שרוצה את החבלה וצ"ל שכיון שיסוד הדין צל"ג הוא שיהיה לו תועלת חיובית מגוף הדבר כה"ג וודאי לא חשיב שקיבל תועלת חיובית מה ששמח שחברו חבול וגרע שאין זה בגדר תועלת כלל ולכן גם כשביאר כך בר' אבהו הוסיף שמקלקל כמתקן דהינו שהחשיבה התורה הקילקול כתועלת חיובית ודו"ק

ז] ועיין חידושי הר"ן שתמה על הרמב"ן שכיון שס"ל שצורך של מצוה זה לא מגופה של מלאכה ולכן לר"ש חשיב מקלקל כי התינוק חבול א"כ כ"ש לעניין הדין צריכה לגופה שהצורך של קיום המצוה לא יחשב צורך מגופה של מלאכה ומה פתאום לחלק בינהם [ואין זה דומה לסברת הרמב"ן לעיל שאם רוצה לחבול וחייב על זה הוי צל"ג ששם רצונו הוא החבלה אבל כאן רצונו הוא המצוה שזה חשיב לא מגופה של מלאכה] ומכח זה דחה דברי הרמב"ן והוא קושיא עצומה וצ"ל שלגבי הנידון של צריכה לגופה שזה מצד צורך האדם כה"ג מצוה הוי תועלת חיובית מגופה של מלאכה אבל לענין מקלקל שזה תלוי מצד הדבר בעצם כה"ג זה לא מספיק מגוף הדבר לקבוע שזה תיקון וכעין שמצאנו בתוס' לחלק במקום שזה איסוה"נ ולא ידע מזה שחשיב צל"ג ולא חשיב מתקן

ח] והנה בפשוטו מבואר מדברי הרמב"ן שצורך המצוה של מילה והבערת בת כהן חשיב צריכה לגופה וצ"ע א"כ למה קורע על מתו נקט לעיל ק"ה: שזה אינה צריכה לגופה ולא משמע שכונתו כי לענין התיקון זה לא מגופה של מלאכה שכתב שזה אצל"ג ולא כתב שזה מקלקל ועוד צ"ע במוציא המת לקוברו למה הוי אינה צל"ג הרי יש כאן מצוה לקוברו וכאן הרי זה לא קלקול וכמו שהקשה הרשב"א ק"ה: והיה מקום לומר שרק מילה הוי כתיקון בגוף התינוק או בבישול פתילה שהיא מוכנה לשימוש ולפ"ז בשאר מיתות בי"ד זה לא כך וכבר הבאינו שמפורש בריטב"א לא כך ושמעתי לבאר שרק במקום שזה מצוה בחפצא כגון מילה או הבערת בת כהן וזהו המצוה שהפצא זה יהיה חבול או מת כה"ג חשיב שיש לו צורך בגופה של מלאכה משא"כ בקורע על מתו שזה דין על גברא או מוציא המת לקוברו שעצם ההוצאה זה הכשר מצוה ומה שיוכל לקים בזה מצוה זה דבר חיצוני ולא בגוף המלאכה וצ"ע בכ"ז

ט]עיין חידושי הר"ן שביאר שיסוד הדין אצל"ג שהמלאכה מתיחסת למטרה שהיא לא מגוף המלאכה ולכן היא מאבדת את חשיבותה ולפ"ז ביאר שצורך מצוה שהוא דבר רוחני אין בכוחו להטפיל המעשה אליו וממילא הוי צל"ג אלא שזה מקלקל כיון שאין כאן תיקון בגוף המלאכה וכן מבעיר לאפרו או חובל לכלבו שזה תיקון קטן אין המלאכה נטפלת לזה אלא שעדין בגוף המלאכה הוי קלקול ורק כאן שמקלקל חייב אפשר לחייב ומה שר"י הצריך צריך לכלבו דאל"כ שזה קלקול גמור הוא מלאכה של שטות ע"ש ור"א פליג ועד כמה שמקלקל חייב לא צריך שום תיקון ולכן לא קשה מהורג מזיקין ששם שזה שימוש חשוב המלאכה נטפלת לצורך זה ומאבדת את חשיבותה וצ"ב

י] הגמ' אומרת התם כדרב אשי דאמר מה לי לתקן מילה מה לי לתקן כלי מה לי לבשל פתילה מה לי לבשל סממנים עיין תוס' ורמב"ן שביארו שהכונה שהצורך שחוץ למלאכה או צורך המצוה הוא חשיב תיקון אמנם עיין רש"י דמשמע שכונת ר' יהודה לחלוק מסיבה צדדית שיש כאן מלאכת תיקון בנימול ויש כאן תועלת בפתילה שהיא מבושלת והאריך בזה התרוה"ד ס' רס"ה ועיין רמב"ן שהקשה א"כ יורד כל הראיה שר"ש לשיטתו ס"ל שמקלקל בחבורה חייב אמנם עיין מהר"מ שי"ף בסנהדרין שביאר שהרי מבואר שבעלמא חובל ומבעיר חייב ולרש"י הוא אצל"ג וכנ"ל ובהכרח שר"ש ס"ל שכה"ג במילה ובת כהן חשיב מקלקל ולשיטתו יש לו מקור אמנם ר"י הרי לא ס"ל שיש חידוש של מקלקל שהרי המשנה אומרת שכל המקלקלין פטורים ובהכרח שס"ל שצורך מצוה זה תיקון

ועיין תרוה"ד ס' רס"ה שהביא דיעות שמילה בשבת אם אפשר ע"י אחר צריך ע"י אחר וביאר שזה לפי רש"י שכל התיקון מצד שתיקון התינוק זה תיקון כלי ובאחר זה הרי לא איכפת לו וממילא הוי מקלקל ועדיף לעשות בצורה שאין איסור ע"ש ועיין ביאור הגר"א או"ח ס' של"א שהביא מהתרוה"ד לדחות שכיון שקי"ל שמקלקל בחבורה חייב א"כ גם אין פטור פס"ר דלא ניחא ליה ולכאורא כוונתו לתוס' שס"ל שבשבת יש סיבה לפטור דלא הוי מלאכת מחשבת אמנם צ"ע הרי כל פס"ר דלא ניח"ל אפשר לדון מדין משאצל"ג והרי גם בחבורה הוכיחו הראשונים שפטור משאצל"ג ומשמע שס"ל שזה צל"ג וצ"ע הטעם [והנה לפ"ז צ"ל שיש כאן חיוב של תיקון מנא [דהחבלה לא קשורה לתיקון שבזה וכן בפתילה מצד בישול וכן הוא בסוגיא יבמות ו: ע"ש ויתכן שאינו מוכרח אמנם כן הוא בתרוה"ד]

**הוספות בסוגיא דמשאצל"ג ומקלקל בחבורה**

א]מבואר ברש"י שכל חובל הוי משאצל"ג ולכאורא כוונתו שהמלאכה זה מה שהורג את הבעל חי דהינו שנוטל נשמתו ולא ההפרדה של הנשמה מהגוף ולכן מה שצריך את הדם זה לא גופה של מלאכה וכן מבואר שיטת הבעל המאור ע"ש לעניין חובל וצריך לכלבו שכתב שהמלאכה בגוף והתיקון בדם וע"ש שכתב שמה שכה"ג לא הוי תיקון אפילו לר"י כי אין הדרך לעשות כן וא"כ בעיקר המלאכה הוי קילקול ורק בשרצים שזה הדרך הוי מלאכה

ובפשוטו צ"ע א"כ גם למאן דאמר משאצל"ג חייב עליה למה חייב בצריך לכלבו הרי המלאכה שהיא הריגת הגוף הוא קלקול ולכאורא זה דומה לדין חופר גומא ואין צריך אלא לעפרה שאפילו שיש לו תיקון שיש לו עפר אבל אין זה המלאכה והמלאכה שהיא הבנין כולו קילקול אמנם עיין ראב"ד בב"ק שהוכיח שצריך לכלבו זה לא עושה תיקון מהדין של חופר גומא ואין צריך אלא לעפרה שלא מועיל התיקון מה שיש לו עפר וצ"ע הדמיון הרי שם המלאכה כולו קילקול משא"כ כאן שהדם הוא חלק מהמלאכה וכן עיין תורי"ד ריש פרק שמונה שרצים שהקשה מגומא על צריך לכלבו ותירץ ששם עד כמה שאין לו צורך בבנין חשוב שאין כאן בנין כלל ועיין מאירי שחילק שדם אי אפשר אלא ע"י צורה זו משא"כ עפר אפשר ללא ליצור בנין ומדברי כולם נלמד שגם תיקון שנעשה מפעולת המלאכה ושהוא לא מגופה של מלאכה חשיב תיקון וא"ש דברי רש"י שהצורך בדם לר"י הוי תיקון אפילו שהמלאכה זה נטילת הנשמה של הגוף ומסתבר שזה רק בדבר שהדרך לעשות כן ודו"ק וצ"ע

ב]צ"ע מהי המלאכה במילה ולכאורא אין לבאר שזה מצד הדם שיוצא בשעת המילה דזה אינה צריכה לגופה דהרי אין ענין בדם זה שיצא ואע"ג דבדף קל"ד משמע שיש בזה ענין לכאורא וודאי שזה לא דאוריתא ודוחק לומר שזה המלאכה ויש לבאר שדנים את הדם שבערלה שהוא מחיה את שאר הגוף ובניתוק הערלה שזה כולל הדם שבתוכו זה נטילת הנשמה של הגוף ויש בזה תיקון לגוף שהערלה איננו בתוכו והיה מקום לבאר שהריגת הערלה זה עצמו הנטילת נשמה אמנם לכאורא אין זה יסוד המצוה אלא הפרדתו מהגוף וממילא הוא מת והוי אינה צריכה לגופה ועיין בעה"מ שנראה שדן מצד שני האופנים ובסופו כתב שאין זה תיקון בערלה אלא קלקול דהינו מה שהערלה מת ובתחילתו כתב שזה פעולת סילוק דהינו שלא חשיב תיקון בגוף ומבואר שיש כאן מלאכה בגוף ובהכרח כנ"ל שהוצאת הדם זה עצמו נטילת נשמה משאר הגוף וז"ב אמנם עיין תוס' בכתובות ה: שכתבו להוכיח שנטילת נשמה זה לא החלשת הגוף מהא דהגמ' אומרת שמציצת הדם לאחר המילה הוא איסור דאוריתא והרי אין לו ענין בחולשת הגוף וצ"ע למה לא הוכיחו מכל מילה ולכאורא דכל מילה יתכן לבאר שהנטילת נשמה מהערלה וזה עצמו המצוה אמנם עיין שטמ"ק שהיה אפשר לבאר שזה מצד גוזז וצ"ע. ולרמב"ם שחובל זה מצד מפרק לכאורא אין לבאר שהדם שבערלה הוא מפרק לענין הגוף ובהכרח מצד מיתת הערלה שזה וודאי נטילת נשמה אמנם שמעתי לבאר דאפשר לדון דהגוף הוא הנשמה של הערלה וא"כ הרי ס"ל לרמב"ן שתיקון בשמה זה גם עוזר וזה המלאכה בצריך לדם א"כ כאן יש תיקון לנשמה שהוא הגוף שהוא מהול ודו"ק ועיין לקמן סק"ז

ג]עיין תוס' שצורך מצוה לר"ש לא חשיב תיקון וצ"ע א"כ למה מוציא לולב לרה"ר חייב שלכן ביטלו הוצאה בשבת הרי זה יציאה לצורך מצוה והיה מקום לומר שרק בשורף עצים או הורג בת כהן שזה מעשה קלקול אין המצוה הופכת לתיקון אבל בהוצאה שאין בזה קלקול בזה גם צורך מצוה מספיק אמנם צ"ע דתוס' כתבו גם לגבי האיסור של בישול האבר שלכאורא אין בו שום תיקון ואם משום שללא ענין השריפה אין שום ענין בדבר זה א"כ גם בהוצאת לולב אין שום ענין חוץ מקיום מצוה ולכאורא צ"ל שכל מה שלא דנים מצוה כתיקון הכונה בתור הקיום מצוה שבו אבל וודאי שאפשר לדון את תוכן המצוה כרצון האדם ולכן אם תוכן המצוה הוא מעשה חבלה כגון מילה או שריפת בת כהן או קריעת בגד זה יחשב קלקול משא"כ מעשה תקיעה בשופר או נטילה בלולב תוכן המצוה אם נדון אותו כשימוש פרטי של האדם אין סיבה לא לחייב וצ"ע בזה

ד]הטור פסק דמשאצל"ג פטור ובכל אופן פסק שהחובל בחברו בשבת הוי קלבדר"מ והנה הרמב"ם גם פסק כן וביאר שזה לא מקלקל כי הוא תיקן אצל יצרו שחבל בחברו והקשו האחרונים שכל זה לשיטתו שפסק שמשאצל"ג חייב עליה אבל לטור שפטור הרי זה לא תיקון בגופה של מלאכה ועיין יש"ש שביאר שכיון שרוצה להזיקו הוי צריכה לגופה וכמו שביארנו לעיל ברש"י ודלא כרמב"ן אלא שצ"ע מאי שנא מקורע בחמתו שהגמ' אומרת שהוי אינה צריכה לגופה ולדעת התוס' שזה סברא מיוחדת דבמלאכות קלקול צריך תיקון בחפצא של המלאכה א"כ כאן זה לא שייך דמלאכת נטילת נשמה הוא לא ממלאכות קלקול ועדין צ"ע הרי זה מקלקל וקי"ל כר"י שצריך קצת תיקון וצ"ל שרצונו שחברו יחבל חשיב קצת תיקון וצ"ע שר"י הרי פטר ואולי כוונתו על שוגג וצ"ע

ה] עיין בה"ל סימן ש"מ שהביא מהפר"ח שהקורע מעטפה הוי קורע גמור ועיין בה"ל שלכאורא זה מלאכה שאצל"ג כי הקריעה במעטפה והתיקון במכתב והנה אם כרמב"ן וודאי צ"ע דהוי תיקון חוץ מגופה של מלאכה אמנם לתוס' שכל שהוא תיקון חיובי אפילו אם הוא חוץ לגופה של מלאכה הוי צל"ג ורק שבמלאכות קלקול צריך תיקון בגוף הדבר יתכן שכל זה כשהפעולה היא קלקול אבל כאן שזה עומד לקריעה ולא חשיבה קלקול כה"ג אין תנאי זה והדרינן לכלל הרגיל שהוי צל"ג ועיין בה"ל שם שדן עוד שזה תיקון לא במקומו והגמ' אומרת שאין חיוב בסותר אלא ע"מ לבנות במקומו ויתכן שכל כלל זה נאמר אם זה פעולת קלקול אבל פה שזה עומד לכך שיקרעו המעטפה וכך הוא דרך העולם וא"כ זה לא קלקול אין יסוד זה וכן לקרית מלך רב שאם התיקון נעשה מיד חייב ולכן בקורע על מתו חייב א"כ ה"ה כאן

ו]עייין ראשונים חולין י"ד שדנו בשוחט בשבת שהוא נהיה מומר ועיין ר"ן שנקט שהחילול שבת רק בסוף שחיטה ועד אז הוא לא נהיה מומר והביא שכתבו שכבר בתחילת שחיטה הוא חילל שבת ונהיה מומר וסוף השחיטה פסולה והקשה הר"ן הרי הוא תחילת השחיטה זה קילקול וא"כ אין כאן מלאכה עד סוף השחיטה שזה תיקון ועיין רעק"א במערכה שהקשה הרי זה מקלקל ע"מ לתקן דהרי יגמור השחיטה ולכאורא כוונתו שהרי רוצה להורגה וא"כ עד כמה שיגמור השחיטה גם תחילת הוצאת הדם שזה הנט"ש הוא תיקון וצ"ע ואולי אין לו ענין ביציאת הדם אלא בנשמה שזה סוף שחיטה ומצד הדם כתב הר"ן שזה מקלקל וצ"ע

ז]עיין מ"א ס' שכ"ח סק"ג דבעוקר שן לרפואה חייב אפילו אם מקלקל בחבורה פטור כי זה לצורך רפואה ועיין בה"ל שאם מצד הדם שיוצא זה אינה צריכה לגופה כי אין לו ענין בזה ולכאורא זה גם קלקול גמור ויש לדון שהשן הוי כאבר חי וע"י עקירתו הוא הרגו ולא הוי קלקול גמור כי יש לו ענין לתיקון הגוף אמנם לכאורא כיון שכל הענין לצורך הגוף א"כ זה תיקון שלא בגופה של מלאכה ויהיה פטור אמנם לתוס' שכל שזה תיקון חיובי לא איכפת לן שזה לא מגופה של מלאכה יהיה חייב דמסתברא דחשיב תיקון לגוף שהוא מתרפא

אמנם הערוני דאפשר לדון דהגוף הוא הנשמה של השן וא"כ לרמב"ן שכתב שכל שיש תיקון באחד מהדברים הנפרדים הוי צריכה לגופה א"כ כאן יש תיקון לנשמה שהיא לא כאובה והוי צריכה לגופה ובאמת שלפ"ז א"ש גם במילה דהוי מלאכה מצד הפרדת הגוף מהערלה שהגוף הוא הנשמה של הערלה ובגוף הרי יש תיקון שהוא מהול אמנם לבעה"מ ורש"י שדנו מילה כאצל"ג ויתכן הביאור דיסוד המלאכה הוא הריגת הגוף ולא הפרדה א"כ הוי אצל"ג ובאמת שם הגר"ז ציין לבעה"מ וצ"ע בכ"ז

ח]כתבו התוס' דחובל באיסורי הנאה או מבעיר איסורי הנאה הוי מקלקל כיון שאין לו תיקון ועייין מהר"מ שיף בסנהדרין שביאר שלא מספיק שאין קלקול אלא צריך תיקון וכאן הרי אין שום תועלת וכן באו"ש פ"ג מיו"ט ה"ט כתב שהאופה בצק של חלה טמא כדי שלא יחמיץ שאין בזה שום תיקון אפילו שאין בזה קלקול אין חיוב [ובדבריו מבואר שאפילו שמרויח שלא עובר איסור ואין כאן קלקול בעצם זה לא מספיק] ועיין נתיבות שלום סימן ל"א שהקשה מהטור שדן בסגירת תיבה שיש בה זבובים והרי אין לו שום ענין בזבובים וכן הביא מהר"ם מהכותב כדי לקרוע העור שחייב הרי אין לו שום תיקון בכתיבה וכן לענין חופר גומא ואין צריך אלא לעפרה שמבואר בגמ' שזה מקלקל וכתב המ"מ פ"א הי"ז שאם זה לא מקלקל אפילו שהוא לא צריך את זה הוא חייב ומבואר שלא צריך תיקון בפועל [ובאג"ט חורש סק"ו כתב שכל דברי המ"מ כי יש לו תועלת חיצונית שיש לו עפר] עכ"ד ולכאורא אין זה דומה לכאן כלל דשם אם אדם יצטרך זבובים או בור או אותיות כתובות יש לו פה יצירה משא"כ פה שזה אסור בשימוש א"כ אין כאן שום יצירה ברת תועלת אמנם באמת היה מקום לפטור באופנים אלו שכיון שבפועל זה לא עומד לשימוש אין זה יצירה חשובה אמנם אין זה ענין לדברי תוס' הנ"ל ובעיקר ברי התוס' היה מקום לומר שכל דבריהם כאן שזה מעשה קלקול בעצם

והנה תוס' ד"ה דאמר כתבו שמבשל פתילה לצורך הריגת בת כהן זה קלקול ולכאורא עיקר הסברא שזה לא תיקון אבל אין שום סיבה לומר שזה קלקול בפועל דהפתילה לא מקולקלת ולכאורא מבואר בתוס' שצריך תיקון וכיון שכאן התועלת זה קלקול א"כ חשיב שאין כאן תיקון ומבואר לכאורא כיסוד הנ"ל אמנם צ"ע שכאן נוצר פתילה בפועל וצ"ל שכאן זה סוג שימוש שעד כמה שלא מה שהאדם רוצה אין לו חשיבות של יצירה או שהצד שימוש אחר הוא רחוק מאוד וז"ב

ועיין בהערות מהגרד"ל (א) [נדפס סוף קרית מלך רב] שהקשה שתוס' ב. אומרים שהאיסור של אל יצא איש ממקומו במן הכונה שלא יוציא כלי לאסוף המן בשבת וקשה הרי לא ירד מן בשבת א"כ זה הוצאה שלא לצורך וחשיב כמו שזה לא תיקון ולא קלקול ולמה מתחיב אלא בהכרח שלא צריך תיקון אמנם לנ"ל אינו ענין כלל דודאי שיש פה תיקון דיש פה כלי ברה"ר לצורך שימוש וזה כמו תפיסת זבובים ואין זה דומה למבשל פתילה אם לא חשיב צורך כמו שביארנו. ועיין בכ"ז

ט]עיין בה"ל סימן ש"מ שדן לענין פתיחת מעטפה שגם אם משאצל"ג חייב אבל צריך ע"מ לבנות במקומו וכאן אין תיקון במעטפה הנקרעת ולכאורא דן להוכיח שהר"מ פסק לחייב גם אם זה לא במקומו שהרי חייב בכחס על השמן הפתילה והנר אמנם כתב שכל זה לרש"י שם שהשמן והנר זה לא הבמקומו של האש אבל לרבותיו של רש"י חשיבה במקומו של האש ולפ"ז אין ראיה שלא פסק כך אמנם צ"ע הנידון שהרי הר"מ פסק פ"א הי"ח מפורש שצריך ע"מ לבנות במקומו ובעיקר דבריו הרי קשה למה קורע בחמתו חייב הרי התיקון לא במקומו וכן בהריגת מזיקין ובהכרח כמו שביאר הקרית מלך רב שאם התיקון נעשה מיד אין כלל זה א"כ לכאורא גם במעטפה התיקון מה שזה ראוי לקריעה וזה נעשה מיד אמנם יתכן שהביאור שרק במקום שעצם המצב הוא מקולקל כגון סותר שכל התועלת מה שיבנה מזה אבל כאן שהתיקון הוא עצם המצב המקולקל זה לא שייך ולפ"ז יתכן שס"ל לבה"ל שכאן הנייר וודאי מקולקל ורק שיש לי תועלת צדדית וזה לא כמו מזיק שרוצה במיתתו ודו"ק וצ"ע אמנם עיקר סברת האחרונים שכה"ג שזה עומד שיקרעו כדי לקבל המכתב זה לא נדון שהדבר מתקלקל ולפ"ז יהיה משאצל"ג וצ"ע