שיעורי שבת יח 
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור יח

**לרחוץ בחמי טבריה או בשאר מים בזה"ז**

א] [סעיף מד] **רוחצין במי גרר ובמי חמתן ובמי טבריה ובמים היפים שבים הגדול אף על פי שהם מלוחים שכן דרך לרחוץ בהם וליכא הוכחה דלרפואה קא עביד אבל לא במים הרעים שבים הגדול ובמי משרה שהם מאוסים ואין דרך לרחוץ בהם אלא לרפואה ודוקא ששוהה בהם אבל אם אינו שוהה בהם מותר שאינו נראה אלא כמיקר.** אמנם כתב המשנ"ב (ס"ק קלז) דהא דשרי לרחוץ בחמי טבריה, היינו כשהדרך לרחוץ בהם גם בריאים, אבל בזמן שאין דרך לרחוץ בהם אלא לרפואה אסור לשהות בהם, וכדין מים הרעים, ולכאו' כך הוא בזמנינו דאין דרך אלא לרפואה ואסור.

ומתבאר במשנ"ב ובביה"ל (ד"ה אלא) דכל שדרך לרחוץ בו מותר אף לחולה, ואפי' שמכוון לרפואה, דהוא נידון כמאכל בריאים המבואר לעיל (סל"ז) דשרי אף לרפואה, ולא מוכח שמתרפא, שאפשר שכוונתו לרחוץ. וכתב התהל"ד (ס"ק עג) דאף בזמנינו שנוהגים איסור רחיצה בצונן בשבת ואפי' להקר, וכמבואר במשנ"ב לעיל סי' שכו (ס"ק כא), מ"מ מותר לטבול לקרויו [ודעת התהל"ד דכן מותר ג"כ לטבול שחרית משום קדושה כמ"ש האר"י], ועל כן שרי להיכנס למים בלא שהייה אף אם עושה כן לרפואה, כיון שהוא ג"כ דרך בריאים, אמנם לשהות במים אסור לחולה [או שיש לו חטטין] או בריא שמתכוין לחיזוק מזגו, אפי' אם אין כוונתו לרפואה אלא לתענוג, שהרי אין דרך הבריאים בכך. אבל בריא מותר לו אפילו לשהות במים כל זמן שהוא עושה משום תענוג, וכמו שמבואר לעיל (סעיף לז) דבריא שמתכוון לתענוג שרי.

**איסור לבטל עונג שבת**

ב] והנה מה שכתב השו"ע שאסור לרחוץ במי משרה מחמת שאין דרך לרחוץ בהם, היא שיטת רש"י (שבת קט. ד"ה ולא במי משרה), אבל הרמב"ם (שבת פכ"א הכ"ט) מפרש דהאיסור לרחוץ במי משרה הוא משום ביטול עונג שבת, ואין זה כלל משום רפואה, ובמשנ"ב (ס"ק קמ) הביאו וכתב בשם המג"א (ס"ק מט) דבכלל זה יש לאסור שתיית משקה המשלשל בשבת [ואפי' אם כוונתו לצמאו] משום ביטול עונג שבת. וה"ה דאף בער"ש אסור לגרום שישלשל בשבת, וכמו שמבואר לעיל סי' רמח (סעיף ב) דאסור לצאת ג' ימים לפני שבת משום ביטול עונג שבת, ומבואר שכבר מער"ש יש איסור לעשות דברים שיגרמו לביטול עונג שבת. ונראה דכמו"כ כל דבר שבעשייתו יתבטל מעונג שבת וכנסיעה לטיול וכדו' שאח"כ לא יחוש בטוב, אסור לעשות מער"ש דמבטל עונג שבת.

ג] ויש לעיין אמאי לעניין עונג שבת יש איסור לגרום שלא יהיה לו עונג שבת, יותר משאר מצוות שלא מצינו שיש איסור לגרום שיתבטל מהמצווה, וכמבואר לענין סוכה (סי' תרמ במשנ"ב סקי"ב ועיי"ש במג"א סק"ד) דמי ששתה משקה המשלשל, פטור מן הסוכה משום מצטער כיון שהצינה מזיקתו, ולא מצאנו שאסרו לו לשתות משקה המשלשל כדי שלא יבטל ממצות סוכה.

**טעם ההיתר לצוד נחש בפיו**

ד] [סעיף מה] **לוחשים על נחשים ועקרבים בשביל שלא יזיקו ואין בכך משום צידה.** ובפמ"ג (א"א סק"נ) ביאר בטעם ההיתר, דצידה בפה בלי מעשה לא חשיב צידה, ובקה"י (ב"ק סי' מה) בתוך דבריו שהשיב גבי עשייה בדרך סגולית אם חשיב מעשה, כתב דמכאן אין להוכיח שמעשה בדרך סגולית אינו מעשה, דטעם ההיתר הוא דצידה ע"י לחישה הוי כלאחר יד, ומשו"ה לא גזרו בזה במקום שעושה כן כדי שלא יזיקו. אמנם מסברא נראה יותר דסגולה לא חשיב מעשה שלו כלל, דכי אם יתפלל על חבירו שימות נאמר שהוא רצח אותו, וברור שנחשב מעשה מידי שמים רק דהוא גרם לזה בתפילתו, וה"ה הכא לא נחשב מעשה צידה שלו כלל וכלל, וכן נראה כוונת המשנ"ב (ס"ק קמג) שכתב שהוא אינו צידה טבעית שאינו מעשה שלו.

**גדר צידת נחש, באיזה אופן שרי צידתו ובאיזה אופן הותר רק ע"י הפה**

ה] ובעיקר דין זה שפסק השו"ע להתיר לצוד בפה כשחושש שמא יזיקו, הקשו האחרונים (הובא במשנ"ב ס"ק קמג) דלעיל סי' שטז (סעיף ז) פסק השו"ע דמותר לצוד נחשים ועקרבים בשבת בשביל שלא ישכנו, ואפי' צידה גמורה שרי. וכתב המשנ"ב ליישב דהכא מיירי דליכא אלא חששא רחוקה כגון דאינו רודף אחריו כלל וכדומה. אלא דתמוה הוא דבסי' שטז כתב המשנ"ב (ס"ק כז) דשרי לצוד אפי' במקום שאין רגילין הנחשים להמית ואין רצין אחריו אלא עומדין במקומן, אלמא דגם בחששא רחוקה שרי צידה גמורה.

והנה המשנ"ב כאן ציין לא"ר, ושם כתב (סי' שכח ס"ק נד) 'ואפשר דמיירי במקומות שאין נושכין וגם אין רצין אחריו ואפילו הכי מבקש לצודן שמא יזיקו' ומשמע דכוונתו ליישב בדרך אחר, דיש חילוק בין סוגי הנחשים, דהכא מיירי בנחשים שאינם מסוכנים להרוג [כגון נחשים שאינם ארסיים], ובסי' שטז מיירי בנחש שאם ינשוך יהרוג, אלא שאין רגיל לנשוך, ובזה התירו אף צידה גמורה, וצ"ע על המשנ"ב שלא העתיק כן.

ובתוספות שבת (ס"ק עה) תי' דהכא מיירי כשבטוח הוא שלא יזיקנו הנחש עכשיו, אלא שרוצה לצודו כדי שלא יזיק לאחר זמן, וכיון דהוא משום העתיד התירו צידה רק ע"י לחש. מיהו בתהל"ד (ס"ק עד) הביא דבשו"ע הרב מפורש שם (בסי' שטז סעי' יז) דמותר לצוד גם אם ירא מפני העתיד, ומוכרחים לבאר כמ"ש הא"ר דהכא מיירי בנחש שאינו הורג וע"כ לא התירו צידה גמורה.

**פי' הטור מהו ההיתר ללחוש על הנחשים**

ו] עוד הקשה הא"ר (כאן) דדין זה דשרי ללחוש הוא מגמ' סנהדרין (קא.), ופירש רש"י שם (ד"ה ולוחשין) דהוא משום צידה, וכמו שפירש השו"ע הכא וכן העתיק הב"י, אמנם הטור (הכא ויותר מפורש ביו"ד סי' קע"ט וכמ"ש שם הב"י) פי' דהיה דרכם ללחוש עבור מי שנשכו נחש ויועיל לרפויו, וקמ"ל שאין אסור משום שיחה בטילה בשבת. ולפלא על הב"י שהעתיק כאן על הטור רק את פי' רש"י ולא הזכיר שהם שני פירושים.

**לדחוק נפיחות כדי שלא תתפשט**

ז] [סעיף מו] **נותנין כלי על גבי העין להקר והוא שיהא כלי הניטל בשבת.** ובמשנ"ב (ס"ק קמד) הביא בשם רש"י (סנהדרין שם ד"ה כלי) שני אופנים בזה, או שנותנים על העין כלי מתכות כדי לקרר, או שמקיפין בטבעת או בכלי את העין כדי שלא יתפשט הנפח. ובשם הח"א (כלל סט דין ה) כתב דה"ה דמותר לדחוק בסכין חבורה כדי שלא תתפשט. ובשער הציון (ס"ק קד) כתב וז"ל "איני יודע היטב מקורו, דמרש"י אין ראיה כ"כ דדילמא דרך סגולה היא [ומבואר מדבריו דלמד דרפואה סגולית אין לה שם רפואה ולא גזרו עליה ונתבאר לעיל שיעור א], ויותר נראה דהטעם הוא משום דאין דרך לעשות דברים אלו בסממנים, ולכך אין לגזור משום שחיקת סממנים, ועיין לעיל בסעיף מג". והיינו דלמד בטעם ההיתר כאן דהוא דבר דאין דרכו לעשותו בשחיקת סממנים. אמנם בח"א משמע שההיתר כאן הוא מדין רטיה (לעיל סעיף כו), דכל שהוא לשמר ולא לרפא שרי, וה"ה הכא הוא כדי שלא יתפשט המכה ואינו רפואה ממש, ומשו"ה התיר הח"א גם לדחוק החבורה בסכין כדי שלא יתפשט.

**עצם שיצאה ממקומה (נקע) אם שרי להחזירה למקומה**

ח] [סעיף מז] **עצם** **שיצא ממקומו מחזירין אותו.** כבר הובא לעיל (שיעור יד) ג' דעות באחרונים בדין זה, דהמג"א פליג על השו"ע הכא וס"ל שעצם שיצאה ממקומה אסור להחזירה, וכמו שכתב השו"ע עצמו לעיל (סעיף ל). אמנם המשנ"ב (ס"ק קמה) פסק כשולחן עצי שיטים, דיש חילוק, דבסעיף ל' כתב השו"ע לאסור דמיירי שלא נשמטה כל העצם ממקומה, אבל הכא יצאה העצם ממקומה לגמרי וע"כ שרי להחזירה דיש בזה סכנת אבר. ודעת הערוך השולחן (ס"ק לט) דלעולם שרי להחזיר העצם למקומה, והא דאיתא בסעיף ל' לאסור, היינו רק שלא לשפשף מקום העצם לאחר שהחזירה למקומה כדי שלא יכאב לו המקום, כי אחר שהחזיר העצם שוב אין כאן סכנת אבר, ולשון השו"ע התם מדוייק כדבריו, וכן נוהגים.

וכתב המשנ"ב שהטעם דשרי להחזיר העצם למקומה הוא משום סכנת אבר וכן כתב ברמב"ן (הביאו בתהל"ד סקע"ו), מיהו התהל"ד כתב דההיתר הוא כיון דאין דרכו לעשותו בסממנים, וכמבואר לעיל (סעיף מג) דכל שאין דרכו לעשותו בסממנים שרי במקום צער.

ונפק"מ לדינא, דלמשנ"ב דווקא באופן שיש סכנת אבר שרי [והיום ידוע דאין בו כ"כ סכנה, אמנם אם ימתינו זמן ארוך מצוי שיחזור ויתפרק בתדירות גבוהה, ואפשר דאף זה חשיב סכנת אבר], ולמש"כ בתהל"ד דאין דרכו בסממנים, א"כ כל שמצטער הרבה אף שאין בו סכנת אבר מותר, ולמעשה נוהגים להקל בכל גווני.

**להניח בגד או נייר על מכה שמוציאה דם**

[ט] [סעיף מח] **אסור להניח בגד על מכה שיוצא ממנו דם מפני שהדם יצבע אותו.** הנה השו"ע לשיטתו דכתב לעיל סי' שכ (סעיף כ) שהאוכל תותים יזהר שלא ינגב ידיו במפה משום צביעה, אמנם דעת הרדב"ז (ח"ד סי' אלף רא) הובא במג"א (סי' שכ ס"ק כד) וכ"פ החכ"צ והא"ר (שם ס"ק כד) להקל בזה, וכדעת הרמ"א (סי' שב סעיף י) דכתב גבי ניגוב ידיו ממים במפה, דלא אמרינן שרייתו זהו כיבוסו כיון דהוא דרך לכלוך, וה"ה גבי צביעה כל שהוא דרך לכלוך שרי. וכתב המשנ"ב (ס"ק קמו) דבמקום הדחק יש להקל וכדעת הא"ר [וכתבו הפוסקים (שבט הלוי ח"ח סי' פד) דלדעת השו"ע שגם דרך לכלוך אסור, מה שמותרת אשה לבדוק עצמה בז' נקיים אע"פ שנצבע העד בדיקה, הוא משום דאינו פסיק רישא].

עוד הביא המשנ"ב (ס"ק קמו) מהמג"א (ס"ק נב) דבגד אדום חמור יותר ופשיטא דחשיב צובע, אמנם בא"ר פליג דאדרבה בגד שהוא אדום כיון דהוא כבר אדום ל"ח צביעה.

**ליזהר שלא ללחוץ על המכה שלא יצא דם**

י] **ואסור להוציא דם מהמכה.** וכתב המשנ"ב (ס"ק קמז) דאסור להדק הבגד על המכה כדי שיצא דם דהוא חובל והוי אב מלאכה, ולכאו' צ"ב דהא אין לו חפץ בדם ואמאי לא חשיב מלאכה שאצל"ג, אמנם בשבת (קלג:) מבואר דמציצה במילה שרי משום סכנה, ומשמע דבלא"ה אסור, אלמא דכל שחפץ ביציאת הדם חשיב צל"ג אף שאין לו צורך בדם.

עוד כתב המשנ"ב (שם) 'המוצץ דם בפיו מן החבורה חייב ולכן אסור למצוץ דם שבין השיניים', הנה דקדק בלשונו וכתב אסור למצוץ דם שבין השניין ולא כתב 'חייב' דבמג"א (סוף ס"ק נג) דאפשר דהוי אב מלאכה, ונראה הביאור דאין לו צורך ביציאת הדם כדלעיל, ואפשר דכה"ג נחשב מלאכה שאצל"ג.

**להניח על המכה דבר שטבעו למשוך דם**

יא] עוד כתב המשנ"ב (שם) 'ויש שסוברין דה"ה אם מניח על המכה דבר שמושך ליחה ודם ג"כ הוי מלאכה דאורייתא, כיון שנתכוין לזה, ועכ"פ איסור בודאי יש'. ובמג"א (שם) דימה דבר זה למניח עלוקה על גופו שתמצוץ דמו, שנחלקו רש"י והגהות מיימוניות אי חשיב מלאכה שלו ואסור או לא, ודעת האבן העוזר דגבי שבת מלאכת מחשבת אסרה תורה, וכל כה"ג חיוב חטאת יש בו. והמשנ"ב כאן לא הכריע בזה, אמנם בביאור הלכה לעיל סי' רנב (ד"ה להשמעת קול) הכריע כאבן העוזר.

**לשום פתילה בפי הטבעת לעצירות**

יב] [סעיף מט] **אסור לשום פתילה בפי הטבעת כדרך שנוהגים לעשות למי שהוא עצור אלא א"כ ישים אותה בשינוי שיאחזנה בשתי אצבעותיו ויניחנה בנחת.** במשנ"ב (ס"ק קנ) מבואר שהחמיר רק שאינו חולה אבל במקום שהוא חולה שאי"ב סכנה שרי גם קריסטי"ר, א"כ מוכח שכל האיסור לשום פתילה הוא משום דלא חשיב חולה שאי"ב סכנה. והטעם שהתירו ע"י שינוי ע"כ צ"ל כמ"ש התהל"ד (סק"פ) דהוא דבר שאינו ממש רפואה רק דדמי לרפואה כמו באפיקטויזון שהתירו ביד, ומ"מ התירו רק ע"י שינוי משום שאין היתר זה ברור דשמא חשיב רפואה ממש.

ובמשנ"ב כתב שדוקא פתילה מותר לשים ע"י שינוי, אבל קריסטי"ר אסור אפילו ע"י שנוי משום שיש בזה גזירה משום שחיקת סממנים, ומ"מ כתב להתיר בחולה שאי"ב סכנה אם עושה ע"י שינוי. וכמו"כ מצינו לעיל (ס"ק פה) שהצריך המשנ"ב לעשות שינוי אף בחולה שאי"ב סכנה, וצ"ע מדבריו לעיל סעי' לז (ס"ק קכא) דכתב שחולה שאין בו סכנה מותר ברפואה גם בלא שינוי. ויש ליישב שכל שאפשר לעשות ע"י שינוי בקל אף בחולה שאי"ב סכנה צריך לעשות ע"י שינוי וכמו שנתבאר לעיל ס"ק קב להצריך לעשות שינוי כשאפשר.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**