מראה מקומות לח ב 11
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

**מראה מקומות לח. 11**

**מבשל הוא דקעביד מעשה במזיד לא יאכל אבל האי דלא קעביד מעשה במזיד נמי יאכל.** הביאוה"ל בריש סי' שי"ח מביא מהפמ"ג להוכיח מגמ' זו דגם באיסור דרבנן אסרו בשוגג דאם לא כן מדוע רבה ורב יוסף לא הוסיפו דבשוגג מותר כיוון דהוא דרבנן אמנם דחה סברא זו משום שהגמרא רצתה לומר סברא שכוללת גם את מזיד אמנם באמת יתכן שלא נאסר כלל שוגג באיסור דרבנן. ומה דלדעת רנב"י אסרו אפילו בשוגג הוא משום שזה קנס מיוחד במשהין כמבואר להלן שהם מזידים ואומרים שכחין אנחנו אבל בשאר איסורי דרבנן אפשר שלא קנסו בשוגג.

**ר"נ בר יצחק אמר לאיסורא מבשל הוא דלא אתי לאיערומי בשוגג יאכל אבל האי דאתי לאערומי בשוגג נמי לא יאכל**. וכן מבואר להלן למסקנת הסוגיא דזה משום גזירה שרבו משהין במזיד ואומרין שכחין אנחנו. והנה יש לעיין דהנה מלשונו של ר"נ בר יצחק משמע דסבר כר"מ דהרי דרש להו המבשל בשוגג יאכל במזיד לא יאכל וזה כר"מ. ודין זה הוא לשון המשנה בתרומות פ"ב מ"ג אמנם עיין בגיטין נג: דהביאה הגמ' ברייתא ואסיקנא התם דר"מ בדאורייתא לא קניס שוגג אטו מזיד אבל בדרבנן קניס. ואם כן צ"ע מדוע הוצרך ר"נ בר יצחק לטעמא דהערמה תיפו"ל משום עיקר דינו של ר"מ שקנסינן בדרבנן שוגג אטו מזיד. עיין פנ"י וחזו"א סי' ל"ז אות כג.

**מיתבי וכו'** והנה יש לעיין דהרי שיטת רבי יהודה דבשוגג לא יאכל לא לו ולא לאחרים עד מוצאי שבת לרש"י בחולין ולרש"י בגיטין עכ"פ שלו לא יאכל עד מוצאי שבת. והנה כאן משמע בברייתא דלרבי יהודה בשוגג יאכל מיד דלא משמע שפליג על רבי מאיר בשוגג אלא במזיד אבל בשוגג הוא גם התיר ואפילו בשבת ועיין רש"י ד"ה וכל המצטמק שמבואר כן. ועיין תוד"ה בשלמא דמשמע שצידד כן. ועי"ש בהגהות ר"ש מדעסוי. [אמנם עיין להלן מה דכתבנו בד"ה איבעיא להו דלרוב ראשונים זהו גופא ספק הגמ' מהי שיטת רבי יהודה בשוגג.] ועיין בגיטין נג: שמבואר התם דבדרבנן לא קניס רבי יהודה. אמנם עיין שם שבמסקנת הגמ' דבמקום דאתי לאערומי מודה רבי יהודה שאפי' בדרבנן קונסים שוגג אטו מזיד דשם איירי לתרומה שתתבטל ושם מדאוריתא היא מתבטלת חד בתרי והוי דרבנן ומבואר דמשום הערמה קונסים שוגג אטו מזיד. ובסוגייתנו הרי גם יש ענין של הערמה כמבואר שיאמרו שכחים אנחנו ומדוע לא קניס רבי יהודה גם בשוגג. למעשה לענין הלכה מבואר להפך דהרמב"ם פוסק בפט"ז ממאכ"א הי"א דבנפלו ונתפצעו בשוגג מותר והשו"ע בסי' רנ"ג מסיק כאן לאיסור דאף בשוגג אסור וכרנב"י וכמסקנת הגמ' עיין ביאור הגר"א שם ועיין בשו"ת רע"א קמא סי' כג. ועיין ברמ"א סי' רנ"ג סעיף א' שכתב שבהחזיר ישראל דינם כעבר ושהה ויש לעיין דהרי בהחזיר לכאורה אין זה דומה לשהה דשם נראה דהוא שוגג. וזה דומה לשאר האיסורים ומדוע כאן קונסים שוגג אטו מזיד. ועיין בחזו"א סי'' ל"ז סעיף כ"ד מה שתי'.

**אלא רבה ורב יוסף דאמרי להיתרא אי קודם גזירה קשיא מזיד.** קשה איך יתכן שר"ח בר אבא יענה להם הלכה שהיא לא למעשה הרי הם שאלו אותו הלכה והוא ענה להם הלכה שאינה נוהגת למעשה דהרי כבר בימי רב נשנית גזירה זו כמבואר להלן בגמ' בשם רב כהנא בשם רב. ור"ח בר אבא היה לאחר רב. ועיין ריטב"א שתי' דהכוונה דר"ח בר אבא כשאמר דין זה עדיין לא ידע לדינו של רב ועיין רמב"ן וחי' הר"ן.

**איבעיא להו עבר ושהה מאי מי קנסוהו רבנן.** יש לעיין מה פי' של בעיא זו הרי לענין נתבשל כל צרכו נחלקו רבי מאיר ורבי יהודה. וכן לענין שוגג דנפשט דלאחר שקנסו גם נפשט לאיסורא דהלכה כרנב"י דנאסר בין בשוגג בין במזיד והנה לפי המבואר לעיל בתוס' דרנב"י דיבר גם אליבא דחנניא אם כן נפשט גם לחנניא לאיסורא והיכן נוגע הספק. ובביאור בעיא זו רבו השיטות ונחלקו בזה הראשונים**.א.** עיין ברמב"ן בפי' קמא שדן דמיבעיא במצטמק ויפה לו וגופא ספק הגמ' האם הלכה כר"מ או כר"י. והביא דמיון לזה מסוגיא דכתובות ודחה דמיון זה. ועיין רשב"א מה שדחה פי' זה. **ב.** התוס' לרוב המפרשים והרמב"ן בחידושין ובמלחמות וכן הוא פי' הרי"ף והרמב"ם פ"ג ה"ט עיי"ש במגיד משנה. נקטו שהספק הוא אליבא דר"י ובשוגג. והנידון הוא האם פליג רבי יהודה על ר"מ גם בשוגג ואסר מצטמק ויפה לו במזיד ובשוגג. וכן הא דחזרו וקנסו על השוכח האם קנסו רק באינו מבושל כל צרכו או דקנסו גם במבושל כל צרכו. ועיין בראב"ד מה שהשיג על הרמב"ם. **ג.** עיין בראב"ד עצמו מה שפי' ועיין שם במגיד משנה ועיין בחידושי הר"ן מה שהבינו בדבריו. **ד.**הרשב"א בשם רבינו יונה דהשאלה היתה במזיד ולרנב"י דמסקינן כוותיה. לאחר גזירה דקנסו שוגג אטו מזיד האם קנסו גם מזיד במצטמק ויפה לו או דלמא דכל הקנס הוא שוגג אטו מזיד אבל מה שלא קנסו במזיד לא קנסו יותר. וכתב דלא שמיע ליה את הברייתא שרבי יהודה אסר בהדיא מצטמק ויפה לו. והרשב"א הניח בקושיא דמכל מקום הגמרא היתה צריכה לפשוט מהברייתא. ועיין בעל המאור שפי' כרבינו יונה ותי' דזה גופא נסתפקו בכוונת הברייתא ברבי יהודה האם אסר לכתחילה או גם בדיעבד. ועיין מלחמות שדחה דבריו. **ה.** בדעת רש"י שנקט דבמזיד מיבעיא הרשב"א נקט שכוונתו לרבינו יונה אמנם עיין מהרש"א שביאר כוונתו לאומר מותר וכהראב"ד. לכאורה היה ניתן לפרש דהשאלה היתה במזיד ולרנב"י דמסקינן כוותיה. לאחר גזירה דקנסו שוגג אטו מזיד האם קנסו גם מזיד לר"מ במצטמק ויפה לו או דלמא דכל הקנס הוא שוגג אטו מזיד אבל מה שלא קנסו במזיד לא קנסו יותר וכיוון שלא קנסו לר"מ מבושל ויפה לו לא קנסו לאחמ"כ חכמים משום גזירה. **ו.** עיין רא"ש סי' א ותורא"ש שהשאלה היתה אם הקנס לאחר גזירה היה רק למשהה או גם לבני ביתו ועיין שם מה שפשט להם.ועיין שם ברא"ש מה שפי' עוד. ועיין בטור סי' רנ"ג ובב"י שביאר דבריו כהרא"ש ופסק לחומרא. ועיין ב"ח. ועיין משנ"ב סקל"א. ובשער הציון אות לג. ועיין בטור שם שדחה דברי הרמב"ם והרי"ף שפסקו לקולא משום שכאן זה דרבנן. עיין שם בב"י ובב"ח. ועיין ריטב"א מה שפי' בשם התוס' ועיין הגהות ראמ"ה שפי' כן ברש"י ועיין עוד בחי' רע"א מה שכתב לפרש בסוגיין**.**

**תוד"ה הא לכתחילה** תוס' לשיטתם לעיל לו: אמנם הבאנו שם דרש"י והרשב"א פליגי עליה התם. **בא"ד** אלא צריך לשנויי וכו' והקשו האחרונים אם כן מדוע לא אמרו את שני התי' בר"מ ויאמרו וה"ה לרבי יהודה כיוון שלשניהם צריך להגיע לשני התירוצים עיין מהרש"ל מהרש"א ומהר"ם. **בא"ד דהא בשאינה גרופה וכו'** תוס' לשיטתם לעיל לז. ד"ה אא"ב אמנם הרשב"א שם פליג וסובר דר"י התיר שהיה באינה גו"ק ומצטמק ורע לו. תוד"ה עבר שהה. **תוד"ה עבר ושהה.** בדל אבשיל כמאב"ד ליכא לאוקמי עיין חי' רע"א. **בא"ד ונראה לר"י** וכו' יש לעיין לפי' זה דבשוגג מיירי מה דחי הגמרא דאסר להם לשבת הבאה הרי מדובר בשוגגין ולא במזידין והם שוכחין ולא שייך לאסור להם לשבת הבאה עיין במהדו"ב מה שתירץ. ועיין ביאור הגר"א סי' ת"ג סעיף א ד"ה ואם שכח. **בא"ד ואומר רשב"א** עיין מהרש"א ומהר"ם דמפרשים דגם לפי הרשב"א בעי דכרבי יהודה ודלא כהילכתא אלא דמפרש דבעו מה סבר קודם גזירה. ועיין חזוא לז אות כג. **תוד"ה לא**. כוונת התוס לדבריהם לעיל לז. ד"ה אא"ב. ועיין מהר"ם שיבאר מדוע התוס' שם כתבו דלא אשכח שום תנא דסבר הכי הרי מצי שפיר סבר כר' יוסי שהלך לציפורי עיי"ש מה שיישב ויל"ע בזה.