פרק כלל גדול 10
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול שגגות

י.טחן – פרק כלל גדול -9-

**בסוגיא דמתעסק חלק ב'**

**דף ע''ב ע''ב ע''ג ע''א**

**בבאור שיטת תוס' בגדר פטורא דמתעסק בהא דשאני משאר שוגג**

1. **יש לעיין לשיטת תוס' דפטורא דמתעסק הוי גם באותה חתיכה דנמצא שהיא אסורה מ''ש משוגג** דגם טעה וסבר שמעשה זה מותר ומאי איכפת לן סיבת הטעות אי הוי מחמת החפץ או מחמת דחשב שהיום חול, ויעוין בתוס' בכריתות י''ט ב' דהקשה כן, וז''ל, ואם תאמר שוגג נמי דכל התורה כולה לא מתכוון לאיסור, ויש לומר בכל התורה כולה כשאמר מותר הוא בשוגג ''בדבר שהוא ידוע לנו שהוא איסור'' אבל הכא מתכוון ל''דבר שהוא היתר לכולי עלמא'' אם היה כפי מה שהוא סבור ולכך פטור משום דהוי מתעסק.

ומבואר בתוס' דאיכא חילוק היכא דכפי טעותו ליכא כלל למציאות מעשה האיסור להיכא דאיכא למעשה איסור רק דטעה בזמן, דהיכא דכפי ידיעתו איכא לגוף מעשה האיסור, מה דחשב שהיום יום חול לא מגרע ביחס למעשה כמעשה איסור גם כלפיו, מאחר דניתוק ידיעתו מאיסור הפעולה נובע מאי ידיעת הזמן אלא מחמת דלא עומד לפניו כלל פעולת האיסור. רק דעדיין צ''ב אמאי מצב זה מגרע בשגגה. ויעוין בחזו''א הוריות סימן טו סק''ט סד''ה ומהא, דמיישב את הקושיא מהא דטעה בשתי תינוקות ומל את שלאחר השבת בשבת דמבואר בגמ' כריתות יט ב' דליכא בזה לפטורא דמתעסק אלא רק לפטורא דמלאכת מחשבת. וז''ל, ואפשר דלא מקרי ''מתעסק'' אלא בעוסק במלאכת היתר שאין לו מקום לחוש לאיסור אבל במקום דניתן שבת לידחות כמו פסח ומילה [כונתו לפסחים ע''א ב' בשחט הפסח ונמצא בע''מ] שיודע שיש כאן מלאכה גמורה אלא שהותרה למצותה ונכשל בזה שלא היה הדבר כמצותו מקרי שוגג ולא מתעסק.

ומבואר בחזו''א דהמחייב דשוגג נובע מחמת ידיעתו בעשית המלאכה ונתבע על מה שלא עמד לו ידיעת הדין, משא''כ היכא דחסר לו ידיעת המציאות של מעשה האיסור דבזה ליכא תביעה על אי ידיעת המציאות, כלשון החזו''א ''דאין לו מקום לחוש לאיסור''.

**ובעיקר הקושיא מההיא דתינוקות יעוין בשטמ''ק שם דהקשה כן ומיישב כתרוץ החזו''א**. וז''ל, וי''ל דהך דתינוקת הוי כמו מתכוין לאיסור שהרי הוא מתכוין למלאכה גמורה לעשות חבורה דנהי דסבור דהוא של שבת מ''מ לחלב מתכוין ובעלמא מתחייב ביוצא בה, אבל ''רחמנא שרייה'' ואין זה היתר גמור עכ''ל. ויש לעיין אי כונתו ב''רחמנא שרייה'' דהוי דחויה ולכן חשיב דנתכוין לאיסור, או דסגי במה דהמלאכה מצד עצמה איכא בה את תנאי האיסור רק דההיתר הגיע מכח התורה גם אי הוי הותרה. ובחזו''א ודאי מבואר דלא בעינן לדחויה דהרי קרבנות בשבת הוי הותרה כמבואר ביומא מו ב'. וכן הוכיח האחיעזר ח''ג נ''ז דגם בהותרה חשיב שוגג, דלא כעמודי אור סימן כ' דתלה את זה בנידון אי שבת הותרה או דחויה.

**מהלך המנחת ברוך בשיטת תוס'**

1. **אלא בעיקר שיטת תוס' יעוין במנחת ברוך דהוכיח מההאי דתינוקת ופסח וכן מקושית הרעק''א** [בשו''ת קמא ח'] בהעלם מקדש דסבר שהוא בית דעלמא אמאי חייב, הא הוי מתעסק כמו בסבור שהבהמה חולין ושחטה בחוץ. וברעק''א מחדש מכח זה דוקא לענין חטאת קבועה מיעטה הכתוב דאשר חטא בה פרט למתעסק, אבל לענין עולה ויורד ליכא קרא, ומבאר את זה על יסודו דפטורא דמתעסק הוי פטור ביחס לקרבן אולם איסורא מיהא איכא, ומבואר ברעק''א דהוי מצב בהעלמה רק דלא הוי סיבה לשלול לגמרי את התביעה על הך מעשה אלא רק לענין חיוב קרבן.

**אולם יעוין במנחת ברוך דמוכיח מכל הנך קושיות דגם לדעת תוס' יסוד פטורא דמתעסק נובע מחמת דחשיב ד''מתעסק במעשה אחר''** רק דתוס' לא הצריך כמו רש''י דהוי טעות בשתי גופין אלא דסגי בהא דכפי מחשבתו בא לעשות מעשה אחר ממה שעשה כההיא דחתך תלוש ונמצא מחובר דהוי שתי עשיות שונות דחתיכת מחובר הוא ''תלישה'' וחיתוך תלוש הוי ''מעשה חיתוך''. והא דמבואר בגמ' דכסבור שהוא שומן ואכלו הוי מתעסק, מבאר המנח''ב דהוי מחמת שחלב ושומן חלוקין בטעמן. והא דמבואר בתוס' בדף עג ע''א דשחט קדשים במחשבת חולין חשיב מתעסק איירי בגוונא דסבר שהיא מתה או חשב דמחתך בבשרה. ובחזו''א הוריות סימן טו סק''ט תמה עליו דבתוס' משמע דסבור שבהמה זו חולין וכן מה דנקט דהן חלוקין בטעמן מלבד מה דיש לפקפק בעיקר הנחה זו דכיון דהן מין במינו וקרוב הדבר שאין חלוקין כלל בטעמן, וגם אי חלוקין בטעמן לא הוי סיבה לחלק את זה לשתי מעשים. ןמכח זה מכריח דהעיקר תליא בהא דכפי מחשבתו עוסק במלאכת היתר דבזה אין לו מקום לחוש לאיסור.

**בדעת הראשונים בקידושין מ''ג בשוחט בהמה על דעת דהיא חולין ונמצאת הקדש**

1. **אלא דבעיקר הא דמבואר בתוס' דכסבור חולין ונמצא הקדש יעוין במנחת אריאל אות י''ח דמביא את הרמב''ן בקידושין** מג ע''א בהא דדרשינן בקרא דשחוטי חוץ הוא ולא שוגג דמביא בשם י''מ דרק אצטריך למעוטי מקרבן ולמרות שבשוגג גמור איכא חיוב קרבן מ''מ היכא דשגג שאין זו עולה בהא קרא בא למעוטי דליכא חיוב קרבן וברמב''ן פליג עלייהו וס''ל דרק בא למעט כרת ובאמת חייב קרבן. וכן מבואר בתורא''ש שם וז''ל, שוגג כגון דסבור הוא שהוא חולין. מוטעה כגון שהוא סבור שהוא בפנים והוא בחוץ, והאי דממעט שוגג מכרת מיעטיה אבל קרבן מיחייב. ויש לעיין מהתורא''ש בסנהדרין ס''ב ע''ב ד''ה רישא בע''ז, דנקט להדיא כמו תוס' בסוגין דגם שוחט בהמה וכסבור שהיא חולין הוי מתעסק. ובדעת הרמב''ן יש לדון דמצד אחד בסוגין נקט כתוס' דפטורא דמתעסק איירי בגוף אחד ומאידך גיסא בשבועות י''ט מבואר דס''ל כרש''י דהוי בשתי גופים, אולם בתורא''ש צע''ג דלא מצינו דפליג על תוס' ובכל דוכתי נקט כתוס' דדינא דמתעסק הוי בכסבור שהוא תלוש ונמצא מחובר.

**ונראה דהא ודאי חזינן בדבריו כדרך המנחת ברוך דלא סגי בהא דכפי מחשבתו עוסק במלאכת היתר ומוכרח דבעינן יחס אחר למעשה** רק דא''כ צ''ב אמאי בכסבור שומן ואכלו חשיב מתעסק, ויעוין בקה''י דמחלק בין היכא דהטעות בזיהוי של החתיכה כגון דידע דאיכא חתיכה תלושה וחתיכה מחוברת וטעה בזיהוי של חתיכה זו, להיכא דמזהה את החתיכה שמגביה רק דחשב שהיא תלושה, דרק בגוונא שטעה בזיהוי חשיב מתעסק כיון דכפי מחשבתו לא מתעסק כלל עם חתיכה זו, משא''כ היכא דמזהה את החתיכה שמגביה דלא חשיב כמתעסק בדבר אחר, ולפי''ז מיישב את הקושיא מהעלם מקדש דהתם לא שכיח דידע צורת בית המקדש וצורת בית כנסת ויטעה ביניהם ובהכרח דטעותו הוי כלפי עצם המבנה דלא ידע דזה בית המקדש. ויעוי''ש דמישב גם את הקושיא ממילה וקרבן פסח בדרך זו דגם התם טעותו לא היתה בזיהוי החתיכה.

ולפי''ז ניתן לישב את הסתירה בתוס' רא''ש דבקידושין קרא אצטריך לגוונא דלא טעה בזיהוי הבהמה משא''כ בההיא דסנהדרין איירי בטעה בזיהוי הבהמה ולכן חשיב מתעסק.

**ביסוד הקה''י דאיכא חילוק בין טעות בזיהוי להיכא דטעותו בגוף החתיכה**

1. **יעוין בשלמי יוסף סימן רמ מהגר''ב לב דגם מאריך ביסוד זה דאיכא חילוק אי היחס במעשהו הוא לחפץ זה שפעל בו את המעשה או לחפץ אחר** ומיישב בזה גם את קושית רעק''א בפרק המצניע בהא דמבואר התם דאי נתכוין להוציא החפץ לאחריו ובא לו לפניו דחשיב עשית מלאכה וחייב קרבן. והקשה הרעק''א דאמאי לא הוי מתעסק דהרי הוא חשב דמוציא בשינוי, ולפי''ז ניחא כיון דהתם הטעות לא בחילוף החפצים דנתכוין להאי חפץ רק דחשב שמוציאו באופן המותר.

וכן לפי''ז אין מקום להא דנקט האו''ש פ''א ה''ח בבאור התוספתא דאם כתב אות אחת ובא אחר וכתב אות אחת אפילו השלים את הספר כולו פטור. ומבאר האו''ש דכיון דנתכוין לעשיה המותרת דהוא מבחינתו בא לכתוב אות אחת הלכך חשיב מתעסק, ולפי מה שנתבאר לא שייך לומר כן כיון דנתכוין במסוים להך מעשה. ויעוין עוד דמביא ראיה מהתוס' בסנהדרין ס''ב ע''ב דכתבו דאם נתכוין לגפף ע''ז דחשב שאין דרכה בגיפוף, ונמצא דהוי ע''ז שדרכה בגיפוף דחייב קרבן וקשה דאמאי לא הוי מתעסק כיון דכפי מחשבתו ליכא איסורא בהך מעשה שעשה, ולפי''ז ניחא כיון דהתם איכא כונה במסוים להך ע''ז.

אלא דבשיטת תוס' יש לעיין אי ניתן לומר מהלך זה, דהנה יעוין בתוס' ע''ג ע''א ד''ה אלא לאו, דהקשה דאמאי לא נוקמי להא דאיתא בברייתא להאי חילוקא דשבת משאר מצוות בשוחט חולין ונמצא קדשים דכוותיה בשבת פטור ובתחילה דן תוס' דפטור מצד מלאכת מחשבת ולאחמ''כ מוקים לה בגוונא דליכא פטורא דמחשבת דנתכוין לחתוך מה שחתך רק דנמצא מחובר וה''ה בשחט חולין ונמצא קדשים ובזה הפטור מקרא ד''בה'' רק דבזה טען תוס' דא''כ גם בשחוטי חוץ יהא פטור דפטורא דמתעסק הוי בכל דיני התורה. [ובבאור הא דבתחילה לא נקט תוס' לפטורא ד''בה'' המהרש''א בסנהדרין ס''ב מבאר דבתחילה אזיל לר יהושע דלא יליף לקרא ד''בה'' לפטורא דמתעסק ופטורא רק מצד מלאכת מחשבת, ובחזו''א הוריות טו סק''ט ובתפארת שמואל מבארים דכונתו לפלוגתא דאביי ורבא אי בנתכוין לחתוך איכא לפטורא דבה] רק דיש לעיין בהא דנקט תוס' בתחילה דהחילוק בין שבת לשחוטי חוץ הוא בגוונא דנתכוין לשחוט חולין ונמצאת של קדשים הרי דכוותה במחובר ותלוש הוי נתקיימה מחשבתו, ובמהרש''א סנהדרין ס''ב ע''ב מבאר דכונת תוס' למחובר אחר, ויעוין בהגהות הב''ח מה דגרס בתוס' אולם בגירסא שלפנינו נראה דגם בגוונא הראשונה דדן תוס' לפטורא דמחשבת הוי באותה בהמה, ויעוין גם בתורא''ש בסנהדרין סב ע''ב דהגירסא כתוס' שלפנינו. ויעוין בחזו''א כריתות סימן טו סק''ט וז''ל, ומש''כ תוס' דלוקמא בהיה צריך לחולין ונמצאת של קדשים ר''ל שהיה מכיר בהמותיו אחת חולין ואחת קדשים ונתחלף לו שסבור שזו היא החולין ובזה מודה אביי דפטור בשבת משום מלכת מחשבת ולא אמר אביי אלא בחפץ בירק זה שהוא רואה ואין לו נפקותא אם הוא תלוש או מחובר דנתקיימה מחשבתו אלא ששגג באיסור שבת עכ''ל. ומבואר בדבריו דהתרי גווני דנקט תוס' היינו שתי האופנים שנקט הקה''י דבתחילה הוי חסרון בזיהוי ולבסוף איירי בגוונא בנתכוין לאותה חתיכה ומבואר דגם בהך גוונא איכא לפטורא ד''בה''.

**בבאור שתי הדרכים בפטורא דמתעסק והנפק''מ לטעות בשיעור**

1. **ונמצא א''כ דאיכא שתי דרכים יסודיות בגדר פטורא דמתעסק** **לדעת תוס',** אי הוי הניתוק במעשה, או מחמת צורת ההעלמה דהוי ביחס לגוף המציאות האיסור.

**ויש לעיין בהא דמבואר לקמן בטעה בשיעורים דחשב דהוי פחות מגרוגרת,** דלדעת רבא חשיב מתעסק כיון דנתכוין להיתר למרות דנתכוין לאכילה דבשלמא אי נימא כדרך החזו''א דתליא אי כפי מחשבתו ליכא למציאות האסורה א''כ גם בחצי שיעור איכא למימר דליכא למציאות האסורה, ואפשר דתליא בגדר איסורא דחצי שיעור אי הוי הרחקה או דאיכא חפצא דאיסורא גם בפחות מהשיעור ויעוין באחיעזר ח''ג סימן פ''ב אות י' דתלה את זה בפלוגתא דחצי שיעור והגמ' אזלא לר''ל דחצי שיעור לא אסור מן התורה. אולם אי נימא דתלוי באופן הטעות א''כ נצטרך לאוקמי דגם התם טעה בזיהוי בין חתיכה בגודל גרוגרת לחתיכה פחות משיעור גרוגרת.

רק דיש לעיין אי נימא כדרך החזו''א דהוי מצב בהעלמה היכא דידוע לו שיעור החתיכה רק דטעה בדין השיעורים וחשיב דהשיערו יותר גדול ונצא דכפי מחשבתו הוי פחות מכשיעור ויעוין בהמר''ם בסוגין דמכויח מהא דלא תרצה הג'מ אליבא דרבא דשוגג דכל המלאכות איירי בטעה בדין השיעור דגם זה בכלל פטורא דמתעסק כלם לדעת רבא דגם בנתכוין לאכילה איכא לפטורא דמתסעק לא ניתן לה להעמיד בכה''ג אולם יעוין בתו''י ובתורא''ש ובריטב''א חדשים דף ס''ט ע''א דההקשו את קושית המהר''ם ויעוי''ש דפשיטא להו דהוי שוגג. וכבר העירו דמבואר כן בגמ' יומא באוכל פחות מכשיעור שיכתוב את זה שמא יבאו ב''ד אחר ויאמרו דאיכא בזה שיעור ויתחייב קרבן.

ונראה דבהא ודאי איכא למימר דכיון דהמציאות שחשב עליה אנו יודעים דאיכא בזה שיעורא רק דהוא טעה וסבר דליכא בזה שיעור א''כ הוי כטעות בדין, **רק דיש לעיין מהתורא''ש בדף צד** דמבואר בדבריו דבמוציא משמשי ע''ז דדינם בשריפה ושיעורם בכל שהו דראוים לקיים בהם מצות ביעור לא חשיב אצל''ג כיון דטעה וסבר דמותר להשתמש בהם ולא ידע דהן איסורי הנאה, ודין אצל''ג תלוי במחשבתו. ומבואר דלמרות דכפי מחשבתו ליכא בזה שיעורא לא חשיב מתעסק. ובזה איכא חידושא מאחר דלא טעה בדין ביחס לשיעור, רק דטעה במציאות, וכפי המציאות שחישב עליה גם כלפינו ליכא שיעורא, וצ''ל דשאני שיעורא דהוצאה דתלוי בדבר שאותו באים להוציא ולא הוי שיעור מוחלט כשיעורא דאכילה הלכך גם אם חשב דהוי דבר דבעי שיעור חשוב, מ''מ כיון דשייך אופנים דסגי בשיעור כל שהו לא חשיב דטעה בגוף מציאות האיסור כמו בתלוש ומחובר.

**באור מחודש בפטורא דמתעסק והמסתעף ליסוד החילוק בין מתעסק לאינו מכוין**

1. **אלא דבעיקר גדר פטורא דמתעסק נראה דניתן לומר באופן אחר,** דהנה ידוע קושית האחרונים דאמאי ליכא בזה לפטורא דאינו מכוין דמותר לכתחילה ואמאי בעי קרא לפוטרו מחטאת, ובקוב''ש ח''ב סימן כ"ג מיישב דבכל מתעסק השגגה היא בלעבר ולא בלהבא כגון בסבר רוק הוא ובלעו או שסבר תלוש הוא ונמצא מחובר, דבשעה שעושה המעשה א"א להשתנות עוד, ומשו"ה בכל מתעסק אין לפוטרו משום אינו מתכוין דהוי פסיק רישא אלא דלכאורה כל דבריו שייכים לשיטת תוס' דפטורא דמתעסק הוי גם בנמצא דלרש''י דהוי רק בעשה מעשה אחר לכאורה לא הוי פס''ר אא''כ נימא דכל כמה דחתך בסוף לאחר נמצא דלפי האמת היה מוכרח דעשיתו מכוונת לחתיכה האחרת וצ''ב.

**ונראה דאיכא חילוק יסודי בין פטורא דאינו מכוין להכא**, דבאינו מכוין איכא חילוק בגוף העשיה, דאיכא שתי עשיות נפרדות גם גרירה וגם חרישה, וכל כמה דלא מכוין לחרישה א''כ איכא ניתוק בינו לגוף העשיה, משא''כ במתעסק דליכא שתי עשיות וליכא ניתוק בינו לעשיה, ורק דהוי הלכתא ביחס לאדם דבעינן שיהא יחס בין הגברא לחטא מקרא ד''אשר חטא בה''.

**ויעוין במגיני שלמה** שבת ע"ה דגם נתקשה בבאור החילוק בין מתעסק לאינו מתכוין, וכתב באופן אחד כהאי חילוקא דבמתעסק נתכוין למלאכה זו היינו להגביה ולחתוך אלא שטעה ונתחלף לו החפץ אבל מ"מ הרי נתכוין לפעולה זו, ואינו מתכוין הוא היכא דנתכוין למעשה זה ונעשית ממילא גם מלאכה אחרת.

**והשתא איכא למימר דהדרישה של התורה הוי דרישה חיובית בעיקר התביעה על האיסור דבעינן דיהא יחס מצדו לחטא וכל כמה דכפי כונתו ליכא לו כלל יחס למעשה החטא ליכא תביעה על האיסור**, ולפי''ז ניתן להבין דגם אי דינא דר' יהושע דבנתכוין לאיסור פטור הוי מקרא דאשר חטא בה, לא הוי פלוגתא יסודית בגדר מיעוטא ד''בה'' אי הוי מחמת דנתכוין להיתר או דעצם מה שלא מכוין להך מעשה דאיסורא המסוים שחטא בו, אלא דהכל הוי מאותו יסוד דבעינן יחס בינו לחטא רק דהנידון השיעור דבעינן בו את היחס לאיסור, אי רק לענין דלא יהא מחשבת היתר, או דבעינן גם יחס לחטא המסוים דעליו נתבע.

**בדברי הראשונים בדף ק''ד בנתכוין לכתוב אות אחת ועלו בידו שתי אותיות דאמאי ליכא בזה לפטורא דמתעסק**

1. **יעוין בראשונים דף ק''ד ע''ב דהקשו בהא דאיתא התם בנתכוין לכתוב אות אחת ועלה בידו שתים חייב** [היכא דלא בעי זיוני] דמ''ש מנתכוין לזרוק שתים וזרק ד' פטור [יעוין בתוס' ובמאירי דהקושיא מדינא דסוגין דפטורא דמתעסק, ונראה דהוי מחמת דבנמצא ליכא לפטורא דמחשבת], ובתו' מיישב דהיה בכונתו לכתוב שתי אותיות איזו שיהיו ורק בשעה שכתב חשב על אות אחת, אולם היה בכונתו להמשיך. **אולם יעוין ברמב''ן** דמיישב וז''ל, ואיכא דפריק שאני הכא דבכל מקום השתים נתכוין לכתוב אותה האחת אבל התם לא נתכוין לזרוק חוץ למקום השתים.

**ובמאירי כתב** וז''ל, ומ"מ לענין ביאור הסוגיא אתה צריך לשאול לדעת המחייב בכך כל זמן שאין צריכות תקון והוא המכוון באמרו דלא בעי זייני והרי בפרק כלל גדול אמרו בנתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע שפטור הואיל ולא נתכוון לזריקת איסור י"ל שבזריקה אין ארבע אמות בכלל מחשבתו כלל שאין ארבע בכלל שתים אבל בזו כבר נעשית מחשבתו ששתי זיינין בכלל מחשבת החית הם, ויש מתרצים שבזריקה פטור מפני שאין במחשבתו איסור בשום מקום אבל באותיות הואיל ויש באות אחת חיוב במקומות כגון בהשלמת ספר מחייבין אותה בזו.

ובמאירי נראה בתרוץ הראשון דהגביל את הך מ''ד דמחייב דהוי רק בגוונא דנתכוין לכתוב ח' ועלה בידו שני זיינין, וחשיב דגם השתים בכלל כונתו, אולם בתרוץ השני נראה מדבריו דאות אחת חשיב מחשבת איסור מצד עצמה מאחר דיכול להתחייב באופנים מסוימים. וברמב''ן נראה דעצם הדבר דמעשה הכתיבה שבא לעשות הוי בכל מקום השתים סגי בזה לאפקועי לפטורא דמתעסק.

והשתא אי נימא דפטורא דמתעסק מתיחס לאופן ההעלמה דהוי ביחס לעצם מציאות האיסור א''כ כל כמה דבאות אחת ליכא איסורא א''כ הוי נתכוין להיתר ומאי איכפת לן הא דאיכא במעשהו יחס לאיסור ע''י דכלול בו שתי זיינין, או דבמקום אחר איכא בו איסורא, או דבמעשה המציאותי איכא שייכות לתרוייהו, דתרוייהו כתובים באותו שטח. ואי נימא דבעי דיהא יחס בהתעסקותו למעשה אחר [כמו שהבאנו מהמנח''ב והקה''י] גם צ''ב דהרי סכ''ס נתכוין לכתוב אות אחת דהוי מעשה אחר דליכא בו חפצא דמלאכת כתיבה. ולכאורה מוכח כמו שנתבאר דפטורא דמתעסק מתיחס למעשה שבא לעשות והוי ניתוק בינו לעשית האיסור, רק דלא הוי מחמת דחשיב ''מעשה אחר'' אלא סגי בהא דכפי מחשבתו ליכא לגברא יחס למעשה האיסור ובזה מהני כל יחס דאיכא למעשה האיסור.

ולפי''ז ניתן לומר דגם אי בשומן ונמצא חלב הוי מתעסק מ''מ בשחט קדשים במחשבת חולין לא הוי מתעסק, דנראה דבאכילה דהמעשה מתיחס לגוף החפצא במה שנאכל אצלו ונמצא בגופו א''כ כל כמה דנתכוין לשומן הוי מציאות אחרת, משא''כ בשחיטה דהוי מעשה שעושה בבהמה, כיון דהוי אותו מעשה ורק השינוי בדין הבהמה דהוי בהמת הקדש הוא זה שמעמיד את האיסור בהך מעשה, הלכך בהא ליכא לפטורא דמתעסק ויתישב בזה הרמב''ן בקידושין דנקט דליכא בזה לפטורא דנתעסק גם אי נימא דאזיל כשיטתו הכא דס''ל כתוס' ד''בנמצא'' איכא לפטורא דמתעסק.

**בבאור הא דמתעסק עדיף מאינו מכוין וגם לר''י דאוסר אינו מכוין במתעסק מודה דפטור**

1. יש לעיין אמאי ר''י דאוסר באינו מכוין מודה במתעסק דפטור. ויעוין ברעק''א יומא ל''ד ע''ב במערכה שם אות יח וז''ל, דהא מתעסק גם בשאר איסורים פטור כמ"ש תוס', והרי בשאר איסורים ס"ל לתוס' דדשא"מ אסור מדאורייתא לר"י, אע"כ דמתעסק עדיף דלדעתו דהוא תלוש אין כאן מציאות איסור, אבל אינו מכוין כגון גורר דיודע דאפשר דיתעבד חריץ אסור. וכן מבאר בקוב''ש שם וז''ל, באינו מתכוין ליכא למיפטריה משום מתעסק דבאינו מתכוין יודע הוא את הספק ובמתעסק אינו מסתפק כלל, כגון בגורר בשבת יודע שאפשר שיעשה חריץ בגרירתו אלא שאינו יודע ודאי, אבל אם בשעת גרירתו לא יסתפק כלל ואצלו ודאי שלא יהיה חריץ כה"ג באמת יש לפוטרו גם מטעם מתעסק.

**רק יעוי''ש ברעק''א דתמה על תוס' בסנהדרין דף פה** דהוכיח דר' יהודה מודה באינו מכוין דשבת דפטור מדאוריתא משום מחשבת מהא דאיתא בכריתות דמתעסק שאינו מכוין למלאכה פטור וכ''ש היכא שאינו מכוין רק לגרירה והקשה הרעק''א דמאי שיאטיה מתעסק דשבת דלא נתכוין כלל לאיסור ללא מכוין דידע דאפשר דיתעבד איסורא.

**ויעוין בברכ''ש כתובות יב אות ב' דמיישב על פי הא דנקט הרעק''א בתשובה קמא ח' דמתעסק לא הוי הפקעה על עצם מעשה האיסור אלא הוי רק מצב בהעלמה** **לענין דליכא בזה חיוב קרבן,** ולפי''ז מיושב היטב קושית רעק''א דכל מה דשייך לסברת הרעק''א דלא מכוין חמור יותר מחמת דידע דיכול להעשות איסור, הוי רק לגבי הך פטורא דלא מכוין דכה''ת דהוי חסרון בשגגה ובזה בעינן דלא ידע כלל לאיסור, משא''כ בפטורא דמחשבת דהוי דין בעצם עשית המלאכה, שצריך כונה לאותה מלאכה שעושה בה א''כ כ''ש כשאינו מכוין כלל לעשית מלאכה אלא לגרירה ודאי דחסר בידיעה בדין מחשבת המלאכה.

**ויעוין במשנת הגרח''ש** סימן י''ט סק''ב דמוסיף דגם אי נימא כדעת החוו''ד המובא ברעק''א שם דס''ל דליכא כלל איסורא גם בפטורא דמתעסק דכה''ת, מ''מ גם בזה לא הוי כמלאכת מחשבת דהוי בגוף המלאכה כמו שמצינו דגם בנתכוין לאיסור כגון דחשיב לחתוך מחובר אחר איכא להאי פטורא, משא''כ פטורא דמתעסק בכה''ת דהוי בדין המעשה גברא בהאיסור דהיכא שאין דעתו לעשות האיסור אין מתיחס מעשה האיסור לגברא והוי מלתא דאינו מכוין לכן בזה הוי רק היכא דלא ידע כלל לאיסור. [ויש לעיין אי נימא דר' יהושע דפטר בנתכוין לאיסור הוי מפטורא דבה וצ''ל דגם בזה סיבת הפטור ביחס של הגברא לאיסור דבעינן דיהא לו יחס למעשה איסור המסוים שבא לעשות].

**ביסוד הריטב''א ביומא ל''ד דפטורא דאינו מכוין ילפינן מפטורא דמתעסק**

1. **אלא דבעיקר גדר פטורא דמתעסק דשבת, יעוין בריטב''א ביומא ל''ד** דפליג על תוס' דס''ל דר''י מודה בשבת דפטור בזה אינו מתכוין מחמת פטורא דמחשבת, דליכא חילוק בין שבת לשאר איסורים. ומבאר דר''ש דס''ל אינו מתכוין מותר יליף ליה משבת לכה''ת דאבוהון דכולהו הוא שבת, ורק ר''ש ור''י פליגי בפטורא דמחשבת, דר''ש נקט דסיבת הפטור מחמת חסרון הכונה במעשה משא''כ ר''י ס''ל דפטורא דמחשבת הוי רק היכא דלא נתקיימה מחשבתו כמו נתכוין לזרוק שתים וזרק ד'. וז''ל, ואמרינן נמי (כריתות י"ט ב') המתעסק בחלבים ובעריות חייב לפי שכבר נהנה, טעמא דנהנה הא לאו הכי פטור לרבי שמעון משום דהוי דבר שאינו מתכוין דומיא דשבת וכו' אלא ודאי דשבת בנין אב לכל התורה, ולרבי יהודה מלאכת מחשבת דאמר רחמנא למעוטי נתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע ודכוותה, שלא נעשית מחשבתו עכ''ל. ומבואר בדבריו דפטורא דמתעסק דשבת ואינו מכוין הוי מאותו יסוד וכן הוכיח בשו"ת אחיעזר חלק ג סימן נז סק''ח. ונראה דיסוד הך דינא הוא דבעינן דיהא יחס בינו לחטא וגם באינו מכוין למרות דהוי שתי מעשים בעינן להאי חידושא דמתעסק דכל כמה דליכא דרישה חיובית בעיקר התביעה על האיסור דבעינן דיהא יחס מצדו לחטא לא דיינינן לחסרון כונתו. ובישוב קושית רעק''א דאיך ילפינן ממתעסק דלא מכוין כלל לאיסור נראה דמאחר דהוי הלכתא בעיקר התביעה על מעשה איסור ולא הוי מחמת הגרעון ביחס המציאותי בינו לאיסור אלא הוי חסרון בעיקר החפצא דמעשה האיסור א''כ בהא לא איכפת לן דיודע על אפשרות האיסור כיון דסכ''ס ליכא יחס בכונתו למעשה האיסור.

**ובעיקר התליה בפטורא דאינו מכוין בפטורא דמתעסק יעוין באבנ''ז או''ח ר''נ** דנקט מדיליה את יסוד הריטב''א דדינא דר''ש נובע מפטורא דמתעסק יעוי''ש באורך.

**יסוד הרמב''ם [ועוד ראשונים] בפטורא דמתעסק דהוי גם במזיד**

1. **ובעיקר פטורא דמתעסק מצינו דברים מחודשים ברמב''ם פי''ד ממאכלות אסורות הי''ב דנקט כן גם ביחס למזיד** בגוונא דאוכל דרך שחוק או כמתעסק דנקט שם הרמב''ם לטעמא דשכן נהנה לחייבו מלקות ויעוין באבי עזרי פ''א הי''ב מאיסורי ביאה מה דמביא מפיה''מ בכריתות יט דגם נקט להך גוונא דנתכוין לשחוק [והא דבפ''ב משגגות ה''ז לא נקט לטעמא דשכן נהנה דנראה דפטורא דמתעסק הוי רק בשבת יעוי''ש באבי עזרי וצ''ב]. ומבואר ג''כ דיסוד פטורא דמתעסק נובע מחמת היחס דבעינן בין הגברא לגוף האיסור ולכן גם במתכוין לשחוק שייך להאי פטורא.

**ועיקר היסוד דגם במזיד שייך להאי פטורא יעוין בשבת ע''ה ע''א בהא דפוצע חלזון**, דמקשה הגמ' דלחייב משום נטילת נשמה ומיישבת דמתעסק הוא אצל נטנ''ש, ובתוס' כתב דמתעסק לאו דוקא ור''ל דאינו מכוין, אולם יעוין בר''ח ובר''נ גאון דהביאו את הגמ' בכריתות דמתעסק בשבת פטור למורת דהתם יודע דע''י פציעת החלזון ימות.

**ויעוין עוד בר''ח שבת ע''ח ע''ב לגבי הוצאת שטר** וז''ל, וכיון שהמלוה אסור להשהותו אין הלוה צריך לשטר ואם הוציאו פטור דהו''ל כמתעסק.

**ויעוין עוד בשבת קנ''ז ע''ב** בהא דאיתא שם בגמ' דחזייא לרבה בר הונא דיתיב באוונא דמיא וקא משח ליה וא''ל מתעסק בעלמא אנא ויעוי''ש בר''נ גאון דהביא את הגמ' בכריתות למורת דהתם יודע דמודד. רק יעוי''ש בר''ח ברש''י ובריטב''א דמבארים דהוי הגבלה בעיקר איסור מדידה.

**בהא דבעינן להנך תרי פטורי גם לפטורא דבה וגם לפטורא דמחשבת**

1. **יעוין ברש''י כריתות י''ט ע''א ד''ה מבעי ליה דהקשה דאמאי בעי ר''א לדרשא דבה פרט למתעסק ואמאי לא יליף לה ממחשבת**, ומכריח דפליג על פטורא דמחשבת. ויש לעיין מה הוקשה לרש''י הרי פטורא ד''בה'' אצטריך לשאר איסורים. ויעוין ברש''י פסחים ל''ג ע''א דמבואר בדבריו להדיא ד''בה'' אתי לשאר מצוות ו''מחשבת'' הוי פטור רק בשבת ויעוי''ש היטב דנראה מדבריו דהא דליכא באשם מעילות לפטורא ד''בה'' הוי מחמת ד''בה'' כתיב בפרשת חטאת דאיתא בשאר מצוות ולא בפרשת אשם מעילות ומוכח לכאורה כהרעק''א דאיכא איסורא.

**ובבארו שיטת רש''י בכריתות נראה כמו שהוכיחו מהרמב''ם פ''ב דשגגות ה''ז דקרא דבה אתי לגלויי על קרא דמחשבת**, יעוין באבי עזרי פ''א הי''ב מאיסו''ב. ויעוין עוד בתוס' שאנץ פסחים ל''ג ע''א סד''ה תאמר. וז''ל אלמא דדרשא מאשר חטא בה פרט למתעסק מוקי לה אשבת, רק דמקשה דא''כ אמאי בעי לטעמא שכן נהנה תפוק ליה דכל מתעסק חייב לבד משבת.

**רק דעדיין יש לעיין אמאי לא הוקשה לרש''י [ובפרט בפסחים ל''ג] דמאיא בעי לקרא דמחשבת תפוק ליה מקרא דבה** ולפי מה דנקט הרעק''א דפטורא דבה הוי רק ביחס לחיוב קרבן ואיבורא מיהא איכא א''כ ניחא הא דבעי לקרא דמחשבת.

**בבאור יסוד התוס' בסנהדרין דאיכא לסברא שכן נהנה במלאכת שבת דא''כ במאי פליגי אביי ורבא**

1. **אולם יעוין בתוס' בסנהדרין ס''ב ע''ב דהקשה דלמאי בעי לקרא דמחשבת.** ובסו''ד מיישב על פי מה דנקט בסוגין ועוד מקומות [יעוין בשבועת יט] דפטורא דבה הוי רק בנתכוין להיתר ופטורא דמחשבת אצטריך גם בגוונא דנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, אולם בתחילה מיישב דנפק''מ היכא דנהנה דליכא לפטורא דבה ובזה אצטריך לפטורא דמחשבת. **ויש שדייקו כן מרש''י בדף ע''ג** ע''א בד''ה דסבור, וז'''ל, אבל בשבת פטור ''דלא נהנה''. ונראה דהיכא דנהנה ליכא לפטורא ד''בה''. ובבאור הך גוונא דנהנה יעוין במהר''ם בסנהדרין שם דאיצטריך קרא דמלאכת מחשבת באופן שהוא נהנה, וצ''ל כגון שהוציא בפיו מרה''י ובלע ברה''ר דבליעתו זהו הנחתו. אולם יעוין באחיעזר ח''ג סימן נז סק''ד דהקשה דאי בעינן בדוקא את הנאת האכילה מן הראוי שהנאת האכילה תהא עצם האיסור [יעוין בברכ''ש כתובות יא ב' דמבאר בכונת הר''ן פרק גיד הנשה דנקט דבאיסור הנאה ליכא לדינא דשכן נהנה דלא הוי חילוק באופן ההנאה שהנאה שהיא בגופו שונה מהנאה דממילא אלא דשאני אכילה דהמציאות של המצאות האוכל במעיו אסורה וכן בביאה גוף מציאות הביאה אסורה משא''כ באיסור הנאה דהאיסור על הגברא שיקח הנאה מהחפץ ] ומכח זה מכריח דעצם הדבר דאיכא לו תועלת במלאכה חשיב נהנה.

**ויש לעיין לפי''ז לפי מה דנקט תוס' דבנמצא תלוש ליכא לפטורא דמחשבת א''כ במאי פליגי אביי ורבא בנתכוין לחתוך תלוש**, הרי לא שייך בזה כלל להאי פטורא ד''בה'' כיון דאית ליה הנאה. **ויעוין בצל''ח** בתוס' ד''ה הניחא לאביי, דגם נקט כמו המהר''ם דהוי רק בגוונא דנהנה, רק דהקשה על עיקר תרוץ התוס' דא''כ היכי מתוקם ברייתא שגג בלא מתכוין לשיטת התוס' באותו חתיכה ובשבת פטור ובחלבים חייב, והרי משכחת גם בשבת שחייב וכגון שנהנה. ומכריח מכח זה דהנהו תרי תירוצי בתוס' בסנהדרין שם פליגי, דהתירוץ הראשון דסובר דמשכחת גם בשבת נהנה, סובר דגם באותו חתיכה שייך למיפטריה משום מלאכת מחשבת, ונמצא בשבת בכל ענין פטור. והתירוץ השני דמתרצי שם דבאותו חתיכה לא שייך מלאכת מחשבת, ס"ל דלא שייך בשבת למימר נהנה, ונמצא ג"כ בשבת בכל גווני פטור, ושפיר קאמר משא"כ בשבת. ולפי''ז אפשר לומר דגם אי נימא דבכל גונא חשיב נהנה איכא למימר דפליגי בפטורא דמחשבת.

**אולם יעוין בברכ''ש שבת כה אות ד' וביתר באור במשנת הגרח''ש סימן י''ח אות ז' דמבאר דלאחר דגלי לן קרא דמחשבת שוב איכא כבר לפטורא דבה דכה''ת במלאכת שבת** **ולא יהני בזה הא דנהנה**. ובבאור הדבר יעוי''ש דמבאר דיסוד פטורא דמחשבת גילוי על מלאכת שבת דמלבד היחס לתוצאה איכא דיני עשיה דגברא במחשבת המלאכה דהמחשבה הוי חלק מעשית המלאכה, ולכן לא שייך בזה לפטורא דנהנה דדין הכונה מצד מחשבת אי''ז דין במעשה הגברא אלא הוא דין דעת וידיעה בחפצא דמלאכה, וע''כ גם בנהנה מכיון דידיעה בפועל ליכא חסר במחשבת המלאכה, ולפי''ז ניחא הא דגם על פטורא דבה לא שייך לסברת שכן נהנה מאחר דגם החסרון ד''בה'' שייך לקיום של הדין ידיעה בעיקר החפצא דמלאכה דבעינן שיתכוין לאיסור.

**בעיקר הבאור בהא דשייך לסברת שכן נהנה במלאכת שבת**

1. **ובעיקר הא דמבואר בתוס' דחשיב נהנה מחמת גוף ההנאה** יעוין בקובץ הערות סימן לג סעיף ז מה דמישב את דברי רש"י בשבועות (י"ט ע"א [ד"ה פרט למתעסק]), שהזכיר מתעסק לענין עריות, ובתוס' והראשונים כתבו דלא דק. וז''ל, והיה אפשר ליישב דברי רש"י, באופן שאינו נהנה, כגון שלא כדרכה, דבכה"ג מתעסק פטור גם בעריות כיון שלא נהנה עכ''ל. ויש לעיין מאי איכא בגוף ההנאה. ויעוין ברש''י סנהדרין דף סב עמוד ב' בד''ה שכן נהנה. וז''ל, הלכך חשיב בכוונה. ומבואר דב''שכן נהנה'' לא באו לבטאות את גדר האיסור דנובע מחמת גוף המציאות ולא מחמת מעשה הגברא ולכן ליכא בזה לפטורא דמתעסק, אלא דבהנאה איכא קיום לכונה, וכן בפשטות לשון הרמב''ם פי''ד ממאכלות אסורות הי''ב אע''פ שלא נתכוין לגוף האכילה הואיל ונהנה חייב כמי שמתכוין לעצמה של אכילה. ויעוין במשנת הגרח''ש סימן יח מה דמביא מהברכ''ש בשם הגר''ח וז''ל, דודאי אין לומר בכונת רש''י דע''י הנאה הוי מתכוין ממש דמהכ''ת דע''י ההנאה יש בפועל כונה אלא דהגדר בזה דבהנאה מונח חומר דכונה והיינו דכשם דכוונה דגברא להאיסור מייחס מעשה האיסור להגברא כך הנאה דגברא אף בלא כוונה מייחס בע''כ ההנאת איסור להגברא.

**בבאור הא דמצינו סברא דשכן נהנה בדין כונה במצוות**

1. **ומצינו גדולה מזו בגמ' ר''ה דף כח ע''א דבמצוה דמידי דאכילה כמו במצה גם במתעסק כגון שכפאו לאכול מצה יצא ובר''ן שם מדמי ליה לדינא דמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה**, ומבואר דסברת שכן נהנה מהני לדין כונה דמצוה, אולם יעוין בקה''י ל"ה דתמה דגם אי נימא דהנאה חשיבא ככונה מ''מ כל זה ביחס לגוף המעשה אולם אי בעי כונה למצוה מה שייך דההנאה מהמעשה תעמוד במקום כונה למצוה. ודוחק לומר דהדרישה של כונה במצוה הוי יחס למעשה מצוה באופן דנימא דמעשה מצוה עומד כמעשה בפני עצמו ובעינן דיהא יחס להך מעשה. ויעוין במשנת הגרח''ש סימן יח הערה מ''ב דמכריח דדין כונה הוי חלק מגוף עשית המצוה ולא רק בתור יחס למעשה מצוה, דיעוי''ש דמביא דמטו משמיה דהגר''ח להקשות לדעת הרעק''א דפטורא דמתעסק הוי רק בהעלמה לענין חיוב חטאת, ולא בגוף המעשה דא''כ אמאי מתעסק במצוות לא יצא ידי חובה. ומוכיח מזה הגרח''ש דדין כונה במצוות הוי מעצם אופן עשית המצוה ותו לא שייך יהני בזה מתעסק. והא דנקטו הראשונים דאיכא בזה לסברא שכן נהנה יעוי''ש דמבאר על פי באור הברכ''ש דסברא דשכן נהנה הוי גדר באיסורים שנובעים מחמת מציאות האכילה דלא תליא כלל במעשה הגברא, ולפי''ז מבאר הגרח''ש דה''ה במצוות דאכילה הוי גדר אחר בעיקר אופן הקיום מצוה דהמצוה לא הוי העשיה אלא עצם מציאות החפצא דאכילה ולכן בזה ליכא חסרון כונה.

**ובגוף באור סברת תוס' דאיכא שכן נהנה במלאכת שבת יעוין בברכ''ש כתובות י''א אות ג' [מובא בגרח''ש סימן יח ו'] דמבאר דכונתם דחפצא של איסור שבת דומה לחפצא של איסור דחלבים ועריות**, דגם איסור שבת חפצא דאיסורא אינו העשיה דהמעשה איסור אלא מציאות המלאכה שנתעבדה בשבת, והלכך ליכא בה פטור מתעסק דהוא רק פטור בדין המעשה גברא בהאיסור ובשבת לא צריך המעשה גברא לחפצא דהאיסור עכ''ל.

**בדינא דשכן נהנה אי מפקיע גם פטורא דאינו מכוין**

1. **יעוין בר''ן על הרי''ף פרק גיד הנשה דנקט דסברת שכן נהנה הוי סיבה לאסור באיסורי הנאה היכא דלא מכוין** רק דנקט דהוי רק אי ריחא מלתא וחשיב כאכילה, אולם יעוין בפנ''י בפסחים כה ע''ב דמדייק מהרמב''ם דסברת שכן נהנה לא מפקיע לפטורא דאינו מכוין ומבאר לפי''ז הא דאיתא בפסחים לפטורא דאינו מכוין באיסורי הנאה למרות דהוי מידי דהנאה. וכן מוכח בדעת תוס' בסנהדרין אי נימא דלא בעי הנאת אכילה. ובדעת הר''ן ל''ק מידי דהרי מבואר בדבריו דבעי דוקא שהחפצא דאיסורא תהא באכילה. ויעוין במשנת הגרח''ש סק''ח דמבאר דאי נימא דהוי סברא בעיקר החפצא דאיסורא דלא שייכא למעשה האדם א''כ גם פטורא דאינו מכוין לא שייך בזה, אולם אי הוי סיבה לדונו כמכוין בהא שייך לחלק בין מתעסק דאיכא לו כונה למעשה המציאותי רק דליכא כונה לאיסור ובהא מהני השכן נהנה להחשיבו כמכוין לאיסור משא''כ בלא מכוין דהוי ניתוק בינו לגוף המעשה.

**בהא דמבואר בגמ' דכסבור רוק ובלעו לא חשיב אכילה**

1. **יעוין ברש''י דרוק לאו אכילה הוא**. ובתוס' רי''ד תמה עליו וז''ל, וקשיא לי אטו בבליעת חלב לא מחייב ואכתי נתכוין לבליעה דהיתרא ועלתה בידו בליעה דאיסורא הוא והיינו שנתכוין לחתיכה דהתירא ועלתה בידו חתיכה דאיסורא דמחייב אביי, ונ"ל לפרש כך כגון שתחב לו חבירו לתוך פיו והוא לא הרגיש ששם בפיו שום דבר והיה סובר מה שיש בפיו רוקו הוא והיה רוק קרוש כמו כיחו וניעו ובלעו וכיון שלא סבר שיש בפיו שום דבר אחר כ"א רוקו זה ודאי הי' מתעסק ודמי למתכוין להגביה את התלוש וחתך את המחובר שלא נתכוין לשום חתיכה. ויעוין במג''א תקס"ז ס"ק ח וז''ל, כ' האגודה פ"י דיומא מותר לבלוע הרוק ביה"כ ובב"ח סי' תרי"ב משמע קצת דלדידן דקי"ל דאפי' אוכלין שאין ראוים לאכילה אסור לכתחלה גם הרוק אסור לבלוע ול"נ דמותר ברוק כיון שאין כונתו כלל לאכילה.