21. בירך על פרי ונפל מידו או אינו לפניו ובדינים הנל בברכת המצות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

י"ט אלול ע"ד

**סימן כ"א**

**בדין בירך על פרי ונפל מידו או לא היה לפניו**

**א]בביאור דברי הירושלמי**

**ב]שיטות הראשונים בדינא דתורמוס**

**ג]בביאור הסברא בדינא דתורמוס**

**ד]בביאור סברת המבי"ט**

**ה]ביאור האחרונים בדעת המהרי"ל**

**ו]האם ברכת המצות מתיחס לחפצא**

**ז]בנידון הפוסקים דהראו לו בקריאת התורה במקום שאינו נכון**

**בביאור דברי הירושלמי**

א] עיין רא"ש סימן כ' שהביא ירושלמי **וז"ל ר' זריקא אמר ר' זירא בעי האי מאן דנסיב תורמסא ומברך עליה ונפל מידיה מהו לברוכי עליה זימנא תניתא מה בינו לבין אמת המים אמרין תמן לכך כיון דעתו מתחילה ברם הכא ברם הכא לא כיון דעתו מתחילה. תני ר"ח אין מברכין על הפת אלא בשעה שהוא פורס אמר רב חייא בר בא הדא אמרה הדין דנסיב פוגלא ומברך עליה והוא לא אתי לידיה צריך לברוכי עליה זמן תניתא אמר ר' תנחום בר ידון צריך לומר ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד עכ"ל הירושלמי** ונאמרו כמה ביאורים בירושלמי זה ונבארם בס"ד

א.עיין רא"ש ותר"י שביארו שנידון הירושלמי בשני הדברים באדם שבירך על פרי ונפל מידו ורוצה לקחת פרי אחר ולאוכלו ובזה נסתפק הירושלמי בתחילתו האם צריך לחזור ולברך והירושלמי מביא את ר' חייא שלא מברכים עד שהוא פורס דהינו שלא יפרוס קודם הברכה ומצד שמא יאבד החתיכה הזו ויצטרך לברך על החתיכה האחרת ומזה פושט הספק הנ"ל [והנה בביאור התועלת בזה שלא פורס קודם הברכה מצאנו שני ביאורים המאמר מרדכי בסימן קס"ז אומר שאפילו אם חשב לחתוך בצד אחד ויחתוך בצד שני אין חיסרון שכיון שזה חתיכה אחת בזה ודאי חלה הברכה על הכל אמנם בפסקי הריא"ז הובא בשלטי הגבורים ל"ד: מדפי הרי"ף וכן בצל"ח ל"ט: ביארו שהכונה שממילא לא יהיה לו כונה על מקום מסוים אבל אם יהיה לו כוונת על צד מסוים אם יפרוס בצד השני גם כה"ג יצטרך לחזור ולברך ובפשוטו מבואר בירושלמי שאם פורס באמצע הברכה זה לא חיסרון דהינו שמועיל שתחילת הברכה היה על הכל וצ"ל שסוף הברכה נגרר אחרי ההתחלה ועין ראש יוסף ונחלת דוד ל"ט: ועיין מה שכתבנו שם במ"מ]

ב. עיין ב"י שהביא מהשבולי הלקט שביאר שתחילת הירושלמי הכוונה כרא"ש ובאמת אין פשיטות בירושלמי ומספק הביא שרבינו ניסים גאון פסק לחומרא והוא נקט שלכאורא צריך לפסוק ולקולא וכן הוא בב"י סימן ק"מ בשם האבודרהם בשם רבינו גרשום בן שלמה אמנם סוף הירושלמי דהינו תני ר"ח הכוונה שצריך לפרוס בשעת הברכה כדי שלא יהיה הפסק בין הברכה לאכילה ומזה למד הירושלמי שאם אדם בירך על הדבר וזה עדין לא בידו כיון שזה לוקח זמן חשיב הפסק וביאר השיבולי הלקט שזה כשיעור תוך כדי דיבור דהינו שלום עליך רבי ומורי ובב"י סימן ק"מ הביא מהאבודרהם שנקט שקי"ל להלכה דלא כירושלמי כמבואר בגמ' שמברך קודם שפורס אמנם עיין רעק"א שהביא מהפרח שושן לישב דרק כאן שההפסק הוא לצורך האכילה לא חשיב הפסק אבל לא אם זה הפסק סתם ועיין ראבי"ה סימן תרצ"א שלמד מהירושלמי שאין לברך על הלולב כל זמן שזה לא בידו דהינו שלמד הירושלמי על דרך הנ"ל שספק הירושלמי זה מצד הפסק אמנם לא מצד הזמן שבדבר אלא מצד שזה מחוסר בציעה

ג.עיין רמב"ם פ"ד ה"י שכתב בתחילה הדין שנפל הפרי מידו צריך לחזור ולברך ואחרי זה כתב שאם בירך על פרי והביאו לו אותו רק אחרי זה צריך לחזור ולברך ועיין ב"י שביאר שהרמב"ם למד שזה כונת הירושלמי בסופו דהינו שהוא גם למד שיש בירושלמי שני נידונים אמנם סוף הירושלמי אין החיסרון כשיבולי הלקט מצד הפסק הזמן אלא כוונת הירושלמי שזה לא היה לפניו ולכן צריך לחזור ולברך [והנה לפ"ז הקשה הפמ"ג מה הירושלמי מדמה דינא דתורמוס לדינא שזה לא לפניו הרי בתורמוס החיסרון כי הברכה חלה על שכיון לאכול ובפוגלא החיסרון כי הדבר שעליו בירך לא לפניו והנה בעיקר דינא דשלא בפניו עיין ב"י שהקשה מאמת המים ותירץ שם זה ודאי יבוא דהינו שיסוד החיסרון שזה שלא בפניו כי זה לא ודאי תתקיים הברכה וכן מבואר בט"ז ועל פי זה כתב המ"ב שאם זה בחדר לידו שודאי יבוא לידו אין חיסרון זה ולפ"ז באמת תמוה הדמיון דיש כאן סברא שברכה שלא ודאי תחול חסר בצורת הברכה אמנם יש מקום לבאר שיסוד החיסרון דיש תנאי בברכות שיהיה לפניו וכן משמע בגר"ז שכתב שאמת המים הסברא כי כל המים זה דבר אחד וכן ביאר ביד הקטנה פ"ה סק"ד מצד שיש לפניו מים כל הזמן דהינו שכיון שמצדו מוכן גם לשתות המים הראשונים אין כאן החיסרון שהברכה על דבר שלא בפניו ולפ"ז ביאר הגרא"ל מאלין סימן ג' סק"ו שכונת הירושלמי שכיון דמבואר שיש חיסרון דתורמוס דהינו שחזינן שהברכה חלה על החפצא ולא על עצם ההנאה ממילא אם זה שלא בפניו הוא חיסרון. עוד יש לבאר ברמב"ם שלמד על דרך הראבי"ה לעיל שיסוד החיסרון כי זה מחוסר לקיחה והרמב"ם נקט שהחיסרון רק כי זה מחוסר הבאה מחדר אחר ובאמת המים שזה עומד מאליו לא שייך חיסרון זה ולחם שזה מחוסר מעשה פריסה זה כמו מחוסר הבאה מחדר אחר ולהלכה אפילו ששם זה לא חיסרון כי זה נצרך לכבוד הברכה שיהיה שלם או שזה דזה דרגא פחות מלהביא ממקום אחר ולפ"ז הרמב"ם למד הירושלמי שגם הדין של לחם זה לא מצד דינא דתורמוס וא"ש הכל אלא שלפ"ז צ"ב למה בספק הראשון פסק לחומרא וכמו שתמה בשיבולי הלקט על ר"נ גאון ולפ"ז איכא חומרא דגם דבר שלפניו אבל כדי לאכלו הוא מחוסר מעשה חשוב לא חל ברכתו ובעיקר הדין המבואר בירושלמי לכאורא לרא"ש אין לזה שום מקור וצ"ע הטור שהעתיקו ועיין ריא"ז פ"ז הכ"ז שכתב שמאמת המים מבואר שאפשר לברך גםמעל דבר שלא בפניו]

**שיטות הראשונים בדינא דתורמוס**

ב] והנה בנידון הראשון של הירושלמי מצאנו בזה כמה שיטות ונבארם בס"ד א. עיין רא"ש שביאר שודאי נידון הירושלמי שמצד דיני ברכות פטר את שאר התורמוסים ואם לא היה נופל ודאי שיכל לאכול מכח הברכה גם את שאר התורמוסים ורק כאן כיון שהיה בדעתו שיאכל ראשון את תורמוס זה והוא נפל לכן צריך לחזור ולברך ופשטות לשון הרא"ש וכן נקטו רוב האחרונים שאפילו שהיה דעתו מפורש לאכול עוד מכח ברכתו בכל אופן צריך לחזור ולברך ובפשוטו כן פסק השו"ע [וכן מוכח מהראשונים שהוכיחו מהא דהשומעים יכולים לטעום חזינן שהבינו בכונת הירושלמי שזה גם בדעתו על זה]

ב. האבודרהם הביא מהראב"ד שקי"ל בספק הירושלמי לקולא ועיין בית יוסף שהביא בשם ר"ת שאם אדם בירך על כוס ונשפך והביאו לו כוס אחר שאין צריך לחזור ולברך ועיין ב"י שביאר שס"ל שהירושלמי נפשט לקולא וכן עיין בית יוסף שהביא מהרי"ל שאם בירך על כוס ונמצא מים לא צריך לחזור ולברך כיון שהיה דעתו לשתות עוד יין ועיין דרכי משה דכתב דבפשוטו ס"ל כר"ת שספק הירושלמי לקולא והנה בפשוטו לפ"ז גם בלא היה דעתו מפורש לפטור הדבר האחר אבל כל שאם היה אוכל מה שבירך עליו היה פוטר גם הדבר האחר ממילא חל על זה הברכה ויכול לאכול מכח ברכה זו וכגון שזה לפניו או שזה אותו מין שקי"ל שגם אם זה לא לפניו או בסעודה שלכו"ע גם אם זה שלא בפניו זה נפטר בסתמא ועיין ב"י שכתב על לשון ר"ת שבנשפך יביא כוס אחר זה בהיה דעתו על זה וכן הוא בלשון המהרי"ל ובפשוטו כונתם דאל"כ הרי גם אם היה אוכל מה שבירך לא היה יכול לאכול הדבר השני כיון שלא כיון על זה

אמנם עיין רמ"א שכתב על דין השו"ע שכל הדין שנפל מידו זה רק בלא היה דעתו לאכול הדבר השני ועיין פרישה וביאור הגר"א ומאמר מרדכי ובבה"ל שכונתו לחלוק על השו"ע ולפסוק כראשונים שקי"ל בספק הירושלמי לקולא והנה בפשוטו לפ"ז כונת הרמ"א ודעתו על זה שללא זה הרי גם אם הפרי לא היה נופל צריך על זה עוד ברכה אמנם עיין מג"א שכתב שכונת הרמ"א בדוקא שצריך דעת מפורש על זה וכן העתיקו האחרונים וביאר הבה"ל שזה מצד דס"ל שגם לראשונים שנקטו בספק הירושלמי לקולא אבל זה רק אם היה דעתו על זה אבל אם לא היה דעתו מפורש על זה גם לדידן צריך לחזור ולברך אמנם עיין א"ר שלמד בכוונת המג"א שכונת הרמ"א לבאר את השו"ע דהינו שנקט שגם לראשונים שפסקו הירושלמי כל זה דוקא בלא היה דעתו מפורש לאכול השאר אבל אם היה דעתו מפורש לאכול השאר כה"ג גם בנאבד הראשון לא צריך לחזור ולברך וכן ביאר במעדיני יו"ט בדעת הרא"ש וכן נקט בנהר שלום והנה האחרונים העירו דפשטות הרא"ש שכתב אפילו שהיה כונתו משמע כונה מפורשת אמנם עיין בה"ל דדייק את לשון המורים באבודרהם לגבי קריאת התורה שכתבו שהחיסרון מצד שלא היה דעתו על הפרשה האחרת ומשמע שאם היה כונה אחרת זה באמת מועיל אמנם בפשוטו זה קשה דבתורמוס שזה קטן ודאי הדרך שאוכל יותר מאחד ובפמ"ג הקשה דבפת הרי ודאי דעתו לאכול יותר מפרוסה אחת ויש לדחוק [ועיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן קכ"ט] וצ"ע

ג. ועיין מ"ב שהביא את הראב"ד שנקט את הירושלמי לקולא וכתב שכל שזה היה לפניו אפילו שלא היה לו מחשבה מפורשת בכל אופן זה עוזר ונקט שדעתו שכיון שזה לפניו חשיב כמו דיעה מפורשת [ועיקר הדין מוכח מראית ההגהות מימוני והראב"ד מהגמ' שכלא נבגא דברכתא הוא ושם לא מדובר שהיה לו דעה מפורשת אלא שזה היה לפניו על השולחן] וכן המג"א נקט בדעת המבי"ט דהינו דבפשוטו לראב"ד אין שום חיסרון בזה שמה שעל זה בירך נפל אלא כל שבא לאכול דבר שזה היה בדעתו מראש הרי זה נפטר בברכה אמנם המ"ב נקט שגם לדבריו זה ודאי שבלי דעה מפורשת כיון שמה שבירך נאבד זה חיסרון ורק כאן כיון שזה היה לפניו זה כמו שהיה דעתו על זה והמ"ב פסק כראב"ד[[1]](#footnote-2) אמנם הגר"ז דרך החיים חיי אדם נקטו שלא עוזר מה שזה בפניו אם לא היה דעתו על זה מפורש [אמנם עיין תהלה לדדו שהקשה דבהלכות קידוש הקילו בזה וצ"ע]

ד.והנה כתב הרמב"ם עומד אדם על אמת המים ומברך ושותה אע"פ שהמים שהיו לפניו בשעת ברכה אינן המים ששתה מפני שלכך נתכוין מתחילה עכ"ל ומקורו מהירושלמי ובפשוטו כונתו כמבואר בא"ר שכאן שכונתו היה לא לשתות המים שלפניו אלא המים שיבאו אחרי זה א"כ אדרבא חשיב שעל זה חל הברכה אמנם עיין רבינו מנוח שכתב שמכאן משמע שכל שהיה דעתו על זה לא צריך לברך ורק בלא היה דעתו לאכול אלא את מה שהחזיק בידו רק כה"ג צריך לחזור ולברך וכן הוא במאורות מ"ב. וע"ש שהעמיד נידון הירושלמי במקרה שלא היה כונתו לאכול אלא את מה שבירך עליו ובזה היה מקום לומר שהוא בירך על תפוח ובמקום תפוח זה יכול לקחת תפוח אחר ובזה הירושלמי נקט לאיסור וע"ש שנקט שספק לקולא ולכן באמת גם כה"ג לא צריך לברך והוסיף ועוד שיתכן שדעתו שאם זה יאבד הוא יקח אחר ע"ש והנה מבואר כאן שיטה מפורשת שכל שהיה דעתו על מה שיאכל אחרי זה אין שום חיסרון אלא שהסיבה כי הם למדו הירושלמי שהנידון במקום שלא היה דעתו לאכול אלא אחד [והנה צ"ב איך למדו דבר זה מהירושלמי אולי אמת המים שאני כי הרי על זה היה כונתו ועיין מהר"ח או"ז סימן קכ"ט שדן לבאר כך הירושלמי אלא שדחה דבר זה דא"כ מה הראיה מאמת המים אמנם מראשונים אלו משמע שהירושלמי בתחילה הבין שהנידון אפילו בכונתו ולכן הקשה מאמת המים והוכיח שכל הנידון כשלא היה כונה ועל זה צ"ע מה הראיה מאמת המים במקום שכונתו לשתות רק את זה ובפשוטו צ"ל שהירושלמי למד שיסוד החיסרון דהברכה חלה על מה שבפניו וכל שדעתו לאכול הדבר הראשון כאילו זה רק מה שלפניו והירושלמי הקשה מאמת המים והוכיח שאין זה החיסרון אלא רק כי לא היה דעתו על הדבר השני]

**בביאור הסברא בדינא דתורמוס**

ג] והנה בעיקר הדין המבואר כאן דאם נפל מה שבירך עליו לא חל על זה ברכתו צ"ב הרי כיון שאם היה אוכל ממה שבירך היה יכול לאכול מהדבר השני דהינו שזה בכלל ברכתו א"כ מה איכפת לן שזה נאבד ולמה שלא יוכל לאכול מהדבר השני ועיין בה"ל וכן הוא בפמ"ג מ"ז סק"ח שביארו שעיקר הברכה חלה על מה שמחזיק בידו והשאר נפטר בגררא ולכן כל שהדבר שעליו חל עיקר הברכה התבטל חשיב שלא אכל את מה שבירך עליו דתמיד צריך לאכול את מה שבירך עליו ועיקר הדבר בפשוטו מבואר ברשב"א הובא ברמ"א סימן רי"א שאם בירך על האינו חשוב לא פוטר את החשוב דאינו בדין שהאינו חשוב יפטור החשוב דרך גררא ובפשוטו הכונה כנ"ל שעיקר הברכה חלה על מה שמחזיק בידו ואוכל ראשון והשאר זה דרך גררא ועיין ריטב"א מ"א: דאם אכל פירות בתחילה בתור דברים הבאים מחמת הסעודה וזה נפטר בברכת הפת גם אחרי זה יאכלם שלא מחמת הסעודה לא צריך לברך כיון שעיקר האכילה נפטר ממילא הכל נפטר דהינו שעיקר דין הברכה זה על תחילת האכילה והשאר נגרר אחריו ולכן גם אם הסיבה שתחילת האכילה נפטר בברכה לא שיך על סוף האכילה בכל אופן לא צריך לברך על זה ע"ש [ובפשוטו יסוד התבואות שור סימן י"ט סקי"ז וסיעתו שלא עוזר לכוין לא להוציא הוא גם מצד הנ"ל שהכל נפטר מצד גררא ולא מצד שהוא כונתו בברכתו לברך על זה ולכן זה לא תלוי בכונתו]

והנה לפ"ז לשיטות שכל שהיה דעתו על זה מפורש עוזר אפילו אם זה לא מה שבירך עליו בתחילה בהכרח דס"ל שכל שחשב עליו מפורש חשיב שעיקר הברכה חלה עליו ולא רק מדין גררא ואפילו ששיחה מפסיקה הביאור שזה כאכילה אחת ושהברכה חלה על כל האכילה ובאמת גם לגבי הדין שאינו בדין שיפטור האינו חשוב את החשוב כתב הרשב"א שאם דעתו על זה מפורש זה עוזר ובפשוטו הביאור ששם לא חשיב שזה נפטר בגררא והנה לפ"ז צ"ב דעת השו"ע שגם בדעתו מפורש זה לא נפטר

אמנם הנה בהא דכתב הרשב"א שאם דעתו מפורש זה עוזר יש לדון האם כונתו דעתו לאכול או דעתו שהברכה תחול על זה ועיין גר"ז [סב"ה פ"ט] שלגבי עצם הדין שנפטר כתב שמספיק כונת אכילה ולגבי הדין של הרשב"א כתב שצריך דוקא כונה לפוטרו וכן הוא בפמ"ג [רי"א א"א י"א וכן סימן ח' א"א ט"ז] אמנם עיין רעק"א שכתב שבאורח כיון שאתכא דבעל הבית סמיך חשיב תמיד כמו כוונה ולכאורא ודאי שזה לא כמו כונת ברכה ומבואר בדבריו שכל שיש לו כונה מפורשת לאכול זה כמו שכיון לפטור בברכתו ולפ"ז יתכן שבזה עצמו תלוי הנ"ל דלגר"ז באמת כאן רק כונה מפורשת לפטור תעזור ובזה אולי גם השו"ע מודה ולרעק"א עצם זה שיש לו כונה מפורשת לאכול זה נחשב שיש לו כונה לפטור וזה כרמ"א אמנם עיין פמ"ג שנקט שלשו"ע לענין תורמוס גם בכונתו לפטור בברכה זה לא עוזר [וכן מבואר מראית הראב"ד מהשומעים] וכן לרעק"א קשה דעת השו"ע

אמנם בעיקר סברת הרשב"א שאם כיון זה פוטר שמעתי לבאר דבלשון הרשב"א משמע שגם במכוין זה נחשב דרך גררא רק שכל החיסרון של דרך גררא ללא כונה מפורשת אבל אם זה אם כוונה מפורשת כה"ג אין החיסרון של דרך גררא אבל באמת זה נשאר בדרך גררא ולפ"ז א"ש השו"ע שגם במכוין יש חיסרון דסוגין דתמיד זה נחשב דרך גררא, אמנם עדין צ"ע לדעת הרמ"א שכאן בכונה לאכול עוזר ולדעת הגר"ז ופמ"ג ששם רק בכונה מפורשת לפטור עוזר וכאן ודאי לא משמע ברמ"א שמדובר דוקא בכונתו לפטור בברכה אלא עצם זה שכונתו לאכול זה מספיק וכן לבה"ל שכל שזה בפניו עוזר שזה כמו שדעתו הרי לגבי אינו בדין ודאי שזה לא עוזר ובפשוטו צ"ל דיש בזה דרגות ואפילו שלגבי אינו בדין וכו' זה חיסרון דאין עיקר הברכה על זה אבל לגבי סוגין חשיב יותר שחל על זה הברכה וצ"ע

אמנם יתכן לבאר חיסרון סוגין בדרך אחר דבאמת רק בדבר שאין דעתו על זה מפורש בזה באמת כל מה שזה נחשב שהברכה חלה על זה מצד שזה חלק מהאכילה שעליה בירך ולפ"ז יתכן שרק עד כמה שהוא אוכל את מה שחשב בתחילה לאכול ואוכל אחרי זה משהו אחר זה נחשב כחלק מהאכילה אבל עד כמה שלא יאכל את מה שחשב בתחילה אין רואים את זה כחלק מהאכילה וממילא אין לזה סיבה להיפטר וצ"ע

**בביאור סברת המבי"ט**

ד] והנה בעיקר דין הירושלמי עיין מבי"ט ח"א סימן רכ"ד שכתב בתחילתו שאם מניח הפרי הראשון ולוקח אחר ואחרי זה יאכל הראשון בזה אין חיסרון ואחרי זה כתב לחדש עוד [כן ביארו דבריו ביד אפרים סימן ק"מ ובא"ר שם ובתהלה לדוד סימן ר"ו כתב שזה מפורש בלשון המבי"ט ותמהו על המג"א שביאור אחרת] שבאופן שהיה סלסלה של פירות לפניו ובירך על פרי אחד ורואה פרי יותר טוב כה"ג יכול לאכול הפרי השני כיון שהפרי הראשון קיים וכן הוא בשו"ת הרדב"ז ח"א סימן רמ"ח ולכן דנו לגבי אם הראו בס"ת במקום לא נכון ורוצה לקרוא במקום אחר שאין את חיסרון הירושלמי כיון שהס"ת לפניו ויכול לקרוא במקום האחר אם זה באותו פרשה ע"ש ולכאורא הסברא צ"ב בזה שלכאורא עיקר הסברא שהברכה צריכה לחול על מה שבירך ומכח זה נגרר על השאר א"כ מה עוזר שזה עדין קיים ויכול לאוכלו או שדעתו לאכלו אחרי זה ומשמע שנקטו שיסוד החיסרון מצד שכיון שעל זה עיקר הברכה וזה נאבד זה מבטל הברכה ולא שזה סברא שלא יחול על השאר וצ"ע אמנם עיין מאמר מרדכי שחלק על סברא זו וכן מבואר במג"א שפשיטא ליה דלא כסברא זו וכן ביאר את המבי"ט בדרך אחרת וכן הוא מפורש בהלכות הריטב"א פ"ב ה"ה וכן עיין ב"ח שהביא הגהות מהר"ם לגבי אם זה נמאס שלא מספיק שזה ראוי לאכלו אלא צריך בפועל לאכול ממנו הובא במ"ב סקכ"ד ע"ש

**ביאור האחרונים בדעת המהרי"ל**

ה] והנה המהרי"ל כתב דבבירך על כוס ונמצא של מים והיה דעתו לפטור אנשים אחרים והיה יין לפניהם יקח כוס אחר של יין וגם הם יצאו בברכתו ועיין דרכי משה דבפשוטו ס"ל כר"ת דאין את חיסרון הירושלמי שלא אכל את מה שבירך על זה דהינו שנמצא מים זה גרע מהיה יין ונשפך אמנם כתב לדון וכן ביאר בפרישה שכיון שהוא פטר בזה אנשים אחרים זה עדיף וביאר הגר"ז דהינו שמדובר שהוא שתה בסוף יין אחר שהיה בכלל דעתו דאל"כ שברכתו לבטלה ודאי לא יכול להוציא אחרים רק נתחדש כאן שכיון שהוא הוציא אותם בברכתו והם הרי שתו מהיין שהיה כונתם לשתות מצד הברכה זה מספיק והנה צ"ב הסברא הרי לכאורא יש כאן ברכה כלפיו ויש כאן דין שומע כעונה כלפיהם וא"כ מה עוזר שאצלם הברכה חלה על מה שברכו והנה מבואר ברוקח הובא בב"י סימן קס"ז שאם מישהו הוציא אנשים אחרים ואכל מיד אלו שיצאו בברכתו אפילו שדיברו קודם שאכלו יוציאם בברכתו דהינו שחזינן שמראש דנים את כולם כאכילה אחת וכל שחלה הברכה ממילא זה מועיל לגבי כולם ואף שלא קי"ל כן הינו מצד שכל שהשומע לא אכל אין הוא קשור לברכה אבל יתכן שבעיקר היסוד כולם מודים ולפ"ז אם נימא כנ"ל שיסוד החיסרון שהברכה חלה על דבר ונתבטל א"כ כל שלגבי אחד השומעים זה לא התבטל זה מספיק ויש לעיין איפכא כשנשפך לאחד מהשומעים האם בזה יעזור מה שבעל הבית שתה ממה שחל הברכה ולאחרונים הנ"ל ודאי יעזור אמנם בפשוטו מסתבר שזה לא יעזור

והנה הראב"ד ור"ת הוכיחו שאין בזה חיסרון מהא דמבואר בגמ' שאחד מברך ומוציא אחרים והם שותים מהכוס שלהם וצ"ב ראיתם הרי שם הם יצאו מדין שומע כעונה והרי כונתם היה לשתות מהכוס שלהם וא"כ אדרבא חשיב שעיקר הברכה חלה על כוסם ובפשוטו כונתם דס"ל שחשיב שעיקר הברכה זה על כוסו והם רק יוצאים מדין גרירה ולכן אם צריך קודם לשתות מהכוס שעליו עיקר הברכה גם הם לא היו יכולים לשתות ללא שישתו מכוס המקדש אמנם בדעת שאר הראשונים צ"ל שחשיב שהברכה חלה על כוסם וצ"ע

ובעיקר דינא דהמהרי"ל עיין תהלה לדוד סק"ו שכתב לדון שרק בבירך על דבר שחל על זה הברכה וזה נאבד יש את חיסרון הירושלמי אבל אם בירך על יין ונמצא מים שם מראש הברכה לא חלה על זה אלא על היין האחר שדעתו לשתות ובזה לא שיך את חסרון הירושלמי אמנם אין הדבר מוכרח שכיון שלדעתו עיקר הברכה חלה על הכוס מים א"כ חשיב שלא היה דעתו לשתות היין האחר בתור שעל זה חל עיקר ברכתו אמנם יתכן שלא שיך על זה דעת וצ"ע

**האם ברכת המצות מתיחס לחפצא**

ו]והנה נתבאר מדברי הירושלמי דבברכת הנהנין הברכה מתיחס לחפצא ולכן כל שבירך על דעת לאכול תפוח ונפל לא יכול לקחת תפוח אחר ולאוכלו דהברכה מתיחסת לחפץ שעליו בירך והרי על חפץ אחר לא הודה [ולדעת הראב"ד זהו ספק הירושלמי] ויש לעיין האם דין זה הוא גם בברכת המצות דיש מקום לחלק דבברכת המצות ההודאה הוא על קיום המצוה שבזה ואין שום התיחסות לחפצא וגם אם רצה לעשות המצוה אם חפצא אחד ועשהו אם חפצא אחר לא צריך לחזור ולברך [והנה מסתבר שכל זה במקום שזה אותו חיוב כגון שבירך על תפילין אחד ומניח תפילין שני אבל בבירך על בגד ציצית אחד ורוצה ללבוש בגד אחר או בירך על שחיטה של בהמה אחת ורוצה לשחוט בהמה אחרת בזה שזה מחיב אחר חשיב כקיום מצוה אחר ובזה ודאי צריך לברך וצ"ע] והנה דנו האחרונים בבירך על ס"ת ונמצא פסול האם צריך לחזור ולברך על ס"ת האחר ועיין ב"ח יור"ד סימן רע"ט שדימה לדינא דתורמוס דהיינו שנקט שגם בברכת המצות הברכה מתיחס לחפצא שעליו נאמר הברכה אמנם עיין שבות יעקב ח"א סימן א' בסופו שכתב שלגבי קריאת התורה מה זה משנה באיזה ספר קורא ויש שדימו דבר זה לכל שינוי בחפצא בקיום המצוה אמנם עיין מאמר מרדכי שיש לחלק וכונתו כמבואר שם בשבות יעקב שקריאת התורה המצוה היא הקריאה ורק שאסור לקרוא בעל פה לכן צריך ס"ת אבל הס"ת אינו חפצא דמצוה ולכן כל שקורא אותו דבר אין סיבה שיהיה כאן חיסרון משא"כ בכל שאר המצות כגון מזוזה ותפילין וארבעת המינים שהמצוה בעצם החפצא ודאי בבירך על חפץ אחד לא יכול לקים המצוה בחפץ אחר אמנם עיין שו"ת הרדב"ז ח"א סימן רמ"ח שכתב לגבי קריאת התורה שאם טעו ובירך על מקום קריאה אחר שאין זה דומה לתורמוס מצד שהברכה על המצוה ולא משנה באיזה חפץ זה נעשה אמנם כל האחרונים שדנו בנידון זה בסימן ק"מ מבואר שפשיטא להו שברכה על תוכן אחד בתורה לא עוזר על משהו אחר ורק דנו מצד שהיה על זה כונתו [וכבר עמד על זה בארצות החיים] אמנם יתכן שבאמת בברכת התורה שההודאה על תוכן התורה זה דומה לברכת הנהנין שכל דבר זה משהו אחר [ועיין ארצות החיים סימן ח' סקע"ז ובהלכות תפילין שהאריך בכל זה]

והנה לענין הלכה המ"ב סימן קמ"ג סקי"ח לגבי נמצא ס"ת פסול נקט שלא צריך לחזור ולקרוא וביאר כנ"ל שהברכה היא על הקריאה אמנם לענין תפילין סימן כ"ה סק"נ וכן לענין ערבות סימן תרנ"א סקנ"ו נקט שצריך לחזור ולברך ולפ"ז לכאורא גם לענין מזוזה צריך לחזור ולברך [אם לא דנימא שזה דומה לציצית וכדלקמן] ולענין סוכה הביא בשער הציון סימן תרל"ט סקצ"ד מחלוקת אחרונים אמנם יתכן דשם הסוכה זה לא החפצא דמצוה שעמו עושים המצוה אלא המצוה מתיחסת לגברא ולענין ציצית במצא טליתו פסולה ולוקח בגד אחר ודאי צריך לחזור ולברך כמבואר במ"ב סימן ח' סק"ל אמנם לענין מצא החוטים פסולים ומחליפם בזה הפמ"ג כתב שצריך לחזור ולברך [ויש לעין בהחליף כנף אחד שזה רק חלק מהמצוה האם זה סיבה לברך] והמ"ב סימן ח' סקמ"א כתב שלא צריך לחזור ולברך ועיין ארצות החיים שמשם מקור הדברים שביאר שכיון שזה אותו בגד זה כמו אותו מצוה וצ"ע הסברא בזה הרי הבגד הוא לא מכלל המצוה כלל ולענין שופר עיין מ"ב סימן תקפ"ה סק"ד י"ד שנקט שצריך לברך וצ"ע שכאן לכאורא המצוה זה השמיעה והוי כמו ס"ת שפסק שלא צריך לברך [אמנם כתב שבאמצע התקיעה לא צריך לברך וצ"ע החילוק ואולי ס"ל שלא מברכים על חצי מצוה ובפשוטו כן מברכים כמבואר ברי"ף פ"ד דר"ה דדן בדיבר באמצע התקיעות ועיין רשב"א מנחות ל"ו. שנסתפק בזה ועיין הלכות קטנות ח"ב סימן רי"ח דנקט שמצד דינא דתורמוס צריך לברך על שופר גם בהביאו לו אחר באמצע התקיעות וכתב שזה כמו בנמצא ס"ת פסול וגם למתירים שם כי זה היה כבר בבית הכנסת ע"ש ועיין או"ז הלכות כיסוי הדם לגבי שופר שדימה לשיטת ר"ת שמברכים על תפילין שני ברכות ע"ש [**הוספה ניסן ע"ו:** אמנם עיין סימן קמ"ג במ"ב שהביא לגבי אם נמצא ס"ת פסול שיש דיעות שאם זה לפני שקרא חוזר ומברך ואם לא אינו חוזר ומברך דהינו שאפילו שהקריאה על התורה ולא על החפצא ואין חיסרון שאין דעתו על משהו אחר בכל אופן כל שדעתו על חפץ מסוים ולא התחיל במצוה זה חיסרון יותר גדול ומסתברא שזה גם הסברא לגבי שופר] ושמעתי לדון בנר חנוכה האם בהחליף שמן ופתילות האם צריך לחזור ולברך וכן בנר שבת ויל"ע האם כאן זה כמו ס"ת דכל המצוה זה האש או שהשמן זה חלק מהחפצא של המצוה ויש לחלק בין שבת לנר חנוכה ועיין לשון שו"ת הרשב"א שהשמן צריך להיות של המדליק ועיין מה שכתבנו בסוגיות של חנוכה

והנה בפשוטו הנפק"מ בכל הנ"ל בהחליף המצוה כגון שמחליף מזוזה בביתו שאם כל חפצא מחייב ברכה א"כ גם כאן זה מחייב ברכה אבל אם הברכה היא על המצוה א"כ זה אותו מצוה וכן מבואר בבה"ל סימן כ"ה סי"ג לענין החליף החוטים של הציצית שלא צריך לברך שדימה דבר זה לארצות החיים הנ"ל אמנם בתפילין ומזוזה לכאורא צריך לברך ואולי מזוזה זה כמו ציצית כי זה אותו בית וצ"ע

**בנידון הפוסקים דהראו לו בקריאת התורה במקום שאינו נכון**

ז] והנה עיין ב"י סימן ק"מ שהביא הנידון בר"ח חנוכה שבירך על התורה ומצאו שזה היה פרשה של חנוכה וצריך לקרוא קודם ר"ח והיו שפסקו שצריך לחזור ולברך כדינא דתורמוס אמנם רבינו גרשום שם פסק שלא צריך לברך כיון שקי"ל דלא כירושלמי והנה כבר הקשה הפרישה סימן ר"ו דמה זה ענין לנידון דתורמוס הרי כאן ודאי לא היה דעתו לקרוא אלא פרשה דחנוכה ולא לקרוא גם ר"ח ובאמת המ"ב הביא שמטעם זה צריך לברך ובפשוטו צ"ל בדעתם דס"ל שאדם מכוין שפה מתחיל לקרוא אבל יש לו דעה שיקרא עוד לפי מה שיגידו לו וחשיב דעה סתמא לקרוא השאר והנה המבי"ט כתב שאם זה באותו פרשה רק במקום אחר אין חיסרון דתורמוס מצד שאם הראו לו אחרי זה ומתחיל קודם כיון שמגיע למקום שצריך להגיע אין חיסרון וגם אם לא מגיע או שהראו לו לפני מה שצריך לקרוא אבל כיון שמקום הקריאה קיים ועל פי ההלכה יכול לקרוא שם חשיב כמו שלא נאבד הפרי שזה לא חיסרון וכנ"ל

והט"ז כתב שאם הטעות במקום שפתוח לפניו ממילא חשיב שדעתו על כל מה שלפניו ולא צריך לחזור ולברך וצ"ע שכל זה אם זה במה שלאחריו כיון שממשיך לקרוא ולא יודע כמה אבל אם זה קודם ודאי אין דעתו לקרוא קודם עוד יש להעיר שלכאורא זה רק לרמ"א שמועיל דעתו אבל לשו"ע שבדינא דתורמוס לא מועיל דעתו א"כ גם כאן זה לא שייך דדנים על מה שהיה תחילת קריאתו ובפרט כאן שזה ודאי לא בגדר כונה ודאית אמנם יתכן שהחידוש שתחילת האכילה זה עיקר הברכה והשאר זה בגרירה זה ודאי לא שייך בברכת המצות דשם הברכה חלה על כל המצוה בשוה ועיין מהר"ח או"ז סימו קכ"ט וכן בפליתי סימן י"ט לגבי שחט ונמצא טריפה שנקטו ששיך דינא דתורמוס גם בשחיטה בהמות והנה שם שכל מצוה היא עומדת לעצמה שזה מחיב נפרד אין את הסברא הנ"ל אמנם כה"ג יתכן לדון שזה לא בגררא כדחזינן שדיבור זה הפסק אמנם שיטת הרא"ש שזה כמו סעודה רק שאם דיבר זה מחלק הסעודה לשתים אמנם בכיסוי הדם ס"ל שזה כשני מצות וממילא בזה לכאורא אין את דינא דתורמוס וצ"ע [ולכאורא מסתבר שבחצי שיעור של מצוה לא שיך החיסרון של תורמוס ואין זה דומה לברכה שהברכה חלה על כל כל שהוא וצ"ע]

והנה בעיקר הנידון דקריאת התורה עיין בה"ל דהביא מהפמ"ג שכל הנידון שחשב שצריך לקרוא פרשת חנוכה אבל אם ידע שצריך לקרוא ר"ח רק שחשב שכאן זה פרשת ר"ח והתברר שזה חנוכה כה"ג ודאי לא צריך לחזור ולקרוא והביא שהדרך החיים חלק על זה והוכיח דלא כדבריו מהדין שאם בירך על כוס יין ונמצא מים דמבואר באחרונים שדנו שיש כאן חיסרון דתורמוס ולא אמרינן שהוא הרי כיון על יין והטעם כיון שזה החפצא שלפניו על זה הוא מכוין ומה שטעה זה לא איכפת לן

אמנם שמעתי לדון שד"ז תלוי האם בנמצא ס"ת פסול צריך לחזור ולברך ואם ננקוט כאחרונים הנ"ל שלא צריך לחזור ולברך ומצד שהברכה על הקריאה ולא על הס"ת א"כ אין זה דומה כלל דבברכת הנהנין שהברכה על החפצא א"כ אפילו שבירך על יין אבל כיון שהחפצא שעל זה חל הברכה זה מה שלפניו וזה מים לכן זה חיסרון משא"כ כאן שהברכה לא מתיחסת לס"ת כלל אלא לתוכן וחשב שזה התוכן שבאמת יש כאן אם בסוף יש כאן תוכן אחר זה לא משנה אמנם אין הדבר מוכרח דיתכן שנכון שהוא חשב לקרוא ר"ח אבל במציאות כיון שחשב שכאן זה ר"ח חשיב שכונתו לקרוא מה שכתוב כאן וכיון שכאן כתוב חנוכה חשיב שלא היה לו דעת לקרוא את הר"ח ויתכן שזה גם מוכח מסימן ר"ט דשם בדעתו לשתות עוד יין אם לא דנים שדעתו על חפצא זה אלא על היין א"כ חשיב שדעתו רק על היין שלפניו אמנם עדין יש לחלק דבברכת הנהנין שהברכה על החפצא כך דעתו משא"כ כאן שהברכה לא מתיחסת לחפצא כלל וצ"ע בזה

והנה עיין ט"ז סימן תפ"ט דבבירך על ספירת העומד וחשב שזה יום ד' והתברר שזה יום ה' וכתב שצריך לחזור ולברך מצד שזה כמו תורמוס דהינו שהוא בירך על יום ד' ולא על יום ה' והשער הציון הביא מהמאמר מרדכי שכתב לחלק שכאן אין חפצא שעליו חל המצוה ששיך לדון שהוא כיון על חפצא אחר וצ"ע למה קריאת התורה זה אחרת דעד כמה שס"ת פסול זה לא חיסרון ורק שזה קריאה אחרת הרי כאן כל ההבדל היא הקריאה שזה דיבור אחר ואולי שם זה הודאה על תוכן אחר משא"כ כאן ההודאה על קיום המצוה וצ"ע

1. והנה בפשוטו דברי המ"ב מחודשים דעד כמה שלא פסק הירושלמי מהיכי תיתי שכ"ג יש חיסרון ושמעתי לדון דיתכן שבדבר שזה שלא בפניו ובסתמא חשיב שאין על זה מחשבה כלל ורק מצד שזה כחלק מהסעודה לכן זה נפטר עיין מה שכתבנו בדין סתמא מה נפטר [ושכן הוא דעת היד יהודה] וא"כ בזה ודאי שכל שלא התחיל לאכול את מה שבירך עליו וודאי לא שיך שזה יפטר אמנם פשטות האחרונים שכל דבר שנפטר בסתמא הגדר שיש על זה מחשבה [↑](#footnote-ref-2)