שיעורי תערובת צז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תנינא

שיעורי תערובת – צז

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קיא, ג - ה

## נפל איסור לאחת מב' קדירות היתר, וחזר ונפל עוד איסור

**[סעיף ו]** **היו כאן שתי קדירות של היתר, ונפל איסור לתוך אחת מהן, וידוע לאיזו נפל, וחזר ונפל איסור לתוך אחת מהן ואין ידוע לאיזו נפל, אני אומר למקום איסור הראשון נפל גם השני. אבל אם נפל איסור לתוך אחת מהן, ואין ידוע לאיזו נפל, ואחר כך נפל איסור לתוך אחת מהן וידוע לאיזו נפל, שתיהן אסורות. הגה: ודוקא שאין ס' לבטל האיסור שנפל שם, אבל אם היה ס' לבטל האיסור שנפל שם, הוי כאילו לא נפל שם איסור כלל** הקשה הב"ח מה חידוש בזה הא הוא דין דסעי' א' דתולין שהאיסור נפל לקדירה האסורה, וא"כ גם כאן כיון שנפל האיסור לאחת מהן הרי היא נאסרה, ושוב דמי ממש לסעי' א' שתולין באיסור. וכמו שמבואר ברמ"א שאם היה ששים אין תולין דאז לא נאסרה [והג' הרמ"א היא על הרישא, וכ"ה בדפוסים הראשונים].

**וכתב** הב"ח לחדש שכאן תולין אפילו באיסור תורה. ונראה דעתו שכיון שנפל אחד לשם הוא טעם שיפול לשם גם השני, ולא מחמת שכבר אסרנו אחת מהן. מיהו מלבד שאינו מסתבר, עוד צ"ב מהרמ"א שמבואר שאם יש ששים ואין אוסרים את הקדירה אין תולים שהאיסור נפל לשם, ואם יש דין לתלות שהאיסור נפל לאותו מקום שנפל האיסור הראשון, היה לנו לתלות אפילו אם לא נאסרה הקדירה בנפילה הראשונה.

**והיד** יהודה כתב לבאר החידוש בסעיף ו', דהוא נפק"מ למקום שבתחילה נפל האיסור לקדירה שהיה בה נ"ט כנגד החתיכה ונאסרה הקדירה, ואם תיפול עכשיו חתיכת היתר לאותה קדירה היינו מתירים את הקדירה, משום שיהא בה ששים, ועכשיו שאנו תולים שהאיסור נפל לשם א"כ אף אם תיפול עוד חתיכת היתר לא נתיר את הקדירה, ונמצא שבתלייה זו אנו מקלקלים, וזה קמ"ל שלא איכפ"ל באותו קלקול וכל שעכשיו הקדירה אסורה יש לנו לתלות שהאיסור נפל לשם ולא לקדירה המותרת.

## אחת שנאסרת מהדין ואחת ממנהג, אי תולין בזו שנאסרת ממנהג

**בפמ"ג** (מ"ז סק"ז) דן בשתי קדירות חלביות מלאות מים, אחת בת יומא ואחת שאינה בת יומא, ותחב כף בשרית בת יומה לאחת מהן, דמן הדין אם תחב את הכף לתוך הקדירה בת יומה נאסרים הכף והקדירה [כמבואר סי' צה סעי' ג], ואם תחב לתוך הקדירה שאינה בת יומה אין הקדירה והכף נאסרים [כמבואר שם] אולם מצד המנהג גם כשתחב לתוך קדירה שאינה בת יומה מחמירים על הקדירה להגעילה [כמבואר סי' צד סעי' ה], וא"כ יש לדון אם אפשר לתלות שתחב את הכף לתוך הקדירה שאינה בת יומה שמן הדין אינה אסורה, או שכיון שמצד המנהג אוסרים אף את הקדירה שאינה בת יומה, א"כ אין לתלות. וכתב להוכיח שיש לתלות שתחב לאינה בת יומה, דהא אם היה כתם בין שתי נשים תולים באשה שיש לה דם טוהר, אף שהאידנא מחמירים גם בדם טוהר, ומוכח שכיון שמדינא היא מותרת ורק מצד מנהג אוסרים אותה יכולים לתלות, ומסיק בצ"ע אמנם היד יהודה הסכים עם ראייתו [ולכאורה יש לומר עוד טעם לתלות באינה בת יומה, שהרי אם תחב את הכף לבת יומה הכף נאסרת, אבל אם תחב לאינה ב"י הכף מותרת, ובזה אין אילו מנהג לאסור את הכף, מיהו זה יהא תלוי במה שנתבאר לעיל שהיד יהודה פקפק אם יש לתלות כדי להציל אחרים].

## אם יש לתלות למפרע במקום שלא אסרנו עדיין את הקדירה

**עוד** כתב הפמ"ג לדון (ש"ד יח) במקום שהיה בקדירה אחת נ"ט של היתר ובשניה איסור, ונפלה חתיכה אחת ואינו יודע להיכן נפלה, ותלו שנפלה לאיסור, ואח"כ נפל איסור אחר וידוע שנפל לקדירה של ההיתר, ואז רוצה שהאיסור הראשון יהיה בקדירה של ההיתר שהיה בה נ"ט של היתר, שעי"כ עכשיו תהיה הקדירה מותרת לדעות שאיסורים מבטלים זה את זה, וכתב להתיר. ואף שכבר נתבאר דלמפרע לא אמרינן תליה, היינו דוקא במקום שכבר אסרנו, אבל כאן מעולם לא אסרנו ואפשר לתלות עכשיו שהאיסור נפל לקדירה של ההיתר. מיהו כבר נתבאר שדין זה שאיסורים מבטלים זה את זה שנוי במחלוקת ודעת היד"י (סי' צח ס"ק כו) שאינם מבטלים.

## כשע"י התלייה יקלקל עוד את האיסור

**עוד** כתב הפמ"ג (מ"ז ז) לדון בשתי קדירות אחת בלועה איסור ואחת של היתר ותחב כף של חמץ לתוך אחת מהקדירות, אם יש לתלות שתחב הכף חמץ לתוך הקדירה של האיסור, שי"ל שאין לתלות משום שאת האיסור היה אפשר להגעיל, ועכשיו שאוסר משום חמץ לא מהני להגעיל בתוך הפסח ונמצא שהוא מקלקל את האיסור, והוכיח שאפשר לתלות כל זמן שהוא איסור. אולם בשפתי דעת (ס"ק כ) דייק מהא דאין תולין האיסור שנפל לטבל היות ויש לו תקנה ע"י מעשר, מוכח שאין תולין בדבר שיש לו תקנה בהגעלה, ולכן יש להחמיר בפסח שלא לתלות באיסור, וכן מסיק ביד יהודה (ס"ק טז ובקצר ס"ק כא).

**ויש** להבין אמאי הוצרך הפמ"ג לבא לזה שהוא מקלקל שלא תועיל הגעלה הא יש קלקול בלא זה מחמת שאוסר בהנאה, וצ"ל דרצה לומר שאף בלוע באיסורי הנאה היה צד לומר שלא נתלה באיסור מטעם שע"י התליה מקלקל שלא תועיל הגעלה [ומה שיש לדון מחמת שע"י התלייה מציל את המאכל שבכלי, כבר נתבאר לעיל שדעת היד"י שאי"ז ברור לתלות מחמת שרוצים להתיר דבר אחר. ועוד אפש"ל דמיירי דעתה יש מים בקדירה].

## כשלא נודע עד שכבר נאסרה אחת מהקדירות

**ובמקום** שאין ידוע הנפילה הראשונה ואחר שנפלה חתיכת איסור לאחת מהקדירות נודע לו מהנפילה הראשונה ואינו יודע להיכן נפלה אותה חתיכה, בפמ"ג (ש"ד ס"ק טו) כתב להסתפק בזה, דשמא יש לתלות שהחתיכה הראשונה נפלה לאותה קדירה שעכשיו אסורה, והיד יהודה (ס"ק יז) כתב שאין תולין למפרע, ואף שלא הנודע כאן אינו תלוי בידיעה כלל אלא במציאות הדבר, וכיון שבשעה שנפלה החתיכה הראשונה עדיין לא היה חלות איסור, אין לתלות להתיר.

**עוד** נסתפק הפמ"ג (שם) אם נפל בער"פ חמץ נוקשה [לדעות שחמץ נוקשה דרבנן], לאחת מהקדרות ויודע להיכן נפל, ואח"כ נפל חמץ גמור מה יהא דינו. ויסוד הנידון הוא משום שקודם פסח לא נאסרה הקדירה וא"כ אף לאחר שנפל החמץ עדיין אי"ז קדירת איסור ושמא בזה לא שייך לתלות. והיד יהודה (שם) פליג וס"ל שחמץ גם קודם פסח חשיב איסור ויש לתלות בו.

## צירוף הקדירות הוא רק כשעשויים להתערב

**[סעיף ז]** דין שתי קדירות המצטרפות לבטל מבואר בשו"ע שזה דוקא בשל אדם אחד שעשויות הקדירות להתערב, אבל אם הם של שתי בנ"א אינם מצטרפים. והיא דעת הר"ש (תרומות פ"ד משנה יב) שדעתו שרק כשעשויות להתערב אמרו דין זה שכל העשוי להתערב אומרים כאילו כבר נתערב, וכן הסכים הרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ב כג:). וכן הדין גבי שתי סוגי קדירות אחד חמוץ ואחד חריף, שכיון שאינם עשויות להתערב אינם מצטרפות לבטל (ש"ך ס"ק יח).

## כשאחת מהקדירות יש בה ששים

**והש"ך** (ס"ק טו) הביא דברי הרשב"א שאם בקדירה אחת יש כדי לבטל ובאחת אין כדי לבטל, אינם מצטרפים, שכיון שקדירה אחת ודאי מותרת אינה בכלל הספק. וכן מבואר לגבי תרומה שאם הייתה באחת מהן מאה כנגד התרומה אין מצטרפים. ובביאור הטעם שצריך שיכנס לספק מבואר ברשב"א שכל מה שנכנס לספק כיון שהמיעוט בא לאסור אותו, לכך הולכים אחר הרוב ומתירים אותו, אבל אם לא באים לאסור אין לו סיבה לבא ולהתיר.

**מיהו** צ"ב דבכה"ג שהיה באחד מהן ששים כנגד האיסור, א"כ אף שאין צירוף הרי אפשר להתיר מדין סד"ר, דיש לתלות שהאיסור נפל למקום שיש שיעור לבטל. ותירץ הש"ך דמיירי בדאורייתא שאז אין דין תלייה.

**והפר"ח** (ס"ק יט) תמה על הש"ך שבאיסור דאורייתא גם צירוף אין אומרים, דמה מועיל מה שיש שיעור כדי לבטל בצירוף הקדירה השניה, הרי מ"מ ירגיש טעם האיסור. וצ"ל דכאן לא מיירי ביבש ביבש, שדוקא בתרומה מצאנו שצריך להיות במקום אחד שחכמים רצו שיהא ריבוי כמו דחזינן מהא שהצריכו חכמים, לבטל במאה, לכך צריך להיות במקום אחד, אבל ביטול יבש ביבש דעת רוב הפוסקים שאפילו כל אחד במקום רחוק ג"כ מועיל, וא"כ ע"כ מיירי בלח. ומיירי במין במינו דאל"כ יהא איסור תורה. וא"כ אין קושיא על הש"ך שירגיש טעם, שהרי במין במינו לעולם לא ירגיש טעם.

**ובעצם** קושיית הש"ך דכשיש באחת מהן ששים היה לנו להתיר מדין תלייה, יש לומר שבאמת מתירים מדין תלייה, אולם יש מקומות שאין דין תלייה וכגון גבי דבר שיש לו מתירין, שנתבאר לעיל דעת הפוסקים שדין תלייה אינו עדיף מכל ספק דרבנן ולכך בדבר שיל"מ אין לתלות בהיתר, וא"כ יהא נפק"מ שבדבר שיש לו מתירים שאין דין תלייה אם היה ששים באחת מהקדירות לא נתיר, שכיון שהקדירה שיש בה ששים אינה בכלל הספק אין להתיר מדין צירוף.

**ועוד** שייך חילוק בין דין צירוף לדין תליה, כשהיה בקדירה אחת נ"ט היתר, ובשניה לא היה אפילו רוב כנגד האיסור, שבזה מצד תלייה אין לנו להתיר כמבואר לעיל (סעי' ב) שאין לתלות אלא כשיש רוב היתר [והוא ג"כ מהרשב"א], אבל מדין צירוף היה לנו להתיר, וזה כוונת הרשב"א שאם היה ששים באחת מהן ובשניה לא היה רוב לא נתיר, שבזה לא שייך צירוף כיון שהקדרה שיש בה ששים אינה בכלל הספק.

## דעת הרא"ה להחמיר שאין מצרפים הקדירות לבטל

**וכתב** הרמ"א ויש מחמירים דאפילו באדם א' אין להקל. ולצורך הפסד יש להתיר באדם א'. ומיהו אין לאכלו אלא לאחר שיערבנו יחד, דאז כבר נתבטל האיסור. והיש מחמירים הוא דעת הרא"ה שאין להתיר ע"י צירוף בלח בלח אף במין במינו [וזה ראיה דהכא מיירי בלח בלח וכמשנ"ת, ודלא כהחוו"ד סק"ו שביאר דמיירי ביבש], שכיון שגזרו מין במינו אטו שאינו מינו, לא שייך להתיר, כיון שבאינו מינו היה מרגיש טעם.

**ופסק** הרמ"א שלצורך הפסד יש להקל כדעת הרשב"א כשעירבו ובש"ך הוסיף שצריך שיהא הפסד מרובה. אולם היד יהודה (קצר ס"ק לב) כתב שאין להקל כלל כנגד הרא"ה משום שדבריו ברורים, ורק אם היה לח בלח וערבם יחד יש להתיר, ואף שלהרא"ה יש בזה איסור משום מבטלים איסור לכתחילה, לגבי זה יש לסמוך על הרשב"א.

**אולם** אם היו חתיכות לא יועיל מה שיערבם יחד שהרי החתיכות בלועות איסור. ואף שבסימן צב (סעי' ב) מובא בשו"ע דעת הרמב"ם (כמבואר בש"ך שם ס"ק ח) להקל גם בנבלע בחתיכות שכולם מצטרפים לבטל הטעם, כבר מבואר בש"ך (שם) שלא קיי"ל כהרמב"ם, שכיון שאפשר להרגיש הטעם לא שייך לצרף שאר החתיכות, ומסתבר גם במין במינו להחמיר אטו אינו מינו שנרגש הטעם. ורק בלח בלח שייך להתיר כשמערבם יחד, משום שלא ברור שיש בזה חנ"נ כמ"ש הרמ"א שם (סעי' ד), ולכן היקל היד"י בלח בלח במקום הפ"מ לערבם יחד, דהא בהפ"מ מרובה מקילין שאין חנ"נ בלח.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בבית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**

**● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:30 ●**

**●**