943 הערות בדף ע_ח
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' י"ד טבת תשס"ג

א] א] זבחים דע"ח., נתערב בדם הפסולים ישפך לאמה וכו' ר"א מכשיר, ובפירש"י בדם פסולין כגון רובע ונרבע או בנשחט חוץ לזמנו או חוץ למקומו, והק' הרש"ש, דא"כ היאך שרי' לי' ליתן, אי לאו משום גזירה, כמבו' לק' דע"ט, ולדעת רב זביד פליג ר"א גם בזה וס"ל דיכול ליתן, והיינו בע"כ משום דנותנן לשם מים, והרי ר"א גופי' מודה במתני' לעיל דל"מ רואין כאילו הן עצים ברובע ונרבע ובבע"מ, ואף לברייתא דלעיל דע"ז:, דשרי ר"א בבע"מ, מ"מ ברובע ונרבע מודה, ואף בבע"מ אין טעם ההיתר משום רואיןף אלא ילפי' לה מקרא דע"י תערובת ירצו, והטעם בזה משום דמאיסי, וכאמרי' לעיל דע"ז:, וא"כ בדם נמי לא יהני בזה רואין כאילו הן מים, וכמבו' כן בברייתא לק' דפ"א. בדברי ר' יהודה, ואולי לזה כיון הרע"ב שהשמיט רובע ונרבע שבפירש"י, ודלא כהתויו"ט, עכ"ד הרש"ש.

והנה באמת בפירש"י מכת"י, שבש"ס מהד' זכר חנוך, פי' למתני' בחוץ לזמנו וחוץ למקומו, ולא הזכיר רובע ונרבע, וכנ' שמזה הוא מקור ד' הרע"ב, וכן נ' גם מד' התוס' לק' דפ"ז. ד"ה כלי שרת, דמפרשי למתני' בנשחט חוץ לזמנו וחוץ למקומו, עיי"ש, ושו"ר שעמד ע"ז הטה"ק שם.

ולק' דע"ט: תנן דדם תמימין בדם בעלי מומין ישפך לאמה, ופירש"י מילתא דשכיחא היא וישפך לאמה גזירה שמא לא ירבה עליו ויכשירוהו, אמנם בפירש"י מכת"י שם, שהובא בשנו"ס במהד' זכר חנוך, פי' ז"ל, ובהא לא פליג ר"א דעבר בזריקתו משום לא תקריבו, וכ"ה גם ל' הרע"ב שם, וכ"ה גם בשטמ"ק בדע"ט: אות ב' ז"ל, ובסיפא דפסול בדיעבד גבי דם בעלי מומין, היינו משום דכו"ע מודו משום דמאיסי, ואזלי לטעמייהו דרש"י הנד' לטעמי', דס"ל דאמרי' רואין כאילו הן מים אף בנתערב דם רובע ונרבע, וא"כ ה"נ אמרי' לה אף בנתערב דם בעלי מומין, ובע"כ דכל הטעם לאסור בזה הוא משום דבזה לכו"ע יש לגזור, אך רש"י מכת"י לטעמי', דס"ל דברובע ונרבע אין להתיר ליתן לשם מים, והיינו כ"ה דל"מ בזה רואין כאילו הן עצים ומשום דמאיסי, וע"כ אף בנתערב דם בעלי מומים אין להתיר משום רואין כאילו הן מים, ועובר משום בל תקריבו, וא"צ בזה לטעמא דגזירה, וע"כ גם הרע"ב שלא הזכיר בפירושו למתניתין רובע ונרבע, ומשום דבזה ל"מ רואין, פי' נמי במתני' בדע"ט:, דבבע"מ לא פליג ר"א משום איסורא דבל תקריבו, והיינו משום דל"מ ע"ז רואין, וז"ב.

והנה שי' פירש"י הנד' צ"ע, וכמשה"ק הרש"ש, דמ"ש דין רואין כאילו הוא מים דאמרי' לי' אף ברובע ונרבע ובבע"מ, מדין רואין כאילו הוא עצים דלא אמרי' לי' ברובע ונרבע ובבע"מ, ולכאו' הי' נ' מזה דס"ל דדין רואין כאילו הוא מים ודין רואין כאילו הן עצים, הוו ב' דינים חלוקים.

אך באמת אין לומר כן, שהרי לעיל דע"ו: אמר ר"י ברי' דר"ש בר פזי דמסיק להו לשם עצים, דתניא ר"א אומר וכו' אבל אתה מעלה לשם עצים, ופירש"י לשם עצים, והאי דנקט לישנא דעצים ולא נקט לשם מים משום לישנא דקרא וכו', עכ"ל, ומבו' עכ"פ דהא דשרי' לשם מים הוא נלמד מהא דכתיב לריח ניחוח דמזה ילפי' דשרי לשם עצים, ומינה ילפי' דה"נ שרי לשם מים, וא"כ הרי ודאי דהוי חד דינא, ול"ש לחלק כלל בין דין לשם עצים לדין לשם מים, והדר צ"ע ד' פירש"י הנד' שמחלק ביניהם, גם צ"ע מברייתא דר' יהודה לק' דפ"א., דמבו' להדיא דל"מ רואין כאילו הן מים ברובע ונרבע, וצ"ע בזה.

ב] ואולי י"ל בזה, דהנה בעיקר הדין דלשם עצים ולשם מים, בפשוטו הי' נ', דהוי זה היתר באיסורי הקרבה והעלאה, דאין אסור כשעושה לשם עצים ולשם מים, אמנם באמת מוכח מכ"ד, דשורש ההיתר דלשם עצים ולשם מים, הוא דנתחדש בקרא דכל דעביד לשם עצים לי"ל תורת הקטרה, וכל דעביד לשם מים לי"ל תורת זריקה, וכמו שיתבאר.

והנה מוכח כן, ממש"כ התוס' לעיל דכ"ו: ד"ה ואי, דלר"א דאית לי' רואין כאילו הם מים ל"ה כמכופר דלא יהיב לי' לשם כפרת התחתון וכו', עכ"ל, והקר"א שם הק' דהגם דאיהו נתן לשם מים, מ"מ כיון שבפועל נזרק הדם למזבח, מ"ט לא מהניא הזריקה, וכתב שהטעם בזה, דבזריקה שלא במקומו ל"ה סתמא לשמה ובעי' כוונה, וע"כ כל שכיון לשם מים ל"מ הזריקה, וכן פי' האחיעזר ח"ג סי' נ"ב, והחזו"א דן לפרש ד' התוס' מטעם מתעסק, ע' בדבריהם.

אמנם צ"ע, דאם נפרש כן ד' התוס', א"כ מהו שכתבו התוס' שם להקשות לרבנן דלי"ל רואין וכו', עיי"ש, ואם הטעם דלא כיפר הוא משום דבשלא במקומו בעי כוונה, או משום דהוי מתעסק, א"כ הרי אף לרבנן ניחא, ואי"ז שייך כלל לפלוגתייהו, דהרי הא דשרי ר"א לשם מים הוי בזריקה במקומה, והוי גם בשזורק דם זה בפנ"ע כההיא דלעיל דע"ו:, דל"ש בזה מתעסק, וא"כ הרי לא מצי' דפליגי ר"א ורבנן בפרט זה, ובאמת נ' שזהו דעת התוס' לק' דפ"א: ד"ה נתן, דמבו' בדבריהם דגם לרבנן לא כיפר בזריקה שלא במקומו היכא דיהיב לה לשם מים, והקר"א שם עמד על דבריהם, ונ' שדעתם דבזריקה שלב"מ בעי' כוונה לכפר, וע"כ אף לרבנן דלי"ל רואין, מ"מ ל"מ זריקה שלב"מ לכפר היכא דנתן לשם מים, ויל"פ גם דהיינו משום מתעסק וכמש"כ החזו"א, אך צ"ע בזה דאי חשיב מתעסק, א"כ מ"ט דר' יהושע במתני' לק' ד"פ. דס"ל דעובר משום בל תוסיף, ולכאו' בזריקת מתעסק אין עובר משום בל תוסיף, שאין עושה המצוה כצורתה, אך עחזו"א שם שדן די"ל דאף במתעסק עובר משום בל תוסיף, ודלא כמו שפי' שם בד' הרמב"ן, וע"ע באחיעזר ח"ג סי' נ"ב שכתב דאין לחשוב לזה כמתעסק, עיי"ש.

ולכאו' מוכח מד' התוס' לעיל, דס"ל דלדעת ר"א הא דילפי' מקרא דלריח ניחוח דאתה מעלה לשם עצים, נתחדש בזה דכל דעביד לה לשם עצים לי"ל תורת הקטרה כלל, וה"נ ילפי' מינה דכל דזורק לשם מים לי"ל תורת זריקה כלל, וע"כ מה"ט נמי כל דזורק לשם מים אין זריקה זו מכפרת, כיון שנתחדש שבכחו ע"י מחשבת לשם מים להפקיע מינה תורת זריקה, וז"ב.

ונ' ללמוד כן, גם מד' רש"י במתני' לק' ד"פ. ד"ה ר"א, שפי' דרואה אני את המתנות היתירות מדם הבכור כאילו הן מים ואי"ז בל תוסיף, וכ"ה בתוס' דע"ט: ד"ה אמר לו ר"א, ובתוס' דפ"א. ד"ה מאי קמ"ל, נ' דלא פסיקא להו הך מילתא, וע' גם בשטמ"ק הנדמ"ח דע"ט:, ואכמ"ל, והנה אי נימא דדינא דלשם מים הוא היתר באיסורי העלאה וזריקה, דלא אסרה תורה היכא דזורק לשם מים, הרי לכאו' אי"ז טעם שלא יעבור בבל תוסיף, דהגם דאיסורי זריקה לא נאמרו בשזורק לשם מים, אך איסור בל תוסיף דהוי איסור בכה"ת כולה, הרי שכל שמוסיף מתנה יש לו לעבור בבל תוסיף, ומה לי שנתן מתנה זו לשם מים, ובע"כ מזה דלדעת ר"א כל דיהיב לשם מים לי"ל תורת זריקה כלל, ואף בזריקה כשרה, אינה מכפרת אם נתן לשם מים, וכמו שהבאנו מד' התוס' לעיל דכ"ו:, וע"כ ליכא בזה הוספה, דלא הוסיף מתנה כדינה.

עוד יש להוכיח כן, מד' התוס' לק' דפ"א. ד"ה תנאי היא, שפירשו דהטעם דבניתנים למעלה שנתערבו בניתנים למטה ישפך לאמה, הוא משום שאין לנו לפסול בידים דם עולה להכשיר דם חטאת, וצ"ע דא"כ מה מהני ע"ז לדעת ר"א הא דיהיב לשם מים, הרי מ"מ הוא פוסל דם העולה, ואין לנו לפסול דם העולה כדי להכשיר דם החטאת, דהניחא אם טעמא דרבנן הוא משום שאסור ליתן דם שלא במקומו, הרי שע"ז מהני דיהיב לשם מים דבכה"ג אין לאסור, אך למש"כ התוס' דטעמא דרבנן הוא משום דאין לנו לפסול דם החטאת, א"כ מה מהני ע"ז הא דיהיב לשם מים, והרי אכתי הוא פוסל הדם, ושמעתי לבאר ד' התוס', דהא דכשנותן למעלה פוסל דם העולה, אי"ז משום דבמציאות נאבד הדם, אלא היינו משום דינא דקלטי' מזבח, דמשו"ז הוי דין הדם דלא יאספנו ואין ראוי ליזרק למטה כדינו, ע' לעיל דכ"ז., דלר' יוחנן משנתינו כמ"ד לא יאספנו, ולאבימי בזה לכו"ע לא יאספנו, ולפ"ז ניחא דזמש"א ר"א דיהיב לשם מים, וליכא ע"ז תורת זריקה, וממילא דלי"ב לדין קלטי' מזבח, והיינו משום דליכא דין קלטי' מזבח רק בדהוי ע"י מעשה זריקה, ע' כן באחיעזר ח"ג סו"ס נ"ב, וחזו"א, ומוכח כן מגמ' לעיל ד"ס., דאי ל"ה שפיכה מכח אדם יכול לאספו, וממילא דלא נפסל דם העולה ע"י שנותנו למעלה, ומוכח מזה דלר"א כל שנותן לשם מים ליכא ע"ז תורת זריקה כלל, וע"כ מה"ט ליכא בזה אף לדין קלטי' מזבח, וז"ב.

ג] והנה לפ"ז צ"ב, דמ"ט מודה ר"א דבבע"מ וברובע ונרבע אסור להעלותן לשם עצים משום דמאיסי, וכמבו' לעיל דע"ז:, דהניחא אי הא דשרי לשם עצים היינו דהגם דהוי זה מעשה הקטרה, מ"מ הוי זה היתר על איסורי העלאה, ע"ז שפיר י"ל דלא מצי' שהתירה תורה רק בשאור ודבש ובכל שממנו לאישים דלא מאיסי, ול"מ למילף מינה לרובע ונרבע ובע"מ דמאיסי, אך אך למש"נ להוכיח דאי"ז היתר מסוים על איסורי העלאה, אלא היינו דנלמד מקרא דמהני מחשבתו לשם עצים דמה"ט ל"ח זה מעשה הקטרה כלל, וע"כ לי"ב לאיסורא דשאור ודבש ודכל שממנו לאישים, א"כ הרי מה"ט הי' לנו להתיר גם ברובע ונרבע ובבע"מ, כיון שאי"ז הקטרה כלל.

ובע"כ צ"ל בזה, דבהנך מילי דמאיסי, אסרה תורה להעלותן ולהקטירן אף אם אין ע"ז תורת מעשה הקטרה, דמ"מ כל שיהיו מוקטרין על המזבח אסרה תורה, ולא ילפי' משאור ודבש ומכל שממנו לאישים, דלא אסרה תורה בהם היכא שאי"ז מעשה הקטרה, דשאני רובע ונרבע ובע"מ משום דמאיסי.

ולפ"ז י"ל בדעת פירש"י הנד', דע"כ חלוק בזה הקטרה לשם עצים מזריקה לשם מים, דברובע ונרבע ובע"מ אסירא הקטרה לשם עצים ושריא זריקה לשם מים, הגם דהתירא דלשם עצים והתירא דלשם מים, דין א' הם, והטעם בזה, משום דחלוק בזה זריקה מהקטרה, דבהקטרה אף בגוונא שאי"ז מעשה הקטרה, מ"מ הדבר נקטר הוא ע"ג המזבח, ומשא"כ בזריקה, כל השם דזריקה, הוי מכח שנעשה ע"י מעשה זריקה, וכל דליכא ע"ז שם זריקה, ל"ח כלל שנזרק ע"ג המזבח, דל"ד להקטרה דבמציאות הדבר נקטר ונאכל במזבח, ולפ"ז ניחא דע"כ הגם דברובע ונרבע ובבע"מ אסירא הקטרה לשם עצים, מ"מ שריא זריקה לשם מים, דהא דאסירא הקטרה לשם עצים הרי היינו דהגם דאין ע"ז שם מעשה הקטרה, מ"מ כיון דבפועל הדבר נקטר ע"ג המזבח, איכא ע"ז איסורא דהקטרת רובע ונרבע ובע"מ, ומשא"כ זריקה לשם מים שריא, משום דכל דיהיב לשם מים ליכא ע"ז שם מעשה זריקה, וממילא דל"ח כלל שנזרק ע"ג המזבח, וע"כ אין לאסור בזה כלל אף ברובע ונרבע ובבע"מ, ודו"ק.

[ובמה דקשיא על שי' פירש"י הנד' מברייתא דר' יהודה לק' דפ"א., דמבו' להדיא דברובע ונרבע ל"א רואין לכו"ע, ובבע"מ פליגי ר"א ורבנן, ולכאו' הוא לטעמייהו דפליגי בברייתא לעיל דע"ז. אם שרי להקטיר בע"מ ע"י תערובת, בפשוטו צ"ל דר' יהודה פליג בזה על תנא דמתני', וס"ל דל"מ רואין כאילו הם מים ברובע ונרבע ובבע"מ דמאיסי, וצ"ע מהו מקורו של פירש"י הנד', דתנא דמתני' פליג בזה על ר' יהודה.

ואולי י"ל עוד בזה לדעת פירש"י הנד', דאף לדעת ר' יהודה מהני רואין כאילו הם מים בכל הפסולין, ומש"א ר' יהודה דהכל מודין בבנתערב ברובע ונרבע שלא יקרב, אי"ז משום דל"מ ע"ז הא דרואין כאילו הם מים, אלא היינו משום גזירה שמא ירבה דם הרובע ונרבע על דם הכשר, ובנתערב בדם עולה לכו"ע ליכא למיגזר כיון דאף אם ירבה דם העולה אינו מבטל לדם החטאת דעולין אינן מבטלין זא"ז, ובנתערב בדם בע"מ, ה"ז תליא בפלוגתת ר"א ורבנן, דלרבנן דלא ס"ל לההלכתא דע"י תערובת ירצו, שפיר יש לגזור גם בזה שמא ירבה דם הבע"מ על דם הכשרה, אך לר"א דבבע"מ נאמרה ההלכה דע"י תערובת ירצו, ע"כ ליכא למיחש שמא ירבה דם הבע"מ על דם הכשרה, כיון דאף אם ירבה ל"מ לבטלו, והיינו לא מיבעיא אי נימא כמו שנקט החלקת יואב, דדינא דע"י תערובת ירצו היינו דאף הבע"מ מרצה, א"כ ל"ש בזה ביטול דעולין אינן מבטלין זא"ז, אלא אף אי נימא כמו שנראה בפשוטו דהא דע"י תערובת ירצו הוי היתר להקריב הבע"מ בגונא שהוא מעורב, אך ודאי שאינו מרצה כלל, מ"מ י"ל דמ"מ כבר ל"ש בזה ביטול, דכל מה דדם פסול מבטל דם כשר, הוא רק משום שהדם הפסול דינו שאסור לזרקו ע"ג המזבח, וע"כ הוא סותר בדינו להדם הכשר, וה"ה מבטלו, אך דם תמימים שנתערב בדם בע"מ, כיון שאין הדם בע"מ סותר בדינו לדם התמימים, דאדרבה מכח תערובת התמימים שרי לזרוק גם לדם הבע"מ, ע"כ ל"ש בזה ביטול, וע"כ ליכא למיגזר בזה.

וכ"ז ניחא רק לדעת רש"י לק' דע"ט: דהגזירה הויא אטו היכא דלי"ב כדי לבטל, אך לדעת התוס' שם, דהויא הגזירה דילמא אתי לאכשורי דם הפסולים לחודי', ל"ש כל דברינו, כיון דאף לדעת ר"א דע"י תערובת ירצו, מ"מ יש לגזור בדנתערב בדם בע"מ, דילמא אתי לאכשורי לבע"מ לחודי'.

אך כ"ז רחוק מן הפשט, דודאי טעמא דר' יהודה הוא, דברובע ונרבע לכו"ע ל"מ רואין, ובבע"מ נחלקו אי ע"י תערובת ירצו, ובנתערב בדם עולה לכו"ע אמרי' רואין, וזהו כמש"א ר' יהודה לעיל דע"ז בדין לשם עצים, וגם נ' די"ל, דברובע ונרבע ל"ש כלל הגזירה כיון דלא שכיחי, וגם לא אתו למיטעי להכשיר בזה, ע' רש"י ותוס' לק' דע"ט:].

ד] ובעיקר דעת פירש"י הנד', דאף בנתערב ברובע ונרבע שרי ליתן לשם מים, אשר צ"ע מ"ש מלשם עצים דל"מ ברובע ונרבע דמאיסי, שמעתי לומר עוד בזה, לפמש"כ התוס' בדע"ז: ד"ה בדם, בתי' קמא, דאף לרבנן דלא אמרי' רואין לשם עצים, מ"מ בתערובת דדם כשר בדם פסול דעיקר הזריקה לשם הכשר, אמרי' רואין, והיינו לכאו' דחלוק בזה תערובת דלח בלח מתערובת דיבש ביבש, ולפ"ז י"ל עוד, דהך רואין מהני אף ברובע ונרבע דמאיסי, דרק דינא דרואין בתערובת דאיברים, שנחלקו בו ר"א ורבנן, ור"א דס"ל דאמרי' בזה רואין יליף לה מקרא, הרי שאין לנו ללמוד מקרא דשרי בשאור ודבש וכל שממנו לאישים לרובע ונרבע, דשאני רובע ונרבע דמאיסי, אך דינא דרואין בתערובת דדם דליכא קרא ע"ז, והוי זה מסברא, הרי דשפיר י"ל דמהני אף ברובע ונרבע, וז"פ.

ולפ"ז י"ל, דטעמא דר' יהודה לק' דפ"א., הוא משום דלא ס"ל לחלק בזה דתערובת דלח שאני, וע"כ אין לדון הכא רק משום דין רואין דמצינו בשאור ודבש ובכל שממנו לאישים, וע"כ ברובע ונרבע ודאי אין להתיר, משום דמאיסי, ובבע"מ נמי אין להתיר רק לר"א לטעמי' דיליף מקרא דע"י תערובת ירצו, ומה שפירש"י במתני' דאף ברובע ונרבע מהני רואין, אשר צ"ע דמנ"ל דתנא דמתני' פליג בזה על ר' יהודה, נ' דהוא משום דמתניתין בע"כ פליגא בזה על ר' יהודה, דהרי לתנא דמתני' לא ס"ל לרבנן רואין כלל, ואפ"ה בנתערב בדם בהמה או בדם חי' מודו רבנן דשרי ליתן, ובע"כ דס"ל לתנא מתני' דבתערובת דלח בלח שרי אף למאן דלי"ל רואין בתערובת דאברים, וממילא דלדעת תנא דמתני' ה"נ יש להתיר ברובע ונרבע, ודלא כר' יהודה, וזהו שפי' כן רש"י, וצ"ע בזה

ב] שם, אמר ר"ל הפיגול והנותר וכו', א"א שלא ירבה מין על חבירו ויבטלנו.

והנה יש להסתפק אי חשיבא תערובת זו דהפיגול ונותר שלועסן בפיו, כתערובת דיבש ביבש או דחשיבא כתערובת דלח בלח, ונפ"מ בזה לכמה מילי, ועמש"נ בזה באורך בדברינו בדין "ביטול ליתן דינים על המיעוט" סק"ז ובהע' שם.

ג] שם, וש"מ התראת ספק ל"ש התראה, ועיי"ש בפירש"י ובתוס'.

והנה מבו' מד' רש"י דס"ל, דאף בגוונא דמתרו בו משום תרוייהו וודאי עבר אחד מיניהו, מ"מ כיון דהוי ספק על כל א' אם יעבור עליו הוי זה התראת ספק, אך התוס' תמהו ע"ז, דאם התרו בו משום כולם פשיטא דלוקה אפי' למ"ד התראת ספק ל"ש התראה, דהיכן מצינו התראת ספק כה"ג דודאי עבר אלא דלא ידעי' אהי מהני תלת, וצ"ב שורש הפלוגתא בזה.

והנה תחילת דבר נ', דרש"י לטעמי' אזיל, דהנה בפירש"י שבועות ד"כ: מבו', דצריך להתרות בהעובר שהוא עובר על אזהרת ולא תשבעו בשמי לשקר, ומבו' דעתו דלא סגי להתרות בו שעבירה היא וחייבין עלי' מלקות, רק בעי' להתרות משום אזהרת הלאו, אך בד' הרמב"ם מבו' דפליג ע"ז, ע' בזה במנ"ח מ' ל"ב, ופשוט דד' רש"י בסוגיין, ל"ש רק לטעמי' דבעי' להתרות בו משום אזהרת הלאו, וע"כ י"ל דכל שאין יודע משום איזה לאו עובר חשיב התראת ספק, אך לדעת הרמב"ם דל"ב כלל להתרות בו משום אזהרת הלאו, וסגי להתרות בו שהוא עובר על לאו, הרי דאי"ז כלל התראת ספק, כיון דודאי הוא עובר בזה על לאו, ומה נפ"מ משום איזה לאו הוא עובר, הרי אי"ז כלל נכלל בהתראה, וז"ב ומוכרח.

ולפ"ז לכאו' הי' מקום לפרש, דזהו טעמייהו דהתוס' דפליגי ע"ד רש"י וס"ל דכה"ג ל"ח כלל התראת ספק, והיינו משום דס"ל כהרמב"ם דא"צ כלל להתרות בו משום איזה לאו הוא עובר, וע"כ אי"ז התראת ספק כלל אלא התראת ודאי, אך לקושטא דמילתא אין נ' לפרש כן דעת התוס', דל' התוס' נ' להדיא, דהגם שמודו שצריך להתרות בו משום אזהרת הלאו המסוים, מ"מ בכה"ג שודאי עובר ל"ח התראת ספק, [וגם דבד' התוס' בכ"ד, שמבו' דעתם דבמלאכות שבת צריך להתרות בו משום איזו מלאכה הוא עובר, ופי' בזה הפלוג' במשמר משום מה הוא חייב, וזה ודאי ל"ש רק לדעת רש"י, דבעי' להתרות בו משום שם האיסור, וע"כ י"ל דאף בעי' להתרות בו משום שם המלאכה, והיינו לפי המבו' בתורי"ד, דל"ט מלאכות הוו ל"ט שמות ואיסורין חלוקים, שנכללו בקרא דלא תעשה כל מלאכה, ולאו היינו דהוי חד איסורא דעשיית מלאכה אשר נכלל בזה כל מיני מלאכות, וע"כ צריך להתרות בו משום מלאכה זו, ונתישב בזה מה שתמה המנ"ח שם ע"ד התוס', עיי"ש, אך לדעת הרמב"ם דאי"צ כלל להתרות בו משום שם האיסור, ודאי שאין מקום להצריך להתרות בו משום מלאכה זו, וז"פ].

ונ' ברור בבי' פלוגתת רש"י ותוס', וכבר נת' כן בדברינו במכות דט"ו, עפי"מ שנחלקו רש"י ותוס' בפסחים דס"ג: ושבועות דל"ז. דדעת רש"י שם דאף היכא דהמותרה יודע שהוא עובר על הלאו, מ"מ כיון דאנן לא ידעי' שהוא עובר חשיב התראת ספק, ודעת התוס' דהעיקר הוא שיהא ודאי למותרה.

והנה טעמא דהתוס' מבו' בדבריהם בפסחים שם, דעיקר ההתראה הוא להבחין בין שוגג למזיד, וע"כ כל שהמותרה יודע שהוא עובר, הרי שכבר אינו שוגג, ומה לי דאנן לא ידעי', ובדעת רש"י דפליג ע"ז נת' במכות דט"ו:, דהוא משום דס"ל דמעיקר דין התראה הוא שיהיו עדיו שומעין את ההתראה וההתראה חיילא מכח העדים, ע"ד שי' ר' יוסי דלעולם אינו נהרג עד שיהיו שני עדיו מתרין בו, ואף דלדידן מותרה שאמרו אפי' מפי עצמו ואפי' מפי השד, היינו רק דל"ב שהם יהיו המתרים, אך מ"מ בעי' שישמעו הם לההתראה, ויראו הם שעובר המותרה על ההתראה, ובלא"ה ל"מ, וע"כ ס"ל לרש"י, דהיכא שאין העדים יודעים אם המותרה עובר על ההתראה, ויכול המותרה לומר שאינו עובר ואין ביד העדים לסתור דבריו, הרי שאין יודעים העדים בידיעה דמהני לחייבו דהוא עובר על ההתראה, וע"כ לגבי העדים הויא זה התראת ספק דל"ש התראה, ועיי"ש מש"נ להוכיח כן בדעת רש"י.

ולפ"ז נ"פ דזהו שורש פלוגתת רש"י ותוס' בסוגיין, דלהתוס' לטעמייהו דהגריעותא בהתראת ספק הוא משום דמצי למימר שוגג הייתי, הרי דל"ש כן כלל היכא שיודע שודאי עובר על א' מן האיסורין, דבכה"ג ל"ה שוגג כלל, אך לדעת רש"י דהגריעותא בהתראת ספק הוא משום דבעי' שיראו העדים שעובר על ההתראה, הרי שכיון דהוי הכא ג' התראות נפרדות, כיון דבעי' להתרות בו משום אזהרת הלאו, וע"כ הוו התראות נפרדות על פיגול ועל נותר ועל טמא, וליכא על א' מן ההתראות ידיעת עדים שהוא עובר עלי', ע"כ לא חיילי כלל כל ההתראות, ודו"ק.

שו"ר בעזה"י בפירש"י סנהדרין דע"א. ד"ה מתרין בו, ז"ל, לאו משום התראה גמורה כשאר עבירות שאין לוקין אלא בהתראה, דהא התראת עדים בעי, ועוד זו ספק התראה הוא אם עובר הוא אם לאו, שלא מיד בפניהם הוא עובר, אלא בסתר ולאח"ז הוא עושה וכו', עכ"ל, וצ"ע מש"כ רש"י דהתראת עדים בעי, דהרי לא קי"ל כר' יוסי דבעי' שיהיו עדיו מתרין בו, (ערש"ש שם שעמד בזה, והעל"נ שם נקט דמכוון רש" הוא לדעת ר' יוסי, וצ"ע), ולמש"נ יל"ד לישב בזה, ועי', (רש"י התם כתב דהוי התראת ספק, והיינו כדעתו בהנך דוכתי דאף דלמותרה ליכא ספק, מ"מ כיון דלעדים הוי זה ספק, אי"ב להגריעותא דהתראת ספק).

ד] שם בתוס' סוד"ה הפיגול, וא"ת והא תנן במעילה בפ' קדשי מזבח וכו' ואמר בגמ' וכו', אבל לענין אכילה מצטרפין, דתניא ר"א אומר לא יאכל כי קדש הם כל שבקודש פסול בא הכתוב ליתן ל"ת על אכילתו, וי"ל דהתם בדלא מערב, אבל הכא דמערב בטל דאיסורין מבטלין זא"ז, א"נ הכא ללקות משום פיגול או נותר אבל התם מיירי לעבור עליו משום כל שבקודש פסול, ועוד התם נהי דאיסורא איכא מלקות ליכא משום דהוי לאו שבכללות, עכ"ל.

והנה בפשוטו כונת קו' התוס', הוא דמ"ט אמר ר"ל דאינו לוקה, ואמאי לא ילקה משום הא דכל שבקודש פסול, וע"ז תירצו דהיכא דמערב אין לוקין משום הא דכל שבקודש, או דהכא לא איירי משום לאו דכל שבקודש, או דכלל אין לוקין משום לאו דבכל שבקודש דהוי לאו שבכללות.

וע' שו"ת אבנ"מ סי' ד', ואחיעזר ח"ב סי' י', שפי' תי' קמא דתוס', דהיכא דמיערב ובטל השם הפרטי דהאיסור, תו אף ליכא בזה משום כל שבקודש פסול, דאיסורא דכל שבקודש פסול הוי רק היכא דיש עליו לאיסורו העצמי.

ועיי"ש באבנ"מ שהק' ע"ז ממש"א בע"ז דס"ו. דמשום הלאו דלא תאכל כל תועבה מצטרפין איסורין לאסור את הקדישה, וכיון שאיסורין שנכללו בלאו א' מבטלין זא"ז, ותו לי"ב אף להאיסור הכללי, א"כ היאך הן מצטרפין לאסור את הקדירה.

ועיי"ש באבנ"מ מש"כ בדעת התוס', דהבלאו דכל שבקודש פסול איכלל תרתי, חדא הוא איסור מחודש שאין לוקין עליו דהוי לאו שבכללות, ותו דכיון דעל כל חד וחד איכא לאו, מצטרפין משום לאו דכל שבקודש פסול ולוקין, ומש"כ התוס' דבדמיערב אין לוקין, היינו משום דבטל הלאו הפרטי וא"א ללקות רק משום הלאו הכללי וזה הוי לאו שבכללות, עיי"ש בדבריו, והאחיעזר שם תמה ע"ז, ובקה"י סי' ל"ג כתב לישב עיקר הקו' בפשיטות, דכיון שמדרבנן לא נתבטל מב"מ ברוב וצריך ס', וע"כ שפיר מצטרף התבלין מב' וג' שמות לאסור, כיון דכולהו בני חדא ביקתא נינהו, ואין א' בטל בחבירו כיון דליכא ס', עיי"ש.

עוד שמעתי להקשות, לפמש"כ האחרונים, דאף למ"ד דאיסורין מבטלין זא"ז, היינו רק לענין מלקות, אך מ"מ איסורא מדאורייתא מיהא איכא, כן נ' בד' הב"י סו"ס צ"ח, וכ"ה בפמ"ג, ובהג' אמ"ב לחוו"ד סי' צ"ח, ובחי' הגר"ח הל' תרומות, ובאחיעזר ח"ב סי' י' סק"ז, ובחזו"א, אך הב"ח בקו"א לסי' כ"ז, והחוו"ד בסי' צ"ח סק"ד נקטו דאי"ז אסור רק מדרבנן, (וכן נ' ללמוד מד' הראב"ד בתמ"ד סי' ל"ו, תשו' ופסקים סי' ק"ז, עיי"ש),[[1]](#footnote-2) והיינו כמו שפי' הגר"ח שם, דרק לגבי מלקות דהוי משום שם הלאו המסוים, ה"ה סותרין זל"ז ומבטלין זא"ז, אך לגבי איסור אינן סותרין זל"ז כלל, עיי"ש, ולפ"ז ק' להבין שלא יהא בזה מלקות משום הא דכל שבקודש פסול, דאף דנימא דכל שבטל איסורו העצמי אין לחייב גם משום כל שבקודש פסול, לכאו' היינו רק היכא דבטל לגמרי, אך היכא שלא בטל ממנו איסורו, ומלקות הוא דליכא, לכאו' הי' בדין שילקה משום הא דכל שבקודש פסול, ויל"ד בזה.

ועוד צ"ב עיקר קו' התוס', דמעיקרא מאי קשיא להו, הרי בסוגיין איירי שלא התרו בו רק משום שם אחד דפיגול או דנותר, דהרי אם התרו בו משום פיגול ונותר אי"ז התראת ספק כלל לשי' התוס', וא"כ ה"נ ודאי לא התרו בו משום הלאו דכל שבקודש פסול, ומה הק' כלל דלילקי משום לאו זה, ועוד העיר הקה"י בסי' ל"ג, דאם איירי דהתרו בו אם משום הא דכל שבקודש, א"כ הרי ל"מ מידי מה שתירצו דהתם בדלא מערב אבל הכא דמערב בטל, דמ"מ הרי האיסור המרובה אינו בטל, וא"כ יתחייב על האיסור המרובה משום הא דכל שבקודש.

והפשוט בכוונת התוס', וע' כעי"ז בשינוי בס' קה"י, דבקושייתם סברו התוס' דהא דכל שבקודש פסול, ל"ה כלל לאו מחודש, אלא הוי זה ילפותא דכל איסורי קדשים מצטרפין זע"ז, וכאשר כ"ה דעת רש"י במעילה שם די"ז: ד"ה אבל לענין אכילה, שכתב דאי רובו פיגול ונותר משלימו לכזית חייבין עליו משום פיגול, ואי רובו נותר ופיגול משלימו לכזית חייבין עליו משום נותר, ועיי"ש בדין חציו פיגול וחציו נותר, וכן הוכיח האחיעזר שם סק"ה מד' הרמב"ן בשבת דע"א., דס"ל דמשום הא דכל שבקודש פסול אף מצטרפין הם לקרבן, ודלא כמש"כ התוס' שם דפ"ט: שאינן מצטרפין רק למלקות ולא לקרבן, וטעמם משום דעל הלאו דלא יאכל כי קודש הם ליכא כרת וע"כ אף ליכא קרבן, אך שי' הרמב"ן הא דכל שבקודש פסול הוי זה ילפותא דאיסורי קודש מצטרפין, וממילא דאף איכא בזה חיוב קרבן.

וזהו שהקשו התוס', דהי' משמע להו מסתימת הדברים, דהא דאיסורי קדשים מצטרפין זע"ז, היינו אף בדמיערבי, והיינו משום דכיון דכולהו בני חדא ביקתא ומצטרפין זע"ז ל"ש בזה שיבטלו א' לחבירו, וא"כ מ"ט הכא אינו חייב אף על המועט, כיון שאינו בטל כלל, וע"ז תי' התוס' דאי"ז כן, וכל מה שמצטרפין היינו רק היכא דלא מיערבי, אך היכא דמיערבי בטל המועט, ולא אמרי' דמשום הא דמצטרפין לא יתבטל המועט, ועוד תי' התוס' דאה"נ הא דלוקה משום כל שבקודש הוי אף בדמיערבי, אך הא דכל שבקודש פסול אי"ז כלל דין צירוף, אלא הוי זה לאו מחודש על כל פסולי קדשים, וע"כ ל"ש בזה ביטול כלל, כיון דאיכא על כולן איסור אחד דכל שבקודש פסול, וע"כ ל"ק כלל מהכא דהכא איירי לענין ללקות משום פיגול או נותר, ולא איירי כלל ללקות משום הא דכל שבקודש פסול, כיון שלא התרו בו כלל משום זה, וגם דאין לוקין כלל על הלאו דכל שבקודש פסול דהוי לאו שבכללות, וצע"ק לפ"ז בל' התוס' בתי' השני, דלמש"נ עיקר התי' הוא דהתם אין לוקין משום פיגול ונותר, אלא משום הלאו דכל שבקודש, ול' התוס' מ' דעיקר התי' הוא דהכא לא איירי ללקות משום הלאו דכל שבקודש.

ולפ"ז ניחא דל"ד לההיא דע"ז, די"ל דהתם ודאי הוי לאו מחודש דלא תאכל כל תועבה, וע"כ אף שבטל האיסור הפרטי מ"מ אכתי יש לחייב משום לאו זה, וע' אחיעזר שם שהוכיח מד' התוס' בע"ז, דהתם הוי זה לאו מחודש, וניחא נמי שאר הקושיות, וז"פ.

ה] א] שם, וש"מ נו"ט ברוב לאו דאורייתא, מתיב רבא העושה עיסה מן החיטים ומן האורז, אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה, ואע"ג דרובה אורז, מדרבנן, אי הכי אימא סיפא אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח, אלא מבשא"מ בטעמא מב"מ ברובא.

והק' הגרע"א בגהש"ס, לדעת הר"י מאורליינ"ש דאף אם טכ"ע דאורייתא מ"מ לא לקי ע"ז דהוי רק עשה, א"כ הכא דמיירי לענין מלקות שפיר אמרי' דבטל ולא נשאר רק עשה דטכ"ע, וכבר הוכיח כן התורי"ד בע"ז דס"ז. מסוגיין, דלמ"ד טכ"ע דאורייתא לוקין ע"ז.[[2]](#footnote-3)

והאחיעזר ח"ב סי' י', כתב לישב לפ"מ שפירש"י מש"א ש"מ נו"ט ברוב לאו דאורייתא, "לאו דאורייתא הוא ללקות עליו", והיינו דאה"נ אין ללמוד מד' ר"ל רק דאין לוקין משום הא דטכ"ע, אך הק' שם דאכתי תיקשי, שמה מקשה אח"כ מעושה עיסה מן החיטים ומן האורז, דחייב בחלה, והרי אף לר"ל י"ל דמדאורייתא חייב בחלה דטכ"ע דאורייתא, ואך שאין לוקין ע"ז, וכן מה מקשה מהא דיוצא בה יד"ח מצה, הרי שפיר יוצא בה יד"ח מצה כיון דאיכא ל"ת דחמץ מדאורייתא, אך דן שם די"ל דבעי' שיהא בכלל מלקות דבל תאכל חמץ, ולא סגי במה דישנו בכלל איסור בל תאכל חמץ, וכן כתבו הנחל"ד והביה"ל בסי' ל"ז, עוד דן שם די"ל, דכיון דליכא מלקות ע"ז, והרי דל"ח כגופו של איסור, אלא הוי זה דין מיוחד לגבי איסורי שה"ז אסור, וממילא דלית לן למילף דאף איכא לזה תורת מצה, עיי"ש, אך כ"ז אינו מיישב מה דפריך הגמ' מבא דחייבת בחלה.

גם צ"ע עוד, דהרי לדעת הר"י דאורליינ"ש, כו"ע ס"ל כן דליכא מלקות על טכ"ע, וא"כ מאי פריך הגמ' על ר"ל.

גם צ"ע באמת מה שפירש"י לאו דאורייתא הוא ללקות עליו, והרי לדעת רש"י טכ"ע לאו דאורייתא הוא כלל, ולדעתו לא מצינו למ"ד דטכ"ע דאורייתא ואין לוקין עליו, והרי רש"י פי' בכ"ד דממש"א ר"י דטעמו ולא ממשו אסור ואין לוקין עליו, ש"מ דס"ל דטכ"ע לאו דאורייתא, ואי הוי ס"ל לרש"י דיש מקום לחלק דטכ"ע דאורייתא ואין לוקין עליו, א"כ מנלי' דס"ל לר' יוחנן דטכ"ע לאו דאורייתא כלל, ומהו שפירש"י דלאו דאורייתא הוא ללקות עליו, אשר מ' מזה דאיסורא מיהא איכא מדאורייתא, וצ"ע בכ"ז.

ב] והנה בעיקר הקו' ע"ד הר"י מאורליינ"ש, כבר תירצו האחרונים, לפי המבו' בד' הרבה מהראשונים, עמש"נ באורך בסוגיא דטכ"ע סי' א', דהא דטעמו וממשו אינו בטל, הוי אף בלא ההלכתא דטכ"ע, וממילא ודאי דבזה איכא מלקות אף לדעת הר"י מאורליינ"ש, וזמש"א ש"מ נו"ט ברוב לאו דאורייתא, והיינו דש"מ דלא ס"ל דטעמו וממשו אינו בטל, דאי הוה ס"ל דטעמו וממשו אינו בטל, אף הי' בזה חיוב מלקות, וז"פ.

אך אכתי צ"ע, דלפ"ז הרי נמצא דאין להוכיח מד' ר"ל דס"ל דטכ"ע לאו דאורייתא, דלעולם י"ל דס"ל דטכ"ע דאורייתא, ומ"מ אין לוקין ע"ז, ואין להוכיח מד' ר"ל רק דס"ל דדין טעמו וממשו דלא בטל כלל ל"ה מדאורייתא, וניחא בזה משה"ק התוס' בד"ה מתיב רבא, דמ"ט לא מקשה לי' מכל התורה כולה דקי"ל טכ"ע, ולהנ"ל ניחא, דאין להוכיח כלל מד' ר"ל דטכ"ע לאו דאורייתא, וא"כ מאי פריך רבא מברייתא דהעושה עיסה מן החיטים ומן האורז, דמוכח מינה דנו"ט ברוב דאורייתא, הרי שפיר י"ל דהגם דטעמו וממשו בטל, מ"מ העושה עיסה מן החיטים ומן האורז חייב בחלה ואדם יוצא בה יד"ח בפסח משום דינא דטכ"ע.

והנה הא דפריך ממה שאדם יוצא בה יד"ח בפסח ניחא בפשוטו, וכמו שהבאנו לעיל ד' האחיעזר, דמשום דינא דטכ"ע ודאי שאינו יוצא יד"ח בפסח, ומתרי טעמי, חדא דכיון שאינו לוקה ע"ז, ל"ח שישנו בבל תאכל חמץ, ועוד, דכיון שאינו לוקה ע"ז, הרי בע"כ דה"ז בטל בתערובת, ואך דאיכא איסור מיוחד על הטעם והוי רק בעשה, וא"כ ליכא למילף מינה למצה שיצא בה יד"ח, דהוי זה דין מיוחד באיסורים, אך אכתי צ"ע בהא דפריך מהא דחייבת בחלה ומשני דהוי רק מדרבנן, ומ"ט לא תתחייב בחלה מדאורייתא מדינא דטכ"ע.

ובפשוטו צ"ל בזה, כמש"כ הביה"ל בסי' ל"ז, די"ל דכל ההלכתא דטכ"ע היא דהטעם הוי חפצא דאיסורא, ומה שאין הטעם בטל בתערובת, הוי זה מסברא, דכיון שהטעם הוי חפצא דאיסורא, תו הוי זה כטעמו וממשו שאינו בטל מסברא, ולפ"ז הרי נמצא דאי נימא דטעמו וממשו בטל מדאורייתא, א"כ אף אין לאסור בזה משום דינא דטכ"ע, דהגם דמשום דינא דטכ"ע הוי אף הטעם חפצא דאיסורא, מ"מ ה"ה בטל בתערובת, ושפיר פריך רבא מברייתא דהעושה עיסה, דאי נו"ט ברב לאו דאורייתא, אף ליכא למיתי עלה משום דינא דטכ"ע, כיון שהטעם בטל בתערובת, אך לפ"ז כבר אין ליישב קו' התוס' מ"ט לא מקשי לי' מהא דקי"ל טכ"ע, ודו"ק.

וי"ל עוד, דהא דפריך מהא דחייבת בחלה, הוא משום דלענין חלה אין לחייבו כלל מדינא דטכ"ע, והיינו אי נימא דדינא דטכ"ע, הוי איסור מחודש על הטעם, אך עיקר הממשות בטילה, ולפ"ז י"ל דכד דייני' שיחול חיוב חלה על העיסה, ל"מ לזה דינא דטכ"ע, דהגם דטכ"ע הוי אף הטעם חפצא דאיסורא, מ"מ חיוב חלה לא חייל רק על עיסה ולא על טעם עיסה, וע"כ ל"ש כלל לחייב בחלה מכח דינא דטכ"ע, דהרי לא דייני' הכא על עיסה החייבת בחלה שנתנה טעם, אלא הוי הנידון על עיקר חלות חיוב חלה שיחול על טעם עיסה, וע"ז שפיר י"ל דעל טעם עיסה ל"מ חייל חיוב חלה, וביותר מסתבר כן לשי' הר"י דאורליינ"ש גופי', דליכא מלקות משום טכ"ע, אשר נ' מזה דדינא דטכ"ע הוי חלות איסור מחודש על הטעם דהוי בעשה, וע"כ שפיר ניחא דאין לחייב משו"ז בחלה.

[ובזה ניחא בפשוטו גם הא דפריך ממה שיוצא בה יד"ח מצה, דהרי לענין מצה כבר כתב המקו"ח בסי' תנ"ג, דפשוט דלא סגי בטעם לחודי' לצאת יד"ח מצה, ואטו יצא אדם יד"ח בירקות שקיבלו טעם מצה, עיי"ש, ועיי"ש מש"כ לישב לפ"ז קו' התוס' בסוגיין בההיא דתיבלה בקצח, ועיי"ש גם מה שבי' לפ"ז מה דבעי' בעושה עיסה מן החיטין ומן האורז לדינא דגרירה, ואכמ"ל בזה, וע' גם בחי' הגר"ח הל' מעה"ק, וע"כ אי נימא דדינא דטכ"ע הוי איסור מחודש על הטעם, אך עיקר הממשות בטילה, ודאי לא סגי בזה ליצא יד"ח מצה, וז"פ].

וי"ל עוד עד"ז, ע"ד מש"כ האחיעזר דלדעת הר"י דאורליינ"ש אין ללמוד לדין טכ"ע לענין מצה, כיון דלדעתו אף לגבי איסורים לא אמרי' שזהו גוף האיסור, אלא הוי זה דין מיוחד דילפי' מגיעולי גויים, וזה ילפי' לגבי איסורים, ול"מ למילף מינה לגבי מצה, וי"ל לפ"ז, דאף ל"מ למילף מינה לגבי חיוב חלה, דלא מצי' דין טכ"ע רק לגבי איסורים, אך ל"מ דיחול מכח זה חיוב חלה, דזה ל"ד לשאר איסורים, כיון דליכא איסורא כלל, והנידון הוא שיחול עיקר החיוב מכח דינא דטכ"ע, וז"פ.

ג] וי"ל עוד בדעת הר"י דאורליינ"ש, אף אי נימא כשי' תוס' והרא"ש, דאף הא דטעמו וממשו אינו בטל הוי רק מכח ההלכתא דטכ"ע, וזה לפמש"נ בסוגיא דטכ"ע דסי' א' סק"ז, די"ל דאף דס"ל דבלא ההלכתא דטכ"ע, הי' בטל אף בטעמו וממשו, מ"מ אחר דנתחדשה ההל' דטכ"ע דנתחדש בזה דהטעם הוי חפצא דאיסורא, תו בגונא דטעמו וממשו אף אין עיקר הממשות בטילה, כיון שה"ה ניכרת ע"י הטעם, ואך דבלא דינא דטכ"ע הי' זה כדבר הניכר בחזותא שה"ה בטל, וכמבו' בפירש"י לק' דע"ט. דאיסורים דתליין בטעמא ה"ה בטלין אף שהן ניכרים בחזותא, ורק משום דינא דטכ"ע, אין בטל האיסור כשה"ה ניכר בטעמו, והוי דומיא דהא דחזי' דמידי דתליא דחזותא אינו בטל כשהוא ניכר בחזותא, עיי"ש מש"נ להוכיח כן מכ"ד.

ולפ"ז מיושב היטב דעת הר"י מאורליינ"ש, דאף דס"ל דאין לוקין משום דינא דטכ"ע, מ"מ בגונא דטעמו וממשו מהני דין טכ"ע אף למלקות, ושפיר יש ללמוד מד' ר"ל דטכ"ע לאו דאורייתא, דאי הי' טכ"ע דאורייתא אף היו לוקין ע"ז, כיון דהוי טעמו וממשו, וז"פ, וע' אחיעזר שם סקי"א שדן לפרש כן, ועיי"ש מה שדחה לזה, וצ"ע, וניחא לפ"ז מה דפריך רבא מההיא דעושה עיסה, דמוכח מהתם דטכ"ע דאורייתא, וממילא דבההיא דר"ל דהוי טעמו וממשו, אף הי' לנו לחייבו מלקות, וכנ"ל.

וכבר הבאנו בדברינו שם, שהדדברים מפורשים כן להדיא בד' הראב"ד שהביא הרשב"א בחולין דצ"ח:, שמפורש בדבריו דהגם דאין לוקין על טכ"ע משום דאין מזהירין מן הדין, מ"מ היכא דאיכא בתערובת ממשות האיסור כבא"פ לקי ע"ז, ואף דגם בכה"ג ה"ז נלמד מקרא דמשרת ואי"ז מסברא, וכמבו' להדיא בדבריו שם, מ"מ בכה"ג ל"ה זה אלא גילוי מילתא בעלמא ולוקין ע"ז, עייש"ה, וזה להדיא כמש"נ בדעת הר"י דאורליינ"ש.

ד] אמנם אכתי צ"ע, מה שפירש"י מש"א ש"מ נו"ט ברוב לאו דאורייתא "ללקות עליו", דמ' דאיסורא דאורייתא מיהא איכא, וזה צ"ע וכדלעיל, דהרי לדעת רש"י ליכא כלל למ"ד דטכ"ע דאורייתא ואין לוקין עליו, וכמו שהוכחנו כן לעיל סק"א, ואם נידון הסוגיא הוא משום דינא דטעמו וממשו, וכאשר מוכח כן לדעת רש"י גופי' דקי"ל טכ"ע לאו דאורייתא, ולדעתו בע"כ דהא דעושה עיסה וכו' יוצא בה יד"ח מצה, הוא משום דינא דטעמו וממשו, וכמש"כ הראשונים, הרי דבזה פשוט שאין לחלק דהוי דאורייתא ואין לוקין עליו, כיון דהוי זה מסברא שאי"ז בטל בתערובת.

ונ' די"ל בזה, דהנה בפירש"י חולין דצ"ח:, מבו' בפשוטו דס"ל דבקדשים אסור מדאורייתא נו"ט אף ביותר מס', ועיי"ש בחי' הרשב"א שדן לפרש דהיינו רק במב"מ, ועיי"ש בחי' הריטב"א דמסיק דכלל לא נתכוין רש"י לזה, והתוס' שם הק' ע"ז, דע"כ אין כ"ש אוסר בקדשים, והוכיחו כן מהא דלא אסר במשהו אלא עולין דוקא לרבנן ומב"מ לר' יהודה, ועוד הוכיחו מסוגיין דאמר ר"ל וכו', וקאמר ש"מ נו"ט ברוב לאו דאורייתא, אלמא משמע דאפי' כדי נתינת טעם לא אסר במינו.

ובס' קה"י פסחים סי' ל"ח אות ג', כתב ליישב משה"ק התוס' מסוגיין, די"ל דמודה רש"י דליכא מלקות על טכ"ע, דנהי דאיתרבי מקרא דיקדש דגם הטעם נאסר, מ"מ אינו אלא עשה, ולא אמרי' בכה"ג אהדרי' לאיסורא קמא, ובסוגיין הרי איירי לענין מלקות, ובקה"י חולין סי' כ"ט כתב דמש"כ בזה בפסחים לא הי' בעיון הראוי בזבחים שם, וכנ' כונתו, דאין לפרש דכל נידון סוגיין הוי לענין מלקות, דא"כ מה מייתי עלה מההיא דעושה עיסה.

אך למש"נ לעיל, שפיר יש לקיים דבריו, דמש"א בסוגיין דש"מ נו"ט ברוב לאו דאורייתא, היינו דליכא בזה מלקות, דמשום דינא דיקדש ל"ה אלא עשה גרידא, ומ"מ שפיר פריך עלה מההיא דהעושה עיסה, ועדש"נ לעיל, והיינו או דנימא דמשום דינא דטכ"ע גרידא, אין לחייב בחלה ואין יוצא יד"ח מצה, וע"כ דאיכא בזה לדינא דטעמו וממשו, ואי טעמו וממשו דאורייתא ודאי דאף לוקין ע"ז, או דנימא דאי טעמו וממשו לאו דאורייתא גם ל"ש לדון משום דינא דטכ"ע, וכמש"כ הביה"ל, וי"ל עוד, דכל מה שי לחלק שאסור מדאורייתא ואין לוקין עליו, הוא רק בדין טכ"ע בקדשים הנלמד מקרא דיקדש, אך בדין טכ"ע בחולין אין לחלק בזה כלל, וכמו שהוכחנו כן לעיל מד' רש"י, וע"כ שפיר פריך מההיא דהעושה עיסה, דאי טכ"ע דאורייתא אף בחולין, הרי דף הי' חיוב מלקות בזה, וז"ב.

וניחא בזה גם משה"ק התוס' מהא דחזי' דלא אסר במשהו אלא עולין לרבנן ומב"מ לר"י, ועמש"כ לישב בקה"י בפסחים ובחולין שם, דלענין הכשר לזריקה ל"ש כלל דינא דטכ"ע, ולמש"נ הוא מיושב היטב, דכיון דאין לוקין משום דינא דטכ"ע בקדשים, ע"כ דלאו היינו דליכא בזה ביטול כלל, אלא הוי זה איסור מחודש על הטעם, וע"כ ודאי ל"ש כן רק לבי איסורי מאכלות דקדשים, אך ודאי ל"מ זה מידי לענין זריקה, דבזה ודאי כיון דגוף החפצא בטל ל"מ זה כלל לזריקה, וז"פ.

ועכ"פ לפ"ז שפיר מדוקדק ל' רש"י שפי' מש"א לאו דאורייתא "ללקות עליו", דהגם דלדעת רש"י למ"ד טכ"ע דאורייתא אף לוקין עליו, ומ"ד דאין לוקין עליו היינו משום דלאו דאורייתא הוא כלל, מ"מ בקדשים הרי טכ"ע לכו"ע דאורייתא, ואך דאיןלוקין על דין טכ"ע שנתחדש בקדשים, וזהו שפירש"י דלאו דאורייתא הוא ללקות עליו.

ו] דע"ח:, ונשער מב"מ כמבשא"מ, דתנן נתערב ביין רואין אותו כאילו הוא מים וכו', עיי"ש כל הסוגיא ובתוס' סוד"ה הא דרבי', וסוד"ה אמור רבנן.

א] והנה כתבו התוס' בסוד"ה הא דרבי', ז"ל, וצריך לדקדק מ"ש גבי קדשים וטומאה ומקוה אמרי' רואין, הכא ובמכות, ועחזו"א מקואות קמא סי' י' סק"ג, שכתב דתיבת ובמכות ט"ס היא, וגבי איסורא לא אמרי' רואין אלא מב"מ מדאורייתא ברובא, וגבי טומאה נמי איכא דוכתא דלא אמרי' רואין, וגבי ציר בפ' בלוקח בהמה ושליא דלא מטמאה לא במגע ולא במשא ואמר ר"י משום ביטול ברוב נגעו בה, ואין לברר טעם אלא היכא דאיתמר איתמר היכא דלא איתמר לא איתמר, ובסוד"ה אמר רבא כתבו התוס', ז"ל, מב"מ ברובא, הא דלא כתנא דמתניתין דאי"ל רואין אפי' דם בדם, עכ"ל.

ופשוט דב' דיבורי התוס' לא מרועה א' ניתנו, דהתוס' בד"ה הא דרבי' ס"ל דגם לתנא דמתני' דס"ל רואין בדם בדם, מ"מ באיסורין לא אמרי' רואין, ואילו התוס' בד"ה אמר רבא ס"ל דלתנא דמתני' דס"ל דאמרי' רואין בדם בדם, אף אמרי' רואין באיסורין, והא דקי"ל דמב"מ ברובא אתיא דלא כתנא דמתני', ודקדקו התוס' דהוא דלא כתנא דמתני', והיינו משום די"ל דאף דאמרינן רואין, מ"מ במין במינו לא אמרי' רואין, וכמש"כ התוס' בד"ה הא דרבי', דכן הוא דעת רבי יהודה דלא אמרי' רואין רק במבשא"מ, ולפ"ז שפיר קי"ל דמב"מ דאיסורא הוי ברובא, אך תנא דמתני' הרי ס"ל דאף בדם בדם דהוי מב"מ אמרי' רואין, ולדידי' אף באיסורין ל"ה מב"מ ברובא.

והרשב"א בתשובות האלף סי' תקס"ט, הק' ע"ד הרמב"ם דגבי כסוי הדם כתב דאמרי' רואין, ונראה מדבריו דהוי זה מדאורייתא, ואילו באיסורין כתב דמב"מ בטל ברוב, עכ"ד,[[3]](#footnote-4) והיינו שדעת הרשב"א כדעת התוס' בד"ה אמר רבא, דלמ"ד דאמרי' רואין בכסוי הדם אף במב"מ, ה"נ אמרי' רואין באיסורין, ומב"מ אינו בטל ברובא, וזהו שהק' על הרמב"ם שמחלק ביניהם, אמנם דעת הרמב"ם היא דאף דאמרי' רואין לענין כסוי הדם ולענין דם קדשים, מ"מ באיסורין לא אמרי' רואין, וכמש"כ כן התוס' בד"ה הא דרבי', וכנ"ל.

**[**ובאמת דלדעת הרמב"ם הוא מוכרח כן לחלק בזה, דהנה במש"א לק' דע"ט. דרבא אמר בדלי שתוכו טהור וגבו טמא, ופירש"י ותוס' דאתי רבא ליישב הא דפריך לעיל דר"י אדר"י, והיינו דברייתא דדלי שהוא מלא וכו', איירי בדלי שתוכו טמא וגבו טהור, וע"כ לא אמרי' בזה רואין לפירש"י, ולפי' התוס' ע"כ ליכא בזה לדינא דמב"מ לא בטל, הנה בד' הרמב"ם נ' להדיא דמפרש לה בענין אחר, והוא דרבא קאי על הברייתא דדלי שיש בו יין לבן וכו', שנחלקו ת"ק ור"י אם אמרי' בזה רואין, ואמרי' לעיל דתנאי היא אם אמרי' רואין או לא, וע"ז אמר רבא דלעולם מודו רבנן דאמרי' רואין, ומש"א רבנן בדלי שיש בו יין לבן או חלב והטבילו שהולכין אחר הרוב, ולא אמרי' רואין, הוא משום דאיירי בדלי שתוכו טהור וגבו טמא וכו', ומיישב רבא לפ"ז, הא דפריך אברייתא דדלי שהי' מלא, דמאן שמעת דאית לי' רואין ר' יהודה, - ומפרש הרמב"ם כפי' התוס', דפריך דכיון דע"כ ברייתא ר' יהודה היא, א"כ אמאי סגי לי' ברובא, הרי לר"י מב"מ לא בטל -, וע"ז דחי רבא דאף רבנן מודו דאמרי' רואין, והא דאמרי רבנן בדלי שיש בו וכו' שהולכין אחר ברוב, איירי בכלי שתוכו טהור, וע"כ שפיר י"ל דברייתא דדלי שהי' מלא, רבנן היא, וע"כ שפיר אמרו דסגי לי' ברובא, דלרבנן מב"מ בטל ברוב, ע' היטב בד' הרמב"ם פ"ג ממקואות הי"ט שנ' להדיא שמפרש כן, אך המפרשים שם לא פי' כן בדעתו, וע' אבהא"ז בהל' פסוהמ"ק שכתב כן בדעת הרמב"ם.

והנה נמצא לפ"ז, דלשנויא דרבא לא פליגי תנאי כלל בדין רואין, וכו"ע ס"ל דאמרי' רואין, והנה הרי רבא גופי' אמר לק' דע"ט. דמין במינו ברובא, ולא אמרי' בזה רואין, וע"כ בע"כ דאף דבדם קדשים ובכסוי ולענין מקוה אמרי' רואין, מ"מ באיסורין לא אמרי' רואין, דאין לומר כלל דרבא ס"ל דאף בהנך דוכתי לא אמרי' רואין, דהרי לדידי' כולהו תנאי ס"ל דאמרי' רואין, ובע"כ דס"ל דהגם דבהנך דוכתי אמרי' רואין, מ"מ באיסורין לא אמרי' רואין, וזהו שפסק כן הרמב"ם, וז"ב**]**.

ב] והנה הטעם לחלק בזה, דהגם דבדם קדשים וכו' אמרי' רואין, מ"מ באיסורין לא אמרי' רואין, לא נתפרש, וכמש"כ התוס' שאין ליתן טעם, אלא היכא דאיתמר איתמר היכא דלא איתמר לא איתמר.[[4]](#footnote-5)

אמנם עיקר ד' התוס' צריכים פירוש רב, כמשה"ק הקר"א, דהרי בגמ' פרכינן דנשער מב"מ כמבשא"מ, דתנן נתערב ביין רואין אותו כאילו הוא מים, והרי דמדמי הגמ' דאי אמרי' רואין לענין כסוי הדם, ה"נ אמרי' רואין באיסורין, ויש לאסור במב"מ אף היכא דאיכא רובא, והרי דאין לחלק בדין רואין בין איסורין לשאר מילי, ומהו שכתבו התוס' דהגם דלגבי קדשים וטומאה ומקוה אמרי' רואין, מ"מ באיסורין לא אמרי' רואין, הרי בגמ' מדמי להו להדדי.[[5]](#footnote-6) וע' חזו"א מקואות קמא סי' י' סק"ג, שכתב דכוונת התוס' הוא כד' השטמ"ק דלהלן, דאיסור שנתערב באיסור שאני, וצ"ע דא"כ הי' להתוס' להזכיר דאמרי' בזה רואין.

ומד' האחרונים פליתי סו"ס צ"ח, נחלת יעקב חולין דצ"ח:, יבין דעת סי' צ"ח סקי"א, מבו' שפירשו בזה, דהגם דבאיסורין לא אמרי' רואין, מ"מ באיסורי קדשים אמרי' רואין, ומש"כ התוס' דבקדשים אמרי' רואין, אין כונתם רק לענין זריקה, אלא היינו אף לענין איסורי קדשים, וזהו דפריך הגמ' דבפיגול נותר וטמא שעירבן זב"ז נימא רואין,[[6]](#footnote-7) אמנם לא נתפרש הטעם בזה לחלק בין איסורי קדשים לשאר איסורין, ובפרט צ"ע הא דפריך ונשער מב"מ כמבשא"מ, ומאי פריך והרי כ"ה דבכל איסורין לא אמרי' רואין, שפיר י"ל דאף באיסורי קדשים לא נימא רואין, ומהיכא פסיקא להו דאיסורי קדשים דמו לדין זריקה דאמרי' בזה רואין, וצע"ג. [[7]](#footnote-8)

[וע' חוו"ד סי' צ"ח סק"ד, מש"כ לפרש בזה, לפ"ד הרמ"א דמב"מ בשמא ולא בטעמא הוי ברוב מדאורייתא, הגם שה"ז נו"ט בתערובת, כ"ה פשטות ד' הרמ"א, אך הפרמ"ג דן לפרש ד' הרמ"א, דמודה דשוה בשמא ולא בטעמא אסור מדאורייתא, עיי"ש, ולפ"ז הרי דבכל מב"מ, ל"ש כלל לומר רואין כאילו הוא נו"ט, שהרי אף אם הי' נו"ט ל"ה אוסר, כיון שהן שוין בשמא, ומשא"כ באיסורי קדשים דילפי' להו מיקדש להיות הנוגע בה כמוה, והנה הרי כל חתיכות קדשים שוו בשמא, וא"כ הרי יש ללמוד מקרא דיקדש, דבקדשים אף דשוו בשמא מ"מ אי חלוקין הן בטעמא אי"ב לדינא דטכ"ע, וע"כ בקדשים שפיר שייך דינא דרואין, דאף בשוו טעמא, מ"מ אמרי' דרואין אותו כאילו הוא מבשא"מ, והאיסור נו"ט ואינו בטל, כיון דבקדשים אף היכא דשוו בשמא איכא לדינא דטכ"ע, עכ"ד,[[8]](#footnote-9) ובזה ניחא נמי מה שפסק הרמ"א דבמבשא"מ בשמא בעי' ס' מדאורייתא הגם ששוין בטעמא, ואינו מובן דמ"ש בזה דינא דטכ"ע הרי אין הטעם נרגש, אך להנ"ל א"ש בפשוטו, דהגם דאין הטעם נרגש מ"מ יש לאסור בזה משום דינא דרואין, כיון דאף באיסורין שייך דינא דרואין, ואך דהיכא דשוו בשמא ל"מ דינא דרואין וכנ"ל, אך היכא דלא שוו בשמא, תו איכא בזה לדינא דרואין, אך אי"ז מתישב בד' התוס', שכתבו שאין ליתן טעם, וגם דלפ"ז נמצא דגם באיסורין אמרי' רואין בשחלוקין בשמא ושוו בטעמא, ובד' התוס' מבו' דבאיסורין כלל לא אמרי' רואין].

ג] וע' בשטמ"ק בהשמטות באות א' מש"כ בזה, ולכאו' הי' נראה שכלל דבריו, בשנויא קמא ובשנויא בתרא, דכל היכא דאיכא לדין אחרי רבים להטות ל"ש כלל דין רואין, ורק היכא דל"ש עיקר הדין דאחרי רבים להטות, ואתי' עלה רק משום שה"ז נאבד במיעוטו, בזה הוא דאמרי' רואין, דמשו"ז חשיב שהמיעוט אכתי קיים ולא נאבד במיעוטו.

וזהו מש"כ בשטמ"ק בשנויא בתרא, דבדם קדשים אם נתערב כוס בכוסות סברא הוא בלא ראי' שאם נתן מכל א' וא' למזבח יצא יד"ח, מן הקרבן, אלמא אינו מתבטל, עכ"ל, והיינו דבתערובת דיבש כלל ל"ש דין ביטול בדם קדשים,[[9]](#footnote-10) ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, או דנימא דהוא משום שאין דין המיעוט סותר לדין הרוב, אך זה צ"ע ממה שמצי' דין ביטול במצוות, אף שאין דין המיעוט סותר לדין הרוב, וכמשה"ק כן היד"י, אמנם י"ל דאה"נ ל"ש ביטול במצוות רק בתערובת דלח בלח, דבזה איכא ביטול אף כשאין המיעוט סותר לרוב, וכדלהלן,[[10]](#footnote-11) או משום דדין ביטול ביבש ל"מ לבטל המציאות, והוי זה רק ביטול הדינים כלפי האדם, וע"כ כל שנתן מכל א' וא', יצא יד"ח, שבמציאות ניתן דם הקרבן למזבח, אך העירוני ע"ז, מהמבו' בב"מ דנ"ד, דמכח דין ביטול א"א להפריש ע"ז.[[11]](#footnote-12)

ואשר ע"כ ל"ש דין ביטול בדם קדשים רק בתערובת דלח בלח, דבזה בטל מציאות דם הקדשים, וע"כ אינו ראוי לזריקה, וע"ז שפיר מהני דין רואין, דמה"ט אין המציאות בטילה, והדר הו"ל כביטול דיבש, דל"מ כלל בדם קדשים.

וה"נ הוא גבי ביטול דיין ומי פירות במקוה, דנמי ל"ש ביטול דיבש ביבש, והטעם בזה הוא או משום דגם בזה אין המיעוט סותר לדין הרוב, או משום דל"מ דין ביטול דיבש ליתן דינים על המיעוט, ול"מ בזה רק דין ביטול דלח, שבטל מציאות היין ומי פירות, ובשטמ"ק מבו' עוד, דמה"ט אף בתערובת דלח, ל"מ המי פירות להשלים לשיעור מקוה, והיינו משום דהגם שנאבדה מציאותם, מ"מ מים מיהא לא הוו, וע"כ ל"מ רק היכא שהי' במקוה שיעור מתחילה, וזהו ע"ד מש"כ התוס' בבכורות דכ"ב:, דהכי גמירי לה דכה"ג הן מעלין את המקוה, והיינו רק משום שנאבדה מציאותן בתערובת, וע"כ גם בזה שייך דין רואין, דמכח זה אין מציאות היין ומי פירות בטילה במקוה.

וה"נ הוא בהא דאיסורין מבטלין זא"ז, דנמי ל"ש בזה דין אחרי רבים להטות, כיון שהכל איסור הוא, וליכא בזה ביטול על דין המיעוט, ואין לדון בזה רק משום שמציאות האיסור המועט בטילה, ולפ"ז בעכצ"ל דהתערובת דהפיגול והנותר חשיבא כתערובת דלח בלח, ע' בדברינו בדין ביטול לחדש דינים סק"ז, ובהע' שם, וע"ז אמרי' רואין, שמשו"ז אכתי מציאות המועט קיימת. [[12]](#footnote-13)

[ושמעתי לבאר טעם נוסף בזה, דהיכא דאף בהרוב איכא דינים, ל"ש כלל דין רואין, דמאי חזית למימר רואין על המיעוט ולהאלים דינו כנגד דין הרוב, אדרבה נאלים לכח הרוב לקיים דינו, ול"ש דין רואין רק היכא דליכא בהרוב דינים כלל, ודייני' שיתבטל דין המיעוט, דבזה שפיר אמרי' רואין להאלים כח המיעוט שלא יתבטל].

ד] אמנם אחר העיון נ', שאי"ז נכון במכוון ד' השטמ"ק, ורק לשנויא קמא דהשטמ"ק הוי הטעם כן, דהיכא דשייך דינא דאחרי רבים להטות ל"ש דין רואין, אך לשנויא בתרא דהשטמ"ק אי"ז תלוי כלל בזה, וזה נ' להדיא בל' השטמ"ק, וגם הוא מוכח ממה שלא עמד השטמ"ק לבאר מה דמקשה ממתני לר"ל, רק לשנויא קמא ולא לשנויא בתרא, ואי נפרש ד' השטמ"ק כמש"נ לעיל, הרי שגם לשנויא בתרא בעי' לה"ט דאיסורין מבטלין זא"ז שאני.

ובביאור שנויא בתרא דהשטמ"ק נראה, דהא דבביטול דאיסור בהיתר ל"ש רואין, הוא משום דל"ש דין רואין רק היכא דאין מתבטל המיעוט לגמרי ונעשה כמבטל, כגון בדם קדשים דבדבר שאינו מתערב ודאי יצא יד"ח אם נתן מכל א' וא', וכן ביין ומי פירות במקוה, דחזי' שאין מצטרפין להשלים השיעור, אך משא"כ בביטול דאיסור בהיתר שבטל המיעוט לגמרי ונעשה היתר, ומותר לאכול הכל, ל"ש דין רואין.

ומה"ט להך שנויא ניחא בפשוטו מה דפריך ממתני' על ר"ל, דפשיטא דבאיסור הבטל באיסור שייך דין רואין, כיון שבזה הרי ל"ש לומר שבטל האיסור המועט לגמרי, דהרי לא נעשה האיסור המועט היתר, וכמו שהבאנו לעיל אות ד', ד' הב"י ודעימי', דודאי ל"מ דין ביטול דאיסורין מבטלין זא"ז להתיר, וגם לא חייל עלי' האיסור השני, וכ"ז מבו' בל' השטמ"ק דע"ח. ז"ל, דלא מצינו שהאיסור המועט הנבלל ברוב שיפקע שם איסורו ממנו ויחול עליו איסור אחר, עכ"ל, וע"כ שפיר שייך בזה דין רואין, וז"ב בביאור ד' השטמ"ק.

ז] שם, דלי שיש בו יין לבן או חלב והטבילו הולכין אחר הרוב, ר"י אומר רואין אותו כאילו הוא יין אדום, אם דיהה מראהו כשר ואם לאו פסול.

א] והנה לכאו' מה דאמרי' בזה דין רואין, הוא דמה"ט אין היין והחלב מתבטלין, ותו ממילא הן חוצצין בין המים לכלי, וכמבו' בתוס' ד"ה דלי, דהגריעותא הכא הוא משום שהיין והחלב חוצצין, וצ"ע בזה, דהנה בד' התוס' יבמות דפ"ב: ד"ה נתן, מבו' דמקוה שחציו מים וחציו מי פירות, ואיכא שיעור טבילה בהמים בפני עצמן, ה"ז כשר לטבול בו, ויש ללמוד מזה, דהגם דהמי פירות אינן בטלין ואינן מצטרפין להכשר המקוה, מ"מ אינן חוצצין, וע' בס' יד"י סי' צ"ט סקכ"ה (דל"ה:) שעמד על דבריהם, וע' מה שדן עוד בזה, וא"כ אף הכא מה לי שאין היין והחלב בטלין, הרי מ"מ כיון שאף המים אינן בטלין יש לנו להכשיר, וצע"ג.

והנה בטעם ד' התוס' ביבמות דהגם שאין המי פירות בטלין מ"מ מהני הטבילה, אשר צ"ע מ"ט אינן חוצצין בפני המים, נראה לכאו' דצ"ל בזה, ע"ד מש"כ התוס' בבכורות דכ"ב:, דהכי גמירי לה דמי פירות פעמי מעלין את המקוה, והיינו משום דמי פירות נמי מישך שייכי לשם מקוה, והגם שנתמעטו מי פירות מקרא בחולין דפ"ד., מ"מ הכי גמירי לה שפעמים הן מעלין, ונ' לפ"ז, שאף לפשטות ד' הראשונים ביבמות דפ"ב: דלא ס"ל כד' התוס' בבכורות, ומי פירות לעולם אינן מעלין, מ"מ י"ל דכל דאיכא שיעור בהמים לחודי', הוו אף המי פירות בכלל המקוה, וע"כ אינן חוצצין בפני הטבילה, ודו"ק.

ולפ"ז שמעתי לישב, דע"כ הכא בדלי שיש בו יין או חלב, כל שאין היין והחלב בטלין ה"ה חוצצין, ול"ד להתם, דדוקא התם אמרי' דהוו המי פירות בכלל המקוה, אך מי פירות שבכלי לא הוו בכלל המקוה, דדין עירוב מקואות לא נאמר כלל על מי פירות, וכיון שאינן בכלל המקוה, תו ממילא הן חוצצין בפני המים, וע"כ לא עלתה לו טבילה, ועדין צ"ב רב בזה.

ב] והנה בס' חזו"א מקואות תנינא סו"ס י', עמד ע"ד הרמב"ם שבדבריו בפ"ג מהל' מקואות הי"ט, לענין דלי שהוא מלא יין לבן וכו', מבו' דפסק דאמרי' רואין, ואילו בפ"ז שם כתב דאם שינו מראיו פסול, ולא הזכיר דחלב רואין אותו כאילו הוא יין אדום, ע"כ.

ובפשוטו אינו מובן, מה קשיא לי' מהתם, והרי לכאו' פשיטא דלענין דין שנוי מראה ל"ש כלל דין רואין, דדין רואין ל"ש רק דמכח זה אין המיעוט מתבטל, אך ודאי אין לנו לחשוב מכח דין רואין דנשתנה מראה הרוב, דודאי מראה הרוב קיים, ואין לנו לפסול המים משום שנוי מראה, שהרי מראיהם קיים, ורק בדלי שהוא מלא יין לבן או חלב, אמרי' רואין, דמכח זה אין היין והחלב בטלין, וה"ה חוצצין בפני המים, וז"פ וברור.

[ואמנם הנה כתב הקרית ספר בפ"ז מהל' מקואות , דעיקר דינא דשנוי מראה, הוא דאין הדם המועט בטל ברובא כיון דמראית הכל דם, וכדינא דסוגיין בדם קדשים שאינו בטל כשהוא ניכר, ולדבריו ודאי יקשה דנימא בזה רואין, וכ"נ גם בשטמ"ק בהשמטות בסוגיין, אך עיקר דבריהם מחודשים טובא, וודאי שאינם כד' התוס' ביבמות הנז', דלד' התוס' אין לפסול כלל משום ה"ט, דהגם שהמי פירות אינן בטלין, מ"מ כיון שיש שיעור בהמים לחודי' ה"ז כשר לטבול בו, וכנ"ל, וגם דלדבריהם נמצא דהמים עצמן אינן נפסלין, ורק דבפועל א"א לטבול בזה, ולכאו' מד' הראב"ד ספ"ז מהל' מקואות, מבו' להדיא שנפסלין המים, עייש"ה, וצ"ע, והראוני עוד ד' התורי"ד ע"ז דס"ז., שפי' מש"א רבא לק' דע"ט. אמור רבנן בחזותא, דהיינו לענין שנוי מראה, ולכאו' יש ללמוד מזה שפי' ליסוד דינא דשנוי מראה כד' הקרי"ס הנז', והעירוני דאולי יש לדחוק שכוונת הרי"ד, דאף דפסולא דשנוי מראה פסול בפנ"ע הוא, שפסולין המים גופייהו לטבול בהן משום שנשתנה מראיהן, מ"מ אילו הי' המעורב במקוה בטל, ל"ה שייך בזה פסולא דשנוי מראה, דהוי זה כמים שנשתנה מראיהן מחמת עצמן, שאינן נפסלין בשנוי מראה, כמש"כ הרמב"ם ספ"ז מהל' מקואות, וצ"ע].

אך אולי הוה קשיא לי' להחזו"א קו' זו, דמה מהני הכא דין רואין כלל, הרי אף דאין היין והחלב בטלין, מ"מ מ"ט ל"מ הטבילה, ומ"ש מהא דמקוה שחציו מים וחציו מי פירות כשר לטבול בו, וע"כ פי' החזו"א דמכח דין רואין חשיב זה כשנוי מראה, וע"כ אף המים אינן ראויין לטבילה, וע"כ הוא דל"מ הטבילה, ושו"ר בחזו"א מקואות קמא סי' י' סק"ב שפירש כן להדיא, ועיי"ש בסק"ג, שעמד בההיא דנתן סאה ונטל סאה כשר עד רובו, דמ"ט לא אמרי' רואין, וע' בזה בתנינא סי' י' סקי"ד, ולדבריו יק' כן גם בד' התוס' ביבמות הנז', דמקוה שחציו מים וחציו מי פירות כשר, ומ"ט לא נימא רואין ויהא זה כמים שנשתנו מראיהן, ואמנם מסברא הדבר צ"ע, דיהני דין רואין ע"ז, וכן נ' להדיא מל' התוס' סוד"ה הא דרבי', דדין רואין הכא, הוי דמכח זה אין המיעוט מתבטל, וצ"ע בזה.

וע' עוד בחזו"א מקואות תנינא סי' ה' סקי"ב, שהביא ד' הש"ך בשם הראב"ד, שכתב בדין שנוי מראה, שאע"פ שלא נשתנה למראה יין, כיון שנשתנה ממראה מים פסול, וכתב ע"ז החזו"א, דצ"ל דהא דאמר זבחים דע"ח: אם דיהה מראהו כשר היינו שדיהה למראה מים, ודוחק, ובתוס' חולין דפ"ז. ד"ה רואין, מבו' שפירשו דאפי' אי ניכר מעט אדמומית היין, כיון דדיהה מראה היין כשר, ודלא כהראב"ד, וכו', ואפשר דיש לסמוך להקל כדעת תוס', כיון דהוי פלוגתא בדרבנן, וצ"ע, עכ"ל.

וכל דבריו הם משום שפירש דין רואין דסוגיין דמכח זה נפסלין המים בשנוי מראה, אך לפשטות הדברים דל"מ דין רואין שמכח זה יפסלו המים בשנוי מראה, ול"מ אלא דאין היין והחלב בטלין, הרי דל"ק מלישנא דברייתא דאם דיהה מראהו כשר, דמ' מזה דכל דלי"ל מראה יין ה"ז כשר, ע"ד הראב"ד דכל שנשתנה ממראה מים פסול, דהגם דלענין שנוי מראה כל שנשתנה ממראה מים פסול, מ"מ לענין הדין דהיכא דניכר בחזותא אינו בטל, בעי' שיהא ניכר מראה יין גמור, והכא כיון שבפועל ליכא מראה יין, ואך דרואין אותו כאילו הוא יין אדום, הרי דל"מ זה רק דמה"ט הוי כניכר בחזותא שאינו בטל, אך לי"ב משום שנוי מראה, וגם אין מקור למעבד בזה פלוגתא בין התוס' להראב"ד, דד' התוס' קיימי על דין ניכר בחזותא, וד' הראב"ד קיימי על דין שנוי מראה, וז"פ.

ולפ"ז י"ל גם משה"ק החזו"א מ"ט בנתן סאה ונטל סאה מכשרי' עד רובו, ולא אמרי' בזה רואין, אך למש"נ הרי ל"ש דין רואין כלל שמכח זה יהא בזה פסול דשנוי מראה, ואי דתיקשי דמ"מ מכח דין רואין לא יתבטלו המי פירות במים, וא"כ מ"ט עד רובו ה"ז כשר, הרי הגם שעדין הוו המי פירות מיעוט מ"מ כבר אינן בטילין, אך ע"ז י"ל לדעות הראשונים דלא אמרי' חוזר וניעור רק כשרבו המי פירות, אך בדהוו מע"מ לא אמרי' חוזר וניעור, ואכמ"ל בזה, וע"כ נמי ל"מ בזה כלל דינא דרואין, דאף שכבר אי"ז ראוי להתבטל עתה, מ"מ לא גרע זה ממע"מ דלא אמרי' חוזר וניעור, וי"ל עוד לפמש"כ הראשונים שם דהא דברובו מיפסל הוי רק מדרבנן,[[13]](#footnote-14) וי"ל דלא גזרו רבנן רק ברובו, ולא היכא דהוי מיעוט, הגם דשייך בזה דין רואין, וצ"ע בזה.

ח] שם בתוד"ה דלי, וי"ל דהכא מיירי בחמרא מזיגא וכו', עכ"ל, וכבר הקשו דאי איירי בחמרא מזיגא, א"כ מ"ט בעי' שיהיו המים רוב, הרי כיון דאיכא עוד מעט מים וכבר הוי יותר משיעור מזיגה, כבר בטל מיני' תורת מזיגה, ושוב מצטרפין כל המים ורבין על היין.

ונ' דלק"מ, דהנה בתוס' יבמות דפ"ב: ד"ה נתן, הק' דהרי מי פירות פסולין מדאורייתא ומה מייתי מינה, ותירצו בתי' בתרא, דקאי אתמד שיש בו מים דקחשיב במס' מקואות, ואכולהו קא"ר יוחנן עד רובו, עכ"ל, ובס' ישרש יעקב שם נקט שכוונת התוס', דכל תמד שיש בו מים פסולו הוי רק מדרבנן, ועיי"ש שכתב דכל הפוסקים חולקים ע"ז, וע' גם בשו"ת משכנו"י שפי' כן ד' התוס'.

אך בפשוטו הי' נ' לפרש ד' התוס', דודאי תמד שיש בו מים פסולו הוי מדאורייתא, וכמבו' בפ"ק דחולין דחשיב כיין לכל דבר, ואך דמ"מ כשנתערב במקוה הרי בטל מהמים שהיו בהתמד תורת יין, ועתה אין פסולן אלא מדרבנן, ושוב מצאתי בחזו"א מקואות קמא סי' ח' סק"ג שדן לפרש כן ד' התוס'.

ועכ"פ מבו' לפ"ז, דהגם שעתה כבר אין המים שבתמד תורת יין, מ"מ כיון שנפלו למקוה כשהי' עליהם תורת יין, הרי הן אכתי פסולין מדרבנן, ולפ"ז הרי דה"נ יין מזוג שנפל למקוה, הרי שהגם דהשתא בטל מהמים המעורבין בו תורת יין, מ"מ ה"ה פסולין מדרבנן, וז"ב.

ט] שם תוד"ה הא דרבי', וכה"ג תניא בתוספתא וכו', מי רגלים שנתערבו ביין רואין אותן כאילו הן מים, נתערבו במים רואין אותן כאילו הן יין במים וכו', ע"כ, וצ"ב דמ"ט ברישא דנתערבו ביין, אין רואין את המי רגלים כאילו הן יין, ואת היין כאילו הוא מים, ויראה אותן כאילו הן יין במים, דהרי אמרי' רואין גם בהמתבטל, וכמבו' בסוגיין, וכמו שאמרו בתוספתא גופה היכא שנתערבו במים.

ומ' מזה, דתרי רואין לא אמרי', ולא אמרי' דין רואין לגבי המבטל והמתבטל יחד, אך צ"ע ליתן טעם בזה.

שו"ר בחזו"א מקואות תנינא סי' י' סקי"ד, שעמד בזה, וכתב להגי' בד' התוספתא, עיי"ש וצ"ע.

ואולי יל"ד עוד, דהנה כבר נת' לעיל אות ו' סק"א בהע', דהי' מקום לומר דל"ש דין רואין, רק בדשוו בחזותא או בדשוו בטעמא, ולא נאבד מראה וטעם המיעוט, וע"כ י"ל רואין כאילו וכו', והי' מראהו או טעמו ניכר, אך היכא דלא שוו בחזותא או בטעמא, ובמצב זה נאבד מראה או טעם המיעוט, ל"ש בזה דין רואין, וכ"כ בס' יבין דעת, אך נת' שם שמד' התוספתא מבו' דאף בנתערבו מי רגלים ביין, דבטל מראה המי רגלים, מ"מ איכא בזה לדין רואין, עיי"ש.

ואולי י"ל לפ"ז, דמ"מ בכה"ג ל"ש דין רואין רק על המבטל, אך דין רואין על המתבטל ל"ש בזה, דכיון שעתה נאבד ממנו מראהו, ל"מ מה שאילו הי' יין הי' ניכר מראהו, ולפ"ז יתישב דע"כ לא אמרי' בזה רואין כאילו המ"ר הן יין, אך עדין אינו מובן הטעם לחלק בזה, וצ"ע.

[ואי נימא כחילוק זה, יתישב היטב ד' הרמב"ם בפ"ב מהל' מטמאי מו"מ שהביא ד' התוספתא, וגריס בה גיר' אחרת, עייש"ה, וע' חזו"א מקואות תנינא סו"ס י' שתמה ע"ד הרמב"ם מ"ט לא אמרי' בה כלל רואין בהמתבטל, ולהנ"ל י"ל דמ"ר חלוק מראיהן בין מיין ובין ממים, וע"כ כל שנתערבו ביין או במים ובטל מראיהן מהן, ל"ש בזה דין רואין על המתבטל, וצ"ע בזה].

1. וילה"ע בזה, ממה שאמרו בירושלמי פ"ק דחלה ה"א, דלדעת ר"ל דאיסורין מבטלין זא"ז, אף אין לוקין על חלה הבאה מעיסה המעורבת מכמה מינים, והנה מחודש מד' הירושלמי דכל מין ומין הוי מחייב בפנ"ע, וע"כ שייך בזה ביטול מזע"ז, אך אכתי צ"ע, דהרי הא מיהא דכל המינים הוי שם א' דחלה, והרי חזי' דמצטרפין זע"ז, וא"כ אי נימא דבעלמא אין איסורין מבטלין זא"ז להתיר האיסור, ומשום שלענין זה אינן סותרין זל"ז, הרי גם התם אינן סותרין זל"ז שהרי אדרבה ה"ה מצטרפין זא"ז, וי"ל, אך מאידך אי נימא דל"מ ביטול איסורין זא"ז, להתיר האיסור, ניחא דאף למ"ד דאין לוקין על חלתן ד"ת, מ"מ אי"ב חובת הפרשה מדאוריתא, דאי נימא דלמ"ד דאיסורין מבטלין זא"ז ליכא איסורא כלל, א"כ נמצא לכאו' דכל חובת החלה הויא רק מדרבנן, ואי"ז במשמע המשנה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע' אחיעזר ח"ב סי' י' סק"א מש"כ ליישב, דאי הי' טכ"ע דאורייתא, הרי שהגם שאין לוקין ע"ז, מ"מ כבר הי' לו ללקות משום הלאו דכל שבקודש פסול, עיי"ש, ועיי"ש בסקי"א מש"כ ליישב באופן אחר. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בל' הרשב"א, דכל קושיתו על הרמב"ם, הוא משום דנראה מדבריו דדין רואין הוי מדאורייתא, אך אי נימא דלא אמרי' רואין רק מדרבנן ניחא, עייש"ה, ונ' דהיינו, משום דאי לא אמרי' רואין רק מדרבנן, ניחא דה"נ באיסורין מדאורייתא מב"מ ברובא, ומדרבנן בעי' ס'.

   והנה יש ללמוד לפ"ז מד' הרשב"א, דהא דבעי' ס' מדרבנן הוא משום דינא דרואין, וזה מתאים עם מה שדקדק האבנ"מ בתשובה מל' הרשב"א בתוה"ב, דהא דמדרבנן בעי' ס' במב"מ, אי"ז גזירה אטו מבשא"מ, אלא היינו משום שכנגדו ראוי ליתן טעם בשאינו מינו, ונ' דהיינו משום דינא דרואין, ודו"ק, ונ' שזהו גם מה שנסתפק הרשב"א בתוה"ב, אם בגיה"נ דאינו נו"ט כלל, נמי בעי' ס', ונ' דהיינו משום דהרי מבו' בסוגיין דאמרי' רואין אף ביין לבן שנתערב, דרואין אותו כאילו הוא יין אדום, וה"נ גיה"נ שנתערב י"ל דרואין אותו כאילו יש בו טעם, אך מ"מ נסתפק הרשב"א די"ל דבדבר שאין לו טעם כלל ל"ש רואין, דרק ביין לבן שיש לו מראה, שייך לומר רואין כאילו הוא יין אדום.

   ויל"פ עוד, דזהו גם הטעם בהא דאף במבשא"מ וליכא טעמא בעי' ס', לדעת הרשב"א ודעימי', ובפשוטו היינו משום דלא פלוג רבנן, אך לפמש"נ י"ל, דהוא משום דרואין אותו כאילו הוא תערובת דבצל וקפלוט דנותן טעם עד ס'.

   והנה אמנם לכאו' הי' מקום לומר דל"ש דין רואין רק היכא דה"ז שוה בחזותא ובטעמא, שלא נאבד החזותא והטעם בתערובת, וע"כ אף דאי"ז ניכר ונרגש, מ"מ אמרי' רואין, אך משא"כ היכא דחלוקין הן בחזותא ובטעמא, שבתערובת זו נאבד המראה ונאבד הטעם, לא אמרי' בזה רואין כאילו הוא מין אחר והי' ניכר המראה והטעם, ומצאתי שכתב כן בס' יבין דעת סי' צ"ח סק"א דצ"א:, דפשיטא שאם נתערב דם בחלב שנאבד חזותו, ודאי לא אמרי' רואין כאילו הוא מים, אלא כיון שאין לו מראה דם נדחה מכיסוי, וה"נ באיסורי מאכלות שלא במינו וליכא טעמא, ל"ש רואין, עכ"ד, ולפ"ז אין לפרש דטעמא דבמבשא"מ בעי' ס' אף כי ליכא טעמא, דהוא משום רואין, כיון דהיכא שנאבד הטעם ל"ב כלל לדין רואין.

   אך באמת לכאו' יש להוכיח דאף בכה"ג דלא שוו בחזותא שייך דין רואין, ממה שהביאו התוס' בד"ה הא דרבי', דמי רגלים שנתערבו ביין, רואין אותן כאילו הן מים, וע' קר"א שנתקשה בביאורו, ולכאו' היינו שרואין את היין כאילו הוא מים, ואם היו המי רגלים ניכרין במים, אף השתא אינן בטילין, נתערבו במים רואין אותן כאילו הן יין במים וכו', והרי להדיא דאף שנאבד מראה המי רגלים, מ"מ אמרי' בזה רואין, וד' היבי"ד דפשיט"ל לא כן, צ"ע מד' התוספתא, ושוב י"ל כן בדעת הרשב"א, דהטעם דבמבשא"מ בעי' ס' אף כי ליכא טעמא הוא מדין רואין, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובכת"י הגר"ח בי' בזה, דחלוק דינא דחזותא מדינא דטעמא, דדינא דחזותא דלית לן קרא ע"ז, הרי בע"כ דהיינו דמסברא אי"ז בטל כיון שניכר מראהו בתערובת, אך דין טכ"ע דילפי' לה מקרא אין יסוד דינו שאי"ז בטל, אלא הוי זה איסור מחודש על הטעם, וכדחזי' מדבעי' קרא לכל איסור ואיסור, ולא אמרי' דה"ז גלוי מילתא בעלמא, וע' גם בחי' הגר"ח הל' מאכ"א והל' מעה"ק שהוכיח כן, וע"כ ל"ש בזה רואין, כיון דבמב"מ שאין הטעם נרגש ליכא כלל להחפצא דאיסורא דטכ"ע, עיי"ש, והא דפריך בסוגיין דנימא רואין בפיגול ונותר שעירבן זב"ז, בי' הגר"ח שם די"ל דאיירי הכא בגוונא דאינן מעורבין באופן דשייך בזה דין ביטול, ואך דמ"מ כיון שאין טעם המעוט ניכר אין לאסור אף בלא דין ביטול, והוכיח הגר"ח כן מירושלמי חלה, וע"ז שפיר שייך לומר רואין, ומה שלא הביא הרמב"ם לדין רואין בכה"ג, הוא משום דלהלכה לא קי"ל לדינא דהירושלמי, אלא כל היכא דליכא ביטול, ה"ז אסור אף אם אין טעמו נרגש, והיינו משום דבירושלמי גופי' בפסחים מבו' דלא ס"ל כן, וגם מד' הבבלי במנחות דכ"ג:, יש להוכיח לדעת הרמב"ם דפליג ע"ז, עכ"ד בקיצור.

   אך דבריו הם שלא כד' רש"י בסוגיין שפירשה מדין ביטול, גם ילה"ע עוד, שדבריו אינם מתישבים לדעת רש"י ודעימי', דלדידהו ע"כ לפרש לסוגיין דאיירי בדין טעמו וממשו וכמש"נ לעיל אות ה' סק"ד, ואי"ז שייך כלל לדין טכ"ע.

   עוד מחודש מדבריו, דהיכא שאין הטעם ניכר ליכא כלל לדין טכ"ע, ולא אמרי' דהטעם שאינו ניכר אסור והתירו הוא רק מדין ביטול, וצ"ע אם זה מתישב עם מש"כ הגר"ח בספרו בהל' תרומות, גם צ"ע אם הדברים מתישבים אי נימא דאחר דין טכ"ע, תו אף אין האיסור בטל, כיון שה"ה נו"ט, ע' לעיל שם סק"ג בזה, וצ"ע כעת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובדעת הרמב"ם שמעתי לישב קו' זו, דהגם דבסוגיין מבו' דאמרי' רואין גם לגבי איסורין, מ"מ לא קי"ל הכי, והיינו לפמש"כ המנח"ב בדעת הרמב"ם, דפליגי הסוגיות אם קראי דטכ"ע אתיין בטעמו ולא ממשו, ובטעמו וממשו ל"ב קרא, דכ"ה מבו' בסוגיא דפסחים, או דאף בטעמו וממשו אין לאסור רק משום קראי דטכ"ע, דכ"ה מבו' בסוג' דע"ז, וכן פסק הרמב"ם, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז י"ל, דמש"א בסוגיין דאף באיסורים שייך דין רואין, הוא רק אי נימא כסוגיא דפסחים דבטעמו וממשו יש לאסור אף בלא דינא דטכ"ע, אלא הוי זה מסברא דכיון שהוא נו"ט בתערובת אינו בטל, ודמי להא דמידי דתלי בחזותא אינו בטל כשניכר המראה, וע"כ שפיר שייך בזה דין רואין, אך להלכה שפסק הרמב"ם כסוג' דע"ז, שאף בטעמו וממשו אין לאסור רק משום דינא דטכ"ע, הרי דל"ש בזה רואין כלל, וכמו שכתב כן הגר"ח שהבאנו לעיל, דדינא דטכ"ע הוי איסור על הטעם, וכל שאין הטעם ניכר ליכא לאיסורא דטכ"ע כלל, וע"כ ל"ש בזה כלל דין רואין, כיון שכל כמה שאין הטעם ניכר ליכא לאיסורא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולפי דבריהם י"ל מש"א רבא בחולין דצ"ח: דטכ"ע בקדשים אסור, והק' הראשונים דהרי אף בחולין טכ"ע דאורייתא, ולד' האחרונים הנז' בדעת תוס' בסוגיין א"ש בפשוטו, דהתם הרי הוי מב"מ, וע"כ אין אסור בכה"ג רק בקדשים משום דינא דרואין, ומשא"כ בחולין שרי כיון שאין הטעם נרגש ולא אמרי' בזה רואין. [↑](#footnote-ref-7)
7. ושמעתי לבאר בזה, לפ"ד הר"ן בסוגיא דזרוע בשילה, שפי' מש"א שם דטכ"ע בקדשים אסור, והק' הראשונים דהרי אף בחולין טכ"ע דאורייתא, וכתב הר"ן דאליבא דר"י דמב"מ לא בטיל, מ"מ היינו רק בשנתערב ממשות האיסור, אך בטעם גרידא אין לאסור אף במב"מ, ומשא"כ בקדשים לא בטל מב"מ אף בטעם גרידא, ויל"פ הטעם בזה, דבחולין ל"ש דין מב"מ בטעם גרידא, כיון דהיכא שאין הטעם נרגש ליכא כלל להחפצא דאיסורא דטכ"ע, ול"ב בזה כלל לדין ביטול, וע' כן בט"ז יו"ד סי' ק"ב, דבמב"מ ל"ב לדין ביטול כלל דליכא כלל להאיסור, והפמ"ג שם פקפק בזה, ומשא"כ בקדשים נתחדש הטעם אסור אף כשאינו נרגש, ואך שהוא בטל בתערובת, וע"כ במב"מ לר"י דאינו בטל, יש לאסור.

   ולפ"ז מבו' היטב הטעם לחלק בין קדשים לחולין בדין רואין, דבחולין היכא דליכא טעמא, ל"ש כלל לומר רואין, כיון דהיכא שאין הטעם נרגש ליכא כלל להחפצא דאיסורא דטכ"ע, ול"ש כלל לומר שרואין כאילו הי' נרגש הטעם דבכה"ג הי' לאיסורא דטכ"ע, וכמו שכתב כן הגר"ח שהבאנו לעיל, ומשא"כ בקדשים דאף כשאין הטעם ניכר ה"ה חפצא דאיסורא, ואך דהוא בטל בתערובת, הרי דשפיר שייך בזה דין רואין, ונמצא לפ"ז, דמש"א בגמ' חולין לטכ"ע דבקדשים אסור, וכתב הר"ן דהיינו במב"מ לר"י, באמת איכא בזה נפ"מ גם לדעת רבנן, דבקדשים אמרי' רואין ובחולין לא אמרי' רואין, וע"ד שנת' בהע' הקודמת, אך אי"ז מתישב בד' התוס' שכתבו שאין ליתן טעם, והרי דלא ס"ל לטעם זה, והדר צ"ע לדעתם מ"ט פסיקא להגמ' דבאיסורי קדשים אמרי' רואין. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להוסיף, דדברי החוו"ד אתיין גם לדעת אביי דבתר טעמא אזלי', והיינו דהנה לדעתו הרי כל שחלוקין בטעמא אי"ב לדין טכ"ע הגם דשוו בשמא, וא"כ לכאו' הי' לנו לומר רואין בדשוו בטעמא, כיון דאי היו חלוקין בטעמא הי' אסור, ול"ש בזה ד' החוו"ד, אך באמת נ' פשוט דאף לדעת אביי שייכי ד' החוו"ד, דהרי אף לדעתו היכא דהוו מב"מ בטעמא וחשיב מין א', ליכא בזה לדינא דטכ"ע אף אם הי' האיסור נו"ט, דכ"ה דלדעת הרמ"א למה דקי"ל כרבא, כל דשוו בשמא והוו מין א' ליכא לדין טכ"ע, ה"נ לדעת אביי כל דשוו בטעמא והוו מין א' ליכא לדין טכ"ע, ואך דבאופן הרגיל לא משכח"ל נפ"מ בזה, כיון דאם האיסור נו"ט, הרי דאיירי דחלוקין הן בטעמא, וממילא דהוו מבשא"מ בטעמא, ואי"ב לדין טכ"ע, אך ביסוד הדין ודאי כן הוא, דהיכא דשוו בטעמא והוו מב"מ ל"ש בזה כלל דינא דטכ"ע, ובאמת משכח"ל כמה אנפי בזה, הא', בשאור שנתערב בעיסה, שכתב הרמב"ן בע"ז דחשיב מב"מ הגם דחלוקין בשמא ובטעמא, כיון שהעיסה בסופה נעשית שאור, ובכה"ג משכח"ל דהוי מב"מ לדעת אביי אף דחלוקין בטעמא, ולדעת הרמ"א אף לא יהא בכה"ג לדינא דטכ"ע, ועוד משכח"ל במש"א אביי בע"ז דס"ו: דבתר ריחא אזלי', ונת' בזה בדברינו בענין מב"מ ואכמ"ל, ועכ"פ בכה"ג דריחי' חלא וטעמי' חמרא ונתערב בחלא, לדעת אביי חשיב מב"מ הגם שחלוקין בטעמא, ובכה"ג לא יאסור בחמרא את החלא בנו"ט, וליכא בזה לדינא דטכ"ע, כיון דהוי מב"מ, וליכא בזה לדין טכ"ע לדעת הרמ"א, ודו"ק, ולפ"ז הרי דמה"ט ל"ש בזה דין רואין, דכיון דשוו בטעמא והוי מב"מ, ל"מ מידי מה דרואין אותו כאילו הוא נו"ט, כיון דכל כמה שהוא מב"מ אינו אוסר אף אם הוא נו"ט, וז"ב.

   אך מ"מ מש"כ החוו"ד דקדשים שאני, פשוט דאי"ז רק לד' רבא, אך לד' אביי ליכא מקור מקרא דיקדש דבקדשים איכא לדין טכ"ע אף בדחשיב מב"מ, דהרי לדעתו דבתר טעמא אזלי' לא הוו חתיכות הקדשים חד מינא, ואין ללמוד מקרא דיקדש דאף בדחשיב מב"מ שייך דינא דטכ"ע, וכ"כ החוו"ד שם בתו"ד, ובי' בזה מש"א בפסחים דהוי ב"כ הבכ"א, דסוג' דהתם אתיא כאביי, ונמצא לפ"ז דכל פירכת הגמ' דנשער מב"מ כמבשא"מ וכו', הויא רק למה דקי"ל כרבא דבתר שמא אזלי', וז"ב. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך שמעתי להעיר ע"ז, מהא דמבו' במנחות דכ"ג: דין ביטול שמתבטל הקומץ בטבל או בשיריים, דמכח זה אף אם הקטיר הקומץ לא הורצה, והנה הרי בד' התוס' לעיל דע"ג: ובמנחות דכ"ב: מבו' שדנו לפרשה בתערובת דיבש ביבש, עיי"ש בדבריהם, והרי דאף דין ביטול דיבש מהני שמכח זה לא הורצה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. וע' אבהא"ז מהדו"ב הל' פסוהמ"ק, שכתב כן מדעתו, דרק בכה"ג הוא דשייך דין רואין, וכתב לישב בזה קו' התוס' לעיל דע"ז:דנימא רואין בדם הפר שנתערב עם דם השעיר, ולהנ"ל י"ל, דהתם כיון דאיכא על כל דם דין זריקה, ואיכא ג"כ דין על הרוב, ל"ש דין רואין כלל, ובס' זכר יצחק ח"ב סי' מ"ו אות ד', כתב יותר מזה, דכל הדין דאזלי' אחר חזותא, דליכא ע"ז קרא והוי זה מסברא, היינו רק היכא דליכא דינים על הרוב, וכל הספק הוא אם המיעוט לא אבד את דינו, אך היכא דנתערב בדבר שיש לו דינים אחרים המתנגדים לו, ואנו צריכים להסתפק איזה דינים לתת לתערובת אם דין המיעוט או דין הרוב, אז ודאי ניתן לתערובת דין המרובין וע"כ בדם הפר ודם השעיר ל"ש כלל למיזל בתר חזותא, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש לציין עוד, לד' הגרע"א תנינא סו"ס קל"ב, שהוכיח מסוג' דפסחים דפ"ח, דאף היכא שבטל הפסח בשלמים, מ"מ כיון דאכל להפסח יצא ידי חובתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובפשוטו היינו, משום דדין רואין ל"ש רק שמכח זה לא נאבדה מציאות המיעוט, אך כל דאיכא ביטול על דין המיעוט ל"ש כלל רואין.

    ושמעתי לפרש עוד בזה בתרי אנפי, הא', לפ"ד הש"ך סי' צ"ח דדין טכ"ע הוא משום דההיתר נהפך לאיסור, וכ"ה בדף האחרון להש"ך שם, עיי"ש, ויל"פ בכוונתו, דהא דאין בטל מציאות המיעוט הוא משום שה"ה ניכר בטעמו, והא דאין בטל דין המיעוט הוא משום שאף ההיתר נאסר, וע"כ ל"ש ביטול על הדין, ולפ"ז מבו' בפשיטות, דהיכא דשייך ביטול על הדין, דכל מה שאי"ז בטל הוא משום שההיתר נהפך לאיסור, הרי דל"ש בזה כלל דין רואין, דודאי לא נימא דמכח דין רואין יאסר ההיתר, ומשא"כ בביטול דאיסור באיסור, דליכא כל ביטול על הדין, והוי הביטול על המציאות, הרי שבזה כל שהוא נו"ט אינו בטל, אף בלא הא שהרוב נהפך לאיסור, וע"כ שפיר שייך בזה רואין, וז"פ.

    ועוד יל"פ, לדעת הרמ"א דכל דשוו בשמא הגם שחלוקין בטעמא ל"ש דין טכ"ע, ולפ"ז הרי ל"ש כלל דין רואין, וכמש"כ החוו"ד שהבאנו למעלה, ואמנם י"ל דכל ד' הרמ"א הם רק משום דבכה"ג דשוה בשמא, הגם דלא שוו בטעמא ואין מציאות המיעוט מתבטלת, מ"מ איכא ביטול על הדין, אך בביטול דאיסור באיסור דליכא ביטול על הדין, וכל נידון הביטול הוי על מציאות המיעוט, הרי שבזה ודאי דהיכא דחלוקין בטעמא אינו בטל, הגם דשוו בשמא, וע"כ שפיר שייך בזה דין רואין. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומבו' מזה דדין חוזר וניעור ברוב הוי מדרבנן, ואף הרמב"ן ודעימי' דס"ל דדין חוזר וניעור בדיהיב טעמא הוי מדאורייתא, מ"מ במידי דלא תליא בטעמא, מה דכשרבה הוא חוזר וניעור הוי רק מדרבנן, וכן מבו' מד' הרמב"ן בחי' ב"ב ד"ב, ואמנם הפר"ח כתב להיפך, דאף לדעת הראב"ד דלס"ל חוזר וניעור, מ"מ היכא דרבה האיסור ודאי הוא חוזר וניעור, וצ"ע בזה, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-14)