מ_מ פרק המוציא תפילין
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

**המ"מ לפרק המוצא תפילין מלוקטים ממש"נ בכ"ד**

**צ"ו ב' - וכי אדם טורח לעשות קמיע כעין תפילין דתנן וכו' אבל בחדשות פטור,** התוס' כתבו דס"ד דבין ישנות ובין חדשות אינם מקושרות, אלא דבישנות ניכר רושם הקשר ובחדשות אנו ניכר וחיישינן שמא קמיע הי', והא דשרינן בישנות אף דאינם מקושרות ובשבת אסור לקשור, הוא משום דבלא קשירה נמי הוי דרך מלבוש, א"נ דעונבן, דאף לר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, מ"מ שרי, משום דמסתמא דעתו להתיר העניבה ולעשות קשירה גמורה ול"ה של קיימא.

ולפ"מ דמשני אביי לקמן דהא דבחדשות אסור הוא משום דאסור לקשור בשבת, ואף עניבה אסורה לר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, צ"ב דמ"ט ה"ז אסור, ובד' התוס' משמע דהוא משום דלא אמרינן דדעתו להתיר העניבה ולעשות קשירה גמורה, וזהו שכתבו "דס"ד" דמסתמא דעתו להתיר העניבה וכו', והרי דלפי האמת אי"ז כן, - אך הרשב"א והריטב"א כתבו דהוא משום דר' יהודה אסר אף בקשר של קיימא קצת, והא דמעיקרא ס"ד דשרי, הוא משום דעניבה גריעא קשירה, וס"ד דבזה שרי ר' יהודה כשאינו של קיימא לגמרי.[[1]](#footnote-2)

**והשתא דתני אבוה דשמואל וכו' חדשות וכו' ולא מקושרות דכו"ע לא טרח אינש וכו',** הרי"ף והרא"ש כתבו דהא דבחדשות אינו מכניס הוא משום דחיישינן דילמא קמיע נינהו, ומשא"כ בישנות דכיון דמקושרות הן כו"ע לא טרח אינש, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ט משבת הכ"ד.[[2]](#footnote-3)

אך בד' התוס' בד"ה אביי מבו' דקי"ל דהא דבחדשות אינו מכניס הוא משום דאינם מקושרות וא"א לקשור בשבת, וכ"כ הבעה"מ והרשב"א והריטב"א, וכ"כ הראב"ד בהל' שבת שם ובפ"ב מציצית ה"ז, וכ"ה מבו' בד' הסה"ת בסימן רמ"ג.[[3]](#footnote-4)

בד' הבעה"מ מבו' דקי"ל כתנא דמתניתין דאינו מכניס חדשות שאינם מקושרות, וצ"ל דהוא משום דקי"ל דעניבה פסולה בתפילין, דאם היתה עניבה כשרה בתפילין, הרי קי"ל כרבנן דעניבה מותרת בשבת, וכ"כ בחי' המאירי בדעתו, וכתב דכן דעת ההשלמה, וכ"נ בד' הראב"ד בפי"ט משבת הכ"ד דקי"ל דאינו מכניס חדשות שאינם מקושרות משום דאינו יכול לקשרן, וכ"כ המאירי בריש פירקין בדעתו, וכ"ה מבו' גם בד' הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב דאסור להכניס חדשות גם משום דא"א לקשרן.

אך הריטב"א כתב דקי"ל דאפי' חדשות מותר להכניס, משום דמצי לקשרן בעניבה או בקשר מרופה, וכ"כ הריא"ז ה"א דין ו' דאם הי' יודע לקשרן בעניבה כעין קשר שלהן קושרן בעניבה, - והרשב"א נסתפק בזה אם קי"ל להתיר בחדשות משום דמצי לקשרן בקשר מרופה, או דאסור להכניסן משום דקשר מרופה פסול בתפילין, או משום דמתוך שהוא בהול להצילן אסור לעשות בהן קשר מרופה שמא ישכח ויהדק ויבא לידי חיוב חטאת, ולא התירו חכמים לזה, משום דכודאי משוינן לה.

**עניבה בתפילין**

\***וליענבי' מיענב,** ההגמ"ר בחולין סימן תשל"ז כתב לדעת רבינו אליהו דצריך לקשור התפילין בכל יום, דהא דאסור לקשור תפילין בשבת, ול"ה כקשר שאינו של קיימא דשרי, משום דרחמנא קריי' קשר, - וצ"ע דא"כ מאי פריך הכא דליענבי' מיענב, הרי אף דעניבה מותרת בשבת, מ"מ יש לאסור בעניבה דתפילין משום דרחמנא קריי' קשר,[[4]](#footnote-5) - ולמש"כ היש"ש ביבמות פי"ב סימן ו' דפטורא דעניבה הוא משום דל"ה דומיא דמשכן, ניחא דע"ז ל"מ הא דרחמנא קריי' קשר, דאף דיש ע"ז תורת קשר, מ"מ אי"ז בכלל מלאכת קושר, (ול"ד לקשר שאינו של קיימא דפטורו הוא משום דאין עליו תורת קשר, וכיון דקריי' רחמנא קשר, חשיב כקשר אף לשבת).[[5]](#footnote-6)

**א"ר חסדא זאת אומרת עניבה פסולה בתפילין,** בד' התוס' וש"ר מבו' דהא דס"ל דעניבה פסולה בתפילין הוא אף לדעת ר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, והמאירי בריש פירקין פירש דטעם הפסול בזה הוא משום דקשר של תפילין הלמ"מ וקשר מעליא בעינן,[[6]](#footnote-7) וכ"נ מהא דפרכינן לאביי דעניבה כשרה בתפילין, מהא דאמר ר"י דקשר של תפילין הלמ"מ, ומשמע דזהו טעמא דר"ח דעניבה פסולה בתפילין.[[7]](#footnote-8)

אך האבנ"ז בסימן קפ"ד נקט דדין עניבה בתפילין תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה אם עניבה קשירה מעלייתא היא, וכ"ב בס' לבוש מרדכי יבמות סימן ג' ענף ג', ועיי"ש במש"כ לפרש להא דא"ר חסדא דעניבה פסולה בתפילין אף לר' יהודה, וצ"ע.

**אביי אמר ר' יהודה לטעמי' דאמר עניבה קשירה מעלייתא היא,** בד' התוס' וש"ר מבו' דהא דס"ל לאביי דעניבה כשרה בתפילין, הוא אף לרבנן דעניבה לאו קשירה היא, וכ"ה מבו' מדעת הסוברים דקי"ל דעניבה כשרה בתפילין, ונתבאר להלן, וזה מתישב היטב למש"כ היש"ש ביבמות פי"ב סימן ו' דהא דעניבה לאו קשירה היא הוא דין מסוים במלאכת שבת משום דל"ה דומיא דמשכן.

אך הנה הרא"ש ביבמות שם סימן ד' כתב דאף לענין קשר המנעל לחליצה ל"מ עניבה דלאו קשירה היא, והרי דהא דלאו קשירה היא הוא אף לגבי שאר דינים, וכ"ה מבו' בפירש"י בסוכה ל"ג ב' דלגבי אגד הלולב ל"מ עניבה דלאו קשירה היא, ונתבאר להלן, - וצ"ל דכ"ז הוא היכא דבעינן לחיבור ע"י הקשירה, דלרבנן עניבה ל"ה חיבור מעליא כקשירה, אך בקשר של תפילין דאי"ז כדי לחבר ב' צידי הרצועה זל"ז ע"י קשר, אלא הוא מהלמ"מ דמכלל צורת התפילין הוא שיהא בהן צורת קשר, שפיר מהני אף עניבה.[[8]](#footnote-9)

בד' התוס' בד"ה אביי אמר משמע דקי"ל כאביי דעניבה כשרה בתפילין, וכ"כ הריטב"א והריא"ז, וכ"כ המאירי בריש פירקין ובחידושיו בסוגיין בדעת הרי"ף.[[9]](#footnote-10)

אך בד' הרשב"א מבו' שנקט לעיקר דעניבה פסולה בתפילין, וכ"ה מבו' מד' הבעה"מ ועוד מקמאי שכתבו דקי"ל דאינו מכניס חדשות משום דאינו יכול לקשרן, וכ"כ המאירי בריש פירקין בדעת הראב"ד, ובחידושיו בסוגיין בדעת הבעה"מ, וכ"כ הבעה"ע בהל' תפילין נט. דמצוה לקשרן יפה ולא לענבן,[[10]](#footnote-11) וכ"כ השעה"צ בסימן ש"א ס"ק קצ"ו בשם כמה מרבוותא.

**צ"ז ב' - הי' קורא בספר על האסקופה ונתגלגל הספר מידו גוללו אצלו,** בפירש"י כתב דהוא משום דראשו אחד בידו, וכ"ה בסוגיית הגמ' לקמן ק"ג א' דהא דשרי הכא הוא משום דאוגדו בידו.

ובעיקר פטורא דאגדו בידו מבו' בד' הרמב"ם בפי"ג משבת הי"ד דאי"ז מדינא דאגד חפץ, אלא הוא דין בפנ"ע דכיון דאגדו בידו והוא יכול למשכו אצלו, ל"ה הנחה גמורה, ודינא דאגד חפץ, הוא אף כשאינו יכול למשוך את החפץ ע"י מקצתו שבפנים, וכמש"כ כן בגל' הגרע"א למג"א סימן שנ"ב סק"ב,[[11]](#footnote-12) ועד"ז כתבו בפי' הר"י מלוניל ושיטה להר"נ בשבת ק"ב א', דכל דאיגודו בידו לאו כלום קעביד שהרי בידו להחזירו.[[12]](#footnote-13)

ואמנם צ"ע דמ"ט הוצרכו הכא לפטור זה, הרי הכא יש לפטור גם משום פטורא דאגד חפץ, שהרי מקצת מן הספר עצמו למעלה,[[13]](#footnote-14) - והעירו די"ל, דאף דמדאורייתא אינו חייב גם משום דינא דאגד חפץ, מ"מ מה שהתירו חכמים לגוללו ולי"ב איסורא אף מדרבנן, הוא רק מכח הא דאגדו בידו.

**ר' יהודה אומר אפי' אינו מסולק מן הארץ אלא מלא החוט גוללו אצלו,** בפירש"י בד"ה ר"ש היא דאמר כתב דהוא משום דכל דלא נח ליכא למיגזר מידי, דל"ד לנפילה כלל, ומשא"כ כשהגיע לארץ והונח כל דהו, גזרינן איגודו בידו אטו היכא שנפל כולו, - ובגל' הגרע"א לסימן שנ"ב ס"ב פירש דהוא משום דל"ש לגזור בזה איגודו בידו אטו היכא דאין איגודו בידו, כיון דאף אם אין איגודו בידו לי"ב איסורא דאורייתא משום דלא נח, ועיי"ש שהק' לפ"ז דא"כ אף אם הגיע לארץ ליכא למיגזר, דאף אלמלי הא דאיגודו בידו, מ"מ כיון דהספר עצמו אגוד למעלה מי' לי"ב איסורא דאורייתא, דכיון דהוא אוכל כל הרשות, יש לפטור בזה משום אגד הספר עצמו, ועיי"ש מש"כ בזה.[[14]](#footnote-15)

**צ"ח א' - הכא באסקופה כרמלית עסקינן,** לקמן ק"ג א' אמרו דאף דשבות דמקדש במדינה לא התירו, מ"מ הכא שרי לגוללו, משום דבאסקופה כרמלית ואיגודו בידו אפי' שבות נמי ליכא, והתוס' בסוגיין פירשו דהיינו דלי"ב איסורא כלל, ואי"ז היתר מסוים בכתבי הקדש, וכתבו דהוא משום דהויא גזירה לגזירה, וכ"כ התוס' בשבת ה' ב' ד"ה הי' קורא, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובשבת, וכ"כ ההג"א בפ"ק דשבת סימן ה', - ואך דהתוס' בשבת וההג"א שם כתבו כן רק לדעת רבא דס"ל דלא גזרינן בכרמלית גזירה לגזירה, ומבו' בדבריהם דלדעת אביי דגזרינן בכרמלית גזירה לגזירה הוי זה היתר מסוים בכתבי הקדש, אך התוס' בסוגיין כתבו דמודה אביי דהכא לא גזרו גזירה לגזירה, ועד"ז כתב הריטב"א בשבת שם.

והתוס' בסוגיין כתבו, דלהך לישנא דמסקינן דסתם כתבי הקדש עיוני מעיין בהו, לא שרי אלא בספר, דבשאר מילי יש לחוש שמא יכניסם מרה"ר לרה"י,[[15]](#footnote-16) וכ"כ הרשב"א בדעת הרמב"ם,[[16]](#footnote-17) וכתב דבשאר מילי יש לאסור גם משום החשש דזריק להו, ורק בספר שרי, משום דאין מזרקין כתבי הקדש.

אך בפי' ריו"נ כתב דאף לפ"מ דמוקמינן לה באסקופה כרמלית ואגדו בידו, איכא משום שבות, ומשום כבוד ס"ת שרינן להחזירו, כיון דגם אם הי' נופל מידו ליכא אלא איסורא דרבנן, ובהגה' הב"ח שם כתב לפרש, דמש"כ דאיכא משום שבות, היינו דהוי שבות דשבות, וע"כ התירוהו במקום כבוד כתבי הקדש, וכ"כ הגאו"י והלשון הזהב, - והריטב"א כתב דלא התירו הכא אלא בכתבי הקדש, דבשאר מילי ל"ה מפלגי רבנן בין תוך ד' אמות לחוץ לד' אמות דכולה חדא גזירה היא ואי שרית בהא אתו למישרי בהא, ומשום כבוד הספר הקילו שלא לגזור אלא בחוץ לד' אמות.[[17]](#footnote-18)

והרמ"א בסימן שנ"ב ס"א כתב דבעומד ברה"י ונתגלגל לכרמלית, ג"כ לא התירו אלא בכתבי הקדש, אבל בשאר דברים אסור, וכתב כן עפי"ד המ"מ בפט"ו משבת הכ"א, - אך האבן העוזר שם כתב דבכה"ג לכו"ע אין לאסור, ומש"כ המ"מ דלא התירו אלא בכתבי הקדש, הוא בגונא דסוגיין דיש לחוש דילמא זריק להו, ולא התירו אלא בכתבי הקדש דאין מזרקין אותן,[[18]](#footnote-19) ועד"ז כתבו הגר"א והבית מאיר שם,[[19]](#footnote-20) ועמש"כ השעה"צ שם סק"ה, אך לכאו' בד' ריו"נ מבו' לדינא כד' הרמ"א.[[20]](#footnote-21)

\*הגר"ז בסימן שנ"ב ס"ב פירש טעם האוסרים בזה, אף דלא גזרינן גזירה לגזירה, דכל הא דלא גזרו בכרמלית, הוא בדבר שאין בו סרך מלאכה, כעומד ברה"י ושותה ברה"ר וכו', אבל דבר שהוא דומה למלאכה גזרו אף בכרמלית, דמה"ט אסור משאצל"ג או כלאחר יד אף בכרמלית, - והיינו דהא דאסרו היכא דאיגודו בידו, אי"ז גזירה בעלמא, אלא היינו דמדרבנן אף כה"ג חשיב כמלאכה, וע"כ ה"ז אסור אף בכרמלית.

**חוץ לד' אמות דאי מייתי לי' אתי לידי חיוב חטאת,** הגאו"י כתב דהיינו אם יעמוד לפוש קודם שיבא לאסקופה, דאל"כ הרי ליכא הנחה ברה"ר אלא בכרמלית ואינו חייב חטאת,[[21]](#footnote-22) ומבו' מזה דאסרו חכמים העברת ד' אמות ברה"ר אף בלא הנחה שמא יניח ברה"ר.

**תוך ד' אמות נמי נגזר דילמא מעייל מרה"ר לרה"י,** בפירש"י מבו' דהיינו דיש לחוש שיפול לרה"ר וילך לשם ויטלנו ויביאנו לביתו דרך האסקופה ונמצא מכניס מרה"ר לרה"י, והא דמדמינן לה למעביר דרך עליו, הוא לרש"י לטעמי' דבדינא דדרך עליו נתחדש דמעביר דרך מקו"פ חייב, - אך בד' התוס' מבו' דהיינו דיש לחוש דבעודו עומד על האסקופה יטול את הספר מרה"ר ויכניסנו לרה"י, וזהו דמדמינן לה לההיא דמעביר דרך עליו, דלדעתם היינו כשהוא עומד במקום אחד ומעביר דרך גופו.[[22]](#footnote-23)

התוס' הרא"ש הק' דמאי פריך, דנהי דגזרינן שמא יבא להכניס מרה"ר שנתגלגל שם על האסקופה שהוא קורא, וכי בשביל זה נגזור שמא יביא אותו לבית, הרי הוא רוצה להניחו על האסקופה במקום שהוא קורא, דבע"כ דכבר הי' מער"ש על האסקופה, דבשבת לא הביאה מרה"י לאסקופה שהיא כרמלית.

המהרש"א כתב דלדעת רש"י דפריך דשמא ילך ויביאנו מרה"ר לרה"י, הרי דלפ"מ דמשני לקמן דהא מני בן עזאי היא, מיתרצא נמי הך פירכא, ול"ב לשנויא דסתם כתבי הקדש עיוני מעיין בהו, והתוס' שנקטו דגם למסקנא בעינן להך שנויא דסתם כתבי הקדש עיוני מעיין להו, וכתבו דמה"ט הוא דנקט ספר, וכ"כ הרשב"א, הוא לטעמייהו דחיישינן דבעודו עומד על האסקופה יכניס את הספר מרה"ר לרה"י, וע"ז ל"מ דינא דבן עזאי דמהלך כעומד.

אך הריטב"א לקמן בסוגיין כתב, דלדעת בן עזאי דמהלך כעומד דמי, כ"ש דכשהוא עומד במקום ומכניס הספר מרה"ר לרה"י דאינו חייב,[[23]](#footnote-24) וכתב לפ"ז דמה שאמרו הא מני בן עזאי היא, ה"ק "אלא" הא מני בן עזאי, והיינו משום דלפ"ז ל"ב לשנויא קמא דאיירי באקופה ארוכה או דסתם כתבי הקדש עיוני מעיין בהו, - והאבנ"ז בסימן ר"מ סקל"א ובסימן רנ"ח כתב לפרש בדעתו, דהפלוגתא אם מהלך כעומד הוא דלבן עזאי כיון שהוא עומד על רגל אחת חשיב כעומד במקום עמידת רגלו, ולרבנן כיון דגוף האדם נייד כשהוא מהלך, ל"מ עמידת רגלו, וע"כ ה"נ פליגי במעביר דרך עליו, דלבן עזאי אף דידו עם החפץ ניידי, מ"מ כיון דרגליו עומדים במקום הוי כמונח, ולרבנן כיון דידו עם החפץ ניידי, ל"ה כמונח,[[24]](#footnote-25) ועיי"ש במש"כ בביאור ד' המהרש"א דלא תליא בפלוגתא דבן עזאי ורבנן, (אשר כ"ה מבו' בד' התוס' והרשב"א, וכנ"ל), ועמש"כ בזה בס' לשון הזהב בסוגיין.

\*הריטב"א כתב לפי דבריו, דדינא דרבא דמעביר דרך עליו חייב לא אתיא כבן עזאי, וצ"ע דהרי מודה בן עזאי דההנחה דמהלך כעומד אינה מפסקת בתוך ד' אמות, והריטב"א בשבת ה' ב' כתב דהוא משום דהלכתא גמירי לה, או דהוא משום דלא אמרינן מהלך כעומד באותה הרשות, - וצ"ל דכל הא דבמעביר דרך עליו הוי כמונח לבן עזאי, הוא רק כשמעביר את ידו כנגד גופו, אך כשאין ידו כנגד גופו, ל"ה כמונח כלל, דהרי בזה ל"ב לחידושא דרבא דמעביר דרך עליו, אלא בכה"ג דנים את היד לעצמה דהיא ניידא, וע"כ שפיר מועלת הנחה זו להפסיק בתוך ד' אמות, דכל הא דהנחה דמהלך כעומד ל"מ להפסיק בתוך ד' אמות, הוא משום דהוי כמונח בכל זמן ההילוך, ולא נתחדשה הנחה באמצע ההעברה, ומה"ט הוא דלא אמרינן מהלך כעומד באותה הרשות, ואכמ"ל.[[25]](#footnote-26)

**הכא במאי עסקינן באסקופה ארוכה דאדהכי והכי מידכר,** הבעה"מ כתב דהוא דלא כהלכתא, דקי"ל כרבא בשבת י"ב ב' דלא יקרא לאור הנר שמא יטה אפי' גבוה ב' קומות וב' מרדעות, ולא אמרינן אדהכי והכי מידכר, והביאו הרא"ש בסימן ג',[[26]](#footnote-27) - אך הראב"ד בכתוב שם נחלק ע"ז, ודבריו באו חסרים, וי"ל דהוא כמש"כ בפירש"י בשבת שם ושם קמ"ט א' דטעם הא דאסרו אף בגבוה ב' קומות וב' מרדעות, הוא משום דלא פלוג רבנן, וכ"כ הרמב"ן בחידושיו ובמלחמות והר"ן שם קמ"ט א', והכא ליכא לה"ט,[[27]](#footnote-28) ועד"ז כתב הנהר שלום בסימן שנ"ב סק"א, והבעה"מ לטעמי' שפירש שם קמ"ט א' דהא דאסרינן אף בגבוה ב' קומות הוא משום דחיישינן שמא ילך ויביא סולם ויעלה ויטהו, (וכ"נ בפי' ר"ח שם, ובד' הרמב"ם בפ"ה משבת הי"ג).[[28]](#footnote-29)

**הא מני בן עזאי היא,** הבעה"מ כתב דבשבת צ"א ב' תנן סתמא דלא כבן עזאי, וסתמא דרבים עדיף, ולא סמכינן אברייתא אלא על תנא דמתניתין סמכינן דלא מפליג בין נתגלגל לתוך ד' אמות לנתגלגל חוץ לד' אמות, ולעולם גוללו אצלו, ואיירי באסקופה נדרסת, ומשום בזיון כתבי הקדש שרו רבנן, והביאו הרא"ש בסימן ג', וכ"כ הטושו"ע בסימן שנ"ב ס"א, וגם הריטב"א כתב דלית הלכתא כהא מתנייתא משום דלא קי"ל כבן עזאי.[[29]](#footnote-30)

אך הראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז, דמנ"ל דמתניתין וברייתא פליגי, הרי י"ל דאף במתניתין איירי תוך ד' אמות, והא דשרי ולא חיישינן שיכניס מרה"ר לרה"י, הוא משום דאתיא כבן עזאי, - וכ"ה מבו' בפירש"י ותוס' וש"ר בשבת ה' ב' דמפרשינן למתניתין כשנויא דאביי דאיירי באסקופה כרמלית וכו', וכ"נ גם בסוגיית הגמ' לקמן ק"ג א', וצ"ע.

\*להני קמאי דלא מפרשינן למתניתין כשנויא דרבה, כתב הנהר שלום בסימן שנ"ב סק"א דבאסקופה רה"י וקמה רה"ר לא שרינן אף באסקופה נדרסת, וכאשר כ"נ ממה שלא הביא הרמב"ם בהלכותיו להתירא דאסקופה נדרסת, ועיי"ש שעמד על ל' הטור בזה, - אך בד' האו"ז בסימן ר' מבו' דאף דמפרשינן למתניתין דלא כרבא, מ"מ קי"ל לדינא דרבה להתיר באסקופה נדרסת, וכן צידדו הגאו"י והלשון הזהב בסוגיין גם בדעת הרמב"ם, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן שנ"ב ס"א.

הרמב"ם בפט"ו משבת הכ"א כתב דהקורא בספר בכרמלית ונתגלגל מקצת הספר לרה"ר ומקצתו בידו אם נתגלגל לתוך ד' אמות גוללו אצלו, והט"ז בסימן שנ"ב סק"ב הק' דבגמ' מוקמינן לה באסקופה ארוכה, והרמב"ם סתם בזה, ואף דלשנויא בתרא שרי אף באסקופה שאינה ארוכה, הרי להך שנויא אתיא כבן עזאי, ולא קי"ל כוותי', (וכ"ה באו"ז סימן ר' דקי"ל כשנויא דאביי דבאסקופה כרמלית שרי, ואך דהיינו רק באסקופה ארוכה).

אך הב"ח שם כתב דהרמב"ם הביא להך דינא בקורא בספר בכרמלית, ולא איירי כלל באסקופה כרמלית שבין רה"י לרה"ר, ובכה"ג ליכא למיחש למידי,[[30]](#footnote-31) וכ"כ הגר"א והבית מאיר שם, והמרכה"מ בהל' שבת שם, והגאו"י והלשון הזהב בסוגיין, והב"ח והבית מאיר שם כתבו בדעתו דבאסקופה כרמלית שבין רה"י לרה"ר, יש לאסור אף באסקופה ארוכה, דלא קי"ל כהך שנויא דאדהכי והכי מידכר, וכמש"כ הבעה"מ.[[31]](#footnote-32)

הגר"א שם כתב בדעת הרשב"א, דקי"ל להתיר אף באסקופה שאינה ארוכה,[[32]](#footnote-33) ואף דאמרינן דאתיא כבן עזאי ולא קי"ל כוותי', היינו רק במידי דאורייתא, אך הכא דהוא גזירה דרבנן, קי"ל כבן עזאי, ועיי"ש שכתב דתליא אם בעירובין פסקינן כיחיד במקום רבים,[[33]](#footnote-34) - והנהר שלום שם סק"א כתב די"ל דלפ"מ דקי"ל כרבא דלא גזרינן גזירה לגזירה, אף לא גזרינן דילמא מעייל מרה"ר לרה"י, ועד"ז כתב הגאו"י בסוגיין, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דחשיב כגזירה לגזירה, - ועמש"כ הפמ"ג שם במש"ז סק"ב.

\***ומי שרי והתניא וכו' לא התירו להן להפך יריעה על פניה אלא פורס עליה את הבגד,** הראב"ן במכילתין כתב דשמעינן מהכא דאסור להניח ספר פתוח אא"כ מניח עליו בגד, שלא יהא מוטל בבזיון, וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"ב דין ב', וכן הוכיח הש"ך ביו"ד סימן רע"ז סק"ב,[[34]](#footnote-35) וכתב דידוע לחכמי האמת שיש מלאך א' נקרא ש"ד והוא שומר דפין על מי שמניח ספר פתוח ויוצא שמשכח תלמודו.

**הכא לא אפשר,** בפירש"י כתב דהיינו שאין לו בגד לפרוס, אך התוס' וש"ר כתבו דאף אם יש לו בגד לפרוס א"א לו לפרסו, מאותו טעם שאסור לו לגללו, - ובהגה' הב"ח לריו"נ כתב בדעת רש"י, דמכוון דבריו הוא דאין לו בגד לפרוס בהיתר, עיי"ש.

**והא לא נח,** בפירש"י כתב דאפי' שבות ליכא, ומשמע דלי"ב איסורא כלל, ושרי אף בשאר מילי, וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה והא לא נח, ובד' הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ט ב', ובד' הריטב"א בשבת ה' ב', ועיי"ש שפירש דהוא משום דאגדו בידו, וליכא למיגזר אטו היכא דאין אגדו בידו, משום דאף בכה"ג פטור משום דלא נח, וכן הכריעו האהעו"ז בסימן שנ"ב ס"א, והבית מאיר שם, ועיי"ש שדקדק כן גם מל' רש"י לעיל בד"ה ר"ש היא.

אך בפי' ריו"נ כתב דכיון דלא נח ליכא אלא איסורא דרבנן, והתירו משום כבוד כתבי הקדש,[[35]](#footnote-36) וכ"כ המג"א בסימן שנ"ב סק"ד וסימן שנ"ד סק"ב דבשאר דברים אסור, אך כתב בסימן שנ"ב שם, דבאויר כרמלית ואגודו בידו דאיכא ג' קולות, אף בשאר דברים שרי.

התוס' הק' בהא דשרי הכא כשלא נח, ממה שאמרו בשבת ג' ב' דאם הוציא ידו מלאה פירות לחוץ אסור להחזירה, וכתבו דהתם גזרו אטו היכא דגופו וידו ברה"ר דאיכא איסורא דאורייתא אם הדר מעייל לה, - וצ"ע דבשבת שם מפרשינן דהא דאסור להחזירה הוא משום דידו ככרמלית, או משום קנס, וא"כ מעיקרא מאי ק"ל להתוס' מהתם, וגם מהו שכתבו דהתם האיסור הוא אטו היכא דגופו וידו ברה"ר.[[36]](#footnote-37)

ובעיקר משה"ק התוס' מהתם, צ"ע אם הוא משום דס"ל דהא דשרי הכא כשלא נח הוא אף בלא הא דאגודו בידו,[[37]](#footnote-38) או דס"ל דאף דלא שרי אלא משום דאגודו בידו, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ט ב', והריטב"א בשבת ה' ב', הרי דגם בידו הפשוטה חשיב כאיגודו בידו, וכאשר מצינו בד' הרשב"א בשבת ג' א' דמדמי להו.[[38]](#footnote-39)

\*התוס' כתבו דהו"מ לאוקמה כר"ע דקלוטה כמי שהונחה, והמהרש"א לקמן בסוגיין ע"ד התוד"ה נימא עמד בזה דלמש"כ התוס' לקמן בד"ה אלא הרי י"ל דהא דאית לי' לר"ע קלוטה כמי שהונחה הוא רק כשאמר כדנפקא לרה"ר תנוח, וכתב דא"כ ר' יהודה היינו ר"ע ובשמעתין מוכח דר' יהודה הוא כרבנן דר"ע,[[39]](#footnote-40) - והאבנ"ז באו"ח סימן רמ"ג כתב לדון עד"ז די"ל דמודה ר"ע דכל שרצונו שלא ינוח שם לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ועיי"ש מש"כ במקור ד' התוס' דאף בכה"ג אית לי' לר"ע קלוטה כמי שהונחה.

ומעיקר ד' התוס' מבו', דהא דאית לי' לר"ע דקלוטה כמי שהונחה הוא אף לגבי עקירה, ודלא כמו שדנו בשבת ד' ב' דמודה ר"ע לענין עקירה,[[40]](#footnote-41) וצ"ע.[[41]](#footnote-42)

**בכותל משופע,** בפסקי רי"ד כתב דהיינו דאין הכותל שוה אלא בולט למטה ונח על מקום בליטתו, וע"כ כל שהוא למטה מי' הו"ל כרמלית, - והריטב"א תמה ע"ז דאם הו"ל כרמלית, מ"ט אסור להחזירו אצלו, והיינו דהרי דמי לרישא דשרי באסקופה כרמלית ורה"ר עוברת לפני' משום דאיגודו בידו, וכתב דכרה"ר דיינינן לי' כיון שעל פני רה"ר עומד,[[42]](#footnote-43) וכ"כ הרשב"א, וכ"כ הרמב"ן בשבת ה' ב', וכ"נ בפסקי ריא"ז ה"ב דין א', - והתוס' בשבת שם כתבו דאיירי כשרבים מכתפין עליו דהוי רה"ר, וכ"כ הרשב"א שם,[[43]](#footnote-44) ועיי"ש במש"כ בטעם הא דל"ד לכותל שאינו משופע דאם זרק דבילה שמינה ונחה בכותל חייב, ועמש"כ הראש יוסף שם, ונת' במקומו.

**צ"ח ב' - אלא הא דאמר רבא תוך ג' לרבנן צריך הנחה לימא כתנאי אמרה לשמעתי',** התוס' כתבו דמ"מ ע"כ אשכחן ברייתא דפליגא עלי' בשבת צ"ז א' דתניא דתוך ג' לדברי הכל חייב,[[44]](#footnote-45) וכתבו דיש לחלק דהא דבעי הנחה ע"ג משהו, הוא כשבא החפץ מלמעלה מג' למטה לתוך ג', אך ברייתא דהתם איירי שהי' החפץ תוך ג' משיצא מתחת ידו, וע"כ חשיב כמונח, ועמש"כ לפרש בזה באבנ"ז בסימן ר"מ סקכ"ג ובחזו"א בסימן ס"ב סוסקכ"ג, ועיי"ש במש"כ לפרש למה שהביאו התוס' מהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, ונת' בזה בשבת ק' א', ונת' שם מש"כ הראשונים לישב לזה בכמה אנפי, ואכמ"ל.[[45]](#footnote-46)

\*מעיקר הא דתלינן לה בהפלוגתא אם תוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, מבו' דלמ"ד דתוך ג' א"צ הנחה ע"ג משהו הוא אף לגבי עקירה, ועי' בנפש חי' סימן י"א שהוכיח כן,[[46]](#footnote-47) והראבי"ה בסימן תתקס"ח כתב דכל הא דס"ל לרבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו הוא לגבי עקירה, אך לגבי הנחה ל"ב עקירה ע"ג משהו, (וכתב לישב בזה דלא תיקשי עלי' מברייתא דתוך ג' לד"ה חייב).

**אלא כולה ר' יהודה היא,** התוס' הק' מסוגיית הגמ' בשבת צ"ז ב' דאית לי' לר' יהודה קלוטה כמי שהונחה, וכתבו כמה דרכים בזה, ובמש"כ בסו"ד לישב דהתם כשתחילת זריקתו תוך ג', עמש"כ המהרש"א לעיל (ע"ד התוד"ה נימא), - ועמש"כ בזה התוס' בשבת פ' א' וק' א', והרמב"ן וש"ר בשבת צ"ז ב', והראבי"ה בסימן תתקס"ח, ונת' בשבת שם, ואכמ"ל.

**זיז שלפני החלון,** בפירש"י כתב דהוא גבוה י' ורחב ד', והא דנותנין עליו ונוטלין ממנו בשבת הוא משום דרה"י הוא, ואזיל לטעמי' לעיל צ"ב א' דגג שאין לו מחיצות הוי כרמלית, אף שהוא למעלה מי' ולא שלטי בי' רבים, וכמש"כ התוס' לעיל פ"ט ב' והרא"ש לעיל שם סימן ב' בדעתו, ובמרומי שדה הוכיח כן מדבריו בכ"ד, - אך למש"כ התוס' לעיל שם ע"פ הירושלמי דגג הבולט למעלה מי' ל"ה כרמלית, הרי דמה"ט מותר ליתן וליטול מן הזיז, ול"ב להא דהוא רה"י.

והתוס' שם כתבו לדעת רש"י, דהא דהוי הזיז רה"י, אף דאיכא בקיעת גדיים תחתיו, הוא משום דהוא סמוך לחלון בתוך י', דהוי כחורי רה"י, - וכ"ה בשו"ע בסימן שמ"ה סט"ז דזיזין הבולטין מן הכותל ויש בהן דע"ד הוו כרמלית, אא"כ חלון הבית פתוח להן, והגר"א שם כתב דכן מדוקדק במשנתינו דתני זיז "שלפני החלון".

במש"כ התוס' דל"ה כחורי רה"י אלא כשהוא סמוך לחלון בתוך י', הנה בד' רש"י לקמן בסוגיין בד"ה עד עשרה התחתונים מבו' דמותר לטלטל לזיז אף כשאינו בתוך י' לחלון, - והגאו"י כתב בדעתו דהוא משום דאף כשהוא מופלג מן החלון הרבה הוי כחורי רה"י, והמרומי שדה כתב דאף שאמרו לעיל פ"ז ב' בחורי כרמלית דבמופלגת לא חשיבא כחור, מ"מ ברה"י דתשמישו מרובה חשיב כחור אף כשהוא מופלג.[[47]](#footnote-48)

אמנם הנה הגר"א בסימן שמ"ה סט"ז ובסימן שנ"ג ס"ג הוכיח ממש"כ רש"י הכא להתיר אף במופלג מן החלון, דההיתר בזה אינו משום חורי רה"י, דבמופלג ל"ה כחורין, וכמו שאמרו לעיל פ"ז ב', - והביאוה"ל בסימן שנ"ג ס"ב פירש בדבריו דההיתר בזה הוא משום דלמעלה מי' הוי מקו"פ,[[48]](#footnote-49) - אך בל' הגר"א בסימן שנ"ג ס"ב ד"ה למעלה מי' מבו' דהוא משום דאף כשאין החלון פתוח לשם הוי רה"י, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם ס"ג במה שהביא מצינור, והדמשק אליעזר שם ובסימן שמ"ה פירש דהוא משום דזיז למעלה מי' הוי רה"י אף כשאינו חורי רה"י, וצ"ב.

ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הלכה מ"ג - מ"ו מבו' דכל שהזיז גבוה י' ורחב ד', מהני בו דינא דחורי רה"י אף כשהוא מופלג מן החלון,[[49]](#footnote-50) אך כל שאין ברחבו ד', ל"מ בו דינא דחורי רה"י אלא כשהוא תוך ג' לחלון, עייש"ה, וצ"ב, ועמש"כ בזה הנשמת אדם בכלל מ"ז סק"ג.

**ומשתמש בכל הכותל עד עשרה התחתונים,** בפירש"י פירש דקאי על זיז, אך התוס' פירשו דקאי על חורי הכותל, והקרבן נתנאל בסימן ה' הוכיח מדבריהם דחורי רה"י המפולשין לרה"ר בתוך י' ל"ה כרה"י, וכן הוכיח הגר"א בסימן שמ"ה ס"ד, וזה דלא כמש"כ המג"א שם סק"ב דהוו כרה"י אף לדעת התוס', ונת' בזה בשבת ז' ב'.

הרשב"א בשלהי סוגיין הק' לפ"מ שפירש בדעת התוס' דאיירי הכא בזיז שאינו רחב ד', דכל שהוא רחב ד' מותר להשתמש בו אף בכלים שאינם נשברים, א"כ מ"ט אסור להשתמש בו כשהוא למטה מי', הרי הו"ל מקו"פ,[[50]](#footnote-51) לדעת רבא דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמו.[[51]](#footnote-52)

והב"י בסימן שנ"ג כתב, דהוא משום דכל שהוא בתוך ר"ה זכו בו רבים ואסור להשתמש בו בעה"ב,[[52]](#footnote-53) והבית מאיר שם תמה ע"ז, דמי גרע מעמוד גבוה ג' ופחות מט' דכל שאינו רחב ד' מותר לבני רה"י ובני רה"ר לכתף עליו ולא אמרינן דזכו בו רבים,[[53]](#footnote-54) ועיי"ש שכתב דהכא גרע טפי, כיון דלדידי' הוי תשמישו מן הבית בקשה, ולרבים הוי תשמישו בנחת, והוכיח כן מד' הרמב"ם ומד' הרא"ש, - ועמש"כ הגר"ז שם בקו"א סק"ב, ונתבאר להלן.

המג"א בסימן שנ"ג סק"ד הק', דמ"ט אסור להשתמש בזיז שאינו גבוה י', הרי כיון דחלון הבית פתוח לו, הו"ל כחורי רה"י אף שאינם גבוהין י', כמש"כ הרמ"א בסימן שמ"ה ס"ד, (ונתבאר הפלוגתא בזה בשבת ז' ב').[[54]](#footnote-55)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** האהעו"ז שם כתב לישב, דאף דהוי חורי רה"י ומדאורייתא הוי כרה"י, מ"מ לא עדיף מחצר שנפרצה מצד אחד לרה"ר דאסורה, וכ"ש זיז זה שהוא פרוץ לרה"ר מג' צדדים דאסור לטלטל מרה"י לשם,[[55]](#footnote-56) והסכימו לזה הבית מאיר שם, והגרע"א בגל' סימן שנ"ב ס"ב.[[56]](#footnote-57)

**ב** הגר"ז בקו"א שם סק"ב כתב לישב, דדמי לגג הסמוך לרה"ר דאמרו לעיל פ"ד ב' דאסור כשלא עשו סולם קבוע, והא דהחלון פתוח לשם ל"ד לעשיית סולם קבוע, דאי"ז גילוי דעת כלל, דבלאו תשמיש הזיז פותחין חלונות להאיר, ועיי"ש שכתב דל"ד לחורי רה"י המפולשין לרה"ר דל"ה כגג הסמוך לרה"ר, דשאני חורין מזיז, וכמש"כ האלי' זוטא שם סק"א.

**ג** הגר"ז שם כתב עוד, דהכא אסור להשתמש בזיזין, משום דרה"ר שלמטה אוסר את אוירו עד י', ומשא"כ בחורין שאינם באויר רה"ר.[[57]](#footnote-58)

**ד** הנפש חי' בסימן כ"ו כתב בשם חותנו הגר"י מקוטנא, דאף אם חורין המפולשין בתוך י' הוו חורי רה"י, מ"מ בזיז דאויר רה"ר סובבו מג' צדדים, ל"ה כחורי רה"י.

ועמש"כ עוד בזה בנהר שלום שם סק"ג ובבית מאיר שם ובמ"ב שם סק"ח ושעה"צ סק"ז, ועי' עוד בזה בשלום יהודה סו"ס ז'.

**אי דלית בי' ד' מקום פטור הוא,** בפירש"י כתב דכיון שאין בו ד' הוי מקו"פ ומותר לכתף עליו, והתורת חיים כתב דבד' התוס' והרא"ש נראה דל"ג לתיבות מקו"פ הוא, וכן מחקו בהגה' הגר"א, ולכאו' הוא משום דהכא הוי הזיז חורי רה"י ואינו מקו"פ כלל.

ובדעת רש"י דמקו"פ הוא י"ל דס"ל דחורי רה"י בעי מקום ד',[[58]](#footnote-59) ועמש"נ בשבת ז' ב' פלוגתת הראשונים בזה,[[59]](#footnote-60) - וי"ל עוד דס"ל דזיז שמחוץ לכותלי הרה"י ל"ה כלל כחורי רה"י, וכאשר כן נראה בפירש"י לקמן צ"ט ב' דמזחילה וצינור שמחוץ לכותל ל"ה כחורי רה"י,[[60]](#footnote-61) - וי"ל עוד למש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה המ"ה דדף היוצא מכותל רה"י והוא בולט חוץ לכותל ג', לא חשיב כחורי רה"י, אלא בגונא דהכותל משלימו לד', וזהו דאמרינן הכא דמקו"פ הוא, שהרי איירי גם בגונא דיש בזיז ג'.[[61]](#footnote-62)

**ואפי' כנגד חלונו נמי לא ישתמש,** בפירש"י כתב דהיינו דאף בכלים הנשברים לא הותר להשתמש אלא בזיז רחב ד', דלא שכיחי למיפל כולי האי, אך בזיז שאינו רחב ד' אסור להשתמש אף בכלים הנשברים, דכיון דרובא נפלי מחזי כמאן דשדי להדיא לרה"ר ואסור,[[62]](#footnote-63) - ולפ"ז נמצא דבכלים שאינם נשברים אסור להשתמש אפי' בזיז רחב ד', והתוס' הק' דא"כ לא ישתמש בהן אף בזיז רחב מאה אמה, דלענין שבת חשיב רחב ד' כרחב אלף, והרא"ש בסימן ד' הוסיף, דא"כ יהא אסור להשתמש בגג שאין לו מעקה העומד אצל רה"ר בכלים שאינם נשברים.

והריטב"א כתב לישב, דכל הא דאסור להשתמש הוא בזיז הבולט באויר, דרוב הזיזים אינם רחבים יותר מד"ט, וע"כ לא התירו בשום זיז להשתמש בכלים שאינם נשברים, ומשא"כ בגג העומד לעצמו שהמשתמש שם עומד עם כליו במקום אחד, הנחתו קיימת טפי, וכל שהוא גג רחב ד"ט מותר להשתמש שם אפי' בכלים שאינם נשברים, והיינו דשאני בזיז שאין האדם עומד ע"ג הזיז, אלא הוא עומד בבית ומניח כלים ע"ג הזיז, ומשא"כ בגג שהאדם עומד שם עם הכלים, והביאו הב"י בסימן שנ"ג, וכ"כ הרמ"א שם ס"ג, ועיי"ש בביאוה"ל, - ובחי' מהר"ל כתב לישב קצת בע"א, עיי"ש.

התוס' כתבו דברחב ד' מותר ליתן אף כלים שאינם נשברים, ובכלים שאינם נשברים מותר להשתמש אף כשאינו רחב ד', והא דפריך הכא דאפי' כנגד חלונו לא ישתמש, ולא מוקי לה בכלים הנשברים, הוא משום דא"כ מ"ט אינו משתמש אלא כנגד חלונו, ולפ"ז נמצא דרישא איירי בזיז שאינו רחב ד', וסיפא איירי בזיז רחב ד', ועמש"כ הריטב"א להוסיף בזה.

אך הרשב"א נקט דאיירי כל הברייתא בכלים הנשברים, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דפריך דאי לי"ב ד' אפי' כנגד חלונו לא ישתמש, היינו משום דבזיז התחתון יש בו ד', ורשותו עולה עד לרקיע, והו"ל כמוציא מרשותו לזיז שבחצר חבירו, ומשא"כ כשיש בזיז העליון ד', דאין רשותו של תחתון עולה לשם, דהו"ל כבית ועלי' של ב', ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז לשנויא דגמ', ונתבאר להלן.

הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ז כתב דכל זיז היוצא לאויר רה"ר אין נותנין עליו אלא כלים הנשברים, וכ"כ השו"ע בסימן שנ"ג ס"ג, ומבו' דס"ל דבין כשהוא רחב ד' ובין כשאינו רחב ד' מותר להשתמש בו בכלים הנשברים ואסור להשתמש בכלים שאינם נשברים, והא דמפליג בין רחב ד' לשאינו רחב ד', הוא בהא דהזיז התחתון אוסר על העליון, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ה ו'.

**תחתון דאית בי' ד' ועליון דלי"ב ד' וחלון משלימתו לד' וכו',** לדעת רש"י ותוס' והרא"ש היינו דכנגד החלון שהחלון משלימתו לד', הוי כזיז רחב ד', ומותר להשתמש בו, לרש"י בכלים הנשברים, ולתוס' אף בכלים שאינם נשברים, ובצדדים שאין בהן ד', אסור להשתמש בו, לרש"י אף בכלים הנשברים, ולתוס' רק בכלים שאינם נשברים,[[63]](#footnote-64) - והתוס' כתבו דהא דתני לדין זיז התחתון, הוא לאשמועינן דמותר להשתמש בו אע"ג דלא ניחא תשמישתי', שהרי איכא עליון דמפסיק,[[64]](#footnote-65) - והב"י בסימן שנ"ג כתב דתני לה כדי ללמד דהא דאינו משתמש אלא כנגד חלונו, הוא משום שאין בו ד', שהרי בתחתון משתמש בכולו, עיי"ש.

הרשב"א פירש דהא דאסור להשתמש בצדדים, הוא משום דרשותו של תחתון עולה עד לרקיע ואוסרת עליו,[[65]](#footnote-66) והא דכנגד החלון מותר להשתמש, הוא משום דהוי כחורי רה"י ורשותא באנפי נפשי' הוא, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה (הלכה קפ"ד), וכתב דהיינו כשהזיז התחתון הוא של אחר.[[66]](#footnote-67)

ועיי"ש שכתב עוד בשם הראב"ד, דהא דרשותו של תחתון אוסרת עליו אף שאין בו ד', ול"ד לכותל שבין ב' חצירות דא"ר יוחנן לעיל ע"ז א' דמותר להעלות לו ולהוריד ממנו לחצירו, ואין אוירו של זה ושל זה אוסרין אותו, משום שאין בו ד' והוי כמקו"פ, היינו משום דשאני התם דהוא מקום משותף, ואין אוירו של זה ושל זה אוסרין אותו, אבל בחצר המיוחד לאחד, אסור לחבירו להשתמש לשם מביתו אפי' במקום שאין בו דע"ד, ועמש"נ בזה לעיל שם.[[67]](#footnote-68)

הרשב"א הק' לפ"מ שפירש דכולה ברייתא איירי בכלים הנשברים, דלפ"מ דמוקמינן לה כשחלונו משלימו לד', מ"ט אסור להשתמש בו בכלים שאינם נשברים, וכתב דאיירי כשהזיז אינו כנגד חורו של חלון ממש, אלא בתוך ג' לחלון, דאף דחשבינן לי' כזיז אחד רחב ד', מ"מ בפועל אינו מקבל כלים להדיא, וע"כ אסור ליתן עליו כלים שאינם נשברים.

הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ה ו' פירש לסוגיין בע"א, ועמש"כ ע"ז המ"מ שם והריטב"א בסוגיין והב"י בסימן שנ"ג, ועמש"כ בזה באורך במרכה"מ שם ה"ד.

**צ"ט א' - הא הוציא חייב חטאת, לימא מסייע לי' לרבא וכו',** בפירש"י כתב דאיירי כשהוא עומד בגג והגביהו למעלה מי' טפחים והעבירו, והתוס' לעיל צ"ח א' כתבו דאזיל לטעמי' דס"ל דהא דקמ"ל רבא דמעביר דרך עליו חייב, היינו דהוא חייב אף שהעבירו דרך למעלה מי' דהוא מקו"פ, וע"כ הוצרך לפרש דהא דמסייעינן לה מהכא, הוא משום דגם הכא איירי כשמעבירו דרך למעלה מי', והתוס' שם הק' ע"ז דגג מאן דכר שמי'.

ובחי' אהעו"ז בשבת ח' ב' כתב לפרש בע"א, דלעולם איירי במעביר דרך למטה מי', והא דמסייעינן מינה לדינא דרבא, הוא משום דידו הפשוטה לרה"ר הויא כמקו"פ, וכמש"כ התוס' לעיל כ' א', וע"כ דמי למעביר דרך מקו"פ, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ס"ב סק"ה, ועיי"ש במש"כ בטעמא דרש"י ותוס' דלא ניח"ל בזה.

התוס' לעיל שם פירשו דלעולם לא איירי כשמעביר דרך למעלה מי', והא דמסייעינן מינה לרבא, הוא משום דהא דקמ"ל רבא דמעביר דרך עליו חייב, היינו דלא נימא דכשמעביר מימינו לשמאלו דרך גופו הוי כמונח, וזהו דמסייעינן לה מהכא דחייב הכא כשעומד במקום א' ברה"י ומעביר מכאן לכאן ברה"ר, ולא אמרינן דכשהגיע נגד גופו הוי כמונח, וכן פירשו ש"ר, - והעירו דהרי מבו' בסוגיית הגמ' בשבת ג' ב' דאף אם הרגיע את ידו הפשוטה לרשות אחרת, לא חשבינן לה כמונחת להפסיק במלאכתו, (וכמו שהוכיח הגרע"א שם ג' א'), וא"כ אף אי נימא דכשמעביר מימינו לשמאלו דרך גופו הו"ל כמונח, מ"מ הכא דידו היא ברשות אחרת דאף אם הרגיע ידו אי"ז מועיל להפסיק מלאכתו, כ"ש דבכה"ג לא יהא זה כהנחה להפסיק במלאכתו.[[68]](#footnote-69)

הרמב"ם בפט"ו משבת ה"א כתב דהעומד ברה"י ומטלטל ברה"ר והוציא חוץ לד' אמות פטור מפני שהוא ברשות אחרת, ובפי' ר"ח בן שמואל פירש דהיינו דהא דהמעביר ד' אמות ברה"ר חייב, הוא משום דבעת שהוא עוקר את החפ מתחילת ד' לסוף ד' גוף העוקר מונח ברה"ר, אבל זה גופו אינו ברה"ר, ונמצא דכשעוקר את החפץ אין החפץ לא ברה"י ולא ברה"ר, וע"כ אינו חייב, והראב"ד וההשלמה שם השיגו ע"ז מסוגיין שאמרו דלדעת רבא דהמעביר דרך עליו חייב, ה"נ העומד ברה"י ומטלטל ברה"ר והוציא חוץ לד' אמות חייב, ועיי"ש בהשלמה במש"כ לישב בסו"ד, וצ"ב.

והמרכה"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דס"ל דהא דמשני בשבת ט' א' דהא דמחייב רבא במעביר דרך עליו הוא משום דלא נח, היינו דלא איירי בעומד במקומו ומעביר דרך עליו, אלא איירי כשהוא מהלך ומעביר דרך עליו, וכאשר כ"נ להדיא בל' הרמב"ם שם פי"ב הי"ד, אך כל שהוא עומד במקומו ומעביר דרך עליו, דמי לההיא דעומד על האסקופה וכו' דפטור, ומבו' בד' הרמב"ם שם פי"ד הט"ו דהוא אף כשלא הרגיע ידו, והיינו דכיון שהוא עומד במקומו, חשיב כנח במקו"פ,[[69]](#footnote-70) ועד"ז כתבו באבהא"ז ואבי עזרי שם,[[70]](#footnote-71) ואמנם לדרך זו נמצא דלא פסק הרמב"ם כסוגיין אלא כסוגיא דשבת, אך בפי' ר"ח ב"ר שמואל כתב דנתברר בגמ' שאם הוציאו וכו' אינו חייב חטאת, וצ"ע.

**לא יעמוד אדם ברה"י וישתין ברה"ר,** התורי"ד הביא מירושלמי דאף אם עומד ברה"י ומשתין ברה"י והן מתגלגלין ויורדין לרה"ר אסור, ובפסקי ריא"ז כתב דאם הן מתגלגלין ויורדין לכרמלית מותר, דלא גזרו כחו בכרמלית, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' ספ"ח,[[71]](#footnote-72) - והרשב"א שם כתב דאין לאסור אלא במשתין בפי הביב החפור ברה"י ופתוח לרה"ר ואינו מכוסה, או אף אם הוא מכוסה ואינו משוך ד' אמות, ובספר הבתים שערי הוצאה שער ז' הביא פלוגתת קמאי בזה, וזה תליא בפלוגתת רבוותא בדינא דס"פ כיצד משתתפין בשפיכת שופכין בחצר, ואכמ"ל.

**השתין ורק חייב חטאת,** הרי"ף כתב דה"מ לר' יהודה דמשאצל"ג חייב עלי', אבל לר"ש פטור, דהאי רוק א"צ ליהנות בו לאחר שרקקו, - אך הנה הריא"ז בפירקין ה"ג דין ג' כתב דהשתין ורק חייב חטאת, אף שדעתו בכ"ד דקי"ל כר"ש דמשאצל"ג פטור עלי', וגם הראבי"ה בסימן ר"א הביא לדינא דהשתין ורק חייב חטאת, אף שדעתו בסימן תשנ"ז דקי"ל כר"ש, וכן מצינו בד' עוד מקמאי, ובד' המג"א בסימן ש"נ סק"ג, וצ"ל כמש"כ בס' קובץ בפי"ג משבת ה"ג דאיירי הכא כשהוא צריך לרוק, עיי"ש.

\*הרא"ש בפ' במה אשה סימן י"ג כתב, דאף דתנן דלא יעמוד ברה"ר וישתין ברה"י וכן לא ירוק, מ"מ לכו"ע ה"ה בכרמלית, ולא תליא בפלוגתא דאביי ורבא אם גזרינן גזירה לגזירה בכרמלית, - והגאו"י כתב דהיינו רק למ"ד דמשאצל"ג חייב עלי', דלמ"ד דפטור, ואין האיסור בזה אלא מדרבנן, הרי דבכרמלית לי"ב איסורא, לפ"מ דקי"ל כרבא דלא גזרינן בכרמלית גזירה לגזירה, - וצ"ע שלא הביא מש"כ הרמב"ן וש"ר בשבת צ"ד ב', דלא התירו משאצל"ג בכרמלית, ולפ"ז שפיר יש לאסור הכא אף בכרמלית.

**מחשבתו משויא לי' מקום,** בפירש"י כתב דמחשבתו שהוא צריך לכך משויא לה הוצאה חשובה, ומבו' דרק משום שהוא צריך להוציא ממקום זה, הוא דאמרינן דמחשבתו משויא לי' מקום, וכמש"כ התוס', והתורי"ד כתב קצת בע"א, עיי"ש, - ועמש"נ בשבת ד' ב' פלוגתת הראשונים אימתי אמרינן דמחשבתו משויא לי' מקום, ואכמ"ל.

התורי"ד כתב דהא דחייב אף דאין ברוק שיעור, הוא משום דמחשבתו משויא לי' לרוק דבר חשוב להתחייב עליו, מפני שהוא צריך להוציאו מפני שמצערו, וכ"כ המאירי.

\*בפי' ר"ח ב"ר שמואל כתב די"מ דהא דמחשבתו משויא לי' מקום היינו, דהואיל והשתן או הרוק עומד באותו מקום כמו ישיבת החפץ במקום שיש בו ד', נשאר דינו כדין מקום שיש בו ד', ועיי"ש שכתב לדמותו להא דידו של אדם חשובה לו כד', וכתב דכן דעת רבינו נוטה.

\***הוא ברה"י ופי אמה ברה"ר מהו וכו' תיקו,** הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ג כתב דהי' עומד ברשות זו ופי אמה ברשות שני' והשתין בה פטור, והמ"מ כתב דכיון שעמדה בתיקו כתב הרמב"ם דפטור, דאין לחייב על הספק, - והאמרי בינה דיני שבת סימן ל"א הק' דמ"ט סתם הרמב"ם בזה, הרי נפ"מ כשנתחייב ממון בשעה זו, דמיפטר מספק דקלב"מ, וזה תליא בפלוגתת האחרונים בספק חיוב מיתה אם הוא פטור מממון, ועמש"כ באבי עזרי שם בזה, ואכמ"ל.

בל' השו"ע בסימן ש"נ ס"ב משמע, דקי"ל לאסור אף בכה"ג דהוא ברה"י ופי אמה בכרמלית, אך הגר"א שם כתב דכיון דהאיסור בזה הוא מספק, הרי דבכרמלית הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכן צידד בתוס' הגרע"א במשנתינו,[[72]](#footnote-73) אך הנה בפי' ר"י בן חכמון נראה להדיא דלא מספק"ל אלא אם חייב חטאת, אך ודאי דה"ז אסור מדרבנן, עייש"ה,[[73]](#footnote-74) ולפ"ז ניחא הא דאסרינן בזה אף בכרמלית.

**ר' יהודה אומר וכו',** בפי' ריו"נ כתב דאם הוציא חייב, דדרך להוציא רוק בפיו, ועמש"כ ע"ז הקר"א, - והביאוה"ל בסימן ש"נ ס"ג נסתפק דשמא אין האיסור בזה אלא מדרבנן, דמדאורייתא לא חשיב כלל כנושא משא, ועיי"ש שצידד דהאיסור בזה הוא מדאורייתא,[[74]](#footnote-75) וה"ז אסור אף בכרמלית, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**הי' אוכל דבילה בידים מסואבות,** בפירש"י פירש דאיירי בדבילה של תרומה דסתם ידים פוסלות את התרומה, והא דתליא אם חשיב הרוק כמשקה, הוא משום דאיירי בדבילה שלא הוכשרה, וע"כ רק אם הרוק הוי משקה הוכשרה ברוק שבפיו, - אך התוס' פירשו דאיירי אף בדבילה של חולין, דידים הפוסלות את תרומה מטמאין את הרוק שהוא משקה להיות תחילה וחוזר ומטמא את הדבילה וגם מכשירה, וכ"כ בפי' הר"ש מכת"י בכלים פ"ח מ"י דיש לפרש למתניתין דהתם בין בדבילת תרומה ובין בדבילת חולין.[[75]](#footnote-76)

**היפך בה טמא,** בפירש"י כתב דהיינו דהיפך ברוק להוציאו לחוץ טמא דלמשדיי' קאי ומכשיר, והיינו דע"י ההיפוך הוא עומד טפי להוציאו לחוץ, וע"כ אינו בטל לגוף והוי משקה,[[76]](#footnote-77) - אך הר"ש בכלים פ"ח מ"י פירש דהיינו שהיפך את הדבילה מצד זה לצד זה שנעקר הרוק, ומבו' דל"ב כלל שיהפך את הרוק עצמו כדי להוציאו, אלא כל שהיפך את הדבילה דעי"ז נעקר הרוק ממקומו, אינו בטל לגוף והו"ל משקה,[[77]](#footnote-78) ועמש"כ בזה המים טהורים שם.

**א"ר יוחנן מוחלפת השיטה,** בפירש"י כתב דהיינו דהחליף ר' יהודה שיטתו ויצא הימנה, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דאיפוך למתניתין דהתם דר"מ אומר היפך בו טמא ור' יהודה אומר אף שלא היפך טמא, ועד"ז מבו' בד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה הוא סבר,[[78]](#footnote-79) ועמש"כ בזה בתוס' הרא"ש.

אך גירסת הרמב"ם והר"ש בכלים פ"ח מ"י דר' יהודה מטהר, ור' יוסי אומר היפך בה טמא,[[79]](#footnote-80) והר"ש שם כתב דהוא כמסקנת הגמ' הכא, ומבו' דמפרש דמפכינן לה דר' יהודה מטהר,[[80]](#footnote-81) - והמהרש"א תמה על גירסא זו, דלד' המתרץ מוחלפת השיטה, ע"כ לאו ר' יהודה מטהר, דא"כ מכ"ש תקשי ר' יהודה אדר' יהודה ממשנתינו דאפי' בלא היפך בה חשיב לי' משקה,[[81]](#footnote-82) ועי' בגאו"י במש"כ בזה.

ובס' מים טהורים בכלים שם כתב לישב, דהא דמטהר ר' יהודה התם, הוא משום דכ"ז שלא יצא הרוק מפיו לא חשיב משקה, וכמש"כ הר"ש שם, אבל לענין משא אסור להוציאו אחר שנעקר גם אם לא חשיב משקה, והא דפרכינן הכא דר' יהודה אדר' יהודה, היינו משום דאם מטמא ר' יהודה בשהיפך, הרי בע"כ דחשיב משקה אף בתוך הפה, והא דאם לא היפך טהור, הוא משום שהוא כמחובר, וא"כ בדין דאף לא חשיב כמשא בשבת, ועד"ז כתבו המרכה"מ בפי"ג משבת ה"ג, והחזו"א בכלים סימן י' סקי"ט.

בפירש"י לעיל במתניתין פירש להא דתנן דאף משנתלש רוקו וכו', דהיינו משנתעגל ונאסף לצאת, דכיון דמלשדיי' קאי משאוי הוא, ומבו' דאף דלר' יהודה אין הרוק בטל לגופו גם קודם שהיפך, כ"ז הוא כשנתעגל ונאסף לצאת דלמשדיי' קאי, אך בלא שנאסף לצאת ל"ה משאוי, - וצ"ע דבמתניתין דכלים לא חילקו בזה, ומשמע דלמאן דמטמא הוא אף כשלא נאסף הרוק לצאת, ושמא י"ל דהא דבעינן שיתאסף לצאת, הוא רק לגבי איסור שבת, דכל שלא נתאסף לצאת ה"ז בטל לגופו ואי"ז משאוי, אך לענין שם משקה ל"ב לזה, וצ"ע.

הטוש"ע בסימן ש"נ ס"ג כתבו דרוקו שנתלש מפיו ומוכן לזורקו לא יהלך בו ד' אמות ברה"ר עד שירוק, והאלי' רבה שם סק"ה כתב דהיינו רק כשהיפך בו, והביאוה"ל שם כתב דאפשר דזהו מש"כ הטוש"ע מוכן לזרקו, ועי' בגאו"י שדן לפרש כן, וכ"כ עוד רבים מקמאי, וכמו שהביא הא"ר שם.

אך הרמב"ם בהל' שבת לא הביא להך דינא, והמ"מ שם פי"ג ה"ג כתב שנראה בדבריו דאין דברי ר' יהודה הלכה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו דאין הלכה כר' יהודה, והביאו הב"י בסימן ש"נ, (אך המהרש"א פירש לדבריו בע"א, ונתבאר להלן), וכ"כ בס' המאורות בשם ההשלמה, - והמרכה"מ והגרע"א שם הק', דלפ"מ שפסק הרמב"ם בפט"ו מטו"א ה"ז כר' יוסי דאם היפך טמא, מ"ט אינו אסור להלך,[[82]](#footnote-83) והגאו"י כתב דצ"ל דאף דלגבי טומאה משקה הוא, לגבי שבת לא חשיבא ואפי' לכתחילה שרי, וי"ל דהיינו, דה"ז טפל לגופו, וע"כ לי"ב איסור הוצאה.[[83]](#footnote-84)

\*הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאמר ר' יהודה דמי שנתלש רוקו בפיו אסור להלך בו ד' אמות, הוא בתנאי שיהפכנו בפיו שנעשה כמו שנשא חפץ בפיו, וכ"כ המאירי והרע"ב, וצ"ע דזה דלא כמבו' בסוגיין דר' יהודה איירי אף כשלא היפך.

והמהרש"א כתב דמכוון ד' הרמב"ם הוא דדברי ר' יהודה אינם להלכה אלא בתנאי שיהפכנו בפיו, אך לעולם ר' יהודה גופי' אסר אף כשלא היפך, והמרכה"מ בפי"ג משבת ה"ג תמה ע"ז, דא"כ מ"ט השמיט הרמב"ם בהלכותיו להך דינא דאם היפך בה אסור, ובע"כ דמש"כ הרמב"ם דאין הלכה כר' יהודה, היינו דשרי להלך ברוק שבפיו אף כשהיפך, וכמש"כ הב"י בסימן ש"נ, ועמש"כ בזה התוי"ט במשנתינו, ומש"כ ע"ז במים טהורים בכלים שם, ומש"כ הגאו"י בסוגיין והמרכה"מ שם.

\*האגודה בפ' בתרא דיומא כתב דמותר לבלוע הרוק ביוהכ"פ דאינו ראוי, ולכאו' הוא משום דאחר שהוציאו מפיו אינו ראוי לשתי', ול"מ מה דבעודו בפיו בולעו,[[84]](#footnote-85) והביאו הב"ח בסימן תרי"ב, - והמג"א בסימן תקס"ו סק"ז כתב דבד' הב"ח משמע דלפ"מ דקי"ל דאף אוכלין שאין ראוים לאכילה אסור לכתחילה, אסור לבלוע הרוק,[[85]](#footnote-86) ועיי"ש שכתב להתיר כיון דאין כונתו כלל לאכילה, - והבית מאיר שם כתב דדין זה תליא בפלוגתת תנאי דהכא, דלמאן דמטהר משום דהרוק הוי כגופו של אדם, פשיטא דשרי לבלעו ביוהכ"פ, ולמ"ד דהיפך בה טמא, אפשר דה"נ אם היפך אסור לבלעו, עיי"ש, ועמש"כ בזה בתשו' תורה לשמה סימן קנ"ד.

**רישא רבנן וסיפא ר"מ,** בפירש"י כתב דאין לאסור בזה משום שמכניס המים מרה"ר לרה"י, דומיא דמשתין ורק, משום דהכא הוא עושה עקירה והנחה ברשות אחת, דפיו עומד ברשות שהוא שותה והם נחים בפיו מיד, והתוס' לעיל כ' א' כתבו לפרש לדבריו, דאף דהמשקין חוזרין ונבלעין, מ"מ לי"ב איסורא, משום דפיו שברשות אחרת הוי כמקו"פ, וכ"כ הרא"ש בסימן ו', ונתבאר בדבריהם באורך במקומו, - אך הריטב"א שם כתב דהא דלא אסרינן מכח הא דהמשקין חוזרין ונבלעין הוא משום דמאליהן הן נגררין ובאין לגופו, ועמש"כ בזה הבית מאיר בסימן ש"נ.

**בחפיצין הצריכין לו,** בפירש"י כתב דהוא משום דהמשקין צריכין לו, וע"כ גזרינן שמא יכניסם אצלו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ח הלכה רל"ח, - אך הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ב פירש דהיינו שהי' שותה בכלים נאים שהוא צריך להן, ובד' הרשב"א בעבוה"ק שם משמע שנקט לדעת הרמב"ם דאסור לטלטל ברשות אחרת מפתח של זהב, אף שאינו צריך לו ברשות זו, אך המ"מ שם כתב דגם לדעת הרמב"ם לא אסרו אלא כשהוא שותה בהן שהוא מקרבן לפיו, ועמש"כ הלח"מ שם.

**רבא אמר היא גופה גזירה ואנן ניקום ונגזור גזירה לגזירה,** בחי' הגרע"א בשבת י"א ב' הק' דאף כשעומד ברה"ר ליכא איסור דאורייתא, שהרי כשנטל בפנים הכלי לשתות ל"ה דעתו להוציאו, וא"כ לא היה עקירה ע"ד להוציאו, ואח"כ כשרוצה למשוך הכלי לחוץ וכבר הוא בידו ליכא עקירה, כיון דידו לא נייח, וכבר עמד בזה הריטב"א לעיל כ' א', וכתב לפרש דחיישינן שמא יכניסנו להדיא הואיל והוא צריך להם, עיי"ש, וכ"ה מבו' בפירש"י בשבת שם בד"ה לא יעמוד, שכתב דהוא מגזירה שמא יוציא הכלי אליו "ונמצא מתחייב חטאת".[[86]](#footnote-87)

הרמב"ן בשבת צ"ד ב' כתב בשם הר"י בן אבא מרי, דמותר להוציא תינוק לכרמלית, משום דאף ברה"ר לי"ב אלא איסור דרבנן דחי נושא את עצמו, וע"כ בכרמלית שרי, דהו"ל גזירה לגזירה, והרמב"ן נחלק ע"ז, דכל הא דשרי רבא הוא כשאינו עושה מלאכה, כגון כששותה ברה"י והוא בכרמלית, אך במוציא ממש לכרמלית דברים שהן משום שבות אסור, דעשו כרמלית כרה"ר לדברים הללו,[[87]](#footnote-88) וכ"כ הרמב"ן בתוה"א שער הסוף, דלא התיר רבא אלא גזירה שאין בהן מעשה כלל, וכ"כ הריטב"א והר"ן והשיטה להר"ן בשם הרא"ה בשבת שם.

ולכאו' מכוון דבריהם דאף דבכל מילי הוי האיסור משום גזירה, מ"מ שאני גזירות דאית בהו מעשה, דבהנך גזירות גדר הדין הוא דמדרבנן הוי זה בכלל מלאכת הוצאה, וע"כ ה"ז אסור אף בכרמלית, דכיון דהוו בכלל מלאכת הוצאה, ע"כ כשגזרו על הכרמלית לאסרה כרה"ר, ממילא נאסר אף בזה, ול"ה בעינן לגזירה מיוחדת לאסרן בכרמלית דנימא דלא גזרינן גזירה לגזירה, ומשא"כ בהאיסור לעמוד ברה"י ולשתות ברה"ר דלי"ב מעשה כלל, הרי שאף מדרבנן אי"ז בכלל מלאכת הוצאה, ואי"ז אלא גזירה בעלמא,[[88]](#footnote-89) וע"כ אם באנו לאסור לזה בכרמלית שמא יביאם אצלו, הוי זה גזירה לגזירה ולא גזרינן.

אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ"ח כתב לחלק בזה בע"א, דדוקא בההיא דלא יעמוד אדם ברה"ר וישתה ברה"י הוי האיסור מטעם גזירה, אך בהוצאת חי, אין טעם חז"ל משום גזירה, אלא משום דהוי קצת משא, וע"כ ל"ש בזה הא דלא גזרינן גזירה לגזירה.[[89]](#footnote-90)

\*בפירש"י בשבת קכ"ז א' ד"ה ועימר מבו' דשרי להעביר פחות פחות מד' אמות בכרמלית, ועמד ע"ז הגרע"א בגל' אהעו"ז סימן שמ"ט, ועמש"כ ע"ז הביאוה"ל שם, וכן נסתפק בזה בתשו' הרי"ד סימן ק"ז, עיי"ש, - אך השו"ע בסימן שמ"ט ס"ה כתב דאסור להעביר פחות פחות מד' אמות בכרמלית, ובגל' הגרע"א שם הביא מהתשב"ץ בח"ב סימן רפ"א דאף במבוי שלא עירב אסור לטלטל פחות פחות מד' אמות, ועמש"כ בזה בחי' מהר"ל בשבת י"א ב', ומש"כ הגר"א בסימן שמ"ט שם והמ"ב שם סקי"ט והביאוה"ל שם.

ובד' הריטב"א לקמן בע"ב מבו' דאסור לטלטל מרה"י לרה"י דרך אויר כרמלית, והפמ"ג במש"ז סימן שנ"ד סוסק"א דן להתיר בזה, משום דהוי כגזירה לגזירה.

**אמר אביי מנא אמינא לה וכו',** התוס' לעיל צ"ח א' ד"ה אלא וצ"ח ב' ד"ה ניחוש פירשו דטעמא דאביי הוא משום דהוי זה גזירה קרובה דשמא יביא אצלו, ובזה גזרו גזירה לגזירה, - אך בדבריהם בשבת י"א ב' מבו' שלא חילקו בזה, ועיי"ש שכתבו דאף דבעלמא מודה אביי דלא גזרינן גזירה לגזירה, כמבו' בביצה ג' א', מ"מ בהוצאה ס"ל דגזרו גזירה לגזירה, ומשמעות דבריהם דהיינו דבאיסור הוצאה החמירו לגזור גזירה לגזירה, והתוס' הרא"ש שם כתב דהוא משום דהוצאה מילתא דשכיחא ודבר ההוה, והר"ן כתב דהוא משום דאיסור הוצאה קלה בעיני כל אדם, דברה"י מותר לפנות חפצים מזוית לזוית, וע"כ החמירו בה לגזור גזירה לגזירה, - והרמב"ן בשבת שם כתב דטעמא דאביי הוא משום דעשו כרמלית כרה"ר לכל דבר, - והרשב"א שם כתב דטעמא דאביי הוא משום דכולה חדא גזירה היא דאי לא הא לא קיימא הא, וכ"כ הרמב"ן בחולין ק"ד א'.

\***מדקתני וכן בגת,** בפירש"י כתב דבע"כ איירי בגת כרמלית, וכן אמרו בשבת י"א ב', והתוס' שם כתבו דאע"ג דאין כרמלית בכלים, האי גת כיון דמחובר לקרקע לא שמי' כלי, וכ"כ הר"ן, ומבו' בדבריהם דהא דאין כרמלית בכלים אי"ז משום דכלי אינו קבוע ועתיד לינטל משם, וכמש"נ בשבת ח' א' מד' כמה מקמאי, דא"כ ל"ש כן בגת שהיא קבועה שם, ול"ה בעינן להא דהמחובר לקרקע אין תורת כלי עליו, ובע"כ דהא דאין כרמלית בכלים הוא משום דדינא הוא דכלי בטל לרשות.[[90]](#footnote-91)

**צ"ט ב' - וכן בגת לענין מעשר,** בפירש"י כתב דהיינו דר"מ היא דס"ל דשותין על הגת, ובזה הוא דאמרינן דלא יעמוד ע"ג קרקע וישתה בגת בלא הפרשת מעשר אא"כ הכניס ראשו ורובו לגת, וכ"כ התוס', - ובפי' ריו"נ משמע דהא דאסרינן בלא הכנסת ראשו ורובו, אי"ז משום גזירה שמא ימשוך הכלי אחריו, אלא הוא משום דלא חשיב כשותה על הגת אלא כשראשו ורובו על הגת, וכ"ה להדיא בפי' ריו"נ מכת"י, וכ"נ בד' הריטב"א בשבת י"א ב', וכ"ה להדיא בדבריו לעיל כ' ב', וכ"ה מבו' גם בפי' הרמב"ם לתלמוד ובשיטה להר"נ בשבת שם, עיי"ש, ובזה ניחא משה"ק הגרע"א בסוגיין והראש יוסף והרש"ש בשבת שם דמאי משני דהוא לענין מעשר, הרי אכתי הו"ל גזירה לגזירה, דהא דאסרינן אכילת קבע בדבר שלא נגמרה מלאכתו הוא מדרבנן.[[91]](#footnote-92)

\*והר"ח בשבת שם פירש דהא דקאמר וכן בגת היינו, דכ"ה דהעומד ברה"ר ושותה ברה"י אינו מותר לו לשתות אא"כ יכניס ראשו ורובו למקום שהוא שותה שאם ישאר לו מים מותר להחזירן למקומם, כן בגת לענין מעשר אין מותר לשתות מן היין שבגת קודם שיעשר, אלא אם הן צונן שיתכן לו להחזיר המותר וכו', והביאוהו הרמב"ן והרשב"א שם, ועמש"כ הראש יוסף והחת"ס שם בביאור דבריו, וכ"כ בחי' הגרע"א בסוגיין בדעת הרמב"ם.

**קולט אדם מן המזחילה,** בגמ' מפרשינן דקולט אין מצרף לא, ופירש"י דהוא משום דכל דמצרף הו"ל כמוציא מן הגג שהוא רה"י לרה"ר, והב"י בסימן שנ"א כתב בדעתו דה"ז אסור מדאורייתא,[[92]](#footnote-93) וכ"כ המאירי בתחילת דבריו, דהא דתני דאם הי' צינור שיש בו דע"ד אסור, פירושו חייב.[[93]](#footnote-94)

אך הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ג כתב דאף המצרף אינו חייב, מפני שלא נחו המים אלא הרי הן נזחלין והולכין, וכ"נ בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ד, והרשב"א בעבוה"ק הארוך שהובא בס' מער"ק כתב לסייע לזה ממה שאמרו בשבת ה' ב' דקולט מי גשמים פטור, ורק בקולט בגומא חייב משום דמים ע"ג מים היינו הנחתן, וכן הסכים המאירי.[[94]](#footnote-95)

ובפי' ריו"נ כתב דאף במצרף ליכא חיוב חטאת, שהרי הטעינו שמים הוא, וכשנים שעשאוה דמי, - והבגדי ישע בסימן שנ"א תמה כן ע"ד הסוברים דה"ז אסור מדאורייתא, וע"ד הרמב"ם דכל הא דלי"ב חיובא הוא משום דלא נחו המים, דאף אם המים נחים במזחילה, הרי איהו לא עביד עקירה, ומה לי אם נתן חבירו לתוך ידו או הצינור נתנו לתוך ידו, וכן הק' הפמ"ג שם במש"ז סק"א, וצ"ע.

\*למש"כ הרמב"ם דאף אם צירף אינו חייב חטאת משום שלא נחו המים, ואפ"ה אסור לצרף תוך ג' סמוך לגג, או בצינור שיש בו דע"ד, מבו' דאף דבר שלא נח ברה"י, אסור להוציאו לרה"ר, דאסרו הוצאה והנחה בלא עקירה, ועמש"נ בזה בשבת ג' ב', אך שמא י"ל דהכא גרע דהמים הן ע"ג קרקע, וע"כ אף דל"ה כמונחים, מ"מ יש לגזור בזה טפי,[[95]](#footnote-96) ונתבאר עוד בזה לקמן בדין מילוי מבור דרך אויר רה"ר.

בפירש"י כתב דמצרף היינו דמצרף פיו או כלי למזחילה, והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ד כתב דהייינו רק כשמצרף ידו ונוגע במזחילה, אך כל שאינו נוגע במזחילה, אף אם הוא בתוך ג' למזחילה, הו"ל כקולט דשרי, וכ"כ הטוש"ע בסימן שנ"א, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה תוך ג', - אך בפי' ריו"נ כתב דכל שנותן ידו או הכלי בתוך ג' למזחילה, הו"ל בכלל מצרף דאסור, וכ"כ המאירי.

הלבוש בסימן שנ"א כתב דטעם הא דמותר כשאינו נוגע במזחילה, אף שהוא בתוך ג', הוא משום דלא אמרינן לבוד לגבי ידו, - אך הט"ז שם סק"א כתב דטעם הא דשרי הוא משום דאינו מוציא מרה"י ממש ואין בחיוב הוצאה אלא מוציא ממש מרה"י, והפמ"ג שם פירש לדבריו דהוא משום דליכא עקירה מע"ג מקום ד',[[96]](#footnote-97) והשעה"צ שם סק"ה הק', דלטעם זה מ"ט לי"ב איסורא מדרבנן.

ביסוד האיסור במצרף למזחילה, נחלקו הראשונים, דהרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ד כתב דהוא משום דהמזחילה הויא כחורי רה"י, וכ"כ המאירי,[[97]](#footnote-98) וגם בד' ריו"נ והרי"ד והריא"ז והריטב"א מבו' דהוא משום דהמזחילה עצמה חשיבא כרה"י, אך בדבריהם לא נתפרש דהוא מדינא דחורי רה"י, ובד' ריו"נ מבו' להדיא דדין אחר הוא, עיי"ש.

אך בל' רש"י והרשב"א בסוגיין משמע דלעולם לא חשיבא המזחילה כרה"י, והא דנאסר לצרף מן המזחילה, הוא משום דחשיב כעוקר מן הגג, - וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ג, ובדבריו שם מבו' דלא נאסר צירוף בתוך ג', אלא כשמצרף בתוך ג' לגג עצמו, ולא תלי בהא דהמזחילה היא בתוך ג' לגג, אלא בהא דהצירוף הוא בתוך ג' לגג, דחשיב כעוקר מן הגג, וכ"נ בפי' ר"ח ב"ר שמואל, וכ"כ המאירי בדעתו, וע"כ לא הביא הרמב"ם להך דינא במזחילה, אלא בקולט מן הכותל עצמו, (וכמש"כ בס' הבתים שם שהרמב"ם כתב כותל במקום מזחילה הנאמר בהלכה).[[98]](#footnote-99)

ונפ"מ רבתא בזה לדינא, דאם הא דאסור לצרף למזחילה הוא משום דהמזחילה עצמה רה"י היא, הרי דיש לאסור בזה אף בגשמים שלא ירדו מן הגג, - אך אם הא דאסור לצרף למזחילה, הוא משום דחשיב כעוקר מן הגג, לכאו' כ"ז הוא בגשמים שירדו מן הגג, דכל שהם תוך ג' לגג חשבינן דאכתי הם בגג וחשיב כעוקר מן הגג, וכ"ה ל' הרשב"א בכתובות ל"א ב', ונתבאר להלן, אך בגשמים שלא ירדו מן הגג, ליכא איסורא כלל.[[99]](#footnote-100)

\*בחי' הרשב"א בכתובות ל"א ב' כתב דהמוציא חפץ מרה"י לרה"ר ובקצה רה"י היתה אסקופה גבוהה והוציא מן האסקופה והשפיל ידו וקיבלו, אינו חייב אלא כשהשפיל ידו מן האסקופה כלפי קרקע ג' טפחים, דכל שהיתה ידו תוך ג' לאסקופה ה"ז כאילו לא יצא מן הפתח לענין שבת, דכל תוך ג' לפתח כפתח דמי, וכתב לדמות ד"ז למה שאמרו בסוגיין דכל תוך ג' לגג כגג דמי, - ומבו' בדבריו דדינא דתוך ג' לגג כגג דמי, הוא משום דחשיב כעוקר מן הגג, וכמשמעות דבריו בסוגיין, ונתחדש עוד בדבריו, דמדאורייתא הוא דחשבינן לה הכי, וה"ז מועיל לפטרו ולחשוב דאכתי לא יצא החפץ מרה"י, וצ"ע.

**למטה מי' טפחים,** כ"ה גירסת רש"י, ופירש דתני לה משום סיפא, ונתבאר להלן,[[100]](#footnote-101) אך גירסת הר"ח והרי"ף "למעלה" מי' טפחים, וכן גירסת הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ג,[[101]](#footnote-102) ועיי"ש שכתב דכל הא דאסור לצרף, הוא רק כשהוא למעלה מי', וכ"נ בפסקי רי"ד, וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"ג דין ה'.

אך הרשב"א כתב דודאי אסור לצרף אף למטה מי', דכיון שהיא סמוכה לגג בתוך ג' הוי כנוטל מן הגג,[[102]](#footnote-103) וכ"כ הריטב"א, דכיון דהגג עצמו גבוה י', אף דהמזחילה אינה גבוהה י', ה"ה חשובה כגג, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ד, וכ"כ המ"מ בפט"ו משבת ה"ג בשמו.

ובס' הבתים שערי הוצאה שער ט', פירש בטעמא דהרמב"ם דמותר לצרף למטה מי', דהוא משום דהא דאסרינן לצרף בפחות מג', הוא משום דאנו חושבין המקום שהוא מצרף כאילו הגג הוא באותו מקום, ואילו הי' הגג למטה מי' ל"ה לו דין רה"י.

ולכאו' ד' הרמב"ם הם לטעמי' דס"ל דהא דאסור לצרף, הוא משום דחשיב כעוקר מן הגג, וע"כ הוא דס"ל דהיינו דוקא למעלה מי', דמצינו לחשוב כאילו הגג הוא באותו מקום והוא רה"י,[[103]](#footnote-104) - אך לדעת הסוברים דהא דאסור לצרף, הוא משום דהמזחילה עצמה חשיבא כרה"י מדינא דחורי רה"י, הרי דודאי יש לאסור אף כשהמזחילה למטה מי', דחורי רה"י הוו כרה"י אף כשהן למטה מי',[[104]](#footnote-105) ולא מיבעיא לדעת הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א (המ"א) דחורי רה"י המפולשים לרה"ר בתוך י' הוו כרה"י, אלא אף לפשטות ד' התוס' בשבת ז' ב' דבכה"ג ל"ה כרה"י, הרי היינו משום דאין בני רה"י משתמשין שם מפני בני רה"ר שמשתמשין בהן, וטעם זה לא שייך במזחילה.[[105]](#footnote-106)

\*המג"א בסימן שנ"א סק"ב כתב דהא דמותר לקלוט מן האויר, הוא משום דמקו"פ הוא, ואם הוא למטה מי' הוי רה"ר, ודבריו מתפרשים כמש"כ התו"ש שם סק"ד והפמ"ג שם והגר"ז שם ס"א והמ"ב שם סק"ד, דמותר לקלוט מן האויר בין למעלה מי' דמקו"פ הוא, ובין למטה מי' דרה"ר הוא וידו ג"כ ברה"ר היא, ומוציא מרה"ר לרה"ר, - אך הנשמת אדם בכלל נ"ג סק"א פירש לדבריו בע"א, ותמה ע"ז, עיי"ש, וצ"ע.[[106]](#footnote-107)

**ומן הצינור מ"מ שותה,** בפירש"י כתב דטעם הא דשאני דין צינור מדין מזחילה, הוא משום דצינור ארוך ויוצא לרה"ר וליכא למימר לבוד, ומשמעות דבריו, דכל הא דמזחילה הויא רה"י, הוא כשאינה בולטת מן הגג ג' טפחים, וכ"כ בפי' ריו"נ,[[107]](#footnote-108) וכ"כ המאירי, וכ"נ בד' הרשב"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן שנ"א.

אך בד' הריטב"א מבו', דמזחילה הויא רה"י אף כשהיא בולטת מן הגג ג"ט, ומה שאמרו בגמ' דהיא פחות מג' סמוך לגג, הוא בגובה, שאין הגג גבוה ממנה ג"ט, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ד, - ובטעמא דמילתא כתב הריטב"א דהוא משום דמזחילה נתונה כנגד כל הגג וע"כ היא טפילה לגג, ודוקא צינור שהוא נתון מן הצד האחד של הגג כעומד לעצמו, ל"ה רה"י כל שפיו בולט ג"ט מן הגג,[[108]](#footnote-109) - והרשב"א כתב דמזחילה שהיא נתונה לאורך הגג ויש בארכה ד"ט, ואך שאין ברחבה ד"ט, הגג מצטרף להשלימה לד', ומשא"כ בצינור דראשו תחוב בגג וארכו משוך לחוץ, וכיון שאין ברחבו ד', ואין הגג משלימו, ל"ה רה"י, וכ"ה בד' הרשב"א שם פ"א (הלכה מ"ה מ"ו) דאף דדף היוצא מכותל רה"י ואין ברחבו ד' ל"ה רה"י אלא כשאינו בולט מן הכותל ג', מ"מ כל שהוא ארוך ד' ונתן ארכו לאורך הגג, הוי רה"י, משום דהגג משלימו לד'.[[109]](#footnote-110)

בפירש"י כתב דכל שהצינור רחב ד' הוי רה"י גמורה, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, והמג"א בסימן שנ"א סק"ה הק' דמ"ט הוי רה"י, אף דגדיים בוקעין תחתיו, וכתב דהוא משום דהגג הוא רה"י והוי הצינור חורי רה"י.[[110]](#footnote-111)

והמחה"ש שם הק', דאם הוי הצינור כחורי רה"י, מ"ט כשאינו רחב ד' או כשאינו גבוה י' ל"ה רה"י, ועמש"כ בזה התו"ש שם סק"ז, וצ"ב,[[111]](#footnote-112) - וכתב דצ"ל דצינור ל"ה חורי רה"י ממש, משום דאינו ראוי לתשמיש דאינו עשוי כ"א לקבל המים ולהעבירם שלא יקלקלו הכותל, וע"כ די אם ניתן לו דין רה"ר כשהוא גבוה י' ורחב ד', דמהני הא דדומה לחורי רה"י דלא נתבטל ממנו שם רה"י אף שהגדיים בוקעין בו, ומשא"כ כשאינו גבוה י' או אינו רחב ד' דמצ"ע אין עליו שם רה"י, לא מיקרי חורי רה"י.

אמנם הנה בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הלכה מ"ג מ"ה מבו' דזיז היוצא מכותל רה"י, אם הוא גבוה י' ורחב ד', מהני בו דין חורי רה"י שלא תהא בקיעת גדיים מעכבת, אף אם הוא מופלג מראש הכותל יותר מג"ט, אך כל שאינו גבוה י' או אינו רחב ד' ל"מ בו דין חורי רה"י, אא"כ הוא סמוך לראש הכותל בתוך ג"ט וגם אינו בולט מן הכותל ג' טפחים, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דה"נ הוא בצינור, דרק כשהוא גבוה י' ורחב ד', מהני בו דין חורי רה"י לחשבו כרה"י אף שהגדיים בוקעין תחתיו.

הגר"א בסו"ס שנ"ג תמה ע"ד המג"א, דהכא ל"ה הצינור חורי רה"י, שהרי הוא רחוק מן הגג,[[112]](#footnote-113) ועיי"ש שהוכיח מזה דזיז הגבוה י' ורחב ד' הוי רה"י אף כשאין החלון פתוח לו ול"ה חורי רה"י,[[113]](#footnote-114) וכ"ה גם בדבריו שם ס"ב, וכ"כ בהגה' הרד"ע בפט"ו משבת ה"ג, וצ"ע, ועי' במרכה"מ שם פי"ד הט"ז שתמה טובא ע"ד הרד"ע מכ"ד, דאף דבר המופלג י' מקרקע רה"ר ורחב ד' ל"ה רה"י, עיי"ש.

בפירש"י כתב דלא הותר לצרף מן הצינור, אלא למטה מי' טפחים, אך למעלה מי' אסור, גזירה אטו צינור שבפיו ד' דהוי רה"י, וכ"כ התוס', וכ"נ בד' הרשב"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן שנ"א, אך לגירסת הר"ח ודעימי' דגרסי ברישא למעלה מי' טפחים, הרי דבצינור מותר לצרף אף כשהוא גבוה י', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ג, (וכ"כ הב"י בסימן שנ"א דפליגי בזה רש"י והרמב"ם).

ובפירש"י כתב דהא דאסור לצרף מן הצינור למעלה מי' טפחים, נלמד מהא דתנן ברישא למטה מי' טפחים, דנקט הכי משום צינור, דלא הותר לצרף ממנו אלא למטה מי' טפחים, - אך הריטב"א כתב דהא דתני ברישא למטה מי' טפחים, הוא לאשמועינן דאף למטה מי' טפחים לא הותר אלא קולט אבל מצרף אסור, ולפ"ז שפיר י"ל דמותר לצרף לצינור אף כשהוא גבוה י', וכ"נ להדיא בדבריו,[[114]](#footnote-115) וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ו, עיי"ש,[[115]](#footnote-116) וכ"כ הגאו"י בדעת הרשב"א והריטב"א.[[116]](#footnote-117)

בפירש"י כתב די"ג ומן הצינור ומ"מ שותה, ולגיר' זו אף מן הצינור לא הותר לצרף, ותמה על גירסא זו, - אך בנוס' המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם גריס הכי, ועי' במאירי במש"כ לפרש לגירסא זו, ופירש עפי"ז לד' הרמב"ם בהלכותיו.[[117]](#footnote-118)

\*בפי' ריו"נ הביא די"מ למשנתינו בע"א, ולפי דבריהם מותר להכניס ידו לתוך המזחילה ולקלוט מים שלא נחו, אף דהויא המזחילה רה"י, ועיי"ש שתמה ע"ז ממה שאמרו בשבת ה' א' בהכניס ידו לחצר חבירו וקיבל מי גשמים והוציא, דלא מיחייב חטאת דמה לי הטעינו חבירו ומה לי הטעינו שמים, וכ"ה דהטעינו חבירו פטור אבל אסור דשנים שעשאוה הוא, ה"נ בכה"ג שקולט מן האויר פטור אבל אסור, וכ"ה מבו' בפירש"י בשבת ז' א' ד"ה דעד י' דאסור לקלוט מאויר רה"ר בתוך י' ולהכניס, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ב, ועיי"ש שכתב דיש מגדולי החכמים שכתב בזה להקל, ויש להסתפק בטעם המתירים, אם הוא משום דס"ל דלא אסרו הוצאה והנחה בלא עקירה, (וכל הא דהטעינו חבירו אסור, הוא משום דאיתעבידא מלאכה מבינייהו), או דהוא משום דלא אסרו הוצאה במים שלא נחו כלל ברשות זו, (אך לעולם בדבר שנח תחילה ברשות, אסור להוציאו אף אם לא עביד איהו עקירה).[[118]](#footnote-119)

**לא יעמוד אדם ברה"י ויגבי' ידו למעלה מי' טפחים לפחות מג' סמוך לגג ויצרף,** התוס' כתבו דמצינו לפרש לה אף כר"ש ולהביאם לבית קאמר, וקולט מותר אפי' להביאם וכגון שלא שבתו בגג חבירו, והרשב"א והריטב"א פירשו דהיינו כגון שירדו הגשמים בשבת, ולא שבתו בתוך הגג בביה"ש,[[119]](#footnote-120) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ח, ומבו' בדבריהם דלא חשיב ככלי ששבת, אלא כשהי' שם בביה"ש, וכן משמע בד' תור"פ לעיל כ"ג ב', - ועמש"נ בפתיחה לפ' כל גגות דמד' האחרונים בכ"ד מבו' שלא נקטו כן, וצ"ע.

בד' התוס' וש"ר הכא נתחדש, דאף דלא שבתו הגשמים בגג, מ"מ אסור לצרף ולהביאם לבית, דדמי ממש דמגג לבית קמייתי, והיינו משום דאף כלים שלא שבתו בגג אסור להביאן מגגו של חבירו לביתו, ורק בגונא דהוא קולט מאויר גג שלו, לא אסרינן אלא כששבתו בגגו של חבירו, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בגיטין ע"ט ב', - אמנם הנה בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ח משמע להדיא דכל שלא קנו הגשמים שביתה, מותר אף לצרף ולהביאם לבית, עיי"ש, אך הגאו"י כתב דצ"ל דדבריו קיימי רק על קולט, אך מצרף אסור.[[120]](#footnote-121)

\*בס' חכמת הלב פ"א ס"ח כתב להוכיח מד' התוס' הכא, דאסור להוציא כלי מביתו לחצר חבירו דרך חצירו, אף כשנח ע"י הנחת גופו בחצירו, דאל"כ מ"ט אסור לקלוט גשמים מגגו של חבירו ולהכניס לביתו, אף שהוא עומד בגגו וחשיב זה כהנחה בגג, ועי' גם בעמק החכמה סימן ל"ב שהאריך בזה, - וכבר נת' לעיל צ"א א' דלכאו' אין מקור לזה מד' התוס', דאינהו אזלי לטעמייהו לעיל צ"ח א' ד"ה והאמר דס"ל דהעומד במקו"פ ונוטל מרה"י ומוציא לרה"ר חייב אם לא נח בינתים, ונת' לעיל שם, ונמצא דכשקולט מי גשמים מאוירו של חבירו ומכניסם לבית, לא חשיב דנחו כלל בגגו.[[121]](#footnote-122)

אך העירו דהרי סתמא דמילתא כשמקבל את המי גשמים הויא ידו מונחת, ונמצא דנחו הגשמים בשעה שקיבלם, ואפ"ה אסרינן להביאם לבית, וצ"ע.[[122]](#footnote-123)

\*התוס' כתבו בשם מהר"י, דמה שאמרו בגיטין ע"ט ב' דלא יעמוד אדם בגגו ויקלוט מי גשמים מגגו של חבירו, הוא בקולט מאויר גג חבירו, וע"כ ה"ז אסור אף שלא שבתו בגג, ומבו' דאף שלא נחו בגג חבירו, אסור להביאן משם לביתו, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' וש"ר לעיל צ"א א', ובד' הרמב"ן וש"ר בגיטין ע"ט ב', - ויש ללמוד מזה דאף ברשויות שלא עירבו אסרו הכנסה והנחה אף בלא עקירה.[[123]](#footnote-124)

**בור ברה"ר וכו' חלון שעל גביו ממלאין ממנו בשבת,** הראבי"ה בסימן ת"י כתב דהא דמותר למלאות ולא אסרינן משום איסור דיורין, כדתנן לעיל פ"ו א' בבור שבין ב' חצירות דאין ממלאין ממנו בשבת, הוא משום דלא נאסר למלאות מן הבור אלא בדלי ששבת בבית, או למלאות ולהכניס לבית, אך הכא איירי שממלא מן הבור בדלי שלא שבת בבית ומכניס לחצר, וע"כ לי"ב איסורא, דגגות חצירות וקרפיפות רשות אחת הן לכלים ששבתו בתוכן, והביאו ההגמי"י בפט"ו משבת ה"ט.

אך הריטב"א בסוגיין כתב דהכא איירי בבור של בני רה"ר, והא דמותר למלאות ממנו ואין בני רה"ר אוסרין עליו,[[124]](#footnote-125) הוא משום דבני רה"ר אסורין לדלות ממנו בשבת כשלא עשו סביביו מחיצה י', וע"כ סלוקי סליקו נפשייהו מהכא לגמרי לכולהו שבתות ואחלוה לגבי האי שהוא רגיל בו תדיר וראוי לו למלאות ממנו דרך חלונו,[[125]](#footnote-126) - וכ"ה מבו' בד' הרא"ש לעיל פ"ב סימן ב' דהכא מותר למלאות מן הבור ולהכניס לבית, ולא אסרינן בזה משום איסור דיורין, ולא דן בזה אלא משום איסורא דקרפף, ונת' להלן.

**אשפה ברה"ר גבוה י' חלון שעל גביו שופכין לתוכה מים בשבת,** לעיל ח' א' גרסינן חלון שעל גבה זורקין לה בשבת, וכ"ה הגיר' ברי"ף והרא"ש הכא, והתוס' שם כתבו דמשמע שהיא רחוקה מן הכותל ודרך למעלה מי' זורקין לה דהוי מקו"פ,[[126]](#footnote-127) וכתבו די"ג שופכין, והיינו דלפ"ז איירי כשהיא סמוכה לכותל, ושרי אף כשאין החלון גבוה י', (והא דבעינן שתהא האשפה גבוהה י', הוא כדי שתהא רה"י).

הרשב"א לקמן בסוגיין הק' דהיאך מותר למלאות מן הבור ולזרוק לאשפה, ניחוש דימא מיגנדר ואתי לאתויי, וכמו שאמרו לעיל פ"ה ב' בב' גגין בב' צידי רה"ר דלרב אין זורקין מזל"ז היכי דמדלי חד ומתתי חד, וכתב בשם הראב"ד דשאני בור ואשפה דלאו בני אגנדורי נינהו, ובאשפה לא שרי אלא במים הנבלעים בתוכה עם נפילתן, אבל מידי אחריני לא, והרשב"א כתב דבבור כיון שאגדו בידו לא גזרינן כולי האי, דאף אם יפול ויגלגלו אצלו לא יבא לידי איסור דאורייתא כיון שאגדו בידו, ובאשפה ליכא למיגזר, משום דדרך לפנות לה כלים הנשברים וכלים שאין חפץ בהן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' ספ"ה, דבאשפה ליכא למיחש שיתגלגל וכו', לפי שאין מטילין לאשפה כלי אשר חפץ בו אלא מים או שברי כלים, וכעי"ז כתב הריטב"א, והגר"א בסימן שנ"ד ס"ב כתב דמה"ט הוא דנקט במתניתין אשפה, ולא סלע או תל.

\*הרא"ש לעיל פ"ב סימן ב' הק' דהיאך מותר להוציא מן הבית לאשפה, אף שאינה מוקפת לדירה, וכתב להוכיח מזה דהא דחצר וקרפף ב' רשויות הן הוא רק בקרפף בית סאתים, ומסיק דאין לחלק בזה, ואיירי הכא באשפה שבחצר או שבקרפף, והתפארת שמואל כתב ע"פ תו"י דהיינו דנוקמה באשפה הסמוכה לחלון שבחצר או שבקרפף, וכר"ש דחצר וקרפף הוו רשות אחת, ורבנן אוקמוה במוקפת לדירה, וכתב הקרב"נ דהיינו דאיירי כשאינה מופלגת ד"ט, והבית מאיר בסימן שנ"ד ס"ב הוסיף לפרש, דמש"כ הרא"ש דרבנן אוקמוה, היינו דלרבנן דס"ל דחצר וקרפף ב' רשויות הן, בע"כ דאיירי כשהאשפה מוקפת לדירה.

אך הטוש"ע בסימן שנ"ד ס"ד כתבו בסתמא דאשפה ברה"ר גבוהה י' ורחבה ד' מותר לזרוק לה מרה"י הסמוך לה, באשפה של רבים דאין לחוש שיפנו אותה, ולא חילקו דהיינו רק כשהרה"י הקרוב לה הוא חצר או קרפף, או באשפה המוקפת לדירה, ועמדו ע"ז הקרבן נתנאל לעיל בפ"ב והבית מאיר שם, וביותר צ"ע בד' המ"ב שם סקי"ב דמפורש דמותר לזרוק על האשפה מחלון שבית אף כשהיא מופלגת ד"ט, - ולעיל כ"ד א' נת' לישב למש"כ התוס' הרא"ש שם דאשפה חשיבא כמוקפת לדירה, ונראים הדברים דט"ס נפל בד' הרא"ש בפסקיו וכצ"ל, והיינו דאף כשחלון הבית גבוה י' וגם היא מופלגת ד', מ"מ חשבינן לה כמוקפת לדירה, דתשמיש האשפה עצמו חשיב כתשמיש דירה, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

**אילימא בסמוכה למה לי חוליא י',** בטעם הא דכשההפסק שבין הבור והכותל אין בו ד"ט ל"ה רה"ר, ומותר לטלטל דרך מקום זה, כתב הריטב"א כתב דהוא משום דבכה"ג לא חזי לתשמיש בני רה"ר, וכיון שאין בו ד"ט הוי מקו"פ, ול"ד לתל ברה"ר דל"ה מקו"פ אלא כשהוא גבוה ג',[[127]](#footnote-128) דשאני הכא דלא דרסי לי' רבים כלל,[[128]](#footnote-129) והביאו הב"י בסימן שנ"ד והפוסקים שם, וכ"נ בד' המאירי, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפט"ו משבת ה"ט.

אך הרשב"א כתב דהא דל"ה ההפסק רה"ר, הוא משום דליכא מקום, וע"כ לא חשיב, ומשמע דאי"ז משום דלא דרסי בי' רבים, אלא משום דאין בו שיעור מקום, ולכאו' הוא כדעת השיטה להר"נ בשבת ז' ב' דברה"ר נמי בעינן מקום ד', וע"כ הכא דאין במקום זה רוחב ד', ל"ה רה"ר, ועמש"נ שם בהערה לסייע לזה מד' הרשב"א בכ"ד.

והריטב"א כתב בשם התוס', דלעולם אף כשאין בההפסק שבין הבור לכותל ד"ט הוי רה"ר, והא דפריך למה לי חוליא י', היינו דסגי במה שיהא ההפסק גבוה ג', דהוי מקו"פ.

**אלא במופלגת,** הריטב"א כתב דבכה"ג ל"ה מקו"פ, אלא או רה"ר, או כרמלית כקרן זוית הסמוכה לרה"ר, והרא"ש בסו"ס ח' כתב דהוי רה"ר, - והגר"א בסימן שמ"ה ס"ח ובסימן שנ"ד ס"א כתב דהא דהוי מקום זה רה"ר, אף שאינו רחב ט"ז אמה הוא מדינא דרה"ר המתקצר, ועיי"ש שהוכיח מזה דרה"ר המתקצר הוי רה"ר אף כשאינו רחב אלא ד"ט, ול"ב שיהא רחב י"ג אמה ושליש.

אמנם הנה בפשוטו דעת הרא"ש לעיל בפ"ק סימן ח', דרה"ר המתקצר ל"ה רה"ר אלא כשהוא רחב י"ג אמה ושליש, וכ"ה בטור בסימן שס"ד ובשו"ע סימן שמ"ה ס"ח, וכן נקטו הט"ז שם סק"ז והמג"א שם סקי"ב, - וצ"ל לדעתם, דהא דהכא הוי ההפסק שבין הבור לכותל רה"ר, הוא משום דמצרפין את כל הרה"ר לרוחב ט"ז אמה ואין הבור מפסיק,[[129]](#footnote-130) וי"ל עוד, דהוא משום דכשאין ההפסק אלא במקום מועט, ל"ב לדינא דרה"ר המתקצר, אלא בלא"ה הוי רה"ר, וכמש"כ הרשב"א בשבת ז' א' בטעמא דמ"ד דבין העמודים הוי רה"ר.[[130]](#footnote-131)

**הא ליכא חוליא י' קמטלטל מרה"י לרה"י דרך רה"ר,** מבו' דאסור לטלטל דרך אויר רה"ר, אף שלא נח ברה"ר, ובד' הרשב"א והריטב"א מבו' דה"נ אסור להכניס לרה"י חפץ שבאויר רה"ר אף שלא נח, ומבו' לפ"ז דנאסר הכנסה מרה"ר לרה"י אף בלא עקירה, וכ"ה מבו' בפירש"י לעיל במתניתין סוד"ה ומן הצינור, דכל הא דמותר לקלוט מאויר למעלה מי', הוא משום דהוי מקו"פ, אך בלא"ה הי' אסור אף שלא נח באויר, ועמש"נ בזה בשבת ג' ב', ושם צ"ז א' נת' מד' הרמב"ם ועוד מקמאי דאסור לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר למטה מי'.

אך הלבוש בסימן שנ"ד ס"א כתב דמותר לזרוק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, אף למטה מי', (ועמש"כ בזה האלי' רבה שם סק"ב, ונת' בשבת צ"ז א'), והא דהכא אסור למלאות דרך אויר רה"ר, הוא משום דהוי כמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר דאסור, והפמ"ג במש"ז שם סק"א פירש דל"ה כמושיט ממש, אלא דדמי למושיט, וע"כ למעלה מי' שרי, אף דמושיט ממש חייב אף למעלה מי', ועד"ז כתב האלי' רבה שם סק"ד.[[131]](#footnote-132)

בד' הריטב"א מבו', דאף אם המקום שבין הבור לכותל הוא כרמלית, אסור לטלטל מן הבור לבית דרך אויר מקום זה, ומבו' דגם בכרמלית אסרו אף בלא עקירה והנחה,[[132]](#footnote-133) אך הפמ"ג במש"ז סימן שנ"ד סוסק"א כתב לדון דלא אסרו אלא דרך אויר רה"ר, אך בכרמלית כה"ג הוי כגזירה לגזירה, וציין לזה בשעה"צ שם סק"ה, - ובדעת הריטב"א צ"ל למש"כ הראשונים בשבת צ"ד ב' דכל דמדרבנן הוי בכלל מלאכה, ה"ז אסור אף בכרמלית, ונת' לעיל בע"א.

הרשב"א הק' דמ"ט ה"ז אסור, אף שלא נח ברה"ר ואיגודו בידו, ומ"ש ממה שאמרו לעיל צ"ח א' בנתגלגל הספר מידו דכל שאין הכותל משופע ולא נח הספר, מותר להחזירו אצלו, והיינו משום דאגדו בידו, וכן אמרו לקמן ק"ג א' באסקופה כרמלית ורה"ר עוברת לפני' דכל דאיגודו בידו אפי' שבות נמי ליכא,[[133]](#footnote-134) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דאתיא כמ"ד דקלוטה כמי שהונחה, וכן צידד הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קצ"א,[[134]](#footnote-135) אך כתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם שכתב לדינא דבמופלגת ד' בעינן חוליא גבוהה י', אף דקי"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה, וכ"נ מד' הרי"ף, והניח בצ"ע, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם (הלכה קצ"ב), דכל המחברים הסכימו לאסור בזה עד שיהא סמוך תוך ד' לכותל או שתהא חוליתו גבוה י', ולהם שומעין שקבלתם תורה היא.

**ב** הריטב"א כתב דהוא משום דדרך הוא דכשמוציא הדלי מן הבור ומושכו להביאו אצלו הוא נח באמצע האויר, וזימנין דמיגנדר לי' דלי ונפיל באמצע ונח בקרקע וכאילו הוא אינו מעמידו כלל מחמת כובדו דהו"ל כמי שאינו אגדו בידו, וע"כ בעינן שתהא החוליא סמוכה לכותל ויהא המקום שביניהם מקו"פ, או שתהא החוליא גבוה י' דמסתמא לא מגנדר לי' כולי האי עד שתנוח בקרקע.[[135]](#footnote-136)

**ג** בפי' ריו"נ לעיל צ"ח א' כתב דאף היכא דלא נח ואוגדו בידו איכא איסורא דרבנן, ומה שאמרו דמותר לגוללו אצלו הוא משום דהתירו לאיסור זה משום כבוד כתבי הקדש, ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר אסור הכא למלאות דרך אויר רה"ר אף דלא נח ואגדו בידו, וכ"כ הט"ז בסימן שנ"ד סוסק"ב והמג"א שם סק"ב ובסימן שנ"ב סק"ד והגר"א בסימן שנ"ב סוס"א, ונת' עוד בזה לעיל צ"ח א'.[[136]](#footnote-137)

**ד** הב"ח בסימן שנ"ד כתב לישב, דכל הא דשרי בדלא נח ואיגודו בידו, הוא רק בדיעבד שנתגלגל הספר מידו, אך לכתחילה לא שרי למלאות דרך רה"ר אף דאיגודו בידו ולא נח,[[137]](#footnote-138) וכ"כ הגאו"י.

\*בעיקר הא דמותר למלאות מבור לרה"י דרך אויר רה"ר למעלה מי', ולדעת הרשב"א מותר אף דרך למטה מי', כיון דאיגודו בידו, צ"ע דמ"ש ממה שאמרו בשבת ג' ב' דאסור להוציא ידו המלאה פירות לחוץ, ודעת הרשב"א שם דאסור להוציא אף למעלה מי',[[138]](#footnote-139) וי"ל.[[139]](#footnote-140)

**ק"א א'** **-** **הדלת שבמוקצה וחדקים שבפרצה ומחצלות אין נועלין בהן אא"כ גבוהין מן הארץ,**[[140]](#footnote-141)בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהא דבעינן שיהיו גבוהין מן הארץ, הוא משום דכל שאינם גבוהין מן הארץ מיחזי כבנין, וכן פירשו ש"ר דהאיסור בזה הוא משום לתא דבנין.

**ב** המאירי כתב די"מ דהא דבעינן שיהיו גבוהין מן הארץ, הוא משום דזה נקרא הכנה ומותר לטלטלה מתורת דלת, ולפי דבריהם הא דאין נועלין בהן כשאין גבוהין מן הארץ, אי"ז משום לתא דבנין, אלא משום איסור מוקצה,[[141]](#footnote-142) - וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם שכתב לדין זה בפכ"ו משבת בכלל דיני מוקצה, וכ"כ הרד"ע שם ה"ח והערוה"ש בסימן שי"ג סכ"ו בדעתו,[[142]](#footnote-143) אך הב"י בסימן שי"ג ס"ד נקט בתו"ד בדעת הרמב"ם דהאיסור בזה הוא משום דנראה כבונה.

**ג** בפירש"י בד"ה כשהי' להן ציר כתב די"מ דהא דבעינן שיהיו גבוהין מן הארץ, הוא משום דכל שאינם גבוהין מן הארץ הוא עושה חריץ, וכתב דלפ"ז אתיא כר' יהודה דדבר שאינו מתכוין אסור, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח שם שפירש כן.

לקמן ק"ב א' פליגי ת"ק ור' יהודה בדין נגר הנגרר אם נועלין בו, ואמרינן התם דהלכה כר' יהודה, ובשבת קכ"ו א' אמרינן דבזה תליא גם דין פקק החלון, דקי"ל כרבנן דנועלין בו, והתוס' וש"ר הק' דא"כ מ"ט הכא אין נועלין אא"כ גבוהין מן הארץ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' ותוס' הרא"ש לקמן שם כתבו דאיירי הכא כשאינו ניטל באגדו, ודמי לנגר התלוי בעברא דדשא, דאם אינו ניטל באגדו אין נועלין בו, כמו שאמרו לקמן שם,[[143]](#footnote-144) ועמש"כ בזה המהרש"א שם.

**ב** הבעה"מ כתב דמשנתנינו היא כר"א דס"ל דאף בפקק החלון ובנגר בעינן שיהיו קשורין ותלויין ואין ראשן מגיע לארץ, אך לפ"מ דקי"ל כר' יהודה, אף בדלת שבמוקצה כל שהיא קשורה נועלין בה, וכ"כ בספר הישר לר"ת סימן רפ"ד וסימן שי"ז.

**ג** הרמב"ן במלחמות כתב דדלת שבמוקצה שאני, דכיון דדלת המוקצה והפרצה בנין שרוצה לסתמן בקביעות הוא, בעינן בהו הכירא, ועד"ז כתב הראב"ד בכתוב שם, דכיון דדלת של מוקצה אין רגילין בו והוא כעין חדקין שבפרצה כ"ז שהן נגררין מיחזי כבונה, וכסותם פרצתו ומחתרתו בשבת, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד, והביאו הריטב"א, דשאני נגר ופקק שהן סוגרין ופותחין בכל יום, ומשא"כ בדלת שבמוקצה וכו' שאין דרכן לפותחן בכל יום מיחזי כבונה עד דאיכא תרתי קשורין וגבוהין, וכ"כ הריא"ז ה"ה דין א'.[[144]](#footnote-145)

והרשב"א והריטב"א כתבו עד"ז בשם הראב"ד, דהא דאסור לנעול בהן, אף דקי"ל כר' יהודה דמוסיף על אהל עראי מותר, הוא משום דדלת של מוקצה ופרצה אי"ז תוספת אהל עראי אלא תוספת קבע, שאין עשוי לפתחו אלא לזמנים רחוקים לפי שאין דרך כניסתו ויציאתו שם, וכן הסכים הרא"ש בסו"ס ט"ו.[[145]](#footnote-146)

**ד** בס' המאורות לקמן שם כתב דשאני נגר דהו"ל כפקק החלון שהוא תוספת אהל, וע"כ נועלין בו אף כשראשו אחד מגיע לארץ, ומשא"כ בדלת שהיא כתחילת אהל, ואין עושין אהל עראי בשבת ויו"ט, וע"כ אין נועלין בה אלא כשהיא גבוהה מן הארץ, - ועמש"כ עוד המהר"ל והתורת חיים לקמן שם לישב לזה באנפי אחריני, ואכמ"ל.

**אא"כ גבוהין מן הארץ,** בד' התוס' לקמן ק"א ב' ד"ה כי פליגי והתוס' הרא"ש שם מבו' דהא דגבוהין מן הארץ היינו דהן קשורין ותלוין ואין ראשן מגיע לארץ,[[146]](#footnote-147) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות, ובד' התור"פ והרשב"א והריטב"א לקמן בסוגיין, שכתבו בהא דקשורים ותלוים, דאם הם תלוים באויר היינו גבוהין מן הארץ, וכ"כ בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז, וכ"כ בחי' המאירי, ובביהב"ח כתב כן בשם י"מ, והנשמת אדם בכלל ל"ט כתב כן גם בדעת הבעה"מ, והתהל"ד בסימן שי"ג סק"ז כתב כן גם בדעת רש"י בסוגיין, וכתב לישב לפ"ז לכל קו' התו"ח בסוגיין על פירש"י.

אך המאירי בביהב"ח כתב בפי' קמא דהא דגבוהין מן הארץ היינו דכשהוא נועל בה היא גבוהה מן הקרקע ג"ט, דבכה"ג מותר לנעול בה דאין כאן דמיון בנין, וכ"נ מד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפיהמ"ש ובפכ"ו משבת ה"ח דמבו' בדבריו דכל שהן גבוהין מן הארץ נועלין בהן אף שאינם קשורין ותלויין,[[147]](#footnote-148) וכ"כ המ"מ שם, ובע"כ דהא דגבוהין מן הארץ היינו דכשנועל בה היא גבוהה מן הקרקע, ועמש"כ בזה הנשמת אדם בכלל ל"ט סק"א באורך, ומש"כ ע"ז הביאוה"ל בסימן שי"ג ס"ג.

**דלת שבמוקצה וכו' בזמן שהן קשורין ותלויין נועלין בהן בשבת,** בד' הבעה"מ מבו' דהא דתני קשורין ותלויין, היינו דלא סגי במה שהן קשורין, אלא בעינן שיהיו תלויין, ולא יהיו מונחין ב' ראשיהן על הארץ, ועיי"ש שכתב דאתיא דלא כר' יהודה דס"ל בנגר דסגי במה שהוא קשור אע"פ שאינו תלוי,[[148]](#footnote-149) וכ"כ הרמב"ן במלחמות בתו"ד, והרשב"א והריטב"א הביאו לדבריו.[[149]](#footnote-150)

אך בפסקי ריא"ז ה"ה דין א' כתב דכל שהי' להן ציר נועלין בהן ואע"פ שאינן תלויין באויר אלא הן נגררין בארץ ובלבד שיהיו קשורין שם, ומשמע דכל שהן קשורין נועלין בהן אף אם הן מונחין על הארץ,[[150]](#footnote-151) וכ"נ בפסקי רי"ד שכתב דסגי בקשורין לחוד, וצ"ע.

**וקנקן הנגרר,** בפירש"י כתב דהוא כלי וכו' ויש שנועלים ומעמידין אותו במקום דלת כנגד הפתח, - אך הראב"ד בכתוב שם פירש דהוא כמו יתד, והוא עשוי לדלת של מוקצה, כמו הנגר לדלת הבית, וכ"כ בפסקי רי"ד, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין, וכתב כן בשם רש"י.

**אמר אביי בשיש להן ציר,** בפירש"י כתב דהא דשרי בכה"ג, הוא משום דמוכחא מילתא דדלת גמורה היא והרי היא קשורה ותלוי' ולא מחזי כבונה, ומבו' דאיירי כשיש ציר קבוע בדלת, דהוא היכר על הדלת דדלת גמור היא, וכ"נ בל' הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ח, ובל' הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, וכ"ה מבו' בפי' ריו"נ ובפסקי רי"ד וריא"ז ובמאירי, וריו"נ פירש דטעם ההיתר בזה הוא משום דכל שיש להן ציר יש להן תורת כלי ולא מיחזי כבונה.

אך הריטב"א פירש דלא קאי על הדלת שיש לה ציר, אלא קאי על הפתח שיש לו ציר מתוקן לדלת, דמוכחא מילתא דהוא פתח קבוע, וכשהוא פותח ונועל אינו נראה כבונה אלא כפותח ונועל שאר דלתות הבית, ובכה"ג שרי אף דאין בגופה של דלת שום היכר ציר, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות שכתב דבעינן שיהא בהן היכר קשירה ותלוי' ויהי' "בפתח" היכר ציר.[[151]](#footnote-152)

הריטב"א הוכיח דל"ב שיהא בגוף הדלת היכר ציר, דהא דומיא דקנקן ומחצלת קתני דאין להן ציר, ולכאו' לדעת רש"י ודעימי' בע"כ דאיירי כשיש בהן ציר והוכנו לנעילה, וכ"כ הריא"ז ה"ה דין א', - ואמנם למש"כ ריו"נ דהא דבעינן שיהא להן ציר הוא כדי שיהא תורת כלי עליהן, י"ל דבקנקן שהוא כלי גמור, ל"ב שיהא לו ציר.

והראב"ד בכתוב שם פירש לפי דבריו דקנקן הוא כמין נגר, דכל שיש להדלת עצמה ציר ותורת דלת עלי', מותר לנעול אף את הקנקן, דכיון דנעילת הדלת עצמה לא מיחזי כסותם פרצתו, ממילא דאף הנגר שנותנין לנועלה אינו חמור משאר נגר שאם הוא קשור נועלין בו.[[152]](#footnote-153)

**רבא אמר בשהי' להן ציר,** המאירי כתב דהוא משום דכל שהי' עליו ציר שֵם דלת עליו ואינו נפקע, וזה לטעמי' דהא דיש להן ציר הוא דיש להדלת ציר דעי"ז מוכחא מילתא דדלת היא, והריטב"א כתב דהוא משום דהוא גלי' בדעתי' דתורת פתח ודלת עביד לי', וזה לטעמי' דהא דיש להן ציר הוא דיש להפתח ציר, דעי"ז מוכחא מילתא דהוא פתח קבוע.

בפירש"י כתב די"מ דטעמא דמתניתין הוא משום דחופר בארץ, והק' דא"כ מה מהני הא שהי' להם ציר, הרי כיון דעכשיו אין להן ציר הוא עושה חריץ, - אך בפי' ר"ח כתב דכל שהי' להן ציר אין סוגרין להן בדוחק, ולפיכך אין חורצין חריץ בעת שסותמין, וצ"ב.

**מיתיבי דלת הנגררת וכו' בזמן שקשורין ותלויין וגבוהין מן הארץ וכו' נועלין בהן,** בפי' ר"ח גריס בזמן שיש להן ציר וגבוהין מן הארץ נועלין בהן, וזהו דפריך דאלמא לא סגי בציר לחודי', אלא בעינן שיהא להן ציר ויהיו גבוהין מן הארץ, וזהו שפירש"י דפריך מהתם דאלמא תרוייהו בעינן, ולפי הגירסא שלפנינו אין מובן לדבריו, וכ"כ התור"פ והרשב"א והריטב"א.

והתור"פ תמה על גירסא דילן, דמאי פריך, הרי איכא לאוקמה כשאין להן ציר לאביי או שלא הי' להן ציר לרבא, כמו דמוקמינן למתניתין, - אך הבעה"מ פירש דפריך משום דקשיא בהך ברייתא רישא לסיפא, דפתח בנגררין וסיים בגבוהין מן הארץ, וכ"כ בחי' המאירי.[[153]](#footnote-154)

**דלת אלמנה הנגררת אין נועלין בה,** בביאור דין זה נחלקו הראשונים, **א** התוס' כתבו דאיירי כשיש להן ציר, דאם אין להן ציר הרי אף בדלת מעליא אין נועלין, וכ"כ הריטב"א, והוסיף לפרש דגרע מקנקן ומחצלת דכל שיש להם ציר נועלין בהן, והק' כן הרשב"א, משום דקנקן ומחצלת אין חסרין ממלאכתן כלום, ומשא"כ בדלת אלמנה דלא נגמרה מלאכתה, ונראית כדף בעלמא, ואינו נראה כפותח וסוגר בדלת אלא כפותח וסוגר בדף בעלמא שאין דרכו בכך ונראה כבונה, ועמש"כ הט"ז בסימן שי"ד סק"ד לישב בע"א.

ובד' התוס' והריטב"א לא נתפרש אם כ"ה דאין נועלין בה אף בשהי' לה ציר, ה"נ אין נועלין בה אף בשהיא גבוהה מן הארץ,[[154]](#footnote-155) ולכאו' מהא דתני דלת אלמנה הנגררת, משמע דאם אינה נגררת נועלין בה, ואי נימא דאף כשאינה נגררת אין נועלין בה, מ"ט לא אשמועינן לזה דהוא רבותא טפי, וכן דקדק התהל"ד סימן שי"ג סק"י, וכן נקט החזו"א בסימן מ"ו סק"א, - אך הגר"ז בסימן שי"ג סי"א כתב דגם בכה"ג אין נועלין בה, וכ"כ החיי אדם בכלל ל"ט ס"ו.[[155]](#footnote-156)

**ב** הריא"ז ה"ה דין א' פירש דהוא חד דינא עם דינא דמתניתין דדלת שבמוקצה אין נועלין בה, ונתחדש הכא דכ"ז הוא בדלת אלמנה, אך כל שיש בה שום תיקון כעין דלת כגון שהיו ב' לוחות מחוברין, (או שהי' לה ציר), נועלין בה.[[156]](#footnote-157)

**ג** גירסת הרי"ף דלת אלמנה שאינה נגררת,[[157]](#footnote-158) וכן גריס בס' המאורות בשם ההשלמה, ומבו' בדבריו דהיינו דאינה נגררת ע"ג הקרקע אלא היא קשורה ותלוי' וגבוהה מן הארץ, ואפ"ה כיון דהיא דלת אלמנה אין נועלין בה, וכ"כ המאירי.

**ד** הגר"א בסימן שי"ג ס"ד כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם, דאיירי בפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, דבכה"ג דעתם דנועלין אף בדלת שאינה קשורה,[[158]](#footnote-159) ומ"מ אם היא דלת אלמנה אין נועלין בה,[[159]](#footnote-160) ויש להוסיף, דהוא חד דינא עם דינא דנגר, שכתב הרמב"ם שם דאם יש בראשו גלוסטרא שתורת כלי עליו נועלין בו, ואם אין בראשו גלוסטרא שאין תורת כלי עליו אין נועלין בו, (אא"כ הוא קשור ותלוי או שהוא ניטל באגדו), וה"נ בדלת אין נועלין אלא כשהיא עשוי' מכמה לוחות או שיש לה אסקופה, דבכה"ג תורת כלי עלי',[[160]](#footnote-161) (וכמש"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ט שהאסקופה מוכיח עלי' שהיא כלי המוכן לנעילה).[[161]](#footnote-162)

הטוש"ע בסימן שי"ג ס"ד כתבו דדלת העשוי מלוח אחת וכו' וכשפותחין בה שומטים אותה ועוקרים אותה, אין נועלין בה אפי' יש לה ציר, והגאו"י הק' דכיון דאיירי כשאינה קשורה, וכמש"כ שכשפותחין בה שומטין אותה ועוקרין אותה, מהו שהוסיפו אפי' יש לה ציר, הרי ציר ל"מ מידי בדלת שאינה קשורה, והתוס' שכתבו דאיירי בשיש לה ציר, הוא משום דגרסי דלת הנגררת, ופירשוה בדלת הקשורה ותלוי' ואינה גבוהה מן הארץ, דבדלת גמורה כה"ג אם יש לה ציר נועלין בה, ואילו בדלת אלמנה אין נועלין בה, אך הטושו"ע שהעמידוה בשאינה קשורה (וכפי' הרי"ף), מה נפ"מ במה שיש לה ציר, - עוד יש להעיר, דמקור ד' התוס' דל"מ אפי' יש לה ציר, הוא משום דאל"כ אפי' דלת גמורה נמי, אך לפ"מ שפירשוה הטושו"ע בדלת שאינה קשורה, אשר לפ"ז בע"כ דהא דבדלת גמורה כה"ג נועלין בה הוא משום דאיירי בפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, וכמש"כ הגר"א, אין לנו מקור דבדלת אלמנה ל"מ ציר, וצ"ע.

**האי מדורתא וכו',** בפירש"י וש"ר בסוגיין ובביצה ל"ב ב' מבו' דבכל הני הוי האיסור משום עשיית אהל.

ואמנם בד' הרי"ף בביצה שם משמע להדיא דבמדורתא אין האיסור משום עשיית אהל, אלא משום בנין, ורק בקדירה וכו' הוי האיסור משום עשיית אהל, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"ד, עייש"ה,[[162]](#footnote-163) וכ"נ בד' המאירי בביצה שם שהביא בתחילת דבריו לד' הרמב"ם, וכתב דד"ז י"מ אותו במדורה גדולה וכו' כעין גג, ומשמע דלפי' קמא לא איירי כלל בעשיית גג, - אך הרא"ש בביצה שם סימן י"א פירש גם בד' הרי"ף דאיירי בגונא דנעשה אהל, וכ"כ הב"י בסימן תק"ב גם בדעת הרמב"ם, וכ"כ המג"א שם סק"ז והאחרונים שם.

**מלמעלה למטה שרי,** בפירש"י כתב דהוא משום דאי"ז בנין אהלים, ובפירש"י בשבת מ"ג ב' ובביצה ל"ב ב' כתב דאי"ז כדרך בנין, וכ"נ בפי' ר"ח ובד' התוס' בסוגיין ובביצה שם, וכ"כ הרי"ף בביצה שם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הי"ד והט"ו דהוא משום דהוי זה שינוי, וכ"כ הריא"ז בביצה פ"ד ה"ג דין ב', - אך בד' הרשב"א בשבת קל"ח א' מבו' דהוא משום דכל דאין עליו תורת אהל בשעת נטייתו, לי"ב איסורא, וע"כ כתב מכח זה להתיר בגונא דבשעת נטייתו א"צ לחלל שתחתי'.

החזו"א בסימן נ"ב סק"ז ד"ה שם תוד"ה אף כתב דאם עשה אהל מלמעלה למטה, א"א לפרקו, דבפירוק לא שייך שינוי, וצ"ע דא"כ היאך שרינן בביעתא מלמעלה למטה, הרי לא יהא בידו ליטול את הביצה, דיש בזה משום סתירת אהל,[[163]](#footnote-164) - אך באמת עד"ז צ"ע במש"כ התוס' בביצה ל"ב ב' ועוד מקמאי להוכיח דכל שאינו עושה את המחיצות בשבת ליכא איסורא, מהא דמחזירין קדירה ע"ג כירה אפי' בשבת, ולא הוכיחו מהא דמותר ליטול קדירה מן הכירה בשבת, ומשמע דבזה אין מקום לאסור, ונתבאר במ"מ לעניני אהל דף מס' 2 בסופו, וצ"ע.

**אהל שהאדם מחזיקו בידו**

הגר"א בסימן תק"ב ס"א הוכיח דאהל בלא דפנות מותר, משום דאל"כ אפי' מלמעלה למטה יהא אסור, והחזו"א בסימן נ"ב סוסק"ט פירש לדבריו דהוא משום דעשיית הגג בפנ"ע אסורה אף בלא נתינת המחיצות, ול"ש כלל התירא דמלמעלה למטה, והביאו הביאוה"ל בסימן שט"ו ס"ג ד"ה דפין.[[164]](#footnote-165)

והתהל"ד בסימן שט"ו סק"ז כתב דגם לדעת התוס' תיקשי, שהרי באהל העשוי להגן א"צ מחיצות, ובסוגיית הגמ' לעיל מ"ג ב' מבו' דגם באהל העשוי להגן איכא להתירא דמלמעלה למטה, - והוכיח מזה, דאהל שהאדם מחזיקו בידו לא חשיב כלל כאהל, ונמצא דכל תורת אהל שבו הוא כשנותן תחתיו את המחיצות, וע"כ שפיר יש בזה להתירא דמלמעלה למטה, ועיי"ש שדקדק כן מל' רש"י בסוגיין ובכ"ד שהעמיד להתירא דמלמעלה למטה באוחז בידו, וכבר כתב כן הבית מאיר שם, וכ"כ האמרי ברוך בהגה' הנובי"ת או"ח סימן ל', והחזו"א בסימן נ"ב סק"ב וסוסק"ט,[[165]](#footnote-166) - וכ"נ בד' התורי"ד לעיל שם, עיי"ש.

ובדעת הגר"א שהוכיח מזה, י"ל דס"ל דממש"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"ב והשו"ע בסימן שט"ו סי"ב לאסור בנוטה פרוכת שנעשה אהל בשעה שנוטה, מבו' דיש תורת אהל על אהל שהאדם מחזיקו בידו, ולפ"ז מוכח מהתירא דמלמעלה למטה, דליכא איסור באהל בלא מחיצות, - ולפ"ז לא יהא להתירא דמלמעלה למטה באהל העשוי להגן, כיון דעשיית הגג בפנ"ע אסורה, וכ"ה משמעות המ"ב בסימן שט"ו סקי"ז.[[166]](#footnote-167)

החיי אדם בכלל מ"ב סוס"ד כתב דמגירה שנשמטה כולה מן השלחן, אם יש בעומק חללה טפח אסור להחזירה שעושה אהל, והביאו המ"ב בסימן שט"ו סקמ"ח, - ובשעה"צ שם סקנ"ו הביא דהקיצוש"ע דחה קצת את דבריו דהו"ל כעשיית אהל מלמעלה למטה שלא אסרו חכמים, וכתב דאפשר דהחיי אדם ס"ל דדוקא מלמעלה למטה שרי מפני שהוא דרך שינוי, ומשא"כ בזה.[[167]](#footnote-168)

\*החזו"א בסימן נ"ב סוסקי"ד תמה ע"ד החיי אדם, דמ"ט חשיב כאהל, הרי כבר הי' הגג קיים, ולא עשה אלא את המחיצות, ומותר לעשות מחיצות בלא גג, - ובדעת החיי אדם צ"ל דכיון דע"י הכנסת המגירה עושה מקום חדש שהגג מאהיל עליו, חשיב כעשיית אהל.[[168]](#footnote-169)

**וכן ביעתא,** הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הט"ו פירש דהיינו שמעמיד ביצים שורה ע"ג שורה עד שיעמדו כמו מגדל, והכס"מ שם כתב ללמוד מדבריו דאיסור עשיית אהל הוא אף כשא"צ לאויר שתחתיו, ודלא כמש"כ המ"מ שם דלא נאסר עשיית אהל כשא"צ לאויר שתחתיו, - אך האלי' רבה בסימן תק"ב סק"ט כתב דמכוון ד' הרמב"ם הוא בגונא שנותן האור בחלל שביניהם, דבכה"ג הוא צריך לאויר שתחתיו, וכ"נ בד' המג"א שם, וכמו שהגיהו המחה"ש והלבו"ש שם.[[169]](#footnote-170)

התוס' פירשו דאיירי במסדר ביצים ומניח ביצה על גביהן, והחזו"א בסימן נ"ב סק"י הק' דהרי אינם מחזיקין טפח, ונמצא דאין האהל בגובה טפח, ובכה"ג ל"ה אהל, וכתב די"ל דאיירי במסדר ב' שורות של ביצים זה ע"ג זה ואח"כ מניח ביצים על החלל שבין השורות, והק' דאכתי הרי אין בגגו טפח, וכתב דצ"ל דאיירי בביצים גסות שיש בארכן טפח, וכתב עוד דלמש"כ הרמב"ם בפ"ד מיו"ט הט"ו דמיירי במעמיד ביצים שיעמדו כעין מגדל, ניחא.

בפירש"י בביצה ל"ג א' פירש דאיירי בביצים גסות הנתונות על פי כלי חלול או על האסכלא, ובזה אמרינן דאין מושיבין את הכלי תחלה ואח"כ יסדר עליו, "אלא יאחזנו בידו ויושיב הביצה עליו" ואח"כ יושיב הכלי על הגחלים,[[170]](#footnote-171) - ומשמע דהיינו דלעולם הוא מושיב את הביצה ע"ג הכלי, ואפ"ה חשיב כעשיית אהל מלמעלה למטה, כיון דהוא אוחז את הכלי בידו, וזה כמש"כ האחרונים בדעת רש"י דליכא איסור באהל שהאדם מחזיקו בידו.

\*המג"א בסימן שט"ו סק"ז צידד לאסור לסתום את הנקב שהעשן יוצא, ול"ה כמוסיף על האהל דשרי, דהכא יש לו מחיצות בפנ"ע והו"ל אהל בפנ"ע, והתו"ש שם סוסקי"א כתב דמיירי כשנקב רחב ג"ט דל"ה לבוד, והביאוהו המחה"ש שם והמ"ב שם סק"כ, - אך הפמ"ג באש"א שם לא פסיקא לי' ד"ז, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ב סק"ט ד"ה במ"ב דכל הא דשרינן בפחות מג"ט, הוא כשיש מקצת אהל מכאן ומקצת אהל מכאן וביניהם פחות מג' טפחים, דבכה"ג מותר לפרוס עליהן דחשיב כתוספת, אהל, אך בהך גוונא דליכא תחילת אהל כלל, ל"ה תוספת אהל אלא עשיית אהל, ולא שייך כאן לבוד לבטל את החלל,[[171]](#footnote-172) והוכיח כן מהא דאסרינן הכא בביעתא, אף דהחלל שבין המחיצות הוא פחות מג"ט.[[172]](#footnote-173)

**ומהדרו אינהו כרמלית,** בפירש"י כתב דירושלים הואיל ודלתותי' ננעלות בלילה מערבין את כולה, וכ"כ בפירש"י לעיל ו' ב' ד"ה ירושלים ובסוטה מ"א א' ד"ה מכאן ואילך, והתוי"ט פירש דהיינו דאף דעיר של רבים צריכה שיור ואין מערבין את כולה, מ"מ כל שדלתותי' ננעלות בלילה הויא כחצר ומערבין את כולה,[[173]](#footnote-174) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דלא עירבו את ירושלים, הוא משום שהיתה עיר של רבים, ומבו' דהא דעיר של רבים בעיא שיור, הוא אף כשדלתותי' ננעלות בלילה, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, ונת' הדעות בזה לעיל נ"ט א'.[[174]](#footnote-175)

בהא דקרינן לירושלים כרמלית, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהויא כחצר של רבים שלא עירבו, והריטב"א כתב דל"ד קרי לה כרמלית, שהרי מותר לטלטל בכולה כלים ששבתו בה, ואין אסור אלא שלא להכניס מן הבתים והחצירות למבוי, וכ"כ הב"י בסימן שמ"ה ס"ב, והגר"א בסימן שנ"ז ס"ג, ועמש"כ בזה התרוה"ד בסימן ע"ג, ולדעת הרשב"א (אשר כ"ה משמעות ד' רש"י במכילתין בכ"ד) דחצר שלא עירבו אין מטלטלין בה את כלי הבתים יותר מד' אמות, ניחא טפי הא דקרינן לה כרמלית.

**ב** הבעה"מ לעיל כ"ב א' כתב בשם רבינו אפרים דרה"ר לא מיערבא אף בדלתות נעולות, ובס' ההשלמה ובחי' המאירי לעיל ו' א' כתב בשמו דהוא משום דאף אחר נעילת דלתות הו"ל כרמלית, ולא אשכחן כרמלית דמיערבא,[[175]](#footnote-176) וכ"כ בתה"ד סימן ע"ג בשמו, ובלקט יושר ח"א עמ' ס"ז כתב כן גם בשם מהרי"ל, ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה ומ"ש הח"צ וד"ה ועתה נדבר פירש בדעתו דס"ל דל"מ נעילת דלתות אלא להפקיע מתורת רה"ר, אך אכתי ל"ה רה"י, אלא הוי כרמלית.[[176]](#footnote-177)

**ג** בפי' ר"ח בן שמואל כתב, דאף דעיר שלא עירבו בה, ל"ה ככרמלית, ואין אסור אלא להוציא ולהכניס מן החצירות לשווקים, מ"מ הכא דהויא עיר של רבים דל"מ לה עירוב בלא שיור, הרי דכל שלא שיירו בה, דינה ככרמלית, וצ"ב.

**ד** בתשו' מהרי"ל סימן קנ"ו כתב דחצר שיש בה ב' ישראלים אוסרין זע"ז ודר בה גוי, נתנו לה חכמים דין כרמלית ואסור לטלטל בתוכה כלים ששבתו בתוכה יותר מד' אמות, כדי שיצא הישראל ולא ילמד ממעשיו, והוכיח כן מהא דקרי לה כרמלית באחד מן החיבורים, - ושמא הוא נלמד מהכא דקרי לירושלים כרמלית, והיינו דהא שלא עירבוה הוא משום שהיו בה צדוקים וכמש"כ התפא"י, ואתיא כתנא דמתניתין בר"פ הדר דס"ל דצדוקי דינו כגוי, וכדמפרשינן לעיל ס"ח ב'.

**דאמר וכו' ירושלים אלמלי דלתותי' ננעלות בלילה חייבין עלי' משום רה"ר,** הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה אבל לענ"ד הק' על מש"כ הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג' דפלטיא הויא רה"ר אף כשדלתות המדינה ננעלות בלילה, דא"כ שפיר הביאו חכמים משוק של פטמים שהוא פלטיא, ואף שדלתות ירושלים היו ננעלות בלילה, הי' השוק רה"ר.

ובתשו' משכנות יעקב סימן קכ"א כתב לישב, דכל מש"כ הרשב"א דפלטיא הויא רה"ר אף כשדלתות המדינה ננעלות, הוא רק בשעה שאינם נעולות, אך בשעה שהן נעולות, ל"ה רה"ר, כיון שהוא מוקף מחיצות, וכמש"כ כן הבית אפרים שם, ונחלק ע"ד החכם צבי בסו"ס ל"ז, וי"ל דכיון דירושלים היו דלתותי' ננעלות בלילה, לא היו פותחין את דלתותי' ביום השבת, וע"כ שפיר הוי השוק שבתוכה רה"י.[[177]](#footnote-178)

**כאן לאחר שנפרצו בה פרצות,** בפי' ר"ח כתב דהיינו לאחר שנפרצו בה פרצות יותר מי' שהיא רה"ר, ובתשו' משנת ר"א סימן ו' סק"א הוכיח מזה דפרצה יותר מי' אוסרת מדאורייתא, וכן הוכיח המשכנות יעקב ממש"כ הריטב"א לעיל מ"ז ב' דפרצות ירושלים היו פרצות יותר מי'.[[178]](#footnote-179)

ואמנם למש"כ בפירש"י בסוגיין דהא דמהני נעילת דלתות לרה"ר, הוא משום דאינה כדגלי מדבר שהוא דרך פתוח כל שעה, ועד"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג', דהוא משום דאין רה"ר אלא דרך הנמסר לרבים כל שעה, י"ל דאף אם לא היו הפרצות יותר מי', או אף אם פרצה יותר מי' לאו דאורייתא, מ"מ כל שנפרצו בה פרצות הויא כדגלי מדבר והויא רה"ר, ותו ל"מ לה מחיצותי', דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ועד"ז נראה בד' הראב"ד בכתוב שם לעיל כ"ב א', עייש"ה, - וגם לדעת החולקים י"ל, דאם קי"ל דאמרינן אתרו"מ במחיצה דעומ"ר, הרי דאחר שנפרצו בה פרצות והיו רבים בוקעין בפרצות אלו, ה"ז מבטל למחיצותי'.[[179]](#footnote-180)

**ק"א ב'** **- נגר וכו',** במתניתין לקמן פליגי תנאי בדין נגר הנגרר ונגר המונח, ונחלקו הראשונים בטעם הדין בזה, **א** בפירש"י כתב דנגר הנגרר, כיון דהוא קשור ל"ה בונה ממש, אלא דהואיל והוא נגרר מיחזי כבונה, וע"כ אין נועלין בו במדינה, אך במדינה נועלין בו דאין שבות במקדש, ונגר המונח הוי בנין ממש, וע"כ אין נועלין בו אף במקדש, ור' יהודה דשרי לנעול בנגר המונח במקדש, הוא משום דס"ל דאף במונח ל"ה בנין ממש אלא דומה לבנין, ואין שבות במקדש,[[180]](#footnote-181) - והריטב"א בסוגיין ובשבת קכ"ו א' כתב בשם תוס', דלכו"ע אף בנגר המונח ל"ה בנין מדאורייתא, דאין בנין דאורייתא בדבר שדרכו להסיר כל שעה, וטעמא דת"ק דאין נועלין בו אף במקדש, הוא משום דלא כל שבות התירו במקדש, ופירש דהוא משום דלא התירו בדבר שנראה כמלאכה דאורייתא.

**ב** בספר הישר לר"ת סימן רפ"א כתב דאין בנגר משום בנין כלל, והתוס' בשבת קכ"ו א' ד"ה והמונח כתבו דהוא משום דאינו מבטלו שם כלל ול"ה כבנין, אלא הוא משום איסור טלטול, ול"ד לכל כלי תשמיש דדי להם בתיקונם, דשאני נגר שהוא תשמיש בית, והא דלת"ק אין נועלין בנגר המונח במקדש, הוא משום דאיכא שבות דגזרו אף במקדש, כמו שמצינו שם קכ"ד א' בדין קנים ומקלות שאסרו לטלטלן אף במקדש.[[181]](#footnote-182)

**ג** הרמב"ן בשבת שם כתב דהא דבעי ת"ק שיהא הנגר קשור ותלוי, הוא משום גזירת בנין, וע"ז הוא דמהני הא דתלוי, דכל דתלוי מטלטל לי' ולא מבטל לי',[[182]](#footnote-183) והא דבעי ר' יהודה שיהא הנגר קשור, הוא משום היתר טלטול, וכ"ה מבו' בד' ר"ת בספר הישר סימן רפ"ד וסימן שי"ז, עיי"ש.[[183]](#footnote-184)

לדעת הסוברים דנגר המונח הוי בנין דאורייתא, הא דכשהוא קשור לי"ב משום בנין, מבו' בפירש"י בשבת קכ"ו א' ד"ה נועלין דהוא משום דכל שקשור בו הוא מיוחד ועומד לכך, וכבר נבנה בנין זה מבעו"י, והיינו דלא חשיב כעשיית בנין בשבת, דכבר עביד וקאי מבעו"י, ומה"ט מבו' בל' רש"י דכל ההיתר בזה הוא כשהוא קשור מבעו"י, אך אם קשרו בשבת אסור לנעלו.[[184]](#footnote-185)

התוס' בשבת קכ"ו א' ד"ה בין קשור הוכיחו דאיסור דנגר הוא משום טלטול, דאם הוא משום בנין, א"כ מה מייתינן בשבת שם מנגר דצריך קשירה בפקק, הרי בפקק לא שייך בנין אלא תוספת אהל עראי, ותוספת אהל עראי שרי בלא קשירה, כדמוכח לעיל מ"ד א'.[[185]](#footnote-186)

והריטב"א בסוגיין כתב בשם הראב"ד דהא דבנגר בעי קשירה, ולא שרינן לה משום תוספת אהל עראי, הוא משום דכל (שהוא) [שאינו] קשור בדלת ואין עליו תורת כלי אינו בנין עראי אלא כבנין קבע לאסור מדרבנן מיהת.

**שיש בו בראשו גלוסטרא,** בפירש"י כתב דהיינו שראשו עבה וראוי לבוכנא וכו' ויש עליו תורת כלי, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו כעין כדור או רבוע או כיו"ב דבר שמורה עליו שהוא כלי ואינו קורה בעלמא שאסור לטלטלה בשבת, וזה מתפרש כמש"כ בפכ"ו משבת ה"ט דהקלוסטרא מוכחת שהוא כלי המיוחד לנעילה, - ועד"ז כתב ר"ת בספר הישר סימן רפ"ד דאף דיש בראשו גלוסטרא לאו כלי הוא אלא משום תיקון שיראה לנעול בו.[[186]](#footnote-187)

**ר"א אוסר ור' יוסי מתיר,** בטעם הפלוגתא בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דר"א ס"ל דאף דכשיש בראשו גלוסטרא יש עליו תורת כלי, מ"מ אין נועלין בו, ור' יוסי ס"ל דכיון דתורת כלי עליו לא מיחזי כבונה,[[187]](#footnote-188) ובטעם הא דמהני תורת כלי דלא מיחזי כבונה, כתב בפסקי רי"ד דהוא משום דאין אדם מקצה הכלי לעמוד שם תדיר, אלא לפי שעה נועל בו ועתיד ליטלו ולהשתמש בו, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הגר"ז בסימן שי"ג ס"ד, והמ"ב שם סקי"ד וסקכ"א.

**ב** התורי"ד הביא מירושלמי דטעמא דר"א הוא משום דהגלוסטרא טפלה לנגר, וע"כ ל"מ זה לאשוויי לי' לכלי, ור' יוסי ס"ל דהנגר טפלה לגלוסטרא, וה"ז מועיל לאשוויי לי' לכלי, וכ"כ הריטב"א, וכתב לפ"ז דבכלי גמור מודה ר"א דנועלין בו אף שאינו קשור ותלוי.[[188]](#footnote-189)

**ג** הריטב"א כתב בשם הראב"ד דלכו"ע ל"מ הא דיש בראשו גלוסטרא שיהא מותר לנעול בו, דלענין איסור נעילה ל"מ הא דיש עליו תורת כלי, ופלוגתייהו היא לענין טלטול, דלר"א ל"מ הגלוסטרא לאשוויי לי' לכלי ומוקצה הוא, ולר' יוסי מהני הגלוסטרא לאשוויי לי' לכלי ומותר לטלטלו.

**בניטל באגדו כו"ע לא פליגי, כי פליגי בשאינו ניטל באגדו וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דניטל באגדו היינו דהוא קשור ותלוי בחבל של קיימא וראוי לינטל ע"י אותו חבל ואינו נפסק בידו, ובכה"ג שהוא ניטל באגדו דהוא קשור ותלוי יפה, לכו"ע לא מיחזי כבונה, כיון דמוכחא מילתא דלנעול קאי, ופלוגתייהו הוא כשאינו ראוי לינטל ע"י אותו חבל, שהחבל דק ואם יבא לטלטלו ע"י חבל זה מיד נפסק דכיון שאינו ראוי לינטל עי"ז הו"ל כמו שאינו קשור, ודמי לנגר המונח דאין נועלין בו,[[189]](#footnote-190) ולר' יוסי כיון דיש בראשו גלוסטרא ויש עליו תורת כלי ל"ה כבנין, - ולדעתו נמצא, דכל הא דשרי ת"ק דר' יהודה לנעול כשהוא קשור ותלוי, היינו כשהוא ניטל באגדו, וגם בכה"ג לא הותר אלא כשהוא קשור ותלוי, אך כל שאינו ניטל באגדו, אין נועלין בו אף שהוא קשור ותלוי, והיינו כשהוא קשור בעברא דדשא, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן.

אך בד' התוס' מבו' כמש"כ הגאו"י וכ"ה להדיא בתור"פ דאיירי הכא בנגר הנגרר שהוא קשור ואינו תלוי וכל שהוא ניטל באגדו לכו"ע נועלין בו, ולפ"ז בע"כ דכל שהוא קשור ותלוי נועלין בו לכו"ע אף שאינו ניטל באגדו, וכ"ה מבו' ממה שהעמידו התוס' למתניתין דדלת שבמוקצה כשאינו ניטל באגדו, ואפ"ה כיון דהוא תלוי נועלין בו, ופלוגתייהו היא כשאינו ניטל באגדו, דלר"א אין נועלין בו, ולר' יוסי דאם יש בראשו גלוסטרא נועלין בו, אך אם אין בראשו גלוסטרא אין נועלין בו, והיינו או כדעת ר"א דאין נועלין בנגר הנגרר, או לדעת ר' יהודה כשהוא תלוי בעברא דדשא.[[190]](#footnote-191)

**ב** התורי"ד כתב דניטל באגדו היינו שיש לו קשר שנוטלין אותו באותו הקשר ותולין אותו בכותל כדרך שאר הכלים, דבכה"ג יש עליו תורת כלי, ומודה ר"א דנועלין בו, ומשא"כ כשאינו ניטל באגדו דאין עליו תורת כלי, ס"ל לר"א דל"מ הא דיש בראשו גלוסטרא לאשוויי לי' לכלי, וכ"כ הריטב"א.

**ג** הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"י כתב דניטל באגדו דהוא ניטל ואגדו עמו, ואין ניטל באגדו היינו דאגדו קבוע בדלת, דכיון דיש בו אגד להוכיח עליו שהוא עשוי לנעילה, לכו"ע נועלין בו, ופלוגתייהו היא כשאינו ניטל באגדו ואין בו אגד להוכיח עליו שהוא עשוי לנעילה, ולר' יוסי כיון דיש בראשו גלוסטרא ויש עליו תורת כלי ונועלין בו.

**ד** הראב"ד שם פירש דאיירי בנגר שאינו קשור בדלת אלא קשור בבריח, ובזה הוא דאמרינן דאם הוא קשור בבריח יפה שניטל עם הבריח מפני האגד, אע"פ שנוטלין הבריח והנגר ומניחין אותו בזוית, נועלין בו ולי"ב לא משום מוקצה ולא משום בונה, אך אם אינו נאגד יפה עם הבריח ופעמים שנשמטים זמ"ז, אין נועלין בו משום מוקצה או משום בונה, ובזה הוא שנחלקו אם מהני הא דיש בראשו גלוסטרא להתיר.

**ק"ב א' - כי פליגי כשאינו ניטל באגדו דמר סבר וכו' תורת כלי עליו,** התורי"ד כתב דבכה"ג נועלין בו אף כשאינו קשור כלל, וכ"כ הריטב"א והריא"ז ה"ה דין ג', וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין בדעת הראב"ד, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בס"פ כל הכלים, וכ"כ האו"ז בסימן ר"ט, וכן דקדק הב"י בסימן שי"ג ס"א מד' הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ט,[[191]](#footnote-192) וכן דקדק האלי' רבה שם סק"ד מד' הסמ"ג והסמ"ק והכל בו, וכתב דיש להקל בשעת הצורך, וכן דקדק הגר"א שם ס"ב מד' רש"י לקמן בד"ה עשה לו בית יד דכל דתורת כלי עליו נועלין בו אף כשאינו קשור, ועיי"ש שכתב דכן משמע גם מפירש"י הכא בד"ה כשאין ניטל, וזה ממש"כ רש"י דכל שאינו ניטל באגדו הוי כמי שאינו קשור, ועד"ז כתב רש"י לקמן בד"ה דין לא נטרוק, וכיון דמהני בזה הא דתורת כלי עליו, ה"נ מהני אף כשאינו קשור כלל.

אך האו"ז שם כתב בשם רשב"ם דל"מ הא דיש בראשו גלוסטרא אלא כשהוא קשור דאיכא תרתי, והוכיח כן ממה שאמרו כי פליגי כשאינו ניטל באגדו, ולא אמרו כי פליגי כשאינו קשור, וכ"כ התור"פ לקמן בסוגיין, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין בדעת הרי"ף, דאף כשיש עליו תורת כלי בעינן שיהא קשור, וכן דקדק הגר"א שם ס"א מל' התוס' בד"ה כי פליגי ומל' הטוש"ע שם, ואמנם הב"י כתב לדחוק בל' הטור בזה, אך בדבריו בשו"ע נראה שחזר בו, וכן נקטו התורי"ד והריטב"א בסוגיין בדעת רש"י,[[192]](#footnote-193) ותמהו ע"ז, וכן הכריע הט"ז שם סק"א.

**ר' יהודה אומר וכו' אלא איזהו נגר וכו' כל שאינו לא קשור ולא תלוי,** התור"פ ותוס' הרא"ש כתב דמשמע דאם הי' קשור אף שאינו תלוי כלל נועלין בו, והא דנקט ברישא קשור ותלוי וראשו אחד מגיע לארץ, הוא לרבותא דת"ק דאסר אף בכה"ג, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו.

**א"ר יהודה אמר שמואל הלכה כר' יהודה בנגרר,** בפירש"י כתב דבהא דשרי ר' יהודה בנגר המונח במקדש לית הלכתא כוותי', וכ"כ התוס', - אך בפי' ר"ח גריס הלכה כר' יהודה, והתורי"ד כתב דכן הגירסא בכל הספרים, וכתב לפ"ז דהלכה כר' יהודה אף בהא דשרי בנגר המונח במקדש, וכ"כ בפי' ר"י בן חכמון, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובד' המאירי.

התוס' בשבת קכ"ו א' ד"ה ר' יהודה כתבו דהא דלא שרי שמואל כשאינו קשור, אף דלענין איסור טלטול ס"ל דסגי במחשבה בעלמא, הוא משום דהוי כבנין, ופליג על ר' אבא ור' יוחנן דס"ל דאין בנגר משום בנין, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין.

**והוא שקשור בדלת וכו' ההוא ניטל באגדו הוה,** מבו' דכל שניטל באגדו שרי אף כשאינו קשור בדלת עצמה,[[193]](#footnote-194) וכל שהוא קשור בדלת עצמה שרי אף שאינו ניטל באגדו, וכ"כ כמה מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן שי"ג ס"א, - אך הריא"ז ה"ה דין ב' כתב דאין נועלין אלא כשהוא קשור בדלת וניטל באגדו, וצ"ע.

**א"ל דין לא נטרוק,** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דאינו ניטל באגדו, וכן פירש הגר"א בסימן שי"ג ס"ב בד' רש"י, וזהו שהביא מד' רש"י הכא דכל שאינו ניטל באגדו הוי כמו שאינו קשור,[[194]](#footnote-195) - וזה מתישב לפירש"י ודעימי' בהא דאין ניטל באגדו, אך לפי' ש"ר צ"ל דקשירה בגמי גריעא טפי, וכמאן דליתא דמי, וכ"כ הריטב"א.[[195]](#footnote-196)

**נשמט אסור נקמז מותר,** בפירש"י כתב דנשמט היינו שנפסק החבל שהוא קשור בו והוא מונח בקרן זוית כשפותח אותו, ונקמז הוא כשנכנס הנגר בחור האסקופה ונועץ בקרקע,[[196]](#footnote-197) - אך התוס' הרא"ש כתב דמתוך הלשון משמע דמענין אחד מיירי תרוייהו, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה בע"א, ומש"כ התוס' בשבת קכ"ו ב' ד"ה וכ"ת, ומש"כ המאירי לפרש בזה, - ועמש"כ הערוך בע' נקמז בשם ר"ה גאון לפרש להא דנקמז, והובא גם בס' הנר בסוגיין, ומש"כ בזה הריטב"א.

**עשה לו בית יד מהו,** בפירש"י כתב דקאי על נגר שאינו קשור דאין נועלין בו, ומיבע"ל כשעשה לו בית יד דמוכחא מילתא דכלי הוא אם נועלין בו, והתוס' הרא"ש כתב דזה ניחא אי נימא דהא דאין נועלין בנגר שאינו קשור הוא משום דמיחזי כבונה, וכתב דכ"ה דעת שמואל, דאם הוא משום איסור טלטול, הרי ודאי דכל שעשה לו בית יד ותיקנו לשם כלי לי"ב איסור טלטול, אך כתב די"ל דמיבע"ל בנקמז דאסור משום דמיחזי כבנין אם מהני הא דעשה לו בית יד להתיר, וכתב דזה מתישב רק לפירש"י בההיא דנקמז,[[197]](#footnote-198) וכן פירש הב"י בסימן שי"ג ס"א בד' הרי"ף דאם עשה לו בית שרי אף בנקמז, וכתב דכן דעת ש"ר, וכ"כ המג"א שם סק"ה.

אך הגר"א שם כתב דלדעת רש"י והטור ל"מ הא דעשה לו בית יד, אלא להתיר בנגר שאינו קשור, אך הא דאסרינן בנקמז הוא אף כשעשה לו בית יד, עיי"ש, ועמש"כ המ"ב שם סקכ"א.

**הני כיפי דארבא וכו' אין בהן טפח ואין בין זל"ז ג"ט למחר מביא מחצלת ופורס עליהן וכו',** בפי' ר"ח ב"ר שמואל כתב דהיינו דכל שאין בין זל"ז ג"ט כאילו כולן נעשו לוח אחד שיש בו רוחב טפח, וע"כ מותר להוסיף עליהן, ומשמע דאיירי כשיש בהן עצמן רוחב טפח, ומדין לבוד חשבינן לה כאהל אחד שיש בו טפח, אך כל שאין בהן טפח, אין האויר מצטרף לשיעור טפח, דלא חשבינן להאויר כסתום בדיני אהל.

אך בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה לא אמרן והריטב"א שם מבו' דאף אם אין בהן עצמן טפח, חשבינן להו כאהל טפח מדין לבוד, וזהו שכתבו דאם הי' מהני דין לבוד ליחשב כעשיית אהל לאסור, הי' אסור לנטות בשבת ב' חוטין תוך ג', אף דבב' חוטין יחד ליכא טפח, ומבו' דהאויר חשיב כסתום, והוא מצטרף לשיעור טפח,[[198]](#footnote-199) וכ"כ המ"ב בסימן שט"ו סקי"ג.

ולדעת התוס' ודעימייהו צ"ב, דמ"ט בעינן בזה להתירא דמוסיף על אהל עראי, הרי הוי הכל כסתום, ואינו עושה אהל כלל,[[199]](#footnote-200) - וצ"ל דלא איירי כשבכל הכיפי אין בין זל"ז ג"ט, אלא איירי כשבמקום אחד אין ביניהם ג"ט,[[200]](#footnote-201) דכיון דמדין לבוד חשבינן לה כאהל טפח, מותר לפרוס מחצלת ע"ג שאר הכיפי, משום דהוא מוסיף על אהל עראי, וזה כמש"כ המ"ב בסימן שט"ו סקי"ג דאף בכה"ג מותר לפרוס עליהן, ונתבאר להלן, - וי"ל עוד כמש"כ החזו"א בסימן נ"ב סק"ח בתו"ד דאף דמדין לבוד חשבינן לה כאהל, מ"מ אי"ז אהל גמור, שהרי לענין אהל דטומאה לא אמרינן לבוד, (והר"ח בסוגיין ובשבת קל"ח א' דימה שיעור טפח באהל שבת לשיעור טפח באהל טומאה), והא דמותר להוסיף עליו ולסתמו, הוא משום דחשיב כמוסיף על אהל עראי.[[201]](#footnote-202)

המ"ב בסימן שט"ו סקי"ג וסקכ"ה כתב דאף אם במקום אחד אין ביניהם ג"ט, מותר לפרוס את המחצלת ע"פ כולם, כיון דבמקום זה שאין ביניהם ג"ט אמרינן לבוד והוי כאלו היה ג' טפחים מכוסה במקום אחד, - והחזו"א בסימן נ"ב סק"ח פקפק בזה, דאהל שע"י לבוד אינו אהל גמור, שהרי לענין טומאה אינו אהל, ולא הותר אלא לסתמו, ולא שמענו שמותר להוסיף עליו.[[202]](#footnote-203)

התוס' לקמן בסוגיין כתבו דכל הא דחשבינן לה כאהל ע"י לבוד, הוא להתיר להוסיף עליו, אך לא חשיב כאהל לאסור את עשייתו, דאטו יהא אסור לנטות בשבת תוך ג' משום עשיית אהל, וכ"כ התוס' הרא"ש ותור"פ והריטב"א שם.

ובטעם ההיתר בזה, כתב המג"א בסימן תק"ב סק"ט דאי"ז משום דלא אמרינן לבוד להחמיר,[[203]](#footnote-204) אלא הוא משום דאיהו לא עביד מידי, והמחה"ש שם כתב דהיינו דהאהל נעשה ממילא ע"י לבוד, והוא לא עשה מעשה ואהל בידים שיהא אסור לעשותו,[[204]](#footnote-205) ועיי"ש שכתב דמ"מ איסור עשיית מחיצה הוא אף כשאינה מחיצה אלא ע"י לבוד, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בסוכה ט"ז ב' דאסור לעשות מחיצה תלוי', (ויש להוכיח כן עוד, דלא מצינו דאיכא תקנה לעשות מחיצה המתרת ע"י לבוד, ועמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ד הערה קי"טמל).

המהרש"א הק', דלמש"כ התוס' דמותר לעשות בשבת אהל ע"י לבוד, יהא מותר לכתחילה לנטות בשבת הכיפין בפחות מג', דלענין לאסור עשיית אהל בשבת לא אמרינן לבוד, ואח"כ יהא מותר ג"כ לפרוס מחצלת עליהן, דל"ה אלא כמוסיף אהל, ובל' הגמ' משמע דאסור לנטות את הכיפין בשבת, והתו"ש בסימן שט"ו סק"ח כתב דאסור לנטות בשבת את הכיפין משום איסור בנין, עיי"ש.

אך בד' הריטב"א מבו' דרק כשנעשו הכיפין מבעו"י חשבינן להו כאהל ומותר להוסיף עליהן, ויש לפרש לזה בתרי גווני, די"ל דכשנעשו בשבת א"א לחשבם כאהל להתיר להוסיף עליהן, דא"כ יש לאסור את עשייתן, וא"א להתיר את עשייתן, ולהתיר להוסיף עליהן, דהו"ל כתרתי דסתרי, וי"ל עוד, דהוא משום דכשנעשו בשבת, הרי אף דעשייתם בפנ"ע מותרת, וגם ההוספה שמוסיף עליהן מותרת בפנ"ע, מ"מ עשייתן והתוספת עליהן יחד הו"ל כעשיית אהל האסורה, וכ"כ הקר"א, עיי"ש, ובל' הריטב"א משמע טפי כדרך קמא.

בד' המהרש"א מבו' דהא דמותר להוסיף על אהל עראי, הוא אף כשנעשה בשבת בהיתר, וכ"ה מבו' להדיא בד' התורי"ד בשבת קל"ט ב', בדין תולה משמרת לתלות בה רמונים וכו', עיי"ש, - אך בתשו' עטרת חכמים או"ח סו"ס ו' נסתפק בזה, בגונא דנעשה תחילת האהל עראי בשבת בהיתר ע"י אמירה לנכרי לצורך מצוה, וכן נסתפק בזה החזו"א בסימן נ"ב סק"ח בתו"ד.[[205]](#footnote-206)

**זיל כרוך בודייא ושייר בה טפח,** התוס' הרא"ש כתב דהיינו שלא יכרכנה כולה אלא ישייר טפח פשוט הנראה וניכר שהוא אהל, אבל אם כרך כולה אע"ג דעובי הכריכה הוי טפי מטפח לא מיחזי אהל, וכ"כ הריטב"א בשם תוס', - ועיי"ש שכתב דהתוס' דקדקו מל' רש"י דסגי במה שיש ברוחב העיגול טפח, וכתב דיש לפרש גם בד' רש"י דבעינן שיהא טפח חוץ מן הכריכה, והב"ח בסימן שט"ו ס"ב והגר"א שם כתבו דאדרבה משמעות ל' רש"י דבעינן שיהא טפח פרוס מלבד הכריכה.

\*החזו"א בסימן נ"ב סק"ח ד"ה שו"ע כתב דאם דעתו להניח הכריכה ולפרוס מחצלת אחרת סגי בטפח של הכריכה, וצידד דאף אם ל"ה דעתו מאתמול לכך, מותר לפרוס מחצלת אחרת, כיון דנשאר אהל טפח מאתמול, ורק כשפושט את הכריכה נראה שאין הכריכה לשם אהל והחמירו חכמים בדבר.

\*הט"ז בסימן שט"ו סק"ג כתב דהיכא שיש בעיגול עצמו טפח, יש ליזהר שלא לכסות בו כלי, משום דחיישינן לדעת רש"י דחשיב כאהל טפח, וכ"כ התו"ש שם סק"ח, והאלי' רבה שם סק"ה כתב להקל בזה משום די"ל דמודה רש"י לד' התוס', וכמש"כ הב"ח, - אך המאמ"ר שם סק"ד כתב דגם לדעת התוס' יש לאסור בזה, דודאי דהכריכה הויא אהל, אלא דכיון דלא מיחזי כאהל, לי"ב להתירא דמוסיף על אהל עראי,[[206]](#footnote-207) וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ג, ועד"ז כתב הפמ"ג במש"ז שם, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ב סוסק"ח.

\*המהריק"ש בתשו' אהלי יעקב סימן צ"ה כתב דגגון המכווץ ויש בו טפח, מותר לפרסו בשבת, ול"ד למש"כ הראשונים דעובי הכריכה דל"מ ליחשב כאהל טפח, דשאני מחצלת הכרוכה בעיגול, דכ"ה גם כשהיא מושלכת בקרן זוית או מוצנעת, וליכא היכר אהל באותו העיגול, ומשא"כ בגגון המתכווץ, דיש היכר גדול בקמטים שהוא אהל פרוס ועשוי, אלא שמקבצין אותו לצד אחד, והביאו הברכ"י בסימן שט"ו דין ג'.[[207]](#footnote-208)

בד' הט"ז בסימן שט"ו סקי"א והחיי אדם כלל מ"ב סימן ד' משמע, דכ"ה דמותר להוסיף על אהל עראי שהי' בו טפח, ה"נ מותר לסתור אהל עראי כשמשייר טפח, וזהו שכתבו דכשמושך הכיסוי מן התיבה יש ליזהר שלא למשוך את כולו,[[208]](#footnote-209) וכ"כ האבנ"ז בסימן רי"א סקל"ד,[[209]](#footnote-210) - אך החזו"א בסימן נ"ב סק"ז ד"ה שם תוד"ה אף צידד דלא הותר אלא כשנטה את האהל בשבת מכח התירא דשיור טפח, דכיון דהותר לנטות הותר לפרוק, אך אם הי' פרוש מער"ש אסור לסתרו אף אם מניח טפח.

**וילון מותר לנטותו ומותר לפרקו,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בשבת קל"ח א' כתב דהוא משום דאין אהל אלא מי שעשוי כעין גג, והתרוה"ד בסימן ס"ח כתב דזה ניחא גם לדעת הסוברים דאיכא איסור אהל בעשיית מחיצה, ויתבאר בעזה"י במקומו, משום דהיינו רק במחיצה המתרת, אך הכא דאינו עשוי להתיר, לי"ב משום אהל, וכ"כ הפסקי רי"ד והמאירי בשבת שם, והיראים בסימן ער"ד, והראבי"ה בסימן ר"צ, והאו"ז בסימן ע"ח, ורי"ו נתיב י"ב ח"ד, והטור בסימן שט"ו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמותר להסיר בשבת את הפרוכת שלפני ארון הקודש ולפרוס אחר במקומו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ונתבאר להלן.

**ב** בפי' ר"ח בשבת שם כתב דאיירי בזמן שכרוכין עליו ב' חוטין או משיחות, דלא גרע מטלית כפולה, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ט והשו"ע בסימן שט"ו ס"י, וכמו שפירשו כן הגר"א שם והמ"ב שם סקל"ט,[[210]](#footnote-211) ועיי"ש בשעה"צ סקמ"ז שעמד ע"ד המ"מ שלא פירש כן.

**ג** בפי' הר"י מלוניל בשבת שם כתב דאיירי בפרוכת שנפרסה ותלוי' במקומה, וע"כ שרי לנטותה דהוי תוספת על אהל עראי, וכ"נ בס' המאורות ובשיטה להר"נ בשבת שם, וכ"כ המאירי שם בחד פירושא.

בפירש"י בסוגיין ד"ה מותר לנטותו כתב דהא דוילון מותר לנטותו הוא משום דלאו אהל הוא, דלא קביעא התם, אלא כן דרכו לינתן ולהסתלק כדלת בעלמא, - והתרוה"ד בסימן ס"ח כתב ללמוד מדבריו דלא הותר אלא בוילון שנוטין אותו לפרקים, כשרוצים לעשות מילי דצניעות, אבל אינו תלוי תדיר שם, אך כל שהוא תלוי תדיר שם אסור, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין שכתב דוילונות שאדם נוהג בהם עכשו בלולאות וטבעות הקשורים בחבל לפני המטה, אהל קבוע הוא ואסור.

אך הב"י בסימן שט"ו עמד ע"ז, דא"כ ל"ה שתיק מיני' בפירושו בשבת,[[211]](#footnote-212) ועיי"ש שכתב דאף שתלוי שם בקביעות שרי, דכיון שכולו נע ונד ברוח מצוי' וגם אינו מעכב להולכין ושבין שם, מיקרי לא קביע, וזהו מש"כ רש"י דלא קביע התם אלא כן דרכו לינתן ולהסתלק כדלת בעלמא, ואין לאסור אלא אם קבעו מלמעלה ומלמטה ומן הצדדין בענין שאין מזיזין אותו ממקומו, דבכה"ג ה"ז אסור משום בנין, וכ"כ הלבוש שם ס"א והמג"א שם סקי"ב והגר"ז שם ס"ז והמ"ב שם סק"ו.[[212]](#footnote-213)

התרוה"ד שם כתב לדון דלמש"כ בדעת רש"י בסוגיין דוילון שתלוי שם תדיר אסור לנטותו ולפרקו ה"נ יש לאסור בפרוכת שתולין תדיר, וכתב לחלק דשאני וילון התלוי תדיר לפני הפתח דשייך בי' עשיית אהל, לפי שהוא כמו דלת בעלמא, ומשא"כ בפרוכת שלפני הארון דבלא"ה יש דלת לארון והפרוכת אינו תלוי שם אלא לצניעות, דאע"ג דתלוי שם בקביעות אין קפידא,[[213]](#footnote-214) - והמג"א בסימן שט"ו סק"ב כתב לפ"ז להתיר בסדינין המצויירין אע"פ שהן קבועין שם, והמחה"ש והלבו"ש שם פירשו דהיינו אף כשהם קשורים מלמעלה ולמטה ומן הצדדים, דבכה"ג בוילון אסור, משום דאינם עשויין שם למחיצה, וכן הסכימו האחרונים שם.

החזו"א בסימן נ"ב סקי"ג תמה ע"ד הב"י שהתיר לתלות וילון בקביעות, כיון שהוא נע ונד ואינו מעכב להולכין ושבין שם, דכיון דקובעו להיות תלוי על צירים הו"ל כתולה דלת על צירי' דחייב משום בונה, ואע"ג דנע ונד למטה מ"מ הוא מתקיים תמיד על ציריו וזהו בנינו להיות תלוי תמיד ונוח לנטותו בכל עת שירצה, ואין להתיר אלא בוילון שדרך לתלותו ולסלקו,[[214]](#footnote-215) ועיי"ש שכתב דה"נ יש לאסור אף בתולה וילון על הדלת, שהרי לא משום מחיצה אתינן עלה אלא משום בנין, וכל שקובע הדבר הוי בנין, ועמד ע"ז שהוא שלא כמש"כ התרוה"ד להתיר בזה, וה"נ יש לאסור בתליית סדינין המצויירין בקביעות, דהו"ל בונה, ואין להתיר אלא כשעשוי לתלותם ולהסירם.

ובד' התרוה"ד שהתיר לתלות פרוכת בקביעות, משום שאינה מחיצה, י"ל דהוא משום דלעולם אין רואים את הפרוכת כחלק מן הבנין, וע"כ אין לאסור בזה אלא משום איסורא דעשיית מחיצה, דאסור לעשות מחיצת קבע,[[215]](#footnote-216) ובפרוכת שאינה משמשת כמחיצה ליכא איסורא, וה"נ הוא במה שהתיר המג"א לתלות סדינין המצויירין, די"ל ג"כ אין רואין אותן כחלק מן הבנין, אלא כדבר התלוי ע"ג הכותל לנוי, - אך לא נתישב בזה מש"כ הב"י להתיר לתלות וילון בקביעות, אף שהוא משמש כדלת, ולכאו' יש לראותו כחלק מן הבנין.[[216]](#footnote-217)

\***כילת חתנים מותר לנטותה ומותר לפרקה,** הראבי"ה בסימן ר"צ כתב דהוא משום דלצניעותא בעלמא עבידא, והיינו משום דאלמלי כן הרי דאף דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו וחשבינן לה כמחיצה, הי' לנו לאסור משום עשיית מחיצה, וכל הא דשרי הוא משום דהויא לצניעותא בעלמא ולי"ב לאיסור עשיית מחיצה, וכמש"כ הראבי"ה שם כן בהא דוילון מותר לנטותו ומותר לפרקו דהוא משום דלצניעותא בעלמא עביד.

**ולא אמרן אלא שאין בגגה טפח וכו',** הרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ל כתב דהא דבכה"ג מותר לנטותה, ול"ד לטלית כפולה דאסור לנטותה אף שאין בגגה טפח אלא כשהיו עלי' חוטין, הוא כשהיתה מתוקנת לכך, וכ"כ בפי' הר"ן בשבת קל"ח א', ונתבאר במ"מ לעניני אהל דף מס' 3.

והשה"ג בשבת שם צידד דאף דלדעת הרי"ף והרמב"ם ל"מ חוט או משיחה בטלית שיש בגגה טפח, מ"מ הכא מהני חוט או משיחה אף אם יש בגגה טפח, כיון דכשאין בגגה טפח מותר לנטותה אף בלא חוט ומשיחה משום שהיא מתוקנת לכך,[[217]](#footnote-218) ובתשו' פרח שושן כלל ג' סימן ד' ד"ה עוד יש להביא ראי' לדברינו דקדק כן מל' הטור בסימן שט"ו, - אך הב"י שם כתב דלדעת הרי"ף והרמב"ם ל"מ הכא חוט או משיחה כשיש בגגה טפח, וכ"כ הב"ח שם.

**ולא אמרן אלא שאין בשיפועה טפח וכו',** בפירש"י בסוגיין ובשבת קל"ח ב' כתב דהיינו דאין כל צד וצד נתפשט למטה להתרחק טפח מכנגד אמצעיתו,[[218]](#footnote-219) דאם שיפועה מתרחק טפח חשיב כאהל דשיפועי אהלים כאהלים דמו, - והתוס' בשבת שם כתבו בשם רשב"ם דל"ג לה, דבסוכה י"ט ב' מסקינן דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, וכ"כ המאירי שם,[[219]](#footnote-220) וכ"נ בד' המ"מ בפכ"ב משבת הכ"ט, וכ"כ הב"י בסימן שט"ו בדעת הרי"ף והרמב"ם.[[220]](#footnote-221)

ובדעת רש"י ודעימי' דכל דיש בשיפועה טפח אסור אף דקי"ל בסוכה דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בסוגיין כתב דאתיא כמ"ד בסוכה שם דשיפועי אהלים כאהלים דמו, וכ"כ בחי' המאירי בסוגיין, וכתב לפ"ז דאין הלכה כן. - **ב** התוס' בשבת שם כתבו דהתם איירי שאין בשיפועה טפח, ועמש"כ בזה הקרבן נתנאל בסימן ב'. - **ג** התוס' הרא"ש בסוגיין כתב דלגבי שבת אסור משום דמיחזי כבונה, אבל לגבי סוכה לא החמירו כ"כ, וע"כ שרי לישן בכילת חתנים בסוכה.[[221]](#footnote-222) - **ד** הר"ן בסוכה ז' ב' כתב לדעת הבעה"מ דהוא משום דשיפועי אהלים הוי כאהל עראי, ובסוכה בעינן דירת קבע, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה שם י"ט ב'.[[222]](#footnote-223) - **ה** הר"ן בסוכה שם כתב לדעת הרי"ף דאף דשיפועי אהלים כאהלים דמו, מ"מ לענין סוכה לאו כאהלים דמו דסכך אמר רחמנא וליכא, ועד"ז כתב הרא"ה שם י"ט ב' דאף דשיפועי אהלים כאהלים דמו, מ"מ לענין סוכה בעי גג לחשיבותא.[[223]](#footnote-224) - **ו** התוס' הרא"ש בסוגיין כתב די"מ דהא דשיפועי אהלים כאהלים דמו, הוא בשיפוע שלמעלה מי', דאין אהל בפחות מגובה י', ומה שאמרו בסוכה דלאו כאהלים דמו הוא בשיפוע שבתוך י', אך התוס' בשבת שם דחו לזה, דלענין שבת ל"ה גובה י'.

\*הרי"ף בסוכה ז' ב' כתב דאף דקי"ל דסוכה דירת עראי, מ"מ קי"ל דהעושה סוכתו כמין צריף פסולה, משום דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, והבעה"מ שם נחלק ע"ז, דהא דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו הוא משום דסוכה דירת קבע בעינן, וכה"ג לאו דירת קבע היא.

והרמב"ן במלחמות שם תמה ע"ז ממה שאמרו הכא דכילת חתנים שאין לה גג מותר לנטותה ולפרקה, ואם שיפועי אהלים חשיבי כאהל עראי, הי' לנו לאסור בזה, דבשבת אפי' אהל עראי אסור, ואף לתלות את המשמרת או פרוונקא אכולי כובא אסור, וכ"ש דיש לאסור בשיפועי אהלים, - והר"ן שם השיב דלגירסת רוב הנוסחאות אסרו לנטות כילת חתנים שיש בשיפועה טפח, והרי דשיפועי אהלים חשיבי כאהל עראי,[[224]](#footnote-225) וכתב עוד, דמד' הרי"ף והרמב"ם שאסרו בטלית כפולה אף שאין בגגה ובפחות מג' סמוך לגגה טפח, יש ללמוד דאהל משופע חשיב כאהל עראי.[[225]](#footnote-226)

**ק"ב ב' - סיאנא וכו' הא דאית בי' טפח הא דלית בי' טפח,** המג"א בסימן שט"ו סק"י רמז להעיר דלדעת הרי"ף ודעימי' דאסרו בטלית כפולה אף כשאין בגגו טפח, מ"ט שרינן הכא כשאין בו טפח,[[226]](#footnote-227) - והפמ"ג במש"ז שם סק"ח הוכיח מזה דבאהל עראי לא אסרו בפחות מטפח, והמחה"ש בסימן ש"א סקנ"א כתב דהוא משום דהוי ככילת חתנים המתוקנת לכך, דכל שאין בגגה טפח שרי.[[227]](#footnote-228)

**הא דמיהדק הא דלא מיהדק,** בפירש"י כתב דהיינו דמסקינן דאיסור לבישת כובע אינו משום אהל, אלא הוא משום שלא יגביהנו הרוח מראשו ואתי לאתויי ד' אמות, וע"כ לא נאסר אלא בדלא מיהדק בראשו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן והפסקי רי"ד והריא"ז והנימו"י והמאירי והריבב"ן בשבת קל"ח ב', וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, וכן צידדו הסה"ת בסימן רנ"ד, והאו"ז בסימן ע"ח.

אך בפי' ר"ח בשבת שם כתב דאיסורו הוא משום אהל, וכשהוא מהודק ביותר ואינו נכפף ביותר חשיב כאהל, והביאוהו התוס', וכ"כ הערוך בע' סיין, וכ"כ הרא"ש בשבת שם בסימן ג' בשם ר"ת, ועד"ז כתב הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"א, - והשו"ע בסימן ש"א ס"מ מ"א חשש לב' הדעות.

בטעם הא דכשאינו מהודק ביותר והוא נכפף לא חשיב כאהל, משמע בפי' ר"ח שם דהוא משום דכל שהוא נכפף הוי כבגד, ולי"ב משום אהל, ורק כשאינו נכפף כבגד, חשיב כאהל, ולכאו' לפ"ז ל"ב להא דמיהדק אלא הכא דהוא דרך מלבוש, וכל דלא מיהדק והוא כבגד, אין אהל במלבושי האדם, - אך בד' המג"א בסימן שט"ו סקי"ח מבו' דאף היכא דאי"ז דרך מלבוש, לי"ב משום אהל כשאינו מהודק,[[228]](#footnote-229) - ועמש"כ הגר"ז בסימן ש"א סמ"ח ובקו"א סקי"ב פלוגתת רבוותא מהו דחשיב כמיהדק דאסור.

הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"א פירש למה שאמרו דמיהדק, דהיינו דהוא מהודק על ראשו, ורק בכה"ג יש בו משום אהל, וזה מלבד הא דבעינן שיהא קשה כמו גג,[[229]](#footnote-230) ובטעם הא דכל שאינו מהודק על ראשו לי"ב משום אהל, מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' פנ"י או"ח סימן ט"ז כתב דהוא משום דעביד וקאי, ורק כשמהדקו על ראשו חשיב כעשיית אהל, וכ"כ בתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א' ד"ה וסכותי.[[230]](#footnote-231) - **ב** המכתם לדוד שם סוד"ה שבתי כתב דהוא משום דאיסורא דאהל עראי הוא גזירה משום אהל קבע, וע"כ לא אסרו אלא במידי דדמי לאהל קבע שקבוע ועומד במקום אחד, וכל שאינו מהודק דהוא סובב הולך וחוזר סביב לראשו, לית בי' שום קביעות וליכא למגזר בי' אטו אהל קבוע, דל"ד לאהל קבוע, אלא אדרבה דמי לאהל זרוק. - **ג** הנובי"ת או"ח סימן ל' סוד"ה והנה אמינא כתב דהוא משום דכל שאינו מהודק על ראשו הרוח מפילו מראשו ולא חשיב אף כאהל עראי. - **ד** הבית מאיר בסימן שט"ו כתב דהוא משום דלא אסרו משום אהל אלא כשהוא נח על הארץ, וכל הא דאסרו בסיאנא, הוא משום דעכ"פ מונח על ראש האדם העומד על הארץ ונח עליו, אך כל שאינו מהודק, לא חשיב כנח על הארץ, ועד"ז כתב האמרי ברוך בהגה' הנוב"י שם, ועיי"ש מש"כ לפרש עוד בע"א.

\*הראבי"ה בסימן רצ"א כתב בשם ר"ת דהא דמפלגינן בין מיהדק ללא מיהדק, היינו דכל דהוא רחב ונכנס ראשו בעומק ואין חלל טפח ממנו על ראשו שרי, אבל לא מיהדק אסור משום אהל עראי, - ונתחדש בדבריו דאף שאין הכובע בולט לחוץ, אלא שיש חלל טפח מעל ראשו, חשיב כאהל, אף דאינו צריך כלל לאויר זה.[[231]](#footnote-232)

בטעמא דרש"י ודעימי' דאין בסיאנא משום אהל, מצינו כמה דרכים, **א** הפסקי רי"ד בשבת קל"ח ב' כתב דהוא משום דאין אהל במלבושי האדם, והביאו השבה"ל בסימן ק"ז, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"א סמ"ט דהוא משום דנעשה דרך לבישה, וכ"כ השעה"צ שם ס"ק קפ"ז, וכ"כ החזו"א בסימן נ"ב סק"ב דדרך מלבוש לא מיקרי בנין.[[232]](#footnote-233) - **ב** הט"ז בסימן שט"ו סק"ח כתב דהוא משום דעיקר הכובע אין בו משום אהל, וע"כ אף החלק היוצא מראשו לי"ב משום אהל, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן ש"א סקכ"ז, ובתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א' ד"ה ברם אחר.[[233]](#footnote-234) - **ג** המכתם לדוד שם ד"ה נמצינו למדין כתב דהוא משום דדמי לכסא טרסקל דשרי משום דלאו מידי קא עביד אלא ליתובא בעלמא דהא דעביד וקאי, וה"נ הכא דעביד וקאי ולאו מידי קעביד אלא ליתובא בעלמא שמושיבו על ראשו.[[234]](#footnote-235) - **ד** הנובי"ת או"ח סימן ל' ד"ה והנה אמינא כתב די"ל דהוא משום דאינו מתכוין לאהל והוא דבר שאינו מתכוין,[[235]](#footnote-236) ועיי"ש שכתב דלא מיקרי פס"ר. - **ה** הנוב"י שם כתב די"ל עוד דהוא משום דס"ל דסיאנא אינו קשה יותר מגלימא, וגם לישנא דגמ' דמיהדק לא משמע קשה, וע"כ אין בו משום אהל, ועמש"כ ע"ז בהגה' אמרי ברוך. - **ו** הנוב"י שם כתב די"ל עוד, דכיון דאין בו שיפוע למטה לא מיחשב אהל, דאהל בעי גם מחיצת טפח.[[236]](#footnote-237) - **ז** הנוב"י שם כתב בשם חכם אחד, דהוא משום דאינו מגין על שום דבר רק על האדם הנושאו ואינו קבוע במקום אחד רק הולך בו ממקום למקום, וע"כ אינו חשוב אוהל, והנוב"י שם תמה על דבריו. - **ח** הבית מאיר בסימן שט"ו כתב, דהוא משום דלא אסרו חכמים באהל עראי אלא דומיא דאהל קבע שהוא נח על הארץ, וה"נ באהל עראי בעינן עכ"פ שיהא נח ע"ג כלונסאות, אבל המונח ע"ג האדם ל"ה כאהל כלל, דאיסור אהל הוא משום בנין ולא שייך בנין על גוף אדם, וכ"כ התהל"ד שם סק"ז.

בעיקר הפלוגתא בטעם איסור לבישת כובע, מצינו כמה נפ"מ, **א** לדעת רש"י ודעימי' יש לאסור אף בכובע שאינו בולט טפח ואף אם אינו עשוי להגן, ולדעת ר"ח ודעימי' אין אסור אלא כשהוא בולט טפח ואינו נכפף, וגם לא נאסר אלא בכובע העשוי להגן, וכמשמעות ד' הר"ח והרי"ף, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"א סמ"ט והביאוה"ל שם סמ"א.[[237]](#footnote-238) - **ב** לדעת רש"י ודעימי' אין אסור אלא לצאת בו לרה"ר, כמשמעות ל' רש"י בד"ה סיאנא, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"א סמ"א, ולדעת ר"ח ודעימי' אסור ללבשו אפי' בבית, כמש"כ הטוש"ע שם ס"מ. - **ג** לדעת רש"י ודעימי' אסור לצאת בו אף כשלבשו מער"ש, ולדעת הר"ח ודעימי' אם לבשו מער"ש לי"ב איסורא, כמש"כ הט"ז בסימן ש"א סקכ"ז.[[238]](#footnote-239) - **ד** לדעת רש"י ודעימי' אם הוא מכסה ראשו בכובע זה מותר לצאת בו, דאף אם יפול לא אתי לאתויי, דאין דרך לילך בגילוי הראש, וכמש"כ הב"י בסימן ש"א והמ"ב שם ס"ק קנ"ג, ולדעת ר"ח ודעימי' ליכא נפ"מ בזה. - **ה** לדעת רש"י ודעימי' אין אסור אלא כשאינו מהודק בראשו, ולדעת ר"ח ודעימי' ליכא נפ"מ בזה, ולדעת הרמב"ם אינו אסור אלא כשהוא מהודק בראשו.

**מחזירין ציר התחתון במקדש אבל לא במדינה והעליון כאן וכאן אסור,**[[239]](#footnote-240)בפירש"י כתב דהא דהעליון אסור אף במקדש, הוא משום דס"ל דיש בנין בכלים, ולא הותרה מלאכה במקדש, והא דהתחתון מותר במקדש, הוא משום דכ"ז שלא יצא העליון נוח להחזירו ואין כאן בנין, אך במדינה אין מחזירין אף את התחתון, גזירה שמא יתקע, וכ"כ בפי' ריו"נ.

אך התוס' וש"ר פירשו דהגם דאין בנין בכלים, מ"מ אסור להחזיר את העליון גזירה שמא יתקע,[[240]](#footnote-241) ולא התירו לשבות זו במקדש, דהויא שבות גדולה,[[241]](#footnote-242) ובטעם החילוק בין הציר העליון לציר התחתון, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דהציר העליון צריך חיזוק יותר, וע"כ חיישינן טפי שיבא לתקעו במסמרים, ועד"ז כתב המאירי. - **ב** התוס' הרא"ש כתב דהוא משום דבציר התחתון אף אם יתקע לי"ב איסור דאורייתא, דתוקע מועט הוא ולא חשיב בהכי מכה בפטיש.[[242]](#footnote-243) - **ג** הריא"ז ה"ה דין ה' כתב דהוא משום דהעליון הוא קשה להחזירו ופעמים שצריך להחזיר על ידי תקיעה, וע"כ גזרו בזה שמא יתקע,[[243]](#footnote-244) וכ"כ בס' הנר בשם הרמב"ם דחיישינן שמא לא יהא נח לחזור ויביא קרדום ויתקע בו עד שיחזור שהוא כעין מלאכת אומן,[[244]](#footnote-245) ועד"ז כתב בחי' המאירי.

**ר' יהודה אומר העליון במקדש,** לדעת רש"י טעמא דר' יהודה הוא כמש"כ בפי' ריו"נ משום דאין בנין בכלים, וע"כ אף בהחזרת העליון ליכא אלא משום שבות ואין שבות במקדש, אך לדעת התוס' ודעימייהו טעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דאף שבות זו דהחזרת ציר העליון לא גזרו במקדש.

והגאו"י כתב דנפ"מ בפלוגתייהו, דלדעת רש"י כיון דקי"ל דאין בנין בכלים, קי"ל כר' יהודה דמותר להחזיר את הציר העליון במקדש, אך לדעת התוס' ודעימייהו קי"ל כת"ק דאסור להחזיר את הציר העליון במקדש, דלא התירו לשבות גדולה זו, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ה.[[245]](#footnote-246)

**במדינה דוחקין,** בפירש"י כתב דהיינו דאם לא יצא כולו מחור האסקופה אלא התחיל לישמט דוחקין לחור, וכן פירשו ש"ר, - אך בס' הנר כתב בשם הרמב"ם שפירשה דאיירי בציר שיצא, דאף דאסור להגבי' הדלת למעלה כדי שיחזור הציר למקומו, מ"מ דוחקין אותו למשקוף, ואם חזר מעצמו לית לן בה.[[246]](#footnote-247)

הרא"ש בסימן ט"ז כתב בשם ר"ת שנסתפק אם מותר לדחוק העליון במדינה, דמדקאמר דהעליון כאן וכאן לא יחזיר, משמע דלדחוק מותר אף במדינה, או"ד דמדקתני להא דבמדינה דוחקין בציר התחתון, מכלל דהעליון אסור לדחקו, (והא דנקט כאן וכאן לא יחזיר הוא משום מקדש), והרא"ש כתב דמסתברא דאסור, וכן דקדק המ"מ בפכ"ב משבת הכ"ה מל' הרמב"ם שם, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן קכ"א, והאהל מועד בשער השבת דרך ו', וכ"כ הטוש"ע בסימן שי"ג ס"ה, - אך בד' הריא"ז ה"ה דין ה' מבו' דאף ציר העליון שנשמט מותר לדחקו, ושם דין ו' כתב דאף בדלת של קרקע שנשמט מותר לדחקו, וכ"כ המהר"ל והגאו"י.

\***גזירה שמא יתקע,** לדעת הסוברים דאיסור החזרת כלי של פרקים הוא משום דדמי לבנין, יש להעיר דמ"ט תני הכא דהאיסור בהחזרת הציר הוא מגזירה שמא יתקע, וי"ל בזה בכמה אנפי, **א** לדעת רש"י דהא דתני דגזירה שמא יתקע קאי על ציר התחתון, דלי"ב משום בנין אף דיש בנין בכלים, הרי דכל האיסור בזה הוא מגזירה שמא יתקע, דהרי אין בזה בנין כלל. - **ב** לדעת התוס' וש"ר דהא דתני דגזירה שמא יתקע קאי על ציר העליון, י"ל דהחזרתו היא ברפוי, דבכה"ג לא נאסר להחזיר אלא מגזירה שמא יתקע, ואף לרשב"ג דאם הי' רפוי מותר, מ"מ כיון דדרכו בתקיעה אסור להחזירו אף ברפוי, וכמש"נ בשבת קכ"ב ב' מד' הראשונים. - **ג** י"ל עוד, דאה"נ דיש לאסור בזה גם משום דדמי לבנין, אלא דמשום זה אין לאסור במקדש, דאין שבות במקדש, וכל הא דלא התירו לזה במקדש הוא משום הגזירה שמא יתקע.

**של בור ושל דות ושל יציע לא יחזיר,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהם בנין המחובר לקרקע, ובזה הוי בנין בכ"ד, וע"כ אף החזרת הציר התחתון הויא כבנין,[[247]](#footnote-248) וכ"כ בס' המאורות בשם ההשלמה, דאף דיש בנין בכלים, מ"מ ל"ה כלים וקרקע כי הדדי, ובקרקע חייב בבנין כ"ד. - **ב** בספר הנר כתב בשם הרמב"ם, דדלתות אלו אינם עומדין כדלתות הבית והמגדל אלא מושלכין, וכשיצא הציר האחד אינו עומד וכאילו ניטל הדלת, ואם יחזירנו ה"ה כמתקן מלאכה בשבת וחייב חטאת.[[248]](#footnote-249) - **ג** המאירי כתב דהוא משום דאינם חוזרין לצירם אלא בדוחק גדול, וחזרתם הויא ע"י תקיעה.

הגאו"י נסתפק לדעת התוס' וש"ר דבדלת של שידה וכו' אף בעליון פטור, די"ל דהא דתני דבשל בור וכו' אם החזיר חייב חטאת, היינו רק בעליון, אך בתחתון אף בשל בור וכו' פטור, ונסתפק לפ"ז עוד, אם התירו לזה במקדש,[[249]](#footnote-250) - אך התורי"ד כתב דהא דשל בור וכו' אם החזיר חייב חטאת הוא אף בציר התחתון, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז ה"ה דין ו'.[[250]](#footnote-251)

והחזו"א בסו"ס נ' ד"ה ר"מ פ"י כתב דהא דהמחזיר דלת של בור וכו' חייב, הוא אף ברפוי, כמו שלנו הסובבים על צירים ונוח ליטלם, דכיון דדרך בנינם בכך הו"ל בונה,[[251]](#footnote-252) - ונתחדש בדבריו דאף דבכלים אף למ"ד דיש בנין בכלים, מ"מ לדעת רוב קמאי ברפוי לי"ב משום בנין, ונתבאר בשבת מ"ז ב', מ"מ במחובר יש בנין אף ברפוי, וזה ע"ד מש"כ בפירש"י הכא, דאף דבדלתות הכלים אין החזרת הציר התחתון חשובה כבנין, מ"מ בקרקע אם החזיר אף את הציר התחתון חייב, דבקרקע הוי בנין בכ"ד.

ואי נימא דאף בקרקע אין בנין מדאורייתא ברפוי, יש להסתפק בטעם הא דה"ז אסור מדרבנן, אם הוא משום דמדרבנן יש בנין בקרקע אף ברפוי, וי"ל דהוא משום דגזרו רפוי אטו מהודק, או הוא מגזירה שמא יתקע,[[252]](#footnote-253) - ונפ"מ הוא בדין פירוק דלת המחוברת לקרקע ברפיון, דאם הא דאסור להחזירה הוא משום דמדרבנן יש בנין בקרקע אף ברפוי, הרי דאף אסור לפרקה משום דהו"ל כסתירה, אך אם הא דאסור להחזירה הוא מגזירה שמא יתקע, הדין נותן דמותר לפרקה, כדתניא בשבת קכ"ב ב' בדלתות הכלים דנוטלין אבל לא מחזירין.[[253]](#footnote-254)

**קושרין נימא במקדש וכו' ואם בתחילה כאן וכאן אסור,** בפירש"י כתב דהא דקושרין נימא במקדש הוא משום דמכשירי מצוה שלא הי' יכול לעשותן מאתמול דוחין את השבת, וע"כ כ"ז הוא כשנפסקה בשבת, אך אם בתחילה שלא היתה שם מעולם אסור, כיון דיכול לעשות מאתמול, וכ"כ בפי' ר"ח ב"ר שמואל ובפסקי רי"ד ובפי' ריבב"ן.[[254]](#footnote-255)

אך בפי' ריו"נ כתב דהא דקושרין נימא במקדש הוא כשקושרה באמצע, דאי"ז קשר של קיימא, שהרי מעכב השמעת קול הניגון ואינו עושה כי אם לפי שעה עד מוצ"ש,[[255]](#footnote-256) ופירש כן לשנויא בתרא דגמ' דכאן באמצע כאן מן הצד, ונתבאר להלן.

הרמב"ם בפ"י משבת ה"ו פסק לדינא דמתניתין דנימת כנור שנפסקה קושרין אותה במקדש, והבית מאיר בסימן של"א ס"ט פירש דהיינו אף בקשר של קיימא, משום דמכשירין שא"א לעשותן מער"ש דוחין את השבת, וכ"כ המער"ק המער"ק בפ"ג מכלהמ"ק ה"ג, והבית מאיר בסימן של"א ס"ט, והחת"ס בשבת ק"ל א', והאבנ"ז בסימן כ"ו.

אך התוי"ט כתב דממה שסמכו הרמב"ם שם להא דמותר לקשור קשר של קיימא לדבר מצוה, מבו' דמפרש דהא דקושרין נימא במקדש הוא בקשר שאינו של קיימא, וכ"כ הגאו"י והקר"א בסוגיין, והמרכה"מ והאו"ש בהל' שבת שם, והחזו"א בסימן קי"ב סקי"ד,[[256]](#footnote-257) ונחלקו היאך מתישבים דבריו עם משמעות סוגיין דהותר לקשור קשר דאורייתא, ואכמ"ל, - והמרומי שדה בסוגיין כתב דהוא קשר של קיימא שהוא מעשה הדיוט, דלדעת הרמב"ם אינו אלא מדרבנן.

**לר"א דאמר מכשירי מצוה דוחין את השבת קושרה,** בפירש"י כתב דקרבן ציבור הוי מצוה הדוחה את השבת ושיר הוי מכשירין דידי', ומבו' בדבריו דהשיר מצ"ע אינו דוחה את השבת, אלא דהוי מכשירי הקרבן, - אך בפירש"י בסוכה נ' א' בד"ה עיקר שירה משמע דהשיר מצ"ע דוחה את הקרבן משום דהוי נמי עבודה, - ועמש"כ בזה הגאו"י בסוגיין והמקד"ד קדשים סימן כ"ה סק"ג ד"ה והנה בשיר.

התוס' הרא"ש כתב דהא דה"ז דוחה את השבת, הוא משום דעיקר שירה בכלי, וכ"כ בפי' ריו"נ, והוסיף דלמ"ד דעיקר שירה בפה לא הותרה אף קשירה שאינה של קיימא,[[257]](#footnote-258) וכ"כ התוי"ט והגאו"י והקר"א בסוגיין והליקוטי הלכות בשלהי תמיד.[[258]](#footnote-259)

אך המאירי כתב דאף אם עיקר שירה בפה, מ"מ הו"ל כמכשירין הדוחין את השבת,[[259]](#footnote-260) וצ"ל דהיינו משום דהא דעבדינן כלי שיר לבסומי קלא, הוי זה הידור בההקרבה, וע"כ הו"ל בכלל מכשירי הקרבן הדוחין את השבת,[[260]](#footnote-261) וצ"ע.

התוס' הרא"ש נסתפק בהא דתיקון הכינור דוחה את השבת, אם הוא משום דס"ל דשירה מעכבת את הקרבן, או דאף אם אינה מעכבת שרי, דאף מכשירין דאין מעכבין דוחין את השבת, דשבת נדחה לגבי קרבן להיות קרב כהלכתו, - והגאו"י נקט דהא דמכשירין דוחין את השבת הוא רק היכא דאלמלי המכשירין ליתא למצוה,[[261]](#footnote-262) - ועמש"כ בזה המקד"ד קדשים סימן כ"ה סק"א ד"ה וכן בשירה.

**ק"ג א' - אלא לא קשיא הא ר"ש והא רבנן,** בפירש"י כתב דהיינו דרבנן ס"ל כר"א בחדא דמכשירי מצוה דוחין את השבת כשא"א לעשותן מער"ש, ופליגי עלי' כשאפשר לעשות מבעו"י, ומבו' דג' דעות בדבר, דלר"א מכשירי מצוה דוחין את השבת אף כשאפשר לעשותן מער"ש, ולר"ע אינם דוחין את השבת אף כשא"א לעשותן מער"ש, ולרבנן דהכא אם א"א לעשותן מער"ש דוחין את השבת ואם אפשר לעשותן מער"ש אינם דוחין, וכ"כ הגאו"י בתו"ד, וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן קמ"ח ובחי' חת"ס בשבת ק"ל א', וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין דרק רבנן דהכא ס"ל דמכשירין שא"א לעשותן מער"ש דוחין, ולא קי"ל הכי.[[262]](#footnote-263)

**כאן באמצע כאן מן הצד,** בפירש"י כתב דהיינו דאם נפסקה באמצע קושרה, דלא סגי לה בעניבה, ואם נפסקה בראשי' קושרה, דא"צ שם חיזוק כ"כ וסגי לה בעניבה, - אך בפי' ריו"נ פירש דהיינו דאם נפסקה באמצע קושרה, משום דאי"ז קשר של קיימא, שהרי מעכב השמעת קול הניגון, ואינו עושה אלא לפי שעה עד מוצ"ש, אך כל שקושרה מן הצד דהוי קשר של קיימא, אסור לקשרה.

בשלהי מכילתין מפרשינן להא דתנן דר"ש אומר כל מקום שהתירו לך חכמים משלך נתנו לך שלא התירו לך אלא משום שבות, דקאי על הא דקאמר ת"ק דקושרה, וא"ל ר"ש עונבה, עניבה דלא אתי לידי חיוב חטאת שרו לי' רבנן, קשירה דאתי לידי חיוב חטאת לא שרו לי' רבנן, - ומבו' דאף בקשירה ליכא חיוב חטאת, ולא אסר בזה ר"ש אלא משום דאתי לידי חיוב חטאת, ועמש"כ בזה המהרש"א שם והגאו"י בסוגיין, ואכמ"ל.

התוס' בשלהי מכילתין כתבו דעניבה הוי דבר המותר, ולא התירו הכא כלל, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דעניבה אסורה משום שבות והתירוה חכמים במקדש, וכ"כ בחי' המאירי שם, וצ"ע דהרי לר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, ה"ז אסור מדאורייתא, ולרבנן דל"ה קשירה מעלייתא לי"ב איסור כלל.[[263]](#footnote-264)

1. וצ"ע דלפ"מ דס"ד דעניבה שריא כשאינו של קיימא לגמרי, ה"נ יש להתיר בקשר מרופה כשאינו של קיימא לגמרי, דקשר מרופה קייל מעניבה, כמבו' בשבת קי"א ב', וא"כ מה משני ר"ח דעניבה פסולה בתפילין, הרי אכתי מצי לקשרו בקשר מרופה ע"ד להתיר, ושמא י"ל דכל מש"כ הרשב"א והריטב"א דס"ד דעניבה שרי כשאינו של קיימא לגמרי, הוא רק בעניבה שאינה מהודקת, וי"ל דקשר מרופה חמיר מעניבה שאינה מהודקת, וע"כ הוא אסור אף כשאינו של קיימא לגמרי, - ושמעתי לפרש בפשיטות, דכל מש"כ הראשונים דהכא דעתו להתיר, הוא רק כשקושר התפילין ע"י עניבה, דודאי דעתו להתיר העניבה ולעשות קשירה גמורה, אך כל שקושר קשר מרופה אין דעתו להתיר, אלא דעתו להדק את הקשר, וע"כ ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-2)
2. והמאירי בריש פירקין ובחידושיו בסוגיין כתב בדעת הרי"ף דהוא משום דעניבה כשרה בתפילין, וע"כ שפיר מצי לענבן בדרך קשירה ולהכניסן בשבת, וכל הא דאסור להכניסן הוא משום דשמא קמיע הן.

   אך הרמב"ן במלחמות כתב דאף אם עניבה פסולה בתפילין, מ"מ אפשר לקשרן בקשר מרופה דאין חייבין עליו, ומה שאמרו בסוגיין דלר' יהודה ל"מ לקשרן משום דעניבה קשירה מעלייתא היא, היינו משום דלר' יהודה דמחייב בעניבה, כ"ש דמחייב בקשר מרופה, וצ"ע דבשבת קי"א ב' מבו' דעניבה חמירא מקשר מרופה, וצ"ל דמכוון הרמב"ן הוא לעניבה שאינה מהודקת, (דבזה איירי בסוגיין, כמש"כ התוס' בתי' קמא וש"ר). [↑](#footnote-ref-3)
3. והסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב כתבו דבחדשות שאינם מקושרות אינו נזקק להם, דשמא אינם תפילין, ועוד שאינו יכול לקשרן. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועד"ז הק' המנ"ח במוסך השבת קושר סק"א על מש"כ הטעה"מ לישב לדעת רבינו אליהו, דכיון דהוי קשר לענין תפילין הוי קשר לענין שבת, דא"כ אף בעניבה נימא כן, וכתב לישב דכיון דעניבה לאו קשירה היא ובתפילין א"צ קשירה כלל, ל"ש מיגו דהוי קשירה לענין תפילין, דא"צ קשירה כלל, ורק אם בתפילין בעינן קשירה, הוא דאמרינן דמיגו דהוי קשר לענין תפילין אף שאינו של קיימא, הוי קשר לענין שבת, אך הק' ע"ז דבע"כ דעניבה נמי קשירה היא, דאל"כ היאך היא כשרה בתפילין. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועד"ז כתב האבנ"ז בסימן קפ"ה בטעם הא דס"ל דקשר שאינו של קיימא פסול לתפילין, ול"ד לעניבה דכשרה לתפילין, - אך כבר נתבאר במ"מ למלאכת קושר דף מס' 1 דבד' הראשונים בסוגיין נראה דקשר שאינו של קיימא כשר לתפילין, וכ"נ בד' עוד מקמאי, - ויש להוסיף, דאף לפ"מ שנסתפק הרשב"א בסוגיין דקשר מרופה פסול לתפילין, היינו משום דמצ"ע אינו ראוי להתקיים, אך קשר הראוי מצ"ע להתקיים אלא שאינו עומד לכך, כשר בתפילין, כאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א גופי', וזה ע"ד מש"נ להלן בד' היראים בדין אגד הלולב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובל' המאירי משמע דהוא משום דעניבה ל"ה קשר מעליא, וצ"ל דאף לר' יהודה דעניבה קשירה מעלייתא היא, גריעא משאר קשר, - אך הנה לפ"ז הרי דלדעת הסוברים דהגריעותא דעניבה הוא משום דיכול להתירו בידו אחת, הרי הדין נותן דכ"ש דקשר שיכול להתירו בידו אחת פסול לתפילין, דאף למש"כ התוס' וש"ר דהכא איירי בעניבה שאינה מהודקת, הרי משמעות הדברים דכל עניבה פסולה בתפילין ואף כשהיא מהודקת, ועניבה מהודקת עדיפא מקשר שיכול להתירו בידו אחת, כמבו' בשבת קי"א ב', והרמב"ן במלחמות והריטב"א כתבו דאף דעניבה פסולה בתפילין מ"מ קשר מרופה כשר בהן, והרשב"א נסתפק בזה, - ובע"כ דהא דעניבה פסולה בתפילין, הוא משום דצורת הקשר שנמסרה בהלכה היא בקשר ולא בעניבה, אף דעניבה הויא קשר מעליא.

   והביאוה"ל בסו"ס ל"ב כתב, דחדשים מקרוב באו שעושין קשר שיוכל להשמט אותו אנה ואנה כדי למעט טירחא אם ירצו להקטינו או להגדילו, ולא שפיר עבדי דקשר כזה לא עדיף מעניבה, ולכאו' אי נימא דהא דעניבה פסולה בתפילין הוא משום דאי"ז צורת הקשר שנמסרה בהלכה, אין ללמוד מזה דקשר שיוכל לישמט פסול בתפילין, - אך למשמעות דבריו דרק למצוה בעינן שיעשה קשר ולא עניבה, י"ל דהוא משום דאי"ז קשר של קיימא כ"כ, וע"כ ה"נ אין לעשות קשר שיוכל לישמט, ולפ"ז ניחא דאי"ז סותר למש"כ הראשונים בסוגיין דקשר מרופה כשר בתפילין, (אך בלא"ה י"ל, דקשר שיכול לישמט גרע מקשר מרופה, דאף דיכול להתירו באחד מידו, מ"מ אינו נשמט מעצמו). [↑](#footnote-ref-7)
7. אך בכ' הגרי"ז במנחות ל"ה ב' נראה שפירש דהא דפרכינן מינה הוא מהא דבעינן שיהא הקשר בצורת דל"ת, וזהו דמשני דעניב להו כעין קשירה דידהו, ועיי"ש שהק' מזה ע"ד התוס' דליכא הלכה שיהא הקשר בצורת דל"ת. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך לגבי איסור כלאים דתלי בחיבור, תליא דין עניבה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, וכמבו' בס' המנהיג בסוף הל' ציצית, וכ"נ בד' הריטב"א בביצה ט"ו א' דליכא איסור כלאים בעניבה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן י"א סקי"ד, - וגם לגבי קשר דציצית, ל"מ קשר דעניבה, כמשמעות ד' המרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם, ולכאו' ג"כ תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך הרמב"ן במלחמות כתב בדעתו, דאף אם עניבה פסולה בתפילין, מ"מ אפשר דקשר להו בקשר מרופה דאין חייבין עליו. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך בלשונו משמע טפי דאי"ז אלא למצוה ולא לעכב, וכ"נ בד' הביאוה"ל בסו"ס ל"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובד' הרמב"ם שם מבו' דאי"ז גריעותא בעקירת החפץ והוצאתו, אלא הגריעותא בזה היא בהנחה, דליכא הנחה גמורה וה"ז כמי שעקר ולא הניח, - ויש שכתבו לפ"ז דפטורא דאגדו בידו הוא רק כשזורק חפץ מרה"י לרה"ר ועדיין אגדו בידו, דכיון דליכא הנחה גמורה ברה"ר אינו חייב, אך אם הי' החפץ עומד ברה"ר ואגדו בידו והכניסו לרה"י חייב, דאף דל"ה החפץ מונח הנחה גמורה ברה"ר, מ"מ אכתי חשיב כעוקר מרה"ר, - אך זה נסתר מדינא דסוגיין, דמהני הא דאגדו בידו להתיר להחזיר את החפץ לרה"י. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובחי' הריטב"א לקמן צ"ט ב' כתב דבמוציא דלי ונפל באמצע ונח בקרקע, ליכא לפטורא דאגדו בידו, כיון דכאילו הוא אינו מעמידו כלל מחמת כובדו, והו"ל כמי שאינו אגדו בידו, עכ"ד, ומבו' דפטורא דאגדו בידו אינו משום דהוי כאגד חפץ, אלא הוא פטור בפנ"ע, - ועי' עוד בד' הרשב"א בשבת ג' א' דמשמע דפטורא דאגדו בידו הוא פטור בפנ"ע, ומדמי לה לדינא דאגד יד.

    אך בפירש"י בשבת צ"א ב' ד"ה אבל מלאה חרדל משמע דפטורא דאגדו בידו, אי"ז מכח הא דהוא בתוך ידו, אלא כל שמקצת מן החפץ או מן הכלי למ"ד דאגד כלי שמי' אגד בפנים, קרינן לה אגדו בידו, ולפ"ז פטורא דאגדו בידו הוא פטורא דאגד חפץ, דתנן בשבת שם דכל שמקצת החפץ בפנים אינו חייב, וכ"נ גם בד' תוס' הרשב"א בפסחים פ"ה ב' שכתב דמוכח בכמה משניות בהמצניע דלא מחייב אלא היכא דאין אוגדו בידו בשבת, (וכ"נ בד' התוס' שם), והרי דאף דבמתניתין דהמצניע לא נתפרש פטורא דאגדו "בידו", אלא פטורא דאגד חפץ או אגד כלי, מדמי לה לאגדו בידו. [↑](#footnote-ref-13)
13. והנה בבבא דסיפא דהי' קורא בראש הגג, מבו' בתו"ד הגרע"א בגל' שו"ע סימן שנ"ב ס"ב די"ל, דאין לפטור בזה אלא משום אגדו בידו, משום דאיירי דכל הספר הוא מחוץ לגג, אלא שמקצתו הוא למעלה מי', ובזה ליכא לפטורא דאגד חפץ, משום דאינו אוכל כל הרשות, וכמש"כ הרשב"א בשבת צ"ט ב', אך בהך בבא דאיירי דהגיע הספר לקרקע ואוכל כל הרשות, אין לפרש כן. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך לכאו' משמעות ל' רש"י דהא דכשלא נח לא גזרינן, אי"ז משום דאף אם אין איגודו בידו לי"ב איסורא דאורייתא, אלא משום דבכה"ג ל"ד לנפילה כלל, ולפ"ז י"ל דכל שהגיע לארץ שפיר יש לגזור אטו היכא שיפול כולו מידו לארץ ולא יהא בזה לא לפטורא דאגדו בידו ולא לפטורא דאגד חפץ, ואמנם בל' התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה והא לא נח, משמע דהא דכשלא נח לא גזרינן, הוא משום דאף אם אין איגודו בידו לי"ב איסורא דאורייתא משום דלא נח, וכמו שפירש הגרע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך לאידך לישנא דמוקמינן לה באסקופה ארוכה, כתבו התוס' דנקט ספר לאשמועינן דבראש הגג לא יגלול אצלו, והמהרש"א כתב בדעתם דס"ל דלהך לישנא ליכא למיפרך דדילמא זריק להו, דאין דרך לזרוק חפץ רחוק כ"כ, וכ"כ הרשב"א בסוגיין בתחילת דבריו ובשבת שם, והתוס' בשבת שם כתבו דנקט ספר לאשמועינן דהיכא דאין איגודו בידו אפי' ספר אסור, - והשעה"צ בסימן שנ"ב סק"ה כתב די"ל דכל הא דהתירו באסקופה ארוכה, אף דבשאר דברים לא סמכו ע"ז, וכמשה"ק הבעה"מ, הוא רק בכתבי הקדש. [↑](#footnote-ref-16)
16. וצ"ע היאך זה מתישב בד' הרמב"ם, הרי כבר כתבו האחרונים ונת' להלן דהרמב"ם לא הביא להך דינא כלל בעומד באסקופה, דבזה יש לחוש שיכניס מהרה"ר לרה"י דרך האסקופה, אלא בעומד בכרמלית, ובזה ליכא למיחש למידי, וכבר עמד הגר"א בסימן שנ"ב ס"א בכעי"ז ע"ד המ"מ בהל' שבת שם, וכתב דד' המ"מ לא קיימי ע"ד הרמב"ם גופי', - ומוכח מד' הרשב"א דמפרש דד' הרמב"ם ג"כ קיימי בכרמלית שבין רה"י לרה"ר, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הט"ז בסימן שנ"ב סק"ב שפירש כן בד' הרמב"ם, ושמא היינו דאף שהביא הרמב"ם להך דינא בקורא בכרמלית, מ"מ ממש"כ שם דכן אם נתגלגל לרה"י גוללו אצלו, נלמד דאיירי בכרמלית שבין רה"י לרה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. ומבו' מדבריו דמודה להך מילתא דבגונא דאין האיסור אלא מדרבנן לא אסרו היכא דאיגודו בידו, ואך דס"ל דהכא יש לאסור אף באיגודו בידו דאין לחלק בין חוץ לד' אמות לתוך ד' אמות, - וזהו שכתב הריטב"א לקמן צ"ט ב', בממלא מן הבור ומכניסו לביתו דרך רה"ר, דכיון דלא נח ברה"ר ואין האיסור בזה אלא מדרבנן, הדין נותן דכל שאיגודו בידו לי"ב איסורא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכ"ה מבו' ממש"כ המ"מ שם כן בשם הרשב"א, ובד' הרשב"א בסוגיין מפורש דעיקר ההיתר הוא בכל מילי, ואך דהכא אין להתיר אלא בכתבי הקדש, משום דיש לחוש שמא יכניס מרה"ר לרה"י, או שמא יזרוק לרה"י. [↑](#footnote-ref-19)
19. ואמנם הבית מאיר שם כתב דבד' המ"מ אין לפרש כד' האהעו"ז דהא דבשאר מילי אסור הוא משום דחיישינן שיכניסם מרה"ר לרה"י, שהרי קאי ע"ד הרמב"ם דלא איירי בעומד באסקופה, אלא בעומד ברשות שהיא כרמלית, אלא הא דבשאר מילי אסור הוא משום דלא חילקו בין חוץ לד' אמות לתוך ד' אמות, וכמש"כ הריטב"א, - אך הגר"א שם כתב דד' המ"מ לא קיימי ע"ד הרמב"ם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועי' עוד בד' התוס' לעיל ל"ד א' ד"ה או בראש המגדל ובמהרש"א וקרני ראם ונימוקי הגרי"ב שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. ואמנם למשמעות ד' רש"י ותוס' בסוכה מ"ג א' דחיובא דהעברת ד' אמות ברה"ר הוא אף כשהיתה העקירה וההנחה בכרמלית, שפיר יש לאסור גם משום החשש שיעביר ד' אמות ויעמוד באסקופה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ויש להעיר, דהרי בגונא שנפל בריחוק מעט פחות מד' אמות, הרי אם יפול שם, א"א לו להביאו משם בעודו עומד על האסקופה, ובכה"ג הרי יש לחוש שילך לשם ויטלנו, כ"ה דחיישינן להכי כשנפל חוץ לד' אמות, וא"כ מ"ט פרכינן מינה על רבא דמעביר דרך עליו חייב, הרי אף אי נימא דמעביר דרך עליו פטור משום דחשיב כהנחה, תיקשי דמ"ט לא אסרינן בכה"ג שנפל בריחוק מעט פחות מד' אמות, דיש לחוש שיוליכנו מרה"ר לרה"י בלא הנחה כלל. [↑](#footnote-ref-23)
23. והגאו"י פירש דמקור ד' הריטב"א לכך, הוא משום דמפרש דהא דפריך דליחוש דילמא מעיין בהו ברה"ר ועייל להו בהדיא לרה"י, לאו היינו דשמא ילך לרה"ר ויטלנו שם ויעיין בו ויכניסנו לרה"י דרך האסקופה, אלא היינו דשמא כשיטול את הספר כשהוא עומד על האסקופה, יעיין בו כשעדיין הוא ברה"ר, וע"ז הוא דמשני דאתיא כבן עזאי, ולדידי' כ"ש דבכה"ג הוא פטור, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-24)
24. וי"ל עוד בזה, דעיקר הפלוגתא דבן עזאי ורבנן הוא, דלרבנן מהני הא דה"ה עוסק בהילוך, לבטל תורת הנחה מעמידתו, ולבן עזאי ל"מ הא דהוא עוסק בהילוך לבטל תורת הנחה מעמידתו, ונת' בשבת ה' ב', וע"כ ה"נ בכה"ג שהוא עומד במקום ומעביר דרך עליו, כיון דגופו נייח, הו"ל הנחה על החפץ, וכל הא דל"ה כמונח, הוא משום דההילוך מפקיע תורת הנחה ממנו, וע"כ לבן עזאי דאין ההילוך מועיל לבטל תורת הנחה מעמידתו, ה"נ בכה"ג ל"מ ההילוך להפקיע תורת הנחה ממנו. [↑](#footnote-ref-25)
25. אך אכתי צ"ע במש"כ הריטב"א בד"ה וכי תימא ע"ד רש"י, דדינא דרבא דמעביר דרך עליו הוא דלא כבן עזאי, ותיקשי דלדעת רש"י דדינא דמעביר עליו הוא כשהוא מהלך וידו למעלה מי' טפחים, מ"ט לדעת בן עזאי הוא פטור, הרי מודה בן עזאי דלא אמרינן מהלך כעומד להפסיק בתוך ד' אמות, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-26)
26. והשעה"צ בסימן שנ"ב סק"ה כתב די"ל דבאמת מה"ט לא התירו הכא אלא בכתבי הקדש, דבשאר דברים לא סמכו על הא דאדהכי והכי מידכר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-27)
27. שהרי לא אסרו הכא אלא בעומד על האסקופה שבין רה"י לרה"ר, ולא אסרו בכל עומד בכרמלית ונפל הספר לרה"ר, וע"כ י"ל דבאסקופה ארוכה לא אסרו. [↑](#footnote-ref-28)
28. ובזה מבו' מה שהשמיט הרמב"ם בהלכותיו לשנויא דאסקופה ארוכה, ונת' להלן, דאזיל לטעמי' דהא דאסרינן לקרות לאור הנר אף בגבוה ב' קומות וב' מרדעות, הוא משום דאף בכה"ג חיישינן להטי', ולא אמרינן דאדהכי והכי מידכר, וה"נ הכא יש לחוש אף באסקופה ארוכה, וכמש"כ הבעה"מ. [↑](#footnote-ref-29)
29. אך בדבריו לא נתפרש דמכח זה מפרשינן למתניתין באסקופה נדרסת וכמש"כ הבעה"מ, וי"ל דס"ל כד' הראב"ד ודעימי' דלעולם מפרשינן למתניתין כד' אביי, ואתיא כבן עזאי ולא קי"ל הכי, ולפ"ז אין מקור להתירא דאסקופה נדרסת, וכמש"כ הנהר שלום, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועד"ז מצינו בד' הריא"ז בפירקין ה"ב דין ג' ד' שכתב לדינא דבעומד על האסקופה הסמוכה לביתו אסור לגוללו אצלו, גזירה שמא יפול כולו מידו ויכניסנו לתוך ביתו והמכניס מרה"ר לרה"י דרך כרמלית חייב, והיינו משום דלא קי"ל כבן עזאי דמהלך כעומד דמי, אך אם הוא עומד ברה"י ונפל הספר לכרמלית מותר לגוללו אצלו לכתחילה, כיון דאפי' אם יפול כולו מידו ויביאנו אין בו איסור תורה. [↑](#footnote-ref-31)
31. והביאוה"ל שם עמד ע"ד הרמב"ם, דמ"ט השמיט לדינא דסוגיין דבאסקופה שבין רה"י לרה"ר יש לאסור, משום דחיישינן דילמא מעייל מרה"ר לרה"י, ולא שרי אלא באסקופה ארוכה, ולמש"כ הב"ח והבית מאיר אף בכה"ג אסור, ועיי"ש שכתב די"ל דס"ל כגירסת ר"ח דמשני דליכא למיחש דמעיין בהו ברה"ר וכו', דאף בכה"ג פטור כיון שלא נתכוין לעקור כדי להניח, אלא כדי לעיין, וע"כ פטור אף שנמלך והכניסן, ועיקר גירסא זו צ"ב, דאף דמעיקרא עקר כדי לעיין, מ"מ אחר שעמד ועיין וחזר ועקר, הרי עקירה זו היא ע"מ להכניס, ומ"ט אינו חייב. [↑](#footnote-ref-32)
32. וכנראה מקור דבריו הוא ממש"כ המ"מ בשם הרשב"א דלא שרי אלא בספר, ופירש הגר"א דהיינו כמש"כ התוס' דלא שרי אלא בכתבי הקדש דעיוני מעיין בהו, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א בסוגיין, ובע"כ דקי"ל כהך אוקימתא דשרי אף באסקופה שאינה ארוכה, משום דבדרבנן קי"ל כבן עזאי, ועד"ז כתב היד אפרים למג"א שם סק"ד. [↑](#footnote-ref-33)
33. ועיי"ש שכתב דבזה ניחא משה"ק הראשונים במה שאמר ר' יוחנן בשבת ו' א' דמודה בן עזאי בזורק, דהוא דלא כהלכתא, ולהנ"ל ניחא דבדרבנן קי"ל כבן עזאי, - ואמנם הנה הרשב"א גופי' בשבת שם עמד בקו' זו, וגם עמד ע"ד הרי"ף שהביא להא דמודה בן עזאי בזורק, אך באמת הרשב"א לטעמי' שם ה' ב' שכתב דהא דתני ספר ל"ד הוא, והרי דנקט התם דלא קי"ל כהך אוקימתא דשרי אף באסקופה שאינה ארוכה ומשום דסתם כתבי הקדש עיוני מעיין בהו, והיינו משום דלא קי"ל כבן עזאי כלל. [↑](#footnote-ref-34)
34. ומבו' בדבריו דל"ד ס"ת אלא ה"ה שאר ספרים, וכ"כ הב"ח שם ע"פ הירושלמי, וכ"נ בד' הראב"ן שם, אך בד' הריא"ז י"ג דקאי על ספר תורה, וצ"ע דמסוגיין מוכח דאף בשאר ספרים אסור, דהרי משנתינו לא איירי בס"ת אלא בשאר ספרים. [↑](#footnote-ref-35)
35. ומבו' בדבריו דאזיל לטעמי' דס"ל דאף הא דשרינן באסקופה כרמלית ואגודו בידו, הוא משום דליכא אלא שבות, ומשום כבוד כתבי הקדש שרי להחזירו, וה"נ הכא דכוותה, - אך לדעת ש"ר דהא דשרינן באסקופה כרמלית ואגודו בידו, הוא משום דלי"ב איסורא כלל, לכאו' בע"כ דגם הא דפריך הכא דהא לא נח היינו דלי"ב איסורא כלל, דאם יש בזה איסור דרבנן, מהיכא פשיטא להגמ' דיש להתיר לזה משום כבוד כתבי הקדש, והרי פליגי אמוראי לקמן ק"ג א' דלא התירו שבות מקדש במדינה, (ואף למ"ד דהתירו, הרי לא כל שבות התירו משום כתבי הקדש, ומנ"ל דהתירו לשבות זו), וזה נרמז בד' הרשב"א לקמן צ"ט ב', עיי"ש שכתב דהיכא דלא נח ואיגודו בידו ליכא איסורא, ולמד לזה מהא דפריך הכא והא לא נח, וממש"א לקמן ק"ג א' באסקופה כרמלית וכו' דאפי' שבות נמי ליכא, והיינו דכיון דהתם ליכא אפי' שבות ואי"ז היתר מסוים בכתבי הקדש, בע"כ דגם הא דפריך הכא והא לא נח היינו דאין בזה שבות כלל, - ואמנם הנה בד' הגר"א בסימן שנ"ב סוס"א נראה דמחלק בזה, דאף דס"ל לדינא דבכרמלית ואגודו בידו שרי אף בשאר דברים, מ"מ הא דשרי ברה"ר בדלא נח ואגודו בידו הוא רק בכתבי הקדש, וכמש"כ הדמש"א שם לפרש לדבריו, וצ"ע, והשעה"צ שם סקי"ב כתב בפשיטות דלדעת הגר"א שרי בדלא נח אף בשאר דברים. [↑](#footnote-ref-36)
36. ובשבת שם נת' לפרש בזה, למש"כ האג"ט קוצר אות ס"א סק"ב, דהא דאסרינן הכא משום קנס, אי"ז איסור חדש מקנסא, אלא דכיון דמדינא אסור להחזיר את ידו, ואך שבאנו להתיר לו מתוך הדחק להכניס ידו, הרי דכל דעביד איסורא קונסין אותו שלא להתיר לו להכנסה זו, וזהו שהק' התוס' דמ"ט מדינא אסור להחזיר ידו אף דלא נח, וכתבו דהוא מגזירה אטו גופו וידו ברה"ר, - והעירו דיש לפרש עוד בזה, למש"נ בשבת שם בדעת הריטב"א דמה שאמרו דעשאוה ככרמלית, אי"ז משום דהיד חולקת רשות לעצמה, אלא הוא מש [↑](#footnote-ref-37)
37. וזה צ"ע, דמנ"ל לפרש כן, הרי כ"ה דמצינו לעיל בסוגיין דבכרמלית דאין האיסור אלא מדרבנן שרינן כשאגדו בידו, י"ל דה"נ כשלא נח דאין האיסור אלא מדרבנן שרינן היכא דאגדו בידו. [↑](#footnote-ref-38)
38. אך העירו בזה, דלמש"כ התוס' בשבת ג' א' דעיקר הא דידו לא נייח הוא מכח הא דבתר גופו גרירא, לכאו' לא מצינו למימר דמלבד הא דלא נייח הוי גם איגודו בידו, דהרי תרוייהו חד מילתא נינהו. [↑](#footnote-ref-39)
39. ולא נתפרש בדבריו דמנ"ל להגמ' הך מילתא דאית לי' לר"ע קלוטה כמי שהונחה אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-40)
40. וכ"ה מבו' גם מד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה אלא ובשבת פ' א' וק' א' והראשונים שם צ"ז ב' שהק' דקשיא דר' יהודה אדר' יהודה אם אית לי' קלוטה, ולא ניח"ל לישב כמש"כ הראבי"ה בסימן תתקס"ח דלית לי' לדינא דקלוטה רק לענין הנחה ולא לענין עקירה, ועמדו ע"ז בישועות מלכו סימן נ"ב, ובנפש חי' סימן י"א, ובמשנת ר"א שבת סימן ה' סק"ב, ואין לומר דל"ה מצו לפרש כן מכח מש"א בשבת שם דמחייב ר' יהודה שנים, שהרי בסוגיין דנו לישב לפ"מ דדחי דאינו חייב אלא חדא, וגם בד' הרשב"א והריטב"א בשבת שם מבו' דקושייתם היא אף להצד דמחייב ר' יהודה חדא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-41)
41. וי"ל בזה למש"כ התוס' בשבת ד' ב' דהטעם לחלק בין הנחה לעקירה, הוא משום דילפי' ממשכן שהיו נוטלין מתיבתן שהיו בהן דע"ד ונותנין ליד עושי המלאכה, ולפ"ז נמצא דלפ"מ דמסקינן התם דידו של אדם חשובה לו כדע"ד, הרי דגם בהנחה שבמשכן הי' דע"ד, ואין מקום כלל לחלק בין הנחה לעקירה, אך למש"כ התוס' שם בטעמא בתרא דהטעם לחלק ביניהם הוא משום דקרא דאל יצא איש ממקומו בעקירה איירי, שפיר י"ל כן גם למסקנא. [↑](#footnote-ref-42)
42. אך להרי"ד לטעמי' דלא איירי בכותל שכולו בשיפוע, אלא איירי שהוא בולט למטה ונח על מקום בליטתו, הרי דאי"ז עומד כלל באויר רה"ר. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובחי' הגרע"א בסוגיין כתב דאי"ז מתישב לדעת רש"י דרק בגובה ט' טפחים מצומצמים הוי רה"ר, דאם רק בגובה ט' טפחים מצומצמים הוי רה"ר, מ"ט תנן דמשהגיע לי' טפחים הופכו על הכתב, וכ"כ החת"ס בשם הגר"נ אדלר, ועיי"ש במש"כ לדחות, וכ"כ הבית מאיר בסימן שנ"ב ס"ב, - אך הנה הריטב"א בשבת שם כתב בשם ר"י דאיירי בגבוה ט' טפחים מצומצמים, וצ"ע, ושמא י"ל, דכיון דהשיפוע הוא גם בגובה ט' טפחים מצומצמים ומכתפין עליו, הרי דכיון דהדברים שמכתפין עליו בולטים למעלה, ונחים על הכותל שלמעלה מט' טפחים, הוי הכותל רה"ר אף במקום זה, (והא דמי' טפחים ולמעלה ל"ה רה"ר, הוא משום דבגבוה י' טפחים ל"מ כיתוף לאשוויי לי' לרה"ר, וכמש"כ הפסקי רי"ד והרא"ש בשבת ח' א', ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-44)
44. והמהרש"א כתב דלא ניח"ל לחלק דהתם איירי דאמר כדנפקא לרה"ר תנוח, ורבא איירי באומר כל מקום שתרצה תנוח, וע"ד שכתבו התוס' בד"ה אלא בדעת ר' יהודה, משום דה"ט דאמר כדנפקא לרה"ר תנוח אית לן למימר דקלוטה כמי שהונחה, וא"כ מ"ט ל"ה כמונח אלא בתוך ג', אלא הא דתוך ג' ד"ה חייב הוא משום דכארעא סמיכתא דמי, - ומבו' בדבריו דדינא דתוך ג' הוי כמונח אי"ז משום דבכה"ג אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, אך בדבריו בשבת ק' א' ע"ד התוס' ד"ה והא לא נח מבו' דהא דתוך ג' הוי כמונח הוא מדינא דקלוטה, וכמש"נ שם, ונת' שם מד' כמה מרבוותא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
45. והמאירי שם צ"ז א' בשם י"מ, דכל הא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, הוא בזורק ברה"ר עצמה מתחילת ד' לסוף ד', דברשות אחת אין אומרים קלוטה כמי שהונחה, אך בזורק מרה"י לרה"ר בתוך ג' אף בלא הנחה חייב, - וקשיא טובא מסוגיית הגמ' הכא, דא"כ מה פרכינן מהכא לרבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, הרי הכא דנתגלגל הספר לרשות אחרת, מודה רבא דא"צ הנחה ע"ג משהו, ושמא י"ל, דכיון דבשעת נפילת הספר לרה"ר הי' למעלה מג' ול"ה כמונח, ל"מ מה שהגיע לתוך ג' לחשבו כמונח, וכל הא דמודה רבא בזורק מרה"י לרה"ר, הוא רק כשבשעה שיצא החפץ לרה"ר הי' בתוך ג', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך יש לדחות, דאף אם לפי האמת מודה ר"ח בר טובי דלא סגי בהנחה דתוך ג' לענין עקירה, מ"מ ל"ה מצי הכא למיפרך אלא לרבא דס"ל דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, דלדעת ר"ח בר טובי מצינו למימר דסגי בהנחה זו גם לגבי עקירה, אך לפ"מ דדחי דכולה ר' יהודה היא, י"ל דמודה ר"ח בר טובי דהא דתוך ג' הוי כמונח, הוא רק לגבי הנחה ולא לגבי עקירה. [↑](#footnote-ref-47)
47. ועיי"ש שכתב דמקור ד' רש"י לכך, הוא לפ"מ שפירש דהא דתניא דמשתמש בכל הכותל עד י' התחתונים, קאי על זיז, אך התוס' דפליגי ע"ז הוא לטעמייהו שפירשו דהא דתניא דמשתמש בכל הכותל וכו' קאי על חורי הכותל, ושפיר י"ל דבזיז לא שרי להשתמש אלא כשהוא בתוך י' לחלון, - והנה אמנם הגר"א בסימן שמ"ה סט"ז דקדק מד' התוס' הכא דהסכימו לד' רש"י דיש להתיר להשתמש בזיז אף כשהוא מופלג הרבה, ופירש הדמש"א שם דהוא משום דלא קשיא להו אלא דהיינו סיפא, אך לא פליגי על עיקר הדין, אך לכאו' י"ל דהוא משום שנקטו לעיקר כד' הירושלמי דרשות הגבוה י' ל"ה כרמלית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
48. וצ"ע דהרי הגר"א שם כתב כן גם בדעת רש"י, ודעת רש"י דאף למעלה מי' הוי כרמלית, וגם להדיא כתב בפירש"י הכא דהוי הזיז רה"י, - אמנם הנה הבית מאיר בסימן שנ"ג כתב דמד' רש"י הכא מוכח דס"ל כדינא דהירושלמי דלמעלה מי' ל"ה כרמלית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. ולכאו' מקור ד' הרשב"א לדין זה, הוא ממה שאמרו בסוגיין דהזיז התחתון הוי רה"י ועולה עד לרקיע, לפ"מ שפירש הרשב"א בסוגיין, ובעבוה"ק שם פ"ה (הלכה קפ"ד), ופירש דלא איירי דוקא כשהוא סמוך לחלונו של תחתון, ובע"כ דזיז שיש בו דע"ד וגבוה י' הוי רה"י, אף כשהוא מופלג מראש הכותל ומן החלון. [↑](#footnote-ref-50)
50. והעירו די"ל בזה למש"כ האחרונים לדון דכל הא דדבר הגבוה ג' ברה"ר ל"ה רה"ר, היינו כשהוא ע"ג קרקע והוא מעכב הילוך הרבים, אך כל שהוא באויר אינו חולק רשות לעצמו והו"ל רה"ר, ונתבאר בשבת ד' ב' וז' א', וע"כ ה"נ הכא כיון שהזיז הוא באויר רה"ר, הוי אף על גביו רה"ר, והרשב"א שהק' כן הוא לטעמי' דס"ל דאף דבר העומד באויר רה"ר חולק מקום לעצמו, וכמבו' בדבריו בשבת ה' א'. [↑](#footnote-ref-51)
51. ועיי"ש שכתב דלדעת אביי דחורי רה"ר כרה"ר דמו ניחא, ונתחדש בדבריו דכל זיז למטה מי' טפחים חשיב כחורי רה"י, ול"ד לעמוד ברה"י דאינו רה"ר אלא כשהוא גבוה ט', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
52. וכתב עוד, דהוא משום דאף למעלה מי' אסור להשתמש בזיז שאינו רחב ד', וכבר כתבו הבית מאיר שם והגאו"י בסוגיין דזה ניחא רק לפירש"י דבזיז שאינו רחב ד' אסור להשתמש אף בכלים הנשברים, - אך הבית מאיר שם מסיק די"ל דהא דתניא דמשתמש בכל הכותל עד י' התחתונים, איירי בזיז רחב ד' ובכלים שאינם נשברים, ופירש כן בד' הריטב"א, והרשב"א שהק' כן הוא לטעמי' דמפרש לדעת התוס' דאיירי כל הברייתא בכלים הנשברים, עיי"ש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-53)
53. וצ"ב דאף אי נימא דזכו בו רבים, אין לאסור לטלטל מרה"י לשם, דכל חצירות רשות אחת הן, וכל הא דאסרינן הכא הוא לטלטל מן הבית לשם, - אך למש"כ הגר"ז לדמותו לגג הסמוך לרה"ר יש מקום לדון בזה, ותליא בפלוגתת הראשונים בדינא דהתם, ונת' במקומו. [↑](#footnote-ref-54)
54. והעטרת צבי שם סק"ה כתב להוכיח מזה דחורים שבכותל למטה מי' ומשתמשין בו בני הבית וגם בני רה"ר הוו כרה"ר, והביאו האלי' רבה שם סק"ה, וכתב דהוא כדעת רבינו ירוחם שהביא בסימן שמ"ה סק"ח דחורי רה"י המפולשין לרה"ר תוך י' ל"ה כרה"י, - אך כבר עמד הבית מאיר שם דאי"ז מתישב לדעת הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א המ"א דחורי רה"י הוו כרה"י אף כשהן מפולשין לרה"ר והם למטה מי', וכ"ה מבו' גם בד' השו"ע והרמ"א בסימן שמ"ה ס"ד, וכמש"כ המ"ב שם סק"י, וכבר עמד בכעי"ז באלי' זוטא שם סק"א ובביאור הגר"א שם. [↑](#footnote-ref-55)
55. ויש ללמוד כן ממש"כ הרי"ף בסוגיין דכל שהזיז למעלה מי' טפחים מותר להשתמש בו, משום דקי"ל דרה"ר ליתא אלא עד י' טפחים אבל למעלה מי' טפחים מקו"פ הוא וכו', עכ"ד, ועד"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קפ"ג, וצ"ע דמ"ט הוצרכו להא דלמעלה מי' הוא מקו"פ, הרי ההיתר בזה הוא משום דהוי כחורי רה"י, וכמו שסיים הרי"ף דכיון דבהדי רה"י הוא כרה"י דמי, וכ"כ הרשב"א שם פ"א (המ"ד) דכה"ג הוי כחורי רה"י, ובע"כ דהוא משום דאם הי' רה"ר או כרמלית למעלה מי', הי' הזיז אסור מכח הא דהוא פרוץ לרה"ר.

    ובזה מתישב מש"כ הרשב"א שם דאם הי' למטה מי' טפחים אסור להשתמש בו, ומשמעות דבריו דהיינו אף כשהוא בתוך ג' לחלון, דלעיל מינה כתב ואפי' רחוק מן החלון ג"ט, ומשמע דאיירי אף בסמוך לחלון, ולא תיקשי מהמבו' בד' הרשב"א לעיל מינה בהלכה קע"ד והלכה קע"ז דכל שהוא תוך ג' לגג הוי כחורי רה"י, אף אם הוא בתוך י', ונת' להלן צ"ט ב', והיינו דאף דמדינא הוי חורי רה"י, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן משום דהוא פרוץ לרה"ר. [↑](#footnote-ref-56)
56. אמנם הנה הבית מאיר גופי' בסימן שמ"ה סט"ו נקט דחורי רה"י הפרוצין למקום האסור להן מותרין, וכ"כ הגאו"י לעיל ה' א', וכ"כ הנפש חי' בסימן כ"ו בשם הגר"י מקוטנא, וכ"ה מבו' בד' תור"פ לעיל ע"ז א'. [↑](#footnote-ref-57)
57. ויש מקום לפרש בזה עפמש"נ לעיל בהערה די"א דדבר העומד באויר רה"ר אינו חולק מקום לעצמו והוי רה"ר, וע"כ הוא דלא חשבינן לה כחורי רה"י. [↑](#footnote-ref-58)
58. והתוס' לעיל פ"ט ב' כתבו, ז"ל, וכן זיז היוצא לרה"ר "רחב ד'" דהוי רה"י, היינו סמוך לחלון תוך י' דהוי כי חורי רה"י, ולכאו' מבו' מדבריהם דכשאינו רחב ד' ל"ה רה"י, דחורי רה"י בעו רוחב ד', - אך באמת אין להוכיח מזה, דד' התוס' שם קיימי על מש"כ דהוי כרמלית אף כשהוא גבוה י', וע"ז הוא דקשיא להו מהא דמותר לטלטל לזיז אף כשהוא רחב ד', דכשאינו רחב ד' ניחא דהוי מקו"פ, וכתבו דהוא משום דהוי רה"י משום חורי רה"י, ולעולם י"ל דאחר שפירשו דכשהוא רחב ד' הוי רה"י משום חורי רה"י, ה"נ כשאינו רחב ד' הוי רה"י. [↑](#footnote-ref-59)
59. ובפירש"י בשבת שם בד"ה לאו כרה"ר מבו' דלמ"ד דחורי רה"ר כרה"ר ל"ב שיהא בהן רוחב ד', וצ"ל דהא דשאני בזה חורי רה"י מחורי רה"ר, הוא למשמעות הגמ' בשבת ז' ב' דברה"ר ל"ב רוחב ד' כלל, ונת' במקומו, וע"כ אף בחורי רה"ר ל"ב רוחב ד', וזה מתישב עם מש"כ הגר"א בסימן שמ"ה ס"י דטעמא דרש"י ודעימי' דעמוד ט' הוי רה"ר אף אם אינו רחב ד' הוא משום דברה"ר ל"ב רוחב ד'. [↑](#footnote-ref-60)
60. אך י"ל דהתם הוא מטעם אחר, וכמש"כ בפי' ריו"נ לקמן שם. [↑](#footnote-ref-61)
61. והעירו די"ל עוד בזה, דלרש"י לטעמי' דזיז שאינו רחב ד' אין נותנין עליו אף כלים הנשברים, משום דרובא נפלי, נמצא דאין זיז זה ראוי לתשמיש רה"י, וע"כ לא חשיב כחורי רה"י. [↑](#footnote-ref-62)
62. והגאו"י הק', דהרי לא איירי הכא בפס"ר דודאי נפל, דאטו בשופטני עסקינן, וא"כ אף אם נפל ונשבר לי"ב איסורא כלל, דהרי הוי דבר שאינו מתכוין, וגם הו"ל מקלקל, אך לכאו' משמעות ד' רש"י דבאמת מדינא לי"ב איסורא כלל, אלא ד"מחזי" כמאן דשדי להו לרה"ר. [↑](#footnote-ref-63)
63. אך בד' הריטב"א נראה שפירש בד' רש"י דהא דאסור להשתמש שלא כנגד החלון, הוא משום דהתחתון אוסר עליו, ועיי"ש שהק' ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-64)
64. והגאו"י בד"ה כשתימצי כתב דזה ניחא רק לדעת רש"י ודעימי' דמקום ד' הגבוה י' ואין לו מחיצות הוי כרמלית, דלמש"כ התוס' לעיל פ"ט ע"פ הירושלמי דל"ה כרמלית, א"כ מה לי דלא ניחא תשמישתי' דתחתון, הרי אף אם ל"ה חלון כלל הי' מותר להשתמש בזיז התחתון דהוי מקו"פ. [↑](#footnote-ref-65)
65. ועמש"נ לעיל פ"ה ב' לישב דלא תיקשי ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רפ"ד דמותר לזרוק דרך אויר חצר שאינה מעורבת למעלה מי', ואכמ"ל.

    ויש להוסיף, דהתוס' הכא בד"ה ניחוש כתבו דמותר לטלטל לזיז היוצא לחצר שאינה מעורבת, אך אי"ז משום דס"ל דמותר לטלטל באויר חצר שאינה מעורבת למעלה מי', שהרי בדבריהם לעיל פ"ה א' (סוד"ה בור) מבו' לאסור בזה, אלא הוא משום דס"ל דהזיז חולק מקום לעצמו והוא רשותו של בעל הבית, ולא חשיב כלל כאויר החצר. [↑](#footnote-ref-66)
66. והריטב"א כתב די"ל דאף אם אין לו בעלים אחר, הוי בזכות בני רה"ר, וע"כ הן אוסרין עליו, - והא דכשאין שם אלא זיז אחד או אפי' הרבה זה כנגד זה מותר להשתמש בהן, הוא משום דבכה"ג הוי הזיז לבני החלון שתשמישו תדיר בו וכאילו הוא שלו, ולפיכך אין אוסרין לו עליו. [↑](#footnote-ref-67)
67. ולמש"כ הבית מאיר בסימן שנ"ה והחזו"א בסימן ק"ג סקכ"ח בדעת הר"ש משאנץ דכל הא דכותל שאינו רחב ד' שבין ב' חצירות חשיב כמקו"פ, הוא משום דבאנו לדון שיחול דין חצר שאינה מעורבת על הכותל בפנ"ע, וכיון שהוא פחות מד' לא גזרו בו והוי כמקו"פ, אך עמוד פחות מד"ט העומד בחצר שאינה מעורבת, דינו כחצר ואינו חולק רשות לעצמו, ונת' לעיל שם, הרי דמה"ט גם הכא יש לאסור לטלטל ע"ג הזיז העליון, ואין להתיר בזה משום מקו"פ. [↑](#footnote-ref-68)
68. ושמא י"ל בזה למש"נ בשבת שם ללמוד מד' הריטב"א לעיל כ' א', דאף דידו לא נייח ול"מ הנחה זו להפסיק, היינו רק כשידו למטה מי', אך כשידו למעלה מי' דהוא מקו"פ, סגי בהנחה זו להפסיק, ונת' כן גם בד' הרמב"ן שם שכתב דמותר להחזיר ידו דרך למעלה מי' משום דמותר להחליף ברשויות דרבנן, ולפ"ז י"ל דה"נ מהני הנחה זו להפסיק בהעברת ד' אמות, וזה ניחא אי נימא דהנחה בתוך ד' אמות דמי להנחה במקו"פ, (וכ"נ בל' הראב"ד בפי"ב משבת הי"ד), ואכמ"ל, - וי"ל עוד למש"כ החזו"א בסימן ק"ה סק"ב דהא דהנחת ידו הפשוטה לרשות אחרת ל"מ להפסיק, הוא משום דזהו דרך המלאכה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-69)
69. ומש"כ הרמב"ם דפטורו הוא משום דהוא עומד ברשות אחרת, היינו משום דאין הנחה זו פוטרת אלא במקו"פ, וכיון דהכא ידו למטה מי', ע"כ לא מיפטר אלא משום דעומד ברה"י וידו הפשוטה לרה"ר הויא כמקו"פ. [↑](#footnote-ref-70)
70. והחזו"א בסימן ס"ב סק"ה כתב לישב, לפמש"כ שם דהא דמדמינן לה למעביר דרך עליו, הוא משום דכשמעביר ע"י ידו הפשוטה לרה"ר, הוי כמעביר דרך מקו"פ, ולפ"ז י"ל דהכא גרע טפי, כיון דכשעקר מתבטל תיכף הרה"ר, ותליא באיבעיא דשבת צ"ט ב' בעקירת חפץ ועשיית מחיצה, ולפ"מ שפסק הרמב"ם בפי"ד משבת ה"כ דפטור, ה"נ הכא הוא פטור, - וצ"ב דעד כאן לא מצינו דפטור, רק היכא שבטל הרשות ע"י העקירה, דלא חשיב כעוקר מרה"י, אך הכא דהרשות עצמה קיימת, ורק דע"י העקירה כבר אין החפץ נמצא ברשות, מ"ט יהא פטור, ומהיכ"ת נימא דבעינן שיהא החפץ עקור בעודו ברשות זו, ונת' עוד בזה בשבת שם. [↑](#footnote-ref-71)
71. ודין זה תליא בפלוגתת הראשונים אם בכל גווני לא גזרו כחו בכרמלית, ונת' בשבת ק' ב'. [↑](#footnote-ref-72)
72. אך התו"ש שם סק"ד כתב לאסור אף בכרמלית, משום דאין עושין ספק דרבנן לכתחילה, והמ"ב בסימן י' סקכ"ז הביא פלוגתת האחרונים בדין יציאה בספק מלבוש לכרמלית, אם ה"ז אסור משום דאין עושין ספק דרבנן לכתחילה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-73)
73. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפי"ג משבת ה"ד דפטור, ומשמע דהוא חייב מכת מרדות, וכמש"כ הרמב"ם שם פ"א ה"ג דכל מקום שנאמר פטור ה"ה חייב מכת מרדות, ואם אין האיסור בזה אלא מספק, לכאו' אינו חייב מכת מרדות, - אך בד' האו"ז בסימן ר"ג והריא"ז בפירקין ה"ג דין ג' מבו' דאין האיסור בזה אלא מספק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-74)
74. ולכאו' מוכח כן מהא דפרכינן עלה מהא דמטהר ר' יהודה בדלא היפך, ואם הכא אין האיסור אלא מדרבנן ומדאורייתא לא חשיב כנושא משא, מאי פריך, הרי י"ל דלענין טומאה לא גזרו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-75)
75. ובדעת רש"י שפירשה בדבילת תרומה, מבו' בד' התוס' די"ל בתרי גווני, חדא, דהוא משום דס"ל דאין משקה מטמא אחרים אלא ברביעית, וכאשר כ"ה בפירש"י בפסחים י"ז ב', ועוד, דס"ל דרוק לא חשיב משקה לקבל טומאה, אלא להכשיר, - והמקד"ד בסימן מ"ה סק"א כתב די"ל עוד, דס"ל כדעת הרמב"ם בהקדמתו לפיהמ"ש ידים, דסתם ידים אין מטמאין משקה חולין, וזה לפ"מ שפירש"י דידים מסואבות היינו סתם ידים, ובע"כ דאיירי בדבילה של תרומה דנטמאת מן הידים עצמן, ועד"ז כתב העצי אלמוגים בסימן ? לפ"ד רש"י בשבת י"ד א' בטעם טומאת סתם ידים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-76)
76. ובזה מתפרש מש"כ הגאו"י בסוגיין והביאוה"ל בסימן ש"נ ס"ג לדון לפרש למש"כ הטוש"ע שם לאסור ברוק המוכן לזרקו, דהיינו כשהיפך בו, והיינו דע"י שהיפך בו הוא מוכן טפי לזרקו. [↑](#footnote-ref-77)
77. ובפי' הר"ש במקואות פ"ח מ"ה מבו' דכ"ה דרוק שהיפך בו טמא, ה"נ רוק הבא מחמת הפונדיון טמא, עיי"ש, וזה מתפרש לטעמי', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-78)
78. ואך דבדבריהם נראה דהופכין דברי כולם, דר"מ מטהר ור' יהודה מטמא ור' יוסי אומר היפך בה טמא, וכמש"כ התוס' הרא"ש, והתורת חיים כתב לפרש בזה להא דקאמר מוחלפת השיטה, ולא קאמר איפוך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-79)
79. ומה"ט פסק הרמב"ם שם ובפט"ו מטו"א ה"ז שאם היפך טמא, וניחא משה"ק התוי"ט דלפ"מ דמוכח הכא דגרסינן ר' יהודה אומר אם היפך וכו', לא קי"ל הכי, דהלכה כר' יוסי לגבי ר' יהודה, ועמש"כ בזה הבית מאיר בסימן תקס"ז. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך לדעת רש"י יש לגרוס במתניתין דהתם ר' יהודה אומר היפך בה טמא וכו', וכן גירסת הגר"א שם. [↑](#footnote-ref-81)
81. ואמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים שם פירש דטעמא דמאן דמטהר, הוא משום דהוי כהכשר שלא לרצונו, ולפ"ז ניחא דע"כ אף דס"ל לר' יהודה לענין שבת דהוי משא, מ"מ אי"ז מטמא, - ואמנם דלפי דבריו צ"ע דמה פרכינן הכא דר' יהודה אדר' יהודה, ועמדו ע"ז הגאו"י והקר"א, וצ"ל דלמ"ד דאם היפך טמא, אף שאין כונתו לנגוע בריר, בע"כ דהא דאם לא היפך טהור, הוא משום דכ"ז שלא היפך ה"ז בטל לגופו, וזהו דפרכינן דא"כ מ"ט אסר ר' יהודה לצאת אף כשלא היפך בו, - ועי' עוד בד' הרמב"ם בפט"ו מטו"א ה"ז שפירש בע"א, ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס שם, והחזו"א בכלים סימן י' סק"כ. [↑](#footnote-ref-82)
82. והקר"א כתב דצ"ל דטעמא דת"ק דפליג על ר' יהודה הוא, דאף דחשיב הרוק משקה לענין טומאה, מ"מ לי"ב איסור הוצאה, שאין דרך הוצאה בכך, וכתב דהוא דלא כמש"כ בפי' ריו"נ דחשיב כדרך הוצאה. [↑](#footnote-ref-83)
83. ועיי"ש שכתב דבזה ניחא משה"ק התוס' לעיל בסוגיין ד"ה הוא סבר דאם ת"ק דר' יהודה ר"מ היא, הו"ל למיפרך דר"מ אדר"מ, ולפ"ד הרמב"ם ניחא, דאף דר"מ מטמא, מ"מ ס"ל דמותר להלך ד' אמות אף שנתלש הרוק שבפיו, ולי"ב משום איסור הוצאה. [↑](#footnote-ref-84)
84. והא דהוא מקב"ט ומכשיר, כבר עמד ע"ז התורי"ד בב"ב כ' א' וכתב דהוא משום דמשקה סרוח מתחילתו מקב"ט, וכ"ה בכל תולדות המים שמקבלין טומאה אף שאין ראויין לשתי', ועי' בחזו"א מכשירין סימן ד' סק"ט שעמד ע"ז, ועי' עוד בירושלמי תרומות פי"א ה"ב ובמקד"ד טהרות סימן מ"ג סק"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-85)
85. וצ"ע שלא הביא דהב"ח שם מסיק להתיר בזה לכו"ע, ע"פ מש"כ בפירש"י בשבת ע"ג א' דרוק לאו בר אכילה הוא אלא בליעה דכתיב עד בלעי רוקי. [↑](#footnote-ref-86)
86. ובפי' ר"ח בשבת שם פירש דטעם האיסור לשתות כשלא הכניס ראשו ורובו, אי"ז משום החשש שיכניס הכלי למקום שעומד שם, אלא הוא משום דחיישינן דכשיגמור לשתות יחזיר המים למקומם, ופירש דזהו מה שאמרו דוכן בגת, ונת' להלן, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-87)
87. וכתב דמה"ט אסור להוציא ח"ש לכרמלית, ומבו' בדבריו דהוצאה פחות מכשיעור אינה אסורה אלא מדרבנן, אך בתשו' מהרש"ל ריש סימן מ"ז נקט דמותר להוציא לכרמלית פחות מכשיעור, עיי"ש, ועיי"ש שכתב דמותר להוציא קמיע שאינו מומחה לכרמלית, כיון דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכ"כ הא"ר בסימן ש"א סקמ"ז, ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן ש"ג סק"ב. [↑](#footnote-ref-88)
88. ויש להוסיף מש"כ הרמב"ן בהשגות סהמ"צ שורש א', בטעמא דמ"ד בשבת כ"ג א' דהצווי על נר חנוכה הוא מקרא דשאל אביך ויגדך, ואי"ז בכלל לא תסור, כשאר האיסורים דרבנן, וכתב דהוא משום שהדברים שהן מוסיפין במצות התורה עצמן כעין פירוש התורה הוא שהם ז"ל אומרים כל צמר ופשתים הוא כלאים, וכל שבות הוא מלאכה וכו', אבל כשאומרים הדליקו נר חנוכה אין אדם יכול להסמיכו ע"ז הלאו בשום ענין, שאי"ז בא בכלל הכתוב שאמר כי יפלא ממך דבר למשפט, אלא בכלל שאל אביך ויגדך זקניך ויאמרו לך שהיא צוואה לקבל מן הזקנים על הכלל, עכ"ד, ולכאו' הוא כיסוד דבריו הכא, דבשבות דרבנן הו"ל מדרבנן בכלל המלאכה, והן מוסיפין במצוות התורה עצמן כעין פירוש התורה, ומשא"כ באיסורא דלא יעמוד אדם ברה"י וישתה ברה"ר וכיו"ב, דאף מדרבנן אי"ז נכלל במצוות התורה עצמן, אלא שהוא איסור בפנ"ע שחידשו חכמים. [↑](#footnote-ref-89)
89. והגרע"א שם כתב לפי דבריו דזה עוקר וזה מניח שרי בכרמלית, כיון דאין האיסור בזה אלא משום גזירה, וכן דעת האהעו"ז בסימן שמ"ט, וכ"ה דעת הט"ז בסימן ש"ז סקי"ב והעבוה"ג, וכמש"כ הגרע"א בגל' האהעו"ז, וכ"ה גם בט"ז סימן שכ"ה סק"א, - אך לד' הרמב"ן ודעימי' שפיר י"ל דזה עוקר וזה מניח הוי מדרבנן בכלל הוצאה, וה"ז אסור בכרמלית, וכמש"נ להלן מד' הריטב"א דאסור להוציא מרה"י לרה"י דרך אויר כרמלית, וכן דעת הבית מאיר בסימן שמ"ט, והביאו השעה"צ שם סקי"ד, וכ"כ הבאה"ט בסימן רס"ו סק"ו בשם היד אהרן בסימן שמ"ז, וכן האריך בחי' פרדס רימונים בשבת י"א ב', (ועי' בביאוה"ל סימן שנ"ג ס"א בדין זריקה מרה"י לרה"י דרך אויר כרמלית, ועי' עוד בדבריו בר"ס שס"ו ובסימן שע"ב ס"ו ד"ה אפילו, במש"כ בשם הפמ"ג בדין זה עוקר וזה מניח בחצר שלא עירבו), - והגר"ז בסימן ש"ג סכ"ג כתב דהוצאה כלאח"י אסורה בכרמלית, אך הפמ"ג שם במש"ז סקי"ב נסתפק בזה, ועמש"כ בזה התהל"ד שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-90)
90. ובשיטה להר"נ בשבת שם כתב בשם התוס' דהא דהגת הויא כרמלית אף דאין כרמלית בכלים הוא משום דמיירי בגת גדול וכובדו קובעו, והק' ע"ז דמ"מ תורת כלי עליו, והרי דפליגי בהכי, דדעת התוס' דהא דאין כרמלית בכלים הוא משום דאי"ז דבר קבוע, וע"כ כלי גדול דכובדו קובעו הוי כרמלית, ודעת השיטה להר"נ דהא דאין כרמלית בכלים הוא משום דכלי בטל לרשות, וע"כ אף כלי גדול דכובדו קובעו, מ"מ כיון דתורת כלי עליו, ל"ה כרמלית. [↑](#footnote-ref-91)
91. אך בפי' הרא"ש במעשרות פ"ד מ"ד כתב דהא דאסור לשתות כשלא הכניס ראשו ורובו הוא משום דחיישינן שמא יוציא הכלי אליו וישתה חוץ לגת, וכ"כ המאירי בסוגיין, ולדעתם תיקשי דמ"ט ל"ה כגזירה לגזירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-92)
92. והבגדי ישע שם כתב דאינו מוכרח כן בד' רש"י, והביאו הביאוה"ל שם, - אך בד' הפמ"ג שם במש"ז סק"א מבו' דמקור ד' הב"י לכך, הוא ממה שפירש"י דבצינור למעלה מי' אסרו, גזירה אטו צינור שיש בו ד' דמוציא מרה"י לרה"ר, ואם אף בכה"ג לי"ב איסורא דאורייתא, הו"ל כגזירה לגזירה, וכ"ה דלא אסרו למטה מי', משום דאף אם יש בו ד', כרמלית הוא, ולי"ב איסורא דאורייתא. [↑](#footnote-ref-93)
93. וכ"נ בפסקי רי"ד דגריס אם יש בצינור דע"ד טפחים "חייב" מפני שהוא מוציא מרשות לרשות, - אך צ"ע ממש"כ הרי"ד לעיל מינה דהא דאסור לצרף למזחילה, הוא מפני "שנראה" כאילו מתוך המזחילה לוקח אותם, ומשמע דמדינא לא חשיב כלוקח מן המזחילה, ושמא יש לדחוק, דהא דתניא דאם יש בצינור דע"ד טפחים חייב, היינו כשלוקח מתוך הצינור, ומכח זה יש לאסור אף לצרף, כיון שנראה כלוקח מן הצינור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-94)
94. ולא נתפרש לן טעם הסוברים דיש בזה איסורא דאורייתא, אף שהמים נזחלין והולכין, ושמא תליא בהפלוגתא שהביא המאירי בשבת ה' ב' בדין נהרות המושכין ומעינות הנובעין, די"א דדמי לקולט מע"ג גומא דחייב, וכן צידד בס' הבתים שערי הוצאה שער ז', - ושמא י"ל עוד, דכל דמצרף ידו למזחילה חשבינן אף לידו מכלל הרה"י, וכמו שמצינו שדנו בזה הלבוש והתו"ש, ונת' להלן, וכיון שנחו המים בידו, שפיר הוא חייב על עקירתם, ולפ"ז ניחא גם קו' הבגדי ישע, דשפיר חשבינן דאיהו עביד להעקירה, וצ"ע, דלכאו' רחוק הדבר לחשוב את ידו מכלל הרה"י. [↑](#footnote-ref-95)
95. אך בפירש"י בסוד"ה ומן הצינור כתב דהא דמותר לקלוט אף למעלה מי', הוא משום דאוירא הוא מקו"פ, ומבו' דאם ל"ה האויר מקו"פ אלא הי' רה"י, הי' אסור לקלוט ממנו, אף שאין המים נחין בו כלל. [↑](#footnote-ref-96)
96. וצ"ב דלכאו' מה שדנו דנימא בזה לבוד, היינו דנימא דידו הויא לבוד למזחילה, וחשיבא אף ידו כרה"י, וכ"ה בל' התו"ש שם סק"ה, וזהו שכתב הלבוש דלא אמרינן לבוד לגבי ידו, והיינו דכיון דידו אינה קבועה שם, ל"מ דין לבוד לחשוב לידו לרה"י, (אך צ"ע, דלכאו' אף אם מצרף ידו ממש למזחילה, לא חשיבא ידו לרה"י, אלא האיסור בזה הוא משום דחשיב כמוציא מן המזחילה), וא"כ מ"ט לי"ב עקירה ממקום ד', הרי ידו של אדם חשובה כדע"ד.

    ובעיקר ד' הט"ז לכאו' יש מקום לפרש בע"א, דהצד לאסור בזה, הוא משום דכל שהוא בתוך ג', חשבינן לי' כקולט מן המזחילה עצמה, וע"ז הוא שכתב דלא נאסר אלא במוציא ממש מרה"י, וכל שאינו מוציא ממש מן המזחילה, אלא מתוך ג' למזחילה, ל"ה מוציא ממש מרה"י, ולי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-97)
97. ולפ"ז נתחדש בדינא דצינור, דכיון שהוא בולט ג' ל"ה חורי רה"י, וכמש"כ כן הרשב"א בשער ג' פ"א (המ"ה), - וצ"ל דהטעם בזה הוא, דעיקר דינא דחורי רה"י, הוא בחורים שבתוך כותל הרה"י, אך זיז שמחוץ לכותל רה"י, לי"ב לדינא דחורי רה"י, אלא כשאינו בולט ג', דלא חשיב כבולט מן הכותל, או בגונא שיש בו ד', וכמש"כ הרשב"א שם המ"ד והמ"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-98)
98. ובד' הרשב"א שם הלכה קע"ה מבו' דמודה גם לדינא דהרמב"ם דאסור לצרף מן הכותל תוך ג"ט לגג, אף דל"ה חורי רה"י, והוא משום דחשיב כעוקר מן הגג, ולכאו' זה נלמד מהא דתניא דלא יעמוד אדם ברה"י ויגבי' ידו וכו' לפחות מג' סמוך לגג, ובע"כ דלא איירי במצרף למזחילה, דבזה אסור אף כשאין ידו בתוך ג' לגג, וסגי במה שהמזחילה עצמה היא בתוך ג' לגג, אלא איירי במצרף לכותל, - ואמנם הנה נמצא לפ"ז דנתחדשו ב' דינים בפחות מג' סמוך לגג, חדא דמזחילה שהיא פחות מג' סמוך לגג חשיבא כגג, ואסור לצרף לה, אף דהצירוף אינו תוך ג' לגג, והב', דאסור לצרף מן הכותל תוך ג' לגג, דחשיב כעוקר מן הגג עצמו, וצ"ע היאך זה מתישב במה שאמרו בגמ' תניא נמי הכי וכו', והרי דחד דינא הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-99)
99. ובזה נתישב משה"ק הקר"א ע"ד רש"י ודעימי' דאסור לצרף בתוך ג' לגג אף שהוא למטה מי', מהא דתנן בשבת ק' א' דהזורק ד' אמות ברה"ר ונח בכותל למטה מי' כזורק בארץ, וסתם כותל אינו גבוה אלא י', וא"כ הוי פחות מג' מראש הכותל ואפ"ה הוי כזורק בארץ, ולהנ"ל ניחא, דודאי דפני הכותל בתוך ג' לגג הוו רה"ר, וכל הא דאסרינן הכא הוא בגשמים שירדו מן הגג, דכל שהם בתוך ג' לגג, חשבינן שעדיין לא נעקרו מן הגג. [↑](#footnote-ref-100)
100. אך הריטב"א כתב דתני לה לרבותא, דאף למטה מי' טפחים דוקא קולט אבל מצרף אסור, וכ"כ בס' המאורות בשם ההשלמה, ועיי"ש לפרש עוד בזה, - והתורי"ד כתב דהא דתני למטה מי' טפחים, הוא משום דלמעלה מי' אסור אף קולט, שמא יקח מתוך המזחילה שהיא רה"י, וכתב דבפסקיו פירש בע"א. [↑](#footnote-ref-101)
101. אך בנוסח המשנה שבפיהמ"ש גריס למטה מי' טפחים, ובפיהמ"ש שם כתב דלמעלה מי' טפחים מותר לצרף אם אינו תוך ג' לגג, משום דלמעלה מי' הוא מקו"פ, ולא נתפרש לן, דמה עדיף למעלה מי' מלמטה מי', דאף דלמטה מי' ל"ה מקו"פ, הרי הוי אויר רה"ר, ומ"ט יהא אסור לקלוט משם ולהביאו לרה"ר, וצע"ג, ואמנם בס' המאורות כתב די"מ דאיירי בעומד ברה"י וקולט מן המזחילה, וע"כ לא שרי אלא למעלה מי' שהוא מקו"פ, אך בד' הרמב"ם אי"ז מתישב, דלהדיא בדבריו שם דהוא מביאו לרה"ר, וגם דאם איירי בעומד ברה"י, יש לאסור למטה מי' אף בקולט. [↑](#footnote-ref-102)
102. וכתב דגם לגירסת הרי"ף למעלה מי' טפחים, אסור לצרף אף למטה מי' טפחים, והא דתני למעלה מי' טפחים, הוא לאשמועינן דקולט שרי אף למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-103)
103. אמנם הנה בד' הרי"ד והריא"ז מבו' דלעולם המזחילה הויא רה"י, ואפ"ה כשאינה גבוהה י' מותר, - ומתוך דבריהם נראה דטעמם הוא, משום דס"ל דהא דהמזחילה הויא רה"י, אי"ז מדינא דחורי רה"י, אלא היא עצמה רה"י היא, דאף דאין בה ד', מ"מ כיון שהיא תוך ג' לגג דמיא כגג, והויא מכלל הרה"י דהגג, וע"כ כ"ז הוא כשהיא גבוהה י', דאף דאין לה עצמה מחיצות י', דמיא לצינור הרחב דע"ד דהוי רה"י, ונת' להלן, אך כל שאינה גבוהה י' לאו רה"י היא, - ועי' עוד בפי' ריו"נ בסוגיין דמסיק כן דמזחילה וצינור לא חשיבי כחורי רה"י, עיי"ש, (ומש"כ ריו"נ שם דיש לאסור לצרף למזחילה אפי' למטה מי' טפחים, נראה דמכוון דבריו הוא כשהמזחילה גבוהה י', והוא מצרף בתוך ג' למזחילה למטה מי' טפחים, אך כל שאין המזחילה גבוהה י' ל"ה רה"י כלל ושרי, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-104)
104. ובזה מתישב בע"א משה"ק הקר"א ע"ד הסוברים דאסור לצרף בתוך ג' לגג אף למטה מי', מהא דתנן בשבת ק' א' דהזורק ד' אמות ברה"ר ונח בכותל למטה מי' כזורק בארץ, וסתם כותל אינו גבוה אלא י', וא"כ הוי פחות מג' מראש הכותל ואפ"ה הוי כזורק בארץ, ולהנ"ל ניחא, דכל הא דאסרינן במזחילה אף למטה מי', הוא משום דהויא חורי רה"י וכרה"י, וזה ל"ש התם כלל, - וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש, עיי"ש שכתב דהא דתניא בתוספתא לא יצרף אדם ידו עם הכותל עם המזחילה עם הגג למעלה מי' טפחים, שמא משום כותל נקט התם למעלה מי', דאילו למטה מותר כיון דקאי באויר רה"ר, כדאמרינן בשבת הזורק בכותל למטה מי"ט כזורק בארץ, אך בדבריו לא נתפרש דהוא מדין חורים, אלא דשאני מצרף למזחילה שאינה באויר רה"ר, למצרף לכותל שהוא באויר רה"ר. [↑](#footnote-ref-105)
105. אמנם הנה התו"ש בסימן שנ"א סק"ז שכתב דצינור רחב דע"ד ואינו גבוה י' ל"ה חורי רה"י, משום דלמטה מי' טפחים כבר זכו בו רבים, ומבו' דס"ל דגם בצינור אמרינן דכל שהוא בתוך י' ל"ה חורי רה"י משום שהוא משמש את הרבים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
106. ומה שנקט הנשמת אדם שם לדינא דכל שקולט למעלה מג' לא חשיב כרה"ר ומותר להכניסו לרה"י, צ"ע, שהרי אויר רה"ר עד גובה י' חשיב כרה"ר, - אמנם באמת מצינו כן בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ה הלכה קע"ג דאם עומד ברה"י וקיבל מי גשמים מאויר רה"ר, מותר להכניס בפנים ולשתות, דאויר רה"ר כל למעלה מג' מקום פטור הוא ומותר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-107)
107. וכתב לפ"ז דאף במזחילה איכא גוונא דמותר לצרף, כגון שהיא בולטת מג' עד קרוב לד' טפחים, ולא תני לה משום דהוי מילתא דלא שכיחא, דאם היא בולטת פחות מג"ט הוי כגג, ואם היא בולטת ד"ט הויא היא עצמה רה"י, כיון דכל מזחילה רחבה ד"ט, וכל דבולטת ד"ט יש בה דע"ד טפחים, - ואמנם עיי"ש שכתב די"ל דאף בכה"ג אסור דלא גרע מחורי רה"י, אך בהמשך דבריו נראה שחזר בו מזה, משום דא"כ גם בצינור הי' אסור לצרף, משום דהוי כחורי רה"י, ובע"כ דאין מזחילה וצינור קרויים חורי רה"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-108)
108. וכ"כ בתור"פ ובפסקי רי"ד, דטעם הא דשאני דין צינור מדין מזחילה, הוא משום דמזחילה הולכת כנגד כל אורך הגג, וצינור אינו הולך כנגד כל הגג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-109)
109. וצ"ע לפ"ז מקור ד' הרשב"א להך דינא דכל שאינו בולט ג' הוי רה"י אף כשאין בארכו ד' ואין הרה"י משלימו לד', שהרי הא דמזחילה הויא רה"י, הוא אף כשהיא בולטת ג"ט, ומשום דהרה"י משלימתה לד', וא"כ מנ"ל דאף בגונא דאין הרה"י משלימו לד', מהני הא דאינו בולט ג' לחשבו כרה"י, ושמא מסברא הוא דס"ל דכל שאינו בולט ג', הו"ל כחורים שבתוך הכותל, דלעולם הם רה"י.

     עוד צ"ע, דהנה לכאו' הך דינא דכל שהגג משלימו לד' הוי רה"י, הוא חד דינא עם מש"כ הרשב"א בהלכה מ"ד דזיז היוצא מכותל רה"י והוא רחב ד"ט וגבוה י' הוי רה"י, - ולפ"ז הרי הדין נותן דכל הא דהמזחילה הויא רה"י, הוא רק כשהיא גבוהה י', ומשמעות ד' הרשב"א בעבוה"ק הלכה קע"ד דכיון דהמזחילה תוך ג' לגג הויא רה"י אף כשאינה גבוהה י', וכ"כ המ"מ בפט"ו בשבת בשמו, וכ"נ להדיא בדבריו שם הלכה קע"ז, דצינור שיש בו ד' והוא תוך ג' לגג, הוי רה"י אף כשהוא בתוך י', עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-110)
110. והנתיב חיים שם ובקרבן נתנאל בפירקין סימן ז' סק"ח הק' ע"ז, ממש"כ התוס' לעיל בר"פ כל גגות בגג הבולט דהבליטה הויא כרמלית, ולא אמרינן דהויא כחורי רה"י, ולא נתפרש בדבריו דמ"ט באמת ל"ה כחורי רה"י, - ואמנם הנה כבר עמד בחי' אהעו"ז לעיל שם בזה דמ"ט ל"ה הבליטה רה"י מדין חורי רה"י, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה במגנזי הגר"ח סימן ד' בהג"ה, ונת' לעיל במקומו, ולפי דבריהם ניחא דהכא שפיר הוי הזיז חורי רה"י. [↑](#footnote-ref-111)
111. והפמ"ג שם כתב דאף דחורי רה"י ל"ב ד', מ"מ כיון דבעינן עקירה ממקום ד', ולא נאסר עקירה ממקום שאין בו ד' אלא מדרבנן, הרי דבכה"ג לא גזרו, - וצ"ב דמנ"ל לרש"י הך מילתא, והוצרך לפרש דהא דאסור לצרף לצינור הגבוה י', הוא גזירה אטו צינור שרחב ד', ולא פירש דהוא משום דמדרבנן אסור להוציא מרה"י לרה"ר אף בדליכא עקירה ממקום ד'. [↑](#footnote-ref-112)
112. והדמש"א שם פירש דכונתו הוא למש"כ רש"י דהצינור ארוך וליכא למימר לבוד, והרי דהוא מופלג מן הגג, ובכה"ג לא אמרינן חורין, וכמו שאמרו לעיל פ"ז ב', - וצ"ב, דלכאו' שפיר י"ל דאיירי כשהזיז הוא בתוך ג' לגג, ואף שהוא בולט לחוץ הרבה, שפיר הוי חורי רה"י, וכמש"כ התוס' לעיל פ"ו ב' ופ"ט ב' דגזוזטרא או זיז הפתוחין לרה"י הוו רה"י, אף שהן בולטין מרה"י הרבה, וכ"ה בתו"ד היד אפרים ע"ד המג"א שם, - ושמא מכוון הגר"א הוא לד' רש"י בגמ' בסוד"ה וקולט, דמבו' בדבריו דכל שיש בצינור דע"ד אסור אף כשאינו בתוך ג' לגג, אך לכאו' גם בדבריו שם יל"פ דהיינו דפי הצינור בולט ג' מן הגג, אך לעולם הצינור עצמו הוא סמוך לגג בתוך ג'. [↑](#footnote-ref-113)
113. אך שמא יש לפרש, דאין מכוון הגר"א דאי"ז כלל מדינא דחורי רה"י, אלא הוא כמש"כ הרשב"א דכל שהוא גבוה י' ורחב ד', מהני בו דינא דחורי רה"י אף כשהוא מופלג, ומש"כ הגר"א בסימן שמ"ה סט"ז דאי"ז חורי רה"י, היינו דלי"ב לדינא דחורי רה"י דעלמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-114)
114. עיי"ש שכתב דלא הותר לצרף לצינור אלא כשאינו רחב ד', אבל כשהוא רחב ד' על ד' אז אסור לצרף דהא מרה"י או מכרמלית קא שקיל, והרי דאף בגונא דכשהוא רחב ד' הוי רה"י, דהיינו כשהוא גבוה י', מ"מ כל שאינו רחב ד' מותר לצרף. [↑](#footnote-ref-115)
115. והעירו דלדעת הרשב"א שם הוא מוכח כן, דאם הוה גזרינן אטו צינור שיש בפיו ד', הי' לנו לאסור אף בצינור למטה מי', שהרי אם יהא בפיו ד' הוי רה"י, כל שאינו מופלג מן הגג ג', וכמבו' כן בד' הרשב"א בעבוה"ק שם, דכל שיש בפיו ד' הוי רה"י אף כשהוא למטה מי', (ורק כשהוא למטה מי' ומופלג מן הגג ג', ל"ה רה"י), ודמי למזחילה דדעת הרשב"א שם הלכה קע"ד דכל שהגג משלימה לד' הויא רה"י, אף שהיא בתוך י'. [↑](#footnote-ref-116)
116. ולכאו' הוא מוכרח כן לדעת הרשב"א בעבוה"ק דאף במצרף ליכא איסורא דאורייתא, דלפ"ז אין לאסור בצינור שאינו רחב ד', אטו צינור רחב ד', כיון דאף בצינור הרחב ד' אי"ז אסור אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-117)
117. ובדבריו נתפרש גירסת הרי"ף דגריס בגמ' הכא במזחילה של י"ג טפחים פחות מג' סמוך לגג עסקינן, עיי"ש, ועד"ז כתב בפי' ר"י בן חכמון, ועמש"כ בס' המאורות בביאור גירסא זו בע"א קצת. [↑](#footnote-ref-118)
118. ובד' ריו"נ מבו' לדעה זו, דמן הגג אסור להוציא מים אף שאינם מונחים שם אלא מתגלגלים, וע"כ לי"ב חיובא, ומן המזחילה מותר להוציא אף מן המים שעברו על קרקעיתה, משום דאינם נחים אלא מתגלגלים, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-119)
119. ומבו' דפשיטא להו דכל ששבתו המים בגגו של חבירו ובאו לגגו אסור להכניסן משם לבית, ובר"פ כל גגות נת' לפרש בזה, דהוא משום דיסוד דינא דכלים ששבתו בבית שאסור להוציאן מחצר לחצר, הוא משום דחשבינן כמו שהם במקום שביתתן, וע"כ ה"נ הכא, כ"ה דאסור להביאן מגג חבירו לביתו, ה"נ אם שבתו בגג חבירו ובאו לגגו חשבינן להו כמו שעדיין הם בגג חבירו ואסור להכניסן לבית, אך למש"כ האו"ש דהא דאסור להוציא מחצר לחצר כלים ששבתו בבית הוא משום דלגבי כלים ששבתו בבית ל"ה החצירות רשות אחת, צ"ע דמהיכא פשיטא להראשונים דכלים ששבתו בגג אסור להכניסן מגגו לבית, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-120)
120. ואמנם לפשטות ד' הרשב"א שם דאף מצרף שרי, צ"ל דאף דודאי דבית וחצר שלא עירבו אסור לטלטל מזל"ז אף כלים שלא שבתו בהם, מ"מ הכא דהוא מטלטל מגג חבירו לבית דרך גגו, לא נאסר אלא בכלים ששבתו בגג חבירו, וצ"ע, - והעירו די"ל עוד, למש"כ הגר"א בסימן שנ"ב בדעת הרשב"א דבדרבנן קי"ל כבן עזאי, ונמצא דכשהולך לביתו הו"ל כהנחה, וע"כ לי"ב איסורא, וזה כמש"נ להלן בהערה מד' הגר"ז, דהל שהניח תחילה ברשות המעורבת מותר להוציאן משם לרשות השני', - עוד העירו די"ל, דכיון דסתמא דמילתא כשמקבל את המי גשמים הויא ידו מונחת, הו"ל כהנחה. [↑](#footnote-ref-121)
121. ועיי"ש שנת' דלכאו' ד"ז תליא בפלוגתת קמאי אם מותר להחליף ברשויות דרבנן, דלדעת הסוברים דאסור להחליף יש לאסור בזה, שהרי לדעתם אסור להחליף אף ברשויות שלא עירבו, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל פ"ז ב', וכ"כ הפוסקים בסימן שנ"ה, - אך בד' הגר"ז בסימן שע"ב ס"א מבו' דכל שהניחם תחילה ברשות המעורבת, מותר להוציאן משם לרשות השני', אף שכתב בסימן שמ"ו ס"ג דיש להחמיר שלא להחליף ברשויות דרבנן, - והעירו די"ל דהטעם בזה הוא, דלא אסרו להחליף אלא דרך מקו"פ, דהוא מקום דבטל להכא ולהכא, ומיחזי כמו שמוציא מרשות לרשות, ולדעת רב לעיל ע"ו ב', מקו"פ שבין ב' חצירות אמרינן דאויר ב' רשויות שולט בו ולא יזיז בו אפי' כמלא נימא, וע"כ אף לר' יוחנן דשרי, (וכן ברשויות דאורייתא דמודה רב דשרי), מ"מ כל שמחליף דרך מקום זה, מיחזי כמוציא מרשות לרשות, אך כל שמחליף דרך רשות גמורה, לא מיחזי כלל כמוציא מרשות לרשות, - והעירו די"ל בזה בע"א, דכל האיסור להחליף, הוא רק משום דמעיקרא עביד הוצאה מרה"י למקו"פ, ואח"כ עביד הכנסה ממקו"פ לרה"ר, ואך שלא עשה מלאכתו בב"א, אך בגונא שהניחם תחילה ברשות המעורבת, ואח"כ בא להוציאם לרשות השני', הרי מעולם לא עשה הוצאה מרשות זו, ולא עשה הכנסה לרשות זו, דכשהוציאם לרשות המעורבת, אי"ז הוצאה כלל, וכשחזר והכניסם משם לרשות השני' אי"ז הכנסה כלל, ובכה"ג ליכא איסורא. [↑](#footnote-ref-122)
122. וי"ל בזה, למש"כ הרשב"א בכתובות ל"א ב' דהמקבל בידו בתוך ג' לגג, חשיב דאכתי הוא מונח ברה"י, וע"כ אינו חייב משום מוציא מרה"י לרה"ר, ונתחדש בדבריו דאף כשנח בידו חשבינן דאכתי הוא בגג, ורק כשמוליך את ידו ה"ז נעקר מן הגג, וע"כ ה"ז אסור, דליכא הנחה אחר שנעקרו המים מן הגג.

     והעירו די"ל עוד בזה למש"כ הבית מאיר בסימן ש"נ בשם החריף מו"ה מרדכי ליסר, דהיכא עביד עקירה ע"י היד, א"א שיהא זה חשוב הנחה, דהרי הנחה זו היא גופה העקירה, והבית מאיר שם הסכים לזה, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-123)
123. ואמנם הנה התוס' הרא"ש לעיל צ"א א' כתב דהא דאסור להורידם לבית אף שלא נגעו בגג, הוא משום שבאו בתוך ג' לגג, והי' מקום לפרש דכונתו דאתיא כר"ח בר טובי דתוך ג' הוי כמונח, וע"כ הוא דאסור להורידם לבית, - אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ התוס' ותוס' הרא"ש לעיל צ"ח ב' בתי' בתרא דכל הא דתוך ג' הוי כמונח הוא כשבא מתוך ג', - ועמש"נ לעיל שם לפרש לד' הרא"ש בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-124)
124. נתחדש בד' הריטב"א תרתי, חדא, דמדינא אוסרין בני רה"ר את הבור, אף דמפסקת רשות האסורה בין ביתם לשם, וכ"ה מבו' גם בדבריו לעיל כ' א' בדין חצר שראשה נכנס לבית הפסין, ולעיל צ"ח ב' בדין זיזין, ונת' לעיל פ"ד ב', - ועוד, דבשבת הן אסורין להשתמש שם, מ"מ הן אוסרין, אלמלי הא דסלוקי סליקו נפשייהו, ונת' לעיל שם פלוגתת הראשונים בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-125)
125. והבית מאיר בסימן שנ"ד ס"א כתב דלפ"ד הריטב"א אין מקור מהכא דבור וחצר רשות אחת הן, וי"ל דבור חשיב כתשמיש דירה גמור, ואסור להוציא ממנו לחצר, כאשר כ"נ מסתימת קמאי בדינא דבור שבין ב' חצירות, שלא הזכירו שהוא רק כשממלא בכלי הבית או שמכניס ממנו לבית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-126)
126. ומבו' דשרי לזרוק לאשפה אף כשהיא מופלגת ד"ט והוי המקום שבין האשפה לחלון רה"ר, משום דהוא מטלטל דרך אויר רה"ר למעלה מי' ושרי, וכ"כ הרא"ש לעיל פ"ב סימן ב', וכ"כ בפי' ריו"נ בסוגיין, - ובשו"ע סימן שנ"ד ס"ב כתב דמותר לזרוק לה מרה"י הקרוב לה, והתו"ש שם סק"ד כתב דהיינו בתוך ד"ט, והבית מאיר שם תמה ע"ז דשפיר יש להתיר אף במופלג ד"ט, דומיא דבור שחוליתו גבוהה י', דמותר למלאות ממנו אף כשהוא מופלג ד"ט, וכ"כ המ"ב שם סקי"ב, ועיי"ש שכתב דמש"כ השו"ע הקרוב לה, הוא לאפוקי אם האשפה רחוק מרה"י שלא יזרוק על האשפה שעלול ליפול ברה"ר, - ובד' התו"ש דחוץ לד"ט אסור, צ"ל דאיירי כשהחלון אינו גבוה י', וע"כ כל שהוא מופלג ד"ט אסור, וכ"כ הגר"ז שם ס"ב. [↑](#footnote-ref-127)
127. הב"ח בסימן שנ"ד תמה ע"ד הריטב"א שדן לדמותו לתל, דשאני הכא דיש מב' צידיו מחיצות, והו"ל כמחיצות הגבוהות ג"ט ואין ביניהם ד' דהוי מקו"פ, ול"ד לתל דליכא מחיצות כלל. [↑](#footnote-ref-128)
128. ולכאו' זה מתישב לדעת הסוברים דהא דצואה שאינה גבוהה ג' הוי רה"ר, הוא משום דמיפסע פסעי לה או משום דדרסי עלה, אך בלא"ה ל"ה רה"ר אף שאינה גבוהה ג', ונת' בשבת ז' א', - אך עיי"ש שנת' די"ל דד' הריטב"א מתישבים אף אי נימא דצואה הויא רה"ר אף דלא דרסי לה, דכ"ז הוא משום דצואה אינה דבר קבוע, אך בתל שהוא קבוע, כל הא דהוי רה"ר כשאינו גבוה ג', הוא משום דדרסי לי', וע"כ הכא דהבור הוא דבר קבוע, ל"ה ההפסק שבין הבור והכותל רה"ר, אלא אם דרסי לי' רבים. [↑](#footnote-ref-129)
129. וכאשר כ"ה מבו' בל' הרא"ש לעיל שם, דלא קשיא לי' דבבין העמודים ליכא ט"ז אמה, אלא משום דהעמודים ממעטין משיעור ט"ז אמה, והרי דשפיר מצרפין את כל רה"ר לט"ז אמה ואין העמודים מפסיקין, וע"כ לא קשיא לי' רק בסתם רה"ר שאין בה אלא ט"ז אמה, דאף דאין העמודים מפסיקין, מ"מ הן ממעטין משיעור ט"ז אמה. [↑](#footnote-ref-130)
130. אך אי"ז מתישב בד' הרא"ש לעיל שם שהוכיח דרה"ר המתקצר הוי רה"ר מההיא דבין העמודים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-131)
131. והמג"א שם סק"ג כתב דכל הא דמותר למלאות כשהחוליא גבוהה י', הוא רק כשהם בב' דיוטות, אך כל שהם בדיוטא אחת אסור משום מושיט, והפמ"ג שם הק' דאם יש בזה משום מושיט, יש לאסור אף בב' דיוטות, דמדרבנן אסור מושיט אף בב' דיוטות, ונת' בשבת צ"ו א', וכתב דל"ה מושיט ממש, אלא דבדיוטא אסור אסרו אטו מושיט, עיי"ש, ועמש"כ הביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-132)
132. ובפשוטו יש לאסור בזה, בין משום ההוצאה מרה"י לכרמלית דאיכא עקירה והוצאה בלא הנחה, ובין משום ההכנסה מכרמלית לרה"י דאיכא הכנסה והנחה בלא עקירה, - אך יש מקום לדון דלא אסרו בזה אלא משום ההוצאה דיש לחוש שיגמור המלאכה. [↑](#footnote-ref-133)
133. וצ"ע דמ"ט לא הביא להא דפריך לעיל שם בהא דתנן דהופכו על הכותל דהא לא נח, דמבו' דכל שלא נח ואגדו בידו לי"ב שבות, ודמי ממש להכא, - וצ"ל דהוא משום דהתם לא נתפרש להדיא דלי"ב שבות כלל, וי"ל דהוא היתר מסוים בכתבי הקדש, וע"כ לא הביא אלא מההיא דאסקופה כרמלית שאמרו לקמן ק"ג א' דאפי' שבות נמי ליכא. [↑](#footnote-ref-134)
134. והעירו לפ"ז במש"כ הרשב"א לעיל פ"ה ב' מתוספתא דג' דיוטות זו למעלה מזו וזו למעלה מזו והעליונה והתחתונה של אחד והאמצעית של אחר, לא ישלשל מן התחתונה לעליונה דרך אמצעית שאין משלשלין מרשות לרשות דרך רשות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מעירובין הכ"ו, והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט (הלכה רפ"א), ולפ"ד הרשב"א הכא צ"ל דלא איירי בשלשול ע"י חבל וכיו"ב, דבכה"ג אין לאסור כיון דאגדו בידו ולא נח, ויש להוסיף, דבזה יש להתיר גם לדעת הסוברים דלא התירו כשלא נח ואיגודו בידו אלא בכתבי הקדש, לפמש"כ המג"א בסימן שנ"ב סק"ד דבכרמלית שרי אף בשאר דברים משום דאיכא ג' קולות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-135)
135. ומשמעות דבריו דהא דבעינן שתהא החוליא גבוהה י', אי"ז כדי שיהא האויר שבין החוליא לכותל מקו"פ, אלא כדי שלא יהא חשש דמגנדר, אך לעיל מינה כתב דהא דבעינן שתהא גבוהה י', הוא כדי שיהא האויר שבין החוליא לכותל מקו"פ, - וצ"ל דלעולם כ"ה דכשהחוליא גבוהה י' ליכא למיחש למגנדר, ה"נ כשהיא גבוהה מעט פחות מי' ליכא למיחש להכי, ואך דכיון שאסרו חכמים להעביר הדלי דרך אויר רה"ר דילמא מגנדר, לא חילקו בדבר, וע"כ לא התירו אלא כשהחוליא גבוהה י' ואינו מעביר הדלי דרך רה"ר אלא דרך מקו"פ, ואמנם כ"ז הוא משום דבאויר גבוה י' ליכא למיחש למגנדר, דאל"כ היו אוסרים גם בכה"ג. [↑](#footnote-ref-136)
136. והנה המג"א בסימן שנ"ב שם כתב, דבאויר כרמלית ואגודו בידו דאיכא ג' קולות, אף בשאר דברים שרי, ולפ"ז נמצא דהכא אין לאסור אלא כשהמקום שבין החוליא לכותל הוא רה"ר, דאם הוא כרמלית שרי, משום דאיגודו בידו ולא נח, ודלא כמש"כ הריטב"א דאף אם הוא כרמלית אסור, וכבר עמד ע"ז הפמ"ג במש"ז בסימן שנ"ד סוסק"ב. [↑](#footnote-ref-137)
137. והב"ח לעיל מינה כתב בדעת הטור דכל שהחוליא גבוהה י' שרי אף כשהחלון אינו גבוה י', אף שמעביר הדלי באויר רה"ר, משום דאגדו בידו ולא נח, והמג"א בסימן שנ"ב סק"ד תמה שסותר דברי עצמו שכתב דלכתחילה אסור להעביר דרך אויר רה"ר, וע"כ הוא דבעינן שתהא החוליא גבוהה י', ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז סימן שנ"ד סק"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-138)
138. ואין לישב דהתם לא נאסר אלא להוציא ידו מחוץ למקום שגופו שם, דיש לחוש שישליך הפירות לרה"ר, אך כשממלא מבור שברה"י ומביאו לרשות שהוא שם ליכא למיחש להכי, דהרי בפשוטו הכא איירי כשמביא הדלי מביתו לבור, וכ"ה במ"ב סימן שנ"ד סק"ד, ותיקשי דהיאך מותר להוציא הדלי מביתו דרך רה"ר, ומ"ש מהא דאסור להוציא ידו המלאה פירות לרה"ר. [↑](#footnote-ref-139)
139. ויש שהק', דהיאך מותר למלאות מן הבור, ודנו הראשונים דהוא אף למטה מי', ומ"ט לא אסרו בזה משום דנתקיימה מחשבתו, וכמו שאמרו בשבת ד' א' כשהוציא ידו מלאה פירות דאסור להחזירה לחצר אחת משום דנתקיימה מחשבתו, ולדעת הרשב"א בעבוה"ק הוא אף למעלה מי', ועי' בתשו' בצל החכמה ח"ג סימן י"ז אות ט"ו, - אך לכאו' לק"מ, דכל הא דאסרו להחזירה לחצר אחרת, הוא רק משום דאסור להוציא ידו לרה"ר, ובאנו לדון דאחר שהוציא ידו יהא מותר להחזירה לחצר אחרת, ובזה הוא דאמרינן דאסור להחזירה כדי שלא תעשה מחשבתו, אך הכא דמבו' דליכא איסור במילוי דרך רה"ר, ליכא איסור בפנ"ע מכח הא דנעשית מחשבתו. [↑](#footnote-ref-140)
140. בפי' הר"י מלוניל גריס גבוהין מן הארץ ג' טפחים, וכתב דכל שאינם גבוהין מן הארץ ג"ט כנגררין בארץ דמי, וכן גירסת המאירי בביהב"ח, ובחי' המאירי כתב די"ג כן, ובהמש"ד כתב דכ"ה מסקנא דשמעתא, וכ"כ הב"י בסימן שי"ג דכ"ה בקצת ספרי הטור, - ועיי"ש שכתב דט"ס הוא, דבברייתא שבגמ' תניא להדיא דסגי בגבוהין מן הארץ מלא נימא, אך בד' המאירי מבו' דלגירסא זו פליגא הברייתא אמתניתין, וס"ל דסגי בגבוהין מן הארץ מלא נימא, (וכתב דיש פוסקים כברייתא זו דסגי בגבוהין מלא נימא). [↑](#footnote-ref-141)
141. וזה ע"ד מש"כ התוס' בשבת קכ"ו א' ד"ה והמונח בטעמא דר"א דאסר בנגר שאינו קשור ותלוי, דהוא משום איסור טלטול, והא דבעי קשור ותלוי יותר משאר כלי תשמיש שדי להם בתיקונם, הוא לפי שהם תשמיש בית, וי"ל דה"נ הוא דינא דהכא, דאף דבנגר קי"ל דלא כר"א ואף דאינו תלוי לי"ב משום איסור טלטול, מ"מ בדלת שבמוקצה שאינה עשוי' ליפתח תדיר מודו רבנן לר"א דאינה מותרת בטלטול אלא כשהיא גבוהה מן הארץ. [↑](#footnote-ref-142)
142. אך לכאו' זה נסתר מהא דמייתינן בגמ' להא דתניא דקנקן הנגרר אין נועלין בו אלא בזמן שהוא קשור וכו', ואם הא דאין נועלין בדלת שבמוקצה הוא משום איסור טלטול, ל"ה לנו לאסור בקנקן שהוא כלי גמור, אך באמת הרמב"ם לא הביא להך בבא דקנקן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-143)
143. ונתחדש לפ"ז, דמה שאמרו שם דאם אינו ניטל באגדו אין נועלין בו, היינו רק כשראשו מגיע לארץ, אך כל שאין ראשו מגיע לארץ נועלין בו אף שאינו ניטל באגדו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-144)
144. אך הב"י בסימן שי"ג סוס"ג דקדק מד' רש"י דלא ס"ל לחלק בזה, וזה ממש"כ דהא דנקט דלת שבמוצקה משום דאין בעה"ב חושש לעות לה דלת תלוי' כראוי, ומשמע דה"ה לכל דלת שעשוי בענין זה, אלא דנקט מוקצה משום דאורחא בהכי, וכ"כ הגר"א שם ס"ד. [↑](#footnote-ref-145)
145. ואמנם לכאו' אף דלדינא שוים הרמב"ן ודעימי' עם הראב"ד דהא דהכא בעינן שתהא הדלת גבוהה מן הארץ הוא משום דאין נכנסין ויוצאין שם תדיר, מ"מ חלוקין הן בטעם הדין בזה, דלדעת הרמב"ן ודעימי' הוא משום דכל שסותם בקביעות טפי ה"ז נראה טפי כבנין, וע"כ בעינן בהו הכירא טפי, וכ"ה דעת הראב"ד גופי' בכתוב שם, אך למש"כ הראשונים בשם הראב"ד הוא משום דלא התיר ר' יהודה אלא משום דהו"ל תוספת על אהל עראי, וכמו שאמרו בשבת קכ"ה ב', וע"כ הכא דהוי תוספת קבע מודה ר' יהודה דאין נועלין בהן אלא כשהיא קשורה ותלוי' ואין ראשה מגיע לארץ. [↑](#footnote-ref-146)
146. וזהו דקשיא להו דאי אי ניטל באגדו היאך הוא גבוה מן הארץ, הרי אינו יכול להיות תלוי ע"י הקשירה, וכ"ה מבו' מעיקר הא דפשיטא להו דאיירי מתניתין כשהן קשורין בחבל, והק' דהרי קי"ל דבקשור לחודי' סגי, וכתבו דאיירי כשאינו ניטל באגדו, ועד"ז הוכיח התהל"ד בסימן שי"ג סק"ז. [↑](#footnote-ref-147)
147. וכ"כ הנשמת אדם בכלל ל"ט סק"א בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש, והביאוה"ל בסימן שי"ג ס"ג תמה ע"ז ודקדק מל' הרמב"ם בסו"ד דמפרש ג"כ שיהא קשור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-148)
148. והוא מוכח כן לדעתו דמפרש דמתניתין ר"א היא, ותיקשי דא"כ מה פרכינן עלה מהך ברייתא, הרי י"ל דהך ברייתא ר' יהודה היא דפליג על ר"א, - ובע"כ דלא מצינו לאוקמה לברייתא כר' יהדוה, דלר' יהודה כל שקשור נועלין בו אף אם הוא מונח לארץ, ואילו בברייתא תניא דרק אם קשור ותלוי נועלין בו. [↑](#footnote-ref-149)
149. וכבר עמד ע"ז התהל"ד בסימן שי"ג סק"ו, ועמד שם על ל' הטוש"ע שם ס"ג ועל ל' הגר"ז שם ס"ט שסתמו בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-150)
150. וזה כמש"כ הריא"ז שם ה"ב בדין נגר דאע"פ שהוא נגרר בארץ ואינו תלוי באויר מותר לנעול בו ובלבד שיהא קשור בדלת וכו', והוא חד לישנא עם מש"כ בדין דלת שבמוקצה שהי' לה ציר, ונראה להדיא דחד דינא הוא. [↑](#footnote-ref-151)
151. וזהו שהק' ע"ד הבעה"מ דהרי פלוגתא דר"א ורבנן בחלון ופתח גמורים הוא שיש להם ציר ודלתות, וא"כ כמאן אתיא הך ברייתא דכשיש להן ציר בעינן קשורין ותלויין אע"פ שאין גבוהין, והובאו דבריו בחי' הרשב"א והריטב"א, וכ"ז הוא לטעמי' דהא דיש להן ציר קאי על הפתח, דכל שיש ציר בפתח מתוקן לדלת מוכחא מילתא דפתחים קבועים הם ול"ד לבונה, - אך בדעת הבעה"מ י"ל דמפרש כפירש"י דהא דיש להן ציר קאי על הדלת שיש היכר בגופה ומוכחא מילתא דדלת היא, ולפ"ז ל"ד לנגר ולפקק החלון דאין היכר בגופן, וע"כ לדעת ר"א אין נועלין בהן אלא בזמן שהן קשורין ותלויין ואין ראשן מגיע לארץ. [↑](#footnote-ref-152)
152. והראב"ד כתב שם, ז"ל, מיהו יש להן ציר וכו' יש עליהן תורת דלת, והן וקנקניהן מותרין אפי' נגררין לרבי יהודה אע"פ שיש נדצ"ל שאין בקנקנן תורת כלי ואע"פ שאינו קשור נדצ"ל תלוי, לר"א בעינן קשור נדצ"ל תלוי, ואם יש בו תורת כלי אפילו מונח מותר לרבי יהודה ולר"א אסור, - וביאור דבריו הוא כנ"ל, דבגונא דיש לדלת עצמה ציר, הוי דין הקנקן כדין נגר דעלמא, וע"כ אם אין עליו תורת כלי, אין נועלין בו לר' יהודה אא"כ הוא קשור, ולר"א בעינן קשור ותלוי, ואם יש עליו תורת כלי נועלין בו לר' יהודה אף בכאינו קשור. [↑](#footnote-ref-153)
153. והגאו"י הוסיף לפרש, דהא דמותבינן מינה לאביי ורבא, הוא משום דהא דקשיא להו בברייתא קמייתא ולא ניח"ל לתרוצי דהא דתניא קשור ותלוי היינו גבוה מן הארץ, הוא משום דברישא תני נגררת, וכמש"כ כן הראשונים, וע"ז הוא דמותיב שהרי בהך ברייתא חזינן דפתח בנגררת ומסיים בגבוהין מן הארץ. [↑](#footnote-ref-154)
154. ואמנם בחי' המאירי מפורש לאסור בזה, אך איהו אזיל לפי גירסת הרי"ף דגריס דלת אלמנה שאינה נגררת, ופירשה המאירי דהיינו שהיא גבוהה מן הארץ, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-155)
155. אך בנשמ"א שם סק"א כתב דאפשר דגבוה מן הארץ מהני גם בזה, ואולי מה שסתם בפנים לאיסור, הוא לפ"מ שדן בנשמ"א בסו"ד לפרש גיר' הרי"ף ואינה נגררת דהיינו שהן תלויין באויר. [↑](#footnote-ref-156)
156. וי"ל כן גם בדעת הראב"ד שהביא הרשב"א, דאיירי כשאין להן ציר, והיינו דכל דינא דמתניתין דאין נועלין בדלת שבמוקצה הוא רק בדלת אלמנה, ומתישב בזה משה"ק הרשב"א ע"ז, דמ"ש דלת אלמנה אפי' כולהו נמי, - וי"ל עוד בדעתו דמפרש דאיירי הכא בפתח העשוי לכניסה וליציאה תמיד, דדעתו דנועלין אף בדלת הנגררת, ונאסר אלא בדלת אלמנה, וכמש"כ כן הגר"א בדעת הרי"ף והרמב"ם, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-157)
157. ודלא כגירסת התוס' והרא"ש וש"ר דלת אלמנה הנגררת, והבעה"מ כתב דביקש חבר לגירסת הרי"ף בכל הספרים ולא מצא. [↑](#footnote-ref-158)
158. והגר"א כתב לפרש כן לגירסת הרי"ף דאינה נגררת, דהיינו דאינה קשורה כלל, וכמש"כ הרי"ף ששומטין ועוקרין אותה, וקשיא מזה על מש"כ ההשלמה והמאירי בדעת הרי"ף דאינה נגררת היינו דהיא גבוהה מן הארץ, וכן תמה הנשמ"א בכלל ל"ט סק"א ע"ד התורת חיים שפירש כן ד' הרי"ף, - אך י"ל דהמאירי אזיל לטעמי' שפירש דגבוהין מן הארץ היינו דכשנועלין בהן הן גבוהין מן הארץ, וי"ל גם בדעת ההשלמה דמפרש כן, וע"כ שפיר י"ל דהברייתא איירי בדלת שכשנועלין אותה היא גבוהה מן הארץ, וכשפותחין אותה שומטין אותה ועוקרין אותה, - ואמנם אי"ז מתישב בד' המאירי בחידושיו שפירש לההיא דגבוהין מן הארץ שהן קשורין ותלויין גבוהין מן הארץ, וגם הכא בדלת אלמנה שאינה נגררת פירש כן שהיא קשורה ותלוי' וגבוהה מן הארץ, (ואמנם באמת בחידושיו השמיט המאירי להך מילתא כשפותחין שומטין אותה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-159)
159. והגר"א שם כתב דהתוס' שלא פירשו כן אזלו לטעמייהו דלא נחתי לחלק בין דלת שבמוקצה לדלת שבפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרשב"א והריטב"א שפירשו בדין דלת אלמנה דאיירי בשהי' לה ציר, והרשב"א נתחבט בזה, ולא נחתי לפרש דאיירי בפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, אף דס"ל לחלק בין דלת שבמוקצה לדלת שבפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, - ויש לפרש בטעמם בכמה גווני, חדא כמש"כ כן הנשמת אדם בכלל ל"ט סק"א דהוא משום דסתמא דמילתא דלת אלמנה אינה עשוי' אלא למקום שאין נכנסין בו תדיר, וי"ל עוד דפשיטא להו דבפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר, נועלין אף בדלת אלמנה, וי"ל עוד דהוא משום דמשמעות הגמ' שהביאה לדין דלת אלמנה בסוגיין, דקאי על דלת שבמוקצה, ולא קאי על דלת שבפתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר דלא איירינן בזה בסוגיין. [↑](#footnote-ref-160)
160. והדברים מבוארים כן בד' הרמב"ם שם שכלל דין דלת אלמנה ודין נגר שיש בראשו גלוסטרא בהלכה אחת, והיינו משום דהוי זה חד דינא, דכל שאינו קשור ותלוי אין נועלין בו אא"כ יש עליו תורת כלי, ואך דבדלת סתמא דמילתא תורת כלי עלי', ורק אם עשוי' מלוח א' ואין לה איסקופה אין עלי' תורת כלי, ואילו בנגר סתמא דמילתא אין תורת כלי עליו, ורק אם יש בראשו גלוסטרא תורת כלי עליו, (וכ"ה בספה"י לר"ת סימן שי"ז שכתב דנגר סתם שבכאן הוא כמו שנבקע מן העצים ואין עליו שום מעשה ואין בו הכירא כלל). [↑](#footnote-ref-161)
161. וזה מתישב היטב להרמב"ם לטעמי' דדלת אלמנה שאין לה אסקופא היינו שאין לדלת עצמה למטה כמו אסקופה שמוכיח עלי' שהיא כלי מוכן לנעילה, ומבו' דמפרש דהאסקופא הויא בהדלת עצמה, ועי' חזו"א סימן מ"ו סק"א שעמד ע"ז, וע"כ שפיר יל"פ דהא דמהני דיש לה אסקופא הוא משום דעי"ז יש עלי' תורת כלי. [↑](#footnote-ref-162)
162. וזהו שכתב הרמב"ם שם דהאיסור הוא משום דנראה כבונה בנין עראי, ולא הזכיר לעשיית אהל, וגם כתב דשרי לעשות ע"י ששופך העצים בערבוב, או שמניח עץ למעלה ומניח אחר תחתיו ואחר תחתיו עד שמגיע לארץ, ומשמע דלא איירי כלל בעשיית גג, אלא בנתינת עצים ע"ג עצים, דדמי לבנין, ובזה הותר או כשמניחם בערבוב דל"ד לבנין, או כשמניח תחילה את העץ העליון ואח"כ את העץ שתחתיו ואח"כ את העץ שתחתיו וכו', ולדעת רש"י ודעימי' ההיתר הוא כשמניח תחילה את הגג ואח"כ את המחיצות, והרמב"ם לא כתב כן. [↑](#footnote-ref-163)
163. ולדעת רש"י דעשיית הגג בפנ"ע אסורה, ה"נ סתירת הגג בפנ"ע אסורה, ואף לדעת התוס' דאין עשיית הגג אסורה אלא עם עשיית המחיצו, הרי לפ"מ שפירשו התוס' דאיירי במסדר ביצים ומניח ביצה על גביהם, נמצא דאח"כ הוא סותר גם את המחיצות, ובלא"ה תיקשי למשמעות ד' המ"ב דגם לדעת התוס' אסור לסתור את הגג לבדו. [↑](#footnote-ref-164)
164. והחזו"א בסימן נ"ב סוסק"ט תמה ע"ז, דאף לדעת הרשב"א היכא דליכא מיתוח ליכא איסור אהל בלא מחיצות, וכמש"כ בשבת קל"ח ב' בדעת רבינו יונה, - ויש להוסיף דאף למש"נ לעיל שם דלא הצריך הרשב"א מחיצות אלא כשעושה כל הגג בב"א, הרי בקדירה וכו' הוא עושה כל האהל בב"א, ואין איסור בזה בלא מחיצות, וכמש"כ הרשב"א שם, - וכנראה ס"ל להגר"א דהרשב"א שם נקט לעיקר כפירש"י שם ודלא כדעת רבינו יונה, ולדעת רש"י אף כשעושה כל האהל בב"א ה"ז אסור אף בלא מחיצות. [↑](#footnote-ref-165)
165. והבית מאיר שם כתב דל"ד לסיאנא דלדעת ר"ח ודעימי' יש בו משום אהל, דשאני התם דהוא מונח על ראש האדם העומד על הארץ ונח עליו, ומשא"כ כשאינו נח כלל אלא ע"י תפיסת יד האדם, וכ"כ התהל"ד שם והחזו"א שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-166)
166. ואף דלפירש"י לעיל מ"ג ב' מבו' בסוגיית הגמ' שם דהתירא דמלמעלה למטה הוא אף באהל העשוי להגן, וכן פירשו התוס' והרשב"א והר"ן שם, אך הרמב"ם בפכ"ו משבת הכ"ב והשו"ע בסימן ש"א ס"ו פירשו לדינא דהתם בע"א, וגם בספה"י לר"ת סו"ס ר"פ פירש שם בע"א, ולפ"ז אין מקור לד"ז, וכבר עמד ע"ז התהל"ד בסימן שי"א סק"ז, דבד' הב"י שם נראה דבאהל העשוי להגן ליכא להתירא דמלמעלה למטה, וכתב דהוא משום דאהל העשוי להגן אסור בלא מחיצות, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

     ונמצא לפ"ז דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דיש איסור אהל באהל שהאדם מחזיקו, ל"ה מצי לפרש לסוגיית הגמ' בשבת מ"ג ב' כפירש"י דהוא מכח התירא דמלמעלה למטה, ולדעת רש"י ודעימי' בע"כ דליכא איסור אהל באהל שהאדם מחזיקו, וכמש"כ האחרונים, - ויש להוסיף עוד, דהתהל"ד בסימן שי"א סוסק"ז הק' על מש"כ הנובי"ת או"ח סימן ל' בדעת הרי"ף והרמב"ם דכל שעושה אהל שיש בגגו טפח, ועושה גם את המחיצות, הו"ל כאהל קבע האסור מדאורייתא, דא"כ היאך התירו בזה מלמעלה למטה, ולכאו' לק"מ, דבאמת הרמב"ם פירש לדינא דהתם בע"א, ולדעתו לא מצינו שהתירו באהל העשוי להגן שיש בגגו טפח ע"י שעושה מלמעלה למטה. [↑](#footnote-ref-167)
167. ומצינו בד' הרשב"א בשבת קל"ח א' שכתב לדון בטעם האיסור לתלות משמרת ואח"כ ליתן תחתי' כלי, אף דהוי כעשיית אהל מלמטה למעלה, דהוא משום דדרכה בכך שתחילה תולין אותה ואח"כ נותנין כלי תחתי', ונתחדש בדבריו, דאף דס"ל דהתירא דמלמעלה למטה אי"ז משום דאי"ז דרך בנין, אלא הוא משום דכל דאין תורת אהל בשעת נטייתו ליכא איסורא, (וזהו שדן להתיר בגונא דבשעת נטייתו א"צ לאויר שתחתיו), מ"מ כל שדרכו בכך ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-168)
168. וראיתי להוסיף, די"ל דהחיי אדם לטעמי' אזיל דס"ל שם לעיל מינה דשלחן חשיב כא"צ לאויר שתחתיו, ונמצא דקודם החזרת המגירה ל"ה על השלחן תורת אהל, וע"י החזרת המגירה נעשה לאהל, וע"כ חשבינן לה לעשיית אהל, - אך לכאו' זה תליא במש"כ הרשב"א בשבת קל"ח א' לדון בדין משמרת, אם כ"ז שלא נתן תחתי' כלי חשיב כא"צ לאויר שתחתי' ול"ה אהל, או דכיון שהוא צריך לאויר שתחתי' ליתן את הכלי חשיב כאהל, דאם התם חשיב כאהל אף קודם נתינת הכלי, ה"נ הכא חשיב כאהל קודם נתינת המגירה, דהוא צריך לאויר שתחת השלחן ליתן שם את המגירה. [↑](#footnote-ref-169)
169. אך בד' הפר"ח שם מבו', דאף דהתוס' וש"ר העמידו דאיירי כשהוא צריך לאויר ליתן שם האש, אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם, ודעתו היא דאיסור עשיית אהל הוא אף כשא"צ לאויר שתחתיו, וכ"כ הנהר שלום דהרמב"ם שכתב דמעמידם כמו מגדל, א"צ לאויר שתחתיו, וכתב דשמא כיון דהוא רוצה באויר שביניהם שע"י כך מתקיים סידורו, סגי בהכי. [↑](#footnote-ref-170)
170. והמאירי שם כתב בשם רש"י דהיינו, דאם צולה אותן באלפס, נותנן באלפס תחילה ע"ג קרקע ואח"כ נותן את האלפס על האור, וצ"ב, דאם האהל הוא בנתינת הביצים באלפס, שנותנם שם בצורת אהל, מה מהני שנותנן באילפס ע"ג קרקע, ואם האהל הוא בנתינת האלפס ע"ג האור, מה מהני הא דנותנים תחילה את הביצים בתוכו. [↑](#footnote-ref-171)
171. וטעם זה שכתב החזו"א הוא לטעמי' דס"ל שם סק"ח דאף כשאין ביניהם ג"ט ל"ה כסתום לגמרי, ולא הותר לכסות את האויר שביניהם אלא משום דהו"ל כמוסיף על אהל עראי, וזהו שכתב דבכיסוי הארובה ליכא לה"ט, דאי"ז תוספת אהל, - אך באמת גם אי נימא דכל שאין ביניהם ג"ט הוי כסתום לגמרי, ומותר לכסות את האויר שביניהם אף אלמלי התירא דמוסיף על אהל עראי, ונתבאר במ"מ לעניני אהל דף מס' 5, מ"מ מסתבר דכ"ז הוא כשיש כיסוי על מקצתו, דמדין לבוד חשבינן לה כמאהיל על כולו, וע"כ מותר לכסותו, אך כל שאין עליו דבר המאהיל כלל, ל"מ מידי הא דאין בין המחיצות ג"ט, דמ"מ כיון דאין עליהן דבר המאהיל, אסור לפרוס עליהן אהל. [↑](#footnote-ref-172)
172. ובדעת התו"ש ודעימי' י"ל, דודאי אסור לכסות מחיצות שאין ביניהם ג"ט, וכמו שהוכיח החזו"א מהא דאסרינן בביעתא, ולא התירו אלא בכיסוי ארובה, והיינו משום דכל שאין בחלל הג"ט דהויא כסתומה, לא חזינן לחלל הארובה כמקום בפנ"ע, וכיסוי הארובה אינו אהל על חלל הארובה, אלא הוי זה כהמשך לתקרת הבית, והו"ל כתקרה שמגבהת באמצעה, וע"כ שפיר מותר לכסותה. [↑](#footnote-ref-173)
173. ולכאו' זה מתפרש למש"כ בפירש"י לעיל ו' ב' ד"ה ירושלים דעיקר הא דמהני נעילת דלתות הוא משום דמשויא לה כ"חצר של רבים", והיינו דכל שאי"ז מסור אלא לבני המקום שבתוך המחיצות, חזינן לה כחצר של רבים, ולא חזינן לה כלל כרה"ר, וע"כ אף לי"ב לדינא דעיר של רבים דבעיא שיור. [↑](#footnote-ref-174)
174. והתוי"ט הק' על פירש"י, דאם הי' אפשר לערב את ירושלים מ"ט לא עירבוה, והתפא"י כתב דהוא משום שהיו בה צדוקים ובייתוסים רבים שאסרו עליהן, ועמש"כ בזה באג"מ או"ח ח"א סימן קל"ט סוף ענף ה', וכתב דלדעת הרמב"ם ניחא, דא"א לערב את כולה, ומפני כן אפשר שלא עירבו כלל, כדי שלא יבואו להוליך אפילו במקום שאינו מעורב. [↑](#footnote-ref-175)
175. ועד"ז מצינו בפי' ריו"נ לעיל ו' א' שהק' בהא דעיר שדלתותי' ננעלות בלילה מיערבא וירושלים נמי מיערבא, שהרי הו"ל כרמלית כמו שאמרו הכא, וכי עירוב מפיק לי' מכרמלית, - אמנם הנה עיי"ש שכתב דאם בנה לו עמוד מכאן ועמוד מכאן בב' ראשי המבוי אפשר לומר דמיערבא דהוי כחצר שיש לה ד' מחיצות ובדלתות ננעלות בלילה, ובתשו' מהריב"ל ח"ג סימן ע"ד פירש בדבריו דהיינו, דמה שאמרו בגמ' דרה"ר שדלתותי' ננעלות בלילה מיערבא, היינו היכא דאיכא בב' ראשיו מכאן ומכאן עמודים וכו' דהנך משהויין הוו כמחיצה, והדלתות אפיקו לי' לרה"ר מרה"ר ומשוי לי' כרמלית, והלחיים משוו לי' רה"י גמורה, עכ"ד, ומבו' דהא דס"ל דהויא כרמלית, הוא משום חיסרון מחיצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-176)
176. ולכאו' הוא משום דס"ל דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף במקום שאינו רה"ר גמורה, וע"כ אף דכל שדלתותי' ננעלות בלילה לי"ב לתנאי רה"ר ול"ה רה"ר, אכתי מהניא בקיעת הרבים לבטל את המחיצות, ול"ה רה"י. [↑](#footnote-ref-177)
177. וההשלמה לעיל ו' א' והמאירי בשבת ו' א' כתבן בשם רבינו אפרים, דמה שאמרו דירושלים שדלתותי' ננעלות בלילה אין חייבין עלי' משום רה"ר, הוא בלילה, אבל ביום חייבין עלי', משום רה"ר, ועיי"ש שהקשו ע"ז, דא"כ מאי פריך הכא, לישני לי' דמעשה של שוק של פטמין ביום הי' שהיא רה"ר, ולפ"ד המשכנות יעקב ניחא. [↑](#footnote-ref-178)
178. אך העירו דיש מקום לדחות, דאף אם הא דפרצה יותר מי' אוסרת אי"ז אלא מדרבנן, מ"מ י"ל מדרבנן ה"ז מבטל המחיצה לגמרי והו"ל כרה"ר, ונת' במק"א, וזהו מה שאמרו הכא דאחר שנפרצו פרצות הו"ל כרה"ר, ואמנם נתחדש לפ"ז דאותם הגזירות שלא גזרו אלא ברה"ר ולא בכרמלית, נוהגות אף ברה"ר דרבנן, דאף דבכרמלית לא גזרו משום דהוי גזירה לגזירה, מ"מ ברה"ר דרבנן גזרו, דלא פלוג רבנן ברה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-179)
179. אך החזו"א נקט דקי"ל כרבנן דכל דאיכא שם ד' מחיצות לא אמרינן אתרו"מ, ונקט גם דפרצה י' לאו דאורייתא, ומכח זה נתחבט בסימן ק"ז סק"ח דמ"ט הויא ירושלים רה"ר אחר שנפרצו בה פרצות, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-180)
180. ובפירש"י בשבת קכ"ו א' ד"ה המונח פירש בטעמא דר' יהודה דכיון דמתוקן "מאתמול" להכי לאו בונה הוא, ומשמע דאם לא נתקן להכי מאתמול, אף שייחדו בשבת לכך, יש בו משום בנין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-181)
181. והתוס' שם סוד"ה ר' יהודה אומר כתבו בשם ר"י, דאמנם כ"ה דעת ר"א בר כהנא ור' יוחנן דכל האיסור בנגר הוא משום טלטול, אך דעת רב יהודה אמר שמואל דהאיסור הוא משום דדמי לבנין, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-182)
182. מבו' בדבריו דהתירא דקשור ותלוי, הוא משום דעי"ז אף כשהוא נועל בו לא חשיב כבנוי שם, כיון דלא מבטל לי', - אך בפירש"י בשבת קכ"ו א' ד"ה לימא מר מבו' דהוא משום דחשיב כבנוי מער"ש, ול"ה בונה בשבת, וכ"כ המאירי שם קכ"ה ב', דכל דקשור ותלוי אין כאן בנין מחדש וכבר נעשה כל הבנין מבערב, ונפ"מ אם בעינן שיהא קשור ותלוי מער"ש, או דמהני אף כשנעשה קשור ותלוי בשבת. [↑](#footnote-ref-183)
183. ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו מבו' דאיסורא דנגר הוא משום טלטול, וכ"ה משמעות דבריו בפכ"ו משבת ה"ט י' שהביא לדינא דנגר בכלל דיני מוקצה, - ויש להסתפק אם הוא כדעת ר"ת והתוס' בשבת דכל דינא דנגר הוא משום טלטול, או הוא כד' הרמב"ן דאיסור דנגר לדידן הוא משום איסור טלטול, אך לר"א דבעי שיהא קשור ותלוי, הוא משום איסור בנין. [↑](#footnote-ref-184)
184. אך אם הי' ההיתר בזה משום דכל שהוא קשור ניכר שהוא עשוי לנעילה, ואינו ניתן שם אלא לפי שעה, הי' לנו להתיר אף כשקשרו בשבת. [↑](#footnote-ref-185)
185. מבו' בדבריהם דחלוק הוא דין נגר דיש מקום לאסור בזה משום בנין, מדין פקק החלון דאין לאסור בזה אלא משום תוספת לאהל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-186)
186. והגאו"י כתב דפלוגתא זו תליא במה שנחלקו במה שאמרו בשלהי פרק כל הכלים דבעינן תורת כלי, דדעת רש"י דהיינו דיהא ראוי לתשמיש אחר, ודעת הרמב"ם ודעימי' דהיינו דיש דבר המוכיח דה"ז עשוי לנעילה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-187)
187. ובד' רשב"ם שהביא האו"ז בסימן ר"ט משמע דאין הפלוגתא בזה אם מהני הא דיש עליו תורת כלי להתיר לנעול בו, דלכו"ע לא סגי בזה לחוד, וטעמא דר' יוסי דשרי הוא משום דאיכא תרתי דהוא קשור ויש בראשו גלוסטרא, ור"א ס"ל דכיון דאינו קשר של קיימא דאינו ניטל באגדו אי"ז מועיל להצטרף להתיר. [↑](#footnote-ref-188)
188. והפסקי רי"ד בשבת קכ"ו ב' תמה לפ"ז בסוגיית הגמ' שם דאמרינן דלמאן דבעי הכא קשור ותלוי אסור לפקוק את המאור בטפיח, שהרי בטפיח שהוא כלי לכו"ע שרי אף שאינו קשור ותלוי, והגאו"י בסוגיין הוכיח מזה כפירש"י דלר"א אסור לנעול אף שיש עליו תורת כלי, וכ"ה בחי' הריטב"א בשבת, דהוכיח מזה דל"מ תורת כלי לענין איסור בנין, עיי"ש, - ואמנם גם לדעת רש"י קשיא, דאף דלדידי' דעת ר"א דאין נועלין בנגר אף כשיש עליו תורת כלי, אך הרי דעת ר' יוסי דכל דיש עליו תורת כלי נועלין בו, וא"כ אף דבפלוגתא דתנאי בפקק החלון ובנגר הנגרר פסק ר"י נפחא כר"א, אכתי י"ל דכל דיש עליו תורת כלי נועלין בו כדעת ר' יוסי, ומה פרכינן עלה מההיא דפוקקין את המאור בטפיח, וצ"ע.

     ולדעת ר"ת דבנגר ליכא משום בנין אלא משום איסור טלטול, ניחא, דהא דבנגר שרינן כשיש לו תורת כלי, הוא משום דבכה"ג ליכא משום איסור טלטול, אך בפקק החלון דלר"א יש בו משום בנין, ל"מ מידי הא דיש לו תורת כלי, וכמש"כ כן הריטב"א בסוגיין בשם הראב"ד, וכ"כ הריטב"א בס"פ כל הכלים, וזהו דפרכינן אהא דפסק ר"י נפחא כר"א, מההיא דפוקקין את המאור בטפיח, דאם אסור להוסיף על אהל עראי, ל"מ מידי הא דיש ע"ז תורת כלי. [↑](#footnote-ref-189)
189. והגאו"י הוסיף לפרש ע"פ סוגיית הגמ' להלן, דכל הא דכשאינו ניטל באגדו לא חשבינן לה כקשור, היינו רק היכא דתלי בעיברא דדשא, אך כל שהוא תלוי בדלת עצמה חשיב כקשור אף כשאינו ניטל באגדו. [↑](#footnote-ref-190)
190. ופלוגתת רש"י ותוס' בזה תליא בביאור הגריעותא דאינו ניטל באגדו, דלרש"י היינו משום דעי"ז הוי כמו שאינו קשור, וממילא דאף אם הוא קשור ותלוי אי"ז מועיל מידי, ומאידך למ"ד דנגר הנגרר אין נועלין בו, ל"מ מידי הא דהוא ניטל באגדו, (דל"מ הא דהוא ניטל באגדו אלא דאל"כ הוי כמו שהוא קשור), אך לדעת התוס' אף אם אינו ניטל באגדו חשבינן לי' כקשור, ואך דלרבנן דר' יהודה אין נועלין בנגר הנגרר אלא כשהוא קשור בקשר מעליא שהוא ניטל באגדו, אך כל שאינו ניטל באגדו, אף דחשיב כקשור, מ"מ אין נועלין בו, ואשר ע"כ שפיר י"ל דכל שקשור ותלוי נועלין בו אף שאינו ניטל באגדו. [↑](#footnote-ref-191)
191. ומשמעות דברי הב"י שנקט כן לדינא, וכ"כ הדרישה שם סק"ב והאלי' רבה שם סק"ד בדעתו, אך הב"ח שם כתב דמסקנת הב"י הוא דלא שרי אלא כשהוא קשור, והא"ר תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-192)
192. והיינו משום דלפירש"י דניטל באגדו היינו שראוי לטלטלו ע"י אותו החבל, ואינו ניטל באגדו היינו בשאינו ראוי לטלטלו ע"י אותו חבל, הרי דמהא דמוקמי' לה בגמ' בשאינו ניטל באגדו, ולא מוקמי' לה בשאינו קשור, יש ללמוד דאם אינו קשור אין נועלין בו אף שיש בראשו גלוסטרא, וע"כ פירשו הרי"ד והריטב"א בע"א להא דניטל באגדו ואין ניטל באגדו, ולפ"ז שפיר איירי כשאינו קשור כלל, - אך הגר"א שם כתב דמה שאמרו בגמ' דפלוגתייהו בשאינו ניטל באגדו, הוא משום רבותא דר"א דאין נועלין בו אף בכה"ג, וכבר כתב כן הב"י שם, ועמש"כ ע"ז הט"ז שם סק"א, ומש"כ האלי' רבה שם לישב לזה בע"א. [↑](#footnote-ref-193)
193. ויש להסתפק בהא דאסרינן כשהוא קשור בעברא דדשא ואינו ניטל באגדו, אם הוא אף כשהוא קשור ותלוי, ולכאו' תליא בפלוגתת רש"י ותוס' לעיל בסוגיין בדעת ת"ק אם כשהוא קשור ותלוי בעינן שיהא גם ניטל באגדו, ונתבאר לעיל, והיינו משום דלכאו' הא דמודה ר' יהודה בקשור בעברא דדשא דאסור, הוא דומיא דהא דאסר ת"ק כשהוא קשור בדלת. [↑](#footnote-ref-194)
194. ובד' הריא"ז ה"ב והמאירי משמע דלאו היינו דכשהוא קשור בגמי אינו ניטל באגדו, כמשמעות ד' הר"ח, אלא היינו דכ"ה דבעינן שיהא ניטל באגדו, ה"נ בעינן שיהא קשר מעליא ול"מ קשר בגמי. [↑](#footnote-ref-195)
195. ונפ"מ בזה, דלפי' ר"ח ודעימי' כל הא דבקשור בגמי אין נועלין בו, הוא רק כשהוא קשור בעברא דדשא, אך כל שהוא קשור בדלת עצמה, דל"ב שיהא ניטל באגדו, אף אם הוא קשור בגמי נועלין בו, וכ"נ בד' המאירי אך לד' הריטב"א אף בכה"ג אין נועלין בו דהוי כמו שאינו קשור כלל, והגאו"י נסתפק בדין זה, והביא מד' הירושלמי דמשמע דאף כשהוא קשור בגמי בדלת עצמה ל"מ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-196)
196. והמ"ב בסימן שי"ג סקכ"ב כתב דאם מתחלה עשה חלל בקרקע מקום שהנגר יהי' ראשו שם ואינו מוסיף נקב בארץ אין איסור, וכתב דבזה ניחא מה שברוב הבתים עושין נקבים בחומה אצל הדלת מכאן ומכאן ותוחבין הבריח לשם שהולך מקצה זל"ז, ולא אמרינן דהוי כבונה, דמה לי שנכנס בחומה או למטה בארץ, אלא משום שנעשה מתחלה לכך נקבים בחומה ע"כ אין איסור, ועמש"כ בשעה"צ שם סקי"ג. [↑](#footnote-ref-197)
197. והתור"פ הק' בע"א, דכיון דקי"ל דכשיש בראשו גלוסטרא שרי לנעול בו, ולדעת ר"ת היינו אף כשאינו ראוי למלאכה אחת אלא שחתכו מעט, כ"ש כשעשה לו בית יד, וכתב דצ"ל דמיבע"ל בנקמז, ומבו' דבנקמז אין נועלין בו אף כשיש בראשו גלוסטרא, ומ"מ מיבע"ל כשעשה לו בית יד, וכ"כ הב"י בסימן שי"ג ס"א, עיי"ש, (ועמש"כ הביאוה"ל שם ס"ב), או דאיירי כשאינו קשור, דבזה ל"מ הא דיש בראשו גלוסטרא, (ונתבאר לעיל), והתוס' בשבת קכ"ו ב' ד"ה וכי תימא כתבו כדרך קמא, וכתבו לישב עוד (כמש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין) דשמואל לטעמי' דס"ל דטעמא דר' יהודה הוא משום בנין. [↑](#footnote-ref-198)
198. אך מאידך ממש"כ התוס' הרא"ש והריטב"א שם דהכיפי מצטרפין למיהוי אהל, משמע דהאויר אינו מכלל האהל, ול"מ דין לבוד אלא דעי"ז מצטרפין הכיפין יחד ליחשב כאהל אחד שיש בו טפח, ואיירי רק כשיש בכיפי עצמן טפח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-199)
199. והנה אמנם בפסקי רי"ד ופסקי ריא"ז משמע דבאמת ל"ב בזה להתירא דמוסיף על אהל עראי, ומה שאמרו דשרי משום דמוסיף על אהל עראי, הוא בהא דשרינן כשיש בהן טפח אף שיש בין זל"ז ג"ט, וכ"נ בד' הגר"ז בסימן שט"ו ס"ח, - אך בד' הריטב"א לקמן מפורש דבעינן בזה להתירא דמוסיף על אהל עראי, וכ"ה משמעות ד' התוס' שם.

     שוב העירו בזה, דבסוגיית הגמ' בביצה ל' ב' מבו' דבאהל קבע נאסר אף סתירת מקצת מן הסכך, אף שנשתייר סכך על פני כולה, ומבו' דאף דהאהל קיים גם בלא סכך זה, מ"מ גם סכך זה חשיב כחלק מן האהל, ואסור ליתנו ולהסירו, וי"ל לפ"ז דה"נ באהל עראי יש לאסור בזה, וכל הא דשרי הוא משום דהוי כמוסיף על אהל עראי. [↑](#footnote-ref-200)
200. אך בפי' ר"ח משמע להדיא דאיירי כשבכל הקרשים אין בין זל"ז ג"ט ונעשו כל הקרשים כאילו הם לבודים, ואפ"ה כתב דההיתר בזה הוא משום דמוסיף על אהל עראי, וכ"נ גם בפי' ר"נ גאון (בהוצ' וגשל), - וי"ל דהוא כמש"נ בדעת ר"ח ב"ר שמואל דל"מ דינא דלבוד לחשוב את האויר כסתום, ול"מ אלא לצרף את הקרשים זל"ז והוו כאהל טפח, כיון דיש בכולם יחד טפח, וע"כ לא הותר לפרוס מחצלת ע"ג האויר, אלא מדינא דמוסיף על אהל עראי, וי"ל עוד כמש"נ להלן מד' החזו"א. [↑](#footnote-ref-201)
201. אך בל' הרשב"א בשבת קל"ח א' בדין מטה, משמע להדיא דהיכא דאין בין כל חבל לחבל ג"ט ל"ב להתירא דמוסיף על אהל עראי, אלא אי"ז עשיית אהל כלל, ורק כשיש בין חבל לחבל ג"ט אלא שיש כר וכו' פרוס עלי' כשיעור טפח, בעינן להתירא דמוסיף על אהל עראי, וכ"ה מבו' בד' הלבוש בסימן שט"ו ס"ח, - ולפ"ז צ"ל דהא דהכא בעינן להתירא דמוסיף על אהל עראי, הוא משום דאיירי דרק במקום אחד אין ביניהם ג"ט, וי"ל עוד כמשמעות ד' הרי"ד והריא"ז דבאמת בהך גוונא דאין ביניהם ג"ט ל"ב להתירא דמוסיף על אהל עראי.

     אמנם בעיקר הדברים צ"ע מסוגיית הגמ' בסוכה כ"ז ב' דפריסת סדין ע"ג הסוכה תליא בפלוגתא דר"א ורבנן במוסיף על אהל עראי, והתם בע"כ שלא הי' אויר ג"ט, דאל"כ היתה הסוכה פסולה, (ומעיקרא מפרשינן התם דאיירי בסוכות), וכ"ה להדיא בד' המאירי שם, ואפ"ה חשבינן לה כתוספת על אהל, ותליא בפלוגתא דר"א ורבנן, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-202)
202. אך למשמעות ד' הרי"ד והריא"ז בסוגיין והרשב"א בשבת קל"ח א' דכשאין ביניהם ג"ט חשיב כסתום ממש ואין כאן עשיית אהל כלל, ול"ב בזה להתירא דמוסיף על אהל עראי, הדין נותן דחשיב כאהל גמור להתיר להוסיף עליו, וכמש"כ המ"ב. [↑](#footnote-ref-203)
203. אך הבית מאיר שם ס"א כתב בתו"ד דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא אמרינן לבוד להחמיר, ועיי"ש שהאריך הרבה בענין זה דלבוד להחמיר. [↑](#footnote-ref-204)
204. ולול"ד המג"א הי' נראה דטעם ההיתר בזה הוא כל' התוס' דאטו יהא אסור לנטות בשבת ב' חוטין תוך ג' משום עשיית אהל, ומשמע דהיינו דאף דבדיני התורה הוי זה אהל, מ"מ כיון דבמציאות אי"ז מועיל כאהל, לי"ב לחשיבות אהל, ומ"מ מותר להוסיף ע"ז, משום דחשיב זה כתחילת אהל דמותר להוסיף עליו, ולפ"ז מתפרש היטב מה שהוכיח המג"א דאסור לעשות מחיצה ע"י לבוד, כיון דאף מחיצה שע"י לבוד מתרת ואיכא עלי' תורת מחיצה, - ובזה מתפרש מש"כ הפמ"ג באש"א סימן שט"ו סק"א להתיר נתינת סכך כשיש ריוח בין קנה לקנה, ול"ד למחיצה שאסורה בכה"ג, דבעשיית גג ליכא איסור מכח הא דה"ז מתיר, אלא האיסור הוא מכח הא דה"ז מאהיל, וכל דיש ריוח בין קנה לקנה ואי"ז מאהיל כדרך אהל, לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-205)
205. ובדבריו שם סוסק"י מבו', דאהל שנעשה בשבת מכח הא דעביד וקאי, מותר להוסיף עליו, ומכח זה התיר במטה מתקפלת שאין בין השליבות ג"ט לפרוס עלי' המצעות, אף דלדעתו הא דמותר לפרוס ע"ג הלבוד הוא מכח הא דשרי להוסיף על אהל עראי, והיינו משום דחשיב כאהל שהי' קיים מער"ש. [↑](#footnote-ref-206)
206. והשעה"צ שם סק"כ כתב בשם המאמ"ר בע"א, דכל הא דלא חשיב כאהל, הוא באותו מקום שהי' מונח, דלא ניתן שם לשם אהל, אך על מקום אחר מיחזי שפיר דנעשה לאהל, - וכ"ה בל' החיי אדם בכלל ל"ט ס"ד ובכלל מ"ב ס"ג דהגריעותא בכריכה היא משום דלא נעשית בשביל להיות לאהל. [↑](#footnote-ref-207)
207. והך מילתא דהגריעותא בכריכה הוא משום דמיחזי שלא הניחה שם לשם אהל, כ"כ גם בתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ג, וכתב עפי"ז דגם במחיצה מתקפלת ל"מ מה שנשתייר טפח בקיפולי', כיון דאין ניכר שהוא לשם אהל, דכך דרכו לעולם וא"א בענין אחר, ובסו"ד הביא מש"כ הב"י בשם מהריק"ש, ונקט דהוא שלא כדבריו, אך אחר שזכינו לד' המהריק"ש במקורם, מבו' דלא פליגי, דד' המהריק"ש קיימי בגונא דניכר שהוא לשם אהל. [↑](#footnote-ref-208)
208. אך העירו דיש לדחות דשאני בכיסוי תיבה, דרק כולו יחד חשיב כאהל, וע"כ כל שסותר את מקצתו לא חשיב כלל כסתירת אהל. [↑](#footnote-ref-209)
209. וראיתי ללמוד לזה ממש"כ הריטב"א בשבת קל"ח ב' במטה שיש בין חבל לחבל ג"ט דאסור ליתן עלי' "כלום" משום אהל, וה"ה שאסור לסלק ממנה "כל מה שעלי'" משום סתירת אהל, ומבו' דאם אינו מסלק כל מה שעלי' לי"ב איסורא, ול"ד לנתינה שאסר ליתן עלי' כלום, והיינו משום דמותר לסתור אהל עראי כשמשייר טפח. [↑](#footnote-ref-210)
210. והי' מקום לפרש דהיינו דאיירי כשנעשה להתיר, וכאשר כ"ה מבו' בד' המג"א שם סקט"ו דמצינו לפרש כן, וכמש"כ הפמ"ג והמחה"ש שם, - אך בד' המ"ב שם מבו' שנקט בדעתם דה"ז אסור אף כשלא נעשה להתיר, ולא הותר אלא ע"י וילון או משיחה, ולכאו' מכוון הדברים דס"ל דאף עשיית מחיצה שאינה מתרת אסורה, וכל הא דמותר לעשות מחיצה שאינה מתרת משום מוסיף על אהל עראי היינו כשיש תחילת מחיצה ברוח זו, אך הכא דאין תחילת מחיצה ברוח זו, הו"ל כעושה אהל מתחילה ואסור.

     אמנם לכאו' הוא נסתר ממה שאמרו לעיל מ"ד א' דמותר לעשות דופן רביעית, וגם השעה"צ שם סקי"ג כתב בדעת הרמב"ם דמותר לעשות מחיצה שאינה מתרת, - והעירו דצ"ל בזה, דאיירי כשתולה את הפרוכת בקבע, ובזה הוא דס"ל דה"ז אסור בלא חוט ומשיחה, ומכוון המ"ב שם הוא דפליגי עמש"כ הרמ"א בס"א דוילון מותר אף כשהוא עשוי בקבע. [↑](#footnote-ref-211)
211. אך הגר"א שם ס"א נקט דבאמת רש"י בשבת פליג על דבריו בסוגיין, וס"ל דמותר לנטות ולפרק את הוילון אף כשהוא עשוי בקבע, אך לפירש"י בסוגיין אסור בכה"ג, וכמש"כ התרוה"ד, וכתב דקי"ל כפירש"י בשבת, וזהו שכתב הרמ"א שם דמותר לתלות וילון אע"פ שהוא קבוע שם, ועמש"כ השעה"צ שם סק"ה בדעתו, ובדבריו מבו' שפירש בד' הגר"א דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא חשיב כמחיצת קבע. [↑](#footnote-ref-212)
212. ובד' הדרכ"מ הארוך שם משמע שפירש לד' הב"י דהתירא דמחיצה שאינה מתרת הוא אף כשהיא מחיצת קבע, וזהו שהביא ע"ז לדברי האו"ז דמחיצה שאינה עשוי' להתיר מותר לעשותה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-213)
213. אך כתב דהוא מושך ידיו מלהתיר, משום דהעולם חוששין לאסור הדבר, וגם נשמע שאחד מן הגדולים לא רצה להתיר, והב"י בסימן שט"ו כתב דהאידנא נהוג כו"ע היתר בדבר ולא ראינו מי שמיחה בכך, וכ"כ הרמ"א שם ס"א. [↑](#footnote-ref-214)
214. ומבו' בדבריו, דאף דס"ל דיש בתליית וילון משום בונה, מ"מ כל שדרך לתלותו ולסלקו שרי, ואי"ז כבנין לשעה דאסור, וזה מתפרש ע"ד מש"נ לעיל ק"ב ב' דאיכא גווני דכל שלא ביטלו שם אי"ז בנין כלל, ורק כשביטלו חשיב כבנין, ונתבאר שם דמה"ט הוא דאבנים של בית הכסא לי"ב משום בנין, ומה"ט כתבו התוס' בכ"ד בהא דפקקו את המאור בטפיח דרק אם ביטלו שם הוי בנין, וכ"כ התוס' לעיל קכ"ו א' בנגר המונח. [↑](#footnote-ref-215)
215. והיינו דכל הא דלא נאסרה עשיית מחיצה שאינה מתרת, הוא רק במחיצת עראי, אך מחיצת קבע אסורה אף כשאינה מתרת, וכמש"כ כן הגר"ז בסימן שט"ו ס"ו, וכ"כ המ"ב שם סק"ט בשם התו"ש, וכ"כ השעה"צ שם סק"ו בשם הפמ"ג, וכתב דה"ז אסור מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-216)
216. וי"ל דאיירי דאינו מבטלו שם לעולם, ובכה"ג לא חזינן לה כחלק מן הבנין, וכמו שנקט החזו"א גופי' דאם דרך לסלקו לא חזינן לה כחלק מן הבנין, ואך דאם הוה חשבינן לה כקבע, הוה אסרינן לה משום איסור עשיית מחיצת קבע, וכמש"נ לעיל דמחיצת קבע אסורה אף כשאינה מתרת, - וכ"ה משמעות פירש"י בסוגיין, דאף אם הי' הוילון תלוי בקביעות, ל"ה אסרינן אלא משום איסור אהל, ולא משום בנין. [↑](#footnote-ref-217)
217. וזה מתפרש למש"כ הפמ"ג במש"ז סימן שט"ו סק"ח ובאש"א שם סקט"ז דהתירא דמתוקנת לכך הוא משום דהוי אהל עראי, וע"כ בכה"ג אף כשיש בגגה טפח אי"ז אהל דאורייתא, ושפיר י"ל דמהני בזה חוט או משיחה, ועד"ז י"ל למש"כ הלבו"ש שם למג"א סקט"ז, דהתירא דמתוקנת לכך הוא משום דעי"ז ל"ד כ"כ לבנין. [↑](#footnote-ref-218)
218. ובפירש"י בשבת שם כתב דהיינו שאין רוחב הכילה למטה ב' טפחים, דכילת חתנים אינה עשוי' לישן תחתי', וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין דבפ' הישן מוכח דכילת חתנים אינם עשויות לישן תחתיה אלא לנוי בעלמא, ואפשר שאין ברחבה ב' טפחים, אך בפירש"י בסוגיין תמה ע"ז דאיזו מטה שאין ברחבה ב' טפחים או ג' חסר משהו, שיהא בגגה פחות מטפח ושני שיפועי' כל אחד פחות מטפח, וכתב דאיירי במטה רחבה כמשפטה, ונקליטין הרבה יוצאין הימנה לב' ראשי' ועולין למעלה סדורין אחד נמוך וא' גבוה, וקנים נתונים עליהם מנקליטין שבראשה לנקליטמין שברגלי', ופורס על המטה ב' וג' כילות קטנות בגגה, ועד"ז ובע"א כתבו התוס' בשבת שם. [↑](#footnote-ref-219)
219. ובחי' המאירי בסוגיין ב' גריס לה הכא, אך כתב דהוא שלא כהלכה דקי"ל דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, וכ"כ הגר"א בסימן שט"ו סי"א די"ל דהרמב"ם גריס לה, אלא דס"ל דאין הלכה כן, וכ"כ המרכה"מ בפכ"ב משבת הכ"ט, וכ"כ הקרבן נתנאל בשבת שם בדעת הרי"ף. [↑](#footnote-ref-220)
220. ובפי' ר"ח בשבת שם נראה דל"ג לה, אך בפי' ר"ח בסוגיין גריס לה, וכ"כ הר"ן בסוכה ז' ב' דברוב הנוסחאות גרסינן לה, וכן פירש ר"ח. [↑](#footnote-ref-221)
221. ובד' הראבי"ה בסו"ס תרט"ו נראה דהטעם בזה הוא, משום דמדינא אף ל"ה לנו לאסור לישן בכילה בסוכה, משום דלא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע, אלא שהחמירו בזה משום דדמי לסוכה תחת סוכה, ובשיפועי אהלים דמדינא לאו כאהלים דמו לא החמירו. [↑](#footnote-ref-222)
222. ועיי"ש שפירש במה שאמרו שם דמכח זה אף מותר לישן בכילת חתנים בסוכה, דהיינו דכיון דבעי קביעות לגבי סוכה, דמה"ט הוא דל"מ שיפועי אהלים, לא אתי כילה דאיהי אהל עראי ומבטל לסוכה שהוא קבע, ומתישב בזה משה"ק הרמב"ן במלחמות בסוכה ז' ב' ע"ד הבעה"מ שם, דאם שיפועי אהלים הוו כאהל עראי, מ"ט מותר לישן בכילת חתנים בסוכה. [↑](#footnote-ref-223)
223. וצ"ל דמכח זה אף מותר לישן בכילת חתנים בסוכה, כמו שאמרו בסוכה י"ט ב', וזה כמש"כ הר"ן שם דכל שהוא בענין שסוכה שהיא כיו"ב תהא פסולה, לא מבטלה לה לסוכה. [↑](#footnote-ref-224)
224. וצ"ע בד' הרמב"ן שהוכיח מהכא דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, וכתב דכן פירש"י בעירובין, ולכאו' מכוון דבריו הוא דבפירש"י הכא כתב דכל הא דאסרינן כשיש בשיפועה טפח הוא כמ"ד בסוכה דשיפועי אהלים כאהלים דמו, אך למ"ד דלאו כאהלים דמו לי"ב תורת אהל לענין שבת, - אך צ"ע דאף דדעת רש"י כן, מ"מ מאי קשיא לי' מהכא ע"ד הבעה"מ, הרי לגירסת רש"י דכל דיש בשיפועה טפח אסור, שפיר י"ל כמש"כ הבעה"מ דשיפועי אהלים הוו כאהל עראי, וע"כ ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-225)
225. ונתחדש בדבריו דמה שאסרו הרי"ף והרמב"ם בטלית כפולה אף שאין בגגה טפח, אי"ז משום שאסרו חכמים אף באהל שאין בו טפח, כמש"כ הפמ"ג בסימן שט"ו סק"ח, אלא הוא משום דאהל משופע חשיב כאהל עראי, וע"כ אף שאין בגגה טפח, מ"מ כיון דיש באהל המשופע טפח ה"ז אסור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-226)
226. ולמש"כ הר"ן בסוכה ז' ב' דהא דאסרינן בטלית כפולה שאין בגגה טפח, הוא משום שיפועי אהלים, ניחא. [↑](#footnote-ref-227)
227. והרמב"ם בפכ"ב משבת ה"ל השמיט להא דבעינן שתהא השפה היוצאת טפח, ובתשו' פנ"י או"ח סימן ט"ז כתב דס"ל דלפ"מ דמשני דהא דמיהדק הא דלא מיהדק, לא בעינן לשנויא קמא ואסור אף כשאין בו טפח, - אך בתשו' הרדב"ז סימן אלף ת"נ כתב דודאי דאינו אסור אלא כשהוא בולט טפח, וזהו מש"כ הרמב"ם כמו אהל, וכ"כ בתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א' ד"ה וסכותי. [↑](#footnote-ref-228)
228. ועיי"ש שהק' לפ"ז במש"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"ב דהנוטה פרוכת צריך להזהר שלא יעשה אהל בשעה שנוטה, דהרי ל"ה אהל כ"ז דלא מיהדק, וכתב דשאני התם דמכוין לעשות מחיצה. [↑](#footnote-ref-229)
229. ובתשו' הרדב"ז סו"ס אלף ת"נ כתב דהיינו דס"ל דמה שאמרו הא דמיהדק תרתי משמע, דמהדק בראש, ואיהו גופי' מהדק כלומר קשה דומיא דכובע, - אך בתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א' ד"ה וסכותי כתב דס"ל דמה שאמרו הא דמיהדק היינו דמהודק בראשו, ומש"כ דהיינו כשהוא קשה כמו גג, הוא מסברא דנפשי'. [↑](#footnote-ref-230)
230. אך בעיקר מה שנקטו דיש לדמות לבישת כובע לדינא דכסא טרסקל, וכ"כ המהרשד"ם באו"ח סימן ד', צ"ב דכיון דהוא מעמיד את הכובע ע"ג האדם, הוי ככל אהל שמעמידו ע"ג יתידות דלא חשיב כעביד וקאי, והתירא דכסא טרסקל הוא רק כשמעמדיו על מכונו ואינו פורסו ע"ג דבר אחר, וכמש"כ הריא"ז בשבת בפ' תולין. [↑](#footnote-ref-231)
231. וצ"ל דאף דהראבי"ה גופי' בסימן תש"פ כתב דאיסור אהל הוא רק כשצריך לאויר שתחתיו, מ"מ ל"ב בדוקא שיהא צריך ל"אויר", וסגי במה שהוא צריך למקום האדם, ועד"ז מצינו בדין כיסוי חבית, דדעת רוב רבוותא דאף אם א"צ לאויר שבין המשקין לכיסוי חשיב כצריך לאוירו, משום דהוא צריך למקום המשקין, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-232)
232. אך בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ד' כתב דאין להתיר בכובע משום דהוא דרך מלבוש, דל"מ ה"ט דדרך מלבוש אלא לענין הוצאה דהוי מלאכה גרועה, ומשא"כ באהל דהיא מלאכה חשובה, ובתשו' מכתם לדוד או"ח סימן א' (ד"ה ברם באמת) כתב דכיון דאי"ז אלא אהל עראי דאין איסורו אלא מדרבנן, שפיר יש להתיר בדרך מלבוש, בק"ו מהוצאה דהיא מלאכה גמורה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-233)
233. והט"ז שם כתב לדמות ד"ז למש"כ הרשב"א בשבת קל"ח ב' דבמטה דהסדינין יורדין ממנה לית לן בה, כיון דפריסת סדינין ע"ג מטה לי"ב משום אהל, ונתחבט לפ"ז בדעת הסוברים דיש בסיאנא משום אהל, ועיי"ש מש"כ בזה, - והתו"ש שם סקכ"א והבית מאיר שם תמהו ע"ז, דלא נתחדש התם כלל דכל שאין בעיקרו משום אהל אין היוצא בו חשוב כאהל, שהרי התם אין המטה חשובה כאהל כלל, וכל הא דאסרינן בכילת חתנים דנחית מפוריא טפח, הוא משום דהכילה הויא אהל, אך בסדינין שע"ג מטה דלי"ב משום אהל, אין לאסור משום הסדינין היורדין, ועד"ז כתב הגר"ז בקו"א סימן ש"א סוסקי"ב. [↑](#footnote-ref-234)
234. וכ"כ בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן ד' דיש להתיר בסיאנא משום דעביד וקאי, ועיי"ש שכתב דמה"ט פירש הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"א דהאיסור הוא כשהוציא מן הבגדים סביב לראשו בשבת, דלא עביד וקאי, ועי' גם במש"כ הנובי"ת או"ח סו"ס ל' בזה, ועמש"נ לעיל בהערה להעיר בזה. [↑](#footnote-ref-235)
235. ובהגה' אמרי ברוך תמה ע"ז, דהשכל שופט דתחילת עשיית סיאנא בהתפשטות נגד פניו טפח הוא כדי להגין בעת הצורך מחום וכדומה, והביא מש"כ בתשו' פנ"י או"ח סימן ט"ז בשם אחי הש"ך, דמשמעות ל' הרי"ף והערוך דעשיית הכובע בתמונה זו הוא כדי להציל הלובשן שלא יכהו שרב ושמש, ויש להוסיף דכ"ה להדיא בפי' ר"ח בשבת קל"ח ב', ועוד דעכ"פ הלובש סיאנא בעת החום או גשם, מהיכ"ת לא יהא מתכוין על הגנת האהל אשר מתפשט כנגד פניו, ועוד, דאם כל הא דשרי הוא משום דהוי דבר שאינו מתכוין, הו"מ לשנויי דהא דתניא דסיאנא אסור הוא כמ"ד דדבר שאינו מתכוין אסור, ועד"ז הק' הבית מאיר בסימן שט"ו. [↑](#footnote-ref-236)
236. ובהג' אמרי ברוך הק' ע"ז דבפירש"י לעיל קכ"ה ב' ד"ה שאין עושין מבו' דעכ"פ אהל העשוי להגן אסור אף בלא מחיצות, ויש להוסיף, דבפירש"י בביצה ל"ג א' מבו' דאף בהעמדת מטה יש משום אהל אף בלא מחיצות, וא"כ ה"ה בסיאנא שהעיקר להגין בצילו על הפנים שתחתיו, ועד"ז הק' הבית מאיר בסימן שט"ו, - והפמ"ג במש"ז סימן ש"א סקכ"ז הק' עוד, דבגמ' מדמינן לה להא דשרי בשרבב בגלימי' טפח, והתם הרי איכא מחיצות, אך המחה"ש שם סוסקנ"א כתב דבשרבב בגלימי' טפח ליכא מחיצות, דצדדי הטלית מדובקים וקרובים אל הגוף. [↑](#footnote-ref-237)
237. וכ"כ המג"א שם סקנ"א דהא דאסרינן הכא אף דליכא מחיצות, הוא משום דהוא עשוי להגן, ואהל העשוי להגן אסור אף בלא מחיצות, וכ"כ הט"ז בסימן שט"ו סקי"א. [↑](#footnote-ref-238)
238. והעירו דלכאו' אף כשלבשו מער"ש, יהא אסור להסירו מראשו בשבת, משום סתירת אהל, ולפ"ז נמצא עוד נפ"מ רבתא לדינא בהפלוגתא בטעם איסור לבישת כובע, והוא אם אסור להסיר את הכובע מראשו, אך אי"ז במשמעות ד' הט"ז, וצ"ע, ושמא יש לדמות ד"ז למש"נ להלן במה שאמרו דיש בהעמדת ביצים משום אהל, דמבו' דאין איסור בנטילת הביצה משום סתירת אהל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-239)
239. המאירי כתב די"מ דליכא נפ"מ בין הציר התחתון לציר העליון, אלא היינו דאם יצא הציר התחתון לבדו מחזירין במקדש אבל לא במדינה, וה"נ אם יצא העליון לבדו, והא דנקט הכי הוא משום דדרך התחתון לצאת תחילה, ואם יצא אף הציר העליון אין מחזירין אף במקדש. [↑](#footnote-ref-240)
240. והתוס' הרא"ש כתב דהא דאם תקע חייב הוא משום מכה בפטיש, וכ"כ הרא"ש בפ' כל הכלים סימן א', ומבו' מזה דאף שכתב התוס' הרא"ש לעיל ל"ד ב' ובפסקיו שם סימן ה' דכשעושה כל הכלי או תיקון גמור יש בנין בכלים, מ"מ בתקיעה ליכא משום בונה, וזה דלא כמש"כ התוס' הרא"ש בשבת ק"ב ב' דכל שיש בו אומנות חייב משום בונה, ומה"ט הוא דאם תקע חייב חטאת. [↑](#footnote-ref-241)
241. ובפי' ריבב"ן כתב דהא דלא התירו לשבות זו, הוא משום דיכול להחזיר התחתון דאין לחוש שמא יתקע. [↑](#footnote-ref-242)
242. ולפ"ז הרי דהא דאסר ת"ק להחזיר ציר התחתון במדינה, אי"ז מגזירה שמא יתקע, אלא הוא משום דגזרו ציר התחתון אטו ציר העליון, וזהו שכתב הרא"ש דהא דתניא גזירה שמא יתקע, קאי על ציר העליון, וכ"כ בפי' ריבב"ן. [↑](#footnote-ref-243)
243. ומבו' בדבריו דבתחתון ליכא למיגזר כלל שמא יתקע, והא דאין מחזירין ציר התחתון במדינה, הוא גזירה אטו ציר העליון, וכ"נ בד' התורי"ד. [↑](#footnote-ref-244)
244. ומשמעות הדברים דאף דחיבור הציר העליון אינו חיבור מעליא טפי מחיבור הציר התחתון, אפ"ה אם מכה בו בקרדום כדי להחזירו חייב, וזה מתפרש היטב להריא"ז לטעמי' דיש בנין בכלים כשה"ז נעשה ע"י מעשה אומן. [↑](#footnote-ref-245)
245. והשעה"צ בסימן שי"ג סקכ"ז כתב בדין החזרת ציר העליון, דאם הוא מדאורייתא או מדרבנן תלוי בשיטת רש"י ותוס', וצע"ג דאף שפירש"י למשנתינו דהחזרת ציר העליון אסורה מדאורייתא, היינו רק למ"ד דיש בנין בכלים, אך לפ"מ דקי"ל דאין בנין בכלים, אין האיסור בזה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-246)
246. וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ה שכתב דאם נשמט ציר התחתון שלהן דוחקין אותו למקומו ובמקדש מחזירין אותו, ומשמע דאיירי בחד גוונא, דבמדינה מותר לדחקו ובמדינה מותר להחזירו, ולפירש"י וש"ר הרי איירי בתרי גווני, דמחזירין היינו כשיצא לגמרי ודוחקין היינו כשלא יצא לגמרי. [↑](#footnote-ref-247)
247. והאו"ז בסימן ר"י כתב דשל יציע אצטריך לאשמעינן, דאע"ג דלאו בית חשוב הוא ואין דלתותיהן חשובין חשיב בנין. [↑](#footnote-ref-248)
248. וצ"ב דאם אינם מחוברין לקרקע, הרי אף אם יצאו הדלתות לגמרי ליכא חיוב חטאת בהחזרתן, וכמו שאמרו בשבת קכ"ב ב', ואם הם מחוברין לקרקע הרי דמה"ט אסור להחזירן, ושאני מדלת של שידה תיבה ומגדל דהם כלים ואין בנין בכלים, ומ"ט הוצרך להא דהוי כאילו ניטל הדלת. [↑](#footnote-ref-249)
249. אך בל' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ה נראה להדיא דלא התירו להחזיר ציר התחתון במקדש, אלא בדלתות הכלים, ולא בדלתות המחוברות לקרקע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-250)
250. ולטעמייהו פשוט שהוא כן, שהרי כל החילוק בין ציר התחתון לעליון הוא דבעליון יש לחוש שיבא להחזירו ע"י מעשה אומן, אך בדלת של בור וכו', כיון דאם החזיר ציר העליון חייב חטאת אף בלא מעשה אומן, ה"נ אם החזיר ציר התחתון, וכל המקום לספיקא דהגאו"י, הוא למש"כ התוס' הרא"ש דהחילוק בין ציר התחתון לעליון הוא משום דהציר התחתון נכנס טפי ברפוי, וליכא למיחש בי' כ"כ שמא יתקע. [↑](#footnote-ref-251)
251. אך בשבת קכ"ב ב' נתבאר בד' המאירי, דמפרש בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ה דבהחזרת דלתות של קרקע ברפוי ליכא משום בנין, ואי"ז אסור אלא מגזירה שמא יתקע. [↑](#footnote-ref-252)
252. ולמש"כ הרמב"ן בשבת ק"ב ב' ובמלחמות שם, דאם יש בנין בכלים יש לאסור אף ברפוי, משום דמי איכא מידי דבכלי חייב חטאת וביד מותר לכתחילה, והיינו כמו שפירש"י שם צ"ד ב' דכיון דבכלי חייב חטאת ביד איכא שבות גזירה אטו כלי, הרי דה"נ בבנין בקרקע יש לאסור אף ברפוי גזירה אטו מהודק, ול"ב להגזירה דשמא יתקע. [↑](#footnote-ref-253)
253. ויש ללמוד לדין זה מהא דתניא בשבת קכ"ב ב' דדלת של שידה ושל תיבה ושל מגדל נוטלין אבל לא מחזירין, ושל לול של תרנגולים לא נוטלין ולא מחזירין, ולמש"כ המאירי שם והרמב"ן במלחמות שם ק"ב ב' בההיא דדלת של שידה וכו' דאיירי ברפויין, הרי דה"נ הא דתניא דשל לול של תרנגולים לא נוטלין ולא מחזירין איירי ברפויין, ואפ"ה נאסרה אף נטילתן, אך לדעת הרשב"א ודעימי' דמפרשי לההיא דדלת של שידה וכו' בשאינם רפויין, אין ללמוד משם לנידו"ד. [↑](#footnote-ref-254)
254. והתוס' כתבו דהא דבתחילה אסור, היינו אפי' אם נפסקה היום ורוצה לשלשלה ולעשותה, וזה כמו שפירש"י בגמ' דלרבנן לא התירו לשלשלה, משום דדמי לכתחילה ומחליף ואתי נמי להטיל נימין בכנור חדש לכתחילה, והקר"א כתב בדעת רש"י דלא ניח"ל לפרש כן, דהוא משום דהא דאסור לשלשלה הוא משום דמיחלף בלכתחילה, וי"ל עוד, דבפירש"י בגמ' מבו' דלא אסרו לשלשלה אלא היכא דאפשר בקשירה, דקשירה עדיפא, אך אם א"א בקשירה מותר לשלשלה, ובלישנא דמתניתין נראה דבתחילה אסור בכל ענין. [↑](#footnote-ref-255)
255. וזה מתישב רק לפ"מ דס"ל כדעת הרי"ף ורמב"ם דקשר שהוא מעשה אומן אסור מדרבנן אף כשאינו של קיימא כלל, דאל"כ הרי ליכא איסור כלל בקשירה שאינה אלא לפי שעה עד מוצ"ש. [↑](#footnote-ref-256)
256. אך צ"ע דא"כ מ"ט בתחילה אסור, הרי הותר קשר שאינו של קיימא לכל דבר מצוה, ולמש"כ המרומי שדה דקשירת נימא הויא קשירה של קיימא שהיא מעשה הדיוט, ניחא, די"ל דקשירה זו לא הותרה לכל דבר מצוה, וכמש"נ בשבת קנ"ז א', והמרכה"מ שם כתב דבתחילה הו"ל קשר של קיימא וה"ז אסור מדאורייתא, וי"ל עוד למש"כ הקר"א דהכא איכא למיגזר טפי, ופירש בזה טעמא דר"ש דאסר לקשור. [↑](#footnote-ref-257)
257. ויש ללמוד מזה דס"ל דלא הותר קשר שאינו של קיימא לצורך מצוה, וכאשר כ"ה גם משמעות סתימת דבריו בשלהי שבת, דאם הותר קשר שאינו של קיימא לצורך מצוה, הי' לנו להתירו לצורך שיר, אף דעיקר שירה בפה, וכמש"כ כן הגאו"י. [↑](#footnote-ref-258)
258. וכתבו לפ"ז דלדעת הרמב"ם בפ"ג מכלי המקדש ה"ג דעיקר שירה בפה, בע"כ דלא הותר לקשור אלא בקשר שאינו של קיימא. [↑](#footnote-ref-259)
259. וכן צ"ל גם בדעת הרמב"ם לפ"מ שפירשו הבית מאיר ודעימי' בדעתו דשרי לקשור קשר של קיימא, ואף שכתב בפ"ג מכלי המקדש ה"ג דעיקר שירה בפה. [↑](#footnote-ref-260)
260. אך קשיא ע"ז ממה שאמרו במנחות ע"ב א' דלמ"ד דנקצר ביום כשר, אין קצירת העומר דוחה את השבת, אף דמצותו לקצור בלילה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-261)
261. ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד רש"י דהא דדוחה את השבת הוא משום דשיר הוי מכשירי הקרבן, דאם אין השיר מעכב את הקרבן, מ"ט הוא דוחה את השבת, הרי לא מצינו דמכשירין דוחין אלא היכא דאלמלי המכשירין ליתא למצוה, ואם השיר מעכב את הקרבן, ל"ב לדין מכשירי קרבן, אלא השיר עצמו הוי כגוף הקרבן ודוחה את השבת. [↑](#footnote-ref-262)
262. אך הגאו"י בד"ה לא קשיא נקט לא כן, ולמד מהכא דאף לר"ע דוחין מכשירין את השבת כשנשבר איזמל בשבת, וכן נקט הקוה"ע בסימן י"ג ס"ק ט' י', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-263)
263. ובד' המאירי בסוגיין נראה דאף דבעלמא ליכא איסור בעניבה, מ"מ בנימת כנור שנפסקה אסור לענבה, מגזירה שמא יקשור, מתוך שהדבר מצוי ושהוא קפיד בה על הכנור. [↑](#footnote-ref-264)