=ה - בפלוגתת הראשונים אם יש לאסור אחר הוסת מכח דין הפרישה בעונת הוסת
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן ה**

**בפלוגתת הראשונים אם יש לאסור אחר הוסת**

**מכח דין הפרישה בעונת הוסת**

**א**

א] **נדה ט"ו א',** א"ר הונא לא שנו אלא שלא הגיע שעת וסתה, אבל הגיע שעת וסתה אסורה, קסבר וסתות דאורייתא, רבב"ח אמר אפי' הגיע שעת וסתה נמי מותרת, קסבר וסתות דרבנן.

**והתוס'** שם הקשו על הא דקאמר רבב"ח דאפי' הגיע שעת וסתה מותרת, דהיאך היא מותרת, הא אמרינן בשבועות וכו' אזהרה לבני ישראל שיפרשו מנשותיהן סמוך לוסתן.

**וביאור** דבריהם הוא, וכ"ה מבו' בד' תוס' הרא"ש. דהאזהרה לפרוש מן האשה סמוך לוסתה, הוא משום דחיישינן שמא תראה בו, וזהו שהקשו, דמכח זה יש לנו לאסרה גם אחר הוסת, דיש לחוש שמא ראתה, ובתוס' הרא"ש כתב דהוא כ"ש דיש לאסרה אחר הוסת, והיינו דכיון דאסרינן לה סמוך לוסתה, שמא תראה בשעה זו, אף דמשום חזקת הוסת יתכן שתראה אח"כ, כ"ש שיש לאסרה אחר שעבר כל יום הוסת.

ב] **והתוס'** כתבו לישב, דאיירי כששהתה אחר וסתה ז' ימים שיכולה לטבול דספק טבילה מוציאה מידי ספק ראתה, וע"כ היא מותרת.

**אמנם** הנה הרמב"ן בסוגיין כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דאף אם בא מיד אחר וסתה ה"ה מותרת, ואף בדליכא תביעה וכו', וכתב בדעתם, דהא דאמרינן לקמן ט"ז א' דאף למ"ד דוסתות דרבנן תיבדק, היינו לטהרות, אך לבעלה א"צ בדיקה, והר"ן בפ"ק דשבועות כתב דהא דתיבדק, היינו דבשעת הוסת היא צריכה הוסת, אך אם עבר הוסת ולא בדקה ה"ה מותרת בלא בדיקה.

**ולדעת** הרי"ף והרמב"ם תיקשי קו' התוס', דמ"ט היא מותרת אחר הוסת בלא בדיקה, הרי יש לחוש שמא ראתה, כ"ה דאסרינן לה ביום הוסת משום דחיישינן שמא תראה.

**ב**

ג] **והנה** בעיקר מש"כ התוס' דכיון דאסרינן לה ביום הוסת, משום דחיישינן שמא תראה, יש לאסרה גם אחר הוסת, דיש לחוש שמא ראתה, הק' בחידוד הלכות, שהרי מצינו דכוותה בדין וסת שאינו קבוע, דהיא אסורה ביום הוסת, ואם עבר הוסת ולא בדקה ה"ה מותרת,[[1]](#footnote-2) - ועד"ז ראיתי להעיר גם מהא דבפשוטו כל שבדקה האשה קודם גמר הוסת, ה"ה מותרת אחר וסתה, ולא חיישינן שמא ראתה, וביום הוסת עצמו היא אסורה אף אחר שבדקה.

**ועיי"ש** שכתב לישב, דהא דבוסת שאינו קבוע אם עבר הוסת ולא בדקה היא מותרת, הוא משום דסמכינן ע"ז שלא הרגישה, ואמרינן דמסתמא לא ראתה, וכ"ה ל' הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג', דהא דשרינן כשעבר וסת שאינו קבוע בלא בדיקה, הוא כיון שלא הרגישה, וע"כ אף דבשעת הוסת עצמו היא אסורה, דחיישינן שמא תרגיש ותראה, מ"מ כל שעבר הוסת ולא הרגישה, לא חיישינן שראתה,[[2]](#footnote-3) - ומה שהקשו התוס' דמ"ט היא מותרת לאחר הוסת, היינו משום דהכא שרינן לה לאחר הוסת בלא ששואלה, ואף כששוהה עמה בעיר דל"ה התביעה כבדיקה, אף דיש לחוש שמא הרגישה וראתה בזמן הוסת, עכ"ד.[[3]](#footnote-4)

ד] **ועד"ז** מצינו עוד בד' התוס', דהנה לקמן ט"ז א' אמר רב הונא דאשה שיש לה וסת והגיע שעת וסתה ולא בדקה ולבסוף ראתה חוששת לוסתה וחוששת לראייתה, ולל"ק אתיא כמ"ד דוסתות דאורייתא, ובחוו"ד סימן ק"צ סק"ג הוכיח מזה דאף למ"ד דוסתות דאורייתא אי"ז אלא ספק אם ראתה, וע"כ היא חוששת לראייתה.

**וקשיא** לפ"ז במש"כ התוס' בסוגיין דלמ"ד דוסתות דאורייתא היא אסורה אף אם שהתה כשיעור זמן טבילה, משום דודאי ראתה חשבינן לי', וזה דלא כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן, דאף למ"ד דוסתות דאורייתא, אי"ז אלא ספק אם ראתה.

ה] **ובחזו"א** סימן פ' סק"י כתב לישב, דמש"כ התוס' בסוגיין דודאי ראתה חשבינן לה, היינו מדרבנן, אך מדאורייתא ל"ה כודאי ראתה.

**אך** העירו בזה, דלמש"כ התוס' בע"ב די"ל דבדרבנן ספק מוציא מידי ודאי, לכאו' מוכח דהא דחשבינן לה כודאי ראתה הוא מדאורייתא, ושמא יש לדחות, דכיון דעיקר האיסור הוא דאורייתא, אף דהא דחשבינן לה כודאי ראתה הוא מדרבנן, מ"מ לא אמרינן בזה ספק מוציא מידי ודאי, - ועוד דאם מדאורייתא לא חשבינן לה כודאי ראתה, א"כ מנ"ל לגמ' דרבב"ח ס"ל דוסתות דרבנן, הרי י"ל דס"ל דוסתות דאורייתא, ולא ס"ל להך מילתא דחשבוהו רבנן כודאי ראתה.

ו] **ולכאו'** צ"ל בזה, דמה שאמרו התם דאף דוסתות דאורייתא אי"ז אלא ספק אם ראתה, הוא משום שלא הרגישה ולא מצאה דם, וע"כ אף דמשום חזקת הוסת חיישינן דילמא ארגשה ולאו אדעתה, מ"מ מהני מה שלא הרגישה ולא מצאה דם דמכח זה יש להסתפק שלא ראתה, ומשא"כ הכא דיתכן שהרגישה וראתה, שהרי באנו להתיר לבא עלי' בלא שישאלנה, הרי דכיון דוסתות דאורייתא אמרינן דודאי ראתה בהרגשה, וכ"ה מבו' בד' ההפלאה בסימן ק"צ ס"א בתו"ד בסוד"ה ולפ"ז.[[4]](#footnote-5)

**ג**

ז] **והנה** ההפלאה שם כתב לישב לפ"ז למשה"ק התוס' לקמן ט"ז א' ד"ה אלמא במה שאמרו שם בל"ב דרב הונא דוסתות דרבנן, דזה דלא כמו שאמר רב הונא בסוגיין דוסתות דאורייתא, ולהנ"ל ניחא, דכל הא דס"ל לרב הונא התם דוסתות דרבנן הוא רק משום שלא הרגישה, אך הכא שבא בעלה מן הדרך ושמא ראתה בהרגשה, ס"ל לרב הונא דוסתות דאורייתא, וכ"כ החוו"ד בסימן קפ"ד סק"י.

**וצ"ע** בד' התוס' שהקשו כן, אף דאינהו גופייהו מודו דהכא גרע טפי משום דיש לחוש שראתה בהרגשה, וכמש"נ בדעתם.

**וצ"ל** בזה, דס"ל להתוס' דמשמעות הגמ' דהפלוגתא הכא אם וסתות דאורייתא או דרבנן והפלוגתא לקמן אם וסתות דאורייתא או דרבנן חד פלוגתא הוא, והיינו משום דלמ"ד דוסתות דאורייתא וחשבינן לה כודאי ראתה, הרי דאף אם עבר הוסת ולא הרגישה, דה"ז מועיל לעורר ספק דשמא לא ראתה, ומה"ט אם בדקה אח"כ ומצאה טמאה היא חוששת לראייתה, מ"מ היא אסורה מדאורייתא, והראוני דכעי"ז כתב בהגה' אהבת ישראל לחוו"ד שם, ונד' בשו"ע מהד' פרידמן.

ח] **ואמנם** הנה בעיקר הדברים הי' מקום לדון, דכל הא דיש לחוש בבא מן הדרך שהרגישה בשעת הוסת וראתה, הוא רק בישינה, אך בערה, הרי דכיון שלא אמרה לו שראתה, אין לחוש שהרגישה וראתה, עכ"פ בבא מן הדרך דאיכא תביעה שהיא כבדיקה, וודאי דאם הרגישה וראתה היתה אומרת לו, וכמש"כ כן החידוד הלכות בסוגיין, וע"כ מהא דאמר רב הונא דאם הגיע שעת וסתה אסורה, ואיירי אף בערה דאין לחוש שהרגישה וראתה, יש ללמוד דס"ל דוסתות דאורייתא אף כשלא הרגישה, ושפיר הקשו התוס' מהא דס"ל לרב הונא לקמן ט"ז א' דוסתות דרבנן.

**אך** לפ"ז לא א"ש מש"נ לעיל סק"ו דכל הא דחשבינן לה כודאי ראתה, הוא רק הכא דיתכן שהרגישה וראתה, שהרי הכא איירי אף בערה דלא חיישינן שהרגישה וראתה, ואפ"ה חשבינן לה כודאי ראתה, ובעכצ"ל כמש"נ לעיל סק"ו בהערה בדעת הרשב"א והרא"ה, עיי"ש.

ט] **ובעיקר** הדין בזה מצינו שנחלקו בזה רבוותא, דהנה לעיל י"ב א' תניא דאם הניחן בחזקת טומאה לעולם היא טמאה עד שתאמר לו טהורה אני, ומבו' בפשוטו דכל שאינה אומרת לו טהורה אני, ה"ה בחזקת טומאה, אף שהיא ערה, דהתם איירי אף בערה, וכדתניא התם ברישא בין ישנות בין ערות.

**ובד'** הרמב"ן לעיל שם והתוס' לעיל י"א ב' ד"ה תנ"ה מבו' דהא דהיא בחזקת טומאה, הוא אף בדאיכא תביעה, והחוו"ד בסימן קפ"ה חידושים סק"א כתב דהוא אף כשהיא באה ושוכבת אצלו,[[5]](#footnote-6) אך בתוס' הרא"ש לעיל שם כתב דכל דאיכא תביעה הויא כמו שאמרה לו טהורה אני והיא מותרת, עיי"ש.[[6]](#footnote-7)

**ולפ"ז** לכאו' ה"נ בנידו"ד, הרי דלדעת התוס' והרמב"ן, אף אם היא ערה ואף בדאיכא תביעה, יש לחוש שהרגישה וראתה, וכמו שנקטו כן ההפלאה והחוו"ד,[[7]](#footnote-8) ולדעת התוס' הרא"ש כל דאיכא תביעה אין לחוש שהרגישה וראתה,[[8]](#footnote-9) וצ"ע בזה.

**ד**

י] **ובעיקר** הך מילתא שנתבאר בדעת התוס' דכל שאינו שואלה ויש לחוש שהרגישה וראתה, יש לאסרה לאחר הוסת, דומיא דהא דאסרינן לה בשעת הוסת, הוא מבו' כן גם בד' השו"ע, שכתב בסימן קפ"ד ס"ט, דאם עבר הוסת ולא בדקה ולא הרגישה טהורה בלא בדיקה, וי"א שאסורה עד שתבדוק, והרי שנקט לעיקר כדעת הרי"ף והרמב"ם דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת.

**ובשו"ע** שם סי"א כתב, דאשה שיש לה וסת לימים לבד, והגיע שעת וסתה, אסור לבא עלי' עד שישאלנה, אא"כ שהתה אחר הוסת שיעור שתספור ותטבול, והגר"א שם סקכ"ה כתב דהוא שלא כדעת הרמב"ם שהביא בס"ט דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, וזה כמש"כ השו"ע גם בסימן קפ"ט ס"ד בסתמא דאם עבר הוסת ולא בדקה אסורה עד שתבדוק.

**אך** הפליתי שם ריש סק"י נקט בדעת השו"ע, דמש"כ בס"ט דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, הוא משום דלא הרגישה, וכל' השו"ע שם, וזהו מש"כ בסי"א דאסור לבא עלי' עד שישאלנה, ומשום דכל שלא שאל אותה, יש לחוש שהרגישה וראתה, ואה"נ אם שאל אותה, ואמרה שלא בדקה ולא הרגישה, ה"ז תליא בהפלוגתא שהביא בס"ט אם היא מותרת, וכ"ה מבו' גם בד' החוו"ד שם סק"י וסקי"א, וכ"כ הפרד"ר שם מקש"ז סקי"ג, ומבו' לפ"ז, דאף בערה חיישינן שהרגישה וראתה, ולא סמכינן על מה שלא אמרה לו, וזה דלא כמש"נ לדון לעיל סק"ח.[[9]](#footnote-10)

יא] **ואמנם** צ"ע מקור ד' השו"ע להך דינא, דאם עבר הוסת ולא בדקה טהורה מכח הא דלא הרגישה, וע"כ כ"ז שלא שאל אותה ויש לחוש שראתה בהרגשה, ה"ה אסורה, דלכאו' הוא דלא כחד, - שהרי לדעת הראב"ד והרשב"א ודעימייהו אם עבר הוסת ולא בדקה טמאה אף שלא הרגישה, ולדעת הרי"ף והרמב"ם אם עבר הוסת ולא בדקה טהורה אף בלא שישאלנה, שהרי כתבו בבא מן הדרך שהיא מותרת שלא בעונת הוסת אף בישינה וא"צ לשאול אותה, ועי' בתהל"ד בסימן קפ"ד שעמד בזה.[[10]](#footnote-11)

**אך** העירוני דהדבר ברור דהשו"ע לטעמי' אזיל, דהנה במש"כ הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב ה"ט דהלך בעלה למדינה אחרת וכו' א"צ לשאול לה ומותר לבא עלי' שלא בשעת וסתה, כתב המ"מ שם דהיינו דאינה אסורה אלא בעונת הוסת, אך אם עברה עונת הוסת ה"ה מותרת אף אם לא שהתה אחר הוסת שיעור שתספור ותטבול, וכמש"כ כן הרמב"ן בסוגיין והר"ן בפ"ק דשבועות, והכס"מ שם כתב ע"ז, ז"ל, אינו נראה, דהא כשבא בשעת עונתה אסור לבעול דאמרינן אורח בזמנו בא, והיכי נימא כשבא יום אחד אחר ראייתה דשרי לבעול ולא נימא אורח בזמנו בא, זו סברא הפוכה, אלא ודאי כוונת רבינו לכלול הכל באותו לשון, דאסור לבעול ביום העונה וכן בימי ראי' וספירה דהכל מטעם אחד, ולא שרי אלא בשלא הגיע עונת וסתה ובא תוך הזמן או אחר עבור ראי' וספירה וכו', עכ"ל.

**והנה** במש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם, דאינה מותרת לאחר הוסת אלא כששהתה שיעור שתספור ותטבול, צ"ע ממש"כ הרמב"ם שם הי"ג דעבר וסתה ולא ראתה מותרת לשמש אחר שתעבור עונת הוסת, וסתימת דבריו מורה דכל שעבר וסתה היא מותרת אף אם לא בדקה.

**ואמנם** הדבר פשוט, דכל מש"כ הכס"מ דאינה מותרת כשלא שהתה שיעור שתספור ותטבול, הוא כשלא שאל אותה, דיש לחוש שמא ראתה בהרגשה, וע"ז הוא שכתב הכס"מ דכמו דהיא אסורה ביום הוסת דאמרינן אורח בזמנו בא, ה"נ יש לאסרה אחר הוסת, דיש לחוש שבא האורח בזמנו בהרגשה, אך כל שעבר הוסת ולא ראתה ולא הרגישה, ה"ה מותרת בלא בדיקה.

**ונמצא** לפ"ז, דמש"כ השו"ע דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת מכח הא דלא הרגישה, וע"כ אינה מותרת כ"ז שלא שאל אותה, הוא כדעת הרמב"ם וכמו שפירש בדעתו בכס"מ.

**ה**

יב] **והנה** אמנם למש"כ הרמב"ן בסוגיין ודעימי' בדעת הרי"ף והרמב"ם דאף בבא מן הדרך היא מותרת לו בלא בדיקה ואף בישינה, אף דיתכן שהרגישה בשעת הוסת וראתה, הדרא קו' התוס' לדוכתה, דכיון דבשעת הוסת היא אסורה דחיישינן שמא תראה, מ"ט אחר הוסת היא מותרת, ולא חיישינן שמא ראתה, וכמשה"ק כן הכס"מ ע"ד המ"מ בדעת הרמב"ם.

יג] **ובפשוטו** צ"ל בזה, לפמש"כ הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ב ד. דאף למ"ד דוסתות דרבנן, מ"מ דין הפרישה בשעת הוסת הוא מדאורייתא, לפי שדרכו של דם לבא בהרגל התשמיש, והובאה דעה זו גם בד' המאירי לקמן ט"ז א', ובסימן י"ב סקכ"ג נת' כן גם בדעת הרמב"ם, עיי"ש.

**ולפ"ז** י"ל דמה"ט הוא דס"ל להרי"ף והרמב"ם דאחר הוסת היא מותרת, אף דבשעת הוסת היא אסורה, והיינו משום דכל הא דאסרינן לה בשעת הוסת הוא משום דחיישינן שמא תראה בהרגל תשמיש, ואף אי נימא דדין הפרישה בשעת הוסת אינו אלא מדרבנן, מ"מ גם דין הפרישה מדרבנן הוא מכח החשש שתראה בהרגל התשמיש, אך כל שעבר הוסת ולא שימשה, ה"ה מותרת, וכ"כ החידוד הלכות לקמן ט"ז ב', והפליתי בסימן קפ"ט סק"י.

**ו**

יד] **ומצינו** דרך אחרת בענין זה, בד' הגר"ח בספרו בפ"ד מאיסו"ב, דהנה הגר"ח שם הוכיח דהא דוסתות דרבנן, לאו היינו דכל יסוד הדין של קביעות וסת הוא רק מדבריהם, דודאי דעיקר קביעות הוסת הוא מדאוריתא לכו"ע, ומה שאמרו דוסתות דרבנן הוא רק לענין הטומאה, דזה דחיישינן דראתה בשעת וסתה זה לא הוי רק מדרבנן, ומדאורייתא לא תלינן למימר שראתה, אבל אה"נ דאם ראתה מיקרי זה שראתה בשעת וסתה גם מדין תורה, דעצם החלות של קביעות וסת הוא מדין תורה, ועיי"ש שהוסיף, דהרי דין וסתות לשור המועד מדמינן ליה, ובשור המועד אין שום דין שנחוש לנגיחה בזמן העדאתו, אלא דעיקר הדין הוא דאם נגח מיקרי נגיחה של העדאה, וא"כ ה"נ בוסתות דכוותה עיקר הדין מדין תורה הוא רק דין קביעות וסת, שזו היא שעת וסתה, והפלוגתא אי וסתות דאורייתא או דרבנן הוא רק אי חיישינן לראי' בשעת וסתה מדאורייתא או לא, עכ"ד.

**והנה** בגליונות החזו"א שם הק' ע"ד הגר"ח, דאם בשור המועד אין שום דין שנחוש לנגיחה בזמן העדאתו, א"כ כשראה ג' פעמים ולא נגח מ"ט דיינינן לי' בחזרה, ועד"ז קשיא מהא דאם עבר וסתה ג"פ ולא ראתה נעקר הוסת, ובפשוטו הוא נעקר גם לגבי דין קביעות הוסת דאורייתא, אף דמדאורייתא לא חיישינן לראי', ועיי"ש שהק' עוד, שהרי בקטלנית ומלה בנה ומת ג"כ מדמינן לשור המועד וחיישינן להבא.

**עוד** יש להעיר בזה, דאם בשור המועד ליכא דין שנחוש לנגיחתו, ומדמינן דין וסתות לדין שור המועד, א"כ מ"ט דמ"ד דוסתות דאורייתא וחיישינן שתראה.

טו] **ולכאו'** ביאור ד' הגר"ח הוא, דעיקר דבריו באו לפרש דעיקר דינא דחזקת ג"פ אינו להחזיק דמה שנעשה ג"פ ישוב ויעשה עוד, אלא עיקר החזקה הוא להחזיק דמה שנעשה ג"פ זהו טבעו, וע"כ בחזקת הוסתות מהני מה שראתה ג"פ להחזיק שיש לה טבע דוסת, ובשור המועד מהני מה שנגח ג"פ להחזיק שהוא שור מועד, ואין מכלל עיקר החזקה, להחזיק שתשוב ותראה עוד ביום זה ושישוב השור ויגח.

**ואמנם** אף דעיקר החזקה אינה מחזקת שתשוב ותראה ביום זה, מ"מ כיון שהוחזק שיש לה טבע דוסת, יש לה לראות מכח טבע זה, וזהו דס"ל למ"ד דוסתות דאורייתא דחיישינן לראי', ומ"ד דוסתות דרבנן ס"ל דאף דיש לה טבע דוסת, מ"מ אין לנו לחוש שתראה, כיון דשכיח מקרים המונעים את ראייתה.

**ומה"ט** אף למ"ד דוסתות דרבנן ואין לחוש שתראה, מ"מ אם עבר הוסת ג"פ ולא ראתה נעקר הוסת, דכיון דמשום טבע הוסת יש לה לראות, ע"כ אף דיתכן שיהיו מקרים המונעים ראייתה, מ"מ כל שלא ראתה ביום הוסת ג"פ, לא תלינן לזה במקרים, אלא מחזיקין שנעקר הוסת, ודמי לדין וסת הנקבע בג"פ, דאף דיתכן דמקרה הוא שראתה ביום זה, (שהרי בע"כ יש לה לראות באחד מן הימים), מ"מ כל שראתה באותו היום ג"פ, מחזיקין שהוא מחמת שיש לה וסת.

טז] **ועד"ז** הוא בשור המועד, דאף דעיקר החזקה אינה מחזקת שישוב השור ויגח, מ"מ כיון שהוחזק שיש לו טבע דשור נגחן, ודאי דכל שהוא נוהג לפי טבעו יש לו ליגח, והא דלא חיישינן להכי, הוא משום דיש מקרים הגורמים לו שלא ליגח, אך כל שראה ג"פ ולא נגח, לא תלינן לזה במקרים, אלא מחזיקין שחזר בו מהעדאתו.[[11]](#footnote-12)

**ובזה** ניחא גם הא דבקטלנית ובמלה בנה ומת חיישינן להבא, דאף דעיקר החזקה אינה מחזקת שימות בעל אחר ושימות בן אחר מחמת מילה, מ"מ כיון שהוחזקה שהיא קטלנית ושבני' מתים מחמת מילה, יש לחוש שימות בעל אחר ושימות בן אחר מחמת מילה, ואף אי נימא דיתכן דיש מקרים המונעים מכך, מ"מ משום סכנת נפשות ודאי יש לנו לחוש לזה,[[12]](#footnote-13) וגם יתכן דבמתו אחיו מחמת מילה, כל שזהו טבעה שבני' מתים מחמת מילה, ליכא מקרים המצילים ממיתה, וכאשר כן נראה ממש"כ המהרי"ט בתשו' יו"ד סימן ל"א דאם מלה אח"כ בן אחר וחי, נתבטלה החזקה, ול"ב ג"פ לעקרה.

**ז**

יז] **והנה** הגר"ח שם כתב עוד לפ"ז, די"ל דהדרשא דוהזרתם היא דרשא גמורה מדין תורה, ואע"ג דוסתות דרבנן, דהרי עיקר הדין דוהזרתם הוא שצריך לפרוש במקום שיוכל לבוא לידי טומאה ונדה, וזו היא מצות ההזרה ופרישה, וא"כ כיון דעיקר קביעות הוסת הוא דאורייתא, נהי דבעבר וסתה קי"ל דוסתות דרבנן ולא חיישינן לראתה, אבל מ"מ בשעת וסתה עצמה הרי היא בכלל אפשר להיות רואה, וחייל על זה חובת הזרה ופרישה מדין תורה, וכסתימת לשון הרמב"ם דהוא דין תורה, עכ"ד.

**והדברים** צ"ב, דאם אסרתה תורה בשעת וסתה משום שאפשר שתראה, והוא זמן שהיא עשוי' לראות בו, א"כ מ"ט אחר וסתה אינה אסורה מכח זה, ומ"ט ליכא לחובת ההזרה והפרישה אלא בשעת וסתה דאפשר שתראה, ולא אחר וסתה, אף דאפשר שראתה,

**ובפשוטו** צ"ל בזה, דלא אסרה תורה מכח דין ההזרה והפרישה אלא ביום הוסת עצמו, שבידו למנוע עצמו שלא יבא לידי איסור, אך לאחר הוסת, לא אסרה תורה בדיעבד מכח דין ההזרה והפרישה.

יח] **אך** נראה דיש לפרש עוד בזה, דהנה בתשו' נובי"ק יו"ד סימן נ"ה כתב דאף למ"ד דוסתות דרבנן, מ"מ דין הפרישה בשעת הוסת הוא דאורייתא, וזה לפ"מ שאמרו בגיטין כ"ח ב' דשמא מת לא חיישינן שמא ימות חיישינן, ופירש"י דשמא מת לא חיישינן דאוקמינן אחזקה שהניחו חי, ושמא ימות חיישינן משום דלא מרע לה לחזקה בהכי, וע"כ ה"נ הוא בוסתות, דכל הא דוסתות דרבנן, הוא משום דמוקמינן לה בחזקת טהרה, אף בשעת הוסת עצמו אין להתירה משום חזקת טהרה, דנימא דמשום זה אין לנו לחוש שתראה, שהרי שמא ימות אמרינן ול"מ ע"ז חזקה.

**ובסימן** נ"ו הוסיף לפרש דל"ד להא דאשת כהן מותרת לאכול בתרומה, ולא חישינן שמא ימות בעלה, ורק כשגירשה שעה אחת קודם מיתתו ה"ה אסורה לאכול, והיינו משום דאם ימות הבעל לפנינו באמצע אכילה, אין כאן מכשול כלל, דמה שאכלה כבר הי' בהיתר, ומה שלא בלעה עדיין תפלוט מפי', ומשא"כ הכא דאם יבא עלי' ותראה נדה באמצע הביאה, א"א לינצל מן המכשול להבא, שהרי אף שיפרוש ממנה מ"מ גם על הפרישה עובר, ואם ימתין עד שימות האבר, ג"כ יש בזה איסור, ובכה"ג אין סומכין על החזקה, עכ"ד.

**והבית** מאיר בתשו' צלעות הבית סימן י"ג ד"ה ובזה נחלק ע"ד הנוב"י, דאין לאסרה מכח הא דשמא ימות חיישינן, ודימה ד"ז למש"כ התוס' בקידושין מ"ה ב' בשם ר"ת, דקטנה שהלך אבי' למדינת הים ונתקדשה, אין לחוש שמא קידשה אבי' לאחר ויהא אסור זה לקיימה, כיון דשמא קידש לא חיישינן, וע"כ כל שעה ושעה יש לנו לומר דעדיין לא קידש, ול"ד למה שאמרו דשמא ימות חיישינן, דהתם מיירי שאסר את אשתו בתרומה כשהגט חל שעה אחת לפני מיתתו ואיכא למימר דמיד ימות, וע"כ היא אסורה כל שעה אסורה לאכול בתרומה דאיכא למימר דמיד ימות, ואם ימות ה"ה עוברת איסור למפרע, אבל הכא דאינה אסורה עד שיחולו הקידושין שקידש אבי' שם, ואף אם יקדשה אבי' לא יעבור איסור למפרע, כל שעה איכא למימר עדיין לא חלו הקידושין, עכ"ד, וכ"כ הרא"ש שם סימן ח', והרי דלא אסרינן לקיימה מכח החשש שבאמצע הביאה יקדשה אבי', וא"א לו לפרוש, וה"נ הכא דכוותה,[[13]](#footnote-14) עכ"ד, והנוב"י בסימן נ"ו השיב להבית מאיר, די"ל דאף לדעת ר"ת יש לאסור בשעת הוסת מכח הא דשמא ימות חיישינן, עיי"ש.

יט] **ובזה** נראה לבאר לד' הגר"ח, והיינו, דאף דבשעת הוסת איכא דין הזרה ופרישה משום שאפשר שתראה, מ"מ אחר הוסת אינה אסורה מכח זה, והיינו משום דאחר הוסת אין לחוש כלל שראתה, דמוקמינן לה בחזקת טהרה, - ורק בשעת הוסת עצמו דאפשר שתראה ול"מ החזקת טהרה לומר שלא תראה, דשמא ימות חיישינן, הרי דהגם דמ"מ מדינא לא הי' לנו לאסרה, כיון דגם אם תראה לא יעבור איסור למפרע, מ"מ ע"ז הוא שנתחדש בקרא דוהזרתם דין הזרה ופרישה, דכיון דאפשר שתראה.

כ] **והנה** לפ"ד הגר"ח מתישב היטב הא דס"ל להרמב"ם דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, ול"ד להא דבשעת הוסת ה"ה אסורה, דהא דבשעת הוסת היא אסורה, הוא משום דאפשר שתראה, ויש בזה לדין הזרה ופרישה, ומשא"כ אחר הוסת דמוקמינן לה בחזקת טהרה ואין לחוש שראתה, ה"ה מותרת לבעלה אף בלא בדיקה,[[14]](#footnote-15) - וזה ניחא גם אי נימא דגם דין הפרישה אינו אלא מדרבנן, די"ל דדין הפרישה הוא משום דאפשר שתראה, ותיקנו חכמים בזה דין הזרה ופרישה, אך אחר הוסת דמוקמינן לה בחזקת טהרה ואין לחוש שראתה, ה"ה מותרת אף בלא בדיקה.

**ח**

כא] **אמנם** הנה ב' דרכים אלו אינם מתישבים בד' הר"ן בפ"ק דשבועות, שכתב דדין הפרישה סמוך לוסתה אינו אלא מדרבנן דהא קי"ל וסתות דרבנן, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ ריש שער הוסתות, והרשב"א במשמה"ב בית ז' שער ב', והרי דס"ל דאם היתה אסורה מדאורייתא בעונת הוסת אף היתה אסורה אחר הוסת, ולא אמרינן דבעונת הוסת גרע משום דיש לחוש שתראה מחמת הרגל תשמיש, או דבעונת הוסת גרע משום דל"מ ע"ז חזקת טהרה דשמא ימות חיישינן.

**ולפ"ז** הדק"ל במש"כ הר"ן בדעת הרי"ף והרמב"ם דאם עבר וסתה ולא בדקה מותרת אף בישינה, ותיקשי דמ"ש מהא דאסרינן לה בעונת הוסת עצמו משום דחיישינן שמא תראה.[[15]](#footnote-16)

כב] **ואולי** י"ל בזה, דהנה הר"ן בפ"ק דשבועות כתב בטעמא דהרי"ף והרמב"ם דכל שעבר וסתה ולא בדקה א" בדיקה, ז"ל, אבל כל שעבר הוסת למה תהא צריך לבדוק, והרי כל אשה שיש לה וסת שלא בשעת וסתה מסולקת דמים היא וכו', ולמה נחוש שיהו דמים מצוים בה שלא בשעת הוסת מפני שלא בדקה בשעת הוסת, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דפשיטא לי' דהבדיקה לאחר הוסת אינה מועלת לברר כלום שלא ראתה בשעת הוסת, כיון דכתלי בית הרחם לא מוקמי דם, אלא דמשום דנתחייבה בבדיקה בשעת הוסת ולא בדקה, היא צריכה לבדוק לאחר הוסת, ועמש"נ בזה בסימן ו' סק"ז, וזהו דס"ל להרי"ף והרמב"ם דכיון דשלא בשעת הוסת היא מסולקת דמים, אין לנו להצריכה לבדוק שלא בשעת הוסת.

**והך** מילתא דהבדיקה לאחר הוסת אינה מועלת לברר כלום, נראה כן גם ממש"כ הרמב"ן לקמן ט"ז א', דלמ"ד דוסתות דרבנן, הרי דכל שלא הי' אפשר לבדוק בשעת הוסת, לא הטריחו עלי' לבדוק אח"כ כלל, עיי"ש, והרי דמדינא אין להצריך לבדוק לאחר הוסת, כיון דאי"ז מועיל לברר כלום, וכל הא דכשעבר הוסת ולא בדקה היא צריכה בדיקה, הוא משום דנתחייבה בבדיקה בשעת הוסת ולא בדקה, וע"כ כל שלא הי' אפשר לבדוק בשעת הוסת, א"צ לבדוק לאחר הוסת.

כג] **ולפ"ז** י"ל דע"כ שפיר י"ל דלמ"ד דסותות דרבנן, אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, אף דבעונת הוסת עצמה אסרינן לה מכח החשש דשמא תראה, - והיינו משום דכל מה שחייבו חכמים לפרוש ממנה בשעת הוסת שמא תראה, הוא משום דבשעת הוסת יש בידו להמתין, וע"כ יש לו לחוש שמא תראה, אך לאחר הוסת שכבר אין בידו לברר, דהבדיקה לאחר הוסת אינה מועלת כלום, לא אסרו חכמים באיסור גמור מכח חשש זה.[[16]](#footnote-17)

כד] **אמנם** לכאו' אי"ז מתישב, דאמנם כשעבר הוסת ולא בדקה, שפיר י"ל דכיון שכבר אין בידו לברר, אינה אסורה עליו, אך הכא שבאנו להתירה לו בלא שישאלנה, הרי שפיר יש בידו לברר, דשמא יודעת היא שראתה, ובזה תיקשי, דכי היכי דבשעת הוסת עצמה היא אסורה עליו, משום דחיישינן שמא תראה, ה"נ יש לאסרה עליו אחר הוסת בלא שישאלנה, שמא ראתה.[[17]](#footnote-18)

כה] **ואשר** ע"כ צ"ל בזה, דכיון דוסתות דרבנן, לא אסרוה חכמים בדיעבד מכח זה, וע"כ לא אסרוה כלל לאחר הוסת שמא ראתה, דזה הוי בדיעבד, ואף דיש בידו לברר, מ"מ לאסרה עליו כ"ז שלא בירר, חשיב כאיסור בדיעבד, ולא אסרוה חכמים עליו בדיעבד, ורק ביום הוסת עצמו ה"ה אסורה שמא תראה, ואכתי צ"ע בזה.

1. אמנם הנה הדברי חמודות לקמן פ"ט סימן א' סקי"א כתב לדקדק מד' התוס' דאף בוסת שאינו קבוע שעבר ולא בדקה היא אסורה עד שתבדוק, וכן נראה להדיא בד' הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ב' ו:, ולפ"ז ניחא, - אך צ"ע ע"ז ממה שאמרו הכא דבאשה שאין לה וסת אינה אסורה אלא כשעברו ימי עונתה, ומבו' דאינה אסורה משום וסת שאינו קבוע, וכמו שהוכיח כן הגר"א בסימן קפ"ט סק"ו, אך ע"ד הרא"ה לא תיקשי מזה, דהרא"ה שם כתב דאשה שאין לה וסת אינה חוששת כלל לוסת שאינו קבוע, ורק כשהי' לה וסת ושינתה, הוא דהיא חוששת לוסת שאינו קבוע, עיי"ש.

   ובעיקר הקו' יש מקום לישב, דהא דבוסת שאינו קבוע היא מותרת כשעבר הוסת ולא בדקה, הוא משום דנעקר הוסת עי"ז, דאף דיש לחוש שראתה, מ"מ כל שלא ראינו ראי' לפנינו, תו אין הראי' הראשונה ראוי' להצטרף לקביעות וסת, ומכח זה היא נעקרת, ואכמ"ל, וכיון דנעקר הוסת, אין חוששין לו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל עוד עד"ז, דהא דבוסת שאינו קבוע שעבר הוסת ולא בדקה היא מותרת, הוא משום דלא מצאה דם, וע"כ יש לתלות שלא ראתה, וזה ע"ד מה שאמרו לעיל ג' א' דאם איתא דהוה דם מעיקרא הוה אתי, (אי נימא דאין המכוון על דם זה שמצאה עכשיו, אלא על דם אחר, ואכמ"ל), וע"כ אף דבשעת הוסת עצמו היא אסורה שמא תראה דם, מ"מ אחר שעבר הוסת ולא מצאה דם, לא חיישינן שראתה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שהק' לפ"ז בד' הטור בסו"ס קפ"ד, דמשמעות דבריו דאם יש לה וסת שאינו קבוע, ה"ה מותרת לו לאחר הוסת בלא שישאלנה, והרי דאף דיתכן דהרגישה וראתה ה"ה מותרת, ובזה תיקשי קו' התוס', דכי היכי דאסרינן לה סמוך לוסתה, ה"נ יש לאסרה אחר הוסת, כל דיש לחוש שהרגישה וראתה, והק' עוד, דכיון דכתב הרשב"א דהא דהיא מותרת כשעבר וסת שאינו קבוע הוא משום שלא הרגישה, וכ"ה ל' הטור שם, עכ"פ הי' לנו לשאלה שמא הרגישה, ועי' גם בדבריו בסד"ט סימן קפ"ד סקט"ו שעמד בזה.

   והפרד"ר בסימן קפ"ד שפ"ח סק"ל כתב, דבאמת אף בוסת שאינו קבוע אסור לבא עלי' אחר הוסת כשהיא ישינה, דיש לחוש דהרגישה וראתה, ורק אם ערה מותר לבא עלי', דאם היתה מרגשת והיתה יודעת שהיא טמאה, היתה אומרת לו, ועיי"ש שכתב לפרש כן בד' הטור, וכתב שם דהא דלא אסרינן הכא אלא בוסת קבוע, הוא רק בערה, דבוסת קבוע לא סמכינן על הא דלא ארגשה, ועיי"ש במש"כ בביאור ד' התוס'. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם הנה בד' הרא"ה בבדה"ב בית ז' ש"ב ד. מבו' דלמ"ד דוסתות דאורייתא מחזקינן לה מדאורייתא בודאי רואה, וע"כ הוא דל"מ שתבדוק אחר הוסת, עיי"ש, וכ"נ גם בד' הרשב"א בסוגיין, ומבו' לפ"ז דאף כשעבר הוסת ולא הרגישה, מחזקינן לה בודאי רואה, וקשיא טובא מסוגיית הגמ' לקמן דאף כשבדקה ומצאה טמאה חוששת לראייתה, והרי דלא מחזקינן לה בודאי רואה בשעת הוסת, אמנם י"ל כמש"כ ההפלאה שם עוד, דאף דמחזקינן לה בודאי רואה, מ"מ כיון שלא הרגישה אינה טמאה אלא מדרבנן, וע"כ היא חוששת לראייתה.

   ולכאו' צ"ל בזה, דמה שאמרו התם דחוששת לראייתה, הוא חומרא דרבנן, דאף דמדינא מחזקינן שראתה בשעת וסתה, מ"מ החמירו חכמים לחוש לראייתה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם צ"ע הטעם בזה, דמ"ש משאר דוכתי דאיכא לנאמנות ע"א באיסורים אף כשאינו אומר כן בפיו, אלא כשרואים כן מתוך מעשיו, והמביא לחבירו פירות לאכול, א"צ לשאלו אם הפריש מהם תרו"מ, וכן בכל כיו"ב, וא"כ מ"ט הכא צריך שתאמר לו בפי' טהורה אני, וא"א לסמוך ע"ז שהיא מתרצה לו, והרי התוס' לעיל י"ב א' פירשו דכל דאיכא תביעה רמיא אנפשה שהרגישה בזמן ראי' וזוכרת, וכ"ש דאין לחוש שלא טבלה.

   והראוני בס' ליקוטי הפרדס מרש"י שכתב בתו"ד, ז"ל, שמא היא עצמה מתוך תאותה אינה זוכרת לומר טמאה אני, עכ"ל, ושמא מה"ט הוא דאף אם איכא תביעה אינה מותרת לו עד שתאמר טהורה אני, וכל הא דסמכינן על התביעה, הוא רק כשאינה בחזקת טומאה, אך כשהיא בחזקת טומאה לא סמכינן ע"ז, וצ"ע.

   ושו"ר עוד בפרד"ר בסימן קפ"ה מקש"ז סק"א שעמד בזה דמ"ט הוא צריך לשאלה, ועיי"ש מש"כ בזה, וכתב דכלפי החשש שהרגישה וראתה, אין לחוש שלא תאמר לו, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם מבו' בדבריו דכ"ז הוא בדאיכא תביעה, אך בדליכא תביעה ל"ה כמו שאמרה לו טהורה אני, אף שהיא ערה, - והיינו דרק אם איכא תביעה, הרי דכיון דאמרינן דהיא מרגשת אם היא רואה, כ"ש דאם כבר ראתה היא אומרת לו. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"נ גם בד' החוו"ד שם סקי"ד, שכתב דמש"כ השו"ע בסי"א דאחר הוסת אסור לבא עלי' עד שישאלנה, הוא אף בערה, ומשמע דהוא אף לדעה קמייתא שכתב השו"ע בס"ט דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, והיינו משום דכל שאינו שואלה יש לחוש שהרגישה וראתה, וע"כ היא אסורה אף לדעה קמייתא, דכל הא דהיא מותרת כשעבר הוסת ולא בדקה, הוא רק כשידוע שלא הרגישה, וכמש"נ להלן סק"י. [↑](#footnote-ref-8)
8. והא דבסוגיין אסרינן לה למ"ד דוסתות דאורייתא כשהגיע שעת וסתה אף בבא מן הדרך, ולא אמרינן דכיון דאיכא תביעה הו"ל כאומרת טהורה אני, הוא משום דהכא יש לחוש שלא בדקה, ולא רמיא אדעתה, וע"כ אינה מותרת אלא כשאומרת לו שבדקה, וכ"ה בפרד"ר בסימן קפ"ד בשפ"ח סקל"ד. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם הנה בעיקר מה שדקדקו האחרונים כן מל' השו"ע בס"ט דההיתר הוא משום דלא הרגישה, העירוני בזה ממש"כ הב"י בסימן קפ"ד בשם הר"ן, דדעת הרי"ף והרמב"ם דאם עבר הוסת ולא בדקה ולא הרגישה טהורה בלא בדיקה, והרי לפ"ד הר"ן בדעת הרי"ף והרמב"ם היא מותרת אף בדליכא ראי' ממה שלא הרגישה, שהרי התירוה אף בישינה דיתכן דהרגישה וראתה, ואפ"ה כתב הב"י ללשון זה דלא בדקה ולא הרגישה, ובע"כ מכוון הדברים הוא להיפך, דאף דעבר הוסת ולא בדקה טהורה, מ"מ אם הרגישה תלינן שראתה וה"ה טמאה, וכמש"כ כן התהל"ד שם, וכ"ה מבו' בד' הדברי חמודות לקמן פ"ט סימן א' סקי"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואמנם לפמש"נ לעיל י"ל דכן הוא דעת התוס', דהרי מש"כ בסוגיין דאם עבר הוסת אסורה, הוא משום דיש לחוש שהרגישה וראתה, אך היכא דלא הרגישה, י"ל דהיא מותרת, וכמש"כ בדעתם בתשו' ושב הכהן סימן ל"ד, - אך אי"ז מתישב בד' השו"ע, שכתב בב"י בסימן קפ"ד בדעת התוס' לקמן ט"ז א' סוד"ה ור"נ דאם עבר הוסת אסורה עד שתבדוק. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובזה מתפרש גם דעת ר"א בב"ק מ"ה ב' דשור המועד אין לו שמירה אלא סכין, והרי דחיישינן שיגח, והיינו משום דודאי כיון שהוחזק שהוא נגחן, הוא עלול ליגח, ואך דמ"מ כיון דיש מקרים המונעים אותו מליגח, לא מחזקינן בודאי שיגח, - ויש להוסיף, דבגמ' בב"ק שם מדמינן לה להא דאסור להעמיד סולם רעוע בתוך ביתו, והתם ג"כ אי"ז ודאי שיפלו ממנו, אך כיון דיש לחוש שיפלו ממנו, אסור להעמידו, וה"נ בשור המועד דכוותה. [↑](#footnote-ref-12)
12. והעירוני בזה למש"כ הרמב"ם בפכ"א מאיסו"ב הל"א דקטלנית שנשאת לא תצא, ולכאו' מבו' מזה להדיא כד' הגר"ח, דאין מכלל חזקת ג"פ להחזיק שישוב ויהא כן, וע"כ אף בקטלנית אין מחזיקים שימות בעל אחר, אלא כיון שהוחזקה שהיא קטלנית, יש לחוש שימות בעל אחר, וע"כ אף דהיא אסורה לינשא, מ"מ אם נשאת לא תצא.

    ובאמת מד' הרמב"ם אלו נראה טפי, דחזקת קטלנית אף גרע מחזקת הוסת, דבחזקת הוסת, הרי כל שיש לה לטבע הוסת יש לה לראות, וכל הא דלא חיישינן להכי, הוא רק משום דיש מקרים המונעים ראייתה, וע"כ הוא דאם עברו ג"פ ולא ראתה נעקר הוסת, דאם טבע הוסת אינו דיש לה לראות, אלא דיתכן שתראה, הי' בדין שלא יעקר הוסת ע"י ג"פ שלא ראתה, - אך בחזקת קטלנית, אף אשה שהיא קטלנית, אי"ז אלא מעורר חשש שימות בעלה, וע"כ הוא דאם נשאת לא תצא, דאי נימא דמכח הא דהיא קטלנית, עתיד בעלה למות, אלמלי שיהא מקרה שימנע את מיתתו, ודאי דהי' לנו לחוש לכך בסכנה, ואף אם נשאת תצא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ונראה דהטעם בזה הוא, דאף דשמא יקדש חיישינן ויש לחוש שמא יקדשה אבי' באמצע שבא עלי', מ"מ אין לאסור מכח זה לבא עלי', שהרי אף אם יקדשה אבי' באמצע הביאה, לא יעבור איסור למפרע, וכל האיסור הוא בהמשך הביאה, שהוא אנוס ע"ז, - ואף דאסור להכניס עצמו לאונס, מ"מ איסור זה להכניס עצמו לאונס, הוא רק במקום שקרוב הדבר שיבא לידי איסור, אך כל שאין הדבר קרוב, הרי דהגם דבדיני התורה ליכא הכרעה שלא יהא כן, מ"מ לי"ב להאיסור להכניס עצמו לאונס.

    ויש להוכיח כן, מהא דמותר כהן ליכנס לאהל שיש בו אדם, ולא אסרינן לה משום דשמא ימות חיישינן ויעבור באיסור טומאה למת וביאה לאהל המת, ובע"כ דכיון דגם אם ימות, לא יעבור איסור למפרע, אלא יעבור איסור במה שהוא נמצא עכשיו שם, לא אסרינן בזה משום מכניס עצמו לאונס, כיון דאין הדבר קרוב שיבא לידי איסור. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומה שאמרו בגמ' דהא דאם הגיע שעת וסתה מותרת הוא משום דוסתות דרבנן, אף דלענין בעלה ליכא כלל לדין וסתות דרבנן, דדין הפרישה בעונת הוסת הוא מדאורייתא, ואם עבר וסתה היא מותרת אף מדרבנן, היינו דכיון דטומאת וסתות לענין טהרות, דאם בדקה אחר וסתה ומצאה טמאה היא טמאה משעת הוסת, הוא מדרבנן, והרי דמדאורייתא מוקמינן לה בחזקת טהרה ולא חיישינן שראתה, ע"כ היא מותרת לבעלה אחר הוסת אף בלא בדיקה. [↑](#footnote-ref-15)
15. אמנם יש מקום לישב בזה, לפמש"כ הרשב"א בנדרים ג' ב דהא דשמא ימות חיישינן אינו אלא מדרבנן, וזה דלא כהמבו' בד' הרא"ש בקידושין פ"ב סימן ח' דהוא מדאורייתא, (וכמש"כ שם דקאי באשם תלוי), וכ"נ גם בד' הרשב"א גופי' ביבמות קי"ט א', עייש"ה, ולפ"ז י"ל דע"כ הוא שנקט הר"ן דאם דין הפרישה בעונת הוסת הוא מדאורייתא, הי' לנו לאסרה מדאורייתא אף אחר הוסת, - אך אחר דדין הפרישה בעונת הוסת הוא מדרבנן, שפיר י"ל דיש לאסור טפי בשעת הוסת, משום דמדרבנן חיישינן שמא ימות.

    אך לא נתברר לי בד' הרשב"א, אם מכוון דבריו הוא דעיקר הא דל"מ החזקה לגבי החשש דשמא ימות אי"ז אלא מדרבנן, ומדאורייתא מהניא החזקה גם ע"ז, או דלעולם הא דל"מ החזקה לגבי חשש מיתה, הוא מדאורייתא, ואך דמדאורייתא לא חיישינן שמא ימות, כיון דהוא דבר רחוק, וחכמים חששו דימות, והא דלא חששו שמא מת אלא שמא ימות, הוא משום דלגבי החשש שמא מת מהניא החזקה, ולגבי החשש שמא ימות ל"מ החזקה, ודברינו מתישבים אי נימא דעיקר הא דל"מ החזקה לגבי החשש דשמא ימות אי"ז אלא מדרבנן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. והנה אמנם לפ"ז הדין נותן, דאף דכשעבר הוסת ולא בדקה ה"ה מותרת, מ"מ היא צריכה לבדוק בעונת הוסת כדי לברר את טהרתה, - ובאמת לפ"ד הר"ן נתפרש הך דינא בהא דתניא תיבדק, דהיינו דהיא צריכה בדיקה בשעת הוסת, אך למש"כ הרמב"ן דהא דתניא תיבדק הוא לטהרות, לא נתפרש דהיא צריכה בדיקה בשעת הוסת, ועמד ע"ז בפרד"ר סימן קפ"ד מקש"ז סקי"ב, (ריש עמ' קט), וכ"נ ממה שלא נזכר בד' הרמב"ם להך דינא דהיא צריכה לבדוק בשעת הוסת, וכמש"נ בסימן ז' סק"כ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. וי"ל דזהו משה"ק התוס' דמ"ט היא מותרת אף כשהגיע שעת וסתה, הרי איכא דין פרישה סמוך לוסת, דלעולם מודו התוס' די"ל דאף דבשעת הוסת היא אסורה, מ"מ אחר הוסת שכבר אין בידה לברר היא מותרת, אלא דקשיא להו בהא דהיא מותרת הכא בלא שישאלנה, אף דיש בידו לברר, דשמא יודעת היא שראתה, ועד"ז ובע"א כתב בפתחי נדה לקמן ט"ז א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)