יום הכיפורים - הרב משה חדש
קטגוריות: ש_ס / יז יומא

**אלול תש"פ**

**פרק יום הכפורים**

חמשה ענויים אם מה"ת או מדרבנן

**תו"י ורא"ש כאן ותוס' להלן ע"ז ע"א - דרבנן, רבינו יונה בברכות הובא בגלהש"ס דף ע"ז, רמב"ם פ"א ה"ד - דאורייתא, ועי' ר"ן כאן, רש"י להלן ע"ד ד"ה שבתון ובע"ב ד"ה מה, ולהלן פ"א ע"ב ד"ה תשבתו ובשבת דף קי"ד שעה"צ סי' תרי"א ב'.**

מתני' יוהכ"פ אסור וכו' ולהלן דף ע"ד ילפינן להו מקרא דשבתון ובדף ע"ו ילפינן מקרא לחמשה ענויים. ונחלקו הראשונים אם חמשה אסורים מה"ת כפשטא דגמ' דנלמד מקרא או דאיסורם מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא הוא ובגמ' דף ע"ד ע"ב ילפינן דעינוי דקרא הוא באכילה ושתיה דהוא עינוי שיש בו אבידת נפש. וא"כ משמע דשאר עינוים אינם בכלל עינוי דקרא. ועי' בתו"י כאן שהוכיח שהוא מדרבנן מדליכא כרת אלא באכילה ושתיה [כדאיתא להלן ע"ד ב'], אלא שדחה דשמא אף שאיסורם מה"ת מ"מ אין בהם כרת, והיינו כמש"כ הר"ן בנדרים דף פ' דהכרת נאמר רק בעינוי שיש בו איבוד נפש [כמבואר בדף ע"ד ב' דקרא דוהאבדתי קאי גם על העינוי ודרשינן שהוא לעינוי שיש בו איבוד נפש]. וע"ע בסמוך.

ומסקנת התו"י מלשון הגמ' דהני כנגד מי ולא אמרו מנלן, מזה משמע שאיסורו מדרבנן. וכן מסקנת הרא"ש בשם ר"י ועוד הביא מהירושלמי דביוה"כ ליכא איסורא ולא עונש. אולם גירסתנו לאיסור ולא לעונש.

ובדעת רש"י מצינו סתירה - עי' בשעה"צ תרי"א ב' דמרש"י בשבת דף קי"ד ע"ב מוכח שהוא מה"ת והיינו דפי' שם דקרא דשבתון בשבת אתי לאסור קניבת ירק אפי שאינה מלאכה גמורה אבל ביוה"כ מותר דקרא אתי לשבתון מדברים שאינם עינוי כרחיצה וכדו', ומבואר דדרשה גמורה היא מה"ת ולכך ליכא למילף מינה איסור לקניבת יר. [ועיקר דבריו חדוש גדול שהותר ביוכ"פ אף דבר שאסור בשבת מה"ת והתוס' פליגי דגם בשבת אסור רק מדרבנן ועי' רמב"ם פ"א משביתת עשור ובלח"מ שם]. וכן הוכיח מרש"י ביבמות ע"ד דסיכה כשתיה מה"ת וה"ה להנך עינויין, וכן הוכיחו הב"ח והפר"ח שם. [ויל"ד בזה די"ל דדוקא סיכה חמירא כשתיה] ולאידך גיסא מרש"י להלן ע"ד ד"ה שבתון שהוא מדרבנן דכתב וכי היכי דשבתון האמור בשבת אסמכו ביה רבנן שאר מלאכות וכו' ואינה מלאכה גמורה [וכוונתו נראה לקניבת ירק והכא ס"ל שהוא רק מדרבנן וכתוס' בשבת] ה"נ שבתון דגבי עינוי וכו' להוסיף על עינוי אכילה ושתיה, מזה משמע שגם הילפותא דשבתון לעינוי הוא מדרבנן דומיא דשבתון דשבת, וכ"כ הפר"ח והשעה"צ שם. וכן במנ"ח מצוה שי"ג אלא שכתב די"ל דמסרו לחכמים, ובחכמ"ש על השו"ע סי' תרי"א נקט גם ברש"י דף ע"ד שהוא מדאורייתא. וע"ע ברש"י ע"ד ע"ב ד"ה מה דמשמע שמה"ת הוא וכ"כ במרומי שדה שם.

והר"ן הביא מהרמב"ם פ"א ה"ה משביתת עשור והיינו ממש"כ **"וכן למדנו מפי השמועה שאסור לרחוץ בו או לסוך וכו' ומצוה לשבות מכל אלו וכו' שנאמר שבת שבתון שבת לענין אכילה ושבתון לענינים אלו"**. ומשמע דס"ל דה' עינויים אסורים מה"ת וכ"כ הכס"מ ומ"מ מבואר ברמב"ם דאין לוקה אלא מכת מרדות וי"ל דליכא אלא עשה עי' פמ"ג. [ואמנם רבינו מנוח נקט להרמב"ם שהוא מדרבנן].

ועי' בחינוך שי"ג שכתב ג"כ דבקבלה אמרו ומשמע דהו"א מה"ת וכ"כ במנ"ח אך צ"ע דלהלן שם מבואר להדיא בחינוך שהוא מדרבנן.

התו"י וכן בתוס' להלן דף ע"ז ד"ה דתנן הוכיחו שאיסורו רק מדרבנן מדשרי רחיצה להעביר הטיט וכן סיכה משום חטטים. והתו"י דחה דאין איסור מה"ת אלא רחיצת כל גופו, ולפי"ז רחיצת כל גופו להעביר לכלוך יהא אסור. ובאור גדול על המשניות הקשה דמ"מ יאסר מקצת גופו משום חצי שיעור, והפשוט בזה כמש"כ בעמק ברכה עמ' קכ"ז וכ"כ בדברי יחזקאל סי' ט"ו דרחיצת כל גופו לאו חצי שיעור הוא אלא דלא הוי רחיצה כלל [וכידוע בדין חצי מלאכה בשבת דיש דס"ל דלאו חצי שיעור הוא דלאו מלאכה היא כלל].

והר"ן צידד כהרמב"ם דמה"ת הוא מדאמרינן דאין ענוש כרת ואי מדרבנן פשיטא, ומה שהתירו רחיצה למלך או לכלה תי' הר"ן שכיון דלאו מקרא מפורש הוא אלא מריבויא אתו קילי טפי והכתוב מסרו לחכמים כפי מה שראו והתירו כל שאינו נעשה לתענוג. ולכאורה צ"ב דאי משום דאינו לתענוג לא מתבטל העינוי, אמאי צריך לומר דמסרו לחכמים. ואולי כוונתו דלא דמי לאכילה ושתיה דבעצמותם איסורא נינהו כל שיש בו תענוג ואסור, משא"כ הנך עינויים. או דכוונתו דאע"פ שיש בו תענוג מ"מ כיון דלא עשאו לשם תענוג לא אסרוהו ועל זה מסרו הכתבו לחכמים שבכה"ג שרי. ועי' ברמ"א שכשיש לו חטטין דשרי אם מכוון ליהנות אסור ובחכמ"ש שם תמה דמאי איכפ"ל דמכוון גם ליהנות והיינו דמפרש דההיתר משום שהוא לצורך וזה א"ש אי הוי מדרבנן דהתירו משום צורך אבל אי מה"ת הוא וההיתר משום דלא הוי לשם תענוג ולכן אין זה סתירה לעינוי, הא שפיר אמר הרמ"א דאם מכוון ליהנות אסור.

אולם הקשה הר"ן מהא דשרי לרחוץ קטנים ומוכח בגמ' דף ע"ח שאף הגדול רוחץ אותם בידים אע"ג דודאי הוא לתענוג ואין סכנה להם אם לא ירחצום יום אחד, והרי באיסור דאורייתא איכא איסור ספיה, ועוד דהרי הגיע לחינוך, וש"מ דאסור רק מדרבנן. ולא נתברר בדבריו אם חזר בו מכח זה דהוא מדרבנן או דנשאר בקושיא. והרעק"א בהג' לס' תוספת יוהכ"פ דף ע"ז כתב שמסקנת הר"ן דאסור מדרבנן.

והנה בגמ' דף ע"ח דלהו"א להכי אסור לנעול מנעלים שיאמרו שהנעילו הגדול, אבל רחיצה לא יאמרו שהגדול הרחיצו. ומסקינן דמותרים לכתחילה משמע ואף שהרחיצו הגדול, עי"ש ברש"י דמשמע דהא גופא השו"ט אי שרי לרוחצם בידים או לא[[1]](#footnote-1). ומבואר דעכ"פ להו"א באמת יש איסור ספיה וצ"ב השו"ט. ודוחק לומר דהשו"ט אי איסור חמשה עינוים הוא מה"ת וגם לא מסתבר דהשו"ט באיסור דרבנן יש איסור ספיה.

ועכ"פ לרמב"ם יקשה קושית הר"ן להלכה איך ספינן להו איסורא בידים, ובלא"ה קשה דהרי לרמב"ם אף איסור דרבנן יש איסור ספיה, ועי' בכס"מ וכן בב"י סי' תרי"א שתי' דאף אם דין חמשה ענוים הוא מה"ת מ"מ הכתוב מסרו לחכמים ולהכי התירו רחיצה למלך והכלה, וה"נ גם לקטן לא אסרו דלא חמיר מאכילה שמותרת לקטן עי"ש. וצ"ב דכיון דלגדול הוא איסור דחשיב תענוג ממילא יאסר לקטן ומה שייך על זה הכתוב מסרו לחכמים שיתירו סתם רחיצה ומזה משמע דהכתוב מסרו לחכמים הוא לא רק לברר מהו אסור אלא תלוי בסברתם שראו סיבה וצורך להקל. [עי' ב"י סי' תק"ל שהוכיח מכאן לדין חוה"מ מדהקילו לצורך המלך להתיפות דהכתוב מסרו לחכמים ה"נ התירו לצורך דבר האבד וכדו' עיש"ה ומבואר שהוא קולא שהקילו לצורך וזהו שמסרו הכתוב לחכמים, מהר"ש בדלנדר שליט"א]. ועי' פר"ח שתמה על הב"י דהרי לרמב"ם אף איסור דרבנן יש איסור ספיה וכ"ש אם הוא מה"ת ומסרו לחכמים. ולהנ"ל י"ל דהכא קולא הוא שראו חכמים צורך בכך. וצל"ע. עוד תי' הב"י להטור דכשהגיע לחינוך אסור ברחיצה ובאמת אסור להרחיצו וכשלא הגיע לחינוך סובר הרמב"ם דאין איסור ספיה והפר"ח תרי"א תמה על זה דביבמות מבואר דאי איכא איסור ספיה אף לתינוק בן יומו לא ספינן וצ"ע.

והפר"ח שם תי' דאיסור ספיה הוא רק בדבר דהוא עצמו אסור אבל כשמאכל מותר השעה אסורה ליכא איסור ספיה. ועי' מ"א סי' רס"ט לענין איסור אכילה קודם קידוש.

ועי' בית הלוי ח"א סי' ט"ו וביותר ביאור באבי עזרי מאכא"ס פי"ז שתי' דחמשה ענויים לא הוי איסור לאו אלא עשה דשבתון כדמשמע לשון הרמב"ם ובעשה אין איסור ספיה דלא ילפינן מלא תאכילום אלא שלא להאכילם איסור אבל דבר שהוא רק ביטול מצוה לא אסור, ומבואר לדבריו דאין זה איסור תענוג ומשום שאינו מעונה אלא שכשמתענג הוא מבטל מצוה לשבות מעינוג הסותר לעינוי, ועצ"ב גדר הדברים. ולהו"א בגמ' שם שאסור לתת להם פי' שם משום מצות חינוך ולא משום איסור ספיה, אך זה דלא כרש"י שם וצ"ע.

ולדברי הר"ן יקשה דכמו שהוכיח מהגמ' ע"ח שמותר לרחצם בידים ה"נ מאכילין אותם בידים עי' בר"ן ב' ע"ב דמדמה להו והתם הרי איסורו מדאורייתא, וצ"ל דלהאכילם מותר משום סכנה, ולפי"ז אם ודאי אין בזה סכנה יהא אסור ליתן להם לאכול בידים ועי' מנ"ח שצידד כן ודייק מהר"ן דנותנין להם היינו רק דאין מונעים אותם לאכול אבל אין נותנין להם, וצ"ל דמש"כ הר"ן דמאכילין אותם בידים היינו בדבר שיש בו חשש סכנה. והביאו מהר"ן שבת נ"ז ע"א בדפי הר"ף דמשמע דמאכילין אותם אף יותר מכדי הצורך, ומשמע דאף בלא סכנה מאכילין אותם.

ועי' שו"ת רעק"א סי' ה' שאין מערבין עירובי תחומין בדבר שראוי לחולה. ובאבי עזרי מאכא"ס הקשה לפי"ז דא"כ איך מערבין ביוהכ"פ משום דחזי לקטנים והרי אין מותר להן אלא משום סכנה והניח בצ"ע. ולכאורה משמע דהרע"א ס"ל דאין הטעם רק משום סכנה אלא משום דלאו איסורא הוא, וצל"ע.

שוב הראוני בס' הישר לר"ת בשו"ת סי' נ"א - נ"ב שעמד בזה וכתב דודאי מאכילין אותו אף בדליכא סכנה והוכיח כן מהא דנותנין כוס של ברכה לתינוק אי לאו דאתי למיסרך, ונראה מדבריו דלגבי קטן הוי כהיתר לגמרי וממילא לא שייך איסור ספיה מלא תאכילום שהוא רק בדבר שביסודו אסור גם לקטן אלא שא"א להזהירו כיון שלאו בר עונשין הוא ולכן הגדול מוזהר שלא ליתן לו אבל הכא לקטן הוא היתר. ועכ"פ לדברי ר"ת דהא דחזי לקטנים הוא אף בליכא סכנה א"ש דברי רעק"א דלא מערבין במה שראוי רק לחולה וקטנים שאני דחזי להו בכל גווני. אך הא גופא צ"ב דלכאורה לא עדיף על חולה דרק מה שצריך לו הותר ויותר מזה אסור לו וה"נ ליתן לקטן. וצל"ע היטיב בלשונו שם.

וע"ע במ"א סי' תרט"ז והובא במ"ב דאסור להאכיל קטנים בידים כשהגיעו לחינוך שעות. אמנם שם נראה שהוא רק כשהגיע לחינוך. וצל"ע.

**חמשה ענויין מה"ת או מדרבנן [ב]**

עי' לעיל בדברי הר"ן שהוכיח דה' ענויין מדרבנן מדשרי לספות לקטן ונתקשינו מהא דשרי להאכילו, והובא מס' הישר לר"ת מש"כ בזה וצ"ב. ועכשיו נראה - ונתעוררתי לזה מהרב יוסף צבי פרידמן שליט"א - דכוונתו דיסוד האיסור אכילה הוא מדין עינוי שיהא מעונה וזה רק מה שלא אוכל כל היום אבל אם אכל מעט כבר איו מעונה ומה"ט צידד בערול"נ כריתות י"ח דאחר שאכל משום פיקו"נ שוב אינו מוזהר שלא יאכל, ואף שלהלכה לא קי"ל הכי היינו דאחר שנאסרה האכילה כדי שיהא מעונה, שוב כבר נאסר עצם האכילה, ולכן גם חולה שאין מתענה אסור לו, אבל קטן דמין הגברא הזה אינו בר עינוי דאכילה לא חשיב לגבי איסורא כלל ולכן אף כשאין אצלו פיקו"נ כבר הותר אלא דמ"מ יאסר דלא גרע משאר עינויים שכל תענוג נאסר, אבל בזה הרי כתב הר"ן שהוא רק מדרבנן. [ולפי"ז יל"ב דברי ר"ת שכתב לא גזרו ולהנ"ל יתיישב]. ודו"ק.

**אי איכא לאו בחמשה ענויין**

בגמ' דף ע"ד ע"א ילפינן לרבה ור"י לחמשה ענויין מקרא דשבת שבתון, ובדף ע"ו אמר ר"ח דילפינן לה מדכתיב ה' פעמים עינוי בתורה. ובפשוטו הוא פלוגתא וכ"כ המנ"ח. ובתו"י כאן כתב דקרא דשבתון הוא אסמכתא ועיקר הילפותא היא מממה שנאמר ה' פעמים עינוי. אמנם הרמב"ם פ"א ה"ה כתב דשאר ענויים נלמד מקרא דשבתון, ואי כוונתו שהוא מה"ת כמש"כ הר"ן מבואר דנקט דילפותא גמורה היא, ומשמע דפלוגתא היא. [וי"ל עוד שגם אי ילפינן משבתון לאסור, איצטריך קרא דה' עינויין ללמד מה נחשב עינוי אך מהרמב"ם לא הביא הנך קראי משמע כנ"ל דפלוגתא היא].

ובפשוטו אף לראשונים דחמשה ענויים אסורים מה"ת ליכא אלא עשה דתענו או שבתון, אבל לאו ליכא דאזהרה באכילה ילפינן להלן דף פ"א רק מדלא ענש אלא א"כ הזהיר [וילפינן לה מג"ש] ובשאר ענויין דליכא כרת ליכא אזהרה, וכ"כ האחרונים עי' בשעה"מ שב"ע פ"א ובאור גדול על המשניות ועוד.

וכן נראה מהרמב"ם דיליף משבתון וגם מדכתב שם דאין לוקה אלא מכת מרדות ומשמע דליכא לאו, וכן משמע ברמב"ם סה"מ עשה קס"ד שעל אכילה כתב שיש לאו אבל בשאר ענויים לא כתב כן ומשמע דליכא אלא עשה. אמנם מהתו"י שהוכיח ממה שאמרו בשאר ענויים פטור מכרת דמשמע דאיסורא איכא, משמע קצת דגם לאו איכא דאי ליכא לאו הדק"ל איך ס"ד דליכא כרת הרי אין עונשין אא"כ מזהירין וע"כ דאזהרה איכא, אמנם י"ל דכיון שכל הילפותא שיש אזהרה היא מהא דלא ענש אלא א"כ הזהיר הא גופא נלמד מדליכא כרת ממילא גם אזהרה ליכא והוכחת התו"י היא רק דע"כ איסורא איכא והיינו עשה אבל אין זה לאו. [והביאו מהמהרש"א סוטה מ"ו א' בח"א דבתשמיש המטה יש לאו ועי' שד"ח כללים ח' כלל קל"ה שתמה על המהרש"א].

מיהו אי הוי רק עשה צ"ב אמאי כתב הרמב"ם שלוקה מכת מרדות ואולי איכא נמי איסור מדרבנן, וצ"ע. ויש שדייקו ממש"כ הרמב"ם בה"ה וכן למדו וכו' שאסור לרחוץ בו אח"כ כתב ומצוה לשבות מכל אלו כדרך ששובת מאכילה ושתיה ומשמע דמלבד מצות שבתון איכא נמי איסור. וע"ע בפיה"מ כאן שכתב דהילפותא מקראי דה' עינויין אסמכתא היא אלא דקבלה היתה בידם שאסורים, ונראה מדבריו שאין זה איסור דרבנן אלא מה"ת והיינו הל"מ ועכ"פ לפי"ז הוי איסור תורה אלא דליכא לאו ולהכי חייב מכת מרדות. [ובס' משנת חיים כתב דהוא איסור לאו דאורייתא, וכתב שם דקרא דשבתון מלמד דגם חמשה ענויים נכלל בדין עינוי. וא"ש שלכך לא הביא הרמב"ם הלאו, ומיהו צ"ע דא"כ אמאי אין לוקה על זה מה"ת. וצל"ע].

**נשים בענויים**

לפי המבואר בדעת הרמב"ם דבה' עינויים אסור רק משום עשה וליכא לאו יש לדון דנשים יהיו פטורות דאין מצוות במ"ע שהז"ג וכ"כ המנ"ח ריש מ' שי"ג, אך הקשה מהא דחיה רוחצת וכן כלה ומשמע דבלא"ה אסורות, ולמ"ד דה' ענויים מדרבנן גם נשים בכלל עינוי מדרבנן אבל למ"ד מה"ת לא מצינו שגזרו על נשים בשאר מצוות עשה. וכתב שמזה משמע דה' ענויים מדרבנן. אמנם מקושית הראשונים על הא דכלה רוחצת מבואר דאי איסור רחיצה מה"ת גם נשים אסורות מה"ת. ועי' שער המלך ריש הל' יוהכ"פ בהא דילפינן בסוכה מהאזרח דנשים מצות בתוספת יוהכ"פ והקשה אמאי לא ילפינן מקרא דנשים מצוות בחמשה עינויים אף דהוי רק מ"ע שהז"ג. והמנ"ח תי' דהתם קרא קאי במצות עינוי, והגמ' קיימא כמ"ד דה' ענויים נלמד מקרא דשבתון אבל עינוי מה"ת הוא רק אכילה.

עי' מ"ב סי' תרי"א דנפ"מ אי האיסור מה"ת לענין ספק, אמנם עי' פר"ח סי' תרי"ג סק"ז לענין רב ההולך אצל תלמיד דהחמירו שאסור לעבור בנהר אף דהוי ספק בגמ' ואפי' אם הוא ספק דרבנן כיון דאסמכוהו אקרא אזלינן לחומרא וכ"כ הפמ"ג שם משב"ז ו'. ואולי יש לחלק בין ספקא דגמ' לספק במציאות. ואמנם פשטות הט"ז שם דחשיב ספק דרבנן אבל הפמ"ג כתב דאף לט"ז הוא רק משום דהוי רחיצה שלא לתענוג שבזה אין איסור ור"ל שאין בזה איסור תורה אלא מדרבנן.

סיכה כשתיה

**דף ע"ו ע"ב משנה שבת דף פ"ו נדה דף ל"ב. עי' תוס' בדף עז ע"א רש"י יבמות דף ע"ד רמב"ם תרומות פ"י ופי"א ה"א, פר"ח סי' תרי"א חי' מרן רי"ז הלוי במכתבים ובקו' יומא.**

בגמ' ילפינן דסיכה אסורה מקרא דדניאל שאמר וסוך לא סכתי דסיכה נחשב עינוי, ולהלן הביאה הגמ' מהמשנה בשבת מנין לסיכה שהיא כשתיה ביוהכ"פ אע"פ שאין ראי' לדבר זכר לדבר דכתיב ותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו.

ובתוס' בדף ע"ז ד"ה דתנן כתבו דלשון זה משמע דאין זה ילפותא גמורה אלא רק אסמכתא, ולפי"ז הקשו דבנדה ל"ב ילפינן דסיכה כשתיה לענין תרומה מולא יחללו ואי בעית אימא מהכא ותבא כמים קרבו וכו', ואחר שכבר הביא ילפותא דאורייתא למאי הוסיף ראי' דרבנן מדברי קבלה. ותי' בתי' ב' דולא יחללו נמי הוי רק דרבנן. אמנם הגרי"ז במכתבים [בסוה"ס] הביא שמהרמב"ם פ"י תרומות מבואר דס"ל דילפותא גמורה היא וכ"כ הפר"ח, [ובקרי"ס שם שלא כתב כן ובדוחק י"ל שכוונתו לדברי הגרי"ז בסמוך דרק לענין החפצא חשיב כשתיה מה"ת עי' עוד בדבריו בהל' מע"ש]. ולרמב"ם יקשה קושית התוס' דאחר דיליף איסור דאורייתא מאי מייתי ראי' מדברי קבלה [ולתי' א' דתוס' א"ש אך דבריהם צ"ע ועי' להלן].

והגרי"ז האריך שם דשיטת הרמב"ם דבאמת סיכה כשתיה היא מה"ת מהך קרא דותבא וכמבואר מדבריו בפי"א דתרומה ניתנה לאכילה ולשתיה ולסיכה שהסיכה הא כשתיה וכן ברמב"ם הל' מע"ש פ"ג ה"י כ' דמע"ש ניתן לסיכה משום דסיכה כשתיה. ומבואר דמכאן ילפינן קולא שמותר לסוך וע"כ דדין דאורייתא הוא ועי' רעק"א על המשניות מע"ש. אך קשה מהמשנה בשבת דאמרינן רק זכר לדבר ומבואר דאין זה ילפותא גמורה. וע"כ ביאר הגרי"ז שרק לענין החפצא חשיב סיכה כשתיה שהשמן של תרומה כשסך ממנו חשיב כמו שנאכל אבל אין זה מעשה אכילה וביוהכ"פ אין מתחייב אלא על מעשה אכילה. ולהכי אין זה ראי' אלא אסמכתא היא. ועי' גם בזכרון שמואל סי' א' שכיון מדעתו להגרי"ז.

מיהו יל"ע להגרי"ז דכיון דמקרא דותבא וכו' ליכא למילף דחשיב מעשה שתיה, מהו זכר לדבר לאסור גם ביוהכ"פ, ואולי מדרבנן חשיב כשתיה גם מצד המעשה, ולהכי אסור אף שלא לתענוג כנ"ל מהרמב"ם. [מיהו מהגרי"ז שם נראה דכלפי המעשה לא חשיב כלל כאכילה ולהכי אין איסור לזר וערל בתרומה אלא משום מצות התרומה עי"ש ועצ"ע].

והנה הפר"ח סי' תרי"א כתב ג"כ שהרמב"ם ס"ל דסיכה כשתיה מה"ת וכהוכחת הגרי"ז אלא שהפר"ח כתב לפי"ז שלהרמב"ם גם ביוהכ"פ סיכה כשתיה מה"ת, וכשיטתו דכל ה' עינויים אסורים מה"ת. ועי"ש שהוכיח כן גם בדעת רש"י ביבמות דף ע"ד דסיכה כשתיה מה"ת לענין תרומה. ומזה הוכיח דס"ל שגם ה' ענויים אסורים מה"ת, ומבואר דנקט שגם לענין יוהכ"פ סיכה כשתיה מה"ת. וצ"ע מקושית התו' אמאי קאמר במשנה בשבת זכר לדבר, וע"כ כהגרי"ז שרק לענין תרומה חשיב כשתיה דתלוי בחפצא משא"כ הכא דמיירי לענין הגברא. וא"כ אין ראי' מרש"י ביבמות דסיכה אסורה מה"ת לענין חמשה ענויים. ול"ק מרש"י ביומא דף ע"ד ע"א דמשמע דאסמכתא היא וצ"ע דברי הפר"ח וכן השעה"צ. ומ"מ עדיין קשה מרש"י דף פ"א וכן מרש"י בשבת קי"ד דמשמע דילפותא דאורייתא היא.

ועוד יל"ע לפר"ח דאם סיכה כשתיה מה"ת גם לענין יוהכ"פ, יקשה דא"כ אמאי אין כרת בסיכה עי' תוס' בנדה דף ל"ב שהוכיחו מזה דלאו דאוריתא. וי"ל דאף דחשיב כשתיה ממעטינן מקרא דאין כרת אלא באיבוד נפש ומניעת סיכה אין בה איבוד נפש.

עוד כתבו התוס' שגם הא דילפינן ה' ענויים מקראי ומייתינן מקרא דדניאל דסיכה מקרי עינוי הוא מדרבנן, ולכאורה משום דאי מה"ת הוא אמאי לא הביאה המשנה שם מקרא דדניאל דחשיב עינוי, וע"כ דגם קראי דדניאל הוא רק מדרבנן. ועי' תוס' בשבת פ"ו דס"ל דהאי קרא דרשה גמורה היא ומשמע דאסור מה"ת והניחו בקושיא. [ואולי י"ל כתי' ב' בתוס' ד"ה מנין דהאי קרא דסיכה כשתיה איצטריך לתרומה, [אך זה צ"ע דהמשנה מיירי ביוהכ"פ ומייתי קרא לתרומה]. ועי' להלן בדעת הרמב"ם].

ומ"מ גם אי הוי דרבנן קשיא אמאי בעינן הכא לתרוויהו. ועי' בתוד"ה מנין שתי' שא"א ללמוד מהא דדניאל דדלמא לשון תענית שאמר לו קאי על אחד משאר ענויים שעשה, ורק אחר דילפינן מקרא דסיכה כשתיה מפרשינן לעינוי דדניאל דהיינו מניעת הסיכה. אך א"כ אין הכרח דה' עינויים מדרבנן דאף אם מה"ת אין ללמוד מדניאל וצל"ע. וע"ע להלן בדברי התוס' ד"ה מנין.

**סיכה כשתיה [ב]**

**המשך דברי התוס' ד"ה דתנן**

בתוס' הקשו למבואר במשנה בשבת דהילפותא מהפסוק ותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו אינה ראי' גמורה אלא זכר לדבר, א"כ אמאי מייתי הגמ' בנדה להך קרא לענין זר שסך תרומה אחר שכבר למדו מולא יחללו שהוא ילפותא דאורייתא, ובתי' א' תי' דאיה"נ אלא קאמר דאפי' אי לא היה לנו פסוק לאסור סיכה מה"ת הוי לן למיסר מדרבנן. והנה לתי' זה מבואר דסיכה כשתיה היא מה"ת, וא"כ צ"ב אמאי לא מייתי להך ילפותא לענין יוהכ"פ, ויהא אסור מה"ת. [ואמנם מהמשך התוס' היה נראה שדברי ר"ת דחמשה ענויים מדרבנן קיימי לפי מה שנקטו דסיכה כשתיה רק מדרבנן, אך צ"ע לתי' א']. ועי' תו' יוהכ"פ דאף לתי' זה היינו דוקא לגבי תרומה אבל ביוהכ"פ סיכה כשתיה רק מדרבנן. וצ"ב מאי שנא. ולהגרי"ז א"ש דמולא יחללו נלמד רק שבחפצא חשיב כשתיה אבל אין זה כמעשה כשתיה. ועכ"פ לדבריו אף לרש"י ביבמות ע"ד דסיכה כשתיה מה"ת אין ראי' ליוכ"פ דסיכה אסורה מה"ת וכ"ש שאין ראי' דשאר ענויין מה"ת. וזה דלא כהפר"ח ושעה"צ סי' תרי"א].

בעיקר דברי המשנה בשבת דאינו ראי' גמורה אלא זכר לדבר עי' בתוס' שם דפי' משום דקרא משתעי במים דרחיצה ולא בשתיה, ואע"ג דבגמ' דידן דף ע"ו אמרינן דא"א ללמוד מהאי קרא איסור רחיצה תי' התוס' דאי חשיבא ראי' גמורה דרחיצה כסיכה, ליכא אפי' זכר לדבר דסיכה חשיבא כשתיה. וצ"ע דממ"נ אי קרא מיירי במים דשתיה הרי זה ראי' גמורה דסיכה כשתיה, ואי מיירי במים דרחיצה הרי זה ראי' גמורה דרחיצה כסיכה.

ורש"י כאן פירש דמדילפינן מקרא דסיכה כשתיה אלמא מים דקרא שתיה הוא וכו'. ומבואר דמים דקרא למסקנא שתיה הוא. וזה דלא כתוס' בשבת. ולדבריו הא דלא הוי ראי' גמורה דסיכה כשתיה צ"ל טעם אחר, ולהגרי"ז א"ש דאף אם הוא ראי' גמורה דחשיב כשתיה אין זה אלא לגבי החפצא אבל מעשה שתיה ליכא. אמנם עי' בפר"ח תרי"א הנ"ל שנקט שלדעת רש"י והרמב"ם דסיכה כשתיה מדאורייתא לא הוי אסמכתא והוכיח כן מהירושלמי, וצ"ע הרי משנה מפורשת היא דאינה ראי' אלא זכר לדבר וצ"ע. עוד כתב שם ואפי אי הוי אסמכתא מ"מ הל"מ דסיכה כשתיה.

שם ופר"ת דכל ענויין דיוהכ"פ ליתנייהו אלא מדרבנן וכו', עי' בתו' יוהכ"פ דחידוש ר"ת דאף סיכה היא רק מדרבנן ולא אמרינן דהיא כשתיה. [ולכן לא הביאו מהא דהמלך והכלה רוחצין, אך צ"ע דא"כ מאי מייתי מרחיצה למי שהיה מלוכלך בטיט]. וכדבריו נראה מהמשך דברי התוס' שאח"כ חזרו לדון על סיכה בתרומה ושא"ד, וע"כ דעיקר השו"ט בתוס' היא בדין סיכה כשתיה.

ומה שהוכיח ר"ת דהוא מדרבנן ממה שהותר לרחוץ להעביר הלכלוך, עי' באחרונים שתמהו שהתם אינו רוחץ משום תענוג, וכ"כ בתו"י להלן בע"ב **דכיון דאינו לתענוג אלא להסיר לכלוך לאו רחיצה היא כלל**. וביותר צ"ע דהתו"י גופיה הוכיח לעיל מזה דשרי להעביר הלכלוך דאיסורו רק מדרבנן. [ואמנם להלן שם כתב דלשיטתו דאיסורא רק מדרבנן בלא"ה לא קשה מ"מ משמע דלא נחלק על יסוד זה דכשאינו לתענוג שרי וצ"ע, ולכאורה צ"ל דהתו"י סבר דאי איסורו מה"ת אף שלא לתענוג אסור. אך לשונו ל"מ הכי דהא כתב דלאו רחיצה היא כלל]. ועי' מרומי שדה דראית התוס' מדאמר ואינו חושש ש"מ דאינו צריך לחשוש שיבוא לרחוץ יותר מהצורך, וש"מ דאיסורו רק מדרבנן ולכך לא חששו.

והנה התוס' הוכיחו שאיסורו רק מדרבנן מדשרי סיכה משום חטטין. ובמחנ"א מאכא"ס פ"ח הט"ז דחה דהכא שרי מה"ת כיון שאינה לתענוג, ורק מדרבנן אסורה. וקשה על תוס' שהם עצמם כתבו בד"ה מנין דסיכה שלא תענוג מותרת ולדבריהם נראה דאף מדרבנן מותר וא"כ משום חטטין שפיר שרי, [ואולי ס"ל שרק אם אין לו תענוג שרי אבל הכא יש לו תענוג אלא שלא נתכוון לסוך בשביל תענוג וזה אסור. וצ"ע. וע"ע בטור סי' תקנ"ד ובלח"מ תעניות פ"ה ה"י]. אמנם למש"כ בתוס' יוהכ"פ דהוכחת התוס' דלא אמרינן סיכה כשתיה מה"ת, יתכן דאי מה"ת היא כשתיה אסור אף שלא לתענוג. אבל המחנ"א שם פליג בזה וס"ל דאף אם סיכה כשתיה מה"ת כהרמב"ם זהו רק לתענוג אבל שלא לתענוג איסורו רק מדרבנן עי"ש.

**שם בתוס', ובכריתות אמרינן כהן שסך שמן של תרומה בן בתו מתעגל בו ואינו חושש ואי הוי דאורייתא היה אסור בכל ענין.** וכבר תמהו האחרונים ע"ד שהרי התם טעמא אחריני איכא משום דכבר נתחללה התרומה כשנשתמש בו הכהן. ועי' תוס' יוהכ"פ דאדרבה משם ראי' דסיכה כשתיה מה"ת דדוקא התם שכבר נתחלל אבל בלא"ה אסור ועי' מנ"ח מצ' רע"ט. ובמרחשת סי' נ"ב סעי' ג' תי' עפ"י מה שהוכיח שם דאף אחר שנתחללה מ"מ אסור וע"כ היינו מדרבנן, ומזה דשרי הכא ש"מ דסיכה כשתיה רק מדרבנן ובתרי דרבנן לא גזרו. ובמרומי שדה תי' כנ"ל דראייתם מדאינו חושש שיסוך יותר מכדי צורכו ש"מ דהוא מדרבנן. והביא שבאמת הרמב"ם לשיטתו שהוא מה"ת ס"ל בפ"ג ה"ב דצריך שיהא נזהר שלא ירחוץ יותר מכדי צרכו.

ובס' זכרון שמואל ס"א תי' ויסוד הדברים מבואר גם בדברי הגרי"ז שם [אלא שלא כתב כן בדעת תוס'], דתרי איסורי נינהו האחד שמצות התרומה ליאכל כדינה וכשזר אוכלה הוא מבטל מצותה, ועוד דיש איסור לזר לאוכלה כמאכלות אסורות, ומה שהותר משום שכבר נתחללה זה רק לענין איסור החפצא דניתן רק לאכילה ולסיכה, אבל עדיין שם תרומה עלה לענין איסור זר שהוא תלוי במעשה אכילה של הגברא, ובאמת אם יאכל הזר יהא חייב, ואמנם התו"י בכתובות חולק ע"ז [וכ"כ הגרי"ז שם] וס"ל דכשנתחללה פקע מינה לגמרי שם תרומה ומותר אף באכילה, אבל התוס' סברי דלא פקע מינה שם תרומה. ועל זה הוכיחו תוס' מדשרי בסיכה ע"כ שאיסור זה הוא רק מדרבנן.

ולפי"ז נמצא דהתוס' מודו לרמב"ם דמצד החפצא סיכה כשתיה מה"ת ורק דלא חשיב מעשה אכילה, אלא דהגרי"ז פי' לדעת הרמב"ם דזה נלמד מקרא דותבא כמים בקרבו וקאי על החפצא, אבל לתוס' זה נלמד רק מלא יחללו שהרי לדבריהם הפסוק ותבא כמים בקרבו גם לענין תרומה הוא רק אסמכתא וכדהקשו לעיל אמאי מייתי להאי קרא אחר דילפינן מלא יחללו. מיהו זה א"ש רק אי נימא דולא יחללו הוא מה"ת כתי' א', אבל לתי' ב' דגם זה הוא רק מדרבנן, יקשה מנלן דסיכה כשתיה לענין החפצא, וצל"ע.

**אמאי בעינן לילפותא דסיכה אסורה ביוכ"פ**

בתוס' ד"ה מנין הקשו אמאי בעינן לילפותא דסיכה אסורה מהא דדניאל דחשיב עינוי, ותיפו"ל דסיכה אסורה מהפסוק ותבא כמים בקרבו דסיכה כשתיה וכדאיתא בשבת. ותי' דמהא דסיכה כשתיה לא סגי דא"כ היינו אוסרים אף סיכה שאינה לתענוג ולזה בעינן לקרא דדניאל. וזה דלא כהרמב"ם פ"ג ה"ט והשו"ע תרי"ד א' שגם סיכה שאינה לתענוג אסורה וכבר עמד בזה בשעה"מ שבי"ע פ"א ה"ה, ועי' בר"ן שהביא מהירושלמי שמבואר כהרמב"ם דסיכה אסורה אף שלא לתענוג.

ולדברי התוס' הילפותא מדניאל היא לקולא שסיכה שאינה לתענוג מותרת וזה דחוק בגמ'. וכן תמה בהג' הגרא"מ. אך גם עיקר דבריהם צ"ב שכיון דבלאו קרא דדניאל היה אסור משום דסיכה כשתיה איך ממעטינן סיכה שאינה לתענוג מקרא דדניאל, ואי דאיסור אכילה ביוהכ"פ הוא רק משום דין עינוי ואין זה איסור אכילה בעצם, [עי' קובה"ע] ולהכי דוקא סיכה של תענוג אסורה, א"כ אף בלא קרא דדניאל לא היה נאסר סיכה שאינה של תענוג. וצ"ע. ושו"ר בגבו"א שתמה בזה.

והאחרונים תי' להיפך דמקרא דסיכה כשתיה נלמד דאף סיכה שאינה לתענוג אסורה וכמש"כ הרמב"ם וכהירושלמי עי' מרומי שדה והג' ראמ"ה וכ"ה בשעה"מ [שבי"ע פ"א ה"ה בסופו]. ולפי"ז יקשה אמאי בעינן הכא לילפותא מדניאל דמניעת סיכה הוי עינוי והרי אף כשאין בה עינוי אסורה. והגראמ"ה תי' שבלאו קרא דדניאל אין ללמוד מהא דסיכה כשתיה כיון שע"כ אינה כשתיה ממש וכדאמרינן שהוא רק זכר לדבר ורק אחר שנלמד מקרא דדניאל דחשיב עינוי ילפינן דגם סיכה שאינה לתענוג אסורה, וכעי"ז בשעה"מ עפ"י התוס' בשבת דמשו"ה קתני אינה ראי' לדבר אלא זכר לדבר דאיכל"מ דקרא מיירי דרחיצה ולא בשתיה ומשו"ה איצטריך קרא דדניאל, אך צ"ב דאם אין ראי' מהפסוק כיון דסיכה אינה ממש כשתיה [או להשעה"מ דקרא לא מיירי בשתיה] ולהכי א"א לאסור אלא מדמקרי עינוי א"כ איך ילפינן לאסור סיכה אף שאינה של תענוג. וצ"ע.

ולפר"ח דפי' לדעת הרמב"ם ורש"י דילפינן דסיכה כשתיה מה"ת מקרא דותבוא ואף ביוכ"פ, קשה ביותר דא"כ אמאי צריך לילפותא מקרא דדניאל. וליכא למימר כתוס' דילפינן מקרא דסיכה שאינה של תענוג שריא. דאיך נלמד מקרא למעט מהילפותא דאורייתא, ועוד שהרי להרמב"ם סיכה אף שלא לתענוג אסורה. וצל"ע[[2]](#footnote-2).

אכן לפי פשוטו דאף להרמב"ם סיכה שאינה של תענוג אינה אסורה אלא מדרבנן וכדמשמע מהא דשרי לחטטין ולחולה. והביאור י"ל כהגרי"ז דאף אם בעלמא הוא כשתיה מה"ת זהו רק בחפצא שנחשב שתוי אבל לא עשה מעשה שתיה ורק מדרבנן אסור, לפי"ז א"ש דדין ה' ענויין הוא מה"ת וזה נלמד רק מקרא דדניאל דסיכה בכלל עינויין, אלא שבמשנה נוסף עוד דין מדרבנן דסיכה יש בה חומר שאסורה כשתיה ולהכי אסורה אף בלא לתענוג ולזה מייתי מקרא דותבא והוא רק זכר לדבר. וכן הראוני באשר לשלמה סי נ"ח.

ובעיקר מש"כ התוס' דמדין סיכה כשתיה היה נאסר אף סיכה שאינה לתענוג, כן נראה מבואר בפר"ח והאחרונים הנ"ל בדעת הרמב"ם ובפשטות זה גם כוונת הירושלמי דסיכה שאינה של תענוג אסורה ובזה הוא דלא כתוס' דס"ל דילפינן מהא דדניאל דביוה"כ בעינן עינוי וזה רק במניעת סיכה של תענוג. אולם בפי' הרא"ש סוף פ"א דדמאי כתב שרק סיכה של תענוג חשיבא כשתיה. וכן ראיתי בשם תוס' הרשב"א פסחים כ"ד ב' ד"ה הניח. וכן מבואר במחנ"א הל' מאכא"ס הנ"ל דאף אי סיכה כשתיה מה"ת זהו רק לתענוג אבל שלא לתענוג אסורה ביוהכ"פ רק מדרבנן, ועי' דבר"י שם בסו"ס ט"ו שהכריח כן דאל"כ אמאי שרי משום חטטין. וי"ל כהתו"י ריש פרקין משום דמקצת גופו מדרבנן, ולפי"ז כל גופו יהא אסור.

**סיכה ורחיצה שלא לתענוג**

הרמב"ם פ"ג ה"ט כתב דאסור לסוך בין סיכה של תענוג בין סיכה שאינה של תענוג, וכן בשו"ע סי' תרי"ד ס"א כתב דסיכה אסורה אפי' אינה אלא להעביר הזוהמה. אולם ברחיצה כתב השו"ע בסי' תרי"ג ס"א דרחיצה להעביר הלכלוך של טיט או צואה מותר **דלא אסרו אלא רחיצה של תענוג, וכ"כ הטור**. ובפשוטו משמע דסיכה חמירא מרחיצה כמבואר בירושלמי דסיכה אף שלא לתענוג אסורה וכ"כ הלח"מ סוף הל' תעניות. ויש לבאר עפ"י הנ"ל דסיכה כשתיה משא"כ רחיצה אסורה רק משום עינוי וכשלא נעשה לתענוג לא הוי מניעת עינוי, וכ"כ בשעה"מ הל' שבי"ע.

אמנם במ"א נתקשה מ"ש מסיכה וכתב דצ"ל דבסיכה הוי טפי תענוג [וכנראה ר"ל דבסיכה אף להעביר הזוהמה יש בזה תענוג]. וע"ע ברבינו מנוח פ"ג ה"ט שבסיכה כיון שאין דרך לסוך להעביר הזוהמה לא מינכרא מילתא דלהעביר הזוהמה קעביד אלא משום תענוג, ולדבריהם משמע דבאמת גם סיכה אסור רק לתענוג אלא דחשיב לתענוג וצ"ע לשון הרמב"ם ועי' בלבוש בנוס"א שעינוגו מרובה ואף אינו מכוון לתענוג הרי הוא מתענג בכך.

והב"ח והט"ז כתבו שגם רחיצה אסורה להעביר הזוהמה ורק להעביר טיט מותר. ויל"ב דרחיצה להוריד הטיט אין לזה שם רחיצה כלל [וכהתו"י] אלא הוא רק שופך מים על הטיט להסירו, אבל להעביר לכלוך מהגוף עצמו סו"ס איכא מעשה רחיצה ואסור אף שאין תענוג.

ולפי"ז מבואר דאף דאין הרחיצה לתענוג אסור. ועי' בשעה"צ שלדבריהם לשון השו"ע שלא אסור אלא רחיצה של תענוג מותרת לאו בדוקא ואתי רק לאפוקי רחיצה להעביר הלכלוך ואולי יל"פ דהכא יש תענוג אלא דאין כוונתו לתענוג משא"כ כשרוחץ להעביר הלכלוך אין בזה תענוג כלל ועצ"ע. ולעיל הובא מהר"ן דרחיצה למלך מותרת אף אם רחיצה אסורה מה"ת, משום דמסרו הכתוב לחכמים ואמרו דכשאינה לשם תענוג מותרת. וכנראה ר"ל דאף שיש בזה תענוג מ"מ אין מכוון לשם תענוג. [ולעיל נסתפקנו דשמא כוונת הר"ן שאין בזה תענוג, אבל אם יש תענוג אף שלא כיון לתענוג אסור, אך יוותר נראה דיש להם תענוג אלא דאין כוונתם לתענוג, ורק ברוחץ להעביר הלכלוך אינו תענוג, כ"נ לכאורה]. ולפי"ז מבואר דרחיצה שאינו מכוון לתענוג מותרת.

ואפשר שאף לר"ן מדרבנן אסור אף שלא לתענוג, ורק למלך התירו, וכן משמע שהרי בגמ' אמרו דשרי משום מלך ביופיו וכן הכלה כדי שלא תתגנה, ותיפו"ל דאינה לתענוג [ויש שר"ל דמה"ט דרוחצת שלא תתגנה הוא דחשיב דאין הרחיצה לשם תענוג], וע"כ שמדרבנן אסור אף שלא לשם תענוג ולזה בעינן לטעמא דכדי שלא תתגנה. ועי' תוי"ט דרחיצת מלך וכלה מותר משום דהוא מדרבנן ויל"פ כוונתו כנ"ל דאף לרמב"ם הכא הוא רק מדרבנן כיון שאין מכוונים לשם תענוג.

אמנם זה א"ש טפי לט"ז דרחיצה להעביר הזוהמה אסורה, וי"ל שזהו רק מדרבנן ובמלך התירו משום מלך ביופיו וכו', אבל להמ"א משמע דכשאינו לשם תענוג אף אם אינו מלך מותר. אמנם י"ל דבמלך וכלה איכא הנאה כנ"ל אלא שאין מכוונים לשם הנאה ובזה גם למ"א אסור עכ"פ מדרבנן, ורק רחיצה להעביר הזוהמה מותר דלא חשיב הנאה כ"כ. ועצ"ע.

וע"ע ביראים מצ' ת"כ דס"ל דהענויים מה"ת והא דשרי למלך ולכלה אף שהם **מכוונים להנאה** משום דמה"ת לא נאסר אלא רחיצת כל גופו, אבל מקצת גופו אף שמכוונים להנאה אינו אסור אלא מדרבנן, והוסיף עוד דאם אינו מתכוון כגון משום רוח רעה שרי אף לכתחילה ולא הוי פסיק רישיה דיש שאין נהנין מרחיצה כזו.

ועכ"פ ממה שדימו הפוסקים רחיצה לסיכה, משמע דס"ל שגם בסיכה אין זה משום דין סיכה כשתיה אלא מדין עינוי. ועוד עי' בב"ח שם שכתב דאין לחלק בין רחיצה לסיכה, והפר"ח סי' תרי"ג הוסיף דבגמ' ילפינן גם רחיצה מהפסוק וסוך לא סכתי, אלמא דרחיצה וסיכה שוין. אולם צ"ב דהפר"ח גופיה בסי' תרי"א כתב דסיכה כשתיה מה"ת, ומנלן לדמות רחיצה לסיכה, אמנם בפר"ח שם בסי' תרי"א מבואר דמדמה להו שהביא מרש"י יבמות ע"ד דסיכה כשתיה מה"ת ומזה למד דכל ה' ענויים מה"ת וכן נקט בדעת הרמב"ם. אך הא גופא צ"ב דדלמא דוקא סיכה שהיא כשתיה ומנלן לשאר עינויין.

שוב הראוני בב"י ובשו"ע יו"ד סי' קכ"ג ס"ב שהביא מהרשב"א בתשובה שרחיצה בסתם יינם אסורה לחולה דהרחיצה היא כשתיה ויליף לה מכ"ש מסיכה שהיא כשתיה, ולפי"ז באמת אף רחיצה שלא לשם תענוג אסורה דחשיבא כשתיה. ואמנם הרמ"א ביו"ד סי' קנ"ה מתיר לחולה לרחוץ בסתם יינם ועי"ש בש"ך ס"ק י"ז שלבריא אסור משום דסיכה כשתיה, ומבואר שגם לרמ"א רחיצה חשיבא כסיכה, [ובבהגר"א שם כ' דאינה ממש כשתיה. וצ"ע אם גם לרשב"א אינה ממש כשתיה]. ועי' מגיני שלמה שבת דף ל"ט שתמה על הרשב"א מסוגיין דאחר דילפינן סיכה בעינן עוד ילפותא לרחיצה. וצ"ע. ועכ"פ גם אי נימא כהרשב"א עדיין י"ל שרק רחיצה וסיכה אסור מה"ת ולא נעילת הסנדל. וצל"ע.

**סיכה בתשעה באב**

הרמב"ם הל' תעניות פ"ה ה"י בדיני ט"ב כתב דאסור בסיכה של תענוג, וכתב המ"מ דדבר ברור הוא דלא עדיף מיוהכ"פ וכן הדין לרחיצה שמותר ביוהכ"פ. ותמוה שהרי ביוהכ"פ מפורש ברמב"ם שאסור אף סיכה שאינה של תענוג וכן הקשה הלח"מ שם. אמנם אי נימא כהאחרונים דמדין עינוי לא נאסר גם ביוכ"פ אלא סיכה של תענוג, וסיכה שאינה לתענוג אסורה רק מדין סיכה כשתיה, י"ל דבט"ב לא אמרינן סיכה כשתיה להגרי"ז שהוא רק מדרבנן. ושו"ר כן בס' אשר לשלמה סי' נ"ח. ועצ"ע.

**דף ע"ז ע"ב**

גמ' ואם היה מלוכלך בטיט רוחץ כדרכו ואינו חושש, כבר הובא מהשו"ע דטעם ההיתר משום שאין זה רחיצה של תענוג, ולתוס' לעיל בע"א אין זה מתיר אלא אם האיסור דרבנן, ולר"ן מסרו הכתוב לחכמים שהתירו כשאינו מכוון לתענוג. והתו"י כאן מפרש דלאו רחיצה היא כלל כיון שאינה לתענוג. אמנם התו"י לעיל פי' דהכא שרי מה"ת משום דהוא רק מקצת גופו וזה אסור רק מדרבנן. ולפי"ז נמצא דבכל גופו אסור אף להסיר משום טינוף. ובשו"ע תרי"ג ס"א כתב שהיו ידיו או רגליו או שאר גופו מלוכלכים, וכתב בבהגר"א דאפי' כל גופו מותר כיון שההיתר כדי שלא יטנפו בגדיו.

**סיכה משום חטטין**

**שם אסור לסוך אפי מקצת גופו ואם היה חולה או שהיו לו חטטין בראשו סך כדרכו ואינו חושש.** ומשמע משום צער או רפואה דומיא דחולה, וכ"כ בתו"י וכ"כ הר"ן דדוקא הכא התירו אבל סיכה שאינה של תענוג אסורה כדאיתא בירושלמי[[3]](#footnote-3), וכ"כ הלבוש. ור"ל דהכא הוא משום צער או רפואה.

והנה בטור הל' ת"ב סי' תקנ"ד סט"ו כתב דלא אסור רחיצה וסיכה שלא לתענוג כדאיתא בגמ' דמי שיש לו חטטין סך כדרכו וכ"כ בשו"ע שם דסיכה אינה אסורה אלא של תענוג אבל משום חטטין מותר. וכן הביא בבהגר"א שם ס"י דמה"ט מותר ליטול ידיו. וזה כהתוס' בשם הירושלמי. ובלח"מ סוף הל' תעניות תמה על הטור דמאי ראי' מחטטין דהתם טעמא משום חולי, שהרי גם ביוהכ"פ דאסור שלא לתענוג מ"מ מותר משום חטטין. וכ"כ בבהגר"א שם דהא דשרי סיכה שאינה לתענוג הוא רק בת"ב ולא ביוהכ"פ ואח"כ כתב דמשום חטטין מותר אף ביוהכ"פ, והיינו משום רפואה[[4]](#footnote-4), [ולכאורה זה סותר להנ"ל בדין נט"י].

ואמנם כדברי הטור כתבו התוס' בברכות דף ט"ז ע"ב בשם הירושלמי שם דרחיצה שאינה של תענוג מותר כהדא דאיתמר מי שיש לו חטטין בראשו. והובא במרומי שדה לעיל בתוס' בע"א דסברי שסיכה שאינה של תענוג מותרת ביוכ"פ, וכתב שלמדו זאת מהירושלמי הנ"ל דסיכה לחטטין מותר משום דאינה לתענוג. [ואמנם עי"ש במרומי שדה שבנוסחאות הירושלמי איתא באו"א, ועי' בהעמ"ש ש' קס"ז דבמו"ק פ"ג מבואר שהם ב' מימרות]. ומ"מ להשו"ע קשה שהרי בהל' יוכ"פ כתב דסיכה שאינה של תענוג אסורה ודלא כתוס'.

ובאמת משמע בירושלמי שם שרק באבל התירו משום דאינה לתענוג אבל בת"ב ויוהכ"פ לא התירו אלא משום סכנה או צער, וכ"מ בבהגר"א בסי' תרי"ד הובא בסמוך. ולכאורה זה דלא כמש"כ הגר"א סי' תקנ"ד ס"י. ואולי יל"פ דרחיצה שאינה של תענוג מותר מה"ת גם ביוכ"פ, ולכן התירו במקום צער, וצ"ע[[5]](#footnote-5). שו"ר כעי"ז בדמש"א שם ס"ק י"ב ועי"ש ס"ק ט"ו, וכן נראה בלבוש עי"ש]. וקצת דוחק בלשון השו"ע, וגם מהגר"א שכתב דבחטטין בלא"ה מותר מבואר דטעם השו"ע הוא רק משום דאינו לתענוג כמו שהבין הלח"מ בטור.

ולסוברים דסיכה שאינה לתענוג אסורה אף מה"ת לדעת הרמב"ם, צ"ב אמאי התירו משום רפואה, וכן הקשה בדברי יחזקאל סו"ס ט"ו. וצ"ל כהתו"י לעיל דהכא הוא רק במקצת גופו ושרי מה"ת.

**נטילת ידים שחרית**

שם מדיחה אשה את ידה במים ונותנת פת לתינוק וכו' משום שיבתא פרש"י משום רוח רעה, והתוס' והר"ן תמהו על רש"י דאי משום רוח רעה אף בלא פת לתינוק מותר ליטול ידיו דא"א שלא יגע בפיו או בחוטמו, ולכן פי' משום שד שמזיק לתינוק. ולרש"י משמע דמשום רוח רעה נמי לא התירו אלא לתינוק. ולשיטת תוס' חשיב כרחיצה משום טינוף ולאו רחיצה היא כלל. וביראים פי' דאינה לשם הנאה.

ובשו"ע סי' תרי"ג א' פסק שמותר ליטול ידיו שחרית משום רוח רעה, ועי"ש בבהגר"א שהתירו רחיצה שאינה לשם תענוג. אך שם הביא ראי' מהירושלמי בברכות פ"ב [דף י"ט וכן הוא במו"ק פ"ג ה"ה] שבת"ב ויוהכ"פ לא התירו רחיצה אלא משום סכנה. וגם במגדל עוז כתב שביוהכ"פ אין רוח רעה שולט. וכן עיקר. עכ"ד. אמנם באמת בלבוש כתב דחשיב סכנה אם לא יטול ידיו.

והנה הירושלמי מיירי לענין חטטין ושאלו שם אם מותר לאבל והשיב להם ואי לא מסחי מיית הוא [בתמיה] אין בעי אפי' בת"ב וביוהכ"פ, ופי' הגר"א כפשוטו דשאל להם שאם לא ירחץ ימות א"כ פשיטא דשרי שבזה אף ביוכ"פ מותר ומשמע דבלא זה אסור. ולדברי הגר"א צ"ל דבחטטין איכא סכנה, וכ"נ גירסת הרא"ש בברכות בירושלמי, אך בשו"ע תרי"ד ס"א מבואר להדיא דליכא סכנה וצ"ל דלפעמים יש סכנה ועי' בנשמ"א כלל קמ"ד שתמה על הגר"א דודאי אין בזה סכנה. ובפי' מהחרדים על הירושלמי פי' אי לא מסחי מיית היינו כמו דאמרינן ואם אין מתה אנכי, ולפי"ז כל צער שרי וזה כנ"ל מהראשונים דהתירו לחטטין משום צער. ומ"מ מדהוצרכו לטעם זה משמע דאף שאינו לתענוג אסור אי לאו דאיכא צער, [אמנם בזה י"ל דבנט"י דיש רוח רעה חשיב צער ורק ליכא סכנה וצ"ע].

עוד הקשה בנשמ"א שהרי הספק שם אם מותר רחיצה שלא לתענוג ואי ההיתר משום סכנה א"כ לא נפשט הספק, אמנם י"ל דממה שהשיב להם שבזה אף בת"ב ויוכ"פ שרי נשמע דבאבל גם בלאו הכי מותר ועצ"ע. אכן הנשמ"א פי' שהשיב להם לפי שאלתם שע"כ ס"ל דאף רחיצה שלא לתענוג אסורה, וע"ז השיב להם דא"כ פשיטא דאסור דוכי ימות אם לא ירחץ.

אולם בעיקר צ"ע להגר"א דהרי שם אמרו כן גם על ת"ב והרי בזה מודה הגר"א דכל שלא לתענוג מותר רחיצה כמפורש בשו"ע תקנ"ד ס"א ובהגר"א שם, וכן נתקשה בנשמ"א שם וצ"ע. וע"ע בבהגר"א שם סי"א דרחיצת ידים מותר אף ביוכ"פ ולכאורה היינו לצורך נט"י וצ"ע. [ועי' בדמש"א שהגיה בירושלמי שבת במקום ת"ב].

והגר"א שם הביא ראי' מהרמב"ם פ"ז הל' תפילה ה"ח שכתב שלא יברך על נט"י, והבין הגר"א דה"ט משום דאין נוטל ידיו [וכן הבינו הר"ן והריטב"א עי"ש שנחלקו על הרמב"ם] ועי' דמש"א שהעיר עוד שהרי הרמב"ם בפ"ג ה"ב כתב להדיא דאף לחולה שאין ב"ס מותר רחיצה כדרכו, ואמנם י"ל דנט"י לא חשיב גם כחולי ולכך אסור. ועי' בתויה"כ דלרמב"ם אין סכנה אם אינו נוטל ידיו. וצ"ע.

**רחיצה בצונן**

**ת"ר ההולך להקביל פני רבו וכו' עובר עד צוארו ואינו חושש**. עי' ר"ן שמזה שלא התירו אלא להקביל פני רבו ע"כ דרחיצה אסורה אף בצונן, והקשה מהגמ' בתענית י"ג דכל שהוא משום תענוג בחמין אסור ובצונן מותר, והרי ביוהכ"פ ודאי הוא משום תענוג, ותי' דהתם בתענית דרבנן אבל בתענית דיוהכ"פ לא איירי, וכוונתו שהוא מה"ת ולכך החמירו, ואף למסקנת הר"ן לעיל דה' ענויין מדרבנן גם ביוהכ"פ י"ל דכיון שעיקר התענית מה"ת החמירו בה.

**לעבור את הנהר**

**שם, איבעיא להו רב אצל תלמיד מהו.** עי' ט"ז תרי"ג ו' דהספק משום שהתלמיד יכול לילך אצל רבו והביא שבלבוש כ' שאף אם אינו יכול ללכת לא פלוג רבנן וחולק עליו. וצ"ע מה איכפ"ל דהתלמיד יכול לילך סו"ס זהו לצורך מצוה ללמד התלמיד, ומה נפ"מ מי ילך אצל מי. וצל"ע.

וכתב המ"א דכשהם שוים אסור והובא במ"ב, והעירו שלהט"ז מסתבר שמותר דכיון דשוים הם מהיכי תיתי שחברו יבוא אצלו. אולם המ"ב כאן ציין לדבריו בסי' ש"א ושם מבואר כהט"ז שרק אם הרב צריך לתלמיד מותר לילך אליו.

ועכ"פ מדמספק"ל אם רב אצל תלמיד נמי חשיב מצוה, מבואר דאף רחיצה שאינה לתענוג אסורה אלא א"כ זהו צורך מצוה, וזה א"ש לב"ח והט"ז שהשוו רחיצה לסיכה ואף רחיצה שאינה לתענוג אסורה אבל לפוסקים שלא אסור אלא רחיצה של תענוג צ"ב אמאי בעינן הכא דוקא לצורך מצוה. ומ"מ צ"ל דאיסורו רק מדרבנן ולהכי התירו לצורך חולה או מצוה, דאי נימא דאיסורו מה"ת צ"ב איך שרי לצורך מצוה. ויל"ע בלשון בהגר"א ס"ו שכתב על השו"ע שהתיר לעבור בנהר משום דרחיצה שאינה לתענוג אינה אסורה, וע"ע בב"ח שלא אסרו אלא רחיצה של תענוג וכיון דאינו מכוון לתענוג אלא למצוה אין כאן איסור כלל וכמו שהתירו כל רחיצה שאינה של תענוג. [עי"ש שיישב בזה קושית הטור]. וצ"ע שהרי הב"ח אוסר לעיל אף רחיצה שאינה של תענוג. וגם דהכא הרי מוכח איפכא דאף שאינה לתענוג אסור מדרב אצל תלמיד אסור. וי"ל דכוונתם דאינה אסורה מה"ת אלא רק מדרבנן ולהכי התירו לצורך חולה או לצורך מצוה.

והנה הפר"ח סי' תרי"ג מדמה רחיצה לסיכה ולכך אסור שלא לתענוג, ולדבריו בסי' תרי"א דסיכה כשתיה מה"ת אף ביוכ"פ, אי נימא כהשעה"מ דסיכה שאינה של תענוג ג"כ אסורה מה"ת, א"כ ה"ה רחיצה, ויקשה איך התירו לצורך מצוה. וכעי"ז הוכיח בדברי יחזקאל סט"ו מדשרי סיכה משום חטטין. ולעיל כתבנו לדחות עפ"י התו"י שמקצת גופו מותר מה"ת. אבל הכא שעובר בנהר כל גופו יקשה, [ושמא כיון דעובר עד צוארו לא חשיב כל גופו, אך לא ראיתי בפוסקים שביארו כן וצל"ע]. וע"כ דהפר"ח ס"ל דסיכה שאינה של תענוג ג"כ מותרת מה"ת ובזה לא אמרינן סיכה כשתיה עכ"פ ביוכ"פ, ודלא כשעה"מ. [ולשעה"מ צ"ל דרחיצה שאני כפשטות השו"ע] והעירו דמהתו"י דלא תי' דהכא אינו לתענוג משמע דס"ל דאף שלא לתענוג אסור מה"ת והדק"ל. עוד יל"ע להגר"א הנ"ל דלא התירו רחיצה אלא משום סכנה, וא"כ איך התירו לעבור את הנהר משום צורך מצוה.

והנה הטור הביא מהרי"צ גיאות שדוקא רחיצה התירו אבל לשוט אסור כמו שאסור לשוט בשבת. והטור תמה ע"ז דאם התירו רחיצה דאסמכוה אקרא כ"ש שיטה, ובה' מהרל"ח כתב דהכא אין מכווון לרחוץ כלל משא"כ כששט הרי מכוון לשוט ור"ל דכשעובר בנהר לא חשיב רחיצה כלל וכעי"ז במאמ"ר. ולפי"ז אף אם שלא לתענוג אסור הכא קיל טפי, ויש להוסיף דלא חשיב שרוחץ כלל אלא שעובר במים וממילא יש מים בגופו, ולכך מותר אף כל גופו אף לתו"י דכל גופו אסור מה"ת אפי' שלא לתענוג. אך לפי"ז תגדל הקושיא אמאי רב אצל תלמיד אסור. וצל"ע. וע"ע ברשב"א ביבמות ק"ג דנעילת הסנדל שלא יתלכלך מותר כמו דמותר לעבור את הנהר ומבואר דחשיב רחיצה.

ושו"ר בשו"ת בנין שלמה סי' ל"ד שהביא מהרא"ש ובר"ן בהל' ט"ב שהוכיחו מכאן שמותר ליטול ידיו קודם התפילה דשרי לצורך מצוה וכתב דהב"י שלא הביא ד"ז ס"ל דלא דמי לעובר את הנהר דהתם לא חשיב רחיצה כלל. ודברי הרא"ש והר"ן הם כהרשב"א. ועי'.

ובסי' ש"א ס"ד הובא ד"ז לענין שבת שרב אצל תלמיד אסור, ובבהגר"א כתב שמקורו מסוגיין. וחזינן דמדמה איסור שבת משום סחיטה לאיסור יוכ"פ. וצ"ב. [ואין לומר דהכא נמי האיסור משום סחיטה, דהמ"ב כתב איסור זה גם בת"ב. מהגרמ"ז שליט"א].

והנה הספק לא נפשט בגמ', ופסק הרי"ף לחומרא וכ"כ השו"ע. והט"ז הקשה דהוי ספק דרבנן, ולכאורה כוונתו דה' עינויים מדרבנן, ועי' פר"ח שתי' דכיון דאסמכוהו אקרא החמירו בספק. אכן בפמ"ג שם כתב דקושית הט"ז אף אי דינו כדאורייתא מ"מ הכא שהוא שלא לתענוג ודאי אינו אסור, ולכאורה ר"ל שאינו אסור מה"ת ולהכי הוי ספק דרבנן.

**רחיצה [ב]**

בגמ' מבואר שאם היה לו לכלוך רוחץ כדרכו ואינו חושש, ולעיל הובא מהמרומי שדה דלתוס' הא דואינו חושש היינו דאי"צ לדקדק שמא ירחץ יותר מהצריך לו. אבל מהרמב"ם והשו"ע מבואר דרוחץ רק מקום הטינוף. ועי' במ"א תרי"ג א' שיזהר שירחוץ רק מקום הלכלוך. ועי"ש במ"ב.

והנה בביצה דף י"ח ב' איתא דמותר לטבול בשבת שנראה כמיקר ואף הימות הגשמים נאה דנכנב למים משום לכלוך ומקשינן יוהכ"פ מאי איכל"מ, והקשה הפנ"י דהא כשיש לו לכלוך מותר גם ביוכ"פ להסיר לכלוך, ונדחק דמ"מ כשטובל אין להתיר משום דנראה שטובל משום לכלוך דלא שכיח לכלוך ורק בשבת סגי בהאי טעמא להתיר אטו ימות החמה. ועי"ש בשפ"א שאי"צ לזה שכבר הקשה כן הרשב"א והרא"ה שם, ותי' דלא התירו לו אלא במקום הלכלוך ולא כל גופו. וזה כהשו"ע. והוסיף הרשב"א דשיהא כל גופו מלוכלך זה לא שכיח. ועוד דלתו"י אף אם כל גופו מלוכלך אסור דכל ההיתר הוא רק מקצת גופו שהוא מדרבנן אבל כל גופו דהוא מה"ת אסור.

ובמט"א תרי"ג באלף למטה הוכיח מרש"י בביצה שלא פי' כן אלא קושית הגמ' דלא שייך שנראה כמיקר, וע"כ פי' הקושיא דיוכ"פ הוא בימות החמה ובזה אין לומר דרוחץ משום לכלוך דלא שכיח כן אלא בימוה"ג, אלא רק משום דנראה כמיקר מותר ולהכי מקשינן דיוהכ"פ דליכא למימר דנראה כמיקר אמאי מותר לטבול. ועפי"ז כתב דמדלא פירש קושית הגמ' דאף משום לכלוך אסור לטבול כל גופו, ש"מ דאם יש לכלוך בכמה מקומות מותר לטבול כל גופו. והו"ד במ"ב. ואמנם מדברי הרשב"א הנ"ל שלא התירו אלא מקום הלכלוך וכל גופו לא שכיח משמע קצת דאף אם יש לכלוך בכ"מ לא התירו אלא מקום הלכלוך, אא"כ נימא שגם זה לא שכיח ועי'.

**גמ' עובר ובלבד שלא יוציא ידו מתחת חפת חלוקו,** לפרש"י דאיל"ה אינו נראה כמלבוש ואיכא משום הוצאה. ובתו"י פי' משום חשש סחיטה וע"י מלבוש זכור הוא שלא יסחוט. וכ"כ הריטב"א.

**דף ע"ח א'**

גמ' זעירא בר חמא כו' אבוך מטפחת היתה לו בעיוה"כ ושורה אותה במים ועושה אותה כמין כלים נגובין וכו'. עי' פרש"י וצ"ב. ובעה"מ ור"ן פי' שביוהכ"פ סוחטה מקודם שלא ישאר בה אלא מעט לחלוחית אבל בת"ב יכול להשאיר בה מעט מים.

שם מבואר בגמ' ל"ק דסבר דבת"ב חמיר טפי וכן להלן איפכא אמרת לן, ועי' תו"י שהוא סבר להחמיר בת"ב משום דדברי חכמים צריכים חיזוק. וכן להלן בגמ' בספק הגמ' בנעל של שעם ולבתר דפשט לו דביוהכ"פ, נסתפק בתענית ציבור וביאר התו"י משום דחכמים עשו חיזוק יותר משל תורה. והגראמ"ה [בהו' וגשל] פי' בתרוייהו דספק הגמ' בת"ב וכן להלן בתענית ציבור משום שמצוה למעט בתענוג ואולי ר"ל דביוהכ"פ הוא יו"ט ואין למעט בתענוג אלא מה שנכלל בעינוי. וצל"ע.

נעילת הסנדל

**גמ' דף ע"ח סוע"א, יבמות ק"ב ע"ב שבת ס"ו. בעה"מ ורמב"ן במלחמות ור"ן כאן. רמב"ן רשב"א וחי' הר"ן בשבת ס"ו, שו"ע סי' תרי"ד ובהגר"א שם. רמב"ם**

בגמ' מבעיא לן בנעל של שעם אם מותר לצאת ביוהכ"פ, ועי' בר"ן שהספק בתרתי אי מקרי נעל וגם אם לא מקרי נעל אי אסור כיון דאמוראי דנפקי ביה דלאו מנעל הוא וכשאינו מנעל מותר אף שמגין. אמנם הרמב"ן כתב דפשיטא ליה דלאו מנעל הוא אלא דמספק"ל אי מ"מ אסור ביוהכ"פ.

ולהלן בגמ' מתיב רמב"ח מהא דפליגי ר"מ ור"י בקב הקיטע אם מותר לצאת בו בשבת ור"י אוסר וש"מ דאף דלאו מנעל הוא אפי"ה אוסר ביוהכ"פ [אף בביתו דליכא הוצאה] משום ענוי, ואביי מפרש שיש בו כתיתין ומשום תענוג דהוי ביטול העינוי אף דלא מקרי נעל, אבל לרבא אין איסור אלא א"כ הוי נעל, ומזה הוכיח שגם ר"י מודה דמקרי נעל ומ"מ אוסר לצאת בשבת משום גזירה דלמא ישמט מרגלו ויעבירנו ד"א. [ולפי"ז פליגי בתרתי. ופלוגתא הנ"ל אם יש לאסור משום תענוג אף אם לא מקרי מנעל איתא גם ביבמות לענין אנפיליא דלאביי אסור מטעם הנ"ל ולרבא שרי. וע"ע שם פלוגתא אם לר"מ דמנעל של עץ מקרי נעל, אם גם אנפיליא של בגד אסורה דמקרי נעל או דכיון שלא מגין לא מקריא נעל. ונמצא דפליגי בג' מחלוקות].

וצ"ע לאביי דכיון דאף אם אינו נעל אסור כל שיש בו תענוג א"כ ה"נ בנעל של שעם, וצ"ל דכשאינו מנעל אינו נאסר אלא כשיש בו תענוג אבל אם רק שמגין על רגלו לא חשיב תענוג כ"כ ליחשב שמבטל העינוי אלא אם הוא מנעל. וצ"ב.

ומדברי רבא נראה דס"ל דמילתא דפשיטא הוא דלא נאסר תענוג אלא במנעל, ואף לדברי הר"ן שהגמ' נסתפקה אם אסור אף אם אינו מנעל ע"כ דלא נאסר כל תענוג אלא בדרך נעילת נעל, רק דאי"צ שם נעל, ובהערות הגרי"ש זצ"ל כתבו בשמו שפשוט אף לאביי דלא נאסר כל עינוי אלא רק ה' עינויין וע"כ דע"י הכתיתין הוי תענוג של נעילת הסנדל וצ"ב מחלוקתם.

ובקוה"ע סי' ע"ג ג' חקר אם איסור אכילה וכן נעילת הסנדל ביוהכ"פ האכילה עצמה או נעילת הדנדל אסורה או רק שאזור לבטל העינוי. וכתב דבזה פליגי אביי ורבא בעינוי דנעילת הסנדל, דלאביי כל שמבטל את העינוי אסור ולרבא הוא איסור בחיוב על הנעילת הסנדל וזה רק בנעל. אמנם לכאורה מוכח מאביי דזה רק בכתיתין אבל מנעל רגיל שרק מגין אינו אסור אלא אם הוא נעל, וע"כ שגם לדידיה איכא נמי איסור בנעילת הסנדל בחיוב. ולפי"ז גם אכילה אסור מדין אכילה ולא רק שעי"ז מבטל העינוי, וצל"ע.

**אי נעל שאינה של עור מקרי נעל**

והנה קושית רמב"ח היא דמהא דקב הקיטע אסור אף אם אינו נעל, ש"מ שגם שעם אסור ודלא כאמוראים שהתירו, וכמבואר ברש"י. אבל לרבא דמשני דקב חשיב מנעל אף אינו של עור, כתב רש"י שזהו רק בקב הקיטע אבל מנעל של שעם לאו מנעל הוא ומותר. ולפי"ז מבואר דאף לר"י אי"צ דוקא של עור אבל מ"מ של שעם לא חשיב מנעל [[6]](#footnote-6). [ועי' להלן מהגמ' ביבמות ובדברי הרי"ף].

וכנראה שרש"י הוכרח לזה דאל"כ יקשה קושית רמב"ח על הנך אמוראי שלבשו נעל של שעם, ולא ניחא ליה לומר שלא בא לתרץ הקושיא אלא רק לפרש דברי ר"י ועוד דהא רבא גופיה הלך בדבלי [שהיא נעל של עשבים או קש]. ועי' רמב"ן במלחמות שהקשה כן על בעה"מ. וע"כ שיש לחלק בין קב הקיטע שהוא של עץ לנעל של שעם. [ורמב"ח שמקשה הוא רק משום דסבר דלר"י אסור לצאת בו אף אם אינו מנעל]. וכ"כ בבהגר"א סי' תרי"ד שרש"י נזהר מקושית הרמב"ן על בעה"מ.

אמנם בגמ' שבת דף ס"ו הובא ברייתא סנדל של סיידין טמא מדרס ואשה חולצת בו ויוצאין בו בשבת דברי ר"ע ולא הודו לו והתניא הודו לו אמר ר"ה מאן הודו לו ר"מ ומאן לא הודו לו ר"י, רב יוסף אמר מאן לא הודו לו ר"י בן נורי. והרמב"ן והרשב"א גרסו רבא אמר מאן לא הודו לו ריב"נ. והנה לר"ה מבואר דר"י פליג על ר"מ וס"ל דלאו מנעל הוא והיינו כאביי. וכ"כ הרשב"א שם והוסיף דמה"ט רבא אמר [לגירסתו] מאן לא הודו לו ריב"נ דאילו ר"י מודה לר"מ. ועי' בהגר"א סי' תרי"ד שכן דעת רש"י בשבת שפי' טעמא דר"י משום דלאו מנעל הוא וזה דלא כרבא בסוגיין.

**יבמות ק"ב ע"ב**

**גמ' אמר ר"י אמר רב סנדל התפור בפשתן אין חולצין בו שנאמר ואנעלך תחש, ופרש"י אלמא לא קרינן ביה נעל עד שיהא כלו של עור**. ולהלן בהא דתנן דחליצה באנפיליא פסולה אמרינן אלמא לאו מנעל הוא ומקשינן מהא דאסור לטייל ביוהכ"פ באנפיליא, ואביי תי' כשיטתו כאן דאית ביה כתיתין ומשום תענוג, ורבא פליג ומפרש דביוהכ"פ מירי בשל עור והתם בשל בגד דלאו נעל הוא ופרש"י משום דאינו מגין [[7]](#footnote-7).

**שם ה"נ מסתברא דאי לא תימה הכי קשיא יוהכ"פ איוהכ"פ.** כתב המהרש"א דכוונת הגמ' ללא תימא דיוהכ"פ שאני מחליצה והיינו שאף אם אינו מנעל לענין חליצה מ"מ אסור ביוכ"פ משום עינוי [ואין כוונתו כאביי דמיירי בכתיתין אלא משום דחשיב מנעל לענין יוהכ"פ, עי"ש]. דמ"מ קשיא יוהכ"פ גופיה דתנן דמותר לצאת בו באנפיליא. וכ"כ הריטב"א.

ובגמ' שם מייתינן ברייתא דחלצה בקב הקיטע חליצתה כשרה ובאנפיליא של בגד חליצתה פסולה. ואביי תי' דקאי כרבנן והא דקב הקיטע מיירי במחופה עור, ורבא פי' דקאי כר"מ ומ"מ אנפיליא של בגד לאו מנעל הוא דאינו מגין.

וחילוק זה בין עץ לאנפיליא מבואר כבר במשנה דחלצה בסנדל של עץ כשרה ובאנפיליא פסולה. ובגמ' שם ק"ג ע"ב אמר שמואל דמתני' כר"מ ולאבוה שמואל קיימא לכו"ע ובמחופה עור, והא דאנפיליא פסולה לשמואל צ"ל כרבא דכשאינו מגין מודה ר"מ, אבל לאבוה דשמואל דמיירי במחופה עור י"ל דלר"מ אף אם אינו מגין חשיב מנעל ומתני' כרבנן, אבל המהרש"א כתב דאף לאבוה שמואל שאמר דקיימא לכו"ע היינו גם כר"מ ואנפיליא פסולה משום דאינו מגין. ועי' ברש"ש שם.

ובפשוטו מבואר מהגמ' שם דר"י ס"ל דלא חשיב נעל אלא של עור וכתחילת הסוגיא שם ודלא כר"מ, וכן פסק הרי"ף ביבמות דלא חשיב נעל אלא של עור. עי' חי' הר"ן בשבת שהוכיח כן מדפסק שחלצה בקב הקיטע פסולה.

התוס' שם ד"ה באנפיליא הקשו דלדברי רבא בסוגיין דאף לר"י קב הקיטע חשיב מנעל, אמאי הוצרך שם לומר דהברייתא כר"מ הרי גם לר"י חשיב מנעל ורק בשבת פליג משום גזירה. ובתוס' בסוגיין ד"ה הקיטע נראה דהא דמוקי רבא כר"מ היינו אף כר"מ ולתירוצו דטעמא משום דאינו מגין ה"נ יל"פ הברייתא כר"י דס"ל כר"מ. וכ"כ הרשב"א שם ובשבת ס"ו.

ולדברי רבא כאן שגם ר"י מודה דקב הקיטע חשיב מנעל אלא דאסור בשבת משום גזירה, צ"ב אמאי חליצתה פסולה. ועי' תוס' בסוגיין ד"ה הקיטע דכיון דחייש ר"י שיפול מה"ט פסול לחליצה שאף שהוא מנעל מ"מ בעינן נעלו שראוי לילך בו. ולפי"ז באנפליא של בגד שאין לחוש לזה אף לר"י תהא כשרה לחליצה, וע"כ צ"ל כתי' דרבא שם דאינו מנעל כיון שאינו מגין, ולרבא כאן כו"ע מודו בזה. ובתוס' שו"ט לאביי שם דלא ס"ל טעמא דמגין ומתרץ דהברייתא כרבנן והיינו כר"י והרי גם לר"י הוי מנעל עי"ש שתי' דהוכרח דר"י ס"ל דלאו מנעל הוא, וצ"ב דהא אביי ודאי פליג על רבא בזה כמבואר בסוגיין שתי' באו"א. ומשמע דס"ל דאביי הודה לרבא. וצ"ע בגמ' שם. וע"ע בגליון הש"ס לרעק"א שנתקשה בדבריהם.

והנה בברייתא שם מבואר גם שחליצה בשל שעם כשרה, והקשו התוס' שם ד"ה באנפיליא שהרי ביוכ"פ מותר לצאת בשל שעם, ובגמ' שם מדמינן להו אהדדי. ועי' מהרש"א שם דלרבא דמוקי לה כר"מ ודלא כר"י ל"ק דהברייתא כר"מ דלא בעי מנעל של עור ולכך חליצתה כשרה ואיה"נ לדידיה אסור לצאת בזה ביוכ"פ אבל אנן נקטינן כר"י דלאו מנעל הוא וע"כ מותר לצאת בשל שעם, [וזה ע"ד הרי"ף דלהלכה בעינן של עור ודלא כר"מ]. אלא דקושית התוס' לרבא בסוגיין שגם ר"י מודה דחשיב מנעל ורק בשבת אסור משום גזירה א"כ לענין חליצה גם לדידיה כשר בשל שעם, וע"ז הקשו דכיון דע"כ גם שם שעם מנעל הוא כדחזינן דלחליצה כשר [ולרבא לא פליגי ר"מ ור"י בזה], אמאי ביוהכ"פ מותר לצאת בו.

ועי' בעה"מ כאן שתי' סתירת הגמ' דאמוראי נינהו ורבא שם מפרש אליבא דרב הונא ושמואל בשבת הנ"ל דס"ל דר"י פליג על ר"מ ולהכי אינו מטמא מדרס. ולדרכם פי' רבא הא דאנפיליא כר"מ אבל לדידיה אי"צ לזה עי"ש. וכ"כ הרשב"א בשבת.

ועפי"ז כתב בעה"מ דלהלכה נקטינן לענין יוכ"פ לחומרא כרבא בסוגיא דידן דגם לר"י חשיב מנעל אף שאינו של עור וה"ה של שעם חשיב מנעל, ודלא כהרי"ף דס"ל שרק של עור חשיב נעל [ודלא כרש"י דאף לרבא בסוגיא דידן בשל שעם מותר]. ולענין חליצה נקטינן לחומרא כתי' רבא שם אליבא דאמוראי דהתם דלר"י לא חשיב מנעל וחליצה בקב הקיטע פסולה.

אבל הרמב"ן במלחמות חולק ע"ז דלא יתכן דרבא התם לא קאי כשיטתו שהלך ביוכ"פ בדבלי [היינו של קש או עשבים], וע"כ פירש דהא דאמרינן התם דאתי דלא כרבנן אין הכוונה לר"י אלא רבנן דר"מ בתוספתא פליגי על ר"מ ור"י, עי"ש שהביא מהגמ' בשבת דריב"נ פליג על ר"מ. ועפי"ז כתב דלהלכה קי"ל דלאו מנעל הוא כרבנן ודלא כר"מ ור"י, וכמש"כ הרי"ף. ולכן הלכו האמוראים במנעלים הנזכרים דקי"ל כרבנן. וכ"כ בחי' בשבת שרבא חולק רק על מה שחידש אביי דלר"י לאו מנעל הוא ואפי"ה אסור משם תענוג, ורבא ס"ל דע"כ לר"י מנעל הוא, אבל מודה רבא דקי"ל דלאו מנעל הוא וכריב"נ ולכן יוצאין בזה ביוכ"פ.

ולרמב"ן א"ש קושית התוס' אמאי מותר לילך בנעל של שעם דאף שלר"מ ור"י גם של שעם הוי מנעל אבל אנן נקטינן כרבנן ולא כר"מ ור"י ואף של שעם לא הוי מנעל ומותר ביוכ"פ.

אולם רש"י ס"ל לחלק בין של עץ לשל שעם דאף דבשל עץ מודה ר"י דהוי מנעל מ"מ של שעם לא הוי מנעל, ויקשה קושית התוס' דא"כ אמאי חליצה בנעל של שעם כשרה. והרמב"ן צידד בדעת רש"י דחכמים דפליגי על ר"מ בשבת [היינו ריב"נ] מודו בשל עץ ולא פליגי אלא בשל שעם וכדו', ולפי"ז ר"י ס"ל כוותייהו בזה עי"ש. וכ"כ בתו"י ובתורא"ש בתי' אחד עי"ש שהאריך בזה.

ועכ"פ נמצא דלרי"ף והרמב"ן נקטינן דלא הוי מנעל אלא בשל עור וכחכמים ביבמות ודלא כר"מ ור' יוסי דהוי מנעל. ולכן ביוכ"פ מותר. ולרש"י בשל עץ נקטינן כר"מ אבל בשל שעם מותר ובזה דלא כר"מ. אבל לבעה"מ אין הלכה כאמוראי דסוגיין אלא כרבא דלר"י נמי הוי מנעל ואסור ביוכ"פ. ועי' בר"ן שכתב דג' שיטות הן.

והנה רש"י בשבת פי' דטעמא דר"י משום דלאו מנעל הוא והתוס' הקשו מסוגיין דמסקינן דלכו"ע חשיב מנעל. ובבהגר"א סי' תרי"ד תי' דרש"י ס"ל כהגמ' ביבמות דפלוגתתם אי חשיב מנעל. ולפי"ז כתב דרש"י פוסק כהרי"ף דדוקא של עור חשיב מנעל ולכאורה זה דלא כמש"כ הר"ן בדעת רש"י.

בשו"ע סי' תרי"ד ס"ב פסק שדוקא נעל של עור אסורה אבל נעל של עץ מותר והיינו דלא חשיב נעל, מיהו בסי' ש"א לענין הוצאה פסק הרמ"א שמותר לצאת בסנדל של עץ כשהוא מהודק דאין חשש שישמט ממנו וזה כרבא אליבא דר"י שמודה לר"מ דשל עץ חשיב מנעל, וצ"ע דא"כ גם ביוהכ"פ יהא אסור אף בשל עץ כדאמרינן דמודה ר"י דביוהכ"פ אסור. ועי"ש בבהגר"א שביוהכ"פ נקטינן כהרי"ף שפסק ביבמות כחכמים דחלצה בסנדל של עץ פסולה [והיינו כריב"נ כמש"כ הראשונים] דדוקא של עור חשיב נעל, ומזה למדו הראשונים שגם ביוהכ"פ מותר דלא חשיב נעל. ובשבת נקטינן כר"י משום דמשתמיט. אך צ"ע דאי כר"י הרי כיון דחשיב מנעל לענין שבת גם לענין יוכ"פ אסור כדאמרינן דמודה ר"י ביוכ"פ שאסור. ועי' דמש"א דבאמת אינו מנעל ומ"מ לענין שבת מותר דהוי כמלבוש, וצ"ל דהגמ' דמדמה שבת ליוהכ"פ הוא רק לצד אחד דאי בשבת אסור דלא חשיב מנעל ודאי ביוהכ"פ מותר, אבל לאידך גיסא י"ל דאף דביוהכ"פ מותר דלא חשיב מנעל מ"מ בשבת מותר דמ,מ מלבוש הוא. אך פשטות הגמ' דאי לא חשיב מנעל אסור בשבת דאל"כ מאי ראי' מר"מ דחשיב מנעל לענין חליצה נימא דלא חשיב מנעל אלא שבשבת מותר.

ובשו"ע הגר"ז סי' ש"א בקו"א כתב כדברי הדמש"א דלענין שבת אף שאין לזה שם מנעל כל שצריך לו חשיב מלבוש ולא גרע ממקל של חיגר שצריך להילוכו שמותר. ונתקשה מהגמ' דמדמינן שבת ליוכ"פ, ותי' שזהו רק בקב הקיטע שאינו נכנס לרגלו ואין צריך להילוכו אלא שלא יראה שהוא חסר רגל, וזה לא הותר אלא אם נחשב מנעל, וע"ז מדמינן שבת ליוהכ"פ אבל בעלמא כשנכנס לרגלו הוי מלבוש ומותר בשבת אף אם אינו מנעל.

ויסוד הדברים דאף אם אינו נעל לענין עינוי דיוהכ"פ מ"מ בשבת מותר דחשיב כמלבוש מבואר בראשונים, דהנה הרמב"ן הקשה בהא דמותר לצאת בנעל של שעם וכדו' ביוהכ"פ דתיפו"ל דאסור משום הוצאה, והרמב"ן כתב דאיה"נ ורק בחצר מעורבת מותר, אבל הר"ן כאן כתב דדוקא בשבת בעלמא דיכולים ללכת במנעל אחר של עור ואין דרך לילך בנעל כזו הוי משוי אבל ביוכ"פ דא"א לילך במנעלים אחרים זהו דרכו, ומדבריו נראה דביוהכ"פ חשיב מנעל. וברשב"א מבואר דאף שאינו מנעל מ"מ כיון שהוא לצורך תשמישו חשיב כמלבוש עי"ש בכל דבריו הצל"ע. אמנם כמדומה שאין זה ממש כהגר"ז דברשב"א נראה דקב הקיטע נמי חשיב לצורך תשמישו.

ועי' פנים מאירות ח"ב סי' כ"ח שעמד בסתירת הרמ"א ועי"ש שהאריך עפ"י הרמב"ם דביוהכ"פ אין תלוי בנעל של כל התורה אלא כל שע"י הנעילה אין ניכר קושי הארץ אסור אף אם אינו נעל, וכן לאידך גיסא גם אם הוא נעל אבל אם עדיין ניכר קושי הארץ אינו מבטל את העינוי ומותר. ושם כתב כן גם בדעת הרי"ף שרק לענין חליצה כתב דחליצה בשל עץ פסולה דלא הוי נעל אבל ביוכ"פ מודה שאסור. מיהו זה דלא כהרמב"ן והר"ן שהוכיחו מדבריו דנעל שאינה של עור מותר ביוכ"פ. אלא דהפמ"א נסתייע מהרמב"ם דמסתמא לא פליג על הרי"ף.

ועפי"ז יישב הפמ"א קושית התוס' שהקשו מהא דחליצה בנעל של שעם כשרה דחשיבא נעל וביוהכ"פ מותר. אך צ"ע שהרי התוס' הוכיחו מהסוגיא ביבמות דמדמינן חליצה ליוהכ"פ, ואמנם הריטב"א ומהרש"א כתבו דהא דאמרינן התם ה"נ מסתברא דאי לא תימא הכי קשיא יוכ"פ איוכ"פ משום דהיה אפשר לדחות דלא דמי חליצה ליוכ"פ, אך מ"מ הגמ' נקטה דדמו אהדדי. וצל"ע. ודברי הפמ"א הובאו להלכה בשע"ת סי' תרי"ד. וגם במ"ב כתב שראוי להחמיר כדבריו, ובשעה"צ כתב שהחת"ס כתב שדבריו נכונים.

**נעילת הסנדל לחולה או לחיה ולאיסטניס**

בגמ' מבואר דחיה כל ל' יום מותרת בנעילת הסנדל ומזה למדו הראשונים דאיסור ה' עינויים מדרבנן, דאל"כ איך התירו איסור דאורייתא מחמת כן. ולדעת הרמב"ם כתב הר"ן ריש פרקין דמסרו הכתוב לחכמים דכל שאינה לתענוג מותר. והרמב"ם כתב שגם לחולה מותר וכתב המ"מ שלמד כן מחיה וכן נלמד גם מסיכה. ובשו"ע תרי"ד ס"ג הוסיף שאף אם יש לו מכה מותר וכתב הגר"א כיון שאינו לתענוג.

והנה כתב הרמ"א סו"ס תרי"ד שאם ירדו גשמים ורוצה לילך לביתו והוא איסטניס מותר לנעול מנעליו עד שיגיע לביתו, והלבוש פי' דאם לא ילך במנעליו יצטער והמ"א פי' דמיירי דוקא במצונן אבל שאר אדם לא דאין כל אדם יכול לאמר מצונן אני. ועי' בבהגר"א שמקורו מהירושלמי דאיסטניס מותר לילך במנעליו ודוקא משום סכנת צינון אבל במקום צער בעלמא לא ודלא כהלבוש, וציין לרשב"א ביבמות ק"ג שכתב כן דלאיסטניס מותר משום סכנת צנה. ומדבריו נראה דפליגי בעיקר הדין דלהלבוש ההיתר הוא משום צער ולהגר"א מותר רק משום חולי, [ובמ"א משמע קצת דמעיקר הדין מותר במקום צער אלא דלא הותר כל צער וצל"ע]. ולכאורה אם ההיתר משום שאינו לתענוג גם במקום צער אינו לתענוג. וצל"ע.

מיהו הגר"א שם כתב דכ"ש מכה וכנ"ל מהשו"ע ס"ג דמי שיש לו מכה ברגליו מותר, וצ"ל דמכה נמי יכול לבוא לידי חולי וצל"ע. עוד עי"ש בבהגר"א דאפי' אם נעילת הסנדל אסור אף שלא לתענוג כמו בסיכה אבל מכה גם בסיכה מותר. וצ"ב מהו כ"ש למכה. ואולי כוונתו דאיסטניס מותר משום דאינו לתענוג אבל מכה ודאי מותר דאף אי נימא שלא לתענוג אסור דומיא דסיכה, מ"מ במכה שמותר אף בסיכה ודאי דה"נ מותר. ומשמע כוונתו שהתירו במקום חולי. [עי' לעיל דבסיכה ההיתר משום חולי, ומש"כ הר"ן ריש פרקין שהתירו משום דאינה לתענוג היינו דמשו"ה אינו אסור אלא מדרבנן ולכן התירו במקום חולי, אולם יש שפי' שבמקום שעיקר הסיכה היא משום חולי המעשה מוגדר כמעשה שלא לתענוג כלל ומותר. ולפי"ז גם נעילת הסנדל תלוי הצדדים הנ"ל ולפי"ז א"ש טפי דבמקום צער לא חשיב כ"כ אינו לתענוג ורק במקום חולי שהוא לצורך רפואתו הוי כמעשה ריפוי משא"כ במקום צער, וצל"ע].

הרשב"א יבמות דף ק"ג הביא מהתוספתא פ"ד מחלוקת תנאים אם מותר ללכת בתוך ביתו עם מנעלים דלת"ק אסור ולרשב"ג מותר ופי' הרשב"א דמיירי שלא יטנף רגליו את בגדיו ולרשב"ג מותר כיון שאם יתכלכו רגליו יהא מותר לרחוץ וכדי שלא יצטרך לרחוץ עדיף להתיר נעילת הסנדל, ולת"ק לא ינעל ואם יטנפו רגליו ידיחם במים וכ"כ הריטב"א והנמוק"י שם, ופי' דאף שיבא לידי דיחוי מ"מ לא ינעל ואח"כ ידחה רחיצה. ולשון זה משמע דרחיצה משום לכלוך הוא דחיה להאיסור שהתירו משום צורך ולא שאין זה איסור כלל. והא דנחלקו אי עדיף להתיר הנעילה מהרחיצה לכאורה משמע דלרשב"ג הנעילה לצורך שלא יתכלכו רגליו אינה אסור כלל ולכך עדיף לנעול שלא ידחה איסור רחיצה. וצ"ב מ"ש. ואפשר שברחיצה אף שאינו עושה משום תענוג מ"מ יש בה תענוג אבל נעילה לצורך זה אינה איסור כלל, ועצ"ע.

**סכנת עקרב**

בגמ' מבואר שנעילת הסנדל במקום סכנת עקרב מותרת. והנה הבה"ג כתב דאם רוצה ללכת לצורך מצוה וחושש לעקרב מותר לכרוך סודר על רגלו ומשמע דאף במקום סכנת עקרב לא הותר אלא לצורך מצוה וגם זה רק לכרוך על רגליו ולא מנעל גמור. והטור תמה דמשום סכנת עקרב מותר אף בלא צורך מצוה וגם מנעל ממש מותר. ולפשטות הבה"ג משמע דסכנת עקרב נמי הוא דיחוי לאיסור ולא התירו אלא לצורך מצוה וגם זה לא התירו במנעל גמור מיהו זה צ"ע מהגמ' דמשמע להדיא דאף מנעל גמור מותר. ועי' בב"ח וכעי"ז בב"י דכוונת הבה"ג דכשאפשר לכרוך סודר אין להתיר נעילת מנעל גמור משום סכנת עקרב כיון שיכול להציל מהעקרב ע"י כריכה שאינה נעילה. ולפי"ז מבואר שהיתר משום עקרב אין הטעם משום דאין זה איסור כלל אלא הוא דחיה משום צורך חשוב וצ"ע דנימא שלא ילך ובאמת עי"ש בחי' הגהות לטור שתי' שלבה"ג אין היתר משום עקרב אלא כשבמקומו יש עקרב ואין יכול לינצל ממנו בלא מנעל. וצל"ע.

עוד כתב הטור דלצורך מצוה מותר אף בלא סכנת עקרב כגון שהולך להקביל פני רבו וקשה ללכת בלא מנעלים מותר אף במנעל גמור, וכ"כ הרשב"א ביבמות ק"ג, ולמד כן מרחיצה שמותר לעבור במים עד צוארו. וזה דלא כמש"כ לעיל [בדעת הראשונים דרחיצה של לתענוג אסורה מה"ת וכן להגר"א כאן בדין נט"י שלא התירו רחיצה אלא משום סכנה] דהא דשרי לעבור במים דלא חשיב רחיצה כלל. אולם ברשב"א כאן שלמד מזה לנעילת הסנדל משמע דהוא היתר לצורך מצוה. שו"ר בב"ח שם דפי' לדעת הבה"ג דנעילת הסנדל אסור לצורך מצוה מטעם הנ"ל דלא דמי לעובר את הנהר דכיון דאין רצונו לרחוץ הוי רחיצה שלא לתענוג אבל נעילה היא תענוג עכ"פ והיינו דסו"ס איכא תענוג משא"כ ברחיצה כשעובר את הנהר ליכא רחיצה של תענוג כלל. וזה כעין מש"נ.

# עינוי מאכילה ביוהכ"פ

**גמ' ע"ט - פ"א, יבמות מ' ע"א ריטב"א וראמ"ה שם, שאג"א סי' ע"ו כת"ס סי' קי"א וע"ע שם סי' ל"א, קוה"ע סי' ע"ג ג' מנ"ח שי"ג.**

**דף ע"ט ע"א אמר רב יהודה כותבת הגסה שאמרו יותר מכביצה וקים להו לרבנן דבהכי מייתבא דעתא בציר מהכי לא מייתבא דעתא.** ופרש"י דאע"ג דכל שיעור אכילת איסור בכזית היא הנ"מ היכא דכתיב אכילה אבל הכא לא תעונה כתיב. ופשטות דבריו דביוכ"פ אי"צ כלל שם אכילה דלא נאמר אכילה אלא רק דיהא מעונה וכל זמן שאין יתובא דעתא עדיין הוא מעונה אף שאכל. אמנם יל"ד דכוונתו דלא סגי באכילה לחייב דהאיסור הוא רק אם עי"ז אינו מעונה.

**ולהלן דף פ' ע"ב אמר ר"ל האוכל אכילה גסה ביוהכ"פ פטור** [רש"י - ששבע מערב יוהכ"פ ומה שאכל משחשיכה אכילה גסה היא ושלא להנאה]. **מ"ט אשר לא תעונה כתיב פרט למזיק**, רש"י שאינו מבטל ממנו שום עינוי אלא מזיק הוא את האוכלין ואת עצמו [צ"ב למאי נפ"מ שמזיק את האוכלין]. ואח"כ ילפינן לתרומה דאכילה גסה לא שמה אכילה ופטור, והקשו האחרונים שגם ביוהכ"פ תיפו"ל דלאו אכילה היא, ומזה משמע דביוכ"פ אי"צ אכילה, וכ"כ בשאג"א סי' ע"ו דמהא דאמרינן דטעמא משום דמזיק הוא ש"מ דאכילה שלא כדרך דאינו מזיק חייב אע"ג דלאו אכילה היא, והיינו דבאיסור יוהכ"פ אי"צ שיהא אכילה אלא תלוי בעינוי שלא יהא יתובא דעתא, וכל שמיישב דעתו אסור אף אם אין לזה שם אכילה. ולפי"ז יישב קושית תוס' בכריתות כ"ג על הגמ' שם דלר"ש לית ליה איסור מוסיף מדס"ל דהאוכל נבילה ביוכ"פ פטור, והקשו התוס' דהא לא הוי איסור מוסיף אלא כולל, ותי' השאג"א דהכא גם דברים האסורים נוסף עליהם איסור שאסור לאכול שלא כדרך וא"כ שפיר הוי איסור מוסיף, ומדפטר ר"ש ש"מ דלית ליה איסור מוסיף. וע"ע בעמק ברכה דיני יוכ"פ דהוכיח כן דאי"צ אכילה ושתיה מדסגי במלא לוגמיו שהוא פחות מרביעית.

אמנם בשו"ת כת"ס סי' קי"א כתב שמדברי התוס' שם שלא תי' כהשאג"א משמע דס"ל דהאיסור הוא אכילה ושלא כדרך נמי פטור כמו בנבילה, ועי"ש דיל"ד שגם בנבילה לר"ש חייב אפי' שלא כדרך לשיטתו דס"ל דחייב בכ"ש [ותלה זה במחלוקת האחרונים] אולם לפי"ז אזדא ראיית השאג"א. ועוד הביא מהרמב"ם פ"ה מיסוה"ת דמשמע דאיסור דיוכ"פ ככל איסורי אכילה. [ומש"כ בכת"ס סי' ל"א אין כוונתו כהשאג"א דאי"צ אכילה, אלא דאי"צ שעור אכילת כותבת. ועי' להלן].

ובקובה"ע סי' ע"ג ג' כתב דמעצם דברי הגמ' שם דשייך אין איסור חל על איסור חזינן ע"כ שהוא איסור אכילה דאי איסור ביטול עינוי הוא אין זה אותו איסור כאכילת נבילה ול"ש בזה אאאח"א. והביא כן מתוס' סוף פד"א לענין הוצאה ואכילה. וכמו"כ כתב לענין איסור בל יחל דאף שהאכילה אסורה מ"מ אין זה איסור בעצם מעשה האכילה אלא דכשאוכל מבטל הדיבור ושפיר חל על איסור אכילה. ואולי יש לדון דלא דמי להוצאה ואכילה דהתם אין האיסור כלל במה שאוכל אלא דמוציא בשעת האכילה אבל הכא האכילה היא מעשה האיסור רק שאין זה מחמת שם אכילה וצל"ע לענין בל יחל.

ובגמ' יבמות דף מ' איתא דאכילה גסה לא שמה אכילה וילפינן לה מדר"ל וחזינן דדמי יוהכ"פ לאכילה דכל התורה, ומזה הוכיח בקובה"ע דלא כהשאג"א. ועי' ערול"נ שם שנתקשה בזה ונדחק דהוכחת הגמ' מאידך מימרא דר"ל דמתיר גם בתרומה. וצ"ע. וכבר עמד בזה בריטב"א ביבמות שם וכתב דאף דלא כתיב לשון אכילה מ"מ כאילו כתיב תענו מאכילה, והא דלא כתב קרא לשון אכילה כדי ללמד דלא סגי בכזית והיינו דהאיסור רק באכילה שיש בה גם יתובא דעתא.

והעירו דאפי' נימא שזהו איסור אכילה ודלא כהשאג"א מ"מ יקשה על הגמ' שם מנלן דלא שמה אכילה הא הכא טעמא משום דלא חשיב עינוי וכדאמרינן לא תעונה פרט למזיק. אכן עי' בריטב"א שם דהא גופא קושיתו וע"ז תי' דכוונת הכתוב דלא תעונה מאכילה ומשמע דזה כל העינוי שימנע מאכילה אבל אין עוד דין שימנע מיתובי דעתא דאין האיסור משום יתובא דעתא אלא רק משום אכילה והא דכתב קרא לשון עינוי הוא רק ללמד **השיעור** דהכא אין זה כשיעור אכילה דעלמא אלא שיעורו כותבת אבל לא משום דרק היתובי דעתא נאסר אלא שהאכילה תהא בשיעור שיש בו יתובי דעתא. ולפי"ז משמע דאין זה תנאי שיהא יתובא דעתא מהאכילה. אלא הוא רק שיעור. והארכנו בזה במקו"א.

אכן בחי' ראמ"ה ביבמות שם נראה דמפרש דלא כהריטב"א, דכתב דילפינן מדר"ל דלא חשיב עינוי ומזה נשמע דלא חשיב אכלה והיינו דאין הגמ' מביאה מדר"ל גופיה דזהו מכלל דבריו דלא חשיב אכילה דבאמת ר"ל לא אמר אלא דלא חשיב עינוי אלא שמזה נלמד דלא חשיב אכילה כשם דלא חשיב עינוי עי"ש.

ועכ"פ לדברי הריטב"א יקשה מהוכחת העמק ברכה מהא דסגי במלא לוגמיו ואי"צ שתית רביעית וצ"ע.

בגמ' דף פ' ע"ב אמרינן ששיעור כותבת אף לעוג מלך הבשן ואמנם בשתיה ששיעורו הוא כמלא לוגמיו תלוי במלא לוגמיו דידיה ומפרשינן טעמא דקי"ל לרבנן דבשתיה בדידיה מיתבא דעתיה, ובאכילה בכותבת מייתבא דעתא בין באדם קטן בין באדם גדול כעוג מלך הבשן דבכל אדם מיתבא דעתא טובא ובעוג מיתבא דעתא פורתא. והנה אם באכילה הוא שיעור יקשה שגם בשתיה נימא שהוא שיעור ואף שבאדם זה אין מייתבא דעתא וע"כ שזה גופא השיעור מה שמיישב דעתו שלו ואין זה שיעור בכמות בעלמא. ולפי"ז משמע שגם באכילת כותבת אין זה שיעור מסויים אלא הוא שיעור שמייישב דעתו ולכן הו"א שבעוג מלך הבשן שיעורו ביותר מזה. אולם שוב הראוני דמפורש בגמ' סוכה דף ה' דשיעורין הל"מ וחד מינייהו כותבת הגסה ביוהכ"פ.

עוד שם דשעורו בכא"פ ומקשה רבא כזית בכא"פ וכותבת בכא"פ כלומר דכיון שכל אכילת כזית שיעורה בכא"פ ממילא בכותבת יהא בזמן יותר גדול, ומתרץ אביי דהכי קי"ל לרבנן דבהכי מייתבא דעתא, ומבואר דבעינן אכילה שיש בה יתובא דעתא. ומזה נמי חזינן דאין זה רק שיעור גרידא אלא דבעינן בפועל אכילה המיישבת דעתו.

ולפי"ז הדר יקשה לשיטת הריטב"א מנלן מר"ל דאכילה גסה לאו אכילה היא דלמא משום דלאו עינוי הוא דאין זה מיישב דעתו, ואולי י"ל שאי"צ שיהא בפועל יתובא דעתא אלא שיהא מעשה הראוי ליישב דעתו ואף אם עכשיו אין זה מיישב דעתו כמו באכילה גסה מ"מ המעשה עצמו ראוי ליישב דעתו, אלא שבאדם זה אין מיישב דעתו, וזה לא איכפ"ל ולהכי מוכחינן מזה דהטעם משום דלא חשיב אכילה, ועצ"ע.

בגמ' דף פ' ע"א כל השיעורין כולן בכזית חוץ מטומאת אוכלין ששינה הכתוב במשמען ושינו חכמים בשיעורן וראי' לדבר יוהכ"פ דהיינו שכתבה התורה לשון לא תענוה ולא לשון אכילה ומזה למדו חכמים שהשיעור בכותבת וה"נ נלמד לטומאת אוכלין ששינה הכתוב וכתב האוכל אשר יאכל ללמד ששיעורו שונה מכל אכילה. והנה להשאג"א דאין צריך שם אכילה אלא שימנע מיתובא דעתא לכאורה לא חשיב ששינו חכמים השיעור אלא הכא אין זה אכילה כלל וזהו שיעורו מתחילה. ומזה נראה דע"כ דבעינן אכילה אלא ששינה הכתוב שיעור האכילה מכל אכילה דעלמא, וזה א"ש לריטב"א, וצל"ע להשאג"א.

והנה במנ"ח מצ' שי"ג כתב דודאי בהנאת גרון ליכא יתובא דעתא וע"כ ביוכ"פ לכו"ע בעינן הנאת מעיו [וכן נקטו האחרונים עי' חת"ס חולין ק"ג ע"א ובשו"ת או"ח סי' קכ"ז ובאפק"י ח"ב סי' ל"א לא כתב כן ועי' בחת"ס שם שנתקשה מהא דנבילה ויוכ"פ אמרינן דחיילי בב"א והרי נבילה קדים שעובר כבר בהנאת גרון עי"ש]. אך נסתפק המנ"ח אי סגי בהנאת מעיו או דבעינן נמי הנאת גרון ומסיק דבעינן נמי הנאת גרון. והיינו משום דבעינן אכילה וכ"כ באחיעזר ח"ג סי' ס"א. ובעמק ברכה חולק דאי"צ אכילה כנ"ל מהשאג"א. ויש להעיר שהמנ"ח גופיה הביא אח"כ לדברי השאג"א ולא הזכיר שזה דלא כנ"ל. ומזה נראה דנקט שגם השאג"א לא נתכוון דאי"צ כלל אכילה אלא רק דאין צריך דרך אכילה כיון דלא כתיב לשון אכילה. ונתעוררתי לזה מהר"א שפראי שליט"א בכתביו, ושם נסתייע לזה עוד דהשאג"א מדמה זאת לבב"ח דלא כתיב ביה אכילה, והרי התם נמי ודאי הוא איסור אכילה. וזה דלא כהעמק ברכה. ועי'.

**אכל מקצת קודם שחשיכה ואח"כ אכל כזית**

יש לעיין באופן שאכל מבעו"י כזית ואחר שחשיכה השלים אכילתו ואכל עוד כזית שבצירוף האכילה הקודמת יש יתובי דעתא. ולהצד דהאיסור משום האכילה ושיעורו בכותבת, לכאורה תלוי בהנ"ל שאם האיסור הוא האכילה אלא דתנאי בעלמא שיהא יתובא דעתא י"ל דאף אם אכל אחר שחשיכה רק כזית ואין באכילה זו לבדה יתובא דעתא, מ"מ כיון שבאכילת הכזית הזה יש יתובא דעתא הרי הוא אכילת איסור דשם אכילה הוא בכזית ורק דבעינן כותבת כדי שיהא יתובא דעתא, אבל אם הכותבת היא גופא האיסור שזהו השיעור [כמו שנראה מהריטב"א וכרהיטת הגמ' סוכה] בעינן שכל השיעור יהא ביוהכ"פ שהוא זמן האיסור כמו בכזית באיסורי אכילה. וגם לשאג"א דאין זה איסור אכילה אלא מה שמיישב דעתו ע"י אכילה ומבטל העינוי לכאורה אין מתחייב אלא א"כ עשה המעשה ביוה"כ עצמו. אלא אי נימא דאחר שאכל מעיוה"כ קצת שוב דנין דהאכילת כזית לבדה מיישבת דעתו והיא המעשה האיסור. ועי' רש"י דף פ"א ע"א ד"ה אכילה בכזית משמע והתורה לא חייבה **עליו** אלא בישוב הדעת ויל"פ כוונתו דאין חייבין על הכזית אלא כשיש ישוב הדעת אמנם יל"פ כוונתו דאין חייבין על כזית כלל אלא על מעשה של ישוב הדעת.

שו"ר בכת"ס סי' ל"א שכתב דבכה"ג חייב כיון דלא כתיב אכילה ועכשיו כשאוכל משחשיכה הוא מבטל העינוי שמיישב דעתו. ואין זה סותר לדבריו סי' קי"א הנ"ל, דנראה דכוונתו דאמנם בעינן אכילה מ"מ מה שצריך כותבת אינו שיעור באכילה אלא הוא משום דמבטל את העינוי. ולהאמור זה דלא כהריטב"א. ועוד מצאתי בשו"ת בנין שלמה סי' ל"ד שהאריך בזה ונקט דחייב מטעם הנ"ל דכותבת אין זה שיעור בעצם המעשה והוכיח כן מגמ' הנ"ל דבשתיה השיעור הוא מלוא לוגמיו של כל אחד חזינן דאי"צ שיעור מסויים וא"כ גם באכילה אין זה שיעור אלא שיהא יתובא דעתא ולהכי מקשינן שבעוג מלך הבשן יהא צריך יותר ומסקינן דקי"ל לרבנן דאיכא יתובא דעתא. וע"ע שם. מיהו צל"ע מהגמ' סוכה הנ"ל שמבואר שזהו שיעור.

**דף פ"א ע"א**

**מתני' אכל אוכלין שאין ראויין לאכילה וכו' ושתה משקין דאין ראויין לשתיה פטור**, ולהלן בגמ' בע"ב אמרינן דמשמע מהמשנה שבחומץ חייב וכרבי ושם איתא **דרש רב גידל ב"מ אין הל' כרבי, לשנה כו"ע שתו חומץ ואקפד ר"ג דאימר דאמרי אנא דיעבד לכתחילה מי אמרי אימר דאמרי פורתא טובא מי אמרי ועוד אימר דאמרי חי אבל מזוג לא.** ומשמע דאף לדידן דבפורתא פטור מ"מ לכתחילה אסור וכן בכל משקין או אוכלין שאין ראוין. והנה הטור כתב בשם הראבי"ה דאוכלין שאין ראויין לאכילה פטור ומותר, ואח"כ לענין משקין כתב דאף כשאין ראויין אסור, ועי' ב"י שאין לחלק בין אוכלין למשקין. וע"כ פי' דהראבי"ה מיירי בפחות מכשיעור שבאין ראויין לא נאסר פחות מכשיעור. אולם הב"ח כתב דל"מ הכי בראבי"ה ובטור. ועי' בט"ז דהראבי"ה מיירי באין ראויין כלל כעפר אבל אוכלין שנתעפשו וכדו' אסור.

ובהא דאמר ר"ג אימא דאמרי אנא פורתא אבל לא טובא, להנ"ל דבפורתא נמי אסור משמע דבטובא חייב ובמזוג חייב אף בפורתא. [מיהו במזוג דחייב ע"כ היינו בשיעור דבחצי שיעור ודאי פטור ככל משקין, ולפי"ז בחי אף בכשיעור פטור ורק בהרבה חייב, וצ"ב מהו הרבה, [ועי' ב"י שצידד שמטעם זה לא הביא הטור ד"ז שבחומץ הרבה חייב כיון דלא ידוע שיעורו]. אמנם הרמב"ם כתב שבחי אף בהרבה פטור וצ"ע מהגמ' והב"ח תי' עפ"י הרא"ש שמהפך הגירסא אימור דאמרי חי אבל מזוג לא, אימר דאמרי פורתא אבל טובא לא ומפרש שקאי על מזוג וגם בזה רק הרבה חייב [ולפי"ז שיעור הרבה היינו כשיעור]. אך צ"ב הלשון אימר דאמרי אנא פורתא הרי הוא לא דיבר במזוג ועי' מחה"ש וצ"ע. ועי' בהגר"א שכתב שדברי הב"ח דחוקין. והפר"ח פי' בפשיטות דמה שאמר אימר דאמרי אנא אינו המשך אלא כאילו אומר אפי' אי נימא שאף לכתחילה מותר ודאי שזה רק בפורתא אבל טובא ודאי אסור, ולעולם אינו חייב.

אכן דעת רבינו ירוחם שבאמת בהרבה חייב אף חומץ חי. ומביהגר"א משמע דזהו דין בכל האוכלין דאין ראוין דמ"מ אם אוכל הרבה חייב כיון שהשביע רעבונו. עי"ש. וכ"מ בדמש"א ומשמע דאי"צ שיהא לזה שם אכילה, וזה כעין דברי השאג"א, וצל"ע. שו"ר בהג' מנחת דבר למנ"ח מהגרד"ל שליט"א הנדמ"ח על דברי המנ"ח דבעינן הנאת גרון ולא סגי בהנאת מעיו, והעיר שם מדברי הגר"א הנ"ל.

1. ואמנם מה שהוסיף רש"י שם ד"ה הא מותרין והאי שפיר ידע דהיום עשאו לו, צ"ב. וכ"ה בתוס' יוהכ"פ ובהערות מהגרי"ש ר"ל דב' פירושים הם וכעי"ז במאירי. ולפי' זה אסור לרוחצו בידים ורק שלא גזרו משום מראית העין. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. שו"ר בדברי יחזקאל סי' ט"ו ס"ק ט"ז דאף לרמב"ם דסיכה כשתיה דאורייתא מ"מ ילפינן מקרא דדניאל שלא נאסר אלא סיכה שמבטלת עינוי וכמש"כ התוס' וצ"ע איך ממעטינן מהאי קרא מדין דאורייתא דסיכה כשתיה. עוד עי"ש בדברי יחזקאל בתו"ד דבסיכה שהיא כשתיה איכא איסור לאו וצ"ע אמאי סתם הרמב"ם בזה. וע"כ דביוהכ"פ אינה כשתיה ממש ובפרט לדבריו דילפינן מקרא דלא נאסר אלא סיכה שמבטלת עינוי א"כ אין זה כשתיה ממש. וצ"ע. [ולהגרי"ז אליבא דהרמב"ם ביוהכ"פ אין סיכה כשתיה מה"ת ודאי דליכא לאו, אמנם שמעתי לחקור דאולי כלפי דרבנן הוי איסור לאו וע"ז לא קשה סתימת הרמב"ם דמיירי מדאורייתא]. [↑](#footnote-ref-2)
3. מיהו צ"ע מהר"ן ריש פרקין שהוכיח דה' עינויין מדרבנן מדשרי לחטטין ודחה דמסרו הכתוב לחכמים ואמרו שכשאינה לתענוג מותר. וחזינן דלהצד דאיסורו מה"ת חטטין מותר משום שאינה לתענוג. וי"ל דכוונתו דמה"ת מותר כשאינו לתענוג אבל מ"מ אסור מדרבנן ובמקום צער התירו. אולם הגר"י קוסובסקי שליט"א הוכיח מזה דכוונת הר"ן כאן דמותר משום שאינה לתענוג אלא שרק כה"ג מותר משום שאינה לתענוג אבל בעלמא אף שאינה לתענוג לא התירו. וכעין מש"כ המ"א דאף שמעיקר הדין כשאינה לתענוג מותר אבל בסיכה שהתענוג גדול אסור. מיהו לשון הר"ן נראה שכל שאינה לתענוג אסור. ואולי יש לבאר שהסיכה מוגדרת כתענוג אבל כשסח משום צער דחטטין עיקר המעשה הוא ריפוי ולא סיכה של תענוג. ועי' לשון הלבוש סי' תרי"ג. ויש לסייע לזה מלשון התוס' ברכות ט"ז ב' בהערה הבאה [לפי' הנצי"ב]. [↑](#footnote-ref-3)
4. שוב נראה דאי נימא דבמקום חולי או חטטין חשיב טפי אינו לתענוג כנ"ל לפי"ז אין כוונת הגר"א להשיג על השו"ע אלא לפרש דבדרגא זו אף ביוכ"פ מותר ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויתכן דיל"פ כן גם בתוס' בברכות הנ"ל שכתבו דאיסטניס מותר לרחוץ משום **דאיכא צער אם לא ירחוץ ולא נאסרה רחיצה אלא משום תענוג** והרי שגם לדבריהם הטעם משום צער, ויל"פ דכיון שבעיקר הדין שלא לתענוג מותר משו"ה התירו במקום צער, אמנם הנצי"ב כנראה מבאר דכיון שעושה זאת משום הצער חשיב שלא לתענוג, [ולפי"ז אין זה רחיצה אסורה שהתירוה משום צער אלא דכיון שיש צער אין הרחיצה משום תענוג ולא נאסרה כלל]. [↑](#footnote-ref-5)
6. וגם לאביי דפליג זהו דוקא לר"י אבל לר"מ מקרי נעל אף שאינו של עור, אלא דאנן קי"ל כר"י. ועל זה פליג רבא שגם לר"י חשיב נעל אף אם אינו של עור. ונפ"מ להלכה דאף אם אינו של עור אסור ביוכ"פ משום נעילת הסנדל. [↑](#footnote-ref-6)
7. והא דלא פירש כדלעיל דילפינן מתחש דלא מקרי נעל אלא של עור. משום דרבא מוקי לה כר"מ ולדידיה איתא להלן שם דשל בגד לא חשיב נעל משום דאינו מגין אבל אי"צ דוקא של עור כמבואר להלן ק"ג ברש"י. [↑](#footnote-ref-7)