23 שכח ושהה או החזיר והטמין בנתבשל כ_צ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

בדאור ליום ג' כ"ה שבט תשס"ז

א] שבת דל"ח., איבעיא להו עבר ושהה מאי מי קנסוהו רבנן או לא.

וכתב הרי"ף, ז"ל, והיכא דשכח מידי דבשיל כל צרכי' ומצטמק ויפה לו הא מילתא איבעיא לן בגמ' ולא איפשיטא ולקולא עבדינן ולא אסרינן לההוא תבשיל דספיקא דרבנן הוא ולקולא, עכ"ל, וכ"ה ברמב"ם פ"ג משבת ה"ט, ז"ל, כל תבשיל שאסור לשהותו אם עבר ושיהה אותו אסור לאכלו וכו', ואם שכחו, אם תבשיל שלא בשל כל צרכו הוא אסור עד מוצ"ש, ואם תבשיל שבשל כל צרכו הוא ומצטמק ויפה לו מותר לאכלו מיד בשבת, עכ"ל.

ובחי' הרמב"ן פירש האיבעיא לדעתם, ז"ל, והפי' הנכון דבשוגג קמיבע"ל, מי אמרי' כי פליג ר' יהודה אמזיד דר"מ או אפי' אשוגג, וכי אמרי' נמי קנסו אף על השוכח דילמא בשאינו מבושל כל צרכו אבל מצטמק ויפה לו בשוגג לא אסרו, או דילמא לא שנא, עכ"ל, ובביאור הגר"א סימן רנ"ג, פירש כן גם מש"כ התוס' ד"ה עבר ושהה בשם ר"י, וזה דלא כפי' המהרש"א שם, עיי"ש.

ובשו"ע סי' רנ"ג ס"א כתב, ואם שכח ושהה, אם הוא תבשיל שבישל כל צרכו, מותר אפי' הוא מצטמק ויפה לו וכו', וכתב הרמ"א, ואם החזירה גוי בשבת דינו כשכח ושהה, ואם החזירו ישראל, דינו כעבר ושהה, ואם מצטמק ורע לו, מותר שהרי לא נהנה מן האיסור, ע"כ.

ובטעם הא דאם החזירו ישראל דינו כעבר ושהה דאסור אף אם נתבשל כל צרכו, כתב המג"א שם סקי"ד, ז"ל, החזירם ישראל בשבת אפי' בשוגג דינו כעבר ושהה ואסור אם מצטמק ויפה לו, דבהגמ"ר משמע אפי' בשכח ושהה לאסור מצטמק ויפה, ולכן פסק רמ"א כמותו בהחזיר בשבת, עכ"ל.

וצ"ב דכיון דמה שאסר ההגמ"ר בשכח והחזיר אף בנתבשל כל צרכו, הוא משום דס"ל דאף בשכח ושהה אסור אף בנתבשל כל צרכו, א"כ לפ"מ דקי"ל דבשכח ושהה שרי אם נתבשל כל צרכו, א"כ מ"ט אסר הרמ"א בשכח והחזיר, ומהיכ"ת לחלק בין חזרה לשהי'.

ובמ"ב שם סקל"ה כתב, ז"ל, והטעם דמחמרינן בחזרה טפי מבשהי' משום דקעביד מעשה, עכ"ל, וצ"ב מהיכ"ת דמשום דעביד מעשה יהא אסור אף בשנתבשל כל צרכו.

ב] ונ' בביאורו, דהנה בהגמ"ר בפירקין כתב, ז"ל, ונ"ל הא דאסרינן בשכח קדירה ובישלה בשבת ה"מ לדידי' אבל לאחריני שרי אפי' בו ביום, דמן הדין הי' לנו להתיר בשכח אפי' לדידי' כמו המבשל בשבת בשוגג דקי"ל כר"מ וכו', והא דאסרינן בשכח משום גזירה וכו', וכיון דאסרינן לי' לדידי' אע"ג דשרי לאחרינא תו ליכא למיחש דילמא יניחו במזיד ויאמרו שכוחים אנן דאין אדם חוטא ולא לו, עכ"ל.

ומבו' בד' ההגמ"ר, דכל מה שאמרו בסוגיין שלא אסרו בשוכח אלא משום גזירה דאתי לאיערומי, הוא לדעת ר"מ דס"ל דהמבשל בשבת בשוגג יאכל, אשר לדידי' אף בשכח ושהה לא הי' מן הדין לאסור, ורק משום גזירה מיתסר, אך לר' יהודה דס"ל דאף המבשל בשבת בשוגג לא יאכל, הרי דמה"ט יש לאסור בשכח ושהה ול"ב להגזירה.

וזהו שכתב ההגמ"ר דאיכא בזה נפ"מ לדינא, דלר"מ דאין אסור אלא משום הגזירה, לא אסרו אלא לדידי' ולא לאחריני, אך לר' יהודה דאסור משום דינא דמעשה שבת, אסרו אף לאחריני.

ועפי"ז כתב המג"א בסימן רנ"ג סקי"א, ז"ל, מדכתב סתם ש"מ דאסור לכל כמ"ש הטור וכ"פ בד"מ, ומ"ש הגמ"ר דלאחריני שרי משום דס"ל כר"מ אבל אנן דקי"ל כר"י כמ"ש ר"ס שי"ח א"כ ה"ה ה"נ אסור לכל, עכ"ל.

והדברים מפורשים כן גם בד' הראב"ד בהשגות פ"ט משבת ה"ט, ז"ל, ולא היא דפלוגתא דר"מ ור' יהודה היא וקי"ל לן כר' יהודה בפרקא, ובתר גזירתא אפילו לר"מ שוכח נמי אסור, עכ"ל, ומפורש בדבריו דלר' יהודה ל"ב להגזירה דאפי' שוכח נמי אסור, דלדידי' אסור בשוכח מדינא דמעשה שבת דעלמא דאסור אף בשוגג, ורק לר"מ דס"ל דבעלמא מעשה שבת בשוגג מותר, הוא דבעי' בשכח ושהה לגזירה.

ג] אמנם הנה עיקר מש"כ ההגמ"ר והראב"ד דלר' יהודה דס"ל דמעשה בשבת בשוגג אסור, יש לאסור מה"ט בשכח ושהה ול"ב להגזירה, הנה בפשוטו בד' הרי"ף ודעימי' מוכח לא כן, שהרי הא דאיבעיא לן בעבר ושהה אם קנסוהו רבנן, הוא דשמא הך גזירה שגזרו אף על השוכח, לא גזרו בנתבשל כל צרכו.

והנה כ"ז ל"ש רק אם באנו לאסור בשכח משום הך גזירה שגזרו על השוכח, אך אם באנו לאסור משום דינא דמעשה שבת דעלמא דבשוגג אסור, הרי ודאי דיש לאסור אף בנתבשל כל צרכו, וא"כ אי נימא כד' ההגמ"ר, הרי נמצא דלפ"מ שפסקו הרי"ף והרמב"ם כר' יהודה דמעשה שבת בשוגג אסור, אין מקום להתיר בשכח ושהה אף בשנתבשל כל צרכו.

ובד' הראב"ד שם נ' שנתכוין להשיג כן ע"ד הרמב"ם, דלר"י דמדינא אסור בשכח ושהה, ודאי אין להתיר במצטמק ויפה לו, וגם לר"מ דאסור משום גזירה, מ"מ אחר שגזרו בזה יש לאסור אף במצטמק ורע לו, עייי"ש.

וממה שהתירו הרי"ף והרמב"ם בשכח ושהה בנתבשל כל צרכו, מוכח דס"ל דאף דמעשה שבת בשוגג אסור, מ"מ בשכח ושהה אין לאסור אלא משום הגזירה שגזרו על השוכח דאתי לאיערומי, וע"כ שפיר יש להתיר היכא שנתבשל כל צרכו.

וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ן, שפירש להאיבעיא, מי פליג "ר' יהודה" אמזיד דר"מ או אפי' אשוגג "וכי אמרי' נמי קנסו אף על השוכח" וכו', והרי דאיבעיא דגמ' הויא בדעת ר"י, ואף לדידי' לא אסרינן בשוגג אלא משום דקנסו אף השוכח, וע"כ מיבע"ל שמא בנתבשל כל צרכו לא אסרו.

ד] ואמנם צ"ב הטעם בזה, דכיון דס"ל לר' יהודה דמעשה שבת אסור אף בשוגג, א"כ מ"ט לא אסרינן בשכח ושהה מדינא, ובעי' לגזירה דגזרו על השוכח דאתי לאיערומי.

והנה לדעת הגר"א בר"ס שי"ח דס"ל דכל הא דמעשה שבת בשוגג אסור הוא רק במלאכה דאורייתא ולא במלאכה דרבנן, ניחא בפשיטות, דע"כ בשכח ושהה אין לאסור משום דינא דמעשה שבת דעלמא, ובעי' בזה לגזירה דגזרו על השוכח, וכ"ה מבו' בתו"ד הגר"א שם, עיי"ש.

אמנם כבר הביא הגר"א שם דבד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין מבו' דהא דאסר ר' יהודה מעשה שבת בשוגג הוא אף במלאכה דרבנן, עיי"ש, ולפ"ז הדר צ"ב, מ"ט בשכח ושהה לא אסרינן מדינא דמעשה שבת דעלמא.

ה] וצ"ל הטעם בזה, עפ"מ שאמרו בריש הסוגיא, דרבה ורב יוסף דאמרי תרווייהו להיתירא מבשל הוא דקא עביד מעשה במזיד לא יאכל, אבל האי דלא קא עביד מעשה במזיד נמי יאכל.

וי"ל דאף דקי"ל דאף בעבר ושהה דלא עביד מעשה אסרו, מ"מ י"ל דהא דקנס ר' יהודה שוגג אטו מזיד, הוא רק במבשל דעביד מעשה, אך בשהי' דלא עביד מעשה לא, וע"כ אף לדידי' אין לאסור בשכח ושהה, אלא משום הגזירה שגזרו על השוכח דאתי לאיערומי.

ו] ולפ"ז נמצא, דכל הא דבעי' להך גזירה שגזרו על השוכח, הוא רק בשהי' דלא עביד מעשה, אך בחזרה דעביד מעשה, הרי דלפ"מ דקי"ל כר' יהודה דמעשה שבת אסור אף בשוגג, יש לאסור בזה מדינא.

ועיקר הא דיש מקום להחמיר בחזרה טפי מבשהי' משום דבחזרה עביד מעשה, מבו' כן בד' הב"י בסימן רנ"ג בתו"ד, במש"כ לדון שמא בעבר והחזיר אסור אף במצטמק ורע לו, עיי"ש.

ולפ"ז מבו' היטב הא דבשכח והחזיר אסור אף בנתבשל כל צרכו ומצטמק ויפה לו, שהרי כבר נת' דכל הא דאיבע"ל בשכח ושהה בנתבשל כל צרכו, הוא רק משום דאין לאסור בשכח ושהה מדינא דמעשה שבת דעלמא, ולא אסרו בזה אלא משום הגזירה שגזרו על השוכח, ובזה מיבע"ל דשמא לא אסרו בשנתבשל כל צרכו, ואשר ע"כ בשכח והחזיר דיש לאסור בזה מדינא דמעשה שבת דעלמא, כיון דעביד מעשה, יש לאסור אף היכא שנתבשל כל צרכו, ושו"ר שכבר כתב כן בקצרה החזו"א סי' ל"ז סקכ"ד סוד"ה ואמנם.

ז] והנה כ"ז ניחא אי נימא דמעשה שבת בשוגג אסור אף במלאכה דרבנן, אך לפ"ד הגר"א בר"ס שי"ח דבמלאכה דרבנן לא אסרו בשוגג, והגר"א גופי' שם ס"ל דקי"ל כר"מ, וכתב שם דקי"ל דבין בדאורייתא ובין בדרבנן לא קנסו בשוגג הרי נמצא דאף הא דאסרו בשכח והחזיר, הוא רק משום הך גזירה דדילמא אתי לאיערומי, וא"כ הדר צ"ב דמ"ט אסר הרמ"א בשכח והחזיר אף בשנתבשל כל צרכו, ומ"ש משכח ושהה דאם נתבשל כל צרכו שרי.

אמנם באמת בד' הגר"א שם מבו' טעם אחר בהא דאם שכח והחזיר אסור אף במצטמק ויפה לו, ז"ל, ואם החזירם ר"ל אף בשוגג אסור אם מצטמק ויפה לו, דחזרה מצטמק ויפה דינו כלא בשל כל צרכו בשהה, דאף לחנניא דכמאב"ד מותר חזרה אסור לעולם, עכ"ל, וצ"ב.

ח] ונ' בביאורו, דהנה בעיקר האיבעיא בשכח ושהה אם אסרו אף היכא דנתבשל כל צרכו, צ"ב, דכיון שקנסו אף על השוכח, א"כ מ"ט נימא דהיכא שנתבשל כל צרכו שרי.

ובמ"ב שם סק"ל פירש הטעם בזה, ז"ל, והטעם דלא נהנה ממנו כ"כ כיון דבלא"ה הי' ראוי לאכילה שנתבשל כל צרכו, וע"כ בדיעבד מותר, עכ"ל, וכ"ה בראש יוסף בסוגיין ד"ה עבר ושהה.

ובחזו"א סימן ל"ז סקכ"ב פירש דלא גזרו אלא בשלא נתבשל כל צרכו, שהוא רדוף לגמור בישולו ויש לחוש שיערים ויאמר שוגג הייתי, אבל בשיל כל צרכו לא גזרו אע"ג דמצטמק ויפה לו.

אמנם מד' הגר"א נ' שפירש טעם אחר בזה, והיינו דכיון דהא דקנסו אף על השוכח הוא גזירה משום דאתי לאערומי ויבא לידי איסור שהי', אשר ע"כ י"ל דלא קנסו אלא בשלא נתבשל כל צרכו דיש לחוש בו טפי לחיתוי וע"כ הוא דקנסו בשוכח שמא יבא להשהות במזיד ויבא לידי חיתוי, אך בנתבשל כל צרכו דאין לחוש כ"כ לחיתוי, הרי דהגם דאף בזה אסרו להשהות, מ"מ י"ל דלא קנסו אטו זה בשוכח, כיון שאף אם יערים וישהה במזיד ליכא למיחש כ"כ שיבא לידי חיתוי.

ולפ"ז מבו' היטב ד' הגר"א, דע"כ בהחזיר בשוגג אסרו אף בשנתבשל כל צרכו, שהרי כל הא דלא אסרו בשכח ושהה בשנתבשל כל צרכו, הוא משום דליכא למיחש בזה כ"כ לחיתוי, אך בחזרה דאף בנתבשל כל צרכו איכא למיחש טפי לחיתוי, אסרו אף בהחזיר בשוגג.

והיינו דהרי חזינן דאף לחנניא דשרי להשהות בשנתבשל כמאב"ד, מ"מ אסור להחזיר אף בנתבשל כל צרכו, והרי דבחזרה אף בנתבשל כל צרכו, איכא למיחש טפי לחיתוי מהא דחיישי' לחיתוי בשהי' בנתבשל כמאב"ד, וא"כ כיון דבשכח ושהה אסרו אף בשנתבשל כמאב"ד, כ"ש שיש לאסור בשכח והחזיר אף בשנתבשל כל צרכו, וז"ב בביאור ד' הגר"א.

ולפ"ז יש ללמוד מד' הגר"א דמפרש דטעם איסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק הוא משום חשש חיתוי, וכדעת ר"ת התוס' והרא"ש ודעימייהו, ושלא כדעת הרשב"א והריטב"א והר"ן דהוא משום דמיחזי כמבשל, ונת' בזה באורך במק"א.

ט] והנה כתב השו"ע בסימן רנ"ז ס"א, ואם הטמין בדבר המוסיף הבל התבשיל אסור אפי' בדיעבד, ודוקא בצונן שנתחמם או שנצטמק ויפה לו וכו', וכתב הרמ"א, י"א דאם שכח והטמין בשוגג בדבר המוסיף הבל שרי לאכול.

וכתב המג"א שם סק"ז, ז"ל, שרי לאכול, ודוקא תבשיל שנתבשל כ"צ אבל אם נגמר בשולו בשבת אסור, (כ"מ בהגמ"ר), דודאי לא עדיף משהי', עכ"ל.

והנה מה שפירש המג"א דמה שהתיר ההגמ"ר בזה הוא משום דדמי לשהי' שלא אסרו היכא שנתבשל כל צרכו, צ"ב שבד' ההגמ"ר אין נ' כלל דס"ל דשכח ושהה תבשיל שנתבשל כל צרכו שרי, וגם מש"כ שלא התיר אלא בשנתבשל כל צרכו, הנה ממשה"ק שם מאנשי טבריא אין נ' כן, ועי' חזו"א סי' ל"ז סקכ"ה שנתחבט בד' ההגמ"ר.

י] והנה בביאוה"ל שם כתב, ז"ל, עיין במג"א שכתב דדוקא בנתבשל כל צרכו, אבל אם נגמר בשולו בשבת אסור דודאי לא עדיף משהי', ולא העתקתיו משום דלפי מאי דפסקינן כהי"א בשהי' לעיל דכמאב"ד מותר ממילא ה"ה הכא, וכבר הק' כן התו"ש [והפמ"ג נדחק מאד ליישב ולא נהירא], עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ולא זכיתי להבין, דלכאו' ד' הפמ"ג מרווחים, וזה ע"ד מש"כ הביאוה"ל גופי' בסימן רנ"ג ס"א, בטעם הא דלא שרינן בשהחזיר גוי אלא בנתבשל כל צרכו, ולא בנתבשל כמאב"ד, הגם שכתב הרמ"א שדינו כשכח ושהה, ובשהי' קי"ל דכל שנתבשל כמאב"ד שרי, והיינו דמה שהתירו בשכח והטמין בשוגג בנתבשל כל צרכו, הוא דומיא דמה שהתירו בשכח ושהה בנתבשל כל צרכו, דהתם נמי לכתחילה אסור להשהות, ומ"מ אם שכח ושהה לא אסרו, והיינו משום דבכה"ג שאינו נהנה כ"כ לא קנסו בשוגג, ומה"ט לא אסרו בשכח והטמין דבר שנתבשל כל צרכו.

אך לענין שאר מילי שפיר י"ל דחלוק דין הטמנה מדין שהי', והיינו משום דאף דבשהי' לא חששו לחיתוי היכא שנתבשל כמאב"ד, מ"מ בהטמנה חיישי' לחיתוי אף בשנתבשל כל צרכו, וכמו שפירשו הראשונים בר"פ במה טומנין כמה טעמים בזה.

וע"כ לא התיר המג"א בשהטמין בשוגג, אלא בנתבשל כל צרכו, דומיא דהא דשרינן בשכח ושהה בשנתבשל כל צרכו אף שאסור להשהותו לכתחילה, אך היכא שלא נתבשל כל צרכו, דכל הא דבשהי' שרי לדעת הפוסקים כחנניא, הוא משום דמותר להשהותו אף לכתחילה, אך לרבנן דאסור להשהותו לכתחילה, אסרינן אם שכח והשהה אותו, הרי ממילא דבהטמנה דאסור להשהותו לכתחילה, אין להתיר אף אם הטמינו בשוגג, וז"פ, ועי' חזו"א סי' ל"ז סקכ"ה שמבו' כן.

ועי' מחה"ש שם, שכתב בביאור ד' המג"א, דכ"ה דבהטמנה החמירו טפי משהי', דאסור אף בנתבשל כל צרכו ואף במצטמק ורע לו, ה"נ לענין דיעבד אין להקל בהטמנה יותר משהי' לדעה הראשונה שבסימן רנ"ג, עכ"ד, וצ"ב מה הוצרך לזה, הרי אם ד' המג"א הכא קיימי כדעה זו דהטמנה אסורה אף בנתבשל כל צרכו, הרי אין מקום להתיר בדיעבד בשגג והטמין תבשיל שנתבשל כמאב"ד, שהרי כל מה דבשהי' מותר לדעת הרמ"א בסימן רנ"ג, הוא משום דשרי להשהותו לכתחילה, אף בהטמנה דאסור להטמינו, ודאי יש לאסור אם שגג והטמינו, כ"ה דלדעת רבנן דאסור להשהותו, אף אם שכח והשהה אותו אסור.

יא] והנה לפי הנ"ל מבו' בד' המג"א, דהי"א קמא שהתירו בהטמין בשוגג, אי"ז משום דס"ל דדיני הטמנה דמי לדיני שהי', אלא הגם דס"ל דהטמנה ל"ד לשהי' ואסור להטמין אף תבשיל שנתבשל כל צרכו ואף מצטמק ורע לו, מ"מ אם הטמין בשוגג תבשיל שנתבשל כל צרכו שרי, דומיא דהא דשרינן לי' בשכח ושהה אף להסוברים דאסור להשהותו.

אך הנה בביאור הגר"א שם כתב, ז"ל, וכן י"א דשכח נדחה, דהוא ג"כ סובר דהטמנה דומה לשהי', אבל אנן דקי"ל דאפי' מצטמק ורע לו אסור, כמ"ש ס"ז, דמיא להחזיר ישראל, בסי' רנ"ג ס"א, עכ"ל.

ומבו' בד' הגר"א, דמה שהתיר י"א קמא בהטמין בשוגג, הוא משום דס"ל דהטמנה דמי לשהי' בכל דיניו, וע"כ לדידן דס"ל דאסור להטמין אף תבשיל שמצטמק ורע לו, יש לאסור בהטמין בשוגג תבשיל שנתבשל כל צרכו, ועי' חזו"א סימן ל"ז סקכ"ה שתמה ע"ד הגר"א.

יב] ונ' פשוט בביאור ד' הגר"א, דאזיל לטעמי', דהנה בטעמא דהמחבר דס"ל דאף בהטמין בשוגג תבשיל שנתבשל כל צרכו אסור, ול"ד לשהי' דשרי בכה"ג, פירש המג"א שם סק"ד ז"ל, התבשיל אסור, מדסתם משמע דס"ל דאפי' בשוגג אסור וכ"מ בהג"ה, ואע"פ דבשכח ושהה מתיר בסי' רנ"ג, מ"מ בהטמנה מחמירים טפי, עכ"ל.

ונ' דלפ"ד הגר"א א"צ לה"ט דבהטמנה מחמירים טפי, אלא הטעם בזה, דכ"ה דבהחזיר בשוגג אסרינן אף בנתבשל כל צרכו, אשר היינו משום דחזינן דאף חנניא מודה דאסור להחזיר אף בנתבשל כל צרכו, והרי דיש לחוש בזה שיבא לידי חיתוי טפי מבשהיית תבשיל שלא נתבשל כל צרכו, ה"נ בהטמין בשוגג יש לאסור אף בנתבשל כל צרכו, שהרי אף חנניא מודה דאסור להטמין אף בשנתבשל כל צרכו.

והדברים מפורשים בד' הגר"א, במש"כ דאנן דקי"ל דאפי' מצטמק ורע לו אסור ול"ד לשהי', "דמיא להחזירו ישראל", וזה כמש"נ, דכ"ה דבהחזירו ישראל אסור אף בנתבשל כל צרכו, משום דבחזרה יש לחוש טפי לחיתוי, הרי דמה"ט לדידן דקי"ל דבהטמנה אף מצטמק ורע לו אסור, ודאף לחנניא דמתיר להשהות בנתבשל כמאב"ד, מ"מ אסור להטמין אף בשנתבשל כל צרכו, אשר הוא משום דבהטמנה יש לחוש טפי לחיתוי, ממילא דיש לאסור אף בהטמין בשוגג תבשיל שנתבשל כל צרכו.

ואשר זמש"כ הגר"א, דהא דס"ל לי"א קמא דשכח והטמין תבשיל שנתבשל כל צרכו שרי, הוא משום דס"ל דהטמנה דמי לשהי', ולחנניא דנתבשל כמאב"ד שרי להשהותו, ה"נ שרי להטמינו, ואשר ע"כ כ"ה דבשכח ושהה תבשיל שנתבשל כל צרכו שרי, ה"נ בשכח והטמין שרי, אך לדידן דקי"ל דבהטמנה יש לחוש טפי לחיתוי ואסור אף במצטמק ורע לו, הרי ממילא דאף לחנניא אסור להטמין תבשיל שנתבשל כל צרכו, וממילא יש לאסור אף בשכח והטמינו, דומיא דהא דאסרינן בשכח והחזירו, וז"ב.

ומשה"ק החזו"א שם ע"ד הגר"א, דאם טעמא די"א קמא הוא משום דהטמנה דמי לשהי', א"כ אף לכתחילה שרי להטמינו, נ' פשוט דהי"א קמא אתיא כהסוברים דקי"ל כרבנן דכל שמצטמק ויפה לו אסור להשהותו, וה"נ אסור להטמינו, ומ"מ אם שכח והטמינו מותר.

1. ועיי"ש שכתב, דמפני חומר הענין נ"ל, דדעת המ"א שלא לאחוז הקולא בשני ראשין, דהיינו לפסוק בענינינו כהי"א דשוה לשהי', ובשהי' נפסוק ג"כ כהי"א שם, ודי אם נקל בזה בכל צרכו, עכ"ל, ויש להעיר דמ"ט נקט זה לדוחק, הרי להלן ס"ז נקט הביאוה"ל, דאף שאין למחות במקום שנהגו להקל בהטמנה בנתבשל כל צרכו, מ"מ אם נהגו להטמין בנתבשל כמאב"ד יש למחות בידם, מאחר דגם בשהי' יש דעות בזה, עיי"ש, וא"כ הרי מה"ט אין להקל בהטמין בשוגג בשלא נתבשל כל צרכו, והאמנם המג"א שם ס"ז נקט דלפ"מ דקי"ל כחנניא, אין למחות אף במקום שנהגו להטמין כמאב"ד, ולדידי' לא א"ש, אך להביאוה"ל גופי' ניחא, וצ"ל דכל מש"כ שם הוא לענין לכתחילה, אך הכא דאיירי לענין דיעבד הי' בדין להתיר אף בשנתבשל כמאב"ד, מאחר דקי"ל כחנניא. [↑](#footnote-ref-2)