66 המברך על הפרי ונפל מידו
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

יום ה' כ"ז ניסן תשע"ב

**א**

א] כתב הרמב"ם פ"ד מברכות ה"י, ז"ל, נטל אוכל ובירך עליו ונפל מידו ונשרף או שטפו נהר נוטל אחר וחוזר ומברך עליו אע"פ שהוא מאותו המין

וכו', עומד אדם על אמת המים ומברך ושותה אף על פי שהמים שהיו לפניו בשעת הברכה אינם המים ששתה מפני שלכך נתכוון תחלה, עכ"ל, וכ"ה בטור סימן ר"ו.

ובפי' רבינו מנוח ובכס"מ שם הביאו דמקור הדברים הוא מירושלמי פ' כיצד מברכין, דאמרינן התם ר' זריקן אמר ר' זעירא בעי אהן דנסיב תורמסא ומברך עלוי ונפל מיניה מהו מברכא עליה זמן תנינות, מה בינו לבין אמת המים אמרין תמן לכך כוין דעתו מתחלה ברם הכא לא לכך כוין דעתו מתחלה וכו'.

ועיי"ש ברבינו מנוח שכתב ע"ז, ז"ל, ומשמע מיהא דבההיא דלעיל דנטל אוכל ובירך וכו', אם הי' בדעתו שיאכל אף משאר האוכלין, אע"פ שנפל הראשון מידו א"צ לחזור ולברך, וכדאמרינן כולכ נבאגה דברכתא הוא, אבל בשאין דעתו לאכול אלא אותו האוכל שנטל בידו ובירך עליו ואח"כ נפל או נשרף, צריך לחזור ולברך על האחר, עכ"ל, וכ"ה בס' המאורות ברכות דמ"ב. דכה"ג דמי לאמת המים דא"צ לחזור ולברך, וכ"כ במעדיו"ט פ' כיצד מברכין סימן כ' סק"מ.

והדברים צ"ב, דהיאך למדו לזה מאמת המים, הרי באמת המים בירך מעיקרא על המים שיבואו לפניו, וע"כ ודאי דל"ש בזה דינא דתורמוס, ומשא"כ היכא שבירך על פרי זה והי' דעתו לאכול ממנו תחילה ונפל, שפיר י"ל דצריך לחזור ולברך אף אם הי' דעתו לאכול אח"כ גם מן הפירות האחרים.

ומצאתי שכבר עמד ע"ז ע"ד המעדיו"ט באלי' רבה סימן ר"ו סק"י, ז"ל, באמת אפשר לחלק, דבאמת המים מכווין מתחלה שלא לשתות מיד אחר הברכה הקילוח שלפניו, אבל הכא שנטל פרי זה בידו ועיקר הברכה עליו ואח"כ נפל מידו אפשר דצריך לברך, עכ"ל.

ובאמת צע"ק גם בד' הירושלמי, דמעיקרא מאי פריך דמה בינו לבין אמת המים, הרי פשיטא דבאמת המים הויא עיקר ברכתו על המים שיבואו לו אח"כ, ול"ש בזה כלל דינא דתורמוס.

ב] ונ' לדון בזה, דהנה הרמ"א בסימן ר"ו כתב דהא דבירך על הפרי ונפל ממנו צריך לחזור ולברך, הוא רק כשלא הי' דעתו על הפרי השני לאכלו, ובמ"ב שם סקכ"ו כתב, ז"ל, דאם הי' בדעתו בשעת ברכה לאכול גם השאר א"צ לחזור ולברך, "ואפי' כשלא היה מונח לפניו אז על השלחן", עכ"ל.

והנה בהך מילתא שכתב המ"ב דדין זה הוא גם כשלא הי' מונח לפניו אז על השלחן, כתב בשעה"צ שם דהוא פשוט, ובביאוה"ל שם כתב דמסתברא הכי, אמנם הנה הגר"ז בסדר ברכה"נ פ"ט ה"ט כתב, ז"ל, ואפילו אם היתה דעתו בבירור לאכול ולשתות עוד אין הברכה חלה אלא כשהוא לפניו בשעת הברכה, אבל אם אחר כך הביאוהו לפניו צריך לחזור ולברך אם נפל מה שבידו ממנו וכו', עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הדה"ח בדיני ברכת הנהנין סכ"ג, עיי"ש.

וטעמא דהגר"ז והדה"ח הוא פשוט, דהרי קי"ל בסימן ר"ו ס"ה דאם בירך על אוכל או משקה ואח"כ הביאוהו לפניו צריך לברך פעם אחרת, וא"כ ה"נ כשבירך על הפרי שלפניו ונפל ונאבד והי' דעתו לאכול פרי אחר שלא הי' לפניו, ל"מ חיילא הברכה על פרי זה, שהרי אין הברכה חלה אלא על פרי שלפניו, והגם דאם אכל מן הפרי שלפניו נפטר גם הפרי שאינו לפניו, אך הרי עיקר הברכה ל"מ לחול על פרי שאינו לפניו.

וצ"ע טעמא דהמ"ב דפליג ע"ז וס"ל דפשיטא דמהני אף בכה"ג דאין שאר הפירות לפניו, ולכאו' הרי בכה"ג ל"מ חיילא ברכתו על פירות אלו, שהרי אין מברכין על הפרי עד שיבא לפניו.[[1]](#footnote-2)

ג] ונ' ללמוד מד' המ"ב, דהא דאין מברכין על אוכל ומשקה עד שיביאוהו לפניו, אי"ז משום לתא דהפרי דל"מ הברכה לחול על פרי זה אא"כ הוא לפניו, אלא הוא משום לתא דהברכה, דא"א לברך כשאין לפניו את הפרי, וכן מ' בל' רבינו מנוח פ"ד מברכות ה"י, ז"ל, לחזור ולברך, דברכה לבטלה היא כיון דהאוכל או המשקה לא היו לפניו, עכ"ל, ומ' דאין החיסרון דהברכה אינה מועלת לפטור מאכל ומשקה זה שלא הי' לפניו, אלא היינו דברכה כשאין מאכל ומשקה לפניו הויא ברכה לבטלה, וע"כ אינה פוטרת את המאכל והמשקה שהביאו לו, וע"כ כל שהי' פרי לפניו ובירך, שפיר מצי מכח ברכה זו לאכול פרי אחר שלא הי' לפניו.

ומצאתי הדברים מבוארים כן בשערי אפרים שער ה' פת"ש סק"א, שכתב בדין בירך על ס"ת ונמצא פסול והביאו לו ס"ת אחר, ז"ל, ולענ"ד י"ל כיון דס"ת פסולה היא ולא התחילו לקרות בה כלל, הוי כאילו לא הביאו לפניו ס"ת כלל רק ספר נביאים וכיוצא ובירך ואח"כ הביאו לפניו ס"ת שצריך לברך, וכמ"ש בסימן ר"ו לענין פרי כה"ג וכו', ואע"ג דיש לחלק בין ס"ת פסולה לספר אחר, דפסולה אם קרא בדיעבד א"צ לחזור ולקרות, מ"מ כיון דלכתחילה ודאי אין קורין בה ואפי' אין שם אחרת וכו', א"כ להא דמיא, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דכל הא דכשהביאו לפניו ס"ת שלא הי' לפניו צריך לחזור ולברך, מדינא דבירך ואח"כ הביאו לפניו, הוא רק משום שהס"ת שהי' לפניו אינו ראוי לקרות בו, אך אם הי' ראוי לקרות בו, אינו צריך לחזור ולברך, וזה כמש"נ בדעת המ"ב.

והנה לפ"ז פשוט, דכל מש"כ המ"ב דא"צ לחזור ולברך אפי' כשלא הי' מונח לפניו, הוא רק בגונא דכשבירך הי' הפרי ראוי, ואח"כ נפל ונאבד או נמאס, דבזה איירי המ"ב שם, אך בגונא שהבחין אחר הברכה שהפרי רקוב ואינו ראוי כלל לאכילה, ודאי דאם לא הי' פרי אחר לפניו אלא הביאו לפניו אח"כ פרי אחר, צריך לחזור ולברך, דהו"ל כבירך על אוכל ואח"כ הביאוהו לפניו, שצריך לחזור ולברך, וז"פ.

?אמנם שו"ר במ"ב סימן ר"ט סק"ח, ז"ל, אמר ב' טעמים לפטור, אחד כיון שדעתו לשתות שאר יין ואפי' לא היה אז אותו היין לפניו והביאו לו אח"כ חל הברכה עליהם, עכ"ל, והרי דאף בכה"ג שלא הי' לפניו יין כלל, מהני מה שהי' דעתו לשתות שאר יין אף שלא היין הלה לפניו, וזה דלא כמש"נ, וצ"ע רב בזה.

ועי' עוד בתהל"ד סימן ר"ו סק"א וסימן ר"ט סק"ב מש"כ בענין זה אם מהני דעתו על מה שלא הי' לפניו, ומה שהביא בזה מד' הפוסקים בסימן רע"א, וצ"ע בכ"ז.?

ד] ולפ"ז נ' לדון בד' הירושלמי בדין אמת המים, והעירוני לעיקר הדברים, דהנה בעיקר הא דמצי לברך על המים שיבואו לו לאחר מכאן, הק' הב"י בסימן ר"ו דהיאך מהני ברכתו הרי הו"ל כבירך על המאכל ואח"כ הביאוהו לפניו דל"מ, וכתב דאפשר דכל הא דל"מ הוא רק משום דאפשר דלא יבא, אבל המים סופן לבא, עכ"ד.[[2]](#footnote-3)

אמנם ע"פ הנ"ל הי' מקום לדון, דהא דמהניא הברכה באמת המים ולי"ב משום הא דבירך ואח"כ הביאוהו לפניו, הוא משום דבשעת הברכה היו מים לפניו, ושפיר חיילא ברכתו, וע"כ הגם שהלכו מים אלו ובאו מים אחרים, שפיר מהניא ברכתו לפטור לזה.

ומצאתי כעי"ז ביד הקטנה פ"ה סק"ד, ז"ל, דעכ"פ כשמברכין על שום דבר וכו' צריך להיות הדבר מונח לפניו שיפול ענין הברכה עליו, אבל באין לפניו כלום על מה יחול ענין הברכה, ושאני גבי אמת המים שהרי המים העוברים וכן הבאים הכל הן לפניו, והרי יש מקום להברכה לחול עליהן, עכ"ל, ואפשר שכונתו למש"נ, אך אפשר שכונתו, דחשבינן לכל המים כחדא, וע"כ חשיב דגם המים הבאים הן לפניו.

והנה אמנם פשיטא דאם מברך על פרי שאינו לפניו, ל"מ מה שיש ממין זה לפניו, דכיון שאין דעתו לאכלו לאו כלום הוא, אך י"ל דשאני אמת המים, שאם ישארו מים אלו שלפניו, ישתה מהן, וע"כ שפיר מהניא ברכתו.

ה] ולפ"ז נראה, דזהו דפריך הירושלמי בדינא דתורמוס דמה בינו לבין אמת המים, והיינו משום דהגם דבאמת המים דעתו לשתות מן המים שיבואו אח"כ, הרי מ"מ עיקר ברכתו היא על המים שלפניו, שהרי כל הא דחיילא ברכתו היא רק משום דמברך על המים שלפניו, וע"כ הי' בדין דכל שהלכו ובאו אחרים תחתיהן יהא בזה לדינא דתורמוס,[[3]](#footnote-4) וע"ז משני הירושלמי דכיון שהי' דעתו מתחילה לכך לי"ב לדינא דתורמוס.

ולפ"ז מתבאר היטב מה שלמדו רבינו מנוח והמאורות מזה, דאם נטל אוכל בידו ובירך ונפל מידו, אם הי' דעתו לאכול אף משאר האוכלין א"צ לחזור ולברך, דכ"ה דבאמת המים אף דעיקר ברכתו היא על המים שלפניו, מ"מ אם הלכו המים ובאו אחרים תחתיהן א"צ לחזור ולברך, משום שהי' דעתו לכך מתחילה, ה"נ הוא בבירך על האוכל ונפל מידו, דכל שהי' דעתו מתחילה לאכול משאר האוכלין, א"צ לחזור ולברך.

**ב**

ו] בתשו' מבי"ט ח"א סימן רכ"ד כתב בדין מי שעלה לתורה והראו לו מקום אחר באותה פרשה ובירך, דכיון שבידו לקרות במקום שהראו לו, דכל הפרשה היא חובת היום, עיי"ש בדבריו, א"צ לחזור ולברך, וכתב ע"ז, ז"ל, ול"ד לאותו שנפל מידו דצריך לחזור ולברך וכו', "דהתם מה שברך עליו ליתי'" וכו', והכא וכו' ואפי' לא יקרא אלא למעלה ולא מה שהראו לו אינו חייב לחזור ולברך דהכל חובת היום, והוי כמי שהיו לפניו סל תפוחים ונתן עיניו באחת לאכלה וברך ואחר כך נראה לו האחרת יותר טובה ולקחה דנראה דא"צ לחזור ולברך, ה"נ לא שנא דהכל לפניו, ועדיפא מינה דהכל חובת היום משא"כ בסל תפוחים, עכ"ל.

ולכאו' מבו' בדבריו, דעיקר דינא דתורמוס, הוא רק בגונא דאין בידו לאכול את הפרי הראשון שבירך עליו, אך כל שבידו לאכלו ה"ה רשאי לאכול פרי אחר, ולי"ב לדינא דתורמוס.[[4]](#footnote-5)

והעירוני דכן מד' רבינו מנוח בהל' ברכות שם, שכתב במש"כ הרמב"ם דאם נפל מידו ונשרף צריך לחזור ולברך, דל"ד נפל מידו ונאבד אלא ה"ה אם נפל ונמאס לאכילה, עכ"ד, והובא בב"י סימן ר"ו, ומ' מזה דהיכא שהפרי קיים וראוי לאכילה ונמלך לאכול מפרי אחר ליכא לדינא דתורמוס, וזהו שהוצרך לפרש דאם נפל ונמאס לאכילה, דמי לנפל ונשרף דצריך לחזור ולברך.

ז] אמנם הנה בהל' הריטב"א פ"ב ה"ה כתב, ז"ל, הי' דעתו לאכול מזה בלבד, ובירך על חבירו שאין בדעתו לאכול, אע"פ שהוא ממינו לא יצא ע"ז אלא אם כן אכל מאותו שבירך עליו, עכ"ל, וכמדומה דהוא מכח דינא דתורמוס, דכיון שבירך על חבירו, לא יצא ידי ברכתו אא"כ אכל ממנו, והרי להדיא דדינא דתורמוס הוא אף בכה"ג שהפרי שבירך עליו ראוי לאכילה, ושלא כד' המבי"ט.

וכ"ה מבו' גם בד' הגהות דברכות מהר"ם שהביא הב"ח בסו"ס ר"ו, ז"ל, מי שבירך על מאכל ולאחר שבירך נמאס המאכל בעיניו, יש לו לאכול הימנו מקצתו אע"פ שנרקב, כדי שלא תהא ברכה לבטלה, עכ"ל, והובא גם בא"ז ובעט"ז ובמ"ב שם, והרי דלא סגי במה דבידו לאכול ממנו, אלא יש עליו בפועל לאכול ממנו, וכל שלא יאכל ממנו הו"ל ברכתו לבטלה.

**ג**

ח] כתב בתר"י בפ' כיצד מברכין, ז"ל, למדנו מהירושלמי שמי שבירך על הדבר ונפל מידו ואינו מוצאו צריך לחזור ולברך כשחוזר ואוכל מאותו המין, וכן למדנו שמי שבירך ברכה שאינה צריכה יש לו לומר בשכמל"ו וכו', וי"א ויש שאומרים שזהו לאחר שאמר אלקינו מלך העולם, אבל אם לא הזכיר עדיין מלכות אלא בא"י בלבד, יש לו לסיים ולומר למדני חקיך, כדי שיהיה כקורא פסוק ולא יהי' מזכיר שם שמים לבטלה, מפי מורי הרב נר"ו בשם גאון ז"ל, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש שם סימן כ' והטוש"ע בסימן ר"ו.

ולמדנו מזה, דדינא דתורמוס הוא אף היכא שנפל הפרי מידו קודם שסיים ברכתו, דכיון דהתחיל ברכתו על פרי זה ונפל מידו, ל"מ לסיים את הברכה על הפרי השני, וע"כ אם כבר אמר אלקינו אומר בשכמל"ו, ואם לא אמר אלא בא"י, מסיים למדני חוקיך.

וצ"ל דל"ד להא דקי"ל בסימן ר"ט ס"א, דאם נטל כוס שכר ופתח אדעתא דחמרא וסיים בדשכרא יצא, דאזלינן בתר החיתום, דהתם היתה כל ברכתו על כוס זה, ואך שבתחילת ברכתו הי' סבור שהוא כוס יין והי' דעתו לברך עליו בפה"ג, ואח"כ נזכר שהוא שכר וסיים שהכל נהי' בדברו, ובזה הוא דאמרינן דאזלינן בתר החיתום, אך כל שהיתה תחילת הברכה על פרי אחד, ל"מ לסיימה על פרי אחר.

והא דכלפי הך דינא לא אמרינן דהכל הולך אחר החיתום, נראה דהוא משום דכל דינא דהכל הולך אחר החיתום הוא במקום דהנידון הוא לקבוע על הברכה עצמה איזו ברכה היא, דבזה הוא דאמרינן דהברכה נקבעת לפי חתימתה, אך בדינא דתורמוס דנתחדש דהברכה חלה על אותו הפרי שנתכוין לברך עליו, הרי דבעינן שתהא כל הברכה על פרי זה, וכל שבירך את תחילת הברכה על פרי אחר, ל"מ ברכה זו לפטור לפרי זה. [[5]](#footnote-6)

ט] אמנם הנה כתב הט"ז בסימן תפ"ט סק"ט, ז"ל, דמ"ש כאן אבי עזרי וש"ע וסיים בה' ובחלוקה שניה וסיים ד', אין פי' שספר כן, אלא אסיום הברכה קאי, דהיינו שלא ספר עדיין כלל אלא בירך לחוד, ובל' הברכה יש ריעותא, דהיינו או שטעה מתחלתה כשאמר בא"י אמ"ה היתה כוונתו בטעות וקודם שסיים ברכתו נזכר על האמת וכו', ומיבעי' לן אם הוי הברכה ברכה בדיעבד וכו', והוי ממש כמו בפתח אדעתא דחמרא וכו', ונ"ל ברור דאם היתה הברכה כול' בטעו' אלא שנזכר אח"כ בשעת ספירה כראוי צריך לחזור ולברך שנית על מה שיספור, וראי' מדין תורמס בגמ' הביאו טור וש"ע סי' ר"ו בבירך על פירי ונפל מידו דצריך לברך שנית במה שיאכל אח"כ אע"פ שמונח לפניו כיון שלא היה דעתו לאכול אלא ההיא שבירך עליו וכו' וה"נ כן הוא, אבל כאן אין ענין לזה אלא הספק בברכה עצמה, ודומה לפתח תחלת הברכה אדעתא דחמרא וסיים בדשכרא, ואי"ז ענין לההוא דתורמס שזכרנו, כנלע"ד ברור ונכון, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הט"ז, דאף דאם בירך ע"ד לספור ד' ימים ונזכר אחר ברכתו שהוא ה' ימים, דמי לדינא דתורמוס דצריך לחזור ולברך, מ"מ כל שנזכר באמצע ברכתו וסיים ברכתו ע"ד הספירה הראוי', תליא בבעיא דפתח אדעתא דחמרא וסיים בדשכרא, ולפ"מ דקי"ל מספיקא דאם פתח אדעתא דחמרא וסיים בדשכרא יצא, ה"נ בכה"ג א"צ לחזור ולברך.

ומצינו כן גם במ"ב סימן ח' סקמ"א, ז"ל, ומי שלקח טלית להתעטף בו והתחיל לברך עליו וקודם שסיים הברכה לקחוהו ממנו ותפילין לפניו, יכול לסיים הברכה אקב"ו להניח תפילין ויוצא בזה, [הלק"ט סימן קנ"ג והאה"ח הסכים עמו להלכה], עכ"ל, ועיי"ש בארצות החים סקצ"ד שדימה ד"ז לדינא דפתח בדחמרא וסיים בדשכרא דיצא,[[6]](#footnote-7) והרי דכל שסיים ברכתו על התפילין יצא יד"ח ולי"ב לדינא דתורמוס.[[7]](#footnote-8)

עוד מצינו כן בביאוה"ל סימן ק"מ, ז"ל, ואם התחיל לומר בא"י ונזכר וכו' יראו לו מיד מקום הראוי ויסיים ברכתו, אבל וכו' ואם כבר אמר ג"כ אמ"ה שאז א"א לו לסיים שוב למדני חוקיך, אז יש לסמוך שיסיים הברכה אחר שגלל למקום הראוי וכו', [שערי אפרים], עכ"ל, והרי דכל שמסיים ברכתו ע"ד המקום הראוי יצא יד"ח, אך שם בשערי אפרים ש"ד פת"ש סי"ט כתב בתו"ד דהא דיצא יד"ח הוא משום שסיום "רוב" הברכה הוא במקומו, ומ' דהוא משום דברכה ארוכה היא, ועיקר הברכה הויא ע"ד המקום הראוי, וצ"ע.

וצע"ג דא"כ מ"ט בבירך על הפרי ונפל מידו אף אם עדיין לא סיים ברכתו, ל"מ לסיים ברכתו על הפרי השני, אלא צריך לחזור ולברך, ומ"ש מכל הני דוכתי דכל שסיים ברכתו על הדבר הראוי, יצא יד"ח, וצ"ע בזה, שו"ר בתהל"ד סימן רפ"ב שכבר תמה כן ע"ד השערי אפרים, עיי"ש.

**ד**

מ"ב סימן ח' סקמ"א דאפי' תיקן הציציות א"צ לחזור ולברך, ואם לקחו ממנו הטלית יכול לסיים הברכה על תפילין, ובמאמ"ר כ"ה ט"ז דקדק מד' ההלק"ט דאם כבר סיים הברכה על טלית זו, ולקחוה ממנו, ל"מ ללבוש טלית אחרת

וכ"ה במ"ב שם סק"ל, דאם מצא שהציציות פסולות, צריך לחזור ולברך, אא"כ הי' דעתו ע"ז מתחילה, והביא כן מפרמ"ג.

ואמנם יתכן דבגונא דגם אם הי' מתעטף בשניהם הי' צריך לברך על השני, ל"ב לדינא דתורמוס, אלא בלא"ה צריך לחזור ולברך, כיון שכלל לא היתה הברכה ע"ז, ולא נתחדש בדינא דתורמוס, אלא דאף אם הי' זה נפטר בגרירה, מ"מ כל שנפל הפרי שבירך עליו, אין הפרי השני נפטר.

וכ"נ להדיא מד' הפמ"ג שם אש"א סקט"ו דכיון שאין דעתו על הטלית השני', ע"כ בזה ל"ב לדינא דתורמוס, עייש"ה.

והנה מבו' בד' המ"ב, דאם הוא אותו טלית, אף שהחליף הציציות א"צ לברך, ולי"ב לדינא דתורמוס, והיינו משום דהוא אותו מחייב של ציצית. - ואמנם צ"ע מ"ש מערבה שהצריך המ"ב לברך, ושם יל"ד עוד, דכבר חלה הברכה על הלולב, ול"ש דינא דתורמוס, וראיתי לדון דתלי בהפלוגתא שם אם בסח בין זל"ז צריך לברך או לא, וא"ש המג"א לטעמי', וזה רמוז בד' הט"ז שם, עיי"ש, - ונ' דהוא משום דבציצית הויא הטלית מכלל המצוה, דהמצוה היא בטלית עם ציצית, וע"כ כיון שהיא אותה טלית א"צ לחזור ולברך, ול"ד לערבה דהוא דבר אחר, וע"כ גם בתפילין צריך לחזור ולברך וגם בשופר צריך לחזור ולברך, ול"ד לציצית, ועי' בארצות החיים שם דמבו' להדיא שזהו טעמו דהטלית היא אותה טלית והברכה היא על הטלית, עיי"ש.

ועי' ביאוה"ל כ"ה י"ב בדין החליף ציציות שנסתפק אם חוזר ומברך, והוא נמי מה"ט, ושם חילק דקודם המצוה ודאי אין חוזר ומברך, ובשיח הלכה שם העיר דלענין קריאת התורה מצינו דהוא להיפך. - אך באמת ב' ענינים הם, דבקריא"ת קודם תחילת המצוה איכא לדינא דתורמוס, ומשא"כ אחר שהתחיל, ומאידך גיסא בציצית י"ל דאחר שהתחיל המצוה הו"ל כמצוה אחרת וע"כ צריך לחזור ולברך, ע"ד דינא דפשט טליתו וחזר ולבשו, ומשא"כ קודם המצוה, וז"פ.

בשע"ת ח' סקט"ז הביא ממוצל מאש, דנלקחה הטלית אחר הברכה ולקח טלית אחר א"צ לחזור ולברך, וצ"ע שם דמ"ט לי"ב משום דינא דתורמוס, וגם דלכאו' ל"ב בזה לדינא דתורמוס, וכנ"ל, ואולי איירי כשהי' דעתו ע"ז, וצ"ע - גם י"ל כמש"נ במק"א לדון, דאף אם לא הי' דעתו ע"ז, מ"מ כיון שהיתה דעתו ללבוש טלית אחת, הרי שבכלל דעתו שאם תלקח טלית זו ילבש טלית אחרת.

ע"פ האמור י"ל, דדינא דהמ"ב בשופר, אי"ז משום דינא דתורמוס, אלא משום שלא הי' דעתו ע"ז, אך לכאו' אין לומר כן, שהרי חזינן דכשהתחיל בתקיעה א"צ לחזור ולברך, והיינו משום דאין הברכה על השופר אלא על התקיעה, וע"כ א"צ שיהא דעתו ע"ז, וצ"ע בגוף ד' הבנין עולם.

ועי' הלק"ט ח"ב סימן רי"ח דבשופר כיון שלא הי' לפניו בשעת הברכה צריך לחזור ולברך אף כשהביאו באמצע התקיעות, ול"ד לס"ת דכל הספרים היו לפניו, וצ"ע.

מ"ב כ"ה סק"נ דאם הוצרך ליקח תפילין אחרים צריך לברך דדמי לסימן ר"ו ס"ו, - ולכאו' להנ"ל א"צ לדינא דסימן ר"ו, דבלא"ה צריך לברך, כיון שלא הי' דעתו ע"ז, - אך נ' דל"ד, שהרי הי' דעתו על מצות תפילין, ואי"ז מצוה אחרת, ול"ד לטלית דהוי מחייב אחר בציצית, וע"כ ודאי דצריך לחזור ולברך, אך הכא הוא קיום אותו מצוה ואינו מחייב אחר, ודו"ק, ושו"ר בשיח הלכה סימן כ"ה אות קי"ט בתשו' הגרש"ז זצ"ל, דבמחליף תפילין א"צ לברך, עיי"ש.

מאמ"ר שם סקט"ז, ז"ל, אפשר דבנידו"ז אף הוא מודה דצריך לחזור ולברך דהוי דומיא דפרי, דוק ותשכח, עכ"ל, והיינו דבס"ת הוי הברכה על הקריאה, ואילו הכא הוי הברכה על התפילין.

וצ"ע במ"ב סימן תקפ"ה סק"ד שהביא ד' הבנין עולם, אחר דהמ"ב גופי' לא ס"ל כן בקריאת התורה בסימן קמ"ג סק"כ.

וצריך לחלק, דבקריאת התורה אין הס"ת אלא תנאי לקרוא מתוך הס"ת, אך עיקר המצוה היא הקריאה, ואין דעתו כלל על הס"ת, ומשא"כ בשופר דהמצוה היא בקול השופר, וקול שופר זה וקול שופר אחר, ב' קולות הם, ודו"ק.

שעה"צ תרנ"א סקע"ד, ז"ל, ארחות חיים בשם הר"מ. ואף דמגן אברהם הקשה על זה ומסיק שלא לברך, כבר תרצו כמה אחרונים קושיתו, עיין בלבוש ובאליה רבה ובגדי ישע [וטעמם בפשיטות, דכיון דבעת הברכה לא היה בדעתו כלל על הדס וערבה אחרת אם כן הוא עתה נטילה חדשה, ודמי לתורמוס שבירך עליו ונפל מידו, אף שהיה לפניו תורמוס אחר ואוכל השניה מכל מקום צריך לברך על השניה כיון שמתחלה לא היה דעתו כלל עליו, והכי נמי דכוותיה, [וכמו שפסקנו לעיל בסימן ק"מ סעיף ג, ואף היש אומרים קמא דשם מודה בענייננו], וכן פסק במור וקציעה ובדרך החיים וחיי אדם ומחצית השקל (אכן בלא היה ערבה כלל, משמע ממחצית השקל דמסכים להמגן אברהם, ושאר אחרונים אין מחלקין בזה), ולכן אף דבפרי מגדים ושערי תשובה חוששין קצת מחמת קושית המגן אברהם לספק ברכה בזה, אנו לדינא סתמנו שיוכל לברך כי כן הוא דעת הלבוש והאליה רבה ובגדי ישע ומור וקציעה ודרך החיים וחיי אדם, וגם היד אהרן ישב קושיתו, ומסתברא כוותייהו, עכ"ל.

וכונת המ"ב הוא למש"כ בסימן ק"מ סק"ח דטעם הסוברים דא"צ לברך, הוא משום דדעתו על כל הס"ת, ואין דעתו על המקום המסוים.

הט"ז בסימן תפ"ט כתב לגבי ברכת הספירה לדינא דתורמוס, וכן הסכים האלי' רבה שם, וגם בד' הדה"ח שם שהעתיק לד' הט"ז מבו' שהסכים לזה, אך במ"ב ושעה"צ הביא ממאמ"ר וחק יוסף שדחו לזה, עיי"ש בדבריהם.

ובהא דשאני מקריאת התורה, עי' מאמ"ר שם דבקריאת התורה קורא מתוך הספר, ומברך על ספר ועל מקום זה, ומשא"כ בספירה דאין חפצא דמברך עליו, עיי"ש, וצ"ב.

ובמ"ב סימן כ"ה סק"נ כתב דבתפילין איכא לדינא דתורמוס, וכ"כ במ"ב סימן תקפ"ה סק"ד לגבי שופר, והביא כן מתשו' בניןן עולם סימן ל"א.

וי"ל דבספירה חשב לספור את יום זה, ורק שחשב לספרו שהוא ד' ימים ובאמת הוא ג' ימים, ומשא"כ בשופר ובתפילין שחשב להניח תפילין אלו ולתקוע בשופר זה.

ובמ"ב סימן קמ"ג סק"כ הביא משבות יעקב, דאם גילו פסול בס"ת זה, ליכא לדינא דתורמוס, כיון שבירך על קריאה זו, ומאי נפ"מ באיזה ס"ת, ולכאו' זה דלא כחילוקו של המאמ"ר.

ועי' מאמ"ר סימן כ"ה סקט"ז שכתב דבתפילין צריך לברך, וכתב דהעיקר דגם בס"ת צריך לברך ודלא כהשבו"י, וגם לד' השבו"י אפשר לחלק ביניהם, ועי' בארה"ח שם סקצ"ט .

ולכאו' החילוק הוא, דבתפילין מניח תפילין אחרות, אך בקריאה הויא המצוה בקריאה, והיא אותה קריאה, והס"ת אינו אלא מהיכן קורא, אך אי"ז קריאה אחרת.

שערי אפרים ש"ה אות א' בפ"ש כתב דבס"ת פסולה, הוי כאילו לא הי' הספר לפניו דצריך לברך, מדינא דבירך על הפרי ואח"כ הביאוהו לפניו.

תהל"ד ר"ו סק"ו דן לחלק, דהיכא דבשעת הברכה הי' בידו וחל ע"ז הברכה ונאבד, גרע מהיכא שנתברר שלא הי' בידו, ודחה לזה.

אך מד' מרן הב"י נראה כן, דהעתיק לדינא דמהרי"ל, הגם דאיהו ס"ל דקי"ל כדינא דתורמוס אף בשהי' דעתו גם על פירות אחרים, ושמא ס"ל כמו שדן הרמ"א לחלק דהיכא דמוציא אחרים בברכתו עדיף.

ועי' בתשו' גו"ר שכתב בפשיטות דאם היו לפניו כוס יין וכוס מים, וטעה ונטל כוס מים ובירך עליו, דרשאי לשתות מכוס היין ויצא יד"ח בברכתו, ובשו"ת פרח שושן תמה עליו דזהו נגד ד' הפוסקים בסימן ר"ט, אך י"ל דהגו"ר ס"ל כדעת הב"י שנראה דעתו לחלק בזה, וכנ"ל. - עוד יל"ד בדעת הגו"ר, דהיכא דהיו לפניו כוס יין וכוס מים ונתחלפו לו, לעולם חשבינן דהברכה היא על הכוס יין, ול"ד לגוונא דמהרי"ל שנתברר שהי' בכוסו שכר, ולא נתחלפו ב' כוסות זב"ז, דנימא דברכתו היא על כוס היין ולא על כוס המים, וצ"ע בסברא זו.

יד הקטנה פ"ה סק"ד, כתב בביאור ד' השבה"ל, דהוא דוקא כשלא הי' המאכל לפניו דלא חלה הברכה, דמ"מ אם בתוכ"ד בא לפניו שפיר מהני, אך אם הי' המאכל לפניו והפסיק תוכ"ד א"צ לחזור ולברך בדיעבד.

צ"ע לד' הכל בו, שהרי בע"כ הוא מפסיק בבציעת הפת, ולכאו' צ"ל דצורך אכילה שאני, אך צ"ע דגם בתורמוס הוא כן, ושמא התם הוי העיכוב בהראשון ונתברר שאינו צורך, וצ"ע, וי"מ דשאני היכא ששהה משום שאין הדבר לפניו, אך בלא זה הוי רק דין לכתחילה.

בדברינו בדינא דהרשב"א דשאינו חשוב אינו פוטר את החשוב דרך גררא, נת' להוכיח דאף כשמתכוין לפטור לכמה פירות, חיילא עיקר הברכה על הפרי שדעתו לאכול ממנו תחילה, ממש"כ הפמ"ג במש"ז סימן ר"ו סק"ח, בדינא דתורמוס, ז"ל, כי הרא"ש סובר "אפי' הי' דעתו בפירוש שיהא הברכה על הכל", הואיל ונטל א' בידו ועליו בירך עיקר הברכה כל שנפל מידו צריך על השאר ברכה תנינות, עכ"ל.

והנה אי נימא דהיכא דנתכוין להדיא לפטור את הפרי השני, חיילא מעיקרא עיקר הברכה גם עליו, הרי הי' בדין דאף אם נפל הפרי הראשון, מצי לאכול את הפרי השני, שהרי הברכה מעיקרא חלה עליו, ובע"כ דאף בכה"ג שנתכוין להדיא לפטור את הפרי השני, אין עיקר הברכה חלה אלא על הפרי הראשון, ומכחו נפטר הפרי השני, וע"כ כל שנפל הפרי הראשון צריך לחזור ולברך.

1. ובדוחק י"ל דהמ"ב איירי היכא שהוא ודאי שיובא עליו, דבכה"ג כתב המ"ב שם סקי"ט דשפיר מהניא ברכתו אף אם אינו לפניו, אך סתימת ד' המ"ב לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועפי"ז כתב המ"ב בסימן ר"ו סקי"ט דאם הי' הדבר מונח בתיבה ואינו תלוי בדעת אחרים, או אפי' אם הי' במקום אחר והוא ודאי שיביאוהו לו, א"צ לחזור ולברך. [↑](#footnote-ref-3)
3. וביד הקטנה שם סק"ו פירש לקו' הירושלמי, ז"ל, כי גם שם באמת המים "הרי ברכתו על מים הראשון" ואח"כ זה המים שבירך עליו חלף ועבר ונאבד מלפניו ובא לכאן מים אחר שהיו לפניו ודעתו עליהן וכו', עכ"ל, ונ' דאזיל לטעמי' דהא דמהני הברכה באמת המים, הוא משום דיש מים לפניו, וכנ"ל, ונמצא דברכתו היא על מים הראשון.

   ועיי"ש ביד הקטנה שפירש, דלפום שנויא דירושלמי, ל"ד לתורמוס דצריך לחזור ולברך אף אם הי' דעתו לאכול גם השאר על סמך ברכה זו, דשאני באמת המים דתיכף מתחילה כשבירך הי' דעתו רק על אותן המים השניים כי ודאי ידע שהראשונים יחלפו ויעברו מלפניו, משא"כ לגבי תורמסין, דאע"ג דדעתו הי' לאכול גם השאר על סמך ברכה זו, מ"מ כל עיקר כוונת ברכתו לא הי' אלא רק ע"ז התורמוס שלקח מידו, דודאי לא ידע שיפול ויאבד מידו, וא"כ עתה שנפל ונאבד הרי אזלי לו ברכתו, ולכך בענין כזה מיבעי לי' דאפשר דצריך לברך שנית, עכ"ד, אמנם רבינו מנוח והמאורות ס"ל דאין לחלק בכך, ואף בתורמוס א"צ לחזור ולברך כשהי' דעתו לאכול משאר הפירות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובאלי' רבה סימן ר"ו סק"י הק' ע"ד המבי"ט בסל תפוחים, דמ"ט לי"ב לדינא דתורמוס, וכתב, ז"ל, ואפשר דווקא התם דנאבד או נמאס משא"כ בזה שהראשון ראוי לאוכלו עדיין, עכ"ל, וכבר העירו ע"ז בתהל"ד שם סק"ה ביד אפרים סימן ק"מ, שכ"ה להדיא בד' המבי"ט גופי'.

   אמנם באמת בד' המג"א בסימן ר"ו סק"ח מבו' שפירש דטעמא דהמבי"ט הוא משום דכל שהיו כולן לפניו הוי דעתו על כולן, וע"כ הוא רשאי לאכול מפרי אחר וא"צ לחזור ולברך, עיי"ש, וכ"ה בביאוה"ל שם בסוף דבריו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך שמעתי לדון בזה, דלעולם י"ל דלפי הצד דאזלינן בתר חתימה, ה"נ אם התחיל לברך על הפרי ונפל בידו וסיים ברכתו על פרי אחר יצא, ואך דכיון דלא איפשיטא האיבעיא, וכל הא דא"צ לחזור ולברך הוא משום דספק ברכות להקל, י"ל דלכתחילה אינו רשאי לסיים ברכתו, דהגם דאם לא יסיים ברכתו הו"ל ברכה לבטלה בודאי, ואם יסיים ברכתו אי"ז אלא ספק ברכה לבטלה, מ"מ י"ל דכל שמסיים ברכתו הו"ל תוספת בהברכה לבטלה, וע"כ שוא"ת עדיף, ובפרט לדעת הסוברים דכל שאומר בשכמל"ו הוי זה תיקון גמור על הברכה לבטלה, וזה חידוש, וגם דלפ"ז נמצא דבפתח אדעתא דחמרא ונזכר אינו רשאי לסיים בדשכרא, וזה לא מצאנו. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם מבו' בדבריו, דל"ד לדינא דפתח "אדעתא" דחמרא וסיים בדשכרא, אלא לדינא דפתח "בדחמרא" וסיים בדשכרא, וע"כ כתב דלדעת המג"א בסימן ר"ט לא יצא יד"ח כיון שטעה במחשבתו, עיי"ש. - ונ' בביאורו, דבחמרא ושכרא דהחיסרון הוא משום דאין מטבע הברכה דחמרא פוטר את שכרא, ע"כ כל שפתח ואמר בא"י אדעתא דחמרא עדיף טפי, כיון דבאמירת בא"י ליכא חילוק בין חמרא לשכרא, וכל החיסרון הוא משום דעתו על סיום הברכה, ומשא"כ בבירך על ציצית ולקחוה ממנו, הרי אין החיסרון משום דעתו על סיום הברכה, אלא משום דחלק זה דהברכה נאמר על ציצית, והרי בעלמא בבירך על הפרי ונפל מידו, ליכא חילוק במטבע הברכה בין הפרי הראשון לפרי השני, ועיקר החיסרון הוא משום דהברכה נאמרה על הפרי הראשון ולא על הפרי השני, וע"כ דמי לפתח בדשכרא וסיים בדחמרא, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. ושמא הי' מקום לומר דהתם שאני, דכיון דסיים להניח תפילין, ה"ז קובע גם את תחילת הברכה על תפילין, וע"כ ל"ד לבירך על הפרי ונפל מידו, דל"מ שייסים בפה"ע על פרי אחר, - אך חילוק זה הוא מחודש, - וגם א"כ יהא הדין דבבירך על פרי העץ ונפל מידו, יהא בידו ליקח פרי אחר שברכתו בפה"א, ולסיים הברכה בפה"א, וזה לא שמענו. [↑](#footnote-ref-8)