סימן פ_ח - ט - אין נשבעין אלא על דבר שבמידה - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

מוצש"ק יתרו אור לכ"א שבט תשס"ט

א] בדין דבר שבמידה, עי' תי' קמא דתוס', וצ"ע מה יסוד פלוגתא דאביי ורבא.

ועי' ט"ז סימן פ"ח סכ"ד מה שביאר בזה, ועמד על ל' הגמ' עד שיטעננו וכו', דלכאו' לתי' קמא הויא פלוגתייהו אם בית מלא נחשב דבר שבמידה, עיי"ש מש"כ בזה.

ונ' לדון עוד, דיסוד הפלוגתא הוא כל' התוס' ד"ה לאו, דלאביי ל"ב שיטענו ויהא ידוע מה שביניהם, אלא בעי' שיטען דבר שבמידה וגם יודה במידה, ובית מלא חשיב מידה וחשיב דבר מסוים וכד' הט"ז, אך דעת רבא דבעי' שיהא ידוע מה שביניהם והכפירה תהא דבר שבמידה , וע"ז ל"ש סברת הט"ז, ודו"ק.

והנה הק' הרמב"ן על רי"מ במשכון, ותי' המאירי דכשנחלקים באיכותו ליכא גירעון דדבר שבמידה, ונ' דכ"ז שייך רק אם הוי דין בהודאה וטענה, דבזה י"ל דההודאה הויא על דבר מסוים וידוע, אך אם הנידון על הכפירה, הרי בהך גוונא הוי כל הכפירה על השווי, והשווי הוא דבר שאינו במידה.

בד' רי"מ נ' להדיא דעיקר הדין הוא שיטען "ששקל ומדד" ונתן לו, ונ' דלא סגי שטוען דמה שנתן לו הי' מנין כו"כ ומידה כו"כ, אלא בעי' שנתן לו המידה ונתן לו המשקל, ומאידך בעי' גם שיודה לו באותו דבר, כ"ה שיחשב זה כהודאה במקצת הטענה, שמודה שמדד וכו' ורק טוען שהי' פחות.

ולפ"ז י"ל דל"ב שיהא ידוע לו כמה הודאתו, אלא כל שמודה שמדד לו פחות ממה שהלה תובע, הוי זה מודה במקצת, דל"ב שתהא ההודאה מדודה, אלא בעי' שיודע במקצת הטענה, ולזה בעי' שיטען בדבר המדוד, ויודה במקצת מן המדוד.

וע"כ פי' הרי"מ דמה שהנחת היינו שלא מדדת לי וכו', דאם הוי זה מדוד ואינו יודע כמה ואומר מה שהנחת, שפיר הוא חייב, דכה"ג הוי זה הודאה על הטענה.

ויל"ע לפ"ז, אם הך דינא דבעי' שיודה בדבר שבמידה, שייך לדעת ר"ג, ויתכן לפרש לדעתו, דמש"א בגמ' במנורה גדולה וקטנה דמה שטענו לא הודה לו, היינו רק מכח דינא דדבר שבמידה, ודו"ק, אך ברמב"ם שהביא לדין זה קודם שהביא לדין דבר שבמידה, מבו' לא כן.

ועפי"ז יל"ד בקו' הרמב"ן על הרי"מ במשכון, ולהנ"ל יל"ד לדעת הרי"מ דשפיר חשיב זה כהודאה בדבר שבמידה, שהרי מודה שהוא שוה מקצת ממה שטען הלה, וליכא הלכתא שתהא ההודאה מדודה, ודו"ק.

התוס' הק' דבמנורה גדולה וקטנה אי"ז דבר שבמידה.

אך בד' הטור מבו' לא כן, וכן נ' בל' כמה מן הראשונים, דכל החיסרון במנורה גדולה וקטנה ובאזור גדול וקטן, הוא רק משום דא"א לגררן, עי' היטב בדבריהם, וכן מפורש בד' הריטב"א בסוף הסוגיא דמנורה גדולה וקטנה חשיב כדבר שבמידה, אך רש"י פירש לההיא דאזורה גדולה וקטנה, דהיינו י' אמות וה' אמות, וזה מתאים עם ד' התוס', דרק בכה"ג הוא דמהני מה שיכול לחתכו, וצ"ב הטעם בזה.

והנה לדעת הרי"מ לפמש"נ לעיל בדעתו, יש מקום לישב בזה, וצ"ע.

ואולי נימא ע"ד ד' המאירי, דמנורה א' הוי דבר שבמידה דמנורה היא, ורק כשיש כמה מנורות הוא דבעי' מידה ומשקל ומנין, אך באמת אי"ז מתישב לדעת ש"ר, שהרי הכפירה אינה דבר שבמידה, ואין ידוע מה ביניהם.

ואולי לדעת הרא"ש דמשמעות דבריו דכל דינא דמה שהנחת אתה נוטל, הוא רק משום דיתכן דאין ביניהם כלום, וכמו שפירש נתיה"מ סימן פ"ח, וכ"כ הגידו"ת לישב, אך צ"ע ע"ז, דלכאו' גם הרא"ש מודה דאיכא דין בפנ"ע דדבר שבמידה, ואך על הא דל"מ מה שהנחת אתה נוטל, הוא שפירש הרא"ש כן, וכ"נ מוכח, שהרי כתבו התוס' דילפי' לה משלמה, ונ' להדיא דהוא דין בפנ"ע דדבר שבמידה, ולא רק משום שאין ידוע אם הוא כופר בטענה.

במש"כ הראשונים די' גפנים וה' גפנים חשיב דבר שבמידה, עי' קצוה"ח שמבו' בדבריו דהוא רק משום שהזכיר המנין, וע"כ דן בדין בושת ופגם וצער שלא הזכיר המנין.

ועי' חת"ס לעיל ד"מ. שמבו' בדבריו די' כדי שמן וכפר בשמן חשיב מנין על השמן, ואילו כד שמן א' וכפר בשמן, לא חשיב מנין על השמן.

אך הי' מקום לפרש דבריהם בע"א, וכ"ה בחזו"א, דדבר א' הוא ג"כ דבר שבמנין, דל"ב חשיבות דדבר מנוי, והרי בעי' שיודה במנין, ונמצא דסגי שמודה בא', וגם אי נימא דבעי' שתהא הכפירה בדבר שבמנין, הרי מהני שכופר בא', וע"כ כל שנחלק אם יש צער או לא, הוי הכפירה על דבר שבמנין, דכופר על חיוב צער, והדבר ידוע על מה כופר, ואף שאין ידוע כמה הוא הצער וכו', הוי זה כי' גפנים.

ועד"ז הוא בשור מועד ותם, שהוא כופר בחיוב המועד, אך התם יל"ע, דכל הכפירה היא רק על ההפרש שביניהם, וזה אינו דבר מדוד, אך י"ל דהשור התם אפשר לשומו, ונמצא דהכפירה היא אם יש חיוב על יותר מדמיו, ועי' חזו"א.

ויל"ע במה שהוכיחו מכור ולתן, והזכירו דאפשר דשוה זה כזה, ומה הוצרכו לזה, וכנראה דהתם הוי מידה גמורה, ול"ד לי' גפנים, וע"כ ליכא ראי' מהתם רק משום דאפשר דשוה זה כזה, וליכא בזה כפירה כלל, ואלא דכיון דסגי בכפירה מצד א', ה"נ סגי שכופר במידה, ודו"ק.

ובחזו"א כתב עפי"ד הראשונים, דבשבועת השומרים ובע"א שכופר בכל, ל"ש עיקר דינא דדבר שבמידה, דלעולם הוי זה דבר שבמידה, ודבריו צ"ב, דהאמנם אם כפר הנתבע בכל חשיב זה כדבר שבמידה, אך אם כפר במקצת, לכאו' לא חשיב כדבר שבמידה, וצ"ע.

ועל עיקר ביאור החזו"א בד' הראשונים, ילה"ע ממה שנקט הרמב"ן בשק צרור דאי"ז דבר שבמידה, והרי התם כיון דכפר במטכסין, לכאו' הוי ככפר בכולו, וא"כ מ"ט לא חשיב כדבר שבמידה.

בקצוה"ח שהק' דבושת ופגם אי"ז קצוב, והביא כן מגמ', מבו' דבעינן שיהא ההודאה בדבר שבמידה, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ע דבעי' שתהא התביעה בדבר שבמידה וההודאה בדבר שבמידה, עיי"ש.

אך הנתיה"מ והחזו"א העמידו הקו' על הצער דהוא אינו דבר שבמידה, ונ' דעתם דעל ההודאה לא איכפ"ל כלל דאי"ז דבר שבמידה.

ונפ"מ בזה, הוא בשתבעו ק', והודה לו בנ' שחלק מהם נרקבו, דכה"ג הכפירה הויא דבר שבמידה, אך ההודאה ל"ה דבר שבמידה, דמה שלא נרקב הוי הילך ואינו בכלל ההודאה.

ומאידך נפ"מ, בשהודה לו על נ' שנרקבו, ומלבד זאת יש עוד שאינו יודע כמה ומה שהנחת אתה נוטל, דכה"ג ההודאה ידועה היא, אך הכפירה אינה ידועה, אך י"ל דאם הילך מסלק להתביעה, א"כ בכה"ג גם ליכא תביעה בדבר שבמידה, ודו"ק.

ובחזו"א דן, בהודה לו דבר שבמידה, ועל השאר אמר מה שהנחת אתה נוטל, אם מהני, כיון שיש הודאה מסוימת, ולכאו' לפמש"כ רמב"ן דדין דבר שבמידה הוא בכפירה, אשר כן נ' שפירש גם החזו"א וע"כ העמיד הקו' על הצער, ודאי ל"מ בכה"ג, וצ"ע מה נסתפק בזה.

גם ילה"ע במה שפירש הנתיה"מ בטעמא דהרא"ש, דבמה שהנחת אתה נוטל, חשיב כהודאה בדבר שבמידה, כיון דאם יאבד א"א לחייבו אלא כפי הודאתו, וצ"ע, דהגם דההודאה הויא בדבר שבמידה, אך מ"מ הכפירה ל"ה בדבר שבמידה, שהרי כיון שאפשר לברר, ודאי ליכא ע"ז תורת כפירה.

ועיקר סברא זו ראיתי בס' רשימות שיעורים בדעת הראב"ד, דא"י כמה שוה המשכון ל"ה דבר שבמידה, ול"ד לנ' ידענא ונ' לא ידענא דחשיב דבר שבמידה, והרמב"ן עמד ע"ז, וכתב שם לפי ל' הראב"ד דדינא דדבר שבמידה הוא דין בהכפירה, אשר לפ"ז י"ל, דבא"י כמה הי' שוה, כיון שלא פירש דבריו מה ידוע לו ומה אין ידוע לו, הרי דמה שידוע לו ואם ישאלנו יודה בו, ל"ה מכלל הכפירה, וע"כ אין הכפירה דבר שבמידה.

ויל"ע באמת בד' הראב"ד, דלכאו' בדין שנשאלנו מה ידוע לו בודאי, ועי"ז יתחייב, וכ"ה להדיא בתשו' הרמב"ן שהביא הבעה"ת דבאמת עי"ז יתחייב גם ליסוד ד' הראב"ד, וצ"ע בסתימת ד' הראב"ד.

הרמב"ן נקט דההיא דשק צרור לא חשיב דבר שבמידה, והרשב"א נקט דחשיב דבר שבמידה, וצ"ב הפלוגתא.

ובביאור הגר"א פ"ז סקכ"ה פירש בד' הראב"ד, דבשק צרור ל"ש משאיל"מ מן הדין גם משום דלא הו"ל דבר שבמידה, ופירש כן ל' הראב"ד בהל' ו', דהני ב' טעמים שכתב, הם הטעמים לההיא דשק צרור, ולפ"ז מבו' דאף בכה"ג איכא לדינא דשכנגדו נשבע ונוטל, ול"ד לטענו חטים והודה בשעורים, דל"ה כלל מודה במקצת, אך היכא דל"ה דבר שבמידה, דהוי מודה במקצת, ואך דמיפטר משום דבעי' דבר שבמידה, ובפרט לפי ל' הראב"ד דהוי דין בכפירה, שפיר איכא לתקנה זו.

ובזה ניחא מה שעמד החזו"א מדינא דהש"ך סימן צ' סקי"ח ומדינא דבעה"ת שהביא הש"ך שם, ולהנ"ל אף דאי"ז דבר שבמידה, מ"מ איכא בזה לדינא דשכנגדו נשבע ונוטל.

אך הפרישה סימן רח"צ נקט דלדעת הראב"ד כל הא דשכנגדו נשבע ונוטל הוי לטובת הנפקד, דמדאורייתא אמרי' משאיל"מ, וע"כ ס"ל לראב"ד דבטענו חטים והודה בשעורים ליכא לדין שכנגדו, דהתקנה היתה לטובת הנפקד ולא לטובת המפקיד, וא"כ ודאי דה"נ בדבר שאינו במידה לא יהא לדין שכנגדו, וזה סייעתא לד' החזו"א, אך בד' הב"ח שם נ' להדיא כמש"נ מד' הגר"א, עיי"ש.

ואמנם מה שפירש הגר"א דאי"ז דבר שבמידה, אי"ז מטעמא דהרמב"ן, אלא להראב"ד לטעמי', וכמפורש בדבריו שם, וכ"ז צ"ב, דלכאו' כיון דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור, הרי דהויא הכפירה בודאי על כל המטכסין, דדמי לנ' ידענא ונ' לא ידענא, וה"נ הכא הוי כאומר שק ידענא ומטכסין לא ידענא, דאי טענו חטים והודה לו בשעורים הי' חייב, הי' דומה לנ' ידענא והשאר מה שהנחת אתה נוטל, אך כיון שטענו חטים והודה לו בשעורים פטור, וחשיב ככפר בכל החטים, הרי דה"נ הכא חשיב ככפר בכל המטכסין, ודמי לנ' ידענא ונ' לא ידענא.

יל"פ דטעמא דהריטב"א דמנורה גדולה וקטנה חשיב כדבר שבמידה, הוא משום דגדולה הוא מידה, וקטנה הוא מידה, ואף שאין מידה זו מסיימת לגמרי, מ"מ כיון דמידה היא סגי בכך.

אך זה ניחא רק אם הוי הדין בתביעה ובהודאה, אך אם הוא דין בכפירה, לא א"ש, שהרי הכפירה אין ידועה כלל.

בד' הריטב"א מ' קצת דרק לדעת הרמ"ה הוא שכתב דבית זה ל"ד וה"ה בית פלוני, אך בלא דבריו בעי' דוקא בית זה, וזה כמש"כ לעיל מינה דבעי' שיהא ידוע לבי"ד, וכ"ה בקצוה"ח סימן ע"ב שחילק לגבי טבעת בין ראוה בי"ד ללא ראוה, והנתיה"מ סימן פ"ח תמה ע"ז, וד' הריטב"א הם סמך לד' הקצוה"ח.

ואמנם לד' הרמ"ה דמהני נתינת מידה דעד הזיז ועד החלון אף שאי"ז ידוע לבי"ד, הרי ודאי דבית מלא מהני אף בבית פלוני.

וגם מד' הרמ"ה נ' דליכא דין בכפירה שתהא דבר שבמידה, דהגם דכה"ג כיון שסיים מידה הויא התביעה וההודאה דבר שבמידה, מ"מ הכפירה אינה דבר שבמידה, אא"כ נימא דכיון שנתכונו שניהם לאותו בית, הויא גם הכפירה דבר שבמידה.

בעיקר הנידון אם דינא דדבר שבמידה הוא בתביעה ובהודאה או דין בכפירה, הנה בל' רש"י ותוס' נ' דהעיקר שיהא ידוע החיסרון ומה שביניהם, וכ"נ להדיא בל' הרמב"ן, וכ"ה גם בל' הראב"ד בהשגות, וכ"נ לדעת ריב"א דיליף לה משלמה, גם לפ"ד הנתיה"מ מבו' בד' הרא"ש דל"ב אלא שיהא ידוע שיש ביניהם כפירה כ"ש, וכן פירש הגידו"ת בטעם הטור במנורה גדולה וקטנה.

אך מד' הריטב"א דמנורה גדולה וקטנה חשיב דבר שבמידה, אי נימא כמש"נ לעיל, מבו' לא כן, גם מד' הרמ"ה דעד הזיז ועד החלון מהני גם בבית סתם נ' לא כן, גם מד' המאירי דבויכוח על השווי חשיב כדבר שבמידה, נ' לא כן, גם מבו' לא כן בד' הקצוה"ח שהק' דהבושת ופגם אינם קצובים, וכ"ה מת' בד' הסמ"ע דהעמיד הילפותא על ההודאה והכפירה.

ולפ"ד בעה"ת דאביי ס"ל דל"ב הודאה בדבר שבמידה, והגר"א פירש דסגי לדידי' או בהודאה או בתביעה, הרי מבו' דלדידי' אי"ז דין בכפירה, אך י"ל דבהא גופא פליג רבא, וע"כ מצריך שיהיו בין התביעה ובין ההודאה דבר שבמידה, דעי"ז יהא הכפירה דבר שבמידה, אך ליכא דין בההודאה מצ"ע, ונפ"מ להודה בבושת ופגם שאינו קצוב, וכן נפ"מ היכא דמקצת מן ההודאה היא הילך, וכנ"ל.

רלב"ג משפטים שורש כ"א להדיא דכל הא דבעי' דבר שבמידה הוא משום דאל"כ שמא אי"ז פחות ממה שתבעו.

אי נימא בד' הרמב"ם כלשונו בפיהמ"ש דאם תבעו מידה בעי' שיודה מידה וכו', הרי דלפ"ז מש"כ בפ"ד מטונ"ט דבבית מלא מסרתי והלה אומר נ' דינרים, ועד"ז שם הל' ב', איירי אף בבית זה, דאף דהוי זה דבר שבמידה, מ"מ כיון שלא הודה לו במידה אלא הודה לו במנין, ה"ה פטור, ודו"ק.

במשפטי שבועות כתב דבמנורה גדולה וקטנה פטור משום שאי"ז דבר שבמידה, ופירש כן להברייתא בסוגיין.

עוד כתב שם דכיס מלא והודה לו בחצי כיס חשיב כדבר שבמידה, ואין נ' שכונתו על כיס פלוני, וזה צ"ע, ועי' בנוסח כת"י שכתב דין זה בתבעו כיס עד סימן פלוני וכו', וזה י"ל כד' הרמ"ה.

בדין יצאה הודאה בפטור, שלמד הר"ן בסוגיין, כבר נת' דמד' הרמב"ן נ' דפליג, וכ"כ הגאון בעל אמרי ברוך בהגהתו לקצוה"ח סימן ע"ה סק"ב.

ומה שהוכיח הר"ן מההיא דקדמה הודאה לתביעה, עי' רא"ש שם שנראה שפירש באופ"א דבעי' שתהא ההודאה על התביעה, וא"כ ההודאה הראשונה לעולם היא הודאה בפטור, ומה שחוזר ומודה ודאי אי"ז כלום, וע"ז לא דן הר"ן, וכל נידון הר"ן הוא שההודאה הראשונה תחייב עכשיו, ודו"ק.

וגם לגבי משכון, נחלק הר"ן מכח הא דיצאה הודאה בפטור על הרמב"ן, ונ' מזה דהרמב"ן לא ס"ל להך כללא.

ועי' שטמ"ק ב"ק דל"ה: בשם הרא"ה, שמשמע דאף אם תפס לאחר העמב"ד, מהני זה גם לחייבו שבועה, ולא אמרי' דיצאה הודאתו בפטור.