טהרות פ_ג מ_ז
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ג מ"ז**

א] **תינוק שנמצא בצד בית הקברות והשושנים בידו וכו' טהור שאני אומר אחר לקטן ונתנן לו,** הרש"ש הק', דאפי' אם אחר נתנן לו הרי האחר נטמא בקבר ונעשה אב הטומאה ומטמא לתינוק בנגעו בו, ואף שהוא ספק אם נגע בו בהושיטו לו, הוי ספק ביבד"ל דהיינו האחר, וכתב לישב דאולי כיון דלא ידעינן לי' להאחר הוי כאיבד"ל, עיי"ש, והיינו דכיון דספיקא דידן א"א לישאל עליו, שהרי אין אנו יודעים מי נגע בו, חשיב כספק שאיבד"ל.

ואפשר דכ"ז הוא משום שהאדם שהושיט לו יודע אם נגע בו אם לאו, וכל הספק הוא לדידן, וע"כ כל שאין אנו יודעים מי הוא שנתן לו, הוי ספיקא דידן ספק שאין בו דעת לישאל, אך כל שהאדם שהושיט לו אינו יודע אם נגע בו, י"ל דאף דאין אנו יודעים מי הוא שנגע בו, מ"מ כיון דהוי הספק אף לזה שנגע בו, י"ל דחשיב כספק שיבד"ל.

ב] והנה במקד"ד סימן מ"ו סק"ב הק', מ"ט לא חיישי' בכהן שוטה אלא לטומאת קרי ולא לטומאת שרץ וטומאת מת, הרי אמרי' דהיסה"ד משמירת גופו צריך הזאה ג' וז' דחיישי' אף לטומאת מת, ושוטה אין לך היסה"ד גדול מזה, וכתב לישב דכיון דשוטה איבד"ל לא עדיף היסה"ד מספק טומאה גמור, ועיי"ש שהעיר בזה, דניחוש שמא נגע באדם טמא והו"ל ספק טומאה הבאה בידי אדם דספיקו טמא, עיי"ש מש"כ בזה, ולפ"ד הרש"ש הוא מיושב היטב, דלא חשיב ספק טומאה הבאה בידי אדם, אלא בדידעי' לאדם זה דמספקא לן אם נגע בו, ומשא"כ בכהן שוטה שאין החשש על אדם מסוים שנגע בו, לא חשיב כספק טומאה הבאה בידי אדם.

ג] שו"ר בחזו"א יו"ד סימן צ"ח סק"י, ז"ל, נראה דאם נפל ספק בכלים אי נגע בהו אדם טמא, מקרי אבד"ל, אע"ג דהספק הוא שהטומאה ביד אדם, מ"מ כל שלא ידענו, יש לטהר מדין אבד"ל ולומר שלא נגע בהן טמא וכו', ולפי האמור נראה דכלי שנגע בה אדם ולא ידענו אי טהור נגע או טמא מקרי אבד"ל ויש להחזיק שאדם טהור ידוע לנו, נטלה, וכיון שאפשר שלא נפל עלה כלל ריעותא המספקת אותה בטומאה ביד אדם טהורה, ולא נאמר דין כל שביד אדם נשאלין כו' אלא בדבר שהובא לשאלה בעת שהוא ביד אדם, או שהטומאה המספקת בו ביד אדם משא"כ הכא וצ"ע, עכ"ל.

ועיקר הך מילתא דאם נפל ספק בכלים אם נגע בהו אדם טמא מיקרי איבד"ל, מצאתי הדברים מפורשים כן בספה"י לר"ת סימן קס"ה, דמפורש בד' רשב"ם שם דבספק אם נכנס אדם טמא לבית ונגע בכלים, חשיב ספק דאין בו דעת לישאל, עיי"ש.

ד] ויש לפרש עוד בזה, לפמש"נ להלן פ"ד מ"ד אות י"א ללמוד מד' התוספתא, דההלכתא דכל שאין לטומאה מקום ספיקו טהור, לא תליא כלל בצד הטומאה, אלא תליא בהטומאה שאנו רואים לפנינו אשר היא מספקת אותנו שמא נטמאו הטהרות, ורק היכא שהטומאה שלפנינו יש לה מקום, הוא דספיקה טמא, אך כל היכא שהטומאה שלפנינו אין לה מקום, הגם דאנן מספקא לן שמא מעיקרא הי' לה מקום וטימאה טהרות, מ"מ כיון שכל הספק שלפנינו הוא מכח טומאה שאין לה מקום, הוי זה בכלל ההלכתא דכל שאין לטומאה מקום ספיקו טהור, עיי"ש, ויל"פ דה"נ הוא בההלכתא דכל שאיבד"ל ספיקו טהור, דכל דהספק שלפנינו הוא מכח דבר שאין בו דעת לישאל, הרי דהגם דאנן מספקא לן שמא נטמא מעיקרא מכח מכח דבר שיש בו דעת לישאל, אפ"ה ספיקו טהור, וע' בכ' הגר"ח במש"כ בדעת הרמב"ם בדין הממלא י' דליים, ואשר ע"כ בתינוק בנמצא בצד הקברות, כיון שהספק שלפנינו הוא מכח השושנים שביד התינוק, הרי הגם דמכח זה מספקא לן שמא נגע בו אדם טמא, לא חשיב זה כספק טומאה שיש בו דעת לישאל, וצ"ע עוד בזה.

ד] כתב הרמב"ם פט"ז משאה"ט ה"ח, ז"ל, תינוק שנמצא בצד בית הקברות והשושנים בידו וכו' ספיקו טהור וכו', וכן חמור העומד בבית הקברות כליו טהורין ואין אומרין שמא נתמעך בהן ונגעו בקבר, מפני שאיבד"ל, וכשנמצאו לא נמצאו נוגעין וכל הטומאות כשעת מציאתן, עכ"ל, וצ"ב מ"ט הוצרך לה"ט דכל הטומאות כשעת מציאתן, ומצינו דכוותה בד' הרמב"ם שם פט"ו ה"ו שכתב בדינא דמתניתין להלן רפ"ד דהוא משום דכל הטומאות כשעת מציאתן, וצ"ב, ועמש"נ בזה להלן פ"ד מ"א אות ד', ושם אות ו' הבאנו מש"כ החזו"א סימן ד' סק"ה דמש"כ הרמב"ם כשעת מציאתן לאו דוקא, אלא ר"ל שאין אנו דנין רק כשעת המציאה ואין חוששין לספיקות, והטעם משום שאין לטומאה מקום, עכ"ד, ושמא יל"פ כן גם בד' הרמב"ם הכא.

וכנראה צ"ל דאלמלי הא דכל הטומאות כשעת מציאתן, הי' חשוב כגוונא דחזקתו שנטמא, והי' טמא אף שאיבד"ל, ורק מכח דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, הוא דאי"ז אלא ספק, ומטהרינן לי' משום שאיבד"ל, וצ"ב.