חרב ה_ה כחלל
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ועש"ק ויחי ט"ו טבת תש"ע

א] בד' רש"י בפי' התורה פר' מטות לא יט, ז"ל, כל הורג נפש, ר"מ אומר בהורג בדבר המקב"ט הכתוב מדבר, ולמדך הכתוב שהכלי מטמא אדם בחבורי המת, כאלו נוגע במת עצמו, עכ"ל.

והנה הרי סתמא דמילתא איירי בשהורג בכלי מתכת, וצ"ע דא"כ מ"ט בעינן לדינא דטומאה בחיבורים, תיפו"ל מדינא דחרב ה"ה כחלל.

ומצינו בחי' הרמב"ן לע"ז דל"ז:, ז"ל, אבל רש"י ז"ל כתב בפירוש התורה למדך הכתוב שהכלי מטמא אדם בחיבורי המת, וזה דעת הראב"ד ז"ל, ולדבריהם משנת אהלות כולה בחיבורין היא, ואין משמעותה כן, "וכן בפסחים לא מתחזי הכי", עכ"ל.

ומבו' מד' הרמב"ן דדעת רש"י בפי' התורה והראב"ד דליכא כלל דין בפנ"ע דחרב ה"ה כחלל, ורק אם נגע האדם בחרב בעודו נוגע במת, הוא שנעשה אב הטומאה, וזהו שהק' הרמב"ן מסוגיא דפסחים די"ד: ודע"ט. שאמרו בכלי מתכת שנטמא בטמא מת, דחרב ה"ה כחלל.

וד' הראב"ד מבוארים כן בחידושיו בע"ז שם שפירש למתני' דריש אהלות, דג' טמאין באדם וד' טמאין באדם, דאיירי בחיבורין, וכתב, ז"ל, כגון שהרגו בחרב שבידו מטמא אותו והוא מטמא את בגדיו וכולן טומאת ז', עכ"ל, וכעי"ז בחי' הראב"ד ריש ב"ק, ומבו' להדיא דאף החרב שהרג בו את המת, אינו מטמא את האדם טומאת ז' אלא מדין חיבורין, דאי נימא דחרב ה"ה כחלל ומטמא אף שלא בחיבורין, א"כ מ"ט העמידה הראב"ד בשהרג בחרב שבידו, הי' לו להעמידה בשנגע בחרב, והנה אמנם הי' מקום לומר, דחרב ה"ה כחלל אינו מטמא בחיבורין, וע"כ כל הא דהאדם הנוגע בחרב מטמא את הכלים טומאת ז', הוא רק בשנגע בחרב בעודה נוגעת במת, אך אכתי לא נתישב בזה מ"ט העמידה הראב"ד למתניתין בשנגע בחרב, ולא העמידה בשנגע בכלי אחר הנוגע במת, ונ' להדיא מזה דס"ל דליכא מעליותא לחרב על שאר כלים.

והנה אמנם בד' הראב"ד בהשגות פ"ה מטו"מ ה"ג וספי"ח מבו' דמלבד דינא דטומאה בחיבורין, איכא דינא דחרב ה"ה כחלל, ומשמעות דבריו דדין זה הוא רק בחרב שנחלל בו, ולא בשאר כלי מתכת, וכ"ה דעת הר"י מסימפונט בפי' בתרא שהביא הר"ש ריש אהלות, אך בדבריו בחידושיו מבו' לא כן, אלא אף חרב ל"ה כחלל, ורק בעודה נוגעת במת הוא שהיא מטמאה את האדם טומאת ז'.

וכן נ' מד' הראב"ד בב"ק שם, שעמד במש"א דתולדה לא מטמאה אדם ובגדים, ממתניתין דריש אהלות, ותירץ דהתם איירי בחיבורין, וצ"ע דאכתי תיקשי מדינא דחרב ה"ה כחלל בכלי מתכות או עכ"פ בחרב עצמו, ובע"כ דהתם ס"ל דכלל ליכא דין בפנ"ע דחרב ה"ה כחלל, אמנם באמת י"ל דאם דינא דחרב ה"ה כחלל הוא דוקא בחרב שנחלל בו, אי"ז כלל קבלת טומאה מהמת, אלא הוי החרב גוף הטומאה, (וע"ד גולל ודופק), וע"כ לא קשיא מינה כלל, ועי' להלן שנת' כן בדעת הר"י מסימפונט.

ב] לדעת הר"י מסימפונט לפי' בתרא, דלא אמרי' חרב ה"ה כחלל אלא בחרב שנחלל בו, הרי בפשוטו ל"ש כל עיקר דינא דחרב ה"ה כחלל בשנטמא מטמא מת, אמנם י"ל דב' דינים נינהו, שהרי הא דטמא מת עושה הכלים כמותו, ילפי' לה מקרא דוכבסתם בגדיכם, וי"ל דע"כ הגם דמת אינו עושה כיוצא בו, ורק החרב שנחלל בו הוא דהוי כיוצא בו, מ"מ טמא מת עושה כלים כיוצא בו, וכדילפי' לה מקרא, אך בפשוטו נ' דלפי' זה דהר"י מסימפונט, מתפרש קרא דוכבסתם בגדיכם מדין חיבורין.

ונ' פשוט, דפי' זה דהר"י מסימפונט, אזיל לפ"מ שפירש דמתניתין איירי בטומאה בחיבורים, והא דבאדם האדם השני טמא טומאת ערב, הוא משום דחיבורי אדם באדם לאו דאורייתא, וכמש"כ כן בחי' הראב"ד ע"ז דל"ז: וריש ב"ק, וכ"ה מבו' בדבריו בהשגות פ"ה מטו"מ ה"ג וספי"ח, ועי' בדבריו בע"ז שפירש לסוגיית הגמ' שם, והא דפירש כן, הוא משום דס"ל בפי' זה דליכא כלל לדינא דחרב ה"ה כחלל בנוגע בטמא מת, וע"ז הוסיף די"ל דגם במת עצמו ליכא לדינא דחרב ה"ה כחלל רק בחרב שנחלל בו.

והנה בפשוטו לפ"ד הר"י מסימפונט מבו' במתניתין דאדם הנטמא מחרב ה"ה כחלל מטמא כלים בחיבורים, שהרי פירש דהא דהכלי נטמא ומטמא אדם טומאת ז' איירי בלא חיבורים, אך הא דהכלי השלישי נטמא איירי בחיבורים, ובפשוטו היינו, דאותו הכלי שנטמא מן המת דהוי כחלל, מטמא את האדם, ובעוד האדם נוגע בו ה"ה מטמא כלים אחרים.

אמנם מד' הראשונים בכ"ד מבו' דחרב ה"ה כחלל אינו מטמא אדם לטמאות כלים בחיבורים.

ונ' דהר"י מסימפונט לטעמי' אזיל, דס"ל דחרב ה"ה כחלל הוא רק בכלי שנחלל בו, אשר לפ"ז נ' פשוט, דדינא דחרב ה"ה כחלל אי"ז קבלת טומאה מן המת, אלא הוי טומאה עצמית על החרב שנחלל בו אדם, ע"ד טומאת גולל ודופק, וע"כ שפיר י"ל שיהא בו דין חיבורים, ודו"ק.

אמנם באמת יל"פ לדעת הר"י מסימפונט, דהא דתנן דד' טמאין במת, אי"ז כלל מכח דין חרב ה"ה כחלל, שהוא מטמא את האדם לטמאות כלים בחיבורים, אלא היינו כדעת הראב"ד בע"ז דל"ז: ובריש ב"ק, דכלי המחובר למת ואדם לכלי וכלי לאדם, כולן טמאין טומאת ז'.

אמנם אי"ז מתישב עם ד' הר"י מסימפונט בפירושו לתו"כ, שהביא בתורי"ד ע"ז דנ"ו:, שכתב בתו"ד דליכא דין חיבור לכלים אלא לאדם, ולפ"ז בע"כ דהא דהנוגע בכלי הנוגע במת טמא טומאת ז', הוא משום דינא דחרב ה"ה כחלל.

וארווחנא בזה, דבפשוטו לפ"ד הר"י מסימפונט דחרב ה"ה כחלל הוא רק בשנחלל בו, צ"ל דמתניתין דאהלות דכלים הנוגעין במת איירי בחרב שנחלל בו המת, ואין מ' כן במתניתין, אך באמת בחי' הראב"ד שם פירשה כן, ולהנ"ל א"צ לזה, גם ניחא לפ"ז הא דתנן שם מ"ג לדין זה בשפוד, אשר צ"ע דלפ"ד הר"י מסימפונט הרי לי"ב לדין חרב ה"ה כחלל, כיון שלא נחלל בו המת, ולהנ"ל ניחא.

ויש להוסיף, דהנה לפ"ד הר"י מסימפונט דחרב שנהרג בו אדם הוי אבי אבות, יש מקום לומר, דהיינו אף בשפירש החרב מן המת קודם שיצאה נשמתו, שהרי נתבאר שלדעתו אי"ז קבלת טומאה מן המת, אלא חרב שנהרג בו אדם, טמא כמת, וכעין טומאת גולל ודופק, וע"כ ה"ה מטמא אף בשלא נגע כלל במת, ואמנם ודאי דכ"ז שלא מת האדם, אין החרב מטמאה, דאכתי אי"ז חרב שנהרג בה אדם.

ולפ"ז הרי אאל"פ למתניתין דהא דהכלים שנגעו במת מטמאין אחרים טומאת ז', הוא מדינא דחרב ה"ה כחלל ואיירי בשהרג בהן, דא"כ הרי אין טומאתן כל משום שנגעו במת, שהרי אף אם לא נגעו בו ה"ה מטמאין אותו,

ג] ואמנם בעיקר ד' הר"י מסימפונט דחרב ה"ה כחלל הוא רק בשנחלל בו המת, מצינו חידוש רב בתוס' הרשב"א פסחים די"ד: דחרב שנחלל בו מת, ה"ה נטמא מן המת להיות אבי אבות הטומאה, ונטמא מטמא מת להיות אב הטומאה, אך בל' הר"ש הכא אין מ' כן, והיינו דלעולם דינא דחרב ה"ה כחלל הוא אף ליטמאות מטמא מת להיות כיוצ"ב, ואך דכל דינא דחרב ה"ה כחלל, הוא רק בחרב, ולא בשאר כלים, ושם חרב חייל עלי' ע"י שנחלל בו אדם פעם אחת.

וכ"נ בפי' ר"ח שם בשם הגאונים, שפירשו דנר זה הוא נר שנהרג בו אדם, ואין נ' דכונתם דאיירי דהשתא נהרג בו אדם ונטמא עי"ז, דא"כ ל"ה בעינן לדינא דחרב ה"ה כחלל, דבלא"ה הי' הנר אב הטומאה, וגם ממש"כ שנהרג בו אדם, ולא כתבו דאיירי בשנהרג בו מת זה, מ' דכל שנהרג בו אדם מעולם, תו אית בי' לדינא דחרב ה"ה כחלל, שאם נגע בטמא מת נעשה כיוצא בו.

ואמנם לפ"ז ל"ה צריך הר"י מסימפונט להעמיד למשנתינו בחיבורים, די"ל דאיירי שלא בחיבורים, וכלים דמתניתין הוא כלי שנהרג בו אדם, וי"ל דאה"נ גם לפי' בתרא דלא אמרינן חרב ה"ה כחלל רק בשנחלל בו המת, מצינו להעמיד למתני' שלא בחיבורים, ומה שדן הר"י מסימפונט להעמיד למתניתין בחיבורים הוא משום שדן לפרש דקראי דפר' מטות איירי בחיבורים, ולפ"ז לא מצינו לדינא דחרב ה"ה כחלל בשנטמא מטמא מת.

ועכ"פ לפ"ז ניחא מתניתין דשפוד, די"ל דאיירי בשפוד שנהרג בו אדם פעם א', וע"כ הוא נטמא מן המת ליעשות כיוצ"ב, ועי' בס' תורת הראשונים שהביא כן מספר זכר טוב.

ואך דבעיקר הך דינא דחרב שנהרג בו מת פעם א', נטמא ממת או מטמא מת ונעשה כיוצ"ב, צ"ב רב גדר הדין בזה, דמה מוסיף זה שנהרג בו מת פעם אחת, דמכח זה יהא נטמא מן טמא מת ליעשות כיוצא בו, וצ"ע בזה.