שבועות ד ז - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות

**בס"ד פרק שבועת העדות**

**ל' א'**

א) מתני' ולא בנשים – **הנ"י** כ' בשם **הרא"ה** דאם מי שאינו ראוי להעיד נשבע שאין יודע עדות, הוי עדות אמת שהרי אין עדותן עדות, אבל אם נשבעין שלא ראינו או לא ידענו, בזה חייבין משום שבועת ביטוי.

גמ' מנהני וכו' – **הרמב"ם** בפ"ט מעדות ה"ב כ' דילפינן מדכתיב על פי שנים לשון זכר, וכבר הק' עליו **בכס"מ** עיי"ש.

תוד"ה מנהני וכו' – **התוס'** בב"ק פ"ח א' תי' דרק לחומרא ילפינן עבד מאשה, **והתוס'** בזבחים ק"ג א' כ' דרק לגבי מצוות ילפינן עבד מאשה, אבל גבי עדות לא שייך למילף, דאין תלוי בנאמנות שהרי משה ואהרן לא מעידים לא משום דלא מהימני, הלכך היכא דגלי גלי, [ויל"ע דמתחילה כ' דרק גבי מצוות, וסיימו משום דעדות אינו תלוי בנאמנות].

גמ' בעדים הכתוב מדבר וכו' – **התוס'** בזבחים ט"ז א' כ' דצריך ליזהר שלא לדון על פי עדות דמיושב, ובגט אשה צריך ליזהר יותר, ושמא דיעבד אין לחוש, דגבי דיינים מבואר בירושלמי דבדיעבד אם עמדו כשר, ומשמע התם דכי היכי דאין עיכובא בישיבת הדיינים אע"פ שיש להם לישב מן התורה, הכא נמי אין עיכוב בעמידת הדיינים אע"פ שיש להם לעמוד מן התורה, **ובהג"מ** בפכ"א מעדות אות ב' כ' דיש ליזהר לכתחילה בגט אשה שלא נדון על פי עדות מיושב, וכ' דאמנם לכאורה בדיעבד כשר דכיון דמבואר בירושלמי דגבי ישיבת דיינים אינו מעכב, מסתבר דהוא הדין עמידת העדים דהכל נלמד ממקרא אחד, [וכ"כ **במרדכי** סתשס"א בשם **ריב"א**, דמוכח מזה דבדיעבד כשר], **ובש"ג** בסנהדרין ריש פר"ק כ' באות ב' מלשון **ריא"ז**, דמה דמבואר ברמב"םבפכ"א מסנהדרין ה"ה כ' דכבר נהגו כל בתי דינין לאחר התלמוד שמושיבין בעלי דינים וגם העדים, כדי להסיר המחלוקת שאין בנו כח להעמיד משפטי הדת על תילם, דאין לקיים מנהג זה אלא בדיני ממונות, אבל באיסורי תורה כגון אם העידו על אשה להתירה לבעלה או לאסרה, אין כח לחכמים להכשיר עדותן בישיבה, ויכולין העדים לחזור בהם עד שיעידו בעמידה, **ובאורים** סי"ז סקי"ב הביאו, וכ' דמבואר מדבריו דס"ל דגם בדיעבד מעכב עמידה.

**והרמב"ן** כ' דעמידת העדים אינה מעכבת, דאם היתה מעכבת האיך ת"ח מעיד מיושב כמבואר בזבחים שם ובגמ' בע"ב, ואי משום עשה דכבוד התורה, א"כ שלא יעיד, אבל אי"ז סיבה להכשיר פסול דישיבה, וכן מבואר בעוד **ראשונים** כאן, **והרשב"א** הביא דבירושלמי בגיטין פ"ג הל' א' מבואר בהדיא דעד יושב כשר בדיעבד, [ושם מבואר דהיכי דאינו יכול לעמוד, מקבלים אותו לכתחילה מיושב], **ובטושו"ע** סי"ז ס"א מבואר דבדיעבד כשר, ובסכ"ח כ' הטור די"א דפסול בדיעבד, והרא"ש מכשיר, ובסי"ז ס"ג הביאו דברי הרמב"ם דכבר נהגו כל בתי דינין לאחר התלמוד שמושיבין בעלי דינים וגם העדים, כדי להסיר המחלוקת שאין בנו כח להעמיד משפטי הדת על תילם, [**והב"ח** כ' דאע"ג דנהגו להושיב, מ"מ ראוי לעדים ולבעלי הדין לעמוד לקיים המצוה, והביאו **הבאה"ג** באות י' וכן **האורים** בסקי"ב].

**ובמרדכי** סתשס"א בשם **ראב"ש** כ', דרק בדיינים מומחים איכא דין עמידה בעדים, דכתיב בקרא לפני ה', ומשום הכי נהגו עכשיו בישיבה, **ובב"ח** סי"ז כ' דשיטתו דבזמן דאיכא מומחין מעכב עמידה בדיעבד, וכ"כ **הלבוש** שם דמה דעכשיו כשר בישיבה זהו משום דליכא מומחין, אמנם **הסמ"ע** בסק"ה כ' דגם ראב"ש מודה דדיעבד כשר אפילו כשיש מומחין, והוא רק בא לבאר אמאי בזמן הזה אין מושיבין אפילו לכתחילה, **והש"כ** סק"ד הביא הב"ח דחולק על הסמ"ע, וכ' דאין דבריו מוכרחין, [**ובתומים** סק"א כ' דעכ"פ בראשונים מוכח דגם מדין תורה אין מעכב עמידה, דהא הוכיחו מת"ח דכשר בישיבה, ובגמ' בזבחים מוכח דגם בדין עמידה של דאורייתא ת"ח כשר בישיבה], **ובקצוה"ח** סק"ב כ' דגם לשי' ראב"ש ודאי דגם בזמן דליכא מומחין בעי עכ"פ לכתחילה עמידה, דבגמ' בע"ב מבואר גבי רב נחמן, דבעי דהבעלי דינים יעמדו בשעת גמ"ד, ורב נחמן לא היה סמוך, ודין עמידת הבעלי דינים גם ילפינן מקרא דלפני ה', ומבואר דעכ"פ לכתחילה בעי עמידה גם בזמן דליכא מומחין, וא"כ על כרחך דראב"ש בא לבאר אמאי נוהגין להושיב ואין מעכב בדיעבד.

**בפרישה** סי"ז סק"ג כ' בשם הרא"ש והר"ן דהא דעמידה אינה מעכבת, הוא משום דהדרשה דועמדו לפני ה' הוי אסמכתא בעלמא, **ובט"ז** בס"א גם הסכים לזה דהוי רק מדרבנן, אמנם **בתומים** בסק"א עמד בזה דבראשונים לא הוזכר דהוי אסמכתא, אלא רק כתבו דהוי למצוה ולא לעיכובא, והוכיח מהגמ' בזבחים ט"ז דפרכינן שם על ק"ו דמה ליושב דפסול בעדות, דהוי דין דאורייתא, וכן **בפרי יצחק** ח"א סנ"ב עמד בזה דבראשונים נראה מבואר דהוי עשה גמור, והנה **התוס'** בזבחים דאין עיכובא בעמידת העדים אע"פ שיש להם לעמוד מן התורה, אמנם לכאורה יש מקור לדברי הפרישה והט"ז מדברי **הריב"ש** בסרס"ו, דכ' לגבי דיינים בישיבה, דהוי מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא כיון דדיעבד כשר.

**בב"י** סכ"ח הביא **ממרדכי** ישן דהא דאמרינן בעלי דינים בעמידה, היינו כשיעמדו אין רשאין לישב, אבל ישבו קודם אין צריכין לעמוד, דלא כתיב ויעמוד, והוא הדין לעדים סתם, **ובד"מ** סק"ב הביא זה, וכ' דלא נראה כן בשאר פוסקים, **והב"ח** הביא זה, ומבואר בדבריו דס"ל הכי לדינא, אמנם בנו"כ בשו"ע לא חילקו בזה.

גמ' אשה לאו אורחה וכו' – **הרי"מ** כ' דאיכא למשמע מינה, דנשים יקרות שאין דרכן להזדלזל ולבוא לבית דין, בדין הוא שלא להוציאן לבית דין, אלא לשגר להן הדין על ידי שלוחי בית דין כדי שלא יתזלזלו בביאתן לבית דין, ומעשים לפני הרב בכל יום היה עושה כך, וכך עושים אנחנו אחריו, **והרמב"ן** כ' דאין זה ראיה מפני שי"ל דלא קיימא למסקנא, ועוד דדלמא הכי קאמר אין דרך הנשים לבא לב"ד משום דלאו כבודן הוא, וכן הוא בעוד **ראשונים**, **ובחת"ס** מבואר כונת הדחיה דדרך הנשים לותר על זכותן משום דלאו כבודן לבא לב"ד, אבל לא אמרינן משום הכי דב"ד ישגרו להן הדין, **והריטב"א** כ' דאין ראיה דדרך העולם לנהוג בהן כבוד, אבל אם רצה התובע שיבואו לב"ד, חייבות לבא לב"ד, ומבואר ברמב"ן ועוד ראשונים דאע"ג דאין ראיה מהכא, מ"מ כבר הורה הרב וקיבלה מרבו, **ובטור** סצ"ו כ' דבודקים אם רגילה ליתן עם אנשים מזמינים אותה לב"ד, ואם אינה רגילה בכך, שואלין התובע על תביעתו, ושואלין אותו איך נתן ממונו לאשת איש, ואם יראו רגלים לדבר מזמינים אותה, ואם לא יראו פנים, אין מזמינים אותה, וכן בבתולה שאין דרכה לצאת ולבא עושין כן, **ובשו"ע** סקכ"ד כ' דברי הרי"מ, **ובסמ"ע** סק"ב ציין לטור.

תוד"ה כל – נראה מבואר בתוס' דאפשר להעמיד שליח שיבוא לטעון בב"ד במקומו, וכן הביא **הרמב"ן** בשם **הערוך והר"ח**, אמנם הביא **מרי"ף ורס"ג** דהבעל דין צריך לטעון בעצמו ואין לו להעמיד שליח, ומבואר בדבריו הטעם שלא תהא סנהדרין שומעת מפי התורגמן טענות של שקר, [והביא מירושלמי דמבואר גבי כהן גדול דימנה שליח, וכ' דשם משום דגנאי הוא לו באופן אחר, משום הכי אפשר ע"י שליח], **וברשב"א** מוסיף דפעמים דהנתבע עצמו אינו מעיז לשקר בפני התובע, והשליח מעיז דהא אינו יודע דזה שקר, **והריטב"א** כ' דבעי שיבוא בעצמו לקיים הקרא דאשר להם הריב לפני ה', ועוד שמא השליח ישנה או יוסיף שקר, ועוד טעם כמש"כ הרשב"א, וכ' דרבים מן האחרונים כ' דיכול למנות, דאי משום קרא הוא שלוחו של אדם כמותו, ואי משום יוסיף שקר אין אדם חוטא ולא לא, וכן בעל דין יודע דבשעת שבועה יצטרך בעצמו לבא, ואין לחוש דהוא אינו מעיז והשליח מעיז, וכ' דכך היה עושה **הרא"ה** וכן אמר לו **הרשב"א**, וכ' דהרמב"ם לא דיבר בזה בחיבורו, אמנם **הר"ן** הביא דברי **הרמב"ם** בפכ"א מסנהדרין ה"ח, שלא תהא סנהדרין שומעת מפי התורגמן אפילו טענות הבע"ד, [ובחי' על הש"ס תמה על זה דקרא דעל פי שנים עדים דמזה ילפינן מיירי בעדים ולא בבע"ד], ונראה מבואר בדבריו דברמב"ם מבואר כהשי' דאין להעמיד שליח, אמנם **הריטב"א** במכות ו' ב' כ' דשליח עדיף מתורגמן, דשלוחו של אדם כמותו, **ובנ"י** כ' דכיון דגבי תובע מבואר בגמ' הטעם דבעי הרשאה דבלא זה מצי לומר לו לאו בע"ד דידי את, א"כ גבי נתבע דלא שייך זה שפיר מצי להעמיד שליח, והדין שלא תהא סנהדרין שומעת מפי התורגמן לא מיירי אלא בעדים, וכ' דכיון דבדיני ממונות פוסקים כמה פעמים שלא בפני בע"ד, א"כ גם אפשר להעמיד שליח, ואם משום שיש לחוש לטענת הרמאין, זה אי אפשר לתקן, שהרי מסור הוא בידו של הבע"ד שידון עם חבירו, שיכול ליתן לו כל נכסיו במתנה או במכר או שישעבד לו נכסיו.

**ובטור** סקכ"ד מסיק דהנתבע אינו יכול להעמיד שליח, וכ' **הב"ח** דגבי תובע יכול להעמיד ע"י הרשאה, וזהו ענין אחר, **ובפרישה** כ' עוד דגבי תובע אין חשש דהשליח ישקר יותר מהתובע, וגם דיש צורך לתקן שלא ילך הנתבע למדינת הים, ומשום הכי צריך לתקן שיוכל להעמיד שליח לדון עמו בכל מקום, [ולכאורה הרי הדין דבלא הרשאה יכול לומר לו לאו בע"ד דידי את, וכיון דמיירי בהרשאה, וזה לא שייך גבי נתבע, מה צריך להוסיף טעמים, ואפשר דכיון דהרשאה זהו תקנ"ח, מוסיף לבאר אמאי לא נימא גם נתבע הכי שיוכל להעמיד שליח], **ובב"י** מביא דברי הרמב"ם שלא תהא סנהדרין שומעת מפי התורגמן, וכ' דמבואר בזה דאינו יכול להעמיד שליח, אמנם **בד"מ** אות ב' **ובב"ח** כ' דהרמב"ם מיירי דהנתבע בפנינו, ובזה גם בתובע אמרינן שהוא בעצמו יטען כיון שהוא כאן, אמנם נתבאר דבר"ן מבואר כהב"י, **ובשו"ע** שם כ' דהנתבע אינו יכול להעמיד שליח, **ובסמ"ע** סק"א הביא לג' החילוקים שבין תובע לנתבע, והביא דברי הד"מ דאם התובע בפנינו גם הוא אינו מעמיד שליח.

ובהא דמבואר בראשונים דגבי כהן גדול כיון דגנאי שיבוא בעצמו, אפשר ע"י שליח, מבואר **בחזו"א** חו"מ ס"ד, דהא דבעינן שהנתבע יבוא בעצמו, הוא משום קרא דצדק צדק תרדוף דיעשו חיקור הדין ככל שאפשר, וממילא היכי דאי אפשר שהנתבע יבוא בעצמו, סגי שנדון ע"י שליח.

ב) תוד"ה מצוה – **הרא"ש** במוע"ק פ"ג סמ"ד כ' בשם **הרמב"ן** דמה דמבואר בגמ' דכיון דלא כתיב ויעמוד לא בעי עמידה, היינו רק דמשום הכי אינו מעכב, אבל לכתחילה מ"מ בעי משום זה, וכן נראה **בתוס'** ביבמות ק"ג א' בתי' אחד, **ובמהר"י בן לב** כ' דהתוס' הכא שכתבו דהא דאמר לה בתי עמודי וכו', כונתם לאפוקי מצד זה, דלא נימא דמשם מוכח דעכ"פ לכתחילה בעי עמידה, ונימא דגם היכי דכתיב ועמד בעי עכ"פ עמידה לכתחילה, וכ' לאו הכי דגם לכתחילה לא בעי, ועוד דא"כ גבי חליצה שגם יעכב מדכתיב ככה, וכ"כ **המהרש"א**, ומשום הכי כתבו זה כאן, הגם דאין זה ביאור בסוגיה דידן, **ובחת"ס** כ' לבאר, דכונת התוס' משום דכתבו דגם רבי יהודה מודה, דא"כ יק' אמאי אמר רבי חייא לה לעמוד, דבשלמא אי נימא דבזה פליגי רבי יהודה ורבנן, י"ל דרבי חייא כרבנן, והאי תנא דלא מצריך כרבי יהודה דלא דריש ועמד, [ויל"ע בזה דא"כ מה מק' התוס' דא"כ הוי עיכובא, דמנין דבאמת לא הוי לעיכובא לרבנן, דהא לפ"ז האי תנא דמכשיר בישיבה הוא רבי יהודה].

תוד"ה שאם – **בתוס'** בסנהדרין שם כ' דקבלת עדות הוי כגמר דין ומשום הכי גם לר"י בעי שיעמדו הבע"ד, והנה בגמ' בע"ב מבואר דקבלת עדות הוי כגמר דין, ובגמ' בר"ה כ"ה ב' מבואר דקבלת עדות הוי כתחילת דין, **ובפ"ח** בב"ב פ"ח ס"ב סק"י כ' בזה בשני אופנים, האופן האחד דלגבי הדין עצמו הוי כתחילת דין, אבל גבי העדים הוי כגמר דין משום דזה גמר דין דידהו, ולפ"ז מבואר התוס' כאן דלגבי הבעלי דין חשיב כתחילת דין ואי"צ לעמוד, ואופן שני כ' דבקבלת עדות יש גם תחילת דין כיון דעדיין לא נגמר הדין, ויש בזה גם תורת גמר דין כיון דעל פי העדאתן יהיה הדין נגמר, [וכ"כ **הלבוש** בסי"ז ס"א] ולפ"ז מבואר התוס' בסנהדרין דגם לגבי הבעלי דין חשיב כגמר דין, **ובריטב"א** כאן מבואר עוד טעם דהבעלי דין צריכים לעמוד בשעת קבלת עדות, דעיקר קרא דועמדו שני האנשים מיירי על שעת הקבלת עדות, וגם על האשר להם הריב, קאי דבעי שיעמדו בזמן זה, וכ' דמשום הכי בעי בגמ' לומר דמודה ר"י דבעי שיעמדו בשעת גמ"ד, דהיה מקום לומר דרק בשעת קבלת עדות בעי שיעמדו לר"י.

**והרשב"א והריטב"א והר"ן** כ' כהתוס' בסנהדרין דבעי שיעמדו הבע"ד בשעת קבלת עדות, והר"ן הביא דכן משמע בירושלמי, **ובאורים** סי"ז סק"ו כ' דלפי הגירסא שלפנינו בירושלמי לא מבואר זה, **ובפרישה** סי"ז סק"ב הביא הגמ' בר"ה דקבלת עדות הוי כתחילת דין, וחילק בין העדים לבעלי דין, ונראה דנוקט כהתוס' הכא, [אלא אי נימא דבעי עמידה מטעם הריטב"א], **והב"ח** שם כ' לדינא כהתוס' בסנהדרין, והביאו **הבאה"ג** בסק"ו **והגרע"א** בגליון שו"ע, אמנם **באורים** סק"ו הביא לדברי הב"ח, והביא **דהכנה"ג** חולק, וכ' דכן משמע סתימת השו"ע, **ובנתה"מ** בחי' סק"ד כ' דזה מחלוקת הפוסקים.

**בתוס'** בסנהדרין תי' עוד דדיני נפשות שאני, **ובחת"ס** העיר בזה דכיון דלרבי יהודה אין כלל מצוה בעמידה קודם גמר דין, מנין לומר דבדיני נפשות איכא כלל מצוה לעמוד בשעת עדות, ועיי"ש מש"כ לבאר.

רש"י ד"ה שלא – מבואר דהיינו אם ב"ד מושיבין לאחד, **ובפרישה** סי"ז סק"א כ' לומר בשי' הרמב"ם והטור דגם אם לא אומרים לאחד שב, מ"מ כיון שרואה חבירו יושב סבור דהוא בטוח בדיינים שניחא להו בזה, **והב"ח** כ' דפשיטא דאם לא אומרים להם כלום מותר, וכ"כ **הש"כ** בסק"ג, **ובאורים** סק"ד הביא להב"ח, והביא **דהכנה"ג** חולק.

גמ' אחד מדבר כל צוכרו וכו' – **הטור** בסי"ז כ' דלא יאמר לאחד אמור כל דבריך, ולאחד קצר, וכ' **בפרישה** סק"א דלאו דוקא אם אומר לתרוייהו, אלא גם אסור לומר רק לאחד קצר, וכ' דיותר נראה דהכונה או או, דאף לומר רק לאחד אמור כל דבריך אסור, וכ"כ **הב"ח**, **והשו"ע** בס"א כ' כלשון הגמ', **ובט"ז** כ' דאם אחד מאריך רשאי לומר לו קצר בדבריך, אך בזה בעי שלא יאמר להשני אמור כל דבריך, ובאופן זה מיירי הטור, **ובאורים** סק"א הביא הב"ח.

תוד"ה למישרי – **הדרישה** בסט"ו סק"א מעיר בדברי התוס', דכיון דבתי' השני הביאו מגמ' בכתובות דעשה דכבוד התורה עדיף, א"כ אמאי מתחילה כ' דדוקא כשבאין בבת אחת, וכ' לומר דבאמת התוס' לא מבארים את הגמ' בכתובות דהדין של היתום קדם לדין של הא דשלח רב ענן שם, אלא היו בבת אחת, [עיי"ש דלא סגי שנכנס קודם לבית הדין דיחשב שבא קודם, אלא בעי שעכ"פ יקבלו הדיין], וכן נראה **ברש"י** שם דכ' דהאי עשה היינו דבצדק תשפוט עמיתך, ולא כ' דיש עשה דכקטן כגדול, וכן מבואר **בריטב"א** שם דשם מיירי דבאו בבת אחת לדין, וכונת התוס' באי נמי רק, דכמו דחזינן שם דהגם דיש דין להקדים דין יתום לדין של אחר, מ"מ משום כבוד התורה הקדים להא דשלח רב ענן, הכא נמי י"ל דדוחה להעשה דכקטן כגדול תשמעון.

בא"ד – **הרא"ש** כ' כתוס', **והריטב"א** כ' **מרמ"ה** דמיירי אפילו התחילו בדין אחר וכמש"כ התוס' באי נמי, ובשם רבותיו כ' דבכהאי גונא הוי עוסק במצוה ופטור מן המצוה, ורק באופן שעדיין לא התחיל לדון השני מקדים הת"ח, ובכתובות כ' הריטב"א דהכא אפילו התחילו, כדי שלא יתבטל מלימודו ומשום כבוד דידי', דאע"ג דאיכא מצוה לדון הראשון דכתיב כקטן כגדול תשמעון, מצוה דכבוד התורה עדיף, אבל כבוד קרובו של ת"ח לא הוי אלא מדרבנן, ומשום הכי דוקא אם עדיין לא התחילו בדין האחר מקדימין אותו, ושם מיירי שלא התחילו עדיין, וממה שהוצרך לומר דגבי קרוב הוי רק מדרבנן, נראה מבואר דגבי ת"ח סגי בטעם דכבוד דידי', ואי"צ להטעם שלא יתבטל מלימודו, דגבי קרוב לא שייך האי טעמא, **ובמאירי** הביא שתי שיטות בזה, **ובמרדכי** סתשס"א כ' כהתוס', וסיים דמיהו קשה מכקטן כגדול תשמעון, **והב"ח** מחק זה.

**והטור** בסט"ו כ' דצריך הדיין להקדים הדין שבא לפניו תחילה דכתיב כקטן כגדול תשמעון, אבל צריך להקדים דין של ת"ח לכבוד תורתו, וכ' **הב"י** דזהו כהאי נמי בתוס', וכ' **הב"ח** דנראה דאפילו אם שלוחו של ת"ח בא צריך להקדים, דבת"ח עצמו תיפוק לן משום שלא יתבטל מלימודו, **והרמ"א** בס"א כ' דגם אם פתחו בדין של אחר, משום שלא יתבטל מלימודו, **ובקצוה"ח** סק"א הביא על דברי השו"ע את דברי הב"ח דגם שלוחו של ת"ח, ובשו"ע לא הוזכר דאפילו פתחו, ואפשר דדוקא קודם שפתחו, דמבואר **בסמ"ע** סק"ה דאז לא הוי הדין להקדים זה שבא תחילה אלא מדרבנן, [ואולי גם הב"ח לא מיירי באופן שפתחו בדין, אך בטור נראה דמיירי גם באופן שיש לעשה דכקטן כגדול מן התורה], **ובאורים** סק"ו **ובנתה"מ** בחי' סק"ג מבואר דבשליח אין להקדימו אם פתחו בדין של אחר.

בא"ד – **הריטב"א** כ' בשם תוס'להק' דאמאי לא חיישינן הכא דאם יקדים לדינו מסתתם טענתו של בעל דינו, כמבואר בגמ' גבי רב נחמן שהקדים דינו של מי שהיה סבור שהוא קרובו של רב ענן, וכ' דדוקא שם דבקרוב יש רק עשה דרבנן דהשתא לא ידיע לכל דאיכא עשה בזה, אבל משום כבודו של חכם ידע אידך דמשום הכי פותח בדינו ואין לחוש, ועוד כ' דשם הרי באמת לא היה קרובו של רב ענן ורק ר"נ היה סבור הכי כמבואר שם, וכ"כ בחי' בכתובות, והביאו **הב"י** בסט"ו, **והרמ"א** בס"א כ' דקרובו של חכם יקדים רק אם לא פתחו עדיין בדין, **והב"ח** הק' דהא יש לחוש דיסתתם טענותיו של האחר, ולפי המבואר בריטב"א לפנינו לק"מ, וכן מבואר **בט"ז** שם, **ובתומים** הביא הריטב"א דיש חילוק בין ת"ח לקרובו, וזה תי' הראשון בריטב"א כאן, **ובפ"ת** סק"ב הביא בשם **השבו"י**,דלא מצינו דין כבוד לקרוב ת"ח, ובגמ' בכתובות הקדימו רק משום דרב ענן הוא ששלח, וגם בזה נענש.

**התומים** בסט"ו ססק"ג הק' לפי מש"כ התוס' בע"ב דמיירי דהשני גם היה ת"ח, א"כ תיפוק לן שצריך למישרי להו תגרא, משום הבעל דין האחר, וכ' לומר דרק אם התובע הוא ת"ח איכא דין להקדים, **ובנתה"מ** סק"א כ' דהאחר בא על ידי מורשה, ובזה הדין דמקדימין רק אם לא פתחו בדין אחר וכמשנ"ת, והכא נפ"מ אם פתחו בדין אחר, [אמנם זה ניחא רק לפי מש"כ התוס' באי נמי דגם אם פתחו בדין אחר מקדימין, אבל לפי מש"כ בתחילה אכתי יק'].

**ל' ב'**

תוד"ה אי נמי – **המהרש"ל** כ' דלרש"י ניחא דזהו דין שודא ליתן לת"ח, אבל לשי' התוס' דיתן למי שירצה זהו רק כששניהם ת"ח, ומשום הכי הוצרכו לפרש דהשני היה ת"ח, **והמהרש"א** מק' דהא בגמ' בכתובות פ"ה ב' מבואר דדין שודא הוא רק כששניהם ת"ח או כששניהם אינם ת"ח, וא"כ גם לרש"י צ"ל כפי' התוס', וכ' דלרש"י ניחא להו, דשלח לו דהגם דהשני ת"ח מ"מ ראוי להקדימו לעולא, אבל לשי' התוס' דמה שירצה יעשה א"כ אין זה סיבה להקדימו, וביאור דאה"נ וכונתו רק לומר לו שיש כאן דין שודא, ובביאור דברי המהרש"ל כ' **באמרי בינה** דלשי' רש"י הא גופא מה דמבואר בכתובות פ"ה ב' דת"ח קודם הוא מיסוד דין שודא, דיותר נראה דכונתו ליתן לו וכמש"כ רש"י שם.

גמ' דיינין בישיבה – **התוס'** בזבחים ט"ז א' הביאו **מירושלמי** דאי"ז מעכב בדיעבד, וכן הוא **בראשונים** כאן, והנה לשון התוס' שם דאין זה עיכובא אע"פ שיש להם לישב מן התורה, אמנם **הריב"ש** בסרס"ו כ' דדין ישיבת הדיינים מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא, כיון דדיעבד כשר, ועיין בע"א משנ"ת בזה לגבי הדין דעדין בעמידה.

גמ' ל"א וכו' – לכאורה בל"א לא מצינו מקור להא דדיינים בישיבה, אמנם **בלבוש** סי"ז ס"א מבואר דיש ללמוד דדיינים בישיבה, מהא דכתיב ועמדו שני האנשים לפני ה', דמשמע דדוקא עדים בעמידה, אבל הדיינים בישיבה, וכן נראה **במרדכי** סתשס"א בשם **ריב"א ובהג"מ** פכ"א מסנהדרין אות ב' שהובא בע"א, דכתבו דעמידת העדים וישיבת הדיינים ילפינן מחד קרא.

ג) גמ' אי איקום מקמה מסתתמן וכו' – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' דזהו דוקא באשת חבר, אבל בת"ח עצמו יכול לעמוד מפני שניהם, ואי השני אינש זילא דאין לעמוד מפניו, יכול לעמוד רק מפני הת"ח ואין לחוש דמסתתמן טענתי' דאידך, דכו"ע ידעי דיש עשה לעמוד מפני ת"ח, ויודע דמשום הכי עומד מפניו, וכ' דאח"כ מושיב לשניהם, וכ"כ **בד"מ** סי"ז אות ג' **וברמ"א** שם ס"ב, **ובאורים** סקי"א כ' דהא דמושיבין אח"כ לשניהם ולא אמרינן דיודע דמה דמושיבין לת"ח הוא מפני עשה דכבוד התורה, י"ל דעשה דקימה ידוע טפי, ועוד כ' די"ל דמ"מ מה דאפשר למעבד עבדינן וכיון דמותר לישב בשעת משא ומתן, מושיבין לתרוייהו.

גמ' צא ואפרח עלי בר אוזא – **באורים** סי"ז סקי"א כ' דעשה כן ממידת חסידות, ומשום הכי לא הוזכר בהלכה.

תוד"ה והאמר – **המהרש"א** מעיר דתי' הראשון, דאכתי יק' דמה מק' הגמ' דהאמר מר, נימא דהיה רשאי לעמוד בגמר דין, משום עשה דכבוד התורה, כמו דרשאין להושיב הת"ח בשעת עדות מהאי טעמא, וכ' דדוקא להושיב הת"ח שרי, מפני דתרוייהו הוו בגופו, אבל גבי עמידת הדיינים, דכבוד הת"ח הוא בגופו של אחר, אין לו לעמוד משום עשה זה.

בא"ד – **המהרש"א** מק' בתי' הראשון דאמאי לא הושיב גם לשני בשעת גמ"ד, וכמו דמבואר בגמ' בסמוך דאותבינהו לכולהו, וכ' דלק' י"ל דמיירי שלא בשעת גמר דין, [ולכאורה היינו כשי' התוס' בע"א דרק לגבי העדים חשיב שעת העדות כגמר דין], אבל בשעת גמר דין אין היתר להושיב זה שאינו ת"ח, כיון דיש בו מצוה לעמוד בשעת גמר דין, ועיין בחת"ס מש"כ באופן אחר, **ובפרישה** סי"ז סק"ד מבואר דגם בשעת גמ"ד מושיבין לתרוייהו, **ובאורים** סק"ט כ' דכן משמע בשו"ע, וציין לדבריו **בתומים** סק"ד, ושם כ' דצ"ל דס"ל לשו"ע כהתי' השני בתוס', אך כ' שם דיותר נראה דהשו"ע לא קאי על גמ"ד, דכיון דשורת הדין לעמוד בגמ"ד ורק עשה דכבוד התורה דוחה, מהיכי תיתי להושיב הע"ה, ובפרט דלא שייך בגמ"ד כולי האי מסתם טענתי', **והגרע"א** בס"א כ' דדין זה תלוי בשני תי' התוס', **ובשעמ"ש** סק"א בתחילה דסתימת השו"ע משמע דגם בגמ"ד, אמנם אח"כ כ' דרק קודם גמ"ד שרי, דכיון דיש אופן לעשות כמבואר בגמ' דישב כמאן דשרי מסאני', אין היתר להושיב הע"ה, וכ' לומר דגם בתי' השני ובראשונים דמבואר דמותר בשעת גמ"ד, י"ל דלא כתבו זה אלא לפי הס"ד בגמ' דאין דרך לישב באופן שלא יסתור לכבוד התורה, אבל לפי מה דמסקינן דאפשר דישב כמאו דשרי מסאני', ממילא דאין להתיר להושיב הע"ה, [ועיי"ש דכ' עוד, דכיון דאפשר לגמור הדין בדיני ממונות שלא בפני הת"ח, א"כ אם הוא נשאר מעצמו אין זה מחייב להושיבו].

בא"ד – **הרשב"א והר"ן** כ' כתי' השני, וכ"כ **הרמב"ן והרא"ש** בתי' אחד, **והריטב"א** כ' דלפי מש"כ רש"י דהיה אחר מיתת רב הונא, י"ל דאין בזיון לחבר שתהא אלמנתו עומדת בשעת גמ"ד, **והרמב"ן** כ' עוד דאין כאן בזיון לחבר אם אשתו עומדת בגמ"ד, ועוד כ' **הרא"ש והריטב"א** דאשת חבר לא הוי אלא מדרבנן, **והרמב"ן** הק' על זה דבכתובות ק"ו א' מבואר אפילו גבי קרובו של ת"ח דאיכא עשה דכבוד התורה, אמנם הריטב"א כ' דרק לענין דהתם דהוי לפתוח בדינו של הקרוב של הת"ח אמרינן דיש כאן עשה דכבוד התורה, ואינו מן התורה, ובריטב"א בכתובות מבואר יותר דשם מיירי דעדיין לא פתחו בדינו של שני, ואין כאן עשה דכקטן כגדול תשמעון, אלא רק יש עשה בכל אחד לדונו, ובזה אמרינן דגבי קרובו של ת"ח כיון דיש עשה דכבוד התורה מדרבנן, יש להעדיפו, **ובאורים** סי"ז סקי"א כ' דמשמע ברש"י ותוס' ור"ן דרק לאחר מיתה אמרינן דאין אשת חבר כחבר, וכ"כ **בנתה"מ** בחי' סק"ז, **והגרע"א** בגיליון שם בס"א כ' דאין להושיב אשת חבר לאחר מיתה בגמ"ד כתי' השני בתוס' והר"ן, ולפי התי' הראשון גם לת"ח אין להושיב, אלא אם תרוייהו ת"ח, ובאופן זה לתי' הראשון יש להושיב גם באשת חבר לאחר מיתה.

גמ' דיתיב כמאן דשרי מסאני' וכו' – **הריב"ש** סרס"ו כ' דאם הב"ד עמדו בסמיכה שפיר דמי, דאם שוחה דקרוי גם עומד, קרוי גם יושב כמבואר במגילה כ"א א', סמיכה דאינה חשובה עמידה, ודאי דקרויה ישיבה, **ובב"ח** סי"ז השוה סמיכה לשוחה, ובריב"ש כ' עוד טעם כיון דהוי רק מדרבנן דדיעבד כשר, וא"כ על ידי סמיכה אפשר אפילו לכתחילה, **ובשו"ע** סכ"ח סכ"ו כ' כריב"ש.

**ובד"מ** סי"ז אות ב' כ' בשם ריב"ש דעל ידי סמיכה חשיב עמידה לענין עדים ובעלי דין, וכ"כ **ברמ"א** ס"א, וכבר תמה עליו **בט"ז** דבריב"ש לא מבואר אלא דחשיב ישיבה, ואדרבה מבואר בריב"ש דאי"ז חשוב עמידה, וגרע משוחה, ובהגהת **חכ"צ** שם ישב דברי הרמ"א, דכונתו לסוף דברי הריב"ש דכ' דיש להתיר משום דאי"ז אלא מדרבנן, דמשמע דמשום הכי מתיר אפילו בלא מש"כ מתחילה, וא"כ מהאי טעמא גם יש להתיר להחשיב סמיכה כעמידה, **ובפ"ת** סק"ה כ' דמשום הכי דקדק הרמ"א לכתוב לענין זה, **ובתומים** סק"ב כ' לקיים דברי הרמ"א, דכיון דגבי ישיבה בעזרה מצינו דעמידה על ידי סמיכה לא חשיבה ישיבה, א"כ הכא נמי לגבי הדין דועמדו שני האנשים לפני ה', י"ל דיסוד דינו הוא כמו דאין ישיבה בעזרה, ומשום על ידי סמיכה שפיר דמי.

**ובמג"א** סקמ"א סק"ב כ' לדינא דסמיכה אינה חשובה לא עמידה ולא ישיבה, וכ"כ **בבי' הגר"א** בסי"ז סק"ו, **ובאורים** סק"ז כ' דלכתחילה יעמדו אף בלא סמיכה, [ובנתה"מ לא הביא חלק זה].

**ובסמ"ע** סק"ו כ' דמ"מ לא יהיו תרוייהו בסמיכה, דהיינו גם העדים או הבע"ד וגם הדיינים, דממנ"פ חד לא עמיד כדינא, **והב"ח** חולק, וכ' דהא מבואר בגמ' דר"נ ישב כמאן דשרי מסאני', והיה מהני גם דיחשב יושב, וגם עומד מפני כבוד ת"ח, **והש"כ** בסק"ה הביאו, **והט"ז** דחה ראית הב"ח, דגבי עדים ודיינים תרוייהו הוו מחד קרא וחד דינא, ולא דמי להא דר"נ דהוי משני דינים, ועוד דמאחר דאי אפשר לו לעמוד, אמרינן דמ"מ יעשה מקצת הידור, אבל י"ל דאה"נ דלא חשיב קימה, **ובמג"א** כ' דלענין קימה להידור שאני, דגם בזה חשיב כמו קימה שיש בזה הידור, **ובתומים** סק"ב הסכים להסמ"ע, דיסוד הדין בעדים או בע"ד ודיינים, הוא שלא יהיו תרוייהו באותו מצב, ומשום הכי אינו ענין למה שהביא הב"ח, **ובנתה"מ** בחי' סק"ה גם כ' לדינא הכי.

גמ' לא ליקדום צורבא מרבנן וליתיב – **ברי"ף** הגירסא קמי רבי', וכן הביא **הרמב"ם** בפכ"א מסנהדרין ה"ד, **והרא"ש** כ' כגירסא דידן, **ובטור** סי"ז כ' כהרי"ף לפני רבו, וכ' **הב"י** דס"ל דרק ברבו חיישינן מפני שיש לו קירוב דעת עמו, **והב"ח** כ' דנקטו זה לרבותא, דאפילו שיש לתלות דהוא מדבר עמו על מה שלומד אצלו מ"מ אסור, וכ' דאין להקל לישב אצל מי שאינו רבו, וכן **בדרישה** סק"ח כ' די"ל כהב"ח, **ובשו"ע** ס"ה כ' כהרי"ף, **והסמ"ע** סקי"ג הביא הב"י, וכ' די"ל דלרבותא וכמשנ"ת, **ובאורים** סקט"ו **ובנתה"מ** בחי' סק"י כ' כהב"ח.

גמ' אבל קביע לי' עידני' – **הריטב"א** הביא גירסא דפתח לי', ומבאר דאם הרב הזמינו לדין להצורבא מרבנן, אין איסור שישב לפניו, דידע דהוא בא משום דהזמינו לדין, וגם יודע הבע"ד שלא יתן לו הרב לסדר טענותיו, והיינו דהחשש רק דהבע"ד השני יאמר, דהצורבא מרבנן רוצה לסדר טענותיו לפני רבו, אבל ברבו אינו חושד.

גמ' וזילא בי' מילתא וכו' – **הרמב"ן** כ' דת"ח שתורתו אומנותו וזילא מילתא לילך לב"ד לדון עם ע"ה, רשאין ב"ד לשגר לו שלוחין שיאמר טענותיו לפניהם, דעשה דכבוד התורה עדיף, והביאוהו **הראשונים**, **והריטב"א** כ' דברי הרמב"ן אם בע"ד ע"ה או שהב"ד פחות חשוב ממנו, דבאופן זה אינו הולך לב"ד אלא הם שולחים לו, או שהולך לב"ד חשוב, **ובשו"ע** סקכ"ד הביא דין זה דאם זילא בי' מילתא למיזל לב"ד לערער בהדי ע"ה, ב"ד משגרין לו שלוחין, **ובטושו"ע** ס"ז ס"ו כ' בשם **רה"ג** דאין הדיין שהוא פחות מהת"ח רשאי לכופו לת"ח לבא לדון לפניו, אלא מכנפין מאן דאיכא התם מחכימי ומעיינין בינייהו, ועיי"ש בנו"כ.

גמ' לא ליזל – **הריטב"א** כ' דגם אם רוצה לילך אין לו לילך, ולא דמי לאבידה דאם רצה משיב, דשם יש ת"ח שעושים כן בשלהם, **וברא"ש** בב"מ ל' ב' מבואר דגם גבי אבידה אסור לו לזלזל לכבוד התורה, **ובנ"י** כ' בשם **רא"ה** גם כ' דדוקא אמרינן שלא ילך, אמנם **במאירי** כ' דאם לא רצה למחול אין הכרח בכך לילך, **והרמב"ם** בפ"א מעדות ה"ב כ' דיש לו לימנע, **ובתו"ח** כ' לבאר דהכונה דיכול לימנע אבל אי"צ לימנע, וכ' לומר דגם לשי' הרא"ש דאסור לו באבידה זהו משום דיכול לותר שם ולשלם משלו, ויל"ע דהא מיירי גם באופן שאינו יודע של מי האבידה, **ובטושו"ע** סכ"ח ס"ה כתבו גבי עדות דאינו חייב לילך, [ובטור ס"ז כ' גבי דיין שקטן מהת"ח רק דאינו יכול לכופו], **ובפ"ת** סקט"ו הביא **דהכנה"ג** דייק דרק חיוב אין אבל אם רצה יכול לילך, והביא **מחו"י** דתלוי במחלוקת הרמב"ם והרא"ש לגבי אבידה, והביא דברי **התו"ח**, **והגרע"א** ציין לכנה"ג.

גמ' אף אנן נמי תנינא וכו' – **בפרי יצחק** ח"א סנ"ב בד"ה ועכ"פ הק', דכיון דמיירי בצורבא מרבנן, א"כ למאי בעי להדין דמצא שק או קופה, דילפינן לה מקרא דוהתעלמת, הא בלא זה נמי תיפוק לי' דלא ליזל, משום דעשה דכבוד התורה עדיף, וכמו דמבואר בגמ' בסמוך דמשום הכי אין צריך להעיד מעומד, וכמו כן הק' בד"ה ועוד להשי' דהדין דזקן ואינו לפי כבודו הוא דוקא בת"ח, דא"כ למאי בעי להאי ילפותא, הא תיפוק לן משום דעשה דכבוד התורה עדיף, וכ' לישב קו' זו דכיון דאבידה הוי עשה ול"ת, א"כ בזה לא היינו אומרים דמהני אף עשה דכבוד התורה לדחות עשה ול"ת, אך כ' דאין זה מיושב, דכיון דהנדון הוא שיתעלם ולא ישיב, והיינו שיעבור בשוא"ת, א"כ בזה לא אמרינן דעשה ול"ת דוחה עשה, ורק איפכא אמרינן דאין עשה דוחה ל"ת ועשה, ובד"ה אלא כ' לומר דגבי הת"ח עצמו לעולם ליכא לעשה דכבוד התורה, ובאמת מה דמבואר בגמ' בסמוך דעשה דכבוד התורה עדיף, אין הכונה מדין דעשה דוחה עשה, אלא הוי מדינא דכבוד הבריות וכמשי"ת בסמוך, **ובק"ש** ח"ב בגיטין אות כ"ז כ' דיש כאן גם משום הצלת ממון חבירו, וגם משום אפרושי מאיסורא לזה שיקח הממון שלא כדין, ולפ"ז כ' דקרא דוהתעלמת בעי דלא נימא דחיוב הצלת ממון חבירו דוחה לכבודו של הת"ח, אמנם זה אינו סיבה להתיר להניח לאחר ליקח הממון שלא כדין, דבזה הוא מחויב להפרישו מאיסורא מדין ערבות, ולזה בעי להא דמבואר בסמוך דעשה דכבוד התורה עדיף, והיינו דזה דוחה להחיוב דערבות.

גמ' אבל באיסורא – **בב"י** סכ"ח כ' דדוקא אם ב"ד באים להתיר אשה שלא כדין וכמש"כ רש"י, אבל אם ב"ד באים לאסור אשה שלא כדין, בזה אין צריכים להעיד כיון דלא הוי לאפרושי מאיסורא, **והב"ח** שם כ' דגם בזה אפשר לבא לידי יסור, כגון שיקדשה אחר, וכיון דסבורים דהיא אשת איש יאמרו דקידושין אלו לא תפסי בה, ויבוא לישא קרובותיה, **ובסמ"ע** סקכ"ח כ' כהב"ח, וכ' דמשכחת לה עוד נפ"מ, **ובתומים** סקי"ג כ' דאי יש לחוש לזה, א"כ גם בממון יש לחוש שמא יקדש אשה עם אותו ממון, ועל כרחך דלא חיישינן לזה, וא"כ גם בעדות קידושין לא ניחוש לזה, וכ"כ **באורים** סק"כ כהב"י, וכ' דמ"מ אם יש רגלים לדבר שיבוא לידי איסור יש להם להעיד, [וגם בעדות ממון צריך להעיד באופן זה].

גמ' שם – **בפ"ת** סכ"ח סקט"ז כ' בשם **הברכ"י**, דהיכי דיודע עדות בממון, ואיכא עוד עד אחד עמו, ואם יעיד רק העד השני, הוא יודע דהבע"ד ישבע בשקר להכחישו, דיש לו לילך להעיד לאפרושי להבע"ד מאיסורא.

תוד"ה אבל – **בתומים** סכ"ח סקי"ב כ' דמכמה מקומות נראה דנקטו כתי' הראשון בתוס', וכ' לישב עוד דעל כבודו יש לו למחול לעולם באיסורא, ורק בכבוד אחרים יש חילוק בין קום עשה לשוא"ת, אלא דהרי תוס' הק' ממוצא כלאים דהוי כבודו דידי', אך לפי המבואר **ברמב"ם** בפ"י מכלאים הכ"ט דדין זה נאמר במוצא כלאים בבגד חבירו אתי שפיר, ועיי"ש מה שהעלה לדינא.

בא"ד – **בק"ש** ח"ב בגיטין אות כ"ו [ובעוד מקומות] כ', דבתי' השני מבואר דהא דיש חילוק בין קו"ע לשוא"ת, אין זה משום דאמרינן דאין בכח כבוד הבריות אלא רק שיהיה שוא"ת, [דנימא דתרוייהו שקולים ואמרינן שוא"ת], דא"כ מה בכך שאצל האחר הוי בקו"ע, הא מ"מ גבי דידי' לא הוי אלא בשוא"ת, אלא הגדר בזה דעבירה שהיא בקו"ע היא חמורה יותר, ואין בכח כבוד הבריות לדחות עבירה שהיא בקו"ע, וממילא דלא אכפת לן אם גבי דידי' הוי בשוא"ת או בקו"ע, דמ"מ יש כאן עבירה של קו"ע, ועיי"ש שהוכיח כן מעוד מקומות, ולפ"ז כ' דגם בתי' הראשון אין לומר דס"ל דגדר הדין דאמרינן לי' שוא"ת, אלא כ' לבאר שם דס"ל בתי' הראשון, דכיון דעכ"פ מה דמחויב הוא למנוע חבירו מלעבור עבירה, הוי חיוב בפנ"ע של הוכח תוכיח, א"כ גבי חיוב זה אמרינן דכיון דעובר רק בשוא"ת, נדחה הוא מפני כבוד הבריות.

ובעיקר קו' התוס' הק' שם **בק"ש**, דכל מה דמצינו דכבוד הבריות דוחה איסור שבתורה, זהו רק היכי דעל ידי הדחיה נמצא דיש כאן היתר לעבירה, אבל בהאי דהכא דהרי השני עובר בכל ענין ואין בעבירת השני דחיה של כבוד הבריות, א"כ לענין זה לא מצינו דמשום כבוד הבריות לא ניחוש למה דעובר השני, דאדרבה בזה יש לנו לומר דכל מקום דיש חילול השם אין חולקין כבוד לרב.

רש"י ד"ה והאי עשה – **בפי' הר"ח** כ' דהעשה היינו קרא דוהדרת פני זקן.

גמ' עשה דכבוד תורה עדיף – **בטו"א** במגילה כ"ח א' הק' דבכתובות מ' א' מבואר דהיכי דאיכא עשה דאי אמרה לא בעינא ליכא עשה, בזה אין עשה דוחה ל"ת, וא"כ הכא בעשה דכבוד תורה דיכול הת"ח למחול על כבודו, אמאי דוחה עשה אחר, [והנה יש כמה ביאורים בגמ' שם, דאמאי זה דאי אמרה לא בעינא הוי סיבה דלא ידחה העשה לל"ת, ולפי חלק מהביאורים ל"ק], וכ' דעל בזיונו אינו יכול למחול, והכא חשיב בזיון בשבילו, **ובשעה"מ והרש"ש** כ' לחלק דהכא מיירי לענין עשה דוחה עשה י"ל דהגם דניתן למחילה מ"מ דוחה עשה אחר כיון דעשה זה אלים, וכמו דמצינו בתוס' בפסחים נ"ט א' לחלק בין עשה דוחה ל"ת, לבין עשה דוחה עשה, [והנה בטו"א כבר כ' לומר הכי, אך הביא ראיה דאין לומר הכי עיי"ש, אמנם **בפרי יצחק** ח"א סנ"ב בד"ה אולם דחה ראית הטו"א, וממילא דיש לחלק בזה], ושם בד"ה אבל העיר על תי' הטו"א, דלכאורה זה תלוי במחלוקת הראשונים האם מותר לת"ח להשיב אבידה כשאין זה לפי כבודו, ולהשי' דמותר מבואר לכאורה דגם יכול למחול על בזיונו, והנה כבר נתבאר דברי הריטב"א דכ' דאבידה שאני, דיש ת"ח שעושים כן בשלהן, ולכאורה לפ"ז אתי שפיר דברי הטו"א, [ובפרי יצחק שם הביא עוד מספר **מנחת אהרן**, דכ' לישב לפי המבואר בסמ"ע דעשה דעמידה לא הוי אלא אסמכתא בעלמא, אמנם הק' על זה דבראשונים נראה דהוי עשה גמורה, וכבר נתבאר לעיל].

**ובפרי יצחק** בד"נ אלא העיר עוד דלכאורה העשה דכבוד התורה דכ' רש"י דהיינו את ה' אלוקיך תירא, זהו לגבי אחרים, אבל על הת"ח עצמו ליכא עשה זו, וא"כ אמאי יכול לישב הת"ח משום עשה זו, ולבטל העשה דועמדו, וכ' לבאר דבאמת אין כונת הגמ' כלל מדין עשה דוחה עשה, אלא הוי מהדין דכבוד הבריות דוחה איסור שבתורה, וכ' דלהעיד מיושב חשיב דעובר רק בשוא"ת, ולא חשיב עבירה בקום עשה, דעצם העדות בישיבה אינה אסורה, אלא רק דיש חיוב לעמוד, והוא מבטל עשה זה בשוא"ת, וכ' דלפי התי' השני בתוס' דבכל ענין שוא"ת דוחה כבוד הבריות בודאי ניחא, אלא דגם לתי' הראשון דרק גנאי גדול דוחה, י"ל דלהעיד מיושב חשיב גנאי גדול, [יותר מלהעיד בפני ב"ד קטן ממנו בישיבה], והביא כן מתשובת מהר"ם, והא דמבואר בגמ' הטעם דעשה דכבוד התורה עדיף היינו משום דבאמת סתם אדם מכובד לא אמרינן לו שיעיד מיושב, ומשום דכיון דיש מצוה לעמוד, אין זה חסרון בכבודו באם יעמוד, אבל בת"ח כיון דאיכא עשה לכבדו, א"כ יש חשיבות לכבודו גם במקום שיש עשה שיעמוד, וממילא דראוי לדחות העשה דועמדו, משום הדין דכבוד הבריות.

תוד"ה עשה – בתי' הראשון כ' **בתומים** סי"ז סק"ג, דלפ"ז בעדות נשים גם בעי שיעמוד אפילו ת"ח, דלא הוי דין ממון, אך כ' דדברי התוס' הם חומרא בעלמא, דאי בדיני ממון רשאי לישב, מנין לנו דבדיני נפשות אינו רשאי, דעיקר דין עמידה כתיב בדמיני ממון, ורק ילפינן דיני נפשות מדיני ממון.

בא"ד – בתי' השני, **בתוס'** בזבחים ט"ז א' מבואר יותר, דגבי מצוות יכול המלך למחול, דבשביל כך לא יניח שלא תהא אימתו עליך, **והרשב"א** הביא מתוס' כתי' ראשון, וכ' עוד דשם ישב מעצמו קודם שנתנו לו ב"ד רשות, **והריטב"א** כ' לגבי שכינה מחמירים במלך להכניע לבו לפני השי"ת.

ד) רש"י ד"ה לא יעשה – **המהרש"א** מק' דאם סבור שטעה והוא מחזיק דבריו הראשונים, הרי הוא עובר על לא תטה משפט, וכ' לומר דמיירי באופן דהוא מסתפק בדין, ואינו בודאי שיחזור אם ידון בזה עם הדיינים, ובזה עובר רק על מדבר שקר תרחק.

ובפי' **הר"ח** מבאר דלא יהיה מליץ לאחד מהבע"ד, והיינו דלא יראה לבעל דין האיך לטעון, **והריטב"א** כ' שלא יאמר בדבריו לשון שיהא בו שום מליצה לבעל הדין לטענותיו, שיהא כעורכי הדיינים, **והר"ן** על הרי"ף הביא פי' רש"י, **והמאירי** כ' כרש"י, וכ' עוד שלא יוציא דבריו שיראה מהם עזר וסעד לאחד, שלא ילמד לשקר מתוך דבריו, **והרמב"ם** בפכ"א מסנהדרין ה"י כ' שלא יעשה דיין מליץ לדבריו, אלא יאמר מה שנראה לו וישתוק, וכ"כ **הטור** בסי"ז, וכ' **הכס"מ** דהוא מפרש דשלא יהיה סניגור לומר יפה הוא אומר, **ובפרישה** סקי"א כ' דהיה נראה דהפי' ברמב"ם שלא יסייע וימליץ טענות האחד, וכ' דהכס"מ לא מפרש הכי דזה פשיטא דאסור, ועוד דנראה לו דמיירי בשעת חיתוך הדין, דלא יאמר אלא הפסק, אבל לא יוסיף לומר דזה טען יפה וכיוצא בו, [ויל"ע האיך נלמד זה מקרא דמדבר שקר תרחק], **ובשו"ע** ס"ח כ' דברי רש"י ודברי הרמב"ם, **ובסמ"ע** סקי"ח כ' הפי' ברמב"ם דמש"כ דיאמר מה שנראה לו קאי על הבע"ד, וישתוק קאי על הדיין, **ובאורים** סק"כ הביא פי' הסמ"ע ופי' הכס"מ וכמו דמבואר פירושו בפרישה, **והנתה"מ** בחי' סקי"ד הביא רק פי' הסמ"ע.

גמ' וכן עד שיודע בחבירו וכו' – **הרמב"ם** בפ"י מעדות ה"א **ובטור** סל"ד כ', דעובר על לאו דאל תשת ידך עם רשע להיות עד חמס, **ובכס"מ** הק' עליו דבגמ' כאן ילפינן מקרא דמדבר שקר תרחק, ולא מייתי האי לאו, **ובלח"מ** כ' דהכא כיון דמיירי גם על דיין, ושם ליכא אלא משום קראד מדבר שקר תרחק, משום הכי מייתי לה גם לגבי עד, דגם דבעד יש להלאו דאל תשת.

גמ' מנין שלא יצטרף עמו וכו' – **בסמ"ע** סל"ד סק"א מבואר הטעם כמו שכ' רש"י דנמצא דהב"ד פוסקין על פי שני עדים, ובאמת אין כאן אלא אחד, **ובש"כ** סק"ג כ' דצ"ע דכיון דיודע דעדותו אמת, אמאי לא יעיד, וכ' דהיה מפרש דלכתחילה לא ילך להיות עד עם העד פסול, כדי שאח"כ לא יבוא לידי שקר בב"ד דסבורין שיש כאן שני עדים כשרים, או דמיירי בדבר דבלא שני עדים כשרים, באמת לא חל, כגון קידושין או גביה ממשועבדין, ובסוף כ' דכיון דהדין דנמצא אחד קרוב או פסול עדותן בטלה, א"כ נמצא דגם עדותו בטלה, והוא מעיד כעד כשר, **ובאורים** סק"א כ' כהסמ"ע ותמה על קו' הש"כ, ועל תי' הג' דגם הוא נפסל משום הדין דנמצא אחד קרוב או פסול העיר, דאכתי משכחת דלא נפסל, באם לא ראו יחד ולא יעידו בתוכ"ד, **ובשעה"מ** סק"א הביא **מכל בו** דהאיסור רק שלא יעיד דראה עם הפסול, אבל להעיד על עצמו יכול, וכ' דהוא הנכון, ולכאורה בשו"ע מוכח לאו הכי, דכ' דאין צריך לומר אם השני לא ראה כלל דלא יעיד עמו, ושם לכאורה בודאי לא מיירי דיעיד שראה עם השני.

**לא' א'**

גמ' מנין שלא ישתוק – **בנ"י** מבאר דלא יורה היתר לעצמו, דהוא טועה במה דסבור שיש לו זכות, דהא רבו מחייבו.

גמ' ותא אתה קום התם וכו' – **בב"י** סכ"ח ביאר האיסור בזה, שגורם לפסוק דין על פי שנים ואין כאן אלא אחד, **ובסמ"ע** סקי"ד תמה בזה, דהא מיירי דאומר לו שרק יעמוד שם ולא יעיד, וכ' דהחשש הוא שמא ע"י פחד זה ישווה עמו הנתבע שלא כדין, והיינו דאין לו להאמין לרבו, ואכתי היה מקום להתיר לעמוד שם דממנ"פ אם באמת חייב הנתבע הרי שפיר ישלם לו, ואם אינו חייב, הרי לא יודה ונמצא דאין שום נפ"מ בעמידתו, ולזה ביאר הסמ"ע דיש חשש שמא יסכים להתפשר עמו שלא כדין, ולפ"ז מבואר דלהוציא ממון כדין שפיר יכול לבוא לעמוד שם, אמנם **בחזו"א** כ' דמה שגורם לו שיודה אין בזה איסור דאין לו לחוש שמא רבו משקר, אלא דיש איסור להראות עצמו כאילו בא להעיד שקר, וגם להעמיד עצמו בב"ד כעד הוי התחלת עדות שקר ואסור.

תוד"ה שלא – **הריטב"א** כ' דלרבותא נקט הכי, דאפילו משום שני שבועות לא ישקר, **והמהרש"א והתו"ח** כ' דנפ"מ היכי דבשבועת הגלגול אינו יכול לישבע דיצטרך לשלם משום דין מתוך, למ"ד דאמרינן מתוך בגלגול.

גמ' אחד לבוש סמרטוטין וכו' – **הראב"ן** כ' דלא ראינו דנוהגים הכי עכשיו, וכ' לומר דדוקא איצטלית מאה מנה, ועכשיו אין דרך ללבוש כך ומשום הכי אין להקפיד, **ובמאירי** כ' דאם אחד לבוש בגדים יקרים ביותר ואחד פחותים מן הראוי ישתדל להשוותם, **והרמב"ם** בכ"א מסנהדרין ה"ב כ' אם אחד לבוש בגדים יקרים ואחד בזויים, **והטור** בסי"ז כ' אם אחד לבוש בגדים נאים, ואחד פחותים ובזויים, **והב"ח** כ' דמדקפיד רבא אפילו על מנעל מוכח דיש להשוותם לגמרי, וצ"ל דהכונה או אחד בגדים נאים או אחד פחותים ובזויים, **ובפרישה** סק"א כ' דדקדק לומר בזויים דבלא חשובין לבד אין להקפיד, **ובשו"ע** ס"א כ' כלשון הרמב"ם, **ובסמ"ע** סק"ב כ' דדוקא בזויים כמש"כ בפרישה, **והש"כ** בסק"ב הביא לדברי הראב"ן.

**והב"ח** כ' דאין לומר דסגי בזה שיאמרו הדיינים דילבשו בשוה, גם אם לא יעשו כך הבע"ד למעשה, דכבר רואה זה שלבוש בפחות דאין הדיינים מחשיבים הלבוש ביותר, דא"כ שיהיה סגי שיאמרו לו דאל תירא, דאין מחשיבין השני, ואמאי צריכים לומר לזה שלבוש ביותר שישוה מלבושם, ומ"מ כ' דבזמן הזה אין לנו כח להעמיד משפטי הדת על תילם דיד העשירים תקפה עלינו, וסגי שיאמר לעני אל תירא וכו', והביא דכ"כ **המהרש"ל** וכן נוהגין, **ובפרישה ובסמ"ע** סק"ב הביא המהרש"ל דבזמן הזה לא אומרים לעשיר כלום, ולא הביא דמ"מ אומרים לעני אל תירא, **ובבאה"ג** אות ד' **ובקצוה"ח** סק"א בשם **כנה"ג** כ' כהב"ח דאומרים לו אל תירא, אמנם **באורים** סק"ג כ' דכיון דהש"כ הביא דברי הראב"ן דדוקא במאה מנה יש לומר, משום הכי אין אומרים כלום, וכן **בנתה"מ** בחי' סק"ב לא הביא דאומרים לעני אל תירא.

תוד"ה זה – **בפסקי תוס'** מבואר דמש"כ התוס' שהוא אלם, היינו המורשה, וכן מבואר ברמ"א סקכ"ג סט"ו, **והש"כ** שם כ' לפרש דהיינו הנתבע, דמשום הכי התובע רוצה שמישהו אחר ילך לדון עמו, שהוא לא יוכל להוציא ממנו, וכ' דאי נימא דקאי על המורשה, יק' דממנ"פ אי הוי בעל טענות בטענות כדין, א"כ אמאי לא ילך, ואי הוי שלא כדין, א"כ זה אסור גם לעצמו, **ובתומים** סקי"ד הביא הפסקי התוס', וכ' דלא מיירי דהמורשה בא לטעון שלא כדין, אלא דמשום דהוא אלם ובעל טענות יתרצה הנתבע להתפשר, ובזה אין איסור אלא משום דלא הוי דין דידי'.

בא"ד– **הרמב"ם** בפ"ג משלוחין ה"ה כ' דכל הבא בהרשאה, הוא בכלל הנאמר בהן ואשר לא טוב וכו', **והראב"ד** השיג דדוקא אם הנתבע באותה עיר, **והג"מ** אות ו' כ' דדוקא אם מפני שהוא אלם, אבל אם מפני שהוא רחוק שפיר דמי, **ובכס"מ** כ' דהכלל הוא דאם מפני שאין התובע יכול להוציא שפיר דמי, **ובטור** סקכ"ג כ' דאם הנתבע בעיר אחרת אפשר, **ובב"י** כ' כמש"כ בכס"מ, **ובשו"ע** סט"ו כ' כהטור, **והרמ"א** כ' די"א דאין חילוק בין עיר אחרת לאותה עיר, אלא כל זמן שהמורשה הוא אלם ובעל טענות, לא יעשה, אבל אם עושה כדי להציל התובע מצוה עביד, **והש"כ** בסקל"ב כ' דהפי' בתוס' דהנתבע הוא אלם, ומשום הכי אין התובע רוצה לדון עמו, ולפ"ז כ' דאין מחלוקת אלא כל שאין התובע יכול להוציא שפיר דמי, ואם לא לא יתעבר הגם דהתובע לא ניחא לי' לילך לדון משום דהנתבע אלם, **ובתומים** סקי"ד כ' דכהאי גונא דהנתבע אלם בודאי שפיר דמי לילך במקום התובע.

ה) גמ' לאפוקי מלך – **הרמב"ם** בפ"י משגגות ה"ז כ' דמלך חייב בשבועת העדות, **והראב"ד** השיג עליו, ועיי"ש בנו"כ, **והמהריק"ו** שם כ' דדוקא במלכי בית דוד משכחת לה, דמעידין עליהם ומעיד, אבל מלכי בית ישראל אינו מעיד, **ובתיו"ט** בהוריות פ"ב כ' דמשכחת לה דמעיד בדיני נפשות, **ובתוספת יוה"כ** ביומא ע"ד ב' מק' דאין קרבן אלא בתביעת ממון, ועוד הביא דברי **הכס"מ** בפ"ג ממלכים ה"ז, דנראה דמלך אינו מעיד כלל אפילו באיסורים ודיני נפשות, **ובש"ש** ש"ז פ"א כ' די"ל דלא כהכס"מ, דבתוס' בסנהדרין י"ח ב' מבואר דלא כהכס"מ, ומה שהק' דאין קרבן אלא על תביעת ממון, כ' דמשכחת לה עדות על נפשות שיש בה נפ"מ לדיני ממון, כגון עדות שזינתה ומפסדת כתובתה, ובתוספת יוה"כ שם כ' דמשכחת לה דמלך יעיד למלך, ועוד כ' די"ל דהרמב"ם מיירי שהעיד כתבעו כשהיה הדיוט ואח"כ נתמנה להיות מלך, **ובתומים** סכ"ח סקי"ג כ' על דרך הש"ש דמשכחת לה בממון שרגלים לדבר שיהיה בזה נפ"מ לדיני נפשות, וכמשנ"ת לעיל בגמ' גבי איסורא.

גמ' זה הלוקח שדה וכו' – **הריטב"א** כ' דמתנה שרי אם דחיקא לי' שעתא ואינו בכלל שונא מתנות, דלא מיחזי כמאן דזבין דיני'.

גמ' אבל משחק בקוביא וכו' – **הרשב"א** מק' דכיון דמ"מ רבנן פסלוהו, א"כ נמצא דאפילו אם יעיד מ"מ רבנן לא יחייבו אותו, וא"כ אמאי חייב, הא לא חייבה תורה אלא היכי דמפסיד לתובע ממון בכפירתו, וכ' דמתוך הדחק י"ל דאע"פ שאין מוציאין ממון בעדותן מ"מ מהני דאי תפס התובע לא מפקינן מיני', [**והגרע"א** בסל"ד ס"ג הביא לדברי הרשב"א דצידד לומר דמהני תפיסה], ועוד כ' לומר דפליגי במחלוקת חכמים וראב"ש לק' ל"ב א' אי אמרינן דיש לחייב בגורם לממון, והכא נמי י"ל דאילו העיד זה שמא יתבייש האחר שאינו יכול להעיז פניו בפני עד זה, וכיון דמדאורייתא כשר והוא גורם לממון חייב, אמנם הק' על זה מלק' ל"ב ב' וכ' דצל"ע [ועיין בזה לק'], **והגרע"א** במהדו"ק סקע"ט כ' לומר דיש נפ"מ בעדות אשה דשם פסולי עדות כשרים, דכיון דיש לו דין עדות, א"כ ממילא יתחייב בשבועת העדות דשם מוציאין ממון על פיו, אמנם כ' דבגמ' ביומא ע"ד א' משמע דטעמי' דרב אחא דפסולי עדות דרבנן פטורים, הוא משום דהיום אינם בתורת הגדה, ואי נימא דמיירי באופן דעדות אשה, א"כ הרי הוא בר הגדה וגם לרב אחא יהיה חייב, **ובאו"ש** בפי"א מעדות הי"א כ' לישב דיש נפ"מ לענין האם יהיה חייב משום שבועת ביטוי, דאי חשיב דראוי לעדות, יפטר גם משבועת ביטוי, ואי לא חשיב ראוי יתחייב משום שבועת ביטוי לשי' הרמב"ן לעיל כ"ה ב' עיי"ש.

**ובש"ש** שמעתא ז' פ"ג הק' על הרשב"א דמשום תפיסה, דלק' ל"ג ב' מבואר במתני' דהיכי דהדין קלב"מ פטור משבועת העדות, והרי רש"י כ' דמהני תפיסה בדין קלב"מ, ומבואר דתפיסה לא חשיב חיוב ממון, וכ' לחלק דשם אין זכות ממון אלא לתפיסה, משא"כ הכא דעיקר החיוב הוי חיוב גמור, אלא דמדרבנן לא מקבלים עדותם אלא לענין תפיסה.

**בקצוה"ח** סל"ט סק"א העיר דאי נימא דאיכא שעבודא דאורייתא גם על מטלטלין, ורק רבנן הפקיעו השעבוד, א"כ לר"פ דאמר דאזלינן בתר דאורייתא, ממילא צריך להיות דיהיה בזה חיוב דשבועת העדות, אמנם לפי דברי הרשב"א, הרי שם אחר הדין דרבנן, לא משכחת לה נפ"מ כלל בדין דאורייתא, וא"כ גם לר"פ לא יהיה חיוב דשבועת העדות.

**לא' ב'**

ו) תוד"ה ואין – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** במתני' כ' כהתוס' דבאין אנו יודעים הוי שבועת אמת, וכ' **הרשב"א והריטב"א** דברש"י במתני' לא נראה הכי, אלא דמתני' מיירי באומרים אין אנו יודעים, אמנם **הר"ן** הק' דאי מיירי שאמרו לא ידענו, אמאי אמרינן בגמ' דלא תנינן להא דרב כהנא ורב אסי, הא בלא ידענו יש בזה גם שבועת ביטוי כמבואר לעיל כ"ה ב', וא"כ הגם דפטור משום שבועת העדות, מ"מ יש לחייבו משום שבועת ביטוי, לא מיבעיא לאביי דאמר לעיל כ"ה ב' דמה דאינו חייב בשבועת העדות שתים משום דכתיב לאחת, דא"כ בלא ידענו דאין חייבין משום שבועת העדות יש לחייבם משום שבועת ביטוי, אלא גם לרבא דאמר דאין לך בו אלא חידושו, מ"מ זהו דוקא באין אנו יודעים, אבל בלא ידענו נכלל בזה גם שבועת ביטוי, ואמאי לא יתחייבו משום שבועת ביטוי, ואין לומר דבאמת אי לאו דרב כהנא ורב אסי, היו חייבים משום שבועת ביטוי, ומתני' דקתני דפטור היינו רק מדין שבועת העדות, דא"כ יק' שוב דכיון דאינם נפטרים אלא על אותו צד של שבועת העדות שבכלל דבריו, דהיינו מה שאינם יודעים עכשיו, הרי בזה פשיטא דפטורים כיון דשבועתם אמת, ומשום הכי כ' לומר דבאמת מיירי דאומרים דאין אנו יודעים, ומ"מ לא חשיב דנשבעו באמת, דכיון דחזינן דאח"כ נזכרו עדותם בלא שום חידוש, אלא רק בשימת לב, א"כ אין זה חשוב דאינם יודעים, ופטורם רק משום אונס שהיו סבורין בשעת השבועה דבאמת אינם יודעים, [ולכאורה מ"מ לאביי יהיה צ"ל דמה דקתני במתני' דפטור הויינו משבועת העדות, אבל מ"מ חייב משום שבועת ביטוי], **והרמב"ם** הביא לדין המשנה בפ"א משבועות הי"ג, ובפשטות קאי על הגונא דכ' בהי"ב דנשבעו דאין אנו יודעים, **והגרע"א** בגליון על הרמב"ם, כ' **דבתוס'** לעיל כ"ה ב' נראה דבלא ידעתי אין אלא משום שבועת העדות ולא משום שבועת ביטוי כלל, דלא כהר"ן.

**הרמב"ן** מביא תוספתא דאיזו שגגת העדות שפטור, לא היה יודע עדות או יודע ונעלם בשעה שנשבע, והעיר דאם לא היה יודע עדות אין זה שגגה, דאין כאן שבועת שקר, וכ' לפרש דבשעה שנשבע אינו יודע כלל שראה לו עדות או שיודע שראה, אלא דנעלם ממנו היאך היה המעשה, דכיון דהוא מסופק אינו יודע בודאי שנשבע על שקר, **והרשב"א** כ' על זה דאינו מיושב, וכ' דנראה דבאמת המקרה הראשון דלא היה יודע עדות, אי"צ להדין דשבועת שגגה, אלא דכיון דהוא פטור שנאה התנא יחד עם המקרה השני, ובתחילה כ' דנראה מזה כפי' רש"י, ונראה דמפרש התוספתא, דלא היה יודע, היינו שנשבע דאיני יודע, ואו יודע ונעלם היינו שנשבע דלא ידע מעולם ובאמת ידע רק שנעלם ממנו שידע, **והריטב"א** כ' דהכי פירושו דהיה יודע קודם לכן ונעלם ממנו, ונשבע שלא היה יודע מעולם, ואח"כ נזכר, וצ"ב דאינו מפרש שיש בתוספתא שני מקרים.

בא"ד – בתי' בסוף דמיירי באומר מותר, **בתו"ר** מוסיף דאומר מותר אנוס הוא ודמיא לרב כהנא ורב אסי, ויל"ע דבגמ' במכות ט' א' איכא מ"ד דאומר מותר הוי קרוב למזיד, **ורש"י** בשבת ס"ט ב' כ' דאומר מותר פטור אע"ג דבכל התורה חייב, משום דילפינן מקרא דהאדם בשבועה, **והרמב"ן** במתני' מביא דכן מבואר בירושלמי דפטור גם אומר מותר, וכ' דאע"ג דבכל התורה חייב, הכא שאני דכיון שבדיבור פיו הוא עובר, ובשעה שהאיסור חל עליו הוא אומר מותר, אנוס הוא כדרב כהנא ורב אסי.

גמ' קמ"ל – בגמ' לעיל כ"ו א' ילפינן דפטור מקרא דהאדם בשבועה, **והרי"מ** כאן כ' דאעפ"י שלא מצינו בכל התורה כולה דכל איסורין שבתורה גם שגג בחיוב שוגג הוא וחייב, היינו טעמא דשניא שבועה משאר איסורין, משום דשבועה על דבור פיו הוא מתחייב, וכיון שעלה בלבו שאותו דבר כן הוא כמו שנשבע עליו הוה ליה אנוס ופטור, שלא הוציא מפיו אלא הנמצא בלבו, ושאר איסורין על מעשה שעשה הוא מתחייב, וכיון שעל מעשה שעשה בידים הוא מתחייב, לא איכפת לן בלבו כדי שיהא אנוס.

א) מתני' או שאמרו לו וכו' – **הגרע"א** מסתפק האם בעי באופן זה תביעה מתחילה, או דסגי שהם אומרים אין אנו יודעים והוא אומר משביע אני, והנה הרשב"א מק' אמאי קתני דאמרו אין אנו יודעים וכמשי"ת בסמוך, ואי נימא דבאופן זה אין צריך שיתבעם מתחילה, ולא קאי על הרישא דאמר לשנים באו והעידוני, א"כ הא קמ"ל מתני' דבאופן זה אין צריך תביעה.

רש"י ד"ה ואמרו אמן – **הרמב"ן** כ' לומר דגם בשתקו חייבין דחשיב מושבע מפי אחרים, ובשי' רש"י דפוטר כ' דצ"ל דשתיקה הוי כאומר איני מקבל השבועה, **והרשב"א** הק' לפי שי' הרמב"ן, אמאי קתני מתחילה שאמרו דאין אנו יודעים, [וכ' דלרש"י ניחא ויל"ע בכונתו עיי"ש, ואפשר דכונתו דלשי' רש"י ניחא, דקמ"ל דאף בכהאי גונא לא סגי שישתקו אח"כ], **ובחזו"א** כ' דאי מיירי דמשביעם מתחילה, א"כ בזה השבועה הוא שיבואו להעיד לו, דהא אכתי לא אמרו לו דאינם יודעים, שישביעם על זה, ובאופן זה כ' דפשיטא דבעי שיכפרו אח"כ בב"ד, דבלא זה אינם עוברים כלל על שבועתם, וגם דבזה לא משכחת חיוב על כמה שבועות דאין שבועה על שבועה, [ודלא כהתומים דנקט דגם בזה יש חיוב על כמה שבועות ויתבאר בסמוך], ועוד הק' הרשב"א דמה מק' הגמ' דהיכי משכחת דכפרו שניהם כאחת דהא אי אפשר לצמצם, הא משכחת לה שפיר בשתקו דהוי בבת אחת, וכ' דאפשר דכיון דקתני כפרו משמע כפירה ממש ולא רק שתיקה, **והריטב"א** כ' דאי אמרינן דכפירה היינו ממש, א"כ מזה גופא לא נראה כהרמב"ן, דלא הוזכר בשום מקום דגם שתיקה סגי, ומבואר דס"ל כשי' רש"י.

וברש"י בד"ה הואיל מבואר דיש לומר דכל שתיקה הוי ככפירה, **ובהג"א** מבואר דשי' רש"י דשתיקה הוי ספק כפירה, וכ' לפ"ז דאם נותנים חרם בביה"כ דכל מי שיודע עדות שיבוא להעיד והם שתקו, שוב אינם יכולים לבוא להעיד, משום דהוי ספק שמא יש כפירה בשתיקתם ואינו חוזר ומגיד, **ובתומים** סכ"ח סק"ט הביא לדברי ההג"א, וכ' דלפ"ז מבואר דכל שתיקה הוי ספק אם קיבל עליו שבועה או לא, אמנם **בחזו"א** מבואר דדוקא לק' כ' רש"י דהוי ספק כפירה, משום דלבסוף כפרו, אבל אי ליכא כפירה בסוף, לא אמרינן שמא השתיקה מתחילה הויא ככפירה, ויכול להעיד.

רש"י לעיל ל' א' כ' דמושבע מפי אחרים, היינו באופן שאחר שהשביעם אמרו לו אין אנו יודעים, **והרמב"ן** הק' דאמאי לא הוי כאומר אמן, וכ' די"ל דבאופן זה לא הוי כמקבל ולא כאינו מקבל, **והרשב"א** הביא רק דהרמב"ן הק', ולכאורה נראה דנקט בשי' הרמב"ן, דבאמת ס"ל דבאופן דאח"כ אומר איני יודע לך עדות דהוי כאומר אמן.

**בתומים** סכ"ח סק"ט ובסצ"ב סק"ב מבואר דאיכא מושבע מפי אחרים שמשביעו לבא ולהעיד, והוא מקבל עליו השבועה, ועובר על השבועה, כשאינו מעיד בב"ד, דהשבועה חייבתו להעיד בב"ד, והוא עובר כשאינו מעיד, וכן מבואר **בקצוה"ח** סצ"ו סק"ג, [וכ' לומר דזהו כל מושבע מפי אחרים לשי' רש"י ויתבאר בסמוך], **ובחזו"א** כ' דלכאורה הוא מבואר מהא דממעטינן לק' ל"ה א' דאין חיוב שבועת העדות אם קדמה שבועה לראיה, והרי באופן זה דקדמה שבועה, לא משכחת לה אלא שנשבע שיבוא להעיד, דלא שייך לישבע שאינו יודע עדות, אך כ' לומר דבאמת אין שבועה לבא להעיד בשבועת העדות, אלא לעולם השבועה היא בענין שהוא כופר שיודע העדות, ושבועה דלהבא, היינו שהוא נשבע שלא יכפור עדותו כשידע העדות, דבאם יודה שיודע עדות, ב"ד יכפוהו להעיד, ועל זה הוא משביעו שיבוא להעיד, דהיינו שלא יכפור דע"י זה יוכל לימנע מלבא להעיד.

**ברמב"ן** מבואר דאם אומר דאיני מקבל השבועה, דלא חל עליו השבועה מפי אחרים, ונראה דגם לדבריו דמחייב בשותק, מ"מ באופן זה יהיה פטור, **ובמבי"ט** ח"א סרפ"ג שו"ת מבי"ט חלק א סימן רפג הביא דכתב החכם נר"ו דאינו יכול להשביעם על כרחם, וזה דבר פשוט לא ניתן ליכתב לעוצם פשיטותו, וכן כתבו הריב"ש והרשב"ץ, וכ' על זה דאני אומר דאינו פשוט וניתן לחלוק, דאם השביעם התובע אף על פי שלא ענו אמן חייבים כיון שאמרו אין אנחנו יודעים לך עדות, וכמו שכתבו התוס' דאם אמרו אחר כך אין אנו יודעים לך עדות חייבים, וכן נראה מדברי רש"י והר"ן, והרמב"ם כתב וכן אם השביעם התובע וכפרו בו, אף על פי שלא נשבעו ולא ענו אמן אחר שבועתו, כיון שכפרו הרי אלו חייבים, הרי בהדיא דאפילו שלא רצו לישבע ולא לענות אמן משביעם, ואם כפרו חייבים, ורי"ו כתב דאם אמרו אין אנחנו יודעים חייבים, דכמו שקבלו עליהם השבועה דמי, וכתב עוד דאין אנו יודעים לך עדות, לאו כמקבל שבועה היא ולאו כאומר איני מקבל וחייב, אבל שותק כאומר איני מקבל דמי, וריב"ר הביא בשם הרמב"ן, דמושבע מפי אחרים אפילו שתקו חייבים, וצ"ב בדבריו דכיון דכ' בשם רי"ו דאין אנו יודעים חייבים דהוי כקיבלו השבועה, א"כ איך הוכיח מתוס' והרמב"ם דאפשר להשביעם על כרחם, וכ"כ **הש"כ** בסכ"ח סק"ג דאין ראיה מתוס' והרמב"ם דהוי כקיבלו השבועה, וכ' דגם מהרמב"ן אין ראיה דס"ל דשתיקה הוי כהודאה, ונתבאר דכן נראה מדברי הרמב"ן, וכן **בנו"ב** חיו"ד סס"ו נקט בפשיטות דאי אפשר להשביעם על כרחם, אמנם **בקצוה"ח** שם סק"ב כ' דמדברי הסמ"ע סקט"ו נראה דאפשר להשביעם על כרחם, **ובאורים** סק"ט הק' דלפי שי' הרמב"ן דגם בשתיקה חייבים, אמאי יש צורך שם לכופם שישבעו הם בעצמם עיי"ש, **ובנתה"מ** סק"ג כ' דגם להרמב"ן מ"מ הם יכולים לומר שאינם מקבלים השבועה ולא הוו מושבעים.

ב) תוד"ה משביע – **הרמב"ן** כ' דנקט ואמרו אמן לרבותא דסיפא, ומבואר **בר"ן** דהיינו מה דקתני דאם הודו בב"ד פטורים, דזה אפילו אם הם מושבעים מפי עצמם ואפילו לר"מ וכמשי"ת בסמוך, **והריטב"א** כ' דלשי' רש"י דאם שתקו לא הוי ככפירה, י"ל דמה דקתני ואמרו אמן, אין זה כדי להיות מושבעין מפי עצמן, אלא הוי רק אמן כעין אמנת דברים, ודלא להוי כשתיקה שהוא הודאה, ונראה מדבריו דכשאומרים אמן, י"ל דבאמת אין כונתם להיות כמושבע מפי עצמו, אלא כמושבע מפי אחרים, **והר"ן** בחי' על הרי"ף כ', דלפי דבריו בסמוך דרק בנשבע בב"ד תו לא מצו לחזור ולהעיד ולא בכפירה לבד, אתי שפיר דלאשמועינן הך רבותא נקטא במושבע מפי עצמו ובב"ד עסקינן, ויל"ע בכונתו, **ובקצוה"ח** סצ"ו סק"ג כ' לומר בשי' רש"י דאין דין מושבע מפי אחרים אלא כשמשביעם לבוא ולהעיד לו, אבל על מה שאינם יודעים ליכא לדין מושבע מפי אחרים, ומשום הכי דוקא באמרו אמן דהוי מושבע מפי עצמו חייבין, **ובחזו"א** כ' דבראשונים מבואר דלא כהקצוה"ח.

בא"ד – **בתו"ר** מוסיף דאי מוקמינן כרבנן ובב"ד, מ"מ צ"ל דמה שאמרו מתחילה אין אנו יודעים הוי חוץ לב"ד, דאי הוי בב"ד, תו אינם חייבים דבשעה שנשבעו כבר לא יכלו להעיד דאין חוזר ומגיד, **והרמב"ן והרשב"א** כ' דמיירי דגם השבועה היתה חוץ לב"ד, ורק דאח"כ חזרו וכפרו בב"ד, דסגי בזה שהכפירה בב"ד כמבואר בגמ', וכ' דאין לומר דמיירי שנשבעו תוכ"ד לכפירתם מתחילה, דבגמ' לא דייקינן דתוכ"ד כדיבור אלא מסיפא, **והריטב"א** כ' די"ל דרק בסיפא דמיירי בתוכ"ד של חבירו, הוצרכה הגמ' לומר דקמ"ל דתוכ"ד כדיבור, אבל הכא דמיירי בתוכ"ד של עדותו של עצמו, בזה לא היה צורך לומר דמהני תוכ"ד, **ובתומים** סכ"ט סק"ד כ' די"ל דבסיפא אשמועינן דאף כשנשבע אכתי יכול לחזור תוכ"ד, ולא אמרינן דאינו נשבע אלא אם גומר בדעתו ובזה לא נימא תוכ"ד כדיבור, וכמבואר בר"ן בסמוך דמשום הכי בגיטין וקידושין לא מהני חזרה תוכ"ד דגומר בדעתו מיד.

**והר"ן** כ' דלא משמע במתני' דאחר שאמרו שאין אנו יודעים עוד חזרו וכפרו בב"ד, וכ' דגם לר"מ לא אתי שפיר, דבמתני' לא מוזכר דמיירי בחוץ לב"ד דוקא, וכ' לומר דכל זמן שלא נשבעו שאינם יודעים, יכולים לחזור בהם ולהעיד, ולא דמי לשטר דאחר שחתמו תו לא מצו לחזור בהם, דשם נגמר הדבר בחתימה, אבל בע"פ לא נגמר עדותם אלא אחר השבועה, ועוד כ' דקרוב לומר, דלא אמרינן דאין חוזר ומגיד, אלא היכי שאמר עדות ורוצה לחזור בו, אבל היכי דאינו אומר כלום, בזה אין לדין דאין חוזר ומגיד, דאדרבה הרי לא העיד עד עכשיו כלום, ומה דמבואר דאחר כפירה ושבועה לא מצי לחזור בו כל זמן שהיה בב"ד, זהו משום דאין משים עצמו רשע, שהרי כפרו אחר שהשביעם ואמרו דאינם יודעים, ודבריו צ"ב דא"כ אמאי אחר שנשבע חוץ לב"ד שאינו יודע יכול לחזור ולהעיד, וכמבואר במתני' דמשום הכי חייב בחוץ לב"ד על כל שבועה ושבועה, **ובתפארת שמואל** על הב"י בסכ"ח ד"ה ובאו כ' דאם נשבעו חוץ לב"ד אכתי יכולים לחזור ולהעיד בב"ד, משום דסבורין דלא משוו נפשייהו רשעים בהא, דיאמרו דלא דקדקו חוץ לב"ד, דסבורין דיכולין לכפור אפילו הוא שקר, **ובתומים** סקי"ט כ' דבאמת מיירי באופן שכל זמן שאינם כופרים בב"ד, אכתי לא עברו על שבועתם, די"ל דמיירי במושבע מפי אחרים, ובזה כל זמן שלא כפר בב"ד ולא נשלם חיוב דשבועת העדות, אין לזה דין שבועת שקר, דמושבע מפי אחרים לא נתחדש אלא באופן שמתחייב על שבועת העדות, אמנם **בחזו"א** כ' לדון בזה די"ל דאחר שכפר בב"ד, נמצא דמעיקרא הוי מה דמושבע מפי אחרים שבועת שקר, ונפסל למפרע, ועוד כ' התומים דמיירי שהשביעם שיעידו לו ואמרו אמן, דבזה אם אח"כ אומרים לו חוץ לב"ד אין אנחנו יודעים אינם עוברים עדיין על שבועתם, דהא אכתי לא בטלו עדותם שיעידו לו, דאכתי יכולים לילך ולהעיד בב"ד, ובזה דוקא כשכופרים בב"ד ואינם מעידים לו הוא עובר, אמנם החזו"א מעיר בזה דכיון דאמרינן דבזה שאומרים חוץ לב"ד דאין אנו יודעים, אכתי לא כפרו שבועתם הראשונה, א"כ לא תחול שבועה שניה, דהוי שבועה על שבועה וכמו שכ' רש"י על אופן ששתקו ולא נתכונו לכפור, **ובקצוה"ח** סק"ח כ' דאף אם נשבע חוץ לב"ד, אכתי יכול לומר דבשעת העדות שכחתי שאני יודע ומשום כך נשבעתי, וא"כ אינו משים עצמו רשע ויכול לחזור בו, אבל כשכופר בב"ד הרי הוא עובר על על לאו דלא יגיד, ועלי' רמיא לזכור אם יודע או לא, ואינו יכול לומר שכחתי, אמנם **בנתה"מ** סק"ח לא ניחא לי' בחילוק זה, וגם כ' דגם חוץ לב"ד היכי דמשביעו והוא כופר הרי הוא עובר על לאו דלא יגיד.

**ובשו"ת חת"ס** יו"ד סי"א העיר דאיך יכול לחזור בו תוכ"ד, הא כיון דנשבע לשקר מיד נפסל לעדות, וכ' לומר דיכול לומר דנזכרתי בעדות, ונמצא דלא נשבע לשקר, וכ' דגם היכי דאומר דנשבע לשקר, מ"מ כיון דאינו נאמן לפסול עצמו, ממילא יש לקבל מה שחוזר בו, וכ' דכ"כ הר"ן בסוגין, וצ"ב דהא בר"ן מבואר דמה שאינו יכול לחזור בו הוא משום דאינו נאמן לשוויי נפשי' רשע, ולפי דברי החת"ס הרי יכול לחזור בו כיון דיכול לומר נזכרתי.

**הב"י** בסכ"ט כ' דהיכי ששאלו העד על עדותו ואמר שאיני יודע, דיכול לחזור ולהעיד אם נותן טעם לדבריו אמאי מתחילה אמר שאינו יודע, והכי משמע לישנא דדוקא אם הגיד אינו חוזר ומגיד, אבל אם אומר איני יודע לא מקרי מגיד, ואם נותן טעם לדבר אמאי אמר שאיני יודע נאמן, ועוד דכשהעיד אינו יכול לחזור בו, משום דמשוי נפשי' רשיעא משום דלא דק מלהעיד שקר, אבל כי אמר איני יודע מפחד או מאיזה טענה, לא משוי נפשי' רשיעא, שהרי לא עבר שום עבירה, ואע"ג שנושא עון דאם לא יגיד, מ"מ שוא"ת הוא, והביא ראיה ממתני' דאמאי קתני דאם השביע עליהם ה' פעמים בב"ד וכפרו אינם חייבים אלא אחד, ליתני תבעם בפני ב"ד אף בלא שבועה וכפרו, וחזר ותבעם ה' פעמים והשביעם פטורים, לפי שמתחילה כבר לא היו יכולין לחזור בהם, והביא דברי הר"ן, וכ' דאבל במרדכי ובתוס' בב"ק נ"ו א' מבואר דלא כהר"ן דיש בזה משום חוזר ומגיד, אך כ' דמ"מ י"ל דבאם נותן טעם לדבר גם הם מודו דיכול לחזור בו, וכ"כ **בד"מ** סק"א דאם נתנו טעם אמאי אמרו מתחילה אין אנו יודעים לכו"ע יכולין לחזור בהם, וכ"כ **ברמ"א** בס"א, ולכאורה ממה שכ' הראשונים דבמתני' מיירי דאמרו מתחילה דאין אנו יודעים חוץ לב"ד, דאי בב"ד תו אינם חייבים על שבועתם, דכבר אינם חוזרים ומגידים, מבואר דלא כהב"י, דלדבריו הא משכחת לה שיהיו חייבים, כגון שיכלו לחזור בהם על ידי אמתלא ונתינת טעם מדוע אמרו מתחילה דאינם יודעים, ובמה שהק' הב"י דאמאי לא קתני רבותא דאפילו על שבועה ראשונה אינם חייבים, כ' **בתפארת שמואל** די"ל דיש רבותא בהא דמתני' דאפילו דשתקו בכל הה' פעמים מ"מ אינם חייבים אלא אחת וכמבואר ברש"י, **ובתומים** סק"ה כ' דקו' הב"י היא לפי המבואר ברמב"ם דמתני' מיירי דאמרו אמן.

**הרמ"א** שם מביא הדין דמהני אמתלא, אחר שכ' שנתנו חרם בביה"כ ושתקו דיכולין לחזור ולהעיד, וכ' דאפילו אם אמרו אין אנו יודעים ונתנו אמתלא, וכ' **התומים** בסק"ה דנראה דגם באופן שנתנו חרם מהני אמתלא, והק' דמראית הב"י ממתני' נראה דאחר שבועה אינם נאמנים ליתן אמתלא, דאחר שבועה ראשונה, כבר אי אפשר לחייבם על שבועה שניה, וחרם הוי כשבועה, [אמנם ממה שיתבאר בגמ' באות ה' דברי **פסקי הרי"ד** גבי נזכרנו, דממנ"פ באופן שאומרים נזכרנו אינם חייבים על שבועה ראשונה, ובאופן שאומרים ששקרו הרי אין חוזר ומגיד, א"כ גם הכא באמתלא, לא משכחת שיהיו חייבים ה' פעמים, וא"כ לא קשיא ממתני', והתומים לשיטתו דגם שם ס"ל דאפשר לחייב על ה' פעמים], **ובנתה"מ** סק"ג כ' דאף שיכולים לחזור על ידי אמתלא, מ"מ אין לחייבם על ה' שבועות כיון דאינם ראוים ליחלק על ידי כפירה, וכמשי"ת בגמ' לק' באות ה' דמשום הכי לא משכחת ה' פעמים באומרים נזכרנו עיי"ש, ועיי"ש בנתה"מ מש"כ עוד בסוגר.

**הרי"מ** כ' להסתפק לרבנן דגם במושבע מפי עצמו בעי שיהיה כפירה בב"ד, האם היכי דנשבע מעצמו חוץ לב"ד ואח"כ כפר בב"ד, אם יהיה חייב, די"ל דמיד שנשבע חוץ לב"ד כבר נגמרה השבועה, ורק במושבע מפי אחרים וכפר אח"כ בב"ד חייב, דאז נגמרה השבועה, דמושבע מפי אחרים לא נתחדש אלא בשבועת העדות, או די"ל דאף במושבע מפי עצמו יהיה חייב, דכיון דאמרינן דטעמייהו דרבנן משום דדון מינה ואוקי באתרה, א"כ כמו דבמושבע מפי אחרים חייב באופן זה, אף במושבע מפי עצמו חייב, ומדברי הרמב"ן והרשב"א מבואר דחייב גם באופן זה, דהא העמידו המשנה דאמרו אמן דנשבעו חוץ לב"ד.

**ברמב"ם** בפ"ט משבועות ה"א וה"י מבואר דמושבע מפי אחרים בעי שיהיה דוקא בב"ד, ולא סגי שכפירה תהא בב"ד, **והראב"ד** בה"י השיג דזה כר"מ דמחלק בין מושבע מפי עצמו למושבע מפי אחרים, **ובכס"מ** כ' דבודאי דלא הוי כר"מ, [דלר"מ אין צריך ב"ד כלל במושבע מפי עצמו], רק דכ' דאינו יודע דמנא לי' להרמב"ם דמושבע מפי אחרים בעי שיהיה דוקא בב"ד, **ובלח"מ** שם כ' דהמקור לדברי הרמב"ם הוא דמשום הכי נקטה מתני' ואמרו אמן, דמיירי חוץ לב"ד ושם אינו חייב אלא במושבע מפי עצמו, [ועיין לעיל משנ"ת דברי הראשונים בזה], **ובנו"ב** מהדו"ק חיו"ד סס"ו כ' לבאר שי' הרמב"ם, דהיכי דמשביעו חוץ לב"ד, אין הוכחה ממה שכופר אח"כ בב"ד שמקבל עליו שבועת התובע, ובמושבע מפי אחרים בעי שיקבל עליו השבועה, ומשום הכי דוקא אם משביעו בב"ד, והוא אח"כ כופר בב"ד בזה הוא דאמרינן, דבזה חזינן דהוא מקבל עליו השבועה.

ג) מתני' ובאו לב"ד והודו פטורין – **ברי"מ** מבואר דבמושבע מפי עצמו דחייב לר"מ גם חוץ לב"ד, בזה לא מהני מה שכשבא לב"ד מודה, דכבר נתחייב כשכפר ונשבע חוץ לב"ד, **ובתו"ר** גם כ' הכי בתחילה, אך אח"כ כ' לומר דגם לר"מ כל כשבא לב"ד מודה הוא פטור כיון דנמצא דלא הפסיד מידי בכפירתן, ולפ"ז כ' דמה דקתני במתני' דכפרו חייבין היינו דעמדו בכפירתן, ולא בעי שיכפרו בהדיא אלא סגי שאינם מודים, וכן כ' **הרמב"ן והרשב"א והר"ן**, **והריטב"א** כ' בתחילה דחייב, וכ' דאבל הרמב"ן ותוס' כ' דפטור, **ובחזו"א** מעיר דא"כ לעולם כשבאין להביא קרבן לר"מ היכי דנשבעו חוץ לב"ד, ילכו ויעידו עכשיו בב"ד במקום להביא קרבן, וכ' דמשכחת לה, כגון שכבר נתפשרו הבע"ד או שהלכו להם.

**ברי"מ** מבואר דהגם דלר"מ במושבע מפי עצמו חייב בכפר חוץ לב"ד, מ"מ היכי דהוא מושבע מפי אחרים ועונה אמן, בזה אינו חייב אלא אם כפר אח"כ בב"ד, וצ"ב דכיון דאמן כמוציא שבועה מפיו, אמאי אינו חייב גם בלא כפירה בב"ד אח"כ.

מתני' שם – **הריטב"א** מק' דאיך יכולים לומר דיודעים עדות, הא בזה נמצא דנשבעו לשקר חוץ לב"ד, ואין משים עצמו רשע, וכ' דיכולים לומר דעכשיו נזכרנו, ועוד כ' דגם אם אומרים דנשבענו לשקר, מ"מ פלגינן דיבורייהו, **ובקצוה"ח** סכ"ח סק"ח גם כ' הכי, דהיכי דנשבע על שקר וב"ד אינם יודעים, דיכול לומר דשיקר ורק שהיה שוגג דאינו נפסל בזה [והזכיר גם דהיה שכוח], וכ' דגם היכי דאומרים שהיו מזידין אמרינן דפלגינן דיבורייהו, אך כ' דמדברי הר"ן בסוגיין מבואר לאו הכי דכ' דאינם יכולין לחזור בהם משום דאאמע"ר, וכ' דאי אמרינן פלגינן בכהאי גונא זה תלוי בתי' התוס' בכתובות י"ח ב', אי אמרינן פלגינן היכי שצריך להוסיף על דבריו עיי"ש, והר"ן ס"ל דלא אמרינן פלגינן בכהאי גונא, ולפי זה באם יאמרו דשוגגין היו, בזה להר"ן יכולים לחזור בהם, אלא דבאופן זה הרי אינם חייבים קרבן על השבועה כיון דהיו שוגגין.

מתני' כפרו חייבין על כל אחת ואחת – **בפסקי הרי"ד** מק' דכיון דכפר וחילל שבועה ראשונה הוה ליה חשוד על השבועה, ופסולין להעיד, ולמה חייבין על שבועות אחרונות, והרי לאו בר הגדה נינהו, דאין יכולין לחזור ולהודות, י"ל דדוקא אם העידו עליו עדים שחילל שבועתו, אבל זה שמודה מפי עצמו, ומחייב עצמו להביא קרבן, כשר להעיד, שהרי עושה תשובה, וקרבנו מכפר לו על המזיד כשוגג, **ובקצוה"ח** סכ"ח סק"ח כ' כן בשם אחיו, והוא חולק על זה, דכיון דבזמן שבועתו השניה אכתי היה לו דין חשוד ופסול לעדות, לא מצינו שיש לו חיוב לחזור בתשובה ולהכשיר עצמו להעיד, וכ' בשם אחיו **מהרי"ל** דבשבועה זו אינו נפסל לעדות מן התורה דאין לוקין על שבועת העדות, ולפסול דרבנן בעי הכרזה, **ובתומים** שם סקי"ט כ' דאם נשבעו חוץ לב"ד שלא בפני עדים, הרי הם ראוים להגיד בב"ד, דאינם נאמנים לומר דנשבעו לשקר דאין משים עצמו רשע, [ורק בנשבעו בפני עדים, הגם דב"ד אינם יודעים ששקרו, מ"מ הרי כשבאים לומר דהם שקרו, הרי ממנ"פ אם זה נכון שהם יודעים העדות, נמצא דנשבעו לשקר והרי הם פסולים לעדות], וזה נראה כשיטתו בספ"ז סקכ"ז דגם פסול לעדות מן התורה, אם לא נודע לב"ד פסולו, הרי הוא כשר להעיד, וכן מבואר **בשו"ת חת"ס** חיו"ד סי"א, דהיכי דרק הוא יודע שנשבע לשקר חייב להעיד בב"ד וכמשנ"ת לעיל.

רש"י ד"ה הואיל – **הריטב"א** כ' בתחילה דזה ראיה לשי' הרמב"ן דגם בשתיקה חשיב מושבע מפי אחרים, ומשום הכי אינו יכול לחזור ולהודות אחר ששתק בפעם ראשונה, ואח"כ כ' דאינו יכול לחזור משום ממנ"פ, דאי בשתיקתו נתכוין לכפור שוב אין יכול לחזור ולהודות וכמו שכ' רש"י, ואי נתכוין להודות שוב אין יכול לכפור, ונראה כונתו דבאמת לא מהני כפירתו שכופר אח"כ כלום, וזה אתי שפיר לשיטתו בגמ' בסמוך, דהא דאיכא נשיאות עון דוקא בלא יגיד בב"ד, כיון דמה שאומר שאינו יודע מהני שאינו יכול לחזור בו, וא"כ אי נימא דלא מהני כפירתו, ולעולם יכול להעיד ממילא דאין לחייב על כפירה כזאת.

בא"ד – **בנתה"מ** סכ"ט סק"ג מבואר כונת רש"י, דבב"ד דאין אופן שיתחייב על שבועה אחר שבועה, דאם כפרו מתחילה שוב אין ראוין להגיד, ממילא דגם בשתיקה אין לחייב דאין שבועה על שבועה, משא"כ חוץ לב"ד דיש אופן שיש לחייב על שבועה אחר שבועה, באופן שכפרו מתחילה, דכיון שכפרו ועברו על השבועה, יש מקום לחייבם בעוד שבועה, ממילא דגם בשתיקה דאכתי לא חלה שבועה ראשונה והיה ראוי לומר דאין שבועה על שבועה, מ"מ כיון דראוין ליחלק חלה שבועה על שבועה, אמנם **בחזו"א** כ' לבאר דברי רש"י, דבאמת גם חוץ לב"ד יש לומר דלא יהיה חייב אם לא כפר בין שבועה לשבועה כיון דאין שבועה על שבועה, ואי נימא דחייב זהו משום דאמרינן דאגלאי דבשתיקה מעיקרא איכא כפירה, וא"כ בב"ד אין לחייב כיון דאין חוזר ומגיד, [וכ' דאע"ג דבלא כפירה לבסוף לא היינו תולים השתיקה בכפירה, והיה יכול לחזור ולהעיד, זהו משום דהיינו טועים והיינו דנים שתיקתו לאינו מקבל השבועה, אבל כיון דאגלאי דהוי כפירה, ממילא נמצא דלא יכל לחזור ולהעיד], ולפי דבריו מש"כ רש"י וראויות ליחלק היינו, דאנו דנים השתיקה ככפירה, ומשום הכי חלוקות השבועות, דבחוץ לב"ד גם בכפרו יש לחייבם על שבועה שניה.

בא"ד – **בהג"א** כ' דהיכי שנותנים חרם בביה"כ בעבור עדות, לא מיבעיא אם אמר איני יודע שאינו יכול לחזור בו, ולומר שכחתי ועתה נזכרתי, אלא אפילו שתק ולא אמר כלום ולאחר זמן רוצה להעיד, לא נוציא ממון על פיו מספק דדילמא שתיקתו הויא כפירה, אמנם **במרדכי** סתשס"ג כ' דבאופן שאומרים לא שמנו לבנו אז להעיד ועתה זכרנו ובאנו, יכולין לחזור ולהעיד, **ובב"י** סכ"ט הביא לדברי המרדכי ולדברי ההג"א, **והרמ"א** שם בס"א הביא לדברי המרדכי.

ד) גמ' אמר שמואל – **בנ"י** בשם **הרא"ה** מבואר דמ"מ חייבין משום ביטוי כיון דלא היתה ראויה לענין חיוב עדות כלל.

**לב' א'**

גמ' הא נמי תנינא וכו' – **בתו"ר** כ' בשם **רבינו מאיר** דהק' דכיון דדייקינן דאמר אין לא אמר לא, אמאי הוצרכה מתני' למתני עוד דעד שישמעו מפי התובע, ועוד הק' דכיון דמבואר בגמ' דבלא שמואל הייתי אומר דכץ כאומר, א"כ היכי דייקינן אמר אין לא אמר לא, הא אי רץ כאומר הרי זה בכלל ואמר, וכ' דחדא מתרצא בחברתה, דמשום דכבר קתני ואמר, על כרחך דמה דקתני עוד דעד שישמעו מפי התובע, בא לומר דאפילו רץ לא מהני, דאי לאו הכי היינו רישא.

תוד"ה ואי – בתו"רכ' בשם **רבינו מאיר** דגם בכלל ופרט אין לחייב על כל פרט אלא חוץ לב"ד, דבב"ד כיון דנשבעו שאין אנו יודעים לך עדות, תו לא מצו עוד להעיד, ואין לחייבם על כל פרט ופרט, ודוקא חוץ לב"ד דהשבועה בפנ"ע, ואח"כ תובעו בב"ד והוא כופר, בזה אמרינן דבעי לפרט דאי נשבע שאין יודע עדות משמע כל עדות שבעולם, אבל בב"ד כיון דנשבע על תביעת הבע"ד, ממילא כנשבע שאין יודע לו עדות, משמע רק על מה שתבעו, וא"כ אין צריך להוסיף עוד הפרט, **ובתו"ר** כ' על זה דאין לשון הגמ' סובל פירושו, דמשמע דהתנא הזה דורש לאחת על כמה שבועות, ולא על חילוק פרטים, [ולכאורה נראה דרבינו מאיר לא בא לומר דזהו פי' הגמ', אלא דמ"מ גם בדרשה זו דקאי על כמה פרטים, אין להעמיד קרא בב"ד], וכ' לומר דתרי לאחת מאלה כתיבי בפרשה, ומחד דרשינן לכמה שבועות, ומחד דרשינן לכמה פרטים.

ה) רש"י ד"ה לא אמרתי – **הריטב"א** הביא דברי רש"י דמסתמא אהגדה חשובה קפיד רחמנא, וכ' דיותר נראה דבעי הגדה שיש בה חיוב ממון ואינו יכול לחזור ולהגיד, דאי לאו הכי נשיאות עון למה, **ובתוס'** ב"ק נ"ו א' כ' דדוקא בב"ד איכא נשיאות עון דשוב אינם יכולים להעיד דאינו חוזר ומגיד, אבל חוץ לב"ד אין לחוש שיכול לחזור ולהעיד, והנה לשי' הר"ן דבלא שבועה יכולים לחזור בהם, נראה דצ"ל על דרך דברי רש"י, דהא האיסור הוא גם בלא שבועה וכמו שכ' התוס' בב"ק שם.

גמ' בב"ד לא ס"ד – **הריטב"א** מעיר דמשכחת לה בתוכ"ד, וכ' דסתם שבועה היינו שאין אתם יודעים לי עדות וזה יותר מתוכ"ד.

גמ' שם – **בפסקי הרי"ד** במתני' כ' שני צדדים האם עדים שאמרו דאינם זוכרים, יכולים אח"כ לומר דנזכרנו, והק' דאי נימא דיכולים לומר נזכרנו, אמאי לא משכחת לה בב"ד שיהיו חייבים על ה' שבועות, וכ' דבאופן שאומרים נזכרנו אינם חייבים על שבועה ראשונה, דאז נשבעו באמת, אמנם **בתומים** סכ"ט סק"ד נקט דכיון דאם אומרים נזכרנו יכולים להעיד, א"כ גם באופן שאומרים ששקרנו מתחילה, מ"מ יש לחייבם על ה' שבועות, כיון שהיו ראוים להגדה באם יאמרו שנזכרנו, והק' על המבואר שם, דעדים שאמרו דאין אנו זוכרים, דנאמנים לומר אח"כ דנזכרנו, דא"כ משכחת לה דיהיה חייב על ה' פעמים בב"ד, וכ' לומר דאם אומרים דאינם זוכרים, לא חשיב כפירה, כיון דיכולים אח"כ להעיד שיאמרו שנזכרנו, **ובנתה"מ** סק"ג כ' לפי המבואר ברש"י במתני' דהא דחייבים בחוץ לב"ד על ה' שבועות ולא אמרינן דהוי שבועה על שבועה, משום דראויין ליחלק באופן שכופרים, דא"כ ממילא דבב"ד לא משכחינן חיוב על ה' שבועות, כיון דאינם ראויים ליחלק על ידי כפירה, [ויל"ע דאי נימא כקו' התומים, א"כ נימא דמשום הכי גם בב"ד יש לחייב, כיון דראוי ליחלק באופן זה שיאמרו דאין אנו זוכרים].

ו) תוד"ה שבועה – **המהרש"ל** מבאר דקו' על התרצן בגמ' דאמאי לא משני באופן זה, ועל זה כ' דניחא לי' לשנויי שלא אמרו יחד כלל, דלא שכיח שיאמרו יחד משום דתרי קלי לא משתמעי, ור"ח דמשני דאפשר לצמצם, אע"ג דלא שכיח אפשר דהוכרח לשנויי הכי, משום דלא סבר דאמרינן תוכ"ד כדיבור, **ובהג' פורת יוסף** כ' לבאר על פי מש"כ התוס' בסוטה ל"ט ב', דשתי תיבות הדומות משתמעי יחד, דא"כ אי אמרינן דאפשר לצמצם אתי שפיר דמעידים יחד, כיון דאומרים תיבות שוות ומשתמעי.

תוד"ה בתוך – **בתו"ר** בע"ב ובעוד **ראשונים** שם מבואר דגם אי נימא דאינו יכול הראשון לחזור בו אלא בתוכ"ד לעדותו של עצמו, מ"מ אתי שפיר אמאי השני חייב, ולא חשו לקו' התוס' כאן, ועוד כ' בתו"ר בשם **רבינו מאיר** דגם אי נימא דאין הראשון יכול כלל לחזור בו, מ"מ אתי שפיר אמאי השני חייב, דכיון דהעיד בתוכ"ד של הראשון ואמרינן דעל ידי תוכ"ד חשיב דכופרים כאחת, א"כ זה סיבה לחייב השני, אף אם הראשון כבר אינו יכול לחזור בו, דכיון דקודם הכפירה הרי יכלו תרוייהו להעיד, א"כ כל שהכפירה חשיבא כאחת יש לחייב תרוייהו, וכן **הרמב"ן** שם כ' די"ל הכי, **והריטב"א** כאן כ' דהיינו טעמא דחייב בתוכ"ד, דכל שהתחיל בתוכ"ד לראשון כדיבור דראשון חשיב, דשני עדים פתיכא סהדותייהו דחד בחברי', וכעדות אחת חשבי' קרא, ונראה כונתו כמש"כ התו"ר והרמב"ן, וכ' דאחרים פירשו משום דהראשון היה יכול לחזור בו בתוכ"ד שלו, ונמצא דנשלמה כפירת הראשון עם כפירת השני, וכ' דכן מחוור כפי' השני.

א) גמ' מתני' דלא כי האי תנא וכו' – **בתו"ר** הק' בשם **רבינו מאיר** דמשכחת לה גם לראב"ש שיהיה פטור, כגון שכבר הוא מחויב שבועה משום מודה במקצת, וכ' דמ"מ יש לחייבו לראב"ש, משום די"ל דשלא כנגד העד ישבע, אבל כנגד העד לא ירצה לישבע, ועיי"ש משה"ק עוד, וכ' דמתני' סתמא קתני, דבכל ענין עד אחד פטור.

גמ' הכל מודים בעד סוטה – **בתומים** בכללי מיגו סקי"ח הק' על מה דמבואר בשו"ת הרא"ש דהיכי דאיכא עדים קרובים, מהנו דלא נימא מיגו, משום דאמרינן דהא דלא רצה לומר כטענת המיגו, הוא משום דיש עכ"פ קרובין דמעידים נגדו, ואף דאינם נאמנים מדינא, דלפ"ז יק' דאמאי מבואר במתני' דשבועת העדות אינה נוהגת בקרובין, הא כיון דמבואר בגמ' כאן דהיכי דעד אחד מהני לממון, דהוא מתחייב בשבועת העדות בכפירתו, א"כ כמו כן יתחייבו קרובין באופן זה דעל ידי עדותם לא יהיה לנתבע מיגו, אמנם **הגרע"א** כ' דכל מה דמבואר דעד אחד חייב בכפירתו זהו רק בעד שיש לו תורת עד כשר, דיש כאן כפירת עדות מצ"ע, ורק דבעי גם שיהיה כפירת ממון, ולזה מהני מה דבסוטה משכחינן דעד אחד מהני לענין ממון, אבל היכי שאין לו תורת עדות כלל מצ"ע, בזה אינו חייב בכפירתו אף אי מהני לענין ממון, ומשום הכי לא משכחינן עדות באשה באופן של מת בעלה, דהרי גם אשה נאמנת בזה, אלא משום דכיון דאין לה תורת עדות מצ"ע, אין בה חיוב דשבועת העדות, וכ' דבהאי גונא דהתומים עוד גרע, דשם אין זה כלל מתורת נאמנות של הקרוב, אלא דרק גורם דהנתבע לא ירצה לטעון טענה זו, וכ"כ **בקצוה"ח** ספ"ב סקט"ו, והביאו **הר"ן** שהביא מירושלמי בפ"ד הלכה א', דהיכי דהנתבע קיבל עליו כשנים, דבזה אם אינו מעיד אינו חייב על כפירת עדות, דמה שיהיה נאמן אי"ז מתורת הכשר עדות שבו, אלא משום דהנתבע האמינו.

רש"י ד"ה ומ"ס – **הרי"מ** כ' לבאר הגמ' דטעמי' דראב"ש דכיון דאם יבוא עוד ע"א יחייבו ממון על פי שניהם, זה כבר סיבה לחייב העד אחד, וכ"כ **הרשב"א**,וכ' על פי' רש"י דלא נראה דנשוה להאי מק' טועה גמור, ועיין מש"כ עוד על המשך הגמ' לפ"ז.

רש"י ד"ה והאמר – **בקצוה"ח** סצ"ז סק"ז כ' דמשמע מדברי רש"י דהיכי שיודעים עדות שהוא חייב שבועה, אבל אינם יודעים אם באמת הוא משקר או לא, דבזה אין לומר דרוב בני אדם אינם נשבעין לשקר, א"כ גם לראב"ש דס"ל דגורם לממון כממון, מ"מ לא יהיו חייבים, דרק משום דרוב אינם נשבעין לשקר חשיב גורם לממון.

גמ' ומר סבר לאו כממון דמי – **הרשב"א** מק' דקיי"ל כר"מ דדאין דינא דגרמי, וכל שכן דחייב בגורם לממון כמבואר בב"ק צ"ח ב', וכ' דהכא שאני דלא חייבה תורה אלא בכפירה שמאבד ממון זה ממש, וכדאמרי' לעיל אם לא יגיד ונשא עונו לא אמרתי אלא במקום שזה מגיד וזה מתחייב, ואף אנו נאמר לא אמרתי אלא בזמן שזה מגיד וזה מתחייב אבל גורם לא אמרינן, אבל לגבי נזקין כל שגורם לממון מזיק חשבינן ליה, **והריטב"א** כ' דפלוגתא דהכא אינו שייך למחלוקת גבי נזיקין, ואפשר דהכא חייבים ושם פטור, ואפשר דהכא פטורין ושם חייב, ולא פירש אמאי, **ובקצוה"ח** סשפ"ו סק"ג הביא **דהרמב"ן** בקונ' דד"ג כ' דגבי נזיקין גם גורם דגורם חייב, ואין לדמות להכא דמבואר דגורם דגורם לכו"ע פטור, דלא חייבה תורה אלא על עדות המחייבת ממון או גורמת, אבל גורם דגורם כפירת דברים הוא, והביא **דבבעה"ת** שער נ"א ח"ו דין ח' **ובשו"ת מהר"ם** סתתמ"ד למדו מסוגיין דגורם דגורם פטור בנזיקין.

תוד"ה הכל – **בתו"ח** כ' די"ל עוד דפעמים שאינו רוצה להשקותה שלא תמות, ורק רוצה לגרשה ולהפסיד כתובתה, דבזה באם מגרשה בלא שיש עד שזינתה הוא מחויב לה כתובה כמבואר בסוטה כ"ד א'. **ובכוס הישועות** הביא דמבואר בגמ' בסוטה ו' א' דהיכי דאיכא עדים במדינת הים, דזה כבר סיבה דאין המים בודקים, ובתוס' שם מבואר דהוא הדין אם יש רק עד אחד, וא"כ ממילא דהכא דיש עד אחד המים לא יבדקו, **ובמל"מ** בפ"ג מסוטה הכ"ג הוכיח מהתוס' כאן דס"ל דלא כמש"כ בסוטה, דגם בעד אחד אין המים בודקין, אמנם **בנו"ב** תנינא חאה"ע סקס"א **ובאב"מ** סקע"ח סק"א דחו זה, דהא הכא אחר שכופר תו אינו ראוי להעיד, וא"כ הוי כמו דליכא עד, ומה דבאיכא עדים אין המים בודקין, זהו רק משום דראויין להעיד שזינתה.

**לב' ב'**

גמ' בעדי סתירה – **הרי"מ** מבאר דמשום הכי חשיב גורם לממון, דכיון דמה דמספדת כתובתה בהשקאה הוא מחמת הטומאה, ולא מחמת הסתירה עצמה, והסתירה רק גורמת ההשקאה, א"כ אין זה עדות על הממון עצמו, וכ' עוד דהוי גורם לממון שאם יבוא עד אחד שנטמאה תפסיד על ידי שיש עדים על הקנוי וסתירה.

ב) גמ' מי יימר דמשתבעת – **הרשב"א** לעיל ל"א א' הק', דכיון דמן התורה חייב לשלם גם בלא שישבע התובע, אמאי גרע ממשחק בקוביא דמבואר לעיל דחייב קרבן משום דמן התורה נאמן בעדותו, [וקודם לזה כ' דהא דמחייב משום דכשר מן התורה, הוי או משום דמהני תפיסה עכ"פ, או משום דחשיב גורם לממון דשמא השני יודה וכראב"ש דמחייב בגורם לממון עיי"ש, ועיין בחי' רבי שמואל בב"מ ס"ז בהגה"ה השניה דלפי הטעם השני לק"מ, דהא רש"י מבאר הקו' דאמאי אמר דגם לרבנן חייב, ואה"נ דלראב"ש חייב, ועיי"ש מש"כ לדון לפי תי' הראשון], **ובתומים** בצ"ב סק"י כ' להוכיח מקו' זו, דהיכי דלא נותנים לו לישבע משום דהוא חשוד, מעיקר הדין לא אמרינן בזה מתוך שאינו יכול לישבע משלם, **ובנחל יצחק** סק"ג ענף א' כ', דלשי' התוס' בב"ק ק"ח א' דהא דחשוד אינו נשבע הוי רק דין דרבנן, ניחא דמן התורה אין לו חיוב ממון, **ובבי' הגר"א** סצ"ב סקכ"א כ' דמן התורה לא אמרינן מתוך בזה, שיטול התובע בלא שבועה, דא"כ קם העד לממון, **ובחזו"א** הק' דא"כ גם בשבועה לא יטול מן התורה דלא מצינו שבועת הנוטלים מן התורה, וכ' די"ל דבאמת קו' הגמ' היא רק לרב אחא בר יעקב, דס"ל לעיל דמה דכשר מן התורה אין זה סיבה לחייבו בשבועת העדות, וכ' די"ל דמשום הכי פסק הרמב"ם במחלוקת לעיל כרב אחא בר יעקב.

תוד"ה ואמר – **הריטב"א** כ' דיש למדין דהלכתא כמאן דאמר חזרה שבועה למחוייב לה, אבל בתוספות דחו, דכי אמר הכל מודים לרבותא שמודה בזה תנא קמא והוא תנא דסתם מתניתין, וסתם מתניתין רבי מאיר דסבירא ליה לק' חזרה שבועה למחויב לה.

גמ' דרבי אבא וכו' – **בתו"ר** כ' בשם **רבינו מאיר**, דלאו כדרבי אבא ממש, דאם מיירי דהעד בא לפני שאמר הנתבע דידי חטפי, א"כ אין זה חיוב ודאי דאפשר דהנתבע יכחיש ויאמר לא חטפתי, אלא מיירי דכבר אמר הנתבע דידי חטפי.

גמ' שם – **בתו"ר ובתשובות מיימוני** להל' טו"נ סס"א מבואר בשם **המהר"ם**, דשי' **ר"ת** דבכל מתוך הדין דשכנגדו נשבע ונוטל, והא דהכא לא אמרינן דשכנגדו נשבע ונוטל, [וכדמוכח בגמ' דלא מק' דמי יימר דמשתבעת], הוא משום דהכא העד שמחייב שבועה, הוא מסייע להתובע, ועד המסייע פוטר משבועה, אמנם בחשוד גם היכי דאיכא ע"א לתובע, אין התובע נפטר משבועה, דא"כ נמצא דהע"א קם לממון, אבל הכא דאכתי יכל הנתבע לומר לא חטפתי לא חשוב דהע"א קם לממון, ובתו"ר בסוגר כ' בשם **הרמ"ה** דבאמת מוכח מכאן דבכל מתוך אין דין שכנגדו דלא כמו שכ' בתחילה בשם ר"ת, וכן מבואר **ברשב"א וריטב"א והר"ן** כאן דמוכח מהכא דאין דין שכנגדו בכל מתוך, וכן מבואר **בשו"ע** סע"ה סי"ג **ובש"כ** סשפ"ח סקל"ו כ' דכן מוסכם מכל הפוסקים, וכ' שם דגם יתר הדברים מגומגמין בתשובה זו, ובסצ"ב סק"ח כ' דהא דאין עד המסייע פוטר בחשוד שלא יצטרך שכנגדו לישבע, הוא משום דכיון דהוא המחייב שבועה לנתבע, ועל ידו איכא להדין דשכנגדו נשבע ונוטל, אינו יכול עוד להועיל בעדותו גם לפטור השכנגדו משבועה, **ובקצוה"ח** ספ"ז סקט"ז כ' דאין עד המסייע פוטר בחשוד כהמהר"ם ודלא כהש"כ, וכ' שם דברי המהר"ם דבכל שעה יוציא ממון על ידי ע"א, ולא רק דנמצא דקם לממון.

**ובש"כ** בספ"ז סקי"ט כ' דבחשוד לא אמרינן דעל ידי עד המסייע יטול ממנו אף בלא שבועה, דא"כ כל מי שיש לו עד אחד יוציא ממון על ידו מחשוד, וכ' דכן הוא בתשובת מיימוני והביא ראיה מש"ס, **ובנתה"מ** סק"ה כ' דכונת הש"כ, דגם היכי דאיכא חיוב שבועה משום מודה במקצת, מ"מ לא יהני העד אחד לפוטרו משבועת שכנגדו, והק' דלכאורה מש"כ הש"כ דלעולם יוציא ממון על ידי עד אחד, אינו אלא באם גם העד הוא המחייבו שבועה, וכ' לבאר דמ"מ הא יכול להלוות לו פרוטה ולתבוע ממנו הרבה, ויודה לו בפרוטה ויביא עד אחד שחייב לו הרבה, אמנם **בחזו"א** הק' דהאי גונא אינה בתשובת מיימוני וגם לזה אין ראיה מש"ס, וכ' דהש"כ מיירי על אופן שהחיוב שבועה באה על ידי העד אחד.

**והגרע"א** במהדו"ק סקע"ח כ' בתחילה לומר דאם ע"א מעיד שלוה, דכיון דיכול הלוה לומר פרעתי, לא חשיב דקם לממון, ובזה יועיל לפטור המלוה משבועת שכנגדו, אף בסוף דבריו כ' לומר לאו הכי, דכיון דעל מה שמעיד דהוא לוה נמצא דמאמינים לו לגמרי, ורק דאכתי י"ל דהלוה פרע, דעל זה הע"א אינו מעיד כלל שלא פרע, א"כ אכתי נמצא דבעדותו הוא קם לממון, **והחזו"א** הק' על המהר"ם דאמאי בשניהם חשודין דהתובע נוטל בלא שבועה, לא חשבינן לע"א שהוא קם לממון.

תוד"ה הוה – **המהר"י בן לב** מבאר דברי התוס', דחולקים על מה שפי' רש"י דאינו יכול לחזור ולומר דלא חטפי ולישבע משום דהודה דחטף, אלא מבארים דהא דאינו יכול לחזור ולומר דלא חטפי ולישבע הוא משום דכיון דהודה מתחילה דחטף רואים אותו כגזלן, והוא פסול לשבועה, [ויל"ע דאם יכול לחזור ולומר לא חטפי אמאי עכ"פ ליכא בכהאי גונא דין שכנגדו חשוד על השבועה, וא"כ אמאי מחייב קרבן שבועה, הא גם אחר שיעיד אפשר דיאמר השני דלא חטפי ויצטרך התובע לישבע כדי ליטול], וכ' דאין נראה דדברי התוס' קאו על טענת דידי חטפי דעל זה אינו יכול לישבע משום דהוי כגזלן, דנראה דרק אח"כ מק' דישבע דדידי חטפי, אמנם **בתו"ח** בב"ד ל"ד א' כ' לבאר הגמ' דהקו' על טענת דידי חטפי, וכ' דכן נראה בתוס' כאן,ומשום דאילו חטף רואים אותו כגזלן, משום הכי אינו יכול לישבע על זה, **ורש"י** לק' מ"ז א' כ' דאין לומר שישבע דידי חטפי דאין זה שבועה המוטלת עליו, אמנם בתו"ח שם כ' לומר דשפיר חשיב מוטל עליו.

**ובמרדכי** בב"ב סתקכ"ח כ' דהיכי דבעל דבר פוסל עצמו ויש ע"א שמעיד כותי', הרי הוא נפסל ע"י זה, וכ' דמשום הכי מבואר בגמ' דהוה לי' כגזלן, דכיון דהוא מודה דחטף ואיכא עד אחד, הרי אנו מחזיקים אותו כגזלן, והא דלא אמרינן שכנגדו נשבע ונוטל, כמו בכל חשוד, הוא משום דהכא אינו נפסל לכל שבועות, וכ' בשם **אביאסף** דדברים אלו רפויין הם בידו ויש להשיב.

בא"ד – **המהר"י בן לב** מק' על סוף דבריהם, דכיון דאמרינן דאין לו מיגו, א"כ גם בלא דין מתוך שיהיה הדין דצריך לשלם, דהא לטעון דידי חטפי בלא מיגו אינו נאמן, [ועיין **במהרש"א** מש"כ לישב וצ"ב בכונתו], **ובש"כ** סע"ה סקמ"ג כ' לומר דאי לא אמרינן מתוך, הרי הוא נאמן לומר דידי חטפי גם בלא מיגו, דכיון שאין העד מכחישו, לא חייבה התורה לשלם כיון שאינו יכול לישבע, ובהג' **אמרי ברוך** כ' על דבריו דצ"ע בכונתו, **ובתה"כ** שם ביאר דכל שלא ראינו החטיפה, הרי הוא נאמן לומר דדידי חטפי גם בלא מיגו, ומשום הכי רק אם כשאינו יכול לישבע משלם, הרי נמצא דמקבלים עדות העד שחטף, ואינו נאמן לומר דידי חטפי בלא מיגו, אבל אי לא אמרינן מתוך ונמצא דכיון דאינו יכול לישבע, אין מחייבים אותו על פי העד, ולא מתקבל לפנינו שהוא חטף, א"כ ממילא נאמן לומר דידי חטפי גם בלא מיגו, [אמנם בתוס' לא נראה דזה כונתם, דא"כ לא היו צריכים לומר דבעי לטעמא דמתוך, משום דרק אינו מעיז לישבע כנגד העד, דהא לפי דברי התה"כ, בלא מתוך לא היה צריך כלל מיגו].

ג) גמ' הכל מודים בעד מיתה – **בתו"ר** מק' בשם **רבינו שמחה** דהא נפרעת כתובתה צריכה לישבע בב"ד, ומאן יימר דמשתבעה, וכ' בשם **רבינו מאיר** דמיירי לענין גביית מזונות, דמחיים הדין דבעיא שבועה, ולאחר מיתה אי"צ לישבע עיי"ש, ובסוף דבריו כ' התו"ר דכיון דמסיק דמיירי דאתפסה מטלטלין ממילא דלק"מ דבזה גובה בלא שבועה כמבואר בכתובות נ"ה א', **ובמאירי** כ' די"מ דהתפיס לה מטלטלין או דמחל על השבועה, והוא כ' דגם באופן שצריכה שבועה מ"מ אין לומר בזה דמאן יימר דמשתבעה, דקרוב לודאי שלא נפרעה והחוב כדבר ברור, **ובאבי עזרי** בפ"י משבועות הי"א כ', דכיון דעל מה דהעד מעיד דמת בעלה, הרי זה מתברר לנו לגמרי ואי"צ עוד שבועה על זה, ורק דיש לנו חשש שמא תפסה מטלטלין לכתובתה, בזה לא אכפת לן במה שצריכה שבועה לענין הגביה, ולא דמי לשכנגדו, דשם בלא שבועת התובע לא מתברר לנו עיקר עדות העד אחד, [ולכאורה דברי המאירי והאבי עזרי צריכים זה לזה], **ובשו"ת חת"ס** חו"מ סע"ה כ' לומר דכיון דמיירי דתפסה מטלטלין כדמסיק בגמ', א"כ אף דבעיא שבועה, מ"מ הרי הדין דמשום שבועה דרבנן אין מוציאין מידו, ושפיר חשוב תביעת ממון ודאית, אלא דדחה זה, דכיון דכל עיקר זכותה הויא מדרבנן, דמן התורה עד אחד לא נאמן במיתה, א"כ גם חיוב שבועה דרבנן מהני להוציא מידה, דרק היכי דזכותו הויא מן התורה, בזה אמרינן דמשום שבועה דרבנן אין מוציאין ממון מידו, אמנם באבי עזרי שם כ' לומר, דכיון דהדין שבועה לא הוי דוקא בעד אחד, אלא בכל גבית כתובה, ואף אם יש עדים שמת בעלה, ושם הרי תפיסה תועיל, א"כ אף באופן זה דהבירור דמת בעלה לא הוי אלא מדין דרבנן, אין לנו לומר דתפיסה לא תועיל בזה, אלא דהק' דגם בשכנגדו נימא דכיון דאם יתפוס לא יוציאו מידו, נמצא דעדותו מהניא באם תפס, וברשב"א לעיל ל"א א' מבואר דאם הנפ"מ הויא לאופן שאם יתפוס דחשיב עדות ממון, וכ' לישב לפי המבואר לעיל דבחשוד באם לא יהיה הדין דשכנגדו נשבע ונוטל לא היה אפשר לחייב החשוד ממון, ומן התורה בעי שישבע התובע, וא"כ בזה אינו יכול לתפוס בלא שבועה.

גמ' דאמר לה לדידה וכו' – **הרמב"ן** כ' דבאמת עכשיו שהוא אומר שלא אמר לה הוא נאמן, כמבואר בכתובות ע"ב א', דהיכי דאמרה דחכם טיהר לי הכתם והוא מכחישה דהחכם נאמן, והא דאינו חייב כל כפירתו, הוא משום דהשביעתו שלא לצורך, דהא אם לא היתה מביאתו, היתה נאמנת לומר דמת בעלה, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, [**ובחזו"א** כ' דחיוב שבועת העדות הוא על מה שמפסדת בכבישת עדותו, ולא על מה שמפסדת במה שאומר שלא אמר לה], והרמב"ן כ' דכן פירש רש"י, אמנם **הריטב"א** הביא דברי רש"י, דאינו חייב משום דעכשיו יכולה לילך לב"ד אחר ותהא נאמנת שם, והק' דמה שיתירו לה ב"ד אחר הוי שלא כדין, כיון שחזר בו העד שאמר לה שמת בעלה, וכ' דכיון דהותרה על פי עדותו חוץ לב"ד, הרי מה שאמר לה הוי כאמר לב"ד, ושוב אינו יכול לחזור בו, ואם ב"ד היו מאמינים לה שבאמת אמר לה העד, לא היה מהני כפירתו כלום משום דאין חוזר ומגיד, [וזה דלא כמו שכ' **בשו"ת הר"ן** סמ"ז, דכל זמן שאינו מעיד בב"ד, אין דין דאין חוזר ומגיד], וגם ראוי להאמין לה משום הא דמתוך חומר שהחמרתה עליה בסופה, אלא דבאותו ב"ד שאמר דלא אמר לה אי אפשר להאמינה כיון שהוא מכחישה, ומ"מ הק' די"ל שלא תלך לב"ד אחר, דיראה שמא יבוא ויכחישה גם שם, או דידעו בב"ד אחר שהוא הכחישה בב"ד כאן, או שאינה יודעת הדין שיש לה להיות נאמנת בב"ד אחר, ומשום הכי כ' הטעם כמשנ"ת דברי הרמב"ן.

**ובש"ג** ביבמות פט"ו הביא לשון **ריא"ז**, דאם אמר לה עד אחד, היא הולכת לב"ד ומתרת עצמה על פי העד שהעיד לה, ואע"פ שאותו העד כופר אח"כ ואומר שאינו יודע, כמבואר בסוגיין, **ובקהלת יעקב** סי"ז ס"ח כ' לבאר כונתו, דס"ל דבאם הוא נאמן, א"כ באמת יש לחייבו על כפירתו, כיון דבזה מפסדת האשה, אלא על כרחך דאינו נאמן, ואף דמ"מ קודם שהתירוה בב"ד, מבואר בדבריו שהוא נאמן, מ"מ יכול לומר לאשה שהיה לה לילך מיד לב"ד ולפסוק לה שמותרת לינשא, ושוב לא היה נאמן, **ובתשובת ב"י** ס"ז כ' דמוכח מכאן דהאשה נאמנת ולא העד, ומשום הכי פטור העד כיון דאינו מפסידה באמת, ובקונטרס עגונות **למהרח"ש** כ' דיש להוכיח מסוגיין דהעד נאמן, דאי היא נאמנת, א"כ פשיטא דאין לחייבו, ואין לומר דהיא גופא קמ"ל דהיא נאמנת ומשום הכי פטור העד, דר"פ בא לאשמועינן חידוש בדין שבועת העדות, ולא בדין עד אחד במיתה, **ובש"ש** שמעתא ז' פ"ג כ' לישב, לפי השיטות דעד אחד במיתה נאמן מן התורה, דזהו רק בעד עצמו אבל בעד מפי עד לא הוי אלא מדרבנן, דא"כ נמצא דאכתי יש נפ"מ בעדותו של העד לענין שנתירה מן התורה, וא"כ לר"פ דס"ל לעיל ל"א א' דאם כשר מן התורה יש לחייבו בשבועת העדות, הכא נמי נימא כאן גבי העד שמכחישה, וזה קמ"ל ר"פ דהכא פטור, והטעם בזה דדוקא שם דיש עכ"פ נפ"מ גם מדרבנן לענין תפיסה וכמו שנתבאר שם דברי הרשב"א, אבל כאן דאין נפ"מ בזה דיהיה עדות דמהניא מן התורה, אין לחייבו.

**והגרע"א** כ' לבאר דברי הריא"ז דלא מיירי דהוא מכחיש דאמר לה, אלא דחוזר בו ממה שאמר לה, וס"ל דלא כר"ן בתשובה סמ"ז דבעד המעיד חוץ לב"ד הדין דחוזר ומגיד, וכ' דמיירי דוקא אחר שהתירוה בב"ד, דקודם נאמן במיגו שהיה אומר דלא אמר לה דהוא נאמן, אבל אחר שהתירוה בזה ס"ל דאינו נאמן לומר דלא אמר לה ודלא כהרמב"ן, [דהיינו כשי' הח"מ בסמוך, דהרמב"ן מיירי גם אחר שהתירוה], ועוד כ' די"ל דבאמת ס"ל כהרמב"ן, ואף אחר שהתירוה אם יאמר שלא אמר לה יהיה נאמן, ורק דהכא דחוזר בו, ונאמן רק משום מיגו דהיה מכחישה, בזה אחר שהתירוה אינו נאמן, דכיון דהאמינוה כתרי הוי כמיגו נגד עדים.

**ובשו"ע** סי"ז ס"ח כ' הדין כהרמב"ן, **ובב"ש** סקכ"ג כ' דזה דלא כהש"ג, אמנם הנה **בח"מ** סקי"ז כ' דהדין דהרמב"ן הוא אפילו אם בא העד אחר שהתירוה לינשא, דאי קודם שהתירוה, אפילו בעד אחר שהיה מכחישה נמי לא תינשא, אך **בקהלת יעקב** כ' לומר דכל דברי הרמב"ן הם דוקא קודם שהתירוה לינשא, דאחר שהתירוה נמצא דהיא בחזקת היתר, ואין העד נאמן להוציאה מחזקת היתר, וכ' לומר דהרמב"ן והש"ג לא פליגי , דהש"ג מיירי אחר שהתירוה, ועל משה"ק הח"מ דא"כ אפילו אחר נמי, כ' די"ל דיש נפ"מ לענין דהוי ודאי אשת איש ולא ספק, ויל"ע בזה דא"כ בסוגיין נמצא דגם בלא דברי הרמב"ן, הוא מפסידה בעדותו, דמספק עכ"פ לא תוכל לגבות כתובתה, **ובש"ש** שם כ' לומר דאי לאו דברי הרמב"ן, א"כ גם קודם שהתירוה לא היה העד נאמן לומר שלא אמר לה אף להוי כעד אחד בהכחשה, דכיון דאמרה משמו וקבלו ב"ד עדותה, א"כ כשבא לומר שלא אמר לה, הוי חוזר ומגיד ואינו נאמן כלל, ורק משום דאמרינן דהוא נאמן לגמרי, ובטל עדות האשה משום הכי יש לקבל דבריו.

**בברכ"ש** יבמות סי"א סק"ד כ' דהא דהעד פטור באמר לה לדידה, יש לפרש בשני אופנים, או דכיון דיכולה לבא לב"ד ולומר דמת בעלה על פי מה שאמר לה, נמצא דאין צריך עוד לעדותו, והוי כמו דאיכא עוד עדים אחרים שראויים להעיד דמבואר בגמ' בסמוך דפטורים, [וכאן עדיף מעדים אחרים], ועוד יש לפרש דכיון דכבר אמר לה חוץ לב"ד כבר קיים עדותו בזה, מאחר דיכולה לבא לב"ד ולומר דמת בעלה על פיו, ובסק"ה כ' לומר דזה תלוי בשתי הלשונות ביבמות פ"ח ב', האם כשמעיד בב"ד יש לו עדיפות על אשה המעידה, דכיון דהוא עד כשר עדיף מאשה, דלפ"ז לא סגי במה שכבר העיד חוץ לב"ד, דהרי כשיעיד בב"ד יש אלימות לעדותו, ורק איכא להטעם דאי"צ לעדותו, אבל לפי הל"ק שם דאין עדיפות לעד כשר, י"ל דגם איכא להטעם דכבר קיים עדותו במה שהעיד חוץ לב"ד, ובסק"ו כ' לומר דבאמת הטעם הראשון אינו סיבה לפוטרו, דמ"מ כיון דאם הוא מכחישה הוא נאמן וכמו שכ' הרמב"ן, נמצא דצריך לעדותו ויש תועלת בעדותו, וממילא דראוי לחייבו, אבל הטעם השני קיים, דמ"מ כיון דכבר קיים עדותו, אין לו חיוב להעיד בב"ד, [ובסק"ז כ' דאין להק' דמ"מ עכשיו שמכחישה ממילא מתחייב שוב להעיד, ולא מהני מה שכל זמן שלא הכחישה כבר קיים עדותו, דמ"מ בשעה שתבעתו להעיד בב"ד, היה פטור משום דכבר קיים עדותו, וא"כ הוי כקדמה שבועה לעדות], ולפ"ז נמצא דבאמת לל"ב ביבמות דיש עדיפות לעד כשר, באמת יש לחייבו אף דאמר לדידה מעיקרא, ור"פ כאן ס"ל כל"ק דיבמות, ולפ"ז כ' לישב דמשום הכי לא הביא הרמב"ם לדינא דר"פ, דכיון דס"ל להלכה כל"ב דיבמות, ממילא נמצא דהדין, דגם אם אמר לדידה מ"מ חייב, מאחר שיש תועלת בעדותו דהא אם יכחיש הוא נאמן.

**הריטב"א** כ' דדוקא אם היתה אומרת מת בעלי סתם היתה ניתרת, אבל אם תאמר דפלוני אמר לי דמת בעלי, בזה כל שהוא מצוי כאן, נראה דצריכין לשואלו אם אמר לה, **והרמ"א** בסי"ז ס"ח כ' דאי"צ לשאול אפילו אם הוא באותה העיר, **ובח"מ** שם סקי"ח כ' לחלוק דצריך לשאול, ואכמ"ל.

ד) תוד"ה שמע מינה – **בתו"ר** כ' בשם **רבינו מאיר** דשם מיירי בכתובה מחיים וגביא ממטלטלין, וכ' דגם לרבנן דאף מחיים לא גביא ממטלטלין, מ"מ הא מצי בעלה לסלקה בזוזי, [וצ"ב דלק' ל"ז ב' מבואר בתוס ובתו"ר דהא דנשבעין על מלוה, אף דהוי שעבוד קרקעות, מיירי דמחל השעבוד, וא"כ איך כ' כאן דכיון דמצי לסלקה בזוזי לא הוי שבועה על קרקע], **ובריטב"א** מבואר דאי גם מחיים אינה גובה אלא מקרקע, חשיב משביע עדי קרקע, **ובקצוה"ח** ספ"ז סקי"ג כ' דגם לפי מה דמסיק בגמ' דתפסה מטלטלין, אכתי צ"ל דאין לו קרקעות, דאם יש הוי משביע עדי קרקע, וכמבואר לק' ל"ז ב', אלא דכ' די"ל דכיון דנמצא דיש כאן משכון של מטלטלין עדיף, ומ"מ נקט דאף באופן זה חשיב כפירת שעבוד קרקעות, **והגרע"א** כ' לומר בשי' רש"י, דר"פ לא סבר דבכל שעבוד קרקע חשוב דהוי כפירת שעבוד קרקעות, וקו' הגמ' כאן רק משום דלאחר מיתה אינה גובה אלא מקרקעות.

גמ' דתפיסה מטלטלי – **בתו"ר** מבואר דגרס דאתפסה מטלטלי, וכן הוא **בר"ן** על הרי"ף, **והר"ח** גרס כמו לפנינו, **והרשב"א** הביא **דהרי"ף** בכתובות הביא ראיה מכאן דמהני תפיסה לגבות כתובה ממטלטלין, וכ' דבעי שתתפוס לשם גביה או שעבוד, אבל אם סתם הוי בידה לא מהני, **ובריטב"א** גרס דאתפסה, וכ' דנראה דאתפסה לאו דוקא אלא הוא הדין אם תפסה מעצמה, ונקט אתפסה משום דלא מהני תפיסה אלא באופן שידע בעלה, אך הביא **דהרמ"ה** כ' דאתפסה דוקא.

**הרמב"ם** בפ"י משבועות הי"ב כ' דבמה דברים אמורים שחייב קרבן, שהיה לה לגבות ממטלטלין, אבל אם אין לה אלא מן הקרקע הרי הוא פטור, וכ' **הרדב"ז** דאחר תקנת הגאונים שגובה גם ממטלטלין אף בלא תפסה, אי"צ לאוקמי שתפסה, ורק באם אין לו אלא קרקעות פטור, אמנם **הלח"מ** פירש דברי הרמב"ם דמיירי דתפסה מטלטלין, והק' דאחר תקנת הגאונים אי"צ שתתפוס, וכ' דכיון דלא שייך קרבן אלא כשיבנה ביהמ"ק בב"א, משום הכי כ' לפי עיקר דין התלמוד, ועוד כ' דאותה תקנה אין לה כח כ"כ לחייב על שבועת העדות, דכבר מבואר ברמב"ם בפט"ז מאישות ה"ח-ט דאותה תקנה לא אלימא כל כך, ומשום הכי הנהיגו לפרש דמשעבד לכתובה גם מטלטלין, דלא תצטרך לגבות רק על פי תקנת הגאונים, והנה מבואר מדבריהם דמה דיכולה לגבות מכח תקנת הגאונים גם ממטלטלין, זה סיבה דיחשב כפירת מטלטלין אף דגם יכולה לגבות אף מקרקעות, וכן **בהה"מ** בפט"ז מאישות הכ"ה כ' דאחר תקנת הגאונים כתובה לא חשיבא כפירת שעבוד קרקעות, אמנם **הלח"מ** שם הק' דמה בכך דגם יכולה לגבות ממטלטלין, הא כיון דגם איכא קרקעות הוי כפירת שעבוד קרקעות, כמבואר בב"מ ד' ב' דכל היכי דיש שעבוד קרקעות, אין שבועה על הכפירה, אף דגם יכול לגבות מהלוה אף ממטלטלין, וכ' דבדוחק יש לחלק בין היכי דכתבו שטר, ועיקרו עשוי לשעבוד קרקעות, להיכי דגובה כתובה בלא שטר אלא מתנאי ב"ד, דבזה כל שיש גם גביה ממטלטלין חשיב כפירת מטלטלין, **ובאב"מ** סצ"ו סק"ח כ' דהא דחשיב כפירת קרקעות, הוא משום דעיקר סמיכות הדעת הויא על הקרקעות, אבל בזמן הזה שתקנו לגבות ממטלטלין, משום דעכשיו סומכים על מטלטלין, ממילא סגי בזה שיש גם כפירת מטלטלין.

**ובתוס'** לק' ל"ז ב' מבואר דכמו דגבי שבועת הפקדון, מבואר בגמ' שם דאי איכא שטר ואיכא שעבוד קרקעות, אין חיוב על הכפירה כיון דהוי כפירת קרקעות, הכא נמי גם שבועת העדות, אין חיוב על שבועת העדות, אמנם **בחי' רח"ה** בפט"ז מאישות הכ"ה כ' לחלק, דדוקא גבי כפירת ממון, שם כל שאינו כופר בכל הממון לא נשלמה כפירתו, וא"כ אי איכא שעבוד קרקעות, אף דגם יש זכות לגבות ממטלטלין, מ"מ באם יודה שיכול לגבות רק מקרקעות כבר לא הויא כפירת ממון, וא"כ לא נשלמה הכפירה אלא בזה שגם כופר שאין לו זכות לגבות אף מקרקעות, משא"כ גבי שבועת העדות, בזה גם באם יתבע שיבואו להעיד לו, דמטלטלין אלו ראויין לגביה והם לא יעידו, יהיו חייבין משום שבועת העדות, דעל כל זכות ממון יש חיוב להעיד, וא"כ האף דגם איכא שעבוד קרקעות, מ"מ הא גם איכא זכות גביה ממטלטלין, ועל זה לבד גם ראוי לחייבם.

ה) תוד"ה אבל – עיין בע"א בתוד"ה בתוך מש"כ הראשונים בענין זה, **ובתומים** סכ"ט סק"ב כ' לישב, דמרישא שמעינן רק דהראשון יכול לחזור כל זמן שלא גמר השני עדותו, אבל שיכול לחזור בתוכ"ד של העדות של השני, זה לא שמעינן מרישא.

**לג' א'**

תוד"ה הא – **בתו"ר** כ' דלא דמי, דבשבועת העדות החיוב הוא באם נפסד על ידו, והכא שיש עדיין עדים כשרים נמצא דאינו נפסד, אבל בפקדון אינו תלוי בהפסד אלא על זה שנשבע לשקר, ומשום הכי מסקינן דלא כרבה, ולפ"ז גם אם אין העדים לפנינו פטורים העדים הראשונים, וכ"כ **הרשב"א** על דרך זה, **ובאבי עזרי** בפ"ד מעבדים הי"ד כ' בביאור הרשב"א, דבעדים חיובם על מה דנפסד התובע, אבל בפקדון עיקר החיוב הוא על גזילתו בזה שכופר, ורק בעי שיהיה איזה נפ"מ בכפירתו, **והרמב"ן** כ' דגבי שבועת הפקדון כיון דעבידי דמייתי העדים, כפירת ממון הוא, והודאה דבע"ד עדיפא דלא בעי דינא, אבל הכא דהוי עדות ועדות אין נפ"מ בין הכיתות איזו תעיד, ועודכ' דאה"נ קו' הגמ' כאן רק לרבה, וכ"כ **הריטב"א**.

**והרמב"ם** בפ"י משבועות הט"ו הביא למאי דאמרינן בגמ' דהכת השניה פסולה, ובהשגות **מבעל ההשלמה** הק' דהא קיי"ל דלא כרבה, והיינו דס"ל דקו' הגמ' כאן רק לרבה, **והלח"מ** כ' דהכא מיירי דאין חשש שלא יתקבלו העדים השניים, **והגרע"א** כ' על זה דזה דחוק מאוד, וכ' דס"ל כהרשב"א דחלוק שבועת העדות משבועת הפקדון.

רש"י ד"ה קרובים – **הר"ח** מפרש דהעדים קרובים לבעלי דין בנשותיהן, **והרמב"ן** כ' דלשי' רש"י סגי באחת מהן גוססת, דגם אם תמות אחת כבר לא יהיו העדים קרובים זה לזה, אבל לפי הר"ח גם באם תמות אחת, אכתי יש כאן ע"א, וא"כ יש לפטור הראשון שכפר, דגם בלא עדותו יש כאן שני עדים, [וכן נראה **ברשב"א** רק דלשונו אינו מדוקדק עיי"ש], וכ"כ **הריטב"א**, [**והגרע"א** כ' על דברי התוס' לעיל ל"ב א' בד"ה בתוך, דהריטב"א כתב דדוקא ב' עדים שניהם חייבים, אבל בג' עדים הראשון פטור, אף דהיה יכול לחזור ולהודות תכ"ד של חבירו, מ"מ כיון דבשעה שכפר לא היה עליו שם כפירת ממון, דהא העדות ראוי להתקיים בב' האחרים, ונראה דנוקט דלפי דברי התוס' לעיל גם כאן יש לחייב הראשון, מאחר שיכל לחזור בו תוכ"ד של עדות השני שכופר], וכ' לשי' רש"י דנקט דתרוייהו גוססות לרבותא דגם בזה חייבים העדים הראשונים, **ובתו"ח** הק' לשי' רש"י, דלפי מה דמוקי רבי יוחנן למתני' דכפר השני בתוכ"ד של הראשון, דאמאי הראשון חייב, הא יכול לומר דהשני יכל להעיד עם אחד מהכת האחרונה, דרק תרוייהו אינם יכולים להעיד יחד, משום דהם קרובים זה לזה, **והחת"ס** כ' לומר, דמיירי דהכת הראשונה הם עדי הודאה והשניה הם עדי הלואה, דאינם מצטרפים יחד.

תוד"ה קרובים – **הר"ח** כ' כהתוס', **ובמאירי** מבואר דלפי שי' רש"י דהן קרובין זה לזה אין כאן תחילתו בפסול, כיון דכל אחד יכל להעיד בפני עצמו, אמנם **בהג"א** כ' דגם לשי' רש"י יש כאן חסרון של תחילתו בפסול כיון דמעיקרא לא יכלו להעיד יחד, **והרמב"ן** כ' כהתוס' אחר שהביא פי' ר"ח, ונראה קצת כהמאירי, **והריטב"א** כ' מתחילה כתוס', ואח"כ הביא שי' רש"י ור"ח וכ' דנראה כשי' רש"י, ומזה נראה דס"ל כהג"א דגם לרש"י צ"ל דהיו רחוקים בשעת ראיה, **והגרע"א** הביא דברי הג"א, וכ' דדין זה צ"ע טובא, **ובחת"ס** נקט כהמאירי.

גמ' ונשותיהן גוססות – **ברש"י ובר"ח** נראה דהס"ד דכבר בעודן גוססות הם כשרים לעדות, דגוסס חשיב כמת, וכן בקמ"ל כ' רש"י דלימדך דגוסס כחי הוא לכל דבר, ונראה דהס"ד דיש לו דין כמת, אמנם **הריטב"א** כ' דלשי רש"י יש רבותא בשתיהן גוססות וכמשנ"ת, ונראה דהיינו דיש יותר לתלות שאחת עכ"פ תמות, ויוכלו להעיד יחד, ונראה דגם לס"ד אינם כשרים להעיד אלא אחר שתמות האשה, דאי גוסס חשוב כמת עכשיו מאי נפ"מ אם אחת גוססת או תרוייהו, [ואולי גם לס"ד דגוסס הוי כמת, עכ"פ היכי שיחיה לבסוף בודאי אין לומר שהיה חשוב כמת בשעה שהיה גוסס, וא"כ יש רבותא בשתיהן גוססות, דבאחת יותר לחוש דעכ"פ תחיה לבסוף ונמצא דלא היתה כמתה, ולא היו ראויין להעיד], וכן בקמ"ל לא כ' דהקמ"ל דגוסס הוא כחי, אלא כ' רק, דהשתא מיהת הם פסולים משום דגוסס הוא כחי לכל דבריו.

**פרק כל הנשבעין**

**מד' ב'**

תוד"ה ואלו – **בתוס'** בב"מ ל"ד ב' ביארו דהתנא לא מנה אלא אלו שאין ראוי להשביע להתובע מצד עצם השבועה, ולא מחמת סיבה צדדית כמו הא דמשכון, דלא משביעים משום שמא יוציא השני את המשכון, דהוי מחמת סיבה צדדית.

בא"ד – **בתוס'** בכתובות פ' א' תי' גבי פוגמת, דמעיקר הדין נוטלת בלא שבועה ואין החידוש במה שנוטל על ידי שבועה, וכ"כ **התו"ר** ועוד **ראשונים** כאן, [ואח"כ כ' על הגמ' לעיל גבי משכון כמו שכ' התוס'], **והרמב"ן** הק' על תי' זה דהא קתני הא דשניהם חשודין, ולמ"ד דאמרינן מתוך נמצא דמה דהוא נוטל הוי מעיקר הדין, וכ' דאפשר משום דרבי יוסי דאמר יחלוקו לא סבר דאמרינן מתוך, וכ"כ **הרשב"א** והר"ןבחי', ועל הרי"ף כ' **הר"ן** דמסופק בזה די"ל דגם רבי יוסי מודה לדין שכנגדו וכמשי"ת בסוגיה שם, **והרשב"א** כ' בתחילה לישב דכיון דאיהו טעין ברי ורוצה לישבע, אלא דאנן לא שבקינן לי' הוה כאילו החמירו עליו שיטול שכנגדו, אלא דהק' דא"כ אמאי בהא דנסכא דרבי אבא נוטל תובע בלא שבועה, [ונראה דמוכיח מזה דמעיקר הדין ראוי שכנגדו ליטול בלא שבועה, ורק משום דלא שבקת חיי אמרינן דישבע שכנגדו], **והרמב"ן** כ' בעיקר הקו' דבאמת מה דקתני אלו נשבעין ונוטלין קאי גם על הסיפא דפוגמת כתובתה, והביאו הר"ן על הרי"ף.

בא"ד – **בתוס'** בב"מ שם הק' עוד דאמאי לא קתני הא דמבואר בכתובות פ' א' דמוציא הוצאות על נכסי אשתו, ישבע כמה הוציא ויטול, וכ' דהוי בכלל הא דשכיר נשבע ונוטל, דכמו דהכא אמרינן דבעה"ב טרוד ואינו זוכר, ומשום הכי נשבע השכיר, הכא נמי במוציא הוצאות, כיון דהאשה אינה יודעת כמה הוציא, נשבע הבעל ונוטל, **ובתוס'** בכתובות שם כ' בשם **ר"ח** דשם אין מי שמכחיש לבעל, ולא קתני אלא אופנים שיש מכחיש לתובע, וכן הביא לדבריו **התו"ר** כאן, **והרמב"ן** כ' על זה דזה קרוב למה שכ' קודם דהיכי דהנוטל הוא מעיקר הדין לא קתני, דהתם הוי ברי ושמא, ומדינא ברי עדיף כיון שהוציא ברשות והשביח, ורבנן אחמור עליה שישבע, אמנם גם לעיל מינה לא ניחא לי' בתי' זה, וכ' לישב דלא קתני לה, משום דאין הבעל נוטל אלא ממה שהשביח, **והרשב"א** כ' דברי ר"ח, **והריטב"א** כ' משום דנוטל מעיקר הדין וכמשנ"ת, וכ"כ **הר"ן**,וכ' דכן תי' ר"ח.

בא"ד – **התו"ר** מק' עוד אמאי לא קתני הא דמבואר בב"ק קי"ד ב' דמכיר כליו וספריו ביד אחר, ישבע כמה הוציא ויטול, וכ' משום דשם אין שכנגדו יכול להכחישו, וזה כמו שתי' על הא דמוציא על נכסי אשתו, **והרמב"ן** כ' בתחילה דשם נוטל מעיקר הדין בלא שבועה, ואח"כ כ' משום דנוטל רק ממה דברשותו, **והרשב"א והריטב"א והר"ן** כ' כתחילת דברי הרמב"ן, ובחי' על הרי"ף כ' הר"ן דמסופק אם גם לגמ' דידן הוי הכי דמעיקר הדין נוטל בלא שבועה, והביא למש"כ הרמב"ן בסוף דבריו.

מתני' רבי יהודה אומר וכו' – **בתו"ר** מבואר דלרבי יהודה בעי גם שיהיה טענה שתי כסף כמו דבעי בדאורייתא, ולק' מ"ו א' מבואר בתו"ר בסוגיה של נגזל, דבהילך דליכא חיוב שבועה מן התורה, ליכא דין שכנגדו לרבי יהודה, וכן מבואר **בתוס'** שם, [אלא דבדבריהם לא מבואר אלא על אופן שאומר שכבר שילם המקצת ואין חיוב כלל, ולא על אופן של הילך], וכן **ברי"מ** לק' מ"ו א' בשי' רבי יהודה שם מבואר דרבי יהודה בעי בקציצה שיהיה שבועה דאורייתא, והרי בקציצה לעולם הוא מודה שנתחייב לו מקצת, דאי לאו הכי הרי אין הנדון על הקציצה, אלא אם כלל שכרו או לא, ומבואר דלא סגי בכל אופן שמודה במקצת, אמנם **במלחמות** לק' מ"ו א' **ובריטב"א ובר"ן** שם מבואר, דלרבי יהודה לא בעי שיהיה חיוב שבועה דאורייתא ממש, אלא בכל אופן שיש מודה במקצת אף אם אין חיוב שבועה מן התורה כגון בהילך, או אפילו אם אומר דהמקצת כבר שילם ונמצא דעכשיו אינו חייב כלום, בכל אופן מודה רבי יהודה דאמרינן שכנגדו נשבע ונוטל, ומבואר במלחמות דעיקר התקנה היתה באופן שנתחייב שבועה מן התורה, אבל תקנו בכל מודה במקצת בעיקר הטענה, דכולה חדא תקנתא.

**מה' א'**

מתני' תן לבני סאתים – **הרשב"א** כ' דאשמועינן בזה רבותא, דאף דאין בעה"ב צריך ליתן עכשיו לבניו, מ"מ בעי החנוני לישבע.

רש"י ד"ה ישבע – רש"י לק' מ"ו א' בהא דמבואר בגמ' דבדרבנן הוי תקנתא גם כ' דהיכי דאין הודאה במקצת, לא רמיא על בעה"ב אלא שבועת היסת דהיא גופה תקנתא כרב נחמן, ותוס' שם הק' עליו דבזמן המשנה לא היתה לשבועה זו, **והרמב"ן והר"ן** כ' בדברי רש"י כאן, דבודאי אין כונתו דהוי שבועת היסת מדין שבועת היסת דר"נ, דזה לא היה בזמן המשנה, אלא כונתו רק דשבועה זו יש לה דין שבועת היסת, ואינה שבועה בנק"ח, והביאו דברי **רש"י** בכתובות פ"ח א' דגם כ' גבי שבועה דאורייתא דהיינו בשם ואוחז ס"ת בידו, אבל שבועת המשנה הויא קללה בעלמא, והביאו **דהגאונים** כ' לאו הכי, אלא דכל שבועת המשנה גם הויא בנק"ח כעין של תורה, ורק שבועת היסת בכל כופר הכל לא הויא בנק"ח, וכן מבואר בשאר **ראשונים**, והביאו **דרש"י** בגיטין ל"ה א' כ' כהגאונים דכ' גבי שבועה על כתובה דהויא מדרבנן, דכל שבועה בב"ד הויא כעין של תורה.

גמ' דאמר קרא ולקח בעליו וכו' – **הרי"מ** כ' דהאי קרא מיותר ללמוד על שבועת מודה במקצת ושבועת עד אחד, דאילו גבי שבועת השומרין בהדיא כתיב דהשבועה היא שלא שלח יד, וזהו שבועת השומר שהוא הנפטר, **והרמב"ן** כ' בתחילה דגבי שבועת השומרין לא בעי להאי קרא, ורק גבי מודה במקצת בעי, ולשבועת דעד אחד מסתברא דלא בעי, דאי נשבע ונוטל נמצא מוציא ממון בעדותו, ורחמנא אמר דאינו קם לממון, וכ' דאי נמי הואיל ונאמרו שבועות בתורה סתם ופרט הכתוב באחד מהן שנשבעין ולא משלמין אף כולן, והיינו דלפ"ז י"ל דבאמת בעי קרא גבי שומרין גם כן, ואע"פ כן ילפינן שפיר לשאר שבועות, וכן מבואר **ברשב"א ובר"ן**, **והריטב"א** כ' מסתברא דאסמכתא בעלמא הוא דשיילינן, דהא בשבועת השומרים בהדיא כתיב שבועת השם תהיה בין שניהם אם לא שלח ידו במלאכת רעהו, וכן במודה במקצת, וכן עד אחד כל מקום ששנים מחייבין ממון עד אחד מחייבו שבועה, והיינו דסגי לן בדחייה כל דהו דכתיב ולקח בעליו ולא ישלם, ואם אינו ענין לשבועת השומרים תנהו ענין לאידך, וכן פירש הרי"מ, **והרא"ש** כ' כהרי"מ, וכ' דבעי קרא גבי עד אחד דס"ד דשבועת התובע תהני כמו שבא עד שני, וכן במודה במקצת כיון דעביד דמישתמיט, נימא דישבע התובע ויטול.

גמ' תקנות קבועות – **רש"י** בב"מ פי' דהיינו דראוי לעשותן קבע, לעקור דבר תורה עליהן, **והתוס'** שם פי' דהיינו דעקרוה מבעה"ב וקבעוה על השכיר, וכן פי' **הרי"מ** דכ' דנעקרה מכאן ונקבעה כאן, **והריטב"א** פי' דהיינו מלשון גזילה כמו דמצינו בקרא הלשון דהיקבע אדם אלוקים, כיון דעקרוה ממקומה הראוי לה.

תוד"ה עקרוה – **בתו"ר** כ' התי' הראשון, דמתחילה באו לתקן בזה שבועה גם בכופר הכל, וראויה היתה להטיל על בעה"ב, ומשום הכי אמר דעקרוה, וכן מבואר **ברי"מ** ובעוד **ראשונים**, ובתי' השני כ' בתו"ר דמתחילה תקנו שכנגדו במודה במקצת דעקרוה לשבועה מבעה"ב, ואגב מודה במקצת האמינוהו לשכיר גם בכופר הכל ע"י שבועה, **והר"ן** על הרי"ף כאן ובחי' בב"מ גם כ' בדרך אחד, דעקרוה קאי על מודה במקצת, ונקט הכי לרבותא, דלא נימא דרק בכופר הכל תקנו שישבע שכיר, משום דשכיח דאמר הכי דפרע הכל ולא דאיק, ועוד דכיון דהוצרכו לתקן שבועה כבר אמרו גם שישבע השכיר, אבל במודה במקצת דדאיק הוה אמינא דדיו בשבועת בעה"ב, ולזה אמרינן דעקרוה מבעה"ב לומר דגם במודה במקצת דאיכא עקירת שבועה מבעה"ב, הויא התקנה.

ובהא דמבואר בראשונים דחכמים ראו לתקן שבועה גם בכופר הכל, ורק דמשום זה היו מתקנים שישבע בעה"ב, מבואר **ברי"מ וברשב"א ובריטב"א** כדי שלא ילך השכיר בפחי נפש, **והר"ן** הוסיף על זה דהשכיר נושא נפשו על שכרו, **והרמב"ן** כ' הטעם משום שעדיין הוא בתוך זמנו, ועוד דשכיר דאיק טפי ובעה"ב לא דאיק כולי האי אי משום טרדא, או שהשכיר נושא נפשו על שכרו, **והרי"ף** כ' דעקרוה רבנן לשבועה מבעה"ב משום דטרוד בפועליו ושדיוה אשכיר משום כדי חייו דשכיר, ופירשו **הרמב"ן והר"ן** דכונתו במש"כ משום כדי חייו, דזה הסיבה דמשום הכי ראו כלל לתקן כאן שבועה, ומשום זה היה ראוי שישבע בעה"ב וכמשנ"ת, ולפ"ז מבואר דעיקר התקנה לשבועה הויא משום כדי חייו של שכיר.

**והריטב"א** כ' על הגמ' דאלא בעה"ב טרוד בפועליו, דנראה דגם עכשיו לא עקרינן לגמרי הטעם דכדי חייו, אלא רק אמרינן דלאו משום הכי בלחוד הוא, אלא משום דגם איכא הא דבעה"ב טרוד בפועליו, אמנם **הר"ן** בב"מ כ' על הגמ', דכונת הגמ' דלאו משום כדי חייו הוא כלל, אלא שראו חכמים לתקן שבועה על בעה"ב משום דשכיר מוסר נפשו על שכרו, וכיון דטרוד בפועליו שדיוהו אשכיר, ומבואר בדבריו דעיקר השבועה הוי משום דהשכיר מוסר נפשו, והא דעקרוה מבעה"ב בזה בתחילה בעינן לומר משום כדי חייו דשכיר, ובזה מסיק דלאו משום כדי חייו, אלא משום דבעה"ב טרוד בפועליו, **ובב"ח** ריש ספ"ט כ' כהריטב"א, דאף למסקנא הא דעקרוה לא הוי משום דטרוד בלחוד, אלא גם משום דהוי כדי חייו דשכיר, ועקרוה משום תרתי, דהוי כדי חייו ובעה"ב טרוד בפועליו, וכ' דכן מבואר בר"ן על הרי"ף, ולכאורה בר"ן על הרי"ף רק מבואר דזה טעם לעיקר התקנה, אבל הא דעקרוה נראה דהוי רק משום דבעה"ב טרוד בפועליו.

גמ' וליתב לי' בלא שבועה – **בתוס'** בכתובות פ' א' מבואר דבאמת מעיקר הדין יש לו ליטול בלא שבועה [וכמבואר בתוס' כאן], ואע"ג דלעיל בתוד"ה ואלו נתבאר דבריהם שם דמתני' לא שנה אלא אלו דמעיקר הדין אין להם ליטול בלא שבועה, מ"מ כיון דבלא מתני' לא היינו יודעים דכאן נוטל מעיקר הדין בלא שבועה, משום הכי שפיר שנה התנא בהדי הני דהחידוש בהם שנוטלים על ידי שבועה, אמנם **הרמב"ן** כ' דודאי מעיקר הדין אין לו ליטול בלא שבועה, אלא לפי שראו שבעה"ב אומרים דפרעו בדדמי תקנו כן שישבע שכיר ויטול, ומה דמק' הגמ' דליתב לי' בלא שבועה פי', דכיון דבעה"ב טרוד בפועליו והוא בתוך זמנו ושכרו מועט דאיכא משום כדי חייו, משום סבירא להגמ' דיש לתקן דיטול אף בלא שבועה, **והרשב"א** כ' דקו' הגמ' דמשום כדי חייו לתקן שיטול בלא שבועה, כיון שהוי תוך זמנו וחזקה אין אדם תובע אלא א"כ יש לו, וגבי בעה"ב אין חזקה משום דאפשר דאינו זוכר משום דטריד, וכ' דא"נ דאתיא למ"ד דברי ושמא ברי עדיף, והיינו דלפ"ז באמת מעיקר הדין יש לנו לומר דיטול בלא שבועה וכמבואר בתוס' כאן, וכ' דעוד י"ל דלכו"ע הכא ברי עדיף דהוי כאיני יודע אם פרעתיך וכמבואר בתוס', **והריטב"א** כ' דהא דשכיר נשבע ונוטל הוא משום דתקנו דכיון דבעה"ב טריד יחשב כאיני יודע אם פרעתיך, ומשום הכי מק' דכיון דזה גדר התקנה, ממילא יש לתקן שיטול אף בלא שבועה דלא להוי תקנ"ח כחוכא, **והר"ן** כ' דמשום דשכרו מועט ואיכא משום כדי חייו ובעה"ב טרוד, יש לנו לתקן שיטול אף בלא שבועה.

**מה' ב'**

גמ' אי הכי אפילו קצץ – **בתו"ר** מבאר דבשלמא אי נימא דהטעם משום כדי חייו, י"ל דגבי קציצה כיון דאומר דמעולם לא נתחייב לו ממון זה, וגם מילתא דלא שכיחא דיחלקו בקציצה, משום הכי בזה לא ראו לתקן משום כדי חייו, **והריטב"א** כ' רק משום דלא שכיח, **והרשב"א** כ' דבאמת מה דאמרינן אי הכי הוא לאו דוקא, דאיזה טעם אמר מעיקרא דלפיו יהיה ניחא אמאי בקציצה לא תקנו, **והר"ן** על הרי"ף כאן ובחי' בב"מ כ', דאי משום כדי חייו ניחא, דכיון דשכר פועלים ידוע, ואינם יוכלים לחלוק אלא בדבר מועט, ליכא משום כדי חייו בממון זה.

גמ' שם – **הרשב"א** כ' דהקו' למ"ד דברי ושמא ברי עדיף, דלמ"ד לאו ברי עדיף, הא הוי כאיני יודע אם נתחייבתי דהוי ספק כמה נתחייב לו מעיקרא, וכ' די"ל דהוי לכו"ע כיון דהוא מודה במקצת, והוי כאומר חמשין ידענא וחמשין לא ידענא, דמתוך שאינו יכול לישבע משלם, ומיהו כ' דעל כרחך מיירי בהילך או שאומר שכבר נתן, דהא קתני דממעה"ר ולא קתני דבעי שבועה, וא"כ צ"ל דהקו' למ"ד דברי ושמא ברי עדיף.

תוד"ה אי הכי – **בתו"ר** כ' לפרש דבשלמא אי טעמא משום כדי חייו ניחא, דזה שלא תבעו באותו יום על כרחך דיש לו מה יאכל, **והריטב"א** כ' דאי משום כדי חייו, י"ל דכיון דעבר זמנו ולא תבעו לא תקנו לו בכהאי גונא, **והר"ן** כ' דאי משום כדי חייו, י"ל דלא תקנו משום כדי חייו אלא לשכר יום ביומו, דזהו כדי חייו השכר של כל יום לאותו יום.

בא"ד – מש"כ דלא משמע דקאי דקאי אהא דרב נחמן, פי' **המהר"י בן לב** דס"ל דאי קאי אהא דרב נחמן, לא היה להגמ' להפסיק בהא דליתב לי' בעדים, ובליתב לי' מעיקרא, ומשום הכי אמרינן דחשיב להא דרב נחמן כטעמא פריכא וכמאן דליתא, **והמהרש"א** הק' דאמאי לא אזלו התוס' על קו' הגמ' דאי הכי אפילו קצץ, וכ' לבאר דהתוס' לא ניחא להו לחלק גבי עבר זמנו, דאם משום כדי חייו ניחא, וזה מש"כ דלא משמע, ויל"ע היאך מתיישב לשון התוס' לפי זה.

תוד"ה כי מטי – **בתו"ר** שכ' התי' השני כ' דלמסקנא ניחא, והיינו דהא בס"ד אכתי לא אמרינן דאיכא תרתי, ולכאורה כונתו די"ל דאה"נ דלס"ד הוה מצי להק' גם כמו שהק' התוס', ולמסקנא ניחא, **והמהר"י בן לב** הק' על התוס', דממנ"פ אי התרצן השתא לא סבר כמו דמסיק דאיכא תרתי, הרי אכתי לא ס"ל להחזקה דאין שכיר משהה שכרו, ואי סבר כמו דמסיק, מאי קשיא להו מעיקרא, דהרי בלא החזקה דאין שכיר משהה שכרו איכא לקו' הגמ' דוכי שכיר עובר בבל תגזול, וכ' לבאר דזה גופא הנדון בתוס', דבקו' סברו דהתרצן עכשיו אכתי לא סבר כדמסיק, ובתי' השני כ' דכבר עכשיו סבר כדמסיק, וכ' עוד דגם מעיקרא ידע דאיכא גם לחזקה זו דאין שכיר משהה שכרו, ורק דלא סבר דהני תרי חזקות, שקולות כנגד חזקת השכיר דאינו עובר בבל תגזול.

תוד"ה וכי – **בתו"ר** תי' עוד דבעה"ב אינו עובר בלא תגזול דהא יכול לשלם מחר, **והרי"מ** כ' כתי' הראשון בתוס', וכ' עוד דהנדון אינו על הזמן שהבעה"ב מכחיש, אלא על קודם לכן, ואז עדיין אינו עובר בלא תגזול דהא אכתי יכול לשלם, **והרמב"ן** בב"מ **והרשב"א** כאן כ' כתי' הראשון בתוס', וכן **הריטב"א**, וכ' עוד דעבירת השכיר גרעה דהויא בקום ועשה.

בא"ד – במשה"ק דעכ"פ הוי ברי וברי, כ' **הרמב"ן** בב"מ **והר"ן** כאן, די"ל דקו', הגמ' דהאמנם דניחא אמאי לא אמרינן דשכיר נשבע ונוטל, מ"מ אכתי ק' דאמאי לא נימא עכ"פ דבעה"ב יצטרך שבועה, דלישנא דהממעה"ר נראה, דבעה"ב אי"צ אפילו שבועה.

**והריטב"א** מק' בתי' הגמ' דאמאי לא אמרינן דאיכא תרתי, דלבעה"ב איכא גם חזקת ממון, וכ' די"ל דהחזקת ממון נסתלקה מיד שהגיע זמנו לפרוע, דאז היה השכיר נאמן ונשבע ונוטל משום כדי חייו, ולא מנינן אלא החזקות המסעייות את טענת הבעה"ב.

גמ' וחדא דאין שכיר משהה שכרו – **בתו"ר** מק' דכיון דהשכיר לא תבעו, הבעה"ב אינו עובר בבל תלין, וכ' דמ"מ איכא איסור דבל תשהא, והק' דמ"מ היכי דאין לבעה"ב, ליכא לאיסור דבל תשהא, וכ' דלא רצו לתקן על שלא בזמנו.

גמ' אלא ששכרו בעדים – **הרמב"ם** בפי"א משכירות ה"ו כ' דאם שכרו בע"א אינו כלום ופטור כמו ששכרו בלא עדים, **והה"מ** כ' בשם **רבינו מאיר** דבזה בעי בעה"ב לישבע בנק"ח, דכיון דהטעם משום מיגו דאי בעי אמר לא שכרתיך, כשיש ע"א הרי היה בעי לישבע שבועה דאורייתא, וא"כ כשאומר פרעתי בעי לישבע שבועה דאורייתא, וכ' דשי' הרמב"ם, דכיון דליכא עדים, חזר הדין לדין תורה דבעה"ב נאמן לומר דפרע, **והטור** בספ"ט כ' דשי' **הרמ"ה** דבעי לישבע בנק"ח, ושי' **ורבינו ישעיה** דהשכיר נשבע ונוטל, והביא שי' הרמב"ם וכ' דמסתבר כהרמ"ה, **ובב"ח** מבואר סברת רבינו ישעיה, דכיון דיש ע"א דשכרו, שוב אין לו מיגו כמו באומר דידי חטפי, דהדין דמשלם כיון דיש ע"א דחטף, והכא נמי כיון דאינו מכחיש העד, נאמן הע"א כשנים דשכרו, וממילא דשכיר נשבע ונוטל, ובדרישהסק"ו כ' בשם **מהרש"ל**,דהא דלא אמרינן לשי' הרמ"ה דהשכיר ישבע ויטול, הוא משום דכיון דגם אם היו שני עדים, הדין דשכיר בעי שבועה, בזה לא אמרינן דע"א כשנים שגם עכשיו ישבע שכיר ויטול, וכמו שכ' הטור בענין זה בסע"ה בשם הרמ"ה, וכ' **הדרישה** דהכא אי"צ לזה, דהכא אין בעה"ב צריך לישבע שבועה דאורייתא, כיון דבמה שאומר שפרע אין ע"א מכחישו, וצ"ב דהא מה שנאמן הוא משום מיגו דאי בעי אמר לא שכרתיך ובזה היה צריך שבועה דאורייתא, **ובשו"ע** ס"ג כ' רק הגונא דאיכא עדים דאז אינו נאמן, וכ' **הש"כ** בסק"ה דזהו כשי' הרמב"ם דבע"א הוי כשאר תובעים ולא בעי אלא היסת, **והרמ"א** כ' די"א דבע"א בעי לישבע כעין של תורה, וזהו כשי' הרמ"ה, **ובנתה"מ** סק"ו כ' לבאר שי' הרמב"ם, דיש לו מיגו דהיה אומר דאמנם עשית לי המלאכה, מ"מ היה זה בלא ששכרתיך ופרעתי לך כמו יורד שלא ברשות, דבזה הגם דמכחיש לע"א, מ"מ הוא נאמן ואינו צריך שבועה, דבמה שהע"א מעיד ששכרו ולפ"ז יש לשכיר נאמנות לישבע וליטול, בזה אין נאמן הע"א כשנים, כיון דאכתי בעי השכיר לישבע, וכמבואר בש"כ בסע"ה סקמ"ז, וכ"כ **בקצוה"ח** סע"ה סקי"ג, ושם כ' בשי' הרמ"ה, דהא דבעי לישבע בנק"ח, אע"ג דהע"א אינו מחייבו ממון כיון דאכתי בעי השכיר לישבע, הוא משום דמ"מ באם היה מכחיש הע"א היה צריך שבועה דאורייתא, דהרי הוא מודה שלא פרע כיון דאומר שלא שכרו.

גמ' מתוך שיכול לומר לו לא שכרתיך וכו' – **הרשב"א** מק' דהוי העזה לטעון לא שכרתיך, ויפה לו לטעון פרעתי, וכ' בשם **רי"ו** דמ"מ בתרוייהו איכא העזה ושפיר הוי מיגו, ובשם **רה"ג** כ' דכיון דהוי רק מתקנה הקילו גם במיגו זה, וכ' הרשב"א דזה נכון, **והריטב"א** כ' בשם **הרא"ה** דבאמת בעי מ"מ שבעה"ב ישבע, דלא מהני מיגו דהעזה לפוטרו משבועה, ולפ"ז באמת לא קשיא משבועת השומרין, אלא דרבי בר חמא טעה בזה, והביא תי' הרי"ו וכ' דאינו מחוור, וכ' דיותר נראה כרה"ג.

**הרמב"ם** בפי"א משכירות ה"ו כ' דהיכי דהוא מודה במקצת וליכא עדים ששכרו, בזה הוא צריך לישבע שבועת התורה, **והטור** בספ"ט הביא שי' **ר"י** דבזה שכיר נשבע ונוטל כיון דאין לו מיגו דיאמר לא שכרתיך דהוי מיגו דהעזה, וכמו כל מודה במקצת דאין לו מיגו דכופר הכל, והביא שי' הרמב"ם וכ' דהכי מסתבר, **ובלח"מ** כ' דשי' הרמב"ם דמיגו דהעזה אמרינן ומשום הכי אינו חייב ממון, אך הק' דא"כ גם שבועה לא ניבעי, וכ' דבאמת לא הוי מיגו טוב, אלא דמ"מ לגבי הדין דשכיר נשבע ונוטל, אמרינן דכיון דהוי רק מדרבנן, מהני גם מיגו כהאי דלא נימא דשכיר נשבע ונוטל, וצ"ב בקו' דהא שי' הרמב"ם כהרי"מ דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, וא"כ משום הכי בעי שבועה, **ובפרישה** סק"ה ביאר כך בשי' הטור דס"ל דלא אמרינן כלל מיגו דהעזה, דמ"מ הכא מהני דעכ"פ לא תקנו בזה שכיר נשבע ונוטל, [וזה כמשנ"ת דברי הרשב"א בשם רה"ג לעיל בסמוך], **ובשו"ע** ס"ג כ' כהרמב"ם, **ובתומים** סק"ט ביאר משום דמהני מיגו לאפטורי מממון, והק' דהא שי' רבי יהודה, דהדין דשכיר נשבע ונוטל הוא דוקא באופן דהוי מודה במקצת, ומבואר בגמ' לק' מ"ו א' דזה גם היכי דמודה במקצת על הקציצה, ואמר דאם אמר לו לא שכרתיך מעולם הממע"ה, ומבואר דהיכי דמודה במקצת על הקציצה, אינו נאמן במיגו דלא שכרתיך מעולם, וכ' לומר דבאמת זה גופא תלוי במחלוקת רבנן ורבי יהודה, דלרבי יהודה דס"ל דתקנו רק היכי דמודה במקצת יק' דהא לעולם יש לו מיגו דיכפור בכל, ועל כרחך דהתקנה היתה גם באופן שיש לו מיגו דכופר הכל, אבל לרבנן דגם בכופר הכל איכא להדין דשכיר נשבע ונוטל, שוב אין הכרח לומר דתקנו גם באופן שיש לו מיגו דכופר הכל, [ולכאורה הא ניחא לשי' הרמב"ם דמיגו דהעזה לאפטורי מממון אמרינן, י"ל דלרבנן אמרינן דמוקמינן אדינא דמהני מיגו דהעזה לאפטורי משבועה, אבל במש"כ הלח"מ והפרישה דאמרינן דלא תקנו דשכיר ישבע ויטול בזה, כיון דיש לו עכ"פ מיגו, יק' דאמאי לא נימא דמרבי יהודה נשמע לרבנן, דתקנו אף באופן שיש לו מיגו דהעזה, כיון דמעיקר הדין מיגו זה לא מהני כלל], **ובנתה"מ** סק"ז כ', דלרבי יהודה דרק במודה במקצת תקנו, נמצא דהגורם לזה ששכיר נשבע ונוטל, הוא מה דהבעה"ב מחויב שבועה, וכיון דלא מהני המיגו לאפטורי משבועה, ממילא דהדין הוא דשכיר נשבע ונוטל, דהדין דשכיר נשבע ונוטל בא מחמת החיוב שבועה, אבל לרבנן דהא דשכיר נשבע ונוטל הוי גם בליכא חיוב שבועה, א"כ אין דין זה בא מחמת החיוב שבועה שעל בעה"ב, וממילא דשפיר י"ל דיהני מיגו שלא יהיה דין זה, הגם דלא מהני לפטור משבועה.

תוד"ה מתוך – **בתו"ר** מוסיף בתי' דדיותר טוען ברצון דלא שכרתיך, דבני אדם מאמינים לעשיר יותר מלעני, מלטעון דפרעתי שכרך דבזה מאמינים לשכיר יותר משום דבעה"ב טרוד בפועליו, **והרשב"א** כ' דכיון דלאו שכוח גמור הוא, אמרינן דיכל לטעון טענה טובה יותר וכמבואר בתו"ר, וכ' די"ל עוד דמה שחייבו את בעה"ב אינו מן הדין, שלא לעולם שוכח, וכל כי האי אמרינן ביה אפילו מגו כי הא, **והר"ן** כ' דלא היה טוען מלתא דידע דרבנן מספקי בהו דלמא אינו זוכר.

גמ' א"כ שבועת השומרין וכו' – בתוס' מבואר דהא דתליא הקו' באם אמרינן להא דשמואל, הוא משום דבאמת י"ל דגבי שומרין לא אמרינן מיגו משום דהוי מיגו דהעזה, אלא מוכיח מהא דאמרינן מיגו גבי בעה"ב, דאע"ג דניחא לו לטעון פרעתי דבזה אינו מעיז, דהשכיר יתלה כפירתו דטועה משום דטריד, דגם מיגו כהאי אמרינן, וכ"כ **הריטב"א**, והרמב"ןכ' **די"מ** דקו' רבא אינה מהא דאמרינן דשכיר אינו נשבע ונוטל, אלא מהא דגם פטר לי' לבעה"ב משבועה, דמבואר בזה דאמרינן מיגו לאפטורי משבועה, וא"כ אמאי גבי שומרין לא מהני מיגו, ומבואר **בר"ן** דזה שי' הרי"מ, דס"ל דלהלכה אמרינן דלא מהני מיגו לאפטורי משבועה וכמשי"ת, **והרמב"ן** עצמו כ' לבאר דקו' רבא דכיון דמבואר בשמואל דאמרינן מיגו גם בדדמי, א"כ אמאי איכא שבועה בשומרין, דבלא דברי שמואל י"ל דהא דלא אמרינן מיגו בשומרין, הוא משום דגבי שומר נמי אמרינן דשומר טרוד הוא ואמר בדדמי, ומשום הכי איכא חיוב שבועה על שומר, וכ"כ **הרשב"א**, **והר"ן** כ' גם משום דהוי בדדמי וגם משום דהוי מיגו דהעזה, ובחי' על הרי"ף כ' הר"ן דצ"ל דקו' הגמ' רק על הא דאמרינן דבעה"ב נאמן אף שלא בשבועה, דאילו על עיקר הא דאמרינן מיגו שלא ישבע השכיר ויטול, על זה לא קשיא משבועת השומרין, דהא קיי"ל דמיגו דהעזה לפטור מממון אמרינן, ורק לפטור משבועה לא אמרינן וכמשי"ת, וכ"כ **בש"כ** ספ"ט סק"ו, **ובפסקי הרי"ד** כ' דקו' רבא דכיון דאמרינן מיגו אע"ג די"ל דלא הוי מיגו טוב, משום דהא חיישינן דאומר בדדמי, כמו כן נימא מיגו גבי שומרין אע"ג דלא הוי מיגו טוב די"ל דאינו מעיז.

גמ' שם – **ברי"מ** מבואר לשיטתו דהנדון בסוגיה אי אמרינן מיגו לאפטורי משבועה, דגם לס"ד דאמרינן מיגו לאפטורי משבועה, מ"מ בטוען על חפץ שתחת ידו, דבתורת משכון הוא בידו, צריך הוא לישבע בנק"ח להחזיק בחפץ זה, ולא מהני מיגו דאי בעי אמר לקוחה לפוטרו משבועה, דהתם לא הוי שבועה של נתבע דבעי לישבע כדי שלא יוציאו המשכון מתחת ידו, אלא הוי גדר השבועה, דהוי שבועת הנוטלים, דבעי לישבע על מה שהוא בא להחזיק החפץ ולגבותו כנגד החוב, ובשבועה כהאי לא מהני מיגו.

תוד"ה מתוך שיכול לומר להד"מ – **הרמב"ן** כ' דבאמת אין הקו' לרב"ח לשיטתו, אלא דידע דהני רבנן דשמעתא, ס"ל דגם בכופר הכל בנאנסו איכא חיוב שבועה, **והגרע"א** כ' דיש הכרח דשמואל לא סבר כרב"ח בב"ק שם עיי"ש.

גמ' דאפקיד לי' בשטרא – **הרי"מ** ושאר **ראשונים** כ' דלהלכה הדין דשבועת השומרין איכא גם היכי דלא הפקיד לו בשטר, וכ' דכן מבואר גם מהא דלא הוזכר בשום מקום אחר דדין שבועת השומרין הויא רק בהפקיד בשטר, [**והרמב"ן** הביא עוד ראיה מהא דמבואר בגמ' דאיכא כפל בטוען טענת גנב באבידה, והרי אינו מתחייב אלא אם נשבע, והיכי משכחת לה שבועה הא יש לו מיגו דהחזרתי, ואי נימא דכתב לו שטר כבר יצא מכלל אבידה, **והר"ן** דחה די"ל דאמר לו בעל האבידה דלא יחזיר אלא בעדים עיי"ש], ובטעם הדבר דלא אמרינן דיפטר משבועה משום מיגו דלהד"מ, כ' **הרי"מ** דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ב משכירות ה"ח, **והרמב"ן** הק' דא"כ אמאי קיי"ל כשמואל דאם שכרו שלא בעדים, בעה"ב נאמן שלא בשבועה, וכ' בשם **רב שרירא גאון** דבאמת י"ל בהא דאמר שמואל, דאע"ג דמעיקר הדין לא מהני מיגו זה, מ"מ הכא דהוי תקנ"ח, י"ל דבמקום מיגו כי האי כבר לא תקנו, [וכ"כ **בפרישה** סצ"ג סק"ז בשי' הרי"מ, דבעה"ב נאמן שלא בשבועה, משום דבשבועה זו שרמיא על בעה"ב כדי שלא ילך השכיר בפחי נפש כמשנ"ת בע"א, הקילו דמהני מיגו לאפטורי], והא דמק' רבא משבועת השומרין, הוא רק על מה דאמר רב"ח דכמה מעליא האי שמעתתא, דמשמע דהוי מיגו מעליא דראוי שיהני בכל מקום, וכ' דאינו מחוור, וכ' לבאר דהא דלא אמרינן מיגו הוא משום דהוי מיגו דהעזה, וכמו דלא אמרינן מיגו לפטור מודה במקצת בשבועה משום מיגו דכופר הכל, ואמנם דבסוגיין לא משני הכי, מ"מ מדברי רבה גבי מודה במקצת, יש ללמוד טעם גם לשבועת השומרין אמאי לא אמרינן מיגו בזה, **והרשב"א** כ' דמשום הכי לא אמרינן מיגו, דגבי שכיר גם י"ל דשמא אומר בדדמי, ולא מהני מיגו דאכתי יש לחוש דאומר בדדמי, ורבא הק' רק על מה דאמר רב"ח דמעליא האי שמעתתא וכמו שפי' ר"ש גאון, ומ"מ אע"ג דיש להק' דמאי שנא גבי שומרין לא אמרינן מיגו משום דיש לחוש לבדדמי, והכא גבי שכיר אמרינן גם מיגו כהאי, מ"מ משום זה אין לדחות כל הני רבוותא דס"ל דבעה"ב נאמן במיגו, וכ' עוד די"ל דכיון דהוי רק תקנ"ח, לא תקנו היכי דאיכא מיגו אפילו דהוי מיגו גרוע וכמשנ"ת, **והריטב"א** לשיטתו דפי' קו' רבא משום מעיז, כ' דלפי האמת לא אמרינן מיגו משום דהוי מעיז וכמש"כ הרמב"ן, והא דגבי שכיר אמרינן מיגו אף דהוי מעיז, הוא כמש"כ הרשב"א בעוד י"ל, וכ"כ **הרא"ש ובתו"ר** דשכיר שאני משום דהוי תקנ"ח ואמרינן מיגו כל דהו, והא דלא הוי מיגו טוב הוא משום דהוי מיגו דהעזה, ובחי' **הר"ן** כ' לשני החסרונות גם דהוי בדדמי וגם דהוי העזה, ושכיר שאני משום דהוי תקנ"ח, ובחי' על הרי"ף כ' דאע"ג דאמרינן בעלמא מיגו דהעזה לפטור מממון, מ"מ מיגו דהעזה לאפטורי משבועה לא אמרינן, ומשום הכי לא אמרינן מיגו לפטור משבועת השומרין, **ובעליות רי"ו** בב"ב קכ"ח ב' מבואר הטעם בזה, דניחא לי' לישבע מלהעיז, אבל לא ניחא לי' לשלם מלהעיז, ומשום הכי לאפטורי מממון אמרינן גם מיגו דהעזה, **ובפסקי הרי"ד** כ' דלפי האמת לא אמרינן מיגו משום דאינו מעיז, ולשיטתו דקו' הגמ' דגם גבי שכיר לא הוי מיגו טוב משום דאומר בדדמי, פי' דלפי האמת אמרינן דשם הוי מיגו טוב וכמשנ"ת בתוד"ה מתוך, **ובטור** סרצ"ו הביא שי' הרמב"ם ושי' הרא"ש, **ובשו"ע** שם ס"א כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** שם כ' די"א דאמרינן מיגו לאפטורי משבועה, וכאן הטעם משום דלא הוי מיגו טוב, ומבואר **בש"כ ובבאה"ג** אות ב' משום דהוי מיגו דהעזה, **ובש"כ** ספ"ט סק"ו מבואר דדוקא לאפטורי משבועה לא מהני מיגו דהעזה אבל לאפטורי מממון מהני מיגו דהעזה, אמנם בסרצ"ו נראה דמחלק בין סוגי העזה, **ובתומים** בכללי מיגו אות קי"ג כ' לבאר על פי שי' הרי"מ דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, דבאמת אי לעולם היה מיגו, לא היתה התורה מצריכה כלל שבועה, ורק דאחר דאיכא גונא דליכא מיגו, דשם איכא לדין שבועה, בזה אמרינן דכבר איכא דין שבועה לעולם ואף היכי דאיכא מיגו, ולפ"ז כ' דקו' הגמ' דהיכי משכחת לה כלל לדין שבועה, הא לעולם איכא מיגו, ואחר דמשכחינן גונא דליכא מיגו, שוב איכא דין שבועה לעולם, דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן.

**הרי"מ** כ' דלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה, וכ' דהכא נמי חזינן במודה במקצת וע"א דמחייבים שבועה ואע"ג דאיכא למימר מיגו, ובמש"כ דגבי מודה במקצת חזינן דנשבע אע"ג דאית לי' מיגו, כבר מבואר **ברמב"ן** ועוד **ראשונים** דאינו ראיה, דאדרבה זהו מה דמק' רבה לעיל מ"ב דאמאי מודה במקצת נשבע, והיינו דהא אית לי' מיגו דכופר הכל, ומשני דאין לו מיגו משום חזקה דאין אדם מעיז פניו בפני בע"ח וכו', ומה דכ' דחזינן דלא מהני מיגו בשבועת ע"א, כ' על זה **הרא"ש** דאינו יודע איזה מיגו יש בע"א, **ובריטב"א** מבואר, דהראיה מהא דלא מהני מיגו בהא דנכסא דרבי אבא, דנימא דיהיה נאמן לטעון דידי חטפי במיגו דאי בעי טען לא חטפי והיה נשבע, [וצריך הסבר בזה], **ובר"ן** מבואר דהראיה מהא דאינו נאמן להכחיש ע"א דאומר דחטף, במיגו דהיה אומר החזרתי, **והגרע"א** הק' דמנין דבאמת ע"א מחייב שבועה באופן זה שיש לו מיגו דהחזרתי, ועוד הק' דהא רמי בר חמא סבר דאמרינן מיגו לאפטורי משבועה, ויק' לדידי' דאמאי ע"א מחייב שבועה, ואחיו **ר' בונם** השיב לו, דהראיה דע"א מחייב שבועה גם היכי דאיכא מיגו דהחזרתי, הוא מהא דלא משתמיט בגמ' לומר דע"א מחייב רק היכי דאין לו מיגו דהחזרתי, וזהו על דרך טענת הראשונים דלא מצינו דשבועת השומרין הויא דוקא היכי דהפקיד לו בשטר, וא"כ לרבי בר חמא י"ל דבאמת אינו מחייב אלא היכי דאין לו מיגו דהחזרתי, כמו דבשומרין מוקי דוקא היכי דהפקיד לו בשטר, **והרשב"א** ועוד **ראשונים** דחו הראיה מע"א, דשם אמרינן דכל זמן שלא נשבע נגד העד הוי העד כשנים, ומשום הכי לא מהני מיגו.

**והרא"ש** הק' דמאי נפ"מ בין ממון לשבועה, ואטו שבועה לאו ממון הוא, הא זמנין דמשלם מכח החיוב שבועה, **ובטור** סצ"ג הביא שי' הרי"מ והרמב"ם, דלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה, וכ' דלא נראה לרא"ש, **ובשו"ע** סרצ"ו ס"א כ' כהרי"מ, **והרמ"א** שם כ' די"א דאמרינן מיגו לאפטורי משבועה, **ובלבוש** שם כ' דמשום הכי לא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה, דאדם לא אכפת לי' לישבע דאדרבה בזה הוא מחזק טענתו, [וזה על דרך דברי העליות רי"ו], **ובסמ"ע** סק"א כ' דלאפטורי מממון אמרינן משום דקשה לרבנן להוציא ממון, אבל לחייבו שבועה, מחייבים אע"ג דאית לי' מיגו, **והש"כ** בסק"א הסכים ללבוש, והק' על לשון הסמ"ע, דהא מיגו דאורייתא הוא הוא, ולא דרבנן אמרו להאמין למיגו בממון, ועוד דפעמים בא לידי ממון בשבועה, **והט"ז** כ' משום דאפשר לברר על ידי שבועה, משום הכי לא נפטר במיגו, **ובתומים** ספ"ט סק"ט כ' הטעם, דאומרים לו דאם האמת אתך צא השבע, [ולפי טעם הלבוש והט"ז והתומים, יל"ע דבמקום דהדין מתוך, צריך להועיל מיגו, ובריטב"א מבואר דגם במתוך לא מהני מיגו].

**ברי"מ** מבואר גבי שבועת השותפין המבואר במתני' דצריך לישבע שלא נטל כלום משל חבירו, דגם אם יש לו מיגו שלא נשתתפו מ"מ בעי לישבע משום דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, **והרמב"ן** כ' דבזה מודה להרי"מ דדומה לשבועת השומרין, דהוי מיגו דהעזה, וכן מבואר **בר"ן**, וכ' דאע"ג דגבי שכיר מצינו דכיון דמה דנשבע השכיר הוי מדרבנן משום הכי מהני אף מיגו גרוע לבעה"ב, מ"מ גבי שותפין לא מצינו דיהני מיגו גרוע לפוטרו משבועה, **ובטור** סצ"ג הביא לדברי הרי"מ, וכ' דלא נראה לרא"ש, דאין חילוק בין ממון לשבועה, **ובפרישה** סק"ז כ' דאע"ג דהוי מיגו דהעזה, מ"מ בתקנ"ח מהני לפטור גם מיגו כזה, **ובדרישה** שם כ' דאין נראה לומר דכונת הטור דהרא"ש רק חולק על הטעם שכ' הרי"מ, אבל מודה לו לדינא משום דהוי מיגו דהעזה, דא"כ לא היה לו להביא המחלוקת גבי שותפין, דשם מודה הרא"ש להרי"מ לדינא, והיה להטור לפרש דמודה לו בדינא, אמנם **הב"ח** כ' לומר דלדינא גם הרא"ש מודה דלא מהני מיגו משום דהוי מיגו דהעזה, **ובשו"ע** בס"ב כ' הדין כרי"מ, ובהגה"ה שם כ' דלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה, **ובסמ"ע** סק"ט הביא דהטור כ' דהרא"ש חולק, והק' דאמאי לא הביא **הרמ"א** שי' הרא"ש, **ובש"כ** סק"ד גם כ' דהרא"ש חולק, וכ' עוד על פי תוס' בב"ק ק"ז א', דלא חשיב מיגו דהעזה אלא היכי דהאמין וסמך השני עליו כמו במלוה ופקדון, אמנם **בש"מ** שם בשם **הרא"ש** מבואר דכונת החילוק שם, דהיכי דבא להוציא ממון אמרינן דגם מעיז לשקר, ורק היכי דבא ליפטר אמרינן די"ל דאינו מעיז, [אמנם גם לפ"ז לכאורה גבי שותף דהחשש שנטל משל השני, יהני מיגו דהעזה], **והט"ז** גם כ' דהרא"ש חולק, **ובבא"ט** סק"ו הביא שיטתם.

תוד"ה בשטר – **בפי' הר"ח** מבואר כשי' ריב"א דמה דאמרינן הכא דצריך להחזיר לו בעדים, היינו דגם שבועה לא מהני, וכ' דלית הלכתא הכי, אלא כר"ח דאמר בב"ב דאפילו בשטר אין צריך להחזיר בעדים, אלא נאמן בשבועה מיגו דאי בעי טעין נאנסו, וכ' דרבא עצמו אמר בב"ב מ"ה ב', דהמפקיד אצל חבירו בעדים צריך להחזיר לו בעדים וחזר בו, [ולפנינו הגירסא שם רבה], וכ"כ **הרי"מ** דלפי האמת קיי"ל דגם במפקיד בשטר אין צריך להחזיר בעדים, וכן מבואר **ברשב"ם** בב"ב ע"א א', **והרמב"ן והר"ן** כ' כר"ת דמה דאמרינן דצריך להחזיר בעדים, היינו באם אינו נשבע, **והרשב"א** הביא לדברי ר"ח, והק' דאין כונת הגמ' אלא כמו שפי' ר"ת, דהרי לא באנו אלא למצוא גונא דאין לשומר מיגו, ועל זה משני דמיירי דהפקיד בשטר, אבל לעולם אחר שנאמן בטענת נאנסו בשבועה, גם יש לו להיות נאמן בטענת החזרתי בשבועה, במיגו דנאנסו, וכ' דאפשר דכונת ר"ח, דכיון דהלשון בגמ' דצריך להחזיר לו בעדים, לזה אמר דהא ליתא דבאמת אין צריך להחזיר בעדים, דנאמן בשבועה, אך הק' דודאי אין לומר דכונת הגמ' דבאמת באם לא יחזיר לו בעדים לא יוכל ליפטר, דהרי זה ודאי דיכול לטעון נאנסו ויהיה נאמן בשבועה, אלא כל כונת הגמ' דבלא שבועת השומרין אינו נאמן, וא"כ נימא כמו כן דאף נאמן לטעון החזרתי בשבועה במיגו דנאנסו, **והריטב"א** כ' בשם **הרמ"ה** על דרך תי' ר"ת, דמה דאמרינן הכא דבעי להחזיר בעדים, היינו אי לאו הדין דנאנסו דנאמן בשבועה, אבל אחר שאיכא לשבועת השומרין, ממילא גם נאמן בהחזרתי בשבועה, והק' דמ"מ אמאי אמרינן הלשון דבעי להחזיר לו בעדים, כיון דאינו כן לפי האמת, וכ' דאיכא נפ"מ בזה היכי דנתחייב בפירוש באונסים, דתו אין לו מיגו ואז בעי עדים דוקא, ועוד כ' די"ל כר"ח, **והרא"ש** הביא לדברי הר"ח ולדברי ר"ת.

**והגרע"א** הק' דאע"ג די"ל דמה דלא ניחא לר"ח לומר כר"ת, הוא משום דלשון הגמ' דצריך להחזיר לו בעדים, נראה דבעדים דוקא ולא נאמן אף במיגו דהחזרתי, מ"מ הא גופא יק' דמנא להגמ' דתרוייהו ס"ל דהמפקיד אצל חבירו בשטר צריך להחזיר לו בעדים ואינו נאמן אף בשבועה במיגו דנאנסו, דלמא מודו דנאמן בשבועה במיגו דנאנסו, ומ"מ שפיר בעי שבועה בטענת נאנסו דאין לו מיגו, ובאמת **דברשב"ם** בב"ב מבואר דאילו אמרינן דנאמן לומר החזרתי בשבועה, אכתי ק' דשבועת השומרין היכי משכחת לה, דכ' דרבא דמבואר בב"ב שם דס"ל דנאמן בשבועה, לדידי' אכתי בקושיא קאי דלא מעליא האי שמעתא, וכן **הרי"מ** כ' דכיון דקיי"ל דנאמן בשבועה, ממילא אין לישב דקרא מיירי בהפקיד בשטר, וממילא דצ"ל דבעי שבועה גם בהפקיד שלא בשטר, ומבואר דבעי לזה לעיקר התי', וק' דאמאי לא מיושב גם אינו נימא דנאמן בשבועה במיגו דנאנסו, וכ' הגרע"א לישב לפי דברי הש"כ בסרצ"ו סק"ג, דבאמת מן התורה נאמן לומר החזרתי משום מיגו דנאנסו, אף בלא שבועה כלל, ומה דמבואר בגמ' בב"ב דנאמן רק בשבועה זהו רק מדרבנן, וא"כ לפ"ז באמת אכתי ק' דהיכי משכחת לשבועת השומרין מן התורה, הא אחר שנאמן בנאנסו בשבועה, שוב נאמן לומר החזרתי אף בלא שבועה, וא"כ שוב יהיה נאמן לטעון נאנסו אף בלא שבועה במיגו דהיה טוען החזרתי והיה נאמן אף בלא שבועה, ובאמת כ' הגרע"א דמשי' ר"ת ודעימי' די"ל דכונת הגמ' כאן דבעי עדים רק אם אינו נשבע, מוכח דלא כהש"כ, ועוד כ' הגרע"א די"ל דאי נאמן לטעון החזרתי בשבועה, ממילא זה סיבה שלא יגבו מלקוחות דנטעון להם דהחזיר, וכיון דאינו גובה מלקוחות י"ל דאין לזה תוקף שטר עיי"ש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**מו' א'**

תוד"ה לא – **בש"מ** בב"ב מ"ה ב' כ' בשם **הרא"ש**, די"ל דהאי דשיהה השכיר, הוא משום דלא נתרצה לקבל אחת עד שיתן לו שתים שקצץ לו, ולעיל נתבאר שי' המלחמות והריטב"א והר"ן, דלר"י כל היכי דאיכא הודאה במקצת, גם אי ליכא שבועה דאורייתא דאומר דכבר פרע, מ"מ איכא להדין דנשבע ונוטל, ולפ"ז לק"מ די"ל דמיירי בכהאי גונא.

גמ' בזו ישבע בעה"ב וכו' – **ברי"מ** מבואר דגם היכי דליכא דין מודה במקצת כגון שאומר שכבר פרע לו אותו דינר, מ"מ הדין דישבע בעה"ב כדי שלא ילך השכיר בפחי נפש, **והרמב"ן** כ' משום כדי חייו של שכיר, **ובתו"ר** מבואר דישבע משום דהוא טרוד, ומ"מ כיון שהוא זכור קצת השאירו השבועה על בעה"ב, אמנם בשי' **הרי"ף** שלא הזכיר שיש שבועה גם היכי דאין דין מודה במקצת, מבואר **ברמב"ן** ובעוד **ראשונים** דס"ל דבאמת אין בקציצה כלל תקנת שבועה, וכן מבואר **בבעה"מ**, וכן נראה **בראב"ד** בהשגות על בעה"מ, **והרא"ש** כ' כמש"כ בתו"ר, **ובי"ר** בב"ב מ"ו א' מבואר הדין כהרי"מ, **וברמב"ם** בפי"א משכירות ה"ז מבואר כדברי הרי"מ, **ובטושו"ע** ספ"ט ס"ד כ' לדינא דבעי שבועה כעין של תורה, **ובסמ"ע** סקי"ז כ' הטעם משום דאליו הוא נושא נפשו, **והש"כ** בסק"ט כ' דנראה לו עיקר כשי' הרי"ף, דאינו נשבע אלא היסת, **ובתומים** סקי"ד **ובאורים** סקכ"ה כ' דגם קים לי אינו יכול לומר כהש"כ, אמנם **בנתה"מ** בחי' סקי"ג הביא הש"כ דאינו צריך לישבע אלא היסת.

**וברמב"ם** שם ה"ח כ' גבי נותן טליתו לאומן, דאם הטלית ביד בעה"ב ישבע היסת, או שבועת התורה אם הודה במקצת, שאין זה כדין השכיר, **והה"מ** שם עמד על דבריו דמחלק בין שכירות לקבלנות, דלא הצריך גבי אומן אלא שבועת היסת, ובגמ' לא מצינו חילוק בזה, וכ' דאפשר דדבריו כאן, אינם אלא בשתבעו שלא בזמנו, ויראה כן ממש"כ בפ"ט מטו"נ גבי אומן דבעה"ב בעי שישבע בנקיטת חפץ, וסיים דדבריו צ"ע אם הנמצא בספריו אמת, **ובטור** ספ"ט כ' כדברי הרמב"ם שנשבע היסת, **והב"י** הביא דברי הה"מ, **והב"ח** הק' דאין לומר דהרמב"ם מיירי שלא בזמנו, דהא סיים דאין זה כדין השכיר, וכ' לחלק דאם האומן עושה אצל בעה"ב בזה בעי בעה"ב לישבע בנק"ח שלא ילך בפחי נפש, אבל אם נותן הטלית לאומן והחזיר לו האומן, בזה לא בעי אלא שבועת היסת, **ובשו"ע** ס"ה כ' גם גבי אומן דבעה"ב נשבע בנק"ח, **ובסמ"ע** סקכ"ג הביא לדברי הרמב"ם והטור, וכ' דנראה דמחלקים דשכיר שנוטל כדי שכירות יום יותר עני מאומן ורק בו תקנו, והביא הה"מ דמוקי לדברי הרמב"ם לאחר זמנו, **ובבאה"ג** אות ת' הביא לדברי הב"ח, **ובתומים** סקי"ז כ' לבאר שי' הרמב"ם, כחילוק הב"ח, וביאר דהיכי דהטלית אצל האומן כיון דיכל להחזיק בטלית והיה נאמן בשבועה, אין צורך לתקן לו שישבע בעה"ב, ולפ"ז כ' דגם היכי דהאומן אינו נאמן לומר לקוחה היא כגון שיש עדים שראו אצלו הטלית, גם בזה ישבע בעה"ב בנק"ח כיון דאין לו דרך להיות נאמן, **ובאורים** סקל"א כ' דיכול לומר קים לי כהרמב"ם, [והנה מקור הדין דבעי לישבע בנק"ח, היינו ממה דאמר שמואל בזו ישבע בעה"ב ויפסיד אומן, דהרי"מ ודעימי' מבארים דהיינו גם באופן שאין חיוב שבועה דמודה במקצת, ובגמ' מיירי באומן, ומבואר דגם באומן איכא להדין דבעי בעה"ב לישבע בנק"ח, אמנם לפי דברי הב"ח והתומים י"ל, דבגמ' מיירי באופן דמודה הרמב"ם דאיכא שבועה בנק"ח באומן].

גמ' ואי לא מייתי ראיה פקע – **בתו"ר** מק' דמאי ס"ד דפקע ויפטר בלא שבועה, הא הוא מודה במקצת וחייב שבועה דאורייתא, וכ' לומר דמיירי דהבעה"ב טוען שכבר פרע אותו דינר ואין כאן הודאה במקצת, וכך מבואר **ברי"מ** ובעוד **ראשונים**, אמנם **הבעה"מ** לשיטתו דהיכי דאינו מודה במקצת באמת ליכא אף שבועה מתקנ"ח, ולפ"ז על כרחך דמיירי בגמ' באופן שיש לו דין מודה במקצת, כ' לבאר דהס"ד דקרא דמודה במקצת כתיב גבי פקדון, וגם גבי מלוה משום דאמרינן דעירוב פרשיות איכא, אבל בשאר מקומות ליכא שבועת מודה במקצת, **והראב"ד** השיג דאין טעם לחלק בין שומרין לאומן, וממילא דיש לנו לומר דגם באומן איכא לדין שבועת מודה במקצת כמו דמצינו גבי שומרין, וכ' לישב דס"ד דמיירי אחר זמנו, ומשום דאיכא חזקה דאין בעה"ב עובר בבל תלין וחזקה דאין שכיר משהא שכרו, ס"ד דאפילו מודה במקצת פטור בלא שבועה, ומק' לשמואל דגבי קציצה דינו כשאר מודה במקצת דאמאי פטור בלא שבועה, אטו במודה במקצת דעלמא מי ליכא מיגו ואע"פ כן בעי שבועה, והכא נמי לישתבע, וצ"ב בדבריו, דהא אי לאו דשמואל הדין דנשבע שכיר ונוטל ועדיף ממודה במקצת דעלמא, ואמאי לפ"ז ניחא אמאי לאחר זמנו יפטר לגמרי ויהיה גרוע מכל מודה במקצת, וביותר צ"ב, דאיך אפשר לומר דמיירי אחר זמנו, הא קתני בהדיא בתחילה דמיירי בזמנו, ומשום הכי מחלק באם חולקים על הפרעון או על הקציצה, ועוד כ' הראב"ד דבאמת מיירי בתוך זמנו, ומ"מ מק' דאי נימא דלא כשמואל אלא דגם גבי קציצה טריד ואינו זוכר, י"ל דדוקא היכי דליכא הודאה במקצת, דאז איכא על בעה"ב שבועה דרבנן, בזה מפכינן לשבועה דהשכיר ישבע ויטול, דבשבועה דרבנן מפכינן, אבל היכי דאיכא הודאה במקצת דאיכא שבועה דאורייתא, בזה אין דין היפוך, ומשום הכי נפטר בלא שבועה, דאין רוצים להשביעו משום דטריד, ולחייבו אי אפשר משום דאיהו ניחא לי' לישבע, ויל"ע דלפ"ז נמצא דהיכי דיודה במקצת גבי פרעון יהיה פטור מכלום, וזה איפכא מדברי רבי יהודה, דדוקא במודה במקצת שכיר נשבע ונוטל, ואילו לרבנן דוקא היכי דאינו מודה במקצת הוי הדין דנשבע ונוטל, וגם נמצא דיציבא בארעא וגיורא בשמיא, דהיכי דהוא מודה במקצת הוא פטור, והיכי דהוא כופר הכל השכיר נשבע ונוטל.

**ובמלחמות** הק' על הבעה"מ דמה בכך דעיקרו שכירות, הא עכשיו הוי עליו ככל חוב דעלמא, **והר"ן** כ' דמצינו גבי קרקע, דהיכי דהחיוב בא מחמת היזק קרקע, דיש בזה הדין דאין נשבעין על הקרקעות, הגם דעכשיו הוי חוב ממון, ןעוד הק' המלחמות דא"כ אמאי לרבי יהודה הדין דנשבע שכיר ונוטל, הא ליכא בזה שבועה דאורייתא כיון דהוי מידי דשכירות, **והר"ן** כ' דלא בעי לרבי יהודה שיהיה ממש שבועה דאורייתא, אלא סגי בזה דהוי מענין דיש בו שבועה דאורייתא, דמודה במקצת הוי סיבה לשבועה דאורייתא, [ונתבאר במתני', ושם נתבאר דהמלחמות עצמו גם כ' הכי בהמשך דבריו, אלא דהמלחמות ביאר דכיון דתקנו היכי דאיכא שבועה דאורייתא, תקנו כבר בכל מקום דאיכא כעין דאורייתא, ולפי דברי הבעה"מ נמצא דלעולם ליכא בשכירות שבועת מודה במקצת, וא"כ אין כלל מקום לתקנה], וכ' המלחמות לבאר הס"ד דתקנו שיהיה הבעה"ב נאמן בלא שבועה, כיון דזוכר הקציצה, וחזקה דאינו עובר על בל תלין ובל תגזול, ובאם האמת עם השכיר לא ימנע מלשלם לו, והשכיר נמי ניחא לי' בתקנה זו כי היכי דליגרי', ומהימן לי' בעה"ב, ומשום הכי לא ניחא לי' להשביעו דהא מ"מ נמצא שיפסיד, **והש"כ** בספ"ט סק"ט הק' על תי' זה דהא אכתי ליכא בל תלין, ומש"כ הרמב"ן דאיכא משום בל תגזול, הק' דבכל מודה במקצת איכא משום בל תגזול, ואע"פ כן בעי שבועה, ועוד כ' הרמב"ן דהקו' על מה דאמרינן דקציצה זוכר, דס"ד די"ל דאמנם דאינו נשבע ונוטל גבי קציצה, אך אין זה משום דזוכר, אלא משום דאין בזה כדי חייו, וכמשנ"ת לעיל מ"ה ב', ולפיכך מק' דבשלמא אי נימא דאינו זוכר ומ"מ לא תקנו בזה, י"ל דמשום הכי במודה במקצת פטור לגמרי, דאין ב"ד רוצים להשביעו ומ"מ לא מחייבים אותו וכמשנ"ת בדברי הראב"ד, אבל אי זוכר אמאי אינו נשבע במודה במקצת, וכ"כ **הרמב"ן** בחי' בב"מ, **והר"ן** על הרי"ף כ' על הדרך השניה במלחמות, דאינו מחוור, דאם אין ב"ד רוצים להשביעו משום דאינו זוכר, אין זה סיבה שיפסיד השכיר, ויש לנו לומר בזה דין מתוך שאינו יכול לישבע משלם.

גמ' כל זמן שהטלית בידו על בעה"ב להביא ראיה – **הרי"מ** כ' דאי לא מייתי ראיה, האומן נוטל הטלית בשבועה, כמו כל בע"ח דנוטל חובו ממשכון דבעי שבועה בנק"ח, אמנם **הבעה"מ** כ' דמברייתא זו מוכח דלא בעי שבועה כשבא לגבות ממשכון, דהא בסיפא קתני דאם הטלית ביד בעה"ב בזמנו נשבע ונוטל, ומבואר דברישא דקתני דעל בעה"ב להביא ראיה, היינו דכל זמן שלא מייתי ראיה האומן יכול ליטול הטלית אף בלא שבועה, **והראב"ד** כ' לומר דהיכי דהטלית ביד אומן יכול להפך השבועה על בעה"ב, משא"כ בטלית ביד בעה"ב אינו יכול להפך, ונראה דהיינו דמשום הכי רק בסיפא קתני דנשבע ונוטל, דאין לו דרך ליטול בלא שבועה, משא"כ ברישא יכול להפך השבועה על בעה"ב, וכל זמן שלא נשבע בעה"ב יכול להחזיק בטלית גם בלא שבועה.

**ובמלחמות** כ' לומר דבאמת הכא לא בעי שבועה, ומ"מ אין מכאן ראיה למשכון דעלמא, דדוקא הכא לא בעי שבועה, משום דמשכון דשכירות שאני, ולא מבעיא למ"ד דאומן קונה בשבח כלי דהכא חשיב כטוען בגופו של משכון ומשום הכי לא בעי שבועה, אלא גם למ"ד דאינו קונה הכא עדיף, כיון דודאי אית לי' אגרא ותופס על שכרו הוי כטוען על גופו של כלי, דמקנה קני לכלי עד דיהיב לי' אגרי' ושקיל לי', ובעלים האמין לאומן אאגרי', ואם לא תאמר כן, לא הנחת חיים לאומן, ומשום הכי לא בעי שבועה, **והר"ן** על הרי"ף הק' דמה בכך דאומן קונה בשבח כלי, הא קנין משכון עדיף מזה, דהאומן לא הוי אלא ש"ש על החפץ שנמסר לו לתקן, ואילו מלוה על המשכון קונה קנין גמור ואפילו להתחייב באונסים לשי' רש"י, **והש"כ** בספ"ט סק"י כ', דאומן קונה עדיף דאומן חייב באונסים, ואילו במשכון אפילו לשי' רש"י דחייב באונסים, מ"מ זהו דוקא בשלא בשעת הלואה, אבל בשעת הלואה אינו חייב באונסים, אלא דמ"מ הק' דהא קיי"ל דאינו קונה, ועל מש"כ הרמב"ן דתופס אאגרי', כ' הר"ן דהא בע"ח נמי תופס למשכון אחובו, ומשום דהאמין לאומן, הכא נמי במשכון האמין למלוה, וכן הק' הש"כ שם, ועל מש"כ הרמב"ן דלא הנחת חיים, כ' דנראה דגם לגאונים אם אינו בא לגבות חובו מהמשכון, אלא רק לעכבו תחת ידו, דלזה אי"צ לישבע שבועה חמורה, וא"כ על כרחך יפרע בעה"ב כיון דרוצה טליתו, **והש"כ** שם הק' דמה חסרון דכדי חייו איכא בזה שנחייבו שבועה.

**והרי"ו** בב"ב מ"ה ב' כ' דהגם דבעי שבועה בנק"ח, מ"מ אין מוציאין ממנו אם אינו נשבע, וכמו כן בכל שבועת המשנה להחזיק, היכי דמעיקר הדין מחזיק בלא שבועה, אין מוציאין אם אינו נשבע, ומשום הכי לא קתני דנשבע, דרק היכי דבלא השבועה אינו זוכה בממון כמו בסיפא, קתני דנשבע, וזה בא התנא ללמדנו, דהחזקתו אינו תלויה בשבועתו, והביאו הרשב"א שם.

**והרשב"א** כאן כ' דיש לפרש להרי"מ, דהפי' ברישא דלעולם על בעה"ב להביא ראיה, ונוטל אומן על ידי שבועה, משא"כ בסיפא יש חילוק בין תוך זמנו לעבר זמנו, **ובבי' הגר"א** ספ"ט סקי"ד כ' דמ"מ הא דלא קתני ברישא דנשבע ונוטל, כמו דקתני בסיפא על תוך זמנו, הוא משום דכיון דהטלית ביד האומן, נמצא דאינו נוטל אלא הטלית נשארת תחת ידו, ועוד כ' הרשב"א דבאמת לא בעי הכא שבועה, ומשום דכיון דגם אם אין הטלית בידו נוטל בשבועה, [דכל זמן שהטלית בידו, הוי לעולם כתוך זמנו], א"כ כשהטלית בידו מסקינן חד דרגא דגם שבועה לא בעי, וברייתא הא אתיא כרבי יהודה, דגם בחלוקים בקציצה שכיר נשבע ונוטל, **והריטב"א** הביא תי' זה, דכמו דתקנו דיטול בשבועה, הכא נמי תקנו דאם הטלית בידו דיטול אף בלא שבועה, וכ' דאין זה מחוור, דאיזה סיבה יש לתקן דיגבה אף בלא שבועה, ולא סגי שמתקנים שגובה בשבועה, [ועוד העיר דהשתא אכתי לא מוקמינן לברייתא כרבי יהודה, וצ"ב דמ"מ הא מבואר בברייתא דבזמנו נשבע ונוטל, ומבואר דאיכא לתקנת שכיר בזה], **והש"כ** שם כ' כדברי הרשב"א, דכיון דגם באם לא הוי תחת ידו הדין דנשבע ונוטל, מהני הא דהוי משכון תחת ידו, דגם שבועה לא בעי, וכ' לפ"ז דהכא נמי בכל הנשבעין ונוטלין, היכי דיהיה משכון תחת ידם, יגבו המשכון אף בלא שבועה בנק"ח, והביא דכן מבואר ברבינו ירוחם בשם רי"ו, אמנם נתבאר דברי הרי"ו בב"ב דנקט דגם הכא בעי שבועה בנק"ח.

**והר"ן** כ' לומר דבאמת בעי שבועה וכמש"כ הרי"מ, ולא הוצרך התנא לשנות זה, דמסתמא בעה"ב ירצה את טליתו ויפרענו גם קודם שנשבע, וכ' דאפשר עוד דהכא נוטל בלא שבועה, ומשום דמבואר לעיל מ"ה א' דהא דאמרינן דהשכיר ישבע, הוא משום להפיס דעתו של בעה"ב, ובלא זה היה נוטל אף בלא שבועה, וא"כ י"ל דהכא אי"צ לחוש לזה, דכיון דיכל לעכב הטלית אצלו עד שיפרע לו, וכמשנ"ת דברי הר"ן דלעכב מודו הגאונים דאי"צ שבועה, א"כ הוא מפויס בזה שמחזיר לו טליתו ואי"צ גם שישבע, ועוד כ' דגם אי נימא דאף לעכב בידו אינו יכול בלא שבועה, מ"מ הא האומן יכל להכחיש ולטעון החזרתי, וא"כ הוא מפויס גם בלא שבועה, **והש"כ** שם הק' דהא מיירי בברייתא בקציצה, ובזה לא אמרינן דמעיקר הדין היה לו ליטול בלא שבועה, **ובתומים** סקט"ז תמה על קו', דהא ברייתא אתיא כרבי יהודה, דגם בקציצה אמרינן דלא דכיר, ושפיר יש לו ליטול גם בלא שבועה, וכ' דאדרבה לפ"ז מבואר אמאי לפי האמת בעי שבועה בנק"ח, כיון דלדינא אמרינן דקציצה דכיר, ממילא הוי ככל משכון דבעי שבועה, אלא דכ' דלפמש"כ התוס', דכל מה דמבואר בגמ' דמעיקר הדין יש לשכיר ליטול בלא שבועה לא אתיא כרבי יהודה, דלרבי יהודה הוי ספק שוכח, ממילא דאין לומר כהר"ן, כיון דברייתא אתיא כרבי יהודה, **ובנתה"מ** סק"י כ' דהש"כ הק' משום זה, דכיון דברייתא אתיא כרבי יהודה אין לומר דמעיקר הדין לא בעי שבועה, אמנם יל"ע דהש"כ הק' על הר"ן משום דמיירי בקציצה, ולא משום דברייתא אתיא כרבי יהודה.

ולענין דינא מבואר בראשונים, דשי' **הגאונים** דלגבות ממשכון היכי דיש לו מיגו דלקוחה, בעי שבועה בנק"ח, **והבעה"מ** חולק דלא בעי אלא שבועת היסת, וכ' דלפ"ז כ' דמה דמבואר **ברי"ף** בב"מ בפ"ט דהיכי דאיכא משכון נשבע ונוטל, לאו שבועה חמורה היא כעין של תורה אלא שבועת היסת, ונראה דס"ל די"ל דשי' הרי"ף גם דלא בעי שבועה בנק"ח, אמנם במלחמות הביא **תשובת הרי"ף** דבעי לישבע בנק"ח, **והראב"ד** בהשגות הסכים לבעה"מ, **ובי"ר** בב"ב מ"ו א' גם מבואר כהבעה"מ, **והרמב"ן** הביא **דרבינו אפרים** גם כ' דנשבע רק היסת, ובדבריו מבואר דיותר נראה לו דאינו נשבע אלא היסת, אלא דמ"מ יש לסמוך על דברי הגאונים דבעי שבועה בנק"ח, **והרשב"א** גם כ' דאין לזוז מפסק הגאונים, **והריטב"א** כ' דעיקר דלא בעי נק"ח, וכ' דכן הכריע הרמב"ן [ובחי' הרמב"ן מבואר דאע"ג דהסכים לזה מדעת עצמו, מ"מ לדינא כ' דיש לדון כהגאונים וכמשנ"ת], וכן דעת **הרא"ה**, וכ' דאבל הרשב"א פסק כהגאונים וכן המנהג בכל הגליל, **והר"ן** על הרי"ף כ' דנראה כהשי' דנשבע רק היסת, אך אין לחלוק על הראשונים שאמרו דבעי שבועה בנק"ח, **והרא"ש** כ' כהגאונים, וכן מבואר **ברמב"ם** בפי"ג ממו"ל ה"ג דבעי שבועה בנק"ח, **ובטור** סע"ב כ' דנשבע בנק"ח, וכ' **דהראב"ד** כ' דנשבע היסת, [**ובבאה"ג** אות ג' כ' לומר דצ"ל רא"פ במקום הראב"ד, אמנם לפנינו מבואר דכן שי' הראב"ד בהשגות על בעה"מ], **ובשו"ע** שם סי"ז כ' דבעי שבועה בנק"ח.

ובטעם הדבר דבעי שבועה בנק"ח, אע"ג דיש לו מיגו דלקוחה, הנה **הרמב"ן** בתחילה כ' דזה הדין יצא להם, משי' הרי"מ שאין אומרין מיגו לאפטורי משבועה, וכ' דעוד אמרו טעם אחר, דכיון דלאו אגופיה דמשכון קא טעין, אלא בעי לאפוקי ממונא מרשותא דחבריה, לית ליה בלא שבועה, וכ' דזה הטעם יותר נכון, **והרשב"א והר"ן** כ' דכנוטל חשבינן לי' משום דאינו טוען בגוף המשכון, **והרא"ש** כ' בתחילה דדין זה נוטה לשי' הרי"מ דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, וכ' דעוד אמרו טעם אחר משום דהוא בא להוציא ממון, **ובסמ"ע** סע"ב סקמ"ח כ' משום דלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה, **ובש"כ** סקס"ט מבואר דגם אי אמרינן מיגו לאפטורי משבועה, מ"מ בעי לישבע בנק"ח כמבואר ברא"ש דאיכא טעם נוסף, אמנם **בבי' הגר"א** סקפ"ו כ' דאע"ג דברא"ש נראה כן דהוי טעם בפנ"ע, מ"מ אי אפשר לומר הכי, דאמאי לא יהני מיגו לפוטרו משבועה, דכיון דבמקום שאינו נאמן כלל נאמן ליטול על ידי מיגו, כל שכן כהאי גונא שיהיה נאמן ליטול אף בלא שבועה, אלא על כרחך דלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה, וכ' דהוצרך הרא"ש להטעם דאינו טוען על גופו של משכון, דבלא זה יש לו להיות נאמן אף בלא מיגו, דכמו דנאמן לטעון לקוח הכא נמי יהיה נאמן לטעון דהוי דידי' בתורת גביה, ולזה אמר דכיון דאינו טוען על גוף המשכון אינו נאמן, ובעי למיגו, ומשום הכי אינו נוטל אלא בשבועה בנק"ח, ולזה לא מהני מיגו דלא אמרינן מיגו לאפטורי משבועה, **ובב"ח** מבואר דכיון דבעי עכ"פ לישבע שבועת היסת, בכהאי גונא לא אמרינן מיגו לפוטרו משבועה חמורה, **והש"כ** שם כ' על זה דברא"ש מבואר לאו הכי, דכ' דזה כשי' הרי"מ ורק דחה משום דאינו טוען בגוף המשכון, ובבי' הגר"א שם כ', דאכתי יק' דמבואר דגם ביתומים אמרינן דאינם נוטלים אלא בנק"ח, אע"ג דשם ליכא שבועת היסת.

**ברמב"ן** מבואר דגם אי נימא דלא כהגאונים, מ"מ בגונא דמייתי בב"ב ל"ו א', בעיזי דאכלי חושלא, דנאמן לטעון שאכלו עד כדי דמיהן, במיגו דיטען על העיזי לקוחין הם, בזה בעי שבועה בנק"ח ליטול, ומשום דשם אין הבעלים יודע כמה אכלו, והוי מיגו דהעזה לפטור משבועה, ולא אמרינן כמשנ"ת לעיל גבי שבועת השומרין, ובהשגות **הראב"ד** על בעה"מ גם מבואר הדין כן, וכ' דדמי למוציא הוצאות על אשתו, דתקנו שישבע כמה הוציא ויטול, דכל שאין הנתבע יודע כמה יש לשני ליטול, בעי שבועה, ובראשונים מבואר דהגאונים הביאו ראיה דבעי שבועה, מהדין דמבואר בב"ק קי"ד ב' דמכיר ספריו ביד אחר, ישבע כמה הוציא ויטול, ואע"ג דיש לו מיגו דיכול לטעון דלקח ממנו, והראב"ד כ' על זה משום דאינו יודע כמה הוציא וכמו שנתבאר גבי עיזי דאכלי חושלא, אמנם הרמב"ן כ' דלא דמי לשם, דגבי מכיר ספריו הרי אינו מודה דיש לו לבעלים ליטול דשמא מכרם לאחר, ולא הוו גזולים, והביא דבירושלמי מבואר באמת טעם אמאי בעי שבועה עיי"ש, ולא אמרינן משום דכל שנוטל בעי שבועה, **והר"ן** על הרי"ף כ', דלפי סוגיה דבבלי באמת י"ל דליכא מיגו דלקוחה במכיר ספריו עיי"ש.

גמ' בזמנו מיהא נשבע ונוטל אמאי וכו' – **הרמב"ם** בפי"א משכירות ה"ח, כ' הדין גבי נותן טליתו לאומן, וכ' דהיכי דאין האומן מוחזק, ישבע בעה"ב היסת, או שבועת התורה אם מודה במקצת, וסיים שאין זה כדין השכיר, **ובב"י** ספ"ט כ' לפרש מש"כ הרמב"ם שאין זה כדין השכיר, דבאומן ליכא להדין דשוכר נשבע ונוטל, ומשום דדוקא בשכיר הדרך שאין לו אלא מה שטרח ביום וממנו אוכל בערב, ואליו הוא נושא נפשו, ולפיכך הקילו עליו, וכ"כ **בדרישה** סק"ט, וכ' לגרוס ברמב"ם ואין זה כדין השכיר במקום שאין זה, **והב"ח** שם חולק עיי"ש, ובאמת דצ"ב דברי הב"י והדרישה, דלכאורה בגמ' מבואר דגם באומן איכא להתקנה דשכיר נשבע ונוטל, דהא מבואר דבעי להוכיח דגם גבי קציצה איכא להתקנה, ממה דקתני דנשבע ונוטל, וס"ד דהאי ברייתא לאו רבי יהודה היא, ומנין לומר, דלפי האמת רק לרבי יהודה איכא באומן להתקנה דשכיר נשבע ונוטל, ולא לרבנן.

רש"י ד"ה אחמורי – **המהר"י בן לב** מק', דכיון דמה דאמרו דישבע השכיר, הוא משום דבעה"ב טרוד, איך אמרינן דנוטלים השבועה מהשכיר ומטילים על בעה"ב, אמנם **במלחמות** לק' מ"ח מבואר, דהיכי דהשכיר אינו יכול לישבע משום דהוא חשוד, הדין דבעה"ב ישבע בנק"ח, וכ' דאע"ג דאמרינן דהוא טרוד וא"כ איך ישבע, מ"מ כיון דפרשי אינשי מספק שבועה, אמרינן דאי לאו דקים לי' דהוי אמת לא היה נשבע.

גמ' ורבנן סברי וכו' – **המהר"י בן לב** מק' דהא בגמ' לעיל מ"ה א' מק' דליתב לי' בלא שבועה, ומה צריך לומר דבדרבנן עבדינן תקתנא, הא אדרבה התקנת שבועה הויא לטובת הבעה"ב, [וקו' לשי' התוס' לעיל דלרבנן גם בלא תקנה יש לו להשכיר ליטול בלא שבועה], **ובתומים** ספ"ט סק"י כ' לבאר דהס"ד בגמ' דר"י ורבנן פליגי בעד כמה הוא שוכח וכמש"כ התוס' לעיל מ"ה א' בד"ה וניתיב, ומשום הכי יש לתלות הדין גבי קציצה במה דפליגי אי בעי מודה במקצת, דאי לר"י דבעי מודה במקצת דאינו שוכח כ"כ, בקציצה גם איכא להתקנה, ק"ו לרבנן דאינו זוכר כלל דגם בקציצה יש לנו לתקן, אבל למסקנא באמת אמרינן דמה דפליגי ר"י ורבנן אינו משום דלרבנן אמרינן דהוא ודאי שוכח, אלא משום דעבדינן תקנתא לתקנתא, אמנם בתוס' לק' מ"ט א' ובתוס' בכתובות פ"א א', מבואר דגם למסקנא אמרינן דלרבנן מעיקר הדין יש לו לשכיר ליטול בלא שבועה, וק' קו' המהר"י בן לב.

**הבעה"מ** לק' בסוגיה דשניהם חשודין כ', דאם השכיר חשוד, כיון דמעיקר הדין היה שבעה"ב פטור, א"כ כיון דהשכיר אינו יכול לישבע, פטור הבעה"ב מכלום, **ובמלחמות** שם חולק דכיון דמבואר בגמ' דמעיקרא רצו להשביע לבעה"ב, ומשום דטרוד שדיוהו השכיר, א"כ היכי דהשכיר אינו יכול לישבע, ראוי שיהיה כפי עיקר התקנה דבעה"ב ישבע בנק"ח, [ובהמשך דבריו כ' לשון דתקנו השבועה על בעה"ב, וכיון שראו שהוא טרוד הפכוה אשכיר, וכן הלשון **בר"ן** דמעיקרא תקנו שישבע בעה"ב], וכ' דאע"ג דאמרינן דהוא טרוד וא"כ איך ישבע, מ"מ כיון דפרשי אינשי מספק שבועה, אמרינן דאי לאו דקים לי' דהוי אמת לא היה נשבע, והביא **ירושלמי** דמבואר, דהיכי דגם השכיר וגם הבעה"ב חשודין, הדין כמו בשניהם חשודין ותלוי במחלוקת ר"מ ורבי יוסי בדין דשניהם חשודין, **והרשב"א** גם כ' דנראה דבעה"ב נשבע בנק"ח, כמו דמצינו גבי קציצה, דאף דליכא להדין דשכיר נשבע ונוטל, מ"מ בעה"ב בעי לישבע בנק"ח, וגם הביא הירושלמי דבשניהם חשודין תלוי במחלוקת ר"מ ורבי יוסי, וכ"כ **הר"ן**, **והרמ"א** בספ"ט ס"ב כ' דאם היה השכיר קטן או חשוד, נשבע בעה"ב ונפטר, וכ' **הש"כ** בסק"ג כ' דמשמע דנשבע היסת, וכ' דכן משמע **בלבוש** דכ' דבעה"ב נשבע כשאר הנתבעים, ומשמע דרק היסת, וזהו כשי' הבעה"מ, והביא עוד **דברמב"ם** בפ"ב מטו"נ ה"ד סתם בכל נשבעין ונוטלין, דאם התובע חשוד אין נשבע הנתבע אלא היסת, ומשמע דגם בשכיר, **והה"מ** שם הזכיר גם שכיר, וכ' דגם הראב"ד שחולק שם לא נחלק אלא גבי שטר, ולא בשאר נשבעין ונוטלין, וכ' דאע"ג דבירושלמי מוכח דבעה"ב בעי לישבע שבועת המשנה בנק"ח, מ"מ בבבלי דאמרינן דתקנתא לתקנתא לא עבדינן, א"כ היכי דהשכיר חשוד, לא אמרינן דמ"מ נטיל שבועה על בעה"מ, וכ' דשי' הירושלמי באמת דעבדינן תקנתא לתקנתא, ובכל גונא דהדין דנשבע ונוטל, באם התובע חשוד, מ"מ צריך הנתבע לישבע שבועת המשנה, וכן הביא דמבואר **בעיטור**, וכ' דאע"ג דמבואר בגמ' דמעיקרא רצו להטיל השבועה על בעה"ב, מ"מ מאחר דלמעשה הטילו על השכיר, שוב אין שבועה על בעה"ב, וכ' עוד דבאמת בכל הנשבעין ונוטלין רצו מעיקרא לתקן שישבע בעה"ב, דהא בגמ' לעיל מ"ה א' אמרינן דתקנות קבועות שנו כאן, והיינו כל הנשבעין ונוטלין דמתני', ובתוס' בב"מ פירשו דהכונה דמעיקרא רצו לתקן דהנתבע ישבע ויפטר, ועקרוה ותקנוה על התובע וכמשנ"ת לעיל, **ובתומים** שם סק"ה כ' לומר דמשום הכי בחשוד לא נימא דישבע בעה"ב, דכיון דהתקנה משום כדי חייו דשכיר ושלא ילך בפחי נפש, אין לחוש לזה גבי חשוד דמשום דהוא חשוד אינו יכול לישבע וליטול, ועוד כ' לפמש"כ התוס' לעיל מ"ה ב', דהא דלא אמרינן דנמתין עד שיעבור הזמן שבעה"ב עובר בבל תלין, ויהיה חזקה דפרע, משום דנגד זה יש חזקה של שכיר, וא"כ בחשוד ליכא חזקה לשכיר, **ובאורים** סק"ח כ' על הרמ"א, דבעה"ב נשבע רק היסת, וציין למה שהביא בתומים דהרבה מחברים סוברים דבעי לישבע בנק"ח, **ובאורים** סק"י גבי מת השכיר כ', דשי' הב"ח דבעה"ב נשבע בנק"ח, ושי' המהרש"ל והש"כ דרק היסת, וסיים דצ"ע, **ובנתה"מ** בחי' סק"ג ובביאורים סק"ב כ' דנשבע רק היסת, **ובשעמ"ש** סק"ד כ' לומר דבאם השכיר קטן, לכו"ע אין בעה"ב נשבע אלא היסת, משום דבזה לכי גדל יוכל לישבע וליטול, ולא תקנו בזה שתי שבועות.

**הרשב"א** מביא **ירושלמי**, דרק שכיר עצמו נשבע ונוטל, אבל אם מת השכיר אין יורשיו נשבעים ונוטלים, וכן הביא **הריטב"א**, וכ"כ **הרמ"א** בספ"ט ס"ב **ובב"ח** שם, ומבואר **בסמ"ע** סק"ו דגם מבעה"ב עצמו אין נוטלים, ולא רק מיורשי הבעה"ב והאריך שם, וכ"כ **הש"כ** בסק"ד, וכ' הטעם בזה דאין אדם מוריש שבועה לבניו, **והגרע"א** שם כ' דלפ"ז מבואר דבאם היורשים טוענים ברי שלא פרע לאביהם, דיוכלו לישבע וליטול, והביא דכן מבואר **בב"ש** ספ"ח סקכ"א, אמנם **בתומים** סק"ו כ' לומר דגם היכי דהם ברי אינם נשבעים ונוטלים, דלא תקנו אלא בשכיר עצמו משום דטרח, וכ' דאולי משום הכי האריך בזה הסמ"ע, דבאמת הכא הוי דין שאינו בכל מקום, וכ"כ לדינא **באורים** שם סק"ט, וכ"כ **בקצוה"ח** סק"ג, **ובנתה"מ** בביאורים ובחידושים סק"ד.

**המרדכי** בסתשע"ו כ' דאם השכיר רוצה להפך השבועה על בעה"ב, שי' **הרי"מ** דיכול, ושי' **הרי"ף והרמב"ם** דאינו יכול, וביאר דשי' הרי"מ דיכול לומר דאי אפשי בתקנ"ח, ושי' הרי"ף והרמב"ם דשבועה זו נתקנה לטובת בעה"ב משום דטרוד בפועליו ואינו יודע לישבע, וכ' דאם יאמר השכיר שישבע הבעה"ב שאינו יודע בבירור שהוא חייב, בזה לכו"ע יכול לחייבו לישבע, דלא גרע מאומר איני יודע דיכול להשביעו שאינו יודע, והובא **בב"י** ספ"ט, **והש"כ** בסק"א כ' דשי' הרי"מ נמצאת בסמ"ג, ושם מבואר רק דיכול להפך להשביעו שבועת היסת ולא שבועה בנק"ח, ושבועת היסת יכול להשביעו דלא גרע מכל תובעים דיכולים להשביע היסת, ובזה כ' דגם הרי"ף והרמב"ם מודים כמבואר ברמב"ם בפ"א מטו"נ ה"ד, וכ' דמש"כ במרדכי בטעמם דנתקן לטובת בעה"ב אינו, דהא בכל נשבעין ונוטלין הדין כן דאינו יכול להפך השבועה על התובע, וכ' דגם מש"כ דיכול להשביעו שאינו יודע בבירור, ונראה דהיינו שבועה חמורה בנק"ח, זהו גם רק לשי' מהר"ם דכל שבועת היסת הויא בנק"ח, אבל לדידן דלא הויא בנק"ח, גם כאן לא הויא בנק"ח, ובחי' **הפלאה** שם כ' דשי' הרי"מ, זהו מה דהביאו בשמו, דהכא עיקר התקנה היתה שישבע בעה"ב, ורק משום דטרוד הפכו השבועה על השכיר, וא"כ כשהשכיר אומר דלא ניחא לי' בתקנ"ח, חזרה השבועה על בעה"ב כפי עיקר התקנה, ויל"ע דהיכן חזינן דהרי"ף והרמב"ם חולקים על זה, **ובשעמ"ש** סק"א כ' דהכא דמבואר בגמ' דהיה ראוי שהשכיר יטול בלא שבועה, ורק להפיס דעתו של בעה"ב בעי שישבע, נמצא דהשבועה לטובת בעה"ב ומשום הכי אפשר להפך על בעה"ב השבועה, ולא דמי לשאר נשבעין ונוטלין, דהשבועה לטובת הנוטל ומשום הכי אינו יכול להפך.