כיבוד ת_ת לג רמו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תלמוד תורה סימן רמו

**­שיעורי הלכה**

**שיעור לג'**

**הדינים הנידונים:**

* חיוב קביעת עתים לתורה: **א.** ביאור החיוב. **ב.** כמה ילמד לכל הפחות. **ג.** אם ביטל קביעותו מחוייב להשלים. **ד.** הלומד בשכר אם עולה לו כקובע עתים. **ה.** להשים עצמו אכזרי כעורב. **ו.** שילמד בבית המדרש.
* דין 'לא ימוש' אם מחוייב ללמוד כל היום, או שיוצא בקר"ש שחרית וערבית.
* אם יש לחלק בין בני אדם בחיוב לימוד התורה כל היום.

*יורה דעה*

*סי' רמו, א*

**תלמוד תורה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף א] **כל איש ישראל חייב בתלמוד תורה, בין עני בין עשיר, בין שלם בגופו בין בעל יסורים, בין בחור בין זקן גדול. אפילו עני המחזר על הפתחים, אפילו בעל אשה ובנים, חייב לקבוע לו זמן לתלמוד תורה ביום ובלילה, שנאמר והגית בו יומם ולילה. ובשעת הדחק, אפילו לא קרא רק קריאת שמע שחרית וערבית, לא ימושו מפיך קרינן ביה**.

## חיוב קביעת עתים לתורה

הנה משמעות לשון השו"ע שפירוש הפסוק 'והגית בו יומם ולילה', היינו חיוב קביעת עתים שילמד גם ביום וגם בלילה [ומצינו דין זה גם לעיל סי' רמ"ה (סי"א) שצריך ללמד התלמידים כל היום וקצת מהלילה, כדי לחנכם ללמוד ביום ובלילה]. אבל אין הכוונה לחייבו ללמוד ברצף בלא הפסקה, וכן משמעות השו"ע באו"ח סי' קנה (ס"א).

ובמשנ"ב (שם סק"ד) נקט, שבאמת חייב אדם ללמוד כל היום כ"ז שיש לו פנאי, דכתיב 'לא ימוש ספר התורה הזה מפיך', והביא מהירושלמי (ברכות פ"ט ה"ה) ר' חלקיה בשם ר' סימון העושה תורתו עתים הרי זה מפר ברית. וקשה, דא"כ אדרבה אסור לקבוע עתים לתורה, והיינו שמחוייב ללמוד בכל זמן, ואם קובע לו זמן ללמוד, הרי הוא מחליט בזה שבשאר הזמן הוא מתבטל, ולכך חשיב מפר ברית, וא"כ מה הביאור בדברי השו"ע שיקבע עתים לתורה.

וביאר המשנ"ב, דבאמת זה ודאי אסור לקבוע זמן לימוד בהחלטה בזה שבשאר הזמן מתבטל אף כשיש לו פנאי, שהרי מחוייב ללמוד בכל זמן, אלא שכאן כתב השו"ע דין אחר, שצריך האדם לייחד זמן קבוע בכל יום שלא יעבירנו בשום פעם.

## אם ביטל הקביעות מחמת אונס מחוייב להשלים

ועיי"ש במשנ"ב שביאר שאם ביטל הקביעות מחמת אונס שלא היה יכול להשלים הקביעות שלו ביום, יהיה עליו כמו חוב וישלימנו בלילה, ומשמע דוקא בלילה הסמוך ישלים, ולא ביום אחר, והוא עפ"י מה שאמרו בעירובין (סה.) רב אחא בר יעקב יזיף ופרע, ופירש רש"י שהיה קובע לו לימוד ביום ופעמים היה טרוד במזונותיו ביום והיה פורע קביעות עתו בלילה. ועי' בפת"ש כאן (סק"א) בשם ספר משנת חכמים שמחוייב להשלים באותו לילה, ומסיק דעכ"פ אם לא השלים ישלים ביום אחר.

## כשאי אפשר לו ללמוד - כמה ילמד לכל הפחות

עוד כתב המשנ"ב, שאם מחמת אונס אינו יכול ללמוד, ילמד עכ"פ פסוק אחד או הלכה אחת. אלא שיש להבין, שכבר כתב המשנ"ב בהקדמה לספרו בשם המדרש דצריך דוקא ב' הלכות, וז"ל, בר קפרא אומר למד אדם תרי הלכות בצפרא ותרי ברמשא, קיים בזה ובתורתו יהגה יומם ולילה. ועיין גם בברכי יוסף (או"ח שם) שכתב שצריך ללמוד ב' הלכות בכל יום, וא"כ קשה אמאי כתב המשנ"ב שילמד הלכה אחת. וי"ל דמצד הדין בודאי מחוייב ללמוד לכל הפחות ב' הלכות, והרי דעת המשנ"ב שמחוייב ללמוד יותר, שהרי לדעתו מחוייב ללמוד כל זמן שיש לו פנאי, אלא שהמשנ"ב מיירי במי שנאנס ואינו יכול ללמוד, ואין לו פנאי כלל, ועל זה כתב המשנ"ב שילמד לכל הפחות הלכה אחת.

## יקפיד על הקביעות אף אם יפסיד רווח של ממון הרבה

וכתב השו"ע (באו"ח שם) שאותה 'קביעות' היינו שקובע זמן שאותו לא יבטל בשום אופן, ואפילו אם יפסיד מחמת כן איזה עסק שהיה בידו להרויח ממנו ממון רב. ועיי"ש במשנ"ב (סק"ה) שהביא מהירושלמי בסוטה (פ"ט הי"ג) שמי שיש לו אמונה, יודע שאינו מפסיד אם אינו מוכר סחורה בשעת הקביעות לתורה, משום שלכל אדם נקבע מהקב"ה כמה הוא צריך להרויח, והרי זה שלא עשה סחורה מחמת שיושב והוגה בתורה, ודאי לא יפסיד, ואם ראוי שיבוא לו איזה ריווח, יבוא הוא מעצמו מהקב"ה אף לאחר שיגמור קביעות לימודו. ובאמת לפי זה ברור דה"ה גם להיפך, שאם הפסיק לימודו והרויח בודאי יהיה לו איזה הפסד במשך השנה, או שיהיו לו איזה יסורים או מחלות וכדו' שיצטרך להוציא על זה את הממון שהרויח, ועכ"פ לא ירויח מזה שביטל קביעותו. ועי' בספר שמירת הלשון (שער התבונה פ"ט) שהאריך ביסוד זה.

## הלומד בשכר **(כגון אברכי כולל)** אם עולה לו כקובע עתים

וכתב הברכי יוסף (או"ח שם) בשם זקנו מהר"א אזולאי, שמלמד תינוקות בשכר אינו עולה לקביעות עתים לתורה. ולפי זה כתב הברכ"י להסתפק שמא גם הלומד בישיבה (אברכי כולל) בעת קבוע ומקבל פרס, אותו הלימוד אינו עולה לקביעות עתים. ובכף החיים (סי' קנה אות ד) הביא ספיקו של הברכי יוסף וכתב שספק דאורייתא לחומרא, לכך צריך לקבוע לו עוד זמן אחר שאינו מקבל עליו שכר. אולם בספר שולחן גבוה חולק וס"ל דאף שמקבל שכר חשיב קביעות עתים לתורה.

## משים עצמו אכזרי כעורב

ובהא שכתב השו"ע אפילו בעל אשה ובנים, הביא הגר"א מהא דמצינו בעירובין (כב.) על הפסוק בשיר השירים (ה, יא) קוצותיו תלתלים שחורות כעורב, ואמר רבא שהוא מי שמשים עצמו אכזרי על בניו ועל בני ביתו כעורב, והבאו שם מעשה ברב אדא בר מתנא שהלך ללמוד ולא דאג לפרנסת בניו. וידוע שכך נהג הגר"א. מיהו ברור שכל זה דוקא במי שעושה כן מחמת חשקו הגדול בתורה, אבל בלא זה העושה כן הרי זה אכזריות ורשעות גדולה.

## בין בחור ובין זקן, והחיוב לקבוע דוקא בבית המדרש

עוד הביא הגר"א על מה שכתב השו"ע שמחוייב בזה בין בחור בין זקן, שכן הוא בגמרא בשבת (פג:) אמר רב יהודה אמר רב לעולם אל ימנע אדם את עצמו מבית המדרש ואפילו שעה אחת, כי איתא שם שאם לא יבוא איזה שעה אחת יכול להפסיד פירוש איזה הלכה. ומבואר מזה שיש חיוב גם לילך לבית המדרש דוקא. ועי' בביאור הלכה סי' קנה (ס"א ד"ה ויקבע) שהאריך בחיוב ללמוד בחבורה.

וכתב הרמ"א: **ובשעת הדחק, אפילו לא קרא רק קריאת שמע שחרית וערבית, לא ימושו מפיך קרינן ביה.**

## דין 'לא ימוש' אם בדיעבד יוצא בקר"ש שחרית וערבית

ודברי הרמ"א הם עפ"י מה דאיתא במנחות (צט:) שאמר כן רבי יוחנן בשם רבי שמעון בן יוחאי. והנה בגמרא שם מבואר דא"ר יוחנן שדבר זה אסור לאומרו בפני עם הארץ, אלא שהרמ"א לא כתב שאסור לאמרו, וביאר הש"ך (ס"ק א) דהתם בגמרא חולק רבא על רבי יוחנן ואמר שמצוה לאומרו בפני עמי הארץ, ופסק הרמ"א כרבא.

וברש"י (מנחות שם) ביאר שדעת רבי יוחנן שאסור לאומרו בפני עם הארץ, כי חוששים שלא ירגיל בניו בתלמוד תורה, מאחר שידע שבקר"ש שחרית וערבית סגי. אבל רבא ס"ל דאדרבה, יאמר ע"ה, שאם בלימוד מעט מקבל שכר, כ"ש שכדאי לעסוק בתורה כל היום שאז שכרו גדול מאוד. או משום שיראה העם הארץ, שאף שאין חיוב אלא בקר"ש מ"מ התלמידי חכמים לומדים כל היום אף שאינם חייבים, ומזה יבין גודל השכר שיש בלימוד התורה.

## אם חייב ללמוד כל היום או שהוא רשות

והנה בפשטות מהא דס"ל לרבי יוחנן שאם ישמע כן העם הארץ לא ילמד, לכאורה יש להוכיח שרשב"י שאמר שבקר"ש שחרית וערבית קיים מצוות 'לא ימוש', כוונתו שבשאר היום באמת הוא פטור מללמוד, ולכך אסור לומר לעם הארץ משום שע"י כך לא ילמד [וכ"כ בשו"ת הרדב"ז ח"ג סי' תטז, ששאר היום הוא רשות].

אכן בביאור הגר"א הביא דברי הר"ן בנדרים (ח.) גבי מה שאמרו בגמרא שם דשייך לנדור ללמוד, והקשו והלא מושבע ועומד הוא ואין שבועה חלה על שבועה, ומשני כיון דאי בעי פטר נפשיה בקריאת שמע שחרית וערבית משום הכי חייל שבועה עליה. ולכאורה מבואר להדיא בגמרא שאינו חייב ללמוד כל היום, דהא אם יש חיוב ללמוד הרי לא תירצו כלום. אולם הר"ן פירש שם שבאמת בודאי חייב אדם ללמוד כל היום, רק שדין זה שכל שמושבע מהר סיני לא חלה שבועה על זה, היינו דוקא בדברים המפורשים בקרא להדיא, וזה מה שאמרו בגמרא שבקר"ש שחרית וערבית פוטר עצמו ממה שכתוב בפסוק להדיא, אף שבודאי חייב הוא ללמוד כל היום.

ועוד כתב הגר"א, דמבואר בגמרא במנחות (שם) שדוקא לדעת רבי יוסי דלא בעי שיהיה לחם התמיד כל היום על השולחן, ומקיימים 'תמיד' בזה שיש כל יום לחם, ואי"צ כל היום כולו, ומזה למדו בסוגיא שם דה"ה לעניין חיוב ת"ת אי"צ כל היום, וסגי שחרית וערבית. אבל אנן לא קיי"ל כרבי יוסי, אלא כחכמים שלחם הפנים היה בתמידות על השולחן ולא סר משם, וא"כ גם לעניין ת"ת צריך ללמוד כל היום. וכן נראה דעת הגר"א נוטה, וכבר הבאנו לעיל שכן פסק המשנ"ב, ומביאים שהגר"ח מוואלז'ין דרש בציבור על זה, וס"ל שאם ביטל רגע מת"ת בזמן שיש לו פנאי, הרי עובר על 'ודבר ה' בזה', כמבואר במנחות שם דהוא במי שאפשר לו לעסוק בתורה ואינו עוסק, וחשש הגר"ח מוולז'ין שיש על זה חיוב כרת.

ועולה מחלוקת הפוסקים: שדעת הרמ"א להלכה שאין חיוב ללמוד כל היום, אלא צריך לקבוע לו לימוד ביום ובלילה, וכן פשטות גם דעת המחבר. אבל הגר"א ס"ל שחייב ללמוד כל היום, וכן פסק המשנ"ב.

## אם יש לחייבו שלא יפסיק מלימודו עד שידע כל התורה

אלא שיש להבין הא מלבד החיוב לקבוע עתים לתורה, יש לכל אדם חיוב ידיעת התורה [כמו שיבואר דין זה להלן ס"ד], וא"כ לכאורה כל מה שכתב השו"ע שיקבע זמן לימוד ביום ובלילה, מיירי דוקא במי שכבר יודע את כל התורה, וכל חיוב לימודו הוא מכח 'והגית', ולזה יוצא יד"ח כשקובע עת ביום ובלילה, אבל מי שעדיין אינו יודע את כל התורה, ממילא מחוייב הוא ללמוד בכל זמן, עד שישלים ידיעותיו לידע את כל התורה.

אכן באמת דין זה שמחוייב לדעת כל התורה, צריך לבארו, שנראה שאי"ז חיוב לידע הכל ממש, שהרי כמעט אין לנו בנמצא מי שיודע ממש הכל, ויודע לפסוק בפרטי פרטים כל שאלה שישאלוהו. וזה ידוע שידיעת בתורה באופן שידע לענות על כל דבר, לא שייך אלא אם לומד כל הלכה בעומק בעיון, לדעת את הסברות בכל הלכה. וזה לא מסתבר שבאמת חייבוהו לדעת הכל ממש, שהרי זה לא יגמור לעולם. וביותר, דהא להלן (ס"ו) מבואר ברמ"א שאשה חייבת ללמוד דינים השייכים לאשה, וזה ברור שאין לחייבה ללמוד את כל הלכות האלו בעומק העיון, אלא סגי ללמוד ההלכות הפסוקות, כעין ספר קיצור שו"ע, וא"כ גם גבי חיובו של האיש בידיעת התורה, מסתבר שעיקר החיוב מצד ידיעת כל התורה כולה, הוא לידע ההלכות הפסוקות, ולא שידע ממש הכל.

## חיוב הלימוד כל היום, אם יש לחלק בין בני אדם

ובעיקר מה שנתבאר שלדעת הרבה פוסקים יש חיוב ללמוד כל היום, יש לברר כיצד ינהג האדם. ומצאנו לכמה מן הפוסקים האחרונים שביארו דבר זה. שבאור שמח (על הרמב"ם הל' ת"ת פ"א ה"ב) כתב לבאר דחיוב לימוד ת"ת אינו שווה בכל אדם, 'שאינו דומה בחיוב ת"ת, האיש אשר נפשו מרגשת בשכלה הזך ונקשרה בעבותות אהבה לתלמוד תורה, לאיש אשר כוחות נפשו נרפים ועצלים'. ובזה ביאר מה שאמרו חכמים שאינו חיוב אלא קר"ש שחרית וערבית, שבזה כבר מקיים עיקר המצווה, אמנם מי שיש בכוחו ללמוד ולהבין, הרי הוא מחוייב להרבות בתורה בכל כוחו, ואין לו היתר להתעסק עם דברים אחרים אא"כ הוא עושה לצורך פרנסתו.

ועיין באגרות משה (יו"ד ח"ד סי' לו) שכתב כעי"ז, שנשאל שם אם שרי לילך ללמוד רפואה, והאריך בחיוב הלימוד לכל אחד שצריך ללמוד כל היום, מיהו בודאי מותר לו לעסוק בפרנסתו כפי הצורך. והביא דברי הרמב"ם בהלכות ת"ת (פ"ג ה"ו) שמי שנשאו ליבו להיות מוכתר בתורה לא יסיח ליבו לדברים אחרים, ומשמע שאין זה חיוב על כל אחד, ושרי לאדם לעסוק במסחר ולהרוויח אפילו כדי להתעשר, רק שאינו מקיים מצוה זו דלימוד תורה כראוי. ומסיק שם דצריך לומר דחיוב לימוד התורה עליו חיוב קבוע הוא בלא זמן וגבול, אבל חיובו הוא כזה שרשאי לילך לפרנסתו ולכל צרכיו, אפילו שהוא רק לתענוגים בעלמא, ולשכיבה ולישיבה לנוח בעלמא כשנהנה מזה, ואין בזה בטול המצווה. ובזה ביאר מה שכתב השו"ע שמחוייב ללמוד שחרית וערבית, והיינו שזה עכ"פ מחוייב, אבל ללמוד כל היום אינו חיוב גמור אלא למי שהוא מוכתר בתורה. ונראה הכוונה כעין דברי האו"ש דלעיל, דלמי שבכוחו ללמוד נראה שיש לחייבו ללמוד דהוא חשוב מוכתר בתורה.

וכעין זה כתב באבן האזל (הל' מלכים פ"ג ה"ה), שכתב הרמב"ם שהמלך חייב לעסוק בתורה ביום ובלילה, וסיים, שדיבקו הכתוב בתורה יותר משאר העם שנאמר 'כל ימי חייו'. ויש להבין דהא כל אדם מישראל מחוייב ללמוד ביום ובלילה, ובמה מצאנו חיוב במלך יותר משאר אדם. ותירץ שלהדיוט אינו אסור אלא לבטל תורה בלי כל סיבה, אבל למלך אסור להתבטל מתורה אפילו כדי להתענג, עיי"ש.

אכן עיין בספר חפץ חיים בפתיחה (עשין י"ב) שמבואר דס"ל שיש חיוב גמור ללמוד תורה כל הזמן, וכתב רק 'שלפעמים יוצא האדם נקי מזה העון **מדין של מעלה**, עבור שעסק בפרנסתו או שמחשב ברעיוניו באיזה אופן להשיג את מחייתו'. ועיי"ש בהגהה שלא יוציא זמן לצורך פרנסתו יותר מכדי ההכרח האמיתי, ועדיף שידאג למחסה ומסתור בעוה"ב ע"י לימוד תורה. וכתב הח"ח שק"ו כשמדבר שיחה בטילה ורכילות ולשון הרע, עובר על ביטול תורה בכל תיבה ותיבה. ומכל זה משמע דעתו, שאין היתר לעסוק לפרנסתו ומחויב הוא ללמוד כל זמן, רק שמדין מעלה יוצא נקי. והוא עפ"י הגר"א בשנות אליהו (פאה פ"א ה"א) שחייב אדם ללמוד תורה ביום ובלילה, וגם אם צריך לעסוק במצוה או בדרך ארץ שהוא ג"כ מצוה אז פוטר עצמו בתיבה אחת [כך פירש את המשנה בפאה שאין לה שיעור. ובמשנ"ב סי' קנה סק"ד שבשעת אונס יאמר פסוק אחד או הלכה אחת].

ושו"ר במג"א סי' קנו סק"ב שהביא שכל שאינו צריך להתעסק בדרך ארץ חייב לקיים 'והגית בו יומם ולילה', וכ"ה בגר"ז שם (ס"א). ועי' ברכת שמואל בקידושין (סי' כז) שבעסק פרנסתו צריך לדעת שהכל טפל לתורה.