כלאים פרק א
קטגוריות: ש_ס / ד כלאים / כלאים - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**החיטים והזונין אינן כלאים זה בזה**

בירושלמי מבאר דזונין הם חיטים שהתקלקלו, דכתיב ולא תזנה הארץ מכאן שהפירות מזנין. ובר"ש כתב עפ"י בראשית רבה דארע כן בדור המבול. ובירושלמי מקשה מאי שנא מהא דתניא בתוספתא בתרומות רבי אומר היין והחומץ שני מינין הן ואין תורמין ולא מעשרין מזה על זה. ומשני כאן למעשרות כאן לכלאים. וביאר הפני משה דאע"פ שבעלמא תורמין מן היפה על הרעה ואין תורמין מן הרעה על היפה ואם תרם תרומתו תרומה, הכא גזרו חכמים שלא יתרום אף מן היפה על הרעה וכן גזרו שאם תרם אין תרומתו תרומה. וכן איתא להדיא בירושלמי סוף פ"ב דתרומות. אך החזון איש ס"ג סק"ט ביאר באופן אחר, עיי"ש.

בירושלמי מקשה מדוע זונין ושעורים כלאים זה בזה, הא זונין אינן ראויין לאכילת אדם ואין איסור כלאים נוהג בדבר שאינו אוכל. ומשני א"ר בא בר זבדא שכן מקומות מקיימין אותן ליונים. ומקשינן, אם כן מדוע הוי כלאים בכל מקום, ואף במקומות שאין מקיימין ליונים, הא לקמן פ"ה מ"ח נחלקו ר' אליעזר וחכמים במקיים קוצים בכרם האם נאסר או לא, ואמרינן במס' שבת קמד: דבמקום שמקיימין קוצים למאכל גמלים לכו"ע נאסר, כי פליגי בשאר מקומות שאין מקיימין אותן לגמלים. והשתא מתני' כר' אליעזר דאוסר כל מקום מחמת שמקיימין במקום אחד. ומשני, תמן אין דרך בני אדם להביא קוצים ממקום למקום, ברם הכא דרך בני אדם להביא זונין ממקום למקום. ועכ"פ מבואר בירושלמי שמאכל בהמה אסור משום כלאים.

הרמב"ם פ"א ה"ד כתב: אין אסור משום כלאי זרעים אלא זרעים הראויין למאכל אדם, אבל עשבים המרים וכיוצ"ב מן העיקרין שאינן ראויין אלא לרפואה וכיוצ"ב אין בהן משום כלאי זרעים. והקשה הכס"מ דמשמע ברמב"ם דבעינן ראוי למאכל אדם, והא קוצים וזונין אינם מאכל אדם ואסורים במקום שמקיימים אותן. וכן הרמב"ם עצמו פסק בפ"ה הי"ח: הרואה בכרם עשב שאין דרך בני אדם לזרעו אע"פ שהוא רוצה בקיומו לבהמה או לרפואה הרי זה לא קידש, עד שיקיים דבר שכמוהו מקיימין רוב העם באותו מקום. ומבואר שאם רוצה בקיומו אף דבר שראוי רק לבהמה ורפואה אסור. ולכן כתב דאין כונת הרמב"ם מאכל אדם דוקא, אלא כל שרוצה בקיומו אסור, ולא נתכוין לשלול אלא עשבים מרים בלבד. ועדיין צ"ע טובא דברי הרמב"ם, דהכא כתב שעשבים מרים שראויין רק לרפואה אין בהן משום כלאים, ואילו בפ"ה כתב דאם מקיימין באותו מקום אסור אף לרפואה.

ולכן כתב החזון איש (ס"א סקי"ב) דשני עניינים הם, דבפ"א איירי לענין דבעינן ראוי למאכל אדם (או למאכל בהמה), ואף כשראוי ע"י תיקון חשיב ראוי, ולכן כתב אין אסור משום כלאי זרעים אלא הראויין למאכל אדם, אבל המרים שאין ראויין לאדם אף שמקיימים אותם לרפואה וכיוצ"ב מותרין. ובפ"ה איירי לענין דבעינן כיוצ"ב מקיימין באותו מקום כמבואר בפ"ה מ"ח לענין קוצים לגמלים ובמשנתינו לענין זונין ליונים, ועל זה כתב דאם מקיימין אותו לרפואה וכיוצ"ב אסור. והשתא תרתי בעינן, שיהיה ראוי לאדם לכה"פ ע"י תיקון ושיקיימו אותו באותו מקום לכל הפחות לרפואה, והוא הדין אם מקיימין אותו להדלקה או לריח וכיוצ"ב. וצידד החזון איש לומר דבעינן ראוי למאכל אדם דוקא (לכה"פ ע"י תיקון) ולא סגי בראוי למאכל בהמה, ולפי"ז לשון הרמב"ם פ"א אלא זרעים הראויין למאכל אדם דוקא. ולפי"ז צ"ל דזונין ראויין למאכל אדם ע"י תיקון. ועי' דרך אמונה שהאריך בזה.

וצ"ב מהו מקורו של הרמב"ם להא דבעינן ראוי לאכילת אדם או בהמה. ואפשר דמקורו מהארוס והקיסוס ושושנת המלך, וצ"ע.

ובמקדש דוד (סק"ד ד"ה כתב הרמב"ם) יישב באופן אחר, דבפ"א איירי לענין כלאי זרעים ובפ"ה איירי לענין כלאי הכרם, ובכה"כ מחמרינן טפי ואפילו עומד לבהמה או לרפואה אסור.

חקר המקדש דוד (שם ד"ה אמרינן ספ"ו) מהו הטעם דבעינן כיוצ"ב מקיימין, האם משום דזה תנאי בעצם המין, דלא אסרה תורה אלא מין שכיוצ"ב מקיימין. או שמא הוי תנאי בדין כלאים דבעינן רוצה בקיומו. והוכיח מהרמב"ם פ"א ה"ד דעשבים המרים וכיוצ"ב מן העיקרין שאין ראויין אלא לרפואה מותר, והכא הא רוצה בקיומו לרפואה ומכל מקום שרי, ועל כרחיך בעינן מין שכיוצ"ב מקיימין. ולדברי החזון איש דלעיל אין זה ראיה כלל, דהרמב"ם בפ"א לא איירי לגבי התנאי שכיוצ"ב מקיימין אלא דאיכא תנאי בפני עצמו דבעינן ראוי לאכילת אדם. ומכל מקום יש להוכיח מעיקר הדבר דבעינן שבאותו מקום מקיימין כיוצ"ב ובלא"ה בטלה דעתו, ואם הוי תנאי בדין כלאים דבעינן רוצה בקיומו מסתבר דזה תלוי בכל אחד ואחד.

והנה בחולין ס. מספק"ל לגמ' האם מותר להרכיב דשאים זה בזה, והקשו תוס' תיפו"ל משום איסור כלאי זרעים, דודאי הרכבה לא גרע מזריעה. ותירצו, דנפק"מ באופן שאין איסור כלאי זרעים ויש איסור הרכבה, כגון בחו"ל או בעכו"ם או בדבר שאינו קנבוס ולוף או לר' יאשיה דבעינן חיטה שעורה וחרצן במפולת יד. וברמב"ן ור"ן שם תירצו דבתוספתא ספ"ג תניא ר' דוסתאי בן יהודה אומר מיני דשאים הרי הן כלאים בכרם ופליגי חכמים עליה דאינם כלאים, ומשמע שם משום שאין ראויין לאכילה. אלמא פליגי תנאי אי בעינן ראוי לאכילת אדם, וקיי"ל כחכמים שדשאים מותרים בכלאי זרעים דאין ראויין לאכילת אדם. ובדעת תוס' צ"ל דמשמע להו דאיירי אף בדשאים הראויים למאכל אדם. (לפי החזון איש דשאים מותרים בכלאים משום שחסר בתנאי של ראוי לאכילת אדם, ואף שמקיימין כיוצ"ב, ולפי המקדש דוד בכלאי זרעים כל שאינו עומד לאכילת אדם שרי).

**השעורים ושבולת שועל וכו' אינן כלאים זה בזה**

בירושלמי אמרינן כולהון זוגות זוגות, ומסיק דעל כל פרקא אתמר. כלומר, דכל השנויים בפרק זה שאינם כלאים זה בזה היינו עם זוגו, אך במין אחר הוי כלאים. והנה במנחות ע. תנן החיטין והשעורין וכו' מצטרפין זה עם זה, ואמרינן בגמ' כוסמין מין חיטים שיבולת שועל ושיפון מין שעורים. והקשו תוס' שם דתנן בפ"ב דתרומות כל שהוא כלאים בחבירו לא יתרום מזה על זה, וכיון דמבואר במתני' דשיפון ושעורים כלאים זה בזה איך מצטרפין לתרום מזה על זה. ותירצו, דלגבי חלה תלוי הטעם בעיסה לפי שיעוסתיהן דומות זו לזו. כלומר, דקביעת חילוק המינים לגבי חלה תלוי בדימוי העיסות, ודוקא תרומות ומעשרות תלוי בכלאים. ועוד תירצו, דכאשר יש בכל אחד בפ"ע שיעור חלה אין תורמין מזה על זה ממין על שאינו מינו. כלומר, דלעולם חלה נמי תלוי בדימוי המינים ככלאים, אלא שיש הבדל בין צירוף לשיעור לבין לתרום מזה על זה. (ולפי"ז יש ג' דרגות לגבי חלה, עירבן יחד ועשה מהם עיסה אחת כל ה' מיני דגן מצטרפין, עשה מכל מין עיסה בפ"ע ויש בכל מין שיעור חלה אין מצטרפין אלא שעורים עם שבולת שועל וכוסמין עם שיפון, ואם אין בכל אחד שיעור חלה כוסמין מצטרפין עם חיטין, ושעורים מצטרפין עם הכל חוץ מעם החיטים).

אמנם רש"י בפסחים לה. כתב דהא דתנא כוסמין מין חיטים שיבולת שועל ושיפון מין שעורים איירי לענין תרומה לתרום מזה על זה. ולפי"ז אי אפשר ליישב כב' תירוצי התוס', וכבר תמה בזה הר"ן שם. ועי' תפארת ישראל בועז מש"כ בזה.

**קביעת המינים לגבי כלאים עפ"י החזון איש סי' ג'**

במשנה ג' תנן הלפת והנפוץ וכו' אינם כלאים זה בזה, ובמשנה ה' תנן הצנון והנפוץ וכו' אע"פ שדומין זה לזה כלאים זה בזה. ובירושלמי איתא אמר רבי יש מהן שהלכו אחר הפרי ויש מהן שהלכו אחר העלין. הלפת והצנון הלכו אחר הפרי, הלפת והנפוס הלכו אחר העלין. ומקשה הרי צנון ונפוס הפרי והעלין דומין ואת אמרת כלאים, ומשני אמר ר' יונה בזה הלכו אחר טעם הפרי. ונחלקו הראשונים במש"כ הירושלמי שלפת וצנון הלכו אחר הפרי, הרמב"ם פ"ג ה"ו פסק הלפת והצנון אינן כלאים זה בזה מפני שפרי של זה דומה לפרי של זה. והיינו דהירושלמי נקט דהלכו אחר הפרי לקולא והוי מין אחד. אך הראב"ד השיג שזה שיבוש, וכן דעת הר"ש דהלכו אחר הפרי היינו לחומרא והוי כלאים.

וכתב הרמב"ם שם דצנון עם הנפוץ אע"פ שהעלין והפרי דומין זה לזה הרי אלו כלאים הואיל וטעם פרי זה רחוק מטעם פרי זה ביותר. וביאר התויו"ט דלפת וצנון וכן לפת ונפוץ דומין קצת בטעם זה לזה, ולכן מהני דמיון צורת הפרי או צורת העלין, אך צנון ונפוץ שרחוקין מאוד זה מזה בטעמם לא מהני דמיון צורת הפרי והעלין זה לזה כלל.

ולדעת הרמב"ם קשה טובא איך יתכן שהצנון והלפת נחשבים מין אחד (מחמת הפרי) הלפת והנפוץ נחשבים מין אחד (מחמת העלים) והצנון והנפוץ נחשבים כשני מינים, והוא דבר הסותר. וכתב החזון איש דמחמת כן הוכרח הרמב"ם לחדש שיש פעמים שהכריעו חכמים על ב' דברים שהם באמת ב' מינים מחמת טבעם, ומכל מקום מותרים זה בזה מחמת דמיון העלים או הפרי, עי' להלן בהרחבה. והשתא אין זה סותר כלל, דבאמת הצנון הלפת והנפוץ הם ג' מינים בטבען, ומכל מקום לפת וצנון מותרים מחמת דמיון הפרי ולפת ונפוץ מותרים מחמת דמיון העלים.

ובמקדש דוד סי' ס"א אות ד' ביאר באופן אחר, דלפת וצנון שוין ממש במראה הפרי, ולפת ונפוץ שוין ממש במראה העלים, ולכן ריחוק הטעם אינו משפיע לעשותן כלאים. משא"כ צנון ונפוץ אינן שוין ממש במראה הפרי והעלין אלא דומין בעלמא, ולכן ריחוק הטעם משפיע לחלק אותן. והוכיח כן, שהרי לפת ונפוץ אינם דומים במראה הפרי אלא בעלים, וצנון ונפוץ דומים במראה הפרי כדאיתא בירושלמי, ואיך יתכן שלפת וצנון דומים במראה הפרי. וכן לפת וצנון אינם דומים במראה העלים אלא במראה הפרי, וצנון ונפוץ דומים במראה העלים, ואיך יתכן שלפת ונפוץ דומים במראה העלים. ועל כרחיך שיש לחלק בין שוין לדומים. ועי' חזון איש ריש סק"ה שדחה דצנון הוא אמצעי בריחוק שבין הלפת והנפוץ במראה הפרי, וכן הנפוץ הוא אמצעי בריחוק שבין הלפת והצנון במראה העלים.

אך הראב"ד בהשגות והר"ש פירשו בכונת הירושלמי דלפת וצנון הלכו אחר הפרי להחמיר, דאינן דומין בצורת הפרי והוי כלאים. והוכיח כן הראב"ד בפ"א ה"ו מהא דתנן מ"ט הטומן לפת וצנונות תחת הגפן וכו' אלמא הוי כלאים זה בזה, עיי"ש. והשתא אין צריך לחידושו של הרמב"ם דיש פעמים שב' מינים מותרים זה בזה משום שהם דומים בפרי או בעלים, דלעולם אזלינן רק בתר מראית העין, ומה שדומה בפרי או בעלים זה נחשב למין אחד. ומעתה הלפת והנפוץ הם מין אחד מחמת דמיון העלים, ואילו הצנון הוא מין אחר בין לגבי הלפת ובין לגבי הנפוץ.

והר"ש סיים דאזלינן בתר הפרי ובתר העלין ובתר הטעם להחמיר, כלומר, דסגי בחלוקין באחד מהם כדי שיהיה כלאים זה בזה. והקשה התויו"ט אם כן מדוע הלפת והנפוץ לא הוי כלאים זה בזה מחמת שהן דומין בעלים, הרי בצורת הפרי ובטעם הפרי אינן דומין, ואזלינן בכל דבר לחומרא. ותירץ החזון איש דהירושלמי קאי בעלמא, דבכל השנויים במשנתינו דהוי כלאים זה בזה יש מהם שהם כלאים מחמת חילוק העלים ויש מהם מחמת חילוק הפרי, והדר קאמר דלפת וצנון הלכו אחר הפרי והוי כלאים, ולפת ונפוץ הלכו אחר העלים ולא הוי כלאים, דאין זה הכרח שבכל מקום שהעלים אינם דומים הוי כלאים, עיי"ש.

ובדעת הראב"ד כתב החזון איש לפרש הירושלמי באופן שלישי, דיש שהלכו אחר הפרי להחמיר והוי כלאים ויש שהלכו אחר העלים להקל ולא הוי כלאים, ומפרש דהלפס והצנון הלכו אחר הפרי להחמיר ואילו הלפת והנפוץ הלכו אחר העלים להקל.

כתב הרמב"ם פ"ג ה"א יש מינין בזרעים שיהיה המין האחד נפרד לצורות הרבה מפני שינוי המקומות וכו' עד שיראה כשני מינין, ואע"פ שהן דומין זה לזה הואיל והן מין אחד אינן כלאים זה בזה. ויש בזרעים שני מינין שהן דומין זה לזה וצורת שניהן קרובה להיות צורה אחת, ואעפ"כ הואיל והן שני מינין הרי אלו אסורים זה עם זה. ובה"ה כתב וכן יש שם זרעים ואילנות אחרות אע"פ שהן שני מינין בטבען הואיל ועלין של זה דומין לעלין של זה או פרי של זה דומה לפרי של זה דמיון גדול עד שיראו כשני גוונים ממין אחד לא חששו להן לכלאים זה עם זה, שאין הולכין בכלאים אלא אחר מראית העין.

וביאר החזון איש שבדברי הרמב"ם כלול ג' אופנים להשוות את המינים דלא ליהוי כלאים. א, מינים שהם בעיקרן נחשבים למין אחד מחמת תכונות הפרי, כגון תאנה שחורה ולבנה. ואפילו שבששת ימי בראשית יצאו בתורת שני מינים ואפילו שאינם דומין זה לזה בצורתן כלל, מכל מקום קבעו חכמים ברוח קדשם שהם מין אחד בעצם, וילפינן להו בירושלמי משעטנז דרק ב' מינים ממש אסרה תורה. ב, מינים שיצאו בששת ימי בראשית כמין אחד אלא שמחמת שינוי המקום והזמן נסתעפו אח"כ לצורה אחרת. ג, מינים שהם שני מינים עפ"י תכונת הפרי, ואף בששת ימי בראשית יצאו כשני מינים, אלא שיש דמיון גדול בצורת העלים או בצורת הפרי.

וביאור המשניות עפי"ז: חיטים וזונין, שעורים ושבולת שועל, כוסמין ושיפון, פול וספיר, פורקדן וטופח, פול המצרי ושעועים, כל אלו אינם כלאים לפי שבעיקרן הן מין אחד. קישות ומלפפון לדעת ת"ק הוי מין אחד לפי שמלפפון יוצא מקישות דרך אבטיח, כמבואר בירושלמי. חזרת וחזרת גלים, עולשין ועולשי שדה, כרישין וכרישי שדה, כוסבר וכוסבר שדה, חרדל וחרדל מצרי, דלעת המצרי ורמוצה, פול מצרי וחרוב, כל אלו אינם כלאים לפי שבתחילה היו מין אחד ונשתנו מחמת המקום והזמן. לפת ונפוץ וכן לפת וצנון לדעת הרמב"ם, אע"פ שבאמת הם ב' מינים מכל מקום הם דומין מאוד בצורת העלים או בצורת הפרי. כרוב ותורבתור, תרדים ולעונים אינם כלאים משום שהם נחשבים כמין אחד בעצם. צנון ונפוץ חרדל ולפסן לדעת יונית עם מצרית ורמוצה, אע"פ שדומין זה לזה, כלומר שהם יותר דומין בצורתן מאשר שעורים ושבולת שועל וכדומה, מכל מקום הם ב' מינים בטבען. אך ודאי לפת ונפוץ ולפת וצנון יותר דומים בצורתן זה לזה.

ומכל מקום צ"ע לשון הרמב"ם "שאין הולכין בכלאים אלא אחר מראית העין", שהרי עיקר המין נקבע עפ"י טבעו ולא עפ"י מראית העין, ורק בדברים שהם בעצם ב' מינים מהני דמיון גדול של צורת העלין והפרי, וצ"ע.

ובעיקר היסוד שמבואר ברמב"ם דיתכן ב' מינים בתכונתן ומכל מקום לא הוי כלאים זה בזה מחמת דמיון העלים או הפרי, (והוכרח לזה הרמב"ם לפי מה שפירש בירושלמי דצנון ולפת אינן כלאים, וכמש"כ לעיל), הקשה החזון איש סק"ג דמלשון הרמב"ם שאין הולכין בכלאים אלא אחר מראית העין משמע שמותר אף להרכיב ב' מינים כשהם דומין זה לזה בעלים או בפרי, ולכאורה כיון שהרכבה ילפינן מהקישא דבהמה והתם תלוי רק במינים ולא במראה, איך יתכן דהרכבה תלויה אף במראה. ותירץ, דאי לאו שמצינו איסור כלאים בזרעים לא הוי מוקמינן למינהו לענין איסור כלאים, ולכן ילפינן הרכבה מזריעה ולא מבהמה.

עוד הקשה דבמס' תרומות פ"ב מ"ו תנן כל שאינן כלאים זה בזה תורמין מזה על זה, ובפשטות זה כולל גם ב' מינים שדומין זה לזה, ומנלן להתיר לתרום מזה על זה הרי באמת הם ב' מינים והא דשרי בדומין בפרי או בעלין הוא דין מיוחד בכלאים. ותירץ, דבמס' בכורות נד. ילפינן שאין מעשרין מזה על זה מק"ו שאסורין זה בזה, והלכך כל שמותרין זה בזה ליכא גילוי שאין מעשרין מזה על זה.

עוד נסתפק החזון איש מה הדין במין השוה לחבירו בעלין או בפירות כלפת וצנון או לפת ונפוץ, ונטע את הלפת במקום אחר ונשתנה מראיתו. האם המין השני של הלפת אסור בצנון ונפוץ לפי שהוא במראה אחר, והרי כל סיבת הדמיון של לפת לצנון ונפוץ הוא מחמת דמיון העלים והפרי, והשתא נשתנה מראיתו לדבר אחר. או שמא כיון שמקצת מין הלפת דומה מאוד בעלין או בפרי לצנון ונפוץ וכל מין לפת נחשבים כמין אחד, שוב אינם כלאים זה בזה.

והנה כל דברי החזון איש דלעיל מבוססים על מש"כ בדעת הרמב"ם דאפילו ב' מינים לא הוי כלאים מחמת דמיון העלים או הפרי. אך לכאורה היה מקום לנטות קצת מדבריו ולומר שדמיון העלים והפרי מחשיבן למין אחד על אף שבתכונתם הם ב' מינים, ולעולם ליכא ב' מינים שאינן כלאים זה בזה.

**משנה ב**

**הקשות והמלפפון אינם כלאים זה בזה ר' יהודה אומר כלאים**

בירושלמי לגירסת הר"ש ביאר החזון איש ס"ב סקי"ב דלת"ק המלפפון הוא מין בפ"ע מששת ימי בראשית, אלא שלפעמים יכול לצאת מקישות אבטיח ומאבטיח מלפפון, והרי זה סימן שהם מין אחד. ור' יהודה סובר שעיקרו של המלפפון בא מהכלאה של קשות ותפוח, ומה שלפעמים יוצא מקשות מלפפון דרך אבטיח אינו ראיה שהם מין אחד. ויל"ע לפירושו מדוע הוצרך ר' יהודה לומר שהמלפפון בא מתפוח, הא עיקר פלוגתתם האם מה שלפעמים יוצא ממנו הוא ראיה שהם מין אחד. ולכן יותר נראה שלכו"ע עיקרו של המלפפון הוא מהכלאה של קישות ותפוח, ואינו מין שנוצר בששת ימי בראשית, ולכו"ע מקישות לבד יכול לצאת אבטיח ומאבטיח יכול לצאת מלפפון, והיינו ע"י הגעין שסמוך לפטמא. ואין זה עיקר מקורו של המלפפון, אלא שיכול להיות כן, (ולפיכך לא דמי לחיטין וזונין דלכו"ע לא הוי כלאים דהתם עיקר מין זונין בא מחיטין). והשתא פליגי האם ניתן לקבוע שמלפפון נחשב מין אחד עם הקשות מחמת שלפעמים יכול לצאת מקשות לבד מלפפון דרך אבטיח או לא.

ומספק"ל לירושלמי לדעת ר' יהודה האם קשות ואבטיח כלאים זה בזה, כיון שאפשר להוציא אבטיח מקשות לחוד. והקשה החזון איש שם הא ר' יהודה לית ליה האי סברא דאם יוצא לפעמים ממנו אינו כלאים, וכדמוכח מקשות ומלפפון, ומדוע מספק"ל בקשות ואבטיח. ותירץ, דקשות ומלפפון אינם דומים זה לזה, ובזה פליגי ת"ק ור' יהודה האם מהני מה שלפעמים יוצא ממנו לעשותן מין אחד, אך קשות ואבטיח יותר דומים זה לזה, ואפשר שלגבי זה סגי בסברא שלפעמים יוצא ממנו. ועוד יש מקום ליישב דכל מה דפליג ר' יהודה הוא בקשות ומלפפון שאין המלפפון יוצא מקשות אלא דרך אבטיח, משא"כ קשות ואבטיח. אך לפי"ז מדוע מספק"ל רק בקשות ואבטיח ולא מספק"ל באבטיח ומלפפון, ומוכח כתירצו של החזון איש.

ופשט הירושלמי מהתוספתא ריש פ"א, הקשואין והאבטיחים והמלפפונות אינם כלאים זה בזה ר' יהודה אומר כלאים וכו'. ונראה דפשט מהא דעריב להו בהדדי ולא נקטה התוספתא קשואין ומלפפונות בפ"ע ואבטיחים ומלפונות בפ"ע, ועל כרחיך דפליגי אף בקשואין ומלפפונות. והפני משה ביאר דמתחילה מביא ראיה דר' יהודה חולק בכולן, ואח"כ דוחה דקשואין ואבטיחים קאי על מלפפונות, דפליגי בקשואין עם מלפפונות ובאבטיחים עם מלפפונות, אך בקשואין ואבטיחים עדיין צריכה, כלומר נשאר בספק, (וכן ביאר הגר"א לפי שיטתו דלהלן).

והקשה החזון איש מדוע לר' יהודה קשות ומלפפון כלאים, הא מלפפון בא מקשות ותפוח, וקיי"ל דמותר לזרוע זרעים עם מין אילן, והשתא חלק הקשות שבמלפפון מותר עם קשות שהוא מינו, וחלק התפוח שבמלפפון מותר עם קשות לפי שהוא זרע עם אילן. ותירץ, דמכל מקום חלק התפוח השתא הוא זרע ואינו אילן, והרי הוא אסור עם הקשות.

גירסת הגר"א דברי חכמים אדם נוטל מעה אחת מפטמה של קשות מעה אחת מפטמה של אבטיח והוא נעשית מלפפון. ר' יהודה אומר עיקרו כלאים, אדם נוטל מעה אחת מפטמה של אבטיח ומעה אחת מפטמה של תפוח ונותנן בתוך גומא אחת והן מתאחין ונעשין כלאים. וביארו הרידב"ז והחזון איש שם דר' יהודה וחכמים פליגי מהו מקורו של מלפפון, לת"ק הוא הכלאה של קשות ואבטיח, וס"ל דקשות ואבטיח מין אחד ולכן אף המלפפון שנוצר מהם אינו כלאים עם הקשות, ולר"י הוא הכלאה של קשות ותפוח, ולכן הוי כלאים עם קשות.

ומספק"ל האם ר' יהודה חולק על חכמים בקשות ואבטיח. וביאר הגר"א דהספק הוא האם ר' יהודה בדוקא השיב שמלפפון בא מקשות ותפוח, דאילו היה בא מקשות ואבטיח כדברי חכמים לא היה כלאים משום שקשות ואבטיח אינם כלאים זה בזה. או שמא האמת נקט, ולעולם אפילו היה בא מקשות ואבטיח היה כלאים, לפי שקשות ואבטיח שני מינים הם. ופשט מברייתא דמשמע שלר' יהודה כולם כלאים זה בזה, ואפילו קשות ואבטיח. ודחי דלמא מלפפון קאי אתרוייהו, כלומר דפליגי בקשואין ומלפפונות ובאבטיחים ומלפפונות, אך קשואין ואבטיחים נשאר בספק.

ולכל הפירושים מבואר מדברי ר' יהודה שמין שנוצר מהכלאה הוא כלאים עם המולידו, כיון שמעורב בו מין אחר. אך כתב החזון איש שם ס"ק ט"ו שאין זה כלל קבוע, אלא אם המין החדש שנוצר משניהם דומה מאוד לאחד מהמינים אינו כלאים עמו. והביא דוגמא לזה דבירושלמי פ"א ה"ז שהמרכיב זית על תמרה אין הזית נפגם עיקר פריו אלא שהתמרה ממתקתו, ונקט החזון איש מסברא דאינו כלאים עם זית גמור, ומותר להרכיבם זה בזה ולעשר מזה על זה. וכתב שלפי"ז היה מקום להכשיר הרכבה של אתרוג ולימון למצוה באופן שאין הלימון ניכר במראהו החיצוני בטעמו וריחו. אך כתב שכבר יצא הדבר לאיסור, ואין ללמוד מצות ד' מינים מאיסור כלאים, עיי"ש.

**משנה ד**

**ובאילן האגסים והקרסתומלין הפרישים והעוזרדים אינם כלאים זה בזה**

בירושלמי מייתי פלוגתת ריב"ל ורב האם ארבעתן מין אחד, או זוגי זוגי קתני והאגסים והפרישים כלאים זה בזה. ומוכיח מתוספתא דמוסיף אף הבכיים ואף הרוגיינים דכולן מין אחד, דאי זוגי זוגי קתני אי אפשר להוסיף מין אחד. (הפני משה גרס דלפי ריב"ל כולם מין אחד ולפי רב זוגי זוגי קתני ומוכיח כריב"ל, והגר"א גרס להפך).

בתוספתא מבואר שלפי ב"ש האגסים והקרסתומלין כלאים זה בזה. ועי' בירושלמי שמוכיח מזה לפלוגתת רב וריב"ל, עי' ביאור הפני משה בזה.

ירושלמי, גוי שהרכיב אגוז על גבי פרסק אע"פ שאין ישראל רשאי לעשות כן נוטל ממנו ייחור והולך ונוטע במקום אחר. וכן הוא בתוספתא פ"ב הט"ו, וכן פסק הרמב"ם פ"א ה"ו שאסור לישראל להניח הגוי שירכיב לו אילנו כלאים, יש אומרים מצד אמירה לעכו"ם ויש אומרים מצד לפני עיור, שאף בן נח מוזהר על הרכבת אילנות, עי' להלן. ובה"ז כתב הרמב"ם שמותר ליטע יחור מן אילן שהורכב כלאים. וכתב הרדב"ז דאפילו ישראל עצמו שהרכיב באיסור מותר לו ליטול יחור מן האילן המורכב וליטעו במקום אחר. ועי' שו"ת חתם סופר יו"ד רפ"ז, רפ"ח.

**והשזיפין והרימין אע"פ שדומין זה לזה כלאים זה בזה**

בירושלמי מבואר ששזיפים בא מהכלאה של שיתין ורימין, ויש גורסים זית ורימין. ומבואר שפרי כלאים אינו נחשב מין אחד עם המולידו, וכמש"כ לעיל בקישות ומלפפונים.

**המקור לאיסור הרכבת אילן**

איתא בסנהדרין ס. ר' אליעזר אומר בני נח הוזהרו אף על הכלאים. מנה"מ אמר שמואל דאמר קרא את חקתי תשמרו חוקים שחקקתי לך כבר, בהמתך לא תרביע כלאים שדך לא תזרע כלאים, מה בהמתך בהרבעה אף שדך בהרכבה וכו'. ומקשינן אלא מעתה ושמרתם את חקתי ואת משפטי נימא חקים שחקקתי לך כבר. ומשני, התם ושמרתם את חקתי דהשתא הכא את חקתי תשמרו מעיקרא תשמרו. וכל זה לר' אליעזר, אך חכמים לא דרשי הכי ומתירין הרכבת אילן והרבעת בהמה לבני נח.

ולא נתבאר בגמ' מהו הפסוק שאוסר הרכבת אילן והרבעת בהמה לבני נח לר' אליעזר, דבפסוק נאמר רק חוקים שחקקתי לך כבר, ולא נתבאר היכן חקקתי. ועוד הקשו תוס' מדוע רק אילן ובהמה נאסרו לבני נח, הא בהאי קרא איתא גם בגד שעטנז.

וביאר ר"ת דחקקתי לך כבר היינו בקרא דששת ימי בראשית שנאמר בהם למינהו, ואף שציווי זה נאמר לאילנות ובהמות עצמם שיצאו למינם, ילפינן מחקתי שחקקתי לך כבר שכלול בזה גם ציווי לבני אדם, וממילא אף לבני נח נאסר להרביע בהמות ולהרכיב אילנות. ומטעם זה בן נח מוזהר לר' אליעזר רק בבהמות ואילנות שנאמר בהו למינהו ואינו מוזהר בבגד שעטנז שלא נאמר בזה למינהו. וכן מבואר במס' חולין ס. בשעה שאמר הקב"ה למינהו באילנות נשאו גשאים ק"ו בעצמן וכו', ומספק"ל אם מותר להרכיב שני דשאים זה על גב זה, כיון דלא כתיב בהו למינהו לא מחייב, או דלמא כיון דאסכים הקב"ה על ידייהו כמאן דכתיב בהו למינהו. ומבואר דאי הוה כתיב בהו למינהו פשוט היה לגמ' דאסור להרכיב דשאים אף דלא כתיב בהדיא הרכבה. וכשם שאפשר ללמוד עיקר איסור הרכבה מלמינהו כך אפשר ללמוד מלמינהו איסור לבן נח.

והקשה ר"ת דבמס' ב"ק נה. אמר ר"ל המרביע ב' מינים שבים לוקה דילפינן בג"ש למינהו למינהו מיבשה, כשם שלמינהו דיבשה אסור בהרבעה כך למינהו שבים אסור בהרבעה. ומדוע הוצרכה הגמ' למילף מג"ש, הא קרא למינהו לחוד אוסר בהרבעה כמו בכלאי זרעים, כמבואר בגמ' בחולין. וכן קשה מדוע צריך לקרא חקתי שחקקתי לך כבר תיפו"ל מדכתיב למינהו. ותירץ, דתרוייהו אצטריך, דלמינהו לחוד לא קאי לאסור בהרכבה והרבעה אלא רק לאחר דגלי קרא את חקתי תשמרו, וכן חקתי תשמרו בלא למינהו לא סגי דאפשר שחקק במרה ובן נח אינו מוזהר. (ועוד אפשר דבלא למינהו לא סגי, דצריך לבאר היכן ציותה תורה קודם לכן). ולכן כלאי זרעים דלא כתיב בהו למינהו אין בן נח מוזהר עלייהו, דאת חקתי תשמרו בלא למינהו לא סגי. ומאידך ב' מינים שבים בלא גזירה שוה לא הוה אסרינן מצד למינהו כיון דלא כתיבי כלל בקרא דאת חקתי תשמרו.

אך הקשו תוס' לדעת רבנן דבן נח אינו מוזהר על כלאים ולא דרשי למינהו לאסור כלאים מדוע מספק"ל בחולין אם מותר להרכיב דשאים מחמת שלא נאמר בהם למינהו, הא אין זה תלוי בלמינהו כלל. ותירצו, דרבנן לא דרשי לאסור אף לבן נח, אך לגבי ישראל ילפינן מלמינהו. והא דאצטריך למינהו כתבו תוס' או בשביל ללמד לדגים שבים בגזירה שוה, או משום דלא הוה ילפינן הרכבת אילן מהאי קרא אי לאו למינהו. ולפי"ז הגמ' בחולין אתיא אף כרבנן, דאי הוה כתיב למינהו ילפינן מיניה איסור הרכבה בצירוף את חקתי תשמרו. וכן עיקר דברי שמואל אתיא אף כרבנן, דזה כל המקור לאסור הרכבת האילן.

**בן נח בהרכבת אילן**

בסנהדרין ס. מבואר שלפי חכמים מותר לגוי להרכיב אילן ולהרביע בהמות ולפי ר' אליעזר אסור. הרמב"ם פ"י ממלכים ה"ו כתב מפי הקבלה שבני נח אסורין בהרבעת בהמה ובהרכבת אילן בלבד, ואין נהרגין עליהן, (כשאר ז' מצוות בני נח, ולכן נמנין רק ז' מצוות). וביאר הכס"מ דלר' אליעזר ודאי נהרגין עליהן ואיכא ט' מצוות בני נח, ואנן קיי"ל דלא כר' אליעזר מדאיכא רק ז' מצוות שנהרגין עליהן, ומכל מקום מדמפרש שמואל טעמא דר' אליעזר נקטינן כוותיה לכה"פ לענין איסור. ובלחם משנה כתב דלא סגי בהכי, אלא דבגמ' קידושין לט. משמע דקיי"ל כשמואל, ולא רצה הרמב"ם לפסוק לגמרי כמותו מדאיכא רק ז' מצוות ולכן פסק כמותו רק לגבי איסור. ובביאור הגר"א סי' רצ"ה סק"ד כתב דהרמב"ם פסק כר' אליעזר משום דסוגיא דקידושין וחולין וירושלמי מכרעא כוותיה, ועי' בחזון איש ריש כלאים דאין זה מוכרח כלל.

וברמב"ם פ"א מכלאים ה"ו פסק דאסור לישראל להניח לגוי שירכיב לו אילנו כלאים. וכתב הכס"מ דאין לומר דמקורו מהירושלמי ותוספתא דאסור להניח לגוי להרכיב כלאים, דהתם אתיא כר' אליעזר והרמב"ם פסק כחכמים. אלא טעמו משום אמירה לעכו"ם, דבמס' ב"מ צ. מבעיא ליה אם מותר לומר לעכו"ם לחסום פי פרתו ומסיק בספק, ופסק הרמב"ם לחומרא. ודבריו צ"ע, א, אם כן מדוע בה"ג שם פסק הרמב"ם דמותר לומר לגוי לזרוע לו כלאי זרעים, הא אמירה לעכו"ם אסורה. ולפי מש"כ שם בשם הרי"ק דאיירי בזורע בשדה של גוי י"ל דהכא בשדה של ישראל. ב, הרמב"ם בפ"י ממלכים פסק דאסור לגוי להרכיב אילנות. ג, הרמב"ם כתב דאסור להניח לגוי שירכיב לו אילנו, ומשמע דאפילו בלא אמירה אסור. ולכן כתב המל"מ דהרמב"ם אזיל לשיטתו דאסור לבן נח להרכיב אילנות, ולכן אסור להניח להרכיב אילנו כלאים שהרי עובר על לפני עיור, משא"כ בכלאי זרעים שלגוי עצמו מותר ליכא לפני עיור. וכן כתב בביאור הגר"א שם.

אך הרא"ש הל' כלאים סי' ג' כתב דאסור להניח לגוי שרכיב לו אילנו כלאים דבשבת קלט. אסרינן אפילו כשות בכרם, ומשמע מדבריו דאין זה משום לפני עיור אלא משום אמירה לעכו"ם. וכן בטור סי' רצ"ז ס"ד פסק דאסור לישראל ליתן בהמתו לעכו"ם להרביעה, ופירשו בית יוסף דרכי משה לבוש ב"ח וש"ך משום אמירה לעכו"ם. אך הדרישה פירש משום שבן נח מוזהר על הרבעת בהמה. ומש"כ הש"ך ולא אאמין שיצאו דברים אלו מפיו דהא קיי"ל דז' מצוות נצטוו בני נח ותו לא, כבר תמהו טובא האחרונים דנעלם מהש"ך דברי הרמב"ם בפ"י דאסר לעכו"ם הרבעת בהמה והרכבת אילן, וכמו שתמה המל"מ על הכס"מ. ועכ"פ אף שנעלם מכולם דברי הרמב"ם מכל מקום לדינא נקטו דמותר לעכו"ם להרביע ולהרכיב כלאים ורק משום אמירה לעכו"ם אסור.

וכן נקט החזון איש ריש כלאים לדינא, דכיון שיש הרבה ראשונים דפסקו להדיא כרבנן, אף שהשאילתות והרמב"ם ובה"ג והגר"א פסקו כר' אליעזר מכל מקום עיקר הדין דשרי. ולכה"פ בספק כלאים יש להתיר אף לומר לגוי לזרוע, דבדאורייתא הוי ספק ספיקא שמא אין זה כלאים ושמא הלכה כרבנן, ומצד אמירה לעכו"ם ספק דרבנן לקולא.

**קביעת המין באילנות**

בפשטות גדר מין אחד באילנות הוא כזרעים, דכל שהוא מין אחד מחמת טבעו או שהיה בששת ימי בראשית מין אחד ונשתנה מחמת שינוי המקום והזמן או שיש דמיון גדול בעלים או בצורת הפרי הרי זה מין אחד. ונסתפק החזון איש ס"ג סק"ז בלימון אתרוג אשכולית ותפוז האם ארבעתן נחשבים מין אחד מצד שהם דומין בטבען וצריכים השקאה תמיד ומתקיימים משנה לחברתה, וכן אפשר שהם נחשבים מין אחד מצד דמיון הפרי, או שמא כל אחד מין אחר.

**משנה ז**

**הרכבת ירק בירק**

מתני' אין מביאין אילן באילן ירק בירק. הכא איירי לגבי הרכבה של ב' חלקים שצמחו כבר, ומבואר דאף בכה"ג אסור להרכיב ירק בירק. והקשו הראשונים דבחולין ס. מספק"ל לדעת רחב"פ האם מותר להרכיב דשאים זה בזה משום דלא נאמר בהם למינהו, ומאי שנא ממתני' דאסור להרכיב ירק בירק. ותירצו תוס' שם דודאי אסור להרכיב ירק בירק משום זריעת כלאים, דבכל הרכבה איכא נמי זריעה, אלא מספק"ל באופן שאין לאסור משום זריעה, ומשכח"ל ד' אופנים, בן נח לר' אליעזר אסור בהרכבת אילן ומותר בזריעת כלאים, בחוץ לארץ אסור הרכבה ומותר זריעה, שאר מינים שאינם קנבוס ולוף אסורים בהרכבה מהתורה ובזריעה רק מדרבנן, ולר' יאשיה כשאינו זורע חטה שעורה וחרצן במפולת יד אסור בהרכבה ומותר בזריעה.

ובביאור הגר"א סי' רצ"ה סק"ב הכריע עפ"י הירושלמי דלענין בן נח מבעיא ליה. וכתב דלכן סתם הטור דירק בירק אסור להרכיב ומשמע אף בחו"ל, דלגבי חו"ל יש לאסור הרכבת ירק בירק. ותמה החזון איש ס"א סקט"ו דתירוצי התוס' לא פליגי אהדדי, דאין מקום לחלק בין בן נח לחו"ל, ועיקר הספק הוא האם איסור הרכבה נאמר אף בדשאים לגבי כל החילוקים שיש בין זריעה להרכבה. ובפשטות הטור אסר אף בחו"ל מספק. וביותר קשה דהרא"ש סי' ב' פירש דספק הגמ' לענין חו"ל.

הרמב"ן והר"ן תירצו דהתם מספק"ל בדשאים שאינם עומדים לאכילת אדם, ולכן מצד כלאי זרעים שרי ורק מצד הרכבה אסור, ולעיל ביארנו.

הרמב"ם השמיט ירק בירק, וכתב בפ"א ה"ה: כיצד המרכיב אילן באילן וכו' הרי זה לוקה מן התורה בכל מקום בין בארץ בין בחו"ל, וכן המרכיב ירק באילן או אילן בירק לוקה בכל מקום, עכ"ל. וכתב הכסף משנה דבארץ ישראל פשוט שלוקה דלא גרע מזריעה, ולא הוצרך הרמב"ם לכותבו. ובחו"ל ס"ל להרמב"ם דשרי כיון דכתיב שדך למעט חו"ל, וקרא איירי אף בהרכבה. והקשה מהגמ' בחולין הנ"ל דמספק"ל אי אסור בחו"ל. ותירץ, דהרמב"ם נקט שהגמ' שם איירי אף בארץ ישראל ורחב"פ פליג על תנא דמתני'. ותמה החזון איש שם דרחב"פ אמורא הוא ואיך פליג על מתני'. וביותר יל"ע דהתם רבינא מספק"ל הכי בדעת רחב"פ, ומנליה דפליג על תנא דמתני'. ועוד יל"ע דכיון דהוי סברא פשוטה שהרכבה בכלל זריעה למה צריך לקרא דלמינהו בשביל לאסור.

הגר"א סי' רצ"ה סק"ב כתב בדעת הרמב"ם דספק הגמ' בחולין איירי אף בארץ ישראל ולענין מלקות, והא דתנן הכא ירק בירק היינו לענין איסורא בעלמא מדרבנן ואף בחו"ל אסור. והשתא השמיט הרמב"ם ירק בירק אף דבאמת אסור מספק משום דאיירי לענין מלקות ולענין דינא אינו לוקה מספק. והקשה החזון איש אכתי מדוע לא השמיענו הרמב"ם דאיסורא מיהא איכא אף בירק בירק ואף בחו"ל.

ובחזון איש יישב דעת הרמב"ם דבאמת ס"ל כשאר הראשונים שספק הגמ' בחולין הוא לגבי כל הנפק"מ שיש בין זריעה להרכבה, אלא דפסק הרמב"ם לקולא משום דבירושלמי פ"א ה"ז נקט בפשיטות שמותר לבן נח להרכיב ירק בירק. והשתא לגבי ישראל בארץ ישראל כיון דאסור משום זריעה כל שכן שאסור משום הרכבה, ולא הוצרך הרמב"ם לאשמועינן וכמש"כ הכס"מ, ולגבי בן נח או לגבי חו"ל פסק הרמב"ם לקולא דבאמת שרי.

אך אכתי יל"ע טובא בדעת הרמב"ם מדוע אסר הרכבת ירק באילן ואילן בירק אף בחו"ל, הא לשיטת הרמב"ם בעינן ששני המינים יהיו בתורת האיסור כדמוכח מזריעת אילן בירק, עי' להלן. והשתא בחו"ל האילן אסור בהרכבה והירק מותר בהרכבה דהא פשט הרמב"ם לקולא, ומדוע לוקה עליו, וצע"ג.

להלכה. בשו"ע סעיף א' העתיק לשון הרמב"ם דהמרכיב ירק באילן או אילן בירק לוקה בכל מקום, והשמיט ירק בירק. אך בסעיף ג' העתיק לשון הטור דאף ירק בירק שאינו מינו אסור בהרכבה, ואף בחו"ל.

**זריעת אילן באילן**

כתב הרמב"ם פ"א ה"ו וכן מותר לערב זרעי אילנות ולזרען כאחד, שאין לך כלאים באילנות אלא הרכבה בלבד. ומקורו מהגמ' בבכורות נד. דתירוש ויצהר אינם כלאים זה בזה, וכן הוא בירושלמי פ"ק דפאה ה"ד. אך הטור כתב: אבל מותר לערב זרעוני אילנות עם זרעוני שדה ולזורעם ביחד, שלא אסרה תורה בחו"ל אלא הרכבת אילן באילן וכו'. ותמה הבית יוסף דודאי אף בארץ ישראל מותר, דהא דרשא דשמואל דאף שדך בהרכבה בארץ ישראל איירי, וכן הרמב"ם הנ"ל איירי אף בארץ ישראל. ובדעת הטור מצינו ד' תירוצים.

א, הפרישה יישב דבארץ ישראל אף שאינו אסור מדין הרכבה מכל מקום אסור מדין זריעה, דאין הבדל בין זרעים לאילנות. ואח"כ כתב ומיהו י"ל דשאני אילנות דלא שייך בהו כלאים כל כך דכיון דגדולים הם מנכרי. והש"ך הסכים עם מש"כ הפרישה בתחילת דבריו. (ואפשר שהפרישה והש"ך אסרו בארץ ישראל רק זרעים ואילנות יחד).

ב, הב"ח כתב בדעת הטור דאע"פ שמהתורה מותר לערב זרעוני אילן מכל מקום מדרבנן אסור, וגזרו רק בארץ ישראל שכלאי זרעים אסורים שם, ולכן התיר הטור רק בחו"ל.

ג, הט"ז כתב דהטור פסק כדעת הראב"ד שאוסר לזרוע זרעים של ירק ואילן יחד וכדלהלן, והיינו מדין כלאי זרעים, ולכן הדגיש דאיירי בחו"ל דאילו בארץ ישראל אסור מחמת זרעוני שדה. ודבריו דחוקים טובא, דהא הרא"ש סי' ג' כתב להדיא כהרמב"ם שמותר לזרוע אילן וירק יחד, ואם הטור חולק עליו היה לו לומר כן להדיא.

ד, בביאור הגר"א כתב דאיכא טעות סופר בטור וצ"ל ולא אסרה תורה בחו"ל וכו' והוא ענין בפני עצמו.

העולה לדינא שלפי הש"ך אסור לזרוע אילן באילן בארץ ישראל מהתורה, לפי הב"ח אסור מדרבנן, ולפי בית יוסף ט"ז וגר"א מותר לזרוע אילן באילן בארץ ישראל, אלא שהט"ז אסר לזרוע אילן בירק בארץ ישראל כדעת הראב"ד. ובחזון איש ס"ג סקי"א תמה מדוע הגר"א הכריע דלא כהראב"ד והרחיק דברי הט"ז, ומכל מקום להלכה נקט שם לקולא כדעת השו"ע והגר"א שמותר לזרוע זרעי אילן כלאים, וכן מותר לזרוע יחד זרע של ירק ואילן כדעת הרמב"ם.

**הרכבה וזריעה של ירק עם אילן**

במשנה נחלקו ת"ק ור' יהודה האם מותר להרכיב ירק באילן, ומקשה בירושלמי לר' יהודה שמותר להרכיב וטעמו משום שאין מתאחין ואין יוצא מהם פרי, איך אמר הוא עצמו לעיל משנה ב' דמלפפון בא מהכלאה של קישות ותפוח, אלמא יוצא פרי מכלאים של ירק באילן. ומשני, דאם זורע זרעים של אילן וירק יחד הרי הם מתאחים, אך ע"י הרכבה של ב' דברים מוכנים אין מתאחים. והנה הירושלמי לא איירי לענין דינא האם מותר לזרוע ירק עם אילן אלא לענין המציאות האם הם מתאחים. (ובאמת הבית יוסף בתחילה הוציא מהירושלמי שמותר כדעת הרמב"ם דלהלן, ובבדק הבית מחק זה). ובטעמיה דת"ק דאסר להרכיב ירק באילן י"ל דפליג על המציאות וס"ל שהם יכולים להתאחות. אך י"ל דמודה שאין מתאחים ומכל מקום אסר להרכיב ירק באילן משום דיונקים זה מזה, וסגי ביניקה לחוד לאסור, ורק יהודה סובר דבעינן שיוכלו להוציא פרי. (ולא דמי לאילן סרק באילן מאכל דאסור אע"פ שאין מוציא פרי, דהתם הוי סוג הרכבה שראויה להוציא פירות אלא שבאילן סרק לעולם ליכא פירות, משא"כ אילן בירק הוי סוג הרכבה שאינה ראויה להוציא פירות כלל).

ולענין זריעה נחלקו הרמב"ם והראב"ד פ"א ה"ו, הרמב"ם כתב דמותר לערב זרעים וזרע אילן כאחד, והראב"ד השיגו מהירושלמי דהטומן לפת וצנונות תחת הגפן, דמקשינן במה אנן קיימין, אי משום זרעים באילן, למה לי גפן אפילו שאר אילנות וכו', כלומר, אם לא היו העלין מגולין תחת כל האילנות נמי חושש משום כלאים. ומבואר שאסור לזרוע זרעים עם אילן יחד. ובדעת הרמב"ם כתבו הר"י קורקוס והכסף משנה דכיון שבאילן יש שרשים וזורע על גביהן הרי זה נחשב להרכבה ולא לזריעה, ומודה הרמב"ם שאסור להרכיב זרע על אילן כמבואר במתני' להדיא. ועי' חזון איש ס"ג סק"י שתמה בזה, שהרי מותר לזרוע על גבי שרשים של גפן אם הרחיק כדי עבודת הכרם, ואין בזה משום הרכבה. ועיי"ש שדברי הראב"ד תלויים בגירסאות שבירושלמי.

ובתוספתא פ"א ה"י איתא להדיא כהרמב"ם, וזורעין זרעים וזרעי אילן כאחת. ולדעת הראב"ד כתב החזון איש דרק מדרבנן אסור, והתוספתא איירי בדין דאורייתא.

ועכ"פ נתבאר בזה מחלוקת רמב"ם וראב"ד האם מותר לזרוע זרעים של ירק ואילן יחד, ולכאורה פליגי האם סגי בחד מינייהו לאסור או דבעינן ששניהם יהיו באיסור, דהכא הזרעים אסורים בכלאי זרעים והאילן מותר. ואם כן הוא הדין פליגי בהרכבת אילן וזרע באופן שאין בו משום כלאי זרעים, כגון בחו"ל או בן נח לפי הצד בגמ' בחולין שזרעים אין בהם משום הרכבת האילן משום שלא נאמר בהם למינהו, דלהרמב"ם מותר בחו"ל להרכיב אילן בירק ולהראב"ד אסור, ועי' מש"כ לעיל להקשות עפי"ז על ביאור החזון איש ברמב"ם.

לגבי אילן סרק באילן סרק הרי זה תלוי בב' גירסאות בירושלמי, הובא בר"ש וברא"ש כאן. ועי' מעדני יו"ט הל' כלאים סי' ב' איך לפרש לשון הטור. ולענין דינא נקטו השו"ע והרמ"א לקולא דשרי משום דחשיבי כולהו כמין אחד.

**משנה ט**

**הטומן לפת וצנונות תחת הגפן אם היו מקצת עליו מגולין אינו חושש וכו'**

בירושלמי תני ר' חייא דאיירי בטומן אגודה דוקא, דאין דרך זריעה בכך.

דעת תוס' בשבת נ: עירובין עז. והר"ש דלשון "אינו חושש" היינו משום איסור דיעבד של כלאים בכרם ואיסור ספיחין בשביעית, וכן במעשר אינו חושש לעשר משום שנה זו אלא משום שנה שעברה, דהיינו מעשר שני ולא מעשר עני. ואיירי בהוסיפו בלא השרשה, (ולגבי כלאים צ"ל דהוסיפו מאתים). וההיתר הוא בג' תנאים, א, אינו מתכוין לזריעה, ב, טומן אגודות, דבזה ניכר ע"י מעשה שאינו מתכוין לזריעה, ג, לא השרישו, אך אם חסר אחד מהתנאים והוסיפו הרי זה אסור משום כלאים בכרם ומשום ספיחין בשביעית וצריך לעשר את התוספת כשנה זו. והא דנקט מקצת עליו מגולין משום שבת, דרק בכה"ג אינו חושש משום טלטול, אך משום כלאים מעשר ושביעית אם טמן כולו כל שכן דשרי, דהוי יותר דרך הטמנה.

רש"י בעירובין פירש אינו חושש משום מעשר היינו שמא השריש והוסיף וצריך לעשר את התוספת. ולפי"ז מבואר דאיירי בלא הוסיף, ואם כן צריך לפרש אינו חושש משום כלאים ומשום שביעית היינו משום איסור זריעת כלאים וזריעה בשביעית, ולשון "אינו חושש" אינו משום איסור דיעבד אלא משום איסור זריעה.

תוס' בשבת ובעירובין פירשו נמי דאיירי בהוסיף, ואינו חושש משום מעשר פירשו שאין צריך לעשר כלל כיון שהטמינם כשהם מתוקנים. וצ"ע דמכל מקום יש כאן תוספת שלא עישרה מעולם.

דעת הערוך בשם רה"ג דגרסינן אם היו מקצתן מגולין אינו חושש וכו', כלומר דהלפת וצנונות עצמן היו מקצתן מגולין, ולכן אינו חושש לכולהו, אך אם היו כולם טמונים אפילו העלים מגולים חושש לכולם. ועוד פירש דאינו חושש היינו משום זריעת איסור, דהיינו כלאים משום זריעת ירק באילן, שביעית משום זריעה בשביעית, ומעשר משום צירוף לחיוב מעשר, ועי' ר"ש שתמה דלא מצינו דין צירוף בחיוב מעשר. ועי' תוס' בשבת שם שהקשו עליו מהסוגיא בעירובין ויישבו קושייתם.

דעת הרמב"ם דאם היו מקצת עליו מגולין הוי תנאי לכולהו, דפסק בפ"ב מכלאים הי"א הטומן אגודת לפת וצנון וכיוצ"ב תחת האילן אפילו תחת הגפן, אם היו מקצת העלין מגולין אינו חושש שהרי אינו רוצה בהשרשתן, ואם אינן אגודה או שלא היו העלין מגולין חושש משום כלאים. ודעת הראב"ד דאין צריך גם אגודה וגם מקצת עליו מגולין, אלא או או קאמר, דאם טמן אגודה אפילו אין מקצת עליו מגולין אינו חושש, ואם מקצת עליו מגולין אפילו טמן אחד אינו חושש. ור' חייא מפרש המשנה באגודה ומבאר דמקצת עליו מגולין נקט משום שבת. ועכ"פ בין להרמב"ם ובין להראב"ד מקצת עליו מגולין דוקא קאמר ואין זה לרבותא, ולהפך מסברת הראשונים דעליו מגולין הוי טפי דרך זריעה.

**בענין שיטת ר' יאשיה דאינו לוקה עד שיזרע חיטה שעורה וחרצן במפולת יד**

בכמה מקומות בש"ס מייתי שיטת ר' יאשיה דאינו חייב משום כה"כ עד שיזרע ג' מינים במפולת יד, וכתבו הראשונים דקיי"ל כוותיה כמבואר בברכות כב. וחולין קלו: וקידושין לט. דנהוג עלמא כר' יאשיה. והנה בדברי ר' יאשיה מונח ב' חידושים, חדא דבעינן ב' זרעים בכרם ולא סגי בזרע אחד, (ולכאורה אינו עובר אא"כ זרע ב' מיני זרעים שהם כלאים זה בזה). ועוד דאף החרצן צריך להיות עם זריעת הזרעים, ואם זרע ב' זרעים בכרם שנטוע כבר אינו עובר.

וכתב רש"י בקידושין שם וטעמיה דר' יאשיה לא ידענא מהיכא נפקא ליה דבעינן ב' מיני זרעים וחרצן שלישי, ומפולת יד נפקא ליה מלא תזרע כרמך כלאים משמע שזריעת הכרם עצמה תהיה בכלאים, עכ"ל. כלומר מדלא כתיב לא תזרע בכרמך כלאים משמע שיצירת הכרם עצמה תהא ע"י כלאים, דהיינו במפולת יד. ובירושלמי פ"ח ה"א מפרש באופן אחר, דכרמך משמע עיקר כרמך, שהוא החרצן.

והא דבעינן ב' מיני זרעים פירשו תוס' ושאר ראשונים דכלאים משמע מלבד הכרם, משא"כ בכלאי זרעים נקטו תוס' דמודה ר' יאשיה שעובר בב' מיני זרעים, דכתיב שדך לא תזרע כלאים, ושם שדה איכא על הקרקע לחוד, ולא דמי לכרמך שאין שם כרם אלא בנטע שם גפנים. ובחולין פב: כתבו תוס' בשם ר"י שאי אפשר לפרש כן, דאם כן קשה איך נפרש בהמתך לא תרביע כלאים ומכל מקום סגי ב' מיני בהמות, ואין צריך כלאים מלבד בהמתך. ולכן כתבו דר' יאשיה למד מלשון הפסוק כרמך לא תזרע כלאים, ולשון זריעה שייך רק בזרעים ולא בגפנים, ועל כרחיך הכלאים הם חוץ מהגפנים, משא"כ שדך לא תזרע כלאים שפיר מתפרש לשון זריעה על ב' המינים של הכלאים. ולכאורה לשיטת ר"י אי אפשר לפרש כרש"י דילפינן מפולת יד מלשון הפסוק שזריעת הכרם עצמה תהיה בכלאים, דלרש"י לשון זריעה קאי גם על נטיעת הכרם.

והנה כל זה לדעת רוב הראשונים שר' יאשיה מודה בכלאי זרעים שלוקה בב' מינים בלבד, אך שיטת תוס' חולין ס: דר' יאשיה פליג אף בכלאי זרעים דאינו לוקה בב' מינים, ואין הבדל בין כרמך לשדך, וכן הוא שיטת ר' יהודה במתני'. ותוס' הקשו על זה מהירושלמי פ"ח ה"א דלר' יאשיה בכל כלאי הכרם לוקה נמי משום כלאי זרעים.

ולדעת רבנן בפשטות פליגי על ב' החידושים הנ"ל, ואף אם זרע מין אחד בכרם נטוע ושלא במפולת יד נמי לוקה ונאסר בהנאה. אך הראשונים בקידושין נקטו דרבנן מודים להא דבעינן מפולת יד, ופליגי רק כמה מינים בעינן.

נחלקו הראשונים האם ר' יאשיה מתיר אף לכתחילה מין אחד ושלא במפולת יד או שמא מדרבנן אסור, או שמא אף מדאורייתא אסור בהנאה ורק לענין מלקות איירי, וכן נחלקו מה הדין בחו"ל.

**א, שיטת ר"י.** הרא"ש הל' כלאים סי' ד' כתב בשם ר"י דמשניות רבים סתמו כרבנן, כגון המעביר עציץ נקוב בכרם הוסיף וכו' המסכך על גבי תבואתו של חבירו וכו', ומכל מקום בדורות אחרונים נהגו כר' יאשיה. ולא יישב ר"י שמדרבנן מיהא אסור בכל גוונא, ומשמע שרבנן לא הוסיפו לאסור מידי. והנה בקידושין לט. איתא דר' חנן ור' ענן חזיוה לההוא גברא דקא זרע חטי ושערי בי גופני, א"ל ניתי מר נשמתיה, א"ל לא צהריתו הא קיי"ל כר' יאשיה וכו'. ולדעת ר"י אפילו היה בארץ ואפילו שזרע חיטי ושעורי נמי שרי לכתחילה, כיון שלא היה במפולת יד.

ובטור הביא בתחילה את הדין הפשוט ולא מקרי כה"כ אלא אם כן זורע שני מיני תובאות או שני מיני זרעים עם חרצן יחד כר' יאשיה וכו' מותר לזרען לכתחילה בחו"ל. וצ"ע מדוע רק בחו"ל הא לשיטת ר"י אפילו בארץ מותר לכתחילה.

**ב, שיטת הראב"ד.** הרא"ש שם כתב בשם הראב"ד דאף שאינו לוקה עד שיזרעם במפולת יד מכל מקום איסור מיהא איכא בכל גוונא, ולכן הא דתנן המעביר עציץ נקוב בכרם אתיא אף כר' יאשיה. וביאר הרא"ש דהיינו איסור דרבנן. וברמזים כתב דלפי הראב"ד אסור אפילו מין אחד. וכתב הרא"ש בדעתו שדוקא בארץ גזרו לאסור, אך בחו"ל לא אסרו בהנאה אלא במקום שבארץ אסור מהתורה, ולכן נוהגים בחו"ל לזרוע אפילו ב' מינים בכרם כיון שאינו במפולת יד. ולפי"ז צריך לפרש הא דקידושין שם שהיה בחו"ל ולכן שרי אף ב' מינים.

הטור הביא דעת הראב"ד דהא דבעי חטה שעורה וחרצן במפולת יד היינו דוקא למלקות אבל איסורא איכא ואפילו בזורע מין אחד בין הגפנים. ותמה הבית יוסף מדוע לא פירש דהיינו מדרבנן ודוקא בארץ. והב"ח כתב דהטור למד בדעת הראב"ד דבארץ אסור מהתורה בהנאה אפילו מין אחד בין הגפנים, וכדעת הרמב"ם דלהלן, ומכל מקום לא גזרו בחו"ל כלל. אך אכתי קשה מדוע לא פירש הטור דאיירי דוקא בארץ.

**ג, שיטת הרמ"ה.** הרא"ש שם כתב בשם הרמ"ה דבארץ החמירו חכמים לאסור בהנאה אפילו מין אחד שלא במפולת יד, ובחו"ל החמירו אפילו שלא במפולת יד ובלבד שיזרע ב' מינים בין הגפנים. ואע"פ שאף בארץ אסור רק מדרבנן מכל מקום החמירו בחו"ל כיון שלאחר שגדלים הזרעים לא ניכר שהם נזרעו שלא במפולת יד, אך אם זרע רק מין אחד הרי זה ניכר שלא עבר איסור דאורייתא. ולפי"ז בהא דקידושין צריך לגרוס דקא זרע בזרני, והיינו בזרע מין אחד, אך אם זרע ב' מינים היו צריכים לשמתו דעבר על איסור דרבנן.

**ד, שיטת הר"ן.** הר"ן בחולין קלו: כתב דמודה ר' יאשיה לענין איסור הפירות שאע"פ שלא זרען במפולת יד אסורים בהנאה, ובלבד שיזרע ב' מיני זרעים, ולכן כל המשניות אתיא לכו"ע לרבנן במין אחד ולר' יאשיה בב' מינים. והא דקידושין העמיד הר"ן בזרע מין אחד (וגרס שם ההוא גברא דזרע חיטי ביני גופני). וכתב החזון איש ס"א סק"ב דלפי"ז אין הבדל בין ארץ ישראל לחו"ל, וכל שאסור בארץ מהתורה אסרו חכמים בחו"ל, ולכן אף בחו"ל אסור לזרוע ב' מינים בהדי חרצן, ואסור בהנאה אפילו שלא במפולת יד ובלבד שיזרע ב' מינים.

**ה, שיטת הרמב"ם.** כתב הרמב"ם פ"ה ה"ז: אסור לזרוע ירקות או תבואה בצד הגפנים או ליטע גפן בצד הירק או תבואה, ואם עשה כן אע"פ שאינו לוקה הרי זה קידש ונאסרו שניהם בהנאה וכו' ושורפין את שתיהן שנאמר פן תקדש וכו'. ונקט הרא"ש שם בדעתו דקידש מדרבנן, שהרי מהתורה בעינן ג' מינים במפולת יד. אך הכס"מ סוף פ"ח נקט דהיינו מדאורייתא, וכן דייק מדברי הרמב"ם בהל' מאכ"א, דכתב שם בין שנטע הגפן בתוך הירק שניהם אסורים באכילה ובהנאה שנאמר פן תקדש וכו', ומבואר דאף שנטע שלא במפולת יד אסור בהנאה מדאורייתא. וכן הסכים הב"ח וביאר דאיסור זריעה שנלמד מלא תזרע כרמך כלאים בעינן מפולת יד, אך איסור הנאה שנלמד מפן תוקדש כל דאיכא עליה שם כלאים הרי זה אסור בהנאה מהתורה, ואפילו שלא במפולת יד ואפילו מין אחד. ונראה להוסיף דודאי איסור זריעה דאורייתא איכא במין אחד שלא במפולת יד, דלא יתכן איסור הנאה בלא איסור זריעה, אלא דבאיסור זה ליכא מלקות כיון דלא נאמר בלשון לאו. ועי' חזון איש ס"א סק"ו.

הר"ן בחולין שם כתב דהרמב"ם אוסר בהנאה לר' יאשיה אפילו בזרע מין אחד שלא במפולת יד. והקשה מהסוגיא בקידושין דלא נידוהו לפי שקיי"ל כר' יאשיה, והרי מכל מקום הפירות נאסרים אפילו בזרע מין אחד, ועל כרחיך במין אחד מתיר ר' יאשיה לגמרי. ותירץ הכס"מ כמה תירוצים, א, אפשר שאמרו לו שהפירות אסורים בהנאה, ומייתי לה רק בשביל לאשמועינן דהלכה כר' יאשיה שאינו לוקה. ב, אפשר דהתם איירי בחו"ל ולא אסרו שם רק בב' מינים. ג, ברמב"ם לא מפורש להדיא דאפילו מין אחד של זרעים נאסר בהנאה.

עוד כתב הרמב"ם ספ"ח: אבל בחו"ל מותר לזרוע בצד הגפנים בתוך הכרם לכתחילה, ולא אסרו בחו"ל אלא לזרוע ב' מיני ירק או תבואה עם החרצן במפולת יד וכו', ואע"פ שמותר לזרוע הירק בצד הכרם בחו"ל הרי אותו הירק הזרוע שם אסור באכילה ואפילו בחו"ל, והוא שיראה אותו לוקט ומוכר אבל ספיקו מותר, עכ"ל. ונקט הרא"ש שם בדעתו דאם יודע שנזרע ב' מינים שלא במפולת יד הרי זה מותר אף באכילה, דלא גזרו חכמים במקום שבארץ הוי רק דרבנן, וכונת הרמב"ם דבסתם כלאים בכרם שאינו יודע אם נזרעו במפולת יד אסור באכילה. ודבריו צ"ע, דאם ספיקו בחו"ל מותר מדוע ספק נזרע במפולת יד אסור. ומה שהקשה הכס"מ על הרא"ש עי' חזון איש שם שיישב.

ובכסף משנה חולק על הרא"ש בדעת הרמב"ם, ונקט בדעתו דבארץ אסור בהנאה אפילו מין אחד שלא במפולת יד מדאורייתא, ורק מלקות ליכא, וכנ"ל. ובחו"ל אסרו חכמים לזרוע ב' מיני זרעים וחרצן במפולת יד כיון שבארץ לוקין עליו מהתורה, (ולפי מש"כ לעיל דאיכא איסור זריעה מהתורה בכל אופן צ"ל דלא גזרו אלא במקום מלקות). וכן אסרו באכילה אפילו זרע מין אחד שלא במפולת יד כיון שבארץ אסור בהנאה מהתורה. ומש"כ הכסף משנה דגזרו רק באכילה ולא בהנאה כתב החזון איש דיותר נראה דגזרו אף בהנאה, אלא נקט אכילה לרבותא דסיפא דבספיקו מותר אף באכילה.

להלכה בארץ כתב השו"ע סעיף ג' כהרמב"ם דאפילו מין אחד שלא במפולת יד אסור בהנאה, ובחזון איש ס"א סק"ה כתב דאפשר דהוי רק משום ספיקא דדינא, דלהרבה פוסקים ר' יאשיה מתיר לכתחילה ואף הפירות מותרין, וגם יש לצרף השיטות דקדושת הארץ בטלה והוי רק דרבנן ואם כן הוי ספיקא דרבנן.

ולגבי חו"ל השו"ע סעיף ס"ט פסק כהרמב"ם דמותר לזרוע ואסור באכילה, אך הרמ"א שם פסק דליכא איסור זריעה ולא איסור אכילה והנאה אלא ב' מינים וחרצן במפולת יד, והכי נקטינן.

וגדר מפולת יד כתב החזון איש ס"א סק"ז דאין צריך לזרוע בבת אחת ממש, אלא כל שלא השריש חשיב בבת אחת. ועוד כתב דאין צריך לזרוע כולן בגומא אחת, אלא כל שלא הרחיק שיעור האוסר חשיב בבת אחת. ולפי"ז אם אחד זרע חטה וחרצן וקודם שהשרישו בא אחר וזרע סמוך להם שעורה האחרון חייב. אך לבתר הכי הוכיח מירושלמי דבעינן שאדם אחד יזרע את כולם, וכתב דאפשר דבעינן שיהא דעתו בזריעה ראשונה לגמור הכל, ואפשר דבעינן מפולת יד ממש, והניח הדבר בצ"ע.

**בענין קנבוס ולוף אסרה תורה שאר זרעים דרבנן**

בגמ' מנחות טו: מעשה באחד שזרע זרעים בכרמו של חבירו סמדר ובא מעשה לפני חכמים ואסרו את הזרעים והתירו את הגפנים. ומבארינן דקנבוס ולוף אסרה תורה שאר זרעים דרבנן, האי דעביד איסורא קנסוהו ובעל הכרם דלא עביד איסורא לא קנסוהו. והקשה הרמב"ן בחולין פב: מהא דאמר ר' יאשיה שאם זרע חטה שעורה וחרצן במפולת יד לוקה, והא חטה ושעורה אינם קנבוס ולוף. ותירץ ד' תירוצים:

א, רבנן דפליגי על ר' יאשיה מודו דאינו חייב עד שיזרע ב' מינים, ופליגי רק אם בעינן מפולת יד. והתם איירי בזרע רק מין אחד, וקמ"ל דאם זרע לוף עם כרם או קנבוס עם כרם לוקה, משא"כ בשאר זרעים אינו לוקה אלא בב' מינים. ודחה הרמב"ן תירוץ זה, דבכמה דוכתי מבואר שרבנן מחייבים מלקות אף במין אחד.

ב, עוד תירץ להפך, דרבנן מודו דבעינן מפולת יד ופליגי רק אם בעינן ב' מינים. והתם איירי בזרע בכרם נטוע כבר שלא במפולת יד, וקמ"ל שאם זרע לוף או קנבוס (ולר' יאשיה ב' מינים) בכרם נטוע לוקה, משא"כ שאר זרעים אינו לוקה אלא במפולת יד.

ג, בשם הראב"ד תירץ כתירוץ הקודם אלא שהוסיף דאיירי רק לענין איסור הפירות, כלומר, דאם זרע במפולת יד עם חרצן הרי זה לוקה ונאסר בהנאה בכל המינים, אך אם זרע בכרם נטוע שלא במפולת יד אינו לוקה בכל המינים, אלא שבקנבוס ולוף איכא איסור הנאה. ונחלק הרמב"ן עליו דכל מין שיש בו איסור זריעה במפולת יד יש בו איסור הנאה בזרוע ובא, ואין מקום לחלק בין כל המינים לקנבוס ולוף.

ד, בגמ' שם איירי רק בזרעוני גינה שאינם נאכלים, ובזה כל הזרעים דרבנן מלבד קנבוס ולוף, אך תבואה ודאי הוי דאורייתא.

הרמב"ם פ"ה ה"ג כתב ואינו חייב מן התורה אלא על קנבוס ולוף וכיוצ"ב מזרעים שנגמרים עם גמר תבואת הכרם, אבל שאר הזרעים אסורים מדבריהם. ובה"ו כתב אין אסור משום כלאי הכרם אלא מיני תבואה ומיני ירקות בלבד, אבל שאר מיני זרעים מותר לזרען בכרם ואצ"ל שאר אילנות. ולכאורה דבריו סותרים זה לזה, דבתחילה אסר מהתורה רק קנבוס ולוף, ושאר זרעים דרבנן, ואח"כ אסר מהתורה רק תבואה וירקות, ושאר זרעים מותר לגמרי. ויישב הכס"מ דיש ג' דרגות, תבואה וירק אסורים מהתורה, זרעים הנאכלים אסורים מדרבנן, זרעים שאינם נאכלים מותרים, חוץ מקנבוס ולוף שאסורים מהתורה.

ובר"י קורקוס כתב עוד לתרץ, דמש"כ הרמב"ם מותרים היינו מהתורה אך מדרבנן אסורים, וכן דעת הר"ש ורע"ב. ועוד כתב דרבנן אסרו רק בארץ, ובה"ו איירי הרמב"ם בחו"ל.