55 בדין ברכה אחרונה כשאין בעיקר כשיעור
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ד' ה' מרחשון תשע"ב

**א**

א] ברכות דמ"ד., הביאו לפניו מליח תחילה ופת עמו, מברך על המליח ופוטר את הפת שהפת טפילה לו, זה הכלל כל שהוא עיקר ועמו טפילה מברך על העיקר ופוטר את הטפילה.

והנה כתב בשו"ת אבנ"ז או"ח סימן ל"ח, ז"ל, ובהא דפסק בש"ע שאם אין בו כזית בכדא"פ מברך אחריו בנ"ר, ק"ל דיותר נראה שלא יברך אחריו כלל לפי פסק הש"ע דמברך תחילה במ"מ, דחשיב טפל אליו אפי' אין בו כזית, וכיון שהדגן פחות מכזית שאינו מברך אחריו גם על הטפל לא יברך, כמו שאכל מליח ופת דמברך על המליח בנ"ר ופוטר את הפת, אף דבנ"ר לא חשובה כלל לגבי ברהמ"ז לאחריו (שמברך בנ"ר) וכו', ומ"מ אינו מברך ברהמ"ז, ה"ה נאמר כשהעיקר אין בו ברכה כלל גם הטפל לא יברך עליו כלל, דהא בנ"ר ג"כ לא חשוב ברכה כלל וכו', ואף דבסימן רי"ב כשאוכל הטפל קודם העיקר מברך עליו שהכל, הרי דכשאין נפטר בברכת העיקר [שעדיין לא בירך על העיקר] מברך על הטפל, היינו משום שהעיקר מחויב בברכה ה"ה הטפל מחויב, משא"כ בנידו"ד שעל העיקר פטור מברכה אחרונה ה"ה הטפל, עכ"ל.

והנה בד' האבנ"ז נראה, דמה שהוכיח מהא דהפת פטורה מברהמ"ז, דכשהעיקר פטור מברכה אף הטפל פטור, הוא אף כלפי דין ברהמ"ז דרבנן, דמ"מ כיון דברכת בנ"ר אינה חשובה כלל לגבי ברהמ"ז, לא מצינו למימר דע"י ברכת בנ"ר שבירך על המליח נפטרה הפת מברהמ"ז,[[1]](#footnote-2) ובע"כ דהפת אינה טעונה כלל ברהמ"ז, משום שהיא טפלה למליח שאינו טעון ברהמ"ז.

ואמנם לדעת הסוברים דחיוב ברהמ"ז דאורייתא הוא אף באכילת כזית או כביצה, יש להוכיח כן טפי, דכיון דמדאורייתא אינו מברך על המליח לאחריו כלל, א"כ ודאי דלא מצינו למימר דברכת בנ"ר שמברך על המליח פוטרת את הפת מברהמ"ז, ומהא דאינו מברך ברהמ"ז על הפת, מוכח דכל דהעיקר פטור מברכה, אף הטפל פטור, ועי' באג"מ ח"ד סימן מ"ב שהוסיף, דאף אם מדאורייתא בעינן כדי שביעה, מ"מ כשחייבו חכמים בברהמ"ז על כזית, כעין דאורייתא תקון, ולא מצינו למימר שיפטר בברכת בנ"ר מחיובו.

ב] ושמעתי להוכיח כן עוד, מהא דתנן לעיל ד"מ:, על החומץ וכו' אומר שהכל, ר"י אומר כל שהוא מין קללה אין מברכין עליו.

והרא"ש בסימן כ"ג הק' בהא דמברכין על החומץ, דהא אמרינן בפ' בתרא דיומא דהשותה חומץ ביוהכ"פ פטור, ותירץ דאיירי במזוג קצת, א"נ מיירי בחושש בשיניו ונתן חומץ הרבה לתוך מרק ושותהו לרפואה, וחומץ עיקר, מ"מ אגב המרק אית לי' הנאה מיני' ובעי ברוכי, עכ"ד.

ולפ"ז, הרי מהא דס"ל לר"י דכיון דהחומץ מין קללה אין מברכין עליו, ולא אמרינן דמ"מ יש לו לברך על המים ועל המרק שהוא מעורב בהן, הרי בע"כ דכיון דהחומץ שהוא העיקר אינו טעון ברכה, אף המים והמרק אינם טעונין ברכה.[[2]](#footnote-3)

ג] עוד יש להוכיח כן, דהנה כתב המאירי לעיל דל"ו. בדין שמן זית, ז"ל, ואם הוסיף בשמן עד שהי' השמן עיקר אינו מברך כלל שאף האניגרון בטל אצלו וכו', וכל מה שאמרנו שאינו מברך כלל דוקא ברכת השמן אבל שהכל מברך וכן כתבוה גדולי המחברים, וי"א שאף שהכל אינו מברך, עכ"ל.

והנה לדעת הי"א דאינו מברך על השמן אף שהכל, ואפ"ה אינו מברך על האניגרון משום שהוא בטל לשמן, הרי בע"כ דכל שאין העיקר טעון ברכה אף הטפל אינו טעון ברכה.

ד] אמנם קשיא ע"ז ממש"כ השו"ע שמקורו מאבודרהם בשם רבינו יונה, דאף דאכל מן העיקר פחות מכשיעור והוא פטור עליו מברכה אחרונה, מ"מ הוא חייב לברך על הטפל, וכמשה"ק האבנ"ז.[[3]](#footnote-4)

ונראה לישב, דל"ד אכל מן העיקר פחות מכשיעור ומן הטפל כשיעור, לכל הני גווני, והיינו משום דעיקר דינא דמברך על העיקר ופוטר את הטפלה הוא, דהטפל הוי מכלל העיקר ונקבע שם האכילה על שם העיקר, וע"כ הוא נפטר בברכת העיקר, וע"כ נמי כיון דעל אכילת מליח אין מברכין ברהמ"ז, הרי דכל דהפת טפלה למליח וחשבינן לאכילה זו כאכילה דמליח, לי"ב חיוב ברהמ"ז, וה"נ הוא בחומץ ובשמן, ומשא"כ באכל עיקר פחות מכשיעור וטפל כשיעור, הרי אף דין העיקר הוא דמברכין עליו ברכה אחרונה כשאוכלין ממנו כשיעור, וע"כ הגם שאכל ממנו פחות מכשיעור ואין מברכין עליו, מ"מ על הטפל שאכל ממנו כשיעור מברכין ברכה אחרונה, שהרי זהו דין אכילה זו דהעיקר דאם אוכלין ממנה כשיעור מברכין עלי' ברכה.

ועד"ז י"ל בנוס"א, דדינא דמברך על העיקר ופוטר את הטפלה, הוא דדין הטפל כדין העיקר, ול' החזו"א דחשיב כברכותיהן שוות, וע"כ באכל מליח ופת, כיון דדין העיקר הוא דאינו חייב מדאורייתא בברכה אחרונה, אף דין הטפל הוא כן, ומשא"כ באכל מן העיקר פחות מכשיעור ומן הטפל כשיעור, הרי דהגם דדין הטפל כדין העיקר, מ"מ כיון דדין העיקר גופי' הוא דאם אכל ממנו כשיעור מברכין עליו, ה"נ מברכין על הטפל.

ה] וי"ל עוד בזה, דהנה בעיקר ד' האבנ"ז שנקט מסברא, דכה"ג שאכל מן העיקר פחות מכשיעור ומן הטפל כשיעור, א"צ לברך ברכה אחרונה, לכאו' צ"ע, דא"כ הי' בדין דגם כשהעיקר והטפל ברכתן שוה, מ"מ כל שאכל מן העיקר פחות מכשיעור, לא יברך ע"ז ברכה אחרונה, וגם בב' מינים שברכתן שוה המעורבין, ואכל מהן כזית, לא יברך ע"ז ברכה אחרונה, דכיון דאין כשיעור ממין העיקר בפנ"ע, וה"ה פטור מברכה, פטור אף הטפל מברכה.

ואמנם הדבר פשוט, דבכה"ג אין מקום כלל לדון שלא יברך ברכה אחרונה, דהגם דאין בהעיקר בפנ"ע כשיעור, מ"מ כיון דבצירוף הטפל יש בו כשיעור, א"כ הרי אדרבה השתא הוי דין העיקר והטפל יחד, דהן חייבין בברכה אחרונה, וכל מש"כ האבנ"ז לפטור בכה"ג מברכה אחרונה, הוא דוקא כשברכת העיקר היא מעין ג' וברכת הטפל היא בנ"ר, ובכה"ג כיון שבהעיקר ליכא כשיעור, ה"ה פטור מברכה אחרונה, שהרי אין הטפל מצטרף עמו לחייבו בברכת מעין ג', וע"כ ה"נ הטפל פטור מברכה אחרונה.

אך הדברים צע"ג, שהרי כתב המג"א בסימן ר"י סק"א, דאכל חצי זית מז' מינין וחצי זית אחר מברך אחריהם בנ"ר, ונת' בזה באורך במק"א, ולפ"ז הרי נמצא, דכ"ה דאם העיקר והטפל ברכתן שוה, מברך ברכה אחרונה אף שאין בהעיקר בפנ"ע כשיעור, ומשום דמצטרפין העיקר והטפל יחד להתחייב בברכה אחרונה, ה"נ בדין דאף כשברכת העיקר היא מעין ג' וברכת הטפל היא בנ"ר, מ"מ כיון שאין בהעיקר כשיעור, ה"ה מצטרף עם הטפל להתחייב בברכת בנ"ר, שו"ר בשו"ת משיבת נפש סימן ה' שכנראה נכלל בדבריו טענה זו, עיי"ש.

ולפ"ז שפיר י"ל בדעת השו"ע, דלעולם מן הדין יש לנו לומר דכל שהעיקר פטור מברכה אחרונה משום דאין בו כשיעור, אף הטפל פטור מברכה וכמו שנקט האבנ"ז, ואפ"ה אמרינן דבתערובת דה' מיני דגן ושאר מינים כל שאין במיני דגן כזית בכדא"פ מברך אחריו בנ"ר, משום דלא חשיב כלל דהעיקר פטור מברכה אחרונה, שהרי אדרבה מצטרפין העיקר והטפל יחד להתחייב בברכת בנ"ר, וז"פ.

**ב**

ו] והנה לפמש"נ בדרך קמא אשר כן נראה עיקר, דהא דבאוכל עיקר פחות מכשיעור וטפל כשיעור מברך על הטפל ברכה אחרונה, הוא משום דגם דין העיקר הוא שמברכין עליו ברכה אחרונה כשאוכלין ממנו כשיעור, וע"כ מברכין גם על אכילת הטפל, יש להסתפק בגונא שברכת העיקר היא בנ"ר וברכת הטפל היא מעין ג', אם מברכין עליו מעין ג' או מברכין בנ"ר.

ז] והנה נחלקו רבותינו בגוונא שאוכל את הטפל קודם העיקר, דבתרוה"ד סימן ל"א כתב דמברך עליו שהכל, ולמד לזה מתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"ח, וכן פסק הרמ"א בסימן רי"ב ס"ב, אך הב"י שם פליג ע"ז וס"ל דמברך עליו את ברכתו, והמג"א שם סק"ד כתב לחלק בזה, דהיכא דברכת העיקר היא שהכל, מברך על הטפל שהכל, אך היכא שברכת העיקר היא אחרת, אינו מברך על הטפל שהכל, ובפשוטו כונתו דכה"ג מברך על הטפל את ברכתו, וכ"כ הגר"ז והמ"ב, אך הפמ"ג שם פירש לא כן, ויתבאר להלן סק"ח בהערה.

ובפשוטו פלוגתא זו היא אף בשאוכל את הטפל אחר העיקר ואך דצריך לברך עליו משום שלא הי' דעתו בשעת ברכת העיקר לאכול את הטפל, דלדעת התרוה"ד ודעימי' יברך עליו שהכל, ולדעת הב"י יברך עליו את ברכתו, ולדעת המג"א תליא אם ברכת העיקר היא שהכל או ברכה אחרת.

וכ"ה מבו' בפשוטו בד' המג"א שם סוסק"ב דכה"ג שלא הי' דעתו על הטפל דצריך לברך עליו, ה"ה מברך שהכל, וכדינא דהרמ"א, וכמו שפירשו הנתיב חיים והפמ"ג והמ"ב בדבריו, אך המחה"ש פירש לדבריו בע"א, ובפשוטו נ' דלהמג"א לטעמי' אינו מברך שהכל, רק בגוונא דידי' דאוכל פת למתק השתי', וכיון דברכת העיקר היא שהכל, ה"ה מברך על הפת שהכל, אך אם ברכת העיקר היא אחרת, אינו מברך עליו שהכל, אך מד' המ"ב שם סק"ד שסתם בזה דכה"ג מברך עליו שהכל, (ולא חילק בין היכא דברכת העיקר היא שהכל להיכא דברכת העיקר היא אחרת), ולא תלה לדין זה בהפלוגתא שהביא שם סק"י ובשעה"צ סקכ"ד, (ובביאוה"ל שם נטה לדינא שלא כדעת הרמ"א), נראה דהיכא דאוכל הטפל אחר העיקר, מודו כו"ע לדינא דהרמ"א, וצ"ע.

ח] ועפי"ז הי' נראה, דה"נ הוא בנידו"ד שאכל מן העיקר פחות מכשיעור ומן הטפל שהוא מז' מינים כשיעור, דלדעת התרוה"ד ודעימי' יברכו עליו בנ"ר, ולדעת הב"י יברכו עליו את ברכתו.

ולדעת המג"א יש להסתפק בזה, אי נימא דכיון דהעיקר הוא ממין שמברכין עליו בנ"ר, יברך על הטפל בנ"ר, או דכל הא דס"ל דמברכין על הטפל שהכל, הוא רק בגונא שדינו הוא לברך על העיקר שהכל ולפטור את הטפל, וכאשר כ"ה בלשונו, אך בגוונא שאכל מן העיקר פחות מכשיעור, דאינו מברך כלל על העיקר, י"ל דיש לו לברך על הטפל את ברכתו.

והעיקר נראה, דלדעת המג"א יברך עליו בכה"ג בנ"ר, שהרי עיקר מש"כ המג"א דהיכא שברכת העיקר היא שהכל, מברך על הטפל שהכל, נראה דהוא משום דס"ל דעיקר דינא דטפל הוא, דדינו כדין העיקר, וע"כ כל שברכת העיקר היא שהכל, אף דין הטפל הוא לברך עליו שהכל.[[4]](#footnote-5)

ט] אך יש מקום לדון בזה, דהנה הב"י שם הק' ע"ד התרוה"ד ממש"כ הרא"ש דבשביל חסרון השיעור ל"ש בו ברכה אחרת, ה"נ בשביל שבא למתק השתייה לא תשתנה ברכתו, וכתב הט"ז שם סק"ז לישב, ז"ל, דהתם מיירי בברכה אחרונה ולא מצינו בו דבר כלל אלא כל מין פרט בפ"ע ע"כ כל המשנה שם נקרא שינוי ואי"ז נכון, משא"כ כאן דמיירי בברכה ראשונה שיש בה כלל דעל הכל שאמר שהכל יצא, אלא דמפני חשיבות שיש בקצתה הוסיפו עליהן לכתחילה לפרט בהם בברכות מיוחדות, וא"כ כל שאין שייך בו שפיר ברכה מיוחדת בפרט שלו שבזה סומך על העיקר, עכ"פ נכנס לכלל ויברך שהכל, שג"ז ברכה שלו, עכ"ל.

ולפ"ד הט"ז נמצא, דכל דינא דהתרוה"ד הוא רק לגבי ברכה ראשונה, דכיון דברכת שהכל פוטרת לכל מילי, ע"כ אמרינן דכל שאוכל הטפל קודם לעיקר, מברך עליו שהכל, אך היכא שמברך על הטפל ברכה אחרונה, יש לו לברך עליו את ברכתו, ואינו מברך עליו בנ"ר, דזה דמי למש"כ הרא"ש דבשביל חיסרון השיעור לא אמרינן דיברך עליו בנ"ר, וה"נ משום שהוא טפל לא אמרינן דיברך עליו בנ"ר, וז"ב.

**ג**

י] ונראה לדון עוד בזה, דהנה עיקר דינא דהתרוה"ד דכל שאוכל את הטפל קודם העיקר מברך עליו שהכל, עיי"ש בדבריו שלמדו מתשו' או"ז.

והנה ז"ל מהר"ח או"ז סימן ל"ח, על גרעיני הפירות פסק ר"י שירליאון שמברכין עלייהו בפה"ע, ונראה לי דוקא כשאוכלן לשם אכילה, אבל אם אוכלם לשם מיתוק כדרך שאוכלין גרעיני גודגניות כדי שיהא ערב לו לשתות אחריהם אין מברכין עליהם אלא שהכל, שהרי אפי' פת המתובלת בתבלין הרבה ורגילים לאוכלו למיתוק כתב אבא מארי זצוק"ל כשאינו אוכלו לשם רעבון אלא לשם מיתוק בתחלה מברך עליו במ"מ ולאחריו בנ"ר, ומ"מ יש לגמגם גם בפת כה"ג לא יברך במ"מ אלא שהכל, עכ"ל;

] אמנם נראה, דגם לדעת הרמ"א, ודאי דה"ז נפטר בברכת בפה"ע ובברכת מעין ג', וע"כ דמי לדינא דהמג"א בסו"ס ר"ח והגר"א.

ויל"ד עוד בזה, דכל שמברך על דבר אחר את ברכתו, שפיר מצי לכתחילה לפטור את הטפל, דדמי לדינא דתפוחים שלא תיקנו עליהן מעין ג', אך הויא ברכה מעליא לגבייהו, ונת' לדעת רבים מקמאי דה"נ הוא בכמה מילי שנפטרין בברכת המזון, ונראה דה"נ הוא באכילת הטפל קודם העיקר, ודו"ק.

ילה"ע דלד' הט"ז לגבי ברכה אחרונה ל"ש לומר שיברך בנ"ר.

עוד ילה"ע, דמד' האחרונים שפירשו לדינא דהאגור שעדיף טפי לברך את ברכתו הראוי', ואף שהטפל ברכתו שהכל, חזינן דאף דאין מברכין עליו את ברכתו, מ"מ אכתי ברכתו הראוי' היא בפה"ע, וזה מורה כמש"נ דאם יברך על דבר אחר שברכתו בפה"ע אם יפטרנו.

ובעיקר הך דינא דמברכין על הטפל הקודם לעיקר שהכל, עי' בד' הגר"ז דלא בכל גווני דטפל הוא כן, והיינו שפעמים דכשאוכלו קודם העיקר אינו טפל באכילה זו, עיי"ש, ועי' בד' הפמ"ג בדין טפל דתערובת דהולכין אחר הרוב, דליכא לדינא דהרמ"א, ולמש"כ הביאוה"ל לדמות דינא דהרמ"א לדין רפואה, וכן למש"נ עפי"ד מהר"ח או"ז, ודאי ל"ש דין זה בטפל בתערובת, שכונתו לאכילת הטפל, וז"פ.

לכאו' נ' דאין מקום לומר כלל דהטפל אינו טעון ברכה, שהרי הראשונים כתבו דגם דינא דדברים הבאים בתוך הסעודה הוא מדין טפל, וגם דינא דיין פוטר כל מיני משקין מבו' בפשוטו בד' הראשונים דהוא מדין טפל, והיינו דהגם דאין שאר הדברים באים לצורך הפת, וגם אין שאר המשקין באים לצורך היין, מ"מ הפת היא עיקר הסעודה והיין הוא עיקר השתי', וע"כ אית בי' לדינא דמברך על העיקר, דל"ב בדוקא "טפלה", אלא כל שמברך על ה"עיקר", ה"ה פוטר את שאר אכילתו, והנה הרי לא יעלה על הדעת לומר דשאר המאכלים שאוכל בסעודה ושאר המשקין ששותה אין טעונין ברכה, דבשלמא בטפל הי' מקום לומר דכיון שאין אוכלו למטרת אכילת עצמו אינו טעון ברכה, אך בהני מילי שאוכל ושותה לצורך עצמן, ודאי דהן טעונין ברכה, וכיון שהראשונים דימו הדינים זל"ז, בע"כ דגם בכל עיקר וטפל אף הטפל טעון ברכה, וז"ב ומוכרח.

ומש"כ בכמה ספרים דבאמת חלוק הוא דין עיקר וטפל בטפל ממש, מדינא דעיקר וטפל בדברים הבאים בתוך הסעודה וביין פוטר כל מיני משקין, אין ראוי להשיב ע"ז, שהרי הראשונים דימו זל"ז, והתוס' כתבו דלא איצטריך מתניתין לאשמועינן דמברך על העיקר ופוטר את הטפילה, דשמעינן לה ממתניתין דבירך על הפת פוטר את הפרפרת.

שו"ר בשו"ת משיבת נפש סימן ה', שכתב בתו"ד, בדין אוכל פחות מכזית פת שנסתפק המג"א אם צריך לברך על הדברים הבאים מחמת הסעודה, ונקט המשיבת נפש דקאי גם לגבי ברכה אחרונה, ותמה ע"ז, ז"ל, ותימה כיון דבפחות מכזית לא יברך ברהמ"ז, היאך יפטרו מברכה שלאחריהם, ואיך יעלה על הדעת שיאכל למעדנים כל מאכל מבלי ברכה אחרונה, עכ"ל, ונרמז בדבריו טענה זו, דבדברים הבאים בתוך הסעודה, ודאי אין מקום לומר שהם פטורין מן הברכה.

ובאמת דגם דרכו של האבנ"ז דדין העיקר הוא כדין הטפל לכאו' אי"ז מתישב בדברים הבאים בתוך הסעודה, דכיון שאינם "טפלים", מ"ט יהא הדין דאם העיקר אינו טעון ברכה גם הם אינם טעונים ברכה, וצ"ע בזה.

יד הקטנה ברכות פ"ג סקי"ד תמה ע"ד העמק ברכה והמג"א ותשו' הרמ"א סימן י"א, דכ"ה דכל שיש בו מה' המינים חשיב כעיקר, אם אך הוא בא למטרת אכילה ולא לדבק, ה"נ כשהפת עומדת בפנ"ע, והוא אוכלה כדי למתק השתי', דלא חשבינן לה כטפל, דכל מיני דגן לא חשיבי כטפל כשאוכלם לשם אכילה, עיי"ש בדבריו.

ושם סקכ"ב נקט מכח זה לדינא, דאף אם אוכל מעט פת, חשיבי כל המינים כטפלים לגביו, עיי"ש.

יל"ד בדבר שהוא טפל לב' מאכלים יחד, ואינו טפל לא' מהם בפנ"ע, וכגון דב' המאכלים יחד גורמים לו מתיקות והוא צריך לדבר אחר להפיג המתיקות, אם יש בזה לפטורא דטפל, שהרי דינא דטפל הוא שהוא נפטר בברכת העיקר, ובכה"ג הרי אין א' מן העיקרים יכול לפטרו בברכתו, שאינו טפל לו בפנ"ע.

אך י"ל דב' הברכות יחד פוטרין אותו, וע"ד שמצינו ברא"ה ובריטב"א דיין שבתוך הסעודה נפטר בברכה שבירך על יין שקודם המזון, ואף דזה שתי' וזה אכילה, מ"מ כלפי צד האכילה ה"ה נפטר בברכת הפת, וזה ע"ד מש"כ הראשונים בדין דייסא, דאם היא ללפת הפת פוטרתה בתורת טפל ואם היא למזון ג"כ היא נפטרת, ונראה דהיינו דיש בה ב' צדדים, וכיון דב' הצדדים נפטרים בברכת הפת, ה"ה נפטרת, ונמצא דהיין נפטר ע"י צירוף דב' ברכות, וה"נ הכא דכוותה.

ועפי"ז יל"ד, בדין מאכל המורכב מג' מיני מאכל שיש בהן ג' ברכות, ואין א' מרובה מחבירו, די"ל דמברך על ב' מהן ופוטר את הג', דמצינו לדון שב' אלו יחד הם העיקר, וזה אי נימא דכשב' מהן ברכתן שוה חשבינן להו כעיקר, והיינו משום דמצינו לדון דשניהם יחד הוו העיקר, וא"כ ה"נ כשאין ברכתן שוה מצינו לדון דהם העיקר, אך אי"ז מסתבר שיהא בידו לברך על איזה ב' שירצה ולקבוע שהם העיקר, וצ"ע בזה.

בד' הרשב"א דמ"א: מבו' דאם אוכל את הטפל יחד עם העיקר הו"ל טפל אף אם הוא מתכוין גם לאכילת הטפל, אך אם אוכלו אחר העיקר, ל"ה טפל אלא אם אין כונתו כלל לאכילת הטפל, וזה ממש כמו שחילק בשעה"צ סימן רי"ב בזה, עיי"ש.

1. ונ' להוסיף ביאור בזה, עפמש"נ בכ"ד, דחלוק הוא חילוק הברכות בברכה ראשונה מחילוק הברכות בברכה אחרונה, דבברכה ראשונה לא נשתנו כל המינים זמ"ז, אלא במטבע הברכה, ומשא"כ בברכה אחרונה שנשתנו המינים זמ"ז בעיקר הברכה, דבפת לא סגי אלא בג' ברכות, ובז' המינים לא סגי אלא במעין ג', וע"כ אין בנ"ר פוטר למעין ג', ול"ד לשהכל דפוטר לכל מילי, וע"כ ל"ש למימר שברכת העיקר פוטרת את הטפל, אלא בברכה ראשונה, דהגם דאי"ז המטבע הראוי לטפל בפנ"ע, מ"מ כל שהוא מברך כן על העיקר ה"ה פוטר את הטפל, ומשא"כ בברכה אחרונה, דלפת לא סגי אלא בג' ברכות, הרי דל"ש שתפטור ברכת בנ"ר את הפת הטפלה, שהרי חיובא דפת הוא בג' ברכות, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם י"ל דעיקר דינא דר' יהודה הוא דאין מברכין על החומץ, ואה"נ דלדעתו יש לברך על המים ועל המרק, והנפ"מ בהא דאין מברכין על החומץ, הוא בשכבר בירך תחילה על מים ועל מרק, ולא נתכוין לפטור את החומץ, ובחומץ המזוג במים י"ל עוד נפ"מ בזה, בששותהו שלא לצמאו, די"ל דכה"ג א"צ לברך על המים, דהגם דמכח החומץ יש לו הנאה בשתיית המים, מ"מ אינו מברך ע"ז משום דהחומץ הוא מין קללה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם באג"מ ח"ד סימן מ"ב נקט, דהגם דמן הדין הטפל א"צ ברכה אחרונה, וע"כ אין מברכין על הפת הטפלה למליח ברכת המזון, הגם דברכת בנ"ר ל"מ כלפי חיוב ברהמ"ז כלל, מ"מ מצטרף הטפל לעיקר להשיעור לברך בנ"ר, עיי"ש, ומ' בדבריו, דאין טעמו כמש"נ, דדין הטפל כדין העיקר, אלא טעמו, דהגם דהטפל א"צ ברכה, מ"מ ה"ה מצטרף להעיקר להשלים לשיעור.

   ונ' בטעמו, דהגם דלא חייל חיוב ברכה על אכילת הטפל בפנ"ע, כיון שהוא טפל להעיקר ואינו אכילה חשובה לעצמו, מ"מ ה"ה מצטרף להעיקר להתחייב בברכה, דהויא אכילתו מכלל אכילת העיקר, אמנם באג"מ ח"א סימן ע"ד נקט דחייל חיוב ברכה אחרונה על הטפל, ואך שהוא נפטר בברכת העיקר, עיי"ש.

   ולפ"ז ניחא מש"כ השו"ע דאם אין בדגן כזית בכדא"פ מברך בנ"ר, דהגם דלא חייל חיוב ברכה על הטפל בפנ"ע, מ"מ מצטרף הטפל לעיקר להתחייב בברכת בנ"ר, והגם דהעיקר הוא מה' מיני דגן וברכתו היא מעין ג', אך כיון דליכא מהעיקר כשיעור, ולא חייל עלי' חיוב ברכה אלא בצירוף הטפל, מברכין עליו בנ"ר, שהרי אף ה' מיני דגן מצטרפין להתחייב בברכת בנ"ר, וכמש"כ במג"א סימן ר"י סק"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומשא"כ היכא שברכת העיקר היא אחרת, ל"ש שיברך על הטפל ברכה זו, שהרי הטפל עצמו אינו פרי העץ, ול"ש שיברך עליו בפה"ע, ומה"ט נראה פשוט לדעתו, דהיכא דברכת העיקר היא בפה"א וברכת הטפל היא בפה"ע, ואכל את הטפל קודם העיקר, דיברך עליו בפה"א.

   ונראה דמה"ט נקט הפמ"ג שם בדעת המג"א, דכה"ג שברכת העיקר היא אחרת, בע"כ יש לו לאכול תחילה מן העיקר ולברך עליו, ול"מ כלל לברך על הטפל תחילה, עיי"ש, והיינו משום דמחד גיסא הוי דינו כדין העיקר, ואין מברכין עליו את ברכתו, אך מאידך גם ל"מ לברך עליו את ברכת העיקר, כיון שהוא אינו פרי העץ, וע"כ אין לו תקנה אלא לאכול תחילה מן העיקר ולברך עליו, ואמנם דזהו חידוש, דהי' מקום לומר, דכיון שא"א לו לברך לא את ברכתו ולא את ברכת העיקר, יברך שהכל, כיון דעל כולם אם בירך שהכל יצא.

   ובדעת הגר"ז והמ"ב דפליגי וס"ל דבכה"ג שברכת העיקר היא אחרת, מברכין על הטפל את ברכתו, נראה דהוא משום דהגם דדין הטפל כדין העיקר שמברכין עליו את ברכת העיקר, מ"מ ודאי דהי' שייך לברך עליו גם את ברכתו, ואך דכל דמצי לברך עליו שהכל כברכת העיקר, זהו דינו, וע"כ ל"מ לברך עליו את ברכתו, ומשא"כ היכא דל"מ לברך עליו את ברכת העיקר, שפיר מצי לברך עליו את ברכתו, ואכתי צ"ב. [↑](#footnote-ref-5)