עירובין פרק ז
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף עו ע"א**

**חלון שבין ב' חצרות ד' על ד' וכו'**

כתב החזון איש (סי' צו ס"ק י"ט), דבאופן שיש מחיצה ה' וחלון פחות מד' ואח"כ מחיצה ב', לא אמרינן אתי אוירא מהאי גיסא ומהאי גיסא על המחיצה ונשאר לנו חלל יותר מד'. דאכתי אין חלון זה נח לתשמיש ד', וצריך חלל דע"ד במציאות. [יל"ע מה הוקשה לו כלל, הא אתי אוירא מהני בכל דוכתא לבטל שם מחיצה, אך לתת שם חלון לא מצינו. וצ"ל דהכא אין צריך שם פתח חיובי בשביל לערב אחד, דגם פרצה דע"ד מהני, ולזה שפיר אמרינן אתי אוירא דיש כאן פרצה דע"ד וממילא מערבין אחד].

ועוד כתב, דכל מה דבעינן חלון דע"ד נח לתשמיש זה רק כשיש מחיצה, אך אם יש מחיצה ה' וחלון פחות מד' ומחיצה ב' על פני יותר מעשר, דאמרינן אתי אוירא לבטל את המחיצה ב', ואיכא פרצה לבטל את המחיצה, הרי מעתה הם חצר אחת ממש, ומערבין אחד ולא שנים.

**בתוך עשרה**

פירש רש"י דלמעלה מעשרה לא מהני, דאילו כל הכותל אינו גבוה יותר הוי מחיצה מעלייתא. וצ"ב דהא גם השתא שהחלון בתוך עשרה איכא שם מחיצה במקום החלון, שהרי עומד מרובה על הפרוץ. וצ"ל דהוי סימן בעלמא, דאם יש מחיצה עשרה תחת החלון אין לזה חשיבות חלון לצרף את החצרות, ורק כשהחלון הוא במקום המחיצה חשיב חלון לצרפן.

אך המאירי כתב דלמעלה מעשרה לא חשיב חלון לפי שלא ניחא תשמישתיה, אלא רק בתוך עשרה ניחא תשמישתיה, ואפילו מקצת מהחלון בתוך עשרה ניחא תשמישו. ועי' רבינו יהונתן דפתח כרש"י וסיים כהמאירי. ועי' בסוגיא בע"ב מש"כ בפלוגתתם.

**לימא תנן סתמא כרשב"ג**

עי' שפת אמת דהקשה, הא לא אמרינן לבוד להחמיר, ואם כן נימא אף בפחות מג' דלהני. ותירץ, דודאי הכא מהני מדין פתח ולא מדין לבוד, אלא דס"ד שהסיבה שפחות מד' לא נחשב לפתח משום דבעלמא הוא שיעור לבוד, ולכן לא חשיב, אך לרבנן ביותר מג' חשיב פתח דבעלמא הוי לבוד. ולפי"ז אין זה שייך כלל לדין לבוד להחמיר, דהא מדין פתח אתינן עלה.

**ושנים ומשהו מהן בתוך י' שאם ירבענו וכו'**

רש"י פירש דאם עולה טפח מכל צד בתוך עשרה הוי חלון, ואע"פ שאכתי ליכא רוחב ד' כשעולה טפח לכל צד, מכל מקום חשבינן שמחיצות תחתונות של החלון יורדות באלכסון וגם הם חלק מהחלון, אך מה שנוסף על ד' אמות מחמת העיגול, שזה טפח לכל צד, אינו נחשב לרצפת החלון ולא חשבינן ליה בכלל החלון. ועי' דברי נחמיה ושפת אמת.

תוס' פירשו, דלאחר שעולה בגבהו ב' טפחים ומשהו איכא רוחב ד' טפחים בחלון. וכל זה לפי הטעות דההקף הוא כ"ד טפחים, אך לפי האמת דההקף הוא י"ז פחות חומש צריך לעלות בגובה פחות מזה הרבה.

הגר"א פירש דכאשר עולה ב' טפחים וחצי חומש מכל צד איכא רוחב ד' טפחים בתוך עשרה, לפי שההקף ט"ז וד' חמישיות, ולכל רבע של העיגול ארבע וחומש, וכאשר עולה ב' טפחים וחצי חומש מכל צד מגיעים לרבע העיגול.

**דף עו ע"ב**

**מ"ט ביתא כמאן דמליא דמי**

כתב המאירי דמן הסתם יש שם כלים שיוכל לעלות על גביהן, ודרך שם ניחא תשמשתיה דחלון. וכתב הגרשז"ב ז"ל בהגהות שם דכל זה לשיטתו דבעינן תוך י' משום ניחא תשמשתיה, אך לרש"י דצריך שיהא בתוך שטח המחיצה צ"ע מה מהני כמאן דמליא. ותירץ, דבמס' שבת (ה ע"א) כתב רש"י דרה"י מקורה כמאן דמליא, לפי שדבר סתום מכל צד הוי כמלא חפצים עד גגו דאין אוירו חשיב אויר. ולפי"ז י"ל דגם הכא חשיב כחלון בתוך עשרה אף שיש תחתיו מחיצה עשרה, לפי שאין אוירו חשיב אויר.

ולגבי ארובה מספק"ל האם צריך סולם קבוע, [עי' מאירי דאיירי ביש בארובה דע"ד], וביאור הספק להמאירי האם תשמישו נח מחמת החפצים שבצד הכתלים. אך לרש"י צ"ב מה הספק, הא לא חשיב אויר במקום מקורה. וביאר הגרשז"ב שם, דיתכן שיש חיסרון אחר שאין תשמישו נח בארובה, ואף חלון שבתוך עשרה אם אינו נח אין מערבין אחד. ולפי"ז ביאר מה הס"ד דיצטרכו מיהא סולם ארעי, דעי"ז ניחא תשמישתיה טפי. עיי"ש שביאר כן גם אליבא דהמאירי.

לגבי בית שאינו מקורה עי' משנה ברורה שע"ב ס"ק לד דלא אמרינן כמאן דמליא, וכמו שלגבי שבת אמרינן כן רק בבית מקורה. אך החזון איש צו סק"כ נחלק עליו, דאם כן בחצר מקורה נימא כמאן דמליא, ועל כרחיך החילוק בין בית לחצר ולא בין מקורה לאינו מקורה. ועי' בהגהות לחי' המאירי שם דתלה חקירה זו בפלוגתת רש"י והמאירי.

**רש"י ד"ה שבין, ואליבא דרבנן וכו'**

כבר תמהו הגאון יעקב והחזון איש מדוע לא פירש רש"י בכלים ששבתו בבית ואליבא דר' שמעון, דהא בחצר על כרחיך צריך לפרש כן, וצ"ע. [ואין לומר דאי משום כלים ששבתו בבית לא מהני עירוב, דהא כתב הרשב"א עז ע"ב ד"ה והניח, דאפשר לערב ב' בתים על ידי חיבור הגג שביניהם].

**ובלבד שלא יורידו למטן**

בגמ' לקמן צב ע"א מקשינן, ומי אמר ר' יוחנן הלכה כר' שמעון ואפילו עירבו, והאמר ר"י הלכה כסתם משנה, ומייתי למשנתינו, ודחי מאי למטה למטה לבתים. ונאמרו כמה ביאורים בראשונים:

א. רש"י שם פירש דהקושיא היא רק על הא דקאמר ר"י ואפילו עירבו, אלמא לא גזרינן אטו כלי הבית, והכא מבואר שאסור להוריד את הפירות לחצר, אלמא גזרינן. ודחי דהאיסור הוא להכניס לבית.

ב. אך בתוס' מבואר דלא כרש"י, דהקשו הא הוי סתם ואח"כ מחלוקת, ואי איירי רק על גזירת עירבו אין בזה מחלוקת במשנה לאחר מכן. ומבואר דהבינו את הקושיא על עיקר דברי ר' יוחנן דהלכה כר' שמעון, דבמשנתינו מבואר דהלכה כרבנן. וכן הבינו התוס' כאן, והקשו איך מבואר במשנתינו דהלכה כרבנן, הא גם לרבנן מותר לטלטל מחצר לחצר בלא עירוב, ועל כרחיך צריך לפרש למטן לבתים. ותירצו, דלרבנן כו"ע מודו דגזרינן בעירבו אטו כלי הבית, ולכן אסור להוריד לחצר, ורק לר' שמעון סובר ר' יוחנן דלא גזרינן. ודבריהם צ"ע מאי שייטא פלוגתת ר"ש ורבנן לגזירת עירבו.

ובתוס' הוכיחו דלרבנן כו"ע מודו דגזרינן מהא דמשני בגמ' שם לגבי אכסדרה ומרפסת דאתיא כרבנן, אלמא לרבנן לכו"ע גזרינן. ודבריהם צ"ע, דהא רש"י שם פירש דאין זה רבנן דמתני' דריש כל גגות, אלא רבנן דלעיל מט ע"א דפליגי על ר"ש בג' חצרות. ובתוס' מבואר דביארו את הגמ' דרבנן היינו רבנן דריש כל גגות, אך צ"ע כנ"ל מאי שייטא פלוגתת ר"ש ורבנן לגזירת עירבו.

ובס' לשון הזהב יישב, דבהא דגזרו בעירבו אטו כלי הבית יש לפרש בתרתי, חדא דהוי סתם גזירה שמא יטלטל את כלי הבית שהם מצויים שם, ועוד י"ל דהשתא תקנו חכמים להחשיב את ב' החצרות כב' רשויות. אמנם גזירה זו שייכת רק לרבנן, דחילוק תשמישים עושה חילוק רשויות, כמו ב' גגות, או חצר וקרפף, ולדידהו שייך לומר דגזרו חכמים שיחשבו ב' החצרות כב' סוגי תשמישים, אך לר' שמעון לא שייך לומר כן, ועל כרחיך הוי גזירה בעלמא. ולכן לרבנן היה פשוט לגמ' דגזרו בעירבו, ורק לר' שמעון נחלקו רב ור' יוחנן האם גזרו.

ג. הרמב"ם פ"ג הי"ח כתב: כל גגות העיר וכו' עם כל החצרות, ועם כל הקרפיפות וכו', עם עובי הכתלים שבין החצרות, עם המבואות שיש להם לחי או קורה, כולן רשות אחת הן וכו'. וצ"ב מה שכתב הרמב"ם עם עובי הכתלים וכו' וכי הוי רשות בפ"ע.

וצ"ל דהרמב"ם פירש בגמ' כמו הצד שדחו התוס' כאן, דעובי הכתלים נידון כקרפף כיון דלא ניחא תשמישתיה. ומה שדחו התוס' דאם כן אפילו בכותל שבתוך חצר דחד גברא, הרמב"ם אזיל לשיטתו דמותר לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא, ולכן שפיר יתכן לפרש דדינו כקרפף. ולכן זה תלוי בר' שמעון ורבנן דפליגי האם מותר לטלטל מחצר לקרפף, ומקשינן דממתני' מוכח כרבנן דאסור לטלטל לקרפף. [עוד תירץ רא"ג דאפילו לדעת רש"י ותוס' דאסור לטלטל מחצר לקרפף דחד גברא מכל מקום יש ליישב קושייתם, דכל מה שעובי הכותל נחשב כקרפף זה רק היכא דהוא שייך לב' בני אדם. וכן מצינו לגבי מבוי, עי' מה שכתבנו בזה לקמן צב ע"א בשמו].

ד. החזון איש ביאר, דהגמ' בס"ד הבינה דאסור להוריד מהכותל למטה משום גזירת תל, וכר' מאיר להלן ריש כל גגות דאסור להוריד מתל לחצר. ולפי"ז מקשה איך קאמר ר' יוחנן הלכה כר' שמעון, והא איכא סתם משנה כר' מאיר. [אך לפי"ז בתירוץ הגמ' דהאיסור הוא להכניס לבתים אין זה משום גזירת תל, ודוחק]. ולפי"ז אתי שפיר קושיית תוס' דהוי סתם ואח"כ מחלוקת. אך תירוצם לא אתי שפיר.

**דף עז ע"א**

**ובלבד שלא יחליפו**

בגמ' להלן פז ע"ב מבואר דלפי ר' יוחנן ברשויות דאורייתא גזרו שלא יחליפו ובחצרות דרבנן לא גזרינן. וצ"ע מדוע צריך לגזירה שלא יחליפו, הא הכא האיסור הוא משום כלי הבית, ואין איסור במעשה ההוצאה מחצר לחצר, דהא מותר להוציא מחצר לחצר, אלא האיסור הוא משום שזה נחשב כמוציא מהבית לחצר השניה, ולגבי זה מה איכפת לן שמוציא דרך מקום פטור, מכל מקום הוציא את כלי הבית לחצר השניה. ולדעת האור שמח שכלפי כלי הבית האיסור הוא בהוצאה מחצר לחצר ניחא, [עי' בחבורה מרא"ג ריש כל גגות], אך למשמעות הראשונים דחשיב כמוציא כלי הבית לחצר השניה צ"ע.

וצ"ל דכיון שראש הכותל טפל לב' החצרות, הרי כשהוציא את כלי הבית לראש הכותל משום שהיא טפלה לחצירו, מיד הכלים נחשבים כבתוך החצר השניה, שהרי היא טפלה גם אליה, ושוב אין איסור להמשיך להוציא לתוך החצר, שהרי הכלים כבר בתוכה.

**דהוה לזה תשמישו בנחת ולזה בקשה וכו'**

כתב הריטב"א דאיירי הכא בכותל שיש בו ד' טפחים, דאל"ה לר' יוחנן הוי מקום פטור ולשניהם מותר לטלטל עליו. וכן דייק המגיד משנה פ"ג הט"ו מהרמב"ם דאיירי בכותל רחב ד'. וכן פסק השו"ע שע"ב סעי' ו', דאם אינו רחב ד' מותר לשתיהן להשתמש בו אף מן הבתים אפילו עירבה כל אחת לעצמה. וביאר המשנה ברורה דהוי מקום פטור.

אך הגאון יעקב הקשה ע"ז, דכיון שנותנים את הכותל למי שתשמישו בנחת הרי הכותל שייך לו בלבד, ומה איכפת לן דהוי מקום פטור, הא הוי חלק מחצירו. [אם נאמר דיש דין מקום פטור בתוך רה"י, ומותר לטלטל מחצר למקום פטור כלי הבתים בלא עירוב, לא קשה מידי, דראש הכותל נחשב מקום פטור אף לאחר שהוא טפל לנחת. אך אם נאמר דאין דין מקום פטור ברה"י, ור' יוחנן שהתיר משום מקום פטור זה רק בכותל שבין ב' חצרות, שפיר קשה לגאון יעקב דהכא הכותל שייך לבעל הנחת, והו"ל מקום פטור שבתוך רה"י]. וכן כתב הקרבן נתנאל בדעת הרא"ש, דאיירי הכא אף באין בו ד'.

ובדעת הריטב"א י"ל עפ"י מש"כ בס' עצי אלמוגים, דכל מה דיהבינן את הכותל לבעל הנחת ולא לבעל הקשה זה משום כופין על מידת סדום, דחכמים עשו תקנה מיוחדת לשייך את הכותל לבעל הנחת, אך היכא דבלא"ה שרי לשניהם אין סיבה לתקן כך, ונשאר כפי עיקר הדין דהכותל שייך לשניהם.

עוד כתב המגיד משנה שם: ודע שרחב דע"ד ולא עירבו עירוב אחד, זו שתשמישה בנחת מותרת אפילו כלי הבתים, כיון שעירבה לעצמה, וזו שתשמישה קשה אסורה אף כלי החצר. אך כאשר תשמיש שניהם שוה, שניהם מותרות כלי החצר ואסורות כלי הבתים אלא אם כן עירבו יחד. וכן פסק השו"ע שם.

ותמהו האחרונים מדוע יאסר לבעל הקשה כלי החצר, הא אפילו לחצר חבירו ממש מותר בכלי החצר, ומאי גרע כותל שתשמישו בקשה. ותירץ המגן אברהם, דכיון שבעל הנחת מותר מבית למחיצה אף כלי הבתים, אם ישמש גם בעל הקשה בכלי החצר ויהיה רשות שניהם שולטת בו ממילא יאסר בעל הנחת בכלי הבית, כיון שעירבו כל אחד לעצמו, ואי אפשר שיהיו שניהם יכולים להשתמש עליו. ואכתי צ"ע מאי שנא מכל חצר מעורבת, דאף שבעלי החצרות יכולים להוציא שם כלי הבתים מכל מקום חצר אחרת יכולה להכניס שם כלי החצר.

ותירץ החזון איש (לב סקי"ז), דהכא שהכותל שייך גם לבעל הקשה, אם ישתמש בו בכלי החצר הו"ל כחצירו וזה יאסור לבעל הנחת את כלי הבתים. ולפי מש"כ לעיל בשם עצי אלמוגים י"ל דכיון דמעיקר הדין הכותל שייך לשניהם, וחכמים תקנו ליתנו לבעל הנחת, אם ימשיך בעל הקשה להשתמש בו בכלי החצר זה יפקיע תקנת חכמים, דזה מראה שהוא ממשיך להשתמש בו ככותל שלו, ולכן הוצרכו חכמים לאסור על בעל הקשה בכלי החצר כדי שבעל הנחת יוכל להשתמש בכלי הבית, וכל זה מדין כופין על מדת סדום.

כתב המשנה ברורה ס"ק נ בשם מגן אברהם, דדוקא בעירבו בחצר של הנחת התירו להם לטלטל כלי הבתים לכותל, אך בלא עירבו לא. ונפק"מ דאסור להם לטלטל לכותל את כלי הבתים שלהם שיצאו בכומתא וסודרא. ולכאורה אם הכותל שייך לבעל הנחת מדוע יאסר להם כלי הבתים שיצאו לחצר. ולהנ"ל ניחא, דהכא לא תקנו לתת את הכותל לבעל הנחת, דלגבי כלי החצר בלא"ה שרי ולגבי כלי הבתים בלא"ה אסור להוציא לחצר, ומשום כלי הבתים שיצאו בכומתא וסודרא לא תקנו לתת את הכותל לבעל הנחת ולאסור על בעל הקשה בכלי החצר דידיה.

והנה האבן העוזר כתב דמדברי הראשונים לקמן פד ע"א לגבי חצר ומרפסת מבואר דלא כהמגיד משנה, דהרשב"א והריטב"א שם נקטו דזה שתשמישו בקשה מותר בכלי החצר. וכן בראשונים שם מבואר דאפילו בלא עירבו מותר לבעל הנחת להוציא כלי הבית שיצאו בכומתא וסודרא לתל שתשמישו בנחת. ותירץ הר' אריה גרבוז, דיתכן שכל דברי עצי אלמוגים דיהבינן הכותל לבעל הנחת מדין כופין על מדת סדום, זה רק בכותל שבין ב' חצרות, דהכותל חולק את הרשויות ומעיקר הדין הוא שייך לשניהם. אך בתל שבתוך החצר אין כאן רשות בפ"ע, אלא מעיקר הדין הוא שייך רק לאחד מהם, והנידון הוא הוא שייך רק לנחת או רק לקשה, ולכן בזה מודה המ"מ דבעל הקשה מותר בכלי החצר, וכן הוא מודה דאף בלא עירבו מותר לבעל הנחת כלי הבתים שיצאו בכומתא וסודרא.

ובזה יישב מאי קמ"ל ר' נחמן בסוגיין, הא מתני' היא לגבי חצר ומרפסת דיהבינן לבעל הנחת ולא לבעל הקשה. ולהנ"ל ר' חסדא קמ"ל בכותל שבין ב' חצרות דעשו תקנה מיוחדת, ואין זה שייך למשנה שם כלל. ונפק"מ לכלי החצר של בעל הקשה, וכן בלא עירבו, וכנ"ל. וכן יישב בזה קושיית האבן העוזר על המ"מ מהגמ' לקמן צא ע"ב.

**תוד"ה כותל, וא"ת לר' חסדא וכו'**

בפשטות קושייתם מדוע מותר לעליונה לטלטל מהכותל לחצר, הא העליונה פרוצה במילואה לתחתונה, כיון שאין לה כותל עשרה, ואסור לטלטל בה כלי הבתים ד' אמות. ועי' בתוס' הרא"ש שכתב ליישב דאיירי הכא כשאינה פרוצה במילואה וליכא פרצה יותר מעשר, אלא המקום שבו היא גבוהה יותר מהתחתונה הוא פחות מעשר ובשאר הכותל גם העליונה שוה לתחתונה, דהשתא אינה פרוצה לתחתונה, ומותר לטלטל שם כלי הבתים.

והנה לדעת רב י"ל דתוס' איירי גם בכלי החצר, דכאשר עירבו אסור להוציא כלי החצר של העליונה לתחתונה, וגם בזה שייך לאסור מדין פרוץ למקום האסור. אך לפי ר' יוחנן אף בעירבו אין איסור על כלי החצר, ועל כרחיך צ"ל דאיירי בכלי הבית. אך צ"ע איך משכח"ל כלי הבית בחצר ובכותל, הרי כיון שהעליונה פרוצה לתחתונה אסור להוציא כלי הבית לחצר, דהבית נחשב כרה"י והחצר ככרמלית. וצ"ל דאיירי בכלי הבית שיצאו בכומתא וסודרא, וע"ז הנידון בסוגיא שמותר לבני הנחת לטלטל מהחצר לכותל פחות מד' אמות.

אמנם לעיל כתבנו בשם המ"מ דבלא עירבו לא תקנו לתת את הכותל לבעל הנחת משום כלי הבתים שיצאו לחצר בכומתא וסודרא, ולפי"ז על כרחיך צריך ליישב כהתוס' רא"ש דאיירי הכא באופן שמותר להוציא כלי הבתים לחצר, דהיינו שאינו פרוץ יותר מעשר, או למסקנא דקיי"ל דלא כר' חסדא.

ויל"ע לפי מש"כ המ"מ דבעל הקשה אסור אף בכלי החצר, מדוע לא תירצו התוס' דאיירי הכא בכלי החצר דע"ז לא שייך פרוץ למקום האסור, כיון שמותר לטלטל כלי החצר מהעליונה לתחתונה, וקמ"ל ר' נחמן דיהבינן את הכותל לבעל הנחת לגבי כלי החצר ולא לבעל הקשה. ואולי י"ל דלאחר שתקנו לאסור על בעל הקשה להכניס כלי החצר לכותל, שוב אסור לבעל הנחת להוציא כלי החצר דידיה לחצר התחתונה, ושוב הוי פרוץ למקום האסור אף בכלי החצר, ואסור בטלטול ד' אמות, וצ"ע.

**באו"ד, הא אין מטלטלין בעליונה אלא בד'**

דברי התוס' צע"ג מדוע חשיב בכה"ג פרוץ למקום האסור, הא הכא איירי בכותל רחב ד' כמש"כ לעיל בשם הריטב"א, [ועכ"פ איירי גם בכה"ג], ואם כן ראש הכותל נחשב מקום בפ"ע, ומקום זה לא נחשב פרוץ במילואו לתחתונה אף לר' חסדא, דהוי כתל גבוה י' ואין כאן ב' סוגי מחיצות, והשתא החצר העליונה פרוצה במילואה לתל ולא לחצר התחתונה, ואין כאן פרוץ למקום האסור. ועי' חזון איש מש"כ בזה וצ"ע.

**בא למעטו וכו'**

כתב הריטב"א דאיירי בכותל גבוה עשרה ורחב ד', ובא למעט גבהו מעשרה לגבי שיהא מותר להשתמש בכל הכותל, וכן אם עשה כן חבירו בצד שני הוי ככותל שאינו גבוה עשרה, ומותר להם להשתמש בו שניהם ומערבין אחד. ומשמע מלשונו דאיכא ב' נפק"מ, חדא דמותר לשניהם להשתמש בו, ועוד דיכולין לערב אחד. ולכאורה צ"ע, דאם אינם מערבים אחד אסור להם להשתמש בכותל, דכל אחד נחשב פרוץ למקום האסור לו לגבי כלי הבתים, [וכלי החצר שרי גם בלי למעט את הכותל], שהרי אין ביניהם כותל עשרה. ויתכן דאיירי בפרצה פחות מעשרה, דהשתא לא חשיבי פרוצים אחד לחבירו.

אך אכתי יל"ע מתי איכא נפק"מ בזה שאין מחיצה עשרה, דלגבי להשתמש בראש הכותל בלא"ה שרי, כמבואר במתני' אלו עולין מכאן ואוכלין וכו'. ואם לגבי להעלות כלים לראש הכותל גם השתא יש לאסור, וצ"ע.

**בשעקר חוליא מראשו**

הקשה הריטב"א אכתי אותו מקום נחשב כפרוץ לשאר הכותל שהוא מקום האסור, ואיך מותר באותו מיעוט. ותירץ, דכל כה"ג ששאר הכותל חלוק מעצמו, וגבוה עשרה מרשות חבירו, ואותו המיעוט אין נח תשמישו, לא חיישינן למה שפרוץ במילואו. ודבריו צריכים ביאור.

ואולי יש לבאר בדבריו, דראש הכותל כלפי כל החצר לא נחשב כפרוץ כיון שיש מחיצה עשרה, ולכן גם אותו המיעוט נחשב כחלק מהחצר שיש כלפיו מחיצה עשרה, ואין דנים ביחס לגובה של אותו המיעוט אלא ביחס לגובה של כל החצר, כיון שהמיעוט הוא טפל לכל החצר.

התוס' ר"פ נמי הקשה כן, ותירץ, דאותו המיעוט חשיב כחורי רה"י, דדינו כרה"י אע"ג שהוא פרוץ למקום האסור. ועוד תירץ, דכיון שאין הכותל אסור אלא מחמת החצרות שלא עירבו יחד, ולגבייהו אינו נפרץ במילואו, שפיר דמי.

ובגאון יעקב הקשה על דבריהם איך יתכן כלל לאסור את המיעוט מחמת פרוץ למקום האסור, הרי אותו המיעוט נחשב כמקום פטור, ועל מקום פטור לא נותנים איסורים כלל, לא מחמת עצם הרשות ולא מחמת פרוץ למקום האסור. דאל"ה מדוע לא הקשו הראשונים על עיקר דברי ר' יוחנן שמתיר לטלטל לכותל שאינו רחב ד' וגבוה עשרה,

**רש"י ד"ה אמר רבינא, דכיון דלא גבוה י' לא הוי רשותא**

משמע שההיתר לטלטל באותו מיעוט אינו משום שתשמישו בנחת והוא נחשב כחלק מהחצר, אלא משום דאותו מיעוט הוי מקום פטור, ומותר להוציא מחצר למקום פטור בלא עירוב. אך הרשב"א והריטב"א כתבו דההיתר הוא משום שבאותו מיעוט תשמישו בנחת.

המשנה ברורה שע"ב ס"ק עח כתב כהרשב"א והריטב"א, ובשער הציון ס"ק נא הביא הטעם של רש"י, וכתב דנפק"מ במיעט משתי הצדדים, דאם משום תשמישו בנחת הרי לשניהם הוי בנחת ואוסרים זה על זה, אך אם משום מקום פטור לשניהם מותר.

**דף עז ע"ב**

**אמר אביי וכו' והניח סולם רחב ד' מכאן וכו'**

הכא איירי לענין לערב אחד, דכאשר שתי החצרות הניחו סולם הוי כפתח בין שתיהן. והיכא שהכותל רחב ד' דמהני אפילו מופלגים הסולמות זה מזה, פירש רש"י שהרי עולה לראשו ומהלך בראשו עד שמגיע לסולם חבירו. כלומר, דעי"ז הוי כפתח אחד. אך רבינו חננאל פירש דהוי כשתי חצרות פתוחות למרפסת אחת, דיכולים לערב דרך המרפסת. ובריטב"א כתב דב' הפירושים אמת.

ונפק"מ בין הפירושים מה הדין במופלגים יותר מג', ובמקום הסולמות יש רוחב ד', אך בשאר הכותל ליכא רוחב ד', דלפי רש"י כיון שנוח לעבור מסולם לסולם איכא פתח, ואילו לרבינו חננאל צריך שיחשב מקום בפ"ע בראש הכותל. ועי' שפת אמת.

הרמב"ם פ"ג ה"ד כתב דאם עשה סולם מכאן וסולם מכאן וכו', ותמה המגיד משנה מדוע לא הזכיר הרמב"ם דבעינן סולם רחב ד' טפחים. והרמ"ך תמה מדוע לא הזכיר דאיירי בסולם צורי שכבדו קובעו.

**בנה אצטבא ע"ג אצטבא וכו'**

לדעת רש"י בעינן שלא תהא האצטבא באויר, דמיעוט באויר לא שמיה מיעוט. ולכן אם התחתונה רחבה ד' סגי בהכי, ואם אינה רחבה ד' ובעינן להשתמש עם העליונה, צריך שלא תהא גבוהה ג' מהתחתונה כדי שלא תהא מיעוט באויר.

והנה לקמן איתא בגמ' דסולם זקוף ממעט דומיא דאצטבא, ומבואר דאצטבא תחתונה מהני מדין סולם זקוף לעליונה. והביאור בזה, דהחיסרון של מיעוט באויר הוא דבני אדם לא עולים מדרגה אחת יותר מג' טפחים, ולא ניחא תשמשתיה, ולכן האצטבא התחתונה משמשת מדרגה לעליונה, ולמדרגה לבד אין צריך רוחב ד' טפחים. וכן מבואר להלן בדברי הגר"א דאצטבא מהני רק משום דנח לעלות עליו, וכן כתב השפת אמת, דאל"ה מדוע לא מהני מחמת הרגל של האצטבא.

וברשב"א הקשה ע"ז דבגמ' להלן גבי כותל י"ט צריך ב' זיזין להתירו לא משמע דאיכא סולם כל שהוא בין זיז לזיז כמש"כ רש"י שם, ועל כרחיך דאין חיסרון של מיעוט באויר.

לדעת רבינו חננאל והרמב"ם גרסינן בגמ' "אם יש באצטבא התחתונה ד' טפחים, אי נמי אין באצטבא התחתונה ד' טפחים ואין בין אצטבא התחתונה לאצטבא העליונה ג' טפחים ממעט". וביאר ר"ח דהוי כלבוד, וכאילו רחב האצטבא הלעיונה והתחתונה ביחד הן ד'. ולפי"ז אין חיסרון כלל של מיעוט באויר, אלא בעינן רחב ד', וב' האצבאות מצטרפות לרוחב ד'. ולפי"ז אם ב' האצטבאות יהיו בגובה הכותל נמי מהני, ואין צריך שהתחתונה תהיה סמוכה לקרקע תוך ג' טפחים.

ובשו"ע סעי' יא פסק כרש"י, ותמה הביאור הלכה שם מדוע לא הביא שיטת הראשונים דפליגי דאין חיסרון של מיעוט באויר, אע"ג דרוב הראשונים סוברים כן, עיי"ש.

**דף עח ע"א**

**זיז היוצא מן הכותל ד' על ד'**

במימרא זו נאמרו ג' פירושים בראשונים: שיטת רש"י דהסולם מהני שלא יחשב הזיז כמיעוט באויר, דהסולם נחשב כחלק מהזיז, ולכן אם הניח את הסולם על הכותל בצד הזיז אין זה המשך אחד, ואכתי הזיז נחשב באויר. ואין צריך סולם רחב ד' טפחים, כיון שאינו מועיל בפ"ע אלא בשביל הזיז, וכמש"כ לעיל לגבי אצטבא.

שיטת הרשב"א הריטב"א הראב"ד (פ"ג ה"ו) והמאירי, דהזיז בפני עצמו ממעט, כיון שיש בו דע"ד. אלא דהניח עליו סולם שאינו רחב ד', כלומר מהקרקע עד הכותל וסולם זה מכסה את הזיז. והשתא מצד הסולם לא מהני כיון שאין בו רוחב ד', ומצד הזיז לא מהני כיון שהסולם מכסה אותו ולא ניחא תשמשתיה. והא דנקט "ממעט" היינו שהסולם מגרע את הזיז. והשתא כאשר הניח את הסולם בצד הזיז אין הסולם מפריע לזיז, ומהני מצד הזיז.

שיטת הרמב"ם שם, דאיירי בכותל גבוה יותר מעשרה והניח זיז באמצעיתו, ולא נשאר מהזיז עד ראש הכותל עשרה. אם הניח סולם מהקרקע עד הזיז כדי לעלות לזיז מהני. ואם הניח את הסולם בצד הזיז לא מהני. ולפי"ז יתכן דלשון כל שהוא קאי על הגובה, דכמה גבוה שיהיה מהני. ויתכן דאף לפי הרמב"ם צריך דע"ד, אלא דכאשר יש בזיז רוחב דע"ד מהני סולם אף שאין בו דע"ד.

**סולם זקוף**

הרמב"ם פ"ג ה"ג כתב, ואפילו היה הסולם זקוף וסמוך לכותל, שהרי אין יכולין לעלות בו עד שימשך ויתרחק מתחתיו מן הכותל הרי זה מתיר. משמע דהטעם שמתיר משום שיכולים למושכו ולעלות עליו, אך בעוד שהוא זקוף אי אפשר לעלות בו. ומספיק אפשרות לעלות כדי להתיר. ולפי"ז צ"ל דאף אצטבא מהני משום שיכולין למשוך את התחתונה ולעלות עליה.

**סולם מכאן וסולם מכאן וקשין באמצע**

רש"י פירש דאיירי לגבי רוחב ד' בסולם, דבעינן רוחב ד' בשביל שיוכל להניח כף הרגל ולאחוז בידיו בצדדים, ולכן צריך שבאמצע הסולם יהיה סולם ובצדדים אף קש מהני.

אך הרמב"ם פירש דקאי על סוג המחיצה, דאם המחיצה עצמה עשויה מקש לא מהני סולם להתירו, דאי אפשר להניח סולם ולטפס על מחיצה מקש. ולגבי הספק בקשין מכאן וקשין מכאן וסולם באמצע כתב, היה סולם באמצע וקשין מכאן וקשין מכאן אם רצו מערבין שנים, וצ"ב.

**חקק להשלים בכותל בכמה**

לדעת רש"י בשביל שיהא ניחא תשמשתיה סגי בסולם כל שהוא עד לראש הכותל, והא דבעינן רוחב ד' זה רק בשביל שם פתח, ולכן סגי רוחב ד' בגובה עשרה דאיכא שם פתחא, והשאר סגי בכל שהוא, אך בחקק בכותל בלא סולם צריך רוחב ד' בשביל ניחא תשמשתיה, ולכן צריך רוחב ד' בכל הכותל.

לדעת ר"ת לא סגי ברוחב ד' על עשרה, אלא צריך שלא ישאר בכותל עשרה בלא רוחב ד'. ולפי"ז צריך לפרש דכאשר הניח סולם וחקק בכותל להשלים סגי במה שלא נשאר עשרה, וניחא תשמשתיה בהכי, אך כאשר חקק בכותל לא ניחא תשמשתיה עד שיחקוק בכל הכותל.

הרמב"ם פירש דאיירי בפרצה עשר, ורוצה לחקוק ולהשלים הפרצה ליותר מעשר כדי לערב אחד, [כלומר, שלא יוכל לערב שנים]. וע"ז קאמר דאם היה פרוץ כבר ורוצה להשלים הפרצה סגי במה שחוקק בגובה עשרה, דניכר שעושה כן כדי להגדיל הפרצה ליותר מעשר. אך היכא דעושה פרצה מתחילה של יותר מעשר צריך לחקוק יותר מעשר מלא קומתו, שיהיה ניכר, עי' מגיד משנה שם.

הקשו הראשונים, מדוע באצטבא ובסולם ששליבותיו פורחות סגי ברוחב ד', ואין צריך מיעוט עד ראש הכותל, ואילו לגבי כותל עשרה צריך סולם י"ד להתירו וכו' צריך שיהא הסולם עד ראש הכותל. ותירצו בכמה אופנים:

א. בתחילה כתבו התוס' ליישב דסולם רחב ד' אין צריך שיהא עד ראש הכותל, וההיא דכותל עשרה וכו' דבעינן שיהא עד ראש הכותל איירי באינו רחב ד'. ובביאור החילוק צ"ל דהיכא דאינו רחב ד' לא ניחא תשמשתיה אלא אם כן הסולם מגיע לראש הכותל.

ודחו תוס', חדא דסתם סולם רחב ד' אלא אם כן קתני להדיא סולם כל שהוא. ועוד דחו מהגמ' דקשין באמצע ומהגמ' דחקק בכותל, דמשמע התם דבעינן רוחב ד'. וצ"ע מנ"ל דאיירי התם בסולם שמגיע לראש הכותל. [ולגבי חקק בכותל י"ל דתוס' אזלי בשיטת ר"ת דבעינן שלא ישאר מהכותל עשרה, ולפי"ז משמע דרק החקק היה רוחב ד', אך הסולם עצמו היה עד ראש הכותל, ומוכח דגם בסולם שמגיע לראש הכותל צריך רוחב ד'].

ב. עוד כתבו הראשונים ליישב, דהיכא דהוי מיעוט באויר, כגון שהשליבה התחתונה גבוהה מהארץ ג' טפחים, צריך שיגיע הסולם עד ראש הכותל, אך היכא דלא הוי מיעוט באויר סגי במיעוט מעשרה, ואין צריך שיגיע לראש הכותל. ובביאור החילוק י"ל דהיכא דהשליבה התחתונה בתוך עשרה, מהני מדין הגבהת הקרקע, וכיון דלא נשאר בכותל עשרה טפחים ליכא כותל, אך היכא דהוי מיעוט באויר לא מהני מדין הגבהת הקרקע, אלא מדין ניחא תשמשתיה, ולזה בעינן סולם עד ראש הכותל. אמנם הראשונים כתבו על תירוץ זה דהוא דחוק.

ג. ר"י תירץ דהיכא דהמיעוט רחב דע"ד אין צריך שיגיע לראש הכותל, לפי שנח לעמוד עליו, אך היכא דאינו רחב דע"ד אלא ד' בלבד, לא ניחא תשמשתיה כולי האי, ובעינן שיגיע לראש הכותל. ודלא כדעת רש"י שפירש לגבי אצטבא וסולם ששליבותיו פורחות דאיירי ברחב ד', דלפי ר"י בעינן דע"ד.

ד. ר"ת תירץ דבסולם שאין קבוע מהני אם הוא מגיע לראש הכותל, אך בסולם קבוע אין צריך. ותוס' דחו תירוצו, דהיכא דאינו קבוע לא מהני כלל.

ה. הראשונים כתבו לתרץ בשם מהר"ם, דלגבי שיחשב הכותל תשמישו בנחת סגי במיעוט בעלמא, ואין צריך שיגיע לראש הכותל, אך לגבי לערב א' בין החצרות בעינן ניחא תשמשתיה טפי, וצריך שיגיע הסולם לראש הכותל.

ובשו"ע שע"ב ס"ט פסק כתירוץ ר"י וכתירוץ מהר"ם לחומרא, דהיכא דאין הסולם מגיע לראש הכותל לגבי לערב אחד לא הוי מיעוט כלל, ואף לגבי תשמישו בנחת לא מהני אלא אם כן יש בו דע"ד, ועי' ביאור הלכה.

כתב הרמ"א (שנח ס"ב) בשם תרומת הדשן: ואם קשה עליו לפרוץ הכותל י"א דיכול להניח עפר אצל הכול משני צדדים עד שיתמעט הכותל מגובה עשרה, ורוחב העפר רחב מארבעה באורך עשר אמות באורך הכותל. וכתב בביאור הגר"א שם דמקורו מסוגיין. כלומר, דהכא מבואר שאפשר לבטל כותל על ידי מיעוט של סולם כבד וכדו'. וס"ל להתרומת הדשן דכמו דמהני ביטול לגבי תשמישו בנחת ולגבי לערב אחד, כך מהני לגבי פתח ולבסוף הוקף.

והקשה עליו הגר"א: וגם שם לענין המיעוט צריך שלא יהא השליבה התחתונה שלשה ואין בין זה לזה ג'. כלומר, דמיעוט באויר לא מהני, וכאשר הניח עפר יותר מג' טפחים הוי מיעוט באויר. ודבריו צ"ב, דלכאורה כל החיסרון של מיעוט באויר זה רק היכא שיש אויר מפסיק בין הסולם לקרקע, אך היכא דמילאו עפר לא הוי באויר.

וצ"ל בדעת הגר"א דהחיסרון של מיעוט באויר זה משום שאין נח לעלות עליו, והיכא דמילאו עפר כל שכן שאין נח לעלות עליו. וכן מוכח מהא דהגמ' מדמה לסולם זקוף, ואם החיסרון של מיעוט באויר משום דלא הוי חלק מהקרקע מה זה שייך לסולם זקוף שהחיסרון הוא שאין נח לעלות עליו.

עוד כתב הגר"א: ועוד, לדבריו למה לא מצא תקנה קלה בסולמות יותר מעשר דזה ודאי טפי מהני מתקנתו ולא קשה כל הקושיות הנ"ל, וכמש"כ שם נט ע"ב סולם תורת פתח עליו. ואע"ג דאמרינן התם תורת מחיצה עליו, היינו להקל כמש"כ רש"י שם. וביאור הדברים, דבגמ' שם אמרינן כותל שריצפו בסולמות אפילו ביתר מעשר תורת מחיצה עליו, דאין הסולם מבטל שם כותל. ופירש רש"י דלחומרא לא אמרינן דליבטליה למחיצה דכל בעירובין להקל. ולפי"ז היכא דהקולא היא שהסולם יבטל תורת מחיצה לגמרי שפיר אמרינן הכי, והכא הוי קולא דכאשר הסולם מבטל תורת מחיצה הוי לאחר מכן פתח ולבסוף הוקף. אמנם הגאון יעקב שם כתב לבאר בהא דסולם תורת מחיצה עליו ותורת פתח עליו דאין זה סתירה כלל, דאף דניחא תשמשתיה ואפשר לערב אחד, אכתי שם מחיצה עליו, דסולם לא מבטל מחיצה כלל. ולפי"ז לא שייך דברי הגר"א כלל.

וכתב הגר"א שם: אבל איני מודה גם בזה, דלא דמי כלל וכלל לשם. כלומר, דהגר"א פליג על התרוה"ד בעיקר הדימוי לסוגיין, וס"ל דסולם מהני רק בדין עירוב חצרות, אך בדיני מחיצה בעלמא לא מהני סולם כלל, ולכן גם העפר לא יבטל תורת מחיצה מהכותל.

והנה בהא דאצטבא רחבה דע"ד ממעטת את הכותל הקשה רבינו פרץ, אם כן היאך מערבין שנים אם ירצו, הא איכא פתח ביניהם. ותירץ, דכיון דנשאר מן הכותל הרבה גבוה עשרה מהאי גיסא דסולם. ומבואר מדבריו שאם יעשה אצטבא על כל רוחב החצר דהו"ל פרוץ במילואו אי אפשר לערב שנים. ואע"ג דבסולם אפשר לערב שנים, וכדמסיק בגמ' דתורת מחיצה עליו, צ"ל דאצטבא שיש בה דע"ד עדיפא, דהיא מבטלת שם מחיצה לגמרי. ומבואר דסולם ואצטבא מהני לא רק מדין ניחא תשמשתיה אלא אף עביד פרצה בכותל.

**חבורה מרא"ג בדין מיעוט סולם**

השו"ע פסק כשיטת מהר"ם דסולם שאינו מגיע לראש הכותל לא מהני אלא לגבי תשמישו בנחת, אך לא מהני לערב אחד. ובחזון איש (צו ס"ק כג) הקשה הא אין שיעור למרחק בין השליבות, ואם כן לעולם נחשיבו כמגיע לראש הכותל. ותירץ, דבמקום דבעינן שיגיע סולם לראש הכותל צריך שלא יהיה בין שליבה לשליבה ג' ושלא תהא תחתונה גבוהה מן הארץ שלשה. ולא משום שאין מיעוט באויר, אלא אפילו בנה אצטבא גבוהה ג' מן הארץ לא מהני שאל"כ אפילו מופלג טובא נמי. וכתב, דהשיעור נקבע לפי דרך הסולמות שרגילים לעשות. אמנם לרש"י בלא"ה צריך שלא יהא בין שליבה לשליבה ג' מחמת הדין של מיעוט באויר.

ולכאורה צ"ב דאם לגבי תשמישו בנחת מהני אף שאינו מגיע לראש הכותל, מדוע לגבי לערב אחד לא מהני. ובריטב"א הוסיף דאין כל כך נח לעלות, ולפי"ז משמע דיש דרגות בניחותא, וכדי לערב אחד צריך שיהא נח תשמישו ביותר.

והנה מצינו ב' שיטות בגדר מיעוט הכותל איך מהני, דהגר"א הביא מכאן מקור לתרומת הדשן דאפשר לבטל כותל על ידי סולם, ומבואר דמהני מדין ביטול המחיצה, ולא רק משום דניחא תשמשתיה. אמנם יש שנקטו דמהני רק מדין ניחא תשמשתיה, דהגאון יעקב ביאר הא דתורת מחיצה עליו ותורת פתח עליו, דאין זה להקל כמש"כ רש"י, אלא דאין סתירה כלל בין הדברים, דלעולם הוי מחיצה גמורה, אלא דניחא תשמשתיה. ועי' חזון איש ס"ס קב. ובדעת רש"י צ"ל דהוי מדין ביטול המחיצה.

והנה הא דבעינן סולם רחב ד' בפשטות הוא כדי שיהא נח לעלות עליו, אך ברש"י לגבי חקק להשלימו לעשרה מוכח דיש גם דין ביטול המחיצה, ואזיל לשיטתו.

ובזה יש לבאר מש"כ המשנה ברורה בשם הירושלמי, דהעומדין של הסולם מצטרפין לרוחב ד', דכיון דרוחב ד' בעינן בשביל פרצת המחיצה ולא בשביל שיהא נח לעלות עליו, כל הסולם מצטרף לזה. ולפי"ז יש לבאר בדעת מהר"ם דלגבי לערב אחד צריך לבטל המחיצה ולזה צריך סולם עשרה ברוחב ד', ולא סגי שנח לעלות עליו.

**דף עח ע"ב**

**חריץ שבין ב' חצירות עמוק עשרה ורחב ארבעה**

פירש רש"י, דפחות מרוחב ארבעה נוח לפסעו משפתו אל שפתו. יל"ע מדוע הוצרך רש"י לומר כן, הא בפשטות מחיצת חריץ היא מחמת שבתוך החריץ איכא מחיצות עשרה, והרשות עולה עד למעלה. ואם כן בעינן שיהא החריץ רוחב ד' בשביל עצם המחיצה, דאם אין בה ד' אין שם רשות בפ"ע לתוך החריץ, ואין כאן מחיצות כלל.

ואין לומר דהכא איירי לגבי עירוב חצרות, ובעינן שיהא נח לעבור מחצר לחצר בכדי לערב אחד. דלכאורה אם בפחות מרוחב ד' אין שם מחיצות מפני שאין שם רשות בפ"ע לחריץ, אפילו אם אין נח לעבור מחצר לחצר מערבין אחד, שאם לא יערבו א' הו"ל פרוץ למקום האסור, כיון שאין מחיצות ביניהם. [וכשיש רוחב ד' בחריץ דאיכא שם מחיצות, אכתי צריך לומר דאין נח לפסוע מצד לצד, דאם נח לפסוע הוי כפתח וחלון ואם רצו מערבין אחד, אך כשאין רוחב ד' ואין שם מחיצות, אפילו אם אין נח לעבור אינם יכולים לערב שנים].

ובריטב"א כתב דבחריץ בעינן רוחב ד' אע"ג דבכל כותל גבוה עשרה אין צריך שיהא רחב ד', דבכותל אע"פ שאינו רחב אי אפשר לפסוע מצד לצד, ומחיצה שלימה היא. ומבואר מדבריו דהא דאם אין בחריץ רוחב ד' לא חשיב מחיצה אין זה מחמת שאין שם רשות בתוך החריץ, אלא דכיון דפוסעים על גביו אין כאן מחיצה כלל, וכעין מחיצה הנדרסת. ולפי"ז מדויק שפיר דברי רש"י. ובהמשך דבריו כתב, דהיכא שמקצת החריץ עמוק י' ורחב ד' ומקצת אינו גבוה, יש לנו לדון הרחב והעמוק כמחיצה וכו', משמע מדבריו דהמחיצה היא עצם העומק, דשינוי גובה הוא המחיצה, ולא כמש"כ לעיל דהמחיצה של הרשות שלמטה הוא המחיצה לגבי למעלה.

**אפילו מלא קש או תבן**

הקשו התוס' מאי שנא מהא דאמרינן בסוף הזורק דאפילו פירות מבטלין מחיצה. ובריטב"א תירץ דאיירי בפירות טבל שאינם ניטלין בשבת, וכמסקנת הגמ' דלגבי שבת תלוי בניטל ואינו ניטל.

תוס' תירצו, דמדאורייתא ודאי מבטלי, אבל לעירוב דרבנן יש לחלק בין ניטל לאינו ניטל. ויתכן לבאר בדבריהם דלגבי עירוב דרבנן החמירו טפי דאי אפשר לבטל מחיצה ולערב אחד אלא בדבר שאינו ניטל בשבת, וכן משמע בריטב"א. ובתוס' הרא"ש הוסיף, דלענין עירוב דרבנן חיישינן שאם יערבו אחד פעמים שניטלין התבן והקש בחול ויטלטלו בשבת זו כמו שעשו בשבת אחרת.

ועוד יתכן לבאר בדבריהם, דלגבי עירוב תלוי בניחא תשמשתיה, ולכן כל שלא ביטל את החריץ בדבר שאינו ניטל חשיב שלא ניחא תשמשתיה ואינם מערבין אחד.

והקשו התוס' על תירוצם, דבגמ' מדמה לה לההיא דאהלות, והתם הוי דאורייתא ולא דרבנן. וברשב"א וריטב"א תירצו דהתם פריך מכח כ"ש, דאם לגבי דאורייתא אמרינן דסתם עפר אינו בטל, כל שכן שלגבי דרבנן יש להחמיר דסתם עפר אינו בטל ואין מערבין אחד. ובדעת תוס' דלא תירצו הכי י"ל דכיון דמצינו חילוקים בין דאורייתא לדרבנן שוב י"ל גם להיפך, דלגבי עירוב דרבנן הקילו טפי.

ועוד י"ל לפי צד שני שכתבנו לפרש בדבריהם דאין חילוק בין דאורייתא לדרבנן אלא בין דין עירוב לדין מחיצות, שפיר הקשו דיש לחלק גם להיפך, דכאשר יש סתם עפר ניחא תשמשתיה טפי.

עוד תירצו הרשב"א והריטב"א, דלענין עפר וצרורות שאינם ניטלין אין לחלק בין דאורייתא לדרבנן. וביאור דבריהם, דהגמ' דנה האם במציאות אדם מבטל סתם עפר או לא, ולגבי זה אין מקום לחלק בין דין דאורייתא לדין דרבנן.

עוד כתבו התוס', ומההיא דאהל נמי תיקשי אההיא דשבת. ולכאורה יש לחלק דלגבי שבת הנידון הוא בביטול המחיצה, ואפילו פירות מבטלין מחיצה, אך לגבי אהל הנידון הוא אם יש חלל טפח, וכל שאין מבטלו חשיב חלל. והא דמדמה בגמ' לדין מחיצות זה רק לגבי הנידון האם במציאות אדם מבטל סתם עפר או לא, וכמש"כ לעיל בשם הריטב"א, ובזה אין מקום לחלק בין מחיצות לאהל. [ובאמת הראשונים לא הביאו קושיא זו].

**וכן שתי גזוזטראות זו כנגד זו מערבין שנים ואם רצו מערבין אחד**

רש"י פירש דאיירי בב' גזוזטראות בצד אחד של רה"ר, ורחוקים זה מזה והניח נסר ביניהם, והוי כדין חריץ רחב יותר מד' שהניח נסר ע"ג, דיש ביניהם מחיצה עם פתח ולכן יכולים לערב אחד ויכולים לערב שנים. [וברבינו יהונתן פירש דאיירי בב' גזוזטראות בשני צידי רה"ר זה מול זה והניח נסר ביניהם, ועי' רש"ש דלפי"ז מיושב טפי מדוע זה שלא כנגד זה אין מערבין אחד].

והקשו תוס' מדוע זה שלא כנגד זה אין מערבין אחד, הא כיון שהניח נסר הו"ל ככותל רחב ד' שאפשר ללכת על גבו וחשיב פתח אפילו מופלגים זה מזה, וכן זה למעלה מזה הוי כסולם דמערבין אחד. ותירץ הריטב"א, דשאני הכא שהנסר מונח באויר ובעית תשמשתיה, ולכן כאשר מניח את הנסר באלכסון לא חשיב כפתח.

ר"ת פירש דאיירי בגזוזטראות סמוכות זו לזו ואינו מניח נסר ביניהם, ואם יש ביניהם ד' דאין נח לפסוע מערבין שנים, אך אם אין ביניהם ד' יכולים לערב אחד, כיון שנח לפסוע ביניהם, ואם רצו מערבין ב', [דהכי תנן במתני' מערבים שנים ואם רצו מערבין אחד].

ותמה הרש"ש איך יתכן לומר דאם רצו מערבין אחד, הא אין מחיצה ביניהם, והוי כחריץ שאין בו רוחב ד' דמערבין אחד ואין מערבין שנים. וכן הוא מפורש בתוספתא עיי"ש. ויש שתירצו, דלפי תוס' צריך להעמיד משנתינו באינם פרוצים במילואם ואין בפרצה יותר מעשר, ולכן אם רצו מערבין שנים, ומכל מקום אם רצו מערבין א' מחמת המקום הפרוץ דהוי כפתח.

הריטב"א בתחילה כתב בדעת ר"ת דהאי וכן ב' גזוזטראות קאי על חריץ דלעיל, ולעולם מערבין אחד ואין מערבין שנים. וכתב דזה דוחק מאוד במשנה. ולכן כתב, דהכא אם רצו מערבין שנים אע"ג שאין רוחב ד' ביניהם, דשאני הכא שהם גזוזטראות חלוקות ובעיתא תשמישתייהו קצת. ומבואר בדבריו חידוש גדול, דאם אין ביניהם מחיצה ולא ניחא תשמשתיה אם רצו מערבין שנים. וצ"ע דאמנם אפשר לדונו כב' חצרות, מכל מקום הו"ל פרוץ למקום האסור, ומצד זה לא יועיל לערב שנים, וצע"ג. ועי' חזון איש מה שהגיה בדברי התוס'.

**ותבן לא חייץ והא אנן תנן מתבן וכו'**

בפשטות קושיית הגמ' היא רק בעירובי חצרות, דאם ניחא תשמשתיה מערבין אחד אפילו כשיש מחיצה, ולכן מקשינן דאם תבן לא חייץ אין זה נחשב שיש כאן מחיצה, אך בדיני מחיצה בעלמא לא היה ס"ד בגמ' דתבן לא חייץ. אמנם רש"י כתב בתירוץ הגמ' מידי דהוה אעביטין ואוכפות וכלי בהמה דמקיפין בהן, והתם איירי בדיני מחיצה בעלמא, ומשמע דגם בזה היה צד לגמ' שאי אפשר לעשות מחיצה מתבן. וצ"ל בכונת רש"י דבמסקנת הגמ' מדמינן עירוב חצרות למחיצות דעלמא, דבזה פשיטא דמהני אף בתבן.

**דף עט ע"א**

**ולאוקמי שרי והאמר ר' הונא וכו'**

לכאורה התם אם יקח בידיו יעבור על איסור מוקצה ולפיכך החמירו חכמים, אך הכא האיסור ליטול בידיו הוא שמא יתמעט מעשרה, ואף לפירוש שני ברש"י דאיירי באיסור מוקצה מכל מקום מה שיותר מעשרה אינו מוקצה, אלא דחכמים אסרו, והוי גזירה לגזירה, ולא דמי לדר' הונא, וצ"ע.

**והתניא בית שבין שתי חצרות**

פירש רש"י שבתים משתי חצרות פתוחין לאותו בית, כלומר שהם פרוצים במילואו או יותר מעשרה, ובלא התבן שמחלק באמצע הבית הרי ב' הבתים פרוצים לרשות האסורה לשניהם, שהרי בבית האמצעי שניהם שולטים, וצריך עירוב. אך הריטב"א פירש שדלא איירי בבתים פתוחין לו אלא שהיה בין החצרות כפשוטו. ועי' שער הציון שע"ב ס"ק קה שהקשה דלא מצינו דבעינן מחיצות מגיעות לתקרה אלא לענין חילוק דיורין שבטרקלין אחד, ולא לחילוק שני חצרות. וע"ע חזון איש שהרבה להקשות על הריטב"א.

**תוד"ה ש"מ, במחיצות ארעי**

עי' מש"כ לעיל דף ע"א שהמשנה ברורה הביא בשם אור זרוע שבמחיצות שאינן מגיעות לתקרה להאי מ"ד אפילו מחיצות קבועות לא מהני.

**דף עט ע"ב**

**דלמא דאמעיט מאתמול**

הרא"ש הקשה מדוע לא מקשה הגמ' על המשנה שאם נתמעט התבן מערבין אחד נימא הואיל והותרה. ותירץ, דהמשנה ודאי איירי בחול, דהא רק בחול עושין עירוב, ורק בברייתא ס"ד דאיירי באמעיט בשבת. וכתב דלפי"ז הא דתנן אלו מאכילין מכאן וכו' אבל לא יתן לתוך קופתו ויאכיל, היינו אפילו בחול, דכיון שהדרך להתמעט מעשרה חיישינן שלא מסיק אדעתיה ויטלטל בשבת, ובשו"ע כתב ב' הדעות האם רק בשבת אסור ליטול בידים או אף בחול. ועי' חזון איש שהקשה על הרא"ש שאם כן יהיה אסור ליטול קסמין ועצים ממחיצה אף בחול. ולכאורה י"ל דרק דבר שדרכו להסתפק ממנו מעט מעט חיישינן להכי.

**חבורה מרא"ג בדין הואיל והותרה**

בהא דתנן נתמעט התבן מעשרה טפחים מערבין אחד ואין מערבין שנים כתב רבינו יהונתן, דאפילו אם נתמעט בשבת נאסרים שניהם, דלא אמרינן הואיל והותרה אלא בעירוב ולא במחיצה, והוי כמבוי שניטלה קרותיו או לחייו דאמרינן לעיל כיון שאסורים למקצת שבת אסורים לכל השבת. וכן כתב המאירי.

והקשה בחידושי מהרמ"ז, דהא רב ושמואל פליגי בכותל שבין ב' חצרות שנפל האם אמרינן הואיל והותרה, והתם איירי במחיצות ומכל מקום קיי"ל כשמואל דאמרינן הואיל והותרה, ועל כרחיך דכיון שהם מוקפים מחיצות מסביב והנידון הוא בעירוב חשיב נידון של עירוב ולא של מחיצות, ואם כן גם הכא נימא הואיל והותרה.

ועוד הקשה הגאון יעקב, דבגמ' לקמן בע"ב מקשינן לגבי הברייתא דבית שבין ב' חצרות ש"מ דיורין הבאין בשבת אסורין, ודחי דלמא דאימעט מאתמול, ומבואר דאף בכה"ג אמרינן הואיל והותרה וצריך להעמיד באמעיט מאתמול, ולכאורה גם במשנה צ"ל כן, דמאי שנא.

לעיל ז ע"א לגבי מבוי שנפרץ במילואו לחצר דהמבוי אסור, כתב בהגהות אשרי דאיירי בנפרץ מבעוד יום. אי נמי אפילו נפרץ בשבת, דלא אמרינן הואיל והותרה אלא בכותל שבין שתי חצרות דחד תשמישא הוי, אבל מבוי וחצר לא. מרדכי. וכן הביא רעק"א בסי' שס"ה. וצ"ב מאי שנא תשמיש אחד משני תשמישים.

ונראה בביאור הדברים, דהנה נסתפק בשו"ת רעק"א מדוע שתי חצרות שלא עירבו ביניהם אסורות, האם משום שהם נחשבים כחצר אחת והדיורין אוסרין זה על זה, או שמא הם נחשבים כשתי חצרות כיון שאין תשמיש אחד בשניה, והאיסור הוא מדין פרוץ למקום האסור. ולשון רש"י בכמה דוכתי דהאיסור מדין הוספת דיורין, וכן הוא לשון הרמב"ם. ומצינו גם נפק"מ לדינא דבספר העיתים הביא בשם גאון אחד, דכל מה דתנן בריש פרקין דעל ידי חלון מערבין אחד או שנים זה רק בחלון, אך בפתח גמור אף שלא נפרץ יותר מעשר מערבין אחד דוקא. והקשה עליו מהמשנה בסוף פירקין "הרי הוא כפתח", אלמא בפתח נמי דינא הכי. [וכן הגר"א הביא מקור לחלון מריש פירקין, ולפתח מהמשנה דהרי הוא כפתח]. ומסתבר דכל דברי הגאון הנ"ל שייכים רק להצד דהם נחשבים כחצר אחת, דהא פרוץ למקום האסור ודאי לא שייך כאן.

ועוד נפק"מ נראה, דלפי מה שנקט רעק"א בדעת הריטב"א דבחצר המשותפת שלא עירבו אסור לטלטל כמלא נימא, מכל מקום ב' חצרות שעירבו כל אחת לעצמה ואין כותל ביניהם, להצד דהאיסור משום פרוץ למקום האסור אסור לטלטל ד' אמות, ולהצד דהאיסור משום הוספת דיורין אסור לטלטל כמלא נימא.

והשתא יש להקשות לדעת רש"י בשבת דאין איסור טלטול בחצר שלא עירבה, מדוע כאשר נפל הכותל שבין החצרות איכא איסור טלטול ד' אמות, הרי זה חוזר לדין חצר שלא עירבה, והאיסור הוא רק להוציא מהבית לחצר. ובאמת רש"י עצמו צג ע"ב כתב דהאיסור הוא מדין פרוץ למקום האסור, ולכאורה זה סותר למש"כ בכמה דוכתי דהאיסור הוא מדין נתווספו דיורין.

ובאור גדול על המשניות כתב ליישב שיטת רש"י דתרוייהו אמת, דיש לאסור גם מדין הוספת דיורין להוציא כלי הבית לחצר אע"ג שעירבה כל אחת לעצמה, ויש לאסור גם מדין פרוץ למקום האסור, אלא דדין פרוץ לא שייך אלא לפי חכמים או לפי ר' שמעון לרב דבעירבו אפילו כלי החצר אסורים, אך משום כלי הבית לחוד לא חשיב פרוץ למקום האסור, ולכן פירש רש"י במשניות מדין הוספת דיורין, ובגמ' צג ע"ב איירי לרב ולכן שייך לאסור אף בטלטול מדין פרוץ למקום האסור.

אמנם דברי האור גדול מחודשין, דלכאורה שני הצדדים סותרים, דאי חשבת ליה כחצר אחת לא יתכן לאסור מדין פרוץ למקום האסור, דאין כאן איסור מחצר לחצר אלא הכל חצר אחת שלא עירבה. ואי חשבת ליה כשתי חצרות לא יתכן לאסור מדין הוספת דיורין.

ויתכן לומר, דהנידון של הראשונים האם אמרינן הואיל והותרה במחיצות לגבי עירוב חצרות תלוי בספק הנ"ל, דאם האיסור הוא משום הוספת דיורין חשיב נידון של עירוב ולא נידון של מחיצות, אך אם האיסור הוא משום פרוץ למקום האסור חשיב נידון של מחיצות ולא של עירוב.

והשתא יש לבאר דברי המרדכי שהובא בהגהות אשרי, דכאשר נפל הכותל בין ב' חצרות דשתמיש שניהם שוה, חשיב מעתה הכל כחצר אחת, והרי זה נידון של עירוב דאמרינן הואיל והותרה הותרה. אך כאשר נפל הכותל בין חצר למבוי דאין תשמיש שניהם שוה, לא חשיב כחצר אחת והאיסור הוא מדין פרוץ למקום האסור, והרי זה נידון של מחיצות דלא אמרינן ביה הואיל והותרה.

והשתא יש מקום ליישב את קושיית הגאון יעקב מהגמ' בע"ב, דהא דקתני בברייתא בית שבין שתי חצרות ומלאהו תבן אין הכונה שמילא את כל הבית בתבן, אלא איירי בבית גדול שחילקו באמצעו בתבן. [ועפי"ז יש לבאר את הריטב"א לעיל עח ע"ב שכתב, די"א דהא דחריץ עמוק י' ורחב ד' מערבין שנים זה רק בחריץ שבין שתי חצרות, אך בחצר אחת שיש חריץ באמצע מערבין אחד. והוכיח מהכא דבכל גוונא חריץ מחלק. וכנראה כונתו לבית שחילקו במתבן, דהוי בית אחד ומכל מקום התבן מחלקו]. ובזה י"ל דלאחר שנתמעט התבן הוי חצר אחת ממש, וכיון דהוי נידון של עירוב אמרינן הואיל והותרה, משא"כ במשנה דאיירי במתבן שבין ב' חצרות, לאחר שיתמעט התבן אכתי הוי ב' חצרות אלא שהם יאסרו מדין פרוץ למקום האסור, ולכן נקטו רבינו יהונתן והמאירי דלא אמרינן בזה הואיל והותרה. ובזה מדוייק מדוע הגמ' הקשתה כן רק בברייתא ולא במשנה.

ומה שהקשה מהרמ"ז דשמואל איירי בכותל שבין ב' חצרות שנפל ומכל מקום קיי"ל דאמרינן הואיל והותרה בכה"ג, י"ל דהמאירי לקמן צג ע"ב כתב דשמואל איירי דוקא בכלי החצר, אך בכלי הבית מודה. ובזה מיושב דהכא תנן שאם נמעטה המחיצה בשבת אין מערבין שנים כלפי שאם לא עירבו יחד יש לאסור כלי הבית.

וביאור החילוק בין כלי הבית לכלי החצר, דכלפי כלי הבית לא שייך לאסור מדין נפרצה למקום האסור, וכמו שנסתפקו תוס' בריש כל גגות דאם האיסור רק לכלי הבית אין זה נחשב למקום האסור, ורק באופן דאף כלי החצר אסורים שייך לאסור מדין פרוץ למקום האסור.

**דף עט ע"ב**

**חבורה מרא"ג בקנין עירוב חצרות**

בהא דמזכה על ידי אשתו כתבו התוס' דבסוף נדרים מוקי לה שיש לה בית באותו מבוי, דמיגו דזכיה לנפשה זכיה נמי לאחריני, אך בלא"ה לא מהני דיש אשה כיד בעלה. [עי' קובץ שיעורים ב"ב נא שנתקשה מדוע יד אשה כיד בעלה, הא כשם שיכולה לזכות לעצמה כך תוכל לזכות לאחרים אף בלא מיגו דזכי]. ויש לעיין מדוע בעינן שיהא לה בית במבוי, הא יכולה לזכות לעצמה חלק בפת ואגב זה תוכל לזכות את הפת לכולם, ואיכא שפיר מיגו דזכי לנפשה, ומדוע צריכה לזכות לעצמה בדין עירוב חצרות.

והנה בפשטות כאשר מזכה את הפת לאחרים מהני משום שזה נחשב שלאחר מכן הוא חוזר וגובה מכל אחד את פיתו, והוי כגבה פת מכל אחד ואחד. אך מהכא יש להוכיח דאינו כן, דזכיית הפת לאחרים אינו קנין ממוני בפת לכל אחד, אלא הוי קנין מיוחד של עירוב, שיש לכל אחד חלק בפת לגבי עירוב, ואין מקפידים זה על זה, אך אינם יכולים ליטול הפת לעצמם ולחלוק בזה חלוקת שותפים, לפי שאין להם קנין ממוני בפת. ולכן אשה לא יכולה לזכות לעצמה בפת ואגב זה לזכות לאחרים אלא אם כן יש לה בית באותו מבוי, דהוי קנין מיוחד לגבי עירוב ואי אפשר לזכות בקנין זה אלא למי שיש בית במבוי.

וכן מטו משמיה דהגרי"ז, דאמר לאחד לזכות את הפת לכל בני החצר עד כמה שצריך לזכות בשביל עירוב. ושאלו אותו מה בא להפקיע, וענה שאינו רוצה להקנות את הפת לגמרי שיוכלו ליטול אותו לעצמם, אלא לעשות קנין לגבי עירוב בלבד, וכנ"ל.

ובזה יש לבאר הא דסגי בהגבהה טפח, והקשו הראשונים הא בעינן הגבהה ג' טפחים, ותירצו, דשאני שיתופי מבואות דרבנן. ואי הוי קנין רגיל קשה מדוע יועיל כאן הגבהה טפח, אמנם להנ"ל דהוי קנין מיוחד לגבי עירוב חצרות לא הטריחוהו חכמים להגביה ג' טפחים. [הרמב"ם פירש דצריך להגביה טפח היינו שהעירוב יהיה מונח טפח מעל הקרקע כל השבת, וכתב כתב המשנה ברורה דלפיו לא קשה כלל קו' הראשונים, דיתכן דבעינן הגבהה ג' טפחים בשביל הקנין, והכא איירי לאחר הקנין].

וכן יש לבאר בזה הא דאיתא במס' בבא מציעא דשפחה עבריה יכולה לזכות לאחרים אע"פ שהיא קטנה, דשאני שיתופי מבואות דרבנן. וכתבו תוס' שם דמדרבנן לכו"ע זכיית קטן מהני, והכא דכל הדין שיתוף הוא דרבנן סגי בקנין דרבנן. אך הר"ן שם למד דכל המחלוקת של שמואל ור' יוחנן היא האם מדרבנן מהני זכיית קטן, והא דאמרינן שאני שתופי מבואות דרבנן היינו דבקנין דרבנן מהני זכיית קטן לכו"ע, וכן נקט הגר"ח בהל' זכיה בדעת הרמב"ם. ולכאורה אי נימא דאין זכיית קטן זכיה מדוע בשיתופי מבואות יועיל טפי, הא חכמים הצריכו לעשות קנין, ועל ידי קטן לא חשיב קנין אפילו בדרבנן. אך לפי מש"כ דהוי קנין מחודש י"ל דלגבי זה לא חייבוהו לעשות קנין מעליא, ולכן ע"י קטן נמי מהני.

כתב הרמ"א שס"ו סעי' ו' דנהגו לקבץ מכל בית מעט קמח ועושין חלה אחת שלמה ומערבין בה. והקשה הביה"ל שם הא לא שייך כאן משום איבה, ומדוע צריך לעשות חלה שלמה ולא מהני בפרוסה, ותירץ, דכיון דעכ"פ כל אחד נותן חלק בערוב, חל עליהם התקנה לעשות בשלמה ולא פלוג חכמים. [לכאורה הביאור דיש ב' דינים, דבעינן שלא יהא פרוסה במעשה עירוב משום איבה, ולזה מהני שכל אחד נותן קמח, וכמש"כ הרשב"א דאם כל אחד נותן פרוסה מעיקר הדין ליכא איבה. ועוד דין שלא יהא פרוסה כל משך זמן העירוב משום לא פלוג, ולזה מהני שעשו מהכל חלה אחת שלמה]. והקשה הביה"ל מאי שנא מהא דסעי' ז' דאם אחד מזכה לכולם יכול לערב בפרוסה, נימא לא פלוג. ותירץ, דהתם לא שייך גביה האי תקנתא כלל. ולהנ"ל יש לבאר דכאשר מזכה לאחרים אין זה גביית עירוב כלל, אלא קנין מחודש של עירוב, ולכן לא שייך בזה לא פלוג. [אך אם הגדר היה דמקנה לכולם וחוזר וגובה מהם, אין הבדל בין מזכה לבין גובה בפועל, וגם בזה היה מקום לומר לא פלוג].

הרא"ש פסק כשמואל לעיל מט ע"א דאם מקפיד על עירובו לא מהני, והוכיח מהא דאיתא לעיל סח ע"א דאביי לא עירב משום שאם יבקשו ממנו אינו יכול לתת להם, ומבואר דאם מקפיד לא מהני. והקשה החזון איש מה הראיה לשמואל דאיירי בגבו עירוב מכל אחד מהא דאביי דאיירי במזכה לאחרים, הא כאשר מזכה לאחרים ומקפיד שלא יטלו על כרחיך שלא הקנה להם לגמרי, דאם הקנה להם אינו יכול להקפיד, דזה כבר שלהם. אמנם לדברינו י"ל דאף כאשר מזכה לאחרים אין זה קנין גמור, ושפיר יתכן להקנות לגבי עירוב ולהקפיד שלא יאכלו מזה, כמו דהשתא שאינו מקפיד מכל מקום אינם יכולים ליטול לעצמם בתורת שלהם.

ובחי' רא"ל כתב כעין זה לבאר הא דנחלקו הראשונים לגבי קטן, דתוס' נקטו דכמו דפליגי שמואל ור' יוחנן מהו קטן לגבי מציאה כך פליגי לגבי זכיית עירוב, אך הרמב"ן נקט דלגבי עירוב לכו"ע תלוי בקטן וגדול ממש, ורק לגבי מציאה פליגי משום איבה. ולכאורה בשלמא הא דיש חילוק בין מציאה לזכיית עירוב לגבי גדול הסמוך י"ל דלגבי מציאה תלוי באיבה, אך הא דיש חילוק לגבי קטן שאינו סמוך צ"ע, דמאי שנא מאמה עבריה שיכולה לזכות לאחרים אף שהיא קטנה משום ששתופי מבואות דרבנן. ובמשנה ברורה סי' שסו כתב דבניו הקטנים גרע לפי שידם כידו ממש. ומקורו מהתויו"ט כאן שכתב דלענין עירוב אמרינן דידם כידו כדאיתא בפ' כיצד משתתפין. והיינו דלקמן פב ע"ב מבואר דלגבי קביעות שביתה הקטן תלוי באביו, ורשותו נחשבת כרשות אביו. אך הקשה דלכאורה הזיכוי הוא על החבית ומה איכפת לן הרשות. ותירץ כנ"ל דהקנין דעירוב אינו קנין בעלמא על הפת אלא סוג קנין של עירוב, ולכן צריך שיחשב רשות אחרת כלפי עירוב.

**דף פ ע"א**

**הא דאסר הא דלא אסר וכו'**

**דעת תוס':** דכל החילוק הוא שאם יש לו פתח למבוי שרגיל בו ואוסר עליהם מהני גם על ידי אשתו, ואם אין לו פתח שרגיל בו לא מהני על ידי אשתו, ובעי דעתו. [טעם החילוק יתכן דכאשר אוסר עליהם הרי הם מעורבים יותר, ומהני עירוב יותר בקל. ובמשנה ברורה כתב דהקילו לגבי אשתו אפילו כשמיחה בה משום שחששו חז"ל שמא יתכוין להקניט את הדרים לאסור עליהם, ומשמע דהוי תקנה מיוחדת להתיר באוסר].

ולדעתם אין הבדל בין רגיל לערב לאינו רגיל לערב. והא דקאמר שמואל אחד מבני מבוי שרגיל להשתתף וכו' פירושו שהוא רגיל ללכת במבוי, ואוסר עליהם. [ויש לדקדק לפי"ז בלשון הגמ' הכי נמי מסתברא דאם כן קשיא דשמואל אדשמואל וכו', וטפי הו"ל למימר דשמואל חילק כן להדיא, דאם רגיל במבוי דהיינו שהוא אוסר עליהם נוטלין בעל כרחו ואם אינו רגיל לא. ויתכן לומר דאי מילתא דשמואל דאשתו מערבת שלא מדעתו איירי בכל אופן קשה דשמואל אדשמואל, וע"ז הוכיחה הגמ' דאיירי דוקא באסר].

וכתבו דאם לא גילה דעתו כלל, מהני על ידי אשתו אפילו כשאינו אוסר, ונסתפקו האם מהני על ידי שאר בני ביתו, אך ליטול מביתו בלא ידיעתו ודאי לא מהני. ואם גילה דעתו שאינו רוצה, בזה יש חילוק דאם אסר מהני על ידי אשתו ואם לא אסר לא מהני אף על ידי אשתו. אך על ידי שאר בני ביתו ודאי לא מהני.

ועוד כתבו, דכל הנידון הוא ליטול עירוב בלא ידיעתו, אך לזכות ממנו לאחרים ודאי לא מהני אפילו באסר ואפילו על ידי אשתו ואפילו בסתמא שלא גילה בדעתו כלל. [ויל"ע כשאחר רוצה לזכות עירוב עבורו, האם מהני אף בלא אסר או לא].

**דעת הרא"ש:** דהיכא דרגיל להשתתף בכל שבת ורוצה עכשיו לחזור בו, אינו יכול אפילו בלא אסר, ומערבין עליו על ידי אשתו אפילו כשהוא מוחה להדיא. ורק באינו רגיל להשתתף יש חילוק בין אסר ללא אסר. ולפי"ז הא דאמר שמואל ורגיל להשתתף היינו שהוא משתתף כל שבת. וקושיית הגמ' מדיוקא דמשמע שאם אינו רגיל אסור לערב שלא מדעתו. ובשאר הדינים כתב כדברי התוס'. [ובמשנה ברורה ביאר הטעם דרגיל מהני אפילו מיחה, דהוא מפני דרכי שלום. והיינו דלא רצו שיהיו תלויים אחד בשני יותר מדאי, ויוכל כל אחד מהשכנים לבטל עירובו בכל שבת].

ובב"ח העיר על הבית יוסף שהשוה דעת תוס' לדעת הרא"ש, דבתוס' מבואר שאין חילוק בין רגיל לערב לאינו רגיל. ועי' קרבן נתנאל שיישב דעת תוס' כהרא"ש, ודוחק.

**דעת י"מ שהובא במרדכי ובתוס' רא"ש:** דג' חילוקים איכא: היכא דרגיל להשתתף בכל שבת וגם אוסר עליהם, נוטלים שיתופו בעל כרחו ואפילו שלא מדעת אשתו. והיינו מימרא דשמואל דאם רגיל להשתתף נכנסין לתוך ביתו ונוטלין שיתופן ממנו בעל כרחו, ולא נקט מדעת אשתו.

היכא דאוסר עליהם אך אינו רגיל להשתתף בכל שבת, בעינן דעת אשתו. והיינו מימרא דשמואל דאשתו של אדם מערבת שלא מדעתו.

והיכא דאינו רגיל להשתתף בכל שבת וגם אינו אוסר, צריך דעתו ולא מהני דעת אשתו. והיינו ברייתא דנשים שעירבו שלא מדעת בעליהן אין עירובן עירוב.

והקשה המרדכי לפי"ז מאי מייתי ראיה מההיא דשמואל, הא לא חזינן דיש חילוק בין אוסר לאינו אוסר. ותירץ דמייתי ראיה דכשם שמחלקינן בין רגיל לאינו רגיל כך יש לחלק בין אוסר לאינו אוסר. ובתוס' רא"ש הקשה, דאם תרי מימרא דשמואל איירי באסר והחילוק הוא בין רגיל להשתתף כל שבת לאינו רגיל, מאי פריך דשמואל אדשמואל, הא שמואל להדיא אמר בדבריו דיש חילוק בכך.

**דעת רבינו חננאל:** ד"הא דאסר הא דלא אסר" פירושו הא דמיחה הא דלא מיחה, דהיכא דנטל עירוב מאשתו אע"ג דהוא לא רצה לערב מכל מקום כל עוד שלא מיחה להדיא הוי עירוב, ורק אם לאחר מכן מיחה באשתו בטל העירוב. וכן בשכירות עכו"ם על ידי אשתו לא מהני במיחה, ולכן בההיא טורזינא מסקינן דמותר לשכור מאשתו אע"ג שהוא לא רצה לשכור, לפי שלא מיחה בה, וכן בהא דאמר שמואל אשתו של אדם מערבת שלא מדעתו היינו אפילו שאינו רוצה לערב כל עוד שלא מיחה, והא דקתני בברייתא נשים שעירבו שלא מדעת בעליהן אין עירובן עירוב איירי במיחה בהן בעליהן.

ומייתי ראיה מהא דאמר שמואל שאם רגיל להשתתף נוטלין ממנו על כרחו, ומשמע דאינו רגיל לא [כן הוא לפי הגהת חשק שלמה], וקשה על שמואל שאמר אשתו של אדם מערבת שלא מדעתו, ועל כרחיך דהתם איירי במיחה בה, ובזה מחלק שמואל בין רגיל לאינו רגיל, אך באינו מיחה יכולה לערב אף באינו רגיל. [ומשמע מדבריו דהא דשמואל דנוטלין ממנו על כרחו נמי איירי על ידי אשתו, וכדעת התוס' והרא"ש].

**דעת הרמב"ם:** כתב הרמב"ם פ"ה ה"ה, אשתו של אדם מערבת לו שלא מדעתו, והוא שלא יאסור על שכניו, אבל אם אוסר אינה מערבת אליו ולא משתתפת עליו אלא מדעתו, כיצד אוסר, כגון שאמר איני מערב עמכם או איני משתתף עמכם. ומבואר בדבריו כרבינו חננאל, דהא דאסר הא דלא אסר פירושו הא דמיחה הא דלא מיחה.

והקשה הראב"ד על פירושו, דהלא הטורזינא לא רצה להשכיר, ומדוע מועיל שכירות אשתו. והנה רבינו חננאל כתב להדיא דגם לגבי שכירות מהני לשכור מאשתו שלא ברצונו ובלבד שלא ימחה, ומבואר דיש חילוק בין אינו רוצה למיחה, ולפי"ז לא קשה כלל קושיית הראב"ד.

אך בדעת הרמב"ם אי אפשר לומר כן, דלגבי שכירות עכו"ם כתב הרמב"ם פ"ב הי"ב בסתמא, דאשתו של גוי משכרת שלא מדעתו, ולא חילק בין מיחה ללא מיחה. ומשמע דשלא ברצונו ומיחה חד הוא, דכל שאינו מסכים לעירוב לא מהני, ואם כן בגמ' מוכח דלגבי שכירות עכו"ם מהני אף במיחה, ותירוץ הגמ' הא באסר הא בלא אסר זה רק לגבי עירוב מישראל.

אך הא גופא קשה, דבגמ' מוכיח דאפשר להשכיר מעכו"ם על ידי אשתו שלא ברצונו מהא דאמר שמואל אשתו מערבת שלא מדעתו, והא לגבי עירוב שלא ברצונו לא מהני, ואיך מוכיח לשכירות שלא ברצונו דמהני.

והנה לגבי שכירו ולקיטו הקשה הבית יוסף [סי' שפ"ב] לדעת הרמב"ם דבעינן גם שכירות, היכי מייתי ראיה משכירו ולקיטו דישראל, הא לגבי ישראל במיחה לא מהני, שהרי אפילו באשתו לא מהני כשמיחה וכ"ש שכירו ולקיטו, ואילו בנכרי איירי במיחה. ומה שתירץ שם לא מהני הכא, עיי"ש.

ובעצי אלמוגים ס"ק י"ט יישב, דכל מה שלא מהני עירוב על ידי אשתו במיחה, זה רק באופן שהיא מערבת משל הבעל, אך אם מערבת משל עצמה מהני אפילו במיחה, וכן בשכירו ולקיטו של ישראל מהני אפילו במיחה אם מערב משל השכיר והלקיט עצמו. והשתא ניחא הא דמייתי ראיה לנכרי אע"ג דמיחה, דלגבי שכירות לא שייך לחלק בין משל עצמו למשל השכיר והלקיט.

ולפי"ז י"ל גם הכא, דהא דמיחה לא מהני זה חיסרון בעירוב בלבד, והראיה שאם יתן משל עצמו מהני, ולכן בשכירות מנכרי מהני בכל אופן. והא דמייתי ראיה מעירוב לשכירות הוא רק דמהני על ידי אחר, אף דבעירוב איירי דוקא שלא מדעתו ובשכירות מהני אפילו כשאינו רוצה. ולפי"ז מיושב שפיר השגת הראב"ד, דלעולם לגבי נכרי אין חילוק בין מיחה ללא מיחה, ומכל מקום מייתי שפיר ראיה משמואל.

והנה ברמב"ם פ"ה ה"ב הביא מימרא דשמואל אחד מבני מבוי שרגיל להשתתף וכו' בסתמא, והתם לא איירי על ידי אשתו כלל, ומשמע דאפילו בעל כרחו ממש אפשר ליטול. ולפי"ז צ"ע טובא מאי קשה לגמ' דשמואל אדשמואל, הא באינו רגיל מבואר רק דאין נוטלין בעל כרחו, ומנלן דאף על ידי אשתו לא מהני.

ולפיכך ביאר הכסף משנה בדעת הרמב"ם את הגמ' להיפך, דמשמע שבני המבוי נוטלין שיתופן בעל כרחו, אך אשתו אינו מערבת על כרחו, ואילו לעיל קאמר שמואל דאשתו מערבת על כרחו. ומשני דהתם איירי במיחה, ולכן מהני על ידי בני המבוי ולא מהני על ידי אשתו, אך בלא מיחה מהני אף על ידי אשתו. ולפי"ז כתב דלא גרסינן בגמ' רגיל אין שאינו רגיל לא, שהרי הדיוק הוא בני מבוי אין אשתו לא, ואין זה שייך לרגיל ואינו רגיל. [לפי הגירסא לפנינו בר"ח נמי ליתא לתיבות אלו, אלא שהחשק שלמה הגיה כן בדבריו]. ומדבריו משמע דלעולם בני מבוי עדיפי מאשתו, ואפילו באינו רגיל, וכן נקט מחצית השקל.

ובמגן אברהם ביאר דעת הרמב"ם בלא הגהה כלל, דלעולם אשתו חשיבא כבני מבוי, ומדמינן להו להדדי, וקושיית הגמ' דשמואל אדשמואל היא דלגבי בני מבוי קאמר דדוקא ברגיל לערב כל שבת נוטלין ממנו על כרחו אך באינו רגיל לא, ואילו באשתו אף באינו רגיל היא מערבת שלא מדעתו. וע"ז משני דהא דאשתו מערבת שלא מדעתו הוא בלא מיחה, ובכה"ג אף באינו רגיל מערבין.

**לימא מסייע ליה כופין אותו לעשות לחי וקורה למבוי**

לכאורה הכא איירי לכופו להשתתף עם בני המבוי בדמים, והוי דין בהל' שכנים דאפשר לכופו לעשות מבוי, ואיך אפשר להוכיח מכאן לעירובי חצרות דאיירי בהל' קניינים דאפשר לזכות ממנו בעל כרחו. ולדעת התוס' בתירוץ קמא זה גופא התירוץ, אך לשאר הפירושים קשה, וכן לתוס' צ"ע מה הס"ד.

ויתכן דבהא דקאמר שמואל בני מבוי נכנסין לתוך ביתו מבוארים ב' חידושים, חדא בהל' קניינים, דאפשר לזכות משלו בעל כרחו ומהני לעירוב, וזה נעשה רק על ידי אשתו לדעת רוב הראשונים, ועוד חידוש בהל' שכנים דאפשר לכופו לעשות עירוב. ועיקר דברי שמואל הוא על החידוש בהל' שכנים ולכן לא הזכיר דהעירוב נעשה על ידי אשתו, ולזה שפיר מייתי ראיה מלחי וקורה.

**דף פ ע"ב**

**שאני התם דליכא מחיצות**

רש"י פירש דמבוי מגולה אין נח לשומרו, ולכן הוא מחוייב להשתתף בלחי וקורה. והקשה הריטב"א הא לחי כל שהוא, ועל ידי זה לא נעשה המבוי לאינו מגולה.

תוס' גרסו בתחילה דאיכא מחיצה, ופירשו דאין מכאן ראיה לגבי עירוב חצרות דבעינן דעתו לעצם הקנין.

ועוד פירשו לפי הגירסא דידן דליכא מחיצה, דיותר קל לכופו להתיר לטלטל בתוך המבוי מאשר להתיר לטלטל מבית לחצר.

**עושין לחי אשרה**

משמע דאפילו לכתחילה שרי, [ולא רק דאם עשאו כשר], והקשה הבית מאיר הא מדאורייתא אסור להנות מאיסורי הנאה. ותירץ, דכיון שהלחי אינו נעשה אלא לצורך מחיצה ואינו משתמש במחיצה עצמה, לא חשיב הנאה מה שנהנה ממנה שמותר לטלטל על ידה. [היכא שעל ידי המחיצה יוכל לעשות תשמישים צנועים בחצרו ודאי חשיב הנאה מגוף המחיצה, והכא איירי באופן שהמחיצה לא מוסיפה לו כלום בהנאה, אלא רק היתר טלטול].

**אבל קורה לא כתותי מכתת שיעוריה**

פירש רש"י דלחי אין לו שיעור לרחבו ועוביו, ולא שייך בזה כתותי, אך בקורה איכא שיעור דצריכה טפח כדי לקבל אריח. והקשו הראשונים, הא גם לחי צריך שיעור, דצריך שיהא בו גובה עשרה. ותירצו:

א. כיון דלא בעי אלא שיעור זוטא לא החמירו בו. וכתב השער הציון (שסג ס"ק כד) בשם הפמ"ג, דלפי"ז אם עשה ב' מחיצות ולחי, דהנידון כלפי חיוב דאורייתא, אף לחי לא מהני מאשרה, דלשון לא החמירו משמע דרבנן. אלא אם כן נימא דכל ענין כתותי מכתת שיעוריה הוי חומרא מדרבנן, ואף כלפי זה י"ל דבשיעור זוטא לא החמירו.

אמנם המגיד משנה תירץ דבקו כל שהוא לא אמרינן כתותי, אף דקו זה צריך להיות במשך עשרה, עיי"ש. ולפי"ז אפילו בדאורייתא לא אמרינן כתותי בלחי.

ב. עוד כתבו בשם ה"ר אברהם, דבלחי אם היה מדבק הכתיתים בכותל נמי מהני, ובלבד שלא יהו ניטלות ברוח, משא"כ בקורה לא מהני קורה מכתיתין, אלא צריך שיהא חיבור של קורה טפח.

ומצינו ב' דרכים בהבנת תירוץ הר"א, דבהגהות רעק"א (שסג סעי' טו) כתב דהא דבקורה לא מהני כתיתין הוא משום דבעינן ראויה לקבל אריח, ועל ידי כתיתין אינה חזקה. ולפי"ז כתב דקורה רחבה ד' תלוי בב' תירוצי התוס', דלתירוץ ראשון כיון דבעי שיעור אמרינן כתותי ולא מהני מאשרה, אך להר"א כיון דאין צריך חזקה לקבל אריח מהני אשרה.

ובביאור הלכה שם כתב, דהפמ"ג נקט נפק"מ בין התירוצים בקנה שעל גבי צוה"פ, דלפי תירוץ ראשון כיון דסגי בכל שהוא מהני מאשרה, ולפי הר"א כיון שאינו יכול להתקיים באויר אחר שיעשה אפר לא מהני, וכתב דלפי"ז כל שכן דלא מהני קורה רחבה ד', כיון שאינה יכולה להתקיים באויר. [כלומר, דלפי רעק"א החיסרון בקורה הוא בחוזק, ולפי הביה"ל בדעת הפמ"ג החיסרון הוא שאינו מתקיים באויר, משא"כ לחי אפשר להדביקו לכותל].

אך בחידושי רבינו חיים הלוי פי"ז משבת ביאר בדעת הרמב"ם, דבכתותי מכתת שיעוריה לא אמרינן דהוי כמי שאינו, אלא נאמר חיסרון בשיעור. ולכן כל היכא דהדין שיעור שבו נאמר בגופו, כמו בשופר ולולב, אמרינן כתותי דמעתה ליכא שיעור, אך היכא דבגופו אין דין שיעור ורק במקום, כמו במחיצות, דאין דין במחיצה עצמה שיהא בה גובה עשרה, אלא דבעינן שבכל משך גובה עשרה יהיה מחיצה, בזה ליכא חיסרון דכתותי כלל, שהרי במציאות יש מחיצה בכל גובה עשרה. וכיון דקיי"ל לחי משום מחיצה אין בזה חיסרון דכתותי. משא"כ בקורה דהשיעור טפח נאמר בקורה עצמה, ואין זה דין שבמשך טפח יהיה קורה, בזה יש חיסרון של כתותי. ולדבריו ודאי קורה רחבה טפח נמי פסולה מאשרה, כיון שיש בה דין שיעור.

ולגבי קנה שע"ג צוה"פ יש להסתפק, דאמנם אין בה דין שיעור, אך עכ"פ יש בה דין חיבור, שיהיה קנה אחד מתחילה ועד סוף, ודין כתותי מהני להוריד את החיבור. [ויתכן דזה כונת הפמ"ג דלא מהני קנה שע"ג צוה"פ משום שחסר בחיבור, ולא כמו שהבין המשנה ברורה בכונתו דאין קיום באויר].

ג. הראב"ד בהשגות כתב, דכונת הגמ' רק דאפשר לחלק בין לחי לקורה, אך באמת אין חילוק כלל שהרי גם בלחי בעינן שיעור בגבהו, ולכן נקט לדינא דאף קורה של אשרה מותרת, דהא קורה משום היכר, ואף בשל אשרה איכא היכר, וכמש"כ תוס' לגבי סולם של אשרה דאין צריך שיעור של חשיבות, אלא שבמציאות יכול לעבור מחצר לחצר.

ועוד כתב בביאור הגמ', דבלחי אף אי חשבת ליה כקש נידף מהני, דאפשר לקושרו לכותל, אך בקורה אי חשבת כקש נידף לא מהני כלל, וכתותי מכתת שיעוריה מחשיב ליה כקש נידף.

**נתוספו עליהן מוסיף ומזכה וצריך להודיע**

לעיל ע"א איתא בברייתא: אם משלו צריך לזכות ואם משלהן צריך להודיע. ופירש רש"י דאם מזכה משלו צריך לזכות ואין צריך להודיע, דכל מה שצריך להודיע הוא שמא מקפיד על עירובו, ומשלו לא שייך טעם זה. וכן פירש במתני' דתרתי קתני, אם משלו מזכה ואין צריך להודיע ואם משלהן מוסיף וצריך להודיע.

ויל"ע למ"ד דאם מקפיד על עירובו מהני, מדוע צריך להודיע, ואיך יבאר את המשנה. ובגאון יעקב לעיל כתב דאפילו למ"ד דמקפיד על עירובו מהני מכל מקום צריך להודיע, דיתכן שאינו רוצה ליתן פת שלו בבית של אחר. וצ"ל דרש"י נקט טעם דמקפיד לחד מ"ד לפי שהוא טעם פשוט יותר, ובאמת לכו"ע צריך להודיע מטעם שכתב הגאון יעקב.

אך עיקר פירוש רש"י צ"ע טובא, דבגמ' מבואר דלפי ר' שזבי מתני' פליגא על ר' יהודה וס"ל דאף עירוב חצרות חשיב חובה, ולפי שמואל מתני' איירי בבית שבין ב' מבואות. ולפי שמואל מבואר דהטעם הוא משום דחשיב חובה, ואפילו במזכה משלו לא מהני. וצ"ל דרש"י כתב כן לפי ר' שזבי וס"ל דאין זה משום דחשיב ליה חובה, אלא משום חשש מקפיד על עירובו. אך צ"ע דלפי"ז מנליה דמתני' פליגא על ר' יהודה, הא ר' יהודה קאמר רק דחשיב זכות ומהני לזכות שלא מדעתו, אך כאשר מערב משלהן דיש חשש מקפיד על עירובו דלמא גם ר' יהודה מודה דלא מהני.

אמנם רבינו חננאל פירש באופן אחר, דבברייתא לעיל כתב דבין משלו ובין משלהן צריך להודיע, [וכנראה גרס כן בברייתא, אך גם לגירסא דידן י"ל דאם משלו צריך לזכות חוץ ממה שצריך להודיע]. וכן במתני' מוסיף ומזכה וצריך להודיע היינו דאף באופן שמזכה משלו צריך להודיע, דהברייתא והמשנה סוברים דחשיב חובה ודלא כר' יהודה, או דאיירי בבית שבין ב' מבואות דהוי חובה, ולכן בין משלו בין משלהן צריך להודיע. ולפי"ז ניחא.

**ולא אמרו לערב בחצרות אלא שלא לשכח התינוקות**

פירש רש"י לאחר שנשתתפו, כלומר דמעיקר הדין אין צריך גם שיתוף וגם עירוב, וכן דעת הרמב"ם. אך לעיל מו ע"ב פירש רש"י דעירובי תחומין עיקר, וכן הוכיחו התוס' שם דכל המשניות כאן איירי בדין שיתוף ולא בדין עירוב. ואף דהמשנה נקטה "לערב בחצרות" לאו דוקא, דכמה פעמים קורא לשיתוף לשון עירוב חצרות.

**ככר כאיסר והוא שלם מערבין בו**

יל"ע איך מהני ככר כאסר, הא בעינן כגרוגרת. ופירש רש"י דאיירי במביא כמה ככרות כאסר וביחד שיעורם כגרוגרת. אך רבינו יהונתן תירץ דאיסר לאו דוקא, וצריך כגרוגרת. ועוד תירץ דר' יהושע מיקל בחד גיסא דסגי באיסר ואין צריך כגרוגרת. וב' תירוציו הם דלא כרש"י.

**דף פא ע"א**

**וחכמים אומרים לא זכו לו מעותיו**

פירש רש"י דאיירי אפילו במזכה לו ככר ע"י אחר, דהא ע"ז אמר ר' יהודה בד"א בעירובי תחומין וכו', ועל כרחיך איירי במזכה לו. והא דלא מהני זיכוי ע"י אחר פירש רש"י, דהנחתום לא נתכוין לזכות לו במתנת חינם כשאר מזכין בעירוב, אלא להקנות לו בעד המעה וכו'. ונראה ביאור הדברים דיש ג' סיבות שיוכל לקנות נותן המעה, א. שיזכה לו הנחתום ע"י אחר בעד המעות, ב. שיזכה לו הנחתום במתנה, ג. שיזכה לו הנחתום קנין עירוב כמו שזיכה לשאר בני המבוי. ובאופן השלישי כתב רש"י דלא נתכוין לזכות לו בתורת קנין עירוב אלא בתורת קנין גמור. ובאופן השני אינו רוצה לזכות, לפי שבאופן זה יצטרך להחזיר לו את המעות. ובאופן הראשון לא מהני לפי שלא סמכה דעתו, [לכאורה צריך לבאר דבאופן זה לא מהני לפי שזה נחשב לחובה כיון שאינו יכול לחזור בו, וכמו שמצינו בנותן דינר לטבח, וצ"ע].

והנה במש"כ רש"י דלא נתכוין לזכות במתנת חינם צ"ע דאם כן אין הטעם משום דחשיב חובה אלא משום שלא נתכוין להקנות כלל, ומה זה שייך לר' יהודה. ולכן פירשו התוס' דאפילו נתכוין לא מהני, כיון שהוא נתכוין לזכות בתורת קנין בפת, ולא סמכה דעתו להשתתף בעירוב כשאר הדיירים. ואי הוי זכות לא איכפת לן דלא סמכה דעתו, ורק משום דהוי חובה קצת לא מהני בלא דעתו.

ויתכן דאף רש"י נתכוין לדברי התוס', וכמש"כ רש"י עצמו בע"ב דנותן המעות אינו רוצה לזכות אלא בעד מעותיו. ומש"כ כאן דהנחתום לא נתכוין לזכות לו כשאר מזכין בעירוב כונתו בתורת מתנה כשאר מזכי עירוב, לפי שהוא רוצה להשאיר את המעות אצלו. אך בתורת קנין עירוב לא איכפת לו להקנות ובזה החיסרון רק מצד נותן המעות. [דרש"י בע"א איירי בקנין מתנה, ובע"ב איירי בקנין עירוב].

ותמה ע"ז הרא"ש מדוע לא מהני הא גילה בדעתו שרוצה להשתתף בעירוב, ומה שרצה להשתתף בתורת זכיה בפת אין זה סיבה שיחשב חובה בשבילו. [בתפארת למשה כתב דמצינו כה"ג לגבי טבח, שאפילו אם גילה בדעתו שרוצה לזכות בבהמה לא מהני רק בד' פרקים בשנה. ולכאורה התם הטעם משום שמעתה אינו יכול לחזור בו, ואכתי חשיב חובה. אך הכא אם זיכה לו בחינם אין סיבה שיחשב חובה, ומה שהעירוב עצמו נחשב חובה לזה ודאי מועיל גילה דעתו, ולא דמי להתם כלל].

ולכן כתב הרא"ש דברישא לא איירי כלל במזכה ע"י אחר, אלא חשב שהמעות עצמם יקנו לו, ובזה פליגי ר"א וחכמים האם מעות קונות בעירוב או לא. והא דקאמר שאין מערבין אלא מדעתו ענין חדש הוא ולא קאי ארישא כלל. ומצינו כה"ג דהמשנה נקטה שאין והכונה ואין.

ובהא דקאמר ר' יהודה דבעירובי חצרות אין צריך להודיע דחשיב זכות, יל"ע האם איירי רק במזכה משלו או שמא אף במערב משלהן. ובתוס' דנקטו ברישא דאיירי אף במזכה ע"י אחר במתנה או בקונה בשבילו פת ממקום אחר, משמע קצת דאף אם באמת יזכה בפת לא מהני משום דחשיב חובה, וע"ז ר' יהודה סובר דבעירובי חצרות אין צריך להודיע.

וכן מבואר בתוס' לעיל מו ע"ב, דהתם מייתי מר' יהודה דהכא דאיכא חומר בתחומין יותר מבחצרות, דבתחומין צריך להודיע ובחצרות אין צריך להודיע. והקשו תוס' מדוע חשיב ליה חומר, הא בתחומין הוי חובה ובחצרות הוי זכות. ותירצו, דבתחומין לא מהני אפילו היכא דגילה דעתו שרוצה לילך לצד א', דמכל מקום יש בזה חובה. אך בחצרות באופן שאינו רוצה להשתתף בעירוב מכל מקום כייפינן ליה, ולכן חשיב ליה חומר. והנה פשוט דאיירי באופן שנוטלים משלהן, דאי מזכה לו משלו פשוט דאם עומד וצווח שאינו רוצה לזכות לא מהני, ועל כרחיך איירי בנוטלים ממנו פת בעל כרחו, ואם כן מאי מייתי מר' יהודה דמזכין לאדם שלא מדעתו, הא לא איירי בזכיה כלל. ועל כרחיך צ"ל דר' יהודה איירי אף באופן שנוטל ממנו פת, דכיון דהוי זכות נוטלים ממנו שלא מדעתו, וזה כולל גם באופן שאינו רוצה שנוטלין ממנו בעל כרחו אע"ג דהוי חובה קצת כשאינו רוצה.

ובעיקר דברי התוס' דבתחומין לא מהני אפילו אם גילה דעתו צ"ע מדוע באמת לא מהני, הא השתא הוי זכות בשבילו. [ואולי י"ל דהוי כמו זכין מאדם, דבאים ליטול ממנו את האפשרות ללכת בצד שני, ואף דהוא רוצה בכך לא מהני זכיה]. ובריטב"א משמע דכיון שעל פי רוב תחומין הוי חובה בשבילו, תקנו חכמים דלעולם צריך דעתו.

**דף פא ע"ב**

**עשאו ר"א כד' פרקים בשנה**

רש"י פירש דעיקר התירוץ הוא כר' יוחנן דמדין תורה קנין כסף מועיל. וצ"ע לדעת ר"ל דקנין כסף אינו קונה מהתורה איך יתרץ את המשנה. וברשב"א ביאר דתירוץ ר' נחמן מהני אף למתני', דאיירי במתני' בזיכה לו ע"י אחר וס"ל לר' אליעזר דמשום תקנת עירוב חשבינן ליה כזכות אע"ג שמעתה אינו יכול לחזור בו. [אמנם להרא"ש דלא איירי במזכה ע"י אחר אי אפשר ליישב כן].