א - קרן כעין שגנב
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בפרק מרובה

**בדין קרן כעין שגנב**

**א**

א] **ב"ק ס"ה א',** אמר רב קרן כעין שגנב תשלומי כפל ותשלומי דו"ה כשעת העמדה בדין, מ"ט דרב, אמר קרא גניבה וחיים וכו' אחיי' לקרן כעין שגנב.

**והנה** נחלקו הראשונים בעיקר דינא דרב דקרן כעין שגנב, דהרא"ש בסימן ב' כתב, ז"ל, קרן כעין שגנב מילתא דפשיטא הוא, דאילו איתבר ממילא על כרחך משלם ד', דבשעת שבירתה לאו מידי קעביד וכו' ואשעת גזילה קמחייבת ליה וההיא שעתא הויא שויא ד', עכ"ל, ולכאו' מקורו הוא מסוגיית הגמ' בב"מ מ"ג א', (שהביא בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה תברה), דהא דאיתבר ממילא משלם זוזא הוא משום דהשתא לא עביד לה ולא מידי, אמאי קא מחייבת ליה אההיא שעתא דגזלה ההיא שעתא זוזא הוא דשויא.

**אמנם** הנה בפירש"י לעיל ס"ד ב' ד"ה אחיי' כתב, ז"ל, אחיי' לקרן כעין שגנב וכו', דאם גנב בהמה והוכחשה או הוזלה משלם כשעת הגניבה, דכתיב חיים החייהו לקרן של גניבה שיהא שלם, עכ"ל, ומבו' בדבריו דבעינן קרא להא דמשלם קרן כשעת הגניבה, ובלא קרא הו"א דמשלם כדהשתא, - ועד"ז מצינו בפירש"י בפסחים ל"ב א' ד"ה כל היכא, ז"ל, כל היכא דמעיקרא כשאכלה הויא שויא הך גריוא ד' זוזי והשתא כשמשלם שויא זוזא וכו', מיהו ממונא דכהן אוכל הוא, ולא גרע משאר ממונא דחולין שהדיינים גובין ממנו כשעת גזילה, כדכתיב אשר גזל כמו שגזל, עכ"ל, וכ"ה בתורי"ד בסוגיין בסו"ד דהא דכל הגזלנים משלמין כשעת הגזילה ילפינן לה מקרא דאשר גזל, והרי דבעינן קרא להא דמשלם כשעת הגזילה ואינו משלם כדהשתא, ולאו סברא הוא,[[1]](#footnote-2) וזה צ"ב, דמ"ט הי' לנו לומר דישלם כדהשתא, הרי השתא לאו מידי עביד, וכמש"כ הרא"ש.[[2]](#footnote-3)

ב] **והנה** בתשו' הרא"ש כלל צ"ד סימן ז' נשאל בדין השולח יד בפיקדון דדינרי זהב והוציאו מן העולם, ובשעת הוצאתו מן העולם הי' שוה מ' זוז ועתה שוה ל' זוז, אם נפטר במה שיתן לו דינרי זהב כמו שהפקיד אצלו, או נאמר שיתחייב מיד דמיהן בשעת הוצאה וכל הגזלנים משלמין כשעת הגזילה, והשיב הרא"ש, ז"ל, מי ששלח יד בפיקדון וכו' חייב לשלם דמים כפי מה ששוים בשעת שליחות יד וכו', דמיד כששלח בה יד נעשה עליו גזלן וכו', "והוי כאילו קנאו בדמים בשעת הגזילה" וכו', והכי פריך בגמ' וכו' ואי בחסר מי איכא למ"ד לאו לפי דמים משלם, והא תנן כל הגזלנין משלמין כשעת הגזילה, וכן בפרק כל שעה אילימא דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא מי איכא למ"ד לאו לפי דמים משלם, והא תנן כל הגזלנין, הלכך צריך לשלם דמים לפי מה שהיו שוים בשעת שליחות יד, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרא"ש דהא דכשהוזלה הגזילה משלם כשעת הגזילה, ול"מ לשלם חפץ אחר כמידת הגזילה, הוא משום דהוי כמו שקנאו בדמים בשעת הגזילה, וצ"ב מכוון טעם זה, - וגם יש להעיר דלכאו' הוא דלא כמש"כ הרא"ש בסוגיין דהא דמשלם כשעת הגזילה הוא משום דהשתא לאו מידי קעביד ואשעת גזילה קמחייבת לי'.

ג] **והנה** המחנ"א בהל' נזקי ממון סימן א' נסתפק בדין מזיק שהזיק חפץ שהי' שוה בשעת ההיזק ה' ואח"כ בשעת הפירעון הוזל ואינו שוה אלא ד', דאף דלענין גזילה כה"ג חייב לשלם ה', י"ל דשאני התם דכתיב אשר גזל כמו שגזל, וכמש"כ רש"י בפסחים, אך במזיק דליכא קרא, סגי שיחזיר כלי אחר כמו שהזיק אע"ג דהשתא אינו שוה כ"כ, וסגי אף שישלם את דמיו כמו ששוה עכשיו, - ועיי"ש דמסיק דתליא בפלוגתת הרא"ש ורש"י, דלדעת הרא"ש דדינא דקרן כעין שגנב הוא מסברא, הרי דה"נ במזיק דינא הוא דמשלם לפי הדמים שהי' שוה בשעת ההיזק ולא לפי מידה, אך לדעת רש"י דאלמלי קרא דאשר גזל הו"א דכל שהוזל הכלי שגזל משלם לו כלי אחר כמו שגזל או את דמיו וסגי, הרי דבמזיק דליכא קרא נותן לו כלי כמותו או דמיו וסגי, עכ"ד.

**אך** הנה כבר הביאו האחרונים להא דתניא בתוספתא במכילתין פ"ג, הרג שורו של חבירו הוקרה בהמה או שהוזלה, הדליק גדישו של חבירו הוקרה תבואה או שהוזלה וכו', אין לו אלא כשעת נזקו, ולהדיא דבמזיק לא סגי שישלם לו כפי דמי הדבר הניזק בשעת התשלומין, אלא צריך לשלם כפי דמי הדבר הניזק בשעת ההיזק.[[3]](#footnote-4)

**ואמנם** צ"ע בזה לדעת רש"י, דכיון דחזינן דבגזלן בעינן קרא להא דמשלם כשעת הגזילה, ובלא קרא הוה אמרינן דמשלם כדהשתא, מ"ט במזיק הוא משלם כשעת ההיזק אף דליכא קרא להכי.[[4]](#footnote-5)

**ב**

ד] **והנה** בביאור הס"ד דבגזל כלי והוזל משלם כדהשתא, מבו' בד' המחנ"א שם דהוא משום די"ל דסגי במה דמשלם לפי מדה, וזהו דס"ד דכשהוזל הכלי, א"צ לשלם לו כפי דמיו בשעת הגזילה, אלא סגי דמחזיר לו כלי אחר כמותו או את דמיו.

**אמנם** הנה עיקר הנידון בסוגיין אם התשלומין הם כעין שגנב או כשעת העמדה בדין, ואמרינן דכפל ודו"ה משלם כשעת העמדה בדין, אינו משום דינא דלפי מדה, דטעם זה דלפי מדה משלם אינו מועיל אלא כשהוקרה הגזילה או שהוזלה, דבזה י"ל דדין התשלומין הוא כפי מדת הגזילה, וכיון שהוקרה או שהוזלה צריך לשלם כדהשתא, אך הרי בסוגיין איירי אף כשנתפטמה הבהמה או שהוכחשה, דבזה אין לדון שישלם כדהשתא משום דלפי מדה משלם, דאף אם לפי מדה משלם אין לו לשלם אלא כפי מדת הגזילה בשעה שגזל, ובע"כ דנידון הסוגיא הכא הוא נידון בפנ"ע, אם דין התשלומין הוא כפי הגזילה דשעת הגזילה, או דהוא כפי הגזילה דשעת העמדה בדין.

ה] **ולפ"ז** נראה, דמש"כ הרא"ש הכא דהא דקרן כעין שגנב מילתא דפשיטא היא, משום דהשתא לא קעביד מידי ואשעת גזילה קמחייבת לי', הוא כלפי הנידון דסוגיין אם דין התשלומין הוא כפי הגזילה דשעת הגזילה או כפי הגזילה דהשתא, וע"ז הוא שכתב הרא"ש דסברא הוא דדין התשלומין הוא כפי הגזילה דשעת הגזילה, כיון דהשתא לאו מידי קעביד ואשעת גזילה קמחייבת לי'.

**ואמנם** דאכתי הי' מקום לדון, דאף דאשעת גזילה קמחייבת לי' והוא צריך לשלם את הגזילה דשעת גזילה, מ"מ כל שהוזלה הגזילה שמא סגי במה שמשלם לפי מדת הגזילה בשעת הגזילה, וא"צ לשלם לפי דמים, - וע"ז הוא שכתב הרא"ש בתשו' דהוי כמו שקנאו בדמים בשעת הגזילה, דכיון שלקח את הגזילה לעצמו, נתחייב דמים בעד הגזילה, ואינו נפטר בהשבת המדה שגזל ממנו, דהוי כלוקח מקח מחבירו והוזל, דצריך לשלם לו כדמי המקח בשעת המקח, ולא מצי לשלם לו כמדת המקח.

**ועיקר** הך מילתא שנתבאר דנידון הרא"ש בתשו' אינו אם סגי במה דמשלם את הגזילה דהשתא, דע"ז א"צ לפרש דהוא משום דקנאו בדמים בשעת הגזילה, אלא הוא משום דהשתא לאו מידי קעביד ואשעת גזילה קמחייבת לי', אלא הוא אם סגי בתשלומין לפי מדה, כמדומה דהוא מפורש כן בל' הרא"ש שם שהוכיח דלא סגי במה שמשלם כדהשתא, ז"ל, והכי פריך בגמ' וכו' ואי בחסר מי איכא למ"ד "לאו לפי דמים משלם", והא תנן כל הגזלנין משלמין כשעת הגזילה, וכן בפרק כל שעה אילימא דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא מי איכא למ"ד "לאו לפי דמים משלם" וכו', עכ"ל, ולהדיא דעיקר הנידון בדבריו הי' דשמא סגי במה שמשלם כפי המדה שגזל וא"צ לשלם לפי דמים, וע"ז הוא שהביא מהתם דצריך לשלם לפי דמים ולא סגי במה שמשלם כפי המדה שגזל.[[5]](#footnote-6)

**ג**

ו] **ויש** להוסיף עוד בזה, די"ל דנידון הרא"ש בתשו' אם צריך לשלם לפי דמים, או סגי שיתן לו כמדת הגזילה, וכתב דמשלם לפי דמים משום דהוי כמו שקנאו בדמים בשעת הגזילה, הוא רק בגזלן, אך במזיק כה"ג פשיטא דמשלם לו לפי דמים, אף דיתכן דבמזיק ליכא להטעם שכתב הרא"ש.

**ולפרש** הטעם בזה יש להקדים, דהנה בעיקר חיוב התשלומין בגזילה, כתב בחי' הגר"ח בפ"ט מגזילה דהוא מדין מזיק, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרמב"ם בפ"א מגניבה ה"ט דהעבד שגנב פטור מן הכפל ובעליו פטורין שאין אדם חייב על נזקי עבדיו אע"פ שהם ממונו מפני שיש בהן דעת ואינו יכול לשמרם וכו' וכיו"ב משאר נזקים, ומבו' דאם היו הבעלים מתחייבים בשמירת עבדם היו חייבין בתשלומי הגניבה, דחיוב תשלומי הגניבה הוא מדין מזיק ויש בזה לדינא דשמירתם עליך, עיי"ש בדבריו.

**ולכאו'** יש ללמוד כן מהא דתניא לעיל ד' ב' דכ"ד אבות נזיקין ונמנו בכללם גנב וגזלן, והרי דחיוב התשלומין דגנב וגזלן הוא מדין מזיק, ואמנם דהוא דין מזיק בפנ"ע דגנב וגזלן, ואי"ז בכלל המזיק דמכה בהמה ישלמנה, וע"כ אינו חייב אלא בגוונא דיש ע"ז תורת גניבה וגזילה, ואכמ"ל.

ז] **אמנם** הנה בשטמ"ק לקמן ק"ד ב' כתב בשם הרא"ש שכתב, ז"ל, ואע"ג דבפ"ק דערכין אמרינן דנזיקין מלוה הכתובה בתורה היא, היינו טעמא משום דמשלם אע"פ שלא נהנה וכו', אבל גזלן הא דמשלם משום שנהנה הוא, וזה מן הדין כשאר מלוה על פה שיש לו להחזיר מה שלוה, ולא חשיבא כמו מלוה הכתובה בתורה, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הרא"ש דעיקר חיוב גזילה אינו מכח ההפסד שהפסיד את חבירו דומיא דמזיק, אלא הוא מכח שקיבל את הגזילה ויש לו להחזיר את מה שלקח דומיא דהלואה.[[6]](#footnote-7)

**ונראה** לדעתו, דהא דמני לגנב וגזלן בכלל אבות נזיקין, הוא משום דהחמירה תורה בגנב וגזלן דמשלמין ממיטב, דלענין זה הוא דמני להו בכלל אבות נזיקין, כדמסקינן התם דכולן אבות לשלם ממיטב, אף דחיובו הוא להחזיר את מה שלקח דומיא דהלואה, ול"ה כהלואה דמשלם מבינונית, הוא משום דחבירו נפסד וניזק בלקיחה זו, אך לעולם עיקר חיוב התשלומין הוא להשיב את מה שלקח.

ח] **ונפ"מ** רבתא בזה נראה, דהנה הקצוה"ח בסימן כ"ה סק"א כתב, דדינא דאדם מועד לעולם בין שוגג ובין מזיד, הוא דוקא לגבי מזיק דמרבינן לה מדכתיב פצע תחת פצע, אבל בגניבה וגזילה דלא הזיק את גוף החפץ לא מרבינן שוגג כמזיד, דדוקא במזיק דגלי קרא גלי ולא בגנב וגזלן.[[7]](#footnote-8)

**אמנם** הנה בס' זכרון שמואל סימן נ"ו הביא בשם מרן הגרי"ז זצ"ל שנקט דאף באונס כעין גניבה דמזיק פטור, כמש"כ התוס' לעיל כ"ז ב' ד"ה ושמואל, מ"מ גנב וגזלן חייבין, ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס' בקידושין נ"ה א' סוד"ה אין מועל שפירשו דהא דאם הניח להם אביהם פרה שאולה וכסבורים של אביהם הם וטבחוה ואכלוה משלמין דמי בשר בזול, הוא משום דכל דסבור שהוא שלו ל"ה גזלן, ומבו' דאלמלי ה"ט היו חייבין ע"ז משום גזילה, אף דהו"ל אונס כעין גניבה, דמה"ט הוא דאין חייבין ע"ז מדין מזיק, וכמש"כ התוס' לעיל כ"ז ב'.

**ולכאו'** הוא תלוי בנידון זה, דאי נימא דחיוב התשלומין דגנב וגזלן הוא מדין מזיק, הרי הדין נותן דכיון דבמזיק מצינו דבלא רבויא דקרא לא הי' חייב אלא במזיד, הרי דה"נ בגנב וגזלן לא יהא חייב אלא במזיד, ואף אי נימא דילפינן להמזיק דגנב וגזלן מהמזיק דמכה בהמה ישלמנה, מ"מ לא יהא חייב אלא באונס כעין אבידה ולא באונס כעין גניבה דאף מזיק פטור ע"ז, אך אי נימא דחיוב התשלומין דגנב וגזלן הוא להשיב את מה שלקח, שפיר י"ל דיהא חייב אף באונס כעין גניבה, דומיא דהלואה דבכל ענין הוא חייב להחזיר את מה שלוה.

ט] **ולפ"ז** נראה לפרש טעם נידון הרא"ש בגזילה דישלם לפי מדה, ול"ד למזיק דפשיטא לן דמשלם לפי דמים, דהנה בב"מ ע"ה א' אמרינן דאם הלוה כור חטים לחבירו והוזלו נוטל חטים, והתוס' לקמן צ"ז ב' סוד"ה המלוה את חבירו והריב"ש בסימן שצ"ו הוכיחו מזה דבהלואה משלם כפי זולא דהשתא, ול"ד לגזילה דמשלם כשעת הגזילה.

**והנה** החזו"א בחו"מ סימן ט"ז סק"ג נקט, דכי היכי דבגזילה ונזקין הוי חיובו לפי דמים ולא לפי מדה, ה"נ בהלואה מעיקר דינה הוי חיובו לפי דמים, והא דמצי להתחייב בהשבת חטים הוא התחייבות מחודשת, והיא חלה ע"י חליפי שוה בשוה, עיי"ש.

**אך** הנה בד' תור"פ לקמן צ"ז א' מבו' להדיא דבהלואה מעיקר דינה הוי חיובו לשלם את המדה שלוה, וזהו שהוצרך לפרש דמ"ש מגזילה דמשלם לפי דמים, וכ"נ בד' הריב"ש בסימן שצ"ו, וצ"ב דמ"ש מנזיקין דחיובו הוא לפי דמים ולא לפי מדה.

**ונראה** דהטעם בזה הוא, משום דחיוב הלואה הוא להשיב את מה שלקח ממנו, וכל שלוה חטים הוי עיקר חיובו להשיב חטים, ול"ד למזיק דעיקר חיובו הוא חיוב תשלומין בעד ההיזק, וחיובי תשלומין שבתורה הם לפי דמים, וע"כ כל שהזיק חטים הוי חיובו בתשלומי דמים, ולא סגי במה שנותן לו את מדת החטים שהזיקו.

י] **ולפ"ז** נראה דזהו מש"כ הרא"ש לדון בדין גזילה אם סגי דישלם לפי מדה, אף דבמזיק פשיטא לן דמשלם לפי דמים, דהרא"ש לטעמי' אזיל דחיוב התשלומין דגזילה הוא להחזיר את מה שקיבל, וע"כ הי' מקום לדון דסגי במה שמחזיר לו כמדת הגזילה שגזל ממנו, דומיא דהלואה, וע"ז הוא שכתב הרא"ש דלא סגי בהכי, משום דהוי כמו שקנאו בדמים בשעת הגזילה.

**ומצינו** כן בד' תור"פ לקמן צ"ז א', עיי"ש שכתב כמש"כ התוס' שם דהא דגזל מטבע ונפסל וליתא בעין משלם כשעת הגזילה, ול"ד להלואה דמצי לשלם את המטבע שנפסל, הוא משום דשאני גזילה מהלואה, דבהלואה אם לוה חטים והוזלה אינו משלם לו אלא חטים, ובגזילה משלם כשעת הגזילה, ועיי"ש שכתב לפרש הטעם בזה, ז"ל, ויש ליתן טעם לחלק בין גזילה להלואה, דגזילה כיון שמתכוין לקנות לכך כשאין הגזילה בעין בעי לשלומי כשעת הגזילה, ובהלואה לא שייך ה"ט, עכ"ל.[[8]](#footnote-9)

**ולכאו'** המכוון בזה הוא, דבהלואה שלא נתכוין לקנות אלא נתכוין להחזיר לבעלים, הוי חיובו להחזיר את הדבר עצמו שלקח, וע"כ הוי חיובו לפי מדה, ומשא"כ בגזילה שנתכוין לקנות לעצמו ולא להחזיר לבעלים, הוי זה לקיחה גמורה לעצמו, והוא צריך לשלם לבעלים בעד הלקיחה, וע"כ הוי חיובו לפי דמים, דדמי למכירה דחייב הלוקח לשלם כדמי המקח בשעת המקח, ולא סגי במה שיתן לו כמדת המקח.

יא] **וצריך** להוסיף בזה, דהנה הרא"ש לעיל בפ"ק סימן י"א כתב דבגנב וגזלן צריך לשלם לו בהמה וכלים שלמים, דבגנב כתיב חיים שנים ישלם, ובגזלן כתיב והשיב את הגזילה אשר גזל כעין שגזל, ומיהו מעות יכול ליתן לו דמה לי הן ומה לי דמיהן כיון שיכול לקנות בהן כעין שגזל, אבל לא דבר שיצטרך לטרוח ולמוכרו ולקנות בדמים כעין שגזל, עכ"ד.

**ולכאו'** מבו' בד' הרא"ש דחיוב התשלומין דגנב וגזלן הוא לפי המדה שגזל ממנו דהוא צריך להשיב לו בהמה וכלים שלמים כמו שגזל ממנו, וכל הא דיכול ליתן לו מעות הוא רק משום דמה לי הן ומה לי דמיהם כיון דיכול לקנות בהן כעין שגזל.

**אמנם** קשיא טובא לפ"ז, דא"כ הי' בדין דכל שהוזלה הגניבה או שהוקרה ישלם כדהשתא, דבדמים אלו דהשתא יכול לקנות כעין שגזל, ומ"ט משלם כעין שגנב, ובע"כ מזה דחיוב התשלומין דגזילה אינו לפי מדה אלא לפי דמים, וזה דלא כד' הרא"ש דעיקר חיובו הוא בבהמה וכלים שלמים, ועמד ע"ז האבנ"ז ביו"ד סימן קע"ו ס"ק ד' ה', ועיי"ש במש"כ בזה.

**אך** נראה פשוט, דמש"כ הרא"ש דצריך לשלם לו בהמה וכלים שלמים, לאו היינו דעיקר חיובו הוא להשיב את המדה שגזל, דודאי דחיובו הוא חיוב דמים ככל חיובי תורה, וכמש"כ בתשו' הרא"ש דהוי כמו שקנאו בדמים בשעת הגזילה, ואך דמקרא דכאשר גזל ילפינן דדינו הוא לשלם את הדמים בבהמה וכלים שלמים, והוא ע"ד הא דבכל נזיקין הוי דין התשלומין ממיטב, ובגניבה וגזילה נתחדש דדין התשלומין הוא בבהמה וכלים שלמים, והא דמצי לשלם בדמים הוא משום דמה לי הם מה לי דמיהם, וע"כ הוי חיובו כפי הדמים של שעת הגזילה, ואף אם הוקרה הגזילה וא"א לקנות בדמים אלו בהמה וכלים שלמים כעין שגזל, מ"מ לא נתחייב טפי מדמי הגזילה שגזל.

**ד**

יב] **וע"ד** מש"נ בד' הרא"ש, הי' מקום לפרש גם בד' רש"י, והוא לפ"מ שנקט המחנ"א בדעתו, דהא דבעינן קרא בגזילה דמשלם כשעת הגזילה, הוא דלא נימא דסגי במה שמשלם לו כפי המדה שגזל ממנו, ולפ"ז ניחא הא דבעי קרא להכי, דאף דהשתא לאו מידי עביד ואשעת גזילה קמחייבת לי', מ"מ שפיר הו"מ למימר דיהא חיובו כפי המדה דשעת גזילה, וע"ז בעינן קרא דמשלם לפי הדמים דשעת הגזילה.

**ולפ"ז** י"ל דע"כ כ"ז הוא בגזילה, אף במזיק ה"ה משלם כפי הדמים בשעת ההיזק כדתניא בתוספתא, אף דבמזיק ליכא קרא, ומשום דדוקא בגזלן דחיובו הוא להשיב את מה שלקח, ס"ד דסגי במה שמשלם לפי מדה ובעינן קרא ללמד דחיובו הוא לפי דמים, אך במזיק דחיובו הוא חיוב תשלומין בעד ההיזק, פשיטא לן דחיובו הוא לפי דמים, ולא סגי במה שנותן לו כמדת הדבר שהזיקו, וכנ"ל.

יג] **אך** הנה אף דהדברים מתישבים בד' רש"י בפסחים דע"ז קיימי ד' המחנ"א שם, מ"מ אי"ז מתישב בד' רש"י לעיל בסוגיין שפירש דהא דבעינן לקרא דאחיי' לקרן כעין שגנב הוא כשגנב בהמה והוכחשה או הוזלה, ומבו' דבלא קרא הו"א דאם גנב בהמה והוכחשה משלם כדהשתא, ובזה אין לפרש דהוא משום דלפי מדה משלם, דאף אם משלם לפי מדה, יש לו לשלם לפי מדת הבהמה בשעה שגנבה, ולא לפי מדתה עכשיו, ובע"כ דהס"ד הוא דדין התשלומין אינו כפי הגניבה דמעיקרא אינו לפי הגניבה דהשתא.[[9]](#footnote-10)

יד] **ונראה** דיש להוכיח כן גם מד' רש"י בפסחים שם, דהנה בפירש"י שם כתב, ז"ל, איבע"ל כיון דגבי תרומה בשוגג קפיד רחמנא אתשלומי פירות ולא מעות וכו', לפי מדה משלם או לפי דמים משלם, בגזלן דחולין וכו' לא איבעיא לן, כיון דלא קפיד רחמנא אתשלומין דידהו דאמר ישיב לרבות שו"כ ואפי' סובין, ודאי לפי דמים משלם, אבל בתרומה שוגג איבעיא לן הואיל והקפידה התורה לשלם פירות, כל היכא דמעיקרא וכו' שויא הך גריוא ד' זוזי והשתא כשמשלם זוזא לא תיבעי לך וכו', ולא גרע משאר ממונא דחולין שהדיינים גובין ממנו כשעת גזילה, כדכתיב אשר גזל כמו שגזל, עכ"ל.

**ויש** להעיר בד' רש"י, דבתחילת דבריו פירש דהא דבגזילה דחולין פשיטא לן דלפי דמים משלם, הוא מסברא, דכיון דלא קפיד רחמנא אתשלומין דידהו ודאי לפי דמים משלם, ובסוף דבריו כתב דהא דבגזילה משלם לפי דמים ילפינן לה מדכתיב אשר גזל כמה שגזל, וצ"ע בתרתי, חדא, דכיון דסברא הוא מ"ט בעינן קרא להכי, ועוד, דכיון דאיכא קרא להכי, מ"ט הוצרך רש"י מעיקרא לפרש דהוא מסברא, ועמש"נ להלן ענף ז' לישב קו' זו לדעת המחנ"א.

**והפשוט** בזה דב' ענינים הם, דמש"כ רש"י דהוא מסברא, הוא כלפי נידון הגמ' שם אם לפי דמים משלם או לפי מדה, ובזה פירש"י דבגזילה פשיטא דחיובו הוא לפי דמים ולא לפי מדה, אך אכתי י"ל דכל דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוז לא ישלם אלא זוז, דאף דפשיטא לן דלפי דמים משלם, מ"מ י"ל דדין התשלומין הוא כפי הגזילה דהשתא ולא כפי הגזילה דמעיקרא, וע"ז פירש"י דילפינן לה מדכתיב אשר גזל כמה שגזל, - ומאידך מהך קרא דאשר גזל כמה שגזל, לא שמעינן אלא דדין התשלומין הוא כפי הגזילה דמעיקרא ולא כפי הגזילה דהשתא, אך לא שמעינן מינה דמשלם לפי דמי הגזילה דמעיקרא, דאף תשלומין לפי מדת הגזילה דמעיקרא הוו כמה שגזל, וכמו שהרגיש בזה החזו"א בסימן ח' סוסקט"ו, וע"ז פירש"י דסברא הוא דכיון דלא קפיד רחמנא וכו' הוי חיובו לפי דמים ככל חיובי תורה.

טו] **ובזה** נתפרשו דברי התוס' בסוגיין סוד"ה גופא שכתבו, ז"ל, ובפרק כל שעה הו"מ לאתויי מההוא דגזל חמץ דמשלם כדמעיקרא, אלא דניח"ל להביא ההיא דכל הגזלנים שהיא שנוי' תחילה, ועוד אור"י דמגזל חמץ לא מצי למידק כלל דלפי דמים משלם היכא דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא, דהו"א דגבי חמץ כי ליתא בעין בעי לשלומי לי' חמץ מעליא כאותה חתיכה שגזל דלפי מדה משלם אבל לא כדמים של שעת הגזילה, עכ"ל.

**וביאור** דבריהם בתי' בתרא הוא, לפמש"כ התוס' לקמן צ"ז ב' סוד"ה המלוה את חבירו דאף דבהלואה לפי מדה משלם, ואם לוה חטים והוזלו משלם חטים ואם לוה מטבע ונפסל משלם לו במטבע זה, מ"מ פשיטא דאין יכול לשלם תרומה טמאה תחת טהורה וחמץ שעבר עליו הפסח תחת חמץ היתר, והיינו משום דתרומה טמאה וחמץ שעבר עליו הפסח שיש בהן גריעותא, אין מתקיים בזה דין תשלומין לפי מדה, ול"ד למטבע ונפסל דאין הגריעותא בגופו,[[10]](#footnote-11) ועי' בחזו"א בסימן י"ז סקכ"ד שפירש קצת בע"א, - ולפ"ז הרי דבסוגיא דפסחים שדנו אם לפי דמים משלם או לפי מדה משלם, ואמרו דבגזילה משלם לפי דמים, ל"ה מצי לאתויי מההיא דגזל חמץ ועבר עליו הפסח, דאף אם לפי מדה משלם, לא מצי לשלם בחמץ שעבר עליו הפסח, דומיא דהלואה דאם לוה חמץ ל"מ לשלם בחמץ אסור,[[11]](#footnote-12) וע"כ לא מייתינן לה אלא מהא דתנן דמשלם כשעת הגזילה, דמזה נלמד דמשלם כפי הדמים דשעת הגזילה ולא כפי המדה.

**וצ"ע** בד' התוס' בתי' קמא דהוצרכו לישב בע"א, דלכאו' הרי הדבר פשוט כן דמההיא דגזל חמץ ועבר עליו הפסח לא שמעינן כלל דלפי דמים משלם, וכמש"כ התוס' בתי' בתרא.

**ולמש"נ** מתפרשים היטב ד' התוס', דמעיקרא ס"ל כפירש"י בפסחים שם, דהא דבגזילה משלם לפי דמים הוא מילתא דפשיטא, דלא מיבע"ל אלא בתשלומי תרומה דקפיד רחמנא אתשלומין דידהו, ומה שהוצרכו התם לפרש דגזלן משלם כדמעיקרא כדתנן כל הגזלנים משלמין כשעת הגזילה, הוא דלא נימא דאף דלפי דמים משלם מ"מ דין התשלומין הוא כפי הגזילה דהשתא ולא כפי הגזילה דמעיקרא, וע"ז שפיר כתבו התוס' דהו"מ לאתויי ממתניתין דגזל חמץ ועבר עליו הפסח, - אך בתי' בתרא כתבו דהא דמייתינן למתניתין דכל הגזלנים משלמין כשעת הגזילה, הוא להא דגזלן משלם לפי דמים ולא לפי מדה, וע"ז ל"ה מצי לאתויי ממתניתין דגזל חמץ ועבר עליו הפסח, וכנ"ל.[[12]](#footnote-13)

טז] **ולפמש"נ** דהא דבעינן קרא דבגניבה וגזילה משלם כדמעיקרא, אי"ז ללמד דלא נימא דחיובו הוא לפי מדה, אלא הוא ללמד דלא נימא דחיובו הוא לפי הגזילה דהשתא, הרי הדר צ"ב דמ"ט בעינן קרא להכי, הרי כיון דהשתא לאו מידי קעביד ואשעת גזילה קמחייבת לי', מ"ט נימא דישלם כפי הגזילה דהשתא, וגם צ"ע דמ"ש ממזיק דמשלם כפי שעת ההיזק אף דליכא קרא להכי.[[13]](#footnote-14)

**ה**

יז] **ורווח** בבי מדרשא לבאר בזה, דהנה בפירש"י לעיל ד' ב' ד"ה וגזלן מבו' דחיוב תשלומי דמים בגזילה הוא בכלל קרא דוהשיב את הגזילה אשר גזל, דהתם איירי כשאין הגזילה בעין, דהרי הא דמני לגזילה בכלל אבות הוא לשלם ממיטב, אשר היינו כשאין הגזילה בעין, וכ"ה מבו' בד' התוס' והרא"ש לעיל י"א א', והרמב"ן וש"ר בב"מ כ"ו ב' והרא"ש שם בסימן ט', ודלא כמש"כ הגר"ח בפ"ט מגזילה בדעת הרמב"ם והראב"ד דהוא דין בפנ"ע מקרא דושלם ואינו בכלל והשיב.[[14]](#footnote-15)

**וי"ל** בגדר הדברים, דעיקר דין ההשבה הוא להשיב את הגזילה עצמה, ומה"ט כשהיא בעולם צריך להשיבה ואינו נפטר בהשבת דמים, והא דכשאינה בעולם משיב את דמי', היינו משום דחשיב כמשיב עי"ז את הגזילה עצמה, דמה לי היא מה לי דמי'.

**ולפ"ז** י"ל דמה"ט הוא דס"ד דיהא חיובו כפי הגזילה דהשתא, אף דהשתא לא עביד מידי, ואף דבמזיק פשיטא דחיובו הוא כפי שעת ההיזק, דמ"מ כיון דעיקר חיוב השבה דגזילה הוא להשיב את הגזילה עצמה, והא דמשיב את דמי' הוא משום דעי"ז חשיב כמשיב את הגזילה עצמה, הדין נותן לשלם את הדמים כפי הגזילה דהשתא, דהרי כשמשיב את הגזילה עצמה הוא משיב אותה כפי שהיא עכשיו, וה"נ כשמשיב את דמי' יש לו לשלם כפי דמי הגזילה עכשיו, דזהו דמי הגזילה שהוא חייב בהשבתה, - וצ"ב לפ"ז בהא דגלי קרא דמשלם כשעת הגזילה, דמ"ט באמת נקבע שומת התשלומין לפי שעת הגזילה, אף דעיקר דין תשלומי דמים הוא דעי"ז חשיב כמשיב את הגזילה עצמה, (דרחוק לומר דמהך קרא ילפינן דאין גדר דין תשלומי דמים דעי"ז חשיב כמשיב את הגזילה עצמה), וי"ל.

יח] **ובדעת** הרא"ש דפליג ע"ז, נראה דאף דמודה דדין תשלומי דמים בגזילה הוא מכלל דין והשיב, וכמש"כ לעיל בפ"ק סימן י"א ובפ' אלו מציאות סימן ט', מ"מ לאו היינו דעיקר דין ההשבה הוא להשיב את הגזילה עצמה, והא דמהני השבת דמים הוא משום דחשיב כמשיב את הגזילה עצמה, אלא היינו דאיכא ב' אופני השבה, דהיכא שבידו להשיב את הגזילה עצמה הוא חייב בהשבתה, והיכא דאין בידו להשיב את הגזילה עצמה הוא חייב בהשבת דמי הגזילה שגזל, והיינו דהוי זה ב' אופנים להשלים לנגזל את חסרונו, או ע"י שמשיב לו את הגזילה עצמה, או ע"י שמשיב לו דמים בעד הגזילה, וע"כ שפיר הדין נותן שישלם כפי דמי הגזילה בשעת הגזילה.[[15]](#footnote-16)

**ו**

יט] **אמנם** נראה דיש לפרש בזה בע"א, ולמדנו לזה מתו"ד הרא"ש בסוגיין, דהנה הרא"ש כתב דהא דקרן כעין שגנב וכפל ודו"ה כשעת העמדה בדין, סברא הוא דקרן נתחייב בשעת גניבה, אבל כפל ודו"ה לא מחייב עד שעת העמדה בדין דאי מודה מיפטר, ועיי"ש שכתב עוד, ז"ל, ובשעת העמדה בדין דכפל כמשמעותו כשויו עתה כשיגמר הדין, אבל לענין דו"ה שמין כמה הי' שוה בשעת טביחה ומכירה דההיא שעתא קמחייב, ואם נתייקרה קודם העמדה בדין לא משלם כי השתא, עכ"ל.

**והאחרונים** תמהו בד' הרא"ש, דכיון דהא דמשלם כפל ודו"ה כשעת העמדה בדין הוא משום דלא מחייב עד שעת העמדה בדין דאי מודה מיפטר, א"כ מ"ט לענין דו"ה שמין כמה הי' שוה בשעת טו"מ ואם נתייקרה קודם העמדה בדין לא משלם כי השתא, הרי כיון דלא מחייב עד שעת העמדה בדין הדין נותן דכשנתיקרה קודם העמדה בדין ישלם כדהשתא, - ועוד, דאם בדו"ה אינו משלם כדהשתא משום דחיובו הוא על שעת הטו"מ, א"כ מ"ט בכפל הוא משלם כדהשתא אף דחיובו הוא על שעת הגניבה.

כ] **ובחי'** הג"ר מאיר שמחה בסוגיין כתב בביאור דברי הרא"ש, ז"ל, דכפל מחויב על מעשה הגניבה שגנב הקרן ונמצא שעדיין הגניבה לא יצאת מרשותו עד שישיב לבעלים, "ולכך מעשה הגניבה נמשך עדיין עד שעת העמדה בדין", לכך צותה תורה לשער כפי שעת העמדה בדין, אבל לא כן טביחה כו' לאחר הטביחה תו לא נמשך סיבת החיוב, עכ"ל.

**וביאור** הדברים, דאף דחיוב דו"ה לא חייל עד שעת העמדה בדין, מ"מ כשהוא מתחייב בהם בשעת העמדה בדין, הוי חיובו על שעת הטו"מ, וע"כ אינו מתחייב אלא כשעת טו"מ, ומשא"כ בכפל דחיובו הוא על מעשה הגניבה, וסיבת חיובו נמשכת כ"ז שהגניבה בידו, ע"כ כיון דחייל החיוב בשעת העמדה בדין, סברא הוא לשום את חיובו כפי דמי הגניבה עכשיו.[[16]](#footnote-17)

**ונתחדש** בזה, דחיוב הגניבה אינו על מעשה הגניבה בפנ"ע, ואח"כ כבר ליכא להדבר המחייב, דומיא דחיוב מזיק דהוא על מעשה ההיזק, אלא כיון דעיקר חיוב הגניבה הוא על ממון חבירו שבידו, הרי דגם אחר הגניבה עדיין קיים הדבר המחייב דעדיין ממון חבירו בידו, ואף אחר שנאבד החפץ מן העולם אכתי הדבר המחייב קיים, דכיון דקיבל ממון חבירו ולא השיב, חשיב דעדיין יש בידו את ממון חבירו.[[17]](#footnote-18)

כא] **ויש** ללמוד כן מסוגיית הגמ' בסנהדרין ע"ב א' שנחלקו בטעם הא דגזלן חייב באונסין, אם הוא משום משום דברשותי' קיימי לגמרי, או דהוא משום דאוקמה רחמנא ברשותי' לאונסין דומיא דשואל, וצ"ב דמ"ט בעינן להא דאוקמינהו רחמנא ברשותי', הרי בלא"ה כיון שבשעת הגזילה נתחייב בדמי', הרי דאף דאם משיב את הגזילה עצמה נפטר, מ"מ כל שנאנסה הגזילה ואינו משיב, מ"ט יהא פטור מתשלומי' דמי'.

**ונראה** מזה כמש"נ, דלחיוב גזילה לא סגי במעשה הגזילה דמעיקרא, אלא עיקר חיובו הוא רק משום דחשבינן דעדיין ממון חבירו בידו, וע"כ הי' בדין דכל שאבדה הגזילה באונס נימא דממונו של הנגזל נאנס וכבר אין לו ממון ביד הגזלן, וזהו דאמרינן דאוקמי' רחמנא ברשותי' דהגזלן, וחשיב דכבר נטל הגזלן את הגזילה לגמרי ובידו נאנס, ואכתי חשיב דממון הנגזל קיים בידו, וע"כ הוא חייב בתשלומין, ונת' עוד בזה בסימן ו' ענף ג'.

כב] **ובזה** מתפרש מש"כ השטמ"ק בסוגיין בשם ה"ר ישעי', במה שאמרו לקמן ק"ה א' בגזל ג' אגודות בג' פרוטות והוזלו ועמדו על ב' והחזיר לו ב' דחייב להחזיר לו אחרת ותנא תונא גזל חמץ ועבר עליו הפסח וכו', דהא דמייתי מהתם ולא מייתי ממתניתין דמשלם כשעת הגזילה, הוא משום דל"ד למתניתין דכי אזלת בתר השתא ממונא גזל מיני', משו"ה משלם כשעת הגזילה, אבל ההיא דג' אגודות דהשתא לאו ממונא קא גזל לי' דהא לא שויא פרוטה, אימא לא לשלם, משו"ה מייתי ההיא דחמץ ועבר עליו הפסח דכי אזלת בתר השתא לא שוי שו"פ ואפ"ה כי ליתי' בעיני' משלם, עכ"ל.

**ונראה** דהוא מתפרש ע"פ הנ"ל, דכיון דעיקר חיוב התשלומין דגזלן הוא משום דחשבינן דעדיין ממון חבירו קיים בידו, ומכח זה הוא חייב בתשלומין כשעת הגזילה, ע"כ הי' מקום לומר דכל שהוזל ואינו שו"פ ועכשיו אין בידו ממון שו"פ של חבירו, לא יהא חייב בתשלומין, וזהו דמייתינן מגזל חמץ ועבר עליו הפסח דאף בכה"ג הוא חייב בתשלומין.

כג] **והנה** בד' הרא"ש מבו', דאף דאף אחר הגניבה אכתי קיים הדבר המחייב דעדיין ממון חבירו בידו, ומה"ט הוא דחיוב כפל הוא כשעת העמדה בדין, מ"מ בחיוב קרן סברא הוא דמשלם כדמעיקרא, דדוקא בכפל דאי מודה מיפטר וחייל חיובו בשעת העמדה בדין, יש לנו לקבוע את חיובו כפי דמי הגניבה עכשיו, אך בקרן דחייל חיובו בשעת הגניבה, כבר נקבע חיובו כשעה זו.[[18]](#footnote-19)

**אך** בדעת רש"י י"ל, דאף דבקרן חייל חיובו בשעת הגניבה, מ"מ כיון דקיום חיובו הוא מכח דעדיין ממון חבירו בידו, וכדחזינן דאלמלי הא דאוקמינהו רחמנא ברשותי' לאונסין הי' נפטר כשנאבדה הגזילה באונס, הדין נותן לשלם כפי דמי הגניבה דהשתא, דזהו ממון חבירו שקיים בידו, וזהו דילפינן מקרא דמשלם כעין שנגב.

**ונמצא** לפ"ז דלא פליגי רש"י והרא"ש ביסודי הדברים, אלא פליגי בהא דחיוב גניבה הוא מכח דעדיין ממון חבירו קיים בידו, אם מכח זה הדין נותן דישלם כדהשתא, או דכיון דכבר חייל חיובו בשעת הגניבה הדין נותן דישלם כדמעיקרא.[[19]](#footnote-20)

**ז**

כד] **נתבאר** לעיל סקי"ד להעיר ע"ד המחנ"א שפירש בד' רש"י בפסחים דהא דבעינן לקרא דאשר גזל דמשלם כשעת הגזילה, הוא דלא נימא דלפי מדה משלם, וצ"ע ממש"כ רש"י שם לעיל מינה דהא דבגזלן לא מיבעיא לן אם משלם לפי דמים או לפי מדה, הוא מסברא, דכיון דלא קפיד רחמנא אתשלומין דידהו ודאי לפי דמים משלם, וא"כ מ"ט הוצרך רש"י אח"כ למילף לה מקרא, ומאידך אם באמת ילפינן לה מקרא, מ"ט הוצרך רש"י בתחילת דבריו לפרש דסברא הוא.

**ונראה** לישב לד' המחנ"א, דהנה בעיקר מש"כ המחנ"א לדון במזיק דמשלם לפי מידה, משמע מכל דבריו דהיינו דאם הוזל סגי בתשלומין לפי מדה לפטרו, ובתחילת דבריו כתב דסגי שמשיב כלי כמותו, ואח"כ כתב דה"נ סגי דמשיב דמי כלי כמותו, אך אם הוקר ודאי דא"צ לשלם לפי מדה וסגי בתשלומין לפי הדמים בשעת ההיזק, עיי"ש,[[20]](#footnote-21) והנה אמנם מד' חי' המיוחסים לרבינו יונה שהביא המחנ"א שם נראה שנסתפק אם כשנתיקר אם חייב לשלם לפי מדה, אך בכל דברי המחנ"א אין נראה כן.[[21]](#footnote-22)

**ויש** ליתן טעם בזה, דהנה בסוגיית הגמ' לעיל ל"ד א' מבו' דכל שהזיק את בהמתו של חבירו והכחישה, ואח"כ חזרה והשביחה, הי' בדין לפטרו מתשלומי הנזק, וכל הא דמחייבינן לי' הוא משום דאמרינן דאלמלי ההיזק היתה משבחת טפי, והרי דכל שנתקן ההיזק פקע חיוב התשלומין, וע"כ שפיר י"ל דגם כשמשלם לו כלי אחר כמותו או דמיו הו"ל כתיקון ההיזק, וה"ז מועיל לפטרו מתשלומי הדמים.

כה] **ולפ"ז** י"ל דמש"כ רש"י בתחילת דבריו דבגזלן פשיטא דלפי דמים משלם כיון שלא הקפידה תורה לשלם בפירות, היינו משום דלפ"מ דמוקמינן להאיבעיא היכא דמעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ד', הרי דבגזלן דכוותה פשיטא דלפי דמים משלם, אך בגונא דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא, שפיר הי' מקום לפטרו בהשבת המדה או דמי', וע"ז הוצרך רש"י לפרש דהא דמשלם ד' ילפינן לה מדכתיב אשר גזל.[[22]](#footnote-23)

כו] **אך** אכתי תיקשי, דמ"מ כיון שפירש"י דילפינן לה מקרא דאשר גזל כמה שגזל, מ"ט הוצרך מעיקרא לפרש דסברא הוא.

**והעירוני** די"ל בזה, דהנה בעיקר מה שפירש המחנ"א בד' רש"י, דהא דבעינן לקרא דאשר גזל כמה שגזל, הוא דלא נימא דסגי בתשלומין לפי מדה, הק' החזו"א בסימן ח' סוסקט"ו דהיאך שמעינן מקרא דאשר גזל דהתשלומין הן לפי דמים ולא לפי מדה, הרי אף תשלומין לפי מדה הוו כמה שגזל, ואדרבה לישנא דאשר גזל משמע טפי דצריך להשיב אותו המין שגזל, וכמש"כ התוס' והרא"ש לעיל י"א א'.

**וי"ל** בזה, דע"כ הוצרך רש"י מעיקרא לפרש דהא דפשיטא לן בגזלן דלפי דמים משלם, הוא מסברא, ול"ה מצי לפרושי דילפינן לה מקרא דאשר גזל, דבהך קרא לא נתפרש דחיובו הוא לפי דמים ולא לפי מדה, - אך אחר דסברא הוא דהיכא דמעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ד', אינו משלם אלא זוזא, תו דרשינן לקרא דאשר גזל כמה שגזל, דקאי על הדמים, דלא מצינו לפרושי דקאי על המדה, שהרי כשהוקר פשיטא לן דא"צ לשלם לפי מדה, ומינה ילפינן דאף היכא דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא משלם ד', ולא סגי שישלם זוז.

1. ואמנם בפירש"י שם כתב דילפינן לה מדכתיב אשר גזל כמה שגזל, ובפירש"י הכא כתב דילפינן לה מההיא דאחיי' לקרן כעין שגנב, וצ"ל בדעתו דבעינן קרא לגזילה וקרא לגניבה ולא ילפינן זמ"ז.

   וצריך להוסיף בזה, דבפשוטו כל גניבה יש בכללה גזילה, אלא דחמירא טפי משום דגניבה היא, וא"כ כיון דילפינן מקרא דבגזילה משלם כשעת הגזילה ולא סגי לשלם כדהשתא שהוכחשה או שהוזלה, מ"ט בעינן קרא להכי בגניבה, ורחוק לומר דכל הא דבעינן קרא, הוא רק ללמד דהוא חייב בכך גם מכח פרשת גניבה, ונפ"מ שיהא בזה לדין נמכר בגניבתו, ולכאו' יש ללמוד מד' רש"י דאי"ז כן, דאף דאלמלי שניתנה פרשת גניבה, הי' חייב בכל גניבה משום גזילה, דליכא תנאי בגזילה שיהא בחוזק יד, כאשר כ"ה מוכח מכמה דוכתי, מ"מ אחר שניתנה פרשת גניבה, חלקה גניבה שם לעצמה, ובכל גוונא דהוא מתחייב משום גניבה, אינו חייב אף משום גזילה, וע"כ אף דילפינן מקרא דבגזילה משלם כשעת הגזילה, בעינן קרא לגניבה דמשלם כעין שגנב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. והי' מקום לפרש דהטעם בזה הוא, משום דהשלמת הלקיחה מן הבעלים הוא כשנאבדה הגניבה מן העולם וא"א להשיבה לבעלים, וע"כ ס"ד דכל שהוכחשה או הוזלה קודם שנאבדה מן העולם, לא ישלם אלא כשעת האיבוד, - ואמנם זה מתישב בד' רש"י בסוגיין, די"ל דדבריו קיימי כשהוזלה קודם שנאבדה מן העולם, דומיא דהוכחשה דאיירי בכה"ג, אך ד' רש"י בפסחים הרי קיימי כשהוזלה אחר שאכלה, ואפ"ה בעינן קרא להא דמשלם כשעת הגזילה.

   ובד' רש"י בסוגיין יש מקום לפרש עוד, למש"כ התורי"ד בסוגיין דבדין קרן כעין שגנב נתחדש דאף כשהגניבה בעין והוכחשה או הוזלה, ל"מ למימר הרי שלך לפניך ומשלם כעין שגנב, ול"ד לגזילה דאומר לו הרי שלך לפניך, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"א מגניבה הי"ד, ובכל ד' הרמב"ם בהל' גניבה לא נזכר גוונא דמצי ליפטר ע"י אמירת הרי שלך לפניך, וע"כ הוא דבעינן קרא להכי, אך גם בזה לא נתישבו ד' רש"י בפסחים דאף היכא בגזילה דליתא בעין בעינן קרא דמשלם כשעת הגזילה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאו' יש להוכיח כן גם מסוגיית הגמ' בפסחים ל"ב א' דמיבע"ל בתשלומי תרומה אם משלם לפי מדה או לפי דמים, ואי נימא דמזיק משלם לפי מדה, ודוקא גזלן משלם לפי דמים מגזה"כ, מ"ט נימא דבתשלומי תרומה משלם לפי דמים, - ואמנם י"ל בזה, דהנה משמעות ד' המחנ"א שם דכל מה שנסתפק דמזיק משלם לפי מדה, היינו דאם הוזל א"צ לשלם כשויו כפי דמיו בשעת ההיזק, סגי דישלם לפי מדה, דסגי בהכי ליחשב כתשלום על ההיזק, כיון שמשיב לו כלי כמותו או דמיו, אך אם הוקר סגי דישלם לו כפי דמיו בשעת ההיזק, וא"צ לשלם לו לפי מדה, עיי"ש, וזהו דמיבע"ל בתשלומי תרומה היכא דמעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ד' אם סגי שישלם לו זוז, כשאר חיובי תורה, או דצריך לשלם לפי מדה, - וי"ל עוד, דדין תשלומי תרומה דמי לדין תשלומי גזילה, כמשמעות ל' רש"י בפסחים שם והראשונים בגיטין נ"ד א', וזהו דמיבע"ל אם לפי דמים משלם דומיא דגזלן דילפינן מקרא דמשלם לפי דמים, וכ"ה מבו' בד' הריב"ש בסימן שצ"ו דהצד דבתשלומי תרומה משלם לפי דמים, הוא משום דדמי לגזלן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם למש"כ בחי' הגר"ח בפ"א מגניבה דכל הא דמצינו לדון זולא בגניבה, ומשלם כפל כשעת העמדה בדין, הוא רק כשהגניבה בעין, אך כל שאינה בעין לא שייך כלל למידן בה דין הוזלה, כיון דאין כאן דבר שתחול בי' זולא כלל, עיי"ש, ניחא, דע"כ במזיק דלעולם חיובו הוא על הדבר שנפסד ואינו בעולם משלם כשעת הנזק, - אך לא נתישב בזה ד' רש"י בפסחים דגם כשהוזלה אחר שנאבדה מן העולם בעינן קרא דמשלם כשעת הגזילה, ובלא"ה הי' משלם כדהשתא, אף דכבר אינה בעולם, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן ס"ו א' ועוד מקמאי דגם כשהוזלה אחר שנאבדה מן העולם משלם כפל כשעת העמדה בדין, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט לגבי מזיק משלם כדמעיקרא אף דליכא קרא להכי. [↑](#footnote-ref-5)
5. שוב נתבוננתי דלכאו' אין עיקר דברינו בד' הרא"ש מתישבים במש"כ הרא"ש שם לגיר' דפו"א, ז"ל, כמו גזל חמץ ועבר עליו הפסח, [אם הוציא חייב לשלם כמו שהיה שוה בשעת הגזלה ואין יכול ליתן לו חמץ אחר שעבר עליו הפסח], עכ"ל, ואם נידון הרא"ש הי' אם סגי בתשלום לפי מדה, הרי לכאו' אין להביא ע"ז מהא דלא מצי ליתן לו חמץ אחר שעבר עליו הפסח, וכמש"נ להלן סקט"ו בד' התוס' בסוגיין, ואמנם בדפו"ר ל"ג לזה, אך כנראה דהוא השמטה מחמת טעות הדומות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. והעירוני דיש ללמוד כן גם מד' הרא"ש בפ' הגוזל קמא סימן ג', עיי"ש שכתב, ז"ל, והא דקאמר דמי פרה העומדת לילד ודמי רחל העומדת ליגזז, ולא קאמר דמי פרה מעוברת ודמי רחל טעונה, משום דלפעמים אדם קונה פרה מעוברת לשחיטה בשביל השליל וכן רחל טעונה בשביל הגיזה שעלי' ואין דמיהם מרובים כדמי פרה שאדם קונה מעוברת לגדל הולד וכן רחל לגדלה לגזיזה, וזה הגזלן שהשהה אצלו עד שילדה וגזזה צריך לשלם דמים מרובין, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאם לא הי' הגזלן משהה אותה אצלו עד שילדה וגזזה, ל"ה משלם כדמי פרה העומדת לילד ורחל העומדת ליגזז, ורק משום שהשהה אותה הגזלן אצלו עד שילדה וגזזה צריך לשלם כדמי פרה העומדת לילד ורחל העומדת ליגזז, ולכאו' זה מתישב רק אי נימא דחיוב גזלן הוא להשיב את מה שלקח לעצמו, ובזה הוא דאמרינן דכל שלקח את הגזילה לעצמו בתורת פרה העומדת לגדל ולד ורחל העומדת לגדלה לגיזה צריך לשלם דמים מרובין, דאי נימא דחיוב גזלן הוא להשלים את ההפסד שהפסיד לבעלים, הי' לנו לדון אם היתה הפרה והרחל עומדים אצל הבעלים לכך, וליכא נפ"מ בתורת מה לקחה הגזלן לעצמו. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנתיה"מ שם סוסק"א הסכים לזה לדינא, אך בדבריו משמע דאי"ז משום דגזלן אינו חייב בשוגג, אלא הוא משום דכל דלא נתכוין לגזול ולא נתכוין לקנותו לגזילה לאו גזלן הוא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להעיר דמה הוצרך ליתן טעמים לזה, הרי בגניבה ילפינן מקרא דאחיי' לקרן כעין שגנב דמשלם כשעת הגניבה, ואף אם ס"ל כמש"כ הרא"ש דעיקר קרא הוא להא דכפל ודו"ה כשעת העמדה בדין, הרי מ"מ נתפרש בקרא גם הא דקרן כעין שגנב, אך נראה פשוט עפמש"נ לעיל, והיינו דמהך קרא דאחיי' לקרן כעין שגנב אין לנו ללמוד אלא דאינו משלם אלא כפי הגניבה דמעיקרא ולא כפי הגניבה דהשתא, אך אין ללמוד כלל מזה דמשלם לפי דמים ולא לפי מדה, דאף דצריך לשלם כעין שגנב, הרי י"ל דמשלם כפי המדה שגנב. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך אם נפרש בד' רש"י בסוגיין כדעת התורי"ד דדינא דקרן כעין שגנב הוא אף כשהגניבה בעין, וילפינן מקרא דלא מצי למימר לי' הרי שלך לפניך, ניחא דע"כ בעינן קרא גם להיכא דהוכחשה דמשלם כעין שגנב ולא מצי למימר הרי שלך לפניך. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויל"פ עוד, דכיון דעיקר חיובא דהלואה הוא חוב מדה, הרי דכל שחובו הוא חוב חטים או חוב מטבעות והוזלו החטים או נפסל מין מטבע זה, נמצא דהוזל עיקר חובו, דחובו הוא חטים וזהו ערך חטים עכשיו, וחובו הוא מטבע ומין מטבע זה נפסל, אך בחוב דתרומה או חוב דחמץ, עדיין חובו קיים לשלם תרומה טהורה או חמץ מותר, וע"כ ל"מ לשלם בתרומה טמאה ובחמץ שעבר עליו הפסח. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם בדין תשלומי תרומה לפי מדה, מבו' בסוגיית הגמ' בגיטין נ"ד א' דמהני אף כשמשלם תרומה טמאה תחת תרומה טהורה, והיינו משום דדין לפי מדה בתרומה הוא משום השבת הקדושה, ובזה ליכא נפ"מ בין תרומה טהורה לטמאה, אך בחיוב לחבירו ל"מ לשלם במדה אחרת דיש בה גריעותא. [↑](#footnote-ref-12)
12. והעירוני דהוא מדוקדק כן בל' התוס' שכתבו, ז"ל, ובפרק כל שעה הו"מ לאתויי מההוא דגזל חמץ דמשלם "כדמעיקרא" וכו', ועוד אור"י דמגזל חמץ לא מצי למידק כלל "דלפי דמים משלם" וכו', והרי דמעיקרא פירשו דהא דמייתינן למתניתין דכל הגזלנים משלמין כשעת הגזילה, הוא ללמד דגזלן משלם כדמעיקרא ולא כדהשתא, וע"ז כתבו דהו"מ לאתויי מההיא דגזל חמץ ועבר עליו הפסח, ובתי' בתרא פירשו דהא דמייתינן מהתם הוא דלפי דמים משלם ולא לפי מדה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להעיר עוד עד"ז מסוגיית הגמ' בפסחים שם בדין ועד"ז ילה"ע עוד בדין תשלומי תרומה, דמבו' בגמ' דאם לפי דמים משלם פשיטא דמשלם כדמעיקרא, ומ"ש מגזילה דבעינן קרא דמשלם כדמעיקרא, ובלא קרא הי' משלם כדהשתא, ושמא כיון דתשלומי תרומה הוו כעין תשלומי גזילה, הרי דלהצד דלפי דמים משלם פשיטא לן דדינו כגזילה דמשלם כדמעיקרא, וכ"נ בד' הריב"ש בסימן שצ"ו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואמנם גם לדעת ש"ר י"ל דילפינן לחיוב דמים מקרא דושלם, וכדתניא בתו"כ, והיינו משום דבקרא דוהשיב לא נתפרש אלא דין השבת החפץ עצמו, וע"כ בעינן קרא אחרינא ללמד על חיוב השבת הדמים, ואך דס"ל דלא ילפינן מהך קרא חיוב בפנ"ע, אלא ה"ז מגלה על קרא דוהשיב דיש בכללו אף השבת הדמים. [↑](#footnote-ref-15)
15. ויש מקום לדמותו לדין מזיק, דבד' הראב"ד בפ"ה מטונ"ט ה"ב מבו' בפשוטו דהחופר בורות שיחין ומערות בשדה חבירו, יכול הניזק לתבעו למלאות את החפירות ולהשוות החצירות, והש"ך בחו"מ סימן צ"ו סקי"ח פירש הטעם בזה, דאע"ג דקי"ל דשמין למזיק, היינו היכא דא"א לתקן הנזק, אבל היכא שאפשר לתקן מסתברא שחייב המזיק לתקן הנזק, עיי"ש, ומ"מ היכא דא"א למלאות את החפירות, חייב לשלם לו כפי דמי הנזק דבשעת הנזק, והיינו משום דמעיקרא הוי חיובו להשלים החיסרון או ע"י מילוי החפירות או ע"י דמי הנזק, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ובזה מתישב לישנא דרב דכפל ודו"ה כשעת העמדה בדין, אף דבדו"ה אין שומת החיוב כשעת העמדה בדין אלא כשעת הטו"מ, והיינו משום דעיקר הא דקאמר דכשעת העמדה בדין, היינו דאין חיובו נקבע בשעת הגניבה כקרן, אלא חיובו נקבע בשעת העמדה בדין, ומכח זה הוא דשמין אותו כשעת העמדה בדין, ואך דבחיוב דו"ה אף דהחיוב נקבע בשעת העמדה בדין, מ"מ א"א לחייבו מכח זה אלא כשעת הטו"מ, אך מ"מ הא דשמין אותו כשעת הטו"מ ולא כשעת הגניבה, הוא מכח דינא דכשעת העמדה בדין, דעדיין לא נשלם החיוב עד העמדה בדין. [↑](#footnote-ref-17)
17. ומה"ט הוא דשמין כפל כשעת העמדה בדין אף היכא דמעיקרא שויא זוזא ואחר שנאבדה מן העולם הוקרה ושויא ד', דאף דאם הי' משיב את הגניבה עכשיו הי' משיב זוז כעין שגנב, מ"מ כ"ז שלא השיב את הגניבה, חשיב דעדיין הגניבה עצמה בידו שהיא שוה ד', וע"כ הוי חיוב הכפל לשלם ד'. [↑](#footnote-ref-18)
18. והיינו דאף דהגניבה נמשכת כ"ז דממון חבירו בידו, הרי אי"ז מחייב בפנ"ע, דאי"ז גניבה נוספת, וע"כ כיון שכבר נתחייב על גניבה זו כפי הדמים דשעת הגניבה, ל"מ מה שהוקרה או הוזלה הגניבה לשנות את חיובו. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובאמת נראה דמש"כ הרא"ש דמילתא דפשיטא היא דמשלם כדמעיקרא, לאו מסברא דנפשי' כתב כן, דלעולם שפיר י"ל כד' רש"י דכיון דחיובו הוא מכח דעדיין ממון חבירו קיים בידו הי' מקום לדון דישלם כדהשתא, שהרי בשטמ"ק בסוגיין בשם הרא"ש ובתוס' הרא"ש בב"מ מ"ג א' כתב לדון אם רב אתא לאשמועינן דקרן כעין שגנב, וע"ז הוא דבעינן לקרא דאחיי' לקרן כעין שגנב, עיי"ש, והרי דשפיר י"ל דבעינן קרא להא דקרן כעין שגנב, אלא דלפ"מ שהוכיח הרא"ש דרב לא אתי לאשמועינן להא דקרן כעין שגנב, ודע"ז ל"ב לקרא דאחיי' לקרן כעין שגנב, דא"כ מ"ט לא פירשו לטעם זה אמתניתין דכל הגזלנים משלמין כשעת הגזילה, וכמש"כ הרא"ש בשטמ"ק בסוגיין ובב"מ שם, בע"כ דהא דמשלם כעין שגנב הוא מילתא דפשיטא ול"ב קרא להכי. [↑](#footnote-ref-20)
20. ובזה נתישב משה"ק החזו"א בסימן ח' סקט"ו ע"ד המחנ"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-21)
21. ?ויש להוסיף, חדא, דמצינו כן בד' המחנ"א גם לענין הלואה, דבדבריו בדיני רבית בסימן כ"ב צידד דאם לוה סאה והוקרה אינו חייב להחזיר אלא כפי הדמים, והא דתניא דהוקרו נותן דמיהם, אי"ז רק משום איסור רבית, אלא מדינא אינו חייב טפי מהכי, ואם גבה סאה הוי גזל בידו, ושם סימן כ"ה נקט דאם הוזלה אינו חייב אלא סאה, והרי דאף דס"ל דעיקר חיוב הלואה הוא לפי דמים, דמה"ט אם הוקרה אינו חייב להחזיר אלא כפי הדמים, מ"מ כל שהוזלה ומשיב אותה או את דמי' סגי בהכי לפטרו, - ועוד, דגם בד' תשו' הרא"ש בכלל צ"ד סימן ז' מבו' דכל מה שנסתפק דיועיל לשלם את המדה שגזל ממנו, הוא רק כשהוזל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. וכ"ה משמעות ל' רש"י בתחילת דבריו, דהטעם לחלק בין תשלומי תרומה לגזילה הוא דבתרומה דהחמירה תורה טפי, י"ל דצריך לשלם לפי מדה, ומשא"כ בגזילה סגי בתשלומין לפי דמים, וזה אינו טעם אלא היכא דמעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ד', וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-23)