מוקצה טו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שח עד שי - מוקצה

##### הלכות

##### **מוקצה**

##### או"ח סימן שח סעי' כז - כט

##### שיעור טו

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

### [המשך סעיף כז] אבל אם אין הקליפים ראויים למאכל בהמה, אסור לטלטלם וכו'.

## טלטול גרעינים בשינוי

איתא בגמרא (שבת קמג, א) דקליפות וגרעינים רב ששת זריק להו בלישניה, ורב פפא זריק להו אחורי המטה, ומבואר שזרקו את אותן הקליפות בלא להחזיקם ביד. וכ"כ הרמב"ם (פרק כו הלכה טז) כל הקליפין והגרעינין הראויין למאכל בהמה מטלטלין אותן, ושאינן ראויין, אוכל את האוכל וזורקן לאחוריו ואסור לטלטלן, לפי שאותן קליפות מוקצות הן ואסור להוציאם מפיו ולזורקן כדרכן, והביאו המג"א כאן (ס"ק נ) [אמנם הלשון שהביא מהרמב"ם דאם רצה זורקו בלשונו לאחוריו, לפנינו ברמב"ם ליתא, אלא הלשון הוא זורקן לאחוריו ע"ש].

והנה לקמן (סעיף ל) מבואר דגרעיני תמרים במקום שמאכילין אותם לבהמה מותר לטלטלן, ואדם חשוב צריך להחמיר על עצמו שלא לטלטלן אלא דרך שינוי, וביאר המשנ"ב (שם ס"ק קכג) דהטעם שאדם חשוב צריך להחמיר הוא משום שיש מקומות שאינן מאכילים את אותם גרעינים אפילו לבהמה, וגם לא חזו לבהמה אלא ע"י הדחק.

אמנם שאר קליפות וגרעינים, שאינם ראויים לבהמה כלל מוקצין הן לגמרי, ואסורים בטלטול מדינא, ואף לאדם שאינו חשוב, וההיתר לטלטל את גרעיני התמרים הוא משום דחזו ע"י הדחק לבהמה, אך גרעינים וקליפות שאינם ראויים כלל אסור לטלטל בידיים אלא דווקא בשינוי.

ובחוט שני (פרק ס ס"ק ב) הסתפק בזה האם חייב לטלטל בשינוי קליפות וגרעינים דלא חזו כלל לבהמה, ודבריו צ"ע דמבואר להדיא ברמב"ם ובמג"א דכל שלא חזי כלל חייב לטלטל רק בשינוי, וכן הובא בשם החזו"א (דינים והנהגות פרק יד אות יז) שנהג להוציא את גרעין השזיף מפיו לצלחת, בלא שיגע בהם בידו.

## מוקצה בהוצאת פסולת מן האוכל

תנן בביצה (יד, ב) הבורר קטניות ביום טוב בית שמאי אומרים בורר אוכל ואוכל, ובית הלל אומרים בורר כדרכו בחיקו בקנון ובתמחוי אבל לא בטבלא וכו', ומוקמינן בגמרא שם דמיירי באופן שהאוכל מרובה על הפסולת, והתירו בית הלל ליטול את הפסולת מתוך האוכל כדי למעט בטירחא כמבואר שם.

והקשה הגרעק"א דאיך התירו לברור את הפסולת מתוך האוכל הרי הפסולת אסורה משום מוקצה, וכתב דמזה יש להוכיח כדברי התוס' בביצה (ח, א ד"ה אמר רב יהודה) דהתירו טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, והכא נמי התירו לטלטל את הפסולת לצורך אוכל נפש. והרש"ש (שם) תמה דנעלם מהרעק"א דברי התוס' בשבת (קמב, ב ד"ה שאוכל) שכתבו בשם ר"ת דכיון שהאוכל מרובה על הפסולת בטל הפסולת אצל האוכל ולכן הוא מותר בטלטול.

והנה בחזו"א (סימן מז ס"ק טו) ביאר את דברי התוס' דאין הכוונה שהמוקצה בטל מדין ביטול בתערובת, שהרי באבן על פי החבית אין תערובת כלל, אלא כוונתם שכל טלטול מוקצה לצורך תיקון אוכל אינו נאסר בטלטול. ועוד כתב שם דלפי"ז מותר להסיר זבוב או שאר מוקצה מהכוס או מהקערה היכא שאין בזה משום מוקצה, משום דאין איסור לטלטל מוקצה לצורך תיקון האוכל.

והנה החזו"א שם (ס"ק כא) הוסיף דהכא נמי יש להתיר משום סברא זו לכבד את הבית ולטלטל את העפר והמוקצה, משום שהעפר והמוקצה מתבטל לגבי הבית ואין על זה שם טלטול מוקצה, שהרי הוא מתעסק בתיקון הבית. והיינו שאפילו באופן שמתקן את הבית אמרינן דאין בו איסור מוקצה.

וכתב האחרונים (עי' חוט שני פרק ס ס"ק א) דלפי"ז יש ליישב מה שהקשו על דברי הרמ"א (סימן שב סעיף א) שכתב דמותר להסיר נוצות שעל הבגד בשבת ואין בזה משום איסור מלבן, והקשו דעדיין יש לאסור ליטול את הנוצות משום דמטלטל מוקצה בידיים, ולפי דברי החזו"א יש ליישב שהמוקצה בטל לגבי הבגד, ולכן מותר לטלטל את הנוצה כדי לתקן את הבגד [אמנם הבאנו לעיל דהחזו"א החמיר בעצמו ולא נטל את הקליפות מפיו לידו].

והנה לפי דברי החזו"א יש לומר דאף קליפות וגרעינים שיש לאדם בפיו יהיה מותר לטלטלם בידו כדי להסירם מפיו, משום דבטלים הם לגבי האדם וכל שעוסק בתיקון האדם והסרת הלכלוך מפיו אין בדבר משום איסור טלטול מוקצה.

## החולקים על שיטת החזו"א

אמנם בדברי הרא"ש (שבת ריש פרק יד) משמע דלא כהחזו"א, דכתב בהא דקיי"ל דהצד פרעוש בשבת פטור אבל אסור, דהיינו דווקא כשצד על גבי קרקע, אבל אם הוא על בשרו ונושכו מותר ליקחנו ולהשליכו מעליו דאינו כמתכוין לצודו אלא כמתעסק שלא ישכנו ואין בו משום איסור טלטול מידי דהוה אקוץ ברשות הרבים. ומבואר דכל סברתו להתיר הוא רק משום הצער שעושה הפרעוש, אך לא התיר משום שמתבטל הפרעוש אצל האדם, ומשמע דלא כדברי החזו"א.

וכן משמע מדברי הביאור הלכה (סימן שלז סעיף ב ד"ה ויש) שביאר הטעם שהתירו לכבד את הבית, וכתב שההיתר הוא משום דהוי כגרף של רעי, או משום דהוי טלטול מן הצד, ולכאורה לפי דברי החזו"א יש ליישב בפשיטות דהמוקצה בטל לגבי הבית וכיון שמתקן את הבית אין בדבר משום טלטול מוקצה.

וכן יש להוכיח מדברי המשנ"ב לקמן (סימן שלו ס"ק כד) שכתב שאם הולך על עשבים, ולאחר הליכתו מצא שנדבקו עשבים ברגלו בין אצבעותיו או על מנעליו, יזהר שלא יסלקם בידיו, דאסורים בטלטול משום מוקצה דבין השמשות היו מחוברים, ולפי דברי החזו"א יש להתיר לסלקם בידו משום שמתבטלים העשבים לגבי האדם ואין בטלטולם משום מוקצה.

### [סעיף כט] כל שהוא ראוי למאכל חיה ועוף המצויים, מטלטלים אותו, ואם אינו ראוי אלא למאכל חיה ועוף שאינן מצויים, אם יש לו מאותו מין חיה או עוף, מותר לטלטל מאכל הראוי לאותו המין, וא"ל אסור.

## ראוי לכלבים או עומד לכלבים

והנה יש לדון האם בעינן שיהיה דרכו להאכיל את אותם כלבים והטעם שאינו מוקצה דאמרינן שהדבר עומד למאכל כלבים, או דסגי בכך שמצויין כלבים והדבר ראוי להם, שמשום כך נחשב הדבר כמאכל בהמה ומותר בטלטול.

ונראה להוכיח מדברי המג"א (סימן שכד ס"ק ז) דפסק שם בשו"ע דאין נותנין מים ולא מזונות לפני עופות ובהמות שאין מזונותיהם עליך, אבל נותנין לפני אווזין ותרנגולין, וכן לפני כלבים שמזונותיהן עליך, ובמג"א (שם) כתב דמשמע בגמרא דאפילו כלב שאינו מגדלו בביתו מותר להאכילו, כיון שיש מצוה בכך, וסיים דיש לעיין בסימן שח סעיף כט.

ובאחרונים שם ביארו דכוונת המגן אברהם להביא ראיה לדבריו דמותר להאכיל אפילו כלב שאין מזונותיו עליך, שהרי הרמ"א כתב להתיר לטלטל עצמות שנתפרקו מן הבשר בערב שבת אם ראויים הם לכלבים דהא כלבים מצויין, והוכיח המגן אברהם דמשמע דאף אם אין לו בעצמו כלב מותר לטלטלו משום שיש כלבים מצויין, ועל כרחך דמותר להאכיל אף כלבים של הפקר ולכן מותר לטלטל את העצמות.

ומשמע שהמגן אברהם נקט שצריך שתהיה אפשרות לתת לכלבים בפועל, ולא סגי בכך שיש כלבים מצויין באותו המקום שעל ידי זה נחשב הדבר לאוכל.

וכן נראה לדקדק בלשון המאירי בסוגיא (קכח, א) שכתב וז"ל 'דברים הראויים לבהמה חיה ועוף המצויים אצל רוב בני אדם מטלטלין אותם ואף מי שאין לו אותה בהמה או אותה חיה או אותו עוף מטלטלם לצורך של אחרים כיצד מטלטלין את החצב וכו', ומשמע דטעם ההיתר הוא משום דחשיב טלטול לצורך אחרים, והיינו דמשום שהדבר עומד לבהמות התירו לטלטל לצורכם.

אכן בחוט שני (שם) הביא ראיה לאידך גיסא שמותר לטלטל עצמות וקליפין אפילו כשאין דרכו ליתן בפועל את העצמות והקליפין לכלבים, והוכיח מהגמרא בשבת (קכח, א) דתנו רבנן מטלטלין את החצב מפני שהוא מאכל לצביים, ואת החרדל מפני שהוא מאכל ליונים, רבן שמעון בן גמליאל אומר אף מטלטלין שברי זכוכית, מפני שהוא מאכל לנעמיות, אמר ליה רבי נתן אלא מעתה חבילי זמורות יטלטלו מפני שהוא מאכל לפילין, ומסקינן דרבן שמעון בן גמליאל סבירא ליה, דכל ישראל בני מלכים הם, ולכן התיר לטלטל מאכל המיועד לפילין אף כשאין לו פיל, כיון שראוי שיהיה פילין לכל ישראל.

ומשמע מדברי הגמרא דלמ"ד דכל ישראל בני מלכים מותר לטלטל חבילי זמורות אפילו למי שאין מצוי אצלו פילין, ואין דרכו ליתן להם כלל, וסגי במה שמצוי אצל חלק מהכלל פילין דחשיב הדבר כמאכל בהמה [ולמ"ד דישראל לאו בני מלכים היינו שלא נחשבים הבני מלכים כחלק מן הציבור, וממילא מה שיש אצלם פילין אינו מחשיב את חבילי הזמורות כמאכל בהמה].

אמנם נראה דיש לדחות דכוונת הגמרא שכיון שישראל בני מלכים התירו להם אפילו דבר שאין בו היתר מעיקר הדין, בכדי שעל ידי זה יחשבו כבני מלכים. וראיה לדבר דהנה מצינו שם בסוגיא דלמ"ד ישראל בני מלכים הן התירו להם לסוך בשבת בשמן ורד [ולא גזרינן בזה משום שחיקת סממנין כדין דבר העומד לרפואה], כי כן דרך בני מלכים לסוך בחול, והנה כאן ודאי אין טעם להתיר לישראל לסוך שהרי אצלו השמן בא לרפואה, ועל כרחך הטעם להתיר הוא משום שרצו להחשיבם כבני מלכים ומשום כך התירו לסוך.

אכן נראה שהדבר תלוי במחלוקת האחרונים, דהנה איתא בשו"ע לקמן (סעיף לא) דבשר חי מותר לטלטלו משום דחזי לאומצא, ואם הוא תפוח מותר לטלטלו משום דראוי לכלבים, וכתב המג"א (ס"ק נו) דכל ההיתר הוא דווקא בבשר רך שהדרך להביאו לכלבים, אך בדבר שאין הדרך ליתנו לכלבים אסור לטלטלו.

אמנם הט"ז (שם ס"ק כ) חלק וכתב דאפילו באופן שאין הדרך ליתן לפני הכלבים מותר בטלטול כיון שאין עליו שם מוקצה, והוסיף שם שהדבר תלוי בשני תירוצי התוס' בשבת (קכח, א ד"ה דג תפל) שהקשו מדוע דג תפל אסור בטלטול ומאי שנא מבשר תפל שהותר בטלטול משום דחזי לכלבים, ותירצו דדג תפל אינו ראוי לכלבים, ועוד תירצו דאתיא כר' יהודה שאוסר מוקצה וכיון שחזי לאיניש מקצה דעתו מליתנו לכלבים, ובשר תפל שהתיר ר' יהודה היינו משום שהוא מאכל לחיה, ועולה שנחלקו תירוצי התוס' האם מותר לטלטל דג תפל כיון שאפשר להשליכו לכלבים או דכיון שבפועל אין הדרך ליתנו לכלבים הוי מוקצה, ובט"ז שם מכריע כתירוץ השני של התוס' דבעינן שיהיה עומד בפועל לאכילת הכלבים.

והנה המשנ"ב (שם ס"ק קכה) הכריע שבמקום הדחק יש להקל כדעת הט"ז שאף בשר שאינו רך מותר בטלטול, ואף שאינו עומד בפועל לאכילת הכלבים, ומשמע שלדעתו סגי בכך שהדבר ראוי לכלבים אף שאינו עומד לאכילתם בפועל. אכן באמת המשנ"ב שם נטה כדעת המגן אברהם, אלא שצירף את דעת הגר"א ועוד אחרונים דסברו שכל בשר חזי לאומצא, וכמש"כ שם בביאור הלכה להדיא (ד"ה דחזי לאומצא) דלגבי שומן העיקר כדעת המג"א דכיון שאינו עומד לכלבים אסור בטלטול, ואף שראוי לכלבים.

ועולה לדינא דבעינן שיהיה הדבר עומד בפועל לאכילת כלבים, ולא סגי בכך שראוי לכלבים. ולפי"ז אם יש לשכנו כלב שאין דרכו ליתן לו אוכל, אין להתיר לטלטל עצמות משום כך, וכמו"כ בזמנינו שאין הדרך ליתן לכלבים עצמות וכדומה אין להתיר לטלטלם כלל. וכן ידוע שהחזו"א החמיר לגבי עצמות של דגים דהוו מוקצין אפילו במקום שמצויין כלבים, כיון שאין הדרך ליתנם להם.

אמנם צ"ע על זה ממש"כ בביאור הלכה (סעיף ל ד"ה גרעיני) דאפשר שגרעיני שאר פירות [שנאכלים אפילו שלא ע"י הדחק], מותרים בטלטול אף במקומות שאין דרך להאכילם לבעלי חיים וסגי עכ"פ במה שהם ראויים למאכל בהמה, ומבואר שאין צריך שיהיה עומד בפועל לבהמה, ואפילו כשאין בהמות במקומו מותר לטלטלו אם ראוי הדבר לבהמה. וצ"ע.

***הדינים העולים***

1. גרעינים שנאכלים לבהמות ע"י הדחק מותר לטלטלם, ות"ח צריך להחמיר על עצמו.
2. בחוט שני הסתפק היכא שאינם נאכלים כלל אם צריך שינוי, וצ"ע שברמב"ם מבואר להדיא דצריך שינוי.
3. כתבו התוס' שאין איסור מוקצה כשמוציא פסולת מאוכל כיון שמתבטל הפסולת להיתר. ובחזו"א ביאר דכל שמתבטל להיתר ומתקנו שרי, והתיר לפי"ז אפילו לכבד את הבית מעפר ואין בזה משום מוקצה. אמנם מצינו בכמה ראשונים שנראה שלא סברו כך.
4. כתב בחוט שני שכל שראוי למאכל בהמה שרי בטלטול, אמנם יש להוכיח מהראשונים והאחרונים דבעינן שיהיה עומד למאכל בהמה.