ערכין פרק ח_7
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק שמיני**

**דף כח ע"א**

**הקדמה לדיני חרם**

כתב החינוך מצוה שנ"ז דלשון "חרם" הוא לשון קללה, וישראל שהם תחת ידו של הקב"ה לא תנוח בהם רק טובה ושפע ברכה, והחרם יחול רק על אויביהם ושונאיהם של ישראל. ועל כן, כי יקצר רוח אחד מהם ויוציא מפיו לשון קללה וחרם על ממונו וקרקעותיו שהם תחת הברכה, הודיעו הכתוב שאי אפשר לו להוציאו מרשות המבורך לרשות אחר, לפי שכל אשר לישראל שהם חלק השם לו הוא, אבל מכל מקום אחר שידענו באמת כי כונת המחרים להוציא אותו מרשותו, ראוי להשלים חפצו וישוב ברשות אדוניו ויהיה קודש.

והביא סמך לזה מדברי הרמב"ן על הפסוק "כל חרם אשר יחרם מן האדם לא יפדה מות יומת": שעל דרך הפשט עניינו שהמחרים משלו בין אדם בין בהמה ושדה אחוזתו הוא קודש להשם, שהם חרמים לכהנים ואין להם פדיון, אבל המחרים מן האדם שאינו שלו, כגון הנלחמים על אויביהם ונודרים נדר אם תתן את העם הזה בידי והחרמתי את עריהם, אזי ימותו כל העם הנמצא בה, שאין דעת הנודר לתתו לכהנים רק שיהיה הכל אסור בהנאה, כי נתכוין להכרית האויבים ולכלותם, עכ"ד. וביאר החינוך כי שאר האומות אינם בתוך מעיין הברכות כמו שאמרנו ולשון חרם נתפס עליהן ופועל בהם.

ועל דרך זה ביאר החינוך טעם הדין שהכהנים ולויים אין מחרימין, דכיון שהם שייכים יותר להקב"ה שהוא מקור הברכה והחסד וכל מה שיש להם שייך לה' אין מקום לחרם כלל. [כלומר, שלכל ישראל שייך קצת לשון חרם, ולכן יוצא מרשותו אלא שהוא עובר לרשות גבוה, משא"כ בכהנים ולויים אין נתפס כלל ואינו יוצא מרשותו].

מצינו ב' סוגים של חרמים, "חרמי כהנים", כגון שאמר חפץ זה חרם לכהנים, ו"חרמי גבוה", כגון שאמר חפץ זה חרם לבדק הבית, או חרם לשמים. ונחלקו תנאים מהו סתם חרמים כגון שאמר חפץ זה חרם, האם דינו לכהנים או לבדק הבית. המקורות לב' דינים אלו, לגבי חרמי כהנים איכא ג' קראי, א, בפרשת קורח "כל חרם בישראל לך יהיה". ב, בסוף פר' בחוקותי "והיה השדה בצאתו ביובל קודש לה' כשדה החרם לכהן תהיה אחוזתו". ג, עוד נאמר שם "אך כל חרם אשר יחרים איש לה' מכל אשר לו מאדם ובהמה ומשדה אחוזתו לא ימכר ולא יגאל". והמקור לחרמי גבוה מבואר בתוספתא ספ"ד דכתיב בסיפא דהאי קרא "כל חרם קודש קדשים הוא לה'".

**גדר חרמי כהנים** הוא כעין מתנות כהונה, דזכה בהן רשות גבוה ונתנה לכהנים. לדעת ר' שמעון חרמי מטלטלין נשאר לבעלים זכות נתינה לתת לכל כהן שירצה, ולדעת ר' יהודה הרי הן מתחלקין בשוה לכהנים של אותו משמר. וחרמי קרקעות דהיינו שדה אחוזה לכו"ע מתחלקין לכהני המשמר. עוד איתא בברייתא כט. חרמי כהנים כל זמן שהן בבית הבעלים הרי הן כהקדש לכל דבריהם, נתנן לכהן הרי הן כחולין לכל דבריהם. וכתב החזון איש (בכורות סכ"ב סק"ו): וענין קדושת חרמים נראה דאין זו קדושה לזמן עד שיבוא לידי כהן, אלא נתינתו לכהן זו מצותה של חרמים, ובזה פוקעת קדושתה ונעשה חולין כדבר שנעשה מצותו, עכ"ל.

ובתוס' תמורה לב. ד"ה והאמר עולא נקטו שאם אמר אדם הרי עלי מנה לחרמי כהנים לא חל כלום, ולא אמרינן בזה אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט דחשיב אמירה להדיוט ולא אמירה לגבוה. וכתב המנ"ח דאף מדין נדרי מצוה אינו חייב, דאין זה מצוה. ועוד כתב דרש"י ותוס' בר"ה ה: נחלקו האם בל תאחר בחרמין איירי רק בחרמי גבוה או גם בחרמי כהנים, ולתוס' דאיירי אף בחרמי כהנים משכח"ל בל תאחר רק באפריש ולא הביא, אך בלא אפריש לא משכח"ל בל תאחר שהרי אינו חייב כלום.

**גדר חרמי גבוה** - בגמ' כט. איתא אין שדה חרמין נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג שנאמר והיה ביובל וגו' כשדה החרם. ומבואר ברש"י שם דקאי בין על חרמי גבוה בין על חרמי כהנים, [דכתב שם וקשה לתרוייהו]. אך הרמב"ם סוף הל' ערכין כתב דין זה רק בחרמי כהנים, וכבר עמד בזה הלח"מ שם. וביאר הגרי"ז דפליגי מהו חרמי גבוה, דהרמב"ם נקט שהוא ככל הקדש בדק הבית אלא שהקדיש בלשון חרם, ואין זה תופס שם הקדש בפ"ע, וכיון שהקדש נוהג בזה"ז אף בקרקעות הוא הדין חרמי גבוה. וכן איתא בפיה"מ להרמב"ם בתמורה (הובא בתויו"ט כאן): ואל יעלה על דעתך שיש הפרש בין אמרם קדשי בה"ב ובין אמרם חרמי בה"ב, לפי שהשמות משונים והענין אחד, עכ"ל. ואילו רש"י סובר שהוא שם הקדש בפ"ע שנקרא חרמי גבוה, וכיון שנתמעט שדה החרם בזמן שאין היובל נוהג הוא הדין חרמי גבוה.

[יתכן לומר דלא פליגי כלל, אלא רש"י קאי למ"ד סתם חרמים לבה"ב, ולדידיה קרא דכל חרם קדש קדשים הוא לה' קאי על חרמי גבוה כמבואר במשנה, וכיון שיש פסוק מיוחד לזה הרי זה תופס שם הקדש בפ"ע. משא"כ הרמב"ם פסק כמ"ד סתם חרמים לכהנים, ולדידיה ליכא קרא לחרמי גבוה כלל, וממילא הוי כסתם הקדש. ובאמת צ"ע לדעת חכמים היכן מרומז חרמי גבוה בתורה].

ובמנ"ח שנ"ז בתחילה נקט בפשיטות דחרמי גבוה דין חדש הוא, ולכן נקט דנפדים על עבדים שטרות וקרקעות ואין הבעלים מוסיפין חומש וצריכים העמדה והערכה, ואין להם דין שדה אחוזה להתחלק לכהנים ביובל, ונפדים בשויין ולא בנ' סלעים וגירוע. ואח"כ הביא את הרמב"ם בפיה"מ הנ"ל ודייק מדבריו שיש לחרמי גבוה כל דיני הקדש שאין נפדים על עשו"ק והבעלים מוסיפין חומש. אך לגבי להתחלק לכהנים ביובל וליפדות בנ' סלעים וגירוע כתב המנ"ח דזה מפורש שאין להם דין הקדש רגיל. ולא ידעתי היכן מפורש כן, ובהגהות שם הביאו דהצ"פ נקט בפשיטות דחרמי גבוה של שדה אחוזה יוצא לכהנים ביובל, וביאר בזה את הרמב"ם פ"ו ה"ו, עי' להלן. ומבואר שהמנ"ח נקט מסברא כרש"י דיש לחרמי גבוה דין חדש ואינו רק לשון, והצ"פ נקט דאין זה הקדש חדש אלא לשון בעלמא.

עוד כתב המנ"ח שם דחרם בדק הבית מהני שאלה כל שלא בא ליד גזבר כדין הקדש, וכן מופלא הסמוך לאיש יכול לעשות חרמי גבוה, וגוי שהחרים דינו כגוי שהקדיש. ולהלן נסתפק המנ"ח בחרמי כהנים האם מופלא הסמוך לאיש וגוי שנתרבו להקדש נתרבו גם לחרמי כהנים, או שמא כיון שאין זה לבדק הבית אלא לכהנים לא נתרבו בכלל הקדש. אמנם לגבי שאלה נקט בפשיטות שאף חרמי כהנים יכולים להשאל כל שלא נתנן לכהן, כיון שדינם בנתיים כהקדש לכל דבריהם.

**מחרים אדם מצאנו ומבקרו ומעבדיו ושפחותיו**

כתב השיטמ"ק בשם הרא"ש דמשמע במשנה שאין להקדיש לכתחילה כל צאנו או כל בקרו או כל עבדיו או כל שפחותיו. אך אי אפשר לומר כן, דהא ילפינן מקרא מאדם ולא כל אדם ובהמה ולא כל בהמה, משמע שאם נשאר לו מקצת אדם כגון שהחרים עבדיו ונשאר לו שפחות שרי לכתחילה, וכן אם החרים בקרו ונשאר לו צאן שרי לכתחילה. ולכן כתב שמצאנו ובקרו הכל אחד, וכן עבדיו ושפחותיו הכל אחד.

וברמב"ם פ"ו ה"ב כתב: מחרים אדם מצאנו ומבקרו מעבדיו ומשפחותיו הכנענים, כלשון המשנה. ואח"כ כתב: אבל לא יחרים כל בהמתו ולא כל עבדיו, ומשמע כדברי הרא"ש דעובר על איסור רק אם החרים כל בהמתו וכל עבדיו. ומה שפתח מצאנו ומבקרו יש שנקטו דמצוה מן המובחר לשייר גם בצאן לחוד ובבקר לחוד.

ומשמע מדברי השיטמ"ק דאיירי אף לגבי הדין דיעבד לר' אליעזר, שאם החרים כל בהמתו לא הוי חרם, וכן אם החרים כל אדם שיש לו לא הוי חרם. אך מדברי רש"י דייק הגריש"א שהדין דיעבד הוא רק אם החרים כל נכסיו ממש, דרש"י כתב את כולם שלא שייר לעצמו כלום. ולפי"ז ב' דינים איכא לר"א, דין לכתחילה הנלמד מכל אשר לו מאדם ובהמה ומשדה אחוזתו שלא להקדיש מין אחד כולו, ובזה מודים חכמים, ועוד דין בדיעבד הנלמד מאך שלא להקדיש כל נכסיו. ובזה מדוייק טפי לשון המשנה מה אם לגבוה אין אדם רשאי להחרים כל נכסיו, משמע דר"א איירי בכל נכסיו דוקא. [אמנם יש לדחוק דכונת רש"י שלא שייר לעצמו כלום מאותו המין].

**ואם החרים את כולם אינם מוחרמים דברי ר"א**

בתוספתא פ"ד ה"י איתא אין לאדם להקדיש את כל נכסיו, ואם הקדיש את כולן הרי הן מוקדשין, אין אדם רשאי להחרים את כל נכסיו ואם החרים את כולן הרי הן מוחרמין, ר"א אומר מאדם ולא כל אדם וכו' לפיכך אם הקדיש את כולן הרי הן מוקדשין ואם החרים את כולן אין מוחרמין. ומבואר בתוספתא שחכמים חולקים על ר"א וסוברים שאף בחרמים בדיעבד חייל על כל נכסיו. ועוד מבואר דבכל הקדש נמי אין להקדיש כל נכסיו לכתחילה, ובזה מודה ר"א דבדיעבד חייל. [יל"ע האם בחרמי גבוה נמי מודה ר"א]. ואף דקרא מכל אשר לו נאמר לגבי חרמין צ"ל דילפינן מיניה לכל הקדש.

וברמב"ם פסק כחכמים שבדיעבד חייל בכל גוונא.

**מבהמה ולא כל בהמה**

בפסוק איתא מאדם ובהמה ולא נאמר מבהמה, ובקרבן אהרן לא גרס ליה, אך בשיטמ"ק בשם הרא"ש מבואר דגרסינן ליה. וצ"ל דהמ' של מאדם קאי גם על בהמה, ושייך לומר בהמה ולא כל בהמה, ומאידך אין כאן מ' מיותרת ולא שייך לעשות גם בזה צריכותא, אלא מקשה בהמה למה לי.

**ואי אשמועינן הני תרתי וכו'**

הקשה החק נתן אכתי לכתוב קרא מכל אשר לו ומשדה אחוזתו, וידעינן אדם בק"ו דהא צריכים עבדים יותר מאשר קרקעות. אמנם בשיטמ"ק אות ה' איתא גירסא נמי להיפך, דאי אשמועינן שדה משום דחיותיה אבל אדם סגיא ליה בשמעא בעלמא. ולפי"ז אתי שפיר דצריכי תרוייהו.

**יכול יחרים אדם בנו ובתו עבדו וכו'**

כתב בשיטמ"ק דבנו נקט אגב בתו וכדי נסבה, דבתו וכל אינך סד"א דזכות שיש לו בהם יכול להחרים, אבל בבנו אין בו זכות מן התורה. וכתב לדחות דס"ד משום דזוכה במציאתו יכול להחרימו. וצ"ע מדוע מקשינן להלן והלא בתו קטנה יש לו רשות למוכרה, ולא נקט נמי עבדו ושפחתו העברים דיש לו רשות למוכרם.

**המחרים בנו ובתו וכו' אין מוחרמין שאין אדם מחרים דבר שאינו שלו**

לעיל ילפינן ליה מבהמה, וכתב השפת אמת דצריך ילפותא לומר שאינו יכול להחרים אפילו עד היובל, דזה שפיר שייך לו ויכול להחרים אלא שנתמעט מקרא. אך טעם המשנה שאין אדם מחרים דבר שאינו שלו צ"ע, דאם כן מדוע לא יוכל להחרים לכה"פ עד היובל. ומדברי הלקוטי הלכות למדתי ישוב לזה, דהטעם שמיעטה תורה שדה מקנה מחרם ולא חייל לכה"פ עד היובל הוא משום שחרם עניינו שמחרים גוף הדבר ולא רק את הזכות שיש לו בה, וכיון שאין לו את גוף הדבר כלל לא חייל, וזהו טעם המשנה אלא שלדבר זה צריך ילפותא.

ועל דרך זה נראה ליישב נמי הא דכהנים ולויים אין מחרימין קרקעות שנאמר כי אחוזת עולם הוא להם, וצ"ע מאי שנא מהקדש דכהנים ולויים יכולים להקדיש קרקעותיהן אלא שחוזר להם ביובל מהאי קרא, ולא אמרינן שלא חל ההקדש כלל, ומאי שנא חרם שאינו חל כלל. וצ"ל כנ"ל דענין החרם הוא הפקעת הגוף מרשותו לגמרי, ואם חוזר אליו ביובל אין זה חרם, ולכן לא חל החרם כלל.

ובעיקר הדין שאין אדם מחרים בנו ובתו כתב המנ"ח שם דדין זה קיים בין בחרמי כהנים ובין בחרמי גבוה, וכן משמע ברמב"ם פ"ו הכ"א. ונראה דאף לשיטת הרמב"ם דחרמי גבוה הוי כהקדש ממש והשינוי הוא רק בלשון, מכל מקום כיון שהלשון מורה על החרמת גוף הדבר אינו יכול להחרים דבר ששייך לו רק לזמן.

**הכהנים והלויים אין מחרימין**

כתבו המנ"ח וליקוטי הלכות דאיירי בחרמי כהנים דוקא, אך חרמי גבוה שפיר יכולים לעשות כשאר הקדש. והוסיף הלק"ה דאע"פ שנאמר לגבי קרקע כי אחוזת עולם הוא להם כיון שאפשר בפדיון אין כאן הפקעה מאחוזת עולם.

**הכהנים אין מחרימין שהחרמין שלהם**

כתב השיטמ"ק בשם הרא"ש, כלומר, אף אם יחרימו הרי הם זוכים בהם מיד. והקשה מאי נתינת טעם הוא זה, הא מכל מקום יהיה חרם וימעלו עד שיאמר אני רוצה לזכות בו. ואין לומר דזוכה בו מיד בחצר, דהא באופן שאין המטלטלין ברשותו מאי איכא למימר. ומבואר ברא"ש דמפני שהחרמין שלהם היינו שנותנו לכל כהן שירצה, וכיון שיכול לתת לעצמו לא חל החרם כלל. וכן מבואר בתוס' בע"ב ד"ה כמאן, שהקשו מאי קאמר ור' יהודה בשלמא כהנים אין מחרימין שהחרמים שלהם, הא לר' יהודה גם מטלטלין ניתנים לאנשי משמר, וכתבו דלרווחא דמילתא אמרינן הכי. ועכ"פ מבואר שלמ"ד ניתנים לאנשי משמר ליתא לסברא דהחרמין שלהם. ולפי"ז הא דקאמר רחב"א החרים מטלטלין נותנן לכל כהן שירצה מתני' היא, דהא ר' שמעון קאמר שהחרמים שלהם והיינו דניתנים לכל כהן שירצה.

אך הראב"ד בתו"כ כתב: ר' שמעון אומר הכהנים אין מחרימין מפני שהחרמים שלהם משום דקבר סתם חרמים לכהן, הלכך כי מחרים לנכסיה מאי הוי, הדר איהו וזכי בגבייהו. והקשה, נימא דיהיו יוצאין מתחת ידו ומתחלקים לכל הכהנים, כדאמרינן בשדה אחוזה שגאלה אחד מן הכהנים, וכדאמרינן נמי בכהן שהקדיש שדה חרמו ולא גאלה, שאינו יכול לומר הואיל וכו' אלא מתחלקת לכל הכהנים בשוה. ותירץ הא לא דמי, דהתם במקדיש איירינן והמקדיש לשמים זכה בה ונותנו לכהנים, אבל במחרים כיון דנכסי כהן נינהו ולא קדשי שמים דהא לא צריכי פדיה כלל, מש"ה כי מחרים להו כהן לאלתר זכי איהו בגוויהו הלכך אין מחרימין, עכ"ד. והנה אם נאמר דהראב"ד סובר כתוס' והרא"ש דמפני שהחרמין שלהם היינו שנותנן לכל כהן שירצה מה הוקשה לו שיתחלק לכל הכהנים כמו בכהן שגואל שדה של ישראל או כהן שהקדיש שדה חרמו, הא התם מתחלק לכל הכהנים לפי שכך הוא דין השדה, משא"כ הכא הדין הוא שיכול לתת למי שירצה ויכול ליטול לעצמו.

ועל כרחיך צ"ל בדעת הראב"ד, דמפני שהחרמין שלהם הכונה מפני שהתורה זיכתה לכהנים את החרמין. וכן ביאר בהערות להגריש"א דהוי כמו מכורה כבר יוצאה אינה דין שלא תמכר, וכן הכא אם אדם שמחרים לאחר שיבא לרשות כהן פקע קדושתו, כל שכן שאין כהן יכול להחרים מתחילה. והשתא שפיר הקשה הראב"ד מאי שנא מכהן שגואל שדה אחוזה של ישראל או כהן שהקדיש שדה חרמו דלא אמרינן הכי, אלא מתחלק לכל הכהנים. ובתירוצו אפשר לבאר דהתם כיון שבלא"ה חל על השדה שם הקדש אלא שהכהן רוצה לעכבו לעצמו ביובל מחמת שהוא גאל את השדה או שהוא הקדיש את השדה, בזה אמרינן דההקדש מחלק את הקרקע לכל הכהנים בשוה, משא"כ הכא שהנידון הוא שלא יחול שם חרם מעיקרא, שפיר אמרינן דלא חל כלל. [אך אין זה משום שזוכה לעצמו אלא שרשות הכהנים הוא סתירה לדין חרם].

ולפי"ז מיושב שפיר קושיית תוס' מאי קאמר בשלמא ר' יהודה וכו' הא לר' יהודה אף מטלטלין מתחלקין לכל הכהנים בשוה, דלפי"ז אף בכה"ג י"ל מפני שהחרמים שלהם. וכן מיושב קושיית הרא"ש מדוע לא יחול החרם עד שיזכה לעצמו. וכן מיושב מה שהערנו דדברי רחב"א הוא משנה מפורשת, דמר' שמעון לא שמעינן כלל שיכול לתת לכל כהן שירצה.

**דף כח ע"ב**

**החרים שדותיו נותנן לכהן שבאותו משמר**

כתב החזון איש בכורות סכ"ב סק"ו דאין יכול לתת את השדה לכהן מסויים מאנשי משמר, אלא מתחלק לכהנים בשוה, דהא למדוהו מגזל הגר. ואף דקאמר לכהן לשון יחיד, על כרחיך אין זה בדוקא.

עוד כתב שם, דצריך לתת את השדה לאנשי משמר המשמשים בשעת נתינה ולא בשעת אמירת החרם, כמו בגזל הגר דתלוי בשעת נתינה. אך הרמב"ם פ"ו ה"ה כתב ניתנים לכהן שבאותו משמר בשעה שהחרים. וכתב החזון איש דאפשר שהרמב"ם איירי בנותן מיד, ובאמת זה תלוי בשעת נתינה.

השפת אמת נסתפק האם מותר לאנשי משמר לחלוק שדה כנגד שדה, או שמא צריכים לחלוק כל שדה לכל הכהנים וכל כהן יקבל מעט, דהא בגזל הגר איתא בב"ק קי: שאין חולקין גזה"ג כנגד גזה"ג. ובמנ"ח נקט בפשיטות שרשאין לחלוק קרקע כנגד קרקע בין בחרמי כהנים ובין בשדה היוצאת לכהנים ביובל.

**אבעיא להו פגע בו בשבת מאי וכו'**

פירש רש"י דמשמרות מתחלפות, וחל בו יוה"כ בו ביום, לאיזו יתן, למשמר היוצא שברשותו התחיל היובל אמש. ובפשטות רש"י קאי לרבנן דשמיטת קרקעות דיובל הוא ביוה"כ ולא בר"ה, ומהאי טעמא אף השדות שיוצאות לכהנים ביובל היינו ביוה"כ, והספק הוא האם אזלינן בתר משמר היוצא או הנכנס.

אך הרמב"ם פ"ד מערכין הכ"ד כתב: ואם היה ר"ה של יובל בשבת שהרי משמר יוצא ומשמר נכנס, תנתן למשמר היוצא. והקשה הלח"מ הא הרמב"ם פסק כרבנן דשמיטת קרקעות ביוה"כ, דכתב פ"י משמיטה הי"ד: מר"ה ועד יוה"כ לא היו עבדים נפטרים לבתיהן ולא משתעבדין לאדוניהם ולא השדות חוזרות לבעליהן, אלא עבדים אוכלים וכו', כיון שהגיע יוה"כ תקעו בי"ד בשופר נפטרו עבדים לבתיהן וחזרו שדות לבעליהן, עכ"ל. והיינו כרבנן דביוה"כ חוזרות השדות לבעליהן, ואם כן מדוע זה תלוי במשמר שפגע בו ר"ה.

ותירץ המל"מ דהרמב"ם פסק כרי"ש שבר"ה מתחיל היובל, ומכל מקום עד יוה"כ אין הבעלים זוכים בפועל בשדות מחמת הפסוק ביוה"כ תעבירו שופר בכל ארצכם, אך השמיטה מתחלת בר"ה, משא"כ לרבנן קודם יוה"כ אין שמיטה כלל. והשתא נקט הרמב"ם דכאשר השדות יוצאות לכהנים אין זה תלוי בשעת זכיית הבעלים בשדות דהיינו ביוה"כ אלא בתחילת היציאה דהיינו בר"ה. ועי' חק נתן כאן שהקשה דבגמ' בר"ה מוכח שרי"ש סובר כר' יהודה ששנת חמישים עולה לכאן ולכאן, ואילו הרמב"ם פסק כרבנן, וצ"ע.

ובדעת רש"י כאן שכתב דתלוי ביוה"כ נקט המל"מ דפירש הסוגיא אליבא דרבנן, דהא מקשינן אלא יובל בתחילתו ביוה"כ הוא, משמע שהפשטות היא כרבנן, ובאמת אליבא דרי"ש תלוי במשמר של ר"ה ואינו חולק על הרמב"ם לדינא. אך רש"י עה"ת בפר' בהר פסק כרי"ש דכתב "וקדשתם" בכניסתה מקדשין אותה, ועוד כתב שם "יובל היא שנת החמישים שנה" מה ת"ל לפי שנאמר וקדשתם וכו' והיינו כרי"ש. ומאידך בפסוק "לכהן תהיה אחוזתו" פירש דתנתן לכהנים של משמר שחל בו יוה"כ, ומבואר שאף לרי"ש אזלינן בתר משמר של יוה"כ. ועל כרחיך צ"ל דכיון שאין הבעלים זוכים בשדה לגמרי עד יוה"כ הוא הדין יציאת השדות לכהנים היא ביוה"כ ולא בר"ה, ונמצא שרש"י חולק על הרמב"ם לדינא.

**אמר רנב"י תנ"ה נמצאת אתה אומר וכו'**

פירש רש"י דבתר התחלה אזלינן. וצ"ב היכן מצינו בהאי ברייתא דאזלינן בתר התחלה, הא זמן השמיטה הוא ביום ראשון של השנה. וכתב המל"מ לבאר עפ"י מש"כ לעיל דאף לרי"ש אין הבעלים זוכים בשדות רק ביוה"כ, ואם כן מדוע נקטה הברייתא שלרי"ש שמיטה ויובל משמטין כאחת, אלא על כרחיך דבתר התחלה אזלינן, וקרי שמיטה לתחילת השמיטה ולא לסופה, והוא הדין לגבי זכיית בני המשמר אזלינן בתר התחלה. והוא הדין לרבנן דהשמיטה היא ביוה"כ דאזלינן בתר תחילת יוה"כ.

ועוד פירש דספק הגמ' הוא בעיקר השמיטה, האם יובל משמט מתחילת היום או בסוף היום, בין לרי"ש בר"ה בין לרבנן ביוה"כ. ועל זה שפיר מוכיח מרי"ש דמשמט בתחילת היום דהא קתני דיובל ושמיטה משמטין כאחת, ושמיטה משמטת ביה"ש של כניסת היובל, ועל כרחיך שאף שמיטת יובל הוא בכניסתו ממש.

**סתם חרמים לבה"ב שנאמר כל חרם וכו'**

הקשה השיטמ"ק בשם הרא"ש הא בקרא דקורח כל חרם בישראל לך יהיה משמע שסתם חרמים לכהנים, ומאי אולמא האי קרא מהאי קרא. ותירץ דמסתבר שרצון האדם וחפץ דעתו שיהיו נכסיו לשמים. וצ"ע דאם כן פליגי ריב"ב וחכמים באומדנא ולא בקרא.

**דף כט ע"א**

**חרמים כל זמן שהן בבית בעלים הרי הן כהקדש שנאמר כל חרם קדש קדשים הוא לה'**

הקשה החק נתן הא במתני' מבואר שלריב"ב האי קרא אתא ללמד שסתם חרמים לבה"ב ולחכמים הקדש עילוי, ואיך ילפינן שקודם נתינה הוי לגבוה. ותירץ דבמשנה דרשינן מקדש קדשים והכא מלה'. אך אכתי צ"ע דמכל מקום פסוק זה לא איירי כלל בחרמי כהנים, אלא לריב"ב בחרמי גבוה ולרבנן בהקדש עילוי, ואיך ילפינן מהכא דחרמי כהנים קודם נתינה לגבוה. ואפשר דפשטיה דקרא לכו"ע קאי בחרמי כהנים, אלא דמתיבות קדש קדשים אפשר ללמוד או לחרמי גבוה או להקדש עילוי, שוב ראיתי בתוס' תמורה לב: ד"ה למעילה שכתבו כעין זה.

ובתוספתא סוף פ"ד איתא דקרא כל חרם קדש קדשים הוא לה' קאי על חרמי גבוה, ולכאורה אתיא כריב"ב ולא כחכמים, ולחכמים אין מקור לחרמי גבוה בתורה כלל. [ולעיל כתבנו שלפי חכמים חרמי גבוה הוי הקדש רגיל כיון שאין לזה מקור בתורה, ולפי ריב"ב דיש לזה פסוק מיוחד הוי דין חדש].

והא דתניא הרי הן כהקדש לכל דבריהם פירשו רש"י ורגמ"ה דמועלין בהן, וכן כתבו תוס' ביומא סו. ד"ה ואין. והקשה בהערות להגריש"א מדוע מועלין הא אינן קדשי ה', ומאי שנא משלמים שאין מועלין בבשר משום שאינו עומד לגבוה.

**נתנן לכהן הרי הן כחולין לכל דבריהן**

לעיל בהקדמה הועתק לשונו של החזון איש דאין זה הקדש לזמן, אלא שבנתינה לכהן נעשית מצותו וממילא פקע קדושתו.

**מנין לכהן שהקדיש שדה חרמו**

פירש רש"י שישראל החרים שדהו לכהנים וכהן זה קיבל את השדה והקדישה, דאם גאלה אחר הרי היא מתחלקת לכהנים ביובל, וס"ד שיזכה בזה כהן זה כיון שהיא יוצאה מתחת ידו, קמ"ל כשדה החרם לכהן תהיה אחוזתו הרי זה בא ללמד ונמצא למד, דהא לעיל ילפינן שאם גאלה כהן ויוצאה מתחת ידו אינה נשארת בידו אלא מתחלקת לכל הכהנים, והוא הדין הכא. והנה דין זה לא משכח"ל בכהן שהקדיש שדהו, דהא קיי"ל שהכהנים גואלים לעולם ואינה מתחלקת לכהנים ביובל. וכן לא משכח"ל בשדה מקנה, שהרי ביובל היא חוזרת לבעליה. אלא משכח"ל בכהן שקיבל שדה חרם והקדישה, דכיון שאינה מערי הלויים אינה נגאלת לעולם אלא מתחלקת לכהנים ביובל, וכן משכח"ל בכהן שקיבל שדה אחוזה ביובל לחלקו. וכן ברמב"ם פ"ו ה"ו כתב כהן שהיתה לו שדה חרם שזכה בה אחר היובל, ותמהו האחרונים ששדה חרם אינה שייכת ליובל, ולכן הגיהו או שזכה בו, והיינו דמשכח"ל או בקיבל שדה חרם או בקיבל שדה אחוזה שיצאה ביובל.

ובצ"פ יישב לשון הרמב"ם דנקט שחרמי גבוה דינם ככל שדה אחוזה שנגאלים ע"י אחר ויוצאה לכהנים ביובל, ודלא כהמנ"ח (הובא בהקדמה). והשתא שפיר כתב הרמב"ם דאיירי שהיתה לו שדה שקיבל ביובל מחרמי גבוה, ולאו דוקא חרם דהוא הדין כל הקדש.

וברמב"ם שם כתב כהן שהיתה לו וכו' והחרימה, הרי זו מוחרמת ויוצאה לאחיו הכהנים, שנאמר לכהן תהיה אחוזתו, מלמד ששדה חרמו לו כשדה אחוזה לישראל שאם החרימה תהיה מוחרמת. הנה לא העתיק הרמב"ם את דין הגמ' בהקדישה ולגבי יציאה לכהנים ביובל, אלא בהחרימה חרם כהנים ולגבי חלות דין חרם לתת לכהנים. וכתב הלק"ה דכך היתה גירסתו בגמ'. אך תמה על הרמב"ם דקיי"ל כהנים ולויים אינם מחרימין. ובשלמא לר' שמעון דאין מחרימין קרקע, הכא שהקרקע אינה מערי הלויים ואין בה הדין "כי אחוזת עולם הוא להם" שפיר יכולים להחרים, אך לר' יהודה הא לא גרע שדה חרמו ממטלטלין. וכן הקשה המנ"ח, והניחו בצ"ע.

ובהערות להגריש"א כתב דמטלטלין דוקא הוקשו לקרקעות, אך קרקע שאין בה דין כי אחוזת עולם לא הוקשה לקרקע של כהנים אלא לשדה אחוזה. ועיי"ש שלפירוש הראב"ד בתו"כ אי אפשר לומר כהרמב"ם, דבכהנים אין צריך להיקש אלא אינם יכולים להחרים כלל כיון שהתורה זיכתה להם את החרם, ולפי"ז גם קרקע שקיבלו מגבוה אינם יכולים להחרים.

עוד יל"ע לשיטת הרמב"ם, דבגמ' משמע שאין למדים מהפסוק שחל החרם אלא שאין הכהן יכול לעכב לעצמו, ואילו ברמב"ם משמע שהילפותא היא שדין שדה חרם כדין שדה של ישראל ולא כדין ערי הלויים שאין מחרימין אותן, וצ"ע.

**אמר רב הלכה כריב"ב**

הרמב"ם פ"ו ה"א פסק כחכמים שסתם חרמים לכהנים, ותמה הכס"מ הא רב פסק כריב"ב וכן סובר ר' יהודה ועבד עובדא, ואף שעולא פסק כחכמים לא קיי"ל כתלמיד במקום הרב. ותירץ הלח"מ דבגמ' מבואר שריב"ב סובר כרי"ש דילפינן הקדש עילוי מלא יקדיש, ולדידיה אין צריך לומר על בכור שיקדש, ואילו הרמב"ם פסק שצריך להקדישו בפה, והיינו כחכמים. ובמל"מ יישב דבתמורה לב. מוכח שר' הונא סובר כחכמים, דדריש הקדש עילוי מקרא דכל חרם ולא מקרא דלא יקדיש, ופסק הרמב"ם כוותיה.

וכתב המל"מ שהרא"ש פסק כר' יהודה הובאו דבריו בטור יו"ד סי' ש"ו. וביאר הלק"ה שהטור הביא בשם הרא"ש שאין צריך להקדיש בכור בפה, ואם כן פסק כרי"ש, וממילא יש לפסוק כריב"ב שסתם חרמים לגבוה. וכן הוא להדיא בביאור הגר"א יו"ד סי' ש"ו, דלפי הרמב"ם מצוה להקדישו משום שפסק סתם חרמים לכהנים, ולפי הרא"ש אין מצוה להקדישו משום שפסק כרב דסתם חרמים לבה"ב, עיי"ש.

**ה' דברים שאין נוהגים בזמן שאין היובל נוהג**

**א, עבד עברי.** רש"י כתב דאינו נמכר בזה"ז. אך הריטב"א (יבמות מו. קידושין כח: סט. ובבא מציעא עג:) נקט דאפשר למכור עבד עברי בזה"ז, ורק אין בו דיני ע"ע, דאין נותנים לו שפחה כנענית, ואין לו דיני יציאה בשש ויובל ומתת אדון, אך גופו קנוי להצריכו גט שחרור.

ועי' שפת אמת שהקשה על הריטב"א, מאי פריך בגיטין סה. אמה העבריה בזה"ז מי איכא והא אין ע"ע נוהג, ולריטב"א איכא אמה עבריה בזה"ז ורק אין לה דיני יציאה. ועוד הקשה דבגמ' ב"מ יב: פריך האי שפחה היכי דמי אי דאייתי ב' שעות מאי בעיא גביה, הא משכח"ל בזה"ז שנמכרת ואין לה דיני יציאה. ועוד הקשה דכיון שאי אפשר לייעדה הא קיי"ל כל היכא דלא מצי מייעד לא הוי זביני זבינא. ולכאורה קושיא חדא מתורצת בחברתה, דהריטב"א איירי רק בעבד עברי, אך באמה עבריה מודה דלא חייל כיון שאינה בת ייעוד, ובזה מיושב הכל.

**ב, שדה אחוזה.** רש"י פירש בין במכירה להדיוט דבזמן שהיובל נוהג חוזרת לבעלים ביובל ונגאלת בגירוע, ובזמן שאין היובל נוהג אינה נגאלת כלל, אלא אם ירצה לוקח להחזיר יחזיר. ובין במקדיש שדה אחוזה דאינה יוצאת לכהנים ביובל ואינה נגאלת בנ' סלעים וגירוע, אלא לעולם נפדית בשוויה. אך עיקר מכירה והקדש ודאי איכא אף בזמן שאין יובל נוהג.

**ג, בתי ערי חומה.** בזמן שאין יובל נוהג אי אפשר לגאול בתוך שנה למכירה, אלא לעולם אם ירצה הלוקח להחזיר יחזיר.

**ד, חרמי שדה.** ברש"י מבואר שבין חרמי כהנים ובין חרמי גבוה אין נוהג בזמן הזה בשדות אלא במטלטלין או בקרקע בחו"ל. אך הרמב"ם נקט שחרמי גבוה נוהג בזה"ז אף בשדות כשאר הקדשות, עי' לעיל בהקדמה. ויש להסתפק מה דין מחרים שדה מקנה בארץ ישראל בזה"ז, דהנה כל הטעם שאי אפשר להחרים שדה מקנה משום דחוזר ביובל ואין חרם לזמן, אך כשאין היובל נוהג לכאורה אפשר להחרים שדה מקנה. אלא שבזמן שאין יובל נוהג אי אפשר להחרים קרקע בארץ ישראל, אך אפשר שדוקא שדה אחוזה אי אפשר להחרים, דעל זה קאי קרא כשדה החרם וכו', וצ"ע.

**ה, גר תושב.** פירש רש"י שיהא ישראל מצווה להחיותו. אך הרמב"ם כתב שאין מקבלין גר תושב כשאין היובל נוהג, ופירש השפת אמת דאין מגיירין אותו עד שיקבל עליו כל המצוות.

**מיתיבי אין ע"ע נוהג וכו'**

פירש רש"י וקשה לתרוייהו, ומבואר דאף חרמי גבוה אין נוהג בזה"ז. אך הרמב"ם פ"ח הי"א כתב דין זה רק בחרמי כהנים, עי' מש"כ בהקדמה. ובראב"ד השיג יש מי שסובר מה שאמרו אין שדה חרמים נוהג וכו' לומר שלא יהא לכהן אלא לשמים. והביא סמך לזה מהמשנה בנדרים אין אנשי גליל מכירין בחרמי כהנים, וכיון שהחרמים ניתנים לאנשי משמר ועכשיו אין משמר לא נתכוין זה אלא לשמים. וביאר הלח"מ דודאי אם אמר להדיא שמחרים לכהן אין זה נוהג בזה"ז ולא חייל מידי, ואם אמר להדיא שמחרים לגבוה הוי כשאר הקדש דחייל בזה"ז, אלא כונת הראב"ד שאע"פ דקיי"ל סתם חרמים לכהנים, בזה"ז שאין משמרות נוהגות סתם חרמים לבה"ב.

והקשה הלח"מ דאם כן מדוע אמר עולא דאי הואי התם הוה יהיבנא כולא לכהנים, הא בזה"ז אין סתם חרמים לכהנים. וכתב ליישב בדוחק דעולא סובר כר' שמעון דלא מקיש מטלטלין לקרקעות, ולכן קרקע בחו"ל אינה מתחלקת לאנשי משמר אלא לכל כהן שירצה, ואף בזה"ז סתם חרמים לכהנים.

והנה באופן שהחרים קרקע בחו"ל להדיא לכהנים לכו"ע נוהג בזה"ז וצריך ליתנו לכהנים, ולגבי מטלטלין פליגי תוס' והראב"ד עי' להלן. והקשה השיטמ"ק בשם הרא"ש איך יתנם לכהנים הא קרקע לכו"ע צריך לתנם לאנשי משמר, ואין אנשי משמר בזמנינו. ותירץ דרק קרקע שבארץ ישראל ניתנת לאנשי משמר, אך קרקע שבחו"ל שדינה כמטלטלין ניתנת לכל כהן שירצה. אמנם לדעת הרמב"ם אכתי צ"ע, דהא פסק כר' יהודה שאף מטלטלין ניתנים לאנשי משמר. ובאמת הרמב"ם פ"ח מערכין כתב שינתן לכהנים הנמצאים באותו מקום.

וכן דייק הגריש"א מתוס' ביומא סו. דהקשו מדוע רק בזה"ז חיישינן לתקלה ולא בזמן המקדש. ותירצו, דבזמן הבית שכיחי קדשים וזהירין במילי דקדושה. אי נמי בזמן הבית שכיחי כהנים ולא היו צריכין הבעלים להשהותו בידם ונותנין אותו לאלתר לכהן. ומשמע מדבריהם שגם בזה"ז איכא נתינה לכהן, אלא שצריכים להמתין עד שימצאו כהן מיוחס ובנתיים איכא תקלה.

ובמנ"ח הקשה איך אפשר לקיים בזה"ז דין נתינה לכהן בחרמין, הא אין לנו כהן מיוחס, והרי אם באמת אינו כהן לא נפקע הדין הקדש ומעילה מהחפץ. וכתב שיש תקנה ע"י שיתן לכהן ויקנה לכל הכהנים שבעולם על ידו, ובעולם ודאי יש כהן מיוחס, ועי"ז יפקע ההקדש ונעשה חולין, והכהן יוכל להשאירו בידו מדין המע"ה.

**הא במקרקעי הא במטלטלי**

הקשה השפת אמת מדוע לא מקשינן מטלטלין לקרקע דאין נוהגין בזה"ז. ולעולא י"ל דס"ל כר' שמעון אך הרמב"ם דפסק כר' יהודה דמקיש צ"ע.

**תוד"ה שקול, וצ"ל דדוקא במטלטלין קאמר דירקבו**

במס' בכורות נג. כתבו תוס' דאף לעולא שסתם חרמים לכהנים אסור להחרים בזה"ז, כיון שקודם נתינה הוי לגבוה אתי בהו לידי תקלה. [משמע דאף מעילה איכא קודם נתינה]. ואף לדידיה אם החרים מטלטלין בזה"ז קנסוהו שירקבו ויוליך הנאה לים המלח, והכא איירי בקרקעות בחו"ל דוקא. ודלא כרש"י שם דהא דתניא אין מחרימין בזה"ז היינו רק בחרמי גבוה.

הראב"ד בהשגות פ"ח ה"ח יישב קושיית תוס' דהא דירקבו היינו דוקא כשאינו רוצה לפדותן, אבל אם ירצה לפדותן יפדה אותם בפרוטה ויוליך פדיונם לים המלח. וכתב הלח"מ דכן משמע ברמב"ם שם ה"י דכתב מותר לפדות ההקדשות בזה"ז לכתחילה וכו', ומדסתם משמע שכל הקדש שרי לפדות בזה"ז. ועי' בש"ך יו"ד סי' רנ"ח סק"ג שהביא פלוגתתם להלכה, האם אפשר בזה"ז לפדות הקדש מטלטלין.

דינים העולים לגבי הקדש וחרם בזה"ז

החרים קרקע בארץ ישראל - לכהנים, לא חל החרם כלל. החרים לגבוה, לרש"י לא חל, ולהרמב"ם חל ויפדה על ד' זוזים כדין הקדש. ובסתם להרמב"ם הוי חרמי כהנים ולהראב"ד בזה"ז הוי לגבוה.

החרים קרקע בחו"ל - לכהנים, תנתן לכהנים הנמצאים באותו מקום. לגבוה חל ויפדה על ד' זוזים. ובסתם נחלקו הרמב"ם והראב"ד, וכנ"ל.

החרים מטלטלין לגבוה או הקדיש מטלטלין - לתוס' ירקבו ולא מהני פדיון, ולהרמב"ם וראב"ד ירקבו, ואם רוצה לפדותן מהני. החרים מטלטלין לכהנים לרש"י מותר וינתן לכהן, לתוס' ירקבו ולא מהני פדיון.