י (ב) - יצאה הודאה בפטור
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים על פ_ו פ_ז

אור ליום ד' כ"ה תמוז תשע"ג

סימן י' (ב)

**בדין יצאה הודאה בפטור**

**א**

א] שבועות דמ"ג., אין נשבעין אלא על דבר שבמדה ושבמשקל כו', אמר אביי לא שנו אלא דאמר ליה בית סתם אבל אמר ליה בית זה מלא ידיעא טענתי'.

והנה בתשו' הרמב"ן שבסה"ת שער ל"ח ג', כתב דבגונא שאומר הלוה איני יודע כמה לויתי, יש לבי"ד לברר טענתו מפיו בכמה מודה לו לפחות לידע כמה הוא חייב ליתן מעתה, ואם נתן קצבה להודאתו אף הוא מתחייב שבועה בכך, וכתב ע"ז, ז"ל, וא"ת מנין לנו שיעשה מודה מקצת על פי שאלת ב"ד, הדעת נותנת דכל שטענו חבירו דבר שבמדה והוא הודה מקצת הדבר שבמדה, אע"פ שמדה זו מתוך חקירת ב"ד אמרה חייב וכו', ועוד מדפליגי אביי ורבא בבית זה, דאביי סבר ידיע טענתי' כלומר ידיע טענתי' דנתבע, דכיון דהאי טוען ליה בית זה דהוא דבר שבמדה והוא אומר לו מה שהנחת בבית זה אתה נוטל, הודאה בדבר שבמדה היא, שאנו הולכין ורואין אם עד הזיז הוא או עד החלון, ורבא פליג עלי' דבעינן שיוציא מפיו דבר שבמדה, עכ"ל.

ונראה מד' הרמב"ן, דהא דמחייב אביי במקום דידיעא טענתי', לאו היינו דחשיבא הודאתו מתחילה כהודאה בדבר שבמדה, אלא היינו דאחר שאנו הולכים ורואין אם עד הזיז או עד החלון, והוא מתחייב מכח הודאתו בדבר שבמדה, נעשית הודאתו כהודאה בדבר שבמדה, ומזה הוכיח הרמב"ן דאף אם נעשה מודה במקצת ע"י הבי"ד, ה"ה חייב שבועה.

ב] אמנם הנה הר"ן בסוגיין כתב, ז"ל, ותמהני מה שהנחת אתה נוטל למה פטור והרי בשאנו רואים הפירות הודאתו ידועה ועדיין הוא עומד בה, ונ"ל דה"ט משום שבשעה שהודאה יוצא מפיו בעינן שתהא בדבר שבמדה, ואע"פ שאח"כ מודה בדבר שבמדה, כיון שהודאה ראשונה לא חייבתו שבועה שוב אינו חייב בהכי, כ"ה דאמרינן שאם קדמה הודאה לתביעה שוב אינו מתחייב בה, כמו שכתבתי עלה דההיא דטענו חטים וקדם והודה לו בשעורים, עכ"ל.

וכ"כ הר"ן לקמן דמ"ג., ז"ל, ולא עוד אלא אפי' נשבע אח"כ שאינה ברשותו לוה פטור, שכבר כתבתי למעלה שכל שהוא פטור בשעה שההודאה יוצאה מפיו אין מחייבין אותו אח"כ בה ואע"פ שהוא עומד בהודאתו, דהא כי אמר מה שהנחת אתה נוטל כי חזינן פירות שבבית שהן מגיעין עד החלון והוא עומד בהודאתו ההודאה שמודה ה"ה כדבר שבמדה, ואפ"ה כיון כשיצתה הודאתו מפיו לא הודה לו בדבר שבמדה פטור וה"נ דכותי', עכ"ל.

ולכאו' לפ"ד הר"ן דכל דיצאה הודאתו בפטור ה"ה פטור, אין לפרש דטעמא דאביי הוא משום דכשאנו הולכין ורואין וכו' נעשית הודאתו כהודאה בדבר שבמדה, דא"כ ל"ה מתחייב שבועה, כיון דבשעת ההודאה לא היתה הודאתו בדבר שבמדה ויצאה הודאתו בפטור, ואין לומר דאביי פליג על הך דינא, שהרי הר"ן הוכיח לדין זה מההיא דקדמה הודאה לתביעה, ואביי לא פליג על דינא דהתם.

ובע"כ מד' הר"ן דפליג ע"ד הרמב"ן וס"ל דטעמא דאביי הוא, דכל דידיעא טענתי' ובידינו לראות כמה הודה, חשיבא הודאתו מתחילה כהודאה בדבר שבמדה, ומעולם לא יצאה הודאתו בפטור.

ג] ולדעת הרמב"ן דטעמא דאביי הוא משום שהודאתו מתבררת אח"כ כשאנו הולכין ורואין ונעשית כהודאה בדבר שבמדה, צ"ל דהא דרבא פליג וס"ל דאינו חייב שבועה, אף דכשאנו רואים הפירות הודאתו ידועה, ואין לומר דהוא משום דיצאה הודאתו בפטור, שהרי לד' הרמב"ן מוכח דגם אם יצאה הודאתו בפטור ה"ה חייב, הוא כמש"כ הרמב"ן דבעינן שיוציא מפיו דבר שבמדה, וכל שלא הוציא מפיו דבר שבמדה, הרי דאף אחר שנתבררה לנו המדה, מ"מ לא חשיבא הודאתו כהודאה בדבר שבמדה, ואינה הודאה הראוי' לחייב, וע"כ הוא פטור.

ובאמת דממה שהוצרך הרמב"ן לה"ט דבעינן שיוציא מפיו דבר שבמדה, מבו' כמש"נ בדעתו דאין לפטור מכח הא דיצאה הודאתו בפטור, וע"כ בע"כ דהא דפטר רבא, אי"ז משום דבתחילה לא נתחייב בהודאתו, אלא הוא משום דאף אחר שנתבררה לנו המדה אין הודאתו ראוי' לחייב, משום דלא הוציא מפיו דבר שבמדה.

ד] ובהגה' אמרי ברוך לקצוה"ח סימן ע"ה סק"ב כתב ללמוד כן בדעת הרמב"ן, דאף אם יצאה הודאתו בפטור ה"ה חייב, ממש"כ הרמב"ן שם, ז"ל, וא"ת התם יאמרו לו בי"ד ברר דבריך כמה הניח וכמה הוא נוטל וכו', לאו מילתא היא, דהתם כיון דטענתו ברורה למה יביאוהו לבית השבועה ילכו הם ויראו או שילך בע"ד ויטול את שלו וכו', עכ"ל,[[1]](#footnote-2) ועמש"נ בסימן י' (א) סק"? ללמוד מד' הר"י מיגש והרמב"ם דפליגי ע"ז, וס"ל דכל דיש ביד בי"ד לברר המדה מפיו, יש להם לברר ולחייבו שבועה, עיי"ש.

ומבו' בד' הרמב"ן, דאם הי' מברר דבריו אח"כ ואומר כמה הניח וכמה הוא נוטל, הי' חייב שבועה, והרי דאף דיצאה הודאתו בפטור, ה"ה חייב שבועה.

**ב**

ה] אמנם נראה דיש לדון בזה, דהנה בל' הר"ן מבו', דכל הא דקשיא לי' דבדבר שבמדה תועיל הודאתו כשאנו רואים הפירות, הוא רק כשעדיין הוא עומד בהודאתו, וגם בלוה שהודה ואח"כ נשבע המלוה שאין המשכון ברשותו, לא דן הר"ן שתועיל הודאתו, אלא כשהוא עומד בהודאתו.

וצ"ב דמ"ט הוצרך להא דהוא עומד בהודאתו, הרי אף כשהוא חוזר בו ואינו עומד בהודאתו, מ"מ כיון שאין בידו לחזור בו מהודאתו, בדין שיתחייב מכח הודאתו, כיון דהשתא נתברר לנו המדה, והשתא הודאתו מחייבתו ממון.

ו] ונראה מזה, דהא הוה פשיטא לי' להר"ן דא"א לדון בהני גווני לחייבו מכח הודאתו הראשונה, כיון דהודאה זו ל"ה בדבר שבמדה, ול"ה אלא בדבר הגורם לממון, וכל מה שדן לחייבו, הוא רק מכח שהוא עומד בהודאתו, וחשיב כחוזר ומודה, וכמש"כ הר"ן שם בתו"ד, ואע"פ שאח"כ מודה בדבר שבממון, והודאה זו שהוא מודה עכשיו, הויא הודאה בדבר שבמדה, והויא הודאה בחיוב ממון.

ז] ולפ"ז נראה די"ל, דכל מש"כ הר"ן דבהני גווני הוא פטור משום דיצאה ההודאה בפטור, הוא רק משום דגם עתה א"א לנו לחייבו מכח הודאתו הראשונה, אלא שבאנו לדון דכיון שהוא עומד בהודאתו הוי כחוזר ומודה, ובזה הוא דאמרינן דכיון דהודאתו הראשונה אינה הודאה המחייבת, ל"מ מה שהוא חוזר ומודה, כיון שהודאה זו כבר קיימת לפנינו בפטור, אך אם היתה הודאתו הראשונה ראוי' לחייב עכשיו, ל"ה מהני מה שבשעת ההודאה לא חייבתו, דעיקר דינא דיצאה הודאה בפטור הוא כשההודאה הראשונה אינה הודאה המחייבת, אך כל שעכשיו הויא הודאתו הראשונה הודאה המחייבת, שפיר היא מועלת לחייבו.

וכ"ה מוכרח ממה שלמד הר"ן לדין זה מהא דבקדמה הודאה לתביעה פטור, וצ"ע דבד' הר"ן לעיל ד"מ: ולקמן בשלהי מכילתין ובגיטין דנ"א. נראה להדיא דהא דבקדמה הודאה לתביעה פטור, הוא משום דדינא הוא שתהא תביעה קודמת להודאת מקצת, ובלא"ה לא חשיב כמודה במקצת, ואי"ז משום דיצאה הודאתו בפטור,

ובע"כ מזה, דאלמלי הך דינא דבעינן שתהא התביעה קודמת להודאה, ל"ה פטרינן לי' משום דיצאה הודאתו בפטור, דאף דלא נתחייב בשעת הודאתו, מ"מ אחר שחזר הלה וטענו, ה"ה מתחייב מכח הודאתו הראשונה, וכל כה"ג ליכא לפטורא דיצאה הודאה בפטור, ורק משום דבעינן שתהא התביעה קודמת להודאה, ואין הודאתו הראשונה ראוי' לחייבו אף אחר שחזר וטענו, דכיון שהודה קודם הטענה, ע"כ אף אחר שחזר וטענו, אכתי לא חשיבא הודאתו זו כהודאה במקצת הטענה, ואך שבאנו לדון דמ"מ כיון דעדיין הוא עומד בהודאתו, הרי דהודאתו עכשיו הויא הודאה במקצת הטענה, בזה הוא דאמרינן דכיון דהודאתו הראשונה אינה הודאה המחייבת, ל"מ מה שהוא חוזר ומודה, דכבר יצאה הודאתו בפטור.

ח] ולפ"ז נראה דזהו מש"כ הרמב"ן דהא דפטור אף שאח"כ נתבררה המדה, הוא משום דבעינן שיוציא מפיו דבר שבמדה, והיינו משום דאילו ל"ה בעינן שיוציא מפיו דבר שבמדה, הרי כיון שנתבררה לנו המדה ומכח הודאתו הראשונה הוא מתחייב עתה בדבר שבמדה, היתה הודאתו הראשונה חשובה כהודאה בדבר שבמדה, והי' מתחייב מכחה, וממילא דל"ה בזה לפטורא דיצאה הודאה בפטור, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דבעינן שיוציא מפיו דבר שבמדה, וכל שלא הוציא מפיו דבר שבמדה, הגם דנתבררה לנו אח"כ המדה, אי"ז הודאה המחייבת.

ומש"כ הרמב"ן דאם יברר אח"כ המדה יהא חייב שבועה, משום שהוציא מפיו דבר שבמדה, ולא פטרינן בזה משום דיצאה הודאתו בפטור, נראה דהוא משום שעדיין לא נתברר לבי"ד המדה, וע"כ כל שהוא מברר בפני בי"ד את המדה, נשלם בזה הודאתו הראשונה, וי"ל דהוא משום דמה שהוא מברר בפני בי"ד את המדה ה"ז מועיל לחייבו אף אם יאבדו הפירות קודם שיראום בי"ד, וה"ה ראוי' לחייבו שבועה, ול"ש בזה דינא דיצאה הודאתו בפטור, כיון שעכשיו נשלמה הודאתו הראשונה, והודאה זו ראוי' לחייבו.

ט] ולפ"ז שפיר י"ל גם לדעת הר"ן דהא דמחייב אביי היכא דידיעא טענתי' הוא משום דאחר שאנו הולכים ורואים נעשית הודאתו כהודאה בדבר שבמדה וכמש"כ הרמב"ן, והא דלא פטרינן בזה משום דיצאה הודאתו בפטור, הוא משום דנעשית עכשיו הודאתו הראשונה כהודאה בדבר שבמדה, וכל דמצינו לחייבו מכח הודאתו הראשונה, הרי דהגם דמעיקרא לא חייבתו, לי"ב לדינא דיצאה הודאה בפטור.

י] ויש להוסיף בזה, דלכאו' אכתי תיקשי במש"כ הר"ן דהא דהוא פטור אף דאחר שאנו רואים הפירות הודאתו ידועה ועדיין הוא עומד בה, הוא משום דיצאה הודאתו בפטור, ולכאו' לפ"ד הרמב"ן בלא"ה יש לפטרו, משום דבעינן שיוציא מפיו דבר שבמדה.

אך נראה, דכל שנתברר לנו המדה ועדיין הוא עומד בהודאתו, חשיב כמוציא מפיו דבר שבמדה, דליכא דין ביטוי שפתיים להוציא המדה בפיו, אלא בעינן שבשעת הודאתו יתברר בה המדה שמודה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הריטב"א, דהא דלרבא לא חשיב זה כדבר שבמדה, הוא משום דבעינן דידיע השתא בבי"ד, וכל הא דאין הודאה זו מחייבתו, הוא משום דכבר קיימת הודאה זו בבי"ד בפטור, וע"כ אינה מועיל מה שחוזר ומודה לחייבו.

**ג**

יא] והנה הנתיה"מ בסימן ע"ה סק"ד נקט בפשיטות, דכל שהודה שלא בדבר שבמדה, אף אם יודה אח"כ בסך המדה הוא פטור, משום דיצאה הודאתו הראשונה בפטור, ובד' הקצוה"ח במשובב נראה שהסכים לזה, וכ"ה מבו' גם בד' החזו"א סימן י"ב סק"א, עיי"ש, [[2]](#footnote-3) ולכאו' זה דלא כמפורש בד' הרמב"ן דבכה"ג הוא חייב, ואך דאין בי"ד אומרים לו ברר דבריך דלמה יביאוהו לבית השבועה, - וכנראה דס"ל דלפמש"כ הר"ן דכל דיצאה הודאתו בפטור ה"ה פטור, אף בכה"ג הוא פטור, ולא אמרינן דכיון דנשלמה הודאתו בזה, לא חשיב דיצאה הודאתו בפטור, וכן נקט בהגה' אמרי ברוך לקצוה"ח סימן ע"ה סק"ב, וצ"ע בזה.

יב] והנה בחזו"א סימן י"ב סק"ט כתב לצדד, דבתובע בית זה מסרתי לך והלה אומר להד"מ ועדים מעידים שהפקידו אבל אינם זוכרים אם מלא, אבל אותן הפירות המופסדות שבבית זה של תובע הן וחייב לשלם הפסדן, אינו חייב שבועה, דלא עדיפי עדים מהודאת פיו, וכיון דפיו פטור גם עדים לא מחייבין אותו שבועה, עכ"ד.

אמנם לכאו' לפ"ד הרמב"ן בכה"ג יהא חייב שבועה, דכ"ה דאם בירר הנתבע אח"כ את המדה, ה"ה חייב, משום דנשלם עי"ז הודאתו הראשונה, והו"ל הודאה בדבר שבמדה, ה"נ בהעדאת עדים כל שאח"כ נתברר לבי"ד המדה, ה"ז מצטרף להעדאת העדים, דמה שנתברר לבי"ד הו"ל כהעדאת עדים, ונמצא דהויא העדאת העדים בדבר שבמדה, וה"ה מתחייב שבועה.

יג] ועיי"ש בחזו"א שכתב לדון בזה, ז"ל, אבל י"ל דלאחר שמדדו וביררו את החיוב אפשר לחייבו עכשיו שבועה, ול"ד להודאת פיו דאין הודאה אחר הודאה והדין נידון ע"פ הודאה הראשונה, אבל בעדים י"ל דהוי כהעדאה חדשה אע"ג דאנו דנים ע"פ העדאה הראשונה, עכ"ל.

אמנם לפמש"נ מד' הר"ן, הרי הא דאינו חייב מכח דהוא עומד בהודאתו, אי"ז משום דאין הודאה אחר הודאה, אלא הוא משום דכבר הודאתו קיימת לפנינו בפטור, ולפ"ז הרי לכאו' ה"נ בהעדאת עדים, כיון דהעדאת העדים קיימת לפנינו בפטור, א"א לנו לחייבו עתה מכחה, אך שמא מכוון החזו"א הוא דעכשיו כשנתברר לנו המדה הו"ל כהעדאה חדשה.

ואך די"ל, דכל עיקר דינא דיצאה הודאה בפטור, הוא רק בהודאה ולא בהעדאת עדים, וכמו שנקטו הקצוה"ח בסימן ע"ה סק"ב והנתיה"מ בסימן פ"ח סק"ח,[[3]](#footnote-4) ועי' כסף הקדשים סימן ע"ה לש"ך סקי"ב שכתב מטעם מחודש דבהעדאת עדים ל"ב שתקדום התביעה להעדאתם, אך בכ' הגר"ח בדין סלעין דינרין נקט דגם בהעדאת עדים פטור כל שיצאה בפטור, וכן נקט החזו"א שם, ובגל' לאבי עזרי הל' אישות, עיי"ש.

1. ובהגה' אמרי ברוך לקצוה"ח סימן פ"ח סק"כ כתב דלדעת הרמב"ן, כל הא דבמה שהנחת אתה נוטל אינו חייב שבועה, הוא רק משום דאין בי"ד צריכין לקצוב אח"כ את חיובו, אלא ילך הבע"ד ויטול את שלו, וצ"ע דמד' הרמב"ן מ' דרק אם הנתבע עצמו חוזר ומודה כמה היתה המדה, ה"ה חייב, אך לא מחייבינן לי' מכח מה שנתברר ע"י בי"ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה מבו' גם בד' הקצוה"ח שם סק"ב, עיי"ש שהק' דמ"ט אם הודה מה שהנחת אתה נוטל פטור, ואינו מתחייב מדין העדאת עדים, דהא אנן עדים דמה שבבית הודה אלא שמחוסר מדה והשתא אנן עדים על המדה ויודעין אנו כמה חייב בפחת, "וגבי העדאת עדים לא שייך לומר כבר יצאה בפטור" וכו', עכ"ד, - ומבו' בדבריו דאם הי' פטורא דיצאה בפטור בהעדאת עדים הי' פטור בכה"ג, ול"ה אמרינן דמצטרף מה שנתברר לנו המדה למה שנתברר לנו מתחילה בהודאתו, והויא כהעדאת עדים בדבר שבמדה, ולכאו' זה שלא כד' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויל"פ הטעם בזה, דשאני במודה במקצת דחיובו הוא מכח מעשה ההודאה, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א דהודאה מתוך הכפירה אינה מחייבת, וע"כ י"ל דכל שבשעת ההודאה לא היתה הודאה המחייבת, אינה מחייבתו אח"כ, ומשא"כ בהעדאת עדים שחיובו הוא מכח מה שנתברר לבי"ד, וע"כ מה לי דמתחילה יצאה העדאת העדים בפטור. - והאמנם דלמש"נ בד' הר"ן אין מסתבר דעיקר הא דיצאה הודאתו בפטור, הוא דמה"ט לא מחייבינן לי' מכח מה שהוא עומד בהודאתו, אין מסתבר לחלק בזה בין הודאה להעדאת עדים. - ואך דלפ"ז י"ל בע"א, דכל הא דאמרינן דא"א לחייבו מכח הודאתו הראשונה משום שלא הוציא מפיו דבר שבמדה, הוא רק בהודאה דבעינן מעשה הודאה, וכל שלא הוציא מפיו דבר במדה, ליכא מעשה הודאה בדבר שבמדה, אך בהעדאת עדים שחיובו הוא מכח מה שנתברר בבי"ד, הרי דאחר שנתברר לנו המדה, מצינו לחייבו מכח הודאתו הראשונה. [↑](#footnote-ref-4)