24 בדין אסקופה משמשת שתי רשויות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בדין אסקופה משמשת שתי רשויות

1. מבואר בברייתא דאיכא משמעות לסגירת הפתח לענין חלל האיסקופה דאי הוי פתוח כל החלל נידון כלפנים ואי נעול החלל נידון כלחוץ. בבאור הך דינא יש להקדים את גזירת מבוי, דבעינן מדרבנן שיהא סתימה בכולהו גם למחיצה הרביעית, [דגזרינן שמא יוציא מרה''ר לרה''י כיון דהמבוי דמיא לרה''ר], ובמבוי שארכו יותר על רחבו סגי בלחי וקורה, ובחצר שארכו כרחבו וכן בבית בעינן פס ד' [יעוין בעירובין י''ב ע''ב ויעוין בגאון יעקב שם דמבאר דבחצר ובית לא מיועדים להילוך ומעבר והלכך כל פתח דאיכא חשיב מדרבנן כפרצה בשונה ממבוי דכך צורתו לשמש כמעבר ובזה לא דיינינן ליה כפירצה ורק דבעי דיהא סגירה לרוח הרביעית ולכן סגי בלחי או קורה], ובסוגין מאחר דאיכא דלתות א''כ גוף המבוי לא צריך היתר, אולם האיסקופה דליכא בה רק ג' מחיצות צריכה היתר.

ויעוין בגמ' דמביאה שתי אופנים בבאור הך איסקופה, אי באסקופת בית או אסקופת מבוי, ורב אשי מוקים ליה באסקופת בית ולכן מעמיד בגוונא דאיכא קורה רחבה ארבעה דמהני מדין פי תקרה, ורק דלא היה משך אחד של ד' אלא שתי קורות של שתי טפחים ואין בין זו לזו שלשה, והחידוש בברייתא הוא בדין לבוד דכל כמה דהדלת סגורה ומבדילה ביניהם ולא נראים כאחד לא דינינן בזה דין לבוד. ויש לעיין אי בעינן בדווקא דהדלת תהא גבוהה ותכנס ביניהם או דסגי במה דנסגרת ביניהם למרות דליכא ממשות ביניהם. ור' יהודה אמר רב מוקים ליה באסקופת מבוי דמהני בה היתר קורה ולא בעי שיהא משך ד' [ובהיתר קורה כו''ע מודו דההיתר מצד החיצוני כמבואר בעירובין ט'] רק דאיירי בגוונא דחציו מקורה וחציו אינו מקורה וקירויו כלפי פנים והדלת נעולה מהני להפקיע להיתרא דקורה דכיון דכל היתרא דקורה הוי מכח מה דהיא שמשמשת כקורת המבוי וליכא בה סיבה מצד עצמה להיתר אלא בשילוב המבוי [או כהיכר או כמחיצה, דהיינו או דמשמש רק את התועלת של ההבדלה דהוי ביחס לאנשים, או גם כגוף מחיצה לענין תיחום הרשות כמו שהארכנו בגדרי מחיצות דרה''י] הלכך בהא מהני נעילת דלת להפקיע את החלל שמחוץ לדלת מהמבוי ולאשווי כמבוי סתום וממילא הקורה לא משתייכת למבוי ולא מהני בתורת ''קורת מבוי''.

ונראה דלהכי הוצרך התוס' בד''ה אמר ר''י להדגיש דאע''ג דלמבוי לא בעי את היתר הקורה מ"מ כיון שראויה להתיר את המבוי מצטרף יחד והוי כאילו מקורה ד' טפחים. ונראה דכונתו דכיון דבעינן שיהא יחס בין הקורה למבוי א''כ כל כמה שלא נצרכת למבוי הדר דינא דלא תחשב ''קורת מבוי''. ובזה חידש דמ''מ איכא בזה צירופא למבוי כיון דהוי פתח המבוי, ויעוין בתורא''ש ביתר באור וז''ל, מ"מ כיון דקורה זו ראויה להתיר המבוי אם לא היה לה דלת מתרת נמי עתה תחתיה ''כי מצטרף הוא עם המבוי כשהפתח פתוח''. [ומה דמוסיף תוס' והוי כאילו מקורה ד''ט יעוין במהרש''א ויבואר אי''ה לקמן].

ובתחילה דנה הגמ' דחלל האיסקופה גם בד' טפחים מהני בלי לחי נוסף ועל זה הביאה את ר' יוחנן דצריך לחי אחר להתירו כיון דחודו הפנימי מתיר ולא מהני לחלל האיסקופה, ואח''כ דנה דפחות מד' שאני וגם על זה הביאה מר' יוחנן דגם פחות מד' צריך לחי להתירו. ויעוין ברש''י ותוס' דפליגי אי הוי רק במבוי ובהיתר לחי, או גם בחצרות ובתים, דברש''י נקט דהוי מחמת דכותלי המבוי שמכאן ומכאן הוי כלחי [ומה דנקט בתחילה שזקף בה לחי יעוין במהרש''א וצ''ב דבריו כמו שתמה החת''ס יעוי''ש], ובתוס' פליג על רש''י וס''ל דהוי גם בבתים ובחצירות. ובבאור הא דמהני יעוי''ש וז''ל, ומיירי דקיימא אסקופה כנגד עובי החומה דהיינו בין לחיים, שהוא תוך הפתח, והדלת עומדת אצל עובי החומה של צד פנים, ולהכי פתח פתוח כלפנים שאותו עובי רה"י גמורה היא שיש לה ג' מחיצות ב' מחיצות מעובי החומה ושלישית לצד פנים, אף על פי שמצד רביעית הוא פרוץ במלואו, אפ"ה כיון שהפתח פתוח ''בטל אותו עובי למה שבפנים שיש לו ד' מחיצות'' פתח נעול כלחוץ דכיון שהוא נעול ''אינו בטל למה שבפנים'' והוי כנפרץ במלואו למקום האסור. עכ''ל.

ומבואר בתוס' דשייך לדון לבטל את השטח למבוי וליתן לו את דין המבוי. ולא שייכא כלל להיתרא דלחי ופס ד'. וכן מבואר במהרש''א בכונת התוס' וז''ל, אבל התוס' מיאנו בכל זה דמשמע להו דבבית וחצר נמי קמיירי ''ולא איירי בהכשר מבוי כלל דהיינו לחי'' ומש"ה הוצרכו לפרש דקס"ד דלית ליה לחי כלל ואפ"ה היכא שהפתח פתוח בטל אותו עובי למה שבפנים.

אולם יעוין בחזו''א סו [ב] סק''ז דנקט דהא פשיטא דבעינן להיתרא דמבוי ועובי הפתח חשיב כפסים לבית וחצר רק דלמרות דלחי ופסין מתירים רק מחודו הפנימי, מ''מ כיון שהוא פחות מד''א [דנקטינן דשיעורא דמבוי הוי ד''א] הוי עלה תורת לחי [או פס] י''ל שהוא מתאחד עם כל המבוי וחוד החיצון יעשה מחיצה או היכר לכולהו.

1. ועיקר סברת החזו''א דגם אי ביסוד הדין חודו הפנימי מתיר שייך שיהא סיבה להרחיב את היתר הלחי לחודו החיצון, יעוין ברש''י ד''ה וכי תימא דלית ביה רחב ארבעה. וז''ל, לפיכך אינה רשות לעצמה ומותר להשתמש כנגד הלחי מחודו החיצון, ומבואר ברש''י דעצם הדבר דלא הוי מקום חשוב ורשות לעצמו הוי סיבה להטפילו למבוי ולהרחיב את היתר הלחי רק דברש''י מבאר את זה רק בשלב שהגמ' דנה לחלק בין פחות מד' לד'.

רק דיש לעיין מהגמ' בעירובין דף ט' דמבואר התם דרבא הוכיח את שיטתו דבן הלחיים מותר מהך דינא דמותר לכתף על מקום פחות מד' דהוי מק''פ, ואביי הוכיח לו מדינא דר' יוחנן דתוך הפתח צריך לחי אחר להתירו, דרק בגובה ג''ט דמנותק מרה''ר חשיב מק''פ, ורבא דחה לו דדינא דר' יוחנן איירי דוקא בפתוח לכרמלית דמצא מין את מינו וניעור. ומבואר בפשטות דבהא כו''ע מודו דחודו הפנימי מתיר רק דדנו בהלכות מק''פ.

1. ונראה דבדינא דר' יוחנן נתחדש שתי חידושים האחד. בהלכות היתר מבוי דבעינן היתר לחי גם לשטח הפחות מד'. שנית. בהלכות מק''פ. והכא הביאה הגמ' את ר' יוחנן כלפי הך חידושא דהיתר מבוי דבעינן היתר לחי גם בזה, ולא דיינינן בזה לחודו החיצון או כמו שמבאר המהרש''א בתוס' דנטפל למבוי.

ונראה להוכיח מהמהרש''א דאיכא שתי חידושים בר' יוחנן. דיעוין במהרש''א דתמה על קושית תוס' דאמאי לא הקשתה הגמ' בשלב שבאה לאוקמי בפחות מד' דא''כ אפילו בנעול דמי. ובפשטות כונת תוס' דכל כמה דלא שמעינן לחידושא דר' יוחנן דבפתוח לרה''ר פחות מגובה ג''ט לאביי, או לרבא בפתוח לכרמלית דלא הוי מק''פ, א'כ הדר דינא דהוי מק''פ, וא''כ אפילו נעול נמי. אולם המהרש''א תמה וז''ל, אבל הכא בפתוח לכרמלית לרבא ואינו גבוה ג' לאביי מהיכא פסיקא להו דלא בעי תיקון דהא לפי האמת צריך לחי אחר להתירו אפילו בלית ביה ד' ואימא לפי דעת המקשה נמי וודאי דבעי תיקון אלא דקס"ד דבפתח פתוח בטל אותו עובי למה שבפנים. ונראה בכונתו דהמהרש''א דקדק מהא דר' יוחנן נקט את חידושו בהלכות מבוי דעיקר חידושו הוא בהלכות מבוי דבעינן לחי אחר ולא דיינינן ליה כבטל למבוי, והלכך תמה המהרש''א דהרי אפשר דבהא הוי פשיטא לגמ' דבהלכות מק''פ לא הוי מק''פ ובעי תיקון, ועיקר מה דנתעסקה הגמ' הוי בהיתרא דמבוי, וא''כ ניחא היטב הא דבפתח נעול אסור, דבזה לא דיינינן ליה כחלק מהמבוי והדר דינא דיאסר מחמת דלא חשיב מק''פ.

1. ועיקר סברת המהרש''א דשייך להטפיל את המקום למבוי יעוין בקרן אורה דמבאר את עיקר פלוגתת אביי ורבא ביסוד זה דבהא כו''ע מוד דלחי מתיר רק מחודו הפנימי רק דרבא הוכיח מדינא דמק''פ דמקום שאינו חשוב מיבטיל למקום חשוב, ובין לחיים יותר הוא מינו עם המבוי, כיון דיש בו ג' מחיצות ודינו כרשות היחיד. ואביי הביא ראיה מהא דאמר רב חמא בר גוריא תוך הפתח צריך לחי אחר להתירו דלא בטיל אפילו אין בו ד' על ד', ורבא אמר דמיירי בפתוח לכרמלית, דמצא מין את מינו, אבל פתוח לרשות הרבים יותר הוא מינו עם רשות היחיד, כיון דתוך הפתח איכא גם כן ג' מחיצות, ולפי דבריו יוצא דזהו עיקר חידושא דר' יוחנן.

ויעוי''ש עוד דמחדש מכח זה באור חדש בשיטת הרי''ף בעירובין שם דנקט בשיטת רבא דהוי גם ברוחב ד'. וז''ל, ואפשר עוד לומר דלרבא בין הלחיים בטל הוא אפילו רחב ד' כיון דמין אחד הוא עם המבוי, ולא בעינן אין בו ד' על ד' אלא במקום פטור שהוא רשות בפ"ע [דהינו דרבא הוצאי ממק''פ את היסוד של ביטול וכל מקום נידון כפי ענינו] . ולפי''ז ניחא היטב החילוק בין פתוח לכרמלית לפתוח לרה''ר דהוי ביחס לביטול למבוי.

1. אולם במלחמות בעירובין שם מבאר דהרי''ף ביאר דרבא עצמו ס''ל דחודו החיצון סותם ולכן ליכא חילוק בין ד' לפחות מד' ומה דהביא ראיה מפחות מד' הוי כנגד אביי דגם לשיטת אביי דחודו הפנימי סותם מ''מ בפחות מד' צריך להיות מק''פ. רק דלפי''ז יש לעיין בבאור החילוק בין פתוח לכרמלית לפתוח לרה''ר דאי חודו החיצון סותם א''כ איכא בזה להיתרא דמבוי ומאי איכא בהא דפתוח לכרמלית. ויעוין בחזו''א סק''ד וז''ל, ולפי''ז הא דקאמר דבפתוח לכרמלית אמרינן מצא מין את מינו וניעור אינו רק לצירוף שיעור ד' אלא לעיקר תיקון לחי וקורה דבפתוח לרה''ר הקורה והלחי מתירין מחוד החיצון שתחת הקורה ובין הלחיים נטפל לפנים אבל בפתוח לכרמלית אינן מתירין אלא מחוד הפנימי ותחת הקורה ובין הלחיים נטפל לכרמלית.

ולפי''ז מבאר החזו''א את שיטת הרמב''ם דנקט כהרי''ף דרבא ס''ל דגם בלחי חודו החיצון מתיר ולכן נקט דגם בהיתרא דקורה [דבזה כו''ע מודו דחודו החיצון מתיר] היכא דפתוח לכרמלית לא מהני דגם בזה הוי מחמת דההטפלה לכרמלית מגרעת בהיתרא דחודו החיצון.

אולם יעוין בקרן אורה לשיטתו דעיקר יסוד הסוגיא הוא בהטפלת המקום דמבאר דרבא ס''ל דיסוד היתרא דתחת הקורה הוי ג''כ מחמת הטפלת המקום [ולא מחמת חודו החיצון] ולכן ס''ל דליכא חילוק בין לחי לקורה והלכך גם בזה איכא לחילוק בין פתוח לכרמלית לפתוח ברה''ר.

1. רק דעדיין יש לעיין בשיטת המלחמות בדעת הרי''ף דמצד אחד דנקט דס''ל דחודו החיצון מתיר ולפי''ז הא דהוי פתוח לכרמלית הוי סיבה להפקיע את ההיתר, ומאידך גיסא ס''ל דבהיתרא דקורה ליכא גרעון מכח הא דפתוח לכרמלית. ואולי אפשר לבאר דהיתרא דקורה דהוי מכח היחס דפי תקרה חשיב כסתימה מוחלטת וליכא בזה שום יחס לכרמלית, משא''כ היתרא דלחי דהוי כמחיצה דבזה שייך לראותו כחלק מהכרמלית דשייך דיהא הבדלת מחיצה עם פתח, בין שתי מקומות.
2. ובעיקר הבאור בשיטת הרמב''ם דפתוח לכרמלית מגרע גם בהיתרא דקורה יעוין בקה''י עירובין סימן ד' דמבאר על פי באור רבינו יהונתן בהך סברא דמצא מין את מינו דהוי גזירה מחודשת וז''ל, לפי שהכרמלית קל הוא בעיני המשתמשין במבוי שהרי אין בו אלא איסורא דרבנן ודמה לו תוך הפתח לאיו שהרי יש לו ג' מחיצות כמו ישי לכרמלית חיישינן אי שרית לטלטל בתוך הפתח דלמא יטלטל בכרמלית הסמוך לו עכ''ל. ולפי''ז ניחא היטב דבזה לא שיך חילוק בין קורה ללחי. ויעוין גם במאירי סוגין דנקט ג''כ להך טעמא דגזירה וז''ל, שהאסקופה מינה שאינה רה"י גמורה ומצא מין את מינו ונעור ועוד שיבאו לזלזל בו.
3. אלא דבעיקר הא דמבואר ברמב''ם דבפתוח לכרמלית ליכא גם להיתרא דקורה צ''ע מסוגין דנקטה להדיא איכא חילוק בין היתרא דלחי להיתרא דקורה, דלמרות דלחי לא מהני לחלל האסקופה קורה מהני, ואי נימא דבפתוח לכרמלית גם קורה לא מהני נצטרך להעמיד את הסוגיא בפתוח לרה''ר רק דלפי''ז יהא קשה את קושית תוס' דהרי לדעת רבא בפתוח לרה''ר מותר בכל גוני גם בפתח נעול וכן תמה החזו''א בסק''ה. ויעוין בקרן אורה שם דמיישב דרבא מתרץ לה כשינויא דר' אשי דאיירי באיסקופת בית.
4. בבאור פתח פתוח כלחוץ. יעוין בתוס' דנתקשה אמאי הוי כלחוץ הא הוי רה''י גמורה מד''ת ומיישב בשתי אופנים או דהכונה לטלטל לעובי הפתח אם יש בו חור והכונה דהפתח הוי כלחוץ, דלא חשיב כפנים המבוי, או דהכונה דמותר לטלטל לכרמלית. ובזה איכא חידוש דלמרות דתרוויהו אסרי מדרבנן איכא איסור הוצאה. ויעוין גם ברשב''א וז''ל, משום דפתח נעול כלחוץ משמע שמותר לטלטל מן האסקופה שתחת הקירוי לחוצה לה שאינו מקורה לפי ששניהם כרמלית מדרבנן ורשות היחיד מן התורה. ויעוין בבאור הלכה שע''ד סעיף ב' ד''ה לכרמלית בדינא דחצר שנפרצה לכרמלית וז''ל, עיין בב"י שכתב דהיינו שאסור לטלטל בתוך החצר יותר מד"א אבל בתוך ד"א מותר אפילו לטלטל ממנו לכרמלית דהוא נמי ככרמלית דמיא ובמ"א מסתפק בזה דאפשר דאעפ"כ שם חצר עליו. והנה בתו"ש הביא ראיה מתוספות שבת דף ט' דמותר וכן הביא בחידושי רע"א ובספר נהר שלום הביא דבעבוה"ק שער הרשויות דין א' איתא בהדיא לאיסור וכן בתו"ש הנ"ל הוכיח מרש"י דף כ"ד לאיסור ע"ש וע"כ נראה שאין להקל עכ''ל.

ומבואר בזה נידון יסודי היכא דהא דהוי כרמלית לא הוי מחמת גוף הרשות, אלא למרות דהוי רה''י רבנן נתנו בה דיני כרמלית אי ביחס לדרבנן איכא בזה חילוק רשויות. [ויעוין בסימן שסה סעיף ד' בדינא דסוגין וכתב דלפי מה שמבואר לעיל בסימן שמ"ו ס"ג לכאורה מותר [יעוי''ש ג''כ דמביא את הראיה מתוס'] ורק מסיים ויש לעיין. וצע''ק מהא דבסימן שע''ד נקט להחמיר.

עוד יש לעיין מהא דבסימן שמו סעיף ג' בדינא דקרפף יותר מבית סאתים ולא הוקף לדירה דנתנו בזה רבנן דין כרמלית נקט השו''ע דמותר לטלטל לכרמלית ובמג''א לא נסתפק בזה.

ונראה דתליא בגדר הא דרבנן נתנו בזה דין כרמלית, דבקרפף דהוי מחמת גרעון במחיצות א''כ הדר דינא דחשיב כמקום ברה''ר בלי מחיצות והוי ממש ככרמלית מדרבנן, אולם בדינא דנפרצה למקום האסור לה דאיכא בזה מחיצות בזה יש לדון אי הוי גם סיבה לדון את זה כפרצה כיון דהרשות דפתוח אליה הוי רשות בלי מחיצות, או דהוי חומרא דרבנן ליתן בחצר את דיני הרשות שפרוצה אליה. וכ''נ במג''א דדן לאיסור מחמת ד''שם חצר עליה''. ומבואר דגם בדרבנן הוי חצר. ואפשר אולי לומר לפי''ז דבבן הלחיים כיון דהיכא דהפתח נעול ליכא ליכא להאי חלל שייכות למבוי ולחצר, הלכך בהא איכא למימר דהנפרצה מהני להפקיע לגמרי את היחס של הרשות כרשות היחיד ולכן דן הבאור הלכה להקל בזה.

1. ביסוד הראשונים דסגירת דלת לא מהני בקורה רחבה ד'. יעוין ברש''י ותוס' דנקטו דהא דלא נקטה הגמ' בהנך תרי אוקימתות בכולו מקורה, הוי מחמת דכל כמה דאיכא קורה רחבה ד' דאיכא בזה דין פי תקרה לא שייך בזה לביטולא דנעילת דלת, ורק בקורה דבעינן ליחס אותה למבוי לאשווי ''קורת מבוי'' בהא מהני נעילת הדלת לאשווי למבוי כסתום וממילא לנתק את הקרוה מהמבוי. ויעוין בתו''י דהקשה דאמאי לא אקומי בלחי בגוונא דלא הוי בפנים המבוי אלא באמצע האסקופה ונעילת הדלת תפקיע את היחס של הלחי כ''לחי המבוי'', ובתחילה מיישב דאין דרך להעמיד לחי באמצע, רק דמביא מהמהר''ם דמחדש דלחי הוי כמו תקרת ד' מאחר דהוי כמחיצה, ויעוין בכתבי ברכ''ש סימן יד דמבאר דשרש ספיקו הוא אי לחי משום מחיצה הוי מחיצה גמורה מצד עצמו, או דכיון דבא להשלים את המבוי א''כ כל הכשרו הוא בתורת ''לחי מבוי'' והוי כקורה דכל תורת הכשרה מדין תקון המבוי.
2. ובהא דלא מהני נעל''ד לבטולי מחיצה מבואר דנעילת דלת לא חשיב כחציצה בין המקומות ולא הוי כהא דאיתא בדף ק דחילקה במחצלת דמהני לבטולי מחיצתא אלא מהני רק כלפי החלל עצמו לאשווי כמבוי סתום. ובהא דלא מהני בתורת מחיצה יעוין בחזו''א סק''ח וז''ל, אין נעילת דלת מבטלת מחיצתא שהרי הוא כנתן כלי שאין מבטל מחיצתא כיון שעשויה לפתוח ולנעול.

ויעוין עוד במהרש''א בד''ה תוך הפתח דמוכיח מתוס' דע''י נעילת דלת איכא ניתוק בדאוריתא בין האיסקופה לרשות היחיד והיכא דהסקופה לא רחבה ד' ליכא בה דין רשות היחד מדאוריתא ולפי''ז מבאר דבגוונא דפחות מד' מן הפתח ולחוץ מותר להוציא גם לרה''ר, ויעוין בחזו''א סק''ח דתמה עליו מהא דבתקרת ד''ט אין נעילת הדלת מבטלי מחיצתא וא''כ ה''ה הכא הוי רה''י. ואולי יש לחלק בין היכא דהדלת עומדת באמצע האסקופה דבזה דיינינן ליה כמשמשת לאיסקופה, להיכא דעומדת בין האסקופה לבית דבזה עומדת כמחלקת.

ויעוין במרדכי פ''ק דשבת אות רכב דנקט דמותר להוציא מרה''ר לתוך הפתח כיון דתוך הפתח אין ד' והדלת נעולה הוי מק''פ ומבואר להדיא כמו המהרש''א דהדלת ממעטת ויעוין בחזו''א ס''ק ט''ז מה דדן בדבריו.

ובעיקר מה דנתבאר בראשונים דהיכא דאיכא תקרת ד' לא מהני הדלתות לבטל את המחיצה יעוין ברז''ה דנקט דליכא חילוק בין תקרה אחת לשתי תקרות, והא דנקטה הגמ' בתירוצא דר' אשי דאירי בשתי תקרות דלכל אחת של ב' טפחים בשביל להשמיע לנו שאע"פ שהדלת באמצע אמרינן לבוד כל זמן שהפתח פתוח. ומבואר בזה פלוגתא יסודית בנעילת דלתות אי מהני להפקיע גם תקרת ד' וכן אי מהני לנתק את האסקופה מהמבוי.

1. עוד מצינו בראשונים דגם בגוונא דהפתח נעול שייך שיהא היתר מכח הקורה דהנה יעוין בתוס' בד''ה תוך הפתח, בסוף דבריו דכתב וז''ל, ודוקא קירויו כלפי פנים אבל כלפי חוץ אפילו נעול הוי כלפנים דקסבר רב חודו החיצון יורד וסותם. ויש לעיין בכונתו דכיון דהדלת נעולה א''כ הוי כמבוי סתום ומה שייך בזה היתרא דקורה ואין לומר דהאיסוקפה עצמה איכא בה שיעור מבוי דנקטינן דלשיעורא דמבוי לא סגי בד''ט אלא בעי ד' אמות. ויעוין בתורא''ש [ובפרוש הרא''ש בקצרה] וז''ל, אבל קירויו כלפי חוץ אפי' פתח נעול כלפנים אף על פי שאין הקירוי רחב ד', כיון שיש ארבעה משפת הקורה עד הדלת מקום חשוב הוא ושם מבוי עליו ומצטרף עם המבוי ומתירתו הקורה אפילו פתח נעול. ומבואר דקורה יכולה לשמש כסיבה לשייך את השטח שתחתיה כחלק מהמבוי ורק דבעינן שיהא חשיבות למקום דבזה יש יותר סיבה לשייכו לגוף המבוי דדיינינן כנתארך המבוי.

ויעוין ברבינו יהונתן וז''ל, אבל אם היתה קרויה כלפי חוץ, כלומר, לחוץ האסקופה מצד רשות הרבים דהיינו שפת חיצונה אפילו היה פתח נעול כלפנים, דאמרינן חודו החיצון יורד וסותם דהא סבירא לן דקורה משום היכר וכל האסקופה נחשבת כדין המבוי, ''דהא גלי דעתיה שרוצה להאריך המבוי'', דהא כל מה שיכול לדחוק הקורה לצד רשות הרבים עשה, ודאי נעילת דלת לא מעלה ולא מוריד לפי שאינו דלת קבוע אלא שמשימו שם בכל לילה ולילה שיהיו שמורים במבוי כלים שבתוך המבוי. אבל כשהניח הקורה מצד המבוי משמיע שאינו חפץ בכל האיסקופה כולה אלא במה שקירה דהיינו חציה הפנימי, שהרי לא רצה לדחוק הקורה לרשות הרבים, לפיכך פתח נעול כלחוץ,

ויעוין עוד ברבינו יהונתן שם דאזיל בשיטת הרז''ה דעיקר ההשפעה על סגירת הדלת לענין דיהא היתרא דקורה גם לחלק הגלוי אולם מה שתחת הקורה מותר, וחזינן דלא בעי מקום חשוב אלא כל היכא דהעמיד קורה דיינינן ליה כנתארך המבוי.

ויעוין עוד בריטב''א דמביא מהר''ז דדבבית לא אמרינן דיהני הקורה לכה''פ להטפיל לבית כיון דבזה מהני דלתות הבית גם כשהם פתוחים לנתק את האיסקופה מהבית וז''ל, ונראה דהוא הדין שבאסקופת בית אם אין בה ארבעה טפחים אפילו פתח פתוח הכל כלחוץ ואפילו תחת הקורה, דקורה זו דבית אינה באה להכשיר פנים ולא לעשות מחיצה, דדלתות הבית עבדי מחיצה דהנהו חשיבי טובא ועבידי לצניעותא טפי ועומדות לינעל, מה שאין כן בדלתות מבוי דלא חשיבי כולי האי, וקורה עיקר טפי להכשיר המבוי, וכן פירש ר"ז ז''ל. עכ''ל. ויעוין גם במיוחס לר''ן דנקט כן.

1. בבאור הראשונים דהקורה מהני למשוך גם את הצד בגלוי שמחוץ לקורה. יעוין בראשונים דפליגי על רש''י דס''ל דכל ההשפעה של נעילת דלת הוי ביחס להיתר תחת הקורה, אלא דתחת הקורה בכל גוונא מהני וכל הנידון ביחס למה שמחוץ לקורה, ויעוין במהרש''א ד''ה אמר ר' יהודה, דהוכיח גם מהתוס' דס''ל כן מהא שכתבו מ"מ כיון שראויה להתיר את המבוי מצטרף יחד והוי כאלו מקורה ד"ט כו' ומבואר דחשוב כמקורה בד''ט. עוד מוכיח המהרש''א מסוף דבריהם שהוצרכו לומר גבי נעול וקירויו בחוץ דחודו יורד וסותם ומשמע דבפתח פתוח וקירויו בפנים גם אי חודו הפנימי יורד וסתם לא איכפת לן כיון דלא בעינן להיתרא דקורה אלא דחשיב שיש כאן תקרה ד'.

ומבואר במהרש''א דהך סברא מהני לדון כאילו איכא תקרה ד' ולא שייכא כלל להיתרא דקורה, וכן מבואר בקרבן נתנאל דבא ליישב את שיטת הרמב''ם דגם בקורה אי פתוחה לכרמלית איכא בזה לדינא דמצא מין את מינו וניעור, ובקרב''נ הבין בדעת הרמב''ם דס''ל דגם בקורה הוי כלחי דחודו הפנימי מתיר, ועיקר ההיתר מחמת דהמקום שתחת הקורה הוי פחות מד' והוי מק''פ ולפי''ז הוי ממש כההאי דלחי, וא''כ צ''ע מה תרצה הגמ' דאיירי באסקופת בית ואיכא קורה, ומישב דאה''נ ליכא בזה להיתרא דקורה, אולם מאחר דחשיב כאילו נמשך ד''ט א''כ הוי כתקרה. ומבואר ג''כ דלמרות דליכא להיתרא דקורה מ''מ מכח האי יחס דכאילו נמשך הקורה דיינינן דאיכא תקרת ד''ט.

ויעוין בחזו''א סק''ג דתמה עליו וז''ל, ודברים אלו צע''ג דאין דברי הרז''ה אלא אי קורה מתיר את שלו. ויעוין בראשונים דנקטו כן להדיא דבעינן את ההיתר בפועל כמבואר בריטב''א וז''ל, דכיון דקורה זו להכשיר המבוי היא באה וגם להכשיר תחתיה, וכל האסקופה היא מקום אחד, נגרר מה שלחוץ כלפנים, דכיון שהקורה מתרת מקצת מתרת הכל הואיל וגבוהה מרשות הרבים ורק בבאור גדר ההיתר יעוין ברשב''א דנובע מכח היכרא דקורה וז''ל, וטעמא דהואיל והותרה מקצתה הותרה כולה דהא איכא היכרא טובא ומופרשת היא כולה מרשות הרבים או מן הכרמלית העוברת לפניה ולא אתי לאפוקי לחוץ. ובגדר השטח שבחוץ שמקבל את ההיתר מבואר בראשונים דהוי בכל השטח הגובה מרה''ר ויעוין גם ברבינו יהונתן וז''ל, אבל פתח פתוח, אפילו מה שאינו מקורה נמשך אחרי אותו המקורה, שהרי האיסקופה גבוהה שלשה נחלקה מקרקע רשות הרבים וחציה מותר לדברי הכל דרשות היחיד הוא, שוה קרקעיתו לקרקע רשות היחיד וחלוק הוא מרשות הרבים דין הוא שימשוך מה שבחוץ למה שלפנים.