16 בדין מחמץ ומתבל, ובדעת הרמב_ם בזה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ה' כ"ד ניסן תשע"ד

**א**

א] תנן בערלה פ"ב מ"ד, כל המחמץ והמתבל והמדמע בתרומה ובערלה ובכלאי הכרם אסור.

וביסוד הך דינא דמחמץ אוסר, כתב הר"ש בטבו"י פ"ג מ"ד בתו"ד, ז"ל, ואפי' בנתחמצה בשאור של תרומה אע"ג דמדאורייתא טעם כעיקר וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהחימוץ חשיב כנתינת טעם, ויש בזה לדינא דטכ"ע דאורייתא, וכ"ה גם בפי' הר"ש בחלה פ"ג מ"ח דאין השאור בטל בעיסה דטכ"ע דאורייתא, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) וכ"ה מבו' גם בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ב', - וכ"נ קצת בד' התוס' בחולין דצ"ט: דהא דאסרינן במחמץ הוא משום דחשבינן לה כנתינת טעם, וזהו שדנו בגמ' שם דמ"ט אסרינן בחימוץ אע"פ דלי"ב נתינת טעם גמור כשאר נתינת טעם, וכ"ה גם בתשו' מהר"ח או"ז בתשו' החדשות סימן ז', עיי"ש במש"כ לחלק בין מחמץ למעמיד, וכ"נ באו"ז ח"א סימן תנ"ח, עיי"ש במש"כ בטעם הא דאין המחמץ מחמץ אלא לפי חשבון, ומ' מדבריו דאיסורא דמחמץ הוא משום נתינת טעם, ואך דכיון דלי"ב תערובת גוף האיסור, קייל טפי, ועי' מהר"ח או"ז סימן ע"ה שפירש לד' האו"ז דלי"ב אלא תערובת דריח האיסור, ועיי"ש במש"כ לפ"ז לתלות דין חימוץ בהפלוגתא אם ריחא מילתא, ואכמ"ל.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש שם, אמר שאם לש בשאור ונתחמץ הבצק, אפי' הי' שיעור אותו השאור מועט ביותר, כיון שפעולתו ניכרת אנו חוששין לו ואין משגיחין בו לשיעור מאה או מאתים וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהא דמחמץ אינו בטל, אי"ז מדינא דטכ"ע, אלא הוא משום דפעולתו ניכרת, ולפ"ז אין דינא דמחמץ אלא מדרבנן, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ב דע"ז, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם ברפט"ז ממאכ"א, עיי"ש.

והפר"ח בסימן צ"ח סק"ז הביא מש"כ המנחת כהן דהא דמחמץ אוסר הוא משום דחשיב כנותן טעם, ועיי"ש שתמה ע"ז, וכתב דודאי הוא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום פרסום פעולתו ולא מפני שנותן טעם, שהרי הדבר ברור דכשאדם מחמץ בשאר של שעורים וכיו"ב, אף שנתחמצה העיסה מחמתו, אין טעמו נרגש כלל בעיסה, ועיי"ש שהאריך בזה.

אך בדעת הר"ש צ"ל, דהא דחימוץ הוי בכלל טעם כעיקר, אי"ז משום דמלבד החימוץ גם ניכר טעם השאור, דזה ודאי אינו וכמש"כ הפר"ח שם, אלא היינו דגם חימוץ הוי בכלל טעם האוסר, ומכח החימוץ הוא דהוי זה בכלל טעם כעיקר.[[2]](#footnote-3)

ב] ונראה דפלוגתא זו היא גם בדינא דהמתבל, דהרמב"ם בפיהמ"ש כתב, ז"ל, וכמו"כ התבלין כיון שפעולתם ניכרת אין משגיחין בהן לשיעור, עכ"ל, ומבו' דגם הא דתבלין אוסר, אי"ז מדינא דטכ"ע, אלא הוא משום דפעולתו ניכרת, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפיהמ"ש בפ"ב דע"ז, ובדבריו ברפט"ז ממאכ"א.[[3]](#footnote-4)

אך לדעת הר"ש דמפרש דהא דמחמץ אוסר הוא מדינא דטכ"ע, נראה דגם הא דמתבל אוסר הוא מדינא דטכ"ע, דמשמעות משנתינו בפ"ב דערלה דדינא דמחמץ ודינא דמתבל דמו זל"ז, וכ"ה משמעות ד' הר"ש בטבו"י פ"ב מ"ד, דבתבלין שבקדירה איכא לדינא דטכ"ע,[[4]](#footnote-5) אך יש לדחות, דאיירי התם בגוונא דליכא ס' כנגד התבלין, או אף אם איכא ס' כנגדו, מ"מ איירי בגונא דטעם התבלין עצמו ניכר, ובכה"ג ודאי דאיכא בזה לדינא דטכ"ע, וכמש"נ להלן סק"?.

ג] והנה כתב בעה"מ בפ' אלו עוברין, ז"ל, שכל הערובין השנוין במשנתינו אע"פ שהם עשויין לטעם, טעמן משתנה ע"י העירוב לטעם אחר, שאין טעם האיסור שהוא הדגן נראה בעירוב אלא שהוא מסייעו לתת לו טעם חדש וכו', אבל טעמו הראשון אינו ניכר בו ברוב הטעמים וכו', עכ"ל, ומבו' בד' הבעה"מ, דליכא לדינא דטכ"ע, אלא כשניכר בו טעם האיסור עצמו, אך כל שאין ניכר בו טעם האיסור עצמו, אלא שהוא מסייעו לתת לו טעם חדש, לי"ב לדינא דטכ"ע, ובד' הראב"ד והרמב"ן שם נראה שהסכימו לד' בעה"מ בהך מילתא, עיי"ש.

וכן נראה גם בד' הטור או"ח סימן תמ"ב, ז"ל, דוקא שאין בתערובות טעם חמץ כגון כל אלו שאין נותנין אותו בו אלא לקיוהא בעלמא, אבל אם יש בו טעם חמץ מחייבים עליו דטעם כעיקר דאורייתא, עכ"ל, ובס' יד יהודה סימן צ"ח סוסק"ו פירש דמש"כ הטור דאין נותנין אותו בו אלא לקיוהא בעלמא, היינו דאין טעם החמ. עצמו ניכר בתערובת, אלא הוא מסייע ליתן טעם חדש, וזה כד' בעה"מ דכל כה"ג לי"ב לדינא דטכ"ע.

ד] ולפ"ז נראה, דודאי דבתבלין ליכא לדינא דטכ"ע, דהאמנם איכא גווני דניכר טעם התבלין עצמו בתערובת, ובכה"ג ודאי דאיכא לדינא דטכ"ע, אך פעמים רבות דאין טעם התבלין עצמו ניכר, אלא שהוא מסייע ליתן טעם חדש, ולפ"ד בעה"מ ודעימי' הרי דכל כה"ג ליכא לדינא דטכ"ע, ובע"כ דהא דמתבל אוסר אי"ז מדינא דטכ"ע, אלא הוא דין בפנ"ע משום דניכרת פעולתו, וכמש"כ הרמב"ם, - אך יש לדחות, דהאמנם בכה"ג ליכא מדאורייתא לדינא דטכ"ע, אך מ"מ גדר הא דאסרו בזה חכמים, הוא משום דמדרבנן אף זה הוי בכלל טכ"ע, (והאמנם נראה דלא אסרו בכל מילי כשהן מסייעין ליתן טעם חדש, אלא בתבלין שהוא עומד לכך), וכן נקט ביד יהודה סימן צ"ח סוסקכ"א וסקכ"ב, עיי"ש בכל דבריו.

ועד"ז נראה גם בדין מחמץ, שכתב הר"ש דיש בזה לדינא דטכ"ע מדאורייתא, וכמדומה דאי"ז מתישב עם ד' בעה"מ ודעימי' דכל שאין טעם האיסור עצמו ניכר אלא הוא מסייע ליתן טעם חדש, לי"ב לדינא דטכ"ע דאורייתא, דהאמנם נת' לעיל סק"א דמכוון הר"ש הוא דגם חימוץ הוי בכלל טעם האוסר, ומכח החימוץ הוא דהוי זה בכלל טכ"ע, אך נראה דכ"ז הוא אי נימא דכל שנשתנה טעם ההיתר מכח האיסור יש בזה לדינא דטכ"ע, וע"כ שפיר י"ל דגם חימוץ הוי בכלל טעם האוסר, אך אי נימא דליכא לדינא דטכ"ע אלא כשניכר טעם האיסור עצמו, הרי דבחימוץ דאין טעם האיסור עצמו ניכר, ליכא לדינא דטכ"ע, וז"ב, ואמנם למש"נ לעיל סק"א בהערה בביאור הא דחשבינן להחימוץ כטעם, יש מקום לדון דזה מתישב אף לד' בעה"מ ודעימי', וצ"ע.

ומכלל הדברים נלמד, דהרמב"ם והר"ש לטעמייהו אזלי, דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דאיסורא דמתבל אי"ז משום דינא דטכ"ע, אשר בע"כ היינו דכל דהוי טעם חדש לי"ב לדינא דטכ"ע, וע"כ גם במחמץ ל"ש כלל דינא דטכ"ע, ובע"כ דהוי זה דין בפנ"ע דכיון דפעולתו ניכרת אי"ז בטל, אך הר"ש לטעמי' אזיל דס"ל דאיסורא דמתבל הוא משום דינא דטכ"ע, והרי דדינא דטכ"ע הוא אף בטעם חדש, שהרי פעמים הרבה דבמתבל ליכא לטעם האיסור עצמו אלא הו"ל טעם חדש, וע"כ שפיר י"ל דאף איסורא דמחמץ הוא משום דינא דטכ"ע, וכמש"נ.

**ב**

ה] והנה כתב הרמב"ם בפיהמ"ש שם מ"ז, ז"ל, הנהנ נתבאר לך שאין אנו אומרים בתרומה ובשכמותה תעלה בא' ומאה מין במינו, אלא בתנאי שאינו מחמץ ולא מתבל וכו', ובאשר למבשא"מ אין אנו חוששין אלא לנתינת טעם בלבד וכו', וכן זה שאמרו בתרומות בק"א וזה שאמרו בערלה וכלאי הכרם בא' ומאתים, מין במינו משגיחין על אותו שיעור אא"כ הי' מחמץ או מתבל וכו', ושלא במינו בנו"ט, א"כ נמצא העיקר שאינו משתנה לך בשום פנים בכל איסורים שבתורה, מי בשאינו מינו בנו"ט, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרמב"ם, דכל הא דהמחמץ והמתבל אוסר בכ"ש, הוא רק במינו, אך בשאינו מינו אינו אוסר, ועי' בתוי"ט במשנה ז' שנקט כן בד' הרמב"ם.

וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם ברפט"ז ממאכ"א, ז"ל, כל השיעורים האלו שנתנו חכמים לדבר האסור "שנתערב במינו" המותר בשלא היה הדבר האסור מחמץ או מתבל או דבר חשוב וכו', אבל אם הי' מחמץ או מתבל או דבר חשוב אוסר בכ"ש, כיצד שאור של חיטין של תרומה שנפל לתוך עיסת חיטין של חולין ויש בו כדי לחמץ הרי העיסה כולה מדומע, וכן תבלין של תרומה שנפלו לקדרת חולין ויש בהן כדי לתבל "והן ממין החולין" הכל מדומע ואע"פ שהשאור או התבלין אחד מאלף וכו', עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ם דאין המחמץ והמתבל אוסר אלא במינו, ומדמי לה הרמב"ם לדבר חשוב דג"כ אינו אוסר אלא במינו, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ג, וכ"כ המהרלב"ח בתשו' סימן פ"ח הובא בס' הליקוטים והלח"מ שם הי"ד.

וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם שם הי"ד, ז"ל, תבלין שהם שנים או שלשה שמות ממין אחד או שלשה מינין משם אחד מצטרפין לתבל ולאסור וכן לחמץ, כיצד שאור של חטין ושאור של שעורים הואיל ושם שאור אחד הוא אינן כמין ושאינו מינו, אלא הרי הן כמין אחד ומצטרף לשער בהן כדי לחמץ בעיסה של חיטין "אם הי' טעם שניהם טעם חיטין, או כדי לחמץ בעיסה של שעורין "אם הי' טעם שניהם טעם שעורים", עכ"ל, ועיי"ש בלח"מ דמה שהצריך הרמב"ם שיהא טעם שניהם טעם חיטין ושיהא טעם שניהם טעם שעורים, הוא לטעמי' דאין המחמץ אוסר אלא במינו, וע"כ אינם מצטרפין לאסור בעיסת חיטין, אלא כשהי' טעם שניהם טעם חיטין, ואינם מצטרפין לאסור בעיסת שעורים, אלא כשהי' טעם שניהם טעם שעורים.

ו] והנה אמנם הפר"ח בסימן צ"ח סק"ז האריך להוכיח מכ"ד דהא דמחמץ ומתבל אוסר הוא אף בשאינו מינו, ועיי"ש שכתב לדחוק בל' הרמב"ם בזה.

והנה הפר"ח שם הוכיח כן, מהא דתנן בתרומות פ"י תפוח שרסקו שנתנו לתוך העיסה ה"ז אסורה, ולהדיא דהא דמחמץ אסור הוא אף במבשא"מ.

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש במהדו"ב שם כתב, ז"ל, ואע"פ שזה מבשא"מ, מ"מ כיון שהתפוח ע"פ רוב רישומו ניכר מאד, לפיכך הוא אוסר, כך נראה לי בזה, עכ"ל, והרי להדיא בד' הרמב"ם דאין המחמץ אוסר אלא במינו, וזהו דקשיא לי' דא"כ מ"ט התפוח אוסר את העיסה, וכתב דשאני התם דרישומו ניכר מאד, וע"כ הוא אוסר, ועמש"נ לפרש בזה להלן סק"?, ומבו' לפ"ז דבשאר גווני דמחמץ דאין רישומו ניכר מאד, אינו אוסר אלא במינו.

ז] ועיי"ש בפר"ח שהוכיח עוד, מהא דמעמיד אוסר אף בשאינו מינו, וה"נ במחמץ ומתבל, אך במשכנות יעקב יו"ד סימן ל"ו כתב, דבד' הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א הכ"ו נראה להדיא דחלוק בזה דין מעמיד מדין מחמץ ומתבל, ז"ל, המעמיד וכו' ה"ז אסורה בהנאה, אע"פ שהוא מבשא"מ ואע"פ שהוא כ"ש, שהרי הדבר האסור הוא הניכר והוא שעשה אותה גבינה, עכ"ל, והרי שפירש הרמב"ם דמעמיד אוסר אף בשאינו מינו, ובמחמץ ומתבל לא פירש לזה, ונראה דחלוק בזה דין מעמיד מדין מחמץ ומתבל, - ועיקר הך מילתא דחמור דין מעמיד מדין מחמץ ומתבל, כ"ה להדיא בפיהמ"ש להרמב"ם בפ"ב דע"ז בתו"ד, ז"ל, והמעמיד יותר חזק ממחמץ ומתבל, וכך אמרו הכל הולך אחר המעמיד, עכ"ל.

**ג**

ח] ונראה פשוט, דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דהא דמחמץ ומתבל אוסר, אי"ז מדינא דטכ"ע, אלא הוא משום דנתפרסמה פעולתו, וזה מתפרש למש"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א ה"ד, ז"ל, אבל מדברי סופרים הכל אסור עד שיאבד דבר האסור מעוצם מיעוטו, עכ"ל, וס"ל להרמב"ם דהא דמדרבנן אין איסור בטל אלא בס', אי"ז שיעור דנתינת טעם, אלא הוא משום דבשיעור זה ה"ה בטל בעוצם מיעוטו, וע"כ ס"ל דמב"מ ביבש ג"כ אינו בטל אלא בס', וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' הכונס, ונת' במק"א, ומחמץ ומתבל שנתפרסמה פעולתם, אינם בטלים במיעוטם.

וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ב דע"ז, ז"ל, לפי שהדבר האסור אם התערב עם המותר והיתה פעולת זה הדבר האסור גלוי' וניכרת "ולא אבד במיעוטו ולא נעלם", הרי הוא יאסור הכל, ואפי' הי' הדבר האסור מעט השיעור, ולא ייאמר אז לא א' מס' ולא א' מק', על דרך מה שביארנו בשני מערלה באומרם כל המחמץ והמתבל וכו', עכ"ל, והרי להדיא דהא דהמחמץ והמתבל אוסר, הוא משום שאינו נאבד במיעוטו, כיון שפעולתו גלוי' וניכרת.

ט] ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דאין המחמץ והמתבל אוסר אלא במינו, דהאמנם אי נימא דהא דהמחמץ והמתבל אוסר, הוא משום דחשיב כנותן טעם, הרי ודאי דה"ז אוסר אף בשאינו מינו, אך להרמב"ם לטעמי' דס"ל דהא דהמחמץ והמתבל אוסר, הוא משום דנתפרסמה פעולתו ואינו בטל במיעוטו, הרי דע"כ כ"ז הוא במינו שלא נאבד טעמו, אך כל שנתערב באינו מינו ואבד טעמו, ה"ה בטל מכח זה אף שנתפרסמה פעולתו, ושו"ר כן בכ' הגר"ח החדש פ"ב דערלה, שהוכיח מד' הרמב"ם אלו דאין המחמץ והמתבל אוסר בשאינו מינו, דדינא דמחמץ ומתבל אינו משום טכ"ע, ועי' גם בחי' הגר"ח פ"י ממעה"ק שנקט כן דדינא דמתבל אינו משום טכ"ע, עייש"ה.

והטעם בזה הוא, דהנה בד' הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א מבו' דשיעור ס' בכל האיסורים וק' בתרומה ור' בערלה וכלאי הכרם, הוא שיעור דביטול בעוצם מיעוטו, ומבו' עוד בדבריו, דאף דביסוד הדין בעינן לשיעור ביטול זה אף באינו מינו, מ"מ כל שאפשר לעמוד על הטעם ועמדנו עליו שאבד טעמו, ל"ב לשיעורים אלו, ורק במקום דליכא קפילא וא"א לעמוד על הטעם, הוא דבעינן לשיעורים אלו אף במבשא"מ, והיינו דכל שאבד טעמו, הרי דמכח זה ה"ה בטל לגמרי, וע"כ ל"ב לשיעורים אלו, ורק כשלא אבד טעמו, הוא דאין הדבר בטל לגמרי אלא בשיעורים אלו.

ולפ"ז הרי דה"נ הוא במחמץ ומתבל, והיינו משום דיסוד דינא דמחמץ ומתבל הוא דל"מ בזה שיעור ביטול דששים ודמאה, ואף בשיעורים אלו אינם בטלים לגמרי, כיון דנתפרסמה פעולתם, וע"כ כ"ז הוא במין במינו דא"א לעמוד על הטעם, אך במבשא"מ שאפשר לעמוד על הטעם, הרי דכל שבטל טעמו, ומכח זה ה"ה בטל לגמרי, מהני ביטול זה אף כשהוא מחמץ או מתבל, דכ"ה דכל שבטל טעמו ה"ה בטל לגמרי אף בדליכא שיעור ביטול דששים ודמאה, ה"נ ה"ה בטל לגמרי אף בשהוא מחמץ או מתבל.

י] ואמנם לפ"ז נמצא, דכל הא דאין מחמץ ומתבל אוסרין שלא במינם, הוא רק בדאיכא קפילא, אך כל דליכא קפילא, דבכה"ג אף בשאינו מינו אינו בטל אלא בדאיכא שיעור ביטול, ומבו' בד' הרמב"ם דבכה"ג אינו בטל בתרומה אלא במאה, ואינו בטל בערלה וכלאי הכרם אלא במאתים, הרי דבמחמץ ומתבל שנתפרסמה פעולתם, אינם בטלים.

ומקור נאמן לזה הוא ממש"כ הרמב"ם דאין שאור של חיטין ושל שעורים מצטרפין לאסור בעיסת חיטין, אלא כשהי' טעם שניהם טעם חיטין, ואינם מצטרפין לאסור בעיסת שעורים, אלא כשהי' טעם שניהם טעם שעורים, והיינו משום דאין המחמץ אוסר אלא במינו, וצ"ע דמאי מהני הא דטעם שניהם טעם חיטין או טעם שניהם טעם שעורים, הרי אכתי ל"ה מין במינו עם החיטין ועם השעורים, שהרי קי"ל דבתר שמא אזלינן, ובע"כ כמש"נ, דכל הא דמחמ+ץ אינו אוסר בשאינו מינו, הוא משום דאפשר לעמוד על הטעם, אך כל שטעם שניהם הוא טעם חיטין, ונתערבו בעיסת חיטין, דבכה"ג א"א לעמוד על הטעם, אוסר המחמץ אף בשאינו מינו.

ולפ"ז י"ל במש"כ הרמב"ם בפט"ו מתרומות ה"ה דביצה שנתבלה בתבלין של תרומה אסורה, ומבו' דמתבל אוסר אף בשאינו מינו, ועמד ע"ז הפר"ח, ולהנ"ל י"ל, דאיירי בדליכא קפילא וא"א לעמוד על הטעם, ובכה"ג אוסר המתבל אף בשאינו מינו, וכמש"נ.

יא] ועד"ז נראה בביאור מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, דתפוח שחימץ בו את העיסה, כיון שרישומו ניכר מאד, ה"ה אוסר אף בשאינו מינו, אך מ"מ מבו' בד' הרמב"ם שם, דעיקר הא דהתפוח אוסר, הוא מדינא דמחמץ, וצ"ע, דהרי דינא דמחמץ אינו אלא במינו, וכיון דתפוח אוסר אף בשאינו מינו בע"כ דדין אחר הוא, - אך לפמש"נ ניחא, שהרי לעולם עיקר דינא דמחמץ הוא אף בשאינו מינו, ומכח זה הוא דהתפוח אוסר את העיסה, ואך דבעלמא באינו מינו, כיון שבטל טעמו, ה"ה בטל לגמרי, ותו ל"מ בזה דינא דמחמץ, אך בתפוח שרישומו ניכר מאד, מהני זה דלא יתבטל לגמרי מכח הא דאבד טעמו, וע"כ הדר דינא דאיכא בזה לדינא דמחמץ, ודו"ק.

ועד"ז מתפרש גם הא דמעמיד אוסר אף בשאינו מינו, אף דהא דמעמיד אוסר והא דמחמץ ומתבל אוסרין, הוו חד דינא ביסודם, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ב דע"ז, והיינו דאף דדינא דמעמיד הוא ג"כ משום שנתפרסמה פעולתו ואינו בטל במיעוטו, דומיא דמחמץ ומתבל, מ"מ אלים דין מעמיד טפי, דמכח זה אינו בטל לגמרי אף כשאבד טעמו, וע"כ ה"ז אוסר אף במבשא"מ.

יב] ולפי האמור נמצא, דכל הא דמתבל אינו אוסר בשאינו מינו, הוא רק כשאין טעמו ניכר, והיינו דאמנם היכא שטעם התבלין עצמו ניכר, ודאי דה"ז אוסר אף בשאינו מינו, אך בכה"ג ל"ב כלל לדינא דמתבל, אלא ה"ז אוסר מדינא דטכ"ע, וכמש"נ לעיל סק"ד, - וכל הא דבעינן לדינא דמתבל, הוא בגונא דאין טעם התבלין עצמו ניכר, אלא הוא מסייע ליתן טעם חדש, ובכה"ג כיון שאבד טעם התבלין עצמו בשאינו מינו, ה"ה בטל לגמרי, ולי"ב לדינא דמתבל.

יג] והנה בע"ז דס"ט. אמרינן בדין עכברא בשכרא, א"ל רב תחליפא בר גיזא לרבינא, דילמא כתבלין של תרומה בקדירה דמי דלא בטל טעמייהו, וקשיא לד' הרמב"ם דאין המתבל אוסר בכ"ש אלא במינו, א"כ התם דהוי זה מבשא"מ מאי ס"ד דיאסור כתבלין בקדירה.

ולפמש"נ נראה לישב היטב, שהרי לעולם ביסוד הדין אוסר במתבל אף בשאינו מינו, וכל הא דאינו אוסר בשאינו מינו הוא דוקא היכא דאפשר לעמוד על הטעם ובדקנוהו ואין טעמו ניכר, דבכה"ג ה"ז מותר אף בתבלין משום דל"ב שיבטל בעוצם מיעוטו, אלא ה"ה בטל מכח הא שאין טעמו ניכר, אך כל דא"א לעמוד על הטעם ואתינן להתיר משום שבטל בעוצם מיעוטו, הדר דינא דתבלין אינו בטל.

ולפ"ז נראה דה"נ הוא בעכברא בשכרא ובחלא, דנמי א"א לעמוד על הטעם, דא"א לברר ע"י קפילא אם ה"ז נו"ט לשבח, ובמק"א נת' דמה"ט אמרינן התם דעכברא בשכרא בטל בס', וא"צ להטעימו לקפילא, כאשר כן מ' מסתימת ד' הרמב"ם, ול"ד לכל דבר הבטל בס' דלדעת הרמב"ם צריך להטעימו לקפילא, והיינו משום דהתם א"א לעמוד על הטעם ע"י הקפילא, וע"כ הדר דינא דאף בשאינו מינו ה"ז בטל בס', ואכמ"ל, ואתינן להתירו משום שבטל בעוצם מיעוטו, שפיר שייך בזה דינא דתבלין דלא בטל.[[5]](#footnote-6)

1. והנה אמנם גיר' הדפוסים בד' הר"ש שם דעיקר דאורייתא, וביד יהודה סימן ק"ט סק"ג בתו"ד קכב: כתב דאין מכוון הר"ש דיש בזה לדינא דטכ"ע דאורייתא, אלא היינו דעיקרו דאורייתא, ופירש כן גם בד' תשו' הרא"ש, אך במחכ"ת אישתמיטתי' ד' הר"ש בפ"ג דטבו"י שכתב להדיא דיש בזה לדינא דטכ"ע, ופשוט דגם בד' הר"ש בחלה נפלה ט"ס, וצ"ל דטכ"ע דאורייתא, וכמו שהעתיקו המחנ"א בהל' מעשר והגרע"א בגל' שו"ע יו"ד סימן שכ"ד, ואמנם גם לפ"ד היד יהודה מבו' בד' הר"ש והרא"ש דהא דחימוץ אוסר הוא משום דמדרבנן הו"ל בכלל נתינת טעם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם אכתי צ"ע בזה, דלכאו' במציאות הדברים עיקר החימוץ אינו מכח התפשטות השאור עצמו בתוך העיסה, אלא מכח סמיכות השאור לעיסה, איכא כח חימוץ בעיסה עצמה, וא"כ מ"ט חשיב זה כטעם דהשאור האסור, וכנראה זהו מה שעמדו בחולין דצ"ט: דמ"ט מחמץ אוסר, עי' בסה"ת סימן ע"א דחימוץ אי"ז משום נתינת טעם אלא מחמת חזקו של שאור, וכעי"ז מתפרשים ד' התוס' בחולין שם, ובגמ' שם משני ע"ז דשאני שאור דחימוצו קשה, וצ"ע, דמ"מ מ"ט הוי זה בכלל נתינת טעם, - גם צ"ע, דמ"ט תלי דין שאור של חולין ושל תרומה, בדינא דזוז"ג, - וכנראה דהישוב לזה, דזה עצמו דחשבינן להחימוץ כטעם דהעיסה, הוא מכח שהוא נגרם ע"י העיסה, וע"כ תליא זה בדינא דזוז"ג, - ואכתי הדברים צריכים פירוש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפ"ז נראה, דכל סוגיית הגמ' בע"ז דס"ו בצירוף ב' איסורים, הוא רק במתבל, אך בצירוף ב' איסורים לדינא דטכ"ע י"ל דאין הדין כן, ועמש"נ בדברינו בדין צירוף איסורים סימן א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' פר"ח סימן צ"ח סק"ז בתו"ד דפשיטא לי' דמתבל אוסר מדינא דטכ"ע, ועיי"ש שנסתפק דשמא לי"ב לדינא דטכ"ע דאורייתא, משום דלא אסרה התורה אלא בטעם חשוב ולא בטעם קלוש שמעורב ביותר מאלף, אך מדרבנן איסורו הוא משום הטעם, עיי"ש בדבריו, - וצ"ע בדבריו, דלעיל מינה הביא ד' הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דמחמץ אוסר הוא משום פרסום פעולתו, ואי"ז משום טכ"ע, ולא הביא דהרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דגם הא דמתבל אוסר הוא משום פרסום פעולתו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועד"ז מתפרש גם הא דסבר רבינא התם לשעורי' במאה וחד משום דלא גרע מתרומה, דנמי קשיא שהרי הא דתרומה בטלה במאה הוא במינו, אך במין בשאינו מינו ל"ב מאה, וכבר עמדו ע"ז הראשונים, והראב"ד כתב דהוי זה לישנא בעלמא, וטעמו הוא משום דס"ל דיהיב טעמא עד מאה, ול"ד כלל לתרומה שאוסר במאה אף בדלא יהיב טעמא, אך להנ"ל ניחא, דהרי היכא דא"א לעמוד על הטעם ה"ה אוסרת במאה אף במין בשאינו מינו, וכמש"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הכ"ג וה"ל, וע"כ ה"נ בעכברא בשיכרא ובחלא דא"א לעמוד על הטעם, ואתינן להתיר משום שבטל בעוצם מיעוטו, שפיר שייך בזה שיעור מאה דתרומה. [↑](#footnote-ref-6)