אהלות - הרב זאב קרלנשטיין
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות

**פ"א**

**מ"א: בר"ש** טמא מת חשיב גבי אבות הטומאות, **ועיין א"ר** ריש כלים שכל המטמא אדם וכלים נחשב אב. (עיין לשון הגמ' בב"ק ב' ע"ב שאב מטמא אדם וכלים ותולדה מטמא או"מ, ועיין לשון הר"מ מ"ג שהנטמא ז' הוי אב וטומאת ערב נקרא ראשון. ע"ע רש"י עה"ת במדבר יט' כב', ורש"י שבת סו' ע"א ד"ה "ואין", ופסחים יד' ע"ב ד"ה "בחלל" ותוס' נזיר נג' ע"ב ד"ה "חרב" וב"ב כא' ע"ב ועוד מקומות).

**ועיין גר"ש ב"ב סט"ו** סק"ז שהוכיח **מהר"מ פט"ו מטו"א ה"ג, וכן מייתי ספרי זוטא** חוקת יט' יא' שמת עצמו אינו טמא, ולכן חוצץ בפני הטומאה. עיי"ש שרק דבר שיש בו תורת קב"ט חשיב טמא ומת שקם לתחיה אי"צ טבילה עיי"ש.

**פיה"מ** שאדם הנוגע במת ובאדם ולא פירש מן המת דהשני טמא ז', שזהו מדרבנן. **עיין ר"מ פ"ה** מט"מ ה"ב. **והרבה ראשונים** נקטו דהוי דאו', **עיין תוס' שבת** יז' ע"א ד"ה "ששמע", **ובנזיר** מב' ע"ב ד"ה "בחבורי", **ובע"ז** לז' ע"ב ד"ה "בדיקרב", **וכן בב"מ** קה' ע"ב ד"ה "על". שכ' דהוי דאו'. **ע"ע תורי"ד ורמב"ן** ע"ז שם, **ותו"ר** ב"מ שם.

**ועיין שם**  דחבורין הרי שהאדם או הבגד הראשון טמא ז' מדאו', והבגד שעליו טמא ז' מדרבנן, והבגד השלישי טמא ט"ע. **ועיין רש"ש** ב"מ קה', **ובמהרש"א שם** שגם בגד שלישי מדרבנן טמא ז' ומ"מ אינו מטמא אדם וכלים, **וברש"ש** תמה על דבריו.

**ועיין מרכה"מ** קו"א יח' דבר ע"ו סק"י ועולה לן ד' שי', דלהר"מ חבורין דרבנן, ולש"ר ראשונים דאו' רק הראשון, ומדרבנן גם שני, או אף גם שלישי, ויש דעה שמדאו' כל המחוברין אדם לאדם טמאין. וכן נקט בדעת התוס' בנזיר מב' עיי"ש.

**יש להעיר שהר"מ** כאן כ' שחבורין דרבנן, ומשמע חבורי אדם באדם, ולא כ' חבורי אדם בכלים , ולמרות שהר"מ פ"ה ה"ה פסק שכל חבורי כלים נמי דרבנן.

והנה כלים באדם הוי אה"ט אף כשפירש כמבואר במתני' לקמן משום חרב כחלל, ולהר"מ מדרבנן ובכל הכלים, וא"כ למאי נ"מ תיקנו דין טומאה בחבורין בעודם מחוברין שהם כאה"ט ובאמת הר"מ כאן ובפ"ה ה"ב מייתי דין דחבורין דוקא באדם באדם ולא כלים באדם, דכנ"ל דלית נ"מ, **ועיין חזו"א ט' ו'.** ולשי' שחרב כחלל דוקא בכלי מתכות הרי שחבורין הוא אף

בשאר כלים, **וכן יש לדון** אם יש חבורין בחרב כחלל ואז כלי הנוגע במת ואדם בכלי וכלי באדם שאז טמא ד', אם יגע אדם בכלי בחבורין יטמא ומשכחת לה ה' טמאין, **והוכיח החזו"א ט' ו'** דלא אמרינן חבורין רק ממת ולא מהפורש מן המת. ונקט שה"ה חרב בחרב אין חבורין ליחשב אאה"ט.

**ומ"מ להר"מ** חבורין וחבורי כלים באדם דרבנן, עיין **מל"מ פ"ה ה"ג ד"ה "וראיתי"** דנקט בדעת **הראב"ד שם ובפי"ח ה"ז ופ"ז מנזיר ה"ח** שחבורי כלים באדם וכו' דאו' וחבורי אדם באדם דרבנן. עיין חזו"א שם שמקורותיהם גמ' בנזיר מב' ע"ב ותלוי בגירסא "כאן אדם ואדם כאן אדם במת" עיי"ש. **ובמל"מ מייתי רמב"ן פרשת מטות** והבין בדבריו שכל החבורין דרבנן, **והחזו"א שם נקט** בדעת הרמב"ן שחבורי אדם באדם דאו', וחבורי כלים באדם וכו' הוי דרבנן . עיי"ש.

בענין חבורי אדם באדם שהשני אה"ט, **חקרו האחרונים** אם הראשון נהפך להיות כהמת, או"ד השני נחשב כאילו נגע במת, **עיין קה"י** טז' יז', **וגר"ש** ב"ב ס"ח, **ור' אהרן**  לו'. **עיין תוס' נזיר מב' ע"ב ד"ה "לא"** שנזיר שנגע במת אסור לו לחזור וליגע במת משום תוספת טומאה שיש במגע שנהפך להיות כמת. **וכן תוס' בשבועות יז' ע"א ד"ה "נזיר".**

**עיין מנח"ח רסד' ח'** שכהן שנטמא לקרוביו אם מותר לו ליגע בחבורין, ותלוי שאם חשיב נגע במת עצמו מותר לו, ואם הוי החבורין עצמן טומאה אז אסור לו. **עוד יש לדון** בנגע בח"ז מת ונגע במי שנוגע בח"ז מת שאם חבורין משום מגע במת יצטרפו, ועיין.

**הרמב"ן בב"ב דף כ'** סתר לשונו שכ' שהנוגע במת הוא כיד, וכ' שהוא טמא כמת עצמו, עיין תורי"ד נזיר לז'. **עיין קה"י . ע"ע קה"י** דהא נזיר מגלח רק על טומאת מת עצמו, ולא על גולל ודופק, ובנזיר מב' מבואר שנזיר שנטמא בחבורין מגלח, וע"כ ע"י חבורין חשיב שנטמא במת עצמו, שאם נטמא במחובר הוי לא גרע מגולל ודופק שאין נזיר מגלח למרות שחומרו כטמא מת עצמו.

**עיין בועז א'** שבכ"ח ע"ג מת שמטמא כלים שנוגעים בו משום חבורין, ולמרות שכ"ח אינו נעשה אה"ט, וכ' הבועז שמ"מ ע"י הכ"ח נחשב שהנוגע בו כאילו נגע במת. **ובחזו"א ד' ב'**  נקט דלא כהתפא"י, אלא חקר אם הכ"ח נעשה כמת לטמא כלים, או"ד הכ"ח הוא ראשון לעשות חבוריו כמותו, וכצד שני זה עולה גם **ברש"ש פסחים יד' ע"א** על רש"י ד"ה "נר". עיי"ש. **וכ' החזו"א** דנ"מ בכלי שטף הנוגעים בכ"ח דלצד קמא נהפכים לאה"ט ולצד בתרא יהיו רק ראשון.

**מ"ב:** מבואר שכלי במת נעשה כמת לטמא אב, וכלי באדם ט"מ נעשה כט"מ, לטמא ראשון, אולם כלי בכלי אינו נעשה כמוהו. וכלי שנגע בכלי שנגע במת אינו נעשה כמוהו אאה"ט אלא הוא כאדם ונטמא ט"מ. ולע"ע, או שדוקא חבור כלי לאדם הוי כמוהו ולא כלי בכלי, או שאין ב"פ חבורין, וחבור לחבור למת ל"ח חבור לעשותו אה"ט. **עיין תוס' ב"ק דף ב' ע"ב ד"ה "דאילו"** שהקשה הא ט"מ עושה כלי שנוגע בו כמוהו וא"כ הוי תולדותיהן כי"ב, ותי' דמ"מ אין הכלי עושה האדם שנוגע בו כיוצא בו. **ועולה** שחבור לחבור לא נאמר בו חומרא דנעשה כמותו, ולא משום שחבורין נאמרו רק בין כלי לאדם ולא בין כלי לכלי, אולם הא מסתברא שאם חזינן שכלי אה"ט (שנגע בכלי שנגע במת) וכלי הנוגע בו אינו נעשה כמותו, וע"כ כאן החסרון שאין חבור בין כלי לכלי אלא רק כלי לאדם, ולכן רק כלי למת וכלי לאדם נעשה כמותו, וא"כ מהיכי תיתי שכלי בכלי הנוגע באדם איננו מטעם זה שאין חבור בין כלי לכלי. וצע"ג. ויש לדחוק ולומר שסדר טומאות הוא שכלי טפל לאדם, ואוכלין ומשקין טפלים לכלי, ולכן במת נאמר שכלי טפל למת ולט"מ להיות כמותו, וא"כ אם כלי נוגע בט"מ ונעשה כמותו צריך להיות שאוכלין ומשקין הנוגעין בכלי יהיו כמותן ויהיו אה"ט, וזה שאין הכלי מטמא או"מ להיות כמותן זהו משום קלישות הטומאה שבכלי הנוגע באדם ולכן הוי לאו כיוצא בהן. **ולפי"ז** אם בכלי הנוגע במת יכל תוס' להקשות דהוי תולדותיהן כיו"ב, והתי' כנ"ל דלא מצאנו שהכלי יוכל לעשות או"מ אה"ט כמותו וע"כ קלישא טומאה שלהם. אלא שבאמת הא כל מה שאינו בטבילה אינו יכול לייעשות אה"ט, וצ"ע בכ"ז. ומבואר להלן. ובאמת צע"ק מדוע הקשה תוס' מנגעו כלים בט"מ ולא בנגעו במת עצמו. **וי"ל** שחלל חרב הריהו כמת איננו כלל תורת קב"ט אלא דין שחרב כחלל, משא"כ כלים במת עניינו מגע טומאה חמור להיות כמותו, ולפי"ז היה מקום שדוקא חלל חרב צריך כלי מתכות אבל כלי בט"מ עניינו בגדים ואינו צריך דוקא כלי מתכות, ודלא כמו שמשמע בר"ש כאן. שהוצרך לאוקמי בתכשיטים.

**בר"מ פ"י מאה"ט ה"ט** שאו"מ אינם נעשים אב, אולם בתוס' פסחים יז' ע"א שאו"מ נעשים אב לטמא או"מ, ורק אינו נעשה אב לטמא אדם וכלים. **וגם להר"מ י"ל** דסדר טומאות שאדם אה"ט וכליו ראשון ואו"מ שני, ויש צד בגמ' שאו"מ אינם נעשים ראשון, וזה היות ואין שייכות בין או"מ אלא בכלים (כביכול סדר הדברים שאדם לבוש בגדים ואוחז כלים ובתוכם או"מ, ולכן לעולם אדם אב וכלי ראשון ואו"מ שני.) ואף שאו"מ נעשים ראשון מ"מ י"ל שאב אינם נעשים מכיון שאין להם שייכות עם מגע מת, אולם אם באמת היה כלי הנוגע באדם ט"מ כמותו א"כ היה צריך להיות באמת שאו"מ שיש להן שייכות עם כלים יהיו כמותם אה"ט וע"כ משום קלשא טומאת הכלי דלאו כיוצא בו.

**עין אדרת אליהו** במדבר יט' כ' שכלי שנעשה כמו אדם אה"ט שנעשה אה"ט דמ"מ אי"צ הזאת ג' וז', **וברמב"ן פי"ט טז'** שאדם שנטמא מחרב כחלל אי"צ הזאות, **אך הגר"א**  פליג בזה דמ"מ סבר שכלי הנוגע באדם אה"ט אי"צ הזאות, וע"כ שקלשא **טומאת כלי הנוגע באדם** , אך חרב כחלל הוא כמת עצמו ולכן האדם צריך הזאות. **עיין רמב"ן ב"ב דף כ'** שהעלה צד שחרב אין לו טהרה כמת עצמו, וע"כ שחרב כחלל אינו ק"ט אלא שנעשה כמת עצמו.

**ולר"ת** דוקא חרב, **ולהר"מ** כל הכלים . הן בנוגע במת כמת, הן בנוגע באדם שנעשה אה"ט. **ובר"ש** מייתי ספרי, דמחלל חרב ילפי' כלים במת כמת, ומוכבסתם שכלים באדם כאדם, ואית ב' גרסאות הא דמייתי בק"ו, או לאדם במת וכלים באדם שנעשים כאדם מק"ו, או כלים בכלים שנגעו במת שהם טמאים מק"ו מכלים שנגעו באדם שנגע במת, ולגי' אחרונה צ"ע שאין לו שייכות עם דין חרב כחלל אלא סתם דין שכלי מטמא כלי, משא"כ לגי' קמא קמ"ל שכלי הוא כאדם אף שהאדם אינו נוגע בכלי אלא נוגע במת עצמו.

**בר"ש** העיר שכלי הנוגע במת ילפי' מחלל חרב ולכן דרשינן דוקא כ"מ, אולם כלי באדם ילפי' מוכבסתם ומנא לן לחלק בין כ"מ לשאר כלים. ור"ת מוקי בבגדי זהב. (לדון אם בכלים באדם אולי לכ"ע אף בשאר כלים ומשמע שכלים במת וכלים באדם נידון א' הוא.)  **בספרי** שס"ד שאדם הנוגע במת ייעשה כמותו מק"ו שאדם נטמא המו"מ ולא כלים, ולכאורה הכוונה שאדם מצאנו שנעשה כמו הטומאה במו"מ, אולם כלים אינם כמו"מ בזמן מגען. וצ"ב הא האדם היושב על מו"מ נעשה ראשון, וצ"ל או שבאדם מצאנו שנטמא ע"י שנישא ע"י המרכב ולא בכלי, או שבאדם בעודו נישא ע"י המרכב מטמא בגדים ונעשה כהמרכב. משא"כ בגדים, **ועיין מלבי"ם בספרי שם.**

**בר"ש** בחולין ג' ע"א, ושבת קא' ע"ב ופסחים יד' ע"א כ' חרב הריהו כחלל ואי"צ לזה. ובאמת בפסחים צריך שיהיה נר אאה"ט והשמן אה"ט ושורפו עם התרומה ועשהו שלישי לראשון. ובחולין ושבת באמת אי"צ, וצ"ע באמת למה הגמ' אומרת חרב וכו'( ואולי חזינן שכ"מ אינם ניטמאים כלל ממת אלא רק נעשים כחלל, וצ"ע).

**לר"ת** נזיר מגלח בנטמא מכלי מתכות, והר"ש כאן מייתי תוספתא דל"כ, **וכן התוס' בנזיר** נד' ע"ב ד"ה "ת"ש" דמכיון שכל טומאה שנזיר מגלח כהן מוזהר א"כ אין לך בית שאין בו כלי מתכות שראו פני מת עיי"ש. **וברמב"ן ב"ב דף כ'** יישב דע"כ לר"ת אף שנזיר מגלח בזה אין הכהן מוזהר, **ובר"ן שם** שאף לר"ת חרב מגלחין עליו, אך אינו מטמא באהל ככל מת ולכן מותר לכהן ליכנס לבית. **עיי"ש רשב"א.** ועולה שי' בראשונים לחלק בין חרב לחלל, או שחרב אין נזיר מגלח, או שכהן אינו מוזהר עליו, או שאינו מטמא באהל.

**ועולה** דמתני' דנזיר נד' על אלו אין נזיר מגלח כלים הנוגעים במת, ולר"ת מיירי בשאר כלים, ולר"י מסמפונט אף שחרב כחלל אין נזיר מגלח, ויש לדון דאפשר להעמיד המשנה בכלי בחבורין שצריך הזאה ואין נזיר מגלח, וע"כ בחבורין לית מאן דאמר שנזיר אינו מגלח דחשיב מגע במת עצמו, עיין מי נפתוח יב' ט'.

**ועכ"פ שי' ר"י מסמפונט** צ"ע מהגמ' בנזיר שכלים הנוגעים במת לאו בני הזאה נינהו, **וברמב"ן** ב"ב כ' יישב שאף שחרב כחלל ליטמא ז' מ"מ אי"צ הזאה, ועולה דמשכחת לה טומאת ז' בלא הזאה.

**אולם שי' הר"מ פ"ז מנזיר ה"ח** שיש דין מיוחד בנזיר שאינו מזה על טומאת חרב, וכדי שיעלו ימי אלו לנזירותו, **ועיי"ש לח"מ** שהר"מ לשי' שחרב כחלל בכל הכלים הוקשה לו קושית הגמ' בנזיר שכלים אינם בכלל הזאה, וצ"ע הא הוי חרב כחלל, וע"כ הוכרח הר"מ שלמרות שחרב כחלל ובעלמא מזה ג' וז' מ"מ בנזיר אינו כן. **עיין קר"א נזיר נד', ועיין גרי"ז נזיר נד' ע"ב** דנקט דודאי אף להר"מ נזיר הזה, אלא של"ח הזאת נזירות רק הזאת טומאה, ולא נחתתי לסו"ד.

**עוד פי' ר"י מסמפונט** שכלי הנוגע בט"מ נעשה אב דוקא בחבורין, וכמו חבורי זב וכד', דהיינו שחבור למת הוא דין חרב כחלל כמת עצמו, אף משפירש ממנו, וחבורי ט"מ הוא ככל חבור לאה"ט שבעודו מחובר מטמא בגדים ושאר כלים. **ובאמת המל"מ** ה' ג' ד"ה "וראיתי להראב"ד" תמה מהיכי תיתי לדרוש "וכבסתם" לכלי באדם אף שפירש ממנו ולא נילף ככל חבורין בעודם מחוברין.

והבאנו לעיל חזו"א שדין חבורין בט"מ הוא דוקא למת ולא לפורש מן המת שהוא כמותו, וכאן עולה דיש חבורין לט"מ עצמו. וי"ל שדין חבורין של חבור למת כמת המובא בפיהמ"ש כאן הוי דין אחר מדין חבורין לאה"ט כגון זב ושאר אה"ט שמטמא דוקא בגדים ע"י אדם, ודוקא בחבורי מת כ' החזו"א שדוקא מחובר למת ולא מחובר לפורש ממנו, אבל דין חבור לאה"ט הוא אף באדם שפרש ממת. ופשוט.

**הירושלמי המובא בר"ש, להר"ש לר"י** רק אדם הנוגע במת חייב בביאת מקדש, ואדם באדם ואדם בכלי וכלי באדם אין חייב, **ולר' אילא** אדם באדם חייב ואדם בכלי פטור ודריש לה, ומייתי ברייתא דחלמא דלא כר"י ולא כר' אילא, ומייתי ברייתא דכל שהנזיר מגלח עליה לסיועי לר"א ור"י, ור"י דחי הראיה לדבריו דהתם לאפוקי דם וכו'. **ולהגר"א** ר"י כנ"ל ור' אילא אדם באדם פטור ואדם בכלי חייב, ומייתי ברייתא דחלמא לסיועי לר' אילא, וברייתא דכל שהנזיר מגלח מסייע לר"י.

הר"מ פ"ה מטו"מ ה"ה שרק אדם הנוגע במת ואדם הנוגע בו חייבים, אבל אדם הנוגע בכלי הנוגע במת או אדם בכלי הנוגע באדם שנגע בכלי שהם טמאים רק מד"ס אין חייבים בביאת מקדש, **ולהראב"ד** אף אדם הנוגע באדם פטור שרק נוגע במת חייב, **ועולה שהר"מ כר' אילא והראב"ד כר' יוחנן, וכפירוש הר"ש**  אולם להגר"א הראב"ד דלא כחד, וכן ר' אילא לא

הר"מ ולא כהראב"ד, וצ"ע. שוב העירוני שהר"מ משמע שאדם בכלי הנוגע במת חייב בביא"מ, וע"כ שבאמת שי' ר' יוחנן ור' אילא נדחה ממתני' דחלמא, והכי פסק הר"מ, והראב"ד סבר דמ"מ יש ברייתא דכל טומאה שנזיר מגלח וכו' ולכן פסק כר' יוחנן, **עיין חזו"א כ' א'-ג'.**

**ועיין חי' מרן הרי"ז**  (עמ' 98) שהאריך לבאר שי' הר"מ שודאי כל הני טומאות דאו', אלא ילפי' שדוקא טומאה המפורשת בתורה חייב בטו"מ, **ובירושלמי** דר' יוסי סבר שכל הני טומאות רק בטבל אין חייב עליה בביאת מקדש, ונסתפק הר"ש אם ר' יוסי פליג על ר' יוחנן. **ובר"מ** משמע שלעולם פטור, וכן מוכרח דהא אף בלא שטבל טומאתו אינה מפורשת. וע"כ דר' יוסי פליג על ר' יוחנן.

**ועיין היטב חזו"א כ' א' – ג'.**

**בירושלמי** שאדם הנוגע בכלי הנוגע במת טעון חטוי (ומ"מ אינו חייב בביאמ"ק) ומפורש דלא כרמב"ן ב"ב ועה"ת שאדם הנוגע בכלי הנוגע במת טמא ז' ואי"צ חטוי. **עיין גר"א יו"ד שסט' סק"ב.** וכן בעה"מ חולין על דף עא' ע"ב כשי' הרמב"ן.

**עוד כ' הר"י מסמפונט** שחרב כחלל דוקא החרב שבו נחלל החלל, ובא ליישב קושית הר"ש מנזיר נד' שהקשתה הגמ' הני כלים בני הזאה נינהו. **ועיין חזו"א כ' ח'** ממ"ג ששפוד התחוב באהל נמי נחשב חרב כחלל, **ועיין ר"ח פסחים יד' ע"ב בשם** הגאונים כשי' זו שצריך שימות ע"י הנר עיין שם.

**עיין רע"ב פ"א מ"ו** שכלים הנוגעים באדם ראשון נעשו ראשון כמותו. **וברמב"ן ורשב"א חולין דף ב' ע"א מייתו ר"ח כנ"ל. והרשב"א פליג** משום שאין כלי נטמא מראשון, **ועיין קוב"ש פסחים סז'** שהנידון אם כלי לא נטמא אלא מאב ולכן אינו נעשה כמותו או שכלי אינו יכול להיות שני, ולכן כאן נעשה כמותו ראשון ונטמא, **או** הנידון אם גדר חבורין הוא שדבר שהיה צריך במגעו ליטמא, הרי שבחבורין נעשה כמותו, ולכן כלי בראשון ל"ה צריך ליטמא ולכן אין נעשה כמותו, ואידך גיסא שסתם חבורין נעשה כמותו ולכן אף בראשון יש לו חבורין. **או י"ל** שלפמש"נ שחרב כחלל הוא שהחרב כחלל ממש, ובנוגע בטמא מת עניינו כמו טומאת בגדים הרי שי"ל שלא מצאנו טומב"ג רק באה"ט ולא בראשון, ומאידך גיסא שהכלל הוא שלעולם בטו"מ כלים טפלים לאדם, ונוגע במת כמת, ובאה"ט כאה"ט, ואז אף בראשון כן, ועיין.

**מ"ג :** אר"ע יש לי חמישי השפוד התחוב וכו'.

**ולהר"ש** האהל מטמא השפוד, ולרבנן נחשב השפוד נוגע במת עצמו. וצ"ע הא השפוד הוא חלק מן האהל, ואין האהל מאהיל על המת והשפוד, אלא השפוד הוא עצמו חלק מאהל המאהיל, ומ"מ צ"ע מאי טעמו של ר"ע שהאהל מטמא את השפוד הא האהל רק גורם כביכול מגע בין המת לשפוד באהל. **ועיין חזו"א ט'ז'** דלר"ע מכיון שאהל הוא ענין חדש חשיב כמו ב', וצ"ע. וכן **עייל מל"מ ה' יב'** נמי שמכיון שאין השפוד נוגע במת אלא ע"י אהל חשיב כמו ב', וי"ל לפי הנראה כאן שאהל הוא כמו חבורין, שחלל האהל מחובר למת והשפוד נוגע בחלל ולר"ע חשיב חבור דבר לדבר, ולרבנן חשיב שחשיב שהשפוד נוגע במת.

**והנה הר"מ** פי' דלר"ע האהל מטמא השפוד, והשפוד ככלי, ולרבנן כמש"נ השפוד הוא עצמו של אהל ונטמא בהיותו האהל עצמו, ואולי הנידון אם אהל עצמו שנטמא אם נטמא ככלי שבתוך האהל, או נטמא מכח הא גופא שהוא מאהיל, דלר"ע האהל מאהיל ועושה כל החלל כמת, והאהל עצמו נטמא מן החלל, ולרבנן מאותו סיבה שהאהל מאהיל לכם גם נטמא, וצריך בירור בכ"ז.

**ובר"ש** דלר"ע משכחת לה ו' טומאות, דאותו שפוד שהוא שני נכנס לאהל אחר וטימא האהל לטמא אדם שנעשה אה"ט וכלי באדם נעשה כמותו לטמא אדם להיות ראשון. **ועיין מל"מ שם,** ובעצם הדבר שלהר"ש חרב כחלל מטמא באהל, **הר"מ פליג** בזה פ"ה הי"ג, **ועיין ראשונים ב"ב דף כ' בזה,** ובתוס' שבת יז' נזיר נג', וחולין ע"א ע"ב, וכבר הבאנו בזה. **שי' הר"מ** שחרב כחלל אין מטמא במשא ובאהל, **וברמב"ן חולין ע"א** משמע קצת שחרב כחלל ודאי מטמא במשא ונחלקו אם מטמא באהל, שכ' שחרב כחלל מטמא במשא ובאהל נחלקו. **ובמאירי שם** עולה להיפך, שודאי אינו מטמא במשא משום שמשא ילפי' בק"ו מנבילה ואמרינן דיו שאין בנבילה חרב כחלל, אולם לענין אהל נקט שנחלקו, דהיינו שיש מ"ד שחרב כחלל מטמא באהל ולא במשא. **עיין מאירי שבת טז' ע"ב** ד"ה "יש שואלים" בשם תוס' שחרב כחלל כעשה כמותו בנגיעה ולא אם אהיל על המת, עיי"ש.

**פירוש אחר פירשו הר"ש והרא"ש** דמיירי בשפוד הנוגע באהל המאהיל על המת, ול"ח כלי הנוגע הכלי, אלא האהל נחשב כמת עצמו, והשפוד הנוגע באהל נחשב כנוגע במת עצמו ונעשה חרב כחלל, ותמוה מדוע השפוד הנוגע באהל ל"ח ככלי הנוגע בכלי הנוגע במת. **ולר"ע**  חשיב ה', שהשפוד הנוגע באהל נחשב שני, ולרבנן מכיון שהאהל כמת חשיב השפוד כנוגע במת ולכן אינו מן המנין. **ועיין חזו"א ט' ז'** דמנא לן חידוש כזה שהאהל כמת, **וכן עיין סי' יג' סק"ו** שהוכיח שודאי הר"מ פליג בזה. **ועיין כס"מ פי"ז ה"ה ופי"ח ה"ח** דנקט שהר"מ סבר כהר"ש הנ"ל. וי"ל שכ"ז שהמת באהל כל האהל כמת עצמו, ולכן כלי הנוגע בו מבחוץ נעשה חרב כחלל והנוגע בו נטמא ז'.

**עיין היטב פט"ו מ"ב** ושם הוא מתני' דקטבליות, ומתבאר שקטבלה המאהלת היא כמת, וקטבלא הנוגעת בו כנוגע במת ונעשה אבי אבות, ומטמא אב וראשון, ובפ"ז מ"ב שצד חצוני של אהל פשתן הוא ככלי הנוגע בכלי והוא מטמא ט"ע, וע"כ שכ"ז שהמת בפנים החוץ הוי כנוגע במת עצמו, ורק בהוציאו המת הרי שתוך האהל ככלי שנגע במת וחוצה לו ככלי שנוגע

בכלי, וכ"ז פשוט. אלא שצ"ע שמכיון שחוץ האהל נגע בפנים וחשיב כנגע במת עצמו אם מוציאים את המת פקע מהחוץ שם חרב כחלל, ועכצ"ל שכ"ז שהמת בפנים הרי שהחוץ נטפל לפנים וכמו שהפנים הוא חרב כחלל כ"כ חוץ האהל, אך כשיצא המת נשאר החוץ רק ככפי הנוגע בכלי בלבד, וצ"ע.

**התוס' בשבת יז'** הוכיח מכאן שיש חבורין ע"י אהל, וכאן השפוד נגע באהל מבחוץ ומת מבפנים וחשיב השפוד חבור, ועיין קה"י פט"ז לבאר שר"ע ורבנן נחלקו אם אהל מתחשב, אם חבורין הוא קב"ט של חבורין, או דהוי יד.

**ובא"ר כאן ובפט"ו מ"ב** שע"י מגע טבליה בטבליה, וכן של השפוד בחוץ האהל חשיב הטבליה והשפוד כמאהילין על המת לענין ליטמא למרות שאין נחשבים אהל לטמא מה שתחתיהן, ולפי"ז ג"כ דנים אם הצטרפות אל אהל נחשב ב' שלבי טומאה ליצטרף למנין ה'.

**מ"ד:**אדם וכלים וכו' **עיין מ"א** דמשכחת לה חומר בכלים שכלי הנוגע במת מטמא במשא משא"כ אדם, והוכיח כהר"מ שחרב כחלל אי"מ במשא. ולכאורה החומר הוא שכלי נעשה כמותו ובכלל זה שמטמא במשא, ופשוט.

**מ"ה:** אדם ובגדים. **ומבואר** שאבות הטומאה המטמאין במגע ומשא מטמאין אדם לטמא בגדים להיות ראשון, **וברש"י ב"ב ט' ע"ב ד"ה "טומאה בחבורין"** דה"מ בגדים שלישים, אבל בגדים שנוגע בהם אינם נטמאין, דהא לא משכחת לה שהנטמא מאה"ט יטמא אדם ובגדים. עיי"ש.

אולם הרבה ראשונים חולקין על רש"י, **עיי"ש תוס' ר"מ פיהמ"ש כלים פ"א מ"ב ור"ן ורא"ש שם ובפרה פ"ח מ"ג ור"מ פרה פ"ה ה"ב, וטו"מ פ"ו ה"ב, ורמב"ן נידה דף ה' ,**דנקטו שלטמא בגדים הוא אף מה שנוגע, **וברא"ש פ"ה דזבים** שבגדים שלובש מטמא אף שאינו נוגע. **ובא"ר** שם פליג, **עיין מנח"ח** קסא' דנקט דהר"מ כהרא"ש, **וחזו"א** בהוספות עמ' רצו' דהר"מ כהא"ר, **ובתוס' ב"ב שם** הקשה למה ממעט כח ואדם הא מרבה רק בגדים שלובש. עיי"ש.

**לשון הר"מ כאן** דלמרות שהאדם ראשון מ"מ מטמא בגדים, ומשמע שהענין הוא שהאדם יד לכלי כאילו באה"ט. **ולשון הר"ש** שהאדם בעודו מחובר נחשב כאה"ט.

**בקה"י סט"ז** הקשה הא אף נע"ט בבית הבליעה מטמא בגדים, והא אין נע"ט מטמא במגע וע"כ שהאדם נעשה אב לטמא הבגדים, וכן הנושא מטמא בגדים למרות שאין בגדים טמאים במשא (עיין ר"מ פ"א מט"מ ה"ט וצע"ק דבר"מ שם עולה שאין מטמא בגדים שאוחזין בידו, עיי"ש). ומ"מ צ"ע הר"מ שכ' שהאדם ראשון והבגדים נטמאין, ובאבי עזרי שגדר הדבר

שבגדים נטפלים לאדם ולכן אדם הראשון ובגדים כמותו, ולא משום דהוי יד וכקושית הקה"י.

**מ"ו:** אדם וכו' ואפי' מגוייד ואפי' גוסס, **ובא"ר** שמגוייד אינו מטמא מכיון שהוא צלול, וגוסס אינו מטמא מכיון שיכול לחיות, ומשמע שמגוייד וגוסס שאינו צלול ואינו יכול לחיות מטמא,  **עיין סדרי טהרות שכ"כ. אולם עיין תוס' יבמות קכ' ע"ב ד"ה "למימרא"** דמתני' מיירי במגוייד גוסס, דאל"ה הא יש מהם חיים ומה החידוש שאינו מטמא, ודלא כהגר"א.

**עיין גמ' נזיר מג' ע"א** ועולה דאית מ"ד שנזיר אסור ליגע בגוסס, **עיי"ש תוס' ד"ה "ומהכא"** ואף שאינו נטמא מ"מ הוא מתחלל. **עיין קוב"ש ב' מא', ואחיעזר ג' סה' ה-ו'** עיי"ש שביארו שכהן אסור במגע מת אף שלא נטמא. **ועיי"ש מאירי** שעובר על איסור שמכניס עצמו לספק טומאה.

ופוטר מן הייבום, **עיין אחיעזר ח"ג סל"ג סק"ג** בענין טריפה אם פוטר מייבום, **ומייתי תורי"ד** שבת קלו' שפוטר. ובגינת ורדים שטריפה גרע מגוסס ואינו פוטר, והאחיעזר הוכיח מהתוס' בנזיר הנ"ל דמוקים מתני' דמיירי בגוסס מגוייד שנחשב כטריפה עיי"ש שהוכיח זאת מהא שפטורין על הריגתו, ומ"מ פוטר מייבום. **ע"ע גליון רע"א שו"ע אהע"ז קנו'.**

הותזו ראשיהם, **עיין גליון רא"ש** אם מיירי בשרץ, או בבהמה ,או אף באדם. וכן אם הותזו ממש, או ב' סמנים, או רוב סמנים נמי נחשב הותזו. ומייתי הסוגיא בחולין כא'.

**ורש"י בחולין** מוקי מתני' דוקא בשרצים, **וברשב"א ורמב"ן שם ביארוהו** ששרץ חיותו חזקה וצריך התזת הראש משא"כ בהמה ואדם סגי ברוב סמנים. **והר"מ** פ"א מטו"מ הט"ו, ופ"ב מאה"ט ה"א, ופ"ד הי"ד דמייתי הותזו באדם בהמה ושרץ, ועולה שם שבהמה ואדם סגי בנשבר מפרקת ורוב בשר, ובשרץ דוקא בכל בשר ורק נשאר קצת חבור עור, **עיין בועז יג'.**  **וברמב"ן** חילק בין חיתוך ראש בסכין שצריך הותז כולו, לבין מכה בצוואר שסגי בחתוך ב' סמנים.

**מ"ז:** האברים וכו' אפי' פחות מכזית מן המת וכו' מטמאין. **עיין מלאכ"ש דמייתי רש"י שלהי העור והרוטב** (רש"י ד"ה "אל" ושטמ"ק שם סק"ו) שמתני' דידן לאו כר"א, דהתם מבואר שלר"א שאבר מן המת אינו מטמא ורק אבר מן החי מטמא. **ע"ע מלאכ"ש** שדוקא אבר מאדם ובהמה ושרץ אין לו שעור אבל אבר מנבלת ע"ט צריך שעור כזית (ואולי משום שעיקר טומאתו בבית הבליעה, ועניינו מעשה אכילה המטמא ,ולכן צריך כזית שעור אכילה). **ועיין א"ר** שאבר מן החי לא תני במתני' מכיון שאין בו כלל שעור כזית אלא כל טומאתו טומאת אבר ופשוט שאין לו שעור, ורק במת נבילה ושרץ שיש להם שעורים הרי שלאבר אין שעור, ויש לדון אם חזר להיות

שבהני יש תורת טומאת אבר כמו במן החי, או"ד טומאתן עם שעור, ואבר עצמו הוא תורת שעור עליו וחשוב כמו כזית, ועיין. (יעויין חזו"א כא' ז' שבאמ"ה שנחלק לשנים אינו מטמא , אבל באבר מן המת רק מב' מתים אינו מצטרף אבל מאדם א' ונחלק מצטרף, וי"ל שאמ"ה הוא חפצא של אבר מן החי ואינו שעור ולכן אין לו צירוף, משא"כ אבר מן המת הוא תורת שעור חשוב ולכן מצטרף מ"מ ממת א' וצ"ע).

**עיין נאות יעקב סי' יג' יד'** שהביא לדון אם איסור וטומאת אמה"ח בבהמה עניינו משום נבילה או הוי איסור חדש, ויש שרצה לחלק בזה בין גוי לישראל, ובישראל משום נבילה הוא, והנאות יעקב הוכיח ממ"ד שאיסור אמ"ה אף בחיה, וכן לכ"ע במחשבה מהני לכ"ע לעבור משום אמ"ה אף בחייה של בהמה, וכן מהא דילפי' שנבלת עוף טמא אין בה איסור אמ"ה והא פשוט שאין בה איסור נבילה, וע"כ שאמ"ה הוא איסור חדש. עוד הוכיח להיפך דילפי' שאבר עוף טהור אינו מטמא בבית הבליעה, וצ"ע מהיכי תיתי יטמא בבית הבליעה הא אין אמ"ה כלל מעניינא דנבילה, עיי"ש. **ע"ע זכר יצחק סל"ג.**

סתימת הדברים שאבר אי"צ כלל כזית, **וכן ברש"י ור"ג מעילה טז' ע"ב, אולם בראב"ד עדויות פ"ו מ"ב** משמע שצריך שהבשר והעצמות יהיה יחדיו כזית.

**הר"מ** פ"ג מאה"ט ה"ח והט"ז שאבר דנע"ט צריך כזית, ובכס"מ דמוכח ממתני' שלא הזכיר נבלת ע"ט, **ועיין מ"א, וכן חזו"א** טהרות א' ג' שממתני' אין להוכיחשיכול להיות שנבילה הוא שם נבלת עוף, ועוד דמתני' מיירי במגע ולא באכילה. ומ"א כ' הטעם משום דאכילה כתיב בה. וכמש"נ לעיל.

**ע"ע תויו"ט** טהרות פ"א מ"א. שעמד מדוע לענין איסור אכילת אבר מנע"ט חייב בפחות מכזית, וחשיב אכילה, ולענין טומאה ל"ח אכילה אלא בכזית. **ויש לדחוק** שאכילת בריה לאיסור אינו משום דחשיב אכילה, אלא לאכילת בריה חשיב איסור אף בלא שם מעשה אכילה, משא"כ לענין טומאה צריך מעשה אכילה ליטמא. **עיין או"ש השמטות דמאכא"ס.**

**עוד יש להעיר** דבר"מ משמע שסגי בכזית מכל העוף או האבר אף עם הבשר והעצמות, **וצ"ע** הא צריך כזית בשר ומדוע מצטרף גידים ועצמות. ולהנ"ל אולי הא באמת אף בנ"ע יש מעלת אבר, אלא שצריך מעשה אכילה למעשה טומאת בית הבליעה, ולזה סגי בכזית אף מגידים ועצמות.

**מ"ח:** רמ"ח אברים באדם וכו' **ובר"מ פ"ב ה"ג וה"ז** דה"מ אם יש בו בשר גידים ועצמות, וכנראה הני רמ"ח יש בהם בגו"ע, ולענין בהמה נחלקו בחולין קכח', ונ"מ שם לרכובה ולכוליא וניב שפתים, ולענין אדם לא מייתי

דעות בזה, **ועין מנח"ח רסג'.**

קרסול הוא עקב, ושוק הוא עצמות מהעקב עד הברך, וארכובה הוא ברך **עיין תויו"ט.** ועיין שו"ת רע"א ת' כח', מ"ב עה' ב', וחזו"א או"ח טז' ח' אם שוק הוא למטה או למעלה מן הברך.

**מתני':** אמתי וכו' אם אין עליהם בשר כראוי מטמאין במגע ומשא וא"מ באהל. **ובפהמ"ש** שאם ל"ה בשר כראוי או שהיה עצם כשעורה , ומשמע שאבר בלא בשר אי"צ שעור שעורה. **אולם ברא"ש** כאן שאין בו בשר כראוי אינו מטמא אא"כ יש בו עצם כשעורה, דהיינו שאין לו דין אבר כלל אלא רק דין עצם כשעורה, דל"ח אינו מטמא כלל, ולר"ל מטמא במגע ובמשא ולכן נזיר מגלח עליו. **אולם יעויין ר"מ פ"ג מט"מ ה"ב וה"ג** ועולה שאבר שאין בו בשר כראוי אין נזיר מגלח משום שאין טומאתו מדאו', **ובראב"ד שם** דממ"נ אם יש בו עצם כשעורה מטמא מדאו' ואם אין בו עצם כשעורה טהור לגמרי, **ותי' הכס"מ** דמיירי שאין בו עצם כשעורה שמטמא ואין נזיר מגלח עליו. והר"מ לשי' עם מש"כ בפיהמ"ש כאן.

**אולם דברי הרא"ש ושי' התוס' בנזיר צ"ב** הא מיירי אף באבר מן החי, ומ"ש באבר מן החי ענין של טומאת עצם כשעורה, דרק נתחדש אמ"ה אולם אם חסר בשם אבר מה מהני עצם כשעורה, **עיין קר"א שם, וחזו"א כלים א' יד'** שעמד בזה וביאר שודאי אף אם אין בשר כראוי נחשב אבר, אלא שהחידוש שאבר אי"צ שעור לא נאמר אלא אם יש בשר כשעור, ואם אין בשר כשעור צריך עצם כשעורה ועי"כ יש לך שעור ושוב חוזר החתיכה לטמא בתורת אבר ולכן שייך אף באמ"ה.

**עיין רש"י נידה מג' ע"ב** ד"ה "דכוליה" "תדע" ועולה שם בביאור הסוגיא שאבר צריך שעור, אלא שחשיבות אבר נותן לו מעלה של שעור אף פחות מכזית וכשעורה, ולכן אם נחסר האבר חסר מעלת שעור האבר, וא"כ י"ל שעצם כשעורה משלים השעור וחוזר האבר לטמא משום אבר. דמסתבר שאם חסרון האבר הוא משום שנפגם השעור וכדברי רש"י א"כ אינו מתבטל שם אבר שבו ורק חסר ענין שעור הראוי לטומאה. וע"י שעור אחר של עצם כשעורה חוזר לטמא משום אבר.

**עיין א"ר** שבבהמה אין אבר ממנה מטמא אא"כ יש בו כשר כראוי. **ועיין חזו"א אהלות פכ"א סוף סקי"ב** שבבהמה עיקר הטומאה בבשר ולכן צריך בשר כראוי, ובמת שייך טומאה משום עצם ולכן אי"צ בשר כראוי למגע ומשא.

**פ"ב**

**מ"א:** אלו וכו' **ובר"ש** מייתי לגמ' נזיר נ' שמת אתי לאשמועינן נפל, **ובתוס'** בנזיר שם אין בו לא עצם ולא כזית בשר, ומשמע שאם היה בו כזית בשר מטמא משום בשר, אולם בתוס' בנידה כז' ע"א ד"ה "מ"ט" עולה שנפל אינו נחשב בשר כלל ומטמא רק משום מת. **ובמ"א ותפא"י** שאם מיירי בנפל א"כ שיטמא משום רוב מנין ובנין עצמות בלא שום שעור, ותי' או שמיירי שאין בנפל עצמות, או שעצמות בלועין בבשר אין מטמאין משום עצמות. וזהו חי'. וכן אינו מטמא רביעית דם שבו, עצם בלוע אינו מטמא משום דם. **ועיין מקד"ד מט' ב'** דמייתי פלוגתת ירושלמי אם נפל יש בו טומאת רביעית דם ורקב. ודן אם בנפל יש טומאת מת שלם, וצ"ב הא במתני' מוקים מת בנפל אף שאין בו כזית, וא"כ שיהיה בו דם ורקב, ויש לעיין.

**הר"ש הקשה** מדוע לא מוקמינן מת במת שרוף, שאם שלדו קיימת מטמא בלא כזית, ועיין נידה כז' ע"ב שנחלקו ר"י ור"ל דלר"י מת שרוף מטמא, ומוקמינן כר"א דלהלן שמטמא ברובע, **ובתוס' שם ד"ה "מת"** שלר"י סבר שמר"א משמע לרבנן שמת שרוף ושלדו קיימת טמא, **וזהו שי' הר"ש.** עוד מייתי תוס' שאי"צ שלדו קיימת אם האפר לא נחסר, ועוד מייתי ירושלמי שזהו הם מדרבנן. **עיין חזו"א כא' א'.**

**ודברי הר"ש לא נתבארו אצלי,** שכ' דמת שרוף אינו מטמא בכזית מהא דבשלם לר"ל צריך שלדו קיימת וכוונתו דא"כ ק"ו שאם כולו באין שלדו קיימת אינו מטמא ק"ו שכזית אינו מטמא, **וצ"ע** מאי שייטא שבפחות מכזית שצריך "אדם" הרי שצריך שלדא קיימת, אולם אולי בטומאה בכזית שאי"צ מת שלם יטמא (וכן בשפיר שנתבלבל אולי הוא פחות מכזית, ובכזית מטמא.) והמשך דבריו דאף לר"י דמטמא בע"כ דוקא בשלם דר"א אמר אפר שרופין ברובע, ולכאורה כבר מכאן ראיה שאם צריך רובע א"כ בכזית אינו מטמא, אולם הר"ש המשיך דר"י כרבנן וע"כ שרבנן פליגי רק ברובע ומודו בשלם וא"כ קושית הר"ש דלר"ל נוקי באפר שרופין ששלדתו קיימת, ולר"י אף שאין שלדתו קיימת אם יש באפר כולו, ותחילת דברי הר"ש משמע שהקשה רק בשלדתו קיימת, וצע"ק.

(**עיין גמ' נידה נו' ששרץ שנשרף ושלדו קיימת טמא, ובר"מ** פ"ד מאה"ט הי"ב שטמא מדרבנן, ובגרי"ז נזיר נא' שכוונתו שאינו מפורש בתורה, **ובענין נבלת בהמה שרופה, בחזו"א** יו"ד קיד' יא' שאין בה טומאה פחות מכזית, **ובגר"ח**  סי' שצ' שיש בו.)

**בר"ש** מייתי לברייתא בנזיר נ' ע"א שנצל הוא בשר שקרש ומוהל שהרתיח, ובתד"ה "ת"ר" ב' דברים בשר שנימוח וקרש, ומוהל שהרתיח, ובר"מ כאן מייתי רק דהוי ליחה סרוחה הניגרת מבשר. **ובפ"ב ה"א** בשר שהסריח ונעשה ליחה. **עיי"ש מל"מ** מה שביאר שלהר"מ ל"ה ב' דברים עיי"ש. **ועיין קר"א שם.** ומייתי שם ירושלמי שצריך קרש לכך שיהיה בו כזית. שבעודו לח אין בו כזית עיי"ש.

והא דבעינן שיהיה בשר קרש ומוהל שהרתיח, **בגמ'** שם דאל"ה אולי הוא כיחו וניעו, ומ"מ ל"ה ספק אלא ודאי אינו מטמא, עיין **ר"מ**  שם. **עיי"ש שפ"א.**

**עיין גרי"ז נזיר שם** ועולה נידון אם נצל הוא כבשר, או שנצל הוא טומאה חדשה, ועולה שם דהגמ' מספקא ליה אם יש נצל לנבלת בהמה, ובפשטות בגמ' הנידון שם אף בנע"ט, **ובר"מ פ"א מאה"ט הי"ג** דנצל בהמה הוי ספק טמא, **ובפ"ג הי"א** שבנע"ט הוי ודאי טהור, **ועולה** שנצל הוא טומאה חדשה ולכן ילפי' לבהמה ולא לעוף שצריך אכילה בבית הבליעה, ולזה צריך דוקא בשר, אולם לפי העולה בפשטות בגמ' שם שהנידון אף בנע"ט א"כ שייך שנצל כבשר ודיינינן אם חשיב בשר לנבלת בהמה ונע"ט, **ועיי"ש גרי"ז** ועולה שמ"מ נצל הוא חידוש של טומאה חדשה עיי"ש.

**הר"מ כאן** מייתי תנאי ברקב שיהיה שלם ולא חסר אבר כשנקבר, **ועיין חזו"א כב' מ'** שהעיר שהר"מ השמיט תנאי דמן העקב (גמ' נזיר נא') דהיינו שהתחיל הרקבון מהעקב, וכן דברי הגמ' שרקב הוא רק בבשר גידין ועצמות, וחידש החזו"א חידוש גדול, ששי' הר"מ במימרא דחסר, שאין הכוונה אם נקבר חסר, אלא שרקב הוא דוקא אם כל המת נרקב כולו (ואז לטומאה סגי בתרקב) ולכן ל"ש נידון דמן העקב וכן בשר גידין ועצמות, דהא מ"מ צריך שכל המת ורקב, וזהו חי' גדול ולא משמע ולא מוכרח בשי' הר"מ בפ"ג שם, אולם צ"ע מפיהמ"ש כאן שכ' בפירוש שמימרא דגמ' הוא שצריך שלא יקבר חסר, וצ"ע. **עיין גרי"ז נזיר נא'** ונקט ג"כ בדעת הר"מ שצריך שירקיב כולו, והוכיחו מהר"מ שבטחן מת או שהרקיב חציו חי וחציו אחר שמת הוי ספק רקב ומשמע שצריך שירקיב כולו, וצ"ע שי"ל שכוונת הר"מ שאם התחיל בחיים שוב הוי כהתחיל מן העקב שאינו נחשב רקב מחמת מיתה, וצ"ע. עוד **מייתי הגרי"ז ר"מ פ"ב הי"א** שרקב הוא מן עצמות בלבד, וג"כ אינו מוכרח עיי"ש, ומייתי שכן הוא בירושלמי. **ע"ע ר"מ** פ"ג ה"ד שהרוג אין לו רקב, ובר"מ פ"ז מנזירות ה"ג שזהו משום שנחסר, וע"כ לכאורה דלא כהחזו"א, וחסרון מחיים אף של מקצת דם מפקיע דין רקב.

**בר"ש** בשלהי דבריו דמתני' לא תני גולל ודופק משום שאינם במגע, ותרווד רקב ישנו במגע לר' יוסי. **וברע"א** כאן דהא מבואר בחולין קכה' דאף לר"י תרווד מטמא רק באהל, **ועיין רש"ש** שבאמת מטמא במגע רק אין לו צירוף ואין היכי תמצא למגע, אך מטמא במגע. **ע"ע גהש"ס נידה נו' ע"א** ברש"י ד"ה "טומאת רקב" . **ועיין א"ר** כאן שכ' נמי שרקב אינו מטמא במגע משום שאין לו צירוף.

**ועיין גרי"ז** נזיר נא' שהקשה דהא שי' ר' יוסי בנידה נו' ותמורה לד' שבשר מת שיבש יש בו טומאת רקב, ובכה"ג יש בו צירוף ומטמא אף במגע ומדוע סברה הגמ' שלר' יוסי רקב מטמא במגע הכוונה באהל. **ועכ"פ מיושב רש"י**

**בנידה שם** שכ' שמטמא במגע דמיירי שבבשר שייבש, **עיין תוס' אנשי שם** שלהי מ"ב. **ועיין או"ש פ"ז מנזירות ה"ג. (ע"ע מקד"ד מט' ב'.)**

**בר"ש** שאין רקב מטמא במגע משום נוגע וחוזר ונוגע, **ועיין תו"ר נידה כז'** דא"כ למ"ד אין מאהיל וחוזר ומאהיל ל"ש אהל הרקב.

שדרה וגולגולת **בנזיר נב'** מספקא לן אם שדרה וגולגולת, ואו גולגולת, **והר"מ** פסק או או, **עיין תויו"ט** בשם כס"מ. **בחזו"א** כא' ז' ששדרה וגולגולת מטמאין אף שנחלקו ובשדרה יש שעור שבגט שם בגירד רוב עלעין טהור, ובגולגולת לא נתבאר השעור ונקט שצריך שיהיה ניכר השלדא, **ובר"מ** כאן ששדרה וגולגולת חומרתם משום שניכר השילדא וחשיב "אדם".

רובע עצמות מרוב בנין וכו' **בר"ש ובר"מ** שברובע סגי בפחות מרוב מנין או בנין, ולכאורה שברובע אי"צ רוב מנין או בנין ויכול שיהיה בו כל רובע עצמות מכל מקום שהוא. **ובא"ר** פסק שצריך שיהיה הרובע שנטל מקצת מכל עצמות של רוב מנין או בנין, וא"ש לישנא דמתני' רובע מרוב מנין וכו'. **ונחלקו בזה שמאי והלל** בעדויות עיין נזיר נב' ע"ב. והר"מ פסק כשמאי ועיי"ש כס"מ שביאר משנתינו כמש"נ שסגי בפחות מרוב מנין וכו' ולכן חשיב שסתמו דמתני' כשמאי ופסק כוותיה. **ומ"מ עולה בגמ' שם וכן נפסק בר"מ פ"ב ה"ט י'** שצריך שהרובע יהיה מב' עצמות ולא מעצם א', דהיינו שלכ"ע צריך שיחול שם אדם, וזהו לב"ה ע"י רוב מנין או בנין עצמות, או רובע מרוב מנין ובנין עצמות, ולשמאי צריך מ"מ רובע מב' או ג' עצמות, ומעצם א' ל"ח שחל ברובע שם אדם, ויש שי' במתני' בעדויות שסגי בעצם א'.

**מ"ב:** רביעית דם בר"מ מייתי תוס' שיצירת אדם ברביעית,**וברש"י חולין עב'** ע"א ד"ה "במת" שחיי אדם תלויין ברביעית. **עיין תוס' סנהדרין ד' ע"א ד"ה "מניין"** שהקשה הא דם בכלל בשר כמבואר לענין נבלת בהמה, ותי' דבאדם צריך אין גזעו מחליף ודם גזעו מחליף, **ועיין קה"י זבחים סי' כ'** דמייתי שי' ראשונים אם דם בכלל בשר לענין איסור דם ובשר למהלכי ב', **ואבי עזרי** פ"ט ממלכים ה"י שהוכיח בדעת הר"מ שדם אינו כבשר, ובנבילה מטמא מדרבנן, עיי"ש.

**ממת א' ,** ונחלקו ר"ע ורבנן אם יש צירוף לדם מב' מתים, ור"ע יליף מנפשות, ובתוס' בסנהדרין שם הקשה הא כל ששעורו שוה מצטרף ולמה צריך קרא, ותי' שלרבנן ילפי' נפשת, ולר"ע באמת ידעינן בלא קרא. ובאמת במ"ו נחלקו ר"ע ורבנן גם בשדרה וגולגולת, וע"כ דילפי' לה לרבנן מדם. ולא לבשר, או י"ל ששדרה וגולגולת עניינם מת שלם ולכן אולי לרבנן אי"צ קרא שאינו מצטרף, ודם לר"ע הוא כבשר ולכן צריך קרא שאינו מצטרף, ובשר שאני שאין עניינו מת שלם, **ועיין קה"י סנהדרין ס"ד** ליישב קושית תוס' שרבנן דרשי שדם נמי עניינו נפש אדם וכמו שדרה וגולגולת ולכן אין להם צירוף. ור"ע פליג דדם כבשר ויש לו צירוף.

**עיין תוס' יומא פא' ע"א** שהקשה כנ"ל, ותי' שבאמת מודו רבנן שב' חצאי רביעית מב' מתים מצטרף, ורק ב' חצאי רביעית מב' נפלים שאין בכל א' רביעית נחלקו אם מצטרף. וי"ל דסבר תוס' שמודו רבנן שעצם הדבר הוא ששייך צירוף ב' ב' חצאי דם כמו בבשר, ואי"צ נפש אדם , אולם לעצם שם דם המטמא צריך שיבא ממקום שהיה נפש ולכן צריך שיהיה בתחילתו רביעית, ולר"ע דם כבשר אף להגדרת עצם מהותו ואי"צ שיהיה מעיקרא רביעית לייחשב דם הנפש. **אולם צ"ע דברי התוס' ,**שביצא מנפל פחות מרביעית לר"ע טמא אף בלא צירוף, וצ"ל דמיירי שיצא כל דמו פחות מכזית ונחסר מעט, ולכן אינו מטמא משום יצא כולו, דלר"ע מצטרף עם דם מת אחר, ולרבנן לא, דלרבנן מכיון שהדם עצמו לא היה בו תורת טומאה ל"ש צירוף, ולר"ע הא הדם שיצא קודם שנתמעט היה בתורת טומאה ולכן שייך בו צירוף.

פלוגתת רבנן ור"ע במתני' בדם קטן פחות מרביעית י"ל, דלרבנן שעור רביעית הוא שיעור של נפש חשוב, ולכן לא מצטרף ב' מתים, שצריך נפש א' בשיעור חשוב, ולכן צריך רביעית לקטן, ולר"ע שעור רביעית הוא כמו שעור בשר והוי שעור של דבר המטמא , ולכן מצטרף ב' חצאי רביעית שאי"צ נפש א', ומאידך אין כלל של שעור נפש חשוב, ולכן כל דמו של קטן מטמא בפחות מרביעית כמו שדרה וגולגולת.

**ובתוס' דלר"י** ברביעית שיצא מב' מתים לכ"ע טהור, ורק ב' רביעיות שיצאו מב' מתים, אז חצי מכאן וחצי מכאן לרבנן אינו מצטרף. **ולרשב"י** ליהפך, שנחלקו רק ברביעית מב' מתים, ובב' חצאי רביעית שיצאו כבר מן המת לכ"ע טמא. **ולר"י** מודה ר"ע ששם דם לטומאה חל ברביעית משום נפש, ולכן ברביעית שנלקטה מב' מתים אינה נפש, ונחלקו אם אחר שכבר חל שם נפש לטמא, אם מצטרף ב' חצאי רבעיות, **ולרשב"י** מודו רבנן שאחר שכבר חל שם דם לטומאה חזי לאצטרופי ב' נפשות, ורק נחלקו ביסוד דם לטומאה אם הוא כבשר היכול מעיקרא ליצטרף מב' מתים, או"ד הוא עיקרו נפש ולכן יציאתו הראשונה וצירופו צריך להיות ממת א'. **ולר"י** א"ש פלוגתת ר"ע ורבנן בדם קטן פחות מרביעית, דלרבנן צריך דם שעור נפש חשוב, דהא דם עקרו נפש ואין צירוף בין ב' מתים, וע"כ חשיבות נפש דוקא ברביעית ולא סגי דם קטן, ולר"ע אין דין שחשיבות שעור כזית דוקא משום שעור חשוב של רביעית ולכן כל דמו של קטן טמא, **אולם לרשב"י** דלר"ע אין כלל ענין נפש אדם בדם, אלא דם כבשר ולעולם מצטרף מעיקרא לכזית מב' מתים, א"כ אם לדידיה דם קטן מטמא פחות מכזית, כ"ש לרבנן שיסוד ענין דם הוא נפש ולכן צריך שיהיה צירופו הראשון ממת א', ומכיון שסברי שבצירוף שני מהני ב' מתים א"כ אין דין מסויים של שעור חשוב לטמא בפועל ברביעית שעור נפש אלא צריך להיות שכל נפש יטמא, ומדוע דם קטן פחות מרביעית אינו מטמא, וצע"ק.

**הנה בתוס' ביומא פא'** שנחלקו רק ביצא מב' נפלים פחות מרביעית, וכ' שיש כזו תוספתא ולא מצאה, **וי"ל דלרשב"י** היא היא , שנחלקו רק בנוצר צרוף ראשון מב' מתים אבל ב' רביעיות חצי מזה וחצי מזה לכ"ע מצטרף, אלא שצ"ע מדוע צריך לאוקמי התוס' בב' נפלים ולא בב' מתים. **אולם לר"י** צ"ב שבצירוף ראשון אינו מצטרף ותוס' נקט לכאורה דבהא פליגי, וי"ל דתוס' מיירי בב' נפלים שיצא כל דמו בפחות מרביעית, שהם נחשבים נפש בכך שהם כל דמו (לא מבעיא לר"ע שמטמא, ואף לרבנן שאינו מטמא מ"מ שם דם ראוי לטמא יש להם) הרי דסבר תוס' שבכה"ג נחשב כמו ב' רבעיות, ואם צירף מאותם ב' דמים של נפלים לשעור רביעית, הוי כמו צירוף ב' חצאי רביעית מב' רבעיות שכבר יצאו ונצטרפו, ונקט תוס' שרק בכה"ג נחלקו דלרבנן אינו מצטרף ולר"ע מצטרף, ואולי לשי' דלרבנן כל דם קטן אינו כמו רביעית מכיון שאינו מטמא ולא חל עליו שם דם הראוי ליצטרף לדם אחר, ולר"ע שכל דמו של נפל מטמא הרי שצרוף מב' נפלים מצטרף, ולפי"ז פלוגתת ר"ע ורבנן בצירוף ובכל דמו של קטן הוא ממש פלוגתא א' הנובעת א' מחברתה.

**עיין תוס' נזיר נ' ע"ב ד"ה "ת"ש"** שהקשה איך מהני חבור בין ב' חצאי רביעית הא חבורי אדם אינו חבור, ותי' דבאמת אינו מטמא במגע אלא במאהיל על שניהם, **ועיין בקה"י סי' כ'** דמייתי מקד"ד מט' שהקשה **להראב"ד פ"ט הי"ג** שרביעית שנחלקה אין טומאה למאהיל על שניהם, ויקשה א"כ לעולם ב' חצאי רביעיות שנתחברו אין להם טומאת מגע ואהל, דחבורי אדם אינו חבור, **ותי'** הקה"י דלר"ע שיש צירוף בין ב' חצאי רביעיות וכמש"נ ששיעור דם הוא כשיעור בשר, הרי שודאי אהל על שניהם מטמא, והראב"ד שאין מצטרף באהל הוא משום דפסקינן כרבנן וצריך רביעית לשם נפש. וכמובן א"ש לר"י דתוספתא שנחלקו בב' חצאי רביעיות שכבר היו ונפרדו, אולם לרשב"י שבכה"ג לכ"ע טמא דהיינו שיש צירוף לב' חצאי רביעיות, א"כ שיהני נמי לאהל, ודברי תוס' שמהני צירוף לאהל ולא למגע עדיין צ"ב .

**עדיין צ"ע קושית המקד"ד** שרביעית דם שנחלקה ושוב נתחברה ל"ח חבור משום בנ"א, ולא יהני אף לאהל.ואולי חבורי אדם לא מהני לאשווי חבור לשעור רביעית כמו בשר, אולם לרביעית משום נפש אם הוא אותו רביעית ונחלק ונתחבר חשיב נפש, ועדיין צ"ע מ"ש לענין מגע מ"ש לענין אהל בדברי תוס'. עיין ספר זכרון לגר"ח שמואלביץ.

כזית רימה בין חיה וכו' **עיין מ"א** מדוע חיות הרימה לא טטהר אותה, והא ההורג רימה בשבת חייב שיש בה חיות. **עיין קה"י סי' מ'** בענין אין חי

מק"ט אם משום שאינו אוכל, או שהוא כקרקע שאינו מק"ט, ומייתי דבהמה בחייה נעשה גולל ודופק, וכן מפרכסת שמטמאה טו"א, עיי"ש.

**מלא תרווד רקב ועוד,** בכל הראשונים בנידה כז' ע"ב דמיירי שנקבר ערום וחל בו רקב, ואח"כ נתערב בו עפר ובזה נחלקו אם נעשה גנגילון אח"כ, **וברש"י**  שם דמיירי בנקבר עם כסותו ותמהו הרי דבכה"ג אין טומאת רקב, **ועיין א"ר** דמייתי תוספתא ,שבנקבר ערום שעורו במלא תרווד, וזהו טומאת רקב, ובנקבר בכסותו יש לו טומאת עפר בית הקברות ששעורו בתרווד ועוד. **שי' הר"מ** כאן ובפ"ג ה"ח שיש ספק על העפר אם יש בו מת וצ"ע הא אין טומאת רקב בנקב בכסותו, **עיין חזו"א כא' ב' ה' , עיין מקד"ד מט' ב'.**

גבלו במים אינו חבור לטומאה, **בר"מ** משמע משום שאין לאפר גבול, **ובתויו"ט בשם מהר"ם** שאין חבורי אדם חבור. **ועיין רש"ש** שהקשה מ"ש משאר חבורין של קמח ומים שחבורי אדם חבור, ועיין תוס' נזיר ז' ע"ב ד"ה "ת"ש" שחבור במת שאני, והענין שבמת צריך לצרף חבור אמיתי עם שם מת, משא"כ בטו"א עיי"ש, אך עדיין צ"ע מ"ש מצירוף ב' חצאי רביעית בדם דאולי מהני אף לרבנן דר"ע, וכאן כ"ע ל"פ, **עיין רש"ש שם** וצע"ג. **ועכצ"ל** שודאי מהני צירוף ב' מתים וכד' לכה"פ לטומאת אהל אלא שאף שמהני צירוף מ"מ צירוף ע"י חבור הדומה למת א', וכך נאמרה ההלכה, ולכן ליכא למילף מהכא לחבור לטו"א, וחבור ב' חצאי רביעיות ל"ח חבור ע"י אדם מכיון שבלח חשיב חבור גמור הדומה לחבור של מת א', ועיין.

**ובר"מ** שמכאן שרקב אינו מטמא במגע שאין לו חבור, **ובר"ש** שנ"מ רק לאהיל על מקצתו או לענין מגע למ"ד שאין מטמא במגע. וצ"ע דבגמ' בחולין כה' קכו' דר"י ור"ש סברי שאין מגע ברקב, ונחלקו רק אם אהל נקרא מגע עיי"ש. וא"כ מדוע סבר הר"ש שאינו מטמא במגע רק למ"ד שאין מגע ברקב דהא לא פליגי בזה. ואולי הר"ש לשי' סוף מ"א שעולה בדבריו שלמ"ד שיש נוגע וחוזר ונוגע יש אפשרות של מגע ברקב, דהיינו שאפשר ליגע בתרווד רקב אלא דל"ח מגע א', ואית מ"ד ששייך מגע בכולו ואז אין נ"מ בכך שגבולו אינו גבול, ועיין. עיין רא"ש פרק גיה"נ לדף ק' סל"ז בענין יבש ביבש וכ' נמי שתרווד אינו מטמא במגע למ"ד אין נוגע וחוזר ונוגע, ע"ע תו"ר נידה כז' דא"כ למ"ד אין מאהיל וחוזר ומאהיל נמי לא יטמא בתרווד רקב.

**מ"ג:** עצם כשעורה, **בר"מ שלהי פ"ק** דילפי שמטמא במגע ובמשא בק"ו מנבילה, ובנזיר נד' ע"א יליף ר"י מקרא עיי"ש. **וברש"י חולין קכו'** ע"ב שזהו הלל"מ, **ובתד"ה** "עצם" תמה עליו. **וצ"ע** הר"מ דיליף ק"ו מנבילה, **עיין מנח"ח רסג'.**

**ארץ העמים , בר"מ** מבואר שמיירי בנכנס לארץ העמים, ואינו טמא באהל, **ובר"ש** שבנכנס גזרו על הנכנס משום מאהיל, ומיירי במייתי גוש מחו"ל לא"י שלא חיישינן אלא לעצם כשעורה ולכן אינו מטמא באהל. **ועיין נזיר נד' ע"ב** אבעיא אם ארץ עמים משום גושה או משום אוירא ונ"מ בשידה תיבה ומגדל שאינו מאהיל, **וצ"ע** אם גזרו משום גושה ומשום מאהיל א"כ מדוע מכניס גוש לא"י אינו מטמא באהל, **ועיין תוס' גיטין ח' ע"ב ד"ה "דגזרו"** ומהרש"א שם וזהו הערת **המהרש"א שם** שאם גושה בא"י אינו מטמא באהל ע"כ שגזרו על אוירא ולא על גושא. **ובמהר"ם שם** שגזרו על אהל דוקא בארץ העמים.

**ועכ"פ עולה** במתני' שבארץ העמים לא גזרו משום אהל, ובמתני' וברייתא דגיטין ח' ונזיר נד' שסוריא לא גזרו משום אהל וארץ העמים גזרו, ותי' שם התוס' כמו הר"ש דמתני' הכא מיירי בגוש הנכנס לא"י, והתוס' דחה תי' זה, ותי' דמתני' דידן מיירי לפני שגזרו על אוירה, או דמתני' דידן כר"ש שאין קברי עכו"םמטמאין באהל ולכן ל"ש לגזור על חו"ל משום אהל, או שבאמת חו"ל מטמא באהל ומתני' מיירי בדף ארוך מא"י לחו"ל ואין גזירה על טומאת אהל בהמשכה. **עיין רע"א כו"ח ח"ב סי' בשם הנתיה"מ.**

התוס' בחד תי' אוקים למתני' דידן כר"ש שאין עכו"ם מטמא באהל**, עיין תוס' ב"מ קיד' ע"ב ד"ה "מהו" , וביבמות פ"א ע"א ד"ה "ממגע"** דנקט שנחלקו בזה תנאים כנ"ל. **ועיין או"ש פ"א מטו"מ הי"ג דמייתי גר"א** שאהל מעל המת שהטומאה בוקעת דחשיב מגע וישנו במדורות עכו"ם, וא"כ יקשה במתני' מדוע לא גזרו על אהל בגושה.

**התוס' בנזיר נד' ע"ב ד"ה "ארץ" תי' עוד** שבהכנסת יד אינו נטמא ובנכנס רובו נטמא, דהיינו שבאמת אין עכו"ם מטמא אהל, ובנכנס רובו לארץ העמים גזרו שיטמא באהל. **עיין מל"מ פי"א מטו"א ה"א.**

**עיין מל"מ שם** שארץ העמים להר"מ גזרו משום מתי מבול, ולכן אין בהם הזאת ג' וז' כמבואר שם בר"מ פי"א.

**בר"ש** שדוקא גזרו על גוש ולא על עפר, **ועיין חזו"א כג' ה' יד' דה"מ** גוש הנכנס לא"י, אבל הנכנס לארץ העמים נטמא אף מעפר. **עיין מקד"ד מט' ד'.**

**בית הפרס** בר"ש דמיירי בשדה שנחרש, שבשדה שנאבד מטמא באהל **עיין תויו"ט בשם מהר"ם. ובר"ש** לעיל דמיירי שהביא עפר מבית הפרס, וצ"ע הא אפשר לאוקמי בנכנס לבית הפרס שנחרש שאין בו טומאת אהל דחיישינן רק לעצם כשעורה **עיין מל"מ פי"א ה"א** ועכ"פ עולה שעפר הבא מבית הפרס מטמא, ומהא דאוקים הר"ש דוקא בנחרש בע"כ שבנאבד ובא משם גוש אינו מטמא אף למגע ומשא דבגוש חזינן שאין בו מת. **עיין חזו"א** כג' ה' ששדה שנאבד ועבר עפר ממקום למקום לא גזרו, ולכאורה כן מוכח כאן בר"ש.

אבר שאין בו בשר כראוי א"מ באהל, **עיין חזו"א** כא' יא' אם באין בו בשר כלל נמי. וכן אם צריך שיהיה בו עצם כשעורה, עיין שלהי פ"ק.

**בתוספתא** שהמביא ארונין וכו' **עיין גר"א תוספתא פ"ג מכלים** שכ"ז שלא הוסקו הם עפר וטמאין טומאת עפר אה"ע ולא טמאין כ"ח, ובהוסקו אינם עפר אלא כ"ח וטמאין כ"ח ולא טאה"ע. וכן בהביא מחו"ל וגבלו בא"י טמא משום טאה"ע, וכן בהביא מא"י לחו"ל וגבלו נחשב שהעפר א"י נתחבר לעפר חו"ל ונהפך לעפר חו"ל וטמא. וסבר האי תנא שאין הגזירה דוקא במקום שיש באמת חשש מת, ור"ש פליג שאפילו נטל עפר ממקום גזירה ועשאה לבינה לא גזרו שהגזירה היתה דוקא בגוש כברייתו. **ובר"ש** פירש בגבלו ע"ג סלע בא"י ולא חיישינן שמא יש טומאה תחתיו, **ועיין חזו"א כג' יד'** שתמה הא בא"י לא גזרו.

**עיין מל"מ פי"א ה"ד** שבברייתא נתחדש שאף אם גזרו דוקא במביא גוש, אם הביא עפר מחו"ל ועשאו גוש טמא, עוד העלה שבבית הפרס אם עשאן לעפר גוש בביה"פ טמא ובמקום טהרה טהור, **עיין משב"ז החזו"א.**

**מ"ד:** גולל, **בר"ש** מייתי **רש"י ,**וכן **הר"מ,** שגולל הוא הכסוי לקבר, ודופק הם דפנות הקבר, **ועיין משה"ק וכן בתוס' כתובות ד' ע"ב , ומייתי ר"ת** דגולל הוא מציבה, ומוכיח מהתוס' דב' אבנים שעשאן גולל וניגלה א' אין השני מטמא משום שטומאה יוצאת, וע"כ דלא מיירי בקבר סתום ועליו מציבה אלא שהמציבה סותמת הקבר. **אולם הר"ש** מוקים דמיירי שהקבר חלול והמציבה סותמת האויר של הקבר מלמעלה, **וא"כ צ"ע** דהוי בעיקרון כדעת רש"י והר"מ.

**הר"מ** יליף לגו"ד "מקבר", **והר"ש** מע"פ השדה, **ובתיו"ט** שזהו לשי' דלהר"מ הוי קבר דלר"ש מציבה, ועולה דלהר"ש אף שסותם האויר אלולי שהוא גם מציבה אינו מטמא שאם הוא ככל קבר הוי ליה למילף מקבר, **ועיין תויו"ט שהעיר שהרע"ב** מייתי לב' קראי, "קבר" ו"ע"פ השדה". וכן לרש"י מטמא אף ביצא מן הקבר, ולהר"ש לא, ועוד יבואר (עיין תויו"ט בזה.)

**להר"מ** אינו מטמא במשא משום שמשא במת עצמו בק"ו ולא יליף גו"ד ממת רק ממה שכ' בפי'. **ובר"ש** מייתי דרשא אשר יגע פרט למשא, **ועיין תויו"ט** דא"כ נילף נמי פרט לאהל. ומייתי ראב"ד פ"ב שמאשר יגע ילפי' מגע וע"פ השדה משמע מאויר והוי אהל, ומשא לא ילפי'.

**ברא"ש** עמד מתי משכחת לה טומאת גו"ד הא הוא מאהיל על המת בקבר סתום שטומאה בוקעת עד הרקיע. **ותי'** דמיירי שהקבר פתוח מן הצד ויש מקום לטומאה לצאת. **ובתוס' בסוכה כג' ד"ה "ולא"** תי' דמיירי שנוגע או מאהיל מעל דפנות הקבר שטמא רק משום גו"ד. **עיין מ"א** דמייתי פלוגתת ראשונים אם גו"ד מטמא אחר שניטל ממקומו, ולתוס' בכתובות דף ד' בשם רי"ד שטמא או שניטל א"כ הוא הנ"מ בדין גו"ד. **ע"ע שו"ת רשב"א א' תעו'. ושי' הר"מ פ"ב הט"ו** שקבר מחובר מטמא מדאו' ושאינו מחובר מטמא מדרבנן, **עיי"ש ראב"ד, וכס"מ** דלהר"מ ילפי' לגו"ד מהלכתא ולכן קריא ליה דרבנן. **וצ"ע** דהר"מ במתני' גדו"ד מייתי קרא דקבר, ודוחק שמתני' מיירי בגו"ד מחובר, דלשון הר"מ פ"ב הט"ו שגו"ד וקרא רק מה שאינו מחובר, וצע"ק.

**עיין חזו"א ז' ז'** שהקשה על תוס' בסוכה הא קבר סתום מטמא אף בדפנותיו וא"כ מה תי' תוס' שנ"מ בנגע בדפנותיו שלא כנגד הקבר דמ"מ אף בלא גו"ד מטמא משום קבר סתום כדתנן רפ"ז. **ותי'** דמיירי במת הקבור באדמה ועליו גולל, ונגע כנגד שמת הבור ושפת הבור ל"ח קבר וחשיב דופק, **ועיין בועז יא' כנ"ל. ועיין א"ר** שהאריך שאין בגו"ד שום חידוש לענין אהל, דהא הוי קבר סתום ככל הנ"ל, ולכן נקט שחידוש דגו"ד הוא לענין מגע, ואף אחר שניטל משם. ולא נתברר למה הוצרך לניטל משם תיפול משום מגע מהצדדין.

**ובר"מ פ"ד ה"ו** כ' בפי' שגולל שנסתלק, או מת שנסתלק מהקבר פקע טומאת גו"ד. אלא שיש לדון דמיירי שם דוקא באופנים של גו"ד בדבר שאינו מק"ט, ולדון שבדבר המק"ט אף בפירש נשאר בו טומאת גו"ד, שבדבר שאמק"ט טמא בעודו טפל לקבר, ובדבר המק"ט נשאר טמא בטומאת גו"ד, וצ"ע. עיין בועז יא'.

**עיין קוב"ש** כתובות אות טו', **וגרי"ז** זבחים דף טז'.

**ועולה דלתוס' בסוכה** גו"ד מטמא דוקא במחובר לקבר ואין פותח טפח דהוי ממש קבר, **ולרא"ש** גו"ד מטמא אף ביש פ"ט, וזהו החי' של גו"ד. ולשי' הר"ד בתוס' בכתובות **וכן לרש"י בעירובין טו' ע"א** גו"ד מטמא אף שיצא משם.

**עיין תוס' ברכות יט' ע"ב** שהקשה איך דלגו ע"ג ארונות, הא מכיון שהגולל נטמא אינו חוצץ והמדלג נטמא מן המת , **ותי'** שרק החצון נטמא ולא הפנימי ולכן הפנימי חוצץ. **עיין ר"ש פט"ו מ"ט, וחזו"א ז' ח'.** ועיין קוב"ש כתובות טז' ועולה ב' צדדים אם באמת רק החצון נטמא ולא הפנימי, או שכל הגולל אינו נטמא אלא שגולל מעביר טומאת המת לנוגע והמאהיל. **עיין לשון הר"מ פט"ו מ"ט.**

בפלוגתת רבנן ור' יהושע ביש תחתיהן עפר קברות, **ובר"ש וברע"ב** שתפוסה של מת מטמא, **ובבועז** כ' משום רקב, והוי מדרבנן ונחלקו רבנן ור"י אם חיישינן לספיקא דרבנן, **ועיין חזו"א כא' ה'** של"ש להבין משום רקב שצריך כל התנאים, ונקט שלהגר"א דלעיל שמלא רקב ועוד טמא אף בלא כל התנאים א"ש, ולבסוף מייתי ר"ש פט"ז מ"ד שנחלקו תנאים בתבוסה של מת אם טמא או טהור, ובזה נחלקו רבנן ור"י כאן. עיי"ש שדן בסוגית נזיר

סה' אם דין תפוסה לפנוי קברות או אף לטומאה.

**מ"ה: עיין מ"א** מדוע חזי זית וכל השעורים החסרים לא יטמא מדין חצי שעור, ותי' שטומאה שאני ולא נאמר בה דין ח"ש. או שבטומאה ל"ש חזי לאצטרופי ואולי כוונתו דל"ש נוגע וחוזר ונוגע. והקשה מהא שמצאנו ח"ש באפיה וגזיזה בשבת, עיי"ש. **עיין גר"ש ב"ב טו' ז'** שפחות משעור נחשב טהור וחוצץ בפני הטומאה, וא"כ א"ש דל"ח אפי' ח"ש. ויש לדון להמ"א אם כוונתו להקשות רק לענין איסור ח"ש לכהן ליטמא, ואז יש לדון שכהן אינו אסור במגע טומאה אלא אסור לו ליטמא וכאן בנוגע בח"ש מ"מ אינו נטמא, או שכוונתו של המ"א הוא שבאמת ח"ש יטמא טומאה לענין איסור ולא לענין כרת ויהיה אסור ליכנס לביהמ"ק ולאכול בקדשים. (**עיין מנח"ח** רסג' אם לכהן מותר ליגע בס"ט ברה"ר דהא נוהגין בו שהוא טהור, וכן נקט שמותר לו. **ובאבי עזרי פ"ב משמחות הט"ו** פליג שלכהן אסור ליגע בס"ט ברה"ר שאיסור של כהן ליגע בטומאה ולא ליטמאות, ונ"מ כאן א"נ שמ"מ ח"ש אינו מטמא אם שייך לדון איסור ליגע משום ח"ש אף שאינו נטמא).

אבר מן החי שחסר עצמו, **ובר"מ ובר"ש** אף בחסר משהו אינו מטמא באהל, ובחסר בשר אם תעלה ארוכה מטמא. **ועיין ר"מ פ"ב ה"ג ד' וראב"ד שם, והראב"ד** הבין בדעת הר"מ שאבר מן המת שחסר העצם אינו כלום ומטמא באהל ודייק ממתני' דמיירי באמ"ה אבל מן המת חסרון עצמו אינו כלום, ונקט הראב"ד שודאי חסרון עצם מן המת מפקיע טומאת אבר ונשאר טומאת עצמות.**עיין חזו"א א' יד'** דכ"ז לפי נוסח בר"מ חסר הבשר (וחסר העצם) הרי שמ"מ להר"מ טמא כמת שלם, אולם לגירסא שלפנינו וכן גרס הכס"מ "חסר הבשר ולא חסר העצם" הרי שהר"מ כהראב"ד עיי"ש, **והכס"מ** נקט בדעת הראב"ד שבחסר עצמו אף שלא חסר הבשר ויש כזית בשר מ"מ אינו מטמא באהל, ותמה מ"ש כזית מן המת לכזית מאבר מן המת, עיי"ש.

**עיין חזו"א כא' יא',** שהוכיח שאמ"ה, שמבואר במתני' פ"א מ"ח שחסר בשרו מטמא במו"מ ולא באהל, דע"כ בחסר כל בשרו טהור לגמרי, דהר"ש הקשה שמתני' תאמר חסר עצמו וחסר בשרו, וע"כ שכוונת קושייתו שיהיה טהור לגמרי בחסר כל בשרו דאל"ה הא גם באבר מן המת בחסר בשרו ולא כל בשרו אינו מטמא באהל, וע"כ שקושית הר"ש דלתני חסר כל בשרו וטהור, ובמן המת בכה"ג מטמא במו"מ. **עיין א"ב ומ"א פ"א כלים מ"ה.**

**מ"ו:** רביעית מב' מתים וכו' **עיין א"ר** שהמשנה באה לומר שלרבנן טהור אף ב' חצאי רבעיות הבאות מב' רבעיות דטהור, ור"ע מטמא אף ב' חצאי רבעיות מב' מתים שטמא, וזהו דלא כהתוס' לעיל במ"ב שנחלקו או בב'

חצאי רבעיות ממת ובבב' חצאי רבעיות מב' רבעיות לכ"ע טמא, או להיפך עיי"ש.

**ועכ"פ** חכמים מצרכי ממת א' משום שכל גדר טומאתם שהם כמת שלם. **עיין חזו"א כא' ז'.** ובר"ש מייתי הגמ' בנזיר נב' שבכולם חזר בו ר"ע מלבד רביעית דם. וי"ל שבכולם שדרה עצמות רוב עצמות עניינם ודאי מת שלם ולכן צריך מת א', משא"כ רביעית דם לרבנן עניינו שבכך תחילת נפש קטן, אבל בזה פליג ר"ע.

**ועיין מ"א** שכזית נצל ורב מניינו ובניינו לכ"ע מצטרף, והר"מ מייתי כזית נצל בפ"ב ה"ד, ורב מניינו אולי לכ"ע אינו מצטרף שודאי עניינו צורת מת שלם, ובמ"א נקט ל"כ.

אבר מן החי מב' מתים, **ברע"ב** שנחתך חצי אבר מאדם זה וחצי מאדם זה, **וברע"א** שבכה"ג לכ"ע טהור דהא מעולם ל"ה לחצי אבר שם של דבר טמא, ולכן נקט דמיירי שנחתכו ב' אברים מב' בנ"א ונחתכו כ"א לחצי וחברם מב' בנ"א, ונקט שבאדם א' בכה"ג טמא כמבואר לקמן מ"ז, ויש לדון דלקמן מיירי באבר שנחתך לחצי וחברו דחבורי אדם הוי חבור, אך אולי בב' אברי אדם א' שנחתכו לחצי וחבר חצי של זה לשל זה אולי תלוי בפלוגתא דמתני' ועיין. ואולי יד ימין ליד שמאל אין הם ב' חצאי אברים אלא הם ב' אברים שונים כמו יד ורגל, וצ"ע.

**מ"ז:** עצם כשעורה שנחלק ר"ע מטמא וריב"נ מטהר, והר"מ פ"ד ה"ד פסק שטמא, ובר"ש לעיל מ"ד לגמ' בנזיר נב' שבכולהו חזר בו ר"ע מלבד רביעית דם. **וברע"א בר"מ שם** הקשה דבגמ' מבואר שבכולהו מודה ר"ע ומדוע פסק הר"מ כר"ע בעצם. **ובחזו"א כא' ז'** דמתני' דידן מייתי לעצם בנפרד ובזה רק ריב"נ פליג ובזה לא מודה ר"ע.

**ברע"א שם** דדוקא עצם מאדם א' שנחלק מצטרף לר"ע, **ובחזו"א כא' ז'** שלר"ע עצם מצטרף אף מב' מתים. **ולהחזו"א** א"ש שר"ע חזר בו מכולם לא כולל עצם, שכולם עניינם מת שלם, ולכן הדר ביה ר"ע מלבד דם, אבל בעצם פליג בעיקר הענין שצריך מת שלם אלא הוי שעור כבשר בכזית ולכן לא הדר ביה ומצטרף. **להרע"א** שנקט בדעת הר"מ שפסק כר"ע בעצם, שזהו דוקא ממת א' ולא מב' מתים, ועולה דסבר שלר"ע בגולגולת ושדרה ורביעית אף ב' מתים מצטרף, ועצם כשעורה גרע טפי שמצטרף דוקא ממת א'. **ובגרי"ז** נזיר נב' שלדידן ב' חצאי שעורה מב' אברים אינם מצטרפים, ולכאורה ק"ו מב' מתים, ועיין.

**עיין מ"א רש"ש ובועז טו'** שעמדו **שהר"מ** פסק שב' חצאי עצמות מיטמאות במשא ואהל ולא במגע, **ובכס"מ** דמיירי בחברן ונגע בא' מהן שאין חבורי אדם חבור ולכן ל"ח מגע בכשעורה, אולם לשון הר"מ שאינו מטמא כלל במגע, אף בנוגע וחוזר ונוגע. **ועיין בתפא"י** דלמרות שהר"מ פסק שיש נוגע וחוזר ונוגע וא"כ מדוע סתם הר"מ שבחצאי עצמות אינו מטמא כלל במגע, וע"כ דלר"ע למרות שלא דריש לעצם ולא עצמות ה"מ למשא ואהל ולא למגע שלגבי זה צריך דוקא עצם שלם, וצ"ב.

עצמות שנדקדקו ,**להר"ש והרא"ש ר"ש** מטהר אף במו"מ מכיון שאין בכל עצם כשעורה , וצ"ע מ"ש מעצם שנחלקה דר"ע מטמא, ומהו הנידון כאן יותר מעצם שנחלקה, **עיין מ"א. ובר"מ** פ"ד ה"ד דמיירי לענין אהל, דהיינו שברישא נתחדש דלר"ע עצם שנחלקה מצטרפת לשעורה לטמא במו"מ, ובסיפא שלחכמים מצטרף אף לרובע לטמא באהל.

**ויש לדון** אם ר"ש דמטהר בנידקדק בע"כ פליג על ר"ע שמטמא בנחלקה, וי"ל שבאמת מודה ר"ש שיש חבור לשעורה ואין חבור לרובע ולא נחלקו ר"ש ור"ע, **עיין מ"א.**

**ולפי"ז** יש לדון ולומר שעצמות שנדקדקו ליותר מכשעורה יצטרפו אף לר"ש לאהל, ואין צריך עצמות שלימות אלא סגי בעצמות כשעורה לרובע, ונחלקו רק בפחות משעורה, שר"ע וריב"ן נחלקו לצירוף טומאת עצם כשעורה, ור"ע וחכמים נחלקו אם יש צירוף לרובע. והר"מ פסק בשניהם שיש צירוף של חצאי עצמות לטומאת עצם כשעורה ולטומאת רובע, **עיין גרי"ז נזיר נב'.**

**בא"ר מ"ב**  נתבאר שאף רובע צריך שיהיה מכל העצמות , מכל עצם מקצת, **ולכאורה** לא אתי לר"ש שכ' שעצם שנידקדקה אינה עושה טומאת רובע, ובע"כ כמש"נ גם עצמות שבורות לכ"ע מצטרפות לרובע, ורק לר"ש צריך שכל עצם יהיה שעור שעורה ולא פחות, ואז יש בה טומאת רובע ולא מהני צירוף עצמות לכן, ועיין.

**ועכ"פ** לשון המשנה שאין בא' מהם שעור כשעורה הוא כדי שלא יטמא במו"מ, ולשון הר"מ צ"ע שכ' שאין בא' מהם שעור כשעורה אינו מטמא באהל, ומשמע שאם יש בא' מהם כשעורה יטמא באהל, וצ"ע הא צריך שכל הרובע יהיו מעצמות שיש בהם שעור שעורה.

**ובאמ"ה** שנחלק נחלקו ר"י ות"ק, והל' שטהור ולכאורה אזלי לשי' חכמים שאמ"ה מב' אנשים טהור, ונחלקו במת א'. **ובמ"א** שה"ה אבר מן המת, **ובחזו"א כא' ז'** שאבר מן המת שנחלק לכ"ע טמא, ורק בב' בנ"א נחלקו לעיל מ"ו אם מצטרף. וצ"ע הגדר דמכיון שאבר מן המת צריך שם אבר ול"ח כבשר ולכן לא מצטרף ב' בנ"א, א"כ מנא לן לחלק ומהו החילוק לגבי צירוף באדם א'.

**פ"ג**

**מ"א:** נחלקו ריב"ד ורבנן אם יש נוגע וחוזר נוגע או מאהיל וחוזר ומאהיל, **וכן נחלקו ר' ישמעאל ור"ע בחולין קכד'.**  דלר"י חצאי זיתים בעור מטמאין במשא ולא במגע משום אנוחו"נ, ולר"ע מטהרין משום עור מבטלו אך יש נווחו"נ.

**בתוס' בחולין קכד' ע"ב** ד"ה "אין" עמד מ"ש מגע ואהל שאין נוחו"נ, ומשא אמרינן נושא וחוזר ונושא, ותי' דילפי' לה מקראי. **וברשב"א** שם חילק בין משא שנושאןיחד לאהל (ומגע) דחשיב ב' נשיאות וב' אהל ואינם מצטרפים. **והנה** לריב"ד כאן אף במשא אינו מטמא בב' חצאי זיתים, **ובר"ש חילק** בין מחדד לשאינו מחדד. (ויש לדקדק אם הרשב"א שם לא מתכוון להקשות קושית הר"ש וליישב דלר"ע וריב"ד משא בב"א מטמא ובזא"ז אינו מטמא, ומתני' מיירי בנא"ז).

**ועולה לכאורה עכ"פ** שב' חצאי זית מן המת הוו חפצא של טומאה, ורק דיינינן אם ב' מגעות חשיב מגע בכזית וכן ב' אהלים וב' משאות.

**ועכ"פ** הר"ש מוקי מתני' דידן באינו מחדד ולכן לריב"ד אינו מטמא במשא למרות שסבר כב"י שמטמא במשא. **והקשה החזו"א כא' ח'** דא"כ מדוע לרבנן מטמאין במשא, הא מימרא דעולא בחולין הוא שלמרות שיש צירוף לב' חצאי זית מ"מ יש דין מסויים במשא שינשא בב"א, ובזה לא נחלקו, ומאי טעמיה דרבנן.

**עיין ר"מ פ"ד ה"ה** שמגע בב' חצאי זית מטמא, ורק חבור אדם אינו חבור לענין מגע בא' דל"ח מגע בחבירו, **וספ"א משאה"ט הי"ב** שלמשא צריך חבור כדי שינשא, וכמש"נ שזהו דין מסויים במשא שצריך כדי שינשא כולו. **ועיי"ש כס"מ ורע"א**  ועולה דלבכס"מ נקט בדעת הר"מ שאף מגע בב' חצאי הזית לא מהני לטומאת מגע ולכן הקשה דא"כ הא כל מה שלא בכלל מגע לא בכלל משא, **וברע"א** שם שכוונת הר"מ שמגע מקצתו ל"ה מגע אבל מגע בשניהם הוי מגא וא"כ הוי בכלל מגע, ולהכס"מ צ"ע שעולה שהר"מ פסק שבנבילה חבור בקיסם לא מהני למגע ומהני למשא, ומימרא דעולא ליהפך שלמרות שאין חבור למשא יש חבור למגע, ושונה נבילה ממת שבנבילה אנוחו"נ ובמת יש נווחו"נ, ולע"ע צ"ע. **ע"ע חזו"א עוקצין א' יד'.**

**רש"י בחולין קכד' ע"ב ד"ה "והוא"** שחידוש דעולא ור' אלעזר דבעינן מחדד הוא אף למגע, וכפי הנראה, דלרבנן ור"ע שיש נוגע וחוזר ונוגע וכנ"ל במאהיל, וכן לריב"ד ור' ישמעאל שאין נוחו"נוכן אין במאהיל, אבל במשא יש נשאת ב' חצאי זית, דכל הני הוא דוקא במחדד. ומחדד הוא תנאי לצירוף ב' חצאי זית למקום שמצטרפים.

**אולם לרש"י א"כ יקשה דברי הר"ש בנפלים,** שאם מוקי הר"ש מתני' באינו מחדד ולכן לריב"ד אין מטמא במשא, א"כ לרבנן צריך להיות שאינו מטמא לא במגע ולא במשא, ואם מיירי מתני' במחדד א"כ נפקא שלריב"ד אף מחדד אינו מטמא במשא, ודלא כר' ישמעאל דחולין וככל קושיות הר"ש.

**אולם הר"ן והרמב"ן שם** נקטו שדין מחדד נצרך רך למ"ד שאנוחו"נ, לריב"ד ולר"י, ומ"מ מודו במשא במרודד, אולם לרבנן ור"ע שיש נוחו"נ במגע ואהל ה"ה במשא אף בלא מרודד, ומשו"ה א"ש דברי הר"ש שמתני' מיירי באינו מרודד ולכן לריב"ד ור"י אינו מטמא במשא, ואעפ"כ לרבנן מטמא במגע ומשא ואהל שאינם מצריכים מרודד.

**ועולה ג' שיטות, אם** מרודד הוא דין מסויים לכ"ע במשא, **או** שהוא דין לכ"ע בכל צירוף בין ב' חצאי זיתים למ"ד שיש צירוף דצריך עכ"פ מרודד, **או** ליהפך שאם יש צירוף לב' חצאי זיתים אי"צ כל מרודד, ורקר למשא למ"ד שאין צירוף בין ב' חצאי זיתים מהני מרודד לצרפם.

**ומבואר במתני'** שאהל ומגע שם א', למעט אהל בהמשכה שאינו במגע. **ובגמ' חולין קכה' לרבא**  הוא כנ"ל שכל אהל אם מאהיל על מת או מת מאהיל חשיב מגע, ורק אהל המאהיל על אדם ומת ל"ח מגע, **אולם לר"ז שם**  כל מת הנמצא במקום רחב טפח המאהיל עליו חשיב אהל ולא מגע. ורק בטומאה רצוצה הבוקעת כגון ב' מגדלים שאין ביניהם טפח האהל על גביהם חשיב מגע, **ולאביי**  שם כל אהל פחות מטפח למת חשיב מגע דיותר מטפח חשיב אהל. **והרא"ש מייתי** הן לרבא והן לר"ז, **והר"ש** מייתי לר"ז, **והר"מ** מייתי לב' מגדלים אך ביאר באופן אחר, שהיה דף דעליו חצי זית, ועליו דף בפחות מטפח ועליו חצי זית, שהדף העליון **נטמא** מב' חצאי זיתים, ולכאורה זהו דברי אביי שהוי אהל בפחות מטפח למת, ועיין, וצ"ע דמייתי למגדלים וביארם כשי' אביי. ובאמת **עיין תוס' שם ד"פ** "אמר" דלר"ז מתני' מיירי בהמשכה הוא לאו דוקא אלא גם אהל במגדלים שיש בהם חלל טפח אין אהל נחשב כמגע ליצטרף עם מגע, וכן לאביי המשכה לאו דוקא אלא כל אהל למעלה מטפח אינו מצטרף. **עיין חזו"א כ' ט' י'** דנקט שהר"ש והר"מ פסקו כרי"ז, **ועיין א"ר** שביאר מתני' כרבא, וכן הוא פשטות לשון המשנה. שדוקא המשכה אינו מצטרף.

**ועיין קה"י כא'** דנקט שלרבא אף שהמאהיל מעל מת כשיש טפח חשיב מגע, ורק המשכה נחשב אהל, אולם חשיב גם אהל ולא רק מגע, וא"כ ח"ז מאהיל על מת וח"ז בהמשכה יש להם צירוף לרבנן, ומכיון שבמתני' מבואר שהמאהיל על ח"ז אינו מצטרף עם אהל דהמשכה בע"כ מתני' מיירי ברצוצה שאין בה כלל תורת אהל אלא רק מגע ולכן אינה מצטרפת עם אהל המשכה.

**הר"מ פ"ד הי"ד** פסק שלעולם אין מגע מצטרף עם אהל, והשמיט מתני' שמצטרף , וכדנתבאר שרק בהמשכה אינו מצטרף ולא במגע, או מגע טפח, או בין מגדלים. **ובגר"ח פי"ט מטו"מ סוף הל"ב.** יישב דהר"מ פסק כר"ש דחולין קכו' שאין אהל נקרא מגע ולכן ב' חצאי זיתים אין להם אפשרות ליטמא במגע שאהל אינו נחשב מגע, וממילא אין צירוף בין שום סוג של אהל למגע. עיין חזו"א כ' י', ולקוטי הלכות.

עיין גליון חזו"א שם ועולה שדן עם הגר"ח אם למ"ד אהל כמגע אם הוא תלוי בדין טומאה רצוצה הבוקעת ועולה וחשיב כנוגע בה, או דהוי סתם שכל חכמים שאהל על המת חשיבותו כמגע.

**עיין תוס' חולין קכה' ע"ב ד"ה "אמר"** ועולה דמתני' מוקמי הא דאין צירוף דוקא בהמשכה, דס"ד שבין ב' מגדלים דהוי ט"ר הרי שגם המשכה יצטרף למגע והדבר תמוה מסברא.

**הר"מ פ"ד הי"ד** פסק שיש צירוף ב' אהלים כגון אהיל על ח"ז וח"ז אהיל עליו וכד', ובה"ח כ' רק שאהל א' מצרף ב' ח"ז ומשמע שב' מקומות אין להם צירוף, ולכאורה סתר עצמו **עיין ראב"ד וכס"מ. ובמרכה"מ** תי' שודאי אין צריך שאהל א' יצרף ב' ח"ז, ומהני אף ב' אהלים כמבואר בהי"ד, אלא ה"מ אדם המאהיל ח"ז וח"ז מאהיל עליו שהאדם עושה מעשה אהל בב' ח"ז, אבל אדם המכניס ב' ידיו לב' אהלים שיש בהם ח"ז טומאה אין צירוף דאתה צריך לומר המשכה באהל מכח ח"ז וזה לא אמרינן. דהיינו שאדם המאהיל על ב' ח"ז מצטרף שאי"צ המשכה, אבל המשכה ל"א מכח אהל של ח"ז.

בפשטות אהל הינו סוג של מגע, ששהייה באהל עם מת הוי חבור כמגע. ולפי"ז קשה להבין מדוע אין מצטרפין ב' אהלין על ב' ח"ז הא הוי כמגע בב' ח"ז. (ויש שנקטו שאהל הוא סיבה שהטומאה מתפשטת לכל האהל, והאדם הנוגע באויר האהל הוא נוגע באויר שיש בו ט"מ בהתפשטות, ולפי"ז י"ל של"ש שיחול שם אויר טמא ע"י אהל כשכל אהל רק מאהיל על ח"ז, ופשוט.) (עיין חזו"א ח' ט', ויג' טז', שאדם הנוגע באויר פתח שיש בו מת נטמא, ולכאורה אינו נאהל ע"י האהל , דהא ידו בחוץ על סף פתח הבית, ולכאורה משום שאויר אהל מת עצמו טמא והנוגע באותו אויר נטמא.

**עיין ר"מ פי"ב מט"מ ה"א** שכלים ע"ג מת וכלי על גבי הכלי נטמא הכלי העליון. שהכלים שלמטה אף שמאהילים אך אינם חוצצין בראי הטומאה, ועולה שם שהכלי העליון טמא אף שאינו מאהיל מעל המת שלמטה. **ובתויו"ט פ"ו מ"א** שהכלי העליון מאהיל על אויר שלמטה שהוא כמליא טומאה, **והחזו"א** ב' ז' השיג דלא מצאנו טומאה ע"י שמאהיל על אויר אהל, ולכן פי' באופן אחר, ועולה לכאורה הנידון הנ"ל אם אהל הכוונה שכל האויר כמאן דמליא מת המת.

**ע"ע ר"מ פי"ב ה"ז** שקורה רחבה טפח המאהילה על מת, הכלים שתחתיה אף ששם רחצה פחות מטפח נטמאים, וע"כ ל"ש שבמקום הצר יש מליא טומאה (עיין חזו"א יא' ג') וע"כ טומאת אהל מכח הימצאות של כלים עם המת, והוי כמגע, ועיין.)

**עי"ל** שב' מגעות הריהם מעשה מגע א' בב' ח"ז, וכן כל האהלים שהם כמגע וגדר הדבר שהאדם עושה מעשה מגע ואהל כמגע בכזית שלם בצירוף, אולם ב' אהלים על ב' ח"ז ואדם א' אין כאן מעשה מצד האדם שמצרף ב' הח"ז, אלא יש כאן מעשה מצד האהל שמאהיל על המת ועל האדם. ובזה הצריך הר"מ שאהל א' יאהיל על ב' ח"ז , שצריך שהאהל יאהיל על ב' ח"ז וזהו לשון הר"מ. שא"א שב' אהלים יצטרפו והאדם בתולדה יטמא משניהם. ועיין. **ולפי"ז סיפא דמתני'** שאדם הנוגע בח"ז ודבר מאהיל עליו ח"ז שטהור, אי"צ לזה שהוו ב' שמות שאינם מצטרפות, אלא זהו משום שמעשה האהל אינו מצטרף עם מעשה האדם ולית כאן בגדרה של מגע בכזית שלם ע"י מעשה א' של אדם או אהל, ועיין. **ועיין א"ר** שאולי כוונתו כן עיין להלן.

**ובאמת צריך לברר מהו פלוגתת ר"מ ורבנן** אם נחלקו רבנן וריב"ד בנוגע בח"ז ודבר מאהיל עליו ועל ח"ז, ובפשטות הנידון אם אהל עצמו נמי נחשב מגע ולכן מצטרף לר"מ. ורק מגע ומשא אינו מצטרף וכן משא ואהל. אולם לפי' השני לעיל הנידון הוא דלת"ק אהל על רי"ז מת ואדם הנוגע בח"ז מת החסרון הוא שאין כאן מעשה שלם של מגע בכזית, שמעשה המגע בח"ז עושה האדם ומעשה המגע בח"ז השני עושה האוהל, וא"כ מה סבר ר"מ, וי"ל דסבר שדבר המאהיל על אדם ומת חשיב ג"כ מגע של האדם. ולכן חשיב שהאדם עושה ב' מגעות בח"ז. שת"ק סבר שמאהיל על אדם ומת המאהיל עושה את פעולת המטמא, ולר"מ האדם עושה את המעשה המגע המטמא בכך שנמצא באהל א' עם טמא דחשיב כמגע.

**ועיין פט"ו משנה י'** בענין ב' בתים שיש בכ"א ח"ז, ואדם פושט ידיו לכאן ולכאן. שאם יד האדם טפח נעשה הכל אהל א', ואם אין ידו טפח, **להר"ש** האדם טמא ודלא כמש"נ, **ולהר"מ** שם משמע שאף האדם אינו טמא, וכמש"נ שאין מגע בב' אהלים עם ח"ז מצטרף.

**עיין אבי עזרי פט"ו מט"מ** בענין ב' בתים שיש בכ"א ח"ז ויש ביניהם פתח פ"ט אם נעשה בית א', ולכאורה אם הענין שאין המשנה לח"ז א"כ כאן א"א שכל בית ימשוך אהל על ח"ז. אך אם הענין רק בדין מעשה אדם שצריך מעשה א' של האדם בב' ח"ז, וא"כ התם ל"ש כלל, וודאי יש צירוף ע"י הפתח פ"ט לייחשב מקום א' עם כזית טומאה.

**לר"מ** הרי שאף בנוגע בח"ז וח"ז מאהיל עליו מצטרף, **ובר"ש** משום שאהל ומגע לעולם שם א'. אולם ברמב"ן חולין קכה' דלר"מ לרבנן הכל מצטרף אף מגע ומשא עיי"ש.

**עיין א"ר** דלר"מ המאהיל עליו ועל ח"ז חשיב טומאה כמאן דמליא והאדם נוגע בחלל טומאה והוי מגע ומגע. ועיין בא"ר בדעת ת"ק וצ"ב דבריו שכ' שאהל עניינו מליא טומאה וכמגע בטומאה, ומ"מ ביאר שלת"ק לרבנן אין מצטרף המגע במליא טומאה מצטרף למגע בח"ז דלמרות שטומאת הח"ז

מליא כל האהל, מ"מ אין האדם נוגע אלא הדבר המאהיל נוגע. ואולי כוונתו למש"נ שאף שנחשב שהאדם נוגע במליא טומאה אין זה נחשב מעשה מגע האדם אלא האהל מגיע בין המת לאדם ואינו מצטרף עם מגע אדם ממש. (עיין תויו"ט)

**מ"ב:** מלא תרווד וכו' **ובר"ש** מייתי לגמ' נידה כז' דמתני' דפ"ב מב' היינו מתני' דידן, אלא דס"ד שנתפזר גרע שאין מאהיל וחוזר ומאהיל, וא"כ מתני' קמ"ל כת"ק דמ"א דלא כריב"ד. וכן מאחר **והר"מ** ס"ג ה"ח פסק שעפר שנתערב במת מטמא, ובפ"ד הי"ד פסק שיש מאהיל וחוזר ומאהל, א"כ למה בפ"ד ה"י חזר ופסק לדין דמתני' שתרווד שנתפזר מטמא.

**עיין ריטב"א** נידה שם שתרווד שנתפזר פ"ד שבטל אגב קרקע, וגרע מב' חצאי זיתים. **וברא"ש** כאן השווה מתני' ללהלן מ"ד שאהל מצרף ב' ח"ז לייחשב אהל א'. ומדוע לא השווה למ"א שיש צירוף בין ב' אהל, ועולה כביכול שרק אהל א' המאהיל על ב' ח"ז מהני, וכדברי הר"מ פ"ד ה"ח. ועולה שמכיון שלא מיירי בחתיכות של ח"ז אלא ברקב מפוזר הרי שכאן לכ"ע אין צירוף ב' ב' אהל, ורק אהל א' מצרפן, ולכן הוי דין חדש, וצ"ע.

**עיין מ"א משנה א'** שלריב"ד אין מאהיל וחוזר וכו' דוקא בב' חתיכות שאינם נוגעות זב"ז, מהא דבגמ' בנידה מבואר שס"ד שדוקא במתני' שנתפזר אין חוזר ומאהיל אבל במכניף חוזר ומאהיל קמ"ל שר"ש פליג משום שעירבב בה עפר, ומשמע שמכניף חשיב מגע ואהל א', והוכיח דאל"ה לריב"ד אין כלל טומאת רקב לא משום מגע ולא משום אהל, וע"כ שמכניף הוי אהל, א' ולא נחשב חוזר ומאהיל אולם הא תרווד אף במכניף לכ"ע לא מהני מגע במקצתו, וכמבואר מתני' פ"ב מ"א , וע"כ שאינם מחוברין ולכן צריך מגע בכולי ומ"מ אהל כולו במכניף מהני, ול"ח מאהיל וחוזר ומאהיל, וצ"ב. **וצ"ע** הר"ש שלפי פ"ב מ"א שכ' שאף אם רגע בכל התרווד לא יהני משום חוזר ונוגע, והא מוכח שבמכניף אין חסרון של חוזר ונוגע. **ועיין רא"ש נידה כז'** סוף ע"א, שעמד בזה, ונקט שכך הוא הלל"מ שתרווד אין בו נוגע אחר נוגע ויש בו מאהיל אחר מאהיל. **וצ"ל** שאהל על תרווד שלם הוי מעשה אהל א', והתרווד שמכניף חשיב חתיכה א' לענין שיש כאן חפצא המטמא, ובנתפזר פקע שם תרווד רקיב ולכן לא מהני מעשה אהל א' על תרווד שנתפזר אולם בנוגע וחוזר ונוגע, אף שמכניף מ"מ הוו ב' מגעות ואין מצטרפות, **ועיין עוד תוס' נזיר נ' ע"ב** בדם שג"כ חילק בין מגע לאהל, וי"ל כנ"ל.

**עיין חזו"א עוקצין א' יד'** ד"ה "מעילה" שבכל ב' חתיכות הנוגעות חשיב חוזר ומאהיל, ורק תרווד רקב במכניף נחשב חתיכה א' שכך דרך חבורו ואין לו עוד חבור גמור, (ומ"מ מהני דוקא לחוזר ונוגע ולא לנוגע במקצתו.)

**עיין ר"מ פ"ד ה"ד** שעצם כשעורה שנחלקרה אין בה נוגע אחר נוגע אלא רק משא ואהל, **עיין בועז פ"ב סקט"ו.** וכאן עולה שבאמת אין לעצם שנחלק צירוף ע"י ב' מגעות, אבל ע"י אהל דמשא א' הרי שמעשה אהל ומשא א' בשניהם הוא גופא נותן להם צירוף , ומגע דהוי ב' מגעות אין להם צירוף ולכן אינם מטמאים.

**ועולה** שב' ח"ז מהני ב' מגעות למ"ד חו"נ, ולא מהני ב' מגעות בעצם להר"מ ובתרווד להר"ש והרא"ש בנידה, והגדר כמש"נ בבועז בעצם וה"ה בתרווד וכן בדם, שבאמת אין ל"ב חתיכות כל לטמאות, ורק משא ואהל א' מצרפן, ולכן ל"ש בהו ב' מגעות בב' חתיכות, ורק אהל ומשא מצרפן, ועוד עולה דאף אם בתרווד יש לו חבור במכניף לייחשב חתיכה א' לכך שיהני ביה אהל א', אבל לא יהני לכך שמגע במקצתו הוי מגע בכולו, וי"ל שחבור חתיכות התרווד רק משלים שם אוסף א' לשעור לטמא, אך אינו חבור לכך שמגע בזה חשיב מגע בזה.

(עיין תו"ר חולין קכד' ע"ב שנקט שב' חתיכות באהל א' חשיבא כמרודד ושיש להם חבור כל שהו ולא ס"ד שבזה לכ"ע יש נוגע וחוזר ונוגע, ושייך לעניינן.)

**רביעית דם שנתבלעה וכו',** ובגמ' בנידה סב' ע"ב מייתי שרביעית שנבלעה בקרקע מטמאה ותי' הגמ' שכלים שהיו קודם שבאו הרביעית דם נטמאו קודם שנבלעו, **ובמאירי שם מייתי ראב"ד** שאף אם מקצת לא נבלע מטמא, ורק נבלע כולו אינו מטמא. ולשון המאירי שכ"ז שמקצתו לא בלוע הבלוע נגרר אחריו. ובחי' הראב"ד שם דוקא אם נבלע כולו חיישינן שמא נאבד ממנו, וצ"ע שזהו הטעם שמא נאבד ממנו ומדוע בנבלע מקצתו ל"ח שמא נאבד ממנו, וכן אם היה יותר מרביעית דאין לחשוש שמא נבלע, וע"כ יש כאן גדר שאם כולו בלוע איען לו תורת שעור מכיון שא"א לחודדו, משא"כ אם מקצתו לא בלוע הרי שעדיין אינו נחשב בלוע ומשערינן אם יש שעור, וצ"ע. ויש לברר אם מים בלועין מטמאין.

**נבלעה בכסות וכו'** בתויו"ט עמד הא מכיון שהבגד מ"מ נטמא א"כ הוי חרב כחלל, ולרש"י שמטמא באהל שיטמא הבגד מ"מ משום חרב כחלל, ולכן אוקים דמיירי שקודם נבלע קצת בבגד ואח"כ בא כל הרביעית, **והתוס' בנידה סב' ע"ב ד"ה "ואם"** כ"כ דסבר שמש"כ במתני' טהורה אזיל על הבגד ולא על מה שבבית, עיי"ש.

**עיין בועז אות ז'** שלהראב"ד שדם צריך חבור, א"כ איך דם בלוע בבגד שמפוזר בחולין המחוברין בידחי אדם, מצטרף לטמא באהל. ועיין מש"כ ליישב מתני' הבועז ובתוס' אנשי שם, שטבלו והנידון אם עלתה טבילה עיי"ש.

שכל הבלוע שא"י לצאת טהור, **ברש"י** נידה סב' ע"ב ד"ה "אי" משום טומאה בלועה, **וברש"ש** שם דטומאה בלועה הוא דוקא בלוע באדם ובע"ח, **עיין חזו"א כלים יא' כו'.**

**בגמ' נידה** מוקי למתני' בדם הטמא מדרבנן, דם תבוסה, **והר"מ** השמיט זאת רש"י בנידה שם ביאר דם תבוסה הכוונה דם ספק, **אולם עיין ר"ש פ"ה** מ"ב שדם הנבלע בבגד הוא עצמו נקרא דם תבוסה. וצ"ע סוגיא דנידה א"כ מתי משכחת לה דם בלוע בבגד שאינו דם תבוסה. **ועכ"פ לפי"ז מיושב שי' הר"מ הנ"ל,** שכל בגד בלוע חשיב דם תבוסה. (עיין בינת אדם שמחה אות ב' דאוקימתא דדם תבוסה רק לר"ל התם ולא לר"י והל' כר"י, ובקרית ספר נקט שדוקא בדם תבוסה.)

**הר"ש** כאן כ' דלר"י אפשר לאוקמי אף בטומאה דאי', **ותימה** הא להר"ש הא גופא שבלוע בבגד הוי טומאה דרבנן.

**ובגמ' ב"ק קא'** נמי מסקינן שמתני' מיירי דוקא בדם תבוסה, ובר"ש דגמ' התם לר"ל, דלר"י אין להקשות מבגד בלוע לבגד צבוע , דלר"י מסקינן דבאינו מקפיד ויכול לצאת טהור, וא"כ יש לאוקמי לבגד צבוע במקפיד ויכול לצאת, משא"כ בבגד בלוע מיירי באינו מקפיד, ופשוט.

**מ"ג:** נשפך באויר וכו' קטפרס והאהיל עליו וכו'. **ברא"ש ומהר"ם** דמיירי שנשפך בחצר שאין בו גג והאהיל אדם על מקצתו, **ובר"מ** שהאהיל הבית על מקצתו. **וברע"ב** שנשפך בבית והאהיל אדם וצ"ע **עיין תויו"ט.**

**הראב"ד פ"ד הי"ג** נקט דבמתני' בקטפרס אף במאהיל על כולו לא מצטרף, דנקט שבדם ל"ש חוזר ומאהיל שדם נקרא נפש. **וצ"ע** מדוע נקט התנא באהיל על מקצתו, **עיין בועז ח'** דאתא לאשמעינן שדאשהורן חשיב חבור גמור. **ועיין קה"י כ'** שהקשה דלר"ע ב' חצאי רביעית מב' מתים מצטרפין, והא להראב"ד מכיון שחצי שעור דם אין בו שם נפש, וכדי שיחזור לייחשב נפש צריך חבור, ואין חבורי אדם חבור, ובקה"י תי' דה"מ לרבנן שבח"ז לא מצטרפין צריך נפש, והראב"ד כ' לדינא, משא"כ לר"ע רביעית הוא רק שעור ולכן מצטרף מב' מתים. (ויש לדון שצירוף ב' חצאי רביעית הוי צוות חבור טבעי של דם דל"ש ביה חסרון חבור ע"י אדם שו"ר כן ברש"ש פ"ב מ"ב).

**עין שם קה"י**  דמייתי עוד להקשות בשם המקד"ד הא כל דם שהיה ניזוק שוב להראב"ד אין לו חבור, ותי' דמשכחת לה ביצא בזינוק. וצ"ע מתני' שהיה על אסקופה ונקרש מטמא, הא כבר נתפרד ואין לו עוד חבור. (וע"כ כמש"כ לעיל בשם רש"ש שחבור דם אין לו חסרון של חבור ע"י אדם.)

קטפרס בין מבפנים בין מבחוץ, עיין ר"ש רא"ש וא"ר, **ובא"ר** מייתי דעת זקנים שמבפנים טמא, **ובר"ש** כ' הטעם משום שסופו לירד לפנים, **ובראב"ד** פ"ד הי"ג תמה בדעתם של זקנים דנקט שהם סברו שבית כאשבורן. **ועיין**

**גר"ח פ"ז מטו"א ה"ה ד"ה "ונראה"** שהקשה דה"מ להראב"ד דמיירי שכל הדם תחת הבית ומשום שאם הוא קטפרס אין נוחו"ז וע"ז נקט שבית כאשבורן, **אולם להר"מ וש"ר** הא מיירי שרק מקצתו בתוך הבית וא"כ איך ס"ד שבית כאשבורן, ונקט הגר"ח שאםהקטפרס כלפי פנים מהני מדין גו"א להגדיר שהבית כאשבורן. **ועיין גר"ח שם** שהוכיח מכאן שדין גו"א אינו נאמר רק לענין עירוב (מים עם מים) אלא יש כח לגו"א לאשווי חבור, ועיי"ש דנקט שיסוד מגע ואהל מקצתו הוא משום כמגע ואהל בכולו, וזהו רק אם חשיב כל הרביעית חבור ואז מגע מקצתו חשיב מגע כולו, וע"כ שגו"א מהני לחבור עיי"ש.

נשפך על האסקופה וכו' טהור. ובפשטות כדלעיל שקטפרס אינו חבור, **אולם בר"מ** שבנשפך על אסקופה אף אם האהיל על כולו טהור שמכיון שלא נח הוי כנבלע ברצפה. וזהו דין מסוים באסקופה בשונה מנשפך בבית בקטפרס שאוקים הר"מ לעעיל במאהיל על מקצתו, וצ"ל שריישא מיירי באינו עומד ליבלע, ועולה שקטפרס העומד ליבלע אף אהל על כולו אינו מצרפו לאהל א'. אבל אשבורן העומד ליבלע מטמא, דהיינו עומד ליבלע הוא מונע צירוף כל הדם כולו ע"י אהל א'. וזהו א"נ כמש"נ לעיל שלהר"מ צריך בדם לצרפו להיות א' ע"י אהל א'. **ע"ע חזו"א כא' ט', ועוקצין א' יד'.**

**מ"ד:** כיצד וכו' ושערו וכו', **ברא"ש** ששער מטעם יד,**עיין מ"א** שנתחדש דין ידות לטומאת אהל. **עיין תוס' חולין קיח' ע"ב ד"ה "הבית" ובר"ש לעיל סוף מ"ג** מיירי קרא לשער המת המחובר. **אולם בר"מ פ"א ה"ג** ששערו של אדם הנוגע במת נטמא שהם כגוף האדם, **ובכס"מ** דהוי כמו שערו של מת שמטמא, וע"כ דלהר"מ אין שערו וכו' משום ידות דלא שייכא ידות אצל הטהור, אלא הוי גדר ששערו וכו' כגופו. **ובגמ' חולין קיט' ע"ב**  נחלקו ר"י ור"ל אם שער ונימא של כזית בשר נחשב יד, ועולה ששער משום יד מטמא. ואולי שער של אדם שלם חשיב כגופו, ובכזית בשר השער הוי רק יד, או אולי התם מיירי בכזית בשר נבילה. ואין לבהמה שער כגופה. בנזיר נא' ע"א מבעיא אם שער מת העומד ליגזז אם מטמא, וצ"ע דמשום ידות לא אמור להיות חילוק בין עומד ליגנז או לא, **עיי"ש קר"א.**

ב' עצמות וכו' כאן ודאי הוי משום ידות. **ובר"ש** שהוכיח שיש יד לח"ז, **ובמהר"מ** דמיירי בשומר. לדון אם ידות זהו דין להכניס ולהוציא את הטומאה ולא שהיד נהפך לדבר א' עם הטומאה, האם שייך בזה שאהל על יד כאהל על המת, **עיין חזו"א יחזקאל סוף עוקצין .(**ובסוף חולין**)**

תחובין בידי אדם וכו' **וברש"ש** דהא בידות חבור אדם הוי חבור, כגון ידות הכלים. והוכיח שכאן לא אתינן משום ידות, **ועיין מ"א** שדבר שדרכו להיות מחובר בידי אדם הוי חבור.

**בתוספתא** עצם התחוב ב' בח"ז א' בידי אדם וא' בידי שמים, אם האהיל על בידי אדם **(לגי' הגר"א)** טמא, ולכאורה מכיון שמאהיל על המחובר בידי אדם, ונחשב מאהיל על התחוב בידי שמים משום יד, משא"כ ליהפך, **ולגו' הר"ש צ"ב,** מדוע אם התחוב בידי שמים עליו מאהיל שמשו"כ החצי בידי אדם יצטרף אליו.

אתרוג שנפרץ וכו' בר"ש פי' לענין לצאת ייד"ח (ולכאורה דמכיון של"ה חבור הריהו נוטל ב' חצאי אתרוגים שיש בהם פסול חסר), (ועיין גר"א תרמח' ג') **, ובר"מ** ס"ו מטו"א הי"ב אוקים לענין קב"ט.

**מ"ה:** איזהו דם תבוסה המת שיצא ממנו שמינית וכו', דהיינו שיצא רביעית חלקו בחיים חלקו אח"מ, ואף אם רובו אח"מ מטמא מדרבנן, וחצי חצי נמי לכאורה טמא, ורובו מחיים ומקצתו אח"מ **עיין רש"י נידה ע"א ע"א** בסופו שטהור. **ובמיאירי שם פליג** על רש"י ואף רובו מחיים טמא. **עיין ר"מ ונו"ז פ"ב הי"ג. ועיי"ש תוס' ד"ה "ה"ג"** דלר"י דם תבוסה הוא דוקא בלא פסק בניטוף ויד צד שיש רביעית מן המת, אולם אם בתורת ודאי אין רביעית מן המת לא גזרו דם תבוסה. ור"ת ור"י בריו"ט חלקו שם שגם בודאי אין רביעית מן המת טמא דם תבו פה.

(מהא שברובו אח"מ מ"מ אינו טמא מדאו', והוכיחו שאין רוב מחיל חלות אלא רק מבטל חלות, **עיין או"ש** בט"ו מכונא"ס ה"י, ויש לדחות עפ"י הגרש"ש שע"י ש"ג פט"ו שלכ"ע ביטול אינו יכול להחיל דין שעור כזית, וא"כ ה"ה שעור רביעית.

**ובתוספתא** שבכל ספק אם יצא רביעית מן המת**,** לרבנן ברה"ר ס"ט, וברה"י ס"ט, **ועיין אבי עזרי** פי"ט ואה"ט ה"א הא הוי ספק בדבר המטמא הנמצא לפניך ומדוע חשיב ספ' נגע, דחלוק רשויות הוא דוקא בספק מגע ולא בספק שרץ. וכבר בישרנו שכל ספק מחמת מקרה ברה"ר ורה"י נחשב ספק רשויות, שמקרה ברה"ר עשוי ליתפרסם, וספק ברה"י יש מי שיודע, והארכנו בזה במס' טהרות, וכאן הוי ספק אם הדם יצא חמי או ממת וחשיב ספק רשויות, ואכ"מ. איזהו דם תבוסה וכו' **עיין א"ר ותפא"י ובועז** שראב"י שאמר זה וזה טהור לא נתבאר כאן שי' מהו דם תבוסה, ונתבאר בברייתא שדוקא ספק דם חיים ספק דם מיתה ספק שניהם טמא שיש צד שהכל דם מת , ורבנן פליגי שאם יש ספק תלוי בחילוק רשויות, והמשך מתני' דשותת ומנטף הוא לשי' תנאי קמא והוי נידון אחר, דלת"ק שותת עדיף דמנטף בטיל, ולר' יהודה מנטף עדיף דאין ביטול דם בדם, אבל שותת יש יותר לחשוש שמא טיפה של מיתה תלויה על עץ.

**אולם בפיהמ"ש** ביאר ששותת ומנטף הוא המשך שי' ראב"י, וכן ביאר טעם חדש לר' יהודה ששותת בא מן החי ומנטף מן המת, ודלא כהתוס' וסוגית נידה, וצ"ע.

**סוף טומאה לצאת:**

**מ"ו: ופ"ז מ"ג:** כזית מן המת וכו' ואזיל בדין סוף טומאה לצאת דפ"ז מ"ג, שבית עם פתחים הרבה ומת בבית כל הפתחים טמאים וכל מה שתחת המשקוף טמא, ואם יש פתח א' פתוח מציל על כל הפתחים, ובמתני' נתנו השארים של פתח המזיל, ועצם דין סטל"צ **בר"ש** שהוא דין דרבנן. **וכן ברש"י** ביצה י' ע"א ד"ה "כולם" **וסתר עצמו בדף לח' ע"א ד"ה "בדאורייתא"** שכ' שאין ברירה בסטל"צ משום דהוי דין דאו'. ובתיו"ט פ"ז מ"ג דלרש"י הוי דאו' ורק הוי ממדרש חכמים. **עיין ש"ך** שעב' ב', כדהוי דרבנן, **וחכמ"א** קנט' ח' דהוי דאו', **ומג"א** שמג' ב', **ומ"ב** קכו' יא' בשם ה"א דהוי דרבנן, **וכן מ"ב** קכח' ו'. (ע"ע רש"י עירובין בח' ע"א, ר"י קויקוס ב', דדוי דאו'. **וקרית ספר** פ"ז שם דהוי דרבנן. **ועיין פנ"י** ביצה י' )

**עיין שו"ת רי"א ת' יח'** שחקר אם דין סטל"צ הוא כל מקום שהמת עתיד לעבור שם המקום טמא אף שאין בין המת לאותו מקום חבור אהל. והנידון הוא מה שדן **בתרה"ד כד' הובא בב"י שעא' ס"ד** אם שערי העיר שעתיד לעבור שם מת אם לכהן אסור לעבור שם. או"ד סטל"צ הוא דוקא פתח בית שמת שם הרי שהאהל נמשך לתוך הפתח משום סטל"צ. **דהיינו שלצד בתרא** אם יש לבית תפחים סתומין הרי שמכיון שסטל"צ הרי שאותו פתח כפתוח ולכן האהל נמדך עד סוף הפתח, **ולצד קמא** באמת מכיון שהפתח סתום אין כלל אהל עד סוף הפתח, ורק מטמאין הפתח משום ס"ט לבא לשם, והסיבה שדיינינן שסוף טומאה לצאת משם הא המקום סתום, ובזה אמרינן שמכיון שעתיד שהסתום ליפתח הרי ששייך לדון שהטומאה עשויה לעבור שם והוא המטמא למקום , אך לא אמרינן שסוף הסתום ליפתח שמשו"כ יחול המשך אהל על המקום, וא"כ ה"ה פתחי העיר נמי כן.

**ועיין לשון הראר"ש** כאן שסטל"צ הוא משום דחזינן כאילו פתוחים, **וכן לשון הר"ח ביצה דף י', וכן בנמוק"י** הל' טומאה דף ב' ע"א כנ"ל, ולדעתי אין להוכיח כמש"נ שכוונתם שבאמת אף א"נ כאילו נפתחו לא מהני להתפשטות אהל, אך צריך לכך שכאילו נפתחו להא שסוף טומאה לבא לשם, וממילא ה"ה בפתח העיר. והנידון אם פתחי העיר והחצרות יהיה אם דין סטל"צ נאמר דוקא בטומאה העשויה לצאת, או אף בטומאה העשויה לבא, דהא פשוט של"א פ"ט לבא, ורק הנידון אם מת בבית וצריך לצאת מן העיר אם יש כאן יחס שהעיר מחזקת המת וסטל"צ, או שעיר אין לה יחס שהיא מחזקת המת ושהמת צריך לצאת ממנה, ולכן מה שהמת עשוי לצאת מהפתח הוי כמו ס"ט לבא וטהור, **ועיין"רא"ש הל' טומאה סי' ט'** שב' ח"ז מן המת בב' חדרים פנימיים היוצאים לחדר א' שמשם יצאו לחוץ, הכהן העומד בחדר החצון טמא משום שדנים שב' ח"ז נמצאים בחדר החצון, וחזינן שגדר סטל"צ אינו משום אהל אלא משום שהטומאה נמצאת שם, וכבר נתבאר שדברי הרא"ש במשנתינו אינו מוכיח שדין סטל"צ הוא משום אהל, אלא ודאי סטל"צ הוא משום שמחשיבים את הטומאה כאילו נמצאת שם, וכמש"נ.

**עיין מהר"ם פ"ד מ"ג** שהכלים ובאדם מאהילים על מקום אהל לטהר , אך אין מאהילים על המת רק ליטמא ולא לחצוץ ולטהר, ונקא המהר"ם שלהאהיל על מקום של סטל"צ חשיב כמו לאהיל על המת ממש שאין אדם וכלים חוצצין, וחזינן שסטל"צ אינו משום המשך אהל אלא משום שכאילו המת נמצא שם, **ועדיין י"ל** כמש"נ שפתחי חצירות אין המת העתיד לעבור שם נחשב עתיד לצאת אלא רק לבא, ולכן אין שם טומאה .

**עיין כל בו אבל פה', מהרי"ל קנ', רדב"ז א' תעו', מהרי"ט א' צו', ורמ"א שעא' ד',**  בענין זה אם אמרינן סטל"צ במקום שיש אויר המפסיק, וככל הנ"ל. **ע"ע שטמ"ק ביצה דף י'.**

**עיין לקמן פ"י מ"א ובבועז שם סק"א** ועולה שמת שנמצא תחת ארובה שיש בה אטו אין בה פותח טפח, שדין מטמאין פתחי הבית, ונקט שם בבועז שזהו משום שצריך שהמת יהיה תחת אהל שהפתח יוצא ממנו. אבל אם הוא תחת אויר הרי שלא קרינן ביה סטל"צ אלא סוף טומאה ליכנס שהוא עומד בחוץ, ועיי"ש שדן להפוסקים שמטמאין שערי העיר, ובאמת י"ל כמש"נ שבטומאה בתוך בית הרי שי"ל שמכיון שיש עליה שם טומאה שנכנסה הרי שסל"צ כולל עד שער העיר, אולם טומאה שתחת אויר הוא טומאה בחוץ ול"ש עליה תורת סטל"צ ובתפא"י שם לא משמע כן, עיי"ש מה שתי'.

**ולע"ע נבא ליישב קצת את הר"מ ,** שמחד נקט שסטל"צ הוא משום קבר סתום, ומאידך סבר שטמא רק בפתחים, וכן שמהני מחשבה לעקרו מלהיות ק"ס, וכן שפסק שקבר סתום הוא דוקא בפרץ פצימיו **וי"ל** שודאי חלות קבר סתום קבוע הוא דוקא בפרץ פנימיו שבכך גילה שהמקום הור קבר ולא בית ואין סוף טומאה לצאת משם. אולם בלא פרץ פצימיו ופתחיו סתומין, ומכיון שמחד גיסא לא פרץ פצימיו והמקום הוא בית וסטל"צ ולא חשיב קבר, אך מכיון שאין ברירה וכעת לא דיינינן פתח מסוים שמשם יוצאת הטומאה הרי שמחמ"כ הוגדר הבית שהטומאה אינה עתידה לצאת ובתולדה בפועל אם מת נמצא במקום שאין לו הגדרה שהטומאה יוצאת ממנו ממילא הוא קבר סתום כעת, אלא שבזה מהני מחשבה לפתוח פתח מסוים שאז נעקר המצב שהמת אין לו הגדרת יציאה ולכן במחשבה פקע ק"ס למרות שכל קבר סתום צריך מעשה להפקיעו ה"מ כשפרץ מצימיו ועצם בנין המקום הוא מצב של קבר, אך כאן מחמת העדר הגדרת יציאה הוא נוהג כעת כק"ס אף בלא פרץ פתימיו, ודו"ק. **ועדיין צ"ע** מדוע אין טמא כל סביביו כמו ק"ס. **וי"ל** דמכיון שכל הגדרת ק"ס הוא בתוצאה מכך שכעת אין הגדרה ליציאת המת, הרי שכל המקומות שלא כנגד הפתחים הא ודאי לן שמשם ךא ייצא, הרי שידוע לןהשתא המקומות שהם ודאי יתבררו כמקום טהור, שכעת מחמת שאי"ב בבית נוהג כק"ס, אולם מאחר שודאי לן שהמת יצא, ואז יתברר מכאן ולמפרע של"ה ק"ס, ואף למ"ד אי"ב ה"מ לסמוך על ברירה למפרע ולא לענין מכאן ולהבא ולמפרע, הרי שאם יודעים ודאי המקומות שיתבררו למפרע שבהם המת אינו עתיד לצאת בכה"ג אין לנהוג בהם טומאה, ורק בפתחים שהם עומדים בספק טומאת פתח הרי ששוב מחמת אי"ב כעת נוהגים בהם משום ק"ס, והנ"מ בר"מ שמטמאין משום ק"ס ולא משום ספק סטל"צ, וסבר הר"מ שכעת נוהגין טומאת ודאי של ק"ס, עיין עוד להלן.

**עיין רש"י ביצה י' ע"א ד"ה "ולו"** דמתני' מיירי בכל הפתחים נעולים או פתוחים, שמכיון שכולם שווין אי"ב, ורק מחשבה מצלת. **וצ"ע** דבפתוחין הא מ"מ הטומאה יוצאת עד סוף המשקוף, **ועיי"ש שטמ"ק** דמיירי שאין במשקוף טפח ולכן אתינן רק משום סטל"צ. ועולה שלמרות שהפתח שבו סטל"צ מטמא כלים מחמת אהל, אין באותו אהלה דין של טפח, וצ"ע. או שנומר שסטל"צ מצרף הפתח לאהל שלפניו ולכן אי"צ טפח, וצ"ע אם שייך זאת שם בשערי העיר שדין סטל"צ מצרף פתח העיר להיות המשך א' עם הבית שבו נמצא המת. ועכ"פ יעלה לן שגם אם סטל"צ איננו משום שדיינינן כאילו הפתח פתוח אלא שהגדר הוא שמקום שעתיד לצאת משם דיינינן כאילו הטומאה שם מ"מ גדר הדבר הוא שהפתח מצטרף למקום שהמת נמצא שם לייחשב עמו כאהל א', וחל שהטומאה נמצאת מהמקום שהוא שם עד הפתח ואולי עד פתח העיר כאהל א', ולכן אי"צ פותח טפח בפתח, וצ"ע בכ"ז. ובאמת ביסוד דין סטל"צ הוא כמש"נ **בחזו"א יג' ב' – ה' ג'-** שהוי כצ"פ שאין המחיצה חוצצת אלא מיקום הטומאה פורץ המחיצות עד הפתח ואולי עד פתחי העיר, ועיין. **ובריב"ן נידה כז' ע"ב** נקט שמתני' מיירי דוקא בסתומין ובפתוחין הא הטומאה יוצאת בלא דין סטל"צ. וברש"ש בביצה דחק שרש"י נתכוון שהדלתות סגורות ולא נעולות וזה הכוונה פתוחין, ויעלה שדוקא בכולם פתוחין אבל כולם נעולין וא' סגור ולא נעול מציל משאר פתחים ומשום שנוטה שעתיד לצאת מהדלת שאינה נעולה.

**הרע:א בביצה דף י'** דמכיון שמטמאין כל הפתחים משום אי"ב וכל הפתחים טמאים מספק, ודן שם דהוי ספיקא דרבנן, ודן דחשיב באו לישאל בב"א מכיון שכל היתר של א' הוא שמא יצא המת בפתח השני. שאף בדרבנן ספיקו טמא. **ואולי זה הזקיק את הר"מ** לבאר שסוף דבר טומאתו משום ק"ס בודאי, שאם מחמת סטל"צ רק פתח א' טמא, ורק שמשום אי"ב חל שהמת אין לו הגדרת יציאה ולכן כל הפתחים נוהגין ק"ס מלבד המקומות שודאי לא יוודע שמשם לא יצא. **ועיין חת"ס שם** שהוי הלל"מ או תקנה דרבנן שכל הפתחים טמאין ודאי, ואולי גדרו כמש"כ בר"מ. **וכן ברע"א שם** כ' לבסוף שלשון הראשונים משמע שכל הפתחים טמאים ודאי. **ועיין שע"י ש"ג פכ"ב** דקשיא ליה שאם תקנו שכל פתח שאולי יצא ממנו הטמא טמא, א"כ מה מהני שלמ"ד יש ברירה שטהורים. שאר פתחים הא מ"מ הוו פתחים שעתיד לצאת ממנו, ולפמש"נ להר"מ א"ש שאם י"ב יש הגדרת יציאה למת ולכן ל"ה ק"ס. **ועוד בביאור שי' הר"מ** שבאמת הא כלפי כל הבית ידוע שהמת עתיד לצאת ולכן לענין זה לכ"ע יש ברירה, וכמו בפודה מנ"ש על סלע שתעלה מן הכיס דמ"מ הפירות פדויין שממ"נ לבסוף יעלה סלע מן הכיס ויחול אז ברירה מכאן ולהבא ולמפרע, ורק במפריש תרומה מה שיפריש למחר אינו יכול היום לשתות ולסמוך על דין ברירה שמה ששותה אינו תרומה, כ"כ כל הבית ידוע לבסוף שיהיה פתוח, ורק הפתחים עצמם הרי למרות שידוע שא' מהם יפתח ולכן הבית אינו ק"ס , אולם א"כ שיהיה סטל"צ בפתח א', ומכיון שמדין אי"ב הפתחים עצמם אינם מוגדרים עומדים לפתח, ולכן בא' מהם סטל"צ, ולכן הפתחים עצמם נוהגין לעצמם שאין בהם פתח פתוח והם עצמם דומים למפריש תרומה שאין על הפירות ניהוג שיש דבר מסוים שהופרש, וממילא בפתחים עצמם נוהג שכלפיהם כל הבית הוא בלא פתח ולכן הוא ק"ס, ועיין.

**עיין תוס' ביצה י' ע"א שהקשה**  לב"ה שמחשבה להוציא מא' מן הפתחים מהני למפרע לטהר שאר פתחים משום יש ברירה , א"כ מתי משכחת לן רישא דפ"ז מ"ג שבכמה פתחים כולם טמאים, הא לבסוף המת יוצא מפתח א' ויתברר שהשאר טהורים, **ותי'** דמשכחת לה אם לבסוף פתח פתח אחר שנתברר שלא יצא מא' מהפתחים שהיו, **ובקוב"ש** הקשה דהא גופא יברר למפרע של"ה סטל"צ בא' מן הפתחים הראשונים ויטהרו. **וי"ל** להנ"ל בשי' הר"מ שאם נפתח פתח חדש מתברר ששאר הפתחים לא היו פתחי יציאה וכסתומין, ואז נפקא שער שנפתח הפתח החדש היה הבית סתום והוי כק"ס ולכן הפתחים טמאים. דהא מיירי בפתחים סתומין שכל האפשרות שייחשבו פתח מחמת שיפתחו , ואם נתברר שלא נפתחו ונפתח פתח חדש הרי שנתברר שהיה ק"ס עד שנפתח הפתח החדש, וצ"ע בזה, וכן לפי"ז לא יהיה משכחת לה שי' ב"ה בפתחים פתוחין כשי' רש"י בביצה. וצע"ק.

**ויש לדון** לב"ה אם לבסוף לא יצאה הטומאה מהבית (כגון שנשרפה בבית ), אם בכה"ג יתברר שכל הפתחים היו טהורים . **וי"ל** שאם סטל"צ משום שכאילו הטומאה שם א"כ אם לבסוף יתברר שלא יוצאת משום מקום לב"ה יהיו כולם טהורים, או אף אי אי"ב אם יחשוב שלא להוציאה הוי כמו שחישב להוציא מפתח מסויים שמציל שאר פתחים כ"כ בחישב שלא להוציא יציל כל הפתחים. וכן אם ענין סטל"צ משום שהפתח שהטומאה יוצאת משם הוי שהאהל שם נמשך , א"כ אם יתברר שלא תצא או יחשוב שלא תצא יציל לטהר כל הפתחים. **אולם י"ל ליהפך ,** שבאמת טומאה בבית הרי שא' מן הב' או שאין פתח ואז טומאה בוקעת כק"ס, ורק אם יש פתח הרי שדמים שהאי קבר יוצאת טומאתו דרך הפתח, אך אין כלל מושג שמת בבית וטומאה אינה בוקעת ממנו ,אלא או שבוקעת מכולו או מפתחיו. וכל דין סטל"צ הוא אינו להביא הטומאה אלא להציל שאר הבית מטומאה. ולכן אם יש פתחים שלבסוף פתחו תפח חדש הרי שאמרינן שמכיון שהיו פתחים ואין פתח קיים שמציל שכעת אין פתח חדש, הרי שהטומאה בוקעת דרך הפתחים הקיימים דאל"ה היתה בוקעת מכולו כק"ס. ( להנ"ל יש ליישב קושית התוס' בביצה דלב"ה משכחת לה שכל הפתחים טמאים כשנשרף המת ונתברר שלא ייצא מכל הפתחים.) **עיי"ש תוס'** בתי' השני שתי' כן. **ועיין מרכה"מ כה' ד' ,חזו"א** יב' ג' , **עייןע"ג רבינו גרשם ב"ב יא' ע"ב** דמשמע שקבר שיש לו פתח אף שלא ייצא משם מ"מ אמרינן ביה סטל"צ. ואולי עולה ככל הנ"ל.

**ולגדר הנ"ל** א"ש שיסוד סטל"צ הוא איננו המשך אהל, וכן הוא איננו סתם דין חדש שמקום שהטומאה עשויה לעבור כאילו היא שם , אלא הוי הל' בהל' קבר, שק"ס מטמא כל סביביו, וקבר עם פתח דין טומאת קבר שמתפשט לפתח, ולא משום אהל, ולכן סבר המהר"ם שבזה אין קולא של אדם וכלים שמאהילים לחצוץ, דהוי כמו אהל על הקבר ועל המת עצמו שאדם וכלים אינם חוצצין בפני הטומאה.

**ומבואר במתני'** שפתח להוציא טומאה לעולם הוא בטפח, אולם פתח להציל שאר פתחים הוא טפח לכזית וד"ט ליותר מכזית.

דהיינו שלפתחים קטנים מזה והם פ"ט הרי שכולם טמאים ולא מהני בהו שא' פתוח או מחשבה להוציא בא' מהם. דהיינו שלמרות שהמת ייצא מא' מן הפתחים מ"מ מכיון שאין להם שעור לצאת ברווח אין הצלה וכל הפתחים בדין סטל"צ. ואף לב"ב להא יהני ברירה אלא דיינינן שלא יתברר מהיכן ייצא דכולם טמאין. **ולא נתברר לי** אם בכולם פחות משיעור אם יהיו פתחיהן טמאין אף בסתומין ומשום סטל"צ או"ד דוקא בפתוחין ויש בפתחיהן טפח ואז סתם יהיה טומאה יוצאת בטפח, **ובר"מ כאן וכן בר"ש** כ' שלהוציא את הטומאה דוקא בפתחיהן פתוחין, וצ"ע כעת. אולם בר"מ רפ"ז מאהלות שבפתח פחות מטפח לכזית ופחות מד"א למת חשיב ק"ס, **וא"כ צ"ע** לענין מה תני שלהוציא הטומאה בטפח, **ועיין חזו"א יז' ה'** שע"ז מיירי בקבר שיש בו פתח ד"ט, ועוד פ"ט אחר פתוח שממנו יוצאת הטומאה לחדר פתוח לשם. דהיינו ששעור פ"ט וד"ט הוא לאפוקי מק"ס, ויציאת טומאה בפ"ט הוא שעור לקבר שכבר אינו סתום.

**אולם שי' הראב"ד פט"ו ה"א** שלהביא טומאה ממל"מ למת צריך ד"ט, וצ"ע א"כ למה תני כאן שלהביא הטומאה בפ"ט, **ותי' החזו"א שם** דלהראב"ד פ"ט במת מהני לאפקועי שם ק"ס, ושעור ד"ט במת הוא להביא הטומאה ולהכיל על שאר פתחים, אך סגי בפ"ט לטמא משום סטל"צ ולהפקיע שם ק"ס. ועולה שסטל"צ מטמא לא משום העברת אהל אלא הוי דין חדש, דהא להראב"ד אין הבאת טומאה במת דוקא בד"ט ומשום סטל"צ אף בטפח. וכן עולה שהפקעת ק"ס להראב"ד בטפח, ולהר"מ בד"ט למת.

**ובפי"ג מ"א** יש שעורים נוספים של מלא מקדח ומלא אגרוף, **וובתפאר"י וא"ר שם** שהם שעורים אף להציל בדין סטל"צ, **אולם בחזו"א בפי"ז** שלהביא טומאה מאהל לאהל בזה יש שעורים נוספים, אך להציל פתחים אחרים לכ"ע הוי דוקא בפ"ט לכזית וד"א למת.**והוכיח זאת מהר"ש פי"א מ"א, ומהראב"ד פט"ז ה"ו. עיי"ש.**

**ובפשטות** דין הנ"ל שלהביא טומאה צריך פ"ט, הוא דין שפחות מטפח חשיב כסתום, ובית עם פתחים פחות משיעור חשיב ק"ס ומטמא כל סביביו, **אולם בר"ש בחולין קכה' ע"ב ד"ה "טומאה בתוכה"** כ' שאף פחות מכן יש בו דין סטל"צ, **וכן בתוס' בב"ב יב' ע"א ד"ה "פרץ"** נקט שאף בלא פתח כלל שייך תורת סטל"צ תחת הזיזין שמחוץ לק"ס. וע"כ אין שעור לדין סטל"צ, **עיין חזו"א יז' ה',** אולם אולי בפתח פחות משיעור ובסתום לגמרי אתינן משום ק"ס שמטמא תחת הזינין משום שטומאה בוקעת מכל מקום מטמאה את המשך האהל של הק"ס, שהכלל שקבר טומאה בוקעת, וע"י פתח ניצול כל צדדי הקבר, ופתח הוא דוקא בשיעור של פ"ט, והחזו"א הבין שדין סטל"צ הוא דוקא בפתח ולכן הוכיח ששייך סטל"צ אף בפתח קטן או בלא פתח כלל, ויש לדון אם להחזו"א בפתח קטן שיש סטל"צ אם יפקיע מדין ק"ס שלא יטמא כל סביביו. ועיין.

**ועכ"פ עולה** דלהר"מ שעורים דמתני' דפ"ט וד"ט הוא שבפחות מכן הוי ק"ס, ודין פ"ט להבאת טומאה הוא בבית שיצא מתורת ק"ס ע"י פתח אחר, שטומאה יוצאת ע"י פ"ט פתוח לחדר, **ורש"י בחולין שכ'** שיש דין סטל"צ בפחות מטפח נמי צ"ל שיש פתח אחר שנעקר מלהיות ק"ס וסטל"צ בפחות מטפח, דהיינו שהעברת טומאה לחדר אחר בטפח, וטומאת מקום הפתח משוםסטל"צ אף בפחות מטפח אולם ברש"י שם לא משמע שהיה פתח אחר, ועיי"ש.

**ולהראב"ד** שצריך ד"ט למת הן להציל שאר פתחים, הן לדין העברת טומאה מחדר לחדר, הרי שדין דמתני' דהעברת טומאה בפ"ט הכוונה לדין סטל"צ, וע,כ דלא כרש"י שיש סטל"צ בפחות מטפח, ומ"מ עולה שדין סטל"צ אינו ענין של העברת טומאה, דלהעברת טומאה צריך ד"ט ולסטל"צ סגי בטפח, ועיין.

**עיין גמ' ערובין דף ל' ע"א** דלרשב"א עוד פתחו כמלואו להציל על קטנים ממנו ולא בגי בד"ט, ומייתינן דעוג פתחו בד', ומסקינן שאם יש קטנים ממנו הרי שודאי יוציאוהו במרווח שהוא ד"ט והוא מציל, אבל בכולם שווים ואין א' כמלואו אין מחשבה מועלת וכן לא מועיל מה שא' נפתח לברר למפרע לטהר שאר פתחים. **כן הוא שי' רש"י שם,** ועולה שד"ט לעוג חשיב עתיד לצאת לעומת קטנים, ול"ח עתיד לצאת במחשבה לעומת ד"ט כמותו, וצ"ב בהבנה. שמכיון שחייב המת לצאת ונתכוון לפתח זה וחשיב פתח להציל קטן ממנו א"כ מדוע ל"מ מחשבה ול"ד לפתחים קטנים מד"ט שאינו מציל ולכן ל"מ ביה מחשבה. **ועיין ריטב"א שם** ומשמע שבז"מ בעוג הוא רק פתח במלואו שמציל בפצחים דע"ד, אולם כולם דע"ד עוג ככל אדם ומהני מחשבה, וא"'ש שכמו שדע"ד מציל על פחות ממנו, כ"כ מהני מחשבה ביה להציל דכוותיה.

**ובפשטות** עולה שאין שאר דע"ד להצלה, אלא הרבה תלוי במציאות ברוויחא להוציא, ולכן לעוג יש שעור אחר, אולם מהא דבדע"ד בעוג אמרינן שהוא חויחא להציל פחות ממנו, אך פחות מדע"ד למת אינו מציל לפחות ממנו, וע"כ שיש שאר על דע"ד וחוץ מזה יש ענין של רוויחא, ולריטב"א א"ש שבפחות ממלואו דינו בעוג ובמת שוה ומשום דין שעור על דע"ד, ורק נוסף הצלה של מלואו לעומת דע"ד, אולם לרש"י חזינן שבעוג ביטל מחשבה בדע"ד, וע"כ צ"ל שדין הצלה במלואו ודין מחשבה להציל אינו תלוי בשעור אלא במציאות של ייעוד שיצא בפתח זה ובעוג בדע"ד פחות ממלואו ל"ש שמחשבה תגדיר מציאות שעתיד לצאת מכאן.

**ע"ע ראב"ד שם** שמלואו הוא מציל על קטנים ממנו בסתם, אבל בחישב על הקטנים ממנו הוא מציל. ובפ"ז מ"ג מבואר שמחשבה אינה מועלת לחלון פחות מדע"ד, ופשוט דפחות מדע"ד אינו פתח ול"ש ביה מחשבה, משא"כ לעוג אף דע"ד הוי פתח ורק מלואו רוויחא ולזה מהני מחשבה אף לקטן שהוא דע"ד.

**רי"א** השדרה והגולגולת , **בתויו"ט** פי' שהני אף בפחות מכזית צריך ד"ט, **ובא"ר** דר"י פליג שיותר מכזית איטנו כמת ורק שו"ג הם כמת.

**בר"ש** שהמאהיל על הפתח טמא או כלים שתחתיו, **ובחזו"א יז' יב'**  דהכוונה שהאהיל תחת המשקוף, ופשוט שבעל המשקוף הוי חציצה לטומאה, וצ"ע מדוע נטמא משום מאהיל ולא משום נאהל, עיי"ש חזו"א.

**עיין מ"א פ"ז מ"ג** אם נפתח א' שמציל על כולם אם מיירי בנפתח בכוונה, והוכיח מרש"י בביצה שדוקא בכוונה, עיי"ש תוס' המובא בר"ש.

**עיין א"ר פ"ז מ"ג** שחלון שנפתח מאליו אינו מכיל על פתחים, ודוקא מחשבה מועלת. **עיי"ש מ"א וחזו"א יז' יא'** וכן בר"ש שם פירש התוס' כב"ל. **ועיין כס"מ פ"ז ה"ב**  דפליג דחלון דע"ד מציל על פתחים בלא מחשבה, ותוספתא מיירי בחלונות פחות מד"ט ולכן צריך מחשבה, **עיין רא"ש טומאה ט', וטור ושו"ע שעא' ד'** שפסקו כן.

**ובתוס' שם מבואר** שחלון סתום אינו טמא אלא רק פתחים טמאים, ולר"ש מיירי בחלונות דע"ד, ולכס"מ והפוסקים דתוס' מיירי בפחות מדע"ד לענין חלון פתוח ויש לברר מה הדין לענין חלונות דע"ד סתומין אם מ"מ נטהרין אגב פתחים.

**עיין תויו"ט** מדוע השמיטו הפוסקים דין מחשבה המטהרת שאר פתחים, וכן צ"ע מדוע הושמט שעורים של טפח וד"ט ומלואו כל הני חילוקים בדין סטל"צ.

**נחלקו** ב"ש וב"ה, דלב"ש מהני מחשבה מעיקרא, ולב"ה מהני מחשבה אף משנכנס המת ובביצה י' נחלקו אם הנידון מכאטן ולהבא, וברש"י שלב"ש מכיון שהפתחים הוגדרו כפתחים לא מהני מחשבה להפכם לסתומין ,וב"ה פליגי, **עיי"ש קוב"ש** שביאר הא בטומאה א"א להוציא ע"י מחשבה כלי שחשב עליו לכלי. עיי"ש מה שביאר, ויש לברר הא אף למ"ד שלכ"ע אי"ב למפרע, אולם לא חשב על כל הפתחים כפתוחין, ומדוע חשיב להוציא כלי ע"י מחשבה.

**בתוס'** שפתח קטן בתוך גדול חישב להוציא בקטן הציל על הגדול. **ובר"ש ובר"מ** פ"ז ה"ב שהיה פתח בתוך פתח, **ובראב"ד** שם שהיה פתח לצד פתח.

**בתרה"ד ב' כד'** הוכיח מכאן שאין לטמא שערי העיר, וצ"ע. ואולי הפתח הגדול מכיון שפותחין אותו להעביר סוסים חשיב פתח, אך מאידך אין המשך האהל ממשיך באותו פתח מכיון שהוא סתום, ולכן אם סטל"צ משום המשך אהל הטומאה בפתח הרי שמכיון שאינו עתיד לצאת רק מהקטן ל"ח המשך אהל המת, אך אם דיינינן שכל מקום שמת עתיד להיות שם הריהו כאילו הוא שם וכל שער שמוגדר שהוא אוחז את המת בתוכו הרי שהטומאה כארילו נאהלת אצלו. הרי דגם הגדול חשיב מקום שהמת עתיד להיות שם. ושהשער אוחז את המת אצלו. ולמרות שמשקוף הקטן חוצץ לגדול, מ"מ דיינינן שהטומאה נמצאת תחת ב' המשקופים וטמא, ועיין.

**ובתוס'** שאם חישב על פתח צפוני ולבסוף הוציאוהו קרוביו בדרומי שנטהר צפוני ונטמא דרומי. **ובר"י קורקוס** פ"ז ה"ב שהצפוני נטהר למפרע שנתברר שלא בפתח זה היה צריך לצאת ,אולם הדרומי נטמא רק מעכשיו מהזמן שחשבו להוציא ממנו, והדבר צ"ע ממ"נ מדוע שלא יתברר למפרע על הדרומי. וא"נ שכ"ז שחשבו על הצפוני הרי שדנים את האפשרות של הדרומי כמו פתח חדש, אך מ"מ אם בזמן דלמפרע לא היו הצפוני והדרומי נחשבים פתחים א"כ כל הפתחים טמאים, ומדוע רק הדרומי טמא למפרע.

**אולם בחזו"א יז' יא'** נקט שכ"ז שלא חישב על הדרומי הרי שהצפוני הוא הפתח שעתיד לצאת ממנו, ואפי' שלא יצא ממנו, מ"מ הא סטל"צ הוא אף אם לבסוף נשרף המת, ולכן הצפוני נחשב הפתח דלמפרע, ורק מכאן ולהבא נהפך הפתח מצפוני לדרומי.

**בתוס'** בתים פתוחים לא נסדרא, ומיירי שיש חדר מקורה שלשם פתוחים כמה בתים, ויש לכל בית פתח אחר, וכ' הר"ש שאם דרכו להוציא בפתח החצר הרי שהחצר טמא ובית שער טהור, וכ' הר"ש שהבתים טהורים ואולי מיירי במוגפים ואין טומאה נכנסת לשם. ואם דרכו לצאת בשער הרי שהחצר והבתים טהורים ולכאורה כ"ז פשוט צ"ע.  **ואולי** מיירי שפתחי הבתים פתוחים, ומ"מ מכיון שהמת בבית ועתיד לצאת לאכסדרא ומשם לרה"ר ואין דרכו לעבור בפתחי שאר הבתים הרי של"א שע"י סטל"צ הטומאה האכסדרא ומשם נכנסת לתוך פתחי הבתים הפתוחים, שסטל"צ לאכסדרא ועתידה לצאת משם ךלרה"ר אינה נכנסת לבתים הפתוחים, וצריך לברר הדבר. **ועיין ש"ך שעא' ו'** בב' ח"ז בב' חדרים פנמיים, שהחדר החצון טמא משום סטל"צ, וכ' שאם פתןח בין ב' הפנמיים לחצון הרי שחוזרת הטומאה מן החצון לפנמיים ועולה שמכח סטל"צ מטמאין החדרים הפתוחים לה, אך י"ל דשאני התם שב' החדרים יש בהם את הטומאה ועתיד לצאת משם, ודוקא כאן שהטומאה עתידה לצאת לאכסדרא ומשם לרה"ר וכל שייכול האכסדרא הוא מכח סטל"צ ולבתים אין שייכות ליציאה של הטומאה הרי שאמרינן שאין סטל"צ נכנס לבתים שאינם שייכים ליציאה, אולם הפנימיים שב' ח"נ שם הם חלק ממהלך היציאה שמשם יצא לחדר החצון, ולכן ודאי החצון טמא משום סטל"צ ומשם חוזרת הטומאה דרך הפתחים הפתוחים לייחשב רשות א' והאהל מתפשט מכאן לכאן, ועיין היטב. (עי"ל שלהר"ש החידוש ששאר בתים אין הטומאה נכנסת לשערים המוגפים אף שיש משקוף רוחב טפח מ"מ אין טומאת האכסדרא נכנסת בהם שהם טפלים לבית המוגף ולכן שערי הבתים טהורים. וצ"ע).

**ולהר"מ פ"ז ה"ג עיין כס"מ**  באמת אם דרכו להוציא בחצר כל הבתים טמאים, ואם דרכו להוציא בשער כל הבתים טהורים, ומ"מ החצא טמא שהוא טפל לבית, וצ"ע כוונתו אם פתוח פשיטא שטמא ואם סגור א"כ הא אין סטל"צ ומהו המושג טפל לו. **והראב"ד** לכאורה כהר"ש עיי"ש.  **ועיין חזו"א יז' יא'** דנקט בדעת הר"ש שהיה בית א' עם הרבה פתחים ואכסדרא, עיי"ש מה שתמה, וכבר ביארנו שי' הר"ש.

**ועיין א"ר רפי"א**  שביאר התוספתא דמת בבית וממנו פתח לאכסדרא עם תקרה או לחצר בלא תקרה, ומשם לבית שער, שאם דרכו להוציא דרך הבית לחצר ומשם לאכסדרא עם תיקרה ולבית שער הב"ש והבתים טהורים דחשיב ס"ט ליכנס, שיוצאת מהבית לחצר וחוזרת ונכנסת לאכסדרא, ואם הדרך להוציא המת מהבית לאסדרא לבית שער הרי שהאכסדרא והבתים והב"ש טמא, והוכיח מכאן דלא כהשי' ששערי העיר נמי אמרינן בהו סטל"צ. עיי"ש. וכאן יש חידוש דעד השתא כוונה להוציא מועיל במקום שהטומאה בבית ויש פתחים שודאי יצא מא' מהם הרי שכוונה מגדירה מהיכן ייצא, אולם בהנ"ל הא יש דרך להוציא המת לחצר ואז הופקע כל הענין שסבירות הבית ייחשבו בכלל סטל"צ, ואז הכוונה להוציא מהאכסדרא היא המחדשת את הענין שהאכסדרא והב"ש הם מיועדים ליציאת המת, וזהו חי' שכוונה אינה רק מבררת מהיכן סטל"צ אלא כוונה מועלת ליצור סיבה ושייכות שפתח יכלל בכלל פתח שבו סטל"צ, ואולי מכיון שהב"ש ודאי משם ייצא המת אף מהחצר לכן הוא ודאי חשיב סטל"צ. והב"ש ודאי נחשב פתח שסטל"צ והנידון רק אן יחול הפקעה ע"י שילך דרך החצא ואז יהפך הב"ש לס"ט ליכנס והכה"ג מהני מחשבה, ודו"ק, **עיין חזו"א שם** שבאמת הקשה רק שמכיון שיכול להוציא מהחצר בסולם החוצה משו"כ לא יהיה ביה סטל"צ.

**בדברי הר"י קורקוס** שבחשב על צפוני ואח"כ חשבו ק'רוביו על דרומי, דצפוני נטהר למפרע, ודרומי נטמא מכאן ולהבא, **ובחזו"א** שצפוני טמא עד שחישב על דרומי ודרומי טמא מכאן ולהבא. ודברי החזו"א יש לבאר בתרי אנפי, או שבאמת אין ברירה, ולכן אף מעת שחשבו על הדרומי מ"מ לא נתברר שעד עתה היה מיועד לצאת מן הצפוני, ולכן צפוני נשאר טמא עד עתה, שמעתה טמא הדרומי. **עי"ל** אף אם יש ברירה, א"נ שיסוד סטל"צ איננה סירת טומאה מחמת שסופה לצאת, אלא להיפך, שהפתח מפקיע מידי ק"ס, ואלולי פתח כל הקבר כפתוח, וע"י פתח נקבע שסטל"צ רק מן הפתח. וא"כ לא צריך לבסוף להגדיר פתח א', אלא מתחילה היה הק"ס ניתר ע"י פתח צפוני ואח"כ ע"י פתח דרומי, ואין כ"ז שייך כלל לברירה, שאי"צ שיתברר הפתח שממנו ייצא המת אלא סגי רק בפתח קיים להפקיע מידי ק"ס וזה היה הצפוני עד שחשב על הדרומי והוא הפתח המפקיע במחשבה מידי ק"ס, ורק כשהיו ב' פתחים וע"י שיצא מא' באים לטהר חבירו למפרע בזה צריך להגיע לברירה, ועיין.

**ושי' הר"י קורקוס** אם אין ברירה א"ש, די"ל דלמרות שאין ברירה מ"מ אחר שודאי שייצא מן הדרומי לא אמרינן שהצפוני ישאר בטומאתו, שהמטמא את הפתח הוא זה שהמת יצא בפועל לבסוף מאותו פתח, ואם ידוע שלא יצא א"כ פשוט שנפקע מהצפוני טומאת סטל"צ, ומאידך בדרומי אין ברירה ול"א שלמפרע הוא הפתח המיועד, ולכן הוא טמא רק מכאן ולהבא מעת שחשב עליו. ואם סבר יש ברירה, בדרבנן, ואז צ"ע מדוע הדרומי אינו נטמא למפרע, וי"ל א"נ שאין הסטל"צ מעורר את סיבת הטומאה.אלא כל קבר סופו לצאת וע"י פתח מצטמצם יציאת הטומאה לאותו פתח, א"כ י"ל שאף שיש ברירה ונתברר שלא יצא מהצפוני אך מ"מ עד שנתברר נהגו שהמת עשוי לצאת מן הצפוני וזה בלבדו כבר מפקע שם ק"ס, ולכן מעת שחשבו על הדרומי, והיות והנידון העקרי העומד הוא איננו

טומאת כלים של צפוני ודרומי אלא הענין הוא להעמיד את הקבר שאינו ק"ס, והיות ואף שיש ברירה ונתברר שלא יצא מן הצפוני מ"מ כבר נהגו כ"ז שחשבו שיצא המת המצפוני שהקבר אינו סתום אלא יש לו פתח, הרי שמעת שחשבו על הדרומי כדי שע"י יפקע תורת ק"ס אי"צ אלא שייחשב פתח מכאן ולהבא ולמפרע כדי להתיר הצפוני ושייחשב קבר פתוח מכאן ולהבא ע"י הדרומי ואי"צ להגדירו נפתח ממש למפרע ע"י ברירה לטמא טהרות שהיו בדרומי מלמפרע, שדין ברירה חל לפי הצורך, והצורך רק להעמיד פתח לדרומי מכאן ולהבא ולמפרע ולא יותר, ועיין.

**עוד בתוס'** החדר לפנים מן הבית וכו', **ןבר"ש בפי' ראשון** שהיה בית עם חלון שיוצא ממנו נסרים, ועבד מת תחת הנסרים, הרי שטומאה נכנסת לבית ע"י המשנה, הרי שהחדר שלפנים ממנו טהור, **ובחזו"א יז' יא'** דזה פשיטא דל"ש סטל"צ אם המת אינו בפנים . **ובפי' השני** שהמת נכנס בפנים לביתו דרך החלון, ואז אין סטל"צ דרך פתח הבית שמהחלון נכנס ומן החלון ייצא. ובחזו"א שם תמה דבכה"ג פשוט של"א סטל"צ דרך פתח החדר לחדר אחר דחשיב ס"ט ליכנס, ואז ודאי שנקטינן שסטל"צ מן החלון אף אם המת לא נכנס דרך החלון, ודברי החזו"א תמוהים ומחודשים, שם מת בבית ויכול לצאת מהחלון או מפתח לחדר ומשם החוצה שמכיון שאין ס"ט ליכנס לכן דרכו לצאת מן החלון, ואם אין כלל חלון אמרינן ס"ט ליכנס לחדר ומשם לצאת, וצע"ג.

**מ"ז:** טע"טעל רום טפח מרובע מביא וכו'.

**עיין ר"מ פי"ב ה"א** בדין הנ"ל, **ובראב"ד** שם שהמת ממעט מגובה טפח, וצריך אויר טפח מעל המת, **והכס"מ** דאף הר"מ סברינן. **וכן משמע בר"מ שם ה"ו, ובפ"ז ה"ד ה',** עיי"ש. **ובגר"ח נקט דפליגי** ,ונקט דלהראב"ד ודאי אין המת ממעט ומבטל שם אבל דלא מיירי בביטלו, והכלל שבית מלא עפר שלא ביטלו חשיב אהל. אלא דלהראב"ד למרות שהטע"ט הוא אהל, אך מ"מ הטומאה רוצצת, **ותל"ה הגר"ח בפלוגתת הר"מ והראב"ד בפט"ז ה"ו** (ה"ה) דלהר"מ מת ע"ג קדירה חשיבא רצוצה ומטמאה עד התהום, ולהראב"ד ל"ח רצוצה אלא רק בוקעת תחת הקדירה ומטמאה מה שתחתיה, ונקט הגר"ח דלהר"מ כל מת שאינו תחת אהל חשיב ט"ר, משא"כ להראב"ד טומאה ע"ג קדירה ל"ח רצוצה, **ונקט הגר"ח** שלהראב"ד דין ט"ר הוא דוקא "בטומאה טמונה", ולא טומאה העומדת באויר, ולכן באמת לכ"ע אין המת ממעט מטע"ט וחשיב אהל, **ולהר"מ** באמת הוי אהל החוצץ והמעביר טומאה מכיון שכל טומאה בתוך אהל ל"ח ט"ר.  **משא"כ להראב"ד** שט"ר תלוי בתורת טומאה טמונה, ואינו תלוי כלל בשם אהל, ולכן טומאה הממלאת חלל הקבר חשיב טמונה והיא רוצצת, עיי"ש. **ע"ע הגר"ח שם** שהר"מ בפ"ז ובה"ו שמשמע שצריך חלל גובה טפח מעל המת, וביאר הגר"ח דהא התם מיירי בקבר, וקבר צריך שיהיה קבר סתום שאין לו פתח וצריך אף פרץ פצימיו, הרי שבכה"ג ודאי פקע מהקבר שם אהל והמת עצמו בטל וממעט האהל, (ונראה כוונתו שחפצא של אהל הוא תשמיש שלל רשות עבור מת הנמצא שם, וכ"ז אם יש כניסה ויציאה אליו, וכן המת עתיד לצאת ממנו ולכן אינו טפל למקום, אך אם אין פתח פקע מהמקום שם אהל והמת נטפל למקום ממילא מכיון שלעולם לא ייצא משם, ועיין.) ולכן שם הצריך הר"מ טפח אויר מעל המת. ע"ע בגר"ח דלהראב"ד אף קבר סתום חשיב אהל לטמא בצדדיו ודלא כהנ"ל, ורק הטומאה רוצצת אף בתוך אהל כמש"נ שכל טומאה טמונה היא רוצצת, ולהר"מ בפשטות אם ביטל את המת ומיעט המת מטע"ט הרי שבטל שם אהל ולכן אינו מטמא מצדדיו והוי טומאה רצוצה, דהיינו ולהראב"ד יש "תורת קבר" שהוא נחשב אהל אף שהמת בטל לקרקע וממעט רום טפח מ"מ חשיב אהל עם מת בתוכו, ולכן הוצרך הראב"ד לכך שמ"מ למרות שהאהל לא בטל מ"מ הטומאה רוצצת. (ובאמת נקטנו לעיל שקבר סתום כמו שהמת בטל מעצמו כ"כ כל שם האהל בטל מעצמו, וא"כ מדוע להר"מ ביש טפח מעל המת הוי אהל לחצוץ הטומאה, וע"כ אף להר"מ יש ג"ה של "שם קבר" שנחשב אהל, ולהר"מ בבטל המת לקרקע פקע שם אהל, אולם י"ל שביש טפח מעל המת הוא עצמו סיבה להחשיב את המקום לאהל עם מת בתוכו ואז המת לא יבטל מאליו לקרקע, ורק במקום שאין אויר נקט בגר"ח שמנין לן לומר שיש אהל שנמצא בו מת, אולי יבטל המת למקום וייחשב כמקום סתום בלא אהל כלל, ועיין.) ובגר"ח לבסוף נקט שאף להר"מ יש "שם קבר" שגורם שנחשב לאהל אף בק"ס, אלא שמכיון שהטומאה רוצצת ממילא פוקע שם אהל. או שאף שלא פקע שם אהל מ"מ טומאה רוצצת אינה מטמאה אלא ברציצה ולא באהל, אך עכ"פ עולה דלהר"מ אף בק"ס ואין המת מתבטל מ"מ הרציצה מבטלת את הטומאה מכח האהל, וא"כ ה"ה בלא ק"ס שיצטרכו רום טפח מעל המת דאל"ה הא הרציצה תבטל את טומאת האהל, וא"כ יעלה ששי' הר"מ כהראב"ד. אך בזה חילק הגר"ח חילוק המסתבר, שדוקא בקבר סתום שבאמת צריך להיות שהמת בטל ואין למקום שם אהל, אלא שע"י "שם קבר" חוזר למקום שם אהל, ובזה סבר הר"מ שע"י רציצה או שפוקע שם אהל או שהמת בכה"ג מטמא ברציצה ולא באהל, אולם מת שנמצא במקום שאינו קבר ואין מבטל כלל את המת סבר הר"מ שבכה"ג הדין ליהפך, שמכיון שהמקום הוא אהל מעצמו ולא מכח "שם קבר", הרי שאז מכיון שהמקום הוא טע"ט ברום טפח והמת אינו בטל הרי שדנים את המת שעיקרו באהל ולא ברציצה, ורק במקום שבאמת הוא אינו אהל ורק "שם קבר" מחזירו לאהל, הרי שבמקום רציצה הרי שאין מעוררים את המקום להיות אהל אלא נוהגת הטומאה ברציצה, אבל במקום שהוא באמת אהל ודאי קודם הנהגת האהל ומפקעת המת מלייחשב רוצץ, ומבואר היטב , ובר"מ והראב"ד פליגי, דלהראב"ד אין הרציצה הוי היפך אהל, אלא רציצה הוי מכח טומאה טמונה, ולכן היא רוצצת, ולכן גם להראב"ד אין רציצה מפקעת אהל מלטמא כלים שאצלה, ועיין.

**והנה הגר"ח ציין לר"מ פט"ז ה"ו** ששם נחלקו הר"מ והראב"ד אם טומאה באויר חשיב רצוצה או רק טמונה חשיב רצוצה, וביארנו לעיל שהכוונה לר"מ **שם בה"ה** לענין טומאה תחת קדירה. **אולם באמת בה"ו הר"מ** פסק שטומאה תחת קורה חשיבא רצוצה, **והראב"ד פליג** והלשון רצוצה אינו נכון בכה"ג, ואולי זה כוונת הגר"ח דלהראב"ד צריך טמונה, **ועיין בהשגות חזו"א** דמייתי הגמ' בחולין קכה' ע"ב לגבי טומאה טמונה בפחות מטפח, שבזה נחלק ר' יוסי שאין בו דין טומאה רצוצה ולרבנן יש בה דין ט"ר, וביאר החזו"א שהשגת הראב"ד הוא על הלשון טומאה רצוצה שמצאנו רק בטמונה, ולא בטומאה באויר עיי"ש. ועכ"פ החזו"א פליג על סברת הגר"ח שלהראב"ד יש תורת רצוצה ברוצצת אף בתוך גובה טפח, אלא הכל סובב שאם אין אהל הוי רצוצה ואם יש אהל ל"ה רצוצה, עיי"ש. וכל דבריו אינם מוכרחים כ"כ.

**עכ"פ בגמ' שם עולה** שפחות מטפח מעל המת חשיב רצוצה וצ"ע על הר"מ, וצריך לדחוק דמיירי אף פחות מטפח לקרקע ולא משמע שם כן. או דיש לאוקמי דמיירי שם שביטל המת **עיין חזו"א בהשגות.**

**עיין חזו"א יב' ח' וסי' ז' יג'** דנקט נמי שהר"מ והראב"ד נחלקו אם רציצה הוא אף באויר או דוקא בטמונה.

**ועכ"פ** במתני' בביה שתחת הבית, יש לדון איך מיירי, אם יש לביב פתח פתוח לבית הרי שהבית טמא משום המשנה, וי"ל דמיירי בסתום כלפי הבית **וצ"ע** מדוע מתני' נקטה שהבית טהור שאין דרך טומאה ליכנס הא מיירי בסתום, ובע"כ מיירי שהיה פתח עם דלת סגור ולכן אתינן משום סטל"צ ולא ליכנס, ועיין. **עיין במשנ"א, תפא"י ומלאכת שלמה, ועיין חת"ס שו"ת שמ'** שבר"מ כאן בפיהמ"ש מדוקדק דמיירי שיש פתח לבית פו"ט וצ"ע א"כ שיטמא הבית בהמשכה. **ומייתי פנ"י** דל"א המשכה אם אין גובה תקרה שוה, ואין גובה תקרה של בית שווה לתקרה של בית, והחת"ס פליג עליו, ומוקי בפ"ט עם סריגות לסתום בין הביב לבית. ע"ע שם חת"ס והקשה על הפנ"י ממתני' פ"י מ"ד שפ"ט מתקרה מביא טומאה בהמשכה לבית אף שאין תקרת העליה שוה לתקרת הבית.

**הרש"ש כאן הקשה מפי"ג מ"ה** שמת אינו ממעט בחלון , וא"כ מדוע מת ממעט גובה הקבר, ולהגר"ח להראב"ד באמת מת אינו ממעט הקבר והרי אהל ומ"מ טומאה טמונה רוצצת ולא קשיא כלל.

**ע"ע בהנ"ל בחזו"א ז' יג', יב' ח', יג' טז'.**

**ומבואר במתני'** שהטומאה בביב ואין בו ביציאתו סו"ט הבית טמא, **ובר"ש ורא"ש** משום טומאה בוקעת, **וכן תוס' ר"ן ורמב"ן ב"ק ק' ע"ב, ועיי"ש מהרש"א** דהא במתני' נתן טעם שסטל"צ , וביאר המהרש"א דבביב אין סטל"צ לבית. ובמתני' רק מבואר שטומאה בבית מה שבביב טהור משום אין סו"ט ליכנס. ועכ"פ הני שי' ראשונים שק"ס אף שיש מעל המת טפח מ"מ טומאת הקבר בוקעת עד לרקיע. **אולם הר"מ** כאן כ' שהבית טמא משום סטל"צ, דהיינו שטומאה בקבר סתום אינה בוקעת עד לרקיע. **ועיין תוס' ע"ז** מד' ע"א ד"ה "מפני", **ופסחים** ט' עב' ד"ה "ספק" **ובמהרש"א שם** אם דעת תוס' כהר"מ או כש"ר. **אולם צ"ע איך מיירי,** אם יש פתח טפח מן הביב לבית א"כ ל"ה ק"ס ואפשר רק לדון משום סטל"צ, ואם לית פתח טפח א"כ ל"ש סטל"צ, וע"כ להר"מ מיירי שיש טפח, ולש"ר ע"פ מיירי שאין פתח טפח ולכן הוי ק"ס, וא"כ נחלקו במציאות, ואולי לכ"ע בסתום בוקעת, ובפתוח סטל"צ. **ועיין חזו"א ה' ה'** דנקט שבאמת מיירי בסתום, ומ"מ להר"מ ובלשון המשנה הבית טמא משום סטל"צ, דמכיון שעתיד לצאת הטומאה לביתבביב אי"צ לפתח כדי שנדון סטל"צ, ועיי"ש. וצ"ע. **ועיין פנ"י ברכות יט'** דנקט בדעת הר"מ שק"ס אינו מטמא באהל ואין טומאה בוקעת והוכיח מהר"מ במשנתינו כנ"ל. **אולם בסדר"ט עמ' פא', וכן עמ' קט' ע"א נקט בדעת** הר"מ שק"ס טומאה בוקעת ועולה, וא"כ לכאורה צריך לאוקמי שהיה פתח כלפי הבית ולכן ל"ה ק"ס, ולכן קאתי משום סטל"צ. ואז משום מה הר"מ והראשונים פליגי איך לאוקמי את המשנה, וצע"ק.

**ובמתני'** שאם אין בביב פו"ט טומאה בבית מה שבביב טמא, וכן להיפך, ובר"מ דיליף לה מקרא לעשות קרקע הבית כמוהו. **עיין לקמן פט"ו מ"ה** בדין זה . ונתחדש שכל מה שתחת הבית בקרקע הבית נחשב שנמצא בתוך הבית, ול"א אמרינןשתחת רצפת הבית נחשב כמו מחוץ לבית, **עיין חזו"א ז' יג'.** ובאמת מתני' דפט"ו מ"ה מיירי בבית שחצצו בנסרים וטומאה תחת הנסרים, ובזה אמרינן שמ"מ תחת הנסרים נחשב חלק מן הבית, וכאן מיירי בביב שתחת הבית ונתחדש שאף שהוא מעיקרא מחוץ לבית בקרקע שתחת הבית חשיב תוך הבית, **ועיין רא"ש** שביאר שטומאה בביב הבית טמא משום בוקעת ועולה, ולכאורה רק מה שמעל הטומאה ולא כל הבית. דהיינו שהרא"ש סבר דאין מה שבביב נחשב בבית ואתא משום בוקעת ועולה, וא"כ צ"ע מדוע בטומאה בבית מה שבתוכו טמא. **ובאמת הרא"ש** בפט"ו מ"ה נמי ביאר שבחצץ טומאה בבית מה שתחת החצץ טמא משום קרקע בית כבית, אך בטומאה בחצץ מה שבבית טמא כ' דמיירי שיש בחצץ רום טפח והוי כביב שאין בו יציאה שמה שבבית טמא, ומשמע שאם אין פו"ט רק בוקעת ועולה כנגדה בלבד, אולם צ"ע הא הרא"ש כאן ביאר שביש בו פג"ט נמי טומאתו רק משום בוקעת ועולה וטמא כל הבית וא"כ למהאוקים בפט"ו ריש בו פו"ט הא בשניהם הוי רק בוקעת ועולה, וכן עולה דלהרא"ש בוקעת ועולה הוא מטמא כל מה שבבית, **ועדיין צ"ע** אם ילפי' שתחת הבית כבית למאי הוצרך הרא"ש שאם הטומאה תחת החצץ או בביב שזהו משום בוקעת ועולה.**ועיין חזו"א טו' ז'** דנקט מסברא שלא מצאנו שקרקע הבית כמותו רק אם טומאה בבית וחל בבית שהוא אהל המת, ואז הקרקע טפילה אליו ונטמא כל מה שבקרקע, אבל טומאה בקרקע או בחצץ היא רק בוקעת לטמא מה שבבית. **ועולה** שטומאה רצוצה מטמא כל הבית שעליו, שע"י רציצה מתפשט טומאה בכל הבית, **עיין גר"ח תו', מרכה"מ פכ"ה ה"א, ובגליון רע"א שם.** אולם בריטב"א ב"ב ק' ע"ב וסוכה ד' כ' בפי' שטומאה תחת הבית אם אין רום טפח הטומאה בוקעת רק מה שכנגדה, ע"כ.

**ובמתני':** א' חוד שחררוהו מלחת וכו' רי"א וכו' ומודה בשקיפין וכו'. ולרבנן כל טע"ט חשיב רשות לטומאה, ולר"י דוקא בנעשה בידי אדם, ומודה בשקיפין ובמלא אגרוף **עיין ר"ש וסוגיא דסוכה כא'.** (עיין ר"ש פ"ח מ"ב על התוספתא שם ונקט בתי' א' דלר"י מלא אגרוף דרבנן, וא"כ אף שקיפין כן.)

**ובר"מ כאן וברש"י וריטב"א** בסוכה כא' דלר"י צריך שיעשה אדם בכוונה. **ובחזו"א טז' ז' כ'** דאף לר"י צריך בידי אדם וכוונה לא שמענו. עיי"ש, **עיין מ"א.**

**עיין תויו"ט** שדן אם אהל בידי אדם לר"י אינו מביא טומאה או אף אינו חוצץ בפני הטומאה, **עיין רש"י וריטב"א** בסוכה כ' ע"ב. **ובמ"א** כאן נקט דלענין חציצה ודאי חוצץ אף באינו עשוי בידי אדם דמ"מ חציצה איכא, ויש הרבה לדון בזה מסברא, ובפשטות שם אהל נעשה ע"י חטיטה ועשיית אהל ע"י אדם בכוונה, והוא המביא והוא החוצץ, ועולה שלהבאה צריך שם אהל ולחציצה אי"צ שם אהל אלא סגי בכך שנזקר האהל של הבית שמלמעלה מכח החציצה, ועיין.

**בפי"ג מ"א** מבואר ששיעור חלון במלא אגרוף וכן פסק הר"מ, וצ"ע מ"ש חלון מכל פתח אחר. **ועיין חזו"א יז' ג'** שתי' שחלון שמעיקרא עשוי לסתום הרי שיעורו גדול יותר, **עוד כ'** שלענין להביא טומאה מבית לבית צריך שעור אגרוף, וחלצוץ מהביב לבית סגי בטפח, עיי"ש. ובחת"ס שו"ת שמ' שבחישב עליו אח"כ סגי בטפח, ובלא חישב עליו אח"כ צריך מלא אגרוף. ופלוגתת ר"י ורבנן הוא אם צריך מעשה בידיים אך לכ"ע צריך מחשבה אח"כ לטפח, ובאגרוף אי"צ. **עיין פנ"י סוכה שם.**

**בתוספתא** חוזר על כל דיני המשנה במת שלם, ולכן במקום טפח הצריכו ד"ט, והנה לענין סטל"צ חלוק מת מכזית לענין שצריך ד"ט ולא סגי בטפח, ולענין ק"ס כמה פתחו של מת להפקיע מק"ס, **בתוס' ורמב"ן ברכות יט' ע"ב** שפתחו בטפח, ואין חילוק בין מת לכזית. **ובר"מ פ"ז ה"א** שפתחו בד"ט. ובטור שעב' פסק דסגי בטפח. ועכ"פ להני ובמת סגי בטפח בע"כ פירשו מתני' וברייתא שביש פתח לבית טמא משום סטל"צ דל"ש לטמא בשלם ובפו"ט משום ק"ס, ועיין.

ועדיין צ"ע לכ"ע שפו"ט בתוך הקבר הוא בטפח ולא בד"ט, וא"כ מדוע נתבאר שבמת שאין ד' טפחים הבית טמא הא יש בו פו"ט ואין טומאה בוקעת, עיין גר"א שגרס שבאמת טהור בכה"ג.

**עוד בתוס'** רחב מבפנים וצר מבחוץ, טומאה ברחב הבית טמא (משום סטל"צ) ובצר נידון מע"מ, ולכאורה מיירי בביב שתחילתו רחב וסופו צר, וחייב להיות שהצר תחת הבית, ואז צ"ע מדוע טומאה בתר אינו בוקע ועולה, ומהו הענין שבבית מע"מ וצ"ל שביב הוא כמו חורי הבית שהוא מע"מ **כמבואר פ"ו מ"ג.** וצ"ע מדוע במתני' לא תני הכי שביב שאין בו פו"ט הוא מע"מ, ועולה אולי חילוק שביב שכולו צר ודאי הוא חלק מן הבית, וביב רחב שנעשה צר החלק בצר אינו ביב המשוייך לבית רק חציו וכחורי הבית, וצ"ע. ועוד בתוס' שטומאה בבית הרחב טהור משום שאין ס"ט ליכנס, ומה שבצר טמא משום קרקע הבית. **ועיין חזו"א ה' ו'** שביאר דמיירי שהיה ביב צר מן הבית ואח"כ היה קימור (משפך) לביב רחב ממנו שיש בו פ"ט, הרי שטומאה ברחב הבית טמא משום סטל"צ, וכן טומאה בצר הבית טמא משום ק"ס, אבל טומאה בבית מה שברחב טהור משום אין ס"ט ליכנס, ומה שבצר הסמוך לבית חציו שייך לבית וטמא וחציו שייך לביב ברחב שאחריו ולכן טהור. והאוקימתא שביאר החזו"א הוא היפך הפשטות, אלא הפנימי הוא הרחוק מן הבית והחצון הוא הקרוב לבית, ופנימי הכוונה שהוא עמוק יותר בקרקע תחת הביב החצון העליון. ועיין. ועולה שביב פחות מפ"ט תחת הבית מטמא את הבית דוקא אם הוא שייך אליו, ולכן הביב הצר המשוייך חציו לבית חציו לביב שאחריו הרי שחציו השני אינו מטמא את הבית משום ק"ס או משום בוקעת ועולה, וצ"ע.

**הגר"א** גרס בתוס' והוסיף ב' דינים, א' שברחב מבפנים וצר מבחוץ טומאה בצר הבית ניפוך מע"מ, ועוד גרס שרחב בחוץ וצר בפנים טומאה בצר הבית טמא טומאה בבית הצר טמא, וברחב טומאה בבית הרחב טהור טומאה ברחב הבית טהור. **ונוטה שלהגר"א** פנימי הוא הסמוך לבית וחצון הוא ההמשך, ושניהם תחת הבית, וסבר שכשהחצון צר זהו סיבה שהחצון יהיה חציו לבית וחציו לרחב ולכן טומאה בבית רק חציו של צר טמא, וכן טומאה בצר רק חציו מטמא הבית, וקצת דוחק הלשון שהבית מע"מ, דהא הכוונה שרק חציו של צר מטמא כל הבית. ואם הצר סמוך לבית הריהו כולו שייך לבית ולכן הצר נטמא מן הבית ומטמאט הבית, וכן צ"ע מדוע ברחב מבחוץ טומאה ברחב הבית טהור, הוא הוי ק"ס. **עיין חזו"א שם** והחזו"א ביאר שבחוץ הכוונה תחת כותל הבית ובפנים הכוונה תחת הבית עיי"ש מה שתמה עליו, ואכ"מ.

**פרק ד**

**מ"א:** מגדל וכו'.

**והנידון הראשון** דמיירי בכלי מחזיק מ"ס שאינו מק"ט והוא אהל על המת שבתוכו, **ולת"ק** אין חורי מגדל כמגדל, ולמרות שחורי בית הם מע"מ, במגדל אינו חשוב כ"כ ולכן אין חוריו כמותו. **אולם** אם היה המגדל פחות ממ"ס ומק"ט היה נטמא כל מה שבתוכו עם חוריו , **עיין תפאר"י** , ועולה שחורי מגדל כמגדל בתורת כלי, אך שאינם כמגדל בתורת אהל א', וצ"ע.

**עוד מבואר במתני'** שהמגדל שבתוך הבית הוא אינו מק"ט, אך הוא מציל על מה שבתוכו ע"י צ"פ או ע"י דלתותיו מגופות, עיין ר"ש, ואינו מציל משום אהל, למרות שאינו מק"ט, **עיין פ"ו מ"ש. ועיין פ"ט מי"ב** דרבנן פליגי דכלי המקבל מ"ס אף חוצץ בפני הטומאה.

**ועכ"פ** חורים שבמגדל לרבנן אינם מק"ט ולר"י מע"מ, ומיירי במגדל באויר, אולם מגדל בבית וטומאה בתוכו לר"י ודאי ב' צדדי החורין טמאין א' מחמת המגדל א' מחמת הבית, אולם לרבנן שאין חורין למגדל יש לדון אם מגדל בבית יהיה לו חורין לטמאן, והסברא נותנת שלבית יש חורין ולכן חצי החור של בית יטמא וחציו של מגדל לא יטמא, **והרא"ש** כאן כ' שמגדל בבית לרבנן אין החור כלל טמא, וצע"ק מדוע חור שכלפי הבית לא יטמא. **והתויו"ט מייתי מהר"מ** שמגדל בבית ב' צדדי החור טמאין ממ"נ חציו מן הבית חציו מן המגדל, וצ"ע מדוע חציו של מגדל טמא לרבנן שאין חורין למגדל, וכן צ"ע הלשון דממ"נ, הא הוי חציו מכאן חציו מכאן ול"ש ממ"נ.  **ועולה** שבאמת חורי בית ומגדל כמותו, ורק במקום שיש פתח א' טומאה וא' טהרה חל שהוא משוייך חציו לכאן חציו לכאן, ואז במגדל מחמת הסתירה ואין לו כ"כ מצב ששייך למגדל הרי שמחמת ששייך למקום טומאה ומקום טהרה הריהו טהור, אולם אם הוא ממ"נ פתוח לב' צדדים טמאים הרי חוזר הדין הראשון שחורי מגדל כמגדל, ועיין. ( לברר הדין בחור שפתחו רק כלפי מגדל דלהנ"ל יהיה טמא ול"א שאין למגדל חורין, וע"כ רק מחמת הסתירה שהחור מחד לצד טומאה ומחד לצד טהרה הרי שבמצב זה הוא צריך להיות טהור אלולי שמחלקים אותו חציו לכאן וחציו לכאן, ובמגדל א"א לחלקו כ"כ לצד המגדל מכיון שאין כ"כ תשמישו לכך, ועיין.)

**ועיין חזו"א ג' א'** שכ' שהבית והמגדל נעשה אהל א' והחור לתשמיש שניהם, **וצ"ב** מדוע מה שהבית והמגדל טמאין משו"כ תשמישן נעשה תשמיש א' והחור הוא תשמיש א' לשניהם, **ואולי כוונתו** למש"נ שרק סתירה בין פתח לטהרה ופתח לטומאה מחלק החור לב' חלקים, אולם כששניהם טמאים אין חילוקי רשויות וב' צדדי החור נחשבים תשמיש א', ועיין. **ולסברא דידן הנ"ל** טומאה בחור הבית והמגדל טמאין, **ובחזו"א נקט**  שבכה"ג המגדל טהור, והבית טמא לכאורה משום סטל"צ.

**והנה בתויו"ט שם** הקשה מדוע ל"פ רבנן ור"י במגדל בבית, וכוונתו שהטומאה בבית, ואז לר"י מטמאין חצי חור שכלפי הבית ולרבנן לא, דהכא ל"ש לומר שהבית והמגדל רשות א' הן, דהא הבית טמא והמגדל טהור. וא"כ יש לדון דאף טומאה בחלון יטמא הבית ולא המגדל דחשיבי ב' רשויות, ועיין. וכדברי החזו"א.

ועכ"פ יעלה נ"מ במגדל בבית וטומאה בבית או בחור דלר"י יטמא חצי החור ולרבנן לא. **עיין רע"א במשניות, וחזו"א שם.**

**בר"ש** שעביו הכוונה כמש"כ, שהיה חור מהמגדל לחוץ וחציו משוייך לפנים וחציו לחוץ, **אולם ברא"ש ובר"מ** שהיה דפנות המגדל כפולות וחלל באמצע, ואז אם היה טומאה בחלל הרי שחצי מגדל טמא, ואם היה טומאה בתוכו חצי חלל טמא. ועולה ששייך שדין אהל יחול רק על חצי בית, וע"כ שענין אהל הוא מכח שייכות מקום המת לבית ע"י אהל א', ולכן אם דופני המגדל משוייכים רק לחצי בית חל הטומאה רק על החלק בבית המשוייך למקום המת, ואין טומאת אהל מכח אהל בלבד אלא צריך אהל המשייכם לייחשב שנמצאים המקום א'. **ועולה עוד** שאין טומאת החצי בית עצמה נחשבת כמו מת עצמו ושהמשך הבית ייטמא ממנה באהל. **עיין חזו"א ב' ז' ,אך צע"ג** שעולה בשי' שרק חצי בית מתייחס לחור, ורק חצי חור מתייחס לבית לענין כלים שבהם, אולם לענין מקום טומאה הרי שטומאה בכל הבית מטמאה חצי חור, וטומאה בכל חור מטמאה חצי בית, ועולה שמקום הטומאה הוא העיקר ומקום הימצאו הוא כולל כל מקומו כל הבית וכל החור והוא מושך אליו חצי מהסמוך לו והסברא נותנת ל"כ אלא הבית הוא עיקר והוא לעולם מושך אליו חצי החור, ועיין היטב.

**מתבאר** שמגדל בבית וטומאה בתוכו הבית טמא משום סטל"צ, **והקשה החזו"א ג' ה'**  הא נקטינן שמגדל אף שהוא כלי מידה ואינו מק"ט אך אינו חוצץ בפני הטומאה, ולכן ל"ש שיציל משום אהל, **ומשום צ"פ** יכול להציל על כלים שבתוכו, אך אינו מונע בקיעת הטומאה שבתוכו לבית **כמבואר בחולין דף ע"א.** וא"כ טומאה בתוכו הבית כולו טמא שלא משום סטל"צ, **ובאמת נחלקו בזה ת"ק וחכמים בפ"ט מי"ב,** דלחכמים שם כלי הבא במידה מציל משום אהל. אולם הר"ש  **ומהר"ם** שהצריכו כאן צ"פ למגדל להציל על מה שבתוכו בע"כ סברי דאינו מציל משום אהל, וא"כ מדוע צריך לדין סטל"צ, **וכן צ"ע במה נחלק ר"י במ"ב** שיכול להוציאה פחות מכזית ולכן ל"ה סטל"צ, הא מ"מ שיטמא באהל, שהטומאה נחשבת בתוך הבית,.

**הר"מ כאן** כ' שטומאה בין הכותל למגדל טמא, ומשום שאהל בתוך אהל אין מאהיל לחצוץ, ולשונו שבאמת כלי מידה הוי אהל אלא שאינו חוצץ בפני הטומאה, ורבנן דפ"ט מי"ב שאהל בתוך אהל חוצץ בפני הטומאה, הר"מ פסק פי"ח ה"ד שאהל בתוך אהל אינו חוצץ, ולמרות שפסק פי"ב ה"ב שכלי הבא במידה חוצץ. מ"מ אהל בתוך אהל אינו חוצץ. **ועדיין צ"ע** מדוע מתני' אתי משום סטל"צ , **ומ"מ צ"ב**  במה נחלקו רבנן דפ"ט ומדוע ל"ה סטל"צ. **ועיין גר"ח פ"כ** ועולה בסוף דבריו שצריך ב' עניינים אינו חוצץ וסטל"צ. עיי"ש.  **ועיין חזו"א ה' ג'** שעמד בכ"ז וחידש של"ש סטל"צ רק אם אין אהל בתוך אהל, ואם יש אהל בתוך אהל אין סטל"צ, ולכן הוי חד טעמא שמכיון שאין המגדל חוצץ משו"כ סטל"צ, ויש לבאר שהכלל שטומאה טמונה ומוקפת יוצאת לחוץ משום סטל"צ, אך אין היא מוגדרת מעיקרא שהיא נמצאת מחוץ למגדל והבית טמא רק משום סטל"צ, ולכן לר"י אינה יוצאת שיכול להוציאה חצאי זית, ואם המגדל חוצץ ל"א בה סטל"צ וצ"ע מ"ש מחדר לפנים חדר שאמרינן בה סטל"צ. **ולע"ע צ"ל** שבית הפתוח לבית אין כאן מצב שהטומאה טמונה כלפי החצון, ורק במגדל בתוך הבית הרי שהטומאה טמונה כלפי הבית, הרי שבכה"ג שייך לומר שהאי טומאה אינה מטמאה את הבית רק משום סטל"צ. שדין סטל"צ הוא רק לצרף אהלים זה על יד זה, אך אינו פורץ אהל לצאת הטומאה מחוץ לאהל, ומגדל בבית הרי שאם המגדל הוי אהל לחצוץ הרי שלדון סטל"צ הוי כמו לפרוץ אהל ולא לצרף אהל לאהל, לא נתבאר כ"כ מדוע אם ל"ה אהל מ"מ צריך לדין סטל"צ, וע"כ שמ"מ יש למגדל גדר אהל ומקום מסויים לגרום אי המצאות הטומאה בבית וטמא רק משום סטל"צ, וצ"ע.

**ועולה דלהר"מ**  למ"ד אוהל בתוך אהל נחשב אהל פקע תורת סטל"צ, ולמ"ד שאין המגדל אהל (מתני' דידן) עדיין הטומאה נמצאת באהל אחר וצריך לדין סטל"צ ור"י לקמן פליג דל"א סטל"צ משום שיכול להוציאו פחות מכזית. **אך לש"ר כאן**  שהמגדל חוצץ כלים שבתוכו משום צ"פ ול"ח אהל, עדיין צ"ע מדוע אתינן משום סטל"צ ומאי טעמא דר"י שטהור מפני שיכול להוציא פחות מכזית. **וכן עולה** דלהר"מ אי"צ צ"פ והמגדל מ"מ חוצץ אף שאין אהל בתוך אהל, וצע"ק.

**ובדברי הר"ש** דלמגדל מהני כסוי נסר, ובפשטות מהני משום צ"פ. **ועיין גר"ח פי"א**  **ה"ה ד"ה "הן"** בסופו שכ' שזהו דין דוקא בכלי הבא במידה, שכלפי עצמו יש לו דין אהל, אך אינו אהל לחצוץ למעלה ולמטה ממנו, אך הוא עצמו יש בו חפצא של אהל לענין שכסויו נחשב אהל להציל מה שבתוכו מדין אהל, **ועיין חזו"א ב' טז', ד' ו', א' יד',** שחילק באמת שדוקא כלי הבא במידה שמחמת גדלו ל"ח כלי ולכן הוי אהל כלפי תוכו, משא"כ או שאר כלים טהורים כגון כלים גללים וכד' אין להם תורת אהל ולא מהני בהו נסר. **ע"ע ביתר ביאור בקה"י כב'.**

**אולם בתויו"ט פ"ט מט"ז,** ובמשנ"א פ"ה מ"ו שכל כלי העשוי לנחת מהני ביה כסוי נסר, ודלא כמש"נ שדוקא כלי מידה שנחשב אהל מהני ביה נסר, ואלי כל כלי שיצא מכלל כלי נעשה אהל.

**ושי' מהר"ם** שלמגדל היה צ"פ ועולה שאין הצלתו מדין אהל אלא מדין צ"פ, וא"כ מדוע טומאה בתוכו הבית טמא משום סטל"צ. אולם **עיין מהר"ם פי"ב מ"ב** ושם עולה דסבר שכל כלי המוקף צ"פ חשיב כמו אבנים שמצילין מעליהם ומתחתיהם ולפי"ז א"ש שטומאתו רק משום סטל"צ. **ע"ע מה שהקשה החזו"א** ג' ז' להוכיח מהא דשידה תיבה ומגדל הזרוקין באויר שדיינינן בהו אהל זרוק וע"כ שהצלתם מדין אהל, **ועיין קה"י סי' נב'** מה שיישב בארוכה ואכ"מ.

כלים שבינו לבין הכותל אם יש שם פו"ט טמאים, **ועיין ראב"ד פי"ח ה"ה** שהעיר דהא אם המגדל על כל פני הבית ואין למעלה ולמטה פו"ט מה מהני מה שבינו לבין הקיר יש פו"ט, ולכן מוקים שיש גם פו"ט למעלה או למטה, **ובחזו"א ד' יג'** דמיירי שאין המגדל ע"פ כל הבית. **ועיין רש"ש פ"ו מ"ב** שהביא נידון אם כלים שאינם מאהילים אם מ"מ חוצצין כמחיצה בפני הטומאה, ומייתי שהר"ש שם והתוס' בב' יט' ע"ב סברי דאין חוצצין, והראב"ד סבר דחוצצין, וא"כ י"ל דהראב"ד כאן לשי' ולכן מוקי שהמגדל ל"ה ע"פ כל הבית, וש"ר דסברי שכלים כמו שאינם מאהילים אינם חוצצים לא קשיא כלל דכלים שבין כותל למגדל טמאים והם כמו בתוך הבית. **עדיין יש לדון** דהא מגדל לכ"ע מכיון שאינו מק"ט הוי אהל לעצמו ולכן חשיב שהטומאה שבתוכו אינה בבית, וא"כ ה"ה שמה שתחתיו וכו' נמי אינו נחשב בבית, ואולי נעשה מחיצה רק לתוכו ולא מצדדיו.

**ומבואר במתני'** שאם אין פו"ט בין מגדל לבית טהור, **ועיין חזו"א ג' ג'** דהא הוי כבית שמילא בתבן שאינו גורם לטהר הכלים , מכיון שלא ביטלו, ותי' דמכיון שהמגדל הוי אהל לעצמו הריהו גורם שהאויר שתחתיו מתייחס אל המגדל ולא אל הבית, **ע"ע חזו"א פי"ג א'.** וא"כגם ביש בו פו"ט הכלים שבינו לבין הכותל אם המגדל לרוחב כל הבית המגדל יחצוץ, ושוב צריך לדברי הראב"ד הנ"ל שיש פו"ט או מלמעלה או מלמטה , אם לא שנומר שדוקא פחות מפו"ט נטפל **ובר"ש כ'** שטהור משום דהוי כלבוד וכאילו דפנות המגדל יורדות עד למטה, **ובר"מ** מייתי תוס' הטעם הנ"ל וכ' עוד טעם שאין טומאה נכנסת למקום פחות מטע"ט. וצ"ב דלהנ"ל הא הנידון אם המקום שתחת המגדל קובע מקום לעצמו ואינו בכלל הבית מחמת שהמגדל הוי אהל והאויר שתחתיו מתייחס אליו ולא לבית, ואולי זה הכוונה שאין טומאה נכנסת לפחות מטע"ט שאין המקום נטפל לבית, ועוד שמדין לבוד אין כלל פתח אלא הכל סתום ולכן נחשב מקום לעצמו. (**עיין ריטב"א סוכה יח'** שדין לבור בטומאה הוא בטפח ולא בג"ט, **ועיין תפאר"י יד'**  דמייתי דל"א לבוד לטומאה להחמיר אך אמרינן להקל). (ע"ע בועז ב' מדוע לא נצרף הפחות מטע"ט לבית מדין שפועי אהלים, ולהחזו"א ט' א' מיושב שבאהל שאין בשפועו כדי לרבע טע"ו הוא יורד במקומו ואין בו דין שפועי אהלים.)

**ובמתני'** טומאה שם הבית טמא, דהיינו שאף אם אין פו"ט הטומאה מתפשטת בבית, **ובר"מ ביאר** שמכיון דהוי אהל בתוך אהל, אין אהל הפנימי חוצץ ולכן נחשב שהטומאה בבית, **ועולה** לכאורה שאי"צ לדין סטל"צ אלא חשיב שהטומאה בבית, ולעיל בטומאה בתוכו ביארנו דעת הר"מ שמכיון שכלי הבא במידה חשיב אהל לעצמו לתוכו, משו"כ אינו נחשב בתוך הבית, והבית טמא משום סטל"צ, ועולה שבטומאה תחתיו אי"צ לסטל"צ, דהכלי רק אהל לעצמו ואינו חוצץ בפני הטומאה ולכן הטומאה בבית. **אולם בחזו"א ה' ג' ובגר"ח פ"כ ה"א** נקטו שגם כאן כוונת הר"מ לסטל"צ עם זה שאין אהל בתוך אהל, וכמש"נ לעיל.

**בתוספתא** שהיתה טומאה תחת רגל המגדל הוי טו"ר ומטמאה רק מעליה ומתחתיה , **וצ"ל** שיש חילוק בין טומאה שמונחת תחת המגדל באויר שאין בו פ"ט שאז היא נחשבת נמצאת בבית, או סטל"צ, לבין נמצאת תחת המגדל בלא אויר כלל שאז אינה נחשבת נמצאת בבית אלא כמו נמצאת בעומק קרקע בלא אויר שאז היא רוצצת רק למעלה ולמטה, וצע"ק.

**הר"ש** ביאר שטומאה שם הבית טמא, שהטומאה היא רצוצה ובוקעת למעלה ולמטה, ונכנסת למגדל, והמגדל סטל"צ לבית. **וא"כ צ"ע** מדוע טומאה תחת רגל המגדל אינה מטמאה משו"כ את כל הבית ע"י שרוצצת למגדל ויוצאת לבית. **עיין חזו"א ג' ד'** שהקשה הא אין טומאה נכנסת לכלי הבא במידה, ועוד הא ל"ש כאן סטל"צ דהא אין הטומאה בכלי שסופה לצאת ומ"ש בהתפשטות הטומאה ענין של סטל"צ. וביאר החזו"א שכוונת הר"ש שנחשב שהטומאה בתוך המגדל, שהמקום בלא פו"ט שנמצאת הטומאה נחשבת כמו עצם המגדל ולכן שייך ביה סטל"צ.

**ולפי"ז** יש לחלק שטומאה תחת הרגל אינו נחשב בתוך הכלי ולכן היא טו"ר, שבתחת המגדל בפחות מפ"ט הוי כבתוך הכלי, ותחת הרגל שאינו נחשב בתוך הכלי חשיב רצוצה.

**ועיין א"ר** שביאר מדוע טומאה שם הבית טמא ול"א ביה ט"ר בוקעת למעלה ולמטה, שמכיון שהטומאה תחת כלי שיש לו תוך ויש לו מכסה, הרי שאם הטומאה תבקע תחתית הכלי היא לא תבקע עד לרקיע דהא הכסוי יעכב בקיעתה והטומאה תתפשט בכל חלל הכלי ובכה"ג ל"א טו"ר, אלא מטמאין הבית משום סטל"צ, וכ' שם שתחת הרגל של המגדל אינו כן, ואולי הכוונה שהטומאה נמצאת כנגד עובי דופן הכלי ובכה"ג אין כסוי הכלי חוצצו ולכן בוקעת ועולה ויורדת, עיי"ש חידוש גדול . ועולה בגר"א ששייך בהאי טומאה סטל"צ אך אם היא רצוצה זה עצמו מפקיע את דין סטל"צ, ומכיון דל"ש רצוצה חוזר דין סטל"צ, ועולה שסטל"צ עניינו אהל א' ולכן רצוצה מפקיע שם טומאת אהל. ואם אינה רצוצה חוזר דין טומאת אהל, וצ"ע, עוד צ"ע מדוע שייך ט"ר תחת בית הא גג הבית יחסום הרציצה, **שו"ר שעמד בזה החזו"א ג' ד',** ואולי עד תקרת הבית נחשב עד לרקיע משא"כ בתוך כלי נחשב שנשבר הבקיעה.

**במהר"ם** בתחילה סבר שכלים אינם נעשים אהל לחצוץ ולטהר אף על מקום התפשטות הטומאה, וא"כ אם במגדל יש פו"ט למעלה כלים שלמטה טמאים אף בלא פו"ט מכיון שהמגדל אינו חוצץ והכלי נמצא במקום התפשטות הטומאה. וכן להיפך, ואי"צ פו"ט במקום הכלים אלא פו"ט או למעלה או למטה מטמאין הכלים שלמעלה ולמטה, ומסיק שמגדל מאהיל לחצוץ מקום התפשטות הטומאה. ולכן צריך פו"ט במקום הכלים. **אולם** מה שנקט בינו לבין הכותל צריך פו"ט במקום הכלים, וצ"ב הא נמי נומר שאם יש פו"ט למעלה או למטה הרי שהטומאה בכל הבית עד אחורי המגדל, ובאמת אינו מובן מסקנתו שמגדל חוצץ התפשטות הטומאה, הא כאן אין המגדל חוצץ בין הפו"ט שמעל המגדל או מתחתיו לבין החלל שבינו לכותל, וצריך להיות גם למסקנתו שמגדל חוצץ אך בינו לקיר אי"צ פו"ט אם יש למעלה או למטה פו"ט, ולכאורה אם אין למעלה או למטה פו"ט שוב לא יהני פו"ט בין המגדל לכותל דהא המגדל חוצץ והכלים נמצאים מחוץ לאהל.

**ולעיל ביארנו**  שאם אין בינו לכותל או לקרקע או לקורות פו"ט טהור משום שהחלל נטפל למגדל וכאילו הוא בתוכו. וכאן במהר"ם דל"כ דא"כ לעולם צריך פו"ט במקום הכלים, ולא נתבאר כל הענין.

**ולע"ע נראה** שודאי אם יש במקום הכלים פחות מפו"ט חשיב הכלים כבתוך המגדל וטהורים, אך דין זה שבפחות מפו"ט נחשב כבתוך הכלי הוא רק שאז ל"א שהמקום כלים הוא חלק מן הבית אלא הוא חלק מן המגדל ולכן הטומאה אינה מתפשטת לשם ואינו כחורי הבית.אולי אם למעלה או למטה יש פו"ט אז הכלים שבתוך פחות מפו"ט אף שהמקום אינו חלק מן הבית מ"מ הם מאהילים או נאהלים ע"י הטומאה. וצ"ל שאחרי המגדל סמוך לכותל אם אין בו פו"ט הרי שלא יהני מה שלמעלה או למטה יש פו"ט, דמ"מ הקצה סמוך לכותלי הבית נמדד כפחות מפו"ט מכיון שבין המגדל לכותל אין פו"ט הרי שנחשב כן מהקרקעות עד הקורות, ולכן אף בקושית המהר"ם הצריך פו"ט בין מגדל לקורות, ומסיק שמגדל חוצץ התפשטות טומאה ולכן לעולם צריך פו"ט במקום הכלים כדי שייחשב בחלק נטפל לבית ולא למגדל ואז הכלי יק"ט בכך שהוא נמצא בבית שבו הטומאה.

**אולם עצם הדו"ד של המהר"ם** שדן שיש תורת אהל ליטמא תחת התפשטות הטומאה, ואז אפי' בפחות מטע"ט נטמאו הכלים מחמת אהלה של מקום ההתפשטות, והסברא נותנת שאין מקום התפשטות הטומאהנחשב כמת עצמו, אלא שהיצמאות כלי ומת באהל א' מטמאה הכלים, ואז אם הכלים במקום אחר כגון שהם תחת מגדל בפחות מפו"ט ונחשבים בתוך המגדל הרי שאינם נטמאים, **עיין חזו"א ב' ז'.**

**ע"ע מהר"ם** שבפחות מפו"ט הוי גריר בתר מגדל, ודן אם כלים שבתוך הכותל מעבר למגדל אם הם טהורים ק"ו מהרווח שבין המגדל לכותל,

או"ד הרווח נטפל למגדל וטהור וחורי הבית נטפלים לבית וטמאים, עוד כ' שבכוורת העומדת בפתח ויש למעלה פו"טונקטינן שכאילו הטומאה עומדת שם מעל הכוורת ע"י סטל"צ שעתידה לצאת מן הבית לפתח ומטמאה לתחת הכוורת משום אהל על מקום סטל"צ, ועולה בדבריו שרק מקום סטל"צ המאהיל עליו נטמא, אבל מקום התפשטות הטומאה לא. ולכן תחת המגדל טהור. ועולה שמגדל וכוורת חוצצין מאהלת התפשטות הטומאה, ואינם חוצצין אהלה של סטל"צ.

**מ"ב:** תיבת המגדל וכו'. ור"י מטהר וכו', **ובראשונים**  שר"י פליג אף ברישא במגדל, **ועולה** שבטומאה בתוכו הבית טמא משום סטל"צ אף בפתח פחות מטפח. וכן מבואר לעיל "טומאה שם הבית טמא" אף שאין תחת המגדל פו"ט עיי"ש ר"ש ורא"ש, **אולם הר"מ** כאן פירש שהיו ב' פתחים לתיבה א' פו"ט וא' פחות, ולכן יש סטל"צ , ולר"י מכיון שיכול להוציאה פחות מכזית ע"י הפתח הקטן לכן טהור. **ועולה** שאם יכול להוציא מן הפו"ט חציים לא מהני. ורק משום שיכול להוציא חציים מהפתח שאינו פו"ט משו"כ מטהר ר"י וצ"ע וצ"ל ששי' ר"י שאם יש פתח גדול ופתח קטן שא"א להוציא ממנו כזית, הרי שדיינינן שמנא לן שפתחו של מגדל הוא הפתח הגדול ויטמא משום סטל"צ, אולי פתחו הוא הקטן ולא יטמא משום סטל"צ. **ועולה שלר"ש** ודעמיה הרי שיש דין סטל"צ אף בפתח שאין בו פו"ט, ולהר"מ לא, וביותר דלהר"מ לר"י פתח קטן מציל מפני פתח גדול, וצ"ע . **ועכ"פ** צ"ל דהר"מ לשי' פרש מתני' דלעיל "דטומאה שם הבית טמא" משום אהל בתוך אהל ולא משום סטל"צ, ועיין. אולם לעיל ביארנו את שי' הר"מ עם לשון המשנה שטומאה בתוכו הבית טמא משום סטל"צ, שדין אהל בתוך אהל ודין סטל"צ תלויין זב"ז, וכעת עולה שכל דברי הר"מ דאהל בתוך אהל נאמר דוקא בסיפא דמ"א דמיירי שאין פו"ט, אולם אם יש פו"ט אתינן דוקא משום סטל"צ, ועיין היטב. (בענין סטל"צ בלא פתח, עיין תוס' ב"ב יב' ושי' בשטמ"ק ורמ"ה שם דנחלקו בזה.)

**ומבואר במתני'** דמיירי שהיה בתיבה רום פו"ט, **וברא"ש** דאם היה בו פחות מפ"ט הרי שטומאה בבית מה שבתוכו טמא. **ובגליון** הקשה הא שי' הרא"ש שחורי מגדל שבתוך הבית וטומאה בבית מה שבחורין טהור, וא"כ תיבת מגדל פחות מפו"ט הוי לא גרע מחורין. **ולכן ביאר** שצריך שיהיה בה פו"ט שאם אין בה פו"ט הרי שטומאה שבתוכה רצוצה היא ומטמאה ומתפשטת בבית בלא סטל"צ. **ועיין רמב"ן חולין קכה' ע"ב** שכ' שאם אין בתיבה פו"ט הרי שטומאה בבית מה שבתוכה טמא מכיון שאין כלי מכיל מה שבתוכו אלא בפו"ט, דהיינו דהא נתבאר במ"א דהוי כלי הבא במידה שנעשה אהל לתוכו, ולזה צריך דוקא פו"ט כדי שיציל לתוכו, **עיין חזו"א א' יד'.**

**עכ"פ** לר"י דלית סטל"צ משום יכול לחתכו, עיין רא"ש שזהו דוקא בכזית ולא במת שלם שאין דרך לחתכו. ולכן ל"פ ר"י על משניות דפ"ג. **וברש"ש** כ' דבהא גופא נחלק ר"י נת"ק אם פתח פחות מטפח אמרינן ביה סטל"צ מחמת שבע"כ ייצא משם. **ושי'** הר"מ נתבאר לעיל, **ועיין א"ר** ויתבאר במ"ג.

**עיין תוס' ב"ב ק' ע"ב ד"ה "רומן"** שעמד מדוע תיבה בלא פו"ט וטומאה בתוכה לא ייחשב ק"ס, ומדוע צריך לסטל"צ, וייסד שלכלי אין תורת ק"ס. **עיין חזו"א ה' ב'** שביאר שכלי סתום הוי לעולם כמו לא פרץ פצימיו דל"ה קבר, ועיין.

**מ"ג:** מתבאר שמגדל שפיו כלפי חוץ טומאה בתוכו הבית טהור, ומשום שסטל"צ לחוץ ולא לבית, **ושוב צ"ב** שאם המגדל כאהל לתוכו א"ש, אך למהר"ם שמציל על מה שבתוכו משום צ"פ א"כ מדוע מציל את הבית מטומאה שבתוכו, וכבר כ' בזה במ"א, ועכ"פ בע"כ עולה כאן יסוד שטומאה שבתוך כלי הכא במידה אינה נחשבת בתוך הבית אף שמחד הצלתו רק משום צ"פ, מ"מ אין הוא ככל כלי אלא הוא דבר חשוב לייחשב רשות לעצמו, וכל האפשרות לטמא את הבית תלוי בדין סטל"צ, ולכן פיהו לחוץ הבית טהור, וצ"ע.

**עיין חזו"א ב' ג'** בענין מתני' פ"ט. **ועיין מהר"ם פ"ט מ"ג סד"ה "או אפוצה". ועי"ל** שבאמת כלך כלי אם אינו מק"ט הוא יוצר רשות נפרדת שתוכו אינו כמו בתוך הבית, ולכן דוקא מגדל וכוורת או אולי כל כלי שאינו מק"ט נוצר בתוכו רשות נפרדת המנתקת הימצאות מה שבתוכו מלייחשב בתוך הבית, ולכן הטומאה רק משום סטל"צ.

**עוד במתני'** שטומאה בבית מה שבתוכה טמא, **וברא"ש** דמיירי שא"א לטומאה לצאת רק דרך המגדל ולכן טמא. **והר"ש** גרס מה שבמגדל טהור משום דמיירי שיכול לצאת שלא דרך המגדל.

**עיין א"ר** שהוכיח מהתוספא, שר' יוסי פליג במ"ג על המבואר שמגדל שפתחו בחוץ אם טומאה בבית כלים שבמגדל טמאים, ומשום סטל"צ, ובזה פליג ר"י דל"א סטל"צ אם יכול להוציאו פחות מכזית. אולם במגדל דמ"א, וכן בביה דפ"ג ל"פ ר"י ומטמא לא משום סטל"צ אלא סבר שמגדל ובים מכיון שאין להם יציאה לעצמו לחוץ הבית משו"כ אין הם חוצצין הכלים שבהם והכלים נחשבים כמונחים בבית וטמאיעם. ור"י פליג על תיבת המגדל דמיירי שהיה תיבה שפיה בתוך הבית אך תיבתו מחוץ לבית, דלרבנן טומאה בבית מה שבתוכו של תיבת מגדל טמא משום סטל"צ מפתח הבית לפתח המגדל, אך לר"י שאין סטל"צ וכל טומאת מגדל משום שאינו חוצץ והכלים שבתוכו הם כבתוך הבית, הרי שכאן שהתיבה והכלים שבתוכה חוץ לבית ל"ש שהכלים יק"ט. **ועולה בדבריו** שלר' יוסי אין דין סטל"צ כלל, וביב ומגדל וטומאה בהם הבית טמא משום שנחשב שהטומאה בתוך הבית, שאין המגדל והביב נחשבים רשות נפרדת היות ויציאתם הוא לתוך הבית ואין להם יציאה אחרת, ומאידך כלי שבמגדל נחשבים ברשות אחרת לענין שטומאה בבית מה שבתוכן טהור, דהיינו שמגדל כחו להציל כלים ואין כחו להציל טומאה בתוכו, והשווה הצלת אהלים של מגדל לצ"פ שפשוט שבכחו להציל כלים ולא טומאה שבתוכו. **והנה בגמ' בחולין קכה' ע"ב קכו' ע"א** עולה שם דמתני' שתיבת המגדל מיירי שהתיבה בבית ולכן שם יש בו פו"ט מטמא משום סטל"צ ואם אין בו פו"ט מטמא משום בוקעת, ור"י פליג בתרוויהו וסבר שאין סטל"צ ואין טומאה בוקעת, וזהו דלא כהגר"א, **עיין חזו"א ג' ה'.**

**עולה** בחולין שם דלר"י אין דין טומאה בוקעת, ויש לדון אם דוקא בטמונה סבר שהטומאה נחצצת, אבל בטומאה באויר ודאי בוקעת או"ד פליג כלל על דין טומאה בוקעת. **עיין תוס' בעירובין עט'** ד"ה "הרי" שר"י מודה שקבר בוקע ועולה ויורד, **עיי"ש מהרש"א וחזו"א ו' כא'.**

**במתני'** טומאה בבית מה שבתוכו טמא, ומשום סטל"צ. וכ' דהר"ש מייתי גירסא שטהור, והנידון לכאורה אם מיירי שאין דרך לטומאה לצאת אלא דרך המגדל, **ועיין גר"ח פי"א מטו"מ ה"ה ד"ה "והנה בפי"ח"** שמכיון דמיירי שהמגדל יש בו הצלת צ"פ ע"י נסר משו"כ הוא טהור, וזהו עפ"י יסוד שהצלת צ"פ מציל מפני סטל"צ, שרק הצלת אהלים נפרדת ע"י סטל"צ, אך הצלת צ"פ הוא פרשה אחרת שאין נכנס בו טומאה ע"י סטל"צ עיי"ש. **והר"מ פי"ח ה"ד**  כ' שהמגדל שבתוך פתח הבית "פתוח בתוך הפתח", והעיר הגר"ח מאי צריך לזה שהוא פתוח בתוך הפתח. וביאר דסבר הר"מ שהמגדל סגור ויש לו הצלת צ"פ ע"י הנסר הסוגרו , אלא שמכיון שהפתח של המגדל בתוך הפתח ומכיון שסטל"צ לפתח הבית ומשם תיכנס הטומאה לתוך המגדל ע"י הפתח שנמצא שם, ולא נתבאר לי כלל ממ"נ אם הפתח במגדל פתוח שוב ל"ה כלל צ"פ ומדוע דוקא בפתוח בתוך הפתח, ואם הוא סגור שוב הוי מציל משום צ"פ משום סטל"צ ומה מוסיף שיש סטל"צ לפתח הבית, **ועיין חזו"א** בגליון שביאר שבאמת מיירי במגדל פתוח, וכוונת הר"מ שיש פתח במקום הפתח הוא רק לומר של"ה לבית פתח אחר ולכן סטל"צ דוקא דרך המגדל, עיי"ש. ודברי הגר"ח לא נתבארו.

**מתני':** היתה מוכני שלו משוכה ג' אצבעות וכו' **ובר"ש** שיותר מג"א המוכני נחשב כלי אחר מהמגדל וסטל"צ. **ועיין חזו"א פ"ח א'** שביאר את שי' הר"ש , שהר"ש כ' שהמוכני היה בו פו"ט למגדל, ובחזו"א ביאר או שהמוט שהמוכני היה מחובר למגדל היה חלול פו"ט, או שהיה למוכני פו"ט וממרחק ג"א היה למגדל פו"ט ומכניסים ממגדל למוכני, וקמ"ל שאין הטומאה יוצאת דרך הפו"ט של המוכני לבית אלא נחשב כפתח למגדל אף שיש הפסק אויר וביאר החזו"א שהצריך הר"ש פו"ט דאלולי כן הוי ק"ס, וע"כ מיירי שהמוכני ל"ה פתוח מלמעלה ופתחו רק כנגד המגדל כמש"נ, וא"כ צ"ב מהו הא דתני שאם הוא תחת הקורות אינו נטמא הא הוא אינו פתוח כלפי הקורות. ובר"ש על התוספתא ביאר בתחילה אם גרסינן שהבית טמא ואין במוכני פו"ט הרי שהקורות יורדות ומפרידות בין מוכני למגדל ולכן טמא, וצ"ב. ולבסוף גרס שהבית טהור ולכאורה מיירי במוכני פתוח מלמעלה וקורות יורדות וסותמות שלא יצא הטומאה ממנו, ומ"מ ל"ח ק"ס. ולא נתבאר לי כ"כ דא"כ ביאר הר"ש במתני' שצריך פו"ט כדי שיבטל המוכני למגדל וטהור אף ביש בו פו"ט, ובתוס' מיירי שאין בו פו"ט וטהור מפני שהקורות סותמות פתח המוכני, ובמתני' ע"כ מיירי שאין בו פתח כלפי הקורות ובברייתא מיירי שיש בו פתח כלפי הקורות. **ע"ע חזו"א שם** מדוע צריך שקורות הבית יסתמו הפתח הא אין לו פתח פו"ט, ותי' שמכיון שהטומאה עתידה לצאת למגדל שיהיה הג"א שבין מוכני למגדל מקום טמא ומשם תצא הטומאה לבית ובזה אמרינן שהקורות יורדות וסותמות. עוד יש לברר במתני' מדוע באין בחללו טפח הבית טמא ובר"ש כ' משום דהוי ק"ס, הא מכיון שהמוכני בטל למגדל ל"א ק"ס וכמו לעיל בטומאה תחת המגדל שהוא טפל למגדל ונחשב בתוך המגדל ול"א. שיטמא משום ק"ס. **עוד יש לדון** האם בכלי שייך ק"ס, **עיין תוס' ב"ב ק' ע"ב. והמשך תוס'** כלים שכנגד הזוית דבר מטמא ורבנן מטהרים, ויש לבאר דלרבי הקורות יורדות וסותמות כלפי הצדדים ולא שהם עצמם יורדות עד פתח המוכני, ולרבנן בקורות עצמם יורדות עד פתח המוכני. **אולם בר"מ** שאם היתה ד"א חשיב שיש בה פו"ט וטומאה יוצאת משם, אבל בג"א הרי שהטומאה אינה יוצאת מן המוכני בפחות מטפח, ומאידך ל"ח ק"ס מכיון שהמוכני פתוח, **ועולה** ששייך מקום סגור לענין שאין טומאה יוצאת משם ומאידך הוא פתוח לענין דל"ח ק"ס, ועיין. **ובא"ר** נקט כהר"מ אך הוסיף שזהו דוקא אם המוכני תחת הקורות שרואין את הקורות יורדות וסותמות ולכן אין הטומאה יוצאת מהמוכני, אבל אם אין מעל המוכני קורות הרי שהמת מטמא כנגדו אף שאין במוכני אלא ג"א. **ועולה** שלענין שהטומאה יוצאת לכל הבית צריך פו"ט, וכן לא מהני מה שהקורות יורדות וסותמות אלא להיפך הטומאה יוצאת לכל הבית, אולם אם אין פו"ט ויש רק כלי כנגד הכזית הרי שבזה אמרינן שהקורות יורדות וסותמות ולכאורה הקורות יורדות וסותמות את פי המוכני, ומ"מ חשיב פתוח ול"ה טומאה רצוצה, ובגר"א בהמשך כ' שיש פו"ט לחוץ, ויש לדון אם כוונתו שמלבד שפתוח מלמעלה היה לו פתח למוכני כלפי המגדל כהר"ש, או"ד כוונתו שהיתה למגדל פתח לחוץ ומכיון שהמוכני כמגדל לכן הבית טהור. ולכאורה לשי' הר"מ שטומאה באויר

חשיבא רצוצה א"כ ה"ה הכא שתטמא למעלה ולמטה אף שהקורות יורדות ככל ט"ר, ולהראב"ד שט"ר צריך שתהיה טמונה בע"כ שירידת הקורות אינה מהפכת אותה לטמונה, ולכן אינה רוצצת, ולכן אין מה שע"ג הטומאה נטמא שמחד חשיבא סתומה אך אינה חשיבא רצוצה. ועיין. **ולהר"מ** צריך שיהיה בחללו פו"ט משום שבפחות מכן חשיב הטומאה כאילו היא בתוך הבית ואי"צ לדין סטל"צ והיא כיוצאת ומונחת. **עיין בכל הנ"ל בחזו"א** **ח' א'-ג'.**

**פרק ה**

**מ"א: להר"ש** הנידון הוא אם מת המאהיל על עין תנור פחות מפו"ט, **דלב"ש** הטומאה נכנסת לתנור ומשם לבית, **ולב"ה** הטומאה נכנסת לתנור ולא לבית, **ולר"ע** אין הטומאה נכנסת כלל לתנור, ולא הוזכר בר"ש שכל הנ"ל הוא גזירה דרבנן, **וצ"ע** מדוע טומאה נכנסת מעין לתנור בפחות מפו"ט, וממ"נ מהו הנידון שנכנסת לתנור ולא לבית.

**ולרא"ש** מיירי שיש פו"ט מהעין לתנור , וצ"ע מדוע לב"ה אינו נכנס מתנור לבית. ולר"ע אינו נכנס כלל.

**ובמהר"ם** שיש פו"ט אך מדאו' אין טומאה נכנסת אלא לפתח העשוי להכניס ולהוציא, ולכן מדאו' אין עין התנור נחשב פתח להכניס, וכל מתני' הוא בגזירות דרבנן, דלב"ש גזרו על הבית, ולב"ה גזרו רק על התנור, ולר"ע לא גזרו כלל.

**ובא"ר** דיש פו"ט, וודאי הטומאה נכנסת ביש פו"ט, וכאן מיירי שיש נסר ע"ג העין בתוך הבית הנסר מציל גם דפנות אהלים, ובחוץ אינו מכיל דלית דפנות אהלים, וגזרו בפנים אטו בחוץ.

**ובדברי המהר"ם** (ואולי הרא"ש) עולה יסוד שבכלי דוקא פתח המעמד להכניס ולהוציא דוכו הוא מק"ט, וכ"כ כןהמהר"ם בפ"ט גבי חלחול, עיי"ש.**עיין שו"ת חת"ס יו"ד שמ', ומקד"ד סק"ג.** ויש לבאר שכ"ז הוא בכלל הענין שכלי קובע מקום לעצמו מלבד הפתחים שמשם רגיל להוציא, וכ"ז ל"ש בפתחי בתים. וצ"ע. **ע"ע חזו"א טז' ו'.**

כבר הבאנו הרא"ש שכ' כמהר"ם ול"כ שזהו מדרבנן, **עיין ראב"ד פי"א ה"ד** שכ' נמי כהפר"ש ולא כ' שהנידון במתני' הוא מדרבנן. **ואולי יש לחדש ולבאר** שיסוד הנידון כאן הוא שהמאהילין של העין הם כמקום א' עם תוך העין, ותוך העין הוא מקום א' עם אויר התנור והביתה, וזהו יסוד אהל וכשמצטרף אהל לאהל שהכלך נהפך למצב שהמת וחלל האהל נעשו מקום א', ונאמר שעין התנור הוא מקום כניסה צדדי וטפל (דלמהר"ם אין בו כניסה טומאה מדאו' כלל) הרי שבכה"ג ל"ש לדון שהמאהיל יכלל לייחשב כמקום א' עם הבית ע"י שהוא נכלל כמקום א' עם הבית ע"י שהוא נכלל במקום א' עם העין, שמכיון שהמטרה לכללם כנמצאים

במקו"א ל"ש שמוהיל יהיה דרך עין תנור כנמצא במקו"א עם אויר התנור והבית, ולר"ש לא נקטינן סברא זו, ולב"פ נקטינן לה ולכן המאהיל ועין התנור הוא אהל ולא הבית כמש"נ, ולר"ע מתוך שאין למאהיל שייכות עם הבית ממילא אינו נכנס להיות מקו"א עם התנור שהתנור משוייך כמקו"א עם הבית ואם אינו נכנס לבית אינו נכנס לתנור.

**הר"מ מוקי** שהנידון דמתני' הוא הפתח שבתנור סמוך לקרקע, וביד החזקה מוקים בתנור משוקע בארץ ועינו בגובה הקרקע, ועכ"פ ביאר טעמו של ב"ה שמכיון שאין התנור גבוה טפח מעל הקרקע לכן אין הטומאה נכנסת לבית. **ועיין בכס"מ שם. עיין חזו"א טז' ו'** מה שתמה. **ובחת"ס שמ'** דמייתי פנ"י שאין טומאת המשכה מביב לבית מכיון שאין להם תקרה א', זהו הביאור בדברי הר"מ כאן.

**ובא"ד** מוקי שהיה העין מכוסה בנסר, ומציל מדין דפנות אהלים, ודוקא בתוך הבית, ולב"ש וב"ה גזרו אטו תנור מחוץ לבית דל"ש דפנות אהלים וטמא, ולר"ע לא זנרו.

**הר"ש הקשה** ממתני' דכלים פ"ט מ"ח שתנור בבית המת צריך שהעין יהיה סתום ואם פתוח מלא כוש נפקע צ"פ וטמא, וחילק דהתם שהתנור בבית ומת בבית הרי שגם עינו צריך צ"פ, ונראה כוונתו פשוט שאם חל על התנור שהוא באהל מת וצריך הצלת צ"פ הרי שמלא כוש בעין נמי מפקיע צ"פ, אך שעור להכניס טומאה כשאין התנור בבית עם מת בזה צריך פו"ט. **ע"ע חזו"א טז' ד' וקה"י סי' ב'.**

**ע"ע בחזו"א שם וסק"ו** בביאור דברי התוס' לר"ש ולראב"ד.

**מ"ב: בא"ר** ביאר שהקדירה מצלת מדאו' משום דפנות אהלים, והנקב אינו מועיל לייחשב פתח לבטל ההצלה מדאו'. ורק נחלקו שמכיון שבלא דפנות אהלים אין כלי חוצץ, הרי שנחלקו אם גזרו אטו כלי שנמצא בבית המת שאז לבטל צ"פ סגר בנקב של כונס נשקה, ונחלקו אם גזרו נקב דכונס משקה באהלין אטו צ"פ.

**להר"ש** הרי שב"ש סברי כתנא דכלים פ"ט מ"ח שנקב כלשהו מפקיע ההצלה, וב"ה ור"ע סברי דלא הוי האי נקב כפתח ונחלקו בגזירת חכמים, ולמהר"ם כאן אף לב"ש הוא משום גזירה וכמו במ"א.

**ועולה שהר"ש** השווה מתני' דדפנות אהלין משנה בכלים פ"ט מ"ח דהתם מיירי לגבי הצלת צ"פ, ששניהם הם שעור א'. **והא"ר** נקט דאף נקב המוציא מצ"פ מ"מ אינו מוציא מלהציל משום דפנות אהלים.

**ועיין תויו"ט** שלהי פ"ט דכלים דמייתי להר"מ פכ"ג ה"ד ופכ"ב ה"ג ועולה שלצ"פ יוצא בכונס משקה ולדפנות אהלים לא סגי בכונס משקה, ומייתי התויו"ט שהר"מ דלא כהר"ש אלא שונה שיעור צ"פ משיעור ביטול הצלת דפ"א. וכהגר"א. **ועיין קה"י סי' ב'** משכב"ז, דמסברא לענין הצלת דפ"א

שעניינו שהכלי נעשה כאהל א"כ צריך פו"ט להפקיע ההצלה, ןמאידך דן הקה"י שמכיון שע"י הכונס משקה נטמא הכלי שוב אינו חוצץ. עוד דן הקה"י שאף שהכלי המשמש לאוכל ומשקה אתה נותן לו חומר של כונס משקה מ"מ הכלי עצמו לא נטמא ורק המשקין נטמאין ולכן א"ש הר"מ דאינו פתח אלא בפו"ט, עיי"ש. **ע"ע משנת ר' אהרון לד', לז'.**

**מ"ג:** עולה במני' שקדירה אף שלימה אינה מצלת משום דפנות אהלים בדבר שהיא טמאה לגביו, ומכיון שקדירה של ע"ה היא כטמאה לכן אינה מצלת, ונתחדש שאף שהכלי אינו מק"ט כאן. משום שהוא כ"ח שאינו נטמא מגבו מ"מ מכיון שהוא עצמו טמא אינו חוצץ, **עיין חזו"א ג' ב' ד"ה "דהא" וחי' הגר"ש ב"ב טו' ד'.**

**עיין ר"ש פי"ג מ"ה** שדן אם טמא מדרבנן נמי אינו חוצץ, ומייתי מעכו"ם שחוצץ, וכן פחות מכביצה עיי"ש, וחילק שקדירת ע"ה שגזרו עליה מספק כודאי חשיב כמו טומאה דאו' ולכן אינו חוצץ.

**עיין תוס' ב"ב כ' ע"א** ד"ה "ועובד" שהטמא מדרבנן חוצץ(בעכו"ם), **ובתוס' בשבת טז' ע"א** ד"ה "לא" מייתי שכלי זכוכית אין מצילין למרות שמק"ט רק מדרבנן.

**עיין מל"מ פי"ב ה"ב** שחציצת אהלים דבר המק"ט מדרבנן חוצץ כדברי הר"ש פי"ג, אולם צ"פ כל טומאה שבעולם מפקעת ההצלה. **ועיין מ"א פ"י** מכלים מ"א שביאר דברי המל"מ, שהצלה בחלון צריכה ביטול וממילא פקע טומאה, דרבנן, שטומאה דאו' לא סגי בביטול, משא"כ בצ"פ ליכא ביטול ולכן כל טומאה אינה מצלת.

**ויש לדון** אם קדירה בארובה חשיבא כהצלת אהלים ואז חוצצת, בטומאה דרבנן, או"ד מכיון שהיא חוצצת מכח שאינה מק"ט מחמת צ"פ ואינה מטמאה מגבה משו"ה אם היא טמאה דרבנן אינה מצלת, ומסברא נוטה כצד קמא, אך א"נ כצד בתרא א"ש מתני' דאינה מצלת, או כמש"נ הר"ש דחשיבא כטמאה מדאו' משום שעשו ע"ה פרק כודאי.

עצם הגדר שדבר טמא אינו חוצץ י"ל, שמכיון והדבר טמא הריהו מצטרף עם ב' הרשויות להיות רשות א' של טומאה , ועיין. ואז י"ל שטומאה דרבנן וטומאה דאו' ב' עניינים ואינם מצטרפים לרשות א' ולכן לענין טומאה דאו' הוי החוצץ רשות נפרדת שחוצצת בין ב' הרשויות, ועיין. וענין צ"פ אינו חילוק רשויות אלא הוי גדר שאין מגע חוץ לתוך פנים הכלי. ואז כל ניהוג טומאה בכלי גורם הגדרה שהכליל פתוח ופרוץ לק"ט, שאם הכלי טמא מדרבנן הרי שתוך הכלי וחוץ שלו א' הוא ולכן נטמא הכלי מגבו.

**בר"ש כאן ובכלים פ"ט מ"ב, בר"ח חגיגה כב', ובתוס' שאנץ עדויות פ"א** מי"ד דהאי גזירה דוקא בכלי ע"ה, **אך בר"מ פכ"ג ה"ד ובראב"ד עדויות שם** דאף בכלי חבר גזרו אטו כלי ע"ה.

**ועיין מ"א פ"ט מכלים מ"ב** שהקשה על שי' הר"ש אם מיירי בכלי ע"ב, הא לחבר בין כה הוא טמא, ולע"ב בין כה הוא נוהג בו שהוא טהור.

**ועיין מקד"ד מא' ב'** דלגבי כלים שהם בטבילה ישמע לן בע"ה שהכלי טמא, אבח אוכלין וכ"ח לא ישמע לן ולכן שהם טמאים עיי"ש.

**עיין נוב"י יו"ד צד'** שהקשה מב"ב כ' דקדירה עצמה תציל, הא להר"מ גזרןו על כל הקדירות שאינם מצילות, וע"כ כוונת הגמ' שיציל על אוכלין ונ"ח.

**בר"מ פכ"ג ה"ד** משמע שבנקובה דמ"ב מצלת על העליה אף על כלי שטף, ורק בשלימהב אינה מצלת על כלי שטף, **עיין מ"א מ"ב** שביאר שבנקובה הא הכלי טהור אף אצל ע"ה ומצלת ולא גזרו, ועיין תוס' אנשי השם דל"כ ומ"ב הוא קודם חזרה שחזרו והודו ב"ה לב"ש. ולא הבנתי את שי' המ"א, הא אף לב"ש דמ"ב הנקב כונס משקה מפקיע שם כלי רק לחומרא, ועדיין יש עליו שם כלי לק"ט, וק"ו לב"ה כלי שלם החוצץ א"כ למה לא גזרו עליו דין של כלי ע"ב, וצ"ע כעת.

**מ"ד: עיין א"ר** שב"ה חזרו לדברי ב"ש אחר שהבינו החילוק בין מים בכלי ראשון למים בכלי שני עיי"ש, ושם חזרו על כל אופני דפרקין.

**עיין ר"ש** דהיה ס"ד שאם שפך מכלי ראשון לכלי שני שהיה שם מים לט יטמאו המים.

**מ"ה:** היו כלי אבנים וכו' **ובר"ש**  שב"ה כלי הבא במידה, שכל הני אין בהם כלל קב"ט וחוצצין, **ועיין מ"א** שתלה אם כלי הבא במידה מק"ט מדרס ואז שוב מק"ט ואינו חוצץ, וצע"ק דהר"ש פנ"ד מכלים מ"ד סבר שכלי הבא במידה טמא מדרס.

**ובמתני':** שכלי קדש וחטאת שע"ה נאמן עליו חוצץ, **ובר"מ כאן ובפכ"ג טו"מ ה"ג** שנאמנים משום שנזהרים בה ובר"ש וכן בגמ' בחגיגה שזהו משום שלא ילך כ"א ויעשה במה לעצמו.

**עיין תויו"ט** שהקשה מדוע תני במתני' כ"ח הא ע"ה נאמן על כל הכלים, **ותמה הרע"א** הא שאר כלים מקבליםטומאה מגביהם ואינם חוצצין, **ועיין בועז** שתי' קושית התויו"ט דנ"מ לגולמי כלי עץ ומתנות שחוצצין, ותאמן הע"ה לומר שלא ייחדו לשימוש ומק"ט, עיי"ש.

ומצילין עם דפנות אהלין, **בר"ש** שקדירה ע"ג ארובה מצלת משום דפנות אהלים, שכלי שאמק"ט מצטרף להיות אהל א' עם דפנות . אולם בר"מ שקדירה ע"ג ארובה מצלת משום כסוי בלבד, ודפנות אהלים זהו כשפיה

כלפי הכותל שאז מצלת משום דפנות אהלים, **עיין מ"א.** ועיין שם במ"א דהא הר"מ פסק ברכ"א ה"ג שכ"ח אינו מציל בדפנות אהלים וע"כ דלהר"מ אלים תורת כסוי דמהני אף בקדירה, משא"כ דפנות אהלים ל"מ בכ"ח. ועיי"ש שביאר הטעם בזה.

**ועיין חזו"א א' ח' יג'** שדן דלהר"מ אין הצלת דפא"ה רק אם פי הכלי מכוסה, והקשה מן התוספתא (המובא בר"ש מ"ז) שעולה שם שכלי שצירו כלפי כותל וטומאה תחתיו הכלי מציל על מה שלמעלה ממנו למרות שפי הכלי פתוח, **ומאידך הוכיח מהר"מ פכ"א ה"ה** לגבי כלי תחת הקורה, שאין הצלת דפנא"ה אם אין הכלי סתום, עיי"ש.

**והנידון** הוא שלאשווי לכלי כחלק מן הכותל כדי להציל עצמו ומה שבתוכו ועליו צריך פיו סתום באהל, אבל לצרף כלי לסתום הארובה ליצטרף לכותל כדי להציל על הבית והעליה מהני בלא סתימת פי הכלי.

**עיין גר"ח סי' תב'** שעמד בכ"זותי' כמש"כ שיש אופן שהכלי מצטרף להיות אהל עם הכותל,ויש אופן שמדין דפנ"א הכותל מציל על הכלי. ובתוספתא אף שהנידון הוא הצלה על הכלי מ"מ הא הכלי מצטרף לאהל עם הכותל ומהני אף בפיו פתוח, משא"כ בכלי שהאהל בא לסתום אותו צריך דוקא שפיו יהיה סתום, וצ"ע בזה.

**בר"ש** שדפנות בלא תקרה ותיקרה בלא דפנות ל"ח דפנ"א, **ובחזו"א ריש אהלות** נקט שתיק'רה בלא דפנות נחשב דפנ"א , עיי"ש.

**מ"ו:** מבואר במתני' שכלי שאימק"ט (כלי עץ הבא במידה, **להר"ש והרא"ש** כלי גללים ואבנים, להר"מ, כסוי כלי, **למהר"ם** יליץ מת"כ כל המשמש בכפי טהורה. **ע"ע בבועז ד'** דמייתי **רש"י גיטין סב'** דמייתי בפשוטי כ"ע ותמה דא"כ הא הוי נסר המציל בלא דפ"א. **ע"ע חזו"א א' ט'ף טו' ט'. ובכלים כ' ב'.)** אף שאינו חוצץ בפני הטומאה, מ"מ הוא מצטרף להיות מאהיל ולחוץ עם דפנות אהלים. ומבואר שבור שפיו סגובה קרקע הבית אין הנ"ל מצילין, ששם הצלתן דוקא אם הם עושים מעשה אהל ולא מעשה קרקע, לכן צריך שיהיה לבור מחיצות גבוהות מהקרקע טפח וע"ג הכפישה, או אם יש לכסוי עצמו דפנות גובה טפח ואז הם נמי נחשבים שעושים מעשה אהלים, ונחשבים כמו דפנות האהל.

**ועיין מ"א** שדין דפנ"א הוא דוקא בבור שבבית ולא בבור שבחצר, שכדי שיחול דפנ"א הוא דוקא במקום שיש אהל מלמעלה. **ועיין הגה"ה ברא"ש מ"ז** שבחצר אין דפנותיו משמשות לתשמיש בית. **ועיין חזו"א א' ה'** ונראה שהטעם א', שצריך דפנות בית כדי לצרף כלים לדפנ"א, ואם אין תקרה או סתם הוי תשמיש חצר ל"ה אלים שם המחיצות לצרף אליהם כלים לדפנ"א. **ועיין חזו"א א' א'** שתקרה לבד סגי בלא דפנות, ובר"ש מ"ה דל"כ והובא לעיל.

באר חלקה אין הכפישה מצלת,**ובמ"ה כ' הר"ש** דע"י מירוח מציל, **ובחזו"א א' ח'** דע"ח ליכא בכלי טפח דא"כ הא הוי דפנות ואי"צ מירוח, וע"כ מיירי בכלי עם חלל טפח בגינה דמהני מירוח, או שמיירי שלכלי אין פו"ט ויש חלל בור פו"ט וגם לזה מהני מירוח. וע"כ שאין המירוח מועיל משום צ"פ דא"כ הא לא יהני חלל הבור, וע"כ שמירוח ינו ג"כ סיבה לדפנות אהלים אף בגינה או בבור שאין לו דפנות, ועיין. **עיין מקד"ד ג' ד"ה כ' הר"ש.**

**הר"ש לקמן במ"ז** מייתי תוס' וביארה שדין דפנ"א מציל טומאה שבתוכה מלטמא למעלה ולמטה, עיי"ש לגבי נפשה בחוץ הנתונה בצד דופנו של אהל. ועכ"פ עולה שדפנ"א ענין אהל גמור בו ולא תורת הצלת צ"פ שאינו מציל על טומאה שבתוכו.

**עיין ר"מ ראב"ד וכס"מ פכ"א ה"ג**  ועולה דלהר"מ כ"ח אין בו הצלת כפוי על פיה אף במירוח, ויש בו הצלת דפנ"אמן הצד ומירחה מצלת, ושאר כלים מצילין מן הצד בלא מרוח משום דפנ"א. **ולראב"ד** כל הכלים כולל כ"ח מצילין בעומד על פיה ועל צידה דוקא ע"י מירוח, ורק אם כיסה בור עם דפנות אז מציל בלא מירוח. ועולה שם שיסוד פלוגתתם הוא פלוגתת ספרי ותוספתא אם כ"ח כפוי יש בו הצלה. עיי"ש.

**להר"מ עולה** דכלי כפוי שייך בו תורת הצלת דפנ"א, ול"ש תורת הצלה על מה שבתוכו משום צ"פ דילפי' שאין צ"פ אלא עליו, ונקט הר"מ שכ"ח אין בו דין הצלת דפנ"א, ולכן במונח ופיו לצד מהני דוקא במירוח ודלא כשאר כלים שאי"צ מירוח, ובמונח על פיו בכ"ח לא מהני כלל וכ"ז משום שדין הצלתו משום צ"פ ולכן צריך מירוח ול"ש מירוח במונח ע"פ, משא"כ שאר כלים שהצלתם משום דפנ"א אי"צ מירוח ומהני אף בעומדים על פיהם אם יש להם חלל פו"ט. ולהראב"ד אין חילוק בין כלים לכ"ח, ובכולם עפ"י בור חלק צריך מירוח וע"ג בור עם דפנות ראי"צ מירוח, דהיינו שע"ג בור חלק ל"ש הצלת דפנ"א ואתינן משום צ"פ וצריך מירוח.

**ויש לדון** דלהר"מ כל הכלים שמצילים משום דפנ"א בלא מירוח יצילו על טומאה שבתוכם, וכ"ח לעולם אינם מצילים אלא משום צ"פ ולא יצילו על טומאה שבתוכם, ולהראב"ד כל הכלים שיש בהם תנאי דפנ"א ואי"צ מירוח יצילו על מה שבתוכם כולל כ"ח, וכלים שמנסים בור שטוח ללא דפנות שצריך מירוח, דהצלתם משום צ"פ הרי שלא יצילו על טומאה שבתוכם.

**במתני':** כוורת פתוחה ונפישה וכו' טמא, **ובר"ש** שדפנות כוורת אינם דפנ"א ולכן הצלתן דוקא בנסר.

**אולם בר"מ** ריש מתני' שכוורת היא כמו בור, **ובתויו"ט נקט** דהר"מ סובר שכוורת הבאה במידה שהיא חוצצת הריהו כאהל ויש בו תורת דפנות אהלים ונפישה חוצצתה, (עיין ר"מ פי"ב ב' פי"ג ג' ופי"ט ה"ד שכוורת הוי

אהל) ולכן גריס התויו"ט כוורת פחותה שאז אינה אהל ולכן דוקא נסר מציל בה ולא נפישה, **ועיין מ"א** שהאריך לבקשות, **וכן בחזו"א ד' ד'** , ולשי' עולה שבאמת להר"מ כוורת אף שהיא חוצצת ככל אהל מ"מ אין בה תורת אהל לענין דפנ"א.

**מבואר במתני':** דכלי מציל בדפנ"א רק אם יש לו גובה טפח, או יש דפנות לבור גובה טפח, וחצי טפח לכלי וחצי לבור אינו מצטרף, ושי' הר"מ פכ"א ה"ג שכלי כפוי על קרקע הבית מציל בגבוה טפח משום אהל, וא"כ כלי כפוי על בור דמתני' הוא לאו דוקא ששניהם מצילין על מה שתחתיהן. **אולם להראב"ד שם** כלי כפוי על קרקע צריך מירוח, ומשום דפנ"א אי"צ מירוח, וא"כ כלי עם גובה טפח המונח על בור שאין לו דפנות דאתינן משום דפנ"א כמבואר במתני' ואי"צ מירוח, **וקצ"ע** מ"ש כלי כפוי שצריך מירוח ואין גובהו נחשב דפנ"א, וכלי ע"ג פי בור בלא שפה גובה טפח דחשיב דפנ"א מכח גובה הכלי ואי"צ מירוח, ועיין.

**בתוספתא** שבשפה חצונה סגי בטפח מצד א', ובפנימית צריך טפח מב' צדדין, **עיין חזו"א א' י'** שאם הכסוי גדול מפי הבור סגי אםצד א' הוא ע"פ הבור והשאר מתרחק מן הבור, אך אם הכפישה פחות מעובי הבור צריך עובי טפח אפוף ודבוק מב' הצדדין, עיי"ש. **ובפי' השני** עולה דנקט שבכלי צריך שיהיה בעמקו טפח, ומלבד זאת צריך שיהיה דופן הכלי מצד א' טפח, ועיין.

**מ"ז: מבואר** שבלי הצמוד לכותל בית מבחוץ הוא נעשה אהל, **ולהר"ש** הוא נעשה אהל לחצוץ מטה ממנו לממעלה ממנו. **ולהר"מ** רק אם פי הכלי צמוד לכותל הוא מציל על מה שבתוכו. ובפשטות אף להר"מ הוי דין דפנ"א המציל משום אהל, ויציל אף על טומאה שבתוכו. ומ"מ סבר הר"מ שאינו מציל מטה ומעלה ממנו אלא רק על תוכו, ועיין. **עיין גר"ח תב'** שהר"מ הכריח דמיירי בפיו של כלי צמוד לכותל דמשו"ה צריך שיהיה פו"ט.

**הראב"ד** דהכלי הסמוך לכותל צריך מירוח, ותמוה הא כל דפנ"א אי"צ מירוח ורק כלי כפוי צריך מירוח, וכאן הוי משום דפנ"א.

**מתני'** קורה וכו' וקדירה תלויה, **ובר"מ** דמיירי בכ"ח,ועולה דפנ"א בכ"ח ודלא **כמש"כ הר"מ פכ"א ה"ג. ובגר"ח יישב בזה סי' תב'.** שהאריך, שבאופן שהכלי נעשה המשך לאהל ודאי אף כ"ח מציל משום דפנ"א, והתוספתא מיירי כן דהא שם סגי אף בפיו כלפי מעלה ואי"צ פו"ט, משא"כ מתני' והר"מ מיירי באהל שבא לסתוםפי הכלי, ולא חל הכלי שהוא המשך אהל, ובזה בכ"ח לא מהני , עיי"ש.

**עיין תויו"ט בשם מהר"ם, ור"י קורקוס, וחזו"א א' יג' וטו'** אם הטומאה תחת הקדירה או תחת הקורה.

**ועיין תוספתא** ועולה דפלוגתת ר"ע ורבנן הוא דוקא באינה מכוסה , אבל במכוסה לגמרי ע"י הקורה מודו רבנן דמצלת אף ברחוקה פחות מטפח. **ובא"ר נקט** דמודו רבנן שאם הקדירה אפוצה בקרקע אז ניצולית אף אם פיה פחות מפו"ט לקורה, אב ברחוקה מהקרקע טפח ניצולית רק אם פיה דבוקה לקורה. וכן משמע בתוספתא. **עיין חזו"א א' יא' וב' יג' ועיין שי' הגר"א בתוספתא.**

**בתוספתא** שכפישה נתונה בצד דופנו של אהל מבחוץ מציל משום שפועי אהלים, **ותמה הר"ש** הא צ"ל משום דפנות אהלים, **ולא הבנתי** הא אם תצטרף הכפישה להיות אהל מ"מ כאהל הצלתה משום שפועי אהלים מכיון שאין לה גג ושפוט. וצ"ע הר"ש.

**פרק ו'**

**מ"א:** מבואר שכל הנשען על אדםוכלים אינו אהל, ור"א פליג, **ועיין מ"א** שדן שר"א מודה שאדם עצמו אינו חוצץ, **והמ"א** ביאר טעם הדין שאהל ילפי' ממשכן דוקא דבר קבוע. **בתויו"ט** מייתי מהר"ם דר"א ות"ק נחלקו דוקא במונחים על כלים ות"ק מטמא משום שהכלים מק"ט, **וצ"ע.** הא מיירי בכלי אדמה שאמק"ט.

**עיין תוס' ערובין ל' ע"ב** ד"ה "מר סבר" ועולה שכלי אינו אהל משום שאהל זרוק לאו שמיה אהל, ונקט כן בכלי עצמו, וכן באבן המונח ע"ג כלי, וכנראה כלי הינו דבר שאינו קבוע במקומו ולכן הוי כאהל זרוק, **עיין חזו"א כה' ז'** וצ"ע מ"ש ע"ג בהמה דחשיבא קביעא יותר מכלי, וצ"ע.

באדם, **עיין מ"א**  שאף עכו"ם שאמק"ט אינו חוצץ, ודן מדוע בב"ב כ' עכו"ם ממעט בחלון, ונקט משום דפנ"א, והוכיח שאין באדם דפנ"א. **עיין חזו"א יד' ד' וקה"י כד'.**

**ביכין ב'** שאדם וכלים נעשים אהל לטמא רק מדרבנן. ובר"מ פי"ט ה"ו שאין נזיר מגלח עליהן. **עיין חזו"א י' ח'.**

וכלים שאינם חוצצין, **ברא"ש** שטומאה תחתיו כל כלים שע"ג טמאים משום שהטומאה למטה נתפשטה תחת כל הכלי והכלי למעלה מאהיל על המת, **ובמלאכ"ש** מייתי שמטמא רק כלים שמעל המת. **עיין ר"מ פי"ב ה"א** כהרא"ש. וכן בטומאה למעלה כל הכלים שלמטה טמאין. וע"כ שהטומאה בוקעת למטה ומתפשטת באהל שתחת הכלי, ועיין ר"ש שכ' שטומאה למעלה נטמאין כל הכלים שלמטה, ובטומאה מתחת לכלי לא כ' בפי' אם נטמאין כל הכלים שלמעלה, ועולה שבטומאה מלמטה שמתפשטת וכלים מאהילים על התפשטות הטומאה אינו בירור אם יש אהל ליטמא על התפשטות הטומאה (דהתפאר"י מייתי דאין בזה אהל ליטמא) אולם בטומאה למעלה הבוקעת למטה ומתפשטת פשיטא שבקיעת טומאה מתפשטת תחת כל הכלי, ועיין. (עיין ר"מ פי"ז ה"ה, וחזו"א יג' ו'. **עיין** משנת ר"א לז' כה' שכ' שבטומאה למטה שאתה דן להחמיר אהל להתפשטות א"א לדון להחמיר שאין אהל לחצוץ, שאם הטומאה מתפשטת היא איננהבוקעת, וזהו חי' גדול. דבפשטות ל"ה תרתי דסתרי, שאהל לטמא ואהל לחצוץ הם ב' עניינים, שאהל לטמא הוא ע"י הגדרת מקו"א וזה נעשה ע"י כל אהל, ואהל לחצוץ הוא ע"י מעשה הפרדת מקומות ולזה צריך אהל קבוע ושאינו מק"ט, ועיין).

**עיין אבי עזרי פט"ו ה"א** שהתפשטות הטומאה כטומאה עצמה, ולכן כלים שתחתיה טמאים, וא"כ בע"כ גם כלים שעליה וטומאה תחתיה טמאים, ודלא כהנ"ל, ואם חזינן שטומאה תחתיה אין התפשטות בתורת מטמא ע"י כלים המאהילים עליה, וע"כ אין התפשטות הטומאה כטומאה, וא"כ מהו הגדר שטומאה מעליה שהיא מטמאה כלים שתחתיה. ונראה שמכיון שהטומאה שמעליה אינה נבדלת מתחתיה של כלי הרי שהטומאה נחשבת במקום א' עם תחתיו של כלי ועם כל חללו. דהיינו שמכיון שהטומאה מתפשטת מתחת לכלי, וגם אין מחיצה המוציאה את הטומאה מלייחשב מחוץ לכלי הרי שנכלל הטומאה לייחשב שנמצאת בתוך הכלי ומטמאה כל הכלים שעמה תחת הכלי. **יש לדון** אם גם יש טומאה מעל הכלי וכלים מעל הכלי אם נומר שהטומאה רוצצת למטה וחוזרת למעלה לטמא הכלי,שהכלי מאהיל על התפשטות הטומאה שהטומאה מעל הכלי נכנסת ומתפשטת מתחת הכלי ושוב כלי שמעליו מאהיל על התפשטות הטומאה. **עיין משכב"ז לקמן פי"א מ"ד.**

**ועכ"פ מבואר** שכלי שאמ"ט אינו חוצץ, **ועיין רא"ש ריש פ"ח** על מתני' דהתם דחוצצין, וביאר דהכא אין חוצצין בפני הטומאה, והתם חוצצין בין בית לעליה, כשאין טומאה כנגדו, **ובתויו"ט שם ובחזו"א ג' ז'** דחוצצין משום דפנ"א, וצ"ע הא א"כ שיחצצו אף בטומאה כנגדן, ובכס"מ פי"ט ה"א שהני כלים אינם חוצצין למטה ולמעלה אך חוצצין מן הצד. **עיין רש"ש מ"ב.** וצ"ב דלכאורה אהל ומחיצה שניהם הם דבר א' שהם קובעים מקום מסוים לטומאה ומפרידים בין מקום למקום, ומ"ש חציצה מלמעלה מ"ש חציצה מן הצד, ולע"ע צ"ע.(**ולהר"מ** אין כלל קושיא דמתני' מיירי באינה מחזקת מ"ס ואינה חוצצת, ופ"ח במחזקת מ"ס, ורק של הני דפליגי וסברי דלעולם חוצצין אף באינה מקבלת מ"ס בזה קשיא להו).**ועיין ראב"ד פי"ג ה"ד**  ולכאורה כהרא"ש הנ"ל.

**בתוספתא** שאם הנדבך מונח ע"ג מוטות בעובי מרדע, מודה ר"א שאינו חוצץ, בין טומאה למטה וכלים למעלה מהנדבך , בין טומאה מעל הנדבך וכלים מתחת לנדבך ומשום דמודה ר"א שנסמך על דבר טמא אינו חוצץ. **ובחזו"א ג' יח'** הקשה הא בטומאה ע"ג נדבך הנדבך יחצוץ שלא יטמאו המוטות, וממילא יחצוץ ותי' שעולה כאן שאם הנדבך לא יחצוץ הרי שהכלי יק"ט,שוב ל"א שהנדבך יחצוץ והמוטות לא יק"ט, אלא ליהפך דנים את המוטות כטמאות וע"י אין הנדבך חוצץ ולכן הם טמאות ואינם חוצצות. ולא נתבאר לי אם דת"ק סבר במונח ע"ג כלים שחסרונו שהאהל אינו קבוע או דהוי אהל זרוק, ובזה פליג ר"א, א"כ מה מגרע מוטות טמאות הא מ"מ הנדבך הוי אהל קבוע לחצוץ, ועולה דכ"ע ל"פ שדבר טמא מונע חציצה ואהל לטהר אם הוא טמא או נסמך על דבר טמא (וצ"ל טמא הוא עצמו חלק ממקום שיש בו טומאה ואינו יכול לחצוץ לב' מקומות, ועיין).

**מבואר** שאם היה נדבך ע"ג כסאות והכסאות ע"ג אבנים, ואם הכסאות בגובה טפח שמק"ט, הרי שלא אומרים דל כסאות וכאילו הנדבך מונח ע"ג אבנים, אלא אף ר"א מודה שהנדבך אינו חוצץ, אולם כאן הגירסא שאם טומאה תחת הנדבך כלים שעליו טמאים אבל טומאה עליו מה שתחתיו טהור, והר"ש תמה הא לעיל גבי יתדות שנטמאות אף טומאה על הנדבך אין הנדבך חוצץ ומה שתחתיו טמא. ובאמת עצם קושית הר"ש יש ליישב וכקושית החזו"א הנ"ל שאם הטומאה מעל הנדבך נומר שיחצוץ וממילא אין המוטות טמאות, וכ"כ הכא נומר שהנדבך יחצוץ ואין הכסאות טמאות ולכן לר"א חוצץ, אלא שצ"ע מדוע לגבי מוטות אף טומאה למעלה טמא ובכסאות רק בטומאה בטומאה למטה טמא. **ויש ליישב** בקצרה שבסכאות הא יש סברא של דל כסאות מהכא והנדבך מונח ע"ג אבנים, אלא שלא אומרים כן. אולם כשהטומאה למעלה ובאמת הנדבך צריך לחצוץ וישאר הכסא טהור עם כל מה שתחת הנדבך, אלא אמרינן שר"א מודה שאין הנדבך חוצץ אם המוטות טהרתן מכח מה שהנדבך חוצץ, וכאילו אומרים דל נדבך המוטות טמאות ולכן אין המוטות יכולות להיות סומכות לנדבך, אולם כאן י"ל שאם אמרינן דל נדבך הכסא טמא תאמר נמי דל כסא ואז הנדבך עומד על אבנים, שבמקום שכל ביטול אהל הנדבך הוא מכח אמירת דל נדבך הכסא טמא והנדבך מונח ע"ג כלי טמא, תאמר דל כסא והנדבך עומד על אבנים, משא"כ במוטות שאינם ע"ג אבנים אמרינן דל נדבך המוטות טמאין ואין הנדבך חוצץ, ודו"ק היטב.

**בדין** שאם הכסיות נראין נחשב שהנדבך ע"ג אבנים, וכן הדין של נדבך המונח ע"ג אבן וע"ג כלי שדנים אם ינטל הכלי ולריבר"י אף אם ינטל לא יעמוד על האבן מ"מ דנים את האויר הנשאר אחר שיעמוד הנדבך מוטה כשיפועי אהלים,  **ובחזו"א ג' יח'** ביאר שאף לרבנן את האויר הנשאר פו"ט אחר שהנדבך יהיה מוטה ודאי הוי אהל לחצוץ, ורבנן וריבר"י נחלקו דלריבר"י אף האויר שכעת עומד מכח שמונח על הכלי ג"כ נחשב אהל, ולכן בהיו הכסיות ניכרים כאן דנים את כל האויר שתחת הנדבך, ובזה כ"ע ל"פ שדנים כאילו אין כסיות, עיי"ש. **עיין קה"י סוכה יז'.**

**מ"ב:** מבואר שאהל הנסמך ע"י כלי אינו חוצץ, ולכן כלי מלא תבן וכד' אם התבן נסמך ע"י הכלי אין התבן חוצץ, ומבואר בר"ש עפ"י הסוגיא בב"ב, שאם סתום כולו אי"צ ביטול ולכן הכלי סותם אם אינו מק"ט, **והקשה הרא"ש** איך יתכן שהכלי עצמו חוצץ ואעפ"כ הכלי מעכב את התבן מלחצוץ. ותי' דהכי הוי הלכתא. **ובחזו"א ג' יג'** שהכלי חוצץ משום דפנ"א משא"כ בתבן. ויש לבאר שמכיון שהכלי אינו בא לחצוץ ולא חל עליו שם כותל והוא מחזיק את התבן ופוסל, אך הכלי עצמו חוצץ שנעשה אהל ובטל ממנו שהוא כלי.**עיין קה"י סי' כד', ועיין מקד"ד סק"ג** (לא נתבאר לי, אם כלי בחלון חוצץ משום דפנ"א, א"כ מדוע בסותם אי"צ ביטול ובאינו סותם צריך ביטול כמבואר בתוס' ב"ב כ' ע"א, ומאי שייטא של דפנ"א לענין של ביטול).

**עיין עוד תוס' ב"ב יט' ע"ב** שביאר מתני' או משום שדבר המק"ט אינו יכול לסמוך אהל, או שדבר הנסמך אינו אהל קבוע ולא מהני. ועולה ביאור מתני' או משום נסמך על כלים או משום נסמך ע"ד המק"ט, או משום שאינו אהל קבוע, ולעיל הבאנו נמי הנדבך על כלי שחסרונו או משום אהל זרוק או ע"ג דהמק"ט או שאינו כאהל דמשכן ויש לדון אם הם אותם סברות. **ע"ע קה"י שם, וגר"ש ב"ב שם.**

**בר"מ** מייתי הגמ' בב"ב דהתאנים דמתני' מיירי בלא הוכשרו, **ובר"ש** מייתי דמיירי בתאנים מאוסין שמבטלן בחלון לעולם. **עיין ר"מ פט"ו ה"ב** דצריך סרוחין שלא הוכשרו **וכנראה** לא סגי בסרוחין וצריך נמי שלא הוכשרו. **עיין חזו"א יח' ד', וגר"ש שם כט'.**

**והקשו כל הראשונים** בב"ב אם התאנים חוצצין רק ע"י ביטול א"כ איך מקשה הגמ' שהכלי יחוץ הא אינו מבטלו, **ותי'** שבכלי הסותם כל החלון אי"צ ביטול, ועיי"ש מהרש"א וכן תוס' בשבת מד' ע"ב שבתאנים לעולם צריך ביטול, ובכלי תלוי אם סותם כולו או לא. **אולם בר"ש** כאן משמע שלא חילק. וגם תאנים בסותם כולו אי"צ ביטול, עיי"ש רביו"נ ור"ן וריטב"א. בביאור החילוק בין סתום כולו שאי"צ ביטול. **עיין גר"ח רפא', קוב"ש סט', גר"ש שם סט"ו.**

והחילוק בין כלי לאוכל בענין סתום כולו, י"ל שכלי סותם משום דפנ"א (וצ"ע מדוע כלי ואדם שייך בהו דפנ"א ואוכלין לא).**ועיין חזו"א ד' כד', ועדיין צ"ע** מדוע כלי נידון בדפנ"א דוקא בכולו ולא במקצתו.

**שי' הר"מ פט"ו ה"א** שאף בסתם כולו צריך ביטול, **ובגר"ח רפא'** דהר"מ סבר שאדם וכלים אינם נעשים חציצה לטומאה אף לא ע"י דפנ"א, ורק הם מבטלים החלון וממילא הקיר חוצץ, ולזה צריך ביטול עיי"ש, ולא הבנתי איך שייך שהר"מ לא יסבור דפנ"א באדם וכלים. **ע"ע קוב"שב"ב סט', וחזו"א יח' ג'. וקה"י סכ"ה.**

ובביאור התוספתא **עיין חזו"א טז' א', גר"ח תב', קה"י ב', ומקד"ד סג'.**

**מ"ג:** כותל משמש וכו' **עיין תויו"ט** דלהר"ש מיירי בכה"ג שיש סדק מהבית לתוכו של כותל, ואז בחציו ולפנים כפנים, אבל אם ליכא סדק ודאי הוי רצוצה בתוך הכותל, ומייתי שהר"מ לא מחלק, והכל סובב סביב סתירה ממתני' פ"ז מ"א דלא מחלקים בתוך הכותל, ולהר"ש התם ליכא סדק, ולהר"מ דהתם הגג סמוך על הכותל עיי"ש.**ועיין חזו"א ט' א'** דאף שיש סדק לא דיינינן לחור משום שפועי אהלים מכיון שאין בשפועו טע"ט , עיי"ש.

**עיין ראב"ד פ"ז ה"ד** שדין ביטול לבית הוא דוקא שאין בחור טע"ט, עיין חזו"א ו' א' שהאריך בזה להוכיח שבטע"ט אינו בטל לבית. **עיין מ"ו** בכלים וטומאה בתוך החור דאינם נטמאים דהם רצוצין ואין אהל על הכלים.

**עיין תפאר"י לו'** שדן שטומאה בבית וכלים בחור כלפי חוץ נטמאים, וחילק ממשנה ד' עיי"ש.

ובחציו ולפנים שאינה מטמאה העומד מעליה, **ור"ש ורא"ש** דמכיון שהיא מתפשטת לבית ל"ח עוד רצוצה, **ולשון הר"מ** שמכיון שהטומאה כבתוך הבית חשיב הגג כחוצץ עליה ומציל שלא תטמא מעליה, דהיינו שאף שאינה רצוצה תיפו"ל שהיא כטומאה באויר והמאהיל עליה ייטמא ולכן כ' משום שגג הבית מאהיל עליה וצע"ק הר"ש והרא"ש, עיין מ"ו.

במע"מ לר"מ הבית והעומד למעלה טמא, **ובר"ש ורא"ש** משום דדיינינן לחומרא, ובתפא"י שאם עומד ע"ג הטומאה מחציו ולפנים אינו נטמא דלא דיינינן תרתי דסתרי, **ועיין חזו"א ו' ה'** דנמי העלה צד כזה, וכוונתם שלר"מ החצי שבחוץ גורר אחריו החצי שבפנים ולכן העומד ע"ג חציו שבחוץ נטמא, וכנ"ל חציו שבפנים נכלל בבית וגורר אחריו חציו שבחוץ, אבל העומד ע"ג חציו שבפנים ודאי אינו נטמא, והחזו"א לא סבר כן ונקט דלר"מ כל החתיכה כולה נחשבת כבפנים וכבחוץ. ולהחזו"א הרי דלר"מ אינו מחמת ספק, אלא הוי ודאי גם בפנים גם בחוץ, וא"ש טעמא דרבנן שמכיון שהוא ודאי בפנים ומתפשטת הטומאה בתורת ודאי משו"כ ל"ש עוד טומאה רצוצה, וצ"ע א"כ מהו טעמא דר"מ, אולם להתפאר"י צע"ק טעמא דרבנן דל"ש לומר שמכיון שמתפשטת אינה רוצצת דהא הוי ספק שאינה מתפשטת וא"נ הויא רוצצת (ואולי יעלה שאם נוהגים בה שהיא מתפשטת מפרק נמי משו"כ שוב אינה רוצצת, וזהו חי' גדול.)

**הא"ר ביאר** פלוגתת רבנן ור"מ במע"מ שהוא כמו פלוגתת ר"מ ור"י פ"י מ"ג, עיי"ש והנידון שטומאה כזית מחצה בבית מחצה תחת ארובה פחות מטפח ומניח רגל על הארובה ומאהיל על מקצת כזית שתחתיה ודנים אם נגרר המקצת טומאה שתחת הבית ליצטרף לייחשב שמאהיל גם עליה ואז מאהיל על כזית כ"כ הכא האם החציו שקרוב לבית גורר אחריו את חציו שחוץ לבית,**ועיין תפאר"י** דלרבנן דמתני' ור"י דפ"י הרי שבכה"ג שדינן בתר הבית, **עיין גר"ח פכ"ד ה"ד** שביאר שהחצי שבבית פוקע ממנו תורת טו"ר וצריך שעור שלם שיהיה לו דין טו"ר, עיי"ש.

**תוספתא:** רחב מבפנים וכו' וקמ"ל שהרחב מבפנים הוא חלק מהבית, ודנים מע"מ רק החלק הצר. **חזו"א ו' ג'.**

צר מלמטה, מכיון שזורקים ברחב כרי שיפול בצר גם הצר חלק מן הבית.

כמה יהיה הרחב כמלא אגרוף של בן בטוח, **בחזו"א שם** נחלק עם הגר"א אם חלל שנעשה בידיים שעורו בפו"ט או בבן בטיח, וצע"ק מאי שייטא שעור רחב של שעור אהל, ועיין.

**הר"ש**  ביאר שי' ר' יוסי שאף טומאה חציו ולחוץ שהבית טהור מ"מ העומד ע"ג הכותל טהור שאין הטומאה עוברת את הקורות. **עיין חזו"א ו' ג'** דר"י פליג על טו"ר, אך כאן לדבריהם דובנן קאמר, שכלים שבתוך הכותל טמאין ואין בה טו"ר מעל הקורות, ועדיין לא נתבאר במה פליג ר"י ותנא דמתני' , ומדוע אם הטומאה טמונה בכותל ואינה מתפשטת לבית ומ"מ אינה רצוצה לטמא מה שעליה. ואולי סבר ר"י שגג בית הנמשך מעל הכותל הרי יש לגג כח לגרום שהטומאה לא תיצוץ מעל זו.

**וכן** הוא המשך התוספתא בטומאה מעל הכותל דבחציו ולפנים אינה בוקעת וחציו לבחוץ בוקעת ולת"ק לעולם אינה בוקעת, ואולי ת"ק זהו ר' יוסי דלעיל שקורות הבית שמעל הכותל נמי חוצצות מבקיעת טומאה. **עיין חזו"א שם** מדוע לר"מ כלים שחציו ולפנים טהורים משום חציצת קורות הבית תיפו"ל שהכלים נכללים בתוך הבית וכמו שטומאה בחציו ולפנים ל"ח רצוצה כ"כ כלים שבחציו ולפנים, ולא נתבאר הא גם אם הכלים בבית מ"מ הטומאה שמלמעלה אם היא רוצצת תטמא הכלים, וע"כ נקט שאינה רוצצת מחמת חציצת הקורות.

עוד בחזו"א דעולה שטומאה מעל הבית שהיא טומאה באויר מטמאה תחתיה עד התהום, ודלא כהראב"ד שטומאה באויר אינה רצוצה.

**בתוספתא** במעזיבה לאויר וטומאה נמצאת מע"מ, דלר"מ הבית והעומד ע"ג טמא, ולר"ש העומד ע"ג טהור מכיון שמתפשטת לבית, וכמש"נ במתני' בגג הבית. ועכ"פ לר"ש במע"מ מכיון שהטומאה מתפשטת לבית אין העומד ע"ג טמא, אולם הראב"ד פכ"ד ה"ד עולה בדבריו דלר"ש ליהפך שהטומאה הולכת כלפי מעלה לטמא עומד ע"ג והבית טהור. וצ"ע טעמו. **עיין חזו"א הוספות עמ' רצג'.**

**הר"מ** פסק במעזיבה לאויר במע"מ שהבית והעומד ע"ג טמא, ובכותל בית לאויר פסק שהעומד ע"ג טהור והבית טמא, וצ"ע ובפשטות כותל ומעזיבה הם ענין א'.

**הר"מ כ'**  שבכותל בית במע"מ העומד ע"ג טהור משום שהטומאה פשטה בבית, **והגר"ח הוכיח דהר"מ סבר בביאור פלוגתא דמתני' כהא"ר** שבמע"מ ודאי חצי נטפל כלפי בית וחצי כלפי חוץ, ולכן דמי למתני' פ"י מ"ג, שאם כהר"ש שהנידון לשדייה לטומאה הן כלפי בית הן כלפי חוץ א"כ מכיון שכל הטומאה נחשבת נמי כלפי חוץ שתטמא, ויש לדחות דמ"מ ל"ש תורת רצוצה אם היא בפועל מתפשטת לבית, ואולי כוונת הגר"ח לאפוקי דלהר"מ אין הוא מחמת ספק, אלא ודאי שייך לפנים ולחוץ וזהו ע"כ כהא"ר, ועיין.

**ועיין גר"ח שביאר** מתני' פ"י מ"ג ושי' הא"ר במתני' שבאמת כזית שחציו תחת בית וחציו תחת ארובה (פחות מפו"ט) , וכן כזית בכותל שחציו סמוך לבית וחציו סמוך לחוץ, מדוע המאהיל ע"ג ח"ז שכלפי חוץ או שכנגד הארובה אינו נטמא דהא סגי האהלה על חצי טומאה, **וע"כ** משום שהחצי שתחת הבית פוקע ממנו שם ט"ר, וכן פוקע ממנו טומאת מאהיל ע"ג, ולכן במתני' פקע מח"ז שכנגד הבית שם ט"ר, ואינו מצטרף לטמא המאהיל ע"ג חציו שבחוץ, וכן ח"ז שבתוך הבית אינו מצטרף עם ח"ז שתחת הארובה שפקע תורת אהלה ע"ג. ויש לברר דבישלמא החצי שבבית פקע ממנו ט"ר שכל עניינה טומאה שאינה מתפשטת, ולכן החצי שלבית שהוא ראוי ליתפשט אנו בתורת ט"ר, אולם מדוע מה שתחת הבית פוקע ממנו תורת אהלה ע"ג, **וצ"ל** של"ש להגדיר חתיכה א' שהיא מואהלת בב' מקומות ולכן זה שהיא נחשבת בתוך אהל הבית ל"ש שיחול בה שמאהיל ע"ג, וצ"ע. (ועכ"פ לפי"ז אם הארובה פו"ט ויש צירוף ומקום אהל בין הבית לעומד ע"ג הבית שוב אין סתירה בין ב' האהלים ושייך שח"ז שהוא נאהל בבית יהיה נאהל ע"י רגל שבארובה, ועיין.)

**ויישב הגר"ח עפי"ז** שבכותל בית פסק הר"מ שבמע"מ המוהיל טהור, וזהו משום שצריך צירוף, שהמוהיל מאהיל רק על ח"ז, והח"ז השני ע"י צירוף ואין צירוף של הח"ז שנחשב לבית שפקע ממנו תורת ט"ר, אולם במעזיבה הא העומד מעל המעזיבה הריהו מאהיל על כל הכזית ואי"צ לצירוף ולכן טמא. דהיינו דנקט הגר"ח שהח"ז שכלפי הבית נמי מטמא מכיון שאינו בא בתורת צירוף, דהיינו ששייך אהלה ותורת ט"ר על החצי שלבית אם העומד ע"ג מאהיל עליה, ורק ל"ש תורת ט"ר בצירוף אם היא כלפי בית ,ועיין, ובהמשך הוסיף הגר"ח (בדעת הר"ש) שבמעזיבה שהיא פתוחה כלפי מעלה והטומאה חציה כלפי בית חציה כלפי מעלה ודאי הטומאה מונעת הקורות מלאהיל על החצי ולמטה. ולכן המאהיל ע"ג טמא, משא"כ בכותל בית ולא ביאר, וצ"ל כמש"נ שבכותל בית שצריך לצרף ח"ז שכנגד הבית אמרינן חוצץ, ובמעזיבה שהמאהיל מאהיל על כל הכזית ל"א שהתקרה תאהיל ותפריד הכזית וחשיב דלית תקרה המוהלת על ח"ז שכלפי הבית ולכן המאהיל טמא, ועיין.

**וכן עמד הגר"ח** שבמעזיבה והטומאה כלפי הבית כ' שהעומד ע"ג טהור משום שפשטה טומאה בבית, ובכותל לא הזכיר טעם זה, וביאר הגר"ח שבכותל אם הכזית נטפל לבית שוב קורות הבית חוצצות מהעומד ע"ג ליטמא, ורק במעזיבה הא הטומאה גלויה כלפי מעלה והעומד ע"ג מאהיל עליה, ולכן אתינן רק משום שמכיון שהטומאה פשטה בבית פקע ממנה דין טו"ר ודין מאהיל ע"ג.

**עוד בגר"ח** לבאר הפלוגתא בתוס' במעזיבה דמיירי בכולה כלפי פנים עד המקום המפריד כלפי חוץ, וכן להיפך, ונחלקו בתוס' אם אפשר לצמצם וחשיב כולו לפנים או כולו בחוץ, או א"א לצמצם וחשיב מע"מ, אולם במע"מ לכ"ע הן הבית הן העומד ע"ג טמאים, ומיושב הר"מ שנקט במעזיבה מע"מ משום א"א לצמצם.

**ועיין שיישב עפי"ז שי' הראב"ד** שבמע"מ העומד ע"ג טמא והבית טהור, דמכיון שאפשר לצמצם את הטומאה כלפי חוץ הבית טהור, עיי"ש

**אולם הוכיח שהראב"ד** מיירי במע"מ כפשוטו שנחלקו בזה במתני' ובתוס', ועדיין צ"ע מ"ש בכותל מע"מ דהבית טמא ונחלקו במתני' אם העומד ע"ג טמא, ובמעזיבה נקט הראב"ד שהבית טהור ושדינן לטומאה כלפי חוץ. **ועולה דהר"מ** סבר במע"מ בכותל בית הבית טמא והעומד ע"ג טהור, **ולהראב"ד** להפך שהבית טהור והעומד ע"ג טמא, ובמעזיבה שניהם סברי שהבית והעומד ע"ג טמא.

**וביאר הגר"ח את שי' הראב"ד ,**ונקט שבכל מע"מ הרי שהחצי שלפנים כלפנים ונ"מ שראוי ליצטרף לח"ז לטמא בפנים, וכן לחוץ, ועוד יש דין דשדינן פנים לחוץ וחוץ לפנים. ועיין. וייסד דשונה כותל מתקרה , שכותל אינו מהווה הצלה לטומאה. אלא שע"י כותל נעשדו ב' צדדיו ב' אהלים ואין סיבה שטומאה תעבור מאהל לאהל ללא פו"ט, משא"כ תקרה הוי דין אהלה ותורת חציצה לטומאה, ( ויש לבאר שהתפשטות לצדדים היא רק ע"י אהל ולכן כותל אינו מהווה סיבה להפקיע בקיעה , אלא להיפך שאין סיבה שהטומאה תפקע לצדדים , משא"כ כלפי מעלה צריך שהטומאה תיצוץ עד לרקיע אלולי שהאהל מפקיע ומפסיק). ולכן נקט הגר"ח שחציו לפנים ולחוץ בבית שאין הכותל גורם סיבת הפקעה כלשהי, הרי שהמאהיל על חצי שלחוץ הוא מאהיל גמור על חתיכה של כזית והוא טמא בלר שדייה לח"ז שבפנים לחוץ, אלא הוי כמו שעור שלם בחוץ, ולכן בכותל במע"מ הבית טמא מכיון שהוא מאהיל על מצקת כזית בלא דין שדייה כלל, והעומד ע"ג נחלקו אם טמא, (ומשום שאם הבית טמא ויש לה התפשטות שוב ל"ה רצוצה, וכד'), אולם במעזיבה, וטומאה מע"מ הרי שהתקרה שבאמצע חוצצת ומפרדת את החצי שלמטה מהעליה וכן החצי שכנגד העליה מהבית ומפקעתה מלטמא, והיה צריך להיות שהבית והעליה טהורים שבנ"א אין כזית, אלא אתינן מדין שדייה, ושדייה שדינן למקום

שיש פחות טומאה ולכן בבית ומעזיבה שדינן לחוץ ולית התפשטות הטומאה והעומד ע"ג טמא, ובבית ועליה ששניהם בתים ולכן שדינן לתרוויהו ראי מנייהו מפקת. **ועולה דלהר"מ**  טומאה במעזיבה מכיון שהטומאה באמצע היא מונעת את החלת האהלה של האהל, **ולהראב"ד** האהל מפקיע אף בכה"ג. עיין בגר"ח שדן אם להראב"ד והר"ש מודו להר"מ שלעניען החצי שבבית האהל מונע ומפקיע, אבל לענין החצי של חוץ מודה הר"ש לר"מ, עיי"ש.

**מ"ד:** בר"ש מייתי תוספתא דר"א אמר שעל טומאה הנ"ל אין שורפין תרומה, **ובחזו"א ו' יג'** דאזיל דוקא על מע"מ, ועולה דמע"מ משום ספק, **ובגר"ח הנ"ל** ביאר דמיירי בספק נכנס לפנים וככל מש"נ לעיל, **ובחזו"א בגליונות** דהא ס"ט ברה"י שורפין. עיין גרי"ז נזיר **מט' ומקד"ד מו' ה'**.

**מע"מ טמאין עיין תויו"ט ומה שתמה תוס' אנשי שם ומ"א.**

**מ"ה:** טומאה בין הקורות וכו' **בר"ש** דמתני' כר' יהודה שטומאה כולה למעזיבה, ולכן אם היה במקום הטומאה פו"ט (בין הקורות) הוי ק"ס שמטמא כל האהלים שסביבו עיין תפא"י **אולם לשון הר"ש** מקום שדייה **עיין חזו"א ו' ח' ,** דנקט שכשיש טע"ט ל"א שדייה. ואם אין בו פו"ט כולו לעליה, ואם נראית בבית רק הבית טמא שבכה"ג לכ"ע לא שדינן לה לעליה. **והרא"ש הבין** בדעת הר"ש שבאין בו פו"ט רואים אותה כאילו היא אוטם והויא רצוצה ולכן תמה מדוע אינה רוצצת למטה לטמא הבית. **עוד בר"ש** שיש בה פו"ט הוא גם אם יש פתח פו"ט לבית ומשום סטל"צ , ולא נתבאר מדוע א"כ העליה טמאה עיין ראב"ד כד' ח' שלכן עליה טהורה.

**בתויו"ט** שאם אין בו פו"ט להר"ש ודאי הטומאה רוצצת גם לבית אולם אינה מתפשטת לבית, שמשום ק"ס כל הבית והעליה טמאים משום ק"ס, אך ברצוצה אינה מטמאה אלא כנגדה . המהר"ם הוסיף שמשום ק"ס טמאין אף כתלי הבית שגם הם כק"ס. **עיין בכל הנ"ל חזו"א ו' ח'.**

**הרא"ש והר"מ** מוקמי כשקוע בתוך הקורה והוי כמו שקוע בסלע של"א שדייה, ולכן מתני' אף כרבנן ומ"מ אם לית פו"ט אינה מטמאה הבית אף בחציה ולמטה, ולא ביאר הרא"ש מ"מ מדוע אינה בוקעת למטה, ואולי כוונתו שבוקעת אך אינה מתפשטת בכל הבית, אך צע"ק א"כ מה הקשה על שי' הר"ש.

**עיין כס"מ פכ"ד ה"ח** שביאר החילוק של שקוע באבן או קורה שאין בו דין מחצה, שדוקא כותל ומעזיבה העשויין ליסתר הרי דשדינן למה שבתוכן, משא"כ אבן וקורה הרי דבר לעצמו ולא שדינן, (יש לדון בביב העשוי מצנור וכד' נמי לא שדינן בתר בית).

**ע"ע בכס"מ** שאם יש שם פו"ט אין הכוונה לחור בתוך הקורה, אלא שאם הקורה עצמה רחבה טפח היא מביאה הטומאה לכל הבית. ואולי הכוונה שאף אין בקורה דין שדייה וכמש"נ שאינה חלק מהבית, אך אם הקורה עצמה רחבה טפח הרי אמרינן שדיה לתחת הקורה עצמה ומשם מתפשטת לבית, דהקורה הוי כבית נפרד בתוך הבית ואמרינן שדייה לקורה עצמה.

**ובראב"ד** דמיירי שיש טע"ט ולכן לית דין ק"ס, ולכן רק אם יש פתח פו"ט כלפי הבית הבית טמא, ועולה פלוגתת ראשונים אם בקבר טע"ט אם יש לו דין ק"ס, והראב"ד לשי' עמש"נ פ"ז ה"ד עיי"ש

**ובפשטות** להר"ש אם אין בה פו"ט רואים כאילו אוטם ואז שדינן בתר מעזיבה כר"י, עיין תפא"י. אולם לשון הר"ש שביש פו"ט שדינן למעלה, ולמטה וצ"ע מדוע באין בה פו"ט לא שדינן ומדוע מעזיבה טמאה ולא הבית.

**והרא"ש** מוקי בתוך קורה דל"ש שדייה, ומ"מ ביש פו"ט הכל טמא ולא כ' משום ק"ס, וצ"ע משום מה טמא.

**ובמהר"ם** כ' בפי' שביש פו"ט טמא משום ק"ס ואז מטמאה אף הכתלים, ובאין פו"ט הטומאה בוקעת ומטמאה את כל הבית והעליה מלבד הכתלים, ועולה שטו"ר מתפשטת בבית ובעליה. עיין חזו"א יב' ז', ו' ו', ודן שטומאה במעזיבה אין הטומאה רוצצת למטה מכיון שלמטה יש אהל ואין טו"ר בוקעת לתוך אהל, וצ"ע א"כ ה"ה כלפי עליה אם היא מקורה, ועדיין בכל הנ"ל לא נתבאר לי די הצורך. **עיין מקד"ד סק"ב** שכ' לייסד בביאור הר"ש שתקוה מונעת בקיעת טו"ר למטה אך רצפה אינה מונעת, ולכן טומאה במעזיבה בוקעת למעלה לעליה ולא למטה לבית, עיי"ש.

**ע"ע גר"ח פכ"ד ה"כ** שדן בשי' הר"מ והראב"ד אם טו"ר בוקעת אהל, וכן ק"ס שמטמא כל סביביו אם בוקע לתוך אהל, עיי"ש.

היתה נראית בבית, **להר"ש** הכוונה שאין הטומאה שקועה בתוך הקורה ולכן שדייה לבית, **ולרא"ש** שלא היה טיח על פני הקורה כלפי הבית והטומאה נראית בבית ולכן שדייה לבית, **ולהר"מ** אף היתה מכוסה בזכוכית הרי שמכיון שנראית בבית שדייה לבית ולא לעליה. **עיין א"ר, וחזו"א ו' י'** ובר"ש רא"ש ור"מ שבין כך ובין כך הוא שאף שאין בו פו"ט מדין שדייה שדינן כלפי הבית.

**יש לברר** להר"ש הא אתינן לר"י דשדייה למעזיבה, וביש בה פו"ט אמרינן ק"ס למעלה ולמטה, ובאין בה פו"ט היא רוצצת, וכ' לעיל דעליה מ"מ טמאה משום שדייה וא"כ יש לדון אם שדיחנן לטומאה לעליה שוב ל"ח טומאה רוצצת, ועיין.

**ובראב"ד עולה** שדין שדייה הוא דין בטו"ר שבחציה ולמעלה דמתני' דלעיל רוצץ למעלה, (ובפשטות דין שדייה הוא כאילו הטומאה נמצאת במקום דשדייה) ובראב"ד עולה ששדייה הוא דין בטו"ר וצ"ע), ואם יש פו"ט הוי

ק"ס והבית והעליה טהורים ורק אם יש פתח טפח לבית הטומאה יוצאת דרך הפתח לבית.

**מ"ו:** בית המשמש את הכותל, ובראשונים שכותל שע"ג קרקע הרי שהכותל יוצר את הבית, ומערבה הרי שבחפירה יוצרת את הכותל, ועכ"פ בכה"ג ליכא שדייה, והסברא שאין דנים את הקיר כטפל לבית, וחלל הבית רק הוא הבית והקיר הוא נשאר קרקע עולם ואינו טפל לבית. וזה אולי גם כוונת הרא"ש שבכותל נעשה מאליו ואינו חלק מן הבית שרק כותל היוצר את הבית נטפל לבית. **וצע"ק** דהר"מ כאן משווה כותל מערה לסלע, ולעיל השווה סלע לקורות, וצ"ע מדוע קורות נחשב בית המשמש את הכותל.

**במתני'** טומאה תחת העמוד בוקעת וכו', (מיירי או בעמוד בתוך הבית, או בסלע שבין ב' הבתים. וקמ"ל שגם עמוד שאינו משמש הבית יש בו דין טו"ר). **ובתוס'** שאם העמוד יש בו רוחב טע"ט נעשה ק"ס וכל הבית טמא. **עיין ר"מ פכ"ה הא ב', וברע"א שם**  שבתחת העמוד מיירי שאין תקרקת הבית גבוהה מראש בעמוד טפח דא"כ אף בטו"ר הבית מאהיל על הטו"ר וטמא כל הבית, ובטע"ט טמא משום אהל על צידי העמוד שנעשה כקבר המטמא מצידו. ועיי"ש דמייתי שו"ת מהרלב"ח קמד' וכן במרכה"מ פכ"ה, ועולה נידון אם התפשטות של טו"ר המאהיל עליה אם נטמו, ותלו זאת שאם אין אהל על טו"ר מדוע האהל חוצץ על גבי טו"ר כמו שמצאנו בפרה פ"ג שהיו הולכין ע"ג כיפין מפני טומאת התהום עיי"ש.

**מ"ז:** כלים שתחת הפרח וכו', בר"ש וברא"ש דמיירי בעמוד באויר, ויש פרח טפ]ח, דלריב"נ הכלים שתחת הפרח טמאים ולרבנן טהורים, **ועיין מהר"מ לעיל מ"ו** שתמה בטעמו של ריב"נ הא בטומאה תחת העמוד היא רק רוצצת כנגדה ומדוע הכלים שתחת הפרח טמאים ותי' דמיירי שהטומאה תחת כל העמוד והפרח נטפל לעמוד, וכ' שזהו גזירה או הלמ"מ. **אולם לפי"ז** אי"צ פרח טפח, **וא"כ עדיין שי' הר"ש והרא"ש צ"ע. עיין חזו"א ו' טו'** דריב"נ סבר שדייה מעמוד לפרח, **ועיין עוד חזו"א ח' ט'. ועיין תפא"י** שביאר דלריב"נ הפרח הוא כמו שפועי אהלים וכוונתו שהטומאה במקום דלית רום טפח אולם מדין שפועי אהלים הטומאה נאהלת ע"י הטפח דפרח, ואז א"ש שצריך טפח, וא"ש דברי הרא"ש שאם העמוד בבית האהל של הפרח מעביר את אהלת הטומאה לכל המערה.

**ומבואר** בכלים וטומאה תחת הפרח דביש בפרח פו"ט הכלים טמאים, **ובמרה"ם** דקמ"ל שבאין בפרח טפח טהורין ול"א שהפרח שמעל הכלים בטל לפרח שמעל הטומאה, ומשמע שאם יהיה טפל הרי שהכלים טמאים אף בפחות מפו"ט והדבר צ"ב. וכנראה הגזירה או ההילכתא הוא שכל מה שבטל נאמר בן בקיעה, וקמ"ל שבפרח ל"א זאת.

**במתני'** ב' פרדסקין וכו' ומבואר שיש ב' שקעים בקיר א' ע"ג חבירו, שאם א' פתוח לבית הוא והבית טמא והפרדסק השני טהור, ובסתום שניהם טמאים, ולענין הבית תלוי אם הטומאה בחצי שקרוב לבית טמא ושקרוב לחוץ טהור. **ולהר"ש** אם הטומאה בתוך הפרדסק אף בסתום מ"מ הבית טמא משום סטל"צ. ולכן מיירי בטומאה מתחת לפרדסק, ולכן בפתוח הטו"ר בוקעת לפרדסק ומשם לבית, ואם הוא סתום בר"ש לא נתבאר אלא שהפרסדק טמא, **וברא"ש** מתבאר שהטו"ר בוקעת למעלה לפרדסק העליון, משא"כ אם הוא פתוח היא אינה רוצצת מכיון שהיא מתפשטת לבית. **ועכ"פ** עולה שהטו"ר שבוקעת לפרדסק מתפשטת לבית מדין אהל, וכן עולה שהטו"ר המתפשטת לפרדסק אין בה דין סטל"צ ולכן בסתום אינו נכנס לבית.

**והתויו"ט מייתי מהר"מ**  דהטומאה בתוך הפרדסק ובפתוח נתחדש שהבית טמא, וכן חציו כלפי פנים של הפרדסק השני, ומשום שדייה אף מה שעומד בחציו ולחוץ, ונקט עוד צד שהפרדסק השני אף חציו ולבית אינו נטמא מכח טומאה שבאה מפרדסק ראשון לבית, ועוד כ' דל"א סטל"צ מכיון שהטומאה רצוצה ולכן בסתום הריהו אוטם. ולכאורה מיירי שהפרדסק אין בו פו"ט ולכן חשיב טו"ר ואין בה דין סטל"צ.

**והר"מ** נמי מוקי שהטומאה בפרדסק ובסתום הוי טו"ר, ובפתוח יוצא בפו"ט לבית .

**וביאר הר"מ** שאם הטומאה בקירות הפרדסק רואין את הפרדסק כאילו הוא אולם והוא כולו כותל לכל עביו, וכ' נ"מ שאם רואין רק את כותל הפרדסק ככותל הבית הרי שטומאה שקועה בו טפח חשיבא מחציו ולבית, ומכיון דחזינן כאילו הוא אוטם הרי שהטומאה נחשבת מחציו ולחוץ, ולהר"מ לא מיירי בפרדסק גסור אלא מיירי אף בפתוח כשהטומאה טמונה בקירות הפרדסק וא"ש לשוןהמשנה דאינה מעמידה האולם בכך שהפרדסק סגור.

**ובא"ר** שאם יש בפרדסק פו"ט בפתוח הבית טמא ואינה רוצצת, ובסתום הוי טו"ר והיא כק"ס, ובאין בו פו"ט רואים אותו כאילו הוא אוטם וטו"ר רוצצת ומטמאה הפרדסק שמעליו.

**בתוספתא** דפרדסק טמא צריך לקבעו במסמר להוציאו מטומאה, ופרדסק טהור הראוי לק"ט סגי במניחו בכותל אף בלא מסמר. ובראב"ד פכ"ה ה"ד שאף טהורה צריכה מסמר, **ועיין חזו"א כלים יט' ו'** דרישא דתוס' מיירי בקבעה מתחילה בקיר ואז מודה הראב"ד שאי"צ מסמר. **ע"ע חזו"א** יח' יא', כו' ו'.

ומ"מ עולה שעשוי לנחת אף שאין בו מ"ס טהור, עיין ראב"ד כלים פ"ג ה"א שרק כלי שאסור לטלטלו אימק"ט בעשוי לנחת אף שאין בו מ"ס**. עיין חזו"א כלים כ' יב', ומקד"ד נד' ב'.**

**שי' הר"ש** שברדסק סגור רואים כאילו הוא אוטם והטומאה רוצצת למעלה לפרדסק השני ומטמאו אך אינה רוצצת לשלישי. וצ"ע הטעם, וכן מהשני יוצאת לבית למרות שהוא סגור ולא נתבאר הטעם,  **עיין חזו"א ו' יח'.**

**פרק ז**

**מ"א:** הטומאה בכותל וכו', ובפשטות אם הטומאה בכותל המהווה כותל לעל העליולת, ויש במקום הטומאה טע"ט הרי שכל הכותל הוא ק"ס ולכן על העליות אשר קורותיהן נסמכות על הכותל שבו הטומאה הם ק"ס ונטמאות. **אולם בר"מ פכ"ב ה"ג** כ' שהעליות טמאות היות והם מאהילות על הקבר.

**היתה עליה** א' ע"ג ב' בתים, וטומאה תחתך הכותל המפריד בין ב' הבתים העליה הראשונה טמאה, ושאר עליות טהורות, וזהו משום שהתקרה של הבתים היא הרצפה של העליה וחשיב קבר א', משא"כ שאר עליות אין להם קיר משותף עם הקבר ולכן טהורות. **ועכ"פ** ודאי עולה שיסוד ק"ס הוא מכח קיר משותף, וצ"ע למה הוסיף הר"מ מלבד זאת הענין שהעליה מאהלת על הקבר, דאם משו"ה כל העליות מאהילות על הקבר. **ועולה בר"מ** שהגדר הוא שאם יש שייכות בין הבית לעליה ע"י קיר משותף הרי שחשיב שהעליה מאהלת על קבר ואין חציצת מעזיבה, אך ל"א מעיקרא הכל קבר א' וצ"ע הגדר והנ"מ בזה. **ולאחר העיון נראה** די"ל שבטומאה בבית (אם יהיה סתום) אין כל העליות נחשבות קבר א' סתום, ורק טומאה בכותל נאמר דין דמתני', והענין שאין כל העליות נחשבות אהל א', אלא שטומאה בכותל והכותל הוא כותל א' לכל העליות, ומכיון שהעליות העליונות נמי נחשבות כאהל א' עם הכותל מכיון שהם מאהילות עמו על הטומאה שבכותל, ולכן כ' הר"מ לטעם זה כדי שיהיה חילוק בין טומאה בכותל לטומאה בבית שאין העליות נחשבות ק"ס עמו.

**ובר"ש** שאם אין בכותל מקום טומאה טע"ט הוי רוצצת למעלה ולמטה ול"א שדייה מכיון דליכא סדק, ומחלק בין סנדל שבמעזיבה, **עיין חזו"א ו' ב'.**

**ועליה על ב' בתים,** הא גג הבתים הוא מעצמו של הק"ס של הבתים, והעליה מאהלת על הריצפה שהיא ק"ס עם הבתים.אולם העליות שמעל העליה טהורות מחמת חציצת תקרת העליה, ופשוט. ולשון הר"ש שהטומאה פוקעת לעליה , ולשון הר"מ שמעזיבה דבית הקבר בה ומבואר יותר לשון הר"מ מלשון הר"ש.

**קבר שונית** לר"ש והרא"ש אינו ק"ס משום שאין בו טע"ט, להר"מ מיירי בין ב' קירות ונמי לית טע"ט, ובראב"ד גרס "שנית" שטומאה בכותל העליה כל העליות שע"ג טמאות, ונ' שגם רוצצת למטה לב' הבתים, ומשמע מדין ק"ס, וצ"ע מדוע הבתים למטה הם ק"ס הא הטומאה אינה בכותל שלה. ובאמת הא לבית יש ב' כתלים שהם אותם כתלים עם העליות וקיר אמצעי שהוא אינו א' עם העליות ומיירי שהטומאה בקירות החצוניים וכ"ז מבואר בראב"ד וא"כ הדין הוא פשוט ומאי קמ"ל. **ועיין חזו"א ו' כ'** שכ' או שנתחדש שק"ס בכותל נחשב גם מה שמלמטה כק"ס (ואולי בר"מ שהצריך שהתקרה תאהיל על הכותל שיש בו טומאה באמת פליג וסבר שכל הדין ק"ס הוא מכח שהקורות המחוברות לכותל מאהלות על הטומאה ומכח זה הם ק"ס וזה ל"ש בטומאה בעליה לטמא את הבית שמלמטה, ודו"ק היטב.) **עוד כ' החזו"א** דנ"מ אם היו ב' עליות קטנות ע"ג בית א' גדול וטומאה בכותל עליה א' שאין העליה הסמוכה לה נחשבת ק"ס ורק מכח שהבית הגדול מלמטה נחשב כולו ק"ס שוב חוזר ומצרף אליו את העליה השניה שמעליו לייחשב ק"ס, ויש הרבה לדון בדברים.

**ובא"ר** ששונית הוא כותל שנעשה מאליו, ול"ש בו תורת ק"ס, דאל"ה כל העולם כולו הוא ק"ס, עיי"ש.

**נפש אטומה,**להר"ש הוי טו"ר, ולהר"מ מיירי נמי שאינו קבור בארון ולית טע"ט ולכן הוא טו"ר, **ובתויו"ט** דהא הר"מ סבר שארון עץ אינו ק"ס ובר"מ משמע שאם היה בארון היה ק"ס, עיין מאירי ברכות יט' דארון קבור בקרקע הוי ק"ס אף בארון עץ. **ובתוס' אנשי**שם שבאמת אם היה בארון עץ אינו לא ק"ס ולא טו"ר.

**ובא"ר** שהיו בקבר טע"ט מהצדדין אך ל"ה טפח רום מעל המת, ולכן אינו ק"ס שכלפי מעלה לית טע"ט ומהצדדין הא הוי קרקע עולם ואין בה דין ק"ס. **ועיין חזו"א ז' ה'** דמכיון שאין ע"ג המת טפח א"כ מ"מ ל"ה ק"ס, ועולה שמכיון שיש מהצדדין טע"ט סגי לייחשב ק"ס אלולי דהוי קרקע עולם.

מקום הטומאה טפח, דהוי ק"ס, **בא"ר** בנסר ע"ג גובה טפח שע"ג הנסר הוי ק"ס ולא מהצדדין מכיון שהם קרקע עולם. **כבר הבאנו ג' שי'** אם טע"ט צריך מעל המת והמת ממעט מגובה טע"ט, או שסגי שבקבר יש חלל טפח ואין מת ממעל ממנה, או שביש בקבר חלל טפח הוי ק"ס ומטמא באהל, וביש חלל טפח מעל המת הוי ק"ס לטמא רק במגע ולא באהל. עיין מ"מ פי"ב ה"א, וראב"ד פ"ז ה"ד, ותוס' ב"ב ק' ע"ב, תוס' בברכות יז' ע"ב, גר"ח פ"ז ה"ד, וחזו"א ו' כא', הוספות סוף טהרות.

סמך לה סוכות, **להר"ש** הצמיד סוכה לק"ס והנידון אם אמרינן שדייה לסוכה, ולר"י לעולם אמרינן שדייה לבית ולכן אין האהל טמא. **ולהר"מ** מיירי שהצמיד סוכה לטו"ר, ותמה התויו"ט דא"נ הוי כמו טומאה רצוצה תחת עמוד שהכלים שתחת הפרח טהורין. **ועיין מה שכב"ז החזו"א ו' יט'. ע"ע גר"ח פ"ז ה"ז** דלהר"מ הטו"ר המתפשטת לאהל פקע ממנה

שם טו"ר והיא נחשבת חלק מהאהל, ועיי"ש דהכא אמרינן שדייה אף בחציו ולחוץ מכיון שסמך קווות האהל על הקבר, וחילוק דחציו לפנים ולחוץ הוא דוקא בסמך קורות לכותל ולא בהעמיד הקורות על הכותל.

**ע"ע הגר"ח** שדן אם התפשטות הטומאה הרצוצה לאהל אם מהני לאשווי לאהל סתום שיהיה כולו ק"ס, והנידון אם דן שדייה מהני רק להתפשטות הטומאה או אף להחיל שם ק"ס, והוכיח מהר"מ שדין ק"ס כולו תלוי בדין אהל ולכן מדין שדייה נעשה האהל כולו ק"ס. **ושי' הראב"ד** שדין טפח בק"ס אינו משום אהל ולכן סגי בטע"ט בקבר ואין המת ממעט, ואינו מדין אהל ולכן אין דין שדייה רק לאהל ולא לק"ס עיי"ש.

**מ"ב:** שפועי אהלין וכו' **בחזו"א ט' א'** דדוקא בכותל נטוי כולו בשפוע הרי שכל הכותל כולו אהל, אבל כותל עומד ובחלקו משופע הריהו כחור ואינו מצטרף לבית משום שפועי אהלים. ובחור הוא פשוט , אולם בכותל יש לדון בזה אם החלק התחתחון משופע והוא עיקר הכותל גובה י' ואח"כ הוא עומד, לומר שעיקר הכותל הוא למעלה והחלק התחתון הוא חור, וכן נקט החזו"א שרואין את הקיר ישר עד למטה ובתוכו חור וצ"ע האם יעלה על הדעת לומר כן אם רובו משופע וקצתו עומד, וצ"ע.

**עוד כ' בחזו"א** שב' אהלים אשר יש פתח ביניהם במקום אשר בו אין טע"ט אך הוא טמא משום שפועי אהלים, האם החבור נחשב חבור בין ב' אהלים ושניהם טמאים, ונקט שהמקום פחות מטפח אין נחשב מקום טומאה רק מכח היבטלות לשאר האהל, ולכן ל"ש לצרפו לאהל השני, שצירוף שייך בין ב' חללי אהלים ולא בין ב' מקומות הטפלים לחללי אהלים, ועיין.

**טומאה מתוכו** וכו' ומאחריו טמא טומאת ערב, **ובר"ש ורא"ש** שהאהל פשתן פנימי וחצון שלו הם ב' כלים,, ולכן הפנימי הוא חרב כחלל והוי ראשון והחצון הוא כלים בכלים ואדם שהאדם טמא רק ט"ע. ומיירי שהמת יצא, שכ"ז שהמת בפנים החצון נמי כמת עצמו ומטמא טומאת ז' **וכ"ז למ"ד** שחרב כחלל גם בשאר כלים, **ולמ"ד שחכ"ח**  דוקא בכלי מתכות, אתינן משום חבורין ובפנים הוי יקרב דיקרב, ומבחוץ דהא כב' כלים הוי יקרב דיקרב, **וצ"ע** דהר"ש מוקי נמי שהמת אינו בפנים וצ"ע א"כ מ"ש עוד חבורין.

**בר"ש וברא"ש** ביארו הענין שהאהל נחלק לב', ומת בפנים החלק הפנימי נחשב כלי הנוגע במת והחצון הוי כלים בכלים או יקרב בדיקרב, וביארו שמכיון שהאהל חוצץ שתבקע הטומאה מבפנים לבחוץ, וכן בטומאהבחוץ הא מבקעת בקיעה לפנים משו"ה חשיבא ב' כלים הנוגעים זב"ז, **ובראב"ד פי"ח ה"ז** כ' הטעם מפני שאהל עשוי לתוכו ולכן אין צד החוץ אלא ככלי הנוגע בכלי. **ונראה לבאר** שכל כלי הנוגע בטומאה חשיב שכל הכלי חל בו מגע טומאה, ובכל חלק מן הכלי יש בו סיבה לטומאה, ולא אמרינן שבאמת המגע היה במקום מגעו, אלא שהטומאה שמצאה סיבה לחול במקום מגעה חלה על כל הכלי. אלא סיבת הטומאה חלה על כל הכלי, אולם אהל מכיון שלתוכו הוא עשוי, ובאמת האהל יסוד טומאתו הוא אינו מגע אלא עניינוט הוא הימצאות טהרה וטומאה במקו"א, ומכיון שהאהל חוצץ ומכיון שאהל לתוכו עשוי הרי שהחוצץ הוא הפנים של האהל ושוב סיבת הטומאה היא רק הפנים של האהל ומה שכל כותל האהל טמא הוא רק מחמת שהוא כלי א' וחלות הטומאה במקצת חלה בכולו, ואז י"ל שדין חרב כחלל או דין חבורין הוא דוקא במגע לעיקר הטומאה שהיא החלות הפנימי, אבל החלק החצון אף שהוא טומאה א' עם הפנימי מ"מ אין לו מעלת חרב כחלל והריהו רק אב הטומאה, שיסוד חכ"ח הוא שדינו אבי אבות הטומאה מכח דין חרב כחלל שאינו חל על החלק החצון וטומאתו רק אה"ט, וכ"כ משום חבורין לא שייך שיחול על החלק החצון שם חבור למת ולכן נשאר רק אה"ט, ואין הכוונה באמת ממש שהחצון נוגע בפנימי אלא שמעלתו כנוגע שטומאתו מכח היותוט חלק מן הכלי ולכן הוי כנוגע , ועיין. **וכ"ז מוכיח** מהא דח"ז בפנים וח"ז בחוץ האהל נטמא אך אין בו תורת חרב כחלל וחבורין, **וכמש"נ** שפשוט האהל הוא כלי א' לק"ט ולכן ב' ח"ז מפנים ומחוץ נחשבים כנוגע וחוזר ונוגע לטומאה האהל, שלענין קב"ט הוי כלי א', ורק לענין חבורין וחכ"ח אין הצד השני נחשב עצם הכלי ולכן ב' ח"ז אינם מצטרפין, ועיין.

**אולם הא מבואר במתני'** שטומאה בחוץ הכלים שבפנים טמאים טומאת ערב, וכאן הטומאה נוגעת באהל, ומ"מ מתחלק לב' כלים, וע"כ שעצם מה שיש כאן פעולת אהל העשוי לתוכו, או עצם זה שהאהל חוצץ בקיעת טומאה הוא המחלקו לב' כלים, וצ"ל דמכיון שחוץ האהל ופנים האהל הם ב' תשמישים זה לאהיל וזה סתם בגד, משו"כ אין המגע והאהל בטומאה נחשבת מגע ואהל בכל הבגד, אלא הבגד כולו טמא מחמת שהוא בגד א' אך המגע והאהל הוא רק בפנים או בחוץ והצד השני אינו נוגע ומדאהל ע"י המת ולכן ל"ש בו תורת חבורין ולא תורת הכ"ח וכמש"נ.

**או י"ל** שאהל לעולם גדר קב"ט שלו הוא בתורת טומאת אהל ולא בתורת טומאת מגע, שהיות והכלי הראוי לק"ט משמש ככלי אהל הרי שתורת קב"ט שלו היא משום אהל, וטומאה מבחוץ נחשבת כמו שנעשה ע"י מעשה אהל, ויש להוסיף דהא הכס"מ ספי"ט חידש בכוורת דהוי אהל לטמא ולא לטהר שטומאה ע"ג היא כמו תחתיה ומטמאה באהל, וא"כ כאן שהאהל חוצץ מליכנס הטומאה לתחתיה מ"מ כלפי החצון מ"מ חשיבא כמו שהיא בפנים ומטמאה משום אהל. והגדר שהטומאה חלה על האהל מבחוץ הוא משום הימצאות במקו"א ולא משום מגע, ומכיון שאהל לתוכו הוא עשוי, וכן כלפי חוץ לחוץ הוא עשוי הרי דחשיבא ב' כלים. **או י"ל** שכל מגע אף בכלי באופן שהכלי חוצץ שהטומאה לא תבקע למטה הוי טומאת אהל ולא טומאת מגע, **דאל"ה צע"ג שי' הר"ש** שביאר שהצד השני אינו טמא מכיון שהוא חוצץ הטומאה מלבקוע וצ"ע הא הוא חוצץ משום טומאת אהל, ומאי שייטא שיחצוץ משום טומאת מגע לטמא כל הבגד, ועיין גר"ח שכ' בכ"ז ועולה בדבריו שבכל נידון משום חציצת הטומאה או חציצת האהלה, וצ"ע מה יעכב לטומאה מבחוץ שמטמאה במגע ולא באהל, וע"כ שבכה"ג אף טומאה מחוץ לאהל מטמאה האהל משום אהל ולא משום מגע.

**הר"מ והראב"ד פי"ח ה"ז,** דלהר"מ מתני' משום חרב כחלל, ולהראב"ד משום חבורין. **ובגר"ח שם** דלהראב"ד חלוקת האהל לב' כלים הוא לענין חבורין, שלמרות שלענין הטומאה אין לחלק הבגד לב' כלים, לענין חבורין רק הפנימי מחובר ולא החצון, וכ' דלהר"מ שזהו משום חרב כחלל הרי שבע"כ הענין הוא שהאהל עצמו נבדל לענין קב"ט לב' כלים, או שהפנימי חוצץ מפני החצון, וכוונתו דהא יש כאן קב"ט של חרב כחלל ואם הכלי מתחלק הוא מתחלק בענין קב"ט. **ויש לדון בזה** שענין חרב כחלל אין עניינו סוג של קב"ט כמו ראשון ושני, אלא חל בחרב שהוא כחלל.(וכמו שמצינו צד בראשונים שצריך חרב שהרג את האדם, וכן ס"ד דלא מהני טהרה לחרב כחלל) , דהיינו שאין כאן ענין של קב"ט אלא זהו ענין שחרב כחלל ממש, והוי כמו ענין של חבורין אך אי"צ שיהיה מחובר רק בשעת מגע ראשון, ובזה חלוק שאהל לתוכו עשוי גורם שהחבור של הכלי לאדם לאשווי תורת חבור של חרב כחלל הוא רק לפנימי ולא לחצון.

**ועיין גר"ח** שהקשה שלהטעם דחכ"ח א"כ כמו שאין ב' ח"ז מצטרפין לאוקמי לאהל כחכ"ח, ומשום דחשיב ככלי וכלי ומת כ"כ לענין מגע הטומאה נמי לא ייחשב כנוגע וחוזר ונוגע, ובסוף יישב ככל הנ"ל שלענין קב"ט ודאי הוי כלי א' ורק לענין חכ"ח אין הצד השני נחשב עצם הכלי, וככל מש"נ לעיל.

**ועיין גר"ח** דנקט דהר"ש שכ' שהפנימי חוצץ מפני החצון שהוא כפשוטו ותמה ע"כ, **וכבר ביארנו** שכוונת הר"ש והראב"ד א' הוא, שמכיון שתורת הטומנאה היא משום אהל ואהל ותוכו עשוי והתוך הוא חוצץ מהחצון, הרי שמשו"כ חל סיבת הטומאה משום אהל של צד פנימי או חצון בלבד והחלק השני נטמא מחמת שהם כלי א', אך באותו חלק שני שאין בו את סיבת הטומאה לא חל בו תורת חבורין וחכ"ח.

**עדיין צ"ע הר"מ** דנקט שדוקא בטומאה או כלים תחת השפוע בזה מתחלק החצון מהפנימי, אולם אהל רגיל בלא שפועי אהלין נקט הר"מ שע"י חכ"ח או חבורין חל על האהל שם חבורין וחכ"ח גם בצידו השני, ותמוה מאד הגדר ( הגר"ח כ' שהר"מ מייתי את דברי המשנה כצורתה, ואין כ"כ הכרח שהמלך דברי המשנה לענין פנים וחצון מיירי כתחילתה, בשפועין). ועכ"פ צריך טעם לזה, **ועיין ראב"ד שהשיג זאת.**

**וצ"ל דנקט הר"מ** ששפוע אינו אהל ממש, אלא הריהו מצטרף כסרך עודף לאהל, שבאמת מקום שפוע אינו אלא כחור בכותל האהל, אך מכיון שהוא בצורה של שפוע כותל האהל לכן אף שהוא דבר לעצמו הוא נטפל לאהל, וסבר הר"מ שלמרות שאהל לתוכו עשוי, ואהל עושה חציצה לחוץ ממנו, מ"מ מכיון שהפנים והחוץ הוא חפץ א' שוב אם הפנימי חל בו תורת חכ"ח או חבורין זנ מושך אחריו גם את החוץ האהל, ולהיפך, אולם השפוע שאינ ועצמו של אהל אלא הוא נטפל לאהל הוי שי"ל שעיקר הטפלות היא חלל השפוע, אלא שצד פנים האהל מצטרף לחלל השפוע לייחשב א' ולכן חבורי המת חלין על פנים השפוע, אך חוץ השפוע אינו נחשב חבור או חכ"ח היות ולאר האהל עצמו מחובר אלא השפוע רק טפל לאהל ואין בו כח להחיל שם חבורין וחכ"ח על חוץ האהל. ועיין.

**הר"ש והרא"ש** שכ"ז שהמת בתוך האהל כל האהל כמת עצמו ואז אין חילוק בין תוך לחוץ לאהל, והוכיחו כן ממתני' פי"א מ"ג ופט"ו מ"ב עיי"ש. **ויש לבאר** קצת, שכ"ז שהמת בתוכו הרי שטומאת המת בכל האהל מדין מליא טומאה, ואז גם הכתלים חל בהם מליא טומאה, ומליא טומאה אינו מתחלק בין חוץ לפנים אלא כל מה ששייך לאהל הוא מליא טומאה, ורק אחר שיצא המת הרי שהטומאה נשארת במה שהאהיל על הטומאה, והמאהיל הוא הפנים משום אהל לתוכו עשוי או משום שהאהל חוצץ מה שממנו והלאה דהיינו מצד פנים והלאה, ולכן שהחלק מבחוץ של האהל לא עשה מעשה אהל וטומאתו נגררת אחר הפנים, ולכן ל"ש ביה חבורין וחכ"ח. **או י"ל** שכ"ז שהאהל עושה פעולת אהלה על המת הרי שדנים את כל הכותל פנין וחוץ שהוא שבפועל עושה מעשה אהלה ולכן פנים כחוץ, ורק אחר שיצא המת ודנים את האהל כמי שעשה אהלה בזה דנים רק הפנים ולא את החוץ, מכיון שעיקר שם פעולת האהלה לתוכו עשויה, וצ"ע.

**בגר"ח כ'** לבאר סברת הר"ש שהאהל חוצץ אם משום חציצת אהלה אם משום חציצת הטומאה, ואולי כוונתו לדון אם חציצה במעשה האהלה או בהתפשטות הטומאה שאחריה. וצ"ע. וכבר כ' שי"ל שדברי הר"ש שהפנים חוצץ מהחצון ודברי הראב"ד שאהל לתוכו עשוי הוא ענין א' כמש"נ.

**במהר"ם** הקשה נמי הא כ"ז שהמת באהל כל האהל כמת ואין חילוק בין פנים לחוץ, ולכן מוקים שהיה חלק מהאהל מרודד על הארץ והוא אינו מאהיל, ובו מחלקינן בין פנים לחוץ. ולכאורה מסברא יש לדון שכל החלק המרובד הוא כולו כמו חוץ מכיון שהמאהיל הוא רק החלק התלוי והחלק המרודד שאינו מאהיל הוא כמו חוץ, וא"כ הנוגע בו בין בפנים בין בחוץ אינו אלא טמא ש"ע, וע"כ שלמהר"ם מחלקינן האהל כפשוטו לב' כלים חלק פנים וחלק חוץ, והפנים המאהיל כולו כמחובר למת והחלק חוץ הוא ככלי הנוגע בכלי, ועיין.

**מקצתו מרודד,** ומבואר שהאהל המרודד אין לו שם אהל, ולכן טומאה ע"ג ומתחתיה רוצצת, אולם האהל עצמו נטמא משום מגע או משום אהלת הטומאה על הרידוד, **ועיין בועז ד'** שתמה א"כ מדוע מה שבתוך האהל לא נטמא באהל הא הרידוד הוא כלי שבעודו מואהיל ע"י טומאה הוא חכ"ח ומטמא באהל. ואולי יש לחדש שאם האהל נטמא מבחוץ הרי שהפנים הוא כלי אחר ול"ח חכ"ח. וכן טומאה תחת הרידוד ייחשב הרידוד ככלי אחר שאינו עשוי לאהל והוי כמו חוץ ופנים ואין האהל נעשה חכ"ח.

**אהל שהוא נטוי וכו', עיין א"ר וכן בתפא"י** שנחלקו ר"ע ור"ש אם אהל שאינו נטוי כאהל, ובתפא"י הוסיף שאם האהל אינו יוצר גג ודפנות בנטייתו, אם יש לו הגזירת הכתוב שלמרות שהוא מק"ט הריהו חוצץ, ולכן המרודד שאינו נטוי אלא הוא רק תקרה בין בית לעליה ובזה נחלקו אם חוצץ. ואולי היה מקום לבאר שלכ"ע צריך אהל נטוי ונחלקו רק בחלק המרודד שהמשיך אהל נטוי אם תורת אהל נטוי עלה או לא. **ועיין ר"מ פכ"ז ה"ד שהר"מ** פסק שהמרודד מציל היות ואהל מציל בכסוי, **והראב"ד משיג** שהוא מציל היות והוא שפועי אהלים, וצ"ע במה שינה הראב"ד, **וי"ל דלהר"מ** נחלקו במתני' אם בכסוי נמי נאמר הג"ה שאהל המק"ט מציל, **ולהראב"ד** לכ"ע צריך אהל עם דפנות וגג, ורק כאן שהמרודד הוא המשך לאהל עם שפוע לכן כאן נחלקו. ופסקו דמהני להציל. **עיין סדר"ט עמ' קי' ע"ב.** וחזו"א ט' י' וכ' באופן אחר קצת.

**וכל הענין צ"ב** דהא טומאת אהלים הוא חידוש שאהל שנעשה ע"ד אהל ולא ע"ד כלי, או שהוא מחובר ואינו צריך לק"ט מ"מ ג"ה שאהלים מק"ט. ובזה נתחדש שמ"מ חוצץ, וא"כ מה שייך לומר שהג"ה שחוצץ הוא דוקא עם נטיית אהלים, וצ"ע הא"ר. וצ"ע כל הענין. וצ"ל שבאמת נתחדש שאהל למרות שאינו כלי מ"מ הוא מק"ט מג"ה. ועוד נתחדש שלמרות שהוא מק"ט הוא חוצץ בפני הטומאה, ובזה נאמר שגם אהל אינו נטוי כאהל הריהו מק"ט מג"ה דאהל, אולם דין זה שהוא חוצץ אף שהוא מק"ט זהו דוקא אם הוא נטוי כאהל.

**והנה בתוספתא** נחלקו ר"י ור' יעקב באהל הנטוי ע"ג שפודין אם מציל, **ובר"ש ביאר** שנחלקו שלמרות שאהל טמא מציל מ"מ נחלקו אם נסמך ע"ג דבר המק"ט ג"כ מציל, הרי שנתחדש בטומאת אהלין שאף שהוא נחשב דבר המק"ט מחמת שנסמך ע"ג דבר המק"ט מ"מ מציל, דהיינו שחי' טומאת אהלין אינו רק שנטמא אלא גם שלמרות שנטמא מ"מ אהל מציל.

**עיין רשב"א שבת כ"ז ע"ב** דנקט שאהל המשכן שהיה מונח ע"ג קרשים ואדנים המק"ט, ומ"מ מכיון שהעמידם לאהל פקע מינייהו שם כלי המק"ט והם בטומאת אהלים שנטמא מבפנים ולא מבחוץ.

**עוד בתוספתא** שנחלקו בנסמך ע"ג קנים דוקרניים שאינו מק"ט ומ"מ לר"ש אינו מציל מכיון שאינו נטוי כנטיעת אהל, ויש לדון אם עולה שנחלקו בפלוגתא דמתני' דמרודד אם הג"ה שמציל הוא דוקא בנטוי כנטיעת אהל. וא"כ עולה כפי' הר"מ ודלא כהראב"ד שמצריך לכ"ע נטיית אהל.

**מ"ג:** נחזור בקצרה על ענייני סטל"צ.

המת בבית ובו תפחים הרבה , **בפשטות** מיירי בפתחים נעולים .**וברש"י ביצה דף י'** דמיירי או בפתוחים או בנעולים. **ובמלאכ"ש** כאן דבפתוחין וחישב על א' מהן הא' שחשב עליו מציל. **וצ"ע** דבפתוחין הטומאה יוצאת בפו"ט, **ובשטמ"ק ביצה** שם דמיירי שאין במשקוף רוחב טפח ולכן הטומאה אינה יוצאת למקום המשקוף רק משום סטל"צ. או שאין אהל עד המשקוף . **וברש"ש שם** שכוונת רש"י שהיו סגורים ולא נעולים.

האם כל הפתחים טמאים ודאי, רע"א ביצה י', שטמאים מספק עיי"ש מה שדן בזה, והסיק שאם טמאים ודאי א"ש, **עיי"ש חת"ס ושאגת אריה צ'** שטמאים ודאי. ובענין שמספק טמא בודאי שאמרינן מספק שעתיד לצאת מכולם **עיין שע"י ש"ג פכ"ב. וקה"י בכורות לג'.** נפתח א' נטהרו כולם, עיין מ"א שצריך שיפתח לדעת ולא שיפתחו מאליהם. עיין תוספתא כאן דל"כ.

**בא"ר וכן בתוספתא** שחלון דע"ד שלא חישב עליו אינו מציל פתח. **וכס"מ** פ"ז ח"ב פליג בזה, ונקט דהתוס' מיירי בחלון פחות מדע"ד. **עיין רא"ש** הל' טומאה ט', וטור ושו"ע שעא ס"ד.

**ובמתני'** שבחלון דע"ד מהני להציל, ולהר"ש דוקא בחישב עליו, וכמש"נ. ובפחות מדע"ד וחישב עליו, **עיין רש"י רשב"א וריטב"א** עירובין דף ל' ע"א.

**ופלוגתת ב"ש וב"ה** אם במחשבה מהני משימות, נחלקו רבה ורבא בביצה י' ע"א אם נ"מ נמי למפרע, דלב"ה אם חשב יותר שימות למפרע טהור או רק מכאן ולהבא, ל"מ מחשבה אחר שימות, אך מהני מעשה אחר שימות. וברש"י שם למ"ד דפליגי למפרע הרי שלב"ש אף בנפתח במעשה מ"מ לא טהרו למפרע, ורק בכלים דמכאן ולהבא מודו ר"ש דמהני נפתח. ויעלה שנחלקו ב"ש וב"ה בתרתי, אם מהני נפתח למפרע, ואם מהני מחשבה מכאן ולהבא, ובאמת עצם הענין של"מ מחשבה לב"ש מכאן ולהבא צ"ע הא מודו שע"י מחשבה אין טומאה עשויה לצאת מכאן, **ומהו הסברא שכ' הר"ש** שכבר ירצה תורת טומאה לפתחים, **עיי"ש תורי"ד.**

**עיי"ש בביצה בתוס'** שמשכחת לה כל הפתחים טמאים אם לא הוציא מא' מהפתחים אלא עשה פתח חדש, וצ"ע מדוע הא גופא ל"ח הרירה, **עיי"ש**

**קוב"ש,** עוד תי' התוס' שאם בסוף לא יצא המת נמי כל הפתחים טמאים, וצ"ע הא נתברר שאין כאן סטל"צ, עיין משכב"ז לעיל פ"ג מ"ז. **עיין חזו"א יז' יא'**  שבחשב להוציא בפתח א' שטיהר את חבריו, וחזר בו וחישב להוציא בפתח אחלר הכלים שהיו קודם שחזר בו בפתח הראשון טמאים ול"ש בזה ברירה, וצ"ב בכ"ז, ועכ"פ לפי"ז ה"ה בעשה פתח חדש או בחזרא בו ולא הוציאו כלל. עיין מרכה"מ כה' ד', וחזו"א יב' ג' שבלא כוונה שיצא המת ליכא טומאת סטל"צ, ומוכחינן מרבינו גרשם ב"ב יב' דל"נ.

**בתוספתא** פתח קטן בתוך גדול, עיין סי' הר"ש, פי' הראב"ד פ"ז ה"ב, תרה"ד ב' כד' שהוכיח לענין שערי העיר, ועיין משכב"ז בפ"ג מ"ז.

**היו שניהם מתאימים, עיין חזו"א יז' יא'** שהיו ב' פתחים ומזוזה ביניהם, שא' מציל על חבירו. **עיין ראב"ד** פ"ז ה"ב .

היה לו ובלבד שלא יערים וכו'. **בחזו"א** יז' יא' שאם נתכוין להוציא בצפוני וחזר בו, לא מהני לטהרו למפרע, **עיין ר"י קורקוס פ"ז ה"ב ויש הרבה לדקדק בדבריו, שכ'** שבלא הזרמה אם חשב על הצפוני וחזר בו לדרומי הרי שנתברר שלא היה הצפוני המיועד להוצאה וטהור למפרע, ומ"מ הדרומי טהור שלא חשב עליו, וצ"ע א"כ אם טיהרת הצפוני נתברר שאין פתח מציל, וע"כ דאמרינן שמכיון שעד שחזר בו לדרומי הרי שהיה מיועד הצפוני הריהו מציל, וההצלה אינה נעקרת למפרע, אלא הניהוג שנהגו עד הדתא שיוציאו מן הצפוני מציל, ונתבטל רק מכאן ולהבא ולמפרע ולכן הכלים שבצפוני נידונים מכאן ולהבא ולמפרע והם טהורים ודו"ק.  **והמשיך** שאם הערים הרי שהיתה מחשבת צפוני המטמאה, ובאה מחשבת דרומי שמכיון שחשב עליה מעיקרא הריהי חלה למפרע ולכן שניהם חלות והצפוני והדרומי טמאים מחמת שב' המחשבות חלות, וצע"ג שמחשבת צפוני בלא הערמה היא אלימא יותר וקבועה יותר ואעפ"כ אם נתברר לדרומי נטהרה צפונית למפרע, ומחשבת צפוני בהערמה שכבר חל צד דרומי וכשחל דרומי הוא חל למפרע מחמת שחשב עליה מתחילה ונטמא למפרע דרומי , ואעפ"כ הצפוני נשאר בטומאתו , וכ' הרי קויקוס שזהו מעיקר הדין, וצ"ע. ולבסוף כ' שבאמת שניהם טמאים רק משום שמכיון שנתברר למפרע הדרומי ונעקר לגמרי הצפוני מכיון שכבר בתחילה חשב על הדרומי, הרי שמשו"כ בטל הצלת הצפוני ולכן שניהם טמאים.

**בתים פתוחים לא כסדרא, שי' ר"ש, ר"מ, ראב"ד, עיין שהארכנו בזה פ"ג מ"ו.**

**מ"ד:** מתבאר שולד מת במעי אשה ודאי אינו מטמא, ובנפתח הקבר או בהתחיל לצאת הוא מטמא, ולכן מקשה לילד בבית ראשון וילדה בבית השני הראשון טמא מספק. **והמשך המשנה** אין פתיחת קבר לנפלים , **להר"מ** שבעובר עם ראש פחות מפיקה אף בלא ניטלת בגפיה חיישינן

שנפתח הרחם או התחיל לצאת הולד, **אולם להר"ש המשך** המשנה הוא ענין אחר שאם נפתח הקבר כפיקה אז העובר המת מטמא הבית אף שלא יצא לפרוזדור, ורישא דמתני' שלא נפתח כפיקה הרי שהחשש רק שמא יצא הראש לפרוזדור, **עיין תויו"ט** ומייתי דהר"מ ביד החזקה מייתי לב' הפירושים. שע"י פתיחת פיקה הנפל מטמא בלא יציאת ראש, ובפחות מפיקה הוא מטמא רק מחמת חשש שמא יצא הראש לפרוזדור. **ועיין א"ר** שביאר ליהפך, שבנפל כ"ז שלא נפתח ראש כפיקה לא חיישינן כלל שמא יצא הולד ובית ראשון טהור.

**ועיין א"ר ותפאר"י** שהבית השני טמא אף אם הוציאו הכלים מן הבית קודם שנולד, משום כךל הטומאות כשעת מציאתן באותו מקום. שבאמת צ"ב מ"ש בית ראשון משני הא גם בשני מכיון שהוציאו הכלים הוא כב' בתים, וע"ז כ' שלא מסתפקינן מבית לבית, אך באותו בית מספקינן מזמן לזמן. **וצ"ע** דעד השתא מדינן רק שאם נמצא מת מחזקינן מזמן לזמן שכבר היה מת מהלילה, אך כאן הא לא נמצא מת, אלא בזמן היותה מקשה לילד כבר מסתפקינן אם יצא הולד ומדוע חשיב סכה"ג תליה מזמן לזמן ששייך דוקא מציאה של השתא הגורמת ספק על זמן דמקודם. ומכיון שבשעה שהיתה מקשה בבית השני כבר מסתפקינן והוי ספק ולא ודאי איך מתהפך ע"י הלידה להיות ודאי טמאה, וממ"נ אם משום מה נחשב שהספק נולד אחר הלידה למפרע א"כ בית ראשון צריך להיות טהור משום דלא מחזקינן ממל"מ. **עיין בועז אות ז'.**

**מ"ה:** יצא ראשון מת וכו', **להר"מ** זהו ענין טבעי שזה פשוט שמגע טומאה במעי האם אינו מטמא שביצא מת הרי שהחי מחזק עצמו עד שיצא המת, ולכן אין חשש שהחי נגע במת אחר שיצא החי מחוץ לרחם, משא"כ ביצא חי הרי שהמת נגרר אחרי החי וחיישינן שנגעו זב"ז אחר יציאה מן הרחם.

**ובר"ש** שביצא מת ואח"ז חי אין החי טמא או משום שאין ס"ט ליכנס, או משום שטהרה בלועה אינה מק"ט. **וכן ברא"ש .** ותמוה מ"ש כאן ענין דסטל"צ, הא אין כאן ב' רשויות שע"י סטל"צ אמרינן שהמת יוצא בפו"ט לבית , וממ"נ אם המת שבמעי אמו מטמא אין אמו חצצתו, **עיין תפא"י.** ואם ענין סטל"צ הוא שכל מקום שסופו לצאת כאילו נמצא שם, א"כ י"ל אולי שולד שעשוי לצאת נחשב שאינו בלוע משום סטל"צ, שענין סטל"צ אינו ענין של צירוף רשויות אלא דין שכל טומאה העשויה להיות במקום כאילו הוא במקום שעתידה לצאת לשם, ובכל המקומות הענין צירוף רשויות, וכאן הענין הוא ביטול שם טומאה בלועה.

**ובהמשך המשנה** דלר"מ חלוק אם יצאו בכ"א או לא. **ובר"ש** דר"מ כר' ישמעאל שאין עובר מטמא במעי אמו, וביצאו בב"א נגעו אחר שיצא ממעי

אמו. **ונקט הר"ש** שר"ע ור' ישמעאל שנחלקו בחולין עב' אם עובר מטמא זהו דוקא בנפתח הקבר, ובלא נפתח לכ"ע אינו מטמא.

וא"כ ת"ק דמתני' סבר כר"ע שבנפתח מטמא, ושוב הדרא קושיא מדוע הוצרך הר"ש לסטל"צ וכן צ"ע מדוע ביצא מת ואח"כ יצא חי אין המת מטמא מדין אהל את רחם אמו, וצ"ע.

**עיין תויו"ט.**

**מ"ו:** האשה וכו' מפני שחייה קודמין לחייו. **עיין גר"ח פ"א מרוצח ה"ט** שחקר האם ילפי' שנפש עובר פחותה מנפש אמו, ואז מדין פקו"נ דוחה כה"ת הורגין את העובר, ואז אף אם העובר אינו רודף נמי הורגין אותו, והוכיח דל"כ, שנפש עובר נפש הוא, ואין נפשו נדחית רק מדין רודף, ונקט שעובר אף שמשמיא קרדפו ליה מ"מ יש כאן שם רודף לענין נפש נדחית מפני נפש, אולם ביצא ראשו כדי להרגו צריך מלבד דין נפש נדחה מפני נפש צריך גם שיחוייב בעונש בעבור שהוא רודף, ובזה ל"ח רודף בכהאי דמשמיא קרדפו ליה, דהיינו שיש שם רודף לענין הקדמת נפש מפני נפש וזהו ע"י מה שבפועל הא' גורם שהשני ימות, ויש שם רודף שהוא חייב מיתה כעונש ע"כ שהוא רודף, ורודף חי רק ע"י שם רודף דעונש נדחה מפני הנרדף, משא"כ רודף עובר סגי בכך שהוא גורם את סיבת המיתה שנפשו תידחה, שעובר יש לנו דין להציל נפשו אא"כ נדחית נפשו מפני נפש הנרדף, משא"כ חי ילוד יש לולד זכות שלא ימות עבור חבירו, ולזה רק ע"י עונש על איסור רודף חל שנפשו נדחית מפני נפש הנרדף, ועיין.

**פרק ח**

**מ"א:** יש וכו' השידה והתיבה וכו'

מבואר דהני כלים חוצצין, ובפ"ה מ"א שכל הכלים אינם חוצצין, **ובתויו"ט בשם מהר"ם** דמתני' מיירי בדפנות אהלים שהכלים חוצצין. **וברא"ש כאן** שאם אין הטומאה תחת הכלי אלא מן הצד ומתפשטת מתחת לכלי אז הכלי חוצץ, **ובכס"מ פי"ט ה"א** מייתי מהרא"ש שכלי חוצץ מן הצד בתורת כותל שלא תעבור הטומאה ממקום למקום, אך אין כלי חוצץ בטומאה תחתיה אינה חוצצת, ומשמע קצת שאם הכלי בא לחצוץ ארובה אף שאין טומאה תחתיה אינו יכול, ואין הכרח כ"כ , אלא העיקר הוא שיש הבדל בין חציצה למניעת רציצה שאין בכלי, לבין כותל המונע התפשטות הטומאה, שכותל למנוע התפשטות הטומאה הוא ע"י שהכותל גורם שאין ב' צדדיו נחשבים מקו"א וזה נעשה אף ע"י כלי המק"ט, משא"כ חציצה ע"ג טומאה הבאה למנוע רציצה הרי שמכיון שהטומאה אמורה ליתפשט שלא ע"י הימצאות במקום א' אלא ע"י רציצה, הרי שלזה צריך אהל החוצץ ולא סגי ביצירת מקום נפרד, ואהל החוצץ לא מהני בכלי המק"ט. **שי' הר"מ פי"ב ה"ב פי"ט ה"ד** שכלי הבא במידה אינו מק"ט וחוצץ.

**יריעה וכו' בר"ש וברא"ש ובר"מ** שלמרות שהם כלים ומק"ט מ"מ אם עשויין כאהל הם בכלל הג"ה שאהל נטמא מפנים ולא מבחוץ,**ועולה חי'** שלא רק אהל המחובר שאינו מק"ט יש ג"ב שחוץ שלו מק"ט, אלא אף כלי המק"ט אם נעשה אהל פקע מיניה דין קב"ט מבחוץ מג"בדטומאת אהלים. ולעיל פ"ז מ"ב הוכחנו כן מהתוספתא.

**ועיין תוס' שבת כז' ע"ב ד"ה "ואין"** שדוקא אהל המחובר שאינו מק"ט הוי ג"ב שתוכו מק"ט, **אולם הרשב"א שם** הוכיח ממשכן שהיה מטלטל ומק"ט ומ"מ טמא פנים ולא חוץ והוא בכלל טומאת אהלים. והוכיח שכל דבר המק"ט שעושין ממנו אהל פקע מיניה שם כלי ואינו מקבל אלא טומאת אהלין. אולם לשון הר"ש והרא"ש שאף שמקבלים טומאה מ"מ הג"ה שאינו נטמא חוץ שלו, ולא הוצרך לכך שפקע מיינייהו שם כלי. ועיין. **עיין חזו"א ט' יד'. עיין ראב"ד פ"ה הי"ב כהתוס' הנ"ל.**

**עיין מל"מ פ"ה הי"ב** שהבין בדעת התוס' והראב"ד הנ"ל שכל בגד שאינו מחובר הריהו מק"ט, ואם הוא מחובר אינו מק"ט אולם ג"ב דטומאת אהלים שלמרות שהוא מחובר הריהו מק"ט ואז שוב הוא אינו חוצץ בפני הטומאה, **והקשה המל"מ**  דא"כ מתני' בסריקטיא וקטלביא הא הוו כלי עור שאף שהם מחוברים הריהם מק"ט מדין טומאת אהלים ואיך כ' במתני' שהם חוצצין, ודברי המל"מ הם ממה שהקשה תוס' מדוע סדינין חוצצין הא מק"ט, ותי' דמיירי במשי בעשאן לאהל באופן קבוע שבטל מהם שם כלי ואינם בטומאת אהלין, ועולה בדבריו שמשי עשאו באופן קבוע שונה מפשתן מחובר, שפשתן מחובר מק"ט אהלין ולא משי קבוע ולכן הקשה מה שהקשה, וכל שי' צע"ג שעולה לדבריו בתוס' חי' משופים. וכן עצם מסקנתו שאם מטמא טומאת אהלים אינו חוצץ זהו היפך דברי הראשונים לעיל שכל תורת טומאת אהלים שטמא מבפנים ולא מבחוץ זהו מכח שהאהל מציל, וע"כ כוונת תוס' שכל מחובר חל בו תורת טומאת אהלים, וס"ד דתוס' דמתני' מיירי בסדין שאינו מחובר וקמ"ל דמיירי במחובר, ועדיין צע"ג דברי התוס' שם.

**עיין פלוגתת רא"ש וא"ר** בפכ"ז מכלים מ"א,**דלהרא"ש**  עור שייחדו מעיקרא לאהל שאינו מק"ט, ומ"מ הריהו בטומאת אהלים מג"ב וככל מש"נ. וזהו ליהפך ממש"כ כאן הרא"ש שפשתן והדומה לו המק"ט שנטוי כאהל אינו נטמא מאחריו, דהיינו כמש"נ שנתחדש ב' דברים שהמק"ט הנטוי כאהל אינו מקבל אלא טומאת אהלים, וכן דברי שאינו מק"ט כלל אם הוא נטוי כאהל הריהו בג"ה דטומאת אהלים, **וי"ל שהגדר כמש"נ** שנתחדש שם "כלי דאהל", ולכן כל הנטוי כאהל בין אם היה כלי המק"ט בין אם לא היה כלי כלל הרי שבנטייתו כאהל חל עליו שם "כלי דאהל"

המק"ט אהלים ככל דיניו שטמא מפנים ולא מבחוץ, ולהרא"ש באמת אף באינו מחובר אם נטוי כאהל פקע מיניה שם כלי המק"ט והוי אהל. **ושי' תוס' בשבת** שדין טו"א לא נתחדש לב' צדדים אלא רק דבר שאינו מק"ט העשוי אהל נטמא בטו"א, ולכן מוקי בפשתן המחובר לקרקע שפקע ממנו שם אהל. **אולם הגר"א בכלים שם**  נקט שדוקא כלי פשתן המחובר לקרקע שפקע ממנו שם כלי המק"ט אז חל עליו דין טו"א, אולם עור שאינו מק"ט כלל כגון שעשאו מעיקרא לאהל הוא אינו בטו"א והוא טהור למרי. ונקט שם כן בדעת תוס' דף כז' בשבת ואיני יודע מהיכן מונח כן בתוס'. **ועכ"פ** להגר"א עולה שגדר טו"א הוא אינו להוריד מטומאת בגדר הראוי לק"ט, וכן הוא אינו להעלות עור וכד' שאינו מק"ט שיק"ט מחמת טו"א, אלא רק נתחדש שבגד המק"ט שמחברים אותו לקרקע הרי שהחבור לקרקע לצורך אהל אינו מפקיעו לגמרי מליכיות מק"ט אלא הוא מק"ט מתורת טו"א, וכביכול כלי במק"ט שטהרות חבור לקרקע הרי שחבור לקרקע לצורך אהל אינו חבור כ"כ המפקיעו מטומאה וחל בו שם "כלי אהל" לקבל טו"א ועיין.

**עכ"פ לדעת הגר"א** אפשר לאוקמי מתני' בעור שעשאו מעיקרא לאהל שאינו מק"ט כלל, ולכן חוצץ, ואה"נ בפשתן אם הוא מקבל טו"א אינו חוצץ כדברי המל"מ (התמוהין).

עדר בהמה וכו' **בר"מ** בזמן שהם עומדות, **ובר"ש ורא"ש** לא כתבו דוקא עומדות. **ועיין חזו"א אבהע"ז קמד' ה'** דבמהלכות הוי אהל זרוק. וצ"ע דהר"מ בפ"ב מפרה ה"ז שעשו מעלה שהכהנים הנולדים הילכו ע"ג דלתות שע"ג בהמה, ועולה שהדלתות חוצצות אף ע"ג בהמה מהלכת, **עיין מל"מ פי"א ה"ה. עיין חזו"א כב' ד', ומ"א כאן.**

עוף ששכן, **בר"מ** כ' קשור ולא הביא כן ביד החזקה, **ובר"ש וברא"ש** דוקא בקשור, עיין **א"ר כהר"מ.** ובר"ש שלמעט בחלון צריך קשור משא"כ בענין אהל, **עיין חזו"א י' יב' יח' ג'.**

אוכלין טהורין, דהיינו שלא הוכשרו, **וצ"ע דהפוסקים** נקטו שפירות שלא הוכשרו פסולים לסכך ומדוע חוצצין. **עיין מ"ב תרכט' כח', עיין קוב"ש ב"ב אות סה'.**

**ואף ריב"נ** דפליג חוץ מעגולי דבילה, זהו רק משום שאין דרך לישתמש באוכלין כאהל, **ומשמע** ששאר ירקות אף אינם מביאין הטומאה מכיון שאין הם חפצא של אהל, אולם לכ"ע אוכלין שלא הוכשרו חוצצין. (ודלא כהקוב"ש שם וצ"ע).

**מ"ב:** הזיזים וכו' **עיין מ"א** דקמ"ל שהוי אהל אף שנעשה מעצמו, עיי"ש דהא כבר נתבאר זאת בפ"ג.

**הסככות והפרעות** שהם יכולים לקבל מעזיבה וכו'. **להר"מ** אם אינם מקבלים מעזיבה אין להם כלל תורת אהל להביא ולחצוץ.**אולם להר"ש** הא מיירי בענפי עצים שיש אויר ביניהם, ובאמת אויר מנתק אהל, שכל אהל שחוצהו אויר משהו אין הטומאה עוברת מצד צד, וסככות ופרעות המקבלות מעזיבה **הרי שמדרבנן** האויר מצטרף לאהל אם האויר יכול לקבל מעזיבה ולהיות סתום. **וכ' הר"ש** שאם הסככות בלא אויר באמצע הרי הם אהל לכל דבר אף שאינם מקבלות מעזיבה, **ובסו"ד הקשה הר"ש** אם מדאו' אינם אהל איך הם חוצצות, ותי' דאין הם חוצצות אלא שהטומאה אינה עוברת באוירים שביניהם עשום שאין בה פו"ט. **הרא"ש השווה** למתני' פ"י שטומאה בבית מה שתחת ארובה טהורה וכו' ומוקי דהתם אינו יכול לקבל מעזיבה, ועולה שאם הוא בכלל סככות ופרעות הרי שהאויר נידון כסתום וטומאה או כלים תחת האויר מטמאים ומק"ט, דהיה מקום לדון שתקנ"ח רק שהאויר אינו מפסיק אך בר"ש שהאויר כסתום, **עיין חזו"א י' יב'.**

**הראב"ד פי"ג ה"ב** נקט כהר"ש, ונקט שהסככות חוצצות מדרבנן, וצ"ע כמו שהקשה הר"ש הא אם מדאו' אינם חוצצות מ"ש שיחצצו מדרבנן. **עיין חזו"א י' ד', וגרי"ז נזיר דף נד'.**

**עיין רשב"א נידה כז' ע"א** בשם הראב"ד ועולה שסככות אלו אילנות שענפיו א' למעלה א' למטה ואמרינן חבוט אף בגובה יותר מג"ט, ומשום שאילן שהוא אילן א' מצרפים הענפים שלמעלה ולמטה אף יותר בג"ט , ולא הזכיר יכול לקבל מעזיבה, ופרעות אלו אבנים זה למעלה מזה ובזה כ' שצריך יכול לקבל מעזיבה.

**רש"י בנידה** נז' פירש שסככות ופרעות הוי גזירה על סככות מעל בית קברות שטמא מספק, דהוי ספק אם קברו תחת אותם ענפים, וס"ט ברה"ר טהור ומ"מ טימאו מדרבנן, ואין שייכות למתני', **ועיין גרי"ז נזיר נד'** דנקט שגדר הגזירה שכל הסככות הם מצורפים ולכן אף אם הקבר תחת ענץ א' כל הסככה טמאה, והגזירה לרש"י איננה בכל אילן אלא רק באילן סמוך לביה"ק שגדר הגזירה היא שהסככות כאהל א', עיי"ש.

**ובר"מ פי"ג ה"ב** שבמקבלים מעזיבה מביא וחוצץ מדאו', ובאינם מקבלים אלא מעזיבה רכה מביאים מדרבנן וי"ל שב"ה חוצצין מדרבנן **עיין גרי"ז נזיר נד'.** והקשו הר"ש והראב"ד מתוס' דהתריפו הריהם כשפודין ואי"צ שיקבל מעזיבה. ורק אם יש אויר ביניהם צריכים כדי לקבל מעזיבה ומוכח כהר"ש והראב"ד. **ובכס"מ** ביאר קושית הראב"ד מהתריפו דמוכח דלמרות שהענפים רקובים וחלשים מ"מ חוצצין, ותי' הכס"מ שבאמת ילמד הר"מ שמביאין רק מדרבנן, ועדיין יקשה על הר"מ קושית הר"ש דמבואר שבאין אויר ביניהם מעזיבה, וצ"ע. **עוד הקשה הראב"ד** מהא דשכן עוף מאהיל אע"פ שאינו מקבל מעזיבה, ובכס"מ דמיירי בעוף גדול, ובגרי"ז נזיר נד' דמ"מ עוף לעולם חשיב אהל עראי, וחסרון אינו מקבל מעזיבה הוא משום עראי.

**עיין גר"ח סי' תה'** דהא הר"ש (וכן להראב"ד) בע"כ במתני' סככות ופרעות חוצצות מדאו' למרות שאינם אהל להציל ולהביא מדאו', ומשום שאין בין הענפים פו"ט ואין טומאה עוברת בפחות מפו"ט, **והאריך הגר"ח** שהענין תלוי בפלוגתת הר"מ והראב"ד אם טו"ר הוא אף באויר, או דוקא בתוך מקום סתום שאין בו פו"ט. דלהר"מ שטו"ר הוא אף באויר הרי שהמפקיע טו"ר הוא רק ע"י אהל, ואם הסככות אינם אהל אינם חוצצות, ולכן הוצרך הר"מ לפרש שסככות מיירי במקבלות מעזיבה והוי אהל. משא"כ הראב"ד (והר"ש) סברי שטו"ר הוא דוקא במקום סתום, וא"כ כאןמאין דין טו"ר ודיינינן רק התפשטות הטומאה עד לרקיע וזה רק ע"י פתח פו"ט ואין הטומאה עולה בהפרש שבין הענפים בפחות מפו"ט, עיי"ש.

**ובקושית הר"ש והראב"ד מהתוספתא** דהתריפו שאי"צ מחזיק מעזיבה, וביאר הגרח דלהר"ש התריפו היינו הרקיבו שאין הוא מחזיק מעזיבה, אולם הר"מ יבאר התריפו שהעלו תולעים ויש בהם חורים פחות מפ]ו"ט (הגר"ח נסמך על רש"י ב"ב יט' ע"ב ד"ה "התריפו" וצ"ע) וסבר הר"מ שאהל שיש בו חור פחות מפו"ט הרי כדי לסתמו אי"צ שיהיה הסתימה מקבלת מעזיבה ולכן מהני סתימה כל דהו כוונתו שנעשה מתולע פחות מפו"ט ויש שם עדיין ענף רך שאינו יכול לקבל מעזיבה ולכן חוצץ והמשך התוס' אם היו מובדלות הכוונה שנעשה מתולע וענף רך ביותר מפו"ט ולזה צריך שהסתימה תהיה ראויה לקבל מעזיבה. מכיון שלחור יותר מפו"ט אין תורת שיכונו משום סתימה אלא הוי אהל לכ"ד, עיי"ש. והראב"ד אינו יכול לסבור וכל הנ"ל דהא סבר שכל אהל עראי הוי נאהל, וא"כ בע"כ היו נפרדות הכוונה שהיה אויר ביניהם, עיי"ש.

**בתוס'** בענין אהל דכריסו של גמל, ומבואר בר"ש שאתי כר"י דאהל שנעשה מאליו דרבנן, ולעיל פ"ז ע"ז שאהל שנעשה מאליו חוצץ, **עיין ר"מ פי"ט ה"ו** שגמל חוצץ ואין נזיר מגלח עליו. **עיין חי' מרן רי"ז הלוי** פי"ח מפסולי המוקדשין.

**בתוס'** אלו הן הסככות אילן המיסך על הארץ רי"א רואין את התחתונות וכו', **ובר"ש** דמתני' מיירי בענפים עומדים בגובה א' ויש אויר ביניהם ותלוי אם מקבלין מעזיבה. וברייתא מיירי בענפים למעלה ולמטה הרי שצריך שאם יהיו שווין לא יהיה אויר מפסיק ביניהם, ולכאורה אי"צ שיהיו מקבלים מעזיבה. **עיין חזו"א יד' ו' ומקד"ד סק"א** שכ' שבלמעלה ולמטה ויש אויר ביניהם הרי שצריך לחבוט ולבור והוי תרי הלכתא ול"א. ובחזו"א כ' שכשא' למעלה א' למטה ל"ש שיקבל מעזיבה. ובראשונים בנידה נז' שהבאנו לעיל כ' שהכל משום שאילן הוא סכך א' ולכן יש צירוף,

**עיין חזו"א י' ג'** שעמד מהגמ' בסוכה שדין חבוט הוא דוקא אם יש בכל א' רוחב טפח וכאן מבואר שאי"צ טפח, ואולי משום שכאן האילן א'.

**ר"י בברייתא** חולק על מתני', ואם יש רווח כלשהו לא מהני מעזיבה. ורווח כלשהו חולק האהל.

**מ"ג:** כל הני דמתני' אינם חוצצין משום דמק"ט, **עיין תוס' שבת פד' ע"ב ד"ה "מי"** שר"י היה מסופק אם כ"ח שאינו טמא ט"מ מגבו אבל מק"ט מדרס אם חוצץ. **ועיין רשב"א שבת מד' ע"ב ד"ה "מוכני"** שכ' נמי שהמ"ט מדרס או כל טומאה באנו חוצץ. **ועיין גר"ש ב"ב סט"ו** שדן אם מלבד הדין שדבר טמא אינו חוצץ, גם דבר המק"ט מת אינו חוצץ מחמת שאם הוא עצמו כעת נטמא בטו"מ ודאי אינו חוצץ מטו"מ, ומייתי שם בכ"ח טמא שעומד בארובה ופיהו לבר שכעת אינו מק"ט אך הוא עצמו טמא האם הוא חוצץ. עיי"ש.

**מבואר** דרחיים של אדם הוי כלי ומק"ט משא"כ רחים של בהמה, אולם בר"מ פי' דרחיים המונחים עפ"י ארובה ומשום שאין מבטלים. ולכאורההא כלי אף שאינו מק"ט אינו חוצץ כמש"נ לעיעל, וכשמונח בחלון חוצץ משום דפנ"א, וא"כ יש לברר מדוע כ' הר"ש משום שמק"ט הא הוי כלי ואינו חוצץ אף אם אינו מק"ט, ואולי מיירי במונח בחלון ורק משום שמק"ט אינו נעשה דפנ"א. ולהר"מ משום שאינו מבטלו. **עיין השגת הראב"ד על הר"מ פי"ג ה"ד.** והכס"מ שם נקט בדעת הר"מ דסבר שאין חוצצין אף לא משום דפנ"א, ועיין **חזו"א ג' יג'** דנקט שודאי להר"מ חוצצין משום דפנ"א ורק שלא ביטלן כמש"נ. (וכבר הבאנו הגר"ח על הש"ס דלהר"מ אין מצטרפים עם דפנות אהלים כהכס"מ).

**מ"ד :** מבואר במתני' שחבלים שאין ביניהם פו"ט, אינם מביאין (שאין אומרים לבוד, להחמיר) אך חוצצין שאין הטומאה יכולה לעבור בפחות מטפח, **וברא"ש**  דה"מ לחצוץ בפני המשכה ולא אם פרוס על המת, שאז כנגד האויר טמא. **ועיין גמ' חולין קכה' ע"ב** דמייתי בריתא שבפרוס בין בית לעליה חוצץ לגמרי, אבל בפרוס באויר חוצץ רק כנגד העומד ולא כנגד האויר, **והר"ש** מוקי מתני' בפרוס בין בית לעליה, והרא"ש נמי מוקי בין בית לעליה ומ"מ כ' שכנגד האויר טמא וצ"ע מסוגית הגמ' בחולין. ובחילוק שבין פרוס בין בית לעליה לבין פרוס באויר, עיי"ש רש"י בחוליען שביאר שבין בית לעליה הרי שהחבלים נעשים תיקרה בין בית לעליה וחוצצין אף כנגד האויר, משא"כ בפרוסין באויר הרי שאין האויר נחשב תיקרה ולכן הנוגע כנגד האויר טמא. ולהרא"ש דמיירי בטומאת המשכה ואז אין טומא ה עוןברת לעליה מכיון שאין פו"ט, וא"כ אין החבלים

חוצצין אלא ממעטין מפו"ט, ועיין חזו"א י' א' שהעכיר זאת. ולהר"ש ורש"י א"ש שהחבלים נעשין תיקרה וחוצצין.

**עיין חזו"א ח' ג'** שהקשה על רש"י ממתני'פ"י מ"ב דמבואר שבית ועליה הנוגע כנגד הזית טמא, והוא ביאר את דברי הגמ' בחוליןם משום חבוט רמי ולא הבנתי למה לשי' לא קשה לו ממתני' פ"י מ"ב.

**וע"ע בחזו"א י' א'** אין החבלים חוצצין כנגדן הא קורה פחות מטפח אינה חוצצת כמבואר פי"ב מ"ו, ותי' דהכא ב' החבלים מצטרפים לטפח לחצוץ אולם ה"מ לחצוץ תחתיהם ולא באויר שביניהם. **עיין מקד"ד סק"ד.** דהיינו שהחוצץ הוא החבל עצמו, ודין לבוד בין ב' החבלים איננו כדי לחצוץ אלא רק כדי לתת להם שעור קורה טפח הראוי לחצוץ. וצ"ע מדוע לא נומר לבוד כמאן דסתום לחצוץ אף כלפי האויר, ובאמת מה שאינו מביא ול"א לבוד שיביא טומאה הוא משום דל"א לבוד להחמיר אבל אמרינן להקל, אולם ל"ש תרתי דסתרי שיש כאן טפח סתום לחצוץ ולא להביא, וממילא נפקא שהאויר שביניהם מתוך שאינו כסתום להביא אינו סתום לחצוץ, אולם לענין מקום החבל עצמו אין כאן תרתי דסתרי והוא עצמו הא הוי אהל אם היה רחב טפח אף להביא ולכן חל עליו שהוא חוצץ כאילו הוא רחב טפח , ולענין זה הוי לבוד, ובכה"ג ל"ח תרתי דסתרי, ועיין.

**הר"מ** מייתי לדין דמתני' דוקא בחלון שאם החבלים ממעטים שאין אויר פו"ט אין הטומאה עוברת, וצ"ע מדוע הר"מ לא הביא הגמ' בחולין קכה' שבאויר כנגדן חוצצת **עיין חזו"א י' ה'. ועיין קה"י סי' כח'** דהר"מ לשי' שטו"ר היא אף באויר דהיינו שכל טומאה שאין לה התפשטות ע"י אהל הריהי רוצצת וכאן הא אין האהל מביא ואינה מתפשטת לצדדין, ומשו"ה בחבלים פרוסים מעל המת הטומאה רוצצת עד לרקיע, ומתני' כר' יוסי שאין דין טו"ר כלל. עיי"ש. (עיי"ש בקה"י דנקט שסברא זו מכרחת והקשה על שי' הר"מ מברייתא דחולין קכה' , ובאמת י"ל שמכיון שלחצוץ יש לבוד חשיב שאין הטו"ר, ועיין.)

**ע"ע בחזו"א י' א'** שהקשה מבריעיתאט שקורות פחות מטפח שאין ביניהם טפח שטו"ר בוקעת בהם, וחידש שצריך שלא יהיה טפח אויר בין באורך בין ברוחב עיי"ש, וצ"ע.

**מ"ה:** אלו וכו'ק הירקות וכו' **ובר"מ** משום שאינם מתקיימים חורף וקיץ. **ועיין חזו"א י' יב'** שתוס' בשבת טז' ע"ב נמי נקט כן, אולם בסוכה יג' ע"ב בירקות הוי אהל וברש"י שם שמדאו' אף חוצצין עיי"ש, **ובתורי"ד ומאירי** גרסי שם שאין מביאין וחוצצין, והחזו"א הנ"ל יישב וחילק שמתני' במחוברין ואינם אהל וברייתא דסוכה באינם מחוברין והוי אהל עיי"ש. **עיין ר"מ** פט"ו ה"ב ששלג וברד אינם ממעפלים בחלון משום שמק"ט, **ועיין סד"ט וחזו"א יח' ד'** מדוע לא כ' הר"מ משום שאינם מתקיימים, ונקט שזהו טעות דפוס.

עוף הפורח וטלית מנפנפת, **עיין ר"ש ורא"ש טהרות פ"ד מ"ג** שהם עצמם נמי אינם נטמאים דל"ח שמאהילים על המת. **עיין חזו"א ד' יג'** שהוכיח שמת הנזרק מטמא באהל, וצ"ב מדוע ל"ח שאין כאן מעשה אהל מכיון שהוא מנפנף . **ע"ע נזיר סד' ע"א** כל הנתלין והנזרקין עיי"ש המפרש והרא"ש ועולה שהנזרק נחשב מאהיל, ועיין חזו"א דמסיק שטהרה הנזרקת נטמית אם מאהלת.

**עיין סוגית הגמ' בנזיר נד'** ב' לישנות שם, ועולה פלוגתא אם אהל זרוק הוי כטלית המנפנפת (ואז ברייתא דתיבה מלאה כלים הוי תיובתא עיי"ש), או"ד מנפנפת הוי גרע מאהל זרוק (וברייתא הנ"ל הוי סייעתא עיי"ש) ואז אף למ"ד אהל זרוק שמיה אהל מ"מ מנפנפת אינה אהל, ולךצד ראשון מנפנפת הוי תלוי בדין אהל זרוק, והר"מ פסק שתיבה פורחת באויר הוי טמא משום אהל זרוק אינו אהל בע"כ דסבר בסוגיאר שם שמנפנפת תלוי בדין אהל זרוק, וא"כ מתני' דידן רק למ"ד א"ל לאו שמיה אהל וצ"ע. וכן צ"ע מהגמ' ביגיגה כה' ועירובין ל' שריבר"י ורבי נחלקו אם אהל זרוק שמיה אהל, ובגמ' שם להגירסא דברייתא דתיבה מלאה כלים הוי תייבתא הוי שנפרך הא דנחלקו באהל זרוק, **עיין בכ"ז בגר"ח פי"א ה"ה.**

**ועיי"ש** דמיישב שי' הר"מ דמיירי בתיבה באויר שעמדה מלהלך שבכה"ג תלוי באהל זרוק אם שמיה אהל, ולא אוקי הר"מ באופן אחר משום שהוכיח שתיבה נישאת ע"י אדם ודאי אינה חוצצת וע"י בהמה ודאי חוצצת, ומ"מ באמת סבר הר"מ שמנפנפת אינו תלוי בדין אהל זרוק, ותיבה מיירי במושלכת אך עומדת רגע א' במקומה ולכן תלוי בדין אהל זרוק.

**ועדיין צ"ע** שי' המדרש בנזיר שתיבה שזרקה אף בעודה מהלכת תליא באהל זרוק, וא"כ ה"ה טלית מנפנפת וצ"ע שמתני' תלוי בתנאי אם אהל זרוק שמיה אהל. והנה הא טלית מנפנפת אינה חוצצת ואינה מביאה הטומאה, ומייתי הגר"ח שאוהל זרוק אינו חוצץ אך מביא מברייתא דאיכר עובר ומרדע על כתפו ויש בו פו"ט מביא הטומאה אף דהוי אהל זרוק. וייסד שטלית מנפנפת חסר "במעשה אהלה" מחמת שאינה קבועה, משא"כ אהל זרוק חשיב אהל קבוע בהמעשה אהלתו, ורק אין האהל קבוע מספיק שייחשב הוא עצמו אהל, ולכן לא חל עליו שם אהל לחצוץ, אולם הוי מעשה אהלה להביא טומאה. ודן בספינה שטה או תיבה נזרקת שאינה אהל כלל כלפי תחתיה כמו טלית מנפנפת אולם כלפי מה שבתוכה הוי אהלה קבועה ורק תלוי אם שם אהל עלה ותלוי בדין אהל זרוק שמיה אהל, ולכן יש לאוקים נידון דתיבה שהביא מלאה כלים אף אם היא מושלכת מ"מ לענין מה שבתוכה תלוי בדין אהל זרוק, ומיושב שי' המפרש

דטלית מנפנפת כלפי מה שתחתיה לכ"ע ל"ה אהל ואינו תלוי בדין אהל זרוק.

בית שבספינה אינו מביא את הטומאה, **ובר"מ** שנחלקו בזה ר"י ורבנן, **וצ"ע** מהו הנידון כאן **עיין תפאר"י, והר"ש בפי' בשני** שהנידון אם חשיב בית רעוע שאינו אהל אינו יכול להחזיק ברו"מ. ואז אין לו שייכות למתני'. **ובפי' קמא** נקט שהבית מאהיל על כלים שבו ועל מת שבים, וא"כ הא הוי כטלית מנפנפת ובמה נחלקו ר"י ורבנן. **ובר"מ** אולי מייריאף במאהלת על מת וכלים שבתוכה אלא חשיבא כמנפנפת,. **ולהר"מ** יש לפרש שנחלקו ר"י ורבנן אם הספינה מתנדנדת אולם הבית יוש על הספינה קבוע, והנידון אהלה על מה שבתוכו, דהוי כמו דברי הגר"ח דתיבה נזרקת כלפי מה שבתוכה אם נמי חשיבא מנפנפת, דר"י לא סבר סברת הגר"ח ורבנן סברו לסברת הגר"ח, ועיין. ולהר"מ מיירי אף שהמת בבית, ולר"ש בפי' הראשון מיירי על מת שבים כלפי טומאת כלים שבבית והוי ממש כמו המקרה של הגר,ח אולם בכה"ג שספינה מאהלת על מת שבים אה"נ כלפי הכלים אינו מנפנפת אך כלפי האהלה על מת שבים הוי ככל טלית מנפנפת, והגר"ח מוקי לתיבה שזרקה לתוך אהל ולא שהיא מאהלת, שכמאהלת ודאי הוי מנפנפת, ורק כשנכנסת לתוך אהל יש לדון שהיא עצמה אינה מנפנפת כלפי מה שבתוכה והתפשטות הטומאה נכנסת בה, והר"ש עדיין צ"ע.

**מ"ו:** שתי חביות וכו' וכן שני חדרים. ומבואר שב' ח"ז בכל כ"ח הבית טמא משום שאין צ"פ להציל על טומאה שבתוכו, והכלים טהורים משום צ"פ המציל מהחצי זית שבחברתה. ובב' חדרים זהו משום סטל"צ לבית ואין סופו ליכנס לחדר. **ובתוס'** יהושע מטהר או בכלים או בבתים עיי"ש.

**עיין תוס' רא"ש חולין עא' ע"פ** דנקט בתחילה שכ"ח אין מציל על טומאה שבתוכו משום שנטמא מתוכו, ודחה ממתני' שכאן אינו מציל אף שאינו נטמא בהא בתוכו רק ח"ז. **ובראב"ד בתו"כ שמיני פרשא ז' ה"ז** כ' משום שהכלי נטמאט, וצ"ע ממתני'. **ובגמ' בחולין עא'** שם שאין צ"פ מציל על טומאה משום טו"ר בוקעת, אולם הראב"ד מיירי בכ"ח בתוך תנור ושרץ בכ"ח שאינו מציל על תוכו של תנור, וכאן ל"ש סברת הגמ' בחולין משום טו"ר בוקעת דל"ש בשרץ, ונקט הראב"ד שהטעם שאינו מציל משום שהכ"ח נטמא מתוכו. (ובאמת ב' ח"ז בב' כלי חרס בתוך התנור יצילו ואין הכרח כ"כ) **אולם עיין פי' רבינו גרשם חולין שם** דנקט לסוגיא בשרץ ומ"מ הטעם משום טו"ר בוקעת, ועיין.

וכן ב' חדרים וכו', **עיין רא"ש הל' טומאה סי' ט'.** ושו"ע שעא' ס"ג, שהוסיף שם החדרים פתוחים גם החדרים טמאים, **ובש"ך סק"ו** משום שהטומנאה חוזרת מהבית לחדרים, ועולה שעצם הח"ז אינם מתפשטים ממקומם לבית ולחדר, אלא ב' הח"ז מטמאים הבית והטומאה חוזרת

מהבית לחדרים. ולמרות שמאהיל על ח"ז מצטרף עם נוגע בח"ףז וחשיב ח"ז לייחשב אהלת טומאה, מ"מ המשכת טומאה הוי רק בחלות טומאה, שאהל הוי ענין של סיבה של טומאהב ומהני ב' סיבות לב' ח"ז, משא"כ המשכת טומאה הוי דין בטומאה עצמה הנמשכת דרך פו"ט, והבית טמא משום סטל"צ שאין עניינו המשכת טומאה אלא שכאילו הטומאה שם, ואם ענין סטל"צ משום המשכה אף בדלת סתומה צ"ע מדוע סטל"צ איכא בח"ז ופו"ט והמשכה ליכא לח"ז וצ"ע . **עיין אבי עזרי פט"ו מטו"מ.** ובאמת בתוספתא אית מ"ד שב' חביות הבית טמא וב' חדרים הבית טהור, אולי משום דל"ש סטל"צ בח"ז שעניינו המשכת טומאה, משא"כ בב' כלים הא ליכא הצלה וטומאה בוקעת אף לכל ח"ז. ואית מ"ד שבבתים טמא ובחביות טהור, דסבר שסטל"צ שניינו שח"ז כאילו יצא לבית וטמא, אולם ח"ז אין בו טו"ר בוקעת ולכן כ"ח מציל בכה"ג על הטומאה, ופשוט.

**ע"ע חזו"א י' יג'** שחילק בין ב' ח"ז בחדרים, שמכיון של"ש שהטומאה תיכנס לחדרים הסגורים הרי נבדל מחבירו ע"י שנמצא במקום נפרד של"ש בו טומאה, ולכן כל ח"ז הוא חצי שיעור ואינו מצטרף, ורק בחביות שאינם גורמות שום בידול בין הח"ז שאין להם תורת צ"םפ לטומאה ולכן יש להם צירוף ע"י הבית, דהיינו שבאמת בית מצרף ב' ח"ז אם הם מונחים בבית סתם, ובתוך חביות הם נחשבים נמצאים בבית, משא"כ בחדרים הם נחשבים נמצאים במקומות נבדלים ול"ש שהבית יצרפן, ועיין.

**פרק ט**

**מ"א:** כוורת וכו' ומיירי בכלי המחזיק מ"ס ואינו מק"ט אך אינו חוצץ בפני הטומאה, ולכן טומאה תחתיו מה שבתוכו טהור אך מה שמעליו כנגד הטומאה טמא שאין הכלי חוצץ והטומאה בוקעת למעלה ממנו ולמטה ממנו. אולם במי"ב רבנן פליגי דהאי כוורת חוצצת בפני הטומאה. **הר"מ פי"ב ב' ופי"ג ג'** פסק שכלי שאימק"ט חוצץ כרבנן דמי"ב. **ובפי"ט ה"א** פסק מתני' דכוורת שאינה חוצצת ומה שמעליה ותוותיה כנגד הכזית טמא. **ועיין כס"מ שלהי פי"ט** שיישב דלהר"מ כלי הבא במידה חוצץ דוקא אם הוא גבוה טפח שאז נחשב אהל להציל, אבל בפחות מטפח נחשב כלי שאינו חוצץ ויש לדמות לכלים שמצטרפין עם דפנות אהלים לאהיל, כ"כ האי כלי הבא במידה אם עושה פעולת אהל בגובה טפח הוי אהל, אך אם אינו מאהיל חוזר להיות כלי שאינו חוצץ. **ובא"ר** כ' שבאמת מיירי באינה מחזקת מ"ס דאל"כ הא הריהי חוצצת, אלא אינה מק"ט מכיון שהיא כוורת מחולחלת שיש בה נקבים. **ועיין חזו"א כלים יח' יב'** דלהא"ר הוי כוורת כמו פשוטי כלי עץ. עיין חזו"א א' ט' שפשוטי כ"ע נעשים אהלים, וצע"ק. **עכ"פ עיין גר"ח פי"ט ה"א דהר"מ כהגר"א,** וצ"ע דלהר"מ הא מחולחלת הכוונה שלימה מכל צדדיה, ועיין להלן. **עיין מרכה"מ** ומקד"ד קונטרס סק"ה דהכא מיירי בכלי קטן העשוי לנחת שבזה מודה הר"מ שאינה חוצצת. **ובראב"ד פי"ט ה"א** דמיירי בכ"ח שאינו מטמא מגבו ולכן תוכה טהור ואינה חוצצת. **ובחזו"א ב' כג'**  הקשה על הראב"ד ממ"י שבעומדת בפתח וטומאה בתוכו הבית טהור, והא כ"ח נטמא תוכו ונטמא הבית.  **ועיין גר"ח**  פי"ט ה"א (ב) דהראב"ד לשי' שאף כ"ח המחזיק מ"ס מאהיל וחוצץ ,ולכן במי"ב תני דלרבנן האי כ"ח המחזיק מ"ס חוצץ בפני הטומאה.

**ומבואר** שכזית על גבה כל מה שתחתיה טמא, וכן להיפך, **ויש לדון** שטומאה תחתיה חשיבא טמונה ובוקעת למעלה ולמטה עד התהום, אולם טומאה מעל הכוורת הוי כמו טומאה באויר ולהראב"ד דל"ח טו"ר דאינה טמונה א"כ לא תפקע עד התהום.

**ומתבאר** שמה שבתוכה טהור, ובר"ש ורא"ש ומהר"מ שזהו משום דהא בצ"פ מצלת כ"כ הכא מצלת, וצ"ל שמכיון שפיה לחות חשיב כמו צ"פ להפיל מטומאה שבבית שאין ממנו פתח לכוורת. **ועיין חזו"א ב' ג', וג' ט'** ובהוספת סק"ר ועולה דנקט דל"ש כאן צ"פ דהא היא מחולחלת, וכן הא אינה סתומה מכל צד דיש לה פתח, אלא האי כלי יוצר מקום בתוכו שאינו נחשב כבתוך האהל, והוי הלכה למ"מ, ונקט שצריך שיהיה בתוך הכלי פו"ט משום דהוי חוצץ משום אהל ולא משום צ"פ, ונקט שמשום צ"פ הכלי חוצץ ומציל מפני הטומאה, וע"כ כאן משום ליתא דאהל אתינן שמקום בתוך כלי שיש בו פו"ט חשיב מקום אחר הניצל מטומאה, עיי"ש.

**ולהר"ש והרא"ש** הכוורת מצלת על מה שבתוכה אפי' כנגד הטומאה, והכוורת מצלת אף משום טו"ר, **אולם להר"מ כאן ופי"ט ה"א** מה שבתוכה נמי טמא בכלי שכנגד הטומאה, דהיינו שכח הכלי שבכוורת רק לכך שהטומאה לא תתפשט לתוך הכוורת אך אינה חוצצת משום טו"ב. **ועיין חזו"א ב' כב'**  בכ"ז וג"כ הוכיח שהכוורת אינה צ"פ, שצ"פ מציל מפני טו"ר, עיי"ש כמה הוכחות לזה. וע"כ שכוורת רק יוצרת אהל אחר שהטומאה לא תתפשט לתוך כל הכלי, אך כנגד הטומאה אין הכוורת חוצצת את הטו"ר, עיי"ש. **והראב"ד** עולה חילוק, שבכוורת שאין בינה לקרקע טפח מודה לר"מ שהטומאה שתחתיה היא טו"ר ומטמאת גם מה שבתוכה, אולם אם יש טפח למטה דלהראב"ד ל"ח רצוצה א"כ מטמאה רק כלים שלמעלה מהכוורת דהכוורת אינה חוצצת ונטמאים מחמת שמאהילים אולם מה שבתוכה טהור דלא חשיבי מאהילים שהם מוצלים ע"י הכוורת, ול"ש טו"ר מכיון דלהראב"ד טומאה באויר ל"ח רצוצה, משא"כ להר"מ אף שיש למטה טפח חשיבא רצוצה ולכן מטמאית מה שבתוכה, **עיין גר"ח פי"ט ה"א** בכ"ז. **ועיין חזו"א ב' כב'** דהראב"ד צריך להשיג גם על הר"מ שטומאה שע"ג כוורת אינה מטמאה מה שכתובה מכיון דהוי טומאה באויר.

**ועיין גר"ח שהקשה**  דמכיון דלהראב"ד הא מיירי בכ"ח ואם בלית פו"ט הטו"ר בוקעת לתוך הכ"ח א"כ ייטמא הכ"ח ויהיה כולו מליא טומאה ויטמא את הבית וכל מה שבתוכו ומעליו ותחתיו. **ותי'** שטו"ר אינה עושה מליא טומאה, אלא רק מטמאה מרחום ולכן כלי שבתוכה כנגד הטומאה נטמא, אך לית מליא טומאה, **עוד תי'** שהכלים שבתוכה נטמאים מחמת שמאהילין על הטומאה ולא מחמת שהטומאה נכנסת לתוך הכ"ח. **עיין א"ר** שהוקשה לו מדוע מה שבתוכה טהור ושיטמא משום רצוצה, **ותי'** לפמש"כ לעיל פ"ד שאם רציצה תיהפך בתוך הכלי להיות מתפשטת ל"א בה תורת רצוצה, ועכ"פ הבין כהר"מ שאין כלי מציל משום רציצה.

**ועכ"פ** מבואר במתני' דהצלת מה שבתוכו הוא במחולחלת ופקוקה, **ובר"ש וברא"ש** שצריך הפקיקה כדי להציל, אך מכיון שפקוק באופן רפוי משו"כ הטומאה יוצאת ממנו לבית בפתחו כלפי הבית. **ובמהר"ם** האריך שהפקיקה מועלת משום צ"פ. ומבואר דבע"כ מיירי ביש לכוורת פתחים של פו"ט שעי"כ טומאה בכוורת הבית טמא, ולא נתבאר לי אם בפחות מטפחאף בלא פקוקה מ"מ אין מה שתוך הכוורת טמא, ולא נתבאר דלמהר"מ מה שתוכה טהור משום צ"פ א"כ לעולם צריך פיקוק כדי שיהיה צ"פ אף בפחות מטפח, ולביאור החזו"א שהכוורת מצלת מדין רשות חלוקה א"כ למה בטפח צריך פקיקה וממ"נ מדוע בפחות מטפח אי"צ פקוקה, **עיין בכ"ז חזו"א ב' ג' ד' ו'** ולא נתבאר לי די הצורך.

**אולם הר"מ מ"ג**  ביאר שמחולחלת הכוונה שאין בה שום פתח, ולכן פשוט שמצלת על מה שבתוכה, וטומאה בתוכה אינה מצלת ככל צ"פ. בענין טומאה בבית אין טמא אלא הבית, **עיין מהר"מ שדן** אם מה שתחת המגדל שאינה גבוהה מהקרקע טפח אם טהור משום שנטפל לכוורת, וכן אף אם מעל הכוורת יש פו"ט והטומאה נכנסת לשם אך מ"מ הכלים נעשים אהל לחצוץ בין התפשטות הטומאה ולכן מה שתחתיה טהור, או"ד מכיון שסטל"צ מעל הכוורת שוב אין כלי מציל על תחתיה מכיון שסטל"צ ל"ח התפשטות הטומאה אלא חשיב הטומאה עצמה.

טומאה בכוורת הכל טמא, **ובר"ש ורא"ש** משום שהטומאה יוצאת דרך החלחול, ומשמע שבלא הפתחים אין הבית טמא, **וצ"ע** למהר"ם שהצלת הכוורת משום צ"פ ויו"כ אין צ"פ מציל הטומאה שבתוכו. ואי"צ לסטל"צ. אך להר"ש וכפי שביאר החזו"א שהכוורת הוי אהל לתוכו א"כ יש לדון שגם היא מצלת על טומאה שבתוכו ואתינן רק משום סטל"צ דרך הפתחים. **אולם להר"מ** שמחולחלת הכוונה סתומהבלא פתחים, א"כ ע"פ שאינה מצלת על תוכה, וצ"ע מ"ש ממגדל דאתינן דוקא משום סטל"צ כמש"נ בס"ד, וכאן ל"ש סטל"צ, ואולי להגר"א מיירי בכלי שאינו מחזיק מ"ס וטהרתו משום חורין שיש בו, ואז נדחוק שכוונת הר"מ שלכוורת אין פתחים פו"ט אך יש בו חורין קטנים להפקיע שם כלי, ולכן מציל על כלים שבתוכו משום אהל, ומ"מ אינו מציל על טומאה שבתוכו והטומאה כאילו בבית ובלא סטל"צ , ועדיין צ"ע. **עיין חזו"א ב' כא'** דלהר"מ הכלי שלם לגמרי, וא"כ ל"ש סטל"צ וא"כ מדוע הבית טמא הא הכלי נעשה אהל להציל על מה שבתוכו וכמו במגדל. **אולם הגר"ח בפי"ט ה"א** נקט בדעת הר"מ כהגר"א, וע"כ להר"מ אין נקבים גדולים אך יש נקבים קטנים, וככל מש"נ.

**לשון המהר"ם** הוא שבאמת טומאה בתוכה הבית ומה שלמטה דלמעלה טמא מחמת שאין הכלי מציל על מה שבתוכו, אולם כ' שזהו משום שיש נקבים, דהיינו שלא נקט משום סטל"צ אלא מחמת נקבים הכלי אינו מציל, ומשמע שאלולי נקבים הכלי מציל וצ"ע הא אין צ"פ מציל על טומאה.עיין להלן.

**לשון הר"ש והרא"ש** שטומאה בתוכו הבית טמא מחמת שיוצאת דרך החלחול, אך טומאה תחתיו ומעליו מבחוץ אי"צ לכך שיוצאת דרך חלחול, וצ"ע הטעם. ומבארים שכלפי חוץ שפיה לחוץ אין הכלי נעשה אהל לתוכו ולכן הטומאה יוצאת לחוץ תחתיה ומעליה. שדוקא הכוורת כלפי הבית היא מובלת ממנו ויוצרת מקום לעצמו והטומאה שם אינה נחשבת בתוך הבית, וזהו מכיון שאין שום פתח בין הכוורת לבית משא"כ כלפי חוץ שיש פתח בחוץ הרי שמעליה ותחתיה בחוץ אין הכוורת יוצרת מקום נפרד ולכן אין חיצוץ בין הכוורת למעליה ןתחתיה, **ובמהר"ם** עולה שאף מעליה ותחתיה טמא רק משום החילחול, ויש לדון אם כוונתו שיש חלחול נמי כלפי חוץ או"ד שחלחול כלשהו סגי לפנים ולחוץ, **ויש לבאר בזה עפ"י מש"כ המהר"ם במ"ג** שבלא חלחול הכוורת מצלת אף כלפי מעלה ומטה עיי"ש, ונראה דלא כמש"כ שהכוורת אינה מצלת אלא כלפי הבית מכיון שכלפיה הוא סתום לגמרי, אלא מכיון שכוורת אוחזת בתוכה הטומאה העתידה לצאת רק מהפיה ולחוץ לכן היא קובעת מקום לטומאה שאינה נחשבת לא בתוך הבית ולא למעלה ולמטה, ורק ע"י שהכוורת מחולחלת ויש לה יציאה אחרת חוץ מפיה הרי ששוב אינה אוחזת בתוכה את הטומאה ואינה מצלת לא לבית ולא למעלה ולמטה.

**ולפי"ז גם להר"ש** י"ל שאין כוונתו שע"י החלחול נטמא הבית משום סטל"צ, אלא ע"י חלחול פוקע הדבר שבכוורת מצלת על טומאה שבתוכה, אך היא עדיין מצלת על כלים שבתוכה, ובמגדל אף שפיה לבית מ"מ אתינן דוקא משום סטל"צ כמבואר פ"ד וצע"ק.

**הר"מ פסק** שכוורת שטומאה בתוכה הרי שהבית טמא, אולם מעליה ותחתיה דוקא כנגד הכזית טמא, **והשיג הראב"ד** הא מכיון שהכוורת אינה אהל להציל, א"כ מקום הכוורת ותחתיה ומעליה הוא מקום א', והטומאה מתפשטת מעליה ומטמאה את תחתיה והכל טמא. **ועיין גר"ח** שיישב דלהר"מ כוורת אף שאינה מצלת מ"מ היא גורמת שתחתיה אינו מקום להתפשטות הטומאה מכיון שהכוורת מעמידה ארת תחתיה שאין בו פו"ט ואינה מצטרפת עם מקום חלל הכוורת ולכן אין הטומאה מתפשטת לשם, משו"כ להראב"ד דמיירי בכ"ח הרי שהכלי עם תחתיו מצטרפין למק"א שיש בו פו"ט והטומאה מתפשטת תחתיו (עיי"ש עוד מה שתלה הר"מ והראב"ד לשי' בדין טו"ר אם צריך טמונה). אולם יישב רק מדוע תחתיה טהורה ועדיין צ"ע מדוע מעליה נמי טהורה.

**ואולי י"ל** דלהכס"מ הא כוורת חשיבא אהל רק אם היא מוגבהת טפח, ויש לבאר שכוורת יש בה משום כלי אך מכיון שמחזקת מ"ס הרי שאם עושה מעשה אהל ע"י שמוגבהת טפח חשיבא אהל ולא כלי, והנידון אם היא כלי או אהל תלוי במעשיה, ולכן במוגבהת טפח שעושה מעשה אהל הריהי אהל ואף חוצצת, ובלמטה מטפח אינה עושה מעשה אהל ולכן אינה חוצצת, וכאן י"ל שאם יש טפח למעלה שחל שהגג שמעל הכוורת עושה אהל על הכוורת זה ג"כ מחשיב את הכוורת שהיא כקרקע שמאהילים עליה, והטפח שביניהם הוא אהל, ולכן עי"כ חל שמעשה הכוורת ג"כ יש בו מקצת מעשה קרקע ולא מעשה כלי, ולכן ג"כ בזה סבר הר"מ שהכוורת נעשה אהל ואינו כלי ולכן אין הטומאה יוצאת מעליה ותחתיה אלא רק משום טו"ר, אולם מ"מ הבית טמא ול"ד לכוורת המוגבהת טפח, שבמוגבהת טפח שהכוורת עושה מעשה אהלה הרי שהיא נהפכת לאהל גמור המציל, אולם כאן הכוורת כשלעצמה אינה אהל ואינה חוצצת, אך כנגד פעולת המאהיל שמעל הכוורת רק לענין זה חל שחלל הכוורת אינה חלק ממקום האהל שמעליו ותחתיו אלא הכוורת קובעת מקום לעצמה שאינו משוייך ללמעלה וללמטה ולכן מטמאה רק מעל ומתחת לכזית ומשום טו"ר אך אין מקום הכוורת משתלבת להיות כאהל א' עם תחתיו ומעליו, ועיין.

**עכ"פ עולה** שטומאה בכוורת טמא גם מה שעליה מבחוץ, ובר"ש שהכזית מליא טומאה לכל הכוורת ולכן הכלי שמעל הכוורת מאהיל עליו, ועולה שלהאהיל מקום התפשטות הטומאה נמי טמא, דהטומאה בכוורת בצד א' והכלי מאהיל אף בצד אחר מעכל הכוורת, ויש לדון אם בהכרח מוכח שמליא טומאה הכוונה שבאמת כל החלל כולו נחשב מת מעצמו, או"ד מכיון שענין אהל הוא יצירת מקום א', הרי שמכיון שהמקום הכלי הוא מקום טומאה, והכלי המאהיל עליו יוצר צירוף והמשך מקום שהחלל שבין הכלי המאהיל לכוורת הוא נטפל להיות מקום א' עם חלל הכלי ולכן נטמא, **אלא שיש לדון** דהא כלי מאהיל לטמא ולא לטהר, ולכאורה י"ל שהכוונה שהוא באהלתו רק עושה אהל כמגע ולכן נטמא אך אינו יוצר אהל לצירוף מקום ולכן אינו חוצץ וא"כ בע"כ שכלי מאהיל על כוורת

נטמא משום אהל כמגע וא"כ בע"כ שמקום התפשטות הטומאה הוא כמת עצמו, שמטמא במגע, אולם י"ל שכלי יוצר מקום ככל אהל רק שעושה זאת לטמא ולא לטהר (ואיני יודע כעת אם כלי יוצר אהל המשכב כגון כלי המאהיל על מת וכלי אחר, דבפשטות נמי נעשה אהל לטמא, וא"כ בע"כ שכלי מאהיל אהל גמור לטמא) ולכן מיושב שכלי ע"ג הכוורת מצטרף אליו להיות מקום א', ואז הימצאות הכלי עם הכזית מטמאה ואי"צ לומר שמקום התפשטות הטומאה כמת עצמו.

**ולעיל התקשינו להר"מ** שמחולחלת הכוונה כלי שלם וסתום, **וא"כ צ"ע** מדוע טומאה בתוכה הבית טמא הא הכלי יוצר אהל להציל על הטומאה מלצאת, וכן ל"ש סטל"צ שהכוורת סתומה, ונקטנו לעיל דמיירי כהגר"א בנקבים והוי דוחק. **ולהנ"ל י"ל** דלהר"מ כוורת היא יש בה צד כלי וצר אהל, ותלוי מה משמשת, ולכן בגבוהה טפח חשיבא אהל, ואז נומר שאם הטומאה בתוכה הרי שהכוורת משמשת למעשה כלי כלפי הטומאה ולא מעשה אהל. ולכן טומאה בתוכה הבית טמא.

להלן במ"ב תני נמי שאם הכוורת גבוהה טפח טומאה בה הבית טמא, **ובמהר"ם העיר** דהא פשיטא דהא אפי' אינה גבוהה טפח טומאה בה הבית טמא, **ולהנ"ל** א"ש דהא בגבוהה טפח עושה מעשה אהל, ואז אולי טומאה בתוכה אולי אינה מטמאה הבית,דמכיון שאם טומאה תחתיה ומעליה הכוורת עושה מעשה אהל שוב אם הטומאה בתוכה היא במצב של אהל ותציל על טומאה שבתוכה, וקמ"ל שמ"מ חשיבא כלי על מה שבתוכה והבית טמא. ועיין.

**מ"ב:** היתה גבוה טפח טומאה מתחתיה או ע"ג הכל טמא, **וכבר ביארנו** שאם תחתיה הכל מליא טומאה, ומתפשט לבית, וכן מעליה של כוורת כל כלי המאהיל על החלל שמתחתיה מצטרף עמה להיות רשות א', שהכלי המאהיל על אהל מליא טומאה מצטרף אליו להיות עמו כחדא מחמת שכל אהל עניינו הימצאות במקום א', והכלי המאהיל נחשב נמצא במקו"א עם החלל שמתחתיה. **ולהנ"ל** אין הכוונה כאן שיש תורת אהל על כמאן דמליא, אלא אהל על אהל יש צירוף מקום למקום ובסופו המאהיל על אהל המחובר עם המקום שנמצא בו המת חשיבא שהמת והכלי המאהיל נמצאים במקום א'. ועיין.

**ועיין כס"מ כאן** שביאר שהכוורת מצטרפת עם הקורות להיות מאהיל א', וכן הכלי שעג' רואים אותם כאילו הם תחתיה. דמכיון שהכוורת היא אהל לטמא ולא לטהר א"כ אין הכוורת דוחה את הכלי לייחשב מחוץ לאהל, אלא דנים את הבית עם הכוורת כמאהיל א' והכלי שמעל הכוורת נכלל בתוך הרשות כאילו הוא תחת הכוורת, וכביכול עולה כאן שמכיון שתורת אהל הוא הגדרה של הימצאות יחד של טומאה וכלי במקום א', הרי

שבאמת כלי שעל גג בית נחשב נמי נמצא עם הטומאה שבתוך הבית, אלא שרק זה שהגג יש בו תורת חוצץ הוא מציאו מהרשות של תוך הבית, ולכן כלי שע"ג כוורת שהיא אהל לטמא ולא לטהר הרי שהכלי שע"ג נחשב כמו מתחת לכוורת ונטמא באהל.

**ועיין רא"ש וא"ר** דנקטו להאי סברא לענין טומאה ע"ג שהיא נחשבת באילו תחתיה, ולא נקטו זאת לגבי הכלי שמעליה, ועיין.

**עיין כס"מ** בשלהי פי"ט, דלהר"מ צ"ל שטומאה ע"ג הכל טמא הוי דוקא בטומאה תחת קורות הבית, שטומאה ע"ג בחוץ אינה מטמאה את תוך הכוורת לפמש"כ שלהר"מ בכוורת גבוה טפח הריהי חוצצת כאהל גמור וא"כ אין הטומאה נכנסת לתוך הכוורת ולא לתחתיה ולא לבית.

**ע"ע פלוגתת הר"מ והראב"ד** דלהר"מ טומאה תחתיה מטמאה מה שבתוכה כנגדה משום טו"ר, והראב"ד משיג דמכיון שדבוהה טפח ל"ה רצוצה, והוי לשי' דלהראב"ד רצוצה הוא דוקא טמונה ולהר"מ אף באויר, **עיי"ש גר"ח.**

**מ"ג:** בד"א וכו' מחולחלת, היתה פחותה ופקוקה או אפוצה וכו'.

**ומבואר** שבנפחתה ואין עליה שם כלי הריהי חוצצת הן כלים שבה הן טומאה שבה, **ורבותא אשמעינן** שאף בפקוקה עדיין אין שם כלי עליה. ועוד כ' במהר"ם שהפקיקה מונעת טומאה מילכנס מהבית לכוורת, ואלולי פקיקה אף שאינה כלי היתה הטומאה נכנסת אליה בפתח של הכוורת. ועולה שהפיקוק מונע כניסת טומאה בפתח דפו"ט, וצ"ע מדוע בלא נפחתה הפיקוק אינו מונע טומאה מלצאת לבית, ולהלן עולה במהר"ם שבאינה פחותה הפיקוק אינו סותם כ"כ, ורק בפחותה שאינה כלי הרי שהפיקוק מתבטל לכוורת וסותמו. או שנומר שבאינה פחותה טומאה יוצאת מכוורת לבית מדין סטל"צ מכיון שדרכו של כוורת להוציא מהפתחים הללו ואין הפקיקה סותמם, משא"כ לענין להכניס טומאה לכוורת לא נקטינן סטל"צ וחשיב כמו ליכנס, ובאינה פחותה ואינה פקוקה נכנסת לכוורת לא משום סטל"צ אלא שאין בכוורת חוצצת כלל והוו כלים שבכוורת ברשות א' עם הטומאה שבבית, בפחותה שהיא נחשב מקום אחר מהני פיקוק למנוע כניסת טומאה לכוורת, ועיין.

**ובאפוצה (להר"ש והרא"ש)** הכוונה בכוורת שלימה ללא פתחים, הרי שאין טומאה יוצאת ממנה. ואז הכלי חוצץ לגמרי. ובפשטות הא בכל כוורת הטומאה יוצאת ע"י הפתח טפח, ובסתומה שוב אינו יוצא. אולם צ"ב מדוע היא חוצצת מה שמעליה או מה שמתחתיה הא היא כלי שאינו מאהיל לטהר, וע"כ שגם למעלה ולמטה מטמא רק משום הפתח טפח, ודלא כמש"נ לעיל במ"א עיי"ש. אולם צ"ע דהר"ש והרא"ש כ' שטומאה בתוכה אין טומאה יוצאת לבית מפני שאין פו"ט, ומצלת מעליה ותחתיה מאום שאינה כלי, **והר"ש** באמת כ' קודם לכן שאפוצה מיירי בפחותה וא"כ אינו כלי ועולה שלמעלה ולמטה אין הטומאה מחמת הפתחים ולכן אף באפוצה ההכלה משום שאינו כלי וחוצץ, אולם הרא"ש כ' שאפוצה הוא אינו בפחותה ומ"מ כ' שמצלת על מה שמעליה משום שאינו כלי.

**ועיין מהר"ם** שכ' בפי' שכוורת אינה מטמאה למעלה ולמטה אלא מחמת נקבים, **ועולה בדבריו** שאי"צ שהנקבים יהיו כלפי מעלה אלא עצם זה שיש ב' נקבים ויכול להפוך הכוורת באופן שנקב א' למעלה וא' למטה הרי ששוב אין הכוורת מצלת והטומאה יוצאת לא דרך הנקבים אלא דרך הכוורת עצמה. אולם בלא נקבים הטומאה מיועדת לצאת דרך פיה לחוץ ולא לפנים ולא למעלה ולמטה. ועולה שלמרות שלא דיינינן סטל"צ, דהא מן הכוורת לבית הוי ס"ט ליכנס, מ"מ כמש"נ כוורת בבית אף שאינה חוצצת מהטומאה מ"מ הוי כמו סטל"צ שענין צירופי מקומות הוי ענין משום ליחא דסטל"צ. ולכן שייך לומר שלמרות שהכלי אינו חוצץ טומאה מ"מ בלא חלחול אין צירוף מקומות, והכוורת קובעת מקום נפרד לטומאה מן הבית, וע"י חלחול יש צירוף מקום דוקא לצד שיש חלחול, ועיי"ש שהאי ענין שכלי למרות שאינו חוצץ מ"מ קובע מקום לטומאה שלא תחשב בחוץ ה"מ בכוורת שמקצתה בתוך בית, אולם כוורת שכולה באויר ודאי אין הכוורת נעשית הצלה כלל לטומאה שבתוכה. והענין צ"ב. ועולה שכוורת אינה מאהלת להציל, ולכן בחוץ אינה חוצצת, אך בתוך בית הרי שבכח הכוורת להגדיר שאין מה שבתוכה נחשב בתוך הבית, אולם בחוץ אין נידון של הפרדת מה שבתוכה עם חוצה לה, ועיין.

**להר"מ** מחולחלת הכוונה חלולה, ואפוצה הכוונה אטומה ואינה כלי וחוצצת, ופחותה הכוונה לכאורה ככל הראשונים שנפחתה מלהיות כלי, אך בר"מ כ' שמחולחלת היא חלולה "ודפנותיה שלמות", דהיינו שלהר"מ אין הטומאה נכנסת ויוצאת ע"י הפתח טפח, אלא כוורת אינה חוצצת טומאה שבתוכה ונטמא הבית. וכן למעלה ולמטה. ויש לדון אם כל נקב פוסל הכוורת מלחצוץ כלים שבתוכה ולכן הצריך הר"מ דפנותיה שלמות , או"ד כוונת הר"מ רק שאפי' דפנותיה שלמות אינה חוצצת טומאה שבתוכה. **עיין חזו"א ב' כא'.**

**והא"ר** ביאר שמחולחלת הם נקבים קטנים (לכניסת דבורים) , שעי"כ בטל מן הכלי שם כלי המק"ט ולכן חוצץ כלים שבתוכו, שהוא כלי ואינו מק"ט, אבל בלא חלחול הוי כלי המק"ט, ואפוצה הם נקבים גדולים פחות מטפח המפקיע שם כלי ונעשה אבל גמור, אבל ביותר מטפח חוזר לטמא מחמת פו"ט אף שאינו כלי כלל. **ובחזו"א ד' ט'** הקשה שבתסופתא פ"י ה"ה שמחולחלת מיירי בנקבים טפח ואפוצה מיירי בנקבים פחות מטפח.

ועכ"פ מבואר במתני' שאם נתבטל שם כלי וטומאה תחתיה הכלי מציל מה שמעליו, וצ"ע הא הוי טו"ר ובוקעת ועולה. **עיין ראב"ד** פי"ט ה"א שהקשה כן, **ובכס"מ** שכוורת שנפחתה יצאה מכלל כלי לענין שחשיבא רצוצה עד התהום, אך נחשבת כלי לענין למנוע רציצה כלפי מעלה. ועיי"ש עוד מה שתי' דמיירי שיש בה חלל טפח שאינו במקו"א ולכן רוצצת למטה ולא למעלה. **ובתויו"ט** דכמו שמצאנו פי"א מ"ג שאדם חלקו העליון מביא טומאה, כ"כ הכלי כאן אף שאינו כלי ולכן רוצץ מ"מ חלקו העליון של הכלי מונע בקיעה כלפי מעלה. **ובחזו"א ב' כב'** שפחותה אינה מתבטלת כלל מהיות כלי אלא הוי כצ"פ שחוצץ מפני בקיעה כלפי מעלה. וכ"ז א"ש להר"מ שרצוצה אי"צ טמונה אלא אף באויר ולכן אי"צ שהכוורת תעשה אותה רצוצה אלא אף שהכוורת אינה חוצצת מ"מ היא רצוצה עד התהום ןהכוורת חוצצת מפקיעה עד לרקיע, אולם להראב"ד ממ"נ אם הוי כלי החוצץ כלפי מעלה שוב ממילא הוא אינו משווה לטומאה שם טומאה טמונה וא"כ לא תרצוץ עד התהום, ולכן הראב"ד נשאר בצ"ע. **ועיין גר"ח פי"ט** ה"א (ג) שיישב דהר"מ לשי' דסבר שלפו"ט מצטרף אף שולי הכלי, ומכיון שאפוצה להר"מ הוא בסתום מבפנים שאין בו חלל פו"ט, הרי שמשו"כ רק אינו כלי דכוורת שאין בו חלל טפח ולכן הוא חוצץ בפני הטומאה, אך מאידך יש כאן אהל טפח לחצוץ ולמנוע בקיעה משום שיש כאן מהשוליים עד סוף הכלי גובה טפח ויש אהל למנוע בקיעה, ועולה שהכוורת איננה כלי גמור ולען מאהלת להציל אך היא כלי לענין שיש כאן אהל טפח מעל הטומאה. (דהא לא מסתבר שאם כוורקת אינה כלי כלל והיא אטומה לדעת הר"מ מבפנים שגג העליון שלה יציל בגובה טפח מעל הטומאה). **ועכ"פ עולה** שהכוורת הפחותה יש לה שם כלי לענין הצלת צ"פ מליכנס טומאה לתוכה, ואין לה שם כלי לענין שהיא רוצצת את הטומאה לבקיע עד התהום. וכן לענין לחצוץ הטומאה מלהתפשט ע"ג ותחתיה. **ועיי"ש גר"ח** שהקשה דעדיין מדוע אין הטומאה רוצצת לתוך הכוורת, והוכיח שאף ששייך הכוורת דין צ"פ מ"מ אינה מונעת רציצה לתוכה שאין צ"פ מציל מרציצה.

**בקצרה הגר"ח ייסד** שט"ר בוקעת לתוך צ"פ, אולם היא בוקעת לתוך צ"פ רק בתורת טומאת אהל כמגע, אבל אינה בוקעת בתורת טומאת אהל, ולכן ט"ר הבוקעת לתוך צ"פ לא מתפשט הטומאה בתוך הכלי מכיון שלתורת אהל מונע הכ"פ מליכנס הטומאה. עוד הוכיח הגר"ח שכל טומאה שתחת אהל פוקע ממנה תורת מאהיל ע"ג, ולכן כזית טומאה שחציה בתחת אהל וחציה מחוץ לאהל ואדם מאהיל על חציה שבחוץ ל"א שהמאהיל במקצתה כמאהיל על כולה וזאת משום שטומאה שתחת הבית איננה רק נאהלת ע"י האהל אלא פוקע מאותו ח"ז מלייחשב טומאה הראויה לאהל כמגע. ( שכל טומאה שחל עליה שיש לה מקום היא איננה יכולה בחפצא שלה מלייחשב

מטמאה מרחוק ע"י אהל כמגע). ולכן נקט הגר"ח שהכוורת פחותה ואפוצה שיש לה עדיין שם כלי לחצוץ ולהאהיל כלפי מה שעליה, הרי שהטומאה שתחתיה אינה נכנסת לתוך הכלי, משום אהל אינה נכנסת משום שצ"פ מונע כניסת אהל הטומאה (שא"א להחשיב את מקום הטומאה ואת תוך הכלי כמקום א' לטמא באהל שעניינו הימצאות במקו"א).

ומשום אהל כמגע וטומאה מרחוק ל"ש מכיון שמעל הטומאה יש כלי שיש בו תורת אהל וכל טומאה הנאהלת ל"ש בה עוד טומאה מרחוק. ונקט שרק טומאה שאינה תחת אהל כגון שהיא קבורה בתוך האדמה ולא חל על הטומאה שהיא נאהלת הרי ששוב בוקעת למעלה אף לתוך כלי ובית ומתפשטת בכל הבית, אבל טומאה שהרוצץ שלה הוא כלי ששייך בו בתוכו תורת אהל , אלא שאין הטומאה נכנסת לתוכו משום צ"פ, אך מ"מ יש לכלי שם שהוא מאהיל על הטומאה אף שאינו מאהיל עליה לעשות כל חללה של הכלי מקום הטומאה אך יש כאן האהלה לענין להפקיע מהטומאה שם וחפצא של טומאה שהמאהיל עליה כנוגע בה, ועיי"ש שדן דאולי מכיון שאין הכלי הפחות נחשב מאהיל ע"ג הטומאה הרי משו"כ לא יחול הפקעת הרציצה, וזה כ' שמונח ממתני' דידן שאף אבלה של כלי פחות שאינו גורם תורת אהל שיכנס הטומאה לכלי מ"מ הוא מפקיע תורת רציצה, ולכן בכלי שלם הרי שאינו אהל והטומאה רוצצת לתוכו כנגדו, אבל בכלי שבור שיש בו תורתאהל, למרות שיש בכלי עדיין שם כלי שיחול דין צ"פ שלא יכנס הטומאה לתוכו, מ"מ חשיב אהל לגרום לטומאה הפקעה מדין ט"ר, עיי"ש כל דבריו.  **ע"ע בכ"ז בגר"ח שלהי פי"ט ה"א (ב').**

**בא"ר כ'** דל"ש שתטמא למעלה ע"י בקיעה שאין טומאה בוקעת אם לבסוף תהיה מואהלת ע"י גג עליון של כלי, וכמש"נ לעיל. ויש לבאר שתורת רצוצה ואהל הם תרתי דסתרי, שכל טומאה של"ש לדון בה תורת מקום לטומאה הריהי רוצצת ולכן אם ע"י הרציצה לתוכה יהיהמקום ואהל שוב לא שייך בה תורת רציצה, ועיין.

**ובמהר"ם** לכאורה נקט שתוכה באמת טמא, ורק מתני' לא הזכיר זאת. והמהר"ם במ"א נקט בכוורת שלימה שאין מה שבתוכה טמא, וצ"ע מ"ש אם ט"ר בוקעת כמגע בתוכה מ"ש שלמה מ"ש פחותה.

בבית אין טמא אלא הבית, ובמהר"ם שאף תחתיה של הכוורת הוי נביב של בית. ואולם טומאה בתוכה אין טמא אלא תוכה ולא תחתיה של כוורת דהתחתיה טפל לבית ולא לכוורת, ופשוט.

**מ"ד:** היתה גבוהה טפח, ומיירי בפחותה ואפוצה, תחתיה היא והבית טמא ומשום שהוא אהל א', **ועיין בועז ד'** דאינה בוקעת עד התהום שמכיון שהיא בתוך אהל אינה רצוצה לבקוע עד התהום, ופשוט. אך דן מדוע תחתיה לא יטמא משום קרקעית אהל, ונקט שתחת הכוורת שאינו אהל קבוע אינה כוללת את קרקעות שתחת הכוורת , ויש לדון אם מ"מ טמא קרקעית הבית.

**ועולה** שרצוצה הוא כמש"כ שכל טומאה שאין לה מקום שאינה תחת אהל הריהי רוצצת, להר"מ אף באויר ולראב"ד דוקא טמונה אך אם הטומאה נכללת במקום מסוים אין לה תורת רציצה למעלה ולמטה עד התהום. **עיין ר"מ וראב"ד פט"ז ה"ה** דלהראב"ד כל שאינה טמונה אינה רוצצת עד התהום. **ועיין חזו"א ז' יג' יב' ח'** דתמה ופליג על כ"ז ונקט שכל טומאה שעל קרקע קודעת עד התהום, ואנו ביארנו הסברא בזה וכמש"נ.

**בתוכה** אין טמא אלא תוכה, ולר"ש וש"ר הכלי הוי אהל לחצוץ הטומאה מן הבית, **אולם להר"מ** הא מיירי בכוורת אטומה וא"כ אינה כלי ומדוע חוצצת מה שבתוכה, ועיין ר"מ שלהי מ"ג ואולי כ' שם שהכוורת האפוצה מצלת על טומאה שבתוכה רק אם היתה בתוכה חוץ לבית וא"ש שאין הבית טמא ואין הטומאה יוצאת דרך שולי הכלי מכיון שאינו כלי. אך מכיון שנתברר שאף להר"מ שהכוורת אטומה מ"מ יש לה שם כלי לענין שטומאה תחתיה מצלת על מה שעליה, כ"כ מצלת על מה שבתוכה ובתוכה מצלת אף שאין בה פו"ט דהא היא אטומה, ומצלת ככל כלי שאי"צ פו"ט ומצלת מדין אהל שמדין צ"פ הא אין צ"פ מציל על הטומאה, וכמש"נ שהטומאה שבתוכה חולקת מקום אחר מן הבית, וצ"ע בכ"ז. **עיין מרכפ"מ.**

**ע"ע גר"ח פ"כ ה"א** שהקשה הא הר"מ סבר שאהל ערארי אינו מציל מפני אהל קבע, ותי' הגר"ח שמכיון שהטומאה בתוך אהל עראי שאם ייצא האהל עראי עמו הטומאה בכה"ג האהלה של העראי הוא קבע. עוד תי' שם שאין אהל בתוך אהל וטומאה בפנימי יוצא לבית החצון זהו דוקא עם דין של סטל"צ, וכאן שפי הכוורת לחוץ הא לית סטל"צ ולכן הבית טהור עיי"ש.

בעצם הנידון אם ט"ר בוקעת לתוך אהל, **עיין פ"ו מ"ה ופי"ד מ"ה וחזו"א יב' ז'** דלמהר"ם ולרא"ש ט"ר בוקעת לתוך אהל, ולר"ש שם לא דהיינו שודאי טו"א בוקעת למעלה לתוך אהל מקרקעיתו ומתפשטת לתוך האהל שמעליה, אבל הנידון אם הט"ר מבקעת תקרת האהל ונכנסזת לתוך אהל שתחתיה עיי"ש שנחלקו בזה הראשונים . **עיין גר"ח פנ"ד ה"ח** וגליון החזוו"א שם. ויש דעוןת שהן למעלה הן למטה מטמאה רק כנגדה, ויש דעות שלמעלה הטומאה מתפשטת ולמטה אינה מתפשטת , ויש דעות שלמטה אינה נכנסת כלל. ויש דעות שהן למעלה הן למטה הטומאה נכנסת ומתפשטת ועוד יבואר בזה.

וכאן במתני' שבאפוצה ע"ג טומאה מצלת, וביארנו שעל מה שעליה הוא משום שהכוורת עצמה אהל להציל על גבה, אך לענין תוך הכוורת וכן לענין טומאה ע"ג כוורת שאין טמא מה שבתוכה הרי שלאותם הסוברים שט"ר בוקעת ואף מתפשטת לתוך אהל עדיין צ"ע מדוע אינה בוקעת תוך הכוורת.

והא"ר בכל פרקין ייסד דל"א ט"ר לתוך כלי שיש לו חל שאין ט"ר לתוך מקום ששם ייעצר הטומאה, ויש לדון אם הא"ר עומד כנגד כל הנידון הנ"ל אם טו"ר בוקעת לתוך אהל או"ד כלי וצ"פ שאני, ולא נתבררו עדיין כל עניינים אלו.

**מ"ה:** מתבאר שבפיה לפנים הרי שהבית והכוורת הוי אהל א', ולכן טומאה תחת הכוורת בפנים או בבית או בכוורת הכל טמא, ואז כלים שתחתיה ומעליה טמאים ולא רק כלים שכנגד הטומאה, וכלים שמעליה נמי מאהילין על תחתיה שהיא כולה מליא טומאה, **עיין כס"מ ,** וכבר ביארנו שכלי שתחתיה נחשב בתוך האהל שנוצר ע"י הכלי והבית יחד, וכלי שעליה מבחוץ כ' הכס"מ שהוא כאילו בתוך הכוורת, וכבר ביארנו שבאמת כלי שעל גג יכול לייחשב תוך הבית אלולי שהגג חוצצו, וכוורת אינה חוצצת, עיין לעיל מ"ב. וצ"ע מדוע בפיה לחוץ בפשטות שי' הר"מ שטומאה בתוכה טמא מעליה ומתחתיה רק כנגדה, ובפיה לפנים טמא כל מה שמעליה ותחתיה, וצ"ל שפיה לחוץ הרי שהכוורת יש בה צד נוטה להיות אהל, וע"י שמאהיל כלי עליה נחשב שהכוורת עושה מעשה קרקע וחוצצת מהטומאה שבתוכה כמו שביארנו לעיל, אבל בפיה בפנים בכוורת אחר נחשבת כלי המשמש בית ולכן אינה חוצצת מה שמעליה, ועיין עוד בסברות אלו לקמן.

**מ"ו:** במהר"ם שתוכה ותחתיה ובבית הכל טמא משום שהוא אהל א', ועל גבה טמא משום שאין כוורת נעשית אהל לחצוץ ולכן נקטה לבסוף. (ועיין תויו"ט הא מ"מ לענין כלים שע"ג כולם מטמאים אותה רק משום שאין גג הכלי חוצץ. ולא הבנתי הא המהר"מ מיירי לגבי טומאה ע"ג שמטמאה משום שאין חציצה ועיין.)

**מ"ז:** בר"ש שלענין פיה בפנים אין הבדל בין מחולחלת ואינה מחולחלת , דבשניהם טומאה בתוכה או בבית שמתפשטת לכולה אף תחתיה וע"ג מכיון שאין כאן אהל לחצוץ, **ולא נתבאר לי דהר"ש** כ' בשלהי מ"ג שבאינה מחולחלת הריהי מצלת מעליה ותחתיה מכיון שאינה כלי.

**והמהר"ם פליג** שבאינה מחולחלת אין טומאה יוצאת אלא במקום פתח, ולכן פיה לפנים הבית טמא ולמעלה ולמטה הטומאה יוצאת רק מכח חלחול, **והכל לשי' לעיל** דנקט של"א שאין כוורת מצלת ולכן הטומאה עולה למעלה ולמטה, אלא כוורת קובעת מקום לטומאה מלבד הפתחים שלשם יש יציאה לבית או למעלה ולמטה, ולכן אף בפיה לפנים הכוורת שאינה מחולחלת מצלת כלפי מעלה ומטה.

**והנראה בביאור שי' הר"ש,** שי"ל דהא חזינן שלכוורת שאינה מחולחלת שהיא כאהל, אך היא ג"כ עדיין כלי לענין שטומאה תחתיה אינה בוקעת לתוכה, וכן טומאה בתוכה מה שתחתיה טהור ול"א שתחתיה כביב שתחת האהל, **עיין חזו"א ב' ט'** שלענין זה עדיין שם כלי על הכוורת, וא"כ י"ל דסבר הר"ש שבפיה כלפי חוץ הרי שעיקר הכלי נחשב בחוץ ע"י שפיה בחוץ, ולכן טומאה תחתיה ובתוכה בחוץ הכוורת נחשבת אהל למנוע הטומאה לבקוע מעליה, אולם בפיה בפנים הרי שעיקר הכלי הוא נחשב בתוך הבית, ועיקר תשמיש תוך הכלי הוא נחשב כנמצא בכלי שבתוך הבית מכיון שפיה כלפי הבית, הרי שבכה"ג הכוורת הפחותה מאבדת את מעלתה כאהל ונעשית כאהל בתוך אהל ועיקר האהלה של הטומאה שבכוורת הוא ע"י הבית, ולמרות שאין תורת אהל הבית על הטומאה הנמצאת חוץ לבית, אך אהלת הבית מבטלת מעלת אהלת הכוורת הפחותה, ולכן אינה חוצצת הטומאה שבתוכה שתבקע למעלה. וכ"ז דוחק. וצ"ע.

**המהר"ם הוכיח שי'** שאף בפחותה מ"מ טומאה בתוכה רק הבית טמא ולא מעליה ותחתיה, כמו מגדל ופיו לחוץ שטמא רק המגדל ולא הבית, **ותמה התויו"ט** מאי שייטא מגדל שפיו לחוץ לכוורת שפיה לפנים. אך נראה כוונת המהר"מ רק לומר יסוד שי' שטומאה בתוך כלי בתוך בית אין הימצאות הטומאה משוייכת לבית אלא רק לתוך הכלי, וכדי לשייכו לבית צריך דרך תשמיש להוציאו תוך הכלי לבית,ולכן במגדל הטומאה קבעה מקום בתוך המגדל ולא בתוך הבית, וכן טומאה בכוורת אף שפיה לפנים בעיקרון הימצאות הטומאה בכוורת ולא בבית, אולם הבית טמא מחמת פיה לפניםהקובע שהימצאות הטומאה בכוורת היא גם בתוך הבית, אבל למעלה ולמטה שאין פתח הרי שהטומאה קבעה לה מקום בכוורת ולא למעלה ולמטה, וזה מש"כ המהר"ם שאהלות מקראות מועטים והלכות מרובות.

ועכ"פ עולה דלהר"ש שפחותה מצלת על טומאה בתוכה משום אהל, הרי שבפיה לפנים בטל שם אהל ועיקר שם אהל מכח הבית ולכן אינה חוצצת למעלה כמש"נ, ולמהר"ם שפחותה מצלת מחמת שאין פתחים, וכח הטומאה לצאת מהכלי הוא רק כנגד צדדים שיש לה פתחים כנגדו הרי שאין הבדל בין פיהב בפנים לבחוץ ולעולם בפחותה אין טומאה שבתוכה בוקעת למעלה ולמטה אלא בפיה בפנים מתפשטת לתוך הבית בלבד,

ועיין. **עיין בכל הנ"ל בחזו"א ב' ט' יב'.** (עיי"ש שכ' שביאור הא"ר שטומאה אינה בוקעת למקום שיש בו גג עליון של כלי, שכוונתו לכל מש"נ שתוך כלי נחשב מקום נפרד של"ש בו תורת בקיעת והתפשטות טומאה עם מה שתחתיה , ואף בפחותה כן.)

**ע"ע חזו"א שם** שהקשה להמהר"ם לעיל מ"ג שטומאה תחת כוורת פחותה הטומאה בוקעת לתוך הכוורת, א"כ בפיה לפנים מדוע לא תבקע הטומאה לתוך הכוורת ומשם תתפשט לבית, ומדוע טומאה תחתיה הבית טהור. (עיין תויו"ט פ"ו מ"ז דהמהר"ם סבר שטומאה שבוקעת מתפשטת וא"כ צ"ע כנ"ל. ולהנ"ל יש אולי לחדש חי' גדול, שבפיה ולחוץ מכיון שהיא פחותה הריהי יותר אהל מכלי ולכן טומאה בוקעת בה, משא"כ בפיה לפנים הרי שכלפי הבית היא יותר כלי מאהל ולכן חלבה צ"פ לבטך כניסת הטומאה לתוך הכוורת, וצע"ג.)

**מ"ח:**היתה גבוהה וכו' ומבואר במתני' שהכל טמא חוץ מגבה, ולא נתבאר לי למש"כ הר"ש לעיל שבפיה בפנים אף בפחותה גם ע"ג טמא ומ"ש הכא. ואולי י"ל שמכיון שפחותה היא יותר אהל מכלי , וע"י שפיה בפנים הריהי חוזרת להיות יותר כלי מאהל וכמש"נ שחשיב כאהל בתוך אהל, כשהיא מוגבהת טפח חוזרת להיות יותר אהל מכלי. **כמש"נ הכס"מ** בשלהי פי"ט שע"י שהיא מוגבהת טפח ועושה מעשה אהל חוזרת להיות אהל ולכן חוצצת מה שעל גבה, וצ"ע.

**וברמ"ה בפיהמ"ש** כ' שטומאה בתוכה לא נטמא ע"ג משום שהכלי נטפל לבית ורק הבית טמא, וכמו כותל חציו לפנים טמא רק הבית ולא ע"ג הכותל דפ"ו מ"ג, **וצ"ע** למה לא נקט משום שהכוורת חוצצת למעלה. וכן צ"ע מדוע בפיה לחוץ לא נומר שמכיון שהכוורת לא נטפלת להיות א"כ מה שע"ג טמא. וצע"ג.

**ולהנ"ל י"ל** דסבר הר"מ שפיה ולחוץ באמת היא אהל ולכן חוצצת על גבה, אבל פיה לפנים בטלה הכוורת לבית ומחשבת כלי ולא אהל, ולכן מה שע"ג טהור הוא רק משום שהכלי מצטרף להיות ככותל בית ולכן מה שע"ג טהור, ועיין היטב.

**מ"ט:** מבואר שכוורת בבית ופיה סמוך לקורות או לכתלים בפחות מטפח הרי שהכלי שבתוך הכוורת טהור מכיון שהכוורת קובעת מקום לעצמה ואין תוכה נחשב בכלל הבית, ואין פו"ט שיכנס הטומאה לתוכה, וכן כוורת ע"ג כוורת כנ"ל אם העליון הוא פחות מפו"ט לקורות כל הכוורות שתחתיה טהורות. וצ"ב מדוע הכוורת התחתונה טהורה דוקא אם העליונה סמוכה לקורות הא הכוורת התחתונה מ"מ סתומה ע"י העליונה. וע"כ אם העליונה מה שבתוכה טמא שוב אינה סותמת את פתח התחתונה, וצ"ע.

**ועיין מ"א ויכין** שביארו שמתני' התקרה וכותל הבית מצילים עם הכוורת משום דפנות אהלים, וכמבואר במתני' פ"ה מ"ו ומ"ז.שכלי מצטרף עם אהל להציל, כ"כ הכא הכוורת מצטרפת עם התקרה להציל, וכן בב' כלים העליון נחשב כדופן וממילא התחתון מצטרף אליו מדין דפנות אהלים.

**ובחזו"א ב' יג'** נקט שהצלתו מדין כסוי נסר, שכלי הסמוך פחות מטפח לתקרה הוי תקרה ככסוי נסר, וכן בב' כלים נעשה הכלי העליון כנסר להציל על התחתון, **ועיין רא"ש** שכ' שטומאה בתוכו הבית טמא משום סטל"צ אף דהוי מוקף צ"פ ומשמע דאתינן משום כסוי נסר שהוא ענין של צ"פ.

**וביאור המ"א** צ"ע דהא נתבאר בפ"ה שלרבנן אין כלים נעשים דפנות אהלים שלא במחוברים לכותל ולא ברחוק פחות מטפח, עיי"ש מ"א דרבנן ור"ע נחלקו דוקא בכ"ח עיי"ש. ובחזו"א א' יא' וב' יג' שבקדירה המונחת בארץ לכ"ע אם פיה סמוך לקורות יש דפנות אהלים לכ"ע אף בפחות מטפח.

טומאה בתוכו הבית טמא **בר"ש** כמו ביב, ולעיל ס"ג ביאר הר"ש שביב משום ק"ס, וכאן הא הוי כלי ול"ש ק"ס, **עיין תוס' ב"ה דף ק',** ואם אתינן משום דפנות אהלים י"ל שבטל מהכלי של כלי ונעשה כותל ושייך ביה ק"ס.

**בתוספתא** פלוגתת רבנן ור"י אם כפישה מצלת כמו נסר עיין חזו"א ב' יד' שהנידון אם כלי הבא במידה מציל כמו נסר. **במוטה על צידו** מודה ר"י שאינה מצלת, ובר"ש משום שמא נפלה, **עיין חזו"א שם** דא"כ הוי בכל כסוי נסר שלא מועיל המונח על צידו. עוד פי' הר"ש שדוקא כפישה שהיא כלי הרי שמוטה על צידה אינה מצלת, ולא הבנתי הר"ש **עיין חזו"א שם.** ואולי כוונתו שבאינה מוטה על צידה הרי כפישה הוי צ"פ, אבל במוטה על צידה אין דין כסוי בצידה, ולכן אתינן משום דפנות אהלים וס"ד שאם הכפישה פחות מטפח לכותל והכוורת יותר מטפח יצרף הכפישה את הכוורת לייחשב פחות מטפח לכותל ויציל משום דפנות אהלים, וקמ"ל שלא, ודוקא בכפישה אבל בנסר או שדרך כסוי נסר אף מן הצד, או שנסר באמת מצרף הכוורת עם הנסר להיות א' סמוך לכותל וינצל משום דפנות אהלים.

**בתוס'** עמוד של קדירות ב' הר"ש שטהרתן משום דפנות אהלים, ובמתני' לא כ' כלום לבאר הענין.

**ע"ע חזו"א ב' יד'.**

**מ"י:** מבואר שבכוורת תחת משקוף שניצולית משום דפנות או נסר, וטומאה בבית דנחלקו הגירסאות אם טומאה בבית מה שבתוכה טמא או

טהור, ותלוי אם יש עוד פתחים לבית ואם הטומאה סופה לצאת דרך הכוורת.

**עיין גר"ח פי"א ה"ה בסופו** שהוכיח מהר"מ שבצ"פ אין נכנס לתוכה סטל"צ. ושם מיירי שכלי עם כסוי נסר והנידון צ"פ, ולזה אין סטל"צ, **אולם** כאן דההצלה משום דפנות אהלים ונעשה הכלי כאהל נפרד ולחילוק אהלים יש חבור ע"י סטל"צ, ובאמת אם סמוך לקורות ולמשקוף הפלתו משום נסר כמש"נ החזו"א באמת יקשה מדוע במתני' מה שבתוככו טמא הא אין סטל"צ לכסוי נסר ולצ"פ.

**ומהר"ם נקט** שאם מתחת לכוורת יש פו"ט והטומאה מתפשטת שם מן הבית הרי שאם הפחות מפו"ט שמעל הכוורת הוא מקום א' עם הפו"ט שלמטה, וא"כ הטומאה נכנסת לכוורת מכיון שאין חציצה בין הפחות מפו"ט דלמעלה לבין פנים הכוורת. ולכן נקט המהר"ם שאם יושבת על צידה אין הטומאה נכנסת לכוורת מכיון שאין פיה כלפי הפחות מפ"ט שלמעלה. ויש לדון שאם הצלת הכוורת משום דפנות אהלים הכוורת כאהל ולכן היא חוצצת הטומאה שלא תעלה מלמטה למעלה.

**בתוספתא** שכוורת ע"ג כוורת ועליונה מונחת על פיה על התחתונה, והתחתונה רחוקה טפח מהקרקעות ונטמית והעליונה שהיא פחות מפו"ט וניצולית, משום דפנות אהלים, ועולה שהכלי התחתון מהני להציל משום דפנות אהלים שחל על העליון שתחתיתו מצוד לקורות, וצ"ע.

**עוד בתוס'** בכוורת כפויה על פיה ויש בינה לקורות פו"ט ניצולית, **עיין חזו"א ב' יט'** שתמה שקרקע אינה מצלת.

**עוד בתוס'** ג' כוורות זעג"ז ועליונה ותחתונה יש ביניהם לקורות ולקרקע פו"ט ומ"מ האמצעית ניצולית, וצע"ג הא האמצעית אין לה דפנות אהלים. **והחזו"א ב' יח'** מוקים שהאמצעית היה לה פחות מפו"ט לפצימין.

**מי"א יב':** מתבאר שכוורת באויר כמו כוורת בבית, ואינה פחותה אינה מצלת, ובפחותה מצלת, **ונקטו הרא"ש והר"ש** דל"ש כאן נידון דמחולחלת ואפוצה שבין כה אין הטומאה יוצאת לחוץ מכח החלחול שהוא באויר.

**אולם למהר"ם** הא חלחול נצרך בכוורת שבבית כדי שאם אינו מחולחל הכוורת מצלת ואמרינן שהטומאה יוצאת דרך פיה, וא"כ ה"ה צריך חלחול כדי שטומאה שבתוכה יעלה דרך הכוורת עד לרקיע, **וביאר כאן המהר"ם** שדוקא כוורת בבית בלא חלחול אינה יוצאת טומאה ממנה רק ע"י חלחול, אבל כוורת באויר הטומאה יוצאת ממנה אף בלא חלחול. ועולה כאן גדר עמוק, שכוורת שבבית שהיא קובעת קביעות מקום אחר מהבית, ובאים לצרף את מקום הבית למקום החלל כוורת הרי שבלא חלחול נקבע שהרשות דכוורת חלוקה מרשות דבית אולם כוורת באויר שאין חפצא של קביעות מקום של כוורת לעומת האויר שבחוץ. הרי שמה שאינה מחולחלת

אינו קובע שחבור הכוורת לאויר הוא דוקא ע"י הפתח, ולכן טומאה בוקעת ממנה לעולם למעלה ולמטה, וצע"ק עדיין מדוע בתוך בית לא נומר שטומאה לכה"פ תבקע למעלה ולמטה כמו באויר אף באינה מחולחלת, וצ"ל דמכיון שאם תבקע היא תתפשט לכל הבית הרי שדיינינן מעיקרא חלוקת רשויות והכוורת רשות אחרת מהבית בלא חלחול, ועיין.

**הר"מ** כ' נמי שכאן אין נ"מ בין מחולחלת לאינה מחולחלת , וצ"ע הא להר"מ אינה מחולחלת הכוונה שאין לה תוך, וא"כ פשוט שבאין לה תוך באויר נמי תחצוץ בפני הטומאה, וצ"ע. **עיין תויו"ט** וצ"ע.

**במתני':** או מחזקת מ"ס לחכמים , **ובר"ש** הכוונה לחכמים מי"ד שמחזקת מ"ס הוי אהל גמור, **ובמהר"ם** כ' דהכוונה לר"א ור"ש דמתני' יד' וצ"ע מאי שייטא דר"א ור"ש רק הוסיפו שאף בעומדת על שוליה מצלת, ועיקר המימרא שמחזקת מ"ס מצלת הוא של ת"ק, וצ"ע.

**עוד כ' מהר"ם** דרבנן דפליגי דמחזקת מ"ס נעשה אהל לטהר זהו דוקא בעומדת באויר ולא בעומדת בתוך הבית, נראה לבארו שמכיון שהטומאה שתחת הכוורת שבתוך הבית, או טומאה תחת הכוורת מבחוץ ויש טפח מלמטה והטומאה מתפשטת לבית הרי שהבית מקום א' עם מקום הטומאה, אז אין לכוורת כח לקבוע מקום לעצמו לטהר, ורק באויר הרי שהכוורת מ"ס נחשבת אהל לחצוץ בפני הטומאה. ולשון המהר"ם שמכיון שהטומאה מתפשטת לכל הבית הרי שבכה"ג כח הכוורת ככלי בתוך הבית ואינו חוצץ, ורק אם הטומאה באויר תחת הכוורת יכול להתעורר כח הכוורת לייחשב אהל החוצץ. (**בר"מ פי"ט ה"ד** מייתי לשי' חכמים שבאה במידה חוצצת ומייתי לה דוקא בעומדת באויר דהיינו כשי' מהר"ם שבעומדת באויר חוצצת כאהל, ולפי"ז מיושב קושית הנס"מ שלהי פי"ט דהר"מ פסק כרבנן ומייתי לשמעתא דכוורת במחזקת מ"ס, וחילק בין מוגבהת טפח ללא מוגבהת טפח, ולהנ"ל א"ש שהר"מ סבר דרבנן פליגי דוקא בעומדת באויר, ועיין.)

**י"ג:** היתה יושבת על שוליה, ומתבאר שכוורת המצלת על תוכה, ה"מ במוטה על צידה ולא כשפיה פתוח מלמעלה, **ובפשטות יש לבאר** דכלפי מעלה מכיון שאויר שמעל הכוורת ואויר של תוך הכוורת אין מה שיבדל ביניהם, הרי שטומאה שתחתיה שבוקעת מעליה ה"ה בוקעת לתוכה, **עיין חזו"א ב' ז'** אולם במקד"ד קונטרס אהלות סק"ב, שהטומאה בוקעת למעלה מהכוורת וחוזרת לתוך הכוורת וזהו חידוש. **עיין גר"א** תוספתא פרה פ"י ה"ג כדברי המקד"ד ועכ"פ לפי"ז שולי הכלי חוסמין הטומאה מלבקוע לתוכה ומשום שכלפי שולי הכלי חל שהכוורת קובעת מקום לעצמה ואין הטומאה שתחתיה ותוך הכוורת נחשבים מקו"א, ולפי' קמא מכיון שתחת הכוורת ומעל הכוורת הוי מקום א' וחלל הכוורת ואויר שמעל הכוורת הוי מקום שוה משו"כ הטומאה בוקעת לתוך הכלי.

**ועיין א"ר** וכוונתו שטומאה שמתחת לכוורת אינה בוקעת אם תבקע עד גג העליון של הכוורת ולכן ה"מ במוטה על צידה ולא בעומדת על שוליה, שמכיון שבוקעת עד לרקיע בוקעת אל תוך הכוורת, וזהו ביאור אחר דלהנ"ל במוטה על צידה בןקעת מעל הכוורת ורק בתוך הכוורת ניזולית משום קביעות מקום ובעומדת על שוליה אינה קובעת מקום. משא"כ להגר"א במוטה על צידה אין הטומאה בוקעת משום שאין בקיעה במקום שנעצר הבקעה בגג עליון, אך בעומדת על שוליה בוקעת לתוכה.

**במהר"ם** ביאר מתני' שאם הכלי אין לו תחתית באופן שעומד על שוליו ונוטה מצד לצד, אף שכעת עומד על שוליו מ"מ אין הטומאה בוקעת דדיינינן ליה כמו מוטה על צידו, ועולה גדר אחר במתני', שכלי העומד על שוליו ופתחו למעלה אין הכלי קובע מקום לעצמו לחצוץ מבקיעת טומאה, ולכן כלי המיועד לעמוד על שוליו כבר חל עליו שהוא קובע מקום לעצמו, ולא מהני מה שכעת הוא עומד על שוליו, אולם למש"נ לעיל שהטומאה בוקעת לתוך הכלי מכיון שאין דבר החוצץ בין תוך הכלי לאויר שמעליו , א"כ אם עומד על שוליו מה מהני מה שעשוי ליטות לצדדים, **ועיין חזו"א ד' ב'.**

ובמתני' אם יש תחתיה גובה טפח או הכוורת מכוסה, הרי שהטומאה מתפשטת תחת הכוורת ועולה למעלה ומשם לתוך הכוורת, וכן באין גובה תחתיה ויש לכלי כסוי הרי שהטומאה רוצצת למעלה וחוזרת לתוך הכלי ומתפשטת, ועולה שט"ר הבוקעת ועולה ויורדת חוזרת ומתפשטת. **עיין מ"א. אולם י"ל** שהטומאה אינה נחשבת רצוצה אלא היא נמצאת תחת הכלי ותוך הכלי ומעל הכלי נחשבים מקום א' עם הטומאה, ואם הטומאה מתפשטת תחת הכלי היא בוקעתץ לכל האויר שכנגד החלל שתחת הכלי, וכן הטומאה נחשבת כנמצאת בתוך הכלי, ול"ח טו"ר המתפשטת. ותלוי אם שולי הכלי מונעים בקיעה , ככל מש"נ לעיל.

**יש להעיר להגר"א** שאין טו"ר בוקעת לתוך מקום שיש לו ב' כסויין תחתון ועליון. וא"כ בכלי מכוסה הא הטומאה עולה מעל הכלי ואינה נכנסת לתוך הכלי, וכן אין הטומאה תיכנס ממעלה למטה לתוך הכלי, דה אנמי הטומאה תבקע הכסוי עליון ותיעצר בשולי הכלי ומאי שינא ממטה דלא אמרינן להגר"א וממעלה אמרינן שבוקעת, **ועכצ"ל** שכסוי דמתני' שאין בו כח לקבוע מקום לעצמו הריהו אינו נחשב כסוי כזה של הגר"א אין בקיעה מחמתו לתוכו. ודוקא שולי כוורת הקובעים מקום לעצמו אם יש ב' כסויין אין הטומאה בןקעת לתוכו, ועיין.

**ועולה ג' פירושים במתני', או,** שכוורת על שוליה אינה קובעת מקום לעצמו ולכן טומאה שתחתיה נחשבת בתוכה וע"ג, ואף במכוסה כן. **או,** שמשוליה קובעת מקום לעצמה, ולכן טומאה בוקעת למעלה והאויר שלמעלה הוא מקו"א עם חלל שבתוכה, ואף במכוסה כן. **או,**שאין הטו"ר בוקעת לתוך מקום שיש לו כסוי, ואז צ"ל שכסוי המונע להגר"א בקיעת טומאה הוא דוקא כסוי שיש בו כח לקבוע לכוורת מקום לעצמו כגון כוורת מוטה, אבל הנסוי דמתני' אינו קובע מקום לעצמו ואינו מונע מקיעה לתוכו, ועיין.

**ושי' הר"מ** שבהיתה מכוסה או היתה כפויה על פיה הרי שכל הכוורת נעשה קבר סתום ומטמאה מצדיה, **ועולה** שאף שטומאה תחתיה ובוקעת לתוכה משום טו"ר, ואף בטומאה מעליה ונכנסת לתוכה, הרי שחלל הכוורת נעשה ק"ס אף שאין מת בתוכה אלא טו"ר בתוכה, וזהו חי', **עיין חזו"א ה' א'. ועיין בהוספות לאהלות בסופו עמ' קה'** שכ' דמ"מ הנוגע נטמא משום שהוא ממשיך את האהל, עיי"ש.

**עיין מהר"ם** שהקשה מדוע כוורת המוטה על צידה ל"א שהעליון יהיה אהל כמו בכפישה מונחת על החבית, ותי' שבכלי א' ל"א שעליון נעשה אהל ואם התחתון פחות מטפח לא מהני שהעליון יותר מטפח, **ועיין מתני' יא' ג'** שסגוס ל"א שהעליון יהיה אהל, וקפולין (שהם בגדים מקופלים א' על חבירו) אמרינן שעליון נעשה אהל, ומפני שקפולין הוי ב' כלים משא"כ סגוס הוי כלי א' וכמהר"ם.

**עיין ר"מ וראב"ד פי"ב ה"ח** דלהר"מ אמרינן בסאה מוטה על צידה שהעליון נעשה אהל דלא כמהר"ם, ובראב"ד שם בשלהי דבריו מוכיח מכוורת מוטה על צידה דל"א שהעליון נעשה אהל, **והקשה** מאדם חלול שנעשה דופן העליון אהל, **ותי'** שבזה שוני אדם המק"ט שהעליון נעשה אהל לכלי שאמק"ט שאין העליון נעשה אהל. עיין מקד"ד בקונטרס אהלות סק"ה.

**כפויה על פיה** וכו' הכל טמא. ובתויו"ט הקשה דהר"ע פכ"א ה"ג פסק שכלי כפוי על פיו הוי צ"פ, ותי' דה"מ בבא במידה, והחזו"א ד' ה' הקשה דבפי' בר"מ דבכל הכלים כן. **עיין מ"א** דלא מיירי כאן ממש בנוגעת בקרקע, **ועיין מקד"ד סק"ג** מה שיישב בזה.

**מי"ד:** עולה דלרבנן כל כוורת בין שיש בה או אין בה שם כלי טומאה תחתיה חשיבא רצוצה ובוקעת ועולה ויורדת. **ור"א ור"ש** פליגי שבפחותה שאינה כלי טומאה אינה בוקעת, ולמרות שאין גבוהה טפח ולית אהל, והענין טעון ביאור, וי"ל דסברי שאין הכוורת כלי ואף שאין לה כסוי ופיה למעלה מ"מ היא קובעת מקום לעצמה וזה עצמו אהל לחצוץ בפני ט"ר, ואם אינה פחותה והיא כלי הרי שכלי אינו נעשה אהל לטהר, ועולךה כאן חפצא של אהל שאינו מאהיל על הטומאה (להיות מקום א' טמא) אלא מכאן שתוך הכלי נחשב אהל לעצמו הריהו חוצץ בפני ט"ר שתחצוץ בתוך האהל. ומעליו נמי עולה **עיין פיהמ"ש.** וככל הנ"ל . ובתוס' שאם הטומאה כנגד בפקק מודו ר"א ור"ש שבוקעת, וע"כ שנתחדש שכנגד הפקק אין לו שם כלי וחשיב כאויר שבוקעת בו. (יש לדון הא כנגד הפקק הוי טומאה באוןיר ולהראב"ד אין לטומאה באויר שם טו"ר בוקעת וצ"ע לע"ע.)

**עיין חזו"א ד' ג'** שביאר ככל הנ"ל, **ועיין חזו"א ז' יג'** שדן מדוע כאן חשיב טו"ר להראב"ד. **ועיין מקד"ד סק"א.**

**במהר"ם ביאר דר"א ור"ש** פליגי וסברי דכלי חוצץ בפני הטומאה לענין תוכה, ולכן אף ביושבת על שוליה מודו שטומאה תחתיה בוקעת למעלה ממנה אך אינה נכנסת לתוכה, וכן טומאה בתוכה אינה בוקעת למטה (וכ' שאף שאינה גבוהה טפח וצ"ב מה המעלה שאין גבוהה טפח שמשו"כ אין טומאה בוקעת תחתיה) והכל משום שכלי הוא מקום לעצמו ודרך טומאה לצאת דרך פיו. **עוד נקט** שלר"א ור"ש במוטה על צידה וטומאה תחתיה אין טומאה בוקעת לא לתוכה ולא ע"ג שכלים נעשים אהל לטמא ולטהר.

**עוד כ' המהר"ם** שבמוטה על צידה לת"ק טומאה בוקעת עד גג עליון של כוורת, ולר"א ור"ש עד גג תחתון.

**ועולה למהר"ם** שכל כוורת אף פחותה לת"ק אינה חוצצת בקיעה לתוכה מדין טו"ר, והטומאה רוצצת עד גג עליון, ור"א ור"ש פליגי שאינה בוקעת כלל לתוך הכוורת. ולכן לת"ק בעומדת על שוליה שהטומאה בוקעת לתוך הכלי היא בוקעת שם מעל הכלי, ולר"ש ור"א שאין טומאה בוקעת לתוך הכלי אינה בוקעת מעל הכלי, והמוטה על צידה לת"ק בוקעת לתוכה עד גג עליון ולר"א ור"ש אינה בוקעת שוליה התחתונים, ועדיין לא הבנתי מדוע בשלימה סברי ר"א ור"ש שטומאה אף שאינה בוקעת לתוכה מ"מ בוקעת למעלה ממנה הא סברי שכלים נעשים אהל לטהר. ועולה שיסוד פלוגתת ת"ק וחכמים (ר"א ור"ש) הוא אם טומאה פחות מטפח מתחת לכוורת אם בוקעת לתוכה משום כלים נעשים אהל לטהר. דלת"ק בוקעת ולחכמים אינה בוקעת, וכן נחלקו אם כלים נעשים אהל לטהר. ועכ"פ בפחותה שלכ"ע נעשים אהל לטהר מהו פלוגתתם אם הטומאה בוקעת השולים התחתונים. ואולי לת"ק שהחיצוץ הוא דוקא ע"י דין אהל הרי שזהו ע"י גג

עליון, משא"כ לר"א ור"ש שהחיצוץ ע"י דין כלי נעשה אהל לטהר הרי שכל הכלי הוא אהל לעצמו החוצץ לתחתיו, ולכן השוליים אף שאינם גבוהים טפח הם חוצצים מליכנס הטומאה לתוך הכלי שכלים נעשים אהל לטהר אין עניינם אהל נכל אהל אלא אהל דכלי חוצץ וזה חל כבר משולים התחתונים, ואולי משו"כ בכוורת שלימה שכל תורת חיצוץ שלה לחכמים רק משום תורת כלי משו"כ טומאה רוצצת ע"ג הכלי, משא"כ בפחותה יש בה גם תורת אהל, ולכן חיצוץ שלה לחכמים רק משום תורת כלי משו"כ טומאה רוצצת ע"ג הכלי, משא"כ בפחותה יש בה גם תורת אהל, ולכן לתוכה אינה נכנסת משום כלי ועל גבה אינה רוצצת משום אהל, ודו"ק בכ"ז.

**מט"ו:** מבואר שק"ס המטמא כל סביביו הוא דוקא בבנין מעל המת, אבל בחקק בתוך סלע קבר לא כל קירות הסובבות את המת נחשבות ק"ס משום שהם קרקע עולם, **ועיין א"ר** פ"ז מ"ו שאם קרקע עולם הוי ק"ס א"כ כל העולם כולו ייחשב ק"ס מחמת מת א' שקבור בקרקע עיי"ש.

**ולרוב הראשונים** הרי שברחב למטה וצר למעלה אין ק"ס אלא כנגד המקום הצר למעלה, **ועיין ר"ש** דלא מיירי שיש למעלה פתח ועליו אבן הסותמו אלא חקק בסלע מן הצד ומ"מ הגג של הקבר הוא נחשב קבר ומטמא משום ק"ס. דהיינו שיסוד ק"ס הוא בכל כתליו המשוייכים למת, ובכל קבר בנין הכל משוייך למת והוי ק"ס, ובחקוק בסלע לא כל הסובב את המת נחשב משויך למת, ובזה נקטינן שאם למעלה צר רק הגג נחשב קבר, ואם למעלה רחב ומאהיל כולו על המת הרי שכל קירותיו נחשבות נטפלות למת, ולר' יהושע דוקא טפח סמוך לגג נחשב משוייך למת ומטמא בק"ס. **ועיין חזו"א ז' א'** ועולה שהעמיד מתני' באופן שכיסה את ראשו בדבר המטלטל, ואם כולו סלע אין לו כלל דין ק"ס.

**בר"מ כאן וביד החזקה** לכאורה עולה שאף בצר למעלה ורחב למטה הדפנות מטמאות, ורק הקרקע האטומה שמתחת למת בצר למעלה אינה מטמאה, וברחב למעלה מטמא (ובר"מ ביד החזקה מטמא בכ"מ, ובר"מ כאן כ' שמטמא אף בחלק האטום שבאבן הרחב שמעל הקבר, וצ"ב.) ואם היתה שווה למעלה ולמטה הרי דלר"י מטמאה מתחת למת רק טפח. וברחב למעלה מה דין עובי השוליים אם גם בזה נחלקו ר"א ור"י **עיין חזו"א ז' יא'** שגם בזה נחלקו אם טמא טפח או כולו, ובמרכה"מ פ"ח ה"ו שברחב למעלה לכ"ע תחת המת טמאה כולו שברחב למעלה כל תחתיו של מת נחשב קבר ולא קרקע עולם. משא"כבשוה למטה ולמעלה נחלקו אם נחשב תחתיו של מת כחלק מן הקבר.

**במהר"ם ובר"מ פ"ח ה"ו** שהכסוי מטמא משום גולל ודופק, וצ"ע מדוע לא נקטו משום ק"ס, ועיין מש"כ פ"ב מ"ד בנ"מ בין ק"ס לגו"ד, שגו"ד טמא אף אם ניטל מן הקבר, או אם הקבר פתוח דמ"מ טמא משום גו"ד. או שגו"ד מיירי שאינו מעל חלל המת אלא מעל דפנות הקבר.

**עכ"פ** יעלה לן אולי דלמהר"ם והר"ש קרקע עולם באמת לעולם אינו קבר שאינו נטפל למת ומטמא רק משום גו"ד, שגו"ד עניינו אחר, שאף שאינו מוגדר ארון המת מ"מ נטמא בגו"ד ולכן אף קרקע עולם נטמית משום גו"ד.

**הר"ש הקשה** מדוע לא נומא שמ"מ כל חלל הארון מליא טומאה וממילא טומאה תהיה בוקעת עד התהום.

**ותי'** דמיירי בסלע היוצא מן ההר באויר ואין הטומאה בוקעת לאויר שתחתיה כמו שטומאה בבית אינה בוקעת לעליה. **ובחזו"א ז' ב'** ביאר ב"ב אופנים קושייתו של הר"ש, או שאף שייך הדפנות והגולל נחשבות קבר משום דהוו קרקע עולם מ"מ החלל ייחשב קבר סתום, **ועוד פי'** שקושייתו שהטומאה שבחלל יבקע למטה כמו כל תחת אהל, ותי' שאין כאן בקיעה למטה דהוי כרשות אחרת שיש תחת הסלע פו"ט. ודמיון הר"ש למעזיבה נוטה כפי' השני שדיינינן משום אהל ולא משום ק"ס. ובאמת יש לדון אם שייך ק"ס בלא דפנות כלל, שאם הדפנות והגולל הוא קרקע עולם אם שייך שהחלל ייחשב ק"ס. שאולי ק"ס שייך רק אם יש דפנות וגולל שהם חפצא של קבר, ול"ש תורת קבר רק על חלל בלבד, ע"י חזו"א שדחה דל"ש לומר דהקושיא משום ק"ס דא"כ ודאי הק"ס יבקע למטה אף שיש מלמטה פו"ט. דהיינו דנקט החזו"א שק"ס בוקע אף לאהל ולרשות אחרת, ועיין.

**שי' הר"מ** בפיהמ"ש, ובפ"ו ה"ח שבתחילה מייתי לתוס' שמת בסלע טמא רק הגולל שמלמעלה, ואח"כ מייתי הר"מנ לכל החילוקים של רחבה מלמטה וכו', **ובראב"ד השיג** דהר"מ סתר עצמו שבתחילה כ' שבסלע רק הפתח שמלמעלה טמא ואח"כ כ' חילוקי דמתני', **ובכס"מ תי'** דתוס' מיירי בבור ופתח ואבן למעלה ובזה באמת רק הגולל למעלה טמא והכל טהור, וזהו התוס' , ומתני' מיירי בפתח מן הצד לתוך סלע באויר, ששם יש תורת דפנות ולכן תלוי אם רחב למטה וכו'. דהיינו שבבור באמת מעלת קרקע עולם היא שאין כלל תורת דפנות, משא"כ בחקק בסלע באויר ופתחו מן הצד יש תורת דפנות כלשהו ותלוי ככל חילוקי דמתני', **עיין חזו"א ז' יא, ומרכה"מ.**

**עיין ראב"ד שהקשה על מתני'** הא כל קרקע עולם אינו מטמא, ובבנין הכל טמא, ולכן ייסד דמיירי בבנין אך המערה היא עצמה כסוי של מת ( שדוקא בנין עבור מת בין בארון בין בלא ארון נחשב קבר, משא"כ כאן הוי הקרקע אחר המת והוי ככסוי המת ואינו לא ק"ס ולא גו"ד והוא מטמא רק מלמעלה, עיין חזו"א ז' יב' מה שתמה על שי' זו. ועיקר קושייתו כפי הנראה בעיני דלשי' הראב"ד מדוע החלל טמא, וכן שלא מצאנו מושג כזה בכל המשניות, אולם את הראב"ד אפשר להבין שקבר עניינו בית לקבר ולא ארון למת, וארון למת אינו קבר ולכן אין בו טומאת קבר וגו"ד, וצ"ע.

**פלוגתת ר"א ור"י** בפשטות הוא דוקא בשווה, דלר"א הריהו כרחב למעלה ולר"י טפח הסמוך לקרקע כקרקע וטהור והשאר טמא.

**אולם בתויו"ט** דייק בר"ש וכן מבואר במהר"ם ששווה הוא כמו רחב למעלה, ובשניהם סבר ר"א שטמא כל הדפנות, ולר"י טהור בטפח הסמוך לקרקע. **וכן בא"ר, עיין תפאר"י** וצ"ע דבריו (שכ' שטמא לר"י רק הטפח הסמוך לגג, ולא הבנתי א"כ מהו טפח ולמטה טמא, וכן מהו טפח מעל גליונו של קבר, עיי"ש). **ובחזו"א רי"ס ז'** כ' שפלוגתת ר"א ור"י הוא אף ברחב למטה וצר למעלה והנידון דלר"א טמא עד התהום ולר"י טמא עד טפח מתחת למת, ואיני יודע מנין לו דבר זה.

כמין קמטרא הוא כרחב למעלה שהכסוי מכסה הדפנות, וכמין גלוסקוס הוא כמו צר למעלה, **או** כשי' רוב הראשונים שיש חור למעלה באמצע התקרה שתוחב בו סתימה, או **כהא"ר** שיש פתח קטם מלמעלה, **אולם בר"מ** כ' שמיירי שפתחו בצידו ואין טמא אלא פתחו ולא למעלה ומהצדדין.

**עין חזו"א ז' ב' ג'** דעולה שבקרקע עולם אין דין ק"ס ואין דין ט"ר דהא חזינן להר"מ שבפתח מן הצד משום קרקע עולם אין טמא אלא בפתח ולא למעלה וע"פ שאין טו"ר. והחזו"א הוכיח מגר"א שאמרינן טו"ר, והחזו"א דן של"ש טו"ר מכיון שהטומאה מתפשטת בתוך חלל הקבר, והקבר עצמו אינו נטמא משום קרקע עולם.

**ע"ע חזו"א ז' ז'** שהקשה שתוס' בסוןכה כג' כ' שדופק הוא בנוגע מעל הדפנות שאינם משום ק"ס אלא משום דופק, והקשה החזו"א דממתני' מוכח דאלולי קרקע עולם וברחבה למעלה הדפנות טמאות משום ק"ס , עיי"ש משכבכ"ז.

**בתוספתא** שבמת בתוך ארון קרקע עולם ובנה עליו נפש (בנין) אם מצד הפתח של הארון נכנס מעט לתוך הנפש כל הנפש טמא, ואם אחורי הארון מצד הסלע סתום נכנס לנפש רק כנגד הארון טמא חלל הנפש ולא כל הנפש, **עיין חזו"א ז' יט'** דל"א שהסלע והנפש הוי כסוי א' למת לאהל ולהביא הטומאה לכל הנפש.

**ומבואר** בתוס' שבבנה נפש ע"ג הארון הנפש עצמו הוי ק"ס, אבל בנכנס פתח הארון קצתצ לפתח הנפש אין לנפש דין ק"ס אלא רק כל הנפש טמא. **עיין ר"מ פ"ו ה"ח. ועייןחזו"א ז' יט'** שבנין סתום ע"ג ק"ס נעשה הבנין ק"ס. ודלא כהראב"ד שלהי פ"ז.

**ועיין חזו"א כ' יד'** שיצא לו שנפש ע"ג ק"ס נעשה ק"ס דוקא אם בנה ע"ו נפש ואם בנה סתם סוכה לא נעשה ק"ס, עיי"ש.

**מט"ז: לר"ש** מיירי שחבית שאינה מק"ט, שטומאה תחתיה כנגד פתחה בוקע מעל החבית וחוזר לחבית ומטמא כל כלי שכנגד הטומאה, ואם הטומאה תחת דפנה מכיון דמיירי בחבית שיש לה בטן הרי שתחת דפנה הוי כמו חבית מוטה על צידה שהחבית מצלת על תוכה וטמא דוקא תחתיה וגבה. ואם היה הטומאה בפנים בתוך חלל הדופן הרי שאם יש שם פו"טהטומאה מתפשטת בכל החבית מלבד כנגד פתחה. וכ"ז א"ש לרוב הראשונים דאין טומאה תחת חבית בוקעת לתוך הכלי, ולכן אינה בוקעת לבטן החבית כשטומאה תחת דופן. אולם לעיל מ"א יש גרסי שתחת כוורת טומאה בוקעת גם לתוכה. **וכן שי' הר"מ.**

**ובאמת שי' הר"מ כאן** אין זכר לכך שמיירי עם חבית שיש לה בטן, וכפי שעולה שי' שטומאה תחתיה טומאה בוקעת למעלה ולתוכה כנ"ל. ובטומאה תחת דופנה הוא באופן שאין אויר החבית כלל כנגד הטומאה, ומיירי בחבית ישרה בלא בטן כלל, ולכן אין הטומאה בוקעת כלל לתוך החבית, ופשוט.

**דברי המשנה** "דבתוכה ותחת דופנה" לר"ש וכו' הם לשיטתייהו דמיירי שהיה תחת בדופן שהוא תחת חלל בטן החבית וכמש"נ, אולם להר"מ לית בטן, ולכן פירש שהיה חצתי טומאה תחת דופן חצי תחת הכלי. ואז נתחדש שחצי טומאה כנגד האויר היא כשיעור שלם ובוקעת ועולה.

**ואם יש בדפנות פו"ט לש"ר** מיירי שבבטן יש לו פו"ט והטומאה בתוך הבטן, ולהר"מ צ"ע דליכא בטן, **ובחזו"א ג' יא'** דמיירי שהיה לחבית שפה פו"ט ואז הטומאה מתפשטת בפו"ט סביב לחבית. והר"מ לשי' שטומאה תחת חבית מוטה הטומאה בוקעת לתוך החבית.עיין חזו"א שם וצ"ע. אולם צ"ע דלהר"מ רי"פ בחבית מוטה טומאה בוקעת ואינה מתפשטת, ומדוע כאן הטומאה בוקעת ומתפשטת לכל סביב החבית שיש בו שפה. **עיין כס"מ סוף פי"ט ומקד"ד סק"ה.** ונראה לומר, דהא בטומאה תחת חבית העומדת על שוליה שטומאה עולה עד לרקיע אם יהיה ממעל אהל המאהיל על הטומאה שתחת הכלי יהיה טומאת אהל, וא"כ י"ל שבאמת מתייחסים שהטומאה תחת כלי פתוח בראשי, שהטומאה צריכה לבקוע עד הרקיע ולכן השפה הוי אהל המק"ט אהל, ורק בכלי המונח על צידו הרי שפקע כלל שם תורת טומאה שהיא מונחת תחת הכלי ושכחה להגיע עד לרקיע, ולכן אין הטומא מתפשטת בתוך הכלי, וצ"ע.

היתה טומאה **לראשונים** הכ"ח נטמא בתוכו מכח רציצה, וכל הכלים שבתוכו נטמאים משום חבורין (עיין חזו"א ד' ב' אם הכלים הנוגעים בכ"ח הוו אבי אבות כמו נוגע במת עצמו או הוי רק אב). **ויש לברר** דהא אין חיבורין במגע כלי בכלי. עיין ריש מכלתין. **ולר"מ עיין פי"ז ה"ו** וראב"ד שם שאם היתה טמאה הרי שאף בטומאה תחת דופנה הרי שחלל הכלי טמא כל מה שבתוכה, שדוקא בטהורה והיה טומאה תחת דופנה הרי שדופנה חוצץ לתוכה, משא"כ בטמאה אין דופנה חוצץ, **ועולה** שהטען שתחת דופנה הכלים שבתוכה טהורים אינו משום שאינה רוצצת לתוכה מחמת שאינה כנגד האויר, אלא באמת אף בטומאה תחת דופנה צריך שייחשב רציצה לתוך כל חלל הכלי, ורק שדופני הכלי חוצצין מהרציצה לתוך הכלי, ולכן בטמאה היא רוצצת לתוך הכלי, וצ"ע דהא אף בתחתיה אינה רוצצת אלא כנגדה, וא"כ אף תחת דופנהאינה רוצצת אלא כנגד ומדוע כדי למנוע התפשטות הרציצה לחלל הכלי לחציצת הדופן ,וצ"ע.**עיין מקד"ד סק"ח**

**בתוספתא** שאם היה ח"ז תחת קרקורתה וח"ז תחת דופנהב חלל החבית טמאה, ויש לדון אם דוקא החלל של בטן החבית ביש בו פו"ט, או כל חלל החבית טמאה, ובר"ש שמיגו שהטומאה תחת דופן ותחת הפתח לכן כל החלל טמא, וצ"ע הא בטומאה תחת החבית הרי שרק טומאה בוקעת ועולה כנגדה, ולהר"ש אינה מתפשטת בחלל רק כשהטומאה בתוכה תחת השפה, **ועיין חזו"א ד' יד'** שהשפה נחשבת אהל גםעל טומאה שתחתיה. ולא משמע כן בפר"ש במתני' שדוקא על טומאה בתוכה השפה מאהלת.

ולעיל נקטנו בדעת הר"מ שהטומאה מתפשטת תחת השפה, שזהו משום שאין הכלי ככלי שלם שגורם שלא יתפשט הטומאה לתוכה, אלא מכיון שהטומאה עיקרה תחת אויר של פתח הכלי מאהל מעל הכלי יהיה מאהיל, הרי שהשפה נמי מאהלת, וי"ל דלהר"ש בתוספתא יבואר שכ"כ הוא אולם בתנאי שהטומאה מקצתה תחת פתח החבית ומקצתה תחת דופנה, דבכולה תחת דופנה הרי שבטן החבית נחשב כמו כלי המוטה על צידו ואין בתוכו רק אולי בקיעת טו"ר או אף זה לא ושי' הר"ש דאין בקיעה למקום שיש בו אהלים, אולם כשחלק מהטומאה תחת אויר פתח החבית והלא אם יהיה אהל מול החבית יאהיל על הטומאה שתחת החבית, הרי שמשו"כ דנים את שפת החבית נמי שהיא מאהלת על הטומאה, דהא החתיכה היא חתיכה א' המואהלת ע"י השפה, וכן החתיכה כנגד האויר, שאם היתה כולה תחת הדופן הרי שאין כאן אהל אלא הכלי קבע מקום לעצמו, אך מכיון שהיא תחת אויר השמים ושייך בחתיכה תורת אהל, שוב אהל שפת החבית מאהלת עליה, ועיין היטב.

ובהמשך התוס' שאם היו ב' ח"ז א' תחת דופנה וא' תחת קרקורתה טהור, וזהו משום אין אהל א' על זית שלם, ועוד כ' שאם היה זה שתחת קרקורתה מעט תחת דופנה הוי ככולו תחת דפנה, ונ"מ שבאמת יש אהל הדופן על כזית שלם, ואולי למש"נ נתחדש כאן שהח"ז שתחת הדופן בלבד פ"ד שאינו יטמא באהל מכיון שהוא כמו זית שלם תחת הדופן שאינו נכנס לתוך הכלי וקמ"ל שהח"ז השני שהוא קצת תחת הקרקורתה גורר אחריו את הח"ז השני לייחשב תחת חלל אותו הכלי ושמשו"כ השפה מאהלת

עליו. אולם בהיה הח"ז שתחת הדופן במקצת תחת הקרקורתה צ"ע למאי נ"מ הוו בקה ח"ז תחת הקרקורתה ואין להם צירוף אהל. **ועיין חזו"א שם** מה שיישב שנ"מ למגע בכלי או הגבוהה טפח עיי"ש. ואולי נדחוק וניישב לחדש שמכיון שיש צירוף בין ב' חצאי הזתים לגררם בדין אהל, הרי שאם ח"ז חציו תחת הקרקור וחציו תחת הדופן הוא מושך אליו את הח"ז שתחת הקרקור לייחשב נאהל עמו כחתיכה א' וכל סביבות השפה יהיה טמא, וצ"ע.

היתה כפויה על פיה וכו', ויש בדופנה פו"ט ואין באוגנה פו"ט, **עיין חזו"א שם** וכפי שהבנתי צריך שיהיה לדופן עובי פו"ט ולאוגן שסביב הפתח גובה פו"ט ואז עובי באוגן הוא גובה פו"ט ויש פו"ט על פו"ט המאהיל על טומאה. ולא הבנתי מדוע גובה הדופן עצמו אינו גובה טפח לאהיל על הטומאה ,וצ"ע.

**פרק י**

**מ"א:** מתבאר במתני' ובמ"ב שארובה בין אם יש בהב או אין בה פו"ט הפתוחה לשמים הרי שהמקום תחת הארובה אינו מן שאר האהל וכלים תחתיה אינם נטמאים מטומאה שבבית, וכן להיפך טומאה שתחתיה אינה מטמאה כלים שבבית.

**והא פשיטא** שאם הארובה פתוחה לבית או עליה בפו"ט טומאה יוצאת דרך הפו"ט ע"יחבור בין הבתים ע"י הפתח בפו"ט, וכאן מיירי שהארובה פתוחה לאויר והארובה מפסקת את משך האהל מן הצדדין ונחשב מקום לעצמו, ולכן כלים או טומאה תחת הארובה נבדלים מן הבית. והמשך המשנה דהניח רגלו על הארובה המניח טמא משום שטומאה יוצאת בפו"ט ואינה יוצאת בפחות מפו"ט.

**ובגמ' בסוכה יח' ע"א** מייתינן ממתני' שאין לבוד באמצע, ודחינן דהל' גמירי לה. דהיינו שאם יש לבוד באמצע כל הבית עם המקום תחת הארובה נחשב רשות א' מדין לבוד, דהארובה נחשבת סתומה מדין לבוד. ולכאורה אז בין טומאה בין כתלים תחת הארובה נחשב בתוך הבית והכל טמא. **ועיין ריטב"א שם** שכ' שראית הגמ' ממשנה ב' דדפחות מפו"ט נמי אין בה לבוד, ומשמע דסבר שבפו"ט פשוט שזהו דין לענין טומאה שתלוי בפו"ט, **וצ"ע** כמש"נ שדין פו"ט נאמר דוקא לענין יציאת התפשטות הטומאה, אולם לענין דין אהל אף יותר מפו"ט אם יש דין לבוד חשיב מקום שתחת הארובה כחחלק מן הבית, ואולי סבר הריטב"א שאם בפו"ט לענין אהל חשיב כסתום שוב ל"ש שטומאה תהיה יוצאת, וצ"ע דאדרבה שיציאת הטומאה ע"י הפתח הוא רק לצרף רשויות ואין מכח זה שום סיבה לומר שמקום הפתח ייחשב רשות נבדלת, וצ"ע.

**וברש"י בסוכה שם** ביאר תי' הגמ' דהלכתא גמירי לה שאין לבוד באמצע, ותמהו הרש"ש והפנ"י שם הא א"כ מן הצד יהיה לבוד וכן בכותל, ומדוע טומאה עוברת מחדר לחדר הא איכא לבוד, **ולהנ"ל א"ש** שדין התפשטות טומאה בפו"ט אין דין לבוד מהני לעכבה. ועיין.

**תוס' בסוכה יז' ורא"ש שם** דל"א לבוד להחמיר, **וצ"ע** מדוע הגמ' בסוכה הוצרכה שאין לבוד באמצע או הל' גמירי לה תיפו"ל דהוי לבוד להחמיר, **ועיין מג"א ומחצה"ש או"ח תקב' סק"ט** ותי' דלבוד כסתום ל"א להחמיר, אבל לבוד כמאן דליתא אמרינן להחמיר. ולענין הבאת טומאה למקום שתחת הארובה אמרינן לבוד להחמיר, ובאמת יש לחקור אם אהל טומאה נעשה ע"י מעשה אהל הוא"כ צריך שע"י לבוד נומר שתחת הארובה כמאן דמליא בתקרה המאהלת ושוב קשיא מדוע ס"ד דאמרינן לבוד להחמיר, אולם י"ל כמש"נ שענין אהל הוא הימצאות הטומאה והכלים במקו"א, וע"י לבוד כמאן דליתא אין לארובה לאשווי למקום נבדל והכלים או הטומאה שתחת הארובה נחשבים בתוך הבית. (עיין מג"א תרלב' ה', וערל"נ סוכה שם, קרבן נתנאל סוכה פ"א סי' לג' אות ת', קה"י סוכה יג'). **הרמ"א שע"א ד'** דל"א בטומאה לבוד להחמיר, ובט"ז סק"ה הא ל"א לבוד כלל. **ובגר"א שם** מייתי הגמ' בסוכה ואולי משמע שפי' הגמ' הל' גמירי לה משום לבוד להחמיר ל"א.

**עיין ר"ש** לעיל פ"ד מ"א דפחות מפו"ט הוי לבוד ואין טומאה עוברת שם, **עיי"ש מ"א ותפאר"י** , וצ"ע למאי הוצרך ללבוד הא אין טומאה בוקעת פחות מפו"ט. ועוד הא מתבאר כאן שאף בפחות מפו"ט אין לבוד.

**עיין מש"כ לעיל פ"ח מ"ד** לענין חבלים, ועולה שב' חבלים אמרינן לבוד לתת שעור טפח לחבל אך לא שהאמור ייחשב מאהיל.

**וכן בתוס' עירובין י' ע"ב ד"ה "עור"** שאסלא מצרפים האויר לשעור אך הטומאה מאהלת רק כנגד העומד. ועולה דהל' גמירי לה רק שאין לבוד לענין האויר שאינו מאהיל, אך יש לבוד בטומאה לצרף עומדיםן. ובמתני' מבואר שהניח רגלו מעל הארובה טמא ול"א לבוד לקולא לומר שיש מחיצההמבדלת בין רגלו לטומאה.

טומאה תחת הארובה מה שבבית טהור. **עיין פרישה שעא' ב'** מדוע לא נטמא משום סטל"צ, **ובט"ז סק"ד** תי' דל"ש סטל"צ אם אין תקרה מעל המת, ויהיה תלוי בנידון אם סטל"צ הוא משום ליתא של דין אהל שמתפשט אף בדלת סתומה, וא"כ הכא א"ש דליכא כלל אהל בארובה, אולם לתרה"ד הא אף שערי העיר הם סטל"צ וא"כ כאן סוף טומאה לצאת דרך הבית. ועוד צ"ע דהא השו"ע מיירי בארובה הפתוחה לעליה ויש אהל, **ועיין חזו"א טו' ב'.**

מקצת טומאה וכו' **בר"מ פט"ז ה"א** שהמאהיל כנגד כל הארובה טמא מתחת המקצת שתחת הארובה, ובפשטות רק המאהיל על הח"ז טומאה טמא. **עיי"ש ראב"ד וכס"מ.** ובקרית ספר נקט בר"מ כנ"ל, ודלא כהפיהמ"ש כאן. והענין צ"ב. **וי"ל** דלמרות של"א לבוד בטומאה, מ"מ אם ח"ז תחת הבית וח"ז תחת הארובה, מכיון שיש לכזית שם שהוא ולו תחת הבית משום מקצת ככולו, הרי שלבא ולתת לו ייחס שנמצא במקום אחר בזאת עדיף לומר שהארובה כסתומה מדין לבוד והימצאות הכזית ייחשב כולו תחת הבית, של"א לבוד ליצור סיבת אהלה חדשה ,אולם יאמראו לבוד במקום שהמצב כבר שהזית בבית ובלא לבוד הח"ז שתחת הארובה תגרור את כל הכזית להיות גם תחת הארובה, הרי שכאן היות ויש מושג של זבוד בתורה הרי שדנים אותו כדי למנוע לחדש מיקום נוסף לכזית להיות גם תחת הארובה, ומכיון שדנים שכל הבית טמא כחדא גם מה שתחת הארובה שוב הטומאה בוקעת ועולה למולה בפו"ט ומטמאה כנגדה אף שלא כנגד הטומאה, ודו"ק.

**ועיין סד"ט עמ' קמח' ע"א** דמייתי מרכה"מ שייסד שעל אותו ח"ז שתחת הארובה דוקא אם יאהיל מעליו בשעור טע"ט יטמא, אבל אם יאהיל שם מחט לא יטמא. **ותמה עליו** הסד"ט הא פשוט שטו"ר בארובה עד לרקיע וגם מחט המאהלת עליו נטמאת, ועכ"פ המרכה"מ ביאר הר"מ שרק אהל על כל הפו"ט יטמא וזה כוונת הר"מ "כנגד כל הארובה טמא" שדוקא אם המאהיל מעליה בשדעור טפח. ואולי י"ל בביאור הדברים , דודאי אם הטומאה כולה תחת הארובה אף מחט מעליה נטמאת, אבל כאן שח"ז תחת הבית הרי שיש סיבה להגדיר את הטומאה בבית, וכדי להגדירה תחת הארובה ברשות אחרת מן הבית צריך לתת לה הגדרה הפוכה ממה שהיא כבר מוגדרת בתוך הבית, הרי שבכה"ג אם מעליה אהל דמחט אמרינן בכה"ג לבוד ואמרינן שהזית כולה בתוך הבית מתוך שהארובה כסתומה. אולם אם יש אהל מעל הח"ז שתחת הארובה בשיעור חשוב דרוחב טפח הרי שאין לכזית טומאה סיבה אלימתא ליעיחשב תוך הבית יותר ממה שתייחשב תחת הארובה, שכל ח"ז אהל חשוב מאהיל עליו ולכן כ' הר"מ שרק אם האהל הוא על הפו"ט אז נטמא, וכדברי המרכה"מ.

**מ"ב:**מתבאר בטומאה בבית מניח רגלו טהור, **ובר"ש**  משום שאין טומאה יוצאת בפחות מפו"ט, **וברא"ש** משום כסתום ויש לדון אם כוונתו משום לבוןד כדברי הר"ש פ"ד מ"א.

ובטומאה תחת הארובה וקדמה רגלו לכ"ע טהור, **ועולה** דלענין אהלה על הטומאה אי"צ פון"ט, ומ"מ בקדמה רגלו טהור משום שהבית כסתום ואין אהלה. ועדיין צ"ע הא רגלו הוא המאהיל יחד עם הבית ומדוע אינה נטמית. **וי"ל** שמכיון שאין הארובה פתוחה הרי שטומאת המת מגיע עד סף תקרת הגג, והרגל למעלה הוא מחוץ לאהל ואינו נטמא. יש להוסיף שאם אהלה על טומאה באויר הוא רק משום שהטומאה רצוצה ורוצצת עד לרקיע י"ל שבקדמה רגלו אין טו"ר ולכן אינו נטמא, אולם להראב"ד כל טומאה באויר אינה רוצצת ומ"מ מאהיל טמא וע"כ אין מאהיל נטמא משום שהטומאה רוצצת אלא כל מאהיל ע"ג טומאה נטמא, ואז צ"ל שאם הטומאה במצב שהיא נאהלת ל"ש עוד להאהיל עליה, ולכן אם הטומאה כנגד הארובה אולם אחר שהניח רגלו הטומאה נאהלת ע"י הבית עם רגלו שוב אין שייך בה תורת מאהיל אחר ע"י רגלו.

**עיין בכ"ז בחזו"א יד' ד' ומקד"ד סק"א, וקבה"י סי' כו'.** ועכ"פ עולה שאם יש בארובה פו"ט אף אם הניח רגלו מעליה עדיין נחשב מקום הארובה מקום נפרד ואין אהלות הבית מאהלת על הטומאה ולכן אף בקדם רגלו האהיל ע"ג הארובה טמא, משו"כ בפחות מפו"ט, הרי שכ"ז שהארובה פתוחה הרי שאמרינן שהמקום קובע מקום לעצמו ולכן הבית טהור, אבל בפחות מפו"ט הנאהל הכל נהפך למקום א' וכמש"נ.

רש"א ב' רגלים, בפשטות זהו לכ"ע, ובפיהמ"ש עולה דנחלקו זה רבנן ור"ש. **ועיין חזו"א שם** דהא כשסילק הראשון הרי שנסתר אהל ראשון ובא שני ונטמא, וטעמו של ר"ש צ"ב. עיי"ש חזו"א. ואולי בעודם רגל על רגל הוו אהל א', וכנסתלק התחתון מעולם לא הפסיק האהל, והוי כמו קלישת עובי האהל, ואז ודאי העליון לא נטמא מכיון שמעולם לא היה הטומאה רוצצת אלא נאהלת, ועיין. ע"ע בחזו"א שם דהא במשך תחתון רגלו עליון לא הניח את רגלו ממש על התיקרה, ולכן נקט דע"כ מיירי בכף רגל טפח דאמרינן ביה חבוט רמי. **עיין גר"ח סי' תט'.**

**בתוספתא** שבארוכה פחות מפו"ט וטפח מאהיל עליו מלמעלה המאהיל מעביר הטומאה לכלים שתחתיוט, ולא תלה התוספתא בפלוגתת התנאים אם רגלו טמא. ויש לברר שכמו שאין הרגל נטמית משום לאהיל על טומאה שנמצאת בתוך אהל א"כ מדוע המאהיל כאן מעביר הטומאה למה שתחתיו, ואולי יש לחלק שאם המאהיל פחות מפו"ט הרי שדנים מעשה אהלה ליטמא בלבד ובזה אמרינן דל"ש אהלה על טומאה שכבר נמצאת באהל. אולם אם המאהיל יש בו פו"ט הרי שדנים אותו כהמשך האהל שע"י הבית והבית גגו כמור והטומאה מתפשטת בכל הבית ותחת המאהיל שעליו, ועיין.

**ועיין חזו"א ח' ג' יא', ויד' ד' וכן בקה"י כו'** שהקשו דהא מוכח מכמה מקומות שבית ועליה אין הטומאה יוצאת מהבית לעליה בפחות מפו"ט, לטמא וליתפשט בכל העליה , ומדוע כאן הטומאה מתפשטת תחת המאהיל למעלה, (ואולי י"ל דהתם העליה הנר אהל נפרד והנידון יציאת טומאה מאהל לאהל וזה ל"א בפחות מפו"ט, משא"כ כאן מהאהיל העליון שיש

בוטפח הוא חלק מאהלת הבית ומצטרף אליו וכביכול צוות הבית עצמו שיש בו קימור עליון. ועיין, וצ"ע לקמן בהמשך הסוגיות.

**ובפי' השני נקט הר"ש** שהאהיל בתוך הבית מעל הטומאה, ואם יש בו פו"ט כל הבית אהל א', ובפחות מטפח אינו מצטרף עם הבית להיות אהל א'. וצ"ע ממתני' פי"א מ"ב שסדק שבבית שמפריד בין חצאי הבית, וקנה בקרקע גבוה טפח הוא משלים ב' חלקי הבית להיות א' לכאורה מדין גו"א, ומדוע כאן אינו כן. **עיין מרומי שדה.**

**מ"ג:** מתבאר שבארובה פחות מפו"ט והטומאה חציה תחת הבית וחציה תחת הארובה לר"י המאהיל מעל הארובה טהור אף שקדמה טומאה לרגלו, ולר"י אף ביש כזית בבית וכזית תחת הארובסה ולר' יוסי הנ"ל הוא דוקא שאין בכל צד כזית.

**וברא"ש ביאר** (לכאורה את שי' ר' יוסי) שהנידון הוא שאם רק פחות מכזית תחת הארובה הרי שלגבי זה נחשב הארובסה כסתום, דהיינו שאם הטומאה צריכה את החלק הכאהל בבית הרי שזה מושך שם אהלה על כל החתיכה, ולר' יהודה זהו אף ביש כדי לחלק כזית לכל צד אלא עתם זה שחתיכה נאהלת בחלק ממנה זה מושך שם אהל בכולו, וזהו חידוש.

וכ"ז רק באין בארובה פו"ט, שביש בו פו"ט הוא שעור פתח חשוב שאין החציו תחת הבית גובר שם אהלה על חציו שתחת הארובה.

**ועיין א"ר** שביאר דאימתי חציו א' מצטרף לחציו האחר דוקא אם החצי שתחת הבית יש לו ג"כ שייכות לארובה אם יש בו פו"ט שהטומאה כולה מתפשטת מבית לעליה אז אמרינן שכל החתיכה כא' היא, אולם אם החצי שבבית אינו יוצא דרך הפתח הרי אינו מצטרף לחצי שנמצא תחת הארובה, וכל הנ"ל הם דברים מחודשים הצ"ב. ועיין א"ר פ"ו מ"ג לגבי טומאה בכותל, דלרבנן שם במע"מ שהבית טמא והעומד ע"ג טהור, ושם זהו משום שאין רציצה אם הטומאה יש לה מקום. אולם כאן אי"צ רציצה אלא הטומאה כנגד האויר של הארובה עיין להלן.

**עיין היטב בכל הנ"ל בגר"ח פנ"ד ה"ד, ובחזו"א יד' ה' ח' ג'.**

רי"א וכו' כדי שתחלק, **ברא"ש** שאם יש כזית ומחצה בבית וח"ז תחת ארובה תחת ארובה טמא. **ובר"מ** עולה שצריך שיהיה כזית בבית וכזית תחת ארובה. ואולי הביאור הוא שאף דהוי חתיכה א' מ"מ מכיון ששייך לחלקה לב' הכזיתים הרי שמחשיבין אותה כב' חתיכות ואין א' מושך חברתה, דכמשנ' הענין הוא שמכיון שבבית מאהיל על חצי חתיכה אז הפחות מפו"ט נחשב כזתום מכיון שהבית כבר מאהיל על החתיכה הרי שפחות מפו"ט אינו מהווה הפסק אהלה. ואם אפשר לפצלו לב' חתיכות אין חצי א' מושך חבירו והוו כבית מאהיל על כזית ופחות מפו"ט מעל הזית השני. (ולפי"ז יש לדון דלהר"מ אף בכזית ומחצה תחת ארובה וח"ז תחת הבית נמי מכיון שח"ז שתחת הבית נטפל ואינו נחלק מהכזית ומחצה הריהו מחשיב שאהלת האהל על הח"ז מתחיל לאהיל על החתיכה וממילא כל הפחות מפו"ט כזתום, וקצת משמע כן לשון הר"מ.)

**שי' הרא"ש** צ"ב הלא גם אם יחתך החתיכה לחצי הא צריך לצרף ח"ז מהבית לארובה, **וצ"ל** דמ"מ מכיון שיש כאן חתיכה הראויה ליפצל הרי שמעיקרא לא דנים בה שחצי א' גורר החצי השני ולכן אין מעיקרא סברא שתחילת אהלה על חצי א' מושך האהל על הפחות מפו"ט, ולכן החצי שכנגד הפו"ט אינו מואהל והמאהיחל עליו מאהיל על מקצת טומאה וטמא. ועיין.

**אנו נקטנו** כיון שהחסרון של ח"ז תחת בית וח"ז תחת ארובה בפחות מפו"ט הוא, שפתח פחות מפו"ט אינו כפתוח אם האהל כבר מאהיל על מקצתו, **ובגר"ח שם נקט** עפ"י היסוד שדבר הנאהל אינו בתורת אהל אחר, או שדבר הנאהל אין בו טו"ר בוקעת, ולכן אם ח"ז תחת אהל ופקעכ מיניה האפשרות שיהיה נאהל ולכן ל"ש עוד תורת מאהיל על מקצתו מאהיל על כולו. ואיני מבין לפי"ז מהו ההבדל בזה בין ארובה פחות מפו"ט לפו"ט. וכן לא ברור לי א"כ מהו החילוקים בין ח"ז וח"זאו ב' כזיתים או כזית ומחצה, לשי' הרא"ש הא לעולם מה שנאהל ע"י הבית פקע מיניה שם אהלה אחרת, ולהר"מ דמיירי בב' כזתים א' בבית א' בעליה א"ש. וקצרנו.

**עיין היטב שלהי שבת קכז'** בגמ' דהילקוטי ברש"י שם שעולה שבמת תחת הסדק שבגיגית אם אין בו פו"ט הבית טמא, **ותמה התוס' שם** דהא במת כולו תחת הארובה הביעת טהור, ואולי יעלה חילוק שבפתח בתקרה הוא קובע מקום לעצמו, אולם בגיגית על השביל שבין ב' בתים הרי שהנקב שבגיגית אינו מבטל כ"כ שם כלי מהגיגית ואינון כארובה הקובעת מקום לעצמו יותר, ועיין. **עיי"ש חי' חת"ס.**

**בתוספתא**  שחצי זית תחת הבית וחצי תחת הארובה לגי' הר"ש המאהיל טהור ולגי' הגר"א גם הבית טהור, ולהר"ש נתחדש שגם בכה"ג יש קשר בין החתיכות והחתיכה שתחת הבית מושכת האהלה אל הארובה והבית טמא. ולהגר"א הכל טהור ופשוט. ולהר"ש קמ"ל מתני' דלהר"מ המאהיל טהורא דהא מאהיל רק על ח"ז ופשוט.

**בתוספתא** כזית מן המת בפי עורב וכו', **ובר"ש** שהכניס העורב ראשו לתוך הבבית. ולת"ק הבית טמא אף אם הארובה פחות מפו"ט ולר"י דוקא בארובה פו"ט, **ר"ש. ועיין סד"ט קמט' ע"א,** ובאמת יש לפרש דמיירי בעורב וטומאה בפיו מעל הארובה והעורבס מאהיל עליו בפו"ט, ולכן עירב אהלת העורב את הארובה עם כל הבית והבית טמא. **ותמה הסד"ט** דא"כ הוי כבית ועליה שטומאה המתפשטת בעליה אינה נכנסת לבית בפחות מפו"ט ומ"ט דת"ק, ובאמת יש ליישב שאהלת העורב אינה כעליה והיא נטפלת לאהלת הבית והוי כבית שתקרתו קמורה ולכן לת"ק הבית טמא,

ור"י פליג בהאי ספרא דלכן דוקא בפו"ט הטומאה נכנסת לבית. (ע"ע בסד"ט דא"א לאוקים שהעורב פחות מטפח אלא שסתם הארובה, דא"כ מ"ט דר' יוסי הא ודאי הטומאה מתפשטת בכל הבית דהא לית ארובה כלל). **ובסד"ט** ביאר דמיירי שהטומאה עצמה סתמה את הארובה, ולת"ק בכה"ג שהטומאה היא עצם התקרה היא מטמאה את הבית אף שאין פתח פו"ט. ולר"י אף טומאה שהיא עצם חלק מהתקרה אינה נכנסת לתוך הבית בלא פתח של פו"ט. ובפשטות יש כאן נידון חדש אם שייכות של טומאה לבית בהיותו חלק מהמאהיל הוא עצמו משייכו לייחשב כבתוך האהל, **או י"ל** שהנידון הוא אם תקרה מאהלת ע"י חודה החצון ואז הטומאה בתוך הבית או"ד התקרה מאהלת ע"י חודה התחתון ואז הטומאה מחוץ לבית. **ולכאורה** להסד"ט אין הענין כלל מחמת אהלת העורב. אולם י"ל שאלולי אהלת העורב הטומאה בארובה והבית טהור. לא גרע מטומאה בתוך הבית כנגד הארובה. **ובחזו"א ח' יא'** שהטומאה על סף המשקוף או מחציו ולפנים ולכן הוא כבתוך הבית. ונקט החזו"א שאהלת העורב סגי ברוב הפו"ט מדין עומ"ר. והקשה מסדק כלשהו המבדיל בין ב' חצאי בית ול"א עומ"ר וחילק בין סדק לכל אורך הטפח דל"מ עומ"ר. ולכאורה שם מיירי בסדק לכל אורך הבית ונחלק הבית וא"כ אין להקשות משם. עיי"ש מה שתלה בפלוגתא במתני' שלהי פי"ב וצ"ע.

**קלל של חטאת** במשולשלת המי חטאת טמא מפני שאינהו מקום טהור. **ועיין כס"מ** פי"ד מפרה ה"א בשם ר"י קורקוס מדוע בשל אבן טהור הא ג"כ אינו מקום טהור. וכן בכלי אבן שאינו משולשל ויש בארובה פו"ט נמי אינו מק"ט, **ועיין חזו"א פרה ה' כה'. ואהלות יד' ה', ומקד"ד נא'.**

**בתוס'**בית ועליה וארובה פחות מפו"ט ומת תחת הארובה הבית טמא ועליה טהורה או משום שקורות עליה סותמות הבית, או משום שאין טומאה עוברת בפחות מפו"ט (ולקמן יבואר שבכה"ג נחלקו הראשונים אם הבית טמא ועליה טהורה או להיפך שהארובה ועליה טמאה והבית טהור). ונ"מ אם כלים שכנגד הארובה טמאין, עיין חזו"א ח' ג' שהאריך בזה.

**מ"ד:** מבואר במתני' שבית ועליה ובהם ארובה תחת ארובה, ביש בארובה פו"ט, טומאה תחת הארובה, ויש בארובה שבבית כסוי המק"ט, **הרי דלהר"מ** הבית והעליה טמאים, **ולהר"ש והרא"ש** בכה"דג הבית טמא והעליה טהורה וטמא רק כנגד הארובה שבעליה. וכ' שלא יתכן שאם הטומאה בעליה כנגד הארובה העליה טהורה, ובטומאה בבית יטמא כל העליה, **ויש לבאר את** שי' הר"מ דהא טומאה כנגד הארובה היא רוצצת עד לרקיע או שיש אהלה ע"ג עד לרקיע, ובזה י"ל שאם הטומאה בבית ויש עליה כסוי המערב הטומאה לבית הרי שפקע ממנה שם רציצה ואהלה עד לרקיע ולכן יכולה רק ליתפשט דרך הארובה ולטמא את כל העליה. וצ"ב

סברת הר"ש והרא"ש, דעולה שהטומאה מתפשטת בבית ורוצצת לעליה, וצ"ע.

**ועכ"פ עולה** בר"מ חידוש שאם ארובה דעליה אין עליה כסוי מ"מ אין מקום הארובה חשיב מקום לעצמו לענין טומאה הנמצאת בבית עצמו או בבית תחת הארובה והטומאה מתפשטת לכל העליה ולכאורה מסברא היה צריך להיות שמכיון שהארובה שבעליה הוא מקום לעצמו הרי שהארובה שבבית נחשבת פתוחה לשמים ואינה פתוחה לעליה, וא"כ העליה טהורה ומקום הארובה טמא.

**הר"ש עצמו** העלה סברא שיהיה העליה נמי טמאה משום דאמרינן גו"א והכסוי שעל הבית נחשב כמונח ע"ג העליה, ודחה דלא עדיף דאם היתה הטומאה בעליה דל"א גו"א. **וצ"ע** דאם הטומאה למעלה בעליה והכסוי תחתיה אתה בא לאשווי גו"א כדי ליצור אהל לטומאה, משא"כ בטומאה בבית יש כבר אהל על הטומאה אלא אתה בא להגביה האהל למעלה לגג העליה. ומאי שיישא זל"ז. **וכן צ"ע** אם מטמאין העליה משום גו"א מדוע בכסוי שאינו מק"ט העליה טהורה ומדוע לא נומר נמי גו"א והכסוי מונח ע"ג העליה, ועכ"פ את שי' הר"מ אי"צ לבאר משום גו"א וכמש"נ. **ועכ"פ להר"ש** מיירי או שיש דבר המק"ט בין בית לעליה , והבית טמא וכנגד הארובה טמא, או שיש כסוי גם על העליה ואז הטומאה מתפשטת לכל העליה. וצ"ע מדוע בטומאה בארובה בבית הטומאה עוברת דרך הפו"ט רק כנגד הארובה. וכנראה מכיון שיש לעליה ארובה פו"ט הרי שהוא מקום לעצמו ואז הוי הארובה שבבית פתוחה לאויר ואין טומאה יוצאת לשם כלל, אלא כלי שיהיה בארובה של העליה יהיה כרגל על הארובה שבבית ויערב הטומאה והוא עצמו טמא, ולכאורה אם הכלי יהיה מונח בעליה גבוה מפתח הארובה הרי דאתינן משום חבוט רמי וצ"ע שרק כלי ברוחב כל הפו"ט שבעליה יק"ט כדין חבוט רמי.

**מ"ה:** אין בארובות פו"ט וכו ' טומאה בבית ונתן כסוי בין למעלה בין למטה הבית טמא. **ולכאורה** בנתן כסוי ע"פ ארובת הבית פקע שם ארובה ובטומאה בבית אף מקום הארובה שבבית טמא, **ויש לדון** בנתן כסוי בארובה שבעליה אם פקע שם ארובה בבית והאם מקום הארובה שבבית טהור, ואולי יהיה תלוי ברא"ש ומהר"ם דלהלן.

**ברא"ש** שבנתן כלי ע"ג ארובת עליה והטומאה כנגד הארובה, הרי שהעליה טמאה והבית טהור, דאמרינן שיש שם ארובה והטומאה בארובה ולא בבית, והטומאה רוצצת לעליה דרך הארובה אף בפחות מפו"ט ומתפשטת בארובה ואינה חוזרת לבית בפתח פחות מפו"ט. דע"י הכלי שע"ג הארובה בעליה הרי שגג העליה מצטרף עם הכלי להיות מאהיל א' על הטומאה והארובה והעליה חשיבא כרשות א' והטומאה מתפשטת בעליה ואינה חוזרת לבית כמש"נ. **ולהרא"ש** בנתן כסוי המק"ט גם בבית וגם בעליה, הרי שהכסוי של הבית מצטרף עם גג הבית שיתפשט הטומאה בכל הבית, והכסוי של העליה מי מצטרף להאהיל עם גג העליה והטומאה רוצצת לתוך הארובה אל העליה מתפשטת בבית ובעליה, **וצ"ע** אם הטומאה מתפשטת בבית מדוע היא רוצצת לעליה, ועולה כביכול שהטומאה נחשבת שנמצאת בבית ומתפשטת לבית וכן היא נמצאת בארובה עם העליה ומתפשטת לעליה, ודבר דחום הוא שיש כסוי בבית ומ"מ הכסוי כמאן דליתא לענין שנשאר שם ארובה כמקום א' עם העליה ומתפשטת הטומאה לארובה ולעליה, וצ"ע. או שנומר שמ"מ גג העליה מאהיל על הטומאה שאין הכסוי המק"ט של הבית רוצץ אהלת גג העליה ולכן מתפשטת הטומאה ע"י גג העליה לכל העליה.

**אולם המהר"ם נקט להיפך** שכסוי בעליה בדבר שאמק"ט גורם שהטומאה שבבית כנגד הארובה מתפשטת רק לבית ואינה מתפשטת לעליה בפחות מפו"ט, וכנראה סבר שהכסוי שמעל העליה מפקיע שם ארובה עד לבית, ומ"מ הכסוי העליון מצטרף עם כתלי הבית לאהיל על הטומאה שבבית מדין חבוט רמי. או אולי בלי צירוף הכסוי, שאם אין שם ארובה כמקום בפני עצמו הרי שטומאה שבבית נקבע שמקומה בבית אף אם אין גג מעליה ולכן הטומאה מתפשטת בכל הבית, ועיין.

**לכאורה** הבנת כל פרקין שבפחות מפו"ט וטומאה תחת ארובות, הרי שהבית טהוןר, וזהו או משום שמקום תחת הארובה הוא מקום נפרד, או שבאמת אם טומאה יכולה לרצוץ או להיות מואהלת עד הרקיע, ומאידך יכולה לייחשב בתוך בית והיא נבדלת וטומאתה מצטמצמת לתוך הבית, הרי שיש להעדיף לומר שהיא רוצצת ומואהלת עד לרקיע ולא לייחסה לבית ולהפקיע רציצתה ואהלתה עד לרקיע, ובזה נאמר שאם נתן רגלו וקדמה רגלו למרות שאינה מאהלת לחצוץ מ"מ יש בה או סיבת הפקעת שם ארובה כמקום נפרד, ובתנאי שהרגל ינה נטמית, שאם נטמית הריהי כמאן דליתא ונשאר שם ארובה, או י"ל שאם יש רגל קדמה הרי שאף שאינה חוצצת מ"מ מכיון שהפחות מפו"ט סתום ע"י הרגל יש בכה"ג סיבה להגדיר את הטומאה כמשתייכת להית ונפקע ענין רציצתה ואהלתה עד לרקיע. משא"כ בקדמה טומאה והרגל נטמית הרי שהיא כמאן דליתא ונשאר שמקדימים רציצת הטומאה לאהלת הבית.

**אולם במתני' עולה** שבנתן דבר המק"ט הכל טמא, דהיינו שדיינינן גם אהלת הבית וגם את הרציצה ואהלה עד לרקיע, ולצד א' שכ' שארובה קובעת מקום לעצמו יעלה שהטומאה נמצאת הן בבית הן בארובה, ולצד ב' שנקטנו שלעולם א"א גם אהלת בית וגם רציצה והכא נפקא הן אהלת בית והן רציצה, **ואמרו לי** שדיינינן את הדבר במק"ט כאהל הממשיך ולא חוצץ, שבזה אין הדין דל"ש אהלת בית ורציצה, ואמרינן שאף שהטומאה רוצצת מ"מ הבית עם הדבר המק"ט הוו אהל הממשיך לפשט הטומאה בכל הבית, וכן אף שהטומאה נחשבת בארובה מ"מ היא מתפשטת לבית מדין אהיל הממשיך ולא החוצץ, ועיין.

**והנה** מתבאר בפרקין שאם הדבר שמק"ט הוא טמא אינו חוצץ ככל הנ"ל, אך אם לא יק"ט כגון בקדם רגלו אז יהיה חוצץ, **ולכן כ' הר"ש** דמתני' כר"מ שאין הבדל בין קדמה רגלו לקדמה טומאה, וצ"ל שאם הרגל אינו נטמא הרי שלמרות שאינו חוןצץ, מ"מ מכיון שהטומאה בבית ויש לה סיבה ליקלט בבית, והארובה סתומה עם דבר שאינו חוצץ אולם הארובה סתומה אז יש סיבה לייחס את הטומאה לבית. ורק אם הרגל או הכסוי טמא אז היות והוא דבר טמא הריהו מצטרף עם הטומאה לייחשב כדבר שנמצא בתוך הארובה ולא כסותם את הארובה ואז הטומאה רוצצת למרות שהוא עושה אהל הממשיך טומאה עם הבית לפשט הטומאה לכל הבית, ובזה נאמר שאם קדמה רגלו והמקום סתום מעיקרא אין הרגל נחשב מתאכסן בארובה ולכן היא גורמת לטומאה להיות רק בבית, משא"כ בקדמה טומאה והיא כבר רוצצת עד לרקיע הרי שבכניסת הרגל נטמית הרגל ושוב הרגל עם הטומאה נחשבים כדבר הנמצא בארובה ולא פקע שם הארובה, וכן לא נקלט הטומאה רק בבית והיא רוצצת עד לרקיע ומתפשטת לבית משום אהל הממשיך טומאה.

**לכל הנ"ל** א"ש שי' הרא"ש שבכסוי שאמק"ט וכן במק"ט בעליה הרי שאין סיבה שהטומאה תתפשט בבית אלא היא רוצצת לעליה ושם נאהלת בכסוי העליה טמאה ואין הטומאה נכנסת לבית בפחות מפו"ט.

**ולשי' המהר"ם** שבכסוי שאמק"ט בעליה רק הבית טמרא, י"ל או שבטל שם ארובה ,(שארובה היא רק בפתוחה לשמים) ואם יש כסוי לעליונה גם הארובה התחתונה ל"ה ארובה והוי סתם חור בתקרה והטומאה של הבית מתפשטת גם תחתיה ולא יוצאת לעליה. או שאמרינן חבול רמי מהעליה לבית.

ועכ"פ למהר"ם אולי אם ע"י הכסוי למעלה בעליה בטל שם ארובה בבית או שיש רובוט רמי הרי שטומאה בבית וכלים תחת הארובה טמאים.

**ולכן למהר"ם מסברא** אם כיסה בדבר המק"ט את העליון ומכיוןן שגסר המק"ט אינו מבטל שם ארובה ולכן הטומאה רוצצת מבית לעליה. וא"כ צריך להיות שהבית טהור והעליה טמאה כהרא"ש, אא"כ נומר שטעמו של המהר"ם שהבית טמא משום חבוט רמי וכסוי עליון מכסה נמי הבית התחתון ואז הבית והעליה טמאים.

**בגר"א ביאר** שבכסוי דבר המק"ט על ארובת הבית, כל הבית טמא ובעליה טמא רק כנגד הארובה, דהיינו שאין טו"ר מתפשטת, ועדיין צ"ב הא תקרת העליה מאהלת על הטומאה ומדוע אינה מתפשטת לכל העליה, וצ"ל

שלטומאה שיש לה כבר התפשטות בבית אין לה התפשטות לעוד מקום לעליה, ועין.

**עיין גר"ח סי' תט'** שהקשה מחולין קכה' מחבילי מיטה וסריגי חלונות וטומאה כנגד האויר שאם הסריגות באויר הטומאה רוצצת, ואם הסריגות מבדילות בין בית לעליה אין טמא אלא הבית, וצ"ע להרא"ש מ"ש מארובה שהטומאה רוצצת דוקא לעליה ולא לבית, ולמהר"ם א"ש או שבחבלים תחת עליה אמרינן חבוט משא"כ בחבלים תחת אויר, או כמש"נ שבארובה תחת הבית בטל שם פתח, וכ"כ בחבלים, אולם להרא"ש צ"ע כנ"ל. וצ"ל ששונה ארובה שיש לה שם מקום לעצמו ולכן בוקעת מבית לעליה, משא"כ חבלים יש היכר שבא לחצוץ בין בית ועליה ע"י חבלים לאשווי בידול בין בית לעליה, ומ"מ בחבלים תחת אויר יש להעדיף את בקיעת הטומאה עד לרקיע ולא שיתפשט בבית, דהיינו שהסברא שיש להעדיף בקיעה על םפני אהל הוא דוקא בבקיעה עד לרקיע ואז אולי בחבלים שיש היכר לבא לחצוץ מ"מ עדיף בקעה ולא התפשטות בבית, משא"כ כשבוקע רק לעליה אז רק ארובה שהיא מקום עם שם לעצמו בוקכע שם הטומאה לעליה משא"כ בחבלים שההיכר שבא לסתום ולהפריד בין בית ועליה אין בקיעה לעליה, ועיין.

**מ"ו:**ארובה שהיא וכו'. **ומבואר** שארובה שכלי חרס תחתיה, ובאופן שאינה רחבה שעור רוחב הארובה, וטומאה תחתיה, הרי שהיא בוקעת כנגדה, והבית טהור, ותוך הכלי נמי טמא, **ובתפא"י** דמה שבתוך הכלי טמא אף אם אין מה שבתוכה נוגע בה, אלא כל מה שבכלי טמא מחמת התפשטות הטומאה לתוך חלל הכלי, ואין הטומאה מתפשטת לבית, שמכוון שחלל הכלי פחות מחלל הארובה עדיין יש אויר המפסיק בין הארובה לבית. **ועולה** שאם יש טומאה תחת הארובה בשעור גוגל הארובה הבית טמא. **עוד עולה** שהט"ר הבוקעת לתןך הכלי מטמאה את כל מה שבתוכו ולא מדין מגע, וצ"ע מהו הטומאה שנטמאים הכלים שבתוכה. ובר"ש כאן בפ"ט מט"ז שנטמאין מדין חבורין, דהיינו שהימצאות טומאה וכלים בכלי הוו חבורין לטומאה, וצ"ע.

ובהיתה גבוהה טפח, טומאה תחתיה הבית טמא, **וצ"ע** הא יש אויר מפסיק בין כלי לתקרת הבית ול"ה אהל א' **ובר"ש ורא"ש**  מכיון שיכולה לקבל מעזיבה, **עיין חזו"א יד' ו'** מה שעמד בזה.

**ובהנ"ל** תוכה וגבה טהור , ומשום שהקדירה שאינה תחת תקרת הבית היא מצלת עם דפנ"א וכן פי' הר"ש.**ועיין מהר"ם** מה שהוסיף שסף הארובה חשיבא דפנ"א. ולהלן בתוספתא. שאם הקדרה רחבה מהארובה ושפתיה תחת תקרת הבית שאינה מצלת בדפנ"א, הרי שבגבוהה טפח וטומאה תחתיה הטומאטה מתפשטת לכל הבית ולתוכה דל"ש הצלת דפנו"א. **ועיין כס"מ פט"ז ה"ה** שביאר שהטעם שבגבוהה טפח וטומאה תחתיה אין תוכה טמא, ולמרות שהטומאה צריכה לרצוץ לתוך הכלי, וע"כ מכיון שהטפח שתחת הכלי הוא מועט וטפל לבית הרי שהוא מתפשט לבית ולא רוצץ לכלי, ואולי זהו העיקרון שאין רציצה במקום אביל, שאם הטומאה רק נאהלת ע"י הכלי מכיון שאינה חוצצת הטומאה אינה חשובה באהל ורוצצת, אך אם היא מתפשטת לבית שוב אינה רוצצת. **אך צ"ע לפי"ז הדין בתוספתא** אם היתה הקדירה רחבה מהארובה שהכל טמא ומדוע לא נומר נמי שתחת הכלי כחדא עם האהל ואינו רוצץ, וצ"ל שבכה"ג הקדירה ככלי הבית ואינה חוצצת כלל ולכן כל הבית טמא, הר"מ השמיט דין זה.

**הר"מ פסק** שטומאה בתוכה או ע"ג הכל טהור, **וביאר** שהכלי גבוה טפח חוצץ בפני הטומאה אף כנגדה מלרצוץ תחתיה. **ותמה** הראב"ד מדוע הטומאה אינה רוצצת דרך הכלי המק"ט. ובפשטות להר"מ אין מטמא תחת הקדירה אף כנגד הטומאה, וע"כ דמשום מה הכלי חוצץ הרציצה. **עיין חזו"א יד' ז'** שהקדירה נחשבת כאהל המצטרף עם התיקרה ומייתי דאמרינן כה"ג אף בכלי המק"ט. **ועיין מקד"ד א'** ד"ה "כ' הר"מ הט"ז" דלהר"מ הטומאה ודאי רוצצת למטה מהקדירה אך אינה מתפשטת משם לבית. וכן מהר"מ שתחת הקדירה טמא ודלא כמש"נ בפיה"מ, ועכ"פ נקט שלא ב' "רואין", כאילו הטומאה תחת הקדירה, וכאילו קורות הבית כאהל א' עם שפתי הכלי ולכן הבית טהור, עיי"ש.

**להר"מ** בלא היתה גבוהה טפח, הטומאה בין תחתיה בין ע"ג הוי רצוצה, אולם הראב"ד השיג דל"ה רצוצה בלא שהיא טמונה, ולכן נקט שאם הטומאה ע"ג אינה רוצצת עד התהום אלא רק אין הכלי חוצץ ולכן מטמאה כלים שתחת הקדירה, וכבר הארכנו הרבה בענין זה מהו רצוצה, **ועיין כס"מ** דמ"מ בטומאה תחתיה היא הוי טמונה ומדוע אינהה רוצצת עד התהום, וכ' שצ"ע דאה"נ כאן תרצוץ ולכן כ' שכלי המק"ט כמו שאינו חוצץ כ"כ ל"ח טומאה טמונה ול"ה רצוצה עיי"ש. (עיין סכ"ז בגר"ח יב' א', יט' א', חזו"א בגליונות שם, ובחזו"א ז' יג', יב' ח', ובקה"י צח') עיין רא"ש כאן שכ' שטומאה ע"ג היא יורדת תחתיה ורוטצצת, ואולי מוכח כהראב"ד, **עיין מקד"ד ב' ד"ה פט"ז** שנקט לבאר את הראב"ד שהטומאה אינה רוצצת עד התהום מכיון שקרקע חוצצת כמו צ"פ. **עיין כס"מ** שבאינה גבוהה טפח וטומאה תחתיה או ע"ג הבית טהור היות ואין הקדירה נוגעת בתקרה, וצ"ע למה הוצרך לכך הא סגי בכך שאין לטומאה אהל טפח, ולכן היא רק רוצצת, ואולי סבר שאם הקדירה נוגעת בתיקרה הרי שהיה בטל שם ארובה והכלי הוא ככלי הבית ואינה רוצצת כלל, ורק מכיון שאין הקדירה נוגעת בתקרת שהיא משווה לטומאה רצוצה, וצ"ע. (דמסתבר שכלי בתוך בית המונח ע"ג טומאה ל"ח רצוצה, ורק תחת אויר השמים טומאה תחת כלי חשיבא רצוצה ועיין.) אולם התוספתא בתחילת דבריו כאן שאם הקדירה רחבה מהארובה הטומאה תחתיה רוצצת ודלא כמש"נ וצ"ע כעת.

**ועכ"פ בתוספתא** שאם הקדירה רחבה מהארובה וטומאה תחתיה תוכה וגבה טמא, ובר"ש משמע שדוקא אם הקדירה בארובה ואינה בבית היא יכולה ליצטרף עם התקרה לחצוץ משום דפנ"א אבל אם הקדירה מתחת לתקרת הבית אין היא חוצצת אלא היא כא' מכלי הבית. וקדירה בתוך הבית נעשית דפנ"א רק ע"י שהיא צמודה לקיר לרבנן או פחות מטפח לו"ע דפ"ה מ"נ, **עיין חזו"א יד' ו'.** דהיינו שלהסוך כלי לחלק מדופן זהו אינו אם הוא נוהג ככלי הבית, וזהו רק אם הוא צמוד לכותל או לתקרה , או אם הוא עומד מחוץ לבית כגון בארובה ואז הוא נחשב חלק מחוצצי הבית ומצטרף עם דפנ"א.

**אולם בא"ר** כאן האריך, שאם הקדירה רחבה מהארובה ל"ש ה עוד אחות וממילא ל"ש בקדירה דפנ"א, ורק באופצת שייך גו"א וממילא שייך דפנ"א, עיי"ש.

**מבואר במתני'** שבגבוהה טפח וטומאה בתוכה או ע"ג תחתיה והבית טמא, ובר"ש שהטומאה בוקעת תחתיה וצ"ע מדוע אינה מצלת משום דפנ"א, **ובתפאר"י מד'** שבטומאה בתוכה ונטמא הקדירה שוב אינה מצלת בדפנ"א, **וצ"ע התוספתא**  שבאפוצה לארובה אז טומאה בתוכה הבית טהור, ובר"ש ולא דמי למתני' שהיא נכנסת ויוצאת, **וצ"ע** אם הנידון הוא שבנטמית אינה מצלת בדפנ"א מ"ש נכנסת ויוצאת ואפוצה בזה, ואו שנומר שבאפוצה אי"צ לדפנ"א אלא הוי ממש מחיצה והוי מחיצה אף שמק"ל לעולה חידוש שאף דבר שנטמא אם הוי אהל בלא דפנ"א מהני להציל, או שנומר סברא אחרת שבנכנס ויוצא וטומאה ע"ג או בתוכה יש יותר סיבה להחשיב את הכלי ככלי הבית, ולכן דוקא בטומאה תחתיה אמרינן דפנ"א אבל בטומאה בתוכה דיינינן הכלי ככלי הבית ואינו נטפל לתקרה משום דפנ"א, או אולי מכיון דנטמא הרי שפעולת הטומאה שטימאתו מעמידו לייחשב ככלי ולא כדופן ולכן אינו חוצץ, משא"כ באסוף הוא יותר נחשב דופן ולא כלי בית ולא אף בנטמא חוצץ, וצ"ע.

**עיין בר"ש**  שהקשה הא בלא יחפור מבואר שכלי המק"ט אינו חוצץ חלון, ומדוע כאן חוצץ, ותי' דהתם דל הכלי הטומאה יוצאת, משא"כ כאן דל הכלי הרי שהטומאה בארובה ואינה מתפשטת לבית, וצ"ע הא נומר דל לכלי שאינו חוצץ אולם מ"מ הוא קיים לענין שהטומאה רוצצת וגבוה טפח ומתפשטת לכל הבית, וע"כ כמש"נ שכדי לומר דל הכלי מהכא הכוונה לומר שהוא ככלי הבית ואינו דופן, ואז ממ"נ אם הוא כלי הוא חוצץ ואם אינו כלי גם אינו מאהיל תחתיו טפח ולכן הבית טהור. אלא שקשה שנומר

באמת דל הכלי לגמרי ותרצוץ עד לקרקע, ואולי זוהי קושית הר"ש בהמשך דבריו, ועיין.

**בתוספתא ולפי' הר"ש** שאם היתה מצד א' אופצת, ומצד שני רחוקה מסף הארובה פחות מטפח, הרי שבהיתה גבוהה טפח טומאה תחתיה רק תחתיה טמא, ול"א שתתפשט לבית מהמקום שמחוברת לבית, ואולי משום דל"א גו"א רק לצד א' בקדירה, והקדירה שתחת הארובה הוי אהל לעצמו ורק תחתיו טמא, אולם אם היתה טומאה בתוכה או ע"ג הכל טמא. והדבר תמוה, דאף שאם נטמית אינה חוצצת והטומאה רוצצת לתוכה מ"מ מדוע יטמא הבית, הא מחמת הטומאה שבתוכה היא כנגד ארובה ואין לה שייכות לבית, ומחמת טומאה שתחתיה הא מכיון שהיא אינה אופצת מכל צדש אף בטומאה תחתיה היא אינה מתפשטת לבית ואיך יתכן שמה שרוצץ תחתיה הוא סיבה ליתפשט בכל הבית, **וצ"ל** שכשהטומאה מתחת לקדירה ואינה מק"ט והיא אהל החוצץ הרי שבלא גו"א תחת הקדירה הוי מקום אהל חשוב לעצמו ואינו מתחבר עם הבית, ומכיון שרק מצד א' הוא דבוק לבית ל"א בכה"ג גו"א והוי מקום לעצמו והבית טהור, משא"כ בטומאה למעלה ורוצצת למטה והכלי מק"ט והוי אהל בלא חציצה הרי שכהאי אהל אינו קובע מקום חשיב לעצמו ואם המקום מחובר לבית אף מצד א' הטומאה מתפשטת לבית.

**ובאופן האחרון** בתוספתא הוא כנ"ל אלא שמצד א' אופצת ומצד א' רחוקה טפח אז אף אם טומאה בתוכה ורוצצת למטה, מ"מ אינה מתפשטת לבית ע"י המקום האפוף, אלא מכיון שמצד שני היא רחוקה טפח הרי שהקדירה קובעת מקום לעצמה ואין חלל שתוכה מצטרף לבית ולכן תחתיה טמא והבית טהור, **עיין בכ"ז** **בחזו"א יד' ו'** . ועכ"פ מכיון שהקדירה אופצת מצד א' לכן הטומאה שתחתיה אינה בוקעת לתוכה ומשום דפנ"א.

**והא"ר כאן נקט בדברי התוספתא** שאם אופצת בשיעור רוחב טפח הרי שהבית ותחת הקדירה נחשב מקום א' ולכן טומאה תחתיה או בבית, הבית ותחתיה טמאין ובתוכה טהור משום דפנ"א, אולם אם אופצת פחות מטפח אין טומאה עוברת מבית לתחת הקדירה, ולכן טומאה תחתיה בית טהור וכן להיפך, אולם בטומאה תחתיה תוכה טהור שהאיפוץ פחות מטפח גורם דין שפועי אהלים לחצוץ בין תחתיה לתוכה, עיי"ש.

**מ"ז:** בקדירה בצד האסקופה, **להר"ש** מיירי שפיה צר ולמטה רחבה, ופיה לחוץ ורחבה שלמטה טפח בתוך האסקופה, הרי שטומאה תחתיה מתפשט מתחת לקדירה לכל הבית מכיון שטפח מאהל הקדירה נמצא בבית, **ועולה** שבמ"ו בקדירה תחת הארובה אף אם הקדירה מאהלת במצב שהיא רק אפוצה לבית הטומאה מתפשטת מהקדירה לבית, משא"כ באסקופה צריך שאהלת הקדירה טפח ממנה יהיה בתוך הבית, וצ"ל שחבור אהלים מארובה לבית הוא קל יותר ואם האהלים מחוברים הטומאה מתפשטת מכאן לכאן, אולם אהלת כלי מבחוץ הנושקת לאהלת בית אין חבור ביניהם אא"כ היתה מעורבת שטפח מאהלת הכלי הוא בתוך הבית, ויש בדבר שכל.

**וברא"ש** נראה שצריך טפח בלרבע הנכנס מן הקדירה העגולה לתוטך הבית, וככל הנ"ל. ועולה חידוש שאי"צ דוקא טע"ט אלא סגי בשיעור טע"ט בריבוע העיגול, דהיינו שרוחב חצי טפח ואורך ב' טפחיים בתוך הבית נמי מהני לערב הטומאה בין תחת הקדירה לבית.

**הר"מ בפיהמ"ש** היה מקום לומר שכוונתו שצריך שמשפת הקדירה יהיה אורך טפח תחת האקסופה ואי"צ לל טע"ט , ואז הוי כהגר"א לעיל שחבור בין בית לקדירה הוא דוקא ברוחב טפח, **אולם בר"מ פט"ז ה"ה** עולה לכאורה כהר"ש שצריך טע"ט יהיה תחת האקסופה , וכמש"נ. ועיין א"ר כנ"ל שצריך שיהיה הקדחירה רוחב טפח תחת השקוף.

**ויש לברר לשי' הר"ש והרא"ש** דמיירי שהקדירה אינה על סף האקסופה אלא נכנסת לתוך הבית טפח, א"כ מדוע בטומאה תחתיה תוכה וגבה טהור הא ל"ש הצלת גו"א ודפנות אהלים וצריך הקדירה לייחשב ככלי הבית וכרישא דתוספתא דלעיל, וע"כ צ"ל שבתוך ארובה ונכנסת לתוך הבית מכיון שעיקר הקדירה בבית הריהי ככלי הבית משא"כ תחת האקסופה שהקדירה עיקרה בחוץ, וצ"ע. **עיין חזו"א יד' ה'.**

**עיין ר"ש בתוספתא דמייתי עוד יש לפרש**  שאי"צ שהקדירה תיכנס טע"ט לתוך האקסופה אלא צריך שתיגע שפת הקדירה טפח וזה א"א אא"כ נכנס לפנים מכיון שהיא עגולה (וברא"ש כ"כ שכוונתו לכאורה שצריך לרבע טע"ט ודלא כפר"ש כאן.) וזהו כשי' הר"מ בפיהמ"ש שכ' לעיל. וכמש"כ שכ"כ בא"ר.

**ובטומאה** בתוכה הכל טמא, וזהו פשוט שהטומאה רוצצת לתחת הקדירה ומשם מתפשטת לבית, **וצ"ע הר"מ**שכ' שהטומאה מתפשטת מהקדירה לבית ומשם לתחתיה, ולכן הוצרך לכך שהטומאה נכנסת לבית מכח שטפח של הקדירה בתוך האקסופה ומשם מתפשטת תחתיה.

בתוספתא שאם שפת הקדירה רחוקה קצת מהאקסופה וגבוהה טפח וטומאה תחתיה תוכה וגבה טמא, **וצ"ע** מדוע בקדירה תחת הארובה ורחוקה טפח מכל צדדיה משפת הארובה מצלת על תוכה וגבה משום שפועי אהלים, וכאן שהיא רחוקה משהו מאקסופה ל"א שפועי אהלים להציל, וע"כ שקדירה בחוץ פחות משוייכת לפתח ואין סיבה להחשיבה צמודה לאקסופה משום שפועי אהלים. **ועיין א"ר** שחילק כן שאם היא נוגעת בשקוף אף בפחות מפו"ט יש שפועי אהלים, אבל אם רחוקה קצת מן השקוף לית שפועי אהלים.

**פי"א**

**מ"א:** הבית שנסדק, להרא"ש ולפי' בתרא דהר"ש, הנידון אם יש ספק בתקרה החוצה את הבית לב' חלקים, והנידון אם האהל מתחלק לב', והכלל שאם טומאה בחלק החצון הסמוך לפתח והטומאה לפנים מן הסדק חשיבא ב' אהלים ע"י הסדק והכלים טהורים, אולם אם טומאה בפנים וכלים בחוץ, הרי שמשום סטל"צ הטומאה יוצאת לחלק החצון, ולב"ש יוצאת עד סדק ד"ט ולר"י טפח, ולב"ה כחוט המשקולת. **ויש לבאר** שע"י דין סטל"צ מבטלים את הסדק ומצרפים את ב' חלקי הבית לייחשב א', ולב"ש מחשיבים את הסדק כחלון, שאם יש בו ד"ט הוא מציל מפני סטל"צ וחוקרים להיות ב' אהלים. ולר"י בטפח ולב"ה בחוט המשקולת. ועולה שסטל"צ עניינה לצרף ולהטפיל את החצי השני שאחר הסדק לייחשב המשך אהל עם הפנימי שלפני הסדק, שבאמת הסדק לכ"ע מבדילן להיות ב' אהלים, ורק מדין סטל"צ מצרפין אהליםוהסדק נחשב כסדק בתוך האהל וכחלון ואינו חוצה הבית לב', שסטל"צ מגדיר שהטומאה נמצאת בב' חלקי הבית ומצרפם לא'.

**ויש לדון** אם הני שיעורים דחוט משקולת וטפח וד"ט אם זהו נמי שיעור לטומאה בחוץ, שבפחות מהני שיעורים חשיבא אהל א' ובלא סטל"צ נמי אין הפרדת אהלים וכלים שבפנים טמאין. ובפשטות בהנ"ל לכ"ע אי"צ אף חוט המשקולת.

**שי' הר"מ בפיהמ"ש ובפט"ז ה"ו** דמתני' מיירי שנסדק הגג והכתלים, ועולה שאם נסדק הגג ולא הכתלים אין הסדק שבתקרה גורם לב' אהלים והכתלים מצרפים להיות אהל א' אף בנסדק יותר מהני שיעורים. ויש לדון בטומאה בחוץ וכלים בפנים אם כאן נמי אין סדק שבגג מבדילן לב' אהלים, והנידון הוא האם להר"מ סדק בגג אינו נחשב ב' אהלים וא"נ ה"ה בטומאה בחוץ וכלים בפנים, או"ד סדק בגג הוי ב' אהלים במשהו, ורק בענין סברת סטל"צ וצירוף אהלים לייחשב א' סבר הר"מ שכתלים מצרפים להיות א' אף בסדק יותר מד"ט, ועיין. **עיין מרכה"מ** ומשמעות הר"מ כצד השני ובטומאה בחצון אף סדק כלשהו מבדילן.

**והר"ש בפי' קמא וכן הראב"ד** דמיירי שהסדק היה בכותל, ומאחרי הכותל חצי שיש עליו גג עודף, והנידון אם סטל"צ כלפי החצר,ולב"ש דוקא בד"ט טומאה יוצאת דלית לה שם פתח ולא סגי בפו"ט. ולר"י הוי ככל פתח שצריך פו"ט, ולב"ה סגי בחוט המשקולת מכיון שעתיד הסדק ליתרחב.

**עיין א"ר** דמייתי תוספתא בענין בית הפתוח לאכסדרא ופתוח לחצר שאינה מקורה ואח"כ כולם פתוחים לבית שער, שאם הדרך להוציא דרך האכסדרא לב"ש האכסדרא והב"ש טמאין משום סטל"צ משא"כ אם דרכן של מת לצאת דרך החצר הב"ש טהור, והוכיח הגר"א שלא מטמאין שערי העיר משום סטל"צ, ועיין משנב"ז לעיל בסוגיא דסטל"צ.

**בשי' הראב"ד ופי' קמא דהר"ש,** דמייתי בסדק בכותל שבין בית לאכסדרא, דבטומאה בפנים אף בחוט משקולת אמרינן סטל"צ וכמש"כ הראב"ד משום שהפתח עשוי לגדול, ומאידך טומאה באכסדרא אין כלים שבבית נטמאים אפי' בטפח או בד"ט, וצ"ע מדוע הטומאה אינה נכנסת ועוברת בפתח כזה, **והראב"ד שם ה"ז** כ' משום שאינו דומה סדק לחלון, שסדק עתיד לבנותה ולכן חשיב סתום, וצ"ע מדוע כלפי חוץ לב"ב אף חוט משקולת מעביר הטומאה משום שעשוי הסדק ליתרחב, ולהכניס הטומאה לבית נקטינן שאף פירצה גדולה אין עובר הטומאה משום שהסדק עשוי לתקנו. **וע"כ צ"ל** שמדין סטל"צ אמרינן שהטומאה מסתמא חדא מעבר לחוט משקולת ע"י שאמרינן שיורחב בפתח, ולהיפך ע"י שאין ס"ט ליכנס אמרינן שאפי' פתח רחב לא יכנס מכיון שהפתח עשוי ליסתם, ועיין.

**עיי"ש ראב"ד** דמוקים או שהיה פתח אחר בן בית לאכסדרא או שלא היה פתח אחר, ובלא היה פתח אחר א"ש ככל הנ"ל אולם בהיה פתח אחר א"כ הוא מציל על הסדק, וכ' שם שאין פתחים מצילים על פתח פתוח. ולכאורה כל פתח פתוח הטומאה עוברת מחמת צירוף אהלים בלא סטל"צ כלל ולכן לא מהני פתחים אחרים להציל.

**אך צ"ע לפי"ז** מאי שייטא האי עניינא לסטל"צ ואין ס"ט ליכנס, ובעיקר צ"ע מדוע אין טומאה נכנסת לפנים משום צירף אהלים ע"י פתח ביניהם, **וצ"ל** או שגם פתח פתוח עניינו צירוף אהלים ושייך ביה שמחוץ אין דרך כ"כ לצרף אהלים ולכן דוקא בפתח קבוע מצרפים אהלים משו"כ בסדק העשוי ליתקן הוא מונע את הגדרת הפתח לצירוף אהלים. או שנומר שכל סדק בין צר בין רחב אינו פתח כלל וכל הנידון רק משום סטל"צ וא"ס ליכנס, אולם לפי"ז צ"ע מדוע פתח אחר לא יציל, שכמו שאין סופו ליכנס גורם שאין צירוף אהלים כ"כ פתח אחר יציל את הסדק מצירוף אהלים, וצע"ק.

**ועיין חזו"א טו' ב'** ב' שאם אין לו פתח אחר וסדק אינו פתח א"כ ייעשה הכל ק"ס ומטמא כל סביבו, ונקט שהראב"ד לשי' שק"ס אינו מטמא סביביו אלא במגע. **עוד הקשה** הא כשאין פתח דיינינן כל מקום שמא ייצא משם, ותי' שבמקום הסדק שמשם יוצמא לגג ל"א סטל"צ אלא נקטינן שסופו לצאת ממקומות אחרים, שדרך הגג חשיב סופו ליכנס.

**עיין דגול מרבבה** בשו"ע יו"ד שעא' ס"ד דנקט בדברי הרא"ש שנידון דמתני' הוא במת בבית אם כלים שבמקום הסדק טמאין ונקט שם דלב"ה מטהרין רק הכלים שתחת הסדק ולא מה שאחרי הסדק תחת תקרת הבית, והוא ביאר שם לשי' התרה"ד שסטל"צ הוא אף בשערי העיר, ולכן

לב"ה תחת הסדק טהור ותחת המשך הבית טמא. ולא נתבאר לשי' מדוע במחט תחת סדק דחוט משקולת או כלי תחת פחות מטפח לר' יוסי לב"ה מדוע ל"ח כמו תחת הארובה ומדוע טמר. וא"כ הרא"ש צ"ב מהו הנידון של כלים תחת הסדק, ומ"ש מארובה בתוך הבית שכלים שתחתיה טהור, ואולי סדק או ארובה שמת ודאי עתיד לעבור דרכה והיא מצרפת ב' חלקי בית הארובה עצמה חלק מהבית ותחתיה טמא, ונ"מ בארוןבה על פתח הבית שהמת ודאי כדי להגיע לפתח יעבור תחת הארובה כלים שתחת הארובה טמאין, ויעלה שכלים נטמאים בלא אהל על גביהם אלא מחמת שהם נמצאים בחלל א' עם הבית באופן שאין בידול רשויות בין המת לכלים, וצ"ע.

**עיין מהרש"א שבת קנג' בתד"ה "הלקטי"** ועולה שאם סדק אינו מפריד בין חלקי הבית הרי שכלים שתחתיו טמאין עיי"ש שביאר כן בקושיית התוס'.

**מתני'** ר' יוסי וכו' פו"ט, **עיין חזוו"א טו' ג'** הא לר"י אין כלל ענין של סטל"צ.

**בתוספתא** ששעור חוט משקולת למנוע סטל"צ תלוי בכזית מן המת או מת שלם. ועולה שהנידון הוא תפח להציל שדרך הסדק יצא המת, ובפשטותצ הענין הוא חלוקת אהלים, **ועיין חזו"א יז' א'** הא פתח להציל הוא דוקא בנעשה בידי אדם ולא בנעשה מאליו עיי"ש.

**מ"ב:** אכסדרה וכו', ומיירי שהאכסדרה שפרוצה מרוח א' נחלקה באמצעה לאורכה כנגד הפתח, הרי שיש לב' החלקים חצי פתח ולכן ל"ש סטל"צ ולכן לכ"ע במשהו נחלקה. **ועיין תפא"י סק"ו** ולא הבנתי דבריו. **וכן בא"ר** שכ' שצריך שהאכסדרה יהיה פתוח מג' צדדים, ולכאורה אף בסגורה מג' צדדים מ"מ מכיון שיש לכל חלק פתח שוב ליתא סטל"צ. (ואולי סברי שאם הוי מקום מוקף מג' צדדין. ונחלק בארכו, ופתח א' לשניהם, הרי שנחשב שכדי לצאת צריך לצאתבפתח שהוא פתח של שניהם יחד, ומחמת כן יש צירוף אהלים שיש ב' חלקי האכסדרא שיציאתם מפתח א' חשיב בכה"ג ג"כ סטל"צ לצרפם לייחשב א' ועיין.)

**ובנעץ הקנה** מול הסדק והקנה גבוה טפח מן הקרקע הרי אמרינן גו"ףא והקנה אם הוא אורך טפח הרי שמקום זה אינו חריץ אלא מקום מואהל המצטרף עם התקרה ולכן הטומאה עוברת מצד זה לצד זה דרך הקנה האהיל טפח, **עיין אבי עזרי ותפאר"י ועיין תויו"ט** שכ' שאם הקנה נמוך יותר מגובה טפח הוי טומאה רצוצה , **ובתפא"י תמה** מה שייך כאן ענין של ט"ר. וי"ל שאף שטומאה תחת גג נמוך מטפח הוי ט"ר, אולם אולי אף לפחות מגובה טפח יש כאן שם אהלה לענין לצרף ב' חלקי האכסדרא וכדי להגדיר את ב' החלקים כאהל א'. וע"ז כ' התויו"ט שענין ט"ר הוא היפך

אהל, ואם המת היה שם ל"ח אהלה אלא ט"ר, הרי שגם אם אין שם אין כאן אהלה, שט"ר מפקיע אהל, ועדיין צ"ע שט"ר עצם רציצתה מפקעת שם האהל, שהרוצץ ופורץ מחוץ למחיצות אינו יכול לישתייך למקום מחיצות ולתחום אהל, אולם כאן דנים רק שב' חצאי האכסדרא עם הטפח המואהל ע"י הקנה ייחשב אהל א', וצ"ל שהקנה גורם אהלה על התפשטות הטומאה , וכביכול ב' חצאי האכסדרא עם הקנה מאהילים על הטומאה עם התפשטותה, וע"ז כ' התויו"ט שהתפשטות הטומאה שתחת הקנה הנמוך מטפח אינו נחשב כאהל אלא רוצץ ולכן אין צירוף אהלים בין ב' חלקי האכסדרא, אולם באמת אפשר להבין פשוט שב' חלקי האכסדרא מתחברים עם האהל טפח, ואי"צ לזה שיש כאן ט"ב, והתויו"ט סבר שאלולי ט"ר כל אהלה כלשהו גורמת חבורי אהלין ועיין.

**במ"א** תמה מדוע הוצרכו לגו"א, הא אם הקנה אורך ורוחב טפח ומאהיל על מה שתחתיו, והוא תחת החריץ הריהו מערב את ב' חלקי האכסדרא יחד, דהיינו שג' אהלים שאין קשר ביניהם ופתוחים זל"ז הריהם כא' והטומאה מתפשטת מזל"ז, ואולי זה פשוט כן . אולם עכ"פ למ"א מיירי דוקא בקנה טע"ט, ולשאר המפרשים מיירי בקנה רק אורך טפח בלבד וממנו משווינן גו"א או גוד אחות , ופשוט.

**מ"ג:** סגוס העבה וכו' קפולין זעג"ז וכו' עד שתהא העליונה גבוה וכו' טפח. והטעם שבול עץ הוא חתיכה א' ואין עליונו נפרד מתחתונו ולכן ל"ח גבוה טפח שתעבור הטומאה מצד לצד, משא"כ בקפולין העליון נחשב אהל וכל מה שתחתיו חשיב כאויר, **ועיין מ"א**  שהקשה מפט"ו מז' שערימת חיטין וגיל של צרורות אין בהם תורת אהל, וצ"ע מדוע לא להוי כקפולין. **ותי'** בתי' בתרא שדוקא דבר המק"ט חולקין העליון מן התחתון, משא"כ חטין שלא הוכשרו וצרורות ל"א בהם שהעליון נפרד מן התחתון, וחידש שסגוס וכופה וכד' אף א' ע"ג חבירו אינם מביאעין את הטומאה, ודוקא בגד המק"ט הרי שהעליון הוי אהל ומה שתחתיו חשיב כאן עיין א"ר פט"ו מ"א, **ויש לבאר** ,שכ"ד המק"ט בעצם הוא אינו אהל אלא ביסודו הוא כלי המתאכסן בתוך אהל, והעליון נעשה אהל להחמיר, אולם מה שתחתיו נשאר ככלי הנמצא בתוך אהל ולכן הוא כאויר, אולם דבר שאימק"ט אף ב' חתיכות זעג"ז אין נחשב חלל אויר טפח, ועיין ראב"ד פי"ב ה"ח בשלהי דבריו. **עיין מתני' פט"ו מ"ו** במהר"ם שם, דהכא אית תרתי לרעותא, שאמרינן קלוש לסגוס שלמטה, וכן אמרינן גו"א עם החריץ וזה ל"א, אולם סתם סגוס וכד' אמרינן קלוש ומאהיל, וזה קמ"ל מתני' דפט"וט דאף זה ל"א.

**ע"ע חזו"א יב' ז' ויג' ז'** בדעת הר"ש שקפולין הוא דוקא בדבר המק"ט. **ועיין מהר"ם** פט"ו מ"ג דמשמע דל"כ. **ועיין פיהמ"ש בפט"ו מ"א** בשיש של"א רואין משום שהם כקרקע, ומשמע שאף שהם אינם מק"ט שייך בהו קלוש אלולי שהם כקרקע. ומאידך בר"מ פיהמ"ש שם מ"ג לגבי חביות עולה שאם נטמאות אמרינן קלוש ואם טהורות ל"א קלוש עיי"ש, וצ"ל שחביות חרס אין הטומאה נכנסת לתוך החבית ולכן ל"ש לומר שהעליון יאהיל ופשוט.

**עכ"פ לר"מ ולמהר"ם הנ"ל חוזר קושית המ"א** מערימת חיטין, וע"כ כתי' קמא שם דל"ש קלוש שאם תוציא חיטין פנימין ירדו העליונים למטה עיי"ש.

יש לברר מסברא, אם הסגוס והקפולין נמצאים בתוך בית עם תקרה, ומק"ט או להר"מ אינם כרצפת הבית ולכן אינם מתבטלים לבית למעט את הפו"ט. וא"כ כמו שהקפולין אינם נחשבים כמו אוטם אלא הם כחפצים הנמצאים בבית ולכן אינם ממעטים הטפח, א"כ ב"ה החלק העליון שייחשב כחפץ המתאכסן בבית ואינו אהל אלא אהל הבית הו האהל. וע"כ מיירי שהם תחת אויר השמים, והעליון מאהיל ואין להיכן להטפילו, וכל מה שתחתיו הם טפלים ונחשבים כמונחים בחלל האהל שע"י העליון. **עיין חזו"א יב' ז' ומקד"ד סוף סק"ג** שעמדו מכיון שלא ביטל הסגוס מדוע שיבטל החלל, ולהנ"ל ניחא דהא ממ"נ אם הם אינם ממעטים ה"ה העליון אינו מאהיל, ופשוט.

**עיין חזו"א יב' ב'** ועולה למרות שהקפולין אינם כקרקע והם כחלל ואינם מעטים גובה טפח לענין אהלה לטמא כלים שבתוכה, מ"מ הקפוליןכשטומאה בתוכה נחשב הטומאה רצוצה, ולכן אם יש דף על הקפולין טומאה רוצצת עד לרקיע. דהא אם דין קפולין הוא אף בדבר שאינו מק"ט א"כ עליון הקפולין צריך לחצוץ הבקיעה עד לרקיע, ועולה בחזו"א שדין דקפולין הוא רק לחומרא להתפשטות הטומאה ולא לקולא לדין שאין הטומאה רצוצה, ועולה ב' חדושים שהעליון אינו אהל לחצוץ, ולכן טומאה בוקעת מעליה, ויש להבין זאת שכל דין קפולין נאמר לחומרא ולא לקולא, ולא חל על הלל שתחת הקפולין שם מקום נפרד לבדל הטומאה מאויר שמעל הקפולין, אלא הוי רק חל להביא את הטומאה. ועוד עולה דאף להראב"ד שרצוצה הוא טמונה , כאן נמי נחשב טמונה ולענין זה אין מקום הקפולין נחשבחלל טפח, וצ"ע.

**עיין חזו"א יט' ז'** שסגוס שחלקו מונח על הקרקע וחלקו מוגבה מהקרקע לפח וכלים תחת המוגבה וטומאה תחת החלק הרוצץ או להיפך אין הכלים טמאים, אולם אם הסגוס מב' צדדיו מוגבה טפח ובאמצע נושק לארץ. כלים כאן וטומאה כאן טמא וזהו תימה מדוע אין הסגוס שהנושק לארץ שבאמצע אינו חוצץ.

היה אדם נתון שם וכו' אדם חלול, **ועיין אב"ד עדויות פ"ד מי"ב** שזהו משום קפולין, ופשוט דאתינן משום קפולין ולא סגי בחלל בטן האדם, דהא החלק הבשר של אדם מלמטה רוצץ את הטומאה ומנא לן שהטומאה רוצצת לתוך חללו ומדוע לא תרצוץ וע"כ שהבשר שסמוך למת נידון כקפולן, ובראב"ד שם כ' כן משום המעיים הממלאים חללו של בטן, וצע"ק אף אם האדם חלול ממש מ"מ צריך קפולין לבשר הסמוך למת, ודו"ק. **ועיין ר"י קורקוס פי"ט ה"ו** על הר"מ שגמל הרובץ רוצץ, וחילק הר"י קורקוס דל"א חלל הגמל רוצץ דל"ש בגמל קפולין משום שאמק"ט ורק אדם המק"ט יש בו תורת קפולין . וכבר הבאנו שבמהר"ם פט"ו מ"ג עולה שהקפולין שייך אף בדבר שאמק"ט , וצריך לתרץ מגמל כתי' הראשון של הר"י קורקוס שבטן גמל מלא יותר בבני מעיים, וצ"ע.

**ועיין חזו"א י' ז'** דנקט שבאמת גל כאדם ועליונו חוצץ, ונסמך על דברי התוס' פי"ב ה"ה שגמל הרובץ וטומאה תחתיו רק רוצץ כלפי מטה, וטומאה ע"ג גמל טומאה רוצצת רק כלפי מעלה, ובאמת הגמל חוצץ הרציצה , וזהו דלא כהצד זהב שם שפי' התוספתא שגמל אין תוכו כמאן דליתא ומ"מ מעכב הרציצה ודבריו צע"ג היכן מצאנו שחפץ שאין לו תוך כלל המונח ע"ג טומאה יעכב הרציצה, וצ"ע עיי"ש.

**בתוספתא** סאה וחבית וב' כופתין ועליהם אבן. ובר"ש דמיירי כנגד הסדק, ועולה שלמרות שהכלי סוגר המקום עד הקרקע מ"מ אמרינן גו"א וחסוט דמי לתקרה. וזה חידש התוס'. **וב' כותפין** הם נסרים שרק בב' מה יש גובה טפח ואבן ע"ג אמרינן שבכותפין כמאן דליתא. ואז האבן הוא האהל, וצ"ע מה כוונת הר"ש שכ' אע"ג דשקלת לאבנא אית בכופתין פו"ט, דממ"נ אם בכופתין יש פו,ט למה צריך את האבן אלא ע"כ בא לומר שהאבן אינה מקלקלת, ובאמת מכיון שאם תסיר האבן יש בכופתון פו"ט, הרי שהכופתין עצמם שיש בשניהם פו"ט אמרינן בהו כמאן דליתא, ואלולי כן לא היה מועיל האבנא לא נתבאר מדוע. ואלולי דברי הר"ש לכאורה משמע בתוס' ליהפך שב' הכופתין עצמם ל"א בהו כמאן דליתא דלכאורה תקרת הכופת העליון שיהיה המביא טומאה ולמה צריך כלל את האבן, וע"כ משום מה הכופתין אינם יכולים להיות גג הקיפולין ולא נתבאר מהו כופת, עיין א"ר רי"פ ט"ו, לחד פירושא הוי כאבן שיש שאמק"ט וממעט חלל אויר, ולחד פרושא מיירי שחקקו בו והוי כלי המק"ט, ומ"מ כאן נוטה שהוא כלי ולכן שייך בו תורת קפולין, וככל מש"נ, או אולי אף שהוא נסר ואמק"ט מ"מ אינו כשיש הממעט גובה פו"ט מכיון שרק שיש הוא כרצפת הבית, וצ"ע. ועכ"פ באבן ע"ג כופת האבן צריכה להיות חוצצת ולא רק מביאה את הטומאה ולא כן הוא לשון התוספתא, וכן אף אי הכופת עצמו הוא החוצץ מ"מ אמק"ט וצריך לחצוץ. ואולי עולה כאן שאין תורת קפולין לאשווי תקרה לחצוץ אלא רק תקרה להתפשטות הטומאה.

נוד נפוח, **עיין חזו"א ו' ה'** שכמו ששלג אינו מביא טומאה דכמאן דליתא, כ"כ נסר ע"ג נחשב כומד על הרצפה, וה"ה הנאד הנפוח שאם יצא האויר הכסוי ירד לרצפה, וצ"ע מ"ש מעוף הפורח וטלית הנפנפת ברוח דחשיב אהל, וצע"ג. ולולי דמסתפינא אולי נאד נפוח הרי שכל תורת הכלי הוא ע"י ניפוח אויר, ובל"ז הוי כסמרטוט בעלמא, הרי שהנאד נחשב ככלי סתום שאין בו חלל טפח וחללו כמאן דמלא, ובאויר ל"ש לדון קפולין ולכן אינו מעביר הטומאה. וצ"ע.

כר מלא תבן, **בר"ש ב' פירושים , או** כי שקת למוכין לית חלל, **ובחזו"א שם** ביאר דהוי כשלג וכמש"נ, וכאן ל"ש לבאר כמש"נ שהכר נחשב כחפץ א' שאין לחלקו, שזה כ' הר"ש בפי' השני. **וא"כ צ"ע** דבר המונח על קש שהוא כשלג ייחשב פחות מטלית המנפנפת. ואולי זהו רק סברא שכה"ג ל"א סברת קפולין, ועיין.

ובהמשך כופת ע"ג אבן אינו מביא את הטומאה, **ובר"ש** שלא נתבאר מ"ש אבן ע"ג כופת שמביא וכופת ע"ג אבן אינו מביא. ואם מצרפים האבן עם הכופת לגובה פו"ט צ"ע קושייתו של הר"ש שבאבן למטה היא כקרקע וממעטת אויר, משא"כ אבן ע"ג כופת הסברא שהיא מצטרפת לקופת ול"ה כשיש שממעט, אולם בר"ש לעיל עלה שבכופתין יש חלל טפח וא"כ משו"ה קשיא ליה כאן מדוע אין בהם קפולין, וצ"ע דלשונו כאן שאין כאן חלל, ואולי להגר"א מיירי שלכופתין יש בית קבול ואולי האבן בתוכה וממעטת האויר, וגם למעלה האבן בתוך חלל הכופת, והנידון אם יש באבן מבטל חלל, דהיינו שכופת ללא חלל באמת אין בו קפולין והנידון אם אבן מבטל החלל, וכאן באמת קשיא מ"ש אבן למטה מאבן למעלה, ועיין.

**מ"ד:** היהה משקיף וכו' **ובר"ש** הקשה מדוע לב"ש שאין אדם נעשה חלל להביא הטומאה, שיהיה כמו נסר היוצא מתנור ישן המק"ט שטומאה נכנסת לתוך התנור, וכ"כ האדם יכניס הטומאה לתוך הבית, וצע"ג דהתם תנור ישן נחשב לכלי תחת הנסר והנסר מאהיל על התנור ועל הטומאה ולכן הטומאה נכנסת לתנור. משא"כ הכא הא הקיר תחת החלון חוצץ ואין בו גופו של האדם לחלון פו"ט ואיך יטמא ,**עיין חזו"א טז' ד'.**

**ובמתני'** מודו ב"ש בהיה לבוש וכו' ומשום שבגדיו כקפולין, **ותמה במ"א** אם חרב כחלל בשאר כלים א"כ הא הבגד המאהיל על המת נכנס לבית מטמאו.

**מ"ה:** היה מוטל וכו' והאהילו עליו וכו' וב"ש וב"ה לטעמייהו, וכאן קמ"ל שלאהיל על אדם הרי שמכיון שהוא חלול נכנס טומאה בתוך חללו ומתפשט לבית, דבמ"ד מיירי שהאדם מאהיל על הטומאה ולכן הטומאה

מתפשטת בחללו, וכאן קמ"ל שאם טומאה מאהלת על אהל המק"ט שאינו חוצץ הרי שהאדם נטמא מחמת הטומאה המאהלת עליו ונתמלא כל חללו טומאה ומתפשט לבית, ולהר"מ הטומאה רוצצת לתוך החלל האדם ולכן מתפשטת, ולהראב"ד שאין תורת רציצה בטומאה באויר מ"מ האדם הנאהל חשיב חפצא של אהל ומקום א' עם הטומאה שמעליו, ומכיון שהאדם נחשב נמי כמקום ורשות א' עם הבית לכן הטומאה מתפשטת לבית, **וכ"ז נתבאר בפ"ט מ"ב ופ"ו מ"א, אולם הר"מ כאן פיח' ה"א** הוסיף שטומאה ע"ג האד היא כאילו האדם מאהיל עליה, דהיינו שהיה קשה לר"מ, דבישלמא אדם חלול וכלים תחתיו הרי שהאדם אהל על כלי ואהלו של אדם מתחבר לאהלו של בית והכל אהל א', אולם בטומאה מעל האדם איך התפשטות הטומאה שנכנסת בתוך האדם נחשבת כחדא אהלה עם הבית, וכבר ביארנו בכ"ז שטומאה המאהלת על כלי הרי שחל שהכלי והטומאה במקום א', ואם הכלי והבית הם ג"כ מקום א' הרי שהכל נעשה מקו"א עם הטומאה ולכן התפשטות שמתחת לכלי מתפשטת מעל הכלי, שהיות והכלי אינו חוצץ הרי שאויר שמעל הכלי עד לרקיע הוי מקום א' עם תוך הכלי ותוך הכלי מקו"א עם הטומאה שמעל הכלי והכל טמא, **ועדיין צ"ב** מדוע הר"מ דוקא כאן באדם הגדיר זאת שטומאה שמעל האדם הוא נמי שאדם מאהיל על הטומאה, ובפי"ב בענין כלי לא נחת לבאר זאת. **יש להוסיף עוד בביאור הדבר** שבפשטות העליון המאהיל הוא יוצר את הגדרת המקום המשותף לטומאה ולכלים, ונתחדש שלא כן, אלא אם יש אהל תחתון שיש בו כלים ואינו חוצץ בפני הטומאה הרי שאם טומאה מאהלת עליו לא הטומאה יוצרת את הגדרת המקום א', אלא להיפך שהאהל התחתון אוסף אליו את הטומאה המאהלת וקובעת מלמטה למעלה להיות במקום א' עם הכלים שבתוכה ,וזהו לשון הר"מ "שטומאה שבאיהלה עליו הרי זה כמאהיל עליה" ועיין.

**מ"ז: מבואר** שטומאה בכלב חי אינה מטמאה משום טומאה בלועה.

ובטומאה ככלב מת, **לר"מ** אם בצוואר הכלב יש ברוחב הצוואר פו"ט הטומאה מתפשטת בחללו של כלב לתוך הבית דהיינו שהטומאה בכריסו של הכלב מתפשטת לתוך צווארו המונח בתו הבית. ולמרות שאין חלל אויר בצוואר, **וכ' תו' בחולין בכו' ע"א ד"ה "אנן"** דלר"מ חוקקין להשלים ולכן עובי בשר הצוואר מצטרף לשיעור חלל טפח **.ועיין מ"א** מה שתמה והוכיח דאף לר"מ ל"א חוקקין אא"כ יש בצד א' שיעור טפח, ונשאר בצ"ע. עיין מה דמייתי מהתוס' שם והתוס' בשבת דף ז'. **ועיין חזו"א יב' ג'** וביאר שכל הבשר שבצוואר הוא כקפולין ולכן חשיב שיש בו חלל טפח, עיי"ש שחילק מסגוס שאין בו כלל אויר, משא"כ צוואר כלב יש בו קצת אויר רוחב טפח ולכן הבשר הוא כקפולין, וצ"ע הא כל עובי החלק העליון שבצוואר הוא גוש א' ואיך אפשר לחלקו ע"י קפולין. ומבואר שר' יוסי פליג שצריך ממש אויר טפח, וצ"ב במאי פליגי.

**עיין תוס' חולין שם ד"ה "אם יש"** ומהר"ם ומהרש"א שם. ומה שנשאר קשה דהגמ' שם מוכיחה דר"י מטהר בטומאה בתוך כלב אף כשהטומאה בפנים, ומשום שטמונה אינה רוצצת, וכן עולה מסקנת הסוגיא שם דלר"י שטמונה אינה רוצצת הרי שאף טומאה בפנים אם אין אהל טפח אין הטומאה רוצצת, ומכנגד השקוף ולפנים מיירי ביש בה פו"ט וצריך שפי הכלב יהיה מהשקוף מלפנים, וצ"ע מדוע בהמה המק"ט חשיב טמונה הא אינה חוצצת ע"ע רש"ש שם ומ"א וחזו"א יב' ה' ז' יז' מדוע תוס' דן בכלל אם נבלת כלב מק"ט הא פשוט שמק"ט עיי"ש.

**בתוס'** שם הקשה הא בעצמות שבכלב אינם מק"ט ושיחצצו, ותי' שסופו להודעים ואינם חוצצין, **ועיין מקד"ד מט' ג'** שהקשה דהעצמות בעודם מחוברין הם ידות ומק"ט, והוכיח שאין העצמות עצמם טמאים אלא הם רק מעבירים טומאה מדין ידות, ולכן הם חוצצין, וזהו יסוד גדול שידות חוצצין.

**עיין חזו"א יב' ד' יט'.**

**ולמעשה הגמ' שם** ד' יוסי סבר שטומאה תחת השקוף אינה נכנסת לבית, **ובר"ש וכן בתוס' שם ד"ה "אנן"** שהשקוף פחותמטפח והדלת מבפנים ולכן תחת השקוף אינו חלק מהבית וכן אין לו אהל טפח ולכן הטומאה אינה נכנסת. **ועיין חזו"א ז' טו'** דל"א לבוד או חבוט רמי למשקוף מחמת שבדלת מבפנים מבדלתו.

**ובתו"ר שם נקט** שבאמת מיירי בשקוף ללא תקרה ולכן ר"י אינו מביא , ולר"מ מביא משום שהמקום שקוף בטל לבית וכאילו הטומאה בבית, והשווה לפי"ב טומאה הדבוקה לשקוף שנחלקו שם ר"י ור"מ וזהו לשי' כאן. ויש לדון אם עולה כאן שבצירוף אהל עניינו צירוף מקום מצב שהטומאה והכלי במקו"א אף שאין שהכרח אהלה על שניהם.

**עיין תוי"ט** שהר"מ כאן וביד השמיט את ר' יוסי דפליג בענין צואר כלב אי חשיב פו"ט. ולא נקט דפליגי בתרתי.

**ושי' ר"א**  שמטמאין משום סטל"צ, ולכן סטל"צ דרך אחוריו ולא דרך פיו ולכן דוקא באחוריו בתוך הבית טמא, ולכאורה ר"א לא מיירי כל בפו"ט, ומ"מ נקט סטל"צ וע"כ שסטל"צ אינו משום המשך אהל אלא אף בשערי העיר אמרינן סטל"צ. **עיין חזו"א יא' ג' ,** עוד תמה הא מיירי במת ואין עתיד עוד לצאת. ולדון אם היה חי הא היה יוצא מעוכל ומ"ש כאן סטל"צ ונקט דלמרות שכעת הוי טומאה מ"מ אם סטל"צ דוקא אחר שתיטהר ל"ש ביה סטל"צ.

**ע"ע מהר"ץ חיות חולין** שם דלר"א מיירי בכלב חי, ולכן שייך ביה סטל"צ, ולמרות שכעת הטומאה בלועה מ"מ טמא משום סטל"צ, ושוב עולה

שסטל"צ איננו משום המשכת אהל, שבטומאה בלועה ל"ש המשכת אהל, וע"כ שסטל"צ מטמאה אף בשערי העיר, ועיין.

**ועיין חזו"א א' ג'**  שביאר את שי' ר"א שאתי נמי משום קיפולין ודוקא דרך אחוריו ולא הבנתי כוונתו.

**וריב"ב** סבר כר"א, אלא דסבר שאמרינן סטל"צ אף דרך פיו. או משום שאם משם נכנסה משם תצא, אם משום שדרך הכלב גם להקיא דרך פיו.

**ועיין א"ר** דלר"מ אין סברא של יוצאת מבית הרעי, ולכן בכלב שפיו בחוץאף אם הטומאה בכריסו בפנים אין הבית טמא שהכלב חוצץ, וצ"ע הא הוא מ"ט ומדוע חוצץ. ע"ע בא"ר וכפי שעולה בשדברים, דלר"מ סטל"צ דרך פיו, ולר"רא דרך אחוריו, אינו מטמא, ודרך פיו ג"כ אינו מטמא דלית ליה חוקקין לשלים ולית ליה סטל"צ בדרך רעי, ולכן הטומאה סתומה בתוך הכלב, ובכפ"ג האם הכלב בתוך בית הוי אהל בתוך אהל וכמו במגדל ולכן סבר שהטומאה בפנים הבית טמא שבכה"ג אין אהל עראי מבטל אהל קבע, משא"כ לר"מ ור"י שדיינינן יציאת הטומאה דרך פיו או אחוריו הרי שהטומאה אף שהיא ברית הכלב מאהיל עליה שתצא. ועולה שהגר"א הבין שהכלב חוצץ, אולם אם אין לטומאה יציאה הרי שהאהל עראי בטל לעומת האהל קבע, ועיין.

**מ"ח:**החדות וכו',ומיירי בדות שלא מכסה של נפישה החוצץ הטומאה של הבית ליכנס לתוך הדות,אולם בדות יש מנורה ופרח רחב פי הדות ועליו הנפישה,דהיינו שדיינינן שהנפשה מונחת על שפת הדות מכיון שאם ינטל המנורה הנפישה אינה נופלת לתוך הדות ולכן חשיבא הנפישה שיושבת עפ"י הדות וחוצצת, והפרח כמאן דליתא לענין חציצה, אולם קצות הפרח מן הצד הם נוגעות באויר הבית ולכן לב"ש הפרח ועמו המנורה טמאים, הפרח הולך אחר המנורה והם חשובים בתוך הדות ונבולים וטהורים,**ועיין תפאו"י** דמיירי שהפרח אינו נכנס לתוך הבית שא"כ ויצא נטמא,אלא כמש"כ שהיה הפרח נושק מן הצד לאויר הבית.**וצי"ך** ממ"נ ם כלי נטמא מצידו אם נושק לאויר הבית(דהיינו שטומאת אהל אי"צ שבכלי יהיה בתוך הבית וכלי שנוגע בשפת הבית)ולב"ה אמרנן שאנלינן בתר מנורה ואינו נחשב בתוך הבית א"כ ה" אם הפרח נכנס ממש לתוך הבית נמי יש לדון דאנלינן ביתר עיקרו וכלל המנורה נחשבת בדות ולא בתוך בית,אי"ל שחשבינן כאילו הנפשה יושבת על פי הדות ולכן מה שאינו נראה בבית אחרי שרואין הנפשה כעל הבית הוא נגרר אחר עיקר המנורה,אך מה שישוו מחוץ לנפשה ודאי נחשב כלי הנמצא בתוך הבית ונטמא הפרח ועמו המנורה, ופשוט.**ועיין חזו"א יד' י' ו' יא' יד',עיי"ש.**

**אולם במהר"ם** מוקי שהפרח נכנס לבית ואין המנורה טמאה משום שהוא עשוי חוליות והוי כלי"א רק מדרבנן,וצ"ע שיטמא מדרבנן.

**ועכ"פ הקשו הראשונים** שהמנורה תטמא בדת משום חיב כחלל, **ות"ו ה"ש** שבבית ל"ה מת אלא חיב ואין כלי מטמא כלי,**ובמהר"ם** דמיירי בחוליות ול"ה חוב כחלל, **ובתויו"ט בשם הר"מ וכן בא"ר** שחרב כחלל אינו עושה אהל.

בתוספתא לת"ק ב"ש וב"ה נחלקו במנורה של מתנת,אבל מנורה של עץ חוצצת,ולראב"י ליהבך שבעץ נחלקו ובמתנת לכ"ע טמא, ולשון התוס' שהנידון חציצת הדות,דלת"ק אם המנורה עץ וצ"ל שהפרח נחשב פשוטי כ"ע,הרי שבפרח עצמו אינו יכול ליטמאות אלא אגב המנורה,והמנורה בדות,וכדי לטמאות המנורה צריך להחשיב את פרח כיד להביא את הטומאה,ובנה סבר התוס' לב"ש מכיון שהמנורה יש לה סיבה ליחשב בתוך הדות להיות ניצולת,ורק ע"י הפרח יש מן בחלל הבית, ומכיון שהפרח נטמא רק אגב המנורה בכה"ג אין הפרח נעשה יד לטמא המנורה אלא ליהפך המנורה לנ"ע משמנת את הפרח שהוא רק יד להיות נטפל למנורה ולינצל עמה, משו"כ פרח מתכת הראוי לק"ט בעצמו הרי שלב"ש אין גוררין הפרח בתר המנורה אלא הפרח נטמא ועמו כל המנורה. אולם נ"ע דלשון התוס' ששל עץ חוצץ ושל מתנת אינו חוצץ ולהנ"ל הנידון אם נטמא. וצ"ל שבשל עץ הנפישהחוצצת את המנורה עם הפרח,ובשל מתנת אין הנפשה חוצצת את הפרח עם המנורה.

**ובא"ר ביאר** ד"ק מיירי בנפישה הנסמכת על המנורה שאם תינטל מנורה יפול לארץ, הרי שבשל מתנת הלא הנפישה נסמכת על דבר טמא ולכן הדות טמא,אולם בשל עץ והוי פשוטי כ"ע הרי דסבר כמ"ד בריש פ"ו שכלי שאמק"ט סומך ומציל ולכן דות טהור.

**וראב"י סבר** שמה דתנן שאם תינטל המנורה לא תיפול הנפישה טהור ה"מ בכלי ץ(וסבר שכלי עץ אינו חוצץ כת"ק דרש ס"ו) אבל כלי מתנות המק"ט אף אם לא ליפול מ"מ מכיון שנסמכת קצת ע"ג המנורה אין הנפישה מצלת והנל טמא. וצ"ל שהנפישה נסמכת רק על הפרח ולא על המנורה, והיא בהכרח המנורה יש לה בית קיבול כמבואר במתנ"י שהנורה טמאה,וק"ל.

**עיין בכל הנ"ל בחזו"א טו' ט'.**

**עיין ר"מ פ"ד מכלים ה"א** שמנורת עץ אינה מק"ט **ובי"מ או"ח תער'** ואף אם יש לה בית קיבול ומשום דהוי משמשי כלים ולא משמשי אדם,וצ"ע שכאן עולה שמנורת עץ מק"ט.

**מ"ט:**כלים שבין שפתי וכו' **עיין א"ר** שהנפשה עגולה והדות מרובע ומיירי בכחים שתחת הקרנות. **ועיין תפאו"י** דהכא מודו ב"ש מכיון שכל הכלי תחת הנפישה וטהור.ומשום שאינם נראית כלל בבית, משא"כ מנורה פרח נושק לבית, ומאידך נתחדש כאן שמטהרין למרות שאין חלק מן הכלי תוך הדות כמו במנורה.**ובתויו"ט** דאף כלים שבתוך כותל הדות עד התהום אינם טפלים לבית אלא לדות ולהורים. ונתחדש במשנה דבר חדש, שלא רק שהפרח נגרר אחר המנורה,ולא רק שתחת הנפישה מתבטל לדות,אלא כל הקרן שתחת הנפישה טפילה לדות, **ומייתי מהר"ם** דאף הקרקע שתחת הנפישה למטה מהדות טהור,ולא רק הקרקע תחת הנפישה כנגד הדות טהור משום שבטל לדות,אלא עד התהום טהור,ועולה שהנפישה קובעת לה מקום לעצמה כהמשך רוחב הדות וכל שתחתיה הוא כחלק מהדות ולכן טהור עד התהום.

טומאה שם הבית טמא,**ולהר"ש** הכוונה בתוך הדות ,**ובר"מ** הכוונה לטומאה תחת הנפישה .**ובתפאר"י** שזהו משום סטל"צ,ובראשונים כתבו משום לצין צ"פ לטונות ותמוה מאי שישא לצ"פ הוא,**עיין תויו"ט.ועיין חזו"א טו' ה' ,וה"ג** זהו עניין א' עי"ש.

**בר"מ בכ"א ה"ח** שאין אהל בוך אהל מציל, וכבר כ' שג"כ עניינו משום ליתא דסטל"צ.עין מקד"ד סק"ד מדוע דות ל"ח כמו בית ועליה ומדוע חשוב אהל בתוך אהל.

טומאה בבית כלים וכו' אם וכו' טע"ט וכו' ,**ובר"ש** שדוקא בדות פתתוח ללא נפישה בלית טע"ט טמא, **ובמהר"ם** דאף דמכוסה בנפישה מ"מ כלים במקום פחות מטע"ט טפל לבית וטמא .

**ובתיו"ט** לעיל כ' דכלים שתחת הנפישה טהורים עד התהום ואף בפחות מטע"ט,וא"כ צ"ע מדוע כאן בסיכא כלים שבדפנות הדות פחות מטע"ט טמאים,ולהר"ש א"ש דמיירי בדות פתוח, אולם התויו"ט מייתי גם ש"י המהר"ם דמיירי בדות מכוסה וא"כ כעת אלה סתירה בתויו"ט ,וד"ע.

**בתוספתא** נסר וכו' וטומאה תחתיו או ע"ג וכו' מכאן ומכאן טמאים, ובר"ש בתחילה נקט דמיירי בדות שבחצר וטומאה תחת העודף רוחב פו"ט הרי שכל הכלים שתחת העודף טמאין, ןהקשה א"כ מדוע טומאה על גביו מה שתחתיו טמא,ולכן נקט דמיירי אף בדות שבבית, דלמרות שכלים שבין שפת הדות לנפישה טהורים , מ"מ אם יש שם טומאה תחתיו או ע"ג באופן שאין בין נפישה לדות פו"ט והטומאה שע"ג רוצצת ובוקעת לתוך המקום שבין הדות לנפישה, ולכן הכלים שם טמאים. ועולה חידוש גדול שטומאה שנמצאת בבית ויש לה אהל ,מ"מ היא רוצצת תחתיה ולכן היא נכנסת תחת שפת הנסר או הנפישה ומתפשטת לתוך הדות. ומטמאה אף הכלים שבין דות לנפישה כנראה למוות שאין שם פו"ט מ"מ הם טפלים לדות והטומאה רצצה לתוך הדות ומתפשטת למקום שבין נפישה לדות.

ובהמשך כתלי וכו' שהיו שווין וכו' **ועיין חזו"א טו' ו'** שבאר באר היטב,ונימת התנא שאם היו כתלי בית רחבים הוי שכלים שבתוך כתלי הדות והיינו אחרי הכסוי נפישה ולכן הם כרגלי הבית, דאם היו תחת הנפשה הרי שהם נחלק מן הדות וניצולים עמו.**עיין מקד"ד ס"ד.**

**פרק יב'**

**מ"א:**נסר וכו' עפ"י תנור וכו', ומבואר שתנור חדש שאינו תנור לק"ט בסמיכתו הוא חוצץ, משא"כ בישן שהוא מק"ט אין סמיכתו את הנסר חוצצת.**ועיין א"ר** מדוע החדש אינו ייחשב כלי אדמה שאמק"ט ואינו חוצץ,ותי' שמכיון שהוא פתוח מלמעלה ומלמטה ואין לו ב"ק הרי שאינו כלי, ורק תורת תנור יש בו וזהו דוקא בהיסק, והוי ג"ה של טומאת תנור למרות שאין בו צורת כלי.

לא נתברר לי אם תנור הוא דוקא כמחובר לקרקע ,ומ"מ במחובר לקרקע בחדש הא אינו מק"ט משום מחובר, **ובא"ר** הנ"ל אלה שכל ד' מחיצות שמעמידים בקרקע והתחתית הוא הקרקע אף שמיטלטל מ"מ יש בו טומאת תנור, ולכן בחדש הקשה הא הוי כלי אדמה.

**חקרו האחרונים** אם החידוש דין תנור שטמא טומאת כלים , או שטמא טומאה חדשה אף שאינו כלי,ואף שהוא מחובר,ואם כצד השני יעלה שדבר טמא אינו חוצץ למרות שהוא קרקע גמורה אלא שהיא טמאה.ועיין.ועיין חזו"א כלים ז' ז',**ומקד"ד טהרות ב', וזכר יצחק סו' ס' וס"י ע"ט.**

**עיין תויו"ט בשם מהר"ם** שבטומאה בחוץ תחת העודף מטמאה כלים שבתוך התנור החדששאין הוא חוצץ כמו אוכלים שטבלם בטיט,**ועיין מ"א** שתמה אם יש בכלי טע"ט אף שהוא טיט בעלמא מ"מ הוא קורע מקום לעצמו וחוצץ.

ובפרט אם צריך לדין שפועי אהלים, הרי לכאן שהנסר אינו אהל אין התנור נחשב שפועי אהלים. אולם לשון המהר"ם שכל מן הצד בכלים כמאן דאתנייהו דהיינו שכלי חוצץ.

**עיין מהר"ם כאן** שבתנור ישן הרי שכלים שבתוך התנור טמאין, שמכיון שהטומאה שתחת העודף סובבת כל התנור, וכיון שכלים כמאן דליתנהו במי הרי שהתנור אינו חוצץ והטומאה נכנסת דרך פי התנור. ולמרות שכלים חוצצין ב' חצאי מקום, כגון בית שיש בו באמצע מחיצת כלים עד לתקרה הוא חוצצת הבית לב'.

וצ"ל דמחיכה מועלת במקום המוגדר אהל עם מחיצות ותקרה ואהל ע"ג ואז מחיצה באמצע מפרידה האהל לב'. אולם תנור שהוא כלי המסובב בטומאה והנסר אינו אהל מכיון שעומד ע"ג כלי הרי שהתנור אינו מהווה הפרדה מכיון שאין כאן תורת מקום שיחול עליו הפרדה, ולכן הנסר מאהיל לטמא על כל תחתיו אף לתוכו של כלי. ובפרט אם צריך לדין שפועי אהלים, הרי לכאן שהנסר אינו אהל אין התנור נחשב שפועי אהלים. אולם לשון המהר"ם שכל מן הצד בכלים כמאן דאתנייהו דהיינו שכלי חוצץ מן הצד, ורק מכיון שהתנור מסובב בטומאה כאן כמאן דליתנייהו דמי, וצ"ע.

**ואולי המהר"ם** בתויו"טנקט אף בחדש**,** שאין הנסר ע"ג התנור החדש נחשב אהל חשוב שע"י התנור יחצוץ אותו לב', אלא נחשב הכל אוסף חפצים א' ע"י חבירו והוי כמו גדלו בטיט והאהל מאהיל ע"ג וטמא הכל. וצ"ע הא הנסר חוצץ והוי אהל, ומ"מ התנור אינו חוצץ מב' צדדיו, והכל משום שהנסר ל"ח אהל חשוב, וצ"ע.

**וריב"נ מטהר** ומבואר בר"ש דה"מ תנור ישן, אבל כלים טהורים, וי"ל שהכוונה שרק תנור ישן לריב"נ נסר שעליו חוצץ, אבל נסר ע"ג כלים הוי אהל לטמא ולא לטהר, **ועיין א"ר מ"א ותפאר"י** שביארו שתנור שאינו כלי אלא מג"ה דה הוא מחובר לקרקע, וכן אין לו תחתית אלא הקרקע הוא תחתית הכלי, ולכן אף שהוא מק"ט מ"מ סבר ריב"נ שאינו ככלי והנסמך עליו חשיב אהל אף לחצוץ, משא"כ שאר הכלים. ות"ק פליג דסברי רבנן שמכיון שתנורטמא אף באינו מחובר א"כ מה שהוא מחובר אינו משנה גדרו ולכן הוי ככלי ואינו חוצץ. **ובמ"א בתחילת דבריו** הבין את דברי הר"ש שלריב"נ התנור טהור וכלים שבתוכו טמאין ותמוה החילוק בינה. **אולם בתויו"ט** עולה שלריב"ן הנסר מונע הטומאה מליכנס לתנור אך היא אינה חוצצת כלים שמעליה.דהיינו שבאמת אף לריב"ן הנסר אינו חצץ, אולם התנור טהור דמכיון שאין בין פי התנור לנסר טפח הרי דהוי כמו כוורת פיה פחות מפו"ט לתרה שאי"צ נסר לחוצצה, שאין הטומאה מתפשטת מעל התנור והכוורת ואי"ז צ"פ. ונקט דלרבנן מה שבתנור טמא הוי רק מדרבנן. עין ר"ש פ"ה מ"א על התוספתא, ופי"א מ" שדן אם טומאה נכנסת אם הנסר פחות מפו"ט לעין התנור או גוף אדם פחות מפו"ט לחלון, ואם שייך התפשטות הטומאה דרך חריץ, ולכאורה זהו הנידון כאן אם שייך שטומאה תחת הנסר תזכיר טומאה לתוך התנור כשאין ביניהם פו"ט, ועיין.

נתון על פי שני תנורים, **ובתוס'** א' חדש וא' ישן, **ובא"ר** פי' כן מתני', **ולהר"ש** בכה"ג לח"ק הישן טמו מכיון שנסמך ומול טמא, ולהא"ר בכה"ג החדש והכלים שבחדש טמאים, ולכאורה התנור החדש הוא קרקע לנ"ד וצ"ע איך נטמא. וכן הכלים שבחדש צ"ע איך טמאים הא הדופן של התנור הוא מחיצה החוצץ בפני הטומאה, ואולי כמהר"ם בתויו"ט שתנור חדש אינו מהווה חציצה אלא הוא כמוגבל בטיט. ועולה בגר"א שנסר הנסמך ע"ג ישן שהוא רק מעביר טומאה שמאהיל על תוך התנור החדש הריהו מעביר טומאה לתוך החדש ונטמאים הכלים, וצ"ע מדוע ל"א שהנסר ממקום שנכנס לחדש שיסתום פי החדש ואף שיש לנסר דין כלי המק"ט מכיון שנסמך גם על הישן אך לא יהיה גרוע מכלי המונח עפ"י התנור החדש וייחשב משום דפנ"א כאהל לחצוץ פי התנור החדש ומדוע הטומאה נכנסת לשם ועיין ר"ש פ"ו מ"א שנסר עגר תנור ל"א דפנ"א עי"ש. וא"כ מיושב.וכן עצם הענין שהטומאה בוקעת תחת הנסר לתוך הצנור החדש תלוי אם אמרינן שטומאה עוברת בין חריץ שתחת הנסר לתוך הכלי, ועיין רי"ש פ"ה מ"א דאמרינן שבוקעת תחת הנסר ליכנס לעין שבתנור.

**עצם הנידון** העולה אם כלי תחת נסר אם הטומאה נכנסת אליו רק אם בין פי הכלי לנסר יותר מטפח, ונראה לבאר שהנידון הוא אם כלי מק"ט דוקא ע"י אהלה ממש ואז יוצא שהכלי הצמוד לנסר אין הנסר מאהיל עליו (והוי כביכול כאילו הכלי תחת ארובה שי' המהר"מ) והר"ש סבר שאי"צ שהכלי יהיה דוקא נאהל ממש ע"י תקרה וסגי שהנסר כולו מגדיר מקום והכלי בתתוך המקום ולכן הטומאה מתפשטת לכל החלל כולל הפחות מטפח שמעל הכלי ותוך הכלי, ועיין.

**עיין חזו"א ג' טו'** , דלכאורה המהר"ם סתר עצמו דבמתני' כ' שמכיון שהטומאה סובבת הכלי הרי שתוך הכלי טמא דהכלי כמאן דליתנהו, ובתויו"ט מייתי דלרבנן כ"זרק מדרבננן.

**הר"מ פי"ב ה"ד** דבמונח על ב' תנורים אפי' בישנים אין העודף מב' הצדדין טמא, והיה מקום לבאר דלא מיירי שהיה עודף לתנורים מב' צדדיהם, וא"כ הוי מתני' לקמן מ"ג בתנור א' , וצ"ע מה נתחדש כאן במתני' בב' תנורים.

**מ"ב:** סרידה וכו'. **להר"ש** מיירי בסרידה המק"ט היא חלקה וראויה לשכיבה, והכלי יש לו צ"פ אחר מלבד הסרידה, ובכה"פ הסרידה מאהלת לטמא ולא לטהר לכל צדדיה. אולם באינה מק"ט כגון שיש לה לבלז מג' צדדים שאינה כלי הריהי חוצצת. וצ"ע מדוע אינה נחשבת סמוכה ע"ג המק"ט שאינה חוצצת, ועולה שנסמך ע"ג כלי בצ"פ ל"ח נסמך ע"ג כלים, ועיין מהר"ם שכלי המוקף צ"פ הוא כאבן, והסרידה כמונחת כמו נרות ז"א אבן. שכלי המוקף צ"פ אינו כלי.

**עוד כ' הר"ש** סברא מחודשת שאף אם הסרידה או נסר שאמק"ט מ"מ אם אין לו לבז אינו חשוב לחוץ, ועולה שיש אופן של נסר שאמק"ט הבולט טפח מכל צדדיו של תנור, ואינה חוצצת מכיון שאין לה חשיבות, וצ"ע.

עוד עולה בר"ש שכלי המק"ט אינו יכול להיות נסר לסגור פי הכלי חרס משום צ"פ, ויש לדון זה.

**עיין חזו"א ג' יג' טז' יח', ד' יא', ומקד"ד שלהי סק"ג.**

**בר"ש עולה** בדעת התוספתא שאם נסר יוצא מחוץ לבור פחות מטפח הרי שאין הטומאה מתפשטת אולם אם יש לה לבלז חוצץ מה שלמעלה ממנו אף שיוצא פחות מטפח. ותמוה מדוע התפשטות הטומאהדוקא ע"י טפח ולחצוץ אף בפחות מטפח.

**ועיין חזו"א**  ג' טז', שלענין לחצוץ הנסר חוצץ גם את התנור יחד עם מה שיוצא עמו ואי"צ טפח, משא"כ לענין התפשטות הטומאה הוא רק על מה שיוצא מחוץ לץתנור וצריך פו"ט.

**עיין חזו"א** ד' יא' שהוכיח שאף צ"פ אינו חוצץ , ונחשב כלי ודלא כמהר"ם שצ"פ בטל משפם כלי, ונקט שאף למהר"ם הכלי עצמו המוקף צ"פ חשיב כלי שאינו חוצץ,אך הנסמך עליו אינו חשוב כנסמך על כלי אלא כנסמך על אבנים עיי"ש.

**בתוס'** מבואר אף בנסר המונח ע"ט כלי עם צ"פ שהכל טמא, **ולר"ש** א"ש דאינו חשוב לצ"פ דוקא עם לבלז, **אולם למהר"ם** שלא נחת לזה ונקט שסרידה שאינה כלי חוצצת א"כ מדוע נסר אינו חוצץ, וצ"ע.

**הרמב"ם בפיהמ"ש** דמיירי ביש לה לבלז דהיינו שהסרידה כלי, ומהופכת על התנור וטפולה בטיט והי היא והתנור צ"פ, ולכן התנור טהור, ומה שתחת ומעל הסרידה טמא, ועולה שאם לא היתה מק"ט היתה חוצצת וכשי' המהר"ם שהתנור הצ"פ ל"ה כלי לייחשב שנסמכת עליו, ואעפ"י שהסרידה טפולה לתנור בצ"פ ואינה עלי מ"מ העודף אינו חוצץ ואינו נחשב ככל דבר שאינו כלי שהוא חוצץ, וכמש"כ שהתנור הטפול אינו חוצץ ורק לענין נסמך עליו ל"ח נסמך ע"ג כלי, כהר"ש שצריך שתהיה טפולה בצ"פ מלבד הסרידה, ומכיון שהסרידה מהופכת עליו ואימק"ט טומאה מגבה.

**והתויו"ט הקשה על הר"מ** מדוע הטומאה מתפשטת סביביו אף באין העודף רחב טפח כמבואר בר"מ, הא טומאה נאהלת בטפח, וי"ל שמכיון שהתנור יש לו שם כלי לענין שאינו חוצץ, הרי שיש לדחוק ולומר שהעודף מצטרף לתחת התנור אף המוקף צ"פ ואין הטומאה נכנסת לשם אך מ"מ נחשב שהסרידה מאהלת על טפח ולכן הטומאה סובבת כל סביביו, **ועיין חזו"א ג' טז'**  שדחק לבסוף את הר"מ. ועיי"ש חזו"א שכ' הסברא הנ"ל לענין הא שאותו כלשהו חוצץ, ולא נקט כן לענין מתפשטת כל סביביו. אולם צ"ע דהר"מ כ' שבנסר שאמק"ט כדי שיתפשט הטומאה צריך טפח מכל צד. ולגודל הקושיא נראה, שבסרידה שהיא כלי הרי היא כחדא עם התנור ונחשב אהלה א' של הסרידה על התנור עם העודף ויש לנו טפח, משא"כ בנסר מה שע"ז התנור הוא דבר א' והעודף הוא דבר נפרד, ואין לעודף טפח להעביר הטומאה. **ובכס"מ** משמע דלהר"מ שם העודף פחות מטפח הרי שטמא מלמעלה ומלמטה רק כנגד הטומאה ובאמת אין הטומאה מתפשטת, עיי"ש.

ובטומאה כנגד אוירו של תנור טמא למעלה עד הרקיע, **ובתפא"י** שאין הטומאה בוקעת מתחת לתנור עד התהום משום שהצ"פ חוצץ, וצ"ע היכן מצינו שכלי המוקף חוצץ רציצה עד התהום, ובחזו"א ג' יט' דהתנור שאין לו קרקעית הוא כמו כ"ח הכפוי על הקרקע וצ"פ ומציל את התהום, עיין מתני' כלים פ"י מ"א, ועיי"ש בחזו"א דאף לשי' הר"מ שם דלא מציל הכא מציל. עיי"ש.

**מ"ג:** נסר וכו' ובא"ר וכן בר"ש פט"ו מ"ב, דמיירי כדלעיל בסרידא, שהתנור הישן מוקף צ"פ ואמק"ט, ולכן חוצץ בין ב' העודפים טפח מב' הצדדין, וצ"ע א"כ במה נחלק ר"י דמטמא, ואולי הנידון שתנור אף שאמק"ט מ"מ הינו כלי נאהל וכמש"נ לעיל שהוא מצטרף לטפח. וא"כ הנסר מאהיל אהל א' עלהתנור והעודפים, ולא איכפת לן שהתנור טהור, אלא שא"כ צ"ע מדוע צריך שיהיו העודפים כ"א טפח עיין משנב"ז לעיל בדעת הר"מ.

**ולמהר"ם**  תנור המוקף בטומאה אינו חוצץ ובאינו מוקף הריהו חוצץ, ואי"צ לצ"פ אלא התנור אף שמק"ט חוצץ מצידו. ור"י פליג בזה. ולמהר"ם י"ל שהתנור נמי טהור מכיון שהטומאה אינה מתפשטת מעל התור תחת נסר. **אולם ברא"ש** מבואר שהתנור טמא והעודפים טהורים, וע"כ סבר שאףשהתנור טמא אין מחשיבים את הנסר שמאהיל על התנור עם העודפים אלא יש כאן ב' הלים של ב' עודפים והתנור הוא מקום נפרד ולכן אין כאן אהל א' בין ב' העודפין והצד השני טהור. עיין חזו"א ג' יז' ויג' ז' ואולי כוונתו להנ"ל שהתנור נחשב שפיו מחוץ לאהל ואינו נטמא מגבו, דהיינו שהנסר אינו אהל על התנור והעודפים כא' אלא הוו ג' אהלים, ופיו של תנור מחוץ לב' אהלים העודפים. **וכ"ז א"ש למהר"ם** שאף התנור טהור, **אולם הרא"ש וכן סתימת הר"מ פי"ב ה"ד עיי"ש ר"י קורקוס** דסברי שהתנור טמא, א"כ ממ"נ אם הטומאה נכנסת לתנור דרך חריץ שתחת הנסר א"כ שתצא לחוץ תחת העודף השני, **וכאן צ"ל** שמחד עיקר הנסר בא להציל על התנור ולכן העודף שתחתיו טומאה נחשבת נטפלת להיות כאהלה א' עם התנור. אולם ב' העודפים מב' הצדדים אין להם שייכות א' עם חבירו, וכלפיהם הוו הם והתנור ג' מקומות ואין טומאה הולכת מעודף א' לעודף השני. (וכמו ג' חצירות והחצונות עירבו עם האמצעית אולם החצונות אינם שייכות זו לזו).

הבטח וכו', ומבואר בר"ש ובמפרשי המשנה, דמיירי באמבטי מחוברת לקרקע, ועליו נסר בולט מב' צדדין וטומאה בצ"א הבטח חוצץ ואין צד שני טמא, **ועיין תפאר"י וחזו"א טז' ז'** שאולי כאן יודה ר' יוס דל"ד לתנור המיטלטל, ובטח המחובר ודאי אינו כלי וחוצץ בין ב' צדדיו.

המשך המשנה היה בו זיז וכו' ולביאור הר"ש מהר"ם ומפרשי המשנה מיירי שהיה זיז יוצא מן הכותל מעל האמבטי לשמור חום האמבטי ועודף מצד זה ומצד זה דבכה"ג אין האמבטי חוצץ, **ובתפאר"י** שנסר הוא עראי ולכן כלפיו האמבטי המחובר הוא כלי קבוע החוצץ מצד לצד, אבל זיז שהוא קבוע בכותל הרי שכלפיו האמבטי נחשבת מיטלטלת ואינה חוצצת. **עיין חזו"א שם שתמה בדברי הר"ש. ובמהר"ם** כ' שהנס עדף ממערב למזרח והזיז עדף מצפון לדרום ותקנו רבנן שבכה"ג הוי כאילו מסובב כל הבטח והטומאה מתפשטת. ועוד כ' שמכיון שיש זיז העשוי לשמור חום האמבטי הרי שהאמבטי מתבטלת לזיז וצ"ע כוונתו. עיין חזו"א טז' ג' מה שתמה במהר"ם, ונראה כוונתו בתי' השי בדומה לסברת התפאר"י , אלא דנקט שאם יש זיז הרי שעל ידו האמבטי נחשבת מיטלטלת וכמש"נ שכלפי זיז קבוע האמבטי נחשבת יותר כלי ואינה חוצצת, ושוב אין האמבטי חוצצת אף העודף שיש לנסר מצד מזרח ומערב, ועיין.

**הר"מ בפיהמ"ש** שבטח זהו מעקה שמאהיל כלפי חוץ ולכן טומאה תחתיו אינה נכנסת לבית, ולכאורה זהו פגול. **עיין תויו"ט** שחי' הר"מ הוא שזיז שיוצא מעל הבטח מאהיל ומבטל אהלת הבטח ונכנסת הטומאה לבית, ועולה כאן לכאורה שהבטח נחשב אהל עראי לעומת הזיז ולכן האהלה מתייחסת לזיז ולא לבטח, וזהו חי' שבנין אבן היוצא מן הבית ייחשב אהל עראי לעומת הזיז. **עיין רא"ש** שהוסיף דעת הר"מ שהטומאה אינה נכנסת מתחת לבטח הואיל והיא דבוק ול"ה כנסר שהטומאה נכנסת תחתיה. וג"כ פשוט.

**הראב"ד פי"ז ה"ג** ביאר דמיירי בתנור שעושין לפניו זיז כדי להניח עליו טיט לטוח התנור, ולבסוף נדבק טיט וגודל הזיז טבזה לכ"ע מכיון שהוא אהל שנעשה שלא בכוונה אינו אהל, ונחלקו אם הזיז שנעשה כדי לטפול ע"י אם הוא לכה"פ נחשב אהל או לא, ועולה כאן שהבטח אינו אהל שנעשה שלא בכוונה, ובזיז נחלקו אם חשוב לייחשב אהל. **ועיין חזו"א טז' ז'** שתמה דהלא בפ"ח ששזיזן שגביהם ושננים הוי אהל אף שנעשו שלא בכוונה, ועודש הקשה לשון המשה "שהבטח כמי שאינו" "והזיז העליון", דמאי שייטא כאן שהזיז מבטל הבטח, ומדוע הוי עליון ותחתון, ולגבי קושייתו הראשונה שלא מצאנו דין אהל לדעת, נראה שסלעים שנעשו מעצמם שיושבים תחתיהם ודאי הוי אהל ואין דין של אהל לדעת, אולם כאן שנוסף בלילה לתנור ללא שום צורך והגדרת תשמיש וכביכול עשויים לנפצה ולהוציאה הרי שאין לה חשיבות אהל. וכן נחלקו לגבי הזיז. דמכיון שנעשו לצורך עשיית טפילת התנור ואחר שהושלם התנור אין בו צורך הרי שכמאן דלעתא דמי.

**ובא"ר** דמיירי בחגרה מקיפה התנור מעל פתח התנור בפחות מעובי טפח, ובכה"ג זיז מביא הטומאה בתנור אף בפחות מטפח וכמו בחלון, אולם בטח אינו מביא, ואם היה זיז מעל בטח, נחלקו אם הזיז מתבטל מחמת הבטח וכמו זיז ע"ג זיז כמבואר בפי"ד, או"ד דוקא זיז תחתון דהוא אהל להכניס טומא לתנור בפחות מטפח מבטל העליון, אולם בטח שאינו אהל להכניס טומאה לתנור אינו חוצץ.

**מ"ד:** סנדל של עריסה , עיין **ברע"כ**  שנפחת מאליו, **ובתויו"ט** תמה דא"כ הא צריך מלא אגרוף כדי שייחשב פתח לעליה, עיין מהר"ם שכ' לדקדק המשנה שכ' "שפחתו" ולא שנפחת, שבנפחת צריך מלא אגרוף.

**ובר"ש** שהסנדל חרב כחלל ומטמא עריסה משום מגע במת עצמו וטמאה טומאת ז' והתינוק טמא טומאת ערב. **ובמהר"מ** שהסנדל נטמא באהל והעריסה טמאה במחוברין עמה לטומאת ז' והתינוק טמא ט"ע. **ועיין בועז** שהקשה אם הסנדל הוא חרב כחלל שיטמא את העליה באהל כמבואר **בר"ש** פ"א ה"ד. **ועיין כס"מ פט"ז ה"ד** דנקט דמיירי שהטומאה כנגד הפחת ואין טומאה עולה לעליה מכיון שהסנדל הנמצא במעזיבה חוצץ למרות שמ"ט, וא"כ ה"ה אין הסנדל נחשב בתוך העליה אלא בתוך המעזיבה ול"ח חרב כחלל, **עיין מי"ט.**

והא דהסנדל מק"ט הא דמיא לפחת מפו"ט והניח רגלו שטהור, **ועיין ר"ש** דהכא הסנדל בחציו כלפי הבית ושדייה בתר בית וטמא, ואולי לכן אין הסנדל נחשב בעליה ולכן אינו מטמא העליה משום חרב כחלל, ופשוט.

**במהר"ם מוקי** שהטומאה בבית ולא תחת הפחת שאם היתה תחת הפחת היתה כל העליה נטמית. ולכן נקט כהר"ש שהסנדל היה מחצון ולצד הבית ושדייה בתר בית .**וברא"ש** מוקים בהיתה תחת הפחת ובקדמה טומאה והסנדל נטמא, וסתרו דבריהם למש"נ בפ"י מ"ה, **דלרא"ש שם** טומאה שתחת ארובה פחות מפו"ט העליה כולה טמאה והבית טהור וכאן מבואר שבכה"ג העליה טהורה.ולמהר"ם שם בכה"ג הבית טמא והעליה טהורה וא"כ צ"ע מדוע לא אוקים נמי שהטומאה תחת הפחת ומ"מ העליה טהורה אלולי שהיא מחצא כלפי הבית ושדייה בתר בית. **עיין מקד"ד א' ד"ה "אמרינן פי"ב ה"ד** שעמד בזה. **ויש ליישב את שי' הרא"ש** דדוקא בארובה פחות מפו"ט שהתיקרה של הארובה הוא תקרת העליה, ואף שהניח על הארובה כלי, מ"מ הכלי נחשב בכלי הבית של העליה והתקרה הוא תקרת העליה. ומכיון שטומאה נגד הפחת אי נו נחשב שנאהל בבית אלא הבית טהור, והטומאה נאהלת ע"י תקרת העליה הרי שהעליה טמאה והבית טהור. אולם כאן הא הפחת סתום ע"י הסנדל והוי אהלת הסנדל ע"ג הטומאה שתחתיו משלים אהלת תקרת הבית על הטומאה והטומאה מתפשטת בבית ואינה נחשבת שהיא נאהלת ע"י תקרת העליה ומתפשטת בעליה. **ע"ע ר"י קורקוס בכס"מ פל"ז ה"ד** שהקשה על הר"מ מדוע בטומאה תחת הסנדל העליה טהורה ומ"ש מארובה פחות מפו"ט וטומאה תחתיה בבית והניח ע"פ הארובה דבר המק"ט שהבית והעליה טמאים, ותי' שסנדל שנכנס בעובי המעזיבה והוא חלק מן התיקרה הוא ודאי מונע מהטומאה לבקוע לעלליה למרות שהיא מק"ט ואינה חוצצת מפני טומאה. משא"כ כשהניח כלי אינו נחשב חלק מהתיקרה והאהל נעשה ע"י תיקרת העליה ולכן טומאה בוקעת לעליה, וכ"ז בכלי ולא בסנדל כמש"כ הרי"ק, אולם את הרא"ש ודאי יש ליישב כן שסנדל גרע שהוא תיקרה אף שמק"ט מ"מ המקום שתחת הארובה הוא כמקום לעצמו והטומאה מתפשטת בבית ולא בעליה. **אולם במהר"ם ליכא סתירה,** דהא נקט שם שבהניח בארובה העליונה דבר שאמק"ט הטומאה מתפשטת רק בבית, אולם בהניח דהמק"ט לעולם אם הטומאה תחת הארובה הטומאה רוצצת למעלה וכל העליה טמא, ולכן אוקים הכא שהטומאה בבית. **ועיין מ"א** שאם כסברת הר"י מדוע ביש פחת פו"ט העליה טמאה הא הסנדל חוצץ, וצ"ל שהסנדל ק מצטרף לתקרה לחצוץ, וביותר בפו"ט דהוי מקום חשוב אין הסנדל מצרף ב' צדדיו לייחשב אהל לחצוץ.

**בתוספתא** לפי גירסת הר"ש לכאורה מיירי שטומאה בעליה, וסנדל פירות התיקרה ויש טיט דק החוצץ, אם היא מחציו העליון של מעזיבה הרי שהטיט חוצץ והבית טהור. ואם הסנדל והטיט מחציו ולמטה, הרי שאם יש שיעור טע"ט לפחת הבית טמא ואין הטיט חוצץ. ועולה כאן חידושים גדולים, שבאמת הפחת יותר מטפח והטיט בכה"ג חוצץ רק אם הסנדל והטיט בחציו העליון הטפל לעליה ואז הטיט חוצץ, אבל אם הסנדל בחציו התחתון שוב אין הטיט חוצץ והטומאה מתפשטת מעליה לפחת ומשם לבית. ואם אין בפחת פו"ט ואין התפשטות הטומאה הרי שמונים כדרך שמונים למת, וצ"ע הא מיירי בטומאה בעליה והסנדל נכנס לבית ולענין מה מונים כמי שמונים למת, ואולי שכלים או אדם שבבית הנוגעים בסנדל ודוחק . הנה בלא הטיט אם הפחת יש בו טע"ט ל"ש לדון חציו ולמעלה א למטה דמ"מ הטומאה מתפשטת מעליה לחציו עליון של פחת ומשם לחציו תחתון ומשם לבית. ולפי"ז באמת חציו עליון וחציו תחתון של מעזיבה הם ב' מקומות מופרדים זה לעליה וזה לבית, וי"ל שבכה"ג אף טיט דק מונע חיבור בין ב' המקומות שלא תתפשט הטומאה מהכא להתם, משא"כ בטיט בחציו תחתון הרי שחצים תחתון נידון כחדא עם הבית והטיט בא להפריד רשות א' לב' וטיט אינו חוצץ כמש"נ הר"ש, ועיין.

**וגירסת הגר"א** היא שבסנדל מחציו ולמעלה "טהור" ול"ג "בית טהור", דהיינו דמיירי באופן דמתני' דטומאה בבית וסנדל נכנס לחציו העליון של המעזיבה אז הטיט חוצץ, ואם הסנדל בחציו התחתון של מעזיבה הרי שאין הטיט חוצץ והטומאה מתפשטת לעליה, ובאין בה פו"ט מונים בו, והכל כמש"נ, שבחציו ולמעלה הוא מקום נבדל מחציו ולמטה ולזה הטיט חוצץ להשלים ההבדלה, ולמנוע התפשטות הטומאה מרשות לרשות, אבל מחציו ולמטה שהטיט בא לחצוץ בתוך רשות א' לזה אין כח לטיט והטומאה מתפשטת לעליה. **ועיין חזו"א ו' א'** מה שהקשה על הר"ש, ואיני מבין שהוא השווה את הר"ש לכותל שבין ב' בתים ואין פתח בין הכותל לבית, וכאן מיירי שיש פתח להתפשטות הטומאה, ועכ"פ להנ"ל יש ביאור בדברי הר"ש וכל דברי החזו"א שם אינם שייכים לכאורה.

**מ"ה:** מבואר שקורות זה עג"ז חוצצות וזה כנגד אויר של זה הוי חבוט רמי, **ובר"מ** דמיירי שיש בין הקורות טפח אף אם הקורות פחות מטפח חוצצות כסריגי חלונות עיין פ"ח מ"ד ובתוס' בר"ש שם.

**ועיין חזו"א י' יא'** שסריגי חלונות חוצצין דוקא אם הם שתי וערב ואין יותר מטפח הן באורך הן ברוחב.

**ובמרכה"מ** הוכיח מכאן וכן מהר"מ בט"ז ה"ה לגבי קדירה תחת ארובה, שאם היה בין הקדירה לשפת ארובה פחות מטפח הבית טמא, דהיינו שב' רשויות המובדלות באויר פחות מטפח טומאה עוברת מזל"ז. ולכן גם כאן אם בין הקורות פחות מטפח איר הטומאה עוברת מזל"ז, וכן שי' הר"מ שחריץ חוצץ דוקא אם הוא בתיקרה ובמחיצות. **עיין לשון הריטב"א** סוכה כב' שכלים שמעל הקורה טהורים משום שע"י שיש פו"ט אויר בין הקורות ל"ח קבר סתום, ומשמע שאם יש אויר פחות מפו"ט הוי ק"ס וכלים שע"ג טמאים. וא"כ י"ל דלהכי כ' הר"מ דמיירי שיש אויר ביניהם פו"ט, ובאמת יעלה שקורות זה לצד זה ואויר פחות מפו"ט ביניהם אין הטומאה מתפשטת, בין כולם. ומ"מ ייחשב ק"ס משום שאין מקום שמשם הטומאה יכולה לצאת, וזהו חי' גדול, דבפשטות ק"ס הוא אהל שלם מלא טומאה שאין לטומאה מקום לצאת, אולם כאן הא האהל נגמר בסוף הקורה וממ"נ יש לטומאה מהיכן לצאת, ועיין.

**בר"ש** שאם אין בין התחתונות פו"ט אין ח"ר משום שאז בע"כ אין בעליונות פ"ט ודין ח"ר נאמר רק בקורה שהיא אהל במקומה שמצטרפת עם התחתונה אך אין יוצרים אהל ע"י ח"ר. ועולה שמה שאין בתחתונה טפח אינו חסרון, אלא שמכך שהכריח הר"ש שאם בתחתונה אין טפח ע"כ בעליונה אין טפח בע"כ דסבר שצריך שהעליונה תהיה במידה שווה לאויר שמתחתיה, ואם האויר טפח והעליונה יותר מטפח ל"א ח"ר.

**ורש"י מתוס' בסוכה כב'** סברי דסגי שאם האויר למטה פחות מטפח והקורה מעליה טפח אמרינן ח"ר, דהיינו דנקט תרתי, שאין צריך אויר טפח, וכן שלא איכפת לן שהקורה רחבה מהאויר ועולה ע"ג קורה תחתונה.

**ועיין ריטב"א סוכה כב',** דהביא דעת רבו שצריך שהקורה תהיה כשעור האויר, וקורה יותר מטפח והאויר טפח ל"א ח"ר, אולם הריטב"א עצמו נקט שבכה"ג אמרינן ח"ר, אבל בעליונה טפח ואויר פחות מטפח ל"א ח"ר, דהיינו שלריטב"א אין חסרון שהקורה רחבה מן האויר אלא שאויר פחות מטפח ל"ש ביה ח"ר, ואולי מכיון שכבר נחשב סתום ל"א שהקורה שמעליה מצטרפת לאהל א' עם התחתונות.

**עיין גר"ח פ"ה מסוכה** שדן בארוכה להוכיח שה' אהלין זה לצד זה עליון ותחתון צריך לדין ח"ר, ול"א שטומאה מתפשטת מאהל לאהל, וא"כ מתני' פי"ד שזיזין זה ע"ג זה וא' עודף על חבירו שהטומאה עוברת מכאן לכאן, וכן

ארובה שבין בית לעליה. ולהנ"ל הא אתינן משום ח"ר, וא"כ צ"ע על שי' הכס"מ בדעת הר"מ שאין ח"ר אלא אם הקורה במידה שווה לאויר שתחתיה הא התם תקרת העליה גדולה מהאויר שתחתיה וכן בזיזין, ולכן הסיק שדין זה שצריך שהקורה תהיה במידת האויר זהו דין בהל' סוכה עיי"ש, ועכ"פ דלא כדמשמע בריטב"א הנ"ל, וקשה קושיות הגר"ח על הריטב"א הנ"ל.

ויש מקום ליישב, שבמתני' דידן שהקורות זה לצד זה ואין הם כלל זעג"ז, הרי שבאים ליצור תקרה שווה ע"י ח"ר, וזה דוקא אם הקורה והאויר שווין, אולם בב' קורות א' יוצאת מחברתה, וכן בית ועליה וארובה הרי שכל תקרה היא במקומה תקרה, והוי תקרה ע"ג תקרה, ומעיקרא לא באים ליצור את התקרה, אלא באים לצרף תקרת בית ועליה, ובזה דין ח"ר אינו יוצר באמת תיקרה שווה אלא דין ח"ר רק להעמיד סתימה לארובה או המשך התקרה הנמוכה ע"י זיז שמעליה ובכה"ג אין צריך שיהיה הקורה והאויר שווין ועיין.

**מ"ו:** קורה וכו' יש בה פו"ט מביאה וכו' ובר"מ שאם מקצתה יש בה פו"ט אף אם יש מקום צר הטומאה מתפשטת לשם. עיין תוס' חדשים שציין למתני' פט"ו מ"ב כראיה לר"מ ושם ביאר הר"מ שב' טבליות טע"ט שנוגעים בזוויות אין הטומאה עוברת מזה לזה מכיון שצריך שהחבור בין ב' אהלין יהיה של טפח ושם רק הקצוות נוגעות. ולפי"ז אין ראיה כלל לנידון דידן אם קורה שתחילה טפח ומתקצרת אם הטומאה מתפשטת לכולה, וכנראה התה"ח הבין דמיירי שהיו ב' טבלאות שתחילתן טע"ט ובהמשכן מתקצרות, ובזה אם המקום המתקצר נוגע לטבלא אחרת אין הטומאה מתפשטת לשני אך הוא עצמו טומאה מתפשטת אליו וראיה להר"מ. עיין חזו"א יג' יב'. ועיין רא"ש פט"ו מ"י שהבין ליהפך שבאמת מתני' שם מיירי כנ"ל שהיו ב' קצות טבלאות פחות מטע"ט ואין טומאה עוברת משום שהיא עצמה אינה אהיל דלא כהר"מ, אך י"ל דהת"ח הבין שכל קצה טבלה מאהיל ורק אינו מעביר הטומאה לקצה טבלה שעל ידה, והטעם י"ל שקצה טבלא האהלה שלו הוא מדין טפלות לקורה רחבה טפח ואין לו כח להעביר האהלה לטבלה שעל ידו. בחזו"א וברש"ש דנו אם להר"מ כל הנ"ל הוי מדאו' או מדרבנן. וכן אם טומאה תחת המקום הצר אם מתפשט למקום הרחב, וכן אם המקום הצר חוצץ בפני הטומאה ותלוי בהנ"ל אם הוי דאו' ואם טומאה תחת הצר מתפשט לרחב אז מסתבר שהוא גם חוצץ בפני בקיעה , ועיין.

**עיין ש"ך שע"א סקי"ד** ודטול מרבבה שם שנחלקו אם קורה המתקצרת מביאה טומאה מאהל לאהל, ומשמע שודאי הטומאה מתפשטת למקום הצר. **עיין חכמ"א קנט' יא'.**

**מ"ז:** לביאור כל הראשונים תחת העמוד אם אפשר לרבע טע"ט שוב גם המקום שאין בו טע"ט הוא מן האהל ומשום שפועי אהלים, **עיין בועז שלהי אות ז'** דנקט שאין שבועי אהלים באהל הנעשה מאליו, ולכן מוקי שהיה כל המקום כולו טע"ט וצ"ע. **ועיין ראב"ד פי"ב ה"ח** שביאר הכל באופן אחר שבתוך חלל העמוד אפשר לרבע ו' על ו' טפחים ומהם טפחים למחיצות ונשאר ד' טפחים על ד' טפחים אויר, ומיירי או שהעמוד חלול, או שחוקקין העמוד, ועכ"פ בכה"ג שהטומאה תחת העמוד ומכיון שיש מעליה דע"ד שוב אף הקצוות הפחות מטפח נידונים כשפועי אהלים. עיין בראב"ד שם שהקשה מדוע צריך לכל הנ"ל הא מכיון שהעמוד חלול א"כ העליון מאהיל על התחתון כאדם חלול, ותי' או שהנ"ל אמרינן רק באדם המק"ט, או דמיירי בעמוד אטום וחוקקין עיי"ש. ושי' מחודשת שצריך דע"ד, וצריך דפנות טפח, **עיין חזו"א טז' יא'.**

**בתוס'** סאה שהקפה ג"ט יש בה רוחב טפח ולכן תקרת הסאה המעוגלת יש בה אהלה טפח ולכן מעברת טומאה מקצה שלה שמעל הטומאה לקצה שמעל כלים, אולם כלים שעליה אינם טמאים, ולמרות שסאה הוא כלי ואינו חוצץ מ"מ לענין הבאת טומאה צריך טע"ט ברום טפח, דהיינו שתקרת הסאה היא אפלה של טפח, ולכן כלים שתחתיה טמאין , אולם שיצטרפו אהלים ושיעבור טומאה מאהל לאהל לזה צריך שיהיה מליא טומאה בתוך טע"ט על רום טפח, ולבסוף כ' הר"ש שאם מחשבים דפנות הסאה ויחד יש טע"ט הרי שמדרבנן הוי אהל להתפשטות הטומאה. **ועיין חזו"א טז' י'** שהקשה מפ"ט מי"א שכוורת באויר שבתוכה טומאה תחתיה טמא אף שאין שם טע"ט ברום טפח, ויש לחלק שהתפשטות ממקום טע"ט מרובע מתפשט לתחת הכוורת אף שאין בו טע"ט מרובע, אולם טומאה במקום פחות מטע"ט מרובע אולי אינו מתפשט לחוץ , וצ"ע. ועכ"פ עולה בר"ש שאהלת אהל מטומאה לכלי אי"צ טע"ט מרובע, שאין צריך שהטומאה והכלי יהיו במקום א' שיש בו טע"ט מרובע וסגי באהלה של אהל טפח בגובה טפח אף שדפנות מצמצמות המקום ורק להתפשטות צריך מליא טומאה טע"ט ברום טפח.

**והר"מ פי"ב ה"ח** פסק שצריך שהיקף הסאה יהיה ד' טפחים ומחצה, **ועיין כס"מ וזר זהב בתוס'** שצריך בתוך הסאה טע"ט מרובע, דהיינו דלא כהר"ש אלא אף אהלת טומאה צריך בתוך טע"ט מרובע, אולם בתוס' וכן בר"מ שאם הסאה מוגבהת מהקרקע חצי טפח שוב סגר שיש בהקיפה ג"ט ואז יש באמצעה רוחב טפח ומאהיל על חצי טפח מחללו של סאה וחצי טפח שמתחתיה , והכל צע"ג, ונראה לבאר שהסאה אם מוגבהת חצי טפח היא באה להאהיל על תחתיה ואז דפנותיה כמאן דליתא ובאמצעה היא טפח המאהיל עד הקרקע ואין דפנותיה מצמצמת הטע"ט מרובע, אולם אם

הסאה עומדת על הקרקע הרי שהיא באה לאהיל לתוכה בלבד ובזה הדפנות מצמצמות חללה.

**והראב"ד ביאר התוס'** שגבוהה חצי טפח סגי בהקפה ג"ט, שמיירי שדופן הסאה עובי חצי טפח ואז מצטרף לחלל טפח, ואם הוא אויר מלמטה אינו מצטרף , **ועיין גר"ח פי"ט (ג')** דנקט ליהפך דלהר"מ עובי הכלי מצטרף ולראב"ד לא, ואיך שיוצא לנו הר"מ שמצריך היקף ד' טפחים ומחצה סובר שאין מצרפים עובי הכתלים ואויר שמחוצה לה, ולהראב"ד מצרפים וצ"ע.

**מ"ח:** מבואר שטומאה מודבקת לאסקופה, דהיינו שפתח הבית שמשקוף באמצעו. הרי שהמשקוף ולחוץ חשיב אסקופה ולר"א הוי כתוך הבית ולר"י כחוץ לבית, אולם בטומאה טמונה תחת קרקעיתו של אסקופה ודאי נידון מע"מ. ומודבק למשקוף מבחוץ לת"ק ודאי נטפל לבית ולר"י טהור.

**וברא"ש** דמיירי שאין תקרה מעל האסקופה, שאם היתה תקרה ודאי הוי אהל והטומאה נכנסת לבית **וצ"ע** א"כ מדוע תחת האסקופה הבית טמא, והיכן משזחת לה טפלות לבית בלא שום אהל כלל והבית יהיה מחמ"כ טמא.

**והנה התוס' בחולין קכו'** מוקי דמיירי בחיה תקרה מעל האסקופה פחות מטפח, **ותמהו המהר"ם הרש"ש והחזו"א ז' טו'** דממ"נ אם הדלת פתוחה הוי אהל א' ויכנס הטומאה ואם הדלת סגורה שוב ליכא אהל טפח ומדוע טמא, **ולפמש"נ** י"ל דאף שהדלת סגורה שהאהל פחות מטפח ואינו מאהיל מ"מ יש אפשרות להטפיל הטומאה לבית, אולם כ"ז שייך במונחת תחת האסקופה אולם במודבק באסקופה צ"ע איך האהל חצי טפח מאהיל, ואולי גם כאן הוא משום טפלות לבית, וצ"ע. והחזו"א ביאר התוס' דמיירי בדלת פתוחה ויש במקום שהדלת נסגרת חקק וצריך להגיע לח"ר עיי"ש ודוחק.

מודבק לשקוף טמא ור"י מטהר, יש לדון שגם כאן הנידון הטפלות לבית, דהא הדלת סגורה ואין אהל טפח. אולם עיין ר"ש שלהי פי"ז דדנים שם התפשטות הטומאה תחת המשקוף אם נכנסת לבית, ויש לדון אם התפשטות הטומאה נמי שייך בה נידון דטפל לבית, ועיין. ועכ"פ הוי נידון כמו באסקופה , **ועיין א"ר** שמודבק למשקוף הוא ענין חדש אם גזרינן אלו טמא בבית דנגע במשקוף וכדלהלן. היה נתון בתוך המשקוף, הנוגע במשקוף טמא, **ובר"ש** שכאן מחמרינן משום סטל"צ . דהיינו שבטומאה מצד המשקוף פחות משייכים אותו לבית, וטומאה בבית יותר משייכים אותו לחוץ. **עיין חזו"א ז' טז'.**

**אולם בא"ר** כאן נקט שבנוגע במשקוף מבחוץ ממשיך את אהלת האהל אליו ומביא אליו את הטומאה מדאו'. ונקט הגר"א שבטומאה מודבקת במשקוף גובינן שיטמא אלא טומאהבפנים ונגע מבחוץ. **ועיין חזו"א ז' טז'** שעמד שכמו שהניח ידו ממשיך ע"ע טומאה אף שאין בידו טפח. ןמשום שאדם מאהיל בכל שבו, כ"כ בטומאה הדבוקה למשקוף מבחוץ מצטרפת לאהל במשהו משום שטומאה נמי מאהלת בכלשהו. ובאמת בר"מ הי"א ופכ"ה ה"ו י"ל דסבר בין באדם הנוגע בשקוף בין טומאה נוגעת בשקוף יהיה טמא מדאו', עיי"ש ועיין גם בחזו"א כנ"ל.

ואם הסברא בכל הנ"ל הוא כמש"נ. שבאהלת דבר הנטמא או דבר המטמא שהוא במשהו, הרי שהוא מצטרף לאהלת הבית במשהו, דהיינו שב' קורות א' טפח וא' פחות מטפח אין הפחות מטפח מצטרף לאהל א' עם חבירו.שדוקא ב' אהלין כשלעצמם מתחברים אך אין הפחות מטפח שאינו אהל לעצמו מצטרף להיות אהל א' ולחדש ע"ע שם אהל, משא"כ דבר המק"ט או טומאה שאין באים להרחיב את המרחב של המקום המואהל, שבב' קורות הנידון להרחיב מקום מואהל וזה רק בחבור א' אהלין ולא בפחות מטפח שרק עם חבורו יאהיל, אולם דהא אדם וטומאה באים ליצטרף כדי לעשות מעשה אהלה וליטמא ולא כדי להרחיב את המרחב המואהל, ובזה כלשהו מצטרף לייחשב כחדא עם משך התקרה כדי לייחשב מאהיל במשהו על המת, ובין אדם המצטרף למשקוף מאהיל משהו על המת שבבית, וכן טומאה המצטרפת לאהל לאשווי מעשה אהלה על כלים שבתוך הבית, בזה אי"צ טפח, והדבר מובן מאד.

**אולם דברי הר"מ כאן בפיהמ"ש** הם שממתני' דידן שהנכנס לבית במקצת הוא כנכנס כולו, ולכאורה אם הנידון הוא שידו המצטרפת למשקוף הבית נחשבת כמאהלת על הטומאה אין בזה ענין כלל עם מקצת ככולו, דפשוט שהמושיט יד מעל מת נטמא ולא צריכים לענין זה של מקצת ככולו. וע"כ האדם המושיט יד למשקוף אינו נטמא משום שהוא מאהיל, אלא נתחדש שהמושיט יש למשקוף הבית נחשב שובה בתוך הבית ובאמת אינו מושך אהלה מכיון שהוא פחות מטפח , אולם הוא נחשב בכה"גד שובה בתוך אהלת הבית ואולי זה דין שנכלל בכלל מקצת ככולו הנאמר בנטמא שסגי בביאת מקצתו ככולו. אולם בטומאה אי"צ לדין מקצתו ככולו, וודאי אם מקצתה בתוך האהל מטמאה, וא"כ אולי כאן לא נתחדש שבמגע מבחוץ יחול דין של מקצת ככולו וזהו שי' הגר"א, וצ"ע.

הנוגע באסקופה לר"א טמא שאסק'ופה כבית, **וצ"ע** איזה טומאה יש לנוגע בבית, **ובכס"מ** דהבית כק"ס, ובפשטות זהו טומאה דרבנן. ולר"י חלוק טפח ולמטה טהור, ולמעלה טמא ולמרות דלר"י אסקופה אינה כבית, אך משום סטל"צ אסקופה נחשבת כבית. ובחילוק בין פחות ליותר מטפח בתויו"ט השווה לפ"ט מט"ו לענין ארון מרובע שטפח התחתון כקרקע ואינה מטמאה. **עיין ראב"ד פ"א הי"א** שפחות מטפח כקרקע כמבואר בשבת צז' לענין לבוד כקרקע שא"א רה"ר תילקט במלקט ורהיטני. ובר"מ שזהו מדרבנן , ובכס"מ דהוי דאו' משום ק"ס, ונקט דהר"מ סתר עצמו לעיל שכ' שבצירף ידו נטמא, וצ"ע מדוע הר"מ לא פי' דמיירי בצירף ידו ומ"מ למטה

מטפח טהור ובאמת כן פשוט שצירף ידו הוא משום אהל וצריך שיצרף ידו גובה טפח, ומדוע כ' הר"מ שזהו מדרבנן, ובראב"ד לא נתבאר אם מדאו' או מדרבנן. **ובא"ר** שחיישינן שמא יש חור תחת האסקופה ונטמא, וצ"ע כוונתו ובבועז שחיישינן שמא יש חור מהאסקופה עד הבית ונטמא, ובפחות מטפח ל"ח.

**תוס'** ב' זיזין וכו' לא נתבאר מהו המקרה, **עיין חזו"א יא' יד'** דמיירי בכותל שיוצא ממנו זיז מכאן וזיז מכאן, ויעלה שבאינו יוצא לא' מן הניזון הטומאה נטפלת מהכותל לזיז הקרוב , ועיין חזו"א שצ"ע שיש טפלות מכותל לזיז. ומייתי הר"מ והראב"ד פכ"ד ה"ח דמיירי בב' פתחים ואכ"מ.

קוברי המת וכו' **בר"ש** שנחלקו ר"א ור"י אם אמרינן ח"ר בין נושאי המת עם הזיז פחות אף יותר מטפח, והאם צריך שיכנס אהלת הנושאים לתוך הבית, עיין חזו"א יד' ט' ואכ"מ.

**פי"ג**

**מ"א:** העושה מאור וכו' ומתבאר ד' מדות , **חלון למאור** בתחילה סגי בשעור קטן, מכיון שכוונתו שיהיה חלון סגי בשעור קטן. ולהיפך חלון שסתמו צריך שעור גדול יותר, וחלון לתשמיש צריך שעור גדול יותר, וחלון הנעשה מאליו צריך שעור הגדול ביותר, ולא ברירא לי כעת בחלון לתשמיש מה שיעורו בשיירי חלון בבא לסתמו, וכן בחלון הנעשה מאליו מה שיעורו רבא לסתמו אם ג"כ באצבעיים על רוחב גודל.

**עצם ענין של חלון,** לכאורה עניינו שטומאה יוצאת בפו"ט, אולם צ"ב הא באם לצרף ב' חדרים ע"י חלון לייחשב חדר א', וא"כ צריך לדין צירוף אהלים וצריך דין ח"ר או גו"א לצרף גובה החלון לתקרה , וא"כ צריך שיהיה בעובי החלון טפח כדי לאשווי חר"י וע"כ או שחלון הוא סיבה חדשה מג"ה עיין ר"ש מ"ד דמייתי ספרא לרבות חלון, וא"כ אינו כלל משום צירוף אהלים. או שע"י החלון בטל המחיצה המפרדת בין ב' האהלים, **עיין מקד"ד סק"ד, ועין גר"ח סי' רפא' ותח'** ע"ע **בחזו"א** שחלון מחמת חשיבותו אי"צ עובי טפח אלא גם בפחות מטפח הוא שעור מקום ליצטרף לאהלים שמצידו ובאמת ע"י ח"ד וגו"א. **עיין חזו"א יז' ב'** ויש לפקפק אם החזו"א מתכוון שחלון הוא רשות לכל דבר אף שאין בו עובי טפח, וצ"ע. **עוד יש לברר** דבחלון הנעשה מאליו צריך מלא אגרוף, ומדוע לר סגי בטע"ט, ובאמת איך הדין אם יש חור בקיר שאינו לשום תשמיש ויהיה טע"ט האם לא יעבור טומאה מכאן לכאן, ועכ"פ אם החור בקיר יהיה טע"ט ברום טפח שהטומאה נכנסת לתוך הקיר ומשם לחדר השני, וא"כ איך הדין בנעשה מאליו ששעורו מלא אגרוף האם באופן שיהיה בתוכו טע"ט ברום טפח אי"צ מלא אגרוף. ואם אלולי חידוש של חלון מחשיבים את הקיר סגור והחלון מתבטל, א"ש שלעולם צריך שם חלון, אולם לחזו"א רק נתחדש שאף פתח קטן יש לו חשיבות תשמיש, וא"כ מדוע לעולם טע"ט אינו נחשב פתח שיתפשט לשם ומשם הטומאה. וכן עדיין צ"ע בחלון טע"ט ברום טפח שטומאה נמצאת שם מדוע לא תתפשט לב' הבתים , ואולי אה"נ, וצ"ע. או אולי כל חלון בקיר בטל וכאילו סתום אלולי יש לו שם חלון לאורה או לתשמיש וצ"ע. **שו"ר בחזו"א יז' ט'** דנקט שחור בקיר הנעשה מאליו פחות ממלא אגרוף הריהו כסתום.

הנה לטעם שחלון הוא ביטול מחיצה, וכן אם הוי ג"ה שטומאה עוברת בין ב' בתים ע"י חלון, א"כ זהו רק שחלון הוא מעבר התפשטות הטומאה בין ב' חדרים , אולם אם אין רק בית וחלון פתוח לאויר העולם וטומאה בחלון וכלים בבית וליהפך האם יאמרו שמדין חלון יעבור הטומאה מבית לחלון ולהיפך. אולם לטעמו של החזו"א החלון הריהו כאהל טע"ט ויעבור טומאה בין הבית לחלון, **עיין חזו"א יז' ב'** שהביא כמה הוכחות שחלון טומאה עוברת ממנו לבית וליהפך.

ובענין אם החלון הוי דין דאו', **עיין ש"ך יו"ד שעב' ב'** דהוי דרבנן עיי"ש תפאל"מ ופ"ת , ומאידך **במג"א או"ח שמג' ב', דהוי דאו', ועיי"ש רע"א, ועיין חת"ס שו"ת יו"ד שמ'** שלענין לאו דלאו יבא אין חלון מצרף. **עיין חכמ"א קנט' ה'. ועיין גר"ש ב"ב סט"ז** שחקר אם ע"י חלון נעשה אהל א' או"ד הוי שעור שהתפשטות הטומאה ונ"מ בב' חצאי זיתים א' בחדר זה וא' בחדר זה וחלון באמצע.

שעור מלא מקדח, **עיין רש"ש** שאולי צריך מרובע שאורך ורוחב שעור מקדח. **עיין חזו"א יז' י'.**

**הבאנו את דברי הר"מ** כאן שמאור שעורו קטן משיירי מאור, **אולם שי' תוס' ורמב"ן וריטב"א ב"ב יט' ע"ב** ששיעורו גדול יותר. וסברת הר"מ מובנת שבבא לסתום החלון, ודעתו לסתום כולו הרי שכדי שייחשב חלון צריך שעור גדול יותר ממי שרוצה לקיים את החלון. **ועיין בר"ש בתוס'** ששיירי חלון זהו למי שבא לסתום ולא נשאר לו טיט, אולם לתוס' צ"ל לאשווי חלון צריך שעור גדול אולם חלון גדול שכבר היה חלון לבטלו צריך שיעמוד על שעור קטן מאד. אולם צ"ע מדוע צריך דוקא בדעתו לסתום, דהא ק"ו אם אין דעתו לסתום שייחשב חלון בשעור קטן, וצ"ע. **עיין סד"ט.**

**עיין רש"ש** שיקשה ולשי' תוס' ממ"ב שחלון למאור שעשה תקרה באמצע העליון במקדח. וצ"ע מכיון שבא מחלון גדול סגי באצבעיים. והוכיח כהר"מ , עיי"ש מה שיישב לשי' תוס'.

**עיין רמב"ן וריטב"א ב"ב יט'** שלחלון לתשמיש מיעוטו בכלשהו,וחלון הנעשה מאליו יש לו שיעור למיעוט ולא מבואר שעורו. עוד שם שחלון למאור אין אוכלין ממעטין אותו אלא דוקא סתימה ע"י בנין, וכמו שמשמע בתוס' שדוקא בא לסתמו בטל ממנו שם חלון , ואין אוכלין סתימה.

**הר"מ בפיהמ"ש** שחלון הנעשה מאליו מיירי בארובה והוי חלון העשוי למאור, **אולם בר"מ פט"ז ה"ד** מייתי נמי חלון הנעשה מאליו בין בית לעליה ששעורו במלא אגרוף אף שאינו לאורה, ונ"מ שלחלון לאורה יש שעור לסתמו ולתשמיש שעורו בכלשהו.

**עיין מ"א** שמלא אגרוף הוא רק שעור לחלון, אולם לענין אהל ודאי אף פחות ממלא אגרוף ויש לו שעור טפח אף שנעשה מאליו אינה רצוצה, עיין מה שיישב עפי"ז קושית תוס' בפסחים ט' ע"ב. **וכן בר"מ פי"ד ה"ב** שנעשה מאליו באגרוף, **ולענין אהל פסק פי"ג ה"א** ששעורו בטפח. **אולם עיין חזו"א יז' ג'** שכ' שבחור בקיר הנעשה מאליו פחות ממלא אגרוף הוא כסתום , ואפי' בתוכו בצד א' טומאה ובצד א' כלים אין מטמא אלא הטומאה רוצצת. והמשנה פ"ג מ"ז והר"מ לענין אהל מיירי בחור שאינו בכותל וחשיבותו לרבנן בטפח. והוכיחכן מהתוס' בפסחים הנ"ל ודו"ק.

**עיין ר"מ פי"ד מ"א,** וכן פיהמ"ש פ"ו מ"ב, שחלון לתשמיש שעורו בטפח משום הכלל שטומאה יוצאת בטע"ט, ומשמע שאינו שעור חלון כמו למאור או בידי שמים, אלא חוזר לכלל של טע"ט. **ועולה** שלחלון לאורה יש לו סיבה לייחשב חלון בשעור קטן, וחלון הנעשה מאליו נחשב כסתום אף בטע"ט עד שיהיה מלא אגרוף, וחלון לתשמיש אין לו שום סיבה להיות גדול או קטן ולכן שעורו ככל שעור התפשטות הטומאה בטפח, ולמרות שאין חלון הוי התפשטות הטומאה ככל פתח, אלא רק שע"י בטל המחיצה או שהוא נחשב מג"ה כחלק ממקום הבית, או שמחמת חשיבותו הוא מקום לעצמו מ"מ נשאר בו הדין שאין התפשטות הטומאה אלא בטפח, ויש לעיין בזה. שאם כל ענין חלון הוא לשבור את כל המחיצה א"כ אין החלון כלל הדבר שדרכו עובאר הטומאה ממל"מ, ומדוע שיהיה דוקא בטפח.

סריגות מצטרפות לב"ש, **ובר"מ** מכיון שהאור נכנס דרך סולם, ומ"מ המשמעות שצריך שבין כולם יהיה שעור מלא מקדח, דלכאורה למש"כ הר"מ הסריגות כמאן דליתא שהאור נכנס בין כולם, אך מ"מ אילולי שיש בכולם שעור מקדח ל"ח חלון. ועיין. **ובאמת בחזו"א יז' יד'** דה"מ בחלון לאורה אבל לתשמיש לכ"ע אין צירוף דל"ש סברת אור נכנס דרך כולן. עדיין צ"ע בהבנה הא מכיון שהחלון סתום לגמרי והוי מחיצה גמורה א"כ איך טומאה מתפשטת, מה מהני שהאור נכנס דרך כולן אך מ"מ החלון סתום. וע"כ שבאמת הטומאה עוברת דרך האויר של חור א' מכולם, שחשיבותו כאילו הוא חור גדול מחמת כולם שהאור נכנס דרך כולם. וצ"ע.

**לר"ש** להביא ולא להוציא, ובר"ש בפי' השני שבטומאה בחוץ. שעורו באגרוף ומקדח, אבל בטומאה בפנים וכלים בחוץ לעולם בפו"ט, ולענין אורה אולי כל שם החלון הוא להכניס אורה ולכן הטומאה רק נכנסת, ולצאת צריך טפח. אולם הר"ש מיירי גם במלא אגרוף שלהכניס צריך שעור גדול ולהוציא סגי בטפח, וזה משום סטל"צ כמש"נ הר"ש. **ובאר** דלחומרא

שיתפשט הטומאה ממל"מ במקדח, אולם שייחשב פתח המציל שאר פתחים דוקא בפו"ט עי**ין חזו"א יז' ז'.**

**בתוספתא** הגיפו למאור וכו' בפו"ט, ופי' הר"ש מכיון שאינו עשוי למאור אלא לפי שעה, וא"כ שעורו בפו"ט ככל פתח ששעורו בפו"ט שאין כאן מעלת מאור ששעורו במקדח, **עיין חזו"א יז' יד'.**

וכן בחלונות זה לפנים מזה כ' הר"ש שהפנימית בפו"ט וכנ"ל.

**ברמב"ן ב"ב ע"א מייתי ירושלמי** בחלונות זה לפנים מזה שכולם במקדח , **עיין סד"ט** דהכא באינם מכוונות והתם מיירי במכוונות זה כנגד זה.

**מ"ב:** חלון לאויר וכו' בר"ש או דהיינו למאור, או דהוי לראיית פרדסים, **עיין תוס' ב"ב** יט' ע"ב שיש לו שעור קטן מלמאור. **עיין חזו"א יז' יד'** מ"ש מחלון לזון עניו ששעורו בפו"ט. **עוד בפ"ש** דלאויר הכוונה שאין תקרה קבועה עליו שמבטלת ממנו שם חלון, אך דוקא בתקרה קבועה, ולכן שייך מוציא ומביא ע"י אהל שאינו קבוע להכניס ולהוציא הטומאה . **ודלא כהרא"ש לעיל מ"א** שחלון לאורה להביא טומאה מבית לבית ולתקרה שמעליו, וע"כ שנתן תקרה דמתני' הוא תקרה ומחיצות שאז בטל שם חלון. ועולה במתני' שחלון לאורה שעשה לו תקרה נהפך מעצמו לחלון לתשמיש בפו"א ול"ה כככחלון הנעשה מאליו ששעורו באגרוף. **עיין חזו"א יז' יג' יד'.**

נתן התקיה באמצע התחתון בטפח, **עיין חזו"א יז' יג'**  שהתחתון בטפח בצירוף העליון.

עיין מש"כ לעיל קושית הרש"ש מדוע חלון שנתן תקרה באמצע ל"ה שיירי חלון וסגי באצבעיים והוכיח כהר"מ שאצבעיים גדול יותר, ועיין מה שיישב לשאר ראשונים.

**בתוס'** חלון בן ב' בתים בטפח, סתר את החיצון אע"פ שלא חישב במקדח, **וצ"ע** מדוע ל"ח חלון הנעשה מאליו, וע"כ שכבר היה חלון אם לתשמיש אם לאורה לתוך בית ששעורו בטפח, ונהפך למאור ששיעורו במקדח ואי"צ מחשבה ולעצם יצירת החלון שהיה חלון.**עיין חזו"א יז' יג' .**

**מ"ג:** חור שבדלת שנחלקו ר"ע ור"ט אם בטפח או באגרוף , ובשייר למטה ולמעלה לכ"ע באגרוף. **ובר"ש** שבאמצע הדלת הרי שנעשה במכוון שלא רצה שישאר פתח למטה ולמעלה, משא"כ למטה ולמעלה נעשה מאליו שנגמרו הנסרים **וכן ברא"ש** כ' שנחלקו ר"ע ור"ט אם נעשה ע"י אדם ללא כוונת תשמיש אם נחשב נעשה מאליו. **ובר"מ משמע** שלכ"ע בלא כוונת תשמיש ל"ה חלון, אלא שבאמצע יש לו תשמיש.

והסברא נותנת דהא שעור פתח בפו"ט, אלא שפירצה בקיר אינה פתח ועתיד לסתמו, ולכן הנעשה מאליו רק מלא אגרוף לא אמרינן ביה עתיד לסתמא, אולם בפתח פתח ע"מ לקיימו ללא כוונת תשמיש מדוע לא ייחשב פתח

בפו"ט. (**עיין נקה"כ** יו"ד שעא' שחלון שבדלת אף שחישב לתשמיש אינו חלון.)

**ספרי זוטא** כל הפתוח לצורך טמא, ומשמע שיסוד חלון הוא מחמת שם פתח, ולא כמש"כ במקד"ד שבטל כל המחיצה, אלא שעצם הפתח לצורך הוא המעביר טומאה, ויש לדחוק שפתח שלא לצורך כמאן דסתום, ולצורך הוי חור המבטל את כל המחיצה. (ומשמע שבפתח חלון טע"ט ללא שום צורך אינו מטמא.) שי' ב"ש שחור שנעשה מאליו בכלשהו, וצ"ע.

**מ"ה ו':** אלו ממעטין וכו' **ולכאורה** הענין הוא להגדיר אם הדבר המונח בחלון הוא כחפץ המונח בחלון ואינו ממעט, או שהוא מתבטל לחלון וממעט, **ובזה** אם הוא דבר המטמא במת או הנטמא , הרי שמהיכי תיתי שיבטל, אלא ליהפך, הריהו טומאה הנמצאת בבית. וכן אם הוא מין הטומאה שבבית אף בפחות מכשיעור מצטרף למה שבבית לייחשב כטומאה בבית ואינו טפל לחלון. ורק אם אינו נטמא ואינו מטמא ואינו מצטרף לטומאה שבבית ואין לו כעת הגדרה ואין הוא נפעל או פועל טומאה הריהו מתבטל לחלון וממעטו.

**ובר"מ** דוקא באין עתיד לפנותו. דהיינו שצריך שיבטלו כמבואר בב"ב י"ט, **אולם הראב"ד פט"ו ה"ג** דה"מ בחלון דע"ד צריך ביטול ולא בחלון טע"ט שמתמעט ללא ביטול. **ותמה הכס"מ** היכן מצאנו כלל חלון דע"ד לענין העברת טומאה, **ועיין פ"ג מ"ו** שדע"ד נאמר רק לענין הצלת פתחים ולא לענין העברת טומאה. ובאמת **הראב"ד שם** **ה"א** שגם להעברת טומאה למת שלם צריך דע"ד וסגי למעטו לפחות מד', ולזה צריך ביטול, ולכזית סגי בטע"ט וסגי במיעוט בלא ביטול, **וצ"ע** ממתני' פ"ג מ"ו דמבואר שאין שעור דע"ד להעברת טומאה. **עיין חזו"א יז' ה'** שכוונת המשנה שם שטפח מהני להפקיע ק"ס ולהפיל על שאר פתחים, אם הם פחות מדע"ד, אולם כשיש פתח ובין כה אינו ק"ס והנידון רק העברת טומאה בזה למת צריך דע"ד, עיי"ש.

**ועכ"פ לראב"ד** דע"ד צריך ביטול וטע"ט אי"צ, **עיין גר"ש ב"ב טז'** דאף לראב"ד שעור העברת טומאה בטפח, אלא שבמת שלם חסר שם פתח להעברת מת שלום, ובדע"ד חל שם פתח ורק בביטול מבטלין אותו, משא"כ טפח אינו אלא מציאות שטומאה עוברת דרך טפח ולכן מתבטל מאליו בלא כוונת ביטול.

**בכס"מ תי'** שודאי להראב"ד טפח הוא השיעור להעברת טומאה, אלא שחלון שהיה חשוב דע"ד צריך ביטול לבטלו לפחות מטפח, אבל חלון שמעיקרא היה רק טפח מתמעט מאליו. עיין גר"ש ואבי עזרי שם שדע"ד הוי שעור שב' הצדדים נעשו אהל א' ולכן צריך ביטול, משא"כ טפח זהו שעור רק שהטומאה עוברת ולכן אי"צ ביטול, **וי"ל** בפשיטות שדע"ד זהו שעור חלון, והוי ככלי שצריך לבטלו, משא"כ טפח הוי רק שעור העברת טומאה, ופשוט.

**להר"מ** צריך לבטלו אף בסתמו כולו **עיין פט"ו ה"א.** אולם הראב"ד **והתוס'** ב"ב כ' ד"ה "היא" , **והרמב"ן והרביו"נ** שם, וכן **בר"ש פ"ו** מ"ב שבסתמו כולו אי"צ ביטול, עיין גר"ח בענין רקיק שבסתמו כולו מהני משום מחיצה ואי"צ לדין ביטול שם חלון. אבל אם אין כולו סתום יש פתח שיש לו חשיבות של טפח היות ולא ביטל המיעוט. **עיין קוב"ש ב"ב סקס"ט.**

**אולם עיין חזו"א יח' ג'** שודאי מהני מחיצה באמצע בית להבדיל חלק זה מזה אף בלא ביטלו, ורק חלון בין ב' בתים ונסתם הרי שאין כאן כוונה לאשווי מחיצה אלא הנידון הוא אם החלון בטל, בזה צריך ביטול להר"מ אף בסתמו כולו. **עוד כ'** שחלון לאויר העולם אי"צ ביטלו, שבחלון בין ב' בתים נחשב כבית א' ע"י החלון וצריך ביטול חלון, משא"כ חלון לאויר ליציאת טומאה מהני מחיצה בלא ביטול. עיי"ש דמייתי ראיות לכאן ולכאן.

אלו ממעטין את "הטפח", **עיין מ"א** מדוע נקט דוקא לשיעור טפח ולא שאר שעורין, ועיין משנכב"ז. ובר"מ יש שדייקו שדוקא חלון לתשמיש ששעורו טפח צריך מיעוט ע"י ביטול משא"כ חלון לאורה, **חזו"נ, וערוך השלחן כט' ב'.**

פחות מכזית וכו' **וברש"ש** דע"כ מכיון שהחצי זית אינו מטמא אף שהוא טמא הוא ממעט, **וצ"ע הר"ש** שכ' שאוכל חצי ביצה אוכלין מכיון שהוא טמא אף שאינו מטמא אינו ממעט, ובגר"ש בפי' שם שמת חשיב מטמא ול"ח דבר טמא אלא רק מי שקיבל טומאה ולא אם הוא מטמא.

**עיין חזו"א יח' ז'** שהקשה מדוע פחות מכשעורה אינו ממעט ע"י רובע עצמות דשדרה וגולגולת שהם אינו מצטרפים עם עצמות מאבר אחר, וא"כ שימעט , ותי' שאם יש רובע עצמות מגולגולת שאר עצמות יצטרפו אליו למרות שלא ישלימו שיעור מב' אברים ולכן אינו ממעט, ואף שבר"ש מבואר שעצמות ממעטות עם שדרה, אולם נקט החזו"א שאם יש רובע משדרה וגולגולת בשיעור שלם הרי שהפחות משעורה מכל איבר מצטרף אליו שאינו ממעט, וכן משמע ליה לחזו"א מפשטות הדברים שכל רובעי עצמות מצטרפות.

במש"כ הר"ש בסוגריים דלא תני לה דעם גולגולת אף עצם כשעורה אינה מצטרפת, ותמוה הא היא עצמה מטמאה ולכן אינה ממעטת ואי"צ צירוף, **עיין מ"א.**

**בר"ש** שפחות מביצה אוכלין ממעט מכיון שהטומאה דרבנן, וכן עכו"ם חוצץ שהעד טמא מדרבנן, אולם חבית של ע"ה אינו חוצץ משום שהוא טמא, התם מדרבנן חששו שהוא טמא מדאו'. **עיין ר" ורמב"ן חולין ל"ד** שה"ה לבינה מבית הפרס אינה חוצצת מכיון שיש לה עיקר מה"ת, **עיין מקד"ד מט' ד',** והרשב"א שבת צא' הוכיח שפחות מכביצה אמק"ט ולכן

חוצץ, עיין רמב"ן חולין שם שזהו סברא מסויימת דוקא באוכלין. **והר"ש** הוכיח מעכו"ם עיין **מקד"ד מב' ו' , וגר"ש שם עיין מל"מ** פי"ב ה"א.

הר"מ כאן פי' שפחות מביצה אינו מטמא, אולם בתדיו"ט דקדק הר"מ שפחות מכביצה הוא משום שכוונתו לבטלו משא"כ כביצה ( ומכאן הוכיח ששי' הר"מ שפחות מכביצה מק"ט) **וברע"א כאן** הקשה דא"כ להר"מ יש להוכיח ממתני' שצריך ביטול, ובב"ב שו"ט בזה. **עיין חזו"א** יח' ב', **וגר"ש** שם,**ואבי עזרי פ"ד** מטו"א.

**עיין מל"מ** יב' ב' שהקשה מהר"ש בכלים פי"ז מט"ו שכלי הטמא מדרבנן אינו מציל בצ"פ. **ע"ע מקד"ד מב'** ב' וגר"ש שם מהר,ש פט"ו מ"ב לענין שלחן שטמא מדרבנן ולכן אינו חוצץ.

נ"ע טהור ממעט, אף שמטמא בה"ב, וע"כ שאינו נחשב דבר טמא אלא האוכלו נטמא, **עיין גר"ש** לדף יט' סקכ"ג.

**בתוספתא** דשי' ר"י שקולית של עוג, דהיינו שכל חתיכה מן המת שאינה מטמאה באהל, ומכיון שהיא אינה מצטרפת לטמא ואינה נטמאת משו"ה חוצצת, וכמש"נ שרק הפעולה ליטמא או לטמא מחשיבה כחפץ הנמצא בבית ואינו ממעט, אך אם אינה פועלת או נפעלת בטומאה היא מתבטלת וחוצצת. ולכן אף נבילה ושרץ מתבטלין וחוצצין, (ומיירי שאינם מק"ט אוכלין כגון שלא הוכשרו ולא חשב עליהם).

**שם:** עשבים שתלשן , עיין תוס' ב"ב שם ד"ה "שעלו" שהקשה ממתני' לעיל פ"ח מ"ה שזרעים אינם חוצצין, ותי' דהתם מיירי לענין אהל, עיין מהרש"א סוכה יג' ע"ב שביאר לחלק שבתקרה הרוח מנפנפו עיי"ש. ובתורי"ד שם שאינם נעשים מחיצה אך הם מצטרפים למחיצה.

**שם:** והעכו"ם, וצ"ע הא ברפ"ו אדם אינו חוצץ. וי"ל או שכאן אינו חוצץ אלא סותם הפתח ע"י ביטול, או שאדם נעשה דפנ"א. חזו"א יד' ד', קה"י כד' גר"ח.

ספר תורה ,**עיין או"ש** מתפילין ה"ח שהוי פשוטי כלי עור ומק"ט רק מדרבנן, **עיין מקד"ד** ססנ"ד, **עיין יד רמה** בב"ב שהקשה דהא ס"ת מטמא ידיים.

מלח: בר"ש שדוקא להשלים לסתום חלון הוי מחיצה . ועולה שמלח אמק"ט , עיין ר"ש בעוקצין פ"ג מ"ה שמק"ט, עיין אבהה"ע פ"ה מאסורי מזבח הי"א.

שלג וכד' לרש"י ב"ב משום דנמוקים, ובר"מ פט"ו מטו"מ ה"ב משום שמק"ט, עיין יד רמה ב"ב.

**מ"ו:** אלו שאין ממעטין אין העצם ממעט ע"י עצמות, **ובא"ר** שבבית חסר שעור ומצטרף עם מה שבחלון, ודלא כר"ש שאין ב' חצאין מצטרפין. **ובר"ש** לעיל דאף אין רבות יש שעור מצטרף מה שבחלון. ויש לדון אם בכה"ג נמי דלא כר"ד, די"ל שמה שבחלון אם יכול ליצטרף הוא מצטרף אף שלא לצורך מ"מ כדי להחשיבו למטמא ונחשב מחמ"כ שעצם הנמצאת בבית ואינה טפילה לבית, אולם לר"ד שח"ש אין לו צירוף א"כ גם אם יש בבית שעור שלם אין הח"ש שבחלון מצטרף ושוב מכיון שאינו מטמא ואינו נחשב כחפץ המונח בבית לכן יתבטל, או"ד מודה ר"ד שאם יש שעור במק"א הח"ש שבמקום אחר מצטרף ונ"מ שמשו"כ לא מתבטל, ועיין.

**המהר"ם הקשה** בכזית מת בחלון אינו ממעט, הא אף אם היה ממעט הא הוא מטמא ב' הבתים שבצידיו מדין טומאה בחור שבין ב' בתים דשדייה לכאן ולכאן. כן נראה לפרש כוונת קושייתו. **עיין חזו"א ח' ט'** שדן להוכיח מהמהר"ם דלא כהראב"ד שמת ממעט מפו"ט דא"כ מה הקשה הא הכזית ממעט, ותי' שבכזית ממעט במקומו אך החלון בהמשכו הוא טע"ט והמת נוגע בחלל הבתים, ואף אם ממעט מקומו כהראב"ד מ"מ הקשה שפיר, אולם יש לומר כמש"נ משום שדייה, ועיין.

**והמהר"ם יישב** דמיירי שהכזית בתוך כ"ח שהיו כלפי בית א', הרי שאין הטומאה עצמה יוצאת לבית השני, אלא רק החלון, וס"ד שהכזית יסתום וימעט החלון, קמ"ל. ובתויו"ט תמה וציין המהר"ם רי"ש פ"ט דשם מיירי בכוורת שאמק"ט שאמרינן שאם פיה לחוץ אין הטומאה נכנסת לבית אלא ע"י חלחול, וצ"ל שכככאן נמי מיירי בחבית טהורה שאמק"ט , דאל"ה מכיון שהכוורת מק"ט א"כ הטומאה עצמה מטמאה את ב' הבתים. **עיין חזו"א ח' י'.**

**שתי וערב המנוגעים עיין מ"א** שהקשה מדוע דוקא המנוגעים, הא התוס' בשבת פד' נסתפק בכ"ח הראוי ליטמא במדרש אם חוצץ, וא"כ אף שו"ע שאינם מנוגעים אינם חוצצין.

לבינה מבית הפרס , **בר"ש** דנחלקו ר"ש ורבנן אם גזרו דוקא על גוש או אף על עשה לבינה בעפר ארץ העמים. ור"מ ורבנן כאן סברי דגזרו על לבינה, אלא דלרבנן ממעט מכיון שאם יחזור להיות חול אינו טמא ולכן ממעט, או שר"מ ורבנן כאן נחלקו בפלוגתת ר"ש ורבנן התם. **עיין מל"מ פי"א ה"ד** שגוש מארץ העמים טמא אף בחזר להיות עפר, ולכן בהא ל"פ ר"מ ורבנן, ורק בליבך לבינה מארץ העמים אז בחוזר להיות עפר בזה נחלקו אם כעת בא כל הלבינה טמאה ואינה ממעטת, או מכיון שבחזר להיות עפר טהור בע"כ שאין הלבינה כולה מטמאה אלא רק חיישינן טמא יש בה עצם ולכן העפר שבלבינה ממעט. **עיין חזו"א כג' טו' ומקד"ד מט' ד'.**

**עיין קה"י** מה שיישב קושית המקד"ד אם כהמל"מ שגוש מארץ העמים מטמא אף בחזר להיות עפר, א"כ הא לכ"ע אינו חוצץ, וא"נ מדוע בתים בחו"ל חוצצין, ותי' הקה"י שדבר המק"ט כאהל גמור ודאי חוצץ, ורק סתימת חלון לא מהני בדבר המק"ט.

**פי"ד**

**מ"א:** הזיז מביא וכו' ומבואר שזיז מול חלון אף שאין בו פו"ט הוא אהל להכניס טומאה לבית, **ובר"מ** שזהו הלל"מ. **ובר"מ פי"ז ה"א** שברור שאינו אלא מדבריהם. **וברא"ש** כ' דמיירי שאינו בולט טפח, אך הוא ארוך טפח במשך הכותל, **ובר"ש** לא הזכיר זאת. **ועיין חזו"א יא' א'** דהא בכה"ג דהו א"ש אם הזיז הבולט משהו הרחב טפח הוא המשך למשקוף הבית או ג"ט למעלה ממנו הריהו מצטרף עם משקוף הבית מדאו', וכאן קמ"ל שאף ברחוק מג"ט מצטרף מדרבנן.

ומבואר שצריך שהזיז לא יהיה גבוה יב' טפחים, **ובראשונים** שהכוונה יב' טפחים מעל הפתח, **אולם בר"מ** שלא יהיה יב"ט מעל הקרקע. **ובחזו"א יא' ג'** נקט דלהר"מ הזיז באמצעו של פתח, ויש לדון שכוונת הר"מ דשפועו של הזיז כלפי מטה יורד עד פחות מיב' טפחים מהקרקע, ואז כל חלל הזיז כפנים של הבית, וכלשון הר"מ שכלל כל שתחתיו בתחום הבית , אך באמת הזיז עצמו מעל הפתח אף ביותר מיב"ט מהקרקע.

**עיין חזו"א ריש פי"א** שדן דלר"י לעיל שלהי פי"ג שטומאה תחת משקוף פחות מטפח אינה נכנסת לבית, ומ"מ זיז עדיף ממנו שטומאה נכנסת לבית.

**עיין א"ר** ששעור יב' טפחים הוא או יב' טפחים או ד' נדבכין לחומרא, ודלא כהר"מ שתלה רק ביב' טפחים. **עכ"פ עולה** כאן שלמרות שאילו הוא הזיז אינו תולה באויר אלא הוא מחובר עם הקיר אל המשקוף מ"מ אינו אהל א' רק ע"י חבור או תקנת זיז.

**בתוספתא** מבואר שזיז עליון ותחתון שווין במידותיהן תחת העליון טהור ורק בעודף משהו תחתיו טמא. דהיינו שהיה ס"ד שהעליון נמי מביא טומאה לבית בטומאה תחתיו. ואם כל החידוש של זיז הוא שהוא המשך אהל א"כ צ"ע איך הוא יביא טומאה לבית הא הזיז התחתון חוצץ, ואם כלשון הר"מ שהחי' בזיז הוא שכאילו הגיע לארץ וכלל את הטומאה בתחום הבית א"ש דע"ד שמה שתחת זיז העליון נמי בתחום הבית מכח שהזיז העליון נחשב כאילו הגיע עד הארץ, וצ"ע. אולם אין לומר דס"ד שכלים וטומאה תחת הזיז העליון יטמאו, דהא בכה"ג אין כלל שייכות לזיז עם פתח הבית וכל תורת זיז הוא בשייכות לפתח הבית.

**יש לדון** אם טומאה מעל זיז ,בלא זיז עליון כלל, אם נומר שתפקע את הזיז ותתפשט לבית, דהא אין הזיז מחיצה לחצוץ, אולם י"ל דממ"נ מדאו' הטומאה פוקעת למטה ואין לה אהל ואינה מתפשטת לבית, ומדרבנן הזיז מאהיל אך גם חוצץ ולכן הטומאה לא תפקע למטה, (ובאמת כלי מתחת לטומאה והזיז חוצץ הכלי טמא).אולם להר"מ שגדר זיז אינו אהל אלא שהוא כיורד וכולל תחתיו בתחום הבית הרי שאולי בזה ל"א כלל שהתפשטות הטומאה נמי תיכלל בכלל הבית, וזהו רק סברא שהכלי שתחת

הזיז כאילו הוא בבית למרות שאין האהלה, אולם התפשטות הטומאה זהו דוקא ע"י האהלה, ועיין.

**עיין א"ר פי"ב מ"ג** בפלוגתת ר"א ור"י בזיז ע"ג בטח, ועולה שם פלוגתא אם זיז העליון אינו מצטרף מחמת שהזיז התחתון מצטרף והעליון בחוץ, או אף אם התחתון אינו מצטרף מ"מ העליון אינו נחשב זיז אם יש חציצה בינו לבין הפתח.

**ובתוספתא** בב' פתחים זה עג"ז וזיז ע"ג עליון חשיב זיז לעליון ולא לתחתון. ובפשטות אף אם הטומאה על הארץ תחת הזיז העליון טמא, **וכ"כ בחזו"א יב' ב'** וא"כ הא כל החלל שבין הקרקע חלוןלטומאה שבחוץ. (וצע"ק הא הטומאה נוגעת בפתח הבית התחתון וצריכה ליכנס לטמאו). **ולמש"כ בדעת הר"מ** שזיז אינו משום אהל אלא שכאילו הזיז יורד עד למטה וכולל אשר תחתיו בתחום הבית. א"כ צ"ל שמה שבקרקע נכלל כרשות א' עם העליון ולא עם התחתון, וצע"ק. ובאמת הר"מ השמיט דינא בתוספתא. והר"מ לשי' שיב' **ובתוספתא** שאם היה הפתח התחתון עודף על העליון טפח לכאן וטפח לכאן והזיז העליון נמי כשיעור פתח התחתון, דחשיב זיז לתחתון ולעליון, **ומתה החזו"א יא' ב'** מדוע צריך טפח לב' צדדין הא סגי בטפח לצד א', ונקט שטומאה תחת התחתון נמי מטמא העליון, ודן אם טומאה תחת הטפח מן הצד אם מטמא את העליון.

**מ"ב:** זיז שע"ג הפתח, **להר"ש** מייתי בפתח סגור ואז אין הזיז אהל אלא בפו"ט. **עיין תפאר"י** שזה פשיטא .**ובר"מ** דמיירי בזיז היוצא מן השקוף שאז הוא גבוה מיב' טפחים ואינו זיז, ומכאן משמע דלא כמש"נ ולהר"מ זיז הוא היוצא באמצע הפתח וצ"ע. ובאמת אפשר לדחוק שכוונתו שהיה סוף שהוא גבוה יב' טפחים וכמש"נ. **ובתפא"י** שהמשנה כאן מצריכה רוחב זיז טפח וכשי' הרא"ש לעיל. וברא"ש שעל גבי חלון וכו' כל שהוא רי"א מלואו. **בר"ש בפ"ק ובדע"ב וא"ר** שרוחב זיז דחלון למאור צריך שיהיה כשעור חלון באצבעיים וכו' **והר"ש** מסיק שריחוק מהחלון שעור אצבעיים ורחוק זיז מהחלון מלא מקדח אף ברחוק הרבה, ולר"י נמי צריך רחוק מלא מקדח י נמי צריך רחוק מלא מקדח **עיין ברא"ש** על דרך זה, וצ"ע הסברות בכ"ז.

**מ"ג** בא"ר שקנה אף ברחוק מכיון שיכול לקרבו. **ועיין ראב"ד פי"ז ה"א.**

עיין בר"ש דמייתי תוספתא שאין טומאה תחת הזיז נכנסת לבית משום שדייה, לכותל, ועיין חזו"א יא' יד' שהקשה מהר"ש שלהי פי"ב מ"ח שעולה ששייך בזיזין שדייה עיי"ש.

**מ"ד:** זיז שהוא סובב וכו' ומבואר דנחלקו ר"א ור"י אם טומאה תחת הזיז אם כלים שבבית טמא, ומיירי שכנגד הפתח הוא ג' אצבעות, וא"כ להרא"ש לעייל שדין זיזין דוקא ברוחב טפח מן הפתח אינו כזיז דמ"א אלא הוי דין אחר, וכן במ"א הזיז רק מצטרף לפתח וכאן מצרפים אף מה שסובב הבית. **ועיין רש"ש וחזו"א יא' ח' . ולהראב"ד** פי"זה"ב דהכא מיירי בזיז למעלה מיב' טפחים ומ"מ הטומאה יוצאת מהבית לתחתיו.

**ועולה בר"ש** שמשום סטל"צ מטמאין אף תחת הזיז שלא כנגד הפתח, ולא ליהפך, ולכ"א נתחדש שאהל הזיז עצמו מתפשט לכל סביבות הבית.

**עיין רי"ף** הל' טומאה שמביא מתני' לענין זיזין מסביב לבית שאמרינן ביה סטל"צ, **ועיין שם נמוק"י** דמיירי בזיז רחב טפח **וברא"ש** דבדלתות פתוחות פשוט שהטומאה יוצאת ונכנסת ומייירי בדלתות סגורות וע"כ משום סטל"צ, ולכאורה ברוחב טפח דאל"ה גם בדלתות פתוחות צריך לדין זיז וסטל"צ וצ"ע.

**ועולה** שנתחדש במתני' שבדרך יציאה כל הזיז המקיף הבית בכלל הזיז שכנגד הפתח, ולר"א מטמאין אף מחוץ לפנים דר"א לשי' שטומאה באפקופה מטמא כל הבית, ומשום מה טומאה שתחת הזיז סביב הבית נמי חשיב אסקופה, ולהראב"ד כה"ג אף למעלה מיב' טפחים טמא, ואוךלי משום סטל"צ, וצ"ע מדוע בזיז דריש פרקין לא נומר סטל"צ בלמעלה מיב' טפחים.

**אולם בא"ר** לא הזכיר סטל"צ אלא סתם שטומאה בבית עולה לזיז ומתפשטת לכל סביבות הזיז אולם טומאה המתפשטת תחת הזיז אינה יורדת למטה ליכנס לתוך הבית.

**יש לדון אם הר"ש כ'** דהכא מיירי דוקא בזיז רחב טפח ודין דמתני' הוא דין דאו' גמור. **וכן נקט הרע"ב** וכן אולי זה שי' הגר"א שלא הזכיר שהזיז פחות מטפח, ולפי"ז איני מבין מדוע מדין חבו"ר אין הזיז המשך פתח הבית לכ"ע אף בטומאה תחת הזיז. והראשונים שהזכירו משום סטל"צ , ולהראב"ד דמוקים גבוה מיב' טפחים, ומ"מ חשיב זיז , ובזיז רחב טפח ל"ש כ"ז. **ונוטה אצלי** שכוונת הר"ש שהזיז מה שכנגד הבית וסביב הבית משכו טפח, אלא שצ"ע דהר"ש לא נקט שזיז צריך להיות משך טפח ודלא כהרא"ש דלעיל, אולם י"ל שהכוונה שהזיז כאן שהוא רק ג' אצבעות צריך חשיבות משך טפח וכן משמע לשון הראב"ד שהזיז למעלה מיב' ואף שאין לו טפח על החלון מ"מ יש לו כמה טפחים משך סביב הבית. **ובר"מ** כ' בפי' דמיירי בפחות מטפח.

**הרא"ש כ'** שאם מיירי בזיז טפח א"כ ודאי מתפשט מן הבית לסביבות הזיז אף שהזיז נכנס לבית פחות מטפח, וא"כ מול הבית יש טפח על ג' אצבעות מ"מ מהני כמו בזיז ע"ג זיז שיש ביניהם טפח, וצ"ע דהתם מדין חב"ר ב' הזיזין כא' חשיבי ומאהלין בטפח ע"ט, משא"כ הכא מה שנכנס לפתח הבית הוא אינו טע"ט ואיך התפשט ממנו לכל הזיז. **עיין מ"א.**

**אלא מהא דמתני'** מיירי אף באכסדרא דשם אינו ענין לזיז, ומדמע דמיירי כהרע"ב דמיירי בזיז רוחב טפח הנכנס לפתח בפחות מטפח וכ"כ באכסדרא, **עיין בכ"ז בחזו"א יא' ח' ט' י'.**

**ועולה דלהר"ש** ולהרע"ב מיירי בזיז רחב טפח, וחי' דמתני' הוא שלמרות שכנגד הפתח טע"ט אלא רק טפח על ג"א מ"מ מצטרף, ואולי משום שאותם ג' אצבעות הם סוף אהל של טע"ט וכמו שיבואר לקמן. או שבאמת גם זה תקנת זיז אלא שכאן מצריך הרע"ב רוחב טפח כדי שיתפשט סביבות הבית. **ולהרא"ש** כ' בפי' דמיירי בפחות מטפח, ובטפח נקט להוציא שיתפשט הטומאה מעיקר הדין או שבולט כלפי הפתח רק ג"א. **וכן בר"מ כאן ,**ובענין פלוגתת ר"א ור"י להר"ש זהו שהזיז מעלתו כמו אסקופה הטפילה לבית, ונחלקו לשי' אם טומאה מהזיז נכנס לבית ומשום שבקל טומאה יוצאת ולא נכנסת.

**אולם בא"ר** פלוגתתם אם טומאה יורדת מלמעלה למטה, ליכנס לבית דרך ג"א, שע"י ג"א הטומאה עולה ומתפשטת אך אינה יורדת ונכנסת לבית, ואולי מפני שהג"א דזיז יכולים להיות טפל לבית ולא ליהפך, ולכן אם טומאה בבית הג"א של הזיז טפלים לה ומתפשט לכל הזיז, אך טומאה תחת הזיז אין טומאה תחת טפל מכניסה טומאה לעיקר. ואולי זה נידון דאסקופה הטפילה לבית אם טומאה נכנסת ממנה לבית ור"א ור"י לשי'.

**אולם מלשון הגר"א** משמע שמזיז לבית רק מכיון שהזיז גבוה אין אומרים שהטומאה יורדת, ואולי אם הזיז היה באותו גובה לא נחלקו ר"א ור"י,ואולי אם היה באותו גובה אין כאן טפל ועיקר והזיז מעצמו של בית, וצ"ע דאסקרפה נחשבת טפל אף בגובה הבית וזיז דוקא בהפרש גובה.

**ונקטנו דלהר"ש** נידון דמתני' הוא שחבור האהלים בטפח על ג"א, ואולי אף א"נ שאין כה"ג חשיב חבור , מ"מ הכא להרע"ב זיז הסובב דוקא בטפח חשיב זיז שתקנו שנטפל לבית, אולם באמת לא אתינן משום חבור אהלין בטפח על ג"א, ועיין.

ואכסדרא אף דלא אתינן משום תקנת זיז מ"מ הנידון הוא ניי עיקר וטפל שהאכסדרא טפילה לחצר, ונחלקו ר"א ור"י אם טומאה עוברת מטפל לעיקר.

**עדיין צ"ע** אם מיירי בזיז פחות מטפח, והטומאה תחת הזיז, א"כ לר"י תחת הזיז טמא ותחת הבית טהור, ואיך יתכן טומאה שתחול בפחות מפו"ט, דתחת הזיז יכול ליטפל לבית אך אינו מקום חשוב לקבל טומאה שאין בו טע"ט, וע"כ עולה שמכיון שהזיז נטפל לבית אהלתו על הטומאה האהלה היא, אלא שהדין שאין טומאה מתפשטת מטפל לעיקר ולכן חלה הטומאה רק תחת הזיז ואין חסרון שיחול בפועל טומאה במקום שהוא פחות מטפח, וצ"ע. ודוחק גדול לומר שלר"י באמת אף תחת הזיז טהור.

**להרא"ש** מיירי בזיז פחות מטפח, ומכיון שאינו אוכל רק ג"א לכן הבית טהור נדגרס הרא"ש, וא"כ צ"ע פלוגתת ר"א ור"י בטומאה תחת הזיז דלר"א הבית טמא, ואיך יתכן שבטומאה בבית תחתיו טהור וטומאה תחתיו הבית טמא, ואולי פלוגתת ר"א ור"י מיירי באוכל הזיז טפח ובליטתו פחות מטפח שאז טומאה בבית תחת הזיז טמא, ובטומאה תחת הזיז נחלקו ר"א ור"י, ודו"ק.

**מ"ה:** מבואר שבעליון ותחתון והעליון עודף טפח לכ"ע טומאה תחת התחתון או תחת העודף הכל טמא, **עיין גר"ח הל' סוכה פ"ה** דנקט שזהו מדין חבוט דמי, והקשה על הני דסברי דל"א חב"ר אא"כ העליון מכוון במידה כנגד האויר. ולכן דן שלענין טומאה אי"צ חב"ר אלא אף דהוו אהלין נפרדים מ"מ אם נוצר למטה שטח א' מואהל הכל נעשה רשות א', משא"כ בסוכה שצריך שם דירה הרי שצריך שכל האהלה תייעשה ע"י מאהיל א' ולזה צריך חבוט דמי לצרפם למאהיל א', **והיה מקום ליישב** דאף אם בט"מ נמי צריך חב"ר, ובאמת ב' אהלים של טפח מצטרפים דוקא ע"י מידה מכוונת של קורה כנגד אויר, מ"מ אם העליון חופה על כל שטח התחתון ומוסיף עליו הרי שכאן ע"י מכוון זה כנגד זה.

**והגר"ח הקשה** אם באהלות אי"צ חב"ר ומצרפים כל ב' אהלות נפרדות היוצרות מקום מואהל א' דחשיב אהל א' א"כ איך יתכן שבזיז עודף פחות מטפח וטומאה תחת העליון או תחת העודף שלר"י אין טמא אלא תחת העודף ולא תחת התחתון, הא מכיון שהתחתון מאהיל תחתיו וצמוד לו במקום שתחת המותר מואהל א"כ שיצטרפו לאהל א'. ולכן נקט שבהכרח אין מצרפים אהלים סמוכין אלא רק ע"י אהלה א' וכב' זיזין צריך לצרפם ע"י חב"ר.

**וי"ל** שמכיון שהמקום פחות מטפח אף שנחשב מאהיל מכח הזיז העליון המתרחב טפח אולם המקום שתחת העודף מוגדר מקום טפל לעיקר האהל שמלמעלה (ולא דמי לחור שהוא יכול לייחשב מקום נפרד, וכאן עצם האהלה היא חלקה בטפח חלקה בפחות מטפח) ומכיון שהמקום שתחת העודף אינו אהל לעצמו לכן אינו מצטרף עם אהל שלצידו, אם כי שמסברא כל ב' מקומות מואהלים צריך לצרפם למקום א', מ"מ יש לחלק כך . שכמו שטומאה אינה עוברת מזיז הטפל לברת, כ"כ אין טומאה מתפשטת ממקום העודף שהוא כזיז לתוך בית שהוא עיקר, דאה"נ התחת הזיז התחתון הוא מקום מואהל ולצידו תחת הזיז העליון ובאמת מצטרף אליו להיות רשות א', אולם ב' רשויות כאלו שא' של טפח וא' פחות מטפח הצירוף ביניהם בהכרח שהפחות מטפח נטפל למקום הרחב טפח, והכלל שטומאה אינה מתפשטת מטפל לעיקר. **ועיין גר"ח** שכ' בתחילה שאין לתחת המותר תורת

הבאת טומאה כלל ולכן אין הטומאה עוברת, ודחה שיש למקום העודף משום שפועי אהלים. ויש לפקפק בתרתי, **הא',** אף אם אין לעוקף שם הבאת טומאה אך מכיון שהוא מקום התפשטות טומאה ואם יש צירופי מקומות אף שלא ע"י אהלה א' הם מצטרפים, **והב'ש** שאף אם המקום העודף הוא בתורת האהלה משום שפועי אהלים עדיין י"ל שהוא רק מקום טפל וכמו זיז, ואין טומאה ממנו מתפשטת לתחת הזיז התחתון שהוא עיקר.

**כבר נתבאר** דלמרות דחזינן ברפ"ד שמגדל הסמוך לכותל בפחות מטפח אין הטומאה נכנסת למקום הפחות מטפח ומדוע כאן הטומאה מתפשטת לתחת המותר שהוא פחות מטפח, והתם לא נקטינן שהמקום שבין תיבה לכותל ייחשב שפועי אהלים, ונראה בזה שדוקא שם המקום שבין תיבה לכותל נחשב חור , אולם כאן המקום מרווח ואינו חור ולכן שייך שיחול בו טומאה אף בפחות מטפח, וכמש"נ.

**וכן יש לברר**  מדוע בארובה שיש בה פחות מפו"ט וטומאה בבית העליה טהורה משום חב"ר ומדוע כאן הזיז העליון לא יחצוץ ויסגור הפתח לתחת זיז העליון. שבית ועליה התקרה מפרידה ביניהם ופתח פחות מטפח כמאן דלית אול"ד להכא שהמקום העודף וביניהם דזיזין הוי מקום א'. **עיין חזו"א יא' יא' יב', וגר"ח תח'.**

**מ"ו:** יש וכו' ואין ביניהם פו"ט וכו' בר"ש דמכיון שאין בין תחתון לקרקע ובין עליון לתחתון פו"ט לכן העליון חוצץ עד למטה. **ועיין רש"ש** הא אף אם היה בניהם טפח מ"מ מכיון שלמטה אין טפח טומאה בוקעת למטה, וביותר יש להקשות הא מ"מ העליון מאהיל עד לארץ. **וי"ל** דאלולי של"ה טפח ביניהם היה נחשב התחתון קרקעות אהלת העליון , **שבאמת צ"ע** מדוע התחתון אינו ממעט הטפח, **וברא"ש** משום דהוי כקפולין, ואולי כאן אין קפולין אם עליון מאהיל אהל שלם עד הזיז התחתון, ורק אם כל שעור טפח הוא מן הקרקע אז הזיז האמצעי נחשב קפולין. **עיין חזו"א יב' ז'** שדן דהכא שהזיזין קבועין ל"ש כלל קפולין, ועכ"פ י"ל שדוקא אם אין ביניהם טפח בהכרח התחתון קפולין כדי לקיים אהלת טפח.

**ובר"ש** מייתי גירסא, וכן בר"מ דמיירי שהתחתון גבוה טפח ולכן טומאה תחתיו תחתיו טמא, ועליו עד לרקיע טמא, ועולה שאין טומאה בוקעת ומתפשטת בתוך אהל, **עיין חזו"א יב' ז'.**

**מ"ז: להר"מ** באין בהם רוחב טפח לכן הטומאה רצוצה ובוקעת **ובראב"ד ועיי"ש כס"מ** דאם אין רוחב טפח ל"ה רצוצה, אלא מיירי שלא היה גובה טפח, **ובחזו"א יב' ח'** דהראב"ד לשי' שרצוצה דוקא במקום סתום ולא באויר, ופשוט.

**פט"ו**

**מ"ב:** טבליות, וכו' ומבואר שב' אהלין הנוגעים זב"ז בפחות מטפח, חשיבא כחדא לאהלה על הטומאה לענין שהם עצמם טמאים כמת, אך אין השני אהל לטמא כלים שתחתיו.

**ובר"ש** שבאמת אין חבור כלל בין הטבלאות , אלא שהראשונה כמת עצמו והשניה כמגע מת ומטמאה טומאת ז'.

**ומתבאר** שב' טבליות הנוגעות בזוויות אין הטומאה עוברת משום שאין טומאה עוברת בפחות מטפח. **ובר"מ פי"ב ה"ז** שקורה טפח המתקצרת הטומאה עוברת לחלק הצר פחות מטפח, **וי"ל** שאם הוי אהל א' הוא מתפשט אף למקום פחות מטפח, ורק ב' טבלאות שבאים לחבר ב' אהלות אין הם נחשבים אהל א' רק ע"י חבור טפח , והם נשארים ב' אהלים וב' מקומות שונים.

**בר"ש** על התוספתא דמיירי שלכל טבלא היה קרן עודף פחות מטפח וממנה אין עובר לטבלא שניה, **ונקט החזו"א** יג' י', שבאופן שהיו קצוות הטבלאות נוגעות זב"ז אף שהם פחות מטפח הטומאה עוברת. (ודלא כהר"מ) והסברא שמכיון שקצוות הטבלאות אינם טפלות לכן הטומאה עוברת מהם לאחרת במשהו, ורק קרנות פחות מטפח שהם טפלות והם רק ממשיכות טומאה דטבלא המחוברת להם ואינם מעבירות טומאה לחברתה.

**נתבאר דלהר"ש** הטבלא הא' היא כמת, והשניה ככלים במת, וזהו עפ"י מש"נ פ"א מ"ג ששפוד דאהל כמת. **ועיין ר"ש פ"ז מ"א** וה"מ כשהמת באהל , וכשיצא מן האהל כמגע מת, **ובחזו"א** במכתב עמ' רצז' שיסוד הטומאה כשהמת בתוכו הוא משום קבר. ע"ע חזו"א שם וסי' ט' סק"ה דעולה בר"ש פ"א מ"ב שאף כשהמת בתוכו הנוגע באהל מבחוץ ל"ח כמת עצמו, אלא כמגע אדם בכלי , דגם בחידוש זה של אהל שהמת שם מ"מ חלוק פנים מחוץ, וא"כ מדוע טבלאות הנוגעות בצידם ל"ח כנוגע מבחוץ, **עיין קה"י סט"ז** שיסוד הטומאה הזו כשהמת בתוכו הוא משום חבורין. **אולם ברא"ש** הקשה על הר"ש דבישלמו אם ענין מת באהל משום חרב כחלל א"ש דהנוגע באהל כנוגע במת, אך אם משום חבורין הא אהל אינו חבורין והוי כיקרב דיקרב דיקרב.

**הר"מ הרא"ש והא"ר** נקטו שהטבלא השניה טמאה לעשנין עצמה היא מתחברת לראשונה ורק לענין תחתיה לא, והענין צ"ב. וי"ל דמכיון שלקבל טומאה סגי באהלת משהו, הרי שלא דיינינן לב' טבלאות כב' מקומות לענין זה אלא אמרינן דל רוחבן טפח הם אהלה א' לק"ט באהלת משהו, וצ"ע. **עיין חזו"א יג' ו'.**ובר"מ בפיהמ"ש משמע כהרא"ש והגר"א, **אולם לשון הר"מ פי"ז ה"ה** שזהו משום שהשניה נטמית במגע הראשונה . עיין כס"מ שהעיר בזה , ועוד העיר דא"כ השניה טמאה רק ט"ע. ותי' משום חבורין עיי"ש. **עיין חזו"א** הנ"ל שדחאו.

**בתוספתא** דטבלאות הנוגעותמונים להם כדרך שמונים במת, **עין חזו"א** יג' יא' דהא במתני' מבואר שהנוגע בשניה ט"ז, ובתוספתא עולה שטמא ט"ע. ותי' דמיירי בגבוהין פחות מטפח ואז אין הטבלא נחשבת כמת עצמו. (דהוי רק אהל כמגע ולא תורת אהל לייחשב כמת עצמו), ולא"ר י"ל נמי דאין כאן מעשה אהלה לומר שמצטרפין ב' טבלאות למעשה אהל א', וצ"ע.

**בתוספתא** טבלא בצד רגלו של שלחן וכו', ומבואר ששולחן שרגליו הם תיבה פרוצה, ויד עודף של השולחן אחרי רגליו, וברגליו נוגע טבלא , אם מת תחת הטבלא הרי שהטומאה מתפשטת תחת הטבלא לתחת העודף ולכן השולחן טמא כמת עצמו מכיון שקצהו האהיל על המת, והנוגע בשולחן טמא ט"ז, אבל בטומאה תחת השולחן שאין הטומאה מתפשטת לתחת הטבלא שהרגלים חוצצין, ולכן השלחן טמא כמת עצמו ורגליו נטמאין מגע מת והטבלא הנוגעת ברגליו טמא ט"ע.

**הר"ש דחה** בשל זה דאם הרבוע מק"ט א"כ אינו חוצץ והטומאה שתחת השולחן מתפשט תחת הטבלא, (ותלוי אם חציצה מן הצד כחציצה מלמעלה).

**ולכן ביאר הר"ש** שהרבוע אימק"ט , ולכן טומאה תחת הטבלא הוי העודף עם הטבלא אהל א' והשלחן כמת עצמו, אבל אם הטומאה תחת השולחן הרי שהרבוע חוצץ שתצא הטומאה תחת הטבלא, ולכן השולחן והרבוע כמת עצמו. והעודף שבשולחן ככלי אחר הנוגע במת. והטבלא נוגעת בכלי וטמאה ט"ע.

**עיין חזו"א יג' ח'** מדוע אין תחת השולחן כקבר סתום, , ונקט משום שהרבוע עשוי לסלקו ולכן ל"ה ק"ס אך אין כאן סטל"צ, וצ"ע דעולה ששייך שמקום סתום לא יהיה ק"ס ולא סטל"צ ובפ"ג נפקא לן דל"כ.

**ובא"ר עולה** שמגע הטבלא ברגלי השולחן נחשב מגע במשהו, ולכן טומאה תחת הטבלא השולחן טמא אף שמגע הטבלא עם השולחן הוא רק ברגלי השולחן במשהו, משא"כ טומאה תחת שולחן אין הטומאה עוברת לתחת הטבלא בפחות מפו"ט. ונראה, שהרגל היא רק מאהלת ע"ע ומביאה טומאה רק על עצמה מכיון שאין בה פו"ט, ולכן בטומאה תחת הטבלא והרגל מביאה טומאה ע"ע, ומכיון שהרגל כשולחן ממש הרי שהרגל עם השולחן מביאים טומאה ע"ע, והנוגע בשולחן טמא ט"ז, משא"כ בטומאה תחת השולחן הרי שהרגל רק מביאה טומאה ע"ע ואין בכחה לגרום שהטבלא תביא טומאה ע"ע ולכן הטבלא ככלים במת והונגע בטבלא טמא רק ט"ע. וצ"ל דלא מהעיא אם אין טומאה מתפשטת למקום פחות מטפח הרי שהטבלא הנוגעת ברגל אינה יכול למשוך אליה אהלת טומאה, אלא אף אם

הטומאה מתפשטת תחת הרגל פחות מטפח מ"מ אין הטבלא הנוגעת בה מושכת אליה טומאה לטמא עצמה, משא"כ בטומאה תחת הטבלא הרי שהרגל מושכת אליה הטומאה ושולחן כא' עמה. **עיין חזו"א שם סק"ט.**

ולרבנן הרבוע חוצץ שהטומאה אינה עוברת לעודף שאחרי הרבוע, ולכן רק אהלה מעל השולחן טמא משום דשולחן אינו חוצץ (במקד"ד מב' ו' העיר דשולחן מק"ט רק מדרבנן, וע"כ שמ"מ אינו חוצץ עיי"ש) ורמב"י סבר שהרבוע אינו חוצץ והטומאה מתפשטת לעודף, והר"ש ביאר דהוי כמו קרן טבלא שהטומאה מתפשטת לשם אף שאין בו פו"ט, דנקט שקרנות טבלא אינם מצוות הטבלא אלא קרן פחות מטפח היוצאת שהטומאה מתפשטת לשם, ונקט שאף שהרבוע אינו חוצץ מ"מ אין העודף והשולחן חשיבי חדא אהלה אלא העודף נחשב כקרן היוצאת ואהלת האהל ממשיכה לעודף מדין המשך אהלה ממקום טפח לקרן פחות מטפח, והגדר צ"ב דממ"נ אם הרבוע אינו חוצץ א"כ הוי אהל א', ואם ל"ה אהל א' איך מתפשט הטומאה לעודף שהוא פחות מטפח. באמת לא מבואר שהעודף פחות מטפח, אלא משווים שכמו שטומאה מתפשטת לקרן פחות מטפח כך הטומאה מתפשטת למרות שיש רבוע המבדיל, וצ"ע הדמיון , וכנראה קרן פחות מטפח וכן עודף שאחרי הרבוע אינם משך א' עם האהל אלא הם רק נטפלים ועיין. **עיין חזו"א יג' ח'.**

בא"ר הבין שפלוגתת רבנן ורמב"י הוא בשולחן עגול שיש בו כדי לרבע טע"ט דלרבנן הקצוות כקרנות ואינם מאהילות ולרמב"י הקצוות כשולחן עצמו, והדבר חידוש גדול דלרבנן שולחן עגול רק הרבוע שבאמצע נחשב אהל ולא צדדיו **ובחזו"א יג' ט'** דדוקא בטומאה בצדדיו אין מתפשט לאמצעו שצדדיו טפלים, אולם טומאה ברבוע מתפשט לצדדיו. מכיון שיכול לרבע באופן שהמקום שהטומאה שם אינו בתוך הרבוע, אך צ"ע דלכאורה אים סברא שרשות במקום עגול הוא רק ברבוע , וכי חדר עגול הרי שמרבעים אותו ובצדדיו הוא מחוץ לחדר וייחשב קטוניות בסוכה, ופתח שם לא יחוייב במזוזה, וצ"ע.

**מ"ג:** חביות וכו' מבואר שחביות היושבות על צידיהם מכיון שאין מק"ט מגבהו הוו כלוחות שיש ואין בהם קפולין ולכן אין אהלה על הטומאה והיא רק בוקעת כנגדה למולב מחוץ לתוך החבית שאינה בוקעת לתוכו. **ולהר"ש** ביושבות על שוליהם מכיון שהטומאה נכנסת דרך פיהם החביות מק"ט וחשיבי כקפולין ויש אהלה טפח וטמא כל שכנגדן של החביות שמעל הטומאה, אולם אין נטמאין החביות שבצידו, וצ"ע מ"ש מחביות טמאות דאמרינן שהטומאה מתפשטת תחת כולן מכיון שיש כאן קפולין. ואולי מכיון שתחתית החבית המאהלת על הטומאה צריכה לחצוץ, אלא שאחרי שהטומאה בוקעת ונכנסת לחבית דרך פיה שוב בטל החציצת קרקעות

בחבית, אולם זה נשאר שהמאהיל הוא רק תחתית החבית, משא"כ בהיו טמאות מעיקרא הרי שהם מעיקרא אינם חוצצות בהוו כקפולין וכל החביות כאהל גגן מעיקרא, כאהל א', משא"כ בטהורות ויושבות על שוליהם יסוד האהלה הוא ע"י חבית א' החוצץ אלא שבטל חציצתו ע"י שהטומאה עלתה לפיהו.

**במהר"ם עולה** דמתני' מיירי בחביות של שייטין שאין להם פתח ולכן אין הם כקפולין, אבל חביות סתומות אף בצ"פ הריהם כקפולין והטומאה מתפשטת עד החביות העליונות אך אינה נכנסת לתוכן. ובר"ש והרא"ש עולה שאף חביות סתומות הם כטבליות של שיש.

**ובמהר"ם כ'** בפ"ט מי"ג שצד עליון של חבית אינו מאהיל אלא צד התחתון.

וביושבת על שוליה לר"ש החבית נטמית דרך פיה, **ובא"ר** כ' שאם יש ב' דפנות אין הטומאה בוקעת לתוכה, ובדופן א' טומאה בוקעת לתוכה. **ידוע שי' הר"מ** שט"ר בוקעת לתוך צ"פ אך אינה מתפשטת בתוכה. וכ"פ הכא.

**בר"מ ובא"ר** לא הוזכר שהיו חביות זעג"ז אלא משמע רק שורה א' של חביות , ולכן בטמאות גג עליון של חבית הוא מביא הטומאה, **והשווה הר"מ לפי"א מ"ג** לגבי אדם חלול.

**בתוס' מוסיף** בגבוהות טפח טומאה מעל החביות היא חצצת לתחת ומתפשטת תחת כל החביות.

**עין גר"ח פי"ט ה"א (א)** שהוכיח מכאן שכלי אף דשאינו חוצץ אם אינו מק"ט הריהו חוצץ, עיי"ש , ואיני מבין מהו הנידון דמכיון שיש טומאה שאין לה אהל ודאי הוי ט"ר.

**מ"ד:** בית שחצצו וכו'. ומבואר שהמקום שאחרי המחיצה נחשב מקום לעצמו לענין שאין הטומאה שבבית נכנסת לשם,אך אינה נחשבת מקום לעצמו לענין טומאה שם שהבית טמא. **ובר"ש** דהוי כצ"פ שחוצץ לכלים שבתוכו ולא לטומאה שבתוכו. **מבואר** שכלים שבתוכו טהורים אף שאין אחרי החצץ טע"ט, וכמבואר בסיפא שטומאה בחצץ ואין שם טע"ט . הבית טמא וכלים שבחצץ טהורים, וע"כ שאין החצץ גורם לאהל נפרד אלא הוא רק חוצץ שלפנים ממנו אינו כתוך הבית להתפשטות הטומאה לתוכו. וכמו שכלי צ"פ הוא מקום נבדל לעצמו אך הטומאה בו מתפשטת לבית כ"כ אחרי החצץ.

**ובר"מ** שהנסרים חוצצין כמבואר בריש פ"ח דאהל בתוך אהל לא נטמא אלא חוצץ , **ועיין מ"א , תפא"י וחזו"א י' י'** דמיירי באופן שאמק"ט כגון הפרוס כאהל. עיי"ש.

ועיין ר"מ בפ"כ ה"ב והוי כמו אהל בתוך אהל **עיין פ"כ ה"א, ובכס"מ** שזהו משום סטל"צ, **וכן בפי' בראב"ד שם.**

**עיין גר"ח פ"כ** דנקט בתחילה בדעת הר"מ כנ"ל, דסבר שהחצץהוא אהל עראי שמועיל רק לקבוע לו מקום אך אין בו תורת חציצת אהלים לעומת

האהל קבע, ולכן הוא מציל רק כצ"פ שכלים שבתוך אהל עראי אינם כבתוך הבית אך טומאה שבתוכם יוצאת לבית ואין החצץ חוצצם ואין דין צ"פ לקבוע מקום לטומאה רק לכלים.

**והקשה** מפ"ד ופ"י שמגדל או כוורת בפתח הבית וטומאה בתוכו ופיו לחוץ אין כלים שבבית טמאים וצ"ע הא אין להם אלא דין אהל עראי ואינם חוצצין על טומאה שבתוכם וממילא הבית טמא, **ותי'** שמכיון שאם תוציא המודל הטומאה תצא ומה אין הטומאה נחשבת בתוך הבית אלא היא לעולם משוייכת אך למגדל ולכוורת.

**ועיין גר"ח** שהקשה מהמשנה לקמן שחצצו מארצו טומאה תחת החצץ כלים שבבית טמא, ולהיפך, והקשה מ"ש בחצץ בתקרה נקטינן שכלים שבחצץ טהורים ובחצץ מאוצו כלים שבבית טמאים, והקשה הא כל אהל וחצץ חוצץ כלפי מטה וכמו שבחצץ מארצו הכלים ניצלים כ"כ בחצץ למעלה הכלים שבבית צריך שיהיו ניצולים, ולכן מסיק נמי שכל הנידון משום סטל"צ וכמו שיבואר, ועצם קושייתו יש לדחות שודאי הכל תלוי במציאות שהחצץ בא להבדיל מקום בבית להוציאו מחוץ לבית וזהו סמוך לכותל או לקורות או לריצפה. ולכן חצץ בקורות החלל שבין החצץ לקורות נבדל מן הבית ובחצץ מארצו החלל שבין החצץ לריצפה הוא הנבדל ואין כלל מקום לקושיא ואי"צ לדחוק שכוונת הר"מ נמי לענין של סטל"צ.

**עיין חזו"א יג' א'** שהקשה דמא מבואר במתני דאף אם חלל החצץ פחות מטפח הוא מציל על הכלים ואינו מציל על הטומאה והיא מתפשטת לכל הבית, והא אם הטומאה בחצץ ואין בו טע"ט א"כ הוי ט"ר ואינה מתפשטת לבית וכמו בטמאה תחת רגל המגדל בתוך הבית, ועיי"ש מש"כ. וכוונתו שטומאה בחלל החצץ היא בתוך הבית עם מחיצה שאינה חוצצתו ולכן חשיב שאינה ט"ר, ותחת רגל מגדל הוא במציאות אין לטומאה חלל טפח הוי ט"ר, דהא המגדל אינו מחיצה אלא הוא כלי היוצר מצב שתחתיו אין אויר טפח וטומאה שם רוצצת, ועיין.

**כלים שבחצץ** בפשטות מיירי בטומאה וכלים בחצץ שאם אין פו"ט כלים שבבית טמאים ושבחצץ טהורים , וכר"מ דמיירי שהכלים בתוך החצץ אם יש פו"ט טמאים ואם לאו הוו כחור וטהורים ול"א שדייה לבית, **עיין חזו"א יג' ד'.**

**מ"ה:** חצצו מארצו וכו' ומבואר שהדין כמו בחצץ מן הצד או סמוך לקירות, מלבד שאין בין החצץ לרצפה טפח שכלים אינם ניצולים שם, ומבואר בר"מ שזהו משום שהחצץ כנטול וכאילו הכלים טמונים בקרקע ונהוי ארצו של בית כמותו. וילפי' מקראי.

**והנה צריך להיות** שטומאה בחצץ אם יש בה טע"ט כלים שבבית טמאים כמו לעיל משום אהל תוך אהל או סטל"צ, אבל בפחות מטפח שהחצץ כמאן

דליתא טומאת הבית משום שהחצץ כביב, ועיין ר"ש שכ' אף ביותר מטפח משום ביב, וצע"ק.

**ובתוספתא** שטומאה בתוך כותל הבית, כלים שבחצץ טמאים , ובר"ש דמסתמא ה"ה כלים שבבית. אולם כלים שבכותל וטומאה בבית נידונים מע"מ , וצ"ע מדוע טומאה בכותל שאחרי החצץ שדייה לבית ולחצץ אף יותר ממע"מ , וכלים שבכותל במחצה.

**עוד מבואר בתוס'** שלמרות שכלים שבחצץ טהורים כגון שיש בחלל טע"ט, מ"מ כלים שבקרקע טמאים, דהיינו דמבואר בכל דברי התוס' שהכתלים והקרקע הם כתלי הבית ולכן טומאה שם הבית טמא, וכלים שם וטומאה בבית הכלים שבקרקע ובכתלים טמאים, ורק חלל החצץ הוא אהל בתוך אהל ואין הטומאה נכנסת אליו ועדיין הטומאה נכנסת לקרקע או לכותל שאחרי החצץ. – **עיין מהר"ם פ"ד מ"א** שבחצצו כלים שבכתלי הבית טהורים, **עיי"ש מ"א וחזו"א יג' ה', ע"ע בסד"ט כאן.**

**מ"ו:** מבואר שבית מלא תבן אם יש טפח אויר בינו לתקרה התבן כחפצי הבית וכלים וטומאה שבהם כבבית. אולם אם אין טפח אויר בין תבן לתקרה מקום התבן כחצץ וטומאה בבית בפתח כלים שבחצץ טהורים. וטומאה שבתוך התבן הכלים שבבית טמאים. **אולם מבואר** שכלים שבתבן טהורים רק אם יש שם אויר טע"ט, ובר"ש שזהו כמו בחצץ, וצ"ע הא בחצץ אף פחות מטע"ט הוי מקום נבדל כצ"פ, ומדוע בתבן צריך אויר, **וי"ל** או שאם הכלים טמונים בתבן בלא אויר טע"ט הרי דהוי כמו חצצו מארצו שבלא אויר טפח מקום החצץ כרצפה של בית, כ"כ התבן נהפך להיות כעצמו של בית והכלים טמאים, ורק אם יש שם אויר טע"ט הרי שהתבן שמסביבו חוצצין או כצ"פ. או י"ל שתבן הוי כחצץ רק אם נוצר מקום נחצץ, אך אם אין אויר אין כאן תורת בידול מקום כלל, **ועיין חזו"א יג' א'. ג'.**

**ועין תויו"ט** בדברי הר"ש שכ' שגם בחצץ צריך טע"ט שכוונתו לכלים שבתוך כותל החצץ שטהור דוקא אם יש בו טע"ט . ועולה שפיר עם מש"נ שהתבן עצמו הוא כחצץ עצמו, ובתוך החצץ דוקא אויר טע"ט טהור, ורק באויר החצץ הוא מקום נבדל שאף פחות מטע"ט כלללים טהורים, אלא שבתוך התבן אם אין טע"ט נחשב הכלי בתוך החצץ ורק בטע"ט הוא מקום נבדל, וכן י"ל בכלים שבתוך החצץ עצמו שכ' התויו"ט שביש אויר פו"ט טמא שאינו משום שדייה וכד' אלא שעל אותו אויר החצץ חוצץ דוקא בטע"ט ורק אויר שבין כותל לחצץ נחשב מקום לעצמו אף בפחות מטע"ט. ובתבן לעולם הכלים כמו בתוך החצץ. ולפי"ז הא בחצץ שאין בו אויר טע"ט וטומאה שם וכלים שבבית טמאים אולם כלים שבחצץ טהרים, ויש לדון בטומאה בתבן שהבית טמא אם יש כלים במקו"א בתוך התבן, דלהנ"ל אם יהיו במקום

אויר טע"ט הוי כאויר חצץ והכלים טהורים. אולם אין במקום הכלים טע"ט הוו הכלים כבתוך החצץ ואולי כשדייה לבית ויהיו טמאים, ועיין.

**בתוספתא** שבאכסדרא אף אם יש טפח בין תבן לקורות אינו נחשב כלי הבית ולכן התבן כחצץ ומציל על כלים שבו, אולם טומאה בתוך התבן מועלת לחצוץ דוקא כלים שיש במקומם טע"ט ואלולי כן הוו חשיבי כחורי הבית, ועוד כ' דה"מ לענין כלים הנמצאים לפנים מן הטומאה אבל כלים שנמצאים מן הטומאה כלפי חוץ כלפי הפתח הם טמאים, וכ' הר"ש משום סטל"צ, והעיר החזו"א יג' ה' דמכיון שיש במקום הכלים טע"ט אם כן הוי סוף טומאה ליכנס לרשות שבו הכלי. אולם י"ל שהכוונה ככל מש"נ שהמקום תבן כחצץ וכצ"פ, ואינו מועיל להציל התפשטות טומאה מתוכו, ובמלא תבן אמרינן שממקום הטומאה ולפנים הוי חצץ אחר וממקום טומאה ולחוץ הוי חצץ אחר וכלפי פנים ניצול משום חצץ וכלפי חוץ הטומאה שבחצץ יוצאת לחוץ. ואף שבחצץ כל החצץ כולו אם אין בו טפח כלים שבתוכו טהורים ורק כלים שבבית טמאים מחמת טומאה שבחצץ, וא"כ הכא נמי כל הכלים שתחת התבן צריכים להיות טהורים, וצ"ל שבתבן כל מקום ומקום הוא חצץ לעצמו, ולכן כלפי פנים הוא נחצץ מכניסת הטומאה אבל כלפי חוץ אין מושג של חצץ למנוע יציאת הטומאה דרך הפתח, ולא נתבאר איך הדין בטומאה בתוך הבית וחצץ באמצע הבית כלפי יציאת הבית, וגם א"נ שתורת חצץ עלה ומונע כניסת הטומאה מ"מ תבן שאינו חצץ הרי שרק מפנים לטומאה קובע מקום לעצמו ולא כלפי חוץ שתבן בפנים קובע מקום לעצמו אך כשטומאה בפנים אין התבן שכלפי חוץ אלים לקבוע מקום לעצמו כמו בחצץ שכלפי חוץ ונחשב ככלי הבית, ויש לדון אם כל הנ"ל גם בבית מלא תבן, שאם טומאה בפנים כלים שבתוך התבן כלפי חוץ טמאים, או"ד כ"ז דוקא באכסדרא שיש טפח כלפי התקרה ורק אז לא לימי תבן להיות כחצץ כלפי חוץ. ועיין.

**מ"ז:** בסוכה דף ד' וערובין עח' נקט לכאורה דמתני' סברה שאבנים ועפר מבטלים הבית דוקא ע"י ביטול. **והר"מ** כאן בפהמ"ש גריס "ביטלו" דהיינו שאי"צ ביטול אלא ממילא בטל דין בית, ולכאורה דלא כגמ'. וצ"ל דהר"מ סבר דמתני' דהכא כר' יוסי דהתם דלא בעי ביטול, אלא לצ"ע דהר"מ בסוכה ועירובין פסק ביטול. **ועיין אבי עזרי** פ"ד מסוכה דהר"מ סבר שאם בטומאה צריך ביטול ק"ו בסוכה, אך אם בטומאה אי"צ ביטול עדיין שייך שלסוכה צריך ביטול, דלטומאה אי"צ ביטול אלא עצם הדבר שאין לטומאה היכן להתפשט הוי רצוצה. והענין צ"ע מדוע אין האבנים ככלי הבית אלולי ביטול וכמו בסוכה ולא נתבאר לי.

**נחלקו הראשונים** בסוכה ועירובין אם למתני' דידן עפר וצרורות צריך ממש ביטול, או"ד סגי באין עתיד לפנותו. וכן אם ביטול הוא לעולם או כ"ז שהטומאה שם. ואכ"מ.

גל של צרורות דמתני' בפשטות נמי בתוך בית ובעי ביטול, **אולם בתיו"ט מ"א** כ' דמיירי במונחים באויר וקמ"ל שאינם כקפולים ואין העליון מביא טומאה. **ועיין תפאר"י** מדוע לא אמרינן קפולין הא מק"ט, **ועיין חזו"א יג' טז'** דמיירי שלא הוכשרו **בר"ש** דלר"יש שאין ט"ר מ"מ מודה בקבר.עיין מהרש"א ב"ב קא' וחזו"א שלהי סי' ו' שתמה עליו, דעולה במהרש"א שלר"י אף בקבר אין בו ט"ר, עיי"ש.

גלו של עכן, **ברא"ש** שהיה גל לשעה**, ועיין חזו"א** שלהי סי' יג' הא כתוב "עד היום הזה" עיי"ש מה שתי' , **ועוד בתפאר"י** הוכיח שסגי בביטול לזמן, ודחה החזו"א שבבית קבע צריך ביטול לעולם , ובגל סגי ביטול לשעה, עיי"ש וזהו חי' .

**מ"ח:** חצר הקבר וכו' **עיין סוטה מד' וב"ה קא'** והענין שרבנן אסרו ד"א סמוך לקבר וכהן נטמא שם מדרבנן. ומשום חשש שמא יגע, ובזה נאמר כאן שחצר ד"א לב"ש וד"ט לב"ה הוי מקוםנבדל לעצמו ואין הקבר מטמא שם ד"א.

**עיין מרכה"מ סי' ה"ט ובסד"ט** שד"א אינו מטמא מדרבנן אלא רק אסרו לכהן ליכנס לשם. ולא משמע כן ברש"י שם. **עיין חזו"א** יג' טז'.

**עיין פ"ת שעא' יד'** אם מת מטמא ממקומו ד"א, או אף כל הקבר מטמא ד"א ממקומו.

**רש"י ותוס' ב"ב יב'** שכותלי קבר סתום אינו נחשב מחיצה להתיר ד"א, עיין גר"א שעא' טו' דהקשה עליהם מ"ש ממתני' דק"ס שמטמא סביביו והחצר מותרת היות ומסיימי מחיצתא, **ובחזו"א יג' טז'** דהכא אין הק"ס מטמא היות והוא קרקע עולם.

**ברא"ש** הל' טומאה סי' ח' **ובשטמ"ק ב"ב יב'** שדוקא בית שהוא ק"ס גורו ד"א, אבל קבר שהוא מצוין כקבר לא גזרו עליו טומאת ד"א. במתני' מבואר שבחצר המוקפת קברים אי"צ הרחקה כלל, עיין תוספתא, **וברא"ש** שם **ובטושו"ע** שעא' ה' שצריך הרחקה ד"ט, **עיי"ש גו"א וחזו"א** שם שתמהו בזה.

**בתוס'** דדוקא במוקפת מד' רוחות נחלקו , אבל מוקפת מג' רוחות אי"צ אף ד"ט לכ"ע, וכ' הר,ש שזהו מסקנת הגמ' בסוטה מ"ד **עין תויו"ט** מה שהקשה ותי'.

**הר"מ כאן ובפ"ו ה"ט** ביאר שפלוגתת ב"ש וב"פ בחצר מקורב ובחצר שדינה מקורה טהורה אף בפחות מד"ט, עיין כס"מ שביאר כן את התוספתא, וצ"ע מדוע השמיט ד' רוחות וג' רוחות, **עיין חזו"א** שם.

**קורה לעלאה גולל וכו'** ומבואר שדוקא מה שמעל הקבר הוא גולל. והנה גולל הוא אי מצבה מול ק"ס, או מציבה הסותמת את פי הקבר , או סתימת פתח ארון הקבר. (עיין ר"ש פ"ב מ"ג, רש"י ותוס' סוכה כג', תוס' כתובות ד' ועוד) ולהר"מ פי"ב הט"ו דגולל הוי קבר תלוש. **עיין חזו"א יד' א'** להשי' שגולל הוא סתימת הקבר, ובפ"ט מט"ו מבואר שסתימת הקבר מטמאה אף יותר מרוחב הקבר. עיי"ש. וכן הקשה מפ"ז מ"א שמת בכותל בנין כל הבנין קבר, ותי' דבנין א"א לחלקו ולכן ל"ה כגולל דמתני'. עשה ראשה גולל וכו' לרב הראשונים הגולל טמא עד ד"ט לגובה אם דיתר לגוד. ולראב"ד ס"ו ה"ה דוקא קורה שאינה נסמכת כולה ע"ג קבר טומאתה רק עד כדי שיגוד. ע"ע כס"מ שם שאהלה מ"מ אף שמוהיל על החלק העליון חשיב אהלה על החלק התחתון וטמא.

**מ"ט:** מבואר במתני' שחבית צ"פ שהיא גולל היא טמאה ואוכל שבתוכה טהור, **ובר"מ** שאין היא טמאה כלל, אלא שמכיון שהיא גולל הנוגע בה כנוגע בקבר. **ובר"ש** ביאר דילפי' הנוגע ע"פ השדה, שרק הנוגע מבחוץ טמא ולא מבפנים , וי"ל שגדר הילפותא כנ"ל שטומאת גולל משום כנוגע בקבר ולכן זה שייך ורק בצד החצון שהוא מהווה את הגולל וסתימת הקבר, ופנים שלו אינו כקבר, ועיין. ואולי כוונת הר"ש לומר שנאמר שגולל באמת נטמא רק חלק חצון שלו ולא חלק פנימי ולכן אין המים נטמאים, וזהו דוחק גדול, ומדוע הפנימי לא יטמא במגע עם החצון ויטמא המים.

**ועיין תוס' ברכות יט' ע"ב** שהקשה מדוע גולל חוצץ הא הוא מק"ט ודבר המק"ט אינו חוצץ, ותי' שרק חלק חצון טמא, עיי"ש ואולי ג"כ הכוונה בזה כנ"ל שלא חל עליו שהוא עצמו טמא ככלי, אלא רק טמא בהיותו טפל לקבר ולכן אין בו הכלל שדבר המק"ט אינו חוצץ.

**התוס' בסוכה דף כג'** שהגולל אחר שפירש טהור, וע"כ כמש"נ שלא חל טומאה בעצמו של גולל.

**ויש להקשות** מדוע המים לא נטמאים במגען בתוך הכלי בגולל, וצ"ל שזהו הדרשא שטומאת גולל אף בתורת מגע במת עצמו הוא דוקא מחוץ ולא מבפנים וכדילפינן ע"פ השדה.

**אולם תוס' בכתובות דף ד' ובא"ר פ"ב מ"ד** שגולל טמא אף שפירש, ויש לדון אם לשי' חל על הגולל טומאה לעצמה ודלא ככל מש"נ, ומדוע מים שבפנים אינם נוגעים בגולל, **עיין חזו"א ז' ח'.**ולפי"ז כשפותח החבית נטמאים המים , וצ"ל שרק אם ישבור החבית ישארו המים טהורים.

**עיין ראב"ד בתמים דעים רד', קוב"ש כתובות ד' וגרי"ז זבחים טז'** ועיין משכב"ז לעיל פ"ב מ"ד.

ובהמשך המשנה שבחמה נעשית גולל, והכלל שחי אמק"ט שחיותם מטהרתם ואין כאן נעשית בהמה גולל, וע"כ כמש"נ שיסוד טומאתם משום טפלות לקבר. וענין זה לא הופקע בחי.

**אולם** אם גולל שפירש טמא ע"ז שחל טומאה א"כ איך יתכן חלות טומאה בבהמה, וצריך לדחוק, שבאמת בבהמה לא חל טומאה משפירש, ושאר דברים נחשבים גלל אף משפירש, וכמובן לשון הר"מ שמגע בגלל הוא כמו מגע במת הוא צ"ע לומר שיהיה כן אחר שפירש, וצ"ע.

**מ"י:** הנוגע במת ובכלים, בראשונים משום חבורין, ולהניד סברי שחרב כחלל אף בפירש א"כ אתינן משוםחרב כחלל אף שלא בחבורין.

ב' בתים וכו' ופשט ב' ידיו וכו'. **ברא"ש** שצריך גם זרועותיו טפח, **ובר"מ** מוקי באדם קטן, וע"כ דנחלקו אם אם קורה מתקצרת מאהלת, **עיין חזו"א יג' יב'.**

אם אין בידו טפח, וב' ח"ז בב' בתים הוא עצמו טמא, **יש לדון** הא בכל בית אין התפשטות טומאה בח"ז ומדוע חשיב על עצמו בכלשהו, אם לא שנומר שהכוונה שהאהיל על הח"ז עצמם, **עיין גר"ש ב"ב טז' וחזו"א יד' ג'.**

**פרק ט"ז**

**מ"א: ברע"ב** שהטעם שבאמת טימאו האיכר, או משום חבורין או משום כלים ואדם בכלים, **ובר"ש** דן משום חרב כחלל. עיין קה"י יד' אם מוכח שיש חבורין באהל.

ור"ע אמר שמכיון שאם המרדע המאהיל על הטומאה נוגע בבגד באיכר, הבגד אב והאיכר ראשון, והיות ונראה כאהל חיישינן שיטעו שאהל מטמא ט"ע ולכן גזרינן כאילו הוא אהל. ובראשונים בשבת יז' דאף אם האיכר נטמא מהמרדע להיות אב גזרו שיהיה אב משום אהל ולא משום מגע.

**מ"ב: בכתובות דף כ'** שבתלוליות נשים קוברות נפליהם ומוכי שחין אבריהן. (עיין נוב"י יו"ד כט' אם יש מצוה לקבור אברי חי).**ובתויו"ט ותפא"י ושטמ"ק כתובות שם,** שדוקא תלוליות סמוכות לביה"ק, ועיר שאינה סמוכה לביה"ק אין חוששין כלל.

**בתויו"ט** שבדרך החשש שמא קברו בדרך לביה"ק בע"ש ביה"ש, עיין כתובות שם.

ר"י אומר קרובה שאין קרובה ממנה עיין תפאר"י שמיירי בתוך נ' שאם יש קרובה הרחוקה שבתוך נ' טהורה. **ע"ע חזו"א כב' ה'.**

**מ"ג:** מת שנקבר, אם מעבירים אותו צריך ליטול תפוסתו, וכדילפי' עיין במפרשים. וקבר עכו"ם בפשטות אין צריך, ולכן עומד ויושב אין צריך ליטול תפוסתו. עיין ר"מ פ"ט ה"ג שיש לו תפוסה ואין לו חיוב בדיקה.

אם תפוסה טמאה, **עיין תוס' נזיר ספ' , ורשב"ם ב"ב קא' ע"ב, וחזו"א בהשמטות.**

**מ"ד:** המוציא עפר וכו' אוכל בדמעו, עיין תויו"ט דאף מותר בתרומה דאו', ולהראב"ד דוקא בתרומה דרבנן. ועיין תפאר"י דמדאו' אין מחזיקין טומאה ממקום למקום, עיי"ש, **ועולה** שאף שמכיון שמצאו שכונת קברות ואח"כ מצאו מת תלינן שמא יש עוד שכונת קברות וחיישינן כולי האי ול"א אין מחזיקין ממל"מ, אך לענין לאכול תרומה אמרינן אין מחזיקין ממל"מ.

**ברע"ב** שלכהן אסור לבדוק, **ובתפאר"י** שמשמע בתוספתא לאחר שמצאו שכונת קברות ועדיין לא מצאו קבר בתוך כ' אמה אין לכהן איסור ליכנס לשם, ועיין.

**פרק י"ז**

**מ"א:** שדה שנחרש מדאו' תלינן שאין עוד עצם כשעורה, ואיסורו דרבנן, ועוד גזרו על גושה שהוא טמא, **עיין מקד"ד מט' ד' וחזו"א כג' טו',** ועיין מש"נ לעיל פי"ג מ"ו לבינה מבית פרס חוצצת.

בית פרס בפשטות נאסר ר' על ר' ק' לכל רוח , **ובריטב"א ברכות יט'** שנאסר ק' על ק' שהם נ' לכל רוח.

**מ"ב:** רא"א בית הפרס עושה בית הפרס , דהיינו שבחורש יותר מק' בפעם א' תלינן שנפל העצם, אך במתחיל לחרוש חיישינן שמא נכנס בו עצם ונפל אחר ק' אמה. **עיין חזו"א כג' י'** מדוע אין מקום שנאבד בו קבר עושה ביה"ס, עיי"ש מה שחילק.

**מ"ג:** החורש וכו' וכל הני משום דהוי מילתא דלא שניחא, ובחורש שדה שאבד בה קבר, ברע"ב משום ס"ס , וא"כ בחרש כולו שייאסר. ובר"מ כ' שג"ז משום לא שניחא. **עיין או"ש י' י'.**

**שנמצא,** לרע"ב שחרש ואח"כ נמצא שלא ידע ולא גזרו , ובר"מ שחרש ומצאו במקו"א שצריך לבדוק **,** ולא גזרו **. עיין חזו"א כג' יא' .**

**את שאינו שלו ,**לרע"ב דלא קנסו, ולר"מ פ"י ה"ב משום א"א דבר שאינו שלו, והוא תמוה. וי"ל שכמו בחרש ואח"כ נמצאלא גזרו, כ"כ בחורש את של חבירו ל"ש לגזור וכלפי השני הוי כלא ידע, והא גופא ידיעת יפשיעת החורש אינו נחשב משום א"א דבר שאינו שלו, ועיין.

**מ"ה:** שדה שאבד קבר בתוכה וכו' ומבואר לקמן יח' ג' שמטמאה אף באהל משום שיש חשש לכזית שלם מן המת. ומבואר שאם פתחי בית ועליה מכוונים העליה טהורה שלעולם תקרת הבית מצלת על העליה. **ובתויו"ט** מיירי ר"מ להקשות הא מת בכותל הבית כל הבתים והעליות כקבר, **ותי'**

דהכא אינו בכותל אלא תחתיו עיין תפאר"י **ועיין חזו"א כג' יג'** שדוקא לטמון מת בכותל מחשיב את כל הבית לקבר, ולא אם בנו בית על הקבר.

והנידון דחיישינן שהמת מתחת לבית ובוקעת ומתפשטת לבית, ואם פתחיהם מכוונות מ"מ משקוף הבית חוצץ העליה, ואם אינם מכוונות אולי טומאה תחת הכותל ובוקעת עד משקוף העליה ונכנסת לבית. ובר"ש דר"י מטהר משום שתחת המשקוף דלחוץ.

עפר חו"ל, **עיין ר"ש פ"ב מ"ג** דמיירי בעפר שבא לארץ שמטמא רק במגע ומשא משא"כ הנכנס לחו"ל מטמא באהל. **עיין תוס' גיטין ח' ע"ב** רש"י סנהדרין יב' ע"א ד"ה "חוששין". **בר"ש שם** שגזרינן דוקא על גוש ולא על עפר, **ובחזו"א כג' ה' ויד'** שדוקא בבא לאר"י גזרינן דוקא ולגוש אבל הנכנס לחו"ל והסיט עפר טמא. ע"ע בחזו"א שם- אם בשדה שנאבד בה קבר אם שייך גזירה בגוש. דהא אין חשש עצם כשעורה.

**ונחלקו** במתני' אם מצטרפין ב' חצאי שעור גוש של חותם המרצופין. **ובמל"מ שלהי פי"א ה"ג** נקט שאי"צ לחברן אלא סגי שנגע בב' חצאי שעור. **עיין חזו"א כג' טז'.**

**פרק י"ח**

**מ"א** :כיצד וכו' תקנו שענבים שבצרום לגת אי"צ הכשר כלל, או שהם מוכשרין מהמים היוצאין מהענבים, ולב"ה לא גזרו גזירה זו לטומאה של ביה"פ דרבנן ואינם מוכשרים לק"ט ביה"פ, **ועיין חז"א כד' א' ומקד"ד מג' ו'** להני תנאי שמים בכלי טמא הוכשרו בלאר יצוק א"כ הכלים שבביה,פ שנטמאו שיכשירו את הפירות שלא לרצון, ויש אם משקין ואוכלין שווין בנידון זה. שכלי טמא מחשיב משקין כתלושין. אך אולי אין כלי טמא גומר מלאכת פרי כאילו הוכשר במים, וקצרנו.

מבואר דמזין על הבוצרין ג' וז', ובפשטות מזין אם היו טמאין **עיין תויו"ט ,**ובר"מ כ' דמזין מכיון שהקילו בטומאת ביה"פ החמירו להזות מספק. **אולם בראב"ד עולה** שבאמת ודאי יש טומאת ביה"פ ומ"מ צריכים להזות למנוע טומאה דאו'.

ואחרים מקבלים,**לר"ש** רק שלא יביאום לגת ויוכשרו מדאו', **ולרא"ש ולר"מ** אסור להם לצאת מהכרם שהקילו רק ההכרה ולא הקילו מיציאתם מהכרם.

נגעו אלו ואלו, **עיין ר"ש** שלא הקילו אם מי שלא בצר נגע, שהקילו רק בענבים שבצר.

הנוטע ביה"פ, לר"ש גזרו שימכר לשוק , ולרא"ש ולר"מ הרי שתורת ביה"פ עלה בלא קולא, ולכן לא יבצור לגת אלא לאכילה ואז אין גזירת בוצר לגת.

**מ"ב:** מתירין לזרוע זרע נקצר, **עיין חזו"א כד' ב'** מדוע אין מצות קבורה לנסות בשדה בג"ט עפר.

**מ"ג:** שדה וכו' אינה ניטעת וכו' **ובראשונים** אם השרשים מגיעים עד לקבר, וצ"ב מהו הנידון, וי"ל או שהנידון אם בשעת זריעה ונטיעה בשרשים מגיעים והנוטע נוגע ונטמא, וצ"ע מהו האיסור ליחידי ליטמא. **ואולם בתפאר"י**  כ' שהשרשים מגינים זהו פגיעה בכבוד המת. **ורמ"א** שזהו משום איסור הנאה ממת. וצ"ע. אולם מלשון הר"מ כאן בפיהמ"ש הוא שאם השרשים יגיעו למת יטמאו במגע בעץ, **וכן בכס"מ כאן כ'** שהפירות יטמאו, ועולה דשייך שאילן מחובר יהיה יד לטמא את הנוגע בהם אף שהם עצמם אינם מק"ט, וכן עולה שפירות מחוברים שייך שיק"ט אולי אם עתידין ליקצץ.

אולם מבואר שאסור לקיים גם נטיעות כדי שלא יכנסו אנשים שם,וא"כ לא נתבאר לי מדוע לא נקטו טעם זה לאסור ליטע, **עיין חזו"א כג' ה'.**

**עיין מ"א** שהאריך מדוע ספק קבר לא בטל ברוב. **וכן בר"ש** שאבד קבר ברה"י אסור מגאו', וברה"ר אסור מדרבנן. אלא סמכינן אהיתר דרה"ר ספיקו טהור מכיון שאין הספק על הנכנס אלא על כל העולם, וצ"ע א"כ ה"ה ברה"י לא צריך להיות טמא מדאו'. דל"ה דומיא דסוטה.

**מ"ד:** שדה בוכין, **להר"ש** כל הענין הוא משום מיצר שהחזיקו בו רבים, **ולר"מ ולרש"י במו"ק ה'** זהו חשש רחוק שמא שכחו שם אבר מן המת, אך לא גזרו טומאה אלא רק שלא ינטעו שם עצים ואנשים יכנסו ויטמאו.

**מ"ה:** כיצד מטהרין ביה"פ נוטלין ממנה ג"ט וכו' **ובר"ש ורא"ש** שעומק המחרישה ג"ט ולכן יותר מג"ט אין לחשוש שמא יסיט, **וברע"א** שבאמת תיקן זה ל"מ לשדה שנאבד שמטמא באהל.

אם נטל מחציו ג"ט ונתן וכו' **בר"ש** שאותו עפר שהוציא מחציו זה הניחו על חציו זה, ואז חציו ג"ט וחציו כיסה בג"ט, והרא"ש הקשה, ואולי כוונתו אולי העביר העצמות מחצי זה לחצי זה, ולכן נקט שבחציו חפר וחציו הביא עפר ממקו"א, וצ"ע מאי קמ"ל, **ובמהר"ם** שס"ד שחיישינן שיפול מחציו הגבוה לנמוך, וקמ"ל שמכיון שרגע א' הוכשר לא מטמאינן עוד, ואולי מוקמינן על חזקה ובטל חוזק הספק על ביה"פ ולא מטמאינן עוד, או שביה"פ אינו אסור מחמת ספק אלא מחמת גזירה וכשתיקן שוב לא גזרו עד שיאבד שם שוב קבר, ועיין.

ר"ש אומר וכו' **ברא"ש** דלר"ש עומק המחרישה טפח ומחצה , אולם במהר"ם שתיקון סגי בחציו עומק חציו גובה, וצ"ע מדוע חשיב כלל תיקון

הא טפח ומחצה עומק אינו תיקון וטפח ומחצה גובה אינו תיקון, ועדיין יש חשש עומק המחרישה ומה מהני . וע"כ שקבעו ששנוי פני הקרקע ג"ט נותן שם אחר לשדה ושוב פקע מיניה שם ביה"פ, דשאין הענין תלוי בספק טומאה אלא בשם ביה,פ ושנוי ג"ט בפני הקרקע הוי קרקע חדשה ולא גזרו עליה, **ועיין שטמ"ק ב"ב קה'** שהוא כשדה אחר .

**מ"ו:** המהלך וכו' על האדם וכו' **עיין תויו"ט** דמייתי קושית התוס' בב"ב מדוע האדם העליון לא יטמא מן התחתון במגע, או בחבורין יטמא ט"ז. ותי' דמיירי בעכו"ם שאמק"ט, **ועיין תפאר"י** אם חבורין ע"י נכרי שאמק"ט אם יש טומאת חבורין. עוד תי' התוס' דמיירי בישראל הלבוש הרבה בגדים ומונים בהם ראשון ושני ואין בהם חיבורין דאו', וברא"ש פ"ה דזבים שכל מלבושי אדם הוי חבור א'. **ובריטב"א ב"ב שם** תי' שבביה"פ אין טומאת חבורין שלא החמירו בה.

אדם ובהמה שכחו רע והלך באבנים שיכול להסיטן עיין רא"ש. **ובמהרש"א ב"ב שם** שבהלך על הקרקע ממש העליון טהור מכיון שההיסט רק ע"י התחתון בלא סיוע העליון, **עיין סד"ט.**

**מ"ז: להר"ש** סופא לא גזרו על אוירא , ועל גושה נמי לא גזרו אם יכול ליכנס בטהרה ללא רצועה הפסק של חו"ל או ביה"ק.

**ולר"מ** סופא גזרו ודאי על גושה, ועל אוירה לא גזרו אם יכול ליכנס בטהרה.

מדורות העכו"ם, **עיין תויו"ט** אם מוכח שעכו"ם מטמא באהל, או האיסור שמא יסיט דודאי עכו"ם מטמא במו"מ, ומייתי רש"י ותוס' בזה, **ועיין רש"ש בפסחים** דלרש"י הכוונה שאף לרשב"י אין עכו"ם מטמא באהל דהתפשטות הטומאה אולם מטמא באהל כמגע ואין צריך דוקא לחשש היסט.

**עיין ר"מ ומל"מ** ועולה דלהר"מ דפסק שעכו"ם אינו מטמא באהל, בע"כ סבר שמדורות העכו"ם אסורות משום טומאת ארץ העמים.

בתוספתא שביבים היוצאים מחו"ל לא"י עושה סריגות עד פחות מטפח, **וצ"ע** הא להר"ש לא גזרו על חו"ל משום אבל, ועוד אם הביב יוצא משדה לשדה היכן יש אהל כלל, ואם יוצא מבית לבית א"ש. וצ"ע.

**עיין חזו"א כה' ז',** ובאמת הא הנכנס לחו"ל טמא רק בנכנס ראשו ורובו כמבואר כאן בתוספתא, וא"כ הביב יטמא דוקא הנכנס לתוך הביב ראשו ורובו, אולם הא מכיון שמוט ארוך מחו"ל לאר"י העומד תחתיו יטמא משום שהוא כראשו ורובו תוך הביב, ואם האדם יושיט ידו והוא עצמו קפולין הרי יטמא בטומאת ארץ העמים וא"כ מתי צריך להכניס ראשו ורובו, רק אם זרועו פחות מטפח.