85 קבוע א - ביסוד דינא דקבוע כמע_מ דמי, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ד' ט"ו אלול תשע"ד

**א**

א] כתובות דט"ו., א"ר זירא כל קבוע כמחצה על מחצה דמי בין לקולא בין לחומרא וכו', ומדאורייתא מנא לן אמר קרא וארב לו וקם עליו וכו' פרט לזורק אבן לגו וכו' דאיכא ט' ישראלים ונכרי א' ביניהם דהו"ל נכרי קבוע וכל קבוע כמחצה על מחצה דמי.

והנה הגרש"ש בשערי ישר ש"ד פ"א האריך להוכיח דעיקר דינא דקבוע כמחצה על מחצה דמי, לא תליא במה שהדבר הנידון הוא קבוע, דנימא דדינא הוא דבדבר הקבוע ל"מ הכרעת רוב, אלא תליא במה שצדדי הספק הן קבועין דחשבינן להו כמחצה על מחצה וחשיב דליכא רוב כלל.

ועיי"ש בפי"ב שעמד לפ"ז במה שנסתפק הפמ"ג בשפ"ד סימן ק"י סקי"ד בדין קבוע אם אזלינן בי' בתר ספק ספיקא ובתר חזקה ובתר קרוב, עיי"ש בדבריו, וכתב הגרש"ש דכל מקום הספק בזה הוא אי נימא דדינא דקבוע הוא דבקבוע ל"מ הכרעת הרוב, וע"כ י"ל דגם ספק ספיקא וחזקה וקורבא דגריעי לא יועילו, אך לפ"מ שהוכיח דגם בקבוע מהני הכרעת הרוב, וכל עיקר דינא דקבוע הוא דכל דצדדי הספק הם קבועין הו"ל כמחצה על מחצה וליכא רוב כלל, הרי אין מקום כלל לדון דלא ניזיל בקבוע בתר ספק ספיקא וחזקה וקורבא.

ב] ועיי"ש עוד שעמד על מש"כ הפמ"ג שם, ז"ל, הוא דחדית לן רחמנא, דבעלמא אזלינן בתר רובא דליתא קמן, וכאן אפי' ברובא דאיתא קמן לא אזלינן וכו', עכ"ל, דממש"כ דכאן אפי' ברובא דאיתא קמן לא אזלינן, מבו' דאף רובא דליתא קמן ל"מ בקבוע, ועיי"ש שתמה ע"ז דלפ"ז בהמה דהיא קבועה לא יועיל לה הרוב דרוב בהמות כשרות הן, וכל אשה שהיא קבוע לא יהני לה רוב שאינה איילונית, ובע"כ דרובא דליתא קמן מהני אף בקבוע, משום דעיקר דינא דקבוע הוא דחשיבי צדדי הספק כמחצה על מחצה, וזה ל"ש אלא ברובא דאיתא קמן.

ג] והנה אמנם מצינו שעמד בזה הגרע"א בתשו' מהדו"ת סימן ק"ג סקי"א, ז"ל, אני אומר ולטעמיך איך קונים לוקחים בהמה מבית המוכר וסומכים על רוב בהמות כשירות והא הוי קבוע וכן ביבום, וכבר עמדתי בזה, והסברתי לעצמי דוקא היכי דהרוב מכח התערובות, ואנו דנין דכל דפריש מרובא פריש בזה יש דין קבוע, אבל רוב בהמות כשירות דלאו מדין תערובות דנין דהבהמה זו פירשה מהרוב כשירים, דהא גם בנולדה לפנינו מותרת ול"ש בזה ענין פריש, אלא דשדינן לה בתר רובא דעלמא דהוייתה ובריאתה כדרך הרוב, וכן לענין איילונית וסומא דאם הוא בעיר שכולם אין מומחין וא' נתגדל בפנינו בעיר זו, אעפ"כ דנין אותו דדרכו כדרך הרוב דאין שוחטים אא"כ למדו, ובכל הנך דלאו מדין פריש מרובא פריש הוא אין דנין בו דין קבוע, עכ"ל, ועיי"ש בסקי"ב מש"כ טעם אחר דל"ש בזה דין קבוע, כיון דאותם שאנו דנים עליהן אי"ז ודאי שיש בהן טריפה ואיילונית.

ובפשוטו הי' נראה דמכוון הגרע"א הוא כד' הגרש"ש, דעיקר דינא דקבוע הוא דצדדי הספק חשיבי כמחצה על מחצה וליכא בזה רוב כלל, וע"כ ל"ש דינא דקבוע אלא ברובא דאיתא קמן, דתורת הרוב שבזה היא מכח הרוב והמיעוט שלפנינו, ובזה הוא דאמרינן דכל שהן קבועין הו"ל כמחצה על מחצה, אך ברובא דליתא קמן דתורת הרוב שבזה אינה מכח הרוב והמיעוט שלפנינו, אלא מכח דרך הרוב, הרי דברוב זה אין הרוב והמיעוט קבועין כלל, ול"ש בזה דינא דקבוע.

**ב**

ד] אמנם הנה בעיקר ד' הגרש"ש דעיקר דינא דקבוע הוא דצדדי הספק הקבועין הוו כמחצה על מחצה, צ"ע, דא"כ מ"ט כשפירשה חתיכה אחת שלא בפנינו אזלינן בה בתר רובא, הרי אף דחתיכה זו ניידא, מ"מ כיון דהרוב והמיעוט הם קבועין, חשיבי כמחצה על מחצה.

וכבר עמד ע"ז הגרש"ש שם פ"ב ופ"ג וחידש מכח זה, דהא דכשפירש א' אזלינן בתר רובא, הוא ענין רוב אחר, דאזלינן בתר רוב אופני הפרישה, עיי"ש שהאריך בזה.

אך הדברים צ"ע מכמה פנים, חדא, דלפי דבריו עיקר החילוק שבין לקח מן הקבוע לבין נמצא, הוא דבלקח מן הקבוע הוי הספק על החנות שלקח ממנה אם היא מוכרת בשר כשרה, ובנמצא הוי הספק על הפרישה, וכמו שהאריך בזה שם בפ"ג, ובל' קמאי מ' להדיא דלא כן, אלא דעיקר החילוק הוא אם נולד הספק בעודו בקביעות או נולד הספק אחר שפירש.

וביותר קשיא, דלפי דבריו כל הא דשרינן בפירש, הוא רק כשאינו ידוע איזה מהן פירש, אך כל שיש תערובת איסור והיתר שאנו מכירים כל א' וא', ואך דאינו ידוע איזה מהן אסור, ופירש א' מהן, ה"ה אסור, דבכה"ג ליכא רוב אופני פרישה, וכן נקט הגרש"ש שם בפ"?, וזה תמוה מאד מכ"ד דחזינן דאף בכה"ג שאנו מכירים כל א' ופירש א' מהן, ה"ה מותר, ונת' בזה ב?.

ה] ולכאו' מוכח מזה, דעיקר דינא דקבוע הוא דכל דהנידון דאנו דנים עליו הוא קבוע, ל"מ בזה הכרעת הרוב, וע"כ כל שאנו דנים על החתיכה שפירשה מן התערובת דהיא אינה קבועה, אזלינן בה בתר רוב.

אך צ"ע בזה ממה שנקטו הראשונים בפשיטות דכ"ה דבקבוע לא אזלינן בתר רוב, ה"נ לי"ב לדין ביטול ברוב, וכל הא דאיסור המעורב בהיתר בטל ברוב, הוא או משום דכל שהוא בטל בתערובת לי"ב להחשיבות דקבוע, או משום דקבוע דאינו ניכר אין עליו תורת קבוע, ואם דינא דקבוע הוא גזה"כ דבקבוע לא אזלינן בתר הכרעת הרוב, מהיכ"ת נימא דגם דין ביטול ברוב ל"מ בקבוע, ולכאו' מוכח מזה דעיקר דינא דקבוע הוא דבקבוע ליכא רוב, כיון דהמיעוט חשיב כמחצה, וע"כ ליכא בזה גם לדינא דביטול ברוב, כיון דליכא רוב כלל, וכבר הוכיח כן הגרש"ש שם בפ"י.

**ג**

ו] ולמדתי הביאור בזה מד' החמד"ש בתשו' יו"ד סימן ו', עיי"ש שהביא ד' הש"ש שכתב בדין בהמה שפירשה מקצתה דאף המקצת שנשאר בקביעות מותר, ולמד לזה מהא דתנן בטהרות פ"ה דהמסוכן ברה"י והוציאו לרה"ר, כשהוא ברה"י ספיקו טמא כשהוא ברה"ר ספיקו טהור ר"ש אומר רה"ר מפסקת, וכתב הש"ש דר"ש אזיל לטעמי' דס"ל דספק טומאה ברה"י תולין, וע"כ ס"ל דהודאי מכריע את הספק, ורבנן אזלי לטעמיהו דס"ל דספק טומאה ברה"י טמא בודאי וברה"ר טהור בודאי, וע"כ אמרינן כל חד תיקו בדוכתי', ולפ"ז בבהמה שפירשה מקצתה דמה שפירש מותר בודאי והנשאר אינו אסור אלא מספק דקבוע כמע"מ דמי, י"ל דמודו רבנן לר"ש דהודאי מכריע את הספק.

ועיי"ש בחמד"ש בסק"ג שכתב ע"ז, ז"ל, עכ"פ לפ"ד הרמב"ן שפיר ס"ל רה"ר מפסקת, כיון דרה"ר הוא מצד הדין ורה"י הוא מצד גזה"כ ע"כ יותר ראוי לילך אחר שורת הדין, משא"כ ברוב וקבוע דנראה פשוט דהיכא דל"ה קבוע לא חששה התורה דאינו חשוב משא"כ היכא דהוי קבוע דהמיעוט חשוב, [דוגמא לדבר דבר חשוב דהוי קבוע דרבנן], וע"כ אין ראי' דהרוב יכריע הקבוע כיון דשניהם מצד הדין, ואדרבה יש מקום לומר כיון דבאותו צלע בעצמו הוי המיעוט חשוב, לא נתבטל המיעוט אף נגד מה שפירש, עכ"ל.

ושם סק"ד כתב בזה, ז"ל, גם מ"ש הגאון הנ"ל ראי' ממאן דמכשיר בה מכשיר בבתה וכו' הנה למש"כ יש לחלק, דהתם נהי שאין להבת חזקה מ"מ אין מגרע חזקת האם, משא"כ בחצי צלע הנשאר דהמיעוט הוא חשוב נגדו, י"ל דמגרע אף הרוב שלא לבטל המיעוט, עכ"ל.

והנה ד' החמד"ש צ"ב, דמבו' להדיא בדבריו דהא דבקבוע לא אזלינן בתר רוב, אי"ז גזה"כ בעלמא דלא אזלינן בזה בתר רוב, דא"כ הוה דמי להא דרה"ר מפסקת אשר הוא משום דרה"ר הוא מצד הדין ורה"י הוא מצד גזה"כ, אלא הוא משום דהמיעוט חשוב, ולכאו' הוא כד' הגרש"ש דכיון דהמיעוט חשוב הו"ל צדדי הספק כמחצה על מחצה, ולי"ב רוב כלל, ולפ"ז צ"ב במש"כ די"ל דכיון דבאותו צלע בעצמו הוי המיעוט חשוב לא נתבטל המיעוט אף נגד מה שפירש, וכתב גם לחלק מהא דמאן דמכשיר בה מכשיר בבתה, דהתם אף דאין לבת חזקה מ"מ אי"ז מגרע חזקת האם, ומשא"כ הכא די"ל דהמיעוט הקבוע מגרע אף הרוב שלא לבטל המיעוט, ?שו"ר די"ל דכונתו, דכיון דצד הקבוע החשיבתו התורה כמחצה, ע"כ י"ל דאדרבה אף בהחלק שפריש, כיון דהוי אותו צד ספק, אין ע"ז תורת רוב.

ז] ונראה הביאור בזה, דודאי דעיקר דינא דקבוע אי"ז גזה"כ בעלמא דלא אזלינן בזה בתר רוב, אלא הוא משום דהמיעוט חשוב, וכ"ה מבו' ממש"כ הראשונים דקבוע שאינו ניכר אינו קבוע, אשר לכאו' הוא משום דבכה"ג לא חשיב, והרי דעיקר דינא דקבוע הוא משום חשיבותו, וכ"ה מבו' ממש"כ רש"י בסנהדרין דע"ט. דהי' מקום לומר דהקבוע הוי כרוב, וכ"ה מבו' עוד מכ"ד, ואך דלאו היינו דצדדי הספק הקבועין הוו כמחצה על מחצה וליכא בזה רוב כלל, אלא היינו דכל דצד האיסור הוא קבוע, הוי צד זה חשוב, וה"ה עומד כנגד הרוב, ול"מ הרוב לבטלו, וזהו מש"א דקבוע כמע"מ, ולא אמרו דבקבוע לא אזלינן בתר רוב, והיינו משום דעיקר דינא דקבוע הוא דצד האיסור דהמיעוט ה"ה חשוב כנגד הרוב, וע"כ הו"ל כמע"מ.

ואשר זהו שכתב החמד"ש די"ל, דכל דפירשה מקצת הבהמה ונשאר מקצתה בקביעות, הרי דכיון דהוי זה ספק א' על המקצת הקבוע ועל המקצת שפירש, י"ל דצד האיסור בזה הוא צד חשוב, וה"ה עומד כנגד הרוב, ולא אזלינן בתר רוב לבטל לצד זה.

?וזה ע"ד מש"כ הר"י הלבן לדון דבכה"ג לא יועיל אף ביטול ברוב ע"ז?.

ח] ולפ"ז מתפרש היטב מה שנקטו הראשונים דכ"ה דאין הולכין אחר הרוב בקבוע, ה"נ ל"מ בזה ביטול ברוב, דהאמנם אם דינא דקבוע הוא גזה"כ בעלמא שלא לילך בזה אחר רוב, אין ללמוד מזה דה"נ לא יועיל בזה ביטול ברוב, אך כיון דעיקר דינא דקבוע הוא דצד האיסור דהמיעוט חשוב ואין הרוב מועיל לבטלו, הרי ממילא דכ"ה דאין הולכין בזה אחר רוב, גם ל"מ בזה ביטול ברוב, דגם דין ביטול ברוב יסודו הוא משום דיש לנו לקבוע דין התערובת ע"פ הרוב, וכל דהמיעוט הוא קבוע אין לנו לקבוע דין התערובת ע"פ הרוב כנגד המיעוט, כיון דאף צד המיעוט הוא חשוב? ובל' החמד"ש נראה דאדרבה לעולם דינא דרוב, הוא דצד המיעוט בטל בצד הרוב, וצד דקבוע אינו בטל, וא"כ ודאי דה"ז מעכב גם לדינא דביטול ברוב.

ויש להוסיף, דבזה מתפרש מש"כ רבים מקמאי דהא דמהני ביטול ברוב ולא אמרינן דכל קבוע כמע"מ, הוא משום דלא חשיב כקבוע משום דה"ז בטל, ונת' ב? דהיינו דכיון דהמיעוט האסור בטל בתערובת, דמכח זה הוי עיקר דין ביטול ברוב, וכמש"נ במק"א, ע"כ לי"ב להחשיבות דקבוע ולא חשיב כמע"מ, ומכח זה הדר דינא דחייל דין ביטול, - והנה אי נימא דדינא דקבוע הוא דצדדי הספק הם כמחצה על מחצה, הרי לכאו' מכח זה אין המיעוט בטל כלל בתערובת, כיון דחשיב דליכא רוב כנגדו, וא"כ מ"ט בטל תורת קבוע מיני', - אך לפמש"נ ניחא, דלעולם אף בקבוע יש רוב ומיעוט, ודינא דקבוע הוא דצד המיעוט הקבוע הוא חשוב וה"ה עומד כנגד הרוב ול"מ הרוב לבטלו, וכ"ז הוא כלפי הכרעת הרוב, דלא אזלינן בתר הרוב כנגד צד המיעוט הקבוע, אך הא דהמיעוט בטל בתערובת, הוא אף בכה"ג דקבוע, ומכח זה בטל תורת קבוע מיני', ותו חייל בזה דינא דביטול ברוב.

**ד**

ט] ולפ"ז מתפרשים היטב ד' הפמ"ג שנסתפק דשמא לא אזלינן בקבוע בתר ספק ספיקא וחזקה וקורבא, דודאי דהא דלא אזלינן בקבוע בתר רוב הוא משום דקבוע הוא חשוב, אך כיון דיסוד הדין בזה הוא דכיון דצד האיסור הוא חשוב יש לנו לחוש לצד זה ול"מ הרוב לבטלו, הרי די"ל דה"נ ל"מ בזה הכרעת ס"ס וחזקה וקורבא.

והנה אמנם פשוט דכ"ז הוא בגונא דצדדי האיסור וההיר דהספק, הוא מכח האיסור וההיתר שבתערובת זו, כאשר כ"ה בכל גווני שדן הפמ"ג שם, דבזה הוא דאמרינן דכיון דצד איסור זה הוקבע לפנינו, ה"ה חשוב ויש לנו לחוש לו, אך כל דצד האיסור דהספק אינו מכח מה שהוקבע לנו בקביעות זו איסור, אף דחתיכה זו שאנו דנים עלי' היא קבועה במקומה, אין בזה לדין קבוע כלל, וודאי דאזלינן בה בתר ס"ס וחזקה וקורבא.

?אך בעיקר ד' הפמ"ג יש מקום לדון, בכגון שרץ וצפרדע לפניו ונגע בא' מהן, דבזה י"ל דשפיר אזלינן בתר חזקה, דכל שבאנו להכריע ע"פ רוב בין השרץ והצפרדעים, הרי דכיון דהשרץ קבוע א"א להכריע דאי"ז השרץ, אך כל שבאנו להכריע משום חזקה, אין ההכרעה דאין זה השרץ, אלא ההכרעה היא שהוא לא נטמא, והכרעה זו שפיר מהני, ועי' יבין דעת שכנראה כיון לזה?.

י] ועד"ז נראה גם במה שנקט הפמ"ג דבקבוע לא אזלינן בתר רובא דליתא קמן, ותמה ע"ז הגרש"ש דלפ"ז בהמה דהיא קבועה לא יועיל לה הרוב דרוב בהמות כשרות הן, וכל אשה שהיא קבוע לא יהני לה רוב שאינה איילונית, - ונראה פשוט דלק"מ, דבהני גווני הרי צד הספק שבהמה זו טריפה ודאשה זו איילונית, אינו מכח מה שהוקבע לנו בקביעות זו בהמה טריפה ואשה איילונית, אלא הוי הספק על הבהמה מצ"ע אם היא טריפה ועל האשה מצ"ע אם היא איילונית, והרוב המתיר בזה, הוא דאיכא רוב על בהמה זו מצ"ע דאינה טריפה ואיכא רוב על אשה זו מצ"ע דאינה איילונית, ובזה ודאי דאזלינן בתר רוב.

וכל מה שנקט הפמ"ג דבקבוע לא אזלינן בתר רובא דליתא קמן, הוא אם משכחת גוונא דהוי הספק אם חתיכה זו היא מן החתיכות המותרות שלפנינו או מן החתיכות האסורות, ויהא רובא דליתא קמן דחתיכה זו היא מן המותרות, ובזה שפיר נקט הפמ"ג דכ"ה דלא אזלינן בתר רובא דאיתא קמן לבטל לצד האיסור הקבוע, ה"נ לא אזלינן בתר רובא דליתא קמן, דל"מ הרוב להכריע כצד ההיתר כנגד צד האיסור שהוקבע לפנינו.

יא] ועד"ז יל"פ גם בד' הגרע"א שהבאנו לעיל סק"ג, דאין מכוון דבריו דרובא דליתא קמן מהני אף בקבוע, דלעולם כיון דדינא דקבוע הוא דיש לחוש לצד האיסור הקבוע, ל"מ בזה אף רובא דליתא קמן, ואך שכתב הגרע"א דכל הא דצד איסור הקבוע הוא חשוב כנגד הרוב, היינו רק ברוב הבא מכח התערובות, דצדדי הספק הם אם חתיכה זו היא מן הרוב שלפנינו או מן המיעוט שלפנינו, ובזה הוא דאמרינן דל"מ הצד דהיא מן הרוב לבטל להצד דהיא מן המיעוט, כיון דהצד דהיא מן המיעוט הוא צד דקבוע, אך משא"כ ברוב שאינו בא מכח התערובת, דההיתר בזה הוא משום דעל בהמה זו מצ"ע איכא רוב דהיא כשרה, הרי דכנגד רוב זה, ליכא כלל צד איסור דקבוע, וע"כ אזלינן בזה בתר רוב, - ולעולם י"ל דמודה הגרע"א דבגונא דיהא עיקר הספק אם חתיכה זו היא מן החתיכות המותרות שלפנינו או מן החתיכות האסורות, ויהא רובא דליתא קמן שהיא מן החתיכות המותרות, דלא ניזיל בזה בתר רוב.

**ה**

יב] והנה לפ"ז מתפרש היטב הא דכשפירשה חתיכה אחת אזלינן בה בתר רוב, והיינו משום דאף דעדיין הרוב והמיעוט הן קבועין, מ"מ כיון דחתיכה זו כבר אינה קבועה, וצד האיסור דחתיכה זו אינו צד דקבוע, אין צד איסור זה חשוב לעמוד כנגד הרוב, וע"כ אזלינן בזה בתר הרוב.

ונמצא לפ"ז, דלעולם הא דבקבוע לא אזלינן בתר רובא, תליא בהדבר שאנו דנים עליו, דאם הוא קבוע לא אזלינן בי' בתר רובא, ואם אינו קבוע אזלינן בי' בתר רובא, ואך דכ"ז הוא היכא דצד הספק שעליו הוא מכח מה שהוקבע לנו בקביעות זו איסור, דבכה"ג הוא דאמרינן דכל דהוא קבוע, לא אזלינן בי' בתר רובא, וכמש"נ.

יג] והנה הגרש"ש שם בפ"א הוכיח דלא אזלינן בתר הדבר שדנים עליו אם הוא קבוע, ממש"כ התוס' בכתובות דט"ו. והרא"ש בנזיר די"ב. לפרש לסוגיית הש"ס בנזיר שם, דהקביעות היא באשה המקודשת שקידש השליח, והרי דאף דאין אנו דנים עכשיו על האשה המקודשת אלא על אשה זו שלפנינו, מ"מ יש בזה לדינא דקבוע, והרי דעיקר דינא דקבוע הוא דאמרה תורה דהמיעוט הקבוע אינו חשוב מיעוט אלא כמחצה על מחצה, וממילא משתנה הדין של הנידון, עכ"ד.

ודבריו צ"ע, דהנה הרי בפשוטו טעם דעה זו דהקביעות היא באשה שקידש השליח, הוא משום דס"ל דדינא דהלך אחר הרוב, הוא רק בדהוי הרוב על שורש הספק, וכיון דבההיא דנזיר אין שורש הספק על אשה זו, מכח תערובת הנשים שהן קרובות אשתו עם שאר הנשים שבעולם, אלא הוי הספק על אשה זו מצ"ע אם קידש השליח את קרובתה, שהרי אף אף אם כל הנשים שבעולם ל"ה להן קרובות, והי' רק אשה אחת שיש לה קרובות, הי' לנו ספק על קרובות אלו אם הם קרובות אשתו, ע"כ לא אזלינן בזה בתר רוב הנשים שאינם קרובות אשתו, אלא יש לנו לדון על קרובת אשה זו שהוא בא לקדש, אם היא האשה שקידש השליח, וכיון דהיא קבועה, לא אזלינן בזה בתר הרוב,[[1]](#footnote-2) וזה מוכרח גם לפ"ד הגרש"ש בביאור דינא דקבוע, דאל"כ מה לי דהאשה שקידש השליח הוי כמחצה על מחצה, הרי מ"מ כיון דרוב הנשים שבעולם אינם קרובות אשתו, יש לנו להתיר לאשה זו שהוא בא לקדש, ובע"כ דכיון דשורש הספק הוא על כל אשה מצ"ע אם קידש השליח את קרובתה, לא אזלינן בזה בתר רוב הנשים שאינם קרובות אשתו.

ולפ"ז הרי פשוט דמה"ט יש בזה לדינא דקבוע, דהגם דעיקר דינא דקבוע תליא במה שהדבר שדנים עליו הוא קבוע, מ"מ כיון דהתם אין אנו דנים להתיר לאשה זו מכח הרוב והמיעוט שיש עלי' עצמה, אלא הוא מכח הרוב והמיעוט שיש על קרובתה, הרי דכל דהצד דקרובתה מקודשת הוא צד דקבוע, ה"ה עומד כנגד הרוב ול"מ הרוב לבטלו, ותו א"א לנו להתיר לאשה זו, ומה לי דאשה זו שלפנינו אינה קבועה, הרי כיון דהכרעת הרוב היא כנגד הצד דקבוע, לא אזלינן בזה בתר רוב.

יד] ועיקר הך מילתא דדין קבוע לא תלי אם הדבר שאנו דנים בפועל להתירו הו"ל קבוע, אלא אם המיעוט שבא לעמוד כנגד הרוב הוא קבוע, נתפרש כן בד' הבית אפרים אהע"ז סימן ה', ז"ל, שהדבר ברור דע"כ לא אמרינן כל דפריש כו' אלא בדבר האסור מצ"ע ויש לפנינו קביעות או תערובות מן רוב ומן מיעוט ופירש א' משם, אמרינן דהאי דפריש הי' בתוך הרוב ומשם נפרש ובא לכאן, וכגון ט' צבורין וחניות וכדו', משא"כ בדבר שאין בו ספק מצ"ע ומעולם לא חל עליו שם רוב ומיעוט והוא לא היה בתוך הקביעות כלל רק שמחמת סיבת הקבועים שנגעו בו וכדומה נופל לנו ספק עליו, א"כ איך שייך לומר דפריש מרובא או ממיעוטא, שהרי לא היה בכלל הרוב או בכלל המיעוט לעולם רק שאנו באין לדון עליו מצד הסיבה שנאסר מחמתו, והרי הדבר האוסרו עדיין הוא קבוע במקומו ולא פירש מקביעותו, ובכה"ג פשיטא דאמרינן כל קבוע כמע"מ, והגע עצמך אם הי' לפנינו ט' סכינים בדוקים וא' פגום והוליכו בהמה אצל סכין ושחטוהו ולא נודע אם בבדוק או בפגום ושוב אח"כ פירשה הבהמה משם, ה"נ נאמר כל דפריש וכו', דהא על הבהמה ל"ה מקום לדון עליו רוב ומיעוט כלל ואין הספק על הבהמה מצ"ע רק מצד הסכינים שנשחטה בהם והרי הסכינים היו קבועים במקומם, וזה מבו' ג"כ בט' שרצים וצפרדע א' ביניהם כו' דברה"י ספיקו טמא דהו"ל קבוע, אע"פ שהטהרות שנגעו כבר פירשו משם מ"מ אנו דנין על הדבר שבא הספק מחמתו והרי השרצים קבועים במקומם וז"פ, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ושו"ר בחי' הגרנ"ט כתובות סימן ל' שכתב ג"כ כדברים אלו, ופירש בזה לדעת התוס' בכתובות והרא"ש בנזיר דהקביעות היא באשה המקודשת שקידש השליח, עיי"ש, וזה כמש"נ.

אמנם מש"כ הגרנ"ט שם לחלוק מכח זה ע"ד הנוב"י וההפלאה שדנו בדין שתוקי דמ"ט ל"ה הולד כפירש, הנה לכאו' דברים אלו מוכרחים וא"א שיחלקו הנוב"י וההפלאה ע"ז, אלא טעמם הוא כמש"כ הבית אפרים שם, דס"ל דעיקר הנידון הוא על טיפת הזרע אם היא מכשר הוא מפסול, וכיון דטיפה זו פירשה מן הקביעות, אזלינן בה בתר רובא, ודמי למש"כ הרמ"א בסימן ק"י ס"ו דאם נתערבה תרנגולת טריפה בכשרות ונמצאת ביצה ביניהם ה"ה מותרת, והיינו משום דאיסור הביצה היא משום שהיא מכלל הטריפה, וע"כ הו"ל כהיכא שפירש אבר א' מן התרנגולת, דאמרינן בזה כל דפריש מרובא פריש, ועיי"ש במש"כ בזה, - ?אך שו"ר דההפלאה גופי' נקט דגם האשה עצמה אינה אסורה אלא משום דהו"ל כלקח מן הקבוע, ולכאו' זה נסתר מד' תוס' הרשב"א ברוב גויים דמפורש בדבריו דהו"ל קבוע, ולא אמרינן דהאבידה הו"ל פירש, אך ראיתי להעיר ע"ז מדינא דרוב טבחי ישראל, דמ"ט אזלינן בתר רוב, ולא אמרינן דהשוחטים הוו קבועים.

**ו**

טו] והנה הגרש"ש הביא מה שפירש"י בסנהדרין דע"ט., ז"ל, וילפינן מהאי קרא דכל קבוע לא פחות מלהיות נדון כמחצה על מחצה וכו', והא ליכא למילף מיני' כרובא דמי, דהא מהיכ"ת לן דילמא האי דפטר ליה להאי משום דספק נפשות להקל ולא משום דחשבינן לי' כרובא וכו', עכ"ל, ועיי"ש שעמד במש"כ רש"י דהי' מקום לפרש דטעם הפטור בזה הוא משום דקבוע הוא כרוב, דמה מקום יש לומר דהו"ל הנכרי הקבוע כרוב, הרי מאידך גיסא הוו הישראלים הקבועים כרוב, והו"ל כרוב נגד רוב, והדר הו"ל ספק נפשות להקל, וכתב דבעכצ"ל דמכוון רש"י הוא, בכה"ג דיש כאן נכרי אחד שמקומו הוא כאן וט' ישראלים שאין כאן מקומם, דאז הרוב אינם חשובים כקבוע, והמיעוט הוא קבוע, ובזה הי' מקום לפרש דהמיעוט הקבוע חשיב כרוב כנגד הרוב שאינם קבועים, ובזה הוא שכתב רש"י דלית לן למילף מקרא אלא דקבוע הוי כמחצה על מחצה, ושו"ר ביד יהודה סימן ק"י סוסקט"ז דג"כ פירש כן בד' רש"י, וכתב דרש"י דקדק ממש"א דהו"ל גוי קבוע וכל קבוע וכו', ולא אמרינן סתם דהו"ל קבוע, דמשמע דהגם דאינו קבוע אלא הגוי בעצמו הוא עומד במקומו הגם דכל הישראל ניידי ואין עומדין על מקום א', והוא זרע אבן והגיע לישראל א' הנייד, נמי אמרינן דהוא רק כמע"מ, ובזה הוא דקשיא לי' לרש"י דמ"ט א אמרינן דהו"ל כרוב

ועיי"ש שהוכיח לפ"ז מד' רש"י דאף כשהנידון שאנו דנים עליו אינו קבוע, מ"מ כיון דצדדי הספק דבתערובת הוו קבועים, חשיב האיסור כמחצה על מחצה וליכא בזה להכרעת רוב כלל, עיי"ש בכל דבריו, וצ"ע עוד במכוון דבריו, עייש"ה.

אמנם נראה, דאף אם עיקר דינא דקבוע הוא דכל צד האיסור שעל חתיכה זו שאנו דנים עלי' הוא צד דקבוע ה"ה עומד כנגד הרוב, שפיר מתפרשים ד' רש"י, דבכה"ג דיש לפנינו נכרי א' קבוע וט' ישראלים שאינם קבועים וזרק אבן לתוכם, הרי דכל שבאנו לדון אם הוי כונתו לישראלים או לנכרי, כיון דהנכרי הוא קבוע כאן, והצד דהנכרי הוי צד דקבוע, הו"ל כמע"מ, והיינו כמש"נ דכל דצד האיסור הו"ל צד חשוב דקבוע, הו"ל כמע"מ, וז"פ.

טז] שוב נתבוננתי דיש מקום לדון בזה, דהנה כתב בתוס' הרשב"א כתובות דט"ו., ז"ל, אזלא איהי לגבייהו פי' לתוך ביתם, אבל חוץ לביתם אפי' בתוך העיר לא חשיב כקבוע וכו', וכן לגבי מציאה אמר באלו מציאות הל' כרשב"א ברוב גויים, עכ"ל, ומבו' בד' הרשב"א דכל הא דבמציאה אזלינן בתר רוב גויים, הוא רק משום דהאובד הוי חוץ לביתו, וע"כ יש בזה להכרעת רוב דהוא גוי, אך אם היתה האבידה במקום שהישראלים והגויים קבועין שם, ל"ה אזלינן בתר רובא, ולא אמרינן דהאבידה שנאבדה מהן הו"ל כפריש, וזה כיסוד ד' הבית אפרים שהבאנו לעיל סקי"ד, ועי' גם בחזו"א סימן ל"ז סקכ"ב בתו"ד שנקט כן בפשיטות דהא דאזלינן בתר רוב גויים הוא משום דהוי האובד בפלטיא ואינו קבוע שם.

והנה בשערי ישר ש"ד פ"ח כתב כן בתחילת דבריו, והק' דלפ"ז נמצא דבמצא בהמה רצה בדרך ה"ה חייב בהשבה אף דאיכא רוב גויים, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה בע"א.

ולכאו' הי' נראה לישב, דכיון שאין ידוע אם הבעלים דהבהמה קבועים או ניידי, הו"ל כספק קבוע ספק פריש, שכתבו הרשב"א והריטב"א בקידושין דע"ג. דאזלינן בזה בתר רוב.

יז] אך יש לפקפק בזה, דהרי בכל שעה ידוע לנו שיש ישראלים הקבועים בבתיהם, וא"כ אם נבא לדון שמא האבידה היא של אותם הישראלים הקבועים בבתיהם, ליכא כנגד זה הכרעת רוב.

וכנראה דיש ללמוד מזה, דאם הוי העמדת הספק אם האבידה היא היא של הישראלים או של הגויים, ליכא בזה כלל לדינא דקבוע, וכל מה דיש בזה לדין קבוע, הוא משום דהוי העמדת הספק על האובד אם הוא ישראל או גוי, וכל דהאובד הוא קבוע הו"ל צד הספק דהוא ישראל כמע"מ, וכל דהאובד הוא נייד אזלינן בתר רוב, וע"כ אף אם מספק"ל אם האובד הוא קבוע או נייד, אזלינן בזה בתר רוב, ולא אמרינן דצד הספק שמא האובד הוא אותם הישראלים הקבועים במקומם, הוי צד ספק דקבוע, וכמע"מ דמי, אלא תחילה יש לנו לדון אם האובד הוא קבוע או נייד, ואח"כ יש לנו לדון אם הוא ישראל או גוי, וצ"ע.

יח] ואם כנים הדברים, הרי לכאו' ה"נ הוא בזורק אבן לגו, דאם הוי העמדת הספק אם כונתו לישראל או לגוי, לי"ב לדין קבוע כלל, וכל מה דיש בזה לדין קבוע, הוא משום דהוי העמדת הספק על אותו שכונתו לו, אם הוא ישראל או גוי, - ולפ"ז הרי הדין נותן, דכל דהגוי קבוע והישראלים ניידי, לא יהא בזה לדינא דקבוע כמע"מ, ודו"ק היטב.

?צריך עוד לפרש טעם הא דמהני דינא דקבוע גם לגבי ביטול ברוב.

בשע"י ש"ד פ"ט נקט דאף אם יתכן שלא הי' בחנות בשר כשרה כלל, ה"ז מצטרף לרוב, ולפמש"נ לכאו' אי"ז כן, דצד הספק שעל הבשר, אינו צד ספק דקבוע, - ואדרבה אי נימא דהעמדת הספק הוא על החנויות ולא על הבשר, הרי ל"ה מהני פריש כלל, וכמש"כ הבית אפרים.

?יש להדגיש בדברינו, דעיקר דינא דקבוע הוא ד"הלך אחר הקבוע", דיש לנקוט כצד הקבוע, הואיל והוקבע צד זה לפנינו, ומוכח כן מהס"ד שיהא זה כרוב.

1. אמנם הנה בפי' הרא"ש בנזיר שם כתב, ז"ל, אמינא לך איסורא דניחא דבשעה שקדשה השליח היתה נחה וקבועה בביתה הלכך היתה חשובה בין כל הנשים שבעולם כמע"מ, ואילו עשאו שליח לקדש לו נשים הרבה וקידש חצי הנשים שבעולם היו נאסרות כל הנשים משום ספק קרובות אפילו אי ניידי משום דרוב כל הנשים אסורות עליו משום ספק קורבה, השתא נמי נאסרות כל הנשים כיון שהאוסר קבוע "אע"פ שאין הנאסר קבוע", עכ"ל, ונ' להדיא מד' הרא"ש, דלעולם עיקר הנידון שלפנינו הוא על האשה שהוא בא לקדש עכשיו, וכיון דרוב הנשים שבעולם מותרות ומיעוט אסורות הי' לנו לילך בזה אחר הרוב, כל דאשה זו שהוא בא לקדש אינה קבועה, והא דאסרינן בזה מכח הא דהאשה שקידש השליח היא קבועה, הוא משום דחשבינן כאילו קידש חצי נשים שבעולם, דבכה"ג היו רוב הנשים אסורות עליו, ולא היינו מתירין לו לקדש לאשה זו, וזה מתישב לפ"ד הגרש"ש דעיקר דינא דקבוע הוא דהמיעוט חשוב כמחצה.

   ואמנם הדברים צריכים פירוש, דהרי הא דאם הי' מקדש השליח חצי מהנשים שבעולם היתה אשה זו אסורה, הוא משום דבכה"ג היו רוב הנשים שבעולם אסורות וליכא רוב כלל להתיר לאשה זו, אך כל שקידש אשה אחת, הרי הגם דמדינא דקבוע חשבינן לה כמע"מ, מ"מ הרי אי"ז מועיל דמכח זה יהיו רוב הנשים אסורות, ואכתי הוו רוב הנשים מותרות, ומ"ט לא ניזיל בזה בתר רובא.

   וכפי הנראה דזהו מש"כ הרא"ש שם עוד, ז"ל, וכי תימא הכא נמי דנייד דאימר בשוקא אשכח וקדיש, "דחומרא יתירא היא לאסור כל הנשים שבעולם" וכו', עכ"ל, ונראה דמש"כ דהוא חומרא יתירא, הוא מכח ה"ט, דאף דחשבינן שקידש מחצה מן הנשים, מ"מ כיון דלא נאסרו עליו מכח זה רוב הנשים שבעולם, הי' לנו להתיר לו ליקח אחת מן הנשים, ואך דהוא חומרא דרבנן לדון בקבוע כאילו באמת קידש חצי מן הנשים, וע"כ הוא דה"ה אסור בכל הנשים שבעולם, ובזה כתב הרא"ש דהוא חומרא יתירא, וצ"ע עוד בזה.

   שו"ר עוד דברים בביאור הא דאזלינן בתר האשה שקידש השליח, בתוס' ר"י הלבן בכתובות דט"ו., עייש"ה בדבריו, וצ"ע שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומה"ט פשוט, דהך דינא דבאזלא איהו לגבי' אמרינן דכל קבוע כמע"מ דמי, הוא אף בגונא שהיא ידעה למי נבעלה, ואנו אין אנו יודעים, ולא אמרינן דבכה"ג לי"ב לדינא דקבוע כיון דלא נולד לנו הספק במקום הקביעות, וודאי דאסרינן בזה אף בכה"ג שעכשיו בשעת לידת הספק כל אנשי העיר ניידי, - והיינו משום דהרוב שבאנו להתיר מכחו, הוא רוב הכשרים שהי' בשעה שנבעלה, וכיון דבשעה זו הי' המיעוט קבוע, ה"ה עומד כנגד הרוב, ולא אזלינן בזה בתר הרוב, ול"מ מידי מה דלא נולד לנו הספק עד עכשיו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)