המניח
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב זאב קרלנשטיין

**פרק המניח**

# דף כח' ע"א ע"ב

**בפלוגתת רב ושמואל בבור שהוא ממונו לרש"י, ולתוס':**

**בפלוגתת ר' ישמעאל ור"ע בבור ברשותו מתני' דף מט' ע"ב:**

**עיקרא דשמעתא:**

**מתני':**נשברה כדו וכו'. **ובגמ'**: אר"י ל"ש אלא שטינפו כליו במים וכו' דשמואל אמר וכו'**. ומבואר** דנחלקו רב ושמואל, **דלרב** אם נשבר כדו והוחלק אדם במים ובחרסית הרי שאין לחייב על החבטה כלל ומשום ששי' רב שבור להבלו ולא לחבטו, אך יש לחייב על טינוף המים משום שורו, ולא משום בורו משום פטור כלים בבור, ולכן חייב רק על הכלים משום שור, **ולשמואל** אין באסו"מ חיוב משום שורו (**כמבואר לעיל ג' ע"ב** שנחלקו בזה רו"ש), אולם משום בור מחייבים אף על ההטחה בקרקע, דשי' שמואל שבור אף לחבטו, וחייב על נזקי אדם ופטור על מיתת אדם ושבירת כלים כדין בור.

**היינו דנחלקו רו"ש בביאור מתני' עפ"י ב' פלוגתות דרו"ש**, **אם** בור להבלו או אף לחבטו, **ואם** אסו"מ שלא הפקירן ומזקי בתר דנייחי, דשמואל חייב בו משום בור בלבד, ולרב חיובו או משום שור בלבד או אף משום שור כדיבואר.

**שי' רש"י בסוגיין:**

**רב סבר שבור הוא דוקא בור הפקר, ולכן אסו"מ או מים וחרסית שהם שלו אינו אלא שור ולא בור.**

**ורו"ש נחלקו בפלוגתת ר' ישמעאל ור"ע לקמן דף מט' ע"ב אם בור ברשותו חייב.**

**ובגמ' התם ביאר רבה דנחלקו בקראי, אם בור הוא משום "בעל הבור" או משום "בעל התקלה" , וברש"י ותוס' שם ביארו הטעם שבור ברשותו פטור או משום תורא ברשותיך מאי בעי, או משום כי אפקרנא עיי"ש. ומאי שייטא לאבן המונח ברה"ר שודאי ל"ש ביה הני סברות דתורא ברשותיך או כי אפקרנא.**

**לברר מדוע לרב מה שאינו חייב על החבט משום להבלו ולא לחבטו, תיפו"ל שאין כאן כלל חיוב בור ומשום בור שבבעלותו אינו בור.**

**ושי' רש"י בשי' רב**, דהמים והאבן אינם נחשבים בור אלא שור מכיון שבור הוא דוקא בור הפקר, דדוקא בהפקיר רשותו ובורו חשיב בור, ומכיון שהמים והאבן יש להם בעלים הרי דחשיב שור ולא בור, **עוד כ' רש"י** שעל ההטחה בקרקע פטורים מכיון שבור הוא רק במזיק ע"י הבלו ולא במזיק ע"י חבטו, דחבט פטור דהוי היזק דקרקע עולם, ומשו"ה על האדם שהוחלק והוזק פטור מכיון שקרקע עולם הזיקתו, **עוד כ' רש"י** שא"א לחייב משום שור על החבט דאבן המתקילה ומטחת בקרקע הוי רק גרמא. **ויש להעיר** דמכיון דסבר רש"י שאבן שאינה הפקר ל"ש לחייב עליה משום בור אלא רק משום שור א"כ למאי הוצרך לטעם לפטור על החבט משום להבלו ולא לחבטו, תיפו"ל דמכיון שהאבן והמים אין יכולים לחייב עליהם משום בור אלא משום שור, ומשום שור הא הוי גרמא בעלמא כמבואר ברש"י ולכן פטור על החבט גם אם בור שחייבה עליו תורה הוא גם לחבטו, **ונראה לע"ע** שאה"נ מה שהאבן והמים עצמם מזיקים בטינוף הוי דוקא שור ולא בור, אולם בכך שהניח אבן ומים הרי שעשה את הקרקע שמתחתיה ושמסביבה למקום תקלה, והקרקע היא אינה שלו והוי ממש בור, ושיחוייב משום בור הפקר, ולזה הוצרך רש"י לומר שלרב אין כלל חיוב בור על חבט ודין מזיק דבור צריך שיהיה היזק ע"י הבור עצמו ולא ע"י קרקע עולם, ודו"ק. **אולם י"ל בפשיטות** שכל שי' רב מתחילה בכך שבור להבלו ולא לחבטו, וממילא א"א לחייב על תקלה במים ובחרסים דהוי רק חבטא ומשום טינוף כלים הוי הוי בפטור כלים, וע"כ הוכרח רב לחדש שהחיוב משום שור ותקלה ע"י ממונו הוי שור.

**רש"י תלה פלוגתת רו"ש בפלוגתת ר"י ור"ע בדף מט' ומ"מ בזה:**

**ועיין היטב דברי רש"י** דלרב הרי שבור שדברה תורה הוא דוקא בהפקיר רשותו והפקיר בורו ולכן בור הוא דוקא בהפקר ולא בבור שלו, ולשמואל בור שחייבה עליו תורה הוא אף בבור ברשותו ולכן בור הוא אף בבור שלו.

**ובאמת זהו פלוגתת ר' ישמעאל ור"ע לקמן דף מט' ע"ב, עיי"ש היטב סוגית הגמ'**, ועולה שנחלקו שם בקראי, דלר"ע ילפי' מקרא ד"בעל הבור" שגם בור שבבעלותו חייב, ולר' ישמעאל "בעל הבור" הוא "בעל התקלה", אך אין דין בור בבור שהוא בבעלותו הממונית ורק בור שאינו בבעלותו אלא שחיובו מחמת שיצר תקלה אז יש חיוב בור, **ולפי מה שעולה ברש"י בסוגיין** הרי שפלוגתת רב ושמואל הוא בהאי פלוגתא אם ממונו יכול להיות אב מזיק דבור או לא.

**ביאור פלוגתת ר"י ור"ע לרש"י ותוס' שם, ותמיה מה השייכות לסוגיין:**

**אולם צ"ע טובא** דרש"י ותוס' שם ביארו את יסוד פלוגתת ר"ע ור"י, **דלרש"י** שם סבר ר' ישמעאל שאין חיוב אלא במפקיר רשותו ובורו דבמפקיר רשותו ולא מפקיר בורו לא חייב מכיון שיכול בעל הבור לומר "כי אפקרנא רשותי לאו לאחיובי אנא בהזיקא אפקרתיה" ויסוד הענין בקצרה, שבכה"ג שהיה בעל חצר וחפר באמצעה והפקיר קרקעו הרי ששייר רשות בקרקע שהפקיר שיש לו רשות להניח בור סמוך לה, ומעיקרא בני רה"ר זכו ברה"ר מקולקלת עם בור סמוך לה, והוי פטור על בורו מכיון שיש לו רשות להניח שם, ודו"ק.

**והתוס' שם הקשה** דא"כ בחפר מעיקרא סמוך לרה"ר חייב, **ולכן ביאר התוס'** שפטור לר"י משום דאמר לו תורא ברשותי מאי בעי, עיי"ש.

**ועכ"פ הטעמים הנ"ל לא שייכים כלל לרב דסוגיין**, דהא הכא הוי ממונו ברה"ר באיסור ול"ש "כי אפקרנא", ול"ש תורא ברשותי מאי בעי, וצע"ג.

**ועצם סוגית הגמ' לקמן דף נ' היא, דר"י נקט** סברות דתורא ברשותי או כי אפקרנא לפטור בור ברשותו או הפקיר רשותו ולא בורו, ור"ע דריש קרא דבעל הבור דע"כ אף בור ברשותו הוא בור ולית לן לסברות תורא ברשותי וכי אפקרנא, **ומכאן נפקא** דלר"ע דקרא מיירי בבור ברשותו ע"כ שבור בבעלותו הוי בור **וזוהי שי' שמואל**, **ולרב אין מקור** לבור בבעלותו דדריש בעל הבור שהוא בעל התקלה וקרא לא מיירי בבור ברשותו ולכן נקט רב בהכרח ממתני' דסוגיין שבור שבבעלותו הוי שור**. ולשי' רש"י שם בפשטות** שבור ברשותו הוא הפקיר רשותו ולא בורו, וכן ברייתא דאושין הפטור דוקא בהפקיר רשותו ולא בורו, (וכן הוא לישנא דברייתא) ובפשטות (מלבד המה"ב במהרש"א) לרש"י בחופר סמוך לרה"ר אף לר"י חייב, ורק בחפר באמצע והפקיר פטר ר"י, **וי"ל וכמש"נ בראשונים** שבור ברשותו לר"י חיובו משום שור, ובזה הסברא לפטור בהפקיר רשותו ולא בורו הוא משום כי אפקרנא, ולא משמע כן בלשון הגמ' ובלשון רש"י. ולכ**ן מסתבר** יותר לומר דלר"י בור ברשותו לכ"ע חייב משום בור ולא משום שור, **וא"כ צ"ע** מדוע ר"י ור"ע נחלקו בדרשא דבעל בור או בעל תקלה הא אף לר"י בור ברשותו חייב משום בור ואיכא לאוקמי לקרא דבעל הבור אף בבור ברשותו, וכן מנא ליה לר"ע דמיירי אף בהפקיר רשותו ולא בורו לאפוקי מסברת כי אפקרנא הא איכא לאוקמי בבור ברשותו ולכן חייב.

**ועוד צ"ע** דהא אית לאוקים קרא לאבן שלו המונחת ברה"ר שחיובו משום דהוא בעל הבור וליכא לסברות דכי אפקרנא ודתורא ברשותיך, ומנא לן למילף מקרא דחייב אף בכה"ג משום בעל הבור, וצ"ע. **וזה יש לבאר בפשיטות** דקרא מיירי בבור ולא באבן, ואם נאמר חיוב "בבעל הבור" ע"כ מיירי בבור ברשותו [דבבור ל"ש כמו באבן שיניח בורו ברה"ר, ופשוט], והרי שע"כ דל"א סברת תורך ברשותי וכו'. אולם עדיין צע"ק **דבירושלמי בדמאי** יליף מהאי קרא דהופך את הגלל חייב, דהיינו דילפי' בור שמחמת בעלות, **וכן הגר"א סי' תי' סק"ה מייתי מכילתא** דיליף מקרא דבעל הבור לאתויי בור שקנה או קיבל במתנה, דהיינו דיליף מהאי קרא בור שמחמת בעלות. ואית לן לאוקמי בהנ"ל. **אך לרש"י עדיין צ"ע** מנא ליה לר"ע דל"א סברת כי אפקרנא וכו' הא אית לן לאוקמי בחופר בור רשותו סמוך לרה"ר ואז חייב משום "בעל הבור". וצע"ק.

**ולסיכום** אם לרש"י לכ"ע בור ברשותו חייב, ומשום בור, א"כ קרא מיירי אף בבור ברשותו, וצ"ע שו"ט דסוגיא דף מט', וכן צ"ע מהיכן נולד שי' ר"י שבור בבעלותו הוא רק משום שור.

**האם בור ברשותו לרב ור"י יהיה חייב משום שור:**

**ובעצם הענין** אם לרב בור ברשותו אם שייך לחייב עליו משום שור, **שי' הראב"ד בשטמ"ק** בסוגיין דאף שאבן ברה"ר חייב משום שור מ"מ בור ברשותו הוי בור, עיי"ש שחילק שאבן שהוא ממונו ברה"ר הוא עשוי ליטלה ולכן חיובו משום שור, אולם בור ברשותו סמוך לרה"ר הא אינו יכול ליטול את הבור ממקומו ולכן חשיב בור ולא שור, והענין צריך תלמוד, **ושי' תורי"ד לקמן דף נג' ע"א** דלרב בור ברשותו חייב עליו משום שור ולא משום בור, **וכן הוא שי' הרמב"ן במלחמות בסוגיין והראב"ד הנ"ל** משמע לו דברי הגמ' שם דבור ברשותו חייב לרב משום בור, (וחייב אף בחבטה מכיון דהוי חבטה דידיה, עיי"ש.)

**עוד יש להקשות** אם לרב גם בור שהוא ממונו חשיב שור, א"כ בור ברה"י שפתחו ברה"ר דודאי הוי בור כמבואר דף מט' ע"ב, וצ"ע מכיון שהחבטה היא בקרקע דידיה א"כ הוי שור ולא בור, וע"כ שבור לעולם לא יכול לייחשב שור, וכמובן הענין צריך ביאור, ועוד יבואר.

**שי' תוס' בסוגיין:**

**דרו"ש לא נחלקו בפלוגתת ר"ע ור"י – ולרב אסו"מ הוא בור וגם שור:**

**לברר במה נחלקו אם אסו"מ חייב נמי משום שור: שי' הראשונים בזה:**

**בירור סברת תוס' שמשום שור יכול לומר תורא ברשותיך וכו' ולא בבור:**

**שי' תוס'** בסוגיין דרב סבר שממונו יכול להיות בור אך הוא גם שור, ודלא כרש"י שהוא רק שור ולא בור.

**עוד נקט תוס'** דרב יכול לסבור דבור ברשותו חייב משום בור, דמשום שור אין לחייבו משום תורא ברשותיך וכו' משא"כ משום בור דחייב, ושמואל מצי סבר דבור ברשותו פטור משום בור משום תורא ברשותיך וכו' דהיינו דהוא לשי' עמש"כ לקמן דף נ' דפלוגתת ר"י ור"ע הוא אם בבור אמרינן תורא ברשותיך וכו' וסבר דאף אם נומר שבבור ל"א תורא ברשותיך מ"מ בשור ודאי אמרינן תורא ברשותיך**. והטעם בזה נראה** שמשום שור הרי שיסודו הוא מזיק בעצם המכה שעושה הבור וזה נעשה ברשות המזיק, ואין המזיק אחראי על מעשים שנעשים ברשותו, וכל מעשה שנעשה ברשותו הוא נחשב מעשה ברשות שאין לגולל עליו חיוב מזיק.משא"כ בור יסודו הוא התקלה, ובור ברשותו הרי שהתקלה הוא סמוך לבור וזהו ברה"ר ומשו"ה חייב, דלאדם אסור לקיים בור ברה"י ועי"כ גורם שרה"ר הוא מקום תקלה. ועדיין צ"ב במה נחלקו ר"י ור"ע אם בבור אמרינן או לא אמרינן תורא ברשותיך וכו', ועוד יבואר. **עיין אבי עזרי נ"מ ד' ג'.**

**עיין תוס' לעיל ג' ע"ב**, דלרב חייב משום שור למרות שאינו דומה לשור דאבן אינו הולך ומזיק מ"מ ילפי' בצד השור משור ובור, עיי"ש שהקשה דא"כ שיהיה בהם פטור רה"ר ופטור כלים. ושם נתבאר.

**לרש"י דסבר** שממונו יש בו סיבה שלא יהיה בור מכיון שהוא ממונו, ומאידך יש בו סיבה שלא יהיה ממון המזיק מכיון שאין הולך ומזיק הרי דמשו"ה מחייבים אותו משום צד השוה, **אולם לתוס**' דסבר שאבנו הוי בור א"כ מנא לן להוסיף בו גם משום ממונו ומשום צד השוה הא הוא כבר בור ומדוע יש לבנות מזיק חדש משום שור ובור אם הוי כבר בור, ודו"ק, וצ"ע.

**עיין עוד בשטמ"ק בשם הראב"ד** מדוע ל"ה כרגל ופטור ברה"ר, ותי' או דרגל הוא ברשות ואבן הוא לא ברשות, (**בתוס' לעיל דף ג'** מבואר דהוא משום קרן ושם נתבאר.) או דמכיון שהאדם מניח את האבן הרי דחשיב שאדם מזיק ע"י האבן וחייב, ולא יתכן שכוונתו לאדם המזיק, וא"כ צ"ב כוונתו.

**ראשונים בשטמ"ק כאן** דלרב אסו"מ הוי שור ללא צד השווה, דלא כתוס' דף ג'.

ולרש"י א"ש שרו"ש נחלקו בפלוגתת ר"י ור"ע. **אולם לתוס' יש לבאר** במה נחלקו, **ועיין מלחמות, ותור"פ** דלשמואל מכיון שאינו הולך ומזיק הריהו בור ולא שור. **ע"ע גרי"ז נזקי ממון מה שהביא בשם הר"י מיגאש בתשובה קעד.**

**ע"ע שי' בעה"מ כרש"י, והמלחמות כתוס' עם כמה שנויים ועוד יבואר. [[1]](#footnote-1)**

**הערות בדברי המלחמות, והראשונים:**

**המלחמות וכל הראשונים הקשו מסוגיא לעיל כא'** במקצה מקום לרה"ר והוזקו פירותיו דלרב פטור ולשמואל חייב , **ובס"ד שם דנחלקו,** דלרב בור ברשותו חייב ולכן **לרש"י** הפירות הופקרו ופטורין עליהן ולשמואל פטור משום בור ולכן לא הופקרו וחייב עליהם. **וצ"ע** הא התם שהקצה מקום ושם מונחים הפירות ומתקילים משום בור, א"כ הוי כמו הפקיר רשותו ובורו וכאן שהפירות שלו לכ"ע ל"ש טענת כי אפקרנא, דהא פשוט שהמפקיר רשותו ומונחים שם אבנים שלו יהיה חייב ול"ש לכאורה טענת כי אפקרנא, **וכן לתוס' שם** הנידון הוא משום תורא ברשותיך דלרב ל"א וחייב משום בור ולשמואל אמרינן ופטור משום בור, וצ"ע ג"כ מדוע אחרי שהקצה המקום ונחשב רה"ר והניח או השאיר שם חפציו הא הנתקל בהם הריהו נתקל ברה"ר ולא ברשות המזיק. **ואולי** המקצה מקום אינו הפקר גמור אלא הקצה מקום לשימוש רה"ר ושייר לעצמו רשות לישתמש בפירות , ועולה כאן נידון חדש אם יכול לשייר לעצמו מקום שלו בתוך המקום שהקצה לרה"ר, ובזה יעלה לתוס' כאן נידון של תורא ברשותיך ולרש"י נידון דכי אפקרנא, וצ"ע.

**במלחמות ד"ה " ולעולם"** כ' שעיקר טעמו של ר' ישמעאל הוא משום שלא היתה "כריה", שכרה ברשות ואח"כ הפקיר רשותו ולא בורו, ופטור כמו במפקיר אחר נפילת אונס, ואין עליו טענה שיסלק ממונו המתקיל למרות שלא כרה. והוסיף גם משום תורא ברשותיך, ונקט נמי באושין שפטורו משום כריה ברשות או משום תורא ברשותיך. ור"ע פליג בהא דחייב אף ללא כריה רק ע"פ הטענה שחייב לסלק ממונו המזיק. **היינו** שאין יסוד פלוגתת ר"ע ור"י אם אמרינן או לא כי אפקרנא או תורא ברשותיך, אלא ודאי מחמת הני סברות לית כריה ונחלקו אם חיוב בור הוא רק מחמת כריה או גם מחמת בעלות על ממון שחיובו לסלקו. ולכן כ' שאין שייכות לאסו"מ שהניח ברה"ר שודאי חייב עליו משום כורה ולכן שמואל אינו שייך לפלוגתת ר"ע ור"י.

**ונקט המלחמות, לשמואל** אסו"מ הוי בור משום שאינו הולך ומזיק, **ולרב** מכיון שדומה לשור או לבור, מדמינן לשור כדי לחייבו באדם וכלים. **או** שמכיון שלרב בור דוקא להבלו, היינו דוקא דבר הפקר עוד יותר מאש, ולכן אסו"מ יותר כשור, ובור הוא דוקא הבל שהוא הפקר גמור. **ונקט לפי"ז** שבבור שבבעלותו לרב ייחשב שור מכיון שחבטת קרקע אינה אלא שור ולא בור ובור הוא דוקא בהבל, **ומייתי כן מהירושלמי.**

**אולם לבסוף נקט הרמב"ן** שאף בור שבבעלותו לרב אינו כאסו"מ, וייחשב בור ולא שור מכיון שעיקר עשייתו הוא סילוק הקרקע ויצירת סיבה לחבטא, ולמרות שלרב בור להבלו וחבטא שהיא שלו יותר דומה לאסו"מ שנחבט בו, מ"מ חילק הרמב"ן שייחשב בור ולא שור, וצ"ב בזה.

**בביאור פלוגתת רו"ש באסו"מ לרש"י שתלה בפלוגתת ר"ע ור"י:**

**בביאור שי' תוס':**

**וביאור שי' המלחמות שתלה פלוגתת רו"ש באסו"מ, בפלוגתתם בהבלו או בחבטו:**

**והנראה לומר** דבאמת ודאי בבור ברשותו אין פלוגתא אם הוי שור, ולכ"ע הוי בור, וכל הנידון שם בין ר"ע ור"י הוא לרש"י אם יש סברת כי אפקרנא וכו' ולתוס' אם יש סברת תורא ברשותיך וכו'. ואף אם באסו"מ שלא הפקירו הוי שור מ"מ בור דידיה הוי בור ולא שור, **וכסברת הראב"ד המובא לעיל** שדוקא אסו"מ שעתיד ליטלה חשיב שור משא"כ בור, **והגדר בזה נראה**, שיסוד החילוק בין שור לבור ששור הוא מזיק שבא לרה"ר להזיק, ואינו חלק מרה"ר אלא הוי מזיק חצוני שבא להזיק ברה"ר, משא"כ חפצא של בור זהו קלקול הרה"ר גופא ולזמנו להיזק ותקלה, ולכן אסו"מ דלא אפקרינהו שהוי חפץ שאינו חלק מרה"ר אלא מחוצה לה שנכנס לרה"י ועתיד לצאת מרה"ר וכשהוא ברה"ר הוא מזיק הוי כשור המזיק, משא"כ אסו"מ שהפקירן ושוב אינו עומד לינטל הרי שנחשב שרה"ר עצמה יש בה קלקול של אבנים ברשותה שגורמים הגדרה שהרה"ר עצמה מקולקלת ומזומנת לתקלה והיזק, והא חשיב בור ולא שור, שכל קלקול קבוע ברה"ר חשיב בור, וכל חפץ שנכנס באופן זמני לרה"ר להזיק חשיב שור, ודו"ק. **ויש להוסיף להטעים בזה,** וכמו שנתבאר כמה פעמים, ובהל' נזיקין מצאנו אדם המזיק, ומצאנו ממון המזיק שעניינו שהמשתמש בממון תוך כדי לקיחת סיכון להזיק, הרי שמוטל האחריות על המשתמש לשלם הנזקים שנגרמו מכח שימוש שלו, וחייב מכיון ששימושו הביא הפסד לאחרים. ובור ברה"ר אינו לא מעשה אדם אלא גרמא, ולא שימוש בשל חבירו שאינו משתמש אלא מקלקל רה"ר וכאן נתחדש חיוב חדש, שבאמת היה צריך ליהיות שאם קלקל רה"ר שיחוייב לשלם עבור תיקון רה"ר, אך אין סיבה להטיל עליו אחריות נזקים שאינו מזיק בידיים ואינו משתמש שימוש בכל רגע המביא הפסד שיוטל עליו מכח זה חיוב נזקין, אלא יש כאן רק מעשה קלקול רה"ר שחייב לשלם עליו ועול התיקון על בני רה"ר, ונתחדש עשאן הכ' שמענישין אותו ליטול עליו האחריות על קיום הבור וחייב בנזקיו, וזהו ענין תחילת עשייתו לנזק ומעשיו גרמו לו, ודו"ק.

**ולפי"ז צ"ל** שפלוגתת ר"י ור"ע, דלרש"י זה כולל ב' פלוגתות, א', בבור ברשותו דלר"י אמרינן כי אפקרנא וכו' ולר"ע לא אמרינן, ב', דלר"י אסו"מ חשיב שור ולר"ע חשיב בור, הרי שצ"ל שהם נחלקו מחלוקת א' שמהם מתפצל ב' המחלוקות וכמו שיתבאר.

**ונראה שיש לחקור בגדר בור,** אם הוי חפצא של מזיק כמו שור, ועיקר שם המזיק הוא מעשה ההיזק שנעשה ע"י הבור, וכמו ששור נוגח ואש פועל פעולת היזק כך בור חובט ומזיק, אלא שכל השנוי בין שור לבור הוא ששור הוא בא להזיק מעצמו, משא"כ בור הוא מזיק ע"י שהאדם נתקל בו, אך שם המזיק הוא בבור כמו בשור ורק הוא שונה ממנו במאפיין של צורת מעשה ההיזק, **או** שבור הוי חפצא אחרת לגמרי של מזיק, ובור חשיב מזיק ע"י עצם התקלה שהוא מזמן, ולא שיסודו החבטה וההכאה כמו בשור, אלא כל מהות המזיק שבו הוא ההתקלה.

**ונראה שבזה נחלקו ר"י ור"ע,** דלר"ע דדריש "בעל הבור" היינו שבור שחייבה תורה הוא בור ברשותו, ויש כאן קרקעית בור שבבעלות הבעלים שעושה היזק דחבטה, ואז גדר מזיק של בור הוא כמו בשור, שחבטת הבור הוי מעשה מזיק כמו בנגיחת שור ורק שונה בור משור אם הוי הולך ומזיק או לא. **ולפי"ז פשוט שאסו"מ חשיב בור ולא שור** מכיון שאינו הולך ומזיק. **ולר"י** הרי שבור שחייבה תורה הוא בור שאינו ברשותו, וחיובו משום "בעל התקלה", וכמש"נ שכל החפצא של מזיק של בור הוא מעשה תקלה ולא מעשה מזיק כמו שור, **הרי שלר"י שגדר בור** הוא עשיית תקלה, הרי שאפשר לדון ולחלק שדוקא קלקול רה"ר חשיב חפצא של זימון תקלה, דמכיון שכל החפצא של בור הוא אינו מזיק כשור אלא יסודו ומהותו הוא זימון וקלקול רה"ר לתקלה, הרי שיש לדון ולחלק שאסו"מ שהם אינם מהותה של רה"ר אלא הם חפצים שבאים מחוץ לרה"ר ועתיד ליטלם הרי שאין כאן הגדרה של זימון תקלה אלא יש כאן שור שבא מחוץ לרה"ר להזיק, ולכן אסו"מ שלא הפקירם מופקע מלייחשב בור וחשיב שור, ואולם בור ברשותו למרות דהוי ממונו אולם מכיון של"ש לדון בו שעתיד ליטלו אלא הוי הבור שברשותו דבר קבוע שקובע הגדרה לרה"ר שבצידו כמקום מקולקל ומזומן לתקלה, ולכן בור ברשותו לכ"ע נחשב בור ולא שור, וכמש"נ.

**אלא שכאן נחלקו ר"י ור"ע בסברא אחרת** אם אמרינן כי אפקרנא וכו', ונראה שפלוגתא זו היא ג"כ תלויה בב' הצדדים הנ"ל במהות הגדר של מזיק דבור, דהא סברת כי אפקרנא וכו' הוא שבעלי הקרקע שהפקיר את סביבות הבור הוא שייר לעצמו זכות לקיים בור ברשותו למרות שגורם קלקול לרה"ר, הרי די"ל דסברא זו דכי אפקרנא מהני אם יסוד של בור הוא קלקול רה"ר, ואז הבור ברשותו מהווה מצב שרה"ר מקולקל ומזומן לתקלה, ובזה שייך לומר שאם הקרקע היתה שלו והפקירה לרה"ר הרי ששייר לעצמו זכות בקרקע שהפקיר שיוכל להשאירה מקולקלת ע"י הבור שישנו ברשותו, אולם אם גדר מזיק דבור הוא כמו שור המזיק, וחבטת הבור הוא השם מזיק, הרי שמסתבר שבזה ל"ש כי אפקרנא, דדוקא אם גדר המזיק הוא תקלה, הרי שמכיון שהתקלה של הבור נמצא ברה"ר, שתקלת בור הוא סביבות הבור, הרי שבור ברשותו גדר התקלה הוא סביבות הבור, ושייך שכשמפקיר את סביבות הבור הוא משייר לעצמו שיהיה רשאי לגרום שסביבות הבור שהפקיר יהיה תקלה, אולם אם גדר בור הוא החבטה שבבור, דהיינו שתוך הבור הוא המזיק, א"כ אין שום סיבה שהפקרת סביבות הבור יהיה סיבה לשיור זכות לקיים בור ברשותו שיוכל להזיק, ודו"ק. וא"כ ר"י דסבר שיסוד בור הוא תקלה הרי שי"ל שאם הפקיר סביבות הבור הוא שייר לעצמו זכות לקיים בו ולגרום שסביבות הבור יהיו תקלה וזהו סברת כי אפקרנא וכו' דסבר ר"י שאין חייבים על בור בהפקיר רשותו ולא בורו, משא"כ לר"ע דיסוד בור הוא "בעל הבור" והוי הבור עצמו מזיק ככל ממון המזיק, הרי שאין שום סיבה שבהפקרת סביבות הבור יוכל לשייר זכות שבורו יותר לו להזיק, ודו"ק.

**ועולה שכוונת רש"י בסוגיין** שפלוגתת ר"י ור"ע ורב ושמואל הוא בגדר בור כנ"ל, ומזה מסתעף ב' נ"מ, א', אם אסו"מ הוי שור או בור, ב', אם בבור ברשותו יש סברת כי אפקרנא וכו', ודו"ק.

**יש לחדד,** שבאמת אסו"מ, ובהפקיר רשותו ולא בורו הם ממש ענין א', שבשניהם לא הוגדר חלות קלקול רה"ר באסו"מ מכיון שעתיד ליטלו משו"כ נחשב שנכנס לרה"ר להזיק ולא קלקל רה"ר, ובהפקיר רשותו ולא בורו וכמש"נ שמעיקרא שייר המקום המופקר שלא יהיה רה"ר גמור אלא ישאר לו זכות שיהיה סביבות הבור מוצמד לבורו כמקום המיועד לקיים בורו ומעיקרא זה מה שנתן לרה"ר ול"ח קלקול רה"ר, ולכן בב' הנ"ל לר"י פטור משום שיסוד בור הוא קלקול רה"ר וליכא, ולר"ע שיסוד בור ככל ממון המזיק שנכנס לרה"ר ומזיק הרי שאסו"מ, וכן הפקיר רשותו ולא בורו הרי שבעל הבור נכנס עם בור לרה"ר ופועל פעולת התקלה ול"ש לפטרו משום כי אפקרנא, ודו"ק.

**ושי' התוס'** דר"ע ור"י נחלקו אם בבור אמרינן סברת תורא ברשותי מאי בעי, ונראה לבאר דהא ודאי שבור ברה"י ופתחו ברה"ר חייב, הרי דלר"ע שיסוד בור הוא חבטת הבור ככל שור, ומ"מ חייב ול"א תורא ברשותיך מאי בעי, וע"כ דבבור איך טענת תורא ברשותי מאי בעי, וא"כ ה"ה בבור ברשותו סמוך לרה"ר ל"א תורא ברשותיך וכו', אולם לר"י שיסוד של בור הוא התקלה ועיקר הבור הוא סביבות הבור, הרי שבור ברה"י ופתחו ברה"ר פשוט דל"ש תורא ברשותיך דהא בתר הבור שהוא עיקר התקלה הוא אינו ברשותו, וא"כ אין ראיה מפתחו לרה"ר לבור שסמוך לרה"ר שיהיה חייב, ולכן סבר ר"י שבור ברשותו סמוך לרה"ר יהיה פטור משום תורא ברשותיך וכו', ול"ד לפתחו ברה"ר ששם עיקר התקלה שהוא פתח הבור נמצא ברה"ר ול"ש שם כלל תורא ברשותיך וכו', ודו"ק היטב.

**שי' רש"י בסוגיא דאושין:**

התוס' דף נ' הקשה על רש"י שביאר פלוגתת ר"י ור"ע במפקיר רשותו ולא בורו, מהגמ' שמקשה על ר' יוסף סתירה בברייתא שבתחילה כ' שבור ברשותו פטור, ובסוף רק בחפר לאושין פטור, היינו דמיירי בבור שחפרו סמוך לרה"ר ומשום תורא ברשותיך ולא מיירי במפקיר רשותו ולא בורו ומשום כי אפקרנא.

ובאמת רש"י נזהר מזה שברישא של הברייתא דחופר בור ברשותו העמיד רש"י בד"ה "פטור" (קמא) במפקיר רשותו ולא בורו, וכן בענין אושין נמי נוכיח שאין כוונת הסוגיא שבחפר בור סמוך לרה"ר הותר דוקא לאושין משא"כ בחפר סמוך לרה"ר בעלמא אסור, אלא רש"י פי' אחרת את דברי הגמ', שכ' בד"ה פטור (בתרא) והיינו נמי כחופר בור ברשותו וכו' והפקיר רשותו וכו' עכ"ל. היינו שרש"י ביאר שיסוד ההיתר באושין לחפור סמוך לרה"ר הוא נתינת זכות ברה"ר לסמוך שם בור כדי שיוכל לעשות אושין והוי דומיא דכי אפקרנא ששייר זכות לקיים בור סמוך לרה"ר כ"כ באושין נתנו לו זכות לקיים בור עם אותו יסוד היתר שניתן לו קנין וזכות לסמוך בור, ובזה כ' רש"י שם שמשמע שהותר דוקא לאושין שדרכו בכך ואז שייך לומר שקנה זכות להעמיד בור אבל באופן של כי אפקרנא שאין דרכו בכך אין את ההיתר של שיור ונתינת או שיור זכות להשאיר הבור סמוך לרה"ר, וא"ש שי' רש"י וככל מש"נ.

**עוד במלחמות הנ"ל:**

**הבאנו המלחמות** שכ' דלרב שבור להבלו, והבל אינו שייך כלל לתורת ממון המזיק מכיון שאין בו שום ממשא, משו"כ לרב כל דבר שיש בו ממשא כגון אסו"מ אין ללמוד אותו מבור שבור הוא דוקא אם אין כלל ממשא. **וכנראה** **משא"כ לשמואל** שיסוד בור הוא לחבטא והוי ככל ממון המזיק מכיון שחבט הוי יותר דומה לשורו המזיק, ולכן לשמואל כל אסו"מ דומה לממונו.

**והמלחמות מייתי ירושלמי ועולה**, דמיירי בבור ברשותו, ולשמואל התם (דאזיל בשי' רב דבבלי), שפטור כלים הוא דוקא בבור ברשותו וניזק בהבלא שאינו נחשב שור מכיון שהוא הפקר גמור ולכן חיובו רק משום בור ופטור על כלים, אולם בנחבט בקרקע של בעל הבור הוי חיובו משום שור וחייב בכלים.

**עוד כ' המלחמות שאמנם בירושלמי** עולה שקרקעית בור ברשותו הוי שור לרב (ולשמואל דירושלמי) וחייב על הכלים, **אולם בבבלי לא משמע כן** כנראה עפ"י הגמ' בדף נג' שדוחק לומר שמודה רב בבור ברשותו שזהו משום שור, **ולכן כ'** שחלוק אסו"מ שהניח גוף הנזק וחבטה דידיה משא"כ קרקעית בור אינו מניח דבר החובט אלא מסלק עפר ומזמן הקרקעית לחבוט, ובכה"ג הוי בור אף לרב.

**ומסיק**, **שאסו"מ** בלא אפקרינהו הוי שור מכיון שדמי יותר לשור, ומשום שמניח הדבר המזיק. **ובאפקרינהו** ונחבט באבן חייב דלא גרע מבור, **ובור ברשותו** דומה לבור אף בלא אפקרינהו משום שרק סילק העפר.

**ולבסוף כ'** שהסברא של רב היא שחבטו חייב מכיון שאיהו שוויה, משא"כ חבט הוא רק גורם . וכדברי רש"י דף נ' ע"ב.

**ראשית דברי**  **הרמב"ן,** דלרב יסוד בור הוא יצירת קלקול רה"ר ולכן דוקא הבל שאינו העמדת שום ממשא שיתייחס אליו כממונו אלא הוא הפקר גמור, ולכן לרב כל דבר שיותר דומה לממשא שהמעמיד שלו נחשב בעליו חשיב שור. משא"כ לשמואל שעיקר בור הוא חבטה בקרקע זה כבר לא יכול לייחשב קלקול רה"ר אלא הוי ממשא שהאדם אחראי עליה, וא"כ בור הוא אף בכה"ג ולכן אף כל אסו"מ מכיון שאינו הולך ומזיק חשיב בור. דהיינו שיסוד פלוגתת רו"ש באסו"מ להרמב"ן הוא אותו נידון כמש"כ בדעת רש"י לעיל, דלרב יסוד בור הוא קלקול רה"ר ולא ממון שבבעלותו, ולכן לרב דוקא הבל הוי בור ואסו"מ כבר נחשב ממון שבא להזיק עמו כשור, ולשמואל יסוד בור הוא חבט הינו בעלות על קרקע המזקת ולכן אף אסו"מ יכול לייחשב בור.

**(ועדיין אף להרמב"ן** בור שיש בו הבל חייב עליו לרב אף על נזקי חבטה, דע"י ההבל נחשב הבור כקלקול רה"ר ושוב חייב אף על החבט, ורק אם יש רק חבט ואין כלל הבל הרי שא"א להחשיב את הבור כקלקול ברה"ר והוי כשור ול"ה בור ופטור).

**וצ"ב הא להרמב"ן** בהניח אבן הפקר ברה"ר ונחבט בו, **דמבואר בדף ג' ודף ו'** שבהא מודה רב שחייב משום בור, **וביארו הראשונים** שבחבט החסרון הוא משום קרקע עולם אבל בחבטת האבן מודה רב, אולם להרמב"ן הא חסרון דחבט הוא משום דל"ה הפקר כמו הבל, והוי כמו ממונו, וא"כ אין חילוק בין חבט דקרקע עולם לחבט דאבן ובשניהם צריך ליהיות פטור מכיון שאין כאן ממונו דמיירי בבור הפקר, וצ"ע.

**וכנראה סיכום ההבנה בדברי הרמב"ן הוא,** דמחד כמש"כ המלחמות בסו"ד שלרב הבל עדיף מכיון שיצר אותו, ולשמואל סגי בחבט אף שרק זימן אותו ולא יצר אותו. אולם מכאן נפקא עוד נ"מ בהגדרת חיוב בור. דכמש"נ שחבט שיש בו ממשא שייך להגדיר את חיובו שמוטל האחריות על מזמן הקרקע לחבט כמו מזמן שור לנגיחה, משא"כ הבל אין שייך בו תורת ממון המזיק דאין בו ממשא ולכן שייך רק לחייב על יצירת קלקול רה"ר. ולכן לשמואל שבור עיקרו דומה לשור המזיק ע"י בעלות על ממשא של קרקע עם חבט, ואז בע"כ ההבדל בין שור לבור הוא אם הולך או לא הולך ומזיק, ולכן שמואל דסבר בור לחבטו כל אסו"מ שאינו הולך ומזיק הוי בור. **ולרב** שיסוד בור נאמר בעיקרו על הבל מכיון שיצר אותו אולם מכיון שאין בו ממשא ול"ש לדון שההבל בבעלות מאן דהוא שלא יזיק בע"כ גדר בור הוא זימון היזק ברה"ר ע"י קלקול רה"ר, ולכן אסו"מ אינו דומה לו והוי שור. **אולם כ"ז באסו"מ שיש לו בעלים** ודיינינן למי להשוותו, דלשמואל נוטה שיהיה כבור שאינו הולך ומזיק, ולרב דומה לשור מכיון שלפני שנגדירו מקלקל רה"ר יש להגדירו כממון המזיק שיש בו ממשא ורק בור אינו ממון המזיק מכיון שאין בו ממשא ואינו יכול לייחשב ממון המזיק, **אולם אסו"מ שהפקירן** שא"א לחייב בו משום ממון המזיק, ואין בו החסרון הראשון שאינו יכול לייחשב בור מכיון שלא יצר מזיק אלא רק זימן מזיק של קרקע עולם, אלא יש אפשרות לחייב כן משום בור ע"י שיצר כח החובט לכן חייב משום בור. ורק אסו"מ שיש לו בעלים אין להשוותו לבור מכיון שיכול ליהיות שור, ובור עיקרו במקום שאינו בעלים על מזיק בדלית ביה ממשא, אולם באסו"מ מופקר של"ש לדון משום שור דיינינן ליה לכה"פ כמקלקל רה"ר, **ובבור ברשותו**, להירושלמי באמת הוי כאסו"מ שיש לו בעלים ואם יכול ליתחייב משום שור אינו נחשב בור, ובזה ייסד הרמב"ן שיש סיבה נוספת לשייך בור ברשותו לייחשב מקלקל רה"ר ולא בעלים על מזיק, וזאת מכיון שלא יצר את המזיק אלא רק זימן הקרקע ע"י סילוק עפר שבזה נחשב רק מקלקל רה"ר ולא נעשה בעלים על ממון המזיק.

**יתבאר להלן פלוגתת התוס' בסוגיין והתוס' בדף נ'** אם נתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, או שצריך דוקא שיתקל בתוך בור.

**ושי' תוס' בסוגיין** דלכ"ע חיוב בור הוא דוקא אם נישוף ונחבט בתוך הבור, וא"ש עם מש"כ דלכ"ע ל"ש בבור לחייב רק על תקלה דהוי כנפל מקול הכריה, אלא צריך שיהיה בהיזק ע"י גוף הבור, או חבטה או הבל כמש"נ.

**אולם שי' התוס' לקמן דף נ' בתי' השני** [ויבואר להלן] **וכן שי' הרשב"א בסוגיין** דלשמואל אי"צ חבטה בבור אלא סגי בחבטה אחורי הבור, ולכאורה לרש"י דסוגיין דשמואל סבר כר"ע דבור הוי כשור המזיק, ולא סבר כר' ישמעאל דבור הוא משום בעל התקלה, וא"כ קשה מאד לומר שיהני לשמואל התקלת הבור וחבטה אחורי הבור דזה אפשר לומר רק לר"י שבור הוא משום "בעל התקלה" ושנסבור שסגי רק בתקלה בלבד ואי"צ היזק בתוך הבור. אולם לר"ע שיסוד בור הוא מחמת החבטה של הבור ולא מחמת התקלה והוי כשור המזיק, א"כ צ"ע אם אפשר לומר שסגי בנתקל בבור ונחבט מאחורי הבור. וע"כ דהרשב"א והתוס' בהפרה לא נקטו כרש"י בסוגיין דשמואל סבר כר"ע וע"כ דשמואל סבר כר' ישמעאל, וצ"ע.

עוד בפלוגתת רו"ש בבור שהוא ממונו, לעומת פלוגתתם בור להבלו או בור לחבטו:

**עולה לן** ב' אפשרויות לגדר מזיק של בור, או, דהוי ככל ממון המזיק, וחבטה דבור הוי כמו שור שמזיק, וסיבת האחריות הוא מחמת בעלות על המזיק כמו בשור, **וכן סבר ר"ע** דבור ברשותו חייב דקרא "דבעל הבור" הכוונה בור שבבעלותו, ומכאן באמת ילפי' ירושת בור וזכית בור במתנה ומהפך את הגלל, וכמש"נ שבור יסודו מזיק שבבעלותו כשור המזיק, וחבטת הבור הוא פעולת היזק כנגיחת שור.

**אולם ר' ישמעאל** דדריש "בעל התקלה" וסבר דבור ברשותו ל"ה בור, וע"כ דסבר שיסוד בור הוא איננו חבטת הבור כשור המזיק, אלא שנתחדש מושג של מזיק מחודש, שאדם יוצר "תקלה", דהיינו שאין כאן ממון שמזיק ע"י כח והכאה, אלא יש כאן חפצא של פעולת "התקלה" שהוא עצמו חפצא של מזיק, וגדר של התקלה יש לו תנאי, שייעשה ע"י כריה, שרק בכה"ג יש לייחס את אחריות ההתקלה לכורה, וכן דוקא אם הכורה עושה את רה"ר גופא למקום מקולקל המזמן תקלה, אבל בור ברשותו פטור, וכמש"נ שבור הוא דוקא אם יש להחשיב את רה"ר למקולקל, ובאמת בור ברשותו יכול לתת הגדרה של רה"ר מקולקלת אלא שמחמת סברת תוריך ברשותי וכו' או כי אפקרנא וכו' דיינינן שהבור ברשות אינו נחשב שגורם הגדרת קלקול לרה"ר, **משא"כ לר"ע** שיסוד בור הוא ממון המזיק כשור הרי שאי"צ הגדרה של קלקול רה"ר וזימונו לתקלה, ולכן גם בור ברשותו חייב.

**ונתבאר דלרב** אסו"מ לרש"י ל"ח בור **או** מכיון שיש לו מאפיין של שור מכיון שהוא בבעלותו ולכן מהיכי תיתי שייחשב תקלה, דדוקא בור שאינו חפץ דידיה אלא יש כאן יצירת תקלה לכן הוי בור, משא"כ אסו"מ הוי ממון המזיק ככל שור, **או כהראב"ד** דמכיון שאסו"מ הוי ממונו שעתיד לינטל משו"ה ל"ח שם רה"ר מקולקל אלא הוי מזיק שבא להזיק מבחוץ, ולכן חשיב שור ולא בור.

**וי"ל שמש"כ בפ"ק דבור הוי תחילת עשייתו לנזק ומעשיו גרמו לו**, הכוונה שבור יסודו יצירת תקלה שנעשית ע"י כריה, ושמעיקר יסודה הוא להזיק, ול"ה ככל ממון המזיק דל"ה ע"י כריה, ואין עיקר יסודה תקלה אלא הוי ממון שמזיק, ודו"ק.

**הסברא הפשוטה** שאם יסוד בור הוא מזיק כמו שור המזיק א"כ צריך שיהיה דוקא חבטה בבור, משא"כ אם יסוד בור הוא תקלה הרי שצריך רק שהבור יתקיל ולא איכפת לן שהחבטה תהיה בקרקע עולם, ודו"ק.

**הנה לקמן דף נ' ע"ב** נחלקו רב ושמואל, ולרב בור דוקא להבלו, ולשמואל בור להבלו וק"ו לחבטו. **וברש"י שם עולה** דלרב צריך דוקא הבל מכיון ששייך בעלות על ההבל, משא"כ חבט הוי דקרקע עולם, ולשמואל ההבל בא מעצמו וחבט יצר הכורה, **וצ"ע** הא מכיון שלרב דסבר לרש"י כר' ישמעאל דיסוד בור הוא תקלה, א"כ צריך להיות שדוקא לדידיה שיהיה מהני בור לחבטו ולאו דוקא להבלו.

**עיין ר' יהונתן בשטמ"ק** שכ' דלרב הענין הוא בעל הבור ולכן צריך הבל, ולשמואל ענין בור הוא בעל התקלה ולכן סגי בחבט, **ובאחרונים** שבאמת חבט אינו מזיק ממש אלא רק זימון הניזק למזיק והנזק מכחו וכובדו של ניזק, ולכן לשמואל בהכרח הוי רק בעל התקלה, ולרב משום הבל יש כאן חפצא המזקת ולכן הוי בעל הבור**. והוי היפך כל מש"נ,** דהא רש"י נקט שרב כר"י ושמואל כר"ע ולרב בור הוא בעל התקלה כר' ישמעאל ולשמואל בור משום בעל הבור כר"ע, וכן ביארנו את המלחמות שלרב בור הוא דוקא בהבל שאין עליו בעלות שאין בו ממשא ומשום בעל התקלה וקלקול רה"ר ולכן אסו"מ הוי שור, ולשמואל בור הוא בעלות על קרקעית ומעשה מזיק ולכן אסו"מ נמי הוי בור, וכאן השטמ"ק נקט ליהפך.

**עיין רא"ה שכ'** שמכיון שיסוד בור הוא באמת חיוב על גרמא, לכן לרב בעינן הבלא. ונראה לבאר, שבממון המזיק יסוד החיוב כמש"נ כמה פעמים, על כך שהעולם ניזוק מכח שימוש שניתן לאדם בתנאי שיקח אחריות על הנזקים הנגרמים ע"י שהותר לו תשמיש בממון. ובבור הא אינו ממונו ואינו תשמישו אלא הוא רק יוצר דבר אשר יזיק בגרמא, ובזה י"ל שיסוד חיוב בור הוא שכל מתחם ברה"ר שיצר שינזקו בו בגרמא הרי שהתורה נתנה לו חיוב בדומה לממון המזיק שחייב ע"כ שיצר מצב וסביבה ברה"ר שגרמתו להיזק נמצאת שם וחייב באחריות המקום והחפץ שבו טמון הגרמא שיהיה חייב עליו כמו על ממון המזיק.

**ונראה לבאר דאדרבה** דמכיון שלרב יסוד בור הוא עשיית תקלה, ול"ה ענין של ממון המזיק כמו שור, והא פשוט שהתקלה ע"י קול הכריה ל"ח בור, אלא הוי אדם המזיק בגרמא, דהיינו שגם אם יסוד בור הוא התקלה מ"מ צריך שיהיה דבר שיש בו ממש שהוא מתקיל ושעליו יחול האחריות של הבעלים על שמירתו, הרי דסבר רב שאם יוזק בקרקע עולם א"כ הכורה רק עושה בגרמא מעשה התקלה והרי דומיא דקול הכריה שפטור, ורק הבל שיש בו ממשות שייך לדון שהכורה אחראי על ההבל שההבל הוא חפצא מסויימת של רה"ר מקולקל שמזומנת להזיק בצורה של תקלה וע"י יצירת ההבל נעשה הכורה אחראי על ההבל, וחשיב חפצא וממשות של רה"ר מקולקלת המזומנת להזיק, משא"כ בחבטת קרקע הרי שהכורה רק מזמן פעולת נפילה של הנופל ואז הוי דומיא דנפילה מקול הכריה שאין היה דין בור. ודו"ק. ולפי"ז דוקא מכיון שלרב יסוד בור הוא בעל התקלה צריך שיחול דין ממון המזיק על ממשות מסויימת כביכול כבעל בור מסויים ואלו דברי השטמ"ק. **משא"כ לשמואל** שבור הוא מזיק כשור, וחבטת הקרקע נחשבת כחבטה ושור ובור שבבעלותו הממונית, או בור שבבעלותו ע"י כריה, הרי שהכורה הוא בעלים על הקרקע כשורו, וחבטה דקרקע הוי כשור המזיק, ולכן לשמואל בור נאמר להבלו וק"ו לחבטו, דחבט הוי יותר ממון המזיק מאשר הבל דאתי מעלמא. ולכן לא איכפת לן ששם בעלות בבור יחול על תקלא ולא על ממשות מסויימת, ודו"ק.

**בענין נתקל בקרקע ונשוף באבן: (הגמ' כאן, ולקמן נג' ע"א)**

**נתקל באבן ונשוף בקרקע:**

**פלוגתת רב ושמואל, אם בור להבלו, או ק"ו לחבטו: (גמ' נ' ע"ב)**

**פלוגתת ר' נתן ורבנן:**

**מתבאר בגמ'** דבנתקל בקרקע ונישוף באבן דתלוי **ברבנן ור"נ** **דלקמן נג' ע"א** שנחלקו בשור שדחף לבור, ונתקל באבן ונפל לבור, ונפל לבור מקול הכריה, **דנחלקו** אם בור חייב עליו אף באופן שהבור חבט ולא התקיל אלא שור דחף והבור חבט, **דלרבנן** חיוב בור הוא דוקא אם התקיל **וכמש"כ תוס' דף יג' "אי"** דרבנן דרשי ונפל שמה שיפול מאליו ולא שיפילוהו אחרים, ולכן שור שדחף וכן נתקל בקרקע ונישוף באבן פטור, **ולר"נ** חיוב בור הוא אף בשור שדחף והבור רק חבט. **וי"ל דסברת ר"נ** שגם זה נחשב תקלה, שהבור הוא תקלה לנופלים שם ע"י שור שדחף או ע"י החלקה בקרקע או באבן או בקול הכריה, ודו"ק, **ולרבנן** צריך דוקא שהבור יתקיל ולא שהבור ייחשב תקלה לאדם הנתקל, ועוד יבואר ודו"ק.

**באמת מתבאר בסוגיות דף נג' ויג'** שרבנן ור"נ נחלקו בתרתי, **א'** האם השור והאבן עשו לבדם את הנזק ובעל הבור פטור או שעשו בשותפות, **וכן** אם אמרינן או לא אמרינן כי ליכא וכו', ולכאורה בסוגיין הנידון הוא האם הבור הינו או אינו מזיק מכיון שנתקל בקרקע, ואינו שייך לענין כי ליכא וכו', **וכ"כ בר"פ, וצ"ע רש"י** כאן שתלה בפלוגתא דכי ליכא וכו' וי"ל דמ"מ לחייב את בעל הבור בכולו זהו רק משום כי ליכא וכו'.

**סיכום דברי תד"ה "ונישוף":**

**ובתד"ה "ונישוף"** מבואר דבנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור אף לשמואל דבור לחבטו מ"מ צריך חבטת הבור ולא סגי בכך שהבור הוא מתקיל בלבד, והוכיח זאת מנתקל בבור ונפל לאחורי הבור דאף לשמואל פטור, (ולקמן יובא שנחלקו בזה הראשונים). **והוסיף בתוס'** דשור שדחף לבור והניח אבן ע"פ הבור דבעל השור ובעל האבן חייבים וצ"ע מ"ש מנפל לאחורי הבור דפטורים, **ותי' התוס'** דהתם "יש שם תקלה על הבור" וכוונתו שבהנחת האבן הוא מצטרף לבור והוי כמו בור ט' שהשלימו לי', וגם הבור הוא מתייחס לבעל האבן, **ויסוד הדבר** שיסוד בור הוא "תקלה וחבטה" ע"י הבור, ולא סגי בתקלה בלבד, ולכן חבטה בקרקע שאחורי הבור ל"ש להחשיבה למעשה היזק של בור מכיון שלקרקע אין שם בור ואין היא שונה משאר קרקע ברה"ר, משא"כ באבן ע"פ הבור הרי שמכיון שהבור הוא חפצא של מזיק דבור הרי שהנחת האבן הוא הצטרפות לבור הקיים, ודו"ק, **מש"כ התוס' בדחף שור צ"ע** דהתם חייב סתם על מעשה השור ואי"צ כלל ענין של צירוף לבור, **ועיין חזו"א ה' יב' דאה"נ** התוס' נקטה אגב שטפיה. ויבואר לקמיה.

**עוד מבואר התוס'** דלרב עדיין צ"ע מדוע לא יוכל לומר בעל האבן שבור של אחר הזיק, **ולא מובן** מ"ש רב ושמואל בזה, הא גם לשמואל צריך חבטה בקרקע הבור, וע"כ שהאבן מצטרף לבור דחשיב כמו השלים לי', וא"כ ה"ה לרב מדוע לא יכול האבן ליצטרף לבור כמזיק א' ויחוייב בעל האבן בהבל הבור, וצ"ע**, עיין חזו"א שם.**

**ביסוד פלוגתת ר"נ ורבנן:**

**הבאנו מש"כ התוס' בדחף שור, וצ"ע** דהתם חייב סתם על מעשה השור ואי"צ כלל ענין של צירוף לבור, **ועיין חזו"א ה' יב' דאה"נ** התוס' נקטה אגב שטפיה.

ו**עיין תוס' לעיל יג' ע"א ד"ה "אי",** **ועולה שם פלוגתת רש"י ותוס'** כמה משלם בעל השור לרבנן, דלרש"י בעל השור הדוחף חייב הכל ובעל בור פטור, ולתוס' בעל הבור פטור ובעל השור חייב ח"נ. **ובדברי התוס' דף יג שם בשי' רש"י, וכן בדברי רש"י נג' ד"ה "האי"** שנחשב שהשור או האבן עשה את כל המעשה ובעל הבור לא עשה כלום ולכן בעל השור חייב הכל. **ולתוס' שם** באמת עשו שניהם אלא שבעל הבור נפטר בפטור מילפותא על שיפול מאליו, אך אין לחייב את בעל השור אלא בחצי. **ע"ע בעה"מ ומלחמות שלהי הפרה** שג"כ נחלקו בהנ"ל.

**ועכ"פ לתוס'** האבן והשור אינם מזיקים בעצמם אלא הם שותפים לייצור היזק ע"י הבור, ולכן אין לחייב את השור יותר ממחצה, **ויש לדון אף לרש"י** מכיון שדחיפת השור והאבן אינו יכול להזיק אלא ע"י הבור הרי שגדר החיוב הוא שימוש שלהם בבור, אלא דסבר רש"י שהם העיקר ולכן רק הם חייבים נ"ש. **ובהכרח צ"ל כן** דהנה הגמ' שם דף יג' מוכיחה שלרבנן ל"א כי ליכא וכו', **וברש"י דף יג'** ביאר הכוונה שבשור תם משלם ח"נ ובעל הבור פטור, ומדוע לא יחייבו את בעל הבור בחצי משום כי ליכא וכו' וע"כ דלית להו לרבנן כי ליכא וכו', **וצ"ע** הא ל"ש כלל לחייב את בעל הבור דהא הכל עשה בעל השור והאבן, **וע"כ** ודאי בעל הבור נמי נחשב מזיק אלא שאם יש חפצא של מזיק של שור המחוייב בנזק הריהו נחשב עיקר המזיק והוא רק משתמש בבור כדי להזיק ולכן פוטר את בעל הבור, אולם עד כמה ששור תם על חצי אינו אחראי על תשלומי הנזק הרי שהבור כן נחשב לתקלה ומדוע אינו חייב בחצי ומכאן מוכחינן שלרבנן לית כי ליכא וכו'. **וכן יש להעיר קצת** אם באמת בנתקל באבן ונפל לבור אין כאן כלל מעשה מצד הבור כפשטות דברי רש"י א"כ צ"ע דברי תוס' בסוגיין שיש שם תקלה על הבור ולהחשיב את הנחת האבן כמצטרף לבור בזמן שהבור אינו חפצא של תקלה לענין הנפילה מכח האבן.

**ויש ליישב עפ"י הנ"ל** קושית החזו"א על תוס'במש"כ בדחף שור שחייב משום שם תקלה על הבור, דהאדהתם חייב סתם על מעשה השור ואי"צ כלל ענין של צירוף לבור, **ולהנ"ל י"ל** שחיובו של שור הוא אינו על דחיפת שור אלא הוי מעשה א' עם הבור ועיקר המזיק הוא הבור, והשור הוא כמו מעמיד על דין המזיק של הבור, ולכן גם השור צריך את דין השם מזיק שיש לבור. ולכן היה לתוס' קשה הא הבור הוא כקרקע עולם כלפי השור, ותי' שמכיון שיש שם מזיק על הבור הרי שהשור מצטרף אל הבור כמו שהאבן מצטרף אל הבור ולכן חייב, ודו"ק.

**פלוגתת רו"ש דבור להבלו או לחבטו:**

**ומתי הנ"מ למעשה בפלוגתתם:**

**קיצור שי' הראשונים אימתי נחלקו רב ושמואל:**

**בדף נ' ע"ב נחלקו**, **לרב** בור דוקא להבלו, **ולשמואל** להבלו וכ"ש לחבטו, **ומבואר** דאף לרב סגי אם הוזקה בשיתוף חבט והבל, ורק חבט ללא הבל פטור. **ולכן הנ"מ** רק בעבד גובה שאין הבל אלא רק חבט. **ונחלקו הראשונים** בבור ד"חפירה" אם לשמואל חייב רק בחבט שבתוך הבור או אף חבט דאחורי הבור, היינו שנתקל באבן והוטח בקרקע פטור. או"ד לשמואל סגי בתקלת אבן והיזק קרקע עולם**. עוד נחלקו הראשונים**  בבור ד"אבן" שבבעלותו והאבן התקילה ונחבט בקרקע עולם בזה לא נחלקו רו"ש ואף לרב חייב אף שניזוק בקרקע עולם. **עוד נחלקו הראשונים** באבן הפקר שהניח ברה"ר שגם בזה מודה רב שאם האבן מתקלת והוטח בקרקע עולם חייב, ורב הצריך הבל רק בור ד"חפירה" שאין כאן חפצא של מתקיל אלא רק העדר עפר, ובזה מצריך רב שההיזק יהיה ע"י הבל. וכדלהלן.

**פלוגתת הראשונים לשמואל אם צריך חבטה דוקא בבור, וסתירה ברא"ש בזה:**

**הובא דברי התוס' כאן**, דאף לשמואל שחייב על חבט, ה"מ בחבט שבתוך הבור ולא בחבט של קרקע עולם. **ועיין רשב"א בסוגיין דפליג על תוס'** וסבר דלשמואל אין צריך חבטה בבור, וסגי בכך שהבור רק מתקיל ואף בנישוף בקרקע עולם חייב, ונפל אחורי הבור דפטור הוא משום שנפל מחמת הכורה עיי"ש.

**ועיין תוס' לקמן דף נ' ע"ב ד"ה "לשמואל**" דנקט שם ב' צדדים בהנ"ל. **ועיי"ש** דמה שחייב שמואל בגובה הוא דוקא אם יש גם קצת חפירה, דאל"כ פטור משום דחשיב נפל אחורי הבור, ויסוד הדבר כמש"נ שצריך גם תקלה וגם חבטה בבור, ובור יסודו שנוי מקום להזיק, ולכן חפירה כשלהו אף פחות מי' מצטרפת לגובה להחשב מקום מקולקל ונחשב חבטה ותקלה בבור, ודו"ק**, עיי"ש חזו"א.** **ולתי' השני** באמת חייב אף בכה"ג שנתקל בבור ונחבט בקרקע עולם, ומה שמבואר שבנתקל בבור ונחבט מאחורי הבור פטור זהו משום שהתקלה היא מכח הבור וקול הכריה יחד, ובמקום שהחבטה בקרקע עולם שכל המחייב הוא רק התקלה הרי שצריך שכל התקלה תיהיה מכח הבור, ורק בנתקל ונפל בבור אף שסייע קול הכריה חייב מכיון שמ"מ היה חבט בבור ולא איכפת לן שאין תקלה ע"י הבור, **ויש לדון** אם הכוונה מכיון דאזלינן לר' נתן והוי כמו נתקל בקרקע ונחבט בבור ולכן חייב, או שכאן אף רבנן מודו וכך משמע לשון תוס', **ויש לדון** אם כוונת תוס' ששייך חיוב בור לשמואל או מחמת תקלה ללא חבטה או מחמת חבטה ללא תקלה, או כמש"נ שקרקעית הבור מתקלת ומזקת לנופלים בה לר"נ ואולי כאן שזהו בתוך הבור עצמו מודו בזה רבנן.

**אולם עיין רא"ש דבסוגיין** נקט דנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור**, ובפרק הפרה שם נקט** כתי' ב' דהתוס' שבנפל אחורי הבור חייב ופטורו רק משום שנפל מקול הכריה, ובגובה חייב אף שאין חפירה כלל, **ועיין פלפולא חריפתא שעמד בזה וכן בדרישה סי' תיא' סק"א שעמד בסתירה בטור** **בזה.** ועיי"ש שחילקו שבאמת הרא"ש סבר כהתוס' בסוגיין שצריך שהחבטה נמי תיהיה בבור, אלא דחילק וסבר שבסביבות הגובה חשיב בור ולכן אף לשמואל חייב, **אלא שצ"ע מדוע הוצרך הרא"ש** להעמיד בנפל אחרי הבור דמיירי שהיה קול הכריה וכתי' ב' דתוס' הא אחרי הבור אין לו שם בור ולכן פטור, וממ"נ אם נומר שגם אחרי הבור חשיב בור וכמו בסביבות הגובה א"כ מה יגרע קול הכריה הא הוי כמו נפל לתוך הבור שחייב על החבטא אף שהיה תקלה בצירוף קול הכריה דהא אנו אומרים שסביבות הבור כבור, עיי"ש בדרישה שעמד בזה, **ויש ליישב** שודאי אין סביבות הבור או סביבות הגובה נחשב ממש בור לעצמו, אלא הוא יכול לייחשב נספח לבור עצמו או לגובה שיישב בור רק עבור הנתקל בו מחמת הבור או הגובה, וודאי אם יתקל סתם בסביבות הבור או הגובה אינו נחשב בור, ולכן אם נתקל ע"י קול הכריה שפקע מהבור שם מתקיל הרי נחשב שנפל לסביבות הבור מעצמו ולא ע"י הבור ובכה"ג אין לסביבות הבור שם בור, וא"ש הרא"ש שבאמת אף סביבות הבור חשיב בור ובלא קול כריה חייב ורק משום קול הכריה נפטר שלענין חבטא של סביבות הבור ללא תקלת הבור אינו נחשב סביבות הבור לבור.ועיין.

**שי' הראב"ד שנתקל באבן הפקר והוטח בקרקע חייב אף לרב:**

**שי' המלחמות כהנ"ל אולם דוקא באסו"מ שהוא ממונו:**

**עיין היטב רמב"ן במלחמות שלהי הפרה שכ' בשם הראב"ד** דלרב בנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, דדוקא קרקע בור פטור לרב מכיון שאין כאן כלל דבר שהוא תקלה, ורק סילוק העפר עשה את התקלה ולכן צריך שיהיה הבל, וחבט הקרקע לא מחייב, אולם באסו"מ אף אם אינו ממונו מכיון שיש כאן דבר ממשי שעשאו כורה הבור והוא מתקיל בהא מודה רב שחייב אף בנחבט בקרקע עולם, **והרמב"ן עצמו פליג** וסבר דה"מ אם האסו"מ הוא ממונו הרי שחייב על החבט אף דהוי קרקע עולם, אולם אם האסו"מ הוא הפקר הרי דלרב אינו חייב אם נתקל בקרקע עולם, **ועיי"ש בעה"מ שהקשה לפי"ז** מדוע לרב חייב דוקא על נטנפו כליו ולא על ההחלקה במים וחבטה בקרקע הא המים הם ממונו ואינו הפקר, ועיי"ש שתי' שההחלקה אינה רק במים אלא בקרקע שמתחת ע"י המים ולכן חשיב שהתקלה נמי ע"י קרקע הפקר ולא דמי לאסו"מ עיי"ש, ועוד יבואר.

**עוד בפלוגתא דרו"ש – ור"נ ורבנן:**

**בפלוגתת רב ושמואל:**

**דף נ' ע"ב, ברש"י בטעמו של רב**, דעדיף הבל מכיון שבחבט הקרקע אינו שלו. **בשטמ"ק בשם ר' יונתן** דלרב בור עניינו "בעל הבור" וצריך שיהיה ממשות של הבל ליהיות עליו בעלים, ולשמואל ענין בור הור "בעל התקלה" ולכן סגי בחבט. **ובשם הרא"ה** דלרב בעי דוקא הבל דאל"ה הוי גרמא בעלמא.

**עיין גרנ"ט קי' וקכט' וחזו"א ב' יג' וקה"י ד',** ועולה שהבל עצמו חונק ומזיק, משא"כ חבט הנופל עצמו וכובדו הוא מעשה ההיזק.

**ובטעמו של שמואל מבואר ברש"**י שחבט עדיף מכיון שהבל בא מאליו. **ובפסקי רי"ד** דף נ' דלשמואל מכיון שבור הוא בין כה גרמא לכן חייב אף על החבט, משא"כ לרב דוקא מכיון שבור הוא גרמא לכן צריך לכה"פ שיהיה הבל, והכל צ"ב. וכבר ביארנו לעיל.

**בהנ"ל, סכום והערות בדברי הבעה"מ והמלחמות דף נג:**

**בבעה"מ, הקשה** מדוע בהניח אבן עפ"י הבור, לרבנן חייב בעל האבן כולו שהוא עשה כל המעשה, ולר"נ חייב מחצה. **והקשה** מדוע בנתקל בבור ונפל אחורי הבור דמבואר בגמ' דאף לשמואל פטור, **וצ"ע** הא הבור עביד לכולה ולרבנן יחויב בעל הבור בכולו ולר"נ בעל הבור יחויב מקצתו. **ותי'** שאה"נ לרבנן חייב כולו, ודברי הגמ' בנפל אחורי הבור הוא לר"נ וחייב במקצתו. **ובמלחמות** תמה אם מוקמינן כר"נ, ומכיון שבעל הבור חייב חצי על ההתקלה שיחוייב בכולו משום כי ליכא וכו'. **ובבעה"מ** העמיד כל"ב דהאי פלגא והאי פלגא נזקא קעביד, ורק בעל הבור שבו נמצא השור משלם כולו משום כי ליכא, ולכן כאן בעל הבור המתקיל ונחבט בקרקע אינו משלם אלא מחצה, **ובמלחמות פליג** שאף לל"ב אמרינן כי ליכא אף לבעל באבן או לבור המתקיל לאחורי הבור.

**ובאמת בסוגיין גבי נתקל ונישוף באבן נקט הבעה"מ** דבנישוף בקרקע נמי לרבנן חייב בכולו ולר"נ חייב במקצתו. **והמלחמות סבר כשי' הרשב"א בסוגיין ותי' ב' דתוס' דף נ'**, ובאמת אף בנתקל באבן ונחבט בקרקע חייב הן לרבנן, והן לר"נ נ"ש משום כי ליכא. ובנתקל בבור ונפל אחרי הבור פטור מכיון שנתקל מקול הכריה. **וכל הנ"ל הוא לשמואל, אולם לרב סתם ולא פי' הבעה"מ** אם יש לחייב בנתקל בבור או באבן והוטח בקרקע. **ובמלחמות הקשה** מדוע אבן עפ"י הבור חייב אף לרב, ונתקל בבור ונחבט אחרי הבור פליג לרב פטור. **ותי' בשם הראב"ד** שרק בסילוק עפר מצריך רב הבל אך באבן החובט חייב אף בנחבט בקרקע עולם. **והמלחמות עצמו נקט לסברא זו דוקא באבן שהוא שלו**, וצ"ע אם כוונתו שדברי הגמ' שבהניח אבן עפ"י הבור חייב בעל האבן לרב, שזהו דוקא אם האבן שלו והוי אוקימתא בדברי רבא דהניח אבן עפ"י הבור, **והתוס' דף כח'** כבר חילק שהאבן מצטרף לשם תקלה שיש בבור ושם התוס' נתקשה לרב שאינו מסתבר, וכ' בזה לעיל. עוד בבעה"מ שהוחלק במים ל"ש לחייבו משום נתקל באבן שעיקר ההחלקה היא ג"כ בקרקע וכבר הובא לעיל, וכ"כ צ"ל במלחמות.

**הובא שי' רש"י** דלרבנן דר"נ שור שדחף לבור בעל השור חייב בכולו שהוא עשה הכל, **והקשו התוס' יג ומלחמות כאן לכל הראשונים** א"כ איך מוכחינן לרבנן דל"א כי ליכא, **ונקטו** כפשוטו שלרש"י דחיפת השור היא כל ההיזק, **ועיין שטמ"ק דף יז'** דנקט שבעל השור חייב משום בתר מעיקרא, ועוד יבואר בזה.[[2]](#footnote-2)

**ביאור בדברי תד"ה "נישוף", וקושיא מסוגיא נא' ע"ב דהרחיבה:**

**נראה ליישב הקושיא על תוס'** דנקט דלשמואל סגי בהניח אבן ע"פ הבור כדי לייחשב בעלים על הבור גופא, ולרב לא מהני, וצ"ע דמכיון דהתוס' נקט כאן דהן לרב הן לשמואל צריך שהחבטה תהיה בבור, א"כ אם לשמואל הנחת אבן סמוך לבור נחשב להוספה בבור ולכן נעשה בעלים על כל הבור א"כ ה"ה לרב נמי ע"י הוספת אבן לבור שייחשב שהוסיף עוד תקלה לבור ושיתחייב בנזקי כל הבור, **ונראה** דלשמואל שיסוד בור הוא חבטה, הרי שתוספת כריה לענין חבטה מהני לקנות אחריות על כל הבור, ולכן הנחת אבן ע"פ הבור שמוסיף אפשרות להטחת בהמה לבור חשיב בכך תוספת לחבטה בבור, אולם לרב שבור יסודו להבל, א"כ י"ל שצריך דוקא תוספת כריה להוסיף עוד הבל, ולא סגי בהנחת אבן שמוסיף רק עוד תקלה, וצריך לרב דוקא להוסיף בחפירת הבור באופן שיוסיף הבל, אבל הוספת אבן שאינו נחשב כריה לענין הבל הרי שבכך לא מתחייב בכל הבור.

**ויש להקשות מלקמן נ"א ע"ב** לגבי בור ט' והוסיף מסביב אבנים עד שהוגבה לגובה י' דחייב, וס"ד התם בגמ' דפטור מכיון דהבל לאו דידיה, וקמ"ל דחייב, והתם משמע שחייב בין לרב בין לשמואל, וגם לשמואל יתחייב גם בבור מלא ספוגין של צמר, ועולה שאי"צ דוקא כריה להוספת הבל, אלא סגי בכך שהוסיף תקלה לנפילה. **ויש ליישב בפשיטות** דהתם ע"י הוספת טפח מלמעלה הוא מרבה את ההבל למטה, וצע"ק דלשון הגמ' משמע שההבל לאו דידיה, וצע"ק. **אולם עדיין צע"ג** מהגמ' שם לענין "הרחיבה" דמבואר שם שבנפל ממקום שהרחיב דחייב אף שמיעט הבל, ולשמואל ניחא דמכיון שהוסיף כריה לבור לענין חבטה כבר נעשה בעלים על הבור גם לענין הבל, אולם לרב לפמש"נ שבור שעיקרו להבל הרי שלא מתחייב על תוספת כריה אלא בכריה להבל, והתם מיירי בהרחיבה ואין תוספת כריה לענין הבל ומ"מ חייב, ודוחק לומר שהגמ' דלא כרב, וצע"ג.

**בהנ"ל במלחמות:**

**המלחמות בהפרה דמייתי בשם הראב"ד ליישב קושית התוס'** מדוע לרב מהני הנחת אבן ע"פ הבור, שדוקא חפירה שהוא סילוק עפר בלבד הרי שחייב דוקא משום הבל ולא משום חבט, אבל אבן שמתקיל בגופו ולא רק ע"י סילוק עפר הרי שאף חבטה חשיב מזיק, ורב ל"פ שחבטה הוי מזיק דבור אף שהאבן רק מתקיל ולא חובט, ורק בסילוק עפר שאין כאן ממשות שמתקילה הרי שדוקא אם יש הבל חייב, עיי"ש. **ויש להקשות עליו דהא "בהרחיבה" דדף נ"א** הא הוי סילוק עפר ומ"מ חייב ובפשטות אף לרב הוא חייב, וצ"ע הא מתבאר דהוספת חבטה לא מהני לרב רק באופן שהאבן מתקיל ולא בסילוק עפר, **וכן צ"ע להרמב"ן שם** שיישב את קושית התוס' דמודה רב באבן שהוא ממונו שהוא מתקיל לבור דחשיב בור מכיון שהאבן עצמו דוחף וחייב משום שור, וצ"ע מהרחיבה דליכא ממונו אלא חפירה ומ"מ חייב אף לרב.

וצ"ל בכ"ז דשאני היכא שהכורה מוסיף ומתקן את הבור עצמו דבכה"ג אף שאינו מוסיף הבל, ולא הוי ממונו והוי רק סילוק עפר, אך מכיון שהוא עושה תיקון לבור אף שלא לענין הבל מ"מ נעשה בעלים על הבור, וכל דברי התוס' בסוגיין זהו רק במניח אבן ע"פ הבור, שאין האבן והבור נעשים לבור א', אלא הם רק נעשים תקלה א', והוו ב' מזיקים, אבן, ובור, ששניהם יחד מהווים תקלה א', הרי שהנחת האבן אינו נחשב תיקון לבור, אלא הוא כרית בור חדש שאמור ליצטרף לבור הקיים, ובכה"ג לרב צריך כריה שיש בה תוספת הבל מכיון דהוי כרית בור חדש, ולכן הוקשה לתוס' שא"א שיתחייב בהנחת אבן בבור לרב, וכן להרמב"ן והראב"ד הוצרכו לכך שיש כאן שור שדוחף או מכיון דל"ה סילוק עפר, אולם בהוספה לכריית הבור ממש אין צריך דוקא הוספת הבל, ובכל תיקון שעושה לבור הוא מתחייב בכל הבור, ומיושב הגמ' דדף נ"א דהרחיבה, ודו"ק.

**לברר האם לרש"י ר"נ ורבנן נחלקו בדומה לפלוגתת רו"ש:**

**והנה מתבאר בסוגיין** דנתקל בקרקע ונשוף באבן, שתלוי בפלוגתת ר"נ ורבנן, דר"נ ורבנן נחלקו בשור שדחף את חבירו לבור, דלר"נ בעל הבור חייב ולרבנן פטור, הרי שה"ה נתקל בקרקע ונישוף באבן הוי כשור שדחף לבור וגם בזה לר"נ חייב ולרבנן פטור. **ובפשטות** פלוגתת ר"נ ורבנן בשור שדחף לבור הוא אם חיוב על בור הוא רק אם הבור התקיל, ולכן בשור שדחף לבור שהבור לא התקל אלא רק חבט, הרי דלרבנן פטור, ור"נ סבר שבור חיובו אף על חבטה בלבד.

**והנה** לשי' התוס' בסוגיין דבין לרב בין לשמואל צריך חבטה בבור, ומניח אבן ע"פ הבור נחשב שהוסיף בכרית הבור, אך לכ"ע עיקר בור הוא חבטה ולא תקלה, א"כ י"ל שרבנן ור"נ נחלקו בזה דלרבנן בור הוא רק תקלה וחבטה, ולר"נ בור הוא אף בחבטה בלבד. **אולם להרשב"א ולהתוס' בהפרה בתי' השני** שלשמואל נתקל באבן ונישוף בקרקע עולם חייב, ולרב פטור, וע"כ שפלוגתתם כמש"נ הוא דלרב עיקר בור הוא חבטה, ולשמואל בור יכול ליהיות גם תקלה ללא חבטא וחבטא ללא תקלה, וא"כ הוי ממש פלוגתתם של ר"נ ורבנן, וצע"ג.

**אולם עיין היטב מש"כ לעיל דף ו' ודף י"ג** להוכיח דאף לרבנן יש כאן מזיק דבור, וכל פלוגתתם הוא אם דחיפת שור מפקעת את התקלה של בור, ובאמת אף בשור שדחף את חבירו לבור יש כאן מצד הבור גם תקלה וגם חבטה, שבור נחשב מתקיל כלפי מצב של שור שדחף חבירו לבור, שאם לא היה בור לא היה ניזוק השור שנדחף, וכמו שבור נחשב תקלה לשור מהלך מעצמו, כ"כ בור נחשב תקלה לשור שנדחף ע"י שור אחר, ובזה לא נחלקו רבנן ור"נ שבור צריך גם תקלה וגם חבטה, ובשור שדחף יש מ"מ גם תקלה וגם חבטה, וכל פלוגתת ר"נ ורבנן הוא שלרבנן ע"י דחיפת שור הרי שנחשב השור למזיק שמשתמש עם הבור להזיק וכמו שהבאנו לעיל מהשטמ"ק דהוי כמו ענין של בתר מעיקרא אזלינן, ור"נ פליג בזה, ועכ"פ אין לנידון הזה שייכות עם גדר בור אם הוי תקלה או חבטה, עיי"ש שהוכחנו כן מרש"י ותוס' דף י"ג, ומיושב היטב.

**ובאמת י"ל** שגם ברו"ש לתי' ב' דתוס' אין נידון אם סגי בתקלה או צריך גם חבטא, שבאמת כל בור הוא שימוש בכח הכובד של הנופל וכבדקא דמיא וחשיב מעשה גמור וכל תקלה היא פעולת דחיפה כדחיפת שור וחייב על התקלה ועל החבטא בקרקע עולם כפעולת דחיפה של הבור. ורק בקול הכריה שאין דחיפת הבור מחייבת אז דיינינן את תחתית הבור כמתקיל הנתקל וחובט יחד, ואין מושג כלל של חבטא ללא תקלה ותקלה ללא חבטא, שע"י תקלה החבטא בקרקע עולם כחבטת הבור, ואם ל"ה תקלה ונופל בבור הרי שתחתית הבור מתקלת הנופל אליה וחובט בה. וי"ל שלרבנן דאזלינן בתר מעיקרא בשור הדוחף לבור הרי שבתוך הבור עצמו אם נפל מקול הכריה לא נומר שהנפילה תתייחס לתקלה בשפת הבור ואז משום בתר מעיקרא לא יתייחס החבטה לתחתית הבור לייחשב מתקיל וחובט שהכל נחשב למעשה א', ורק בבור ושור או קרקע ובור או קול כריה הרי שבתר מעיקרא מפקיע את פעולת הבור. ועיין. ועולה שלכ"ע צריך תקלה וחבטא, וע"י תקלה החבטא בקרקע עולם מחייבת, ואם לא היה תקלה הרי שתחתית הבור נמי חוזרת ומתקלת וחובטת, ורבנן ור"נ חלקו בסברת בתר מעיקרא להפקיע את פעולת הבור אם יש לפעולה גורם אחר שעשה את הפעולה.

**ובאמת אם צריך לבאר זה את שי' התוס' בתי' קמא**, שבור צריך תקלה וחבטא בבור, וצ"ע הא כמש"נ הבור שמתקיל הריהו עושה פעולת דחיפה כמו שור וחייב על תקלה אף של קרקע עולם. וי"ל וכמש"נ שבאמת בור הוא חיוב על גרמא, היינו שבבור אין אפשרות לחייב לא משום אדם ולא משום ממון המזיק, אלא יש מחייב חדש שכל חפץ או שטח שאם יוזקו בו הוי גרמא הרי שחידשה תורה שאם יש בדבר ממש הריהו הוטל עליו כממון המזיק, וכאן בפשטות נתנו לו את הדבר שאם יזיק יהיה גרמא והחשיבוהו כממונו ואם התקיל הרי שממונו התקיל, וי"ל באופן אחר שבאמת לא חייבוהו משום שיש חפץ כאילו בבעלותו שהזיק, אלא המקום או הדבר שעלול להזיק בגרמא של הכורה הרי שהתורה הטילה עליו חיוב אחריות כמו שומר על כל מה שיצא נזק מהבור שיצר, ולכן החיוב הוא רק אם גם השבירה בפועל היתה בבור, שאין כאן חיוב על מעשה היזק אלא אחריות על הימצאות נזק ע"י דבר שהוא כבר היה מיועד להזיק בגרמא. והחיוב אחריות חל על מקרים שקורים מתחילתם עד סופם בבור.

**ברש"י דף נג'** בחד גירסא אף שקול הכריה פוטר לרבנן, מ"מ אם בעל הבור עשה הכריה יהיה חייב וקול הכריה לא יפטור, **ותמוה** הא הגרמא של הגברא פעל הנפילה ולא הבור, **ועיין חזו"א** שמכיון שיסוד בור הוא גרמא שהתורה חייבה עליו בזה ל"א שע"י גרמא של בעל הבור יפטר מחיוב בור, ותמוה. **וי"ל** לפמש"נ שבאמת בור יסודו חפץ או מקום שעשוי להזיק בגרמא שהטילו על בעל הגרמא את החפץ כממון או מזיק או אחריות על תוצאות מאותו מקום, ולכן אין סברא שאם עשה ב' גרמות הא' חפירה והשני קול כריה שגרמא א' תפקיע החיוב בור שאפשר להטיל עליה שם מזיק של בור ועיין.

בשי' הר"מ בהבלו וחבטו, גובה, הוחלק במים, ובנפל מקול הכריה:

**עיין ר"מ פי"ג מנזק"מ ה"ג ועולה שם בדבריו וכן נקט הכס"מ** שבנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, ובפשטות דסבר הר"מ שבור צריך גם חבטה ולא סגי בכך שהבור התקיל. **ומאידך הר"מ שם הי"ב פסק** שבהוחלק במים חייב ומשמע דאף אם נתקל בקרקע שמאחרי המים ולאו דוקא בקרקע שמתחת למים, וסתר עצמו דעולה דסגי בתקלה בלא חבטה כלל. ואינו מוכרח כ"כ.

**הר"מ פסק** שבנפל מגובה חייב ולא אוקים דוקא אם יש חפירה למטה, וע"כ נמי עולה לכאורה שאי"צ חבטה בבור וסגי בתקלה בלבד, אך זה יש לדחות דסבר כהפ"ח הנ"ל והר"מ יסבור כהרא"ש שבגובה הרי שסביבות הגובה נחשב כמו בור ממש וא"כ יש כאן חבטה בבור, וק"ל.

**אולם הר"מ פי"ב הי"ח פסק** שבנתקל בבור ונפל לאחורי הבור דהוי ספק, והוסיף הר"מ דה"מ אם נפל מקול הכריה אז הוי ספק, ומשמע שאם נפל שלא מקול הכריה הוי ודאי חייב אף שנחבט מאחורי הבור, **וא"כ הר"מ שוב סתר עצמו** ממה שפסק שנתקל באבן ונחבט בקרקע דפטור. **וכן צ"ע מהו ספיקו של הר"מ** בנפל מקול הכריה.

**הגמ' לקמן נ"ג ע"א,** דלרב נפל לפניו המבואר במתני' שם הוי לפניו ממש משום דבור להבלו ולא לחבטו, ולשמואל בין לפניו בין לאחריו חייב, ומש"כ במשנה נפל לאחריו פטור הכוונה בנפל מאחרי הבור, **ומייתי התם תנא לסיועי לרב** דתני "ונפל" עד שיפול דרך נפילה, ומשמע לפניו ולא לאחריו.

**והר"מ פסק לחייב בגובה,** וע"כ דפסק כשמואל, והא לקמן דף נ' ע"ב מתבאר דלרב פטור על גובה, וע"כ דהר"מ פסק כשמואל. **ומאידך פסק הר"מ** דנפל לאחריו פטור, **והשיג הראב"ד** דהא הר"מ פסק כשמואל, והראב"ד כ' דאולי להר"מ מספקא ליה אי הל' כרב או כשמואל, **והנו"כ דחוהו** דא"כ הוי ליה להר"מ לפסוק שבגובה הוי ספק. **עוד עמדו הנו"כ** דהא בגמ' מייתי תנא לסייע לרב מהא דתני ונפל עד שיפול דרך נפילה, **ולכן מסקי הנו"כ** דהר"מ סבר דאף לשמואל דסבר בור לחבטו צריך שיפול דרך נפילה, ולכן פסק הר"מ בנפל לאחריו פטור אף שפסק כשמואל, והר"מ הוציא כן מהתנא דמייתי לסייע לרב, וע"כ דאף לשמואל צריך דרך נפילה וממילא איך התנא מסייע לרב.

**ובאמת הר"מ** מייתי לדין דנפל לאחריו דפטור דמיירי בנפל מקול הכריה, שבזה פסק הר"מ שלאחריו פטור, **ובאמת כן הוא לשון המשנה בדף נ"ב** שכ' בנפל מקול הכריה לפניו חייב לאחריו פטור, ועמדו שם הראשונים מדוע נידון דלפניו ולאחריו הוא דוקא בנפל מקול הכריה, ועכ"פ הר"מ פסק כן לדינא כלישנא דמתני', וצ"ב הענין.

**ולכאורה היה מקום ליישב** שהר"מ יסבור דלשמואל שבור לחבטו הוא דוקא אם הבור מתקיל וחובט, דבור לחבטו כל החפצא שלו הוא תקלה וחבטה, ולכן סבר הר"מ שבנפל מקול הכריה שהבור אינו מתקיל, הרי שאף שמואל מודה שבור הוא רק משום הבל ולא משום חבט, ומשו"ה בנפל מקול הכריה ע"כ צריך אף לשמואל שיפול מלפניו ולא מלאחריו, והר"מ הכריח זאת מהתנא דמסייע לרב, ששמואל ע"כ יישב את הברייתא והתם מיירי בנפל מקול הכריה ובכה"ג מיירי קרא דכי יכרה איש בור ונפל שמה וגו', דמיירי שיש קול כריה ואז בעינן דוקא "שנפל" שמה דרך נפילה לפניו ולא לאחריו, ומיושב לישנא דמתני' דדוקא בקול דכריה בעינן כדרך נפילה. ובאמת הר"מ פסק כשמואל, אלא דסבר דמודה שמואל בקול כריה שא"א לחייב משום חבט אלא רק משום הבל, ודו"ק.

**ויש קצת להעיר** דמלשון הר"מ משמע שענין לפניו ולאחריו הוא ענין של דרך נפילה או לא דרך נפילה, ולפמש"כ הענין הוא שמקול הכריה צריך הבל ולא חבט, והחסרון בלאחריו הוא אינו משום שאינו דרך נפילה אלא משום שאין הבל, וצע"ק.

**אלא שעדיין צע"ג על הר"מ** מדוע בנתקל מקול הכריה בבור ונפל לאחורי הבור הוי ספק, הא מכיון שנתקל מקול הכריה א"כ ל"ש לחייב על החבטה, ומכיון שנחבט מאחרי הבור ואין שם הבל א"כ היה צריך ליהיות ודאי פטור, ומה מוסיף שנפל לפניו הא לפמש"כ כל מעלת נפילה לפניו הוא שאז יש הבל וא"כ בנפל לאחרי הבור הוי כמו נפל לאחריו. וצע"ג.

**וע"כ עולה דהר"מ** סבר שענין של נפילה לפניו ולאחריו הוא אינו ענין של הבל או חבט אלא ענין אחר, וכמו שיתבאר.

**ונראה לומר** דהר"מ סבר שחלוק תקלה באבן מנפילה בבור, שתקלה באבן הרי שהאבן גרמה שהנתקל יוטח מכח ההיתקלות וליחבט, משא"כ נפילה בבור אין הבור מתקיל ומטיח כפעולת מזיק, אלא ע"י סילוק הקרקע הרי שהבהמה נופלת לבור שלא ע"י תקלה והטחה, דהיינו שבבור יש ב' אפשרויות, א', ענין של תקלה ע"י דחיפת הבהמה מכח ההיתקלות, ב', נפילת בהמה לבור שכרה, בלא שום כח שנעשה ע"י ההיתקלות, אלא מקום הבור עצמו הוא מקום שיפול בה הבהמה בלא כח של היתקלות ויצירת כח להטחה, ודו"ק.

וי"ל דסבר הר"מ שעיקר בור של התורה הוא ונפל דרך נפילה, היינו שהעמיד מצב שדרך ההליכה עצמה היא הופכת ליהיות דרך נפילה ללא תקלה, ותקלה זהו ע"י שנבעתה מחמת הבור והלכה לאחוריה, או בתקלה באבן, והם רק תולדה של בור שמחייבים על תקלה, אך עיקר דין בור הוא על הפלה בדרך ההליכה עצמה.

**ולפי"ז** בור שנפל לתוכו בהמה הרי שעיקר החיוב הוא משום שזימן "מקום נפילה בבור", אולם אם הבור גרם לבהמה לחזור לאחוריה וליפול לבור יש לומר שבכה"ג חשיב "תקלה" ולא "נפילה", שתקלה זהו כשאבן או בור מסובב מצב שהבהמה תוטח ע"י התקלה, משא"כ נפילה הוא ע"י נפילת הבהמה תוך כדי הילוך כדרכה בתוך הבור שזימן, הרי שבנפלה לפניה הוי נפילה בבור, אולם בחזרה לאחוריה מפחד הבור ונפלה הוי דומיא דתקלה ולא הוי נפילה בבור אלא הבור מתקיל את הבהמה שתיפול לבור. ודו"ק.

וי"ל שענין קול הכריה שייך במקום שבאים לחייב על תקלה וגרמת נפילה ע"י פעולה של נבעתה או ע"י אבן שבזה אמרינן שקול הכריה גרם לה ליתקל, אולם בבור העיקרי שעניינו שהפך את ההליכה לנפילה בזה קול הכריה אינו פוגע במעשה הבור.

**ולפי"ז** בנפלה מקול הכריה, הרי שאם באנו לדון את הבור משום תקלה אין לחייב, אך אם באנו לדון משום נפילה הרי שאין שום סיבה לפטור מחמת שהיה קול הכריה, שבמקום שהחיוב ע"כ שהבור גורם סיבת היתקלות ויצירת כח הטחה, הרי שבקול הכריה פטור מכיון שלא רק הבור התקיל, אולם אם יסוד חיוב הבור הוא שחלל הבור הוא זימון מקום לנפילת הבהמה ע"י שההליכה היא נפילה, בזה אין שום סיבה שקול הכריה יפטור את הבור, שרק במקום שהבור יסודו יצירת כח לתקלה הרי שגם קול הכריה גרם לכך ופטור, אולם במקום שכל דין הבור הוא יצירת חלל לנפילת הבהמה הרי שקול הכריה אינו שותף למזיק של הבור ולכך חייב.

**וא"כ יתבאר היטב** שאם נפל בבור בלא קול כריה הרי שהוא חייב בין מלפניו בין לאחריו, דגם אם הבהמה נבעתה מן הבור וחזרה לאחוריה ונפלה מ"מ חייב בעל הבור משום "תקלה", דהבור הבעית והתקיל את הבהמה ובעל הבור חייב ע"כ, אולם אם נפלה מקול הכריה, הרי שלפמש"נ אפשר לחייב רק על מה שהבור הוא מקום נפילה, אולם משום תקלה ל"ש לחייב מכיון שקול דכריה ג"כ גרם לתקלה, ולכן דוקא בנפלה לפניה חייב בעל הבור מחמת שהבור הפיל את הבהמה ולא איכפת לן שהיה ג"כ קול הכריה, אולם אם הבהמה נבעתה ונפלה לאחוריה הרי שבכה"ג זה נחשב שהבור "התקיל" ולא "הפיל", ומשום תקלה א"א לחייב כשיש ג"כ קול דכריה שגרם לתקלה. ודו"ק.

**ולפמש"נ יש לייסד** דמה שנתבאר שצריך בבור שיהיה חבטה בבור, וכמו שפסק הר"מ שבנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, דה"מ בבור שחיובו משום תקלה, שכאן כל החפצא של הבור הוא פעולת מזיק כנגיחת שור, ולכן צריך שהאבן תתקיל ותחבוט וצריך שהבור יפעל פעולה שלימה של הכאה ע"י תקלה וחבטה, אולם בבור שיסודו זימון להפלה שלא ע"י התקלה, הרי שי"ל שבכה"ג אין ענין שהחבטה יהיה הבור, דדוקא אם יסוד דין הבור הוא תקלה והטחה שדנים את זה כפעולת מזיק הרי שצריך שהחבטה תהיה בבור, אולם אם דנים את הבור ע"י יסוד חדש שלזמן חפירה שיפול בה הנופל בזה אין תנאי מסויים שיחבט בבור, **ומיושב לפי"ז פסקי הר"מ** שבנתקל באבן דאתינן משום "תקלה" לכן אם נחבט בקרקע פטור וצריך שיהיה החבטה באבן, משא"כ בגובה שזהו כמו בור, שהוא מזומן להפלה ולא לתקלה, בזה אי"צ חבטה בבור, ולכן סתם הר"מ ולא הצריך שיחבט בעומק ה', ואי"צ לתי' הפלפולא חריפתא. **ומה שפסק הר"מ** בהוחלק במים שחייב אף בנחבט מאחרי המקום שיש בו מים, **ונראה לומר** שליצור קרקע חלקה שהבהמה מתחלקת שם הא הוי כמו מקום נפילה, שאין כאן אבן שמתקיל, אלא יש כאן קלקול מקום שגורם שההליכה בו תיהיה נפילה ולא שהמים יוצרים תקלה ודחיפה ליפול, ואין הבדל אם הוי נפילה בעומק חפירה, או שיש קרקע עם מים שנוצר מקום נפילה, וכמש"נ אם דיינינן חיוב בור משום מקום נפילה לא איכפת לן שהחבטה תהיה בקרקע שאחורי הבור, ודו"ק היטב. **ויש להוכיח מדברי הר"מ גופא כנ"ל** שהר"מ שם בהי"ב כ' בתחילה שבשופך מים והוזק בהם עיי"ש, ומשמע שהנידון הוא טינוף במים גופא, ולאחמ"כ כ' שאם נבלעו המים ונשארה קרקע חלקה הרי שהוא חייב על החבטה, וצ"ע מדוע כשהמים קיימים הזכיר הר"מ דוקא נזק דטינוף, ובנבלעו המים מזכיר הר"מ נזק של חבטה, **ולפמש"נ מתבאר הדבר** שאם יש מים הרי שהמים עצמם הם הבור, וצריך נזק בבור גופא ולכן מזכיר הר"מ דוקא טינוף, אך אם נבלעו המים הרי שחיובו על עשיית הקרקע עצמה כמקום נפילה, הרי שבכה"ג חייב על חבטה, וכמש"נ שמכיון שע"י המים יצר את הקרקע כמקום נפילה הרי דהוי ממש בור וחייב משום מקום נפילה ולא משום תקלה, ולכן י"ל שבכה"ג באמת חייב אף בנחבט בקרקע שלאחר מקום ההחלקה. ודו"ק.

**ועדיין צריך ליישב** מדוע בנתקל בבור ונפל מאחורי הבור בלא קול כריה ודאי חייב, אבל אם נתקל בבור ונפל מאחורי הבור מקול הכריה הוי ספק, וצ"ע מהו הספק.

**ונראה** דהכא מיירי שהבהמה נפלה כדרכה בבור והוטחה לאחורי הבור, הרי שיש כאן תחילת בור של נפילה וסוף של בור של תקלה, ואם הוי בור של נפילה הרי שמה שיש קול כריה לא יפטור, אולם אם ניזל בתר לבסוף שהוטחה והוזקה א"כ צריך ליהיות שקול הכריה יפטור וכמש"נ שבמזיק שע"י תקלה הרי שקול הכריה נמי גורם את התקלה ולכן פטור, משא"כ מזיק של בור דנפילה הרי שקול הכריה אינו פוטר, ולכן פסק הר"מ שאם הוטחה לאחורי הבור בלא קול כריה ודאי חייב מכיון שמ"מ יש חיוב משום תקלה לא גרע מאבן, אולם אם היה קול הכריה הרי שיש להסתפק, דמכיון שעיקר נפילתה ותחילת הזיקה הוא דרך של "נפילה" ובזה קול הכריה אינו פוטר, או"ד מכיון שלבסוף גמר הזיקה הוא ע"י הטחה וחבטה הרי שבזה צריך ליהיות שאם היה גם קול הכריה שיהיה פטור, ומשו"ה הוי ספק, וזהו מה שפסק הר"מ שבנפל אחורי הבור מקול הכריה הוי ספק, ובאמת צ"ע בזה, הלא אנו נוקטים דהר"מ סבר שאם היתה תקלה כמו באבן או בנבעתה צריך גם תקלה וגם חבטה ולכן נתקל באבן ונישוף בקרקע פטור א"כ מדוע נקט כאן הר"מ שאם נבעתה והוטחה אחורי הבור ללא קול הכריה חייב, ובזה נומר שלענין זה ודאי מהני מה שתחילת ההיזק ע"י הפלה ולא ע"י חבטה שאי"צ חבטה, ורק אם כל ההיזק ע"י תקלה הרי שכל עניינה של תקלה היא יצירת כח מכה וצריך גם את החבטא בבור, אבל כאן אתינן משום הפלה של הילוך כדרכה ואי"צ חבטה, אלא שמכיון שפתיך ביה בהמשך שהבהמה נטלטלה וקפצה מאחרי הבור בזה נסתפק הר"מ אולי מכיון שההיזק הוא גם ע"י תקלה הרי שקול הכריה יעכב. או י"ל שבאמת אחורי הבור כסביבות גובה כסברת הדרישה, ועיין עוד להלן. ודו"ק.

ועדיין צריך לדעת מהו המקור של הר"מ להאי ספק.

**ונראה** דהא באמת יש להוכיח מסוגיית הגמ' דף נ"ג דשאני בין נפל מקול הכריה בתוך הבור לבין נפל לאחורי הבור, **דהא להרשב"א ולתי' השני בתוס' דף נ' ע"ב** דבאמת בגובה חייב אף בנחבט בקרקע עולם, ומה שנפל אחורי הבור פטור הוא משום שנפל מקול הכריה, וצ"ע אם החסרון הוא מחמת שנפל מקול הכריה א"כ מדוע דוקא בנפל מאחורי הבור פטור, הא אף בנפל לבור עצמו פטור מכיון שלא הבור לבדו גרם לתקלה, ועיין תוס' דף נ' ע"ב שעמד בזה וכ' שאם יסוד בור הוא רק תקלה הרי שחצי תקלה פטור, אולם אם נחבט בבור הרי שיש מזיק שלם וחצי תקלה, הרי שבכה"ג חייב ועיין משכב"ז לקמן דף נ'. והיה נראה לבאר את דברי התוס' שבנפל לתוך הבור חיובו משום חבטה בלבד בלא תקלה, ולכן אף שקול הכריה נמי גרם לתקלה, מ"מ בנפל לתוך הבור חייב אף בלא תקלה מחמת החבטה בלבד, **אולם צ"ע לומר כן** דלפי"ז ייצא שלשמואל יש ב' דינים בבור, או חבטה בלבד, או תקלה בלבד, דהא בגובה חייב על תקלה בלבד, ובנפל מקול הכריה חייב על חבטה בלבד וזהו דוחק.

**אולם לפמש"נ י"ל** דחלוק נפילה לתוך בור, מתקלה באבן, או תקלה בבור ונפל מאחורי הבור, שבאבן או בנתקל בבור ונפל מאחרי הבור הרי שהחיוב על כך שהאבן או הבור "התקיל", משא"כ בנפילה לתוך בור החיוב אינו על תקלה אלא על עצם סילוק העפר שמזמן אפשרות שהבהמה תפול, ולכן דוקא במקום שדנים שהבור מזיק ע"י "תקלה" הרי שאם לא רק בבור התקיל אינו מצטרף אליו קול הכריה הרי שהוא פטור, משא"כ בנפל לתוך הבור שחיובו מחמת עצם הזימון של אפשרות שבהמה תיפול, בכה"ג לא איכפת לן שהיה גם קול הכריה, דמ"מ הבור מהווה זימון של מקום נפילה לבהמה שנבעתה מקול הכריה, ודו"ק.

**ומיושב לפי"ז דברי הגמ' אף לשי' הרשב"א ודעמיה,** שדוקא בנתקל בבור ונפל מאחורי הבור שיסוד דין בור בכה"ג הוא משום תקלה, הרי שצירוף קול הכריה פוטר מחיוב בור. אולם בנפל לבור שחיובו של בור הוא משום זימון בור לנפילה ולא משום תקלה, הרי שבאמת קול הכריה לא יפטור.

[יש לדון לפי"ז שלר' נתן ששור שדחף את חבירו לבור חייב, וכמש"נ שזהו משום שהבור מהווה תקלה למצב של שור שנדחף, ולפמש"נ י"ל דה"מ בנפל לתוך הבור, אולם בנפל מאחרי הבור הרי שדחיפת שור ל"ה גרע מקול הכריה, ובכה"ג יהיה פטור, וצ"ע כעת].

**ולפי"ז נראה ליישב המקור של הר"מ** לספק בנתקל בבור מקול הכריה ונפל מאחרי הבור, דהא הגמ' הוצרכה ליישב את שמואל דסבר דבור לחבטו חייב, דמתני' דנפל לאחריו הכוונה לאחרי הבור, ועדיין נשארה הגמ' בקושייא מברייתא דנפל לאחריו בתוך הבור פטור, והר"מ יישב דאף לשמואל אם נפל לאחריו לתוך הבור מקול הכריה דפטור, וכמש"נ שבנפל לאחריו הוי תקלה וקול הכריה פוטרו, ובאמת לפי יסוד זה שעולה בר"מ שוב אי"צ להעמיד מתני' דנפל לאחריו פטור דהוא משום שנפל לאחורי הבור, אלא אית לאוקים למתני' בנפל לאחריו מקול הכריה בתוך הבור, ובאמת אולי אם נפל לפניו מאחרי הבור יהיה חייב, אולם מכיון שהגמ' לא אוקמא בהכי אלא אוקמה בנפל מאחרי הבור, אלא שלגמ' נשאר קושיא מברייתא על רב, הרי שהר"מ באמת יישב את הברייתא בנפל מקול הכריה לאחריו דפטור, ואז אולי נפל לפניו מקול הכריה אחרי הבור יהיה חייב, אולם זהו רק סברת הר"מ ליישב קושיית הגמ' מהברייתא, אך הלא הגמ' לא תי' כן, ולדברי הגמ' שלא נחתה ליסוד שנפל לתוך הבור לאחריו מקול הכריה שפטור ע"כ הוצרכה לומר שבנפל לפניו מקול הכריה לאחרי הבור שפטור, ולכן להר"מ עדיין מספקא ליה אם כמו שיוצא בגמ' שנפל לפניו מקול הכריה פטור, או כמו שיוצא מתי' הר"מ על קושית הגמ' מהברייתא לשמואל, שברייתא מיירי בנפל בבור לאחריו מקול הכריה דפטור, ואז אית לאוקים בהכי למתני', ובאמת בנפל לפניו לאחורי הבור הוי חייב, ומשו"ה מספקא ליה להר"מ ופסק דהוי ספק חייב, ומיושב היטב.

**רשימות קצרות בענין כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי:**

**עולה ג' נידונים, אם** בב' מזיקים האי פלגא קעביד או כל א' כולה קעביד- **ופלוגתת** ר"נ ורבנן האם אמרינן כי ליכא וכו'- **ופלוגתת** ר"נ ורבנן אם שור שדחף לבור אם בעל הבור חייב, ולרש"י לרבנן בעל הבור פטור משום שבעל השור עשה את כל המעשה , וכמו שהבאנו מדברי השטמ"ק משום בתר מעיקרא אזלינן.

**בדף נג'** דיינינן אם שור שדחף לבור, או נתקל באבן או בקרקע ונפל לבור, אם האי כולה נזקא או האי פלגא נזקא קעביד. **ואם** כולה נזקא קעביד נחלרו ר"נ ורבנן אם ליכא לאשתלומי וכו', **ולמלחמות** אף אי פ"נ קעביד שייך בנידון אם אמרינן כי ליכא וכו'.

**ויש לברר** האם דחיפת השור והתקלה בבור היתה כל א' כשלעצמה ראויה להזיק, ומ"מ שייך לדון בזה ענין של האי פלגא וכו' משום שבאמת אף שדחיפת השור אף ללא הבור היתה מזקת ע"י חבטה בקרקע, אך כעת בפועל ההיזק הוא ע"י גורם אחר של תקלת בור וסיום מעשה ההיזק אינו ע"י השור כפי שהיה יכול ליהיות, וליהפך. **או שבאמת מיירי** שאף אם ללא דחיפת השור עם תקלת הבור כ"א לא היה מביא נזק, אולם יש לדון שכל א' הוא מזיק שלם ע"י שהשור בדחיפתו לבור הוא משתמש עם הבור כרוח מצויה וליהפך, (ואלולי הענין שכ"א הוא רו"מ לחבירו הרי שבאמת שניהם היו פטורים), ולכן הבור והשור באמת כ"א נחשב לעצמו מזיק שלם, ומ"מ שייך לדון אם פ"נ או כוליה נזקא קעביד, וצ"ע.

**יש לעיין** מדוע בדליל שיש ב' מזיקין בעל הדליל שלא שמרו ובעל התרנגול שלא שמרו וכן בכלב שנטל חררה שבעל הכלב ובעל החררה הם ב' מזיקין ולא דיינינן התם אם פ"נ או כוליה קעביד. ולא דיינינן התם לרבנן שהראשון יחוייב לרש"י משום בתר מעיקרא (ולתוס' משום ג"ה דעד שיפול הנופל) אלא רק א' מהם חייב ככל מש"נ התם, וי"ל דהתם נוצר מב' גורמים מעשה מזיק א' שרק הוא המזיק והנידון מי הבעלים העיקרי אם בעל הדליל או בעל התרנגול על הממון שעשה פעולת מזיק א', משא"כ כאן יש ב' פעולות מזיק וב' פועלי פעולת היזק דחיפת שור או קרקע וחבטת בור ולכן שניהם חייבים ולכן שייך כאן בתר מעיקרא ממש כמו זורק כלי ובא אחר ושברו וככל הנ"ל.

**ועכ"פ** שור שדחף לבור כמש"נ, או שכל א' היה מזיק כשלעצמו, או אף שכ"א מזיק רק ע"י שחבירו הוא כרו"מ ולכן כ"א בפועל הוא מזיק שלם, ומ"מ דיינינן אם מכיון שבפועל כל א' עשה חצי מעשה מזיק ע"י שיש את שכנגדו שג"כ עשה, משו"כ דיינינן אם הם מוגדרים כ"א פ"נ קעביד, ולא מחמת שיש פעולת מזיק מחוייבת שכנגדו, דאף בתקלת קרקע עולם ללא בעלים נמי הוא גורם שבעל הבור פ"נ קעביד. והדבר צ"ע, וצ"ל שמכיון שפעולת ההיזק בפועל בנויה על ב' חלקי פעולה נפרדים דחיפה וחבטה דיינינן בזה אם מחמת כך חל שכל צד בפעולה חייב רק בחצי אחריות של פעולת ההיזק.

**ומסברא** כ"ז ל"ש כ"כ בב' שוורים שהזיקו שאין כאן צירוף ב' פעולות אלא ב' שעשו פעולה א' וחזינן שגם בזה דיינינן ענין פ"נ. וצ"ע, וי"ל שב' דחיפות של ב' שוורים אינו פעולה א' אלא הוא ג"כ מתחלק כמו בדחיפה וחבטא, ודוחק, אולם בשלמים שהזיקו באמת אין ב' פעולות כלל אלא ב' גורמי חיוב דמגופו וצ"ע לדון שם פ"נ קעביד. **ובאמת ביש"ש** **והגה"ה** נקטו שב' שוורים לכ"ע כולה נזקא קעביד וכנ"ל. ובשלמים שהזיקו נקט **המלחמות** לחלק אולם חילק ליהפך דל"ש בהם כלל כי ליכא, וכעת צ"ע.

**ועולה לע"ע** הענין של פ"נ או כולה קעביד, וכן שלרבנן הראשון עשה הכל משום בתר מעיקרא. **וכעת נדון** לר"נ ששניהם מזיקים והאי כולה ניזקא קעביד דנחלקו ר"נ ורבנן אם אמרינן כי ליכא וכו'.  **ולמלחמות** אף אי האי פ"נ קעביד נחלקו אם אמרינן כי ליכא וכו'. **וכן** אף אם סברינן דפ"נ קעביד ול"א כי ליכא וכו', מ"מ נחלקו רבנן ור"נ אם מחייבין בעל הבור משום אנא תורא וכו'.**וכן** העולה בשי' רש"י שמשום בתר מעיקרא נחשב שהשור עשה הכל, ומ"מ לר"נ אם השור תם בעל הבור חייב משום כי ליכא וכו' ורבנן גם בזה פליגי. **ועולה שרבנן ור"נ נחלקו בענין כי ליכא וכו' בג' עניינים. ונבא לבאר זאת.**

**מכיון שנתבאר** שבאמת כל א' יש בו משום מזיק שלם אם משום שכל א' בכחו להזיק אם משום שכ"א הוי כרו"מ לחבירו לייחשב מזיק שלם **מדוע לא יהיה הדין גמ"ג רמ"ג וכמו שמצאנו בב' גזלנים וב' לווים וב' ערבים וב' שומרים**, וצ"ל שבכל הנ"ל יסוד חיוב הממון הוא חיוב אחריות ומשום שהכניס ממון לרשותו אם הלוואה או גזילה או שומר ושואל וחיוב אחריות שייך שיהיו ב' חייבים, **אולם מזיק זהו חיוב שקנסו המזיק לפצות על מעשה היזק ובמקום שהחיוב הוא פצוי עבור "אשמה" ולא עבור קבלת אחריות הרי שבב' אשמים מתפצל האשמה לב' גורמי פעולת ההיזק וכל א' הוי חצי אשם**. ולכן בזה שייך הנידון אם פלגא נזקא וכו', **וכאן הנידון** שאם כל א' פ"נ היינו שמעיקרא חל חצי סיבת אשמה לכל צד, או"ד האי כולה קעביד היינו שבאמת יש סיבה לכ"א ליהיות בסיבת אשמה לבדו ורק סיבת אשמה כנגדו מהני להעמידו על חצי אשם, **ולרוב הראשונים** כי ליכא שייך רק אם כ"א עומד על חצי אשם מכח שיש פעולה כנגדו המעמידתו כחצי אשם ובזה סבר ר"נ שאם א' אינו בחיוב השני חייב כולו מכח סיבת אשמה שהיתה כולה לכל צד. **ולרמב"ן** אף אם מעיקרא כל א' עומד מעצמו בחצי אשמה שייך ענין דכי ליכא, שע"י שהא' אינו באשמה, מעצמו מתעורר לדון על שכנגדו אשמה שלימה, ועיין, וזהו ענין דק.

**ולהנ"ל יש לבאר סברת אנא תורא בבירא אשכחתיה**, שכבר נתבאר לעיל שיש לומר שיסוד חיוב בור איננו על פעולת מזיק כמו בשור, אלא התורה מחייבת על גרמא באחריות את בעל הבור יוצר הגרמא שהוא אחראי על כל מקרה שקורה ע"י הבור ודוקא אם ההיזק בתוך הבור, וכך ביארנו התי' קמא דתוס' דף נ' שצריך תקלה וחבטא בבור, ויסוד החיוב הוא סוג של חיוב אחריות על כל מקרה שקורה בשטח המקולקל שעשה ברה"ר ומחמת גרמתו. ולכן אף שלא יאמרו ממש רמ"ג על בעל הבור כמו גזלן שאין בבור החפצא של חיוב חיוב אחריות כמו גזלן ושואל, ויסוד החיוב הוא כן חוב פצוי ואשמה, ולכן לרבנן ל"א כי ליכא וכו',אף דמודו בגזלן שיש רמ"ג, אולם מכיון שיסוד המחייב הוא אחריות על מקרה שטח הבור ולא אשמה מכח פעולה הרי שאף אם בעל השור פ"נ קעביד, מכיון שמקרה הנזק הוא בבור שייך לדון בו כי ליכא כמו אם כולא נזקא דהבור נחשב כולו נזקא ואינו מתחלק עם בעל השור שרק ב' פעולות מתחלקות לב' חצאי אשמה אך הבור אשמתו מכח אחריות על שטח שחייב עליו ולר"נ דסברינן כי ליכא אם האי כולה נזקא קעביד הרי שבבור לכ"ע נחשב כולה נזקא מכיון שאין הוא פעולה מול פעולת בעל השור.

**ושי' רש"י** שמשום בתר מעיקרא דחיפת שור או קרקע גורמת לייחס את כל הפעולת מזיק לדוחף , ןחבטא דבור הריהו כמו מקל ששבר כלי מראש הגג, אולם בשור תם שדחף דיינינן ענין כי ליכא להוכיח דרבנן פליגי על כי ליכא, ולא לחייב את בעל הבור על החצי שהשור תם פטור, **וצ"ל** ששור תם הינו חצי מזיק וכמש"נ בפרק כיצד שנחשב חצי מזיק, ולכן אף שקרקע שאין לה בעלים פוטרת ומעמידה את בעל הבור שאינו עושה הפעולה כלל זהו משום שדחיפת קרקע נחשב מעשה גמור אם היה לה בעלים ואזלינן בה בתר מעיקרא, משא"כ שור תם פעולתו בחציה נחשב כרו"מ בלבד, ואז הא יש דחיפת שור בחציה כגורם מזיק ע"י חיוב חצי של תם, וחצי הוא רוח היכול לעורר להוליד על בעל הבור פעולה של הבור ולחייבו מדין כי ליכא, וסברי רבנן שפטור רק משום דפליגי על כי ליכא, וקצרנו.

**הר"מ והשו"ע** חייבו את בעל הבור משום אנא תורא בבירא וכו' היינו דסברי האי פלגא נזקא קעביד, **וא"כ צ"ע** מדוע נקטו לחייב אדם הדוחף לבור ד"ד, ושור הדוחף חייבו בכופר הא ל"א כי ליכא ומדוע האדם והשור חייבים בכל הכופר וד"ד. **וי"ל** שמכיון שאין חפצא של בור לענין ד"ד וכופר ואין כזה תורת מזיק כלל הרי דחשיבי כרו"מ לאדם ולשור ואין כאן כלל תורת ב' פעולות לאשמה, ול"ד לקרקע שאין ל בעלים אלא כמו החצי שור תם שאינו בחיוב והיריהו כרוח, ועיין. **ובגר"א יישב** שסברת אנא תורא וכו' איננה רק בבור אלא בכל ב' מעשים נפרדים של דחיפה היכולה להזיק לבדה ובור היכול להזיק לבדו והם נעשים בב' זמנים, שבזה לכ"ע כולה נזקא קעביד, וליהפך, אם הבור שהוא אחרון נחשב כולה נזקא ק"ו השור הדוחף ראשון שחל עליו כולה נזקא, ודוקא בב' שוורים שדחפו יחד שייך תורת פ"נ עיי"ש.

**בגמ' מבואר** שאם האי כולה נזקא וכו' בשור תם ישלם חצי ובור חצי אילולי סברת שותפותאי מאי אהנית לי שמשו"כ משלם בעל הבור ג' חלקים, והס"ד צ"ב, **ונראה** דמכיון שבור יסוד חיובו כמש"נ הוא איננו על פעולת היזק אלא על אחריות המוטלת עליו על כל מקרה הקורה בשטח הבור מחמת גרמתו, הרי שהיה מקום לומר שכל חיובו על מה שאין משלם אחר, ואם בעל השור חייב חצי אין לו סיבה כלל ליתחייב אלא רק להשלים הנותר, ורק משום שותפותאי חתחלק עם בעל השור, ובאמת בשור תם ומועד לא צריך לטעם דשותפותאי מאי אהנית לי וודאי מועד ג' חלקים ותם רביע. וקצרנו.

**דברי המלחמות** דלעולם אמרינן כי ליכא מלבד בשלמים שהזיקו, י"ל דלמש"נ ענין כי ליכא הוא במקום שמעמידים פעולות עם גורמי אשמה המתחלק לב' גורמי אשמה עם סיבה לכ"א ליהיות גורם אשמה לבדו, ואף אם פ"נ מ"מ ע"י שא' אינו חייב השני מתעורר בו סיבת גורם אשמה יחיד, אולם בשור תם שהוא מגופו הרי שי"ל שאין בו כלל חפצא של פעולה עם גורם אשמה וכל תורת חיובו של תם הוא רק דין זכיה בשעבוד או יוחלט על הממון בלבד ול"ש לדון כלל שיחול על צד א' מה שלא חל על צד שני, וקצרנו.

**עיין חי' הראב"ד** דף כט' ע"א שכ' שאדם שלא בכוונה הדוחף שור לקרקע האדם חייב רק חצי. ע"ע בכח' ע"ב שהחלקה במים ל"ח פעולה כמו דחיפת שור, ועוד שבהחלקה גם הקרקע גורמת, ע"ע בדף נ' שכ' לחלק שעבד גובה ונחבט בקרקע חייב רק חצי אך גובה משופע שסילק עפר חייב בכולו, ועיין.

**להעיר** לתוס' דף כח' שמניח אבן עפ"י הבור נעשה שם תקלה א' א"כ מאי שייטא לר"נ ורבנן בדף נג'.

**תוס'** דף נ' שחצי תקלה פטור, ומ"ש מב' שעשו, ואולי תקלה כגרמי וצריך ברי הזיקא, וא"ש לפי"ז דברי רש"י שקול הכריה של בעל הבור יהיה חייב.

**דף כח' ע"ב - כט' ע"א**

**נפשרה מידו באונס גדר החיוב לר"מ- משום אדם- משום בור- משום אש:**

**גמ'- רי"א במתכוון –עד "פליגי לאחר נפילה"**

**תוד"ה "אמר" "ואונס" "והתניא"**

**תור"פ ד"ה "אמאי אונס"**

**רשב"א ד"ה "אמאי אונס"**

**קהילות יעקב כד'- ד"ה ובדף כח'**

**ברכ"ש סי' י'**

**פנ"י --"והנראה ליישב"**

**בעה"מ**

**מלחמות**

**פלוגתת רבה ואביי בביאור פלוגתתם דר"י ור"מ דמתני':**

**מתני':** רי"א במתכוון חייב וכו'**- ובגמ':** ה"ד מתכוון אמר רבה במתכוון להורידה וכו' מכלל דמחייב ר"מ אפי' בנפשרה וכו' אמאי אנוס הוא ורחמנא פטריה שנאמר ולנערה וגו' וכ"ת וכו' אבל לענין נזיקין חייב וכו'**.**

**ועולה** **דלרבה, לר' יהודה** חייב במתכוון להורידה , ומשום נתקל פושע,[[3]](#footnote-3) **ולר"מ** חייב אף בנפשרה כדו מכתפו. אף בנפשרה באונס, ומשום שבנזיקין אין פטור ד"ולנערה".

**ואביי** הקשה ממניח קנקנים על הגג ונפלו ברוח שאי"מ שפטור, **ולכן נקט אביי**, **דר"מ** מחייב בנתקל דפושע, **ולר"י** נתקל לאו פושע. ובנפשרה לכ"ע פטור.

**נפשרה מידו, האם הנידון אם לחייב משום אדם המזיק באונס, או הנידון לחייב משום כורה בור באונס:**

**תד"ה "ואונס"** שאף שאדם המזיק חייב באונס אולם באונס גמור פטור, ולכן מקשינן מדוע בנפשרה חייב מקרא ד"ולנערה". ולכאורה נקט התוס' דלרבה הנידון שבנפשרה והוזקו בה מיד, דחשיב אדם המזיק שחייב אף באונס, ולזה כ' שלא באונס גמור. **או י"ל** שבאמת הניזוק נחשב שניזוק בבור, אלא הנידון אם כריית בור שחיובו ע"י מעשה כרייה בידיים, האם באונס הוא אותו נידון של אדם המזיק באונס אם חייב או פטור.

**תד"ה "והתניא"** מבואר שאם נפשרה באונס והוזק בה אדם מיד חשיב אדם המזיק, ובזה לא היה מקשה אביי מכרית בור ברוח שאי"מ. דיש לחלק שאדם המזיק חייב באונס אך כריית בור באונס דרוח שאי"מ פטור, **ועולה שהבין התוס'** שבהפשירה והוזק מיד חייב משום אדם המזיק. **אולם גם עולה בתוס'** שאביי הבין שרבה מיירי אף בהוזק אח"כ, ואז רבה סבר שאין פטור ד"ולנערה" וע"ז הקשה אביי מקנקנים, ועולה שאף בכריית בור הוי כאדם המזיק וחייב אף באונס.

**ועיין קה"י** **סי' כד' שקושית** **תד"ה "ואונס"** מיושבת לשי' לעיל דף כז' שבאונס גמור פטור, **אך צ"ע לרמב"ן בסוף האומנין** שאדם המזיק חייב אף באונס גמור. **ויישב הקה"י דלהרמב"ן** בהכרח הנידון משום כריית בור באונס ובזה דיינינן אם יש פטור ד"ולנערה"**. ע"ע בקה"י שדן** שדן מדוע נפשרה חשיב אדם הא האדם לא עשה שום פעולה, **ועיי"ש דמייתי מהחלקת יואב** לדון באופן שפשט ידו ונפל מידו מדוע חשיב אדם, אך כאן קשה בכפליים דהא נפשרה ממילא, וצ"ע.

**ועיין רשב"א** שדן אם חיובו משום אדם המזיק, דמיירי שהחרסים הזיקו בזמן נפילתם והוי אדם המזיק, והקשה דא"כ מדוע פטור משום ולנערה הא אדם מועד לעולם, ונקט דפטור משום דהוי אונס גמור, והקשה דמ"מ אין לאביי להקשות מקנקנים, **והמשיך הרשב"א** שאם יסודו משום ממון המזיק ושמכיון שנפלו ממנו החרסים חשיב כרית בור א"כ מאי שייטא לולנערה, **ויישב** שפטור ממון המזיק באונס הוא ג"כ מקרא דולנערה. (וי"ל שקושייתו ותי' תלוי בחקירה אם בממון הנזיק חיובו ע"כ שלא שמר, ולכן הקשה שאי"צ לפטור אונס אלא לא חל עליו סיבת חיוב, ותי' שיסוד חיוב ממון המזיק הוא חיוב על מעשה ממונו ואונס פטרתו ולכן שייך ביה נמי פטור דולנערה), ומיירי שנפשרה ולא היה זמן לסלקן, וחלקו רבה ואביי אם כריה באונס חייב עליה משום בור כשלא יכולים לחייב ע"כ שלא סילקן, **וע"כ עולה** שפטור אונס בשמירת ניזקין הוא דוקא באונס בשמירה ולא באונס בכרית הבור דבכרית הבור שנעשה בידיים הוי בכלל אדם מועד לעולם, ובזה נחלקו רבה ואביי, ו**צ"ע** אם אתינן משום ממון המזיק א"כ מה שייך לומר שלענין נזקין אין פטור אונס הא פשוט שבנפרצה בלילה או ברוח שאינה מצויה אין חיוב של ממון המזיק וא"כ כאן אף אם כרית בור באונס חשיב כריה אך מכיון שאינו יכול לסלקו והוי כממון המזיק שאינו יכול לשמור דפטור ואיך שייך לומר שחייב אף באונס.

**ועיין בתור"פ אריכות דבריו,** ועולה דמיירי שנפשרה באונס והפקירן ושהה כדי שיכול לפנותן, אף שאינו חייב לפנותן משום בעלותן עליהן דהא הפקירן, אלא נחלקו רבה ואביי, האם מכיון שכרה בור באונס ויכול לסלקן האם כשאינו מסלקן הוא חייב על כרייתו באונס ואין לפטור כמו בכל רוח שאי"מ מכיון שיכל לפנותם. **ויש לדון** שאם כריה באונס ל"ח כריה ואין החרסים שלו מדוע יהיה חייב לסלקו, ולכן י"ל גם בשי' תור"פ שכריה באונס שמיה כריה משום אדם מועד לעולם והיה עליו לסלקו לרבה, ומ"מ אף לרבה דחשיב כורה בור אך מ"מ אין עדיין לחייבו כ"ז שלא פשע בשמירת הבור, ולכן מיירי שיכל לפנותו ואם לא פינהו חייב על הכריה ואין לו עוד פטור אונס. **אולם** לשון הר"פ הוא שחייב לפנותם מכיון שהיה מתחילה שלו, ועולה שבאמת כרית בור באונס אינו חייב וחיובו רק משום היה לו לסלקו.

**ועיין גר"ח הל' שכנים דכ'** שעשיית מזיק אין בזה דין אדם מועד לעולם. **ויבואר להלן.**

**ועיין מאירי** שביאר דמיירי שהחרסים הזיקו בזמן נפילתם וכן המים נפלו על גוף של הניזק והוחלק בהם ובכה"ג חשיב אדם המזיק. **והדבר תמוה** מדוע שפיכת מים וחרסים על אדם ושעי"כ הוחלק חשיב אדם המזיק.

**ועיין פנ"י** דנקט בצד א' לבאר שבור הוי יסודו משום אדם המזיק ולכן שייך ביה חיוב אף באונס לדעת רבה ול"ד לשור שהוא ממון המזיק ובאונס פטור, עיי"ש. **והבאנו שהרשב"א הקשה** אם משום אדם המזיק אתינן א"כ מה מקשה הגמ' מקנקנים שנפלו ברוח שאינה מצויה הא התם ודאי ל"ש אדם המזיק, **ולהפנ"י לכאורה מיושב** דכל בור יש לדונו משום אדם המזיק וא"כ אף בכרה ע"י רוח שאי"מ חייב משום אדם, אך אינו כן דבישלמא בור שכרה בידיים חשיב אדם המזיק אולם בור שנכרה ע"י רוח הא הוי אש בור, וחיובו משום צד השוה מדין אש, ובאש ודאי באונס פטור. **ועיין ברכ"ש סי' י'.**

**ולאבי**י פלוגתת ר"מ ור"י הוא בנתקל אם הוי פושע או לא, ונקט שנחלקו בתרתי, **חדא** בשעת נפילה ונחלקו דלר"מ נתקל פושע וחייב, ולר"י נתקל לאו פושע ופטור, ובפשטות הנידון לר"מ דמשום נתקל פושע חייב משום בור, **ועיין תור"פ, וכן משמע בתוס' בסוגיין, אולם עיין בעה"מ** שביאר דלר"מ שנתקל פושע הרי שחייב משום אדם המזיק, ולר"י דנתקל לאו פושע הרי שחייב משום בור, ולכאורה מיירי שהזיקו שלא בשעת נפילה ממש ומ"מ דן הבעה"מ שחייב משום אדם המזיק, שאם הזיקו בשעת נפילה מ"ש לדון שמכיון שנתקל לאו פושע חשיב בור, וצ"ע.

**ועיין רמב"ן במלחמות** דמיירי שהזיק בדרך נפילתו קודם שהגיע לארץ, ומ"מ ל"ה כאבן המונחת לו בחיקו דחשיב אדם המזיק דהתם הוזק מכח הפלת האוחז באבן, משא"כ כאן הנפילה הוא, בתוצאה מתקלה, ולכן כאן בסוגיין מחייב ר"מ משום אש ולא משום אדם המזיק, ולכן לר"י דנתקל לאו פושע הריהו פטור דהוי כמו אש ברוח שאינה מצויה.

**עולה לן דלרבה** יש לבאר פלוגתת ר"מ ור"י בד' אופנים**, או**, שהזיקו בשעה שנפלו ונחלקו אם יש חיוב אדם המזיק באונס, **או**, שהזיקו לאחר שנחו בארץ והנידון הוא אם יש חיוב כריית בור באונס**, או**, שהנידון הוא שבור חיובו משום אדם המזיק ונחלקו אם חייב באונס גמור**, או**, שהנידון אם נפלו באונס ויכל לסלקן אף שהפקירן אם חייב משום כריה דהוי ליה לסלוקי.

**לסיכום,** הני דסברי שרבה דן משום בור לאחר נפילה, **צ"ע ס"ד** שבאונס חייב משום אדם מועד לעולם, **ולהראשונים** דסברי דלרבה חייב משום אדם ובשעת נפילה **צ"ע קושית אביי** מקנקנים הא התם אתינן משום אש וודאי פטור באונס, **ולמלחמות** א"ש דרבה מיירי משום אש ולכן הקשה אביי מקנקנים דמשום אש אף משום חציו לא חייב באונס.

**וי"ל** דרבה סבר שבניפשרה אין כאן אדם ממש, אלא עיקר האשמה שהחזיק בידו חפץ העשוי להפשיר אזנו, ואין כאן ממש פעולה אלא הוי כמו בידקא דמיא שהאדם חייב על פעולה שהיא מאליו, ובזה חידש שגם בזה האדם מועד לעולם, ואביי הקשה כמו שאש שהינו ג"כ אדם משום חציו ומ"מ לא נאמר בו אדם מועד לעולם, שע"י שאינו כ"כ באשמתו אין לאדם חיבור לכח טבע הפועל מאליו, כ"כ בנפשרה שהוא כבדקא דמיא וכאש, נמי לא נומר בו ענין מועד לעולם, היינו שבכל המקומות שדנים משום אדם אך אינו ממש פעולת אדם, כגון אש, גרמי, ובידקא דמיא , הלא יש להם כללים מתי האדם מתחבר לכח הקיים ליחשב כפעולת אדם, ובגרמי שלא בכוונה פטור, ואש דוקא ברו"מ ודוקא באש ולא באסו"מ וככל שנתבאר , ובידקא דמיא דוקא בכח ראשון וכו', ומכיון שנפשרה הוא ג"כ ענין של בידקא דמיא השווה אביי שאם הוא אדם מועד לעולם גם אשו משום חציו כן, וקצרנו.

**דף כט' ע"א ע"ב**

**שמעתא דחרסים לאביי, לר' יוחנן.**

**ובענין חיוב בור מחמת הוי ליה לסלוקי.**

**שו"ט, וגפ"ת, כט' ע"א ע"ב, שי' אביי, ושי' ר' יוחנן:**

**עיקר שו"ט לאביי:**

**לאביי** ר"י ור"מ נחלקו בתרתי, בשעת נפילה נחלקו אם פושע כמזיק דלר"מ פושע כמזיק וחשיב כריה, ולר"י ל"ה כמזיק ול"ח כריה ופטור, (ועיין בעה"מ ורמב"ן שדנו שבשעת נפילה החיוב משום אדם או משום אש) ולאחר נפילה נחלקו דאף אי נפל בכוונה וחשיב לכ"ע כריית בור מ"מ אם הפקיר לר"י פטור דבור חייבה רחמנא דוקא בבור שלו ולא בור ברה"ר, (וכר"ע לשי' ר' יוסף לקמן דף מט').

**ומתבאר בתוס'** דבלא אפקרינהו לאחר נפילה שיכל לסלקן חייב, דבור שבבעלותו חייב עליו אם יכול לסלקו ולא סלקו. **ומשו"ה מודים חכמים לר"מ** באסו"מ שנפלו ברו"מ הוא דוקא בשעת נפילה, דלאחר נפילה ודאי חייב משום דהוי ליה לסלוקי.

**ומתבאר בתוס' דמודה ר"מ לחכמים** בקנקנים ברוח שאי"מ והוי נפילת אונס, דפטור אף לאחר נפילה, דמכיון שקנקנים שנשברו מפקירן, משו"ה פטורים אף לר"מ, דכריה ליכא משום כריה באונס, והוי לסלוקי נמי ליכא מכיון שהפקירן.

**הנידון העיקרי בסוגיין - בנפילת אונס, ושהה שיעור שיכול לסלקן והפקיר, שאין כריה המחייבת וגם אין עוד בעלות, האם לר"מ חייב – ואם חייב האם משום דהוי לסלוקי כמאן דכריה - או"ד מכיון שהיה חייב על הבור שעה א' שוב חיובו לא פקע:**

**שטמ"ק בסוגיין ודף מח' בשם ריב"א:**

**סמ"ע סי' תי' סק"ה**

**ב"ח רי"ס תיא'**

**תד"ה "הוחלק"**

**ויש לדון** **הנידון הגדול** מתי הפקירן לחרסים אם מיד בשעת נפילה, או אף אם הפקירן לאחר שיכל לסלקן מ"מ פטור. **והנידון הוא** אם להתוס' בבור שחייב עליו מחמת בעלות דהוי ליה לסלוקי ולא סלקי ולאחמ"כ הפקירו אם חייב עליו.

**והתוס' לעיל** **כח' ע"ב** שכ' דבהפקיר רשותו ובורו פטור התם מעולם לא היה לו לסלוקי ועדיין לא היה בור עד שהפקיר ואז אינו שלו, אולם אם היה לו בעלות על בור והפקירו אולי לא יפטר.

**ובאמת נחלקו בזה בפוסקים, דהב"ח רי"ס תיא'** נקט בפי' דבור שהוי ליה לסלוקי ועבר זמן שיכל לסלקו ולא סלקו ואח"כ הפקירו דמ"מ פטור.

**אולם הסמ"ע סי' תי' סק"ה** כ' שבהפקיר רשותו ולא בורו שנתחייב על הבור מחמת דין דהוי ליה למלויי ואח"כ הפקירו דלא נפטר, דמכיון שכבר חל עליו חיוב אחריות על בור שוב לא יפקע ממנו ע"י הפקר, עיי"ש.

**בשטמ"ק מובא בשם הריב"א נמי כהסמ"ע** דבהוי ליה לסלוקי ולא סלקי ואח"כ הפקירו דנשאר חייב. **וכן מובא בשטמ"ק בשם הריב"א לקמן דף מח' ע"א** עיי"ש.

**יש להוכיח מתד"ה "הוחלק"** שכ' דפליגי לאחר נפילה לאשמועינן דאפי' אם הפקירן לאחר דהוי ליה לסלוקי וס"ד שיתחייב קמ"ל דמכיון שהפקירן פטור משום דר"י כר"ע דצריך בור שמחמת בעלות**, וצ"ע** הא בהפקירן אחרי שהיה לו לסלוקי פטור מכיון שחיוב דהוי ליה לסלוקי הוא דוקא בעודו בעלים ולאחר שהפקיר נפקע החיוב מחמת הבעלות, וא"כ לא יתכן שמיירי לאחר נפילה לאשמועינן שגם בכה"ג פטור מכיון שהוי בור שאין לו בעלים, דהכא אף לא לר"ע פטור מכיון שבור שמחמת בעלות שהפקירו פטור, ו**ע"כ מוכח מהתוס' דסבר כהריב"א** שבור שמחמת בעלות חייב אף לאחר שהפקירו.

**ועיין דברי משפט סי' תי'** דנקט בדעת תוס' דסבר כהריב"א, **ועיין אמרי משה סי' כט'** דנקט דהתוס' והריב"א נחלקו אם הוי ליה לסלוקי מחייב בבור לאחר שהפקירו.

**בפשטות יסוד פלוגתת הפוסקים** במפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס בדהוי ליה לסלוקי הוא, דלהב"ח מכיון שיסוד החיוב הוא מחמת בעלות ממון על בור, דהא נכרה באונס וליכא כריה המחייבת, ומשו"ה חייב רק כ"ז שהוא בבעלותו ואם הפקיר פטור, **ולהריב"א והסמ"ע** הרי דלמרות שיסוד חיובו משום שהבור בבעלותו מ"מ יש השתא מחייב דהוי ליה לסלוקי ולא סלקי דכמאן דכריה דמי, דמכיון שהוטל עליו לסלק ולא סילק חשיב ככריה ושוב לא יפטר ע"י הפקר, אולם **לשון הסמ"ע הנ"ל** אינו כן, אלא שמכיון שכבר נתחייב על הבור מחמת בעלותו עליו, שוב לא כמיניה ליפטר ע"י הפקר, וסברא זו צ"ע.

**מדוע ילפי' לבור שע"י בעלות מקרא ד"בעל הבור",תפו"ל משום הוי ליה לסלוקי:**

**עיין ר"מ פי"ב ה"ג ובשו"ע תי' ס"ד** שלוקח בור או קיבל במתנה בור דחייב הלוקח והמקבל, וזהו משום שבעלות על בור נמי מחייבת בחיוב בור וכמש"נ, **ועיי"ש גר"א** דמייתי ירושלמי דיליף לה מקרא "דבעל הבור" שבור מחמת בעלות מחייב.

**ובאמת יש להעיר** אם באמת הוי ליה לסלוקי חשיב כמאן דכריה, א"כ למה בעינן קרא לבור שמחמת בעלות **וכפי שהובא מהמכילתא ומהירושלמי והובא בגר"א** דלוקח ומקבל מתנה חייב מקרא דבעל הבור, **וצ"ע** דתיפו"ל משום דהוי ליה לסלוקי, דהוי סברא דכמאן דכריה, ובפשטות קרא דבעל הבור הוא ילפותא לחייב אף בלא כריה ולא משום דכמאן דכריה.

**מהו ההבדל בין בור שבבעלותו, לבין כותל ואילן שנפלו:**

**וכן יש להעיר דהא כותל ואילן** שנפלו מיירי בבעלות ממון על כותל רעוע ומחמת כן נחשב ככורה בור דפשיעה בממונו עד כדי שיהפך להיות בור חשיב כרית בור וילפי' מצד השוה משור ובור, ומבואר בגמ' שחייב אף אחרי שהפקיר את אבני הכותל, וע"כ דלמרות שיסוד חיובו הוא מחמת בעלות על הכותל מ"מ מכיון שתחת בעלותו נעשה הכותל בור שוב לא יפטר ע"י הפקר, וא"כ אם יש סברת הוי ליה לסלוקי כמאן דכריה, היינו למרות שכבר היה בור באונס מ"מ מכיון שהוטל על בעליו לסלקו חשיב כאילו כרהו וחדשו, וא"כ הוי כמו כותל ואילן שחייב מחמת שנחשב שכרהו ומדוע בכותל ואילן לא מהני הפקר לפטרו ובהוי ליה לסלוקי דיינינן ביה שיהיה פטור ע"י שיפקיר, **ועוד צ"ע דלהנ"ל** כל בור מחמת בעלות יסודו כמו כותל ואילן מצד השוה, ובפשטות בור שמחמת בעלות הוא אינו מחמת צד השוה אלא זהו דין שבעלות היא עצמה סיבה מחייבת בלא כריה, דהא בגמ' בדף ו' לא הובא בור שמחמת בעלות בצד השוה.

**ועוד יש להעיר** דנתבאר שהקונה בור חייב לכאורה מתבאר שרק הלוקח חייב אך בעל הבור עצמו פטור, **וצ"ע** מדוע המוכר לא ישאר גם חייב מכיון שכבר היה בבעלותו בור שחייב עליו אם משום שהוא היה הכורה אם משום דהוי ליה לסלוקי ולא סלקי ולא יפטר בכך שמכר ללוקח, ויש ליישב בפשיטות דבכך שמכר חשיב שהעמיד שומר, ופשוט.

**אולם בתוס' מתבאר** שמהפך את הגלל חייב על הבור למרות שלא הוא כרה, ומשמע שהראשון נפטר, וצ"ע מדוע חיוב דהוי ליה לסלוקי עדיף מחיוב דכורה הבור, ועוד יבואר.

**עוד בתוס'** **ד"ה "הוחלק"** שכ' דאף בשעת נפילה נחלקו ר"י ור"מ בהפקירן דלר"י פטור**, ובאמת לשון הגמ'** **דנחלקו בשעת נפילה ונחלקו לאחר נפילה**, משמע דפלוגתא דמפקיר נזקיו הוא דוקא לאחר נפילה, ובשעת נפילה אין נידון דמפקיר נזקיו, ובתוס' נקט דהוי לאו דוקא וצ"ע, **ולולי דמסתפינא** **י"ל** דבזרק כלי שבבעלות והפקירו הרי שכל משך הזמן שא"א לסלוקי הרי שקיום מציאות הבור נמשכת אחרי ההשלכה ואז הוא נעשה כורה על קיום הבור משך זמן עד כדי שיוכל לסלקו מחמת ההשלכה, ובשעת ההשלכה היה בבעלותו וחיובו נמשך מרגע ההשלכה שהיה בבעלותו, ובהכי חשיב בור שיש לו בעלים ואף לר"ע חייב, ומשו"ה בשעת נפילה פלוגתתם היא רק אי נתקל פושע או לאו פושע, אך ל"ש לפטור משום מפקיר נזקיו, ודו"ק, ועוד יבואר בזה להלן.

**ונראה לבאר** את ענין מפקיר נזקיו וכמבואר בסמ"ע שזהו דין שלא יכול לפטור עצמו ע"י הפקר, **והדבר** **צ"ב** מדוע שור שלא שמרו והפקירו פטור עליו, ובור שבבעלותו ושלא כרהו והפקירו שוב לא נפטר עליו, ונראה ששור חיובו על מעשה הנגיחה, משא"כ בור דחשיב מעשיו גרמו לו הרי שקיום הבור כמזומן להזיק הוא תחילת מעשה ההיזק, וכמו שאם יפקיר שור אחרי שיזרוק השור צרור לפני שהצרור יזיק ודאי לא יפקע חיוב בעל השור מחמת שהפקירו, כ"כ בבור מאחר שחל על בעליו דין אחריות על הבור, ובור הוא כבר מעשה היזק שמעת עמדו על מקום התקלה הוא מזומן להזיק ושוב הפקר לא יהני להפקיע חיובו ואחריותו עליו וכמו שבשור לא מהני הפקר לאחר שכבר עשה השור מעשה מזיק, ודו"ק. (ונראה שפשוט שכל הנ"ל דוקא אם היה הבור בבעלותו משך זמן שהיה ראוי לסלקו, שבעלות על פחות מזמן זה ל"ה כלל בעלות מחייב בניזקין, דהא ודאי שמי שיש לו בעלות שמעיקרא היא לזמן הפחות מכדי סילוק הרי שלא חל עליו כלל דין בעלים על המזיק, ודוקא אם הממון בבעלותו משך זמן הראוי להטיל עליו אחריות סילוקו הוא סיבה להחשיבו בעלים על קיום הבור, ומעת שהוא בעלים על קיום הבור שוב ע"י הפקר אינו נפטר, וכמש"נ שמעת שהבור שמזומן להזיק הוטל על אחריות בעליו הרי שההפקר נחשב אחרי שכבר נתחייב בפעולת מזיק ולא הוי כמו שור שפעולת המזיק הוא דוקא בשעת נגיחה, ודו"ק.)

**ויש לבאר עפ"ז** מש"כ לעיל שבשעת נפילה אם הפקיר את הבור יחוייב אף לר"ע דמצריך בור מחמת בעלות, שכל בור שעשייתו והאחריות עליו נמשך מעשיה שבשעת העשיה היה בבעלותו הרי שנחשב בור מחמת בעלות, שעיקר מעשה מזיק של בור הוא כבר מעת זימונו להזיק ולאו דוקא בשעת התקלה גופא, ודו"ק.

**ויש לחדד** וכמו שעוד יבואר לקמן, שיסוד בור הוא שבאמת רצתה התורה לחייב את הכורה על הגרמא שגרם ההיזק, וכדי לחייבו בפועל הטילו עליו את הבור כממון המזיק, וזהו ענין "תחילת עשייתו לנזק- ומעשיו גרמו לו" , ולכן כותל ואילן פטור שאין כאן שום תחילת גרמא דידיה, אולם בבור שהוא כרה באונס הרי דחשיב כרית בור וכדחזינן שחייב לצי"ש, וע"י דהוי לסלוקי בעודם שלו הרי שבטל האונס מן הכריה הראשונה ושוב לא מהני מה שמפקיר שכבר חל שבור זה שכרהו ולא סילקו הרי שיש כאן תורת גרמא לחייבו על היזק הבור ולכן חל עליו תורת בור ועשאן הכ' כאילו ברשותו, וקצרנו.

**לברר אם יש הוכחה מהר"מ דלא כשי' הריב"א- וליישב:**

**עיין ר"מ פי"ב ה"ב** שהפקיר בורו שברשותו פטור מכיון שבור חייב דוקא אם יש לו בעלים, ולא נתבאר הכוונה בורו שברשותו, **ולהסמ"ע תי' סק"ט** מיירי בבור באמצע רשותו ופטור משום תורך ברשותי וכו' **וצ"ע** א"כ מדוע הפטור הוא משום שע"י ההפקר שוב אינו בעלים הא איכא לסברת תורא וכו', ועיין **גר"א שם סקט"ו** שביאר דמיירי בבור ברשותו סמוך למקום שיש רשות להלך, **ועולה דמיירי** בבור ברשותו סמוך לרה"ר וכ"ז שלא הפקיר הוא חייב, ואחרי שהפקיר הוא נפטר מכיון שאין לבור בעלים, **וצ"ע** דהא מסתמא הוא כרה את הבור ומדוע יפטר ע"י ההפקר**, וגם א"נ דמיירי שנכרה הבור מאליו עדיין צ"ע** מדוע אחרי שכבר נתחייב על בור שברשותו יהני להפקיע חיובו ע"י הפקר, **ולכאורה עולה כהב"ח** שבור ברשותו שחיובו מחמת בעלות, אם הפקיר יפטר, **ודוחק לומר שהר"מ דלא כהריב"א דלא הוזכר זאת בפוסקים**, **וכן צ"ע** הא פשטות סתימת הר"מ מיירי אף בכרה ולאו דוקא בנכרה מאליו ובזה לכאורה לכ"ע לא יהני הפקר. וצ"ע.

**ונראה דהר"מ מיירי** (וכן משמע הגר"א) שחפר בור באמצע רשותו, ונתן לבני רה"ר רשות להלך בחצירו, ובכה"ג אין להחשיב את כרית הבור בלבד כהעמדת המזיק, אלא חיובו ע"כ שחפר בור ונותן רשות להלך סמוך לו, דהא יכול בכל עת להפסיק לתת רשות להלך סמוך לבור, ומשו"ה כרית הבור גופא נחשב לכריה ברשות, אלא קיום הבור בבעלותו בזמן שנותן רשות להלך סמוך לו הוא בכל עת מחייבו משום בור שבבעלותו ולא משום כריה, **ולפי"ז נראה** שמכיון שחיובו בכל עת לא מחמת בעלות על בור וע"כ שלא מסלקו, אלא חיובו ע"כ שבבעלותו בור ונותן לבני רה"ר להלך סמוך לבור, ויכול לסלק הבור ע"י שלא יתן לבני רה"ר להלך שם, הרי שכאן נקט הר"מ שאם הפקיר בורו שוב אין לחייבו ע"כ שנותן רשות להלך סמוך לבור, דהא פשוט שאם יתן לבני רה"ר להלך סמוך לבור שאינו שלו ל"ח מזיק אלא גרמא בעלמא, ולפי"ז לא קשה שיתחייב מחמת שכבר היה בעלים על בור ושוב לא יהני הפקר וכשי' הריב"א, דה"מ במקום שחיובו על הבור משום שהיה עליו לסלקו, וכמש"נ דהא כרהו באונס, ומה שיכל לסלקו מחזיר את הכריה באונס לייחשב ככריה במזיד, ושוב לעולם נחשב כורה הבור, ולעולם נחשב שהיזק שיעשה הבור מעשיו גרמו לו ולא מהני עוד הפקר, אולם כאן שחיובו ע"כ שהעמיד בור ובצירוף שנתן רשות להלך, הרי שכאן פשוט שחיובו מתחדש בכל רגע שמניח בור שבבעלותו ומאידך נותן רשות להלך סמוך לו, ולכן אם הפקיר אין עוד חיוב דהא פשוט שלתת רשות להלך דרך רשותו לבור ברה"ר אין בו חיוב משום בור ורק זימון בור שלו למהלך רבים הרי שנתינת רשות להלך הוא כרית בור וגרמא ליתחייב עליו, וכאן ל"ש שהחיוב ימשך ממה שהיה בעלים מקודם, ודו"ק.

**הסתירות ברש"י בדף מח' בהנ"ל:**

**שי' רש"י בדף מח'** בבהמה שחפרה בור ברשותו, שחיוב בעל החצר הוא דוקא אם הבהמה חפרה באמצע חצירו והפקיר רשותו ולא בורו, אבל אם הבהמה חפרה סמוך לרה"ר פטור בעל החצר, **והוכיחו מכאן האחרונים** דלרש"י א"א ליתחייב על בור בלא כריה, ולכן אם נחפר מאליו ברשותו סמוך לרה"ר דליכא כריה פטור ודוקא אם הפקיר רשותו ולא בורו חייב מכיון שקירב את בני רה"ר לבור ועי"כ חשיב כריה, **וצ"ע דהא התם בדף מח'** לגבי בהמה שהטילה גללים לחצר חבירו נקט שם רש"י לכאורה שחייב מכיון דהוי ליה לסלוקי לגללים לאחר נפילתם ומשמע שחייב על הוי ליה לסלוקי למרות שלא היה כלל מעשה כריה (ואולי אפשר לדחוק דסבר התם שחייב על עצם נפילתם וכמו בכותל ואילן, אך צ"ע לשון רש"י שכ' דחיובו ע"כ דהוי לסלוקי ולא משמע שחייב על כך שנפלו בפשיעתו, ואולי הטלת גללים חיובו על עצם הטלתם אם לבסוף לא סלקם, וצ"ע).

**עוד צ"ע על שי' רש"י** איך יכלכל את דרשת המכילתא והירושלמי המובא בגר"א שחייב על בור שקנה או קבל במתנה, הא לא היה שם כריה, **ועיין בקרית ספר פי"ב** שבאמת בכל הני, בבהמה שחפרה, בלקח או קבל במתנה, כ' שחייב רק אם לבסוף הפקיר רשותו, ועולה שבאמת אין לחייב לעולם בלא מעשה כריה, וא"כ י"ל דאף רש"י סבר כן, וצ"ע.

**והנראה** דרש"י סבר שבבור ברשותו הסמוך לרה"ר הרי שעצם הבור אינו נחשב למזיק מכיון שהוא ברשותו, והמזיק שנאסר בכה"ג הוא מה שגורם שסביבות ושפת הבור הוא ברה"ר, דשפת הבור כמקום המזומן להתקיל הוא המזיק המונח ברה"ר מחמת הבור ברשותו, הרי שסבר רש"י שבכה"ג צריך שהכריה או הבעלות על הבור יהיה בעצם שפת הבור ולא סגי מה שכרה או מה שבבעלותו בור ברשותו, ובאמת מודה רש"י שבור אי"צ כריה, וסגי מה שבבעלותו בור, ולכן גללים ברה"ר או ברשות חבירו הרי שבבעלותו בור שהוא עצמו המזיק וחייב עליו, אך בבור ברשותו הרי שמכיון שהבור עצמו הוא ברשותו ל"ח שהוא בעלים על מזיק וצריך סיבה לייחשב כריה או בעלות על סביבות הבור, הרי שאם כרה בור סמוך לרה"ר י"ל שכריה בידים של בור חשיב כריה ועשייה על שפת הבור גופא, שכרית בור הוא עשייה על שפת הבור שיעמוד כשפתו של בור ולכן הכורה ברשותו סמוך לרה"ר חייב, אולם אם בהמה עשתה כריה סמוך לרה"ר שחיוב בעל החצר הוא מחמת בעלות, הרי שצריך בעלות על שפת הבור ולא סגי בבעלות על הבור עצמו, ולכן סבר רש"י שחייב דוקא אם כרה בור ברשותו והפקיר רשותו ולא בורו, שאז בהפקיר את שפת הבור נחשב ככריה על שפת הבור גופא, אבל בהמה שחפרה סמוך לרה"ר הרי שאין כאן כריה ולא בעלות על שפת הבור ולכן סבר רש"י שהוא פטור, ודו"ק.

**בירור שי' הר"מ:**

**עיין ר"מ פי"ב ה"ב** שמנה כל האופנים של בור מחמת מעשה כריה, וכ' בחופר בור ברה"ר, חופר ברשותו ופתחו לרה"ר, בחופר בור ברשותו ומפקיר רשותו ולא בורו**, והשמיט** החופר ברשותו סמוך לרה"ר, ורק בהלכה ג' מייתי בור שנחפר מאליו ברשותו סמוך לרה"ר חייב משום הוי ליה למלויי, ובכורה בידים סמוך לרה"ר לא נקט הר"מ שחייב משום כורה.

**עוד צ"ע דהר"מ** בה"ב וג' חילק ג' חלוקות, א', בור ע"י כריה כמובא לעיל, ב', בור שנחפר מאליו שחייב משום הוי למלויי, ג', בור שלקח או קבל במתנה שחייב מקרא דבעל הבור, וצ"ע מדוע נחפר מאליו לא חייב משום קרא דבעל הבור, ומדוע בקונה בור לא חייב משום דהוי ליה לסלוקי, ומדוע הם ב' עניינים.

**ונראה** דקונה ומקבל מתנה אי"צ כלל כללי כריה, שחיובו של קונה הוא מחמת שנכנס תחת הבעלים, ולבור כבר יש כללי חיוב כריה ע"י הבעלים, והקונה נכנס תחתיהם, ודו"ק, משא"כ בנחפר מאליו הרי שחיובו רק משום דהוי ליה למלויי ולא מליא דכמאן דכריה דמי, דהכא אין בור של חיוב שנכנס אליו במקומו של בעלים, אלא הוא עצמו בעל הבור הראשון וחיובו משום הוי ליה למלויי, ודו"ק.

**והשמטת הר"מ** כריה ברשותו סמוך לרה"ר שחייב משום כורה בור בידיים, **נראה לפמש"נ לעיל** שבור ברשותו הרי שעצם כרית חלל הבור ברשותו הוא אינו המחייב, וזאת מכיון דהוי בור ברשותו, וכל יסודו של בור ברשותו הוא מה שמעמיד את רה"ר כשפת הבור, ושפת הבור הוא המזיק של בור בסמוך לרה"ר, ולכן סבר הר"מ דכל כורה בור סמוך לרה"ר אין כאן מצב שהוא פועל וכורה בשפת הבור שברה"ר, וכל חיובו הוא רק מה דהוי ליה למלויי ולא מליא (ודלא כמש"כ לעיל בדעת רש"י שחפירת בור בידיים חשיב כריה על שפת הבור,) אולם בכורה בור ברשותו ומפקיר רשותו ולא בורו סבר הר"מ שבכה"ג יש פעולה של הכורה על שפת הבור גופא שמפקירו ברה"ר, ולכן האי גוונא דמפקיר רשותו, ולא בורו כלל הר"מ בהל"ב עם שאר אופני בור שע"י כריה, ודו"ק.

**שי' הר"מ** דמפקיר רשותו ובורו פטור (דלא כרש"י), ולמרות שהוכחנו דהר"מ סבר שמפקיר רשותו ולא בורו חייב ע"כ שהפקיר והפקר ככריה, **וכן מוכיחים מהר"מ דכותל ואילן** דהפקר נחשב לכריה, וא"כ צ"ע מדוע מפקיר רשותו ובורו פטור, **ונראה** דהא צ"ע שי' רש"י בדף מח' שחיוב על בור שחפרתו בהמה הוא מחמת שאח"כ הפקיר רשותו, וצ"ע א"כ מדוע אמרה הגמ' הטעם משום "דהוי ליה למלויי וכו'", וע"כ דהא ודאי שאם אדם יכרה בור ברשותו באופן שא"א לתקנו, הרי שא"א לחייבו שלא להפקיר רשותו, ורק אם יכול לסתום את הבור הרי שאמרינן שאם הפקיר ולא סתם הריהו נחשב כורה בור, שיכל לסתום ואח"כ להפקיר, ודו"ק, **הרי שנראה שהר"מ ורש"י נחלקו** במפקיר רשותו ולא בורו, **דלרש"י** יש לחייבו ע"כ שהפקיר רשותו ובורו ולא סלק קודם לכן את הבור, **אך הר"מ סבר** שיש לחייב רק אם הפקיר רשותו ועדיין הוא בעלים על בורו ולא סתמו הרי שחייב ע"כ שמפקיר רשותו ומקיים בור סמוך לה, אך אם הפקיר רשותו ובורו הרי שאין לחייבו מכיון שאין לחייב אדם ליהיות בעלים על ממונו, ואחר שהפקיר גם בורו שוב אין לו חיוב לסתמו, ורק בהפקיר רשותו ולא בורו הרי שמה שלא סותם הבור בצירוף שמפקיר קרקע הסמוך לה בהכי חשיב כריה, ודו"ק.

ועוד יבואר בזה לקמן.

# דף ל"א ע"א- ע"ב

**סוגיא דקדרים**

**וביסוד דין בור אם צריך דוקא כריה**

**מתני':שני קדרים- עד סוף ע"ב-גפ"ת**

**אם נתקל לאו פושע, מדוע ראשון חשיב אדם, ושני חשיב בור:**

**לרש"י** בלישנא בתרא דרבא, דנתקל לאו פושע, וראשון גופו חשיב אדם המזיק, ושני חשיב בור. **וצ"ע** אם נתקל לאו פושע מדוע הראשון נחשב אדם כשלא קם ומ"ש ראשון משני. **ונראה,** דעל אף דנתקל לאו פושע, מ"מ חשיב מה שהאדם שוכב, מעשיו דידיה, ושמחמת מעשה דידיה נעשה מה ששוכב, אלא שהוא מעשה באונס, ובזמן שנגמר האונס ע"י שיכל לקום שוב עצם מעשה ששוכב הוא מעשה דידיה, וחשיב אדם המזיק. משא"כ שני עצם שכיבתו על הקרקע אינה כלל מעשה דידיה, ואין אנו דנים את השני אלא ע"כ שצריך לקום ולא קם, אך המצב ששוכב אינו מתייחס אליו, ומשו"ה איננו אלא אחראי על תקלה, אך איננו עושה המעשה ומשו"ה אינו אלא בור, ודו"ק.

**ובאמת יש לברר,** הא חזינן בסוגיין לדון אם נתקל פושע, וכן אם הראשון ואף השני אם חשיב אדם או בור, עכ"פ ודאי שייך שאף שני שאינו פושע חשיב אדם, וא"כ אם אדם מועד לעולם מדוע יש לו פטור של לאו פושע, וסביב מה סובב הנידון אם ראשון אדם ואם שני אדם**, וצ"ל** שנתקל הוי כבידקא דמיא ואינו עושה מעשה אלא משתמש עם כח הליכה קיים וענין בידקא דמיא הוא כגרמי וכמו אישו משום חציו, שיסוד החיוב על חיבור אדם לכח טבע קיים שנחשב אדם, ויש לכך תנאים של כוונה, ושל חיבור בשעת מעשה, ולכן כח שני פטור, וכאן הנידון הוא אם הצטרפות אדם לכח טבע של כח הליכה, בראשון, הא הפשיעה היא מיד לפני הנפילה והוי ככח ראשון, ושני, הטענה עליו שלא שמר מרחק מהראשון ופשיעתו אינו ממש בשעה שנפל אלא קודם לכן, וכן שייך כאן לדון שלא ייחשב אדם אלא בפשיעה ול"ש לומר כאן אדם מועד לעולם שלא בכוונה, והעדר פשיעה מנתקו מליהיות אחראי ומתחבר לכח טבע ולייחשב אדם וכמו שמצאנו שגרמי שלא בכוונה פטור ולא אמרינן אדם מועד לעולם, וקצרנו.

**ברא"ש- שאם בעלמא נתקל פושע ,השני נחשב אדם, אף שהוא אנוס:**

**להרא"ש** שכ' דרבא ע"כ מוקים לברייתא כר"מ דנתקל פושע, דאל"ה שני איננו יכול ליחשב אדם, אך אי נתקל פושע הרי שהשני אף שאינו נתקל פושע מ"מ מצטרף התקלה עם זה שיכל לעמוד ולא עמד שעי"כ ייחשב אדם המזיק. ועל אף דשני ודאי איננו נתקל פושע, **והדבר תמוה** דמכיון דהכא ל"ה נתקל פושע אלא דנים שמה שלא קם הוי סיבה לאדם המזיק, א"כ מדוע הדבר תלוי אי נתקל פושע או לאו פושע. ונפקא **מדברי הרא"ש דנידון אי נתקל פושע, איננו סתם באומדן המציאות,** אלא דלמ"ד נתקל פושע נתחדש שתקלה חשיבא מעשה דידיה, ומשו"ה אף שני דנתקל לא בפשיעה, מ"מ התקלה חשיבא מעשה דידיה, וממילא אחר זמן שיכל לקום יש לדונו כאדם המזיק. משא"כ אם נתקל לאו פושע היינו שתקלה איננה חשובה למעשה דידיה, ופשיעת תקלה איננה חשיבא מעשה דידיה, א"כ אצל השני נמי אין להחשיבו לעולם כאדם אלא רק כבור. ודו"ק היטב.

**להר"מ- נתקל לאו פושע- ואעפ"כ כליו של ראשון נחשבים בור , ולא כליו של שני, ולהוכיח שבור צריך כריה:**

**הר"מ** פי"ג ה"ח-י' פסק נתקל לאו פושע, ואעפ"כ פסק בקדרים דראשון חייב גם בנתקל שני בממונו של ראשון, ושני חייב בנזקי שלישי רק אם השלישי נתקל בגופו של שני ולא אם נתקל בכליו של שני.

**והראב"ד** עמד דהא למ"ד נתקל לאו פושע צ"ע מדוע חייב הראשון על ממונו דהוי מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס, ומוקים דמיירי בלא הפקירו. וצ"ע לפי"ז א"כ מדוע שני פטור על ממונו, דמכיון דמיירי דלא הפקירו א"כ בין ראשון בין שני הוי ליה לסלוקי ולא סלקי.

**ותי' הדברי משפט** דע"כ שי' הר"מ שבור חייב רק על מעשה כריה, ורק שכרית אונס מצטרפת להוי לה לסלוקי, ולכן ראשון חשיב שנכרה בור באונס דנתקל אף אי לאו פושע חשיב עכ"פ כורה באונס משא"כ שני אין אצלו שום מעשה כריה.

**עצם היסוד שבור צריך מעשה כריה** א"ש א"נ שיסוד חיוב בור אינו ככל בעלות על ממון המזיק, אלא שהתורה חייבה על גרמא, היינו שכל מציאות של תקלה היא באמת גרמא של הכורה, וזהו ענין "מעשיו גרמו ותחילת עשייתו לנזק", וכדי לחייבו עשאו הכ' כאילו ברשותו, אך צריך שתחילתו יהיה גרמא המחייבת.

**מלחמות- דל"א זה כורה וזה מתחייב: לברר שגם ברמב"ן עולה שבור צריך כריה:**

ה**רמב"ן במלחמות** נקט נמי דמיירי דלא הפקיר ומשו"ה ראשון חייב ושני פטור מכיון דהכריה נעשית ע"י הראשון ואף דנתקל לאו פושע וראשון פטור על בור שנכרה מממונו של שני, מ"מ מתוך שהכריה נעשית במציאות ע"י הראשון שוב השני איננו חייב דלא אמרינן זה כורה וזה מתחייב.

**ובחזו"א** סי' ד' סק"ה נקט שזהו רק באדם שכרה באונס שמפקיע את בעל הממון מדין בור, אבל שור שכרה בור חייב בעל החצר כמבואר לקמן מח' ולא אמרינן דהכריה של אחר תפטור את בעל החצר, והכא ראשון אף דלהר"מ פטור על כלים דחשיב בור, מ"מ אין זה בור בור, אלא עכ"פ הכריה נחשבת ע"י אדם עכ"פ בכדי להפקיע אחריות על הבור הבעל הממון אף שחייב הראשון רק מדין בור, עיי"ש. **והאמת אפשר לבאר את שי' הר"מ דלעיל נמי כשי' הרמב"ן הנ"ל**. ולכאורה אין צורך ביסוד הדברי משפט דבור בעי כריה, **ועיין אבי עזרי**.

**ועצם סברת הרמב"ן צ"ע** מדוע כרית פטור של אחר מפקעת דין אחריות על הבור שמחמת הוי ליה לסלוקי, ובשלמא אם הכורה היה חייב שייך שידחה השני, אולם מכיון שהוא פטור א"כ מה הסברא שההוי ליה לסלוקי יפטר, דהא בלא שהיה הראשון כורה, השני היה חייב מדין הוי ליה לסלוקי ומה גרע מה שכרה הראשון, בפרט שהכריה איננה של חיוב.

**עכצ"ל דלהרמב"ן** נמי יסוד דין כרית בור תלוי במעשה כריה, דהיינו דחייב מי שהוא אחראי ע"כ שהבור נמצא ברה"ר, ולכן הוי ליה לסלוקי ובעלות ממון ג"כ מחייבת רק מצד שבעל הממון הוא בכל רגע אחראי על הבאת בור לרה"ר, וסבר הרמב"ן שכ"ז אם הבור בא מאליו, אבל אם אחר הביא את הבור הוא אחראי על הבאת הבור, ואף שהכורה איננו חייב על כריתו, מ"מ כבר פקע מבעל הממון אחריות על הבאת הבור לרה"ר ואחריות זו מוטלת על הכורה. והתוס' פליג כמו שכבר נתבאר, דליהפך דמכיון שבעל הממון חייב מצד שחשיב שמביא את הבור הרי שחיובו קודם דהוא מביא את הבור בכל רגע, וקודם חיובו לכורה שכרה רק פעם א', ודו"ק. **והתוס' והרמב"ן נחלקו** מי נחשב יותר אחראי על המצאות הבור ברה"ר, **דלתוס'** הרי שהבעלים שמקיים את הבור בכל רגע אחראי יותר מהכורה, ולהרמב"ן הכורה הראשון אחראי, והמצב שהבור נמצא ברה"י נמשך תמיד ממעשה הכורה, והשני שממציא הבור רק משום הוי ליה לסלוקי מתבטל אחריותו שעיקר שם הימצאות הבור קרוי ע"ש הקורה הראשון, ודו"ק.

**ולפמש"נ** שבור עניינו גרמא שחייבה עליו תורה וזהו הענין שבור צריך כריה, ולכן הוי ליה לסלוקי הוי נמי גרמא, או מ"מ השני ג"כ יש כאן מעשה באונס גמור שחייב עליו אם היה לו לסלק ולא סילק וחשיב ממש כריה, אלא דסבר הרמב"ן שאם יש את הראשון שכרה ממש, והשני כרה פחות, שוב א"א להוליד על השני תורת כריה וגרמא אף שהראשון פטור, ועיין.

**כותל ואילן, ולהוכיח שבור צריך כריה:**

**עיין ר"מ פי"ג הי"ט** גבי כותל ואילן שנפלו בלא התראה דפטורין**, מכיון שאין עשייתם לנזק, ועיין** **היטב שו"ע ורמ"א** בסי' תט"ז והעולה דלדעת השו"ע אף אם האילן והכותל עדיין שלו, הוא פטור עליהם, (דהרמ"א שם כ' וי"א שאם לא הפקירן חייב עיי"ש ומשמע דלהשו"ע והר"מ פטור אף בכה"ג), ובאמת כן נקט הדברי משפט בדעת בר"מ וכמש"נ שיש דין כריה, ובכה"ג שנפל הכותל מאליו לא חשיב שכרה הבור. וזהו ענין תחילת עשיתו לנזק, שיהיה עשית וזימון הבור להזיק ולא שהבור נעשה מאליו, ודו"ק.

**וידוע הקושיא** על הר"מ שם שכ' "אף על פי שהפקירן", לכאורה ע"י ההפקר הוא יותר נפטר. **והדברי משפט תי'** בדוחק דס"ד דההפקר חשיב כריה כמו הפקיר רשותו ולא בורו, וזה צ"ע דמה נוסף בכך שהפקיר, משא"כ בהפקיר רשותו הרי ע"י ההפקר קירב הבור לרה"ר, **ועיין שיעורי הגר"ש סי' ו'.**

**וי"ל דכמש"נ** אין הענין בדוקא במעשה כריה בידיים כפשוטו של הדברי משפט, אלא בכל מקום שהוא אחראי על זימון התקלה ברה"ר (ואף ע"י בעלות חשיב כריה וכמש"נ), א"כ י"ל דכותל ואילן שנפלו מעצמם לרה"ר אין להם כורה והתקלה כבר נעשית ממילא ברה"ר ואין אחראי לעצם יצירת שנוי וקלקול רה"ר, אולם כשהפקירן ועכשיו האילן אין לו בעלים והוא נעשה חלק מרה"ר בלא דורש בהא חשיב שזימן את אותו אילן שיהיה לתקלה ולקלקול בעצם רה"ר, וס"ד שזהו יותר קלקול הרה"ר מאם הוא ממונו שעתיד ליטלו מרה"ר, [והוי סברא כמו שהבאנו לעיל בשם הראב"ד שממון שאינו הפקר הוא פחות מוגדר בור וקלקול רה"ר מאסו"מ המופקר, ודו"ק]. קמ"ל דלא חשיב בהא מעשה כריה, ודו"ק, ויש להאריך.

**קושיות הגר"א, ועוד קושיות וסתירות בשי' הר"מ והרמב"ן,ולברר היטב האם בור שע"י בעלות וללא כריה חייב:**

**עיין ירושלמי** דף ד' ע"ב דא' כרה בור, וחבירו קנה קנין ממון את הבור דשניהם חייבים.

**ומאידך עיין ירושלמי דף י"ב ע"א** דר' עלזר סבר דהנוטל חבית חבירו שברה"ר ממקום למקום השני הוא בעל הבור.

**ועולה דשי' הר"מ והרמב"ן** דאף ממון שבבעלותו שהוא בור ברה"ר פטור עליו כ"ז שלא יתייחס אל בעליו אחריות מחמת כריה, או לכה"פ כ"ז שאחריות הכריה מוטלת על אחר ל"א זה כורה וזה מתחייב, וכמש"נ.

**ובתוס' בדף כט'** דנקט גבי הופך את הגלל בפחות מג"ט, שאין כאן עקירת הבור וכרייתו מחדש, אלא שזוכה בבור קיים, ומ"מ השני חייב, וצ"ע הא הוי מצב שהראשון כורה והשני שרק זכה בו מתחייב,

ולכאורה זהו דלא כהר"מ והרמב"ן הנ"ל, **עיין גר"א שלהי תיג' שעמד בזה**.

**וכן דברי התוס' דף מט' ע"ב** לגבי כורה בחצר חבירו שבעל החצר חייב, וצ"ע הא ל"א זה כורה וזה מתחייב ומדוע חייב בעל החצר, וכן צ"ע מהתוס' דף מח' ע"א שכ' שבחפר אדם בר חיובא בחצר חבירו דבעל החצר חייב, והא ל"א זה כורה וזה מתחייב, **ועיי"ש גר"א שעמד בזה ורצה לומר שבאמת הר"מ חלק על התוס' הנ"ל**, ולבסוף חילק דהתם מכיון שהחופר משלם דמי ההיזק לבעל החצר הרי דמשו"ה בעל חצר חייב, **והדבר תמוה** דמכיון שיש כלל שבור חיובו רק על כריה, או של"א זה כורה וזה מתחייב א"כ מה מהני מה שבעל חצר קיבל את דמי ההיזק מהכורה הא מ"מ אין כאן כריה המחייבת ול"א זה כורה וזה מתחייב, וצ"ע.

**הסתירה ברמ"א:**

**ועיין גר"א שהקשה סתירה ברמ"א שפסק בסי' שצ' ס"י** בראובן שקשר דליל של שמעון על תרנגול של לוי שהקושר חייב, ומיירי שיש לדליל בעלים ומ"מ בעל הדליל פטור ולא מחייבינן ליה משום הוי ליה לסלוקי, וע"כ דסבר כהר"מ שמחייבים בבור רק ע"י כריה ול"א זה כורה וזה מתחייב ולכן חייב הקושר ולא בעל הדליל, **ומאידך פסק הרמ"א סי' תי' ס"**ד בחופר בחצר חבירו שחייב בעל החצר, ויישב לבסוף כנ"ל דהתם מכיון שבעל החצר קיבל את דמי ההיזק משו"ה חייב בעל החצר, וצ"ע כמש"נ.

**ונראה ליישב** דודאי לכ"ע אין חיוב בור אלא ע"י כריה, והוי ליה לסלוקי בלבד אינו סיבה לחייב בבור, ולכן בכותל ואילן למרות שלא אפקירנו פטור באופן של"ה כריה, וכן קדר שני פטור אף על משאו שלא הפקירו וזאת משום דל"א זה כורה וזה מתחייב, וכן בקושר דליל של חבירו הרי שהקושר חייב ולא בעל הדליל, **אולם הא מתבאר במכילתא ובירושלמי** דילפי' מקראי דהקונה בור או מקבל במתנה חייב, והתם הא ליכא מעשה כריה, וכבר הובא שהר"מ מייתי כן לדינא, וע"כ צ"ל שכדי לאשווי בור צריך מעשה כריה ומכיוון שיסוד של בור הוא דוקא במזיק שתחילת עשייתו לנזק, אולם בור של חיוב שאדם זוכה בו הרי שזכיה מחודשת בבור שיש לו דין בור הרי שהזוכה מתחייב על האי בור, **והוי כמו שומר,** שקבל ע"ע חיובי שמירת נזקין אף שאינו עושה את הכשר המזיק, ולכן חייב אף בלא כריה, **ולפי"ז מיושב** הופך את הגלל שהזוכה בגלל חייב, דמכיון שהוא זוכה בבור קיים הרי שכלול בזכייתו גם חיוב על אחריות נזקי הבור, ודוקא מי שיש לו ממון מוצנע ובא אחר והניחו ברה"ר ועשהו לבור הרי שאין הבעלות סיבה לחייב את בעל הממון, דבעלות ממון הוא רק אם יש זכיה מחודשת בממון שהוא מזיק דבור, אבל אדם שבבעלותו ממון שנהפך להיות בור הריהו פטור מכיון שכריה ליכא, וכן אין זכיה מחודשת בבור שיחוייב באחריות הבור כשומר, ודו"ק. **ולפי"ז נראה ליישב את דברי הגר"א** שבחפר ברשות חבירו חייב בעל החצר מכיון שהחופר שילם לבעל חצר את דמי ההיזק, די"ל דדוקא אם בעל הממון אין לו סיבת זכיה מחודשת במצב שהממון נמצא ברה"ר כבור אז אמרינן שבעלות בלבד היא איננה סיבה לחייב משום בור, דהיות והכריה נעשה בדבר שהוא ממונו ולא נתחדשה בעלות לחייבו במצב שהממון כבר בור, אולם בחפר בחצר חבירו ושולם לבעל החצר דמי ההפסד י"ל שבכה"ג חשיב שנתחדש סיבת בעלות על הבור במצב שהוא כבר בור, שבקבלת דמי הפסד הקרקע חל על בעל החצר אחריות על ממונו במצב של בור, ולכן חייב אף שלא כרה כדין לוקח ומקבל במתנה, ודו"ק.

**ויש לחדד בכל הנ"ל** שכמש"נ ענין בור הוא שהתורה חייבה על גרמא ע"י עשאן הכתוב, ובאמת הוי ליה לסלוקי הוי נמי גרמא, וכאן הכלל שהאחרון הגורם הוא הגרמא, ולכן מי שהיה בעלים ואחר יצר את המזיק האחרון גרמא, ולכן בדליל וקדר שני האחרון הוא המביא לרה"ר ואין הבעלים נחשב לגרמא, אולם בכורה בחצר חבירו והופך את הגלל, ויורש ומקבל מתנה, הרי שאדם זוכה בבור ויש עילה לומר שיקנה הבור על כל חיוביו וכעת הוא הגרמא האחרון ליהיות חייב. ודו"ק

**אולם עדיין צ"ע מדוע פסק הר"מ** שבור שנחפר מאליו בחצירו סמוך לרה"ר חייב עליו, הא ליכא כריה ומ"ש מכותל ואילן. ולפמש"נ לעיל יש לדחוק בזה, שהוכחנו שהר"מ לא מנה כורה בור סמוך לרה"ר עם שאר בור דכריה, אלא כללו עם בור שחייב עליו משום הוי ליה לסלוקי וי"ל שבאמת בור שכורה ברשותו א"א לחייב ע"ע הכריה שעושה רשותו בשלו שעצם חפירה ברשותו מותרת, אלא כל חיובו ע"כ שבכל רגע מזמן אנשים ליפול לבור, והוי כמו מפקיר בורו שברשותו וכמו שכ' לעילעפ"י הגר"א דמיירי שהיה לו בור ברשותו ונתן רשות לבני רה"ר לעבור בחצירו וחיובו לא על כריה אלא על זימון שמזמן בכל רגע בור שלו למהלך בני רה"ר, וסבר הר"מ שה"ה בור בחצירו אף שכרהו אין חיובו על הכריה מכיון שכריה בחצירו מותרת, אלא חייב על זימון בני רה"ר ליפול לבור, ונחשב כורה בכל רגע, ולכן אף בנכרה מאליו סמוך לרה"ר חייב כמו כורה בור סמוך לרה"ר, דיסוד בור הוא מעשה גרמא, אם ע"י כריה אם ע"י שאסור לו לזמן אנשים לבור שיפלו בו ובכך שנותן רשות לעבור ברשותו או שמקיים בור ברשותו סמוך לרה"ר חייב כגורם את עצם זימון הנפילה ולא ע"י כריה שהיא מעיקרא בהיתר, אולם כותל ואין י"ל שאין כאן חפצא של מזמן תקלהברה"ר בכל רגע, דכ"ז שייך בבור ברשותו, אולם כו"א הם ברה"ר כבור קבוע שנעשה שלא ע"י כריה שלו, ואין קיומו ברה"ר מתייחס אליו כגרמא שלו, ורק משתמש בחצירו באופן המסכן את הילוך בני רה"ר חשיב כורה בור ע"י שגרמתו בעצם קיום הבור וזימונו הוא כרית הבור, אולם כו"א שלו המונחים ברה"ר שאין לו שום אחריות על נפילתם ואין הוא כעת המשתמש בהם שנומר שיהיה נחשב מזמן נזק לרה"ר ולכן פטור, ועיין.

**סתירה בשו"ע:**

**התוס' בדף כט'** נקט דבמניח קנקנים על הגג ונפלו ברוח שאינה מצויה ובדלא אפקרינהו דחייב משום דהוי ליה לסלוקי וכמו בחפרה בהמה דדף מח', ולכאורה זהו דלא כהר"מ שלא מחייבים בבור בלא כריה, שהוי ליה לסלוקי בלבד אינו מחייב משום בור, **אולם הדבר צע"ג דהשו"ע בכותל** **ואילן ובקדרים** פסק כהר"מ והרמב"ן, וכמש"נ שאין חיוב בור בלא כריה, **ומאידך פסק השו"ע** **בסי' תיא' ס"ב** לגבי מניח קנקנים בגג ונפלו ברוח שאי"מ בדלא אפקרינו שחייב, וא"כ עולה דסבר שאי"צ כריה לחוב בור, והדבר תמוה מאד.

**והנראה בזה** דאין הכוונה בר"מ שבור צריך דוקא מעשה כריה, אלא יסודו של בור הוא ענין של תחילת עשייתו לנזק, ופסק הר"מ שכותל ואילן שעשאן ברשות ל"ח תחילת עשייתן לנזק, וכן קדר שני שמהלך ברה"ר הרי שהילוך ברה"ר חשיב ברשות גמור ול"ש לחייבו משום בור ע"כ שנתקל בקדר ראשון, ומשו"ה אין חיוב בור בכה"ג מכיון שאין תחילת עשייתן לנזק, משא"כ במניח קנקנים בגג י"ל דלמרות שמותר להניח מכיון שהם שמורים מרוח מצויה ונפלו רק ברוח שאי"מ, מ"מ אי אפשר להגדיר אותם כמעשה ברשות, דלא כל מעשה מותר הוא נחשב מזיק ברשות, דרק הילוך ברה"ר או בנית בתים וכתלים הרי שודאי שהם מוגדרים עשיית דבר שנקבע ע"י חכמים שהוא צורך העולם וקיומו ולכן חשיב מעשה ברשות ובכה"ג ל"ח תחילת עשייתו לנזק, אלא להיפך דנחשב תחילת עשייתו לשימוש ברשות, (וודאי אין שום ענין של מידת חסידות למנוע בנית כותל או הליכה ברה"ר שמא יזיק ברוח שאי"מ) אולם בקנקנים על הגג למרות שמותר לעשות כן מכיון ששמר מרו"מ אולם עדיין נחשב שהוא לא שמור שמירה של גניבה ואבידה דהא יכול ליפול ברוח שאי"מ, הרי שלמרות שלא פשע מ"מ א"א להגדיר את הקנקנים שהם במצב של היתר גמור וברשות, אלא עדיין יש להחשיבם ולהגדירם כתחילת עשייתם לנזק, שהם מועדים ליפול ברוח שאי"מ (וודאי יש ענין של מידת חסידות שלא שהניח קנקנים בגג שמא יפלו ברוח שאי"מ), ובאמת אין הלכה של כריה בבור, אלא יש הלכה שיהיה תחילת עשייתו לנזק וסגי בכך שהם מוגדרים מעיקרם כעומדים להזיק ושלא הוי ממש ברשות, אבל כותל ואילן והליכה ברה"ר ששייך אולי שיתקל ושיפול הכותל מ"מ מכיון שזהו ברשות ועיקר תשמיש העולם כן משו"ה חשיב שאין תחילת עשייתו לנזק ופטור, ודו"ק.

**ויש להוכיח** דהא אדם שעומד בגג ונפל ברוח שאי"מ חשיב אדם המזיק, ומאידך בהולך ברה"ר ונתקל למ"ד נתקל לאו פושע הוא פטור ול"א אדם מועד לעולם, וע"כ צ"ל דבעומד על הגג ל"ח ברשות אלא מזיק באונס ולכן חייב משום אדם מועד לעולם, משא"כ במהלך ברה"ר למרות שאין פחות פשיעה מ"מ פטור מכיוון שנחשב מזיק ברשות.

**עוד בסוגיא דקדרים:**

**אדם המזיק ע"י שמתקיל, אם נחשב אדם או בור, ואם תלוי בנתקל פושע:**

**עיין בעל המאור** דנקט בל"ב דרבא דאף אי נתקל פושע מ"מ אין לחייב את הראשון במה שהתקיל את השני משום אדם אלא רק משום בור ופטור על הכלים (ובל"ק נקט דל"כ וחייב משום אדם עיי"ש), **והיסוד בזה לכאורה** שכל מזיק שאינו ע"י מעשה אלא ע"י תקלה חשיב בור, למרות שהתקלה בגופו של אדם. **וכן פסק הר"מ** שהראשון חייב רק על גופו של שני ולא על כליו, ומשום שכל תקלה באדם חשיב בור ולא אדם המזיק**, אולם** **עיין גר"ח הל' שכירות ה"ג ה"ב** שכ' דדוקא אם נתקל לאו פושע וחיובו של האדם ע"כ שלא קם או שהיה לו להזהיר הרי שחיובו רק משום בור, אבל אם נתקל פושע הרי שאף אם לא עושה מעשה מזיק אלא רק עושה תקלה מ"מ הוי אדם ולא בור, וזהו **דלא כמש"נ בבעה"מ הנ"ל**.

**והרמב"ן במלחמות** השיג על הבעה"מ והוכיח ממתני' דלהלן דעמד בעל קורה חייב על החבית וע"כ שאף שבעל חבית נתקל בקורה מ"מ חשיב אדם המזיק ולא בור. **ובאמת זהו צ"ע גם על הר"מ** ואולי מכאן הכרח להגר"ח להבין בדעת הר"מ שדוקא אם נתקל לאו פושע חשיב בור אבל אם עמד דחשיב פושע הוי אדם.

**אם יש לחלק בין עומד ליושב:**

אולם **עיין תורי"ד לקמן דף מח'** שכ' לחלק שבנפל אדם על הארץ חשיב בור, אבל באדם שעומד על רגליו ונתקלים בו הרי דחשיב אדם מכיוון שעומד על רגליו, ונראה שחילוקו שבאדם שעומד על רגליו הרי דחשיב מעשה שעומד מול חבירו ול"ח בור, שבור הוא רק במצב שהאדם נמצא במצב קבוע שהוא שוכב ונופל שצריך לקום ול"ח שכיבתו כעשיית מעשה, משא"כ בעומד על רגליו. ושוב זהו דלא כהגר"ח.

**באמת שברמב"ן עולה כדברי הגר"ח** שהקשה על בעה"מ שאם נתקל פושע א"כ הוי אדם ולא בור, ומ"מ מוקי לסוגיין דאתי למ"ד נתקל לאו פושע וחייב הראשון והשני משום בור ולא משום אדם, וע"כ דחילק שאם נתקל פושע חייב השוכב משום אדם, ואם נתקל לאו פושע חייב משום בור.

**וכן הובא לעיל הרא"ש בסוגיין** שהקשה שכמו שלמ"ד נתקל פושע ומ"מ השני לא נחשב פושע ולל"ק הראשון חייב משום אדם, למרות שלא פשע בתקלתו ולבסוף הזיק בשכיבה וחייב משום שלא קם, ומשום אדם וא"כ ה"ה לל"ב דנתקל לאו פושע מדוע לא נחייב את הראשון ואת השני משום אדם ע"כ שלא קם, ותי' דלמ"ד נתקל פושע הרי שלמרות שהשני לא הוי פושע מ"מ חשיב אדם בכך שלא קם, משא"כ למ"ד נתקל לאו פושע אף בראשון הרי שמה שלא קם ל"ה אלא בור, **וע"כ עולה בדבריו** שיסוד הפלוגתא אם נתקל פושע או לאו פושע הוא איננו סתם בדרגת הפשיעה דנתקל, אלא יסוד המחלוקת הוא אם אדם שנתקל אם זהו מעשה אדם או דחשיב כאילו עשה אחר ואין כאן כלל מעשה אדם, ולר"מ דנתקל פושע ושנפילה חשיב מעשה אדם הרי שאף בשני שנתקל בראשון שלכ"ע הוי אונס גמור אך מ"מ עדיין נחשב הנפילה כמעשה אדם, ולכן מוגדר שכיבתו בארץ מכח נפילתו כמעשה אדם שבתחילה הוא באונס אך אם היה לו לקום (או היה לו להזהיר ) הרי שחזר הגדר להיות מכיוון ששוכב מכח מעשיו של התקלה הראשונה הרי שמה שלא קם נחשב מעשה אדם מכאן ולהבא, וכ"ז שלא יכל לקום נמי נחשב מעשה אדם אלא שהוא פטור עליו משום אונס, משא"כ למ"ד נתקל לאו פושע הרי שהנפילה אינה נחשבת מעשה אדם ולכן אם לא קם יש לחייבו רק משום בור , ודו"ק.

**העירוני** דהא להרמב"ן הראשון חייב על משאו בדלא אפקרינו מכיון שנחשב כורה, והשני פטור על משאו אף בלא אפקרינו מכיוון שאינו נחשב כורה, ולפמש"נ שהראשון אינו נחשב מעשה אדם מכיוון שנתקל לאו פושע א"כ גם הראשון יפטר ולהוי כמו כותל ואילן שנפלו, וצ"ל דל"ד לכותל ואילן שעמדו בהיתר, אלא דמי למניח קנקנים על הגג שנחשב תחילת עשייתו לנזק למרות שלא פשע בקנקנים שהיו שמורים מרו"מ, כ"כ אף שנתקל לאו פושע סגי להחשיבו כורה לענין שייחשב תחילת עשייתו לנזק, ודו"ק כי קצרנו.

**בדברי הגר"ח בהרחבה:**

**הגר"ח בהל' שכירות** הקשה על הטור שפסק דנתקל פושע, ולכן חילק בשומר שנתקל שבדרך ישרה חייב ורק בדרך מדרון פטור, **והקשה הגר"ח** שהטור בתיב' פסק דנתקל וכרה עי"כ בור דפטור**, ותי'** דאף דנתקל פושע עדיין חשיב אונס גמור אלא שחייב משום אדם מועד לעולם, (ולמ"ד נתקל לאו פושע הרי דל"ח כלל מעשה אף לא באונס) משא"כ בנתקל וכרה בור שאין הנידון אדם המזיק אלא הנידון הוא כרית בור, ובכרית בור ל"א אדם מועד לעולם. **ועוד הקשה** דבקדרים פסק הטור שהראשון שנתקל חייב בנזקי שני משום בור ולא משום אדם ולכן פטור על כלים, וכן פסק הטור שחייב רק אם עבר זמן שיכל לקום, והקשה הגר"ח הא מכיון שלהטור נתקל פושע א"כ שייחשב אדם, דכמש"נ ברא"ש וברמב"ן הנ"ל שאם נתקל פושע הרי שהשוכב חייב משום אדם, ורק אם נתקל לאו פושע השוכב נחשב בור, והקשה הגר"ח בתרתי, א', מדוע הראשון לא חייב בנזקי כליו של שני משום אדם, ב', מדוע הראשון לא חייב מיד בשעת נפילה, דלמרות שנפל באונס מ"מ אדם מועד לעולם, ומדוע חייב הטור רק אחר שיכל לקום ולא קם, ותי' הגר"ח דכל נפילה שחשיבא באונס של רוח שאינה מצויה הרי דחשיב מעשה ברשות, ולפי"ז יישב שבאמת הטור סבר נתקל לאו פושע ולכן חשיב אונס ומחמת כן חשיב מעשה ברשות, אך מ"מ במעשה ברשות הדין שבהוזקו פטורים אבל בהזיקו חייבים, הרי דמשו"ה בשומר שהלך עם כד ושבר הוי הזיקו ולכן אף שנתקל לאו פושע מ"מ ל"ה אלא כמעשה ברשות שבהזיקו חייבים והגר"ח נקט ע"כ דאף למ"ד נתקל לאו פושע חשיב התקלה מעשה אדם אלא פטורו רק משום מעשה ברשות ולכן בהזיקו חייבים ורק בהוזקו פטורים, וא"ש דברי הטור דבשומר ששבר חשיב הזיקו ולכן בדרך ישרה חייב, משא"כ בקדרים הא מיירי שנתקלו זב"ז ולכן חשיב הוזקו, ומכיון שראשון ושני שנתקלו למ"ד נתקל לאו פושע הוו מזיקים ברוח שאי"מ הרי דהוו מזיקים ברשות והוזקו פטורים, ועיי"ש שכ' דלשי' הר"מ שאדם המזיק שלא בכוונה לעולם חשיב הוזקו א"כ גם בשומר שנתקל והזיק את הכלי שבידו פטור, דמכיון שנתקל לאו פושע והוי אונס, אלא שאתינן לחייב משום אדם המזיק, אולם להר"מ שכל שלא בכוונה הוי הוזקו ופטורים א"כ הכא נמי הוי הוזקו ופטורים, עיי"ש.

**ודברי הגר"ח תמוהים מכמה טעמים, א',** מש"כ שכל היזק שלא היה לו לעלות על דעתו חשיב מזיק ברשות, וממילא להר"מ כל מזיק שלא היה לו להעלות על דעתו הרי שאם הזיק שלא בכוונה פטור דהוי הוזקו**, וא"כ צ"ע הגמ' בדף כו' ע"ב** בנפל מראש הגג ברוח שאי"מ דחייב משום אדם מועד לעולם, ולהגר"ח צ"ע דמכיון שעמד בראש הגג באופן שמור מרו"מ ולא צריך להעלות ע"ד רוח שאי"מ ומכיון שנפל והזיק שלא בכוונה א"כ הוי מזיק ברשות דהוזקו פטורים וצע"ג. **וע"כ** **צריך לומר כהשגת החזו"א בהשגות על הגר"ח** שלא כל היכי שלא הוי ליה לאסוקי אדעתיה שיזיק חשיב מזיק ברשות, ורק שימוש רגיל ברה"ר כהליכה ברה"ר חשיב מזיק ברשות, אבל נתקל ונפל מראש הגג ל"ח מזיק ברשות, ולכן בנפל מראש הגג חייב, ובנתקל הנידון רק אם נתקל פושע או לאו פושע דלמ"ד לאו פושע באמת חשיב שלא עשה מעשה מזיק, ודלא כדברי הגר"ח דלמ"ד נתקל לאו פושע חשיב מעשה מזיק ופטורו משום מזיק ברשות ,ודו"ק, **ונראה ליישב** דהגר"ח יחלק, שדוקא הליכה שנתקל בה י"ל שעצם מעשה המזיק הוא דהליכה שלבסוף נתקל בה, ומעשה ההליכה היא מעשה ברשות ולכן פטור, משא"כ בעמד בראש הגג ונפל, הרי שעצם מעשה ההיזק הוא הנפילה עצמה, והעמידה בראש הגג הוא רק הפשיעה שגרמה לנפילה, וזה ודאי שהנפילה עצמה לרה"ר אינה נחשבת למעשה ברשות ורק העמידה בראש הגג נחשב למעשה ברשות, ויסבור הגר"ח שפטור של מזיק ברשות הוא דוקא אם מעשה המזיק הוא ברשות ולא אם הפשיעה היא ברשות ולכן דוקא בהלך ונתקל שמעשה ההיזק הוא ההליכה הרי דהוי מעשה מזיק ברשות ופטור, משא"כ עמד בראש הגג אף שהעמידה היא ברשות אולם הנפילה הוא חפצא של מעשה שלא ברשות ול"ש לפטור ע"ז רק משום אונס ולא משום מזיק ברשות, ודו"ק. **אך עדיין צ"ע** מנתקל ראשון והוזק שני דנקט הגר"ח דראשון פטור משום דהוי הוזקו ברשות, וצ"ע הא שכיבת הנתקל הוי כמו נפילה מראש הגג והוי שלא ברשות, ולע"ע צ"ע.

**ויש להוכיח קצת כסברא זו, דהר"מ פ"ו מחובל ומזיק ה"א – ג'**  פסק שבנפל מראש הגג בשניהם ברשות דפטור, למרות שפשע ברוח מצויה עיי"ש, **ומאידך פסק שם בהל' ח'** בחבית ראשון וקורה אחרון ונשבר בדרך הלוכם אף דהוי שניהם ברשות דבעל קורה חייב משום שפשע, **וצ"ע** מדוע בפשיעה בנפל מראש הגג פטור משום דהוי שניהם ברשות הא הוי נמי פשיעה ברו"מ ומ"ש מפשיעה במהלך עם קורה דחשיב הזיקו, וע"כ שבמהלך עם קורה הרי שפשע בפעולת ההיזק גופא ולכן חשיב הזיקו בכוונה וחייב, משא"כ בפשע ברו"מ בעמד בגג הרי שפשע רק בכך שעמד אך פעולת ההיזק נעשתה ע"י הרוח וחשיב הוזקו, ודו"ק.

**עוד יש להקשות על הגר"ח** שכ' ליישב את הטור שפסק בשומר שנתקל דבדרך מדרון פטור ובדרך ישרה חייב, ומשום דהתם הוי הזיקו, ובאמת הטור פסק שנתקל לאו פושע ואף למ"ד נתקל לאו פושע חשיב מעשה מזיק ופטורו משום מזיק ברשות ודוקא בנתקלו זב"ז דהוו הוזקו אבל שם בשומר חשיב הזיקו, וצע"ג דא"כ מ"ש דרך ישרה ממקום מדרון, דהחילוק בין דרך ישרה למקום מדרון הוא לכאורה רק בדרגת האונס, והא אף בדרך ישרה הוי אנוס גמור אלא שחייב משום אדם מועד לעולם ובהזיקו חייבים ובהוזקו פטורים, וא"כ מקום מדרון אף אם ייחשב אונס גדול יותר מ"מ עדיין יהיה בזה אדם מועד לעולם, ופטורו רק משום הוזקו ברשות פטורים, ומכיון שבשומר שנפל חשיב הזיקו א"כ גם במקום מדרון יהיה חייב, **וע"כ צ"ל להגר"**ח או שבמקום מדרון ל"ח כלל מעשה מזיק וגרע מכל נתקל שנחשב מעשה באונס, או שבנפלה במדרון חשיב הוזקו ולא הזיקו, וסברות אלו דחוקות, ומה גם שמרן הגר"ח לא הזכיר מכל זאת והעיקר חסר מן הספר.

**עוד יש להעיר על דברי הגר"ח,** שהובא לעיל הרא"ש דאף אי שני שנתקל בראשון שאינו פושע, מ"מ אם נחשב תקלתו כמעשה שלו (דלמ"ד נתקל פושע לעולם כל נפילה חשיבא של האדם וכמש"נ) הרי שאם לבסוף היה לו לקום ולא קם חשיב מעשה מזיק, וא"כ מכיוון שהגר"ח נקט דאף למ"ד נתקל לאו פושע מ"מ חשיב מעשה מזיק וכל פטורו רק משום מזיק ברשות וא"כ כשהיה לו לעמוד הא מעתה שוב אין שכיבתו ברה"ר נחשבת ברשות, ומכיוון שתקלתו הראשונה נחשבת למעשה אדם באונס ומה שאח"כ לא קם נחשב למעשה אדם שנפל ולא קם, וא"כ שוב אין זה מעשה ברשות ושיהיה חייב, ודו"ק, וצ"ע.

**עוד יש לדון בסוגיין** ליישב קושית הרמב"ן אם הראשון נחשב אדם המזיק א"כ מדוע אינו חייב על משאו של השני, וזה קשה לרש"י בל"ק.

**ויש מקום לדון** שכל אדם שמזיק מדין אדם שמירת גופו עליו ולא מצד מזיק בידיים הרי שבמעשה כזה אין חיוב על כרית בור משום איש בור ולא שור בור, די"ל שיסוד ענין של איש בור ולא שור בור הוא שכרית בור חיובו דוקא ע"י מעשה בידים ולא באופן שהאדם אחראי על דבר שיוצר בור, ולכן ממון שכרה בור או האדם עצמו עד כמה שהוא כממונו ומדין אדם שמירת גופו עליו הוי בכלל שור בור. ולפי"ז בישן דכייף ופשיט וכרה בור לא יתחייב, וזהו חידוש.

**המוצא בור מגולה וכסהו וחזר וגילה האחרון פטור.**

**עיין ר"מ** שפסק כן דראשון חייב ואחרון פטור, והראב"ד השיג דראשון חייב רק בכדי שידע ודימה לבור השותפין, ועיין מ"מ שחילק שהכא אף אם ידע הראשון שכסהו מ"מ לא היה לו לסמוך ע"כ מכיון שהשני מותר לו ליטול הכסוי, משא"כ בור השותפין שהשני גם חייב בכסוי.

**ועיין ברכת שמואל סי' כ"ג בשם הגר"ח, ואבי עזרי פי"כ ה"ו שביארו פלוגתת הר"מ והראב"ד,** בחקירה אם כסוי הבור הוא שמירה כקשירת השור, או שכסוי הבור אף בלא טמימה, חשיב סילוק הבור, ועיין אבי עזרי שתלה ביסוד חיוב סילוק מזיק דבור אם הוא ככל מזיק שיסודו שמירת נזקין, או שבור יסודו הוא סילוק המזיק דהיינו כסוי הבור, (בדף נ"ב נקטנו לתלות חקירה זו בר' יוחנן ורב ושמואל,) ועיין באבי עזרי שתלה ביסוד מסקנת הגמ' גבי מיגו דהוי בור לחרש הוי לפקח דהתם ס"ד שבור לחרש כבר שם בור עליו לכל ענין, וע"כ שיסודו של חיוב בור הוא מחמת דין סילוקו ולא דין שמירה ומשו"ה חייב אף לענין חרש, ועיי"ש שתלה בר"מ והראב"ד אם סברא זו נשארת למסקנא דל"א מיגו, דדעת הר"מ דסברא זו לא נשארת למסקנא כדיבואר לקמיה, אך למש"נ לקמן דף נ"ב דתלוי בפלוגתת התוס' הרא"ש והטור דפסקו דין מיגו באופן שהגמלים לא יסירו לגמרי הכסוי אלא רק יקלקלו אותו הרי דנשאר הסברא שיסוד בור הוא דין חיוב סילוק ומשו"ה אם שם בור עליו הריהו חייב אף אם נפל שם באונס, כגון בהתליע, אולם בר"מ משמע דאף אם הגמלים רק קלקלו הכסוי אף על פי כן אין חיוב בהתליע ע"כ דלמסקנא אין כלל סברת מיגו וחיוב שמירת בור הוא ככל הניזקין.

עכ"פ תי' הגר"ח והאבי עזרי, דהר"מ דסבר שיסוד דין כסוי בור הוא שמירה ככל שמירת נזקין מסתבר שמדין שמירה צדקו דברי המ"מ שאין לכורה לסמוך על כסוי השני שאינו חייב לכסות ויכול ליטול כסויו. אולם להראב"ד דיסוד כסוי בור הוא סילוק הבור, א"כ גם אם אחר כיסה יכול הראשון לסמוך על הכסוי ונחשב לסלוק הבור ומשו"ה גם בכסוי ע"י אחר יש לו זמן דכדי שידע, עיי"ש היטב.

זה פשוט אף להגדרה דכסוי מסלק שם בור מ"מ אם נתגלה חוזר שם בור דמקודם, ולא כטממה שאם חזר וחפרה הדין כורה חל על השני, ועיין אבי עזרי בזה.

## בדין אדם המזיק בשניהם ברשות או שלא ברשות

**חבית שנשברה בקורה כשבאו זה לעומת זה.**

**מתני'**: זה בא בחביתו וזה בקורתו ונשברה חבית וכו' פטור, רש"י כ' דמיירי שפגעו זב"ז.

**ועיין רע"א במשניות וכן הוא מפורש בנמוק"י** דפטורו אף דהוי ברשותו והזיקו דבעלמא חייבים, הכא פטור מכיון ששניהם עשו מעשה ההיזק.

ונראה דהזיקו חייבים, אף דהוי ברשות, מ"מ עצם מה שנעשה ההיזק ע"י מעשה דמזיק, זהו סיבה לייחס אחריות על המזיק, אף אם לא עשה דבר שלא ברשות. אולם אם המעשה מזיק משותף למזיק ולניזק שוב המעשה הזה איננו סיבה לייחס אחריות המזיק על מעשה ההיזק, ודו"ק.

והעולה דמה ששניהם עשו המעשה, הוא סיבה להפקיע סיבת חיוב דמעשה גרידא, אך עדיין יש מקום לחייב על שלא ברשות, בהליכה כגון ברץ, או שלא ברשות בעצם שנכנס לחצר חבירו, דאז חייב מחמת השלא ברשות, ולא מעלה ולא מוריד מה שהמעשה נעשה ע"י שניהם, וזהו תי' הנמוק"י על הקושיא מדוע תני שלשניהם רשות להלך, עיי"ש.

**בדין חבית שנתקלה בקורה כשהלכו בזא"ז.**

כשקורה ראשון וחבית אחרון, פטור, מכיון דהוי ברשות והוזקו, דבעל קורה לא קעביד מידי, ואם עמד בעל קורה חשיב שלא ברשות אף דהוי הוזקו**, עיין נמק"י.**

ובחבית ראשון וקורה אחרון, ונשברה החבית חייב אע"פ דשניהם ברשות, ולכאורה הוי הוזקו ולא הזיקו, מ"מ חייב, וצ"ע, עיין נמוק"י שם מכיון דמזיק בלחוד קא עביד מעשה וכו' וצ"ע דהאי סברא דקא עביד מעשה הוי שייך בהזיקו ולא בהוזקו. וצ"ע.

**המזיק את אשתו**

בעא מיניה וכו' המזיק את אשתו וכו', הכא איהו קא עביד מעשה.

**ועמדו האחרונים** דהניחא לרש"י דהדבר תלוי במעשה, אולם להר"מ דבלא כוונה לעולם הוי הוזקו א"כ מדוע חייב הבעל. (עיין מה שנתבאר בזה בפרק הפרה אות י"א-י"ג).

ותי' או דפשיעה הוי כבכוונה, או דחלוק היזק גוף אדם מהיזק ממון **עיין אבן האזל פ"ג מחו"מ ה"ו, חזו"א סי' ד' סק"ג,** ובאמת להגר"א דאדם שהזיק אדם חלוק, וחייב אף בשלא דכוונה, צ"ע מסוגיין שמדמה דין דמתני' לדין נזקי אדם.

**וע"ע מחנ"א נזק"מ סי' ה' וקה"י סי' כ"ג,** שעמדו מדוע הבעל חייב אף להרמב"ן דאדם חייב אף באונס גמור, ה"מ בלא מוטל עליו להתעסק בדבר, אבל מוטל עליו ליתעסק פטור בשלא בכוונה, ובזה ישב הרמב"ן קושית התוס' מאומן שקלקל, וא"כ צ"ע מדוע הבעל חייב.

**ועיין מחנ"א** שבאמת הבעל חייב מדין פשיעה בשמירה ולא מדין מזיק, ועיין קה"י שתמה דלית שמירה באדם, וכן דהוי שמירה בבעלים דאשתו תמיד עמו. ועיי"ש מה שתי' (ועיין מה שנתבאר בזה בפרק הגוזל בענין טבח אומן שקלקל. אות ל"ט(

## אמר ריש לקיש שתי פרות וכו' בעטה רבוצה במהלכת חייבת וכו'

ודוקא בעטה אבל נתקלה מהלכת ברבוצה פטורה, ומקשי ממתני' דעמד בעל קורה שהוא כרבוצה וחייב, ותי' דמתני' מיירי בכשלדא.

ועצם דמיון הגמ' הוא דכמו דבמתני' עמד בעל קורה חשיב שנוי לענין להחשיב אותו לשלא ברשות, ה"ה בפרה שייחשב שנוי לענין שתיחשב כקרן.

אולם ידועין דברי האחרונים, דהא בהמה רבוצה משום בור אתינן והוי שור בור, **ועיין ברכת שמואל סי' ט"ז,** שרוצה לומר ששנוי הבהמה יחשיבה לקרן ולא שור, **והגר"ח דחהו**, דהוי שור שור, ולא מהני מידי, וידוע התי' שנוקטים האחרונים דפשיעה בשור עצמו שייחשב לבור לא הוי שור בור.

אולם צע"ג מכיון דאתינן משום בור, א"כ מה ענין שנוי שייך כאן, ולכאורה כל פרה רבוצה אם נתקלה בה הוי בור, וכי כל בור חייב דוקא אם עשהו על כל רוחב רה"ר וצע"ג.

וא"נ כשי' הראשונים דבור שייך בו נמי כלל דשניהם ברשות פטור, א"ש דפרה רבוצה דלא כשלדא ל"ה שלא ברשות, ופטורה אף משום בור, אך להרא"ש צ"ע דנקט דבבור אין ענין רשות ושלא ברשות.

וא"נ כן הוי א"ש דמיון הגמ' דפרה רבוצה לעמד בעל קורה דבשניהם הנידון הוא ענין הברשות והשלא ברשות.

ויש שתי' דהכא אתינן לרב דסבר דפרה רבוצה משום שור אתינן, וא"כ נידון רבוצה ומהלכת הוא בהל' שנוי דקרן, ואעפ"כ דימו למתני' דכמו דעמד בעל קורה חשיב שנוי לענין שלא ברשות, ה"ה רבצה הבהמה הוי שנוי לענין להחשיבא קרן, וצע"ק.

**עוד מיישבים** דהכא בשור שרבץ חשיב כמו כותל ואילן שנפלו וחשיב כרית בור ממש בפשיעת הבעלים בשור ולכן ל"ח שור בור.

**ונראה לומר** דשור בור הוא דוקא אם השור כורה בור, או אף בפרה שמתה ונעשית בור אף שהשור נהפך לבור ולא כרה בור מ"מ שייך לדון דחשיב שור בור ופטור, משא"כ הכא השור מדעתו מזיק בצורה של בור, ובכל רגע שרובץ הוא בתורת שור מעמיד את עצמו לתקלה של בור, ובכה"ג לא נאמר דין של שור בור, ודווקא אם שור כרה בור או נהפך לבור פטור, אבל אם השור מעמיד את עצמו להזיק כמו בור הריהו חייב משום בור. ואחריות הבעלים על הפרה הוא מתורת שור וצורת ההיזק הוא בצורת בור, ודו"ק.

**ולפי"ז יש ליישב קצת הקושיא שהקשינו** שאם אתינן בפרה רבוצה משום בור א"כ מ"ש לפטור כשאינה רבוצה כשילדא וכי בכל בור יתחייב דוקא בבור על כל רוחב רה"ר. ולפמש"נ י"ל שדוקא בבור גמור שהוא קלקול רה"ר לתקלה הרי שאי"צ דוקא בור על כל רוחב רה"ר אלא סגי בכך שקלקל וזימן תקלה לקצת מרה"ר ול"ש לטעון שהיה לבהמה לסגויי באידך גיסא, אולם כאן שעיקר המזיק הוא שור, דפרה רבוצה הוי שור שמזיק בצורה של בור, הרי שבתורת מזיק של שור יש לדון שאין לחייב אם הבהמה שניזוקה יכלה לסגויי באידך גיסא, ודו"ק היטב.

**דף ל"ג**

**סוגיא דיושם או יוחלט השור.**

בגדר חיוב דשור תם אם הוא חיוב על הבעלים, ודין מגופו הוא רק שיעבוד כאפותיקי, או שעצם דין החיוב הוא על השור.

**תד"ה הקדישו,** דלר' ישמעאל יכול לסלקו בזוזי, ולר"ע אין יכול לסלקו, **ובשטמ"ק** הובאו שי' ראשונים דפליגי, דאין יכול לסלקו בזוזי.

יסוד דין דיכול לסלקו בזוזי, הוא דעי"כ הוא מסלק את החוב, וממילא פוקע השעבוד מהנכסים, הרי שאם יכול בשור תם לסלקו בזוזי, ע"כ שיסוד ההיזק בשור תם הינו חוב על המזיק ככל חוב, ויש דין גביה מהשור כאפותיקי, ובזה דנו אם יכול או אינו יכול לסלקו בזוזי.

**עיין סוגיין להלן** גבי ברייתא דקדמו בע"ח וגבו, בין הזיק עד שלא חב, בין חב עד שלא הזיק, אף אם בעלמא בע"ח מאוחר שגבה, משגבג"ב, מ"מ הכא חוזר ניזק וגובה. (ושי' התוס' דברייתא כר' ישמעאל דיושם השור ומשו"ה ענין דקדמו בע"ח תלוי בנידון דבע"ח מוקדם וכו').

**וכפי המבואר בתוס'** ד"ה אילו, הרי שבאמת יסוד דין חיוב דשור תם הוא על הבעלים שלא שמר על השור, ובתי' התוס' מבואר, **וכפי שביאר הגר"ח בסטנציל** ששאני שעבוד שור תם שאינו רק שעבוד עבור החוב שמוטל על הבעלים, אלא שיש דין גביה בגופו של שור, עיי"ש.

ונראה הגדר בזה דהוי חיוב על המזיק עצמו לשלם מגופו של שור (והוי כקנין אתן, שחייב עצמו בשעבוד הגוף לתת דבר מסוים), ושעבוד שכזה קודם לסתם שעבוד נכסים אף אם הוא מוקדם, וצ"ע.

**ולפ"ז מבואר סוגיית הגמ' ריש פרק שור שנגח ד' וה'** גבי ב' ניזוקין בשור תם דלר' ישמעאל אזלינן אחר המוקדם, וכפי שביאר שם רש"י, דבאופן ששניהם ניזוקין ע"י שור תם, ולשניהם דין גביה בשור גופא, ודאי מסתברא שיש להקדים את המוקדם על המאוחר.

**הר"מ מבאר את דברי הגמ'** דבשור תם לא אזלינן בתר בע"ח מוקדם מכיון שאילו השור היה של הבע"ח ג"כ היה גובה מהם, (הר"מ מעמיד את הברייתא כר"ע, דסבר דלר"ע דין שור תם הוא כשעבוד, אף דסבר יוחלט השור, ועוד יבואר שי').

ובענין קושית התוס', **עיין גר"ח** סטנציל הנ"ל שביאר דהר"מ סבר שיסוד דין חיוב תשלום דשור תם הינו מעיקרא על השור, והוכיח מדין שומר וגזלן שמשלם מגוף השור, הרי דבמקום שיש אחראי ומתחייב, הרי שחל דין תשלום על השור, ואף אם השור אינו שלו.

**לשי' הר"מ קשה סוגית הגמ' ריש פרק דו"ה**, ומדוע בב' ניזוקין לא אזלינן בתר אחרון, וצ"ע.

**עיין גר"ח ריש נזק"מ** שביאר דין שומר בב' אופנים, הא', שבאמת עיקר חיוב תשלום נזק דשור תם הוא על הבעלים, ולא על השור, אלא שע"י שמפקיד את השור אצל השומר, חל בזה שאם השומר יפשע בנזק ויתחייב יחול דין תשלומיו של השומר בהשור. ועיין גר"ח סטנציל שעמד דכ"ז ניחא בשומר אך עדיין יקשה בגזלן, מהיכי תיתי יחול חיוביו של גזלן בשור שאינו שלו.

וע"כ נקט הגר"ח בעוד אופן, שבאמת עיקר חיוב התשלום אינו על הבעלים אלא על השור, ועיי"ש, וכמש"נ.

**עי' שי' בעל המאור** ריש פרק דו"ה דנקט דלר' ישמעאל דיושם השור הרי שדין הניזק לגבות גם משאר נכסי המזיק, **ועיין שם מלחמות** שדחה שי' זו מסוגיין.

ונחזור לראשונים דנחלקו אם יכול או אינו יכול לסלקו בזוזי, דבין להגדרה שהחוב הוא על הבעלים, ויש דין גביה מן השור, ולא כשאר שעבוד אפותיקי, אלא שכל חיוב הבעלים הוא דין גביה מהשור, ובין להגדרה שכל חיוב חצי נזק חל מעיקרא על השור. יקשה מאד איך שייך בזה יכול לסלקו בזוזי, שיסוד דין דיכול לסלקו הוא שעי"כ הוא מסלק את החוב ושוב ליכא שעבוד, אולם הכא כל השעבוד מעיקרא הוא על השור, וצ"ע.

**עיין בעה"מ** ריש דו"ה דנפקא דסבר כשי' הר"מ ובאמת סברת הגמ' היא גם בב' ניזוקין דאזלינן בתר אחרון, **ועיי"ש בארוכה הרמב"ן במלחמות** במש"כ לבאר סוגיין. ולדברי הרמב"ן חילוק ניזק משאר בע"ח, דניזק חל שעבוד משא"כ שאר בע"ח מטלטלי לא משתעבדי, **ודלא כהרא"ה** **בשטמ"ק בסוגיין**, דכ' דע"כ מיירי שעשה מטלטלי אפותיקי ומשו"ה שייך לדון ניזק כלפי בע"ח מי קודם.

ביסוד מחלוקתם דר' ישמעאל ור"ע, ונ"מ דביניהם לדעת רב ראשונים.

יסוד פלוגתתם, דלר' ישמעאל דרשי' וחצו את כספו, שהוא דין על ב"ד, דהיינו שיסוד הדין הוא ענין בדיני גוביינא שהוא על ב"ד.

ובענין נ"מ בין ר"ע ור"י, בגמ' מבואר גבי הקדישו ניזק, ועיין תוס'.

**ועיין ר"פ** דאף לר' ישמעאל אין יכול לסלקו בזוזי, אם כדעת הריב"א דחלוק אם שווי השור כשווי ח"נ או יותר ממנו, והר"פ עצמו מסיק דלעולם אינו יכול לסלקו בזוזי, הרי דזה אינו נ"מ בין ר"ע ור"י.

**ועוד כ'** דאם אינו יכול לסלקו שוב אף לר"י הקדישו ניזק מוקדש דאם אינו יכול לסלקו א"כ לכ"ע למפרע הוא גובה.

**ועיין שתי'** דמ"מ נ"מ אם לא גבה לבסוף השור דהקדישו לר"י אינו מוקדש, ולר"ע הקדישו מוקדש.

וכן תי' דלענין סילוק בזוזי, לר"ע אינו מסלק אף קודם העמב"ד, ולר"י אינו מסלק דוקא אחר העמדה בדין.

ופשוט שיסוד פלוגתתם דר"ע ור"י הוא כמש"נ אם הוא קנין בשור או שעבוד בשור. ומה שכ' הראשונים דאחר העמדה בדין דמודה ר"י, איננו נוגע לדיני יוחלט ויושם, אלא זהו דין שאין ממתינין לחבלות, **עיין ראב"ד בשטמ"ק, וחזו"א** סי' ג' סקי"ז שיישב כן קושית הקצו"ה ריש סי' ת"ז.

עכ"פ עולה שפלוגתת ר"י ור"ע הוא קודם העמדה בדין, אבל אחר העמדה בדין בין כה כבר החליטוהו ב"ד והשור של ניזק.

ולפ"ז ברייתא דמחלקת בין קודם לאחר העמדה בדין ע"כ כר' ישמעאל, וכן נקט הרשב"א בשטמ"ק.

וא"כ מפורש בברייתא דלר"י אחר העמדה בדין, אין עוד שעבוד, אלא קנין בגוף השור ומשו"ה שחטו חייב, והקדישו פטור אף מדר' אבהו, ואינו מכור אפי' לא לרדיא, ופשוט.

העולה בשי' הר"מ בפלוגתת ר"י ור"ע.

**וביסוד החילוק שבין קודם העמב"ד, לאחר העמב"ד, בח"נ דשור תם.**

הר"מ פסק דאף לר"ע חלוק קודם העמב"ד מאחר העמב"ד, וקודם העמב"ד מכרו מכור הקדישו מוקדש, ושחטו פטור, ואחר העמדה בדין זכה בשור, ולכן מכרו והקדישו אינו חל, ושחטו חייב.

**עיין מ"מ** דהר"מ סבר דברייתא אתיא לר"י ולר"ע, ומשו"ה לכ"ע חלוק קודם גמ"ד מלאחר גמ"ד.

**ועיין תרומת הכרי** סי' ת"ז שהקשה דא"כ נ"מ דהקדישו מזיק היכא אשכחן, הא לכ"ע קודם גמר"ד אינו קדוש ואחר גמ"ד קדוש. וכן יש להוסיף בעיא דרבא מר"נ אם מכרו מזיק לר' ישמעאל דלהר"מ כפי שביאר המ"מ אין נ"מ בין ר' ישמעאל לר"ע. ולעולם קודם גמ"ד מכור, ואחר גמ"ד אינו מכור.

**ועיין קצו"ה** ר"ס ת"ז דבאמת נקט בדעת הר"מ דלר' ישמעאל גם אחר גמר"ד מכרו מכור לרדיא, והקדישו מוקדש, ובזה נחלקו ר"י ור"ע אחר גמר"ד אם הוחלט או יושם ודלא כהראשונים דלעיל.

**ויש לעמוד לשי' הר"מ** אם סבר בדעת ר"ע דקודם העמדה בדין הוא כמו לר' ישמעאל דיש שעבוד גרידא, או דלר"ע אף קודם העמדה בדין הוא גדר אחר.

דהא לר"ע יסוד דין שור תם אינו אלא קנין שזכתה תורה לניזק בשור המזיק, ומכיון שעד העמדה בדין לא זכה, א"כ אם מכרו צריך ליהיות מכור לגמרי ושוב לא יוכל לגבות, ומהיכי תיתי לר"ע יש ג"כ שעבוד כמו לר' ישמעאל, **ועיין תרה"כ דנקט** בפי' בתוך דבריו **דלהר"מ ליכא כלל ענין דשעבוד.**

**עיין מ"מ שהכריח דע"כ ברייתא אתיא נמי לר"ע**, דהא בגמ' מבואר דהקדישו מוקדש משום ר' אבהו, וטעם זה נצרך רק לר"ע, אבל לר"י פשוט דקדוש. ע"כ דברייתא כר"ע.

**עיין תרה"כ שם** שהקשה דמכיון דע"כ הר"מ סבר דקודם העמב"ד אף לר"ע אין עדיין יוחלט השור, א"כ ע"כ דעכ"פ יושם השור כלר"י, וא"כ שוב יקשה מדוע הקדישו קדוש רק משום ר' אבהו, דכמו דלר"י פשוט דהקדישו קדוש, ה"ה לר"ע קודם העמדה בדין שדינו לכאורה לר"ע כמו לר"י וא"כ הדרא קושיא, ומה הרוויח במ"מ במה שאוקים ברייתא כר"ע. (עיין גר"א רי"ס ת"ז).

ויש להוכיח דע"כ להר"מ קודם העמדה בדין לר"ע שאני מלר' ישמעאל, כדלהלן.

**גמ':** ת"ר שור שוה ר' וכו' שבח מזיק נותן כשעת הנזק כחש כשעת העמדה בדין, ע"כ. ובגמ' מוקי כר"ע ומשו"ה דוקא כשפטמו כשעת הנזק, אבל נפטם מאליו כשעת ההעמדה בדין, ויש לניזק חלק בפטם. ובפשטות הנידון בפטם וכחש שבין הנזק להעמדה בדין דנוטל יותר מח"נ כשיעור מה שחלקו נתפטם. או שנוטל פחות מחלקו אם כחש.

**והר"מ פ"ז הי"א,** העולה מדבריו, דבין בנתפטם בין בכיחש בין שעת הנזק לשעת העב"ד, לעולם הניזק נוטל חצי נזק, אלא דבאופן שבשעת הנזק השור היה שוה פחות מח"נ ופטם, נוטל חצי נזק מן השור, ולא אמרינן שמה שנוסף הוא שור אחר ואין לו זכות בגופו לגבות, ואם פטמו מזיק הוי כשור אחר ואינו גובה. ובכחש גם הדין כך שאם יש כשיעור ח"נ גובה, ואם פחות הפסיד**. ועיין אור** **שמח שם** שיישב עפ"ז מדוע השמיט הר"מ דין דכיחש, עיי"ש היטב.

עיין ר"ח בסוגיין דביאר נמי הסוגיא כדרך הנ"ל.

עכ"פ עכצ"ל דר' ישמעאל פליג וסבר דנתפטם מאליו אינו גובה אלא כשעת הנזק, כדמוכח השו"ט בסוגיין דתליא בר"ע ור"י.

**ע"כ דאף קודם העמב"ד חלוק הגדר בין ר"ע לר"י**. דלר"י שהוא חלות שעבוד ממון שחל בשעת הנזק כשיעור שווי השור, הרי ששוב אם נפטם אין להוסיף על שיעור גובה התשלום, משא"כ לר"ע אף קודם העמב"ד זהו דין אחר, ולא רק שעבוד, אלא שחל דין על השור שישתלם ממנו הח"נ ולכן אף בפטם אח"כ חייב כולי ח"נ כשיעור שעת ההעמב"ד. ודו"ק.

ועיין אבן האזל.

**ועוד יש להוכיח דקודם העמב"ד לר"ע שאני מלר"י, מסוגיית ריש דו"ה**, דמיירי בשור תם שנגח ב' ניזוקין, דלר"ע הניזוק הראשון חייב לשלם מגופו לשני, ולר"י לא, והר"מ פסק דין זה בלא לחלק בין קודם או אחר העמב"ד, ע"כ דשאני ר"ע ור"י קודם העמדה בדין.

עוד יש לעמוד בדברי הר"מ דהא לר"ע שאין דין וחצו את כספו על ב"ד, אלא זהו דין שבין מזיק לניזק, א"כ מה הגדר בחלוקה דקודם העמדה בדין ללאחמ"כ. ובפשטות הוא משום דלהל' פ"נ קנסא וקנס תלוי בהעמב"ד, אולם א"א לומר דברייתא דידן שהיא המקור לשי' הר"מ לחלק לר"ע בין קודם ללאחר העמב"ד, שתהא דוקא מטעם פ"נ קנסא, דהא נחלקו בו אמוראי.

וא"כ צע"ג מה גדר ענין דלר"ע דיוחלט השור, שתלוי בשעת העמדה בדין, וצ"ע.

1. אעתיק כאן ממש"כ בסוגיא דף ג' ע"ב

   **אסו"מ לרב, וגדרי קרן ורגל:**

   **תד"ה משורו,**היינו קרן דשו"ר פטורין ברה"ר ואבסו"מ אין לחלק בין תמות למועדות, צע"ג מ"ש גבי שו"ר דנקטו התוס' דאע"ג דמסתמא ל"ש ענין אורחיה באבן, מ"מ אם משום רגל הוי פטור ברה"ר, ואם משום קרן לא שייך תמות ומועדות באבן, ועיין רא"ש בסוגיין שיסוד פטור רגל ברה"ר הוא משום אורחיה, ואולי תוס' פליג ע"כ, ולע"ע צ"ע.

   **יש שהוכיחו** דענין משונה בח"נ הוא אינו דין בקרן, אלא כל משונה בח"נ עיין שטמ"ק ב' ע"ב ששייך משונה בשן בח"נ, וכן דייקו בר"מ, ועוד יבואר, ולפי"ז יש ליישב שענין ח"נ תלוי במשונה ולא בשם קרן, ולכן אף בקרן שאינו משונה חייב ברה"ר, משא"כ פטור רגל ברה"ר הוא דין ברגל, ולכן אם רק שם רגל על האבן הרי שיפטר ברה"ר.

   **יש לדון** מדוע אבן חשיב קרן למרות שאורחיה להזיק ונחש ברה"ר חשיב שו"ר מכיון שאורחיה להזיק כמבואר בתוס' דט"ז. **ועיין יש"ש שלהי פרקין** שהקשה מדוע נחש פטור ברה"ר הא יסוד פטור רה"ר הוא משום שיש רשות לבהמה להלך שם ולנחש אין רשות, **ותי' לבסוף** שאה"נ אלא מכיון שנחש אינו מצוי הרי שהתורה לא חילקה בין בהמה לנחש וכמו שבהמה פטורה אף נחש פטור בלא טעם, וצ"ע מדוע באבן מצאנו חילוק ובנחש לא, ואולי אבן שמצוי חלוק דינו, וצ"ע.

   **עוד יש לדון** דהא יסוד ענין של קרן הוא, **או**, משום נזק משונה (וכמבואר בתוס' טו' ע"ב דזהו למ"ד פ"נ קנסא, וכלבא דאכל אמרא הוי קרן**) או**, להזיק, **ויסוד**ו של כוונתו להזיק הוא שאין כאן היזק אגב אורחיה כמו בשו"ר, אלא יש כאן פעולה של היזק מכוון ולכן לשלוח שור לרה"ר הרי שלענין קרן הוא חשיב יותר מזיק מכיון ששלח כח היזק לרה"ר משא"כ שו"ר שאין כאן כח מזיק אלא נולד נזק אגב אורחיה של הנהגה טבעית של הבהמה.

   וא"כ צ"ע מכיון שאבן אורחיה להזיק ואין כוונתו להזיק מדוע חשיב קרן ולא שו"ר ומה מהני מה שילפי' משור ובור, ומדוע לא נומר אחרי דילפי' מבור שייחשב רגל.

   **ונראה** שבאמת יסוד ענין קרן הוא כל היזק שבא מפעולה שהיא מחודשת שאינה אורח הבהמה ואין לה רשות לעשותה, דשו"ר הוי טבעה, אך לעשות פעולה משונה או מחודשת הוי סיבה לייחשב מזיק יותר משו"ר, וגם משונה וגם כוונתו להזיק יש להם יסוד א' שבשנוי או כוונה נחשב לפעולת היזק יותר משו"ר שהפעולה עצמה אין לה שם פעולת נזק ביסודה אלא אגב אורחיה יש נזק.

   ולפי"ז יש לבאר שאבן ברה"ר חשיב פעולה משונה ואינו נחשב אגב אורחיה מחמת עצם ענין מציאות האבן ברה"ר שנחשב קלקול ושנוי רה"ר, וענין זה ילפינן מבור, הרי שמבור ילפי' שהנחת אבן חשיב העמדת מזיק משונה ועם כוונה להזיק, ושוב הנתקל בו לרב חייב משום קרן ולא משום שו"ר. וצ"ל דהתוס' סבר שנחש אין לו מקור לייחשב כשנוי וקלקול רה"ר, דרק מבור ילפינן לה, ורש"י והר"מ דפליגי התם וסברי שנחש חייב ברה"ר הם יסברו שמסברא כל דבר שהוא משונה שהוא נמצא ברה"ר כבר חשיב קרן ולכן נחש למרות שנשיכתו אורחיה הוי מ"מ מחמת שעצם הימצאותו חשיב קלקול ושנוי ומוכן להזיק הרי דחשיב קרן, ולפי"ז צע"ק מדוע אבן צריך למילף מבור ולא נלמד מסברא כמו נחש, וכנראה אבן בלא פרשת בור הרי שהיה מותר להניח ברה"ר,

   ולכן ילפי' מבור.

   **עיין ב"ח** ריש סי' תי"א דנקט דלרב באמת על אבן בג' פעמים ראשונות חייב חצי נזק.

   בתוס' בסוף דבריהם משמע כהיש מהגדולים דנזק דאתי מהצד השוה יש בו כל הפטורים, וסתר עצמו לקמן דף ו' ד"ה תאמר, עיי"ש **מהרש"א.** [↑](#footnote-ref-1)
2. **שיטה מקובצת מסכת בבא קמא דף יז עמוד ב**

   ורבנו העזרי הקשה מפרק שור שנגח גבי הניח אבן על פי בור ובא שור ונתקל בה וכו' עד דאי לאו בירא דידי תורא דידך הוה קטיל ליה אלמא בתר מעיקרא אזלינן. ויש לגרוס תורא דידך נמי הוה קטול ליה. ורבי יהודה הקשה על פירוש רש"י ז"ל שפירש בפרק הפרה בפלוגתא דרבי נתן ורבנן גבי שור שדחף את חבירו לבור ופירש דרבנן סברי בתר מעיקרא אזלינן וסברי דבעל השור כוליה היזקא עבד וכו' אלמא דאיכא פלוגתא דרבנן ורבי נתן בהא והכא בעי רבא אי בתר מעיקרא אזלינן אי לא. ותירץ ה"ר מאיר דרבא מצי סבר דפלוגתא בפירוש דבריהן דליכא למיפשט מינה. מהר"י כ"ץ ז"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. **ובתד"ה "אמר"** שלר"י אף דסבר בשומר נתקל פטור, זהו מתקנ"ח, **ובתור"פ** ששאני שומר שאינו חייב על פשיעה דנתקל משא"כ אדם המזיק חייב בנתקל פושע. [↑](#footnote-ref-3)