41 טרשא
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ד' י"ב מנ"א תשס"ח

**הערות בד' הרמב"ן בסוגיא דטרשא**

**א**

א] כתב הרמב"ן במלחמות, ז"ל, הגאונים ז"ל פירשו טרשא דר"נ וכו' דאמר לי' ה"ה לך בתשרי כשער של תשרי והוא שער היוקר וכו', ופריק וכו' אבל הכא השער של תשרי אינו קצוץ שמא לא יתייקר ולפיכך מותר, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן דהתירא דטרשא דר"נ, הוא משום שלא קצץ להדיא בדמים יתירים, שהרי יתכן שלא יתייקר השער, וע"כ לי"ב איסורא, וכ"ה מבו' בחי' הרמב"ן בסו"ד, ז"ל, וכאן נמי פי' טרשא רבית חרש שאינו נשמע, מפני שלא פסק ואמר לגורן בכך וכך, אלא אמר באותו השער "ואימר שמא לא יוקר השער" וכו', עכ"ל, וכ"ה בל' ראב"ן בתשובה סימן ה' ובפסקי רי"ד בסוגיין, עיי"ש.

אמנם הנה כתב הרמב"ן שם בהמש"ד, ז"ל, לית הלכתא כר"נ, מ"ט כיון שמשך קנה וכל דמוסיף בדמייהו אגר נטר הוא, עכ"ל, והנה אי טעמא דר"נ דשרי הוא משום דשמא לא יתייקר, הרי לכאו' טעמא דלא קי"ל כוותי' הוא משום דס"ל דאף דיתכן שלא יתייקר מ"מ כיון דה"ז עתיד להתייקר אסור, או דאף דאי"ז עתיד להתייקר, מ"מ אם לבסוף נתייקר אסור, ומהו שכתב הרמב"ן דהטעם הוא משום דכיון שמשך קנה וכל דמוסיף בדמייהו אג"נ הוא.

ולכאו' הי' נ' מד' הרמב"ן אלו, דטעמא דר"נ דשרי הוא משום דמצינו לקבוע דחיוב התשלום לא יהא על המקח של עכשיו, אלא על המקח שקיים בזמן פלוני, וע"כ מן הדין הוא שישלם לו כשער של אותו הזמן, וע"כ אי"ז כלל אגר נטר, וכ"ז הוא משום שפסק כשער של אותו הזמן, אך אם פסק דמים קצובים, דאף אם לא יתייקר השער יתן לו דמים אלו, בע"כ דהוי זה אגר נטר, וזהו שכתב הרמב"ן דאנן לא קי"ל הכי משום דכיון שמשך קנה וכל דמוסיף בדמייהו אגר נטר הוא, והיינו דלעולם חיוב התשלום הוא על המקח של עכשיו, וע"כ כל דמוסיף בדמייהו מן הדמים של עכשיו הוי אגר נטר, אך זה אינו מתישב עם ד' הרמב"ן לעיל מינה ובחי' דמבו' להדיא דטעמא דר"נ הוא משום דשמא לא יתייקר, וכנ"ל.

ב] ולכאו' הי' נ' בביאור ד' הרמב"ן, דכל הא דשרי ר"נ משום דשמא לא יתייקר, הוא רק משום דס"ל דכל עיקר איסורא דטרשא אי"ז משום דבאמת איכא בזה אגר נטר, דס"ל דכיון שפסק עמו לשלם לזמן פלוני, וזהו עיקר חיובו, לא חשבי' לה כלל כאגר נטר, שהרי מעיקרא זהו שנתחייב לו לפרוע לו הדמים לזמן פלוני, אלא כל האיסור הוא משום דמיחזי כרבית, וע"כ אין לאסור בשפסק עמו כשער של זמן פלוני, דכל כה"ג לא מיחזי כרבית דשמא לא יתייקר.

ומה"ט הוא דלא קי"ל כר"נ, דאנן קי"ל דיש לאסור בטרשא מדינא, דכיון שמשך קנה וכל שמוסיף בדמייהו אגר נטר הוא, וע"כ ה"ז אסור אף בשפסק כשער של זמן פלוני, דכיון שמוסיף בדמיו בשביל המתנת המעות ה"ז אסור, ודו"ק.

ובזה הי' נ' לישב, מש"כ הרמב"ן בהמש"ד להוכיח דלא שרי להוסיף על הדמים, מאיסורא דפסיקה דאפי' פסק עמו בשויהן והוקר השער אסור, ה"נ טרשא זו אסורה, וצ"ע דלדידי' נמי תיקשי, דהרי שרי ר"נ בטרשא בשפסק כשער של תשרי, משום דשמא לא יתייקר, ואף שלבסוף איגלאי מילתא שנתייקר, מ"מ כיון שבשעת הקציצה הי' אפשר שלא יתייקר לבסוף תו לי"ב איסורא, ותיקשי דמ"ש מפסיקה על הפירות דאף פסק עמו בשויהן והוקר השער אסור, אף דבשעת הפסיקה ל"ה עתיד בודאי להתייקר.

ולפי הנ"ל א"ש, דכל הא דשרי ר"נ, הוא רק משום דבטרשא מדינא לא חזינן לה כלל כהמתנת מעות, דכיון שפסק עמו לשלם לזמן פלוני, זהו עיקר חיובו, ולא חשבי' לה כלל כאגר נטר, וזה ל"ש בפסיקה שהקדים מעות על המקח, דודאי יש בזה המתנת מעות, וע"כ בזה כל שהוקר השער אסור, אף דמעיקרא ל"ה עתיד בודאי להתייקר.

ג] אמנם באמת אי"ז מתישב, דאם אכן ס"ל להרמב"ן דיש מקום לומר כן דבטרשא אי"ז אגר נטר מדינא, כיון דכל חיובו הוא לפרוע בזמן שקבע עמו, וליכא המתנת מעות, ומשא"כ בפסיקה הוי זה אגר נטר מדינא, א"כ מה הק' ע"ד רש"י מדין פסיקה, הרי גם לדעת רש"י מצינו לחלק כן.

ובאמת הוא מפורש בד' הרמב"ן בקושיתו שם שאין מקום לחלק בזה, וגם בטרשא דבר ברור הוא שכל שמשך פירות נתחייב לשלם לו, ומה שקבע עמו זמן הוי זה המתנת מעות, ואסור להוסיף על דמי המקח בעד המתנת מעות זו, ז"ל, אבל להתיר לזמן בדמים קצובים יותר משער של עכשיו ח"ו וכו', והרי מצינו וכו', ולא עוד אלא אפי' פסק עמו בשויהן והוקר השער אסור, דהיינו מתני', אף טרשא זו שמשך פירות ונגמר מקח ביניהם ודאי שאין לו להוסיף על דמיהן בהמתנה ואע"פ שלא פירש מהו, הצד השוה שבהן שאין עליו תשובה, אלא אדרבה חומר במושך פירות וכו', עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ן דהך מילתא הוי מילתא דפשיטא דכל שמשך פירות ונגמר מקח שביניהם, אין לו להוסיף על דמיהן בהמתנה, דומיא דפסיקה דאסור להוזיל בעד הקדמת המעות, ואין מקום לחלק בין טרשא לפסיקה.[[1]](#footnote-2)

ד] ואשר ע"כ נ' מוכרח, דמש"כ הרמב"ן דלית הלכתא כר"נ משום דכל שמשך קנה וכל דמוסיף בדמייהו אג"נ הוא, לאו היינו דבזה גופא הוא דפליג ר"נ, וס"ל דאף דמשך מ"מ מצו לקבוע שחיוב הדמים הוא לזמן פלוני, וע"כ אי"ז אגר נטר, דודאי מודה ר"נ לכך, וכמש"כ הרמב"ן בהמש"ד דכיון שמשך פירות ונגמר מקח שביניהם ודאי שאין לו להוסיף על דמיהן בהמתנה, אלא טעמא דר"נ דברבית דרך מקח לא אסרו אלא אם מוסיף על דמיהן בודאי, אך כל דבשעה שקצץ עמו אי"ז ודאי שיש בזה תוספת דמים, לא אסרו בזה, ואנן קי"ל לאסור בזה משום דסו"ס כשמשלם לו לאח"ז דמים יתירים הוי זה אגר נטר.

ומש"כ הרמב"ן דהטעם דלא קי"ל כר"נ הוא משום דכל שמשך קנה וכל דמוסיף בדמייהו אג"נ הוא, אשר בפשוטו הי' משמע דבזה גופא הוא דלא קי"ל כר"נ, דאיהו ס"ל דאי"ז אגר נטר מדינא ואנן קי"ל דהוי זה אגר נטר מדינא, נ' כונתו דכל הא דלא קי"ל כר"נ הוא משום דאיסור הוספת דמים בטרשא אי"ז משום מיחזי בעלמא, אלא הוא משום דכל דמוסיף בדמים הוי אגר נטר מדינא, וע"כ אסרינן גם בכה"ג שקצץ עמו כשער של תשרי, דסו"ס כשמשלם לאח"ז דמים יתירים הוי זה אגר נטר, אך ר"נ דשרי בכה"ג, הוא משום דס"ל דאף דהוי זה אגר נטר מדינא, מ"מ לא אסרו בגוונא שכשקצץ עמו אי"ז ודאי שיש בזה תוספת דמים.

ה] ומה שהוכיח הרמב"ן דאסור להוסיף על הדמים מהא דבפסיקה אפי' פסק עמו בשויהן והוקר השער אסור, אשר קשיא דלדידי' נמי תיקשי, דהרי שרי ר"נ בטרשא כשפסק כשער של תשרי משום דשמא לא יתייקר, ומ"ש מפסיקה על הפירות דאף פסק עמו בשויהן והוקר השער אסור, אף דבשעת הפסיקה ל"ה עתיד בודאי להתייקר, נ' די"ל בזה, דהא דשרי ר"נ מכח הא דבשעת הקציצה אמרי' דשמא לא יתייקר, ולא אמרי' דמ"מ כל שנתייקר לבסוף יהא אסור ליתן את היוקר דהוי זה אגר נטר, יל"פ דהוא משום דבטרשא הוי כל האיסור בהקציצה עצמה, וכל דבשעת הקציצה ל"ה בזה איסור, ל"ש לאסור אח"כ ליתן את הדמים שקצץ עמו, שהרי עתה שהוא פורע דמים אלו, אי"ז כלל אגר נטר, אלא חיובו הוא שפורע, שהרי הוא מחויב בחיוב גמור לפרוע דמים אלו, ואשר ע"כ כל שבשעת הקציצה ל"ה ודאי שיתייקר, ול"ה איסור בקציצה, תו אף שלבסוף נתייקר שרי לפרוע כפי שער שעת היוקר, דחיובו הוא שפורע.

ומשא"כ בפסיקה על הפירות, הרי דהגם דבשעת הפסיקה ל"ה בזה איסורא דשמא לא יתייקר השער, מ"מ כל שנתייקר השער אסור ליתן לו הפירות שפסק עמו, דכיון דמעות אינם קונות ולא חייל עלי' חיוב גמור להעמיד מקח זה, והגם דקני להו למי שפרע, אך חיוב גמור ליכא, יש לאסור את נתינת הפירות משום אגר נטר, וע"כ ל"מ מידי הא דבשעת הפסיקה ל"ה הדבר ברור שיוקר השער, דמ"מ בשעת נתינת הפירות שכבר הוקר השער, אסור ליתן את הפירות, וזהו מה שדקדק הרמב"ן וכתב, דבפסיקה אפי' פסק עמו בשויהן והוקר השער אסור, והיינו דעיקר האיסור הוי בנתינת הפירות אחר שהוקר השער, אך בפסיקה מצ"ע י"ל דליכא איסורא דשמא לא יוקר השער, דומיא דהא דשרי ר"נ בטרשא.[[2]](#footnote-3)

והאמנם אחר דאם הוקר השער אסור, תו י"ל דגם הפסיקה עצמה אסורה, שמא יתן לו המקח אף שיוקר השער, וכאשר כן מ' בכ"ד דאיכא איסור בהפסיקה עצמה, אך מ"מ כל עיקר איסור הפסיקה הוא רק משום דאם יוקר השער יהא אסור ליתן לו הפירות, וכנ"ל, ומכח זה הוא שאסרו את הפסיקה עצמה.

ואמנם כ"ז ניחא רק להרמב"ן לטעמי' דהא דשרי ר"נ בטרשא הוא משום דשמא לא יתייקר, ובזה שפיר יש לחלק בין טרשא לפסיקה וכמש"נ, אך אם באנו להתיר בטרשא אף כשקוצץ דמים קצובים יותר משער של עכשיו, אשר בע"כ היינו משום דלהוסיף על הדמים לא מיחזי כרבית, אלא מצי לקבוע שכ"ה דמי המקח, הרי דבזה שפיר יש ללמוד מפסיקה, דכ"ה דהתם אסור ליתן לו פירות שנתייקרו בעד המתנת המעות, ה"נ בטרשא אסור להוסיף על דמיהן בעד המתנת המעות, וז"ב.

**ב**

ו] כתב עוד הרמב"ן, ז"ל, אבל להתיר לזמן בדמים קצובים יותר משער של עכשיו, ח"ו, ואע"ג דמתני' קתני אם מעכשיו, קרקע שאני שאם לא אמר כן אין לו דמים ידועים ולא מחזי כאגר נטר לי', עכ"ל, וכ"ה גם בחי' הרמב"ן, ועיי"ש שהביא דאחרים אמרו דאיידי דתנא רישא אם מעכשו תנא סיפא אם מעכשו, והיינו דבאמת אף בקרקע ה"ז אסור אף בשלא פירש אם מעכשיו וכו'.

ובסה"ת ח"ד דין כ"ט כתב, ז"ל, ודע והבן כי אף במכירת קרקעות אין בה משום אגר נטר לי היכא דלא קיץ לי' וכו', וכן מצוי בתשובת הרי"ף ז"ל דכיון דאי אונאה לקרקעות ואין קצבה לדמיהן ואין בהם משום אגר נטר לי אלא היכא דפירש בפירוש אם מעכשיו וכו', אבל אם לא פירש מותר, וכן לכל דבר שאין להם קצבה ואונאה, עכ"ל, וכ"כ שם דין ל', ז"ל, ופירש"י טרשא וכו', ולפ"מ שפירש בטרשא דר"פ יש לנו ללמוד דטרשא דר"נ אע" שאינו מזכיר בה מעכשיו אסורה היא וכו', ואע"ג דהתם בקרקע משמע דטרשא בלא מעכשיו שריא, קרקע שאני דלית לי' דמים שהרי אין לו אונאה ולא מחזי כאגר נטר לי.

וכ"כ במ"מ פ"ח ממלו"ל בדעת הרמב"ם, ז"ל, ויראה ממ"ש רבינו מטלטלין שאין הדין כן בקרקע, לפי שאין לומר שיהי' כיו"ב נמכר בשוק ויהי' הרבית ניכר בו, ועוד שאין אונאה לקרקעות, וכל שהוא דרך מו"מ כ"ז שאינו נראה כרבית מותר, עכ"ל.

והש"ך סימן קע"ג סק"ב הביא דין זה להלכה, ז"ל, וכתב ה"ה ובעל התרומות דבקרקע כיון דאין אונאה לקרקעות וגם אין כיו"ב נמכר בשוק, כל שהוא דרך מקח וממכר שאינו נראה כרבית מותר, אא"כ פירש בפירוש אם מעכשיו וכו', וכן לכל דבר שאין לו קצבה ואונאה, ומביאם ב"י וד"מ, עכ"ל, והיינו דהגם דבלא"ה קי"ל דטרשא שריא בשלא פירש אם מעכשיו וכו', מ"מ נפ"מ בהך דינא דמכח זה שרי אף במעלהו הרבה, וכמו שפירשו כן הכריתי הגר"ז והחוו"ד.

אמנם ילה"ע בזה, שהרי הרמב"ן גופי' בחי' כתב עמש"כ לדעת רש"י, דלא התיר ר"נ לומר לזמן פלוני בכו"כ אלא כששער אותו זמן הוא ביוקר והתנאי שהוא מתנה עמו הוא השער של אותו זמן ברוב השנים, דמתני' דקתני ואם לגורן בי"ב מנה אסור מפני שאמר אם מעכשו ואם לא אמר אם מעכשו מותר, משום דבגורן יקרא ושויא י"ב מנה ברוב השנים וכו', עכ"ד.

והנה בסה"ת ח"ד דין ל' הביא ד' הרמב"ן אלו, ועיי"ש בגידו"ת שכתב דד' הרמב"ן הם שלא כדעת סה"ת גופי' לעיל מינה דקרקע שאני דלית לי' דמים שהרי אין לו אונאה, וכמו שהביא כן מתשובה הרי"ף, דלפ"ז א"צ להא דבגורן יקרא וכו', אלא אף בלא"ה מותר.

אמנם ל"ה לפני הגידו"ת חי' הרמב"ן שהוא עצמו כתב לעיל מינה דקרקע שאני שאם לא אמר לו מעכשו מותר דלא מחזי כאגר נטר לי שאין לו שער ואין דמיו קצובין, ואפ"ה בדעת רש"י לא כתב כן, אלא פירש דטעמא דלא אסרינן במתני' בדלא אמר מעכשיו הוא משום דלגורן יקרא ארעתא, ושמא כיון דלא פסיקא לי' מתחילה לחלק בין קרקע למלטלין, וכמו שהביא דאחרים אמרו איידי דתנא רישא מעכשיו תנא סיפא מעכשיו, ע"כ כתב לישב לדעת רש"י בע"א, דיתיישב גם לדעת האחרים דלא ס"ל לחלק בין קרקע למטלטלין.

ונ' מזה, דכל מה שחילק הרמב"ן מתחילה בין קרקע למטלטלין, הוא רק לדידי' דטרשא אסירא אף בדלא אמר מעכשיו, אשר לפ"ז בהכרח עלינו לחדש דקרקע שאני משום שאין לו שער ואין דמיו קצובין, אך לדעת רש"י דקי"ל דטרשא דר"נ שרי משום דלא אמר מעכשיו, א"צ לחדש דקרקע שאני ממטלטלין, ולדידי' באופן שנאסר טרשא במטלטלין ה"ז אסור אף בקרקע, והרי חזינן בד' הרמב"ן דל"ה ברירא לי' מסברא הך מילתא דקרקע שאני, והביא דעת אחרים דאיידי דתנא רישא וכו', ואשר ע"כ לדעת רש"י דליכא הכרח לחלק בין קרקע למטלטלין, ל"ה ניח"ל לחלק כן.

ולפ"ז אחר דלדינא קי"ל להתיר בטרשא דר"נ, צ"ע אם בהאופנים דטרשא אסורה במטלטלין יש לנו להתיר בקרקע, דכל מה שחילקו הרי"ף והרמב"ם והרמב"ן בין קרקע למטלטלין, הוא לטעמייהו דטרשא אסורה אף בשלא פירש אם מעכשיו וכו', דלפ"ז בע"כ דקרקע שאני, וצ"ע בזה.

ז] ובעיקר הך דינא דבקרקע שרי כל שלא פירש אם מעכשיו וכו', משום דאין אונאה לקרקעות, עי' חוו"ד סימן קע"ו סק"ז שהק' לפ"ז בהא דאסרי' בשוכר פועל בדינר ליום ולגורן שוה סלע אם אינו מתחיל עכשיו במלאכה, שהרי דין פסיקה בהוזלה דמי לדין טרשא דכל שאין שומתו ידוע מותר לפסוק בהוזלה, ובטרשא מבו' בד' הש"ך דבבר שאין בו אונאה מותר אפי' בשומתו ידוע, ופועל הוא דבר ששומתו ידוע, וכן ק' לדעת הראשונים דאף בשכירות קרקע אסור להוזיל כשמקדים השכר, דהא אין אונאה לשכירות קרקע, והוי כדבר שאין שומתו ידוע דשרי להוזיל, עכ"ד.

ובס' מקומ"ח שם תמה ע"ד החוו"ד, דלא מצינו כלל בד' הש"ך דבדבר שאין בו אונאה מותר אף בששומתו ידועה, שהרי מקור ד' הש"ך הוא מד' הה"מ וסה"ת דקיימי על שיטת הרי"ף דלא קי"ל כר"נ ואף בדבר שאין שומתו ידוע אסור למכור בהקפה ביוקר, וע"ז הוא שכתב דבקרקע שרי, כיון דאין אונאה לקרקע וגם אין כיוצ"ב נמכר בשוק, אבל דבר ששומתו ידוע ודאי אסור למכרו בהקפה ביוקר אף אם אין בו דין אונאה, וע"כ שפיר ניחא דאסור להוזיל בהקדמת מעות בשכירות פועל ושכירות קרקע, כיון ששומתו ידועה, עכ"ד.

ובאמת יש להוכיח כן מד' החוו"ד גופי' בסימן קע"ג דלא התירו בדבר שאין בו אונאה אלא בשאין שומתו ידועה, וזה ממש"כ החוו"ד שם סק"ג דפחות משיעור אונאה לא מיקרי מעלהו הרבה, כמ"ש הש"ך להתיר בקרקעות כיון דאין בו אונאה, עכ"ד.

והנה אי נימא דבדבר שאין בו דין אונאה שרי למכרו בהקפה ביוקר אף אם שומתו ידועה, הרי הי' בדין דה"נ יהא מותר להעלות על דמיו פחות משתות, לפ"מ שדימה החוו"ד אונאה פחות משתות לדבר שאין בו דין אונאה, ומהא דאסור למכור דבר ששומתו ידועה ביוקר בהקפה אף כשמעלהו מעט, מוכח דכ"ה דאף בדבר שאין בו אונאה אסור במפרש אם מעכשיו וכו', ה"נ אסור בששומתו ידועה, וד' החוו"ד בסימן קע"ו צ"ע.

ח] והנה בס' שע"ד בסימן קע"ג סק"ב תמה בעיקר דין זה, דמה ענין רבית לאונאה, דנהי נמי שאין אונאה לקרקעות היינו מפני שהוא גזה"כ, אבל מ"מ לענין רבית למה לא יהא מיחזי כרבית דהא ניכר שבשביל המתנת המעות נותן לו יותר משויו דאף בקרקע אין דרך לקנות ביוקר, וכמו שתמהו כן התוס' בב"ב דס"א: ע"ד רשב"ם דהא דאין אונאה לקרקעות אי"ז משום ששוה יותר.

ועיי"ש שכתב, לפמש"כ התוס' בב"ב דס"א: דלכך לא אמרי' בקרקע הדמים מודיעין דלפעמים אדם קונה קרקע הרבה יותר ממה שהיא שוה, וא"כ י"ל דמש"כ הה"מ והסה"ת הטעם דאין אונאה לקרקעות הוא ל"ד אלא עיקר הטעם הוא דלפעמים אדם קונה קרקע ביותר מדמי שויו, עכ"ד, וכ"כ בהגה' אמרי ברוך לחוו"ד סו"ס קע"ו, וישב בזה קו' החוו"ד שם בפועל.

והנה באמת בד' הרמב"ן לא נזכר כלל לה"ט דאין אונאה לקרקעות, אלא פירש הטעם משום שאין לקרקע דמים קצובין וידועין, אך בל' סה"ת שהביא הש"ך לכאו' אי"ז מתיישב כ"כ, שהרי סיים דכן הדין לכל דבר שאין לו קצבה ואונאה, ונ' להדיא דדין זה הוא בכל הדברים שאין בהן אונאה, ואי"ז דין מסוים בקרקעות.

ואמנם באמת צ"ב הטעם בזה, דמה ענין רבית לאונאה, וכמו שתמה השער דעה.[[3]](#footnote-4)

ט] ומצאתי בעזה"י מבואר הטעם בזה, בד' הרמ"ה בב"ב דפ"ז., ז"ל, דכי חיישי רבנן במו"מ לשכר הקדמת מעות, ה"מ במקח וממכר דשייכא בי' אונאה, ואי בעי למיהדר בי' ולמיתבע מיני' אונאתי' מצי תבע, "הלכך כי מחיל גבי' נמי איכא שכר הקדמת מעות", אבל שכירות פועל דכי מוזיל גבי' ועביד בהדי' בפחות ל"מ למתבעי' בדין אונאה וכו', הלכך כי מקדים לי' מעות נמי ומוזיל גבי' ליכא אגר נטר לי, ואמטול הכי מותר, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמ"ה, דעיקר האיסור למכור בהקפה ביוקר, לאו היינו דעצם המכירה ביוקר הויא אגר נטר, דלא אסרו במקח מכירה ביוקר אף אם נתרצה לזה מכח המתנת המעות, אלא היינו רק משום דכל שמוכרו ביותר מדמיו מעיקר דין המקח יכול הלוקח לתבוע אונאתו, ואך דהכא יודע הוא שהוא מעלה על דמיו ומוחל הוא על אונאתו, וע"כ חשיב זה כאגר נטר, שהוא מוחל על אונאתו בשכר המתנת המעות,[[4]](#footnote-5) וחשיב כנתינת דמים בעד המתנת המעות, ואשר ע"כ בדבר שאין בו דין אונאה דל"מ לתבוע את אונאתו, לא חשיב כאגר נטר.

ולפ"ז מתבאר היטב הא דתלי דין רבית בדין אונאה, דהגם דהא אין אונאה לקרקעות גזה"כ הוא, מ"מ כיון דליכא בזה דין אונאה ול"מ לתבוע את אונאתו, נמצא דאין הלוקח נותן דמים למוכר בעד המתנת המעות, וע"כ לי"ב איסורא, ומשא"כ בדבר שיש בו דין אונאה ומצי הלוקח לתבוע את אונאתו, הרי דבזה שמוחל הוא על אונאתו חשיב כנתינת דמים למוכר בעד המתנת המעות, וע"כ ה"ז אסור.

ולפ"ז נ', דמש"כ הראשונים דבקרקע לא אסרינן בשלא פירש אם מעכשיו וכו' משום שאין אונאה לקרקעות, הוא אף לדעת הסוברים דגם בקרקע איכא איסור אונאה ולא נתמעט קרקע אלא מחובת חזרת אונאה, וכמו שהאריך בזה הרמב"ן ויקרא פכ"ה, דכל עיקר איסורא דטרשא הוא רק מכח דין חזרת אונאה, דכל שמוחל על חזרת האונאה הוי זה אגר נטר, וע"כ בקרקע דלי"ב דין חזרת אונאה, לא חשיב טרשא כאגר נטר, וז"ב.[[5]](#footnote-6)

ועד"ז נ', במש"כ החוו"ד שם סק"ג דבמעלהו פחות משתות לא חשיב כמעלהו הרבה, כיון דפחות משתות ל"ה אונאה, ודמי לקרקעות דלא אסרינן במעלהו הרבה משום שאין בהן דין אונאה, עכ"ד, ובפשוטו הי' נ' דכל דבריו הם רק לדעת הסוברים דבפחות משתות ליכא גם איסור אונאה, אך לפמש"נ מד' הרמ"ה הרי דאף להסוברים דפחות משתות אי"ב איסור אונאה, מ"מ כיון דליכא דין חזרת אונאה בפחות משתות, ל"ה זה אגר נטר, וכמש"נ.

י] אמנם בעיקר ד' הרמ"ה, יל"ע למש"כ החוו"ד קע"ג סק"א, בדין טרשא, דאין דין אונאה בזה אפי' אם יש שיעור אונאה אחר שומת החפץ והאגר נטר, דלא סגי בשומת החפץ והאג"נ לחוד, דהא צריכין לשום ג"כ החוב כמה הוא שוה כפ"מ שהוא, עיי"ש, ולפ"ז הרי ל"ש לדון כלל על חזרת אונאה בטרשא ול"ב בזה לדין מחילה, וצ"ב ד' הרמ"ה שפירש דאיסורא דטרשא הוא משום דמחילת האונאה הויא אגר נטר.

אמנם הנה באמת בעיקר ד' החוו"ד מצינו לא כן בשטמ"ק בסוגיין בשם הרמ"ך, הביאו הבית מאיר בסימן קע"ג, ז"ל, ורש"י התיר למכור סתם בענין זה אפי' במטלטלין וכו', מ"מ הא דלא משכחת בה רווחא למוכר אלא פחות משתות למקח שהוא מחילה, וקמ"ל דלא עבר בהא משום אל תונו, אבל אי נתאנה בשתות קנה ומנכה לו שיעור אונאתו מדמי מקחו וכו', עכ"ל, והרי להדיא דשייך בזה דין אונאה, ולא אך דאין שמין החוב כמה הוא שוה כפ"מ שהוא, אלא כמה אין משערין שומת האגר נטר.

ונ' הטעם בזה, דהאמנם הי' מן הדין לשום שווי האגר נטר וגם לשום החוב כמה הוא שוה כפ"מ שהוא, אך כיון דכל עיקר התירא דטרשא הוא משום דלא חזינן לה כאגר נטר, אלא דכך הוא דמי החפץ, הרי ממילא דשייך בזה דין אונאה, וממ"נ אם הוו כל הדמים בעד החפץ עצמו יש בזה דין אונאה, ואם הוו גם בעד האג"נ וכו', הוי זה רבית, ודו"ק.

ונ' לפ"ז, דמש"כ הרמ"ך דאם נתאנה בשתות קנה ומנכה לו שיעור אונאתו מדמי מקחו, הוא רק קודם ששילם הלוקח את הדמים, כאשר כ"ה ל' הרמ"ך, אך אחר ששילם הלוקח את הדמים לי"ב דין חזרת אונאה, והיינו משום דמצינו לדון דהוו הדמים בעד המתנת המעות, והוי א"ר שאינו יוצא בדיינים.

ואשר לפ"ז שפיר כתב הרמ"ה דאיסורא דטרשא הוא במה שמוחל לו אונאתו בעד המתנת המעות, ולא מצינו למימר דאי"ז אונאה כלל משום דכ"ה שומת החפץ והאגר נטר וכו', דאם אכן הוו הדמים בעד האגר נטר הרי ודאי דה"ז אסור, וכל צד ההיתר בטרשא הוא משום שקבעו שכל הדמים יהיו בעד החפץ עצמו, ובזה הוא דאמרי' דכל דהי' מן הדין שיהא בזה דין חזרת אונאה והוא מוחל על אונאתו, הוי זה אגר נטר.

?יתכן דרמב"ן הוכרח לחלק לדעת רש"י בע"א בין קרקע למטלטלין, משום דברש"י נ' דממתני' נלמד דינא דר"נ דבדלא קץ שרי, ואם חלוק קרקע ממטלטלין אין ללמוד כן ממתני'

**ג**

] כתב עוד הרמב"ן, ז"ל, והרי מצינו בנותן מעות ופוסק עליהן פירות יתירין בהמתנה שאסור, כדאמרן לעיל ליתניהו אסור, ואע"פ שלא פירש אם מעכשיו ד' גריוי אני לוקח, ואפי' פסק לגורן שדרך השער להיות בזול, ולא עוד, אלא אפי' פסק עמו בשויהן והוקר השער אסור, דהיינו מתני' וכו', וראי' לדבר, שהרי אמרו הי' מוליך חבילה ממקום למקום מצאו חבירו ואמר לו תנה לי ואני אעלה לך כדרך שמעלין באותו מקום, ברשות לוקח אסור, ואמאי הרי לא פסק אם מעכשיו יתן לו - הדמים בכמה, ואעפ"כ אסור ואפי' בדבר שאין השער של קבוע כעין חבילה, אלא ודאי כשפסק כשער של אותו זמן דתם הדברים אמורין, עכ"ל.

וכ"ה גם בחי' הרמב"ן, ז"ל, וזו קשה לדברי רש"י ז"ל שפי' דר"נ בשקצץ לגורן בכך וכך, שזה אע"פ שלא אמר לו אם מעכשו בפחות אסור כדתניא במוליך חבילה ממקום למקום לקמן, ועוד דהא ודאי אגר נטר ליה הוא ואסור אע"פ שלא פירש כדאשכחן בפוסק על הפירות, עכ"ל.

והנה מה שפירש הרמב"ן בקושיתו, להא דפסיקה בהוזלה אסורה בדליתניהו, "אפי' פסק לגורן שדרך השער להיות בזול", פשוט דהוצרך לזה לפמש"כ בחידושיו בסו"ד, ז"ל, והוי יודע שלדברי רש"י ז"ל לא התיר ר"נ לומר לזמן פלוני בכך וכך, אלא בששער אותו זמן הוא ביוקר והתנאי שהוא מתנה עמו הוא השער של אותו זמן ברוב השנים, ולפיכך לא מיחזי כאגר נטר לי וכו', עכ"ל, ואשר ע"כ אין להקשות מהא דפסיקה בהוזלה אסורה, רק בגונא שפסק עמו לזמן שדרך השער להיות בזול, דכה"ג הי' לנו להתיר מכח זה, דומיא דהא דשרינן בטרשא מכח הא שדרך השער בזמן הפירעון להיות ביוקר, וז"פ.

וצ"ב ?

צ"ע מה הק' הרמב"ן מחבילה ע"ד רש"י, הרי בחבילה אין את הטעם שדרך להתייקר.

בבעה"ת כתב דבמוליך חבילה אין להתיר משום חיטי קדחי באכלבאי, משום דכאן לא ימצא, אך צ"ע לרמב"ן דתיקשי מינה לר"נ דשרי גם בלא הא דחיטי קדחי באכלבאי, אך נ' דהתם ידוע שמקום פלוני הוא מקום היוקר, וה"ז כקייץ.

אך צ"ע מה הק' מזה לרש"י ובעה"מ

צ"ע בגדר ההיתר בשעתיד להתייקר, ואין לומר דזה הוי סברא לדרוש מחיר זה, משום שהוא יכול להמתין וע"ד חטי קדחי באכלבאי, חדא דא"כ ל"ק מחבילה וכמש"כ בעה"ת דל"ש בחבילה חטי קדחי באכלבאי, ומוכח כן לרמב"ן דאל"כ מ"ט אסור לדעת האחרים שהביא, וכן למה דס"ל מעיקרא בחידושיו להתיר בזה, ועוד דא"כ מ"ט בעי' שיתייקר בזמן הפירעון ולא סגי במה שעתיד להתייקר אף אחר זמן הפירעון.

**ד**

א] כתב עוד הרמב"ן, ז"ל, ועוד דמתני' מילתא פסיקתא קתני אפי' שויא מהשתא נמי י"ב מנה אסור, ובין ברישא בין בסיפא מילתא פסיקתא תנן בין דשויא דמים דקצץ השתא בין דשויא בדמים דלקמי' וכו' וסיפא לעולם אסור, עכ"ל.

והנה נחלקו האחרונים בדבר ששומתו ידועה בי"ב, אם שרי לפרש ולומר אם לזמן פלוני בי"ב ואם מעכשיו אוזיל ואמכור לך בי', ודעת המחנ"א סימן ל"א והחכמ"א להתיר בזה, ודעת שאר אחרונים לאסור, וגם בד' הב"י מבו' לאסור בזה (ממה שלא התיר לחזור ולומר לו תפרע מיד, רק בשכבר חל המקח, הגם דהרמב"ם איירי בשמכר בשויו), וכמו שכבר העיר המחנ"א שם.[[6]](#footnote-7)

וכבר הביאו הגרע"א בגל' מל"מ והאמרי בינה סימן ב', דבד' הרמב"ן אלו מפורשים הדברים לאסור בזה.

ב] אמנם הנה לכאו' הי' נראה, דלדעת בעה"מ שפירש לטרשא דר"פ דאיירי במפרש אם מעכשיו וכו', וכ"כ התוס' דמצינו לפרש הכי, וכ"ה בספה"י לר"ת סימן תקע"ט ובסה"ת ח"ד דין ל', הרי בע"כ דפליג ע"ד הרמב"ן וס"ל דהא דתנן דאם מעכשיו וכו' אסור לא איירי בדשויא בדמים דלקמי'.

דהנה הרמב"ן הרי הק' ע"ד בעה"מ דמתני' מילתא פסיקתא קתני וכו', וביאור קו' הרמב"ן נ', דלדעת בעה"מ דשרי ר"פ אף במפרש אם מעכשיו בי' ואם לניסן בי"ב מכח הא דשכראי וכו' ואנא הוא דעבידנא מילתא וכו', הרי היינו דכיון דשכראי לא פסיד וכו', ממילא מצינו לדון דשווי השכר לגבי דידי' הוא י"ב, ואך שהוא מתרצה להוזיל ולמכור בי' למי שמשלם מיד, אך למי שאינו משלם מיד שאינו מתרצה להוזיל לו, ה"ה מוכר לו בי"ב כפי שויו, וזהו שהק' הרמב"ן ע"ז, שהרי במתני' מילתא פסיקתא קתני, ואף קרקע ששוה י"ב מנה אסור לפרש אם מעכשיו באלף זוז ואם לגורן בי"ב מנה, וא"כ כ"ש דיש לאסור בההיא דר"פ.

אך לפ"ד בעה"מ ותוס' הרי מבו' דכיון דשווי השכר לגבי ר"פ הוא י"ב, מצי לפרש אם מעכשיו בי' ואם לניסן בי"ב, וא"כ בדין דה"נ בכל דבר ששומתו ידועה בי"ב, שרי למכרו ולפרש אם מעכשיו בי' ואם לזמן פלוני בי"ב, וכד' המחנ"א והחכמ"א, ואף דבטרשא דר"פ קי"ל לאסור, הוא משום דזיל בתר לוקח, דאי הו"ל זוזי הוי שקיל כי השתא, וזה ל"ש בכה"ג דשווי החפץ הוא י"ב, וז"פ, ומתני' דאסרה במפרש אם מעכשיו אלף זוז ואם לגורן בי"ב מנה, איירי בשאין שומת הקרקע ידועה בי"ב מנה, ובאמת בד' הפוסקים מבו' דקרקע סתמא דמילתא אין שומתה ידועה.

ג] אמנם באמת אין הדבר מוכרע, שהרי כל משה"ק הרמב"ן ע"ד בעה"מ, הוא רק משום שפירש ד' בעה"מ דמפרש ההיא דר"פ בשקצץ עמו לניסן בכך וכך, ולא אמר כשער של ניסן, אך אי נימא בדעת בעה"מ דבההיא דר"פ איירי בשאמר כשער של ניסן, וכ"נ בפשוטו לדעת התוס', ל"ק ע"ז ממתני', שהרי הרמב"ן גופי' פירש דבההיא דר"פ אמר אם מעכשיו בכך, ול"ק לי' ע"ז ממתניתין, והיינו משום דמתניתין איירי בשקצב בי"ב, וא"כ שפיר י"ל דמודו בעה"מ ותוס' לד' הרמב"ן דמתני' אסרה אף בכה"ג, ול"ק מזה על ר"פ דשרי בטרשא דילי', דשאני טרשא דר"פ שלא קצב עמו לניסן בכו"כ, אלא כשער של ניסן.

אמנם באמת צ"ב, דכ"ה דקשיא לי' להרמב"ן ע"ד בעה"מ דבמפרש אם מעכשיו בי' ואם לניסן בי"ב יש לאסור, הגם דשווי השכר לדידי' הוא י"ב, משום דמתני' אסרה במפרש אם מעכשיו וכו' אף בכה"ג דהקרקע ששוה י"ב מנה, ואף דזה שמוכרה מעכשיו באלף זוז אוזולי הוא דמוזיל גבי', א"כ מ"ט לדידי' דפירש רב פפא אם מעכשיו כשער של עכשיו ואם לניסן כשער של ניסן, ניחא הא דשרי ר"פ, הרי לכאו' אכתי קשיא, שהרי גם לפי' זה הוי טעם התירא דר"פ משום דלדידי' הוי שווי השכר כשער של ניסן, ומה שמתרצה למכור מעכשיו כשער של עכשיו, מילתא הוא דעביד לגבי לוקח, ותיקשי דמ"ש ממתני' דאסרינן במפרש, אף דשווי הקרקע הוא י"ב, ומה שמוכרו מעכשיו באלף זוז מילתא הוא דעביד לגבי לוקח.

ד] ונ' לפרש בזה, דהנה בד' הרמב"ן בחי' בסו"ד, מ' קצת דגם טעם היתר טרשא דר"פ הוא משום דאימר שמא לא יוקר השער, אך לכאו' אין ללמוד מזה, דהרי התירא דטרשא דרב חמא ודאי אי"ז מכח דשמא לא יוקר השער, וא"כ שפיר י"ל דמש"כ הרמב"ן דזהו טעם ההיתר, הוא רק בטרשא דר"נ,? וצ"ב שהרי בד' ר"פ נתפרש טעם אחר דשכראי לא פסיד וכו'.

ונ' הביאור בזה, דלדעת ר"פ באמת איכא תרי גווני באיסור טרשא, חדא הוא במה שמפרש כשפוסק עמו אם לזמן פלוני וכו', דכה"ג האיסור הוא משום שה"ז נראה כרבית כיון שפירש להדיא דיוסיף על הדמים בשימתין וישלם לאח"ז, ואיסור זה הוא אף היכא דלפי האמת אין מוסיף עמו משום המתנת המעות, וכמש"כ הרמב"ן דמתני' איירי אף בששווי הקרקע הוא י"ב, ועוד, הוא במה שמעלה בדמיו לזמן פלוני אף שלא פירש לזה להדיא, דבכה"ג ה"ז אסור משום דנמצא נוטל ממנו דמים יתירים משום המתנת המעות.

ולפ"ז נ', דאמנם דעת רב נחמן דכל שפוסק אם לזמן פלוני כשער של אותו זמן מותר, משום דאימר לא יתייקר, וע"כ לא חשיב כמפרש ולא מיחזי כרבית, אך ר"פ פליג ע"ז וס"ל דאף בכה"ג יש לאסור, דהגם דמשום מה שפירש לא מיחזי כרבית דאימר לא יתייקר, מ"מ סו"ס כיון שבסופו הוא מתייקר, נמצא שהוא נוטל ממנו דמים יתירים בעד המתנת המעות וה"ז אסור, ובטעמא דר"נ דשרי עמש"נ להלן סק?.

וע"ז אמר ר"פ דטרשא דידי ודאי שרי, והיינו משום דכל הא דפליג על ר"נ ואסר בטרשא דידי', אף דלא קצץ כו"כ ולא מיחזי כרבית, הוא משום דסו"ס הוא נוטל ממנו דמים יתירים בשביל המתנת המעות, אך בטרשא דר"פ אין לאסור משום זה, שהרי אינו נוטל ממנו דמים יתירים משום המתנת המעות, דשכראי לא פסיד וזוזי לא צריכנא, ושווי השכר לדידי' עכשיו הוא כשער של ניסן, והגם שמתרצה למכור מעכשיו כשער של עכשיו, מילתא הוא דעביד גבי לוקח, אך כל שאין הלוקח משלם לו מעכשיו, הדר הוא מוכר לו כשווי השכר לדידי', דהוא כשער של ניסן.

והאמנם דבה"ט לחודא לא סגי, דאף שלפי האמת מה שנוטל ממנו בניסן כשער של ניסן אי"ז משום המתנת המעות, מ"מ כל שפירש להדיא אם מעכשיו וכו' ואם לזמן פלוני וכו' אסרו חכמים משום דמיחזי זה כרבית, ואך דע"ז מהני ה"ט דשמא לא יתייקר, דמה"ט לא אסרינן מכח הא דפירש אם מעכשיו וכו', דלא מיחזי זה כרבית דאימר שמא לא יתייקר, ונמצא דב' הטעמים צריכי זל"ז.

ואשר ע"כ להרמב"ן לטעמי' ל"ק על ר"פ ממתני' דאסרה במפרש אם מעכשיו באלף זוז ואם לגורן בי"ב אף בששווי הקרקע הוא י"ב מנה, שהרי הא דאסרינן בכה"ג אף שאין נוטל ממנו לב' המנה היתירים משום המתנת המעות הוא משום דמיחזי כרבית במה שמפרש לו אם מעכשיו וכו' ואם לזמן פלוני וכו', ואיסור זה ל"ש בשמפרש אם לניסן כשער של ניסן, דכה"ג לא מיחזי כרבית דאימר לא יתייקר, וע"כ שפיר שרי ר"פ בטרשא דילי', וז"ב.

ה] ולפ"ז קרוב הדבר לומר, דהאמנם לדעת הרמב"ן אין ללמוד מההיא דר"פ להתיר במוכר דבר ששומתו ידועה בי"ב ולהתנות דאם מעכשיו בי' ואם לזמן פלוני בי"ב, משום דלא שרי ר"פ אלא בשלא קצב דמים אלא אמר אם לניסן כשער של ניסן, דבכה"ג לא מיחזי כרבית דאימר לא יתייקר, אך כ"ז הוא לטעמי' דהתירא דטרשא דר"נ הוא משום דלא קצב דמים אלא פסק עמו כשער של זמן פלוני, דלפ"ז מצינו בסוגיין דהיכא דלא קצב דמים אלא פסק כשער של זמן פלוני קייל טפי משום דאימר לא יתייקר, וע"כ לא מיחזי כרבית, ואשר ע"כ י"ל דגם ר"פ מודה לעיקר הך מילתא, וכמש"נ, אך לדעת בעה"מ ותוס' דלא מצינו כלל דקייל טפי בשלא קצב דמים אלא פסק כשער של זמן פלוני, הרי אדרבה מהא דשרי ר"פ בטרשא דידי', יש לנו ללמוד להתיר בדבר ששומתו ידועה בי"ב, להתנות דאם מעכשיו בי' ואם לזמן פלוני בי"ב, ודו"ק.

והנה אמנם הי' מקום לחלק בזה, דשאני טרשא דר"פ דזוזי לא צריך, ומה שמתרצה ליתנו עכשיו כשער של עכשיו הוא מילתא דעביד גבי לוקח, ומשא"כ במוכר דבר ששומתו ידועה בי"ב ומתנה אם מעכשיו בי' ואם לזמן פלוני בי"ב, דבזה הרי מה שמתרצה למכרו עתה בי' הוא משום רוחא דידי' דצריך הוא למעות, ובכה"ג י"ל דגרע, אך מד' הרמב"ן שהק' ע"ד בעה"מ ממתניתין דמילתא פסיקתא קתני וכו', מבו' דלא ס"ל לחלק כן.

ו] ובעיקר הדין הנה באמת מצינו דברים מפורשים בזה בד' הרשב"א בתשובה ח"ג סימן רמ"ה, שמבו' להדיא בדבריו דבגוונא דהרמב"ם דהיו לו פירות שאם רוצה למכרם בשוק וליקח דמיהם מיד מוכרם בי' ואם תבע אותם הלוקח לקנותם ויתן המעות מיד יקנה אותם בי"ב שרי, דהיינו רק בשלא פירש, עייש"ה, והתם דמי לנידו"ד שהמחיר הוא י"ב, וכשרוצה למכרם משום שדחוק למעות מוזיל לו, ואפ"ה אסר הרשב"א לפרש בזה אם מעכשיו בכך.

ואמנם כשאינו מפרש שרי, אף שהדבר ידוע שכשהוא רוצה למכרם הוא מוכרם בי', והיינו כמש"נ במק"א? דהא דשומתו ידועה אסור, לאו היינו דבסתמא הוי כמפרש שמתרצה למכור מעכשיו בפחות, אלא היינו דכל שמוסיף על השומא הידועה מתפרש היוקר כאגר נטר, דומיא דבמפרש מתפרש היוקר כאגר נטר, ואשר ע"כ היכא שכשרוצה למכרם מוזיל ומוכר בי', אין לאסור רק במפרש, אך ל"ש לאסור משום שידוע שמוכר כן, שהרי מוכר בפחות מדמיו, ונמצא שכשמוכר עתה בי"ב אי"ז כלל מכירה ביותר מדמיו, ואין מתפרש דהוי היוקר באגר נטר, וז"פ.

ולמש"נ נ' דהרשב"א לטעמי' אזיל, שפירש לההיא דטרשא דר"פ בשלא פירש אם מעכשיו וכו', ולדידי' שפיר י"ל דכל דמפרש אם מעכשיו בי' ואם לזמן פלוני בי"ב ה"ז אסור אף בששווי החפץ הוא י"ב.

והנה במה שפירש הרשב"א לטרשא דר"פ דאיירי בשלא פירש אם מעכשיו וכו', מבו' בדבריו דהוא משום דס"ל דזהו טעם החילוק בין טרשא דר"פ למתניתין, אשר הק' כן הרמב"ן במלחמות דקרקע נמי לא פסיד, ומתני' איירי אפי' בעשיר כר"א בן חרסום, דבמתני' קץ בפירוש אם מעכשיו בכך וכך, אבל הוא לא קץ למימר לי' אם מעכשיו בכו"כ, והנה בפשוטו הי' נ' דטעם האיסור בשפירש מעכשיו, הוא משום דבכה"ג הרי חזינן שמתרצה למכור כדמים של עכשיו, וא"א לומר דשווי השכר לדידי' הוא כשער של ניסן, וכן מ' קצת בל' הרשב"א בחי' שם דמסיים בה דזוזי לא צריך, אך לפי הנ"ל יש בזה עוד טעם אחר, דכל שפירש אם מעכשיו וכו' ל"ש עיקר התירא דטרשא דר"פ, דאף דנימא דשווי השכר לדידי' הוא כשער של ניסן, מ"מ כל שמפרש אם מעכשיו וכו' ה"ז אסור, דמיחזי כרבית, דומיא דהא דאסרינן במוכר דבר ששומתו ידועה בי"ב אם מפרש אם מעכשיו בי' ואם לזמן פלוני בי"ב, וז"ב.

מד' הטור שכתב דפסיקה בהוזלה אסורה במפרש אם עכשיו אתה נותן הדמים אתה נותן י' ואם לאח"ז אתה נותן י"ב, מוכח דלא קי"ל כדעת חכמי לוניל, שהרי בשאומר אם מעכשיו בי' ואם למחר בי"ב, נמצא שכשנותן המעות עכשיו כבר ליכא לב' האפשרויות, ואפ"ה ה"ז אסור, ודו"ק.

רישא כיון דלא עביד בהדי' מההוא יומא קמא דאגרי' מיחזי כאגר נטר לי, דהא יכיל למעבד בהדי' מההוא ויומא וכי לא עביד מיחזי דההוא זימנא דקא נטר לי' הוא דקא מוזיל גבי', ואע"ג דזלזולי בשכירות הוא, כיון דאילו אתני בהדי' אם מעכשיו אני עושה עמך אתה נותן לי מסלע ליום ואם לגורן מדינר ליום אסור, דומיא דשדה, דאע"ג דקרקע אין לה אונאה כי פריש לי' אם מעכשיו וכו' אסור, כי מוכחא מילתא נמי דמשום אגר נטר לי קא מוזיל גבי' כמאן דפריש לי' דמי אסרי רבנן משום חומרא דרבית, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דלא איירי בגוונא ששכר פועל עתה הוי דינר ליום ולגורן הוי שכרו סלע ליום, דא"כ אין טעם לומר אם מעכשיו אתה נותן לי סלע ליום, ובע"כ דגם שכרו היום הוא סלע, ורק משום הקדמת המעות הוא דמוזיל גבי'.

1. ומש"כ הרמב"ן להוסיף ע"ז, ז"ל, אלא אדרבה חומר במושך פירות שאפי' הוקר השער על דמים שקוצץ אינו נותן לו אלא כשעת משיכה, והנותן דמים נוטל כשער שיצא, עכ"ל, נ' כונתו, דלא נימא דבטרשא קייל טפי משום דמן הדין שייך לקבוע ששומת המקח תהא כפי מה שרגיל להיות בזמן הפירעון, וזה כמש"כ הרמב"ן בחי' דגם לדעת רש"י לא שרי אלא בשעתיד להתייקר ברוב השנים, ומשא"כ בפסיקה, וע"ז דחה הרמב"ן דאדרבה הרי מדיני חו"מ הוא להיפך, דכל שפסקו כשער של עכשיו, הרי דבטרשא גם אם לבסוף הוקר א"צ ליתן לו אלא כשעת משיכה, ואילו בפסיקה כל שפסקו כשער של עכשיו ולבסוף הוקר השער, חייב להעמיד לו המקח מכח מי שפרע כשער של זמן הפסיקה, והרי דאדרבה בפסיקה יש מקום טפי לומר דמה שנותן לו לבסוף הפירות שהוקרו אי"ז משום אגר נטר, ואפ"ה אסור, וכ"ש בטרשא.

   ומש"כ הרמב"ן עוד, ז"ל, ואם יש לו מותר, נעשו כמי שקנו לו מעותיו אותן פירות בעצמן ואין כאן מלוה והמתנה, משא"כ במושך פירות שהמעות אצלו, עכ"ל, נ' כונתו, דלא נימא דבטרשא לא חשיב כ"כ כהמתנת מעות, ומשא"כ בפסיקה חשיב טפי כהמתנת מעות, וע"ז כתב שהרי אדרבה חזינן דבפסיקה בקל יותר חשבינן דליכא הקדמת מעות, שהרי בפסיקה כל דיש לו שרי, משום דחשיב דליכא כאן מלוה והמתנה, ואילו במושך פירות ל"מ הא דיש ללוקח מעות, ואכתי חשבינן דאיכא המתנת מעות, ועמש"נ ב? ללמוד מד' הרמב"ן אלו טעם הא דבטרשא ל"מ הא דיש למוכר מעות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז נ' גם במש"כ הרמב"ן בחי' להק' למש"כ בדעת רש"י דאסור לפסוק כשער של אייר אף בשלא פירש אם מעכשיו כשער של עכשיו, מהא דתניא בתוספתא אמר לו הלויני כור אחד של חטים ואני נותן לך כשער שאתה מוכר בו מותר, וכתב לישב, ז"ל, ושמא כשאינו קוצץ לו זמן שהוא שעת היוקר ברוב השנים אלא אומר סתם כשער שאתה מוכר בו מותר, שאי"ז רבית שמא ימכור עכשו קודם היוקר ודרך מקח הוא, עכ"ל, וצ"ב דמ"ש מפסיקה על הפירות שאסורה, אף דשמא לא יתיקרו הפירות עד זמן שיתנם לו, ולמש"נ ניחא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויל"פ בזה, דהנה בפירשב"ם בב"ב דס"א: דהדמים מודיעין ליכא למימר לגבי קרקע דאין אונאה לקרקעות, והתוס' שם הקשו דזה אינו בשביל ששוה יותר דהא הקדשות ועבדים נמי אין להם אונאה אלא גזה"כ הוא ושייך שפיר הודעת דמים, ועוד דהא ביטול מקח יש להן, עכ"ד, ובמק"א נת' בישוב ד' רשב"ם, דס"ל דהא דהדמים מודיעין אי"ז ראי' והוכחה בעלמא, אלא היינו משום דא"א לקבוע שומת החפץ יותר מדמיו, וע"כ כיון שקבעו דזהו שומ?, ואמנם עיקר הא דא"א לשום חפץ ביותר מדמיו, הוא מכלל מה שנתחדש בפרשת אונאה, וכאשר כ"ה מבו' לדעת הסוברים דדין חזרת אונאה הוא משום השבת גזילה, ומ"מ בלא פרשת אונאה ל"ה זה גזילה כלל, דהו"מ לקבוע כן שומת החפץ, ורק אחר פרשת אונאה, הוא דכל שנוטל יתר על דמיו הוי זה כגזילה, ובקרקעות דאין להן אונאה, שפיר מצי לקבוע שומת הקרקע בדמים מרובים, וע"כ ל"ש בזה הודעת דמים, ולפ"ז י"ל גם משה"ק התוס' דהא ביטול מקח יש להן, שהרי הא דיש להן ביטול מקח, פירש"י לעיל ד? דהוא משום דביטול מקח אינו מפרשת אונאה, אלא הוי זה מק"ט דעלמא, ולפ"ז י"ל דלעולם בקרקע שנתמעטה מאונאה מצי לקבוע שומתה אף ביותר מכפלים בדמי', והגם דמ"מ הוי זה מק"ט שאם הי' יודע הלוקח ל"ה מתרצה, (ולפ"ז דבגוונא שידע הלוקח שזה יותר מדמי', ל"ש בזה ביטול מקח כלל, ול"ב לדין מחילה), מ"מ ל"ש בזה הודעת דמים, ודו"ק.

   אשר לפ"ז י"ל, דמה"ט ליכא איסור טרשא בדבר שאין בו אונאה, דכל עיקר איסור טרשא הוא מכח זה דהוי זה "יותר מדמיו", והתוספת על דמיו הויא אגר נטר, אך בדבר שאין בו אונאה דמצי לקבוע שומתו בדמים מרובים, וחשבי' לכל הדמים שנותן כדמי הדבר, ע"כ לי"ב איסור רבית. [↑](#footnote-ref-4)
4. והיינו, דאף דהוא יודע דהוי זה יותר מדמיו, מ"מ יש בזה דין אונאה ובעי' בזה לדין מחילת אונאה, ולא אמרי' דכל שלא הטעה המוכר אותו והוא יודע שזה יותר מדמיו, לא חשיב אונאה כלל, וכאשר כ"ה מבו' בד' הראשונים בפ' הזהב ובד' הרמב"ם, דאף בשיודע הלוקח שאין המקח שוה כן, הוי זה אונאה, והי' מן הדין שיהא בזה דיני אונאה, ואך דמהני משום תנאי שבממון, או משום שמוחל על האונאה, וגדולה מזו כתב הרמ"א בחו"מ סימן רכ"ז ס"ז, ז"ל הי' יודע הלוקח בשעה שלקחו שנתאנה ושתק, ומיד אחר הלקיחה קודם שיראה לתגר או לקרובו תובע אונאתו, לא אמרינן דמחל הואיל וידע, עכ"ל, וע"כ כיון שמן הדין הי' שיהא לו זכות תביעת אונאה, והוא מוחל ע"ז, הוי זה אגר נטר. [↑](#footnote-ref-5)
5. ונ' טעם נוסף לזה, שהרי כבר נת' לעיל בהערה דהא דאסרינן טרשא מכח דין אונאה, הוא רק משום דגם במי שיודע בשעת המקח שנתאנה איכא דין חזרת אונאה, ובעי' בזה לדין מחילת אונאה, עיי"ש, והנה הרי כ"ז הוא בדין חזרת אונאה, אך באיסור אונאה נ"פ דכל שהוא יודע שזה יותר מדמיו, ליכא בזה איסור אונאה כלל, וכ"ה בחי' רמ"ש לעיל דנ"א., ואשר ע"כ בטרשא שהלוקח יודע שה"ז יותר מדמיו, ל"ש לדון משום איסור אונאה כלל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם גם המחנ"א והחכמ"א שהתירו בזה, לא התירו אלא בכה"ג שיש שער קבוע שהמוזיל ממנו הוי אונאה אך כל שאין שער קבוע כ"כ, ודאי אסור לומר לו אם מעכשיו בפחות ואם לזמן פלוני במחיר זה, דבכה"ג ודאי יש לנו לומר דהמחיר שקבע לשלם עתה הוא מחירו של החפץ, וכ"ה מבו' להדיא בד' המחנ"א שם, שלדעתו רק בכה"ג הוא דמרבין על השכר ואין מרבין על המכר, דאם יש לו שער קבוע אסור אף להרבות על השכר, עיי"ש, וז"ב.

   וע' בס' נת"ש שהביא בשם הגרי"ב לדחות הראי' לאסור בזה מד' הרמב"ן במלחמות, דעד כאן לא אסרינן בכה"ג אלא בקרקע שאין להן מחיר קצוב כלל ואין אונאה לקרקעות, ובזה י"ל דכל מחיר שיקבע למזומן יוגדר כמחיר הקרקע והמחיר הגבוה יותר הוי תוספת משום אג"נ, אך במטלטלין י"ל דשרי, עכ"ד, ולפ"ז צ"ל, דמשה"ק הרמב"ן מזה ע"ד בעה"מ, הוא משום דאם בכה"ג אסור אף דלקושטא דמילתא הוו דמי הקרקע י"ב מנה, כ"ש דיש לאסור בההיא דר"פ בשפירש אם מעכשיו כשער של עכשיו, דאף דלדידי' הוא שוה טפי, מ"מ כל שפירש אם מעכשיו כשער של עכשיו ודאי ה"ז קובע שזהו מחיר השכר, (ובזה גרע טפי מבמתניתין, שהרי באמת הוי זה מחיר השכר עכשיו בשוק), ולפ"ז ודאי אין מקום להתיר גם במטלטלין אלא בשיש להן שער ידוע, שכל המוזיל ממנו הוי אונאה, דבזה שפיר י"ל דבע"כ עלינו לראות את המחיר שקבע בהקפה כמחיר החפץ, ואת המחיר שקבע במזומן כהוזלה, אך כל שאין לו שער ידוע שהוי אונאה להוזיל הימנו, דמי לקרקע דאסור, וז"פ. [↑](#footnote-ref-7)