ציונים והערות 9 תורת נזיר טהור שנטמא
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

# תורת נזיר טהור שנטמא (י"ח - י"ט) אב, מס' 9

**גדר קרבנות טומאה**

**גדר תגלחת טומאה**

**האם תגלחת טומאה מעכבת**

**אימתי מתחיל נזירות טהרה**

**עד שיהיו לו ימים הראשונים – רבי אליעזר (י"ט.)**

**נפקין תרין ומתחילין תלתא – רבי אליעזר (י"ט:)**

**הנה** נזיר שנטמא דינו דמונה שבעה ימים, ומגלח בשביעי, ומביא קרבנות בשמיני, וכתיב ביה הימים הראשונים יפלו, וצריך להתחיל המנין מתחילה, ויש ד' שיטות תנאים אימתי מתחיל שוב מנין 'נזירות טהרה'.

**ובשמעתין** יש לברר **א.** את **גדר הדין דהקרבנות טומאה**, אי משום עוון החילול שע"י הטומאה אי בשביל להכשירו לנזירות טהרה. **ב. וכן** יש לחקור **בגדר התגלחת** אם יש בה מצוה בפ"ע, או דכל ענינה כדי להכשיר את התחלת הנזירות טהרה. וכמה נפק"מ בכל זה, ויש בזה ראיות לכאן לכאן.

**והנה** בפשטות אין קיום דין נזירות אלא "בנזירות טהרה" אבל ימי טומאתו הם ימים שכל עצמם הוא סתירה לנזירות והימים הראשונים נופלים. **אמנם** הגר"ח[[1]](#footnote-2) ייסד דהתקופה שהנזיר נטמא היא גם קיום דין מפרשת נזירות, ויש מושג ד"נזירות טומאה", והיא כעין נזירות טהרה דיש בה קרבן, תגלחת, ומנין ימים, כמו"כ נזיר טמא, והקרבן אינו בא על מעשה הטומאה, אלא דהוא קרבן על עיקר 'נזירות טומאה', וכן התגלחת, ומנין ימים דידה הוא ז', דהז' ימים אינם רק ככל טמא מת אלא הוא קיום 'מנין ימי נזירות', **והנה צריך לטרוח** ליישב דבריו עם המקומות שמפורש בהם דהקרבנות קאתו רק להכשיר נזירות טהרה.

**וכן יש לחקור** בגדר דין נפילת הימים אי נחשב דבטלה הנזירות לגמרי או לא. **וכן יש לברר** בדינא דר"א דס"ל דהימים הראשונים יפלו הוא דווקא כשהיה לו ב' ימים, מהם פרטי הדין בזה, ומהו גדר דינו, ואי קי"ל כוותיה.

# גדר קרבנות טומאה

**יש** לחקור בגדר חיוב קרבנות נזיר טמא אם הוא ככפרה ותיקון אהא שנתחללה נזירותו, או שהם להכשירו להתחיל נזירות טהרה.

**והנה** בגמ' בכריתות דף ח: איתא, דגדר ויסוד החיוב קרבן הוא רק "כדי למיחל עליה נזירות טהרה"[[2]](#footnote-3), וכן הוא **בגמ' בכריתות** כ"ו. דנזיר טמא כי מייתי קרבן לאו לכפרה מייתי, אלא למיחל עליו נזירות טהרה הוא, ויותר מפורש ומבואר הוא להדיא בגמ' בשבועות דף ל"ז. יעו"ש ברש"י ובתוס', וכן עי' **רש"י** בשבועות י"ז. דקרבן נזיר טמא לאו אעוון טומאה אתי, אלא למיחל עליה נזירות טהרה (כשאר מחוסרי כפרה[[3]](#footnote-4)).

**ומאידך** ב**שו"ת מהרי"ט** סימן נ"ג, כתב להוכיח דהקרבן קאתי על העוון שטימא הנזירות, מדתנן בכריתות (ט.) ואלו מביאים על הזדון כשגגה וכו' ונזיר שנטמא, ואי נימא דהקרבן קאתי להכשירו לנזירות טהרה א"כ מאי נפק"מ כיצד נטמא, ועי"ש שהוכיח עוד ראיות לזה. וכ"ז צ"ע מהנ"ל. **וביישוב** סתירת הסוגיות, י"ל כמש"כ **תוס' בשבועות** ל"ז. ד"ה מאי, דהוא תלוי בפלוגתא, דלרבנן, הקרבן הוא למיחל נזירות טהרה ולא לכפרה (וכפרתו על עוונו היא ע"י מלקות), ורק לר"א הקפר דנזיר חוטא הוא, הקרבן קאתי לכפרה (על שציער)[[4]](#footnote-5).

**והנה** לר"י ב"י דס"ל דנזירות טהרה חלה ביום השביעי קודם הקרבנות, בפשטות מבואר דאין הגדר משום דמיחל נזירות טהרה וכ"כ **השטמ"ק** בכריתות ח: וכן נקט **רע"א** שם. אמנם **הערל"נ** שם כתב דגם להאי מ"ד בעינן לקרבנות כדי להביא קרבנות טהרה, דאף דכבר התחיל למנות, מ"מ אינו מביא קרבנות טהרה לפני שיביא את הקרבנות הטומאה (ודבריו מחודשים בגדר ובהבנה).

**והנה** בשמעתין י"ט. מתבאר דאם בעל מיגז גייז א"כ האשה שנדרה בנזיר ונטמאה, והפר לה בעלה, מביאה חטאת ועולה, הרי מבואר דאע"פ שאין שייך בה הכשרת נזירות טהרה, שהרי הפר לה בעלה, אפ"ה חייבת בקרבנות, וע"כ דהקרבנות קאתי על עוון טומאה וכן פי' **הרא"ש** ד"ה עולת, דקרבנות נזיר טמא על עון טומאה קאתו ולא לצורך הכשר נזיר טהרה, וכן מתבאר **ברש"י כ"ב.** דכתב דרק האשם קאתי לאכשורי נזירות טהרה ולא תביא, והיינו דשאר הקרבנות מביאה, דאינם לאכשורי[[5]](#footnote-6), וכל זה צ"ע מהגמ' בכריתות הנ"ל[[6]](#footnote-7).[[7]](#footnote-8) וכן צ"ע **ברמב"ם** דכתב בפ"ט הי"א 'האשה שנדרה בנזיר ונטמאת בתוך ימי נזירות ואח"כ שמע בעלה והפר לה הרי זו מביאה קרבן טומאה". וצ"ע מהסוגיא בכריתות. ולכאו' היה נראה לומר דיש ב' מחייבים[[8]](#footnote-9).

**עי'** בפתיחה דהבאנו את **יסוד הגר"ח** דיש שם ומושג של "נזירות טומאה"[[9]](#footnote-10) והוא המחייב את הקרבן והתגלחת כנזירות טהרה, וכן יש 'מנין ימים' (שבעה)[[10]](#footnote-11). והוכיח כן **מהרמב"ם** פ"י הי"ג, דכתב דנזיר שהוא נטמא במת, וגם נצטרע, אינו יכול לקיים את השבעה ימים דטומאת מת בזמן צרעתו, ואין בזה טעם כלל, וע"כ משום דיש קיום 'מנין נזירות טומאה' ואינם עולים לו בימי צרעתו. **ועיקר דבריו** לכאו' צ"ע מהגמרות דמפורש בהם ד'להכשיר נזירות טהרה קאתי'. וי"ל הא גופא דבעינן להכשיר הוא משום דעדיין לא סיים ולא קיים דין "הנזירות טומאה"[[11]](#footnote-12).

והנה דין הנ"ל דמביאה קרבנות אתי שפיר לדבריו, דמחיוב הנזירות הוא ולא רק כדי לאכשורי וכו'[[12]](#footnote-13).

# גדר 'תגלחת טומאה'

**נזיר** טהור שנטמא מצווה על תגלחת ויל"ע הרבה בגדרה. דהנה תגלחת נזיר טהור היא קיום דין בנזירות, אבל תגלחת נזיר טמא אפשר דכל ענינה להכשיר גידול שער בטהרה, ועי' לק' ס"א. בסוגיית הגמ' דדנה אי תגלחת נזיר טמא משום מצוה הוא, או משום אעבורי שער, והמסקנא דמשום מצוה ובעי תער. ועי' לעיל י"ז: דקאמר הש"ס דנזיר בקבר לא בעי תגלחת, ד'כי בעי תגלחת נזיר טהור שנטמא דקמטמא לנזירותיה', ואי ענינו כדי לאעבורי שיער להכשיר גידול שער בטהרה, א"כ נזיר בקבר נמי, וי"ל דווקא את ה'נזר' הטמא בעי לגלוחי, והוא כיון דהוא טמא מעיקרו אין לו עדיין 'נזר' כמש"נ בסוגיא שם[[13]](#footnote-14).

**והנה** עי' היטב בשקו"ט בגמ' סוף י"ז:, **ורבינו פרץ** האריך בביאור הגמ' שם, ובתוך דבריו מתבאר ב' צדדים בגדר תגלחת, חדא כדי להתחיל נזירות טהרה, ולכך בעי לגלח את הנזר הטמא, ועוד סברא כתב שם 'דמגלח כדי להעביר הראשונים מן המנין' וכיו"ב כתב שם בהמשך 'תגלחת באה כדי לבטל ימי הנזירות שקודם, בין ימי טומאה בין ימי טהרה שבהן נהג נזירות קודם שנטמא', ועי"ש דהא דאמרינן דנזיר בקבר שערו ראוי לתגלחת (טומאה) ע"כ הוא כהצד הראשון ולא כדי לבטל הקודמים יעו"ש, ובאמת עצם הסברא 'דכדי להעביר הראשונים מן המנין' צ"ב טובא מה כוונת הדברים.

**ועי'** בכתבי **הגרי"ז** (עומקא 369) שהאריך בגדר תגלחת טומאה והביא בתחילה **דהרמב"ם במנין המצוות הקצר** כתב 'שיגלח על הקרבנות כשישלים הנזירות או כשיטמא', משמע דהשווה אותה לתגלחת טהרה בגדרה, ומאידך במצוה צ"ג כתב דתגלחת טומאה ענינה כדי לגדל אח"כ פרע בקדושה, וכן מבואר במ"ע קי"א דחלוק תגלחת טומאה מתגלחת טהרה, (אך לכאו' כל זה צ"ע מהגמ' ס"א. הנ"ל), ויעו"ש בדברי הגרי"ז שהאריך בגדר התגלחת, וכן עמד שם ע"ד הרמב"ם בנידון (דף מ"ה:) אי שער תגלחת טומאה משתלח תחת הדוד כשער נזיר טהור או לא.

# האם תגלחת טומאה מעכבת

**הנה** קי"ל (מ"ו.) דתגלחת טהרה אינה מעכבת את סיום נזירותו, ויל"ע אם תגלחת טומאה מעכבת להתחיל נזירות טהרה, והיינו דבדף י"ח. איתא ר' יוסי בר"י היא דאמר נזירות טהרה משביעי חיילא, ומפרש לקרא ד'ביום ההוא' היינו ביום תגלחתו, ויש לברר אם הנזירות טהרה חלה מיד כשטבל או דבעי למעשה התגלחת, וכן לרבנן איך יהא הדין כשלא נתגלח.

**ועי'** י"ח. בתד"ה ומשכחת, ובדף י"ח: ד"ה מתחיל, דהזכירו רק "בשביעי לאחר שהזה וטבל', ומשמע דלא בעי מעשה תגלחת, וכ"כ בדף י"ט: ד"ה אמר, וק"ק וכו'. והנה **הרמב"ם** פ"י ה"ט כתב שאין ד' תגלחות אלו לעכב אלא למצוה. ובפשטות ר"ל דתגלחת טומאה אינה מעכבת, וכ"כ **המנ"ח** מצוה שע"ז, **ובליקוטי הלכות** דף ס"ד.

**אמנם בתוס'** לק' נ"ד. ד"ה אלא, כתבו 'טבל וגלח', וכ"כ **בהשמטות לשיטמ"ק** בכריתות ח: 'ביום השביעי אחר שגילח מתחיל מיד נזירות טהרה', וכן לשון **הרמב"ם** בפיה"מ שם, וכ"כ **הקר"א** כאן ובדף ס"ד:, וכ"כ **החזו"א** קל"ח א' (עומקא 420) דמעכב, דהרי אמרינן ביום ההוא ביום תגלחתו[[14]](#footnote-15). (אמנם צ"ע דהרי למ"ד דביום קרבנותיו אמרינן דאין הקרבנות מעכבים, וצריך לחלק בין 'יום תגלחת' 'ליום קרבנות'). עוד כתב החזו"א דגם למ"ד ביום הבאת קרבנותיו מ"מ תגלחת מעכבת, והביא דכן הוא בספרי. **אמנם בלקוטי הלכות** ביאר דהספרי קאי רק לר"א דס"ל דגם בנזיר טהור תגלחת מעכבת.

ויש לברר אי נידון זה אם תגלחת מעכבת שייך לנידון הנ"ל, דאי ענינו כקיום מצוה הרי יש להשותו לתגלחת נזיר טהור דאינה מעכבת, ואי ענינה לאכשורי נזירות טהרה א"כ יותר היה נראה דיעכב (ובפיה"מ וברמב"ם מתבאר דלא תליא זה בזה).

# אימתי מתחיל נזירות טהרה

**בסוגיין** (דף י"ח) מבואר ד' שיטות תנאים אימתי נזיר טמא שנטמא ונטהר מתחיל 'נזירות טהרה', לר"י ב"י ביום תגלחתו (שביעי) ולרבי ביום הקרבנות (שמיני) וגם קודם שיביאם, חכמים כרבי אמנם ס"ל דרק אחר שהביא חטאתו, ולר"י רק אחר אשמו. **הרמב"ם** פ"ו הי"ב פסק כחכמים.

**והנה** בגמ' דף י"ח. מוקי למתני' (בכריתות) דנזיר שנטמא טומאות הרבה כריב"י, דלרבי דרק בשמיני מתחיל א"כ טומאה אריכתא היא, וצ"ע בפסקי הרמב"ם פ"ו הי"ב דפסק כחכמים (דמחמרי טפי מרבי וס"ל דרק אחר החטאת מתחיל), ואפ"ה בהט"ו כתב ללשון דמתני' דטומאות הרבה, וצ"ע הרי כל עוד שלא חלה עליו נזירות טהרה לא הוה 'טומאות הרבה' אלא 'נזירות אריכתא'. **עוד צ"ע,** דבה"ז כתב דנזיר טהור שנטמא מתחיל למנות ביום ח' יעו"ש ולפי מה דפסק כחכמים דאינו מתחיל עד שיביא החטאת הוא דין פשוט (והגמ' העמידה ברייתא זו כרבי), ועמדו בזה **הכס"מ והלח"מ** (הל' ט"ו), יעו"ש.

**ועי' בחי' ר' לייב (ח"ב סי' ס"ג) דביאר כל זאת בטוב טעם ע"פ יסוד הגר"ח, וכן ביאר שם את עיקר פלוגתת התנאים ע"פ יסוד זה.**

# גדר הימים שנפלו

**יש** לחקור האם כאשר ה'ימים נופלים' איגלאי דלא היה כאן נזירות, או דודאי גם למפרע הוה נזירות ורק דאינם 'עולים למנין'[[15]](#footnote-16). (ועי' לעיל י"ד: ברש"י ד"ה נטמא ביום גידול, דמבואר דודאי נחשב דהוה נזיר). והביאו ראיה **מהר"ן** בנדרים דף פ"ג. ד"ה אלא, ומתבאר שם דנזירה שמנתה חצי מימי הנזירות, ונטמאת, ושוב הפר לה בעלה, כיון דהפרת בעל אינה עקירה למפרע אלא 'מיגז גייז' **יש לה להביא קרבנות טהרה** על ימי הנזירות, ואף דכבר נטמאת ודין הימים שיפלו. ומתבאר בר"ן (חידוש גדול), דהא דבעלמא אין מביאים על ימים אלו, הוא משום דהקרבן טהרה דבסוף הנזירות עולה גם להם, אבל הכא דלא תביא כיון דהפר לה בעלה, א"כ יש לה להביא על אותם הימים. אלמא 'הנפילה' לא מחשיבה שלא היה כאן נזירות[[16]](#footnote-17). (וכן יש להוכיח מהתוס' לק' דף ל: ד"ה בעי, עי"ש בארזי הלבנון מה שהביא מהתפארת ציון).

# עד שיהו לו ימים הראשונים - רבי אליעזר (דף י"ט.)

**א. דף י"ט. אמר עולא לא אמר רבי אליעזר וכו'.** הנה במשנה תנן דלר"א אין נפילת ימים אא"כ היה לו כבר ב' ימים, **ובפיה"מ** כתב דהלכה כר"א, ובפשטות כן נמי פסק **הרמב"ם** בספרו פ"ו ה"ו (עומקא 216), וכמש"כ **הרדב"ז** שם. אולם **הכס"מ** האריך שם דכו"ע מודו לר"א בנזיר טהור שנטמא דאינו סותר אא"כ כבר עברו ב' ימים, אבל בנזיר טמא שיצא מביה"ק ונטהר ושוב באותו יום נטמא, בזה ס"ל לת"ק דאי"צ ב' ימים, ור"א פליג, ופסק הרמב"ם כת"ק. וצ"ב החילוק הא סוף סוף לא היו לו ב' ימים בטהרה. וי"ל מתבאר בדבריו דיש קיום מסויים של נזירות אפי' בטומאה, וכ"כ להדיא **בעמק הנצי"ב** פיסקא ל"א (עומקא 334), דימי הטומאה נמי נחשבים לימים של ניהוג פרשת נזירות לגבי זה. ועי' **ברמב"ם** פ"ו ה"י דנזיר שיצא מבה"ק וטהר וחזר לביה"ק אפי' בשמיני וכו', ואם נטמא בטומאה שהנזיר מגלח, סותר. וצ"ע הרי לא היו לו ב' ימים, ולהנ"ל מבואר היטב, וכ"כ הברכת ראש דכיון דהיו ימים בטומאה הראשונה, אהני אלו ימים גם לטומאה זו, וכ"כ **הג' הרד"ל ובראמ"ה**[[17]](#footnote-18). וכ"כ **בקה"י** (סי' י"ח) לבאר בדברי בירושלמי דאם נזר בטומאה שאין הנזיר מגלח עליה, ואחר ב' ימים נטמא בטומאה שהנזיר מגלח עליה, הוי בכלל 'ימים הראשונים' אף דהם לא עלו לו[[18]](#footnote-19). **וביאור סברא זו דיש איזה קיום בימי נזירות טומאה יש לבאר ע"פ יסוד הגר"ח הנ"ל (בפתיחה).**

**אמנם** עיקר דברי הכס"מ צ"ע מפיה"מ, וכן כל סברתו היא ממש איפכא מסברת עולא הכא. **וצריך לבאר היטב ב' הסברות לכאן ולכאן.**

**ב. דעת** התוס' במתני' ט"ז: דלר"א היכא דלא היו לו ב' ימים, כמו דאין דין סתירת הימים, ה"ה דאינו מביא ק"ט, וכן הוא פשטות הדברים. **אמנם ברמב"ם** (הנ"ל) פסק את דינא דימים הראשונים רק בסתירה, אבל ק"ט איכא, **ויש להאריך טובא בגדר החילוק.**

**והנה** לשיטת התו' דנטמא ביום ראשון אינו מביא קרבן טומאה מתפרשא מתני' שם שפיר, דאם נזר בבית הקברות אינו מביא ק"ט, יצא ונכנס מביא ק"ט, וע"ז פליג ר"א דלא בו ביום, דאם באמת נכנס ביום ראשון אינו מביא ק"ט, אבל להרמב"ם דאף לר"א נטמא ביום ראשון מביא ק"ט, ולא פליג ר"א אלא אדין סתירה, קשה טובא, דר"א אתא למיפלג על דין דלא הוזכר כלל במשנה, דבמשנה לא מיירי כלל מדין סתירה אלא על ק"ט, וצ"ע. ועי' **בבית הלוי** ח"א סי' נ"א (עומקא 243) דפירש דהרמב"ם ס"ל דכל הפלוגתא של ר"א ורבנן היא רק לגבי קרבן טומאה, אבל סתירה ליכא לכו"ע בימים הראשונים, והרמב"ם פסק כרבנן דליכא סתירה אבל קרבן טומאה איכא, עיי"ש. **ובאמת** בברייתא (י"ט:) אין מוזכר ר"א, וא"ש דגם רבנן מודו דליכא סתירה בימים הראשונים, אך אי פסק כברייתא זו יקשה אמאי לא פסק הרמב"ם נמי להא דבימים האחרונים ליכא סתירה. ועוד צ"ע מדברי הרמב"ם בפיה"מ הנ"ל שכתב הלכה כר"א.

**והנה** בברייתא דף י"ח. אמרינן ת"ש וטמא ראש נזרו וכו', ולשיטת התוס' צ"ע, דלר"א דבעינן 'ימים הראשונים', מ"ט בעי לדרשה זו, אבל לרמב"ם ניחא דבעי קרא בנזיר בקבר למעט **מקרבן טומאה**, ולכאו' צ"ל דכל הדרשה שם אינה לר"א[[19]](#footnote-20).

# נפקין תרין ומתחילין תלתא (י"ט:)

**דף י"ט:** א"ל ר"פ לאביי הלין ימים וכו', א"ל יפלו כתיב. עי' **תוס'** בשמעתין, וכן לעיל ט"ז: בתד"ה ר"א אומר, דמבואר דסגי שהיה טהור יום א' ומקצתו של יום שני, אבל **הרמב"ם** פ"ו ה"ו כתב דבעי ב' שלמים ונטמא ביום השלישי[[20]](#footnote-21). ועי' **ברש"י** שם ד"ה רבי אליעזר, דכתב 'עד שיעבור עליו ב' ימים בטהרה', ואפשר לפרש דהיינו עם יום שנטמא בו, וכשיטת התו', ואפשר לפרש דמלבד יום הטומאה, וכהרמב"ם, ועי' **נוסחת ריב"ן** דגורס ברש"י כרמב"ם, ויסוד פלוגתת הראשונים הוא בביאור ובגירסת מסקנת הגמ' כאן[[21]](#footnote-22).

**והנה** יל"ע הרבה בביאור הצד דנפקין תרין ומתחילין תלתא (וזוהי דעת הרמב"ם וריב"ן להלכה) דלכאו' מ"ט לא נימא בזה מקה"כ, וי"ל כיון דאי"ז סיום מנין לא אמרינן מקה"כ, דבאמצע לא אמרינן מקה"כ, ובדעת התוס' י"ל דלא חשיב 'אמצע' דהטומאה הפסיקה וסיימה את ה'נזירות טהרה'.

**ולאידך** גיסא יל"ע להצד דסגי בנפק חד ומתחילין תרין, איך נפרשו לבר פדא דלית ליה מקה"כ (בנזירות), דמה טעם יש שכשנטמא ביום ב' נחשב דכבר היה לו ב' ימים, וכן צ"ע לבר פדא מאי קמ"ל ר"א דבו ביום אינו סותר, והרי ליכא מקה"כ, ובודאי שאינו סותר כי לא עלה כלל, (ויש ליישב), ואין לומר דלא קאי כבר פדא, דעי' **בשיטמ"ק כאן בשם מה"ר עזריאל** דכתב, "וכל זה בין למ"ד מקה"כ ובין למאן דלית ליה מקה"כ", וצ"ב טובא וכנ"ל. ויש שדנו לומר דלדינא דר"א אי"צ **ימים שעולים,** אלא ב' ימים **שבפועל נהג** נזירות, ויש לזה סמך מהכס"מ ועמק הנציב והקה"י הנ"ל, יעו"ש.

**אם יום שנטמא בו עולה למנין** - מבואר בסוגין דנטמא ביום א' דאינו סותר, אבל יום זה עולה למנין ואי"צ להשלים עליו אלא כ"ט, וכ"כ להדיא **הרמב"ם** פ"ו ה"ו (עומקא 216), ובפשוטו היינו משום דמקה"כ, אבל לבר פדא צ"ע. והנה לעיל אמרינן יום ע' עולה לכאן ולכאן, והקשינו דהרי 'בנזירות מפורשת' כתב המאירי וכך הוכיח הגרי"ז דליכא ביה מקה"כ, וא"כ מ"ט עולה לנזירות דידיה, (אבל הא דעולה לבנו ל"ק, דהוה כמקבל בחצי היום דלכו"ע מקה"כ, עי' תוס' ו.), ונתבאר שם דהוה כיום שנתקצר, וכן צ"ל הכא (ולכאו' מיושב נמי קו' דלעיל).

1. **חי'** הגר"ח (עומקא א' 279 ד"ה ובעיקר), והו"ד גם בחי' ר' לייב ח"ב ס"ג. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ואינו** כזב וזבה ונזיר טהור שכל עוד שלא הביאו קרבנם הם מוגדרים 'מחוסרי כפרה', היינו דאינו טעון ומחוסר תיקון עבור עצמו, אלא כל קרבנו להכשיר דבר אחר, ועי' רש"י להלן מ"ה. ד"ה לעולם, דהוא מוגדר מחוסר כפרה, ושם בתד"ה ואי. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ועי'** קה"י כריתות סי' ג' (צלומים) מש"כ להעיר ע"ד רש"י דהגדירו מחוסר כפרה. [↑](#footnote-ref-4)
4. **והעירו** דצ"ע מכריתות כ"ו. דאיירי שם להדיא לר"א הקפר. [↑](#footnote-ref-5)
5. ?**כבר** בתוס' י"ט. (ד"ה לעולם) ולק' כ"ב. כתבו 'ואשם בעי איתויי' כדברי הרא"ש, אבל בנוסחת הריב"ן (ב') כתב דא"צ להביא אשם, וכמו רש"י כ"ב., ובשיעורים בבריסק הקשו מהגמ' במנחות דף ד. דאיתא מפורש ד'אשם מכשיר', והיינו את התחלת הנזירות טהרה (ולכך כשקרב שלא לשמו, פסול לגמרי, כיון דענינו להכשיר ולא הכשיר). ותירצו דאין זה סתירה **לתוס'**, דעיקר ההבאה של אשם נזיר היא כדי להכשיר, (ויש לו שם של מכשיר אף שאינו מעכב), ולכך אמרינן דכאשר בא להכשיר ולא הכשיר הרי"ז פוסלו, אבל בעצם יש לו 'הבאה' בכל גווני, אף במקום דא"צ 'הכשר' כמו בהיפר לה בעלה, אולם **הרא"ש** דהוסיף וז"ל 'על עון טומאה קא אתו **ולא לצורך** הכשר נזיר טהרה', צ"ע מהגמ' במנחות הנ"ל דאשם נזיר מיקרי בא להכשיר. ע"כ מדברי מו"ר הגרא"י. (ועי' חזו"א נדרים קל"ו לדף פ'. שעמד על הקו' על הרא"ש ממנחות). [↑](#footnote-ref-6)
6. **ואין** ליישב ע"פ השיטמ"ק הנ"ל, דלרב"י דנזירות טהרה חלה מיד ע"כ אין הקרבנות לאכשורי נזירות טהרה, דהרי הסוגיא בדף י"ט. איירי לר' ישמעאל דס"ל דלא חל נזירות טהרה עד הבאת הקרבנות. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ובאמת** הרא"ש כ"ב. כתב דאפשר דלמסקנא אינה מביאה קרבן משום דכתיב והזיר והביא, אימתי והביא כשצריך להזיר. והיינו דהקרבנות אתו להכשיר נזירות טהרה שתהא אח"כ, וזה אין שייך כשהיפר לה בעלה. אמנם פשטות הגמ' לא נקטה הכי, וצ"ע מהסוגיות בכריתות, וכן עדיין צ"ע לתרוץ הראשון ברא"ש שם, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וצ"ע** עדיין מכריתות ח. דלכאו' יחשב מחוסר כפרה מחמת המחייב הזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. **לשון** "נזירות טומאה" מצינו בכמה וכמה מקומות בראשונים, בין גבי קרבן בין גבי תגלחת. [↑](#footnote-ref-10)
10. **יש** להביא ראיה ליסוד הגר"ח מעצם דין תגלחת נזיר טמא, דע"כ היא קיום דין בנזירות עצמה, דהרי על נזיר שנצטרע דנה הגמ' ביבמות דף ה. איך שרי לו לגלח והרי הוא מוזהר ועומד בלאו דתער לא יעבור על ראשו, וא"כ יקשה איך התירה תורה כל תגלחת נזיר טמא, ומה גדר הדין בזה, וע"כ דהוא קיום דין בהנזירות. **ועוד יש להוכיח,** מדתנן במשנה ט"ז: אפי' היה שם שלושים יום, וביאר המאירי ור"פ דר"ל אף דמנה 'שיעור נזירות' והוא תמוה הרי אין הימים עולים, ואין כאן קיום נזירות. ולפי הגר"ח דיש תורת "נזירות טומאה" ומנין ימים דנזירות טומאה יש תחילת הבנה לס"ד זו. **וכן מבואר היטב** לדברי הגר"ח הא דתנן נ"ד. דיש טומאות מן המת (שאינם מת עצמם) דאין הנזיר מגלח, ומ"מ אין הימים עולים, ואינו מבואר כ"כ מ"ט אינם עולים. ונראה דלהגר"ח דיש קיום 'מנין נזירות' טומאה ניחא, דמה"ט אינן עולין לנזירות טהרה, (אמנם היה אפשר דכמו דאין בהם תגלחת וקרבן כמו כן אין כאן תורת 'נזירות טומאה', וצ"ע). [↑](#footnote-ref-11)
11. **והא** דלא קאמר שם דהסיבה של הקרבן הוא עצם הדין, משום דאיירי שם לגבי מה הקרבן מתירו בפועל יעו"ש, אמנם עדיין צ"ע מכריתות ח:, דא"כ יחשב 'מחוסר כפרה' ולק"מ דכל תורת 'מחוסר כפרה' הוא דעדיין נחשב טמא קצת (רמב"ם פ"א ממחוכ"פ ה"א), והנ"מ בכגון זב וזבה יולדת ומצורע דמביאים הקרבן על הטומאה גופה, אבל הכא מביא על "הנזירות", ולא על הטומאה, אמנם א"כ צ"ע כל הסוגיא שם דבעי למנותו לנזיר טמא בכלל מחוכ"פ וע"כ מצב זה שטימא את הנזר הוא מצב טומאה שונה, וצ"ע הרבה בכל זה.

    והנה דעת רש"י נזיר מ"ה. ד"ה ה"ג וכן בסוטה ט"ו, דנזיר טמא הוא מחוסר כיפורים, והתוס' פליגי משום דאין טומאה יוצאה מגופו, אבל ברש"י מבואר דאע"פ דסתם טומאת מת לא טעונה כיפורים כאשר טימא ראש נזרו שפיר היא טעונה כיפורים, אמנם להגר"ח ודאי לק"מ מרש"י דהקרבן עולה גם לכיפורים, אבל יש מחייב משום עצם הדין הנזירות. [↑](#footnote-ref-12)
12. **אמנם** עי"ש בסוגריים, דאדרבה לדבריו יש להעיר, דלאחר הפרה בודאי אין כבר שום חלות נזירות עליה, ואיך תוכל להביא ק"ט אחר הפרה. והיינו דהרי אין לה את 'מנין הנזירות'. ונצטרך להידחק דהיפר לה אחר שמנתה שבעה, וצ"ע, וי"ל הנה בגמ' (נדרים פ"ג.) היה צד דאפי' היפר לה באמצע המנין טעונה קרבנות, ולהלכה אין קרבנות מחצי נזירות, אמנם נראה דהנ"מ 'מנין שלושים' שהוא קיום דין בפ"ע, אבל מנין שבעה אינו אלא משום דהטומאה היא שבעה, וכל ימות הנזיר הם צריכים להיות ימים מנויין שעולים, ולכך כאשר היפר לה בעלה תביא קרבנות וסגי בהאי מנינא שמנתה. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ועי'** דף מ"ה: פלוגתת תנאי אי שערו דנזיר טמא משתלח תחת הדוד כשיער נזיר טהור או לא. וע"ע בדף ס: בדברי רשב"י ותלמידיו, על גדרי תגלחת נזיר טהור ותגלחת נזיר טהור, ויש ללמוד משם גדרי תגלחת. [↑](#footnote-ref-14)
14. **והחזו"א** סי' קמ"ה נדחק דכונת הרמב"ם להקל רק בספק שאז אין תגלחת מעכבת וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. **בנחלת** אליהו (דושניצר), נדרים אות פ"ז. כתב נפק"מ בחקירה זו אם שתה יין ושוב נטמא ונפלו הימים האם ילקה או לא, ונראה דודאי ילקה דקדה"ג אין סיבה שלא תהא ולא גרע מאחרי מלאת (י"ד:). וכן יש להוכיח (הרב אא"ל אלטמן שליט"א) מדיש מלקות על עצם הא שטימא עצמו, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ועי'** בספרי (נשא) על הקרא דזאת תורת הנזיר, זאת לקרבן טהרה, או אף לקרבן טומאה, ת"ל ביום מלאת ימי נזרו, לא אמרתי אלא במי שיש פסק לנזרו. וביאר המלבי"ם דקאתי לאפוקי כל נזיר טהור שנטמא דלא יביא גם קרבן טהרה על אותם הימים שמנה בטהרה, הרי זה מקור להר"ן דבעצם שייך כדבר הזה, ולהר"ן נימא דגם למסקנא הוא הכי, אלא דנזיר טהור תורה אחת אית ביה דחלה גם על הימים הראשונים. [↑](#footnote-ref-17)
17. **דרך** נוספת בזה, עי' בקר"א שכ' דרק בתחילה הצריך ר"א ב' ימים, אבל הכא כיון שהוא כבר באמצע הנזירות לא בעי, וכ"כ המרומי שדה. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ועי'** תוס' י"ח: ד"ה מתחיל, בדברי הקר"א, והרד"ל שם. [↑](#footnote-ref-19)
19. **בכתבי** הגרי"ז י"ט. (עומקא 374) על דברי הגמ' יצא ונכנס וכו', מייסד שם הגרי"ז דגם לרבנן בעי לכה"פ יום א' בטהרה באותו גדר דין דלר"א בעי ב' ימים, כך לרבנן בעינן דיהא 'סתירה' על יום א' יעו"ש, וא"כ צ"ע לכו"ע. **ולכן נראה לומר** דכל הדרשה דר"א היא רק אחרי ברייתא זו דנתחדש דיש גרעון בנזירות כאשר לא נוהג בתחילה מנהג נזירות, ורק אחר דרשה זו חידש ר"א דאם לא היה לו ב' ימים, נחשב כאילו עדיין לא התחיל מנין וקיום נזירות טהרה, אבל לס"ד דהברייתא דאדרבה כאשר מתחיל בטומאה ראוי יותר שיהא לו ק"ט ותגלחת, א"כ ודאי לא היה ר"א דורש את דרשתו, וכן האי דינא דלרבנן בעי יום א' הכל הוא אחר ברייתא זו. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ועי'** היטב בפיה"מ כאן, ובתוי"ט כתב דבפיה"מ מבואר כתוס', וביד חזר בו, (אבל באמת אינו מוכרח, יעוש"ה שהיה לו גרסא אחרת ביד). [↑](#footnote-ref-21)
21. **לישנא** דר"א 'דלא בו ביום' צ"ע לד' הרמב"ם, דמשמע דדוקא ביום ראשון אינו סותר, וכבר בתוס' דייקו זאת. [↑](#footnote-ref-22)