10 מי פירות ו - בהא דבעינן קרא לרבות מיחוי
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / קונטרס בדין מי פירות

מוצש"ק שובה ליל ערב יום הקדוש תשפ"ד

**א**

א] חולין ק"כ א', תנן התם הקפה את הדם ואכלו או שהמחה את החלב וגמעו חייב, בשלמא וכו' אלא המחה את החלב וגמעו אכילה כתיבא בי' והא לאו אכילה היא, אמר ר"ל אמר קרא נפש לרבות את השותה.

והתוס' שם הק' בהא דבעינן קרא לרבות את השותה, ז"ל, וא"ת ולמה לי קרא הא שתי' הויא בכלל אכילה וכו', וי"ל דהתם במילי דשתי' כגון יין ושמן והכא במידי דבר אכילה דממחי להו ושתי להו, עכ"ל.

אך התוס' בנדה ל"ב א' ד"ה שתי' בכלל אכילה כתבו לישב דהא דאיצטריך הכא קרא לרבות את השותה הוא לאשמועינן דחלב מהותך שמי' חלב, וכ"כ הרמב"ן לקמן בע"ב, ז"ל, דהא דמקשינן לעיל אכילה כתיבא בי' לאו משום לישנא דאכילה מקשינן, אלא משום שכשאסרתן התורה כברייתן אסרן ובאכילה ולא אסרתן בשתי' מפני שלא אסרן אם שינה אותם מברייתן בשתי' אלא הן ולא שינוייהן, והיינו דקאמרינן אכילה כתיבא בי' והאי לאו בר אכילה הוא, ול"ג כדכתיב במקצת נסחי והאי לאו אכילה הוא, תדע שהרי בדברים שדרכן בכך אכילה בכלל שתי' ושתי' בכלל אכילה וכו' ולמאי איצטריך ריבויא וכו', ש"מ דמשום שדברים הללו כברייתן אינן אלא באכילה משו"ה קשיא לן בגמ' שתי' מנ"ל, עכ"ל.

ב] ובפשוטו פליגי התוס' בסוגיין והתוס' בנדה והרמב"ן בעיקר הא דבעינן קרא לחייב בהמחה את החלב וגמעו, דהתוס' בסוגיין ס"ל דהיינו דאף דתורת חלב עליו, מ"מ ס"ד דאינו חייב אלא במעשה אכילה ולא במעשה שתי', ואשר זהו שהק' דשתי' בכלל אכילה וע"כ יש לחייב אף במעשה שתי' ול"ב קרא לרבויי, אך התוס' בנדה והרמב"ן ס"ל דהיינו משום דס"ד דכל שהמחה את החלב ואינו בר אכילה אלא בר שתי' אין תורת חלב עליו, וע"כ ל"מ בזה מידי הא דשתי' בכלל אכילה, דאף דכל דתורת חלב עליו יש לחייב גם על מעשה שתי', הרי כל שהמחה את החלב אין תורת חלב עליו.[[1]](#footnote-1)

ג] ומצינו כן עוד בד' התוס', והוא בהא דפריך בסוגיין בהמחה את החמץ דמ"ט הוא חייב כרת הרי אכילה כתיבא בי', וכתבו התוס', ז"ל, אע"ג דהוא אסור בהנאה, הנאת חמץ לי"ב כרת אלא לאו, עכ"ל, - וזה לטעמייהו דהס"ד לפטור במיחוי הוא משום דאין החיוב אלא במעשה אכילה ולא במעשה שתי', וזהו שהק' דבהמחה את החמץ וגמעו, הרי אף דאין לחייב בזה משום אכילה דשתי' בדבר שאין דרכו בכך ל"ה בכלל אכילה, אכתי יש לחייב בזה משום הנאה, אך לדעת התוס' בנדה והרמב"ן דהס"ד לפטור במיחוי הוא משום דנשתנה מברייתו ואין תורת חלב וחמץ עליו, הרי דל"מ בזה הא דחמץ אסור בהנאה, דאף דכל שתורת חמץ עליו הוא אסור בהנאה, מ"מ כל שהמחהו אין תורת חמץ עליו, ועמד בכעי"ז האבי עזרי בפ"י ממאכ"א הכ"ב.

ד] וכ"נ בפירש"י בפסחים ל"ה א' ד"ה המחהו וגמעו, ז"ל, ואשמעינן דגמיעה כאכילה לחייבו, עכ"ל, ומשמע דהס"ד דהמחהו וגמעו פטור הוא משום דאין חיובו אלא במעשה אכילה ולא במעשה שתי', וזהו דקמ"ל דגמיעה כאכילה לחייבו.

וכ"נ גם בד' התוס' לעיל קי"ב ב' ד"ה ורוטבן, ז"ל, אשמעינן דמחוי כממש אם המחה השרץ וגמעו דהוי כאכילה, "דס"ד דבשתי' לא מיחייב כיון דאכילה כתיבא בי'" והכי איתא בהעור והרוטב דמייתי לה אהמחה את החלב וגמעו, עכ"ל, ומשמע להדיא דהס"ד דאינו חייב כשהמחה וגמעו הוא משום דאינו חייב אלא באכילה ולא בשתי'.

והעירוני דיש ללמוד כן גם ממש"כ התוס' שם בסו"ד, ז"ל, ומציר גופי' ל"ה שמעינן דלהוי שתי' כאכילה, דהו"מ לאוקמי כשהקפהו ואכלו, עכ"ל, וכ"כ התוס' בבכורות ו' ב' (סוד"ה רוטב וקיפה), ואי נימא דהס"ד דהמחהו וגמעו פטור הוא משום דאין תורת חלב עליו ומשום דנשתנה מברייתו, הרי הדין נותן דכל שהמחהו פטור אף כשחזר והקפהו, כיון דכבר פקע איסורו כשהמחהו דנשתנה מברייתו, וממש"כ התוס' דאף אלמלי ריבויא דהמחהו הוה מחייבינן כשהקפהו ואכלו, יש ללמוד דהס"ד דהמחהו וגמעו פטור הוא משום דאי"ז מעשה אכילה אלא מעשה שתי', וע"כ ודאי דכל שהקפהו חייב, דכיון דהו"ל מעשה אכילה.

**ב**

ה] אמנם הנה יש להוכיח מד' התוס' בסוגיין דלא כן, דהנה התוס' לקמן בע"ב ד"ה היכא הק' בהא דפריך התם דהיכא דלאו איסור הבא מאליו מנ"ל, דאם פריך על כלאים הרי לא כתיב בהו אכילה, וכתבו לישב, ז"ל, וצ"ל דאכלאים בעי, דאע"ג דלא כתיב בהו אכילה סברא היא דלא אסרה תורה אלא כשהאיסור בעין, ולעיל דפריך אלא חלב אכילה כתיב בי' בלא"ה הו"מ למיפרך אלא כיון דכתב בה בהדיא אכילה פריך מינה, עכ"ל.

והנה הרי למש"כ התוס' דהא דבעינן קרא בכלאים הוא משום דסברא הוא דלא אסרה תורה אלא כשהאיסור בעין, הרי היינו משום דכל שהמחהו ונשתנה מברייתו אין תורת כלאים עליו, וה"נ בחלב שהמחהו אף אלמלי הא דכתיב בי' אכילה, ס"ד דכל שהמחהו אין תורת חלב עליו, - וממש"כ התוס' ע"ז דהא דפריך לגבי חלב דאכילה כתיב בי' בלא"ה הו"מ למיפרך אלא כיון דכתב בה "בהדיא" אכילה פריך מינה, משמע דאי"ז פירכא אחרינא, וגם הא דפריך דאכילה כתיבא בי' היינו דאין לאסור אלא כשהוא בר אכילה ולא כשהוא בר שתי', ואף דגם בלא הא דכתיבא בי' אכילה הו"מ למיפרך דכל שהמחהו ואינו בעין לא אסרה תורה, מ"מ כיון דכתיבא בי' בהדיא אכילה פריך מינה דכל שהמחהו ואינו בר אכילה לא אסרתו תורה.

ו] וביותר יש ללמוד כן ממש"כ התוס' שם עוד, ז"ל, וה"ר שמואל הי' אומר דגבי חלב שהמחהו אי לא הוה כתיב בי' אכילה הוה מחייבין כיון שהוא גוף החלב וכן החמץ אלא שנימוח, אבל משקה היוצא מכלאים אפי' לא כתיב בהו אכילה כמאן דכתיב בהו דמי שאי"ז גוף הפרי, עכ"ל, והנה הרי הא דבעינן קרא לחייב על משקה היוצא מכלאים, הוא משום דאי"ז גוף הפרי וס"ד דאין תורת כלאים עליו, וממש"כ התוס' ד"אפי' לא כתיב בהו אכילה כמאן דכתיב בהו דמי", משמע להדיא דגם הא דבעינן קרא בחלב וכו' משום דכתיב בהו אכילה, היינו דמה"ט ס"ד דכל שהמחהו אין תורת חלב עליו, אלא דבמיחוי שהוא גוף החלב הרי דכל הא דס"ד דאין תורת חלב עליו הוא משום דכתיב בי' אכילה, ובמשקין היוצאין ס"ד דאין תורת כלאים עליהן אף דלא כתיב בהו אכילה.

ויש להוכיח כן, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דיש ללמוד לחייב במשקין היוצאין מחלב וחמץ ונבילה, ואך דליכא למילף מינה לאיסור הבא מאליו, ואי נימא דהא דבעינן קרא בהמחה את החלב וכו' הוא משום דס"ד דאינו חייב אלא במעשה אכילה ולא במעשה שתי', והא דבעינן קרא במשקין היוצאין הוא משום דאי"ז גוף הפרי ואי"ז החפצא דאיסורא, א"כ היאך מצינו למילף לחייב במשקין היוצאין מהא דמרבינן בחלב וכו' את השותה, הרי אף דילפינן מינה דהחיוב הוא גם במעשה שתי', היאך נלמד מינה דאף משקין היוצאין אסורין,[[2]](#footnote-2) - ובע"כ דהא דבעינן קרא בהמחה את החלב וכו' משום דכתיב בהו אכילה, היינו דמה"ט הוי עיקר איסור חלב כשהוא חפצא דאוכל, וכל שנימוח אי"ז החפצא דאיסורא, וכיון דילפינן מקרא לרבות את השותה הרי דמזה נלמד דאף דאי"ז עיקר החפצא דאיסורא, יש עליו להאיסור, וה"נ יש ללמוד מזה לחייב במשקין היוצאין אף דאי"ז גוף הפרי.[[3]](#footnote-3)

**ג**

ז] אמנם צ"ע לפ"ז במשה"ק התוס' דשתי' בכלל אכילה, דהניחא אם הנידון לפטור במיחוי הוא משום דאי"ז מעשה אכילה אלא מעשה שתי', הרי דע"ז מהני הא דשתי' בכלל אכילה דיש לחייב גם במעשה שתי', אך כיון דהנידון לפטור במיחוי הוא משום דנשתנה מברייתו, מה מהני בזה הא דשתי' בכלל אכילה, וכמש"כ כן התוס' בנדה והרמב"ן.

ולמדנו הישוב לזה ממש"כ התוס' לקמן בע"ב ד"ה הביא ענבים בהא דמרבינן בביכורים הביא ענבים ודרכם, וכתבו התוס', ז"ל, אע"ג דשתי' בכלל אכילה בענבים וזיתים, לענין הבאת בכורים לא כתיבא אכילה דתהוי שתי' בכלל [אלא] פרי, עכ"ל, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, ז"ל, שאני הכא דכתיב פרי ולא כתיב שיביא אוכל שנוכל לומר שתי' בכלל, עכ"ל.

ומבו' בד' התוס' דגם לענין ביכורים אם הוה כתיב שיביא אוכל, הוה מרבינן ענבים ודרכן משום דשתי' בכלל אכילה.

והנה הרי חיוב ביכורים לא תלי כלל במעשה אכילה ושתי', והא דבעינן קרא לרבות הביא ענבים ודרכן, הוא משום דס"ד דבכה"ג אי"ז בר ביכורים, ואפ"ה כתבו התוס' דאם הוה כתיב שיביא אוכל הוה מרבינן ענבים ודרכן משום דשתי' בכלל אכילה, - והיינו דכיון דשתי' בכלל אכילה, הרי דכל דכתיב אוכל יש בכללו גם ענבים ודרכן, דכיון דהם בני שתי' ושתי' בכלל אכילה, הו"ל בכלל אוכל.

ולפ"ז הרי דזהו שהק' התוס' בהא דבעינן קרא בחלב לרבות את השותה דתיפו"ל דשתי' בכלל אכילה, דאף דהס"ד דהמחהו וגמעו פטור הוא משום דנשתנה מברייתו ואי"ז החפצא דאיסורא, הרי כ"ז הוא משום דכתיב בי' אכילה וכל שאינו בר אכילה אי"ז החפצא דאיסורא, אך כיון דשתי' בכלל אכילה הרי דגם כשהמחהו ונעשה בר שתי' הו"ל החפצא דאיסורא.

ח] ועד"ז נראה גם במשה"ק התוס' בהא דפרכינן בהמחה את החמץ דאכילה כתיבא בי', דהרי חמץ אסור בהנאה, והיינו דכיון דחמץ אסור בהנאה, הרי דגם כשהמחהו הו"ל החפצא דאיסורא, דכל הא דכשהמחהו אי"ז החפצא דאיסורא הוא משום דכתיב בי' אכילה וכל שאינו נאכל אי"ז החפצא דאיסורא, אך כיון דהוא אסור אף בהנאה, הרי דגם כשאינו בר אכילה הו"ל החפצא דאיסורא.

ושו"ר בתפארת יעקב שם שכתב לפרש קצת בע"א, דכיון דחמץ אסור בהנאה, הרי דהא דכתיב בקרא כי כל אוכל מחמצת ל"ד הוא, וממילא דאף שתי' בכלל, והיינו דממילא אף כשהמחהו ונעשה בר שתי' הו"ל החפצא דאסורא.

ט] ואכתי צ"ע ממש"כ התוס' לעיל קי"ב ב' דאף אם המחהו פטור, מ"מ כל שחזר והקפהו חייב, ואם הס"ד דהמחהו פטור הוא משום דנשתנה מברייתו ואי"ז החפצא דאיסורא, מה מהני הא דחזר והקפהו.

אך ראיתי בשיעורי הגרי"ד בבכורות ו' ב' שכתב לפרש דד' התוס' לעיל מתישבים גם לד' התוס' בנדה, ז"ל, דגם התוס' בנדה אין כונתם דס"ד דפקע החפצא דאיסורא בעצם, אלא ר"ל דאין בו איסור חלב לגבי חיוב אכילה, דכיון דכתיב אכילה בחלב א"כ דוקא חלב הנאכל הוי בהאי חיוב, אבל חלב השתוי' א"א לחייבו אף דהוי חפצא דאיסורא כיון דחיובו רק באופן אכילה, וקמ"ל קרא דשמי' חלב לגבי חיוב ג"כ, וא"כ ציר לעולם הוי שרץ בעצם החפצא, רק דס"ד דלגבי חיוב האדם אינו בכלל שרץ האסור כיון דכתיב לשון אכילה בשרצים וזה הרי שותים, וע"ז כתבו התוס' שפיר דס"ד דרק בהקפה יתחייב, דגם לפני שהקפה הי' שרץ ורק דאינו בכלל שרץ האסור, עכ"ל.

1. בחי' הגר"ח בפ"ג משאה"ט כתב בדעת הרמב"ם דטומאת נבלת עוף טהור אינה טומאת אכילה אלא טומאת מקום ולא תליא כלל במעשה אכילה, והחזו"א בגליונות שם תמה ע"ז ממה שאמרו בסוגיין בדין נבלת עוף טהור דהמחהו דאכילה כתיבא בי' ובעינן לקרא דנפש לרבות את השותה, והרי דטומאתו היא טומאת אכילה ותליא במעשה אכילה, - אך ד' הגר"ח מתישבים היטב למש"כ התוס' בנדה והרמב"ן דהא דבעינן קרא לרבות מיחוי, אי"ז משום דאי"ז מעשה אכילה אלא מעשה שתי', אלא הוא משום דכל שאינו בר אכילה אין תורת חלב עליו, וה"נ הוא בהא דבעינן קרא בנבלת עוף טהור דהמחהו באור טמא, דאף דלא תליא טומאתו במעשה אכילה, מ"מ ס"ד דכל שהמחהו ואינו בר אכילה אין תורת נבלת עוף טהור עליו. [↑](#footnote-ref-1)
2. שו"ר במהרש"א שם שכתב דצ"ל דמריבויא דנפש מרבינן בכולהו אפי' באינו שותה גוף החלב וחמץ כדמרבינן נמי בשרצים לאסור צירן ורוטבן, וע"כ שפיר ילפינן מינה לאסור אף במשקין היוצאין, - אך גם לפי דבריו נראה דכ"ז הוא משום דהס"ד לפטור בהמחהו וגמעו הוא משום דנשתנה הדבר מברייתו ואי"ז החפצא דאיסורא, ומקרא דנפש ילפינן לחייב אף כשנשתנה מברייתו ואף את המשקין היוצאין, דאי נימא דהס"ד לפטור בהמחהו וגמעו הוא משום דאין האיסור אלא במעשה אכילה ולא במעשה שתי', נמצא דמקרא דנפש ילפינן תרי מילי דלא שייכי אהדדי, חדא, לחייב אף במעשה שתי', ועוד לחייב אף במשקין היוצאין, וצ"ל דשקולין הן ויבואו שניהם, וכמש"כ כן התוס' לעיל קי"ב ב' בהא דמרבינן מקרא דהטמאים צירן ורוטבן וקיפה שלהן, ואי"ז במשמעות הדברים, והרי בגמ' לא מייתינן אלא להא דילפינן מקרא דנפש לרבות את השותה, ולא מייתינן כלל להא דילפינן מינה לחייב במשקין היוצאין, ובע"כ דחד דינא הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש להוסיף, דלכאו' אכתי הדברים צ"ב, שהרי הס"ד דמשקין היוצאין מותרין, הוא משום דאי"ז גוף הפרי ואי"ז כלל החפצא דאיסורא, וא"כ היאך יש ללמוד מהא דמחייבינן בהמחה את החלב דה"נ יש לחייב במשקין היוצאין.

   אך נראה לפרש בזה למש"כ התוס' הרא"ש לקמן שם, ז"ל, דחלב וחמץ ונבלה אי לא כתיב בהו אכילה הו"א דחייב על מיחוי דידהו משום דעדיין שמו עליו "ונקרא מיחוי חלב ונבלה" אבל ענבים שעשאן יין "אין שמו עליו" הלכך אע"ג דלא כתיב בכלאים אכילה בעי רבוי, עכ"ל, ומבו' מדבריו דהא דבעינן קרא במשקין היוצאין, אי"ז משום דאי"ז כלל החפצא דאיסורא, דודאי דגם המשקין שבפרי הוו בכלל עיקר החפצא דאיסורא, אלא דס"ד דכל שיצאו לי"ב איסורא משום דאין שמו עליו, ונמצא דהס"ד דמשקין היוצאין מותרין הוא ע"ד הס"ד דהמחהו וגמעו פטור דהוא משום דנשתנה הדבר מברייתו ואי"ז החפצא דאיסורא, אלא דבהמחהו כל הא דס"ד דאי"ז החפצא דאיסורא הוא משום דכתיב בהו אכילה, דמזה נלמד דעיקר החפצא דאיסורא הוא כשהוא בר אכילה וכל שהמחהו אי"ז החפצא דאסורא, ובמשקין היוצאין ס"ד דאי"ז החפצא דאיסורא משום דאין שמו עליו, וכיון דילפינן מקרא דהמחהו וגמעו חייב דמזה נלמד דאף אם נשתנה האיסור מברייתו ואינו בצורת עיקר החפצא דאיסורא אכתי ה"ז אסור, ה"נ יש ללמוד מזה לאסור במשקין היוצאין. [↑](#footnote-ref-3)