ט - בדין משיכת המוכר אם מועלת לקנות ללוקח
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / המוכר את הספינה / שיעורים

**סימן ט**

**בדין משיכת המוכר אם מועלת לקנות ללוקח**

**א**

א] **ב"ב פ"ד ב',** א"ר אסי א"ר יוחנן, מדד והניח ע"ג סימטא קנה, א"ל ר' זירא לר' אסי שמא לא שמע רבי אלא במודד לתוך קופתו וכו'.

**ובשטמ"ק** כתב בשם הראב"ד, דאיירי כשמדד הלוקח והניח ע"ג סימטא, וה"ה קונה בהגבהה במשיכה או בהגבהה,[[1]](#footnote-2) דאם מדד המוכר מי איכא מ"ד דקני, מאי עביד בהו דליקנינהו, עיי"ש.

**אך** דעת ש"ר דאיירי כשמדד המוכר והניח ע"ג סימטא, ובזה הוא שנחלקו ר' אסי ור' זירא, דלר' אסי אף בכה"ג קנה, אך אם מדד הלוקח והניח ע"ג סימטא, לכו"ע קנה במשיכה או בהגבהה.

ב] **ובטעמא** דר' אסי דאף כשמדד המוכר והניח ע"ג סימטא קנה, נחלקו הראשונים, דבפי' רשב"ם כתב דהוא משום דכל שהניחם המוכר בסימטא, הוי כאילו הניחם ברשותו של לוקח, וכ"כ הר"י מיגש והרמ"ה, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר בסוגיין.

**אך** בתוס' הרא"ש ב"מ צ"ט א' כתב, דטעמא דרב אסי הוא משום דחשיב כמו שמשכם הלוקח, וכ"נ בד' התוס' שם, - והיינו דכיון שמשכם המוכר בעד הלוקח, חשיב כמו שמשכם הלוקח, וע"כ הוא קונה אותם במשיכה.

ג] **ובדעת** רשב"ם וש"ר שפירשו דטעמא דר' אסי הוא משום דחשיבא הסימטא כרשותו של לוקח, וה"ה קונה את הפירות בקנין חצר, ולא פירשו דהוא משום דחשיב כמו שלקחם הלוקח, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דס"ל דאף דאם שלח הלוקח אדם אחר למשוך, שפיר מהני זה לקנות, מ"מ כל ששלח את המוכר למשוך, אינו קונה בכך, דהמוכר עצמו אינו זוכה בשלו לאחרים, וכ"ה משמעות ל' התוס' ותוס' הרא"ש בסוגיין.

ד] **אמנם** הנה בתשו' מבי"ט ח"א סימן קמ"ה כתב, ז"ל, אפי' היו בעלי הספינה עצמם הם המושכים הספינה וכו' הי' נראה לי שקונים במשיכה זו, שהרי נעשו שלוחים לזה, הגע עצמך שקנה אדם בית מחבירו ורצה להחזיק בה בתיקון מנעול וכיו"ב ואמר למוכר שהי' אומן שיתקן אותו וכו' כדי שיחזיק בבית ועשה כן, נראה פשוט שהחזיק בבית אפי' ע"י המוכר כיון שנעשה שלוחו לדעתו וכו', וכן אם אמר לו משוך פרה זו שאתה מוכר לי לרשותי או לסימטא מרה"ר כדי שאחזיק בה, נראה דבכל אלו קנה, דנעשה שלוחו להוציא החפץ מרשותו לרשות הקונה, דכיון דקונה ע"י שליח, מה לי הוא מה לי שליח דעלמא כה"ג דאמרן, עכ"ל, והרי דפשיטא לי' דכל שמשך המוכר בשליחות הלוקח ה"ה קונה בכך.

**ונראה** לדעתו, דמה שפירשו הראשונים בסוגיין בטעמא דר' אסי דמדד והניח ע"ג סימטא קנה בע"א, אי"ז משום דס"ל דאף אם משך המוכר בשליחות הלוקח, אין הלוקח קונה בכך, אלא הוא משום דהכא אין משיכת המוכר כלל בשליחות הלוקח, שהרי לא נעשית המדידה כלל לצורך קניית הלוקח, אלא נעשית לצורך שניהם, וכמש"כ בשטמ"ק בסוגיין בשם הראב"ד, אך אה"נ דאם משך המוכר בשליחות הלוקח, קנה הלוקח בכך.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ה] **והנה** בעיקר מש"כ התוס' ותוס' הרא"ש בב"מ דטעמא דר' אסי הוא משום דהמוכר הוי שליח דהלוקח למשוך וחשיב כמו שמשכם הלוקח, יש להעיר, דהנה בנתיה"מ סימן קפ"ח סק"א כתב דאם שלח הקונה שליח למשוך, ומשך השליח לחצר שלו, ה"ז מועיל לקנות למשלח, עיי"ש, - ולפ"ז תיקשי, דמ"ט קאמר ר' אסי דמדד והניח ע"ג "סימטא" קנה, ומשמע דאם מדד המוכר והניח ברשותו לא קנה, וכ"ה מבו' גם לקמן בסוגיין דברשות בעלים לא קנה הלוקח אף לר' אסי, ומ"ש מכל שליח המושך, דאף אם משך לרשותו ה"ז מועיל לקנות.

**ובפשוטו** צ"ל בזה, דכיון דדינא הוא דל"מ קנינים ברשות מוכר, וכמש"כ הראשונים לעיל ע"ו ב' דאף מסירה ל"מ ברשות מוכר, ע"כ כל שמשך המוכר לרשותו, ל"מ מידי, דאף דמשיכת המוכר מועלת ללוקח, מ"מ כיון דהוי החפץ ברשות מוכר, ל"מ בזה קנין משיכה, וע"כ ל"מ אלא כשמשך המוכר לסימטא.

ו] **אמנם** י"ל עוד בזה בפשיטות, דהנה בעיקר הך מילתא דמהני משיכת המוכר לזכות ללוקח, הק' המהרש"ם במשפט שלום סו"ס ר', מהא דתנן בעירובין ע"ט א' דאינו מזכה לא ע"י בנו ובתו הקטנים ולא ע"י עבדו ושפחתו הכנענים מפני שידן כידו, והרי דאין אדם זוכה בשלו לאחרים, וע"כ אף ל"מ לזכות ע"י מי שידם כידו, וכבר הוכיחו משם הראשונים לקמן פ"ה א', דאין אדם זוכה בשלו לאחרים, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בביצה מ' א' ובגיטין ל' א' דל"מ להקנות לאחרים, אלא כשמזכה להם ע"י אחר, וא"כ היאך תועיל משיכת המוכר לקנות ללוקח.

**ובחזו"א** חו"מ ליקוטים סימן י"ז סק"ג כתב לישב, דכל הא דל"מ לזכות בשלו לאחרים, היינו דוקא בהגבהה, דכיון שהמקח ביד המקנה אי"ז קנין למיפוק מרשותו לרשות אחרים, אבל אם מושך לסימטא ומסלק ידיו, שפיר נעשה הלוקח שליח ללוקח למשוך עבורו, עכ"ד.

**ונראה** בביאורו, והדברים מבוארים כן בחי' הגר"ש ב"מ סימן י"ד סק"א, דחלוק הוא בזה דין משיכה ע"י שליח מדין הגבהה ע"י שליח, דבקנין משיכה הא דהוי זה הכנסה "לרשותו", הוא משום דהסימטא היא רשותו, וע"כ אף שמושך אחר בעבורו לסימטא, יש בזה לעיקר החפצא דמשיכה לרשות הלוקח, והא דבעינן בזה לדין שליחות משום דבעינן שהלוקח עצמו ימשוך לרשותו, ולזה מהני מה שמושך אחר בשליחותו, דחשיב כמו שמשך הוא עצמו, - ומשא"כ בקנין הגבהה, דהא דהוי זה הכנסה "לרשותו" הוא משום דכל שהוא מגבי' את החפץ הוי זה ברשותו, הרי דכל שמגבי' אחר בעבורו, ליכא בזה לעיקר החפצא דהגבהה לרשות הלוקח, שהרי הגבהה זו אינה לרשות המשלח אלא לרשות השליח, והא דמהני הגבהת השליח, הוא משום דכיון דהגבהת השליח הוי מעש"ק מעליא לדידי', ובידו לזכות בזה לעצמו, יש בידו אף לזכות בזה למשלח.

**ואשר** ע"כ, אף דמהני משיכת המוכר בשליחות הלוקח, מ"מ ל"מ הגבהת המוכר בשליחות הלוקח, שהרי ודאי דל"מ אדם לזכות בשלו לאחרים ע"י מעש"ק דידי',[[3]](#footnote-4) והא דמהני משיכת המוכר לסימטא בשליחות הלוקח, הוא משום דמדין שליחות חשיב כמו שמשכה הלוקח לסימטא, וזוכה הלוקח ע"י משיכתו, - אך כשמגבי' המוכר בשליחות הלוקח, הרי דאף דחשבינן לה כמו שהגביהה הלוקח עצמו, מ"מ ל"מ זה לקנות, שהרי אין הגבהה זו לרשות הלוקח אלא לרשות המוכר, וכל הא דמהניא הגבהת שאר שליח, הוא משום דהוא זוכה ללוקח ע"י ההגבהה דידי', וכ"ז הוא בשאר שליח, אך המוכר עצמו ל"מ לזכות ללוקח ע"י מעש"ק דידי', וכנ"ל.[[4]](#footnote-5)

ז] **ולפ"ז** ניחא הא דל"מ אלא כשמדד המוכר והניח ע"ג סימטא, אך אם מדד והניח ברשותו ל"מ, דאף דשליח שמשך לרשותו ה"ז מועיל לקנות למשלח, כ"ז הוא בשאר שליח, דמצי לזכות למשלח ע"י המשיכה דידי', וע"כ אף דמשיכת השליח לרשותו, אינה כלל הכנסה לרשות המשלח, מ"מ כיון שהיא הכנסה לרשות השליח, מצי לזכות בזה למשלח, דומיא דהא דמצי לזכות למשלח בהגבהה, אף דאינה הכנסה לרשות המשלח אלא היא הכנסה לרשות השליח, - ומשא"כ במוכר המושך בשליחות הלוקח, דכל הא דמהני הוא משום דחשיב כמו שמשכה הלוקח עצמו, הרי דהיינו דוקא כשמשכה המוכר לסימטא, דחשבינן לה כהכנסה לרשות הלוקח, אך כשמשכה המוכר לרשותו דאי"ז הכנסה לרשות הלוקח, ל"מ לזכות בזה ללוקח.[[5]](#footnote-6)

**ועיקר** הךמילתא דכל הא דמהני משיכת המוכר לקנות ללוקח הוא רק כשמשך המוכר לסימטא, ומשום דחשיב זה כמשיכה לרשות הלוקח, כ"ה מבו' להדיא בד' המבי"ט בתשו' שם, ז"ל, וכן אם אמר לו משוך פרה זו שאתה מוכר לי "לרשותי או לסימטא" וכו' קנה, דנעשה שלוחו להוציא החפץ מרשותו "לרשות הקונה", עכ"ל, ולהדיא דכל הא דמהני משיכת המוכר לקנות ללוקח, הוא רק כשמושך לרשות הקונה או לסימטא, דהוי זה משיכה לרשות הקונה, אך כל שמושך המוכר לרשותו, ל"מ זה מידי.

**ג**

ח] **והנה** בהך מילתא שנתבאר, דבשליח המושך לסימטא, ל"ב שיזכה השליח למשלח עם מעש"ק דידי', אלא כיון דמדין שליחות חשיב כמו שמשכה המשלח, הוי זה מעש"ק דהמשלח, ומצי המשלח לזכות בזה, נראה דיש ללמוד כן גם ממש"כ המבי"ט בתשו' שם, דכל שמושך אחר בשליחותו, אף שלא נתכוין השליח לזכות בכך למשלח, מ"מ מהני זה לקנות, עיי"ש, - וזה ניחא רק אי נימא דמדין שליחות חשיב כמו שמשכה המשלח, והו"ל כמעש"ק דהמשלח, וע"כ אף אם לא נתכוין השליח לזכות בזה למשלח, יש ביד המשלח לזכות עי"ז, אך אי נימא דהא דמהני משיכת השליח לזכות למשלח, היינו דהשליח זוכה למשלח עם המעש"ק דידי', לכאו' בדין דלא יועיל אלא אם נתכוין השליח לזכות בכך למשלח, ועי' בחי' הגר"ש ב"מ סו"ס י"ד שעמד בכעי"ז.[[6]](#footnote-7)

**והנה** בקצוה"ח סימן ער"ה סק"ג נקט דגם בשליח המגבי' בשליחותו, ה"ז מועיל לקנות, אף אם לא נתכוין השליח לקנות בכך, עיי"ש, ולפמש"נ יש ללמוד מדבריו דגם בהגבהה דשליח, ל"ב שיזכה השליח למשלח עם המעש"ק דידי', אלא חשבינן לה כמו שהגבי' המשלח והוי זה מעש"ק דהמשלח, ושמא הוא משום דס"ל דגם קנין הגבהה אינו משום הכנסה לרשותו, אלא הו"ל הוראת בעלות, או דס"ל דכיון דמדין שליחות חשבינן כמו שהגבי' המשלח, אף חשבינן לה כהכנסה לרשות המשלח.

**ולפ"ד** הקצוה"ח נמצא, דדמי קנין הגבהה ע"י שליח לקנין משיכה ע"י שליח, דחשבינן לה כמעש"ק דהמשלח, ולפ"ז הדר תיקשי במש"כ התוס' דטעמא דר' אסי הוא דמשיכת המוכר מועלת לקנות הלוקח, דמ"ש מהא דמבו' בכ"ד דל"מ אדם לזכות לאחרים אלא ע"י אחר.

ט] **ונראה** דיש לישב בזה בתרי אנפי, חדא, דאף דמהני משיכת המוכר לקנות ללוקח מדין שליחות, מ"מ כל שאין המוכר שלוחו של הלוקח, ובאנו לדון שתועיל משיכת והגבהת המוכר ללוקח מדין זכי', ל"מ זה מידי.

**והטעם** בזה, הוא לפמש"נ דהא דמהני משיכת המוכר לקנות ללוקח, הוא משום דחשיב כמו שמשכה הלוקח, - ולפ"ז נראה, דכ"ז הוא בשליחות, דמדין שליחות חשבינן כמו שמשכה הלוקח, אך כל שאין המוכר שלוחו ובאנו לדון מדין זכי', הרי כבר כתב בברכ"ש קידושין סימן י' סק"ב בשם הגר"ח, דאף דמדין זכי' מהני מעשה הזוכה לזכות לחבירו, מ"מ לא חשבינן לה כנעשה ע"י חבירו, עיי"ש,[[7]](#footnote-8) ונמצא דל"מ דין זכי' לחשוב כמו שמשכה הלוקח, וע"כ ל"מ משיכה זו לקנות, דאף דאדם אחר מצי לזכות לחבירו מדין זכי' ע"י משיכה, מ"מ המוכר ל"מ לזכות ללוקח ע"י משיכתו, דאין אדם זוכה בשלו לאחרים.

**ולפ"ז** ניחא הא דמבו' בכ"ד דל"מ אדם לזכות לאחרים אלא ע"י אחר, ולא תיקשי מינה ע"ד התוס' שפירשו בדעת ר' אסי דמהני משיכת המוכר לקנות ללוקח, דכל הא דמהני הוא רק כשהמוכר הוי שלוחו של לוקח, אך בהני דוכתי שמצינו דל"מ אדם לזכות לאחרים בהגבהתו, הרי איירי בגוונא דלא עשאוהו שליח, אלא הוא בא לזכות להם מדין זכי', ובזה ל"מ אלא במזכה ע"י אחר.

י] **וי"ל** עוד בזה, דאף אי נימא דגם מדין זכי' מצינו לחשוב למשיכת המקנה דהוא כמו שמשכה הקונה,[[8]](#footnote-9) מ"מ ל"מ זה לקנות לקונה, וזה למש"כ באמרי בינה דיני קנינים סימן ח', דכל הא דמהני משיכת המוכר לקנות ללוקח, הוא רק בצירוף כוונת הלוקח, דאם לא נתכוין הלוקח המשלח לקנות, ל"מ כוונת המוכר, דאין אדם זוכה בשלו לאחרים, - ולפ"ז נמצא דכל הא דמהני משיכת המקנה לקנות לקונה, הוא כששלח את המקנה למשוך, ודעתו של הקונה לקנות ע"י משיכה זו, אך בהני דוכתי שלא עשאוהו שליח, ל"מ משיכת והגבהת המקנה לקנות לקונה.

**ובטעמא** דמילתא נראה, דאף דבמזכה ע"י אחר, ה"ז מועיל לזכות לחבירו אף שאין דעת חבירו לקנות עי"ז, כ"ז הוא במזכה ע"י אחר, דמצי הזוכה לעשות את חלות הזכי' לחבירו ע"י מעש"ק דילי', אך במשיכת והגבהת המקנה עצמו, ל"מ לעשות את חלות הזכי' לקונה, דאין אדם זוכה בשלו לאחרים ע"י מעש"ק דילי', - וכל הא דמהני משיכת המקנה לקנות לקונה, הוא רק כשעשאו הקונה שליח למשוך, דכיון דמדין שליחות חשיב כמו שמשכה הקונה, מצי הקונה לזכות לעצמו במשיכה זו, אך כל שאין דעת הקונה לזכות בזה כלל, ול"מ להועיל משום המעש"ק דהקונה, אלא באנו לדון שיזכה לו המקנה במשיכה זו, הרי דאין בידו לזכות בשלו לאחרים.[[9]](#footnote-10)

1. והעירוני דתיקשי לפ"ז, דא"כ מ"ט קאמר ר' אסי דמדד והניח ע"ג "סימטא" קנה, הרי גם אם מדד והניח ברה"ר קנה משום הגבהה, וביותר קשיא בהא דפריך לקמן לר' אסי מדתנן דמדד ולא משך לא קנה ומשני דאיירי ברה"ר, ותיקשי דאף ברה"ר מ"ט לא קנה בהגבהה, והי' מקום לומר דאיירי בגונא דליכא הגבהה אלא משיכה, אך אי"ז במשמעות ד' הראב"ד שפירש דטעמא דר' אסי הוא משום דא"א בלא משיכה או אפי' הגבהה, ור' אסי גופי' קאמר דהניח ע"ג "סימטא" קנה, - ושמא י"ל, דאף דהגבהה קונה אף ברה"ר וברשות מוכר, מ"מ כל שהגבי' לצורך שניהם, אין ההגבהה קונה אלא בסימטא, וצ"ע, שוב העירוני די"ל דהראב"ד לטעמי' לקמן פ"ו א' דדברים שדרכן במשיכה אין נקנין בהגבהה, וליכא דבר שנקנה גם בהגבהה וגם במשיכה, ולפ"ז הרי דבמשנתינו דאיירי בדבר הנקנה במשיכה, ע"כ אי"ז נקנה בהגבהה.

   עוד צ"ע מהא דמייתי מההיא דר' ינאי דחצר השותפין קונין זמ"ז, ואם טעמא דר' אסי הוא משום משיכה או הגבהה, ופלוגתא דר' אסי ור' זירא היא אם מהני משיכה והגבהה הנעשין לצורך שניהם לקנות, וכמש"כ הראב"ד, מה ענין זה לדינא דר' ינאי דחצר השותפין קונין זמ"ז, וצע"ג בכ"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך לכאו' למש"כ התוס' הרא"ש בב"מ דטעמא דר' אסי הוא משום דמשיכת המוכר מועלת לקנות ללוקח, הרי דמהא דקי"ל דלא כר' אסי, יש ללמוד דמשיכת המוכר לסימטא אינה מועלת לקנות ללוקח, ודלא כמש"כ המבי"ט, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וי"ל בזה תרי טעמי, חדא, דאין אדם זוכה בשלו לאחרים, ועוד, דכל הא דשאר שליח מצי לזכות למשלח עם מעש"ק דידי', הוא משום דמעש"ק זה הוי סיבה לזכות לשליח, וע"כ יש בידו לזכות בזה למשלח, אך במוכר העושה מעש"ק, הרי אין מעש"ק זה סיבה כלל להוציא את החפץ מרשותו, וע"כ ל"מ לזכות בזה לאחר. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם בל' החזו"א שם משמע קצת לפרש בזה בע"א, דכל הא דל"מ הגבהת המוכר לקנות ללוקח, הוא משום דהמקח הוי בידו, ומשא"כ במשיכה בסימטא דהוא מסלק ידו, וכ"כ הערך ש"י בהערותיו להסכמת המהרש"ם לספרו אות ו', והיינו דהגריעותא היא בההוצאה מרשות מוכר, דהגבהת המוכר לא מצינו לחשבה כהוצאה מרשות מוכר, שהרי עדיין הוא ביד המוכר, ומשא"כ במשיכת המוכר מצינו לחשבה כהוצאה מרשות מוכר, וכן משמע קצת בל' הריטב"א לקמן פ"ה א' דהא דל"מ המוכר לזכות ללוקח ע"י ידו, הוא משום דלא יצא הדבר מרשות המוכר, עיי"ש.

   וי"ל עוד, וזה ע"ד מש"נ לעיל סק"ה, דאין הגריעותא בעיקר הקנין, אלא היינו משום דכל דהחפץ ביד המוכר, הו"ל ככל קנינים דל"מ ברשות מוכר, וכמש"כ הראשונים לעיל ע"ו ב' דאף מסירה ל"מ ברשות מוכר, ואף דהגבהה מהניא אף ברשות מוכר, היינו רק משום דבהגבהה הביאה לרשותו אף ברשות מוכר, וכמש"כ רשב"ם לקמן פ"ו א'. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיקר דברינו מבוארים בד' החזו"א בליקוטים שם סקי"ב, עיי"ש שהביא מש"כ הנתיה"מ בסימן קפ"ח סק"א דמשיכה ע"י נכרי מועלת לקנות, דהו"ל כקורא לה והיא באה, ומ"מ כל שמושך לסימטא ל"מ, משום דחשיב כרשות הנכרי, וכתב החזו"א ע"ז, דלא נראה כן אלא כיון דמוליך את הבהמה לפקודתו של הלוקח שפיר חשיבא סימטא רשותו של לוקח לקנות, והוכיח כן מד' התוס' שכתבו דמהני משיכת מוכר לסימטא לקנות ללוקח, ול"ד להגבהת המוכר דאינה מועלת לקנות ללוקח, - והיינו דכיון דאין הגבהת המוכר מועלת לקנות ללוקח, ה"נ בדין דמשיכת המוכר לרשותו אינה מועלת לקנות ללוקח, ובע"כ דהא דמהני משיכת המוכר לסימטא לקנות ללוקח, הוא משום דחשבינן לה כמשיכה לרשות הלוקח. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובזה מתפרש גם מש"כ המבי"ט שם, דמשיכת האנשים המשמשים את הספינה מועלת לקנות, אע"ג דאין שליחות לנכרי, כיון שמצותם ורצונם עושים הוו שלוחיהם, ובמער"ק פ"ג ממכירה ה"ג תמה טובא ע"ז, דהיכן מצינו ע"י נכרים דאימעיטו ממה אתם בני ברית וכו', דע"י שעושין רצון ישראל ובמצותן יקראו שלוחים לענין דינא, - אך לפמש"נ בדעת המבי"ט דכשמושך השליח לסימטא, ל"ב שיזכה השליח בכך למשלח, אלא מדין שליחות חשיב כמו שמשכה המשלח, וה"ה זוכה במשיכתו, שפיר י"ל דמהני בזה שליחות לנכרי, דכיון שהוא עושה ע"פ צווי המשלח, חשיב כמו שעשה המשלח, וזה כדעת התוס' בשבועות ג' א' דבשליחות דמעשה יש שליחות לנכרי. [↑](#footnote-ref-7)
7. והטעם בזה הוא, דלא מיבעיא לדעת הסוברים דזכי' לאו מטעם שליחות, דודאי מסתברא מילתא דלא נתחדש בדין זכי' אלא דביד אדם לזכות לחבירו, אך ל"מ דין זכי' לחשוב כמו שנעשה הדבר ע"י חבירו, אלא אף לדעת הסוברים דזכי' מטעם שליחות, מ"מ אי נימא דאי"ז משום דאנן סהדי דמשוי לי' שליח, אלא הוי זה דין שליחות מגזה"כ, מסתברא מילתא דלא נתחדשה דין שליחות זו, אלא לענין לזכות בעד חבירו, אך לענין לחשוב שנעשה המעשה ע"י חבירו, לא נתחדשה דין שליחות דזכי'. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכאשר כן נראה בפשוטו בד' התוס' הרא"ש בר"פ האיש מקדש דמהני דין זכי' גם לענין שחיטת קדשים, וכן דן בזה בחי' הריטב"א שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך באמת לכאו' לדעת רוב קמאי דאף היכא דהלוקח סבור שהוא שלו ואינו מתכוין לקנות, מ"מ היכא דדעת אחרת מקנה ה"ה קונה, י"ל דה"נ הכא דכוותה, אף אם לא נתכוין הקונה כלל לקנות, מ"מ כל שנתכוין המקנה להקנות לו בכך, שפיר מצי מהני מכח המעש"ק דהקונה. [↑](#footnote-ref-10)