1 בהא דבעינן מותרין אתם לעשות
קטגוריות: ש_ס / לח הוריות / הוריות עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ד' ערב סוכות תשע"ד

**א**

א] הוריות ד"ב. אמר שמואל לעולם אין בי"ד חייבין עד שיאמרו להם מותרין אתם, רב דימי מנהרדעא אמר עד שיאמרו להם מותרין אתם לעשות, מ"ט לפי שלא נגמרה הוראה.

ובביאור הך דינא דאין בי"ד חייבין עד שיאמרו מותרין אתם לעשות נראה שנחלקו הראשונים ז"ל, דהנה התוס' כתבו, ז"ל, הכא מסקינן לענין קרבן עד שיאמרו מותרין לעשות, וה"ה בעלמא גבי הוראה דאין לתלמיד לסמוך על דברי רבו עד דא"ל הכי, עכ"ל, ומבו' בדבריהם, דהא דאין בי"ד חייבין עד שיאמרו מותרין אתם לעשות, הוא משום דכ"ז שלא אמרו מותרין אתם לעשות לא הויא הוראה מעליא, ואין להם לסמוך על הוראה זו, וע"כ הוא דאין בי"ד חייבין כשעשו ע"פ הוראה זו.

ולפ"ז הרי דעיקר פלוגתא דשמואל ורב דימי הויא בהל' הוראה, דשמואל ס"ל דכל שאמרו מותרין אתם הויא הוראה מעליא, ורשאים לסמוך ע"ז, וע"כ כל שעשו ע"פ הוראה זו ה"ה חייבין, ורב דימי ס"ל דכל שלא אמרו מותרין אתם לעשות ל"ה הוראה מעליא ואין רשאים לסמוך על הוראה זו, וע"כ אין בי"ד חייבין כשעשו ע"פ הוראה זו.

וכ"ה מבו' גם בד' תוס' הרא"ש, ז"ל, ונראה לי לפרש כההיא דתניא בב"ב וכו' ת"ר אין למדין הלכה לא מפי תלמוד ולא מפי מעשה עד שיאמרו לו הלכה למעשה וכו', ותו אמרינן התם וכו' א"ל עד דאמרי לכו הלכה למעשה, כלומר אפי' אם ישאלו לו אם הלכה כך ויאמר הלכה כן לא יסמכו ע"ז לעשות מעשה עד שישאלו ממנו פעם שנית בשעת מעשה, לפי שכשהאיסור מזומן ליעשות מיד אז מדקדק המורה בדבריו שלא תארע תקלה על ידו, וה"פ הכא אם שאלו להם ואמרו להם מותרין אתם אף שלא בשעת מעשה קאמר שמואל דהוי הוראה, ורב דימי קאמר דדוקא בשעת מעשה הויא הוראה, ונדחו דברי שמואל, ודברי רב דימי כההיא דפ' יש נוחלין, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דעיקר דינא דרב דימי הוא דין בהל' הוראה, דכל שלא אמרו מותרין אתם לעשות ל"ה הוראה, ואין רשאים לסמוך ע"ז, וכדינא דפ' יש נוחלין, ושמואל דפליג עלי', הוא משום דס"ל דגם כשלא אמרו מותרין אתם לעשות הויא הוראה מעליא ורשאים לסמוך ע"ז, ולית לי' לדינא דפ' יש נוחלין.

ב] ובפי' הר"י מלוניל כתב, ז"ל, שאין שם הרואה נגמרה וכו' אא"כ בא מעשה לידם או ליד היחיד והלך ושאל לבי"ד והורו לו בי"ד לעבור עלי' כלומר מותר אתה או מותרין אתם לעשות, אבל היכא דדרשו בי"ד ברבים דד"ז מותר הוא ומתוך אותה דרשה הלכו הרבים או היחיד ועשו, אינם נקראין תולין בבי"ד וכו', לפי שהי' להם לשוב לשאול מבי"ד כשנזדמן להם מעשה לידם, דלאו כל שעתא ושעתא לבו של אדם פנוי להכיר האמת, עכ"ל.

ומבו' גם בד' הר"י מלוניל דהא דאין בי"ד חייבין בכה"ג, הוא משום שלא הי' להם לסמוך על הוראה זו, - אך בדבריו נראה דלאו היינו דאי"ז הוראה כלל ואין רשאים לסמוך עלי', אלא אף דהויא הוראה מעליא ורשאים לסמוך עלי', מ"מ כיון שהי' בידם לשוב ולשאלם בשעת מעשה, וכך הי' ראוי לעשות, משום דלאו כל שעתא ושעתא לבו של אדם פנוי להכיר האמת, לא חשיבי כתולים בבי"ד.

ג] אמנם בד' הרמ"ה מבו' דמפרש לה בע"א, דהנה התוס' הרא"ש הביא בשם הרמ"ה שהק' דמה חלוק יש בין מותרין אתם ובין מותרים אתם לעשות, כיון ששאלו להם מה אנו לאכול ואמרו להם מותרים אתם היינו מותרים אתם לעשות, וכתב לפרש, דמותרין אתם דקאמר שמואל לא מיירי ששאלו אם מותרין לאכול, דאם אמרו להם מותרים אתם היינו מותרין אתם לעשות, דבשאלת השואל תלוי' ההוראה ולא בתשובת המורה, דכיון ששאלוהו אם מותרין לאכול יודע המורה כשיאמר להם מותרין אתם שיאכלו על פיו ויש לו לדקדק קודם שיורה, וכשאמר להם מותרין אתם הוי כאילו אמר להם מותרין אתם לאכול, אלא מיירי ששאלו להם מה אנו להורות היתר בחלב שעל הקיבה ואמרו להם מותרין אתם, דאע"ג דלא הורו אותם לעשות אלא להורות לאחרים הוראה הוי, עכ"ד, והרא"ש הק' ע"ז, ז"ל, ולא נהירא לי דכיון שידע המורה ששאלו כדי להורות היתר לכל שואל יותר הו"ל לדקדק בדבריו וכשהורה להם היתר כ"ש דהוי הוראה, עכ"ל.

ונראה מד' הרמ"ה דס"ל, דהא דאין בי"ד חייבין כשלא אמרו מותרין אתם לעשות, לאו היינו משום דל"ה הוראה מעליא ואין רשאין לסמוך על הוראה זו, שהרי ודאי דכל ששאלו להם מה אנו להורות היתר בחלב שעל הקיבה ואמרו להם מותרין אתם, רשאין הן לסמוך על הוראה זו, שהרי יודע המורה ששאלו כדי להורות היתר לכל שואל, אלא היינו דאין בי"ד חייבין אלא בשעשו הקהל "על פיהן", וע"כ אף דגם כשאמרו להן מותרין אתם הוי זה הוראה מעליא, מ"מ כיון שלא הורו להם לעשות, לא חשיב דעשו הקהל על פיהן, אלא חשיב דעשו מדעת עצמן, אחר שידעו מכח הוראת הבי"ד שהוא מותר, ובכה"ג אין בי"ד חייבין, ואשר ע"כ אף כשאמרו להם בי"ד מותרין אתם כששאלום מה אנו להורות היתר בכך, הגם דהוי זה הוראה מעליא, מ"מ כיון שלא הורו להם בי"ד לעשות, לא חשיב דעשו הקהל ע"פ הבי"ד, וע"כ אין בי"ד חייבין.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ד] והנה עוד נחלקו הראשונים בהא דמייתי סייעתא לרב דימי מהא דתנן הורו לה בי"ד לינשא והלכה וקלקלה חייבת שלא התירוה אלא לינשא, דבפירש"י כתב דמדקתני הורו לה בי"ד לינשא ולא קתני התירוה בי"ד, ש"מ לא נגמרה הוראתם עד שיאמרו מותרין אתם לעשות, אך בתוס' הרא"ש כתב בשם הרמ"ה, ז"ל, דהכי דייק, דחזינן הכא דכשהתירוה לינשא הוציאוה מכלל אשת איש לכל דבר ועשו אותה פנוי' ואפ"ה כשקלקלה לא מיקריא תולה בב"ד, אלמא לא מיקרי תולה בב"ד אלא באותו מעשה עצמו שהורו בו היתר, ואע"פ שהמעשה האחר יוצא מכללו, דהוראה זו אינה הוראה אלא להיותו מותר באותו מעשה עצמו, ומזה יש ללמוד דלא מיקריא הוראה עד שיפרשו היתר העשי', עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דאין בי"ד חייבין עד שיאמרו מותרין אתם לעשות, הוא משום דאם לא אמרו מותרין אתם לעשות ל"ה הוראה מעליא ואין רשאים לסמוך ע"ז, הרי לכאו' ל"ש הך דינא כלל התם, שהרי כיון שהתירוה בי"ד לינשא והוי זה הוראה מעליא דמת בעלה, שפיר יש לה לסמוך על הוראה זו אף על מעשה אחר היוצא מכללו, דכיון שמת בעלה, לי"ב איסור אשת איש אף בזנות.

ונראה פשוט דהרמ"ה אזיל לטעמי', דס"ל דהא דאין בי"ד חייבין עד שיאמרו מותרין אתם לעשות, הוא דין בפנ"ע דאין בי"ד חייבין אלא בשעשו הקהל "על פיהם", וכל שלא אמרו מותרין אתם לעשות, לא חשיב דעשו על פיהם, וע"כ אינם חייבין, וה"נ הוא בפטורא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד, דלא מיפטר אלא בשעשה "על פי" בי"ד, וכל שלא אמרו בי"ד מותרין אתם לעשות, לא חשיב דעשה על פי בי"ד, אלא עשה מדעת עצמו, ע"פ הדינים הידועים לו מבי"ד, וע"כ אף שהתירוה בי"ד לינשא, והוי זה הוראה מעליא שאינה אשת איש, מ"מ כל שקלקלה לא חשיבא כעושה ע"פ בי"ד, כיון שלא הורו בי"ד היתר על מעשה זה עצמו, וע"כ ה"ה חייבת בקרבן.

**ג**

ה] והנה אמנם עיקר דברינו בדעת הרמ"ה, אינם מתישבים היטב בל' הרמ"ה שהביא הרא"ש, שכתב דהוראה זו "אינה הוראה" אלא להיותו מותר באותו מעשה עצמו ומזה יש ללמוד "דלא מיקריא הוראה" עד שיפרשו היתר העשי', עכ"ל, ונ' מדבריו דהא דבכה"ג לא חשיב כתולה בבי"ד, הוא משום דאי"ז הוראה, וכ"נ גם בל' הרמ"ה בדינא דשמואל, ז"ל, דאע"ג דלא הורו אותם לעשות אלא להורות לאחרים "הוראה הוי", - ובאמת דכ"ה מבו' גם בל' הגמ', דמפרשינן טעמא דרב דימי לפי שלא נגמרה הוראה, והרי דטעם הא דלא חשיב תולה בבי"ד בכה"ג, הוא משום דל"ה הוראה מעליא, וזה דלא כמש"נ בדעת הרמ"ה.

ו] ונראה לדון לפרש בזה, ע"ד ד' הריטב"א בע"ז ד"ז., ז"ל, ודאמר נמי דאחרים הבאין לעשות בהוראתן הולכין אחר המחמיר בדאורייתא, דוקא בענין אחר כיוצא בזה שנחלקו אלו, אבל באותה חתיכה עצמה שנחלקו בה כיון דשקולין הם וכי הדדי איפליגו בה אין הוראת איסור חל באותה חתיכה וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דבאותה חתיכה שהורה בה חלה הוראת החכם המתיר, וע"כ אף דחכם אחר אוסר, רשאין לסמוך על הוראת החכם המתיר, ומשא"כ בחתיכה אחרת שלא הורה עלי' ולא חלה בה הוראתו, אין אחר רשאי לנהוג בה היתר, דכיון דליכא ע"ז "הוראה", יש לנו לדון על עיקר הכרעת ההלכה אם כל כה"ג הוא אסור או מותר, ובזה אמרינן דלגבי הכרעת ההלכה בשל תורה הלך אחר המחמיר.

ולפ"ז נראה, דעד"ז הוא גם לדעת הרמ"ה, דאף דגם כשלא אמרו בי"ד מותרין אתם לעשות, רשאים לסמוך על הוראה זו, מ"מ לא חלה הוראתם על המעשה, כיון שלא הורו לעשות, וע"כ לא חשיב כתולה בבי"ד, דכיון דלא חלה הוראתם ע"ז, הרי דזה שהוא עושה כן, הוא מכח שהוכרע הההלכה ע"פ בי"ד דה"ז מותר, אך אינו עושה ע"פ ההוראה, ומשא"כ כשהורו לעשות, וחלה הוראתם על מעשה זה, חשיב כתולה בבי"ד, - וניחא לפ"ז לישנא דגמ' דלא נגמרה הוראה, ולישנא דהרמ"ה דלא מיקריא הוראה, והיינו דהגם דרשאים לסמוך ע"ז, מ"מ לא נגמרה הוראה על מעשה זה, ולא חלה ההוראה ע"ז.

והנה אמנם אי"ז ממש כד' הריטב"א, דבד' הריטב"א מבו' דלא חלה ההוראה רק על אותה חתיכה עצמה שהורה עלי', וכל שהורה שחלב זה מותר, לא חלה ההוראה רק על החתיכות שהורה עליהן, אך על שאר חתיכות חלב שבאו אח"כ, לא חלה ההוראה, ואילו למש"נ בד' הרמ"ה אי"ז כן, שהרי ודאי דכל שהורו בי"ד מותרין אתם לאכול חלב הקיבה, ואכלו הקהל על פיהם חלב הקיבה, הרי דאף אותם שאכלו חלב הקיבה שבא אח"כ, חשיבי כתולין בבי"ד, דכיון שהורו בי"ד להתיר לאכול חלב הקיבה, חיילא הוראתם גם על חלב הקיבה שבא אח"כ, וצ"ע עוד בזה.

**ד**

ז] שם, אמר אביי אף אנן נמי תנינא חזר לעירו שנה ולימד כדרך שלימד פטור הורה לעשות חייב, וכתב בבאר שבע, ז"ל, תימא רבתה מאי ראי' מייתי מהכא, הלא אדרבה מטונך מדיליף לי' שם במשנה זו מקרא והאיש אשר יעשה בזדון אינו חייב עד שיורה לעשות, א"כ משמע שאין הטעם מה שאינו חייב עד שיורה לעשות לפי שלא נגמרה הוראה עד שיאמר לעשות, אלא משום דעל מעשה הוא חייב ואינו חייב על הוראה, כיון דכתיב אשר יעשה ולא כתיב אשר יורה או יאמר וכיוצא בזה, אלמא דלא קפיד קרא על הוראה אלא על מעשה, ותדע שהרי אף אם הוא בעצמו יעשה כהוראתו חייב אע"ג שלא הורה כלום לאחרים ולא עשו אחרים כהוראתו וכו', אבל אי הוה קפיד קרא על הוראה אה"נ שהי' חייב אע"ג שלא הורה לעשות, לפי שנגמרה הוראה אם אמר מותרים אתם, וראי' מבוררת שאין להשיב עלי', מהא דתניא בספרי וכו' אשר יעשה על מעשה הוא חייב ואינו חייב על הוראה ע"כ, מדקאמר ואינו חייב על הוראה, ש"מ בהדיא דהוראה בלא מעשה מקרי הוראה, והיינו כמ"ד שנגמרה הוראה אם אמר מותרים אתם אע"ג דלא אמר לעשות וכו', עכ"ל.

ח] והנה במשה"ק הבאר שבע מהא דתניא דעל מעשה הוא חייב ואינו חייב על הוראה, וש"מ דהוראה בלא מעשה מיקרי הוראה, והיינו כמ"ד שנגמרה הוראה אע"ג דלא אמר לעשות, צ"ב, דלפו"ר ב' ענינים הם דהגם דלא נגמרה הוראה אלא בשאמרו מותרין אתם לעשות, מ"מ בלא קרא דאשר יעשה, הי' חייב כשהורה מותרין אתם לעשות אף אם לא עשו ע"פ הוראתו, וזהו דילפינן מקרא דעל מעשה הוא חייב ואינו חייב על הוראה, דאינו חייב אלא כשעשו ע"פ הוראתו.

ולפ"ז י"ל דזהו דמדייקינן מהא דתני דהורה לעשות חייב, דהגם דדינא הוא דעל מעשה הוא חייב ואינו חייב על הוראה, מ"מ אי נימא דמותרין אתם חשיבא הוראה, הי' בדין דכל שאמר מותרין אתם ועשו ע"פ הוראתו, יהא חייב, ומהא דתני הורה "לעשות" חייב, מ' דכל שלא הורה לעשות אינו חייב, אף אם עשו ע"פ הוראתו.

אך י"ל דמכוון קו' הבאר שבע הוא, שהרי במתניתין לא נתפרש להך דינא דאינו חייב כל שלא עשו ע"פ הוראתו, ובע"כ דזה נכלל בהא דתנן דהורה לעשות חייב, וא"כ שפיר הק' הבאר שבע דלא שמעינן מינה דמותרין אתם ל"ה הוראה, שהרי הא דתני דהורה לעשות חייב, לאו היינו דבעינן שיורה לעשות, אלא היינו דבעינן שיעשו ע"פ הוראתו, - וכ"נ ממש"כ הבאר שבע בסו"ד לישב, דזהו מכוון קושיתו, עיי"ש.

ט] והנה אמנם בד' הרמב"ם בפ"ג מממרים ה"ה מבו' דל"ב שיעשו ע"פ הוראתו, אלא סגי במה שהורה לעשות, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז הרי דהא דתנן דהורה לעשות חייב, אין המכוון דהורה ועשו על פיו, אלא המכוון הוא שהורה להם מותרין אתם לעשות, וכל שהורה להם כן ה"ה חייב אף אם לא עשו ע"פ הוראתו, ולפ"ז ניחא הא דמייתינן מינה דלא נגמרה הוראה עד שיאמרו מותרין אתם לעשות, דאל"כ מ"ט בעינן שיורה לעשות, ולא סגי במה שהורה ואמר מותרין אתם.

ואמנם דלפ"ז הדרא עיקר קו' הבאר שבע לדוכתא, דאדרבה מהא דהתם בעינן קרא למילף דעל מעשה הוא חייב ואינו חייב על הוראה, מבו' דבעלמא הויא הוראה אף בשלא הורה לעשות, שהרי לדעת הרמב"ם הא דילפינן דאינו חייב על הוראה, היינו דאינו חייב על הוראה סתם, אלא על הוראה לעשות, והרי דבלא קרא הי' חייב אף על הוראה סתם, והרי דאף שלא הורה לעשות הויא הוראה.

וצ"ל לדעת הרמב"ם, דהא דבלא קרא הי' חייב אף בשלא הורה לעשות, לאו היינו משום דאף הוראה שלא לעשות יש עלי' תורת הוראה, אלא היינו משום דלחיובא דזקן ממרא ל"ה בעינן הוראה גמורה, אלא כל שהוא מחזיק בדעתו ושנה ולימד כן ה"ה חייב, והרי כל ששנה ולימד לכו"ע ל"ה הוראה, ואפ"ה מבו' בלישנא דמתניתין דאלמלי הך דינא דבעינן הוראה לעשות הי' חייב, - וזהו דילפינן מקרא דעל מעשה הוא חייב, ולדעת הרמב"ם היינו דאינו חייב על לימוד גרידא, אלא על הוראה שרשאים לעשות על פי', וע"כ שפיר מייתינן מינה דבמותרים אתם לא נגמרה הוראה, דאם נגמרה ההוראה במותרין אתם, הי' חייב הזקן ממרא כשאמר מותרין אתם, ול"ה ממעטינן מקרא דיעשה, אלא כששנה ולימד כן, ולא אמר מותרין אתם, - אך אכתי צ"ע מל' הספרי דעל מעשה הוא חייב ואינו חייב על "הוראה", אשר מזה מ' דגם כשלא הוראה לעשות יש ע"ז תורת הוראה, וצ"ע בזה.

1. ונראה לפ"ז, דגם לגבי זקן ממרא הוא כן, שהרי לדעת רוב קמאי אין זקן ממרא חייב בהוראה גרידא, אלא בשעשו ע"פ הוראתו, וע"כ אינו חייב רק כשהורה לעשות, דכה"ג חשיב דעשו ע"פ הוראתו, אך כשלא הורה לעשות, ולא חשיב דעשו ע"פ הוראתו, אינו חייב. [↑](#footnote-ref-2)