סימן ע_ה - ג- איני יודע אם פרעתיך
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

אור ליום ג' ד' אייר תשס"ט

א] ב"ק דקי"ח., האומר לחבירו גזלתיך הלויתני הפקדת אצלי ואיני יודע אם החזרתי לך אם לא החזרתי לך חייב לשלם וכו', ובגמ' שם אמרו אסיפא דמתניתין, ה"ד אילימא דלא קא תבע ליה, רישא נמי דלא קא תבע לי' אמאי חייב וכו', לא לעולם דלא קא תבע ליה ורישא בבא לצי"ש.

ומבו' בזה, דכל הא דבאיני יודע אם פרעתיך חייב, הוא רק כשהמלוה תובעו בברי, אך אם אין המלוה תובעו, אינו חייב לשלם, ומ"מ אף בכה"ג ה"ה חייב לשלם לצי"ש.

והנה בחי' הרשב"א גיטין דע"ח: כתב, ז"ל,

בס' ישועת דוד סימן מ"ב הוכיח מד' הש"ך סימן צ"ב סקי"ב שאי"ז מדין חזקת חיוב, שהרי שם דן הש"ך להוכיח דברי ושמא בצירוף חזקה מוציאין ממון, ולא הביא לדין א"י אם פרעתיך

בש"ש ש"ב פ"ז מבו' דהוא משום דהחזקת חיוב מגרעת להחזקת ממון, ותו ברי ושמא ברי עדיף, עיי"ש.

שו"ת הרא"ש כלל פט סימן ד, והיינו כי הא דתנן בפ' הגוזל בתרא האומר לחברו: גזלתיך, הלויתני, הפקדת אצלי, ואיני יודע אם החזרתי לך אם לאו, חייב לשלם; דכיון שחברו תבעו: ברי לי שגזל, או שלוה, והוא מסופק אם החזיר אם לאו, [לא] מיפטר בטענת שמא, דאין ספק מוציא מידי ודאי, עכ"ל.

ומבו' דבעי' ברי על ההלואה, וזה כל' הרמב"ם בפיהמ"ש.

שו"ת הריטב"א סימן קג

והתשובה בזה אם הדבר הוא כמו שטוענין בני שמעון כי מה שדר אביהם או קבל משכירות הבתים בחיי הזקנה היה ושהיו כפירות שלה, יפה הם אומרי' שאין לבני ראובן לעכב מזה כלום, אבל מ"מ עדין בני ראובן יכולין להפטר בשבועת היסת. מן הטענה האחרת שאומרים כי בני שמעון חייבין להם, (כי) אם החיוב ההוא הוא מפני התביעה שעשו להם לעיל לבני שמעון מחמת מה שצוה אביהם שהיו חייבים לו או מחמת החמשים זהובים הנז' לעיל אינם נפטרי' בכך מהתביעה זו, שהרי החיוב ההוא חיוב שמא הוא אצלם כמו שכתוב לעיל, והוה ליה (כאמ') [כאומ'] לחברו נתחייבתי לך ואיני יודע אם פרעתיך שהוא חייב, עכ"ל.

הנה התם איירי ביורשים דל"ה להו למידע, ואפ"ה כתב הריטב"א דהו"ל כאיני יודע אם פרעתיך דחייב, וג"כ איירי התם דגם התובע אינו ברי, עיי"ש לעיל מינה בסימן ק', ואפ"ה אי"ב לדינא דאיני יודע אם פרעתיך.

גם מבו' כד' הש"ך דפירעון ע"י חוב שקדם, כל הא דאינו נפטר, הוא רק משום דהו"ל כאיני יודע אם פרעתיך, וזה שלא כד' הקצוה"ח, וצ"ע בזה.

ועי' בד' הריטב"א סימן ק"נ, ז"ל, ומה שאמרת כי הבעל טוען כי אין לו לתת לה כלום למפרע עד שתברר שלותה כי אביה או אותן אחרים פרנסוה בתורת מתנה, אני אומ' שאם הוא טוען כן בבריא ישבע היסת ויפטר, שהרי הוא נאמן בכך מתוך שהיה יכול לומ' כבר נתתי לה מזונותי', אבל אם בשמא הוא טוען לא כל כמיני' שהרי חובה ברור עליו, והוא ספק אם נפטר מאותו חוב אם לאו, הו"ל כאומר לחברו מנה הלויתני ואיני יודע אם פרעתיך שהוא חייב כדאי' בפ' הגוזל ואין על התובע בזה שבועה בעולם. ואף זה כיוצא בה, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א, דאף דאינו נאמן לומר אחרים פרנסוה, אלא במיגו דמצי אמר נתתי לה מזונותי', מ"מ כל הא דמחייבי' לי' בשטוען שמא, הוא רק משום דינא דאיני יודע אם פרעתיך, ולא משום דעל שמא ל"ש מיגו כלל, ונ' דמה"ט ס"ל בסימן ק"ג, דגם בטענת שמא חוב אחר יש לי, כל הא דלא מיפטר הוא רק משום דהוי כאיני יודע אם פרעתיך.

ונ' שהטעם בזה הוא, דהאמנם אם אומר איני יודע ושמא הי' חוב אחר, ולי"ל ריעותא כלל להסתפק, ודאי ל"ש ע"ז מיגו, אך אם אומר שיש לו ריעותא להסתפק בזה, ה"ה נאמן ע"ז במיגו, ואם הי' הדין דאיני יודע אם פרעתיך פטור, אף בזה הי' פטור, ודו"ק.

שו"ת מים עמוקים חלק ב סימן א, אבל כד מעיינת בה כל זה אינו דהא טענינן ליתמי כל מאי דהוה מצי טעין אביהם וטענינן להו פרעתי ולא אמרי' דכיון שהחיוב ודאי והפרעון ספק ה"ל כאיני יודע אם פרעתיך. אבל עקרן של דברים כפי מה שחלקו התוספות בכתובות ובכמה מקומות שיש חילוק בין שמא טוב לשמא גרוע. וזה כלל גדול בדין המוציא מחברו עליו הראיה ואפי' בברי ושמא אלא דוקא בשמא גרוע הוא דאמרי' הכי ואיני יודע אם פרעתיך דוקא חייב משום דהוי שמא גרוע שהיה לו לידע. אבל שמא טוב אפי' כשהחיוב ברור והספק הוא בפטור או בפרעון מהני

שו"ת מהריט"ץ החדשות סימן קסד, ואם כן לא אמרינן בהבא להפרע מנכסי יתומים הרי אתה מודה בחוב, דחיישינן לפירעון. נימא דהוי כההיא דמנה לי בידך והלה אומר איני יודע אם פרעתיך דחייב לפרוע. אלא מאי אית לך למימר דלא דמי, דהתם באומר איני יודע אם פרעתיך חייב משום דהוה ליה לידע, וכיון דלא ידע איהו דאפסיד אנפשיה +כ"כ הש"ך סי' עב ס"ק נא, אבל עיין בשער משפט סי' צה ס"ק ו+ ונאמן הלה שטוען בריא לי שלא פרעתני. אבל בבא ליפרע מנכסי יתומים, ההוא ספיקא שאינן יודעין אם נפרעה או לא, אינו ספק שמסופקין היתומים אלא כולי עלמא מסופקין. הילכך הבא ליפרע מהיתומים לא יפרע אלא בשבועה, ואין אדם מוריש שבועה לבניו. ועוד דכיון דקיימא לן טענינן ליתמי +עיין בשו"ע חו"מ סי' קח+ אם כן אנן טענינן שאביהן פרע ולא הוי כאומר לא ידענא אם פרעינן +כספק רבינו כאן נסתפק השער משפט סי' עה ס"ק ו במודה שקבל מעות אבל טוען איני יודע אם היתה הלואה או מתנה, אי הוי כאיני יודע אם נתחייבתי או כאיני יודע אם פרעתיך, ועיי"ש שהאריך בזה ומסקנתו דהוי כאיני יודע אם פרעתיך, ועיי"ש בס"ק ט.+ וזה פשוט.

בעה"ע דין מלוה ע"פ יט. כתב, דכיון דבא"י אם פרעתיך חייב לצי"ש, נשבע המלוה ונוטל, ודימה ד"ז לדין מוציא הוצאות על נכסי אשתו דנשבע ונוטל, עיי"ש, וזה חידוש רב.

תשובות הגאונים שערי צדק חלק ד שער ה סימן ה, ואשר שאלת אם טענו עליו היורשין טענת בריא והוא אומר איני יודע אם נשאר לו עלי כלום אם לאו - אם בא לצאת ידי שמים יתן מה שהוא יודע כי ינצל בו "כי פשע הוא מלידע מה שיש עליו", ואם לא יתן אלא בחיוב בית דין אין הדיינין מחייבין אותו כלום

בטעם הסוברים דבהלויתי ואיני יודע כמה, חייב לצי"ש, נ' עפמש"כ הנמו"י ב"מ ד"כ: דהא דבא"י אם הלויתני אינו חייב לצי"ש, הוא משום שאינו יודע כלל אם הי' לו למידק, דשמא לא לוה כלל, אך היכא שיודע שלוה, הרי ודאי הו"ל למידק, וע"כ הוא חייב לצי"ש.

שו"ת הגרע"א קמא ק"א, ז"ל, וכההיא דא"י אם נתחייבתי דמשמע לא דהב"ד אומרים דחייב אתה אלא שאנחנו לא נרד לנכסיו, אלא דמורין לו דפטור אתה רק כדי לצאת י"ש טוב לך לשלם, עכ"ל.

ז"ל תוס' הרא"ש ב"מ דצ"ז:, כיון שהחזיר לו האחת ועל האחרת מסתפקין בדבר הראוי להסתפק, ל"ד לאיני יודע אם החזרתי לך, כי הי' לו לידע אם החזיר אם לא החזיר, אלא דמי לאיני יודע אם השאלתני, עכ"ל.

ומפורש בד' הרא"ש, דדינא דאיני יודע אם פרעתיך, הוא משום דהו"ל למידע, והיכא דהוי דבר הראוי להסתפק בו, ליכא להך דינא, וצ"ב, דהרי גם בזה הו"ל למידע, ואולי כונתו, דהא דמשום דהו"ל למידע חייב, היינו דמשום זה אין אנו מסתפקים כלל בדבריו, וע"כ בדבר הראוי להסתפק, שפיר יש לנו להסתפק, אף אם הו"ל למידע, וצ"ב.

תומים סימן ע"ה סקכ"ב, פירש ד' התוס' שבועות דמ"ה., דבבעה"ב ושכיר, דמי להו"ל למידע, עיי"ש הטעם בזה, וזה חידוש.

ואמנם במש"כ התוס' שם דאי ברי ושמא ברי עדיף יש לחייב, אשר צ"ע, דהרי אי"ז שמא גרוע, שאינו נראה כמשקר, נ' דמ"מ הברי הוי ברי טוב, וע"כ שפיר איכא בזה לדינא דברי ושמא ברי עדיף.

ולפ"ז ניחא, דע"כ אף אי נימא דדינא דאיני יודע אם פרעתיך הוא רק בדהו"ל למידע, הרי היינו דומיא דדינא דברי ושמא ברי עדיף, וכמש"כ כן התומים והנתיה"מ, וממילא דכ"ה דבדינא דברי ושמא ברי עדיף סגי בהא דהברי טוב, ואף דהשמא ג"כ טוב אמרי' ברי עדיף, ה"נ בא"י אם פרעתיך דכוותי'.

ועכ"פ איך שיהי', אין להוכיח מד' התוס', שהרי להדיא כתבו התוס' דלמ"ד דברי ושמא ברי עדיף יש לחייב בזה, וא"כ ה"נ יש לחייב בזה לאידך מ"ד משום דהוי א"י אם פרעתיך, ודו"ק.

ואמנם ילה"ע בד' התוס' דנראה דלא פסיקא להו הך מילתא דיש לחייב בזה למ"ד דברי ושמא לאו ברי עדיף, ועמד ע"ז התומים שם, וביותר ילה"ע בד' הרשב"א שם דמתחילה כתב דאה"נ לא מיחייב רק למ"ד דברי ושמא ברי עדיף, עיי"ש.

ונ' מזה, דחלוק הוא דינא דברי ושמא ברי עדיף, מדינא דא"י אם פרעתיך, דדינא דברי ושמא ברי עדיף, הוא משום דטענת הברי עדיפא טפי מטענת השמא, ולזה ודאי מהני הא דבעה"ב טרוד בפועליו, דטענתו גריעא, ומשא"כ דינא דאיני יודע אם פרעתיך, הוא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, ובזה י"ל דכל שהוא טוען ברי, שפיר מהני זה להוציא מידי ודאי, ודו"ק.

הפלאה כתובות דפ"ה דאיני יודע אם פרעתיך אם מסייע לו ע"א פטור, ובאמ"ב סימן ד' הביא שהשיגו עליו בזה, וכתב דלפ"ד הנתיה"מ י"ל דכה"ג אי"ז העזה, ותו אית לי' מיגו דמצי אמר איני יודע אם נתחייבתי, אך זה ל"?

נתיה"מ צ"ד סק"ג יל"ע אם מוכח משם דכל שאינו מתרצה לישבע על טענתו חשיב כאיני יודע אם פרעתיך, וזה ק' בסברא, אך נ' כונתו, דכל מה שבידו ליפטר משבועה, הוא רק בשטוען טענת איני יודע, דעל טענה זו ליכא חיוב שבועה, ועי' בקצוה"ח שם שכתב דבעי' בזה לדין טוען וחוזר וטוען, וממ"נ אם בא לזכות בבי"ד בטענת ברי, צריך הוא לישבע, ואם בא לזכות בטענת שמא, הוי זה כאיני יודע אם פרעתיך.

ונ' דמש"כ דיחזור ויטעון שאינו יודע, אי"ז טענת שקר, אלא היינו שאינו טוען את הברי דילי' בבי"ד, וסגי לי' לטעון שאינו יודע שהוא חייב, ועי' ש"ך סימן ע"ה שהוכיח שמותר לטעון בבי"ד איני יודע אף שבאמת הוא יודע, ולי"ב משום מדבר שקר תרחק, וביאורו כנ"ל, דאינו זוכה בממון בשקר, שאף אם בי"ד יודעים שבאמת הוא יודע, מ"מ כיון שטענתו בבי"ד היא טענת איני יודע, ליכא עלי' חיוב שבועה, ודו"ק.

עי' היטב בריטב"א ור"ן ב"מ דל"ז שיש ללמוד מדבריהם לגדר החיוב לצי"ש, ודו"ק.

ס' חוקות הדיינים סימן נ"ג כתב דחיובא דא"י אם פרעתיך, הוא משום דבו"ש ברי עדיף, וכתב דאין חייב בשבועת היסת מדינא אלא מתקנת הגאונים.

ס' דת הנקרא עץ חיים למהר"ח או"ז דא"י אם פרעתיך הוא משום דברי ושמא ברי עדיך, ופירשה כי אותו שמא גרוע, שהי' לו לידע אם החזיר אם לאו.

עי' תשו' הר"י בן פלאט בבעה"ת שער כ"ט ח"ב, שכתב להדיא דהא דא"י אם פרעתיך חייב הוא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי בצירוף עם הא דהוי זה ברי ושמא ועיי"ש ודוקא משום תרוייהו יחד נוטל, עיי"ש, ובחד מינייהו חייב לצי"ש, ומבו' סוגיא דהתם, ודו"ק, ובחנוני כתב משום צירוף בו"ש עם חזקה, ודימה לסוגיא דכתובות.

בפלוגתת הרמב"ם והרמב"ן אם יורשי הפועלים גובין מבעה"ב, עי' רעק"א שנד' בגליון רפ"ד משאלה שכתב דפלוגתייהו אם בדבר דל"ה למידע חייב באיני יודע אם פרעתיך אף בלא טענת ברי.

והנה במה שפירש בדעת הרמב"ן דהוא משום דבל"ה לי' למידע ל"ב טענת ברי, עי' קצוה"ח סימן צ"א שפירש דהוא משום טענינן, אך הגרע"א כתב דאין לפרש דהוא מדין טענינן, שהרי לא טענינן להוציא, אך בדעת הקצוה"ח י"ל, דכיון שידוע שהוא חייב לו, והנידון אם פרע החוב, לא חשיב כטענינן להוציא.

ובתומים ובנתיה"מ שם פירשו לדינא דהרמב"ן, דאיירי בשטענו הפועלים בחייהם ברי, ולפ"ז ניחא, דע"כ איכא בזה לדינא דאיני יודע אם פרעתיך, אך צ"ע שאי"ז מתישב עם ד' הש"ך שם סקי"א שפירש דד' הרמב"ם קיימי בשלא הכחישו הפועלים את החנוני, ולפ"ז ע"ז הוא דקאי הרמב"ן וס"ל דיורשי הפועלים נוטלין.

ובשער משפט שם פירש, דהוא משום דהיורשים טוענים ברי ע"פ האב, וכיון שהאב הי' בע"ד, מהני טענת ברי על פיו, ואף שלחייב שבועה ל"מ ברי ע"פ האב, היינו משום דעדין לא נתחייב שבועה עד שיחייבוהו בי"ד, או משום דחיוב שבועה הוי דבר שאין בו ממש דאין ע"ז ירושה, עיי"ש.

וילה"ע עוד ע"ד הגרע"א שנקט דטעמא דהרמב"ם הוא משום דליכא טענת ברי, ולא הביא לד' המ"מ שפירש דטעמא דהרמב"ם הוא משום דהוי מלוה ע"פ ויש ע"א שפרע ואף שהוא נוגע, עיי"ש.

ובס' רשימות שיעורים ראיתי לפרש טעמא דהרמב"ם, דאזיל לטעמי' דס"ל דכל נוטל שהי' חשוד, אינו נוטל, כיון שאינו יכול לישבע, ולפ"ז הא דיורשים נוטלין אף דאין יכולין לישבע אלא שבועת היורשים, בע"כ דהוא קולא מסוימת ביורשים, ולפ"ז י"ל דלא מצינו שהקילו בזה אלא בדנקיט שטרא, ולא במלוה ע"פ, וזה כל' השו"ע סימן ק"ח דל"מ