56 ד_ אמות בכלים
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין פ_ד - פ_ה

אור ליום ב' כ"ו אדר א' תשס"ה

בדין כלים שלא קנו שביתה

בביאור הטעם דמותר להוציאן מד' אמותיהן, והמסתעף

א] עירובין דמ"ה:, דתנן בור וכו' ושל עולי בבל כרגלי הממלא, ותניא אידך בור של שבטים יש להן אלפים אמה לכל רוח, קשיין אהדדי, אלא לאו ש"מ הא ר"י בן נורי והא רבנן.

והנה מבו' בזה דלמ"ד דחפצי הפקר אין קונין שביתה, דינם שהן כרגלי כל אדם.

וצ"ב בזה, דהרי בגמ' מדמינן הא דס"ל לרבנן דישן אינו קונה שביתה, להא דחפצי הפקר אין קונין שביתה, והנה הרי בישן מבו' במתני' שדינו הוא שאין לו אלא ד' אמות, ומבו' בפשוטו מזה, דהגם דישן אינו קונה אלפים אמה, מ"מ הוא קונה ד' אמות מקרא דשבו איש תחתיו, וכמש"כ הרמב"ן לעיל דמ"ג., ואסור לו ליצא מד' אמותיו, וא"כ ה"נ חפצי הפקר הגם שאין קונין אלפים אמה, מ"מ הן קונין ד' אמות, ומ"ט הן כרגלי הממלא ושרי להוציאן מד' אמותיהן.

אמנם פשוט דזה לק"מ, דכל דינא דקנין ד' אמות שאסור ליצא מהן, הוא רק במי שאין לו אלפים אמה, אך כיון שזכה בהן הממלא וקנו תחום אלפים אמה כרגלי בעליהן, א"כ ממילא פקע מינייהו דינא דשבו איש תחתיו, ומבו' כן בחי' הרמב"ן לעיל דמ"ג. דאף מי שכבר הי' בו דין ד' אמות, מ"מ אילו הי' זוכה בשבת בשביתת אלפים אמה, אינו אסור ליצא מד' אמותיו, עיי"ש.

אמנם אכתי תיקשי במש"כ התוס' לקמן דצ"ז:, בישוב סוגיא דהתם, דהיכא שלא נתכוין לזכות בהן בהגבהתו מותר להוציאן אף חוץ לתחום שזכה בהן תחילה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין, ובזה תיקשי דכיון שלא זכה בהן ולא קנו עתה שביתה, היאך מותר להוציאן מד' אמותיהן.

ובפשוטו צ"ל בזה, דכי היכי דחפצי הפקר אין קונין שביתת אלפים אמה, גם לי"ב לדינא דשבו איש תחתיו ואין להן ד' אמות, והגם דבגמ' מדמי' ישן לחפצי הפקר וישן אית לי' ד' אמות, י"ל דלעולם בזמן שהוא ישן אין לו אף ד' אמות, ושרי לאחר להוציאו מד' אמותיו, ורק אח"כ כשניעור הוא זוכה בד' אמות ואסור ליצא מהם.

וי"ל כן בדעת המ"מ פכ"ז משבת ה"ד שדעתו דישן אין לו אלא אלפים אמה, ול"ה ככל שובת ונותן עירובו שיש לו ד' אמות מלבד האלפים אמה, ובשו"ת מהרשד"ם או"ח סי' ט' ביאר טעמו, דלא אמרו ד' אמות אלא לניעור, אבל ישן הוי כחפצי הפקר שאף לריב"נ אין להן אלא אלפים אמה, ואין להן ד' אמות כלל, עכ"ד, וצ"ע שהרי אף לרבנן דישן אינו קונה אלפים אמה הוא קונה ד' אמות, וא"כ כ"ש דלריב"נ הוא קונה גם ד' אמות, אך אי נימא דהא דישן לרבנן יש לו ד' אמות, הוא משום שכשניעור הוא קונה ד' אמות, אך כ"ז שהוא ישן אינו קונה ד' אמות, א"ש דע"כ לדעת ריב"נ דבעודו ישן הוא קונה אלפים אמה, שוב כשניעור אינו קונה עוד ד' אמות, וז"פ.

אמנם ראיתי להעיר ע"ז, דאכתי תיקשי ע"ד המ"מ ממש"א בסוגיין בגשמים שירדו ביו"ט דאם קנו שביתה באוקיינוס אין להן אלא ד' אמות, והרי דאף בחפצי הפקר איכא דין ד' אמות.

ואשר ע"כ צ"ל בדעת המ"מ, דכל מה שחפצי הפקר וישן אין להן ד' אמות, היינו רק דין ד' אמות דשובת ודנותן עירובו, דהוי זה קולא, דיש להן ד' אמות במקומן מלבד האלפים אמה, וזכי' זו בעיא דעת, וישן או חפצי הפקר לית להו זכי' זו, אך משא"כ דין ד' אמות דמי שלא קנה שביתה ודיוצא חוץ לתחום, דבפשוטו הוי זה חומרא, דבלא שהי' קונה ד' אמות הי' מותר לו לילך הרבה, ומכח שקנה ד' אמות נאסר עליו ליצא מד' אמותיו, וכמבו' כן לפי' קמא דרש"י לעיל דמ"ב: דמה"ט בספינה מהלכת שרי לילך יותר מד' אמות משום שאינו זוכה בד' אמות, אך עי' תור"פ לעיל דמ"ה., ואכמ"ל בזה, ונמצא דאי"ז זכי' ותוספת על מקומו כלל, אלא אדרבה הוי זה הגבלה שאינו רשאי ליצא חוץ לד' אמותיו, הרי שד' אמות אלו קונין אף ישן וחפצי הפקר, וז"פ.

אמנם זה נסתר מד' הרמב"ן לעיל דמ"ג. שכתב לבאר הטעם דישן אינו קונה אלפים אמה אחר שניעור, ול"ד למי שהי' למעלה מי' וירד בשבת שיש לו אלפים אמה, ז"ל, דגבי ישן לרבנן כיון שאינו קונה אלפים אמה שלא מדעת קונה לו ד' אמות, לא זכה מקומו דאל יצא איש ממקומו, יתקיים בו שבו איש תחתיו, אבל מהלך בים שאינו בכלל מדה ואין שם לא דין אלפים אמה ולא דין ד"א לפי שאין כאן תחומין כלל, כשיצא ליבשה הוא קונה אלפים דזהו תחלת היום שלו וקונה לו עירוב, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דבעודו ישן הוא קונה לו ד' אמות, וע"כ אחר שניעור אינו קונה אלפים אמה, וא"כ הדר תיקשי דא"כ בדין דאף חפצי הפקר דדמו לה יקנו ד' אמות, וקודם שזכה בהן יהא אסור להזיזן ממקומן.

והנה אמנם י"ל, דאה"נ לדעת הרמב"ן חפצי הפקר אסור להוציאן מד' אמותיהן כ"ז שלא זכה בהן אדם, והתוס' וש"ר שפירשו בסוגיא דצ"ז: דכ"ז שלא זכה בהן מותר להוליכן, י"ל דהוא משום דפליגי וס"ל דאף ישן אינו קונה ד' אמות בעודו ישן וה"נ חפצי הפקר דכוותה, ויתבאר לפ"ז מה שהביא הרמב"ן שם דעת הראב"ד, שאם מילא זה לעצמו ואחר כך מצאו חבירו ונתנו לו במתנה השני מוליכן כרגליו ואין הראשון אוסרן עליו אלא כ"ז שהן שלו, וכתב ע"ז הרמב"ן ויש להן ראי' כפי דעתם מפרק המוצא תפילין, עכ"ל, והנה התוס' וש"ר דפליגי ע"ד הראב"ד פירשו סוגיא דפרק המוצא תפילין בשלא זכה בהן וע"כ שרי להוליכן יותר מרגלי הממלא הראשון, וי"ל דהרמב"ן דל"ה ניח"ל להעמידה בכה"ג הוא משום דכ"ז שלא זכה בהן אדם הרי אדרבה אסור להוציאן מד' אמותיהן.

אך מלבד שאין הדברים נראין שכן הוא הדין לדעת הרמב"ן, גם העירוני ע"ז ממש"כ שם הרמב"ן בתו"ד, ז"ל, תדע שהרי אמרו בבור של עולי בבל לרבנן דאמרי כרגלי הממלא, מילא ונתן מים לחבירו ר"נ אמר כרגלי הממלא ורב ששת אמר כרגלי מי שנתמלאו לו כו' כדאיתא בשלהי מס' ביצה, אלמא אע"פ שלא קנו שביתה בין השמשות שחפצי הפקר הם, קונין הם שביתה בחצי היום בשעה שזוכה בהן, ולא אמרינן אין להם שביתה לאלו אבל כל אחד ואחד יוליך אותן כרגליו, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאילו לא היו קונין שביתה בשעה שזוכה בהן, הי' הדין שכל א' וא' יוליך אותן כרגליו, ואי נימא דחפצי הפקר קונין ד' אמות וכ"ז שלא זכה בהן אדם אסור להוציאן מד' אמותיהן, הרי דה"נ אחר שזכה בהן אדם אם ל"מ זה לקנות שביתה, הי' בדין שלא יוציאן מד' אמותיהן.

ומד' הרמב"ן אלו נדחה גם מה שהי' מקום לדון, דשמא גריעי חפצי הפקר מישן, והגם דישן קונה ד' אמות, מ"מ חפצי הפקר אין קונין אף ד' אמות, אך מלבד שאין הדברים נראין, שהרי בגמ' מדמי' להו להדדי, גם אי"ז מתישב בד' הרמב"ן אלו, שהרי אחר שזכה בהן אדם כבר אינן חפצי הפקר, וא"כ יקנו עתה ד' אמות ויהא אסור להוציאן מד' אמותיהן, שהרי אף לפ"מ שדן הרמב"ן דאין קונין שביתה באמצע השבת, מ"מ ד' אמות ודאי קונין באמצע השבת, שהרי כל יוצא חוץ לתחום קונה ד' אמות, ואף אם נמצא מקום לחלק בין יוצא חוץ לתחום למי שלא קנה שביתה כלל, (ע' להלן סוסק"ב בדעת תור"פ), מ"מ מת' מד' הרמב"ן דגם מי שלא קנה שביתה כלל קונה ד' אמות בשבת, שהרי הרמב"ן בתחילת דבריו הק' דמי שהי' למעלה מי', כיון שלא קנה שביתה בתחילת השבת ול"מ עתה לקנות שביתה, אין לו אלא ד' אמות במקום שפגע בו למטה מי', והרי דאף אם אין קונין אלפים אמה בשבת, מ"מ ד' אמות ודאי קונין בשבת, וצ"ע בזה.

ב] והנה דעת רש"י בביצה דל"ט. דנהרות המושכין ומעינות הנובעין דתניא שהן כרגלי כל אדם, היינו דאין להם שום שביתה לא במקומן ולא כרגלי הבעלים ולא כרגלי הממלא, אלא כל אדם מוליכן ברגליו, דכל מידי דנייד לית לי' שביתה וכו', עכ"ל, וכן הוא גם דעת הראב"ד שהביאו הראשונים בסוגיין.

והנה אמנם חלוקין הן בטעמם, דהנה הרי תנן דבור של עולי בבל כרגלי הממלא, וא"כ מ"ש דנהרות המושכין ומעינות הנובעין לא קנו שביתה כרגלי הממלא, ובפירש"י בביצה שם במתניתין מבו' הטעם בזה, ז"ל, כרגלי הממלא וכו' ולית לי' דרבי יוחנן דאמר חפצי הפקר קונים שביתה לעצמם במקומן, וכי תימא א"כ הול"ל הרי הן כרגלי כל אדם, ואמאי קתני כרגלי הממלא, קסבר יש ברירה להחמיר ואמרינן הוברר דמאתמול נמי הוברר דלהאי גברא חזו וברשותי' קיימי וכו', עכ"ל, והיינו דשאני חפצי הפקר דמכח דין ברירה הוברר שכבר מאתמול היו ראויין לאדם זה, וכבר מביהשמ"ש הי' ראוי שתחול בהן שביתת אדם זה, ומשא"כ בנהרות המושכין דבזמן ביהשמ"ש ניידי ול"ש בהו שביתה כלל, הרי ממילא דל"מ בזה דין ברירה מידי, וע"כ אין קונין שביתה בשבת.

אמנם דעת הראב"ד שהביא הרשב"א בסוגיין, דהא דבור של הפקר כרגלי הממלא היינו דוקא בעודן שלו ולא נתנן לאחר הא נתנן לאחר הרי הן כרגלי האחר, ופירש הטעם דהא דהוי כרגלי הממלא אי"ז כלל מטעם ברירה, דלא שייך ברירה במה שאדם זוכה בו מן ההפקר אלא בחלוקת השותפין וכיוצא בזה, אלא טעמא דמילתא משום דכיון דנייחי בין השמשות אלא שלא היו להם בעלים עכשיו שיש להם בעלים הכניסום בכלל נכסיו וכשנתנן לאחר הרי הם ג"כ בכלל נכסיו של שני, עכ"ד.

אך בד' הראב"ד בהשגות בעה"מ בשלהי ביצה ובחידושיו לב"מ ד"י. הובא בשטמ"ק שם, מבו' שדעתו דחפצי הפקר שהן כרגלי הממלא, אף אם נתנן לאחר הוו כרגלי הראשון, עיי"ש במה שפירש בדין מילא מים ונתן לחבירו, והראב"ד הכא שנקט שאם נתן לאחר הן כרגלי השני, פירש טעמא דמ"ד דמילא מים ונתן לחבירו הן כרגלי הממלא, דהוא משום שהנתינה לשני היא בטעות.

והא דשאני נהרות המושכין שאינם כרגלי הממלא, פירש הראב"ד, ז"ל, משא"כ בנהרות המושכין דהכל יודעין דלא עדיפי מגופו דאינו קונה שביתה אם לא הי' נח בין השמשות והלכך אפי' מילא מהן אין להם שביתה כלל, עכ"ל.

ונ' מזה שדעתו, דמדינא כל חפצים שלא קנו שביתה ביהשמ"ש אינם קונין באמצע השבת, ואשר ע"כ נהרות המושכין ש"הכל יודעין" דלא עדיפי מגופו שאינו קונה שביתה אם לא הי' נח ביהשמ"ש, ע"כ אין להן שביתה כלל, ומשא"כ בחפצי הפקר שאין הכל יודעין דכה"ג שהיו הפקר ביהשמ"ש ואח"כ זכה בהן אדם אין קונין שביתה, ואם יהא שרי להוליכן חוץ לרגלי הבעלים יבואו להוליך לשם גם שאר נכסי הבעלים, וע"כ תיקנו חכמים שיהא דינם כדין שאר נכסיו, ואשר ע"כ כשנתנן לאחר הוו בכלל נכסיו של שני, ול"ה ככל דבר שקנה שביתה דל"ש שתתבטל אח"כ אותה שביתה ותחול שביתה אחרת, וכמש"כ הרשב"א שם בקושיתו על הראב"ד, שהרי אף בעודן ביד הראשון לא קנו שביתה מדינא, אלא כיון שאין הכל יודעין וכו' ע"כ השוו דינם לדין שאר נכסיו, וע"כ מה"ט גם כאשר הן ביד השני השוו דינם לדין שאר נכסיו.

אמנם בד' הרמב"ן לעיל דמ"ג. מבו' טעמא דהראב"ד דכשנתנו לאחר ה"ה כרגליו, בענין אחר, ז"ל, ונאמר דשביתה דאמצע היום אינה מבטלת שביתה דתחלת היום, אבל שביתת אמצע היום מבטלת שביתת אמצע היום, עכ"ל, והגרא"ז לא הי' לפניו גיר' זו ונתחבט הרבה בד' הרמב"ן, אך בדברי יחזקאל הביא נוס' זו מדפו"י, וידים מוכיחות שזוהי הנוסחא הנכונה, והיינו דהגם דכל דבר שקנה שביתה אין אותה שביתה בטלה אח"כ, היינו רק בשביתה שבתחילת היום, דל"מ שביתה שבאמצע היום לבטלה, אך שביתה החלה באמצע היום, שפיר היא בטלה ע"י שביתה אחרת שבאמצע היום, וכעי"ז כתב האבן העוזר בסוגיין, עיי"ש שביאר דהא דחפצי הפקר כשהגיעו לרשות בעלים אין בטלה שביתת מקומן, הוא מיגו דבביהשמ"ש נקנה כבר מקום שביתתן נקנה לכו"ע יומא, (דומיא דמוקצה דמיגו דאיתקצאי ביהשמ"ש וכו'), אך משא"כ בשירדו ביו"ט דלא קנו ביהשמ"ש שביתה, ע"כ אף שיורדין ביו"ט כשיגיעו לרשות בעלים נתבטל שביתת מקומן ונגררו אחר שביתת בעלים, דומה למה שאמרו אין מוקצה לחצי שבת, עכ"ד.

ונ' מזה שפי' הרמב"ן בדעת הראב"ד דהא דחפצי הפקר הוו כרגלי הממלא הוי זה מדינא, וכמו שפירש הרמב"ן לעיל מינה דכל שלא קנה שביתה בתחילת השבת קונה באמצע השבת, ופי' הרמב"ן דגם ד' הראב"ד אתיין כדעה זו, ואפ"ה כשנתנן לאחר בטלה שביתת הראשון וחיילא שביתת השני, אך לפ"ז לא א"ש דעת הראב"ד דנהרות המושכין ומעינות הנובעין אינם כרגלי הממלא כלל, אך הרמב"ן לא הביא כן בשם הראב"ד, ובד' הראב"ד בהשגות פ"ה מיו"ט ה"י מפורש דאף מעינות הנובעין קונין שביתה כרגלי הממלא, עיי"ש, (וכבר תמה השעה"מ שם בסתירת ד' הראב"ד).

וגם בזה צ"ע, דמ"ט הן כרגלי כל אדם ומותר לקחתן לכל מקום משום שלא קנו שביתה בתחילת השבת, הרי אדרבה כיון שלא קנו שביתה, בדין שלא יהא להן אלא ד' אמות, ויהא אסור להזיזן ממקומן.

והנה אמנם למשמעות ד' תור"פ לעיל דמ"ג. דמי שלא קנה שביתה בתחילת השבת, שרי אח"כ לילך כמה שירצה, והיינו משום דס"ל דאף ד' אמות אין קונין בשבת, ול"ד למי שיצא חוץ לתחום שקונה ד' אמות ואסור לו ליצא מהן, וזה לפמש"כ תור"פ בדמ"ה. דלולי שהי' קונה ד' אמות הי' אסור לזוז ממקומו כלל, והקילו עליו שיזכה בד' אמות, וע"כ זה שפיר חייל אף באמצע השבת, ומשא"כ קנין שביתה דד' אמות האוסר עליו ליצא חוץ מהן לא חייל באמצע השבת, דומיא דל"מ קני שביתה דאלפים אמה באמצע השבת, ניחא דע"כ ה"נ נהרות המושכין דלא קנו שביתה בתחילת השבת אין קונין ד' אמות בשבת ומותר להוליכן לכל מקום, אך לדעת ש"ר דמי שלא קנה שביתה בתחילת השבת, הרי דאי ל"מ קני אח"כ שביתה אסור לו לזוז מד' אמותיו, קשיא דמ"ש כלים שלא קנו שביתה שהן כרגלי כל אדם ומותר להוליכן לכל מקום.

ג] והנה הי' מקום לדון, דשמא דינא דשבו איש תחתיו הוא רק באדם, אך בכלים ליתא להך דינא, וע"כ כל שאינם קונים אלפים אמה אף אינן קונים ד' אמות, וע"כ שפיר מותר להוליכן כרגלי כל אדם.

והנה אמנם הרי דין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום הוא אף בכלים, וכמבו' לעיל דמ"א: ולקמן דמ"ז:,[[1]](#footnote-2) אך יל"ד ולומר דחלוק בזה דין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום מדין ד' אמות דמי שלא קנה שביתה, ולדעת תור"פ הנז' מבו' היטב הטעם בזה, דדין ד' אמות דיוצא חוץ לתחום קולא הוא שמותר להזיזו ממקומו, וע"כ דין זה שייך אף בכלים דלא חמירי מאדם, ומשא"כ דין ד' אמות במי שלא קנה שביתה דחומרא היא, שמכח זה אסור ליצא מד' אמותיו, י"ל דדין זה לא נאמר בכלים.

אמנם בד' הראשונים בסוגיין מפורש דפשיטא להו דדין ד' אמות דמי שלא קנה שביתה שייך אף בכלים, והוא במשה"ק הרשב"א והר"ן בגשמים שירדו ביו"ט דמ"ט אין דינם שלא יזוזו ממקומן, וע' להלן סק"ד מש"נ בדבריהם, והרי דאף בכלים איכא לדינא דשבו איש תחתיו שכל שלא קנו שביתה לא יזוזו מד' אמותיהן, והדק"ל.

ד] והנה בחי' הרשב"א בסוגיין הק' אדינא דגשמים שירדו ביו"ט ה"ה כרגלי כל אדם, ז"ל, וא"ת מאי שנא מישן לרבנן דאמרי במתני' דכיון שלא קנה שביתה ביהשמ"ש לא יזוז ממקומו, וע"כ לא פליג עלייהו ריב"נ אלא משום דס"ל דנכסי הפקר קונין שביתה וביהשמ"ש קנה לו שביתה הא לאו הכי לא קנה שביתה ביהשמ"ש שוב לא קנה שביתה לאחר שיעור משחשיכה, ובין לריב"נ בין לרבנן כיון שלא קנה שביתה לא יזוז ממקומו, וה"נ בגשמים שירדו ביו"ט לא יזיזם ממקומם, וי"ל דשאני התם דכיון שהוא במקום הראוי לקנות שביתה והוא אינו ראוי לקנות שביתה שוב אינו קונה וכיון שאינו קונה אף הוא אינו נגרר אחר אחרים שהוא לדעתו הוא עומד, אבל במים כיון שאינן ביהשמ"ש במקום הראוי לקנות שם שביתה ולא קנה ביהשמ"ש הרי הם נגררים ביו"ט אחר אחרים והרי הן כרגלי כל אדם, עכ"ל.

וד' הרשב"א צ"ב, שנכללו בתירוצו ב' טעמים לחלק בין ישן לגשמים שירדו ביו"ט, והם חדא דישן הי' מתחילה במקום הראוי לקנות שביתה, ומשא"כ גשמים היו במקום שאינו ראוי לקנות שביתה, ועוד דאדם אינו נגרר אחרי אחרים שהוא לדעתו הוא עומד ומשא"כ מים נגררין שפיר אחרי הבעלים, וזה צ"ב דמה בעי' להנך תרי טעמי, הרי בחד מינייהו סגי לחלק בין ישן לגשמים, ולא מ' כלל בד' הרשב"א דהוו ב' תי' נפרדים, וצ"ב בזה.

ובאמת בחי' הר"ן כתב לתרץ, ז"ל, י"ל דל"ד דאדם כל שלא קנה שביתה א"א שיהא נגרר אחר אחרים, משא"כ במים שכל שלא קנו שביתה ביהשמ"ש הרי הן נגררין אחר אחרים, ולפיכך הן כרגלי כל אדם, עכ"ל, והרי דסגי לי' לחלק ביניהם משום הא שאדם אינו נגרר אחרי אחרים ומים נגררין.

והנה לפ"ד הרשב"א אלו יש להסתפק בדין מים שהיו בתחילת השבת במקום הראוי לקנות שביתה ולא קנו, אם נגררין אח"כ אחרי הבעלים, דלפום טעמא קמא דהרשב"א הרי בדין דכל שהיו במקום הראוי לקנות שביתה שוב אף אינן נגררין אחר הבעלים דומיא דישן דלא יזוז ממקומו ול"מ לקנות שביתה בשבת, אך לפום טעמא בתרא דהרשב"א ל"ד לישן שהוא לדעתו הוא עומד.

ונ' דיש להכריע הדין בזה מד' הרשב"א, דהנה בהא דבור של עולי בבל כרגלי הממלא, פירש הרשב"א, ז"ל, פי' כרגלי הממלא לצורך עצמו, ואפילו נתנן לאחר מיכן הרי הן כרגלי הראשון שמילא לעצמו, דכיון שהן לא קנו שביתה ואינן לדעת עצמן וכמו שכתבתי למעלה, הרי זה שמילא מהן ראשונה כבעלים דיש ברירה והוברר הדבר דלדידי' נינהו והרי הן כרגליו, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א.[[2]](#footnote-3)

ועי' בגאו"י ובקר"א שתמהו בזה, שהרי אף בנהרות המושכין ס"ל להרשב"א והריטב"א דהוו כרגלי הממלא, הגם דהתם ל"ש טעמא דברירה, שהרי אף אם היו בתחילת השבת ברשותו נמי לא היו ראויין לקנות שביתה, ובע"כ דהטעם בזה הוא דכל שבתחילת השבת לא קנו שביתה, ה"ה קונין שביתה בשבת כשהן ראויין לקנות שביתה, וה"נ בבור של עולי בבל מה"ט הוי כרגלי הממלא, ומה הוצרכו הראשונים לפרש הטעם משום ברירה.

ונ' פשוט בזה בדעת הרשב"א, דאזיל לטעמי' שפירש דהא דשאני גשמים שירדו ביו"ט מישן שניעור, הוא משום דגשמים לא היו ביהשמ"ש במקום הראוי לקנות שביתה, וע"כ הן קונין שביתה ביו"ט, ואשר ע"כ ה"נ הא דנהרות המושכין ה"ה כרגלי כל אדם והן קונין שביתה בשבת, הוא משום שלא היו ביהשמ"ש במקום הראוי לקנות שביתה, דס"ל דאף מידי דנייד חשיב שאינו במקום הראוי לקנות שביתה, כיון דהא שאינו קונה שביתה הוא משום שאינו קבוע במקומו, וזה שלא כד' הר"ן לעיל דמ"ג. שנקט דמהלך חשיב שהי' במקום הראוי לקנות שביתה, עיי"ש, אך משא"כ בור של עולי בבל שהי' במקום הראוי לקנות שביתה, ואך שלא קנה שביתה משום דחפצי הפקר אין קונין שביתה, ל"מ קני שביתה ביו"ט, וע"כ בעי' בזה לטעמא דברירה.[[3]](#footnote-4)

וגם בדעת הריטב"א נ' כן, שהרי אף הריטב"א במתניתין פירש דהא דישן שניעור אין קונה שביתה בשת, ול"ד לספינה שאע"פ שלא קנתה שביתה ביהשמ"ש לפי שהיתה למעלה מי' שהוא קונה שביתה בשבת כשהגיע לרקק או ליבשה, הוא משום דשאני התם שהיו בביהשמ"ש למעלה מי' מקום שאינו ראוי לקנות שביתה, אבל בכאן שהיה במקום הראוי לשביתה אלא שאבד שביתתו מפני שישן לו מכיון שלא קנה בביהשמ"ש שוב לא יקנה, עכ"ד, ויל"פ דמה"ט כל שהיו ביהשמ"ש במקום הראוי לקנות שביתה, שוב ל"מ חיילא עלייהו אף שביתת הבעלים, וע"כ בעי' בזה לטעמא דברירה.[[4]](#footnote-5)

ועכ"פ מזה נפשט לן מה שנסתפקנו לעיל אם כלים שהיו בתחילת השבת במקום הראוי לקנות שביתה ולא קנו, אם נגררין אח"כ אחר הבעלים, ולפי המבו' יש ללמוד מד' הרשב"א והריטב"א דאף בכלים כל שהיו בתחילת השבת במקום הראוי לקנות שביתה ולא קנו, שוב אין קונין שביתה, ול"מ חיילא עלייהו שביתת הבעלים, וזה כמש"כ הרשב"א בתחילת דבריו הנז'.

ואך דאכתי צ"ע מ"ט הוצרך הרשב"א לחלק עוד בין ישן לגשמים, דישן אינו נגרר אחר אחרים שלדעתו הוא עומד ומשא"כ בגשמים, ומ"ט לא סגי לי' במה שחילק ביניהם דישן הי' במקום הראוי לקנות שביתה וגשמים היו במקום שאין ראוי לקנות שביתה.

עוד צ"ע, למש"כ הרשב"א דכל הא דגשמים שירדו ביו"ט קונים שביתה, הוא משום שנגררין אחר אחרים, דלפ"ז לכאו' בדין דכ"ז הוא בשזכה בהן אדם, שהן נגררין אחריו, אך אם מילא אדם ולא זכה בהן, לכאו' ל"ח בזה שביתתו, וא"כ בכה"ג יהא הדין שלא יזיזן ממקומן, דומיא דישן שאין לו אלא ד' אמות, ואי"ז במשמעות הלשון.

ה] ונראה די"ל בזה, דהנה במש"כ הרשב"א דבישן כיון שאינו קונה אף הוא אינו נגרר אחר אחרים "שהוא לדעתו הוא עומד", צ"ב מה בעי' לה"ט שהוא לדעתו הוא עומד, הרי לכאו' בלא"ה ל"ש בו דין גרירה כלל, דדין גרירה בכלים הוא שהם נגררין אחר הבעלים, אך אדם אחר מי יהא נגרר.

ולמדנו מזה, דאם אדם לא הי' עומד לדעתו אלא לדעת אחר, הי' נגרר אחריו, אף שאינו בעליו.

ולפ"ז נמצא דכלים שאין הם עומדין לדעתן, בדין שיהיו נגררין אחר זה שמוליכן אף אם אינו בעליהם.

ולפ"ז ניחא הא דחפצי הפקר שאין קונין שביתה מותר להזיזן ממקומן אף קודם שזכה בהן אחר, ול"ד לישן שאין לו אלא ד' אמות, וכמשה"ק לעיל סק"א, דשאני חפצי הפקר שהן נגררין אחר המוליכן, ול"ד לישן שאינו נגרר אחרי אחרים שהוא לדעתו הוא עומד, וכמש"כ הרשב"א.[[5]](#footnote-6)

וניחא נמי הא דגשמים שירדו ביו"ט הוו כרגלי כל אדם, ומשמע דאף בשלא נתכוין לזכות בהן נמי מותר להוליכן כרגליו, ול"ד לישן שאין לו אלא ד' אמות, וכמשה"ק לעיל סוסק"ד, ולמש"נ א"ש, דאף בשלא זכה בהן ה"ה נגררין אחריו, וע"כ הוו כרגליו.

האמנם מבו' בד' התוס' לקמן דצ"ז: והראשונים בסוגיין דמילא מבור הפקר ולא נתכוין לזכות בהן ואח"כ זכה בהן אחר ה"ה כרגלי הזוכה בהן, וכ"ז שלא זכה בהן אחר מותר לכל א' להוליכן כרגליו, הגם דהוי זה מחוץ לרגלי הממלא הראשון, ולכאו' מבו' מזה שאין הן נגררין אלא אחר בעליהם, וע"כ כל שלא זכה בהן הממלא ל"ח בהו שביתתו, וכל שזכה בהן אחר חיילא בהו שביתתו.

אך פשוט בזה, שהדבר חלוק, דהיכא דהוו הכלים ברשות בעלים, חיילא בהו שביתת הבעלים, ואסור לאחר להוציאן ממקום שביתת בעלים זה, ואף אם נתנו לאחר הוו כרגלי הראשון, אך משא"כ היכא שאין הכלים ברשות בעלים, ודאי ל"מ חייל בכלים שביתה כרגלי המוליכן, כיון שאינם שלו, ואך דמ"מ כיון שאין להם שביתה, ה"ה נגררין ונטפלין אחריו, שמותר לו להוליכן כרגליו, וע"כ מותר לו להוציאן מד' אמותיהן.

ו] ולפ"ז נ' בביאור ד' הרשב"א שהבאנו לעיל סק"ד, שחילק בין ישן שדינו שלא יזוז ממקומו לגשמים שירדו ביו"ט שהן כרגלי כל אדם בתרתי, חדא דישן הי' בביהשמ"ש במקום הראוי לקנות שביתה וגשמים לא היו במקום הראוי לקנות שביתה, ועוד שאדם לדעתו הוא עומד ואינו נגרר אחרי אחרים וגשמים נגררין אחרי אחרים, וצ"ב רב מה הוצרך לב' טעמים בזה.

ולמש"נ נ', דבקו' הרשב"א מ"ש גשמים שירדו ביו"ט שהן כרגלי כל אדם מישן שאין לו אלא ד' אמות, איכללו תרתי, חדא דמהא דחזינן דגשמים שירדו ביו"ט וזכה בהן אדם חיילא בהו שביתת הבעלים, ואף אם נתנן לאחר ה"ה כרגלי הראשון, אלמא דכל שלא קנו שביתה בביהשמ"ש קונין שביתה בשבת, וא"כ מ"ש ישן שניעור דל"מ קני שביתה בשבת.[[6]](#footnote-7)

והנה אמנם בהא דשאני גשמים שירדו ביו"ט שאין קונין שביתה כשירדו לקרקע, ממי שהי' בביהשמ"ש למעלה מי' שקונה שביתה כשירד למטה מי', פירש הרשב"א לעיל מינה, ז"ל, דשאני אדם שהוא לדעת עצמו ודעתו עכשיו לקנות שביתה במקום שיגיע שם אפילו לאחר ביהשמ"ש, משא"כ במים דכיון שאינן לדעתן ואינן במקום הראוי לקנות שביתה ביהשמ"ש שוב אינן קונין שביתה, עכ"ל, ולפ"ז לכאו' י"ל דמה"ט גם ישן אינו קונה שביתה כשניעור, כיון שלא הי' דעתו בביהשמ"ש לקנות שביתה אח"כ.

ואמנם צ"ב לפ"ז מה קשיא לי' להרשב"א מ"ש גשמים מישן, הרי שאני ישן שלא הי' דעתו ביהשמ"ש לקנות שביתה לכשיעור, ואי דקשיא לי' להרשב"א דא"כ מ"ט הוו הגשמים כרגלי הבעלים הרי גם ע"ז לא הי' דעת בביהשמ"ש, א"כ הו"ל לאקשויי מיני' ובי', דמ"ש דאין הגשמים קונין שביתה כשירדו על הקרקע וכל שזכה בהן אדם חיילא בהו שביתת הבעלים, ומ"ש שביתת עצמן משביתת הבעלים, ובע"כ דזה ניחא דהגם דל"מ חיילא בהו שביתת עצמן משום דלא הי' להן דעת ע"ז, מ"מ מצי חיילא בהו שביתת הבעלים שאי"ז שביתה עצמית דהכלים, אלא הן נטפלין להבעלים, ואם אכן זהו הטעם שקונין שביתת הבעלים, א"כ מה קשיא לי' להרשב"א מ"ש מישן, הרי בדין גשמים גופייהו מוכח דשביתת עצמן ל"מ חיילא בהו בשבת אלא שביתת הבעלים, וע"כ ה"נ ישן ל"מ קני שביתת עצמו.

ונ' דמזה יש להוכיח דמש"כ הרשב"א דשאני אדם שהוא לדעת עצמו וכו', אין כונתו כפשטות לשונו שכן הי' דעתו בביהשמ"ש וע"כ הוא קונה שביתה עתה, אלא כונתו כמש"כ הריטב"א, ז"ל, דשאני אדם שהוא הולך אחר דעתו ועצמו וכל שאינו ראוי לקנות שביתה בתחלת שבת הוא קונה אחרי כן כיון שדעתו "עכשיו" לקנות שביתה וכו', עכ"ל, וזה גם מכוון הרשב"א, ומוכח כן מד' הר"ן שכתב כאן כעין ל' הרשב"א, ולעיל דמ"ג הוכיח מהא דישן שניעור אינו קונה שביתה דכל שהי' בתחילת השבת במקום הראוי לקנות שביתה שוב אינו קונה, וצ"ב הרי בזה יל"פ שהטעם משום שלא הי' לו דעת בתחילת השבת וכמש"כ הר"ן כאן, ובע"כ שאין כונתו דבעי' דעת בתחילת השבת, אלא כונתו דשאני אדם דהשתא אית לי' דעת לקנות שביתה.

ולפ"ז נ', דמה"ט הגם שאין הגשמים קונין שביתה כשירדו לקרקע, מ"מ אח"כ כשזכה בהן אדם הן קונין שביתת הבעלים, ואין הטעם בזה דשביתת הבעלים אינה שביתה דהכלים אלא טפילות לשביתת הבעלים, וכמו שהוכחנו לעיל דאם הי' זה הטעם א"כ ל"ה קשיא להרשב"א ע"ז מישן, והיינו משום דשביתת עצמן ל"מ חיילא באמצע השבת כיון שאינן לדעתם וכמש"כ הרשב"א, ומשא"כ שביתת הבעלים שדעת הבעלים להקנותן שביתה, שפיר מצי חיילא בהו, ואשר זהו שהק' הרשב"א דמ"מ מ"ש מישן דהגם דהשתא דעתו לקנות שביתה ל"מ לקנות שביתה בשבת, וא"כ מ"ט גשמים שירדו ביו"ט הוו כרגלי הבעלים, וז"ב.

ועוד קשיא לי' להרשב"א, דמהא דתניא דגשמים שירדו ביו"ט ה"ה כרגלי כל אדם, משמע דאף אם מילא מהן אדם ולא נתכוין לזכות בהן, נמי שרי להוליכן כרגליו, הגם שלא קנו שביתה כלל, דכיון דלית להו בעלים לא חיילא בהו שביתה כלל, דשביתת עצמן ל"מ חיילא בהו משום שאינן לדעתן, וכמש"כ הרשב"א בתחילת דבריו, וע"ז קשיא דמ"ש מישן דמשום הא דלא קני שביתה אסרינן לי' לזוז ממקומו, וא"כ מ"ש גשמים דאף בשלא קנו שביתה מותר להוליכן כרגליו.

ונמצא לפ"ז, דמשה"ק לעיל דמ"ט חפצי הפקר שלא קנו שביתה מותר להוציאן מד' אמותיהן, כבר הק' כעי"ז הרשב"א על גשמים שירדו ביו"ט.

וע"ז תי' הרשב"א, דהא דישן אינו קונה שביתה כשניעור, דומיא דהא דגשמים שירדו ביו"ט וזכה בהן אדם חיילא בהו שביתת הבעלים, הוא משום שהי' ביהשמ"ש במקום הראוי לקנות שביתה, וע"כ כשניעור ל"מ קני שביתה, ול"ד לגשמים שירדו ביו"ט שלא היו ביהשמ"ש במקום הראוי לקנות שביתה, וע"כ מצי חיילא בהו שביתת הבעלים.

והא דישן שלא קנה שביתה אסור לו ליצא מד' אמותיו, ול"ד לגשמים שירדו ביו"ט שאף בשלא זכה בהן אחר ול"ח בהו שביתה מ"מ מותר להוליכן, הוא משום שאדם לדעתו הוא עומד ואינו נגרר אחר אחר, ומשא"כ גשמים ה"ה נגררין אחר המוליכן, וע"כ מותר הוא להוליכן כרגליו.

אך אילו לא הי' אדם עומד לדעתו, והי' נגרר אחר אחר, הי' מותר לילך כרגלי האחר, דהגם דהי' ביהשמ"ש במקום הראוי לקנות שביתה ולא קנה, אי"ז טעם אלא דמה"ט אינו קונה שביתה בשבת, אך שפיר הו"מ ליגרר אחר אדם אחר, שאי"ז קנין שביתה, וכדחזי' דחפצי הפקר קודם שזכה בהן אחר מותר להוליכן, ונת' לעיל סק"ה שהטעם בזה הוא משום שהן נגררין אחר המוליכן, והרי שהגם שהיו ביהשמ"ש במקום הראוי לקנות שביתה, מ"מ שפיר מצו ליגרר אחר המוליכן, אך קנין שביתה ל"מ חיילא בהו, וע"כ הוצרכו הראשונים לפרש דהא דהוו כרגלי הממלא וחיילא בהו שביתתו, (דאף אם נתנן לאחר הוו כרגלי הראשון), הוא רק משום דין ברירה, וכמש"נ בזה לעיל סק"ד.

ז] ובזה מתישב גם דעת רש"י והראב"ד דנהרות המושכין דהוו כרגלי כל אדם, היינו דאין להם שום שביתה לא במקומן ולא כרגלי הבעלים ולא כרגלי הממלא, אלא כל אדם מוליכן ברגליו, וקשיא דמ"ט הן כרגלי כל אדם ומותר לקחתן לכל מקום משום שלא קנו שביתה בתחילת השבת, הרי אדרבה כיון שלא קנו שביתה, בדין שלא יהא להן אלא ד' אמות, ויהא אסור להזיזן ממקומן.

אך לפמש"נ א"ש בפשוטו, דהגם דמים אלו אינם קונין שביתה, כיון שלא קנו שביתה בתחילת השבת, מ"מ שרי להוציאן מד' אמותיהן, משום שהן נגררין אחר המוליכן, וע"כ מותר להוליכן כרגליו.

ומדוקדק בזה לישנא דברייתא דה"ה כרגלי כל אדם, ולכאו' הול"ל שמותר להוליכן לכל מקום שהוא, כיון שלא קנו שביתה, ולישנא דברייתא משמע דאי"ב דינא שהן כרגלי כל אדם, וצ"ב, והאמנם דבפועל ל"מ להוליך חוץ לרגליו, כיון דל"מ לילך לשם, אך לישנא משמע דדינא הוא שהן כרגליו, (וגם ילה"ע דלישנא משמע דאסור לו לזרקן חוץ לתחומו, וזה צ"ב, דכיון שלא קנו שביתה מ"ט יהא אסור לו לזרקן חוץ לתחומו), אך למש"נ ניחא, שהרי באמת דין המים עצמן הוא שכיון שלא קנו שביתה אסור להוציאן מד' אמותיהן, ואך שהן נטפלין אחר המוליכן והוו כרגליו, וזהו דתניא שהן כרגלי כל אדם ופירש"י שכל אדם מוליכן ברגליו.

ונמצא לפ"ז, דלא שרי להמוליכן אלא להוליכן כרגליו, אך חוץ לרגליו אסור לו להוליכן משום איסור תחומין, ואף דבלא"ה ל"מ הוא עצמו לילך לשם, מ"מ נפ"מ רבתא בזה דמה"ט יהא אסור לו לזרקן חוץ לתחומו,[[7]](#footnote-8) ואשר זהו דקמ"ל הברייתא שהן כרגלי כל אדם, ואין מותר כל אדם להוליכן אלא כרגליו, אך חוץ למקום רגליו אסור להוליכן אף אם הוא אינו הולך שם ואין אסור משום תחומין דידי'.

וכ"נ בל' ריא"ז בפירקין ה"ג, ז"ל, וכן נהרות המושכין וכו', אין להן שביתה כל עיקר, וכל אדם יכול להוליכן "למקום שהוא הולך", ול' ריא"ז בביצה פ"ה ה"ב והזוכה בהן ביו"ט אינן כרגליו בלבד אלא אפי' אם נתן מהן לי' בנ"א כל א' מוליכן "בכל מקום שהוא יכול לילך", עכ"ל, ומ' להדיא דחוץ למקום שהוא יכול לילך אסור לו להוליכן משום לתא דידהו, וזה נלמד מלישנא דברייתא שה"ה כרגלי כל אדם, וכמש"נ.

ול' הרמב"ן לעיל דמ"ג. בתו"ד, דבבור של עולי בבל אע"פ שלא קנו שביתה בין השמשות שחפצי הפקר הם קונין הם שביתה בחצי היום בשעה שזוכה בהן, ולא אמרינן אין להם שביתה לאלו אבל כל אחד ואחד יוליך אותן כרגליו, עכ"ל, וג"כ משמע שאם לא היו קונין שביתה הי' דינם שכל או"א מוליך אותן כרגליו, אך אסור להוליכן חוץ לרגליו, וכמש"נ.

והנה תנן בביצה דל"ט. דהגחלת כרגלי הבעלים והשלהבת בכל מקום, ועיי"ש במאירי בביהב"ח שכתב, ז"ל, וזה שאמר בכל מקום ולא אמר ברגלי המוליך, הוא מפני שאחר שאין בה ממש אינה בתורת איסור תחומין שיתכן לומר בה רגלי שואל ורגלי מוליך, והודיע כונה זו עצמה בלשון בכל מקום, עכ"ל, וכעי"ז כתב גם בחידושיו.

והנה לכאו' ד' המאירי הם לטעמי' דס"ל להלן דאף הנך דתניא בהו שהן כרגלי כל אדם, היינו שהן קונין שביתת הראשון, וע"כ ל"מ למיתני בשלהבת שהיא כרגלי כל אדם, שהרי אינה קונה שביתה כלל, אך לדעת רש"י והראב"ד דהנך דתניא בהו שהן כרגלי כל אדם היינו שלא קנו שביתה כלל וכל אדם מוליכן כרגליו, א"כ הרי ה"נ הו"מ למיתני בשלהבת שהיא כרגלי כל אדם, דשרי כל אדם להוליכה למקום שהולך כיון שאינה קונה שביתה.

אך לפמש"נ א"ש היטב, דל"ה מצי למיתני בשלהבת שהיא כרגלי כל אדם, שהרי כרגלי כל אדם מתפרש דשרי כל אדם להוליכן כרגליו וחוץ לרגליו אסור להוליכן, ומשא"כ שלהבת שאין בה ממש הרי אינה כלל בתורת איסור תחומין ואך לי"ב דין ד' אמות, ומותר להוליכה לכל מקום שהוא ואף חוץ לתחום המוליך, ואשר זהו דתנן דשלהבת בכל מקום, שמותר להוליכה לכל מקום שהוא, וגם בלא הא דאיכא בזה נפ"מ להוליך חוץ לתחומו, נמי ניחא, דלישנא דכרגלי כל אדם מורה שההיתר להוליכה הוא משום שהיא כרגלי המוליך וכמש"נ, ואילו בשלהבת אי"ז הטעם, אלא הטעם הוא שאינה כלל בתורת איסור תחומין.

אך בעיקר הדברים שנתבארו, הנה שו"ר להעיר מד' המ"ב סי' ת"ג סק"ז, דמפורש בדבריו דמותר לאדם לזרוק חפצי הפקר חוץ לתחומו, וכ"ה בפמ"ג שם, והוא להדיא דלא כמש"נ, וצ"ע בזה.

ח] והנה לקמן דמ"ז: תניא דהכלים והאוצרות ששבתו בתוך התחום יש להן אלפים אמה לכל רוח, ופירש"י יש להן אלפים לכל רוח ואפי' הן של הפקר, והתוס' שם כתבו ע"ז, ז"ל, משמע דלא מיבעיא אם יש להם בעלים, וקשה דאי יש להם בעלים הרי הן כרגלי הבעלים, ואפי' אם נעמידם כגון שהבעלים בעיר אחרת דהשתא לא הוי כרגלי הבעלים, ומ"מ בני שביתה הם יותר מן ההפקר ויש להן אלפים אמה לכל רוח, מ"מ אין נראה להעמיד כלל ביש להם בעלים וכו', עכ"ל.

והנה במש"כ התוס' בדעת רש"י דהיכא שהבעלים בעיר אחרת ל"ה הכלים כרגלי הבעלים, הנה בד' רש"י גופי' מבו' דפליג ע"ז, דהנה תנן בביצה דל"ט: מי שהיו פירותיו בעיר אחרת וערבו בני אותה העיר להביא אצלו מפירותיו לא יביאו לו, ופירש"י, ז"ל, לא יביאו מפירותיו הואיל והוא לא ערב לשם דהכל כרגלי הבעלים, עכ"ל, והרי שדעתו דאף היכא שאין הפירות בתחום הבעלים ה"ה כרגלי הבעלים, ולפ"ז יהא דין הפירות כפירות שיצאו חוץ לתחום שלא יוציאם מד' אמותיהם, ואם הם בתוך העיר, הויא כל העיר כד' אמות, ושרי להוליכן בכל העיר, אך אסור להוציאן חוץ לעיר, (ועמש"נ ב??? לדון בגונא שהם בעיר שאינה מוקפת מחיצות אם מותר להוליכן בכל העיר).

וכדעת רש"י בזה נ' גם דעת הרמב"ם פ"ה מהל' יו"ט הי"ג, ז"ל, לא יביאו לו מפירותיו "שפירותיו כמוהו", וכ"ה ל' השו"ע סי' שצ"ז סי"ז, וכן נקטו הפוסקים להלכה, וכ"ה בביאור הלכה סי' ת"א בתו"ד.

אמנם לדעת התוס' דס"ל דהיכא שהבעלים בעיר אחרת ל"ה הכלים כרגלי הבעלים, מתפרש הא דתנן שלא יביאו לו פירותיו, דהוא משום שקנו הפירות שביתה במקומן ויש להם אלפים אמה לכל רוח, וע"כ אסור להביאן אצל הבעלים שהוא חוץ לאלפים אמה, דהגם דאנשי עיר זו עירבו, אך כיון שאין הפירות שלהן אינם כרגלן, אלא יש להם אלפים אמה חוץ לעיר, וע"כ אסור להביאן אצל הבעלים שהוא חוץ לאלפים אמה.[[8]](#footnote-9)

ומצינו מפורש בד' הדעות בזה, בתורי"ד בביצה שם, שבתחילה פירש דפירות אלו יש להם אלפים אמה לכל רוח וכו' ומשו"ה תני לא יביאו לו מפירותיו, דדוקא אצלו לא יביאו להוציאם לחוץ לאלפים אמה של עיר אבל לאלפים אמה שבעיר רשאים להוליכם, ושוב חזר בו דהוו פירות אלו כרגלי המפקיד ולא יזיזם השומר ממקומם, עכ"ד, וע' גם במאירי לקמן שם שהביא ב' הדעות בזה, והביא שרש"י בביצה פירש שקונין שביתה במקומן ויש להן אלפים אמה ממקומן, וזה דלא כפירש"י שלפנינו שם.

והנה לכאו' כדעת רש"י בביצה, כ"ה דעת הראב"ד שהביא בחי' הרשב"א לקמן שם, ז"ל, והראב"ד ז"ל פי' שהן בתוך התחום בתוך תחומו שלו קאמר וכו', ועוד אשמעינן דאם אינן עמו בתחומו לא יזיזום ממקומו, וכדתנן בביצה מי שהיו פירותיו בעיר אחרת ועירבו בני אותה העיר אצלו לא יביאו לו מפירותיו, עכ"ל.

אמנם הנה עי' בחי' המאירי שהביא ד' הראב"ד ונ' מדבריו לפרש טעמו בע"א מדעת רש"י, ז"ל, והראב"ד ז"ל פירש וכו' אבל אם אותן כלים או פירות שיש להם בעלים אינן תוך תחום הבעלים לא יזיזם ממקומם וכו', שאינן קונין שביתה כלל, כלומר נכסי בעלים אינן קונין שביתה מצד עצמן, עכ"ל, ומבו' בדבריו דטעמא דהראב"ד הוא משום שכל שאינן בתחום הבעלים ל"מ לקנות שביתה, וע"כ לא יזיזם ממקומן, דהוו כאדם שלא קנה שביתה שלא יזוז מד' אמותיו.[[9]](#footnote-10)

אמנם צ"ב בזה, דאם אכן לא קנו הכלים שביתה כלל, א"כ מ"ט לא יזיזם ממקומן, ומ"ש מחפצי הפקר שלא קנו שביתה ומנהרות המושכין שלא קנו שביתה שמותר להוציאן מד' אמותיהן, וביותר לדעת הראב"ד גופי' דנהרות המושכין אין קונין שביתה אף כשמילא מהן, ואפ"ה מותר להוציאן מד' אמותיהן.

ונ' די"ל בזה, לפמש"נ לעיל דהא דחפצי הפקר ונהרות המושכין מותר להוציאן מד' אמותיהן, הוא משום שהן נגררין אחר המוליכן, ולפ"ז י"ל דזה ל"ש היכא שיש לכלים בעלים, דכה"ג אינן נגררין אחר המוליכן, ואחר הבעלים ל"מ ליגרר, כיון דהוו חוץ לתחום הבעלים, ואשר ע"כ אסור להוציאן מד' אמותיהן.

ועד"ז נ' גם במה שפי' הראב"ד הביאוהו הרשב"א והמאירי, דהכלים והאוצרות שהן בתוך התחום היינו בתוך תחומו של הבעלים, וקמ"ל דאע"ג דאינן עמו במקום אחד ממש הרי הן כרגליו, עכ"ד, ומשמעות הדברים שאילו לא היו כרגליו הי' אסור להזיזן ממקומן, ולפמש"נ נ' דהוא משום דאף כלים שלא קנו שביתה אסור להוציאן מד' אמותיהן, ואך דשאני חפצי הפקר ונהרות המושכין שהן נגררין אחר המוליכן, ומשא"כ הני כלים שיש להן בעלים ואינן נגררין אחריו כיון שאינן עמו במקום א', אסור להוציאן מד' אמותיהן.

ועד"ז נ' גם במש"כ הרשב"א והריטב"א לדעת רש"י, דהא דכלים שיש להן בעלים שהן חוץ לתחום הבעלים קונין שביתה במקומן, הוא דוקא כשהם בתוך תחום העיר דדעת הבעלים מן הסתם שיקנו כליו שביתה עם אנשי אותה העיר, אבל חוץ לתחום העיר לא, וכדסברי רבנן דריב"נ בישן בעיר ואע"ג דס"ל דבישן בדרך לא יזוז ממקומו, עכ"ד, ומדמדמו לה לישן בדרך, מ' דה"נ אם הכלים חוץ לתחום העיר לא יזוזו ממקומן, וצ"ב מ"ש מחפצי הפקר שכל שאין קונין שביתה מותר להוליכן חוץ לד' אמותיהן, ולמש"נ ניחא, דשאני התם שהן נגררין אחר המוליכן, ומשא"כ כלים שיש להן בעלים אין נגררין אחר אחרים, וע"כ כל שלא קנו שביתה אסור להוציאן מד' אמותיהן.

אך צ"ע רב בזה, דלכאו' זה נסתר ממה שפירש הראב"ד דהא דנהרות המושכין הוו כרגלי כל אדם, היינו דאף בעודן ברשות ראובן יכול שמעון להוליכן כרגליו, והנה למש"נ לעיל סק"ז לדעת הראב"ד, הא דנהרות המושכין מותר להוציאן מד' אמותיהן, הגם שלא קנו שביתה ובדין שלא יהא להן אלא ד' אמות, הוא משום שהן נגררין אחר המוליכן, ולפ"ז הרי מבו' להדיא דאף בדהוו ברשות אחר ה"ה נגררין אחר המוליכן, וא"כ מ"ט כלים שיש להן בעלים שלא קנו שביתת הבעלים אסור להוציאן מד' אמותיהן, ואין נגררין אחר המוליכן, וצ"ע בזה.

**ב'**

ט] בסוגיין מייתי' להא דתניא גשמים שירדו מערב יו"ט יש להן אלפים אמה לכל רוח, ביו"ט הרי הן כרגלי כל אדם, ובעי רב ספרא לאוקמה בגשמים הסמוכין לעיר דאנשי אותה העיר דעתם עלייהו.

וע' בס' בית אברהם שעמד בזה, דאי איירי בגשמים הסמוכין לעיר דאנשי אותה העיר דעתן עליהן, א"כ מ"ט בירדו ביו"ט אינם כרגלי אנשי אותה העיר, והניחא לדעת רש"י בביצה והראב"ד דגשמים שירדו שהן כרגלי כל אדם היינו דלא חיילא בהו שביתה כלל דכיון שלא קנו בהן שביתה בתחילת השבת שוב אין קונין שביתה, ניחא דמה"ט אף גשמים שירדו ביו"ט אין קונין שביתת אנשי העיר, אך לדעת התוס' וש"ר דכלים שלא קנו שביתה בתחילת השבת קונין אח"כ שביתת הבעלים, קשיא דמ"ט גשמים שירדו ביו"ט והן סמוכין לעיר ודעת אנשי העיר עליהן אין קונין שביתת אנשי העיר.

והנה אמנם בד' היש"ש ביצה פ"ה סי' ט"ו נ' דעתו דאף גשמים שירדו ביו"ט אם הן סמוכין לעיר הוו כרגלי אנשי העיר, והביאו המג"א סי' שצ"ז סקי"ג, אך זה תמוה טובא מסוגיין, וכמו שתמהו שם בגל' הגרע"א ובפרמ"ג, וע' שפ"א בסוגיין מש"כ לישב בזה, ואכ"מ.

ועיי"ש שכתב, דדעתם עלייהו ל"מ רק בירדו בערב יו"ט והי' דעתם עלייהו ביהשמ"ש ולכך קנו שביתת העיר אף שלא זכו בהן ממש מ"מ מהני לענין קנין שביתה כדאיתא בביצה דל"ח בשואל כלים מחבירו ומסרו לו ביו"ט דהוי כרגלי השואל מחמת דדעתי' עלי', אבל בירדו ביו"ט דלא קנו שביתה ביהשמ"ש רק דהוי כרגלי הזוכה בהן ראשון, צריך זכי' גמורה דאז גריר בתר הזוכה בהן, אבל ל"מ דעתי' עלי' לחוד.

והנה זה מתישב היטב, אי נימא דהא דכלים קונין שביתה באמצע השבת, ול"ד לישן שאינו קונה שביתה באמצע השבת, הוא משום דאי"ז שביתה עצמית דהכלים, אלא ה"ה נגררין אחר הבעלים, וכאשר כן נת' לעיל סק"ד בהערה בדעת הר"ן ותור"פ, ולפ"ז נ' דהא דמהני דעת אנשי העיר להקנותן שביתה כרגלי אותה העיר, היינו רק בתחילת השבת, דהכלים ראויין לקנות שביתת עצמן, ואך דבעי' דעת להקנותן שביתה, ולזה מהני דעת אנשי העיר, אך משא"כ באמצע השבת דל"מ חיילא על הכלים שביתת עצמן, וכל הא דמצי חיילא עלייהו שביתת הבעלים הוא משום שהן נגררין אחר הבעלים, הרי דזה ל"ש היכא שלא זכו בהן אנשי העיר אלא שדעתן עליהן, דכה"ג אין נגררין הגשמים כלל אחר אנשי העיר, והאמנם בתחילת השבת דמצי חיילא עלייהו שביתה, אף הויא שביתתן כרגלי אנשי העיר, שנקבעת שביתת הכלים עצמן כרגלי הנך שהן עומדין להן, אך בשבת דל"מ חיילא שביתה עצמית דכלים, אלא שביתת הבעלים, הרי שלזה בעי' בעלים גמורים.

אך למש"נ לעיל סק"ו בפי' ד' הרשב"א דקשיא לי' מ"ש גשמים שהן קונין שביתה בשבת כרגלי הבעלים, מישן שאינו קונה שביתה, ותי' ע"ז הרשב"א דשאני ישן שהי' במקום הראוי לקנות שביתה, והרי דלא ס"ל לחלק דשאני כלים שאי"ז שביתה עצמית אלא שביתת הבעלים, אלא ס"ל דכ"ה דכלים קונין שביתת הבעלים, ה"נ בדין דאדם יקנה שביתת עצמו, וא"כ הדר תיקשי דמ"ט גשמים שירדו ביו"ט סמוך לעיר אין קונין שביתת אנשי העיר, הרי כיון שלא היו בתחילת השבת במקום הראוי לקנות שביתה מצו קני שביתה בשבת, וא"כ בדין שיקנו שביתה בשבת כרגלי אנשי העיר שדעתם עליהן.

והנה אמנם כתב הרשב"א בסוגיין, דהא דאין הגשמים קונין שביתה כשירדו ול"ד למי שהי' למעלה מי' שקונה שביתה, הוא משום דשאני אדם שהוא לדעת עצמו ודעתו עכשיו לקנות שביתה במקום שיגיע שם אפילו לאחר ביהשמ"ש משא"כ במים שאינן לדעתן, עכ"ד, אך למש"נ לעיל סק"ו אין מכוון הרשב"א דבעי' שיהא דעת בתחילת השבת לקנות שביתה כשיגיע למקום הראוי, אלא כונתו דבעי' דהשתא יהא להן דעת לקנות שביתה, וע"כ כלים אין קונין שביתה בשבת שאין להן דעת, ולפ"ז לכאו' בדין דיועיל דעת אנשי העיר להקנותן שביתה, דמשו"ז יהא כאדם שקונה שביתה בשבת, ויל"ד דלזה ל"מ דעת אנשי העיר, אלא בעי' דעת האדם על עצמו או דעת בעלים על כליו, וצ"ע בזה.

ואולי י"ל עוד בזה, לפי המבו' בחי' הרשב"א לעיל דמ"ג. דהך דינא דמי שהוא בתוך תחום העיר קונה שביתת העיר, הוי רק בשהי' בתחום העיר ביהשמ"ש, אך מי שהי' בביהשמ"ש למעלה מי', ובשעה שירד למטה מי' שבשעה זו הוא קונה שביתה הי' בתחום העיר, אינו קונה תחום העיר אלא קונה תחומו ממקומו,[[10]](#footnote-11) וכ"ה גם בעבוה"ק להרשב"א, וע' בחי' המאירי שם שתמה ע"ד הרשב"א בזה, ולכאו' הטעם בזה הוא, דהא דמי שהי' בתחום העיר קונה שביתת העיר, הוא משום שהוא נטפל ונכלל בשביתת בני העיר, וע"כ ל"ש זה רק בתחילת השבת שהוא הזמן שבני העיר קונין שביתה, ולפ"ז י"ל דה"נ דינא דגשמים הסמוכין לעיר שדעת אנשי העיר עליהן, הוא רק משום דין שביתת העיר, דמצי חיילא אף על גשמים הסמוכין, וע"כ ל"מ זה חייל באמצע השבת, ואולי זה הי' מקורו של הרשב"א לדינו דבאמצע השבת אינו קונה שביתת העיר אף דהוי בתוך תחום העיר, (אשר לא נתגלה לנו מקורו של הרשב"א לזה), אך מלבד שיל"ע אם יש לדמות הענינים זל"ז, גם לכאו' לדעת הרשב"א גופי' בסוגיין דהא דגשמים הסמוכין לעיר קונין שביתה כאנשי העיר, לאו היינו כפירש"י שקונין אלפים אמה לכל רוח מהעיר, אלא היינו שקונין שביתה כרגלי מי שימלא לבסוף משום דיש ברירה, הרי לכאו' אי"ז שייך כלל לדינא דמי שהי' בתחום העיר, שהוא קונה שביתת העיר אלפים אמה לכל רוח, וצ"ע בזה.

י] ויש להוסיף בזה, דהנה בס' בית אברהם כתב להוכיח כן עוד, דקנין שביתה בשבת הויא רק להבעלים הגמור, מהא דאיתא בביצה דל"ט: במילא ונתן לחבירו דלרב ששת הוי כרגלי הממלא, ופירש"י שם דטעמו הוא משום דמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו אלא קנה המגבי' לעצמו, וע"כ הוו כרגליו, וקשיא דמ"ש משואל כלי מחבירו ולא מסרו לו אלא ביו"ט דמ"מ הוי כרגלי השואל משום דדעתי' עלי' לאוקמי ברשות שואל, וא"כ ה"נ נהי דלא קנה חבירו בהגבהתו, מ"מ הא דעתו ליתנו לחבירו, וע"מ כן מגביהו, וחבירו עשאו שליח למלאות, וא"כ מ"ט הוי כרגלי הממלא, אלא ע"כ דביו"ט ל"מ דעתי' עלי' רק בצריך זכי' גמורה, דביו"ט לא קני שביתה גמורה רק דנגרר אחר הזוכה בו, וע"כ צריך שיזכה בו ממש ול"מ דעתי' עלי', עכ"ד, וקיימתי' מנפשאי בס"ד.

אך יש לציין בזה ד' הראב"ד בהשגות בעה"מ שלהי ביצה שפירש טעמא דר"נ דהוי כרגלי מי שנתמלאו לו, שתמהו הראשונים שהרי ר"נ ס"ל בב"מ דמגבי' מציאה לחבירו לא קנה חבירו, דהוא משום דלענין תחומין בכל דהו סגי לי', שהרי השואל כלי מחבירו מעיו"ט אע"פ שלא מסרו לו אלא ביו"ט ה"ה כרגלי השואל דקני שביתה בהדי' בדיבורא בעלמא, ה"נ קני, עכ"ד, וכ"כ הראב"ד בב"מ ד"י. הובא בשטמ"ק שם, והרי שפי' הראב"ד דהך דינא דכרגלי השואל שייך אף ביו"ט, אך בדעת ש"ר שלא תי' כן צ"ל כדברי הבית אברהם, ויתכן דטעמא דהראב"ד דס"ל דמהני דין זה אף ביו"ט, הוא משום דס"ל דגדר הדין דכרגלי השואל הוא כמבו' בלשונו דבדיבורא בעלמא קני לי' לענין שביתה, (וכ"ה מפורש יותר בלשונו בב"מ), והיינו דלענין שביתה חשיב איהו כבעלים, וע"כ אף ביו"ט מצי חיילא שביתתו, אך בדעת ש"ר י"ל דס"ל דגדר הדין דכרגלי השואל הוא דאף דל"ח בעלים כלל, מ"מ כיון שה"ז עומד לו הוי כרגליו, וע"כ ל"מ חיילא שביתה זו ביו"ט.

ובעיקר הא דבמגבי' מציאה לחבירו ל"ח שביתה כרגלי מי שנתמלאו לו מדינא דכרגלי השואל, י"ל עוד, לדעת הסוברים דכל הא דחפצי הפקר קונין שביתה באמצע השבת כרגלי הבעלים, הוא רק משום ברירה, עמש"נ בזה לעיל סק"ב וסק"ד, ולפ"ז י"ל דל"ש ברירה רק להבעלים הגמור, אך ל"ש ברירה למי שאינו בעלים אלא שדעתו ליתנו לו, וע"כ חיילא השביתה כרגלי הממלא שזכה בהן.

וגם לדעת הראב"ד דהא דחפצי הפקר קונין שביתה באמצע השבת אי"ז משום ברירה, נמי י"ל למש"נ לעיל סק"ב דטעמא דהראב"ד הוא משום גזירה וע"כ הכניסוהו בכלל נכסיו, וי"ל דהגזירה שייכא רק בבעלים גמור, וצ"ע עוד בזה.

וילה"ע עוד עד"ז, במה שפירש"י בביצה דל"ט. דהא דבור של עולי בבל הוי כרגלי הממלא, הוא מפני שהן הפקר והפקר נקנה בהגבהה, והובא גם בחי' הרשב"א שם, ומבו' דאילו לא הי' הפקר נקנה בהגבהה לא היו המים כרגלי הממלא, הגם שמילא לצורך עצמו וה"ז עומד לשימושו, ובע"כ דביו"ט ל"מ חיילא שביתה רק לבעלים גמור, וכנ"ל.

1. ואמנם בד' הרשב"א בריש פירקין נ', דלתנא דברייתא דהתם פירות שיצאו חוץ לתחום מותר להוציאן מד' אמות, עיי"ש ובחי' הר"ן, ויתכן שהטעם הוא דס"ל שלא נאמר דין ד' אמות אלא באדם.

   ויש לציין עוד למש"כ בחי' הריטב"א שבת דקנ"א., אהא דתניא דהיתה עומדת חוץ לתחום קורא לה והיא באה, ז"ל, פירש הרב ישעי' ז"ל דאע"ג דתנן הבהמה והכלים כרגלי הבעלים, ה"מ שלא יוליכנה מי שעירב חוץ לתחום של בעלים, אבל היכא דיצאה חוץ לתחום מאלי' מותר לקרוא לה ולהביאה, שלא נתנו חכמים על הבהמה תורת מי שיצא חוץ לתחום שאין לו אלא ארבע אמות, עכ"ל, וכ"ה בפסקי רי"ד שם, והדברים צ"ב, שהרי מבו' להדיא לעיל דמ"א: ולהלן דמ"ז: דאף פירות שיצאו חוץ לתחום אסור להוציאן מד' אמות, ואשר צ"ל בזה, שכל ד' הרי"ד הם בבהמה שיצאה מאלי', וכלישנא דהרי"ד, ואך בזה הוא דלי"ב דין ד' אמות, אך בהמה וכלים שהוציאן אדם אין להם אלא ד' אמות, ואמנם בההיא דלקמן דמ"ז: הוא מחודש טפי, שהרי התם הביאן גוי, ואיירי התם שלא הביאן לצורך ישראל וכמש"כ הראשונים שם, ולכאו' דמי זה לבאו מאליהם, וי"ל.

   ואמנם עיקר מה שפי' הרי"ד דהא דקורא לה והיא באה הוא משום דלי"ב דין ד' אמות, הנה בפירש"י שם דנ"ג: פי' בע"א, ז"ל, קורא לה והיא באה, דלא הוזהר הוא על תחום בהמתו, ובלבד שלא יביאנה ממש בידיו, עכ"ל, וע' גם בהגמ"ר קידושין סי' תקס"ה שהוכיח מזה דליכא איסור שביתת בהמתו בתחומין, והובא בדרכ"מ או"ח סי' ש"ה ובמג"א שם סקי"ח.

   אך הנה הב"י שם סו"ס ש"ה הביא תשו' ר"ה גאון שאסור למסור בהמה לרועה שמוציאה חוץ לתחום משום שביתת בהמתו, וכ"ה מבו' בחי' הריטב"א ע"ז דט"ו., ז"ל, אבל שכירות ושאלה ודאי בכל מקום אסרו בדינן ואפילו בבהמה העומדת לרכיבה דבדידי' נמי איכא משום איסור תחומין שיוציאנה גוי מחוץ לתחום, עכ"ל, וע"ע בירושלמי פ"ה דביצה דהאיסור לרכוב ע"ג בהמה הוא משום שביתת בהמתו, הובא ברי"ף ורא"ש שם, וע' יש"ש שם סי' ו' וחת"ס או"ח סי' קנ"ב וח"ו סי' צ"ז, ויש שפירשו דמכוון הירושלמי הוא דאיכא שביתת בהמתו באיסור תחומין, וכ"מ קצת בהגמ"ר לעיל בפ"ק, עיי"ש, ואכמ"ל.

   וכפי הנראה כ"ה גם דעת הרי"ד דאיכא שביתת בהמתו בתחומין, וע"כ קשיא לי' מ"ט שרי לקרוא לה והיא באה, ופירש בזה דבהמה שיצאה מאלי' אין לה דין ד' אמות.

   שו"ר עוד בחי' הריטב"א בשבת דנ"ג:, שכתב על פירש"י שם, ז"ל, והקשו בתוספות שאם אינו מוזהר על תחומי בהמתו אפי' להביאה יהא מותר כיון שעומדת תוך תחומו דמה לי להנהיגה בקולו או להנהיגה בידו וכו', ולכך פירשו בתוספות דהכא כשעומדת תוך תחומה והוא חוץ לתחום שלו והתחלת תחומה הוא שמובלע בתוך תחום שלו וקורא לה והיא באה שהרי תוך תחומה היא באה, אבל להביאה אי אפשר כיון שעומדת חוץ לתחומו וכו', וכפום מאי דס"ד מעיקרא שהיתה עומדת חוץ לתחומה גם כן שהוא מביאה מחוץ לתחום ואדם מוזהר על תחומי בהמתו מדרבנן, עכ"ל, והרי דס"ל נמי דאדם מוזהר על שביתת בהמתו בתחומין, ומכח זה פליג על פירש"י, ואך דמשה"ק הריטב"א על פירש"י שאם אינו מוזהר על תחומי בהמתו אפי' להביאה יהא מותר, צ"ב, דא"כ תיקשי לי' מעיקר דינא דהבהמה כרגלי הבעלים, דמ"ט אסור להנהיג הבהמה חוץ לתחום הבעלים, ואטו איירי רק בשנושאה בידו, ובע"כ דכל שמנהיג הבהמה חשיב שאיהו מוציאה חוץ לתחום ול"ב לדין שביתת בהמתו, וע' אג"ט חורש סי' י"א, שביאר הטעם בזה, דאף דלגבי מלאכת הוצאה ל"ח כה"ג מעשה דילי', מ"מ לגבי תחומי הבהמה דהאיסור הוא משום לתא דהבהמה אסור אף כה"ג, עיי"ש.

   וע' גם בתורי"ד שם דנ"ג: שפירש כן דכ"ה דשרי לו לקרוא לה ה"נ מעיקר הדין שרי לו להביאה, וזה דלא כפירש"י, אלא דהתורי"ד אזיל לטעמי' דהא דשרי לקרוא לה והיא באה הוא משום דלי"ב דין ד' אמות, וע"כ ה"נ שרי להביאה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש עוד בד' הריטב"א בקושייתו על הראב"ד, שכתב ז"ל, וא"ת א"כ אפילו כשהיו ברשותו של ממלא למה הם כרגליו אחר שלא הוברר הדבר שהוא שלו וכו', ואם לא קנו שביתה בידו כשהגביהן מפני שלא הוברר לו אף כשהן בידו וברשותו יהיה כרגלי כל אדם הנוטלן, עכ"ל, ומפורש בדבריו דאלמלי דין ברירה בדין שלא יקנו שביתה כלל ואף כשהן בידו וברשותו יהיו כרגלי כל אדם הנוטלן, אך בזה י"ל דמכוון הריטב"א הוא להראב"ד לטעמי' דס"ל בנהרות המושכין שאין קונין שביתה בשבת, ולדעתו אף בבור של עולי בבל בדין שלא יהיו כרגלי הממלא אלמלי דין ברירה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע' בחי' הר"ן במש"כ דבור של עולי בבל הוי כרגלי הממלא הראשון, ונ' להדיא בדבריו שאי"ז מטעם ברירה, שהרי מדמי לה לנהרות המושכין, עיי"ש, ונ' פשוט דאזיל לטעמי', שפירש דהחילוק בין ישן לגשמים הוא רק משום שאדם אינו נגרר אחר אחרים וגשמים נגררין, ולא הזכיר כלל להא דהגשמים לא היו בביהשמ"ש במקום הראוי לקנות שביתה, אלא ס"ל דאף בשהיו במקום הראוי לקנות שביתה נמי מצי חיילא בהו שביתת הבעלים, וע"כ לדעתו בחפצי הפקר מצי חיילא בהו שביתת הזוכה אף בלא דין ברירה, וז"פ.

   ובאמת שלדעת הר"ן לטעמי' הוא מוכח כן, שלדעתו אאל"פ כלל דכל הא דגשמים חיילא בהו שביתת הזוכה הוא משום שלא היו במקום הראוי לקנות שביתה וכמש"כ הרשב"א, דא"כ תיקשי מ"ט נהרות המושכין חיילא בהו שביתת הזוכה, הרי היו במקום הראוי לקנות שביתה, שהרי דעת הר"ן לעיל דמ"ג. דמהלך חשיב שהי' במקום הראוי לקנות שביתה, ובע"כ מוכח מזה דבכלים דלא חיילא בהו שביתת עצמן אלא שביתת הבעלים, ה"ז מצי חייל אף בשהיו בתחילת השבת במקום הראוי לקנות שביתה, וע"כ הר"ן לטעמי' השמיט מש"כ הרשב"א דהא דגשמים קונין שביתה בשבת הוא רק משום שלא היו בביהשמ"ש במקום הראוי לקנות שביתה, אלא ס"ל דאף אם היו במקום הראוי לקנות שביתה נמי מצי חייל בהו בשבת שביתת הבעלים, וז"ב בדעתו.

   ונ' דגם בדעת תור"פ צ"ל דהא דנהרות המושכין הוו כרגלי הממלא, הוא משום דשאני כלים מאדם, דכיון דחיילא בהו שביתת הבעלים ה"ז מצי חייל אף באמצע השבת, שהרי דעת תור"פ לעיל דמ"ג נ' דל"מ חייל כלל שביתה באדם באמצע השבת, וע"כ ס"ל דמי שהי' בתחילת השבת למעלה מי' שוב אינו קונה שביתה, ושרי לו לילך ככל שירצה, וא"כ תיקשי דמ"ט נהרות המושכין ה"ה כרגלי כל אדם וחיילא בהו שביתה, ובע"כ דשאני שביתת הבעלים דמצי חיילא אף באמצע שבת. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף בזה, דהנה הט"ז בסי' ת"א הק' בהא דחפצי גוי קונין שביתה גזירה בעלים גוי אטו בעלים ישראל, וקשיא דלפעמים יש קולא בזה שהן קונין שביתה, שאח"כ אף אם נתנו לשנים שעירבו זה לצפון וזה לדרום, מותרין להוליך החפץ כרגלי הגוי, ואלמלי היו חפצי גוי קונין שביתה הי' הדין שאין א' מהן יכול להוליכו אלא למקום שמותר לשניהן, עכ"ד, וע' מש"כ האחרונים שם לדינא בזה, ואמנם למש"כ הרשב"א והריטב"א נמצא דקו' מעיקרא ליתא, דכיון דכל הא דחפצי הפקר קונין שביתת הזוכה בהן באמצע השבת, הוא רק משום דין ברירה, הרי דזה ל"ש אלא בחפצי הפקר שאין להן בעלים, אך חפצי גוי שיש להן בעלים ל"ש ברירה כלל, וע"כ נמצא דאף בלא שהן קונין שביתה נמי לא היו קונין אח"כ שביתת הבעלים, וע"כ ליכא בזה קולא כלל, וז"פ. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך צ"ע לפ"ז, למש"כ הרמב"ן לעיל דמ"ג. בשם התוס', דהא דישן אינו קונה אלפים אמה כשניעור הוא משום דמעיקרא קנה ד' אמות, אך אי לאו הכי שפיר הי' קונה שביתה באמצע השבת, והוכיח שם הרמב"ן דשייך לקנות שביתה באמצע השבת מדינא דבור של עולי בבל שהוא כרגלי הממלא או כרגלי מי שנתמלאו לו, אלמא אע"פ שלא קנו שביתה בביהשמ"ש קונין הן שביתה בחצי היום בשעה שזוכה בהן, עכ"ד, וצ"ע דאי נימא דאף חפצי הפקר קונין ד' אמות, א"כ היאך קונין הן אחר שביתה בשעה שזוכה בהן, הרי דמו לישן דכיון שקנה ד' אמות שוב אינו קונה שביתה, ואי דנימא דשאני קנין שביתה דכלים כרגלי הבעלים שהוא טפילות לבעלים וע"כ אף אם קנו כבר ד' אמות חיילא בהו שביתה זו, א"כ היאך למד מינה הרמב"ן דמצי חיילא שביתה באמצע השבת, ואולי כיון דמעיקרא כשקנו ד' אמות הי' דינם שהן טפלים אחר המוליכן, אי"ז מעכבן מלקנות שביתה גמורה, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ונ' דהא ל"ה קשיא לי' להרשב"א, מ"ש ישן שאין קונה שביתה בשבת, ממי שהי' למעלה מי' שקונה שביתה כשירד, דע"ז י"ל כמש"כ הרמב"ן לעיל דמ"ג. דשאני ישן שהוא קונה ד' אמות, וע"כ תו ל"מ קני שביתה, ומשא"כ מי שהי' למעלה מי', וע"ז קשיא לי' להרשב"א מהא דגשמים שירדו ביו"ט קונין שביתה כרגלי הבעלים, הגם שאף הן כבר קנו ד' אמות, וזה לפמש"נ דאף בכלים איכא דין ד' אמות, וע"כ הגם שמותר להוליכן כרגליו משום שהן נגררין אחר המוליכן, מ"מ בכלים עצמן חייל דין ד' אמות, וע"כ הי' בדין שלא יחול בהן אח"כ שביתת הבעלים, וא"כ ה"נ ישן יקנה שביתה כשניעור, הגם שכבר קנה ד' אמות. [↑](#footnote-ref-7)
7. והיינו למ"ד לעיל דמ"ב. דבעלמא שרי לזרוק חוץ לתחומו, וגם למ"ד דבעלמא אסר לזרוק חוץ לתחומו משום גזירה, מ"מ נפ"מ היכא דאיכא מחיצה דבזה לא גזרי', ואף היכא שכלתה מדתו על שפת תקרה לא גזרי', וכמש"א לעיל דמ"ב:, וכן לגיר' התוס' שם שרי להביא מחוץ לתחומו לתוך תחומו ע"י משיכה, ולמש"נ בהנך דהוו כרגלי כל אדם יהא אסור בכה"ג, כיון שמעיקר דינם אין להן אלא ד' אמות, ואך שהן נגררין אחר המוליכן להוליכן במקום שביתתו, אך חוץ למקום שביתתו דל"ש להתיר משו"ז, הדר דינא דאסור להוליכן. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה בחי' אבהעו"ז תמה ע"ד התוס' מהך מתניתין, וכתב לישב שכל ד' התוס' הם לריב"נ דחפצי הפקר קונין שביתת עצמן, ואך דהיכא דיש להן בעלים ה"ה נגררין אחר הבעלים, וע"כ כל שהבעלים בעיר אחרת לא נדחו משביתת מקומן, ומשא"כ לדעת רבנן דכלים עצמן לאו בני מקנה שביתה נינהו, ודאי דאף היכא שהבעלים בעיר אחרת ה"ה נגררין אחר הבעלים, עכ"ד, אך בד' תוס' הרא"ש מפורש דאף לרבנן הן קונין שביתה במקומן, עיי"ש, וכן הק' גם בדו"ח להגרע"א, ובהגה' הרש"ש והגראמ"ה, וע' גם בתו"ש ובבי"מ סי' ת"א, ובפשוטו אינו מובן מאי קשיא להו, הרי יל"פ למתניתין דהתם דהא דלא יביאום אצלו הוא משום שיש להן אלפים אמה ממקומן, וכמו שפירש כן התורי"ד מתחילה וכאשר כן פירש המאירי, אך בד' האבהעו"ז שם מבו' דקושייתו מיוסדת על הא דפשיט"ל דלרבנן דחפצי הפקר אין קונין שביתה ודאי ל"ש שיקנו שביתה במקומן, דכל שאין קונין שביתה במקום הבעלים לא עדיפי מחפצי הפקר, וע"כ בע"כ דהא דתנן התם שלא יזוזו ממקומן הוא משום דקנו שביתת הבעלים, אך דבריו צ"ע, שהרי להדיא כתבו התוס' דאף בכה"ג מ"מ בני שביתה הן יותר מן ההפקר, וכ"ה בד' הריטב"א שם, ז"ל, קונין שביתה לעצמן במקומן טפי מנכסי הפקר דכיון דאית להו בעלים דהוו בני שביתה דין הוא שיקנו ג"כ הם שביתה, עכ"ל, ונ' דעתם דכה"ג אף לרבנן הן קונין שביתה, ומשום דכל הא דלרבנן חפצי הפקר אין קונין שביתה, הוא כמו שפירש"י לעיל דמ"ה: שאין דעת אדם להקנותן שביתה, אך כל שיש להן בעלים, אף היכא שאינן במקום הבעלים ואינן כרגליו, מ"מ דעת הבעלים להקנותן שביתה במקומן, וע"כ אף לרבנן עדיפי הן מחפצי הפקר וקונין שביתה במקומן, ועי' בד' הרשב"א והריטב"א שם דמבו' שקנין השביתה דילהו הוי מכח דעת הבעלים, ועיי"ש שכתבו מה"ט די"ל דכ"ז הוא היכא שהן בתחום העיר, דכה"ג דעת הבעלים מן הסתם שיקנו כליו שביתה עם אנשי אותה העיר אבל חוץ לתחום העיר לא, עכ"ד, וכ"ה להדיא גם בתוס' הרא"ש שם דאפי' לרבנן עדיפי מנכסי הפקר, אך בל' הרא"ש נ' הטעם באופ"א, ז"ל, ואפי' לרבנן דל"ד לנכסי הפקר הואיל ושם בעלים עליהם, עכ"ל, ונ' בביאורו עפמש"כ בתוס' הרא"ש לעיל דמ"ה: דאי לאו מתני' הו"א דדבר הנעשה ע"י אדם ואפי' הפקירו שם שם בעלים הראשונים עליו וקנו שביתה ולא מיקרו נכסי הפקר לענין שביתה אלא כמו גשמים שירדו, עכ"ל, ונ' מזה שדעתו דהא דחפצי הפקר אין קונין שביתה, אין הטעם כפירש"י משום שאין דעת אדם להקנותן שביתה, אלא הטעם הוא דל"ש שביתה וקביעות מקום רק בכלים שיש להם בעלים, (וצ"ע לפ"ז במה דמדמי לה לישן, וי"ל), וע"כ ס"ד דכל שהניחם שם הבעלים, אף אחר שהפקירן מ"מ כבר נקבעו שם ע"י בעלים והן קונין שביתה, ואשר זהו מש"כ הרא"ש הכא, דכל שיש להן בעלים אף היכא שהם חוץ לתחום הבעלים ואינן קונין שביתת הבעלים, מ"מ כיון דשם בעלים עליהם, ה"ה קונין שביתה, ושו"ר באבנ"ז חו"מ סי' ק"ט שכבר עמד בזה ע"ד האבהעו"ז דשפיר יל"פ למתני' דביצה דאסור להביאן אצלו משום שהוא חוץ לאלפים אמה שלהן, ואף לדעת רבנן הוא כן, וכמבו' בל' התוס' דעדיפי מחפצי הפקר, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומל' המאירי נ', דאף לריב"נ דחפצי הפקר קונין שביתה, מ"מ כלים אלו אין קונין שביתה, ואף דלכאו' הי' לנו לומר דכיון שאין הכלים בתחום הבעלים ול"מ קנו שביתת הבעלים, יקנו שביתת עצמן, אי"ז כן, אלא אף לריב"נ נכסי בעלים אין קונין שביתת עצמן, ואשכחן דכוותה בד' הרשב"א והריטב"א שם, שכתבו לדעת רש"י, דהא דכלים שיש להן בעלים שהן חוץ לתחום הבעלים קונין שביתה במקומן, הוא דוקא כשהם בתוך תחום העיר דדעת הבעלים מן הסתם שיקנו כליו שביתה עם אנשי אותה העיר, אבל חוץ לתחום העיר לא, עכ"ד, וצ"ב דכיון דבלא"ה אין קונין תחום העיר אלא תחום מקומן כמבו' בד' הראשונים שם, (שרק אח"כ הביאו לפרש שקונין תחום העיר, עיי"ש, וכן מבו' להדיא בד' הריטב"א), א"כ מ"ט היכא שהם בתוך העיר דעת הבעלים טפי להקנותן שביתה, וצ"ב, והנה הרי הך ברייתא אתיא כריב"נ דחפצי הפקר קונין שביתה, וצ"ב דא"כ מ"ט כלים שיש להן בעלים אין קונין שביתה כל שאינן בתחום העיר, הרי הגם שכה"ג אין דעת הבעלים להקנותן שביתה, מ"מ לא גריעי מחפצי הפקר דליכא דעת בעלים כלל, ואפ"ה הן קונין שביתה במקומן, וחזי' מזה שאי"ז כן, אלא כלים שיש להן בעלים אין קונין שביתה אלא מכח דעת הבעלים, ול"מ לקנות שביתה מצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. עיי"ש בד' הרשב"א שכתב כן בישוב קו' הירושלמי מ"מ הוצרך ר"ג להא שהיו בתוך התחום עד שלא חשכה. הרי ר"ג גופי' ס"ל דנתנוהו בדיר וסהר מהלך את כולה, והנמל מוקף הרים והרי הוא כדיר וסהר, וכתב ע"ז הרשב"א דמה שלא הקשו בגמרא כן מפני שהם היו שואלים לירד ולקנות שביתה עם אנשי העיר ור"ג נמי לכך נתכוין, שאילו לא נכנסו לתוך תחום העיר עד שלא חשיכה אפי' לר"ג מאותו המקום שהגיעה הספינה בלמטה מעשרה היה להם אלפים אמה ולא יותר, ואפילו כלתה להם המדה בחצי העיר אין להם אלא חצי העיר, אבל עכשיו שהסתכל וראה שהיו בתוך התחום של העיר קודם שחשיכה הרי הוא קונה שביתה בעיר דדעתם על העיר היתה וכו', עכ"ד, ולא זכיתי להבין, מה הוצרך הרשב"א לזה, הרי קו' הירושלמי לא היתה שיקנו שביתה בשבת, אלא שיהא כנתנוהו בדיר וסהר שמהלך את כולו, וקו' זו מתישבת בפשיטות שרצו לילך חוץ מן הנמל בכל העיר, ולזה בעי' שיהיו עד שלא חשיכה בתוך תחום העיר, ולכאו' מה שהוסיף הרשב"א דכשבאו לתוך י' אחר שחשיכה קונין שביתה במקום זה, אי"ז שייך לקו' הירושלמי, ועוד צ"ב רב, דלפ"ד הרשב"א תיקשי דמה מייתי' מינה בגמ' למיפשט דיש תחומין למעלה מי', הרי לעולם י"ל דאין תחומין למעלה מי', ומ"מ אילו לא היו ביהשמ"ש בתוך תחום העיר היו קונין שביתה במקום שהגיעו בו כשירדו למטה מי', ואם כלתה מידתן בחצי העיר לא הי' להן אלא חצי העיר, גם צ"ע במה שנקט הרשב"א דבביהשמ"ש היו למעלה מי', (וכפי הנראה צ"ל, דאף דאין תחומין למעלה מי' ואינו קונה שביתה שם, מ"מ היכא שהוא בתוך תחום העיר שקונה שביתת העיר, שפיר הוא קונה אף בדהוי למעלה מי'), שהרי בגמ' מוקמי' לה במהלכת ברקק והיתה ביהשמ"ש למטה מי', וצע"ג בכ"ז. [↑](#footnote-ref-11)