מומר לתאבון
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין / מומר

ע"ז כו: מומר לתאבון

א. מבואר בגמ' דמומר לתאבון צריך להחזיר לו אבדתו, ובתוס' כאן ורוב ראשונים נקטו מהכא דמומר לתאבון יש בו כל דיני תורה וצריך להחיותו ולתת לו צדקה ולפדותו.

אבל שיטת היראים-קנו דמומר לתאבון נמי לאו בכלל אחיך במצוות הוא, ואין חיוב לתת לו צדקה ולהלוותו ולפדותו.

ומ"ש בסוגיא דחייבים להשיב אבידתו כתב היראים לחלק דדוקא לענין לתת לו משלך נתמעט, אבל להשיב לו את אבידתו שלו ילפינן כל אבידת אחיך לרבות את המומר.

[ולענין ריבית נקט היראים בתחילת דבריו שמותר להלוותו בריבית שאין מצווין לתת לו, אבל אח"כ הביא מרבותיו שאסור והצדיק טעמם דהא ריבית הוי כגזילה והוי כנוטל את שלו, ואכ"מ].

ב. ועיי"ש ביראים הוכיח מכ"ד, ופי' כן הא דרועי בהמה דקה אין מעלין שנתקשו הראשונים היאך החמירו בהם שאינו אלא איסור דרבנן יותר מכל מומר, ותי' היראים דאה"נ כל מומר לתאבון אין מעלין.

ולשיטת התוס' צ"ע מ"ש רועי בהמה ממומר לתאבון ויש בזה כמה תי':

בתוס' דחקו לפי שיטתם דכיון שאינו אלא דרבנן עשו חיזוק טפי משל תורה.

בר"מ רוצח ד-יב כתב דרועי בהמה שפקרו באיסור והולכים ברשען תמיד יצאו מכלל אחיך משא"כ במומר לתאבון שאינו הולך ברשעו תמיד, ועי' בהגר"א קנח-ה, ועי' בחת"ס ו-סז דהיינו שעיקר חיותו מחטא זה ולא סגי בכמה פעמים.

בדרישה קנח-יב כתב דרועי בהמה רע לשמים ולבריות ל"מ מה שעושים כן לתאוותם דאטו בשביל מילוי תאוותם יקחו ממון חבריהם.

ב. התוס' הוכיחו מגיטין מז. דר"א רצה לפדות אדם שהיה מומר מחמת שסבר שהוא מומר לתאבון [ואמרו לו כיון דשביק היתרא ואכיל איסורא מומר להכעיס הוא], וביראים דחה דאין חיוב לפדותו אבל רשאי לפדותו לפנים משוה"ד [ומ"ש גבי רועי בהמה אין מעלין ר"ל חיובא ליכא ואינו כאין מעלין דלגבי עכו"ם דהתם איסורא נמי איכא כדמוכח בסוגיין].

ובב"י-רנא דקדק לשון הר"מ מתנו"ע ח-יד כהיראים שאין חיוב לפדותו ורק איסורא ליכא, אבל ברדב"ז על הר"מ נקט דהר"מ פליג.

ב. עפ"י שיטת היראים י"ל קו' החוו"ד יו"ד קנט-ג שעמד בסתירת ד' הטור, דבהל' צדקה פסק דמומר לתאבון אין נותנים לו צדקה, אבל לענין אבידה וריבית פסק שדינו כישראל, ויבואר היטיב לשיטת היראים.