שיעורי תערובת יד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – יד

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' צט, ז

**כלי שתשמישו בשפע ולא יתן האיסור טעם**

אם **נבלע איסור מועט לתוך כלי כשר אם דרכו של אותו כלי להשתמש בו בשפע היתר מותר להשתמש בו לכתחלה כיון שהאיסור מועט וא"א לבוא לידי נתינת טעם, ולפיכך איסור משהו שנבלע בקדרה או בתוך קנקנים וכיוצא בהם מותר להשתמש בו לכתחלה ואפילו בבן יומו לפי שא"א לבא לידי נתינת טעם. אבל אם נבלע בכלי שדרכו להשתמש לעתים בדבר מועט כקערה וכיוצא בה אסור להשתמש אפילו בשפע גזירה שמא ישתמש בה בדבר מועט ויבא לידי נתינת טעם.** דין זה הוא מהרשב"א בתורת הבית הארוך (ב"ד ש"ד לו.-:) ולמד כן מהא דאיתא בע"ז (לג.) גבי קנקנים של יין נסך שמותר להשתמש בהם למים ולשכר אף בלא הגעלה וטעם הדבר שכיון שבלוע בהם רק מעט יין ולעולם לא יתן היין טעם בשכר אין בזה איסור משום מבטלים איסור לכתחילה. אמנם דוקא כשדרכו להשתמש בו לעולם בשפע אבל בקערה וכדו' שפעמים משתמש בו אף במועט אין היתר להשתמש בו במרובה גזירה שמא יבא להשתמש בו במועט ויבא לידי נתינת טעם. אכן בקצר (שם לו:) לא הזכיר הרשב"א לאסור להשתמש במרובה גזירה שמא ישתמש במועט ומשמע שאף בלא גזירה כל שדרכו להשתמש גם במועט יש בו איסור משום אין מבטלים איסור לכתחילה וטעם הדבר שכל ההיתר הוא דוקא משום שאי אפשר שיבא ליתן טעם ומשו"ה לא חשיב חפצא דאיסורא אבל אם לפעמים הוא משתמש בו במועט א"כ שייך שיבא ליתן טעם א"כ לא נפקע ממנו שם האיסור ואז אסור להשתמש בו אפילו במרובה שהרי הוא מבטל איסור לכתחילה.

**וכתב** הטור (לקמן סי' קכב) על דברי הרשב"א דאין נראה להתיר לבשל בכלי אף שדרכו להשתמש בו בשפע דכמו שגזרו חכמים על כלי שאינו בן יומו אטו בן יומו כ"ש שיש לגזור על אותו כלי עצמו שלא להשתמש בו אף שאין הדרך להשתמש בו במועט. והבית יוסף כתב לדחות דאין זה קושיא כלל דדווקא בדבר המצוי גזרו חכמים ולכן גזרו בכלי שאינו בן יומו אטו בן יומו שהוא מצוי להשתמש בו אבל כאן שהוא כלי שדרכו להשתמש בובשפע אינו מצוי שיבא לידי איסור ולא שייך בזה גזירה.

**והר"ן** (ע"ז יב: בדפי הרי"ף ד"ה איבעיא) דחה את ראיית הרשב"א מקנקנים של יין דהתם הטעם שמותר להשתמש בהם למים ושכר אףבלא הגעלה היינו משום שהמים והשכר מפיגים את טעם היין ואין בכוחו לאסור אבל אין ראיה להתיר במקום שיש בכח האיסור לאסור רק שדרכו להשתמש בו בשפע. והפר"ח (סי' קכב סק"ג) הביא שהרא"ש (ע"ז פ"ב סי' כג) כתב עוד לבאר שהטעם דשרי להשתמש בקנקני היין הוא משום שטעם היין פגם את המים ואת השכר ושוב אין ראיה להתיר במקום שאין טעם האיסור פוגם.

**והלכה** למעשה הט"ז (סקט"ו) והש"ך (סי' קכב סק"ג) וכן נקטו הפוסקים [פרי מגדים (ש"ד סק"ג ולעיל סי' צג מ"ז סק"ג) יד יהודה (ס"ק כא ובקצר סקל"ו)] להחמיר דלא כהרשב"א. אמנם הגר"א (סקי"ז) נוטה לדעת הרשב"א דס"ל בביאור הגמ' בע"ז כביאור הרשב"א ועוד כתב להוכיח מהסוגיא בפסחים דף ל' דאמר רב דקדירות בפסח ישברו דס"ל שחמץ שעבר עליו הפסח אסור בהנאה ומקשה הגמרא למה לא ישתמש בקדירות אחר הפסח שלא במינו [דבשאינו מינו יש ביטול אבל במין במינו סובר רב שאין ביטול דס"ל כרבי יהודה שמין במינו לא בטיל עד אלף] והקשו התוס' (שם ד"ה לישהינהו) דאף בשלא במינו יש לאסור דהא אין מבטלים איסור לכתחילה. וכתב הגר"א דלדברי הרשב"א מיושבת קושיית התוס' דכיון שהחמץ שבלוע בקדירה אינו אלא משהו [כמבואר בתוס' שם] א"כ אין לאסור משום אין מבטלים איסור לכתחילה דהא לעולם כשישתמש בקדירה יהיה שיעור לבטל את האיסור [וכן תירצו התוס' שם בתירוצם הראשון אמנם הם כתבו להתיר דוקא בכלי שאינו ב"י משום שגם נו"ט לפגם]. וכתב הגר"א לדייק לשונו של השו"ע שכתב קדירה או קנקנים דקדירה היינו הגמ' בפסחים וקנקנים הוא הגמ' של קנקני היין. ועוד כתב הגר"א להוכיח ממשנה בתרומות (פי"א מ"ו ומ"ז) דאם היה לו חיטים או שמן בכלי לא חייבו חכמים שילקטם אחד אחד וביאר הגר"א דהיינו משום שתשמישו בשפע ולעולם לא יהיה איסור ומבואר כחידושו של הרשב"א.

**אם בלוע בכלי רק כדי קליפה אם יש להקל אף לחולקים על הרשב"א**

**ומ"מ** דעת הפוסקים להחמיר דלא כהרשב"א ומצינו בזה ב' טעמים וכמשנ"ת, הא' שיש לגזור שמא ישתמש בכלי במועט כמ"ש הטור או דיש לדחות הראיה מהגמ' בע"ז להתיר וממילא אסור משום מבטל לכתחילה. ונפק"מ כשבלוע בכלי רק כדי קליפה, דאי מחמת טעמו של הטור דיש גזירה, בזה אין לגזור דלעולם ל"ש שיתן איסור מועט שיאסר, אבל אם כל ראיית הרשב"א נדחית, א"כ אף כשלא שייך כלל שיתן טעם אסור, משום שאין מבטלים איסור לכתחילה. וכל הנפק"מ רק לפי דעת הבית מאיר (בד"ה הראשון על הט"ז) שכתב שאם בלוע בכלי כדי קליפה בכל תבשיל שיבשל בכלי לעולם יש ששים כנגד הקליפה אמנם היד יהודה (סקכ"ח) פליג וס"ל שאי"ז ודאי שיהיה ששים כנגד הקליפה וביאר שמה שפשוט להרשב"א שבחבית יין יש ששים כנגד הקליפה הבלועה בחבית היינו משום סגי בששה פעמים כנגד היין כדי לבטל את היין. [והוא נפק"מ גם בשאר דברים שבלעו כדי קליפה, כמו ע"י עירוי, ובלע שע"י צלי ומליחה. אמנם להיד יהודה שקליפה אין זה ודאי שיש כנגדה ששים א"כ אין להקל בכל דבר שדינו שבולע כדי קליפה].

**דעת המשנ"ב להתיר למעשה בכלי המצופה חרס משהו**

**במשנ"ב** בסי' תנ"א (הערה על סעיף כג) גבי כלי אמיי"ל שהם מצופים חרס שהעלה החת"ס (יו"ד סי' קיג) דלא מהני הגעלה, אכן הגדולים נהגו להחמיר רק לעניין חמץ אבל בשאר ימות השנה הקילו להגעילם אחר מעל"ע משום נטל"פ ומשהו מהטיח. והיינו שסמכו על דברי התוס' בפסחים דף ל' (ע"א ד"ה לישהינהו) שאיסור משהו שנו"ט לפגם אין איסור לבטלו לכתחילה. והדברים צריכים ביאור דכיון דלא קיי"ל כהרשב"א כמו שכתבו הט"ז והש"ך, ואף לאחר מעל"ע החמירו מדלא פירשו דבריהם להתיר אחר מעל"ע א"כ מבואר שאין הלכה כדברי התוס' אלא אף באיסור משהו וטעם פגום אסור. ומבואר דהמשנ"ב ס"ל כדעת הב"מ דאם איסורו רק משהו וא"כ לא שייך במציאות שיבא לידי נתינת טעם וממילא לא שייך גזירה ועל כן שרי.

**אלא** דיש לדחות שדוקא התם שהוא כלי חרס מיקל המשנ"ב, שבזה יש לצרף תי' התוספות השני (בפסחים שם) שבכלי חרס שא"א בעניין אחר יש להקל, וממילא בשאר כלים אף כשבלוע בהם רק משהו אין להתיר להשתמש בהם. ומ"מ עולה שבכלי שא"א להגעילו יש להקל, וכמו בכלי טפלון אף אם נחשוש לדעות שא"א להגעילם [דהטפלון הוא חומר כמו פלסטיק] מ"מ יש להקל להתירם ע"י הגעלה דאף אם לציפוי הטפלון לא יועיל ההגעלה הא אי"ז אלא משהו והוי ממש כמו כלי מיי"ל שהיקל המשנ"ב.

**קושיא דלעולם בזמן שמוציא את התבשיל הוא מתמעט**

**ולכאורה** יש להקשות על כל דין זה דהרשב"א כתב לחלק דבקדירה שתשמישה בשפע מותר באיסור מועט אבל בקערה לא כיון שמצוי שמשתמש בה במועט וקשה דאף כשמשתמש בקדירה ותשמישו במרובה הרי בשעה שמוציא את התבשיל מהקדירה מתמעט ההיתר ואז יאסר ומחמת קושיא זו כתב היד יהודה (סקכ"ח) לבאר דהרשב"א ס"ל שיין מתבטל בשש ולכן אין לחשוש שיתמעט ויהיה פחות משיעור ביטול. והיא קושיא גם על המשנ"ב מהיכ"ת שיש ששים כנגד הבלוע בציפוי האמיי"ל והא בשעה שמרוקן מתמעט מששים. עוד יש להקשות דבמקום שמשתמש בכלי ביבש הרי נבלע רק כדי קליפה וא"כ באותה קליפה אין ששים כנגד האיסור הבלוע בציפוי החרס וצריך לומר שכל דברי המשנ"ב איירי דוקא במשתמשים בלח אלא דמ"מ קשה מש"כ לעל דבסוף השימוש איכא רק מעט.

**מצינו שסמכו על הרשב"א בכמה מקומות**

**עוד** מצינו מקום שמבואר דסמכו על שיטת הרשב"א דכתב הרמ"א בהל' פסח (או"ח סי' תמז ס"א) שכלים שבישלו בהם חמץ בפסח מותרים לאחר הפסח ואין צריכים הגעלה ואף שנבלע בהם חמץ בזמן איסורו, וביאר הגר"א שם דהוא עפ"י תירוץ ראשון של התוס' בפסחים (שם) דבאיסור משהו ונטל"פ אין איסור לבטל לכתחילה [ואף שהתוס' מחשיבים את החמץ למשהו וכאן מסתימת דברי הרמ"א מתירים אפילו כשבישל דייסא וכדו' אי"ז קושיא דחמץ לאחר הפסח מותר ברוב וא"כ לעולם יש שיעור ביטול] וא"כ מבואר כהמחבר אמנם שם הם דברי הרמ"א ושמא ס"ל כהמחבר דהא גם הכא לא השיג על דברי המחבר אבל לא מצאנו שהאחרונים חולקים על דברי הרמ"א שם.

**ומצאנו** באחרונים שצירפו דעת הרשב"א דיעוי' במנחת יעקב (כלל נה סק"ה) גבי נפלה טיפה על הכלי מבחוץ כנגד הרוטב ויש בתבשיל ששים דהיקל להשתמש בכלי אם דרכו להשתמש בשפע משום דבלא"ה יש דעות שלעולם כשנפלה טיפה כנגד הרוטב שרי הקדירה ובזה יש לצרף דעת הרשב"א להתיר כשמשתמש בשפע.

**אמנם** בכלי פרווה כתב בנשמת אדם (כלל מה אות מא) להקל אפילו בנפלה הטיפה שלא כנגד הרוטב ואפילו אם אין ששים כנגד הטיפה שהיות ומשבשלים לעולם פרווה חשיב הבלוע בכלי משהו ומותר להשתמש בו באינו בן יומו.

**הלכה למעשה בזה**

**והלכה** למעשה מחמירים שלא להשתמש בקדירה אף שתמישה בשפע, כמו שנקטו האחרונים, ואע"פ שהוא אינו בן יומו כמבואר בפרי מגדים (מ"ז צג, ג). ובנ"ט בר נ"ט מקילים כמבואר בחכמת אדם [וכשנפלה טיפה על קדירת פרווה מבחוץ אז שרי אע"פ שאין ששים בבישול השני כיון שהתבשיל הראשון ממעטו משיעורו והוי כמשהו כמבואר בח"א שם]. ובמקום שיודעים בודאי שלעולם יהיה שפע ולא שייך כלל שיבא לאיסור ג"כ פסק המשנ"ב להקל אמנם אם בלוע בכלי כדי קליפה נחלקו האחרונים אם לעולם יהיה ששים כנגד הקליפה או שאי"ז ודאי שיהיה ששים.

**● השיעור נמסר בימי שישי בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**