מנחה ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רלב - רלט מנחה וערבית

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**תפילת המנחה**

**שיעור ה**

**~ סימן רלג סעיף ב - רלד סעי' א ~**

## [סימן רלג סעיף ב] אם יש לו מים צריך ליטול ידיו כדי להתפלל, אף ע"פ שאינו יודע להם שום לכלוך, ולא יברך. הגה: ואפילו עומד מלימודו יטול ידיו לתפלה. ואם אין לו מים מזומנים אינו צריך ליטול.

# חיוב נט"י לתפילה ב'סתם ידים'

מבואר בשו"ע שבסתם ידיים צריך ליטול לכתחילה אך אם אין לו מים מזומנים א"צ לחזר אחרי זה. אך כתב המשנ"ב (ס"ק כ) דמ"מ צריך לנקות את ידיו בכל מילי דמנקי.

אמנם בביאור הלכה לעיל (סימן צב סעיף ה ד"ה ואם אין לו מים) הביא מחלוקת האחרונים בזה דהמג"א והא"ר ושאר אחרונים פירשו דדעת המחבר שאף שאם אין לו מים מזומנים א"צ ליטול את ידיו, אך בביאור הגר"א פירש דדעת המחבר שבדיעבד אפשר לסמוך על שיטת הר"ן דסתם ידיים כשרים לתפילה, ולפי זה אין צריך לנקות את ידיו אפילו במידי דמנקי. וע"ש שכן ביאר הגר"א גם את דברי השו"ע כאן (בסימן רלג) דכשאין לו מים מזומנים א"צ לנקות את ידיו כלל. אמנם גם שם מסיק הביאור הלכה לדינא דצריך לנקות את ידיו במילי דמנקי. אמנם לעניין דיעבד קיי"ל שאף אם לא מנקה את ידיו במילי דמנקי אינו מעכב.

# איך מנקה את ידיו במילי דמנקי

ובעיקר דין זה שצריך לנקות את ידיו במילי דמנקי מבואר במשנ"ב (סימן ד ס"ק נז) דנקיון זה צריך להיות במקום מים, והיינו דצריך לנקות כל היד בין גבו ובין תוכו עד הפרק, ולא כמו שנוהגין איזה אנשים שמנקין רק ראשי אצבעותיהן. ויל"ע בזה דהא הכא מיירי בסתם ידיים, ומדוע שיצטרך לשפשף את ידו אף באותן מקומות דמסתבר שלא נגעו במקום המטונף, וצ"ל שכיון שחייבו אותו בנטילה על כל היד חייבו לשפשף את כל היד באופן שאם יש שם איזה לכלוך הוא ירד ע"י שפשוף זה.

# אם צריך נטילת ידים בכלי

ושיעור המים בנטילת ידים לתפילה מבואר בחיי אדם (כלל ז סעיף ד) דלכתחילה יזהר ליטול כדין נטילת ידים לסעודה, אבל אין צריך רביעית מים. אכן הביאו (אורחות רבינו חלק א עמוד יב) שהחזו"א החמיר ליטול ידים לתפילה בכלי ובשיעור רביעית כמו נטילת ידים שנוטל לסעודה [וכן הביאו משמיה דהגר"א על הפסוק בישעיה (ל, יד) 'ולחשוף מים מגבא', ש"גבא" בגימטריא ו', ורומז בזה על שש נטילות, שלש תפילות, שני סעודות ומים אחרונים, וכולם ברביעית דוקא וכמבואר בשבת (דף פב, א)].

# אם נטילת ידים לתפילה מעכבת

במשנ"ב (סימן צב ס"ק יג) הביא דדעת הרמב"ם שנטילת ידיו לתפילה היא לעיכובא, דכתב (פרק ד מהלכות תפילה הלכה א) דחמשה דברים מעכבין את התפלה אף על פי שהגיע זמנה, ואחד מהם הוא טהרת ידיים, והיינו שרוחץ את ידיו עד הפרק כמבואר בהמשך דברי הרמב"ם שם (הלכה ב). וכן נקט הפמ"ג (א"א ס"ק א) דלדעת הרמב"ם אם התפלל בלא נטילת ידים חוזר ומתפלל אך הניח שם בצ"ע לדינא, אכן בביאור הלכה (שם בסימן צב סעיף ד ד"ה צריך) דקדק ברמב"ם שהנטילת ידים אינה מעכבת, דעל שאר הדברים המבוארים שם ברמב"ם כמו כיסוי הערוה, וטהרת מקום תפלה כתב הרמב"ם להדיא שאף אם התפלל צריך לחזור ולהתפלל, אך לא כתב כן על המתפלל בלא נטילת ידיים.

ולדינא לכתחילה יש לחוש וליטול ידיו לתפילה עם כלי וברביעית אפילו בסתם ידים, אמנם בדיעבד יש להקל דסגי שיקנח במילי דמנקי.

# אם מברך על נטילת ידים לתפילה

מבואר בשו"ע שאינו מברך על נטילת ידים לתפילה כשאינו יודע להם שום לכלוך. וכן כתב בשו"ע לעיל (סימן צב סעיף ה) דסתם ידים צריכים נטילה, אך הוא נוטל בלא ברכה. וברמ"א לעיל (סימן ז סעיף א) מבואר דאפילו אם ידיו מטונפות אינו מברך על נטילת ידיו, אמנם המשנ"ב שם (ס"ק ג) הביא מהארצות החיים דדעת רוב הפוסקים שאם עשה צרכיו לגדולים מברך על נטילת ידים, אך מסיק דלכתחילה אין לזוז מפסק השולחן דאינו מברך על נטילת ידים לתפילה. וציין לדברי המעשה רב (אות ג) שכתב שיש ליטול ידיו ולברך על נטילת ידים בכל הג' תפילות [ואפילו שאין ידיו מטונפות].

# נט"י לתפילה ביום הכיפורים

ולעניין נטילת ידים ביום הכיפורים שאסור ברחיצה מבואר במשנ"ב (סימן תריג ס"ק ה) שאסור ליטול את ידיו ב'סתם ידים', אך אם עשה צרכיו מותר לו ליטול את ידיו לתפילה, אך כשאינו הולך להתפלל הביא המשנ"ב שם (ס"ק ד) שנחלקו הפוסקים אם יטול את ידיו בהטיל מים או עשה צרכיו כשלא שפשף, ועל כן מסיק המשנ"ב שם שבכדי להוציא את עצמו מפלוגתא יקנח וישפשף דאז יוכל ליטול את ידיו לכו"ע [אמנם לעניין נטילת ידים בתשעה באב דאיסורו קל יותר כתב המשנ"ב (סימן תקנד ס"ק כא) שיש להקל ליטול את ידיו לתפילה אפילו ב'סתם ידיים'].

והנה במשנ"ב בהלכות יום הכיפורים (סימן תריג ס"ק ד) כתב דכל מה שצריך לקנח ולשפשף כדי שיוכל ליטול את ידיו לכו"ע, הוא דווקא בליל יום הכיפורים, אך ביומו בלאו הכי יכול ליטול את ידיו שהרי מתפללים כל היום. ומשמע לכאורה שבכל היום צריך ליטול את ידיו אפילו בשביל אמירת הפיוטים, דכל זה בכלל תפילה הוא. ולפי"ז ייצא חידוש שיש ליטול את ידיו גם בשביל פסוקי דזמרה וכדו' דחשיב כמו תפילה. אך שו"ר להדיא בשעה"צ (ס"ק ז) שביאר דברי המג"א דבנטילת ידיו ביום מסתמא תועיל נטילתו גם לאחת מן התפילות של היום, אך בשביל לומר את שאר הבקשות והפיוטים א"צ ליטול את ידיו.

# נטילת ידיו למוסף

כתב המשנ"ב (ס"ק יח) 'בשבת שמפסיקין במכירת המצות צריכין ליטול שנית לתפילת המוסף אא"כ לא הסיח דעתו משמירת ידיו, אך הביא דהא"ר כתב דכל זמן שהם בבית המדרש מן הסתם אין כאן היסח הדעת וכן המנהג', ונראה דאף לפי המנהג שהציבור יוצאים מבית המדרש בזמן תפילת 'יזכור' א"צ ליטול ידיו לתפילת מוסף כיון שהוא מפסיק רק לזמן מועט ביותר.

# שתהיה הנטילה לצורך התפילה דווקא

כתב הרמ"א דאפילו עומד מלימודו יטול ידיו לתפילה. וכתב המשנ"ב (ס"ק יח) דאף דמסתמא לא נגע באמצע הלימוד במקום מטונף אפילו הכי מצוה ליטול בשביל התפילה. והוסיף בשעה"צ (ס"ק כג) דמיירי שעשה צרכיו ונטל ידיו סמוך לתחילת לימודו, וכבר ניקה את ידיו מלהיות 'סתם ידים', ומ"מ צריך לכתחילה לחזור וליטול את ידיו דמצוה ליטול בשביל תפילה.

והנה מבואר במשנ"ב (שם) שאם נטל ידיו לתפילה והפסיק בלימוד א"צ ליטול שנית, ולכאורה יל"ע מאי שנא ממש"כ המשנ"ב שאם עמד מלימודו צריך ליטול את ידיו אף שכבר נטל את ידיו קודם הלימוד וכנ"ל, ומוכרח שיש דין לכוין בנטילה שהוא נוטל את ידיו בשביל התפילה, ולכן כשהוא נטל לתפילה א"צ לחזור וליטול אף אם למד בינתיים, אך כשנטל אחר שיצא מבית הכסא, אם הפסיק בלימודו צריך לחזור וליטול את ידיו.

וכעין זה מבואר ג"כ במשנ"ב בסמוך (ס"ק יט) שאם נטל ידיו לאכילה אף דלא הסיח דעתו, צריך לחזור וליטול ידיו לתפילה, דצריך לכוין בנטילתו שתהיה בשביל התפילה. וכן האריך לבאר את דבריו בביאור הלכה שם (ד"ה אע"פ).

אמנם נראה שאם מכוין בשעת נטילת הידיים לסעודה שלאחר מכן ילך להתפלל על סמך נטילה זו דשפיר מהני מה שנטל לסעודה, שהרי כיון ג"כ לנטילה שקודם התפילה. וכן הביאו משמיה דהגרש"ז אויערבך (הליכות שלמה תפלה פרק ב סעיף כה).

ויש שכתבו (עי' דרשו הערה 31) דמטעם זה אם נטל ידיו בשביל להתפלל מנחה לא מהני ג"כ לתפילת מעריב אלא צריך שיכוין להדיא שרוצה לסמוך בנטילה זו גם לתפילת ערבית. אכן נראה לדינא דא"צ לכוין גם לתפילת ערבית, דמסתבר שצריך שתהיה כוונתו ל'נטילת ידים לתפילה', וא"צ לכוין על תפילה מסויימת בדווקא, וא"כ שפיר מועילה הנטילה שנטל במנחה גם לתפילת ערבית.

# חיוב נטילה בידיו מטונפות ושיעור הליכת מיל

מבואר במשנ"ב (ס"ק כ) שכל מה שכתב השו"ע שאם אין לו מים מזומנים א"צ ליטול היינו ב'סתם ידים', אך אם היו ידיו מטונפות או שעשה צרכיו צריך לחזר אחרי המים כדי ליטול את ידיו. וכ"כ במשנ"ב לעיל (סימן צב ס"ק כו).

והנה מבואר בשו"ע לעיל (סימן צב סעיף ד) דצריך לחזור אחרי מים לנטילת ידים עד מיל [ובדרך עד פרסה לפניו], ויש לדון בזמנינו שמצויים רכבים וכדומה מהו השיעור שעליו צריך לטרוח כדי להביא מים. ומצינו בזה סתירות במשנ"ב דבמשנ"ב שם (ס"ק יז) כתב שרוכב דינו בכל זה כמהלך ברגליו, והיינו שמשערים לפי המרחק של המים ממנו, ולא לפי זמן ההגעה למקום שיש בו מים. אמנם בביאור הלכה בהלכות נטילת ידים לסעודה (סימן קסג סעיף א ד"ה ברחוק) כתב ע"ד השו"ע שם שפסק שצריך לחזר מיל לאחריו, דמסתבר שכשהוא נוסע בקרון או ברכבת מחשבים לפי שיעור הזמן של הילוך מיל, והיינו שצריך ליסוע שיעור הילוך מיל בשביל מים לנטילת ידים.

[ושיעור הזמן של הילוך מיל מבואר במשנ"ב (סימן צג ס"ק ג, וכ"כ בסימן תנט ס"ק טו) דהיינו 18 דקות וכן הורה החזו"א לדינא. אך מצינו במקום אחד בביאור הלכה (סימן תנט סעיף ב ד"ה הוי) שנקט דשיעור הילוך מיל הוא 22.5 דקות (וע"ש שהיקל במקום הפסד אפילו לעניין איסור חמץ דאורייתא דאינו מחמיץ עד שיעבור 22.5 דקות), ויתכן שיש לחוש לדיעה זו לכתחילה שיצטרך ליסוע למרחק של 22.5 דקות].

ולדינא נראה שמי שיש לו רכב יחמיר ליסוע אם יגיע למקום שיש בו מים בתוך 18 דקות, אך אם אין לו רכב א"צ להזמין מונית וכדו', שהרי יצטרך להמתין זמן רב עד שיבוא ואולי יתעכב והוי כמו ספק אם יש שם מים דא"צ להחמיר, אמנם אם המונית זמינה ויספיק בוודאות להגיע לשם בכדי הילוך מיל נראה דצריך ליסוע. אמנם יש לדון כמה כסף צריך להוציא על זה ואכמ"ל.

## [סימן רלד סעיף א] הרוצה להתפלל מנחה גדולה ומנחה קטנה, אין ראוי לו להתפלל רשות, אלא הגדולה, ואם יתפלל הגדולה חובה, לא יתפלל הקטנה כי אם רשות. אבל אין ראוי להתפלל תפלת רשות, אא"כ מכיר בעצמו שהוא זהיר וזריז ואמיד בדעתו לכוין בתפלתו מראש ועד סוף בלא היסח הדעת, אבל אם אינו מכוין בה יפה קרינן ביה למה לי רוב זבחיכם. הגה: אין לומר אשרי שקודם מנחה, אלא כשיש מנין בבית הכנסת, כדי שיאמרו עליו הקדיש שלפני תפלת המנחה. יש שכתבו שנוהגין לומר פרשת התמיד קודם אשרי של תפלת המנחה, נגד תמיד של בין הערבים, ומנהג יפה הוא.

# אם צריך עשרה בשעת אמירת 'אשרי'

וכתב המשנ"ב (ס"ק ה) ואם אמרו בלא מנין ואח"כ בא מנין יאמרו מזמור א' ואח"כ יאמרו קדיש, ובאמת מצינו שנחלקו בזה המג"א והט"ז כאן דדעת המג"א כאן דצריך שיאמרו מזמור א' וכנ"ל, אך הט"ז כאן כתב שא"צ שיהיו עשרה בשעת אמירת הפסוקים, וביאר מש"כ הרמ"א כאן לומר אשרי שקודם מנחה כשיש מנין בבית הכנסת כדי שלא להפסיק לכתחילה בין אשרי לקדיש, [ובמשנ"ב לעיל סימן נה ס"ק ג הביא פלוגתא זו דלדעת הט"ז א"צ שיהיו עשרה בעת אמירת הפסוקים, אך הביא דדעת האחרונים שצריך שיאמרו ג' פסוקים ועליהם יאמר קדיש], ובמשנ"ב כאן מסיק שיאמרו מזמור קודם הקדיש. ולקמן (סימן תקפא ס"ק ד) כתב שצריך שיאמרו ג' פסוקים קודם הקדיש. וא"צ שכולם יאמרו את אותו פסוק אלא כל שכולם אומרים איזה ג' פסוקים יכול לומר קדיש.

והנה מלשון המשנ"ב כאן משמע שצריך שכולם יאמרו יחד ג' פסוקים, וכן מדוקדק בלשון המשנ"ב לקמן (סימן תקפא ס"ק ד) שיאמרו ג' פסוקים ואחר כך יאמר קדיש. אך במשנ"ב לעיל (סימן נד ס"ק ז וכ"כ בביאור הלכה סימן קנה סעיף א ד"ה ויקבע) מבואר דסגי שאחד יאמר את זה בקול וכל העשרה ישמעו אותו. והדבר מצוי שאין עשרה בתחילת התפילה דצריך שיאמרו ג' פסוקים שמגיע העשירי או שלכה"פ יאמר הש"ץ בקול ג' פסוקים, ואז יאמר קדיש.

# לומר פרשת התמיד לפני מנחה

עוד מבואר ברמ"א שנוהגין לומר פרשת התמיד קודם אשרי של תפלת המנחה, כנגד תמיד של בין הערבים. ובמג"א (ס"ק ב) נקט שצריך לומר פרשת התמיד אחרי אשרי וביאר הטעם שאומרים פרשת התמיד קודם תפילת המנחה משום שתפילת מנחה היא כנגד הקרבת התמיד ומבואר בגמרא (סוכה נג, א) שהיו מתפללים מנחה קודם הקרבת התמיד, ולכן רק לאחר אשרי יאמר את פרשת התמיד, אמנם המשנ"ב כתב שלא נוהגים כן.

אמנם הגר"א נקט דלדינא קיי"ל דתפילת המנחה היא כנגד הקטורת, ובזה ביאר לעיל (סימן רלג סעיף א) דמטעם זה יכול להתפלל מנחה עד הלילה משום דקיי"ל דתפילת מנחה היא כנגד הקטרת הקטורת [ודלא כדעת הרמב"ם (פרק ג מהלכות תפילה הלכה ב) דתפילת המנחה היא כנגד התמיד, ולדעתו יכול להתפלל לכתחילה רק עד פלה"מ], ולפי דבריו מבואר שפיר דיש לומר את פרשת התמיד לפני מנחה שהרי התמיד קודם להקטרת הקטורת.