9 הריני נזיר מן הגרוגרות ג - בד_ רש_י בפסחים, ובד_ הרמב_ם
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ה' ו' ניסן תשע"ה

**הדברים נכתבו לאחר זמן, ולא נתבררו ונסדרו באופן הראוי, וגם יש מן הדברים שיש לדון בהם**

**א**

א] פסחים דנ"ג., א"ר יוסי תודוס איש רומי הנהיג את בני רומי לאכול גדיים מקולסין בלילי פסחים, שלחו לו אלמלא תודוס אתה גזרנו עליך נדוי שאתה מאכיל את ישראל קדשים בחוץ וכו', רב אחא מתני לה להא מתניתא כר"ש, מתקיף לה רב ששת בשלמא למאן דתני לה כר' יוסי ניחא, אלא למאן דמתני כר"ש מי ניחא והתנן ר"ש פוטר שלא התנדב כדרך המתנדבים, א"ל רבינא לרב אשי ומאן דמתני לה כר' יוסי מי ניחא, והאמר רבא ר"ש בשיטת ר' יוסי אמרה דאמר אף בגמר דבריו אדם נתפס, מאי לאו מדר"ש סבר לה כר' יוסי, ר' יוסי נמי סבר לה כר"ש, לא ר"ש סבר לה כר' יוסי ולא ר' יוסי סבר לה כר"ש.

ופירש"י, ז"ל, מאי לאו מדר"ש סבר לה כר' יוסי בתפישת גמר דברים, ר' יוסי סבר לה כר"ש במתנדב שלא כדרך המתנדבים דלא אמר כלום וכו', ה"ג וכו', לא היא כדאמרת, אלא ר"ש סבר לה כר' יוסי דאף בגמר דבריו אדם נתפש דעת האדם, והו"ל מתנדב שלא כדרך מתנדבין, ור"ש סבר הואיל ושלא כהוגן התנדב אין בדבריו כלום, אבל ר' יוסי לא סבר כר' שמעון במתנדב שלא כדרך המתנדבין דלא אמר כלום, אלא חיובי מחייב לי' להביא מנחת חיטין, ולאו משום תפוס לשון ראשון אלא משום דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, וגבי גדי מקולס נמי אע"ג דשלא כדרך המקדישין הוא, הו"ל קרוב להאכיל קדשים בחוץ, דאי הוה אמר עלי' ה"ז לפסח, אמרי לדמי פסח קאמר, עכ"ל.

ב] ומבו' בד' רש"י דבטעמא דמ"ד דהרי עלי מנחה מן השעורין יביא מן החטין, יש לפרש בתרי גווני, דיל"פ דהוא משום דתפוס ל' ראשון, וכיון דא"א לקיים גם את סוף דבריו דאין מנחה באה מן השעורין, ע"כ יביא מן החיטין, ויל"פ דהוא משום דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, וע"כ אף דאף בגמר דבריו אדם נתפס, מ"מ כיון דאין דיבורו יכול לחול כמו שאמר, אמרינן דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, וע"כ יביא מן החיטין.

ג] ואמנם צ"ע לפ"ז, בסוגיא דמנחות דק"ג. דמפרש חזקי' דמ"ד דיביא מן החיטין ב"ש היא דאית להו תפוס ל' ראשון, ומ"ט מוקי לה כב"ש, ולא מוקי לה כר"מ דאית לי' בערכין דהמעריך פחות מבן חדש והאומר ערך כלי עלי נותן דמיו משום דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, - ועוד ילה"ע בזה כמה מילי.

**ב**

ד] ונראה לדון בזה, דהנה בעיקר מש"כ רש"י דלר' יוסי יביא מן החיטין משום דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, צ"ע, דהנה עיקר דינא דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, אמרינן בערכין דהוא משום דאדם יודע דאין ערך לפחות מבן חדש ודאין ערך לכלי וגמר ואמר לשם דמים, - וא"כ מ"ש הך דינא באומר הרי עלי מנחה מן השעורים, הרי בפירש"י לעיל מינה פירש דטעמא דר"ש דפוטר, הוא משום דס"ל דאף בגמר דבריו אדם נתפס ונדבק ודעתו לכל מה שמוציא בפיו "ולמנחת שעורין נתכוין וסבור שאדם יכול להתנדב ולהביא כן", ולפיכך אין בדבריו כלום וכו', עכ"ל, וכיון דאמרינן דהוא סבור שאדם יכול להתנדב ולהביא מנחת שעורין, א"כ מ"ש בזה הא דאין אדם מוציא דבריו לבטלה.[[1]](#footnote-2)

ה] ונראה מזה, דבאמת דינא דאין אדם מוציא דבריו לבטלה דהכא, הוי דין אחר מדינא דאין אדם מוציא דבריו לבטלה דערכין, דדינא דהתם הוא משום דאדם יודע וכו' וגמר ואמר לשם דמים, ובזה הוא שנחלקו התם רבנן ור"מ, דרבנן ס"ל דכיון דאדם יודע וכו' אמרינן דנתכוין לומר דברים בטלים, ור"מ ס"ל דאין אדם מוציא דבריו לבטלה וע"כ אמרינן דגמר ואמר לשם דמים, - אך דינא דהכא הוא בדבר שאינו יודע, ובזה ל"ש דינא דהתם כלל, וכנ"ל, והא דס"ל לר' יוסי דאמרינן בזה אין אדם מוציא דבריו לבטלה, היינו, דדעת האדם דלא יצאו דבריו לבטלה, ואם אין יכולין דבריו לחול כמו שאמר, יחולו בענין המועיל,[[2]](#footnote-3) וע"כ אף שאמר הרי עלי מנחה מן השעורים ובגמר דבריו אדם נתפס, מ"מ כיון שאין דבריו ראויים לחול דאין אדם מתנדב מנחה מן השעורים, יביא מן החיטין.

ו] ובזה מתבאר גם מש"כ רש"י לפרש כן גם בהא דס"ל לר' יוסי, דהמקדיש פסח בשעת צלי', חייל ע"ז הקדש לדמיו, משום דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, ולכאו' גם בזה אין לנו לומר דהוא משום דאדם יודע דא"א להקדיש פסח לאחר שחיטה וגמר ואמר לשם דמים, דא"כ מ"ט צולהו מקולס, הרי אינו קדוש קדוה"ג,[[3]](#footnote-4) - ואין לומר דאף דבאמת מוכחא מילתא שהוא נתכוין להקדישו קדוה"ג ולא גמר ואמר לשם דמים, מ"מ כיון דסתמא דמילתא המקדיש פסח אחר שחיטה דעתו להקדישו לדמיו, ע"כ אף אם נתברר לנו אח"כ דהוא לא נתכוין להקדישו לדמיו, מ"מ חייל ע"ז הקדש לדמיו, - דלכאו' אין הדין כן, ובאומר ערך כלי עלי דלר"מ נותן דמיו משום דאדם יודע וכו' וגמר ואמר לשם דמים, אם יאמר דלא נתכוין לשם דמים, אינו חייב בדמיו, והאמנם דהתם י"ל דאף אם אומר שלא נתכוין לשם דמים, אינו נאמן בזה, אך מ"מ הוא עצמו שיודע שלא נתכין לשם דמים, אינו חייב בדמיו, וממילא דבגדי מקולס דלא שמענו כלל שהקדישו, ורק מכח שצולהו מקולס חיישינן שמא הקדישו, ל"ש למימר דלא מהימנינן לי', ודו"ק.

ולפמש"נ ניחא, דבאמת הא דאמרינן בזה אין אדם מוציא דבריו לבטלה, אי"ז מכח הא דאדם יודע וכו' וגמר ואמר לשם דמים, אלא אדרבה הוא משום דאמרינן דאינו יודע דא"א להקדיש פסח לאחר שחיטה, והוא סבור להקדישו קדוה"ג, וכדחזינן הכי ממה שהוא צולהו מקולס, והרי שהוא סבור דמצי להקדישו קדוה"ג אף לאחר שחיטה, ובזה הוא דאמרינן דכל מי שדעתו להקדיש, נכלל בדעתו דאם ל"מ חייל ההקדש כמו שאמר, שלא יצאו דבריו לבטלה, אלא יחולו בענין המועיל, וע"כ ה"נ הכא, כיון דא"א להקדיש פסח קדוה"ג לאחר שחיטה, יחול ע"ז קדושה לדמיו, וז"ב.

**ג**

ז] כתב הרמב"ם בפיהמ"ש נזיר רפ"ב, ז"ל, וב"ה אומרים כיון שלא נדר כדרך הנודרים לא נתחייב בנזירות, עכ"ל, ומבו' בדבריו דקי"ל להך דינא דכל שלא התנדב כדרך המתנדבים לא חייל ההקדש, וצ"ל לפ"ז דהא דבאומר הרי עלי מנחה מן השעורים קי"ל דיביא מן החיטין, הוא משום דחשיב זה כדרך המתנדבים, וכאשר כן מ' בד' הרמב"ם בפי"ז ממעה"ק, ועי' בכ' הגרי"ז בנזיר שכתב כן.

ולפ"ז קשיא, דמ"ט הביא הרמב"ם להך דינא דאסור לאכול גדי מקולס בליל הפסח, הרי בגמ' בסוגיין אמרינן דהך דינא הוא דלא כר"ש דבעינן שיתנדב כדרך המתנדבים, ואנן קי"ל דכל שלא התנדב כדרך המתנדבים לא חייל ההקדש.

ח] אמנם הנה באמת הרמב"ם השמיט לדינא דאסור שיאמר בשר זה לפסח, ועמד ע"ז בס' מער"ק בפ"ח מחמץ ומצה, - ובחת"ס או"ח סימן קל"ט כתב לישב דהרמב"ם לטעמי' דקי"ל כר"ש דעד שיתנדב כדרך המתנדבים, וכ"כ בערוה"ש סימן תס"ט ס"ד, ואך שדבריו שם תמוהים, שכתב דקי"ל כדינא דר"ש דשאקריבנה בבית חוניו ל"מ, וזה אינו, - אך צ"ע וכנ"ל דא"כ מ"ט הביא הרמב"ם לדינא דגדי מקולס, ועמדו ע"ז בתשו' שואל ומשיב מהדו"ת ח"ב סימן ס"ה ובחזון נחום ח"א סימן קכ"ט.

ועי' בס' כתר המלך בהל' חמץ ומצה שם שכתב דהרמב"ם מחלק, דבגדי מקולס דהחשש שהקדישו מחיים, דמי לדינא דעולה שאקריבנה בבית חוניו, דלא קי"ל בזה כר"ש, ומשא"כ בבשר זה לפסח, עיי"ש.

ט] ולולי דמסתפינא הי' נראה, דהרמב"ם מפרש דהא דפרכינן דלר"ש מי ניחא והא בעינן כדרך המתנדבים, לא פריך על עיקר דינא דגדי מקולס, אלא פריך על מש"א לעיל מינה דמודה הך תנא דגם בגדי שאינו מקולס אם אמר בשר זה לפסח ה"ז אסור, וכ"ה משמעות ל' הר"ח שם, עיי"ש, - והיינו דבאמת בגדי מקולס דיש לחוש שהקדישו מחיים, הו"ל כדרך המתנדבים, וכמבו' כן בפי' ר"ח שם דכל הא דאי"ז כדרך המתנדבים הוא משום שהוא מקדיש בשר לקרבן, ורק באומר בשר זה לפסח, הוא דאי"ז כדרך המתנדבים.

1. והי' מקום לומר דר' יוסי פליג בהך מילתא גופא וס"ל דאדם יודע דא"א להתנדב מנחת שעורין, וע"כ ס"ל דאמרינן בזה דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, - אך אי"ז מתישב כלל, דמנ"ל להגמ' הך מילתא, הרי אף דבמקדיש פסח בזה"ז ס"ל לר' יוסי דאמרינן דאין אדם מוציא דבריו לבטלה, מ"מ שמא באומר הרי עלי מנחה מן השעורים מודה לר"ש דאין אדם יודע דא"א להתנדב מנחת שעורין, וע"כ ליכא למימר בזה דאין אדם מוציא דבריו לבטלה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובההיא דערכין ל"ש הך דינא כלל, דהרי התם אדם יודע וכו', וע"כ ס"ל לרבנן דאמרינן שנתכוין לומר דברים בטלים, ואין דעתו כלל דיחולו באופן המועיל, ורק הכא דאינו יודע שאין דבריו ראויים לחול, הוא די"ל דדעתו דלא יצאו דבריו לבטלה, ודאם אינם יכולין לחול כמו שאמר יחולו בענין המועיל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואין לומר דאדם זה טועה וסבור דאף שלא נתקדש הפסח אלא לדמיו, מ"מ מתקיים בזה דין פסח, ויש לצלותו מקולס, דא"כ מ"ט אמרינן דלר"ש ליכא למיחש שהקדישו משום דאי"ז כדרך המתנדבים, הרי הגם דליכא למיחש שהקדישו קדוה"ג דבכה"ג לא חייל ההקדש, מ"מ ניחוש שהקדישו לדמיו, ובע"כ דלהא ליכא למיחש כלל, דאם הי' מקדישו לדמיו ל"ה צולהו מקולס, וע"כ ליכא למיחש אלא דהקדישו לגופו, וא"כ לכאו' ליכא למימר בזה דגמר ואמר לשם דמים, דא"כ מ"ט הוא צולהו מקולס. [↑](#footnote-ref-4)