חבורה 3 פב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / רפואה ופיקוח נפש / פיקוח נפש ורפואה - הרב משה יפהן

חבורה פב.

הנה מבואר במשנה דמאכילין הקל הקל תחילה דהיינו דמאכילין קודם את הכוש דיש בו רק טעם בעלמא ואין שם ממשות רוטב והוי רק דרבנן ולאחר מכן מאכילים רוטב ולאחר מכן מאכילים את הבשר עצמו. והנה בלשון המ"ב משמע דהוא מסביר את סברת הדין של כוש דיש בו רק טיפות ויתכן דהחילוק הוא דאין עליו שיעור של בליעה אלא רק שיעור של טעם ואפשר דזה יותר קל.

והנה ברמב"ם לא הוזכר דין זה רק במאכלות אסורות ולא ביוה"כ אמנם הטור הזכיר דין זה גם לגבי הלכות יוה"כ בסי' תרי"ז,

והנה הב"י רצה ליישב דלא פליגי הרמב"ם והטור והביא ב' מהלכים או דבאמת דין מאכילין הקל נאמר דווקא במאכלות אסורות ולא ביוה"כ והטור דיבר על יוה"כ באופן שהוא גם מאכלות אסורות וזהו דוחק מאד שהטור ידבר בדבר זה כאן ויערבב שני דינים שלא מענינא, ומה שהב"י דקדק לשון הטור שאמר דבר האסור לכאורה המכוון דהאכילה ביוה"כ היא דבר האסור, ולכאורה הביאור בסברת הרמב"ם דחלוק יוה"כ מנבילה דיוה"כ הוא חיוב של עינוי וכמה שהפיקוח נפש דוחה עינוי ונדחה דין העינוי אין כלל דצריך דווקא לאכול את האכילה הפחותה דהעינוי נדחה אמנם נבילה הוא איסור חפצא והאיסור נדחה מהחפצא משום פיקוח נפש ומשו"ה אמרינן דכמה שיכול לאכול באופן יותר קל דזה כוש רוטב או בשר אז רק החפצא היותר קלה נדחית.

והנה בצד הב' נקט הב"י דהרמב"ם גם מסכים אם הטור ומה שהרמב"ם הביא את הדין שמאכילין אותה עד שתשיב נפשה המכוון הוא לא דהוי לשון ריבוי אלא לשון מיעוט דמותר עד שתשוב נפשה ולא יותר דהיינו מעט מעט.

וכפשוטו הרמב"ם והטור פליגי דלדעת הרמב"ם באמת כלפי יוה"כ דהוא סברא של עינוי לא נאמר דין מאכילין הקל הקל כיוון שהותר עינוי וסברא של הקל הקל נאמר דווקא באופן שהתירו את החפצא דבזה אמרינן דהותר רק החפצא היותר קל,

אמנם הטור סובר דזהו כלל באופן שנאמר דין לעבור על איסור דזה דין לעבור על האיסור באופן שהוא יותר קל,

והנה נראה דהמקור לדין זה הוא מהביאור של הגמ' דהנה מזה דהגמ' הביאה את הברייתא של מאכלות אסורות על משנתינו משמע שדין זה נוהג גם במשנתינו אמנם מצד שני בלשון המשנה כתוב שמאכילין אותה עד שתשיב את נפשה דכפשוטו משמע שלא מגבילין את האכילה שלה, אמנם המ"ב הבין את השו"ע כדרך השנייה של הב"י ומשו"ה הוא סתם וזה חידוש דכפשוטו השו"ע היה צריך לפרש כדברי הטור, ולא לסמוך שנפרש את השו"ע כהטור וכפשוטו היינו אומרים שהשו"ע הלך אם הדרך הראשונה של הב"י אע"פ שהיא דוחק אמנם באמת נראה דהטור והרמב"ם באמת פליגי כמדובר והנה לפי הדרך השנייה הוא ביאר דגם ביוה"כ יש חילוק בין רוטב לבין בשר והנה בשלמא במאכלות אסורות יש חילוק בין רוטב לבין בשר דרוטב יסוד איסורו משום הדין של טעם כעיקר שנלמד מדרשא ואילו בשר נבילה מפורש בפסוק ומבואר דכל מה דלומדים מדרשא הוא גרע מדבר שמפורש בתורה כך היא שיטת התוס' אמנם ביוה"כ לכאורה משקין ואוכלין שניהם אסורים בשווה והב"י כתב דרוטב הוא מעט ביחס לבשר והשאלה מדוע, ויש שהבינו ספר תורת היולדת פ"נ הערה ט ולא הבנתי כוונתו דשיעור החיוב על משקין הוא יותר גדול מאכילה ממילא מיעוט משקה יש בו פחות אחוזים של חיוב ולא ברור הסברא וגם הדין נראה דהוא להפך דהרי משקין שיעורן הוא במלא לוגמיו, ובאור שמח נראה שנשאל האם צריך לאכול לפי דבר שפחותה הנאתו דהיינו לחם יבש לפני לחם טוב ובשר פחות לפני בשר שמן והאריך בזה להכריע שאין נפק"מ אמנם יתכן שמדברי הב"י חזינן לא כן דזה הטעם דבעינן רוטב לפני בשר משום שפחותה הנאתו.

בענין הצלת עובר בדעת ההלכות גדולות מבואר דמצילין משום העובר דכתב דאפילו אם הוא ספק נפל מצילין וברמב"ן מבואר דהטעם דנאמר דין חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה ומשמע דמשום פיקוח נפש ליתא ומבואר דמטעם זה מצילים אפילו אם הוא פחות מבן ארבעים יום דלכו"ע אין בוא אפילו איסור להפילו מכל מקום יש כאן התהוות של חיים שנאמר דין חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה.

מנחת חינוך מצווה רצו אות א' בחילוק בין אונס לבין מתרפאין וההבדל בין בן נח לישראל בזה דבבן נח יש פטור של אונס ורק בישראל היה צריך לדרשא של וחי בהם כדי שלא נלמד מג' חמורות אמנם בבן נח פשיטא שהוא נקרא אנוס ולמ"ד המנח"ח דבבן נח אין התר של מתרפאים שלא נחשב אונס ושי נפק"מ בין מתרפאין שהותר משום וחי בהם לבין אונס דמתרפאין מותר לאחר ואונס אסור לאחר וכן באונס צריך למסור ממון כדי שלא יאנסו אותו אבל בפיקוח נפש שדוחה כל התורה כולה אינו צריך למסור את עצמו כיוון שיש פיקוח נפש שהרפואה שלו באיסור הותר האיסור. ובשטיקעל של ר' חיים מבואר בתוך הדברים שאין בבן נח התר של פיקוח נפש אכן בהגהות רע"א לשו"ע יו"ד סי' ס"ב בשם ספר תיבת גמא הסתפק בזה ובפרשת דרכים נקט בפשיטות דיכול להתרפאות,[ ויל"ע האם סבר דהוי כאונס] ולפי"ז יתכן דזה רק בן נח בהצלת עצמו חשיב כאונס אבל לא בהצלת אחרים. באשר לשלמה הוא נקט בנוסח דפיקוח נפש יסודו דזה שיעור בקיום המצוות דאינו חייב לקיים באופן שיפסיד את נפשו ויש דין של פיקוח נפש דהיינו דזה הצלת אחרים וסבר דדווקא הדין הראשון נאמר בבן נח ולא הדין השני.

בנוגע לדין של חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה שהבאנו שהרמב"ן פי' בזה את טעם הצלת עובר אלא דהביא דיש חולקין יש לעיין במה תלויה מחלוקתם אפשר דהם מבינים דדין חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה היינו במי שהוא כבר מחויב בשמירת השבת ולא כדי להכניסו לכלל חיוב שבת. וכמו שנסתפק המג"א בקטן האם יש עליו דין חלל עליו שבת אחת וכו'.

והנה מצינו דנחלקו האחרונים האם יש דין בשוטה להתירו להחכימו דבשו"ת בית יצחק התיר מדין חלל עליו שבת אחת והחת"ס אסר כיוון שעכשיו אינו מחויב. וכן מצינו בחכמת שלמה שהתיר להציל ראיה כדי שלא יתעוור ויהיה פטור מן המצוות

לגבי הדין של המהר"ם מרוטנובורג הר"ן מפרש באופן אחר דהטעם דשחיטה קודם משום שעושה האיסור פעם אחת, ויש מקור לזה במדרש בשם ר' יהונתן אייבשיץ רק דיש לדחות כוונת המדרש באופן אחר. ויש מקום לחלק אם החולה עושה כן בעצמו דהיינו הנבילה לבין שאחר יעשה עבורו ואדרבה הדין צריך להיות להפך.