צא ד ה ו ז
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

הקדמה

דין קליפה בדיעבד

**הנה** עיקר דיני תתאה ועילאה נתבאר היטב בסי' קה' ס"ג, אלא שכאן נתחדש חידוש נוסף שכל היכא שהצריכו חכמים קליפה, אם עבר ובשלו בלי קליפה מותר, ונחלקו הפוסקים באיזה תנאים נאמר קולא זו וכמו שיבואר בהמשך, ומקור הדין מבואר בתוס' פסחים עו. בשם ר"ת, דאמרינן שם תניא אידך בשר רותח שנפל וכו', והק' התו' הא תו למה לי, הא כבר שמעינן לעיל שחם לתוך צונן מותר אא צרי קליפה, ותי' הא קמ"ל שאפי' חלב שרי דכיון שא"א לקלוף את החלב מותר, אבל ריב"א חולק שצריך שיהא בחלב ששים כנגד קליפת הבשר ע"ש, ולשיטת ר"ת למדו הפוסקים שה"ה בכל מקום שצריך קליפה וא"א לקלוף שרי בדיעבד, אלא שבאמת צ"ע הא הוה קליפת איסור ולמה מותר בדיעבד, ובפשוטו צ"ל שדין קליפה אינו אלא חומרא דרבנן והיכא שא"א לא גזרו רבנן, וכן נקט המ"א או"ח סי' תס"ז לג' שהיכא שהקליפה הוא מדינא אסור אפי' בדיעבד, ורק היכא שהקליפה הוא רק חומרא בעלמא בזה לא החמירו בדיעבד.

טעם ההיתר בדיעבד

**ועיין** חוו"ד שנקט שגם היכא זה שהקליפה הוא מעיקר הדין ג"כ מותר בדיעבד, וטעם הדבר כ' לבאר משום דקים להו לחז"ל שדבר שאוסר רק כדי קליפה הוא טעם קלוש ואינו יכול להטעים יותר מקליפה, ואם יתפשט יותר לעולם יתבטל הטעם, אלא שאם הקליפה נעשה נבילה אוסר השאר כיון שהוא טעם גמור של החתיכה עצמה, אלא דלא אמרינן בקליפה חנ"ן כיון שהוא חצי חתיכה, אבל איסור שנבלע בכלי אמרינן שפיר חנ"ן כיון שהוא חתיכה שלימה ואוסרת שפיר עד ששים כמותו ע"ש.

דין תתאה בלח בלח

**וע"ע** חוו"ד ס"ק ה' שכ' שבדבר המתערב לח בלח כגון בנותן הרבה מים צוננין לתוך מים רותחין, אם אין המים מתחממים לא אמרינן ביה תתאה גבר ולא חשיב בישול, וכן מבואר בפרק במה מדליקין שאם נותן מים מרובין לתוך מים מועטין שרי, והיינו משום שבדבר המתערב לא שייך שיתבשל קצתו, משא"כ דבר גוש שנותן לתוך רותח אפי' אם לא נתבשל כולו מ"מ אמרינן שעכ"פ חלק ממנו נתבשל[[1]](#footnote-1) ע"ש[[2]](#footnote-2).

.שו"ע

גי' הפמ"ג בט"ז

**שו"ע** בשר וחלב רותחין שנתערבו יחד ואפי' בשר צונן לתוך חלב רותח או חלב צונן לתוך בשר רותח הכל אסור משום דתתאה גבר, אבל חלב רותח שנפל על בשר צונן או בשר רותח שנפל לתוך חלב צונן קולף הבשר ושאר הבשר מותר ע"כ, בט"ז ס"ק ד' כ' וז"ל ואם הוא בכלי עיין סי' ק"ה ס"ג ע"כ, בפמ"ג כ' להגיה דברי הט"ז ע"ש, וצ"ע למה לא פי' כפשוטו שכוונת הט"ז שאם הבשר כבר מונח בכלי עיין סי' ק"ה ס"ג ששם מבואר ברמ"א דחשיב כלי שני ואינו מבליע ומפליט כלל, והכא מיירי שעדיין לו הונח בכלי שני.

האם בתתאה גבר חשיב העילאה בישול

**בט"ז** ס"ק ה' כ' דדוקא הכא באיסור מחמת עצמו אסור כיון דתתאה גבר, אבל אם הוא איסור בלוע מותר דאין הבלוע יוצא מחתיכה לחתיכה בלי רוטב ע"ש, ובפמ"ג תמה מאד שהרי הכא יש רוטב שהרי החתיכה נפלה לתוך חלב, וכן להיפך אם התתאה בשר ונפל עליו חלב צונן חשיב כרוטב כיון דתתאה גבר ע"ש, וכן נקט בהגהות רעק"א, אמנם כבר נתבאר בסי' ק"ה שאפשר שלא אמרינן תתאה גבר שיחשב העילאה רוטב להפליט הבלוע ע"ש, וכן נראה שנקט הט"ז כאן, וכוונתו באופן שנפל חלב צונן על בשר רותח, דכי האי גונא לא חשיב רוטב, אלא שאכתי א"כ למה נאסר כולו דאם אין דינו כרוטב היה לן לדונו כצלי, ועיין בחוו"ד בדברי הש"ך שעמד בזה וע"ש מה שנדחק בזה, ולכאו' נראה שהט"ז חילק שלענין ליבלע בכולו מהני הבל הקדירה, אבל לא חשיב רוטב להפליט מה שבלוע בו וצ"ע, וע"ע לקמן בדברי הש"ך ס"ק ה'.

הבל הקדירה

**שם** בשו"ע הכל אסור דתתאה גבר ע"כ, וכ' הש"ך ס"ק ה' שמה שכל הבשר נאסר ולא אמרינן דבחלב לתוך בשר נאסר רק כדי נטילה כדין צלי, היינו משום שהבשר בתוך קדירה וכיון שיש הבל הקדירה דינו כבישול, אבל אם נפל חלב על בשר שמחוץ לקדירה דינו כצלי ונבלע רק כדי נטילה ע"ש, ומבואר שנקט שאפי' איסור צלול שנפל על החתיכה שחוץ לקדירה לא נבלע בו רק כדי נטילה, ורק אם הוא תוך הקדירה חשיב הבל ונבלע בכולו, וכן הוא בש"ך סי' צ"ב ס"ק ג', וע"ע בחוו"ד כאן, ולכאו' הכוונה לקדירה חמה שהסירו מהאש ועיין הערה[[3]](#footnote-3).

שיטת החזו"א

**אולם** בחזו"א סי' כב' ס"ק ח' פליג על הש"ך וכ' דהכא שנבלע בכולו אינו כלל ענין להבל הקדירה, אלא העיקר משום שהוא חלב מרובה, וכל שיש הרבה רוטב חשיב לעולם בישול ולא צלי, והתם מיירי ברוטב מועט ולהכי חשיב צלי ולא בישול ע"ש, ומבואר בדבריו שה"ה חלב צונן שנפל על חתיכת בשר רותח דחשיב כבישול דכיון שתתאה גבר ומתחמם החלב חשיב כרוטב לענין זה דחשיב בישול ולא צלי.

**ולפי** הש"ך לעולם מדין תתאה גבר לא חשיב עילאה רוטב, ורק מדין הבל הקדירה נבלע בכולו, אבל לפי רעק"א דחשיב רוטב אין צריך הבל הקדירה וכן מבואר בחזו"א שם.

ביאור דברי הש"ך ס"ק ה'

**ש"ך** ס"ק ו' משום דתתאה גבר וז"ל כלומר שהתחתון שהוא רותח מחמם העליון הצונן ע"כ, ובפמ"ג ביאר שמה שאמר כלומר היינו שלא תימא דתתאה גבר זה רק לענין שהוא עצמו נשאר בחמימותו, אבל אינו מחמם העליון וממילא רק התחתון נאסר ולא העליון, קמ"ל שגם העליון מתחמם ונאסר ע"ש, ולכאו' צ"ב שהרי לענין לאסור העליון לא צריך שיתחמם העליון אלא מאחר שהתחתון חם הרי הוא מפליט ואוסר העליון ולמה צריך שיתחמם העליון כדי לאוסרו, אלא שבאמת בשני דברים הנוגעים זה בזה מבואר לקמן שאינו אוסר רק כדי קליפה, אמנם המהרש"ל נקט שאוסר כולו אף שאינו מחממו אבל ברמ"א לא כן פסק, וא"כ מוכח שכדי לאסור כל החתיכת היתר בעינן דוקא שיתחמם החתיכה השנייה, וכבר הארכנו בזה לקמן.

עוד ביאור בש"ך

**אולם** ביותר נראה שהש"ך כ' לאפוקי מסברת החוו"ד שדין תתאה גבר אינו מחמם אל העליון, ואינו רק לענין הבליעה שביניהם, ולזה חי' הש"ך שאינו כן אלא העילאה מתחמם מכח התתאה, ונפק"מ לכמה דברים, אמנם באמת עיקר דברי החוו"ד ק' ממה שנתבאר שאם לא מתחמם ההיתר אינו נבלע בו, ולפי החוו"ד לעולם אין העילאה מתחמם רק שהתתאה גובר לענין בליעה, ומה מהני מה שהתתאה גובר הא מ"מ כיון שאינו מתחמם לא נבלע כי אם כדי קליפה כמו בזה אצל זה, ולמהרש"ל ניחא אבל לפי מה שפסק הרמ"א שזה עצל זה אסור רק כדי קליפה ק' וצ"ע.

דין קדירה צוננת העומדת על האש

**וע"ע** בפמ"ג שנתספק בקדירה צוננת שעומדת על האש והיא צוננת האם שייך גבה תתאה גבר ועיין הערה[[4]](#footnote-4).

קו' הנו"ב ליטעמיה קפילא

**האחרונים** הביאו מה שהק' הנו"ב סי' כח 'איך אפשר לדון אי תתאה גבר או עילאה גבר, הא יש לנו להטעימו לקפילא ונחזי אם יש בו טעם או אין בו טעם ע"ש, ועיין פמ"ג שכ' שנחלקו אם על הרוב נותן טעם או אינו נותן טעם ע"ש, ולכאו' מבואר שהיכא שידעינן בפשיטות שאינו נותן טעם כמו שדן הערוך השלחן היכא שהעילאה רבה מאד על התתאה בזה באמת לא אמרינן תתאה גבר וצ"ע.

רמ"א

דין הקליפה בדיעבד

**הג"ה** ובמקום שהבשר צריך קליפה אם לא קלפוהו ובשלו כך מותר בדיעבד ע"כ, הנה הרמ"א כ' מותר בדיעבד ולא נתבאר אם הכוונה שהכל מותר ואין צריך אפי' לקלוף הבשר כיון שכבר נתבשל, או שכוונתו שמותר בדיעבד ולא בעינן ס' כנגד הקליפה, אבל עכ"פ הבשר עצמו צריך קליפה, ולפי מה שביאר הש"ך שמיירי שהקליפה נבלל א"כ אין נפק"מ בהנ"ל, אולם בט"ז באמת הביא מהמהרש"ל שהבשר לעולם צריך קליפה ע"ש, ועיין בשו"ת נו"ב סי' כ' ובבית מאיר כאן ועיין מה שציין בזה בבדי השלחן ציונים ס"ק צה' ע"ש.

ק' למה מותר בדיעבד ושיטת המ"א

**ועיקר** הדין תמוה לכאו' כמו שתמהו הט"ז והש"ך, ועיין ש"ך שכל ההיתר הוא רק בדבר שהאיסור נבלל ונתערב בהיתר, אבל כל שלא נבלל צריך ס' כנגד הקליפה, והאחרונים תמהו מה מהני מה שנבלל הא מ"מ איסור שנבלל צריך ס' לבטלו, ובאמת שיטת המ"א או"ח ס"ס תס"ז שדוקא במקום שהקליפה הוא חומרא אינו אסור בדיעבד, אבל היכא שצריך קליפה מעיקר הדין ודאי צריך ס' לבטל הקליפה ע"ש, אבל האחרונים (עיין פלתי וחוו"ד[[5]](#footnote-5)) הוכיחו מהאו"ה שגם היכא שהקליפה מעיקר הדין אין צריך ס' וצ"ב.

ביאור החוו"ד

**ועיין** חוו"ד שביאר דקים להו לחז"ל שדבר שאוסר רק כדי קליפה אין לו כח להטעים יותר מכדי קליפה כלל ולעולם אם נתפשט ביותר מזה בטלה הטעם, אלא שהיכא שהקליפה נעשה חנ"ן אז בעינן ס' נגד הקליפה דודאי האיסור עצמו נותן טעם, וע"פ זה חילק בין היכא שנבלע בכלי להיכא שנבלע באוכל ע"ש, אלא שלכאו' צ"ע דכי האי גונא הוה לן למימר אין הנאסר אוסר יותר מן האיסור, וכיון שבליעה של קליפה אין בו כח להטעים יותר הוה ליה כאיסור שנבלע במלח וכד' דאמרינן אין הנאסר ויש לדון בזה וצ"ע.

מתי הקליפה חומרא ומתי מעיקר הדין

**ובמה** שכ' המ"א שדוקא היכא שהקליפה הוא חומרא בעלמא מותר בדיעבד, יש לדון מתי הוא חומרא ומתי הוא מעיקר הדין, ועיין פמ"ג משב"ז ה' שכל עירוי שנפסק הקילוח שמבליע כדי קליפה אינו אלא חומרא בעלמא, אבל לא נפסק הקילוח מבליע מעיקר הדין והיינו משום דתתאה גבר ואדמיקר ליה בלע פורתא, אבל אם נפסק הקילוח מעיקר הדין דינו כצונן ואינו מבליע כלום ורק לחומרא מבליע כדי קליפה, אלא שאכתי בדבר גוש אפשר שהוא מעיקר הדין וכמו שנתבאר לעיל.

**וכל** זה בשאר איסורים, אבל בב"ח דבעינן דרך בישול יש לדון אם ע"י עירוי שלא נפסק הקילוח נאסר מן התורה או שאינו אלא מדרבנן, ועיין פמ"ג שם שנקט שגם לענין שבת ולענין בב"ח מבשל כדי קליפה אלא שאין זה בתורת ודאי אלא ספק ע"ש, וכן נקט רעק"א בהגהות שעירוי שלא נפסק הקילוח מבשל מן התורה גם בב"ח ע"ש, וא"כ ודאי הקליפה הוא מעיקר הדין, וע"ע לקמן מה שיבואר בדברי החוו"ד ס"ק ז' ע"ש.

הטעם שאין צריך לבטל כדי קליפה בחלב

**שו"ע** והחלב מותר כולו ע"כ, הנה כן הוא שיטת התוס' דלעולם בשר רותח שנפל לתוך חלב צונן החלב מותר כולו ולא בעינן כדי קליפה, והנה בש"ך הנ"ל השיג על הרמ"א שנקט שבמקום שצריך קליפה או לא קלפו מותר בדיעבד, ולא השיג על השו"ע שהתיר החלב כיון שלא שייך ביה קליפה, ועיין חוו"ד ס"ק ז' שעמד ע"ז למה לא השיג הש"ך על השו"ע למה החלב מותר בדיעבד, וכ' לבאר שחלב שהוא לח לא שייך כלל קליפה כיון שהבליעה מתערב מיד בכל החלב וא"א להפריד קליפת חלב מחבירו, וזה קים להו לרבנן שדבר שאוסר רק כדי קליפה אם נבלע יותר מקליפה בטל טעמו, וממילא הכא כיון שנבלע טעם הבשר בכל החלב בטלה טעמו, ורק היכא שנעשה הקליפה חנ"ן חוזרת ואוסרת השאר משום שהקליפה הוא טעם גמור, אבל הכא א"א לומר שהקליפה של החלב נעשה חנ"ן כיון שלא עמד רגע אחד לעצמו ע"ש.

קושיא בדברי החוו"ד

**והנה** לעיל כ' החוו"ד שתתאה גבר לא מהני לענין בישול בשבת ובב"ח דלעולם בעינן שיגיע הבשר לכדי בישול כמאכל בן דרוסאי, ומ"מ כ' שאם נפל בשר לתוך חלב רותח בכלי ראשון, או שעירה חלב על בשר נאסר הכל, שהרי החלב נתבשל, ומה שנבלע בו מהבשר מתבשל עם החלב ולא בעינן שיתבשל החתיכת בשר, והחלב חוזרת ואוסרת את הבשר שהרי הבשר חם ונבלע בו החלב שנאסר משום בב"ח, אלא שאין דין הבשר כדבר האסור מחמת עצמו ע"ש, ולפ"ז יש לתמוה על דבריו כאן, שהרי היכא שנפל בשר רותח לתוך חלב צונן ודאי נאסר הבשר כדי קליפה מעיקר הדין ונעשה נבילה, שהרי הבשר הוא דבר גוש והוא מבושל, ושפיר אפשר להפריד הקליפה מחבירו, וממילא גם החלב נאסר כיון שחזר אותו כדי קליפה ונפלט בחלב, והרי השו"ע מיירי גם כי האי גונא שנפל בשר רותח לתוך חלב צונן שפסק השו"ע [[6]](#footnote-6), (וכן הוא לכאו' עיקר דברי התוס' ועיין הערה 6), וכן להיפך היכא שעירה חלב חם על בשר צונן, לכאו' צריך קליפה בחלב מעיקר הדין ומדין חנ"ן וכמו שכ' רעק"א בהגה"ה (ועיין פ"ת בשם בח"ס שנקט דלא כרעק"א) וצ"ע ועיין הערה[[7]](#footnote-7).

הוכחת היד אברהם כשיטת התוס'

**עיין** יד אברהם שכ' להוכיח כדברי התו' שלא בעינן ס' כנגד החלב, שהרי בגמ' פסחים מבואר שלרב דעילאה גבר, אם נפל בשר צונן לתוך חלב רותח החלב מותר, והרי החלב הוא חלב נבילה שהרי נאסר כדי קליפה ממנו, ורב סבירא ליה כר' יהודה שמין במינו לא בטל, וע"כ החלב לא נאסר כלל אפי' לא כדי קליפה ע"ש, וצ"ע דלכאו' אין מזה ראיה ועיין הערה[[8]](#footnote-8).

סעיף ה'

הקדמה

מהו שיעור מליחה ליחשב כרותח

**קי"ל** מליח כרותח כמבואר בגמ' (פסחים עו. חולין צו: קיב. ועוד מקומות) אמר שמואל כבוש כמבושל מליח כרותח, ובגמ' חולין קיב. ההוא בר גוזלא דנפל לכדא דכמכא שרייה רב חיננא בריה דרבא מפשרוניא, אמר רבא מאן חכים למישרי כי האי גוונא אי לאו רב חיננא בריה דרבא מפשרוניא, קסבר כי אמר שמואל מליח הרי הוא כרותח הני מילי היכא דאינו נאכל מחמת מלחו אבל האי כותחא הרי נאכל מחמת מלחו ע"כ, ונחלקו הראשונים בהא דאינו נאכל מחמת מלחו, רש"י שם ד"ה דאינו נאכל פי' שהכוונה למליחה להצניע, ובתוס' שם ד"ה הנ"מ הביאו בשם הר"ר יעקב ישראל שהתיר חתיכות שנמלחו יחד ונתערבו עם חתיכת טריפה, כיון שלא נמלחו כל כך דדוקא בנמלחו כעין מליחה דעבדינן לעיבוד חשיב אינו נאכל מחמת מלחו, והיינו כמליחה דעבדינן למאן דבעי לה לאורחא, אבל סתם מליחה לא חשיב כרותח, אבל תוס' חלקו עליו והוכיחו מכמה גמרות דמוכח שאפי' סתם מליחה לקדירה ג"כ חשיב מליח כרותח, והכא בכותח ע"כ לא הוה אפי' כמליחה לקדירה ע"ש, ובטור נקט שהם ג' שיטות המיקל מכולם הוא הר"ר יעקב ישראל דבעינן דוקא מליחה כעין עיבוד, שיטת רש"י אפי' מליחה להצניע חשיב מליחה, ושיטת ר"ת שגם מליחה לקדירה חשיב אינו נאכל מחמת מלחו ע"ש, אולם בתוס' משמע שרש"י ור' יעקב ישראל הם שיטה אחת.

קושיית תו' על רש"י ויישוב קושיתם

**והנה** בתוס' הק' מכמה מקומות בגמ' דמוכח שאפי' מליחה לקדירה ג"כ חשיב מליחה, ובאמת ברש"י שם ע"ב מפורש כן, וא"כ הוא תמוה מאד כמו שהק' התוס', אמנם לכאו' נראה ליישב שיטת רש"י שכל מה שמבואר בגמ' שאפי' מליחה של קדירה חשיב כרותח, היינו במליחה שפולטת ציר או דם, וכבר כ' המרדכי הביאו הרמ"א בסוף הסעיף, שאפי' מליחה שנאכל מחמת מלחו מ"מ הציר ודאי חשיב כרותח, וא"כ כל הגמ' שהביאו התוס' אינו ראיה כלל להנ"ל, שהרי התם מיירי לענין הציר שנפלט מהבשר וזה ודאי חשיב כרותח, וכן נמי הנהו אטמהתא דאימלחו בהדי גידא דנשיא, מיירי במליחה שנמלחו להוציא דם, וא"כ גם הגיד הנשה מוציא ציר ונבלע בשאר החתיכה, דלא מיירי התם בנגיעת דבר מלוח בבשר היתר, וכי האי גונא ודאי הוה כרותח אפי' במליחה לקדירה כיון שפולטת ציר, אבל הכא בבר גוזלא שנפל לכותח בעינן למימר שהבר גוזלא בולע מהכותח שהוא מלוח מדין מליח כרותח אף שאין שם שום ציר, והיינו משום הנגיעה בדבר חם שכל דבר חם שנוגע זה בזה נבלע זה מזה, ובזה שפיר כ' רש"י שדוקא מליח שעושה להצניע חשיב החתיכה עצמה כרותח, אבל סתם מליחה לא חשיב כרותח.

**אלא** שבדעת הר"ר יעקב ישראל ק' לומר כן שהרי משמע שאפי' נמלחו ביחד ג"כ שרי ואפשר לדחוק, אבל בדעת רש"י אפשר לפרש כהנ"ל, וכן בשו"ע לא הובא שיטת רש"י רק לענין מליח ותפל שנתערבו יחד על ידי נגיעה, אבל היכא שנמלחו יחד ודאי חשיב מה שיוצא מהאיסור כרותח וכמו שכ' הרמ"א שכל ציר היוצא חשיב כרותח, ומיושב כל קושיות התוס', וכן מבואר לעיל סי' ע' שהשו"ע סתם שאם נמלחו יחד הכל אסור ולא הביא שום חולק, וע"ע מה שיתבאר מזה לקמן בפנים.

שו"ע

אינו יכול ליאכל

**סעיף** ה' מליח שאינו יכול ליאכל מחמת מלחו דהיינו כעין מליח שמולחים לקדירה ושהה כדי מליחה לקדירה כל זמן שלא הדיחו מיקרי אינו נאכל מחמת מלחו ע"כ, הנה לשון אינו יכול ליאכל מחמת מלחו הוא ל"ד, שהרי במליחה לקדירה יכול הוא ליאכל אלא הכוונה שאין נוח לאכלו.

דוקא שהה כדי מליחה

**הנה** פסק השו"ע שדוקא אם שהה כדי מליחה הוה כרותח, אבל קודם לכן לא חשיב כרותח, והוא שיטת הר"ן שכל זמן שלא שהה שיעור מליחה לא חשיב כרותח, והק' הש"ך ועוד שהרי לעיל סי' סט' מבואר בשו"ע שאפי' קודם שיעור מליחה חשיב כרותח, ותי' הש"ך דהתם מיירי בדם היוצא ע"י מליחה והדם עצמו חשיב כרותח כדין ציר שכ' הרמ"א שלכו"ע אפי' קודם ששהה שיעור מליחה חשיב ציר כרותח, אבל הכא מיירי השו"ע לענין החתיכה עצמה ובזה דוקא בשהה שיעור מליחה חשיב כרותח ע"ש.

תמיה בדברי הש"ך

**וכ'** הש"ך שהשו"ע פסק כדעת הר"ן אבל הר"ן יחיד הוא בדבר וכל הראשונים חלקו עליו דגם קודם שיעור מליחה דינו כרותח ולכן אין להקל אפי' במקום הפסד ע"ש, והנה ראש החולקים על סברא זו הוא הרשב"א, ועיין ביאור הגר"א שהביא דברי הרשב"א ומבואר שהטעם דפליג על סברא זו, הוא משום דסבירא ליה דלעולם הציר היוצא ע"י מליחה חשיב כרותח ע"ש, וע"ע פר"ח שהביא דברי הרשב"א ודימה דין זה למה שכ' הרמ"א בסוף הסעיף בשם המרדכי שלעולם הציר היוצא ע"י מליחה חשיב רותח ע"ש, וא"כ הדברים תמוהים שלפי הש"ך גם השו"ע מודה לשיטת הרשב"א שציר היוצא ע"י מליחה חשיב כרותח, וגם הרשב"א לא קאמר שחתיכה שאין בה ציר חשיב כרותח גם קודם מליחה, וא"כ אין כאן שום מח', וכבר עמד ע"ז בחוו"ד ס"ק ט', וע"ע מה שיבואר בזה לקמן.

קושיית מטה יהונתן דלעולם איכא ציר

**וע"ע** מטה יהונתן שהק' דאם מודה השו"ע שכל היכא שיש ציר חשיב כרותח אפי' קודם ששהה שיעור מליחה, א"כ ע"כ הכא איכא ציר שהרי כל בשר שנמלח יוצא ממנו ציר, וא"כ אפי' קודם ששהה שיעור מליחה תאסור משום ציר היוצא ממנו, וכן עמד בזה החוו"ד ס"ק ט', אלא שלפי הש"ך לא ק' שהרי מיירי בנמלח כדין והודח, ושיטת הש"ך שאחר שנמלח והודח כדין שוב אינו מפליט כלום, אבל לפי הפוסקים שלעולם בשר מוציא ציר גם אחרי שכבר הודח כדין ק', ותי' שע"כ צ"ל דמיירי שכבר כלה להוציא כל הציר שבו, עוד חי' המטה יהונתן דאפשר שציר היוצא מבשר אין דינו כבשר לאסור משום בב"ח ע"ש.

**ולכאו'** בין לתי' הראשון בין לתי' השני ק', שהרי נתבאר שהרשב"א לא פליג כי אם היכא שמוציא ציר וכמו שנתבאר לעיל, וא"כ לפ"ז השו"ע פסק כן ככו"ע, ולתי' השני דמ"מ לא חשיב בשר ליאסר משום בב"ח, גם בזה צ"ע דמהיכי תיתי דפליג הרשב"א בזה וצ"ע.

רמ"א

שיטת הרמ"א להיפך מהשו"ע

**שם** הג"ה וי"א דלאחר ששהה במלחו שיעור מליחה לא מקרי אח"כ רותח (תוס' והרא"ש פכ"ה וסמ"ג לחד שינוייא) ולצורך גדול כגון בהפסד מרובה והוא לצורך סעודת מצוה יש לסמוך אמקילין אבל בלאו הכי אין להקל כלל ע"כ, והיינו שפסק הרמ"א להיפך מהשו"ע, דלפי השו"ע דוקא אם שהה שיעור מליחה הוה רותח, אבל קודם לכן לא הוה כרותח, והרמ"א פסק להיפך שדוקא קודם ששהה שיעור מליחה הוה רותח ולא אחר ששהה שיעור מליחה.

לפי הרמ"א הוה רותח אפי' בלי ציר וצ"ע

**והנה** מקור הדין הוא בתרומת הדשן שכ' בשם התוס' חולין קיב: שנקטו שאחר ששהה שיעור מליחה פסק כח המלח, ולפ"ז עיקר כח המליחה הוא קודם ששהה שיעור מליחה, ולעיל נתבאר שהרשב"א שנקט שגם קודם ששהה שיעור מליחה הוה כרותח, היינו משום שהציר היוצא ממנו הרי הוא כרותח, והכא ע"כ א"א לומר כן שהרי הרמ"א לא דיבר על ענין הציר כלל שהרי לקמן כ' שכל ציר דינו כרותח אפי' לא נמלח אלא כצלי, וע"כ הכא דין רותח הוא בחתיכה עצמה, ואעפ"כ מבואר שקודם ששהה שיעור מליחה הוה ליה כרותח, ודלא כמו שנתבאר לעיל מהרשב"א וצ"ע.

שי' הש"ך דוקא במלח שהוציא דם

**ולהל'** הש"ך פליג על התרומת הדשן ופסק שגם אחר ששהה שיעור מליחה דינו כרותח, ומה שכ' התוס' שאחר ששהה שיעור מליחה פסק כח המלח היינו דוקא כי האי גונא שמלח בו והוציא דם, דכיון שהוציא דם פסק כח המלח, ונקט הש"ך שפסק כח המלח מהדם והציר וגם מהחתיכה, ובמהרש"ל נקט שאחר ששהה שיעור מליחה פסק כח המלח מהציר אבל לא מהחתיכה, אבל הש"ך כ' שאין לחלק כלל בין הציר לחתיכה ע"ש[[9]](#footnote-9), אלא שכ' שאין להקל כי אם במקום הפסד מרובה שהרי ברש"י מבואר שגם מלח שהוציא דם לא פסק כחו אחר ששהה שיעור מליחה, ולכן אין להקל כי אם במקום הפסד מרובה וסעודת מצוה ע"ש.

בחומרא שאין אנו בקיאין

**שם** וי"א דאנן אין בקיאים בדבר ויש לנו לחשוב אפילו מליחת צלי כרותח וטוב להחמיר במקום שאין הפסד מרובה ע"כ, והנה אנן מחמרינן לשער כל מליחה בכולו וכמו שיבואר לקמן, והיינו משום שאין אנו בקיאין בין כחוש לשמן, ולכן מחמרינן על כל דבר ליחשב כשמן, וכ' רעק"א דמ"מ הכא תרתי לא אמרינן שאין אנו בקיאין בין כחוש לשמן, וגם שאין אנו בקיאין בין מלוח לצלי למלוח לקדירה, וכל שהוא כחוש אין צריך אלא קליפה ע"ש.

**אמנם** נראה פשוט שאף שאנו מחמירים להחשיב כל מליחה כרותח, מ"מ אין ללמוד מכאן לאסור כלי פרווה שנגע בעוף חי או מבושל, דאם הוא חי ודאי אין דינו כרותח שהרי כבר הודח כדין, ואם הוא מבושל, מבואר לקמן שהמים מבטלים כח המלח, אלא שאם צלו עוף בלי מים והוסיפו בו מלח, ואח"כ נצטנן ונגע בו כלי פרווה אפשר שיש להחמיר להצריך הגעלה לכלי כיון שמחמירים להחשיב כל מליחה כרותח.

שו"ע בא"ד

מליחה לאורחא

**בא"ד** ומליח כעין מליח דבעי לה לארחא אפי' לאחר שהדיחו הוי אינו נאכל מחמת מלחו וכל זמן שלא שראו במים דינו כרותח לאסור כדי קליפה ע"כ, והיינו דאף שלא קי"ל כרש"י מ"מ הא ילפינן שחמור מליחה דבעי לה לאורחא, וכל שלא שראו במים דינו כרותח.

תתאה גבר במליחה

**שם** ואין חילוק בין מליח עליון ותפל תחתון למליח תחתון ותפל עליון לעולם המליח מבליע בתפל ואינו בולע ממנו הילכך בשר וגבינה המלוחים שנגעו זה בזה צריך לקלוף שניהם מקום נגיעתם ואם אחד מהם מלוח והשני תפל המלוח מותר בהדחה והתפל צריך קליפה ע"כ, הנה נחלקו הראשונים אי אמרינן במליח תתאה גבר, וכבר נתבאר מזה לקמן סי' ק"ה, והק' הפוסקים דלקמן סי' ק"ה ולעיל סי' ע' פסק השו"ע שיש חילוק בין עילאה לתתאה במליחה, ותי' דהתם לענין דבר שמן שמבליע בכולו מכח מליחה, אבל הכא בדבר כחוש אין חילוק, דלעולם המליח מבליע כדי קליפה בין אם הוא עילאה בין אם הוא תתאה, דגם אם המליח עילאה מ"מ מבליע הוא בתתאה כדי קליפה ככל עילאה ותתאה ע"ש, אלא שהלשון של השו"ע משמע שהוא הל' במליחה דלא אמרינן ביה תתאה ועילאה וצ"ע.

קושיית הפמ"ג

**וע"ע** פמ"ג שהעיר הערה גדולה, דאי נימא ששייך במליחה דין תתאה ועילאה, אלא שהכא אין נפק"מ כיון שבין כך צריך קליפה, הרי באמת איכא נפק"מ שאם המליח הוא עילאה הקליפה אינה אלא חומרא שהרי הדין אדמיקר ליה בלע פורתא הוא חומרא בעלמא, משא"כ כשהמליח הוא תתאה שהקליפה מעיקר הדין, ונפק"מ למה שכ' המ"א שכל מה דאמרינן שבדיעבד אם עבר ובשלו אין צריך קליפה, היינו דוקא בקליפה שהוא חומרא בעלמא, אבל היכא שצריך קליפה מעיקר הדין צריך ס' לבטל הקליפה, והכא מבואר בשו"ע שאין חילוק והיינו דוקא אי נימא שאין דין תתאה ועילאה במליחה כלל, ולפי מה שמבואר בשו"ע במקום אחר שבאמת איכא דין תתאה ועילאה במליחה, א"כ גם כאן יש נפק"מ אפי' לענין קליפה והדרא קושיא לדוכתא ועיין הערה[[10]](#footnote-10).

רמ"א בא"ד

דין תפל צלול

**בא"ד** והא דטהור מלוח וטמא תפל שרי היינו שהטמא יבש אבל אם הוא דבר צלול נאסר הטהור מאחר שאינו נאכל מחמת מלחו בולע האיסור שאצלו ושניהם אסורים, ודוקא שהטהור לח קצת ע"כ, הנה מה שכ' הרמ"א שהטמא יבש אין הכוונה שיבש לגמרי, אלא שאינו דבר צלול, דבצלול לא בעינן מליח, דאפי' טמא תפל אוסר ההיתר שנפל בתוכו, והטעם בזה כ' האחרונים, דדוקא בדבר גוש אין כח בטהור מליח להפליט ממנו, אבל איסור צלול אין צריך להפליט ממנו, ולכן כל שנפל בתוכו היתר מליח נבלע בו האיסור.

**אבל** אם ההיתר יבש לגמרי אינו בולע אפי' מאיסור צלול, והיינו משום שכשהוא יבש לגמרי אין דינו כמליח, וממילא אינו בולע כלל שהרי אינו כרותח, והטעם דיבש אינו כרותח עיין לקמן.

באיסור צלול נאסר כל הטהור

**וכ'** הש"ך ס"ק טו' דמה דאמרינן שאם נפל טהור מליח לתוך טמא תפל צלול נאסר הטהור, היינו שנאסר כל הטהור ולא רק כדי קליפה, ואף שברותח שנפל לתוך רותח צלול לא נאסר כי אם כדי קליפה, התם היינו טעמא משום שתתאה גבר ומיקר ליה לעילאה ולכן לא בלע רק כדי קליפה, אבל במליחה לא שייך לומר דמיקר לעילאה ולכן בלע כולו ע"ש[[11]](#footnote-11).

ביסוד דין תתאה גבר לפי הש"ך

**הנה** בדברי הש"ך מבואר שהטעם שבתתאה צונן לא נאסר כי אם כדי קליפה, היינו משום שמקרר ליה לעילאה, ולכן הכא במליחה לא שייך לומר שנצטנן כיון שטעם החום הוא מחמת שהוא מלוח, ולכן כיון שלא נצטנן העילאה ע"כ אוסרו לתתאה, אבל כבר נתבאר שבחוו"ד נקט שלעולם אין התתאה מצנן לעילאה, אלא שאין כח בעילאה להבליע בתתאה, א"כ ה"ה במליחה היה לו לומר שכיון שהתתאה צונן אין כח בעילאה להתגבר על התתאה ולהבליע בכולו, וע"כ צ"ל שבמליחה לא שייך כלל ענין עילאה ותתאה, דדוקא בחום אמרינן שהתתאה גובר על העילאה, אבל ברתיחה שמכח מליחה אין ענין לעילאה ותתאה ועיין חוו"ד ס"ק י' ע"ש[[12]](#footnote-12).

באחרונים מבואר דלא נאסר כולו

**ובעיקר** דברי הש"ך יש לדון, דהנה האחרונים (שו"ת נו"ב תנינא סי מ"א פ"ת וגליון מהרש"א) הביאו קושיית הצ"צ סי' ל' מדוע בשר מליח שנפל לחלב צלול נאסר, למה לא אמרינן שהמים מבטלים כח המלח, שהרי קי"ל שהדחה מבטלת כח המלח והכי נמי הכא, ותי' דמ"מ אדמיקר ליה בלע פורתא ע"ש, נמצא דלפי דבריו באמת לא נאסר כי אם פורתא, וזה לכאו' דלא כהש"ך, וכבר עמד בזה בחוו"ד ס"ק יא' ע"ש.

מתי שניהם אסורים

**בא"ד** ושניהם אסורים ע"כ, כ' הש"ך שהכוונה בבשר בחלב שניהם אסורים והיינו שאם נפל בשר מלוח לתוך חלב תפל נאסר הבשר וגם החלב, שהרי הבשר בלע מהחלב כיון שהבשר מלוח והחלב צלול, וגם החלב נאסר שהרי הבשר המלוח מפליט לחלב, והיכא שהחלב מלוח כ' הת"ח בשם המרדכי שהבשר אסור והחלב מותר, והיינו משום שאין כח בחלב להפליט מהבשר וממילא הבשר נאסר משום שבלע מהחלב המלוח שמפליט לבשר, והחלב מותר כיון שלא בלע מהבשר, אבל הש"ך פליג שגם החלב אסור ולא ביאר טעמו.

**וכ'** הפמ"ג שטעמו שהרי מבואר ברשב"א שההיתר בטהור מליח וטמא תפל, הוא שכיון שהטהור טרוד להפליט אינו בולע ממה שמפליט מהטמא, דמה שמפליט מהטמא אינו אלא מעט, משא"כ כשהטמא מליח שאז מפליט הרבה ונבלע בהיתר, וממילא הכא במליח צלול כיון שמפליט מעט מהטמא, לא שייך לומר איידי דטריד למיפלט לא בלע, שהרי ע"כ כיון שהוא צלול נבלל בו האיסור, וממילא כמו שהבשר אסור גם החלב אסור ע"ש.

תמיה בדברי הש"ך שביבש מותר הכל

**בא"ד** אבל אם הוא יבש לגמרי אינו בולע מדבר לח שאצלו ע"כ, כ' הש"ך ס"ק יז' משמע אפי' מליח הכל מותר ע"ש, ובפמ"ג תמה עליו שהרי אם גם הצלול לח ודאי נאסר היבש מהאיסור כדין טמא מליח וטהור תפל שנאסר הטהור, וע"כ צ"ל שכוונת הש"ך שהצלול מותר אפי' אם הוא מלוח דאינו בולע מהמלוח יבש דדינו כתפל ע"ש, וגם זה תמוה למה הלח מותר, מי גרע מחלב צלול שנפל לתוכו בשר צונן שכ' הש"ך לעיל ששניהם אסורים ועיין בזה בהגהות רעק"א על החוו"ד ס"ק יב' ע"ש, עוד ק' שהרי הרמ"א מיירי לענין לאסור היבש, שהרי כ' אין היבש בולע מדבר לח שאצלו, וזה ודאי תמוה שאם האיסור צלול ודאי נבלע הוא בהיתר וצ"ע.

שו"ע בא"ד

דין מליח יבש

**בא"ד** ואם הם יבשים אפילו הם מלוחים או לחים ולא מחמת מליחה סגי בהדחה ע"כ, הנה בטעם הדבר שמליח יבש אינו כרותח עיין פר"ח ס"ק י' שביאר שהוא משום שגמר המלח להוציא כל הציר ועיקר מליח כרותח הוא משום הציר היוצא ממנו, וכל שאין ציר אינו כרותח, עוד ביאר שכיון שיבש פסק כח המלח שאין כח המלח ביבש כי אם בלח, ונפק"מ בין הטעמים היכא שנתיבש ואח"כ נתלחלח, דאי נימא שפסק כח המלח כיון שכבר הוציא כל הציר, אפי' נעשה לח ג"כ פסק כח המלח, אבל אי נימא שאין כח המלח ביבש, הכא שהוא לח אף שאינו לח מחמת המלח ג"כ אסור, והביא שבהג"א פרק כל הבשר סי' לג' כ' להדיא שאם חזר ונתלחלח ג"כ דינו כרותח ע"ש, אבל בשו"ע כאן פסק שכיון שיבש אינו כרותח, וזה מה שכ' אפי' הם מלוחים ולא מחמת מליחה, היינו שהיה מלוח אלא שאח"כ נתיבש אין דינו כמליחה ע"ש, ולפי הפר"ח יבואר שלפי השו"ע עיקר כח מליחה הוא מחמת הציר ולכן כל שיבש שוב אין דינו כרותח, אלא שא"א לומר כן כמו שנתבאר לעיל שהרי בציר אין דין שהה כדי מליחה, וע"כ צ"ל שהשו"ע נקט שכיון שיבש בטל כח המלח ושוב אינו חוזר להיות כרותח אפי' אם נתלחלח וצ"ע.

רמ"א בא"ד

ראיה מהר"ן לדין ציר קודם ששהה שיעור מליחה

**בא"ד** כל ציר מבשר שנמלח אפילו לא נמלח רק לצלי חשוב רותח ולכן אם נפלה ציר על הגבינה או על כלי אוסר אפילו במקום שאין הבשר אוסר דלא נחשב רותח מכל מקום הציר חשיב אינו נאכל מחמת מלחו ע"כ, הנה לקמן הביא הרמ"א שיטת הר"ן שכל הדין שטהור מליח וטמא תפל מותר, היינו דוקא כשאין נוגעין זה בזה והציר עובר מזה לזה, אבל אם נוגעין זה בזה אפי' טמא תפל אסור, וא"כ לפ"ז כל הסוגיא דמליח מיירי לענין הציר, ובר"ן מבואר שדוקא בשהה שיעור מליחה הוה רותח וכמו שנתבאר לעיל, וא"כ מבואר שלפי הר"ן קודם שיעור מליחה אפי' ציר לא הוה רותח וצ"ע.

דין קליפה בכלים

**בא"ד** וציר של בשר שאוסר שנפל על הכלי צריך הגעלה ואם הוא כלי חרס צריך שבירה ואם לא נפל רק על מקום אחד בכלי עץ וכיוצא בו קולף מקומו ודיו ע"כ, האחרונים דייקו שדוקא בכלי עץ אבל כלי חרס לא מהני קליפה, והיינו משום שבכלי חרס נבלע בכולו, אולם בפמ"ג הביא מהתורת חטאת שגם בכלי חרס לא נבלע כי אם כדי קליפה ע"ש.

**והנה** הטעם דלא נבלע רק כדי קליפה היינו משום שכן הוא כחו של מליחה שאין לו כח להבליע יותר מכדי קליפה, אלא שיש לעיין מה הדין אם הוא דבר שמן דבמליחה נבלע בכולו, וכ' הפמ"ג שגם בשמן לא נבלע בכלי כי אם כדי קליפה, והיינו משום דתתאה גבר, ואף שבמליחה לא אמרינן תתאה גבר בכלי אמרינן ע"ש, וצ"ב מ"ש כלי, עוד צ"ב מה הדין אם העמיד כלי ע"ג ציר האם נבלע בכולו כיון שהציר תתאה, ועיין בזה ביד יהודה סי' ס"ט ס"ק עא' וע"ע בדי השלחן חלק הביאורים.

**ובאו"ה** מבואר שהטעם שכלי ק' לבלוע ולעולם לא נבלע בו מכח מליחה כי אם כדי קליפה.

דין ביטול בנפל על מקום אחד בכלי

**בפ"ת** ס"ק ט' כ' בשם הר"ר דניאל שאם נפל ציר על מקום אחד ואין ידוע מקומו בטל ברוב ע"ש, וכבר נתבאר במקום אחר שנחלקו בזה האחרונים אי כי האי גונא חשיב ביטול יבש ביבש, ובאמת צ"ע למה בטל הא כשיבשל יתן טעם וצ"ע.

סעיף ו'

שו"ע

דין מליח שמן

**שו"ע** היכא אמרינן דאינו אוסר אלא כדי קליפה כשאין שום אחת מהחתיכות שמינה שאם היתה שמינה כולה אסורה, וכן חברתה אסורה כולה מפני שהשומן מפעפע ע"כ, הנה לקמן סי' ק"ה כ' השו"ע שהיינו דוקא במליח תתאה, וקצת צ"ע שלא הזכיר מזה השו"ע כלום שהרי לעיל כ' שבמליחה אין חילוק בין עילאה לתתאה, וא"כ משמע שגם בזה אין חילוק וצ"ע.

סעיף ז'

דין צלי מתובל ויש בו בקעים

**שו"ע** הא דמפלגינן בין נאכל מחמת מלחו לאינו נאכל מחמת מלחו הני מילי בבשר חי אבל צלי רותח שנפל למליח אפילו נאכל מחמת מלחו בעי קליפה ואם יש בו בקעים או שהוא מתובל בתבלין והוא צלי רותח כולו אסור וה"ה אפוי ומבושל, ע"כ, דאמרינן בגמ' חולין קיב. והני מילי חי אבל צלי בעי קליפה ואי אית ביה פילי כוליה אסור ואי מתבל בתבלין כוליה אסור ע"כ, ונקטו הנך ראשונים שכוונת הגמ' לצלי רותח שאם נפל לתוך כותח אפי' נאכל מחמת מלחו נאסר כדי קליפה והיינו כדין עילאה ותתאה, והיכא שמתובל בתבלין נאסר כולו דע"י התבלין בלע טפי, אבל אם הוא צונן לא בלע כלל ובעי הדחה.

בביאור הגר"א שהרשב"א ותוס' לשיטתם

**וכ'** בביאור הגר"א שהרשב"א לשיטתו דנקט שצלי בולע כדי קליפה, ולהכי מוקי לה לגמ' בצלי רותח דמ"מ לא בלע כי אם כדי קליפה, אבל התוס' לשיטתם שכל צלי בולע כדי נטילה, וע"כ צ"ל שהגמ' מיירי בצונן, שהרי צלי רותח בולע כדי נטילה ע"ש, ולכאו' דבריו תמוהין, שהרי התם לכו"ע אינו בולע כי אם כדי קליפה שהרי הצלי הוא עילאה והחלב תתאה, ולעולם בתתאה לא בלע כי אם כדי קליפה, ואף שהצלי שוקע למטה מ"מ דינו כתתאה כמו שכ' הש"ך בשם הרשב"א דכיון שהחלב במקומו חשיב תתאה, וא"כ מה ענין זה למחלוקת התוס' והרשב"א בדין צלי.

**אמנם** כבר נתבאר בגליון כז' שבתוס' שם מוכח באמת דכי האי גונא חשיב תתאה כיון שהבר גוזלא שוקע לתוך החלב, וע"כ מה שנאסר רק כדי קליפה הוא משום דמיירי בצונן (וכמו שכ' בשו"ת חת"ס יו"ד סי' לח'), אבל בדעת הרשב"א שכ' הגר"א שלשיטתו אזיל תמוה, שהרי להדיא כ' הרשב"א שכי האי גונא חשיב החלב תתאה כיון שהוא במקומו, וכמו שהביא הב"י כאן בשמו.

ביאור שיטת הגר"א

**וצ"ל** דסבירא ליה לגר"א דגם לפי הרשב"א לא חשיב החלב תתאה ממש, שהרי אחרי ששקע הבשר בתוכו עדיין הבשר חשיב רותח, כמו שכ' החוו"ד שדין תתאה גבר אינו מצנן העליון, וממילא אכתי בולע הוא מהחלב, וא"כ דינו כשני דברים שנוגעין זה בזה שדינו בנטילה, אבל הרשב"א לשיטתו אזיל דסבירא ליה שכל צלי סגי בקליפה ולכן מוקי לה התם ברותח, ואף שבלשון הרשב"א דחוק קצת אבל ע"כ מוכח כן בדעת הגר"א, ועיין מה שנתבאר לקמן בש"ך ס"ק כה'.

**בש"ך** ס"ק כג' כ' אין להקשות דכיון שהבשר שקע בתוכו חזר הבשר להיות תתאה, דשאני הכא שהחלב במקומו ע"ש, עיין חוו"ד שלאו כולי עלמא מודו בזה, שלפי התוס' בבר גוזלא מוכח שלא חשיב תתאה וכבר נתבאר במקום אחר (גליון כז'), ובאמת ביותר נראה שהחוו"ד לשיטתו דלעולם לא אמרינן בתתאה גבר שנצטנן העליון, ממילא ע"כ הבשר עדיין חם הוא וכיון שעכשיו הוא תתאה למה יבליע בעילאה[[13]](#footnote-13).

ג' שיטות בדין בליעה של צלי

**הג"ה** וי"א דאפילו הם צוננים דינא הכי, וכן יש לנהוג אם אין הפסד מרובה ע"כ, הנה ג' שיטות נאמרו בזה, שיטת ספר התרומה ודעי' שכל צלי בולע כדי קליפה אפי' צונן, ואם יש בו בקעים או שהוא מתובל אפי' חי נאסר כולו, שיטת הראב"ד הרשב"א והר"ן שרק צלי רותח בולע כדי קליפה, אבל צונן אינו בולע כלום, ומתובל בתבלין וכן פילי שנאסר כולו היינו דוקא ברותח, ושיטת הא"ז ודעי' שצלי צונן בולע כדי קליפה, וצלי שיש בו בקעים או מתובל בתבלין אסור כולו, אבל חי אפי' יש בו בקעים לא נאסר כולו.

**והרמ"א** כאן פסק להחמיר כספר התרומה שאפי' חי אם מתובל בתבלין או שיש בו בקעים נאסרו כולו, והגר"א כ' ג"כ שהעיקר כספר התרומות והוכיח כן מהא דאמרינן גבי יין נסך שאם מבוקעות אסור מיד הרי שבפילי לבד אפי' בחי נבלע בכולו, אולם הא"ז הוכיח שאינו נבלע בחי, שהרי בכל בשר שורים קודם מליחה ולא חיישינן לפילי לומר שבולע הדם בפילי, ועיין פמ"ג שיש לומר בזה כבולעו כך פולטו ע"ש.

שיטת הגה"מ שהביא הש"ך ותימה בדבריו

**בש"ך** ס"ק כו' כ' שמלשון הרמ"א משמע שמודה למחבר דבצלי רותח ג"כ דינא הכי שבולע כדי קליפה, והיינו בחם לתוך צונן, אבל בהגה"מ ואו"ה מבואר שבצלי חם לתוך צונן צריך נטילה, והיינו שאף דאמרינן בגמ' חם לתוך צונן אדמיקר ליה בלע פורתא, בצלי הדין שבולע כדי נטילה ע"ש, ועיין הגהות רעק"א שלכאו' הכי סבירא להו לתוס' אלא שתמה על התו', ובאמת המעיין בדברי הגה"מ יראה שלכאו' לא נתבאר שם כלל יותר ממה שמבואר בתו', שכ' שלא מצאנו בצלי כדי קליפה, ובבר גוזלא דמהני כדי קליפה ע"כ צ"ל דמיירי בצונן ע"ש, והיינו קושיית התוס' גופא והיינו הך ולא נמצא שם שום מקום לחידוש הנ"ל, ולפי מה שתי' האחרונים דברי התוס' דכיון ששוקע לתוכו הוה ליה כצונן לתוך חם, ה"ה בדברי הגה"מ כך, גם בדברי האו"ה לא נתברר היכן מצא הש"ך יסוד זה בדבריו וצ"ע.

1. **ומבואר** שם שה"ה להיפך אם שופך מים רותחין לתוך מים צוננים לא אמרינן שיש בזה עכ"פ בישול כדי קליפה דבדבר המתערב לא שייך לומר שקליפה ממנו מתבשל, ומהאי טעמא תמה על המ"א בסי' שי"ח ס"ק לה' שכ' שאסור ליתן בשר רותח לתוך מים צוננין דעכ"פ מבשל כדי קליפה, וק' שהרי בדבר המתערב לא שייך בישול קליפה ע"ש, אלא שלכאו' דברי המ"א פשוטין דהתם יש בישול כדי קליפה של הרוטב בתוך החתיכת בשר וחלק זה ברוטב אינו דבר המתערב ואפשר שלזה התכוין החוו"ד בתי' וצ"ע.

   **ולפ"ז** מבואר שמותר לשפוך מים רותחים לתוך מים צוננין כיון שמבשל רק כדי קליפה ובדבר לח לא שייך קליפה, אמנם במשנ"ב סי' שי"ח ס"ק פב' פסק שמותר לשפוך מים חמים לתוך מים צוננים אם הצוננים מרובים, אבל אם הצוננים מועטים ויתחממו ע"י עירוי אסור ע"ש, ובאמת אינו מובן שהרי אותו חום אינו חום של בישול שהרי עירוי אינו מבשל רק כדי קליפה ואותו קליפה מתערב מיד, וא"כ מה שהוא חם אינו אלא חום של כלי שני דלא חשיב בישול, ומה איכפת לן מה שהמים מועטין, ומדברי התוס' שבת אין ראיה להנ"ל דכ' כן למ"ד עילאה גבר, ואפשר שבאמת המ"א כ' כן רק משום גזירה דרבנן וכמו שמבואר שם בתוס', ועיין שם בביאור הלכה שהאריך בזה, ומה שהביא מהבית מאיר.

   **ויש** לעיין היכא שיש רק טיפה בתוך הכוס שאפשר שכי האי גונא אין את ההיתר של החוו"ד, ועיין שו"ת אגר"מ או"ח צג' דפשיטא ליה שכי האי גונא הוה בישול דאורייתא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. **וע"פ** דברי החוו"ד אפשר ליישב קושיית הב"מ או"ח שי"ח שהק' על המ"א הנ"ל שאסור לתת בשר רותח לתוך רוטב צונן משום שמבשל כדי קליפה, וק' הא הוה עירוי שנפסק הקילוח ואינו מבשל כדי קליפה, וע"כ מוכח כן שהרי בשר חם לתוך חלב צונן כ' התוס' פסחים עו. שהחלב מותר בדיעבד ולא צריך קליפה, וע"כ היינו משום שאין צריך קליפה מעיקר הדין (וכמו שכ' המ"א עצמו) וכ"ש דלא חשיב בישול רק לענין בליעה מחמרינן לכתחילה שצריך קליפה ע"ש, אמנם לפי החוו"ד לא ק' כלל דבשר לתוך חלב צונן החלב אין צריך קליפה משום שלא שייך קליפה בדבר לח דא"א לבשל רק קליפה מתוך כל הלח וכמו שנתבאר, אבל בבשר עצמו שפיר שייך קליפה מעיקר הדין, וכמו שנתבאר במקום אחר שדבר גוש חשיב כעירוי שלא נפסק הקילוח. [↑](#footnote-ref-2)
3. **ויסוד** דברי הש"ך הוא כמו שנתבאר לעיל, שתתאה גבר לא מהני לשוויי לעילאה רוטב ולעולם חשיב צלי שנבלע רק כדי נטילה, דעיקר מציאות בישול שנבלע בכולו הוא משום ההבל, וזה שייך רק בקדירה ולכן דוקא אם נפל הרוטב על הבשר שתוך הקדירה יש בה הבל וחשיב בישול, משא"כ בנפל על הבשר שחוץ לקדירה, שאין שם הבל הקדירה ולא חשיב רק צלי.

   **אלא** שיש לעיין באיזה קדירה מיירי, דאם הקדירה עומדת על האש כבר כ' פמ"ג משב"ז ס"ק ה' בשם הר"ן שכל שעומדת אצל האש אין חילוק בין עילאה לתתאה ע"ש, והכא דאתינן עלה מדין תתאה גבר ע"כ לא מיירי בקדירה העומדת אצל האש, ואי מיירי בקדירה צוננת לכאו' לא שייך ביה הבל הקדירה, וע"כ מיירי בבשר העומדת בקדירה שהסירו מהאש ועדיין הקדירה חמה, ובזה יש הבל הקדירה והחלב נבלע בכל הבשר.

   **ויש** להעיר שבש"ך מבואר שלעולם תוך הקדירה יש הבל אפי' שאין בתוכו רוטב, אלא שלא מהני הבל הקדירה כי אם לדבר צלול בין מעט בין הרבה, אבל דבר גוש שנפל על החתיכה אפי' תוך הקדירה אינו נבלע בו כי אם בכדי נטילה, ואין זה ענין למח' רש"י ור"י בדין מקצתה ברוטב, שלענין זה הכל מודים שהרוטב נבלע בכל החתיכה כיון שהוא צלול ויש הבל הקדירה וכמו שמבואר בש"ך סי' צ"ב ס"ק ג' ע"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. **בפמ"ג** נסתפק בדין קדירה צוננת העומדת על האש, ונפל עליו איסור חם האם אמרינן תתאה גבר ולא נבלע רק כדי קליפה, או דנימא דכיון שעומדת על האש אף שהקדירה צוננת לא נתקרר החם ונבלע בכולו, והביא מהב"י והתרומת הדשן שלא נבלע רק כדי קליפה כיון שמ"מ הקדירה הצוננת ע"ש, ולכאו' ק' שהרי הקדירה עצמה עומדת על האש וכלפי הקדירה יש לנו לומר תתאה גבר והקדירה עצמה חמה היא, וממילא ה"ה מה שנפל עליו לא שייך לומר תתאה צונן גבר ולא נבלע רק כדי קליפה שהרי גם התתאה חם, וע"כ מוכח שבדין תתאה גבר לא נתחמם העילאה כשיטת החוו"ד, אולם אפשר לדחות ע"פ מה שנתבאר באחרונים לקמן שבכלים לא אמרינן תתאה גבר, וממילא ה"ה בזה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. **הנה** עיקר קושיית האחרונים שהרי ר"ת עצמו סבירא ליה שעירוי מבשל כדי קליפה מן התורה כדמוכח בתוס' זבחים צה:, ור"ת עצמו סבירא ליה שם בפסחים שבדיעבד אין צריך קליפה ע"ש, ובבדי השלחן כ' ליישב דהתם מיירי בעירוי שנפסק הקילוח, אבל ר"ת שכ' שעירוי מבשל מן התורה היינו בלא נפסק הקילוח ע"ש, אמנם כבר נתבאר בכמה מקומות שיטת האחרונים דהתם בפסחים שהוא דבר גוש חמור טפי וחשיב כלא נפסק הקילוח, ושיטת הפלתי שאם נפסק הקילוח אינו מבליע כלום וע"כ התם חמור טפי ומבשל כדי קליפה מן התורה. [↑](#footnote-ref-5)
6. **ואף** שכ' החוו"ד דלא אמרינן בחצי חתיכה חנ"ן מ"מ לא נסתמך ע"ז, וכ' מטעם דלא נתבשל כמאכל בן דרוסאי, וזה לא שייך בנפל בשר רותח לתוך חלב צונן שגם בזה כ' השו"ע שאין צריך קליפה בחלב וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. **הנה** בהגהות רעק"א נקט שאם עירה חלב רותח על בשר ולא נפסק הקילוח, כל טיפה וטיפה מהחלב נאסר מעיקר הדין ובעינן ס' ואפשר שאפי' ס' לא מהני כיון שכל טיפה וטיפה נאסרת, כדאמרינן לקמן סי' קד' בדין עירה שומן על עכבר ע"ש, והנה הבשר עצמו ודאי אינו נאסר יותר מכדי קליפה ולא נאסר יותר בבשר כיון שעירה עליו יותר, דלעולם אין עירוי מבשל יותר מכדי קליפה בחתיכה, אלא כוונת רעק"א שהחלב שמערה על הבשר נאסר כל משהו ומשהו כיון שהוא מתבשל עם משהו מהבשר, ואף אי נימא כמו שנקט החוו"ד שצריך דוקא שיגיע לכדי מאכל בן דרוסאי כמו שנקט החוו"ד, מ"מ כלפי החלב גם החוו"ד מודה שנאסר החלב בעצמו, אלא שחזינן שנקט רעק"א שנאסר כל טיפה מהחלב ולא אמרינן שלא שייך לאסור טיפת חלב לבדו דא"א להפריד טיפה מחבירו.

   **ובאמת** נראה שהדין כן, שהרי כבר נתבאר במקום אחר מה שכ' החוו"ד שבלח שאינו בכלי אין האחד מחובר לחבירו דניצוק אינו חיבור, והיכא שנפל בשר על חלב של הכירה וכד' צריך לשער כנגד מקום הנפילה ולא כנגד כל הבשר, וממילא נראה פשוט שה"ה בעירוי חלב על בשר צריך לדון על כל טיפה לעצמו כיון שאין כאן שום חיבור מאחד לחבירו דניצוק אינו חיבור, וא"כ השו"ע דמיירי במערה חלב ע"ג בשר צונן היה לנו להצריך קליפה מעיקר הדין, דגם תוס' לא אמרו רק בנפל חתיכת בשר רותח לתוך חלב צונן, דשם שייך שפיר סברת החוו"ד שהרי כל החלב מצורף בכלי ולא שייך לאסור חלק מהחלב, וצריך לומר שהבשר אינו מבושל כמאכל בן דרוסאי ולהכי א"א לאסור משום קליפת הבשר, אבל בשו"ע ק' טובא לומר כן שהרי בא לפסוק הלכה והיה לו לפרש דוקא בשר שעדיין לא נתבשל, אלא שבאמת גם בדעת התוס' דוחק לומר דמיירי שלא נתבשל שליש בישולו ודוקא כי האי גונא החלב מותר בדיעבד, וא"כ באמת צ"ע למה לא נאסר החלב מעיקר הדין משום קליפה הבשר שנפלט בו, וע"כ כל דין קליפה אינו אלא לכתחילה ולא דיעבד היכא שלא שייך קליפה, ועדיין ק' שהיה לו לש"ך להקשות על השו"ע, ותי' החוו"ד צ"ע.

   **אמנם** עיין פ"ת מה שהביא בשם הח"ס דהכא מיירי שנשפך הכל יחד ולכן לא אמרינן שכל משהו נבלע מהבשר, וא"כ אפשר ג"כ שבזה אפשר לומר שכל החלב מצטרף יחד וא"כ לדון קליפה מחבירו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. **באמת** עיקר ראייתו אינה מובנת דלכאו' כוונתו להא דאמרינן תניא אידך בשר רותח שנפל לתוך חלב רותח וכן צונן שנפל לתוך חם אסור חם לתוך צונן וצונן לתוך צונן מדיח חם לתוך צונן מדיח כיון דחם הוא אדמיקר ליה אי אפשר דלא בלע פורתא קליפה מיהא ניבעי אלא אימא חם לתוך צונן קולף צונן לתוך צונן מדיח ע"כ, ובפשוטו זה המשך למה דאמרינן תניא כוותיה דשמואל, ואמרינן צונן לתוך חם אסור, משמע שדוקא לשמואל אסור אפי' לפי רב דעילאה גבר שרי, והרי גם לפי רב צריך עכ"פ כדי קליפה והיה לן לאסור כל החלב מדין מין במינו לא בטל, וע"כ מוכח דלא בעינן קליפה מעיקר הדין.

   **אלא** שהדברים תמוהין דלכאו' אין מזה שום ראיה, דאפשר שאה"נ גם לרב אסור כולו, אלא שעיקר הראיה מהמשך הברייתא דחם לתוך צונן קולף, וזה ודאי לא יתכן אליבא דרב, שהרי אי עילאה גבר ע"כ אסור כולו אפי' אי לא אמרינן מין במינו לא בטל, וע"כ מוכח כשמואל דתתאה גבר ואסור רק כדי קליפה ופשוט. [↑](#footnote-ref-8)
9. **ונראה** שסברת הש"ך כמו שיתבאר לקמן שכל עיקר דין מליח כרותח הוא משום שכל מלוח מוציא ציר רותח אבל החתיכה עצמה אינה רותחת, וא"כ אי נימא שאחר ששהה שיעור מליחה לא חשיב הציר כרותח ה"ה שהחתיכה עצמה אינה כרותח, אבל אי נימא שדין מליח כרותח הוא שהחתיכה עצמה נעשית רותח, אין לדמות הציר לחתיכה, שהציר הוא כח המלח עצמו שנמס בתוך החתיכה ויוצא עם לחלוחית החתיכה, ולכן אחר שכבר שהה שיעור מליחה פסק כח המלח וממילא אין הציר כרותח, אבל החתיכה עצמה דינה כרותח משום שנתחמם ע"י המלח, ולכן אין טעם לומר שאחר שפסק כח המלח פסק גם החמימות מהחתיכה, אבל הש"ך נקט שכל ענין מליח כרותח הוא מכח הציר וכמו שנתבאר. [↑](#footnote-ref-9)
10. **אולם** לקמן מבואר בפמ"ג שגם אם יש דין תתאה במליחה היינו רק לחומרא דהיינו שבטמא מליח שמן בעינן גם שיהא תתאה כדי להבליע בכולו, אבל היכא שהטהור מליח תתאה לא אמרינן שמחמם לעילאה ומפליט מהטמא תפל דלעולם בעינן שיהא הטמא מליח ע"ש, ולכאו' ה"ה דלא אמרינן שהתתאה תפל מקרר לעילאה וא"כ לעולם הקליפה הוא מעיקר הדין, ומה שאינו מבליע בתתאה כשהעילאה שמן, היינו משום שאין כח לעילאה להתגבר על התתאה להבליע בכולו, אבל לעולם הקליפה הוא מעיקר הדין וצ"ע.

    **ולפ"ז** אפשר ליישב הסתירה בשו"ע דכוונת השו"ע דבמליחה לא אמרינן תתאה גבר לחמם העליון דלעולם אם הטמא תפל אינו אוסר במליח, ודין זה הוא גם להרשב"א והוא קולא במליחה דלא אמרינן תתאה גבר להפליט מעילאה אלא צריך שיהא הטמא עצמו מלוח, והיינו מה שכ' השו"ע דלא אמרינן במליח תתאה גבר, אבל להיפך לענין להבליע בכל ההיתר כשהאיסור מליח שמן היינו דוקא במליח תתאה שאז מבליע בכל ההיתר עילאה, אבל עכ"פ נראה דלא אמרינן תתאה גבר לקרר עילאה וממילא דין הקליפה הוא מעיקר הדין ומיושב קושיית הפמ"ג וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. **באמת** צ"ע שהרי מבואר ברמ"א סי' קה' סעיף ג' ששני דברים שנוגעין זה בזה אם האחר חם והאחד צונן צריך רק קליפה, אף ששם לא שייך מיקר ליה שהרי אין האחד גובר על השני, ואעפ"כ כיון שלא נתחמם השני לא נבלע בו כי אם כדי קליפה, והכי נמי הכא כיון שהאיסור תפל הוה ליה כצונן ואין בכחו להפליט להיתר יותר מכדי קליפה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. **ויש** להעיר שגם בשו"ע משמע כרמ"א, שהרי השו"ע כ' הדין של טהור מליח וטמא תפל כגון בבשר וגבינה שנגעו זה בזה, ולמה לא נקט חלב, משמע שבחלב הדין כמו הרמ"א שלעולם המליח בולע מהצלול, וגם ברמ"א אין משמעות שבא לחלוק על השו"ע, והנה בשו"ע לקמן סי' ק"ה מבואר שנקט שיש דין תתאה ועילאה במליח כמו שנתבאר לעיל, וא"כ ק' למה נאסר כולו הוה לן למימר שדינו כנפל רותח לתוך צונן דאדמיקר ליה בלע פורתא, וע"כ צ"ל שגם השו"ע מודה דלא אמרינן תתאה גבר במליחה לצנן העילאה כמו שנתבאר לעיל, ומ"מ אינו בולע יותר מכדי קליפה כיון שאין כח במליחה להפליט יותר מכדי קליפה, ורק בדבר שמן החמיר השו"ע דלא אמרינן שמבליע בכולו כי אם כשהוא גם תתאה, אבל עכ"פ לעולם לא אמרינן תתאה גבר לצנן לעילאה במליחה. [↑](#footnote-ref-12)
13. **אלא** שבאמת בעיקר דברי הרשב"א אפשר להוכיח כהחוו"ד, דאי נימא שבדין תתאה גבר נצטנן העליון, מה קשיא ליה לרשב"א שיחזור הבשר להיות תתאה, הא מיד שנפל על החלב הצונן נצטנן ולא חשיב רותח, וע"כ מוכח שלעולם אין התתאה גורם לעילאה שיחשב צונן, אלא שלענין הבליעה תתאה גבר לבלוע ולהבליע בעילאה, אבל הבשר עצמו נשאר חם, אלא שבאמת להיפך ק' מה הסברא שמשום שהחלב במקמו חשיב תתאה, הא עכשיו כבר נחה הבשר ועכשיו הוא תתאה ועדיין חם הוא, ולכן נראה שבאמת כוונת הרשב"א כמו שנתבאר לעיל בביאור הגר"א וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)