3. באיזה דברים צריך קביעות בדין ברכת המצות והשבח ובשמים ונר וקידוש והבדלה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / שלשה שאכלו / שיעורים

**י"ז טבת ע"ה**

**סימן ג'**

**הערות בסוגיא דצירוף לברכה ראשונה ואחרונה**

**א]בטעם דאין זימון לפירות**

**ב]כללי קביעות והסיבה בברכה ראשונה**

**ג]האם במקום שאחד יכול להוציא את השני זה עדיף בברכת הנהנין השבח**

**ד]האם בברכת המצות עדיף שאחד יוציא את כולם**

**ה]בדין נידון התוס' שצריך קביעות בהבדלה בדין ברכת הנר ובשמים האם צריך קביעות**

**בטעם דאין זימון לפירות**

א] עיין ראב"ד בהשגותיו פ"א מברכות שכתב שעל איסור לא מזמנים מצד שחסר בקביעות וכמו שאין זימון לפירות ומבואר בדבריו שיסוד הסיבה שאין זימון לפירות מצד שחסר בקביעות של האכילה והנה מבואר בגמ' ל"ז. שר"ג אמר לר"ע שיברך על תמרים ברכת המזון ויוציא את כולם והגמ' אומרת שבירך מעין ג' והקשו הראשונים איך אמרו לו להוציאם הרי אין מזמנים על הפירות ותירצו דלר"ג שיש ברכת המזון באמת יש זימון לפירות ומבואר שהטעם שאין זימון לפירות זה לא מצד שחסר בקביעות דהרי מציאות זו לא משתנית מה הברכה אחרונה אלא הטעם שרק בברכה חשובה שזה ברכת המזון תיקנו זימון ולא במעין ג' ובפשוטו כן הוא מוכרח לרמב"ן שנקט שלזימון לא צריך קביעות כלל וכן לראשונים דבז' המינים יש זימון בהכרח שהסברא שבשאר פירות אין זימון כי זה לא ברכה חשובה והנה לראב"ד הדרא קושית הראשונים מהגמ' ל"ז. ולשיטת הרמ"ך שבג' תמיד אין מצוה לחלק גם בברכה אחרונה א"ש כמבואר בדבריו אמנם לכל הראשונים צ"ע אמנם עיין ברשב"א שהביא מהראב"ד לישב בדרך אחרת שכתב לישב שמדובר שאכלו לאחר הסעודה תמרים שכה"ג הדין שזה צריך ברכה נפרדת לאחריו וכאן כיון שהם מצורפים לפת מיגו שהצירוף מועיל לברכת המזון זה מועיל גם לגבי המעין ג' [ועיין מנחת ברוך סימן ז' מה שדן בזה] ויש מקום לומר דהראשונים לא ניחא להו בתירוץ הראב"ד מצד דנקטו דברכה אחרונה הרי מצוה לחלק וכל שלא מזמנים בפועל יש את המצוה לחלק וד"ז תלוי במה שנתבאר בסימן הקודם

והנה בעיקר הדבר מה הטעם דאין מזמנים לפירות האם כי אין ברכת המזון או כי חסר בצירוף לכאורא זה תלוי בסוגיא דחולין ק"ו. דהגמ' שם אומרת דהיו שני אמוראים שאכלו פירות ובירכו כל אחד לעצמו ולא נתנו לשלישי לאכול עמהם ולזמן והגמ' אומרת ש"מ אין מזמנים על הפירות וש"מ שנים שאכלו מצוה לחלק עכ"ד הגמ' דהינו דאם היה זימון על הפירות היו נותנים לו לאכול כדי לזמן עימהם והנה בביאור הגמ' ש"מ שנים שאכלו מצוה לחלק מצאנו כמה ביאורים בראשונים דהתוס' והרשב"א ביארו שכונת הגמ' לשנים שאכלו לחם והקשו דמה ראיה מפירות שאין זימון ללחם שבשלש יש זימון דבזה יש צד שבשנים יש גם זימון רשות והרשב"א הניח בקושיא והתוס' ישבו דהגמ' נקטה דאם שנים בלחם מזמנים רשות ה"ה בפירות מזמנים רשות והיו מזמנים בינהם ולא שכל אחד יברך לבד אמנם בריטב"א וכן משמעות רש"י דכונת הגמ' לגבי פירות שלא רק שלא מזמנים אלא יש גם ענין שכל אחד יברך לבד דאל"כ היו מוציאם אחד את השני מצד ברוב עם הדרת מלך [וברא"ה שם גרס ש"מ שלשה שאכלו מצוה לחלק דהינו שנקט שבשלשה יש יותר ברב עם והגמ' מדיקת שגם בשלש מצוה לחלק דאל"כ היו נותנים לו לאכול כדי לקיים ברב עם] ועיין ריטב"א שם שכתב לישב קושית תוס' שכונת הגמ' שהטעם שבפירות לא הוציאו אחד את השני מצד מצוה לחלק וממילא זה גם סברא שבשנים לא יזמנו רשות

והנה לכאורא לתוס' דמבואר שהגמ' מדמה זימון לפירות לזימון בלחם בשנים מבואר שאין החיסרון בגלל שהם לא מצורפים דא"כ אין זה ענין ללחם שהם מצורפים אלא מבואר שהחיסרון דאין ברכת המזון וזה רק סיבה לחובת זימון אבל לא לרשות אמנם לריטב"א ורש"י שהגמ' באמת רק דנה שמצוה לחלק בפירות אפשר לומר שהטעם מצד שרק בברכת המזון יש זימון

ועיין רטב"א ורא"ה שביארו שרק ברכת המזון שצריך ברכה במקומו יש זימון אבל פירות שלא צריכים ברכה במקומן חסר בקביעות ולכן אין זימון וזה על דרך הראב"ד רק שבפשוטו אם ז' המינים צריך ג' ברכות זה גם צריך ברכה במקומם כמבואר בריטב"א בפרק ערבי פסחים שהיסוד שצריך ברכת המזון במקומם מצד חשיבות הברכה ולכן ישבו על סוגיא ל"ז. כתוס'

והנה הראשונים ל"ז. ל"ט. מ"ג. שדנו להעמיד הגמ' שאחד מוציא את השני בברכה אחרונה וכתבו שזה לא יתכן שהרי אין מזמנים לפירות וצ"ע שאפילו שזימון אין אבל אולי אחד מוציא את השני והנה אם הביאור דאין זימון לפירות כי חסר בצירוף א"כ א"ש דכונתם שמאותה סיבה שאין זימון כי הם לא מצורפים זה גם סיבה שאחד לא יוציא את השני אמנם למה דנתבאר דדעת רוב הראשונים שרק בברכת המזון צריך זימון א"כ מה ענין למה דכל אחד צריך לברך לבד וצ"ל שכונתם דזה מבואר בגמ' שמצוה לחלק במקום שאין זימון ולכן רק הוכיחו שאין זימון וממילא הרי מבואר בגמ' שמצוה לחלק וצ"ע

**כללי קביעות והסיבה בברכה ראשונה**

ב] מבואר במשנה מ"ב. ישבו לאכול כל אחד מברך לעצמו הסיבו אחד מברך לכולן ומבואר בגמ' שלא מספיק ישיבה יחד לענין פת אלא צריך הסיבה ועיין תוס' בחולין שדנו שאולי כל זה בברכה אחרונה אבל בברכה ראשונה מספיק ישיבה [ולפ"ז הגמ' של רב ור' יוחנן מ"ג. לענין יין זה בברכה אחרונה וצ"ע הרי אין זימון לפירות וצ"ל שס"ל שיש לומר דבשבעת המינים יש זימון וכשיטת המרדכי והגמ' בשאר פירות] אמנם מסקנתם שאין הבדל אלא גם בברכה ראשונה צריך דוקא הסיבה וכן הסכימו כל הראשונים והגמ' דנה לעניין יין ודעת ר' יוחנן שגם צריך הסיבה ודעת רב ללשון אחד שלא צריך הסיבה וללשון אחד לא מועיל הסיבה ועיין בראשונים דבפשוטו לענין שאר דברים ר' יוחנן ס"ל כרב וללשון הראשון לא צריך הסיבה וללשון השני לא מועיל הסיבה והראב"ד פסק כלשון השני שלא מועיל הסיבה והרמב"ם והרא"ש פסקו כלשון הראשון שלא צריך הסיבה והרשב"א כתב שללשון השני ר' יוחנן ס"ל ששאר דברים כיין וממילא הכל צריך הסיבה וכן דעת תוס' בחולין ק"ו: והנה עיין תוס' רי"ח וכן בטור שכתבו שאפילו שהסיבה לא צריך אבל ישיבה צריך דהינו שודאי שצריך קביעות מסוימת והגר"א הוכיח דבר זה מהגמ' שאומרת שבשתית יין לפני הסעודה שלמעיקר קאי ודאי שאחד לא מוציא את השני [ועיין ריטב"א ורא"ה שכתבו לחלוק על כל הראשונים הנ"ל ונקטו שכל הנידון רק ביין אבל כל שאר המאכלים זה כמו פת]

והנה צ"ב דבפשוטו יש כאן סברות הפוכות דללשון אחד יין לא צריך הסיבה וללשון אחד לא מועיל הסיבה אמנם הביאור פשוט שיין שאין הדרך להסב א"כ גם ללא הסבה זה קביעות יותר מאשר לחם ללא הסבה אמנם ודאי שהסבה בלחם זה יותר צירוף מאשר יין ולכן יש מקום לומר שדרגת יין ללא הסבה מספיק ויש מקום לומר שצריך דוקא דרגת קביעות כמו לחם בהסיבה ובזה א"ש דמבואר בראב"ד דאין זימון לפירות דחסר בקביעות וצ"ע הרי ללשון אחד בגמ' גם ללא הסבה זה קביעות אמנם הביאור כנ"ל שזה ודאי פחות מקביעות של לחם אם הסיבה

והנה בביאור הסברא שיין לא צריך הסיבה או בשאר דברים בפשוטו הכוונה שכיון שאין דרך לאוכלו בהסיבה חשיב קביעות גם ללא הסיבה וכן ביאר ברא"ה שם אמנם בלשון הרמב"ם בתשובתו לחכמי לוניל הובא בכס"מ פ"א מברכות [וע"ש בספר הליקוטים] מבואר דכיון שזה דבר חשוב לא צריך הסיבה דהינו שבאמת זה קביעות פחות אבל רק בדבר חשוב צריך קביעות חשובה וע"ש שביאר שהרי יסוד הסברא שצריך קביעות מצד שללא זה צריך שהאדם בעצמו יודה ובדבר פחות חשוב אפשר יותר שההודאה תהיה דרך מישהו אחר והנה גם לדבריו צ"ל שאין הכוונה שלא צריך קביעות כלל כמבואר בגמ' דבלמעיקר קאי אין אחד מוציא השני אלא שמספיק קביעות פחות כיון שחיוב הברכה שם הוא פחות חשוב ע"ש והנה גם לדבריו יש לבאר שאין זה סברות הפוכות דזה ודאי שיין זה פחות קביעות מלחם רק נחלקו האם יין חשיב ברכה חשובה כלחם וממילא גם הסיבה לא מועיל או שזה פחות חשוב מלחם וממילא לא צריך הסיבה אמנם ברמב"ם מבואר שנקט שאין כאן שני לשונות

והנה הראשונים הקשו מנר נ"ג. שאין שם הסיבה ומבואר בגמ' שאחד מוציא את כולם ובתוס' בחולין נקטו שזה דרגא כמו הסיבה והקשו רק ללשון שלא מועיל הסיבה ותירצו שכאן שכולם נהנים יחד זה עדיף וכן תירץ בתר"י אמנם הראשונים נ"ג. תירצו ששם זה כמו פירות שלא צריך הסבה והקשה המעדני יו"ט [סימן ג' סק"ב] הרי ללשון אחד בגמ' שם לא מועיל הסיבה ולכאורא צ"ל שכוונת הראשונים שכאן לכו"ע זה כמו פירות ללשון שלא צריך הסיבה ולפ"ז מבואר שאין סברת רב שצריך דרגא של קביעות כמו פת אם הסיבה אלא שגם הוא מודה שמספיק דרגא פחות רק שס"ל ששאר דברים גם על ידי הסיבה אין בזה קביעות מספקת משא"כ בנר הוי קביעות יותר חשובה

**האם במקום שאחד יכול להוציא את השני זה עדיף בברכת הנהנין השבח**

ג] בהא דמבואר בגמ' דבהסיבו אחד מברך לכולם יש לעיין האם הכונה שכה"ג רשות שאחד יברך לכולן או שכה"ג מצוה שאחד יברך ויוציא את כולם מצד ברב עם הדרת מלך [ומשמעות המשנה שהדרך הראויה שאחד יוציא את כולם ועיין מבי"ט סימן ק"פ ובמהרשד"ם שדנו שזה מצד ברכה שאינה צריכה] ועיין בה"ל סימן קס"ז סי"א שהביא מהמעדני יו"ט פרק כיצד מברכים סימן ל"ג שכתב שמצוה שאחד יוציא את כולם ומקורו מהגמ' נ"ג. דמבואר לגבי ברכת מאורי האש דב"ש ס"ל שכל אחד מברך לעצמו מצד ביטול בית המדרש וב"ה ס"ל שאחד מברך ומוציא את כולם מצד ברוב עם הדרת מלך וכן הביא דמבואר בהשגות הרמ"ך פ"א מברכות דכתב דבשלשה מצוה שאחד יוציא השנים מצד ברוב עם הדרת מלך ולמד מהגמ' הנ"ל ומהגמ' ל"ט. שבר קפרא נתן לאחד להוציא לגבי פרגיות ומהא דר"ג נתן לר"ע להוציא את כולם בגמ' ל"ז. ע"ש וכן עיין מג"א סימן קס"ח דהמהרש"ל כתב לגבי פרוסה ושלמה שכל אחד יברך בנפרד וכתב שודאי שברוב עם הדרך מלך עדיף וכן עיין סימן רי"ג שנקט מכח דיוק התוספתא שגם מצוה שכמה עושים ראוי שאחד יוציא בברכה את כולם ומצד שברוב עם הדרת מלך ועיין שו"ת פנים מאירות ח"א סימן נ"ז שהוכיח כן מדברי התוס' מ"ב: שהקשו למה תלמידי דרב רק דנו לגבי זימון אם חשיבי מצורפים ולא דנו לגבי ברכה ראשונה ורצו להוכיח שברכה ראשונה לא צריך הסיבה ואם נימא שאין מצוה שאחד יברך א"כ אין ראיה דברכה ראשונה שאפשר כל אחד לברך ברכו כל אחד בנפרד משא"כ ברכה אחרונה שיש זימון אלא מבואר דס"ל דעד כמה שיש צירוף יש חיוב להוציא אחד את השני וכן מבואר מביאור הריטב"א בחולין שש"מ מצוה לחלק בפירות מהא דאחד לא הוציא את השני ומבואר שכל שאין מצוה לחלק אדרבא מצוה שאחד יוציא את השני

אמנם עיין רמב"ם פ"א הי"ב שכתב שרבים שנתועדו יחד ואחד בירך והוציא את כולם יצאו ולא הזכיר כלל שלכתחילה צריך שאחד יוציא את כולם ומשמע שזה רק דין היתר אמנם עיין מאירי נ"ג. שגרס בגמ' איפכא דב"ש ס"ל שמשום ביטול בית המדרש עדיף שכולם יעשו יחד וב"ה פליגי וס"ל שעדיף שכל אחד יעשה בנפרד ולפ"ז מבואר איפכא שעדיף שכל אחד יעשה לבד אמנם הרמב"ם לא העתיק גמ' זו וצ"ע

והראשונים הביאו מרשב"ם שברכת המזון שזה דאוריתא כל אחד צריך לברך משא"כ בשאר ברכות הקילו והנה לכאורא כל זה שייך עד כמה שזה רק היתר אבל לומר שעדיף שאחד יברך ויוציא את כולם הרי בדין ברכה בדאוריתא רואים לא כך אמנם יש לדחוק שבמקום שההודאה היא דאוריתא בזה הענין שיודה בעצמו הוא יותר חשוב מהברוב עם משא"כ כשחיוב ההודאה הוא מדרבנן בזה עדיף הענין של ברוב עם ודוחק ועוד דבלשנות הראשונים משמע שזה קולא ולא חיוב דוקא שאחד יוציא את חברו

והנה בתוס' חולין ק"ו: מבואר שכונת הגמ' שנים מזמנים רשות הכונה בלחם ועיין תוס' שכתבו שכונת הגמ' שמוכח שאין זימון אמנם מה שמצוה לחלק זה לא מוכח מדבריהם רק שהגמ' מביאה כך מהבריתא ועיין מהר"ם שאפילו אם אין מצוה לחלק אבל יתכן שהם העדיפו לברך כל אחד לבד וצ"ע הרי אם אין מצוה לחלק הרי ברב עם הדרת מלך ומשמע שנקטו שאין כזה חיוב אמנם יתכן שכאן שזה ברכת הנהנין שיש ענין שכל אחד יברך יש מעלה בכל צד ולכן נקטו תוס' שגם אם אין מצוה לחלק אבל אין כאן המעלה של ברוב עם ועיין רעק"א שם שהקשה למה תוס' שם לא ביארו שכונת הגמ' מצוה לחלק דבפירות אפילו שאין זימון עדיף שכל אחד יברך לבד דאל"כ הרי ברב עם וכו' ולנ"ל א"ש דכאן יש סברא שלא יהיה ברב עם אלא מה שירצה יעשה

אמנם יתכן עוד לחלק בין ברכת הנהנין לברכת השבח דהרי בברכת הנהנין מבואר שללא קביעות עדיף שמי שנהנה יברך וא"כ יתכן שגם במקום שיש כאן קביעות וביאר הר"ן שזה כגוף אחד אבל עדין יש מעלה שכל אחד יברך לבד וכה"ג מה שירצה יעשה אבל בברכת השבח בזה הוא כמו כל מצוה שברב עם הדרת מלך ועדיף שאחד יוציא את כולם כמבואר בגמ'

והנה עיין מג"א סימן קס"ח שהביא מהמהרש"ל דבפרוסה של חטים ושלמה של שעורים אם יש שנים שאוכלים ראוי שכל אחד יברך על אחד מהם ועיין מג"א שהקשה הרי מבואר בגמ' שאפילו מבטלים תלמוד תורה כדי לקיים ברב עם הדרת מלך וע"ש באבן העוזר שכתב שהקיום ברב עם הדרת מלך הוא לא דוקא על ידי שאחד מוציא את השני אלא עצם זה ששנים עושים מצוה יחד וכונת הגמ' שם שאם כל אחד יברך בנפרד זה יהיה אחד אחרי השני ומצד ברב עם יש ענין שיעשו כולם יחד את המצוה ולפ"ז גם בהסיבהו אם יברכו יחד כולם אין ענין שאחד יוציא את השני וע"ש דכתב להוכיח כן דבגמ' נ. מבואר ששה נחלקין וכן עשרים ועיין דרכי משה שכתב שלכתחילה ברב עם הדרת מלך ועדיף שאחד יברך ויוציא את כולם אמנם סתימת המשנה לא כך ועיין ט"ז שכתב שכיון שכאן מרויחים שיהיה שני זימונים זה עדיף וצ"ב מה זה עדיף מהא דיהיה שני ברכות וביאר האבן העוזר שכיון דמברכים באותו זמן חשיב ברב עם הדרת מלך ובאמת עיין ב"י סימן קצ"ג שנקט שאפילו ברכת המזון בזימון כתב שיכולים לברך כל אחד בנפרד וצ"ע מהגמ' של ברב עם ולנ"ל א"ש וכן עיין בדבריו סימן נ"ט לגבי ברכות ק"ש שיש ראשונים שהדרך שהחזן מוציא את כולם והקשה למה לעשות כך ומבואר שנקט שאין כזה ענין ואפילו בברכות השבח אמנם באמת ברא,ש ובגר"א שם מבואר לא כך

**האם בברכת המצות עדיף שאחד יוציא את כולם**

ד] והנה יש לדון לגבי ברכת המצות במקום שאחד יכול להוציא את השני האם ראוי שאחד יוציא את כולם או שאפשר שכל אחד יברך לבד או שאפילו עדיף שכל אחד יברך לבד דמצוה בו יותר מבשלוחו ועיין מג"א סימן רי"ג שהביא תוספתא שעשרה שעושים מצוה אחת ברכה אחת לכולם ונקט שכוונת הבריתא שעדיף שאחד יברך ויוציא את כולם וציין גם לשו"ת הרא"ש לגבי ברכת מילה [הובא בשו"ע יור"ד סימן רס"ה] שגם ביש שני תינוקות למול ושני מוהלים עדיף שיהיה ברכה אחת לכולם ועיין סימן ח' שהמחבר כתב לגבי כמה שמתעטפים בטלית יכולים כל אחד לברך לבד ויכולים כל אחד לצאת בברכת חברו ועיין ביאור הגר"א שם וכן רעק"א [וציין לשות מהרשד"ם] שחלקו על השו"ע וכתבו שצריך דוקא שאחד יוציא את כולם ועיין מג"א סימן תרפ"ט לגבי מקרא מגילה שגם ראוי שאחד יוציא את כולם גם ללא עשרה ולא שכל אחד יקרא לעצמו מצד ברב עם הדרת מלך אמנם צ"ע דעת השו"ע דלענין נר פסק שברוב עם עדיף ולכאורא ה"ה ברכת המצות ולמה כתב בסימן ח' שיכול לצאת על ידי חברו ויכול לברך לבד ובאמת כן הוא המנהג בהלל בבית הכנסת או בברכת כהנים או בספירת העומר שכל אחד מברך לבד וצ"ב למה לא אומרים דברב עם הדרת מלך [ולמה דהבאינו לעיל מהאבן העוזר א"ש וכן למה שכתבנו לחלק בין ברכת השבח לברכת הנהנין יש מקום לדון שברכת המצות זה הודאה על המצוה שעושה וגם שם אפילו שזה לא בגדר מצוה לחלק אבל יש ענין שכל אחד יברך לבד אמנם למה דהאחרונים נקטו שתמיד ברב עם עדיף צ"ב למה כאן זה אחרת]

ועיין ארצות החיים סימן ח' סק"ה ובגר"ז סימן רי"ג שכתבו שרק ברכת הנהנין שהנאתן ביחד לכן ראוי שיברכו ברכה אחת אבל במקום שכל אחד מתעטף בטלית נפרדת או שוחט בהמה נפרדת בזה שאין צירוף ביניהם בקיום הדבר שעושים בזה אדרבא עדיף שכל אחד יברך לבד וע"ש שלכן במקרא מגילה או שופר שאת הקריאה והתקיעה אחד מוציא את כולם ה"ה הברכה משא"כ ברכת כהנים וספירת העומר שכל אחד מברך בנפרד בזה גם עדיף שכל אחד יברך לבד [וע"ש לגבי מגילה דהגר"ז נקט שאם רוצה לקרוא לבד יכול דהינו שנקט שהמציאות שהמעשה מצוה זה אחד זה הסיבה שראוי שגם הברכה יהיה אחד אמנם הארצות החיים נקט שכיון שכאן גם את המצוה יעשו ברוב עם בזה וודאי עדיף שאחד יוציא את כולם דהינו שמה שזה שני מעשה מצות זה הסיבה שעדיף שיהיה שני ברכות אבל עד כמה שאפשר שזה יהיה מעשה מצוה אחד ודאי שזה עדיף ומצד ברוב עם] אמנם לגבי בדיקת חמץ של אדם אחד בזה כיון שהכל זה מעשה לקיום מצוה אחת של בדיקת חמץ בזה עדיף שרק אחד יברך ויוציא את כולם כמבואר ברא"ש והנה לכאורא צ"ב הסברא דלכאורא הברכת המצות זה עוד מצוה נפרדת שנעשה כיון שמקים מצוה ולמה שמצוה זו לא יהיה ענין של ברוב עם אמנם יש משמעות בכמה מקומות שהגדר של ברכת המצות שזה הידור בקיום המצוה ולא עוד מצוה נפרדת וכדחזינן שהשליח מברך אפילו שלא עושה המצוה וכן מבואר בחז"ל שבוידוי מעשרות מתודה שבירך על ההפרשה ובזה א"ש שכל שעושה המצוה בנפרד ראוי גם שהברכה יעשה בנפרד

אמנם עיין שו"ע סימן ו' לגבי ברכת השחר שכל אחד מברך בנפרד ולכאורא שם המצוה היא עצם הברכה וא"כ עדיף שכולם יברכו יחד ועיין שו"ת המבי"ט סימן ק"פ ובשו"ת מהרשד"ם הובא בשערי תשובה וברעק"א שבאמת צוחו על מנהג זה שראוי שאחד יברך ויוציא את כולם אמנם צ"ב דעת השו"ע אמנם הנה יש שם ברכת התורה שזה כל אחד על הלימוד שלו ויש שם נטילת ידים שזה על הנטילה שלו וגם שאר ברכת השחר לכאורא יתכן שזה כעין ברכת הנהנין שעדיף שכל אחד יברך לבד וצ"ע בזה

**בדין נידון התוס' שצריך קביעות בהבדלה**

ה] בעיקר הא דמבואר בסוגין דברכת הנהנין אין אחד מוציא את חברו ללא קביעות עיין ר"ן במגילה כ"א: [י"ג: מדפי הרי"ף] שכתב שזה רק בברכת הנהנין שיש ענין שמי שיהנה יברך ולכן אם הם לא נחשבים כגוף אחד כל אחד צריך לברך בנפרד אבל בברכת המצוות אין זה כך אלא שם תמיד אחד יכול להוציא את חברו וכן הוא ברא"ה וריטב"א ובמאירי ובפשוטו הוא מוכח בגמ' דמבואר שגם מי שיצא מוציא והרי כה"ג אין הוא מצורף עמו כלל [אמנם עיין שו"ע שאם היוצא סופר עדיף שהוא יקדש בעצמו ולא יצא על ידי מישהו אחר וכן הוא בתרוה"ד לענין הברכה על מגילה ושופר אמנם הפר"ח והגר"א סימן תרפ"ט שם חלקו עליו ולכאורא לשו"ע גם אם המקדש יוצא הקידוש בעצמו אבל אם הוא לא שותה מהיין עדיף שמי ששותה יקדש וכן הוא במ"ב רע"ב סקל"ג בשם המג"א אמנם פליג בזה על הרמ"א שם [ובסברת הרמ"א יתכן שלמד שכל סברת השו"ע דלמה שהוא יעשה אם חברו יכול אבל כאן שהרי מוציא את עצמו בקידוש ולא שיך לחלק הברכות ממילא יש סיבה שהוא יעשה הכל] והחזו"א נהג לטעום מהיין ונראה שזה מטעם הנ"ל] אם לא שנחלק שדוקא כשאת כל הברכה אומר בשביל חברו זה כמו ברכתו אבל איפה שמברך לעצמו ורוצה להוציא חברו גרע [אמנם יש לדחוק שמדובר שהם אוכלים סעודה יחד או שסופר מוציא בור] ומבואר בגמ' שהיה עובר אחורי בית הכנסת ושמע קול שופר יצא ולא הוזכר שאת הברכה צריך לומר ובפשוטו משמע שבברכת המצוות אין שום דין צירוף ותמיד אחד יכול להוציא את השני אמנם עיין רשב"ץ בסוגין שהביא את רש"י שמצוה לחלק גם בהמוציא וכתב שלפ"ז הא דבקידוש והבדלה אחד מוציא את השני מצד שברכת המצוות זה אחרת ומשמע שלמה שחלק ונקט שבהמוציא אחד מוציא את חברו א"כ אין מקור לחלק בין ברכת המצות לברכת הנהנין ומצד שכל קידוש והבדלה הם נקבעים לצאת יחד וצ"ע מהראיות הנ"ל [ואולי כונתו על ברכת הנהנין שבקידוש והבדלה ועיין לקמן] ואולי מדובר בבור שיוצא על ידי סופר ועיין מאירי שהביא את הראשונים שברכה אחרונה מצוה לחלק מצד שזה דאוריתא והקשה מקידוש והבדלה וכן בספר המכתם אמנם ע"ש שישב שכל הסברא של דאוריתא זה מצד שמי שאכל יברך דהינו שזה סברא מיוחדת בברכת הנהנין ולא שזה סברא בדאוריתא שעדיף שהוא יעשה בעצמו

והנה עיין תוס' מ"ג. שדנו שבהבדלה צריך להיות מיושב כדי שיהיה קביעות ביניהם וכן נקט הגר"א סימן רצ"ו לענין הבדלה ובסימן רע"א לענין קידוש וצ"ע הרי כאן זה ברכת המצוות ובזה לא צריך הסיבה אמנם עיין פמ"ג סימן רצ"ו מ"ז ה' ובבית מאיר שם דביארו דנידון תוס' מצד ברכת היין דהינו שכולם שותים על סמך ברכת היין וזה הרי ברכת הנהנין ולכן כתבו שצריך קביעות והנה בתוס' הגירסא איך יוצאים מיין ומהבדלה אמנם במרדכי הגירסא איך יוצאים ביין הבדלה ומבואר שהקושיא רק מיין ועיין ביאור מרדכי סקצ"ד שכתב שבהכרח זה הכונה בתוס' דישבו שכיון שלגבי הבדלה חשיבי קביעות ה"ה לגבי יין ומבואר שלגבי הבדלה לא הוקשה להם [וכן הוכיח בראש יוסף] אמנם לכאורא אם הבדלה לא צריך קביעות מה שיך לומר מתוך שיש קביעות לגבי הבדלה ומשמע שלגבי הבדלה זה עצמו שנקבעו לצאת את ההבדלה יחד הוי קביעות רק שהוקשה להם מהיין ולכן ישבו שאגב ההבדלה יש קביעות גם לגבי היין וצ"ל שזה עצמו שחל כאן מציאות לגבי המצוה שאחד מוציא את השני חשיב צירוף ביניהם

אמנם עיין חזו"א י"ט ח' שתמה הרי מבואר בגמ' שברכת היין של קידוש והבדלה כיון שזה חובה גם מי שיצא מוציא דהינו שכאן זה לא ברכה רק מצד שנהנה וא"כ לא שייך כאן דין קביעות ועיין גר"ז סימן רי"ג ובביאור מרדכי סקצ"ד שביארו שקושית התוס' היא ממקרה שהמבדיל שתה מהיין דבזה כל מה שצריך להוציא את השומע על היין זה רק מצד שרוצה לשתות מהיין וזה בגדר ברכת הנהנין רגילה דהינו שמה שיש כאן ענין לטעום מכוס של ברכה זה לא סיבה שיחשב כברכת המצות שמדין ערבות יכול להוציאו ובזה מיושב דבשו"ע סימן רע"ג מובא שאדם יכול לעשות קידוש וחברו שומע בביתו ויוצא והקשה הבה"ל הרי אין שום צירוף ביניהם ולנ"ל א"ש כמו שביאר הגר"ז דברכת המצות לא צריך צירוף אמנם לכאורא לשתות מהיין לא יוכלו רק מצד סברת התוס' דמיגו שהם מצורפים לעצם הקידוש מועיל גם ליין ע"ש [ועיין בדברי הבה"ל מה שכתב לדקדק מהראשונים בפסחים בזה] אמנם לכאורא עד כמה שהם בבית אחר לא נחשבים מצורפים אלא שגם ללא צירוף יוצאים וכל סברת התוס' שהבדלה גם בעמידה יחד חשיב צירוף וצ"ע

והנה מדברי הגר"ז והחזו"א הנ"ל מבואר שבמקום שיצא מוציא בברכת הנהנין בזה ודאי לא צריך הסיבה [וכן משמעות לשון הר"ן במגילה וכן ברא"ה וריטב"א כתבו מפורש שכל דין זה כיון שיצא אינו מוציא ובפשוטו הביאור כמו שביארנו סימן ב' סק"א שעד כמה שיש כאן דין ערבות שיכול לומר הברכה בשביל חברו אין החיסרון דמי שאכל הוא יברך] ולכן הוקשה להם מה נידון התוס' בברכת היין הרי כאן מועיל מדין ערבות

אמנם במ"ב מבואר שנקט שגם לגבי עצם ההבדלה צריך הקביעות עיין סימן רע"ג ס"ו לגבי שומע קידוש מבית חברו שהקשה הרי הם לא קבועים יחד ושם לא הוזכר ששותה מהיין ועוד שלגבי הבדלה כתב שראוי לשבת מצד סברת התוס' והרי הביא שהמנהג שלא שותים מההבדלה רק המבדיל [ובאמת הבית מאיר כתב שלכן נוהגים שלא לשתות כיון שעומדים] ובפשוטו סברת המ"ב כמבואר בביאור מרדכי סקצ"ד דהגדר בברכת היין לגבי כולם שצריך שיהיה ראוי לשתות מהיין אבל עד כמה שהשומע לא ראוי לשתות מהיין לגביו זה כאילו לא נעשה על היין ולא יוצא ידי חובתו [וזה החילוק בין פורס מפה ומקדש שלא צריך לברך דשם כולם ראוים לשתות] לכן יש כאן נידון האם מתיחס אליו ברכת היין ונקט המ"ב שכל שזה ברכת הנהנין שיש בזה סברא מי שאכל הוא יברך צריך שיהיה הסיבה ולכן נקט לדינא שבהבדלה וקידוש צריך הסיבה לא רק כדי לשתות אלא כדי לצאת את הקידוש וכן מבואר בדבריו סימן קס"ז שעה"צ נ"ו שדן האם הדין הסיבה מעכב מדאוריתא והוכיח מהא דמבואר בראשונים שברכת המזון מעיקר הדין גם מי שיצא מוציא והרי כה"ג לא שייך קביעות דהרי לא אכל כלל וצ"ע הרי עד כמה שהיה ערבות אין דין הסיבה כלל ומבואר שנקט שעד כמה שיש סברא שמי שאכל יברך זה גם במקום שיש ערבות אלא שצ"ע א"כ מה הגמ' אומרת שברכת היין ולחם דמצה מי שיצא מוציא ולמה אין כאן החיסרון דהסיבה והנה לדעת השו"ע דמדובר בסופר ובור א"כ ודאי א"ש דשם באמת זה בדיעבד ואפשר ללא הסיבה עיין בסימן הקודם וגם יתכן שמדובר שהם הסיבו לעצם האכילה רק שאת הקידוש והברכה על מצה הוא כבר עשה ואין נידון הגמ' מצד חיסרון זה [ולפ"ז א"ש נידון הראשונים לקמן על אש שצרך הסיבה אפילו אם נימא שאם יצא מוציא]

ושמעתי מהרב הומינר שדבר זה מוכח לשיטת תוס' מ"ח. שנקטו שברכת המזון יש בזה דין ערבות ורק מצד שצריך לומר ברוך שאכלנו משלו לכן צריך שהמברך יאכל משהו וא"כ שלא במקום זימון באמת אחד יכול להוציא את חברו ובכל אופן מבואר בגמ' שמצוה לחלק בברכת המזון ובהכרח שבברכת הנהנין גם כשיש ערבות יש דין שמי שאכל יהנה [אם לא שנחלק בין אם מברך גם לצורך עצמו או גם לצורך חברו וזה לא מסתבר כלל] אמנם באמת הראשונים לשיטתם שנתחדש שאין שם דין ערבות מדרבנן א"כ אין לנו מקור לחידוש זה שגם אם יש ערבות יש החיסרון שמי שאכל הוא יברך ולפ"ז להלכה שחוששים לשיטת תוס' יש מקום גם לחשוש גם ביחס לנידון הנ"ל וז"ב

והנה בעיקר הא דמבואר במ"ב שעד כמה שלא יצאו ברכת היין זה סברא שלא יצאו חובת קידוש בפשוטו זה דלא כמג"א שהובא במ"ב לענין הבדלה שבלא שמע ברכת הגפן גם יצא דהינו שנקט שזה רק היכי תימצי שיוכל המבדיל לשתות מהיין ואין תנאי שכולם יהיו ראוים לשתות אמנם יתכן שכל הסברא לומר דלא כמג"א זה רק בקידוש שיש דין קדשהו על היין שזה לא רק מדין כוס של ברכה וכמבואר בלשון הריטב"א פ"ג הי"ח שהמקדש חשיב שהוא שותה לכולם ועיין גר"ז סימן ק"ץ שביאר בזה שיטת הגאונים שדוקא המקדש צריך לברך ועיין אשר לשלמה תנינא סימן א' שהאריך בזה [וצ"ע סתירת המ"ב בזה האם ברכת היין מעכב]

**בדין ברכת הנר ובשמים האם צריך קביעות**

ו] והנה מבואר בגמ' שבברכת מאורי האש אחד מברך ומוציא את כולם והקשו הראשונים הרי אין שם הסיבה וכתבו התוס' ובתר"י שזה כמו פירות שלא בעי הסיבה ועיין לעיל סק"ב מה שכתבנו בזה ובתוס' חולין נקטו שכיון שזה הנאה אחת חשיבי מצורפים אמנם עיין רשב"א שכתב לישב שהרי ברכת הנר זה לא ברכת הנהנין כמו שהאריך הרמב"ן אלא זה ברכת השבח ובזה לא צריך שיסיבו ובפשוטו כונתו שזה כמו ברכת המצוות שלא צריך הסיבה [וכן ישב הפמ"ג רי"ג א"א א'] ובאמת שהמ"ב רצ"ח סקל"ו כתב שברכת מאורי האש גם מי שיצא מוציא ומצד שזה כמו ברכת המצוות ולפ"ז ודאי לא צריך הסיבה וכבר תמה במאמר מרדכי סימן רצ"ח מה הקשו הראשונים אמנם בפשוטו מבואר כאן כמו שכתב החזו"א שברכת הנר כיון שזה רשות אין לזה המעלה של ברכת המצוות ודינו כברכת הנהנין ולכן נקטו הראשונים שצריך צירוף [אמנם למ"ב שנקט שברכת הנהנין דחובה צריך קביעות א,ש הראשונים ולפ"ז הרשב"א לשיטתו ישב כנ"ל] ועיין גר"ז רי"ג ס"ה שכתב שכיון שאש ובשמים זה כעין חובה לכן לא צריך קביעות אמנם זה נגד התוס' ולכן מצד בשמים ודאי ראוי לשבת דבזה כתב המ"ב דיצא אינו מוציא דזה ברכת הנהנין רגיל וצ"ע בכל זה