ידים רש פרק ד
קטגוריות: ש_ס / ס ידיים / ידיים - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

**בו ביום.** אפירקין דלעיל קאי, אמילתיה דשמעון בן עזאי, דאיירי ביום שהושב רבי אלעזר בן עזריה בישיבה:

**עריבת הרגלים.** כמין קערה לרחיצת רגלים:

**שנסדקה.** בתורת כהנים בפרשת "זאת תהיה" קתני, "שנסדקה, ואינו יכול לרחוץ בה רגלו אחת", [כלומר], שהמים ממהרין לצאת קודם שיספיק לרחוץ, מתוך שמרחיב הסדק [על ידי המים], אי נמי, שנסדקה למטה, סמוך לשולים, ואינה מחזקת מים כדי לרחוץ רגלו אחת:

**טמאה מדרס.** בתורת כהנים מרבה לה מדכתיב [ויקרא טו] "כל כלי", וממעט כפה סאה מדכתיב [שם] "אשר ישב". והדר קאמר מה ראית לרבות את אלו [עריבת הרגלים שנסדקה], ולהוציא את אלו [כפה סאה], מרבה אני את אלו [לפי] שמשמשין ישיבה עם מלאכתם, ומוציא אני את אלו שאין משמשין ישיבה עם מלאכתן.

כלומר[[1]](#footnote-2), דעריבה קודם שנסדקה נמי רגילין לישב עליה.

ובפרק עשרים דכלים [מ"ב] פרשתי שרגילין ללוש בה וכשנסדקה נמי חזיא ללישה, שהעיסה סותמת הסדק, ואין המים יוצאין:

**שרבי עקיבא אומר עריבת הרגלים כשמה.** כלומר, כשמה כן היא, שאין שם מדרס עליה, וסתם מתניתין דכלים דלא כרבי עקיבא, אלא כפי מה שנמנו וגמרו:

**משנה ב:**

**שלא לשמן.** בין שנוי קודש בין שנוי בעלים. ומשנה זו היא תחלת מסכת זבחים, וכולהו דריש התם בגמרא מקראי, ושם פירשנוה במקומה:

**משנה ג:**

**עמון ומואב מה הן בשביעית.** אין זה עמון ומואב שטיהרו בסיחון[[2]](#footnote-3), דארץ ישראל היא, שאפילו תמצי לומר שלא כבשום עולי בבל, על כרחין שביעית נוהג בה, כדתנן בפרק מקום שנהגו [פסחים נב ב], שלש ארצות לביעור, יהודה, ועבר הירדן, והגליל, ועבר הירדן היא ארץ סיחון ועוג, [ומבואר ששביעית נוהג בה]!? אלא, בשאר ארץ עמון ומואב שלא טהרו בסיחון ולא נתכבשו מעולם איירי.

תדע, מדמייתי עלה, עולי מצרים ובבל, [שהם לא נכבשו על ידי עולי מצרים כלל].

ובכי ההוא איירי בחזקת הבתים [בבא בתרא נו א], דאמרינן, כל שהראהו הקב"ה למשה חייב במעשר, ואמרינן לאפוקי הר שעיר עמון ומואב.

והא דמפרש עלה בסוף פרק קמא דיבמות [טז א] ובריש חגיגה [ג ב], הרבה כרכים כבשו עולי מצרים ולא כבשום עולי בבל, והניחום כדי שיסמכו עליהם עניים בשביעית, הכי קאמר, שאפילו מה שכבשו בתחילה הניחו משום תקנת עניים, כל שכן שיש לנו לתקן בעמון ומואב שלא כבשו מעולם מעשר עני משום תקנת עניים.

ותדע, דבפרק שני דשבועות [טז ב], ובפרק קמא דמגילה [י א] בעינן למימר, דסבר רבי אליעזר קדושה ראשונה קדשה לשעתה וקידשה לעתיד לבא, ואי בעמון ומואב שטיהרו בסיחון [וכבשוהו עולי מצרים] איירי, אם כן תקשי ליה מתניתין דהכא, דקאמר רבי אליעזר עמון ומואב מעשרין מעשר עני, [והא לדידיה נוהג בהם שביעית]!?

והא דמייתי בריש חגיגה [ג ב] עובדא דרבי יוסי בן דורמסקית דמתניתין, ומסיים בה במילתיה דרבי אליעזר ההיא דהרבה כרכים, על כרחין לאו מדברי רבי אליעזר הוא, דליתא הכא במתניתין, אלא הש"ס הוא דמפרש הכי, דכי היכי דלמאן דאמר לא קידשה לעתיד לבא הניחו הרבה כרכים משום תקנת עניים כמו כן תקנו בעמון ומואב מעשר עני משום תקנת עניים:

**מסדר השנים.** שלעולם אחר שנה של מעשר עני מביאין מעשר שני, והרי בששית מביאין מעשר עני, לפיכך ראוי להביא בשביעית מעשר עני[[3]](#footnote-4):

**המעשר והתרומה.** ואין לדחות מעשר שני מפני עניים:

**מעשה ישן.** ונשכח הדבר, דשמא לא היה צורך עניים באותה שעה:

**מעשה נביאים.** ועל פי נבואה עשו הוראת שעה:

**הלכה למשה מסיני.** לאו דוקא, דאין זה מן התורה, אלא כהלכה למשה מסיני:

**תניא בתוספתא** [פ"ב]: עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית, ושאר כל הארצות כשאר שני שבוע, אם מעשר עני מעשר עני, ואם מעשר שני מעשר שני.

אמר רבי יוסי בן דורמסקית, אני הייתי עם זקנים הראשונים כשבאו מיבנה ללוד, ובאתי ומצאתי את רבי אליעזר שהיה יושב בחנות של נחתומין בלוד, אמר לי, מה חידוש היה לכם היום בבית המדרש, אמרתי לו, תלמידיך אנו ומימיך אנו שותין, אמר לי אי אפשר לבית המדרש בלא חידוש, אמרתי לו את ההלכות ואת התשובות ואת המנין, וכשהגעתי לזה זלגו עיניו דמעות, אמר [תהילים כה] "סוד ה' ליראיו", ואומר, "גלה סודו אל עבדיו", צא ואמור להם אל תחושו למנינכם, כך מקובלני מרבי יוחנן בן זכאי שקיבל מן הזוגות, והזוגות מן הנביאים, ונביאים מן משה הלכה למשה מסיני, עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית.

**פירוש. ושאר כל הארצות** חוץ ממצרים, **כשאר שני שבוע.** כלומר, חוזרות לסדר השנים, ומעשרין בשביעית מעשר ראשון ומעשר שני, וכן בבל[[4]](#footnote-5).

**אם מעשר עני מעשר עני.** כגון מצרים עמון ומואב מעשרין בשביעית מעשר ראשון ומעשר עני, אי נמי, כולה מילתא אשאר הארצות קאי, ואם מעשר עני דקאמר, היינו כגון שלישית וששית, ואם מעשר שני, כגון ראשונה ושניה רביעית וחמישית,

**תלמידיך אנו.** בפ"ק דחגיגה [ג ב] משמע שלא אמר כן, וכעס כליו רבי אליעזר, ואמר לו פשוט ידך וקבל עיניך, לפי שלא אמר לו כן, ושמא תנאי היא.

**ונביאים ממשה.** משמע הלכה למשה מסיני ממש[[5]](#footnote-6):

**משנה ד:**

**והתירוהו לבא בקהל.** והא דתניא בפרק הערל [יבמות עו ב], אמר רב יהודה, מנימין גר המצרי היה לי חבר, מתלמידי רבי עקיבא, ואמר לי, אני מצרי ראשון, נשאתי מצרית ראשונה, אשיא לבני מצרית שניה כדי שיהא בן בני ראוי לבא בקהל, ולא שרינן ליה מטעמא דהכא? [יש לומר, ד]מצרי שאני, כדמוכח בתוספתא שנתן להם קצבה.

ובפ"ק דסוטה [ט א] פירש בקונטרס, דתניא בתוספתא דקדושין פרק בתרא, שאמר לו רבי עקיבא, מנימין טעית, כבר עלה סנחריב מלך אשור וערבב את כל האומות, לא עמוני ומואבי במקומן ולא מצרי ואדומי במקומן, ושמא רבי עקיבא לא אסיק אדעתיה מה שנתן להם קצבה למצרים[[6]](#footnote-7).

ותימה, דבפ"ק דמגילה [יב ב] אמרו לו חכמים לאחשורוש, זיל לגבי עמון ומואב דיתבי בדוכתייהו, דכתיב "שאנן מואב", אלמא לא נתבלבלו לא בימי סנחריב ולא בימי נבוכדנצר? ואומר רבינו תם, דהתם לא גרסינן "עמון", דלא מייתי קרא אלא מואב, ובמתניתין דהכא לא גרסינן "מואב", ולא בפרק תפלת השחר [ברכות כח א] דמייתי לה, דמואב לא בלבל אבל עמון בלבל.

והא דכתיב בירמיה [מט], שהיה אחר סנחריב, "והשמעתי אל רבת בני עמון תרועת מלחמה", וכתיב [שם] "מדוע ירש מלכם את גד, ועמו בעריו ישב, הילילי חשבון כי שודדה עי, צעקנה בנות רבה", וכתיב בההיא פרשתא "ואחרי כן אשיב שבות בני עמון", [והא כבר בלבלם סנחריב]? אומר רבינו תם, שלא היו יושבין במקומן, אלא עמון העלו שמות הערים אשר נתיישבו בהם כשמות הערים שגלו מהן[[7]](#footnote-8).

ולדברי רבינו תם הא דכתיב "ואחרי כן אשיב את שבות בני עמון", לא כמו שהיו בימי נבוכדנצר, אלא כמו שהיו קודם שהגלם סנחריב[[8]](#footnote-9).

ומיהו קשה, דמשמע בסדר עולם בפרשת "ויהי בארבע עשרה שנה" [ישעיה לו], דבימי חזקיה שבו עמון ומואב למקומן, דקתני התם, שטף עמונים ומואבים וערביים, שהיו מסייעים אותו כשצר על שומרון שלש שנים, ובסיפא קתני אחר מפלתו של סנחריב, עמד חזקיהו ופטר האוכלסין שבאו עמו בקולרים, וקבלו עליהם מלכות שמים, והלכו במקומן, לקיים מה שנאמר "והיה ביום ההוא יהיה מזבח לה' בארץ מצרים"[[9]](#footnote-10)?

ועוד אמרינן בחלק [סנהדרין צו ב], עמון ומואב שכיני בישי דישראל הוו, שלחו ליה לנבוכדנצר תא עלייהו? עוד כתיב בירמיה [כז], "עשה לך מוסרות ומוטות [וגו'], ושלחתם אל מלך אדום, ואל מלך מואב, ואל מלך בני עמון, ואל מלך צידון, ואל מלך צור, ביד המלאכים הבאים ירושלים אל צדקיהו", משמע מהאי קרא דשכיני ישראל היו כולם כדמעיקרא, ולכך משועבדים לצדקיהו[[10]](#footnote-11)?

לכך נראה, דנבוכדנצר עשה בלבול, והא דקאמרינן בפרק בתרא דסוטה [מו ב] גבי לוז שצובעים בה תכלת, בא סנחריב ולא בלבלה, בא נבוכדנצר ולא החריבה, שתולה בלבול בסנחריב, לפי שלא היה מחריב אלא מבלבל בהגלת שלומים, מחליף האומות ומעבירן ממקומן, אבל נבוכדנצר מחריב ומבלבל[[11]](#footnote-12).

ובההיא דפרק קמא דמגילה [יב ב] [דעמון ומואב לא נתבלבלו], במילתא בעלמא הוא דאוקמוה לאחשורוש, אי נמי, עמד טעמם בם יותר משאר אומות, לפי שלא בטלו בימי סנחריב כאחריני, אי נמי, מדלת הארץ השאיר, ונתבטלו בשאר אומות שהביא עליהם שם, ובימי נבוכדנצר ואחשורוש שהיה הדבר חדש היו ידועים, אבל בימי רבי יהושע בטלו להו ברובא[[12]](#footnote-13).

ואין לומר [ליישב את הקושיות על רבינו תם], דלשאר אומות קרי להו עמון ומואב, לפי שנתיישבו בארצם, כמו יהודה גר העמוני, שהרי בספר [ישעיה טז] במשא מואב כתיב "כי שדמות חשבון אומלל גפן שבמה", וכתיב "אריוך דמעתי חשבון ואלעלה", ופירש שם בקונטרס, ואם תאמר, כל אלה עבר הירדן, וישראל לקחום מיד סיחון, ואימתי חזרו ליד מואב? [ותירץ הקונטרס שם], כשהגלם סנחריב לראובני ולגדי, באו מואבים שהיו סמוכים להם, וישבו בהם, וכל אותה נבואה על נבוכדנצר, כדפירש שם בקונטרס בתחלת הפרשה[[13]](#footnote-14), כי כל הסגנון הזה וסגנון של ירמיהו דומין, ואם לא היו מואבים ממש שנתיישבו בהן, למה היה קורא אותם על שם מואב אחר שנתיישבו בערי ישראל!? אלא ודאי לא נתבלבלו עד נבוכדנצר, ותולה הכל בסנחריב, לפי שהיה ראשון.

ומיהו בספר ישעיה משמע דהחריבן סנחריב, דכתיב באותה פרשה "לפליטת מואב אריה, ולשארית אדמה", כלומר, פליטת אדמה שישאיר סנחריב יבא נבוכדנצר בשעתו וישחיתם, ולשארית אדמתם, ואריה הוא נבוכדנצר דכתיב [ירמיה ד] "עלה אריה מסבכו"? ושמא, מה שישבו כשפטרם חזקיה קרי ליה פליטה:

**תניא בתוספתא** [פ"ב]: בו ביום עמד יהודה גר העמובי לפניהם בבית המדרש, אמר להם, מה אני לבא בקהל? אמר לו רבן גמליאל אסור אתה! אמר לו רבי יהושע מותר אתה! אמר לו רבן גמליאל, והלא כבר נאמר [דברים כג] "לא יבא עמוני ומואבי", אמר לו רבי יהושע, וכי עמון ומואב במקומן הן יושבין, והלא כבר עלה סנחריב ובלבל את כל האומות, שנאמר [ישעיה י] "ואסיר גבולות עמים", אמר לו רבן גמליאל, והלא כבר נאמר [ירמיה מט] "ואחרי כן אשיב את שבות בני עמון נאם ה' כבראשונה", וכבר שבו, אמר לו רבי יהושע והלא כתיב [עמוס ט] ושבתי את שבות עמי ישראל ועדיין לא שבו, כשם שאלו לא שבו כך הם לא שבו.

אמר להם יהודה, גר אני, מה אעשה? אמרו לו, כבר שמעת מפי הזקן, הרי אתה מותר לבא בקהל.

אמר רבן גמליאל, אף גר מצרי כיוצא בזה? אמרו לו, למצרים נתן לה הכתוב קצבה, שנאמר [יחזקאל כט] "מקץ ארבעים שנה אקבץ את מצרים מן העמים אשר נפוצו שם (וישבו על אדמתם)":

**משנה ה:**

**כתב עברי.** כתבא ליבונאה[[14]](#footnote-15), כדאמרינן בסנהדרין בשלהי כהן גדול [כא ב]:

**משנה ו:**

**תרוודות.** מלשון חולין [קכה ב] "תרוד רקב":

**ספרי מירם.** ראויין לשרף, כדאמר בפרק אלו טריפות [חולין ס ב]. והם ספרי הצדוקים, כדאמר בפרק כל כתבי הקדש [שבת קטז א] דטעונין שריפה:

**תניא בתוספתא** [פ"ב]: אמר להן, אף כתבי הקדש לפי חיבתן היא טומאתם, שלא יעשם שטיחים לבהמה:

**משנה ז:**

**מטהרים את הנצוק.** כדתנן במכשירים [פ"ה מ"ט], "הנצוק טהור":

**אמת המים הבאה מן הקברות.** מודו בה צדוקין דטהורה, דכתיב [ויקרא יא] "מקוה מים יהיה טהור":

**שאם אקניטנו.** היינו דאמרינן בבבא קמא [ד א], אטו עבד ואמה לאו טעמא רבה אית בהו, שמא יקניטנו רבו, וילך וידליק גדישו של חבירו, ונמצא מחייב את רבו מאה מנה בכל יום:

**תניא בתוספתא** [שם]: אומרים צדוקין, קובלין אנו עליכם פרושים, מה אם בת בני הבאה מכח בני, שהוא בא מכחי, הרי היא יורשתני, בתי הבאה מכחי, אינו דין שתירשני? אמרו להם, לא, אם אמרתם בבת הבן שכן חולקת עם האחים, תאמרו בבת עצמה שאינה חולקת עם האחין.

**פירוש. מה אם בת בני.** הצדוקין היו אומרים תירש הבת עם בת הבן, עד שנטפל להן רבן יוחנן בן זכאי, כדאיתא בפרק יש נוחלין [בבא בתרא קטו ב]:

**משנה ח:**

**המושל עם משה בגט.** שהיו מונים לשנות המלכים:

**תניא בתוספתא** [ספ"ב]: אומרים טובלי שחרית, קובלנו עליכם פרושים שאתם מזכירים את השם בשחרית בלא טבילה, אומרים פרושים, קובלנו עליכם טובלי שחרית, שאתם מזכירים את השם מן הגוף שיש בו טומאה.

**פירוש. טובלי שחרית.** בפרק מי שמתו [ברכות כב א] אמר רבי יהושע בן לוי, מה טיבן של טובלי שחרית, ופריך, מה טיבן, והא אמר רבי יהושע בן לוי בעל קרי אסור בדברי תורה? אלא מה טיבן של ארבעים סאה, דסגיא בתשעה קבין, אלא אמר רבי חנינא, גדר גדול גדרו בה.

ואותם טובלי שחרית תלמידי חכמים הם:

1. הוקשה לר"ש הלשון "משמשים ישיבה עם מלאכתן", הרי השימוש לישיבה הוא רק לאחר שנסדקה, ועתה אינה משמשת למלאכתן כלל? ותירץ הר"ש, שעריבה קודם שנסדקה גם כן עומדת לישיבה, אלא שאין זה השימוש העיקרי, ולפיכך אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ואינה מטמאת מדרס עד שנסדקה, שמעתה השימוש לישיבה הוא שימוש עיקרי.

   ומשמע לפי פירוש זה, שרק מחמת שגם קודם שנסדקה רגילים לישב עליה לכן עכשיו היא מטמאת, אך אילו היתה מיועדת לישיבה רק לאחר שנסדקה, אינה מטמאת מדרס גם עכשיו, וכבר תמה בזה **החזון איש** [כלים כה יד].

   ועוד תירץ הר"ש, שיש לעריבה שימוש נוסף, שרגילים ללוש בה תמיד, ושימוש זה נשאר גם לאחר שנסדקה, לפי שהעיסה סותמת את הסדק, אלא שמחמת שימוש זה אין אומרים עמוד ונעשה מלאכתנו, ולכן נקטו בתורת כהנים משמשת ישיבה עם מלאכתן. ובסוף פי"ט דכלים פירש כן הר"ש, אך בפ"כ דחה הר"ש פירוש זה, לפי שקוראים לזה עריבת הרגלים, משמע שאין משתמשים בה ללישה, וראה חזון איש [ט ה].

   **ובתוספות יום טוב** כתב, שאין זה קושיא כלל, דהא בתורת כהנים שם נקטו גם תיבה שפתחה מצידה, והתם הרי זה משמש ישיבה עם מלאכתן ממש, ואגב כן נקטו בתורת כהנים גם עריבת הרגלים, אף שאינה משמשת ישיבה עם מלאכתן ממש. [↑](#footnote-ref-2)
2. כלומר, שהקב"ה הזהיר את בני ישראל שלא יעשו מלחמה עם עמון ועם מואב, ולא יכבשו מהם, אך סיחון נלחם עם עמון ומואב וכבש מהם ערים, ומקומות אלו הותרו בני ישראל לכבוש, כיון שאינם נלחמים עם עמון ומואב אלא עם סיחון, ונקט הר"ש שאותם המקומות הם נחשבים לארץ ישראל לכל דבריהם, והם ניתנו לבני גד ובני ראובן, ולפיכך לא יתכן שמדובר על אותם מקומות, אלא איירי באותם המקומות שלא נכבשו על ידי סיחון.

   אך **רש"י** במסכת חגיגה [ג ב] ויבמות [טז א] נקט, דאיירי הכא במקומות שנכבשו על ידי סיחון, ומכל מקום אינם נחשבים לארץ ישראל לפי שלא כבשוהו עולי בבל. ולפי זה מדוייקת הגמרא שמביאה על נידון זה את המימרא הרבה כרכים כבשו עולי מצרים ולא כבשו עולי בבל, שאף כאן זהו הנידון. וכן כתב **ברמב"ם בפירוש המשנה** במשנתינו.

   והקשה הר"ש על פירוש זה מהמשנה במסכת שביעית, שעבר הירדן נחשב לארץ ישראל, ונוהג בו שביעית, ואם כן אין בו חיוב מעשרות כלל? ובתוספות במסכת יבמות שם תירצו בשם רבינו תם, שהמשנה שם איירי בארץ סיחון ממש, ואותה כבשו אף עולי בבל, אך המקומות שסיחון כבש מעמון ומואב לא קידשו עולי בבל.

   אך עדיין יקשה על רש"י קושיית הראשונים מהסוגיא במסכת מגילה [י א], שהגמרא מסתפקת אליבא דרבי אליעזר האם קדושה ראשונה קידשה לעתיד לבא, ולפי הצד שקידשה יקשה ממתניתין?

   **ובחזון איש** [ט ו] הוכיח עוד דלא כרש"י, שהרי עולי בבל כבשו בזמן שעלו לארץ בימי עזרא, וזה חשיב מעשה נביאים ולא מעשה זקנים, שהרי כשבאו לארץ עדיין לא פסקה הנבואה? וכתב לדחות, שיתכן שנשתהו מלכבוש הכל עד שפסקה נבואה, ולפיכך קרי ליה מעשה זקנים. [↑](#footnote-ref-3)
3. ראה מה שכתבנו בזה בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-4)
4. כלומר, שגזרו חיוב מעשר על כל הארצות הסמוכות לארץ ישראל, או על כל חוצה לארץ, ודינם כבבל, שמעשרים מעשר שני בשביעית, ורק במצרים עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית.

   **והגר"א** בביאורו לתוספתא גרס "ושאר כל שני שבוע אם מעשר עני וכו'" כלומר, שבשאר השנים דין עמון ומואב כארץ ישראל, שבשנה ראשונה ושניה רביעית וחמישית מעשר שני, ושלישית וששית מעשר עני. [↑](#footnote-ref-5)
5. ראה מה שכתבנו בהערות על המשנה. [↑](#footnote-ref-6)
6. בתוספתא שהביא הר"ש בסוף דבריו מבואר, שאפילו לפי רבי יהושע מצרי אסור, לפי שנתן להם קצבה, ובתוספתא בקידושין מבואר שלפי רבי עקיבא מצרי אסור, וכתב הר"ש דרבי עקיבא לא אסיק אדעתיה הא דנתן להם קצבה, ולכאורה זה פסוק מפורש, ואיך לא אסיק אדעתיה? וביאר **החזון איש** [אהע"ז ה ד], דאף ששבו המצרים למקומן לאחר ארבעים שנה, מכל מקום לגבי יחס כבר נתערבו הזכרים באומות אחרות באותם ארבעים שנה, ומכל מקום הם נקראים מצרים לענין שיבת הגלות מחמת אימותיהם, ולפיכך התיר רבי עקיבא. ורבי יהושע ס"ל שהבטחת הנביא מקץ ארבעים שנה אקבץ את מצרים היתה גם לגבי היחס, שלא יתערבו בזכרים אחרים, אלא כולם שבו, וזה לא אסיק רבי עקיבא אדעתיה, ויתכן שאילו היה יודע דברי רבי יהושע רבו היה חוזר בו, ובירושלמי באמת הובא שרבי עקיבא אוסר, וכדעת רבי יהושע, ולפיכך הסיקו הראשונים לפסוק כרבי יהושע לאסור מצרי בזמן הזה, ולא כרבי עקיבא. וכן פסק **הרא"ש** ביבמות פרק הערל אות ד', וכן הביא **המגיד משנה** בשם **הרמב"ן**.

   אך **הרמב"ם** [פי"ב מאיסורי ביאה הכ"ה] פסק להתיר גם מצרי, וכרבי עקיבא. וכן פסק **הב"ח** להתיר מטעם שנבוכדנצר חזר והגלם לאחר ששבו, ומאותה גלות לא חזרו. אך **בחזון איש** שם תמה עליו, שהרי אותם ארבעים שנה כלים לאחר מלכות נבוכדנצר, ולא יתכן שחזר והגלם.

   **והתפארת ישראל** כתב להתיר מטעם אחר, דבזמן הזה ודאי כבר נתערבו בנישואין באומות אחרות, ואין זה שכיח שיהיו כולם מצרי בן מצרי עד זמן מתן תורה, ולפיכך כולם מותרים. [↑](#footnote-ref-7)
7. דעת **רבינו תם,** שסנחריב בלבל את כל האומות, ונבוכדנצר החריב ולא בלבל, וכן הוכיח מהגמרא בסוטה [מו ב], שבא סנחריב ולא בלבלה בא נבוכדנצר ולא החריבה, ומבואר שסנחריב בלבל ונבוכדנצר החריב. ולפיכך במשנתינו ובתוספתא בכל דוכתא שמזכיר בלבול, מזכיר כן על סנחריב.

   ולגבי מצרים ואדום מצינו שסנחריב לא בלבלם, ונשארו על מקומם, [שלגבי מואב נאמר שאנן מואב, וכן איכא קראי לגבי מצרים, ראה חזון איש], ואינם בכלל שאר האומות שהגלה סנחריב, ואם כן הם אסורים עד היום הזה, שהרי גם נבוכדנצר לא הגלה כלל, ובזה ביאר רבינו תם את הגמרא במגילה, שעד זמן אחשורוש היו בארצותיהם. ומה שנאמר בנבואת ישעיה [טו] משא מואב וגו', צריך לומר דסנחריב שטפן, אך לא הגלה אותם מארציהם, וכן כתבו התוספות בסוטה [ט א].

   ולדעת רבינו תם צריך לאסור אדומי גם בזמן הזה כמו דאסרינן מצרי, שהרי גם הם לא גלו, וצריך ביאור מדוע לא הוזכר כן בראשונים ובפוסקים?

   וכן לפי מה שכתב הר"ש שעמון העלו שמות הערים שגלו אליהם כשמות הערים שהיו מעיקרא, משמע שגלו כולם יחד ולא נתערבו שם, ואם כן עמוני במקומו החדש אסור בקהל, אלא שאותם הדרים בארץ עמון הישנה מותרים, ויתכן דלא ידעינן להיכן גלו, אך אי ידעינן הרי הם אסורים, וראה **חזון איש** שם שתמה על זה מהתוספתא בקידושין, שכולם מותרים זה בזה, ומבואר שבמקום גלותם נתערבו זה בזה, ואין מקום שעמוני אסור בו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ביאר **בגליוני קהילות יעקב,** שאם נאמר שהנבואה היתה רק שנבוכדנצר יגלה אותם ואחר כך ישובו למקום שהם עכשיו, אם כן מדוע אסר רבן גמליאל, הרי גם אם נאמר שחזרו כבר, מכל מקום חזרו רק לאותם מקומות שהיו לאחר שהגלם סנחריב, אך אותם שבארץ עמון אינם עמונים? אלא על כרחיך שהנבואה היא שישובו לארץ עמון כבתחילה. [↑](#footnote-ref-9)
9. הוקשה לר"ש לדעת רבינו תם שנבוכדנצר לא בלבל, היאך מתירים עמוני בזמן הזה מחמת גלות סנחריב, הרי הם חזרו מאותה גלות בזמן חזקיהו? וראה חזון איש שם שתירץ, דכל אלו שנתיישבו בארץ עמון ומואב לא חזרו, והם היו רוב התושבים, ולפיכך מותרים לבא בקהל. [↑](#footnote-ref-10)
10. **החזון איש** שם תירץ, שסנחריב הגלה את כולם למקום סמוך לארץ ישראל, ומשם הציקו לישראל, ובאמת לא היו בארצותיהם. [↑](#footnote-ref-11)
11. כן דעת **ר"י**, הובא בתספות במסכת יבמות [עו ב], שגם נבוכדנצר בלבל את כל האומות, ולפי שסנחריב התחיל בבלבול נקטה המשנה סנחריב, אך עיקר הבילבול עשה נבוכדנצר.

    ולפי זה, נבוכדנצר בלבל את כל האומות ואף את מואב, שהרי לא מצינו חילוק בין מואב לשאר אומות אלא בקרא דשאנן מואב דאיירי אחר גלות סנחריב, אך לגבי נבוכדנצר לא מצינו חילוקים בין האומות. ולפיכך הוקשה לר"ש מהגמרא במגילה, ולא ניחא לו בתירוץ רבינו תם דמואב לא הוגלו.

    ולשיטה זו, גם מואבי מותר בזמן הזה מחמת גלות נבוכדנצר, כמו שהתירו עמוני. [↑](#footnote-ref-12)
12. כתב **החזון איש** שם, שודאי גם לפי תירוץ הראשון צריך לומר שלא גלו מארצם, שאם לא כן אין חילוק בין ישראל לשאר האומות, ומה תשובה היא לאחשורוש, אלא שלפי התירוץ הראשון כיון שבאו הרבה עמים לעמון ומואב, וחלקם גלו למקומות אחרים, אין ניכר מי עמוני ומי לא, ולכן כתב הר"ש דבמילתא בעלמא הוא דאוקמוה, והשתא תירץ הר"ש, שבזמן אחשורוש היו עדיין ניכרים אותם המיעוט מבני עמון ומואב. [↑](#footnote-ref-13)
13. רש"י שם בתחילת הפרשה פירש את הנבואה על סנחריב, וצריך עיון. [↑](#footnote-ref-14)
14. רש"י שם ביאר דזה כתב של אותיות גדולות, ותוספות שם ביארו שזה שם מקום שכותבים שם כתב משונה. [↑](#footnote-ref-15)