שיעורי תערובת מב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – מב

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קה, ד - ה

**מקור הדין להצריך כדי נטילה בין בצלי כחוש ובין בשמן**

**[ס"ד]** **במה דברים אמורים כשנפל לתוך התבשיל מפני שהרוטב מוליך פליטת האיסור ומערבו בכל התבשיל אבל איסור בין חם ובין קר שנפל על הצלי שאצל האש אינו אוסר אלא כדי נטילה שהוא כעובי רוחב אצבע, לפיכך ירך שצלאו בגידו או חתיכת איסור שצלאה עם חתיכת היתר ונוגע זה בזה צריך להסיר כדי נטילה סביב הגיד וכן מן החתיכה מקום שנגעה בחתיכת איסור.** והנה דין זה שצלי אוסר כדי נטילה הוא בין בכחוש ובין בשמן, אלא דבדבר שמן החמירו שכל שאין ששים אוסר בכולו, ואף כשיש ששים מ"מ צריך גם נטילה. ובפמ"ג (מ"ז סק"ז) כתב להקשות דמקור האי דינא שצלי בעי כדי נטילה, הוא מהא דאיתא במשנה בפסחים (עה:) נטף מרוטבו על החרס יטול את מקומו, ובשלמא לדעת הרשב"א, אם נאמר שצלי כחוש אוסר כדי קליפה וצלי שמן אוסר בכולו, א"כ ע"כ צריך לומר דהתם מיירי בדבר שמן, ואינו אוסר בכולו משום שיש ששים כנגד האיסור, ומוכח שאף במקום שיש ששים מ"מ אוסר ג"כ כדי נטילה [וביאור הדבר שאף שמתפשט הטעם בכולו, מ"מ עיקר הטעם מתפשט בכדי נטילה, וחיישינן שנשאר נו"ט בכדי נטילה]. אבל לדידן דקיי"ל שאף בצלי כחוש אוסר כדי נטילה, א"כ יש לבאר דהטעם שנטף מרוטבו יטול את מקומו היינו משום דהוא כחוש, אבל צלי שמן י"ל שאוסר עד ששים, ואין ראיה שצריך ג"כ כדי נטילה [והיד יהודה (סק"כ) ביאר קושייתו, דכיון דקיי"ל להחמיר בצלי שמן שאוסר גם כדי נטילה, והיינו מהא דנטף מרוטבו על החרס, א"כ ודאי שמיירי התם בדבר שמן, וא"כ מהיכ"ת להצריך כ"נ בכחוש].

**ולכאורה** היה אפש"ל דקיי"ל לחומרא כשני הדעות, אמנם הפמ"ג כתב דכיון שבמשנה אמרו סתם דבנטף מרוטבו על החרס בעי נטילה, משמע בין אם הפסח היה כחוש ובין אם היה שמן לעולם אוסר כ"נ [וכ"כ היד יהודה (שם)].

**ירך שצלאו בגידו כמה נאסר**

**ומה** שכתב השו"ע שירך שצלאו בגידו צריך כדי נטילה, הש"ך (ס"ק יב) הביא מהתו"ח (כלל לז דין ד) שאוסר רק כדי קליפה, והקשה אמאי לא הגיה הרמ"א על דברי המחבר, וכתב דצ"ל שמה שכתב בתו"ח כ"ק הוא לאו דוקא [או דהכא הוא לאו דוקא]. אבל היד יהודה (ס"ק כב) כתב שלא נראה כלל לומר שהתו"ח שכתב כדי קליפה לא דייק בדבריו, דהא הביא שם דדעת הרמב"ם שאי"צ קליפה כלל, והרשב"א הצריך לקלוף, וע"כ ראוי להחמיר כהרשב"א שיקלוף [והטעם שהיקל שלא להצריך כדי נטילה, הוא משום שיש לסמוך על דעת הרמב"ם שאי"צ קליפה כלל]. וטעמו של הרמב"ם שאי"צ קליפה כלל הוא משום דס"ל שאין בגידים בנו"ט (מאכ"א פט"ו הל"ב), ולאו דוקא בגיד הנשה, אלא הרמב"ם (שם) סובר כן בכל החוטין והקרומות שבבהמה שאינם אוסרים כלל. ואף ס"ל להרמב"ם (קר"פ פ"י הי"א) שכשהיו צולין את הפסח היה נצלה עם גיד הנשה והקרומות, והראב"ד (שם) פליג עליו שודאי אסור לעשות כן. ומשו"ה ס"ל להתורת חטאת להקל בקרומות בכדי קליפה, דהא להרמב"ם אפילו קליפה אי"צ [ועוד שהרמב"ם (מאכ"א פ"ז הט"ז) כתב להסתפק אם הקרומות אסורות מדאורייתא או מדרבנן]. אבל כאן חזר בו הרמ"א, שאף בקרומות יש להחמיר להצריך כדי נטילה, ומשו"ה לא השיג על השו"ע.

**היפך בשעת צליה**

**בשו"ע** אורח חיים (סי' תמז סט"ו) איתא שתרנגולת צלויה שנמצאת בה חיטה מבוקעת בפסח, יש אוסרים את כולה, לפי שכשמהפכים השפוד מתפשט הטעם בכל התרנגולת. והקשה המג"א (ס"ק לה) אמאי לא מצינו דין זה בשאר איסורים, שכל שמהפך את הצלי נאסר כולו. ותירץ שדוקא בפסח אסור דאוסר במשהו, אבל בשאר איסורים לא, שאינו נותן טעם יותר מכדי נטילה. ומבואר מדבריו דכל צלי שמתהפך נבלע הטעם בכולו, רק שאינו נותן טעם אלא כדי נטילה. והקשה החוו"ד (סק"י) דהא התוספות (חולין צו: ד"ה אפילו) הקשו דאי יש חנ"נ בשאר איסורים קשה בכל דבר שאוסר כדי קליפה אמאי אחר שנאסר לא יאסור עוד כדי קליפה שבפנים. ותירצו שדבר שנאסר משום חנ"נ אינו יכול לאסור אלא במקום שהאוסר עצמו יכול לילך, והאוסר הרי נבלע רק כדי קליפה ולא יותר. ולדברי המג"א שבצלי שמתהפך נבלע משהו בכולו, הדרא קושיא לדוכתא, אמאי לא אמרינן שאחר שנאסר כדי נטילה יחזור ויאסור עוד כדי נטילה שבפנים. והיד יהודה (ס"ק כא) כתב ליישב, דהנה על כרחך צ"ל שאותו טעם שנבלע רק כדי נטילה אינו ממשיך ליבלע בכל החתיכה, דאל"כ איך יאסר בכדי נטילה כיון שנתפשט הטעם בכולו. רק שיש חלק אחר מועט שנבלע בכל החתיכה, והוא באמת אינו אוסר בכדי נטילה שהרי נתפשט בכולו ואינו נו"ט. ומעתה מבואר, שהאוסר שהוא הטעם שנבלע רק בכדי נטילה, אינו יכול לילך יותר, ומשו"ה אין הנאסר יכול לאסור יותר, שאין האוסר הולך עמו, ומה שיש משהו שהולך בכל החתיכה, הרי הוא אין בכוחו לאסור כלל [כיון שאינו נו"ט], ולא חשיב אוסר, ונמצא שאין האוסר הולך עם הנאסר.

**באחרונים נראה שלא הוכרעה המחלוקת ויש להחמיר כרש"י וכר"י**

**אבל אם היא ברוטב לרש"י כולה ולר"י אפילו** **מקצתה או אפילו כולה חוץ לרוטב וניער או כיסה הקדרה הרוטב מפעפע הטעם ומערבו ונכנס בכולו.** והיינו שלדעת ר"י יש קולא שכל שהחתיכה מקצתה ברוטב ויש ששים כנגד האיסור שנפל, הכל מותר ואי"צ ליטול את מקומו. ובחיי אדם (כלל מב אות ב) כתב להכריע כדעת ר"י בהפסד מרובה, אבל שאר אחרונים לא מצינו שהכריעו בזה, ורק לעניין חנ"נ דרבנן מצינו להקל (כמבואר בסי' צב ס"ד).

**חלב אם הוא שמן או כחוש ומקצתה ברוטב לרש"י אי הוי ממש כצלי**

**הט"ז** (סי' צב סק"ג) הקשה למה חָלב מתפשט בכל החתיכה והלא דבר כחוש אוסר רק כדי נטילה כמבואר כאן, וכתב שאין לומר שחלב חשיב דבר שמן, דא"כ אמאי נאסרת החתיכה שנפל עליה חלב ואין החלב מתפשט מחתיכה לחתיכה כדקיי"ל לקמן (סעיף ז) שבלוע שמן מתפשט מחתיכה לחתיכה. ותירץ הפר"ח (סי' צב סק"ג) שחלב הוי שמן רק לעניין להתפשט בכל החתיכה אבל לא לענין להתפשט מחתיכה לחתיכה שלזה צריך שיהיה שמן טובא וכן נראה דעת הגר"א (כאן ס"ק מב).

**והיד** יהודה (סי' צב סק"ו) דקדק מדברי התוספות בחולין (צו: ד"ה אם) דנקטו לדעת רש"י שכל שמקצתה ברוטב לעולם מתפשט הטעם בכל החתיכה רק שאינו מתפשט מחתיכה לחתיכה וא"כ ליכא קושיא כלל אמאי החלב נבלע בכל החתיכה אף אם חלב הוא דבר כחוש. אמנם דעת הרשב"א וכן כתב השו"ע שלדעת רש"י מקצתה בתוך הרוטב הוי ממש כדין צלי ובולע רק כדי נטילה ולכן ע"כ צ"ל שהחלב הוי שמן רק לעניין ליבלע בכל החתיכה ולא להתפשט מחתיכה לחתיכה.

**כשחתיכת האיסור נודעת בכל ההיתר**

**וביד** אברהם כתב לחדש, דבמקום שחתיכת האיסור נוגעת בכל החתיכה של ההיתר, נאסרת בכולה [ובזה ביאר אמאי נאסרת כל החתיכה, אף שהוא איסור כחוש כדמוכח מהא שאין האיסור יוצא מחתיכה לחתיכה]. אבל הוא חידוש גדול, ומ"מ לדידן דקיי"ל להחמיר בכל צלי שמא הוא דבר שמן, אין נפק"מ בזה, דבלא"ה אוסרים כל החתיכה.

**היתר שמן ואיסור כחוש**

**[ס"ה]** **בד"א שאין הצלי אוסר אלא כדי נטילה בירך עם גידו וכיוצא בו דבר כחוש שאין בו כח לפעפע בכל החתיכה, אבל גדי שמן שצלאו בחלבו אם אין בכל הגדי ששים כנגד כל החלב שבו אסור לאכול אפילו מראש אזנו, שכיון שהוא שמן מפעפע בכולו. אבל אם הוא כחוש אע"פ שאין בו ששים כנגד כל החלב שבו אינו אוסר אלא כדי נטילה, שהחלב של הבהמה כחושה כחוש הוא בטבעו ואינו מפעפע, ואפילו חתיכת האיסור כחושה וחתיכת היתר נצלית עמה שמינה, האיסור מפעפע בכולה.** דין זה שאיסור כחוש אוסר את ההיתר השמן בכולו מבואר בטור, והבית יוסף ביאר בטעם הדבר, שחתיכת ההיתר השמינה מפטמת את האיסור, ונעשה האיסור כחתיכה שמינה. והנה לפי"ז אם נטל אח"כ אותה חתיכת איסור וצלאה עם היתר כחוש יאסר בכולו, שהרי איסור זה כבר נתפטם ונעשה שמן, וכתב היד יהודה (ס"ק כד) דא"א לומר כן [וי"ל שאינו מתפטם כ"כ אלא בשיעור שיכולה לבלוע בכולה, אבל אינה נעשית ממש כשמינה]. אמנם היד יהודה (שם) כתב לבאר שאין הכוונה שהשמינה מפטמת לחברתה לעשותה שמינה, רק שכל הטעם שדבר כחוש אוסר רק כדי נטילה, הוא משום שטעם כחוש אינו מצליח להלך בתוך החתיכה, אבל אם ההיתר שמן, יש בכוחו להוליך גם את הטעם הכחוש עמו.

**ויש** נפק"מ כשאין שניהם חמין אלא אחד חם ואחד קר, דהנה הש"ך לקמן (ס"ק כח) הביא מהמהרש"ל דכל מה שאמרינן שאחד מפטם לחברו, היינו דוקא כששניהם חמים, אבל אם האחד חם והאחד קר אינו מפטם זה לזה, והסברא בזה דחתיכה צוננת אינה יכולה לפטם לחברתה שהרי אינה מוציאה טעם. ומשו"ה כתב שבמליחה לא אמרינן דין פיטום אלא כששני החתיכות מלוחות, אבל אם חתיכת ההיתר השמינה תפלה, דינא כצוננת ואינה מפטמת את האיסור. אמנם לדברי היד יהודה אין חילוק, ואף אם ההיתר קר יכול להוליך את טעם האיסור, שדוקא אי אמרינן שההיתר צריך לפטם את האיסור, בזה מסתבר לומר שכיון שהוא צונן אינו יכול לפטם את חברו [כיון שאין יוצא טעם ההיתר הקר לתוך האיסור החם, וא"כ איך תתפטם החתיכה]. ועי' ברע"א על הש"ך שם שהעיר שדברי הש"ך שדוקא בשניהם מלוחים יש פיטום, נסתרים מדברי השו"ע בהלכות מליחה (סי' ע ס"ד), ולדברי היד יהודה מיושב.

**כשאין ידוע מקום הנפילה אם אפשר לבטל את הכדי נטילה**

**וכתב** השו"ע **וכל דבר שיש לו פעפוע שנפל למקום ידוע מהחתיכה בצלי אע"פ שיש בחתיכה ס' לבטל האיסור צריך נטילת מקום.**  וצ"ב לשונו של המחבר שכתב 'שנפל למקום ידוע', וכתב הפר"ח (סק"כ) דצלי כחוש שנפל על החתיכה ואין ידוע היכן נפל, יש לאסור הכל, שהרי בכל מקום חיישינן ששם נאסר כדי נטילה. אבל בדבר שמן שאוסר עד ששים, מה שאמרו שצריך ג"כ כדי נטילה אינו אלא חומרא בעלמא, ולזה דוקא כשמקום נפילתו ידוע החמירו שצריך כדי נטילה, אבל אם אינו יודע היכן נפל שרי אף בלא שיטול את מקומו. אמנם היד יהודה (ס"ק כה) כתב שהוא דבר תימה לומר שהוא רק חומרא בעלמא, שהרי הרשב"א למד כן מנטף מרוטבו על החרס, דמה שאמרו יטול את מקומו היינו בצלי שמן, ואיך שייך לומר שהוא רק חומרא בעלמא [ועוד הקשה דהתם מיירי בקרבן פסח, ומשום חומרא בעלמא לא היינו מפסידים את הפסח]. ובעיקר דין זה שכתב הפר"ח שבצלי כחוש שאין ידוע מקום הנפילה אוסרים הכל, כבר כתב רע"א שנראה שמקום הנטילה בטל ברוב, וכ"כ היד יהודה, ואף שיש חשש שכשיבשלם יתן טעם, מ"מ במקום שיש ששים כנגד האיסור לא יתן האיסור טעם, ולזה כתב השו"ע שנפל למקום ידוע, שדוקא בזה צריך ליטול את מקומו.

**אמאי כתב הרמ"א שאף כשיש ששים צריך כדי נטילה**

**וכתב** הרמ"א **וי"א שאין אנו בקיאים איזה מיקרי כחוש או שמן ויש לאסור בכל ענין עד דאיכא ששים ואפילו איכא ששים צריך נטילת מקום.** ובפמ"ג (ש"ד ס"ק טו) הקשה מה צריך לומר שאפילו יש ששים צריך נטילת מקום, דממה נפשך צריך נטילה גם בכחוש וגם בשמן דהא גם בשמן צריך כדי נטילה כדעת הרשב"א. והנה לדברי הפר"ח שכל הנטילה בדבר שמן אינו אלא חומרא מיושבת הקושיא, דהרמ"א בא לומר שכיון שלא בקיאים בין כחוש לשמן א"כ הנטילה היא מדינא. ועי' גר"א (ס"ק לו) שהרמ"א בא לבאר שאפילו לדעת החולקים על הרשב"א ובאיסור שמן אי"צ כדי נטילה מ"מ אנן צריכים נטילה מצד ספק שמא הוא כחוש וצריך נטילה.

**● השיעור נמסר בביהכ"נ "בית תפילה" נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**