שיעור א_ בגדר איסור מלאכת חוה_מ ובשיטת הרמב_ן
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / מועד קטן - שיעורי הרב אלעזר מאירוביץ

**בס"ד**

**בגדר איסור מלאכת חוה"מ ובשיטת הרמב"ן**

**סוגיית הגמ' בחגיגה**

בדין גדר איסור מלאכת חוה"מ מטו הראשונים לסוגיית הגמ' חגיגה יח', וכתבו הראשונים שריהטת הגמ' שאיסור מלאכה דחוה"מ דאורייתא שהרי מכח הדרשות בגמ', הגמ' דנה שע"כ חג האסיף לא יכול להיות על חוה"מ עד כמה שזה אסיף כפשוטו, וע"כ שמדאורייתא יש איסור אסיפה ולכן א"א שחוה"מ יהיה נקרא חג האסיף, עיי"ש.

ובתוס' שם מטו לשיטת ר"ת שאיסור חוה"מ דרבנן ולפי"ז הוצרך ליישב דברי הגמ' וכתב שם שכיוון שיש אסמכתא לאסור מדרבנן לא מסתבר שיהיה מפורש בתורה להיתר, אך לעולם האיסור כולו מדרבנן.

ובמנח"ח מצווה שכג' ביאר כוונת התוס' ע"פ דברי הט"ז הידועים שמה שמפורש בתורה להיתר אין כח לחכמים לאסור בקום ועשה. וביאר שהיא כוונת ר"ת שאם היה מפורש בתורה להיתר שמותר לאסוף בחוה"מ והוא חג האסיף לא היה כח ביד חכמים לאסור את האסיפה אפילו מדרבנן אחר שמפורש בתורה להיתר.

ועי' שו"ת רע"א סי' ע"ד שביאר באופ"א שכיוון שכל דבר שיש לו אסמכתא לאסור הוא כביכול כתוב בתורה לאיסור וא"כ א"א שמחד יש רמז בתורה לאיסור ומאידך בקרא דחג האסיף יהיה מפורש להיתר, וא"כ א"א שיהיה אסמכתא לאיסור על דבר המפורש בתורה להיתר עיי"ש [ועי' ריטב"א ר"ה ט"ז].

ומ"מ נראה ברור שכ"ז לשיטת ר"ת שאיסור מלאכה דחוה"מ דרבנן אך לדעת ש"ר שאיסור מלאכת חוה"מ דאורייתא, מתבאר כפשוטו שכיוון שבדרשות מפורש לאיסור מלאכה מדאורייתא במועד א"כ חג האסיף כפשוטו א"א שיהיה כלפי חוה"מ.

ויעוי' בטורי אבן [באבני מילואים סוף מסכת חגיגה] שהאריך בראיות כדעת הראשונים שמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא. ואחת הראיות העיקריות היא מריהטת הגמ', ולא ניחא ליה דברי ר"ת, שלדבריו שהוא מדרבנן שפיר היה אפשר לאוקמי חג האסיף על חוה"מ שהרי מותר באסיפה מדאורייתא ולא נחית כלל לכל חילוקי האחרונים בביאור דעת ר"ת, כאמור, ועיי"ש שהכריע כן שהיא השיטה העיקרית לדינא.

**גדר איסור המלאכה בחוה"מ**

והנה עיקר קושיית ר"ת ודעימיה שמלאכת חוה"מ אינה דאורייתא היא מכח ההיתרים שנאמרו בחוה"מ, ואי הוי איסור דאורייתא היכן מצאנו איסור שחלקו אסור וחלקו מותר. ובטורי אבן מקשה שגם ביו"ט חלקו אסור וחלקו מותר וא"כ מאי קשיא להו.

ועי' ברא"ש שמעמיד את הקושיא כלפי היתר דבר האבד. ובמרדכי נוסח הקושיא באופן אחר שלא יתכן שיקלו כ"כ בדאורייתא שהרי ריבוי היתרים יש בחוה"מ.

ונראה שבאמת יש ג' שיטות בישוב קושיית הראשונים בדבר זה. יעוי' בחינוך מצווה שכג' שנראה שבאמת נמסר הדבר לחכמים ואע"פ שאסור מדאורייתא נמסר להם להתיר מדאורייתא ואין בזה קושיא. וכן מוכח בב"י שיישב שיטה זו שדימה להיתר רחיצה ביוה"כ שהמלך והכלה ירחצו את פניהם וע"כ חזינן שיש כח לחכמים לחלק ולהתיר בדאורייתא.

אך מלשונות הרמב"ן בפסקי חול מועד [עיי"ש סו"ד] נראה שהיתרי חוה"מ אינם בגדר היתרים בעלמא לצרכי המועד אלא שהוא ע"ד מה שנתבאר ביו"ט.

והיינו שיש דרגות בקדושת היום ולפי"ז נגדרו איסורי המלאכה של אותו היום, שקדושת שבת מחייבת שביתה גמורה ממלאכה ויש שביתה של יו"ט ששם מלאכת או"נ אינו סותר את חיוב השביתה שמחויה מכח קדושת היום ויש דרגת שביתה של חוה"מ וכלפיו השביתה המחויבת היא אינה מחייבת יותר מאשר שביתה מטרחה והתעסקות במה שאינו צורך היום ושאר היתרים והוי 'יותר' מיו"ט כלשון הרמב"ן עיי"ש היטיב.

והיינו שמה שהותר אינו בגדר היתר אלא שלמדו חכמים שמעולם אין סיבה לאוסרו כיוון שאינו סותר את השביתה המחויבת מכח דרגת קדושת היום. ובזה שונה ממה שנראה בחינוך ובב"י שלדבריהם לא למדנו דרגת שביתה מיוחדת בחוה"מ שאינה כוללת את אופני ההיתר שנתבארו ע"י חז"ל, ולעולם מצד האיסור היה מקום לאסור הכל וכמו גבי יו"ט אלא שנמסר לחכמים להתיר לצורך מה שנצרך למועד וכמו שדימו לגבי יוה"כ ודוק' היטיב.

ולדבריהם אכן ר"ת הקשה איך יתכן כן בדאורייתא ולדרכם אין תשובה אלא שע"כ זה נאמר בהיתר שנמסר לחכמים וכמו שנמצא בשאר מקומות. ואפשר שלכן הרא"ש הקשה דווקא מדבר האבד, והיינו שכלפי צורך המועד אפשר שגם הרא"ש היה מודה שאינה קושיא שיתירו כן בדאורייתא וכמו שמצאנו גבי יו"ט והיינו שלצורך המועד מעולם לא נאסר, אך כלפי היתר דבר האבד שאינו כלל לצורך המועד שם הקשה הרא"ש שהרי אינו לצורך המועד וע"כ הוא היתר עצמי וזה קשה לומר בדאורייתא, ודוק'.

ובאמת יעוי' ברמב"ן בע"ז גבי מלאכת קרקע וכן מבואר בגמ' ד' ב' וד' יג' שגדר השביתה בחוה"מ הוא שביתה מטרחה. וא"כ אפשר שגם דבר האבד אינו מלאכת טרחה אלא מלאכת הצלה ולכן אינו בכלל האיסור של חוה"מ. ועי' בלשון הרמב"ן בפסקי חוה"מ שם שכתב שם וז"ל וכן בדבר האבד כל שבני אדם חושבין אותו להפסד וטורחין בו משום כך מותר מן התורה עכ"ל וצ"ב כוונתו הרי סו"ס אינם טורחים לצורך המועד.

ונראה שמתבאר כאמור, שכיוון שמה שאנשים טורחים על דבר האבד הוא כיוון שכך דרכם כדי להציל ממונם ואין עניינם להתעסק בטרחה שאינה מצרכי היום ממילא הוא בכלל ההיתר, ועי' בזה.

**ראיה לדרכו של הרמב"ן מהגמ' בכריתות**

והנה בטורי אבן בחגיגה יח' הביא ראיה גדולה שמצינו גם בדאורייתא חלקו אסור וחלקו מותר מהגמ' בכריתות ט' שהגמ' דנה במח' תנאים בדרגת השביתה של גר תושב בשבת ויש דיעה שהוא מחויב בשביתה כמו ישראל בחוה"מ ועיי"ש שע"כ בדאורייתא פליגי [כי גר תושב אינו מחויב בדרבנן ואף שיש חולקים בזה ואכ"מ].

ובמנח"ח הביא ראיית---------------- הטו"א שאיך יתכן שהקילו על שביתה של גר תושב כמו חוה"מ עד כמה שאינה שביתה דאוריתא כלל, ויישב שמ"מ כיוון שחזינן שהוא קיל טפי מישראל ראו להקל בו כמו שביתת חוה"מ אף שהיא מדרבנן, עיי"ש.

אך נראה שראיית הטורי אבן אלימה טפי, שחזינן בגמ' שחוה"מ הוא דרגה של שביתה כמו שבת ויו"ט, והוא ראיה גדולה לדברי הרמב"ן, עד כמה שהגמ' מתפרשת מדאורייתא ודוק' בזה היטיב [אך לדרך הב"י וכן לדרך הריטב"א והרמב"ם לקמן ע"כ צריך לפרש כדרכו של המנח"ח].

**דרך שלישית בגדר מלאכת חול המועד**

ונראה שיש דרך שלישית בישוב קושיית ר"ת, יעוי' בריטב"א ד' יג' ובקרן אורה ריש מסכתין בביאור דעת הרמב"ם, שהנה הנו"כ בדעת הרמב"ם נקטו לדעתו שאיסור חוה"מ דרבנן וכ"כ בראשונים בדעת הרמב"ם אך כבר הקשו מדברי הרמב"ם בפ"א מהל' חגיגה ה"י שהצריך קרא להיתר קרבן חגיגה בחוה"מ [ועי' במנח"ח מש"כ ליישב].

ועי' שם בקר"א שהביא מלשון הרמב"ם בפי' המשניות שאיסור חוה"מ הוא מדברי קבלה ולשיטתו חשיב כדברי תורה ומה שכתב בהלכות דברי סופרים אינו ראיה והוי כדאורייתא ומיושב שיטתו גבי קרבן חגיגה. אך הנה ברמב"ם מבואר שגדר האיסור הוא אך משום שהוא נקרא מקרא קודש ויש להבדילו מימות החול, ועי'.

ומבואר שגם אם דנים באיסור דאורייתא מ"מ אין חלות שביתה מיוחדת לחוה"מ וגדר האיסור מלאכה אינו מחמת עצם מהות היום לא כהרמב"ן ואף לא כהחינוך והב"י אלא שהוא איסור מלאכה כדי להבדילו מימות החול אחר שהוא מקרא קודש ואין בזה איסור עצמי מחמת היום כלל, ודוק'.

ועל דרך זה מבואר בריטב"א יג,א שגדר האיסור הוא כדי שיהיו פנויים לשמחה ועבודה במועד ולפי"ז כתב שאם יש לו דבר האבד ויהיה מחמתו בדאגה בטל טעם האיסור ולכן התירו.

ומבואר שר"ת בקושייתו הניח שאם האיסור מדאורייתא הוא כשאר איסורי מלאכה של המועדות והקשה שאיך נחלק בדאורייתא, ולחינוך באמת הוא איסור כמו יו"ט ובכ"ז נמסר לחכמים להקל בו ולרמב"ן הוא חפצא של שביתה מיוחדת לחוה"מ שהוא פחות מיו"ט, אך לשיטת הרמב"ם לביאור הקר"א והריטב"א אין כלל איסור מלאכה מעצם מהות היום וכל ענינו הוא כדי להבדילו או כדי שיהיו פנויים בו ודוק'.

ואחר כן יש לדון גם בגדר האיסור דרבנן שנתנו חז"ל גם במקומות שמותרים מדאורייתא וכגון מלאכת אומן להרמב"ן שבעצם כל צורך המועד הוא בכלל ההיתר ואינו סותר לשביתה של המועד אלא שחכמים אסרו בדרך אומנות וכגון טרחה יתירה בדבד האבד.

ומעתה יש לחקור בגדר האיסור דרבנן ככל מה שנתבאר לעיל בגדר האיסור דאורייתא ובעינן ראיות לזה, וצ"ע-----------.

**שיטות הראשונים באיסור חוה"מ דאורייתא**

בשיטות הראשונים אם איסור מלאכת חוה"מ דאורייתא או דרבנן סיכם בבאה"ל סי' תק"ל ג' שיטות, או שהוא דאורייתא או שהוא דרבנן והביא לשיטת הרמב"ן ודעימיה שהטיל פשרה שרק מה שאינו דבר האבד ואינו צורך המועד אסור מדאורייתא ואי לאו אינו אסור אלא מדרבנן כגון איסור טרחה ומלאכת אומן וכו'.

והנה מהראשונים שציין בבאה"ל דסברי שהוא איסור דאורייתא לכאו' לא מצאנו להדיא בדבריהם שיחלקו על דברי הרמב"ן מה מהאיסורים הוא מדאורייתא ומה מדרבנן, וכל דברי הבאה"ל הם רק חשבונות להוכיח שדעתם הוא שיש איסור דאורייתא במלאכת חוה"מ אך צ"ע מניין יש מקור להוכיח מדבריהם שיחלקו על פשרת הרמב"ן.

ואמנם מהראשונים לפנינו, אף שלא הביאם בבאה"ל נראה מפורש דלא כפשרת הרמב"ן, יעוי' בחינוך מצווה שכג' שנקט שהוא איסור דאורייתא ולא חילק כלל כדברי הרמב"ן וכן נראה ביראים שהביא שהוא דאורייתא ולא חילק בזה כלל.

ויעוי' עוד בדברי הטור סי' תקלו' שדקדק דעת הרי"ף ריש מסכתין שהעתיק הברייתות דבמסכת חגיגה יח' באיסור מלאכה כצורתם ולא כתב שהם אסמכתות וכעי"ז ומוכח דס"ל שהוא איסור דאורייתא [ובב"י ריש סי' תקל פליג עליה].

וא"כ יעוי' בדבריו שאחר שהעתיק הברייתות כתב 'כדתנן' והעתיק לדינא דמתני' לאסור הרווחה במועד ולאסור טרחה אף במקום פסידא. ונראה בשיטת הרי"ף שגם חילוקי הדינים הם גם דאורייתא ולכה"פ מוכרח דדבריו קאי על ריש המש' שהתירו בית השלחין ולא בית הבעל וע"כ שאיסור הרווחה במועד הוא איסור דאורייתא.

ועי' שיעור ג', מה שמוכח שאיסור הרווחה לשיטת הרמב"ן אינו נאסר אלא מדרבנן וכמו איסור טרחה במקום פסידא וא"כ יהיה מוכח להדיא דעת הרי"ף לחלוק על הרמב"ן. [ואם הרי"ף קאי נמי על מי גשמים ומי קילון לאוסרם מדאורייתא א"כ וודאי פליג על הרמב"ן שאיסור פסידא להרמב"ן מפורש שנאסר רק מדרבנן].

וא"כ היא שיטה חשובה לדינא לצרף לחלוק על שיטת הרמב"ן, וע"ע לקמיה מה שמוכח בדעת הרמ"א בזה.

**הכרעת ההלכה בדין מלאכת חוה"מ**

והנה בהכרעת הדין בנידון זה אם מלאכת חוה"מ דאורייתא או דרבנן דייקו הפוסקים דעת הרמ"א שהוא דאורייתא. אך בדעת הב"י אף שנטה לדברי הסוברים כן נראה שבשו"ע הכריע לדינא שמלאכת חוה"מ דרבנן, וכדרכו להכריע כג' עמודי הוראה וממילא כיוון שדעת הרא"ש והרמב"ם נקטו שהוא איסור דרבנן וודאי נראה דהכי נקט.

ובגליון רע"א וכן בבאה"ל סו"ד הביאו כמה ראיות בשו"ע שנקטינן לדינא שהוא איסור דרבנן, וצע"ג שבכל המקומות הרמ"א לא הסיג על דעת המחבר ואם כדברי האחרונים שדין השו"ע תלוי במה שמלאכת חוה"מ דרבנן היה לרמ"א להשיג בזה, וצ"ע.

הראיה הראשונה היא מסי' תקלו' שמושיבין תרנגולת שברחה מהביצים, אך רק בתוך ג' ימים לבריחה ונח' בגמ' האם דווקא בישבה עליהם קודם בריחה ג' ימים שאז יש פסידא יתירה דהביצים אם לא יחזירנה או אף שלא בכה"ג. ומדייק המשנ"ב שמסתימת השו"ע שהתיר ולא סייג את ההיתר דווקא במקום שישיבה כבר ג' ימים משמע שנקט להקל.

ובטור מבואר שנידון זה הוא מח' בגמ' והכרעה בזה הוא כדיני הספיקות שלדעת הרא"ש שמלאכת חוה"מ דרבנן הוי בכלל ספק דרבנן לקולא אך לרי"ף שהוא איסור דאורייתא נקטינן להחמיר. וממילא פסק במשנ"ב שכיוון שלדידן יש להחמיר שיטות הסוברים שמלאכת חוה"מ דאורייתא לכן יש להחמיר שלא להחזיר את התרנגולת רק בישבה מקודם ג' ימים, וצ"ע אמאי לא השיג הרמ"א.

ואמנם כאן עוד אפשר לדחוק שהרמ"א לא השיג כי הוא רק סתימת המחבר, אך כלפי הראיה השניה מסי' תקלח סעי' א' בהיתר לזפת את החבית ויש מח' בגמ' במה התירו והשו"ע פסק לקולא בתרוויהו. ועי' בב"י שהוא משום ספק דרבנן לקולא, וכאן צ"ע א"כ אמאי לא השיג הרמ"א.

והראיה השלישית בסי' תקלז' סעי' ו', גבי אמת המים שעמוקה טפח ומותר לחפור שש, ובעמוקה ב' להעמיקה ז' הוא בעיא דלא איפשטא בגמ' והשו"ע פוסק להקל כי ספק דרבנן לקולא וכמבואר בריטב"א ד' ד'. ומשני דינים אילו צ"ע אמאי לא השיג הרמ"א למאי דנקטו האחרונים בדעתו בסי' תק"ל שפסק להחמיר במלאכת חוה"מ.

והיה נראה ע"כ שמוכח בדעת הרמ"א שגם מה שפסק שמלאכת חוה"מ דאורייתא הוא דווקא לשיטת הרמב"ן שהטיל פשרה ביניהם וממילא איסור פסידא בדבר האבד הוא רק איסור דרבנן. וא"כ הראיות בסי' תקלז' סעי' ו' ותקלח' בשניהם יש להם שם דבר האבד ואסור רק מצד טרחה וא"כ שפיר הוי בכלל ספק דרבנן לקולא, ולק"מ בדעת הרמ"א.

וכן הריטב"א בד"ד שכתב להקל מצד ספק דרבנן לקולא, לשיטתו אזיל בריש המסכת שהכריע לדינא כפשרת הרמב"ן, וז"ב. ועי' מזה בגר"א בסי' תקלז' שמציין שלדעת הרמב"ן אטי שפיר אם ננקוט שהוא דאורייתא [ואמנם יל"ע על מה קאי בדיוק, עיי"ש].

**בגדרי איסור טרחה**

וממילא צע"ג בראיות רע"א והבאה"ל להוכיח שנקטינן שמלאכת חוה"מ דרבנן הרי לשיטת הרמב"ן כל אילו הם דינים דרבנן. ולכאו' תגדל הפליאה הרי הבאה"ל גופיה כתב בסי' תק"ל שכל מה שיש להחמיר בדאורייתא הוא לשיטת הרמב"ן וא"כ מאי קשיא ליה כלל מכל הנך דינים.

ואמנם מצאנו בנימוק"י גבי אמת המים שיש להחמיר ובד' ב' לא נראה שמחמיר יותר מהרמב"ן ולכאו' הוא נידון של טרחה והיה צריך להיות בכלל ספק דרבנן לקולא. ושמא יש לומר שיש דרגות של טרחה שבהם אף לשיטת הרמב"ן יחשב דאורייתא, שלעולם גדר ההיתר בטרחה הוא מצד שדרך האדם לטרוח בעבורו וממילא לא חשיב גביה כמלאכת טרחה אלא כעין הצלה בעלמא.

וא"כ יש מקום לדון שבמקום שטורח בלא צורך יהיה דאורייתא אף לשיטת הרמב"ן-----כוונת הרב בטרחה דלא צריך ובאין דרך לטרוח לאותו היתר ????------------. ובאמת יעוי' בנימוק"י שכתב לכאו' שני דברים בטעם האיסור גבי חפירת אמת המים, מצד טרחה ומצד שהטפח האחרון לא צריך, וצ"ב. ונראה דתרוויהו אחד הם שהרי מפורש בגמ' שהוא משום טרחה. והיינו שעד כמה שהוי טרחה דלא צריך הדר דינא שהוא נידון של דאורייתא ויש לחמיר אף במקום ספק, ועי' [ומ"מ משאר המקומות בשו"ע לא איירי בטרחה דלא צריך וא"כ דעת המשנ"ב אכתי צ"ע].

ובאמת יעווי' בנימוק"י גבי כוזא וחביתא שכתב להקל, ושמא מתבאר כאמור ששם אינו טרחה דלא צריך. אמנם מאידך יש שדנו לדקדק בלשון הרמב"ן בפסקי חוה"מ שכוזא וחביתא נאסר מדאורייתא, והביאור על דרך האמור, שלזפת חבית ליין לימי המועד הוא טרחה שאינו שווה ואין דרך האדם לטרוח עבורה ולכן כבר חשיב דאורייתא אף להרמב"ן.

ואמנם הרמב"ן שם אינו מוכרח ואדרבה נראה שכל טורח הוא רק דרבנן וכן נראה משמעות דברי הרמב"ן בתורת האדם. וכן מטו מדברי תלמיד הרשב"א בדיני חוה"מ בשם הרמב"ן שכוזא וחביתא אסור רק מדרבנן.

**נפק"מ לדינא אם איסור חוה"מ דאורייתא או דרבנן**

והנפק"מ בנידון זה אם איסור חוה"מ דאורייתא או דרבנן, ראשית כמו שציין הבהא"ל בהכרעה בדיני ספיקות כאמור לעיל. והנה כל המקומות האמורים הוא במקום ספיקא דדינא, ועי' במשנ"ב לדברי הפמ"ג סי' תקלז' שיש להסתפק גם בספק דבר האבד וספק צורך המועד ושם אינו ספיקט דדינא.

והבאה"ל דוחה שספק דבר האבד הוא עצמו דבר האבד במקום שיש דבר האבד המצוי. ועי' בחזו"א סי' קל"ד סוסקי"ד שכתב שכמו שספק אבידה הוא בכלל השבת אבידה ה"ה ספק דבר האבד, עיי"ש מתק לשונו.

והנה זה במקום שאם לא יעשה מעשה ספק יהיה לו דבר האבד, אך יל"ע בכעין ספק דבר האבד דלשעבר, כגון בשדה שספק לו אם היא במצב של הפסד כגון ספק בית השלחין האם גם זה בכלל דברי הבאה"ל והחזו"א, ונראה שלטעמא דהחזו"א וודאי יש להקל גם בכה"ג [ועי' חוט שני שנסתפק בזה].

אך כלפי צורך המועד של הפמ"ג לכאו' היה מקום להסתפק, בצורך דלשעבר. והנה מצאנו כעי"ז בהל' יו"ט, יעוי' בדברי הט"ז סי' תקי"ח שמותר להוציא סכין לאכילה חוץ לתחום שמא יזדמן לו פרי ומבואר דספק צורך חשיב צורך.

ומאידך בתוס' בד' ג' כתבו לאסור צידה ביו"ט שמא יצוד דג טמא וחזינן שספק צורך לאו שמיה צורך. וכעי"ז בדברי הר"ן גבי ספק טריפה [ואמנם בסי' תצח' נפסק לקולא, עיי"ש בפר"ח ואכמ"ל]. ונראה חילוק שבאמת בדברי הט"ז הוא צורך למחר ובכה"ג וודאי חשיב צורך אך ספק דג וספק טריפה הוא ספק שמא בכלל אינו מלאכת או"נ.

ואמנם יל"ע שמא חול המועד קיל טפי, שביו"ט ההיתר הוא במלאכה שנעשית לצורך או"נ ולכן מותרת וא"כ כל שאינו וודאי צורך הוי מלאכת עבודה, ועי'. אך בחוה"מ כל גדר ההיתר הוא גוף הצורך וא"כ שפיר אפשר שבכה"ג גם ספק צורך מספיק להחשב צורך, ועי'.

עוד נפק"מ דן הסמ"ג, שהדין של מלאכה קלה בחוה"מ אם נאסרה אף שלא לצורך תלוי אם הוא דאורייתא או דרבנן, שאם הוא דרבנן אפשר להבין שהוא מותר דהוי רק בכלל ביזוי המועד ובכה"ג לא חשיב ביזוי, אך כלפי איסור מלאכה דאורייתא אין מקום לחלק בזה דלאו בטורח תליא מילתא**.**

ואמנם ביראים ובסמ"ק מוכח לא כך, שאף אם נקטינן שמלאכת חוה"מ דאורייתא בכל אופן יש היתר של מלאכה קלה דלית בה טרחא כלל אף שלא לצורך.

**דינים העולים.**

**א מצאנו ג' שיטות בגדר איסור חוה"מ, י"א שהוא איסור דרבנן וי"א שכולו דאורייתא אם היתרים שנמסרו לחז"ל אך שיטת הרמב"ן שיש מה שנאסר מדאורייתא כל שאינו אבד ואינו צורך המועד אך שאר איסורים כגון טרחה ומלאכת אומן לא נאסרו אלא מדרבנן. --------ונראה נטיית הבאה"ל לחוש כשיטת הרמב"ן אך נראה שיטות חשובות בראשונים כגון דעת הרי"ף שכולו דאורייתא וחמיר משיטת הרמב"ן וא"כ יש לצרף כן לדינא להחמיר----------.**

**ב. נקטו הפוסקים שלדעת השו"ע נפסק שמלאכת חוה"מ דרבנן אך בדעת הרמ"א מוכח שהוא דאורייתא, אמנם נראה להוכיח שהחמיר כשיטת הרמב"ן שרק מה שאינו צורך המועד ואינו אבד הוי דאורייתא והשאר דרבנן.**

ג. הנפק"מ בדיני ספיקות, וכן בדין דבר האבד וצורך דלשעבר דשמא שאני מדיני יו"ט וכאן גם ספק צורך חשיב צורך-----------וכן בדין מלאכה קלה בלא טרחה יש שהתירו רק לשיטות שהמלאכה היא דרבנן ויש שכתבו שגם אי נימא שהוא דאורייתא יש יהתר של מלאכה קלה בלא טרחה.