‏‏עג,ב -              ה
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים / נערה המאורסה - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים.**

1. הראשנים נחלקו האם בוגרת דמתני' הוא גם מהטעם של הגעת זמן, או שבוגרת הוא יכול להפר גם בלא הגעת זמן. עי' בתורי"ד לעיל ע: ובר"ן ריש פרקין ולעיל ע: ד"ה אלא שקדשה וכו'.
2. כל הנודרת ע"ד בעלה וכו'. יש לברר האם מה שהאב מיפר הוא גם משום שנודרת ע"ד. עי' ברשב"א בחי' כאן ובתשו' שגם מה שהאב מיפר הוא משום שנודרת ע"ד.
3. הר"ן הביא שאיכא דילפי מהכא שהנודר ע"ד חברו וכו' דזו וזו כנדר בתנאי דמי. ובסוף דבריו כתב הר"ן דבתנאי מפורש לכו"ע מהני, וכל המח' הוא כשנודר ע"ד חברו. והר"ן הק' על דבריהם דא"כ למה בעינן לשונות של הפרה. ועוד יל"ע ל"ל קרא סברא הוא. ועוד מה הדין אם נדרה בפירוש שלא ע"ד בעלה. ועי' בריטב"א בריש פרקין ובתוס' נדה מו:
4. והטעם שארוס מיפר האם הוא משום שנודרת גם ע"ד הארוס, או שהוא משום שהיא ברשותו קצת. ברשב"א כתב כאן שבזמן שהיא ארוסה היא נודרת ע"ד שניהם. ובריטב"א בתחילת הפרק משמע קצת שהיא לא נודרת ע"ד הארוס משום שאין ליבה גס בו, ומ"מ מיפר הארוס משום שהיא קצת ברשותו. ומ"מ לגבי קודמין שמיפר הארוס ע"כ אינו משום כל הנודרת, ובזה צ"ל שהוא זוכה מן האב.
5. אבל הר"ן כתב דהוא גזה"כ וסברת ר"פ בא להרחיב את הדין בית אשה וגם ארוסה שהוא מאכילה היא בכלל אשתו לענין זה משום שהיא נודרת ע"ד. ועי' בקובה"ע סי' כו ס"ק א-ג שהעיר מהסוגיא בנדה מו: גבי קדושי קטנה, דהם המה"ת אין קדושין כלל והרי הוא כאדם אחר ואפ"ה מהני שנודרת ע"ד. וע"ע באו"ש.

**מתני'. בוגרת ששהתה וכו',** ר"א אומר הואיל ובעלה חייב במזונתיה יפר. התורי"ד לעיל ע: ביאר דרך מחודשת בביאור דין בוגרת, ונקט שכל ארוסה חשיב שהיא ברשות בעלה כמו נשואה, אלא שכל נערה היא ברשות אביה ורשות האב מעכבת עליה שלא יוכל בעלה להפר לחוד, אבל כשבגרה ויצאה מרשות אב נמצא שהיא ברשות הארוס לגמרי, וכמו שלענין תרומה דבר תורה ארוסה אוכלת בתרומה משום שהיא קנין כספו, כך נמי לענין הפרת נדרים היא ברשותו. ומיפר הארוס מיד ובלא הגעת זמן.

ולפי"ז מתני' מיירי בג' אופנים שהארוס מיפר לחודא, בוגרת, וששהתה י"ב חודש ואלמנה ל' יום, ולא שהכל מטעם אחד הוא. [והא דבעינן הגעת זמן הוא בנערה שיש לה אב, שאע"פ שרשות אביה עליה, מ"מ כיון ששהתה י"ב חודש וניזונית משלו, הרי היא כנשואה]. ועוד כתב שם 'שאפי' נערה יתומה שנתארסה מאיליה, כיון שאין עליה רשות אב, כי אם רשות ארוס, הארוס מיפר נדריה, דקרינן בה ואם בית אשה נדרה, דלא בעינן נשואין אלא להפקיע מרשות האב, ולהכניסה כולה ברשות הבעל.

אבל דעת רוב הראשונים שבוגרת ארוסה אין בעלה מפר נדריה אלא רק בהגעת זמן, ומשום שאוכלת משלו הוא מיפר, אבל בלא זה אינו מיפר נדריה, משום דבעי שותפות דאב, וכדכתב הר"ן בריש פירקין. ובפשטות שאפי' בזמן שהיא נערה ויש עליה רשות אב, מ"מ כל שהגיע הזמן ס"ל ר"א דכיון שהוא מפרנס לה הוא מיפר נדריה לבדו.

אך לעיל ע: כתב הר"ן בד"ה אלא שקדשה וכו', 'ובעית למימר דכיון שאין עליה רשות אב, כל שהגיע זמן שנתנו לו חכמים לארוס ולארוסה וכו', ודייק מזה בק"א דדוקא משום שאין עליה רשות אב לכך הוא מיפר בהגעת זמן. אבל בגוונא שגם לאחר ששהתה יש עליה עדין רשות אב, והיא עדין נערה, לא מהני הגעת זמן ואינו יכול להפר לבדו. וכל דינא דר"א דמהני הגעת זמן הוא רק בבוגרת שאין עליה רשות אב. וכן מדויק בפיה"מ, 'ור"א אומר אחר שזאת הבוגרת יצאת מרשות האב ונתחייב בעלה במזונתיה, כבר נתיחדה לרשותו ויפר'. משמע דכל שהיא עדין ברשות אב לא מהני הגעת זמן, ולא מיפר לבדו. והק' ע"ז בק"א דבמתני' תנן כל ששהתה י"ב חודש סתם, משמע שאע"ג שהיא עדין נערה ורשות אב עליה, ומ"מ כל שנזונית ע"י הבעל יכול להפר, דע"ד בעלה היא נודרת. וצ"ע.

והנה אמרינן במתני' לעיל יפה כח הבעל מכח האב, שהבעל מיפר בבגר, ומפרשינן התם בגמ' דבוגרת היינו בהגעת זמן, ומטעמא דר"א בסוגין, ובשלמא לדברי הר"ן דהגעת זמן איירי דוקא בבוגרת, שפיר אמרינן במתני' שיפה כח הבעל שמיפר 'בבגר', אבל אי נימא שבכל הגעת זמן הוא מיפר לבדו, ואפי' בעודה נערה, קשה למה כתוב במתני' שיפה כח האב משיפר 'בבגר', הלא גם בנערה הוא מיפר בהגעת זמן.

והובא לעיל שיש מקום לומר שהנידון אי ע"י הגעת זמן יכול להפר לבדו גם בנערה, תלוי בטעמא דהפרת נדרים דאב. [האם מה שאבא מיפר הוא גם משום שנודרת ע"ד כמו בעל וכמש"כ הרשב"א כאן. או שהאב מיפר משום שהבת ברשותו. ויבואר בסמוך] דאי נימא דהאב מיפר מחמת שנודרת על דעתו וכמו בעל, א"כ בכל הגעת זמן, כיון שהוא מפרנס לה והיא נודרת על דעתו, צריך להיות שהבעל לבדו מיפר נדריה אפי' שהיא עדין נערה. אבל אם כח האב הוא זכות שהתורה נתנה לו בבתו משום שהיא ברשותו, היה מקום לומר שכל הטעם של הגעת זמן הוא רק כלפי הטעם למה הבעל יכול להפר, אבל בכדי להפקיע את זכות האב לא מהני הגעת זמן, ולכך כל שהיא נערה ורשות אביה עליה, לא מהני הגעת זמן, ורק כשאין לאביה רשות עליה מהני לר"א הגעת זמן.

עוד יל"ע [אם דין הגעת זמן מהני גם כשהיא ברשות אביה] מה הדין בהגיע הזמן ומת הארוס, האם חזרה לרשות אביה, דאולי אין דין נתרוקנה לאב אלא בנדרים שגם קודם מיתת הארוס היה לאבא זכות הפרה כמו כל נערה המארוסה, אבל כאן קודם מיתת הארוס הרי הארוס מיפר לחוד מדין כל הנודרת, וזה תלוי האם האב מיפר בקודמין.

**אמר רבה** ר"א ומשנה ראשונה אמרו דבר אחד. כתב הר"ן דגם רבה מודה לדינא דעולא דארוסה אוכלת בתרומה מה"ת, אלא דרבנן גזרו בארוסה משום סימפון ומשום שמא תשקה, וכשהגיע זמנה ונתחייב במזונותיה לא גזרו. [דבדיקת חוץ שמה בדיקה, ודוכתא מיחד לה], ומ"מ ס"ל לרבה דאי לאו שיש לה קצת דיני נשואה, לא היו רבנן מתירים לה לאכול, אלא היו עושים חיזוק לדבריהם כשל תורה. ולכך ר"א ומשנה ראשונה אמרו דבר אחד. ואביי ס"ל דמשנה אחרונה מיירי רק לענין תרומה דרבנן , פי' הר"ן דכיון שלאחר הגעת זמן ליכא חששות וממילא הוא מאכילה בתרומה משום שד"ת ארוסה אוכלת בתרומה. אבל לענין הפרת נדרים דאו' לא אמרינן. ועי' במפרש שפי' תרומה דרבנן באופ"א. ועי' ברשב"א כאן.

אמנם ברמב"ן בכתובות נז: כתב דרבה ס"ל דאף שארוסה אינה אוכלת בתרומה מה"ת, מ"מ ע"י הגעת זמן הרי היא כנשואה ואוכלת בתרומה, ולכך אמר ר"א ומשנה ראשונה אמרו דבר אחד. וכ"כ הרשב"א בקידושין ה. דאיתא שם מימרא דר"ה דחופה קונה מק"ו, מה כסף שאינו מאכיל בתרומה קונה, חופה שמאכלת אינו דין שתקנה, ומקשינן ע"ז מהא דעולא דארוסה גם אוכלת בתרומה. והקשה הרשב"א למה הק' מעולא ולא הק' ממתני' דכשהגיע זמן ואוכלת משלו אוכלת נמי בתרומה. ותי' דמתני' יש לפרש כרבה שאף שארוסה לא אוכלת בתרומה מה"ת, מ"מ בהגעת זמן אוכלת מה"ת כנשואה. ומ"מ הדברים צ"ב מה ענין הגעת זמן להחשיבה כנשואה. ואכ"מ.

**אבל היבם אינו מאכיל בתרומה וכו'.** הר"ן הביא ב' פירושים. דעת רש"י בכתובות בפרק אע"פ דהא דאמרינן ואפי' כולן בפני הבעל חסר יום א' לאו דוקא חסר יום אחד, אלא אפי' כולם בפני הבעל, אינה אוכלת תרומה ברשות היבם. שהיבם אינו מאכיל דקנין כספו אמר רחמנא, ולא קנין כספו דאחיו כדאי' ביבמות סז. ועוד הביא דעת ר"ת שחולק ע"ז וסובר דאי עברו כולן בפני הבעל וכבר אכלה בתרומה, אוכלת גם אח"כ ברשות היבם. וקרא דקנין כספו הוא אסמכתא בעלמא, ומן התורה גם היבם מאכיל, ורק גזירה דרבנן היא, ולא גזרו אלא במקום שעדין לא אכלה בחיי בעלה. [ועי' בתוס' כתובות נח: ויבמות סז:], והביא ע"ז דכ"ה להדיא בירושלמי. ועי' בתוס' יבמות סז: אבל למשנה אחרונה שאין האשה אוכלת בתרומה עד שתכנס לחופה, כך היבם אינו מאכיל עד שתבעל לו.

ועי' בריטב"א יבמות שם שכתב אף לפי רש"י שהיבם אינו מאכיל, מ"מ כ"ז הוא רק בארוסה שמת בעלה, אבל כל שנישאת אוכלת גם ברשות היבם. ואכ"מ.

**כל הנודרת על דעת בעלה.** באו"ש פי"ג ה"ט דן האם גם מה שהאב מיפר הוא משום שנודרת ע"ד. או שדין הפרה של אב אינה תלויה במה שנודרת ע"ד, אלא שהוא מדין בעלות שיש לאב בבת, ומדין נעוריה בית אביה דילפינן משם כל דין שבח נעורים לאביה.

א. ברשב"א בסוגין הק' הרי קיי"ל כרבנן שאין הארוס מיפר בהגעת זמן, ומאידך דברי ר"פ שנודרת ע"ד בעלה הוא ככו"ע, דלא מצינו שנח' בזה. ותי' דודאי כו"ע ס"ל ליסוד דברי ר"פ שכל הנודרת ע"ד בעלה נודרת, אלא שסברא זו מהני רק במקום שהיא קנויה לו, אבל מחמת שמאכילה לחוד לא מהני, כגון יתומה שסמוכה אצל בעל הבית, או בוגרת שניזונית משל אב ודאי שלא האב ולא הבעל הבית מפירין נדריה, דמחמת הסברא של נודרת ע"ד לא מהני אלא בצירוף זה שהיא קנויה לו. אלא דנח' ר"א ורבנן בגוונא שהיא ארוסה, דר"א סבר שכיון שהיא קנויה לו וגם היא נודרת ע"ד לכך הוא מיפר לחוד, אבל רבנן סברי דרק במקום שהיא קנויה לו לגמרי מהני הסברא שנודרת ע"ד בכדי שיפר לחוד.

ובתוך הדברים כתב הרשב"א 'והיינו נמי טעמא דקרא דאמר דארוסה אביה ובעלה מפירין נדריה מפני שנותנת דעתה על שניהם, ובשלא נתארסה אינה נותנת דעתה אלא על אביה'. הרי להדיא שגם מה שהאב מיפר הוא משום שנודרת ע"ד אביה.

ב. הגמ' בגיטין פג: דנה האם שייך לומר שאחד אוסר והשני מתיר, והק' ע"ז והרי נדרים דנודר אוסר ובעל מתיר, ותי' שחכם עוקר הנדר רק בחרטה ונמצא שמתחילה לא נדר אם היה יודע כך. והק' מיפר כדר"פ דכל הנודרת ע"ד בעלה נודרת, והעירו בזה למה הגמ' לא שאלה מאב שהנערה נודרת והאב מיפר. וצ"ל דכמו שאצל בעל לא חשיב זה אוסר וזה מתיר משום שע"ד בעלה נודרת כך נמי בנערה לא הוי זה אוסר וזה מתיר משום שנודרת ע"ד. וחד מיניהו נקט. אבל אם נפרש שמה שהאב מיפר הוא משום שהנערה ברשותו אין מקום כלל להק' שעד כמה שהאב מיפר משום שהנערה ברשותו, א"כ לא הוי זה אוסר וזה מתיר, דלא הוי שני גופים, שהרי גם האוסר הוא ברשותו של האב וגם המתיר הוא מחמת שהאב בעלים על הנדר, דהיא ברשותו של האב**.**

**ג.** הריטב"א לעיל בריש פרקין ביאר דינא דנתרוקה, מדוע רק לאב יש דין נתרוקנה ולא לארוס. וכתב 'וטעמא דמילתא משום דמן הארוסין האב עיקר והבעל טפל, דהא תלמודא טעמא דהפרת נדרים כר"פ דאמר כל הנודרת ע"ד בעלה נודרת, כלומר דאומדן דעתה דמוכח הוא דעל רצונו נודרת, וכו'. הילכך מן הארוסין שאין ליבה גס בו אינה נודרת לגמרי ע"ד של הארוס, אלא שהתורה עשאתו סניפין לאב מפני שנכנסה לרשותו קצת' וכו'. הרי מבואר דבזמן הארוסין אינה נודרת ע"ד הארוס לגמרי, והריטב"א לא ביאר 'משום שנודרת ע"ד שניהם - כרשב"א. אלא פי' שהתורה עשאתו סניפין לאב מפני שנכנסה לרשותו קצת', מבואר שאב מיפר משום שהיא ברשותו קצת, וארוס התורה עשאתו סניפין לאב, דגם כלפיו היא קצת ברשותו.

**ד.** אלא דעדין צריך לבאר מאיזה טעם אמרינן לעיל סז: דילפינן מקרא דאם בית אשה נדרה שאין הבעל מיפר בקודמין, משא"כ בארוס שמיפר בקודמין, הרי בנדרי קודמין ודאי לא שייך שהיא נודרת ע"ד. וצ"ל דאיה"נ אין לארוס זכיה ישירה על הנדר, אלא שהזכיה של הארוס הוא להפר בשותפות עם האב, וכיון שלגבי אב ליכא קודמין, זוכה הארוס מן האב בזכות ההפרה. וצריך להוסיף בזה. דאם הארוס יכול לזכות מן האב ואינו צריך זכיה ישירה על הנדר, א"כ מנ"ל לרשב"א לומר שהיא נודרת ע"ד שניהם, למה לא נפרש שגם בנדרים שנדרה תחת הארוס היא נודרת ע"ד בעלה ומ"מ הארוס זוכה מן האב, כמן בנדרי קודמין. וצ"ל דאדרבא כיון שהארוסה יצאה קצת מרשות אב א"כ אין לאב אפשרות להפר לבד, וממילא לא שייך לומר שהארוס זוכה מן האב, ובע"כ צ"ל שזכות הארוס בנדר אינו מכח האב, אלא שיש לו כח עצמי בנדר, ולפיכך הוצרך הרשב"א לומר שהיא נודרת ע"ד שניהם, ושניהם יכולים להפר בשותפות, ורק כלפי נדרים שנדרה ברשות אביה והאב יש לו בהם זכיה גמורה, רק בהם שייך לומר שהארוס זוכה מן האב.

**בביאור מח' הרמב"ן והר"ן בדין כל הנודרת.**

**א.** הר"ן הביא ואיכא דילפי מהכא דמי שנודר על דעת חברו, יכול להתיר נדרו שלא עפ"י חכם דלא גרע חברו מבעל. 'דבעל היינו טעמא הכא והתם משום דכנדר על תנאי דמי.

כוונתו לדברי הרמב"ן במשפט החרם, דהמנהג היה בהקילות שעושים שבועה או חרם, ולאחר זמן היו מפסיקים את החרם בלי התרת נדרים, והרמב"ן כתב ע"ז את משפט החרם שחייבים התרת נדרים, ובתוה"ד כתב שיש לסנגר עליהם שכמו שמצינו שהבעל מיפר משום שהיא נודרת ע"ד, כך נמי כל השבועה והחרם הוא רק ע"ד הקהל, וכיון שהקהל החליט שאין סיבה יותר לחרם ממילא החרם בטל. וזה כוונת הר"ן דאיכא דילפי מהכא דין שכל הנודר ע"ד חברו יכול חברו להתיר לו את הנדר, דהוי כנדר על תנאי. והר"ן נחלק בזה וכתב וזו אצלי שגגת הוראה וכו'.

והנה זה ברור שאם הוא יעשה תנאי מפורש בתנאי שירצה חברי לכו"ע הנדר תלוי בחברו, וכל המח' הוא בנודר ע"ד חברו, האם מונח בזה תנאי שירצה חברו, וממילא תלוי בדעת חברו, והרמב"ן הביא ראיה דכל אשה נודרת ע"ד בעלה, ולפיכך נתנה לו התורה רשות להפר, ולמד בזה הרמב"ן דבכל אשה מונח תנאי בפירוש, אלמא כל האומר ע"ד כאומר על מנת. [וזה ברור שאין כוונת הרמב"ן להביא ראיה מהלשון של ר"פ שאומר ע"ד בעלה, אלא הראיה היא מהדין הפרה שיש לכל בעל מחמת זה שנדרה ע"ד]. ובאמת שהריטב"א בגיטין פג: חולק בזה גופא, ואחר שהביא דברי הרמב"ן כתב דהא דאמינן כל הנודרת תולה נדרה בבעלה, 'הרי הוא כאילו התנתה כן בפירוש'. וכן כתב הריטב"א לעיל סז. טעמא דהפרת נדרים וכו', התנת בפירוש שיהא נדרה נדר וכו'. וממילא עד כמה שמונח כאן תנאי בפירוש ליכא ראיה שכל האומר ע"ד הוי כאומר על מנת. וזה כוונת הר"ן בסוף דבריו ועוד וכו'.

ב. ומ"מ עולה מדברי הרמב"ן שהטעם שכל בעל מיפר נדרים הוא מסברא דהוי כנדר בתנאי שירצה חברו. ומכח זה הוא מיפר נדרים [ולא שזה טעמא דקרא]. וכן נראה בריטב"א שהובא לעיל דכל הנודרת ע"ד בעלה נודרת כלומר דאמדן דעתא דמוכח הוא שעל רצונו נודרת, והק' ע"ז הריטב"א למה צריך פסוק שהבעל מיפר, הלא הוא סברא שנודרת ע"ד, וכתב הריטב"א 'והיינו דאשמעינן קרא דהא לא חשיב דברים שבלב אלא אומדנא דמוכח', א"נ אתא קרא וחדית בטעמא דאפי' אשה שפירשה שאינה נודרת ע"ד בעלה, בטלה דעתה אצל כל אדם ואין פיה וליבה שוים[[1]](#footnote-2), והבעל מיפר כדינו'. הרי להדיא שנקט כרמב"ן שכח ההפרה של האב הוא מסברא שנודרת ע"ד.

וגם התוס' בנדרה מו: ד"ה כדרב פנחס הק' 'וא"ת אמאי נכתב פרשת נדרים בבעל, הלא אפי' אינה אשתו נמי מיפר, [כגון התם דמבואר דקטנה יתומה שהשיאוה אמה ואחיה, שאין לה אישות מה"ת כלל, אפ"ה מיפר לה נדרים דארוייתא, שהרי מופלא סמוך לאיש נדרה נדר מה"ת, מהטעם של ר"פ שכל הנודרת ע"ד בעלה נודרת]. 'וי"ל דאיצטריך לענין שאם קיים ליכי שאינו יכול להפר, א"נ משום דאמר רחמנא בעל מיפר, קאמר דלעולם נודרת על דעתו, ואע"ג דהכא לא הוי אלא נשואין דרבנן, ולא אמרה תורה שיפר, מ"מ היא סבורה שבידו להפר כמו בשאר נשים ונודרת ע"ד'. משמע שהתוס' קאי בשיטת הרמב"ן שהכח להפר הוא מסברא שנודרת ע"ד, ולכך לתי' שאיה"נ אי"צ קרא להפרת נדרים, אלא לענין שאם קיים וכו'. אבל בתי' השני חזרו בהם והתוס' וכתבו שכח הפרת נדרים הוא גזה"כ, אלא שבתולדה מחמת הגזה"כ האשה נודרת ע"ד בעלה, וממילא מהני גם במקום שהיא לא אשתו מה"ת, דסו"ס גם שם היא נודרת ע"ד, ונמצא שבכל אשה יש גם גזה"כ וגם סברא, אבל התם שאינה אשתו מה"ת יש רק סברא, שנודרת ע"ד.

[ולפי התי' השני של תוס' עולה נפק"מ בין כל אשה לקטנה המקודשת, דלפי התי' השני של תוס' נמצא שכל כח ההפרה לקדושי מיאון הוא רק מסברא, ולפי"ז אם הקטנה תאמר בפירוש שאינה נודרת ע"ד בעלה, לא יוכל בעלה להפר לה, משא"כ בכל אשה שאפי' שאם היא תפרש להדיא שאינה נודרת ע"ד בעלה יוכל להפר לה מכח הגזה"כ. ועי' בסמוך]

**ג. ובדברי הרמב"ן יש כמה קו' חמורות.**

הר"ן עצמו הק' דא"כ לא בעי שיפר הבעל בלשון הפרה, אלא בכל לשון נמי איכא גילוי דעת שאינו חפץ בנדר. ולקמן אמרינן שבעל שהפר בלשון חכם לא מהני. וצ"ע.

בשלמי נדרים בתחילת הפרק הביא קו' המהרי"ט דלדעת הרמב"ן שכל כח ההפרה הוא מזה שנודרת ע"ד נמצא שאם נדרה בפירוש שלא ע"ד לא יוכל הבעל להפר. [וכבר הובא לעיל שהריטב"א כתב שבשביל זה כתב קרא שבטלה דעתה אצל כל אדם ואין פיה ולבה שווים][[2]](#footnote-3).

ועוד הק' המהרי"ט תשו' ד' דהגמ' בנזיר דנה האם בעל מעיקר עקר או מיגז גייז, פי' האם הוא עוקר הנדר למפרע כחם או שהוא מתיר רק מכאן ולהבא, ונפק"מ בתרתי, חדא אם עברה על הנדר האם לוקה, ועוד שאם התפיס בנדר זה נדר אחר האם כשהפר הבעל התיר גם את הנדר שבא בהתפסה, דאם הוא עוקר את הנדר למפרע הרי שבטל גם ההתפסה. ומסקנת הסוגיא שבעל מיגז גיז רק מכאן ולהבא, וכ"פ הרמב"ם שאם עברה על הנדר לוקה. ולכאו' לסברת הרמב"ן שדין הפרת נדרים הוא מסברא כאילו נודרת בתנאי שירצה הבעל, א"כ כל שגילה חברו דעתו שאינו חפץ בנדר, הרי הנדר בטל למפרע.

ועי' בק"א שכתב שאין כוונת הרמב"ן דהוי כמו תנאי, ואם לא ירצה בטל הנדר. אלא כוונתה שנודרת על דעת בעלה רק מעת שישמע, ואם יפר יהא הנדר מותר ואם יקים יהא הנדר מקוים, אבל קודם ששמע הבעל הנדר חל, והוי כמו נדר לזמן, דכלפי הזמן שהבעל שמע היא תולה את הנדר בדעתו. ולכך גם להנך ראשונים אין הנדר בטל למפרע. ובדרך זה גם ביאר בקובה"ע סי' כו.

אלא שהעיר בזה הגרא"ו זצ"ל שם סק"ג שעדין קשה מהא דמהני הפרת בעל בנדר נזירות, הרי לסברת הרמב"ן כל מה שהיא תולה את זה בדעת בעלה הוא רק כלפי הזמן שישמע הבעל, אבל על קודם ששמע חל הנדר. וא"כ לא שייך להפר לה נדר נזירות, שמדיני הנזירות הוא שאפי' אם אומר הריני נזיר יום אחד חלה הנזירות לל' יום, וא"כ מה מהני הפרת הבעל. וכן הא דמהני הפרת בעל בנדרי הקדש, בשלמא לר"ן הוא גזה"כ שהוא מיפר נדרים ומתירם, אפי' שהם קדוה"ג, אבל לרמב"ן שהוא נדר חל עד זמן שירצה, איך הוא פוקע, הרי קדוה"ג לא פקעה בכדי.

ועוד קשה דאמרינן לעיל שנחלקו תנאי האם מהני האומר לאפוטרפוס וכו', אי יש שליחות להפרה, לכאו' מה שייך לדיני שליחות, הכל תלוי רק בבעל, ואם אין גילוי דעת של הבעל שאינו חפץ בנדר, לא יועיל כל דיני השליחות. ואם יש גילוי דעת של הבעל שאינו חפץ מדוע צריכים לפרשת שליחות, תפו"ל שאינו חפץ בנדר. ועמד בזה בקובץ ביאורים לגיטין פג.

וגם הדין דושמע אישה פרט לאשת חרש, וגם הדין אי מיפר לב' נשיו בב"א, נראה שאינו גילוי דעת בעלמא, דאי הוי כתנאי בעלמא למה לא יוכל להפר. הגע בעצמך הנודר על דעת חברו ונתחרש, וכי לא יוכל להפר לו. וחזינן מכל דיני ההפרה שאינו תנאי בעלמא.

ועוד קשה דאמרינן לקמן עה. דשי' ר"א שיכול להפר נדרים אפי' קודם שנדרה. ונסתפקו שם בגמ' האם כשנדרה אינן חלין כלל, משום שיש כאן הפרה, או שחלין ובטלין. ואי הוי נודרת על תנאי שירצה, מה שייך לדון שיהו חלין ובטלין, הרי יש כאן כבר גילוי דעת שאינו חפץ מהן ואיך יחולו הנדרים.

ועוד דאמרינן בקידושין ג: דא"א ללמוד מע"י דבתו מהפרת נדרים, משום דממונא מאיסורא לא ילפינן, ואי הפרת נדרים הוי כנודרת על תנאי, ודאי לא שייך ללמוד מזה, ובלא ממונא מאיסורא. וצ"ע.

ובכל הקו' הנ"ל לא יועיל לומר שכוונת הרמב"ן שהוא נדר לזמן, דסו"ס כשהגיע הזמן וגילה דעתו, אי"צ למעשה הפרה, וסגי בגילוי דעת.

ד. ומכ"ז נראה דודאי אין כוונת הרמב"ן לומר דדין כל הנודרת ע"ד בעלה הוא מדין תנאי בעלמא. כמו באומר מפורש בתנאי שלא ימחה פלוני, [דבכה"ג לית מאן דפליג שלא צריך לשון הפרה ושאר דינים]. אלא גם לדבריהם כח ההפרה הוא מחמת דין תורה, אלא שר"פ בא לחדש דדין ההפרה הוא מכח מה שהאשה נדרה ע"ד, וכאילו היא מוסרת ועושה אותו בעלים על הנדר, ולכך כל דיני הנדר תלוים בו לענין הפרה, ומזה למדו הראשנים חידוש גדול מאד, דדין זה אינו דוקא גבי הבעל, וה"ה גם כשנודר ע"ד חברו הרי הוא כמוסר הנדר לחברו, וכל דיני הפרה הם של חברו, כאילו הוא בעלים על הנדר.

וראיה לדבר מתשו' הרא"ש כלל י' סי' ג' שכתב שהנודר ע"ד חברו יכול זה לבטל הנדר, ומ"מ אם נתרצה בנדר ונתקיים הנדר ואח"כ נמלך לבטלו, אין ביטולו מועיל, דכיון שחל פעם אחת אינו בטל. [הובא בשו"ע רלא]. וצ"ב מה אכפת לי שכבר הנדר חל, מ"מ כיון שפירש ותלה נדרו באחרים הרי התנאי קיים שכ"ז שלא ירצה חברו שיוכל לבטלו אפי' לאחר זמן. וביותר צ"ב שהרא"ש שם הביא ראיה להפרה, שאפי' שכל דיני הפרה הם מחמת שנודרת ע"ד, אפ"ה אם קיים לה שוב אינו יכול להפר, הרי חזינן שכל נדר שחל שעה אחת שוב אין לו ביטול אלא ע"י חכם. וצ"ב דבשלמא הקמת בעל י"ל שהיא מחזקת ומאלמת את הנדר, ולכך שוב אינו יכול להפר, אבל מנין לנו שאם תלוה הנדר בחברו ונתרצה חברו, שוב אינו יכול לחזור בו.

ולהנ"ל ניחא מאד דגם הפרת בעל אינו סברא אלא הוא מדיני הפרה, ומזה למד רא"ש שכל מקום שנתרצה בנדר שוב אינו יכול לחזור בו, דאינו 'תנאי' מפורש, אלא הוא בעלים על הנדר, וכיון שכבר נתרצה שוב אינו בעלים על הנדר. ושפיר הוכיח שכמו שאחרי הקמה לא מהני הפרה, דכיון שהקים את הנדר שוב אינו בעלים כך נמי חברו כיון שנתרצה בנדר אינו יכול לחזור בו דאינו בעלים.

**עוד הוסיף הרמב"ן במשפט החרם.**

**ה.** דמי שתולה נדרו בדעת אחרים, אין לו יום שמעו, אלא הכל תלוי בשעת השמיעה לחוד, ורק לבעל נתנה תורה יום שמעו משום שלום בית. ועי' בריב"ש סי' קפה שדן בזה.

והביא הרמב"ן ראיה לדבריו מסוגיא דלעיל עא: דאמרינן נפק"מ בן אי גירושין כשתיקה או כהקמה, אם אהדרה ביומה, אבל בלא אדריה כלל אינו יכול לחזור ולהפר לה בעודה גרושה, והק' הרמב"ן הא כיון שקודם שגירשה יכול להפר לה מחמת שנדרה על דעתו, א"כ גם לאחר גירושין שיוכל להפר לה, דסו"ס נדרה על דעתו, ומה אכפת לי שעכשיו אינה אשתו. ומזה הוכיח הרמב"ן דמחמת מה שנדרה על דעתו, אין לו אלא אותו הרגע ששמע, ורק משום שלום בית נתנה התורה כל יום שמעו, ובזה י"ל דכיון שגירשה לא שייך שלום בית לכך אינו מיפר. ודבריו צע"ג דמשמע מדבריו דאי לא היה שומע לפני הגירושין, היה יכול להפר לה אפי' לאחר שגירשה מדין כל הנודרת ע"ד בעלה היא נודרת דלא גרע מאדם אחר, וזה לא שמענו. וע"כ צ"ל דאף שבעודה ארוסה או נשואה נודרת על דעתו, מ"מ כ"ז הוא רק בזמן שהוא בעלה, אבל אם הוא אחר, אין לה סיבה לידור על דעתו. ודברי הרמב"ן צע"ג.

**שיטת הר"ן**

**א.** אלא ודאי רב פנחס ה"ק נהי דהפרת דבעל גזה"כ היא, מיהו משו"ה זיכתה תורה לבעל בהפרת נדריה, משום דע"ד בעלה היא נודרת, הלכך כל שהיא נודרת ע"ד חיילא הך גזה"כ דאמר רחמנא, אבל נודר ע"ד חברו דלא חדית ביה רחמנא מידי, ודאי לא מצי מיפר. בפשטות כוונתו שכח הפרת נדרים של בעל הוא גזה"כ, וטעמא דרב פנחס הוי טעמא דקרא למה התורה נתנה כח לבעל להפר [ולכך ודאי שלא מועיל נדר ע"ד חברו]. ומזה למדנו שגם ארוסה בהגעת זמן אף שאינה אשתו גמורה גם היא בכלל ואם בית אשה נדרה, דגם היא נודרת ע"ד. וזהו דינא דר"א דמתני' שמחמת הטעמא דקרא הוסיף והרחיב את המושג אשה כלפי דין הפרת נדרים. וכן נמי בסמוך גבי שומ"י כיון שסו"ס יש קצת אישות ביניהם והיא נודרת ע"ד לכך היא בכלל ואם בית אשה נדרה.

והעיר בזה בקובה"ע כו סק"א מסוגיא בנדה מו: דהתם איירי בקטנה יתומה שהשיאוה אמה ואחיה, שאין לה אישות מה"ת כלל, אפ"ה מיפר לה נדרים דארוייתא, מטעמא דר"פ שכל הנודרת ע"ד בעלה נודרת, ולכאו' כיון שנשואיה מדרבנן, נמצא שמדאורייתא הוי לה כאחר ממש, ואפ"ה בעלה מיפר נדריה ועמד בזה ברש"ש.

וביאר שם הגרא"ו זצ"ל דהר"ן נזהר בלשונו ולא כתב שהוא טעמא דקרא למה בעל מיפר לאשתו, אלא כתב דגזה"כ הוא וכו' 'הלכך כל שהיא נודרת על דעתו חיילא הך גזה"כ'. דהגזה"כ אינה רק כלפי בעל ממש, אלא הגה"כ הוא בדין כל הנודרת, דכל מקום שיהיה כל הנודרת של אשה בבעלה, זיכתה לו התורה בכח הפרה. ולכך אף שהיא קטנה ומה"ת אינו בעלה אלא אדם זר אצלה, מ"מ כיון שהיא נודרת על דעתו בתורת בעלה, שהרי היא מחשיבה אותו לבעלה, חל דין הפרת נדרים של בעל, אבל הנודר ע"ד חברו אינו בכלל הך גזה"כ. וצ"ע[[3]](#footnote-4).

**ב.** הק' בקובה"ע שם מהא דאמרינן בגיטין פג: דלא מצינו שזה אוסר וזה מתיר, והק' והא הפרת נדרים דאשה נודרת ובעל מתיר, ומשני התם כר' פנחס וכו'. ובשלמא לרמב"ן ניחא דטעמא דר"פ לא הוי 'בעל מתיר', אלא שנדרה ע"ד שירצה בעלה. אבל לדעת הר"ן שהוא גזה"כ שהוא מתיר מחמת טעמא דקרא דכל הנודרת, אבל מצד דעתה דאשה אינו בטל, אלא כח הבעל הוא, א"כ סו"ס שפיר הוי היא אוסרת והוא מתיר. ואולי י"ל דסו"ס אפי' שכח ההפרה הוא מגזה"כ, מ"מ כיון שטעמא דקרא הוא כדרב פנחס, ולכן התורה נתנה לו כח, תו לא חשיב שזה אוסר וזה מתיר, כיון שכח ההתר של הבעל בא מכח שנדרה ע"ד. ומכח מי שאסר הוא מתיר. [[4]](#footnote-5)

**עד.**

**מתני', שומ"י בין ליבם אחד וכו'.** נחלקו ר"ע ור"י האם מחמת זיקה יכול להפר נדרים, וכתב הר"ן דר"ע דסבר שאין זיקה הרי היא פחותה מארוסה ואינו מיפר אפי' בשותפות דאב. ור"י סבר יש זיקה, וביאר הר"ן בב' אופנים, או שזיקה אלימא טפי מאירוסין והרי היא ככנוסה, ומיפר לבדו, [כך ההו"א] וכן פי' נמי הרא"ש. ועוד פי' הר"ן שזיקה הוי כארוסה, וצריכה הפרת שותפות עם האב. [וגם אי זיקה ככנוסה, אין הפרוש שהיא אשתו גמורה, וחייבין עליה סקילה, אלא דדין הזיקה, מה שהיא עומדת להיות אשתו, יש לזה דיני אישות, ולמ"ד יש זיקה ככנוסה הרי יש לו בה קניני אישות לענין כמה דברים, ולכך לענין הפרת נדרים עדיפא מארוסה, כיון שיכול לקנותה בע"כ].

ויש כאן ב' הערות.

**א.** והק' בשטמ"ק, אפי' למאי דמוקמינן בסמוך לר"א דאיירי שעבד בה מאמר, ומאמר לב"ש קונה קנין גמור, אפ"ה אמרינן ביבמות כט: דלענין ירושה ודאי בעלת המאמר פחותה מארוסה, 'השתא ארוסה לא אונן ולא מטמא וכו', עבד בה מאמר מבעיא' הרי שאין צד שבעלת המאמר עדיפא מארוסה, ואיך סד"א הכא שמחמת זיקה לבד הוא מיפר לבדו, ועדיף מארוסה שצריכה שותפין. וכן קשה למאי דאמרינן בסמוך 'תפשוט דנשואין עושה', ולכאו' אף אי נשואין עושה, מ"מ איך מיפר לבדו, הרי לענין ירושה אמרינן שא"א לומר שהיא יותר מארוסה, השתא ארוסה לא אונן וכו', [ועי' ברשב"א ובתורא"ש ביבמות שם]. ותי' בשטמ"ק 'ה"מ ליורשה ולהיטמא לה, דכתיב בהו שארו וכו', וארוסה מיקרבה קירוב בשר טפי מיבמה, אבל לענין הפרת נדרים למ"ד יש זיקה אלים קנין יבם מקנין ארוסה'. [וכעי"ז במהרש"ל שם].

וביארו בזה רבותינו דכל בעל יש לו באשתו מלבד האישות גם קנין, והא דבעל יורש ומיטמא לאשתו, הוא מחמת דיני האישות, דכתיב בהם שאר, ובזה ס"ל לגמ' שלא שייך שבעלת המאמר חשובה יותר 'שאר' מארוסה. אבל דיני הפרת נדרים אינם תלוים באישות אלא בקנין שיש לו בה, ולענין זה י"ל דלמ"ד יש זיקה, אלים הקנין טפי מארוסה, כיון שיכול לקנותה בע"כ, ולכן לענין הפרת נדרים עדיפא מארוסה.

**ב.** והנה בגמ' ביבמות יז: מובא מח' ר"ה ור"י האם יש זיקה או אין זיקה, ונפק"מ האם מותר בקרובותיה, דלמ"ד יש זיקה אסור בקרובתיה, כמו שאסור בקרובות אשתו, ולמ"ד אין זיקה מותר בקרובתיה. וכתב רש"י שם יז: ד"ה ולימא ובדף כו. ד"ה יש זיקה, דתלוי בפלוגתא דתנאים לענין הפרת נדרים, והיינו דלמ"ד דיש זיקה סבר דאיכא אישות מה"ת ולכך אסור בקרובות. וכ"כ הרמב"ן לקמן כז: בשם הר"ח שהמחלוקת היא אותה המח' לענין הפרת נדרים. והנה דעת רוב הראשנים דאפי' למ"ד דיש זיקה, מודה דלענין איסור קרובות אינו אסור אלא מדרבנן, וכ"כ רש"י להדיא שם כז. ד"ה לעולם 'ולא גזרו חכמים אלא באחות זקוקה'.

והק' בתוס' [וכה"ק קרן אורה], דאי זיקה היא רק דרבנן, איך מהני לענין הפרת נדרים דאורייתא.

וידוע לפרש בזה דהוי ב' נדונים, חדא בדאורייתא לגבי קנין היבם ביבמתו, וחדא בדרבנן האם יש לו בה גם קניני אישות, בדאורייתא פליגי אי יש קנין ליבם ביבמתו לגבי הפרת נדרים, דלמ"ד דיש זיקה סבר דאית ליה ליבם קנין ביבמתו, ויש עוד נידון מדרבנן האם נתנו ליבם דין אישות ביבמתו לגבי איסור קרובות. ובזה ס"ל לרש"י דתלוי בדין דאורייתא, דאם יש לו קנין ה"נ נתנו לו רבנן אישות לגבי איסור קרובות, אבל אי לית לו בה קנין כלל, לא נתנו לו רבנן דין אישות. [וביותר י"ל דהנידון האם למ"ד יש זיקה, האם יש בכח הזיקה דאורייתא גם לאסור את הקרובות, וכ"ז הוא מדרבנן].

**ר"י אומר לאחד ולא לשנים**, ומבואר בגמ' דטעמו של ר"י דסבר יש זיקה, אלא ר"א מ"ט, אי יש זיקה אין ברירה. נחלקו הראשנים בביאור דברי הגמ', האם 'אין ברירה' הוא טעמו של ר"י מדוע אין זיקה לתרי, או שהוא קו' על ר"א.

הר"ן פירשו על ר"י, [וגרסינן ור"י סבר יש זיקה מיהו אין ברירה'] פי' אפי' אם יש זיקה ככנוסה לתרי, אפ"ה אין שניהם יכולים להפר. 'דכיון שבשעת הפרתן אין ברור לנו מי הוא אישה, אין הפרתן כלום, דרחמנא אמר אישה יקימנו וגו', שיהא ידוע בשעת הפרה'. [היינו דגם בשני יבמין יש זיקה, אלא שהזיקה היא רק לאחד ולא נודע למי, ולכך א"א להפר]. וכן כתבו הרמב"ן והרשב"א והריטב"א ביבמות, והוסיפו, 'דרחמנא אמר אישה יפרנו, בודאי בשעת הפרה שתדור על דעתו, והוא ידע שלאשתו מפר, כענין שאמרו במכילתין פו: נדרה אשתו וסבור שבתו נדרה אינו מפר'. משמע מדבריהם שיש כאן ב' חסרונות, חדא שכיון שאינו מבורר, אינה נודרת ע"ד, ועוד שאינו יודע למי הוא מפר. [וצ"ע הרי הכא ליכא כלל נודרת על דעתו, שהרי אינו מאכילה כלל, וע"כ שהוא מטעם גזה"כ שכל אשה אף שאינה נודרת על דעתו הוא מיפר לה, וא"כ מה איכפת לן שאינה נודרת ע"ד כיון שאינו מבורר. וצ"ב].

אבל רש"י ביבמות כט: פי' שטעמו של ר"י שאין זיקה לתרי, משום דאין זיקה לתרי, וכתב רש"י 'דאפי' שניהם כאחד אין הפרתן הפרה, דקלישא זיקתן'. הרי שהחסרון בזיקה עצמה, דקלישא זיקתן. ולפ"ז הא דאמרינן 'אין ברירה קאי לשי' ר"א דסבר יש זיקה לתרי, ועיקר הק' מדוע רק אחד יפר, ששניהם יפרו מבעיא, וכן פי' רש"י ביבמות קו' הגמ'.

ועי' בפי' הרא"ש, שגרס 'אין ברירה' בטעמו של ר"י לאחד ולא לשנים, 'דאפי' שניהם ביחד אינן יכולין להפר' כיון שלא שייך זיקה ככנוסה בתרי, לכך אין זיקה כלל אפי' לחד. והוא כפרש"י שהחסרון הוא שלא שייך זיקה לתרי. [ודבריו צ"ב מסוגיא דריש פ"ב דיבמות, דמבואר דאיכא זיקה ככנוסה אפי' בתרי, ורק לאחר שאחד ייבם, נפקע הזיקה מהיבם השני].

ולפי"ז צ"ל דמה שהוסיף הר"ן וכתב 'וכ"כ רש"י בפ' ד"א'. וכונתו למש"כ רש"י ביבמות כט: בטעמו דר"י דאין זיקה לתרי ולא מהני שיפרו שניהם. אלא שטעמיהן חלוקים.

**אמר ר"א כגון שעשה בה מאמר וכו'.** ור"י אמר לך מי איכא מידי וכו'. וצ"ב מדוע לא אמרינן דר"י לא ס"ל כב"ש ואין מאמר קונה, ומשו"ה פי' הר"ן דר"י סבר שמאמר קונה קנין גמור כב"ש, ואפ"ה כיון שמצו אחוה למיסריא עליה וכו', לכך אינו מיפר. וצ"ע אי מאמר קונה קנין גמור איך יכולים האחין לאוסרה עליו בביאה או בגט. ועמד בזה בק"א, [וצ"ל שאף שהמאמר קונה קנין גמור לענין דבעי גט, אין זה משום שנפקע ממנה דין יבמה, וכל שלא בא עליה לא נתקיימה מצות יבום לגמרי, ועדין היא שומ"י, אלא דכיון שלא שייך גט בזיקה, לזה מועיל מאמר, שכיון שקונה אותה קנין גמור מהני בה גט. אבל מ"מ עדין יבמה היא, ולהכי מצי אחוה למיסריא וכו'].

אמנם הרא"ש פי' דר"י סבר שמאמר אינה קונה קנין גמור, ולכך מצי אחוה למיסריא וכו', אלא דיש להעיר שהרי הגמ' כבר אמרה שטעמו של ר"י שאין זיקה לתרי, ומדוע צריך את הטעם, דמצי למיסריא עליה וכו'. וצ"ב.

**ולר"א דאמר וכו',** כגון שעמד בדין. נחלקו הראשנים האם השתא איירי בעבד בה מאמר, וכיון שאינו קונה קנין גמור, בעינן שיעמוד בדין, או דהשתא איירי אף בלא מאמר. ועי' ברא"ש, ובתוס' ביבמות שם.

**עה.**

**אי אתה מודה שאין חייבין סקילה כנערה המאורסה.** ובאמת למ"ד מאמר קונה קנין גמור מה"ת מדוע אין סקילה. ומבואר שקנין יבם הוא קנין חדש ושונה מקנין אישות רגילה. ועי' בתורא"ש יבמות כט:

**בר"ן ד"ה כשם שארוסה וכו',** ומספקא לי אם האב יכול להפר לבדו, לענין נדרים שתדור מכאן ולהבא וכו'. 'ומיהו מסתברא לי דנדרים שנדרה בבית אביה וכו', דהא כל היכא דליכא ארוס נתרוקנה הרשות לאב. מבואר דעל נדרים שיש דין נתרוקנה לא מספקא ליה לר"ן, וקשה ממנ"פ, אי מספקא ליה לר"ן בנדרים שנדרה כשהיא שומרת יבם, אם יכול האב להפר, הרי שרשות היבם מעכב בכוחו של האב, וא"כ איך פשוט לו שנדרים שנדרה בעודה ארוסה קודם שמת, יכול האב להפר לבדו, הרי עכשיו כבר יש עליו רשות יבם. ולכאו' מוכח בדעת הר"ן דדין נתרוקנה הרשות לאב, היינו שזוכה האב בכח ההפרה שיש לארוס שמת, ונחשב שהאב מיפר גם בכח אב וגם בכח ארוס, ולכך בנדרים שנדרה בעודה ארוסה, שעליהם יש דין נתרוקנה, כיון שאין היבם זוכה בהם, ממילא יכול האב להפר לבדו, כיון שמיפר גם מכח הארוס שמת, משא"כ בנדרים שנדרה כשהיא שומרת יבם, שבהם לא היה כח הפרה לארוס שמת, והאב בא להפר נדרים הללו מכח עצמו לבד, בזה מספקא ליה לר"ן דאף שאין היבם יכול להפר, מ"מ אולי רשותו מעכבת מהאב.

אך אכתי ק' קושית הק"א, מדוע הכא פשיטא ליה לר"ן שעל נדרים שיש דין נתרוקנה יכול להפר לבדו, ואילו לעיל עא. גבי ארוס אחרון הביא הר"ן ב' פי' אי מצי אב מיפר לחודיה, ובפי' השני סבר שכיון שאיכא ארוס שני, אף שאינו זוכה בנדרים שנראו לארוס ראשון, אפ"ה אב נמי לא מצי מיפר לבדו. ובאמת הר"ן הביא ראיה לדין זה מפי' בעלי התוס' לעיל עא: מבואר דלפי דרכו של הר"ן אין ראיה, וצ"ב רב הרי גם לפי פהר"ן לעיל בדעת ב"ש נמי אמרינן שכיון שארוס שני כמאן דליתא מיפר האב לחודא. ועי' מש"כ בזה לעיל.

1. דירדה תורה לסוף דעתה שע"ד בעלה היא נודרת, אפי' שאומרת שאינה נודרת ע"ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. ברשב"א בתשו' ח"ד סי' שי' כתב וז"ל 'שהנשואה שנדרה תחת בעלהאע"פ שאמרה בפירוש שאינה נודרת ע"ד בעלה אפ"ה בעלה מיפר, שהתורה נתנה אותה ברשות הבעל לכל נדר ולכל שבועת איסור שיש בו עינוי נפש או שהוא בינו לבינה, וכן ברשות האב כ"ז שהיא נערה וברשות של אב שלא נשאת, מפני שהרוב כך דעתן, ורובן ע"ד כן נודרות'. ומבואר מדבריו שלא כתב כדברי הריטב"א שאפי' אם פירשה להדיא שלא נדרה ע"ד בעלה נמי מיפר, אבל לא בגלל מש"כ הריטב"א שבטלה דעתה וכו', אלא הטעם הוא משום שהתורה נתנה אותם ברשותו של בעל, וכל הנודרת הוא רק טעמא דקרא, דרובן וכו'. הרי שכח ההפרה אינו מכח כל הנודרת, אלא גזה"כ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת היה מקום לומר דבקדושי קטנה כל הכח הפרה הוא רק מחמת סברא של כל הנודרת, ובאמת שם הוי כנדר בתנאי ואי"צ לשון הפרה של בעל. וגם בכה"ג אם תאמר בפירוש שנדרה שלא ע"ד בעלה אולי באמת אינו יכול להפר, דאין הוא מיפר מכח גזה"כ, אלא מכח הסברא לחוד. [ובדעת הרשב"א חייבים לומר כן, דבשלמא בדעת הר"ן עוד אפשר לדחוק כה"ל שכיון שהיא חושבת שהוא בעלה לכך היא נודרת ע"ד והרי הוא בכלל גזה"כ של בעל שיכול להפר, אבל לפי' תשו' הרשב"א לדעיל שכל כח ההפרה הוא משום שהיא ברשותו של בעל, זה ודאי לא שייך בקדושי קטנה, וע"כ שבקדושי קטנה הוא מסברא] וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובאופ"א נראה, דהתם במגרש את אשתו בגרושי חוץ, והלכה ונישאת לאחר, ואח"כ גירשה, ובזה אמר ר"א שהיא מותרת גם למי שנאסרה עליו קודם מחמת גירושי חוץ. וע"ז הק' היכן מצינו שזה אוסר וזה מתיר איסורו של ראשון. והק' והרי הפרת בעל, דאשה נודרת ובעל מיפר, הרי שהאשה אסרה והבעל מתיר, ותי' התם כדרב פנחס וכו', ונראה שאין כוונת הגמ' לומר דמחמת טעמא דרב פנחס אינו נחשב כח של 'מתיר', משום שנדרה על פיו כנ"ל, אלא כוונת הגמ' דכיון שנדרה על פיו, מחמת זה נעשה הוא בעלים על הנדרים, ולכך הוא מתיר, ואינו זה אוסר וזה מתיר, דמה שהוא מתיר הוא מחמת שהוא בעלים ע"ז. ולא דמי להתם בשנשאת לאחר, וגירשה, שאינו בעלים על איסור א"א מחמת נשואין הראשונים, ולכך הק' זה אוסר וזה מתיר, אבל כאן מה שהוא מתיר זה מחמת שהוא בעלים על הנדר. [↑](#footnote-ref-5)