מ_מ תליוהו וזבין
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / תליוהו וזבין ומודעא - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

**תליוהו וזבין**

**האם מעשה הנעשה באונס אינו מועיל להחיל חלות, או שאין אונס אלא פטור בעונשין.**

א. כתב המרדכי בכתובות אות רנ''ד 'והמפרשים גבי אונסים שאני והתירו משום אונס משתבש עפ"ב דקדושין ובפ"ג דשבועות', ולכא' כוונתו להוכיח מהא דהוכיחו בקידושין דדברים שבלב אינם דברים מכפיה בגט וקרבן דמהני אע''פ שלא ניחא ליה, ואי מעשה באונס לא מהני לא היה מועיל כפיה בגט אלמלא דניחא ליה לשמוע וכו', ועי' חו''ש הגרב''ד נדרים סי' י''ח שפירש את הוכחת המרדכי באופן אחר - וכן הוא בקצרה בברכ''ש כתובות סי' ה' סק''ג -.

ב. בדברי הרמב''ן והרשב''א והריטב''א בקידושין מבואר דבגט מעושה שלא כדין הגט פסול משום דאנן סהדי דלא גמר ומגרש, ובכה''ג דברים שבלב הויין דברים, ומבואר בדבריהם דאילו היה ספק אם גמר ומגרש היה הגט כשר מדין דברים שבלב אינם דברים, אע''פ שאנסוהו לתת את הגט, ועי' ברכ''ש כתובות סי' ד' וז''ל 'בשם מו''ר זיע''א אמרתי דמה דתליוהו ויהב לא הוי מתנה אין זה משום דמעשה באונס לא חשיב מעשה אלא משום דבעינן דעת' וכ''כ בסי' ה' סק''ג, וסי ו' סק''ד, עי''ש שכתב להוכיח כן מדברי הגמ'.

ג. אולם התוס' רי''ד בקידושין כתב דלא מהני גט מעושה וז''ל 'דמה שאמר רוצה אני בעישוי אמר ואפילו דיבור בפה אין כאן ... אבל תלוה ויהב מתנה אינה מתנה שלא בכל לב נתרצה ואפילו דיבורו אינו כלום כיון שעל ידי עישוי אמר' ומבואר בדבריו דכל שאמר ע''י עישוי אין נחשב דיבור פה, ולכא' כוונתו דכיון דמעושה הוא לא מהני, ועוד שכיון שמעושה לומר אין כאן דיבור פה, ואין הדברים שבלב סותרים דיבור שבפה.

ד. ולכא' נח' הראשונים עם הרי''ד האם אונס הוא פטור רק בעונשין, או דאין מעשה באונס יכול להחיל שום דין, ועי' זכר יצחק ח''ב סי' מ''ד שכתב 'משום דכל דבר הנעשה באונס אינו יכול להתחייב בדבר הזה, ולזה ההסבר כיונה הגמ' בכל מקום אונס רחמנא פטריה דכתיב ולנערה לא תעשה דבר' וציין לגמ' בנדרים דף כ''ז א', ובישוב הוכחת המרדכי צ''ל דהוה מצי למימר ולטעמיך כמו שכתבו הראשונים דהו''מ למימר ולטעמיך אמאי גט מעושה שלא כדין פסול.

ה. וכדברי הרי''ד מבואר ברשב''א בשו''ת סי' רע''ח וז''ל 'ואילו גוזל את חברו מנה ואנסו עד שמחל לו מי הויא מחילה, ועוד דבר תורה יש טענת אונס בכל דבר **מולנערה לא תעשה דבר**' ומבואר ברשב''א דכל עשיה באונס אינו חל מקרא דונערה וגו', ועי' בשיעורי ר' שמואל בסוגיית אונס בגיטין דכתב דכן הוא גם שיטת הרא''ה שם, ועי' רש''י כתובות דף ג' א'.

ו. עי' חידושי הגרשש''ק כתובות סי' נ' (ד') שכתב 'ונ"ל די"ל דאין הענין שבמתנה לא גמיר ויהיב אלא אף אם גמיר בדעתו ליתן לא מהני הקנאתו כמו דלא ענשה תורה על כל מעשה בני אדם הנעשים ע"י כפית הרצון כ"כ מהראוי שלא יועילו מעשי הקנאה של אדם אם אף שבדיני קנין מהני גמירת דעתו אבל דין התורה מונע מלחול קנין ע"י מעשה כזה שהיה ע"י כפיית הרצון וזה מדין אונס ולא מחסרון גמירת דעת להקנאה, כנלענ"ד אף שלא מצאתי בראשונים סיוע לדברי'.

ז. ולפי''ז נצרך בסוגיין 'גמר ומקני' לא רק משום שנצרך דעת בקנינים, אלא גם בכדי שלא יחשב לאנוס, דכיון דגמר ומקני הרי נעשה מרצון ולפי''ז במקום שיש ספק אם גמר ומקני על הצד שלא גמר ומקני לא קנה אע''פ שדברים שבלב אינם דברים - וכ''כ הברכ''ש שם סי' ה' סק''ג דאילו מעשה באונס אינו מעשה לא היה מועיל דין דברים שבלב אינם דברים - ובדברי הרשב''א בקידושין אין נראה כן וצ''ע.

ח. בדברי הרשב''א בשו''ת מבואר דגם באונס ממון הדין כן, וצ''ב היכן מצינו בקרא דונערה וגו' אונס ממון, הא בעבר ולא נהרג מחמת אונס ממון הרי הוא נענש בעונש מלקות ומיתה, וצ''ל דגדר אונס הוא היכן שמוכרח, ולעבור עבירה מחמת אונס ממון אינו נחשב הכרח, משא''כ בממון כשיפסיד יותר ממון אם לא יעשה, הרי הוא נחשב מוכרח, וכן אם מנדים אותו, ועדיף לו לתת ממון בכדי להנצל מהנידוי וכד', הרי הוא נחשב מוכרח, משא''כ בחטא אין דבר היכול להחשב להכרח.

ט. וכעין זה מבואר בשו''ת הרשב''א ח''ב סי' פ''ג היכא שנשבע לתת ממון בכדי שיוציאוהו ממאסר, די''ל דהוי אונס ולא חל השבועה, ולא דמי לנודרין לאנסין דאם אמר לעולם אסור אע''פ שאנוס, משום ששם לא אנסוהו להשבע, אלא הוא נשבע בכדי להנצל, משא''כ כשאמרו לו להשבע ואם לא ישבע יתנוהו במאסר הרי זה אונס ומותר, וגם שם י''ל דכיון שעדיף לו להפסיד ממון שעליו נשבע מאשר לשבת במאסר, הרי נחשב מוכרח על כך, וכל כה''ג נחשב אונס.

י. אי נימא דבלא גמר ומקני אין חל גם משום שאנוס, יש לדון אולי רק משום כך הוצרך ר''ה לסברת גמר ומקני, אך כשאינו אנוס אולי א''צ גמר ומקני כדס''ד מעיקרא דאף בלא גמר ומקני מהני כמבואר ברשב''ם ושאר ראשונים, אלא שלכא' גם אם א''צ גמר ומקני, היינו שא''צ גמירות דעת, אך אכתי צריך דעת וא''כ לכא' אינו נחשב אונס כשיש לו רצון, אך י''ל דלא גמר ומקני פירושו דאע''פ שיש לו דעת, אין לו רצון, וי''ל דא''צ רצון בקנינים כמבואר בנתה''מ סי' ר''ה סק''א, ובעוד אחרונים, והא דבעינן גמר ומקני הוא רק בכדי שלא יהיה אנוס, דאם אינו רוצה, אלא מוכרח להחיל, אע''פ שדעתו להחיל בכדי להנצל מהאונס, אכתי הרי הוא מוכרח על כך, ורק אם יש לו גם רצון י''ל דפקע מיניה שם אונס, עי''ל דאף אם ע'י האונס הרי הוא רוצה, כיון שמוכרח לרצות הרי זה נחשב אונס, דומיא דאשה שתחילתה באונס וסופה ברצון דהרצון נחשב אונס.

יא. לדברי הרשב''א והרי''ד צ''ל דלא אמרו כן אלא למסקנא דגמר ומקני, אך לס''ד דחל אע''פ שלא גמר ומקני, ע''כ לא נאמר בקרא דולנערה וגו' דלא חל באונס, ורק למסקנא קרא דולנערה וגו' קאי אף על קנינים באונס - ומדברי הרי''ד אין הכרח שמקח באונס לא מהני אלא רק דאינו דיבור וכנ''ל, וא''כ י''ל דלס''ד א''צ לדין דברים שבלב אינם דברים, משום שבודאי דעתו למכור, אלא דלא **גמר** ומקני -.

יב. עי' פרישה סי' ר''ה שכתב בדעת הרי''ף והרמב''ם 'ועיקר החידוש דרב הונא במ"ש תליוהו וזבין זביניה זביני הוא ללמדינו שלא תקשה שלא יהא מקח כלל כיון שבעל כרחו מכרו מחמת אונס הגדול דיסרוהו בתלייה והכאה' ולכא' כוונתו דבלא אונס פשיטא דחל המקח, וכל החידוש של ר''ה הוא דלא נימא דכיון שמכר מכח הכרח אין חל המקח, אלא קמ''ל דכיון דגמר ומקני, אין נחשב שעשה מכח הכרח.

יג. אי נימא דלדברי הרשב''א והרי''ד רצון הבא מכח אונס נחשב אונס, ע''כ צ''ל דאין הכוונה בגמר ומקני דגמר ומקני משום דעדיף לו למכור מאשר להתייסר, דהרי זה נחשב אונס כי מוכרח לכך, וע''כ דגמר ומקני כדלהלן כדברי הנתה''מ דבההיא הנאה דניצול מהיסורים גמר ומקני, או כדברי המהרי''ט דגמר ומקני בכדי שיוכל להשתמש במעות, או כפי שיבואר להלן דגמר ומקני בדיעבד שכבר לקחו ממנו, ואין דעתו לטרוח לתבעו בב''ד מכיון שנתן לו מעות ואינו מפסיד מידי.

**דעת הנצרכת לקנינים וגו''ק**

א. עי' אבנ''מ סי' מ''ב סק''א שכתב בסברת הראשונים דתליוהו וקני לא מהני 'דאפי' נימא תלויה וקני לא קנה היינו משום דלקנות בעי **רצון טפי** וכל שבע"כ לא קנה' מבואר בדבריו דאע''פ שבתליוהו גמר ומקני, אכתי חסר ברצונו ולא מהני אלא למכור ולא לקנות - וביארו דהקונה פועל את החלות, ומצד המוכר די בהסכמה - ונמצא דיש ג' דרגות, לס''ד די בדרגת לא גמר ומקני, למסקנא קונה רק משום שגמר ומקני, ואפילו הכי לא די בכך אלא למכור ולא לקנות.

ב. כתב הנתה''מ סי' ר''ה סק''א בביאור דברי הרמב''ם שהוצרך בגט לסברא דמצוה וכו' וז''ל 'נראה דבש"ס לא מדמה גט למכירה רק לענין גמר ומגרש, אבל מ"מ חלוקין הן, דבגט בעינן גם שיהיה ריצוי בלב ... אלא ודאי דבמכירה לא בעינן שיהיה ריצוי בלב משא"כ בגט', ועי' לח''מ פ''ד מהלכ' אישות ה''א.

ג. הזכר יצחק ח''ב סי' מ''ד חילק בין קנינים לגט, דבקנינים די ברצון הבא מכח אונס, משא''כ בגט צריך רצון גמור וז''ל 'אלא ע"כ מוכרחים אנו לומר דסבירא ליה להרמב"ם ז"ל דבעינן גבי גט רצון שיבוא מחמת רצונו בלא שום אונס ממקום אחר ... דבעינן גבי גט רצון גמור' ואולי כוונתו דהתחדש בגט דלא מהני היכא דמוכרח לגרש, ואין חסר בדעת או ברצון, אלא מכיון שאנוס לגרש לא מהני, ונלמד מקרא דואם לא תמצא חן בעיניו, שהגורם לנתינת הגט יהיה משום שלא תמצא חן בעיניו, ולא מכח סיבה אחרת.

ד. עי' זכר יצחק ח''א סי' כ''ג שכתב 'ונראה דגבי גט שחדש הרמב"ם ז"ל ... שזה תנאי בדין הגט שלא נתנו הגירושין **אלא כשרוצה בהפרדה** ... דזה רק במכר דלא בעי **רצון** כי אם **החלטה**, וכל שהחליט מחמת אונסו מכירה היא, אבל בגירושין דמלבד החלטה תנאי התורה שלא תועיל בלא רצון, אם כן מה לנו שנתרצה מחמת אונס, ורק בשביל הסברה שכתב שם הרמב"ם מהני יעו"ש בלשונו הזהב ... דבמכר דמהני לא משום דהוי רצון אלא כיון דמ"מ מאונסו נתרצה ועשה **בהחלטת הדעת** מהני, אבל בגט זה לא מהני ורק משום דבאמת בלבו הוא רוצה כמוש"כ שם' - לכא' כוונתו דבגט צריך רצון בתוצאה, שתהיה מגורשת ממנו, כמוש''כ דצריך **רצון בהפרדה**, ולא די ברצון במעשה הגירושין, וכשאנסוהו אע''פ שרוצה בנתינת הגט ובמעשה הגירושין בכדי להנצל מהאנס, אין רצונו בהפרדה -.

**מבואר בראשונים דס''ד דקני אע''פ דלא גמר ומקני**

**יש לדון מהו הפירוש של לא גמר ומקני**

א. אין לומר דאין כוונתו כלל להקנות ואינו עושה אלא לפנים - דהיינו שעושה רק מהשפה ולחוץ - דא''כ היכא מדמי לה לאונסא דנפשיה דודאי כוונתו למכור.

ב. עי' בלשון הרמב''ם פ''י מהלכ' מכירה ה''ג 'שאם אינו רוצה להקנות **בכל לבו** לא קנה המקבל מתנה', וכן הוא ברי''ד דף מ' ב', ובגיטין דף נ''ה ב', ומבואר דיש לב, אלא שאינו בכל הלב.

ג. היה מקום לפרש על פי הגמ' בגיטין דף נ''ה ב' 'אמרי האידנא לישקול למחר תבענא ליה בדינא' וי''ל דאין כוונת הגמ' שלכן עושה רק לפנים, ואין דעתו כלל להקנות, אלא אע''פ שדעתו להקנות, בעומק לבו יש מחשבה שאולי כשאתבענו בב''ד ואומר שבאונס מכרתי יתבטל המקח, וזה הכוונה לא גמר ומקני, דאין מוחלט אצלו שהמקח חל, אך לכא' גם אופן זה נסתר מהא דמדמי לה לאונסא דנפשיה, ובאונסא דנפשיה ודאי אין דעתו לתובעו אח''כ בב''ד.

ד. בדברי הזכר יצחק הנ''ל, נראה דלא גמר ומקני הוא משום שאנוס לרצות, וחסר ברצון כשהוא בא מכח אונס.

ה. הגרשש''ק בסי' כ''ז (ל''ב) כתב 'אלא נראה דבאמת חשיב התרצותו כרצון, דהלא מתרצה ברצון מוחלט ליתן הדבר שכופין אותו עלי' כדי להנצל מהיסורים, אכן התרצות כזו אינה חשובה כרצון מוחלט, דאם נוח לו לסבול היזק קטן יותר מהיזק גדול אין זה נחשב כרצון, דמ"מ לבו דוי ומתאונן על הפסדו. וענין הרצון הוא שיהיה נחשב בדעתו שטוב הדבר לפניו באמת', וכעין זה כתב בכתובות סי' נ' (ד') סק''ד עי''ש.

ו. האחרונים דנו בסוגיין מדין דברים שבלב, דדי במה שיש צד שגמר ומקני, ואף אי לא גמר ומקני הו''ל דברים שבלב, ולפי דברי הזכר יצחק והגרשש''ק לכא' כשאומר רוצה אני, לא מונח בדיבור שרוצה שלא מכח אונס, או שיש רצון שנחשב הדבר לטוב בעיניו, וא''כ אין כאן דברים שבלב כנגד דברי פיו, וא''כ אף על הצד שכן רוצה לא היה חל, משום שהרצון הוא דברים שבלב, ורק אם הוא בלבו ובלב כל אדם שרוצה היה מועיל וכעין זה מבואר בדברי הנתה''מ סי' ר''ה סק''א דא''צ לומר רוצה אני, ואין רצונו דברים שבלב רק משום שהוא בלבו ובלב כל אדם.

**מדוע אין אומרים דהמוכר באונס אינו עושה אלא לפנים**

א. לכא' תליוהו ויהיב לא מהני מהאי טעמא וכמבואר בגיטין דף נ''ה ב' 'אמרי האידנא לישקול למחר תבענא ליה בדינא', וצ''ב מדוע בתליוהו וזבין קנה, הא אין דעתו למכור, דהרי לא רצה למכור, ואינו אנוס למכור, אלא רק לעשות מעשה מכירה ולומר רוצה אני, אך אינו אנוס על הדעת מכיון שאין האנס יכול לראות אם עושה באמת או רק לפנים.

ב. כתב החמד''ש קידושין דף כ''ג ב' 'צריך להבין טעמו של דבר דתלוהו וזבן זביניה זביניה דאגב אונסיה גמר ומקני, כיון שאין האנס יודע מחשבה שבלב מהיכא תיתי נימא דגמר ומקני כיון דלא צריך לזה, ואפשר לומר דהיינו טעמא כיון דכמים הפנים לפנים אם לא יגמור בדעתו בלב שלם להקנות ויסבור האנס שלא גמר והקנה יאנסהו יותר ע''כ גומר ומקנה לפטור מן האנס'.

ג. לדברי החמד''ש צ''ל דאין כוונת הגמ' בגיטין דעושה רק לפנים, אלא הכוונה שבעומק לבו סבור שאם מחר יבא לב''ד ויטען שבאונס נתן יחזירו לו את החפץ, וא''כ לא גמר ומקני, דאין חל קנין אא''כ **גמר** ומקני, דהיינו שהענין גמור בדעתו ויודע שלא יוכל לחזור בו.

ד. עוד יש לומר דהטעם שאינו עושה אלא לפנים הוא כמוש''כ המהרי''ט - עי' להלן - דאם לא יגמור בדעתו להקנות, לא יוכל להשתמש במעות, וחושש שלא יאמינו לו שלא גמר ומקני, ויצא קרח מכאן ומכאן, ולכן גמר ומקני, ולפי''ז י''ל דבתליוהו ויהיב עושה רק לפנים, ורק במכר שיפסיד אם יעשה רק לפנים, כוונתו למכור.

ה. הב''י העלה צד דבאונס נפשות גמר ומקני גם במתנה, ואם הטעם שאין עושה לפנים רק משום המעות, מדוע באונס נפשות לא יעשה לפנים בתליוהו ויהיב, ולכא' מוכח מדבריו דלעולם אינו עושה לפנים וכדברי החמד''ש, ואולי יש לדחות דכוונת הב''י דכשמפחד ממיתה אינו עושה לפנים מפחד האנס שיכיר בו שעשה רק לפנים, אך כשאינו מפחד ממיתה עושה לפנים ואינו חושש שמא יראה שעושה רק לפנים.

ו. כתב הפרישה 'דלא תימא דדוקא באונס הגוף גמר ומקני דכל אשר לאיש יתן בעד נפשו ואלמלא נגדוהו לחנניא כו' אבל באונס ממון סלקא דעתך אמינא סבר אמלא רצונו ואמכור לו האי מידי כי היכא דלא לפסד ממוני ואח"כ אתבענו בדיני ולא גמר ומקני קא משמע לן' ומבואר דהיה מקום לומר שאינו עושה אלא לפנים, ולא ביאר הפרישה מדוע כשהאונס גדול יותר הוא סיבה שאינו עושה לפנים, ואולי כוונתו כדברי החמד''ש שמפחד שיכיר בו האנס שעושה לפנים, ולכן כל שהאונס גדול יותר חושש יותר לעשות רק לפנים.

ז. אולי נח' הראשונים בב' דרכים הנ''ל, דנח' הרשב''ם והרשב''א האם לס''ד אף במתנה קנה, ברשב''ם נראה דאף לס''ד לא קנה, וצ''ב אי ס''ד דלא בעי גמר ומקני מאי שנא ממכר, ואי נימא דרק מכח המעות אין עושה לפנים, א''כ ניחא בתליוהו ויהיב אין עושה אלא לפנים ולכן לא קנה, אך אי נימא דאין עושה לפנים מפחד האנס, לכא' אין חילוק בין מכר למתנה.

ח. עוד י''ל דהטעם דא''א דלא יחול משום שאינו עושה אלא לפנים הוא משום דכיון שיש בני אדם שסבורים שלא יאמינו להם שעשו רק לפנים, או שאין עולה בדעתם לעשות רק לפנים, שוב אף מי שעושה רק לפנים הו''ל דברים שבלב - אך לדברי הפנים מאירות והבית אפרים שאין דין דברים שבלב אינם דברים מועילים כשאין דעת, א''א ליישב כן -.

ט. וכן נראה בדברי הב''ח וז''ל בסי' ר''ה 'ונראה עוד דאפילו מודה המוכר שקיבל הדמים מ"מ מאחר שקבלם שלא בפני עדים לא אמרינן אגב אונסיה גמר ומקנה אלא אמרינן דעל זה נסמך המוכר מימר אמר כיון דמצינא למימר לא יהבית לי מידי לא גמר ומקנה ולפיכך אף על גב שעכשיו מודה המוכר בפני בית דין שקבל הדמים לא קנה הלוקח' עכ''ל משמע שכשיש עדים שקיבל מעות סבור שלא יאמינו לו שלא גמר ומקני.

י. לכא' כל הקושיא מדוע אינו עושה רק לפנים אינה אלא לשיטות שחל רק באונס וקשה הרי א''א לאונסו על הדעת, אך לשיטות שאף בלא אונס גמר ומקני - עי' להלן - לכא' לא קשה מידי.

יא. וכן אי נימא - עי' להלן - דרק כשעושה איזה דבר שאינו אנוס עליו חל המקח, לא קשה מידי, דהא גילה שאין דעתו לעשות לפנים.

יב. להלן הובאו דברי הנתה''מ דלמסקנא גמר ומקני בההיא הנאה שניצל מהיסורין, ולכא' לפי''ז לא קשה מידי, כיון דבההיא הנאה גמר ומקני, אולם יותר נראה דבההיא הנאה אינו אלא סיבה **לגמר** ומקני, אך אינו סיבה להקנות, ועוד אף אי נימא דמחמת כן מקנה, אכתי יקשה לס''ד דלא גמר ומקני ולא ידענו דבההיא הנאה גמר ומקני, מדוע אין אומרים שעושה רק לפנים, דהרי ודאי אין כוונת הגמ' דלא גמר ומקני ועושה רק לפנים, מדמדי לה לאונסא דנפשיה, ושם ודאי מוכר באמת.

**אגב אונסיה גמר ומקני**

האם אונסיה הכוונה לתליוהו, והיסורים הם הגורמים לגמר ומקני, או אגב אונסיה הכוונה אגב שהחפץ נלקח ממנו בעל כורחו, גמר ומקני.

א. כתב הרשב''ם בדף מ''ט ב' 'תימא נחת רוח עשיתי לבעלי, שמכרתי לו שלא יכעוס עלי אבל לא היה בדעתי להקנותו דלא דמי לתליוהו וזבין דזביניה זביני דאגב אונסי' גמר ומקני אבל הכא דליכא אונס כ"כ לא גמרה ואקנייה' והרמב''ן שם כתב על דברי הרשב''ם 'ואינו מחוור לי שאם אין כאן אונס גמור מקחו קיים', ועי' אבנ''מ סי' צ' סקכ''ז.

ב. יש לעיין על דברי הרשב''ם מדברי רבא דבהוה ליה לאישתמוטי חל המקח, ומוכח דרק אגב אונסיה גמר ומקני, וצ''ל דאף לדברי הרשב''ם כשאינו אנוס כלל ודאי מכר מרצונו, ורק כשאנוס למכור בזה חילק הרשב''ם דבלא אונס גדול לא גמר ומקני.

ג. כתב הראב''ד דף מ' א' - הובא בשטמ''ק - דהתם ליכא למימר אגב אונסיה גמר ומקנה דבאונס גופו אמרינן הכי **אבל באונס ממונו לא מימר אמר למחר תבענא ליה בדינא** אפשר דקא מודה ליה'.

ד. עי' פרישה שדייק מלשון הרשב''ם והרא''ש והטור דהיסורים גורמים לגמר ומקני, ויש חידוש במה שדי גם באונס ממון, ומלשון הרי''ף והרמב''ם דייק דאף בלא יסורים גמר ומקני, ור''ה לרבותא קאמר דאפי' בתלוהו גמר ומקני, אך כ''ש כשלא אנסוהו כלל אלא שחטפו ממנו את החפץ ונתנו לו מעות דמהני.

ה. לראשונים דמחמת האונס גמר ומקני, צ''ע מדברי הגמ' בב''ק דף ס''ב א' 'א"ל אי יהיב דמי חמסן קרית ליה והאמר רב הונא תלוה וזבין זביניה זביני' ואם רק בתליוהו גמר ומקני בההיא הנאה, מה הקושיא על חמסן שחטף את החפץ ולא אנסו, עי' לח''מ ב''ד מהלכ' אישות ה''א, ועי' מש''כ ליישב האבי עזרי שם.

ו. הפרישה הביא מח' ראשונים האם רק בתלוהו גמר ומקני, או גם כשמאיים עליו גמר ומקני, ואי נימא דצריך אונס יש לומר שנח' אם צריך ממש אונס או די בפחד מהיסורים, אך אם א''צ כלל אונס לכא' א''א לומר שנח' אם נחשב שמכר מכח הכרח או לא, דהרי עד עתה לא היה חפץ למכור, ואם מוכר ע''כ דמפחד ולכן מוכר.

ז. הב''י העלה צד דבאונס מיתה אף בתליוהו ויהיב גמר ומקני, ומבואר בדבריו דכל היכא דהאונס גדול יותר יש יותר סיבה לגמר ומקני, ומבואר שהאונס הוא סיבה לגמר ומקני, אע''פ שהפרישה דייק בדברי השו''ע שאין האונס סיבה לגמר ומקני, וצ''ע, ואולי י''ל דבעלמא האונס אינו סיבה, אך באונס נפשות לכו''ע בההיא הנאה שניצל ממות גמר ומקני.

להך גיסא דרק כשאנסו אותו גמר ומקני, יש לדון האם הסיבה שגמר ומקני הוא משום שרוצה להנצל מהיסורים וכד', או שגמר ומקני בההיא הנאה שניצל מהיסורים.

א. האו''ש בפ''ב מהלכ' גירושין ה''כ כתב דכוונת הגמ' 'אגב אונסא גמר מקני' הוא דאונסא דאחריני דמי לאונסא דנפשיה 'שגם בעומק לבבו ניחא ליה בזבינא דא כדי להנצל ממכות' כמו שניחא ליה באונסא דנפשיה אע''פ שאילו היה לו מעות לא היה מוכר.

ב. וצ''ע א''כ מדוע תליוהו ויהיב לא מהני, ומה מוסיף נתינת הדמים, הא גמר ומקני משום שחפץ להנצל מהיסורים, וכיון שעדיף לו לתת את החפץ במתנה מאשר היסורים, וכשעדיף לו וכו' גמר ומקני, מדוע נצרך דוקא זוזי, ועי' חי' הגרשש''ק כתובות סי' נ' (ד') שכתב 'ולפי פשטות הדברים בע"כ עלינו לאמר דבמתנה לא גמיר ויהיב היינו דאינו מתרצה להקנות, והדבר יפלא בעיני מאד לאמר באומד דעת בני אדם אשר בעת שהוא בסכנה גמורה לנפשו שלא יתרצה לגמור בדעתו להציל את נפשו בתתו דבר מה להמאנס הלא כל אשר לאיש יתן בעד נפשו'.

ג. הנתה''מ סי' ר''ה ביאר דגמר ומקני **בההיא הנאה** שניצל מהיסורים, ונראה בדבריו שאינו גומר בדעתו משום שעדיף לו וכו', אלא ההצלה הוא הגורם לו לגמר ומקני, וצ''ב מדוע בתליוהו ויהיב א''א כן - וי''ל דלא די בההיא הנאה, אלא רק בצירוף זוזי גמר ומקני - ואי נימא דבמתנה אין לו כלל דעת להקנות, ואין עושה אלא לפנים, ורק במכר דעתו להקנות בכדי שיכול להשתמש במעות, י''ל דבההיא הנאה גורם רק **לגמר** ומקני, אך לא שיתכוון להקנות.

ד. ולכא' כדברי הנתה''מ מוכח בדברי הב''י שכתב בדברי הטור 'והכי פירושו לא מיבעיא אם פחד ההפסד היה על ידי גוים אלא אפילו היה על ידי ישראל דאיכא למימר דשמא יחזיר לו אח"כ הגזילה ומאחר דלא אניס כולי האי סלקא דעתך דלא גמר ומקני קא משמע לן' ואי נימא דגמר ומקני משום שעדיף לו וכו' הרי אף כאן עדיף לו למכור והראיה שמכר, וע''כ דרק משום ההיא הנאה גמר ומקני, וס''ד דרק בהפסד ברור יש הנאה, משא''כ בספק הפסד, וכן לכא' מוכח מלשון הראשונים שכתבו דאפי' באונס של ממון קנה, ואם גמר ומקני משום שעדיף לו וכו' מה הרבותא באונס ממון, הא עדיף לו למכור בכדי שלא יפסיד ממון.

ה. אי נימא דרק כשתלוהו גמר ומקני, היה מקום לומר דכשחטפו ממנו ולא תלוהו, אינו חל אע''פ שאמר רוצה אני ולא אנסוהו על כך לא גמר ומקני, דכיון שנלקח ממנו החפץ, וסבור שלא יחזור אליו, הסכים למקח בכדי שיכול להשתמש במעות, אך כל זה עשה מכח הכרח, וכל שעושה מכח הכרח לא גמר ומקני, ורק בההיא הנאה שניצל מהיסורים גמר ומקני, ובדברי הנתה''מ מבואר דאף בכה''ג קנה, אע''פ דס''ל דצריך אונס, וצ''ל דבכה''ג שמרצונו אמר רוצה אני, הוי כאונסיה דנפשיה, ולכן גמר ומקני.

**בדברי הראשונים דאף היכא שאין אונסין אותו גמר ומקני**

א. להך גיסא דא''צ כלל תליוהו, צ''ב מדוע גמר ומקני, הא לא רצה למכור, ומה גורם לו לשנות את דעתו ולמכור, י''ל דכיון שהחפץ נלקח ממנו, וצריך לטרוח ולתובעו בב''ד, גמר ומקני כל היכא שאין לו הפסד, דהיינו דלכתחילה אינו רוצה למכור, אך בדיעבד כשכבר נלקח ממנו גמר ומקני.

ב. לכא' כל זה אינו שייך אלא אם גילה בדעתו דמוכרו, כגון שאמר רוצה אני אע''פ שלא כפוהו על כך, או כשלקח את המעות והטמינם בכיסו, דבזה אמרינן דלא רק שהסכים למכר, אלא גמר ומקני וכנ''ל משום הטרחה וכו', אך אם אין שום גילוי דעת שהסכים לכא' א''א לומר דאנן סהדי שבדיעבד דעתו למכור, שהרי ודאי שיש חפצים שבשום פנים לא יסכים למוכרם אפי' בדיעבד, ולכן ודאי צריך גילוי דעת שרצונו למכור, ואחרי שמוכן אמרינן דאף גמר ומקני, וחפץ במקח במצב שכבר נלקח ממנו החפץ, וכך מבואר בדברי הנתה''מ סי' ר''ה סק''א דבלא אונס אלא שחטף ממנו החפץ, ודאי צריך גילוי דעת שחפץ במקח, ע''י אמירת רוצה אני בלא שכפוהו על כך, או ע''י לקיחת המעות - ועי' מחנ''א גזילה סי' כ''ו עי''ש -.

ג. לפי''ז ע''כ צ''ל דתליוהו וזבין לא קנה כשתלוהו והכריחוהו לומר רוצה אני, או כפהו שיקח את המעות ויטלם בכיסו לא חל המקח, דאמנם עדיף לו למכור מאשר היסורים, אך מהיכי תיתי דגמר ומקני, מהיכי תיתי דבדיעבד רוצה את המקח ואינו רוצה לטרוח וכו', ורק כשעשה דבר שלא היה אנוס עליו קנה, ואולי זהו סברת רבא שרק בשדה סתם קנה, משום שלא אנסוהו לבחור, ויכל לומר להם שיקחו מה שחפצים - דהיינו דלא מיבעיא כשלא עשה כלום דאין גילוי דעת שהקנה דלא מהני, אלא אפי' עשה פעולה באונס לא מהני, ורק כשעשה איזה פעולה שאינו אנוס עליו מהני -.

ד. על פי דברי המהרי''ט י''ל באופן אחר בביאור הטעם דגמר ומקני אע''פ שלא אנסוהו, וז''ל המהרי''ט בריש קידושין - על הרי''ף - 'וכי היכי דבתליוה וזבין אמרינן אגב זוזי גמר ומקני מאחר שכבר עשה המעשה גמר להקנות **לקבל מעות**', ובנוסח דומה כתב בשו''ת אה''ע סי' י''ט 'דכיון שהוא רואה שאנוס היא למכור ואינו רוצה להפסיד הדמים ומקבלן אף הוא גומר בלבו להקנות שיאמר מה בצע שלא אגמור כיון שראו שקבלתי דמים לא יהיו מקובלים דברי בפני שום דיין שיאמרו לי בשביל המעות נתרצית ומתוך מחשבה זו גמר ומקנה', ובשו''ת חו''מ סי' מ''ג כתב 'כיון דשקיל דמי אגב אנסיה גמר בלבו שלא לשוב לערער עליו הואיל והיא יוצאה עכשיו מתחת ידו היאך יחזור להוציאה מיד הלוקח בלא ראיה ומתוך יאוש הלב גמר ויהיב', ולכא' לדבריו המהרי''ט חל אף בלא גילוי דעת דגמר ומקני.

ה. ולכא' צ''ע לדברי המהרי''ט כיצד מועיל כפיה בגט, או קרבן, הא אין שם מעות, ובשלמא אי גמר ומקני בדיעבד, כל היכא דאינו מפסיד או מקיים חיובו גמר ומקני, אך אם רק מחמת שיוכל להשתמש במעות גמר ומקני מדוע גמר ומקני, וצ''ל דבקרבן אם לא יתרצה יפסיד גם את הקרבן וגם את הכפרה, וכן בגט יפסיד את האשה וגם ישאר חייב לה שאר וכסות.

**אלא סברא הוא, אגב אונסיה גמר ומקנה**

האם כוונת הגמ' לסברא מחודשת, או שאע''פ שאמרה הגמ' שאין ראיה מאונסא דנפשיה, מסברא דימהו ר''ה לאונסא דנפשיה, דגמר ומקני משום שרוצה וניחא ליה למכור את שדהו בכדי להנצל מהיסורים.

א. האו''ש בפ''ב מהלכ' גירושין ה''כ כתב בסברת ר''ה 'מדמה אונסא דמנפשיה לאונסא דעלמא, שאין נפק"מ בגמרו הקנין בין אם הוא מחזר ומבקש לבעל המעות ליטלן, בין אם אחר בא וכופהו ורודהו ביסורים קשים בביתו עד שמוכר ... דמשום להנצל מאונסו גמר ומקני ברצון גמור ובלב שלם'.

ב. בדברי המהרי''ט הנ''ל מבואר דגמר ומקני, משום שאם לא יגמור בדעתו להקנות, לא יוכל להשתמש במעות, ולפי''ז לא גמר ומקני מחמת האונס, אלא בכדי שיוכל להשתמש במעות.

ג. לדברי הרשב''א דכל היכא שמוכרח להתרצות הרי זה נכלל בולנערה וגו', ע''כ צ''ל דגמר ומקני לא משום שעדיף לו למכור מאשר היסורים, אלא ע''כ שיש סיבה מחודשת הגורם לו להתרצות ועי''ז נחשב כאונסא דנפשיה, וי''ל כהמהרי''ט דבבחירתו מתרצה בכדי דיוכל להשתמש במעות, או כפי שהתבאר שבדיעבד מתרצה משום שאינו רוצה לטרוח לתובעו בב''ד, ועל זה אינו אנוס, ואינו אלא כאונסא דנפשיה.

**אלא סברא הוא, אגב אונסיה גמר ומקנה**

האם ההבדל בין ההו''א דלא גמר ומקני למסקנא דגמר ומקני, הוא הבדל במציאות, או הבדל בדין, וכמו כן יש לעיין במה נח' רב ביבי על ר''ה וס''ל דתליוהו וזבין לא קנה.

א. י''ל דבס''ד החידוש בדברי ר''ה הוא דא''צ גמר ומקני, ורצון הבא מכח אונס נחשב לא גמר ומקני, ולמסקנא החידוש בדברי ר''ה דרצון הבא מכח אונס נחשב גמר ומקני, וכך נקט זכר יצחק ח''ב סי' מ''ד, דר''ה חידש דרצון הבא מחמת אונס נחשב רצון, עי''ש שכתב שבגט לא די ברצון מחמת אונס, ולכן הוצרך הרמב''ם לומר בגט וכו'.

ב. לדברי המהרי''ט דגמר ומקני בכדי שיוכל להשתמש במעות, לכא' ההבדל בין הס''ד למסקנא הוא רק הבדל במציאות, וכן נח' ר''ה ורב ביבי במציאות, ורק לס''ד לדר''ה קנה אע''פ שלא גמר ומקני, י''ל דנח' בזה אם קנה רק כשגמר ומקני.

ג. בדברי האו''ש נראה שנח' אם לדמות אונסא דאחריני לאונסא דנפשיה, שמקנה ברצון גמור ובלב שלם, ולפי''ז לכא' נח' במציאות אם גמר ומקני או לא.

ד. יש לעיין מנ''ל לגמ' דר''ה אמר מסברא דגמר ומקני, אולי מסברא אמר דא''צ גמר ומקני, ונראה בגמ' דא''א לומר שר''ה אמר מסברא דמהני אע''פ שלא גמר ומקני, ולכן רק לס''ד דהוכיחו מאונסא דנפשיה י''ל כן, אך לאחר שאין ראיה שחל אע''פ שלא גמר ומקני, ע''כ חל רק משום דגמר ומקני, ולדברי הרשב''ם גם על כך שגמר ומקני הוכיחה הגמ' מקרבן וגט, ורק לאחר שלא מצינו ראיה לכך, י''ל דאמר ר''ה כן מסברא.

**האם בתלויוהו וזבין חל המקח רק כשעשה איזה פעולה שאינו כפוי עליו, או אף שכפוי מתחילה ועד סוף.**

א. כתב הטור שכתב שאפי' לא מנה המעות כשקבלם דהשתא איכא הוכחה שבע"כ קבלם אפ"ה זביניה זביני, וכתב הפרישה 'דאמרינן כיון **שמ"מ קיבלם והטמינם** נתרצה אגב אונסו' וכעין זה בדרישה 'משמע שקבלם והטמינם על כל פנים בעינן' יש לעיין האם כוונתו שלא היה אונס על הקבלה וההטמנה, או אע''פ שהיה אנוס, ואי נימא דאינו אנוס על הקבלה או ההטמנה, יהיה מוכח בדברי הפרישה שנצרך פעולה שאינו אנוס עליה בכדי שנדע שגמר ומקני.

ב. כתב הגר''א ריש סי' ר''ה 'ואמר ולקח פרט לשנתן לו בע"כ המעות ולקח דבר הנמכר דאינה מכורה' יש לעיין כנ''ל האם כוונתו רק כשלא היה אנוס לקחת את המעות, או אף כשהיה אנוס.

ג. כתב הנתה''מ 'לכן נלפענ"ד להכריע, דאם אנסו באונס הגוף או באונס ממון כדי למכור, ובהאי הנאה שנפטר מהאונס במכירה זו אמרינן אגב אונסא וזוזי גמר ומקנה, וכיון דאמרי חז"ל דאומדנא דמוכח הוא דגמר ומקני שוב א"צ לאמירתו, דהא אנן סהדי דגמר ומקני' משמע בדבריו דאנן סהדי דגמר ומקני אע''פ שלא עשה מידי שלא היה אנוס עליה, מדכתב הנתה''מ 'ואף שאמר רוצה אני מ"מ מהני מודעא, דמסר מודעא **שאמירת רוצה אני היה ג"כ מחמת פחד** האונס'.

ד. וכל זה כשהיה אנוס, אך כשחטפו ממנו כתב הנה''מ וז''ל 'משא"כ בחמסן שלא אנסו בשום אונס רק שחטף החפץ ונתן דמיו, שלא נפטר משום אונס במכירה זו, ולא שייך לומר אגב אונסיה גמר ומקני דהא לא נפטר משום אונס וליכא אומדנא שנתרצה, צריך שיאמר רוצה אני בפירוש, וכשאומר רוצה אני ודאי דעדיף מתלוהו וזבין, דבשעת מכירה אינו עושה שוב שום איסור, כיון דהמוכר מעצמו נתרצה בלא שום אונס אח"כ, **דהא לא היה לו שום אונס לומר רוצה אני** ובודאי ברצון גמור זבין ... וכשאמר רוצה אני נראה דלא מהני מודעא, דמאן אנסו לומר רוצה אני'.

ה. אי נימא דרק היכא שעשה דבר שלא היה מוכרח חל המקח, צ''ב מדוע בתליוהו ויהיב לא חל המתנה, וכן לדברי הנה''מ בחמסן שלא היה אנוס לומר רוצה אני מדוע בלא יהיב דמיה לא חל המתנה, וצ''ל דאמנם חזינן דמעדיף לתת מתנה בכדי להנצל מהיסורים, אך אכתי לא די בכך להחשב גמר ומקני, והוי רק כהס''ד דאע''פ שהסכים לכך, לא גמר ומקני.

ו. ואי נימא דתליוהו וזבין קנה אף היכא דלא עביד מידי שלא באונס, לכא' אין מקור שכשעשה איזה דבר מרצונו בלא אונס לא מהני בתליוהו ויהיב, ולדברי הנתה''מ מוכח בב''ק דלא מהני, אך אם בגמ' בב''ק איירי גם בתלוהו א''כ י''ל דאף תלוהו לומר רוצה אני, ואין מקור שאם לא היה אנוס על אמרית רוצה אני לא חל המתנה.

**אלא סברא הוא, אגב אונסיה גמר ומקנה**

האם בוודאי גמר ומקני, או דאינו אלא ספק, ואפ''ה קנה בוודאי מדין דברים שבלב אינם דברים.

א. הרשב''א בקידושין דף נ' א' כתב דודאי גמר ומקני, ולכן אין לדינו של ר''ה קשר לסוגיית דברים שבלב, וצ''ע מנ''ל לרשב''א דודאי גמר ומקני, אולי אינו אלא ספק וקנה מדין דברים שבלב אינם דברים, וצ''ל דמלשון הגמ' אגב אונסיה גמר ומקני משמע דודאי גמר ומקני, ואכתי צ''ב מנ''ל לגמ' דס''ל לר''ה דודאי גמר ומקני, אולי ס''ל דהוי ספק וקנה מדין דברים שבלב אינם דברים.

ב. לשיטות שקנה אף כשלא אמר רוצה אני, א''א לומר שקנה אע''פ שיש ספק, דכיון שלא אמר, אין כאן דין דברים שבלב אינם דברים, ואדרבא כתב הנתה''מ סי' ר''ה סק''א דאילו היה ספק, לא היה קונה בודאי, משום דאף אם גמר בדעתו להקנות, דברים שבלב אינם דברים, ורק משום דאנן סהדי דגמר ומקני הו''ל דברים שבלבו ובלב כל אדם דהווין דברים וקנה, ובדברי הרשב''א קשה לומר כן, מהא דהקשה דנילף מדברי ר''ה דדברים שבלב אינם דברים, ומשמע דס''ל דלר''ה קנה רק כשאמר רוצה אני, ויש לדחות דהו''מ ליישב כן, אך תי' אף אי נימא דבעי אמירת רוצה אני.

ג. הקשו על סתירת הסוגיות דכאן הוכיחו מקרבן וגט דגמר ומקני, ובקידושין הוכיחו דדברים שבלב אינם דברים, וצ''ב כיצד הוכיחו כאן הא איכא למימר דקנה משום דדברים שבלב אינם דברים, וכיצד הוכיחו בקידושין הא איכא למימר דקנה משום דאגב אונסיה גמר ומקנה, ותי' - המקנה, רעק''א, ברכ''ש כתובות סי' ה', חו''ש הגרב''ד נדרים סי' ב', ב''ב סי' י''ז, חזו''א אה''ע סי' קמ''ח לדף נ', חי' הגר''ח - דהו''ל ספק אם גמר ומקני, ורק מדין דברים שבלב קנה אף אי לא גמר ומקני, ונמצא דמוכח מהברייתא גם שיש צד שגמר ומקני, דאל''כ הו''ל דברים שבלבו ובלב כל אדם ולא היה קונה, וגם שדברים שבלב אינם דברים, וכך לכא' מבואר בריטב''א בקידושין וז''ל 'ומסתברא לי דבשלמא כדין הוו דברים שבלבו דהא **אפשר** דכיון דאניס כדין דגמר ומגרש ואי לא גמר בליביה דברים שבלבו הם ואינם דברים, אבל כשהוא מעושה בגוים אי נמי בישראל שלא כדין אנן סהדי שהוא אנוס מתחלה ועד סוף והוו להו דברים שבלבו ובלב כל אדם דהוו דברים' ובדברי הרשב''א והנתה''מ מבואר שבודאי גמר ומקני, וא''כ צ''ב כיצד הוכיחו בקידושין דדברים שבלב אינם דברים, ונראה בדברי הרשב''א שם דהו''מ לתרץ כן, ונקטו כלשון הגמ' בקידושין דניחא ליה בכפרה עי''ש.

ד. כתב הבית אפרים אה''ע סי' קכ''ב דבקידושי צחוק לא שייך לומר דמקודשת מדין דברים שבלב אינם דברים, מכיון שאין דעת לקידושין, ומש''כ בגמ' והא בליביה לא ניח''ל הכוונה דאין לו רצון, ורק על רצון מהני דין דברים שבלב אינם דברים, אך אם אין דעת לא שייך שיחול הגט, ובכפיה בקרבן וגט גמר ומקני כמו שאמר ר''ה, אך רצון אין כאן, ובקנינים א''צ רצון אלא די בדעת, אך בגט וקרבן שצריך רצון לא מהני, ולכן מוכח מהברייתא גם דגמר ומקני, וגם דדברים דבלב אינם דברים, ומיושבים דברי הרשב''א שכתב דודאי גמר ומקני, דאל''כ לא יועיל דין דברים שבלב אינם דברים, וכן ניחא דברי הגמ' בקידושין דהוכיחו דדברים שבלב אינם דברים מהא דנחשב לרצונו ע''י אמירת רוצה אני - יש לעיין על דבריו מקושיית הראשונים בנתכווין לומר וכו', שיחול מדין דברים שבלב אע''פ שאין לו דעת כלל להחיל כפי שיצא מפיו -.

ה. עוד יש לדון דלא היה קונה אילו היה רק ספק דגמר ומקני, משום שעל הצד שלא גמר ומקני לא היה קונה ולא היה עוזר דין דברים שבלב אינם דברים, משום שכל היכא דאנוס הוא אין מעשיו נחשבים, כמבואר לעיל מדברי הרשב''א והרי''ד והרא''ה, וכמבואר ברש''י בסוגיית אונס בגיטין, ולדבריהם גמר ומקני נצרך גם עבור זה שלא יחשב אנוס, ובספק הרי הוא ספק אונס, ולא היה חל אע''פ שדברים שבלב אינם דברים, ולפי''ז נמי ניחא מאד מדוע הוצרך הרשב''א לומר דודאי גמר ומקני, דהרי הרשב''א כתב דבאונס לא חל מקרא דולנערה וגו', וא''ת א''כ מעיקרא מה הקשה דנילף מר''ה דדברים שבלב אינם דברים, וצ''ל דהיה יכול לתרץ כן, אלא שאף אילו היה מתרץ כן היה צ''ל דגמר ומקני הוא בודאי, וא''כ קיצר הרשב''א וכתב דהתם ודאי גמר ומקני.

**ביאור החילוק בין מכר למתנה**

עי' מל''מ פ''י מהלכ' מכירה ה''א וה''ג שהביא שהמהרי''ק כתב בשם רבינו יודא בר בריזלי דאף במתנה באונס כל שלא מסר מודעא מתנתו מתנה, אך הב''י כתב דשיטת התוספות והרא"ש ורבינו ירוחם והמהרי"ק בשם רבינו אפרים והר"ן והרשב"ם והטור דאף בלא מודעא המתנה בטילה - ועי' שו''ת הרמ''א סי' כ''ב דכתב דאף דברי רבינו יודא בר ברזילי לא נח' על זה.

מבואר בראשונים דאגב אונסיה וזוזי גמר ומקני, יש לדון האם הזוזי הם גם הסיבה לגמר ומקני, או שהאונס הוא הסיבה שגמר ומקני, אלא שאינו מועיל בלא זוזי.

א. יש לדון האם הזוזי הוא הסיבה לזה שמקנהו, והאונס הוא הגורם לזה **שגמר** ומקני, או''ד דהאונס גורם לזה שמקנהו, והמעות גורמים **לגמר** ומקני, ונ''מ במתנה האם כלל לא מקנהו אלא עושה רק לפנים, או שמחמת האונס מקנהו כדברי החמד''ש שמפחד שיכיר בו שאינו מקנהו, אלא שכיון שאין זוזי לא גמר ומקני, ולראשונים שגמר ומקני אף בלא אונס, ע''כ מקנהו מכח המעות, ואין האונס גורם כלל לא להקנאה ולא לגמר ומקני, אלא הזוזי גורמים, ולפי''ז במתנה ודאי עושה רק לפנים, ואין מקור בסוגיין שהאונס גורם לו להקנות, אלא האונס גורם לו לתת את החפץ, ואחר שהחפץ אינו אצלו גמר ומקני מחמת המעות, ובמתנה אין לו שום סיבה להקנות, והרי זה כמו שגזלו ממנו את החפץ שודאי אינו מקנהו.

ב. אף אי נימא דאינו עושה לפנים גם במתנה אכתי י''ל דרק במכר **גמר** ומקני בכדי שיוכל להשתמש במעות, ולכן גמר ומקני שלא יחשב כגזלן על המעות, משא''כ במתנה אע''פ שמחמת אונס מתרצה לתת, אכתי חסר בגמירות דעת.

ג. בגיטין דף נ''ה ב' 'אמרי האידנא לישקול למחר תבענא ליה בדינא' יש לפרש דאע''פ שמפחד מהאנס ומקנהו, אינו גומר בדעתו משום שבעומק לבו סבור שיוכל לתובעו בב''ד ולומר שהקנה באונס, ויש לפרש דבמתנה אין לנותן כלל סיבה להקנות, ודי שיאמר לאנס שנותן לו בכדי שיניחנו, וא''צ להתכווין להקנות לו, וא''ת מדוע הוצרכה הגמ' לומר למחר וכו' הא אין לו כלל סיבה להקנות, י''ל וצ''ל דאלמלא שיכול לתובעו היה מתייאש ולכן היה זוכה בו.

ד. הב''י דן דבאונס נפשות אף בתליוהו ויהיב קנה, ויש לפרש בתרי אנפי, י''ל דבפחד מיתה מפחד לעשות רק לפנים כדברי החמד''ש, משא''כ בשאר אונסין, י''ל דכשניצל ממיתה אף בלא זוזי גמר ומקני כדברי הנתה''מ דבההיא הנאה שניצל ממות גמר ומקני, משא''כ בשאר אונסין שאין כ''כ הנאה, לא גמר ומקני אלא מחמת המעות.

ה. כתב הבעל המאור בב''ב דף מ' 'וטעמא דמילתא משום דאגב אונסיה גמר ומקני ... וכגון טאבי דתלא לפפי באבנרא אי נמי שמפחידו באונס דבר שהוא נכבד ויקר עליו יותר מהפסדת הקרקע כולו לגמרי **ולפיכך הוא חושב הדמים שהוא מקבל ממנו לריוח וגמר ומקנה בהם**'.

ו. כתב בזכר יצחק ח''א סי' ל''א 'אמנם במתנה והפקר דבהם נראה דבעי רצון גם כן, דכן נראה מדברי הרמב"ם (ה' מכירה פ"י ה"ג) דיסוד החילוק בין תלוהו ויהיב לבין תלוהו וזבין אין זה משום שנתרצה בשביל המעות, דבאמת בגמרא (ב"ב שם) אמרינן אגב אונסא בלחודא גמר ומקנה ולא נזכר זוזי, רק דבאמת אגב אונסא לחוד גמר ומקני להציל את עצמו, אלא דבמידי דבעי רצון לא מהני זה, ולזה אינו מועיל במתנה ... וזה הוא טעמא של הסוברים (עיין חו"מ סימן ר"ה ס"ד) דאף דנתן מקצת דמים מועיל אף דשוה הקרקע הרבה יותר', ועי' נתה''מ סי' ר''ה סק''ח דחילק בין בגט שצריך רצון, למתנה שא''צ רצון עי''ש.

ז. כתב בזכר יצחק ח''ב סי' מ''ד 'אך הנ"מ בין תליוהו וזבין ותליוהו ונתן הוא, דבתליוהו ונתן איכא אומדנא דמוכח דרצונו היה בזמן שיבוטל האונס יבוטל המתנה, אבל גבי תליוהו וזבין מתחילה היה מוכרח למכור ונתרצה, א"כ מכירתו מכירה גמורה ואומדנא דמוכח ליכא דרצה שיבוטל המקח היכא שיבוטל האונס, דהא קיבל דמים ולא הפסיד כלום, וגם פן לאחר זמן ירצה יותר הכסף מהחפץ'.

ח. עי' קצוה''ח סי' ט' ובמשובב שם דתליוהו וקני לא מהני אף כשנותנים לו מעות בכדי שיקנה, וז''ל 'אלא דוקא להקנות אגב אונסא וזוזי גמר ומקנה **כדרך המקנין אגב זוזי'** עכ''ל, ונראה בדבריו דהטעם דגמר ומקני הוא משום שמאחר שאנוס למכור, הרי הוא מוכר בעד כסף ככל המוכרים, ואינו מוכן להקנות בחנם, א''כ מוכר בעד כסף, והוי כאומר לו אם תתן לי כסף אמכור לך, ועושה עמו עסק, וענין זה שקוצץ בעבור מעות גורם לגמירות דעת.

**תלוהו להודות, או לפסול עדים**

א. הטור סי' ר''ה כתב בשם הרמ''ה דכשהודה שלא מסר מודעה כיון דהודאת בע''ד כמאה עדים, לא מהני עדי המודעא, והב''י תמה 'תמיהא לי דכיון שהוא אנוס מה מועלת הודאה זו הא איכא למימר אי לאו דאודי ליה הוה ממטי ליה ולחמריה לשחוור'.

ב. נראה בדברי הב''י שלא הוקשה לו על מה שמועיל כשפסל את העדים באונס, וצ''ב מאי שנא הודאת בע''ד באונס, לפסל עדים באונס - אולי י''ל דהודאת בע''ד הוא נאמנות, ועדות באונס אינו עדות, משא''כ כשפסל את העדים מחמת אונס, אמרינן דאגב אונסא גמר ופסלן -.

ג. **בגוף דברי הגמ' 'אי לאו דאודי ליה הוה ממטי ליה ולחמריה לשחוור' יש לעיין וכי צריך גמירות דעת בהודאת בע''ד, לכא' די בכוונה להעיד, וא''כ לחולקים על הרשב''א והרי''ד מדוע אינו הודאת בע''ד, ואולי י''ל דבהודאת בע''ד כו''ע מודו לרשב''א, משום דכיון שעדיף לו להודות בשקר ולהפסיד מעות בכדי להנצל, אפי' להנצל מהפסד ממון גדול יותר או יסורים, שוב אין משמעות להודאת בע''ד, משום שכשברור שהאדם יעיד כן בין אם הוא אמת או שקר, אין שום משמעות לעדותו, ובעדים שאסור להם להעיד שקר כשאינו פקוח נפש, עדותם קיימת, אך בהודאת בע''ד שמותר לו אין משמעות לעדותו, משא'כ בקנינים אע''פ שברור שימכור, אין ע''ז שם אונס, או שאונס אינו גורם שלא יחול המקח וכנ''ל.**