סימן ה טומאת היסט
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב אי_ש סטפנסקי

**טומאת היסט**

**אישים המטמאים בהיסט**

1. כבר נתבאר שזב זבה נדה יולדת ועכו"ם שהסיטו אדם או כלי או אוכלין ומשקין, הרי הן מטמאין אותם להיות ראשון לטומאה. וכאשר הסיטו אדם, לא רק הוא עצמו טמא אלא אף בגדיו טמאים[[1]](#footnote-2). וזהו הנקרא "טומאת היסט", שהיא טומאה מחודשת שלא מצינו כיוצא בזה בכל התורה כולה[[2]](#footnote-3)[[3]](#endnote-2).
2. בועל נדה יש אומרים שמטמא בהיסט[[4]](#footnote-4), ויש אומרים שאינו מטמא בהיסט[[5]](#footnote-5), ויש אומרים שמטמא בהיסט אך אינו מטמא אדם לטמא בגדים[[6]](#footnote-6). עם הארץ אינו מטמא בהיסט[[7]](#footnote-7), וי"א שמטמא בהיסט[[8]](#footnote-8). מצורע אינו מטמא בהיסט[[9]](#footnote-9). לגבי זב שמת בטומאתו עי' הרחב דבר[[10]](#endnote-3).

**מהו "היסט"**

1. "טומאת היסט" פירושו זב שהזיז אדם או כלי או אוכלין ומשקין ממקומן. כגון, קורה שמונחת על הארץ ובצדה האחד אדם או כלים, ואפילו כלי חרס, והניד הזב את הקצה השני, הואיל ונתנדנדו מחמת הזב הרי זה כמי שנגע בהן וטמאן, ונעשו ראשון לטומאה מן התורה[[11]](#footnote-10).
2. זב שהרעיד את הכלי ולא הזיזו ממקומו, יש אומרים שזה נחשב להיסט והכלי נטמא[[12]](#footnote-11), ויש אומרים שאין זה נחשב להיסט והכלי טהור[[13]](#footnote-12).
3. כלי שהיה מונח על גבי קורה, והקיש זב על הקורה ומחמת כן זז הכלי ממקומו, אם הקורה קבועה היטב בארץ וגם כחה יפה, הרי הכלי טהור[[14]](#footnote-13). לפי שהיסט הכלי בא כתוצאה מרעדת הקורה, והרי זה נחשב לכח כחו[[15]](#endnote-4), ואין זה היסט. אך אם הקורה אינה קבועה היטב בארץ, או שהיא קבועה בארץ אלא שכחה רע, הרי הכלי טמא. לפי שהיסט הכלי בא כתוצאה מהיסט הקורה, והרי זה נחשב שהסיט בכחו את הקורה עם הכלי שעליה[[16]](#footnote-14). ויש אומרים שאפילו אם הקורה רעדה בלבד ומחמת כן זז הכלי ממקומו הרי הכלי טמא, שהיסט הבא מחמת רעדה נחשב להיסט[[17]](#footnote-15). אך אם כח הקורה יפה לדברי הכל הכלי שנפל ממנה טהור[[18]](#footnote-16)[[19]](#endnote-5).
4. זב שזרק חפץ על כלי והוסט הכלי, אין זה היסט והכלי טהור[[20]](#footnote-17). וכן זב שנפח רוח בפיו והסיט כלי הרי הכלי טהור[[21]](#footnote-18).
5. אדם שעמד על גבי ספסל ובא הזב ושמט הספסל מתחתיו ונפל האדם לארץ, יש מי שנסתפק אם נחשב הדבר להיסט[[22]](#footnote-19)[[23]](#endnote-6).

**משא הזב**

1. בכלל "טומאת היסט" יש אופן נוסף של טומאה, והוא, זב נשא על גביו אדם או כלי או אוכלין ומשקין, אפילו לא הזיז אותם ממקומם כלל, כגון שאדם אחר הניח אותם על גבי הזב, הרי הם טמאים מחמת משא הזב, דכיון שהם מוגבהים מחמתו הרי זה בכלל "טומאת היסט"[[24]](#footnote-20). אך י"א שאם לא הזיז אותם כלל אין זה בכלל "טומאת היסט" אלא בכלל "עליונו של זב" שיבואר בסימן הבא[[25]](#footnote-21).

**תחתונו של זב**

1. כלים שאינם ראויים למדרס או אוכלין ומשקין שדרס עליהם הזב ולא הזיזן ממקומן, הרי הם טהורים לגמרי, שהרי הזב לא הסיט אותם ולא נשא אותם. אך אם הזב דרס על כלים הראויים למדרס הרי הם נעשים אב הטומאה. ואם הזב דרס על אדם טהור הרי הוא נעשה ראשון לטומאה מדין נושא את הזב[[26]](#footnote-22). וי"א שאף כלים שאינם ראויים למדרס ואוכלין ומשקין שדרס עליהם הזב נעשים ראשון לטומאה[[27]](#footnote-23)[[28]](#endnote-7).

**היסט בית הסתרים**

1. זב שאחז מקל בבית השחי [או בשאר מקומות המוגדרים כבית הסתרים] והזיז עם המקל אדם או כלי או אוכלין ומשקין, הרי הם טהורים[[29]](#footnote-24)[[30]](#endnote-8). וכן אם הגביה את הכלי ע"י המקל שבבית הסתרים הרי הם טהורים[[31]](#footnote-25)[[32]](#endnote-9). ואפילו אם נסתייע באחיזת המקל גם במקום המגולה שבבית השחי הרי הם טהורים, לפי שאינו יכול לאחוז את המקל בחלק המגולה לבד[[33]](#footnote-26).

**הסיט מקצת כלי**

1. יש מהראשונים שכתבו שאם זב הסיט מקצת מן הכלי הרי הכלי טהור, שאין היסט אלא אם כל החפץ זז ממקומו[[34]](#footnote-27). אולם באופן שהגביה מקצת מן הכלי הרי הכלי טמא מדין "עליונו של זב", שהוא מטמא אף במקצתו כפי שיבואר בסימן הבא[[35]](#footnote-28).
2. והני מילי כלי או בגד או אוכלין שהוסטו על ידי הזב, אך אדם שהוסט על ידי הזב, אפילו הסיט מקצתו נטמא לדברי הכל[[36]](#footnote-29)[[37]](#endnote-10).

**שנים שהסיטו**

1. זב וטהור שהסיטו או נשאו יחד אדם או כלי או אוכלין ומשקין, יש להבחין בין כמה מצבים.
   1. אם כל אחד לבדו אינו יכול להסיט או לישא הרי הם טמאים[[38]](#footnote-30).
   2. אם כל אחד לבדו יכול להסיט או לישא, נראה שהם טמאים, ועי' הרחב דעת[[39]](#endnote-11).
   3. אם הזב לבדו יכול להסיט והטהור לבדו אינו יכול להסיט, הרי הם טמאים. ואם הזב לבדו אינו יכול להסיט והטהור לבדו יכול להסיט, הרי הם טהורים, לפי שמסייע אין בו ממש[[40]](#footnote-31)[[41]](#endnote-12).
   4. אם אפשר להסיט את הכלי בשני בני אדם והסיטוהו שלשה בני אדם, אפילו כל השלשה זבים הכלי טהור, לפי שכל אחד מהם נחשב כמסייע שאין בו ממש.
2. לפיכך אדם טהור ששוכב על מטה ונשאו ארבע זבים את ארבעת רגלי המטה, או אפילו שלשה טהורים ואחד מהם זב, הרי האדם טמא, לפי שאי אפשר למטה לעמוד על שלשה רגלים. אך אדם טהור שרוכב על גבי בהמה ונשאו ארבע זבים את רגלי הבהמה, הרי הוא טהור, לפי שאפשר לבהמה לעמוד על שלשה רגלים, ונמצא כל אחד מהם מסייע שאין בו ממש[[42]](#footnote-32)[[43]](#endnote-13).
3. וכן זב וטהור בכף מאזנים ואדם או כלים או אוכלין ומשקין בכף שניה, והכריעו הזב והטהור את הכף שכנגדם, אם כל אחד לבדו יכול להכריע או שכל אחד לבדו אינו יכול להכריע רק בצירוף שניהם יחד, הרי הם טמאים. ואם הזב לבדו יכול להכריע והטהור לבדו אינו יכול להכריע, הרי הם טמאים, ואם להפך הרי הם טהורים. ואם היו שלשה זבים ואפשר להכריע בשנים לבד, הרי הם טהורים, שכל אחד מהם נחשב כמסייע שאין בו ממש.

**כלים הנטמאים בהיסט הזב**

1. כלי שפיו צר עד שאי אפשר להכניס אצבע לתוכו, אינו נטמא בהיסט הזב. לפי שכלי שאינו ראוי ליטמא במגע הזב אינו נטמא בהיסט הזב[[44]](#footnote-33)[[45]](#endnote-14). וי"א שכל כלי נטמא בהיסט הזב[[46]](#footnote-34). לגבי משקין שבתוך הכלי עי' הרחב דבר[[47]](#endnote-15).
2. כלי חרס המוקף צמיד פתיל נטמא בהיסט הזב. ואע"פ שכלי חרס מטמא רק מתוכו וכשהוא סגור אי אפשר ליגוע בו, מכל מקום הואיל ועומד ליפתח הרי הוא ראוי למגע הזב[[48]](#footnote-35). וי"א שאינו נטמא בהיסט הזב[[49]](#footnote-36). אמנם לגבי אוכלין שבתוך כלי המוקף צמיד פתיל, י"א שאם הסיט זב את הכלי לדברי הכל נטמאו האוכלין שבתוכו[[50]](#footnote-37)[[51]](#endnote-16).
3. כלי חרס שאין לו בית קיבול, כשם שאינו מטמא במגע כך אינו מטמא בהיסט הזב[[52]](#footnote-38). וי"א שמטמא בהיסט הזב, דכיון שזב מטמא כלי חרס בהיסט אף מגבו, שוב אין צריך שיהיה לו תוך[[53]](#footnote-39).
4. כלי גדול שיש בו בית קיבול לארבעים סאה, כשם שאינו מטמא במגע כך אינו מטמא בהיסט הזב[[54]](#footnote-40). וי"א שמטמא בהיסט הזב, שהרי בשעה שמסיטו הוא מיטלטל על אף שהוא גדול[[55]](#footnote-41).

1. זבים פ"ה מ"א - או שהזב מסיטו וכו'. [↑](#footnote-ref-2)
2. נדה מג ע"א, שבת פג ע"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. בתורת כהנים (זבים פרשתא ג' ה"ב) ילפינן היסט הזב מהפסוק (ויקרא טו, יב) "וכלי חרש אשר יגע בו הזב ישבר", איזהו מגעו שהוא ככולו הוי אומר זהו הסיטו. ובנדה מג ע"א ילפינן מהפסוק (שם יא) "וכל אשר יגע בו הזב וידיו לא שטף במים", ופסוק זה מיותר ללמדינו שהיסט הזב מטמא. ועי' רמב"ן וריטב"א נדה לג ע"א שתרוייהו צריכי. [הא דאיתא בגמ' שטומאה זו מחודשת היא, יש לפרש, שכל אופני הטומאה שמצינו בתורה נעשים על ידי הטהור, שהטהור נוגע או נושא או מסיט או מאהיל על הטמא, אך בהיסט הזב אין הטהור עושה כלום, וכל הטומאה באה מצד הטמא]. [↑](#endnote-ref-2)
4. רש"י נדה לג ע"א ד"ה וכלי חרס, רמב"ם משכב ומושב פ"ג ה"א. [↑](#footnote-ref-4)
5. תוספות נדה עא ע"ב ד"ה מערה בשם ר"י, [אך תוספות ביומא ו ע"ב כתבו בשם ר"י שמטמא בהיסט], תוספות רא"ש נדה לג ע"א בשם השר מקוצי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. משנה למלך שם בדעת ר"ש כלים פ"א מ"ג. [↑](#footnote-ref-6)
7. ר"ש טהרות פ"ז מ"ה, תוספות שבת יד ע"ב, גיטין סא ע"ב, חגיגה יט ע"ב, נדה לג ע"ב, ריטב"א נדה שם בשם ר"ת. [↑](#footnote-ref-7)
8. תוספות רי"ד נדה לג ע"ב, רשב"א שם בדעת רש"י ור"ח, רמב"ן גיטין סא ע"ב בשם י"מ. ועי' רמב"ן נדה שם. [↑](#footnote-ref-8)
9. פסחים סז ע"ב ותוספות שם, ר"ש זבים פ"ה מ"ז, וכן משמע ברמב"ם משכב ומושב פ"ח ה"ב. [↑](#footnote-ref-9)
10. במסכת נדה סט ע"ב מבואר שגזרו חכמים על זב זבה נדה יולדת ומצורע שמתו בטומאתן שיטמאו באבן מסמא עד שימוק הבשר, גזירה שמא יתעלף וידמו שמת. ופירש הר"ש זבים פ"ה מ"ג דאיירי לענין אדם שנשא זב שמת בלא הזזה, דמצד טומאת מת הרי הוא טהור, ומצד טומאת נושא זב הוא טמא אף בלא הזזה. והרמב"ם פ"ו ממשכב ה"ד פירש דאיירי לענין מדרס, דמת אינו עושה מדרס וזב עושה מדרס, וגזרו על זב שמת בטומאתו שיעשה מדרס. וכתב ערוך השולחן קיד אות ט' שלפי הרמב"ם גזרו רק על מדרס דהוי טומאה חמורה, אך על עליונו [וכן היסט] לא גזרו כיון שהיא טומאה קלה. ולפי"ז אפשר שלדעת הר"ש שגזרו על משא באבן מסמא אף דהוי טומאה קלה, הוא הדין גזרו על היסט ועליונו שיטמא עד שימוק הבשר, וצ"ע. [↑](#endnote-ref-3)
11. רמב"ם משכב ומושב פ"ח ה"ב. [↑](#footnote-ref-10)
12. רש"י עירובין לה ע"א ד"ה והכא ברעדה [וקיי"ל כחכמים]. [↑](#footnote-ref-11)
13. ר"ש זבים פ"ד מ"ג, [כן כתב החזון איש זבים ס"ג סק"ט בדעתו]. [↑](#footnote-ref-12)
14. רמב"ם משכב ומושב פ"ט ה"א. [↑](#footnote-ref-13)
15. עי' מרומי שדה ב"ק יז ע"ב שפירש באופן אחר. [↑](#endnote-ref-4)
16. רש"י עירובין לה ע"א. [↑](#footnote-ref-14)
17. ר"ש זבים פ"ד מ"ג. [↑](#footnote-ref-15)
18. חזון איש זבים ס"ג סק"ט - ולפר"ש צ"ל וכו'. [↑](#footnote-ref-16)
19. במסכת זבים פ"ד מ"ג תנן הקיש על שדה תיבה ומגדל טמאין, ר' נחמיה ור' שמעון מטהרין באלו. ובמס' עירובין לה ע"א מבאר אביי שיש ג' מצבים, היסט מחמת כחו לכו"ע טמא, מחמת רעדה לכו"ע טהור, רעדה מחמת כחו פליגי ת"ק ור' נחמיה האם הוי היסט או לא, וקיי"ל כת"ק דהוי היסט וטמא. ופירש רש"י היסט מחמת כחו – שהסיט את הכלי ממש, כגון שניתק ממושבו משהו. היסט מחמת רעדה – שטפח ברגליו בקרקע ומחמת ניענוע הקרקע ניסט הכלי, אע"פ שניתק הכלי מהארץ טהור דכח כחו הוא. רעדה מחמת כחו – שהקיש עליהן ממש, ולא ניתקו ולא הוסטו אלא רעדו. ומבואר לפי שיטתו שישנם ג' חילוקי דינים, א, הקיש זב על הכלי ונרעד ולא הוזז ממקומו, לדעת ת"ק הרי זה נחשב היסט ונטמא. ב, היה כלי מונח על דבר אחר והקיש על התחתון והוסטו שניהם הרי הם טמאים. ג, ואם הורעד התחתון והוסט העליון, וכל שכן אם הורעדו שניהם, הרי העליון טהור. [ואף שרעדה נחשב כהיסט כלפי הכלי שהקיש עליו, אין זה נחשב להיסט כלפי הכלי שעליו]. וכתב החזון איש ס"ג סק"ט שעדיין לא נתבאר מה הדין בהוסט הראשון והורעד השני. והנה בזבים שם איתא שאם הקיש זב על גזוזטרא או על מריש מלבן צינור וכו' ונפל ככר של תרומה הרי זה טהור, ואם הקיש על דלת או נגר מנעול משוט וכו' הרי זה טמא. ולדעת רש"י החילוק הוא שאם הקיש על דבר שכחו יפה הרי זה נחשב לרעדה בלבד, והיסט מחמת רעדה טהור לכו"ע. ואם הקיש על דבר שכחו רע הרי זה נחשב להיסט, והיסט מחמת היסט טמא לכו"ע.

    אך הר"ש בזבים שם פירש, היסט מחמת כחו – שהוסט הדבר שהקיש עליו ומחמת כן הוסט גם השני. היסט מחמת רעדה – שהדבר שהקיש עליו הורעד בלבד ומחמת כן אף השני הורעד. רעדה מחמת כחו – שהראשון הורעד והשני הוסט, ובזה פליגי ת"ק ור' נחמיה. וכתב החזון איש שם שלפי הר"ש רעדה אינה נחשבת כהיסט אף כלפי הכלי עצמו שהקיש עליו. ויוצא לפי"ז שרש"י והר"ש פליגי בסברות הפוכות, דאם הקיש על הכלי עצמו והורעד, לרש"י הוי היסט ולהר"ש לא הוי היסט. ואם הקיש על התחתון והורעד ומחמת כן הוסט השני, לרש"י לכו"ע לא הוי היסט ולהר"ש בזה פליגי ת"ק ור' נחמיה וקיי"ל כת"ק דהוי היסט. והקשה החזון איש איך יתכן לומר שהיסט מחמת רעדה הוי היסט, הא באופן שהקיש על גזוזטרא ומריש ומלבן וכו' ונפל ככר טהור לכו"ע, על אף דהוי היסט מחמת רעדה. ותירץ, דשדה תיבה ומגדל כחן רע, ולכן ס"ל לת"ק שהיסט מחמת רעדה הוי היסט, אך בהקיש על דבר שכחו יפה לא הוי היסט.

    הרמב"ם פ"ט ממשכב ה"א פסק שאם היה הדבר שהקיש עליו מחובר בארץ או במסמרים וגם כוחו יפה וחזק, אע"פ שהכלי שעליו הוזז מחמת הקשתו טהורין. ואם לא היה כוחו יפה וחזק אלא מתנדנד והקיש עליו הזב והפיל או הניד בכח הכאתו הרי אלו טמאים, וכאילו הסיטן, שהרי מכחו נפלו. זה הכלל נפלו מכח הסיטו טמא מכח רעדה טהור. ותמה החזון איש שם מדוע השמיט הרמב"ם דין רעדה מחמת כחו שנחלקו בזה ת"ק ור' נחמיה. ובמאירי עירובין שם משמע שיש רק ב' חילוקי דינים, היסט מחמת היסט והיסט מחמת רעדה, ופלוגתת ת"ק ור' נחמיה היא רק לגבי שדה תיבה ומגדל אי חשיבי כחן רע או כחן יפה. ולפי"ז ניחא מדוע השמיט הרמב"ם דין זה. אך צ"ע לפרש לשון הגמ'. [↑](#endnote-ref-5)
20. בבא קמא יז ע"ב רש"י ד"ה שבזב טהור, מרומי שדה שם, רמב"ן עבודה זרה ס ע"ב. [↑](#footnote-ref-17)
21. ב"ק שם תרנגולים שהיו מפריחין וכו' ברוח שבכנפיהם משלמין חצי נזק. [↑](#footnote-ref-18)
22. חזון איש שם סק"ד ד"ה רש"י - ואפשר דלא חשיב מסיט וכו'. [↑](#footnote-ref-19)
23. נראה שאם היה אדם טהור בכף מאזנים וכלים בכף שניה, והכריעו הכלים את האדם, ובא הזב ונטל חלק מהכלים ועי"ז האדם הכריע את הכלים, הרי האדם טהור, ואין זה נחשב להיסט הזב, שהרי הוא רק גורם לזב לנטות למטה. וכן נראה שאם כלי מתגלגל במדרון ובא זב והניח מקל שלא יוסיף הכלי להתגלגל, הכלי טהור. ואף שהכלי נעצר מחמת הזב אין זה נחשב להיסט. [↑](#endnote-ref-6)
24. חזון איש זבים ס"ד סק"ה ד"ה והא. [↑](#footnote-ref-20)
25. אור שמח משכב ומושב פ"ו ה"ה ופ"ח הי"א וחזון איש שם סק"ז בדעת הרמב"ם, תוספות הרא"ש נדה לב ע"ב. [↑](#footnote-ref-21)
26. זבים פ"ה מ"ב. [↑](#footnote-ref-22)
27. תוספות עירובין שם בשם ר"ת, רש"י נדה נד ע"ב ד"ה היא, עי' רש"ש שם ובשבת פב ע"ב. [↑](#footnote-ref-23)
28. נראה שטומאה זו לרש"י בנדה ולר"ת היא מדין היסט ולא מדין עליונו של זב. ואע"פ שאינו מסיט את הכלים, מכל מקום כשדורס עליהם הרי זה כמו שנושא אותם, שהם טמאים מדין היסט גם בלא הזזה. ונפק"מ שלדעת התוספות בעירובין ובנדה אין הכלים טמאים אלא אם ידרוס על כל הכלי. [↑](#endnote-ref-7)
29. נדה מג ע"א, רמב"ם משכב ומושב פ"ח ה"ה. [↑](#footnote-ref-24)
30. בגמ' ילפינן מדכתיב וכל אשר יגע בו הזב וידיו לא שטף במים, דפסוק זה מיותר ללמד על הסיטו של זב, ואפקיה רחמנא בלשון נגיעה לומר שכשם שאין מגע מטמא בבית הסתרים כך היסט הזב אינו מטמא אם הסיטו ע"י בית הסתרים. והנה בתורת כהנים פרק ד' ה"ה דרשינן מהאי קרא "בו" ולא בצואה שעליו ולא בקלקין שעליו ולא בשירין ולא בנזמין ולא בטבעות. וכתב הראב"ד שם דכיון דהאי קרא נדרש בגמ' לענין היסט, אם כן זב שהסיט על ידי צואה שעליו אינו טמא. וצ"ע דלכאורה אם נטל מקל והזיז מקל אחר והזיז עם המקל השני את הכלי נמי חשיב היסט, [וכן הוא ברמב"ן נדה לג ע"א, דאצטריך קרא לעליונו של זב לאשמועינן שאף היסט דהיסט בכלל היסט הוא], ואם כן כאשר הסיט בצואה שעליו הרי מקום גלוי שבידיו הסיט את הצואה והצואה את הכלי, ומדוע אינו מטמא, וצ"ע. [↑](#endnote-ref-8)
31. שהרי גם זה בכלל טומאת היסט. [↑](#footnote-ref-25)
32. ובאופן שאפשר לטמאותו מדין עליונו של זב, כגון שהזב נושא את הכלי מעל גביו ע"י מקל שמונח בבית הסתרים, מסתבר שהכלי טמא, דרק טומאת היסט אפקיה רחמנא בלשון נגיעה ולא טומאת עליונו של זב, וצ"ע לדינא. [↑](#endnote-ref-9)
33. גלות עליות פ"ח מ"ה פסקא ד' אות ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-26)
34. [בחזון איש זבים ס"ד סק"ז נקט בפשיטות דסגי בהיסט רובו]. [↑](#footnote-ref-27)
35. תוספות עירובין כז ע"א, נדה לא ע"ב. [↑](#footnote-ref-28)
36. חזון איש שם, מקדש דוד נח סק"א ד"ה הנה. [↑](#footnote-ref-29)
37. הראשונים הקשו מדוע צריך פסוק לעליונו של זב, תיפו"ל מדין היסט, ומצינו כמה תירוצים בראשונים לקושיא זו. ובתוס' עירובין כז ע"א ונדה לא ע"ב תירצו שמדין היסט בעינן שיסיט כולו, וכלשון התורת כהנים איזהו מגעו שהוא בכולו הוי אומר זה הסיטו, אלמא סתם היסט הוא בכולו, ואילו מצד עליונו של זב סגי בנושא מקצתו. ולשיטתם היכא שאינו נטמא מדין עליונו של זב בעינן שיסיט כולו. והקשו החזון איש והמקדש דוד מהא דתנן פ"ה מ"ד שאם מקצת טהור על הטמא לת"ק טמא ולר' שמעון טהור. ובשלמא לפי הצד בראשונים שעליונו נוהג בכל דבר י"ל שטומאת האדם מדין עליונו של זב. אך לפי מה שצידדו הר"ש ותוס' בעירובין דאין טומאת עליונו אלא בראוי למשכב מדוע האדם טמא. [ובחזון איש שם צידד שאפילו אם טומאת עליונו של זב נוהג בכל דבר היינו בכל הכלים, אך אדם וכלי חרס ואו"מ לא שייך בהם טומאת עליונו, ולפי"ז קשה לכו"ע].

    ותירצו שאם הזב הסיט אדם הרי הוא טמא אף במקצתו. וכתבו כמה ביאורים לחלק בין אדם לכלים, החזון איש כתב שהיסט כלי נלמד מוכלי חרס אשר יגע בו הזב ישבר, ודרשינן איזהו מגעו שהוא בכולו זה הסיטו, ולכן צריך שיסיט כולו, אך היסט אדם נלמד מוכל אשר יגע בו הזב וידיו לא שטף במים, ואפקיה רחמנא בלשון מגע לומר שאם הסיטו ע"י בית הסתרים טהור, ולכן לא דרשינן איזהו מגעו שהוא בכולו. עוד ביאר החזון איש שטומאת מקצת טהור הוא מדרבנן, וגזרו באדם ולא בכלים. ובמקדש דוד ביאר דכלי או בגד כיון שיכול לחותכו לא חשיב היסט בכולו, אך אדם כיון שאי אפשר לחותכו חשיב כהוסט כולו, וכמו שכתבו תוס' בזבחים צה ע"א ד"ה מכניסו לגבי ביאה במקצת. ועי' חידושי רבינו חיים הלוי הל' מו"מ ד"ה והנה בזבים שתירץ על קושיא זו, דכיון שזב וחבריו מטמאין אף באבן מסמא, ויש בו דין משא אף שלא נישא הזב מכחו כלל, ממילא אף במשא מקצתו איכא משא בכולו, עיי"ש. אך בראשונים שביארו דנפק"מ לדין עליונו של זב באופן שנושא מקצתו מוכח שמדין היסט אין לטמאות נושא מקצתו, אע"פ שמטמא באבן מסמא, ודלא כהגר"ח, וצ"ע. [↑](#endnote-ref-10)
38. על פי זבים פ"ד מ"ה, וקיי"ל כת"ק דבמרובים טהורים. [↑](#footnote-ref-30)
39. לגבי משכבות מרובים שהכריעו את הזב בכף מאזנים, זה יכול וזה יכול, נחלקו רש"י ותוספות בשבת צג ע"א האם פטור זה יכול וזה יכול לר' יהודה נאמר רק בשבת או גם במדרס. ואם כן נראה שהוא הדין לגבי שנים שהסיטו זה יכול וזה יכול, לרש"י הכלי טהור ואפילו שניהם זבים, ולתוספות הכלי טמא ואפילו רק אחד מהם זב. אך לפי מש"כ בשו"ת הרשב"א סי' כ"ח שפטור זה יכול וזה יכול לא נאמר לגבי טומאת משא לפי שאין שיעור למשא, ואפילו נשא כל שהוא נטמא, נראה דהוא הדין בהיסט כיון שאפילו הסיט משהו נטמא אין את הפטור של זה יכול וזה יכול. אך עדיין יש לדון לדעת התוספות בעירובין ובנדה שזב שהסיט מקצת הכלי לא נטמא הכלי, דאפשר שלפי"ז באופן שאינו טמא משום עליונו אם הסיטו שנים כלי זה יכול וזה יכול הרי זה תלוי במחלוקת רש"י ותוס' הנ"ל, אך אם הסיטו אדם כיון שאפילו היסטו מקצתו נטמא הרי הוא טמא לכו"ע, וצ"ע. [↑](#endnote-ref-11)
40. שבת צג ע"א. [↑](#footnote-ref-31)
41. ואף לפי מש"כ בשו"ת הרשב"א שלגבי טומאת משא אין את החיסרון של זה יכול וזה יכול, לפי שאין שיעור למשא, מכל מקום נראה שהחיסרון של מסייע אין בו ממש נאמר בכל מקום. אך עי' להלן שלפי דברי הגר"ח מסתבר שבמקום שמועיל אבן מסמא אין את החיסרון של מסייע אין בו ממש. [↑](#endnote-ref-12)
42. חזון איש זבים ס"ג ס"ק ט"ו, ועי' הרחב דבר. [↑](#footnote-ref-32)
43. החזון איש למד דין זה ממדרס, וכדתנן בזבים פ"ד מ"ז. וכל זה לפי שיטתו שענין טומאת משא הזב (שהוא פרט בטומאת היסט כפי שביארנו למעלה) הוא מה שהזב נושא את האדם או הכלים שעל גביו, ולכן גם בזה יש את החיסרון של מסייע אין בו ממש. אך בחידושי רבינו חיים הלוי הל' מו"מ נקט שבהלכה של אבן מסמא נתחדש שאין צריך שהאדם או הכלים ינשאו על ידי הזב, אלא עצם המציאות שהזב תחתיהם הרי זה מטמא. [ואפילו לשיטת התוספות שאין מטמא באבן מסמא אלא אם האדם שלמעלה הכביד על הזב, אין זה אלא תנאי בעלמא, אך עיקר הטומאה היא עצם המציאות שהזב מתחת לאדם שעל האבן]. ולפי"ז נראה שאין את החיסרון של מסייע אין בו ממש לגבי זב שנושא אדם או כלים, שהרי במציאות הזב תחתיו. ואע"פ שבמו"מ נמי אבן מסמא מטמא ומכל מקום מפורש במשנה שמסייע אין בו ממש ולא נעשה מדרס, שאני התם דבעינן רובו נישא עליו, ולגבי מסייע שאין בו ממש חסר התנאי של רובו נישא עליו, משא"כ בזב שנושא אדם או כלים דנקט הגר"ח שכל מקום שאבן מסמא מטמא אין צריך לישא כולו, מסתבר שאין את החיסרון של מסייע אין בו ממש, וצ"ע. והנה אפילו לדברינו שלדעת הגר"ח אין חיסרון של מסייע בזב שנושא אדם או כלים או אוכלין ומשקין, נראה שלגבי זב שהכריע בכף מאזנים מודה הגר"ח לחזון איש, שהרי בכף מאזנים אין הטומאה מצד שהזב תחתיהם אלא מצד שהם ניתלים על הזב, ולא שייך בזה מעלת אבן מסמא, וצ"ע בכל זה לדינא. [↑](#endnote-ref-13)
44. שבת פד ע"ב. ופירש רש"י מדאפקיה רחמנא להיסט בלשון נגיעה. [↑](#footnote-ref-33)
45. יש לעיין מה הדין זב שהניח פכין קטנים על גביו, האם יטמא מדין "עליונו של זב", דלכאורה יש לטמאות את הכלי, שהרי טומאה זו ילפינן מוכל אשר יהיה הזב תחתיו, ולא אפקיה רחמנא בלשון נגיעה. אך אם כן צ"ע מדוע כתב רש"י בשבת שם שאין אופן לטמאות פכין קטנים על ידי הזב, הא משכח"ל בטומאת עליונו של זב, וצ"ע. [↑](#endnote-ref-14)
46. תוספות רי"ד בשבת שם, חידושי רבינו חיים הלוי הל' מו"מ בדעת הרמב"ם שהשמיט דין זה. [↑](#footnote-ref-34)
47. הב"ח ריש הל' חנוכה כתב לגבי פך שמן שהיה מונח בחותמו של כהן גדול, דהא דלא חששו לטומאת היסט משום שהיה פיו צר שאי אפשר להכניס שם אצבע, וכיון שאי אפשר ליטמא במגע בעודו בכלי אינו מיטמא נמי בהיסט, וכמבואר בסוגיא בשבת פד ע"ב. וגם צריך שיהיה חתום בחותמו של כהן גדול, דאל"ה חיישינן שמא הוציאו קצתו ונטמא והחזירוהו בתוכו. והקשה הנודע ביהודה תניינא או"ח סי' קלז, לשיטת התוספות שכלי חרס המוקף צמיד פתיל מטמא בהיסט משום שעומד ליפתח, אם כן גם השמן יטמא בהיסט מהאי טעמא. ובשלמא לגבי הכלי מהני מה שפיו צר שאינו ראוי ליטמא במגע, אך השמן שבתוכו ראוי למגע ע"י שישפוך מה שבתוכו לחוץ, ומצד מוקף צמיד פתיל הרי הוא עומד ליפתח. ותירץ בדוחק ליישב דעת הב"ח, דכיון שהכלי עצמו אינו מקבל טומאה משום שאינו ראוי למגע גם השמן טהור, דבהיסט בעינן שיסיט כולו, וכאן שאין ההיסט מועיל לטמאות את הכלי גם השמן טהור. [↑](#endnote-ref-15)
48. תוספות שבת שם בשם ר"ת, ושאר ראשונים שם. רמב"ם משכב ומושב פ"ח ה"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-35)
49. רש"י שם ד"ה מי לא עסקינן. [↑](#footnote-ref-36)
50. רמב"ן שם בשם י"א, תוספות רא"ש שם בשם ה"ר יעקב בר שמשון. [↑](#footnote-ref-37)
51. הרמב"ן בשבת שם דחה שיטה זו, שאם הכלי עצמו טהור משום שאינו ראוי למגע ואע"פ שעומד ליפתח, אף אוכלין שבתוכו אינם ראויין למגע. ולכאורה לפי שיטתו הוא הדין אוכלין שבתוך כלי עץ המוקף צמיד פתיל אינם נטמאים בהיסט הזב, שהרי הזב אינו יכול ליגע באוכלין כל עוד שהכלי סגור, וצ"ע. [↑](#endnote-ref-16)
52. תוספות ביצה לב ע"א, רמב"ן שבת שם, דכל שאינו מטמא במגע אינו מטמא בהיסט. [↑](#footnote-ref-38)
53. רש"י ביצה שם. [↑](#footnote-ref-39)
54. ריטב"א עירובין לה ע"א, ר"ש זבים פ"ד מ"ג. [↑](#footnote-ref-40)
55. תוספות רי"ד עירובין שם בדעת רש"י שם. [↑](#footnote-ref-41)