15 מצא במקום רוב גוים או רוב ישראל
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

אור ליום ו' ב' תמוז תשע"ב

**א**

א] ב"מ דכ"ד., וכן היה רשב"א אלעזר אומר וכו' המוצא בסרטיא ופלטיא גדולה ובכל מקום שהרבים מצויין שם הרי אלו שלו מפני שהבעלים מתיאשין מהן, איבעיא להו כי קאמר רשב"א ברוב גוים אבל ברוב ישראל לא או"ד אפי' ברוב ישראל נמי אמר, את"ל אפי' ברוב ישראל נמי אמר פליגי רבנן עלי' או לא פליגי, ואת"ל פליגי ברוב ישראל ודאי פליגי, ברוב גוים פליגי או לא פליגי וכו'.

והנה התוס' לעיל דכ"ג. כתבו, ז"ל, ועוד דבעי למימר דאפילו ברוב גוים פליגי רבנן ומחייבי להכריז ואע"ג דאיכא למיחש דלמא שקלי להו ומסתמא נתייאש, ועוד דהו"ל למימר דמגוים נפול וניזיל בתר רובא וכו', אבל כל היכא דאפשר לתקן להשיב ממון לבעלים ע"י הכרזה מתקנינן וכו', עכ"ל.

והנה בד' הגרע"א בסוגיין בכ"ד מבו' שפירש דמש"כ התוס' דכיון דאפשר לתקן וכו', דהיינו דכיון דאפשר לברר ע"י הכרזה אם נפל מישראל, דאם נפל מישראל יבא הישראל ויתן בה סימן, ע"כ הטילו עליו להכריז ולא סמכו על הרוב, ועי' בדבריו שדן לומר דבסימן מקום או מנין דא"א לו להתברר ע"פ עדים, לא תיקנו כן, משום דלא יתברר מדאורייתא.

וכ"ה להדיא בד' התוס' בב"ב דכ"ג:, ז"ל, וי"ל דתקנ"ח היא כדי לקיים מצות השבת אבידה כיון דיכול להתברר ע"י הכרזה אם היא של ישראל, וישראל נמי לא מייאש דמסיק אדעתי' דילמא משכח ישראל ויכריז, עכ"ל.

ולא נתפרש לפ"ז, דמה יישבו התוס' בזה למה שעמדו מתחילה דמ"ט דרבנן הרי איכא למיחש דילמא שקלי לי' גוים ומסתמא נתייאש, דד"ז הרי לא יתברר ע"י הכרזה, וא"כ מ"ט הוא חייב להכריז.

ב] ובפשוטו הי' נראה בזה, דהנה בתוס' הרא"ש בסוגיין כתב, ז"ל, ברוב גוים פליגי או לא פליגי, תימה הוא היאך פליגי ברוב גוים, והרי אפי' יודע המוצא דמישראל נפל מ"מ מתיאשים הבעלים מפני כמה דברים, שיחשבו שרוב גוים ימצאו, ואפילו ימצא ישראל יחשוב המוצא דמרוב גוים נפל, וגבי ניפול הנמצא אזלינן בתר רובא בפ' לא יחפור, וי"ל דתקנתא היא דעבוד רבנן גבי מציאה שיכריזו עלי' דשמא של ישראל נפל, אבל ניפול אין בו סימן ואי אפשר להחזירו לבעלים, עכ"ל.

וגם בדבריו צ"ב, דהרי עיקר קושייתו היא דודאי נתייאשו הבעלים, וא"כ מה תירץ ע"ז דתקנ"ח היא דיכריזו עלי' "שמא של ישראל" נפל, הרי לא באנו לפטרו כלל משום דשמא אי"ז של ישראל, אלא משום דיש לתלות שנתייאשו הבעלים, וע"ז לא שייכא כלל התקנ"ח דיש לחוש דשל ישראל נפל.

ג] ונראה בביאור ד' תוס' הרא"ש, דהנה בחי' הגרע"א בסוגיין בד"ה עוד י"ל בד"א כתב לדון, דכל מש"כ התוס' דברוב גוים מתיאשים הבעלים, הוא רק בצירוף תרוייהו, דהבעלים סוברים דאחד מרוב גוים ימצאו, ואף אם המיעוט ישראל ימצאם כיון דעכ"פ לא יכריזו יהא בקושי להתברר, משו"ה בצירוף ב' אלו מתיאשים הבעלים, עיי"ש בדבריו.[[1]](#footnote-2)

ובאמת כ"ה משמעות ל' תוס' הרא"ש שכתב דהבעלים מתיאשים מפני "כמה דברים" שיחשוב וכו' "ואפי' ימצא ישראל" וכו', ומשמעות ל' זה הוא דאין הבעלים מתיאשים אלא משום תרוייהו.

והדברים מפורשים כן בד' תוס' הרא"ש בשלהי סוגיין, ז"ל, שאני נהר בירן דישראל סכרו לי' וכו', אבל היכא דרוב אובדין ורוב מוצאין גוים הלכה כרשב"א, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דכל הא דשרינן ברוב גוים, הוא רק היכא דרוב אובדין גוים ורוב מוצאין גוים, ולא סגי במה דרוב מוצאין גוים, והרי דאין הבעלים מתיאשים מכח מה שחושבים שרוב גוים ימצאו, אלא בצירוף דגם אם ישראל ימצא יחשוב המוציא דמרוב גוים נפל, וז"ב.

ד] ולפ"ז מתפרש היטב מש"כ תוס' הרא"ש לישב דתקנתא היא דעבוד רבנן גבי מציאה שיכריזו עלי' דשמא של ישראל נפל, והיינו דמשו"ז אין הבעלים מתיאשים, דכל הא דהבעלים מתיאשים הוא רק בצירוף תרוייהו דסבורין דאחד מרוב גוים ימצאו, וגם אם המיעוט ישראל ימצאו לא יכריז, אך כיון שתיקנו חכמים דאף ברוב גוים צריך להכריז, תו אין הבעלים מתיאשים, וז"ב.

וכן נראה גם בד' התוס' בב"ב דכ"ג: שהבאנו לעיל סק"א, שכתבו דתקנ"ח היא וכו' וישראל נמי לא מייאש דמסיק אדעתי' דילמא משכח ישראל ויכריז, ונראה להדיא דכונתם, דכיון דתקנ"ח דצריך הישראל להכריז, ע"כ ממילא אין מתיאש האובד, דאף דקרוב הדבר שימצאו גוי, מ"מ מסיק ישראל אדעתי' דילמא משכח ישראל ויכריז, אך אם הוה אזלינן בתר רוב ול"ה צריך ישראל המוצא להכריז, הי' האובד מתיאש.

ה] וארוחנא לפ"ז, דהנה בחי' הגרע"א בסוגיין עמד, דמסוגיית הגמ' אמתניתין דמצא בה מציאה מבו', דלדעת רבנן לא אזלינן בתר רוב, ואף במקום שאין ידוע דמישראל נפל ה"ה חייב להכריז ועכ"פ אינו יכול ליקח האבידה לעצמו, ולדעת רשב"א אזלינן בתר רוב, ואף במקום דלא נתיאשו הבעלים הויא המציאה שלו משום דתלינן דנפלה מגוי, וצ"ב דמנלן דפליגי רבנן ורשב"א בתרתי, הרי בברייתא דרשב"א תניא דהא דשרי הוא משום דנתיאשו הבעלים, ופירשו התוס' דאיירי בשידוע דמישראל נפל, וא"כ הרי י"ל דגם רבנן דפליגי ע"ז, לא פליגי אלא בכה"ג דידוע דמישראל נפל, ובזה הוא דפליגי על רשב"א וס"ל דלא אמרינן דנתיאשו הבעלים, אך מהיכ"ת דפליגי וס"ל דאף במקום דאין ידוע דמישראל נפל, לא אזלינן בתר רוב, ומאידך אם נמצא מקור לדעת רבנן, דלא אזלינן בתר רוב לתלות דנפל מגוי, מהיכ"ת דפליג רשב"א ע"ז, הרי י"ל דגם לרשב"א לא אזלינן בתר רוב, והא דשרי ברוב גוים הוא משום דנתיאשו הבעלים, עיי"ש בדבריו.

אך לפי הנ"ל ניחא, דעיקר פלוגתת רבנן ורשב"א באבידה הנמצאת במקום רוב גוים אם נתיאשו הבעלים, היא אם תיקנו חכמים במציאה הנמצאת ברוב גוים דיכריזו עלי' שמא של ישראל נפל, או לא תיקנו חכמים כן, דרבנן דס"ל דתיקנו חכמים דיכריזו עלי', ממילא דאין האובד מתיאש ממנה, אך רשב"א דס"ל דלא תיקנו חכמים כן, ממילא מתיאש האובד ממנה, וז"ב, וכבר מבו' כן בתו"ד הגרע"א בד"ה אמנם לפ"ז, עיי"ש.

ו] והנה לפ"ז הי' נראה בפשוטו, דגם ד' התוס' מתפרשים כן, דזהו שכתבו דהא דהוא חייב להכריז ולא אמרינן דמסתמא מייאש, הוא משום דכל הא דהבעלים מתיאשים הוא רק בצירוף הא דגם אם ישראל ימצאו לא יכריז משום דאזלינן בתר רוב, וע"כ לדעת רבנן דתקנ"ח היא דלא אזלינן בתר רוב לפטור מהכרזה, תו ממילא אין הבעלים מתיאשים.

ז] אך באמת אין הדברים מתישבים כלל בד' התוס', שהרי ד' התוס' שם קיימי להקשות על מש"א התם דאיכא נכרים דלא איכפת להו, וע"ז הקשו דהיכי פריך דניחוש שידרסוהו נכרים קודם שיבא שם שום ישראל ויפטר מהכרזה, אדרבה ניחוש לרוב ישראל שרואין הככר ויגביהוהו וניחוש לחומרא לחייבו הכרזה, כדחזינן דאפי' ברוב נכרים פליגי רבנן ומחייבי להכריז אע"ג דאיכא למיחש דילמא שקלי להו ומסתמא מייאש וכו',

והנה הרי התוס' מתחילה הק' דמסתמא מייאש, אף קודם שכתבו דיש לילך אחר הרוב, והרי דהוא מתיאש מכח זה לבדו דדילמא שקלי לי' גוים, ועוד, דאם אכן הא דברוב גוים לא שרי הוא משום דלא אזלינן בתר הרוב, וממילא ליכא יאוש, א"כ מה הביאו התוס' מזה לנידון דידהו, הרי התם כלל אין נידון לילך אחר הרוב, ודוחק לומר דכונתם דמזה מוכח דמשום הא דחייש דגוים יטלוהו בפנ"ע אינו מתיאש, וא"כ ה"נ התם בדין דאין הבעלים מתיאשים, דא"כ העיקר חסר מן הספר, וביותר צ"ע כן לגיר' הב"ח עיי"ש.?[[2]](#footnote-3)

ח] ובדעת התוס' צ"ל כמש"כ הגרע"א בשלהי סוגיין בתו"ד, ז"ל, ובהכרח לדחוק דס"ל לתוס' דתליא זב"ז, דלרבנן דמחמרי לענין יאוש דאף דהוי רוב גוים לא מייאשי הבעלים לתלות שימצא אותו גוי, מחמרי ג"כ דאנן לא תלינן דמגוי נפל, אבל רשב"א דמיקל לענין יאוש דהבעלים מייאשים ומימר אמר דא' מן הרוב ימצאנו, ה"נ יש להקל שהמוצא יתלה דמגוי נפל, ועדיין צלע"ג, עכ"ל.

ומצינו לעיקר הדברים בתו"ד הריב"ש שהביא השטמ"ק בסוגיין, ז"ל, דרבנן לא אזלי בהא מילתא בתר רובא, דכ"ה דאמרי דלא מתיאש משום רובא גוים, ה"נ לא אזלי בתר רובא למיתלי שנאבדה מגוי, עכ"ל.

?אך לפ"ז לכאו' אין מכוון התוס' משום דאפשר "לברר" ע"י הכרזה, שהרי בספק זו אם נתיאשו הבעלים א"א לברר, וצ"ע בד' הגרע"א ז"ל שנראה לא כן.

?ובזה תלוי גם פי' הא דפריך הגמ' תרתי, אשר עמד הגרע"א דמאי פריך, הרי י"ל דקי"ל כרשב"א דאין הבעלים מתיאשים, ומאידך כל שלא בא ישראל ונתן בה סימן אזלינן בתר הרוב ותלינן דמגוי נפל, ולפי הנ"ל נמצא, דלדעת תוס' הרא"ש הישוב ע"ז הוא, דכל הא דלרבנן אין הבעלים מתיאשים, הוא רק משום דלא אזלינן בתר הרוב, אך אם באמת אזלינן בתר הרוב, א"כ ודאי דהבעלים מתיאשים, ולדעת התוס' הישוב ע"ז הוא, דתליא הא בהא, דאם החמירו לחוש שלא נתיאשו הבעלים, יש גם לחוש שנפל מן המיעוט ישראל.?

ועמש"נ עוד בד' התוס' בזה בדברינו בדין ברי ושמא להוציא מיד המוציא, עיי"ש.

**ב**

ט] והנה לקמן בסוגיין, ההוא גברא דאשכח ד' זוזי דציירי בסדינא ושדו בנהר בירן, אתא לקמי' דרב יהודה אמר לי' זיל אכריז וכו', והא רוב גוים נינהו, ש"מ אין הלכה כרשב"א אפי' ברוב גוים, שאני נהר בירן דישראל סכרו לי' וישראל כרו לי', כיון דישראל סכרו לי' אימור מישראל נפל וכיון דישראל כרו לי' לא מיאש.

והנה צ"ע למש"נ מד' תוס' הרא"ש, דכל הא דמתיאשים הבעלים ברוב גוים, הוא רק משום דהם סוברים דאחד מרוב גוים ימצאו, ואף אם המיעוט ישראל ימצאם כיון דעכ"פ לא יכריזו יהא בקושי להתברר, ובצירוף ב' אלו ה"ה מתיאשים, א"כ מ"ט הוצרכו בגמ' להא דישראל כרו לי' וע"כ לא מיאש, הרי אף אילו ל"ה ישראל כרו לי', מ"מ כיון דישראל סכרו לי' ותלינן דמישראל נפל, שוב אין הבעלים מתיאשים, דהגם דהם סוברים דא' מרוב גוים ימצאו, מ"מ אינם מתיאשים רק אם גם להצד דישראל ימצאו לא יכריז, וכבר עמד בהערה זו בח'י הגרע"א לקמן שם בדבריו ע"ד רש"י, עיי"ש.

י] ולמדנו הישוב לזה מד' תוס' הרא"ש שם, ז"ל, שאני נהר בירן דישראל סכרו ליה וכו', הלכך אע"ג "דרוב אובדים גוים", כיון דרוב המוצאין ישראל לא מיאש האובד, אבל היכא דרוב אובדין ורוב מוצאין גוים הלכה כרשב"א, עכ"ל.

ומבו' בד' תוס' הרא"ש דאף דישראל סכרו לי', אכתי הוי רוב האובדים גוים, וע"כ שפיר הוצרכו להא דישראל כרו לי', דאלמלי הא דישראל כרו לי' והוו רוב המוצאים ישראל, הי' האובד מתיאש, ורק משום דרוב המוצאים ישראל אין האובד מתיאש, וזהו שסיים תוס' הרא"ש דהיכא דרוב אובדין ורוב מוצאין גוים הלכה כרשב"א, והרי דאין האובד מתיאש אלא בצירוף תרתי, וכמש"נ לעיל סק"ג.

יא] אמנם קשיא טובא בזה, דאם אכן אף דישראל סכרו לי' אכתי הוי רוב גוים, א"כ מ"ט הוא חייב להכריז, הרי הגם דאין הבעלים מתיאשים משום דרוב המוצאים ישראל, מ"מ בדין דלא יהא על המוצא להכריז, משום דאזלינן בתר רוב ואמרינן דמגוי נפל, והרי התוס' הרא"ש בסוגיין כתב להדיא דלדעת רשב"א אזלינן בתר רוב, ומכח זה הק' דמאי בעינן להא דנתיאשו הבעלים תיפו"ל משום דאימר מישראל נפל.

וגם בעיקר הדברים צ"ב, שהרי בגמ' אמרינן דישראל סכרו לי' וישראל כרו לי', ואם כל הא דהוא חייב להכריז, הוא משום דרוב המוצאין ישראל, הרי ל"ב להא דישראל סכרו לי', וסגי בהא דישראל כרו לי', וכמבו' בד' רש"י דהא דתלינן שימצאנו ישראל הוא משום דישראל כרו לי'.

יב] ובאמת הרא"ש בפסקיו סימן ז' כתב בע"א, ז"ל, הלכך כל הנמצא בנהר תלינן דמהנהו ישראל נפל, והאובד אין מתיאש כין כיון דישראל כרו לי' יודע שאם ימצאו יכריזו, כי תולין האבידה בישראל שנתעסקו בעשייתן, עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש דמכח הא דישראל סכרו לי' תלינן דמהנהו ישראל נפל, וזה דלא כמש"כ בתוס' הרא"ש דאף דישראל סכרו לי' אכתי חשיב דרוב האובדים ישראל.

עוד מבו' מד' הרא"ש, דהא דהאובד מתיאש ברוב גוים, הוא אף במקום דליכא תרתי, וזהו שפירש דהא דאין האובד מתיאש באבידה דבנהר בירן, הוא משום דישראל כרו לי' וימצאוהו ישראל, וגם דהישראל המוצא יכריז כיון דתולין האבידה בישראל שנתעסקו בעשייתן, וזה דלא כמש"כ בתוס' הרא"ש דאינו מתיאש אלא בשרוב האובדין ישראל ורוב המוצאין ישראל, אשר היינו משום דאינו מתיאש אלא בדאיכא תרתי, וכמש"נ.

ופשוט דתליא זב"ז, דהרא"ש בפסקיו לטעמי' דס"ל דמכח הא דישראל סכרו לי' תלינן דאבד מישראל, הרי דמהא דהוצרכנו להא דישראל כרו לי', ש"מ דכל דרוב המוצאים גוים ה"ה מתיאש, אף אם רוב האובדים ישראל ואם ימצאנו ישראל יחזירנו, והרי דהאובד מתיאש אף במקום דליכא תרתי, אך לפמש"כ בתוס' הרא"ש דאף דישראל סכרו לי' אכתי חשיב דרוב האובדים גוים, הרי דאדרבה מהא דאמרינן דלא מייאש משום דישראל כרו לי' ורוב המוצאין ישראל, ש"מ דאין האובד מתיאש אלא בצירוף תרתי, וזהו שכתב הרא"ש דרק היכא דרוב האובדין גוים ורוב המוצאין גוים הלכה כרשב"א.

יג] ובישוב ד' תוס' הרא"ש נראה, לפמש"כ הטור סו"ס רנ"ט, ז"ל, ונהר וכו' ופועלים ישראל רגילין לעשותו ולתקנו כשיתקלקל, המוצא בו מציאה חייב להכריז, דתלינן בישראל, ולא נתייאשו הבעלים כיון שפועלים ישראל רגילין לתקנו, וכן כל כיו"ב אע"פ שרוב הדרים במקום גוים אם יש "צד לתלות בישראל" תלינן, עכ"ל.

והנה מש"כ הטור דתלינן מישראל ולא נתיאשו הבעלים כיון דפועלים ישראל רגילין לתקנו, תרי מילי נינהו, דהא דתלינן מישראל היינו דתלינן דנפל מישראל, וזהו מכח הא דפועלין ישראל רגילין לעשותו, והא דלא נתיאשו הבעלים הוא משום דפועלין ישראל רגילין לתקנו, וע"כ הוא סבור שימצאנו ישראל ולא מייאש, וזה מתישב עם מש"כ בתוס' הרא"ש דהא דאין האובד מתיאש הוא משום דרוב המוצאין ישראל.

והנה ממש"כ הטור ללמוד מהכא דבכל כיו"ב דיש "צד" לתלות בישראל תלינן, נראה להדיא דאף דישראל סכרו לי', אכתי מן הדין איכא הכרעה דרוב גוים, ואין לנו לתלות שנפל מישראל, ואך דכיון דיש צד לתלות כן, החמירו חכמים דלא ניזל בזה בתר הרוב, אלא תולין שנפלה המציאה מישראל וצריך המוצא להכריז,[[3]](#footnote-4) וזה ע"ד הא דלדעת רבנן החמירו חכמים להכריז אף בדאיכא רוב מעליא, וזהו שאמרו בגמ' דכיון דישראל סכרו לי' "אימור" מישראל נפל, ומ' דהיינו דיש מקום לחוש דמישראל נפל, והיינו דאע"ג דאכתי איכא רוב גוים, מ"מ יש לנו לחוש שנפל מן הישראלים הסוכרים.

ואשר זהו שלמד מינה הטור דה"נ הוא בכל כיו"ב, דאף דאיכא רוב גוים, מ"מ כל דיש צד לתלות שנפלה המציאה מישראל, תלינן.[[4]](#footnote-5)

ובזה נתישב ד' תוס' הרא"ש, דאף שכתב דרוב האובדין גוים, מ"מ חייב המוצא להכריז, כיון דישראל סכרו לי' ויש צד לתלות בישראל, ובכה"ג החמירו חכמים שלא לילך אחר הרוב, וזהו שהוצרכנו להא דישראל סכרו לי', דאלמלי כן לא הי' צריך להכריז, משום דאזלינן בתר הרוב ומגוי נפל, וכל הא דהוא חייב להכריז הוא רק משום דישראל סכרו לי' ויש צד לתלות שנפל מישראל.

יד] ואמנם קשיא לפ"ז, דכיון דדינא הוא דבמקום שיש צד לתלות מישראל לא אזלינן בתר הרוב, אלא תלינן בישראל, וה"ה חייב להכריז, א"כ מ"ט הוצרכנו להא דישראל כרו לי', אשר מכח זה סבור האובד שימצאנו ישראל ולא מייאש, וכמש"כ הרא"ש והטור, הרי גם בלא זה הי' בדין שלא יתיאש, שהרי נתבאר מד' תוס' הרא"ש, דאין האובד מתיאש אלא בצירוף תרתי, דהוא סבור דאחד מרוב גוים ימצאנו, וגם אם ימצאנו ישראל לא יכריז משום דרוב גוים, ולפ"ז הרי דבכה"ג דיש צד לתלות דמישראל נפל, דאם ימצאנו ישראל ה"ה חייב להכריז, בדין דלא יתיאש האובד, ומה בעינן להא דישראל כרו לי'.

וצ"ל, דכל הא דאין האובד מתיאש משום דאם ימצאנו ישראל יכריז, הוא רק במקום רוב ישראל, או לדעת רבנן דאף ברוב גוים חייב להכריז או עכ"פ יניח, אך במקום רוב גוים דבעלמא דינא הוא דא"צ המוצא להכריז, הרי דאף דבמקום זה דיש צד לתלות בישראל תלינן, אין האובד משים זה על דעתו, וה"ה מתיאש, וצ"ע עוד בזה.

טו] ובאמת נראה, דמקור ד' תוס' הרא"ש והטור, דאף דישראל סכרו לי' חשיב דרוב האובדין גוים, וכל הא דחייב להכריז ולא אזלינן בתר הרוב דנפל מן הגוי, הוא משום דאיכא צד לתלות בישראל, הוא ממה שהוצרכו בגמ' להא דישראל כרו לי', דאי נימא דמכח הא דישראל סכרו לי' חשיב דרוב האובדים ישראל, הרי דמכח זה אין האובד מתיאש, ול"ה בעינן להא דישראל כרו לי', ולעיל סקי"ב נת' דמזה למד הרא"ש בפסקיו דהאובד מתיאש אף בדליכא תרתי, ובע"כ דאף דישראל סכרו לי' מ"מ חשיב דרוב האובדין גוים, וע"כ הגם דכיון דיש צד לתלות בישראל תלינן, מ"מ אלמלי הא דישראל כרו לי' הי' האובד מתיאש, וכמש"נ.

**ג**

טז] עוד צ"ע בזה, במש"א בסוגיין ת"ש תא שמע המוצא מעות בבתי כנסיות ובבתי מדרשות ובכל מקום שהרבים מצויין שם הרי אלו שלו מפני שהבעלים מתיאשין מהן מאן שמעת ליה דאזיל בתר רובא רשב"א, ש"מ אפי' ברוב ישראל נמי וכו', בתי מדרשות דידן דיתבי בהו נכרים, השתא דאתית להכי בתי כנסיות נמי דידן דיתבי בהו נכרים.

ובחי' הרשב"א כתב, ז"ל, ק"ל אכתי רוב ישראל נינהו וש"מ רשב"א אפי' ברוב ישראל אמר, וי"ל דכיון דנכרים יתבי בהו תדיר כרבים נינהו דדרים מחפשים תדיר וממשמשים בכל מה שיש בבית, ואף על גב דאיכא למימר דמרובא דישראל נפול בעלים מתיאשים דמימר אמרי נכרים דיתבי התם משכחי לי', דרוב ישראל הנכנסין והיוצאין שם דרך הלוכן ודרך כניסתן אינן מחפשין ואינו מצוי כ"כ שימצאו מה שבבית, עכ"ל.

והנה אי נימא כמש"נ מד' תוס' הרא"ש, דאין מתיאש האובד אלא בצירוף תרתי, דסבור דאחד מרוב גוים ימצאנו, וגם אם ימצאנו ישראל לא יכריז דיתלה דנפל מרוב גוים, א"כ הי' בדין דבבתי כנסיות ובתי מדרשות דיתבי בהו גוים, הרי הגם דקרוב הדבר שימצאנו אחד מן הגוים, מ"מ כיון דרוב האובדים ישראל, וכמש"כ הרשב"א דאיכא למימר דמרובא דישראל נפול, ואם ימצאנו ישראל יכריז, אין האובד מתיאש.

ומצאתי שכבר עמד בזה הגרע"א בשלהי סוגיין בתו"ד ע"ד רש"י, ז"ל, והכי מוכח ג"כ לפי שיטת הראשונים דיתבי בה גוים היינו מיעוט גוים אלא כיון דהם שומרים מחפשים יותר, והרי ע"כ מדמוקמי' רק כרשב"א היינו דהך סברא דהשומרים ימצאו לא עדיפא מרוב גוים, א"כ מוכח דאף לפי הצד דרשב"א ס"ל רק ברוב גוים, מ"מ הוי יאוש משום זה לחוד ודלא משום צירוף תרווייהו, דהא ביתבי גוים אם ישראל ימצא הא מחוייב להכריז כיון דלענין הנפילה הוי רוב ישראל, עכ"ל.

ומתוך דבריו למדנו לישב ד' תוס' הרא"ש, שהרי הגרע"א העמיד דבריו לשיטת הראשונים דיתבי בה גוים היינו מיעוט גוים, ולמדנו מדבריו דאין הדבר מוסכם בד' הראשונים, וי"מ דמכוון הגמ' דיתבי בה גוים היינו דרוב היושבים בהן הם גוים, ולפ"ז שפיר ניחא הא דהבעלים מתיאשים מהם, וז"ב.

טז] עוד ילה"ע בזה, במש"כ הרמ"א בסימן רנ"ט ס"ג, ז"ל, וי"א דאם אבד ספרים לא מייאש מינייהו אפילו במקום שרובה גוים, עכ"ל, ומקורו הוא מהגמ"ר בסימן תכ"ז, ופירש הטעם, דכיון דיודע דיפול לבסוף ביד ישראל, לא מייאש, וכ"ה גם בתור"פ ובחי' הריטב"א.

והנה אי נימא דאין הבעלים מתיאשים אלא בצירוף תרתי, הרי נמצא דבספרים דידוע שאבדו מן הישראל, הרי דאף אלמלי הא דיודע דיפול לבסוף ביד ישראל, לא הי' האובד מתיאש, דהגם דהוא סבור דימצאנו גוי, מ"מ כיון דאם ימצאנו ישראל יכריז, אין האובד מתיאש, וממה שהוצרך הרמ"א לה"ט דיודע דיפול לבסוף ביד ישראל, יש ללמוד דהא דמתיאשים הבעלים ברוב גוים, הוא משום דסבור שימצאנו הגוי, וע"כ כל הא דבספרים אינם מתיאשים, הוא רק משום דיודע דיפול לבסוף ביד ישראל, וז"ב.

אמנם מד' תור"פ וריטב"א והגמ"ר שכתבו להך דינא, אין מקור לזה, דדבריהם קיימי בספרים שנגנבו ע"י גוים, ובזה ודאי דאלמלי הא דסומך הנגנב שיבואו לבסוף ליד ישראל, הי' מתיאש.

**ד**

בהא דלא שרי רשב"א אלא במקום שרבים מצויין שם, הנה אם איירי ברוב ישראל, י"ל דהוא משום דברוב מצויין תולה שיש בהן א' דלא מעלי, ומשא"כ כשאין רבים מצויים אינו חושש לכך, אך אם איירי ברוב גוים, צ"ע מ"ט בעינן שיהיו רבים מצויין שם.

ובד' הגרע"א לקמן דכ"ו. מבו' דאה"נ ל"ב רבים מצויין אלא ברוב ישראל, ולא ברוב גוים, ותמה שם ע"ד הפנ"י שכתב לא כן, ואמנם בנתיה"מ סימן ר"ס סוסק"ח נקט כד' הפנ"י, עיי"ש.

ולפ"ד הגרע"א צ"ל, דהא דתני רבים מצויין, היינו משום דבעיר שרובה גוים, לא אמרינן דבכל מקום יש רוב גוים, אלא במקום שרבים מצויין שם, וכמש"כ התוס' בד"ה בטמון, וכ"כ במלא הרועים

וכן נראה להדיא בד' הרמב"ם פי"א מגזו"א ה"ז, ז"ל, הי' רוב העיר גוים, אם מצא במקום מן העיר שרוב המצויים שם ישראל חייב להכריז, אבל אם מצא בסרטיא ופלטיא גדולה בבתי כנסיות ובבתי מדרשות שהגוים מצויין שם תמיד ובכל מקום שהרבים מצויין שם הרי המציאה שלו, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דהא דבעינן שיהיו הרבים מצויין שם, הוא משום דבמקום שהרבים מצויין שם יש רוב גוים.

ועפי"ז מצאנו מקור ד' הרמב"ם, דאף בעיר שרובה גוים, מ"מ אם מצא במקום מן העיר שרוב המצויים ישראל חייב להכריז, עי' ב"י וגר"א מש"כ במקורו, ולהנ"ל הרי יש ללמוד כן מהא דתני במקום שהרבים מצויין שם, דכיון דלגבי רוב גוים ליכא נפ"מ אם רבים מצויין שם או לא, בע"כ דאיירי בעיר שרובה גוים, דבמקום שרבים מצויין יש רוב גוים, וכמש"כ הרמב"ם, ומבו' להדיא לפ"ז דאף דרוב העיר גוים מ"מ במקום שרובו ישראל חייב להכריז. - וביותר, שהרי בגמ' פרכינן דבבתי כנסיות ובתי מדרשות יש רוב ישראל, וכיון דההיא דרבים מצויין, איירי בעיר שרובה גוים, הרי להדיא דגם בעיר שרובה גוים, מ"מ אם נמצא במקום שמצויים שם רוב ישראל, ה"ה חייב להכריז, וזהו בכלל ד' הגר"א שם סק"ח.

אך בחי' הרשב"א בסוגיין לכאו' מפורש לא כן, אלא אף במצא ברה"ר במקום שרוב גוים לא שרי, אלא בשמצא בסרטיא ופלטיא, עיי"ש, וצ"ב הטעם בזה.

ושו"ר גם בחי' הרמב"ן לקמן דכ"ה: בדין מצא בחנות, ז"ל, ויש להעמידה בעיר שרובה גוים, "ומפני שהוא מקום שהרבים מצויין שם", עכ"ל, והרי דלא סגי ברוב גוים, אא"כ רבים מצוין שם, אך יל"פ דכונתו דאם אין רבים מצוין שם, לא אזלינן בתר רוב בני העיר, וכמש"נ לעיל.

ויש לציין עוד לדעת הריא"ז בסוגיין, דרבים מצויין, אי"ז "רוב", אלא היינו דמצויין שם רבים גוים, וכל שמצויין שם ג' גוים, חשיב כרבים גוים מצויין שם, וע"כ בבתי כנסיות דידן דשכיחי בהו ג' גוים בקביעות ה"ה מתיאש, אך במצא בעיר דאין שם גוים בקביעות, בעינן שיהא רוב גוים כ"ה שיהא רבים גוים מצוין שם, ולפי דבריו ניחא הא דתני ובמקום שרבים מצוין, שהרי אין ההיתר משום דרוב העיר גוים, אלא משום דמצויין שם רבים גוים, ומכח זה ה"ה מתיאש, ודו"ק, ולפי דבריו ניחא גם הא דברוב גוים בעינן להתירא דיאוש, שהרי אין כלל "רוב" גוים, אלא יש שם גוים רבים, אך רוב ישראל נינהו, וע"כ כל ההיתר הוא משום שמתיאש, וז"פ.

הריטב"א בשלהי סוגיין הק' דמ"ט דרשב"א הרי אין הולכין בממון אחר הרוב, וצ"ע מאי קשיא לי' הרי פירש בריש הסוגיא דאיירי בשידוע דמישראל נפל, והא דשרי הוא משום שנתייאשו הבעלים, ואין לומר דס"ל דאין הבעלים מתיאשים אלא משום שיתלה המוצא שנפלו מגוי, וע"כ הוא משום דאזלינן בתר רוב, שהרי להדיא פירש הריטב"א דבבתי כנסיות דיתבי בהן גוים, הא דמתיאש הוא משום דתולה שגוים ימצאום, אף דליכא תלי' שנאבדו מגוים, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א, וא"כ נמצא דלעיקר דינא דרשב"א ל"ב כלל למימר דאזלינן בתר רוב, ומאי קשיא לי' להריטב"א.

וביותר צ"ע, דהניחא לד' התוס' כתב הגרע"א דהוכיחו כן דרשב"א גם אזיל בתר רוב מהא דבטמון א"צ להכריז במקום רוב גוים, אך לד' הריטב"א הרי ליכא להוכחה זו, שהרי הריטב"א פירש שם דבמקום רוב גוים שרי משום דהויא כאבידה מדעת, ולפ"ז מנלי' להריטב"א דרשב"א ס"ל דאזלינן בתר רוב, וצע"ג.

והנה בעיקר מה שפירש הריטב"א לההיא דאשפה בטמון דהא דבמקום רוב גוים אינו חייב להכריז הוא משום דהו"ל אבידה מדעת, ולא פירשה כד' התוס' דהוא משום דאזלינן בתר רוב, כתב בשיעורי הגר"ש דהוא משום דס"ל דאף לרשב"א לא אזלינן בתר הרוב, וכדעת הט"ז.

אך זה נסתר מד' הריטב"א המפורשים בשלהי סוגיין, דלדעת רשב"א אזלינן בתר הרוב, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט לא פירש דמה"ט הוא דשרי בטמון באשפה במקום רוב גוים.

וי"ל דהוא משום דלהך לישנא דמשמע להו דהא דתנן דאינו חייב להכריז, נכלל בזה דהרי אלו שלו, הרי דבכלל זה דאף אם בא ישראל ונתן בה סימן הרי אלו שלו, וכמש"נ במק"א בדעת הרמב"ם, וזה הוא רק משום דהויא כאבידה מדעת.

אך צ"ע דהריטב"א לטעמי' שהוצרך להעמיד לברייתא דרשב"א בשעברה שיירא של ישראל דידוע דמישראל נפל, ולא פירש כמש"נ בדעת הרמב"ם דהוצרכנו לה"ט דמה"ט ל"מ אף בבא ישראל ונתן בה סימן, הרי נראה מזה דס"ל דלישנא דהרי אלו שלו אינו כולל דל"מ אם בא ישראל ונתן בה סימן, ולפ"ז הדק"ל, וצ"ע.

בעיקר מש"נ בדעת תוס' הרא"ש, צ"ע, דמ"מ להך לישנא דרשב"א מתיר אף ברוב ישראל, אשר היינו משום דתולה שאדם שאינו הגון יטלנה, מהיכ"ת דאיכא פלוגתא נוספת בין רשב"א ורבנן אם אזלינן בתר הרוב ברוב גוים, ואם משמע לן דרבנן פליגי על רשב"א גם ברוב גוים וס"ל דלא אזלינן בתר הרוב, מהיכ"ת דרשב"א פליג בזה על רבנן, הרי י"ל דהא דשרי רשב"א ברוב גוים הוא דומיא דהא דשרי ברוב ישראל, משום שמתיאשים הבעלים משום שסבורים שיטלם גוי, ומהיכ"ת פליגי גם אם אזלינן בתר הרוב, וצ"ע.

אך למש"נ בד' התוס' לעיל דכ"ג. ניחא, שהרי לפי המבו' בד' התוס' שם י"ל, דאף ברוב ישראל מן הדין הי' לנו לתלות שנתיאש, דומיא דמש"א בסוגיא שם דהוא מתיאש מכח דאיכא נכרים ואיכא בהמה וכלבים, ואך דהחמירו חכמים שלא לסמוך ע"ז, וא"כ ה"נ החמירו חכמים שלא לילך אחר רוב נכרים, ומשא"כ לרשב"א דסמכו חכמים אף ברוב ישראל שנתיאשו הבעלים, ה"ה דברוב נכרים לא אזלינן בתר הרוב, וז"ב.

1. אך בד' הרבה מן הראשונים מבו' להדיא, דהא דהבעלים מתיאשים הוא משום שסוברים שימצאנו גוי, עי' בדבריהם, - ולפי דבריהם לא מצינו כלל שהבעלים מתיאשים מכח הא דהמוצא לא יכריז, וגדולה מזו מצינו בד' הרי"ד והריא"ז שכתבו, דאף דמחזירין לצורבא מרבנן בטב"ע, מ"מ א"צ להכריז, ורק אם בא ואמר שהוא מכירו בטב"ע צריך להחזירו לו, וכ"כ הב"ח בסימן רס"ב בדין מקום דלא שכיחי רבנן, והרי דאף דא"צ להכריז ע"ז, וגם אין ביד האובד להכריז ע"ז, שהרי אין לו סימן, מ"מ אינו מתיאש. - ונפ"מ עוד בזה, בדין סימן העשוי מאליו למ"ד דא"צ להכריז, אם כשבאו הבעלים ונתנו סימן זה, צריך להחזיר להן, ולהנ"ל י"ל, דאף דא"צ להכריז ע"ז, מ"מ אם יודעים הבעלים שיש בו סימן זה, אינם מתיאשים, וע"כ אם באו ונתנו לסימן זה, צריך להחזיר להן. - ועמש"נ עוד בזה בדברינו בדין יאוש בדבר שא"צ להכריז עליו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת עיקר ד' התוס' צ"ב, דמבו' בדבריהם דהוי זה ספק ויש לחוש לחומרא ולא לקולא, ולכאו' הרי אי"ז ספק, אלא יש לנו לדון אם מכח חשש זה מתיאשים הבעלים או לא, ואין כאן ספק מה יקרה בפועל, והי' מקום לומר, דמעיקרא כשנאבדה האבידה תיקנו חכמים דאם עתיד שיהא סימן ביד המוצא דינה להכריז עלי', ואם עתיד שלא יהא סימן ביד המוצא דינה שלא להכריז עלי', ובתוצאה מזה מתיאשים הבעלים, וע"כ שפיר הק' התוס' דמ"ט קבעו חכמים שלא להכריז עלי' משום שיש לחוש שלא יהא בה סימן, אדרבה ניחוש לחומרא דבשעת מציאתה יהא בה סימן, ואמנם גדר הדברים צ"ב. - ויותר נראה לדחוק בל' תוס', שכונתם דיש לחוש דשמא מכח דרוב ישראל לא נתיאשו הבעלים, וע"כ מכח ספק זה יש לו להכריז, וזה שדימו להא דברוב גוים חייב להכריז, הגם דמסתמא נתיאשו הבעלים, אלא דחיישינן שמא לא נתיאשו, ומכח זה מחייבינן לי' להכריז. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובביאור הדברים נראה, דאף דישראל סכרו לי' ויש מקום לתלות שנפל מן הישראל הסוכרים, מ"מ כיון שרוב העוברים שם גוים, מן הדין יש לנו לילך אחר הרוב, דבכל מקום דאזלינן בתר הרוב, היינו אף אם יש מקום לתלות שבא מן המיעוט, אם אין תלי' זו מוכרחת, ויתכן דבא מן הרוב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. והעירוני בזה, למש"כ המהרש"א לקמן דכ"ו., ז"ל, דאע"ג דב' גוים נמי הוי רוב לגבי בעה"ב לחודי', מ"מ כיון דעיקר דירתם אין כאן אלא לינה א' ושנים, לית לן למתלי בנפל מהני ב' גוים לגבי בעה"ב דדירתו שם אי לאו דג' הוו, עכ"ל, ולכאו' דבריו מתפרשים עד"ז, דאע"פ דמן הדין גם בכה"ג יש לילך אחר הרוב, מ"מ יש לנו לתלות טפי דנפל מבעה"ב, וע"כ החמירו חכמים שלא לילך בכה"ג אחר הרוב. [↑](#footnote-ref-5)