תמורה פרק ז_6
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה - הרב אי_ש סטפנסקי

**קדשי מזבח חייבין עליו משום פיגול נו"ט**

ביאר הגרי"ז דקדשי בה"ב פשיטא שלא שייך בהו פנו"ט, אלא אצטריך לפרה אדומה דאין חייבין עליה.

**ולדן וחלבן אסור לאחר פדיונן**

אף שמדרבנן אף בה"ב אסור בהנאה לאחר פדיון, כמבואר בפסחים כט. שאף בחמץ לאחר פדיון איכא איסור להאכיל לנכרים וכלבים מדרבנן, מכל מקום החלב מותר בהנאה.

ולגבי ולדן מבואר בסוגיא בבכורות טו: שאם נתעברה אחר פדיון הרי זה מותר לגמרי, ואף שנשאר לבהמה דין קדש לגבי כמה דברים מכל מקום לגבי ולד אין בה כח לאסור כלל, וכמש"כ תוס' שם טז. דולד קיל טפי מתמורה. ואם נתעברה וילדה קודם פדיון הרי זה קדוש לגמרי, אלא דאיכא מ"ד שכיון שנדחה אינו קרב. ואם נתעברה קודם פדיון וילדה אחר פדיון מעיקר הדין הפדיון הועיל גם לעובר, ואע"פ שהעובר אינו בע"מ כיון שקדושתו היא מטונא דאמיה הרי הוא ניתר בפדיון אמו. ואפי' למ"ד בהוויתן מכל מקום חל מיד בעיבור סיבת קדושה, וצריך להתירו בפדיון ומועיל לזה פדיון אמו. אלא שרבנן אסרו שמא יגדל עדרים עדרים, וגדר האיסור הוא שלא יועיל לו פדיון אמו וישאר קדוש, אלא דכיון שהקדושה קלושה אינו יכול לפדות עוד. ואפי' אם יקדישו עכשיו בקדושה חדשה לא יועיל לו, כיון שכבר חל בו קדושה פגומה קלושה.

**ואין נותנין מהן לאומנין בשכרן**

לגבי בה"ב ילפינן בגמ' מועשו לי משלי דאפשר לתת לאומנין, וביארו תוס' דס"ד שלא יוכלו לשלם לאומנין אלא ממעות שיפרישו להדיא בשביל מטרה זו, (לכאורה בכה"ג לא יקדישו המעות לגמרי, אלא יתנדבו מעות שישארו חולין למטרה זו, אך הגרי"ד נקט שאם הקדישום לצורך כך שפיר דמי). והקשה הגרי"ד דלגבי קדשי מזבח אין זה חומרא שאי אפשר לתת לאומנין בשכרן, דהא כל מטרת הקדשים הוא להקרבה, ואין משנין מקדושה לקדושה. וכתב דמכל מקום נאמר כאן דין בפ"ע שקדשי מזבח לא חשיב לי משלי, וביאר עפ"י הגר"ח דהקדש בה"ב הוי רשות ממון הקדש, אך קדמ"ז הוי רק קדושה, שהוא קדוש למצותו, ואין זה רשות ממון גבוה. ומכל מקום צ"ב מאי נפק"מ בזה. (ואין לומר דנפק"מ בסתם הקדש לר' אליעזר דהגוף קרב והמעות לבה"ב, שלא יוכלו לתת לאומנים מחמת הקדשי מזבח. דודאי נראה שיוכלו לתת לאומן בהמה זו בשכרו על מנת שהוא יקריבנה עולה לחובתו).

**הקדש בה"ב חל על הכל**

פירש רש"י אפי' על האבנים ועל העצים, ותמה הגרמ"ד דזהו עיקר הקדש בה"ב ואין בזה חידוש, ובגמ' מבואר דאתא לרבות שפויי וניבא. וכתב בדעת הרמב"ם פ"ה ממעילה ה"א דאתא לרבות כבשים ותורין אף שהן ראויין למזבח.

**סתם הקדשות לבה"ב וכו' אמר ר' יוחנן דלא כר' יהושע וכו'**

בירושלמי שקלים שם מבאר ר' יוחנן טעמו של ר' אליעזר דיליף מקרא ואיש כי יקדיש את ביתו קדש לה'. ונראה דאזיל לשיטתו דלר' אליעזר אפי' הקדיש בהמה אחת בסתם הרי זה לבה"ב, אך לראב"א דר"א איירי רק באופן שהקדיש זכרים ונקבות או באופן שהקדיש גם נכסיו לבה"ב ומשום שאין אדם חולק את הקדישו, אין זה מקרא אלא סברא ואומדנא.

ובהערות להגריש"א הקשה מאי טעמא דר' אליעזר, הא המקדיש תמימין לבה"ב עובר בעשה כמבואר לעיל ז:, ונימא דלא שביק התירא ועביד איסורא. (ולר' יוחנן י"ל דילפינן מקרא אך לראב"א אכתי קשה. ועוד, דאף לר' יוחנן אם פירש להדיא ודאי הוי עולה, וכיון דאומדנא דמוכח שזהו כונתו הוי כמפרש). ותירץ דהיכא שמקדיש תמימין לבה"ב באופן שהן עצמן יקרבו עולות ורק דמיהן יפלו לבה"ב ליכא עשה. אך הקשה דלפי"ז צ"ל דזה גופא כונתו שהן עצמן יקרבו עולה ודמיהן לבה"ב, וברש"י מבואר שהן עצמן יקרבו עולה רק משום ההלכה דכל הראוי למזבח אינו יוצא מידי מזבח לעולם.

ובאמת בחי' מרן רי"ז הלוי עמ' 118 כתב בדעת הרמב"ם דלר' אליעזר זה גופא כונתו שהגוף יקרב עולה והדמים יפלו לבה"ב. וביאר עפי"ז דבמס' זבחים קג. דרשינן לגבי עור עולה לכהנים עולת איש ולא עולת הקדש, ומבארינן דאתיא למקדיש נקבה בהקדש סתם, ופירש רש"י דאתיא לר' יהושע דהדמים יפלו לשלמים, ועור העולה בכה"ג תפול נמי לשלמים כיון שכל זה בכלל הקדישו, משא"כ לר"א דעיקר הקדישו הוא הדמים ומה שגופו קרב עולה זה משום ההלכה דאינו יוצא מידי מזבח, ונמצא שאין שייכות בין הקרבת העולה לנדרו, והוי ככל עולה שהעור לכהנים. אך הרמב"ם פסק כר"א ומכל מקום נקט דעור העולה יפול לבה"ב, ומוכח דאף לר"א כל זה בכלל כונתו שהגוף לעולה והדמים לבה"ב ולכן אף העור בכלל נדר בה"ב.

**מעילה בגידולין**

גידולי בדק הבית

במס' מעילה יג. נחלקו ר' יהודה ור' יוסי האם מועלין בגידולי הקדש דבה"ב, ומבואר במס' ב"ב עט. דפליגי בהקדיש שדה ונתמלאה עשבים הקדיש אילן ונתמלא פירות, אך שובך ונתמלא יונים בור ונתמלא מים לכו"ע אין מועלין. והקשו תוס' שם מדוע לא יקנה הקדש מדין חצר כמו שקונה חצר דהדיוט. ותירצו דחצר משום יד אתרבאי, ולא מצינו יד להקדש. ולפי"ז המים והיונים אינן ממון הקדש כלל, ולכן אין מועלין בהן. והרמב"ן שם כתב דאי נמי קניא ליה אין מעילה בזכייתה. ולא ביאר טעם הדבר, וברבינו יונה ר"ן וריטב"א שם ביארו שאין מעילה אלא בקדושת פה ולא בדבר הקדוש מאליו, דמעילה גבי קדושת פה כתיבא. וכ"כ קצה"ח סי' ר' דאין מעילה אלא בהקדש שהוקדש ע"י אדם, אבל זה שאינו קדוש ע"י דעת אחרת מקנה אלא ממילא זכי לה הקדש בתורת חצר אין מעלין בו.

ולפי"ז הגידולין אסורין בהנאה מדאורייתא שהרי יש בהם קדושה, אלא דאיכא תנאי במעילה שיוקדשו ע"י אדם. אך בשיעורי ר' שמואל סנהדרין אות תל"ב וקה"י שבועות סי' י"ט נקטו דבקנין חצר ליכא קדושה כלל אלא הוי ממון הקדש בלא קדושה. עי' מילואי חשן שהרחיב בזה.

והא דלר' יוסי איכא מעילה בפירות ועשבים כתב הריטב"א משום דדעת המקדיש היה עליהם כיון דסוף גידולין לבא. ועוד ביאר דבכלל קדושת פה דאילן הם, כיון דמיניה נפקי. וכעין זה כתב בתוס' רעק"א על המשנה מעילה שם דכיון דינקי מהקדש אית ביה מעילה.

ולדעת תוס' דאין יד להקדש הקשה הקוב"ש מדוע לר' יהודה ליכא מעילה בעשבים ופירות, הא הכא אין צריך לדין יד, וכשם שכל אדם שגדלו פירות באילנו הרי זה שלו מדין ארעאי אשבח הוא הדין להקדש. ותירץ שלפי תוס' צ"ל דבזה גופא פליגי ר"י ור"י האם יש דין קדושת פה במעילה או לא. [אך אין לומר דלכו"ע בעינן קדושת פה ופליגי האם הוי כבהמה והשמינה, וכמש"כ הריטב"א, דאם כן מדוע הקשו ברישא שימעלו במים וביונים מדין יד, הא מכל מקום ליכא קדושת פה]. ונמצא שלפי הרמב"ן בכל גוונא הגידולין קדושים, אלא שברישא ליכא מעילה משום דבעינן קדושת פה ובסיפא פליגי האם איכא מעילה, ולפי הקוב"ש בדעת תוס' ברישא לכו"ע אינו ממון הקדש כלל, ובסיפא לכו"ע הוי ממון הקדש אלא פליגי לגבי מעילה האם בעינן קדושת פה.

אך הרשב"ם שם כתב בטעמא דר' יהודה דס"ל לר"י אין מעילה בגידולין דמשום גרמא דקגרים ליה קרקע הקדש ליגדל אין לנו לעשותו הקדש, דמכל מקום אין ממון דהקדש מעורב בהן. ומבואר להדיא דאף בעשבים ופירות אין זה ממון הקדש כלל, ואין זה רק חיסרון במעילה משום קדושת פה כביאורו של הקוב"ש, וכן דייק בשערי יושר ש"ג פכ"ג מתוס' שם ע"ב ד"ה אבל. ולפי"ז הדק"ל מדוע לא הוי ממון הקדש מאי שנא מכל אדם שגדלו פירות באילנו. ועי' תורת המעילה סי' ס"ה אות ב' שביאר עפ"י יסוד שכתב שם דבעלות הקדש חלוקה מבעלות של הדיוט.

גידולי קדשי מזבח

במס' מעילה יב: תנן חלב המוקדשין וביצי תורין לא נהנין ולא מועלין, בד"א בקדשי מזבח אבל בקדשי בה"ב הקדיש תרנגולת מועלין בה ובביצתה חמורה מועלין בה ובחלבה. וכתב התויו"ט דמתני' אזלא כר' יוסי דיש מעילה בגידולי בה"ב, וקמ"ל דאף לדידיה אין מעילה בגידולי קדשי מזבח. אך הרש"ש והגר"א שם כתבו דפלוגתת ר"י ור"י היא בפירות ועשבים שגדלו לאחר מכן, ואילו מתני' דחלב וביצים איירי בהיו בגופה בשעת ההקדש, ולפי"ז החילוק בין קדשי מזבח לבה"ב אינו בדין גידולין אלא באומדנא האם דעתו להקדיש גם את הגידולין.

ובמתני' מבואר דהקדש בה"ב מועלין בגידולין וקדשי מזבח אין מועלין, ואמרינן בגמ' דהיינו חלב וביצים, ואפי' למ"ד מועלין בגידולי מזבח ה"מ גידולין דחזו למזבח אבל גידולין דלא חזי למזבח לכו"ע אין מועלין בהן. ולדעת הרש"ש והגר"א צ"ע דמתני' דמעילה דחלב וביצים לא איירי בגידולין אלא בהיו שם בשעת ההקדש. וצ"ל דסוגיין כר' יוסי דבקדשי בה"ב יש מעילה בגידולין ולדידיה אתיא מתני' אף בגידולין.

וטעמא דמ"ד אין מעילה בקד"מ כלל יש לבאר עפ"י הגר"ח שקדשי בה"ב שייך לרשות גבוה והוי ממש ממון הקדש ולכן שייך בזה גידולין, אך בקדשי מזבח דהממון עצמו שייך לבעלים ודין קדושה הוא דרכיב על הבהמה, אין הגידולין שייכים להקדש כלל, ולפי"ז החלב והביצים הם חולין לגמרי ואין בהם סרך קדושה. ולמ"ד יש מעילה בקד"מ ס"ל דכיון שהבהמה עומדת להקרבה וחל עליה קדושה אף הגידולין בכלל הקדושה ומועלין, אלא שבדבר שאינו ראוי למזבח ליכא מעילה משום שהגידולין אינם קדשי ה', ומכל מקום קדושה מהתורה אית בהו מדין גידולין.

ובתוס' מעילה שם הקשו מדוע אין נהנין בחלב וביצים של קדשי מזבח, הא כיון דליכא מעילה הוי חולין לגמרי. ואין לומר דאין נהנין רק מדרבנן, דהא אפי' בפסה"מ איכא איסור תורה להנות מהחלב. ותירצו דנהי דאסור מכל מקום כיון דאינו ראוי לבא למזבח אין מועלין דלא הוו קדשי ה', וגם אין חיות הבהמה תלוי בו דלהוי חשוב כגוף הבהמה, עכ"ל. ומבואר מדבריהם דיש מעילה בגידולי קדשי מזבח, כלומר דהגידולין הוו הקדש, אלא דאין מועלין משום דאין ראויין למזבח ולא הוו קדשי ה', ולכן אסור בהנאה מהתורה וליכא מעילה. והוסיפו דאין חיות הבהמה תלוי בו, דבגמ' שם מקשינן מאי שנא דם לזעירי מועלין מביצים וחלב דאין מועלין, ומשני דהבהמה אינה מתקיימת בלא דם משא"כ חלב וביצים, כלומר, דדם הוי כגוף הבהמה טפי מחלב וביצים. ונקטו תוס' דאף דם אינו ראוי למזבח כיון שהקיזו והוציאו מהבהמה ומכל מקום מועלין כיון דהוי כגופה ממש, דאל"ה מדוע לא משני התם דשאני דם מחלב וביצים שהם ראויין למזבח ושייך בהו קדשי ה'. ולכן הוסיפו שחלב וביצים אינם כגופה כמו דם ולכן ליכא מעילה.

ולפי מה שביארו תוס' דהמחלוקת אם יש מעילה בגידולי מזבח הוא בדם, דזעירי סובר יש מעילה והחולקין עליו סוברים שאין מעילה, מבואר דיש מחלוקת בין הסוגיות, דסוגיא דהכא נקטה שדם נחשב ראוי למזבח ומטעם זה לזעירי מועלין בדם, ואילו הסוגיא במעילה נקטה שדם אינו ראוי למזבח ולא סגי בזה שיהיה מעילה, אלא דכיון דהוי כגופה איכא מעילה ככל חלקי הבהמה, ודם לא חשיב גידולין כלל. ולפי"ז לא מצינו מחלוקת האם יש דין גידולין בקדשי מזבח, דאפשר שלכו"ע אין דין גידולין כפשטות המשנה שם, ואפשר דלכו"ע יש גידולין אלא שאינו קדשי ה' כמש"כ תוס', ומטעם זה איכא איסה"נ מהתורה בחלב וביצים.

אמנם לפי המבואר בסוגיין שדם הוי גידולין ולפי החולקין על זעירי הגידולין לא קדשי כלל הדרא קושיית תוס' מדוע חלב אסור בהנאה מהתורה ואפי' בפסה"מ הא הוי חולין בעלמא שהרי אין דין גידולין כלל, והתוס' תירצו לפי הצד שיש דין גידולין ורק אינם קדשי ה', אך אם אפי' בדם הראוי למזבח ליכא מעילה על כרחיך דאין דין גידולין כלל. ואם נאמר כרגמ"ה דחלב דפסה"מ היינו שאסור לחלוב ניחא, אך הראשונים הוכיחו דלא כדבריו, וכן מבואר במעילה יג. מולד המעושרת לא ינק מן הקדשים, ולפי"ז צ"ע טובא מדוע אסור בהנאה מהתורה.

וכן קשה לפי מה שנקטו כל הראשונים בחולין ריש פר' שילוח הקן, דאי אפשר למעט קדשי מזבח מדין תקח לך כיון שהביצים מותרין בהנאה מהתורה, ולפי"ז על כרחיך צ"ל שאין דין גידולין כלל, וכסוגיא דידן לפי החולקין על זעירי, ושוב קשה לדידהו מאי שנא חלב דאסור בהנאה מהתורה מביצים דמותרין מהתורה. ועל כרחיך צ"ל דהוי גזיה"כ בחלב, דאף שמעיקר הדין הוי חולין בעלמא מכל מקום אסרתו תורה מגזיה"כ. ואולי גדר האיסור הוא כדין יוצא, ומכל מקום רק בחלב אסרה תורה ולא בביצים. (עי' מתנת כהן מעילה שם שהביא בשם הגרי"ד שדן לאסור מדין יוצא, ותלה נידון זה בגדר איסה"נ דמוקדשין, אי הוי מליתא דמעילה או דין בפ"ע כערלה וכלאים).

גידולין בדבר שקדוש לדמיו

בגמ' מעילה שם מבואר שאם הקדיש בהמה לדמיה הגידולין נמי קדשי כדין בה"ב, ויל"ע דבשלמא לפי מה שנקטו תוס' שם דאף בקדשי מזבח יש דין גידולין אלא דליכא מעילה משום שאין זה קדשי ה', לגבי קדושה לדמיו כיון שאף הגידולין ראויין לימכר שפיר הוי קדשי ה'. אך לפי המבואר בסוגיין דהחולקין על זעירי ס"ל שאין דין גידולין כלל מדוע קדושה לדמיו איכא גידולין, הא החפץ עצמו שייך לבעלים וכל מה שיש להקדש זה את הדמים שיוציא מהמכירה. [ובאמת יש לדון במקנה לחבירו דמי החפץ, וכדאיתא בגיטין סו. דמי חמרא לא קאמר, של מי יהיו הגידולין. אך אפי' נאמר שהגידולין של בעל הדמים בקדשי מזבח אין בעלות מזבח על הדמים אלא שהם מיוחדין לגבוה ואין כאן רשות שתזכה בגידולין, וצ"ע].

**דעת רש"י** דסוגיין איירי לענין ולדות וקושיית תוס' דולדות הוי קדושה בפ"ע עי' לעיל יז: שהרחבנו בזה באר היטב.

**דף לב ע"א**

**אחד קדשי מזבח ואחד קדשי בה"ב אין משנין אותן מקדושה לקדושה**

בדין אין משנין נאמר גם איסור לשנות דאם שינה עובר בלאו, וגם דאם שינה לא חייל. דבמס' ערכין כט. ילפינן מהא דכתיב לגבי בכור אל תקדיש שאסור לשנות מקדושה לקדושה, וכתב רש"י שם אל תקדיש מיבעי ליה ללאו שאם מתפיסו לשם זבח אחר עובר בלאו. ובמס' בכורות נג: מבואר שאם שינה לא חייל, דהא מקשינן התם מדוע צריך פסוק למעט מע"ב בקדשים תיפו"ל שאין קדושה חלה על קדושה, ומבואר דלא חייל אף בדיעבד.

ובחזו"א בכורות סי' כ"ז סק"ב כתב דבהאי דינא דאין משנין נתחדש ג' דינים, א, היה מקום לומר שאפשר לשנות ולהחליף מקדושה לקדושה, דכאשר מקדיש עולה או שלמים נתפס רק קדושת הגוף כללית ותו לא, קמ"ל דנתפס קדושה מסויימת בקרבן, קדושת עולה או קדושת שלמים, ולאחר שחל ממילא אי אפשר לשנותו. ב, אי אפשר להוסיף קדושה על קדושה שיהיו ב' קדושות זה על זה, ואפי' חמורה על קלה, מלבד הקדש עילוי שאפשר להוסיף על קדה"ג כפי שיבואר להלן ההבדל ביניהם, (וכן מוכח דהא עיקר הילפותא היא מבכור, והתם ודאי חל שם בכור ואי אפשר לשנותו, והילפותא היא שלא יוסיף קדושה אחרת. וכן בבכורות שם הנידון שיחול מע"ב על קדשי מזבח). ג, נתחדש בזה איסור לשנות אע"ג דלא חל, ואם הקדיש עובר בלאו כמבואר בערכין כט. וברש"י שם. וכתב הרמב"ם שלהי הל' תמורה שאינו לוקה וביאר הכס"מ בשם רי"ק דהוי לאו שאין בו מעשה, ובדיבורו לא אתעביד מעשה שהרי לא חייל אף בדיעבד. [החזו"א שם נסתפק האם עובר בלאו באמירה בעלמא או שמא רק אם שינה בו בעבודה מהעבודות על פי רצונו לשנות. והגרמ"ד הוכיח מדברי הרי"ק הנ"ל דהוי לאו שאב"מ, ומשמע דלא משכח"ל שינוי במעשה, אלמא עובר מיד כששינה בדיבורו].

ויל"ע היכא דהחליף מקדושה לקדושה, דאף להחזו"א פשוט דלאחר הגזיה"כ לא עשה כלום משום שחל קדושה פרטית ואי אפשר לשנות קדושה בכדי, האם עובר בלאו או לא, דאפשר שהלאו נאמר רק במוסיף קדושה אך מחליף דהוי פיטומי מילי בעלמא אינו עובר. ומלשון רש"י במתני' אין משנין מקדושת עולה לשלמים ומשלמים לעולה משמע דבא להחליף ומשמע קצת דבכה"ג עובר בלאו, וצ"ע.

מדוע לא חל קדושה על קדושה

באחיעזר ח"ב סי' כ"ה סק"ט נסתפק בהא דלא חל קדושה על קדושה אם הוא מצד שאינו שלו ורשות גבוה עליו, ואיך יהי' בכחו להקדישו לקדושה אחרת כיון שאינו בעליו ואין אדם מקדיש דבר שאינו שלו, [ולפי צד זה צ"ל דעיקר קרא לאשמועינן שאם עבר והקדיש עובר בלאו, או דבכור שאני דחשיב בעליו וס"ד שרשאי להוסיף בו עוד קדושה]. או די"ל דבאמת הקרבן שלו וכדאמרינן בב"ק ע"ו מעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן, ויש בו הקדש עילוי ויש לו בעלים דקרבנו הוא, והי' בכחו לשנות הקרבן משלמים לעולה וכיו"ב, רק דגזיה"כ הוא דגלי רחמנא שלא יקדיש איש אותו שנאמר בבכור דילפינן מיני' בכל הקדשים. והוכיח מהא דיכול להקדיש עובר של קדשים למ"ד בהוויתן הן קדושים, והא אכתי אין זה שלו ואין לו בעלות להקדיש, ועל כרחיך דחשיב קרבנו ויש לו כח להקדיש אלא דגזיה"כ דלא מהני.

יש להסתפק במקדיש בהמה תמימה לדמי עולה (באופן דליכא מיגו דנחתא) האם רשאי להוסיף קדה"ג ולעשותו לעולה ממש, או שמא הוי בכלל אין משנין מקדושה לקדושה. ובפשטות אין בזה חיסרון של אין משנין כיון שאינו משנה את הקדושה אלא מוסיף תוקף לקדושה שלא יהא רק לדמיו אלא לגופו. ולפי הצד באחיעזר דאין לו כח וזכות לשנות פשוט שאין יכול לעשותו קדוה"ג, אך לפי מסקנתו דיש לו כח לכאורה יוכל להאלים את הקדושה לקדה"ג. אך מדברי הגרי"ז במכתבים מבואר דאינו יכול לעשות כן, דהקשה בבהמה של ב' שותפין והקדיש חציה וחזר ולקחה והקדיש חציה, מדוע בלא דין דיחוי היה יכול להקריב את הבהמה הא האחיעזר נקט דהחצי הראשון הוי קדושת דמים בעלמא, ולא אמרינן מיגו דנחתא רק בתחילת ההקדש, ואיך ישתנה החצי הראשון מקדושת דמים לקדה"ג, עיי"ש. ולהנ"ל יוכל לחזור ולהקדיש את החצי הראשון קדוה"ג ואין בזה משום אין משנין. וכן לעיל יא: בספק הגמ' במקדיש אבר אחד לדמי עולה האם אמרינן תרי מיגו כתב הרמב"ם פ"ה מערכין הי"ד דתקרב ולא תפדה וכיצד עושין וכו', והקשה בשיעורי הגרי"ד שם איך יוכל להקריב מספק הא יש צד שחל על האבר רק קדושת דמים, ונמצא מקריב בהמה שרגלה אין בה קדושת הגוף. ולהנ"ל לאחר שימכרנה לעולה יוכל לחזור ולהקדיש את הרגל קדוה"ג, ומבואר בדבריו דאי אפשר להקדיש דמים למזבח משום אין משנין, וצ"ע.

יל"ע לפי מה שנקט האחיעזר דאין קדושה חלה על קדושה אע"פ שיש לו בעלות משום שאין משנין, מדוע אין זה תלוי בפלוגתת אביי ורבא דאעל"מ. ויתכן ליישב דהא דאין הקדושה חלה אין זה כתוצאה מהאיסור אלא דבהאי קרא תרתי נאמר, דלא חייל ועובר איסור, אך אפי' במקום שאינו עובר איסור לא חייל, דהא אין קדושת בכור חלה על קדשי מזבח משום אין קדושה חלה על קדושה וכדלהלן, ואף שחייל מאליו ואין בזה איסור, ומוכח דאין הקדושה חלה הוא דין בפ"ע. ואם כן י"ל דכל הנידון של אי עביד מהני או לא זה רק באופן שהאיסור גופא גורם שלא יחול, אך כאן הדין שלא חל הוא דין בפ"ע ואף בלא האיסור. וכ"כ הגרי"ז שם, דלולי הלאו שאין פודין בכור היה שייך פדיון לקדושת בכורה, וכן גאולה ומכירה בחרמי כהנים וגאולה במע"ב, ורק האיסור גורם ללא מהני.

דין אין משנין בקדושה שחלה מאליה

בגמ' בכורות שם אמרינן דבלא קרא לפטור קדשים ממעשר בהמה ס"ד שקדושת מע"ב חלה על קדשים אע"ג דאין קדושה חלה על קדושה לפי שכל בהמה למע"ב קיימא, קמ"ל יהיה קודש ולא שכבר קדוש. ובפשטות סברא זו קיימת אף לגבי בכור, דהבכור עומד להיות קדוש בלידתו, אלא שיש מיעוט דבהמת קדשים פטורה מבכורה, אך בלא המיעוט לא שייך בזה אין קדושה חלה על קדושה כיון שהבהמה מעיקרא עומדת להיות קדושה, והקדושה חלה מאליה. וכן באמת כתב מראה הפנים על הירושלמי ספ"ק דמע"ש, דאע"פ שהמתפיס בהמת מע"ש לשלמים לא חייל לפי שאין קדושה חלה על קדושה, מכל מקום בהמת מע"ש חייבת בבכורה לפי שהקדושה חלה מאליה, (והתם ליכא פטור כבשאר קדשים). אך רש"י לעיל י: כתב להדיא דבהמת קדשים פטורה מבכורה לפי שאין קדושה חלה על קדושה, ועי' מש"כ שם בהרחבה בשם הגרי"ז מדוע הוצרך לזה ולא כתב מחמת הפטור, ועכ"פ מוכח שאף בקדושה הבאה מאליה אין קדושה חלה על קדושה, ודלא כמרה"פ, ובאמת צ"ע מאי שנא בכור ממעשר בהמה, וצ"ע.

ויש לדון במקדיש עובר לבדק הבית למ"ד בהוייתן הן קדושים, האם בלידתו תחול הקדושה מטונא דאמיה או דאמרינן אין קדושה חלה על קדושה. ולכאורה לרש"י דאין קדושת מזבח חלה על בה"ב לא תחול הקדושה ולהרמב"ם תחול הקדושה, דכל מש"כ הרמב"ם שאין קדושת מזבח חלה על בה"ב הוא לפי שאינו שלו, אך כאשר הקדושה חלה מאליה אין בזה משום אין קדושה חלה על קדושה. ובאופן שהקדיש העובר לדמי עולה מבואר בגמ' לעיל יא: שלפי בר פדא אמרינן אין קדושה חלה על קדושה, (והיינו לפירש"י דקדושת הבכור לא חלה משום אין קדושה חלה על קדושה. וכן מבואר במתני' דאם אמר ולדה שלמים והיא עולה הולד שלמים, ולבר פדא איירי באמר ולדה דמי שלמים כמש"כ תוס' שם, ומבואר שכאשר אמר היא עולה לא חל קדושת אמו על הולד מחמת שכבר הוקדש לדמיו ואין קדושה חלה על קדושה). ומבואר בזה דאף להרמב"ם אין קדושת מזבח חלה על קדושה לדמיו, דהוי כקדושה אחת ולא הוי כבדק הבית.

והנה הגרי"ז לעיל יא: הקשה על רש"י מדוע הוצרך לאין קדושה חלה על קדושה תיפו"ל דאיכא ילפותא מקרא לפטור קדשים מבכורה. ותירץ דנפק"מ במקדיש עולה עם יציאת רובה לפי הצד דעולה חיילא ולא בכורה, דמצד הפטור כיון שבשעה שבא הבכור לחול אכתי לא הוו קדשים ליכא פטור, אך מצד אין קדושה חלה על קדושה אפי' שני קדושות בבת אחת אינם חלים. ומבואר חידוש בדבריו, דאין משנין דמתני' אין זה רק שקדושה לא חלה על קדושה אלא אפי' בבת אחת לא חיילי, דלא יתכן ב' קדושות בבהמה אחת.

האם גם לגבי בה"ב צריך לקרא דאין משנין

כתב רש"י דקדשי בה"ב שהקדישם למזבח לא עשה כלום, ובקדשי מזבח אין משנין מקדושת עולה לשלמים. והנה מש"כ לא עשה כלום פשוט דמקורו מהברייתא דקדשי בה"ב שהתפיסן בין לקדשי מזבח בין לחרמי כהנים לא עשה כלום, ופירש רש"י שם דגופייהו לא מיפקע מבה"ב וטוה"נ לא שייכא בהו, כלומר, דלהוסיף קדושה על בה"ב לאחר שהקדישו אין לו בעלות, ולעשות הקדש עילוי בטוה"נ בלבד לא שייך כיון שאין לו טוה"נ. וכן הכא כונתו לא עשה כלום דאין לו בעלות להוסיף על קדושת בה"ב כיון שאין זה שלו. ויש להעיר מדוע לגבי קדשי מזבח מקדושה לקדושה נקט אין משנין, הא בשניהם לא חל כלום ובשניהם עובר בלאו. ובאמת בשיטת הרמב"ם כתב הגרי"ז דממזבח לבה"ב רשאי לשנות דהיינו להוסיף קדושה על קדושה ואינו עובר בלאו אלא כאשר משנה במזבח גופיה או בבה"ב גופיה, אך רש"י בבכורות נג: כתב להדיא דבכל גוונא אי אפשר לשנות ומסתבר דעובר בלאו, וכן נקט המנ"ח שנ"ו בפשיטות, ואם כן צ"ב שינוי לשונו. ועוד צ"ב מדוע לא הזכיר קדשי בה"ב שהקדישם למזבח שעובר בלאו.

ובשיעורי הגרמ"ד כתב ליישב דהא דאין יכול להוסיף קדושת מזבח על בה"ב הוא פשוט מסברא, שהרי אינו שלו וכנ"ל, אך הא דאין יכול להוסיף שלמים על עולה או עולה על שלמים הוא רק מקרא דאל תקדיש, ויש לו בעלות לזה וכמש"כ האחיעזר, ולכן נקט רק לישנא דאין משנין. אך במס' בכורות נג: כתב רש"י דאין משנין דמתני' היינו שאין קדושת מזבח חלה על קדושת בה"ב, והא דאין קדושה חמורה חלה על קדושה קלה היינו קדשי מזבח על בה"ב, ומחמת כן הוכיחה הגמ' דלא חל נמי עולה על שלמים, ומבואר שדין אחד הוא. ובהמשך הסוגיא ביאר מהו דתימא היינו טעמא דלא חיילא קדושת מזבח על בה"ב דכל בהמה לאו לעולה קיימא, שהרי רוב בהמות עומדות לאכילה הלכך כי אקדשה לבה"ב שפיר אקדשה וגמר וחיילא וכו', ומשמע דאף הא דלא חיילא קדושת מזבח על בה"ב הוא מדין אין משנין ולא משום שאינו שלו. [ובפשטות משמע מרש"י דבין קדשי מזבח ובין קדשי בה"ב אין לו כח לשנות מקדושה לקדושה ודלא כהאחיעזר, וכל החילוק ביניהם הוא בהקדש עילוי האם יש לו במציאות טוה"נ או לא].

ובשיעורי הגרמ"ד דייק מהרמב"ם בשלהי תמורה דאף המשנה קדשי בה"ב עובר בלאו, והקשה הא אינו שלו כלל ומאי שנא ממשנה בה"ב של חבירו. ותירץ דאף בקדשי בה"ב יש למקדיש שם בעלים, וכדחזינן דמוסיף חומש, וכאשר פודה חשיב גואל ולא פודה, ובאבי עזרי הל' ביכורים כתב דמחמת כן כאשר הבעלים פודים אין זה נחשב למכירה ולקיחה אלא שהחזיר המצב לקדמותו, וכל זה מחמת שנשאר למקדיש שם בעלים, ולכן עובר בלאו אף שאין זה שלו. [הגרמ"ד הוכיח כן מהא דקדשי עכו"ם אין בהם מעילה ומייתי קרא לעיל ג. שקדשי בה"ב איכא מעילה, ויש צד בתוס' שם דלר' שמעון אף קדשי בה"ב ליכא מעילה, ולכאורה אין שם עכו"ם עליו ומה הצד לפוטרו ממעילה, ומוכח דאף בקדשי בה"ב איכא שם בעליו. ולפי מה שנקט האבי עזרי הל' תמורה דליכא מעילה בקדשי עכו"ם משום מעשה ההקדש ולא משום שם הבעלים, דמעילה תלויה בקדושת פה, אין ראיה]. ואף דלא סגי בזה לומר דיש לו כח להקדיש ממש, דהא הרמב"ם כתב דקדשי בה"ב אינו יכול להקדישו למזבח משום שאינו שלו, מכל מקום סגי בבעלות זו בשביל לומר שעובר איסור ולא הוי כאחר ממש.

יל"ע במחרים קדשי מזבח לכהנים בתורת שינוי קדושה ולא בתורת הקדש עילוי, האם עובר בלאו כמו במקדיש לבה"ב, או לא.

**ומקדישין אותן הקדש עילוי**

פירש רש"י דאקדשי מזבח קאי, והוי כהא דתנן בערכין כח: שאם החרים קדשי מזבח הרי הוא חייב כפי טובת הנאה שיש לו בה, וילפינן לרבנן מכל חרם קדש קדשים הוא לה', כלומר, דכל חרם של קדשי קדשים הרי הוא לה', ור' ישמעאל יליף מתקדיש שנאמר לגבי בכור. ונראה לבאר בסוגיין מחלוקת רש"י ותוס' האם לעשות הקדש עילוי צריך בעלות מלבד הטובת הנאה או לא.

דהנה רש"י כתב שאם הקדיש קדשי בה"ב למזבח או לחרם כהנים לא חל כלום לפי שגופייהו לא מיפקע מבה"ב וטוה"נ לא שייכא בהו, ומבואר דאם היה טוה"נ בקדשי בה"ב היה שייך להקדישן עילוי למזבח או לחרמי כהנים אע"ג שאין זה שלו כלל. [תוס' הקשו דאיכא טוה"נ כמה אדם רוצה ליתן וכו', אמנם רש"י אזיל לשיטתו דלא פירש כן לגבי קדשי מזבח, עי' להלן]. וכן לגבי חרמי כהנים כתב אין לו שום חלק בהם ואפי' טוה"נ וכו', ואליבא דמאן דמקיש וכו'. ומבואר דלמאן דלא מקיש כיון דרשאי ליתן לכל כהן שירצה ויש לו טוה"נ יכול להקדיש למזבח או לבה"ב, אע"ג דאין זה שלו אלא יש לו טוה"נ בעלמא.

וכן מבואר ברש"י בכורות נג: ד"ה ומחרימין אותן, קדשי מזבח מחרימין ויתן לכהן כפי טוה"ב שיש לו בהן, אבל אחלק מזבח לא חיילא שום קדושה אחריתי. ומשמע שהקדושה לא חלה על הבהמה אלא שצריך לתת לכהן מכספו לפי טוה"ב שיש לו בה, ואין זה פדיון אלא חיוב נתינה בעלמא. וכן מבואר לעיל שם דאין משנין היינו שאין קדושת בה"ב חלה על קדושת מזבח שיהא חייב ליתן דמיהן לבה"ב, אבל מקדישין הקדש עילוי טוה"נ שיש לו מקדושת מזבח יכול ליתן לבה"ב. ומשמע שהחילוק הוא דאין משנין היינו לחול על גוף הבהמה והקדש עילוי היינו חיוב בעלמא ליתן לבה"ב.

וכן מבואר ברש"י ערכין כח:, דהתם תנן אם נדר נותן דמיהן, ופירש רש"י דכיון דחייב באחריותה אם מתה או נגנבה נמצאת שלו היא, ונותן כל דמיה לכהן ואת הבהמה יקריב לנדרו, דהא ודאי אית ליה פדיון דלאו גופה איחרם דלאו דידיה הוא. וביאר הגרי"ד לעיל ה: דהוקשה לרש"י איך יוכל לפדות ולתת כל דמיה לכהן הא הפודה חרמי כהנים עובר בלאו והפדיון לא חל, דכתיב לא ימכר ולא יגאל, ולכן כתב דודאי אית ליה פדיון דלאו גופה איחרם דלאו דידיה הוא, כלומר דאף קדשי מזבח אין זה שלו (ולגבי זה לא מהני מעיקרא תורא דראובן, וכבר כתבנו לעיל דמרש"י משמע דלא כהאחיעזר), ומכל מקום יכול להקדיש לבה"ב דהוי התחייבות בעלמא, והוא הדין חרמי כהנים לא חל על הגוף אלא התחייבות לכהן בעלמא, וס"ל לרש"י דשייך להתחייב לחרמי כהנים בחיוב גברא, ולכן רשאי לפדותו. (ומש"כ נמצאת שלו היא היינו דיש לו בה טוה"נ, אך אין לו בעלות ממש). ולפי"ז להקדש עילוי אין צריך בעלות, דאף קדשי מזבח אין לו בעלות לגבי זה, ושפיר כתב דאף בבה"ב וחרמי כהנים שייך הקדש עילוי אם יש לו בהם טוה"נ.

אמנם נראה פשוט דאף לרש"י אין זה חוב גברא בעלמא, דאם כן פשיטא ואין צריך לזה חידוש של הקדש עילוי, ועוד דבגמ' מבואר דמועלין מחמת כן, וכן אם שחט קודם פדיה הבהמה פסולה משום משקה ישראל, אלמא חייל קדושת בה"ב. ובגמ' בזבחים קג. מבואר דלמאן דפליג על עולא חשיב עולת הקדש. אלא הביאור הוא כמש"כ הגרי"ז בספרו דהקדושה חלה על הטוה"נ ולא על גוף הבהמה.

אך תוס' נקטו דלא שייך התחייבות לחרמי כהנים ועל כרחיך הקדש עילוי חל על הבהמה עצמה, ולשיטתם לגבי בה"ב וחרמי כהנים לא מהני הקדש עילוי אפי' אם יש לו טוה"נ, כיון שצריך בעלות שהרי בא לעשות את ההקדש עילוי בגוף הבהמה. וכתב המל"מ דלפי"ז אי אפשר לעשות הקדש עילוי על חרמי כהנים אף למאן דלא מקיש, דאף שיש לו טוה"נ מכל מקום אין החרם שלו והוי כבה"ב, ורש"י שתלה זאת בפלוגתא לשיטתו דאף שאינו שלו מהני טוה"נ. ולפי"ז על כרחיך קדשי מזבח חשיבי שלו לגבי זה משום שנשאר שם בעלים על הבהמה לגבי לפדותן כשהוממו, וכפי שיבואר להלן. ולשיטתם הקשה הגרי"ד שם איך אפשר לפדות חרמי כהנים הא כתיב לא ימכר ולא יגאל. ותירץ בשם הגרי"ז דכל חלות הקדש עילוי הוא חידוש מגזיה"כ, ועל כרחיך מונח בזה שיפדה שהרי הגוף קרב למזבח, ואם כן נאמר בזה דבחרם שעיקרו הוא על מנת לפדות לא נאמר האיסור פדיון. [וכתב שם להוכיח דהא דאין נפדה הוא מכח איסור, דאם מצד עצם הקדושה הוי כתרומה וכדו' דלא שייך בזה פדיון איך יתכן דבהקדש עילוי מהני פדיון, ואם איכא גזיה"כ דמהני על כרחיך דאין זה חרמי כהנים אלא פרשה אחרת].

והנה הגרי"ד נקט שלפי תוס' הקדש עילוי חל בגוף הבהמה ממש, אך י"ל דתוס' נמי מודו לרש"י דחייל רק על הטוה"נ אלא דס"ל שאף לזה צריך בעלות, ובקדשי בה"ב אין לו בעלות כלל וחשיב כאחר. וכן הא דלא חייל חוב ממון בחרמי כהנים היינו ממון בעלמא על הגברא אך דין על הטוה"נ שפיר חייל.

ומצינו שנחלקו בזה הגר"ח והחזו"א בהל' ערכין, דהנה בסוף מס' שקלים תנן המקדיש שקלים וביכורים הרי זה קדש, רש"א האומר ביכורים אינו קודש, והרמב"ם שם מפרש לענין הקדש עילוי, דאם עשה הקדש עילוי על שקלים מהני ועל ביכורים מחלוקת ת"ק ור"ש, ופסק הרמב"ם פ"ו מערכין הט"ז כר"ש דלא מהני. והחילוק הוא דשקלים הוי קדשי מזבח ודין בעלים עליו להקדישן לבה"ב, משא"כ ביכורים דהוי ממון כהן אינו בעליו ואינו יכול להקדישו הקדש עילוי. והקשה התויו"ט מאי שנא מבכור דהוי ממון כהן ומבואר בערכין כח: שיכול להקדישו הקדש עילוי. ותירץ הגר"ח דבכור בבית בעליו חשיב ממון בעלים עד שיתנו לכהן, וילפינן זאת מהא דנתנה לו תורה זכות טוה"נ, (ואף למ"ד טוה"נ אינה ממון הכא אינו יוצא מרשות בעליו עד הנתינה). והוכיח כן מתמורה דבעינן בעלים ומכל מקום קודם שנתן הבכור לכהן יכולים הבעלים לעשות תמורה. משא"כ ביכורים ס"ל לר"ש דליכא טוה"נ לתתו לכהן אלא מתחלק לאנשי משמר, ואף שבידו לתת למשמר אחר מכל מקום אין בזה דין נתינה, והוי מתנות כהונה שאין לבעלים בהן טוה"ב כלל, ולכן אינו יכול לעשות הקדש עילוי דאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו.

והחזו"א שם השיג דבכור קודם נתינה אינו שייך לבעלים, והא דיכולים לעשות תמורה היינו משום שאין צריך בעלות לתמורה אלא שיש לבעלים זכות עיכוב וסגי ברשות גרידא, ולזה סגי בבעלות הקלושה שיש לבעלים קודם נתינה. וכן לגבי הקדש עילוי אין צריך בעלות אלא שיהיה להם טוה"ב בעלמא. ומבואר בזה ג' מחלוקות בין הגר"ח להחזו"א, א, האם בכור בבית בעלים נחשב לבעלים גמור או לא, ב, האם לתמורה בעי בעלות ושליחות או סגי בנתינת רשות, והרחבנו בזה בריש מכילתין, ג, האם להקדש עילוי בעי בעלות או דסגי בטוה"נ בלבד.

**דעת הרמב"ם בביאור משנתינו**

הגרי"ז בהל' תמורה ביאר בהרחבה שלפי רש"י אין משנין הוא בין ממזבח לבה"ב בין מבה"ב למזבח ובין במזבח גופא מקדושה לקדושה, אך בבה"ב גופא יתכן דאין חילוקי קדושות. אך לפי הרמב"ם החילוק בין אין משנין להקדש עילוי אינו באיכות ההקדש אלא דדין אין משנין בין לגבי האיסור בין לגבי חלות קדושה על קדושה הוא רק במזבח גופא או בבה"ב גופא, אך ממזבח לבה"ב או להיפך אין זה קדושות סותרות כלל, כיון שהם ב' סוגי קדושות, וחלין זה על זה. אלא שלאחר שהקדיש בה"ב אין לו בעלות לעשות קדשי מזבח, אך מצד אין קדושה חלה על קדושה אין בזה חיסרון. [ונפק"מ בקדושה הבאה מאליה, כגון אם הקדיש עובר לבה"ב למ"ד בהווייתן הן קדושין, דחייל השתא קדושת בה"ב וכשיולד יחול עליו קדושת מזבח דאין זה קדושות סותרות והכא אין חיסרון מצד הבעלות. ואף שאם הקדישו לדמיו לא יחול קדושת הגוף בלידתו כמבואר בגמ' לעיל יא: לבר פדא, צ"ל דקדושת מזבח על קדושה לדמיו הוי סוג קדושה אחת ואין קדושה חלה על קדושה].

והנה לפי מה שנקט הגרי"ד בדעת תוס' איכא ג' ביאורים במתני' מתי אסור לשנות מקדושה לקדושה ומתי מותר לעשות הקדש עילוי, לדעת רש"י חלות בגופו אסור והקדש עילוי דהוי חיוב גברא שרי, לדעת תוס' תרוייהו הוי חלות בגופו ומכל מקום יש חילוק אם עשה קדושה ממש או הקדש עילוי, ולדעת הרמב"ם האיסור לשנות הוא בקדושות סותרות כגון עולה ושלמים או ב' סוגים של בה"ב, והקדש עילוי היינו ב' סוגי קדושות שאין סתירה בין הקדושות.

והנה בתו"כ פר' בחוקותי על הפסוק לא יקדיש איש אותו איתא מה ראית להביאו להקדש עילוי ולהוציאו מהקדש מזבח, ומשני דהקדש עילוי חל על הכל והקדש מזבח אינו חל על הכל. והיינו דהקדש בה"ב חייל על הכל ולכן הקדש מזבח חל עליו (אלא שאינו שלו) והוא חל על מזבח, משא"כ קדשי מזבח כיון שאינו חל על הכל אינו חל על מזבח. ולדעת הרמב"ם ניחא, דכיון שחל על הכל הרי זה סוג אחר של הקדש ואין בזה חיסרון של אין קדושה חלה על קדושה. אך לדעת רש"י הקשה הגרי"ז דאין הבדל בין מזבח לבה"ב אלא דהקדש עילוי הוא סוג קדושה אחרת דחייל על הטוה"נ. ותירץ הגרי"ז דקמ"ל הכא חידוש נוסף, שהקדש עילוי יכול לעשות רק לבה"ב או לחרמי כהנים למסקת הגמ', אך קדשי מזבח אינו יכול לעשות בתורת הקדש עילוי כלל, ולא משום שבה"ב וחרמי כהנים אינו שלו או שאין טוה"נ אלא משום שאינו חל על הכל. והנה בלשון התו"כ הוא דחוק טובא, דהקושיא מה ראית הוא מדוע יש הבדל בין אין משנין להקדש עילוי, ומנ"ל לתו"כ שיש עוד הגבלה בתוך הקדש עילוי גופא. ומדברי הגרי"ז עולה חידוש לדינא, דבפשטות אם יקדיש עולה הקדש עילוי לשלמים, לדעת הרמב"ם לא חייל משום אין משנין ולדעת רש"י ותוס' חייל דלגבי הקדש עילוי אין חיסרון של אין קדושה חלה על קדושה, ויפדה את קדושת הקדש עילוי דשלמים ויקריבנו לעולה, אך לפי הגרי"ז אף לדעת רש"י ותוס' לא חייל, משום שלא נתחדש הקדש עילוי בקד"מ.

לגבי מעשר שני פסק הרמב"ם פ"ג ממע"ש הכ"ה שאם הקדיש מע"ש שלו לבה"ב הרי זה פודה אותו מי שפודהו על מנת ליתן להקדש את שלו למע"ש את שלו, ומבואר דחל בה"ב על מע"ש, וכן איתא בתוספתא מע"ש פ"ה הי"ב, אך בהתפיס מע"ש לשלמים פסק בפ"ז הי"ט דלא קנו שלמים, שקדושת שלמים אינה חלה על קדושת מע"ש שהמע"ש ממון גבוה, ופליגי בזה ר' יוחנן ור' אלעזר במנחות פב. ופסק כר"א דלא קני. וכתב הגרי"ז שלפי הרמב"ם ניחא שפיר, דמע"ש למ"ד ממון גבוה הוי כעין קדושת מזבח דאין קדושה חלה על קדושה, אך לבה"ב שפיר יכול להקדישו דאין זה קדושות סותרות. ועי' חזון יחזקאל דכתב שמצד הבעלות אין חיסרון במע"ש אף למ"ד ממון גבוה, דהא בה"ב חייל על מע"ש, והא דאינו יכול להתפיסו לשלמים הוא מדין אין קדושה חלה על קדושה. (עי' קוב"ש פסחים אות י"ח דמע"ש למ"ד ממון גבוה הרי זה שלו ויש לו בעלות גמורה אך אין לזה דין ממון ואינו יכול למוכרו לאחרים, וכדין איסה"נ דהוי שלו ואין לזה לדין ממון, ובמס' ב"ב אות קכ"ג הקשה דאם כן איך יכול להתפיסו לבה"ב). אמנם לדעת רש"י שאף לגבי ב' סוגי קדושות אמרינן אין קדושה חלה על קדושה צ"ע מדוע בה"ב יכול להתפיס ולשלמים אינו יכול להתפיס. ולכאורה צ"ל דהא דיכול להתפיס בה"ב היינו בהקדש עילוי דוקא, דהטובת הנאה שיש לו במע"ש יהא לבה"ב, וכן נקט המנ"ח תע"ג עיי"ש, והא דאינו יכול לתפיסו לשלמים היינו בתורת קדושה גמורה, ובאמת מדין הקדש עילוי יוכל להתפיסו, ואף שבעלמא אי אפשר להתפיס קדשי מזבח על בה"ב משום שאינו שלו או שאין טוה"נ הכא הרי זה שלו ואיכא טוה"נ. והנה לפי הגרי"ז שאי אפשר לעשות קדושת מזבח להקדש עילוי בלא"ה ניחא שפיר.

ועי' בחי' רבינו חיים הלוי הל' ערכין דמש"כ הרמב"ם הקדיש בכורים לבה"ב אינן קודש היינו משום דאינו שלו, ופליגי בזה ר' שמעון וחכמים ופסק כר"ש, עיי"ש דלפי חכמים בכורים חשיבי כשלו דיש לו טוה"נ, ויכול להקדישו לבה"ב. ויל"ע לדעת חכמים אם יוכל להקדישו למזבח, כגון חטים של בכורים למנחות או יין לנסכים. ולשיטת הרמב"ם נראה דאינו יכול משום שאין קדושה חלה על קדושה, וקדושת בכורים הוי כקדושת מזבח כמו מע"ש למ"ד ממון גבוה. אך לשיטת רש"י הקדש עילוי שפיר מצי לחול אף לקדושת מזבח. ולפי מש"כ הגרי"ז מהתו"כ אינו יכול לעולם לעשות הקדש עילוי למזבח.

הקדש עילוי בנדר

לגבי נדר מבואר במשנה בערכין דנותן כולה לכהן היינו משום שגורם לו לממון להפטר מחיוב אחריות, ואף למ"ד גורם לממון לאו כממון לגבי הקדש עילוי סגי במציאות שיש לו בה טובת הנאה שגורם לו להפטר מאחריותו. הקשה המל"מ לדעת רש"י דאי אפשר לעשות הקדש עילוי על בה"ב משום שאין לו טוה"נ, הא טוה"נ דנדר שייך אף לגבי בה"ב, דאם נתחייב מנה לבה"ב והתפיס חיובו על בהמה הוי גורם לו לממון כמו בקדשי מזבח. ותירץ דמיד כהפריש נפטר מנדרו, ואפי' נאבד פטור משום דבי גזא דרחמנא איתיה, ולא דמי לקדשי מזבח דחייב להקריב ואיכא חיוב אחריות גם לאחר שהפריש. ותמה הרש"ש מדברי הגמ' חולין קלט. דלר' יוחנן איכא חיוב אחריות גם לאחר שהפריש, ואף לר"ל דאמרינן בי גזא דרחמנא היינו בנאבד אך במת איכא חיוב אחריות, ואם כן הוי גורם לממון. ובעולת שלמה תירץ דהא דאיתא בברייתא דלא חייל הקדש עילוי על בה"ב איירי דוקא לאחר דמטא ליד גזבר דלכו"ע אינו חייב באחריותו, ובאמת קודם שבא ליד גזבר איכא הקדש עילוי אף בבה"ב לדעת רש"י. ומרש"י לא משמע כן, דפי' במתני' ומקדישין אותן הקדש עילוי אקדשי מזבח קאי, ומדוע לא פירש אף בקדשי בה"ב בנדר ולא הגיע ליד גזבר.

[עי' אחיעזר ח"ב סי' מ"ו דכתב שלגבי בה"ב לא שייך גורם לממון כממון להחשיבו כבעלים, או משום דכל עוד החפץ בעין לא אמרינן גורם לממון כמש"כ הקצה"ח סי' שפ"ו, או משום דכאשר יש בעלים אחרים אין גורם לממון לחוד מחשיבו כבעלים, ולגבי בה"ב איכא בעלות אחרת עיקרית של ההקדש משא"כ בקדשי מזבח.אך בקדשי מזבח מעיקרא נתחייב דמים אלא שהפריש בהמה לחיובו, וכל עוד שלא הקריב אכתי בחיובו קאי, ואין זה רק חיוב אחריות בעלמא, והתם הוי גורם לממון בכל גוונא. ולפי"ז יתכן ליישב דלא אמרינן הקדש עילוי אלא במקום דאיכא טוה"נ דממון, ולגבי בה"ב הטוה"נ אינה ממון. אך לפי מה שפי' רש"י בנדבה דסגי בכל ריוח ממון פשיטא דאף באופן דלא הוי ממון שייך הקדש עילוי, והדק"ל].

הקדש עילוי בנדבה – פלוגתת רש"י ותוס'

עוד תנן בערכין שם ואם נדבה נותן את טובתן שור זה עולה אומדין כמה אדם רוצה ליתן בשור זה להעלותו עולה אע"פ שאינו רשאי. וכנראה רש"י כאן גרס רק נותן את טובתן ופירש דרשאי ליטול דבר מועט מישראל חבירו כדי שיתן עולתו זאת לבן בתו כהן להקריבה כדי שיטול את העור. וכן פי' רגמ"ה בערכין שם בפירוש אחר וכ"כ המל"מ פ"ו מערכין סוף הי"ב בשם הערוך, ושם כתבו אומדין כמה אדם כהן שאינו ממשמר זה שעובד רוצה ליתן וכו'. והקשה המל"מ איך שרי לכהן עצמו ליתן דמים הא עובר על כהן המסייע. ותירץ דכיון שאין זה מתנות כהונה אלא שזוכה בעורה משולחן גבוה שפיר רשאי ליתן דמים. ובדעת רש"י צ"ל דאף בזה אסור משום כהן המסייע, ולכן הוצרך לפרש בן בתו כהן.

והקשו עולת שלמה וחזו"א יומא סי' קכ"ו סקכ"א דמשמע מדברי הראשונים הנ"ל שאם הבעלים נתנו לכהן מסויים להקריב הרי העור שלו, והא כל הדין דעבודתה ועורה שלו נאמר רק בכהן המקריב קרבן שלו, אך כאשר מקריב קרבן של ישראל בתורת שליח בעלמא פשוט שהעור מתחלק לכל אנשי משמר. ותירצו דעיקר נתינת הדמים הוא שיביא את קרבנו למשמר שלו ויתחלקו כל המשמר בעור ויהיה לו חלק מועט באותו עור. ומה שנקטו שהוא יקריב לאו דוקא, דיהיה לו חלק מועט בעור בין אם הוא מקריב בין אם אחר מקריב, אלא העיקר שיקרב במשמר שלו.

תוס' כאן ובבכורות נג: העתיקו בשם רש"י ומצי שקיל דבר מועט מישראל חברו כדי להקריב במשמר בן בתו כהן, ולא הזכירו דנותן דמים בשביל העור אלא בשביל גוף ההקרבה, ומשמע דהכהן נותן דמים כדי שיתן לו מצות ההקרבה. והקשו תוס' דלא מצינו זה הלשון דליתב לבן בתו כהן כי אם לגבי בכור, ובמס' בכורות שם כתבו דלא שייכא טוה"נ אלא בדבר הנאכל. כלומר, דטוה"נ שייך על ממון ממש כמתנות כהונה וכדו' ולא שייך על קיום מצוות. ועוד כתבו אי נמי גבי דבר שאין נידר ונידב (בכור) שייכא טוה"נ זו אבל בדבר הנידר ונידב (עולה) שייכא אידך טוה"נ. ומשמע קצת דלפי"ז הסכימו עם רש"י דיש גם טוה"נ דבכור אלא דקמ"ל שיש עוד טוה"נ כמה אדם רוצה ליתן שיקרב עולה בשבילו אע"פ שאינו חייב. [ובמל"מ פ"ו מערכין הי"ב לא משמע כן, וצ"ע].

והנה המל"מ פ"ד מתמו"ס ה"ט נסתפק האם בקרבן יחיד רשאין הבעלים לתת לכהן מסויים להקריב, או שמא כל הקודם זוכה ואין לבעלים זכות לבחור כהן כלל. וכתב בתוס' חדשים פ"ב דיומא דמרש"י כאן מוכח שרשאי לתת לכהן מסויים, וכתב שאף תוס' לא פליגי עליה שרשאי בכך אלא שנקטו שאין בזה טוה"נ כיון שאין זה דבר הנאכל אך בעיקר הדין לא פליגי. ויישב בזה קושיית התויו"ט שם מדוע לא חיישינן בקרבן יחיד שמא אתי לאנצויי הא ליכא פייס, ולהנ"ל הבעלים יכולים לקבוע איזה כהן יקריב. והרש"ש שם נקט דבהא גופא פליגי רש"י ותוס', עיי"ש. [ומש"כ שם להוכיח דאין הבעלים יכולים לקבוע מהא דאף בקרבן יחיד אסור לחלוק זבחים כנגד מנחות צע"ג, דהתם איירי לענין חלוקת הבשר ומאי שייטא לדין עבודה, וכבר כתבנו בשם חזו"א ועול"ש דאף להצד שרשאי לקבוע איזה כהן יקריב מכל מקום בשר שלמים ועור העולה מתחלקים לכל הכהנים בשוה, וצע"ג]. והמנ"ח קט"ו הוכיח מגמ' בב"ק דאין לבעלים זכות לתת לכהן מסויים להקריב ותמה על רש"י ותוס', עיי"ש. אך העולת שלמה כתב דלפי המבואר לעיל דעיקר נתינת הדמים אינו בשביל זכות הקרבה אלא בשביל שיקריב במשמר שלו ויתחלק בעור עם אחיו הכהנים אין מכאן ראיה לספיקו של המל"מ. (ומכל מקום מלשונות רש"י רגמ"ה והערוך משמע שאותו כהן יקריבנה, וצ"ע).

ועי' שיטמ"ק דנקט קושיית תוס' אף לפי מש"כ רש"י לפנינו דנותן דמים על העור, דכיון שאין לכהן אלא העור לא חשיבא הך טוה"נ. והיינו שמצד המציאות אין נותנין דמים עבור העור בלבד.

עוד יש לפרש פלוגתת רש"י ותוס', דאף אם נאמר דיכול ליטול דמים בשביל ריוח מועט דהעור או למצות הקרבה יש לפרש קושייתם דמה שיכול להרויח ממון אין זה נחשב טוה"נ דיכול להקדישו, דאין זה זכות בגוף הבהמה אלא ריוח צדדי. וכבר כתב בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז דאף דלא מהני זכות זו לעשותו בעלים על הבהמה כמש"כ הגר"ח לגבי בכור בבית בעליו, מכל מקום סגי בהמה להקדש עילוי. ושפיר י"ל דתוס' פליגי על זה.

העולה מהנ"ל ד' ביאורים בקושיית תוס' על רש"י, א, השיטמ"ק נקט דהעור הוא דבר מועט ולא חשיבא ואין נותנים דמים עבור זה. ב, המנ"ח נקט דפליגי בספיקו של המל"מ האם יש לבעלים זכות לקבוע מי יקריב. ג, התוס' חדשים נקטו דאף תוס' מודים שיש להם זכות אלא דלא שייך טוה"נ אלא בדבר הנאכל. ד, פליגי האם אפשרות להרויח ממון שאינו זכות בגוף הבהמה מהני להקדש עילוי.

שיטת תוס' דהטוה"נ הוא קורת רוח שעולה לו הקרבת הקרבן כמבואר במשנה בערכין שם, והקשו דאם כן לגבי בה"ב נמי איכא קורת רוח זו, כמה אדם רוצה ליתן לבה"ב אע"פ שאינו חייב. (היה מקום ליישב דלגבי קדשי מזבח אף לאחר שהקדיש יש לו קורת רוח שעולה לו הקרבן, ועכשיו הוא שוה לו דמים, אך לגבי בה"ב כבר נעשה קורת רוח זו בגוף ההקדש, ועכשיו אינו שוה לו כלום). ותירצו דבקדשי מזבח יש שם בעלים לפדותן כשהוממו, אך בקדשי בה"ב אין לבעלים עליהן יותר משאר אדם לפיכך אין בידו להתפיס. ונאמרו ג' ביאורים באחרונים בדברי התוס'.

א, החזו"א תמורה סי' ל"ד סק"ה ביאר כפשוטו, דבקדשי בה"ב אפי' אם לא מסר לגזבר יש רשות ביד הגזבר לפדותו בלא רשות בעלים, שהרי אין לבעלים זכות בקדשי בה"ב, אך קדשי מזבח עדיין הקרבן שלו לזכות במצות הקרבה והוי עדיין דידיה ואין אחר רשאי לפדותו שלא מדעתו. והקשה דאין זה טעם לעשות הקדש עילוי, ובפשטות י"ל דאף בקדשי בה"ב צריך דעתו בעלים לפדותו קודם שמסרן לגזבר. ובאחיעזר ח"ב סי' מ' סק"ח כתב דיש שפירשו שבקדשי מזבח שהוממו אין זכות לאדם אחר לפדות אלא לבעלים לחוד, ועוד הביא בשם מהרי"ט אלגזי בספרו נאות יעקב סי' ד' דבאמת בקדשי מזבח נמי יכול לאחר לפדות אלא שצריך רשות הבעלים, כיון שהדמים שיפדה קדושים לקנות בהם בהמה אחרת ויעלה לבעלים לחובתם, עיי"ש. אך האחיעזר נקט דאין צריך רשות הבעלים כלל, והוכיח כן ג' ראיות עיי"ש, ודלא כהחזו"א הנ"ל. ונמצא שלפי האחיעזר אפי' קדשי מזבח שהוממו אין צריך רשות בעלים אלא שהדמים ילכו לקרבן לבעלים, לפי החזו"א ומהרי"ט אלגזי בדעת תוס' קדשי מזבח צריך רשות וקדשי בה"ב אין צריך רשות, והחזו"א עצמו נקט דאף קדשי בה"ב צריך רשות בעלים. [מסתבר שאף להחזו"א סגי ברשות ואין צריך שליחות ממש, וכמש"כ מהריט"א, ודלא כהס"ד באחיעזר דצריך שליחות ממש].

ב, הרש"ש ביאר עפ"י מש"כ תוס' לעיל כז: דהקדש שו"מ שחיללו על שו"פ מחולל דוקא בבעלים. וכבר הקשה החזו"א שם דאף לגבי בה"ב איכא להאי דינא כדמוכח בערכין כט., ועל כרחיך דלגבי פדיון יש שם בעלים כמו שמצינו שרק הבעלים מוסיף חומש בין בקד"מ בין בקדשי בה"ב.

ג, הרש"ש עצמו תירץ דבקדשי מזבח עדיין שם הבעלים עליהם להקריבן לשמן ולכפר עליהן, משא"כ בקדשי בה"ב כיון שהפרישן נסתלק שם הבעלים מעליהן לכל דבר. וכן מצינו בגמ' בב"ק עו. לגבי מעיקרא תורא דראובן. וכ"כ אחיעזר שם בדעת תוס', דכונת תוס' דשם בעלים על הפדיון שהדמים שלו וקרבנו קרב מהפדיון, ולכן חשיב בעלים בקדשי מזבח להקדיש הקדש עילוי, משא"כ בקדשי בה"ב אין לבעלים זכות על הפדיון יותר משאר אדם.

לגבי שלמים כתב המל"מ דלפי רש"י רגמ"ה והערוך אע"ג דאין טוה"נ דעור, שהרי העור לבעלים, מכל מקום איכא טוה"נ דחזה ושוק, דהיינו כמה אדם נוטל מכהן כדי שיקריב את שלמיו במשמרה שלו. (בספר המפתח הביאו בשם להקשות בשם מזל שעה דחזה ושוק מתחלק לכל כהני המשמר, וקושייתו צ"ע דהא העור נמי מתחלק לכל כהני המשמר וכנ"ל, ועל כרחיך דיטול דמים כדי להקריב במשמר שלו ויהא לו חלק מועט, וזה איכא גם בחזה ושוק). ולפי תוס' איכא לטוה"נ דעולה, כמה אדם רוצה ליתן שיקריבו עבורו שלמים אע"ג שאינו חייב. ועוד כתב דבשלמים אף בנדבה צריך ליתן כל הדמים, שהרי אכילת הבשר של הבעלים, והמשנה והרמב"ם לא הוצרכו לאשמועינן מהו הטוה"נ בנדבה אלא בעולה. והוכיח כן מדכתב הרמב"ם שמעשר בהמה דינו כשלמי נדבה, ומבואר שבשלמי נדבה איכא אומד מיוחד שאין בעולה, והיינו דיש לו את אכילת הבשר וכן במעשר בהמה.

**דף לב ע"ב**

**והאמר עולא המתפיס עולה לבה"ב אין בה אלא עיכוב גזברין בלבד וכו'**

**דעת רש"י**

לדעת רש"י עולא חולק על ר"ה וסובר דכל חרם מרבה חרמי כהנים דחל הקדש עילוי על קדשי מזבח. ומקשינן דעולא סובר שהקדש עילוי מהני רק לענין עיכוב גזברין שיעמדו על הקרבן בשעת הקרבתו, וזה לא שייך בחרמי כהנים, ואיך יתכן לרבותו מכל חרם. והענין בזה יש לבאר דהנה בזבחים קג. פירש רש"י טעמו דעולא דמהני רק לענין עיכוב גזברין משום דהוי ממון מזבח ואין קדושה חלה על דבר שאינו שלו על פיו, ועפי"ז נראה דהני מילי לענין להקדיש את גוף הבהמה לבה"ב, אך להעביר את הבעלות שיש לו לענין מתכפר, דמהשתא בדק הבית יהיה בעלים על הקרבן ויוקרב לשמו, שפיר מצי עביד, דלענין מתכפר ודאי הוי שלו, וכיון שבה"ב נעשה לבעלים על הקרבן צריכים הגזברין לעמוד עליו בשעת הקרבתו, ובאמת הבעלים לא יצאו ידי חובתן בהקרבה זו. ונראה עוד שמהתורה אין לזה פדיון, דאין להקדש דמים בבהמה זו אלא בעלות של מתכפר בלבד. (ולגבי בשר שלמים יתכן דשייך לבה"ב וימכר להדיוט, דבשר שלמים ניתן לבעלים שנחשב מתכפר ולא לבעל הממון).

ומעתה אתי שפיר מדוע בחרמי כהנים לא שייך לעשות כן, דקודם שנתן לכהנים אין כאן רשות ממון שיוכל להעביר את הבעלות אליו. וכן להקדיש חרמי כהנים או בה"ב למזבח הקדש עילוי, אף באופן שיש טוה"נ כגון למאן דלא מקיש וכמש"כ לעיל, לדעת עולא אי אפשר לעשות כן מהתורה, דאין רשות ממון של קדשי מזבח.

ומשני מדרבנן, ופירש רש"י דעולא מודה לר"ה שמדין תורה לא חייל חרמי כהנים מדין הקדש עילוי, ולא מטעמיה דר"ה דאיכא מיעוט דלה' אלא מטעם דלא שייך עיכוב גזברין בחרמי כהנים וכנ"ל. אך לאחר שתקנו חכמים שיחול חוב ממון בהקדש עילוי לבה"ב שוב שייך דין זה אף בחרמי כהנים, והא דדריש עולא כל לרבות חרמי כהנים אסמכתא בעלמא. ולה' דדריש ר"ה למעט חרמי כהנים דריש עולא למעילה.

והדר פריך מברייתא דהמקדיש עולה לבה"ב אסור לשוחטה עד שתפדה, אלמא איכא חוב ממון ולא רק עיכוב גזברין, ומשני מדרבנן. ומוכיח כעולא מהא דאם שחטה מה שעשה עשוי, וביאר הגרי"ז דאם מהתורה חל חוב ממון על כרחיך שנתפס בגוף הבהמה הקדש עילוי לבה"ב, ומטעם זה איכא מעילה כדלהלן, ואם כן הקרבן פסול מדין משקה ישראל, דיש כאן סיבה צדדית לאיסה"נ מחמת מעילה של בה"ב. אך לעולא ניחא דמהתורה לא נתפס בגוף הבהמה כלום אלא עיכוב גזברין ואין כאן איסה"נ. ותו פריך מדוע איכא ב' מעילות הא לא נתפס בבהמה כלום, ומשני מדרבנן, וראויה לב' מעילות אילו הוי דאורייתא.

והנה לעיל כתבנו בדעת רש"י דהא דתנן אין משנין היינו שאם רוצה לעשות בה"ב גמור על קדשי מזבח אסור ולא חייל, דבין קדשי מזבח ובין קדשי בה"ב אינו שלו לעשות עליו הקדש גמור, (לשון רש"י בערכין כח: והיאך מוחרמים והלא אינו שלו וכו' דלאו גופיה איחרם דלאו דידיה הוא. וכן בבכורות נג: ויתן לכהן כפי טוה"נ שיש לו בהן אבל אחלק מזבח לא חיילא שום קדושה אחריתי. וכן בסוגיין דגופייהו לא מיפקע מבה"ב וטוה"נ לא שייכא בהן), אך הקדש עילוי כיון שאינו חל על גוף הבהמה אלא על הטוה"נ בלבד כמש"כ הגרי"ז בספרו שפיר חייל אף בדבר שאינו שלו, בין בקדשי מזבח ובין בקדשי בה"ב ובין בחרמי כהנים, ומחמת כן אם הקדיש קדשי מזבח לחרמי כהנים הקדש עילוי יכול לפדותו, דהחרם לא נתפס בגוף הבהמה אלא בטוה"נ. ואין הכונה שחל על הגברא לחוד, א, מבואר בסוגיין דאיכא מעילה, ב, מבואר בסוגיין דלמאן דפליג על עולא ואיכא חוב ממון מהתורה לא הוי משקה ישראל משום שאסור בהנאה, ג, בזבחים מבואר דלא הוי עולת איש אלא עולת הקדש. אלא כונת רש"י דנתחדש כאן סוג חדש של הקדש שנתפס על הטוה"נ, ומצד אחד חשיב שחל בגוף הבהמה ואיכא מעילה ואיסה"נ ולא הוי עולת איש, אך מצד שני כזה סוג הקדש רשאי לעשות אף שאינו שלו.

וכל זה בין לעולא כלפי הדרבנן ובין למאן דפליג עליו כלפי הדאורייתא, אך לעולא מדין תורה אף זה לא חייל אלא איכא עיכוב גזברין בלבד, וכפי שביאר רש"י בזבחים משום דהוי ממון הקדש, משא"כ העור דאינו ממון הקדש מצי חייל. ויש לדון האם כונתו למש"כ לעיל דכיון שאין זה שלו אינו יכול לעשות הקדש גמור, ופליגי עולא והמקשן האם הקדש עילוי יש לו כח לעשות אף באינו שלו או לא, ולפי"ז בעור כיון שאין חיסרון של ממון הקדש שוב יש לו כח לעשות הקדש רגיל, [ומכל מקום לא חל על העור הקדש גמור אלא הקדש עילוי דהא אין קדושה חלה על קדושה, ומדין אין משנין לא חלה קדושה גמורה]. או שמא ב' חסרונות הם, דלכו"ע כיון שהקדישו למזבח או לבה"ב אין זה שלו כלל, ואף את העור אינו יכול להקדיש הקדש גמור, אלא דעולא ס"ל שיש חיסרון נוסף בקדשי מזבח דהוי ממון מזבח, ומחמת כן אף הקדש עילוי אינו יכול להקדיש, ובעור אין חיסרון זה והדר דינו להיות הקדש על הטוה"נ, אך הקדש גמור אי אפשר כיון שאין זה שלו.

לפי מש"כ לעיל שאף לעולא יכול להעביר את הבעלות לבה"ב, דהבעלות על הקרבן לענין להיות מתכפר הרי זה שלו, יש להקשות מדוע חשיב לעולא עולת איש ולא עולת הקדש, הא ההקדש הוא הבעלים על הקרבן ולכן צריך שהגזברין יעמדו על גביו בשעת שחיטה. וי"ל דאין זה סיבה שלא לתת את העור לכהנים, דהגמ' נקטה בפשיטות דהמיעוט אינו סתם גזיה"כ דאם הבעלים הם הקדש אין העור לכהנים, אלא נתמעט רק כשחל דין הקדש ממש על העור, ולעולא מדין תורה הוי קרבן רגיל אלא שהבעלים הם בה"ב, ולכן הוצרכה הגמ' לומר דעור תפיס אף לעולא.

הקשה הגרי"ז לדעת רש"י מאי פריך לעולא מדוע איכא ב' מעילות, נוקי בעור דאף לעולא תפיס כמו לפי המקשן, ושפיר איכא ב' מעילות. ויותר קשה מאי פריך לעולא דלא שייך עיכוב גזברין בחרמי כהנים, הא איכא נפק"מ בהקדש עילוי דחרמי כהנים לגבי העור ושפיר אצטריך קרא. ואין לומר דהעור קדוש לגמרי ואין זה הקדש עילוי, דהא פשוט שאף שמודה עולא דעור תפיס מכל מקום הוי רק הקדש עילוי, דהא אין קדושה חלה על קדושה שייך גם בעור. ועוד הקשה דאצטריך קרא דחייל חרמי כהנים על פסה"מ לאחר פדיה, והוי רק הקדש עילוי ולא קדושה גמורה כיון שאין קדושה חלה על קדושה. [דהטעם שלא חל הקדש גמור אינו רק משום חיסרון בבעלות אלא אף משום אין קדושה חלה על קדושה, ונקט הגרי"ז דאף בפהס"מ אין קדושה חלה על קדושה וכן הוכיח בספרו מהגמ' בבכורות, והא דאמר עולא דלא חל חוב ממון אלא עיכוב גזברין הוא משום חיסרון בבעלות ובפסה"מ אין חיסרון בבעלות].

תוס' הקשו על רש"י שלפי עולא ליכא חוב ממון בהקדש עילוי דאם כן יקשה מתני' דמקדישין אותן אלמא איכא חוב ממון. והקשה המל"מ דלמא איירי רק מדרבנן, ועולא מודה שמדרבנן חייב ממון. ונראה פשוט דקושייתם לפי מה דס"ד שאף מדרבנן אינו חייב יקשה מתני', וכן מדוייק דלאחר מכן הקשו השתא אסיקנא וכו', מכלל דקושיא ראשונה על הס"ד. עוד הקשו אף למסקנא ממתני' דערכין דדריש קרא להקדש עילוי, ולא משמע דאיירי על עיכוב גזברין לחוד. ובמל"מ כתב ליישב דקרא אצטריך לעיקר חלות הקדש עילוי, והנפק"מ דחוב ממון הוא מדרבנן, ולולי החידוש דחל הקדש עילוי לעיכוב גזברין לא היו מתקנים רבנן חוב ממון. עוד הקשה המל"מ מאי פריך לר"ה מברייתא דלמא איכא הקדש עילוי בחרמי כהנים מדרבנן. וכתב דאה"נ למסקנא דאיכא הקדש עילוי מדרבנן מיושב נמי דעת ר"ה. ובפשטות יש ליישב שלפי ר"ה דאיכא מיעוט להדיא לחרמי כהנים לא מסתבר שחכמים יתקנו חוב ממון, ורק לפי עולא דליכא מיעוט להדיא אלא שלא שייך עיכוב גזברין בחרמי כהנים שפיר משני דלאחר שתקנו חכמים חוב ממון וזה שייך גם בחרמי כהנים תקנו אף בחרמי כהנים.

**דעת תוס'**

תוס' נקטו דאף לעולא בהקדש עילוי איכא חיוב ממון, ועיכוב גזברין הכונה כעין שיעבוד על הבהמה דהגזברין מעכבין שחיטת הבהמה עד שישלם דמיה, וכיון דהוי חוב ממון גרידא ליכא מעילה ואין זה נחשב לפדיה כלל, אלא חובת גברא בעלמא. ועי' שיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז דאין זה חוב ממון בעלמא, דאם כן פשיטא ואין זה הקדש מחודש של הקדש עילוי, אלא הוי כעין חלות בגוף הבהמה לימכר, וכמו שמצינו במס' גיטין לח: לגבי מקדיש עבדו יצא לחרות מ"ט גופיה לא קדיש לדמי לא קאמר, וביארו תוס' גופיה לא קדיש היינו שעבד מופקע מחלות קדושה על גופו, ולדמי לא קאמר היינו שיהא גופו קדוש לימכר. ומבואר דאם אמר דמי עבד להקדש שפיר חייל על גופו קדושה מחודשת של לימכר וצריך לפדותו, ומכל מקום ליכא מעילה ואיסה"נ בגופו. וכן הקדש עילוי לעולא מדין תורה הוי רק קדושה לימכר ולא חל בגוף הבהמה כלום. [ואין זה דומה למש"כ לעיל לדעת רש"י דחייל קדושה ממש על הטוה"נ, דהתם איירינן לגבי הקדש עילוי שחל בגופה לעולא מדרבנן ולמקשן מהתורה, ומטעם זה איכא מעילה ופסול שחיטה משום משקה ישראל וחשיב עולת הקדש ולא עולת איש, משא"כ הכא איירינן לגבי חלות דאורייתא לעולא דהוי עיכוב גזברין גרידא וליכא מעילה ואיסה"נ והוי עולת איש].

ומקשינן דאם כן איך אמר עולא דמרבה קרא מכל חרמי כהנים הא לא שייך חיוב גברא בחרמי כהנים, (וכן הקדש לדמיו לא שייך כיון שאין זה חלות קדושה בגוף הבהמה וליכא מעילה). ומשני מדרבנן, ובפשטות יש לפרש כונתם על דרך רש"י שמהתורה ליכא הקדש עילוי בחרמי כהנים וקרא אסמכתא, וכן נקט בשיעורי הגרי"ד. אך התוס' כתבו ועיקר קרא ודאי אתא לומר שחל על הקדש לכל הפחות להתחייב מטעם חוב, והיינו קרא דחרמי כהנים, ולכן נקט המל"מ דעיקר התירוץ הוא דהכא נתחדש מושג חדש של חרמי כהנים דחל אף הגברא גרידא. והא דאמר מדרבנן אין זה שייך לעיקר התירוץ אלא דהאמת שמדרבנן חל קדושה בגוף הבהמה וכדמסיק להלן מכח הקושיא מדוע איכא מעילה ואסור לשוחטה עד שתפדה. והא דקאמר וקרא למעילה הוא דאתא הדר לעיקר תירוצו של עולא, דכיון שכל מרבה חרמי כהנים ודלא כר"ה שוב יש להקשות מה ממעטינן מלה', ועל זה משני דקרא למעילה. וכל זה דחוק טובא בלשון הגמ', מדוע לא מפרש את עיקר התירוץ דהכא גזיה"כ דחייל חרמי כהנים על הגברא, ומדוע הוצרך לומר מדרבנן כיון דאין זה שייך לשו"ט כאן כלל.

ויל"ע לפי דבריהם מדוע הוצרך ר"ה למעט חרמי כהנים מלה', תיפו"ל דמסברא לא שייך חוב ממון בחרמי כהנים. ואפשר דר"ה פליג על עולא וס"ל דמהתורה חלה קדושה בגוף הבהמה, ולכן צריך פסוק למעטו, משא"כ עולא סובר דלא חלה קדושה בגוף הבהמה ולכן צריך פסוק לרבותו. ולפי"ז אתי שפיר טפי הגמ' בזבחים דר"ה הוא הבר פלוגתא דעולא.

והנה לעיל ביארנו דעת תוס' בהרחבה דקדשי מזבח הוי שלו משום מעיקרא תורא דראובן וכו' ולכן חייל עליו הקדש עילוי, וקדשי בה"ב אינו שלו ואפי' כשיש לו טוה"נ אינו יכול לעשות הקדש עילוי. ויל"ע האם תוס' סוברים דהקדש עילוי חל רק על הטוה"נ כרש"י, ומכל מקום ס"ל דבקדשי בה"ב כיון שאין זה שלו כלל אינו יכול לעשות אף חלות על הטוה"נ, דהוי כשל אחר, ובזה פליגי על רש"י. או שמא ס"ל דהקדש עילוי חייל על הבהמה לגמרי כדעת הרמב"ם, אלא שאם בא לעשות קדושה גמורה אין משנין, ואם בא לעשות רק הקדש עילוי לפי הטוה"נ נתחדש דמצי חייל, אך החלות הוא בגוף הבהמה ממש ולא רק על הטוה"נ. ובשיעורי הגרי"ד לעיל ה. נקט כצד שני, אך אין זה מוכרח כלל, ויתכן דתוס' מודו לרש"י בגדר הקדש עילוי, וכנ"ל. והנה לדעת עולא אף בקדשי מזבח אינו יכול לעשות הקדש עילוי משום דהוי ממון הקדש, וס"ל דלגבי זה לא מהני מעיקרא תורא דראובן, ורק לגבי העור דאין זה ממון מזבח מהני מעיקרא תורא דראובן.

**דעת ר"י**

לדעת ר"י קושיית הגמ' מדוע הזכיר עולא בדבריו רק קדשי בה"ב ולא הזכיר חרמי כהנים, ומדוייק כדעת ר"ה דלא מהני הקדש עילוי בחרמי כהנים. ומשני מדרבנן, דעולא מודה לר"ה דלא חייל הקדש עילוי בחרמי כהנים מקרא דלה', ורק מדרבנן חייל. ולפי"ז צ"ע מאי קאמר וקרא למעילה, הא קרא אתי למעט חרמי כהנים כר"ה.

והדר אמר גופא המקדיש עולה וכו' על גוף דברי עולא דלגבי בה"ב איכא רק עיכוב גזברין, ופריך מברייתא ומשני מדרבנן חייל הקדש עילוי בגוף הבהמה. ואין זה שייך לגמ' לעיל דשם איירי בעיקר דין חרמי כהנים דהוי רק דרבנן והכא איירי לגבי בה"ב שמדרבנן חייל בגוף הבהמה, וניחא טפי לשון גופא. ועי' מל"מ שאף לדעת ר"י לא שייך חוב ממון בחרמי כהנים, וצ"ע דאם כן מדוע לא פריך מגוף דברי עולא ופריך רק מדיוקא. ובפשטות נראה בתוס' שלפי ר"י שייך חוב ממון בחרמי כהנים, וכל קושיית הגמ' היא מדיוק דברי עולא.

ובמל"מ כתב לסכם ג' שיטות הנ"ל, דלפי רש"י לעולא ליכא חוב ממון מהתורה בין במקדיש לבה"ב בין בחרמי כהנים, (אלא בבה"ב איכא עיכוב גזברין ובחרמי כהנים לא חל כלום מהתורה). לפי תוס' איכא חוב ממון בין בבה"ב ובין בחרמי כהנים, דנתחדש כאן דשייך חוב ממון בחרמי כהנים. ולפי ר"י בקדשי בה"ב איכא חוב ממון מהתורה, ובחרמי כהנים רק מדרבנן דמודה עולא לר"ה דדרשינן לה' לאפוקי חרמי כהנים.

**דעת הרמב"ם**

הרמב"ם העתיק דברי עולא בפ"ו ה"י, דכתב המקדיש עולה לבה"ב אין בה אלא עיכוב גזברין בלבד. ומאידך כתב בהי"ב היו נדבה והחרימן כיצד פודין אותן וכו' וכל הנותן אותו שיעור יקריב בהמה זו נדבה כמו שהיתה. ומבואר שמדין תורה חל קדושת בה"ב בגוף הבהמה ואין זה רק חוב ממון כתוס' או רק עמידת הגזברין על גבי הקרבן כרש"י, ואם כן צ"ב מהו עיכוב גזברין לדעת הרמב"ם שלא יהיה מעילה מצד קדושת בה"ב ולא יהיה פסול דמשקה ישראל. וכן מה ההבדל בין מ"ד תפסי למ"ד לא תפסי.

וביאר בכתבי הגרי"ז זבחים קג. בשם הגר"ח דלכו"ע חל בגוף הבהמה דין בה"ב, אלא דלמ"ד תפסי חלה קדושה גמורה בגוף הבהמה ככל בה"ב, ולכן יש מעילה ואיסה"נ, אך למ"ד לא תפסי יש רק בעלות ממונית לבה"ב בלא קדושה, והיינו דלגבי הקדושה אמרינן דאין קדושה חלה על קדושה. ואף שלפי הרמב"ם קדושת מזבח וקדושת בה"ב תרי קדושות נינהו ואין זה ב' קדושות סותרות וחלין אחת על השניה כמש"כ הגרי"ז בספרו, לדעת עולא הני מילי לענין הממון, אך לענין הקדושה אינם חלים כאחת, ולכן ליכא מעילה ואיסור הנאה לפסול משום משקה ישראל, ומכל מקום איכא עיכוב גזברין שאסור לשוחטה עד שתפדה שהרי הוי ממון בה"ב, וכל הנותן דמיה הקרבן שלו. ושפיר כתב הרמב"ם דאיכא רק עיכוב גזברין ומכל מקום מהתורה הקרבן שייך לפודה. וביאור הגמ' בזבחים שלמ"ד תפסי חשיב עולת הקדש שהרי יש בבהמה קדושת בה"ב, אך לעולא דלא תפסי אף שמצד הממון הוי של בה"ב מכל מקום אין זה סיבה שהעור לא יתחלק לכהנים, שהרי דין הבהמה להקטיר את האימורין למזבח והחזה ושוק ניתן לכהנים וכן עור העולה מתחלק לכהנים, ואף מצד הקדש בה"ב כך הוא הדין. (ובשר שלמים נראה דשייך לבה"ב, כיון שהוא הבעלים הממוני, וימכר להדיוט שיאכלנו בטהרה).

אך הקשה הגר"ח מדוע לגבי עור מודה עולא דתפיס, בשלמא לרש"י דטעמו של עולא דלא חייל הקדש עילוי משום חיסרון בעלות דהוי ממון מזבח, כלפי העור מודה דתפיס כיון שאין דינו למזבח ולא לשולחן גבוה אלא להיות ממון כהנים בעלמא, והשתא עדיין אינו ממון כהנים אלא ממון בעלים ויכול להתפיסו לבה"ב. אך להרמב"ם דטעמו של עולא משום אין קדושה חלה על קדושה, הרי קדושת מזבח ודאי חלה גם על העור, ומדוע עור תפיס. ותירץ דאה"נ קודם זריקה לא נתפס קדושת בה"ב בעור, אך לאחר זריקה כשדינו להתחלק לכהנים ופקע קדושת מזבח מיד חייל קדושת בה"ב, דמלתא תלי וקאי (כדין אין איסור חל על איסור), ולכן חשיב עולת הקדש ואינו מתחלק לכהנים.

עוד הקשה הגר"ח דבסוגיין פריך מדוע איכא ב' מעילות, ומשני ראויה למעול בה שתי מעילות, ומדוע לא משני דהנפק"מ במעילה דבה"ב הוא בעור. ותירץ עפ"י הנ"ל דקדושת בה"ב על העור חלה רק לאחר שפקע ממנה קדושת מזבח, דהא אין קדושה חלה על קדושה אף בעור, ונמצא שלעולם ליכא ב' קדושות יחד. ועוד כתב דזה גופא תירוץ הגמ' ראויה למעול ב' מעילות, דמיד בתחילה איכא נמי קדושת בה"ב, אלא שאין קדושה חלה על קדושה וקדושת בה"ב תחול רק כשתפקע קדושת מזבח מהעור, ונמצא שראויה לב' מעילות אלא שהם בזה אחר זה.

ולא ביאר הגר"ח כיצד יפרש הרמב"ם את הסוגיא דידן, מאי פריך לעולא דדריש מכל לרבות חרמי כהנים מהא דאיכא עיכוב גזברין, דלמא אף בחרמי כהנים חייל רק דין ממון ולא קדושה. והיה מקום לומר דרק בבה"ב שייך לומר שיחול ממון בלא קדושה וליכא מעילה, אך בחרמי כהנים כל שלא עשה את החרם כהלכתו לא חל כלום. אך אם כן הו"ל להרמב"ם לפסוק גם את תירוץ הגמ' דחרמי כהנים חייל רק מדרבנן, והפודה לא יוכל להתכפר שהרי מהתורה המתכפר הוא הבעלים הראשון.

ולכן נראה לבאר אליבא דהגר"ח דקושיית הגמ' היא כר"י, דעולא לא הזכיר בדבריו חרמי כהנים ומשמע דמודה לר"ה, ולפי"ז עולא תרתי קאמר, בקדשי בה"ב איכא ממון בה"ב בלא קדושה ומדרבנן איכא נמי קדושה, ובחרמי כהנים לא חל כלום מהתורה מדרשא דר"ה, ורק מדרבנן חל החרם, והרמב"ם פסק כוותיה רק לגבי בה"ב, אך לגבי חרמי כהנים לא פסק כר"ה אלא כמסקנת הגמ' דחרמי כהנים חייל מהתורה כדין בה"ב. ומה שלא הזכיר הרמב"ם שמדרבנן חל קדושה ממש לבה"ב צ"ל דאין בזה נפק"מ אלא לענין מעילה, ובלא"ה איכא מעילה.

ויל"ע טובא לדעת הגר"ח מדוע הוצרך הרמב"ם ה"ח לבאר דקדשי מזבח לא חייל על בה"ב לפי שאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו, תיפו"ל משום שאין קדושה חלה על קדושה, ולעולא כלפי הקדושה קדושת מזבח וקדושת בה"ב סתרי אהדדי ואינם חלים זה על זה, ולגבי קדשי מזבח לא שייך לומר דיחול ממון בלא קדושה, וצע"ג.

**סוגיית העמדה והערכה**

**פלוגתת התנאים והאמוראים בביאור הפסוקים**

לדעת ר' יוחנן אליבא דחכמים הפסוק ואם בהמה אשר לא יקריבו וכו' נדרש לפניו ולאחריו, רישא דקרא איירי בקדשי מזבח שנפל בהם מום, וקמ"ל דיכול לפדות על מום קבוע, וסיפא דקרא אם טוב ואם רע איירי בקדשי בה"ב שאין חילוק בהם בין טוב לרע, וקמ"ל דתרוייהו בעו הו"ע. וקרא בתרא ואם בבהמה הטמאה ופדה בערכך קמ"ל דקדשי בה"ב שפדאן מוסיף חומש. לדעת ר"ל אליבא דחכמים מבואר ברש"י ד"ה אותה למיעוטי וכו' דאף לדידיה רישא דקרא בקדשי מזבח שנפל בהם מום וסיפא בבה"ב, אלא דס"ל מקרא נדרש לאחריו דוקא. וצ"ב דאם כן ליכא הוכחה מהברייתא כר' יוחנן, דהא רישא דקרא לכו"ע בקדשי מזבח וקמ"ל דנפדין על מום קבוע. ולולי דבריו היה מקום לומר שלפי ר"ל דרשינן אפכא, קרא קמא כולו לקדשי בה"ב דכתיב אם טוב ואם רע, וקרא בתרא דפדה בערכך בקדשי מזבח, ומש"כ תוס' דאי אפשר לומר אפכא היינו לר"י אך ר"ל פליג, וצ"ע.

ולדעת ר' שמעון אף סיפא דקרא איירי בקדשי מזבח, אך קדשי בה"ב נאמר רק בקרא בתרא דופדה בערכך והתם לא נאמר הו"ע. ומבואר בגמ' דקדשי בה"ב ממעטינן מאותה, אך תוס' בבכורות יד: נקטו שלפי ר' שמעון הפסוק נאמר רק בקדשי מזבח, ואותה ממעט הקדיש לדמי מזבח, וכבר העיר בזה המראה כהן שם. [הא דקאמר ר"ל דר' שמעון לא ידע מאי קאמר ת"ק יש לפרש דפשיטא לר"ל דלא אמרינן מקרא נדרש לפניו ולאחריו אלא או לפניו או לאחריו, או דפשיטא לר"ל דמיעוטא דאותה לא קאי על קדוש לדמיו לחוד אלא או למעט קדשי מזבח או למעט קדשי בה"ב, ור"ש מספק"ל האם חכמים איירי בקדשי מזבח לחוד או על קדשי בה"ב לחוד].

ולפי לוי אפי' בעל מום מעיקרו צריך הו"ע, והדר תני במתניתיה אפי' חיה ואפי' עופות, ופירש רש"י כגון אווזים ותרנגולים דלא שייכי כלל למזבח. ומשמע דאיירי בהקדישן לדמי קרבן וקמ"ל דלא רק בהמות ועופות הראויות למזבח אלא אפי' חיה ועופות שאין ראויות למזבח (עופות דומיה דחיה) צריכין הו"ע. ותוס' כתבו אפי' חיה ואפי' עוף כגון שמתפיס תרנגולין לבה"ב, וצ"ע דלגבי בה"ב ליכא רבותא בחיה ועופות, ועוד דאין זה שייך לחידושו של לוי וכו"ע מודו בזה. וברש"ש גרס תרנגולין למזבח, ולפי"ז ניחא דהוי רבותא בחידושו של לוי וכמש"כ רש"י.

עוד כתבו תוס' והא דאמרינן אין לעופות פדיון ה"מ בהוקדשה קדושת הגוף למזבח. ומשמע מדבריהם דאי איירי בתורין למזבח קשה דלא שייך פדיון כלל, ולכן העמידו בתרנגולין למזבח דליכא קדושת הגוף. אך תוס' במנחות ק: הוכיחו מתני לוי דאם קדם מומן להקדישן (מומן דעופות היינו מחוסר אבר) יש להם פדיון, ומבואר דתני לוי איירי בתורין שקדם מומן להקדישן. ובאמת דבריהם שם צ"ע דלמא לתורין אין פדיון כלל ואפי' קדם מומן להקדישן, ותני לוי איירי באווזים ותרנגולין כמש"כ רש"י ותוס' כאן, והא דאמר לוי אפי' בעלי מומין מעיקרו בכלל הו"ע איירי בבהמה ולא בעופות, וצ"ע. ועכ"פ תוס' כאן צ"ע מדוע הוצרכו להעמיד בתרנגולין ולא העמידו בתורין שקדם מומן להקדישן כתוס' שם. ואפשר שהתוס' כאן פליגי וס"ל דאף בקדם מומן להקדישן אין להם פדיון, דמחוסר אבר דעוף לא הוי כמום בבהמה ואמרינן מיגו דנחתא וחייל בהו קדושת הגוף, ולכן הוצרכו להעמיד באווזים ותרנגולין דוקא. אך אפשר דאין שייכות בין ב' חלקי התוס', דבתחילה כתבו דאיירי בתרנגולין דומיא דחיה, ואח"כ כתבו דכשאין קדושת הגוף יש להם פדיון, והוא הדין בתורין שקדם מומן להקדישן.

ובשיטמ"ק בבכורות יד: כתב בשם ר"י מפריש דהאי חיה ועוף ר"ל אם הקדישן לבה"ב, דאין לומר בקדשי מזבח דהא אין לעופות פדיון אפי' מחוסר אבר, דלא נאמר פדיון אלא בעופות, עכ"ד. ועל כרחיך צ"ל בדעתן דפשיטא להו דאיירי בתורין ולא בתרנגולין, וכן פשיטא להו דאפי' קדם מומן להקדישן אין להם פדיון ודלא כתוס' במנחות, ולכן הוצרכו להעמיד בהקדישן לבה"ב ולא לדמי קרבן. [ויתכן שהתוס' דידן נמי ס"ל כן, וכמש"כ לעיל, אלא שהתוס' העמידו בתרנגולין למזבח ור"י מפריש העמיד בתורין לבה"ב]. אך הקשה הגרי"ז שם דאי איירי בבה"ב מאי קמ"ל אפי' חיה ועוף הא לגבי בה"ב אין חילוק בין בהמה לחיה ועוף. ותירץ דקמ"ל עיקר הדין דגם חיה ועוף צריך הו"ע ולא נאמר דוקא בהמה הראויה למזבח, ואין זה שייך כלל לחידושו של לוי לגבי קדוש לדמיו. [מש"כ הגרי"ז שם דקמ"ל לאפוקי מהירושלמי במע"ש צ"ב, דהתם ממעט בהמה טמאה אך חיה טהורה צריך הו"ע, ותורין הוי כחיה טהורה. אלא צ"ל דאתא לאפוקי מהרמב"ם דאין הו"ע אלא בבהמה וכדלהלן].

**בהמה טמאה ועופות לבה"ב**

במס' מעשר שני פ"ג ה"ו תנן צבי שלקחו בכסף מע"ש ומת יקבר ר' שמעון אומר יפדה, ומבאר ר' יוחנן דצבי עשו אותו כקדשי בה"ב לטעון הו"ע. כלומר דת"ק ור"ש פליגי לשיטתייהו האם קדשי בה"ב בעי הו"ע, ומע"ש דינו כבה"ב. והדר בעי ר' ירמיה בהמה טמאה מהו שתטעון הו"ע, ופשט ר' זעירא (לביאור הגר"א) דאילו ר' יוחנן לא אמר דצבי טעון הו"ע מסברא לא היה טעון כלל, דאף לגבי בה"ב רק דבר הראוי למזבח טעון הו"ע, ולאחר שחידש ר' יוחנן שצבי דהיינו חיה טהורה טעון הו"ע עדיין אין לך בו אלא חידושו, ובהמה טמאה אין צריך הו"ע. והדר מייתי מהתו"כ דדריש באידך קרא "ואם בבהמה הטמאה ופדה בערכך" טמאה לרבות את המתה, יכול אפי' אמר הרי זה הקדש ומתה תפדה ת"ל והעמיד והעריך וכו', אחר שריבה הכתוב ומיעט הרי אנו למדין מבהמה טמאה, מה בהמה טמאה מיוחדת ששוה שעת פדיונה לשעת הקדישה אף אני ארבה מתה, ומוציא את שאמר הרי זה הקדש ומתה שלא שוה שעת פדיונה להקדישה. וביאר הר"ש שם דבהמה טמאה לעולם חשיבה כשוה שעת פדיונה להקדישה, ואפי' הקדישה חיה ומתה אין צריכה הו"ע, ומכאן יליף למקדיש בהמה טהורה כשהיא מתה דאין צריך הו"ע. ולפי"ז מוכח בברייתא כדברי ר' זעירא. (הגר"א פי' את התו"כ להפך, דבהמה טמאה אין שוה שעת הקדישה לפדיונה וטעונה הו"ע ומקשה על ר' זעירא).

והדר מייתי ר' יוסי ראיה ממתני' דמעילה דבהמה טמאה אין צריכה הו"ע, דתנן חמור מועלין בה ובחלבה, וחלב כמתה היא וכל שהוא טעון פדיון מועלין בו. וביאר הפנ"מ דכיון שהחלב בא מבהמה הרי זה נחשב להקדישה כשהיא חיה, דטעון הו"ע, ומאידך אי אפשר לקיים בו הו"ע, ולעולם הוי כמקדיש חי ומת, ואם נאמר דבהמה טמאה צריכה הו"ע ואי אפשר לפדות את החלב מדוע מועלין בו, הא כל שאין לו פדיון אין לו מעילה דאינו שוה כלום להקדש, ומכאן מוכח דבהמה טמאה אין צריך הו"ע. [מבואר כאן ג' חידושים, א, בהמה טמאה אינה צריכה הו"ע, ב, החלב טעון הו"ע ואי אפשר להעמידו, וכן מבואר בחולין קלה. לגבי גיזה, ג, הדין שאם אין לו פדיון אין לו מעילה קיים גם בבה"ב, ודלא כהגר"ח, ויבואר להלן].

הגר"א שם ביאר דס"ד דאיירי בחלב בצירי, דפורש מהבהמה לאחר מיתה, ואם כן מבואר שאם הקדיש בהמה טמאה ומתה מועלין בה, ואם אין לה פדיון משום דבעי הו"ע אין בה מעילה. ודחינן תפתריניה בחלבה, דהיינו בקמץ ואיירי מחיים, אבל בחלב בצירי באמת אין מועלין. [ולפי"ז מבואר דחלב לא הוי בכלל הבהמה להטעינו הו"ע, וצריך לחלק בין חלב לגיזה]. ושוב דחי דכיון דתני חמור לא יתכן דאיירי בחלב.

ומסקנת הירושלמי דאם הקדיש חיה טהורה לבה"ב טעון הו"ע, ואם הקדיש בהמה טמאה לבה"ב אין טעון הו"ע, דבעינן דומיא דקדשי מזבח. ונראה דהוא הדין הקדיש עופות לבה"ב, טהורים טעונים הו"ע טמאים אין טעונים הו"ע. [ולגבי דגים אפשר דלא הוי כלל מין קרבן, ולעולם אין צריך הו"ע].

הרמב"ם פ"ה מערכין הי"ב כתב כל המקדיש בהמה בחיים בין טמאה בין טהורה בין קדשי בה"ב בין קדשי מזבח שנפל בהן מום או תמימה הראויה ליקרב כמו שיתבאר הרי זו צריכה העמדה בדין שנאמר והעמיד את הבהמה, לפיכך אם מתה הבהמה קודם שתערך ותפדה אין פודין אותה אחר שמתה אלא תקבר, עכ"ל. והנה מש"כ בין טמאה בין טהורה היינו לבה"ב, אך לקדשי מזבח רק טהורה צריך הו"ע, דהא טמאה למזבח הוי רק קדושה לדמיו והרמב"ם הרי פסק בהל' איסו"מ דלא כתני לוי, וכתב הכס"מ דמהאי טעמא דייק הרמב"ם וכתב בין קדשי מזבח שנפל בהן מום, דהיינו שהקדיש תמימה ונפל מום אח"כ, דהוי קדושת הגוף. ומבואר דפסק דלא כהירושלמי הנ"ל. ומש"כ או תמימה הראויה ליקרב ביארו האחרונים דהיינו לבה"ב, וקמ"ל דאף שעובר על איסור מקדיש תמימין לבה"ב מכל מקום צריך הו"ע. ויש שפירשו דקאי על הקדש עילוי, דאם הקדיש לבה"ב תמימה הראויה ליקרב בהקדש עילוי דצריך לפדות את חלק הבה"ב קודם שחיטה לא יפדה אלא בהעמדה והערכה.

וסיים הרמב"ם שם אבל אם הקדיש שחוטה או נבלה לבה"ב הרי זו תפדה כשאר מטלטלין, ומקורו מהתו"כ הנ"ל וכן הוא בתוספתא ערכין פ"ד ה"ב. והשיג הראב"ד ואפי' למזבח ואפי' הקדישם חיים למזבח ומתו אם היו בע"מ מתחילתן יפדו. כלומר, דהוקשה לו מדוע לא ביאר הרמב"ם להדיא דהקדיש לדמיו אין צריך הו"ע, (וכתב הכס"מ דהרמב"ם דייק כן במש"כ ונפל בהם מום וכדלעיל), ועוד מדוע כתב הקדיש שחוטה או נבלה לבה"ב, הא גם בהקדיש שחוטה למזבח הדין כן. וכתב החזון יחזקאל ערכין שם דבאופן שהקדיש שחוטה למזבח הרי זה קדושה לדמיו, ובלא"ה אין צריך הו"ע.

כתב הרמב"ם שם ה"ט והסולת והיין והשמן והעופות שנפסלו אין להם פדיון שנאמר והעמיד את הבהמה לפני הכהן והעריך, כל שישנו בהו"ע יש לו פדיון ושאינו בכלל הו"ע אין לו פדיון. והקשה הרש"ש מנחות ק: מדוע עופות אינן בכלל הו"ע הא תני לוי אפי' עופות. ועוד דכל שאינו בר הו"ע אין צריך כלל הו"ע. ועוד הקשו האחרונים דבגמ' מנחות קא. מבואר דאין בהם פדיון משום שלא נאמר פדיון אלא בבהמה. ויישב בכתבי הגרי"ז ערכין ד. דלשון הרמב"ם בהל' י"ב הרי זו צריכה העמדה בדין, ומבואר דאין צריך עמידה בפועל אלא דילפינן מקרא דבעי עמידה בדין, ודין זה נאמר רק בבהמה, דהיינו שיקיים דין זה בבהמה ולא בדבר אחר, וכשמתה אינה בכלל הו"ע משום שאין זה בהמה ולא משום שבמציאות אי אפשר להעמידה. ומפרכסת הוי כחיה לענין זה משום שהיא נחשבת כבהמה, אף שבמציאות אינה יכולה לעמוד. ולכן כתב דסולת ויין ועופות אינם בהעמדה והערכה שהרי אינם בכלל בהמה.

ובכתביו בכורות יד: הוסיף דבדין הו"ע חלוק דין קד"מ מבה"ב, לגבי פדיון של קדושת מזבח בעינן הו"ע בפועל, ואין זה תלוי בשעת ההקדש, ואילו לגבי פדיון של בה"ב תלוי בשעת הקדישה, דאם הקדישה כשהיא חיה חל בה דין פדיון דהו"ע דהיינו שיקיים את דין הפדיון בבהמה, אך אם הקדיש עופות או שחוטות לא חל דין הו"ע. וצ"ל דהרמב"ם פי' כן את הגמ' במנחות, דבסולת יין שמן ועופות ליכא פדיון משום שלא נאמר פדיון אלא בהעמדה והערכה ולא נאמר הו"ע אלא בבהמה, ובזה מיושבות ג' הקושיות.

ולדעת הרמב"ם עולה שאם הקדיש עופות לבה"ב אין צריך הו"ע, שהרי אין זה בהמה והוי כמקדיש שחוטה, וכן נקט המנ"ח שנ"ג בשיטתו, ודייק כן מלשון הרמב"ם דנקט לגבי בה"ב בהמה ולא נקט עופות, ולהנ"ל הוא מוכרח דאי הוי בעי הו"ע לא היה פדיון כלל. וזה דלא כתני לוי דעופות נמי בר הו"ע.

**האם הו"ע תלוי בשעת פדיון**

תוס' במעילה טו. נקטו דאם העמיד והעריך מחיים ולא הספיק לפדותו עד שמת יכול לפדותו לאחר מיתה, כיון שכבר קיים הו"ע. אך תוס' בחולין קלה. הוכיחו מהגמ' שם דבעינן בר הו"ע בשעת פדיון ממש, ולא מהני מה שהעמידוהו והעריכוהו מחיים. וכן דייק המל"מ מלשון הרמב"ם ערכין פ"ה הי"ב. ובחזו"א בכורות סי' כ"ב סק"א הקשה לדעת תוס' במעילה מקושיית הגמ' שם מדוע פסה"מ נשחטין ונמכרין באיטליז הא בעי הו"ע, ואם נאמר דמהני הו"ע דמחיים שפיר יכול לעשות הו"ע ולשחוט, עיי"ש מש"כ ליישב. ועוד כתב דאע"ג שאין הערכה מעכבת דיעבד, דהא חיללו על שו"פ מחולל, מכל מקום ראוי להערכה מעכב. ולפי מש"כ הגרי"ז בערכין בדעת הרמב"ם דבעינן העמדה בדין, דהיינו שיהא לזה שם בהמה בשעת פדיון ותו לא, אין זה שייך כלל לדין והעריך הכהן.

**דין גיזה קרן עור וחלב הפורשין מבהמה**

ברש"י בכורות כו. מבואר דצמר שנתלש מחיים יכול לפדותו, והקשו תוס' שם והא בעי הו"ע, ואין לומר דהעמדת הבהמה מהני לצמר דהא בחולין קלה. מקשינן מדוע צריך פסוק למעט ראשית הגז בבהמת בדק הבית תיפו"ל שאי אפשר לפדותו משום דבעי הו"ע, ומבואר דצמר שנתלש מבהמה נמי בעי הו"ע כמו גוף הבהמה ואי אפשר לקיימו ע"י העמדת הבהמה. ותירצו, א, הסוגיא שם ס"ל כר"ל דקדשי מזבח אין צריכין הו"ע. ב, קדשי מזבח כיון שיש עליהן קדושת הגוף בטל הצמר אגב הבהמה אפי' אותו שנתלש, ובר הו"ע חשיב ליה, (לכאורה הכונה דסגי בהעמדת הבהמה, אך בצמר לחוד ודאי אי אפשר לעשות הו"ע), משא"כ בה"ב אין הצמר בכלל הבהמה ואינו בר הו"ע. ג, הצמר של בהמת קדשי מזבח נחשב כבעל מום מעיקרא דאין צריך הו"ע, ורק צמר של בהמת בה"ב בעי הו"ע כגוף הבהמה. והוכיחו כן מתוקע בשופר של עולה דיצא לחולין, והא בעי הו"ע, ועל כרחיך דאין צריך הו"ע. מיהא כתבו דאיירי התם בהקדיש בהמה לדמי עולה דאף גוף הבהמה אין צריך הו"ע. והקשה הגר"ח הא קודם שנתלש הצמר ודאי קדוש קדוה"ג ממש כגוף הבהמה ומדוע כשנתלש קדוש לדמיו. ותירץ דכל עוד שהצמר מחובר לבהמה הרי זה טפל לגופו, אך מיד כשנתלש ואינו טפל לגופו אין בו קדושת הגוף מחמת עצמו. וכתב דבעור אין דינו כן, דהא חזינן לעיל יא: שיכול להתפיס קדושת הגוף על עור לחוד (והשיטמ"ק שם נסתפק האם אמרינן בכה"ג פשטה לכל הבהמה), אך על צמר או קרן לחוד אינו יכול להתפיס קדוה"ג, וכל קדושתו היא אגב הבהמה. וכ"כ החזו"א בכורות י"ח סקי"ז ריש ד"ה וצמר.

והנה כל זה לגבי קדושת מזבח אך בה"ב מבואר להדיא בחולין קלה. דאף צמר בעי הו"ע ואי אפשר להעמידו. וכן מבואר בירושלמי בפ"ג דמע"ש שהובא לעיל לגבי חלב, דאי אפשר לעשות בו הו"ע, ומוכיח ממתני' דמעילה שאם הקדיש חמורה מועלין בחלבה דבהמה טמאה אין צריכה הו"ע. ומבואר דלא רק צמר הוי בכלל הבהמה להטעינו הו"ע אלא אף חלב בכלל, (ולפי' הגר"א רק חלב בצירי הוי בכלל הבהמה ולא חלב). והקשה המנחת ברוך סי' פ"ו על הרמב"ם דפסק בפ"ה ממעילה הי"ג הקדיש חמור למזבח מועלין בה ובחלבה, ופסק בפ"ה מערכין הי"ב דבהמה טמאה נמי צריכה הו"ע, ופסק דכל שאינו בפדיון אין מועלין בו, והשתא יקשה קושיית הירושלמי דכיון שצריך הו"ע הא אין לחלב פדיון ומדוע מועלין בו. ולפי הגר"א דרק חלב בצירי הוי בכלל הבהמה ניחא, אך ברמב"ם משמע דאיירי בחלב ממש ולפי"ז קשה. ובאמת הרמב"ם הביא דין זה לגבי הקדיש חמור למזבח, ובדמים למזבח אין צריך כלל הו"ע, אך ודאי הדין אמת אף בקדשי בה"ב וכן איתא במשנה במעילה יב:, וצ"ע מדוע מועלין הא בעי הו"ע.

ולפי מש"כ הגר"ח בספרו פ"ב ממעילה דקדשי בה"ב מועלין אף כשאינם בר פדיון כיון שאין קדושתן למצותן ניחא, דהרמב"ם לא פסק כהירושלמי דהוכיח מכח קושיא הנ"ל דבהמה טמאה אין צריכה הו"ע אלא ס"ל דבה"ב אינו תלוי בפדיון. ובחזו"א גליונות שם הקשה מהירושלמי הנ"ל, ועוד הקשה מחמץ בפסח דמבואר בפסחים כט. שאם אין פודין להאכיל לכלבים אין מועלין בו. ובאמת יש לחלק דהתם למ"ד שאין פודין להאכיל לכלבים אינו שוה כלום, ואין כאן מעילה בשו"פ, משא"כ היכא שמצד הדין אינו יכול לפדותו דבעי הו"ע הרי יש כאן מעילה בשו"פ אלא שלהקדש אינו שוה דמים, ובזה נקט הגר"ח דבה"ב שאין קדושתן למצותן אין צריך שיהיה שו"פ להקדש. ועי' חזו"א בכורות שם מש"כ על דברי המנחת ברוך.

**מיתיבי מתו תמימין יקברו ובע"מ יפדו**

לדעת ר"ל תמימין ובע"מ היינו בשעת פדיון, ולפי"ז קתני להדיא כוותיה דאם היו תמימין ונפל בהם מום נפדין וא"צ הו"ע רק בבה"ב, ור"ש דאמר אחד קדשי מזבח ואחד בה"ב בע"מ יפדו קשה טובא, דהא קדשי מזבח שהיו תמימין ונפל בהם מום לדעת ר"ש צריכין הו"ע, וזהו דפריך נפלוג ר"ש עלה. לדעת ר"י תמימין ובע"מ היינו בשעת הקדש, לת"ק הוקדשו למזבח תמימין יקברו אפי' נעשו בע"מ דהא בעי הו"ע, הוקדשו בע"מ יפדו ודלא כתני לוי, ולגבי בה"ב אפי' הוקדשו בע"מ יקברו דבעי הו"ע. ולר"ש לעולם בע"מ יפדו, קדשי מזבח כיון שהוקדשו בע"מ, ובה"ב משום דאין צריך הו"ע.

וכתבו תוס' דלפי ר"ל קדשי מזבח תמימין יקברו לפי שאין בהם מום. וכן נקטו תוס' בב"ק עו. דמיתה ושחיטה לא הוי מום לפדות עליהם, כיון דארע המום אחר מיתה. אך רש"י ריש מעילה כתב דקדשים שמתו יצאו מידי מעילה דבר תורה, לפי שאין ראויין לא לגבוה ולא להדיוט דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ומבואר דלמ"ד פודין שפיר פודין אחר מיתה דמיתה הוי מום לפדות. והנה רש"י כאן כתב היכא דמתו תמימים עבוד רבנן מעלה דיקברו הואיל והוו חזי להקרבה, ומבואר שמעיקר הדין נפדין, דמום הוי מיתה לפדות עליו, וכרש"י בריש מעילה. ואין לומר דקאי לר' יוחנן, דהא לדידיה אין פודין מעיקר הדין דהא בעי הו"ע. וכן נקט בעולת שלמה, וציין דכן הוא שיטת מהרי"ט אלגזי בבכורות (פ"ה אות מ"א או"ק ז') דמיתה הוי מום לפדות עליו. ומש"כ רש"י הואיל והוו חזי להקרבה אין זה שייך לגמ' בע"ב לדעת ר' שמעון דתמימין לבה"ב אין יוצא מזבח לעולם, דהתם איירי בבה"ב אך הכא איירי בקדשי מזבח לר"ל, והמעלה היא מחמת שהם עצמם עמדו להקרבה בשעת מיתה. [וביותר נראה לומר דלפי ר' שמעון גדר המעלה היא דכיון שאין יוצא מידי מזבח דינו כקדשי מזבח דבעי הו"ע, אך לר"ל אי אפשר לומר כן דהא קדשי מזבח אין צריך הו"ע, ועל כרחיך דהוי מעלה בעלמא דלא יפדו על מום שלאחר מיתה, אלא שלפי התוס' כן הוא מעיקר הדין ולפי רש"י הוי מעלה בעלמא מדרבנן].

אך הגרי"ז נקט דרש"י במעילה איירי בנשחטו שלא כדינם דהוי כקדשים שמתו, ועל זה הוצרך לומר דיצאו מידי מעילה לפי שאין פודין, דס"ל ששחיטה הוי מום, אך מיתה פשיטא דלא הוי מום. ומש"כ רש"י כאן דהוי מעלה לא אתיא לר"ל אלא לר' יוחנן. דהנה יש להקשות לדעת ר' יוחנן דתמימין ובע"מ היינו בשעת הקדש, ור' שמעון קאמר בין קדשי מזבח בין בה"ב תמימין יקרבו בע"מ יפדו, הא אין זה כלל שוה, דקדשי מזבח שהקדישן תמימין לא יפדו אפי' נעשו בע"מ דהא בעי הו"ע, ואילו קדשי בה"ב שהקדישן תמימין לא יפדו רק בנשארו בתמימותן בשעת מיתה ומשום מעלה, אך נעשו בע"מ דיצאו מידי מזבח פשיטא דאין בהם את המעלה, ולא משמע כן. ומחמת כן חידש הגרי"ז דאף הא דקאמר תמימין יקברו איירי בהקדיש לדמיו ובאופן דלא אמרינן מיגו דנחתא, כגון לר' שמעון בהקדיש נקבה לעולה, או לת"ק בולד בע"מ. ולגבי מקדיש לדמיו נמי אמרינן דאין יוצא מידי מזבח לעולם כדמוכח מר' יהושע לעיל יט. בהקדיש כל נכסיו, ולכן הא דקאמר בהקדיש תמימין למזבח יקברו נמי הוי רק מעלה. וכן הא דקאמר ר' יוחנן לת"ק דתמימין יקברו הוי רק מעלה כנ"ל, ועל זה קאי רש"י.

אך דבריו תמוהים דאם כן מדוע הוצרך ר' יוחנן לומר דבע"מ יפדו היינו בע"מ מתחילתן, נימא תמימין ונעשו בע"מ וכולהו במקדיש לדמי מזבח. ועוד, דאם כן תמימין היינו מתחילתן ועד סופן ובע"מ היינו מתחילתן ועד סופן, ולא נקט כלל הדין דתמימין ונעשו בע"מ, ודוחק.

יש לדון לדעת הרמב"ם דהמקדיש עופות לבה"ב אין צריך הו"ע כמש"כ המנ"ח, דאין הו"ע אלא בבהמה, מה הדין בהקדיש תורין תמימין לבה"ב ומתו האם עשו מעלה משום דאין יוצאין מידי מזבח ודינם כקדשי מזבח שאין פדיון לעופות. ושורש הספק מהו המעלה שעשו בקדשי בה"ב, האם עשאוהו כקדשי מזבח שצריך הו"ע, ולפי"ז בעופות דאף בקדשי מזבח אין צריך הו"ע פודין, או שמא עשאוהו כקדשי מזבח לכל דבר, וכיון שאין נפדין משום שאין פודין אלא בהמה הוא הדין הכא אין נפדין.

**א"ל ר' ירמיה לר' זירא לר"ל דאמר לרבנן וכו'**

הרמב"ם פ"א מאיסו"מ הי"א כתב דאם הקדיש בע"מ קבוע למזבח ומתה קודם שתפדה נפדית אחר שתמות, שהרי לא חלה קדושה גמורה על גופה אלא על דמיה. אבל המקדיש בע"מ עובר או תמימה ואח"כ נולד לה מום קבוע אם מתה קודם שתפדה תקבר כשאר הקדשים התמימים, מפני שהיא צריכה הו"ע. והקשה המל"מ מדוע קדם מומה להקדישה תפדה הא אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים. ותירץ דכיון דהוי רק לדמי מזבח הוי כדקלא בעלמא ופודין להאכיל לכלבים. והוכיח כן מסוגיין דפריך לר"ל מדוע קדשי מזבח פודין הא אין פודין לכלבים, ומדוע לא פריך לר"י מקדם מומן להקדישן מדוע פודין, ומוכח דאם הקדיש לדמי מזבח לכו"ע פודין. ובשער המלך שם הוכיח כן מהמשנה בבכורות יד. שהוא מקור דברי הרמב"ם הנ"ל, ובגמ' שם איכא ס"ד דבקדם הקדישה אין פודין משום אין פודין להאכיל לכלבים, ומכל מקום בקדם מומה פודין, ומוכח דדמי קרבן לכו"ע מותר לפדות להאכיל לכלבים. אך אכתי קשה מדוע לגבי קדם הקדישה הוצרך הרמב"ם לומר דאין פודין מדין הו"ע תיפו"ל מדין אין פודין לכלבים. ותירץ המל"מ דנפק"מ לנשחטה, שמדין אין פודין שפיר יוכל לפדות ולכן הוצרך הרמב"ם לומר מדין הו"ע.

והנה תוס' בפסחים כט. הקשו דבגמ' שם מוכח שאין פודין קדשי בה"ב להאכיל לכלבים, דמפרש ר' יוסף התם שאין מועלין בחמץ בפסח משום שאין פודין לכלבים ואינו שוה כלום להקדש, ואילו בבכורות שם (וכן בסוגיין) מוכח דאם הקדיש לדמי קרבן לכו"ע פודין לכלבים. ותירצו דמהתורה ודאי שרי לפדות, ורק מדרבנן אסרוהו כקדשי מזבח, ולפי הס"ד בגמ' בבכורות דמתני' שם איירי בדין אין פודין הא דקדם מומן פודין היינו מהתורה. (וכן בסוגיין צ"ל דלא פריך לר' יוחנן משום דיש להעמיד הברייתא בדאורייתא). והקשה השער המלך דהרמב"ם פסק דקדם מומן פודין ולא הזכיר שמדרבנן אין פודין, וזה סותר לסוגיא בפסחים דאף בחמץ דהוי בה"ב אין פודין לכה"פ מדרבנן כמש"כ תוס'. ועי' פנ"י שם.

ותירץ השער המלך דהרמב"ם מחלק בין קדשי בה"ב לבין הקדיש בהמה לדמי קרבן, דגזרו רק לגבי בה"ב דאיכא טפי קדושה על גופה, וכמו שמצינו שהם חלוקים לגבי דין הו"ע, ובזה נחלק הרמב"ם על תוס' שדימו אותם. אך הקשה מדברי הרמב"ם בפ"ה מערכין הי"ב שאם הקדיש נבלות ושחוטות לבה"ב נפדין, והא אין פודין נבלות להאכיל לכלבים. ולכן תירץ בדעת הרמב"ם שלא גזרו רבנן שלא יפדו לכלבים אלא בקדם הקדישן למומן דומיא דקדשי מזבח, אך קדם מומן וכל שכן היכא שהקדיש נבלות לא גזרו, ובזה נחלק הרמב"ם על תוס' שדימו אותם. (וכן לגבי הקדיש לדמי קרבן י"ל שאם קדם הקדישן למומן באופן דליכא מיגו דנחתא באמת אין פודין לכלבים).

עוד יש ליישב דאף שאין פודין לכלבים מכל מקום לשאר הנאות פודין כיון דהוי איסור דרבנן בעלמא, וכמש"כ תוס' פסחים כט: בדעת ר' אשי דלריה"ג שחמץ מותר בהנאה מועלין בחמץ אף למ"ד אין פודין לפי שלא גזרו בשאר הנאות, ולכן נקט הרמב"ם דאם קדם מומן להקדישן פודין, וכן אם הקדיש נבלות לבה"ב פודין, דכלפי האיסור דרבנן שגזרו אף בדמי קרבן ובקדשי בה"ב לא גזרו בשאר הנאות. ובשה"מ שם כתב כן אף כלפי האיסור דאורייתא, ועפי"ז יישב קושיא שניה של המל"מ מדוע הוצרך בקדם הקדישן לטעמא דבעינן הו"ע תיפו"ל מצד אין פודין, ותירץ השעה"מ דמצד אין פודין יוכל לפדות לשאר הנאות. אך דחה מדברי הרמב"ם פ"ב מאיס"מ ה"י שאם נטרפה תקבר, והא יכול לפדותה לשאר הנאות. ובאמת כלפי האיסור תורה ודאי מוכח דאף לשאר הנאות אין פודין, ובזה צ"ל כתירוצו של המל"מ דמתה לאו דוקא ונפק"מ בנשחטה, אך את הרמב"ם בקדם מומה ובהקדיש נבלות לבה"ב שפיר יש ליישב כנ"ל. (ולפי מה שנקט הרמב"ן דשאר הנאות שרי ומכל מקום נבלה תקבר משום שאינה עומדת לשאר הנאות אי אפשר ליישב את הרמב"ם אף כלפי הדרבנן, ופשוט).

ובעולת שלמה כאן כתב ליישב דחכמים גזרו שלא יפדו לכלבים רק לגבי חמץ בפסח כיון שלאחר הפסח ראוי להקדש ואין כאן הפסד גמור, אך לגבי נבלה דאיכא הפסד גמור להקדש לא גזרו כלל בקדשי בה"ב ובדמי קרבן. אך דבריו סותרים לרמב"ם בפיה"מ לגבי מע"ש דלפי חכמים צבי שלקחו בכסף מע"ש ומת יקבר משום אין פודין, ובירושלמי מדמה לה לקדשי בה"ב, וכן מוכח מדפליג ר' שמעון, ומוכח דאף בקדשי בה"ב שיש הפסד גמור להקדש פודין. (אך י"ל דהרמב"ם סובר דת"ק ור"ש פליגי האם גזרו במע"ש דלא יפדו, ויסוד פלוגתתם האם דמי לקדשי מזבח או לבה"ב, ולפי"ז אין ראיה דגזרו אף בקדשי בה"ב). ועי' עוד בפנ"י דנחלק על רש"י ותוס' בעיקר הביאור בסוגיא דפסחים, ולדבריו מעיקרא לק"מ.

**דף לג ע"ב**

**א"ל ר' ירמיה לר' זירא לר"ש דאמר קדשי בה"ב לא היו בכלל הו"ע אמאי תמימים יקברו**

בהגהות רעק"א לשעה"מ איסו"מ פ"א הי"א הקשה בגמ' לעיל מדוע לא פריך אף לר' יוחנן אליבא דר"ש, אמאי קדשי בה"ב יפדו תיפו"ל דאין פודין להאכיל לכלבים. והכא ליכא למימר כתירוץ התוס' בפסחים דפודין היינו מדאורייתא, דהא תמימים יקברו רק מצד מעלה כמבואר הכא, ועל כרחיך דבע"מ יפדו אף מדרבנן. ולפי מה שנקט שעה"מ בדעת הרמב"ם לחלק בין קדם מומן לקדם הקדישן אף לגבי בה"ב ניחא, דהא לר' יוחנן גופא הא דאמר ר' שמעון בע"מ יקברו היינו הקדיש בע"מ, אך לפי התוס' קשה. ותירץ דלר' יוחנן לא מקשה משום שיש ליישב דס"ל כר' אשי דפודין בה"ב לשאר הנאות, ומש"כ תוס' שם שמדרבנן אין פודין היינו ליישב אף לר' יוסף, אך מכח זה אי אפשר להקשות לר' יוחנן דאפשר דס"ל כר' אשי, עיי"ש כל החשבון. ועוד תירץ דעיקר קושיית הגמ' מרבנן דהלכה כוותיהו, אך לר"ש לא איכפת לן דס"ל פודין ולכן לא מקשה מידי. וביותר, דר"ש באמת ס"ל פודין לכלבים לגבי מע"ש לפי' הרמב"ם דפליגי בדין אין פודין, ומוכח דלר' שמעון פודין לכלבים (לכה"פ לגבי בה"ב), ולכן לא פריך מידי.

עוד כתב רעק"א בתוך דבריו, שלפי מש"כ שעה"מ בדעת הרמב"ם לחלק אף בבה"ב ודמי קרבן בין קדם מומן לקדם הקדישן יש לפרש קושיית הגמ' כאן רק לר"ל, אך לר' יוחנן יש לפרש דתמימין יקברו משום אין פודין. עיי"ש מש"כ עוד בזה.

**כל הקדשים שנפל בהם מום ושחטן רמ"א יקברו**

למ"ד דפודין את הקדשים להאכיל לכלבים י"ל דנקט ושחטן לרבותא, דהא הגרי"ז ביאר שהשחיטה הוי מתיר לאיסור קודש שנשאר לאחר פדיון בשביל להתיר באכילה, ואפשר שדוקא אם פדה ואח"כ שחט ניתר איסור קודש אך שחט ואח"כ פדה אסור לאוכלו, קמ"ל דאף בכה"ג לרבנן יפדו ושרי לאכילה.

**א"ל ר' פפא לאביי לר' יוחנן דמוקים לה וכו'**

פירש רש"י דלפי ר"ל לא קשה דהוא מוקים לה בתם ונעשה בע"מ לאחר הקדש, ואיכא למימר דבע"מ מעיקרו הוי כהקדש בה"ב. ומבואר כאן חידוש גדול, דיתכן לומר שקדשי מזבח אין צריך הו"ע ואם הקדיש לדמיו צריך הו"ע כדין בה"ב. ולפי"ז יתכן דיש רק ב' שיטות, לר' שמעון קדשי מזבח צריך הו"ע וקדשי בה"ב וקדושה לדמיו אין צריך הו"ע, וכן ס"ל להמשנה בבכורות, ולחכמים קדשי מזבח אין צריך הו"ע וקדשי בה"ב וקדושה לדמיו צריך הו"ע, ולכן אמר רב דלחכמים אף קדושה לדמיו בכלל הו"ע, ואין זה תני לוי ממש, דלדידיה הכל היו בכלל הו"ע, ולכן לא מקשה מר"ל לרב. אמנם בגמ' דמשני רב כר"ל ס"ל וקאמר דמתני' כר"ש ולא כרבנן משום דרישא קתני יפדו וסיפא יקברו פירש רש"י דרישא יפדו אתיא אף כרבנן ורק סיפא קשה, וכן הוא להדיא בגמ' בבכורות טו. דחכמים סותרים רק את הסיפא, ולפי מש"כ לעיל במקשן צ"ע הא חכמים סוברים להיפך מר"ש וקשה בין רישא ובין סיפא. וכן רש"י לעיל לב: ד"ה ודברי הכל כתב שאף לר"ל כו"ע מודו דקדושה לדמיו אין צריך הו"ע. ותירץ החק נתן דאף שהמקשן באמת נקט כן ולדידיה חכמים סוברים להפך ממש מר"ש, אך התרצן סובר דאף לר"ל איכא ג' שיטות תנאים, ולחכמים דר' שמעון לדמיו גרע מקדושת מזבח. וכן מבואר להדיא בתוס' בכורות יד: דביארו הא דאמרינן ומודה ר' שמעון בבע"מ מעיקרו דיפדו, ולכאורה קשה למאן מודה הא חכמים מחמירין טפי מר"ש וס"ל דבין קדושת מזבח ובין בה"ב יקברו, וכתבו שלפי ר"ל ניחא דרבנן ס"ל קדושת מזבח אין צריך הו"ע והוא הדין קדושה לדמיו, ור"ש מודה להם בקדושה לדמיו. ומבואר דקדושה לדמיו גרע מבה"ב.

ונראה דהמקשן והתרצן פליגי בסברא, דהמקשן סבר דשייך לומר שקדושה לדמיו הוי כבה"ב וגרע מקדושת מזבח, ולכן אף לחכמים דר"ש דמזבח אין צריך הו"ע ובה"ב צריך הו"ע שייך לומר דלדמיו צריך הו"ע, אך התרצן סבר דלא שייך לומר כן, ולכו"ע קדושה לדמיו גרע מקדושת מזבח ובה"ב, ואם באחד מהם אין צריך הו"ע כל שכן בקדושה לדמיו. ועי' זכר יצחק סי' ע"ד דביאר מדוע לגבי קדשי בה"ב יש חילוק בין בהמה טמאה לטהורה לגבי הו"ע, וביאר דהא מצינו שדמים למזבח גרע מבה"ב והיינו משום דקדשי מזבח שהם בעצמם פסולים אין קדושתן אלא על הדמים, ובזה אין נפק"מ בין מתה לחיה, אך בה"ב שהם עצמן ראויין לבה"ב הקדושה חלה על גופן, ולכן יש בהן דין הו"ע טפי מלדמיו. ומה"ט טהורה עדיפא מטמאה כדחזינן שרק טהורה הוכשרה למלאכת שמים, עיי"ש. ועכ"פ מבואר מדבריו דהטעם שקדושת דמים גרע משום שהקדושה לא חלה על גוף הבהמה, ואם כן לא יתכן לומר שקדושת דמים בעי הו"ע וקדושת מזבח לא בעי הו"ע. [ואף לר"ל דבה"ב עדיפא טפי מבה"ב י"ל דבה"ב מצד הבעלות שייך טפי להקדש ולא אמרינן בזה מעיקרא תורא דראובן, ולכן יש סברא להצריכו הו"ע יותר מקדושת מזבח, אך קדושה לדמיו ודאי גרע משניהם].

והנה רש"י בחולין קל. כתב דהא דתני רישא בקדושה לדמיו אם מתו יקברו אתיא כמ"ד בה"ב אין צריך הו"ע, ותמהו המל"מ פ"א מאיסו"מ הי"א והרש"ש חולין שם דלדמיו גרע טפי מבה"ב, ואף רבנן מודו בקדושה לדמיו. ולהנ"ל י"ל דרש"י אזיל בדעת המקשן ובדעת רב ור"ל דאם בה"ב צריך הו"ע הוא הדין לדמיו ואין ג' שיטות, ולכן הוצרך לומר שקדשי בה"ב אין צריך הו"ע והיינו ר' שמעון.

**ואלו הן הנקברין וכו'**

העולת שלמה נקט בפשיטות שיש חיוב קבורה, ונסתפק אי חיובו מהתורה, או שמא מהתורה מותר לשהותן אצלו ובלבד שלא יהנה, ומדרבנן תקנו קבורה משום תקלה. ולגבי חמץ בפסח לרבנן פשיטא דאיכא חיוב קבורה משום תשביתו ובל יראה, אך בשאר איסה"נ יש להסתפק. והוכיח מהגמ' יומא סז: לגבי אברי שעיר המשתלח דשרי בהנאה משום דלא אמרה תורה שלח לתקלה, ואי איכא חיוב קבורה מהתורה באיסורי הנאה ליכא תקלה. אמנם לגבי עגלה ערופה וצפורי מצורע איכא חיוב קבורה מהתורה, ואפשר אף בפטר חמור, וכפי שיבואר להלן. ועי' שיעורי הגרמ"ד שהעיר מדוע לא תני מת, דאסור בהנאה וחייב קבורה מהתורה. ותירץ דהתם החיוב קבורה הוא דין בפ"ע משום כבוד המת ואין זה שייך לכל הנקברין.

**קדשים שהפילו יקברו הפילה שליא תקבר**

הטעם שאינו יכול לפדותן, או משום אין פודין לכלבים או משום העמדה והערכה, או דלא חשיב מום כלל. ולפי התוס' בבכורות לב: נפל ושליא חשיבי כמום ואפשר לפדותן, אלא דאין פודין לכלבים.

הקשו תוס' בנדה מא. וזבחים פד: למ"ד ולדות קדשים בהוויתן הם קדושים מבואר לעיל כה. דלא חל קדה"ג על טומטום ואנדרוגינוס, ואם כן הוא הדין לא חל קדה"ג על כל פסולי המוקדשים, ומדוע חל קדה"ג על נפל ושליא. ואין לומר דאף לדידיה חל מיהא קדושת דמים, דאי חל קדו"ד חל נמי קדוה"ג, דהא לעיל יז. אמר שמואל דאפי' על טריפה אמרינן מיגו דנחתא וחל קדוה"ג. ותירצו דאתיא כמ"ד במעי אמן הן קדושים, וכ"כ רש"י נדה שם. ועוד תירצו דשאני נפל משאר פסולי המקודשים כיון דאי הוי בר קיימא היה ראוי למזבח, ולכן חל עליו קדוה"ג. ובמס' נדה הסיקו לבסוף דרק טו"א אין קדוה"ג חלה עליהן, אך שאר פסולין חלים. [בשיעורי הגרמ"ד הקשה דאכתי שליא הוי כטריפה בשעת לידה דהא אינו ראוי לחיות, וטריפה דינו כטו"א דלא חל קדוה"ג בלא מיגו דנחתא, ועל כרחיך אתיא כמ"ד במעי אמן דחל קדוה"ג קודם שנעשה נפל. וקושייתו רק לדעת הרמב"ם דלא חל קדוה"ג על טריפה, אך למסקנת תוס' דכל הפסולים חלים בולדות מלבד טו"א ניחא].

והנה רש"י לעיל יא. כתב דבהמת קדשים שילדה בן ד' חי למ"ד בהוויתן אינו קדוש, ופירש רש"י דלהכי נקט חי לרבותא דלא אמרינן הואיל וחי הוא הווייתו חשיב ליה ולכו"ע ליקדש מכח אמו כשאר ולדי קדשים, קמ"ל דהואיל ולא כלו לו חדשיו לאו הווייתו הוא. ולפי"ז אי אפשר לומר כתוס' בתירוץ שני, דאפי' אם חל קדוה"ג בכל הפסולים לא חל בנפל משום דאין כאן לידה, ולא הגיע זמן חלות הקדושה, ועל כרחיך צ"ל דאתיא כמ"ד במעי אמן.

אך יתכן לומר דאתיא כמ"ד בהוויתן משום דקדו"ד מיהא חייל לכו"ע, ומה שהקשו תוס' נימא מיגו דנחתא יש ליישב, דלא מבעיא לדעת הרמב"ם דלא אמרינן מיגו דנחתא בפסולים חמורים ככלאים וטריפה ודלא כשמואל, אלא אפי' לשמואל יש ליישב דהכא חל קדושת דמים מדין גידולים, וכמש"כ הגרי"ז הובא לעיל יז: עיי"ש, ולא אמרינן מיגו דנחתא בקדושת דמים שחלה מדין גידולין כיון שלא הקדישו לדמי מזבח אלא הקדושה חלה מאליה.

ולפי מש"כ הלח"מ בדעת הרמב"ם תמורה פ"ד ה"ח דאף למ"ד במעי אמן לא חל קדוה"ג ורשאי לפדותן בלא מום, על כרחיך למ"ד בהוויתן אף קדושת דמים ליכא, ועל כרחיך מתני' אתיא כמ"ד במעי אמן. וכתב השפת אמת דיתכן שמטעם זה פסק הרמב"ם במעי אמן, עיי"ש. אך לפי הרמב"ם יל"ע מדוע באמת יקברו ואין פודין אותם, מאי שנא ממש"כ הרמב"ם שם דולדות שהם כלאים וטריפה יוצ"ד טו"א יפדו, ולא בעי העמדה והערכה כיון דהוי רק קדושת דמים, ומצד אין פודין כבר הארכנו בקונטרס ליישב בשם האחרונים מדוע אין כאן איסור דרבנן, ועכ"פ קשה מדוע הכא יקברו. וצ"ל דנפל ושליא לא הוי כטריפה וחל עליו קדוה"ג מדין ולדות כמו בבע"מ, וכיון שחל קדוה"ג שוב אין פודין מדין אין פודין לכלבים.

**הנשרפין אפרן מותר והנקברין אפרן אסור**

ביארו תוס' בשם הרמ"ר דנשרפין כיון שצוה הכתוב לשורפן, אחר ששרף הוי כאילו נעשית מצותו וקיי"ל אין לך דבר שנעשית מצותו ומועלין בו, משא"כ הנקברין דלא הטעין הכתוב לשורפן משיך איסורייהו לעולם. והנה דין נעשית מצותו פירש רש"י בכמה מקומות שהוא משום דיסוד המעילה ואיסור הנאה הוא מדין קדשי ה', וכיון שנעשית מצותו ואינו עומד לגבוה אין זה בכלל קדשי ה'. וצ"ל בדעת התוס' דגם דין איסור הנאה דנשרפין יסודו הוא משום חיוב השריפה, דהתורה אמרה אל תהנה אלא תשרוף, וכיון שקיים מצותו ושרף פקעה סיבת האיסה"נ.

ובספר יד אליעזר עמ"ס תמורה כתב הגר"ר שמואלביץ זצ"ל להקשות בשם המאיר לעולם, בשלמא לגבי ערלה וכלאי הכרם כיון דאיסה"נ נלמד מדין שריפה דכתיב תוקד אש שפיר אמרינן דסיבת האיסה"נ הוא הדין שריפה, וכשנעשית מצותו פקע האיסה"נ, אך לגבי חמץ בפסח לר' יהודה האיסה"נ אינו נגרם מהחיוב שריפה, ואף אם נאמר שהחיוב שריפה שייך לאיסה"נ ואינו מצוה בעלמא מכל מקום אינם תלויים זה בזה, והוכיח כן מחמץ נוקשה דאין חיוב שריפה ואסור בהנאה. ותירץ הגרר"ש דנעשית מצותו אין זה מפקיע לסיבת האיסור אלא מעשה המתיר. דהנה לגבי קדשים נקט הגר"ח הל' מעילה דקדשים שמתו ליכא מעילה ומכל מקום איסה"נ איכא מהתורה, ורק נעשית מצותו מתיר לאיסור הנאה. ולכאורה גם דין מעילה וגם איסה"נ תלויים בקדשי ה', וכמש"כ רש"י יומא נט: דנעשית מצותו מתיר את האיסור הנאה דקודש משום שאין זה קדשי ה', ומדוע לגבי קדשים שמתו הם חלוקים. ועל כרחיך צ"ל דמעילה תלויה ועומדת בקדשי ה' בפועל, וקדשים שמתו כיון שאינם עומדים לגבוה אין מועלין בהן, אך לגבי איסור הנאה אמרינן כיון שחל תו לא פקע, ואף שבטל סיבת האיסור לא הותר האיסור בפועל אלא ע"י מעשה מתיר, ולכן לא סגי בקדשים שמתו להתירן אא"כ נעשית מצותו דהוא מעשה המתיר לאיסור הנאה. ועפי"ז י"ל נמי בחמץ דכיון ששרף ונעשית מצותו הרי זה מתיר לאיסור הנאה.

ובקוב"ש ח"ב סי' כ"א הקשה ג' קושיות על התוס', א, שור הנסקל אסור בהנאה אף לאחר סקילה, והקשה הגרשש"ק מדוע לא חשיב ליה בכלל ג' כתובים דנעשית מצותו ואסור. ב, וכן קשה מפטר חמור לאחר עריפה, דילפינן בפ"ק דבכורות שאסור בהנאה, ומדוע לא חשיב ליה בכלל ג' כתובים. ג, מדוע חמץ בפסח לאחר ביטול לא נתירו בהנאה מדין נעשית מצותו. ותירץ הקוב"ש דהיכא שלא פקע סיבת האיסור הנאה פשוט שנעשית מצותו לא יתיר כלום, דאף לאחר שנעשית מצותו יתחדש איסור הנאה מחמת המצב של עכשיו. וחמץ בפסח לאחר ביטול אף שקיים תשביתו מכל מקום עכשיו הוא חמץ, וכן שור הנסקל לאחר סקילה ופט"ח לאחר עריפה אכתי שמן עליהן, וסיבת האיסור קיימת. והא דחשיב עגלה ערופה משום שעיקר האיסור הנאה הוא משום שעומד לכפרה, ולאחר עריפה פקע סיבת האיסה"נ ומכל מקום אסור, משא"כ בהנהו דסיבת האיסור קיימת.

העולה מכל זה, דנעשית מצותו מהני במקום שפקע סיבת האיסה"נ כגון ששרפו ונעשה אפר או שקברו והפך לעפר וכדו', דלא נשאר בו שם וסיבת האיסור, אלא דאכתי איסור משום כיון דחל תו לא פקע, ובכה"ג מהני נעשית מצותו דהוי מעשה המתיר לאיסור הנאה.

כתבו תוס' בפסחים כא: דלר' יהודה כיון שחמץ בשריפה אפרן מותר ולרבנן כיון שהשבתתו בכל דבר אפרו אסור, וכן פסק הטור. והקשו רעק"א ועוד אחרונים הא הטעם שנשרפין אפרן מותר הוא משום שנעשית מצותו, והוא הדין לרבנן דתשביתו בכל דבר לאחר שהשבית בכל דבר נעשית מצותו, ומדוע כששרפו ופקע סיבת האיסה"נ אפרו אסור הא קיים בשריפה מצות תשביתו אף לרבנן. ותירץ הגר"ח הל' חו"מ דלא אמרינן נשית מצותו אלא היכא דחל דין שריפה בחפצא, דהאיסור הנאה דינו להשרף, אך היכא דחל דין על הבעלים לשורפו ואין זה דין בחפצא לא אמרינן נעשית מצותו. ולכן לרבנן דתשביתו בכל דבר עיקר המצוה שלא יהא לבעלים חמץ, אך לר' יהודה דחייל בהחפצא של החמץ דין שריפה אז ניתר החפץ. [החזו"א בגליונות שם נקט בכונת הגר"ח דלרבנן אפי' ע"י קוף מקיים המצוה, דהעיקר שלא יהא לבעלים חמץ, משא"כ לר' יהודה צריך מעשה שריפה ואי אפשר לשורפו ע"י קוף. ולכאורה יותר נראה מדברי הגר"ח דאין זה עיקר החילוק, דלגבי נעשית מצותו אין הבדל בין אם מקיים ע"י קוף בין אם אינו מקיים, אלא עיקר החילוק הוא אם המצוה בחפצא או בגברא. ובאמת צ"ע לשונו דלרבנן עיקר המצוה שלא יהא לבעלים חמץ, דלכאורה אפי' אם המצוה לעשות פעולה של ביעור לא שייך נעשית מצותו כיון דהוי מצוה בגברא].

בחי' ר' שמואל פסחים עמ' קכח חילק באופן אחר, דלפי ר' יהודה דילפינן מנותר הרי החיוב שריפה שייך לאיסוה"נ, דהאיסור הנאה של חמץ מחייב שריפה כמו האיסור הנאה של פסולי המוקדשים, אך לפי רבנן הוי חיוב ביעור מדין תשביתו ואף לריה"ג דחמץ מותר בהנאה איכא חיוב ביעור, ולא שייך לומר בזה נעשית מצותו, כיון דהוי מצוה אחרת ואין זה מטרת האיסור הנאה, ואין סיבה לתלות את האיסור הנאה בקיום מצות ביעור. [לפי"ז אפי' אם מצות ביעור לרבנן היא בחפצא מכל מקום אין זה מתיר את האיסה"נ].

ולגבי עגלה ערופה הקשה המנ"ח נימא דלאחר הקבורה תהא מותרת בהנאה משום נעשית מצותה, עי' להלן. ובשיעורי הגרמ"ד תירץ בשם הגרי"ז שאף אם נאמר דדין קבורה בע"ע הוא מהתורה היינו דצריך שיהא קבור, ואין דין מעשה קבורה, ובכה"ג לא שייך נעשית מצותה. והוכיח כן מהא דחולין יא. דמוכיח דאזלינן בתר רוב מע"ע, ודלמא טריפה היא, והתם אי אפשר לבדוק כיון דאמר רחמנא הערופה כשהיא שלימה. ומדוע לא יקברנו ויוציא ויבדוק, ועל כרחיך דבעי שתהא שלימה אף לאחר הקבורה. וביאור דבריו דנעשית מצותו שייך רק בדבר שכבר גמר את המצוה, אך מצוה שנמשכת כל הזמן הרי לא נעשית מצותו ואין כאן מתיר לאיסור הנאה, ומצות קבורה דע"ע אינה מצוה לעשות פעולת קבורה ותו לא, אלא המצוה היא שיהא קבור ומצוה זו נמשכת לעולם. ולפי"ז יש לבאר גם כן לגבי מת דלא אמרינן נעשית מצותו להתירו בהנאה אחר קבורה כיון שאין בו דין מעשה קבורה אלא שיהיה קבור.

העולה מדברינו ד' אופנים דלא אמרינן נעשית מצותו.

א, מש"כ בשם הקוב"ש דאם לא פקעה סיבת האיסה"נ הרי זה מתחדש אף לאחר שנעשית מצותו.

ב, מש"כ בשם הגר"ח דנעשית מצותו שייך רק במצוה שבחפצא.

ג, מש"כ בשם הגרש"ר דנעשית מצותו שייך רק במצוה ששייכת לאיסה"נ.

ד, מש"כ בשם הגרי"ז דנעשית מצותו שייך רק במצוה שנגמרה ולא במצוה הנמשכת לעולם.

**הנשרפין**

**חמץ בפסח.** דעת התוס' והטור דלרבנן שמצותו בכל דבר אפרו מותר, ולא שייך כאן נעשית מצותו כמש"כ לעיל בשם הגר"ח ובשם הגרש"ר. והנה הרמב"ם ושו"ע פסקו כרבנן, והקשה המגן אברהם תמ"ה סק"א אם כן מדוע כתבו כיצד ביעור חמץ שורפו או פורר וזורה לרוח וכו' הא קיי"ל כל הנקברין לא ישרפו שמא יהנה מאפרו. ותירץ דכל הנקברין לא ישרפו היינו על מנת ליהנות מאפרו, אבל אם רצה לשורפו שלא ליהנות באפרו שרי ולא גזרינן, וכן כתב מהרי"ל שורפו וקובר הפחמין. ולפי"ז יצא דהאפר צריך קבורה שלא יבוא להנות. אך החק יעקב כתב דהא דתנן כל הנקברין לא ישרפו איירי רק באותן שדינם רק בקבורה, אך חמץ דחכמים אמרו להדיא דנשרף ונקבר אין זה בכלל סתם נקברין, ואין בזה הגזירה דכל הנקברין לא ישרפו. והטעם לזה, דמשום חומרא דחמץ העדיפו חכמים להחמיר בשריפתו אף שיכול לבוא תקלה באפרו. וכתב דמשום הכי לא כתב הרמב"ם בהל' פסה"מ חמץ בפסח לא בכלל הנקברין ולא בכלל הנשרפין, לפי שהוא גם בשריפה וגם בקבורה, ואף שאפרו אסור מכל מקום אינו בכלל כל הנקברין לא ישרפו. וכן נקט הגר"א שם.

**תרומה טמאה.** מותרת בהנאה של כילוי לכהנים דכתיב לך שלך תהא, (אך לזרים אסור בהנאה). ומאידך טעונה שריפה כמבואר במתני', ופירש רש"י שבת כה. משום תקלה ועוד משום דילפינן מקדש שדינם בשריפה. ותוס' שם כתבו דלפירוש קמא אין צריך שריפה דוקא והוא הדין כל ביעור, וכן באמת כתב רש"י פסחים מו. ד"ה כיצד וביצה כז: ד"ה חלה דרשאי לבער תרומה טמאה ע"י אכילת כלבים. והקשו דבמתני' מבואר דהוי מהנשרפין ולא מהנקברין. ולכן כתבו דילפינן מקודש מדרבנן, אי נמי מדאורייתא מדאיקרי קודש. ובשו"ת בית הלוי סי' י"ט יישב שיטת רש"י דלגבי תרומה טמאה החמירו לעשות ביעור ממש ולא לסגי בקבורה, דחששו לתקלה, ובאמת אין צריך שריפה אלא הוא הדין כל ביעור גמור כאכילת כלבים. ויישב בזה קושיית רעק"א מדוע כתב רש"י כל הנשרפין לא יקברו משום תקלה שמא חפיר איניש ומשכח להו, ותיפו"ל משום מצות שריפה, ולהנ"ל קאי רש"י על תרומה טמאה ואזיל לשיטתו דמצות שריפה הוא משום תקלה, והכא החמירו שלא לסמוך על קבורה דלמא חפיר איניש, אך ע"י אכילת כלבים שפיר דמי. [ויל"ע דאם כן מנ"ל דחמץ בפסח בשריפה אתיא כר' יהודה, דלמא אתיא אף כרבנן ומכל מקום כיון דבעינן ביעור ולא סגי בקבורה הוי כתרומה טמאה דחשיב ליה מהנשרפין].

והקשו תוס' אם חייבו שריפה דוקא מדוע משקין של תרומה טמאה יעשו זילוף הא תנן הראוי לקבורה יקברו. ותירצו דלא קאי על תרומה טמאה אלא על ערלה וכה"כ. ובפסחים כ: הקשו מדוע יעשו זילוף הא טעונים שריפה, ותירצו דהראוי לקבורה יקברו והוא הדין יעשו זילוף. [בשבת נקטו דאם נאמר בהם דין קבורה אי אפשר לעשותן זילוף, ועל כרחיך שלא נאמר בהם כלל דין קבורה, אך בפסחים נקטו דכיון שאינם אסורים בהנאה שפיר יוכל לקיים בהם דין איבוד דקבורה ע"י זילוף].

והקשו הרש"ש והגרי"ז לפי מש"כ תוס' דילפינן דין שריפה בתרומה טמאה מקודש מדוע משקין יעשו זילוף, הא בקדשים בעינן שריפה ממש אף במשקין, וכפי שהובא לעיל מהגמ' בזבחים, וצ"ע.

כתב המנ"ח דתרומה טמאה ששרפה אפרה מותר אף לזרים, אף שקודם שריפה אסור בהנאה של כילוי לזרים. ויל"ע לדעת רש"י שאין דינה בשריפה דוקא אלא הוא הדין ע"י ביעור גמור כאכילת כלבים, מדוע אפרה מותר לזרים. עי' קה"י פסחים סי' י"ח מש"כ ליישב בזה.

**ערלה וכלאי הכרם.** כלאי הכרם ילפינן מדכתיב פן תוקדש תוקד אש, וערלה כתבו רש"י ותוס' דילפינן בכלאים בהיקש. ובסוכה לה. כתבו תוס' אפשר דהוי דאורייתא דילפינן מכלאי הכרם, ומשמע דלא פסיקא להו דהוי דאורייתא. וכתב המנ"ח דמשמע שאפי' אי הוי דרבנן מכל מקום אפרן מותר, משום דכל דין נקברין אפרן אסור הוא מדרבנן. אך העולת שלמה נקט דהנשרפין מדרבנן אפרן אסור.

ובעיקר דין שריפה בערלה וכלאי הכרם כתב הריטב"א סוכה לה. דערלה אינו בחיוב שריפה אבל עומד לכך ואי אפשר ליהנות בשריפתו, ושל תרומה טמאה חייב שריפה ואפשר ליהנות בשריפתו ומש"ה פליג להו בתלתא בבי, עיי"ש. ותמה המנ"ח דבין אי הוי דאורייתא בין אי הוי דרבנן מכל מקום חיובא איכא, דכל הנשרפין אפרן מותר משום נעשית מצותו, ומבואר דאיכא מצוה, ומדוע כתב דאינו בחיוב שריפה.

ובבית מאיר אה"ע קכ"ד ס"א [לגבי כתיבת גט על איסור הנאה דכשר ולא אמרינן כתותי מכתת שיעורא או כל העומד לישרף] כתב דשאני נותר ופרה שמצות עשה לשורפו דומיא דזריקה, משא"כ ערלה וכלאי הכרם נראה מל' הרמב"ם פי"ט מפסה"מ דמצות עשה ודאי אינו, כמשמע בהקדמתו להלכה זו שאינו מונה אלא שני מ"ע, ואפשר אף משמעות לשונות דאפי' מצוה דרבנן אינו מקיים בשריפתן כי אם חיוב דרבנן, עכ"ל. ובהגהות מהר"ב פרנקל שם העיר דמפורש בקרא פן תוקדש, והביא מפיה"מ פ"ח מכלאים דבא בקבלה פן תוקדש תוקד אש ר"ל לשרפן ואל יהנה בהם, ומבואר שהוא מדאורייתא רק שאינו בחשבון מ"ע. אמנם בשו"ת חת"ס ד"ה שבתי וראיתי כתב דחמץ מצוה להשביתו במ"ע וכל שעתא ושעתא עובר במ"ע, משא"כ ערלה וכלאי הכרם לא נ"ל שיהיה מצוה לבערו, אלא אם מבערו באש מצוה קעביד, שהרי הרמב"ם בהל' ערלה לא הזכיר מצוה זו, וכן בשו"ע בהל' ערלה לא נזכר מזה כלום, גם לא ראיתי רבותי נזהרים בשריפת פרי ערלה, ואע"ג די"ל ערלה בחו"ל שאני מכל מקום האמת נ"ל כנ"ל, עכת"ד. וכן כתב הרש"ש כאן דמשקין של ערלה וכה"כ יקברו משום דלא כתבה תורה בלשון חיוב רק פן תוקדש.

ובהגהות הגר"א אה"ע קכ"ד סק"א כתב דלא אמרינן כתותי מכתת שיעורא אלא באותן שצריכין לבער כגון ע"ז, ולכן הצריכו בסוכה לה. טעם אחר לערלה אע"ג שמצותו בשריפה כמש"כ המפרשים ושלא כדעת תוס' שם. ומבואר דערלה מצותו בשריפה אך אין צריכין לבער כע"ז, וצ"ב כונתו.

**ואת שדרכן ליקבר יקבר.** כתבו רש"י תוס' רמב"ם ורע"ב דהאי בבא קאי רק על ערלה וכה"כ, וביאר הרש"ש דאי בקדשים שנפסלו הא איתא בזבחים צב. דאף במשקין יעשה היסק גדול ויבער, ואי בתרומה טמאה הא יעשה זילוף, וכן חמץ בפסח לר"י כיון דבעי שריפה ממש יעשה היסק גדול אף במשקין, ורק בערלה וכה"כ סגי בקבורה, והטעם משום שאין בזה מצוה חיובית של שריפה, וכמש"כ לעיל בשמו.

הקשה הגרי"ז מאי שנא מקדשים שנפסלו שאפי' משקין ישרפו כמבואר בזבחים צב., ותירץ דחלוק דין שריפה דקדשים פסולים מדין שריפה של איסה"נ, דבקדשים פסולים הוי קיום שריפה כהקטרת כשרים, משא"כ שריפה של איסה"נ הוי דין איבוד, ובמשקין שהאיבוד שלהם מתקיים בקבורה טפי מבשריפה מהני להו קבורה. כלומר, דבנותר וכדו' אין דין לאבדן ע"י שריפה אלא לקיים בהם דין שריפה כמו בהקטרת אימורין, וזה שייך גם במשקין, אך באיסה"נ הדין שריפה הוא לאבדן ע"י שריפה, ונקטו חז"ל דבמשקין לא נאמר דין זה כיון שהאיבוד שלהם מתקיים טפי בקבורה. ובאמת דין קבורה בהם הוא מהתורה, דזהו איבוד שלהם, [ונראה דאם יעשה איבוד באוכלין ע"י פעולה כימית וכדו' לא קיים המצוה אף שהאיבוד הוא יותר טוב משריפה, דודאי יש דין שריפה ממש, אלא שחז"ל למדו מסברתם שכל דבר שמוגדר כאוכל קיום דין ביעור שלו בשריפה וכל דבר שמוגדר כמשקה קיום דין ביעור שלו בקבורה, והשתא כך הוא דין תורה באופן מוחלט]. ואפשר שזהו כונת הגר"א דלעיל, דאשירה וקדשים פסולים דינם בשריפה ממש, ובזה אמרינן כתותי מכתת שיעורא, משא"כ ערלה וכה"כ שדינם באיבוד גמור ותו לא, ואין זה דין שריפה באש ממש.

ונראה פשוט שאין זה סותר להגר"ח הנ"ל, דבין אם הוי דין חיובי של שריפה ממש בין אם הוי דין איבוד ע"י שריפה מכל מקום הוי דין בחפצא, ולא דמי לנקברין או חמץ בפסח לרבנן דהוי דין בגברא. ונראה דלו יצוייר שיקבור או ישרוף משקין של ערלה וכה"כ וישאר אפר הרי זה מותר, דאף דין קבורה שלהם הוא בחפצא כמו באוכלין ושייך בזה נעשית מצותו.

**אשם תלוי.** עי' להלן במתני' דרש"י והרמב"ם פי' דקאי על נודע לו שלא חטא בין שחיטה לזריקה, ולרבנן מעיקר הדין ישרף דהוי כקדשים שנפסלו שהרי מקדישן אף להצד שלא חטא, ולר' מאיר ישרף רק מדרבנן משום דמחזי כזבח פסול. **ובאשם ודאי** לכו"ע קודם זריקה הוי כחולין שנשחטו בעזרה דפליגי ת"ק ור' שמעון, דהא לא אמרינן לבו נוקפו והוברר דהוי חולין, ולאחר זריקה ישרף מדרבנן משום דמחזי כזבח פסול. ונקט המנ"ח דכל מקום שישרף אפרו מותר אף שדין שריפתו מדרבנן, והקשה איך רבנן עוקרין איסור הנאה מהאפר, והו"ל למימר ישרף ואפרו יקבר. והוכיח מכאן שכל הנקברין אפרן אסור רק מדרבנן, וכיון שאמרו חכמים שדינו בשריפה לא גזרו על אפרן. והטעם לזה או משום דהוי שלא כדרך הנאתן כמש"כ פנ"י פסחים כז: וביאור הגר"א יו"ד קנ"ה סקכ"ב, או משום שפנים חדשות באו לכאן ואין ממשות האיסור קיימת כמש"כ מהר"ם שיק מצוה קמ"ז אות ב'. ועי' פמ"ג הל' פסח תמ"ה סק"א.

**חולין שנשחטו בעזרה לר' שמעון.** בחולין פה. הגמ' מוכיחה שלר"ש אסור בהנאה מהתורה מדגזר חיה אטו בהמה, וביארו תוס' שם דאם כל האיסה"נ הוא מדרבנן אע"פ שגזר לשרוף בהמה אטו קדשים שנפסלו מכל מקום אין לו לגזור גם בחיה. וצ"ע מה שייכות דין שריפה דרבנן מחמת טעות בקדשים לדין איסור הנאה של חולין בעזרה. ומבואר דחכמים לא תקנו סתם דין שריפה אלא האלימו את האיסוה"נ שיהא מהנשרפין. ולפי המנ"ח הנ"ל הוא הדין הכא אפרן מותר, דכל האיסור בנקברין הוא מדרבנן והם אמרו והם אמרו.

**אשירה.** בגמ' מייתי ברייתא כל הנשרפין אפרן מותר חוץ מאפר אשירה, וביארו תוס' דכתיב ולא ידבק בידך מאומה מן החרם. וברמב"ם פ"ח מע"ז ה"ו פסק דשוחק וזורה לרוח או שורף מטיל לים המלח, עי' נו"כ שם. ועי' עולת שלמה כאן שהאריך טובא האם ע"ז הוי מהנשרפין או מהנקברין.

**בית המנוגע ובגד המנוגע.** לגבי בית כתב הרמב"ם פט"ז מטו"צ ה"א ואם שרפן ועשה מהן סיד הרי זה אסור בהנאה, שנאמר צרעת ממארת תן בו מארה ואל תהנה בו. ולגבי בגד המנוגע דטעון שריפה נסתפק המל"מ פי"ב ה"א האם אפרו מותר, עיי"ש.

**כל הנקברין**

**עגלה ערופה.** כתב המנ"ח דכל הנקברין אין דינם בקבורה מהתורה, אלא מדרבנן משום תקלה, אך ע"ע דינה בקבורה מהתורה דכתיב וערפו שם, ודרשו חז"ל שם תהא קבורתה. והקשה המנ"ח אם כן נימא נעשית מצותו ואפרן מותר. ואף דהתורה חידשה לגבי ע"ע דאף כשנעשית מצותה אסורה, היינו במצות עריפה, אך לאחר מצות קבורה מנ"ל. ותירץ דעיקר הילפותא מהתורה הוא דאסורה בהנאה, ולשון הדרשא שם תהא קבורתה הוא לאחר תקנת חכמים שכל איסורי הנאה בקבורה, אך מהתורה אין צריך קבורה. אך חזר והקשה נילף שם שם ממת דאסור בהנאה וטעון קבורה מהתורה, עיי"ש. [אין לתרץ עפ"י הגר"ח דמצות קבורה היא על הגברא או כהגרש"ר הנ"ל, דנראה שאם היה מצות קבורה בע"ע הרי זה דין בחפצא שתקבר ומחמת האיסור הנאה שבה, ואין זה דין בסדר כפרת העגלה]. ועי' לעיל מש"כ ליישב בשם הגרי"ז דהמצוה היא שתהא קבורה, ולא נגמרה המצוה במעשה הקבורה.

**צפורי מצורע**. כתב הרמב"ם פי"א מטו"צ וחופר וקובר הצפור השחוטה בפניו ודבר זה קבלה מפי השמועה, אך הרע"ב פי' דצריך קבורה משום שאסורה בהנאה. והקשה המנ"ח לדעת הרמב"ם כיון דאיכא דין קבורה דאורייתא מדוע לא נאמר אפרו מותר, הא מצותו בקבורה. ובשיעורי הגרמ"ד תירץ דלפי הרמב"ם מצות הקבורה היא מסדר מעשה טהרת המצורע, ואין זה שייך לאיסור הנאה, וכן אין זה דין בחפצא אלא על הגברא. ואולי י"ל עוד דאין זה דין לעשות מעשה קבורה אלא שיהא קבור כל הזמן, וכתירוץ הגרי"ז לגבי ע"ע, וצ"ע בזה. ועי' דבר אברהם ח"ב סי' ח' אות ה' מש"כ בזה.

והנה מבואר מכל הנ"ל דבע"ע ובצפורי מצורע להרמב"ם הדין קבורה הוא מהתורה, ולגבי פטר חמור דילפינן איסור הנאה מע"ע איתא בירושלמי פ"ה דע"ז דילפינן אף לענין הקבורה. אך ברמב"ם פי"ב מבכורים משמע דהוי רק חשש תקלה ואין זה דין תורה.

**מת.** מבואר בגמ' דמת שנשרף טהור אך אסור בהנאה, והקשה המנ"ח הא מת טעון קבורה מהתורה כדאיתא בסנהדרין מו: מנין לקבורה שהוא מן התורה, ואם כן שפיר האפר מותר בהנאה כיון דנעשית מצותו, והניח בצע"ג על תוס'. ויש ליישב עפ"י כל היסודות שנתבארו לעיל, הנוב"י קמא יו"ד סי' צ' תירץ דחיוב קבורת המת אינו מחמת האיסור הנאה שבו אלא משום בזיונו או משום כפרה, ולכן הקבורה אינה מתרת את האיסה"נ, וכמש"כ לעיל בשם הגרש"ר לגבי חמץ בפסח לרבנן. ובאבי עזרי הל' חו"מ פ"ג הי"א תירץ דחיוב קבורה אינו נגמר במעשה הקבורה אלא נמשך לעולם, ודינו שיהא קבור, וכמש"כ לעיל בשם הגרי"ז.

**מוראה ונוצתה של עולת העוף.** בברייתא מבואר דיצא מידי מעילה אך אסור בהנאה דהוי מהנקברין, ופירש רש"י דאיירי בחפר ונטלן, ולכאורה צ"ל דאיירי בהרקיב ואינו בעין דומיא דאפרן, ועל זה דנה הגמ' האם עדיין אסור בהנאה כדין נקברין או לא, אך אם נשארו בעין פשיטא דאסורין, וכמש"כ הקוב"ש דסיבת האיסור עדיין קיימת. ובשפת אמת הקשה מדוע הדין להשליך לבית הדשן לא יחשב כנעשית מצותו ואפרן יהיה מותר אף בהנאה כדין כל הנשרפין. [ולא מסתבר לומר דהוי דין בגברא, וכן לא מסתבר לומר דהמצוה היא שיהא מושלך כל הזמן, אך יתכן ליישב דדין השלכה אינו נובע מהאיסור הנאה, וצ"ב בזה. ועוד י"ל דאין מצוה לקבור אלא לעשות פעולת השלכה למקום זה, והמציאות היא שנבלעין במקומן, ומצד פעולת ההשלכה אין לדון נעשית מצותו, דאין זה מצוה לבער אלא פעולה בעלמא]. ועי' מש"כ בשיעורי הגרמ"ד להקשות בשם הגרי"ז.

**אשם תלוי ישרף ר' יהודה אומר יקבר**

רש"י פי' דקאי על נודע לו שלא חטא והשתא הוו חולין שנשחטו בעזרה. והקשו ברכת הזבח ותויו"ט דאי הוי חולין בעזרה מדוע ישרף הא קיי"ל כת"ק דר"ש שדינו בקבורה. ותירצו השפת אמת וערוך לנר בכריתות כה: דאין כונת רש"י לבאר הטעם מדוע בשריפה, אלא מדוע אין הבשר נאכל הא הוברר דהוי חולין בעלמא. ועל זה כתב דמכל מקום הוי חולין בעזרה, והטעם באמת שישרף ואין דינו בקבורה מפרש בכריתות שם דמחזי כזבח פסול. והיינו שלפי חכמים שמתוך שלבו נוקפו גמר ומקדיש דינו בשריפה מעיקר הדין, דאף כשנודע לו שלא חטא הרי זה קודש, ולפי ר"מ דלית ליה גמר ומקדיש מעיקר הדין כשנודע לו שלא חטא הוי חולין, אלא דאם שחטו קודם שנודע לו מחזי כזבח פסול וגזרו חכמים, ור' יהודה לית ליה האי גזירה. [ורבה שם סובר דאף לר' מאיר אחר שחיטה גמר ומקדיש, ולפי"ז מעיקר הדין דינו בשריפה, וצ"ל דר' יהודה פליג בזה גופא ולית ליה גמר ומקדיש אף אחר שחיטה].

וכן הרמב"ם פי"ט מפסה"מ ה"י פירש כרש"י, דכתב אלו הן הנשרפין וכו' ואשם תלוי שנודע לו שלא חטא קודם שנזרק דמו. אלא שבדעת הרמב"ם יש לפרש בפשיטות דפסק כחכמים שלבו נוקפו ולכן הוי קרבן פסול, ומעיקר הדין הוי בשריפה.

אך במס' פסחים כח. פליגי ת"ק ור' יהודה האם חמץ בשריפה או בכל דבר, ויליף ר' יהודה מנותר, ודחו חכמים דאשם תלוי לדבריך יוכיח שישנו בנותר ואתה אומר בקבורה. ופירש רש"י שאם שחט אשם תלוי ואירע בו פסול או נותר לר' יהודה דינו בקבורה ולרבנן בשריפה בשלהי מס' תמורה. ומבואר דלא איירי בנודע לו שלא חטא ומצד מחזי כזבח פסול, אלא דאיירי באירע בו פסול ופליגי האם אשם תלוי שנפסל דינו בשריפה כשאר כל הקדשים או בקבורה כיון שמתחילתו בא על הספק, וכן בחטאת העוף איירי שנפסל ופליגי האם דינו כשאר כל הקדשים, ועי' ראב"ד בפירושו על התו"כ. ועי' שפ"א כריתות שם דעל כרחיך צ"ל דפליגי בתרתי. ועי' בפי' הגרי"פ על הרס"ג עשין קט"ו שהאריך בזה טובא.

**כל הנשרפין לא יקברו**

פירש רש"י דלמא אתי איניש ואשכח להו ואכיל להו, וכ"כ הרע"ב. ותמה רעק"א הא כל הנשרפין מצותן בשריפה דוקא, ואין צריך טעם אלא לכל הנקברין לא ישרפו, וכן הוא ברמב"ם פסה"מ דנתן טעם רק לכל הנקברין לא ישרפו משום תקלה דאפר, וכן הקשו המנ"ח ושפת אמת. ובאחרונים תירצו בכמה אופנים, א, הרש"ש תירץ דקאי על ערלה וכה"כ דאין בהם מצוה חיובית של שריפה, וכמש"כ לעיל. ב, הבית הלוי סי' י"ט תירץ דקאי על תרומה טמאה דאפשר גם לבער ע"י כלבים, והחמירו בביעור גמור ולא סגי בקבורה משום תקלה. ג, הגרי"ז תירץ דאף באופן שאין לו עצים לא יקבור משום חשש תקלה. ד, עולת שלמה תירץ דקאי על חולין בעזרה לר"ש, דמצות שריפה מדרבנן אטו קדשים פסולים, ונקט העול"ש דאפרן אסור (ודלא כהמנ"ח), ואם כן יש להקשות דהוי חומרא דאתי לידי קולא שיבואו להתיר את האפר, ולכן כתב רש"י דבקבורה איכא נמי חשש תקלה, והחמירו בחולין בעזרה שישרף מתרי טעמי חדא אטו קדשים פסולים ועוד משום תקלה, ועדיף לעשות כן אף שיש בזה חשש תקלה אחד דיהנה מהאפר. משא"כ בשאר הנקברין דאיכא רק חשש תקלה העדיפו שלא לגזור שריפה שמא יהנה מהאפר.

**כגון שנפלה דליקה בעצי הקדש**

עי' זכרון שמואל מכתב כ"א.