3. בדין מכניס עצמו לאונס ופיקוח נפש
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפד

#### ליל שב"ק פ' בראשית כ"ט תשרי פ"ד – שיעור בית המדרש נווה יעקב

# בדין מכניס עצמו לאונס ולפיקוח נפש ולכפית אנס

### בדין מכניס עצמו לאונס

א] מבואר בכמה מקומות שיש פטור אונס ודבר זה נלמד מהפסוק ולנערה לא תעשה דבר [עיין נדרים כ"ז] ויש לדון במי שמכניס את עצמו לאונס דהינו שהולך למקום שיודע שאם יהיה שם יכריחו אותו לעבור עבירה כגון שהוא כהן ויטמאוהו למת או שיקיפו את שערו או יוליכהו חוץ לתחום או יאכילו אותו נבילה בע"כ או שנכנס לבית המקדש ויודע ברור שיטמא שם האם כיון שבזמן המעשה הוא אנוס ממילא הוא פטור או שכיון שהוא גרם להביא את עצמו למצב זה אין לזה שם אונס וזה נחשב שהוא עשה עבירה במזיד והנה בפשוטו הדבר מחודש לחיבו על המעשה שהרי בזמן עשית המעשה הוא אונס אמנם הרי הזורק חץ והרג מישהו גם אם מתחרט בזמן עשית ההריגה הוא חייב [כמבואר בירושלמי פרק הזורק ה"ו הובא בחלקת יואב קונטרס אונס ענף ג'] וכן בשבת מה שמתחרט ברגע שנעשה המלאכה זה לא פוטרו רק ביחס לקרבן מצד שיש דין סופו בשוגג עיין שבת ק"ב. והסברא שכיון שהוא מזיד בגורם הדבר זה נותן על המעשה שם של מזיד ממילא גם כאן זה כה"ג

והנה היה מקום לדון שאם כה"ג יש לזה שם של אונס א"כ לכתחילה יכול להכניס עצמו למצב זה דהרי אין לזה שם של איסור אמנם בפשוטו יש חיוב להפריש אדם מעבירה שעושה באונס שהינו שזה דבר שלא רצוי כמבואר ביור"ד סימן שע"ב שכהן שישן ומת מת בחדר חיבים להעירו וכן מבואר בכמה דוכתי דיש לפני עור להכשיל אדם שיעשה איסור באונס אמנם עד כמה שלמעשה יש שם אונס ועליו הוא פטור א"כ הגדר רק שיש עליו חיוב צדדי לדאוג שלא יעשה מעשה זה ובפשוטו צריך לתת על זה רק חומש מנכסיו ולא כל נכסיו וכן לגבי לפוסלו לעדות זה לא יחשב שעשה איסור שזה סיבה לפוסלו לעדות משא"כ אם נימא שזה נחשב שזה לא אונס א"כ הוא חיב מראש לתת כל נכסיו כדי שזה לא יקרה לו

ועיין חידושי הגרש"ש כתובות סימן נ' סק"ה שכתב שכל שהוא סיבב האונס חשיב מזיד וחייב על זה והוכיח דבר זה מהא דאדם ישן שהזיק יש ראשונים שהוא אונס גמור והא פטור אבל אם הלך לישון במקום שיש כלים הוא חייב ואין לו פטור אונס וצ"ב הרי בזמן המחיב שזה שבירת הכלים הוא אנוס אלא בהכרח שכל שהכניס עצמו לאונס אין לו שם אונס וכן עיין ישועות ישראל חו"מ סכ"א שכתב שמי שנכנס לאוהל שיש גוסס והוא מת אפילו אם יצא מיד אין לו שם אונס ולוקה והביא מהירושלמי פ"ט דנזיר שעבד שקיבל על עצמו נזירות שהדין שרבו כופהו שישתה יין שהוא לוקה [אמנם החלקת יואב בדיני אונס ענף ג' כתב שאין זה הביאור בירושלמי שם ובאמת שם הרי זה תלוי ברצון האדון לכפותו ולכאורא לא שייך לחייב על זה מלקות] וע"ש שהביא משו"ת המיוחסות לרמב"ן סימן רע"ב דמי שנשבע לחמיו שידור עמו ואם יהיה לו אונס יפטר שאם הוא מסובב האונס לא חשיב אונס וכתב וז"ל **אני אומר דרך כלל שאונס כשמו ואין הרצון אונס. ואילו מסבב זה אונסין לעצמו כגון שסבב על ידו או שלוחו או שאחרים עושים על דעתו שיהיו אדוני הארץ מאיימין אותו ומשימין עליו קנס אין זה אונס אלא רצון. וכן הדין לכל שאר האונסין שאמרת** ודבר זה נפסק ביור"ד רל"ב סי"ז וכן הוא בח"מ אבהע"ז ס"נ וכן הוא בשו"ת מהרי"ט סימן כ"א לגבי מי שנשבע שלא יעשה דבר וגורם שיהיה אנוס לעבור על השבועה שכל שסיבב על עצמו לא חשיב אונס

אמנם לכאורא היה מקום לחלק שזה ודאי שכיון שהוא גרם לזה אין לזה שם אונס אבל לחיב על כזה דבר אי אפשר והחילוק דיש דבר שעיקר המעשה הוא המחיב כגון במזיק או מה שנוגע לאיסור האיסור הוא עצם המעשה וכל שהוא לא אונס ממילא יש כאן מעשה שהוא סיבה לחיב על היזקו וכן זה נחשב שעבר על שבועתו אבל כדי לחייב על המעשה לא מספיק שהוא לא אונס אלא צריך שזה יחשב מעשה שנעשה במזיד וכל שבזמן העשיה הוא אנוס אין כאן סיבת חיוב [והעיקר דלחמד"ש שיסוד אונס שזה לא מתיחס א"כ עד כמה שזה לא אונס אין סיבת פטור אמנם כל דבריו בדבר שיש לו בחירה מה לעשות אבל באונס שאין לו בחירה גם אם זה מתיחס יתכן שזה סיבה שלא לחיב ודו"ק בזה]

והנה הנימוק"י הקשה איך מותר להדליק נר של שבת הרי אשו משום חציו וזה דולק בשבת וכתב שהכל מונח במעשה הראשון וכיון שזה נעשה קודם שבת אין בזה איסור והוכיח דבר זה שאל"כ היו צריכים להחשיבו כאונס ועיין קה"י ב"ק סכ"א שכתב שזה דלא כרמב"ן שמי שמסובב על עצמו האונס הוא לא נחשב אונס אמנם לנ"ל יש לחלק שודאי כה"ג אין על זה שם אונס רק כונתו שלחיב מיתה על כזה דבר אי אפשר שבזמן העשיה אין כאן מעשה מזיד

ועיין או"ש פ"כ מסנהדרין שכתב להוכיח מהא דמבואר ברש"י פסחים ס"ט שערב פסח שיוצא בשבת ולא מל את עבדיו אינו יכול להקריב פסח וקשה הרי מי שאנוס במילת עבדיו יכול להקריב פסח וא"כ למה כאן הוא לא יכול להקריב אלא בהכרח שמי שיודע שיהיה אנוס בזמן החיוב ולא דאג קודם הוא לא נחשב אונס וע"ש שכתב מסברא לדון שגם הוא יתחייב כרת אמנם הוכיח מרש"י פסחים ס"ט. ותוס' שבת ד. שלא חייבים על זה כרת וכתב דחזינן מהכא שאפילו שכה"ג הוא לא אונס אבל עונש אי אפשר לתת לו על זה והביאור כנ"ל שכדי לתת עונש לא מספיק שהוא לא אנוס אלא צריך שהעשיה תעשה במזיד וכאן העשיה לא נעשתה במזיד דהרי אז אין לו אפשרות שלא לעשות

והנה עיין רמב"ם פ"א מאיסו"ב ה"ט וז"ל אונס פטור מכלום מן המלקות ומן הקרבן ואין צריך לומר מהמיתה שנאמר ולנערה לא תעשה דבר בד"א בשנאנס הנבעל אבל הבועל אין לו אונס שאין קישוי אלא לדעת עכ"ל ועיין בהשגות הראב"ד שאם התקשה לאשתו ואחרי זה הגוים אנסו אותו בזה הוא פטור וכתב המ"מ שגם הרמב"ם מסכים עמו והנה מבואר בדבריהם שאחרי שהוא בקישוי הוא אנוס ועיין מהרי"ט סימן כ"א בסופו שהקשה שאפילו שהוא מזיד במה שנתקשה אבל אחרי זה בזמן הביאה שזה המחיב הוא אנוס אלא בהכרח שכל שמסובב האונס אין בזה פטור אונס ובפשוטו מבואר שם שחייב על זה עכ"ד ולכאורא זה ראיה מוכרחת אמנם ע"ש שנשאר בספק

והנה מבואר ברמב"ם פ"ה מיסודי התורה ה"ד דגם בג' עבירות שדינו שיהרג ואל יעבור אבל אם עבר אינו נענש דהינו שכל שמכריחים אדם שאם לא יעשה יהרגו אותו הוא נחשב אנוס על הדבר ואין על זה עונש ומבואר ברמב"ם שם שאם הוא מתרפא באיסור דהינו שהוא חולה ולוקח איסור שהדין שיהרג ועל יעבור בזה אין פטור אונס אלא זה נחשב שהדבר נעשה מדעתו וכיון שאין בזה היתר פיקוח נפש ממילא הוא חייב על זה

והנה ברמב"ם הישנים בפ"ה מיסודי התורה ה"ד כתב וז"ל **אבל אם יכול למלט נפשו ולברוח מתחת יד המלך הרשע ואינו עושה הנה הוא ככלב שב אל קיאו והוא נקרא עובד ע"ז במזיד והוא נטרד מהעולם הבא ויורד למדרגא התחתונה של גהינם** עכ"ל [וברמב"ם פרנקל אינו אמנם כתבו שם שכן הוא באגרת השמד והריב"ש סימן קע"א הביאו] ועיין ריב"ש קע"א שכתב שאין כונת הרמב"ם שעכשיו יכול לברוח דזה פשיטא אלא כונתו שיכל לברוח לפני זמן האונס כה"ג אין לו שם אונס וע"ש שביאר שמה שנתחיבו ישראל בדורו של אחשורוש מיתה אפילו שהיו אנוסים מצד שיכלו לברוח מהמקום ולא ברחו והנה פשטות לשון הרמב"ם שהוא נחשב מזיד וחייב מיתה אמנם עיין תשב"ץ סוף סימן ס"ג שכתב שכונת הרמב"ם רק לגבי לחייב בידי שמים אבל בידי אדם הוא פטור ולכאורא הביאור כנ"ל שכיון שבזמן העשיה הוא אנוס לא שייך לחיב על זה אמנם יש מקום לומר שכאן שהדבר תלוי בבחירתו האם כרגע לעשות או לא בזה ודאי הנידון האם זה מזיד או שוגג זה תלוי עכשיו ורק במקום שאין בידו למנוע העשיה בזה יש לדון שהקובע האם המעשה הוא מזיד תלוי בזמן שמכניס עצמו ויש סברא לומר איפכא דכאן שיכול עכשיו לא לעשות המעשה וכך הוא חיב לעשות רק שפטור מצד שחשיב אונס בזה כל שהוא גרם לזה אין לזה שם אונס אבל במקום שלא יכול שלא לעשות בזה ודאי חשיב אונס וצ"ע בזה

### בדין מכניס עצמו לפיקוח נפש

ב] והנה יש לדון במכניס עצמו לפיקוח נפש האם גם שם נימא שהוא יתחיב על מה שמחלל שבת או שיהיה איסור במה שמחלל שבת ויסוד הנידון שאם יסוד הפטור של פיקוח נפש יסודו מדין אונס דהינו שבאמת יש כאן איסור רק שחיב לחלל שבת מצד הצלת חייו וביחס לעבירה זה בגדר עבירה באונס א"כ כאן שגרם להכניס עצמו לאונס ואין לזה שם אונס ממילא אפילו שהוא חייב לחלל השבת אבל אין לזה שם אונס ובחכמת שלמה סימן שכ"ט דן שכה"ג באמת יאסור לו לחלל שבת שכיון שכל יסוד ההיתר הוא שהוא אנוס וכאן שהוא לא יחשב אונס ממילא אין לו היתר לחלל שבת [ועל דרך זה הוא בקובץ הערות סכ"ג סק"ג ועיין אור גדול סימן א'] אמנם בפשוטו ודאי שכה"ג יותר לו לחלל שבת והוא יתחיב לחלל שבת רק יש לדון שלא יהיה לו על זה פטור אונס וכמו אם מביא את עצמו למקום שודאי יעשה איסור לא חשיב אונס ה"ה כאן ונפק"מ בהביא עצמו לפיקוח נפש האם חל על מה שעשה דין מעשה שבת

והנה בעיקר ההיתר דפיקוח נפש עיין מ"ב סימן תרי"ח שכתב שלא צריך כפרה כיון שהוא אנוס ומשמע שזהו יסוד ההיתר ועיין עונג יו"ט סימן קכ"א שכתב שבעדל"ת הולד לא ממזר אבל בפיקוח נפש הולד ממזר ולכאורא הסברא שכאן זה רק פטור אונס ועיין אבנ"מ סימן י"ח שדן שאפילו שאין דין הקל הקל בעשיה איסור שהוא לא מעשה הצלה אבל אם זה רק דרבנן ודאי מותר מצד שאומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך וכן הוא בפמ"ג אש"א שכ"ח סק"ט לגבי עצמו והנה אם נימא שבפיקוח נפש חל היתר א"כ לכאורא אין כאן שום חטא ששיך לדון שעדיף שיעשה איסור יותר קל

אמנם בפשוטו ודאי אינו כן אלא שפיקוח נפש זה מעשה היתר גמור והרשב"א ביצה ח. שבת קל"ד. דימה את זה לעדל"ת שמו דכאן אסור להכניס עצמו לאונס כך שם ואם נימא דכאן זה רק דין אונס א"כ זה לא דומה כלל עוד יש לדון שכיון שלמעשה עכשיו יכול שלא לעשות ואומרים לו שהוא חייב לעשות לא שייך לומר שיתחיב על זה עונש שהרי צריך לעשות מעשה זה ורק במכניס עצמו לאונס שאין העשיה תלויה בו והמעשה הוא לא רצוי אבל כאן שההלכה אומרת שחייב לעשות כך והרי מצידו יכול שלא לעשות לא שייך לדון שזה מחיב עונש אמנם יתכן שודאי שכה"ג לא חשיב אונס וכנ"ל וחשיב מעשה עבירה

והנה באמת מצאנו שנחלקו הראשונים שבת קל"ד האם מותר למול בשבת ומכניס עצמו לחילול שבת מחמת פיקוח נפש דהבעל המאור אסר והרמב"ן התיר והנה מדברי הרמב"ן מבואר שפיקוח נפש זה מעשה היתר דאם זה מעשה איסור ורק זה היתר של אונס בזה ודאי אדם להכניס עצמו למצב שיהיה לו היתר של אונס וכמו שצריך להפריש אדם שעושה איסור באונס ובדעת הבעל המאור יתכן שנקט שזה מעשה איסור ויתכן שנקט שגם אם זה מעשה היתר ולא רק היתר של אונס בכל אופן אין לבן אדם להכניס עצמו למצב זה והנה מבואר בבעל המאור שמותר להפליג בספינה אפילו שזה יגרום שיחלל שבת ומבואר בריב"ש שזה אפילו מתי שודאי יחלל שבת וכן פסק השו"ע סימן רמ"ח אמנם הבה"ל הביא מהמג"א בשם הרדב"ז והמהריב"ל שנקטו שודאי שאסור לאדם להכניס עצמו למצב שיחלל שבת בהיתר של פיקוח נפש והנה בדעת הבעל המאור כתבו האחרונים שצריך לחלק בין שמכניס עצמו בשבת או קודם שבת ובקובץ הערות סימן כ"ג נקט שזה רק חילוק מדרבנן אבל מדאוריתא תמיד אסור ויש שנקטו שזה חילוק בדאוריתא ועיין בשיעור שבת שובה שביארנו שמצד חובת המצוה זה רק בזמן המצוה וקודם המצוה זה מצד חיוב כללי לדאוג לשמור התורה וכאן שזה היתר של פיקוח נפש אין זה בכלל מעשה איסור שיהיה חיוב מצד זה

והנה הבה"ל הכריע שאסור גם קודם שבת להכניס עצמו לפיקוח נפש ומבואר בדבריו שזה חיוב דאוריתא אמנם זה רק באיסור דאוריתא וכן זה רק מתי שודאי יחלל שבת ויש לדון בסברתו האם באמת מצד שס"ל שכל הפטור מצד אונס וכה"ג לא חשיב אונס אלא שא"כ צ"ב החילוק בין ודאי לספק ויותר מסתבר שזה מצד חיוב כללי לדאוג על שמירת המצות וזה גם קודם זמן המצוה וזה רק מתי שודאי יצטרך לחלל ולא מתי שזה רק ספק שחשיב החילול כהתחדשות אמנם אם זה מצד אונס לא מסתבר חילוק זה ועיין שיעור שבת שובה שהארכנו בפרטי הדין מכניס עצמו לפיקוח נפש

והנה נתבאר שיש דיעות שג' ימים קודם השבת מותר להכניס עצמו להיתר של פיקוח נפש ולגבי דרבנן ודאי קי"ל כך והנה ביארנו שזה סברא מיוחדת בהיתר דפיקוח נפש ובפשוטו אם יכניס את עצמו לאונס בזה ודאי אסור אמנם יש מקום לדון שכל מה שכניס עצמו לאונס זה לא אונס מצד שכיון שמחובתו היה לדאוג שלא יהיה האונס אבל אם אין חיוב לדאוג קודם זמן האיסור שיוכל לקים האיסור א"כ יתכן שכה"ג חשיב שהוא אנוס ואין בזה האיסור של מכניס עצמו לאונס ונפק"מ במי שהולך למקום שיודע ברור שבשבת יהיה שם מעשה שבת והא יוכרח להנות מזה ואם הולך לשבת למקום שסוגרים הדלת ויודע שאחרי זה ידליקו שם אור ויהנה מזה בזה הוא ודאי אסור אמנם יש לדון כה"ג קודם שבת ובאגר"מ או"ח סצ"ב נקט להיתר אמנם בפשוטו הוא תמוה שהרי איסור מעשה שבת נוהג גם ביום חול רק שהמציאות נעשה בשבת ולכן כה"ג ודאי שיהיה אסור אמנם יש לדון במקום שיעבור איסור של שהיה כגון שהולך למקום ששם ודאי ישהו את מאכליו על האש ולא יוכל למנוע מהם

והנה בפשוטו ודאי שגם קודם שבת יש חיוב לדאוג שלא יעשה איסור שבת וכמו שלגבי מצות עיין שיעור שבת שובה הוכחנו שודאי דיש חיוב גם קודם זמן המצוה לדאוג לקים המצוה ולא שהוא יהיה באונס מסתבר שגם לגבי שלא יעבור את איסורי הזמן זה כך אמנם אולי יש לחלק בזה והנה הבה"ל הביא את הרי"ף שהקשה שמדובר מצד שנוסעים בספינה ויש בזה איסור תחומין הרי גם ביום הראשון אסור והבה"ל הוכיח מזה שאסור להכניס עצמו לאיסור אמנם בפשוטו יתכן שהרי"ף נקט שזה לא פיקוח נפש כלל אלא רק אונס ולנ"ל א"ש שזה ודאי אסור אמנם יתכן שנקט שיכולים באמת לרדת מהספינה ומשמעות הגמ' שיכול להישאר [ויש לדון שגם אם יש דין לדאוג קודם שבת אבל זה חיוב כללי ולא מצד עיקר המצוה וממילא ביחס לעיקר המצוה הוי אונס ונפק"מ שלא יחול דין מעשה שבת]

והנה מקור לסברא זו עיין במהרי"ט סימן כ' כ"א שהיה אדם שקיבל על עצמו שאם ילך באינה הוא יהיה נזיר שמשון והלך על שפת הים ואנשים לקחו אותו בע"כ באניה בצורה שלא יכל להתנגד אמנם הוא גרם לזה וכתב שאפילו שבשבועה כה"ג לא חשיב אונס כי הוא גרם לזה אבל בנדר שעדין לא חל הנדר בזה הוא חשיב אונס ולכאורא יסוד הסברא כנ"ל דשם אין עליו שום חיוב למנוע האונס והקובע שאם הלך מדעתו זה סיבה לחלות איסור ואם שלא מדעתו זה לא סיבה וכל שזה באונס אין זה סיבה אמנם הוא מחודש דיש מקום לומר שזה מחסר בשם אונס וצ"ע עומק הסברא בזה [ועיין ישועות ישראל חו"מ סכ"א]

### בדין מכניס עצמו לאונס דאנס

ג] והנה יש לדון במי שמכניס את עצמו למקום שיכריחו אותו לחלל שבת באונס דהינו שאם לא יעבוד יהרגוהו ובפשוטו זה כמו מכניס עצמו לפיקוח נפש שהרי כה"ג מותר לו לחלל שבת מצד היתר דפיקוח נפש וא"כ יש כאן את הסברות הנ"ל להתיר או שכיון שזה מעשה היתר לכן זה לא נחשב שמכניס את עצמו למעשה היתר ויתכן שגם אם זה פטור של אונס אבל כיון שיכול שלא לעשות המעשה הנ"ל ועושה כי חייב לעשות בזה לא שייך לדון שזה מעשה איסור וכנ"ל והנה לדעת הרמב"ן שמותר להכניס עצמו להיתר פיקוח נפש גם בשבת ממילא גם כאן זה יהיה מותר [אמנם גם לדעתו יתכן שזה רק לדבר מצוה] ולדעת הבעל המאור שבשבת עצמו אסור וקודם שבת מותר גם כאן זה יהיה כה"ג ואם זה יהיה בשאר איסורים אם כבר חל עליו האיסור זה יהיה אסור ואם עדין לא הגיע זמן האיסור יהיה מותר וכן מבואר בחידושי הגרש"ש כתובות סימן נ' סק"ה שדימה פיקוח נפש של חולה לאנס וכן הוא באבני נזר אבן העזר סימן רמ"ה ובישועות ישראל חו"מ סימן כ"א וכן נקט בחלקת יואב דיני אונס ענף ג' ולפ"ז אם אדם גורם שאנס יכריחנו לשחוט בשבת הבהמה לא תאסר מדין מעשה שבת

אמנם עיין מהרי"ט סימן כ"א שהביא מהריב"ש סימן קע"א שעשו חרם שמי שיצחק יקבל עונש מסוים והיה אדם שהלך ליד המלך במקום הצחוק והמלך הכריחו לצחוק ואם לא יצחוק יהרגנו ודן שם שכיון שהוא סיבב האונס הוא לא חשיב אונס וממילא חשיב מזיד והביא ראיה מהא דלגבי שומר זאב וארי זה אונס אבל אם הביאם למקום זאבים לא הוי אונס וכתב שאולי כאן זה אחרת דהרי הוא עכשיו הוא אנוס לצחוק ועיין במהרי"ט שדן לדמות לרמב"ן לעיל סק"א שאונס כשמו וכל שהוא מסובב האונס זה לא אונס ודן שכאן זה אחרת וכנידון הריב"ש וע"ש שדן להוכיח מהא דמבואר בגמ' שאסתר נאסרה על מרדכי אפילו שמתי שבאה לפני המלך לא יכלה להימנע מצד שיהרוג אותה בכל אופן כיון שהיא הכניסה עצמה למצב זה לא חשיב אונס וכתב לדון דשם רצתה בביאה כדי לפתותו וזה לא נעשה מחמת האונס ע"ש

והנה צ"ב נידון האחרונים הנ"ל למה כאן להתיר יותר מכל מכניס עצמו לאונס ובישועות ישראל סימן כ"א ביאר דכאן זה מכניס עצמו לפיקוח נפש אמנם כבר כתב באבני נזר סימן רמ"ה שאין זה משמעות לשונו אלא כונתו שהחרם לא היה על מי שיגרום שיהיה לו אונס ולפ"ז משמע שגם במקום שמחיל על עצמו היתר של פיקוח נפש חשיב איסור בעצם העשיה וצ"ל שכאן זה בזמן האיסור וכמו בשבת עצמו אמנם לדעת הרמב"ן זה לא שייך אמנם אם החילוק הנ"ל הוא רק מדרבנן א"כ צ"ע דכאן מבואר בדבריו שזה לא אונס ודימה למי שיכול לברוח ממקום שמכריחים אותו לעבוד ע"ז שלא חשיב אונס

### ידון דבאנס כל יסוד ההיתר הוא מדין אונס

ד] והנה כבר הבאינו לעיל דמבואר ברמב"ם פ"ה מיסוה"ת דגם בג' עבירות שאין דין יעבור ואל יהרג אבל אם עבר לא נענש מצד שיש לו פטור אונס שנלמד מולנערה לא תעשה דבר ולכן אם זה מתרפאין דהינו שהוא עצמו מציע האיסור להתרפאות בע"ז שאין פטור אונס אלא וחי בהם בע"ז הוא חייב ומבואר שכל שאומרים לאדם שיעשה דבר ואם לא יהרגו אותו העשיה חשיב עשיה באונס [דהינו שלמסור נפשו זה כמו שאין לו אפשרות] ועיין זכרון שמואל סימן ס"ה שהאריך בזה לגבי עכו"ם שאין לו פטור של וחי בהם ולכן אין לו היתר לעשות איסור כדי להציל חברו ממיתה אבל יש לו רק היתר של אונס וכן הוא במנח"ח רצ"ו אותיות ג' ד'

והנה בפשוטו הכונה דיש כאן עוד היתר של אונס אבל ודאי שיש כאן גם היתר של וחי בהם כמו כל פיקוח נפש אמנם לכאורא מצאנו כמה משמעויות דחלוק ההיתר של אנס מההיתר דפיקוח נפש דבפיקוח נפש זה מעשה היתר כיון שיש דין וחי בהם ולא שימות בהם אבל באונסו לעבור עבירה דאל"כ יהרגו בזה אין כאן אלא פטור אונס וחשיב מעשה עבירה באונס ולכן כאן ודאי שיש איסור במה שמכניס עצמו לאונס וכנ"ל שאין על זה שם אונס ולפ"ז רק בזה דנו במהרי"ט וריב"ש שזה אסור אבל במכניס עצמו לפיקוח נפש שזה מעשה היתר בזה ודאי לא חשיב מעשה עבירה כלל [ועיין שו"ת מהרי"ל דיסקין סימן ה' מה שכתב בזה] אמנם מסברא הדבר צ"ב למה שזה לא כמו כל פיקוח נפש והנה המקומות שמצאנו

א. עיין קובץ הערות סימן מ"ט אות ט' י' שדן לגבי אונס שגם ללא האונס היה עושה האם חשיב אונס וע"ש שהוכיח בדעת הרמב"ם והשאילתות שלא חשיב אונס וכה"ג שאנס אונסו הוא חיב מיתה ולכן אין קישוי אלא לדעת אמנם לגבי פיקוח נפש ודאי שאינו כן כמבואר בגמ' מנחות ס"ד. שפירש מצודה להעלות דגים והעלה תינוק הוא פטור [ועמד על זה בישועות ישראל שם] והחילוק שפיקוח נפש זה מעשה היתר וממילא מה איכפת לי שהוא עושה גם ללא היתר אבל אנס זה רק היתר של אונס וכה"ג אין לזה שם אונס

ב. ע"ש שהביא שיש ראשונים שאדם מותר למסור נפשו על קידוש השם אבל על פיקוח נפש ודאי שאין היתר שלא לחלל שבת ובפשוטו הביאור שכל ההיתר מצד הקידוש השם שבזה אבל בפיקוח נפש אין קידוש השם אמנם ביאר הנ"ל לנ"ל שאנס זה רק פטור של אונס

ג. הפוסקים סימן ש"ו שכ"ח דנו האם אדם שמכריחים אותו לעשות איסור האם מותר לעבור עבירה קלה כדי להצילו ודעת המג"א והגר"א שמותר ורק כתבו שחילול שבת זה כמו ע"ז והב"ח ועוד אחרונים כתבו שאיסור באונס זה נחשב פחות איסור מאשר אדם שעושה העבירה מדעתו ולכן אין לאדם לעשות עבירה מדעתו כדי להציל אדם מלעשות איסור באונס והנה בפשוטו צ"ב למה להתיר הרי אם עושה באונס יש לו היתר של פיקוח נפש משא"כ מי שעושה עבירה אחרת אין בזה היתר של פיקוח נפש אלא בהכרח שנקטו שכאן זה רק היתר של אונס וממילא שיך לדון שעדיף לעשות איסור קל מאיסור חמור ואין לומר שזה מדין הקל הקל דא"כ לא שייך הנידון של אין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך [והארכנו בזה בשיעור שבת שובה פ"ב]

ד. עוד יש להוכיח מדבריהם שכאן זה לא היתר הפיקוח נפש הרגיל דאל"כ גם אם חברו לא יעבור איסור קל למה שלא יותר לו לעשות מעשה שיציל את חברו והרי תמיד בכל פיקוח נפש אין הבדל מי עושה האיסור האם החולה או מישהו אחר וא"כ כאן שעכשיו הוא במצב של פיקוח נפש ולכן מותר לעשות איסור מצד וחי בהם מה משנה מי עושה איסור להצילו מהמיתה אלא בהכרח שכאן כל יסוד ההיתר רק מצד אונס וזה רק על מה שמאנס אותו ולא על משהו אחר ועיין משנת פיקו"נ סל"ט שהביא מהח"ח בנדחי ישראל פרק ל' [בדפוסים אחרים פ"ז] שכתב כדבר פשוט שמי שמכריחים אותו לעבוד בשבת אסור לחברו לעבוד במקומו וביאר שחברו לא נקרא מחלל שבת כי הוא מוכרח משא"כ אם הוא יעשה מלאכה ומבואר כנ"ל וכן עיין בבה"ל סימן שד"מ שאם חייב לעשות מלאכה ויכול לעשות בסוף השבת אסור לעשות בתחילת השבת וביאר שאז הוא מוכרח לעשות ואין עליו איסור משא"כ אם עושה קודם [וכן הוא במחנה ישראל ח"ב פ"ה]

ה. והנה עיין משנת פיקוח נפש סימן ל"ו שהביא מהח"ח במחנה ישראל פכ"ח [בדפוסים אחרים פ"ז] שאדם חייב קודם שבת לתת כל ממונו כדי שלא יצטרך לחלל שבת מצד חיוב הממשלה וכן כתב שאם יכול לעבוד קודם שבת הוא חייב חיוב גמור שהרי הוא לא מוכרח לחלל שבת והנה בפשוטו זה כדין מכניס עצמו להיתר פיקוח נפש והנה זה א"ש לשיטתו שפסק שאסור להכניס עצמו להיתר פיקוח נפש ויש חיוב מדאוריתא להימנע מזה אמנם רוב האחרונים התירו דבר זה אמנם לנ"ל באמת כאן שזה מכניס עצמו להיתר אנס בזה ודאי הוא כגדר איסור ובזה יתכן שודאי הוא חייב לעשות הכל כיון שיש כאן מעשה איסור אם היתר של אונס והנה עיין חיי אדם כלל ס"ח שכתב שחיל שחייבו אותו לעבוד בערב שבת ועל ידי זה לא יוכל להניח תפילין שעדיף שדחה ליום השבת ודימה לדין מפליג בספינה לצורך מצוה והנה כאן זה היתר של אונס ונקט שגם בזה אין חיבו לדאוג שלא יעשה האיסור וזה כאחרונים הנ"ל שדימו אנס להיתר פיקוח נפש וצ"ע בכל זה

והנה מבואר בגמ' כתובות שמותר להינשא אפילו שמכניסה עצמה לאונס שתבעל לאגמון והגרש"ש ביאר כי זה מכניס עצמו לפיקוח נפש אבל לנ"ל שזה לאונס גרע אמנם כבר ביאר האבני נזר דבפשוטו הוא לא היה תופס אותם ולכן אין שם נידון של מכניס עצמו לאונס

העולה מהנ"ל דבפשוטו מכניס עצמו לאונס לא חשיב אונס ויש שנקטו שזה סברא לחיב על המעשה ויתכן שודאי זה לא סיבה לחיב על המעשה דהינו שזה לא מזיד גמור והנה יש שדימו מכניס עצמו לפיקוח נפש אמנם בפשוטו מכניס עצמו לפיקוח נפש ודאי שכשמחלל שבת אין זה מעשה איסור ובמכניס עצמו לאונס הרבה אחרונים נקטו שזה אותו נידון אמנם כתבנו שיש מקום לחלק בזה וצ"ע ודעת הבה"ל שמכניס עצמו לפיקוח נפש גם קודם שבת זה איסור גמור ויש חיוב גמור להימנע מזה [ועיין דרשת שבת שובה פ"ב אות ג' שהארכנו בנידון זה של כפית אנס האם זה מדין אונס או פיקו"נ]

[והנה בעיקר ההגדרה של כפית אנס עיין מנח"ח מצוה רצ"ו דפשיטא ליה שזה בגדר היתר דוחי בהם ואין בזה פטור קלבדר"מ אפילו שלגבי אונס כגון בג' עבירות נסתפק בזה ובחלקת יואב נקט שיש דין קלבדר"מ]

והנה בעיקר המבואר בדברי הח"ח שבכפית אנס כל ההיתר על מה שהוא כפוי ולכן כתב שאין להקדים החילול שבת וכן שאין לחברו לעשות את זה וביאר שביחס לזה הוא לא כפוי יש לבאר שס"ל שכיון שאם יעשה מה שאמרו לו הוא לא בסכנה ממילא ביחס לעשיה של כל דבר אחר זה לא נידון כמעשה המלה אבל באמת העשיה של מה שאמרו לו לעשות זה ודאי בכלל ההיתר של פיקוח נפש ולא שזה רק היתר של אונס ודו"ק בזה