בדין ב_ ט_ שמת אחר שכלו לו חדשיו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / בהמה המקשה

יום ועש"ק מקץ בדר"ח טבת נר ז' דחנוכה תש"ע

א] חולין דע"ד., מצא בן ט' חי טעון שחיטה וחייב באותו ואת בנו דברי ר"מ, ופירש"י, ז"ל, טעון שחיטה, דחדשים גרמי לשויי' בהמה באנפי נפשי' ולא איתרבאי מכל בבהמה תאכלו וכו', עכ"ל.

ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, ולדבריו תימה הוא לר"מ מצא בה בן ט' מת דרישא אמאי שרי, והא כלו לו חדשיו קודם שמת וחדשים גרמי לי' לשויי' בהמה באפי נפשה, ולאו קושיא היא דכל דליכא שחיטה בגופו מודה ר"מ דמתרבי מכל בבהמה תאכלו, אבל בן ט' חי דאיכא שחיטה בדידי' לא מרבי לי' ר"מ, עכ"ל.

והנה בל' הרמב"ן מבו' דדבריו קיימי ליישב פירש"י, וכ"ה להדיא בחי' הרשב"א, וצ"ב דאם אכן יש לחלק דהיכא דאיכא שחיטה בגופו ל"מ לו שחיטת אמו והיכא דליכא שחיטה בגופו מהני לי' שחיטת אמו, א"כ מ"ט הוצרך רש"י כלל לפרש לה"ט דחדשים גרמי לי' וכו', הרי יל"פ דזהו טעמא דבן ח' אין טעון שחיטה ובן ט' טעון שחיטה, משום דבן ח' ליכא שחיטה בגופו ובן ט' איכא שחיטה בגופו, ומ"ט בעי' גם להא דבן ט' חדשים גרמי לי'.

ב] והעירוני לפרש בזה, דהנה בחי' הרשב"א לקמן דפ"ט: כתב בתו"ד, ז"ל, דלר"מ דקאמר טעון שחיטה, דאלמא "חשיב לי' בהמה מעליא וקרינן בי' וזבחת מבקרך ומצאנך", ה"ה נמי דחשבינן לה בהמה מעלייתא דחדשים גרים לי' לענין חלבו וקרינא בי' חלב שור וכשב ועז, ור"י סבר דלא חשבינן לה בהמה "הלכך לא קרינא בי' בקר וצאן" וחלבו מותר עד שעת יציאתו מרחם, כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דיסוד הפלוגתא דר"מ ור"י אם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, הוא אם קרינן בי' וזבחת מבקרך ומצאנך ואית בי' דין שחיטה, וצ"ב דלכאו' פלוגתייהו היא אם שחיטת אמו מהני להתירו, ולר"מ דלא מהניא להתירו, ממילא אית בי' דין שחיטה, ובד' הרשב"א מבו' להיפך, דיסוד הפלוגתא הוא אם אית בי' דין שחיטה או לא.

אמנם ביאור ד' הרשב"א הוא, דשורש הפלוגתא דר"מ ורבנן הוא, דלר"מ דחדשים גרמי לי' לשוויי בהמה באפי' נפשי' וחשיב בקר וצאן, ה"ה נכלל בקרא דוזבחת מבקרך ומצאנך ואית בי' דין שחיטה מצ"ע, וע"כ ל"מ שחיטת אמו להתירו, אך לרבנן דחדשים לא גרמי לי' ולא חשיב כבהמה בפנ"ע, אינו נכלל בקרא דוזבחת מבקרך ומצאנך ולי"ב דין שחיטה מצ"ע, וכל עיקר דין השחיטה דילי' הוא בתורת אבר מאמו,[[1]](#footnote-2) וע"כ שפיר מהניא שחיטת אמו להתירו.

אשר לפ"ז הרי מבו' היטב ד' רש"י, דכל הא דס"ל לר"מ דכל דאיכא שחיטה בגופי' ל"מ שחיטת אמו להתירו, הוא רק משום דס"ל דחדשים גרמי, ואיכא עלי' דין שחיטה מצ"ע, אך בלא הא דחדשים גרמי, ול"ה חשוב בהמה ול"ה דין שחיטה מצ"ע, ל"ה שייך לומר דכיון דאיכא שחיטה בגופי' ל"מ שחיטת אמו להתירו, שהרי אין עליו כלל דין שחיטה עצמי, ומה"ט הוא דפליגי רבנן וס"ל דאף בן ט' חי שחיטת אמו מתירתו, משום דס"ל דחדשים ולידה גרמי, ואין עליו דין שחיטה מצ"ע אלא בתורת אבר מאמו, וע"כ ל"ש לומר דכיון דאיכא שחיטה בגופי' לא תהני לי' שחיטת אמו.[[2]](#footnote-3)

ג] והנה בלא ד' הראשונים הי' מקום לומר בישוב ד' רש"י בע"א, דהגם דחדשים גרמי לשוויי' בהמה באנפי נפשי', הרי מ"מ חדשים בלא חיות לאו כלום נינהו, וע"כ י"ל דאף שכבר כלו לו חדשיו והי' חשוב כבהמה באנפי נפשי', מ"מ כל שמת אח"כ בעודו במעי אמו, ה"ה נטפל לאמו, ותו לא חשיב כבהמה באנפי נפשי', וע"כ שפיר מהניא שחיטת אמו להתירו.

וכ"ה להדיא בפסקי רי"ד במתניתין שפירש דהא דמצא בה בן ח' חי או בן ט' מת שחיטת אמו מתירתו, הוא משום דחדשים גרמי, עיי"ש, והרי דאף בן ט' מת לי"ב לחדשים דגרמי.[[3]](#footnote-4)

וכן נ' מד' הרא"ש בסימן ה' שכתב בתו"ד, ז"ל, ואפילו לר"מ דאסר, ה"מ לאחר שחיטה ויצא חי לאויר העולם, ולא כמו שפירש"י במתניתין דטעמא דר"מ משום חדשים, דא"כ בן ט' מת היכי שרי ר"מ כולו חוץ מדמו, והלא צריך לידע אימתי מת אי קודם שחיטה אי לאחר שחיטה וכו', עכ"ל, והרי דלא קשיא לי' ע"ד רש"י, אלא דניחוש שמא מת אחר שחיטה, אך אם מת קודם שחיטה ניחא לי' דניתר בשחיטת אמו, אף דכלו לו חדשיו קודם שמת, ונ' דהוא משום דס"ל דכל שמת קודם שנשחטה אמו, ה"ה נטפל לאמו, וע"כ שפיר מהניא שחיטת אמו להתירו, והנה אמנם הי' מקום לומר דלא הק' הרא"ש כן ע"ד רש"י, משום דע"ז י"ל כמו שתירץ הרמב"ן דכל דליכא שחיטה בגופי' מודה ר"מ, אך בל' הרא"ש נ' דאם מת קודם שחיטה ליכא להחדשים גרמי.

וכן נ' מד' המ"מ בפ"ז ממאכ"א ה"ג שכתב, ז"ל, ודע שלדברי הכל בן ט' מת הנמצא במעי בהמה חלבו מותר, שאין חדשים גורמין בלא חיות, עכ"ל, והרי דהא דאף שמת אחר שכלו לו חדשיו חלבו מותר, אשר בזה איירי המ"מ, שהרי ודאי יש לחוש שמת אחר שכלו לו חדשיו ואפ"ה חלבו מותר, הוא מכח ה"ט דאין חדשים גורמין בלא חיות, וצ"ב שהרי כלו לו חדשיו בעודו חי, וכבר גרמו החדשים, ומה מהני זה שמת אח"כ, ובע"כ דכיון דאין חדשים גורמין בלא חיות, ע"כ אף אם כבר כלו לו חדשיו, מ"מ כל שמת אח"כ ה"ה נטפל לאמו.

אמנם מד' הרמב"ן והרשב"א מבו' דפשיטא להו לא כן, אלא כיון שכבר כלו לו חדשיו וחדשים גרמי לשוויי' בהמה באנפי נפשי', ע"כ אף שמת אח"כ אכתי הוא חשוב כבהמה באנפי נפשי'.

ד] ונפ"מ בזה, לדעת ר' יוחנן דהושיט ידו למעי בהמה ותלש חלב מבן ט' חי שבמעי', חלבו כחלב בהמה, דחדשים גרמי, ויש להסתפק בתלש חלב מבן ט' שמת אחר שכלו לו חדשיו אם ג"כ חלבו כחלב בהמה, והא דנקט ר' יוחנן בן ט' חי, י"ל בפשיטות, שהרי גם לדעת רר"ל החלב אסור, וכל הנפ"מ בדינא דר' יוחנן הוא לחייבו חטאת, ובבן ט' מת א"א לחייבו חטאת, דשמא מת קודם שכלו לו חדשיו, וכ"ה ביד"י סימן י"ג סק"ה ד"ה אבל הרמב"ן, ובפשוטו הוא תלוי בהנ"ל, דלפ"ד הרמב"ן והרשב"א דכל דחדשים גרמי לי' חשיב כבהמה בפנ"ע אף אם מת אח"כ בעודו במעי אמו, ה"נ חלבו אסור כחלב בהמה, ולמשמעות ד' הרא"ש והמ"מ דל"מ הא דחדשים גרמי בשמת אח"כ, יהא חלבו מותר.

והנה בל' הרמב"ם פ"ז ממאכ"א ה"ד נ' להדיא דאף בשמת אחר שכלו לו חדשיו חלבו כחלב בהמה, דז"ל שם, הושיט ידו למעי בהמה וחתך מחלב העובר "שכלו לו חדשיו" והוציאו ה"ז חייב עליו וכו', עכ"ל, והנה לעיל שם ה"ג כתב, ז"ל, השוחט בהמה ומצא בה שליל וכו', ואם שלמו לו חדשיו "ומצאו חי" וכו' חלבו אסור וחייבין עליו כרת, עכ"ל, ומהא דבדין חותך מחלב העובר כתב דבשכלו לו חדשיו חייו, ולא פירש דאיירי בשהוא חי, מ' להדיא דאף אם מת אחר שכלו לו חדשיו, חלבו כחלב בהמה, ומצאתי שכבר דקדקו כן ביד יהודה סימן י"ג סק"ה לה: ובאמרי משה סימן ד'.

אמנם בפר"ח סימן ס"ד סק"ח כתב בהך דינא דתלש חלב מעובר, דדוקא מבן ט' חי, כל' השו"ע שם, אבל מבן ט' מת לא אסיר משום חלב, דלכו"ע אין חדשים גרמי בלא חיות, עכ"ד, ומ' מדבריו דאיירי אף בשמת אחר שכלו לו חדשיו, דגם בכה"ג אמרינן דאין חדשים גרמי בלא חיות, וכד' המ"מ, וכ"ה במנ"ח מ' קמ"ז דבתלש חלב מבן ט' מת, לכו"ע חלבו מותר.

וביד יהודה סימן י"ג סק"ה ד"ה אבל הרמב"ן לג: כתב בדין זה, דלדעת רש"י והרמב"ן ודאי דה"ז אסור, כיון שכבר כלו לו חדשיו וחדשים גרמי, ומה יועיל זה שמת אח"כ, אבל לדעת התוס' דגם לר' יוחנן אין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם, דבעי' נמי אוירא, ל"מ זה אלא בעוד הבן ט' חי, דשייך בו יציאה לאויר, וכמו"כ מהני להחלב עצמו, אבל אחר שמת ואין שייך בו כלל אוירא עוד, איך נימא דמהני אוירא להחלב, עכ"ד, וצ"ב, ואולי יל"פ דהא דבמת אחר שכלו לו חדשיו חלבו אסור, הוא רק משום דהחדשים לחוד מהני לחשבו כבהמה בפנ"ע, וכיון שכבר הוי כבהמה בפנ"ע, תו אף שמת אינו נטפל לאמו, אך לדעת התוס' דאין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם, הרי היינו דכ"ז שלא יצא מאויר העולם עדין הוא טפל לאמו, ע"כ כל שמת העובר קודם שיצא לאויר העולם, תו ל"מ יציאת החלב לאויר העולם לאסרו.

ה] עוד נפ"מ בזה, במש"כ במנ"ח מ' קמ"ז בפשיטות, דלל"ב דלקמן דע"ה. דהטילה נפל חלבו כחלב חי', ה"ה בשילדה בן ט' מת, עיי"ש, והנה דבריו אתיין לטעמי' דס"ל דכל שמת בעודו במעי אמו ל"מ לו החדשים, וע"כ דמי להטילה נפל בן ח', דחלבו כחלב חי', אך למש"נ מד' הרמב"ן והרשב"א דכל שמת אחר שכלו לו חדשיו, אכתי חשיב כבהמה מעלייתא, הרי דלדעת ר' יוחנן דחדשים גרמי לאיסור חלב ודאי דחלבו כחלב בהמה, שהרי לדעתם אף אם תלש חלב מבן ט' שמת אחר שכלו לו חדשיו, חייב עליו כרת, וכ"ש דאם נולד חייבין על חלבו כרת, וכ"ה משמעות ל' הגמ' דכל היכא דלא כלו לו חדשיו לאו כלום הוא, ומ' דלא שרינן אלא בשלא כלו לו חדשיו, אך לד' המנ"ח צ"ל, דהגמ' נקטה ל' זה משום בן ח' חי, דרק משום דלא כלו לו חדשיו הוא דל"ה בהמה מעלייתא, אך במת, אף אם כלו לו חדשיו ל"ה בהמה מעלייתא, וגם ל' נפל מצינו בכ"ד דהוא רק על עובר שלא כלו לו חדשיו, אך עובר שכלו לו חדשיו ומת, אינו קרוי נפל, עי' לעיל דס"ח. ובפירש"י שם.

ולכאו' הי' נ', דלדעת הרמב"ן והרשב"א יהא חלבו כחלב בהמה אף לדעת ר"ל דחדשים ואוירא גרמי, שהרי בל"ק דגמ' שם מבו' דהטילה נפל חשיב זה כאוירא, וע"כ לדעת ר' יוחנן דאוירא גרים הוי חלבו כחלב בהמה, וא"כ ה"נ לל"ב דס"ל לר"ל דחדשים ואוירא גרמי, הרי דכל שכלו לו חדשיו בעודו חי, אף אם מת קודם שיצא לאויר העולם, חשיב דאיכא חדשים ואוירא, ויהא חלבו כחלב בהמה.

אך העירוני לדון בזה, דאף דלל"ק דגמ' אף דהטילה נפל חשיב זה כאוירא, מ"מ לל"ב דגמ' דס"ל לר"ל דבעי' חדשים ואוירא, הרי דלא חיילא עלי' תורת בהמה אלא בדאיכא חדשים ואוירא יחד, וכל שמת קודם שיצא לאויר העולם וכבר אין לו למעלת החדשים, תו אין מצטרף זה עם האוירא לחשבו כבהמה מעלייתא, ודו"ק.

ו] והנה דעת הרמב"ם בפ"ז ממאכ"א ה"ג, דהשוחט בהמה ומצא בה עובר ששלמו לו חדשיו ומצאו חי וכו', חלבו אסור וחייבין עליו כרת, ופירשו הראשונים בטעמו, דכיון דקי"ל כר' יוחנן דחדשים גרמי, והתולש חלב מבן ט' חי חלבו כחלב בהמה, ל"מ שחיטת אמו להתיר לאיסור החלב.

והנה בד' הרמב"ם שם מפורש דכ"ז הוא בשמצאו חי, אך כל שמצאו מת, הגם שכלו לו חדשיו קודם שמת, חלבו מותר, וצ"ב דאם הא דבמצא בן ט' חי חלבו אסור, הוא משום שכבר נאסר בעודו במעי אמו ול"מ שחיטת אמו להתירו, א"כ בדין דאף שמצאו מת, מ"מ כל שמת אחר שכלו לו חדשיו, אשר בכה"ג אם תלש ממנו חלב הוי כחלב בהמה, וכמש"נ לעיל סק"ד לדקדק מל' הרמב"ם, לא תועיל שחיטת אמו להתירו.[[4]](#footnote-5)

ועמש"נ בדברינו בדין חלב וגיד דשליל סק"? לישב בזה לפמש"נ בדעת הב"י, דכל הא דס"ל להרמב"ם דאין שחיטה מתרת לדבר האסור, הוא רק בבן ט' חי, דלא חשיב כאבר מאברי אמו, ואינו ניתר אלא משום דחיילא עליו שחיטה, וע"כ ל"מ זה להתיר את החלב האסור, אך בבן ט' מת שהוא כאבר מאברי אמו, מהניא השחיטה להתיר איסור החלב, אך בעיקר ד' הב"י נת' שם סק"? דלכאו' אי"ז מתישב עם מה שדקדקו האחרונים מד' הרמב"ם דגיד דשליל אסור אף בשלא כלו לו חדשיו, עיי"ש, והב"י לטעמי' אזיל, שנראה בדבריו בשו"ע סימן ס"ה שנקט בדעת הרמב"ם דאין גיד אסור אלא בבן ט' חי, וכ"ה בקרית ספר פ"ח ממאכ"א, ולפ"ז הדר צ"ע דמ"ט אם מצא בן ט' מת חלבו מותר.[[5]](#footnote-6)

ובד' היד יהודה סימן י"ג סק"ה לה: נ' לישב בזה, דכל הא דס"ל להרמב"ם דל"מ שחיטה להתיר לחלב האסור, הוא רק משום שאף אחר שחיטה אכתי חשיב הולד כבהמה והוי חלבו חלב שור כשב ועז, אך בבן ט' מת דהשתא אין עליו חשיבות בהמה, הרי דהגם דכבר נאסר חלבו כשכלו לו חדשיו בעודו חי, וע"כ אם תלש ממנו חלב חייב עליו, מ"מ מהניא השחיטה להתיר לזה, ובגיד דל"ב שיהא שור כשב ועז, ע"כ אף אם מצאו מת חשיב כגיד, ואין שחיטת אמו מתירתו.

ז] ועד"ז יש להעיר למש"כ בחי' הרשב"א לקמן דפ"ט: בשם התוס', דטעמא דר"מ דחלבו אסור, הוא משום דלדידי' דהוא טעון שחיטה, אלמא חשיב לי' בהמה מעליא וקרינן בי' וזבחת מבקרך ומצאנך, ה"ה נמי דחשבינן לה בהמה מעלייתא דחדשים גרים לי' לענין חלבו וקרינא בי' חלב שור וכשב ועז וכו', עכ"ל, וצ"ע דא"כ מ"ט מתיר ר"מ בחלבו של בן ט' שמת אחר שכלו לו חדשיו, הרי כיון דס"ל דחדשים גרים לי' לענין חלבו, וכבר נאסר החלב, היאך שחיטת אמו מתירתו, והרי איהו גופי' ס"ל דגיד של שליל אסור ול"מ שחיטת אמו להתירו, משום דאין שחיטה מתרת דבר האסור.

והנה אמנם הי' מקום לומר לפמש"נ לעיל סק"ג מד' הרא"ש והמ"מ, דהגם דחדשים גרמי לי' לחשבו בהמה מעליא, מ"מ כל שמת בעודו במעי אמו, תו הוא נטפל לאמו ולא חשיב כבהמה מעליא, אך בד' הרשב"א אי"ז מתישב, שהרי מהא דקשיא לי' דמ"ט מודה ר"מ דבן ט' מת ניתר בשחיטת אמו הרי חדשים גרמי, מבו' דכל דחדשים גרמי, הרי אף שמת אח"כ, אכתי הוי בהמה מעליא, ולפ"ז צ"ע דמ"ט חלבו מותר, הרי הוי בהמה מעליא, ומש"כ הראשונים דהא דמודה ר"מ דניתר בשחיטת אמו הוא משום דליכא שחיטה בגופי', אי"ז טעם לגבי החלב, שהרי החלב לעולם אינו ניתר בשחיטת עצמו, ועי' אבנ"ז יו"ד סימן ס"ט שהרגיש בזה.

ובדוחק י"ל, דהאמנם הא דחדשים גרמי מהני גם אם בשמת אח"כ בעודו במעי אמו, אך מ"מ כיון דבכה"ג שחיטת אמו מתירתו, הרי דמכח זה גופא שהוא ניתר בשחיטתה, ה"ה נטפל לאמו ולא חשיב כבהמה מעלייתא, וע"כ הוא דחלבו מותר.

אך אי"ז מתישב בל' הרשב"א, דלהדיא נ' בדבריו דהא דלר"י החלב מותר, אי"ז משום שהוא ניתר בשחיטת אמו וע"כ חשיב כאבר מאברי', אלא היינו דמאותו טעם דס"ל דאין טעון שחיטה, ס"ל נמי דלא חשיב כבהמה מעלייתא לאסור את חלבו, ואם היו כנים דברינו, הרי א"צ לטעם זה, אלא כיון שהוא ניתר בשחיטת אמו מהני זה לחשבו כאבר מאברי', ובע"כ מד' הרשב"א דלא ס"ל לטעם זה, ולפ"ז הדר קשיא מ"ט מודה ר"מ דחלבו של בן ט' מת ניתר בשחיטת אמו, וצ"ע בזה.

ח] ועד"ז ילה"ע, במש"כ בחי' הר"ן לקמן דע"ה., בין תולש חלב מבן ט' חי שבמעי בהמה, ז"ל, פי' ר"י ור"ל כר' יהודה ס"ל דאמר חלבו של שליל מותר וכו' ואליבי' פליגי, וכך נ"ל בטעמם וכו', ור"ל סבר דהא ודאי חלב גמור לא התירה תורה בשחיטה, הלכך כיון שאמרה תורה כל בבהמה תאכלו ואפי' חלבו וגידו, ש"מ דלא מיקרי חלב עד דאיכא חדשים ואוירא וכו', עכ"ל, ועמש"נ בדבריו ב?.

ומבו' בל' הר"ן, דלדעת ר"מ דבן ט' חי הנמצא במעי בהמה חלבו אסור, מודה ר"ל דאם תלש חלב מבן ט' חי אסור, דרק לדעת ר"י דחלבו של בן ט' חי הנמצא במעי בהמה מותר, הוא דיש ללמוד מדשריי' רחמנא, דבעודו במעי אמו לא חשיב כחלב.

וצ"ע שהרי גם לדעת ר"מ חלבו של בן ט' מת הנמצא במעי בהמה מותר, ונילף מזה דאף חלבו של בן ט' חי לא חשיב כחלב בעודו במעי אמו, דאם חשיב כחלב, א"כ גם אם מת אח"כ חשיב זה כחלב, ומ"ט שריי' רחמנא כששחט את אמו.

ואי נימא בדעת הר"ן כמש"נ בדעת הרא"ש והמ"מ דגם אם חדשים גרמי וחשיב כבהמה מעלייתא, מ"מ כל שמת אח"כ בעודו במעי אמו, ה"ה טפל לאמו ולא חשיב כבהמה מעלייתא, ניחא, דע"כ לדעת ר"מ דרק במצא בה בן ט' מת חלבו מותר, אין ללמוד מזה, דחדשים לא גרמי לאסור החלב, ורק לדעת ר"י דאף במצא בן ט' חי חלבו מותר, יש ללמוד מזה דחדשים לא גרמי.

אך בד' הר"ן בסוגיין אין נ' כן, דממה שהוצרך לפרש דטעמא דר"מ הוא משום דלא התירה התורה עובר בשחיטת עצמו אלא בשא"א לו בשחיטת עצמו, נ' דס"ל דאם טעמי' הוא כפירש"י דחדשים גרמי, ל"ה ניתר בשחיטת אמו אם מת אחר שכלו לו חדשיו, וכמשה"ק הרמב"ן, והרי דס"ל דאם מת אחר שכלו לו חדשיו, אכתי הוא חשוב כבהמה מעלייתא.

1. וצ"ל לפ"ז, בהא דבעי רב אושעיא לעיל בהושיט ידו למעי בהמה ושחט בן ט' חי, דהצד דמהניא השחיטה, הוא ג"כ בתורת אבר מאמו, ונתחדש בזה דל"ב שתהא השחיטה על כל הבהמה, ואף אם שחט חלק מן הבהמה מהני זה להתיר, וזה נ' גם במכוון ד' התוס' לקמן דע"ה. סוד"ה לדברי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בל' חי' הר"ן נ' דמפרש, דטעם פלוגתא דרבנן ור"מ הויא בהך מילתא גופא, דר"מ ס"ל דכל שאפשר לו בשחיטת עצמו לא התירתו תורה בשחיטת אמו, ורבנן ס"ל דבכל גווני התירתו תורה בשחיטת אמו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם משמעות ל' רש"י לפנינו, דהא דבן ט' מת שחיטת אמו מתירתו, הוא משום דלי"ב אוירא, וכ"ה להדיא באו"ז ובנמו"י, עיי"ש, וזה מתישב למש"כ הרש"ש והיד יהודה בדעת רש"י דגם לדעת ר"מ חדשים ואוירא גרמי, ונתבאר בזה ב?. [↑](#footnote-ref-4)
4. שו"ר בזכר יצחק סימן ל"ה שכתב דלדעת הרמב"ם ודאי דאם הי' חי בעת שכלו לו חדשיו, אך שמת אח"כ אסור משום שכבר נאסר מיד שכלו לו חדשיט, וכל שנאסר אין כאן היתר, והא דשרי במצאו מת, ולא חיישי' שמת אחר שכלו לו חדשיו, הוא משום דהוי זה כתרתי לריעותא, וגם לדעת הרמב"ם דבתרתי לריעותא הוי ספק, מ"מ הכא אין לנו להחזיק ולומר שחי הי' קודם ולהעשותו לחיות חדשה ע"י החיות שהי' לו בודאי טעם שכלו לו חדשיו, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומצאתי באבנ"ז יו"ד סימן ס"ט שעמד ע"ד הרמב"ם דמ"ט חלבו דבן ט' מת מותר אף שכלו לו חדשיו קודם שמת, וכתב לפרש דהא דבנמצא בן ט' חי חלבו אוסר, הוא משום דאיסור חלבו בהיתר שחיטת הבהמה תליא, דבמקום שיש לו שחיטת עצמו וקרינא בי' וזבחת מבקרך קרינא בי' נמי חלב שור כבש ועז, וע"כ בנמצא בן ט' מת חלבו מותר, עכ"ד, ונ' מדבריו דגם בדינא דר' יוחנן דתולש חלב מבן ט' חי חלבו כחלב בהמה, אם מת אחר שכלו לו חדשיו, חלבו מותר, כיון שכבר אין לו שחיטת עצמו, אך אי נימא כמשמעות ל' הרמב"ם דאף שמת אח"כ חייבין על חלבו כרת, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-6)