קונטרס תשלומי תרומה
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות - הרב איתמר אלשטיין

**קונטרס**

**'תשלומי תרומה'**

**מבאר גדרי תשלומי תרומה**

**בביאור המשניות והסוגיות בתשלומי תרומה**

**מסכת תרומות פרקים ו' – ח'**

שבט פ"ג

**מהדורת 'זיכרון פינחס'**

**לעל"נ ר' פנחס ב"ר מרדכי קלאר**

זכות החזקת לומדי התורה בעין טובה ובנפש חפצה יעמוד לכל משפחתו להתברך בהצלחה

ובסייעתא דשמיא בכל מעשה ידיהם ויתבשרו בבשורות טובות ויזכו תמיד להיות דבוקים בעץ החיים.

**תוכן ענינים**

[בגדר חיוב תשלומי תרומה 3](#_Toc127079636)

[גדר החיוב בתשלומי תרומה לא גרע מגזלן סוגית הגמ' בפסחים 6](#_Toc127079637)

[גדר התשלום לאותו כהן שאכל ממנו את התרומה 8](#_Toc127079638)

[דיני מחילה בתשלומי תרומה 10](#_Toc127079639)

[ביאור תי' הרש"ש בישוב קושית רעק"א 11](#_Toc127079640)

[ביאור הספק אם לפי מידה משלם או לפי דמים משלם וביאור דברי החזון יחזקאל 12](#_Toc127079641)

[בפלוגתת רש"י ותוס' אם איכא פטור קלב"מ בתשלומי תרומה 14](#_Toc127079642)

[בנידון הירושלמי אם הפרשתו מקדשתו או נתינתו מקדשתו 15](#_Toc127079643)

[תשלום חולין טמאים על אכילת תרומה טהורה פלוגתת רש"י והראשונים בגיטין 16](#_Toc127079644)

[בגדר הקדושה דחלה על הפירות בתשלומי תרומה 17](#_Toc127079645)

[פלוגתת אבא שאול ורבנן בשיעור המחייב בתשלומי תרומה 18](#_Toc127079646)

[גדר חיוב קרן באכילה במזיד 20](#_Toc127079647)

[הטעם דבתשלום קרן דמזיד אם רצה הכהן למחול מוחל 21](#_Toc127079648)

[בשיטת הרמב"ם דבאכילה במזיד משלם חולין מתוקנים 22](#_Toc127079649)

[חיוב תשלומים בבת כהן שנישאת לישראל 24](#_Toc127079650)

[חיוב תשלומים במאכיל פועליו ואורחיו 25](#_Toc127079651)

# בגדר חיוב תשלומי תרומה

במשנה האוכל תרומה שוגג משלם קרן וחומש וכו' אינו משלם תרומה אלא חולין מתוקנים והם נעשין תרומה והתשלומין תרומה אם רצה הכהן למחול אינו מוחל.

בתוס' בכתובת [דף ל' ע"ב ד"ה זר] כתבו דתשלומי תרומה שאני מתשלומי מעילה דתשלומי מעילה הוי חיוב ממון שגזל הקדש, ותשלומי תרומה הוי חיוב כפרה והוכיחו מהא שהכהן אינו יכול למחול וכתבו דהטעם הוא משום דהוי כפרה, ועוד דאפי' באוכל תרומת עצמו דלא גזל מידי משלם כפרה לעצמו, וכתבו דלכך ליכא לפטור קלב"מ כיון דלא הוי תשלום ממון אלא תשלום כפרה[[1]](#footnote-1).

מבואר בתוס' דגוזל מרשות הקדש דרשות הקדש הוי רשות ממונית התשלומים הוי תשלומי ממון, משא"כ בחיוב תשלומי תרומה דחיוב על אכילת תרומה לא הוי מחמת הפסד ממון שהרי אפי' באוכל תרומת עצמו חייב להפריש לעצמו חולין שייעשו תרומה, מוכח דהוי חיוב תרומה בעצם ולא חיוב משום הממון שלקח ולכך מוכח דהוי חיוב כפרה.

אלא דעדיין יל"ע בגדר החיוב, דאיכא ראיות דנתחדש בחיוב תשלומי תרומה דאע"ג דהחיוב להעמיד תרומה כנגד התרומה שאכל הוי חיוב איסורי, דליכא רשות ממונית לתרומה דתרומה לא הוי כהקדש דבהקדש איכא רשות ממון, מ"מ נתחדש דתרומה הוי כעין גזל הרשות תרומה ובנוס"א גזל הייעוד של התרומה, והחיוב תשלומי תרומה אינו על איסור זרות מעין איסור מאכא"ס, אלא הוי חיוב על לקיחת הפירות מקדושת ודיני התרומה, וכמו דאיכא תשלום מלקיחת ממון מרשות ממון, ה"נ נתחדש תשלום ממון מדין איסור וכפרה מלקיחה מרשות התרומה, אלא כיון דלא הוי רשות ממונית ולא הוי חוב ממון חשיב תשלומי כפרה, והיינו דהוי מדין איסור.

א. בתוס' בפסחים [ל"ב ע"ב ד"ה ואין] כתבו על שיטת אבא שאול שם דהאוכל כזית תרומה אינו חייב עד שיהא בו שו"פ מהא דכתיב ונתן ואין נתינה פחות משו"פ, והק' התוס' דבתרומה כתיב נתינה וקיי"ל דחטה אחת פוטרת את הכרי, והק' מעוד מקומות דכתיב נתינה ומהני פחות מפרוטה בגט ומקנין כלי, ותי' וז"ל וי"ל דהכא ודאי בעינן שו"פ דנתינה קיימא אתשלומין והוי כמו השבת גזילה שאין בפחות משו"פ ולהכי משום דכתיב ונתן משמע שפיר נתינה חשובה, וצ"ב דברי התוס' דבהשבת גזילה הוי חיוב ממון משא"כ הכא בתשלומי תרומה הוי חיוב כפרה, ובפשטות הוא כפרה על מאכא"ס דזר אכל תרומה ומדוע דתליא בשו"פ, דאינו ענין כלל של ממון אלא של איסור זרות בתרומה, ובגיטין [דף כ' ע"א ד"ה דילמא] כתבו על קושיה דלעיל וז"ל דתשלומי תרומה ילפינן מתשלומי מעילה דתרוויהו תשלומי קדש מיקרו וכו', ותמוה דתשלומי מעילה הוי תשלומי ממון והכא הוי תשלומי כפרה, ובקוב"ש פסחים [אות קמ"ח] הק' איך מדמו התוס' תשלומי תרומה לתשלומי הקדש הרי כתבו התוס' בכתובות דבתשלומי הקדש איכא פטור דקלב"מ ובתשלומי תרומה דהם כפרה ליכא לפטור קלב"מ.

ונראה הביאור כמש"נ דהחיוב באכילת תרומה הוא משום דגוזל את הייעוד של התרומה, דתרומה מיועדת לאכילת כהן וכשאוכל זר את התרומה חשיב גזילה על ייעוד התרומה, ולכך אע"ג דאיכא חילוק מהותי בין תשלומי הקדש לתשלומי תרומה, דתשלומי הקדש הוי תשלום ממוני ככל חיובי ממון ולכך בתשלומי הקדש איכא לפטור קלב"מ, מ"מ בתשלומי תרומה הוי תשלום של כפרה דרשות תרומה לא הוי רשות ממונית מ"מ איכא דמיון תרומה להקדש דגם בתרומה הוי תשלום על הפסד והשתמשות שלא כדין בבעלות התרומה, דרשות התרומה צריכה שיהיה שימוש של כהן בפירות תרומה וכשנשתמש בתרומה לאכילת זרות איכא חיוב העמדת והשלמת החיסרון של התרומה שהחסיר.

ב. ברמב"ם [פ"י ה"ב] כתב דכשם שאכילת תרומה בכזית כך שתיתה בכזית, וצ"ב מדוע שיעור שתיה הוא בכזית הרי שיעור שתיה בכה"ת הוא ברביעית, וברעק"א [בגליון הרמב"ם] כבר העיר דמצינו שיעור שתיה בכזית רק בגוונא שהמחה את החמץ וכדו' אבל מעשה שתיה הוא ברביעית.

ונראה דהנה בתוס' [ל"ג ע"א] מבואר דשיעור כזית באכילת תרומה הוא מאותו הדין דשיעור כזית באכילת הקדש, והדין שיעור בכדי אכילת פרס לא הוי שיעור במעשה אכילה אלא שיעור בצירוף המעשה דמדמי לה התוס' למעילה דצירף לזמן מרובה מהני עיי"ש, מכל הני מבואר דבדין תשלומי תרומה ליכא דין מעשה אכילה דכזית כדין מאכא"ס, דהדין תשלומים לא הוי על מעשה האיסור, אלא הדין תשלומים הוא על לקיחת התרומה ולחללה מיעודה מלהיות לאכילת כהנים לאכילת זרות, והשיעור כזית הוא שיעור בתרומה שלקיחת כזית ממנה הוא השיעור המחייב בתשלומים על אכילתה, ולפי"ז ניחא דשיעור שתיה בתרומה הוא בכזית דלא בעינן מעשה אכילה או מעשה שתיה דיהיה תליא ברביעית אלא בעינן שיעור בלקיחת התרומה שהוא בכזית.

ג. בתוס' [פסחים ל"ד ע"א] כתבו דהמקור לאסור הנאה של כילוי בתרומה טמאה, הוא מהא שתרומה טהורה אסורה באכילה לזר ה"נ תרומה טמאה שעומדת להדלקה ולהנאה אסור בהנאה של כילוי לישראל, וצ"ב הדמיון דתרומה טהורה אסורה באכילה לזר מדין איסור אכילה ואיך נילף מכאן איסור הנאה של כילוי בתרומה טמאה, ולהנ"ל אתי שפיר דהאיסור זרות באכילת תרומה טהורה הוא איסור להפסיד את השימוש של התרומה טהורה, ולכך שייך למילף כמו דתרומה טהורה עומדת לאכילה ואסור לזר לאכול את התרומה ולהפסיד את האכילה של שבט הכהונה, ה"נ בתרומה טמאה שהתרומה עומדת להדלקה אסור לישראל להנות הנאה של כילוי ולהפסיד את הייעוד של התרומה טמאה שעומדת להנאה של כהן[[2]](#footnote-2).

ד. במשנה מבואר דבסיכה משלמים תשלומי תרומה, ויל"ע בזה דפליגי הראשונים אם לגבי כל דיני התורה סיכה כשתיה דאורייתא או דרבנן יעויין בתוס' ביומא דף ע"ז וכן ברמב"ם לא נזכר דאיכא איסור על הגברא בסיכה דכתב רק אכילה ושתיה, ולכא' אם כל האיסור דרבנן יש לדון אם יהיה בסיכה תשלומי תרומה.

ובחי' מרן רי"ז הלוי [במכתב בסוה"ס עמוד ע"ח] העמיד ברמב"ם דלגבי איסור זרות לא הזכיר סיכה והזכיר רק אכילה ושתיה, ובתשלומי תרומה [בפ"י] הביא הרמב"ם את הדרשא דסיכה כשתיה וכתב דבסיכה איכא חיוב קרן וחומש, וצ"ב מדוע באיסור זרות לא הזכיר הרמב"ם סיכה, וכתב הגרי"ז דבדין סיכה כשתיה איכא ב' נידונים איכא נידון על הגברא אם הוי מעשה שתיה שיהיה איסור זרות בזה אמרינן דסיכה לא חשיב מעשה שתיה, ועוד איכא נידון על החפצא אם חשיב דנשתה דבזה לכו"ע סיכה כשתיה, ועיי"ש שכתב דבתרומה איכא ב' דינים איכא איסור אכילה על הגברא ואיכא עוד דין בחפצא של התרומה שניתנה לאכילה ושתיה וסיכה, ולגבי החפצא סיכה חשיב כשתיה וכמו שתרומה ניתנת לאכילה ושתיה ה"נ תרומה ניתנת לסיכה, אבל לגבי הגברא סיכה לא חשיב מעשה שתיה וליכא איסור זרות בסיכה.

ולפי"ד הגרי"ז מבואר דתשלומי תרומה לא הוי על האיסור גברא דהרי בסיכה ליכא איסור דאורייתא על הגברא אלא הוי חיוב על שינוי הייעוד דתרומה מיועדת לאכילת שתיה וסיכה וכשזר סך שינה את החפצא של התרומה מייעודה, א"כ מבואר בדברי הגרי"ז כמש"נ בכמה דוכתין דתשלומי תרומה לא הוי על המאכ"ס דתרומה אלא על שינוי ייעוד החפצא דניתן רק לאכילה שתיה וסיכה של כהן וזר שעשה אחד מהדברים האלו מתחייב בתשלומי תרומה.

ה. במשנה [ריש פרק שמיני] דכהן שהיה אוכל ונודע לו שהוא חלל ר"י פוטר, ובגמ' בפסחים מבואר דהטעם הוא משום דבדיעבד עבודתו כשירה, וצ"ב דהרי מ"מ עבר על איסור אכילת תרומה לזר דהא דבדיעבד עבודותו כשירה אינו מפקיע את האיסור, ולהנ"ל אתי שפיר דהחיוב תשלומי תרומה אינו על האיסור מאכא"ס אלא על שינוי הייעוד וגזילת התרומה וכיון דבדיעבד עבדותו כשירה לא חשיב שינוי ייעוד ולא הוי גזילת התרומה.

# גדר החיוב בתשלומי תרומה לא גרע מגזלן סוגית הגמ' בפסחים

בגמ' פסחים [ל"ב ע"ב] איבעיא להו לפי מידה משלם או דילמא לפי דמים משלם, בגמ' כל היכא דמעיקרא שויא ד' זוזי ולבסוף שויא זוזא לא תיבעי לך דודאי כדמעיקרא משלם לפי דמים דלא גרע מגזלן דתנן כל הגזלנין משלמין כשעת הגזילה.

רש"י כתב כל היכא דמעיקרא כשאכלה הויא שויא הך גריוא ד' זוזי והשתא כשמשלם שויא זוזא ותו לא לא מיבעיא לן נהי נמי דאיכפר ליה אכילת תרומה בתשלומי מידה מיהו ממונא דכהן אוכל הוא ולא גרע משאר ממונא דחולין שהדיינין גובין ממנו כשעת הגזילה, בפשטות דברי רש"י נראה דכונת הגמ' דגם אם נימא דתשלומי תרומה הוא לפי מידה ונפטר מחיוב תשלום תרומה במה שמשלם פירות בשווי כפי עכשיו מ"מ איכא חיוב נוסף של גזילה דהוי ממון כהן ומשלם את הגזילה כשאר גזילה כפי שיעור שעת הגזילה.

ורעק"א בגהש"ס הק' דמאי מק' הגמ' דאיכא חיוב דגזלן דאיכא נפק"מ טובא אם החיוב תשלומים הוא משום חיוב אכילת תרומה או משום גזילה, דאם החיוב ד' כדמעיקרא הוא משום גזלה אינו צריך לשלם בפירות והכהן יכול למחול ואין חיוב חומש על החיוב ד', משא"כ אם החיוב תשלום תרומה הוא לפי דמים ומשלם ד' משום החיוב תרומה חייב לשלם ד' בפירות והכהן לא יכול למחול וחייב חומש,ולכא' איכא עוד נפק"מ באוכל תרומה עצמו בישראל שירש תרומה מאבי אמו כהן, דליכא חיוב גזילה, ונפק"מ אם ישלם ד' או זוזא.

ויעויין בתוס' בגיטן [נ"ד] דהק' על רש"י שכתב דלמ"ד לפי מידה משלם יכול לשלם חולין טמאים על אכילת תרומה טהורה, והק' התוס' דמבואר בגמ' בפסחים דלכה"פ חייב דמים דלא גרע מגזלן ואיך ישלם חולין טמאים שאינם שווים בדמי התרומה טהורה שאכל, ולכא' אם תשלום דלא גרע מגזלן הוי תשלום חולין דגזילה מה הק' התוס' דהתם בגיטין מיירי על החיוב תשלומי תרומה דליכא מחילה ומשלם חולין מתוקנים דהוי קודש ובזה מהני חולין טמאים ואה"נ מדין גזילה ישלם ממון להשלים את הפסד הממון, וכן בלשון התוס' דכתבו וז"ל דלא מיפטר אלא א"כ ישלם שיהיו שוין להסיקה כשיעור תרומה טהורה שאכל דלא גרע מגזלן, ומהא שכתבו דלא מיפטר מבואר דהוי מדין תשלומי תרומה, וביותר דמי יימר דאכל שם תרומה דחבירו דנימא שיהיה חיוב גזילה.

ונראה [ויסוד הדברים מטו משמיה דהגר"נ פרצוביץ זצ"ל ובזכרון שמואל] דחיוב תשלומי תרומה הוא על לקיחת התרומה ושינוי ייעוד התרומה מאכילת כהן לאכילת זר, והוי כעין חיוב מעילה בהקדש, אלא דבהקדש איכא רשות ממונית והוי חיוב ממון ככל חיוב ממון, ובתרומה דלא הוי רשות ממונית מ"מ נתחדש חיוב ממון וגזילה מדין איסור תרומה, ולפי"ז נראה דכונת הגמ' לומר דבדין תשלומי תרומה אע"ג דהחיוב לפי מידה מ"מ פשיטא דאיכא חיוב דמים דשעת הגזילה דלא גרע מגזלן, דכמו שלקח את המידה מהתרומה ושינה את ייעוד המידה, ה"נ לקח את הדמים מהתרומה ושינה את ייעודה לזר וחייב להעמיד לרשות התרומה את הממון שלקח ושינה את ייעודו, ולפי"ז כונת הגמ' דבדין תשלומי תרומה חייב לשלם לפי דמים ובודאי דישלם חולין מתוקנים שיהיו קודש ויהיה ע"ז חיוב חומש, וא"כ ה"נ יהיה הך חיוב באוכל תרומת עצמו, דאין החיוב מדין גזילת הכהן, אלא הוי חיוב מדין דחיסר את דמי התרומה מייעוד התרומה.

וכן מבואר ברשב"א בגטין שם דכתב וז"ל ועוד דהיכא שההקדש מפסיד דכ"ע לא פליגי דלפי דמים משלם כדאמרי' התם דכל היכא דמעיקרא שויא ארבעה ולבסוף שויא זוזא לא מבעיא לן דארבעה משלם דלא גרע מגזלן ותנן כל הגזלנין משלמין כשעת הגזלה כי איבעי לן היכא דמעיקרא שויא זוזא והשתא שויא ארבעה דמשלם לפי מדה וירויח ההקדש אלמא להנאת ההקדש אמרו ולא לגריעותו'.

אמנם ברש"י מבואר דהחיוב דלא גרע מגזלן הוי חיוב משום דממון כהן אכל א"כ מבואר ברש"י דהחיוב הוא על אכילת ממון כהן וצ"ע קושיות רעק"א דאיכא נפק"מ בתשלומים.

ונראה דרש"י סובר דתרומה ביד כהן לא הוי דין ממון גרידא אלא מדיני התרומה הוא שהתרומה תהיה ברשות הכהן ותהיה ממונו, ולכך כשזר אכל תרומה ביד כהן התשלומי תרומה לא הוי רק חוב לרשות התרומה אלא גם החוב לכהן דלא גרע מגזלן הוי מדיני תשלומי תרומה[[3]](#footnote-3), ולכך ליכא נפק"מ במעיקרא שויא ד' בין חיוב מידה לחיוב דמים דמדין גזילה חייב בדין תשלומי תרומה, אלא דעדיין תיקשי דאיכא נפק"מ באוכל תרומת עצמו דהתם ליכא חיוב דגזלן אלא דרעק"א לא הק' מאוכל תרומת עצמו.

# גדר התשלום לאותו כהן שאכל ממנו את התרומה

במשנה [פרק ו' משנה ב'] מפני שאמרו האוכל תרומה שוגג משלם קרן לבעלים וחומש לכל מי שירצה, מבואר במשנה דזר שאכל תרומה מכהן צריך לשלם את הקרן לכהן שאכל ממנו את התרומה, וברא"ש כתב משלם קרן לבעלים כדין גוזל חבירו, משמע דהחיוב קרן לכהן הבעלים לא הוי מדין תשלומי תרומה אלא מדין גזילה, וצ"ב דהכא במתני' מיירי מדין תשלומי תרומה ומשמע דמדין תשלומי תרומה משלם קרן לבעלים.

וברמב"ם [הכ"ב] כתב גזל תרומה מאבי אמו כהן ואכלה ואח"כ מת אבי אמו אינו משלם לעצמו אלא ליורש אחר משאר השבט, מבואר ברמב"ם דהחיוב לשלם לאותו כהן את התרומה שאכל לא הוי מדין חיוב ממון דגזילה דא"כ הכא דירש את אבי אמו מדוע צריך לשלם ליורש אחר ואינו יכול לשלם לעצמו, אלא הוי מדין תשלומי תרומה דבעינן ליתן לכהן שאכל ממנו והכא סובר הרמב"ם דלא מתקיים תשלום כשמשלם לעצמו, ועדיין צ"ב מדוע לא מתקיים התשלום שמשלם לעצמו,

ובחי' מרן רי"ז הלוי [עמוד 158] כתב וז"ל 'ומשום דגם זה מעצם דין תשלומי תרומה שצריך ליתן התשלומין לבעל התרומה וכמש"פ הרמב"ם בהכ"ב שם דגם בגזל תרומה מאבי אמו כהן ואח"כ מת אבי אמו וירשו אינו משלם לעצמו אלא ליורש אחר מאותו השבט', הרי להדיא דאע"ג דזכה בד"מ מדין ירושה מ"מ צריך לשלם ליורש אחר, והיינו משום דזהו מעיקר תשלומין של תרומה שצירך לתת התשלומין לבעל התרומה'.

וצ"ב הגדר בזה מדוע בעינן לשלם מדין תשלומי תרומה את התרומה לכהן שאכל ממנו, וביותר קשה דאם מדין תשלומי תרומה צריך לשלם את התרומה לבעל התרומה איך נפטר מהחיוב ממון דהרי לקח לכהן את ממון התרומה ויש עליו חוב ממון דחולין ככל גזלן ובנוסף יש עליו חוב מדין תשלומי תרומה לשלם להך כהן את התרומה וא"כ איך נפטר בתשלום אחד מב' החיובים ועמד בזה החזו"א

ונראה דהחיוב תשלומי תרומה הוא להעמיד לרשות וקדושת התרומה את התרומה שהפסיד לה, ותרומה ביד כהן הוי מדיני התרומה דייעוד התרומה הוא להגיע ליד כהן ולעמוד לשימוש הכהן, וכשזר אכל תרומה ביד כהן מלבד דהפסיד את קדושת התרומה מהפירות וחילל את ייעוד התרומה, ה"נ חילל את יעוד התרומה להיות לשימוש הכהן, ולכך מדיני תשלום התרומה הוא לשלם לאותו כהן שלקח ממנו את התרומה והתרומה עמדה אצל הך כהן לרשותו לשימוש וצריך להשלים את החיסרון ולהעמיד לו את תשלום התרומה מדין תשלומי תרומה, ולפי"ז נראה דלכך נפטר בתשלום אחד לכהן גם את חיוב תשלומי התרומה שדינה לינתן להך כהן וגם את הדין גזל הכהן כיון דהדין לשלם את התשלומי תרומה לכהן לא הוי דין נוסף גזה"כ חדשה מדיני תשלומי תרומה אלא מכח בעלותו בתרומה איכא דין להעמיד את התשלומי תרומה להך כהן שהתרומה בבעלותו וכיון שמשלמים משום בעלותו נפרע גם החיוב גזל בהך תשלום שיסוד דינם אחד להעמיד לו את הממון שהיה לו ונפסד באכילת הזר.

וראיה מפורשת דהנתינה לכהן הוי מדיני תשלומי תרומה דבר"ש הביא מהירושלמי דפליגי אם הפרשתו מקדשתו או נתינתו מקדשתו, ואם הנתינה לא הוי מדין תשלומי תרומה מדוע שקדושת הפירות יחול רק בנתינה, וביותר דבמנח"ח כתב דפליגי אם הכפרה תלויה בהפרשה או בנתינה הרי דהנתינה הוי מהכפרה.

ונראה ראיה ברורה ליסוד הנ"ל דתנן במתני' דאם רצה הכהן למחול אינו מוחל, ותמוה מאי סק"ד שהכהן יוכל למחול על חיוב תשלומי תרומה, וביותר דהרי זר שאוכל תרומת עצמו חייב וא"כ מאי יהני מחילת הכהן דהרי לא גרע מתרומת עצמו דחייב, ונראה מבואר כמש"נ דתרומה ביד כהן חשיב דמדיני ייעוד התרומה הוא מה שהתרומה ביד הכהן ולכך סק"ד דהכהן הוא הבעלים על התרומה ואם מוחל על החיוב תשלומים מהני, דכל החיוב תשלומי תרומה הוא לשלם לרשות התרומה את הפירות שהיו מיועדים לשימוש הכהן והזר נטל מהכהן את התרומה ולכך סק"ד כשמחל הכהן מהני.

ובדרך אמונה [בביאור הלכה] כתב דהדין לשלם לאותו כהן אינו מדין תשלומי תרומה דכתב הרמב"ם [פ"י הכ"א] שהאוכל תרומה מעם הארץ משלם תשלומי תרומה לכהן חבר ולוקח ממנו את הדמים ונותן את הדמים לעם הארץ כיון שאסור למסור תרומה לעם הארץ, והק' הגרח"ק דאם איכא חיוב מדינא לתת את התשלומי תרומה לעם הארץ איך יפקע החיוב משום הדין דרבנן דאין מוסרים תרומה לע"ה.

ונראה ליישב לפמש"נ דהדין לשלם לאותו כהן הוא דהתורה נתנה לכהן שאכלו ממנו את התרומה את הזכות לקבל את תשלום התרומה, משום דתשלום התרומה הוא מדין ייעוד התרומה לכהונה, וכיון שהאכילה של הזר היתה מרשותו חשיב דאצלו היה מונח הייעוד של התרומה לכהן וחיסרו כלפיו את הך ייעוד ולכך דין התורה לשלם אליו את העמדת התרומה שנחסרה, וא"כ י"ל דבע"ה דתיקנו שאין מוסרים תרומה לע"ה א"כ חשיב דאין לע"ה שייכות לייעוד התרומה דאין התרומה עומדת לאכילת ע"ה ולכך ליכא חיוב לשלם לע"ה על אכילת התרומה, ורק איכא חיוב תשלום ממון דזה פוטר ע"י שלוקח מכהן כסף בעד התרומה שנותן לו.

ויעויין ברמב"ם בפי' המשנה [פרק ז' משנה ב'] דהביא דרשא מהספרא דיכול שכהן שאכל תרומת חבירו יכול יהיו חייבין בחומש ת"ל וכו' יצאו אלו שאינן זרים לו.

ותמיהה רבתי מהו הסק"ד לחייב כהן שאכל תרומת חבירו הרי ליכא לכהן שום איסור לאכול תרומה וכל האיסור לאכול תרומת חבירו הוא משום גזל הממון לחודא ואיך סק"ד לחייב חומש כהן שאכל תרומת חבירו.

ונראה לפמש"נ לעיל דתרומה ביד כהן אינו ענין ממוני גרידא אלא מדיני התרומה להיות ביד כהן והחזקת הכהן היא החזקת ברשות התרומה, ולכך סק"ד דכהן שלקח תרומה מחבירו הוי גזל דתרומה היינו דגם הוי שינוי ייעוד התרומה, דכשהתרומה ניתנה לכהן פלוני כהן אחר לגבה הוי שינוי הייעוד והוי כגזילת תרומה דחייב חומש, אלא דילפינן מקרא דרק בזר גמור איכא חיוב חומש.

# דיני מחילה בתשלומי תרומה

במשנה אם רצה הכהן למחול אינו יכול למחול.

בתוס' בכתובות [דף ל' ע"ב ד"ה זר בסוה"ד] כתבו דהטעם שהכהן אינו יכול למחול משום דתשלומי תרומה הוי כפרה ולכך אין הכהן מוחל.

וכתבו התוס' שם דרק על ההפרשה אין הכהן מוחל אבל בנתינה הכהן מוחל, ולכא' דנתבאר לעיל דהא דבאכילת זר תרומה צריך לשלם את התשלומי תרומה לבעל התרומה משום דמדיני התרומה הוא דלכהן יהיה את הזכות ממון בתרומה, ולכך כשאכל זר חייב לשלם את התרומה לכהן, וא"כ קשה איך כתבו התוס' דכהן יכול למחול על הנתינה הרי גם הנתנה הוי מדיני הכפרה דתרומה דהנתינה הוי מדיני תשלומי תרומה.

ונראה כמש"נ לעיל דהא דתשלומי תרומה לכהן שאכלו ממנו היינו משום דמדיני התרומה הוא שלכהן יהיה בעלות בתרומה, וכיון דהוי בעלות ממונית והוי שלו לכל דיני התורה א"כ לכך הכהן יכול למחול.

והנה בר"ש וברא"ש כתבו דהטעם שלא מהני מחילה וז"ל דכיון דגזה"כ הוא שחייב לשלם דבר הראוי להיות קודש ואין יכול לפטור עצמו בדמים אין הדבר תלוי בבעלים, ולכא' הוי סברא אחרת מהתוס' דבתוס' כתבו דהטעם הוא משום דהוי תשלומי כפרה ובכפרה לא מהני מחילה דבעינן כפרה, ובר"ש וברא"ש מבואר דהטעם דלא מהני מחילה משום דהכהן אינו בעלים על תשלומי התרומה, דכיון שחייב לשלם דבר הראוי להיות קודש א"כ הוי חיוב להעמיד תרומה בעולם כנגד התרומה שחיסר וא"כ אינו שייך לכהן אלא הוי חיוב לקדושת התרומה ולכך לא מהני מחילה, ולכא' לפמש"נ לעיל דהחיוב לשלם את התרומה לכהן שאכלו ממנו את התרומה לא הוי רק מדיני גזל אלא הוי גם מדיני חיוב תשלומי תרומה וכדהוכיח מרן הגרי"ז בדעת הרמב"ם, א"כ הך הוכחה דכתבו הראשונים דכיון שחייב לשלם דברי הראוי להיות קודש אין הדבר תלוי בבעלים קיימת גם לגבי החיוב נתינה לכהן, נמצא דלדעת הרא"ש והר"ש לא יהני מחילה על דין הנתינה של תשלומי תרומה, נמצא דפליגי התוס' והראשונים אם מהני מחילה על דין הנתינה בתשלומי תרומה.

והנה הר"ש כתב דאין לומר שהטעם דלא מהני מחילה משום דהוי כפרה דבנשבע לחבירו דחייב חומש מהני מחילה וצ"ב דעת התוס', עוד צ"ב מדוע מיאנו התוס' בסברת הר"ש דלא מהני מחילה משום דאינו בעלים דבעינן לשלם פירות מתוקנים, ונראה דהתוס' סבר דבגזל את חבירו ונשבע לשקר אע"ג דהחומש הוי כפרה אבל סיבת החיוב לכפרה הוא מה שנשבע לחבירו, דבעלמא שבועת שקר אינה מחייבת חומש ורק שבועה לחבירו מחייבת חומש, א"כ המחייב חומש הוא הפגיעה בחבירו, ולכך מהני מחילה דבכה"ג אין את סיבת החיוב ולא בעי כפרה, משא"כ בתרומה דהוי חיוב כפרה בעצם על אכילת התרומה בכה"ג לא מהני מחילה, והר"ש סובר דגם חיוב תרומה כיון דחיוב תשלומי תרומה הוא לכהן שאכלו ממנו ונתבאר לעיל דהגדר בזה לפמש"נ שם דהסק"ד דיהני מחילה הוא משום דתרומה ביד כהן חשיב דייעוד התרומה הוא אצל הכהן וחיוב תשלומי תרומה הוא על שינוי ייעוד התרומה ולכך סק"ד דיהני מחילת הכהן, ולכך סבר הר"ש דזה דהוי תשלומי כפרה לא הוי סיבה שלא יהני מחילה, דכמו דבחומש מהני מחילה אפי' דהוי כפרה והטעם הוא משום דכשחבירו מוחל נפקע סיבת החיוב ה"נ כשהכהן מוחל הוי הפקעה על החיוב, והתוס' מיאנו בסברת הר"ש דסברי דאע"ג דאינו יכול ליתן דמים וצריך ליתן פירות מ"מ כיון דהסיבה הוא לקיחת קדושת התרומה סק"ד דהכהן יכול למחול ורק משום דהוי תשלומי כפרה אין הכהן יכול למחול.

# ביאור תי' הרש"ש בישוב קושית רעק"א

ברש"ש כתב ליישב קושית רעק"א [הנ"ל] דגם למ"ד לפי דמים משלם ומעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא דחייב ד' אם משלם לפי מידה נפטר בכך ואינו צריך לשלם את הלפי דמים, וצ"ב מדוע שיפטר כשמשלם את המידה למ"ד דהחיוב הוא לפי דמים.

ונראה דגדר המחייב באכילת תרומה הוא להשלים את החיסרון תרומה שאכל ולכך כשמשלם לפי מידה כיון שנשלם המידה שאכל ודאי דהוי דהשלמת החיסרון של התרומה ונפטר בהכי, ופליגי רק אם סגי כשמשלם לפי דמים או דבעינן תמיד שישלם את המידה.

והנה ברש"י בגיטין [דף נ"ד ע"א] כתב דאם אכל תרומה טהורה משלם חולין טמאים משום דלפי מידה משלם, ובראשונים פי' דכונתו כמ"ד דלפי מידה משלם, ותמהו הראשונים דהרי פליגי בגמ' ואיך פסק רש"י כמ"ד דלפי מידה משלם, ולדרכו של הרש"ש י"ל דאין כונתו רש"י כמ"ד דלפי מידה משלם אלא כונתו דהרי גם למ"ד לפי דמים משלם אם משלם את המידה סגי בהכי ונפטר מהחיוב דחשיב דהשלים את החיסרון שאכל וליכא חיוב, וא"כ הכא שמשלם חולין אפי' שהם טמאים כיון שמשלם את המידה חשיב שמשלים את החסירון שאכל ונפטר מהחיוב, ובדעת הראשונים דפי' דכונת רש"י כמ"ד לפי מידה משלם, אין ראיה דפליגי ע"ד הרש"ש, אלא דסברי דכל סברת הרש"ש שיכול לשלם לפי מידה היינו בהוזלו הפירות דכיון שמשלם לפי מידה והשלים את חיסרון המידה שאכל נפטר מהחיוב אפי' דלא הוי לפי דמים, משא"כ כשמשלם חולין טמאים שנעשים לתרומה טמאה לא חשיב משלים את החיסרון שאכל כיון שאכל תרומה טהורה, ותרומה טהורה ותרומה טמאה הוי מעין ב' חפצות שונים ולא הוי הבדל שוויות הממון ולכך ודאי דלמ"ד לפי דמים משלם אינו יכול לשלם לפי מידה.

# ביאור הספק אם לפי מידה משלם או לפי דמים משלם וביאור דברי החזון יחזקאל

בגדר ספק הגמ' אם חיוב תרומה לפי מידה או לפי דמים פליגי בה הגרח"ע והגרי"ז במכתב בסוה"ס בחי' מרן רי"ז הלוי [עמוד 158], דהגרח"ע נקט דלמ"ד לפי דמים משלם אין חיוב קרן וחומש בפחות משו"פ, והגרי"ז שם פליג דבחיוב תשלומי תרומה גם למ"ד לפי דמים משלם איכא חיוב בפחות משו"פ, וכתב הגרי"ז וז"ל דלא מצינו דין שו"פ רק בחיובי ממון ובמקום שעיקר חיובו בא מכח דררא דממונא, משא"כ בתרומה אף אם לפי דמים משלם היינו רק דדין התשלומים הוא לפי דמים, אבל עיקר חיוב קרן וחומש הוא זה דין תשלומי תרומה ועיקר דין המחייב בשניהם הוא אכילת התרומה ולא הדין ממון שבזה, [דבעיקר החיוב ליכא שום נפקותא בין אם לפי מידה או לפי דמים רק במהות התשלומין] וכו', ומעתה נסתרים דברי כת"ר שכתב דכיון דלא היה בה שו"פ פטור הוא מהקרן משום דלאו מידי שקל מיניה ממילא אין כאן חומש, כיון דגם עיקר חיוב הקרן של תרומה אינו משום דשקל מיניה מידי, ורק משום דין אכילת תרומה, מבואר דמרן הגרי"ז סובר דכל הדין לפי דמים משלם הוי דין רק בצורת התשלומין, אבל בחיוב ליכא נפק"מ דתמיד החיוב הוא על אכילת התרומה והיינו על אכילת המידה של תרומה, ולכך פשוט למרן הגרי"ז דגם באוכל תרומה פחות משו"פ יש בה חיוב תשלומים לפי דמים, דכיון דהמחייב אינו דררא דממונא אלא אכילת התרומה, אמנם דעת הגרח"ע דלמ"ד לפי דמים משלם ליכא חיוב תשלומי תרומה כשאכל פחות משו"פ, ונראה ביאור דבריו דסבר דהגדר במ"ד דלפי דמים משלם היינו דהמחייב באכילת תרומה הוא הממון, ופשוט דאין כונתו ממון הכהן כפשוטו דהרי גם באוכל תרומת עצמו חייב, אלא כונתו דהקדושת תרומה נתפסת בממון הפירות ואיכא לרשות תרומה את הממון של הפירות להעמידם לאכילת כהן, ולכך סובר הגרח"ע דבפירות פחות משו"פ דבכה"ת אין בהם דין וחיוב ממון לא יהיה בהם חיוב אכילת תשלומי תרומה, נמצא דלדעת הגרי"ז ספק הגמ' אם לפי מידה משלם או לפי דמים משלם הוא ספק בצורת התשלום רק כדנקט מרן הגרי"ז, והגרח"ע נקט דספק הגמ' הוא בגוף המחייב האם המחייב הוא לקיחת המידה של התרומה או לקיחת ממון התרומה.

אלא דצ"ב דברי הגרח"ע מדוע נימא דהחיוב בתשלומי תרומה הוא חיסרון הממון לתרומה דתרומה אינה רשות ממונית ולא הוי כרשות הקדש דהוי רשות ממונית וא"כ מדוע שהחיוב יהיה תלוי בדמים, ונראה כמש"נ לעיל דהזכות כהן בתרומה הוי מדיני התרומה וייעוד התרומה הוא שיהיה לכהן את ההנאות של הפירות, ולכך דמי הפירות חל בהם קדושת התרומה והחיוב תשלומי תרומה הוא על חיסרון הממון לשימוש התרומה.

והנה בגמ' פסחים [ל"ב ע"א] בספק אם לפי מידה משלם או לפי דמים משלם, אמרינן בגמ' כתנאי האוכל תרומת חמץ בפסח פטור מן התשלומין ומדמי עצים דברי ר"ע ריב"נ מחייב, אמר לו ר"ע לריב"נ וכי מה הנאה יש לו בה, אמר לו ריב"נ לר"ע ומה הנאה יש לאוכל תרומה טמאה בשאר ימות השנה שמשלם, אמר לו לא אם אמרת בתרומה טמאה בשאר כל ימות השנה שאע"פ שאין לו בה היתר אכילה יש לו בה היתר הסקה תאמר בזה שאין לו בה לא היתר אכילה ולא היתר הסקה, בפשטות כונת ר"ע דכיון דחיוב תרומה הוא לפי דמים לא שייך לשלם בתרומת חמץ בפסח כיון שאינו שווה כלום, אמנם ברש"י כתב מה הנאה יש לו לכהן בה ומה הפסידו, וצ"ע דחיוב תרומה גם אם נימא דהוי לפי דמים אינו משום הפסד הכהן דהרי גם באוכל תרומת עצמו כמו בישראל שירש מאבי אמו כהן חייב בתשלומי תרומה וא"כ מהו שכתב רש"י דהפטור בתרומת חמץ משום דלא הפסיד את הכהן הו"ל למימר שאינו חייב לשלם משום דהתרומה אין לה דמים.

עוד יל"ע מה הביא ריב"נ ראיה מתרומה טמאה דאינו דומה דהתם איכא לתרומה שוויות ממון דיכול להסיק בה וכמו שתי' ר"ע ומאי סק"ד ריב"נ.

ונראה דסבר רש"י דהנידון אם תשלומי תרומה הוא לפי מידה או לפי דמים אינו נידון רק בצורת התשלום אם צריך לשלם את המידה או צריך לשלם את הדמים, אלא הוי נידון בעיקר החיוב דתשלומי תרומה, האם הפסד התרומה נמדד רק לפי מידתו, או דהפסד התרומה נמדד לפי דמיו, [וכמש"נ בשם הגרח"ע דנקט הגרח"ע דיהיה נפק"מ אם יהיה חיוב תשלומי תרומה באכילה של פחות משו"פ], ויסוד הנידון בזה הוא האם החיוב הוא רק על הא שחיסר מקדושת התרומה בעולם ואז סגי לשלם לפי מידה, או דאיכא תביעה על שחיסר ממון הכהונה והיינו דאפי' בישראל שירש מאבי אמו כהן דליכא ממון בפועל לשבט הכהונה ויכול למכור להם את התרומה מ"מ יסוד דין תרומה שהפירות צריכים להאכל לכהן, וא"כ דין התרומה הוא דהך ממון יהיה לכהן, רק כישראל ירש את הפירות א"כ הזכות ממון של הפירות הם של הישראל אבל מ"מ עצם הממון צריך להגיע לשימוש הכהן, ולכך האוכל תרומה חשיב דחיסר ממון לקדושת תרומה, דהך ממון היה בו קדושת כהונה, ולכך כתב רש"י דאם לפי דמים משלם הטעם דליכא חיוב בתרומת חמץ הוא משום דלא הפסיד את הכהן היינו דלכהן לא היה זכות אכילה בדבר שיש בו ממון ולכך לא שייך חיוב דקדושת התרומה לא נפסדה ממון.

ולפי"ז נראה לבאר הראיה דהביא ריב"נ מתרומה טמאה דהק' הרי תרומה טמאה יש לה שוויות ממון להסקה ואינו דומה לתרומת חמץ בפסח דאין לה שוויות ממון כלל, ולפי"ז נראה דהנידון הכא אינו בשוויות ממון אלא בלקיחה מרשות התרומה וסבר ריב"נ דאם בעינן לקיחה של ממון דהיינו דיהיה חשיב לקיחה המפסידה גם בתרומה טמאה לא היה חשיב לקיחה, דכיון שתרומה עיקרה לאכילה שתיה וסיכה ולא להסק ורק תרומה טמאה מחמת שניטמאת ואין בה אכילה וכדו' ניתנה להיסק ולכך דימה ריב"נ דאם בעינן בתשלומי תרומה לקיחה של הפסד כהן גם תרומה טמאה לא חשיב הפסד כהן דעיקר התרומה לא ניתנה להסק.

והנה בגמ' בפסחים [ל"ב ע"א] ת"ש אכל גרוגרות ושילם לו תמרים תבא עליו ברכה, אי אמרת בשלמא לפי מדה משלם אמטו להכי תבא עליו ברכה וכו' דשויא ארבעה, וצ"ב דתשלום תרומה הוי כפרה ולצד דתשלום תרומה הוי לפי מידה א"כ כל הדין תשלום הוא על חיסרון המידה וא"כ מה שייך תבוא עליו ברכה, וכי עסקינן בברכה על פרנסה של הכהן.

ובהמשך הגמ' אמר אביי לעולם לפי דמים משלם ואמאי תבוא עליו ברכה דאכל מידי דלא קפיץ עליה זביניה וקא משלם מידי דקפיץ עליה זביני, ויל"ע מהו הברכה לשלם בתרומה מידי דקפיץ עליה זביני הרי תשלומי תרומה הוי תשלום כפרה להשלים את חיסרון התרומה, וביותר קשה לפמש"כ מרן הגרי"ז [במכתב בסוף הספר הובא לעיל] דהנידון דלפי דמים משלם לא הוי נידון במחייב אלא רק בצורת התשלום.

ולכא' מתבאר בדברי הגמ' כיסוד האחרונים וכמבואר בגמ' בגיטין דהא דאמרינן בגמ' דהיכא דמעיקרא שויא ד' והשתא שויא זוז דמשלם ד' מדין גזלן היינו מדין תשלומי תרומה דבתשלומי תרומה הוי סברא דחייב לשלם על הפסד התרומה כגזלן, וא"כ מבואר דתשלום תרומה הוי תשלום גם על חיסרון הממון של קדושת התרומה וכמש"נ לעיל ולכך איכא ברכה אם משלם מידי דקפיץ זביני דהוי מעליותא ורווח לקדושת התרומה, וא"כ גם לצד דלפי מידה משלם וחייב את המידה מ"מ הא דע"י המידה רשות התרומה הרויחה ממון שפיר שייך לומר דתבוא עליו ברכה.

# בפלוגתת רש"י ותוס' אם איכא פטור קלב"מ בתשלומי תרומה

בתוס' כתבות [דף ל' ע"ב] כתבו דבתשלומי תרומה ליכא לפטור דקלב"מ, ואפי' בדאיכא חיוב מיתה באכילת תרומה לא נפטר מחיוב התשלומי תרומה, כיון דתשלום אכילת תרומה הוי חיוב דכפרה ולא הוי חיוב ממון ובחיוב כפרה ליכא לפטור דקלב"מ, והוכיחו התוס' דהוי כפרה מהא דאם רצה הכהן למחול אינו מוחל, וכן מהא דבאוכל תרומת עצמו חייב בתשלומי תרומה.

וילה"ק דהרי כתבו התוס' שם דהא דתנן דהכהן אינו יכול למחול על חוב תשלומי תרומה הוי רק על ההפרשה דהוי תשלומי כפרה אבל על הדין נתינה הכהן יכול למחול וא"כ תיקשי דמבואר בתוס' דהחיוב נתינה לא הוי מדיני התרומה דלכך הכהן יכול למחול וא"כ שיהיה פטור קלב"מ על הנתינה.

וצ"ל דכיון דהדין נתינה הוי תוצאה מחיוב ההפרשה ועל ההפרשה כתבו התוס' כדבר פשוט דלא מהני קלב"מ לכך לא מהני קלב"מ גם על הנתינה, דקלב"מ הוי פטור בעיקר החיוב וכיון שבהפרשה לא מהני קלב"מ ונתחייב בנתינה שוב לא יהני קלב"מ לפוטרו מהנתינה.

אמנם ברש"י בפסחים [ל"ב ע"א ד"ה כרבי נחוניא] מוכח שלא כדברי התוס' וגם בתשלומי תרומה איכא לפטור דקלב"מ, ויל"ע דברש"י בפסחים כתב כדברי התוס' דתשלומי תרומה הוי כפרה וא"כ צ"ב מדוע שיהיה בחיוב תשלומי תרומה פטור דקלב"מ דבחיוב כפרה לא מצאנו דאיכא לפטור דקלב"מ, ורק בתשלום ממון איכא לפטור דקלב"מ[[4]](#footnote-4).

ונראה לפמש"נ בדעת רש"י דהחיוב תשלומי תרומה הוא חיוב להשלים את החיסרון של התרומה ולכך אע"פ דהוי חיוב מדין איסורים מ"מ כיון דהוי חיוב ממון שייך בזה קלב"מ, ולא דמי לחיוב קרבן דליכא קלב"מ דהתם כל החיוב הוי חיוב קרבן ולא הוי כלל חיוב ממון, משא"כ הכא דאע"ג דהוי תשלום של פרה מ"מ חשיב חוב ממון.

# בנידון הירושלמי אם הפרשתו מקדשתו או נתינתו מקדשתו

ומעצם הנידון מוכח דהדין קרן לכהן הוא מדיני תשלומי תרומה דאל"כ מדוע שהנתינה תקדש את הפירות, ובמנח"ח [ר"פ סק"מ] כתב דפליגי אם הכפרה תלויה בהפרשה או בנתנינה עיי"ש, ובביאור הספק נראה לפמש"נ בדעת התוס' [בכתובות] דמהני מחילה על החיוב נתינה לכהן דאע"ג דהוי מדיני תשלומי תרומה מ"מ הוי מדיני ההפסד מתנות כהונה, וא"כ נראה דהמ"ד דהפרשה מקדשת סובר דעיקר הכפרה תלוי במה שמעמיד ומשלים את החיסרון לקדושת התרומה, וכשהעמיד את החיסרון נתקדשו הפירות ונשלם חיסרון התרומה ונתכפר בהכי, והמ"ד דסובר דנתינתו מקדשתו סובר דכל שלא נשלם גם החיסרון מתנות כהונה שנוצר באכילת הזר לא נשלם הכפרה ולא נתקדשו הפירות דההשלמה בשלימות הוא רק בצירוף הנתינה וכמש"נ דהדין נתינה לכהן הוי מדיני תשלום התרומה דמדיני התרומה הוא שיהיה ביד כהן ובאכילתו הפקיע את הדין תרומה ביד כהן וצריך להשלים את התרומה ביד כהן מדין תשלומי תרומה לכך רק הנתינה מקדשת.

אלא דהק' הרש"ש איך כתבו התוס' בפשטות דמהני מחילת הכהן על נתינתה התשלומי תרומה הרי איכא מ"ד דנתינתו מקדשו וא"כ בהפרשה לחוד לא נתקדשו הפירות ולא חל הכפרה ואיך יהני מחילת הכהן, וכתב דבדאיכא מחילה לכו"ע הפרשתו מקדשתו, וצ"ב הגדר בזה, ונראה לפמש"נ דהחיוב נתינה אע"ג דהוי מדיני התשלומי תרומה מ"מ הגדר בזה דצריך להשלים ולהעמיד את הזכות מתנות כהונה בפירות, והוי חיוב מדיני תשלומי תרומה להשלים את חיסרון המתנות כהונה ולכך בדליכא מחילה ואיכא חיוב נתינה מדין חיוב תשלומי תרומה סבר הך מ"ד בירושלמי שנתינתו מקדשתו דלא חל הכפרה וקדושת הפירות כ"ז שיש עליו חיוב להשלים את זכות הכהן במתנות כהונה, אבל בדאיכא מחילה ונפטר מחיוב השלמת הזכות ממון של המתנות כהונה שוב סגי בהפרשה להעמיד את הפירות לתרומה ולהתכפר בהכי.

# תשלום חולין טמאים על אכילת תרומה טהורה פלוגתת רש"י והראשונים בגיטין

בגמ' גיטין [נ"ד ע"א] אכל תרומה טהורה וכו' שילם חולין טמאין תשלומיו תשלומין.

רש"י כתב בשוגג תשלומיו תשלומין דהא אוכל תרומה שוגג לפי מדה משלם ולא לפי דמים, ובראשונים הק' דהוי פלוגתא בגמ' בפסחים אם בתרומה משלם לפי מידה או לפי דמים ואיך כתב רש"י בפשטות דלפי מידה משלם.

ובראשונים כתבו לתרץ דהא דיכול לשלם חולין טמאים משום דאזלינן בתר שעת התשלומין וכשמשלם חולין טמאים יש בהם את השוויות של הדמים ורק אח"כ שנעשים קודש ונעשים תרומה נפחת שוויהם, וצ"ב במאי פלגי רש"י והראשונים אם אזלינן בתר שעת התשלומין או בתר שעת הזמן שנעשים קודש.

ונראה לבאר דבחי' מרן רי"ז הלוי [במכתב בסוה"ס] כתב דפליגי רש"י והרמב"ם בדין תשלומי תרומה דברש"י מבואר דהא דצריך לשלם דבר הראוי להיות קודש הוא מחמת דבעינן שהתשלומים יהיו קודש, א"כ לדעת רש"י כל הדין תשלום הוא לשלם קודש, והביאור כמש"נ בכמה דוכתין דתשלומי תרומה הוא להעמיד את החיסרון תרומה שנעשה באכילתו ולכך כל הדין הוא לשלם קודש,אמנם בדעת הרמב"ם שכתב דגם במזיד שלא נעשה קודש צריך לשלם חולין מתוקנים מבואר דהדין לשלם דבר הראוי להיות קודש אינו מדין שהתשלום צריך להיות קודש שהרי במזיד התשלום לא צריך להיות קודש, אלא דהוי דין בפנ"ע דבעינן דבר הראוי להיות קודש, א"כ נמצא דלדעת הרמב"ם הוי ב' דינים בפנ"ע דאיכא דין שצריך לשלם דבר הראוי להיות קודש וזה הוי גם במזיד, ועוד איכא דין דבשוגג התשלומים נעשים קודש, וא"כ נראה דרש"י לשיטתו דהדין ראוי להיות קודש הוא מחמת הדין שהתשלומים נעשים קודש, א"כ כל התשלום הוא הקדוש שבתשלום וכמש"נ דהדין הוא להשלים את חיסרון הקודש בפירות לכך אזלינן בתר שעת הקודש ולמ"ד לפי דמים משלם אינו יכול לשלם בחולין טמאים דהתשלום הוא מה שנעשה קודש וא"כ העמיד לתשלום פירות טמאים שאינם שווים כשוויות שאכל, והרמב"ן יסבור כדעת הרמב"ם דהא דבעינן לשלם דבר הראוי להיות קודש אינו מחמת דבעינן שיעשה קודש, אלא הוי דין בפנ"ע דתשלום תרומה הוא בדבר הראוי להיות קודש, ואפי' במזיד שלא נעשה קודש צריך לשלם דבר הראוי להיות קודש, א"כ אין התשלום לשלם קודש והא דנעשה קודש הוי דין נוסף בפנ"ע שיהיה קודש לכך שמים את הפירות לפי שעת הנתינה והתשלום ולא איכפת לי דנעשים קודש והם טמאים הם שווים פחות כיון דהא דנעשים קודש לא הוי מדין התשלום אלא הוי דין נוסף בפנ"ע.

ובתוס' הק' וז"ל דאפי' את"ל דלפי מדה משלם לא מיפטר אלא א"כ ישלם שיהו שוין להסיקה כשיעור תרומה טהורה שאכל דלא גרע מגזלן כדאמר התם כל היכא וכו', ולדעת רעק"א בגהש"ס [בפסחים שם] דהחיוב דלא גרע מגזלן הוי חיוב דגזילה כגזילת חולין ולא הוי מדין תשלומי תרומה לכא' לק"מ קושית התוס' דבסוגיא בגיטין מיירי מדין חיוב תשלומי תרומה דצריך לשלם דוקא פירות ולא מהני מחילה וע"ז אמרינן דכיון דמשלם לפי מידה סגי לשם פירות חולין טמאים, והא דצריך לשלם כשעת הגזילה היינו חיוב ממון דגזילה ובזה יכול לשלם כסף או שו"כ ומהני מחילה, ובדעת התוס' ושא"ר שהק' על רש"י מבואר דסברי דהחיוב כשעת הגזילה הוי חיוב מדין תשלומי תרומה וכ"כ להדיא הרשב"א שם בגיטין.

ונראה ליישב דעת רש"י דלעולם גם רש"י סובר דהחיוב דלא גרע מגזלן הוי חיוב מדין תשלומי תרומה אלא דנתבאר דדעת רש"י דפליג על הראשונים ולא תי' כדעת הראשונים דאזלינן בתר שעת התשלום משום דרש"י סובר דבעינן להעמיד קודש ולא הוי דין בפנ"ע ולכך שמים את התשלום לפי הקודש, א"כ י"ל דכ"ז בחיוב המידה אבל החיוב דלא גרע מגזלן דהוא חיוב ממוני אפי' דהוי חיוב מדין תשלומי תרומה מ"מ בזה אזלינן בתר שעת התשלום ולא אזלינן בתר השעה שנהפך לקודש דהתם הוי דין נוסף דנעשה קודש.

# בגדר הקדושה דחלה על הפירות בתשלומי תרומה

בתשלומי תרומה הדין הוא דמשלם חולין מתוקנים והם נעשים קודש, ונראה לבאר גדרי הדין דהחולין נעשים לקודש.

במנח"ח [רפ"א סקי"ד וט"ז] נקט בפשטות דבתשלומי ביכורים הפירות נעשים ביכורים, אמנם בחי' מרן רי"ז הלוי [במכתב בסוף הספר] כתב דנעשים תרומה, דתרומה וביכורים שם אחד להם דתרומה, אלא דבביכורים איכא שם נוסף דביכורים, ובתשלומים נתפס רק השם תרומה ולא נתפס השם ביכורים, והביא ראיה מהא דמבואר בירושלמי דבאכל ביכורים יכול לשלם יין והרי ביין ליכא דין ביכורים הרי דתשלומי ביכורים הם תרומה ואינם ביכורים, וע"ע בתורת זרעים עמוד קל"ב מה שהביא ממרן הגרי"ז.

ונראה בביאור פלוגתתם דהמנח"ח סבר דכיון דתשלומי תרומה עומדים לגמרי במקום התרומה וקדושתם מכח התרומה שהיתה לכך חל בהם כל דיני ושמות התרומה שהיתה, ומרן הגרי"ז סבר דרק השם הכללי של תרומה עובר לתשלומים, אבל פרטי הקדושת תרומה של ביכורים אינם עוברים לתשלומים.

ובראיה של הגרי"ז מהירושלמי י"ל דכל הדין דיין אינו ביכורים היינו דליכא חיוב ביכורים ביין דהחיוב ביכורים הוא בפירות, אבל יין אינו מין אחר לגמרי מענבים שלא יכול להתפס ביין שם ביכורים ולכך יכול לשלם יין בתשלומי ביכורים, אמנם הגרי"ז סבר דאם תשלומי ביכורים היה דין דהם נעשים ביכורים א"כ היה חיוב להעמיד דבר שהוא בעצמו יכול להתחייב בביכורים.

ובחזון יחזקאל [תרומות פ"ז ה"י] דן בנידון הנ"ל וכתב להביא ראיה דבגמ' מנחות [ע"ז ע"ב] דנה הגמ' דיהיה חיוב תשלומי תרומה בתרומת לחמי תודה והק' דהרי לחמי תודה אינם קדושים אלא בשחיטת הזבח דקדושת בקדוה"ג ואיך יחול בהם קדוה"ג, בהכרח שאינם נעשים לחמי תודה אלא תרומה ככל תרומה בלא שם לחמי תודה, ויש מקום לדון דכיון דקדושת התשלומים הוא מכח התרומה שנאכלה, דנתחדש בפרשת תשלומי תרומה דהתשלומים נעשים ונעמדים במקום הפירות שנאכלו, וא"כ י"ל דבלחמי תודה כיון שנעשים לחמי תודה חל בהם קדוה"ג ע"י מה שנעמדים כתשלום ובמקום הלחמי תודה שהיה בהם קדוה"ג ואינם צריכים עוד קידוש.

והנה תנן במשנה והם נעשין תרומה והתשלומין תרומה, בר"ש וברא"ש כתבו שאם חזר ואכל בשוגג אותן חולין שנשתלמו מה שחוזר ומשלם תתיהן גם הם נעשין תרומה, ומיהו לא משמע כן בירושלמי דתניא תשלומי תרומה אין משלמין מהן קרן וחומש ואין משלמין עליהן קרן וחומש, ועיי"ש שהביאו דהוי פלוגתא בירושלמי, מבואר בר"ש כאן נידון אם תשלומי תרומה שדינם שמביא חולין מתוקנים והם נעשים תרומה אם זר אכל אותם אם יש עליהם חיוב תשלומי תרומה וצ"ב במאי פליגי.

ונראה דהר"ש סובר דהא דכשמשלם חולין מתוקנים נעשים לתרומה היינו דהם נעמדים במקום התרומה הראשונה וכל דיני וקדושת התרומה הראשונה עליהם, והירושלמי סובר דהוי גזה"כ דתשלומי תרומה דינם כתרומה אבל אי"ז שחל בהם הקדושת תרומה הראשונה ולכך כיון שאינם תרומה בעצם אלא הם תרומה מדיני תשלומי תרומה לא נאמר בהם חיוב תשלומי תרומה.

# פלוגתת אבא שאול ורבנן בשיעור המחייב בתשלומי תרומה

בגמ' ת"ר האוכל כזית תרומה משלם קרן וחומש אבא שאול אומר עד שיהא בו שוה פרוטה, מ"ט דת"ק אמר קרא ואיש כי יאכל קדש בשגגה ואכילה בכזית ואבא שאול מ"ט אמר קרא ונתן ואין נתינה פחות משו"פ.

בפשטות לת"ק שיעור כזית באכילת תרומה שיהיה חיוב תשלומי תרומה הוי ככל שיעור מאכא"ס שהוא בכזית דהוי דין במעשה האכילה דמעשה אכילה הוא בכזית, ואבא שאול יליף מקרא דלא סגי בשיעור מעשה אכילה אלא בעינן שיעור שו"פ שהוא שיעור התשלום דהוי רק בשו"פ.

ויל"ע דא"כ מנלן דלא בעינן תרוייהו דילמא בעינן גם אכילה בכזית מדין שיעור מעשה אכילה שהוא בכזית, ובעינן גם שיהיה שיעור שו"פ מדין התשלום שהוא בשו"פ.

ונראה דהנה בתוס' [ל"ג ע"א] מבואר דשיעור כזית באכילת תרומה הוא מאותו הדין דשיעור כזית באכילת הקדש, והדין שיעור בכדי אכילת פרס לא הוי שיעור במעשה אכילה אלא שיעור בצירוף המעשה דמדמי לה התוס' למעילה דצירף לזמן מרובה מהני עיי"ש, מכל הני מבואר [כמש"נ לעיל בכמה דוכתין] דבדין תשלומי תרומה ליכא דין מעשה אכילה דכזית כדין מאכא"ס, דהדין תשלומים לא הוי על מעשה האיסור, אלא הדין תשלומים הוא על לקיחת התרומה ולחללה מיעודה מלהיות לאכילת כהנים לאכילת זרות, והשיעור כזית הוא שיעור בתרומה שלקיחת כזית ממנה הוא השיעור המחייב בתשלומים על אכילתה, וא"כ שיעור דת"ק ושיעור דאבא שאול הוי מאותו ענין דבשניהם הוי שיעור בכמות לקיחת התרומה אם הוי בכזית או בשו"פ.

והנה ברמב"ם [פ"י ה"ב] כתב דכשם שאכילת תרומה בכזית כך שתיתה בכזית, וצ"ב מדוע שיעור שתיה הוא בכזית הרי שיעור שתיה בכה"ת הוא ברביעית, וברעק"א [בגליון הרמב"ם] כבר העיר דמצינו שיעור שתיה בכזית רק בגוונא שהמחה את החמץ וכדו' אבל מעשה שתיה הוא ברביעית, ולהנ"ל אתי שפיר דהשיעור כזית לא הוי שיעור במעשה אכילה דא"כ ודאי דשתיה אין שיעורה בכזית, אלא השיעור כזית הוי שיעור בלקיחת התרומה ולכך גם בשתיה בעינן כזית.

ונראה ראיה ליסוד הנ"ל דבגמ' כריתות [דף ו' ע"ב] הובא בתוס' יליף ר"י דשיעור נתינה לחיוב שמן המשחה הוא בכזית ויליף לה מתרומה, ואם בתרומה השיעור הוא כזית הוא שיעור במעשה אכילה איך שייך למילף לשמן המשחה דאין חיובו באכילה, ע"כ דהוי שיעור בלקיחת התרומה ושפיר יליפינן לשמן המשחה שהשיעור לקיחה הוא בכזית.

עוד ראיה ברורה דבגמ' מבואר דילפינן מעילה מתרומה ולדעת רבנן השיעור מעילה הוא בכזית ושיטת רש"י דגם החיוב בנהנה במעילה הוא בכזית, הרי דלא הוי שיעור במעשה אכילה דאיסור דבמעילה החיוב הוא על לקיחת ממון הקדש מבואר דגם חיוב כזית דתרומה הוא שיעור בלקיחת התרומה וכמש"נ.

ובגמ' מבואר דחיוב מיתה בזר באכילת תרומה תלוי בפלוגתת אבא שאול ורבנן, ולכא' אבא שאול יליף לה מונתן א"כ הוי דין רק בנתינה דתשלומים ואיך זה שייך לחיוב מיתה בזר, וצ"ל דהגמ' סברה דגם החיוב מיתה הוי לקיחת תרומה מרשות התרומה והחיוב תשלומים והחיוב מיתה הוי מאותו הדין.

אמנם יל"ע דבגמ' בפסחים שם מבואר דבתרומה אמרינן דהיתר מיצטרף לאיסור, וקשה דבדין היתר מיצטרף לאיסור ביארו האחרונים [בקוב"ש שם ועוד] דאין הגדר דההיתר נהפך לאיסור ממש וחייב על ההיתר, אלא יסוד הדין הוא דהאיסור אסור בכל שהוא אלא בעינן כזית למעשה אכילה וההיתר מיצטרף לאיסור ליחשב מעשה אכילה של כזית, ולמבואר דבתרומה השיעור כזית אינו שיעור במעשה אכילה אלא שיעור בלקיחת התרומה איך מהני היתר מיצטרף לאיסור דאינו אלא צירוף למעשה אכילה ובתרומה דבעינן כזית ללקיחת תרומה איך היתר מיצטרף לאיסור.

ונראה דהנה בחי' מרן רי"ז הלוי במכתב בסוה"ס [עמוד 156 ועמוד ע"ט] מבואר דבתרומה איכא ב' דינים דין על החפצא שניתנה רק לאכילה שתיה וסיכה ועוד דין על הגברא בזר איסור על המעשה אכילה ושתיה, וכתב שם דתשלומי תרומה תלוי בחפצא ולכך סיכה חייב בתשלומי תרומה דאורייתא כיון דלגבי שימוש החפצא הוי כשתיה, ומ"מ ליכא איסור דאורייתא בגברא על סיכה דלא הוי מעשה שתיה דגברא מדאורייתא, וכתב שם [בד"ה ועיין] דאיסור זרות תלוי בגברא ולכך כהן שסך שמן של תרומה מותר לישראל לסוך כיון דסיכה איסורה בחפצא והחפצא כבר נתחללה אבל שם תרומה יש בה ויהיה חיוב זרות על הגברא כשעשה מעשה אכילה ושתיה, ולפי"ז מיושב הכל דבחיוב זרות במיתה ומלקות בזה בעינן כזית של שיעור מעשה אכילה, וכל היסוד הנ"ל דכזית לא הוי שיעור במעשה אכילה אלא שיעור בלקיחה הוי רק בדין תשלומי תרומה, ולכך שפיר שייך בתרומה היתר מיצטרף לאיסור בחיוב מלקות ומיתה דהתם הכזית הוי שיעור במעשה אכילה.

# גדר חיוב קרן באכילה במזיד

במשנה האוכל תרומה מזיד משלם את הקרן ואינו משלם את החומש התשלומין חולין אם רצה הכהן למחול מוחל.

לכא' בפשטות נראה דהאוכל תרומה במזיד לא הוי חיוב תשלומי תרומה ולכך התשלומין חולין והכהן יכול למחול, וא"כ צ"ב מדוע משלם את הקרן, וצ"ל דתשלומי הקרן הוי מדין גזל הכהן כדין גזל חולין, וברמב"ם מבואר דגם במזיד הוי חיוב מדין תשלומי תרומה דכתב הרמב"ם [פ"י הי"ח] כל האוכל תרומה בין בשוגג בין במזיד אינו משלם אלא מן החולין המתוקנים שהוציאו מהן תרומות ומעשרות, מבואר דהדין ונתן לכהן את הקודש מיירי גם במזיד ואיכא דין גם במזיד לשלם חולין מתוקנין הרי דגם דבאכילה במזיד הוי מדין תשלומי תרומה, וכן מבואר דכתב הרמב"ם [בפ"י הי"ב] דבתשלומי תרומה במזיד איכא לפטור דאם אכל כשהוא בהול ונחפז לאכול ולכך לא בדק, ואם הוי חיוב תשלומים דגזל דחולין ליכא לפטור דבהול.

וכ"כ בחי' מרן רי"ז הלוי [במכתב בסוף הספר] והוכיח מהא דהירושלמי [פ"ב דפסחים] מסת' אם איכא חיוב תשלומי תרומה בפחות משו"פ ואם החיוב הוא מדין גזלן דעלמא הרי ליכא חיוב ממון בפחות משו"פ, הרי דהחיוב במזיד הוי חיוב מדין תשלומי תרומה, (וביסוד הספק דהירושלמי נראה דנסת' האם כיון דהוי חיוב מדין תשלומי תרומה לא בעינן שו"פ, דחיוב תשלומי תרומה הוי מדין איסור ולא בעינן שו"פ, וכמו באכילה בשוגג דחייב לדעת רבנן אפי' בפחות משו"פ, או דילמא דכיון דהתשלום הוי תשלום ממון דהרי משלם חולין ולא חל דינים בתשלום חשיב תשלום ממון וליכא חיוב ממון בפחות משו"פ).

# הטעם דבתשלום קרן דמזיד אם רצה הכהן למחול מוחל

במשנה אם רצה הכהן למחול מוחל.

יל"ע למבואר ברמב"ם [כמש"נ לעיל] דתשלום קרן במזיד הוי מדין תשלומי תרומה א"כ מאי שנא שבשוגג הכהן לא יכול למחול ובמזיד הכהן יכול למחול.

ונראה דבתוס' בכתובות מבואר דהטעם שהכהן לא יכול למחול משום דהוי תשלומי כפרה וא"כ י"ל דבמזיד דאינו חייב חומש לא חשיב תשלומי כפרה [דמבואר בגמ' דתשלומי חומש הוי מדין כפרה כקרבן], ועיין ברמב"ם בפי' המשנה דבמזיד דעוונו חמור ליכא חיוב חומש דאינו מתכפר בתשלומים א"כ פשוט דגם החיוב קרן אינו כפרה דהרי אין לו כפרה בתשלומים.

ובר"ש וברא"ש כתבו דהטעם דבשוגג אינו יכול למחול משום דאינו תלוי בכהן כיון שצריך לשלם חולין מתוקנים, ולפי"ז לדעת הראשונים דבמזיד אינו צריך לשלם חולין מתוקנים לכך הכהן יכול למחול, אמנם לדעת הרמב"ם דגם במזיד צריך לשלם חולין מתוקנים הדרא קושיה לדוכתיה מדוע הכהן יכול למחול.

וברמב"ם בפי' המשנה פי' באופ"א דכתב וז"ל ועוד אמר באוכל בשגגה ונתן לכהן את הקודש וזה מורה שהתשלומין קודש ומאחר שהן קודש אין לכהן ליתנם מתנה לפי שהן קודש ואסור לישראל ליהנות מן הקודש וכאן שהתשלומין חולין וכו' הרי זה כאילו אחד הכהנים כבר זכה בה ונתנה לו כי מותר לו כלומר לישראל לאכול חולין, מבואר ברמב"ם טעם אחר מדוע באכילת שוגג לא מהני מחילה ובאכילת מזיד מהני מחילה דכיון שבשוגג התשלומין קודש אסור לישראל להנות מהם ובמזיד שהתשלומין חולין מותר לישראל להנות, וצ"ב דלא מצינו שאסור לכהן לתת מתנה תרומה לישראל והישראל ימכרנו לכהן וכדו', ועוד מהו שכתב הרמב"ם דבמזיד דהוי תשלומין חולין הוי כאילו אחד הכהנים זכה בה ונתנה לו.

ונראה דבתשלומי תרומה בשוגג החיוב תשלומים הוא להעמיד לרשות התרומה והכהונה קודש כפי מה שאכל וחיסר מרשות קדושת התרומה, ולכך אין הכהן יכול למחול דהיינו דצריך שהרשות התרומה תקבל פירות קודש, ונתינה לכהן הוא בכלל זכית רשות התרומה וכמש"נ דתרומה ביד כהן הוא קיום דין התרומה דייעוד התרומה הוא לינתן לכהן, [ולכך נתבאר לעיל דהיה סק"ד דהכהן יוכל למחול דהכהן הוא הבעלים על רשות התרומה בפירות שאכלו ממנו], ומש"כ הרמב"ם דכיון שהם קודש הכהן לא יכול ליתן היינו דבעינן שכהן יממש את הזכות כהונה בתרומה, ובעלמא כהן שהוא בעלים על תרומה יכול ליתן לישראל דהוא מזכותו של הכהן אפי' לקדש בו אשה, אבל במחילה שהכהן אינו מקבל ואינו מממש את זכותו חשיב שהישראל משתמש בתרומה וזה אסור דמדיני התרומה שהכהן ישתמש בתרומה, משא"כ בתשלומים במזיד דהוי חולין ואין דין להחזיר לרשות התרומה קודש א"כ הכהן יכול למחול ולתת לישראל דחשיב שהכהן זכה דבחולין חשיב שהכהן משתמש שנותן לישראל, והא דהוצרך הרמב"ם לומר דכאילו אחד הכהנים כבר זכה בה ונתנה לו היינו דאיכא דין נתינה דתשלומי תרומה והא דמהני מחילה היינו משום דבמחילה חשיב דהכהן קיבל ונותן לישראל, דכיון שהתשלומין חולין התשלום הוא רק להרבות ממון הכהן ובזה סגי במחילה.

# בשיטת הרמב"ם דבאכילה במזיד משלם חולין מתוקנים

כתב הרמב"ם [פ"י הי"ח] כל האוכל תרומה בין בשוגג בין במזיד אינו משלם אלא מן החולין המתוקנים שהוציאו מהן תרומות ומעשרות.

מבואר ברמב"ם דבעינן לשלם גם באכילה במזיד חולין מתוקנים, ולכא' צ"ב מהו הדין לשלם חולין מתוקנים הרי כיון שלא נעשים קודש א"כ אינם משלים לתרומה את החיסרון שנעשה דבין כך הפירות נשארים חולין א"כ מהו הדין והענין לשלם חולין מתוקנים דהרי התשלום הוא ממון ובממון החיוב הוא דמים ומאי נפק"מ שמשלם חולין מתוקנים.

ובחי' מרן רי"ז הלוי [במכתב בסוה"ס] העמיד דברש"י מבואר דהא דבעינן לשלם דבר הראוי להיות קודש הוא מהדין דהתשלומין נעשים תרומה ולכך בעינן מידי דחזי לתרומה, והיינו דלא הוי ב' דינים לשלם ראוי להיות קודש ועוד דין שהתשלום נעשה תרומה, אלא הכל דין אחד דבעינן שהתשלום יהיה תרומה וממילא בעינן לשלם דבר הראוי להיות קודש, אמנם ברמב"ם מבואר דהוי ב' דינים דהרי במזיד התשלום לא נעשה קודש ומ"מ מבואר ברמב"ם דצריך לשלם דבר הראוי להיות קודש, הרי דהדין ראוי להיות קודש אינו מדין שהתשלום צריך להיות קודש אלא הוי דין בפנ"ע דבעינן ראוי להיות קודש, וביאר שם דהוי מדין תשלומי תרומה דהתשלום הוי רק מאותו הדבר שאכל, ולכך בעינן ראוי להיות קודש, וכמו דלר"ע בעינן לשלם מאותו המין דהוי דין בתשלומי תרומה ה"נ בדבר הראוי להיות קודש.

ונראה דצריך להוסיף דבשלמא הא דסובר ר"ע דבעינן לשלם מאותו המין היינו דמשלים את החיסרון שאכל וכיון שאכל מין פלוני צריך לשלם את אותו המין, אבל דבר הראוי להיות קודש מה מעלתו אם לא חל קדושה בפירות, וצ"ל דדבר הראוי להיות קודש חשיב כסוג וכמין, וכמו דצריך לשלם מאותו המין ה"נ צריך לשלם דבר הראוי להיות קודש דזה המין שאכל, ויעויין ברש"י בפסחים [ל"ב ע"א ד"ה איבעיא להו] דמבואר בדבריו דהא דגזלן אינו צריך לשלם ממין שאכל הוי ילפותא מקרא דישיב לרבות שו"כ ככסף, מבואר דלולי הילפותא גזלן היה חייב לשלם כמו שאכל, א"כ מבואר הא דבתרומה דליכא ילפותא צריך לשלם כמו שאכל, דתשלום על חיסרון הוי כעין שגזל, אלא דבגזלן דעלמא איכא ילפותא מקרא דשו"כ ככסף, משא"כ בתשלומי תרומה אפי' במזיד כיון דהוי חיוב מדין תשלומי תרומה ליכא ילפותא ובעינן לשלם כעין שאכל וה"נ צריך לשלם ראוי להיות קודש דהוא מדין כעין שאכל, דצריך להשלים את החיסרון שאכל, ואע"ג דאינו משלם לרשות התרומה דהרי אינו נעשה תרומה, מ"מ כבר נתבאר לעיל דהא דמשלם לכהן חשיב דמשלים את החיסרון בדין תרומה, דזכות הכהן הוי מדיני התרומה, ולכך שייך לומר דתשלום לכהן הוי מדיני תשלומי תרומה וצריך לשלם לכהן מעין מה שאכל דרק בכך מתקיים הדין תשלומי תרומה.

ונראה להוסיף בזה דברים דהנה בתוס' בב"מ כתבו דבגמ' שם נסת' הגמ' אם בחומש בעינן לשלם דבר הראוי להיות קודש, והק' התוס' דתנן במתני' [ריש פ"ו] דמשלמים חומש על חומש הרי דהחומש נעשה לקודש א"כ מוכח דבעינן לשלם דבר הראוי להיות קודש, ותי' התוס' דלעולם לא בעינן לשלם דבר הראוי להיות קודש אבל מ"מ אם משלם פירות הראוים להיות קודש חל בהם קדושת תרומה, וצ"ב דאם לא בעינן לשלם דבר הראוי להיות קודש מדוע כשמשלם דבר הראוי להיות קודש חל קדושה על הפירות, ונראה מבואר כאן דהא דחל קדושת תרומה בתשלומי תרומה לא הוי מדין החיוב תשלומי תרומה אלא הוי דין בעצם דכל שמעמיד לתרומה תשלום פירות במקום התרומה שאכל ממילא חל בהם קדושה, דכיון שהם עומדים במקום התרומה שאכל חל בהם קדושת תרומה, דבפרשת תשלומי תרומה נתחדש דשייך להעמיד פירות במקום התרומה שאכל וכיון שהם עומדים במקום התרומה שאכל חל בהם קדושת תרומה, ולפי"ז ניחא דבחומש אע"ג דליכא חיוב להעמיד את הפירות שאכל וסגי בתשלום במעות מ"מ כל שמעמיד פירות הם עומדים במקום התרומה שאכל וחל בהם קדושת תרומה, א"כ נראה לבאר בדעת הרמב"ם דלעולם כל הדין הוא ראוי להיות קודש משום דבעינן לשלם את החיסרון שאכל, והא דהוי קודש הוי ממילא דכיון דהדין הוא להשלים את החיסרון וחידשה התורה שיש בידו ובכוחו להשלים את החיסרון שאכל לכך כשמשלים את החיסרון שאכל חל קדושה על הפירות דכל תשלום שעומד במקום התרומה שאכל ממילא מתקדשים בקדושת תרומה, אמנם ברמב"ם מבואר דבמזיד משלם חולין מתוקנים ומ"מ אינם נעשים תרומה הרי דהא דנעשים תרומה אינו דבר דממילא דתשלום תרומה שעומד במקום התרומה שאכל חל בו קדושת תרומה, אלא צ"ל בדעת הרמב"ם דהא דנעשה קודש הוי מדין החיוב תשלומי תרומה דבשוגג דחייב חומש והוי תשלומי כפרה איכא דין דחל בו קדושת תרומה, משא"כ במזיד דלא הוי תשלומי כפרה וליכא חיוב חומש לא חל קדושת תרומה על הפירות.

רעק"א [פסחים ל"א ע"ב] הק' דלדעת הרמב"ם דבמזיד משלם חולין מתוקנים א"כ קרא דונתן לכהן את הקודש הוי גם במזיד א"כ גם במזיד שייך את הנידון אם לפי מידה משלם או לפי דמים משלם, [ויש להוסיף דברש"י מבואר דהנידון לומר דלפי מידה משלם משום דצריך לשלם דוקא פירות], ובגמ' בפסחים שם מבואר דבמזיד פטור בתרומת חמץ בפסח.

ונראה דהרמב"ם יסבור דרק בשוגג דהפירות נעשים תרומה והיינו דהדין תשלום בשוגג הוא להעמיד את התרומה שאכל דהיינו להחזיר את הקדושה בזה איכא חד מ"ד דלפי מידה משלם, משא"כ במזיד דאע"ג דמשלם פירות מ"מ אינם נעשים קודש הרי דליכא דין להעמיד את הקדושה שנחסרה לכך בזה לכו"ע לפי דמים משלם ככל גזלן ואינו משלם לפי מידה.

# חיוב תשלומים בבת כהן שנישאת לישראל

במשנה [פרק ז' משנה ב'] בת כהן שנשאת לישראל ואח"כ אכלה תרומה משלמת את הקרן ואינה משלמת את החומש ומתתה בשריפה, בר"ש כתב משלמת את הקרן כדין גזל ואינה משלמת את החומש דכהנית היא וראויה לחזור לבית אביה.

צ"ב דבת כהן שנשאת לישראל אסורה בתרומה ואיך כתב הר"ש דכהנית היא, ובר"ש הוסיף דראויה לחזור לבית אביה, וצ"ב הסברא בזה דכיון שאם ימות בעלה בלא בנים תחזור לבית אביה חשיבה דראויה לתרומה, וברמב"ם הביא דרשת הספרא דיצאו אלו שאין זרים לה.

מבואר דבת כהן שנשאת לישראל חשיבה כהנת וראויה לחזור לבית אביה לא הוי סיבה אלא סימן שנשארה בכהונתה ולא נתחללה, ולכך כשמת בעלה בלא בנים חוזרת לדיני בית אביה משום דבעצם היא כהנת, אלא דכיון שנשאת לזר ורשות הזר עליה אינה אוכלת בתרומה, ולכך ליכא תשלומי כפרה דתרומה, דנתמעט דמי שאינו זר בעצם אין לו דין תשלומי תרומה, ולכך בת כהן שנשאת לישראל אע"ג דאסורה בתרומה כיון שאינה זרה בעצם ליכא חיוב תשלומי תרומה דשוגג ואין לה חיוב חומש, אבל את החיוב קרן דהוא מדין גזילת התרומה יש לה דכיון שאסורה בתרומה ורשות הזר עליה ואין לה זכות אכילת תרומה הוי גזילה על התרומה, דאין אצלה את ייעוד התרומה ולכך חייבת בקרן דתשלומי תרומה.

ולכא' מוכח מכאן דתשלומי תרומה אינו כפרה על האיסור מאכא"ס דזרות דבזה ליכא חילוק בין כל זרה לבת ישראל שנישאת לכהן דשניהם באיסור זרות, אלא הוי כפרה על לקיחת התרומה, ובזה ילפינן מקרא דבת כהן דשייכת לקבלת תרומה משום דהיא בעצם כהנת ואינה זרה לגמרי לא נתחדש בה חיוב כפרה דחומש בתשלומי תרומה.

# חיוב תשלומים במאכיל פועליו ואורחיו

במשנה [פרק ו' משנה ג'] המאכיל את פועליו ואת אורחיו תרומה הוא משלם את הקרן והם משלמין את החומש דברי ר"מ וחכמים אומרים הם משלמין קרן וחומש והוא משלם להם דמי סעודתן.

ברא"ש כתב דלדעת ר"מ המאכיל משלם דמי תרומה כדין גזלן ואינו משלם חולין מתוקנין, וכך נראה בפי' הרע"ב, וצ"ב דא"כ מדוע האורחים אינם משלמים חולין מדין תשלומי תרומה, דכמו דחומש האורחים משלמים כיון שהם אכלו את התרומה ה"נ מדוע שלא יהיה להם חיוב תשלומי תרומה בקרן, וכה"ק המשנה ראשונה.

ונראה לפמש"נ לעיל דתרומה דביד כהן חשיב שהכהן הוא הבעלים על קדושת התרומה ולכך סק"ד דהכהן יכול למחול על תשלומי התרומה ולכך נמי בתשלום התרומה לכהן נפטרים גם חיוב קרן דגזלן, וא"כ י"ל דכיון שהבעלים חשיב גזלן על פירות התרומה מהכהן ונתחייב בדמיהם, אע"ג שלא נתחייב לשלם פירות מתוקנים משום דהבעלים לא אכל את הפירות וחיוב תשלומי תרומה הוא רק באכילה, מ"מ כיון שכבר נעשה גזלן על התרומה ונתחייב בדמיהם לא שייך לחייב את הפועלים על אכילתם, כיון דתשלומי תרומה אינו עונש על אכילת הזרות, אלא על לקיחה מרשות תרומה, וכיון שהבעלים כבר נעשה גזלן ונתחייב בדמיהם א"א לחייב שוב את הפועלים.

והנה בירושלמי הק' מאי נפק"מ בין ר"מ ורבנן, ותמוה מאי קשיא להו דנפק"מ אם הבעה"ב חייב לכהן או הפועלים ונפק"מ אם העני שאין לו מה לשלם על מי מוטל החיוב, וכה"ק המהר"י קורקוס [פ"י ה"י ד"ה ועדיין צריך], ונראה לפמש"נ דכל דהטעם דהפועלים פטורים לר"מ הוא משום דהבעלים נעשה גזלן על הפירות והתרומה ושוב אין לחייב את הפועלים, א"כ י"ל דאם הבעה"ב אינו משלם איכא חיוב על הפועלים כיון שלמעשה הם אכלו את הפירות וע"י נעשה הגזילה של בעה"ב, וכעי"ז כתב בדרך אמונה עיי"ש.

וברא"ש בסו"ד הביא דבירושלמי משמע דלכו"ע משלמים חולין מתוקנים [מהא שהק' הירושלמי מאי נפק"מ בין ר"מ ובין רבנן ואם פליגי אם משלמים דמים או חולין מתוקנים א"כ איכא נפק"מ טובא], אלא דלכו"ע משלם חולין מתוקנים אלא פליגי האם בעה"ב צריך לטרוח ולכך משלם את הקרן, או דהפועלים צריכים לטרוח וא"כ משלמים פחות מהקרן, ויל"ע איך אפשר לחייב את הבעה"ב תשלומי תרומה דצריך לשלם חולין מתוקנים הרי אכילת תרומה חייבים רק באכילת התרומה והבעה"ב לא אכל מהתרומה, מבואר כמש"נ לעיל דהחיוב בתשלומי תרומה הוא על לקיחת התרומה [וכעין חיוב מעילה] אלא דילפינן מקרא דהמחייב הוא רק בלקיחה דאכילה ולא במזיק וכדו', והבעה"ב שמאכילת את פועליו חשיב שלוקח מהתרומה ע"י מה שמאכיל את פועליו ולכך בעה"ב חייב.

1. והא דלא הוכיחו התוס' מהא דאיכא מ"ד דמשלם לפי מידה אע"ג דתשלומי גזילה הוי לפי ממון, ולהך מ"ד משלם אפי' באוכל תרומת חמץ בפסח הרי דלא הוי חיוב ממון א"כ מוכח לכא' דהוי חיוב כפרה, ונראה דגם בתשלומי ממון שייך לפי מידה, דהרי מבואר ברש"י בפסחים דהא דבגזילה משלם לפי דמים ולא לפי מידה הוא מהא דאמרה תורה שו"כ ככסף ואפי' סובין, הרי דבלא"ה שפיר י"ל דבגזילה משלם לפי מידה אע"ג דהוי תשלומי דמים, והיינו דגם בתשלום דמים כיון שהחיוב הוא להשלים לחבירו את החיסרון שחיסרו י"ל דהחיסרון נמדד במידה ולא בדמים. [↑](#footnote-ref-1)
2. אלא דלכא' כ"ז לשיטת הרמב"ם דתרומה טמאה דינה להנאה כמו תרומה טהורה שדינה לאכילה, משא"כ לדעת התוס' דתרומה טמאה אין דינה להנאה אלא דאיכא היתר להנותו בשעת כילוי א"כ לא חשיב מפסיד את הייעוד של התרומה טמאה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ולקמן ביארנו בזה הא דבעינן למימר דכהן אם רצה למחול אינו מוחל דלכא' מאי סק"ד שימחול הרי אפי' באוכל תרומת עצמו חייב עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. וי"ל דבב' מקומות רש"י כתב דתשלומי תרומה הם כפרה, במשנה [ל"א ע"ב בד"ה ומדמי עצים] כתב רש"י דבמזיד אין תשלומיה לכפרה מבואר דבשוגג הוי כפרה, וברש"י [ל"ב ע"א ד"ה כל היכא] כתב נהי נמי דאיכפר ליה אכילת תרומה בתשלומי מידה, א"כ י"ל דלמ"ד לפי מידה משלם התשלומים הוי כפרה, וברש"י במשנה פי' את המשנה כמ"ד לפי מידה, והא דאיכא קבל"מ הוי לפי המ"ד דלפי דמים משלם דרש"י שם מיירי במ"ד דלפי דמים, אמנם זה דוחק דפליגי בהא גופא אם הוי תשלומי כפרה או ממון. [↑](#footnote-ref-4)