הואיל לדעת הרמב_ם
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

אור ליום ועש"ק תצוה ט' אד"א תשס"ח

א] כתב הרמב"ם פ"א מהל' יו"ט הי"ג, אין אופין ומבשלין ביו"ט כדי להאכיל גויים או כלבים, שנאמר הוא לבדו יעשה לכם, לכם ולא לגויים לכם ולא לכלבים וכו', ושם הט"ו כתב, ז"ל, המבשל ביו"ט לגויים או לבהמה או להניח לחול אינו לוקה שאילו באו לו אורחים הי' אותו תבשיל ראוי להן, עכ"ל.

ובחמד משה ר"ס תקי"ד ובקר"א שבת דכ"ד. דקדקו מל' הרמב"ם, דהגם דהמבשל לגויים או לבהמה אינו לוקה משום דאמרי' הואיל, מ"מ אית בי' איסורא מה"ת, וכמש"כ הרמב"ם דהא דאין אופין ומבשלין ביו"ט להאכיל לגויים או לכלבים הוא מקרא דלכם ולא לגויים ולא לכלבים, והרי דה"ז אסור מה"ת, ודוחק לומר דמהך קרא למדנו לעיקר הדין דלא הותר מלאכה לצורך גויים ובהמה, ומכח זה יש לאסור מה"ת בדברים שאינם ראויים לישראל דל"ש בהו הואיל, ומדרבנן אסור אף בדברים דשייך בהו הואיל, דסתימת ל' הרמב"ם מ' דבכל גווני אי"ב איסורא מה"ת.

[וכ"ה מבו' בד' הקרית ספר שם, ז"ל, המבשל ביו"ט לגויים או לבהמה אינו לוקה אבל הוא אסור מדאוריתא כדילפינן מלכם וגו', עכ"ל, וכ"ה בלח"מ שם].

ועי' בדבריהם שנקטו דה"נ המבשל מיו"ט לחול הגם שאינו לוקה משום דאמרי' הואיל, מ"מ ה"ז אסור מה"ת,[[1]](#footnote-2) והחמד משה שם דקדק כן מל' הרמב"ם, ויל"ד בזה, והא דמותר לאפות מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין, הוא משום דצרכי שבת נעשין ביו"ט, וכמשמעות ל' הרמב"ם ברפ"ו דצרכי שבת נעשין ביו"ט, וכמש"כ כן הב"י בדעתו, (ואמנם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש רפ"ק דביצה נ' להדיא דמה"ת אין צרכי שבת נעשין ביו"ט משום דאין יו"ט מכין לשבת, וכ"נ בדבריו שם רפ"ב, וצ"ע בזה).

והטעם בזה מבו' בדבריהם, דהוא משום דמקרא דהוא לבדו יעשה לכם דממעטי' מינה לכם ולא לגויים, ילפי' דאף בגוונא דאמרי' הואיל, מ"מ אי"ב איסורא, וה"נ באופה מיו"ט לחול ה"ז אסור מה"ת.

אמנם קשיא ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ד, ז"ל עיסת הכלבים בזמן שהרועים אוכלין ממנה נאפית ביו"ט, עכ"ל, וכתב המ"מ שם, ז"ל, וכתבו בעיטור והרשב"א ז"ל, דלדידן דאית לן הואיל אפי' אין לו נבילה עכשיו מותר הואיל ואפשר שתזדמן לו, ולזה סתם רבינו, עכ"ל, והרי להדיא שדעת הרמב"ם דמהני דינא דהואיל להתיר לאפות, ומכח זה הוא דשרי לאפות עיסת הכלבים אף בשאין לו נבילה לפייסן, וכבר עמדו בזה הלח"מ והקר"א שם, עיי"ש בדבריהם.

ב] ונ' לישב, דהנה עוד צ"ע בדעת הרמב"ם, דהיאך מצינו למימר דאף דאמרי' הואיל מ"מ אי"ב איסורא מה"ת, דא"כ היאך התיר ר"א לאפות עיסה טמאה ולא תקרא לה שם עד שתאפה, אשר היינו משום דאמרי' הואיל, והרי דמהני דינא דהואיל להתיר מה"ת לאפות, ועי' בקר"א שם מש"כ בזה.

והפשוט בזה, ואולי לזה כיון הקר"א שם, דהנה בפסחים דמ"ח. אמר רמב"ח הא דר' חסדא ורבה מחלוקת דר"א ור' יהושע היא, דר"א סבר אמרינן הואיל ור' יהושע סבר לא אמרי' הואיל, אמר ר"פ ודילמא ע"כ לא קאמר ר"א התם דאמרי' הואיל אלא משום דבעידנא דקא עיילי לתנורא כל חדא וחדא חזיא לי' לדידי', אבל הכא דלאורחין הוא דחזי לדידי' לא חזי אימא לא אמרי' הואיל.

והרי"ף שם כתב בפלוגתת רבה ור"ח, ז"ל, ואסיקנא דבפלוגתא דר"א ור"י קמיפלגי דרבה אמר אמרי' הואיל כר"א וכו' דר"א סבר דהאי חלה חמץ שמוזהרין עלי' בבל יראה ובל ימצא היא מ"ט אמרי' הואיל ואי בעי מיתשיל עלה וכו' השתא נמי כדידי' דמיא ומוזהר עלי' בבל יראה ובל ימצא וכו' ואיפסקא הלכתא כר"א הלכך הלכתא כרבה דקאי כר"א דהלכתא כוותי', עכ"ל.

ומבו' בד' הרי"ף, דלעולם קי"ל כדדחי ר"פ דע"כ לא קאמר ר"א התם דאמרי' הואיל אלא משום דבעידנא דקא עיילי לתנורא כל חדא וחדא חזיא לי' לדידי', ולא מצינו ללמוד מזה דאמרי' הואיל, ואך דמ"מ יש ללמוד דס"ל לר"א דאמרי' הואיל, מהא דס"ל דדמוזהרין עלי' בבל יראה משום דאי בעי מיתשיל, ועיי"ש במלחמות ובחי' רבינו דוד שביארו כן בדבריו.

ולפ"ז נ' דמה"ט הוא שפסק הרמב"ם דל"מ דינא דהואיל אלא לפטרו ממלקות אך אכתי אי"ב איסור מה"ת, דהגם דמצינו דאמרי' הואיל דמה"ט ס"ל לר"א דעובר משום בל יראה משום דאמרי' הואיל ואי בעי מיתשיל, ומה"ט קי"ל כרבה דהאופה מיו"ט לחול אינו לוקה, מ"מ לא מצינו דמהני דין הואיל להתיר לאפות לכתחילה, שהרי הא דהתיר ר"א לאפות, אי"ז משום דינא דהואיל, אלא הוא משום דכל חדא וחדא חזיא לי', וע"כ יש להכריע דל"מ דין הואיל אלא לפטרו ממלקות, אך מ"מ אית בי' איסורא מקרא דהוא לבדו יעשה לכם.

ונ' דמקור הרמב"ם לזה, הוא מהא דאמר רב אשי בביצה דט"ז: דטעמא דעירובי תבשילין הוא כדי שיאמרו מיו"ט לשבת אסור ק"ו מיו"ט לחול וכיון דמנח עירובי תבשילין אית לי' הכירא, ומזה מ' דס"ל דאסור מה"ת לאפות מיו"ט לחול ולא אמרי' הואיל, וטעמא דמהני עירובי תבשילין הוא משום דצרכי שבת נעשין ביו"ט, וכמש"כ כן הבעה"מ בפסחים, ועי' בביאוה"ל סימן תקכ"ז שדקדק כן גם בד' הר"ח בפסחים דמ"ו: שהעתיק על ד' ר' חסדא בפסחים ממש כל' רב אשי בביצה, אלמא ס"ל דחד שיטה הוא, ומאידך כיון דקי"ל כר"א דלא תקרא לה שם עד שתאפה, ש"מ דאמרי' הואיל, ומזה הוא שלמד הרמב"ם, דהגם דאמרי' הואיל ואינו לוקה, אכתי אי"ב איסורא מה"ת, וע"כ הוא שאסרו לאפות מיו"ט לשבת כדי שיאמרו מיו"ט לשבת אסור ק"ו מיו"ט לחול, ויתכן שלמד הרמב"ם לזה גם מהא דאסר ריב"ל להזמין גוי ביו"ט שמא ירבה בשבילו, וכמו שהוכיח כן הבעה"מ שם.

ג] והנה לפ"ז נמצא, דהגם דקי"ל דלא מהני דינא דהואיל אלא לפטרו ממלקות, ואכתי אי"ב איסור מה"ת, כ"ז הוא בהואיל דאורחין ודכוותי', אך היכא דכל חדא וחדא חזיא לי' לי"ב איסור מה"ת כלל, שהרי מה"ט שרי ר"א לאפות עיסה טמאה הטבולה לחלה, וקי"ל כוותי'.

והטעם בהך מילתא דהואיל דאורחים ל"מ אלא לפטרו ממלקות, ואילו הואיל וכל חדא וחדא חזיא לי' מהני להתיר לגמרי מה"ת, נ' דהוא משום דבהואיל דאורחים הרי אין אפייתו לצורך אוכ"נ, אלא דכיון דאפשר שיבואו אורחים הוי זה מלאכת אוכ"נ, ומ"מ כיון שאין אפייתו לצורך אוכ"נ יש לאסרה מקרא דהוא לבדו יעשה לכם, ומשא"כ בהואיל דכל חדא וחדא חזיא לי', דהיינו דמשום זה דייני' דאפיית כל חדא וחדא הויא לצורך אוכ"נ, אין מקום כלל לאסרה מקרא דהוא לבדו יעשה לכם, ודו"ק.

והדברים מתישבים טפי לדעת הרמב"ם, לפ"מ שדקדק בקר"א שבת דכ"ד. ממש"כ הרמב"ם בטעמא דהאופה ביו"ט לגויים וכו' אינו לוקה, דהוא משום שאילו באו לו אורחים הי' אותו תבשיל ראוי להן, דמ' מזה דאף בגונא שא"א כלל שיבואו אורחים, מ"מ אינו לוקה משום שאילו היו באין אורחים הי' אותו תבשיל ראוי להן, עיי"ש, ונמצא לפ"ז דדינא דהואיל לאו היינו דחשיב דהויא האפי' לצורך האורחים, שהרי אמרי' הואיל אף בגוונא שא"א כלל שיבואו אורחים, אלא היינו דכל מלאכה דמצ"ע היא ראוי' לאוכל נפש אין לוקין עלי', ולפ"ז נ' דע"כ אסרינן לה מקרא דהוא לבדו יעשה לכם, דמהך קרא ילפי' דהגם דמלאכת אוכ"נ היא, מ"מ כל שעושה אותה לצורך אחר ה"ה אסורה, ומשא"כ בהואיל דכל חדא וחדא חזיא לי', אין לאסור מהך קרא, שהרי חשבינן דאפיית כל חדא הויא לצרכו, ואינה לצורך אחר, וכנ"ל.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא שפסק הרמב"ם דעיסת הכלבים בזמן שהרועים אוכלין ממנה נאפית ביו"ט אף בדלי"ל נבילה לפייסן, דהגם דלא מצינו להתיר משום הואיל ואי הוה לי' נבילה, שהרי ל"מ דין הואיל אלא לפטרו ממלקות, מ"מ יש להתיר בזה משום דינא דהואיל וכל חדא וחדא חזיא לי', שהרי כיון שדעתו לאכול ממנה, וכל מעט ומעט חזיא לי' לאכילתו, לי"ב איסורא מה"ת כלל.

והדברים מדוקדקים כן בל' הרמב"ם, שהביא להך דינא דעיסת הכלבים מותר לאפותה, אחר שהביא לדינא דבני החיל וכו' דמותר לאפותו להן ביו"ט שכל פת ופת ראוי' לתינוק, ואח"כ בהלכה ט"ו הביא לדינא דהמבשל ביו"ט לגויים וכו' אינו לוקה שאילו באו לו אורחים וכו', ומ' מזה דדינא דעיסת הכלבים מותר לאפותה, אי"ז משום דין הואיל דומיא דהואיל דאורחים, אלא הוא משום דכל חדא וחדא חזיא לי', דומיא דדינא דבני החיל דהא דמותר לאפות להן ביו"ט הוא משום שכל פת ופת ראוי' לתינוק, אשר זהו דינא דכל חדא וחדא חזיא לי'.

ד] ונ' להוסיף עוד בזה, דהנה בירושלמי פ"ק דחלה פליגי אמוראי איזהו עיסת הכלבים, ר"ל אמר כל שעירב בה מורסן וכו', ר' יוחנן אמר כל שעשאה כעבין וכו', ר' בא בשם שמואל ר' אמי בשם ר' חייא רובא אפי' עשאה קלוסקין, והא תנינן אם אין הרועים אוכלין ממנה, תיפתר שעשאה בשעה ראשונה שלא יאכלו הרועים ממנה.

והנה הר"ש בפירושו לחלה שם פירש למתני' דאיירי בשעירב בה מורסן וכדעת ר"ל, אמנם הרמב"ן בהלכות חלה הכריע כדעת שמואל ור"ח רבא דעיסת הכלבים אפי' עשאה מסולת נקי' כמצתו של שלמה, כיון דאדעתא דכלבים פטורה מן החלה, עיי"ש, וכן נ' בד' הרמב"ם פ"ו מביכורים ה"ח, וכמש"כ מהר"י קורקוס כס"מ ורדב"ז שם, וכ"ה בביאור הגר"א יו"ד סימן ש"ל.[[2]](#footnote-3)

ובביאור הגר"א יו"ד סימן ש"ל סק"י כתב, דטעמו של הר"ש שפסק כר"ל, דסוגיא דידן בפ"ב דיו"ט כוותי', דאמרי' שם כ"א א' מתיב ר' חנא כו' שאני עיסת כו', אלמא אע"ג שנעשית לשם כלבים הואיל ויכול לאוכלה נאפית ביו"ט, וצ"ל בסיפא דוקא שאין יכול לאוכלה, וכל הני אמוראי דירושלמי הנ"ל ס"ל דלא אמרי' הואיל, אבל אנן קי"ל דאמרי' הואיל ועכצ"ל כר"ל, עכ"ל.

ולדעת הרמב"ם והרמב"ן דפסקו כשמואל דהא דתנן דאין הרועים אוכלין ממנה היינו שחישב עלי' לאכילת כלבים, ואף שהיא ראוי' לאכילת אדם, קשיא טובא קו' הגר"א, דא"כ מ"ט אינה נאפית ביו"ט, הרי יש להתיר בזה מדין הואיל דאי בעי מצי אכיל, וכ"ה דאם הרועים אוכלין ממנה מותר לאפותה, אף שאין כולה לאכילת הרועים, משום דאפשר לרועים לאכלה כולה ולפייס הכלבים בנבילה, ה"נ אף אם אין הרועים אוכלין ממנה הי' לנו להתיר לאפותה משום דאפשר לרועים לאכלה ולפייס הכלבים בנבילה.

והנה לדעת הרמב"ן נ' לישב, דהנה במש"א בביצה שם דשאני עיסת כלבים דאפשר לפייסן בנבילה, ופרכי' עלה ומי אית לי' לר"ח הואיל, כתב הרשב"א, ז"ל, ה"ה דהו"מ למיפרך דאפי' לרבה דאית לי' הואיל לכתחילה מי שרי וכו', עכ"ל, ולפ"ז נמצא דגם למאן דאית לי' הואיל לא שרינן לאפותה אלא בדאית לי' נבילה דודאי אפשר לפייסן בנבילה.

והנה במש"א דהיכא דאית לי' נבילה שרי לאפותה גם לדעת ר' חסדא, עיי"ש בחי' הרשב"א ובר"ן מה שפירשו הטעם בזה, אמנם הנה בפי' הר"ח שם פירש, ז"ל, לא שריא הדא מתניתין אלא בדאית לי' נבילה מוטלת דודאי מפייס לכלבים בה שנמצאת העיסה כולה לרועים, עכ"ל, ומבו' בדבריו דמכוון שנויא דגמ' דאיירי בגוונא שה"ז עומד שתהא העיסה כולה לרועים ולא יתן ממנה לכלבים כלל, וכ"ה בחי' ר"נ בן הרמב"ן שם, וכעי"ז בחי' הרא"ה שם, עיי"ש.

וכ"נ בל' הרמב"ן במלחמות פ"ג דפסחים שכתב שם, ז"ל, ודרבה ור"ח לאו משום דליכא אורחין קמן פליגי, אלא בכל הואיל שאין דעתו לכך פליגי וכו', ודאמר ר"פ עד כאן לא אמר ר"א אלא דחזיא לי' לדידי', כלומר ודעתו עליהן, אבל לאורחין כלומר שאין דעתו עליהן ולא כוונתו לאכול הוא עצמו אימא לא אמרי' הואיל, עכ"ל, ונ' להדיא בל' הרמב"ן דרב חסדא אסר בכל גווני שאין דעתו לאכול הוא עצמו, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דשרי ר"ח לאפות עיסת הכלבים בשיש לו נבילה, איירי בגוונא שה"ז עומד שיאכל הוא לכולה, וכמש"כ כן בחי' ר"נ בנו.

ולפ"ז הרי מתישב היטב הא דתנן דבזמן שאין הרועים אוכלין ממנה אינה נאפית ביו"ט, דהגם שהיא ראוי' לאכילת הרועים ומצינו למימר בה הואיל, הרי ל"מ דין הואיל להתיר לאפות לכתחילה, וע"כ לא שרינן לאפותה אלא בזמן שהרועים אוכלין ממנה שהוא אופה אותה לאכילת הרועים, דבכה"ג ה"ז עומד שיאכלו לכולה כיון דאית לי' נבילה לפייס ינהו, אך בזמן שאין הרועים אוכלין ממנה שלא אפאה כלל לאכילת הרועים, ואי"ז עומד שיאכלוה הרועים, אסור לאפותה ביו"ט, דהגם דאיכא למימר הואיל, מ"מ ל"מ זה להתיר לאפותה לכתחילה.

ויש להוסיף, דגם לס"ד דמוקמי' לה בשיכול לפייסן בנבילה, ושרינן לה לכתחילה משום דין הואיל, נמי י"ל דהא דאם אין הרועים אוכלין ממנה לא התירו, וזה לפ"מ שפירש בחי' הרא"ה בטעם הא דשרינן התם לכתחילה משום דין הואיל, ועד"ז בשטמ"ק שם, עיי"ש, ודו"ק.

אמנם בדעת הרמב"ם אין לישב כן, שהרי דעתו דעיסת הכלבים מותר לאפותה אף בדלית לי' נבילה לפייסן, ופירש המ"מ דהוא משום דקי"ל דאמרי' הואיל, והרי שדעת הרמב"ם דלדידן דאית לן הואיל, הגם דה"ז אסור מדרבנן, מ"מ בעיסת הכלבים התירו לכתחילה, וא"כ הדק"ל דמ"ט אם אין דעתו להאכילה כלל לכלבים אינה נאפית ביו"ט, הרי גם בכה"ג יש לנו לומר הואיל.

אך לפמש"נ מיושבים היטב ד' הרמב"ם, שהרי לא מצינו להתיר כלל לאפות עיסת הכלבים משום דינא דהואיל, שהרי אף דאמרי' הואיל מ"מ אית בי' איסור מה"ת, והא דמותר לאפות עיסת הכלבים, הוא משום דכל חדא וחדא חזיא לי', ואשר ע"כ לא שרינן לאפותה אלא בשהוא אופה אותה להאכיל ממנה לרועים, אך כל שאופה אותה להאכיל כולה לכלבים, ואינה עומדת כלל לאכילת אדם, הרי דהגם דיש לנו לומר הואיל שיכול לאוכלה כולה ולפייס הכלבים בנבילה, אכתי אסור לאפותה מה"ת, וזהו דתנן דבזמן שאין הרועים אוכלין ממנה אינה נאפית ביו"ט, וא"ש היטב ד' הרמב"ם.

אך העירוני דאכתי אין הדברים מתישבים, דאכתי תיקשי לדעת רבה דס"ל דמהני דין הואיל להתיר מה"ת, דמ"ט אם אין הרועים אוכלין ממנה אינה נאפית ביו"ט, ולא שרינן לה משום דין הואיל, ואין לומר דרבה מפרש כר"ל דאיירי בשעירב בה מורסן, שכבר נת' לעיל בהערה דלפי' הרמב"ם בפיהמ"ש גם לדעת ר"ל איירי בשהיא ראוי' לרועים.

ואשר צ"ל בדעת הרמב"ם, כמש"נ לעיל לפ"ד הרא"ה והשטמ"ק בטעם הא דלמאן דאית לי' הואיל שרי לאפות לכתחילה אף בדלית לי' נבילה, דלדבריהם אין להתיר אלא בשאפאה להאכיל ממנה לרועים, ומיושב היטב ד' הרמב"ם.

ה] ושמעתי להביא מקור בדעת הרמב"ם דל"מ דין הואיל אלא לפטור ממלקות, דהנה כתב הרמב"ם פ"א מהל' יו"ט הי"ב, ז"ל, מי שהיתה לו בהמה מסוכנת לא ישחוט אותה ביו"ט אא"כ יודע שיכול לאכול ממנה כזית צלי מבעו"י כדי שלא ישחוט ביו"ט מה שיאכל בחול וכו', עכ"ל.

ומד' המ"מ שם נ' שפירש ד' הרמב"ם, דל"ב שיהא דעתו לאכול ממנה כזית מבעו"י, אלא סגי במה שיכול לאכול ממנה אף שאין דעתו לאכול.

אמנם ביש"ש פ"ג דביצה סימן י"ב דקדק בל' הרמב"ם, דבעינן שיאכל כזית ממנה מבעו"י, וכפי הנראה דקדק כן ממש"כ הרמב"ם כדי שלא ישחוט ביו"ט מה שיאכל בחול, ומ' דלא שרי אא"כ אוכל ממנה ביו"ט, ועיי"ש שתמה ע"ז, דלפ"מ דקי"ל כרבה דאמרי' הואיל, יש להתיר לשחוט אף בשאין דעתו לאכול ממנה, וכמבו' כן בסוגיא דפסחים דמ"ו:.

ומזה יש להביא מקור בדעת הרמב"ם, דאף דאמרי' הואיל מ"מ אי"ב איסור מה"ת, ול"מ דינא דהואיל אלא לפטרו ממלקות, וע"כ לא שרינן לשחוט בהמה המסוכנת אלא בשדעתו לאכול ממנה כזית מבעו"י, דאם אין דעתו לאכול ממנה, הרי דהגם דאמרי' הואיל ואי בעי אכיל, מ"מ אי"ב איסור מה"ת, וסוגיא דפסחים דאמר רבה דלדידי' שרי לשחטה אף שאין דעתו לאכול, הוא לטעמי' דס"ל דכל דאמרי' הואיל לי"ב איסור מה"ת כלל, אך לפ"מ דקי"ל דל"מ דינא דהואיל אלא לפטרו ממלקות, לא מצינו להתיר לשחוט בהמה מסוכנת מכח דינא דהואיל, וז"ב.

ו] אמנם בעיקר מש"נ בדעת הרמב"ם דל"מ דין הואיל אלא לפטור ממלקות, אך אכתי אי"ב איסור מה"ת, ילה"ע ע"ז ממש"כ הרמב"ם פ"ב ממילה ה"י, ז"ל, מכשירי מילה אפילו בזמנה אינן דוחין את יו"ט הואיל ואפשר לעשותן מערב יו"ט וכו', אבל שוחקין לה סמנין ביו"ט הואיל וראוי לקדרה וכו', עכ"ל, והוא מברייתא בשבת דקל"ד. דשוחקין לה כמון, ובגמ' שם מפרשינן הטעם משום דחזי לקדירה.

ולכאו' מה דמהני הא דחזי לקדירה, הוא מדין הואיל, והגם דל"מ הואיל להתיר לכתחילה, מ"מ בשעת הדחק לא אסרו חכמים, כמש"כ בעה"מ בפסחים פ' אלו עוברין, ומבו' להדיא לפ"ז, דכל דאמרי' הואיל לי"ב איסור כלל מה"ת, וזה דלא כמש"נ בדעת הרמב"ם, וצ"ע בזה.

?למש"נ בדעת הרמב"ם, צ"ע דאי נימא דטעם האיסור הוא משום דלכם ולא לגויים, הרי דלא אמרי' אהדרי' לאיסורא, וא"כ מ"ט בעושה לצורך גויים לוקה, והרי דאמרי' אהדרי' לאיסורא וכמש"כ הלח"מ הט"ו, אך למש"נ במק"א בדעת הרמב"ם דלא אמרי' מתוך בשאר מלאכות ניחא בפשיטות.

ויש להוסיף, דהגם דבעי' קרא למעט צורך כלבים, מ"מ אחר שנתמעט כבר אמרי' אהדרי' לאיסורא.

וביותר, דאף אי נימא דהוי זה דין איסור, מ"מ מכח זה גם אין ע"ז היתר, ובאמת אין נ' לדעת הרמב"ם דהוי זה דין איסור?

ז] בפי' ר"ח בפסחים דמ"ח. כתב, ז"ל, אמר לי' ואמאי נקבלה דתניא בברייתא אמר לו ר' יהושע הרי הוא עובר משום לא תעשה כל מלאכה ושתיק, ואי ס"ד בהואיל פליגי נימא לי' אינו עובר הואיל וכל חדא וחדא חזיא לי' ואמאי שתיק וכו', א"ל ר' ירמי' וכו' אלא וכו' ר"א נמי אימור אהדר לי' במכילתא אחריתי, ואע"ג דמסתבר טעמא דר' יהושע דאמר אני אכריע כשאני אופה נמצאתי עובר על הוא לבדו יעשה לכם ועושה מעשה בידי וכשאני מניחה נמצאתי עובר ואיני עושה מעשה בידי, ומכוון הר"ח להא דתניא בתוספתא דאמר לו ר' יהושע הרי הוא אומר אך אשר יאכל לכל נפש, אמר לו ר"א עדין הדבר שקול, אמר לו ר' יהושע אני אכריע כשאני אופה וכו', תניא אמר רבי הלכה כר"א וכו', עכ"ל.

וד' הר"ח צ"ב רב, דכיון שכבר פירש דטעמי' דר"א דמותר לאפותה ואינו עובר משום לא תעשה כל מלאכה, הוא משום דאמרי' הואיל וכל חדא וחדא חזיא לי', א"כ מהו שכתב דמסתבר טעמא דר' יהושע דאמר אני אכריע וכו', הרי כל הכרעת ר' יהושע דיש להניחה משום שנמצאתי עובר ואיני עושה מעשה בידי, הוא רק לטעמי' דס"ל דאסור לאפותה, אך לדעת ר"א דמותר לאפותה משום דאמרי' הואיל, אין מקום כלל להכרעת ר' יהושע.

ושמעתי לפרש היטב ד' הר"ח, דהנה יש לדקדק עוד, דבברייתא קמייתא תניא דאמר לו ר' יהושע הרי הוא עובר משום לא תעשה כל מלאכה, וברייתא בתרייתא תניא דכשאני אופה נמצאתי עובר על הוא לבדו יעשה לכם, והנה אמנם הגר"א הגי' בתוספתא הרי הוא עובר משום לא תעשה כל מלאכה, אך הר"ח כתב דהוא עובר על הוא לבדו יעשה לכם.

ולפמש"נ יל"פ ד' הר"ח, דעל הא דאמר ר' יהושע דהרי הוא עובר משום לא תעשה כל מלאכה, אהדר לי' ר"א דאינו עובר משום דאמרי' הואיל, וע"כ לי"ב ל"ת, אך אכתי יש לאסור לאפות משום איסור עשה דהוא לבדו יעשה לכם, דע"ז ל"מ דינא דהואיל, וזה דלא כמש"נ בדעת הרמב"ם דהואיל וכל חדא וחדא חזיא לי' מהני דלי"ב איסור מה"ת כלל.

ואשר זהו הא דאמר ר' יהושע אני אכריע כשאני אופה נמצאתי עובר על הוא לבדו יעשה לכם ועושה מעשה בידי וכו', והיינו דאף לדידך דס"ל דאינו עובר משום לא תעשה כל מלאכה משום דאמרי' הואיל, אכתי הוא עובר משום הוא לבדו יעשה לכם, וא"כ עדיף טפי להניחה, דהגם שהוא עובר משום בל יראה, אינו עושה מעשה בידו, וזהו שכתב הר"ח דמסתבר טעמא דר' יהושע.

ובדעת ר"א נ' דס"ל, דהאמנם אם הי' עובר בל"ת דלא תעשה כל מלאכה, לא הי' לו לאפותה, אך כיון שאינו עובר אלא באיסור עשה דהוא לבדו יעשה לכם, עדיף טפי לאפותה ולעבור באיסור עשה זה, מלהניחה ולעבור בלאו דבל יראה, ובירושלמי פסחים שם אמרו דר"א לטעמי' בדין הניתנין במתן ד' שנתערבו בניתנין במתן א', דס"ל דינתנו במתן ד', אף שהוא עובר משום בל תוסיף, ואכמ"ל.

אמנם ד"ז אינו מתישב בגיר' התוספתא שלפנינו, דתניא דאמר ר' יהושע אני אכריע כשאני עושה בידי נמצאתי עובר על "לא תעשה" והרי הוא בידי, והרי דהוא עובר על ל"ת דלא תעשה כל מלאכה, וזה דלא כמש"נ בביאור ד' הר"ח דאינו עובר אלא על איסור עשה דהוא לבדו יעשה לכם.

1. ואמנם הי' מקום גדול לומר בזה, דגם אם נימא בדעת הרמב"ם דהגם דאמרי' הואיל מ"מ אסור מה"ת לבשל לגויים ולבהמה, מ"מ באופה מיו"ט לחול לי"ב איסורא מה"ת, דרק במבשל לגויים ולבהמה הוא דאסור מה"ת מגזה"כ דלכם ולא לגויים ולא לכלבים, ועי' בשטמ"ק ביצה די"ב. ודכ"א: שכתב דלא אמרי' הואיל כלל במבשל לגויים משום גזה"כ דלכם ולא לגויים, עיי"ש, ועד"ז מצינו לדעת רש"י דמשום דין מתוך שרינן אף שלא לצורך כלל, דמ"מ אסור לעשות מלאכה לצורך גויים ובהמה, ומזה לא הק' הראשונים כלל ע"ד רש"י, אלא הקשו מהא דהאופה מיו"ט לחול לוקה למאן דלי"ל הואיל, ובמק"א נת' עוד בכל ענין זה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם בפיהמ"ש להרמב"ם פ"ק דחלה כתב דעיסת הכלבים היא שנילושה בסובה ומורסנה וכיוצא, וזה כדעת ר"ל, אך מ"מ לא פירש כד' הר"ש דבזמן שאין הרועים אוכלין ממנה הוא שנתערב בה מורסן הרבה דלא חזיא לרועים, ובזמן שהרועים אוכלין ממנה הוא שנתערב בה מעט מורסן דחזיא לרועים, אלא פירש, ז"ל, ודעתו עלי' להאכילה לכלבים וכו' ולא לאכילת אדם וכו', ואם חשב עלי' לאכילת אדם ולאכילת בע"ח הרי זו חייבת כמו שחייבת כל עיסה שאין בה דופי, עכ"ל, ומבו' דמפרש דכולה מתניתין איירי בחד גוונא שהיא ראוי' לאכילת אדם, והא דבזמן שאין הרועים אוכלין ממנה אינה חייבת בחלה וכו', הוא משום שדעתו עלי' להאכילה לכלבים ולא לאכילת אדם, ומשא"כ היכא שהרועים אוכלין ממנה שדעתו להאכילה לאדם, ה"ה חייבת בחלה וכו', ובביאורו נ' ע"ד מש"כ הרמב"ן בהל' חלה, דלעולם מודה ר"ל דמעיקרא דדינא כל שדעתו להאכילה לכלבים ה"ה פטורה מן החלה, והא דלא פטרי' בשלא עירב בה מורסן, הוא כ"ה דיהא בה הכירא, עיי"ש.

   ולפ"ז נמצא, במשה"ק הגר"א דמ"ט היכא שאין הרועים אוכלין ממנה אינה נאפית ביו"ט, ולא שרינן לאפותה משום דין הואיל, וכתב דמזה הוא שלמד הר"ש דקי"ל כר"ל, הנה לדעת הרמב"ם אי"ז מתישב גם לדעת ר"ל, דגם לדעתו איירי בעיסה הראוי' לאכילת אדם, והא דבזמן שאין הרועים אוכלין ממנה היינו שאין דעתו להאכילה לרועים, ובזה קשיא דמ"ט אינה נאפית ביו"ט ולא שרינן משום דין הואיל. [↑](#footnote-ref-3)