חענ_נ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ / חנ_נ

חולין ק. גדרי חנ"נ

**א. חנ"נ דאורייתא או דרבנן-**

פליגי ר' אפרים ור"ת אם קי"ל חנ"נ בכל איסורין או רק בב"ח, ובשו"ע-צב פסק כדעת הרשב"א שהכריע כרבינו אפרים, אבל הרמ"א כתב להחמיר חנ"נ בכל איסורין כדעת ר"ת.

ובשיטת ר"ת דאמרינן חנ"נ מבואר ברו"ר שהוא מדרבנן, וכ"כ הש"ך צב-יב בפשיטות בשם האגור דלכו"ע אינו אלא מדרבנן.

טעם הגזירה:

א. כתב הר"ן פכ"ה שיסודו הוא אטו בב"ח דהתם וודאי חנ"נ דאורייתא, וכ"נ הפמ"ג כדבר ברור בכ"ד וכבר העיר עליו ביד יהודה דלא מצאנו ענין זה אלא בר"ן ועפי"ז חידש הר"ן כמה נפק"מ אבל בשא"ר מבואר שלא ס"ל כשיטת הר"ן בדברים אלו ובפשוטו לא ס"ל טעם איסור חנ"נ משום בב"ח.

וע"ע בתוס' דמקו' מע"ז גבי יי"נ משמע דס"ל דאף בלח בלא בישול אמרינן חנ"נ, והר"ן כתב עפי"ד דכיון שהוא אטו בב"ח לא אסרו אלא דרך בישול וכבר עמד רעק"א בהג' לסי' קו דמד' תוס' מבואר דלא ס"ל כהר"ן בזה.

ולכאו' יש נפק"מ גדולה להלכה בזה, שבפתחי תשובה קיב-ה הביא מהפמ"ג בהנהגת שואל ונשאל ג-לז שאין איסור חנ"נ בבישולי ופת עכו"ם, והטעם דכיון שאי"צ בהם ביטול בשישים לא מיחלף בב"ח, ולפי האמור כ"ז לשיטת הר"ן ולשא"ר ל"ש זה, ולע"ע שלא ראיתי פוסקים שעמדו בזה וכולם הביאו ד' הפמ"ג בפשיטות.

[ודע דאף לשיטת הר"ן דלא אמרינן חנ"נ בצליה ומליחה וכה"ג דלאו דרך בישול הוא, מ"מ אם אח"כ נתבשל שפיר אמרינן חנ"נ, וכמו לענין בב"ח שאם כבש או מלח ואח"כ בישל שפיר נאסר כש"כ הפוסקים בכ"ד.

ועיין בסי' צו-א שאם חתך צנון בסכין של איסור אמרינן ביה חנ"נ, ובפר"ח סק"ח חלק ע"ז דלאו דרך בישול הוא, וכתב בפמ"ג שפ"ד סק"ט דאח"כ כשמתבשל נעשה נבילה, וכ"ה ברעק"א צב-ד לענין צלי ואח"כ בישול[[1]](#footnote-2)].

ב. ביראים-מח כתב הטעם דגזרו חנ"נ מדרבנן ז"ל:"שטעם שאמרו חז"ל חנ"נ משום שנקרא שם האיסור על החתיכה ונקראת חתיכת איסור כמו חתיכת נבילה, ואם היינו אומרים שלא לשער בכולה היה בא לידי קלקול שאף בנבילה גמורה היינו ממעטים שלא ישער בכולה", עיי"ש שעפי"ז באר שיטתו המחודשת דבחצי חתיכה לא אמרינן חנ"נ, ועיין לקמן ביאור שיטה זו וגדרי חנ"נ מדרבנן.

**ב. שיטת התוס' דחנ"נ דאורייתא-**

אבל בשיטת התוס' נקטו הרבה אחרונים דס"ל דחנ"נ מדאורייתא הוא, עיין בהג' רעק"א על הש"ך שם שהוכיח מד' תוס' ק: שהק' היאך הגעילו גיעולי מדין והרי חנ"נ, עיי"ש, ואם אינו אלא דרבנן לק"מ דאכתי לא גזור בהאי שעתא, ובאמת כ"כ בסה"ת ליישב קו' התוס' דכיון דחנ"נ דרבנן שפיר הגעילו, ודעת התוס' מבואר שהוא דין תורה.

ובמטה יהונתן על הש"ך שם ובחי' חת"ס ק: [וכבר צידד כן בכו"פ צב-ט ודחה זה] דחו די"ל דאף להתוס' וודאי שאינו אלא דרבנן רק ס"ל לתוס' שאם הגעילו כלי מדין הרי הוא כמפורש בתורה שאין דין חנ"נ ותו אין לחכמים לאסור וכיסוד הט"ז יו"ד-קיז.

ויל"ע בתי' זה, דהנה יש לתמוה דמבואר בתוס' דלדעת ר"א ניחא דשפיר הגעילו כלי מדין ותימה דהא מ"מ יש לחוש לבב"ח דבזה אף ר"א מודה דאיכא חנ"נ דאורייתא, וע"כ הביאור דמים שנאסרים מבליעת בב"ח הוי ככל איסורין ולדעת ר"א ל"א בזה חנ"נ.

אבל הנה נחלקו הש"ך והב"י בדין נאסר מבב"ח, דדעת הש"ך צד-כב קג-יח, דדבר הנאסר מבב"ח הוי ככל איסורין ולית ביה דין חנ"נ לשיטת ר"א.

אבל דעת הב"י סוס"י קג דדבר הנאסר מבב"ח אית ביה חנ"נ אף לשיטת ר"א, ומכח זה הביא בשו"ע דינו של סה"ת שאם בישל בב"ח ואח"כ מים לא חשיב נטל"פ עד שיעבור מעל"ע משעת בישול המים, ואף דדעתו דלא קי"ל חנ"נ מ"מ בנאסר מבב"ח אמרינן חנ"נ.

ותינח לדעת הש"ך אבל לדעת הב"י צ"ע היאך יפרש ד' התוס'.

וע"כ הביאור פשוט דכבר כתב בפמ"ג שפ"ד צד-כב ד"ה עוד, ובשפ"ד צד-ד דאף להב"י וודאי אינו אלא מדרבנן אבל מדאורייתא וודאי לא חשיב כבב"ח שאין בזה שום סברא, וא"ש קו' התוס' דקאי בדין דאורייתא ובזה שפיר ל"א חנ"נ לר"א אף בב"ח.

ולפי"ז מבואר להדיא דלא כמטה יהונתן וש"א וקו' התוס' בע"כ אדינא דאורייתא קאי ולא משום שהוא כדבר המפורש בתורה שאין כח לחכמים לאסור.

[ובעיקר שיטת התוס' בפלוגתת הב"י והש"ך ע"ע בד' התוס' צז: לענין כחל שהק' היאך כחל מן המנין להתיר והרי נאסר הכחל עצמו ונימא חנ"נ להצריך שיעור ביטול גם כנגד ההיתר שנאסר.

ולא הזכירו התוס' דתלי בר"ת ור"א, וגם הרשב"א בתוה"ב הק' כן אף דמסיק הלכה כר"א.

והנה דין כחל לשיטת התוס' אינו אלא ע"י בשר אחר אבל בבשר שלו עצמו לא נאסר אף בבישל, ודעת הרמ"א שאם בשלו גם החלב נאסר [כדעת רש"י קט:], ולשיטת התוס' נמצא שכשמבשל עם בשר אחר הרי החלב נאסר מכח הבשר האחר, אבל הבשר של הכחל אינו נאסר מן החלב עצמו וכל איסורו הוא מכח שהבב"ח נאסרו והוא בולע טעם של איסור והוי ככל דבר הנאסר מבב"ח.

ולפי"ז צ"ע דנמצא דהוי חנ"נ דכל איסורין ותלי בר"ת ור"א ואילו בתוס' ורשב"א משמע דלכו"ע אסור [ותינח בד' התוס' יש מקום לדחוק דקו' אזלא לדעת ר"ת דאמרינן חנ"נ בכל איסורין, אבל הרשב"א פסק כר"א דלא אמרינן חנ"נ אלא גבי בב"ח וצ"ע].

וכבר עמד בהבחנה זו בהג' רעק"א-צ ורצה ליישב עפי"ז ד' השו"ע שם דלא אמרינן חנ"נ בכחל, דאזיל השו"ע לטעמיה דאין חנ"נ אלא בב"ח ולא בשאר איסורין, אבל כתב שהעירו לו מד' הב"י דנאסר מבב"ח אמרינן ביה חנ"נ.

ועכ"פ דעת התוס' והרשב"א משמע כהב"י דדבר הנאסר מבב"ח ג"כ אית ביה חנ"נ.

וכבר הק' כן בכו"פ צ-א ותי' דהוא ענין מסויים גבי כחל דכל שחל בו שם חלב לענין בשר אחר הרי יש בו שם חלב וכיון שנתנו לו שם חלב נאסר אף בבשר שלו עצמו, עיי"ש].

ובעיקר ד' התוס' יש כאן סתירה גדולה לדבריהם קח: שכתבו להדיא דחנ"נ דרבנן, וכבר תמה בזה בכו"פ צב-ט עיי"ש ג' אופנים ביישוב הסתירה בד' התוס', וע"ע בלב אריה קח: מש"כ בזה.

**ג. הטעם דחנ"נ דאורייתא ויסוד דין חנ"נ-**

וביסוד איסור חנ"נ דאורייתא י"ל לכאו' בשתי אופנים:

א. בכו"פ שם כתב בתו"ד לבאר הטעם דחנ"נ דאורייתא משום שיטת ר"ת דע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור, וכן צידד בפמ"ג שפ"ד צב-יב, ולפי"ז אזיל ר"ת לטעמיה דאף בדליכא כזית בכא"פ ההיתר נהפך לאיסור.

ועיין בהג' יד אברהם הוסיף לחדש ע"ז עוד, דאף לרבינו אפרים דלא אמרינן חנ"נ הוא משום דס"ל כשיטת רח"כ דבפחות מכזית בכא"פ אין ההיתר נהפך לאיסור, אבל אם יהיה כזית בכא"פ יודה שיהיה חנ"נ דאורייתא, והוא חידוש מופלג [וצ"ע לפי"ז דעת הכו"פ ופמ"ג למה לרח"כ לא יהיה כלל חנ"נ אף כשיש כזית בכא"פ].

ובפשוטו אין לזה מובן שהרי יסוד דין היתר נהפך לאיסור הוא שהיתר בטעם איסור אסרה תורה ומה"ת ישאר באיסורו אחר שנסתלק הטעם?

אבל נתבאר במקומו שיל"פ דין היתר נהפך לאיסור שהאיסור בכוחו לאסור את ההיתר, וכנראה כך פי' הנך אחרונים ומה"ט יל"ד דאף אחר שנסתלק האיסור מ"מ אין ההיתר חוזר וניעור.

ומ"מ אף לשיטת ר"ת וודאי שההיתר נהפך לאיסור וודאי אין הכרח לומר דחנ"נ דאורייתא, וכש"כ כבר בתשובת רעק"א-פב די"ל דכל הדין דטכע"ק דאורייתא הוא כשיש בו הטעם אבל אחר שיש שישים כנגד הבליעה הרי אין הטעם נרגש כבר ואין לאסור משום טכע"ק, וכל הנידון הוא משום חנ"נ דרבנן.

ולפי המבואר נמצא שיל"פ דעת החולקים דחנ"נ דרבנן בשני אופנים, או דס"ל דהיתר נהפך יסודו שהיתר בטעם איסור אסור וכשנסתלק הטעם חוזר להיתר, או דאף אינהו מודו שהאיסור אוסר את ההיתר אלא דמ"מ אחר שנסתלק חוזר ההיתר וניעור.

[ומקור לכל האי עניינא הביא בכו"פ ובהג' יד אברהם שם מלשון התוס' בביאור שיטת ר' אפרים דלא אמרינן חנ"נ אלא גבי בב"ח:"דכל חד באפיה נפשיה שרי וכי איתנהו בהדי הדדי אסור הלכך הבשר עצמו נעשה איסור ולוקה אם אכל חצי זית מן הבשר וחצי זית מן החלב".

ומשמע מדבריהם שהמודד לדין חנ"נ דאורייתא הוא ע"י שאם אוכל חצי זית מהבשר וחצי מהחלב לוקה, וא"כ ה"נ לדעת ר"ת דטכע"ק ההיתר נהפך לאיסור הרי הוא לוקה בחצי זית טעם וחצי זית ממשות, ושפיר י"ל חנ"נ בכל איסורין, ודעת רבינו אפרים שהביא ראיה זו ע"כ ס"ל דטכע"ק אין ההיתר נהפך לאיסור, ומ"מ יל"ד ראיה זו בקל].

וצריך להוסיף דהנה בפשוטו צ"ע לפרש מהלך זה בד' התוס' גבי הגעלה, עי' בחי' מנח"ש שהק' ע"ז דאי יסוד דין חנ"נ דאורייתא הוא מכח הטעם וע"י היתר נהפך לאיסור ה"מ היכא שבתחילת בליעתו עכ"פ יש בו טעם ואף אם אח"כ פסק הטעם כבר נאסר, אבל היכא שמתחילתו לא קיבל טעם האיסור לא.

וא"כ הכא יכולים להגעיל אף יורה גדולה, וכגון שבכל פעם יתנו כ' פעמים מים כנגד הכלי ואחר כמה פעמים כבר נתבטל הטעם בשישים ותו אין טעם במים, ואם אח"כ מגעיל שוב במים הרי אין המים אלו נאסרים שאין בהם טעם האיסור ולא שייך כאן חנ"נ דאורייתא לכה"פ.

ומכח זה מסיק דע"כ כד' האחרונים דד' התוס' אזלי מדרבנן אלא דאין אוסרים דבר המפורש בתורה כש"כ לעיל.

אבל כנראה צ"ל דאחר שנאסרו כבר המים הרי השתא הם כחתיכה דאיסורא וטעם שלהם הוא גופא האיסור וכן הלאה, וממילא אף שאח"כ אין את טעם המים המקוריים חייל ביה דין חנ"נ[[2]](#footnote-3).

ב. עוד י"ל עיקר דין חנ"נ דאורייתא, עפמש"כ במקו"א דיסוד איסור בתערובת הוא שכל מציאות האיסור כעת הוא בתערובת וכולה חשיבא תערובת איסור, ואין האיסור עומד לעצמו וממילא אוסר התערובת רק כל האיסור הוא בכלל התערובת, שהרי בפועל אסור לאכול את כולה, ואח"כ אם נפלה לתערובת אחרת הרי בעי שישים כנגד כולה.

[ובאמת הוא כעין דמבואר בגמ' דהיכא שנתערב מין במינו ואינו מינו אמרינן סלק, ומשמע דמצ"ע היה צריך שישים כנגד ההיתר ג"כ, והביאור כנ"ל שהאיסור אוסר בפועל את כל התערובת וצריך שיעור ביטול גם כנגד ההיתר.

ולפי"ז י"ל דזהו יסוד איסור דחנ"נ, דהיכא שכבר נאסר מתחילה לא אמרינן סלק, וכמבואר בע"ז עג: דאיכא מ"ד דאסר היכא דנפל תחילה יין ואח"כ מים, וכ"נ ברמב"ן קח: בחד פי' דעיקר דין חנ"נ הוא דהיכא שכבר נאסר מתחילה לא אמרינן סלק, אבל נראה שם דלא שייך זה אלא במין במינו, וצ"ע].

**ד. טעם חנ"נ דרבנן-**

והנה לעיל הבאנו דעת הר"ן דחנ"נ דרבנן הוא מגזירה אטו בב"ח.

אבל לפי המתבאר לנו שתי אופנים ביסוד דין חנ"נ לשיטת התוס' שהוא דאורייתא הרי י"ל כן גם בדין חנ"נ דרבנן.

א. עיין משנת ר"א-ט דאף לשיטות הסוברים דחנ"נ דרבנן יסודו מתורת טכע"ק, דע"י דההיתר נהפך לאיסור מכח טכע"ק הרי גזרו חז"ל דאף דהשתא כבר אין הטעם נרגש בו מ"מ כבר נאסר ואינו חוזר לאיסורו, עיי"ש, אבל אם אין ההיתר נהפך לאיסור לא היו גוזרים חז"ל דין חנ"נ.

ב. ויל"פ גם בדרך אחרת כש"כ כאן דע"י שהאיסור מספק ואוסר את כל התערובת אסרוהו בעי שישים כדי לבטל את כולו, וה"נ י"ל מדרבנן.

וכנראה זהו ביאור ד' היראים שכתב הטעם של חנ"נ משום שיש שם איסור על כל החתיכה.

**ה. ראיות לחקירה זו-**

כמה ראיות יש להביא לנידון זה בגדר חנ"נ:

א. בתוס' הק' לשיטת ר"ת דבכל איסורין חנ"נ מהא דאין המדמע ומחמץ אלא לפי חשבון ולא אמרינן חנ"נ, ותי' די"ל דיבש ביבש לא אמרינן חנ"נ.

ומשמע דבעיקרו שייך דין חנ"נ אף ביבש, ויותר מבואר כן בב"י-צב עיי"ש שהביא קו' הראשונים ממדמע ומחמץ וז"ל:"וכתבו הרשב"א והר"ן בשם הראב"ד דלא אמרו חנ"נ בלח בלח, וכתבו שי"א להיפך שא"א חנ"נ אלא כשנפל לח בלח או לח ביבש וכו' אבל יבש ביבש וכו' שזה בפני עצמו עומד וכו' אין אומרים חנ"נ", והעלו דזה וזה אינם דברים מחוורים.

ומשמע דנקט דלאו מילתא פסיקתא היא בראשונים שאין אומרים חנ"נ ביבש והרשב"א והר"ן לא ניח"ל בתי' זה [ומ"מ להלכה פסק הרמ"א צב-ד דלא אמרינן חנ"נ ביבש].

ומבואר מזה דלא כש"כ במשנת ר"א דיסוד דין חנ"נ מתורת טכע"ק, רק יסוד איסורו הוא מכח שהאיסור אוסר בפועל את ההיתר וכל התערובת, ובזה ס"ד להראשונים דאף ביבש ביבש שהוא מספק את הכל יש לאסור, ובמסקנת ד' נקטו דמ"מ חלוק האיסור של לח מיבש, דביבש כל איסורו הוא מכח הספק ל"ש חנ"נ, ורק בלח שאיסורו הוא בתורת וודאי שבכל חלק שאוכל הוא אוכל גם מהאיסור בזה הצריכו שישים כנגד ההיתר ג"כ.

ומבואר מכ"ז חידוש נוסף, דאף לשיטת התוס' דחנ"נ דאורייתא מ"מ גדר חנ"נ אינו מכח טכע"ק והיתר נהפך רק מכח האיסור שעל כל התערובת.

ב. במהרי"ק-קנב כתב ז"ל:"ואשר כתבת דאם נאמר שיהפוך המקבל למינו [כדעת רשב"ם בתוס' קח: דאף בשאר איסורין חשיב כמין במינו] א"כ ילקה אדם על טעם האיסור בשיעור ממשו, נראה דאפי' לדעת האומרים דחנ"נ דאורייתא אפי' בשאר איסורין היינו דוקא לאיסור אבל לא למלקות מידי דהוי אחצי שיעור שאסור מה"ת ואין לוקין עליו", והו"ד בפמ"ג שם.

וכבר עמד בפמ"ג דמד' מהרי"ק מבואר לכאו' דיסוד דין חנ"נ אינו מכח דין טכע"ק דא"כ יהני גם למלקות, ותמה ע"ד מהרי"ק א"כ מה"ת יהיה בו איסור תורה?

וכנראה צ"ל בדעת מהרי"ק דס"ל כש"כ לעיל לצדד דחנ"נ דאורייתא לא משום טכע"ק רק משום שהתערובת היתה באיסורה כולה בפועל, וצריך שישים כנגד כלל התערובת.

וזהו דמדמי לה מהרי"ק לדין חצי שיעור שאין כאן איסור עצמי בכל התערובת לענין מלקות שהרי אין לדון בו משום טכע"ק דהשתא לית ביה טעם, אבל מ"מ יש לאסור משום מקצת האיסור שיש בו וחשיב חצי שיעור שאיסורו מתפשט בכל האיסור, והיינו שכל כוחו של החנ"נ הוא להחשיב הכל כאיסור אבל מ"מ סיבת האיסור אינו אלא בהאיסור עצמו ואין לוקה ע"ז.

ועכ"פ לדינא מסיק בפמ"ג דוודאי חנ"נ אינו אלא דרבנן כד' הש"ך עיי"ש שהוא מוכח בכ"ד מהפוסקים.

ג. מצאנו דין חנ"נ גם במין במינו כמבואר בכל הסוגיא ק., ולכאו' לד' משנת ר"א דיסוד דינו משום טכע"ק ל"ש חנ"נ במין במינו כלל שאין בו טכע"ק.

אבל באמת נתבאר במקו"א דעת הרבה ראשונים שיש דין טכע"ק גם במינו אלא שהוא בטל ברוב ושפיר אית ביה דין חנ"נ.

אח"כ ראיתי ברעק"א חולין ק. ד"ה ועדיין שצידד לומר דמין במינו לא שייך חנ"נ וכמו משהו דלית ביה חנ"נ כש"כ הראשונים, והר"ן כתב הטעם משום דאין בו טעם מן האיסור רק משהו לא חשיב לעשות חנ"נ וה"נ במין במינו שאין בו טעם ליכא דין חנ"נ.

וכתב במוסגר דאף דבסוגיין אמרינן להדיא דין חנ"נ במין במינו הוא גזירה מדרבנן אטו אינו מינו וככל איסור תורה שגזרו במינו אטו אינו מינו, והוא בכלל גזירת שישים דרבנן שגזרו דין טכע"ק גם במינו [כש"כ רעק"א א-פב דאף היתר נהפך אמרינן ביה מדרבנן, מיהו בהגר"א רסי' צח מבואר שלא נתנו דין טעם במין במינו רק שיעור ביטול, ונתבאר במקו"א].

**ו. בגדר חנ"נ-**

בגדר חנ"נ כנראה יש בזה כמה שיטות בראשונים, ונתבאר בכ"ד בדברינו בהרחבה, עיין מש"כ בדין אין הנאסר חוזר ואוסר ובכ"ד, ונביא כאן השיטות בקצרה:

א. ברא"ש-כד מבואר דעולם אף דאמרינן חנ"נ מ"מ אין החתיכה עצמה נאסרת רק מכח הבליעת איסור שבה, אלא דבעלמא אמרינן שכיון שיש כנגד הבליעה שישים הרי היא בטלה, אבל כל שהיא בלועה כבר בהיתר תו מסייע ההיתר להאיסור שלא יתבטל.

וביאור ענין זה שההיתר מסייע להאיסור שלא להתבטל, נראה לפרש עפ"י מש"כ במקו"א דעיקר דין איסור בתערובת הוא שאוסר את כל התערובת ואינו עומד בפנ"ע רק הוא איסור על כלל התערובת שיש בה איסור.

וא"כ נראה דיסוד דין חנ"נ הוא שצריך לבטל את כל התערובת איסור וא"א לבטל את האיסור לחוד שהרי איסורו כעת הוא בכלל התערובת.

[אבל לא נתבאר לי כ"כ שהרי במקו"א בארנו שזהו יסוד דין סלק, דבלא סלק היה צריך ביטול על כל התערובת.

והנה זה מבואר ברו"ר דמה דלא אמרינן סלק היכא שנאסר מתחילה וחנ"נ שני עניינים הם, ואף במקום שאין חנ"נ כמו בלח או באיסור משהו מ"מ אם נפל תחילה איכא למ"ד דלא אמרינן סלק, ובזה קי"ל דאמרינן סלק.

ולפמש"כ בדעת הרא"ש הרי דין חנ"נ היינו הך עם מה דלא אמרינן סלק, שעניינו שכיון שנאסר כל התערובת ממילא צריך ביטול על כולה, וכיון דקי"ל שאף אם נפל תחילה מותר ואמרינן סלק א"כ מה יוסיף לנו דין חנ"נ כיון שההיתר לא נאסר למה נצריך ביטול כנגד כל התערובת, ולא נתבאר לי הענין כה"צ.

ב. ובאמת שיש קצת ראשונים שנראה מדבריהם דיסוד דין חנ"נ אינו דין חדש, רק דין חנ"נ היינו דקי"ל כמ"ד ע"ז עג. דלא אמרינן סלק היכא דנפל יי"נ תחילה, עיין ברמב"ן ע"ז עג: בשיטת הרי"ף וכ"נ כוונתו כאן במלחמות ובחי' קח:.

ומה שהוכחנו שהם שני עניינים מהא דבסוגיין לא אמרינן חנ"נ במשהו ומ"מ הוצרכו לסברת סלק, הנה הרמב"ן לשיטתו ס"ל דאף באיסור משהו אמרינן חנ"נ כיון שכל דינו הוא דלא אמרינן סלק בכה"ג, ומיהו רו"ר לא ס"ל כן, ועוד נתבאר במקו"א.

ג. בר"ן (מג.) נראה דע"י דין חנ"נ נאסרה גם חתיכת ההיתר, ואינו רק דלא אמרינן סלק, אלא שהוסיף דכל איסורה הוא רק כשהיא עדיין מעורבת עם האיסור וכל שנפרדו שרי, ואכ"מ.

ועי' מש"כ בדין חנ"נ במשהו ובכ"ד דעת כמה אחרונים דכל היכא שאין האיסור יכול לאסור בפנ"ע שום דבר הרי אף שהוא מעורב בההיתר א"א לומר חנ"נ והוא בכלל אין הנאסר חוזר ואוסר.

**ז. חנ"נ בחצי חתיכה-**

והנה בתוס' הביאו בשם ר"א ממיץ דבחצי חתיכה ל"א חנ"נ [והו"ד להלכה בש"ך צו-ט ולא הכריע וע"ע בש"ך כב-י ובהג"ה שם[[3]](#footnote-4)], ועיקר הטעם דבחצי חתיכה ל"א חנ"נ י"ל שתי אופנים:

א. הר"ן פכ"ה ג"כ העלה כן דבצלי שלא נאסר אלא כד"ק ל"א חנ"נ, וכתב הר"ן הטעם עפי"ד דיסוד איסור חנ"נ הוא גזירה אטו בב"ח ולא מצאנו איסור קליפה בב"ח דדרך בישול אסרה תורה ולא בצלי, ואכ"מ.

אבל בשיטת התוס' א"א לומר כן שמתבאר בתו"ד דאף גבי בב"ח עצמו לא אמרינן חנ"נ בחצי חתיכה עיי"ש מש"כ גבי טיפת חלב שנפלה על החתיכה, ועיין אותיות דרעק"א הו"ד במשנת רע'"א ק. שעמד בזה [ועיי"ש מש"כ ליישב עפמש"כ בחוו"ד צב-ה דטיפת חלב שנפלה על החתיכה לא חשיב בישול רק צלי והוי ככל איסורין].

ב. וביראים עצמו מתבאר טעם אחר בזה עיי"ש שכתב עפי"ד שהבאנו לעיל דיסוד גזירת חנ"נ הוא משום שנקרא שם האיסור על כל החתיכה וכולה אסורה באכילה, ואם נתיר יבואו להתיר גם בחתיכת נבילה שלא לשער בכולה, אבל בחצי חתיכה הכל יודעים שאין שייך נבילה בחצי חתיכה ולא יבואו לטעות בכל נבילה.

ומ"מ ד' היראים תמוהים וכבר תמה ע"ז בפמ"ג שפ"ד קא-ו דכיון דגבי בב"ח חנ"נ דאורייתא היאך שייך לומר דבחצי חתיכה ל"א חנ"נ, ומכח זה נקט דדוקא בשאר איסורין דחנ"נ דרבנן אמר כן, ובאמת כ"מ ביראים עצמו עיי"ש בסו"ד שכתב דכל דבריו שהאיסור הוא משום אתי לאחלופי הוא רק בשאר איסורין אבל בב"ח הוא מדאורייתא ומה"ט באר דאמרינן חנ"נ בב"ח גם באינו מינו.

אבל בתוס' ק. הביאו ד' היראים גבי טיפת חלב, מבואר דאף גבי בב"ח אמר כן.

ועיין יד יהודה צב-יז שכתב להכריח מזה דדעת היראים דאף גבי בב"ח חנ"נ דרבנן, דמדאורייתא כיון שאין בו טעם פקע האיסור, וכל איסורו מדרבנן.

ובאמת אכתי יש לי מקום עיון בשיטת התוס' לפמש"כ אחרונים בדעתם דחנ"נ דאורייתא גם בכל איסורין וכ"ש גבי בב"ח, א"כ היאך הביאו ד' היראים דבחצי חתיכה ל"א חנ"נ ואין בזה סברא כלל, וצ"ע, וכנראה הביאו ד' היראים בלא להסכים עמו, וגם לעיל צז. הביאו דבריו וכתבו ע"ז שאין בזה טעם.

וראיתי מעירים בלשון המרדכי-תרעט שהביא ד' היראים בזה"ל:"חנ"נ אמרו רבותינו ולא חצי חתיכה", משמע קצת שהבין ד' היראים שהוא סברא בחנ"נ דרבנן וכפשטות ד' היראים וכדעת הפמ"ג, וצ"ע היאך העתיק שם ד' היראים לענין טיפת חלב שנפלה על החתיכה שהוא בב"ח?

וראיתי לתרץ לפמש"כ בחוו"ד צב-ה לבאר ד' המרדכי שם דחתיכה שנבלעה מטיפת חלב אינה אוסרת חברתה שאין הבלוע יוצא מחל"ח ואין הנאסר חוזר ואוסר, ותמה ע"ז בתרוה"ד ב-רמט דהכא בב"ח הוא והוא איסור מחמת עצמו ולמה לא יאסור גם אם אין הנאסר חוזר ואוסר [עיין ש"ך קה-יז וט"ז].

ובאר בחוו"ד צב-ה דטיפת חלב הוי כצלי ואין בו דין בב"ח להחשב כאיסור מחמת עצמו רק איסור דרבנן כבלוע איסור דמי, ואכ"מ.

ועפי"ז א"ש ג"כ ד' המרדכי שהתיר לענין טיפת חלב שנפלה על החתיכה משום חנ"נ בחצי חתיכה, וכן א"ש ד' התוס' דמייתי לה גבי זה, אבל גם ע"ז יקשה משה"ק לעיל דהא חנ"נ דאורייתא אף בכל איסורין שיטת התוס'.

**ח. חנ"נ בשאר דינים-**

הנה בגמ' לא מצאנו דין חנ"נ אלא כלפי להגדיל את השיעור של האיסור שלא יוכל להתבטל ע"י ההיתר, אבל לא מצאנו שיהיה בהיתר דינים נוספים של איסור ע"י חנ"נ.

ולא דמי לדין היתר נהפך לאיסור שע"י טכע"ק דבזה מצאנו שיש בההיתר ג"כ דינים של איסור בפנ"ע.

והנה עיין בש"ך פז-כ על מש"כ הרמ"א שאין לבשל בכלי שעשוי לחפיפת הראש שעושין אותו מאפר כירה ורגילות להתערב שם בב"ח, וכתב בש"ך דמ"מ מותר לחפוף בו את הראש אף שהוא עשוי מאפר שבלוע בו בב"ח.

ומבואר בזה דאף דדין טכע"ק עצמו קיים גם באיסוה"נ [כמבואר בראשונים סוף ע"ז מלבד שיטת הר"ן בדעת הראב"ד] מ"מ דין היתר נהפך לאיסור אינו אוסר בהנאה את כל ההיתר, ונתבאר במקו"א.

וכן מתבאר מד' רעק"א או"ח-תמח דאף שקיבל טעם אין בו איסור ב"י וב"י ולא אמרינן היתר נהפך לענין ב"י וכן חנ"נ.

וע"ע ברעק"א ע"ז סה: הוכיח מהסוגיא שם שאינו אוסר בהנאה וכ"כ בפמ"ג בפתיחה להל' בב"ח, והארכנו במקו"א בדין מכירה לישראל ובדין טכע"ק היתר נהפך לאיסור.

ועדיין יל"ע בכל הנך למה לא ייאסר מתורת חנ"נ, וכבר נתקשה בזה בכו"פ פז-טו ע"ד הרמ"א שם שאין להשתמש בכלי שעושין לחפוף בו את הראש שהוא מעורב באפר של בב"ח ונמצא שהוא אוכל את הבב"ח, אבל מ"מ לחוף ראשו שרי ואין בו איסור הנאה שהרי אינו נהנה מן הבב"ח הבלוע רק מהכלי.

וצ"ע למה אין בו איסור הנאה מהכלי שהרי נעשה כולו איסור מתורת חנ"נ [כה"ק גם בדו"ח לרעק"א מכת"י ע"ז סה:]?

וכתבו החוו"ד סק"ב [ובדו"ח מכת"י ע"ז סה:] הטעם בזה דחנ"נ אין בו איסוה"נ בההיתר רק איסור אכילה, וכ"כ , אבל בחוו"ד הוסיף הטעם משום שאינו רק איסור דרבנן, אבל בהג' רעק"א כתב דאף באיסור תורה הוא כן, עיי"ש.

ובמקו"א נתבאר עוד מד' הפמ"ג בפתיחה להל' בב"ח שאם חתיכה קיבלה טעם מאיסוה"נ מותר למוכרה לנכרי חוץ מדמי האיסור ולא אמרינן לענין זה היתר נהפך לאיסור והוא כעין ד' הרמ"א אלו.

[שו"ר בפמ"ג מ"ז פז-ב שאם חתיכת בשר קיבלה טעם מחלב ואח"כ נתערבה בעוד חתיכות בשר שבסה"כ יש שישים כנגד החלב לחוד הרי אף דקי"ל חנ"נ וצריך שישים כנגד כל החתיכה והתערובת נאסרת מ"מ לא נאסרת אלא באיסור אכילה ולא באיסוה"נ, דדין חנ"נ גם בב"ח הוי ככל איסורין ואינו אוסר בהנאה, ואף דאיירי בדין בב"ח דחנ"נ דאורייתא ושניהם נאסרו מעיקר הדין, והוא כד' רעק"א.

והוא חידוש גדול דבפשוטו לשיטת הר"ן דענין חנ"נ בב"ח הוא משום שכ"א נעשה גוף האיסור אין סברא בזה כלל ולמה לא יאסור בהנאה, וצ"ע].

וי"ל בזה ג' אופנים:

א. בפשוטו י"ל דכיון שנתבאר דאף דין טכע"ק עצמו אינו עושה היתר נהפך לענין איסוה"נ ה"נ חנ"נ אינו אוסר לענין זה.

ב. ראיתי מבארים הענין באופ"א עפ"י מה שנראה ברעק"א בכ"ד דדין חנ"נ הוא איסור חדש שחל על ההיתר ואין לו שם האיסור המקורי, עיין ברעק"א צו: לענין איסורין מבטלין זא"ז וכ"נ ברעק"א קח: שא"א להפוך ע"י חנ"נ ליי"נ לאסור במשהו, ואכ"מ.

וא"כ י"ל דאיסור חדש זה אינו אוסר אלא באכילה ולא בהנאה ואף אם האיסור המקורי אוסר בהנאה.

אבל במקו"א הבאנו דבכמה ראשונים מבואר לא כן ובריטב"א קח: נקט כן אף לענין יי"נ דאוסר במשהו ע"י חנ"נ, וכ"נ בתמים דעים-ז לענין תרומה בעי ק"א.

ג. ונראה דאף אם דין חנ"נ יש לו כל דיני האיסור המקורי ודלא כרעק"א, ה"מ לענין שיעור הביטול אבל לא לענין דינים חדשים שיחולו על ההיתר.

ונראה דאף אם דין טכע"ק נותן דין היתר נהפך מ"מ חנ"נ אינו שייך לזה כלל, וכש"כ לעיל דכל דין חנ"נ אינו מועיל אלא להגדיל את השיעור ולא שייך לתת דינים חדשים בההיתר כלל.

ד. בבדה"ש סי' פז-ו ראיתי שבאר הטעם דהוי כמו אין הנאסר חוזר ואוסר שהרי כלפי ההנאה אינו נהנה משניהם יחד ודמי לנפרדו זמ"ז [וכעי"ז הבאנו במקו"א בשם היד יהודה לענין מעמיד לבאר ד' הש"ך פז-ל שאין איסור מעמיד בנאסר מבב"ח ובאר ביד יהודה שכח העמדה אינו נעשה בשיתןף הבב"ח והוי כמו אין הנאסר חוזר ואוסר].

אבל בפשוטו הוא חידוש שהרי מבואר בש"ך קה-יז בשם תרוה"ד דאף למאן דס"ל אין הנאסר חוזר ואוסר אף לענין בב"ח הוא דוקא אחר שנפרדו אבל כל שהם ביחד שניהם אסורים, וי"ל.

**ט. חנ"נ בכלי ודבר שאין בו טעם-**

בשו"ע צח-ה אם ידוע כמה הוא האיסור כגון כף חדשה וכו' משערים לפי האיסור, אבל כף ישנה משערים לפי כולה, וכתב הרמ"א שיש שאינם מחלקים בין חדשה לישנה רק בין כלי חרס לשאר כלים.

ועיין בש"ך וט"ז הביאו מהתו"ח דלפי"ז בכלי חרס לעולם יש חנ"נ אף בכלי חדש.

אבל הש"ך והט"ז חלקו ע"ז ונקטו דכל ד' הרמ"א נכונים לענין כלי ישן דבזה בכלי שאינו של חרס וראוי להגעלה לא אמרינן ביה חנ"נ, בכלי חדש בכל ענין אין אומרים חנ"נ אף בכלי חרס, ופי' כן כוונת הרמ"א דלא כדבריו בתו"ח.

ומבואר דעת התו"ח דאף כלי יכול לעשות חנ"נ.

וזה לכאו' תימה רבתי וכש"כ הש"ך שאינו עולה על הדעת שגוף הכלי ייעשה נבילה, וביות יש לתמוה כשה"ק בחוו"ד צח-ו דנהי שנעשה נבילה הרי הכלי אינו נותן שום טעם ומה יעזור לאוסרו מתורת חנ"נ סו"ס אינו מוסיף לתבשיל טעם איסור ולמה נצטרך לשער בכולו?

והוסיף דוודאי למ"ד אין בגידין בנו"ט א"א לאסור אותו אף מתורת חנ"נ, וכ"כ בחוו"ד צט-א דוודאי לא אמרינן חנ"נ בגיד ואינו נעשה נבילה [וע"ע גליון מהרש"א ק-ב].

[ועיין בחוו"ד צט-ג נראה מדבריו דעצמות אית בהו חנ"נ, וצ"ל דס"ל שעצמות יש בהם לחלוחית אלא שלא אסרו חז"ל אותם בדין טעם, אבל דין חנ"נ שפיר יכול לחול בו, וע"ע מש"כ במקומו].

והיה מקום ליישב עפמש"כ במקו"א בגדר חנ"נ שאין הגדר שאסרו חז"ל את ההיתר אלא שהוא מגדיל את השיעור של הביטול, ואף בדבר שאין בו טעם, אבל פשוט שזה אינו דיסודו הוא שצריך לבטל את כל התערובת וא"א לבטל רק את האיסור לחוד, אבל כיון שאינו נותן טעם יש כאן מספיק שיעור לבלט את התערובת, ופשוט, וד' הרמ"א תמוהים.

וכ"ז בקדירה חדשה, אבל בקדירה ישנה שבלוע בה גם בליעות אחרות כתב בשו"ע שצריך לשער כנגד כולה משום שאוסרת את כל הבליעות שבה, אבל הביא בשם יש מי שאומר והוא הרמב"ן צז: דלא אמרינן חנ"נ בבלוע בכלי, וע"ע תרוה"ד-קפג שכתב הטעם משום דהוי כטומאה בלועה שאינה מטמאה.

ועיין בהגר"א שהוכיח ד' הרמב"ן מתוס' צז: רה"ע.

ובטעם שיטת הרמב"ן, בפמ"ג מ"ז צח-ח כתב דאין בבלוע בכלי איסור בב"ח כיון שאינו דרך בישול ולא גזרו חנ"נ בכה"ג.

ובחזו"א טז-ג כתב הטעם משום דלא חשיב אוכל, ונתבאר במקו"א יסוד כזה מהאחרונים בשם הראב"ן לענין שהית קדירות חמץ בפסח שאין בו משום ב"י וב"י משום דלאו אוכל הוא, ואכ"מ [עי' מש"כ בדין ב"י בתערובת חמץ].

וע"ע מש"כ גם בסוגיא ע"ז עו. דמבואר דחייל דין נותר על הבלוע בכלי והבאנו במקו"א מד' הראב"ן שבעצמו נתקשה בזה, וצ"ע לסברת החזו"א.

ודעת הרשב"א דאמרינן חנ"נ אף בבלוע בכלי והכי קי"ל לחומרא, ובפמ"ג שפ"ד צב-כ צידד שלא אסר הרשב"א אלא מדרבנן, אבל בט"ז צב-כה נראה שהוא מדאורייתא.

**י. מין במינו למ"ד חנ"נ דרבנן-**

הק' רעק"א תשובה-ריז כיון דחנ"נ אינו אלא דרבנן איך יחול בו דין מין במינו במשהו והרי אמרינן צט: דציר דגים אין בו חומרא דמשהו?

מיהו דעת הריטב"א שם שהוא ענין מסויים גבי ציר דגים דוקא דזיעה בעלמא הוא, ונתבאר במקו"א, אבל דעת התוס' שם משמע דה"נ בכל איסורין דרבנן.

ותי' לפמש"כ הר"ן דאף בלא חנ"נ הבליעה יכולה לאסור, אלא שכח אחר מעורב בה לכך אינה אוסרת, וע"ז מהני דין חנ"נ שאין כאן טעם היתר מעורב בו וחוזר להאסר ע"י הבליעה, וכה"ג אף בדרבנן אמרינן חנ"נ.

אבל תמה דלפי"ז יקשה בד' רבא למה לא סגי ברוטב שכנגד הנבילה ומה אכפ"ל בחנ"נ והרי ממילא כל שהותרה הבליעה לא שייך לומר חנ"נ, ותיקשי אף לשיטת ר"ת משה"ק התוס' לשיטת ר"א?

וכתב דצ"ל דאף ר"ת יבאר כש"כ התוס' לרבינו אפרים, מיהו בתוס' מבואר לא כן בשיטת ר"ת, ועיין כו"ח תניינא-יט הוכיח מזה באמת דאף באיסור דרבנן מין במינו לא בטיל.

אבל בפשוטו עיקר קו' לק"מ דחנ"נ הוא חומרא בדין האיסור עצמו וזה החמירו גם במין במינו במשהו, וכעי"ז נתבאר במקו"א מד' רעק"א דאף למ"ד טכע"ק לא"ד מ"מ אוסר במין במינו במשהו מדרבנן.

**יא. חנ"נ באיסור דרבנן-**

חנ"נ באיסור דרבנן:

ט"ז צב-יא בשם או"ה דאף בדרבנן אמרינן חנ"נ, ועיין פר"ח סקי"ז דלא אמרינן חנ"נ והביא מהר"מ פט"ו הכ"ז דבבשר עוף בחלב לא אמרינן חנ"נ, ובתוס' צז: גבי כחל כתב הכו"פ צב-י דמשמע דאף בדרבנן אמרינן חנ"נ.

[ובר"מ משמע שאף החתיכה עצמה חוזרת להיתר.

בב"ח-קא שהביא מד' הר"מ דאף בבשר עוף דהוי איסור דרבנן חשיב חה"ל אף דלהר"מ לא אמרינן ביה חנ"נ, ומשמע מזה לכאו' שחל איסור על כל החתיכה, ונתבאר עוד בדין חה"ל].

ולהלכה עיין בכת"ס יו"ד-נב המיקל כהפר"ח בהפמ"ר בשאר איסורין לא הפסיד, וערוה"ש צב-כה פסק כן לגמרי, אבל בפמ"ג מ"ז צ-ד כתב שאין לסמוך עליו כלל אף בהפמ"ר, וכ"נ רוב הפוסקים עיין דרכ"ת צב- מא.

**יב. בב"ח היכא שכבר היה אסור-**

כתבו הראשונים דגבי בב"ח וודאי אמרינן חנ"נ אף לר"א ולא דמי לשאר איסורין, דהתם כל חד באפי נפשיה מותר והעירוב הוא האוסר וא"כ בוודאי האיסור הוא על שניהם וצריך שיעור ביטל כנגד שניהם.

והנה בטור-פז פסק דאין בב"ח נוהג בטמאה אלא מדרבנן, ותמה הב"ח מאי נפק"מ בזה והא מ"מ אסור מתורת טמאה, וכתב דכוונת הטור להורות דמ"מ אית ביה איסור דרבנן מתורת בב"ח ונפק"מ דאית ביה דין חנ"נ לשיטת ר"א.

ובט"ז סק"ב חלק ע"ז דהכא באמת לא יהיה בו חנ"נ דהא כל הטעם דחנ"נ הוא משום דכל חד באפי נפשיה מותר, אבל כאן הרי בפנ"ע היה אסור.

ובנקוה"כ תמה ע"ד הט"ז דמ"מ צדקו ד' הב"ח דעיקר סברת ר"א הוא ראיה בגדר איסור בב"ח וה"נ שייך זה בטמאה ומה לי דבפועל היא כבר אסורה.

ובש"ך סק"ג חלק ע"ד הב"ח מטעם אחר דוודאי לא אסרו רבנן איסור בב"ח בטמאה דלמה להם לאסור זה והרי בלא"ה הוא אסור מתורת טמאה.

אבל בש"ך צד-ד נראה שהסכים לסברת הט"ז, עיי"ש גבי כף שתחבו כמה פעמים לתבשיל דהיכא שכבר היתה אסורה לא חייל בה תו דין חנ"נ, ובפר"ח שם תמה על הש"ך בזה וחלק עליו, ובפמ"ג שפ"ד צב-י העיר בסתירת ד' הש"ך.

וכנראה ס"ל להש"ך לחלק שאם נאסר מתורת בב"ח גרע טפי, וביאור הדברים דכל שנאסר מתורת בב"ח א"י לאסור שוב מתורת בב"ח, וכנראה משום דעיקר דין בב"ח הוא במה שהם נעשים חפצא של בב"ח ואם כבר נתערב תו א"י להתערב שוב עם בשר אחר להעשות בב"ח.

ועיין חוו"ד צד-ד מש"כ לתמוה ע"ז דוודאי לא יתכן לומר כן, ועיין חזו"א כב-ב שהיה מקום לבאר כן ד' הש"ך אבל החוו"ד הרחיק את הדבר, ועי' בחוו"ד מש"כ לבאר ד' הש"ך.

וע"ע מ"ז פז-ב שהביא מד' הר"מ פ"ט מאכ"א דלהדיא נקט דבשר נבילה בחלב אמרינן חנ"נ.

וע"ע בכורות ו: דילפינן היתר החלב מדאיצטריך קרא לאסור בב"ח והק' מהריט"א ב-ו דהא נפק"מ לחנ"נ, ובאר בהג' חש"ל עפ"י הנ"ל שאם החלב לחוד אסור לא אמרינן ביה חנ"נ.

אבל גם בלא דבריו י"ל כש"כ תוס' סנהדרין ד: סוה"ע דמשמע בקרא דהחלב לחוד והבשר לחוד שרי, עיי"ש.

1. להלכה בענין זה, עיין בפמ"ג מ"ז קו-ב שאין להקל בכבוש אף בהפמ"ר, ועיין יד יהודה צב-כה,לו שכל הפוסקים חולקים על הר"ן.

   ולענין מליחה, עיין בש"ך צב-טז בשם התו"ח שכיון שיש הרבה פוסקים דמליחה אינה אוסרת אלא כד"ק יש להתיר בצורך גדול דל"א חנ"נ, ובהג' יד אברהם קה-ח הביא מהארוך לש"ך שטעמו הוא משום דמצרפינן שיטת הר"ן דאין חנ"נ במליחה לדעת הרבה פוסקים דאין מליחה אוסרת בכולה [וכן מבואר כמעט להדיא בלשון הש"ך כב-י ועמד ע"ז בחכמ"א מד-יג].

   אבל בפמ"ג שפ"ד צב-טז, מ"ז קו-ב ויד יהודה צב-כז פי' דלענין חנ"נ בשאר איסורים דלאו דכו"ע הוא מקילים כדעת הסוברים שאינו בולע אלא כד"ק ולא בכולו ואינו משום צירוף דעת הר"ן, ועפי"ז כתב בפמ"ג דלענין בב"ח אין להקל בזה, וכן אותה חתיכה עצמה שפיר נאסרת כיון דרוה"פ סוברים כן דאל"ס אסור בחתיכה עצמה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אח"ז התבוננתי שיל"ע טובא למהלך זה, שהרי קי"ל בכ"ד דלא אמרינן חנ"נ אלא בבלוע טעם איסור אבל בבלוע בשר או חלב לא חייל בו דין חנ"נ להצריך שישים כנגד כולו, עיין שו"ע צד-ו ובכ"ד.

   והנה בפשוטו היה נראה ברור דאם בשר נתן טעם בכזית ירקות ומבשל אותם עם חלב הרי למ"ד היתר נהפך לאיסור ה"נ הירקות חשיבי כבשר ולוקה עליהם משום מבשל כזית בב"ח, דאף בדבר היתר אמרינן היתר נהפך להחשב כבשר [שהרי מצאנו דין זה גם לענין מצה וכה"ג ולא רק באיסורין], ולע"ע לא מצאתי גילוי מפורש לזה ולא חיפשתי כה"צ.

   ולפי"ז לכאו' היה הדין נותן דה"נ יהיה דין חנ"נ בהיתר כיון שדין חנ"נ הוא ממילא ע"י היתר נהפך לאיסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע"ע בט"ז שם דמסיק דאמרינן חנ"נ בחצי חתיכה, ועיי"ש בהג' רעק"א ובפמ"ג, וע"ע בפמ"ג שפ"ד כב-י, ועיין חכמ"א מד-טז הביא שיטה זו גם להלכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)