סאבס קסב ג-ד-ה
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות רבית - הרב יהושע ננקנסקי

**קסב ג-ד-ה**

**ס"ג**

מקור ליצא השער דמהני בהלואה סוגיא עב: "לווין על שער שבשוק" בפירוש שני דרש"י, עי"ש, ובתוס' שם דמהני רק כשיש ביד הלוה מעות [ואז שייך לחושבו דיש לו דיכול לקנות].

וע"ע ברא"ש [סא] שמביא דעת הראב"ד כנ"ל.

וברמב"ן וברשב"א [עב:] פליגי דמהני גם באין לו מעות.

וענין קביעת זמן עי' שיטת הרמב"ם [פ"י א], וברשב"א [עא.] ובריטב"א [עא., מד: בד"ה "כיון דאית ליה"] ובשו"ת הרא"ש [קח-טו].

★בגמ' [סג:] בהיתר פסיקה על סמך שער שבשוק דהקונה אומר "מאי אהנית לי" ועי"ש ברא"ש דבעינן שלא ירויח הקונה ולכן פירות שדרך לחסר צריך המוכר לנכות החסרונות, והכי קי"ל [קעה-ה].

ויל"ע א"כ גם בהלואת סאה בסאה ע"ס יצא השער יצטרכו לנכות חסרונות ולא הוזכר דבר זה בפוסקים.

עי' יד אברהם [קסב-ג] [לדבריו לא יוכלו ללוות ע"ס יצא השער פרי שלא היה מחזיק מעמד עד זמן הפירעון].

★עי' תוס' [לעיל עב:] בסו"ד דיש דגרסי "לווין על **פירות שבשוק"** דהיינו גם בלא יצא השער מותר דסגי בזה שיש ללוה מעות ובשוק קיימים הפירות ויכול לקנות.

וע"ע בהגהות אשר"י [ע"ס ז] "ונראה דה"ה אם היו לו מעות פוסקין וכו' דלווין סאב"ס על פירות שבשוק **אם יש ללוה מעות** דחשיב כאילו יש לו פירות".

**לדינא בעינן שער שבשוק ולא בעינן שללוה יהיה מעות** ט"ז [ה] ורעק"א [ריש הסי'].

★וידוע לשניהם

לש"ך [ז-ט] הידיעה בדיעבד אינה מעקבת, ובט"ז [ג] ס"ל דמעקב.

ולש"ך הא דבעינן ידיעה לכתחילה י"ל בשביל שלא יהיה נתכווין לאכול בשר חזיר.

ומדברי הב"י שהסתפק אם צריך לדעת **בכמה יצא השער** או דסגי בידיעה שיצא השער, מוכח דזה לא מטעם נתכווין דאחרת ודאי סגי בידיעה שיש שער, ויל"ע בדברים.

וע"ע חכמ"א [קלד-ח].

★אבל אם התנה שלא יקבל פירות עד שעת היוקר

עי' ש"ך דלאו דוקא שעת היוקר אלא כל שהתנה **שלא יוכל לפרוע** קודם, אסור, וכן הוא מקור הדברים בשו"ת הרא"ש.

ועי"ש דרק ביצא השער אבל ביש לו גם כה"ג מהני.

וכן הוא בגר"ז דדברי הרמ"א ל"ד.

ועי' בלבוש דביאר בטעם האיסור דהוא **קרוב** לשכר **ורחוק** להפסד ומבואר שלמד ברמ"א דמיירי שהתנה את **זמן היוקר**, וכן הוא בגר"א [יב].

וע"ע בשו"ת רעק"א [נב] דמלוה שקבע **מקום** לפרעון ואין המלוה מחויב לקבל את הפרעון במקום אחר חשיב קובע זמן ואסר אפי' ביצא השער [ומשמע כש"ך].

★ולרמ"א עצם קביעות הזמן מותרת כדברי הרשב"א שבד"כ קביעות הזמן היא לטובת הלוה ואם ירצה יוכל לפרוע קודם.

והרמב"ם אסר בכל קביעות זמן הן ביצא השער והן ביש לו.

ועי"ש במ"מ.

ובלא קבע זמן מבואר אפי' דסתם הלוואה שלושים יום [וא"כ יש כאן קביעות זמן] בכ"ז מותר.

ועי' בריטב"א [מד:] הטעם היות ויש בנ"א שפורעים תוך ל' [ובזה ביאר את ספק דבריו].

וע"ע בגר"א [יד] שתלה דין זה במחלוקת לעיל, וא"כ לשו"ע שלא הביא היתר דבר מועט ה"נ צריך לאסור.

וע"ע במשנה למלך **דבתרתי לטיבותא** גם הרמב"ם מודה, דהיינו יצא השער ויש לו לכו"ע מהני.

**ס"ד**

מקור הדין במשנה ובגמ' עד: וטעם ההיתר עי' ברש"י דהסאה שבעה"ב נותן אינה מוגדרת כהלוואה אלא כהשקעה של בעה"ב בשדה ותנאי חלוקת הפירות משתנים.

וכעי"ז בגמ' [סט:] "תנו רבנן מפריז על שדהו ואינו חושש משום ריבית וכו'" ועי"ש בבעה"מ.

ע"ע שו"ת הרשב"א [תקפט] הובא בקובץ שלמד ממשנה זו שרשאי להתחייב נדוניא ולהתנות שאם לא יפרע בשנה זו לשנה אחרת יתן התחייבות יותר גדולה, והובא בב"י [סוס"י קפא] ע"כ הבין בדין אריס בצורה אחרת דלא כנ"ל.

ע"ע [עג.] "אמר לו שמואל להנו דשבשי שיבשא" ובריטב"א שם.

★מלוה אדם את אריסיו וכו' .

לשון הטור "דהוי כאילו התנו שיקח בעה"ב סאה אחת תחילה מהיוצא בשדה ויחלקו המותר **ואין כאן הלוואה"**.

יל"ע אי באמת אין כאן הלוואה או שיש כאן הלוואה רק באיסור סאב"ס הקילו דכאילו זה תנאי בשכר, ונפק"מ לסאה בסאתיים. לצד א' מותר, לצד ב' אסור.

וע"ע חו"ד שדן האם יכול האריס להתחייב להביא סאה מביתו [אם נשתדפה שדהו].

★מקום שדרך בעה"ב ליתן הזרע.

עי' הגהות רעק"א.

**ס"ה**

מקור הדין גבי הנושא של נאמנות שו"ת הרא"ש [קח-טו] וע"ע ש"ך [קסט-פ] וט"ז [הכא ז].

גבי הלוואת חיטים בדוחן המקור מדברי הראב"ד בשטמ"ק [עה], ובספר התרומות [שער מו ח"ה סז] שלמד מהמשנה [עה.] "ולא לו נכש עמי ואעדור עמך".

ויל"ע בגמ' [עה:] בדברי ר"ה לווין על שער שבשוק לפירוש א' דרש"י דמלוה מעות ע"מ לשלם מעות ואם לא ישלם יתן פירות, ונחלקו בזה בגמ' שם למה לא פירש דמלוה מעות ע"מ ליתן פירות, מוכרח דזה פשיטא דשרי דהוי כמכירה, וקשה לראב"ד הנ"ל, וי"ל בין מעות לפירות דשרי, דיותר דומה למכירה מאשר חיטים בדוחן.

★עי' בט"ז, ובש"ך [קסט-פ] שהקשו למה לא נאמן הלוה מטעם "חזקה דלא שביק היתרא ואכיל איסורא", ועי' בדבריהם מה שתירצו.

וע"ע בחו"ד.

★עי' ברעק"א שהקשה איך הלוה יכול לטעום נגד שטר, וע"ע במה שתירץ.

ולדבריו יל"ע בדברי הש"ך [יג] שמלוה שטען שאין כאן בכלל ריבית דלא התייקר בין ההלוואה לפרעון, המלוה נאמן, ועי"ש בחו"ד.

ולרעק"א [הנ"ל] יל"ע דהרי אין כאן כח שטר.

★דאין המלוה יכול לומר הקניתי לו וכו' דלא מהני בלא דעת הלוה.

הט"ז והש"ך והגר"א הקשו מפרוזבול שיכול המלוה לזכות ללוה קרקע ע"י אחר.

וע"ע בנקה"כ, ובחו"ד מבארו.

בט"ז מבאר דנחשב זכות להנצל מאיסור ללוות סאב"ס, ויל"ע בסברת החולקים למה סברו שזה לא זכות מה שניצול מעבירה.

★ואם יתחייב לו חיטים וכו' לא ישלם לו אלא כשווין במקום ההלוואה.

יל"ע אי מיירי בלוה סאה באיסור או דמיירי בלוה בהיתר כגון יש לו או יצא השער.

ובעצם חייב סאה, רק זה גופא מה שמחזיר סאה במקום היוקר זה ריבית, איה"נ חייב סאה אבל לא חייב סאה במקום היוקר.

ואי נימא דמיירי בלוה באיסור לכאו' זה פשוט ומה הרא"ש הוצרך ראיה הרי החוב נעמד על דמים [כערך בזמן ההלוואה] וכעת מחזיר במקום היוקר ושווה יותר.

ע"כ מיירי בלוה בהיתר וחייב סאה והתחדש שגם זה נאסר.

ולכאו' ה"ה איפכא לוה סאה במקום היוקר לא יוכל לפרוע במקום הזול, שהרי שיתן סאה במקום הזול זה שווה פחות ולכאו' יצטרך לתת סאה ומחצה, **ולא מסתבר.**

★לוה חיטים בדוחן.

כשלוה סאה חיטים בסאתיים דוחן ודאי אסור מצד ריבית, לחו"ד [א] זה לא איסור מדאו', דרק כשפורע מאותו מין ומוסיף עליו זה ריבית, אבל כשפורע מין אחר נחשב מקח מדאו' ושרי, ורק מדרבנן אסור, ויש דפליגי.

והכא מיירי שכעת שניהם בשער אחד ובכ"ז הראב"ד אסר "מ"מ פעמים שאינם שוות" וכוונתו לכאו' דמדרבנן נאסר היות ופעמים לא שווים נראה שרוצה להרוויח ע"י הלוואה זו.

★בראב"ד למד דין זה מזה שנאסר "נכש עמי ואעדור עמך והרי ניכוש ועידור **כמי שיש לו הן** והם עכשיו כשער אחד ואפ"ה אסור" [ומשמע דנכש עמי ואנכש עמך הותר מדין יש לו].

ובשו"ע [קס-ט] מביא דין זה "לא יעשה מלאכה לחברו **ע"מ שחברו יעשה עמו אח"כ מלאכה שהיא יותר כבדה"** משמע דלא כראב"ד שאסר מצד שמא יוקרו אח"כ אלא מצד שמתנה על דבר יותר יקר, וא"כ אין לנו מקור לדין חיטים ודוחן.

וכן מדברי רש"י משמע שהאיסור מצד שמלאכה אחת **יותר קשה** וזה הריבית, ואיה"נ אין הבדל בשווי הממון רק הריבית מצד הקושי, וא"כ כנ"ל אין לנו הוכחה לדברי הראב"ד.

★ע"ע בחו"ד [קסב-יא] דהרי שאסר איירי באופן **שרוב שנים העידור יותר יקר מניכוש**.

ובלשון הראב"ד לא משמע כך אלא "פעמים שאין העידור והניכוש שווים".

וכן קשה במשנה שאסרה נכש עמי ואעדור עמך, וכן עדור עמי ואנכש עמך אסור, ולחו"ד נכש ואעדור מיירי שעידור יותר יקר, וסיפא עדור ואנכש הניכוש יותר יקר, וצ"ע.

★לדברי הרמ"א האוסר חיטים בדוחן יל"ע לוה מוצא ע"מ להחזיר אותו מוצר מחברה אחרת, האם נחשב לשני מינים.