מכות א ב - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / לה מכות

**פרק כיצד העדים**

**ד' א'**

א) רש"י ד"ה שלא – **התוס'** בכתובות ל"ב ב' מק' דאדרבה יותר יש לחייב אי תרוייהו הוו מחד קרא, וכ' דיש לפרש דבתרי קראי אין לנו לבטל מקרא אחד לגמרי, אבל אי תרוייהו מחד קרא וכגון שהעידו על אחד שהוציא שם רע, דבזה הם זממו לחייבו ממון ומלקות, ונמצא דמחד קרא הם מתחייבים בממון ומלקות, בזה לא יתחייבו תרוייהו, וכ' דאין נראה לר"י דבאמת לא יתחייבו תרוייהו כיון דזממו לחייב תרוייהו יש לחייבם תרתי, **והרמב"ן** כאן מק' דמאי נפ"מ אי הוי מחד קרא או מתרי קראי, **והריטב"א** כ' על זה כמש"כ התוס' בכתובות דאין לנו לבטל מקרא אחד לגמרי.

בא"ד – **הרמב"ן** מק' דאי מודה ר"מ היכי דהוו מחד קרא דאין לוקה ומשלם, א"כ אמאי לא אמרינן דר"מ מוקי קרא דכדי רשעתו לאופן זה דהוי מחד קרא, וכ' דלא משכחת לה דאיכא ממון ומלקות משם אחד, **והפנ"י** בכתובות מק' דמשכחת לה באופן המבואר בתוס' שם דהעידו על אחד שהוציא שם רע, דמתחייבים ממון ומלקות מחד קרא.

תוד"ה לוקין – **הרמב"ן** כ' דגם גבי חסימה חשיב שפיר תרי קראי, כיון דבקרא דלא תחסום לבד לא סגי לחייבו ממון, ובעי לקרא דוהשיב את הגזילה כדי לחייבו ממון אם חוסם, **והריטב"א** כאן הביא לתי' זה, אמנם בכתובות עמד בזה, דכיון דבלא קרא דלא תחסום לא היינו יודעים אפילו לחייבו ממון מוהשיב את הגזילה, א"כ יש להחשיב זה כשם אחד, **והפנ"י** כ' לישב דבאמת אי הוי בעדים זוממין משם אחד, א"כ לא היה שייך למילף ממוציא שם רע, והיינו אומרים שפיר דקרא דכדי רשעתו מיירי גם על ממון ומלקות, אבל מאחר דהוי שני שמות ושוב לא מוקמינן קרא לממון ומלקות, ממילא דגם בשם אחד לא מצינו דאינו לוקה ומשלם.

בא"ד – **הריטב"א** בכתובות ל"ב ב' הק' על פי' התוס' דכיון דר"מ ס"ל בגמ' דהאזהרה של כאשר זמם הוי מקרא דולא יוסיפו עוד, א"כ אמאי הוצרך לומר דממון לא בעי אזהרה, הא גם אי בעי אזהרה מ"מ היה לוקה ומשלם, וכמו דס"ל בסיפא דלוקה שמונים, ועוד הק' דפשיטא דממון לא בעי אזהרה ולא היה צריך ר"מ להוסיף זה.

**והרמב"ן** כ' דפי' המשנה, דהאזהרה של כאשר זמם לא הוי מקרא דלא תענה, וכמבואר בגמ' דר"מ ס"ל דהאזהרה לכאשר זמם הוי מקרא דולא יוסיפו עוד, דאי הוי האזהרה של כאשר זמם מקרא דלא תענה, א"כ הגם דממון לא בעי אזהרה, מ"מ כיון דמבואר דהעונש ללאו דלא תענה הוא קיום דין כאשר זמם, א"כ גם היכי דהוי דין כאשר זמם של תשלומין, מ"מ כבר אין לנו לומר שילקה, דהתורה פירשה דהעונש של לאו זה הוא קיום דין כאשר זמם, ורק משום דהעונש דכאשר זמם הוא בא על הלאו דולא יוסיפו עוד, משום הכי ס"ל לר"מ דלוקה משום הלאו דלא תענה, ולפ"ז מבואר **בריטב"א** דמה דאמרינן בגמ' דטעמייהו דרבנן הוא משום קרא דכדי רשעתו, הוא לרוחא דמילתא, דבלאו הכי אין לומר לדידהו דילקה, כיון דס"ל דהאזהרה של כאשר זמם הוי מקרא דלא תענה, א"כ פירשה התורה עונשו דהוי בכאשר זמם ואין לו ללקום משום לאו זה, ובכתובות כ' דכונת הגמ' דבשלמא רבנן לא מבעי הכא דאינו לוקה וכמשנ"ת, אלא אפילו בעלמא אינו לוקה משום כדי רשעתו.

בא"ד – **בתוס'** בכתובות כתבו לבאר עוד, דפי' המשנה, דהדין תשלומין של כאשר זמם לא נכתב בסמוך ללאו דלא תענה, דאי היה סמוך א"כ היה חשוב בזה דהלאו דלא תענה הוא לאו הניתק לעשה, דניתק לעשה של תשלומין וקיום כאשר זמם, וכתבו דאע"ג דגבי גזילה אמרינן דהוי ניתק לעשה, אע"ג דהעשה דוהשיב את הגזילה לא נכתב בסמוך ללאו, התם כיון דבקיום העשה הוא עוקר הגזילה, משום הכי הוי ניתוק בעצם, אבל הכא דאין כאן עקירת הלאו דוקא באם היה סמוך הוי ניתק לעשה.

מתני' וחכמים אומרים אין לוקין אלא ארבעים – **במאירי** כ' דטעמייהו דחכמים, דאין לוקין על לאו דלא תענה משום דאין בו מעשה, ובתחילת דבריו כ' דר"מ ס"ל דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו, [וזה דלא כהתוס' בע"ב בד"ה ורבנן דר"מ מודה דלאו שאין בו מעשה דאין לוקין עליו], וצ"ב דבגמ' מבואר דפליגי אי לאו דלא תענה מייתר, או דבעי לאזהרה לעדים זוממין.

**ד' ב'**

ב) תוד"ה גמר – **הגרע"א** בגה"ש בסנהדרין י' א', מק' על תי', דאכתי יק' דסגי שיהיה כתוב בקרא והיה אם בן הכות הרשע, ולמה בעי לכתוב והצדיקו את הצדיק לומר דלוקין בעדות דבן גרושה.

בא"ד – **התוס'** בב"ק ע"ד ב' כתבו בתי' אחד דדוקא לענין דלוקה ומשלם ילפינן ממוציא שם רע, ומשום דכיון דילפינן אמרינן דקרא דכדי רשעתו מיירי על מיתה ומלקות, ולא על ממון ומלקות, ונמצא דאין דין דאין לוקה ומשלם, אבל גבי לאו שאין בו מעשה, כיון דלעולם איכא קרא דאין לוקין על לאו שאין בו מעשה וכמבואר לק' י"ג ב' דילפינן מדכתיב לעשות, א"כ אין לנו למילף ממוציא שם רע דילקה על לאו שאין בו מעשה, דעל כרחך לא הוי חידוש אלא במוציא שם רע.

תוד"ה סבר – **התוס'** בכתובות ל"ב א' כתבו בשם **ריצב"א** די"ל שפיר דגם ר"ע חולק על ר"מ, ומשום דס"ל דקרא דכדי רשעתו משמע גם ממון ומלקות, ועל כרחך דקרא אמר דאין לוקה ומשלם אף בקנס, ומוציא שם רע חידוש הוא, וכן מבואר **ברשב"א** בב"ק ע"א א', **והתוס'** שם כתבו דאכתי לא סגי בזה לישב הא דמבואר בגמ' דאף בקנס אינו לוקה ומשלם, משום דמ"מ לרבנן אכתי לא מצינו בקרא דאין לוקה ומשלם אף בקנס, וא"כ נימא דלרבנן באמת לוקה ומשלם קנס דנילף ממוציא שם רע, **והגרע"א** כ' דצ"ל בדברי התוס', דבאמת אין כונתם אלא להוסיף על תי' הראשון דגם לר"ע י"ל דאין לוקה ומשלם, אבל אכתי צ"ל דגם לרבנן יש לנו ללמוד מהקרא אף לגבי ממון של קנס דאין לוקה ומשלם וכמש"כ שם מתחילה וכמשי"ת בסמוך.

בא"ד – **התוס'** בכתובות כתבו דלרבנן אמרינן דגם בקנס אינו לוקה ומשלם משום דקרא מיירי בכל חיוב ממון, אף אם טבחו או מכרו שור של גניבה באותו זמן שמעידים, וילפינן לכל התורה מעדים זוממין ולא ממוציא שם רע, משום דגבי עדים זוממין נכתב עיקר קרא דמלקות, [ועיי"ש בפנ"י דאמאי יש לנו לומר דקראי מיירי גם על ממון אחר דבהדי חיוב עדים זוממין].

בא"ד – **במאירי** נראה דחכמים באמת לא פליגי אלא בממון, אבל בקנס מודו דלוקה ומשלם, ולא נתפרש בדבריו איך יתיישב משה"ק התוס' דבגמ' מבואר דגם בקנס פליגי חכמים, ועוד כ' דר"מ מודה גבי ממון דבזה אין משלם ולוקה, וכ' גבי הא דחוסם פרת חבירו דלוקה ומשלם, דזהו משום דשם מתחייב המזונות משעת משיכה, וצ"ב דזהו תי' דר"פ בסוגיה בב"מ צ"א א', דמשום הכי גם חכמים מודו דלוקה ומשלם, אבל לשאר התי' בגמ' שם מבואר דזה תלוי במחלוקת ר"מ וחכמים.

ג) רש"י ד"ה גמר – **בתוס'** בב"ק ע"ד ב' מבואר כדברי רש"י, דמה דמצינו דלוקין אף דאין בו מעשה היינו בעדות דבן גרושה, דכתבו דאי לאו קרא דוהצדיקו דלקו בעדות בן גרושה, לא היינו יודעים דעדים זוממין לוקין אף דאין בו מעשה, אמנם **בש"מ** שם כ' **מתו"ש** דגם בלא קרא דוהצדיקו ידעינן דעדים זוממין לוקין אף דאין בלאו מעשה, דהא לוקין מכאשר זמם, וכ' דכן מבואר מהא דחשיב לה בגמ' קנס וכן לא בעו התראה, ואילו מלקות דבן גרושה דלקו משום עון עדות שקר לאו קנסא נינהו וכן בעו התראה, **ובאב"מ** ס"ז סקי"ב תמה על מש"כ דבעו התראה, דבהדיא מבואר בכתובות ל"ג א' דגם במלקות דבן גרושה לא בעו התראה, **ובהגה"ה** במפתחות לספר אב"מ [שציין לכל המקומות שנשאר האב"מ בקו'] כ' חתנו של האב"מ לישב, דהא דלא בעו התראה מבואר בגמ' בכתובות שם משום דאמרינן דאינהו בעו לחייבו בלא התראה, ומק' הגמ' דמלקות דבן גרושה לבעי התראה, ומשני דכתיב משפט אחד יהיה לכם, וכ' לומר דמה דאמרינן משפט אחד יהיה לכם זהו דוקא אי אמרינן דעיקר מלקות דבן גרושה הוי מקרא דוהצדיקו, דאמרינן דגם בדידהו גדר המלקות כמו בכל עדים זוממין דהוי על מה שזממו, ומשום הכי אמרינן דלא בעו התראה, אבל אי נימא דעיקר מלקות דבן גרושה הוי מקרא דלא תענה, א"כ בזה לא מהני קרא דמשפט אחד יהיה לכם לומר דלא בעו התראה, כיון דמלקות דידהו משום עבירת הלאו דלא תענה, והוי כמו בכל לאו דאין לוקין בלא התראה, ולפ"ז כ' דרבי יהודה דס"ל דלוקין על לאו שאין בו מעשה, נמצא דעיקר מלקות דעידי בן גרושה הוא משום לאו דלא תענה, וא"כ לדידיה באמת בעו התראה, וכ' דהא דרש"י ותוס' מבארים הגמ' משום מלקות דבן גרושה, הוא משום דס"ל דבאמת ממלקות דכאשר זמם, אי אפשר למילף לעלמא שילקה על לאו שאין בו מעשה דשם המלקות רק משום עבירת הלאו, ועיי"ש מש"כ עוד.

תוד"ה הא – **בתו"ש** מבואר דגם לר"ע דעדים זוממין קנסא, אכתי י"ל דילפינן ממוציא שם רע ומקלל בשם, [ועיי"ש שהוכיח זה מסוגיה דשבועות ד' א', אמנם בתוס' שם מבואר לישב הגמ' שם באופן אחר עיי"ש], וכן מבואר **בתוס'** בתמורה ג' א' בתי' אחד, דהגמ' כאן גם יכלה לומר דילפינן ממוציא שם רע ומחד מהנך דמוזכרים בסוגיה שם דלוקין הגם דליכא מעשה, [ועיין ברמב"ן כאן], **ובביה"ל** בח"א סל"ה כ' דלפ"ז יש לישב קו' התוס' כאן על הערוך, אלא דהעיר דא"כ דלר"ע צ"ל דילפינן מחד מהנך א"כ אמאי לא אמרינן הכא דגם רבי יהודה יליף משם, כיון דבלאו הכי צ"ל הכי לר"ע, וכ' לומר די"ל דר"ע יליף דבעלמא לוקין על לאו שאין בו מעשה, מהא גופא דבעי קרא לנתק הלאו דלא תותירו לעשה לומר דאין לוקין, אמנם לרבי יהודה אי אפשר דיליף מזה, דלשונו דבא הכתוב ליתן עשה לומר דאין לוקין, מבואר דאי לא האי קרא היו לוקין על לאו זה, ואי מהכא יליף דלוקין על לאו דאין בו מעשה, א"כ אי לא היה קרא לנתק לעשה גם לא היו לוקין משום דלא היינו יודעים דלוקין על לאו שאין בו מעשה.

תוד"ה אלא – **התוס'** בכתובות ל"ב כתבו בשם **ר"ת** דצד חמור היינו דמשכחת לה שיהיה החומר שיש באחד גם בשני, וכתבו דלפי דבריו הפירוש הכא דמשכחת לה החומר דלוקה ומשלם גם בעדים זוממין, וכ"כ **בתו"ש** כאן, **ובריטב"א ובתור"פ** כאן מבואר דהיינו דמשכחת לה בעדים זוממין דלוקין ומשלמין היכי דהעידו על אחד שהוציא שם רע דכיון דזממו שילקה וישלם אף הם לוקין ומשלמין, [ובבית יעקב על התוס' בכתובות כ' לפרש דבריהם דמשכחת לה באופן אחר], ומבואר בדבריהם דגם לרבנן דאין לוקין ומשלמין בעלמא, מ"מ בכהאי גונא לוקין ומשלמין, **והגרע"א** מק' בזה דבסוגיה בסנהדרין ט' ב' מבואר דהיכי דהעדים באו לחייב לעדים מיתה ולבעל מלקות וממון, דהדין דנהרגין ומשלמין משום דהוי מיתה לזה וממון לזה, ואמאי לא אמרינן דגם לוקין ועל כרחך דגם בכהאי גונא דיש לו ללקות משום כאשר זמם הדין דמשלם ואינו לוקה, **ובאחיעזר** ח"א סכ"א סק"ו בהגה"ה הביא דבהפלאהובבית יעקב מבואר דהא דמיתה לזה וממון לזה הדין דמת ומשלם זהו רק בממון, אבל במלקות ומיתה נפטר ממלקות בכל ענין, וא"כ שם מפטר על המלקות משום המיתה ומשום הכי רק ממון אפשר לחייבם, [ובחזו"א בכתובות כ' דלשי' ר"ת דהוי דין רק בעדים זוממין ומשום דבעי שיתקיים הזמה לכל אחד, א"כ ממילא דגם במיתה ומלקות יש לנו לומר הכי, ואכמ"ל], ומ"מ כ' הריטב"א דהלשון אינו מיושב לפי' זה.

**והרמב"ן** וכן **הרשב"א** בכתובות הביאו לפרש דבכל מקום דפרכינן צד חמור, זהו דוקא היכי דיש בכל אחד מהמלמדין חומר שאין בלמדין, אבל בלמדין אין שום חומר שאין במלמדין, וזהו גופא הצד השוה דבשני המלמדין יש איזה חומר, משא"כ בלמדין אין בהן שום חומר, ובכל מקום דאמרינן יוכיח זהו משום דגם בלמד יש איזה חומרא שאין במלמדין, וא"כ ליכא הצד השוה שיש במלמדין איזה חומר, דגם בלמד איכא איזה חומר, **והריטב"א** כאן כ' בשם **הרא"ה** דהכא החומרא שיש בכל למד הוי באותו ענין שבאים ללמוד הימנו, דהכא דבאים ללמוד מלקות בלאו שאין בו מעשה, מצינו חומר במלקות עצמם דבעדים זוממין לא בעי התראה למלקות, ובמוציא שם רע לוקה הגם דמשלם, ובכל מקום דאמרינן יוכיח זהו משום דהחומר הוי בענין אחר, ולא בדבר עצמו דבאים ללמוד, **והמהרמ"ש והפנ"י** בכתובות כ' לבאר דהכא ליכא הצד השוה בין שני המלמדין, ומשום הכי סגי בזה שיש בכל אחד פירכא, דדוקא היכי דאיכא הצד השוה אמרינן דהחומר תלוי באותו הצד השוה ולא בחומר שיש בכל אחד, אבל היכי דליכא הצד השוה, ממילא דאפשר לומר דבכל אחד מהמלמדין הטעם משום החומר שיש בו.

ד) גמ' ורבנן וכו' – בקו' **גה"ש** דהא בעי עכ"פ למלקות דבן גרושה, כ' **הרש"ש** דיש לפרש קו' הגמ' דמאי דרשי בי', היינו דאיזה דבר הם דורשים ממנו, דמשום הכי זה סיבה שלא ילקו עוד ארבעים.

תוד"ה ורבנן – **המהרש"א** מעיר במשה"ק דאמאי אין בלאו דלא תענה חסרון דניתן לאזהרת מיתת ב"ד, דהא כבר כתבו לענין החסרון דהוי לאו שאין בו מעשה דשאני הכא דגלי קרא דאין חסרון זה, וא"כ כמו כן נימא גבי הא שניתן לאזהרת מיתת ב"ד וכמש"כ באמת בסוף דבריהם, וכ' דהשתא לא מסקו התוס' דהא דלקי משום קרא דוהצדיקו והיה אם בן הכות הרשע, הוא רק משום דאיכא אזהרה דלא תענה, וא"כ באמת אין לנו גלוי דלקי על לאו דלא תענה אף דניתן לאזהרת מיתת ב"ד, ורק דלקי אף דאין בו מעשה, לזה איכא גלוי במה דמ"מ לוקין כשהעידו שהוא בן גרושה הגם דאין בזה מעשה, והנה **הגרע"א** מק' על קו' התוס' דאמאי לא קשיא להו דאמאי בעדות על בן גרושה לוקין, ולא אמרינן דהוי לאו שניתן לאזהרת מיתת ב"ד, וכבר כ' **הרש"ש** דלפי המבואר במהרש"א דהשתא לא מסקו דבעי ללא תענה לאזהרה לזה, ממילא דלק"מ אמאי לקו.

בא"ד – מש"כ כדפרישית [דמחקו הב"ח], כ' **המהרש"א** לפרש כונתם דקאו על מש"כ בתוס' בסמוך בד"ה לאזהרה, דפירשו דזהו תי' הגמ' דבעי לאזהרה למלקות דכאשר זמם בעדות זו, **ובתור"פ** גם כתוב כמש"כ בתוס' כדפרישית, ושם נמצא דברי התוס' בסמוך קודם לדברי התוס' האלו, ובודאי דאתי שפיר, דכדפרישית קאי על דבריהם אלו.

בא"ד – **בחי' הגר"ח** [סטנסל] סש"ו כ' לישב קו' התוס' דגבי לא תענה אין חסרון דניתן לאזהרת מיתת ב"ד משום דהא בודאי דהוי אזהרה לכל עונש דכאשר זמם, וגם היכי דהעונש דכאשר זמם הוי מלקות כגון דזממו לחייבו מלקות, וא"כ כיון דעל כרחך דאתי עכ"פ לאזהרה למלקות דכאשר זמם, ממילא דגם שפיר הוי אזהרה ללקות מלאו זה גם בלא כאשר זמם.

רש"י ד"ה לאזהרה – **הריטב"א** מק' על פירושו דהא כל לאו ניתן למלקות והוא גם אזהרה לאותן מלקות, וא"כ מה בכך שניתן לאזהרה לעדים זוממין, ואי משום דהוי אזהרה למיתת ב"ד ומשום הכי לא הוי אזהרה למלקות, היה להגמ' לפרש זה, ועוד דבלאו דלא תענה אין חסרון דניתן לאזהרת מיתת ב"ד דקרא דוהצדיקו מגלה דלוקין על לאו זה אע"ג דניתן לאזהרה למיתת ב"ד וכמש"כ התוס', וכ' דפי' הגמ' כמשנ"ת שי' הרמב"ן במתני', דהעונש דכאשר זמם הוי עונש על הלאו דלא תענה, ומשום הכי אין לו ללקות עוד על לאו זה דהתורה פירשה עונשו, **ובעל"נ** כ' לומר דגם לרש"י עיקר הפי' בגמ' הוי על דרך זה, דמבעי לאזהרה לעונש דכאשר זמם ומשום הכי אין לנו לומר דילקה עוד ארבעים, אלא דשי' רש"י כשי' התוס' במתני', דרק אי הוי עונש דבעי אזהרה, בזה אמרינן דאין לו ללקות עוד ארבעים על לאו זה דלא תענה, כיון דכבר הוא אזהרה לעונש אחר, אבל אי הוי עונש דלא בעי אזהרה, א"כ בזה שפיר יש לנו לומר דמ"מ גם ילקה ארבעים כיון דאינו אזהרה לעונש אחר.

**ה' א'**

רש"י ד"ה להכרזה – מבואר מלשונו דרק היכי דזממו להרוג דהם נהרגין בזה הוא דבעי הכרזה, אמנם **ברמב"ם** בפי"ח מעדות ה"ז מבואר דגם היכי דנענשים במלקות או בממון הדין דבעו הכרזה, **ובשיח יצחק** מעיר דלשי' רש"י אמאי הוי אזהרה גם למלקות, כיון דקרא לא מיירי אלא בזממת מיתה, ואיך יליף ר"מ מזה אזהרה לעונש כאשר זמם של מלקות.

א) מתני' משלשין וכו' – רש"י לעיל ג' א' כ' פי' אחד דהיינו מלשון שליש דב"ד נעשין שליש ביניהן להשוותם בפרעון, **ובגבו"א** הק' דמה שייך ענין שלישות כאן, ועוד פי' רש"י דקאי על ג' עדים דכל אחד משלם שליש, וגם בזה הק' בגבו"א דאמאי מיירי על ג' ולא על שני עדים, וכ' לומר דכיון דמבואר לק' בע"ב במתני' דהא דחייב השלישי אף דכבר ע"י שנים הראשונים כבר מתחייב הנדון, הוא משום דחייב הכתוב נטפל לעוברי עבירה כעוברי עבירה, א"כ היה ס"ד דזהו רק להחמיר על השלישי, אבל להקל על הראשונים דעכשיו מתחלק הממון בין שלשה זה לא אמרינן, קמ"ל דגם בזה מחייבים השלישי עמהם, **ובגליוני הש"ס** כ' לומר דמתני' קאי על המשנה בב"ב נ"ו דקתני דאם ג' כתות העידו על אחד שאכל שני חזקה והוזמו דמשלמין בין שלשתן, ועל זה אמרינן דמשלשין בממון ולא במלקות, וא"כ ניחא אמאי אמר משלשין, **ובתיו"ט** מבואר דנקט משלשין משום דגבי מלקות לא שייך חלוקה אלא בשלשה ולא בשנים דל"ט מלקות אינו מתחלק לשנים בשוה, **ורש"י** בכתובות ק"ד א' כ' דמשלשין הוי לשון חלוקה לפי חשבון.

ב) אמר אביי – **התוס'** ביבמות מ"ו ב' מק' דר"ע ס"ל דאין למדין אפשר משאי אפשר, ומוכח במנחות פ"ב ב' דגם בהיקש לא יליף, וא"כ איך ילפינן הכא חייבי מלקות מחייבי מיתות בג"ש, הא הוי אפשר משאי אפשר, **ובת"י** שם כ' דכיון דמלקות תחת מיתה, לכך אין משלשין בוכמו במיתה וילפינן אע"ג דלא אפשר, **והרמב"ן** הביא תי' דהא דיליף אביי ממיתה, היינו דלא נימא דאין להעניש כל אחד בעונש שלם כיון דזמם רק בצירוף חבירו, וזה ילפינן ממיתה דאפשר להעניש כל אחד בעונש שלם, ורק גבי ממון אמרינן דמשלשין, והק' על זה דלזה לא בעי ילפותא מג"ש, אלא הוי גילוי מילתא בעלמא, **והריטב"א** כ' דבגילוי מילתא לבד לא סגי כיון דבמיתה אי אפשר שניתן לו רק חלק מהעונש, משא"כ במלקות ומשום הכי בעי למילף מג"ש, והרמב"ן כ' דאביי ס"ל דבג"ש ילפינן גם אפשר משאי אפשר, והביא דבנדה ל"ז ב' יש מחלוקת גבי היקש אי ילפינן אפשר משאי אפשר, [אמנם התוס' שם כתבו דרק היכי דאין דבר אחר למילף מאותו היקש איכא מ"ד דילפינן אפשר משאי אפשר דאי לאו הכי יק' מסוגיה דמנחות פ"ב ב' וכמשנ"ת], והריטב"א הביא עוד לישב דגם במלקות אי אפשר לחלק בשני עדים או ד', ורק בשלשה מתחלק.

גמ' רבא אמר וכו' – **התוס'** בסנהדרין ל"ג ב' כתבו דרבא מודה לאביי דאפשר למילף מהג"ש, רק דאמר דהכא אי"צ להג"ש, **והרמב"ן** כ' דרבא ס"ל דגם בג"ש אין דנין אפשר משאי אפשר, **והריטב"א** כ' לתרוייהו.

גמ' ממון מצטרף – **הריטב"א** כ' דהיינו בידו של הנדון מיהת מצטרף, **ובהג"ה בתו"ר** בכתובות ל"ה א' כ' דגבי ממון ע"י נתינתם מסתלק הזממה כיון דבא לידו מה שזממו לחייבו, משא"כ במלקות אין מתבטל זממתם ע"י שלוקין, ועוד כ' שם דגבי ממון אומר האחד דהשני היה מחייבו כיון דגם אחד מחייב שבועה, **ובגליוני הש"ס** כ' דכיון דהתשלומין הם לנדון, א"כ אמרינן דאין לו להרויח ולקבל יותר ממה שזממו להפסידו, והביא דכן מבואר סברא זו בתוס' בב"ק מ' א' לענין כופר, **ובשע"י** שער ז' כ' דבממון החיוב הוא לשלם לנדון ואמרינן דהחיוב הוא שיקבל כפי מה שרצו להפסידו, אבל במלקות החיוב הוא לענוש המזימין.

א) מתני' עד שיזימו את עצמן – **בפי' הר"ח** [ובתורי"ד בב"ב קי"ג ב' נראה דפי' זה הוא של **רבי שלמה הספרדי**],הביא דהגאונים פירשו דהיינו עד שיחרישו ולא יכחישו המוזמין את המזימין, וזה שי' **רה"ג** במשפטי שבועות ח"ב שער ה', דאינם נעשים זוממין אלא אם שותקים או מודים, ועיין בחת"ס חחו"מ סקמ"א מש"כ בזה.

מתני' כיצד וכו' – **הרמב"ם** בפי"ח מעדות ה"ב כ' דההזמה היא בעדים עצמן, ואלו העדים שהזימום אינן יודעים אם נהיה הדבר או לא נהיה, ובסוף דבריו כ' דאבל אם אמרו להם דאין אנו יודעים אם הרג או לא, ואנו מעידים שאתם עצמכם הייתם עמנו במקום אחר הרי אלו נהרגין, הואיל והעדים שהזימו אותם לא השגיחו על עצמה של עדות כלל אם היא אמת או שקר, **והמהרי"ט** בח"ב חאה"ע סל"ז כ' דנראה מדברי הרמב"ם דדוקא באופן שהם רק מזימים לעדים הראשונים הוי הזמה, אבל באם גם יכחישו אותם ויאמרו דמלבד שהיו עמם גם יודעים שלא היה המעשה, והיינו דאיכא הזמה והכחשה בבת אחת, באופן זה לא יהיה דין הזמה, והעיר דמצד אחד יש לדייק מהרמב"ם דכן הוי הזמה, כיון דלא הזכיר באופן של הכחשה אלא כהאי גונא דהיו עם העדים הראשונים באותו מקום או שהיו עם הנדון במקום אחר, ולא הזכיר אופן שהיו עם העדים ועם הנדון במקום אחר, נראה דבאופן זה הוי הזמה, וכ' לומר דבאופן דאיכא הזמה והכחשה חזינן דאי הני למעקר סהדותא קא אתו וממילא נמצאו זוממין לא הוי הזמה, ואי לאזומי לעדים קאתו, אע"פ שממילא נמצאת העדות מוכחשת כפי מציאות הענין, מ"מ הוי הזמה, והביא שם **דהמהר"י בי רב** נקט דהכחשה והזמה בבת אחת הוי הזמה, **והמהרלב"ח** נקט דלא הוי הזמה, **והלח"מ** שם **והתיו"ט** כאן כתבו דשי' **הטור** דכהאי גונא הוי הזמה, דכ' דהטעם דנאמנים בתראי משום דהם מעידים על גוף הראשונים והוי כאילו העידו שהם גזלנים, וא"כ מהאי טעמא גם באיכא גם הכחשה יש להאמין לבתראי, וכ' הלח"מ דהרמב"ם לשיטתו דכ' שם בה"ג דהוי גזה"כ מה דמאמינים לבתראי, **והגרע"א** בשו"ת מהדו"ק סרי"ב כ' לבאר טעמו של הרמב"ם, דכיון דאיכא גם הכחשה, ולגבי ההכחשה הוו תרי ותרי, א"כ נמצא דעל החלק של ההכחשה הם מוכחשים מהכת הראשונה, וא"כ ממילא גם חלק ההזמה בטלה מדין עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, [אמנם **בנתה"מ** סל"ח סק"א מבואר דזה תלוי במחלוקת ר"נ ורבא בב"ב ל"א האם בעדות מוכחשת אמרינן דבטלה כל העדות או לא, והרמב"ם דפסק כר"נ דלא בטלה כל העדות הכא נמי אין לבטל חלק ההזמה, וכ' שם דבאמת שי' הרמב"ם דהוי הזמה עיי"ש], ולפ"ז כ' דהיכי דההכחשה באה מתוך עדות ההזמה, כגון שמעיד שפלוני רבעני, דבזה כל שאומרים שהיה עמהם במקום פלוני ממילא גם איכא הכחשה, בזה שפיר נאמנים האחרונים לגמרי, דלא שייך בזה עדות שבטלה מקצתה, דהרי על חלק ההכחשה גם נאמנים לגמרי כיון דיש בזה הזמה.

מתני' עמנו הייתם במקום פלוני – **בתומים** סל"ח סק"א נקט דגם אם יאמרו דהיו עמם באותו מקום שמעידים, רק שראו שלא ראו למה שהם מעידים דהוי הזמה, **ובנתה"מ** שם סק"א חולק על זה.

ב) מתני' באו אחרים והזימום וכו' – שי' **רש"י והרי"ף** ועוד **ראשונים** דהיינו דכת אחת מזמת להרבה כיתות שבאו להעיד על אחד שחייב מיתה, ושי' **הגאונים** [הובא ברי"ף וכן הוא **בפי' הר"ח**]דהיינו דכת שניה מזמת לכת ראשונה, וכת שלישית מזמת לכת שניה, ורביעית לשלישית וכן הלאה, והרי"ף האריך לדחות פי' זה ויתבאר בגמ', וכ' דלפי' זה אמאי קתני דכולן יהרגו, הא רק חצי מהכיתות נהרגות, **והרמב"ן** כ' דצ"ל דהיינו כל הכיתות המוזמות, והביא **דבתוספתא** מבואר כהגאונים, **והריטב"א** כ' דעל כרחך משבשתא היא, **והרמב"ם** בפ"כ מעדות ה"ה-ו הביא הדין כפי' הרי"ף וכפי' הגאונים, **והכס"מ** כ' לומר דמפרש כהרי"ף, וילפינן דין הגאונים ק"ו מדין זה, דאם כשכת אחד מזמת הרבה מקבלים אותה, ק"ו כשכל אחת מזמת לקודמת לה, ועוד כ' די"ל דתרוייהו איכללו במתני', **ובעל"נ** כ' לומר דס"ל דפי' המשנה כהרי"ף, ומ"מ בתוספתאאיכא להדין כפי' הגאונים ומשום כך גם הביא דין זה.

מתני' איסטטית – רש"י מפרש מלשון סטיא, **ובפי' הר"ח** מפרש דלא נכון הוא זה, **והרי"ף** מפרש דהיא יורה של אסטיס שכל הנוגע בה יצטבע, [וגורס איסטסית], **ובתו"ש ובתור"פ** מבואר דכונתו דכמו דנותן ידו ביורה הצבע נדבק ונאגד בו כמו כן הם כרוכים ואגודים בכל מי שבא להעיד, **ובבעה"מ** כ' דדם אדם חשוב בעיניהם כצבע האיסטיס, ויצבעו כל הארץ בדם כצביעת בגד באיסטיס, ועל דרך זה **ברמב"ן ובריטב"א**.

ג) גמ' מנא הני מילי וכו' – **בריטב"א** מבואר דהא דיליף רב אדא מקרא דעד שקר היינו מיתורא דמה דכתיב בקרא עד שקר הוא מיותר, והא דבי רי"ש דילפינן מלענות בו סרה היינו מיתורא דבו, ואמרינן דהכי קאמר לענות בעצמו של עד סרה.

גמ' ליחוש לנהורא בריא קמ"ל – **באחיעזר** ח"ג סט"ו סק"א בסוגר כ', דצ"ע היכא דהעדים טוענים שיכולים לראות מרחוק ויש להם נהורא מעליא, ומבררים זה שרואים מרחוק, איך אפשר להרוג אותם.

גמ' גמלא פרחא – בגמ' ביבמות קט"ז א' מבואר דרבא ס"ל דהיכי דבאו עדים על פלוני דהיה בצפרא בנהדרעא, דיש לחוש שמא נתן הגט בפניא בסורא ואזל לשם בגמלא פרחא, והק' **התוס'** שם דהא מבואר הכא דרבא אמר דלא חיישינן לגמלא פרחא, ותי' בשם **ר"ת** דשם יש לחוש דעבד הכי כדי לקלקל אשת חבירו, ובשם **ה"ר מנחם** תי' דהכא היה להם לטעון דאזלו בגמלא פרחא וכיון דלא טענו לא חיישינן, אמנם **הרמב"ן** כ' דאי נימא דאם יטענו הכי ניחוש לגמלא פרחא, א"כ גם בלא טענו יש לנו לחוש כיון דכתיב והצילו העדה, ויש לחוש דמחמת ביעתותא אינם טוענים הכי או דסבורים שלא יאמינו להם, [והריטב"אכ' זה יחד, דמחמת ביעתותא וסבורים שלא יאמינו להם], **ובתו"ש** כאן כ' דאין כונת רבא כאן דהורגים העדים הראשונים, אלא רק לא חיישינן לענין לבטל עדותם שלא להרוג הנדון, אבל הם גם אינם נהרגין דלענין הצלת העדים חיישינן לגמלא פרחא כמו דחיישינן התם לענין להחמיר על אשת איש, אמנם **הריטב"א** כ' דהמהו דתימא בגמ' היינו דניחוש לגמלא פרחא עכ"פ לענין להציל העדים, וקמ"ל דאפילו לענין זה לא חיישינן, אבל לענין לחוש לקיים עדותם ולהרוג הנדון בזה גם לא היה ס"ד דנימא הכי, **והרמב"ן והריטב"א** כ' בשם **הראב"ד** דבאמת גם שם לא חיישינן לזה לבד, ושם העיקר סמך על מה דאמרינן שם דיש לחוש שמא מסר מילי לעדים לכתוב גט בסורא, ומה דהוסיף חשש זה דגמלא פרחא הוא לסניפין בעלמא, וכ"כ **הרשב"א** ביבמות, **ובהג' הגר"א** שם כ' דכ"כ ש"פ.

ד) רש"י ד"ה מאי טעמא – במשה"ק התוס' דכל חייבי מיתות יוכלו להודות ולפטור עצמן, הנה **בעל"נ** כ' לומר דלא מהני ההודאה לפטור אלא באותו ב"ד, אבל לעולם אכתי יוכלו עדים לחייבו בב"ד אחר שלא הודה בו, [ומ"מ הכא שפיר לא מקרי עדיין בר קטלא, דמ"מ יכול להודות בכל ב"ד], אלא דדחה זה, דלא מצינו דרק באותו ב"ד שהודה אי אפשר לחייבו ע"י עדים, וכ' להוכיח מהא דמבואר בב"ק ע"ה א' דאחר שהודה ר"ג על טבי עבדו תו אינו יכול שיצא לחרות, ולא אמרינן דמהני באם יבואו העדים לב"ד אחר שלא הודה בו, אמנם **בקצוה"ח** סש"נ סק"ב כ' הכי דלא מהני הודאתו לפוטרו אלא באותו ב"ד, אבל לעולם יכולים העדים לחייבו בב"ד אחר שלא הודה בו. ובהג' חשק שלמהכ' בשם **מוהר"א רוגלר** דאין כונת רש"י דאי מודה מפטר אפילו אם יבואו עדים אח"כ, אלא רק דאינו מתחייב ע"י הודאת פיו, אמנם **החשק שלמה** כ' דאין נראה כן בלשון רק דכ' לשון דמודה מיפטר, ועוד עמד בזה בשיעורי הגרש"ר דלענין לחייב עצמו, אפילו אם יאמר דעמד בדין ונגמר דינו למיתה גם אינו נאמן, וא"כ אין בזה טעם לומר דמשום הכי אינו בר קטלא.

**הפנ"י** כ' לומר דיש לו אפשרות ליפטר ע"י שיודה מעיקרא שהרג בפני אותם עדים, דמעכשיו לא יהיו אותם עדים להעיד שהרג, כמבואר בגמ' בב"ק ע"ד ב' דחכמים ס"ל דבכהאי גונא אי אפשר לחייבו על פי העדים אלו, כיון דהוי עדות שאי אתה יכול להזימה, דבאם יזימו אותם לא יתחייבו כיון דהוא הודה דהם כן ראו המעשה, אמנם **בתומים** סל"ח סק"ב כ' לומר דדוקא גבי ממון מבואר שם בגמ' דין זה, דלא יצטרכו לשלם לו כיון שהוא מודה דאינם זוממין, אבל לגבי מלקות או מיתה, לא יהני הודאת הבע"ד שלא יתחייבו על זממתם, **ובש"מ** בב"ק שם מבואר הכי בשם **הרא"ש** דלא מהני הודאתו לפטור אותם ממלקות, אלא דהוא מיירי לענין מלקות דלא תענה, ואפשר דנימא לעונש דכאשר זמם מהני הודאת הבע"ד לפוטרם.

תוד"ה דבעידנא – **בתור"פ** מבואר יותר דאיכא שני טעמים, דמתחילה כ' דאסור להורגו עד אחר גמ"ד, וכ' דעוד י"ל דשמא לא יבואו עדים שתהיה עדותם מכוונת, **ובתו"ש** כ' רק דשמא לא יבואו עדים או לא תהיה עדותם מכוונת, **והריטב"א** כ' דאין חיוב מיתתו ברור וההורגו חייב, ולא עוד כיון דאיכא כמה חקירות ובדיקות אולי לא תכוון עדותם.

תוד"ה וכן – **בתו"ש** כ' דגבי ממון לא בעי דו"ח כל כך כמו בנפשות, **ובתור"פ** כ' דלפמש"כ הטעם גבי נפשות דשמא לא יעידו, כ' די"ל דגבי ממון לא אמרינן הכי משום דלא בעי דו"ח, ומשום הכי אמרינן דודאי יכונו עדותם יפה, ונראה דלפי הטעם דגבי נפשות אסור להורגו קודם גמ"ד ניחא, דחילוק הוא בזה גופא דגבי ממון לא שייך לומר הכי, **ובגה"ש** מק' על התוס' דאמאי לא מחלקים באמת דגבי ממון הוא חייב גם קודם גמ"ד, והוא חייב לשלם גם בלא שיבואו עדים לב"ד משא"כ בקנס ומיתה, **ובק"ש** בח"ב סי"ג כ' לומר דגם גבי קנס ומיתה, באמת הוא בר חיובא גם קודם שבאו עדים לב"ד, והא דקודם גמ"ד אין עליו כלל חיוב לשלם הקנס, הוא משום דדין חיובו הוא לשלם וליהרג ע"י ב"ד, ומשום הכי הוא דבעינן גמ"ד שיתקיים החיוב ע"י ב"ד, [אמנם אכתי קו' הגרע"א עומדת, דגבי ממון אין צריך לומר דקרוב לודאי שיבואו עדים, דגם בלא זה אמאי לא יחשב בר חיובא], **ובתו"ש** כ' עוד דבממון מתחייב על פיו משא"כ בקנס ונפשות, ואפשר דכונתו לדברי הגרע"א, דהא לעיל כ' דלא כרש"י דאיכא דין מודה ומיפטר בנפשות, וא"כ מש"כ דבנפשות אינו מתחייב על פיו, לכאורה אין כונתו דמיפטר אלא רק דאין מתחייב.

גמ' וכן לענין קנס – **בריטב"א** מבואר דבזה הטעם כמו לרש"י דלא הוי בר חיובא משום דיכל להודות וליפטר, ונראה דס"ל דגבי קנס לא שייך לומר מש"כ גבי מיתה דאיכא כמה חקירות ובדיקות, דבקנס באמת אין לזה, [דדוקא במיתה בודקים הרבה משום והצילו העדה], ומשום הכי צ"ל משום דאי בעי מודה בקנס, אמנם **בתוס'** בב"ק ע"ד א' כ' דגם לשמואל דמודה בקנס ואח"כ באו עדים חייב, אמרינן דלא חשיב בר חיובא עד אחר העמדה בדין, **ובתור"פ** שם כ' דאי נימא דהוי רק משום דמודה מיפטר, א"כ הוי דלא כהילכתא דקיי"ל דרק היכי דמחייב עצמו בקרן אמרינן דמודה בקנס ואח"כ באו עדים פטור, ושם מבואר גם לענין יציאת עבד בשן ועין דחשיב דאינו בר חיובא עד אחר העמדה בדין, [ובהג' **חשק שלמה** הביא שי' היש"ש דהא דבעי דיחייב עצמו בקרן, הוא רק היכי דאיכא קרן כגון בגנב, אבל במה דליכא חיוב קרן בזה קיי"ל דנפטר אף אם אינו מחייב עצמו בקרן], **ובק"ש** שם אות ס' עמד בזה דלפי המבואר בתוס' כאן דהחילוק בין מיתה לקנס הוא משום דבמיתה בעי דרישה וחקירה, דמן התורה אין חילוק בין ממון לקנס לגבי דין דרישה וחקירה, וכ' לומר דבאמת מה דבממון חשיב בר חיובא, הוא רק אחר תקנ"ח דבממון לא בעי דרישה וחקירה, אבל מן התורה באמת גם בממון לא יחשב בר חיובא.

גמ' דבעידנא דקא מסהדי גברא לאו בר תשלומין – **הריטב"א** כ' דאין דנין אותו למפרע ומשום הכי אינו חשיב בר חיובא, והק' דגבי פלגא ניזקא מבואר בב"ק ל"ג ב' דמהני הקדשו למפרע, וכן מבואר בב"ק ע"ד דאם הפיל שן עבדו ואח"כ סימא עינו דכשעומד בדין יוצא לחרות ונותן לו דמי עינו, ומבואר דמשתחרר למפרע, וכ' לחלק דהתם גבי הקדש ושחרור הוי מידי דשמים, וגבי שמים דנין למפרע, [וכבר עמד בזה בשיעורי הגרש"ר דגבי שור בעי דיהיה דידיה כדי שיוכל להקדיש, וא"כ עיקר הנדון אינו לגבי הקדש], אמנם **התוס'** בב"ק ל"ג ב' הוכיחו מהסוגיה בב"ק ע"ד א' דהגם שזוכה למפרע, מ"מ כל זמן שלא עמד בדין ואכתי לא נתגלה הדבר בב"ד שהוא זכה למפרע, חשיב גברא לאו בר חיובא, דמבואר בגמ' שם דאם מעידים שהפיל שן עבדו קודם שעמד בדין על זה, דחייבים לשלם לו דמי עבדו, משום דאכתי חשיב לאו בר חיובא, ומבואר דהגם דכשעמד בדין חל שחרורו למפרע וכמו דהוכיח הריטב"א מהא דנותן לו דמי עינו, מ"מ חשיב גברא לאו בר חיובא, [**וברשב"א** בב"ק ל"ג א' מבואר גבי פלגא ניזקא כהריטב"א, דחשיב בר חיובא גם קודם שעמד בדין, כיון דמבואר בגמ' דזוכה בשור גם קודם העמדה בדין, אמנם נראה דס"ל גבי פלגא ניזקא דזוכה בשור גם בלא העמדה בדין, דבדבריו בב"ק ע"ד ב' נראה מבואר דבכל קנס זוכה למפרע, וצ"ל דבשאר קנסות בעי עכ"פ העמדה בדין ורק אז זוכה למפרע, משא"כ בפלגא ניזקא לא בעי אפילו העמדה בדין, וא"כ עיקר שיטתו כתוס' ואכמ"ל].

גמ' אפילו אמרו בחד בשבתא וכו' – **המהרש"א** כ' לגרוס בתרי בשבתא גנב וטבח ונגמר דינו, דאיזה צורך יש לומר דגנב באחד בשבת, **ובכס"מ** בפי"ט מעדות ה"ב מבואר דיש ברמב"ם שתי גירסאות, **ובשיח יצחק** כ' לומר דאם מעידים דרק בתרי בשבתא גנב א"כ נמצא דאכתי יש נפ"מ בעדות הראשונים, דהם באו לפוסלו לעדות מיום ראשון, וא"כ הגם דאינם משלמים מ"מ היה להם ללקות, [ויל"ע בזה דכיון דכל הנפ"מ בעדותם הוא רק על אותו יום, א"כ כל שלא יהיה לנו נפ"מ בזה אם היה פסול באותו יום לא יחשב זומם], וא"כ נמצא דיש חומר עכשיו שלוקין, ולא ניחא להגמ' לארויי באופן זה.

**ה' ב'**

ה) גמ' מאי דהוה הוה – **הרמב"ן** כ' לפרש הגמ' לפי שי' הגאונים במתני', דמיירי דכל אחת מזמת לזו שבאה לפניה, דקו' הגמ' דאי בשקדמו, א"כ גם הכת השניה היו הורגים בשקדמו, דגם לרבי יהודה מקבלים הכת השלישית שמזמת לכת השניה, כיון דאין כאן אלא כת אחת שקרנית, ומשני רבא, דמה דאמר רבי יהודה כת ראשונה, אין הכונה דוקא להכת הראשונה שהעידה, אלא הכונה לכת אחת, דכשכת שלישית מזמת לכת שניה, השניה חשובה ככת ראשונה דרק היא מוזמת.

**והרמב"ן** מק' לפי' זה, דאיך מקבלים לרבי יהודה להכת השלישית המזמת, הא כיון דאם יבואו כת רביעית לא יקבלו עדותם להרוג הכת השלישית, א"כ נמצא דעדות השלישית הויא עדות שאי אתה יכול להזימה, וכ' דכיון דרק משום חששא לא נקבל הכת הרביעית, לא חשיב דאי אתה יכול להזימה, דאילו ידעינן דקושטא אמרי מתקיים בהו הזמה, **ובעל"נ** כ' לומר דמשכחת לה שנקבל להכת הרביעית, היכי דיעידו דגם הכת השניה וגם הכת השלישית היו עמהם, דלפ"ז אין כאן חשש שמשקרים, דהרי נמצא דלפי עדותם אכתי הכת הראשונה העידה אמת והנדון נהרג, ואין נפ"מ בעדותם אלא לגבי הכת השלישית, [ועיי"ש שכ' דמ"מ זה תלוי באם הכחשה והזמה בבת אחת הוי הזמה, ולכאורה משכחת לה גם באופן שלא יהיה הכחשה ואכמ"ל].

גמ' אם היא הוחזקה – **הריטב"א** מק' דכיון דאמרינן דהיא הוחזקה בשקר, אמאי לא הוי חזקה גם לענין העדים שהם שקרנים, דהא הם מעידים על מה שהוחזק שהיא משקרת בזה, וכ' דהיא לא הוחזקה שקרנית בעיקר טענתה, אלא רק להביא עידי שקר.

גמ' לימא ר"ל דאמר כרבי יהודה וכו' – רש"י כ' דהיינו מה דמבואר בדברי רבי יהודה דאמרינן דהוחזקה להזים, **ובבעה"מ** כ' דמדמינן דפליגי האם אזלינן בתר חזקה לפסול העדות, וכ' דרבי יהודה ס"ל דכיון דעדים זוממין חידוש הוא, כל שיש שתי כיתות כנגדן הוחזקו להזים, ויש חשש שהם משקרים בעדותם, **ובריטב"א** כ' הפירוש לפי הבעה"מ, דפליגי כל היכי דיש לנו אומדנא לומר דהם משקרים בלא ראיה, האם מכח האומדנא חיישינן דהם משקרים, ובמתני' איכא אומדנא ממה שהם מזימים כמה כיתות, ובהא דר"ל איכא אומדנא כיון דחזינן אשה שמחזרת אחר עידי שקר, ועל זה דחי בגמ' דלא דמי האומדנות.

**והרי"ף** כ' לפרש דס"ל דרבנן ורבי יהודה פליגי האם מקבלים הכת השניה שבאה להעיד על הנדון, דרבי יהודה ס"ל דכיון דהוזמה כת ראשונה וחזינן שיש כאן כת שבאה להעיד שקר על נדון זה, חיישינן שמא גם הכת השניה באה להעיד שקר ולא מקבלים אותם, ומשום הכי ממילא אין להרוג אותם כשהוזמו כיון דאין בעודתם זממה להרוג הנדון, מאחר שאין מקבלים עדותם, [ומבואר בריטב"א דלפ"ז הוא הדין באם יבואו כת אחרת להזים הכת השניה לא יהרגו, כיון דלא קיבלו עדות השניה], ורבנן ס"ל דלעולם מקבלים כת שמעידה על הנדון, ואפילו אם היה מאה שהוזמו קודם להם, וזהו ממש כפלוגתת ר"ל ורבי יוחנן, האם חיישינן דהכת שבאה להעיד משקרת מאחר שראינו שהכיתות הראשונות שיקרו, ומבואר **בריטב"א** דלפ"ז מה דאמר רבי יהודה במתני' דאיסטסית היא זו, קאי על העדים שמעידים על הנדון, [וכ' דגם לפ"ז י"ל דהפי' דהם באים לצבוע העולם בדם דקאי על דם הנדון], [**ובתיו"ט** כ' על הרמב"ם והרע"ב דפירשו הכי למתני' דרבי יהודה לדבריהם דרבנן אמר], **והבעה"מ** הק' על זה דהא בדר"ל חזינן דרק אחר שהוכחשו שתי כיתות חיישינן לכת השלישית שגם היא משקרת, ובדרבי יהודה מבואר דגם אחר שהוזמה כת אחת חיישינן, וכ דלא מצינו מאן דס"ל דבחד זימנא איכא חזקה, **ובמלחמות** כ' דבהא דר"ל לא הוזמו ולא נתברר בודאי ששקרו, דרק הוכחשו וקיי"ל דבהכחשה זו באה בפני עצמה ומעידה, [ונראה לכאורה דמפרש דאישתקור היינו שהוכחשו ע"י עדים אחרים, ולא כמש"כ רש"י דהיינו דהכחישו בבדיקות, אמנם יל"ע דבפשוטו באופן זה ממילא העדים שמכחישים הראשונים, גם מכחישים לכל עדים שיעידו כמו הראשונים], ומשום הכי בפחות מתרי אין לחוש, אבל במתני' דהוזמה הראשונה ואמרינן דבודאי שיקרה בזה סגי בכת אחת, וכ' דאע"ג דליכא חזקה בפחות מתרי זימני לכו"ע, מ"מ הכא לא איירינן אלא לענין לחוש דהכת השניה גם משקרת ולא להחזיק בודאי, ולזה סגי בכת אחת, **והריטב"א** כ' דלשי' הרי"ף באמת נימא לפי הס"ד דר"ל גם אחר כת אחת כבר לא היה מקבל השניה, רק שהמעשה היה שהוכחשו שתי כיתות, ור"ל לא היה שם עד שהוכחשו שתי כיתות.

**והראב"ד** בהשגות כ' דילה"ק דאמאי רבי יוחנן כרבנן, הא כיון דטעמו דאע"ג דהוחזקה האשה מ"מ העדים לא הוחזקו, א"כ במתני' דאמרינן דהעדים המזימים הוחזקו להזים, אמאי אמרינן דמבטלים עדות המוזמין ומחזיקים אותם בשקר, וכ' דהגמ' מדמה דר"ל ורבי יוחנן פליגי האם מחזיקים מכת אחת לאחרת, או אם משום חזקת האשה לכיתות, וא"כ כמו כן לענין הזמה אם נחזיק מכח זה שהזימו תרי זימני, דהכא נמי יזימו עוד מכאן ולהבא תלוי בזה, ורבי יהודה ס"ל דמחזיקים דיזימו עוד מכאן ולהבא ומשום הכי אין לקבל הזמתם, ורבנן ס"ל דלמה דלא הזימו לא מחזיקים, וא"כ אין לבטל הזמתם, וכ' דכמו כן יש לדון דלא נקבל כלל הכת השלישית מהאי טעמא דע"י שתי כיתות שהוזמו הוחזק דיש כאן כיתות המעידות שקר, וא"כ מהא דמבואר דמקבלים אפילו מאה כיתות מוכח כרבי יוחנן.

**והבעה"מ** הק' על הרי"ף דלפי פי' זה, הרי אתי שפיר מה דאמר רבי יהודה דרק כת הראשונה נהרגת, כיון דלא מקבלים כלל הכת השניה, ומה מק' הגמ' לעיל דאמאי דוקא כת ראשונה, **ובמלחמות** כ' דקו' הגמ' לעיל היא למסקנת הגמ' דאמרינן דאמר לך רבי יוחנן דאנא אפילו כרבי יהודה, דטעמי' דרבי יהודה משום דאטו כולי עלמא גבי הני הוו קיימי, והיינו דלפ"ז באמת אין הפי' בדברי רבי יהודה דחיישינן דהכת השניה שבאה על הנדון משקרת, אלא דהחשש הוא דהעדים המזימים משקרים, ובאמת גם לרבי יהודה מקבלים כל הכתות שמעידים על הנדון, **והריטב"א** כ' דזה גופא ק', דהיה להגמ' לפרש דלמסקנא משתנה עיקר הפי' במתני'.

**הרי"ף** הוכיח מגמ' זו דלא כפי' הגאונים במתני', דלפירושו מה הדמיון למחלוקת ר"ל ורבי יוחנן, **והרמב"ן** מבאר דרבי יהודה ס"ל דכיון דיש כאן ממנ"פ שתי כתי עדים שמשקרים, א"כ חיישינן שמא הם הכיתות השניה והרביעית ומבטלינן לכולה עדות, וזהו כר"ל דלרבי יוחנן אמרינן דכל שאין לנו בירור על כת זו שהיא משקרת יש לנו לקבל עדותם, ועוד כ' דאחר שבאה כת רביעית נמצא שהוחזק שיש מי שמביא עדים להרוג הנדון, כיון דהוזמה כת ראשונה ושלישית, וא"כ משום הכי אין לנו לקבל הכת החמישית להרוג הנדון, וממילא אינה נהרגת אם תוזם ועל דרך פי' הרי"ף, ורבי יהודה חולק על אפילו הן מאה, [ויל"ע דהא רבי יהודה אחר דאין נהרגת אלא כת ראשונה בלבד, ולפ"ז גם כת שלישית יש להרוג], ומסיק בגמ' דרבי יוחנן אמר לך דטעמי' דרבי יהודה דחיישינן על כת רביעית המזמת דאטו כו"ע הני גבי הני הוו קיימי, ור"ל אמר דאנא אפילו כרבנן, דאחר שבאה כת חמישית אמרינן דאדרבה השניה והרביעית שקרנים, וממילא אין כאן חזקה דיש כאן עדים שמעידים שקר על הנדון.

גמ' גבי הני הוו קיימי – **הרי"ף** כ' דזהו כשיטתו דכת אחת מזמת לכמה כיתות, **ובפי' הר"ח** מבואר לפי שיטתו דדחיית הגמ' דאמרינן דאטו הני בהדי הני הוו קיימי והני בהדי הני, והיינו הכת הרביעית עם השלישית והשניה עם הראשונה, ועיין ברמב"ן.

א) מתני' והרי אחיו קיים – **הריטב"א** כ' דלאו דנפקא לן מדכתיב לאחיו, דגם אחר מיתה נקרא אחיו כדכתיב ביבום להקים שם לאחיו, וכתיב שאו את אחיכם גבי בני אהרן שמתו, ובגמ' לא נפקא לן דאין נהרגין אלא מדכתיב כאשר זמם ושאין עונשין מן הדין, [ונראה דס"ל דאי דרשינן והרי אחיו קיים א"כ הוי מיעוט דבעי שיהיה קיים דוקא, וא"כ לא בעי להא דאין עונשים מן הדין], וכ' דלרוחא דמילתא נקטו רבנן ועדיים אחיו קיים, ודכותא טובא דנקטו חדא קרא במקום קרא אחרינא, **והרש"ש** בסנהדרין י' א' כ' לישב דמה דמצינו בקרא דנקרא אחיו גם אחר מיתה, שם מיירי על אחיו מחמת קורבא, אבל הכא קרוי אחיו משום דאחיו הוא במצות, וא"כ אין לומר דמיירי אחר מיתה דכבר הוא חפשי מן המצות, **ובחת"ס** חו"מ סל"ג **ובעל"נ** כ' לומר דבאמת גם במתני' אין הפירוש דהרי אחיו קיים משום דהכי משמע לישנא דאחיו, אלא דכיון דכתיב לעשות משמע דעדיין לא עשה ואחיו עדיין קיים.

גמ' למדתנו רבינו וכו' – **הריטב"א** כ' די"מ דאפילו למ"ד בעלמא דעונשין מן הדין הכא מודה דאין עונשין, דעדים זוממין חידוש הוא ואין לך בו אלא חידושו, [ולכאורה לפ"ז ממילא דגם בממון יהיה פטור בכאשר עשה, משום דאין לנו למילף מק"ו כיון דחידוש הוא, אמנם הריטב"א לעיל כ' טעם אחר אמאי גם בממון אמרינן כאשר זמם ולא כאשר עשה וכשי"ת לק' בע"ה].

ב) גמ' חייבי מלקיות מנין – **בפי' הר"ח** כ' דשאלת הגמ' דמצינו דאין עונשין ואין מזהירין מן הדין בחייבי כריתות וחייב מיתות, ומנין דאף בחייבי מלקיות אין עונשין ואין מזהירין, [ומבואר לכאורה דס"ל דחייבי כריתות בעי אזהרה, דאי לאו הכי, א"כ האזהרה של אחותו אתי רק למלקות, ומה בעי לדרשה דאין מזהירין מן הדין בחייבי מלקיות], אמנם **הריטב"א** דחה פי' זה, דמה דילפינן בברייתא לא מתפרש בחייבי מיתות עד דנימא דילפינן לחייבי מלקיות מהן, וסתמא נקט בברייתא דאין עונשין מן הדין, וכ' דגם אין לומר דהפי' לענין הדין דכאשר זמם ולא כאשר עשה, דדין זה סתמא איתמר בכל עדים זוממין, [ולכאורה זה כשיטתו דגם בממון אמרינן הכי וכמשי"ת לק' בע"ה], **ובגבו"א** כ' לפרש דמיירי לענין הדין דכאשר זמם ולא כאשר עשה.

רש"י ד"ה חייבי גליות – **הריטב"א** מק' דהא קרא דרשע היינו הא דוהיה אם בן הכות הרשע, והאי קרא מיירי על מלקות דעדים זוממין על עדות גלות, וכ' דאמנם דלפי האמת הוי הכי, מ"מ סתמא דקרא לא משמע הכי, ולעיל אמר רק דהוי רמז לעדים זוממין, וכ' דהנכון דנקט לה לרוחא דמילתא, דבעלמא ילפינן מג"ש זו, אבל הכא לא צריך לזה, **ובגבו"א** הק' דכמו דמבואר בכתובות ל"ג א' דלא בעי התראה במלקות דוהצדיקו, משום דילפינן ממשפט אחד, הכא נמי נימא לענין נגמר הדין דנילף ממשפט אחד, ועוד הק' דמנין דבעדות דבן גרושה בעי שיגמר הדין.

ג) **בתוס'** בב"ק ד' ב' כ' דבממון לא אמרינן כאשר זמם ולא כאשר עשה, וכ' בשם **ריב"א** משום דאפשר בחזרה, ובשם **ר"י** כ' משום דבממון עונשין מן הדין, אמנם **הריטב"א** לעיל ב' ב' וכן בב"ב נ"ו א' כ' דגם בממון אמרינן כאשר זמם ולא כאשר עשה, ומשום דאמרינן דלא חלקה תורה, וכמו דגבי מיתה קיי"ל דלא כאשר עשה הכא נמי גבי ממון, **ובנ"י** בב"ב הביא לדברי הריטב"א, **והרמב"ם** בפ"כ מעדות ה"ב כ' דכן אם יצא הממון מיד זה ליד זה בעדותן חוזר לבעליו ומשלמין לו, **ובמשובב** בסל"ח הביא מאחיו של הקצוה"ח, דמדויק בזה דס"ל הטעם משום דאפשר בחזרה.

**הריטב"א** בב"ב הק' על מה דמבואר שם דעדים שהעידו על חזקת ג' שנים והוזמו דמשלמין, דאמאי לא הוי כאשר עשה, וכ' דמיירי דאכתי לא ירד זה שהעידו עליו לקרקע, **ובגבו"א** כאן הק' דאכתי יק' בכל עדות לפטור הנדון דלעולם הוי כאשר עשה, וא"כ לא משכחת לה דישלמו, וא"כ הוי עדות שאי אתה יכול להזימה, **ובנו"ב** מהדו"ק חאה"ע סע"ב בסתירת ההיתר הראשון כ' דגבי ממון לא בעי עדות שאתה יכול להזימה, [ורק בקנס בעי], **והגרע"א** במהדו"ק סקע"ו כ' דחשיב יכול להזימה משום דמ"מ ילקו משום לא תענה, **ובקה"י** בס"ו כ' לומר דגבי לפטור לא בעי שאתה יכול להזימה כיון דגם מספק לא נחייבו, ורק לקבל בהחלט בעי עדות שאתה יכול להזימה, אמנם אכתי יק' בדברי הריטב"א שם דנראה דגם יש להם לשלם הפירות, ולענין הפירות אמאי לא הוי כאשר עשה דמיד נפטר לשלם, ובקה"י כ' עוד דלפטור לעולם לא הוי כאשר עשה, ומשום דהא גם קודם עדותם היה הממון בידו, ועדותם רק שלא יצטרך לשלם, וא"כ לעולם לא הוי כאשר עשה, דהא אכתי יכול הוא לשלם, והעשה מתקיים רק במה שלעולם לא ישלם.

**ובמל"מ** בפכ"א מעדות ה"ד הק' דמבואר בב"ק ע"ג דהיכי דהעידו דהפיל שן עבדו והוזמו, משלמין דמי העבד לרב, ושם הרי מיד העבד מוחזק בעצמו והוי כאשר עשה, **ובתומים** סל"ח כ' דלא הוי כאשר עשה דאכתי בעי גט שחרור, ובהג' **ברוך טעם** דחה דעכ"פ לגבי הממון זכה בעצמו וא"כ אמאי משלמין, **ובק"ש** בב"ב אות רמ"ט כ' דכל שהוזמו נתברר דבאמת אינו מוחזק בעצמו, וכמו דכל עבד לא חשיב מוחזק בעצמו, וא"כ לא הוי כאשר עשה, **ובק"י** כ' לפמשנ"ת, דגם גבי עבד י"ל דכאשר עשה הוא במה שאינו עובד לרבו, ולא במה שהוא מוחזק בעצמו, דהרי גם קודם לזה גופו אצלו, וכל שעדיין יכול לחזור ולעבוד לא הוי כאשר עשה.

ד) **הרמב"ם** בפ"כ מעדות ה"ב כ' דגבי מלקות גם אם לקה הנדון מ"מ לוקין, **והראב"ד** השיג בהלכה זו דשבוש הוא, ומבואר **במאירי** לעיל ג' א' דכונתו להשיג על דין זה, והמאירי כ' לבאר שי' הרמב"ם דדוקא גבי מיתה אמרינן דלא כאשר עשה משום דדרשינן דהרי אחיו קיים, וגבי מלקות לא שייך דרשה זו, וכ"כ **הפנ"י**, אמנם **החת"ס** בחו"מ סל"ג הק' דהרמב"ם כ' גבי מיתה דאין נהרגין משום שנאמר כאשר זמם לעשות לאחיו ועדיין לא עשה ודבר זה מפי הקבלה, ואם כל הדרשה הוי רק משום לאחיו, איך השמיט הרמב"ם זה, **ובכס"מ** שם כ' דיש ליתן טעם דדוקא גבי מיתה אמרינן כאשר זמם ולא כאשר עשה, משום דאמרינן דהיכי דעשה גדול עונם מנשוא ולא סגי להם במיתה, אבל גבי מלקות אין לומר הכי, ועוד כ' דגבי מיתה אמרינן דאי לאו דהוא באמת חייב מיתה לא היה מניח הקב"ה להסכים שב"ד יהרגו נפש, משא"כ גבי מלקות, ויש לפרש דבריו, **דבחת"ס** חו"מ סל"ב כ' דבלא הטעם דאמרינן דלא היה מניח הקב"ה, א"כ היה לנו לומר דגם בהרגו נהרגין לאו משום דעונשין מן הדין, אלא משום דבכלל מאתים מנה, ובכל כאשר עשה איכא גם כאשר זמם, אלא משום האי טעמא אמרינן דאינו בכלל כאשר זמם, דהא בכאשר עשה איכא לטעם זה ולא בכאשר זמם, אלא דמ"מ יש לנו למילף מק"ו, דלא פרכינן על ק"ו מטעמא בעלמא דלא דרשינן טעמא דקרא, ולזה אמרינן דאין עונשין מן הדין, וא"כ כיון דגבי מלקות מבואר בכס"מ דליכא לטעם זה, ממילא דיש לנו לומר דגם בלקה הם לוקין, דבכלל מאתים מנה, ואי"צ כלל לבוא לדרשת ק"ו.

**והפנ"י** כ' עוד די"ל דלוקין משום לא תענה, וכן מבואר **ברע"א** סקע"ו **ובנתה"מ** ס"א סק"ג דגם בכאשר עשה יש לו ללקות על לאו דלא תענה, **והחת"ס** שם בסל"ג כ' דכיון דמה דלקי על לא תענה, הוא משום דגלי לן קרא דוהצדיקו, א"כ כל שלקה תו ליכא והצדיקו דהא כבר נענש, אמנם **החזו"א** כ' דשפיר קרוי והצדיקו גם אחר שכבר נענש, ועוד כ' החת"ס דא"כ לבעי התראה, דהא מה דבבן גרושה לוקה בלא התראה מבואר בגמ' בכתובות ל"ג דילפינן ממשפט אחד מעונש דכאשר זמם, וא"כ אין לנו לומר דילקה משום זה אלא היכי דגם ראוי להענישו בעונש דכאשר זמם, אבל בכאשר עשה אין לנו לומר שילקה בלא התראה, **ובחזו"א** הביא דבגמ' בב"ק ע"ד ב' מבואר דדבא הרוג ברגליו לוקין משום לא תענה, ולא הוזכר שם דבעי התראה, ושם גם הרי אינו ראוי לעונש דכאשר זמם, אמנם שי' **הפתח הבית** [הובא בשיעורי הגרש"ר ס"א בהגה"ה י"ד] דבאמת בעי שם התראה.

**ובמאיר לעולם** ח"א ס"ב כ' לומר דהרמב"ם ס"ל דבמלקות עונשין מן הדין, דרק מצינו דאין מזהירין מן הדין, והנה לעיל נתבאר **פי' הר"ח** בגמ' דחייבי מלקיות מנין דאין עונשין ואין מזהירין מן הדין, ונראה לשונו דבאמת בעי למילף גם לאזהרה וגם לעונש, וזה כדברי המאיר לעולם, ואף דמ"מ מבואר בדבריו דבאמת גם במלקות אין עונשין, מ"מ הרי רש"י ועוד ראשונים מפרשים הגמ' באופן אחר, וא"כ לדידהו י"ל כהמאיר לעולם, רק דיל"ע דאמאי באמת לא נילף מהג"ש, ועיין לעיל דברי הריטב"א על פי' הר"ח.

**ובחי' רח"ה** הוסיף להק' דגבי ממון כ' הרמב"ם דחוזר הממון והיינו דהא דלא אמרינן דולא כאשר עשה הוא משום דאפשר בחזרה וכמשנ"ת לעיל, וא"כ גבי מלקות דליתא בחזרה יש לנו לומר דולא כאשר עשה, [וזה דחיה לכל התי', מלבד התי' דלוקין משום לא תענה], וכ' לבאר דעונש מלקות אינו מתקיים אלא היכי דהמלקות הם על פי ב"ד, ובלא זה אין לזה תורת מלקות, וכן לא שייך תורת מלקות בלא פסק ב"ד דהוא מחויב מלקות, דרק מיתה וממון זהו ענין מציאותי, אבל מלקות בלא פסק ב"ד אין לזה כלל שם מלקות, ולפ"ז כ' דלעולם לא שייך כאשר עשה במלקות, דכיון דהוזמו ונתברר דהפסק היה טעות, וא"כ נמצא דהמלקות עצמם כמו שלקה חוץ לב"ד, וגם דלא היה פסק ב"ד לחיוב מלקות ואין למה שלקה כלל תורת מלקות, והא דחשיב עכ"פ נגמר הדין, אף דנתבאר דלא חל כאן כלל תורת מלקות, זהו משום דמה דבעינן נגמר הדין, את זה דנים באם היה עדותם אמת, דכל שלפי זה יש כאן גמר דין על ידי עדותם בזה סגי שיחשב נגמר הדין, ולפ"ז כ' דמחלוקת הרמב"ם והראב"ד, דשי' הרמב"ם דמה דבכאשר עשה אין דין כאשר זמם, זהו דין בפנ"ע דמה שכבר נעשה מה שזממו זה מפקיע את העונש דכאשר זמם, ומשום הכי גבי מלקות דלעולם לא חשיב דנעשה מה שזממו וכמשנ"ת, ממילא דלעולם לוקין, ושי' הראב"ד דמה דבכאשר זמם ליכא דין מלקות הוא משום דכל שנעשה זממתם תו ליכא כאן כאשר זמם, דעכשיו כבר אינו רק זממה אלא בא לידי עשיה, וא"כ כיון דנתבאר דהכאשר זמם נדון כפי אם עדותם היתה אמת, א"כ כפי זה הרי יש כאן גם כאשר עשה, וממילא דכבר אינו במצב של כאשר זמם ופטורים.

ה) גמ' אם לא הרגתי עד זומם להוציא וכו' – **בתורי"ד** בחגיגה מעיר דמה דהוציא מלבן של צדוקים הוא בזה שהרגו אע"פ שלא נהרג הנדון ולא בזה שהוזם בפנ"ע, וא"כ עיקר היה לו להזכיר דהרגו אף שלא נהרג הנדון, וכ' לפרש דהמעשה היה, שלא היה אלא רק עד אחד שהעיד [דלא כרש"י], ומשום הכי בהכרח דלא נהרג הנדון, וס"ל דלא בעי אפילו גמר דין כדי להרוג, [ויל"ע דא"כ אמאי לא אמר לו שמעון בן שטח דשפך דם נקי גם משום זה דלא נגמר הדין], **ובמאירי** מבואר דגם יהודה בן טבאי ידע דאין דין עדים זוממין עד שיוזמו שניהם, אלא דמ"מ הרגו כדי להוציא מלבן של צדוקים, ועל זה אמר לו שמעון בן שטח דשפך דם נקי משום דאין להרוג נפש כדי לקבוע הלכה ולהוציא מלבן של החולקים, **ובשיח יצחק** כ' דשמעון בן שטח אמר לו, דלא היה לו להרוג משום דלא הרויח מידי, דהצדוקים גם חלקו על מה דאמרו חכמים דבעי שיזומו שניהם, וא"כ נמצא דבזה הוא חיזק דעת הצדוקים.

גמ' אם לא שפכת דם נקי – **התוס'** בחגיגה כ' דהא דלא אמרינן דאין הקב"ה מביא תקלה לצדיקים, משום דזהו רק במידי דאכילה, **והרמב"ן** כאן כ' דבאמת העד שהרגו היה רשע והיה מחויב מיתה לשמים, וכמבואר כיוצא בו בב"מ פ"ג ב'.

גמ' ואין לוקין עד שיוזמו שניהם – **החזו"א** דן דאמאי לא נימא דגם בהוזם אחד דילקה משום לא תענה, וכמו דבבא הרוג ברגליו דאף דליכא תורת הזמה מ"מ לוקין משום לא תענה, וכ' די"ל דמ"מ לא אמרינן דרבתה תורה למלקות אלא היכי דתרוייהו העידו שקר שנעשה עול גדול, [ולפ"ז לכאורה באם יוזם האחד והשני יוכחש ע"י שני עדים, ילקו משום לא תענה], וכ' עוד די"ל דרק בזממו לחייבי מלקות, אינו לוקה משום לא תענה, דהא אכתי יש לחוש שיזימו גם השני, ואז נמצא דעדיין חייב מלקות משום כאשר זמם ואינו נפטר במה שכבר לקה, דאז אכתי לא היה חייב מלקות משום כאשר זמם, אבל בעידי בן גרושה באמת ילקה האחד משום לא תענה, אך כ' דסתימת הדברים דאף בעדות זו אינו לוקה.

גמ' תדעו למחר הוא מת וכו' – **התוס'** בחגיגה כ' דהא דלא הוכיח להם ממה דכשאינו שם אין נשמע קול, דבזה י"ל דרק שהוא שם המת משמיע קולו, אבל אחר מיתה שיהא גביה הוי סיבה להשמיע קולו, **ובתו"ר** שם כ' שאז יש לו לצעוק להביאו לדין.

א) מתני' אלא להחמיר וכו' – רש"י מבאר דר"ע לא פליג על ר"ש לדינא, אמנם **התוס'** בסנהדרין ט' א' כ' פי' אחד דר"ע ס"ל דבאמת לא בעי שיזומו שלשתן, כיון דשנים לבד גם מחייבים אותו מיתה וקרינן בהו כאשר זמם, וכן הביא **הריטב"א** כאן שיטה זו, וכ"כ **הנ"י** כאן בשם **ריב"א והיד רמה** בסנהדרין, **ובתו"ר** בסנהדרין כ' עוד פי' דאמר דלא בא רק להקל אלא אף להחמיר, וחולק על ר"ש דר"ש ס"ל דהשלישי נהרג רק אם מעיד בתוכ"ד לראשונים, ור"ע ס"ל דגם אם מעיד אחר כדי דיבור נהרג, **והתוס'** שם דחו פי' זה [כמו דפי' המהרש"א], דא"כ הכא נמי יחלקו לענין הא דבעי שיזומו כולם, דלר"ש זה דוקא בהעיד השלישי בתוכ"ד, ולר"ע זה אף בהעיד אחר כדי דיבור, וא"כ נמצא דחולק גם לענין להקל, ובדברי ר"ע מבואר דמוסיף רק להחמיר.

מתני' ולעשות דינו כיוצא באלו – **הנ"י** מביא שי' **הר"י בן גיאת** דר"ע מוסיף דאף היכי שלא הוזם השלישי מ"מ הוא נהרג עם השנים שהוזמו כיון דנטפל לעוברי עבירה, [דהרי הוא מעיד שראה עמהם, וכשהוזמו השנים נתברר דאף הוא שיקר עכ"פ במה שהעיד שהם היו עמו, ונמצא דבא לחייב הנדון מיתה שלא כדין, ורבינן דאף דעצם ההזמה לא היתה בו, וגזה"כ דהעדים אינם נענשים אלא באופן שסרה גופה של עדות כמבואר בע"א, מ"מ הכא גם הוא נענש מדין נטפל לעוברי עבירה].

מתני' ומה שנים וכו' – בגמ' בסנהדרין ט' א' מבואר דזה מדברי ר"ע, ויל"ע **בנ"י** דמבואר בדבריו צד דלא הוי מדברי ר"ע, **ובתוס'** בסנהדרין מ"א ב' כ' דר"ש חולק על דין זה, אמנם **הר"ן** שם בדף ט' כ' דר"ש לא פליג על דברי ר"ע.

מתני' מנין אפילו מאה – **בגבו"א** כ' לבאר דהא דבעי קרא לד' יותר מג', זהו משום די"ל דלעולם אינו מבטל אלא לזה שהעיד עמו בתוכ"ד, וא"כ האמנם דבד' היכי דהעד השני או השלישי הוא קרוב הוא פסול, דבזה יש לבטל גם זה שהעיד לפניו וגם לזה שהעיד אחריו, ולא בעי קרא בפנ"ע לומר שהוא פסול, מ"מ בעי קרא להיכי שהראשון או הרביעי הוא הקרוב או פסול, ומאחר דילפינן דהוא מבטל גם לזה שלא העיד בתוכ"ד שלו, ממילא דאין לחלק בין ד' למאה.

**פרק אלו הן הגולין**

**ז' ב'**

א) מתני' נשמט הברזל וכו' – **התוס'** בב"ק כ"ו ב' מק' דכיון דמבואר בגמ' דנתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע פטור מגלות, א"כ אמאי חייב הכא בין לרבנן ובין לרבי, כיון דנתכוין לבקע עצים שלפניו והלך למרחוק, **והרשב"א** שם כ' דהכא אינו פושע בכלום דעוסק במלאכתו, **ובעל"נ ובאו"ש** בפ"ו מרוצח הי"ב כ' דכל קו' התוס' היא רק משום דס"ל דהוי קרוב לאונס, דאי נימא דהוא קרוב למזיד, א"כ ביער דלא נתכוין כלל לזרוק אינו קרוב למזיד, ויל"ב דזה תי' הרשב"א.

מתני' רבי אומר אינו גולה – **במאירי** מבואר משום דאמרינן דהוי קרוב למזיד, שהיה לו לעיין אם מהודק יפה.

מתני' מן העץ המתבקע – ברש"י ובראשונים מבואר דהיינו דניתז קיסם מהעץ המתבקע, אמנם **הרמב"ם** בפ"ו הט"ו כ' דנשמט הברזל מן העץ המתבקע אינו גולה, וכ' מפני שאי"ז מכוחו אלא מכח כוחו, וכ' **הכס"מ** דנראה דאינו מפרש כרש"י, וכן מבואר **במאירי**,וכ' דמהכאתו נשמט הברזל מקתו בשעה שהכה ואח"כ מן העץ ונתז למרחוק מתוך העץ המתבקע.

גמ' יש אם למסורת – **הרמב"ן** מק' על רש"י דאין דרך לכתוב אל"ף או ה"א בתוך התיבה, ועוד הק' כמשה"ק התוס' דהטעם מבואר בברייתא דטעמי' דרבי משום דכתיב מן העץ, ועוד הק' לרבנן דמצינו גם ונשל וקאי על אחרים כגון ונשל גוים רבים, וכ' לבאר דלפי המקרא משמע דקאי על הברזל ולא על העץ כיון דכתיב ונשל הברזל ולא ונשל העץ, ומשום הכי לא דמי לונשל גוים דשם מפורש דקאי על אחרים, ורק לפי המסורת דיש לקרוא גם ונישל, בזה יש משמעות גם דקאי על העץ שהברזל ישיל מהעץ, ובאמת המסורת אינה סיבה דנימא דקאי דוקא על העץ אלא דיש לפרש גם דקאי על העץ, דגם לפי המסורת שפיר י"ל דנקרא ונשל בקמ"ץ, ומשום הכי אם היה כתוב מעצו היינו דורשים אף לפי המסורת ונשל בקמ"ץ, ומשום הכי אמר רבי דכתיב מן העץ דזה סיבה לדרוש ונישל, והק' דמ"מ אמאי לא ס"ל לרבי דגם אם נשל הברזל דיהיה חייב, וכ' די"ל דגם לס"ד דרבי סבר בכל מקום דיש אם למסורת, מ"מ הוצרך לועוד דמשום הכי לא קאי אלא על העץ המתבקע, ועוד כ' דאין לפרש מה דכתיב מן העץ, דקאי גם על עצו של הגרזן דהיינו קתו וגם על העץ המתבקע, ואי דרשינן על העץ המתבקע תו אי אפשר לפרש דנשל הברזל מקתו.

גמ' ורבנן סברי וכו' – ברש"י מבואר דלפ"ז ונשל קאי על הברזל עצמו, **והרמב"ן** כ' דהפי' דנשל האדם הברזל מעצו מחמת הכאתו, וכמו דכתיב בקרא ונשל השם אלוקיך את הגוים האלה.

**ח' א'**

גמ' היינו דקאמר ועוד – **הריטב"א** מק' דכיון דרבי ס"ל דיש אם למקרא, א"כ הטעם הראשון אינו קיים, וא"כ אינו ועוד, וכ' דמעיקרא אמר דהכא יש לנו לדרוש מסורת ולא כמו דדרשינן בכל התורה מקרא כיון דכתיב מן העץ, ועל זה מוסיף דגם אי נימא דאין בזה הכרע לדרוש באופן אחר מכל התורה, איכא הכא עוד טעם לדרוש מסורת.

גמ' באנו למחלוקת דרבי ורבנן – **ברמב"ם** בפ"ו הט"ו **ובמאירי** מבואר דפטור לרבנן מן העץ משום דהוי כח כוחו ונמצא כמו אונס, **ובריטב"א** כאן כ' דמה דמבואר בגמ' דפטור לכו"ע בכח כוחו, הוא משום דבכל התורה הדין דפטור על כח כוחו, **ובתוס'** בב"ק כ"ב א' נראה דלגבי נזיקין אי כח כוחו ככוחו או לא, תלוי בספק הגמ' שם י"ט אי כח כוחו ככוחו לסומכוס או לא, **והרא"ש** שם בס"ב כ' דעד כאן לא מבעיא אלא לסומכוס אי איכא הלכה להקל, אבל לרבנן מבואר דפשוט דכח כוחו ככוחו, ועיין בשיעורי הגרש"ר.

א) מתני' שאין רשות לניזק ולמזיק ליכנס – **בתו"ש** לעיל ז' ב' מתספק אם המזיק נכנס לחצר הניזק שלא ברשות, או אם נכנסו שניהם לחצר אחרת שלא ברשות אם גולה בכהאי גונא, **ובמאירי** כ' דכל שכן דאם נכנס המזיק לחצר הניזק דגולה, ומזיק קתני במתני' דרך שיטפא, וכן מבואר **במהרש"א** דכ' למחוק תיבת ולמזיק, **ובעל"נ** כ' לומר דלא יגלה דהוי קרוב למזיד.

מתני' ושליח ב"ד – שי' רש"י ועוד ראשונים דמיירי בשליח ב"ד שמכה מי שנתחייב מלקות ארבעים, אמנם **הרמב"ם** בפ"ה ה"ו כ' דהיינו שהכה בעל דין שנמנע לבא לדין, **והראב"ד** השיג דלא שמענו זה מעולם, אלא מיירי במלקות ארבעים, [ויש גירסא בראב"ד דהלקה אותו יותר ממה שחייב ובאחרונים טרחו לישב גירסא זו ואכמ"ל], וכ' דהא דאמרינן במוע"ק ט"ז א' דכופתים ואוסרים ועושים הרדפה, זהו לבעלי עבירות עד שיחזרו בהן, **ובמאירי** מבואר כשי' הרמב"ם, וכ' דאי מיירי במלקות ארבעים א"כ תיפוק לי' שהוא אנוס, דהא אמדו שיכול ללקות ארבעים, **והרמב"ן** כ' דבאמת בשליח ב"ד איכא לטעמא דאונס ומ"מ נקט בהדי אחריני, **ובשיח יצחק** הק' על הרמב"ם, דהא מבואר בגמ' דמה דמכה בנו חשיב מצוה הוא משום דאע"ג דגמיר איכא מצוה להכותו, ובשליח ב"ד ליכא מצוה להכות אי ציית הבעל דין, וא"כ דמי לחטיבת עצים דסוכה דמבואר בגמ' דלא חשיב מצוה לפטור מגלות, **ובאבי עזרי** בפ"ה מרוצח ה"ה כ' לומר דהרמב"ם ס"ל דלפי מה דהדר אמר רבא דילפינן מאשר דאי בעי עייל, א"כ באמת גם בחטיבת עצים דסוכה פטור מגלות וכמשי"ת בגמ' שי' התו"ש, והרמב"ם קאי למסקנת דברי רבא, אמנם מלבד דצ"ב בזה, דכיון דלפי דברי רבא בתחילה בהכרח צ"ל דשליח ב"ד לא מיירי באופן זה, א"כ מנין להרמב"ם לפרש באופן אחר למסקנת הגמ', גם אכתי יק' בדברי המאירי דמפרש גם כהרמב"ם, וכ' בהדיא דבחטיבת עצים דסוכה גולה.

ב) גמ' לרה"ר מזיד הוא – **בתוס'** בב"ק ל"ב ב' **והרמב"ן** כאן כ' דקו' הגמ' דוקא ללישנא קמא בב"ק שם, דס"ל דהיכי דנכנס ברשות בעה"ב והרגו בעה"ב דהוי קרוב למזיד, דלפ"ז הכא נמי בזורק לרה"ר הוי קרוב למזיד, אבל לל"ב שם דבנכנס ברשות גם גולה, הכא נמי בזורק לרה"ר גולה, דהא בגמ' שם מק' על הלישנא קמא דאמאי זורק לרה"ר לא הוי קרוב למזיד, ומבואר דרק להאי לישנא קשה, אמנם **בלח"מ** פ"א מחו"מ הי"ז **ובפנ"י** בב"ק **ובעל"נ** כ' **דברמב"ם** מוכח לאו הכי, דפסק שם כל"ב ומ"מ כ' כמסקנת סוגיין, וכ' דס"ל דכיון דבגמ' הכא מק' בסתמא, אמרינן דלפי האמת גם לל"ב שם זורק לרה"ר חשיב קרוב למזיד, ועוד כ' העל"נ דהא רב פפא הוא דמבאר להאי אוקימתא דלא מיירי בזורק לרה"ר ממש, ואיהו אמר שם בשם רבא להלישנא בתרא.

גמ' אי לא שכיחי בה רבים – **הריטב"א** כ' דלשון זה הוא לאו דוקא דהא גם אי לא שכיחי רבים אלא מיעוט אינו אנוס, והעיקר האו אי שכיחי אינשי או לא, ואגב דנקט מתחילה רבים נקט גם כאן, ועוד כ' דיש לפרש הכונה דאינו סמוך למקום שרבים מצויים שם, דנימא דמשום הכי יש לחוש שאחד מן הרבים ידחוק לשם.

תוד"ה לא – **בפי' הר"ח** הביא ירושלמי דמוקי בסותר כתלו גם למסקנא, וכ"כ בפי' הר"ח בב"ק, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ו מרוצח ה"ח, **ובעל"נ** ביאר דס"ל דבלא צורך גם בכהאי גונא הוי קרוב למזיד כיון דאין לו צורך כלל בזריקה.

תוד"ה באשפה – **בתור"פ** בב"ק כ' די"ל דנקט מילתא דשכיח אבל הוא הדין אם גם בלילה איכא רק דמקרי ויתיב חייב גלות, **והרמב"ם** בפ"ו מרוצח ה"ח כ' דאם היתה עשויה לפנות בלילה ולא ביום ונקרה אדם וישב שם ולא הזכיר כלל דאיכא דיתיב ביום, ולפי דבריו מבואר דכל שעשויה ליפנות בלילה, ממילא יש לחוש שמא יבוא שם אדם גם ביום, וכן מבואר **במאירי**, ועיין בעל"נ מש"כ על לשון הגמ', **והראב"ד** בב"ק כ' דכיון דעשויה להפנות בלילה משום הכי קרי לה רה"ר במתני', והיינו דממתני' מוכח דמיירי בכהאי גונא, אמנם אכתי צריך לבאר הא גופא אמאי התנא הוצרך לנקוט האי גונא, ובזה צ"ל כמשנ"ת.

ג) גמ' דומיא והשיגה ידו – **בכוס הישועות** מק' דכיון דאמרינן דוהשיגה ידו היינו מהשתא, א"כ למאי כתיב בקרא ומצא, הא כבר יש לנו ללמוד דבעי מהשתא מדכתיב והשיגה ידו, וכ' לומר דהייתי אומר דקרא אתא לומר דאף דהשיגה ידו מהני ולא למעט.

רש"י ד"ה השתא נמי – **הרמב"ן** מעיר דלפ"ז יש כפל לשון בגמ', דכבר אמר דלאו מצוה, וכ' לפרש דהשתא נמי קאי על הקרא דמה דכתיב אשר יבוא לא קאי על מצוה, **והריטב"א** כ' דבאמת הלשון אינו מדוקדק, **והמהרש"א** מחק תיבות אינו חוטב.

בא"ד – במה דמבואר ברש"י דעשיית הסוכה הויא מצוה, הביא **בעל"נ** הא דמבואר בסוכה מ"ו א' דבעשיית הסוכה מברך שהחיינו ובתוס' שם הביאו דיש מ"ד בירושלמי דצריך לברך על עשיית סוכה, וכ' דבקרא כתיב הלשון דתעשה לך.

גמ' אע"ג דגמיר מצוה – **הריטב"א** כ' דאע"ג דעכשיו אין צורך בזה, יש בזה תועלת לעתיד.

תוד"ה אף – **הרמב"ן** כ' דלשיח ב"ד יש לפוטרו משום אונס, ואע"ג דתני בהדי אלו שפטורים משום מצוה, מ"מ בו הפטור משום אונס, ועוד כ' וכן **הריטב"א** דבשליח ב"ד איכא מצוה במסוים על הכאה, משא"כ בסוכה ובנו.

גמ' הדר אמר רבא וכו' – **בתו"ש** כ' דלפ"ז דדרשינן מאשר דאי בעי עייל, א"כ גם בחטיבת עצים לסוכה יהיה פטור מגלות, דכיון דמ"מ עכשיו אין לו עצים אחרים, א"כ מחויב הוא לבא ולחטוב עצים, **והריטב"א** הביא דברי רש"י דאע"ג דקושטא הוא דחטיבת עצים דסוכה לא מקרי מצוה ולא דמי לאב הרודה את בנו, מ"מ איכא תשובה ניצחת מזו, וכ' דיפה כיון דודאי טעמא דלעיל טעמא תריצא הוא, **ובאבי עזרי** בפ"ה מרוצח ה"ה כ' דמבואר בדבריו, דגם לפי דברי רבא עכשיו מ"מ בחטיבת עצים דסוכה יגלה, וכן מבואר **במאירי** דגם להלכה גולה בחטיבת עצים דסוכה.

גמ' דאי בעי עייל וכו' – **הריטב"א** מק' מקרא דאשר נשיא יחטא, וכ' דבהוריות י' דרשינן מזה דאשרי הדור שהנשיא מביא קרבן, **ובעל"נ** מק' משאר קראי דמייתי בגמ' שם כגון ואשר חטא מן הקודש ישלם, וכ' לישב דשם גם הפירוש דאשר דרק היכי דהיה זה בידו לחטוא או לא אז מביא קרבן או משלם, אבל אם היה אנוס אינו חייב.

**ח' ב'**

ד) רש"י ד"ה אין – **הריטב"א** הביא **דהר"מ הלוי** מפרש דימים היינו שנים.

גמ' דילמא חרישת עומר דמצוה – **בשו"ת הרשב"א** ח"א סתקל"ד כ' השואל דאמאי הוי מצוה, הא כשחורש שמא יבכר של חבירו או שדה שלו תלקה בשדפון, וכ' הרשב"א דכיון דהוא חורש לשם העומרהוי מצוה, ועוד דמ"מ אי אפשר בלא חרישה כלל, **ובעל"נ** הק' דגם אי הוי מצוה הא מ"מ אפשר לחרוש במוצאי שבת, ולא דמי לעומר דמצותו לקצור ביום, וכ' לבאר דקו' הגמ' דמ"מ הויא חרישה דמצוה כיון דהוא חורש לשם הבאת עומר, ובאמת בכלל תי' הגמ' דמצא חרוש אינו חורש, גם זה דאפשר לחרוש למוצאי שבת, וכמש"כ **הריטב"א** במוע"ק שכ' דמשני בגמ' הכא דכיון דאם מצא חרוש אינו חורש לא הוי מצוה, דלא שכיח שלא ימצא בכל ארץ ישראל שדה חרושה, ועוד דאפשר לחרוש למוצאי שבת.

גמ' איתיבי' רבינא לרבא – **הגרע"א** מק' דגם אי נימא דאף אם מצא חרוש אינו חורש חשיב מצוה, מ"מ אכתי איכא למילף דדוקא דומיא דחריש דאי מצא חרוש אינו חורש, יצא קציר העומר דאף אי מצא קצור קוצר, וכ' לומר דזה באמת מה דאמר רבא בסוף, ומתחילה דייק הלשון דכתיב בברייתא דחריש הוי רשות ולא חשיב מצוה, ועל זה הק' מאב המכה בנו, והדר משני רבא דמה דאמרינן דמה חריש רשות היינו דהיכי דמצא חרוש אין מצוה לחרוש, וסיים דעדיין צ"ע.

**ט' א'**

רש"י ד"ה לפיכך – **ברמב"ם** בפ"י ממלכים ה"א מבואר דבכל ז' מצות אין בן נח נהרג בשוגג, אלא רק ברציחה, וכ"כ **הרמב"ן** כאן, וכ' דאין בדין להרוג על מה שעבר בשוגג, ובאם היה הדין כן היה צריך לאשמועינן בגמ' בסנהדרין דנהרג על שוגג, ולא דרק דנהרג אף בלא התראה, ומשום הכי כ' דרק בהורג הוי הדין הכי, דהא אפילו בישראל הדין דלא ניתן דמו למחילה, וההורג חייב גלות והוא עומד בספק מגואל הדם, **והריטב"א** הביא דברי הרמב"ן דאכתי לא ניחא בזה דגם בישראל עומד בספק מגואל הדם, דהא מבואר בגמ' דגם בהרג נכרי הדין דנהרג בשוגג, והרי בזה לא מצינו בישראל שעומד בספק מגואל הדם, וכ' כשי' רש"י, וביאר דהא גופא קמ"ל בברייתא הכא דגם שוגג הוי בכלל הדין דבן נח בלא התראה, ומ"מ כ' די"ל דכל דין זה דבשוגג נהרג זהו רק בנכרי שאינו נזהר מז' מצות, אבל אם נזהר מז' מצות אף דגר תושב אינו משום דלא קיבל עליו בב"ד של ישראל, מ"מ כבר אין לו דין ליהרג על שוגג, אלא במזיד אף בלא התראה.

גמ' אמר רב חסדא וכו' – בתוס' נראה מבואר דר"ח ס"ל דדרך עליה הוי קרוב למזיד וכן מבואר **בריטב"א**, אמנם **ברמב"ן** מבואר דר"ח ס"ל דכל שאינו נהרג דינו שנהרג על שוגג, ואף דמה שאינו גולה הוא משום דלא הוי שוגג כל כך.

גמ' אלא אמר רבא באומר מותר – **ברמב"ן** מבואר דאף דנתבאר לעיל דס"ל דגבי שוגג רק ברציחה נהרג, מ"מ לרבא באומר מותר נהרג משום דחשיב כמזיד, ומשום הכי נהרג בכל ז' מצות, וזה מוכח בגמ' מהא דמייתי הא דאבימלך דמיירי באיסור אשת איש.