המוכר פירות - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

בסיעתא דשמיא

**פרק המוכר פירות**

דף צ"ב:

**אין הולכין בממון אחר הרוב:** בגמ' בע"ב אמרינן דס"ל לשמואל דכי אזלינן בתר הרוב באיסורא אבל בממונא לא. ובגמ' ב"ק מ"ה: מוסיפה הגמ' אלא המע"ה. ומשמע שהטעם הוא מדין המע"ה[[1]](#footnote-2). וכ"כ התוס' ושאר ראשונים לעיל כ"ג: לגבי ניפול דהיכא דליכא מוחזק לכו"ע הולכים אחר הרוב. [אכן, יעויין ברש"י ב"מ כ"ד: שכ' בטעמא דרשב"א דלא אזיל באבידה בתר רוב כנענים כיון דאין הולכים בממון אחר הרוב ומשמע אף דליכא מוחזק וצ"ע]. והטעם דלא מוציאים מהמוחזק, עיין בקצות סימן ר"פ סק"ב שהביא מהתרומת הדשן [סי' שמ"ט] שכ' "אע"ג דבשאר דוכתי רובא וחזקה רובא עדיף, דשאני חזקת ממון דאית בה טעמא דהמע"ה ורובא לא מיקרי ראיה". והיינו שרוב אינו ראיה וע"כ אינו מוציא. ועיי"ש בקצות שביאר טעם אחר דמה שרוב עדיף מחזקה אמרינן דכשיש רוב השתנה הדין וממילא בטלה החזקה אבל בממון הרי עדיין נשאר מחזיק בו ועדיין החזקה נמצאת וע"כ לא אמרי' רובא עדיף. ועיי"ש בקצות שכ' נפק"מ בחזקת מר"ק דלשיטתו מועיל רוב להוציא עיי"ש[[2]](#footnote-3). ועיין בשערי יושר שער ג' פרק ג' מש"כ דכן הוא הסברא בדיני המשפט דלא מועיל רוב להוציא עיי"ש בזה[[3]](#footnote-4) [עיי"ש שביאר כן בגדר חזקה א"א פורע תו"ז אע"ג שיש מיעוט שפורעים דמ"מ הסברא לילך אחר הרוב עיי"ש. וכן לענין דברי ההפלאה דלק' דיש מקומות דהולכים אחר הרוב]. [וע"ע בפני יהושע בב"ק מ"ו: שכ' דמה דלא אזלינן בתר הרוב הוא מקרא דמי בעל דברים ייגש אליהם[[4]](#footnote-5)].

והנה בחזקת ממון יש זכות מוחזק [שהוא הנראה והידוע כבעלים בחפץ] וזכות תפוס [שהוא עצם ההחזקה המציאותית בחפץ]. ויש לדון במה שאין הולכין בממון אחר הרוב אם הוא גם נגד תפוס. ועיין בתרומת הדשן שי"@ שכ' דרוב מהני להוציא מתפוס. ובפשוטו אין חילוק בין רובא דאיתא לרובא דליתא ותרוויהו לא מהני להוציא. אכן, דעת הרשב"ם בב"ב צ"ג. דבאיתא קמן הולכין בתר הרוב וכ"כ בתרוה"ד בשמו [ועיי"ש בגליון הש"ס שהקשה ממשמעות ד' הרשב"ם צ"ב: דגם באיתא קמן אין הולכים אחר הרוב וצ"ע]. והסברא לחלק בין איתא לליתא עיין בגרע"א שכ' דברובא דאיתא לא אמרינן סמוך מיעוט לחזקה, וע"ע בהערה.[[5]](#footnote-6)

**המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן וכו':** בעיקר הספק דמוכר שור, מבואר בסוגיין דהספק הוא בדעת הלוקח אם לקח לרדיא או לאו. ועיין ברשב"ם ד"ה וליחזי מה שביאר אמאי שייך כאן הדמים מודיעים, ועיין בברכת שמואל סימן י"ב שביאר דיש מקומות שהספק הוא בביאור הלשון כצמד ובקר דהנדון מה פירוש המילה צמד [ואם הלוקח הוא מהמיעוט הפירוש הוא עם בקר] אבל כאן הספק הוא בדעת הלוקח מה דעתו במקח ובזה אמרי' דאם רוב המכירות הם לרדיא נאמן לומר שדעתו היה לרדיא [ועיי"ש בברכ"ש שהביא כן מד' הרשב"א בקידושין ס: דהספק דמעכשיו אם הוא תנאי או חזרה הוא ספק בביאור הלשון ולא בדעת ב"א].

**רשב"ם ד"ה יכול: אלא אחר טענה טובה:** יש לעיין אם הכוונה טענה טובה היא דהמוציא אם יש לו טענה טובה מועיל. או דטענה טובה היינו היכא דאיכא רוב נגד טענה טובה אזלינן בתר הטענה. ועיין בפני יהושע שכ' כהצד השני. ועיי"ש בפנ"י שהקשה בכוונת הרשב"ם עיי"ש שכ' דהרשב"ם לשי' דפסק כסומכוס דלא ס"ל חזקת ממון ומ"מ בטענה טובה מועיל. [ומבואר בפני יהושע דרוב מהני להוציא מדרד"מ וכן נראה מהסוגיא לעיל כ"ג: אכן בקונטרס הספיקות סוף כלל ז' נקט לאו הכי עיי"ש.]

**רשב"ם ד"ה לשחיטה: ואפילו טעין חד מינייהו טענת ברי:** עיין בגליון הש"ס שהקשה דהא במוחזק ברי אף לסומכוס לא אזלינן בתר דרד"מ והוכיח כן ממתני' דב"מ צ"ז: והשאיר בצע"ג. [ובעיקר קושייתו עיין בבית יעקב כתובות ט: דס"ל שרק רישא דמתני' התם הוא בדררא דממונא, אכן יל"ע אמאי הוכיח ממתני' דהתם הא בב"ק ל"ה: אמרי' כן להדיא דבברי מוחזק ומוציא שמא לא אמר וצ"ע].**[[6]](#footnote-7) כגון ספק ויבם וכו':** עיין בגרע"א שהקשה דהא התם ליכא מוחזק וא"כ לכו"ע יחלוקו וצ"ע. **אבל הכא שאנו יודעים היאך היה המעשה וכו':** יש לעיין האם זה החילוק דלא הוה ממון המוטל בספק או דהביאור הוא מש"כ הרשב"ם בהמשך דכיון דרובא לאו כלום הוה היה למוכר לפרש. ועיין ברשב"ם צ"ג. שכ' להדיא דהחילוק הוא מה שהמעשה מסופק צ"ע. וצ"ל דאם המעשה ברור לא הוה ספק בלא טענותיהם [וע"ע בברכת שמואל סימן י"ב]. **כיון דרובא לאו כלום הוא לא היה לו למוכר לפרש וכו':** עיין בפני יהושע שס"ל בדעת הרשב"ם דבאמת טעמא דשמואל הוא משום שהיה לו לפרש ולא מטעם אין הולכין בממון אחר הרוב עיי"ש וצ"ע. ובעיקר ד' הרשב"ם נראה הביאור [עיין בברכת שמואל סימן י"ב סק"ב] דכיון דאין הולכים בממון אחר הרוב א"כ מה שרובא לרדיא אינו בירור על דעת הלוקח, וע"כ, בשעת המקח אין תביעה על המוכר ליתן לרידיא כיון דיתכן דלשחיטה וממילא הו"ל ללוקח לפרש. [ובלא הטעם דהיה לו לפרש הוה ספק בדעתו וע"י הוה ליה לפרש הוה ריעותא בטענה וע"כ לא נאמן לומר שכיון לרדיא.

**בגברא דזבין להכי ולהכי:** עיין ברשב"א בע"ב בשם הראב"ד שהקשה דהא כיון דזבין להכי ולהכי א"כ אינו מהרוב ומה שייך לילך בתר הרוב ועיי"ש שיישב דמ"מ @ ועיין ברא"ש ב"ק מ"ו שכ' "דכיון דרובא דעלמא מסיע לרדיא מכריע דעת הקונה" וצ"ב כוונתם. ואולי הכוונה כיון דהכי הוא רוב המכירות ויל"ע. [וע"ע בב"ח סימן רכ"ד שס"ל דרוב הקונים הם לרדיא אבל רוב השוורים הם לשחיטה וע"כ הוה רוב גרוע ויל"ע במה שכ' הרשב"א בשם הראב"ד עיי"ש.]

**רוב בדיינים:** עיין בגמ' סנהדרין ג: דאמרי' דאזלינן בדיני ממונות בתר רוב הדיינים מק"ו מדיני נפשות. והקשו תוס' שם ובב"ק כ"ז: דא"כ אמאי אין הולכים בממון אחר הרוב ונילף מדיני נפשות. א. ועיין בתוס' סנהדרין שם שיישבו דרובא לרדיא הוא רוב גרוע וע"כ אין הולכים אחריו. ובביאור מש"כ דרוב גרוע, עיין בקונטרס הספיקות תחילת כלל ו' שהביא דברי הב"ח שכ' שרוב הקונים הם לרדיא אבל רוב השוורים הם לשחיטה, ועיין בקונה"ס שהקשה ע"ז מסוגיין דא"כ מה הראיה מרוב נשים בתולות ומשור שנגח את הפרה, ועוד דהא זה מחלו' ת"ק ואמרו לו בשלהי סוגיין. וע"ע בש"ש ש"ד פ"ו שביאר דהרוב גרוע כיון שתלוי בדעת בני אדם ולא רוב בטבע עיי"ש. וכן הוא באבני מילואים מ"ה סק"ב.

ועי' בתוס' ב"ק כ"ז: ד"ה קמ"ל שכ' ד"גבי דיינים שאני דחשיב מיעוט דידהו כמי שאינו וליכא למימר התם אוקי ממונא בחזקת מריה דהא בית דין מפקי מיניה אבל גבי שאר רובא דאיכא מיעוטא וחזקה לא אזלינן בתר רובא" וצ"ב כוונתם למה לגבי דיינים חשיב מיעוט כמי שאינו ועיי"ש בקונטרס הספיקות מה שהביא ממהר"ם חביב שביאר שבדיינים דין המיעוט לבטל דעתם לרוב וע"כ לא חשיב פסק על פי רוב אלא עפ"י כולם. עיי"ש שנחלק.[[7]](#footnote-8) וע"ע בחידושי הגר"ח סטנסיל ס"ק רכ"ט [ובמגנזי הגר"ח אות ק"ב וכעין זה בשערי יושר ג' פ"ג] שביארו שברוב בדיינים איכא שני דינים: הא' עצם בירור הדין בציור כזה ובזה הוא דין דהלך אחר הרוב לפסוק הדין עפ"י הרוב אבל בזה אין דין מוחזק דאינו נוגע לעצם הדין. ועוד דין הפסק בית דין בדין הבא לפניהם ובזה דין מיעוט לפסוק כהרוב כיון שכך הוכרע ההלכה וזה כוונת תוס' שהמיעוט כמי שאינו עיי"ש.[[8]](#footnote-9) ומ"מ צ"ע לפימש"כ התוס' דאזלי' בתר הרוב בנפשות א"כ נילף ק"ו לדיני ממונות ועיין בקונה"ס כלל ו' סק"ג שכ' שנפשות אין האדם מוחזק בעצמו וע"ע בקונטרס דברי סופרים [שבקובץ שעורים חלק ב'] סימן ה' אות ב' מש"כ כעי"ז שבדין שבין אדם למקום לא שייך מוחזק.[[9]](#footnote-10) ועיין בשמעתתא ד' שחילק דמה דאזלי' בנפשות הוא רק כשהרוב בא קודם המעשה.

ועיין בתוס' ב"מ כ: שכ' דמ"מ ממונא חמור מאיסורא דבאיסורא אזלי' בתר הרוב ובכל שחיטה ל"ח דבמקום נקב שחיט עיי"ש. ועיין בגמ' חולין י"א. דנראה דהיכא דלא אפשר אינו מדין רוב ועיין במש"כ בהמשך בד' ההפלאה.

**בדברי ההפלאה בכתובות ט"ו:** ידוע ד' ההפלאה בכתובות ט"ו: שייסד דהיכא דכבר דנו על ספק והוכרע עפ"י הרוב מועיל גם לממון, וכן כ' הגרע"א בליקוטים בסוגיין. והוכיחו כן מהא דאיכא לאב זכות בו"פ אע"ג דהוא עפ"י רוב וכן עיי"ש ועיי"ש בהפלאה דיישב עפי"ז כמה סוגיות. ועיין בקהילות יעקב קידושין סימן ל"ז שהאריך בזה עיי"ש. ובשערי יושר ש"ג פ"ג דפליג על דבריו. וע"ע בשערי חיים קידושין סי' ל"ז וכתובות סימן מ"ז מ"ח, מה שייסד דהיכא דלא שייך דין התורה בלא רוב אמרי' דהדינים נאמרו כדין רוב וכסברת הגרש"א אייגר בתשו' הגרע"א סימן ק"ז עיי"ש.

**רוב להוציא ממר"ק:** יש לעיין אם מועיל רוב להוציא ממר"ק, ועיין בקצות ר"פ סק"ב שתלה זה בטעם דאין הולכים בממון אחר הרוב, ועיין בשמעתתא ו' פכ"ד שתלה זה בגדרי חזקת מר"ק אם הוא מדיני ממון או כאיסורים. ולכאורה יש להוכיח מד' הר"ן על הריף בסוגיא דשכוני גוואי שכ' הטעם דרבא דאין הולכים בממון אחר הרוב.

דינא, קנסא: יל"ע אמאי לא נימא לענין אונאה וריבית שהוא דינא ובשאר קנסא

אונאה: עיין בהגרי"ז שהעיר לדעת הרא"ש דאין איסור עיין בהגר"ח גזה"כ וצ"ע כאן.

הבודק את החבית וכו' יל"ע אמאי לא הוה חסרון של ברירה ואולי חלות ספק והגדר... ועיין בר"ן פרק ערבי פסחים שצריך לסיים מקום ובאגרות משה יו"ד ח"א ר"י

**שכר שעורים וכו':** הנה הדין דמי שלקות מברך עליהם כברכת הפרי ועיין בתלמידי רבינו יונה בברכות ל"ט. שהקשה א"כ בשכר שעורים שיברך בפה"א [או מזונות] ועיי"ש שיישב דלא דמי למי שלקות דמי שלקות דרך לאכול בהן הפת כמו השלקות עצמן ולפיכך הוה כמו השלקות עצמן שעדיין לא יצאו מתורת אוכל משא"כ שכר שעורים יצאו מתורת אוכל[[10]](#footnote-11) ועי' במג"א סי' רה סק"ו.

**זיעה בעלמא:** בביאור הגדר דזיעה בעלמא עיין בקהילות יעקב ברכות [סימן כ"א סק"ב] שביאר דהמשקים אין הפרי מצמיח המשקים שבו אלא האילן מצמיח גם את הפרי וגם את המשקים אבל בזיתים וענבים המשקים הם חלק מהפרי עיי"ש. [ולענין ברכת בפה"ע עיי"ש שביאר סברא זו דזיעה בדעת הרא"ש לענין בפה"ע אבל להרשב"א לענין ברכה הדבר תלוי בין דרכו בכך לאין דרכו בכך [ובדרכו בכך אמרינן שחשיבות הפרי במשקים שבו]. ועיי"ש בקה"י מש"כ בדעת תוס' בפסחים ל"ח.]

**יין שריחו רע, הקריבהו נא לפתחך:** עיין בביאור הלכה ריש סימן ער"ב שהקשה דהכא משמע שהוא מעכב ובמנחות ס"ד. משמע שבהקריב בהמה כחושה אע"פ שהיה לפניו שמנה יצא ומשמע שאינו מעכב ועיי"ש שהשאיר בצ"ע. [ואולי יש ליישב דהכא הא הוה ראוי ונפסל בריח רע ואולי ע"כ בזה מעכב וצ"ע].

**פת שעפשה:** עיין בביאור הלכה @ שהקשה אמאי אין מברכין עליה במה"ז ולא גרע מפת הבאה בכסנין עיי"ש.

**יין מגולה:** עיין ברש"י סוכה מ"ח: שכ' דכיון שחסר בשיעור ובתוס' כ' דהוא משום הקריבהו נא לפחתך וכן לכאו' מבואר בסוגיין. וע"ע ברבינו חננאל בסוכה נ. שכ' בשם הירושלמי שהוא מטעם ממשקה ישראל והיינו דכיון שאינו ראוי לשתית אדם זה הפוסלו למזבח ועיין ברמב"ם פי"א מרוצח הלכה י"א שכ' דהשותה מים מגולים מכים אותו מכת מרדות ומבואר דמחמת הסכנה רבנן גזרו דהוה חפצא דאיסורא וע"ע בזכר יצחק סימן ל"ד מש"כ לדון בגדר האיסור דממשקה ישראל אם מה שפסול לישראל זה הפוסל או דהסיבה שפוסל לישראל זה הפוסל וע"ע בקהילות יעקב מנחות סי' ד' [[11]](#footnote-12)

הקדיש שמרים לעולם אסור: עיין באגרות משה יו"ד ח"א סימן ס"ד ד" ומש"כ שפי' ד' התוס' דמה דאמרינן קיהא בעלמא הוא רק לענין טעם יין אבל לענין השמרים אף בקיוהא הוה טעם השמרים עיי"ש.

דף צ"ח:

**תוס' ד"ה ואם ידוע: וקשה לר"י וכו':** לכאורה יש שני אופנים: א. כשלא קנה היין ומקדים המעות ע"ד שיהיה יין. ב. כשמשך החבית ומתנה שאם יחמיץ יבטל המקח. ומתני' שעוסקת בדיני מק"ט, לכאורה איירי כשכבר חל המקח. ועיין בתוס' בב"מ שם שדנו אם איירי שכבר משך או לאו. ומ"מ אף אם התם לא משך לכאו' לא הוה ריבית כיון שחל חיוב מעיקר הדין ל"ה ריבית. וע"ע בתוס' ב"מ שם שהקשו דודאי הוה מחמת המוכר כיון דאתני [וא"כ ל"ש לתלות במזל דלוקח] וא"כ הוה מק"ט מעיקר הדין עיי"ש. **דאמרי' באיזו נשך וכו':** עיין במהרש"א שיישב דהתם דלא משך חבית מסויימת ומחוייב להעמיד לו חבית יין שאני מהכא דאף אם הוה מק"ט מחזיר מעותיו ויל"ע בסברת החילוק. **וליכא למימר דיש חילוק בין תקפה וכו':** עיין בתוס' בב"מ שם דס"ל שזה החילוק בין הסוגיות עיי"ש.

דף צ"ט.

**מצדדי אצדודי:** עיין בנפש החיים שער א' פרק ח' שהקשה דאמאי כרובים שעשה שלמה הוו מצדדי אצדודי [ולא פנים אל פנים ככרובים דמשה]. ועיי"ש בפ"ט שיישב דבימי משה שלא עשו מלאכה הוה פא"פ ובימי שלמה דעשו מלאכה הוה מצדדי אצדודי [ואע"ג דסברי כר' ישמעאל בברכות ל"ה: דהנהג בהם מנהג דרך ארץ מ"מ בלא עסק הפרנסה עדיף טפי] ועיי"ש שביאר דל"ש שכרוב אחד יהיה אל אחיו והשני מצדדי כיון דיחס הבו"ע הוא כיחס כלל ישראל עיי"ש.

**כרובים שעשה משה ושעשה שלמה:** הנה יש חילוק בין הכרובים שעשה משה שהם מעל הארון לבין כרובים שעשה שלמה שהן על הקרקע וסוככים על הארון. ועיין בתורת הקודש ח"א סימן נ"ז שהביא נדון האחרונים בגדר הכרובים אם הם כלי בפ"ע או חלק מהארון ועיי"ש שכ' שבזה החילוק בין הכרובים שעשה משה לשעשה שלמה עיי"ש. [ויל"ע לדבריו דבבית שני שלא היה ארון מ"מ שיעשו כרובים וצ"ל דדין הכרובים להיות סוככים על הכפורת וזה ל"ש בבית שני].[[12]](#footnote-13)

**לקח לו דרך:** מבואר דשייך לקנות דרך בשדה חבירו ודנו האחרונים בגדר הקנין אם הוה בעלים על הקרקע לענין דרך או דהגדר דהוה כשיעבוד שמחוייב הבעלים ליתן לו לעבור בשדהו [ונפק"מ לכאורה אם שייך לקנות ע"י מחילה עיין ברשב"א בתחילת חזקת הבתים בזה]. ועיין בנתיבות סימן קצ"ב בזה. [ונוגע לכל גדר חזקת תשמישין בפרק לא יחפור].

דף צ"ט:

**אמאי שלו לא הגיעו:** ברשב"ם פי' דמעיקר הדין יכול להחליף משום כופין על מדת סדום. ועיין ברבינו יונה שהקשה דכיצד יכול להחליף ממון שאינו שלו מדין כופין ועיי"ש שיישב דכיון שהגוף שלו, שייך כאן כופין עמ"ס עיי"ש.

דף ק.

**ולר"א רבים גזלנים:** עיין במהרש"א שהקשה דלרבה בר רב גידל מאי טעמא דר"א. ועיין ברבינו יונה שכ' דס"ל שלרבים יש כח כבי"ד דהפקר רבים הפקר [ואע"ג דלכתחילה אסור מ"מ אחר שעשו קנו].

**מצר שהחזיקו בו רבים אסור לקלקלו:** עיין בריטב"א שכ' הטעם דמעיקר הדין הוה חליפין אלא דיתכן שאינם רוצים בהחלפה וע"כ שלו לא הגיעו עיי"ש

**ורבנן משום חביבותא דאברהם:** עיין בריטב"א שכ' דלרבנן קנאה באופן אחר עיי"ש שכ' דקנאה באמירתו לגבוה [וצ"ע דדין אמירתו לגבוה הוא כשמקנה לגבוה, והכא ההקדש מקנה וצ"ע[[13]](#footnote-14)]. ועוד כ' דקנאה בחזקה והוה סדנא דארעא חד הוא [ומבואר דס"ל דאף במתנה שייך סדנא דארעא ונחלקו בזה רש"י והר"ן בקידושין כ"ז. והריטב"א כשיטתו לעיל נ"ג. וכהר"ן דאף במתנה]. ועיי"ש שהביא מהמדרש דלרבנן ההילוך הוא שתהא נוחה ליכבש לבניו ושלא יגרום החטא. [ויל"ע מהו מועיל ההילוך לענין שלא יגרום החטא ועיין בתוס' ב"ק ט. וב"מ י"ד. שכ' דבקונ בחזקה מ"מ כ"ז שלא עביד הילוך יכול לחזור בו ביצאו עליה עסיקין ולכאורה ה"ה כאן וצ"ע].

**קונה בהילוך:** הנה מצינו שני סוגים של קנין חזקה, א. ע"י תיקון בגוף הקרקע כנעל, גדר ופרץ. ב. ע"י שנהנה גופו מגוף הקרקע כמציע מצעות ושכב בהם וכדאמרי' לעיל נ"ג:. וקנין הילוך לכאורה דומה למציע מצעות [וכן מבואר ברשב"ם וברמב"ן לענין שביל של כרמים] ויל"ע א"כ אמאי פליגי רבנן. ועיין ברמב"ן לגבי שביל של כרמים שכ' דכיון דעומד לכך קונה בהילוך ומשמע שהחסרון בבילוך מה שאין הקרקע עומדת לכך וכנראה דל"ח מספיק הנאה כדי לקנות [ויל"ע לר"א בשימוש הדומה להילוך אם יקנה וצ"ע].

**שביל של כרמים קונה בהילוך:** יל"ע לענין מה קונה ונחלקו בזה האחרונים, עיין במחנה אפרים שכירות סימן א' [בסופו] שייסד דבשכירות קונה בתחילת השתמשות והוכיח כן מסוגיין דבשביל של כרמים קונה בהילוך ומוכח דס"ל דקונה לשימוש. ועיין בנתיבות קצ"ב שפליג על ראייתו מסוגיין וביאר [בשם הט"ז] דהכא קונה גם גוף הקרקע דכיון דמיועד להילוך הוה כנהנה מגופה של קרקע עיי"ש. וכדבריו מבואר בראשונים בסוגיין עיין ברבינו יונה רמב"ן ובר"ן. אכן כעיקר יסוד המחנה אפרים מבואר ברבינו יונה שכ' דבמקום שקונה רק להילוך הוה מעשה הקנין ע"י הילוך. [ובאמת צ"ע בעיקר ד' המחנה אפרים אם איירי בקונה להילוך מהו מודים חכמים לר"א ועוד אמאי הוא רק בשביל של כרמים ואולי כוונתו דקונה אף גוף הקרקע אלא דכיון דהשימוש הוא בהילוך קונה ע"י ההילוך שגדר הקנין בקרקע כזו היא לשימושיה וצ"ע.].

**הערה בדין קנין חזקה באכילת פירות:** דעת הרמב"ם [פ"א ממכירה הלכה ט"ו] שאכילת פירות כשימוש בקרקע מועיל לחזקה [לגבי שדה שא"א לזורעה שקונה אותה היא ע"י שטיחת פירות]. והראב"ד ושאר ראשונים [רשב"ם נ"ד. ושאר ראשונים בדף נ"ג. ובקידושין כ"ב:] פליגי וס"ל שרק בנהנה גופו מן הקרקע קונה[[14]](#footnote-15). ועיין במגיד משנה שם בסו"ד שכ' דק' ראיה לרמב"ם משביל של כרמים שקונה בהילוך ויל"ע בכוונתו הא שביל של כרמים הוא נהנה גופו וכמוש"כ הנתיבות [ואולי ס"ל דהיכא דעומד לכך קונה ע"י השימוש לעומד לו וע"כ הוה רק קצת ראיה דבהילוך מ"מ הא נהנה גופו וצ"ע].[[15]](#footnote-16)

**דרך המלך אין לה שיעור:** ברשב"ם כ' דאגב גררא נקטיה [דהא עסקי' במכירה] ועיין בתפארת ישראל שכ' דאיירי במכר לו דרך כדרך המלך. ועיין עוד ברמב"ם פכ"א ממכירה הלכה י' שכ' שדרך המלך אין לה שיעור ויראה לי שזה כמוכר דבר שאין מינו ידוע. ועיי"ש במגיד משנה שדייק דס"ל דלא קנה וצ"ע הא מינו ידוע דמכר קרקע. ועיין באבן האזל שם שביאר דהוא חסרון בסמיכות דעת עיי"ש.

דף ק:

**בני משפחה מעכבים עליו:** מצינו בכמה מקומות שבני משפחה שייכים בתביעת בושת, עיין בכתובות ס"ו. בקושיית הגמ' דביש עני בן טובים לשלם למשפחתו. וע"ע בב"ק פ"ז: דבייש את הישן ומת איכא בושת משפחה וע"ע בב"ח סימן ת"כ ס"ק כ"ו. ויל"ע דכאן תובעים ביטול המקח ויל"ע גדר התביעה.

**[והכוכין וכו': בגדר דין הפסק אמה בין קבר לקבר:** ברשב"ם כ' דההפסק בין כוך לכוך הוא אמה. ועיין באגרות משה יו"ד ח"א סי' רל"ד שכ' ב' דרכים בגדר הדין דצריך הפסק אמה, א. מדין דופן הקבר והיינו שיש דין קבורה בקבר ודין הקבר שיהיה לו דופן ג"ט [וככל כותל בור לעיל י"ז:] ב. מדין תפוסת המת שהמת תופס אמה וא"כ אסור לחפור שם קבר אחר, וכ' נפק"מ אם אין שם עפר ביותר מג"ט אם מותר בהנאה עיי"ש ועיי"ש שתלה זה במחלוקת רב האי גאון והרמב"ן עיי"ש. ובהגהות הגר"א הביא דעת הרמב"ם דההפסק בין כוך לכוך הוא אמה וחצי ויל"ע מאיזה דין זה ועיין בשו"ע יו"ד שס"ב שכ' שהפסק קברים זע"ז הוה ו' טפחים וכמוש"כ הרשב"ם לקמן ק"א: ובביאור הגר"א הקשה דבהלכות מכירה פסק כרמב"ם דאמה וחצי. ומבואר דמדיני הקבורה החיוב אמה ובמוכר צריך ליתן יותר.] [ועיין בפיה"מ בתחילת פרק שני שכ' שכותל הבור אין פחות מג"ט ומשמע ששייך יותר].

**ורומן שבעה:** לדעת הרשב"ם הוא כדי שיציל בפני הטומאה וצ"ע דלק' בתחילת הגמ' אמרי' דהעובר על הקבר טמא וצ"ל דמדרבנן וכמדלגין על ארונות. ועיין בתוס' שפליגי וס"ל שבקבר סתום יש דין טומאת קבר ורק אם פתוח מן הצד אין הטומאה בוקעת. וע"ע ברמב"ם ובראב"ד בפ"ז מטומאת מת בזה. עיי"ש ברמב"ם שבאין חלל טפח ליכא ליה שם קבר.

דף ק"א.

**ופותח לתוכה שתי מערות:** ברמב"ם פכ"א ממכירה הלכה ו' לא כ' דין זה ועיין במגיד משנה שם שהתקשה בזה. ועיין באבן האזל שם שביאר עפי"ד הרבינו גרשום בסוגיין דס"ל שדין המשנה הוא היתר ול"ח להרבות טומאה [דכשיעברו לקבר יטמאו] עיי"ש.

**רבן שמעון בן גמליאל אומר הכל לפי הסלע:** לכאורה ת"ק פליג, ודעתו דאיכא דין להפסיק בין קבר לקבר והשיעור הוא אמה ויל"ע אם לרשב"ג יש שיעור. ולק' ק"ב. איכא תנא שההפסק ב' טפחים ועיי"ש בתוס' שכ' דס"ל כרשב"ג ועיין באגרות משה יו"ד ח"א סי' רל"ג שכ' שמוכח שרלשב"ג השיעור טפח.

רבי יוסי ורש"ש שם,

אם הלוקח עוד לא נתן המעות מי המוחזק וברוב נתיבות ופרישה.

מקח טעות אם כהלואה.

שני מיעוטים שערי חיים כתובות תוס' צ"ג.

בגדר רוב נשים נישאות בתולות ר' ראובן.

אדם המזיק באונס

ברירה בשני לוגין ושייריה נכרים ר"ן בע"פ וסוגיא בעירובין

חזקה דמעיקרא ודהשתא בחבית רמבם ובין המשפתיים.

1. ויש לדון אם מה שבסוגיין לא אמרינן כן, אם משמע שגם בלא טעם זה הדין כך וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע"ע בשמעתתא ד' פרק כ"ד בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע"ע בעילוי מייצ'יט סימן י"ט. [↑](#footnote-ref-4)
4. ודעת הפרי מגדים בגינת ורדים כלל כ"ט [ובראש יוסף חולין י"א.] דאין הולכין אחר הרוב הוה דרבנן ומחודש מאוד. ועיין בהגהות חכמת שלמה סימן רל"ב סעיף כ"ג שהקשה דהא התוס' שהקשו בחילוק ממון ונפשות הקשו בדאורייתא עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומבואר דס"ל דהטעם דל"א בתר רוב הוא מדין סמוך מיעוטא וכלשון תוס' ב"ק כ"ז:. ובאחרונים דבאיתא הוא הכרעה בדיני התורה דכך קבעה תורה ובליתא הוא נקבע לפי רוב בטבע [ומ"מ הוא דין דלא חיישינן לצד המיעוט]. ואע"ג דברובא דליתא יש יותר סברא מ"מ באיתא הא דין התורה להכריע הספק. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובעיקר הסברא דבבו"ש לא אמר, יל"ע אם הגדר שאין ספק ועיין בגרא"ק בב"מ לענין בברי וברי לא אמר. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש מה שביאר בדברי התוס' שבכל מיעוט יש לך מיעוט שאתה יכול ללכת אחריו אבל כאן אינו וצ"ע כוונתו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובזה מבואר כיצד ילפינן מדין אחרי רבים להטות גם דין ביטול ברוב וגם דין הכרעה של רוב אעפ"י שהם לכאורה ב' דינים שבביטול ברוב המיעוט נהפך לרוב אבל בהכרעה עפ"י רוב הוא דין בדבר המסןפק שדינו כדין הרוב ולפי"ז מיושב שבעצם הדין רוב בדיינים יש את הדין הזה. עיי"ש וע"ע ברש"י גיטין נ"ג: שכ' שהמקור לדין ביטול ברוב הוא קרא דאחרי רבים להטות. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובשמעתתא ד' פ"ז הביא מהקונה"ס לחלוק על סברא זו וכמוש"כ הגרא"ו בקונטרס ביאורים על השמעתתא אות כ"ד. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכן מבואר במרדכי דמשו"ה מיא דשלקי כשלקי כיון דעיקרו לטבל. [↑](#footnote-ref-11)
11. והעירו בדעת רש"י אמאי לא אמרינן שבטל ברוב ולענ"ד נראה כיון שבעינן שיעור ואע"ג שבטל אינו השיעור. [↑](#footnote-ref-12)
12. וע"ע ברמב"ם בהלכות כלי המקדש שלא הביא דין עשית הארון ועיין במנ"ח מצוה צ"ו שהקשה בזה והאחרו' יישבו דכיון דאינו נוהג לדורות שרק משה עשה ארון ע"כ לא כתב [עיין בדרך חכמה פ"א הלכה ו'] ויל"ע בכרובים לפי"ז שכן נוהג לדורות והו"ל למיכתב [וע"ע במחלוקת הרמב"ם והרמב"ן בהשמטות הרמב"ן לספר המצוות אם יש למנות מצות עשית הארון בפ"ע]. [↑](#footnote-ref-13)
13. ואולי י"ל דהא במאירי קידושין כ"ח: הביא מהירושלמי שטעם אמירתו לגבוה הוא מדין לד' הארץ ומלואה והיינו שהקב"ה הוא הבעלים וא"כ הכא הבעלים הוא הנותן. ולהראשונים דאמירתו לגבוה מדין נדר אולי הגדר דכיון דאמר ותהי הוה דבר שודאי יהיה וע"כ נקנה וכאפותקי מפורש. [↑](#footnote-ref-14)
14. במגיד משנה ציין לסוגיית הגמ' לעיל כ"ט: לענין חזקת ג"ש דאמרינן צונמא במה יקנה ואמרי' למשטח בה פירי וס"ל להרמב"ם דה"ה לענין חזקת קנין וכ"כ בביאור הגר"א שם. [↑](#footnote-ref-15)
15. וע"ע ברמב"ן בקידושין כ"ב: ובריטב"א לעיל נ"ג. שכ' דהירושלמי ס"ל שקונה ע"י אכילת פירות וכ' דאין לפסוק כמוהו כיון דגם לגבי מסירת מפתח ס"ל לירושלמי שקונה ואנן לא ס"ל הכי ויל"ע בעיקר הדימוי ומ"מ דעת הרשב"ם לעיל נ"ב: דמסירת מפתח קונה ואכילת פירות לא קונה ודעת הרמב"ם דאכילת פירות קונה ומסירת מפתח לא קונה. [↑](#footnote-ref-16)