שיעורי תערובת עד-עה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תנינא

שיעורי תערובת – עד - עה

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קי, ד - ה

## קבוע שנתערב באחרות

[סעיף ד] **רוב חנויות מוכרות בשר שחוטה, ומיעוט מוכרות בשר נבילה, לקח מאחת מהן ואינו יודע מאיזה מהן לקח ונתערבה באחרות ואינה ניכרת, בטילה ברוב משום ספק ספיקא. הגה: ויש אוסרין בכה"ג, משום דכל מקום דאיסור במקומו הוי כמחצה על מחצה, והואיל וספק הראשון אסור מן התורה ואין כאן עוד ספיקא להתיר, רק תערובת, לא מקרי ספק ספיקא, והכי נהוג.** הנה אף שמבואר בשו"ע שדבר שנאסר משום קבוע ונתערב באחרות הוי ס"ס [כלומר ספק אחד בגוף שהחתיכה שיש לה דין קבועה היא ספק היתר ספק איסור, וספק אחד בתערובת היינו שאותה חתיכה המסופקת נתערבה באחרות ומחמת זה נוצר ספק איזוהי החתיכה שהיא ספק איסור], מ"מ אין זה ספק ספיקא גמור, שכל שנתערב הספק בתערובת אי"ז גורם ליחשב עוד ספק. והראיה הברורה לזה מהא דאיסור דרבנן שנתערב חד בחד [דהיינו שלפניו שני חתיכות אחת של היתר ואחת של איסור דרבנן, ואינו יודע איזה מהן האיסור ואיזה מהן ההיתר] אין מתירין מדין ספק דרבנן לקולא. והטעם לזה, ביאר היד יהודה (קצר ס"ק כד) שאי אפשר להתיר מחמת הספק, שא"כ נתיר את כל החתיכות, ואחת מהן ודאי איסור, ושוב אי"ז ספק. ואי אפשר להתיר את כל החתיכות חוץ מחתיכה אחת, דהי מינייהו מפקת, ומהאי טעמיה אוסרים את כל החתיכות. ולא דמי לשני שבילין דכל אחד שבא לפנינו מתירין לו, דהתם כל אחד יש לו ספק בפני עצמו אם הלך בשביל הטהור או הטמא, ולכך יכול לתלות שהלך בשביל הטהור, אבל הכא יש כאן ספק אחד לכולם איזוהי החתיכה האסורה, ואין לפשוט ספק זה להיתר שהרי אם ננקוט לקולא נמצא שנתיר את איסור ודאי.

**ומעתה** ברור שה"נ בספק איסור שנתערב אי"ז ס"ס גמור, שאף שכל חתיכה היא ספק אם היא אותה חתיכה המסופקת, הרי ספק זה שייך בכל החתיכות, וכיון שאחת מהן ודאי היא החתיכה המסופקת, נמצא שיש כאן רק ספק אחד. ועי' יד יהודה (סוף ס"ק יח) שדייק לשון השו"ע 'בטילה ברוב משום ספק ספיקא', ולכאורה פלא הוא שאם הוא ס"ס אי"צ שיתבטל ברוב, א"ו שאי"ז ס"ס גמור וכמשנ"ת.

## ב' קושיות על המחבר שכתב להתיר בקבוע שנתערב

**וכבר** נחלקו בזה אבות העולם (במסכת ביצה ג:) אם אומרים ספק ספיקא במקום שספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת, שדעת ר"ת שאף שאי"ז ס"ס גמור מ"מ קיל יותר מספק אחד, וחכמים לא רצו להחמיר בספיקות שנתערבו, כיון שכל חתיכה וחתיכה אפשר שאין היא החתיכה המסופקת. אבל דעת ר"י שאין להתיר בס"ס שהוא ספק אחד בגוף ואחד בתערובת. ומעתה קשה, דהא לקמן סעיף ט' פסק השו"ע כדעת ר"י להחמיר בספק אחד בגוף ואחד בתערובת, וא"כ אמאי כתב כאן השו"ע להקל שקבוע שנתערב הוי ס"ס.

**ועוד** קשה דהנה נחלקו הרמב"ם והרשב"א בדין שני ספיקות בתערובת, כגון שנפל איסור לתערובת ואח"כ נפל אחד מהתערובת לתערובת אחרת, אם נאסרה התערובת השניה או לא, שדעת הרשב"א שכל התערובת השניה מותרת דהוי כמו ס"ס, כלומר שכל חתיכה וחתיכה יש ספק שמא אינה כלל מהתערובת הראשונה ואפילו אם היא החתיכה שנפלה מהתערובת הראשונה שמא אינה חתיכת האיסור, וכן דעת רוב הראשונים כדעת הרשב"א. אבל הרמב"ם ס"ל שאין להתיר את התערובת השניה ורק תערובת שלישית מותרת [כגון שנפל אחד מהתערובת השניה לתערובת אחרת]. ופסק המחבר [להלן סעי' ח] כדעת הרמב"ם, ועי' בש"ך (ס"ק נב) שהוכיח שדעת רוב הראשונים כדעת הרשב"א, ולכך כתב לסמוך בהפ"מ על דעת הרשב"א להתיר כל התערובת השניה. וא"כ קשה שהמחבר לשיטתו שפסק שבעינן ג' תערובות, א"כ אמאי מהני בדבר קבוע שנתערב דחשיב ס"ס, והרי היה לנו להצריך עוד תערובת אחת כדי שיהא ג' תערובות [מיהו כ"ז קשה רק לדעת המחבר, אבל להרשב"א גופיה שהוא מקור דין זה, לא קשה כיון שדעתו דסגי בב' תערובות ליחשב כס"ס].

**ונמצא** ב' קושיות בדעת המחבר **א]** שלהלן סעיף ט' פסק כדעת ר"י שספק אחד בגוף ואחד בתערובת לא מיקרי ס"ס, **ב]** כיון שדעתו שאין מתירים בס"ס בתערובת עד שיהא ג' תערובות, א"כ מן הדין הוא שלא נתיר אלא בנתערב הקבוע בשני תערובות.

## תי' הט"ז והב"ח שחילקו בין קבוע דאו' לדרבנן

**וכבר** עמדו בקושיות אלו כל האחרונים. וכתב הט"ז (סק"ג) שיש לחלק בזה בין איסור תורה לאיסור דרבנן, שכל מה שהחמיר ר"י שספק אחד בגוף ואחד בתערובות אינו ס"ס, היינו דוקא בספק דאורייתא, אבל בספק דרבנן מודה ר"י דאמרינן ס"ס אף בספק אחד בגוף ואחד בתערובת, וכן פירש הב"ח. מיהו ביאור זה אינו אלא בדברי הרשב"א [שהוא מקור דין זה] דכשכתב הרשב"א דין זה לא כתב שהוא לקח מהחנויות, וא"כ אפשר דמיירי כשפירש, אבל אינו מותר משום שפירש בפנינו [ויסבור הרשב"א שפירש לפנינו אינו אסור אלא מדרבנן], אולם בדברי השו"ע אין זה מיישב, דלהדיא כתב בלקח מהקבוע וזה הוי ודאי קבוע דאורייתא לכו"ע. ולכן כתב הרמ"א לחלוק על המחבר שאין להקל היות וספק הראשון מהתורה.

## תי' הש"ך שקבוע אינו אוסר תערובת דאין לך אלא חידושו

**אמנם** הש"ך (ס"ק כב) כתב להוכיח שהרשב"א ס"ל שבפירש בפנינו איסורו מהתורה, וא"כ אין ליישב כדברי הב"ח והט"ז שלא התיר הרשב"א אלא באיסור דרבנן, וכ"כ הבית מאיר שדעת הרשב"א שפירש בפנינו איסורו מהתורה. וכתב הש"ך שצ"ל שהיות וקבוע חידוש הוא אין לך אלא חידושו, ודוקא כשהוא איסור בפני עצמו אבל כל שנתערב אין אוסרים את התערובת. אכן הדבר צ"ב דאם קיי"ל כדעת ר"י למה הקילו בקבוע טפי. ועוד שעדיין יקשה דדעת השו"ע דבעינן ג' תערובות, וא"כ אמאי כאן התיר בנתערב הקבוע בתערובת אחת ולא הצריך עוד תערובת, וכן הקשה רע"א [מיהו קושיא זו לא תקשה על הרשב"א גופיה דס"ל דסגי בב' תערובות אבל על דברי המחבר קשה].

## תי' היד"י שקבוע אינו ספק שקול ולכך אין אוסר תערובת

**וביד** יהודה (ס"ק יח) כתב ליישב שאף שכל קבוע כמחצה על מחצה דמי, מיהו אי"ז ספק שקול וקרוב הוא יותר להיתר מלאיסור [וכעין שמצינו בפסחים דף ט' שאמרינן ס"ס אף בשני ספיקות שלא נולדו ביחד, והיינו טעמא משום שהוא קרוב להיתר יותר מאיסור, ורק משום אין ספק מוציא מידי ודאי אין מתירים בלא ס"ס, וכ"כ במנח"י כלל מג ס"ק כו], ולכך לעניין קבוע ס"ל להרשב"א ולמחבר להקל כשנתערב באחרות, ולא דמי לשאר ספק איסור, דכל ספק איסור נעשה כמו שהוא גוף האיסור מחמת הספק, משא"כ כאן שהוא קרוב יותר להיתר לא שייך לומר שנעשה כגופו של איסור. ולפי"ז אין חילוק בין קבוע מהתורה או קבוע דרבנן, לעולם יש להתיר בתערובת כיון שקבוע אינו ספק שקול וכמשנ"ת. אבל הרמ"א דעתו להחמיר, משום שכיון שהתורה החמירה דקבוע הוי ספק כמחצה על מחצה, וספק דאורייתא לחומרא, שוב אין להתיר מחמת שנתערב.

**ונמצא** לדעת היד יהודה שאף שגזירת הכתוב הוא שכל קבוע כמע"מ, אין זה ממש כמו מחצה על מחצה, ויש לציין שמצאנו עד מקומות שקבוע אינו נחשב ממש כמע"מ, וכמו שכתב בשערי יושר (ש"ג פי"ג) לעניין הדין שמבואר בסי' קא (סעי' ז) שאם נתערבה חתיכה הראויה להתכבד של איסור בכמה חתיכות הר"ל של היתר כולם אסורות, ואם נחתכה אחת מהן מותרת היא ממ"נ, שאם היא של היתר ודאי שרי לאוכלה, ואף אם היא של איסור הרי נתבטל האיסור ברוב ההיתר כיון שנחתכה, ושוב אין כאן איסור בתערובת. וביאר הפמ"ג שדוקא כשנתערבה חתיכה אחת של היתר שיש בזה ממ"נ לכך יש להתיר, אבל אם נתערבו שני חתיכות של איסור ואח"כ נחתכה חתיכה אחת, בזה אין להתיר, שהרי אין כאן ממ"נ, שאפשר שמה שנחתך הוא חתיכת האיסור, ומ"מ אינו מתבטל בכל התערובת כיון שיש שם עוד איסור בתערובת. והקשה השערי יושר (ש"ג פי"ב) דמה בכך שיש חתיכה אחת של איסור בתערובת, והרי מ"מ חתיכה זו נחתכה ויש כאן רוב היתר לבטלה. ומכח זה ייסד שכיון שיש חתיכת איסור הראויה להתכבד בתוך התערובת לא שייך שתתבטל החתיכה שנחתכה בתערובת זו, שכיון שיש שם איסור קבוע הוי כמו מע"מ ואין לחתיכה שנחתכה במה להתבטל.

אבל דעת הרשב"א אינה כן, משום שסובר הרשב"א שקבוע חשיב מחצה על מחצה רק לעניין הדברים החשובים ולא לעניין החתיכות שאינם חשובות, וכמ"ש היד יהודה (ס"ק יא עמ' ד"ש ד"ה והנה) לתרץ מה שיש להקשות [והקשה כן בקובץ שיעורים סוף פ"ק דכתובות אות מ בשם הגר"ח] איך אפש"ל כל דפריש מרובא פריש, והרי כיון שפירש מהקבוע וכל קבוע במע"מ דמי, נמצא שפירש ממחצה איסור, וע"ז תירץ היד יהודה שהחנות חשיב כמחצה רק לעניין הקבוע אבל לעניין החתיכה שפירשה חשיב שיש רוב כשרות בחנות.

## אי אמרינן קבוע למפרע בקבוע מהתורה

[סעיף ה] **מי שלקח בשר ממקולין, ואפילו חתיכה הראויה להתכבד, ונמצאת טרפה במקולין ולא נודעו חתיכות הטריפה, ואינו יודע מאיזו לקח, כל מה שלקחו מהמקולין קודם שנמצאת הטרפה מותר, שלא נפל הספק בקבוע אלא לאחר שפירש, וכיון שהרוב כשר, מותר. אבל ליקח מכאן ואילך אסור.** ובש"ך (ס"ק יד) כתב שהרשב"א נוקט כהרא"ה שאמרינן קבוע למפרע בקבוע מהתורה, אבל הפר"ח (ס"ק יג) השיג עליו, וסובר שדעת הרשב"א כהר"ן שגם בקבוע מה"ת לא אמרינן קבוע למפרע. וכן נקט היד יהודה (ס"ק יא) שודאי להרשב"א לא נעשה קבוע למפרע, וגם בקבוע דאורייתא שלא ידע באיזה חנות קנה לא נעשה קבוע למפרע אם לא היה ידוע לאף אחד מהאיסור, ועי' פמ"ג (ש"ד ס"ק נח) שהמיקל לא הפסיד גם בקבוע מהתורה.

## כשפירשו כל החתיכות מה דין שתים אחרונות

**והנה** טעם ההיתר מדין כל דפריש מרובא פריש, ויש לדון מה הדין בשתי חתיכות אחרונות, שכיון שכל ההיתר הוא משום דכל חתיכה שפירשה אנו תולים שהיא מהרוב וכיון שהרוב היתר מתירים החתיכה, א"כ בשתי החתיכות האחרונות הרי אין כאן רוב היתר, ומה שייך להתיר מדין כל דפריש. ובכו"פ (ס"ק יא) הביא שכן דעת הדרכי נעם להחמיר בשני החתיכות האחרונות, אמנם הכו"פ עצמו חולק עליו, וס"ל שאף שתי האחרונות מותרות, וכתב להוכיח מהרשב"א להתיר, שכתב לעניין בהמות שנתערבה בהם אחת של הקדש, שאם נעקרו כולם הכל מותר, וא"כ ה"נ אם קנו את כל החתיכות קודם שנודע האיסור הוי כמו שנעקרו כולם ויש להתיר הכל, ואף את השתיים האחרונות. אבל בתבואות שור (סי' טז סוף ס"ק נ) כתב לבאר שאף מה שהתיר הרשב"א בנעקרו כולם היינו חוץ משתים אחרונות, ולכך דחק בשו"ע, שאף שבפשטות משמע שהתיר השו"ע את כל החתיכות, אי"ז אלא בשאר החתיכות, אבל שתים אחרונות אסורות. וכן נקטו היד יהודה (ס"ק כב) והחזו"א (סי' לז ס"ק ד) בפשיטות, שודאי אין מקום להתיר את שני החתיכות האחרונות, שהרי לא שייך בזה להתיר משום כל דפריש וכו'. והפרי מגדים (ש"ד סק"ל) פסק כהכו"פ שהתיר גם שתים אחרונות.

**מיהו** כתב היד יהודה שאם באו שני בנ"א שלקחו האחרונות יש מקום לומר דדמי לשני שבילין, אלא שאין הדבר ברור. ומקור ספיקו דהנה לקמן סי' קיא מבואר שאם היו שני קדירות ונפל איסור לאחת מהן ואינו ידוע לאיזה מהן נפל, דעת הרשב"א ששתי הקדירות אסורות, ואי"ז דומה לשני שבילין, וטעמו שדוקא בשני שבילין יש להתיר כיון שהנידון אם להתיר את מי שבא לפנינו הוא לגבי אותו שביל שעבר בו האדם אם הוא טמא או טהור, ואין טהרת או טומאת אותו שביל תלוי בשביל האחר, אבל לגבי שתי קדירות כל הטעם להתיר קדירה אחת הוא רק מחמת שאנו מניחים שנפל האיסור לקדירה האחרת, וא"כ אי אפשר להתיר את שניהם דהוי תרתי דסתרי. וא"כ יש להסתפק בהך שתיים אחרונות, אי דמי לשני שבילים או לשתי קדירות.

**ולעניין** הלכה כתב היד יהודה (שם) שאם אינו יודע אם החתיכה שלקח היא משתים האחרונות אין לאסור, כיון שהוא ספק דרבנן דהא אינו קבוע מהתורה, שמהתורה חתיכות הר"ל בטילות, ורק מדרבנן כיון שאין בזה ביטול באנו לדין קבוע, ולכך כל שיש ספק אם החתיכה היא מהשתים האחרונות הוי סד"ר ולקולא. אמנם אם ידוע שהחתיכה היא מהשתים האחרונות, אם שתי החתיכות בידי אדם אחד יש לאסור שתיהם וכדעת הדרכי נועם וסיעתו, ואם הם שני בנ"א ג"כ אין להתיר, אבל בזה בהפ"מ יש להקל די"ל דדמי לשני שבילין. ובספק טריפה ג"כ יש להקל בשני בני אדם.

## בהמות שנתערבו ונודע שאחת מהן טריפה אם מעיקר הדין שייך להתיר את החתיכות שאינם ר"ל

**וכתב** השו"ע **אבל ליקח מכאן ואילך אסור, ואפילו חתיכה שאינה ראויה להתכבד, שאין הכל בקיאין בזה, ויטעו בין ראויה להתכבד לשאינה ראויה.** והוא מהרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ב ל.), דס"ל להרשב"א לגזור על כל החתיכות אף שאינן ר"ל שמא יטעו. ובטור הקשה דמשמעות הרשב"א שמן הדין היה להתיר חתיכות שאינם ראויות להתכבד ורק מחשש שיטעו החמיר, ואמאי לא נאסור מן הדין דכל קבוע כמחצה על מחצה. והבית יוסף תמה על דברי הטור שכיון שאין האיסור ניכר במקומו הרי אין זה קבוע מהתורה, ורק משום דהוי חתיכה הראויה להתכבד ואינה בטילה לכך חשיב כקבוע, וזה דוקא גבי החתיכות הראויות להתכבד אבל החתיכות שאינם ראויות להתכבד למה לא יתבטלו ברוב. ובט"ז (סק"ה) כתב ליישב דעת הטור, שדוקא בכמה חתיכות שמהם ראויות להתכבד ומהן שאינם ראויות להתכבד יש להתיר את החתיכות שאינם ראויות להתכבד מטעם ממה נפשך [כמבואר בסי' קא ס"ז], שאם החתיכה שנחתכה היא חתיכת היתר למה לא נתירה, ואם היא החתיכה האסורה הרי האיסור כבר אינו ראוי להתכבד ובטל ונמצא שכל התערובת מותרת. אבל כאן אי אפשר להתיר את החתיכות שאינם ראויות להתכבד, שכיון שכל החתיכות באו מאותה בהמה איך שייך להתיר חלק מהבמה ולאסור חלקה, וכיון שאוסרים את החתיכות הראויות להתכבד ומשום שחוששים שאותה בהמה היא של איסור, וא"כ מן הדין הוא לאסור אף את שאר החתיכות של הבהמה אף אלו שאינם ראויות להתכבד.

**והפרי** מגדים (מ"ז סק"ה) הביא מעשה שהיה בק"ק וילנא ששחטו ז' בהמות, ושני בהמות נטלו מהבית למקולין, ושלישית לקחו חציה מהבית למקולין וחציה נשאר בבית, ושאר הבהמות נשארו בבית, ואח"כ נמצא שאחת מהבהמות טריפות טריפה, ואין ידוע אזוהי. ונחלקו בזה גדולי עולם, דהנה לעניין הבהמות שיצאו למקולין ודאי יש להתיר מדין כל דפריש וכו', והבהמות שבבית ודאי אסורות מדין קבוע, והשאלה היא על אותה בהמה שחציה בבית וחציה במקולין, שדעת החלקת מחוקק וה"ר העשיל הייתה להתיר אף חציה שבבית, והברכת זבח והבית הלל אסרו אף מה שבחוץ, אמנם הפרי חדש (ס"ק כג) חלק עליהם, וס"ל שודאי אפשר לחלק ולאסור החצי שבבית ולהתיר החצי שבמקולין, שכל מה שבקבוע דינו כמחצה על מחצה אבל מה שבמקולין הרי נתבטל ברוב, ולא איכפ"ל שמאותה בהמה אוסרים חלקה ומתירין חלקה, שכל שפירש מותר וכל שלא פירש אסור, וחלק על הט"ז. ובשב שמעתתא (ש"ד פ"ג) ס"ל כדעת הט"ז שא"א להתיר חלקה ולאסור חלקה, ודימה דין זה להא שמצינו דחזקת האם מהני לבת. מיהו דעת הגרש"ש דהאי חזקת האם מהני לבת אינו משום דיהיה תרתי דסתרי, אלא שמהני חזקת אהבתיה, וכמו שמצינו בגמ' בכתובות כו: לעניין כהן שמהני חזקת האב לומר שלא נשא גרושה אע"פ שאין זה תרתי דסתרי, א"כ אין ראיה מדין חזקת האם מהני לבת שאין לעשות תרתי דסתרי.

**והיד** יהודה (ס"ק כה) כתב להוכיח שדבר פשוט הוא שאין בזה סתירה, ושייך להתיר חלקה ולאסור חלקה, שהרי בגמרא בחולין (צט: - ק.) הקשו על המשנה שחתיכת נבילה שנתערבה בחתיכות כולם אסורות והרוטב בנו"ט, ומקשה הגמרא דליבטל ברובא, ותירצו דמיירי בחתיכה הראויה להתכבד, והיינו שלכך אוסרים את כל החתיכות, וקשה דא"כ איך נתיר את הרוטב בנו"ט, והרי כיון שאוסרים את החתיכות שוב לא יהא שייך להתיר את הרוטב שהוא בא מאותם חתיכות, אלא ודאי דבר ברור הוא שאין כלל חסרון להתיר חלק מהחתיכה ששייך בו ביטול, אע"פ שמה שאין בו ביטול אין אנו מתירים.

**ומכח** קושיא זו כתב היד יהודה שמוכרחים לומר שכל דברי הט"ז היינו רק במקום שאין ביטול לחתיכות שאינם ראויות להתכבד, ורק בצירוף החתיכות הראויות להתכבד יהיה רוב היתר, ולכך ס"ל להט"ז שאין כאן ביטול, כיון שהחתיכות הראויות להתכבד נשארו באיסור. אמנם למעשה אף בזה מבואר ברשב"א שאינו אסור מדינא, ורק מכח גזירה שאין הכל בקיאים ויטעו בין ראויה להתכבד לאינה ראויה לכך יש להחמיר.

## בעניין זה שגזר הרשב"א על החתיכות שאינם ר"ל מחמת החתיכות הר"ל

**ובפר"ח** (ס"ק כב) כתב שאין לנו לבדות גזירות מליבנו, ולכך כתב להקל בזה, אמנם היד יהודה (סוף ס"ק כה) כתב שמצינו מקומות שגזרו הראשונים וכל שנהגו באיסור צריך להחמיר, וכן מבואר בחזו"א (שבת סי' סב סוף ס"ק כה) ששייך לגזור במקום שיש מכשול, והביא לזה ראיה מכמה סוגיות שכל שהגיע להוראה יכול לגזור וכן מצאתי בתבו"ש (סי' יג ס"ק ט) ג"כ כדברי החזו"א שחכם יכול לגזור מעצמו מסברא אע"פ שלא נגזר במנין.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בבית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ●**

**● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**