ציונים והערות לסימן קפד - ב
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**המשך ציונים והערות לסימן קפ"ד**

**ספק ברכה**

התבארה בסימננו הלכה רבתי שספק בברכה דאורייתא, יברך, ולא יחשוש לברכה לבטלה. ולגבי ברכת המזון, התפרש דין זה בירושלמי (המובא בביאוהגר"א). אמנם כדוגמת זה מצינו גם בבבלי לגבי אדם שמסתפק אם אמר אמת ויציב, אשר יחזור וספק כיון שחיוב זכירת יצי"מ מדאורייתא. וחזינא שברכה שחיובה מדאורייתא מברכים גם מספק.

והתחבטו המפרשים אמאי לא נימא שמספק לא יברך, מחמת חשש של ברכה לבטלה. ועיקר השאלה היא לפי מה שנראה ברמב"ם שאיסור ברכה לבטלה הוא איסור דאורייתא[[1]](#footnote-1), והיאך מכניס עצמו לספק איסור דאורייתא[[2]](#footnote-2).

ובילקוט יוסף מנה בזה ד' פירושים:

א, רעק"א (בשו"ת) ביאר שכיון שמדינא צריך לברך, מחמת הספק, ממילא אין כאן חשש ברכה לבטלה. (אמנם, לפי זה היה צריך לצאת שמי שסמך על חזקת הכשרות של ציציותיו או תפיליו, ובירך, לא תהיה ברכתו לבטלה, כיון שהיה צריך לברך לפי ההלכה, ובפוסקים מבואר לא כך, וצ"ע.)

ב, בשו"ת מכתם לדוד כתב שהוא משום שיש חזקת חיוב. (וצ"ע א"כ אמאי בספק ברכות דרבנן לא מברכים, לסוברים שבמקום חזקה לא אמרינן ספק דרבנן לקולא.)

ג, עשה דוחה ל"ת. (ויש לדון האם ספק עשה דוחה ספק ל"ת, כאשר בצד של הל"ת אין את העשה. ומצאנו עניין זה במ"ב בהלכות שבת לגבי אכילת סעודה שלישית בבין השמשות, עיי"ש.)

ד, החוו"ד (יו"ד ק"י) חידש שגם אליבא דהרמב"ם שסד"א מן התורה הוא לקולא, היינו דווקא באיסורים, אבל במצוות הוא מדאורייתא לחומרא[[3]](#footnote-3). וממילא פשוט שהחשש לל"ת ד"לא תישא" לא יכול למנעו מהחיוב של ברכת המזון.

**שיעור עיכול**

שנינו במשנה שאפשר לברך ברכת המזון כל עוד לא התעכל המזון שבמעיו. ונחלקו בגמ'. לר"י, היינו כל עוד לא נעשה רעב. ולר"ל, כל עוד צמא מחמת האכילה. והמשמעות היא שהן לר"י ולר"ל הנושא הוא עיכול המזון, כלשון המשנה. אלא שנחלקו מהו הסימן לעיכול זה. ומסתבר שאין כאן מחלוקת במציאות, אלא באיזו דרגה של עיכול כבר א"א לברך. וכן נראה בלשון רבינו יונה, שעל דברי ר' יוחנן כתב, שאף שלא התעכל המזון לגמרי, דנים אותו כאילו התעכל לגמרי. ונראה שבא להסביר במה חלק ר"י על ר"ל[[4]](#footnote-4).

ויש לדון האם "רעב" זה המבואר בדברי ר' יוחנן הכוונה לרעב ממש המצריך אכילה, או הכוונה שכבר אין לו את תחושת השובע אשר לא מאפשרת לאכול אכילה חדשה[[5]](#footnote-5). ובפשטות, הלא דווקא אחר גמר העיכול, אזי נמצא הגוף במצב המושלם אשר פעל בו המזון את פעולתו, והיה מקום לומר שאז הוא זמן הברכה.

ועי' היטב בדברי החזו"א שהעמיד שני צדדים יסודיים בדינא דמשנה שאחר שהתעכל המזון אינו יכול לברך. האם הוא מחמת שהברכה מתייחסת לשובע, ואחר העיכול כבר אינו קיים. והב', דלעולם הברכה מתייחסת לאכילה, אלא שכל עוד לא החל העיכול, עדיין יש לו שייכות לאותה אכילה. וציין לנידונו של רעק"א בסימן קפ"ו האם גר שהתגייר מיד לאחר אכילתו מחוייב בברכה, דתליא האם האכילה מחייבת את הברכה, או השביעה. והחזו"א מצדד כהצד השני הנ"ל, וראה בהמשך שכן נראה מדברי המ"ב. [ולפי"ז מובן אמאי צריך לברך דווקא לפני סוף העיכול, כיון שאז עדיין יש שייכות לאכילה עצמה.]

**המשך אכילה**

עורר המ"א נושא נכבד, כיצד מועילות שאר אכילות, לשהות עם הברכה לאחר שיעור עיכול של האכילה הראשונה[[6]](#footnote-6). ובהסבר מסקנתו להתיר, ישנם שלוש סברות: א, תוך כדי אכילה העיכול לא מתחיל (פמ"ג). ב, סו"ס לא נעשה רעב, מאז שנעשה שבע מאותה אכילה (פמ"ג). ג, סו"ס מוגדר אכילה אחת (מ"ב). (ותלויות סברות אלו בצדדים הנ"ל של החזו"א. ודוק.)

והנה הרי"ף הוסיף על לשון הגמ' "רעב **מחמת אותה אכילה**", וכ"כ בשו"ע, ולא התפרשה הכוונה. ועי' במ"ב שביאר כוונתו שהיינו אף כאשר אכל מאכלים אחרים ואינו רעב, וחילק המ"ב בין אם האכילה השניה היתה לאחר היסח הדעת או לאו. ולכאורה חלוקה זו מובנת רק לפי הסברו של המ"ב בדברי המ"א הנ"ל, שהמשך האכילה מועיל מחמת שנחשב אכילה אחת.

**"תאב לאותם פירות"**

חידש הרא"ש לגבי אכילת פירות הגדרה חדשה: שאם כבר תאב לאותם פירות שאכל, שוב אינו יכול לברך. ולכאורה הפשטות שנזקק לשיעור זה משום שס"ל שפירות לעולם אינם 'משביעים' ועל כן א"א למדוד את השיעור ב'רעב' או 'שובע', ובהכרח צריך למדדו ב'רעב' ו'תאבה' לאותם פירות.

אמנם הב"י נראה שפשיטא ליה שגם בפירות שייך שובע ורעב, וודאי שאם רעב לאחר אכילת הפירות שוב אינו יכול לברך. אלא שהוסיף כאן הרא"ש דבר חדש דאף אם עדיין אינו רעב, אם כבר תאב לאותם פירות, הרי זה מעיד שהחל העיכול. וקצ"ע מהיכ"ת לרא"ש להוסיף הגדרה נוספת על הנאמר בגמ'.

**עד מתי אפשר לברך – הלכה למעשה**

הנה נפסקה הלכה כר' יוחנן שהשיעור הוא עד שייעשה רעב.

אמנם עדיין יש כמה נידונים:

א, **פירות** – הרא"ש חידש לגבי פירות הגדרה חדשה, תאב לפירות אלו. ולשו"ע התחדש כאן שאף אם עדיין אינו רעב לאחר אכילת הפירות, אם כבר תאב לאכילת פירות, הרי זה מוכיח שכבר התעכל המזון, וכנ"ל. עוד הסתפק הב"י בדעת הרא"ש האם צריך שיהא תאב דווקא לפירות אלו – כפשטות לשון הרא"ש, וכן היא דעת הט"ז. או שאף אם תאב לפירות אחרים הרי זה מוכיח שכבר היה העיכול, כהב"ח והמ"א.

ב, **אכילה מועטת –** הביא הדרכ"מ בשם האבודרהם, שהשיעור באכילה מועטת הוא כדי הילוך ד' מילין. ולכאורה המקור והסברא בשיעור זה ברורים. המקור – דהא מבואר בסוגיא (לפי' התוס') שר"ל במחלוקתו עם ר"י דיבר באכילה מרובה, אבל באכילה מועטת סבר שהשיעור הוא ד' מילין. וממילא עולה שגם ר"י דבר באכילה מרובה. ומהיכ"ת לומר שגם באכילה מועטת יחלוק. והסברא – דהא באכילה מועטת לא שייך שיעורו של ר' יוחנן, שהרי מראש לא נעשה שבע, ובהכרח להזדקק לשיעור אחר, והוא שיעורו של ר' יוחנן. והנה המ"א כתב שסתימת הפוסקים לא משמע כהאבודרהם, ועל כן כתב שבאכילה מועטת צריך לשער האם רעב יותר ממה שהיה בסוף האכילה. אבל הט"ז נקט מסברא כהאבודרהם (בלי להביאו) וכן פסק המ"ב בשם כמה אחרונים. (והיינו בדיעבד, אבל לכתחילה יברך מיד.)

ג, **דעת רש"י, ד' מיל –** רש"י כתב בדעת ר"ל, ששיעור ד' מילין הוא השיעור של האכילה המרובה. ונראה במ"א (כפי שביארו המחצה"ש) שאליבא דרש"י מוסכם לומר שגם ר' יוחנן מסכים לשיעור זה של ד' מיל. ואם כן עולה חומרא רבתי, שלעולם – אף באכילה מרובה – אין לברך ביותר מד' מיל. ומשאלת המ"א מסעודות גדולות נראה שס"ל שיש לחשוש לשיטה זו. והנה המ"ב לא הביא כלל עניין זה. אך הכף החיים חשש לכתחילה שאף באכילה מרובה לא לשהות כשיעור ד' מיל.

**שיעור אכילה לברכת המזון מדאורייתא ומדרבנן**

עי' באריכות הביאוה"ל שהביא שיטות הראשונים בזה. ושורש הנידון הוא האם הדרשות בדף מ"ח: הן אסמכתא בעלמא או שהחיוב עצמו. ולצד שהוא הדין דאורייתא מבואר שנקטינן שאין הכוונה ב"ושבעת" – שצריך דווקא לשבוע. ונחלקו התנאים מה הכוונה. לר"מ הכוונה שצריך שיעור ביצה אשר יש בו שביעה מסויימת. ואילו לר"י קאי על שתיה. ובביאור דעתו נחלקו הראשונים: האם היינו שתיה בפני עצמה. וצד זה צ"ב, דהרי שתיה ודאי משביעה פחות מאכילה.

ונראה ברור שלשיטות אלו השביעה הכוונה **ל'שביעת הגרון'**, ולא לשביעת המעיים. וממילא נחלקו האם קאי על שיעור האכילה שצריך להיות בו שביעת הגרון, והיינו ביצה הממלאה את בית הבליעה, או שקאי על שתייה, שיש בה תכונה מיוחדת של שביעת הגרון, באשר ממלא המשקה את הגרון במלואו.

1. וכבר האריכו בדעת הרמב"ם האם באמת ס"ל שהוא דאורייתא או שלא. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' תוס' ר"ה ל"ג. (הובא בילקוט יוסף שם) שמחמת שאלה זו ממש הוכיחו מהדין שאומר אמת ויציב מספק, שאיסור ברכה לבטלה אינו מהתורה. [↑](#footnote-ref-2)
3. והסברא שהמצווה צריכה להעשות, ולא יועיל מה שהיה מותר לו שלא לעשותה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולפי"ז יוצא ששיעורו של ר"ל ארוך משיעורו של ר"י. ועי' ביאוה"ל שדן בזה וצידד להיפך. [↑](#footnote-ref-4)
5. וראה לשון הרמב"ם בהלכות דעות פרק ד' הי"ט: לא יבעול אדם והוא שבע, ולא רעב, **אלא אחר שהתעכל המזון שבמעיו**. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויש לדון האם שאלתו של המ"א היא רק כאשר שוהה כמה שעות ללא אכילת פת, אבל אם לאורך כל הסעודה אוכל פת, לא קשה, כיון שכאן ברור שהכל מוגדר אכילה אחת אף שסו"ס האכילה הראשונה כבר התעכלה, או דילמא שהקשה בכל גווני. [↑](#footnote-ref-6)