מראי מקומות לש 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / לש

**מלאכת לש. 1 שבת עג., יח., קנה: קנו., קמ., ביצה לב:, זבחים צד:, ירושלמי כלל גדול הלש וכ'**

**עיין במשנה עג.** הלש והאופה. ועיין שם ברש"י ד"ה האופה. והנה הכלל במלאכות דילפינן ממשכן דמלאכה שהיתה במשכן וחשובה היא נקראת מלאכה. ומבואר מדבריו דהיתה לישה במשכן בסממנין דכשהיו מכינים את הסיממנים היו לשין אותן ומשם נלמדת מלאכת לישה. מצינו ראשונים שחלקו על רש"י וסברו שניתן ללמוד מלאכות לא רק מעשיית המשכן אלא גם מהקרבנות שהיו קרבין במשכן. ולשיטתם ניתן ללמוד לישה מהמנחות. שהרי היו לשין את המנחות לפני אפייתם.

**הנה יש לדון במלאכת לישה** מהו נחשב אב ומה נחשבת תולדה. ועיין ברמב"ם פ"ח הט"ו הלש כגורגרת חייב והמגבל את העפר הרי זה תולדת לש. וכמה שיעורו וכו'. וצ"ב לרמב"ם מהו המחלק שלישה באוכלין היא אב ולעומת זאת גיבול של עפר הוא רק תולדה. לשי' הרמב"ם דאב הוא כל הדבר שדומה לעיקר האב אלא חלוקה באיכות הפעולה או באיכות הנפעל. זהו אב. ולעומת זאת תולדה היא דבר שאין לה אלא קצת דמיון דהיינו שענינה אחד. אבל דומה רק במקצת זהו נקרא תולדה. כמבואר ברמב"ם פ"ז ה"ד ובמ"מ שם. וצ"ב כאן מדוע חשיב רק קצת דמיון. ולכאורה הגדרת המלאכה היא שע"י נתינת משקה בדברים המפוזרים הוא מקבצם ומחברם. זה ענינה של מלאכה זו אלא דהאם מספיק נתינת מים או צריך חיבור בידיים זה נראה בהמשך ובאיזה רמת פיזור ואיזה תוצאת דיבוק נוהג ענין מלאכה זו זה נראה בהמשך הדברים. ע"פ הכללים והשיטות שנלמד מתוך סוגית הגמ'.

**עיין במשנה יז:** ב"ש אומרין אין שורין דיו וכו' אלא כדי שישורו מבעוד יום ובית הלל מתירין. דהיינו דבית שמאי סוברים דהגם שהמלאכה נעשית בע"ש מכל מקום נאסר שתוצאת הפעולה תעשה בשבת ובית הלל מתירין. **ולמד סוגיית הגמ' יח.** ושם דייקה הגמ' דמשמע דמכל מקום לכו"ע נאסרה שריית דיו וסממנין וכרשינן בשבת וכל המחלוקת היא האם הותר לעשותה בע"ש. מאן תנא נתינת מים לדיו זו היא שרייתן וכו'. מידי גבי הדדי תניא. ע"כ. ועיי"ש ברש"י ותוס'. ועולה סוגיית הגמ' דנחלקו רבי ורבי יוסי ברבי יהודה. דרבי סובר דבקמח נתינת המים עליו חשיבא לישה.והטעם שלמעשה נוצרת כבר התחלה של עיסה ונוצר דיבוק וחיבור בנתינת המים לבדם. ולעומת זאת רבי יוסי ברבי יהודה לומד דאין חייבים רק על הגיבול ונתינת מים לבדה אינה חשובה לישה דאין זה חיבור ודיבוק חשוב ולא נשלם הדיבוק והחיבור אלא על ידי פעולת הגיבול והלישה שנעשים בקמח והמים. ועיין אגלי טל [לש פ"ט אות יב-יג] דביאר דנחלקו האם החיוב הוא על הרכבת האוכל והמשקה. דכך סבר רבי לעומת זאת רבי יוסי סבר דהחיוב הוא מה שהם נעשים גוף אחד. וזה נעשה דווקא בגיבול. [ ועיין אורחות שבת פ"ו הערב י"ב דכתב דקמח בזה"ז דהוא דק ואין הוא מתערב בנתינת המים לבדיה. מסתבר דגם אליבא דרבי אינו מתחייב על נתינת המים לחודיה בלי גיבול ויל"ע מה יהיה דינו לגבי דרבנן. וכל זה אמור רק לענין דאוריתא אמנם לענין דרבנן עיין במ"מ פ"ח הט"ז דמבואר שיש גם לשיטת רבי יוסי איסור דרבנן, וכ"כ הביאוה"ל סי' שכא א. ונחלקו אביי ורב יוסף. האם מחלוקת רבי ורבי יוסי היא גם בדיו שאינו בר גיבול. דדעת רב יוסף דל"ש ובשניהם לדעת רבי יוסי לא יתחייב על נתינת המים לחודיה דדבר שלא נעשה בו גיבול החיבור הוא חיבור חסר ואפילו אם אינו בר גיבול. לעומת זאת אביי טוען דיתכן דבדבר שאינו בר גיבול רבי יוסי מסכים דלא בעינן גיבול. וכל טענת רבי יוסי היא דבדבר שדרכו בגיבול אז לא חשיב חיבור אם לא נעשה כדרכו אמנם אם זה דבר שכך היא דרכו וזה רמת החיבור הרגילה בו אז בהכי חשיב חיבור. ועיי"ש שנחלקו הראשונים בסברת רב יוסף האם לדעת רב יוסף בדבר שאינו בר גיבול דלדעת רבי יוסי פטור כשלא גיבל האם מכל מקום כשיעשה גיבול יהיה חייב דהגם שאין דרכו בגיבול מכל מקום כשגיבל למעשה הדבר כן נתערב ונדבק היטב. דהרמב"ם פ"ח הט"ז ופכ"א הל"ג. חי' דבאופן זה אינו חיייב לרב יוסף אליבא דרבר"י כלל. והרמב"ם פסק כוותיהו. ולא יעזור הגיבול דכיוון שאין דרכם בגיבול. לא חשיב הגיבול ובלי גיבול לא חשיב לישה. וממילא פטור. אמנם החזו"א סי' נ"ו סק"ג טוען דהרמב"ם יחידי בדבר זה. ושאר הראשונים למדו דאם עשה גיבול לרב יוסף מודה רבי יוסי דהוא חייב אלא חי' של רבי יוסי הוא דאפי' שאין דרכו בגיבול מכל מקום לא חייב אפילו בלי גיבול ומ"מ בגיבול לעולם חייב. **הנה לגבי מחלוקת רבי ורבי יוסי.** רוב ראשונים היינו ר"ח ורי"ף רא"ש סי' ג' בעל המאור רמב"ן ור"ן להלן קנה: פסקו כרבי יוסי דלא חייב על נתינת מיים לחודיה. ואין איסור בנתינת מים רק מדרבנן. ועיין מהמבואר להלן קנה. דלפיכך יש כל מיני אופנים שמותר ליתן בהם מים. שהקלו בהם רבנן ולא גזרו עיין להלן. לעומת זאת ספר התרומה סמ"ג ויראים פסקו כרבי דנאסר נתינת המים מן התורה. ועיין בדרישה שכ"א ס"ג בביאור שיטת הרי"ף. ועיין באג"ט לש סק"א. שהרחיב בזה. ולמעשה השו"ע בסי' שכ"א סעיף טז מביא את שיטת רוב הראשונים כרבי יוסי סתמא ואת שיטת רבי דהיינו סה"ת בשם י"א. והרמ"א בדרכי משה סי' שכ"ד סק"א החמיר כדעת סה"ת. וביאר החיי אדם כלל יט סעיף א'. וכ"כ הגר"ז סי' שכ"ד ס"ג. משום שהרי לשיטתו זהו איסור דאוריתא ובדאוריתא פעמים שמחמירים כשיטת יחידאי, וכן נקט במ"ב סי' שכ"ד סקי"א. אמנם בביאור הלכה סי' שכ"א סט"ז ד"ה אבל. כתב דבדיעבד אין לאסור דהרבה פוסקים מקילים כסברא הראשונה לפסוק כרבי יוסי. **ולגבי מחלוקת אביי רב יוסף**. עיין בביאור הלכה סי' שכ"ד ס"א ד"ה אין שכתב דרוב ראשונים פסקו כאביי, לחומרא דבדבר שאינו בר גיבול מודה רבי יוסי לרבי דנאסר בנתינת מים לחודיה. אמנם החזו"א סי' נ"ו סק"ג. נקט דרוב ראשונים פוסקים כרב יוסף. דאף בזה פליג ואינו חייב רק אם גיבל. ולדעת הרמב"ם זה לקולא דאפילו גיבל פטור ואומר החזו"א דבזה הרמב"ם יחידאי. **למד סוגיית הגמ' קנה: קנו.** עיי"ש במשנה ונותנין מים למורסן אבל לא גובלין. ועיי"ש בגמ' לקראת סוף העמוד אמר אביי אמריתה קמיה דמר מתינתין מני ואמר לי רבי יוסי בר"י. ועיי"ש בכל סוגיית הגמ' וברש"י שם. והנה קודם שנעמוד על הדינים העולים מהגמ' שם יש להקשות קושיא. דהרי שם מבואר דלדעת רבי יוסי ברבי יהודה נותנים מים למורסן. ויל"ע דהרי שם מבואר בגמ' דמורסן אינו בר גיבול. ואם כן צ"ע לדעת אביי הרי בדבר שאינו בר גיבול מודה רבי יוסי בר"י דחייב על נתינת המים לחודה. וקושיא זו הקשה התוס' יח. ד"ה אבל. ותי' דיש דרגות בדברים שאינם בני גיבול. ומורסן הוא בר גיבול יותר מדיו וממילא יתכן דשם אביי מודה דגם דעת רבי יוסי היא דאינו חייב על נתינת המים לחודיה הגם שאינו בר גיבול כקמח. אמנם הרמב"ם סבר דדבר שאינו בר גיבול אין בו כלל גיבול מן התורה ועיי"ש במ"מ דביאר דסובר דלענין מורסן אפר ודיו נחלקו רק באיסור דרבנן גרידא. וכן מוכח דעת רש"י והר"ח והרי"ף בביצה לב: ופי' קיטמא שרי היינו שביו"ט מותר לגבל אפר לצורת שריקת התנור. ובי' הריטב"א דמחלוקתן היא לענין דרבנן ורק כתב לחלק בין אפר לבין דיו ומורסן וכן כתב תורי"ד עיי"ש. ועיין מאירי יח., **עיין זבחים צד:** הנותן זרע פשתן למים חייב משום לש. וכפשוטו שם הוא אפי' לרב יוסי ומבואר דיש אופנים שחשיב דיבוק גם לר"י.