חלה ו ז שכד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חלה

**שיעורי הלכה**

*יורה דעה*

*שכד ט-יא*

**שיעור ו-ז'**

**הדינים הנידונים**

* **שאר מינים שנצטרפו - המשך בדין נהפך כמה נפק"מ.**
* **עיסה שהורמה חלתה שנתערבה עם עיסה שלא הורמה חלתה, כמה דרכים איך לתקנה.**

**חלה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

### השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים

## תערובת חיטה ושאר מינים

[המשך סעיף ט] בשיעור הקודם (שיעור ה) נתבאר מחלוקת ראשונים לעניין מצה, אם בתערובת חיטה ואורז בעינן שיהא חיטה בשיעור כדי אכילת פרס, שלדעת הרמב"ן בעינן שיהא כזית בכא"פ, והרא"ש שהבין שהוא מדין נהפך הביא ב' דעות אי בעינן כזית בכא"פ כדי שיהא דין נהפך, ודעת הרמב"ם שאי"צ כזית בכא"פ משום שהאורז נגרר אחר החיטה. ויש לברר ההלכה בזה, וכן לברר הדין בחיטה המעורבת בשאר מינים.

והנה במשנ"ב (סי' תנג ס"ק יד) העמיד ב' שיטות: **שיטה א'** שבחיטים ואורז אי"צ כזית בכדי אכילת פרס, משום שיש דין 'נגרר' [שיטת הרמב"ם], וממילא האורז עצמו מחוייב בחלה כיון שבא לידי חימוץ, אבל בשאר מינים אינו חייב עד שיהא כזית בכדי אכילת פרס, ואז יוצא יד"ח משום שטעם כעיקר דאורייתא. **ושיטה ב'** דאורז בעינן כזית בכדי אכילת פרס [וכמו שמבואר ברמב"ן והראב"ד בהשגות, וברא"ש לדעת ר"ח כהן], אבל בשאר מינים אינו חייב עד שיהא רוב מהם על האורז, ואז חייב משום שהאורז מתבטל ברוב.

אכן לא בירר המשנ"ב כמה צריך לאכול מהעיסה כדי שיצא יד"ח מצה, דלדעה המחמירה כתב המשנ"ב שבתערובת אורז וחיטה צריך שיהא כזית בכא"פ, ומשמע שאז מועיל אף כשאוכל כזית אחד מהעיסה, וזה עולה כשיטת הרמב"ן שיש דין גרירה באורז או לדעת הר"ח כהן דאמרינן נהפך, אבל לשיטת הראב"ד צריך לאכול הכל שאין האורז מצטרף. ומסתימת השו"ע והמשנ"ב נראה שסגי לאוכל כזית מן העיסה.

ולגבי שאר מינין כתב המשנ"ב שלדעה א' שבאורז סגי בטעם חיטה, א"כ בשאר מינים מספיק כזית בכא"פ, ומפורש במשנ"ב שאז יוצא יד"ח אף כשאוכל רק כזית מזה, וצ"ב איזה דעה זו, דאף לדעת הרא"ש דאמרינן נהפך ולכאורה זה שייך אף בשאר מינים, מיהו כבר נתבאר לעיל שביארו האחרונים שבירושלמי הוצרכו לבא לדין גרירה שבלא זה לא שייך לצרף את האורז לשיעור [לדעת החזו"א משום שבלא גרירה אף החיטה אינה מחמצת, ולדעת המקור חיים אף אם נאמר נהפך מ"מ אף חיטה כשאינה מחמצת אין יוצא בה יד"ח], וא"כ אי אפשר לצרף שאר מינים לשיעור. ועוד שדין שאר מינים מבואר להדיא בירושלמי (חלה פ"ג ה"ה) שבעינן רוב חיטה, וכן הביא בא"ר (ס"ק יז) דבעינן בשאר מינין רוב חיטה [ועיי"ש שהביא בשם גיסו החק יעקב שחולק על זה, אבל מסקנתו להחמיר שצריך שיהא רוב חיטה].

ואפשר שמה שכתב המשנ"ב להקל בשאר מינים בכדי אכילת פרס היינו כשיטת הערוך השולחן (הובא לעיל שיעור ה) שהבבלי חולק על הירושלמי וס"ל דלא בעינן גרירה והכל מדין טעם כעיקר [רק שא"כ יקשה דמהיכ"ת כתב המשנ"ב חילוק בין אורז לשאר מינים].

## ראיות שלהלכה אין אומרים 'נהפך'

אלא דאף אם נאמר דכוחו של המשנ"ב בזה הוא מדין נהפך, יש להקשות הרבה, דבאמת יש ראיות גדולות דקיי"ל להלכה דלא אמרינן 'נהפך', וכמו שמוכח במשנ"ב בהלכות ברכות (סי' רח ס"ק כג ובשער הציון שם ס"ק כה) שכתב שהאוכל פת ששיעור הקמח שם הוא בכדי אכילת פרס, אינו חייב בברכת המזון עד שיאכל את כל הפת, ומוכח שאין אומרים 'נהפך'. וכן יש להוכיח מדברי המחבר שפסק בהלכות תערובות (סי' צח סעי' ב) את דינו של הרשב"א בנתערב במיני ושאינו מינו דאמרינן 'סלק', ודין זה לא שייך לדעות דאמרינן נהפך וכמו שהוכיח היד יהודה שם. וא"כ קשה איך סתם המשנ"ב בהלכות פסח שבשאר מינים סגי שיאכל כזית מהתערובת ולא בעינן שיאכל כל התערובת, והיא קושיא כבר על החק יעקב שהוא מקור דברי המשנ"ב וצ"ע.

ונפק"מ גדולה לעניין ממתקים שיש בהם מעט קמח אם נאמר ששאר התערובת משלים לשיעור קמח לחייב בברכה אחרונה, שלפי המשנ"ב בסי' רח אינו מברך 'על המחיה' רק אם יש כזית מהקמח ואוכלו תוך כדי אכילת פרס.

## דברי החזו"א שאפי' ברוב דגן אין שאר מינים משלימים לשיעור

ובחזו"א (דמאי סי' יג אות י) כתב שלדעת הרמב"ן שבאורז מהני מדין גרירה, א"כ בשאר מינים אפילו איכא רוב דגן בעינן שיהא שיעור חלה בדגן בפני עצמו, ואין השאר מינים משלימים לשיעור. והוא נפק"מ גם לברכת המזון, דבעינן שיאכל כזית דגן, ולא מהני שיאכל כזית מהתערובת אף כשיש רוב דגן. אבל לדעת הרא"ש דאמרינן נהפך בשאר מינים, ודאי אם יש רוב דגן אמרינן נהפך, וממילא נחשב הכל כדגן וסגי שיאכל כזית מהתערובת.

אלא שזה פלא דא"כ מאי האי דאמרו בירושלמי שבשאר מינים מהני רוב, ומאי שנא אם יש רוב או אין רוב, וכתב החזו"א שיש לומר שאם נתערב הדגן בשאר מינים אין הדגן מתחמץ אלא אם כן יש רוב דגן, אלא שעדיין קשה למה לעניין ברכת המזון סגי שיהא כזית דגן בכדי אכילת פרס [כמבואר בשו"ע סי' רח סעי' ט], וצריך לומר שלעניין ברכהמ"ז יהיה דין שונה.

ובאמת גם לא נסבור כהחזו"א, ונימא שבאופן שיש רוב מצטרף הכל לשיעור, ג"כ יש להבין, מאי שנא לעניין ברכת המזון דסגי בכזית בכא"פ, ולעניין חלה מבואר בירושלמי דבעינן רוב, ועל כרחך צריך לחלק בין הדינים.

[סעיף י] **נתן שאור מעיסת חטים לתוך עיסת אורז, אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה.**

[סעיף יא] **נתן שאור מעיסה שלא הורמה חלתה לתוך עיסה שהורמה חלתה, והכל ממין אחד, אם יש לו קמח או עיסה שלא ניטל ממנה חלה מפריש ממנו על זה השאור לפי חשבון, דהיינו אחד ממ"ח בשאור'** הגה: ואפילו אין בזה שעור חלה, ובלבד שיניחנו אצל העיסה הגדולה. **ואם לאו, מפריש אחד ממ"ח בכל העיסה, לפי שנעשית כולה טבל. והוא הדין אם השאור של פטור והעיסה של חיוב.** הגה: ומ"מ לכתחלה לא יסמוך על זה, ולא יתן שאור של פטור בעיסה של חיוב. אבל אם כבר עבר ועשה, מותר לכתחילה ליקח מאותה עיסה וליתן בעיסה אחרת שיהיה בו לשאור.

## תערובת שאור החייב בחלה עם עיסה שהורמה חלתה

מקור דין זה במשנה בחלה (פ"ג מ"ח) 'הנוטל שאור מעיסה שלא הורמה חלתה ונותן לתוך עיסה שהורמה חלתה, אם יש לו פרנסה ממקום אחר מוציא לפי חשבון, ואם לאו מוציא חלה אחת על הכל'. ופירש הר"ש שאם יש לו עיסה אחרת שחייבת בחלה מפריש ממנה על עיסה זו שמעורב בה השאור החייב בחלה. וזה כוונת המשנה שיש לו פרנסה ממקום אחר מוציא לפי חשבון, היינו שיש לו עיסה אחרת שמפריש ממנה על עיסתו, ומפריש לפי החשבון כמה הוא שיעור השאור, שאם היה השאור בשיעור קב מפריש אחד מכ"ד מקב. אבל הרמב"ם (בפירוש המשניות שם וכן כתב בהלכות ביכורים פ"ז הי"א) פירש שמביא עיסה אחרת מעט פחות משיעור, שבצירוף השאור יהיה שיעור ונותנה בתוך כלי עם העיסה שהורמה חלתה, ואז יכול להפריש שיש לו שיעור ה' רבעים שעדיין לא הורמה ממנו חלה. והרמב"ם כתב שיתן את העיסה בצד העיסה והיינו משום צירוף סל, וי"א שצריך שיגעו זה בזה וכמו שפסק המשנ"ב (סי' תנז ס"ק ז).

והנה הר"ש הקשה על פירושו שיטול מעיסה אחרת ויפריש על העיסה, דהא זה כמפריש מן החיוב על הפטור, וכמו שמבואר בגמרא במנחות (לא.) שאם נתערב טבל בחולין אי אפשר לעשר עליו מטבל אחר, כיון שמן התורה הטבל בטל ברוב, וא"כ הוי דבר הפטור מן התורה ואינו יכול להפריש עליו מטבל גמור, דהוא מפריש מן החיוב על הפטור, וא"כ ה"נ איך יפריש מעיסה אחרת על השאור, הא הוי מן החיוב על הפטור. ותירץ הר"ש ז"ל 'אין זה כמפריש מן החיוב על הפטור דאורייתא, שאין השאור בטל בעיסה עיקר דאורייתא', כן הגירסא בספרים שלפנינו, ומשמע כוונתו לחלק, שטבל מה"ת בטל וחשיב דבר פטור, אבל שאור יש לו עיקר מה"ת שאינו בטל לכך לא חשיב שמפריש על הפטור.

אכן בר"ש מכתב יד [וכן הביאוהו באחרונים עי' בש"ך וברע"א] איתא שאין בזה משום מפריש מן החיוב על הפטור משום ש'טעם כעיקר דאורייתא' וממילא השאור אינו בטל מן התורה. אמנם רע"א הביא בם ספר אורים גדולים שבאמת הבין דברי הר"ש שאי"ז משום טעכ"ע דאורייתא אלא כגירסא שלפנינו דהוי דבר שיש לו עיקר מן התורה ולכך חשיב מן החיוב על החיוב. עיי"ש שהאריך לבאר המסקנה להלכה.

## תערובת עיסה ועיסה

ורע"א לפי הבנתו בדברי הר"ש שהוא משום טעם כעיקר דאורייתא, הקשה על הש"ך שכתב (ס"ק יח) שכמו שכתב השו"ע הדין בשאור שלא הורמה ממנו חלה שנתערב בעיסה, הוא הדין בשתי עיסות אחת הורמה ממנה חלתה ואחת לא הורמה ממנה חלה שנתערבו, שמפריש עליהם ממקום אחר. אלא שמדברי הר"ש מוכח שאינו סובר כן, שאם טעמו משום שטעם כעיקר דאורייתא הא זה שייך דוקא בנתערב מין בשאינו מינו כגון שאור בעיסה, אבל עיסה שנתערבה בעיסה אחרת דמין במינו הם, לא שייך בזה טעם כעיקר, וא"כ מן התורה בטל, וממילא אינו יכול להפריש מעיסה אחרת דהוי כמפריש מן החיוב על הפטור.

וכמו כן הקשה רע"א להלן סי' יב שפסק השו"ע שמי שנתערב לו עיסה שהורמה חלתה בעיסה שלא הורמה חלתה, יביא עיסה אחרת החייבת בחלה, ויתן שתי העיסות בכלי אחד ויפריש ממנה לפטור את הככרות שנתערבו, ומקור הדין הוא מתשובת הרא"ש (כלל ב סי' ב), ושם הקשה הרא"ש על עצמו אמאי לא הוי כמפריש מן החיוב על הפטור, ותירץ שכיון שככרות דבר חשוב הוא אינם בטלים והוי כמפריש מן החיוב על החיוב, ואינו דומה לטבל שנתערב שמצינו בזבחים דחשיב מפריש מן החיוב על הפטור, משום שהטבל בטל מדאורייתא. והקשה רע"א על הרא"ש דהא גם מה שדבר חשוב אינו בטל הינו מדרבנן וא"כ הוא כמפריש מן החיוב על הפטור ונשאר בצ"ע.

## לדעת הרמב"ם אי מפריש ממקום אחר הוי מחיוב על הפטור

ובמחנה אפרים (מעשרות פי"ב) כתב שכל דברי הר"ש והרא"ש שכתבו שבשאור יכול להפריש ממקום אחר משום טעם כעיקר דאורייתא, אינו מתיישב לדעת הרמב"ם, שנראה דעתו בהל' מאכלות אסורות (פט"ז) שאין המחמץ אוסר בכל שהוא אלא במין במינו ולא במין בשאינו מינו, ומוכח שמה שמחמץ אוסר בכל שהוא אינו דין גמור כשאר נו"ט אלא הוא דין מדרבנן, ולשיטתו לא שייך ליישב כהר"ש שאין זה מחיוב על הפטור מחמת שהשאור מחמץ ואוסר בכל שהוא מן התורה. נמצא שלדעת הרמב"ם אי אפשר לבאר במשנה בחלה שמפריש ממקום אחר, שהרי זה כמפריש מן החיוב על הפטור, ועל כרחך הוצרך הרמב"ם לבאר שמצרף פחות מכשיעור ומשלים לשיעור עם השאור [וכמו שפירש בפירוש המשניות], וממילא מהני להתחייב בחלה ואין כאן משום מפריש מן החיוב על הפטור, שהרי העיסה שמצרף אין לה שיעור בפני עצמה ואינה חיוב וכל החיוב בה רק מחמת צירוף השאור.

ולפי"ז כתב המחנה אפרים לחדש לדינא, לעניין אותו מעשה שהביא שם, שהיתה לו עיסה פטורה ממעשר [שבאה מחו"ל או שכבר עישרו אותה] ועירבו בה יין של טבל, שיש לדון אם יכול ליקח יין אחר שאינו מעושר ולהפריש על היין הטבל שמעורב בעיסה, או דבעי דוקא לעשר מיניה וביה, וכתב שלדעת הרמב"ם אינו יכול להפריש מיין טבל כיון דהוי כמפריש מן החיוב על הפטור, דהא דעת הרמב"ם שטעם כעיקר מה"ת רק אם יש כזית בכדי אכילת פרס, וא"כ מה"ת בטל והוי כמפריש מן החיוב על הפטור. והוא נפק"מ גדולה גם לעניין שמן סויה, דהנה דעת החזו"א להחמיר שצריך לעשר שמן סויה, אכן יש הכשרים שאינם מעשרים שמן סויה, ויש לדון אם יכול להשאיר בביתו שמן סויה שאינו מעושר ולהפריש כל פעם מאותו שמן על המאכלים של אלו שאינם מעשרים על השמן, או שמחוייב להפריש דוקא מיניה וביה, שלדעת הרמב"ם כפי שביאר המחנה אפרים אסור להפריש מן השמן על המאכל שמעורב בו השמן, דהוי כמפריש מן החיוב על הפטור.

אלא שיש מקום להקל להפריש מהשמן בביתו על מאכלים שמעורב בהם שמן, שהחזו"א בדמאי (סי' יג סוף ס"ק ד) כתב שאפשר שבזה"ז שמפריש חלת האור יש להקל בשעת הדחק להפריש מן החיוב על הפטור [וכ"כ לעניין מעשר שם סי' יב ס"ק יט], והיינו שכל הטעם שאין להפריש מן החיוב על הפטור הוא משום שמקלקל לכהן, שאינו יכול לאכול מה שמפריש שהוא כטבל וחולין מעורבין זה בזה, אבל כשמפריש חלת האור אין חשש ויכול להפריש מן החיוב על הפטור. וכן סומכים לעניין מעשה של שיטת החזו"א בכמה דברים, וכגון בבליעות, שיש שחוששים שאם חותך בצל טבל בסכין, מחמת החריפות ודוחק הסכין נבלע מהבצל בסכין, ויש שחששו שאינו יכול להפריש על מה שבלוע בסכין, אכן לדברי החזו"א בזה"ז שאין נותנים תרומות ומעשרות לכהן וללוי יש להקל ע"י שמפריש ממקום אחר.

אלא שהחזו"א עצמו כתב שכל ההיתר הוא רק בשעת הדחק, וא"כ לכאורה עדיין היה לנו להעדיף את העצה של הרמב"ם לצרף פחות מכשיעור לעיסה, שבזה אין חשש משום מפריש מן החיוב על הפטור. אלא שלמעשה היום שאין ידוע לנו כמה הוא שיעור חלה, לא מועיל כל כך לעשות כעצה זו, דכיון שאין ברור לנו השיעור המחוייב בחלה, נמצא שאם היה לו שאור פחות משיעור [כגון חצי קילו], אם יצרף לזה עיסה פחות מהשיעור הקטן [כגון קילו], וע"י הצירוף עם השאור יהיה כשיעור חלה הקטן, בזה מהני הצירוף, אבל אפשר שאינו מתקן בזה את העיסה, שהרי אפשר שעדיין אין לו שיעור חלה ולא נתחייב בהפרשה, ונמצא שמה שהפריש מהעיסה שצירף אינו מועיל כלום, והוי כמפריש מהפטור על החיוב שהרי השאור בא מעיסה שיש בה ודאי חיוב. ואם יצרף עיסה גדולה יותר כדי שיהיה לו בצירוף השאור שיעור חלה גדול [כגון שתי קילו שבצירוף השאור יהיה לו יותר מהשיעור הגדול], הרי העיסה שהוא מצרף יש בה כבר בלא הצירוף כשיעור חלה הקטן, ואם כבר נתחייב חלה בשיעור הקטן, הרי הוא כמפריש מן החיוב על הפטור [ורק אם יוסיף קמח ויערב ממש עם העיסה ונתחייב הכל יחד אז יכול להפריש מיניה וביה], ומעתה כיון שאין עצה כיצד להפריש על השאור, הרי הוא כשעת הדחק, וא"כ יש מקום בזה"ז להקל להפריש מן החיוב על הפטור.

ועוד שהרי השו"ע פסק שיפריש מעיסה אחרת ולא חשש שהוא כמפריש מן החיוב על הפטור, וכמו שמבואר בתשובת הרא"ש, וכן מבואר בש"ך, ואם הקילו במחמץ ק"ו בטע"כ, וא"כ נראה שיש מקום להקל בזה. וגם בשמן סויה באופן שהוא שעת הדחק, כגון שמתארח במקום שאין מעשרים ואין לו יכולת להפריש לעצמו כל דבר ודבר מיניה וביה, א"כ יש מקום להקל להפריש מבקבוק שמן סויה שיש לו בביתו דהוי כשעת הדחק.

## הפרשה מיניה וביה

וכתב השו"ע שאם אין לו עיסה אחרת יפריש מיניה וביה משום שנעשית כולה טבל, ובביאור דבריו אמאי הוי כולה טבל, מבואר בש"ך (שם) בשם הרא"ש שהוא משום שטבל אוסר בכל שהוא, אלא שכתב שלפי זה דוקא בנתערב שאור של טבל יכול להפריש מיניה וביה, אבל אם נתערב שאור של עכו"ם שאינו אוסר בכל שהוא ממילא אי אפשר להפריש מיניה וביה, אבל הביא שדעת רבינו פרץ שיש בילה ולכך יכול להפריש מיניה וביה, כיון שבודאי מעשר גם מהשאור. וכן מסיק הש"ך בסו"ד שיש בילה גם בשאור אלא שכתב שיש להחמיר. מיהו כתב הש"ך, שאף לדעת המחבר שבשאור אין בילה ולכך הצריך לטעם שנעשה כולו טבל, כל זה דוקא בשאור, אבל עיסה בעיסה הוי כדבר לח שיש בו בילה, וכמו שמבואר בתרומת הדשן (סי' קצ) לחלק בין שאור לבין עיסה [והחזו"א (דמאי שם ס"ק ג) תמה על מציאות זו למה השאור גרע ואינו מתערב כמו עיסה].

אלא שהחזו"א כתב להקשות, על מה שכתב הש"ך בדעת השו"ע דס"ל שבשאור אין בילה, ומ"מ בשאור שנתערב יכול לעשר מיניה וביה משום שהטבל אוסר בכל שהוא, וקשה מה מהני מה שהטבל אוסר בכל שהוא, והרי עדיין צריך להפריש רק על השאור שרק הוא אסור, ואם אין בילה הרי כשמפריש אין זה ודאי שמפריש גם מהשאור האסור.

## דעת הגר"א שאין בילה אפי' בלח בלח

ודעת הגר"א (סי' של ס"ק ה) שאין בילה אף בעיסה ועיסה ואפילו בקמח וקמח אין בילה, והאריך להוכיח כדבריו, וכן מבואר בתשובות מיימוניות (סוף זרעים סי' כה) וכן הביא הבית יוסף (סי' של) בשם כתוב שם, ולדבריהם לכאורה לא שייך להפריש מיניה וביה שהרי אין זה ודאי שיפריש מן השאור.

אלא שבחזו"א בהל' שביעית (סי' ז ס"ק לא) כתב ששיטת הגר"א תמוהה, מהיכן החליט דין זה שאין בילה בקמח וקמח, ומשנת חלה אי אפשר ליישבה אא"כ נאמר שיש בילה [והיינו שמבואר להדיא במשנה 'ואם לאו מוציא חלה אחת על הכל', וביאור המשנה הוא שאם אין לו עיסה אחרת מוציא חלה מיניה וביה, ועל כרחך צ"ל דמהני משום שיש בילה]. וכתב שם החזו"א ליסד שיש שני מיני בילה, שיש בילה שמתערב שווה בשווה וזה באמת אין בקמח וקמח שאינם מתערבים בשווה, אבל יש גם בילה שאינו מתערב שווה בשוה, אבל מ"מ אומרים שבכל מקום יש בו משהו מהתערובת.

וכן מוכח בגמ' בזבחים (פ.) שיש בילה רק שאינו מתערב בשוה, שביארו בגמרא את המשנה בפרה (פ"ט מ"א) שנחלקו חכמים ור"א במי פרה שנתערב שם מים, שדעת ר"א שיזה שתי הזאות וחכמים פוסלין, ובגמרא באו לבאר דעת ר"א, שעל כרחך סובר שיש בילה, שאל"כ אף אם יזה ב' הזאות שמא לא היזה ממי החטאת. וגם צ"ל שהזאה צריכה שיעור, דאל"כ כיון שיש בילה למה לא מספיק הזאה אחת, אלא ודאי סובר שהזאה צריכה שיעור, ואם היזה הזאה אחת עדיין חסר מן השיעור שהרי מעורב שם מעט מים, ולכך צריך שיזה ב' הזאות. ועוד אמרו שצריך לומר שהזאות מצטרפות זו לזו. אלא שלבסוף הקשו בגמרא 'ואי נמי מצטרפין להזאות מי יימר דמלא ליה שיעורא', וביאר החזו"א שכוונת הגמרא להקשות שאף אם יש בילה כיון שהזאה צריכה שיעור מי אמר שיהיה כאן שיעור, ומוכח דאף אם יש בילה מ"מ אין זה ודאי שנתערב בשווה, ולכך הקשו מה מהני מה שמזה שתי הזאות הא אי"ז ודאי שמזה כשיעור, שהרי כיון שלא נתערבו בשווה אפשר שבשתי ההזאות היה הרבה מים ורק מעט מי חטאת, ולא היה שיעור הזאה בשתיהם יחד. ועל כרחך צריך לומר כביאור זה שאף כשאומרים שיש בילה אי"ז מוכרח שנתערב בשווה רק אומרים שבודאי בכל מקום יש מעט מהתערובת.

ולפי"ז כתב החזו"א לדחות כל ראיותיו של הגר"א שאין בילה, דאה"נ שאין בילה לומר שמתערב הכל בשוה, אבל מ"מ אומרים שבכל מקום יש מעט מהתערובת, וא"כ מיושב היטב דעת הרא"ש שיכול להפריש מיניה וביה, שהרי החלה אינה צריכה שיעור, וא"כ כשמפריש מיניה וביה כיון שיש בילה ודאי יש כאן מעט מהשאור לכך הועיל בהפרשתו. ומדוייק היטב לשון הרא"ש בחלה שכשכתב שיכול להפריש מיניה וביה משום שיש בילה כתב ז"ל 'ומיהו נראה דיוכל להפריש מיניה וביה דיש בילה בדבר לח לכ"ע, ובשיעור חלה שיפריש א"א שלא יהא בו משל ישראל וחלה אין לה שיעור מה"ת' עכ"ל. ומה שכתב בסו"ד שחלה אין לה שיעור מה"ת, לכאורה אין לו ביאור מה הוצרך לזה, אכן לדברי החזו"א מיושב היטב שאף שיש בילה בדבר לח מ"מ אינו מתערב בשווה, ובא הרא"ש לומר שאעפ"כ מהני הפרשתו, כיון שחלה אין לה שיעור, וכיון שבודאי יש מעט מהשאור במה שהפריש, מועלת הפרשתו.

והנה למעשה יש לדון כיצד עדיף לנהוג, שנתבאר שיש חסרון בכל עצה ועצה שאם מפריש ממקום אחר יש בזה משום מפריש מן החיוב על הפטור, ואם עושה כעצתו של הרמב"ם, יש בזה חסרון משום שאין יודע כמה להוסיף, ואם בא להפריש מיניה וביה לדעת הגר"א לא מהני משון שאין בילה [ובחזו"א הביא שהש"ך החמיר שלא להפריש מיניה וביה, אלא שהש"ך כתב כן לעניין שאור, וכמו שכתב בדבריו שיש חילוק בין שאור לעיסה, ושיטתו שבתערובת אעיסה ועיסה יש בילה ובודאי יכול להפריש מיניה וביה, אלא שהחזו"א אינו מבין את החילוק בין שאור לעיסה ולכך הביא בשם הש"ך להחמיר].