3  מ_מ ע_ז פרק חמישי
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / עבודה זרה - הרב משה חדש

**נלמד באמצע קיץ תשע"ט**

# פרק השוכר את הפועל

**דף ס"ב ע"א**

**מתני' השוכר את הפועל וכו' שכרו אסור**. ובגמ' מ"ט אילימא הואיל ויי"נ אסור בהנאה שכרו נמי אסור, ופי' תוס' דס"ד משום גזירה אטו גופן והיינו שמא יבא להנות מגופן. ולמסקנא הוא רק משום קנס. אמנם כתבו התוס' בסוה"ד דלא קנסו אלא כשנראה חליפין של האיסור [ועי' או"ש פי"ג ממאכא"ס הט"ו שתלה זאת במחלוקת הבבלי והירושלמי ולהירושלמי הוא קנס בפ"ע אף בדבר שאין נאסר משום דמים כגון בע"ח עי"ש].

והרמב"ן פי' דכיון שבא בגרמת איסור הנאה אסור אף שאינו דמים לו [הרמב"ן לשיטתו צידד שלמסקנא הוא משום גזירה שמא יפרעו שכרן מפירות שביעית אבל לתוס' דהס"ד משום גזירה ע"כ דלמסקנא אינו משום קנס]. וכתב הר"ן שמשמע דעת הרמב"ן דס"ד דאיסור דאורייתא הוא דאע"ג דלאו דמיהן נינהו מ"מ כיון שנגרם מאיסור הנאה אסור והיינו למחליף עצמו, וכנראה כוונתו דס"ד דכשנהנה ממה שנגרם מהאיסור חשיב שנהנה מגוף האיסור, [וכעי"ז שיטת רש"י בסמוך] וע"ז דחינן דא"כ גם בערלה יאסר וע"כ שאין איסור להנות מדמיהן. והר"ן פליג על הרמב"ן בפשט הסוגייא דמשמע דהאיסור גם לאחרים עי"ש.

ולמסקנא הוכיחה הגמ' מהא דעצי ערלה שמכרן וקידש בדמיהן מקודשת וע"כ שאין איסור ליהנות מהדמים. וכתב הרמב"ן לפי שאין תופסין את דמיהן **ודמים אלו מתנה הן בידו**, ונסתייע לזה מהירושלמי בקידושין [פ"ב ה"ט]. והיינו דאיסוה"נ אינו ממון [בשו"ת חת"ס פי' דלא מקרי לכם וציין למ"א סי' תרמ"ט] וא"כ אין המכירה מחייבת את הדמים והוו מתנה בעלמא. ואע"פ שמחמת שנתן לו האיסוה"נ נגרם שנתן לו המתנה זה לא חשיב הנאה מהחפץ עי"ש. ולכאורה אם הדמים מתנה בעלמא צ"ב אמאי דמי ע"ז אסורים הרי אינם דמי הע"ז והר"ן עמד בזה וכתב דגזה"כ היא שהדמים אסורים, וצ"ב.

בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ק"ל הקשה דבשלמא במכירה הוי הדמים מתנה כיון דלא נתחייב תמורת האיסוה"נ אבל בשכר פועל הרי נתחייב לו על הפעולה אף שאין החפץ שוה ממון ואין הדמים מתנה. אמנם לכאורה יל"פ כוונת הרמב"ן דאף שהדמים מתנה מ"מ עדיין י"ל דחשיב הנאה בגרמת האיסוה"נ, ולזה הוכיחו מהא דמקודשת בדמי ערלה דלא חיישינן למה שנהנה בגרמת האיסוה"נ וממילא ה"ה בשכר פועל. והכא בלא"ה לא חשיב דמי האיסוה"נ שהרי לא ניתנו עבור החפץ, ורק במכרן וקידש בדמיהן הוצרך לפרש דאין לאסור מעיקר הדין משום שכשנהנה מהדמים חשיב הנאה מגוף האיסור ולזה פי' שהדמים מתנה.

**מכירת איסוה"נ**

בתוס' נדרים מ"ז ע"א כתבו דודאי אסור למכור איסוה"נ והוכיחו כן מהגמ' פסחים כ"א דילפינן מדאיצטריך קרא להתיר בנבילה למכרה דכתיב או מכור לנכרי ש"מ דלא תאכלו איסור הנאה משמע, וש"מ שאם אסור בהנאה אסור למוכרו. וכעי"ז ברשב"א שם דמדאיצטריך קרא להתיר מכירה ש"מ דבאיסוה"נ אסור למכור. [אכן ברשב"א בחולין דף ד' פי' דבזה גופא מספק"ל לגמ' בנדרים עיש"ה וצל"ע].

ובחת"ס שם ובאו"ח קי"ב כתב דלפי' הרמב"ן בסוגיין מותר גם למכור איסור הנאה כיון שאין נהנה מגופו [ומ"מ אין מכירתו מכירה והדמים מתנה] ויקשה לשיטתו מהגמ' בפסחים. ותי' החת"ס שם דכוונת הגמ' מדקרי לה מכירה ש"מ דאית לה דמים וע"כ דשרי בהנאה דאם היא אסורה בהנאה אין לה דמים [וילפינן מדאיצריך קרא לזה משמע שבאיסוה"נ לא מקרי מכירה], אבל גם באיסוה"נ עצם המכירה מותרת. וע"ע במשך חכמה פר' משפטים שכתב כהחת"ס וכ"כ בחי' רמ"ש חולין ד'.

אולם עיקר דברי החת"ס ואו"ש צ"ע דלכאורה לא אמר הרמב"ן אלא אחר שמכר דמותר ליהנות מהדמים אבל עצם המכירה לכאורה חשיב הנאה מגוף האיסור בזה שמוציא ממנו דמים ועי' קה"י חולין סי' ג' שחילק כן וצל"ע[[1]](#footnote-1). ולכאורה כן מוכח בר"ן שהסכים בעיקר הדין לרמב"ן [ורק בפשט הסוגיא פליג] ואפי"ה בנדרים מ"ז כתב בפשיטות שאסור למכור איסוה"נ. אמנם ברשב"א בחולין הנ"ל משמע דבהא גופא מספק"ל לגמ' בנדרים וכבר הרגישו בזה החת"ס בנדרים שם והגרמ"ש בחולין שם. שו"ר שהרמב"ן בחולין ד' הביא דברי הירושלמי שאין לו דמים ומ"מ כתב להדיא דאסור למכור, ואמנם לפני זה כשהביא קושית רש"י בחולין למתירין להנות מהדמים דהרי אם רצה מוכרו לעכו"ם ומותר וכ"כ הר"ן, אבל לכאורה ע"כ הכוונה שבדיעבד מותר להנות מהדמים ועי"ש בהריטב"א שהביא הקושיא שאם רצה למכרו **מכרו**, וצל"ע. [וחי' הרמב"ן על חולין לא היו בזמן החת"ס].

**דמי איסור הנאה אם אסורים למחליף**

בתוד"ה והתנן מכרן וקידש בדמיהן הביאו שי' רש"י לעיל נ"ד ב' וחולין דף ד' ב' דאף באיסוה"נ כמו ערלה וכדו' שאין תופסין דמיהן מ"מ למוכר עצמו אסור ליהנות מהדמים **מדרבנן** דנחשב שנהנה מהערלה גופה שעל ידה הגיע לו הדמים, אמנם לאחרים מותר שאינן נהנים מהחפץ האסור אלא מדמיו וכל שלא תפס את דמיו אין הדמים עצמם אסורים. ועי' בתוס' בחולין שם.

ולדברי הרמב"ן הנ"ל הא גופא נידון הגמ' בסוגיין ומסקנת הגמ' דמהא דמכרן וקידש בדמיהן מקודשת חזינן דלא אסרינן מטעם שנגרם מאיסוה"נ, [אלא שלרמב"ן הנידון מדאורייתא, ולרש"י הנידון מדרבנן ובחת"ס חולין פי' דלרש"י מדאורייתא הוא ורק החליפי חליפין אסורים מדרבנן וצ"ע, ויש שר"ל דברמב"ן בחולין משמע שרק בתי' ב' כתב דאסור מדרבנן ומשמע דלתי' א' אסור מה"ת ולא נראה]. אמנם כבר כתבו התוס' כאן דלרש"י שהמוכר עצמו אסור להנות מהדמים צ"ל דכוונת הגמ' כאן דא"א לפרש מתני' דשכרו אסור מטעמיה דרש"י משום דמתני' משמע דאסור אף לאחרים. ולפי"ז אין ראיה מסוגיין דלא כרש"י, אך לרמב"ן דהא גופא נידון הסוגיא ע"כ דסברה הגמ' דממתני' דמכרן וקידש בדמיהן מוכח דאף למוכר עצמו מותר להנות מהדמים ודלא כרש"י. ועי' להלן בביאור דברי רש"י.

והר"ן בסוגיין דחה את שיטת רש"י מדברי הירושלמי הנ"ל דאין נחשב דמיהן אלא מתנה בעלמא. וכ"כ בקידושין נ"ו ובחולין דף ד' ועי' ברמב"ן שם. אמנם למבואר לעיל דאף שאינו דמים של האיסור חשיב שנגרם הנאה מהאיסור א"כ לכאורה אין ראי' מהירושלמי דשרי למחליף. שו"ר בביהגר"א או"ח סי' תמ"ג ס"ק י"ב שעמד בזה בתו"ד וכתב שראית הר"ן מהירושלמי אינו מוכרח די"ל דמ"מ לעצמו אסור משום קנסא, וכעי"ז במל"מ פ"ה ה"ז מאישות, ושם כתב דטעמא דרש"י משום קנס כיון שעבר והחליף, ומשמע משום שאסור למכור [ולפי"ז לחת"ס בדעת הרמב"ן שכיון שאינם דמיהן מותר למכור א"ש דמטעם זה איכא ראי' דלא כרש"י אבל בר"ן א"א לומר כן]. אבל לכאורה אין כוונת רש"י משום שעבר עבירה אלא דהאיסור משום שעכשיו נגרם הנאה למוכר מהאיסור וצל"ע[[2]](#footnote-2).

והמל"מ שם האריך בזה וכתב דמה שאמרו בירושלמי דמי שמכר איסוה"נ אין זה דמיהן ודאי, אין כוונת הירושלמי לפרש דלא נאסרו הדמים כחליפי ע"ז, דזה הא ילפינן בגמ' ע"ז נ"ד מיתורא או משום דב' כתובין אין מלמדים אלא כוונת הירושלמי דלא נאסר למוכר משום דאין לו דמים וכדפי' הראשונים שהמעות מתנה, ולפי"ז מפורש בירושלמי דמה"ט מותרים גם למוכר ודלא כרש"י. ועי"ש עוד דמה שאמרו אין לו דמים אין הכוונה דמשום דא"א להנות מזה אינו שוה ממון ולא נתן לה כלום, דא"כ במכר לעכו"ם יהא הדמים דמי מכירה. אלא טעמא משום דאסור לו למכור וצל"ע.

והתוס' בחולין דף ד' כתבו שמהגמ' נדרים דף מ"ז משמע כרש"י דאסורין מדרבנן. וכוונתם דהתם מספקינן אם חליפי קונם אסורים [ובאסר על עצמו פשיטא לגמ' שאסורים משום דדעתו גם על חליפיה אבל באסר על חבירו שאין יכול לאסור מספק"ל] ופי' התוס' והר"ן שם דהספק בכל איסוה"נ ועצם המכירה של איסוה"נ ודאי אסורה אלא דמספקינן כשמכר אם דמיהן אסורין למחליף עצמו אף בשאר מילי דאין דמיהן כמותן, והביאה הגמ' ראי' מהמקדש בדמי ערלה דמקודשת ודחינן דדלמא לכתחילה הוא דלא ואי עבד עבד וא"כ מבואר למסקנא שאסורים לכתחילה וכרש"י. והר"ן כאן לא הזכיר גמ' זו וצל"ע [[3]](#footnote-3). [ועי' כעי"ז במהרש"א בחולין שם שהר"ן הקשה על רש"י מהא דמכרן וקידש בדמיהן מקודשת ותמה המהרש"א מהגמ' נדרים דלכתחילה אסור, מיהו דבריו צ"ע דהתם הקשה הר"ן דלרש"י אמאי מקודשת בדיעבד הרי אין שוה ממון למקדש, ועל זה תי' דסגי במה ששוה ממון לאשה שהיא קיבלה ממון. שו"ר שכבר תמהו כן ברעק"א קידושין וכן בנמוק"י הגרי"ב על המהרש"א]. אכן בבהגר"א הנ"ל מיישב זה דהר"ן אזיל לשיטתו בנדרים שפסק לקולא [וכ"כ הרשב"א בנדרים]. ועצ"ע איך כתב הר"ן בסתמא עפ"י הירושלמי מאחר דהגמ' דידן מספק"ל בזה.

עי' עוד ברש"י בדף נ"ד דמכרן וקידש בדמיהן מקודשת אע"פ שאסור לו ליהנות מהממון כיון שהיא מותרת להנות מהדמים שלא נהנית מהערלה וחשיב שקיבלה הנאה, והיינו דהוקשה לו שכיון שאסור ליהנות מהדמים אינו שוה ממון, וע"ז תי' דכלפיה שוה כסף וחשיב שקיבלה ממנו ממון, ועי' מל"מ פ"ה מאישות ה"א שהוכיח מרש"י דאי"צ שיוציא ממון אלא שהאשה תקבל ממון. וכ"כ הר"ן בקידושין נ"ו עי"ש. ועי"ש במל"מ דאף לשיטת הראשונים הנ"ל שגם הדמים עצמם מותרים בהנאה אף למוכר ודלא כרש"י, וא"כ אין ראי' דאי"צ שיהא שוה ממון למקדש וסגי במה ששוה ממון לאשה מ"מ ממה שלא דחו שיטת רש"י מטעם זה משמע דבזה מודו לרש"י ועי"ש עוד דמהריטב"א בקדושין נ"ו מבואר דאזלינן בתר דידיה.

ורש"י בחולין הכריח שדמי איסוה"נ אסורין למוכר, דאי מותרין אמאי חמץ אין לו דמים [והגוזלו פטור] הרי יכול למוכרן, והתוס' שם דחו דכיון שלכתחילה אסורים למוכרן נמצא שאין לו שימוש בהם. אולם למבואר לעיל מהחת"ס דלרמב"ן גם לכתחילה יכול למוכרן יקשה אמאי אין להם דמים וכן הקשה המל"מ שם [על הרא"ש דפי' דזה גופא מספק"ל לגמ'] ועי' ברמב"ן ור"ן בחולין שכתבו עפ"י הירושלמי דאין אלו דמיהן אלא גזל או מתנה וא"כ האיסוה"נ גופא אין לו דמים ור"ל שמה שע"י האיסוה"נ יוכל לקבל מתנה אין זה נחשב דמיהם. אמנם הא גופא צ"ב אמאי אין אלו דמיהן כיון דאית להו שוויות שיכול להנות מחליפיהן ועי' בחי' רמ"ש בחולין דזה גופא דין איסוה"נ דרחמנא אפקעינהו מרשותיה ולאו דידיה נינהו ולכן אין להם דמים. ומ"מ מרש"י מבואר דפליג על זה וס"ל דכל מה שאין לו דמים הוא רק משום דאין יכול להנות מזה, והעירו דלרש"י נמצא דמה"ת יש לו דמים וא"כ המקדש באיסוה"נ מקודשת מה"ת, ועי' להלן בדברי התוס' ד"ה בדמיהן.

להלכה עי' בשו"ע או"ח סי' ת"נ שסתם שמותר בהנאה ומזה הוכיח בבהגר"א שם דס"ל כהר"ן דהמעות מותרין, אולם ביו"ד סי' קל"ב הביא דברי הרא"ש דהמוכר יי"נ ואח"כ קיבל המעות מותר לאחרים אע"פ שלעצמו אסור והיינו כרש"י בחולין הנ"ל דהמוכר אסור. ובבהגר"א הרגיש בזה וצ"ע.

**אם מותר למחליף להנות מחליפי חליפין**

רש"י הנ"ל בדף נ"ד כתב עוד דדוקא קידושין מותר אבל איתהנויי מינייהו מדרבנן אסור, ופי' התוס' שם דקידושין שרי שאין האשה דומה כ"כ לחליפי הדמים א"נ משום פריה ורביה. והרא"ש בקידושין פ"ב סי' ל"א כתב על דברי רש"י דאי"צ לזה דהרי קידושין נמי לכתחילה אסור ורק בדיעבד מותר, כמבואר בגמ' נדרים מ"ז. [וכ"כ מהרש"א חולין ד'].

והנה יל"פ דברי רש"י דהוקשה לו על עצם הקידושין דזה גופא חשיב הנאה מהאיסור וע"ז תי' דקידושין מותר משום פו"ר או דלא דמי לחליפי הדמים. או דיל"פ דהוקשה לו דלאחר שחלו הקידושין הוא נהנה מהאשה דהויא חליפי הדמים, וא"כ הוי כלכתחילה, וע"ז תי' דקדושין שאני. ולפי"ז א"ש טפי מש"כ התוס' דאין האשה דומה כ"כ לחליפי הדמים והיינו מה שנהנה ממנה אח"כ לא דמי לנהנה מדמים דחשיבי כהחפץ עצמו והוי הנאה מהאיסוה"נ אבל האשה שאינה חליפי האיסור לא חשיב הנאה מהאיסור אבל אי קשיא ליה על הקידושין עצמן הרי נהנה מהדמים עצמם.

ולכאורה מהרא"ש נראה שפי' קושית רש"י כצד א' דעצם הקידושין הוי הנאה וע"ז שפיר קאמר הרא"ש דלא אסרו אלא לכתחילה אבל בדיעבד מותר. אבל אם הקושיא היא משום שנהנה מהאשה אחר הקידושין הרי זה כלכתחילה וזה אסור, ובעינן לתי' רש"י דקידושין שאני, וכן נראה בתוס' בנדרים שם שכתבו - במה דאמרינן בגמ' שרק בדיעבד מותר בקידושין - ואע"ג שע"י הקידושין הוא נהנה ממנה לכתחילה [כלומר שנהנה מהאשה] דוקא בקידושין שלא תיקנו להפקיע הקידושין וכו'. ועי' מהרש"ל חולין דף ד' שפי' כן בדעת רש"י וציינו המל"מ פ"ה ה"א עי"ש.

אכן עי' ברש"ש בנדרים שם שהביא מבהגר"א יו"ד רט"ז דהא דשרינן בדיעבד היינו משום דהוי חליפי חליפין ומותר ומבואר לפי"ז שבחליפי חליפין גם לכתחילה מותר ההנאה, וא"כ גם אם קושית רש"י דיהא אסור להנות מהאשה אחר הקידושין שפיר כתב הרא"ש דל"ק דהא בקידושין נמי לכתחילה אסור ובדיעבד מותר משום דהוי חליפי חליפין. וכ"כ בביהגר"א או"ח סי' תמ"ג והביא כן מהר"ן נדרים דף נ"ז דהוכיח מהגמ' דף מ"ז דחליפי חליפין מותרים [עי"ש שכן צריך לגרוס בר"ן]. ולפי"ז גם אם קנה חפץ בדמי האיסוה"נ מותר להנות ממנו. וכן משמע סתימת השו"ע שם וכמש"כ הגר"א.

אבל לרש"י דדוקא קידושין מותר אבל שאר מילי אסור ע"כ שגם חליפי חליפין אסורים למחליף עצמו אף דלא תפסי דמיהן, וכ"כ התוס' שם בשם הר"ש מקוצי. והרשב"א שם הביא דברי התוס' וחולק ע"ז דודאי חליפי חליפין מותרים. והיינו דמפרש דבדיעבד מותר משום דהוי חליפי חליפין וכנ"ל. והוכיח כן דאי נימא דדוקא בקידושין מותר הו"ל לגמ' למימר דשאני הכא דבקידושין לא החמירו בדיעבד. ואמנם הט"ז יו"ד סי' רט"ז ב' כתב בדעת הרא"ש דחליפי חליפין אסורים ועי"ש בבהגר"א. וכבר עמד בזה המל"מ אישות פ"ה ה"א עי"ש שהאריך בזה.

**תוס' ד"ה והתנן בא"ד וה"נ גבי שביעית המעות אינם אסורים לאחרים כדאמר לעיל,** ופשטות כוונתם דגם מה דאסרינן שכר פועל בשביעית כשאמר לקוט לי בו הוא רק לפועל, אך כבר תמהו המהרש"א ומהר"ם דודאי בשביעית שתופסת דמיה מהיכי תיתי דלא יאסר לאחרים, וגם לא נזכר כלום בגמ' לעיל, ועי' הגהות הב"ח שסברת התוס' דאיסור דמי שביעית הוא לאחר הביעור וס"ל דאף אחר הביעור אינו איסור הנאה אלא רק חובת ביעור - כהראב"ד ודלא כהרמב"ם פ"ז משביעית - וד"ז הוא על הבעלים ולא על אחרים. ועי' ברש"ש וכעי"ז בחת"ס [עי"ש שהגיה בתוס'] דפי' שזו קושיא בפ"ע על הא דמקשה הגמ' משביעית דאע"פ שתופסת דמיה מבואר בסיפא דברייתא דשכרה מותר [ולהיפך מהב"ח דקאי על רישא] וע"ז מקשו דנימא דרק לאחרים מותר אבל לו עצמו אסור כסברת רש"י דנהנה מהאיסור והיינו נמי דינא דמתני', ומה שהביאו מפרקין דלעיל פי' הרש"ש דבחליפי חליפין למ"ד בדף נ"ד דשרי אף בשביעית, וזהו דוקא לאחרים אבל למוכר עצמו ודאי אסור דמאחר דהחליפין אסורים בהנאה [כלומר דבעצמן הוי איסוה"נ] ממילא חליפיהם אסורים למוכר עצמו.

שם מיהו תימה מאי פריך שאני התם דהיינו בדיעבד וכו' ומתני' לכתחילה איירי. ומשמע דאף לאחר שתי' דמתני' משמע דאסור גם לאחרים מ"מ איכל"מ שאסור רק לכתחילה. וצ"ב דבשלמא אי אסור למחליף הוא משום קנס ודוקא לכתחילה אבל אם גם לאחרים אסור ע"כ הוא מדינא ואף בדיעבד. וצ"ע. והמל"מ פ"ה ה"א מאישות הקשה דמהא דתנן מכרן וקידשה בדמיהן מקודשת ע"כ דמותר לה אף לכתחילה דאם אסור לכתחילה הרי לא קיבלה ממון ואמאי מקודשת, שרק מה שאסור לו לכתחילה מהני לקידושין כיון שהיא קיבלה ממון ואע"פ שהוא נהנה מהקידושין מ"מ הרי היא מקודשת אבל אם אסור לה לא קיבלה ממון ועי"ש דכן משמע בתוס' בחולין ד' ובחת"ס תי' דקשיא לתוס' דנימא דבקידושין אחר שכבר קידשה יהא מותר לה להשתמש אף לכתחילה כדי שיחולו הקידושין. וע"ע בריטב"א קידושין שהקשה כתוס' והוכיח מזה דאף לכתחילה מותר לקדש בדמי איסוה"נ ורק האיסוה"נ גופיה אסור למכרו לכתחילה כדי שלא לעשותו דמים.

**תוס' ד"ה בדמיהן מקודשת,** **עי' עוד בתוס' קידושין נ"ו ב' ד"ה המקדש. ופסחים כ"ט א' ד"ה אין פודין [ב]. ועי' מל"מ אישות פ"ה ה"א שדברי התוס' מתחילתם עד סופם נעלמו ממנו. ועי' אבני מילואים סי' כ"ח ס"ק נ"ו ובשו"ת סי' כ"א. חזו"א אבהע"ז סו"ס מ'.**

**שם בתוס' בא"ד משמע הא בגוף הערלה אסור לקדש מקודשת,** וצ"ב דמפורש כן במשנה דהמקדש בערלה אינה מקודשת. והאב"מ שם תי' דס"ד דטעמא דרישא משום דלא ידעה שאסור בהנאה והוי מק"ט אלא דא"כ גם בדמיהם אינה מקודשת דלא ניחא לה דליעביד איסורא על ידה ומזה למדו התוס' דמיירי דידעה וע"כ דטעמא דרישא משום דלא הוי ממון. ובהג' הר"ח מייזליס [תפארת יוסף] תי' דס"ד דטעמא משום דנעשו הקידושין באיסור וע"ז כתבו התוס' שהרי גם בדמים אסור לקדש מדרבנן ואפי"ה בדיעבד מקודשת וע"כ דהדמים ששוים לאשה מקודשת אע"פ שלמקדש אסורים ובערלה גופא טעמא משום דאין שוה לאשה ולזה הקשו תוס' שגם הערלה עצמה שוה ממון.

**שם וקשה בגופה נמי איכא ש"פ בשלא כדרך הנאתן או באפרן וכו' וי"ל כיון דכ"ז שהוא בעין אסור למכרו מה"ת כמו"כ אסור לקדש בו אשה דהוי כמכירה חשובה וכו'.** ופשטות כוונתם לבאר אמאי אסור לקדש ועל זה כתבו דבקידושין אע"פ שלא מקבל חפץ אלא אשה חשיב נמי כמכירה כיון שמקבל אשה, אלא לפי"ז לא הוצרכו לומר דגמרינן קיחה קיחה וכו'. ובחי' מהר"י שפירא פי' דב' תירוצים הם. ולתי' ב' אף אם אין איסור לקדש אשה דלא חשיב שמקבל הנאה מ"מ בעינן כסף שראוי לקנות בו חפץ וצ"ע. ואולי באמת אשה אינה כמכירה אלא דין הקידושין כדין מכירה משום דגמרינן קיחה קיחה וכו', ודו"ק.

מיהו בעיקר התי' הקשו האחרונים דאף שאסור למכור מ"מ בדיעבד אמאי לא מהני הקידושין, והא קי"ל דאי עביד מהני כאביי בתמורה ד"ד, והרעק"א [מערכה י"א] תי' עפ"י הטו"א ר"ה כ"ח דאף לאביי דאי עביד מהני היינו כשלא יתוקן האיסור אבל הכא דאי נימא דלא מהני ממילא לא עבר איסור מודה אביי דאמרינן א"ע ל"מ. [ובאמרי בינה קנינים סי' כ"ז חולק דהכא האיסור משום מעשה הקנין אף דלא אהני והוכיח כן משו"ת הרשב"א סי' קע"ח לגבי הקונה חמץ בפסח דכיון שנתכוון לזכות זכה לענין לעבור עליו בב"י וכן בע"ז שנתכוון לזכות בה הוי ע"ז של ישראל כדאיתא לעיל דף מ"ב ולמד האמ"ב דאין כוונתו שזכה בהם ממש אלא רק לענין לעבור עליו בב"י חשיב כשלו, אמנם באב"מ נקט בדעת הרמב"ם שהקונה חמץ בפסח לוקה משום שיש זכיה באיסוה"נ].

והריטב"א קידושין נ"ו הקשה כעין תוס' דהא חזי לו ליהנות שלא כדרך ואף שחכמים אסור מ"מ לחולה דא"ב סכנה שרי ועוד דהא חזי לחולה שיש בו סכנה ותי' דכיון שאסור לו למכור ולקבל דמים והיינו דהתורה אסרה את ההנאה מהדמים ממילא אינו שוה ממון. ולא חשיב שקיבלה ממון [ומדבריו נראה דשיוי הממון תלוי רק אם אפשר למכור ולא סגי שיש לו הנאות ממנו ועי' נתה"מ סי' קמ"ח]. ואולי יש לבאר כן גם בתוס'.

והאב"מ שם פי' כוונת תוס' דס"ל דבעינן שיהיו הקידושין תמורת הכסף וכשנתן לה איסוה"נ בתורת כסף כיון שלנותן [כלומר המקדש] אסור להנות ממנו אין אלו - החפץ שנקנה באותן דמים - דמיהם, כמבואר בירושלמי הנ"ל, ואף כשלמקבל מותר ליהנות לא חשיבי דמיהן כמש"כ המל"מ פ"ה ה"ז מאישות דאף כשמכר נכרי לא הוי דמיהן, וה"ט דכיון שאסור לו למכור הפקיעה התורה ממנו את הזכות לתבוע עליהם דמים, וא"כ אינה מחויבת תמורתו וממילא הוא אינו קונה הקידושין. ועי"ש שזה כהסמ"ע דקנין כסף הוא משום שיווי וגם בקידושין [עי"ש בסי' כ"ט ב']. ולדבריו זהו מש"כ התוס' דהוי כמו מכירה חשובה דהיינו דחשיב כמוכרת את עצמה תמורת הכסף, ולכך בעינן כסף שראוי לקנות בו חפץ. וצל"ע. ומדבריו נראה דהאיסוה"נ עצמו חשיב ממון ודלא כהריטב"א אלא דמ"מ כיון שאינו מחייבה תמורתו אין המקח נחשב דמיו ואין הכסף מועיל לקנותו ולפי"ז מבואר דאף אי נימא כהמל"מ דסגי במה שהיא קיבלה ממון ליחשב שנתן לה ממון מ"מ כיון דבעינן דלהוי הקידושין תמורת הכסף בעינן שיהא ממון המחייב אותה לתת לו תמורתו. אמנם עיקר דבריו דבקידושין הוא כסף שיווי לא ברירא דאף לסמ"ע יתכן שזהו רק בקנינים אבל בקידושין דאין האשה ממון הוי כסף קנין וכ"מ מקושית הט"ז על הסמ"ע וא"כ לכאורה אי"צ שיהא הקידושין דמי הכסף [ובבימ"ד אמרו די"ל שאף אי כסף קנין מ"מ אין קונה אלא כסף החוזר והכא לא הוי כסף החוזר. שו"ר באפק"י ח"א סי' ט"ז שהקשה על המל"מ שאם היא חולה שי"ב סכנה מצי לקדשה באיסוה"נ והרי אינו כסף החוזר ובסו"ד הביא מהגרח"ע שבקידושין דהוי כסף קנין ול"ב כסף החוזר וזה דלא כאב"מ ועי'].

ובתוס' פסחים כ"ט הקשו אמאי לא חשיב ממון משום דחזי לאחר שיהא אפר, ותי' דהשתא כמו שהוא בעין לא חזי והיינו דהשתא כמו שהוא אינו ממון ולאחר שיהא אפר פנים חדשות באו לכאן [וכעי"ז כתב הרשב"א בקידושין]. א"נ דאחר שיהא אפר לא הוי שו"פ. ולתי' א' הקשו דהא חזו להנאה שלא כדרך כקושית תוס' דידן. וע"ע בתוס' קידושין דף נ"ו בתי' ב' שכתבו דכיון שהאשה סבורה דיש לה ליהנות כדרך הנאתן ואינו כן לא סמכה דעתה והוי מקח טעות. והב"ש סי' כ"ח ס"ק נ"ד פי' כוונתם שלא ידעה שזהו איסוה"נ, אך באבנ"מ כ"ח ס"ק נ"ו ובחזו"א אבהע"ז סי' מ' י"ב תמהו דא"כ אין זה משום איסוה"נ אלא משום דלא ידעה שויו, ועי"ש באב"מ דאין האשה מקפדת על שיווי החפץ, אלא מיירי אף כשידעה, אלא דדעתה על הנאה כדרך הנאה. ובחזו"א כתב דבעינן שהחפץ עצמו יהא ראוי ליהנות ממנו אף שאסור לה והנאה שלא כדרך אינה הנאה מגוף החפץ ולא מהני להחשיב החפץ עצמו ממון, אבל אם דעתה להתקדש בהנאה שתבוא לה מהחפץ ה"ה מקודשת [וכ"כ הריטב"א שם]. משא"כ לתי' קמא אף כשדעתה להתקדש בהנאה שבאה מהחפץ אינה מקודשת משום דלא הוי שו"פ. ועכ"פ מכל דברי התוס' מבואר דבעצם האיסוה"נ לא מפקיע שם ממון ורק אם אין אפשרות להשתמש בו לא הוי ממון. ועי' חזו"א שם.

**שכר פועל ביי"נ**

בגמ' מסקינן דשכר פועל ליי"נ אסור משום קנס, ופי' הר"ן והריטב"א דקעבר באיסור רוצה בקיומו, כדאיתא להלן דף ס"ג ב' - ס"ד א'. והנה התוס' בפסחים כ"ב ב' כתבו דאסור להשתכר באיסוה"נ וכ"כ להלן ס"ו ע"ב ד"ה עובד כוכבים. ובתוס' בע"ב ד"ה שכרו לסתם יינן מהו, לכתחילה ודאי אסור להשתכר בסתם יינן וכו', ומשמע דאסור משום דמשתכר באיסוה"נ [ואף שאיסור סתם יינן הוא רק מדרבנן]. וכ"כ בשו"ע או"ח סי' ת"נ ס"ד דאסור להשכיר תנור לנכרי לאפות בו חמץ משום דמשתכר באיסוה"נ ואם השכיר אסור לקבל המעות. והוסיף השו"ע, ואם קיבל כבר המעות מותר ליהנות מהם, והיינו דאיסור להשתכר הוא רק לכתחילה ואף לאחר שהשתכר אסור לקבל אבל אם קיבל מותר ליהנות מהמעות כמבואר בסוגיין דבדיעבד לא אסרו שכר פועל אלא ביי"נ משום חומרא דיי"נ. [ועי' מ"א ובהגר"א שמשמע בשו"ע דבדיעבד מותר גם לו עצמו ודלא כרש"י בחולין הנ"ל שלמחליף עצמו אסור. וכ"ה ברמב"ם פ"ח ממאכא"ס הט"ז]. ובבהגר"א שם ציין לתוס' בסוגיין ד"ה והתנן בסוה"ד מיהו תימה והיינו דנקט דכוונתם לדינא דאסור לכתחילה משום דהו"ל משתכר באיסוה"נ [[4]](#footnote-4). וע"ע בתוס' להלן ס"ג ע"ב.

ולפי"ז אי"צ לומר כהר"ן דקנסו בשכר פועל משום דקעבר באיסור רוצה בקיומו אלא בפשוטו משום דמשתכר באיסוה"נ. וכן נראה בבהגר"א שם ס"ק י"א דכתב להוכיח מסוגיין דאסור להשתכר באיסוה"נ מדאמרו שאסור להשכיר חמור ליי"נ ואין חילוק בין יי"נ לשאר איסורים אלא לענין דיעבד אבל לכתחילה אף בשאר איסוה"נ אסור. ומשמע דזהו טעמא דסוגיין, והר"ן דלא פירש כן משמע דס"ל דליכא איסורא דמשתכר מאיסוה"נ [ועי' בי"מ סי' קל"ב שהרגיש בזה ושו"ר באבנ"ז יו"ד סי' ק"ה דפשיטא לה דמשתכר באיסוה"נ אסור ותמה על הר"ן]. שו"ר ברמב"ן ס"ג ב' שכתב להדיא כהר"ן דקנסא דפועל הוא משום רוצה בקיומו ומזה הוכיח דאף בסתם יינן אסור רוצה בקיומו ולפי"ז מבואר דליכא איסור משתכר באיסוה"נ, וצל"ע. [ואולי יל"ד דהרעק"א ד"ה עוד יש לתמוה כתב דפועל בערלה ליכא הנאה מאיסוה"נ דשכר טירחתו הוא נוטל וצל"ע].

ולמבואר בשו"ע אף ליטול השכר אסור ורק אחר שקיבל השכר בשאר איסורים מותר וביי"נ אסור. אמנם הר"ן כתב דמשמע בסוגיין דשכרו אסור לכולי עלמא ומשום דתופס דמיו, ולפיכך אין ללמוד מכאן לאסור לפועלים שעשו מלאכה בשאר איסוה"נ אפי' להם דדוקא הכא גזרו משום דדמי לחליפין ועי"ש דאף שיש לדחות שבשאר איסוה"נ אסור רק להם וביי"נ אסור אף לאחרים מ"מ אין לנו אלא מה שמנו חכמים. ומשמע דאף ליטול השכר מותר ולא רק שמותר ליהנות לאחר שנטל השכר. וזה דלא כהשו"ע. וזה מתבאר כשיטתו הנ"ל דטעם הקנס משום רוצה בקיומו ולא פי' משום דאסור להשתכר באיסוה"נ דהר"ן פליג על זה.

ובשו"ע שם סעי' ז' כתב שאסור להשכיר לעכו"ם כלי לבשל בו חמץ **אבל משכיר לו חמור** ומבואר דאף שהוא משתכר באיסוה"נ מותר ודוקא בכלי אסור משום שרוצה בקיומו משא"כ בחמור עי"ש במ"א[[5]](#footnote-5) וזהו כהר"ן. אך קשה דהשו"ע סותר דבריו בס"ד שם שאסור להשתכר באיסוה"נ כנ"ל ועי"ש במ"א שנדחק דהכא מיירי שלא שכר להדיא להביא חמץ אלא שכר בסתם אבל הפר"ח והגר"א שם ס"ק י"א כתבו דהשו"ע כאן ס"ז פסק כהפוסקים דמשתכר באיסוה"נ מותר [עי' מ"ב שם] ועי"ש דפליגי בזה הירושלמי והתוספתא ועי' עוד להלן ס"ד בסוגיא דרוצה בקיומו.

**איסור הנאה מהשכר לאחרים**

בדברי הר"ן הנ"ל מבואר דקנסו אף לאחרים משום דתופס דמיו והיינו שנעשה כחליפין. וכ"מ בתוס' לעיל ד"ה דתניא דמתני' משמע דאף לאחרים אסור. אמנם הב"י סי' קל"ג הביא בשם האורחות חיים דכיון שאיסור שכר יי"נ הוא משום קנס אינו אסור אלא לו אבל לאחרים מותר ולפיכך טוב שיקחנו מעכו"ם ויתננו לעניים [משום לא תחנם] אלא שסיים שמהרמב"ם לא משמע הכי אלא אסור אף לאחרים.

והריטב"א הוכיח מהגמ' להלן דאף לאחרים אסור, והיינו מדלא מצאו תקנה לשכר סתם יינם אלא בשריפה וקבורה, ומבואר דאסור אף לאחרים ויקשה לאו"ח. ועי' בהג' חשק שלמה וכן בחת"ס דבחמרין מודה האו"ח שאסור אף לאחרים ורק בפועלין פליג והיינו דבזה האיסור משום קנס בעלמא ורק לעצמו משא"כ בחמרין הוי כאילו תופס דמיו דאסור אף לאחרים. ובבי"מ שם תי' דאחר שנטל מודה האו"ח דאסור אף לאחרים אבל לכתחילה מותר לקבלו עבור אחרים ולכן יטלנו עבור העניים. וביאוה"ד דאחר שנטל השכר נעשה כחליפי יי"נ שאסור אבל קודם שלא נאסר עדיין לא קנסו אלא לעצמו. ולפי"ז מתבאר דמה שאמרו דאסור משום קנס הוא קודם שנטל ולא משום דנעשה כחליפי יי"נ, אלא דמלבד זה אחר שנטל אמרו דתופס דמיו. אולם לפי"ז גם בשאר איסוה"נ יאסר לעצמו קודם שנטל, ואכן זהו כדעת הסוברים דאסור להשתכר באיסוה"נ ואף אסור לקבל השכר, שו"ר ברעק"א כו"ח ס"ע ס"ק ט"ו הובא בקידושין [אריאלי] דף נ"ח דכן פי' הג"ר הירש והרעק"א ס"ל דאף אם הוא קנס לחוד הוא רק ביי"נ דחמיר איסורא ואין מקור לאסור בשאר איסוה"נ. ועכ"פ למאי דמסיק הר"ן דהקנס הוא רק שתופס דמיו ולא בשאר איסוה"נ ולא ס"ל דאסור להשתכר, ע"כ שהקנס דאמרו בגמ' קאי גם על עצם הנטילה ומשום דתופס דמיו וא"כ גם לאחרים אסור ליטול ודלא כהאו"ח. ועי'.

תוס' ד"ה נמצא בסוה"ד ואע"פ שאמרנו שאסור לפרוע חובו מפירות שביעית משום דאלו לאכלה הוא מ"מ לקדש בו אשה מותר וטעמא משום פו"ר. וצ"ב איך התירו איסור סחורה משום פו"ר, ומשמע דס"ל דאיסור סחורה הוא רק מדרבנן, וכ"כ החזו"א שביעית סי' י"ג ס"ק כ"ו אמנם מדבריו שם נראה דרק בפורע חובו איסורו מדרבנן דאין זה ממש סחורה.

**דף ס"ב ע"ב**

**תוס' ד"ה העלה לי, וכו' והרבה משניות מוכיחות שאסור לעשות סחורה במע"ש.** הנה התוס' דנים אם יש איסור לקנות בגדים במע"ש. ולתי' א' מה"ת מותר ומדרבנן אסור לפי שמצוה לעשות ממנו שלמים, [וכ"כ התוס' ביבמות ע"ג א']. אך הקשו בשם ר"י דהא דרשינן מכלל ופרט דמונתת הכסף לא נתרבה אלא לאכילה, וע"כ תי' שדרך חילול אין להתיר אלא לאכילה אבל כשאין מתחלל מותר לקנות אף בגדים והיינו שהאיסור להפקיע המעשר ממצוותו אבל כשנשאר בקדושתו וראוי למצוותו מותר אף שאר הנאות. ומ"מ צ"ב דהא לא ניתן לו אלא לאכילה.

ובתוס' יבמות ע"ג וב"מ נ"ג צידדו דתלוי בפלוגתא דר"מ ור"י דלר"מ דממון גבוה הוא לא הותר אלא לאכילה אבל לר"י דממון הדיוט הוא מותר אף שאר תשמישים [חוץ מלקנות בהמה טמאה דאינה תשמישי הגוף], וביאו"ד דלר"מ דממון גבוה הוא אין לו זכות אלא למה שניתן למצוותו אבל לר"י דממון הדיוט הוא הוא להיפך דשלו הוא ולא נאסר אלא מה שמצינו להדיא שאסור. ועי"ש שצידדו דאף לר"מ מדאורייתא מותר, וצ"ל דאף שהוא ממון גבוה התורה נתנה לו להנות מזה, ואולי י"ל דאף דכתיב אכילה היינו דאינו מקיים מצוה אלא באכילה אבל מ"מ גם בלא קיום מצוה ניתן לו.

והנה הר"ש והרע"ב שביעית פ"ח כתבו שמותר להדליק בו את הנר, והרעק"א במשניות שם הקשה דהא כתיב ואכלת, וציין לרש"י ביבמות ע"ג דמשמע דבאמת אסור להדליק בו את הנר. וזה כעין קושית תוס' כאן [והתם כשמדליק את הנר הרי המע"ש מתבער ולא נשאר והוי כמחלל המע"ש]. אולם בתוס' ביבמות וב"מ הנ"ל מבואר דלמ"ד דממון הדיוט הוא מותר גם שאר הנאות ולחד תירוצא אף לר"מ מותר לשאר הנאות, וקצ"ע שהרעק"א לא הזכיר זאת.

**גמ' חמרין דנפיש אגרייהו קנסו רבנן.** עי' ריטב"א שקנסו משום שגורמים לעשות סחורה או דמיירי שעשו בהם עבירה דשביעית כגון לאחר הביעור. וכ"כ הרמב"ם פ"ו משמיטה הי"ב דבחמרין קנסו משום שעשו מלאכה אסורה כגון שהביאו יותר מדי, ועי"ש דבפועל לא קנסו משום ששכרו מעט ומשום כדי חייו לא קנסו. ולדברי הרמב"ם מבואר שאף בפועל איכא איסורא אלא שלא קנסו אלא בחמרין דנפיש אגרייהו, וכ"מ בגמ' שמקשה מ"ש מיי"נ דקנסו אף בפועלים דלא נפיש אגרייהו. [והן דברי הגר"א לעיל דהוכיח מכאן שאסור להשתכר באיסוה"נ ולא רק ביי"נ. וגם לר"ן דאסור משום רוצה בקיומו י"ל דגם בשאר איסורים אסור רוצה בקיומו ובכלאי הכרם מפורש כן להלן ס"ד. אמנם בשביעית אין איסור רוצה בקיומו וגם לא שמשתכר באיסוה"נ אלא להריטב"א דמיירי לאחר הביעור.

אולם בתוס' פי' דבחמרין כיון דרווחי טפי דמי טפי לסחורה, ומשמע דבפועלים לא הוי סחורה ולא עבר עבירה. ולפי"ז הקשה הרעק"א אמאי בעינן למימר דביי"נ החמירו משום חומרא דיי"נ נימא דשאני התם דאיכא עבירה אף בפועל וכ"ה בלחם סתרים. ועי' חזו"א שביעית סי' י"ג י"ט דגם לתוס' איכא עבירה אף בפועל דהוי כסחורה אלא דבחמרין דמי טפי לסחורה. [אך הקשה דלמש"כ הריטב"א דהעבירה משום שהוא אחר הביעור א"כ משמע דכשהוא מלאכת היתר אין איסור לפועל להשתכר ולא נתברר לי כוונתו]. אמנם גם בתוס' צ"ע שלהלן בד"ה דאגר כתבו דגם בשכר ארבא נפיש אגרא ודמי לחמרין. ומבואר דאף שאין נפ"מ לעצם העבירה מ"מ לא גזרו אלא בשכר מרובה. ולכאורה סתרי דבריהם ושו"ר שכבר עמדו בזה התו"ח ורעק"א.

**שכרו לסתם יינן וכו'** ולמסקנא דינו כיי"נ שקנסו דשכרו אסור. והיינו שאיסור הנאה דסתם יינן הוא דנתנו לו דין יי"נ. ולהר"ן צ"ל שגם איסורא דרצה בקיומו אית ביה וכן הוכיח הרמב"ן דף ס"ג ב' מכאן. וכ"כ הרמב"ם פי"ג הכ"א [ובפני הבית הביא מס' קרבן אליצור שזה רק למסקנת הגמ' הכא]. ולפמש"כ רש"י בדף ס"ד [והריטב"א בסוגיין] דאיסור רוצה בקיומו הוא משום דאסור לקיימו דמצוה לאבדו מבואר דגם סתם יינן איכא איסור לקיימו. שו"ר באבנ"ז יו"ד סי' ק"ה דמתחילה נקט מסברא דאין דין איבוד בסתם יינם וממילא גם אין איסור רוצה בקיומו והכא הוא משום משתכר באיסוה"נ, ודלא כהר"ן. אך שוב הביא מהשו"ע סי' קל"ב דאף בסתם יינם אסור רוצה בקיומו וביאר דהאיסור שמא ניסך. והעירו עוד דאי איכא מצות איבוד בסתם יינן א"כ מאי קשיא לגמ' דלקברינהו בעינייהו הרי בעינן שריפה לפשטות הגמ' דעכ"פ בע"ז של עכו"ם איכא מצות שריפה. ויל"ע.

ולפי מש"כ התוס' וכן הר"ן לעיל דלא קנסו אלא באיסורים שתופסין דמיהן, צ"ל דגם סתם יינן תופס דמיו מטעם הנ"ל דעשאוהו כיין נסך. וכ"כ הרמב"ם מאכא"ס פי"ג הט"ז. עי"ש דכיון שתופס דמיו **לפיכך** שכר פועל אסור. והיינו כמשנ"ת [והלח"מ שם נתקשה בדבריו ועי"ש במקו"צ]. ולהנ"ל בהא גופא נסתפקה הגמ'. והנה באבי עזרי הל' מאכא"ס פי"א הביא מהגרי"ז בדעת הרמב"ם דביי"נ איכא איסור דזבחי מתים ומלבד זאת אסור משום ישתו יין נסיכם, ובסתם יינם אסור רק משום האיסור המיוחד דיין נסך ולא משום איסור לא ידבק שנאמר בתקרובת אלא הוי רק איסור הנאה בעלמא ונפ"מ דאין איסורו במשהו אלא ברביעית עי"ש. ולפי"ז להר"ן דהא דאסור לכתחילה משום דרוצה בקיומו צ"ל דאסור אף כשאין חיוב לאבדם וכנ"ל בחמץ ודלא כרש"י הנ"ל] או דס"ל כהתוס' בסוגיין דלכתחילה אסור משום משתכר באיסוה"נ. אך יל"ע דלדברי הגרי"ז לכאורה גם אינו תופס דמיו וא"כ בדיעבד ליכא קנס. ועי'.

# אתנן

גמ' דבי רבי ינאי יזפי פירות שביעית מעניים ופרעי להו בשמינית וכו' ופרש"י דאכלו לאחר הביעור דמי שביעית. והתוס' נתקשו דהא לעניים מותר לאכול לאחר הביעור, והמאירי חולק דאחר ביעור אסור אף לעניים. והתוס' תי' דאכלו בחזקת שלהם ועוד תי' דלא נהגו בהם קדושת שביעית שעשו מהם מלוגא או סחורה.

שם א"ל יאות הן עבדין. ופרש"י כיון שההיא שעתא לא הוו הנך בעין ולאו איחלופי הני בהני לאו חליפין נינהו. והיינו דאף שנתחייבו להם מחמת הפירות שביעית מ"מ לא נאסר אלא חליפיהן. [ואין לומר דטעמא משום דחליפין של שביעית נאסרים משום שנתפס הקדושה של השביעית בחליפין והוא כפדיון ולכן לא נאסרו אלא כשהשביעית בעין אבל לעולם חל שם חליפין גם אח"כ, דהא מבואר בגמ' שאף באתנן מותר ע"כ דלאו חליפין נינהו וכדכתב רש"י, וכן הוכיח מכאן בתורת זרעים שביעית פ"ח מ"ז דבשביעית נמי אין זה כפדיון אלא דין חליפי הדמים להיות כמותם].

גמ' וכנגדן באתנן מותר ופרש"י בבא עליה ואח"כ נתן לה דכיון שלאו בשעת ביאה יהביה ניהלה וכו' ההוא טלה מתנה בעלמא הוא. ולכאורה לאו דוקא מתנה דהא ודאי הוי חוב ממון תמורת הביאה כיון שקצץ לה אלא דאינו נחשב חליפין אלא כמתנה בעלמא. [וכעי"ז כתבו התוס' ד"ה אלא לגירסת הספרים בגמ' להלן מתנה בעלמא היא וכתבו דצ"ל כמו מתנה הוא עי"ש].

**דמי יין נסך כשמכר ואח"כ נתן הדמים**

התוס' למדו מכאן לחליפי ע"ז ויי"נ דלא נאסרו אלא כשקיבל הדמים בשעה שהע"ז קיימת[[6]](#footnote-6). ובשם רבינו אלחנן כתבו דאפי' אם היא בעין אם מכרה העכו"ם לאחר קודם שנתן הדמים לישראל לא חשיבי דמי ע"ז.

ועוד כתבו בשם רבינו יצחק דאפי' קודם שמכרן העכו"ם אם מכר בהקפה כיון שכבר זכה העכו"ם בע"ז אין הדמים חליפין של הע"ז ומותרים, והוכיחו כן מהגמ' להלן באתנן כשבא עליה ואח"כ נתן לה דאם מחסרא משיכה לא הוי אתנן אע"פ שהיה בעולם בשעת ביאה. אבל הרמב"ן דחה דמאתנן אין ראי' דהתם הביאה אינה בעולם כשנתן לה הדמים, וביאו"ד [ויותר מבואר בר"ן בסו"ד] דהנידון על הדמים שמשלם עבור החפץ אם נחשב דמי החפץ וזה תלוי בשעת פירעון הדמים אם החפץ קיים ולא תלוי בשעת נתינת החפץ אם הדמים קיימים, וא"כ אין דנים על שעת הביאה אלא על שעת פירעון דמיה וכיון שאז אין הביאה בעולם לא נעשו דמי הביאה אבל בע"ז שבשעת פירעון הדמים הע"ז או היי"נ שמכר לעכו"ם נמצא בעולם איכל"מ שדמיו הם חליפי הע"ז. והר"ן בסו"ד כתב דמרש"י שכתב לענין שביעית שאינו בעין, משמע כהרמב"ן שרק כשאינן בעין לא נאסרו אבל כשהם בעין אף שלא זכה בהם חל עלייהו שם אתנן.

התוס' הוכיחו כרבינו יצחק מאתנן שכשבא עליה ואחר כך נתן לה אין נאסר אף שהטלה בעולם בשעה שבא עליה כיון דמחסר משיכה כדאיתא להלן ס"ג ע"א. והרמב"ן דחה דהתם בשעת פירעון אין הביאה בעולם. והיינו דלא אזלינן בתר שעה שמכר היי"נ אלא בתר שעת הפירעון וכשהיי"נ קיים אצל הקונה חשיבי דמי היי"נ ומשא"כ באתנן דכשזכה בטלה ליתא לביאה בעולם. ולדעת תוס' משמע שדנים על שעת הביאה דאי דמי יי"נ אף לאחר שמכר חשיבי חליפין ואסורים, ה"נ יחשב הטלה בשעת ביאה דמיה אף שלא זכה בו, אך צ"ב דבאתנן ודאי קודם שנתנן לאשה א"א ליאסר משום דמי הביאה [ואח"כ הרי אין הביאה בעולם וכקושית הרמב"ן] משא"כ הכא בשעת פירעון הוי דמי ע"ז. עי' מש"כ לעיל.

והנה הרשב"א כתב דלא אמרינן **דאיגלאי מילתא למפרע** דדמי יין נסך נינהו, ומבואר דהצד לאסור הדמים הוא משום שכבר משעת מכירה חשיבי דמי היי"נ אף שהקונה עדיין לא שילם למוכר [ואף שעדיין לא ייחד מעות מסויימות ס"ד דעצם החוב תמורת היין חשיב דמי ע"ז וכשמשלם איגלאי מילתא דהם הדמים]. ומשמע שע"ז ההוכחה מבא עליה ואחר כך נתן לה דאע"ג דמייחד שעבודא מתחילה על הטלה שרי כיון דמחוסר משיכה, והיינו כנ"ל דס"ד שמתחילה יהא עליו שם חליפי הביאה ליאסר משעת הביאה, וקמ"ל דלא חל שם אתנן עליו עד שיתן הטלה, ומזה נלמד ליין נסך דלא נעשו דמיו חליפיו אלא כשהמוכר קיבל הדמים וכיון שכבר זכה קודם ביי"נ אין זה חליפי יי"נ. ועצ"ע.

אמנם עי' בר"ן דצידד כדעת רבינו יצחק ודלא כהרמב"ן ומדבריו נראה דבדמי יי"נ הנידון על שעת הפירעון והא גופא הוכיחו התוס' דבשעת פירעון אין נחשב דמי היי"נ כיון שכבר יצא היי"נ מרשות המוכר דומיא דאתנן שהדמים אין נאסרים לפני שזכה בהם. דיליף ממה שהטלה **אין נתפס** בשעת הביאה קודם שנקנה לה דה"נ אין היי"נ **מתפיס** את הדמים בשעת הפירעון כיון שכבר יצא מרשות הישראל, [עי"ש היטיב דמדמינן נתפס למתפיס דשלא בשעת הקנין אין נחשב חליפין זה בזה]. ולכאורה משמע דכדי להתפיס איסור יי"נ על הדמים האיסור הוא מכח היי"נ ולהכי בעינן שהיין יהא לו כוח להתפיס האיסור. ודו"ק [[7]](#footnote-7).

ובעיקר דברי הרמב"ן דכשהיי"נ אצל העכו"ם הקונה שייך טפי להתפיס האיסור על דמיו צ"ב דלכאורה אין זה דמי היין של עכשיו אלא של היין של קודם וא"כ מאי נפ"מ אם היין עכשיו בעולם או לא [ואולי זה נכלל בקושית הר"ן] וזה קשה גם על התוס' דשו"ט לחלק ביניהם. ועי' חזו"א שביעית סי' י' סוס"ק י"ג וכן במחנ"א קנין מעות סי' י"ב דהכא לא נגמר הקנין עד שנתן הדמים, דהוה ליה כעייל ונפיק אזוזי ולא גמר ומקנה עד שיתן לו הדמים [אע"פ דאמר מעכשיו] והיינו דכיון דחושש שלא יתן הדמים אין דעתו להקנות החפץ אלא ע"ד שישלם, ואם לאו יצטרך להחזיר החפץ והקנין תלוי ועומד אם ישלם לו. וה"נ דעתו על הביאה ואם לא תיבעל לו תובע את הטלה. אולם לפי"ז לכאורה לק"מ קושית הר"ן שכבר זכה העכו"ם ביין דהרי לא נגמר קנין ומשמע דהר"ן לא הבין כן ברמב"ן שו"ר במחנ"א שכתב כן ליישב קושית הר"ן וצל"ע. וע"ע בקה"י סי' כ"ג.

**בקושית הרמב"ן על ר"י דא"כ מצינו דמים לע"ז**

הרמב"ן הקשה על תוס' וז"ל: וצ"ע דמ"מ בדמי ע"ז הן אצלו **ומצינו דמים לע"ז** וכו' ובר"ן פי' דקשיא ליה שאם דמיהן שאח"כ מותרים א"כ מצינו דמים לע"ז, וכנראה כוונתו דא"כ המזיק ע"ז יהא חייב דמים. והר"ן כתב דלאו קושיא היא דא"כ תקשי ליה מהמקדש בדמי איסוה"נ מקודשת דא"כ מצינו דמים לאיסוה"נ וע"כ דאע"ג דבדיעבד מקודשת מ"מ כיון דלכתחילה אסור לאו דמים נינהו, וה"נ דכוותה. וכוונתו דלכתחילה אסור למכור האיסוה"נ עצמם ולכן אין להם דמים אבל הדמים חשיבי ממון ולהכי מקודשת בהם [ואף דלרש"י אסור לו להנות מהדמים מ"מ האשה מותרת כמש"כ הר"ן בקידושין והמל"מ].

וקושית הר"ן היא היא קושית רש"י בחולין דף ד' להסוברים שדמי איסוה"נ מותרים למוכר דא"כ יש לו דמים לאיסוה"נ שאם רצה מוכרם ונהנה מדמיהם, והתוס' שם תי' דכיון שאסור למכור לכתחילה לאו בר דמים הוא. ולכאורה זה כוונת הר"ן דאף שאם ימכור האיסוה"נ יוכל להנות מהדמים מ"מ עכשיו אין לו דמים כיון דלכתחילה אסור לו למכור ולהוציא מהן דמים אין להם דמים. ובאמת הרמב"ן גופיה בחולין דחה קושית רש"י דלאו ממון הוא כיון שאסור לו למכור אלא שאם מכרן אין כח בהם לתפוס דמיהן, ולכאורה זה כהר"ן ונמצא דסותר דבריו. וע"ע ברמב"ן בקידושין שתי' על קושית רש"י דאע"פ שאם מכרן יכול להשתמש בדמים מ"מ כיון שאין תופסים דמיהם באיסור אין הם דמיהם אלא גזל הם בידו כמבואר בירושלמי. והיינו דכיון שהדמים שגובה אינם דמי החפץ אין מועיל ליחשב שיש לחפץ דמים שהרי אין יכול להוציא דמים ממנו וכ"כ הר"ן בחולין. ולפי"ז נמי צ"ע דה"נ נימא בדמי ע"ז דלא מהני לאשווי לאיסור דין ממון. ואולי מכאן הוכיח החת"ס דס"ל לרמב"ן דאם דמיהן מותרין מותר גם למכור, ולכך הקשה דלתוס' שדמי מכירה בהקפה מותרין נמצא שיש לו דמים, אבל צ"ע דא"כ יקשה מכל איסוה"נ דהתם אין דמיהן אסורים, וא"כ מותר למכור ואמאי אין להן דמים. וזה תמיהה גדולה. ואמנם הרשב"א הקשה לתוס' דאי מדמינן לה לשביעית יהא מותר אף לכתחילה ואיכל"מ דמקשה לדבריהם אף בכל איסוה"נ והרשב"א גופיה ס"ל דאסור למכור, אבל הרמב"ן לא הזכיר דנילף משביעית.

ואפשר דבשאר איסוה"נ כל מה שדמיהן מותרין הוא משום האיסור למכור ולא הוי דמי האיסור דאין רשאי לדרוש דמים עבורם, ולהכי מותר למכור דלא מקרי מכירה. אבל בע"ז שתופסת דמיה חשיבי דמיה ולכן אף בכה"ג שאין הדמים נאסרים כמו במכרה בהקפה מ"מ חשיבי דמיה. ויש משמעות לזה מלשון הרמב"ן. והסברא צ"ע.

**במחלוקת רבינו יצחק והרמב"ן - אי מיירי בהקפה או בנתן על דעת לשלם מיד**

עי' רעק"א דלפי התוס' נמצא דאם קנה איסוה"נ או פירות שביעית ולא נתן המעות מיד לא הוי דמי שביעית, ותמה לפי"ז אמאי דחקה הגמ' בסוכה איך יקנה אתרוג של שביעית נימא דלא ישלם מיד. אמנם החת"ס נקט בפשיטות דלא יעלה על הדעת דכשמחליפין זב"ז וזה מושך האיסור קודם שוב לא נעשה חליפיו וכו' אין חשיב דמיו, וע"כ שרק בהקפה לא הוי דמיו אבל אם קנה על דעת לשלם מיד הוי דמיו לענין אתנן ופירות שביעית. וכ"כ החזו"א שביעית סי' י' י"ג עי"ש היטיב.

והנה המחנ"א כתב דהרמב"ן דהתיר הוא רק כשמכר שלא בהקפה אלא ע"ד לשלם מיד שבזה הוי כעייל ונפיק אזוזי שלא נגמר הקנין עד שישלם אבל במכר בהקפה אין זה כעייל ונפיק אזוזי וקנה מיד והדמים הם חוב בעלמא [וכ"מ בנתיבות סי' צ"א וציינו בחזו"א שם] ובזה מודה הרמב"ן דלא הוי דמי יי"נ. ולדבריו נמצא דר"י דס"ל דלא הוו דמי יי"נ מיירי אף בכה"ג שמכר ע"ד לשלם מיד וזה כרעק"א דאי כהחת"ס שהתוס' מיירי רק במכר בהקפה לפי"ז ע"כ דהרמב"ן שאסר מיירי אף במכר בהקפה ודלא כמחנ"א וכן הוא להדיא ברמב"ן שלפנינו דרבותינו הצרפתים מיירי במכרה בהקפה וע"ז פליג דאסור. ולפי"ז הדק"ל. והנה החזו"א נקט בדעת הרמב"ן דמיירי רק בעייל ונפיק אזוזי כיון דהפירעון הוי קיום התנאי אע"ג דהמכר חל למפרע, ולכאורה זה כהמחנ"א דמיירי שלא מכר בהקפה. אך בהמשך דבריו נראה דאם אין מאמינו עד שיתן הדמים אז ודאי דלא קנה עד שיתן הדמים. ובמכר בהקפה יש להקל כדעת תוס' ומבואר דלרמב"ן אף מכר בהקפה אסור ואדרבא במכר ע"ד לקבל הדמים מיד לכו"ע לא נגמר הקנין והוי חליפין, וכנראה דס"ל דשייך עייל ונפיק אזוזי גם במכר בהקפה. ועי' מ"ב סי' י"א לענין ציצית וכן בסי' תנ"ד לענין מצה דאף במכר בהקפה אם נתן על דעת שישלם ועייל ונפיק אזוזי אם אינו משלם לו לא קנה ולא יצא יד"ח ועצ"ע.

**אם הדמים שלא בשעת המקח אסור למוכר**

עי' ברא"ש שלמוכר עצמו ודאי אסור אף לרבינו יצחק, והיינו כשיטת רש"י לעיל נ"ד ובחולין ד' ודלא כהרמב"ן והר"ן שם. והטור סי' קל"ב הביא דברי הרא"ש דלעצמו אסור ולאחרים מותר, ועי"ש בב"י דמקור דברי הטור שלאחרים מותר הוא מהא דדמי ערלה מותרים לאחרים, ונתקשה דלמא ביי"נ שתופס דמיו אסור לכולם וכתב דמהגמ' בע"א משמע דאף בדבר שתופס דמיו מותר. וצ"ע דכוונת הטור כרבינו יצחק דכיון שכבר זכה העכו"ם ביי"נ אין הדמים דמי יי"נ, ורק לעצמו אסור כרש"י הנ"ל. וכבר תמה בזה הדרישה ועי"ש וצ"ע. ועי' שו"ת פנים מאירות דכוונת הב"י להקשות מסברא דדלמא כל שהם בעין בשעת מכירה חשיבי חליפי החפץ ואסורים וכסברת הרמב"ן ועצ"ע בדברי הב"י. [ועי' בט"ז דגמ' ערוכה היא כהטור. והש"ך בנקוה"כ וכן בפנ"מ שם תמהו עליו דאין זה גמ' ערוכה אלא רק לדעת ר"י אבל רבינו אלחנן פליג].

ובעיקר דברי הרא"ש שלעצמו אסור עי' מחנ"א קנין מעות סי' י"ב דמהשו"ע סי' קמ"ד משמע דמותר אף למוכר עצמו, וכן מהר"ן. והנה בדעת הר"ן הוא פשוט דאזיל לשיטתו דפליג על רש"י, ומש"כ שבשו"ע משמע דמותר הנה בשו"ע סי' קל"ב ס"ב מבואר כהרא"ש דלמוכר עצמו ודאי אסור עי"ש בבהגר"א, וזה דלא כדסתם בסי' קמ"ד, וכבר העיר בזה הט"ז שם. וכן בדמי שאר איסוה"נ בשו"ע או"ח סי' ת"נ משמע דס"ל דשרי אף למחליף דלא כרש"י והרא"ש וכמש"כ בבהגר"א שם. וצ"ע סתירת דבריו. אמנם במ"א סו"ס תמ"ג כתב דאף לפוסקים כרש"י דלעצמו אסור אף כשנתן הדמים אחר שקיבל החפץ בחמץ מותר לעצמו באופן שכבר זכה העכו"ם במקח וכ,כ המ"ב שם וצ"ע מ"ש.

**גמ' נתן לה ואח"כ בא עליה לכי בא עליה ליחול עלה איסור אתנן למפרע וכו'**, ופרש"י דמתחילה ע"מ ביאה נתנו לה. ובתוס' ד"ה אלא פי' דמיירי שאמר לה הילך טלה מעכשיו ובשעת ביאה תהא נגמרת המתנה, ולפי"ז צ"ב מאי מקשה שיחול איסור אתנן למפרע הרי לא קנתה עד הביאה ואיך יחול למפרע, ועוד צ"ב דאי חל למפרע מה תי' הגמ' שקדמה והקריבתו, דמ"מ משעת ביאה נעשה אתנן למפרע קודם ההקרבה. ואולי למפרע לאו דוקא אלא הכוונה דמהני מה שהעמיד לפניה מעיקרא עבור הביאה לחול איסור אתנן אחר כך. אולם מצינו בספק הגמ' להלן בקדמה והקדישתו אם נאסר כיון דהשתא הוא בעין, והתוס' ד"ה או דלמא כתבו שע"כ אין נעשה אתנן אחר ההקדש אלא דכיון דאיתא בשעת ביאה נעשה למפרע אתנן משעה דיהיב לה. ומבואר דנעשה אתנן ממש למפרע [ועי' קה"י שבועות סי' כ"ב שהוכיח מדבריהם דאין נעשה למפרע אתנן אלא אם הוא קיים בשעת ביאה דרק מחמת הביאה דהשתא נעשה אתנן למפרע]. אלא דהתוס' מיירי לתי' הגמ' דאמר לה שאם תצטרך הוא מקנה לה מעכשיו אלא שכיון שהקנין הוא עבור ביאה והביאה משוי לה אתנן בעינן שיהא קיים בשעת ביאה. וי"ל [כן ביאר החברותא הרש"ב] שזה גם כוונת התוס' דידן שאמר לה מעכשיו ובשעת ביאה תגמר המתנה היינו שהמתנה מותנית שיהא ביאה ולכך אין יכולה להשתמש בהם עד שתיבעל לו. וע' עונג יו"ט אבהע"ז סו"ס קמ"ב דהוי כמעכשיו ולאחר שתבעלי דחשיב כעל מנת. ועצ"ע.

**דף ס"ג ע"א**

**גמ' אי דאמר לה קני לך מעכשיו פשיטא דשרי דהא ליתא בשעת ביאה.** ומשמע הלשון דרק משום דליתא בשעת ביאה פשיטא לגמ' דלא הוי אתנן דלא הוי דמי הביאה. וכ"כ התוס' והר"ן בסוף הסוגיא. ואמנם כתבו די"ג מתנה בעלמא הוא ומ"מ אף אי לא גרסינן הכי ע"כ דוקא באינו בעין מותר אבל כשהוא בעין אינו אתנן וכן הכריח הר"ן דליכא למימר דלא הוי אתנן כיון שכבר קנאה דא"כ אמאי דחקינן לפרש שקדמה והקריבתו תיפו"ל משום שכבר זכתה בו ואף שהוא בעין. ויותר כתב הר"ן שגם לדינא הוא כן דאם הוא בעולם בשעת ביאה אף שאמר מעכשיו הוי אתנן, ולכאורה זה מוכח מספק הגמ' בקדמה והקדישתו, [אמנם לריטב"א דפי' הספק בדעתו כדלהלן אין ראי'].

אולם רש"י פירש משום דמקמי ביאה יהיב לה לאו שכר ביאה הוא ולפי"ז אף אם הטלה בעין בשעת ביאה פשיטא דלא נעשה אתנן וכן הוכיח הרשב"א במשמ"ה [דף נ"ג ב'] מרש"י דכשאמר מעכשיו אף שלא הקריבתו לא הוי אתנן. וכ"כ להדיא רבינו גרשום בתמורה דף כ"ט ב' וצ"ל דס"ל כמש"כ התוס' והר"ן די"ג בגמ' מתנה היא ולא גרסי דליתא בשעת ביאה ולא ס"ל כדבריהם שע"כ הכוונה משום דליתא בעולם[[8]](#footnote-8).

ולרש"י [אליבא דהרשב"א] יקשה אמאי מוקמינן לה דוקא בקדמה והקריבתו. וצ"ל דאיה"נ למאי דס"ד דהא דמהני בקדמה והקריבתו הוא רק כשהקנה לה מעכשיו, אף אם הוא קיים לא חשיב דמי הביאה כלל [וגם זה נכלל בקושית הגמ' אלא שמקשה טפי דפשיטא הוא דמותר], אבל למאי דמסקינן שלא הקנה לה מעכשיו אלא אם תצטרך לו, בזה הוי שכר ביאה אף כשקנתה מעכשיו ורק משום דקדמה והקריבתו לא הוי אתנן כיון שאינו וקיים בשעת ביאה, [ואמנם עיקר החילוק צ"ב דסו"ס הרי הוצרכה לו וקנתה מעכשיו].

ועיקר השו"ט בגמ' צ"ב, והנה לרש"י הא דמקשה הגמ' מתחילה דליהוי אתנן למפרע ע"כ לא מיירי בהקנה לה מעכשיו דא"כ הא ס"ל דלא הוי שכר ביאה, וע"כ דלס"ד לא מיירי כשאמר מעכשיו [וכן פשטות לשון הגמ' דרק למאי דמוקמי לה בקדמה והקריבתו צ"ל דהקנה לה מעכשיו] ולכאורה צ"ל שנתן לה בתורת פיקדון גרידא עד שעת ביאה. ולפי"ז צ"ב הלשון למפרע [ובאמת בתורי"ד משמע כפי' זה אלא דשם נראה דל"ג למפרע, אבל רש"י הא גרס הכי]. ואולי גם לס"ד אינו פיקדון אלא דההקנאה מותנית בביאה כפירוש התוס', אבל למסקנא בכה"ג לא חשיב שלה ממש ואינה יכולה להקדישו וע"כ דמקנה לה מעכשיו ממש, ומש"כ רש"י גם במסקנא דמקנה לה ע"מ ביאה היינו רק שמתחייבת לפרוע לו תמורת הטלה בביאה, ועי' כעי"ז בתורי"ד שאם לא תיבעל יכולה ליתן לו טלה אחר. [ועי"ש היטיב במהדו"ק ומהדו"ת].

אבל בתוס' מבואר שפירשו דבין להו"א בין למסקנא מיירי שאמר לה מעכשיו ולא תיגמר המתנה אלא כשתיבעל לו. [וקצ"ע לשון הגמ' אי דאמר לה קני מעכשיו דהא כבר מקודם קימינן דאמר לה הכי והו"ל להקשות בסתמא היכי מצי מקרבא]. ולשיטתם ודאי הא דבהו"א נקטינן דהוי אתנן למפרע ולמסקנא מקשינן פשיטא דאינו אתנן ה"ט כמו שפירשו דהוא משום שהקריבתו כבר וליתיה בעיניה ולכך לא מהני הביאה לחול עליה שם אתנן למפרע. ומכאן מבואר דמש"כ התוס' שכשתיבעל לו תגמר המתנה היינו רק משום דהביאה היא תנאי לקנין אבל לא שעצם ההקנאה לא נגמרה דא"כ לא נתיישב היכי מצי מקרבא, וע"כ דכשתיבעל לו איגלאי מילתא דהוי מתנה גמורה מעיקרא אלא שאם לא תיבעל חייבת להחזיר לו הטלה.

ואף דמהני למפרע מ"מ אם אינו קיים בשעת ביאה לא נעשה אתנן למפרע [וכעין מש"כ הקה"י דהביאה משוי לה שלה למפרע ולהכי בעינן שיהא קיים בשעת ביאה]. אמנם לענין הקנין חזינן דאף כשאינו קיים בשעת ביאה חל הקנין למפרע דאל"כ הדק"ל היכי מצי מקרבה, אבל לענין שם אתנן ליחשב חליפי הביאה בעינן שיהא קיים בשעת ביאה, ואף שמבואר בתוס' שגם שם אתנן חל למפרע מ"מ זה רק אם הוא קיים בשעת ביאה שיש לו שם חליפי הביאה. ודו"ק.

אמנם מבואר בגמ' שגם כשאינו בעולם דשרי זה רק משום שקנה מעכשיו אבל אם לא קנה מעכשיו לא הוקשה לגמ' דלא הוי אתנן אף שאינו בשעת ביאה, אלא דלא חל ההקדש כיון שאינה שלה. וש"מ דרק כשקנתה מעכשיו פשוט לגמ' דלא הוי אתנן. וצ"ב דגם בלא מעכשיו הא ליתא בשעת ביאה. [ולכאורה צ"ל דכשלא הקנה מעכשיו הוי הנתינה עבור הביאה ואף קודם הביאה חל עלה שם אתנן ורק כשההקנאה אינה עבור הביאה בעינן שיהא בעולם בשעת ביאה, ואולי יל"ב דגם כשהביאה היא תמורת הטלה חשיב אתנן ולא רק כשהטלה תמורת הביאה ולכן אי איתא בשעת ביאה נאסר. וצל"ע].

**דמי ע"ז ואתנן לאחר שכבר זכה הלוקח - אם יש ראי' מסוגיין**

והנה כתב הר"ן שמגמ' דידן משמע שרק בליתא בעין לא הוי אתנן וכנ"ל, ועפ"י זה כתב דמשמע כהרמב"ן הנ"ל בדין דמי יי"נ דכל זמן שהם בעין חשיבי חליפין אף אם נתן הדמים אחר שזכה הלוקח ביי"נ. אמנם התוס' הכא ס"ל דכשהטלה בעין נעשה חליפין לביאה אף שכבר זכתה בו, ולעיל כתבו בשם רבינו יצחק דלא הוי דמי יי"נ. [[9]](#footnote-9). וי"ל - וכ"כ החת"ס - דשאני הכא דנתן לה ע"מ שיהא ביאה כמש"כ תוס', וא"כ לא נגמר הקנין של הטלה עד הביאה ולכן חשיב דמי הביאה וחליפיה [[10]](#footnote-10), משא"כ ביי"נ שקנה לגמרי ולא תלה הקנין בנתינת הדמים - שגם אם לא ישלם הדמים לא נפקע הקנין ואינו גזלן על החפץ אלא על הדמים.

ולאידך גיסא יל"ע למש"כ הר"ן שגם מרש"י לעיל בדין דמי פירות שביעית שפי' דשרי משום שאינם בעין משמע כהרמב"ן שאם הם בעין חשיבי דמיהן אף אחר שכבר זכה הלוקח בפירות וה"ה לענין דמי יי"נ. והרי מרש"י הכא משמע דאף כשהוא בעין לא נעשה אתנן כיון שאינו שכר ביאה וכנ"ל, וא"כ ה"ה ביי"נ לא חשיב דמי יי"נ כשכבר זכה ביין. וצריך לחלק דהיכי שנתן הדמים **קודם** המקח לא נעשה דמיו בשעה שקיבל המקח כיון שכבר זכה בדמים אבל ביין נסך שנתן הדמים **אחר** המכר הוי דמיו. ושאני מבא עליה ואח"כ נתן לה הטלה שלא נאסר הטלה כיון דבשעת ביאה מיחסר משיכה, כמש"כ הרמב"ן דאזלינן בתר שעת פירעון דביי"נ נעשה דמיו בשעת הפירעון כיון שהוא בעין אבל באתנן שאין הביאה בעולם בשעת פירעון לא נעשה דמיו ומה שהיה בעין בשעת ביאה לא מהני ובס' לחם סתרים כתב דלהכי כתב רש"י לעיל ד"ה וכנגדן באתנן וכו' דכיון שלאו בשעת ביאה יהביה ניהלה כי הדר יהב לה מתנה בעלמא הוא. וכוונתו משום דהיה בחצרה ולא נתן לה גרע ובזה לא אמרינן דלמפרע נתן לה. וצ"ע. ובחת"ס נראה שגם דעת רש"י כתוס' וצ"ע.

**להלכה**

מבואר בתוס' ג' צדדים לפי' א' דוקא כשאינן בעין לא הוי דמיהן ור"א מוסיף דאפי אם הם בעולם רק דיצאו מרשות הלוקח לא חשיבי דמיהם ור"י מוסיף דכל שכבר זכה הלוקח לאו דמיהן הן. ובשו"ע סי' קל"ב ס"ב לענין יין שנגע בו עכו"ם פסק בשם י"א כר"י, ובסי' קמ"ב פסק כרבינו אלחנן שרק אם יצאו מרשותו דמיהם מותרים עי' בש"ך וט"ז ובהגר"א שעמדו בזה ויש שתי' שרק במגע עכו"ם נקט השו"ע להקל. ובבהגר"א סי' קל"ב כתב דהעיקר כהרמב"ן ומשמע דדוקא כשאינם בעין מותר ודלא כר"א ועי' ש"ך קל"ב ג' שהכריע כר"א בצירוף דעת הרמב"ן.

אולם החזו"א לענין שביעית פסק שם סי' י' י"ג להקל כר"י משום דשביעית בזה"ז דרבנן. ובדר"א שמיטה פ"ז ח' בביאוה"ל כתב דהחזו"א נקט לעיקר כר"י משום דהירושלמי מסייע ליה. אך זה דלא כהש"ך והגר"א הנ"ל וצ"ע. ונפ"מ רבתא לדמי שביעית.

ובשו"ת פנים מאירות ח"ב סי' מ"ג כתב דלעולם השו"ע פסק כרבינו יצחק אלא שבסי' קמ"ד מיירי להתיר אף לעצמו ולזה כתב שמכרן לאחרים, דאף דברי הרא"ש ורש"י דלמוכר אסור להנות מדמי איסוה"נ זהו רק כשעדיין הם אצל הלוקח דאף דלא הוי חליפי ע"ז מ"מ הם ניתנו עבור הע"ז, אבל כשמכרם לאחר הדמים מותרים גם לעצמו שהם כמתנה וכעי"ז כתב בכנסת הגדולה שם. וצ"ע דאף שאינן חליפיו מ"מ לרש"י אסור כל שנגרם הנאה למוכר מאיסוה"נ. ואולי י"ל דס"ל דטעמא דרש"י משום דחשיבי דמיו וכדמשמע בר"ן שדחה דברי רש"י עפ"י הירושלמי דאינן דמיו. וא"כ גם לרש"י הוא דווקא כשהיי"נ אצל הלוקח ולא מכרן דאז חשיבי דמיו וצ"ע. אולם שם נתבאר דרש"י ס"ל שכל שנגרם הנאה מהאיסור אסור ולפי"ז לכאורה ודאי כהט"ז דאף אם כבר מכרן אסור . וצ"ע.

שם הרשב"א הקשה דאף שלא אמר לה מעכשיו מ"מ כיון שמשכה הטלה נקנה לה במשיכה ועי' ריטב"א דכיון דמיכסיף לתבוע לה בדין לא סמכה דעתיה שתיבעל לו ולכך לא מקנה לה עד שתיבעל ובמאירי הוסיף דאין ב"ד נזקקין לו שהרי איסורא הוא. אמנם המאירי דחה את עיקר הקושיא דאין הטלה ניתן אלא בתורת דמים לביאה ולא מקנה אלא כשתיבעל, וכ"כ החת"ס, ואף דמקנה לה הטלה בתורת כסף כל זמן שלא נקנה המקח הוא בשאלה בעלמא כמש"כ התוס' ב"מ מ"ג עי' רעק"א וחת"ס. ועי'. אבל הריטב"א כתב שהטלה הוא החפץ הנקנה ואין הביאה אלא דמים וכ"כ להלן בע"ב [והחת"ס כתב דמבטל דעתו לריטב"א אכן במאירי מבואר כסברת הח"ס].

**שם** **אלא דא"ל ליהוי גביך עד שעת ביאה ואי מצטריך לך לקני מעכשיו.** וצ"ב דסו"ס עכשיו שנצרכה לו הרי קנתה מעכשיו והדק"ל. ולפרש"י דקושית הגמ' משום דמתנה היא י"ל קצת דכיון דרצונו שלא תקנה אלא בשעת ביאה גילה דעתו דהוא שכר על הביאה אלא דמסכים שיהא שלה קודם לכן אבל זה ג"כ רק בתורת שכר לביאה, ואולי זו כוונת תוס'. אבל אי קושית הגמ' משום דליתא בשעת ביאה צ"ב תי' הגמ'.

**גמ' בעי וכו' אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט וכו' או דלמא השתא מיהא הא קאי ואיתיה בעיניה.** לכאורה משמע דהא גופא מספק"ל אם עיקר ההיתר משום דליתא בשעת ביאה או משום דקנאה מעכשיו. ולא רק שבזה לא הוי פשוט דלא הוי אתנן אלא דלדינא נמי שמא הוי אתנן. אמנם במאירי משמע דבמכירה גמורה ודאי דפשיטא לגמ' דלא הוי אתנן והספק רק בהקדש שמא אינו כמכירה ממש, והיינו כדאמרינן בב"ק מעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן. וכ"כ החת"ס דבמכירה גמורה ודאי דלא הוי אתנן. ונמצא עכ"פ לדינא שאף אם הוא בעולם לא נעשה חליפין דידיה, וכמש"כ תוס' בשם רבינו אלחנן דכל דאינו אצל הלוקח בשעת פירעון הדמים לא הוי דמיו. אך לפרש"י לעיל דהא דפשיטא הוא משום דלאו שכר ביאה הוא כיון שקנתה מקודם הבאה ואף כשהוא בעולם, צ"ב מאי מספק'"ל בהקדישה. אכן הריטב"א ביאר הספק דכיון שהקנה לה רק אם תצטרך לה מעכשיו דלמא בהקדש לא חשיב שצריכה לקנות מעכשיו [וכנראה כוונתו דיכולה לקנותו ולהקדישו כשתקריב]. ולפי"ז א"ש שיטת רש"י. ולפי' הריטב"א צ"ל דלהצד דלא הקנה לה לא חל ההקדש כלל אבל בתוס' מבואר דודאי חל ההקדש. ועי' עוד באבן האזל מש"כ לבאר ספק הגמ' לדעת הרמב"ם.

**בא עליה ואח"כ נתן לה [גמ' זו למדנו אחר הגמ' מתיב רב ששת]**

**גמ' בא עליה ואח"כ נתן לה וכו' וכי אמר לה בטלה זה מאי הוי והא מחסרא משיכה.** ומכאן הוכיחו התוס' [ד"ה ואינו] דאף שנשתעבד לה לא הוי אתנן אא"כ קנתה. אמנם בשוויה אפותיקי הוי אתנן כשעומד בחצרה וכדבסמוך אף שלא קנתה לגמרי, דמ"מ קנתה לשיעבוד אפותיקי, אבל שיעבוד נכסים גרידא לא מהני. וצ"ל דכיון שאח"כ גבתה אותו חשיב דידה למפרע, ואולי משום דבע"ח למפרע הוא גובה.

**שם**, הראשונים נחלקו בכוונת הגמ' דמחסרא משיכה אי קיימא כר"ל דמה"ת בעינן משיכה או אף לר"י דמעות קונות מה"ת אלא דמדרבנן לא קנתה. דהתוס' ד"ה והא פי' דקאי אפי' לר"י דמה"ת מעות קונות **דמ"מ כיון דרבנן הפקיעו הקנין גם ממנה הפקיעו וכו'.** וכ"כ הריטב"א ומאירי דכיון דמדרבנן לא זכתה אפקרוה מינה. אבל הרמב"ן והרשב"א פי' דסוגיין כר"ל, וביאר הרשב"א דלא העמידו דבריהם במקום איסור תורה. ובפשוטו משום דלר"י מה"ת נשאר הקנין ורק מדרבנן לא קנה וכן נראה ברשב"א. עוד יל"פ דאף מדרבנן לא הפקיעו הקנין אלא שאמרו דיכול לחזור בו וכן היא שיטת בעה"מ בב"מ. והאריכו בזה האחרונים. ובאבי עזרי הל' מעילה פ"ו הקשה על בעה"מ מסוגיין שמבואר דבישראלית אין חל אתנן אי לא קאי בחצרה והרי כיון דאין יכול להחזיר הביאה אין יכול לחזור בו וא"כ הוי אתנן. ותי' שיכול להחזיר דמים. אמנם באמת בגמ' לא מצינו דקאי לר"י, ולהרמב"ן והרשב"א לר"י הוי אתנן אף בישראלית ולתוס' משמע דבאמת פליגי על בעה"מ.

והרשב"א הוכיח מרש"י דסוגיין כר"ל מדפי' תי' הגמ' בזונה עכו"ם דלא קניא במשיכה דכי כתיבא משיכה בישראל, וזה כר"ל. מיהו התוס' ג"כ פי' כן דתי' זה קאי כר"ל אלא דתי' ב' קאי לר"י, וא"כ ה"נ נימא לרש"י וצ"ע. וע"ע ברש"י ב"מ מ"ח דלר"י אם קידש המוכר אשה במעות שקנה מה"ת הוי קידושין. ולפי"ז מבואר דלר"י לא הפקיעו חכמים הקנין לגמרי וא"כ משמע דסוגיין קיימא רק לר"ל.

ובדעת הרמב"ם עי' רעק"א בגליון הרמב"ם בפ"ד מאיסו"מ הי"ג שהוכיח ממש"כ הרמב"ם שם דהכא מיירי דקאי בחצרה ואף שפסק כר"י דמעות קונות מה"ת וע"כ דס"ל כתוס'. אולם הקשה מהרמב"ם פ"ט ה"י מתרומות שכתב דכהן שמכר פרה לישראל במעות אסור להאכילה בתרומה ומבואר דלא הפקיעו חכמים את הקנין מה"ת. ועי"ש בדר"א שהביא מהישועות מלכו דרבנן לא הפקיעו הקנין לגמרי אלא רק אמרו שיכול לחזור בו וכיון דקאי במי שפרע ולא יחזור בו שפיר מהני הקנין אבל באתנן דהקנין נעשה באיסור ליכא מי שפרע וכיון שיכול לחזור בו אין ללוקח זכות גמורה בחפץ. וע"ע שם דבאתנן האיסור משום המתנה ולא סגי בקנין גרידא וכיון שאין יכולה להשתמש בו לא חשיב מתנה גמורה ולא הוי אתנן. וכעי"ז כתב באבי עזרי הל' מעילה.

**שם בתוס' ולא דמי לההיא דנתנה לסיטון מעל דכיון דמעל מה"ת מי יפקיע המעילה.** וצ"ב דמ"ש מאתנן דאזלינן בתר דינא דרבנן, וה"נ נימא לענין מעילה. ועי' מהר"ם דלענין אתנן הנידון על קנין החפץ אבל לענין מעילה הנידון לגבי קנין המעות דכשקיבלה המעות מה"ת קנתה אותם, ולא הפקיעו חכמים הקנין אלא מהחפץ ולא מהדמים. והוסיף שאף שלענין מכירה כל שלא קנה הלוקח את החפץ ממילא לא קנה המוכר את המעות[[11]](#footnote-11) זהו לענין ממון אבל לענין מעילה לא. ודבריו צ"ב, וכ"ה הרש"ש שאין דבריו מובנים. [ואפשר שכיון שאין זה מהפקעת חכמים אלא דכן דעתם לענין מעילה לא תלוי בדעתם וצ"ע]. ועי' מש"כ הרש"ש.

ובחי' הרי"מ חו"מ קצ"ח ג' כתב דבמעילה שהאיסור בשעת הקנין לא הפקיעו חכמים את הקנין אבל באתנן דאין הקנין עצמו אסור אלא אח"כ נאסר להקרבה בשעת הקנין הפקיעו את הקנין וממילא לא הוי אתנן. ובקובה"ע סי' נ"ב ואחיעזר ח"ב סי' מ"ז פי' דלענין מעילה אי"צ את חלות הקנין אלא כל שעשה מעשה קנין הוי מעילה ודין המעילה שיצאה לחולין. ועי' אבי עזרי הל' מעילה פ"ו ה"י באו"א דלעולם חל הקנין מה"ת אלא שחכמים אמרו שיכול לחזור בו וממילא לא הוי מתנה גמורה ובאתנן בעינן מתנה אבל במעילה החיוב על הקנין והכא איכא קנין. [וזה כנ"ל מהדר"א בדעת הרמב"ם]. מיהו בלשון התוס' דחכמים הפקיעו הקנין משמע דאין זה רק זכות חזרה, ואפשר דמ"מ לגבי דאורייתא לא הפקיעו הקנין אלא רק דסו"ס יכול לחזור בו. וצל"ע.

**גמ' בזונה עכו"ם דלא קניא במשיכה ואיבעית אימא בזונה ישראלית וכגון דקאי בחצרה וכו' אי דקאי בחצרה הא קניא לה,** [עי' ראב"ד שקושיה זו גם לתי' קמא דמיירי בעכו"ם דקונה בכסף]. ובתוס' פי' דתי' א' קאי רק לר"ל דלר"י עכו"ם לא קונה בכסף, אולם הרמב"ם איסו"מ שם הביא לתי' הגמ' בזונה עכו"ם וקשה שהרי פסק כר"י דמה"ת מעות קונות וא"כ בעכו"ם קונה במשיכה ולא בכסף ועי' כס"מ שם ולח"מ מכירה פ"ג שהוכיחו דהרמב"ם ס"ל דעכו"ם קונה בין במעות בין במשיכה ודלא כתוס'. אך צ"ע לפי"ז לשון הגמ' דלא קניא במשיכה, וכ"ה הכס"מ. וצ"ל שהרמב"ם גרס דלא מחסרא משיכה וכן הוא בתוס' ב"מ מ"ח והובא במקו"צ עי"ש.

**קצץ ליתן חפץ בשכר פעולה**

עי' רשב"א ור"ן וריטב"א ורא"ש שהוכיחו מסוגיין דהשוכר פועל ופסק עמו ליתן חיטים אלו יכול לחזור בו דלא קנה החטים, דהא אמרינן הכא דאף שהביאה היא פעולה מחייבת שכר ופסק עמה ליתן לה טלה זה מ"מ לא קנה דמחסרא משיכה. וכן פסק הרמ"א סי' של"ב ס"ד. והקצוה"ח שם ביאר הטעם שלא קנה מטלטלין משום דפעולה לא עדיפא מכסף דאינו קונה מטלטלין, [וקמ"ל דפעולה לא עבדא חליפין עי' חזו"א יו"ד סי' ע"ג א' ונדפס גם בחו"מ ליקוטים ס"ט וע"ע להלן]. ועי"ש עוד דמהר"ם מרוטנבורג דחה הראי' מסוגיין, ופשטות לשונו דמפרש הגמ' דמחסרא משיכה בנתן לה ואח"כ בא עליה, והקצוה"ח תמה דלהדיא מוכח שהסוגיא קיימא בבא עליה ואח"כ נתן לה. ועי' בסמוך.

ובב"מ קי"ח א' במשנה השוכר את הפועל לעשות עמו בתבן ובקש אין יכול לומר לו טול מה שעשית בשכרך, ופרש"י דאע"ג דשוה כסף ככסף הכא דכתיב בל תלין שכרו מאי דאתני בהדי משמע. והרשב"א שם תמה על רש"י דקרא דשכרו לא משמע מה שהתנה וע"כ פי' דבפועל עובד כדי שיהא לו מעות לא נשכר על דעת שיצטרך אח"כ למכור וליטול דמיו. ובמחנ"א שכירות י"ד הוכיח מרש"י דפליג על הראשונים הנ"ל וס"ל דאם קצץ דבר מסויים בשכרו חייב לשלם לו חפץ זה דוקא. והרשב"א לטעמיה אזיל. וכ"מ בפתחי תשובה סי' של"ו שמהרמ"א הנ"ל מוכח כפי' הרשב"א ודלא כרש"י והיינו דרש"י פליג על הראשונים הנ"ל. [וע"ע להלן מהנמוק"י ב"מ מ"ז בדפי הרי"ף]. [שו"ר באולם המשפט סי' של"ב שנקט בדעת רש"י דלאו דוקא מה שהתנה אלא כוונתו מה שרגילים להתנות בשכר הפעולה והיינו בכסף. אך ברשב"א מבואר שהבין כנ"ל].

ועוד כתב הרשב"א דאפי' אמר ליתן חיטין סתם אינו חייב ליתן אלא דמים, אלא שנסתפק אם חייב ליתן לו דמי חטין כפי שווים בשעת פירעון או שכיון שלא קנה החטים לא נתחייב לו דמיהם אלא כפי שראוי להשתכר.

ומדברי הרשב"א מבואר דלא רק שלא קנה הטלה אלא גם שלא נתחייב החטים ולא נסתפק אלא אם חייב דמי חטים. אך מה שהוכיחו זאת מסוגיין, יל"ע דאף שמוכח שלא קנה הטלה מדלא הוי אתנן מ"מ דלמא נתחייב לה טלה וזה לא מהני ליחשב אתנן כיון שלא קנאה וכמבואר בתוס' ד"ה ואינו דאף שחל שיעבוד נכסים לא הוי דמיהן לענין אתנן ודמי שביעית וכדהוכיחו זאת מאתנן [בטלה סתם דאף כשעשה אפתיקי לא הוי אתנן]. ועי' חזו"א יו"ד סי' ע"ג שנקט שבאמת לזה אין הוכחה מסוגיין וצידד שזה כוונת מהר"ם מרוטנבורג שדחה הראי' מסוגיין. וצ"ע. ולפי"ז א"ש גם דברי רש"י בב"מ הנ"ל די"ל שמודה רש"י שלא קנה החפץ אלא חוב בעלמא הוא וזה לא נסתר מסוגיין. [אמנם משמעות הרשב"א דתלוי הא בהא דכיון שלא קנה ממילא לא נתחייב ויכול לחזור בו, ועי' בקצוה"ח שם בשם מהרי"ט דכיון דטלה אין כאן שעבוד אין כאן וצ"ב].

והנה הרא"ש בסו"ד כתב דכיון שיכול ליתן לה דמי הטלה הוי כמו טלה סתם, ומבואר דאי חייב ליתן הטלה עצמו הוי כטלה זה דסוגיין, וכנראה דכוונתו דנעשה כאפותיקי בטלה זה דמבואר בסמוך דחשיב אתנן, וע"ע בשפ"א תמורה כ"ט דאף אם לא קנה מ"מ כיון שנתחייב לו טלה זה נעשה אתנן אף שלא קנאו, אך צ"ב שזה רק כשעומד בחצרה דחל קנין אפותיקי ומשמע דשיעבוד גרידא אף בטלה זה לא מהני ליחשב אתנן.

והנה הרשב"א והריטב"א בע"ב נחלקו בהא דמייחד שיעבודיה דלרשב"א לא הוי אתנן כיון שלא קנאו והוכיח זאת מאתנן דמחסרא משיכה והיינו כנ"ל דאף דנתחייב לו לא דמי לאפותיקי כיון שאינו עומד בחצרה, אבל לריטב"א הוי אתנן כיון שנתחייב לו ודמי לאפותיקי אלא דקשה כנ"ל דהא באפותיקי בעינן שיהא בחצרה וצ"ע [[12]](#footnote-12). אולם לרשב"א קשה להיפך דאיך הוכיח מכאן דאף שנתחייב לא הוי אתנן הרי הוא עצמו כתב בע"א דבפועל לא חל אף חיוב לתת לה הטלה, ולכאורה צ"ל כהחזו"א דאין כוונת הרשב"א להוכיח מכאן דאין חייב, אלא מסברא נקט הכי אך ל"מ כן בלשונו, וצ"ע.

ובעיקר הדבר דלא חל חיוב לחפץ מסויים, עי' בקצוה"ח סי ר"ג שהביא **מהנמוק"י ב"מ שאם נתן לחברו מטלטלין יכול לחייבו ליתן לו חטים,** ותי' דמטלטלין מחייבים חפץ אבל כסף אינו מחייב חפץ, והיינו דתנן הזהב קונה את הכסף והכסף אינו קונה את הזהב ומפרשינן בגמ' דהזהב שהוא פירי מחייב את הכסף, וע"ז תנן דהכסף אינו קונה את הזהב כלומר דאינו מחייב את הזהב היינו הפירי ולא רק שאינו קונה, וה"נ בפעולה אשמעינן הכא דלא חשיבא כמטלטלין אלא כנתן לו כסף דאינו קונה וגם אינו מחייב חפץ מסויים, אבל מטלטלין דחשיבי פירי היינו רישא דהזהב מחייב את הכסף וה"נ אם התנה לשלם לו חטים הרי הוא מחייב חטים. וכ"כ המחנ"א דשלבל"ע סי' ג'. ועי' נתה"מ סי' ר"ג ז' ורעק"א סי' קצ"ה ס"ב. וכדבריהם מפורש בריטב"א להלן בע"ב. אמנם בנתיבות ביאר דשאני מכר שנתחייב תמורתו אבל בפועל לא קנה את גופו אלא נתחייב על הפעולה וזה אינו אלא חוב בעלמא ולכך אין מחייב אלא דמים.

אך בחזו"א שם ס"ק ד' תמה ע"ז דאמאי פעולה חשיבא ככסף הא לא הוי אלא שוה כסף ודמי למטלטלין, [ולדברי הנתה"מ לק"מ דלא הקנה לו כלום וכנ"ל] ועוד דמ"ש מטלטלין מכסף ועי"ש שנדחק לפרש מתני' דהזהב קונה את הכסף וכו' וכמדומה שר"ל דאין החילוק משום החפץ הקונה אלא משום הדבר שמתחייב דאפשר לחייב רק שיווי דמים אבל א"א לחייב חפץ אלא אם קנאו, אמנם כל זה רק כשמחייבו כור חטין בין יוקרו ובין יוזלו אבל אם מחייבו לשלם חטין לפי השיווי של חוב הדמים מהני, וכנראה דמפרש שזה כוונת הנמוק"י דמחייב לשלם חטין היינו לפי שיווי הדמים שחייב.

עוד עי' באבהא"ז מכירה פ"ו שחולק על הקצוה"ח ופי' דהא דמטלטלין מחייבים חפץ הוא רק משום דכך שמוהו במחיר זה ולא משום התנאי ובאמת אין חייב לתת גוף החפץ אלא דמיו, משא"כ בכסף דא"א לשומו יותר מערכו שזהו כל שוויו וא"כ שכר פועל דשייך שומה ודאי יכול לחייב חפץ, ולפי"ז כתב שגם להנמוק"י יכול לפרוע בדמיו אלא דמשלם לפי חטין וה"נ בשכר פועל מודו הראשונים כאן שיכול לחייבו חטין אלא שיכול לשלם דמיהן. מיהו ברשב"א שלפנינו מפורש שנסתפק בזה, וע"ע בחי' הגרנ"ט ב"מ סי' ק"ס.

ועי' שפ"א בתמורה שם שתמה מסברא אמאי לא נתחייב לו כיון שלא רצה לעשות המלאכה אלא בתנאי זה. [עי"ש שחולק על הרא"ש ופלא שהרי כל הראשונים סברי כהרא"ש]. אכן בקצוה"ח שם נראה שהרגיש בזה ותי' דזה דוקא בהקנאת חפץ שיכול לומר שאם לא ישלם חפץ תמורתו אינו מקנה לו אבל הכא שכבר עשה את הפעולה לא נתחייב לו ליתן לו חטין עבורה אלא יכול לפרוע דמיה. וכעי"ז מבואר בחזו"א בתחילת ס"ק ד' דיכול להתנות שאם לא יתן לו החפץ יחזור מהמקח אבל א"א לחייבו ליתן החפץ. ועי' מחנ"א שם שהביא מי שפירש שזו כוונת הנמוק"י דכשנתן מטלטלין יכול לחייבו ליתן לו חטין, דהיינו משום תנאי שאינו מקנהו המטלטלין אלא בתנאי שיתן לו חטין ואם לא יתן לו מבטל קנין המטלטלין, אבל אינו מחוייב ליתן לו החטין [וגם לאחר שהמטלטלין אינם קיימים דלא שייך לבטל קנין המטלטלין, שוב אינו חייב ליתן לו החטין].

ובנתיבות סי' ר"ג הקשה דכיון דמעות קונות חפץ א"כ בישראל נמי יתחייב במי שפרע, ובשו"ע סי' של"ב משמע דאין צריך לקבל עליו מ"ש. ותי' דאם אמר בלשון קנין איה"נ דמקבל מ"ש אלא הכא מיירי דאמר בלשון תנאי שנותן לו הפעולה בתנאי שיתן לו החפץ ולכן לא חל חיוב. וצ"ע דהא הראשונים קיימי על הגמ' דמחסרא משיכה ולתי' קמא דמיירי בזונה עכו"ם דקונה בכסף ע"כ דקונה ממש וע"ז אמרו דבישראלית לא קנה ולא נתחייב, וצ"ע.

ולעיל הקשינו מהיכן הוכיחו הראשונים שלא נתחייב דדלמא באמת נתחייב הטלה אלא דלא מהני לאשויי אתנן דלא הוי דמיו, ואולי י"ל דזה היה פשוט לראשונים דכסף אינו מחייב פירות או חפץ מסויים, אלא עיקר הוכחת הראשונים מסוגיין הוא דפעולה לא חשיבא כנתן לו מטלטלין אלא ככסף בעלמא ולכן לא קונה את הטלה וממילא נלמד דלא נתחייב בחפץ כיון דדמי לכסף שאינו מחייב את הפירות. ולפי"ז א"ש דלעולם מה שאינו מחייב את הטלה לא קאי בגוונא דגמ' דמיירי שאמר לה בלשון הקנאה אלא דמכאן למדו שגם אי נתחייב לה הטלה לא מהני דומיא דכסף שאינו מחייב פירות, וצ"ע.

ואמנם מה שנקט הנתיה"מ דכשמתחייב לו חפץ אין מי שפרע, עי' מחנ"א דבשלבל"ע ג' בסופו דגם בהתחייבות קאי במי שפרע, וכ"מ בקצוה"ח. והא דלא חשיב אתנן מחמת זה י"ל כיון דאין יכול לתבוע בבי"ד אין זה אתנן ועי' אבי עזרי הל' מעילה דבקנין כסף לר"י אם מדרבנן יכול לחזור בו [אף שאסור] לא משוי אתנן דבעינן מתנה גמורה והביא שם להקשות ע"ז מהא דאתנן אסרה תורה אפי' בא על אמו ומשום דחייב לצאת יד"ש וחזינן דסגי בזה ליחשב אתנן ותי' דהתם מיירי שהקנה לה בשעת ביאה אלא דאי לא הוי חייב לתת לה הוי מתנה ולזה אמרו דחייב לצאת יד"ש וכדבריו מבואר בשו"ת הרשב"א סי' ש"ב, אמנם בתורי"ד בסוגיין מבואר דפליג על זה ובאמת נתקשה דלמבואר שם דכיון שחייב לתת לה הוי אתנן א"כ אף כשמחסרא משיכה מ"מ כשנתן לה אח"כ יהא אתנן.

**גמ' מתיב רב ששת וכו' אומר אדם לפועליו וכו' ואם אמר להם צאו ואכלו ואני פורע חושש משום שביעית ומשום מעשר ומשום יי"נ. אלמא כי פרע דמי איסור קא פרע.** לפרש"י ביין נסך האיסור משום דחשיב שהוא קנה היין מהחנוני והוא נותן לפועלים ונמצא נהנה מיין נסך אבל בשביעית האיסור משום שנותן לחנוני הדמים ואסור למסור דמי שביעית לע"ה או לעכו"ם. והתוס' האריכו להקשות על פירוש זה ולכך פי' שגם בשביעית האיסור משום שמוסר להם פירות שביעית והו"ל פורע חובו בדמי שביעית, אלא הראי' דחשיב דמי שביעית משום דרק אם הדמים שנותן לחנוני חשיבי דמיהם עי"ז נחשב למפרע שהוא זכה מעיקרא בפירות ונתן לפועליו, ואל"כ הרי הוא רק פורע חוב של הפועלים [וכ"מ בריטב"א ד"ה אלמא]. וצ"ב איך ע"י נתינת הדמים נחשב למפרע שהוא קנה את הפירות, וצ"ל דהמכר תלוי בתשלום הדמים דמקנה למי שמשלם את דמיו, אבל אי לא חשיב דמי המקח [והיינו משום דחל חוב והוא משלם רק את החוב] א"כ נמצא דהפועלים שקיבלו את הפירות הם נתחייבו תמורת המקח ולהם הקנה המוכר.

**שם בחנוני המקיפו דמשתעביד ליה.** ופרש"י אבל הנך דבי ר' ינאי כיון דהנך עניי דמוזפי להו לאו חנוני המקיפו נינהו לא סמכה דעתיה ולא משתעבד. ומבואר דטעמא משום דלא חל שעבוד אבל אם היה משתעבד הוי דמי שביעית, והיינו שמשעה שהחנוני נתן לפועלים כבר נשתעבדו דמיו ואח"כ משלם אותם והוי דמי שביעית. והקשו התוס' מהגמ' לעיל לגבי אתנן דאף כשמשתעבד הטלה ועשאו אפותיקי לא הוי אתנן [וכוונתם בטלה סתם כדפי' המפרשים - דמשמע להו דמיירי דומיא דטלה זה שעשאו אפותיקי ורק שלא יחד הטלה] וא"כ ש"מ דאף שחל שיעבוד לא הוי אתנן, וה"נ בדמי שביעית דמדמינן לה. ובפשוטו י"ל דהגמ' לעיל קיימא למסקנא דהכא דמיירי אף כשנשתעבד אלא שלא מייחד שיעבודא. ומ"מ התוס' הכריחו מזה דודאי משתעבד אלא שלא חל אלא שעבוד הגוף ולא שעבוד נכסים.

והרמב"ן הקשה על רש"י דכל מה שלא משתעבד באינו מקיפו הוא רק כשלא קיבל ממנו אבל בהנך דבי ר' ינאי דהעניים נתנו להם ודאי דמשתעבדי אף באינו מקיפו שהרי קיבלו ממנו פירות. אמנם בתוס' נראה דבמעשה דבי רב ינאי הם לוו מהעניים ורב ינאי פרע עבורם ולפי"ז הוי ממש כההיא דחנוני וכ"כ הרש"ש.

והרמב"ן פי' דודאי ברב ינאי משתעבד אלא דלא סגי בשעבוד גרידא ליחשב חליפין רק אם חל הקנאה גמורה, וע"ז אמרו דחנוני המקיפו מקנה הדינר בנכסיו, משא"כ בהא דרב ינאי דגרע מחנוני כיון דפירות שמינית אינן בעין בשעה שקיבלו הפירות ולא קנה. והשו"ט אח"כ היא בגוונא דפועלים שהחנוני נתן לאחר עבורו, וע"ז מסקינן שגם באין מקיפו מקנה לגמרי כדחזינן בדברי רבא דמקנה לו מדין ערב. מיהו צ"ב דא"כ כדמקשה הגמ' על חנוני שאין מקיפו נימא דאיה"נ גם באין מקיפו נשתעבד ושאני הא דר"י ואמאי הוצרכה הגמ' לומר דבחנוני לא קנה כיון דלא מייחד שעבודיה.

**בתוס' שם בא"ד ואין להתיר מטעם שאין השעבוד על טלה זה אלא על נכסיו וכשיתן לה טלה זה לפצות השעבוד מנכסיו הוי חליפי אתנן דשרי וכו' דא"כ מאי מייתי ראי' מאתנן לדבי ר' ינא וכו' אלא ודאי אע"ג דמשתעבד אינו נתפס באיסור אתנן כלל.** ור"ל דלרש"י כשנשתעבד ליתן לו דמיו חשיב מה שנותן אח"כ עבור זה כדמיו, וע"ז הקשו דבאתנן שנשתעבד יאסר אף חליפיו, ואי משום שלא נשתעבד דבר מסויים נמצא דאין משלם את מה שנשתעבד וזה לא נאסר מ"מ הוי חליפי הע"ז, אבל לפירושם אין השעבוד חשיב דמיו אלא רק אם הקנה לו את הדמים ולהכי באתנן לא נאסר אף מה שנשתעבד מעיקרא וכן בהא דבי ר"י אין זה נחשב דמיו. ולמסקנת הגמ' גם בחנוני אין מועיל השעבוד ליחשב דמיו דלא קנה הדמים. מיהו כבר תמה המהרש"א שגם לדבריהם קשה כן וכדכתבו להלן והיינו דמאתנן אין ראי' דלא נשתעבד דאפי' אם נשתעבדו דמיו מ"מ אין נאסרים כיון דהוי חליפיו וצ"ע.

**שם בתוס' בא"ד פי' דמשתעבד ליה שקונה שעבוד בנכסיו לאלתר כנגד מה שנותן לפועליו וכו' ולכך חשיב בעה"ב כלוקח הפירות מהחנוני ומאכיל לפועליו**, ומשמע דמה שמשתעבד לחנוני המקיפו אינו משום שקיבל הפירות אלא להיפך דכיון שסמך עליו ומחמת זה משתעבד לו כנגד המעות[ ממילא חשיב שהוא קונה הפירות לעצמו ונותן לפועליו. וצ"ב.

ומש"כ ולבסוף כשיתן הדמים לחנוני לפצות השעבוד מנכסיו יהיו דמי השביעית אחרון אחרון נתפס. היינו [כנ"ל בקושיתם על רש"י] דמתחילה שנשתעבד עבור השביעית הוי דמיו ולכן עכשיו שפורע הדמים הוי חליפי חליפין. וה"נ בדבי ר' ינאי אי הוי כלפי העניים כחנוני המקיפו חשיב דמי שביעית [ולכאורה מהגמ' גופא אין ראי' די"ל דהאיסור משום דנותן לפועליו פירות שביעית, אלא האמת כתבו]. מיהו צ"ב דבשלמא אי הוי כקונה הפירות ממנו ולכך משלם לו אח"כ שפיר חשיב דמי שביעית, אבל הכא הוא להיפך שמתחילה משתעבד לו ועבור זה הוא קונה הפירות ואמאי חשיב דמי שביעית, ומשמע דבמקדים מעות למקח הוי דמי המקח ולכאורה מבואר מזה גם דקנין כסף הוא משום ששילם את דמיו. ועי' לעיל בדין נתן לה ואח"כ בא עליה.

**שם דנהי דבתורת ערבות משתעבד להם לעניים וכו'** והיינו דהוקשה לתוס' איך ס"ד דבאין מקיפו לא נשתעבד הרי לא גרע מערב. ומשמע דחיוב ערב הוא משום דחשיב שהוא קיבל החפץ, דאי נימא משום שקיבל הנאה ממנו א"כ לא מהני ליחשב שנותן לפועליו פירות שביעית. וע"ע להלן בגמ' דמקשה מערב [ובמחנ"א קנין מעות סי' ב' הביא בזה מחלוקת ראשונים. ושו"ר בחי' ר"ש לקידושין שלמד מסוגיין דדין ערב הוא דנחשב שקיבל החפץ מהנותן. ושם ר"ל דתרתי אתנהו]. והתוס' תי' חדא דס"ד דערב הוא רק שעבוד הגוף ועוד דס"ד דאין ערב אלא ללוה אבל אם הוא נותן מתנה עפ"י ציוויו לא נעשה ערב כלל, וצ"ב מאי ס"ד דדוקא ללוה יש ערבות. ואי נימא דערב לא חשיב כאילו קיבל אלא רק דבההיא הנאה שסמך עליו מתחייב לפרוע החוב של הלוה י"ל שלכך אין ההנאה מחייבת חוב לעצמו, אך זה להיפך ממשנת"ל, וצל"ע.

**מייחד שעבודיה**

**גמ' כיון דלא מייחד שעבודא לא מיתסר** והקשה הרשב"א דאף כשמייחד שעבודיה מ"מ לא קנה ולא חשיב דמיו כדחזינן בהא דהבעלי לי בטלה זה דלא הוי אתנן משום דמחסרא משיכה, ונדחק דאיה"נ ומייחד שעבודא לאו דוקא אלא רק כשקנאו הוי דמי שביעית, וכן כתב בתו"ה ב"ה ש"ב דף מ"ט [אלא שלא הביא הראי' מהגמ' לעיל], אלא שכתב שברמב"ם משמע דדוקא כשמייחד שעבודיה אסור. והטור הביא ב' הדיעות, והב"י כתב דאף הרמב"ם יפרש כהרשב"א.

והריטב"א כתב דלק"מ דהתם הטלה הוא הנקנה והביאה היא הדמים ולכך בעינן משיכה, אבל הכא הפירות הם הנקנים והן קונים ומחייבים כדאמרינן המטלטלין קונים את הכסף כלומר מחייבים. וצ"ע דאף שמחייבים מ"מ אינן קונים את המטבע [ואפשר שלזה כיון הרשב"א דדינר אינו נקנה בחליפין], ואולי ר"ל דכיון שכבר נתחייב הדמים ויחדם לפירעון ממילא הוי אפותיקי וכן אמרינן לעיל דבטלה זה שוייה אפותיקי ונעשה אתנן, מיהו לעיל פרש"י דקאי בחצרה [וגם הריטב"א כ"כ אלא דמהני גם אם השכיר לה את מקומו] ומשמע דלא הוי אפותיקי בלא מעשה קנין, וצל"ע [[13]](#footnote-13).

ומש"כ הריטב"א דהטלה הוא הנקנה והביאה היא הדמים, הובא לעיל דהראשונים נחלקו בזה בנתן לה ואח"כ בא עליה, דמהרשב"א והריטב"א נראה שהביאה היא דמים, אבל המאירי שם חולק דעיקר המקח הוא הביאה והטלה הוא דמים וכ"כ החת"ס. אמנם בכה"ג שבא עליה ואח"כ נתן לה טלה מפורש הוא בגמ' לעיל דבזונה עכו"ם הביאה קונה את הטלה כיון שקונה בכסף והביאה היא הכסף, [והחת"ס כתב דהא דחשיב ביאה ככסף היינו רק דאפשר לחושבו ככסף לקנות על ידו את הטלה ולפי"ז לכאורה כיון דבאמת הביאה היא עיקר העיסקה, מעתה כשבא עליה נתחייב בדמיה דהיינו הטלה ואי"צ משיכה כמש"כ הריטב"א דיין מחייב את הדמים דמטלטלין מחייבים דמים, וא"כ אמאי אמרינן דמחוסר משיכה, ועי'].

**הקדים לו דינר**

בגמ' דחינן דהא דאסור בפועלים הוא כשהקדים לו דינר, כלומר דמשו"ה חשיב שהוא קנה הפירות מהחנוני ונתנן לפועלים והוי פורע חובו מפירות שביעית וכן ביין נסך. והקשה הרשב"א כאן ובתו"ה שם דאף שהקדים לו דינר מ"מ הא לא קיבל היין ואח"כ כשקיבלו הפועלים את היין הרי הדינר כבר שלו, ומ"ש הקדים הדינר ואח"כ נתן החנוני היין מנתן היין ואח"כ קיבל הדינר מבעה"ב[[14]](#footnote-14). ומזה הכריח דמיירי הכא שאף שהקדים הדינר לא הקנה לו מעכשיו אלא בתורת פיקדון עד שיקבל היין. אמנם הטור כתב דאף שהקנה לו מעכשיו הוי דמיו משום שזכה ביין מיד.

ובתו"ה הוסיף הרשב"א דאם כבר הקנה לה הדינר מעכשיו הו"ל כנתן לה ואח"כ בא עליה דלא נעשה אתנן, וה"נ כשנתן הדמים ואח"כ זכה ביין. אכן למבואר בתוס' לעיל דזה רק כשקדמה והקריבתו קודם שבא עליה דלא נעשה אתנן למפרע, אבל אי לא קדמה והקריבתו אף שנתן לה מקודם הוי אתנן וה"נ הכא אי הוי הדמים בעין שפיר נעשו דמי היין. ועי' בהגר"א סי' קל"ב ס"ק כ"ט שתמה כן על הרשב"א, [ועי' בריטב"א שמתחילה כתב רק שאם כבר נאכל הדינר לא הוי אתנן וזה כהגר"א, אלא דשוב כתב דמיירי שנתן לו לפיקדון דאי הקנה מעיקרא לא הוי דמיו דומיא דאתנן]. אמנם הרשב"א במשמרת הבית שם הביא דברי רש"י בע"א הנ"ל שביאר משום דלא הוי שכר ביאה ומזה למד שאף אם הוא בעין שלא קדמה והקריבתו לא הוי אתנן וכנ"ל. וצ"ע דהגר"א לא נחית לזה ומשמע לכאורה דמפרש גם בדעת רש"י דדוקא בקדמה והקריבתו דאינו בעין לא הוי אתנן. וכנראה שלא היה לפניו דברי המשמ"ה, אולם הב"י כתב שאם הטור היה רואה את דברי המשמ"ה היה מודה לרשב"א. וצ"ע דברי הגר"א [[15]](#footnote-15). ושו"ר בפר"ח או"ח סי' ת"נ שנסתפק לדעת הרשב"א אי גם כשלא הוציאו לדינר לא הוי דמי היין ומסיק עפ"י הר"ן דבאתנן אם הוא בעין הוי אתנן וה"נ ביי"נ דמדמה להו הרשב"א, וצ"ע שזה להדיא דלא כהרשב"א במשמרת הבית וצ"ע.

והנה הטור כתב דכיון שנתן לו הדינר קנה היין מיד, וא"כ מבואר דטעמיה משום דכבר קנה היין וא"כ לכו"ע הוי דמי יי"נ, וכ"כ הש"ך ס"ק ל"א שזהו טעם הטור דפליג על הרשב"א. אלא דלא פירש איך קנה היין והט"ז כתב דקונה בקנין כסף דישראל קונה מה"ת בכסף וכן ישראל מעכו"ם קונה בכסף. אולם למש"כ התוס' בע"א דאף לר"י דמעות קונות מה"ת כיון דמדרבנן לא קנה לא הוי אתנן וה"נ לענין דמי יי"נ. ועי' חת"ס בסוגיא שהביא פלוגתא בזה דהסמ"ע ס"ל שישראל קונה מעכו"ם בכסף אבל הש"ך ס"ל שרק עכו"ם קונה בכסף וא"כ לא קנה היין מעכשיו. וצל"ע.

ובחדרי דעה כתב דאין כוונת הטור משום קנין כסף אלא דבאמת כשאמר לחנוני ליתן לפועליו יש לדונו כנותן בשליחותו וחשיב שהוא קיבל ונתן לפועליו, אלא דכל שלא שילם לחנוני אמרינן דאינו נותן בשליחותו אבל כששילם מתחילה הדינר לחנוני אף דלא חשיב דמי היין מ"מ הרי שילם עבור היין וממילא מה שהחנוני נותן לפועליו חשיב שנותן בשליחותו. ועי' בר"ן דף ע"א [דף ל"ד ברי"ף] דנראה דהיכי דאמר להדיא לחנוני ליתן לפועלים ודאי הוי כשלוחו אף דמצי לסלוקי בזוזי. ומדבריו נראה דבכה"ג אף בלא הקדים לו דינר חשיב שלוחו ואסור ואמנם זה דלא כשא"ר שם וכדבסמוך.

**דף ע"א**

**האומנין של ישראל [שייך לברייתא אמר לפועליו וכו']**

מתני' האומנין של ישראל. הב"ח הגיה האומנין ישראל, ועי' ברשב"א דיש שפירשו דמיירי שעבדו לגוי אלא שלא פסק להם יין ולכן אם עדיין לא נתן להם יכולים לומר לו תן לו דמים דאינן שמי יי"נ אבל הראב"ד פי' באומנין של ישראל ובעה"ב אמר לגוי שיפרע להם שכרם והוא פרע להם ביין נסך וקמ"ל דכל שעדיין לא קיבלו היין יכולים לומר לו תן לנו דמיהם. ולפי"ז צ"ל דגרסינן של ישראל ודלא כהב"ח.

גמ' מותר לאדם לומר לעכו"ם צא והפס עלי מנת המלך, מיתיבי אל יאמר אדם לעכו"ם עול תחתי לעוצר. ומסקינן דהכא הוי כאומר לו מלטני מן העוצר והיינו דהכא לא שלחו לפרוע אלא לפייס המלך והוא נתן מעצמו היין, אבל אמר לו עול תחתי חשיב שלוחו וכפורע עבורו, ומרש"י משמע דהאיסור משום דמה שאחר כך משלם לגוי חשיב דמי היין נסך דכיון שפרע עבורו נתחייב לו דמי יי"נ וכ"כ הרשב"א. והא דלא פי' דהאיסור בעצם משום דפורע חובו ביין נסך איכל"מ דלזה לא הוי שלוחו דאינו מחויב ליתן למלך יין נסך אלא יין סתמא, אכן הרמב"ן כתב בשם רש"י דהאיסור משום דפורע חובו ביי"נ, ואולי מש"כ רש"י דאח"כ משלם דמיו הוא דע"י זה חשיב שהעכו"ם שלוחו כנ"ל דף ס"ג ולהכי חשיב כפורע חובו ביי"נ, ועי'.

ולפרש"י מיירי ביכול לסלק למלך בזוזי, וכ"כ הר"ן. אבל לתוס' מיירי בלא יכול לסלקו בזוזי ואפי"ה אם אמר לו מלטני מן המלך אינו שלוחו. ומשמע דפליגי גם להיפך, דלרש"י אף שיכול לסלקו בזוזי מ"מ אם אמר לו עול תחתי הוי שלוחו לתת היין וממילא הדמים שפרע לו אח"כ חשיבי דמי יי"נ, אבל לתוס' לא חשיב שלוחו אלא כשחייב ליתן למלך יין. והיינו דאי לא שלחו לפרוע עבורו לא חשיב שקיבל מהעכו"ם יין אלא דהעכו"ם מסלק תביעת המלך ממנו והדמים שמשלם אח"כ אינם דמי יי"נ.

הראשונים הקשו מ"ש מהא דלעיל ס"ג דבאמר טלו ואני פורע לא חשיב דמי יין נסך אלא בהקדים לו דינר או בנשא ונתן ביד ואע"ג דאמר לחנוני לפרוע להם יין עבורו. והרמב"ן תי' דהכא נמי מיירי רק כשהקדים לו דינר.

ולכאורה לתוס' ל"ק דהתם יכול לסלקו בזוזי ולכך אם לא הקדים לו דינר לא הוי שלוחו ליתן להם יין וממילא לא הוי דמי יי"נ. אמנם ברמב"ן נראה שנסתפק בזה, דמתחילה כתב אע"ג דהתם הוי כפול תחתי **שהרי הוא חייב לתת להם יין והוא אומר לחנוני גוי תן להם לאכול ולשתות** ואח"כ תי' כמש"כ דהתם אין חייב ליתן להם יין דוקא כתב שכן דרך בעה"ב ליתן להם מעות וכ"כ הרשב"א, [וכנראה כוונתם למש"כ הרשב"א לעיל דף ס"ג דאין יכול להתחייב לפועל דבר מסויים אלא מעות שזהו דרך הפועלים ושם נסתפק אם יכול להתחייב חטין סתם]. מיהו צ"ב מאי קס"ד דהא לא אמר ליתן להם יין אלא בשעת פירעון אבל מתחילה לא נתחייב להם אלא דמים. ועי' בר"ן על הרי"ף ואולי כוונתו להנ"ל. ושם כתב עוד דאם אמר לחנוני תן להם יין ואני פורע ודאי אע"ג דמצי לסלוקינהו בזוזי מיתסר, וכוונתו כרש"י כאן וכדפירש שם להדיא דאף דמצי לסלוקי בזוזי כיון שאמר עול תחתי הוי שלוחו ומה דיהיב העכו"ם חשיב כאילו הישראל נתן למלך וה"נ בפועלים.

והראב"ד תי' דלעיל מיירי שאין היין בעולם בשעת פירעון הדמים שכבר שתוהו אבל הכא בשעת שפורע לגוי עדיין היין באוצר המלך. ובפשוטו זה כסברת הרמב"ן לעיל שרק כשאינו בעין בשעת פירעון לא חשיבי דמיו. והרמב"ן כתב דאינו מחוור כלל, והרשב"א הקשה דא"כ אמאי לא תי' הגמ' לעיל דמיירי שפרע קודם ששתוהו. ובאמת הרמב"ן לעיל בסוגיא שם נתקשה לשיטתו ותי' דסתמא דמילתא הוא דכשאומר לחנוני לתת להם אינו פורע עד אחר ששתו היין. ואם הרמב"ן כאן נתכוון לקושית הרשב"א צ"ב שהרי הוא עצמו כתב כן. ואם ר"ל דלשיטתו דהאיסור משום פורע חובו ביי"נ, אף אם אין הדמים נתפסים באיסור היין מ"מ חשיב פורע חובו ביי"נ, א"כ מה תי' דהכא נמי מיירי בהקדים לו דינר דהרי אף בלא הקדים לו דינר הוי שלוחו לפרוע והוי כפורע חובו ביי"נ, וצל"ע. והרמב"ם פי"ג ממאכא"ס פי' סוגיין באו"א והובא בראשונים, ולדבריו ל"ק מלעיל.

# רוצה בקיומו

**גמ' דף ס"ג ע"ב שכרו לשבור ביין נסך מהו מי אמרינן כיון דרוצה בקיומו אסור או דלמא כל למיעוטי תיפלה שפיר דמי אר"נ ישבור ותבא עליו ברכה.** עי' ריטב"א לעיל ס"ב דאיסור רוצה בקיומו הוא מדרבנן. ובפר"ח או"ח סי' ת"נ הוכיח כן מהגמ' להלן דאמרינן שאני ירושת גר דאקילו בה רבנן.

בעיקר איסור רוצה בקיומו יל"ד אם האיסור משום דנהנה מאיסור הנאה או משום דחשיב כמקיים האיסור ונפ"מ באיסוה"נ שאין איסור לקיימם. ועי' בתוס' לעיל ל"ב א' דנקטו דאף בחמץ בפסח יש איסור דרוצה בקיומו וכ"כ הטור ושו"ע סי' ת"נ ס"ד עי"ש. ובשל ישראל איכל"מ דאסור לקיימו משום בל יראה, אך בחמץ של עכו"ם ודאי אין איסור לקיים, דבע"ז ויי"נ של עכו"ם מצוה לאבדם כמו שהביא רש"י דמצוה לבטל ע"ז ומשמשיה, אבל בחמץ של עכו"ם ודאי ליכא מצוה לאבדו כדדרשינן בפסחים שלך אי אתה רואה אבל אתה רואה של אחרים. והשו"ע שם מיירי בחמץ של עכו"ם וע"כ משום דאסירי בהנאה וכ"כ המ"ב שם דהטעם משום דנהנה מהחמץ. וע"ע בתוס' שם בדף ל"ב ע"א שאף בב"ח איכא איסור רוצה בקיומו, והתם ודאי אין איסור לקיימו. וע"כ דס"ל דטעמא משום דנהנה.

אולם בגמ' להלן דתלינן האיסור בכלאים בר"ע ורבנן ורק לר"ע דאסור לקיים כלאים יש איסור רוצה בקיומו, משמע להדיא דהאיסור משום דחשיב כמקיים וכפרש"י ד"ה אפי' לר"ע וכו' **אלמא אסור להיות רוצה בקיומו**. וכ"כ רש"י אח"כ דבע"ז אסור רוצה לקיימו משום דמצוה לאבדם. וכן הוכיח בפר"ח או"ח סי' ת"נ, ועי' בשו"ת פרי יצחק ח"א סי' ט"ז שהאריך בזה.

ועי' בתוס' ד"ה אין עודרין ולכאורה הא גופא נידון התוס', שלפי' קמא מיירי בכלאי הכרם שאסורים בהנאה ולהכי מייתי ראי' ליין נסך שג"כ אסור בהנאה, ומשמע דאיסור רוצה בקיומו הוא משום האיסור הנאה, אבל התוס' דחו פי' זה דא"כ מאי דחי דלרבנן שרי הא מ"מ משתכר באיסור הנאה, והיינו דאף דלרבנן אין איסור לקיים מ"מ נימא דאסור רוצה בקיומו משום דאסור בהנאה. וע"כ שכל האיסור הוא משום דחשיב כמקיים הדבר [[16]](#footnote-16) [וקצ"ע מה שתלו זה באיסור משתכר באיסוה"נ ואולי אם רוצה בקיומו אסור משום דנהנה זהו גופא איסור משתכר באיסוה"נ וצ"ע [[17]](#footnote-17)]. ולפי"ז בשאר איסורי הנאה שאין בהם איסור לקיים ליכא איסור דרוצה בקיומו דומיא דכלאים לרבנן. וקשה לתוס' דף ל"ב והשו"ע הנ"ל מסוגיין. וכבר האריך לתמוה בזה בפר"ח שם ומשו"ה חולק לדינא על השו"ע. ועי' חת"ס ופר"י שם שהוכיחו שאף באיסוה"נ שאין איסור לקיים אסור רוצה בקיומו, ואולי ב' דינים הם וצל"ע.

והנה הפר"י שם נתקשה גם לענין כלאים של עכו"ם דשרינן רוצה בקיומו משום למיעוטי תיפלה, דהרי לא מצינו שצריך לאבד כלאים של עכו"ם ולא דמי לע"ז של עכו"ם שצריך לאבדה כנ"ל. ומתחילה כתב דהוא משום דאסור לקיימו ולכך צריך לאבדו כדי שלא יהא רוצה בקיומו. [ולפי"ז בחמץ של עכו"ם יהא מותר להשתכר לאבדו כדי למיעוטי תיפלה]. אך א"כ לרבנן דליכא איסור לקיים כלאים ממילא אין מצוה למיעוטא תיפלה ובגמ' אמרינן דברייתא דשרי לעקור כלאים עם העכו"ם הוא משום למיעוטא תיפלה וכגון דעביד בחינם דאיכא איסור לא תחנם כרבי יהודה והתירו משום למיעוטי תיפלה, ומזה נלמד גם לר"ע דשרי איסור רוצה בקיומו כדי לאבדו. וקשה דלרבנן דליכא איסור לקיימו ממילא ליכא מצוה לאבדו ומאי למיעוטי תיפלה איכא. וכבר עמד בזה הרעק"א בשו"ת סי' קצ"ד. [ושם הקשה כן אף לר"ע דהא בכלאים ליכא מצוה לשרפו ויל"ע אם מיירי בכלאי זרעים או אף בכלאי הכרם דכתיב תוקד אש אין צריך שריפה].

ובחת"ס בחי' כאן הכריח מזה דלרבנן נמי איכא איסור דרבנן לקיימו, אבל הפר"י תמה ע"ז דא"כ מאי מקשה הגמ' לרבנן יהא מותר לקיימו הרי איכא איסור דרבנן לקיימו. ועי' ריטב"א דבשל ישראל אסור מדרבנן אבל בכלאים של עכו"ם מותר אף מדרבנן.

והנה יל"ד עוד אם ההיתר בלמיעוטי תיפלה הוא דאע"פ דרוצה בקיומו נדחה האיסור כדי למיעוטי תיפלה, או דלא חשיב כלל רוצה בקיומו דכיון דהוא עסוק לאבדו אף שרוצה בקיומו לשעה אחת לא חשיב כרוצה בקיומו דאדרבה הרי הוא עסוק לאבדו, [ומלשון הגמ' דתבא עליו ברכה משמע קצת דלא הוי איסור, אך אינו מוכרח די"ל להיפך דכדי למעט תיפלה אמרו דאע"פ שרוצה בקיומו תבא עליו ברכה]. והחת"ס וכן בפר"י שם הביאו מלשון הב"י סי' קל"ג דמבואר בדבריו דלמיעוטי תיפלה לא חשיב רוצה בקיומו. ולפי"ז כתב הפר"י די"ל דהיתר דמיעוטי תיפלה אינו דוקא כשמצוה לאבדו אלא אף אי ליכא מצוה לאבדו מ"מ כיון שעסוק לא חשיב רוצה בקיומו.

אך הפר"י תמה על פי' הב"י דהרי בהא דשרינן איסור מתנת חינם למיעוטי תיפלה א"א לפרש כן דלא חשיב מתנת חינם, וע"כ שהתירו האיסור לצורך מיעוטי תיפלה, והדק"ל דהא לרבנן אין מצוה בכלאים למיעוטי תיפלה. אכן מה דפשיטא ליה לפר"י דא"א לפרש כן באיסור לא תחנם, ברעק"א סי' קצ"ד מבואר איפכא, דיעו"ש שהביא מהר"ן בגיטין ל"ח דהא דשרי לשחרר עבדו לצורך מצוה הוא משום דהאיסור לשחרר הוא כדי שלא ליתן להם מתנת חינם וכיון דהוא לצורך מצוה לא חשיב חינם, ולפי"ז הקשה במאי דאמרינן מדר"י נשמע לר"ע דהא לר"י ליכא איסורא כלל כשמקיים למיעוטי תיפלה דלא חשיב חינם כלל, אבל לר"ע דאיכא איסור מקיים כלאים מנלן דשרינן איסורא משום מיעוטי תיפלה, [וכ"ה החת"ס עי"ש שתי' דלגבי נכרי אף כשהישראל מרויח אסור ורק בעבד שרי בכה"ג]. הרי דהרעק"א נקט להיפך דרוצה בקיומו למיעוטא תיפלה איכא איסורא אלא דאע"פ דעביד איסור הותר לצורך מיעוטא תיפלה ולא משום דאינו חשיב רוצה בקיומו, ולגבי איסור מתנת חינם לא חשיב חינם כלל. ולפי"ז י"ל לדעת הב"י שגם לגבי רוצה בקיומו ההיתר הוא דלא חשיב רוצה בקיומו דשפיר מייתי ראי' מהא דר"י דהתם נמי לא חשיב חינם. מיהו העירו דאין טעמם אחד דבלא תחנם הטעם משום דלא חשיב חינם וברוצה בקיומו הוא משום דעיקר עשייתו היא לאבד ולא לקיים, ושמא י"ל דהנידון הוא אי דנים על עיקר המעשה או על כוונתו ועי'.

והפר"י מסיק שם דטעמא דמיעוטי תיפלה הוא משום דנעבדה בו עבירה, וגם בכלאים של עכו"ם חשיב נעבדה בו עבירה דרצון התורה שלא יהא כלאים ואף של עכו"ם חשיב נעבדה בו עבירה אלא שהנכרי אינו מצווה ולכך מצוה לאבדו, וזה דוקא בכלאים אבל בחמץ דילפינן מקרא דאתה רואה של אחרים חזינן דחמץ של נכרי אין מצוה לאבדו, וא"כ אין היתר דרוצה בקיומו כדי לאבדו.

והנה החת"ס והפר"י כתבו דמלשון הגמ' דמבעיא לן אי שכרו מותר משמע דהיה פשוט להם שלכתחילה אסור אלא הספק אם השכר נאסר, וכן משמע מרש"י **מהו שיהא שכרה מותר**, אולם ר"נ שפשט דתבא עליו ברכה מבואר דאף לכתחילה שרי, וצ"ב. וכתב הפר"י דמתחילה סברו דטעמא דמיעוטי תיפלה לא מהני לאיסור משתכר באיסוה"נ ולכן לכתחילה ודאי אסור וכל הספק אי מהני להתיר איסור דרוצה בקיומו ולזה מספק"ל אי בדיעבד מותר או לא[[18]](#footnote-18), ור"נ מסיק דמהני טעם דמיעוטא תיפלה גם להתיר משתכר באיסוה"נ. וביאר שם דאי היתרא דמיעוטא תיפלה הוא רק משום דלא חשיב רוצה בקיומו כמש"כ הב"י לפי"ז לענין משתכר באיסוה"נ לא מהני טעם זה ויאסר, ורק אם הטעם דמיעוטי תיפלה מהני גם להתיר איסור ה"ה למשתכר באיסוה"נ. וא"כ י"ל דבהא גופא פליגי דאינהו סברי דכל מה שיש להתיר הוא רק שלא חשיב רוצה בקיומו אבל להשתכר ודאי אסור אלא שזה רק לכתחילה, ור"נ מסיק דהיתר דמיעוטי תפילה הוא לא רק דלא חשיב רוצה בקיומו אלא דמהני טעם זה להתיר איסורים כדי למיעוטי תיפלה וכדמדמינן להלן איסור לא תחנם לאיסור רוצה בקיומו דהתירו למעוטי תיפלה.

אלא שלפי"ז יקשה מאי ס"ד להוכיח כר"נ מהא דכלאים דדלמא התם מותר למיעוטי תפילה רק לגבי איסור דרוצה בקיומו ומשום דלא חשיב רוצה בקיומו אבל לא מצינו דהתירו איסורים כדי למיעוטי תיפלה וא"כ אין ראי' לר"נ דשרי לכתחילה ולא אסרינן משום משתכר באיסוה"נ. והפר"י עמד בזה ולא תירץ, וצ"ע.

**משתכר באיסוה"נ**

בעיקר דין משתכר באיסוה"נ, בתוס' כאן מבואר דאסור אלא שבדיעבד לא אסרו אלא בדבר שתופס דמיו [כמבואר בגמ' לעיל ס"ב עי' מהרש"א כאן]. וכ"מ בתוס' לעיל דף ס"ב ד"ה והתנן בא"ד [וצויין שם] דכתבו מיהו תימה וכו' אבל לכתחילה אסור ופי' בביהגר"א סי' ת"נ ס"ד דהוא משום משתכר באיסוה"נ. וכ"כ התוס' פסחים כ"ב ב'.

והר"ן בריש פירקין פי' דהא דקנסו שכר פועל ביי"נ שאסור הוא משום דעבר עבירה דרוצה בקיומו, וכן פי' הרמב"ן בסוגיין והוכיח מזה שגם סתם יינם אסור רוצה בקיומו. ויש שהוכיחו מדלא פי' דטעמא משום דמשתכר באיסוה"נ דע"כ ס"ל אין איסור משתכר באיסוה"נ, [עי' מש"כ לעיל בהערה] [[19]](#footnote-19). [מיהו לפי"ז מבואר דאף ביי"נ שתופס דמיו אין איסור משתכר אלא רק רוצה בקיומו וזה דלא כהפר"ח שגם למתירין בשאר איסוה"נ מ"מ ביי"נ אסור להשתכר מהאיסוה"נ וזהו קנסא דמתני', ולדבריו אי"צ למש"כ הר"ן דאסור משום רוצה קיומו אלא משום משתכר]. ועי' רעק"א שו"ת ח"ה סי' ע"ז שהוכיח מהרשב"א בקידושין דמותר ליטול שכר טירחה על איסוה"נ אפי' לכתחילה.

ובטור או"ח סי' ת"נ נראה שנחלקו בזה עי"ש שהביא מהר"ש בן אברהם שאסור להשכיר תנור לעכו"ם לאפות חמץ ואף כדי לקבל מעות ומשום דמשתכר באיסוה"נ. וקודם לכן הביא מרש"י בתשובה דתנור שיש בו שותפות עכו"ם וישראל מותר להתנות שישתמש בו העכו"ם בפסח, ומשמעות הטור דהר"ש ב"א פליג על רש"י והיינו שגם בשותפין חשיב משתכר באיסוה"נ ואפי"ה שרי לרש"י, וכ"כ הב"ח בסוף הסימן. אולם לפי"ז צ"ע בשו"ע שפסק שם ס"ג כרש"י ואח"כ בס"ד הביא דברי הר"ש ב"א ועי"ש בט"ז שהקשה כן. ובמ"ב כתב דגם לרש"י אסור להשתכר אלא דבחלוקת שותפות חשיב כמוכר תנורו ואין משתכר בחמץ וזה דוקא כשמקבל דמים ולא ככרות עי"ש.

ולהלן שם כתב הטור בשם התוספתא דמשכיר אדם חמורו לנכרי להביא עליו חמץ והב"י הביא מהאגור דהגאונים אסרו והביאו ראי' מהירושלמי וכן מצא בברייתא אחרת דאסור. וה"ט משום דמשתכר באיסוה"נ. [ועי"ש בב"י שהתוספתא דשרי להשכיר קיימא אף למ"ד דחמץ של עכו"ם אסור בהנאה, דהכא אינו נהנה מהגוף החמץ אלא שגורם לו הנאה]. ונמצא דפליגי אי מותר להשתכר באיסוה"נ, וכ"כ בפר"ח ובבהגר"א שם דפליגי בזה.

והנה השו"ע שם ס"ז פסק כהתוספתא דשרי, וצ"ע דבס"ד פסק דשכר תנור אסור ומשום דמשתכר באיסוה"נ, ומ"ש מחמור דשרי להשכיר. וע"ע בב"ח שם דמהטור שכתב דאסור להשכיר כלים לגוי שיבשל בהם חמץ בפסח משום דרוצה בקיומו, ולא כתב משום משתכר באיסוה"נ, נראה דס"ל דאין איסור להשתכר באיסוה"נ שאין תופסים דמיהן. וקשה כנ"ל ממה שכתב הטור בשם הר"ש ב"א דאסור להשכיר תנור משום משתכר באיסוה"נ והתם אין לאסור משום רוצה בקיומו דאף אם לא יהא חמץ בתנור לא ישבר. ותי' הב"ח התם דרק בתנור אסור כיון שדרכם ליתן חמץ בשכר התנור ונחשב שנהנה מדמי החמץ עצמם והוי דמי איסוה"נ ולא רק שמשתכר מחמת איסוה"נ, משא"כ במשכיר כלים לבשל בהם דדרכם ליתן מעות. וכ"כ בשעה"צ שם בדעת השו"ע דבס"ד חשיב שמקבל שכר הככרות עצמם ולכך אסור [ואפי"ה בדיעבד שרי השכר כיון שאין החמץ תופס דמיו] משא"כ כשמשכיר חמורו להביא חמץ הוא רק גורם הנאה ובזה להשו"ע מותר.

אך המ"א ס"ק י"א הקשה דהרי הר"ש ב"א שהוא מקור דין השו"ע בס"ד הוכיח דינו מיי"נ והתם אינו מקבל יי"נ בשכרו אלא מעות ואפי"ה אסרו. ולכך נדחק דהא דהתיר השו"ע להשכיר חמורו הוא בסתמא שאינו אומר לו להביא חמץ אבל בשכר להביא חמץ מודה השו"ע שאסור משום משתכר באיסוה"נ. והפר"ח והגר"א נקטו דהשו"ע ס"ל דמותר להשתכר באיסוה"נ אלא דלדינא פליגי דהל' כהירושלמי שאסור.

והרמ"א ס"ה כתב שמותר להשכיר ביתו לעכו"ם לדור בו ואע"פ שמכניס בו חמץ ומשמע דאי משכיר להניח בו חמץ אסור והיינו משום דמשתכר באסוה"נ. וצ"ע דבס"ז לא נחלק על השו"ע במשכיר חמור ומזה הוכיח המ"א שם דהשו"ע בס"ז מיירי רק במשכיר סתמא וגם בפר"ח נתקשה בדעת הרמ"א וצ"ע.

בגמ' פסחים כ"ב מייתינן מברייתא דלא יושיט אבמה"ח לנכרי משום לפ"ע ומינה ילפינן מדאיצטריך לאיסור לפ"ע ש"מ דמותר בהנאה והתוס' שם פי' דאף שהוא של נכרי מ"מ אם אסור בהנאה הרי הוא משתכר באיסוה"נ ואף בחינם היה אסור משום דמחזיק לו טובה אלא דשלא בפניו דאין מחזיק לו טובה אין איסור דמשתכר. ומבואר דאי איכא איסור משתכר אי"צ לקרא דלפ"ע ומזה משמע דאיסור משתכר באיסוה"נ הוא מדאורייתא דאל"כ הא בעינן קרא לדאורייתא. וכן הוכיח בקו"ש שם. וע"ע שם על דברי התוס' שאף שצער בע"ח דאורייתא מ"מ אסור משום משתכר והרעק"א שם תי' דאתי עשה דצער בע"ח ודחי איסור דמשתכר ומשמע דמה"ת הוא, אולם במ"ב סי' ת"נ נקט בפשיטות דאיסורו מדרבנן. וצ"ע.

ובכתבי הגרר"ש העיר דאי נימא דהתירא דמיעוטי תיפלה הוא משום דדחי לאיסור דרוצה בקיומו יקשה אי איסור משתכר הוא מה"ת איך דחינן ליה משום מעוטי תיפלה, ומשמע דמדרבנן הוא. ולתוס' הנ"ל דהוא מה"ת צ"ל דהכא לא חשיב כלל משתכר כיון דאינו נהנה מהדבר עצמו אלא מהטירחה של הפועל. עי' בי"מ יו"ד קל"ב וצל"ע.

ובדברי התוס' שם מבואר דאף בחינם אסור משום משתכר באיסוה"נ כיון שמכיר לו טובה, וכ"כ בשו"ע יו"ד סי' רצ"ד ס"ח, וכן הוכיח הרעק"א ח"ה סע"ז משע"ת לר"י ש"ג אות פ"ג. וכ"כ הרמב"ן כאן דאף כשאמר לו שמור לי חבית זו אסור שמא יאבדו בפשיעה ויתחייב ואפי' אם פטרו מתשלומים כיון שעושה לו בטובה.

תוס' ד"ה רבי עקיבא בא"ד וא"ת וכו' אבל הכא אין כאן מעשה כלל באיסור. עי' גלהש"ס שתמה דאף דאין לוקין עליו כיון שא"ב מעשה מ"מ איסורא איכא, וזה קשה בתרתי דאף מקיים ממש בלא מעשה איסורא דאורייתא הוא אלא דאין לוקין עליו ועוד דאף אי מדאורייתא מותר מ"מ מדרבנן אף דאינו מקיים אלא שרוצה בקיומו אסור [עי' לעיל מהריטב"א והפר"ח דרוצה בקיומו דרבנן הוא. וקצ"ע לשון הרעק"א דאסור מדאורייתא דמשמע דרוצה בקיומו אסור מה"ת ואולי כוונתו על מקיים ממש]. ועי' חת"ס דע"כ התוס' פי' דבלא מעשה לא חשיב מקיים כלל אך הא גופא צ"ב מנלן וגם אמאי לא אסור מדרבנן.

1. שו"ר בחי' חת"ס עמ"ס נדרים מ"ז שביאר דבריו דרש"י בחולין ד' [הובא בסמוך] הוכיח מדהגוזל חמץ בפסח אי"צ לשלם ש"מ שאסור למחליף, והתוס' וכן הר"ן בנדרים דחו דמשום שאסור למכור ממילא אין לו דמים, והרמב"ן דחה עפ"י הירושלמי דלא הוי דמיהן ומדלא דחה כתוס' ש"מ דס"ל דמותר למכור וכ"כ בחי' לחולין ועי"ש שגם רש"י שהקשה ס"ל דלמתירין להשתמש בדמים מותר גם למכור ולכן לא תי' כתוס' עי"ש. ובחי' לחולין נראה שכך היה לפניו בנוסחת הרמב"ן בע"ז שהמכירה מותרת ואולי מהדורה אחרת היא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. שו"ר בשער"י ש"ג פכ"ה [בנדמ"ח אות י'] דלרש"י הירושלמי מיירי במכר לישראל ורש"י מיירי במכר לנכרי דכיון שלקונה מותר להנות מהן חייב למוכר משום דמשתרשי ליה ואית ליה דמים. ולפי"ז משמע דרש"י מדאורייתא קאמר וכהחת"ס. [↑](#footnote-ref-2)
3. אמנם ברשב"א חולין ד"ד כתב דספק הגמ' בנדרים הוא רק אם מותר למכור אבל לאחר שמכרן ודאי מותר והוכיח כן מגמ' דידן וכקושית התוס' ולא ניחא ליה בתי' התוס' דידן. אבל להר"ן שלא פי' כן צ"ע איך דחה שיטת רש"י. ובאמת שגם הרשב"א סתר משנתו דבתחילת דבריו וכן בנדרים נקט בפשיטות דאסור למכור ועי' חת"ס שהרגיש בזה. וצ"ע. וע"ע להלן ס"ג ע"ד התוס' שבמכר יי"נ ולא היה הדמים בשעת מכירה מותר להנות מהם והקשה הרשב"א דא"כ נילף מפירות שביעית שאף לכתחילה מותר למכור. ומשמע כהחת"ס דכיון שדמיו מותרים מותר גם למכור. [↑](#footnote-ref-3)
4. אך העירו דלפי"ז התוס' מקשו דדלמא טעמא דמתני' משום דמשתכר באיסוה"נ ולא קשה מהמקדש בדמיהן דהתם בדיעבד והרי התוס' כתבו דמתנ' משמע דאף לאחרים אסור ואי משום משתכר באיסוה"נ אמאי יאסר לאחרים ואולי כוונתם דאף אם יאמר לו ליתן השכר לאחרים אסור עי' ב"י בשם הארחות חיים. ועוד צ"ב דא"כ אמאי הוצרכו לומר דבמקדש בדמי ערלה לכתחילה אסור דהתם כיון שכבר קיבל הדמים מהמוכר אין לאסור להשתמש במעות משום משתכר, דהרי השו"ע ס"ל שמותר למחליף להנות מהדמים כדכתב בביהגר"א ואף דס"ל דאסור להשתכר מאיסוה"נ. וצ"ע כעת. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולשו"ע מבואר דאף בחמץ איכא איסור רוצה בקיומו. וכ"כ התוס' דף ל"ב, אמנם עי"ש בפר"ח דלפרש"י בדף ס"ד דאיסור רוצה בקיומו הוא משום דאסור לקיים עבודה זרה, בחמץ של גוי שמותר לקיימו ל"ש לאסור משום רוצה בקיומו. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולכאורה יש לדון דדמי ע"ז נאסרים אף כשאינם חליפין ממש ורק באתנן לא מאיס אלא מה שהוא חליפי הביאה ולא דמים בעלמא משא"כ בע"ז דנאסר כל שאתה מהיה ממנו. וכנראה שהתוס' למדו כן משביעית דבגמ' דף נ"ד עבדינן צריכותא משביעית לע"ז ומשמע דדין אחד הוא [אף דע"כ לא דמו לגמרי דבשביעית נאסר רק ראשון ואחרון ומשא"כ בע"ז ועי' תורת זרעים שביעית פ"ח מ"ז]. ועי' בסמוך בדברי הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-6)
7. והנה רש"י ד"ה יאות הן עבדין כתב כיון דההיא שעתא לא הוו הנך בעין וכו' ולמד הר"ן מכאן דס"ל דאם הפירות שביעית בעין בשעה שפרעו דמיהן נעשו דמי שביעית. והעירו בבימ"ד דיל"פ כוונת רש"י דקאי על זמן שנתנו העניים פירות שביעית דהפירות שמינית לא הוו בעין [וכן נראה בס' לחם סתרים] ולפי"ז איכל"מ דאף אם כששילמו הפירות שמינית הוו הפירות שביעית בעין לא מהני ליחשב דמיהן כיון שכבר קיבל הלוקח את הפירות וכרבינו יצחק. אך א"כ אף אם הפירות שמינית בעין לא הוו דמיהם כיון שלא היו מיוחדים לפירעון, ואמנם למבואר ברשב"א דס"ד דאח"כ איגלאי למפרע שהם היו דמיהם. מיהו בזה הרי קיימא הוכחת התוס' מהא דהיבעלי לי בטלה זה דלא נאסר כיון שמחוסר משיכה. וא"כ אף שהם בעין לא נאסרו. ועי' חת"ס שפי' דרש"י אתרויהו קאי והעיר מהבעלי לי בטלה זה, וכתב דאיה"נ אלא שרש"י פי' האמת דבההיא עובדא לא היו בעין וודאי לא נעשו חליפי שביעית. שו"ר להלן בע"ב בריטב"א דפי' הס"ד שם דכשנתן דמיו מהני למפרע ליחשב דמי הפירות אף שלא נתייחדו לכך וברב ינאי שאני דלא היו הפירות שמינית בעולם, אבל למקנא שם נראה דלא סגי בשיעבוד אלא בעינן שיקנה ממש וזה לא מהני למפרע. ועצ"ע שם. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועי' להלן בגמ' בע"ב בהא דהקדים לו דינר דלא חשיב דמי שביעית ויי"נ דהרשב"א בתו"ה דף מ"ט פי' דמיירי דהקדים לו בתורת פיקדון שאם הקנה לו הדינר מעכשיו הוי דמי שביעית והטור והשו"ע סי' קל"ב ד' פי' דאף שהקנה לו מעכשיו חשיב דמיו ועי' ב"י שאם היה רואה הטור את דברי הרשב"א לא הוי פליג ובבהגר"א שם ס"ק כ"ט תמה על הרשב"א דהא הכא דוקא קדמה והקריבתו לא חשיב דמיו אמנם הרשב"א במשמ"ה ביאר דבריו כרש"י בסוגיין וצ"ע שלא הזכיר את דברי רש"י.

   ושוב הראוני בס' שער דיעה סי' ק"ס שגם לדעת רש"י ע"כ משום דליתא בעין הוא דלא הוי אתנן אבל אם הוא בעין הוי אתנן עי"ש שלמד מזה שאם נתן דמים להמקח קודם שקיבל המקח הוי דמיהן ובאמת גם מהר"ן מבואר דפי' כן בדעת רש"י מדהביא ראי' מסוגיין לרמב"ן וכתב שכן דעת רש"י וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-8)
9. ואולי יל"פ דאף דהדמים שנתן על יי"נ שקיבל כבר לא נעשו חליפיו דאינן תמורת היין אלא תמורת החוב, אבל לאידך גיסא כשנתן הדמים קודם המקח חשיבי דמיו כיון שניתנו עבור המקח, וה"נ באתנן אין הביאה דמי הטלה אלא הטלה הוא דמי הביאה [כן הוא הפשטות וכ"מ במאירי ובחת"ס ואמנם הרשב"א והריטב"א סברי דהביאה היא דמי הטלה] ומשו"ה ס"ל דכל שבשעת הביאה הטלה עדיין בעין חל עליו שם אתנן כיון שנתיחד להיות דמי הביאה קודם לכן [ומ"מ לא נגמר **פסול** אתנן אלא משעת ביאה ולכן בעינן שיהא בעולם בשעת ביאה. אמנם כשלא הקנה מעכשיו משמע דאי מצי מקרבא הוי אתנן אף שאינו בעולם וצ"ב]. וכן פי' בס' פני הבית. אך העיר דהרעק"א הקשה על רבינו יצחק מהא דשו"ט בסוכה איך יקנה אתרוג של שביעית ואמא לא יתן הדמים קודם המקח או אחר המקח ומבואר לר"י אף קודם המקח לא נעשה דמיו. עי"ש מש"כ בזה. ועי' מחנ"א מעות סי' י"ב. [↑](#footnote-ref-9)
10. [ומ"מ צ"ל כנ"ל דבשעת ביאה נגמר הקנין **למפרע** דאל"כ לא היה חל ההקדש כנ"ל וכצ"ל גם בכוונת החת"ס]. [↑](#footnote-ref-10)
11. עי' תוס' ב"מ מ"ג שכתבו כן לר"ל דמעות אינן קונות דממילא לא קנה המוכר את המעות ולתי' א' שם גם לר"י לא קנה המוכר את המעות אבל לתי' ב' שם לר"י קנה את המעות אלא שכתבו רק דהוי כשואל. [↑](#footnote-ref-11)
12. הרי"מ פלמן אמר ליישב דברי הריטב"א דאדרבה כל מה דבעינן הכא שיהא הטלה בחצרה הוא משום דהביאה אינה מחייבת את הטלה דפועל אינו מתחייב בחפץ כמו שכתבו הראשונים אבל אם היה מהני תנאו שמתחייב בחפץ מחמת עצם הפעולה שפיר הוי אתנן.וא"ש היטיב. [↑](#footnote-ref-12)
13. ובחדרי דעה כתב דכשנתן הפירות לפועלים קנה המוכר את הדמים דכיון שמעות קונות בעכו"ם כשם שהכסף קונה את המקח כך הפירות קונים את הכסף. וצ"ע כנ"ל שרק הכסף קונה את המקח אבל המקח אינו קונה את הכסף. אא"כ נימא כמשנ"ת בריטב"א דכל שמחוייב בו נעשה אפותיקי. וצ"ע שסתם דבריו. [↑](#footnote-ref-13)
14. ובדברי הרשב"א מבואר דמדמה נתן הדמים אחר שקיבל המקח לנתן קודם שקיבל המקח וזה דלא כמש"נ לעיל לדעת רש"י דנתן לה ואח"כ בא עליה אף כשהוא בעין לא הוי אתנן דלא הוי שכר ביאה ולאידך גיסא בנתן לה לאחר שבא עליה משמע מרש"י לעיל שאם הוא בעין הוי אתנן. [↑](#footnote-ref-14)
15. והנה הטור הביא בשם הרשב"א **שאם יצטרך לו** מקנהו לו מעכשיו וכן הוא בבית הקצר. והיינו כגוונא דלעיל בע"א שאמר לה ליהוי גבך עד שעת ביאה ואי מצטריך לך קני מעכשיו. ובזה הרי מוכרח בגמ' לעיל דדוקא בקדמה והקריבתו לא הוי אתנן שעל זה הוא דמוקמינן לה בהכי [וכ"מ מספק הגמ' דקדמה והקדישתו אא"כ נימא כהריטב"א שם דהספק אי בזה נמי מקנה לה מעכשיו] ולפי"ז שפיר הקשה הגר"א על הרשב"א. [מהחברותא הגרש"ב] [↑](#footnote-ref-15)
16. ומש"כ תוס' דאין לומר דכיון שאין תופס דמיו אין איסור משתכר, עי' מהרש"א דכוונתם דאין לומר דלהכי אף לכתחילה מותר דא"כ גם לר"ע מאי ס"ד ללמוד מכאן היתר למיעוטי תיפלה דהא שאני כלאים דאין תופס דמיו ולהכי שרי, וע"כ דטעם זה לא מהני להתיר לכתחילה והדק"ל לרבנן אמאי מותר וע"כ דמיירי בכלאי זרעים דמותרים בהנאה, והא דמדמינן להו אהדדי אינו משום האיסור הנאה אלא משום דאסור לקיים הכלאים וכעי"ז במהר"ם. [↑](#footnote-ref-16)
17. עוד עי' להלן מהפר"י דאי טעמא דשרי למיעוטי תיפלה הוא משום דלא חשיב רוצה בקיומו יהא אסור משתכר באיסוה"נ אבל אם הוא משום דכדי למיעוטי תיפלה התירו איסורים ה"ה דהתירו איסור משתכר. ולפי"ז יל"פ כוונת התוס' דלמאי דדחינן דאין להתיר רוצה בקיומו לכתחילה היינו דהוא רק היתר משום דלא חשיב רוצה בקיומו אבל לא מהני להתיר איסורים ויאסר משום דמשתכר באיסוה"נ, אבל משום רוצה בקיומו דלמא שרי אף לכתחילה דלא הוי כרוצה בקיומו. ולפי"ז אולי אין נידון הסוגיא על עיקר איסור רוצה בקיומו אלא רק שיאסר משום משתכר באיסוה"נ. ועי'. [↑](#footnote-ref-17)
18. ומבואר דאי רוצה בקיומו אסור אף למיעוטי תיפלה, אף בדיעבד אסור, והיינו כדתנן במתני' דשכרו אסור ומפרשינן דקנסא הוא משום חומרא דיי"נ שקנסו אף בדיעבד משום שעבר עבירה, אך צ"ב דא"כ גם אי אסור משום משתכר באיסוה"נ נימא דאסור אף בדיעבד משום דקנסו לאסור אף בדיעבד כיון שעבר עבירה. וע"כ דס"ל דמה שאסרו במתני' אף בדיעבד הוא רק אי איסורו משום רוצה בקיומו אבל אי משום משתכר לא אסרו בדיעבד. וצ"ע. ולעיל ס"ב במשנה הובא מהר"ן והרמב"ן דפי' בטעמא דמתני' דאסור משום שעבר עבירה וקנסו משום חומרא דיי"נ לאסור אף בדיעבד, ולעיל צידדנו דמדלא פי' משום משתכר באיסוה"נ ע"כ דס"ל דליכא איסור משתכר עי"ש מהבי"מ והאבנ"ז. ועי' בסמוך. אמנם להנ"ל אין ראי' דאף דלכתחילה אסור להשתכר באיסוה"נ, אבל אי משום הכי לא אסרינן בדיעבד אף ביי"נ ושו"ר שכ"כ הפר"י שם להדיא עפ"י הר"ן דלא אסרו במתני' בדיעבד אלא משום דרוצה בקיומו. אך הטעם לא נתבאר. [↑](#footnote-ref-18)
19. והביאו מהרעק"א בחי' כת"י שהקשה אמאי מותר ליטול שכר על קבורת מתים הרי הוא רוצה בקיומו וסיים שם דלכאורה מוכח כהר"ן בע"ז ונראה כוונתו כנ"ל דמדלא פי'' מתני' משום משתכר ש"מ דמותר להשתכר. אולם בשו"ת חת"ס או"ח סי' קכ"ח פי' קושיתו משום דרוצה בקיומו. ולפי"ז מה שהביא מהר"ן צ"ל דכוונתו דרוצה בקיומו שכרו אסור רק ביי"נ שתופס דמיו. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-19)