איסור הנאה ממלאכת גוי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק עקב כ"א מנ"א תשס"ח

א] בשעה"צ סימן תקט"ו סקי"ד הק' סתירת ד' הרא"ש ורי"ו אהדדי, דבד' הרא"ש בביצה ורי"ו בנתיב ד' ח"ד מבו' דלדעת ר"ת אין אסור ליהנות ממלאכת הגוי אלא אותו ישראל עצמו, דיש לגזור שמא יאמר לגוי לעשות מלאכה, אך ישראל אחר שרי, דאין אדם חוטא ולא לו, ואילו בד' הרא"ש בפ' כ"כ מבו' דפשיט"ל דאסור לכל ישראל, וכ"ה ברי"ו נתיב י"ב חי"ב.

אמנם נ' והעירוני לעיקר הדברים דאדרבה ד' הרא"ש בפ' כל כתבי אתיין עם דבריו בביצה, דהנה כתב הרא"ש שם בתו"ד, ז"ל, ר"ת ז"ל הי' אומר מדנקט בהמתו דוקא בהמה הוא וכו', אבל מילא בשביל שישתה ישראל שרי אפילו לאותו ישראל שמילא בשבילו משום שיכול לירד לבור ולשתות וכו', והר"ר אליהו ז"ל היה מביא ראיה להתיר וכו', ולא דמי וכו', ועוד "לאותו ישראל שנעשה האיסור בשבילו" למה לא יאסרו לו המים כמו מרחץ שהוחם בשבת שאסור למוצאי שבת בכדי שיעשו הכא נמי הוה נהנה ממעשה שבת שטורח גדול היה לו לילך לבור ולשתות, עכ"ל.

וצ"ב ד' הרא"ש שהק' דלאותו ישראל שנעשה האיסור בשבילו יאסרו המים, והרי לעיל מינה כתב הרא"ש, ז"ל, מדקאמר אסור בסתם משמע דאסור לכל ישראל אפי' לישראל אחר, עכ"ל, והרי דה"ז אסור אף לישראל אחר, וא"כ מ"ט הכא לא הק' שיהא אסור אלא לאותו ישראל.

אמנם פשר הדבר נלמד מל' הרא"ש, שלא הק' ע"ד ר"ת מעיקר איסורא דהנאה ממלאכת הגוי, דבזה הרי פירש ר"ת שלא אסרו היכא שהי' יכול לילך לשם ולשתות, אלא הק' מהא דאסור למוצ"ש בכדי שיעשו, והיינו דכיון דחזינן דאף למוצ"ש אסור בכדי שיעשו, הגם דבעלמא איסור מעשה שבת הוא רק עד מוצ"ש לדעת ר"ת גופי' כמש"כ הרא"ש בפ"ג דביצה, ובע"כ דאיכא איסור נוסף במלאכת הגוי, דכל שהוא נהנה ממעשה השבת ה"ז אסור, והיינו לדעת ר"ת כדי שלא יאמר לגוי לעשות בשבילו, וזהו שהק' הרא"ש, דאף אם עיקר איסורא דמעשה שבת דגוי ל"ש במילא מים לצורך ישראל, כיון שהי' יכול הישראל לילך לשם ולשתות, מ"מ כיון שאסרו בכל גוונא דאית לי' הנאה ממעשה הגוי, הרי דגם בכה"ג שהי' יכול לילך לשם ולשתות, כיון דמ"מ אית לי' הנאה שא"צ לטרוח לילך ולשתות הי' לנו לאסור בזה, דגם בזה יש לאסור כדי שלא יאמר לגוי לעשות בשבילו כדי למנוע טירחא זו.

ואשר ע"כ לא הק' הרא"ש אלא שיהא אסור לאותו ישראל שנעשה האיסור בשבילו, שהרי לדעת ר"ת גופי' לא הצריכו להמתין בכדי שיעשו אלא לאותו ישראל, וכמש"כ הרא"ש בביצה, וזהו שכתב דלאותו ישראל יש לאסור לשתות מן המים, כמו שאסרו לו למוצ"ש בכדי שיעשו, כדי שלא יבא לומר לגוי לעשות בשבילו.

ולפ"ז מת' להדיא מד' הרא"ש, דחלוק הוא איסור מעשה הגוי בשבת עצמה, מאיסור מעשה הגוי במוצ"ש עד בכדי שיעשו, דאיסור מעשה הגוי בשבת עצמה הוי דומיא דאיסור מעשה שבת, וה"ז אסור לכל ישראל, אך איסור מעשה הגוי במוצ"ש עד בכדי שיעשו, לדעת ר"ת הוי זה איסור נוסף שגזרו במלאכת הגוי כדי שלא יבא לומר לו לעשות מלאכה בשבת, ואיסור זה לא אסרוהו אלא לאותו ישראל שנעשה בשבילו.

ומשום איסורא דמעשה הגוי בשבת ס"ל לרא"ש דיש מקום לומר כדעת ר"ת דבמילא מים מותר ישראל לשתות מהן כיון שהי' יכול לירד לבור ולשתות, אך משום איסורא דמעשה הגוי במוצ"ש עד בכדי שיעשו, דהוא משום שנהנה ממעשה הגוי ואסרינן לי' כדי שלא יבא לומר לו לעשות בשבת, ס"ל להרא"ש דיש לאסור גם במילא מים, דאף שהי' יכול לירד לבור ולשתות, מ"מ הוא נהנה ממעשה שבת שטורח גדול הי' לו לירד לבור ולשתות, ויש לגזור שמא יבא לומר לגוי למלאות מים.

ונמצא לפ"ז דלא סתרי ד' הרא"ש זל"ז, אלא אדרבה דבריו אתיין זע"ז, והיינו משום דמש"כ בביצה דלדעת ר"ת אין אסור אלא לאותו ישראל שנעשה בשבילו, היינו רק למוצ"ש, אך בשבת עצמה ה"ז אסור לכל ישראל אף במקום דליכא למיתי עלה משום מוקצה, וזהו מש"כ בפ' כל כתבי דה"ז אסור לכל ישראל, דהיינו בשבת עצמה, דבמתני' דכל כתבי תנן לאיסור ההנאה בשבת עצמה, ולא נזכר שם כלל האיסור למוצ"ש בכדי שיעשו, אך האיסור למוצ"ש בכדי שיעשו, מבו' גם בד' הרא"ש בפ' כל כתבי דלדעת ר"ת אינו אלא לאותו ישראל, וכמש"נ.

וגם בדעת רי"ו י"ל כן ולא סתרי דבריו זל"ז, עי' היטב בדבריו, אך צ"ע בזה בסו"ד רי"ו בנתיב י"ב חי"ב שכתב, ז"ל, ומה שאמרנו דלא יספיד בהן עד לערב בכדי שיעשו בראש המשנה, י"מ שהביאן סתם דודאי בשביל ישראל הביאן דאי' דרך הגוים לספוד בהן ולפי' אסור לכל ישראל בכדי שיעשו אבל אם הביאם בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר מיד, וי"מ דבכל ענין אסורים לישראל אחר דמשום כבודו של מת החמירו, וכבר כתבתי למעלה כי כל מלאכה שעושה הגוי בשביל ישראל זה והיא מלאכה האסורה מה"ת שאסורה אפי' לישראל אחר, ואם היא אסורה מדרבנן שמותרת לישראל אחר כדאמרינן הבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר, עכ"ל.

ומשמעות ד' רי"ו, דמש"כ דבמלאכה האסורה מה"ת אסור אפי' לישראל אחר, קאי על פלוגתת הראשונים שהביא בדין חלילין, והיינו על איסורא דבכדי שיעשו, וגם בזה נקט דבמלאכה דאורייתא ה"ז אסור בכדי שיעשו אפי' לישראל אחר, וטעם הראשונים שהתירו בהבאת חלילין לישראל אחר (וגם האוסרים לא אסרו אלא משום כבודו של מת) כנר' הוא משום דס"ל דהתם ליכא אלא איסור דרבנן, וכמש"כ כן הרא"ש בפ"ג דביצה, עיי"ש.

גם אכתי צ"ע בד' הרא"ש בפ"ג דביצה, שהביא דר"ת הק' ע"ד רש"י, מהא דהמבשל בשבת בשוגג יאכל, וגם ר' יהודה לא אסר בשוגג אלא משום דקניס שוגג אטו מזיד, עיי"ש, ואי נימא כמש"נ דגם לדעת ר"ת הא דאסור מעשה הגוי באותה שבת הוא משום לתא דמעשה שבת וע"כ ה"ז אסור לכל ישראל, ורק איסורא דמעשה הגוי למוצ"ש הוא דהוי גזירה שמא יאמר לו לעשות מלאכה, א"כ תיקשי גם לדידי' דמי חמיר מעשה הגוי ממעשה שבת דישראל דבשוגג יאכל וגם לר' יהודה אינו אסור אלא משום דקניס שוגג אטו מזיד, ולכאו' מוכח מד' הרא"ש אלו, דלדעת ר"ת גם איסור הנאה ממלאכת הגוי בשבת הוי גזירה שמא יאמר לו לעשות מלאכה בשבת, ודלא כמש"נ בדעתו, וצ"ע בזה.