7 בסוגיית הגמ_ ז_ א_, וח_ א_
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ד' נר א' דחנוכה תשע"ה

נזיר ד"ז., אמר הריני נזיר אחת גדולה אחת קטנה אפי' מכאן ועד סוף העולם, ה"ז נזיר ל' יום, ובגמ' שם אמאי וכו', עיי"ש כל הסוגיא, - ונחלקו התוס' והרא"ש בכמה מילי בסוגיא זו, וכמדומה דאזלי בהו לטעמייהו, וכמו שיתבאר בעזה"י.

**א**

א] בגמ' פריך דאמאי והא מכאן ועד סוף העולם קאמר, ונחלקו בזה התוס' והרא"ש, דבד' התוס' מבו' דמפרשי דפריך דנימא דהוי נזיר ת"ק שנה כמידת מהלך העולם, אך הרא"ש פירש דפריך דנימא שקיבל עליו נזירות עד סוף עולמו ויהא נזיר עולם, וכ"ה גם בד' הרא"ש בפירושו למתניתין (שנד' לעיל ד"ה.) דחידושא דמתניתין הוא דלא נימא דיהא נזיר עולם, ועי' תור"פ בהמשך הסוגיא שהביא ב' הדרכים בזה, ומסיק כד' הרא"ש, עיי"ש.

ב] ובגמ' משני דה"ק אריכא לי מילתא כמכאן ועד סוף העולם, ופירשו התוס' דהיינו דאמרינן דחד נזירות קביל עלי' דהכי משתמע טפי, דאם ר"ל מכאן ועד סוף העולם, הי' לו להזכיר מנין סוף העולם דיודע הוא שפיר דהעולם יש בו ת"ק מהלך והי' לו לומר ת"ק שנים ולפיכך אזלינן לקולא, אך הרא"ש פירש דהיינו דכיון דמצינא לתרוצי דבורי' הכי הוה דסתם נזיר להקל.

ופשוט דאזלי לטעמייהו, דמש"כ התוס' דמשתמע טפי דאריכא לי מילתא קאמר מדלא הזכיר מנין ת"ק שנה, כ"ז הוא לטעמייהו דפירכת הגמ' היא דנימא דהוי נזיר ת"ק שנה, וע"ז משני דא"כ מ"ט לא הזכיר מנין ת"ק שנה, אך להרא"ש לטעמי' דפירכת הגמ' היא דנימא שקיבל עליו נזירות עד סוף עולמו, הרי הזכיר כן להדיא בדבריו, ובע"כ דמש"א דה"ק אריכא לי מילתא וכו', הוא מדינא דספק נזירות להקל.

ג] ומאידך מש"כ הרא"ש דהוא מדינא דספק נזירות להקל, נראה דכ"ז הוא לטעמי', דהנה הרי בגמ' לקמן ד"ח. אמרינן דהיכא דנחית לנזירות לא אמרינן ספק נזירות להקל, ותיקשי דא"כ מ"ט הכא אמרינן ספק נזירות להקל, הרי נחית לנזירות, - ונראה דזה ניחא להרא"ש לטעמי' דהנידון הוא דיהא נזיר עולם, וכל דהספק הוא אם הוי נזיר ל' יום או נזיר עולם, אמרינן בזה ספק נזירות להקל ולא חשיב כנחית לנזירות, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרא"ש לקמן ד"ח:, ועמש"נ ב? בביאור הטעם בזה, (וצ"ל לפ"ז דאף למ"ד דמגלח אחר י"ב חדש, מ"מ כיון דבסוף יפסק נזירות זו, כבר אמרינן דספק נזירות להקל), ושו"ר כן בחזו"א סימן קל"ח סק"ה, - אך להתוס' לטעמייהו דהנידון הוא דיהא ת"ק נזיר שנה, ליכא למימר בזה ספק נזירות להקל, כיון דנחית לנזירות, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דהא דמפרשינן דאריכא לי מילתא, הוא משום דהכי משתמע טפי וכו'.[[1]](#footnote-2)

ד] וצריך להוסיף בזה, דהנה בגמ' פריך ע"ז מהא דהריני נזיר מכאן ועד מקום פלוני דאומדים כמה ימים מכאן ועד מקום פלוני וכו', ולא אמרינן דאריכא לי מילתא, ולכאו' לדעת הרא"ש דכל הא דמפרשינן דאריכא לי מילתא קאמר, הוא משום דספק נזירות להקל, ונת' דהיינו משום דבספק נזיר ל' יום או נזיר עולם לא חשיב כנחית לנזירות, הרי כ"ז הוא במכאן ועד סוף העולם, אך במכאן ועד מקום פלוני דהספק הוא אם הוא נזיר כמנין הימים או נזיר ל' יום, הרי ליכא למימר דספק נזירות להקל כיון דנחית לנזירות, והיינו דאף דנימא דגם בזה הו"ל ספיקו חמור מודאו, דאם יטמא אחר ל' יום לא יהא בידו להביא קרבנות טומאה, מ"מ כיון דנחית לנזירות לא אמרינן בזה ספק נזירות להקל, וא"כ מאי פריך דנימא אריכא לי מילתא.

ונראה דצ"ל בזה, דהנה במתניתין לקמן ד"ח. תנן דהריני נזיר כמלא הבית או כמלא הקופה בודקין אותו אם אמר אחת גדולה נזרתי נזיר ל' יום וכו', ופירש הרא"ש דאחת גדולה נזרתי היינו דנזירות אחת קיבלתי עלי ונראית לי גדולה כמלא הבית, ועיי"ש בתוס' הרא"ש שעמד דמ"ט בשאר גווני דמתניתין אין בודקין אותו, וכתב דהוא משום דבשאר גווני אין לפרש דאחת גדולה נדרתי, ועמש"נ להלן סק"ח בביאור דבריו.

ולפ"ז י"ל דזהו דפריך, דכיון דחזינן דבאמר מכאן ועד סוף העולם, מצינו לפרושי לדבורי' דאריכא לי מילתא קאמר, הרי דה"נ בדין דבאמר מכאן ועד מקום פלוני מצינו לפרושי הכי לדבורי', והגם דאין לנו להקל בזה מספק, משום דנחית לנזירות, מ"מ אם יפרש דאחת גדולה נזרתי יהא נזיר ל' יום, ומהא דתנן סתמא דהוא נזיר כמנין הימים, ולא תני דבודקין אותו, כ"ה דתני באומר כמלא הבית או מלא הקופה דבודקין אותו, בע"כ דכשאומר מכאן ועד מקום פלוני לא מצינו לפרושי לדבורי' דאריכא לי מילתא קאמר, וזהו דפריך דמ"ש מאומר מכאן ועד סוף העולם דמפרשינן לדבורי' דאריכא לי מילתא קאמר.[[2]](#footnote-3)

ה] ומאידך במש"נ לדעת התוס', דמה שהוצרכו לפרש דמשתמע טפי דאריכא לי מילתא קאמר, הוא משום דליכא למימר בזה ספק נזירות להקל, כיון דנחית לנזירות, הנה במל"מ פ"ג מנזירות ה"ה בתחילת דבריו דן לפרש כן, ועיי"ש בד"ה עוד הק' בגמ' ולהוי כל פרסה, שהוכיח לא כן, מהא דפריך הגמ' וליהוי כל פרסה ופרסה, ואם כל הא דלא אמרינן ספק נזירות להקל, הוא משום דנחית לנזירות, הרי דכלפי הספק אם כל פרסה ופרסה קאמר והוו נזירויות חלוקות, הי' לנו לומר דספק נזירות להקל, עכ"ד.

אמנם לו"ד הי' נראה לדון בזה, דהנה עיי"ש בד"ה עוד כתבו התוס' מי לא תנן, שהק' במש"כ התוס' דמייתי ממתניתין דשער ראשי, דנזירות הרבה קביל עלי' ולא מפרשינן למילתי' לקולא דאריכא לי מילתא קאמר, והק' המל"מ דראי' זו למה, הא מעיקרא טעמא דמפרשינן מילתי' לקולא, הוא מהכרח מדלא הזכיר מנין סוף העולם דהיינו ת"ק שנה, וא"כ בקושיית פרסה ואוונא דאזדא לי' הכרח זה וכמש"כ התוס' דהא דלא קאמר מנין סוף העולם הוא משום דניח"ל טפי שיהא כל פרסה ופרסה בפנ"ע, א"צ לראי', דפשיטא דאזלינן לומרא ולא מפרשינן מילתי' באנפי דחיקי,[[3]](#footnote-4) עיי"ש מש"כ בזה.

ולכאו' י"ל דב' הקושיות מתישבות זב"ז, דבאמת כלפי הנידון דנפרש לדבריו שקיבל עליו נזירות אחת דת"ק שנה, בעינן להא דמשתמע טפי דאריכא מילתא קאמר, דכל דהדבר ספק אזלינן לחומרא, דליכא למימר בזה ספק נזירות להקל, כיון דנחית לנזירות, - אך כלפי הנידון דנפרש לדבריו שקיבל עליו נזירויות חלוקות, הרי דאף אם לא משתמע טפי דאריכא לי מילתא קאמר, מ"מ הי' בדין דנפרש לדבריו דאריכא לי מילתא קאמר, משום דספק נזירות להקל, וע"כ הוצרכנו לראי' מההיא דכשער ראשי, דמפרשינן דנזירויות חלוקות קיבל עליו ולא מפרשינן דאריכא לי מילתא, ולא אמרינן בזה דספק נזירות להקל, והטעם הוא כמש"כ המל"מ שם דפי' זה דאריכא לי הוא דחוק ואינו במשמעות דבריו, אך התוס' מעיקרא שפירשו דהא דמפרשינן דאריכא לי מילתא קאמר הוא משום דהכי משתמע טפי, אף דאכתי לא הוכיחו בגמ' דבסתמא לא מפרשינן דאריכא לי מילתא, הוא משום דכלפי הספק אם קיבל עליו נזירות דת"ק שנה או נזירות דל' יום, ליכא למימר דספק נזירות להקל, כיון דנחית לנזירות, וכנ"ל.

**ב**

ו] ובגמ' פריך עוד דליהוי כל פרסה ופרסה, ופירשו התוס' דפריך אמתניתין דמכאן ועד סוף העולם, דנחשוב כמה פרסה עד סוף העולם וכו', אך הרא"ש פירש דפריך אמתניתין דמכאן ועד מקום פלוני, והביא לפי' התוס', וכתב דלשון ראשון הגון.[[4]](#footnote-5)

ופשוט דאזלי לטעמייהו, דהתוס' לטעמייהו דלישנא דמכאן ועד סוף העולם מתפרש על המרחק שעד סוף העולם, ע"כ שפיר פרכינן דנימא כל פרסה ופרסה, אך להרא"ש לטעמי' דלישנא דמכאן ועד סוף העולם אינו מתפרש כלל על המרחק שעד סוף העולם, אלא עד סוף עולמו, הרי ליכא למיפרך כלל דנימא כל פרסה ופרסה, וכ"ה להדיא בתור"פ שדחה לד' התוס' מטעם זה, דלישנא לא מ' כלל דכונתו על המרחק דעד סוף העולם, עיי"ש.

ז] ואמנם אכתי תיקשי לד' הרא"ש, דמ"ט במתניתין דשער ראשי מפרשינן דכונתו לנזירויות חלוקות, ולא אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר, ולדעת התוס' ע"ז קאי שנויא דגמ' דשאני התם דאין לו קיצותא או דהן מובדלות, אך לד' הרא"ש הרי לא קאי הגמ' ע"ז.

ובחזו"א סימן קל"ז סקי"א עמד בזה, וכתב די"ל דהוא משום דכל דלית לי' קיצותא וליכא למידק עלי' מה שלא הזכיר סך הימים לית לן למימר דאריכא מילתא קאמר, א"נ אריכא לי מילתא דאמר בגמ' אינו ר"ל כאילו קבלתי נזירות הרבה, אלא אריכא לי מילתא כהילוך מכאן ועד מקום פלוני וכטורח הדרך קאמר, וכן פי' המפרש, ול"ש בכשער ראשי וכעפר הארץ לפרש אריכא לי מילתא, עכ"ד.

אך הנה ב' דרכים אלו אינם מתישבים בד' הרא"ש, דדרך קמא אינה מתישבת כלל לפ"ד הרא"ש דלישנא דעד סוף העולם מתפרש עד סוף עולמו, ובזה הרי ליכא למידק מידי, ואפ"ה אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר משום דספק נזירות להקל, וא"כ ה"נ בכשער ראשי דכוותה, אמנם י"ל בזה, דהא דבמתניתין מפרשינן דאריכא לי מילתא קאמר, הוא משום דאמר "מכאן", וכמש"כ בתור"פ, אך בד' הרא"ש לא נזכר מזה, וגם דבפשוטו מוכח לא כן מהא דפריך עלה מההיא דמכאן ועד מקום פלוני, ועי' תור"פ שעמד ע"ז, עיי"ש מש"כ לישב לזה, אך בד' הרא"ש שלא הזכיר לכ"ז, נראה דלא ס"ל הכי.

וגם דרך בתרא אינה מתישבת לד' הרא"ש דעד סוף העולם אינו מתפרש כלל למרחק המקום, ולדעתו א"א לומר דאריכא לי מילתא היינו כטורח הדרך, - ואמנם דגם לפ"ד הרא"ש י"ל, דרק בלישנא דעד סוף העולם דהוא מתפרש כנזירות אחת עד סוף העולם, מצינו לפרש לדבריו דאריכא לי מילתא כאילו קיבלתי נזירות ארוכה, אך בשער ראשי שהם נזירויות חלוקות, לא מצינו לפרושי דאריכא לי מילתא קאמר, - אך ג"ז נסתר ממתניתין דמלא הקופה, דבודקי אותו אם אמר אחת גדולה נזרתי נזיר ל' יום, ופירשו המפרש והרא"ש דהיינו דאריכא לי מילתא,[[5]](#footnote-6) ושו"ר שכבר עמד ע"ז החזו"א גופי' בסימן קל"ח סק"ג סוד"ה בודקין אותו, עיי"ש.

ח] ונראה דצ"ל בזה, דהנה בתוס' הרא"ש לקמן ד"ח. הק' בהא דתנן בכמלא הבית ומלא הקופה בודקין אותו אם אמר אחר גדולה נזרתי נזיר ל' יום, דגבי שער ראשי נמי נבדקי' אם אמר אחת גדולה נזרתי, וכתב לישב, ז"ל, וי"ל דשאני הכא כשאמר מלא הבית ומלא הקופה שאני יכול להעמיד דבריו בחתיכה אחת הממלאה הבית והקופה כגון עיסה, הלכך אנו הולכין אחר מחשבתו כשהוא אומר בלבי הי' כך, כיון שאנו יכולין להשוות דבריו למחשבתו, משא"כ בשער ראשי, עכ"ל.

והנה בפשוטו הי' נראה דד' הרא"ש אלו הם דלא כמש"כ בפירושו דהא דאחת גדולה נזרתי, היינו דנזירות אחת קיבלתי עלי ונראית לי גדולה כמלא הבית, אלא מפרש דהיינו דכונתו לחתיכה אחת הממלאה את הבית.

אך באמת נראה דד' הרא"ש בפירושו ובתוספותיו צדקו יחדיו, והיינו דכל הא דאמרינן דאריכא לי מילתא קאמר, הוא רק כשנתן קיצבה לנזירותו בדבר אחד גדול, דבזה מצינו לפרש לדבריו דאריכא לי' נזירות זו כדבר גדול זה, אך כשנתן קיצבה לנזירות בדברים חלוקים, ליכא למימר דאריכא לי מילתא קאמר, אלא בע"כ יש לנו לפרש לדבריו דקיבל נזירות לכמה ימים כמנין דברים אלו, או דקיבל כמה נזירויות כמנין דברים אלו, ויל"פ הטעם בזה בכמה גווני, וזהו שכתב הרא"ש, דכל הא דבמלא הבית או מלא הקופה מצי לפרש לדבריו דאחת גדולה נזרתי ואריכא לי מילתא, הוא רק משום דאפשר להעמיד דבריו בחתיכה אחת הממלאה הבית והקופה, ומשא"כ באומר כשער ראשי וכו' שהם דברים חלוקים, ליכא למימר דאריכא לי מילתא קאמר, וע"כ לא מצי לפרש לדבריו דאחת גדולה נזרתי.

ועכ"פ בזה נתישב הא דבמתניתין דכשער ראשי וכו' אמרינן דכונתו לנזירויות חלוקות, ולא אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר, אשר לדעת התוס' הוא בכלל פירכת הגמ', אך לדעת הרא"ש לא פרכינן בגמ' לזה, והיינו משום דכשנתן קיצבה לנזירותו בדברים חלוקין, לא אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר, וכנ"ל.

**ג**

ט] ובגמ' משני דכל מילתא דאית לה קיצותא לא קתני, ופירשו התוס' דהיינו דבאומר מכאן ועד סוף העולם אית לה קיצותא דת"ק שנה, ואם נזירות במנין קיבל עליו הי' לו לפרש להדיא, ולכן י"ל דחד נזירות קיבל עלי', ומשא"כ בשער ראשי וכו' דאין להן קצבה ומנין, וע"כ אמרינן דקיבל עליו נזירות במנין שער ראשו, ומה שלא פירש הוא לפי שלא ידע מנין השער, אך הרא"ש פירש דהיינו, דבדבר שיש לו קצבה כמכאן ועד מקום פלוני לא אמרינן שיקבל עליו נזירויות כמנין הימים וכו', אבל שער וכו' דבר שאין לו קצבה, אין לומר שקיבל עליו נזירות א' כמנינן, כי אין להם מנין, הלכך ודאי חילוק נזיר יש כאן לכל א' נזירות א'.

ופשוט דאזלי לטעמייהו, דהתוס' לטעמייהו דפירכת הגמ' היא דמ"ט במכאן ועד סוף העולם מפרשינן דאריכא לי מילתא, ובכשער ראשי מפרשינן דנזירויות חלוקות קיבל עליו, הרי דע"ז משני דאף דלעולם עדיף טפי לפרש דנזירויות חלוקות קיבל עליו מלפרש דאריכא לי מילתא, דזה אינו כלל במשמעות לשונו, מ"מ בדבר דיש לו קצבה מפרשינן דאריכא לי מילתא קאמר, דאם קיבל עליו נזירויות חלוקות במנין הי' לו לפרש המנין, - אך הרא"ש לעמי' דפירכת הגמ' היא דמ"ט במכאן ועד מקום פלוני מפרשינן דכונתו לנזירות אחת כמנין הימים, ובכשער ראשי מפרשינן דכונתו לנזירויות חלוקות, הרי דע"ז משני, דאף דלעולם עדיף טפי לפרש דקיבל עליו נזירות אחת כמנין הימים, מ"מ בדבר שאין לו קצבה לא אמרינן דקיבל עליו נזירות אחת כמנינם, כיון שאין להן מנין, וע"כ אמרינן שקיבל עליו נזירויות חלוקות.

ונמצא דלדעת התוס' בסתמא יש לנו לפרש לדבריו לנזירויות חלוקות, ורק במידי דאית לי' קיצותא איכא הוכחה ממה שלא פירש המנין אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר, ולדעת הרא"ש הוא להיפך, דבסתמא לא מפרשינן לדבריו לנזירויות חלוקות, ורק במידי דלית לי' קיצותא דליכא למימר שקיבל עליו נזירות אחת כמנינם, הוא דמפרשינן לדבריו לנזיריות חלוקות, - וזה לטעמייהו, דלהתוס' דנידון הגמ' הוא אם דבריו מתפרשים לנזירויות חלוקות או לאריכא לי מילתא, ודאי דטפי יש לנו לפרש דבריו לנזירויות חלוקות, דפי' זה דאריכא לי מילתא הוא דחוק ואינו במשמעות דבריו, וכמש"כ המל"מ והבאנו דבריו לעיל סוסק"ה, אך להרא"ש דנידון הגמ' הוא אם דבריו מתפרשים לנזירות אחת או לנזירויות חלוקות, הרי דבזה אמרינן דיש לנו לפרש טפי לדבריו לנזירות אחת, ורק אם לית לי' קיצותא הוא דמפרשינן דבריו לנזירויות חלוקות.

י] ומאידך עיקר מש"כ הרא"ש דבמידי דאית לי' קיצותא מתפרשים דבריו טפי לנזירות אחת, הנה לדעת התוס' אין הדין כן, שהרי לדעתם הך מילתא הוה פשיטא להגמ' דבמידי דאית לי' קיצותא אין לנו לפרש דבריו לנזירות אחת מדלא פירש המנין, וזהו דמשני מעיקרא דהא דמפרשינן לדבריו דאריכא מילתא קאמר ולא מפרשינן דקיבל עליו נזירות ת"ק שנה, הוא מהא דלא פירש המנין, וע"ז פריך דמ"מ נפרש לדבריו דקיבל עליו נזירויות חלוקות, ומה שלא פירש המנין הוא משום דניח"ל טפי שיהא כל פרסה ופרסה בפנ"ע,[[6]](#footnote-7) ולשנויא קמא מסקינן דגם כלפי נזירויות חלוקות אמרינן דבמידי דאית לי' קיצותא הי' לו לפרש המנין, אך לשנויא דרבה ולשנויא דרבא לא אמרינן כן, - ונמצא דאדרבה, כל שקצב הנזירות בדבר שיש לו קיצותא, מתפרשים דבריו טפי לנזירויות חלוקות מלנזירות אחת.

**ד**

יא] ובגמ' מסייע להך שנויא דכל מידי דאית לי' קיצותא לא קתני, מהא דתניא הריני נזיר כל ימי חיי הריני נזיר עולם ה"ז נזיר עולם, אפי' ק' שנה אפי' אלף שנה אי"ז נזיר עולם אלא נזיר לעולם.

ובד' הרא"ש לא נתפרש היטב הביאור בזה, עי' בדבריו בסוגיין וכנראה דט"ס נפלה בסוף דבריו, ועי' בדבריו לקמן ד"ח. בשלהי מתניתין, ועי' חזו"א סימן קל"ח סק"ג מה שפירש בדבריו, - ונראה דיל"פ לדעתו בתרי אנפי, חדא, וכ"ה משמעות ד' הרא"ש כאן, דמייתי מהא דהריני נזיר כל ימי חיי הוי נזיר עולם, ולא אמרינן דקיבל עליו נזירות לזמן כמנין הימים שעד יום מותו,[[7]](#footnote-8) ומאידך כשאמר הריני נזיר אלף שנה הוי נזיר לעולם, ולא אמרינן דכיון דודאי לא יחי' כ"כ, הוי נזיר עולם, - ומזה הוא דמייתינן דכל שאין הזמן קצוב, אין לנו לומר שקיבל נזירות לזמן, כיון שאין לו מנין, וע"כ אמרינן שקיבל נזירות עולם, דנזירות זו אינה כלל נזירות דימים, ואינה צריכה מנין כלל, וכמש"כ כן בחי' הגרי"ז בהל' נזירות, או דנזירות זו אינה נזירות אחת ממש, וע"כ הוא דאמרינן שקיבל עליו נזירות זו, וכ"ה מבו' בד' תור"פ, עיי"ש, ומשא"כ באלף שנה שהזמן קצוב, אמרינן שקיבל עליו נזירות לזמן.[[8]](#footnote-9)

ויל"פ עוד, וכ"ה משמעות ד' הרא"ש לקמן ד"ח. וכמש"כ החזו"א שם, ויש לכוין הדברים גם בסו"ד הרא"ש הכא, דמיייתי מהא דאפי' ק' שנה אפי' אלף שנה אי"ז נזיר עולם אלא נזיר לעולם, ולא אמרינן דנזירויות חלוקות קיבל עליו, והיינו דאף דבקיבל עליו נזירות לכמה שנים, ודאי דלא אמרינן דהוא נזירויות חלוקות, (עי' חזו"א שם שתמה כן), מ"מ בקיבל עליו נזירות לק' שנה או לאלף שנה דיאסר עי"ז כל ימי חייו וא"א לו לגלח כלל, יש לנו לפרש טפי דכונתו לנזירויות חלוקות, ועי' תור"פ בשם הקונט' דכמדומה דמבו' כן בדבריו, ומזה מייתינן דכל שהזמן קצוב לא מפרשינן שכונתו לנזירויות חלוקות.

יב] והנה דרך קמא אינה מתישבת כלל לפ"ד התוס', דלא מצינו כלל לה"ט דבדבר דאין לו קצבה לא אמרינן שקיבל נזירות אחת לזמן כיון שאין לו מנין, - וגם דרך בתרא אינה מתישבת היטב לפ"ד התוס', דלדעתם ה"ט דאית לי' קיצותא, אינו טעם דנימא דהוא נזירות אחת ארוכה ולא נזירויות חלוקות, אלא הוא טעם דנימא דאריכא לי מילתא קאמר.[[9]](#footnote-10)

ובאמת התוס' פירשו לסייעתא דגמ' בע"א, דמייתינן מהא דהריני נזיר ק' שנה או אלף שנה אינו נזיר עולם, אף דמסתמא לא יחי' כ"כ והו"ל כל ימי חייו, ואפ"ה אינו נזיר עולם, משום דאית לי' קיצותא, - וכבר תמה בזה המל"מ שם, דהא דאינו נזיר עולם, הוא משום דדינא דנזיר עולם הוא רק כשאין קצבה לנזירותו, אך כל שיש קצבה לנזירותו ל"ה נזיר עולם, ומה ענין זה להא דמפלגינן הכא בין מילתא דלית לי' קיצותא למילתא דאית לי' קיצותא, דהוא משום דבמילתא דאית לי' קיצותא אם איתא דקיבל עליו נזירויות חלוקות הי' לו לפרש המנין, וצע"ג.[[10]](#footnote-11)

**ה**

יג] ובשלהי הסוגיא קאמר רבא דלמה לך לאקשויי כולי האי שאני התם דהא קתני הריני נזיר אחת, ולדעת התוס' מתפרש בפשוטו דקאי על הא דפריך אמתניתין דמ"ט הוי נזיר ל' יום, ולא אמרינן דקיבל עליו נזירויות חלוקות כמנין הפרסאות או כמנין הימים, וע"ז משני דשאני מתניתין דקאמר אחת, וע"כ א"א לפרש דנזירויות חלוקות קיבל עליו.

אך לדעת הרא"ש דהא דפרכינן דליהוי כל פרסה ופרסה ודליהוי כל אוונא ואוונא, הוא על מתניתין דמכאן ועד מקום פלוני, הרי אין לפרש כן, וע"כ פירש הרא"ש דקאי אפירכא קמייתא דפריך והא עד סוף העולם קאמר, וע"ז משני דאמר הריני נזיר אחת, והלכך נזיר א' קיבל עליו אלא דאריכא לי' מילתא קאמר מכאן ועד סוף העולם.

יד] והנה צ"ב לפ"ד הרא"ש, דמאי מהני הא דקאמר אחת דמכח זה נימא דקיבל עליו נזירות אחת דל' יום, ולא קיבל עליו נזירות עד סוף העולם, הרי אף נזירות דעד סוף העולם הו"ל נזירות אחת.

וי"ל בזה בתרי גווני, חדא, דנזירות עולם דמיקל בתער כל ל' יום או כל י"ב חדש, לא חשיבא כנזירות אחת ממש,[[11]](#footnote-12) וע"כ כל שאמר הריני נזיר אחת, אין מתפרשים דבריו על נזירות עולם.

עוד יל"פ בזה, כמש"כ החזו"א בסימן קל"ז סקי"א, דהיינו דל' אחת מתפרש יותר דל' יותר קאמר ולא אחת ארוכה, דלמ"ל למימר אחת, דממילא משתמע הכי, עכ"ד.

טו] והנה אמנם לדעת התוס' נראה בפשוטו דשנויא דרבא לא קאי כלל אפירכא קמייתא, אלא על הא דפריך דליהוי כל פרסה ופרסה וכל אוונא ואוונא, - ונראה דהוא משום דהני תרי טעמי שנת' בד' הרא"ש בהא דמהני מה שאמר הריני נזיר אחת דנימא שקיבל עליו נזירות אחת דל' יום, לא שייכי כלל לד' התוס', - דטעמא קמא דהוא משום דנזיר עולם לא חשיב כנזירות אחת ממש, אינו מתישב לד' התוס' דלא דיינינן כלל לפרש דבריו לנזירות עולם, אלא דיינינן לפרש דבריו לנזירות דת"ק שנה, דהו"ל נזירות אחת ממש, - וגם טעמא בתרא דהוא משום דאם כונתו לנזירות אחת ארוכה, למ"ל למימר אחת דממילא משתמע הכי, אינו מתישב לד' התוס', דבלא דאמר אחת הוה מפרשינן דבריו לנזירויות חלוקות, וז"פ.

אמנם הנה המל"מ שם נסתפק דשמא גם לדעת התוס' מהניא שנויא דרבא גם על פירכא קמייתא, עיי"ש בכל דבריו, - וכנראה דהוא משום דלישנא דאחת מ' טפי נזירות דל' יום, וכאשר כ"ה בל' התוס' בד"ה ואמאי, דקרו לנזירות דל' יום חד נזירות, עיי"ש.

טז] ובעיקר מש"נ ב' דרכים בביאור שנויא דרבא לדעת הרא"ש, נראה דנחלקו בזה המפרש והרא"ש, דהנה המפרש פירש לשנויא דרבא, ז"ל, רבא אמר וכו', אבל היכא דקאמר מכאן ועד מקום פלוני ולא אמר אחת לא אפשר דאמינא לך דקביל עילוי' בציר דמהלך הימים דאיכא מאותו מקום עד אותו מקום פלוני, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דעיקר שנויא דרבא קאי אהא דפרכינן אמתניתין דהוי נזיר ל' יום, ממתניתין דמכאן ועד מקום פלוני דהוי נזיר כמנין הימים, וע"ז משני דשאני מתניתין דקאמר אחת, ומשא"כ בההיא דמכאן ועד מקום פלוני דלא קאמר אחת.

אמנם הנה הרא"ש כתב דשנויא דרבא קאי אפירכא קמייתא דפריך והא עד סוף העולם קאמר, ולא פירש כד' הרא"ש דקאי אהא דפרכינן ממתניתין דמכאן ועד מקום פלוני.

ונראה הטעם בזה, דהרא"ש ס"ל דהא דמהני מה שאמר הריני נזיר אחת דנימא דקיבל עליו נזירות דל' יום ואריכא לי מילתא קאמר, הוא משום דכל דאמר נזיר אחת אין דבריו מתפרשים על נזירות עולם, דאי"ז נזירות אחת ממש, - ולפ"ז נמצא, דבאומר מכאן ועד מקום פלוני, אף אם אמר אחת, יתפרשו דבריו לנזירות כמנין הימים, שהרי אף נזירות זו הויא נזירות אחת, וע"כ לא פירש הרא"ש דרבא קאי על הא דפרכינן ממתניתין דמכאן ועד מקום פלוני, דע"ז ל"ה קאמר דשאני התם דהא קתני הריני נזיר אחת, דל' זה משמע דהיינו, דהא דבמכאן ועד מקום פלוני לא אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר, הוא משום דלא קאמר אחת, ובאמת זה אינו, דאף אם אמר אחת, לא נימא דאריכא לי מילתא קאמר, אלא פירש דרבא קאי על הא דפרכינן אמתניתין דהא עד סוף העולם קאמר, וע"ז משני רבא דהוא משום דקאמר אחת, וע"כ אין דבריו מתפרשים לנזירות עולם ובע"כ דאריכא לי מילתא קאמר, ולפ"ז ממילא דלא קשיא ממתניתין דמכאן ועד מקום פלוני, משום דלא מפרשינן לדבריו דאריכא לי מילתא קאמר, רק בשאמר הריני נזיר אחת מכאן ועד סוף העולם, דא"א לנו לפרש לדבריו לנזירות עולם, אך בשאר לשונות אין דבריו מתפרשים כלל דאריכא לי מילתא קאמר.

אך המפרש שנקט דכל הא דבמכאן ועד יום פלוני לא אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר, הוא משום דלא אמר הריני נזיר אחת, הרי בע"כ דס"ל כדרך בתרא, דלישנא דנזיר אחת מ' דהוא נזירות דל' יום, והיינו משום דאל"כ מ"ט קאמר אחת, או כמש"נ לעיל סקט"ו מד' המל"מ די"ל דלישנא דאחת משמע טפי נזירות דל' יום, וע"כ גם במכאן ועד מקום פלוני אם אמר הריני נזיר אחת, מפרשינן לדבריו דקיבל עליו נזירות ל' יום ואריכא לי מילתא קאמר.

**ו**

יז] לקמן ד"ח. תנן הריני נזיר מלא הבית או מלא הקופה וכו' ואם אמר סתם נזרתי רואין את הקופה כאילו מלאה חרדל ונזיר כל ימיו, ופרכינן עלה אמאי וליחזיי' כאילו היא מלאה קשואים ודלועין, ופירש הרא"ש, ז"ל, ואמאי וכו' דספק נזירות להקל ולא ימנה אלא אחת כמנין קשואים מלא הקופה, ואם היא מחזקת פחות מל' ימנה נזיר א', ואם היא מחזקת מ' או חמשים ינהוג נזירות כמנינם, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהגם דכד מפרשינן לדבריו לקופה המלאה חרדל, היינו דקיבל עליו נזירויות חלוקות כל ימיו, מ"מ אם יתפרשו דבריו לקופה המלאה קשואין ודלועין, הו"ל נזירות אחת לימים כמנין הקישואים.

והקר"א פירש הטעם בזה, דהוא משום דקשואין ודלועין אית להו קיצותא, וע"כ יש לנו לומר שקיבל עליו נזירות אחת כמנינם, וכ"כ בחזו"א סימן קל"ח סק"ו.[[12]](#footnote-13)

יח] אמנם הנה בל' התוס' בד"ה ולחזיי', נראה להדיא דמפרשי דאם רואין את הקופה כאילו מלאה קשואין ודלועין, היינו דקיבל עליו נזירויות חלוקות כמנין הקשואין והדלועין, וזה ממש"כ התוס' דליחזי כמאן דמלי בצק ולא נתכוין זה אלא לנזירות אחת, והרי דאם חזינן כמאן דמלאה קשואין ודלועין אי"ז נזירות אחת, אלא נזירויות רבות כמנין הקשואין והדלועין, ולא אמרינן דכיון דיש להן קיצותא, לא אמרינן דקיבל עליו נזירויות חלוקות כמנינם.

ובפשוטו הי' נראה דהתוס' אזלי לטעמייהו דס"ל דה"ט דאית לי' קיצותא, אינו טעם כלל דנימא דקיבל עליו נזירות אחת ולא נזירויות חלוקות, ואדרבה לדעתם יש לנו בכה"ג לפרש דבריו טפי לנזירויות חלוקות מלנזירות אחת ארוכה, וכמש"נ כן לעיל סק"י, וע"כ אף דמלאה קשואין ודלועין אית להו קיצותא, מ"מ אמרינן דנזירויות חלוקות קיבל עליו, - וי"ל עוד, דלדעת התוס' לא קי"ל כלל כשנויא דקיצותא, אלא קי"ל כשנויא דרבא דשאני התם דקאמר אחת, שהרי לדעתם שנויא דרבא קאי על הפירכא דליהוי כל פרסה ופרסה ודליהוי כל אוונא ואוונא, ואחר שנויא דרבא ל"ב כלל לשנויא דקיצותא, ולדעתו אף במידי דלית לי' קיצותא אמרינן דקיבל עליו נזירויות חלוקות.

יט] והנה אמנם בטעמא קמא לא נתישב אלא הא דלא אמרינן דכיון דאית להו קיצותא נימא דקיבל עליו נזירות אחת כמנינם, וע"ז נתבאר לישב דלהתוס' הא דאית להו קיצותא אי"ז טעם דנימא דקיבל עליו נזירות אחת ולא נזירויות חלוקות, אך אכתי תיקשי דמ"ט לא נימא מכח הא דאית להו קיצותא, דאריכא לי מילתא קאמר, דע"ז מהני הא דאית להו קיצותא, וכמש"א בסוגיא דלעיל, ובעכצ"ל כטעמא בתרא, דלדעת התוס' לא קי"ל כשנויא דקיצותא.

אך באמת נראה דא"צ לזה, דכל מה שנקט הרא"ש דמלאה קשואין ודלועין חשיב כאית לי' קיצותא, הוא רק לטעמי' דלעולם יש לנו לומר שקיבל עליו נזירות אחת ארוכה, והא דבלית לי' קיצותא אמרינן דקיבל עליו נזירויות חלוקות, הוא משום דא"א לומר שקיבל עליו נזירות אחת כמנינם כיון שאין להם מנין, וע"כ במלאה קשואין ודלועין דיש להן מנין, שפיר יש לנו לומר דקיבל עליו נזירות אחת כמנינם.

אך להתוס' לטעמייהו דלעולם יש לנו לומר שקיבל עליו נזירויות חלוקות, והא דבאית לי' קיצותא אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר, הוא ממה שלא פירש המנין, הרי דכ"ז הוא רק בשפירש דבר שהוא יודע את מנינו, אך כל שאינו יודע את מנינו, אף אם באמת יש לו מנין, ול"ה בידו לפרש המנין, יש לנו לומר שקיבל עליו נזירויות חלוקות, וכ"ה להדיא בל' התוס' לעיל בסוד"ה וליהוי כל פרסה, דבדבר שאינו יודע את מנינו אמרינן דנזירויות חלוקות קיבל עליו, וכ"ה במל"מ פ"ג מנזירות ה"ה, וע"כ במלאה קשואין ודלועין דאינו יודע את מנינם ול"ה בידו לפרש, אמרינן שקיבל עליו נזירויות חלוקות כמנינם, וז"פ.

והעירוני די"ל עוד בזה, דאף אי נימא דהוא יודע את מנין הקשואין והדלועין, מ"מ כיון שלא הי' דעתו בדוקא למלאה קשואין ודלועין, אלא נזר סתם, ליכא למימר דהי' לו לפרש, ודו"ק.

**ז**

כ] הרא"ש לקמן שם כתב עוד, ז"ל, אדם מכניס עצמו לדבר שספקו חמור מודאו וכו', כגון בהך מתניתין, שאם ודאי כחרדל הי' מגלח מל' לל', ועכשיו שהוא ספק שמא מלאה קשואים קאמר אינו מגלח אלא פעם אחת אחר נזירות ראשונה, אם מחזקת הקופה פחות מל' מגלח ביום ל"א, ואם מחזקת יותר מל' "מגלח סוף ס"א" ושוב אינו מגלח כל ימיו וכו', עכ"ל.

וצ"ע דמ"ט אם היא מחזקת יותר מל' ה"ה מגלח בסוף ס"א, ולכאו' הרי אם היא מחזקת מ' ה"ה מגלח ביום מ"א, ואם היא מחזקת נ' ה"ה מגלח ביום נ"א, וכמש"כ הרא"ש לעיל מינה דאם היא מחזקת יותר מל' מונה נזירות כמנינם, ומ"ט נימא דאינו מגלח אלא ביום ס"א, ולכאו' הי' נראה מד' הרא"ש, דאם היא מחזקת מ' או נ', לא אמרינן דקיבל עליו נזירות א' כמנינם, אלא קיבל עליו למ' או נ' ימים אלו בב' נזירויות, וע"כ הוא מגלח ביום ל"א וביום ס"א, וזה צ"ע דמ"ט נימא הכי, וגם דבל' הרא"ש נראה להדיא דלעולם אינו מגלח אלא פעם אחת, ואם מחזקת יותר מל' אינו מגלח אלא פעם א' בסוף ס"א.

ונתעוררתי לפרש לד' הרא"ש, לפמש"כ הרא"ש שם לעיל מינה, דכל שקיבל עליו נזירויות חלוקות דדינא הוא דמגלח אחת לל' יום, דינא הוא דהוא חייב להשלים נזירות זו מיד והתחיל אחרת, דכיון שכל ימיו הוא מחויב נזירות אין לו לאחר מלהשלים כל מה שיוכל, - ולפ"ז הרי נמצא דבהך גוונא דמספק"ל אם קיבל עליו נזירויות חלוקות כל ימיו, או דקיבל עליו נזירות אחת דמ' או נ' יום, הרי דלהצד דקיבל עליו נזירוית חלוקות, ה"ה חייב להשלים כל נזירות מיד בזמנה, אך להצד דקיבל עליו נזירות אחת דמ' או דנ' יום, אינו חייב להביא הקרבנות מיד בסוף הנזירות, והוא רשאי להמתין.

ונמצא לפ"ז, דבהך גוונא הוי דינו, דביום ל"א יש לו להביא קרבנות מספק, דהרי בידו להביא העולה והשלמים על תנאי, דשמא קיבל עליו נזירויות חלוקות והוא חייב להשלים נזירותו הראשונה מיד, ואחר שהביא קרבנות ביום ל"א, שוב א"צ להביא קרבנות ביום מ"א או נ"א מספק, דהוא רשאי להמתין עד יום ס"א,[[13]](#footnote-14) וזהו שכתב הרא"ש דהוא מגלח בסוף ס"א, וא"ש היטב.

כא] והנה לפ"ז יש ללמוד מד' הרא"ש, דכל שקיבל עליו כמה נזירות בזאח"ז, ומנה נזירות אחת והביא קרבן א', אף דעדיין לא גילח, חלה עליו הנזירות השני', דאי נימא דאין הנזירות השני' חלה, עד שגילח על הנזירות הראשונה, ל"ה לו להביא קרבנות ביום ל"א, אחר דבלא"ה לא תחול עליו הנזירות השני' עד שיגלח, (והרי אין בידו לגלח ביום ל"א, מכח הספק דשמא קיבל עליו נזירות א' דמ' או נ' יום), וזה דלא כמש"כ בחזו"א סימן קל"ז סק"ד וסימן קל"ח סק"ו.

ובאמת דיש ללמוד כן גם ממש"כ הרא"ש שם לעיל מינה דבקיבל עליו נזירויות חלוקות אינו שותה ייין ואינו מטמא למתים לעולם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מנזירות הי"ח, ולד' החזו"א הרי הדין נותן דהוא רשאי לשתות יין אחר שנזרק עליו א' מן הדמים קודם שגילח, וכמש"כ החזו"א בסימן קל"ח שם.

ומשה"ק החזו"א שם, דאם חלה עליו נזירות שני' אחר שנזרק עליו א' מן הדמים, היאך הוא רשאי לגלח, וכבר עמד בזה המנ"ח במ' שס"ח, הנה בפשוטו נראה דהוא משום דתגלחת מצוה אף דנזירות אחרת לא נאסרה כלל לנזיר, וכאשר כ"ה מבו' בד' קמאי בסוגיא דנזירותו ונזירות בנו, עיי"ש, ואכמ"ל, והחזו"א גופי' כתב כן בדין נזיר עולם, עיי"ש, ואך שנקט דכ"ז הוא בנזיר עולם דבעיקרו הוא נזירות אחת, אך בנזירויות חלוקות אין לומר כן.

**ח**

כב] התוס' לקמן שם ד"ה כמנין ימות החמה, כתבו, ז"ל, דהיינו שס"ה חדשים יהא נזיר נזירות אחר נזירות וכו', כיון דקאמר כמנין משמע נזירות [הרבה] ולא נזירות ארוך, עכ"ל, והרא"ש שם כתב, ז"ל, ודוקא דאמר כמנין ימות החמה, אבל אם אמר כימות החמה חד נזירות קבל עילוהי שנה א' כיון דאית לי' קיצותא וכו', והא דלא דייק מהך מתני' דאמר כמנין הא לא"ה לא אמרינן נזירות קיבל עלי' כיון דאית לי' קיצותא, משום דאיכא למימר דאתיא כרבי או כר' יהודה דסברי דאפילו כשער ראשו חד נזירות קיבל עליו אבל לרבנן לא שאני להו בין איכא קיצותא לליכא קיצותא, עכ"ל.

והנה בד' הרא"ש מבו' דכל הא דבעינן להא דאמר כמנין ימות החמה, הוא רק משום מש"א לעיל דכל דאית לי' קיצותא אמרינן דנזירות אחת קיבל עליו ולא נזירויות חלוקות, וצ"ע לפ"ז בד' התוס', דלפי דבריהם בפשוטו לא קי"ל כלל כשנויא דקיצותא וכשנויא דמובדלות, אלא קי"ל כשנויא דרבא דשאני התם דקאמר אחת, וכל דלא קאמר אחת, אמרינן דנזירויות חלוקות קיבל עליו, ותיקשי לפ"ז דמ"ט פירשו דהא דמתפרשים דבריו לנזירויות חלוקות הוא משום דאמר כמנין, וי"ל דכונתם הוא דכ"ה לדעת רבי, אך אי"ז במשמעות סתימת דבריהם.

ובאמת דגם אי נימא דד' התוס' קיימא לשנויא דקיצותא, אכתי לא א"ש, שהרי לפ"ד התוס' עיקר המכוון בהך שנויא הוא, דאם ליכא קיצותא, אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר, ולא אמרינן דקיבל עליו נזירויות חלוקות, אך בד' התוס' הכא מבו' דאם לא אמר כמנין, היו דבריו מתפרשים לנזירות ארוכה דשנה אחת, וע"ז לא מצינו כלל לדעת התוס' דכל דאית לי' קיצותא אמרינן דקיבל עליו נזירות אחת ארוכה, ואדרבה נת' לעיל סק"י בדעתם דבכה"ג דאית לי' קיצותא מתפרשים דבריו טפי לנזירות חלוקות מלנזירות אחת ארוכה, וא"כ הדק"ל דמ"ט כתבו התוס' דהא דמתפרשים דבריו לנזירויות חלוקות, הוא משום דאמר כמנין, אך אי נימא דד' התוס' קיימי לשנויא דמובדלות, י"ל דלהך שנויא, כיון דכל שאינם מובדלות אין דבריו מתפרשים לנזירויות חלוקות, הוי זה טעם דנפרש לדבריו לנזירות אחת ארוכה.

ונראה בדעת התוס', כמש"כ בחזו"א סימן קל"ח סק"ג, ז"ל, ועוי"ל דוקא בהזכיר מילתא אחריתא כמו מכאן ועד מקום פלוני וכיו"ב אמרינן דנזירות הרבה, אבל באמר כימי החמה לכו"ע בלא מנין אמרינן דהימים שהזכיר הן ימי נזירותו, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' גם בדבריו שם סק"ו.

**ט**

**הערות בד' החזו"א בסוגיין**

כג] סימן קל"ז סק"ט ד"ה ולענין הלכה נסתפק אם קי"ל כשנויא דרבה דקבעוהו בגמ' במסקנא, או הלכה כשנויא דיש לו קיצותא האמור בגמ' סתמא, וצ"ע דלכאו' הלכה כרבא, דלא קמפליג בין אית לי' קיצותא ללית לי' קיצותא, ובין מובדלין לאין מובדלין, אלא מפליג בין אמר אחת ללא אמר אחת.

אך נראה דיש לדון, דרבא לא פליג אשנויי קמאי, ואך דקאמר דקו' מעיקרא ליתא.

ומקור לזה נראה מד' הרמב"ם, דמחד גיסא נראה דמפרש כפי' הרא"ש דפירכת הגמ' דליהוי כל פרסה ופרסה וליהוי כל אוונא ואוונא, קאי אמתניתין דמכאן ועד יום פלוני, וזה מבו' ממש"כ בפיהמ"ש דהטעם הוא משום דמובדלות, והרי דשנויא דמובדלות קאי על הא דהו"ל כמה נזירויות ול"ה נזירות אחת,[[14]](#footnote-15) - אך מאידך ממש"כ בהלכותיו בההיא דמכאן ועד יום פלוני דאיירי כשהחזיק בדרך, מבו' דמפרש כדעת התוס', דלדעת הרא"ש הרי דע"ז משני רבא דשאני התם דאמר אחת, ומ"ט פסק הרמב"ם לשנויא דהחזיק בדרך.

ובע"כ צ"ל בזה, דאף דמפרש הרמב"ם כפי' הרא"ש, מ"מ ס"ל דקי"ל כשנויא דהחיזק בדרך, דרבא לא קאמר אלא דליכא למיפרך ממתניתין, אך מודה רבא דלפי האמת גם כשלא אמר אחת אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר, וזה כמו שדן המל"מ בפ"ג מנזירות ה"ה בדעת התוס', דאף אי נימא דשנויא דרבא מיישב גם לפירכא קמייתא, מ"מ לקושטא דמילתא אף אם לא אמר אחת, אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר, עיי"ש, - ואמנם צ"ע דמנלי' להרמב"ם הך מילתא, ואולי גריס בשנויא דהחזיק בדרך "רבא", וכיון דרבא גופי' משני הכי, בע"כ דאף דלדידי' ליכא למיפרך אמתניתין, (דשאני מתניתין דאמר אחת), מ"מ לקושטא דמילתא אף בדלא אמר אחת מפרשינן לדבריו דאריכא לי מילתא קאמר, וע"כ הוצרך לפרש לההיא דמכאן ועד מקום פלוני דאיירי כשהחזיק בדרך, וצ"ע בזה.

כד] שם ד"ה ואימא ה"נ, כתב דהא דמשני רבא בשהחזיק בדרך, לא בא לתרוצי הא דלא אמרינן אריכא לי מילתא, דלרבא בלא החזיק בדרך מונה נזירות אחר נזירות, וקו' הגמ' אינה אלא לרבה ולתירוץ קמא לק', אלא דרבא בעי נמי לאוקמא בהחזיק בדרך דלא לימא דקיבל עליו נזירות אחר נזירות, ובגמ' אייתו ד' רבא דד' רבא הם ישוב לכל אמוראי, עכ"ל.

וצ"ע, דלכאו' ודאי דרבא בא לתרוצי גם מ"ט לא אמרינן אריכא לי מילתא, דאחר דמאיזה טעם אמרינן דאי"ז נזירויות חלוקות אלא נזירות אחת דעד מקום פלוני, הרי דקשיא ע"ז דמ"ט לא אמרינן בזה אריכא לי מילתא, ובעי' לשנויי דהחזיק בדרך, - והאמנם דלדעת רבא בלא"ה בעינן לשנויי הכי, כ"ה דלא נימא דהוא נזירויות חלוקות.

כה] שם סק"י ד"ה מי לא תנן, כתב דאין לומר דזה מילתא פסיקתא דלא אמרינן אריכא לי מילתא במקום דאפשר לפרש שקיבל נזירות הרבה, ולא מייתי ראי' רק דמתפרש נזירות הרבה, דהא משני וכו' והיינו דבמילתא דאית לי' קיצותא אמרינן אריכא לי מילתא, אלמא דהמקשן בעי לאוכוחי ממתניתין דלא אמרינן אריכא לי מילתא, עכ"ל, ולא עמדתי על דבריו, דלכאו' גם אם הראי' הוא דמתפרש נזירות הרבה, שפיר משני ע"ז דבמילתא דאית לי' קיצותא אי"ז מתפרש לנזירות הרבה, מדלא קאמר מנין הנזירויות, וע"כ הדר דינא דה"ז מתפרש לאריכא לי מילתא, וכמש"כ כן החזו"א גופי' לעיל סק"ט בד"ה וליהוי כל אוונא ואוונא, עיי"ש.

כו] שם סקי"א ד"ה עוד יש לפרש, דן דשמא גם כשהחזיק בדרך אמרינן דנתכוין למנין הפרסאות, ובעינן לאוקמה באתרא דלא מני פרסי, עיי"ש, - אך זה נסתר מד' הרמב"ם שכתב בסתמא דמכאן ועד מקום פלוני והחזיק בדרך, ה"ה נזיר כמנין הימים, ולא כתב דבאתרא דמני פרסי ה"ה נזיר כמנין הפרסאות.

ובאמת דמד' הרא"ש ותור"פ שכתבו דהא דמייתי מכשער ראשי קאי על קו' קמייתא, מבו' דלא כדרך זו דהחזו"א, דלדרך זו הרי נמצא דקו' ר"פ היא אף בלא הא דכשער ראשי, דאף אם חד נזירות קביל עלי', מ"מ נימא שקיבל כמנין הפרסאות, ולא כמנין הימים.

ובטעמא דמילתא הי' מקום לומר, דהוא משום דהחזיק בדרך, ובכה"ג אמרינן שקיבל עליו כמהלך הימים, אך אי"ז מתישב בדבריהם שפירשו דקו' הגמ' דליהוי כל פרסה ופרסה וכו' קאי על מכאן ועד מקום פלוני, ואף דהחזיק בדרך, וא"כ תיקשי דנשער כפי הפרסאות, אף אם אין המכוון לנזירויות חלוקות.

ונראה פשוט בזה, דכל הא די"ל דקיבל לפי מנין הפרסאות, הוא רק אם אמרינן דנזירויות חלוקות קיבל עליו, אך אם קיבל עליו נזירות אחת כמנין הימים, ודאי דיש לשער לזה בימים ולא בפרסאות, כיון דהימים הם זמן הנזירות עצמו, והיינו דרק כשגם הימים אינם אלא שיעור מנין הנזירויות שקיבל עליו, בזה יש לנו לומר טפי שנתכוין לפרסאות, אך אם הימים עצמם הם ימי הנזירות, אין לנו לומר שנתכוין לפרסאות ובתורת שיעור, ודו"ק.

כז] שם ד"ה וליהוי כל אוונא ואוונא, פירש לשנויא דקיצותא להמפרשים דהוא טעם להא דלא אמרינן דקיבל עליו נזירויות חלוקות אלא נזירות אחת, דהיינו דרק במידי דלית לי' קיצותא, אמרינן דקיבל נזירויות חלוקות, כיון דאם נימא דקיבל עליו נזירות אחת הוי נזיר לעולם ואין לו תקנה, ואף להקל בתער א"א, אך במידי דאית לי' קיצותא אין לנו לומר כן.

אך זה נסתר ממש"כ הרא"ש דבנזיר אלף שנה הא דלא אמרינן דקיבל עליו נזירויות חלוקות, הוא משום דאית לי' קיצותא, - ובאמת בל' הרא"ש מבו' טעם אחר בזה, דכל דאין לו קיצותא הוי זה טעם שלא לומר שקיבל עליו נזירות אחת במנין זה, כיון שאין לו מנין, אך כל שיש לו מנין, שפיר יש לנו לומר שקיבל נזירות אחת ארוכה, אף אם עי"ז יאסר כל ימיו.

ושם בחזו"א ד"ה ורבא, הק' ע"ז, דא"כ מאי משני רבא דשאני התם דאמר אחת, הרי מכאן ועד סוף העולם חשיב כלית לי' קיצותא לפ"מ שפירש בטעם החילוק אם אית לי' קיצותא, והי' לו לומר אחת כדי שלא יתפרש נזירויות הרבה, - אך לכאו' לדעת הני קמאי דמפרשי הכי לסוגיין, הרי דבמכאן ועד סוף העולם כלל אין מקום לפרש שכונתו לנזירויות חלוקות, כיון דאי"ז מתפרש כלל על המקום שעד סוף העולם, אלא עד סוף עולמו, ולפ"ז לק"מ, ודו"ק.

כח] שם ד"ה אמר הריני נזיר, כתב דאם אמר הריני נזיר מכאן ועד סוף העולם ולא אמר אחת, ה"ז נזיר נזירות הרבה ומגלח כל ל' יום לרבא וכו', וזה בין לפי' קמא בין לפי' שני, מיהו לפי' שני י"ל דרבא כרבה ס"ל דימים אינם מובדלות ונזירות אחת ארוכה קיבל עליו, עכ"ל, ודבריו הם לטעמי' דמכאן ועד סוף העולם חשיב כמידי דלי"ל קיצותא, כיון דאם קיבל נזירות אחת, אסור כל ימיו בגילוח, - אך הנה למש"נ הרי לדעת הרא"ש אין מתפרש כלל עד סוף העולם לנזירויות חלוקות, כיון דאי"ז מתפרש למרחק מקום, אלא לעד סוף עולמו.

כט] שם ד"ה הריני נזיר מכאן, כתב דאם אמר הריני נזיר מכאן ועד מקום פלוני ולא החזיק בדרך, לרבא לפי' התוס' ה"ז נזיר נזירות הרבה, ולפי' הרא"ש ה"ז נזיר נזירות אחת ארוכה, ולתי' קמא ולרבה ה"ז נזיר ל' יום, והיינו משום דאריכא לי' מילתא קאמר, ואם החזיק בדרך לכו"ע נזירות אחת ארוכה קיבל עליו, עכ"ל, ויש מקום לדון בזה כמש"נ לעיל סקכ"א לדון די"ל דרבא לא פליג אאידך שנויי, אלא דפריך דבלא"ה לק"מ.

ל] סימן קל"ח סק"ג כתב לדון דבכימי החמה לא אמרינן דנזירויות חלוקות קיבל עליו, דרק אם הזכיר דבר אחר, הוא דאמרינן דנזירויות חלוקות קיבל עליו, ולעיל סק"כ נת' דצ"ל כן בד' התוס' שפירשו דהוא משום דאמר כמנין, וכתב עוד, דמה"ט באלף שנה לא אמרינן דנזירויות חלוקות קיבל עליו, ודלא כמש"כ הרא"ש דהוא רק משום דאית לי' קיצותא, עכ"ד, ובאמת צ"ב בד' הרא"ש, דמ"ש אלף שנה מב' שנים, דודאי לא ס"ד דנימא דקיבל עליו נזירויות חלוקות, אך עי' בתור"פ דמבו' דהס"ד לומר דהוי נזירויות חלוקות, הוא משום דאם הוי נזירות אחת לאלף שנה, ה"ה אסור לכל ימיו, וע"כ הוי זה טעם לומר דהוא נזירויות חלוקות.

?התוס' כתבו עוד, ז"ל, וא"ת כיון דמחלק מתניתא [בין דלי"ל קיצותא לאלף שנים דאית להו קיצותא, א"כ גם במתניתין יהי' נזיר ארוך עד יום מותו כמו באלף שנים, וי"ל דשאני הכא דאמר הריני נזיר אלף שנים ולא אמר מכאן, משמע נזירות ארוך קביל עלי', אבל במתניתין אמר מכאן ועד סוף העולם דמשמע טפי אריכא לי' מילתא כמכאן ועד סוף העולם מלומר דנזירות ארוך קביל עלי' מדלא אמר הריני נזיר עד סוף העולם, עכ"ל.

ובמל"מ שם תמה ע"ז, ז"ל, לא ירדתי לעומק דבריהם, דהא טעמא דבמתני' לא אמרינן דחד נזירות אריך קביל עלי' הוא משום דיודע הוא דהעולם יש בו מהלך ת"ק שנה והי' לו לומר שקיבל ת"ק שנים וכו', עכ"ל, וכן תמה בזה הקר"א.

ועיי"ש במל"מ שהק' עוד ע"ד התוס', דלפ"מ שחילקו בין היכא דאמר מכאן להיכא דלא אמר מכאן, א"כ מעיקרא כשהקשו ולהוי כל אוונא ואוונא, למה לא תירצו חילוק זה דשאני הכא דאמר מכאן ומשמע טפי אריכא לי מלתא כמכאן ועד סוף העולם מלומר דנזירות אחר נזירות קבל עליו, אבל התם גבי הריני נזיר כעפר וכשער ליכא משמעות טפי לאריכא מלתא מלומר נזירות אחר נזירות קבל ומשו"ה לא דחקינן נפשין לפרש דבריו ולומר דאריכא לי' כשער וכעפר, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ לישב בזה.

ונראה לדון בישוב ד' התוס', דהנה צ"ע עוד בתי' התוס' דהראי' היא ממה שאמר מכאן, ולכאו' אם ל"ה אומר מכאן, ל"ה משמע כלל דהמכוון הוא על המרחק דעד סוף העולם, - ושמא ב' הקו' מתישבות זב"ז, דבאמת מכוון התוס' להק' דמ"ט לא מפרשינן דכונתו על הזמן דעד סוף העולם, דומיא דאלף שנה, וע"ז ליכא לשנויי דהוא מדלא פירש, שהרי זמן זה דעד סוף העולם נתפרש בדבריו, וע"ז כתבו דהוא משום דאמר מכאן, והך לישנא לא מ' דכונתו לזמן זה, וכמש"כ כן בתור"פ במשנתינו, - ושוב הראוני בחי' מהג"ר אברהם טיקטין שנד' בס' שלמי יוסף, שכנראה כונתו לזה.

אך שוב נתבוננתי דלכאו' אי"ז מתישב בד' התוס', שהרי מבו' להדיא בדבריהם דעד סוף העולם אית לי' קיצותא, ומדמו לה לאלף שנים, ואם כונתם דנפרש לדבריו על הזמן שעד סוף העולם, הרי דזמן זה אין לו קיצבה, וצ"ע בזה.

? העירוני בדעת הרמב"ם דלרבי הוי נזיר עולם, ופירש הגרי"ז דהיינו דכיון דאין לו קיצותא, ע"כ בע"כ הו"ל נזיר עולם, וצ"ע דמ"ט בכמנין ימות החמה ס"ל לרבי דהוי נזיר עולם, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, הרי התם יש לו קיצותא, - ולכאו' מוכח מזה, דהא דהוי נזיר עולם, אי"ז משום דלית לי' קיצותא, אלא טעם אחר יש בזה, וצ"ע רב בזה.

? לדעת התוס' הי' מקום לומר, דכל הא דלרבנן מפרשינן לה כנזירויות חלוקות, הוא רק משום דאין לזה קיצותא, וכד' הרא"ש דאין מפרשים דבריו לנזירות בלא מנין.

אך בד' התוס' במלא קישואין שכתבו דהוא נזירויות חלוקות, מבו' לא כן, שהרי קישואים יש להן מנין, וכמש"נ לעיל בד' הרא"ש, ואך דלהתוס' לא חשיב זה כאית לי' קיצותא, כיון שאינו יודע המנין, ואפ"ה אמרינן דקיבל עליו נזירויות חלוקות, ודו"ק.

? בדין האומר הריני נזיר כאצבעות ידי, עי' חזו"א דתליא אם כשנויא קמא או כשנויא דרבה, - ונראה דלדעת התוס' יל"ד בזה, די"ל דבכאצבעות ידי ל"ש למימר דאריכא לי מילתא, ולפ"ז גם לשנויא קמא י"ל דהוי נזירויות חלוקות, דמדלא פירש המנין, בע"כ דאין דעתו לנזירות אחת לימים כמנין האצבעות, וע"כ יש לנו לומר דקיבל עליו נזירויות חלוקות, דבזה אין עליו כ"כ לפרש המנין, וכמבו' כן בתוס' דבנזירות אחת יש לו לפרש טפי המנין מבנזירויות חלוקות, וע"כ אף דלשנויא קמא אמרינן דגם בנזירויות חלוקות יש לו לפרש המנין, מ"מ י"ל דמודה דכל שלא פירש המנין מסתבר טפי דקיבל עליו נזירויות חלוקות.

1. והנה אמנם התוס' לקמן ד"ח. ד"ה וליחזיי', הקשו בהא דפריך הכא דנימא לחומרא, והרי ספק נזירות להקל, וכתבו די"ל דהכא לא ידע שום צד דמצי למימר לקולא בלישנא דמכאן עד סוף העולם דלפו"ר משמע דנזירות קיבל עליו מכאן ועד סוף העולם, וע"כ פריך דנימא לחומרא ממשמעות לשונו, עכ"ד, ולכאו' לפ"ז לפ"מ דמשני דשפיר מתפרשים דבריו דאריכא לי מילתא, יש לנו לומר דספק נזירות להקל, - אך באמת כנים הדברים דאין לומר בזה ספק נזירות להקל כיון דנחית לנזירות, וקו' התוס' לקמן היא דמ"ט פריך הכי בפשיטות, והרי אדרבה בעלמא אמרינן דספק נזירות להקל, וע"כ פירשו דהא דפריך הכי הוא משום דלא ידע שום צד דמצי למימר לקולא, אך בשנויא דגמ' דאריכא לי מילתא קאמר, בע"כ לפרש דהיינו דמשתמע הכי טפי, דאל"כ תיקשי דמ"ט באמת מפרשינן הכי, הרי לפי האמת ל"ש בזה הא דספק נזירות להקל, כיון דנחית לנזירות, - ויש מקום לומר עוד, דקו' התוס' לקמן ד"ח., היא על הא דפרכינן דנימא כל פרסה ופרסה וכל אוונא ואוונא, דבזה שפיר יש לנו לומר דספק נזירות להקל, דלא חשיב כנחית לנזירות, אך אי"ז במשמעות ל' התוס'. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך צ"ע בזה בד' הרא"ש שסתם ולא פירש דפירכת הגמ' היא רק שיבדקו אותו, ולכאו' בע"כ מזה דהגמ' הכא אכתי לא ס"ל להך מילתא דכל דנחית לנזירות לא אמרינן דספק נזירות להקל, אף דבסוגיית הגמ' לקמן ד"ח. לא מצינו מי שנחלק ע"ז, דחזקי' דלא משני הכי, י"ל דהוא משום דס"ל דהתם הוי הספק שיהיו נזירויות חלוקות, ולא חשיב כנחית לנזירות, (וכדפרכינן בגמ' שם ע"ד ר' יוחנן), - ולפ"ז לכאו' אין מקור למש"נ דמש"א דאריכא לי מילתא קאמר משום דספק נזירות להקל, הוא משום דבספק נזיר ל' יום או נזיר עולם לא חשיב כנחית לנזירות.

   והנה אמנם לכאו' אכתי יש להוכיח כן, דאל"כ תיקשי לפמש"א לקמן דבנחית לנזירות לא אמרינן דספק נזירות להקל, א"כ מ"ט במכאן ועד סוף העולם אינו נזיר אלא ל' יום, ולא אמרינן שקיבל עליו נזירות עד סוף עולמו, ובע"כ דהוא משום דבספק זה לא חשיב כנחית לנזירות וכנ"ל, - אך בזה י"ל דקי"ל כשנויא דרבא דהוא משום דקאמר הריני נזיר אחת, ואה"נ כל דלא אמר אחת, הרי דאף אם מצינו לפרושי דאריכא לי מילתא קאמר, מ"מ הו"ל נזיר עולם מספק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומכוון דבריו הוא, דכיון דעל הך מילתא דכלפי הני מילי ליכא הכרח מדלא פירש המנין, ליכא ראי' מההיא דכשער ראשי, שהרי שער ראשי אין לו קיצותא, ול"ה מצי לפרש המנין, א"כ מאי בעינן לההיא דשער ראשי להוכיח דלא מפרשינן מילתי' לקולא, הרי מעיקרא נמי קים לן הך מילתא דכל הא דמפרשינן מילתי' לקולא הוא מכח ההכרח, וא"כ כיון דכלפי הני מילי ליכא לההכרח, פשיטא דאין לפרש דבריו לקולא. [↑](#footnote-ref-4)
4. והתוס' כתבו דאין לפרש כן, דכיון דהך מתניתין מוקמינן לה בשהחזיק בדרך, אין בדעתו להיות נזיר כ"א בהיותו בדרך, ובחזו"א סימן קל"ז סקיא כתב דלדעת החולקים צ"ל דהא דבהחזיק בדרך לא אמרינן אריכא לי מילתא, אי"ז כמש"כ התוס' משום שרוצה להיות נזיר כל דרכו, אלא דבהחזיק בדרך עבידי אינשי לסמן הדברים במידי דעסקי בה ושפיר אמרינן דלנזירות גדולה נתכוין, עכ"ד, אך ד' הרא"ש לא נתישבו בזה, דהרא"ש פירש להדיא דהא דבהחזיק בדרך לא אמרינן דאריכא לי מילתא, הוא משום דמסתמא כדי להשמר מסכנת הדרך קיבל עליו נזירות כמנין ימי הדרך, ולפ"ז תיקשי דמאי פריך דליהוי כל פרסה ופרסה.

   וצ"ל בזה, דאף דקיבל עליו הנזירות כדי להשמר מסכנת הדרך, הרי מ"מ חזינן דלא קיבל הנזירות לכל הימים שילך אם רב ואם מעט, אלא קיבל נזירות כמנין קצוב, ועי' בתור"פ במה שפירש הטעם בזה, וי"ל דהיינו דלא קיבל עליו נזירות כלל על ימי הדרך, אלא כדי לינצל מסכנת הדרך, קיבל עליו נזירות כמנין ימי הדרך, דבזכות זה ינצל, וע"כ שפיר י"ל דקיבל עליו נזירויות כמנין הפרסאות דהדרך, דבזכות זה ינצל.

   ונראה לדון נפ"מ בפלוגתת התוס' והרא"ש בזה, בגונא דימי הדרך הם מ' שלמים, וקיבל עליו נזירות באמצע היום, דנמצא דמ' ימי הדרך יכלו ביום מ"א, דלדעת התוס' יש מקום לומר דיהא נזיר מ"א יום, דמכוון דבריו שיהא נזיר עד הזמן שעתיד לבא מן הדרך, אך לדעת הרא"ש יהא נזיר מ' יום, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומה שהביא החזו"א מפי' המפרש דהא דאריכא לי מילתא היינו דכטורח הדרך קאמר, הנה המפרש פירש כן בההיא דמכאן עד מקום פלוני, וע"כ כתב דאם החזיק בדרך ליכא למימר הכי, דחזינן דלא אריכא לי' מילתא, אך בההיא דמכאן ועד סוף העולם לא פירש כן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וע"כ לא פרכינן בגמ' אלא מרבנן דס"ל דבכשער ראשי קיבל עליו נזירויות חלוקות, אך מרבי דס"ל דקיבל עליו נזירות אחת ארוכה, לא פרכינן כלל, דאם הוה פרכינן מינה, הרי ל"ה מהני בזה שנויא דרבה דשאני שערות דמובדלות זמ"ז, דזה אינו טעם אלא לומר דקיבל עליו נזירויות חלוקות, וגם שנויא דרבא דשאני הכא דקאמר אחת, בפשוטו אינו טעם אלא דלא נימא דקיבל עליו נזירויות חלוקות, אך אינו טעם דלא נימא דקיבל עליו נזירות אחת ארוכה, והיינו משום דבזה פשיטא לן דהיינו רק במידי דלית לי' קיצותא, אך במידי דאית לי' קיצותא לא אמרינן שקיבל עליו נזירות אחת כמנינם, מדלא פירש המנין, וכמש"כ התוס' בריש סוגיין, וע"כ לא פרכינן אלא מרבנן דס"ל דבכשער ראשי קיבל עליו נזירויות חלוקות, וס"ד דע"ז ל"מ הא דאית לי' קיצותא, וז"פ, - ושו"ר בחזו"א סימן קל"ז סק"י ד"ה שאני שערות, שכבר כתב כן, ועי' גם בדבריו שם סק"ט ד"ה וליהוי כל אוונא, דמבו' כן בדבריו. [↑](#footnote-ref-7)
7. עי' חי' הגרי"ז הל' נזירות שפירש לדעת הרא"ש דבאומר הריני נזיר עולם מתפרשים דבריו שכונתו לקבל לתורת נזיר עולם, וע"כ לא אמרינן דהו"ל קבלת נזירות לזמן כפי הזמן שעד יום מותו, אך לכאו' אי"ז מתישב בהא דהריני נזיר כל ימי חיי הוי נזיר עולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. והעירוני דמבו לפ"ז בד' הרא"ש, דאף באמר הריני נזיר אלף שנה, הי' מקום לדון שתחול עליו נזירות עולם, וכל הא דלא חיילא, הוא משום דיש לו קיצבה וסתמא דמילתא אין דעתו לנזירות עולם, ולפ"ז אם יפרש להדיא שדעתו שתחול עליו נזירות זו כדין נזיר עולם, הוי נזיר עולם, - וזה דלא כמו שנקט המל"מ בפ"ג מנזירות ה"ה, דדינא הוא דל"ה נזיר עולם אלא בנזירות שאין לה קיצבת זמן, עיי"ש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך יש מקום לומר, דהגם דבמכאן ועד סוף העולם הוי זה טעם דנימא דאריכא לי מילתא, היינו משום דאין לומר דקיבל עליו נזירות אחת דת"ק שנה, מדלא פירש המנין, אך באלף שנה דפירש המנין, שפיר מתפרשים דבריו לנזירות אחת ארוכה, ומ"מ מהני ה"ט דאית לי' קיצותא, דמכח זה אין מתפרשים דבריו לנזיריות חלוקות, דא"כ הי' לו לפרש המנין, דמה שפירש אלף שנה, אי"ז פירוש כלל אם כונתו לנזירויות חלוקות, ובפרט אי נימא דכל דמתפרשים דבריו לנזירויות חלוקות, היינו דכנגד כל יום ויום קיבל עליו נזירות, ונמצא דלא פירש המנין כלל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש שפירשו בזה, דהא דבהריני נזיר ק' שנה או אלף שנה, לא אמרינן דכונתו לקבל עליו נזירות עולם, דאף דאמר ק' שנה או אלף שנה, מ"מ כיון דהו"ל יותר מימי חייו, הי' לנו לפרש לדבריו דכונתו לנזירות עולם, הוא משום דנזירות עולם הו"ל כנזירויות חלוקות, וע"כ אין לפרש שנתכוין לנזירות עולם, דא"כ הי' לו לפרש מנין הנזירויות.

    אך אין הדברים ראויים לאמרם כלל, חדא, דלדעת התוס' דנזיר עולם מיקל בתער ואינו מגלח לגמרי, לכאו' אין מקום לומר דהוו נזירויות חלוקות, ואף דנימא דיש חילוק כ"ד ביניהם, מ"מ כיון דאינם נזירויות חלוקות לגמרי, ודאי דא"צ לפרש המנין, - ועוד דבפשוטו נזיר עולם אינו חייב להביא קרבנות ולגלח כל ל' יום או כל י"ב חדש, וכמש"כ כן בפי' הרא"ש לקמן ד"ח. ובתור"פ לעיל ד"ה., וא"כ ל"ש כלל לפרש המנין, שהרי אין המנין ידוע, - ועוד, דגם אי נימא דהוא חייב להביא קרבנות ולגלח בזמנו, מ"מ כיון שאם לא יעשה כן, עדיין הוא עומד בנזירותו הראשונה, נמצא דאין מנין הנזירויות ידוע, שהרי א"א לו לידע כמה פעמים יתאחר הבאת הקרבנות באונס או ברצון, - ועוד והוא העיקר, דאף אם הו"ל כנזירויות חלוקות, מ"מ ודאי דהויא קבלתו קבלה אחת דנזיר עולם, עי' חזו"א סימן קל"ז סק"ב דאף שנקט דהו"ל כנזירויות חלוקות, מ"מ כתב דודאי עיקר הנזירות היא נזירות אחת, וודאי דאין טעם להצריכו לפרש מנין הנזירויות שיחולו מכח קבלה זו, וכ"ז פשוט וא"צ לפנים. [↑](#footnote-ref-11)
11. דאף דלדעת הרא"ש אינו מגלח בתער אלא מיקל, מ"מ גם הא דמיקל הוא משום דיש חילוק בנזירות זו, וכמש"כ כן בתור"פ בסוגיין בתו"ד, ז"ל, אבל כשאמר כל ימי חיי וכו' אמרינן דלאו נזירות אריכתא הוא אלא שיש בהם "חלקי נזירות", ומ"מ אינם חלוקים ומובדלים זמ"ז לגמרי שיגלח לכל א', אלא הוי כנזירות אריכתא "שיש בו חלקים של נזירות" וכו', ומאחר שאינם חלוקים לגמרי אין לו דין נזירות חלוק לגמרי שיכול לגלח אלא מיקל בתער בלבד, עכ"ל, ונת' בזה בדברינו בדין נזיר עולם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיי"ש בקר"א שכתב לפ"ז דבכל גווני הוי נזיר ל' יום, משום דבכל מילתא דאית לי' קיצותא אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר, - אמנם הנה בד' הרא"ש שלפנינו מבו' להדיא לא כן, אלא אם היא מחזקת יותר מל' קשואים הוי נזיר כמנינם, - ואזיל הרא"ש לטעמי' דלפירושו בסוגיין לא נתפרש דבמידי דאית לי' קיצותא אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר, וכבר נת' לעיל סק"ח בדעתו, דכל שתלה נזירותו בדברים חלוקים, לא אמרינן דאריכא לי מילתא קאמר. [↑](#footnote-ref-13)
13. גם י"ל דאין ראוי לו להביא קרבנות מספק ביום מ"א או נ"א ולגלח, כיון דלכתחילה יש לגלח על ג' קרבנות, וכמש"כ הראשונים, וגם דאם יגלח ביום מ"א או נ"א, לא יהא בידו לגלח ביום ס"א, דצריך להמתין ל' יום, וע"כ עדיף טפי להמתין מלהביא קרבנות ולגלח עד סוף ס"א. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך יש מקום לומר, דלעולם מפרש הרמב"ם כד' התוס', ומש"כ לטעמא דמובדלות, היינו משום דאחר שאמרו לשנויא דמובדלות דמה"ט אמרינן דכונתו לנזירויות חלוקות ולא נימא דאריכא לי מילתא קאמר, הרי דמתפרש דגם עיקר הא דס"ל לרבנן דמפרשינן לדבריו לנזירויות חלוקות ולא לנזירות אחת ארוכה, הו משום דאמר דברים המובדלים זמ"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)