המשך ה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / הכותב - הרב יחזקאל זילבר

מתני'. הרי זה משביעה כ"ז שירצה. והיינו דדינה כשאר אפוטרפוס שיכול להשביעו אפי' בטענת שמא, כדתנן בשבועות מט. אלו נשבעים שלא בטענה. [ובעינן דוקא ב' כסף כשאר אפוטרפוס, וכ"כ הרא"ש ובשו"ע צז]. וכתב הר"ן דאתא מתני' לאפוקי מסברת ר"ש לקמן פח: דרק כשבא לתבוע כתובתה יכול להשביעה, אבל כשאינה תובעת כתובה אינו יכול להשביעה מדין אפוטרפוס. ועי' בפנ"י שדן מדוע אין כאן סברא שלא תשבע משום שלום בית. כמבואר בגמ' בסמוך.

ולהל' נחלקו הראשנים, דעת הר"ח ור"ת בתוס' לקמן פח: דקיי"ל כר"ש. אך דעת הרי"ף דקיי"ל כת"ק דמתני'. הובא בשו"ע צב סעי' ב'.

ר"א ע"י גלגול קאמר או לכתחילה קאמר. ופרש"י דת"ק ור"א נחלקו האם עבדינן גלגול בשבועה דרבנן, ובתוס' הק' ע"ז דלכו"ע עבדינן גלגול בדרבנן, ולכך פי' האם יש באשה גלגול משום שלום בית. דיכולה לטעון לא מצינא לדור וכו'. וכתבו מהרש"א ומהר"ם שיף דגם רש"י מודה לזה, אלא דלהו"א של הגמ' לא ידעינן לסברא דאין אדם דר, וא"כ ע"כ שנחלקו האם עבדינן גלגול בדרבנן.

ולמסקנת הסוגיא ר"א לכתחילה קאמר, ונחלקו הראשנים האם ת"ק נחלק רק על לכתחילה, או דגם בדיעבד אין מגלגלין עליה. ברא"ש ובר"ן כתבו דמודה ת"ק דמגלגלין עליה אפי' על פילכה ועיסתה. אבל רע"א מביא בשם הרמב"ן בשבועות שלת"ק אפי' ע"י גלגול לא משבעין, כיון שהוא דבר הנמחל כדאמרי' גבאי צדקה מקבלין מהם דבר מועט.

תוד"ה ר"א. ירושלמי, אשה ששברה כלים האם דינה כש"ש או כש"ח, [ויל"ע מהיכ"ת שתהיה האשה ש"ש, ולכאו' צ"ל דכיון שהבעל נותן לה מזונות תחת המע"י לכך חשובה כשומר בשכר. וצ"ע בסברא זו דבפשטות מזונות אינו נחשב כתשלום עבור המע"י, ועי' בב"מ צו: בעל בנכסי אשתו שוכר הוי או שואל הוי, וגם שם צ"ב מהיכ"ת לדונו כשוכר]. ומסיק בירושלמי דאיכא תקנ"ח משום שלום בית שפטורה לגמרי, וכתב הרא"ש דאם שברה במזיד חייבת. ואכתי יל"ע מה דינה כששברה בידים בלא כוונה, בגוונא שמדין אדם המזיק חייב, האם אשה פטורה גם מדין אדם המזיק או רק מדיני שומר.

והרמב"ם פכ"א מאישות ה"ט הביא דינא דירושלמי, וכתב ע"ז הראב"ד דאין צורך בתקנ"ח, דבלא"ה פטורה משום בעליו עמו, שהרי הבעל משעבד לה למזונות. ובמל"מ ובמחנ"א שומרים לט תמהו ע"ז שהדין שמירה בבעלים היא פטור רק אצל שומרים, ולא באדם המזיק, וכאן מיירי שהאשה שברה כלים [בלא כוונה] וחייבת מדין אדם המזיק. ועי' באבי עזרי פ"ג משכירות שתי' שאין לחייבה מטעם מזיק משום דהוי מזיק ברשות. וע"ש.

מתני'. כתב לה וכו' לענין שבועת אפוטרפוס לכו"ע מבואר במתני' שמהני מחילת הבעל, ואינו יכול להשביעה, ולענין שבועה בפוגמת כתובתה, בהו"א בגמ' נחלקו בזה ר"י אמר רב ור"נ. אמנם למסקנא לכו"ע מהני המחילה. ולענין שבועה שלא בפניו, עי' ברמב"ן בספר הזכות לקמן פז וכן צידד הרא"ש סי' כח דאינה בכלל הפטור, כיון שבאופן זה היא מעיזה לגבות, אמנם מסיק הרא"ש דגם על שבועה זו מיפטרה. ולענין ע"א עי' ברא"ש סי' יח שנחלקו בזה.

רש"י ד"ה ואת הבאים ברשותה. פרש"י שאם מכרה כתובתה לאחרים ונתגרשה ומתה והלקוחות תובעין וכו', והרא"ש ושא"ר הק' אמאי הוצרך לפרש רש"י שהיא מתה, ועי' ברא"ש שתי' שאם האשה חיה היא חייבת להשבע לבעל שלא נפרעה, ולא מועיל שבועת הלקוחות. דלא סמכינן על שבועת לקוחות במקום שהאשה קיימת, וצ"ב בזה שהרי האשה פטורה. וכבר נתקשו בזה הב"ח סי' צח ובח"מ סק"ב. ואולי צ"ל כמו שמבואר בריטב"א ובפנ"י שהבעל פטר אותה רק שהיא עצמה באה לגבות, אבל לא כשבא לוקח לגבות מכוחה.

אך בב"ח צח ד"ה ונתגרשה כתב לחדש שאם האשה חייה גם הלקוחות פטורים משבועה, דכיון שהאשה עצמה פטורה גם הלקוחות פטורים. וצ"ב.

מתני' כתב לה נדר ושבועה. מצינו שנחלקו הראשנים בסוגין בכמה דברים.

א. במתני' 'כתב' לה וכו' עי' בנמוק"י [שהובא בר"ן] 'דכתב לה לאו דוקא וה"ה באמירה, דכל שהוא פטור או מחילה באמירה סגי וכו', וכן נקט בב"ש אבה"ע צח סק"א. ועי' בבית יעקב שם. ולכאו' מבואר שנקט שאי"צ כתיבה משום שהוא מחילה בעלמא, ואינו התחייבות או נאמנות שצריך קנין.

ב. נחלקו הראשנים האם מהני כשפטר הבעל את אשתו מנדר או שבועה, לענין אם בא האשה לגבות מלקוחות. לענין יורשים מבואר להדיא במתני' דאם כתב אין לי וליורשי, אין היורשים יכולים להשביעה האשה, אך נחלקו הראשים מהו הפי' 'ולבאים ברשותי עליך' רש"י פי' דהיינו לקוחות, שגם הם אינם יכולים להשביעה, אבל הרי"ף במתני' דפוגמת כתב ס"ל דלא מהני פטור הבעל רק על יורשים ולא על הלקוחות, דכיון דהוי חב לאחריני לאו כל כמיניה, ולא מהני הודאתו כלפי לקוחות. והא דמהני הודאתו כלפי יורשים ביאר הר"ן [במתני' דידן ד"ה ולא ליורשי] 'משום דיורש כרעא דאבוה הוא, והרי הוא כאילו הנכסים ברשותו של לוה עצמו בשעת גביה'. הביאור בזה שהגדר דירושה שנכנס תחת אביו, ונמצא שההודאה היא על ממונו, ולא על בניו, וצ"ב בסברא זו.

וכתב הר"ן דמשום כך נדחק הרמב"ן לבאר דהא דקתני' במתני' ואת הבאים ברשותי, היינו אפוטרפוס שמינה על נכסיו, או נתן נכסיו במתנת שכ"מ, דכיורש שויוה רבנן. וצריך לבאר מחלקתם

והביא הרי"ף ראיה לדבריו מסוגיא דלעיל יט. דאמר ר"י אמר רב האומר שטר אמנה הוא זה אינו נאמן, וביארו בגמ' דאיירי על המלוה שאינו נאמן לטעון שטר אמנה כיון שחב לאחריני, וא"כ ה"נ אינו נאמן בהודאתו לחוב ללקוחות שלא יכלו להשביע. וברא"ש ובהשגות הראב"ד דחו ראיה זו וכתב ע"ז הראב"ד 'והא מלת תמיה טובא' שהרי התם בזמן ההודאה שאמר שטר אמנה זו, הרי מפסיד שאר בעלי חובין בשעת ההודאה, שהרי הם היו קודמין לשט"ח זה ועכשיו הם מפסידים שאין להם מה לגבות, ובזה כשחב לאחריני אינו נאמן, אבל אין ה"נ על חובות מהיום ולהבא הוא נאמן שאינו חב לאחרים ע"י נאמנות שלו, וא"כ הכא בשעה שפטר את האשה משבועה עדין לא היו הלקוחות, והם הפסידו עצמם שקנו אחרי שכבר פטר אותה משבועה. וצ"ב שי' הרי"ף. ועי' ברמב"ן בחי' ובספר הזכות דהכא איכא קנוניא

ג. הראשנים דנו האם אחרי שפטר את אשתו משבועה, האם יכול להשביעה ע"י גלגול שבועה ממק"א. דקתני' במתני' הלכה מקבר בעלה וכו', ונחלקו הראשנים בביאור מתני', רש"י פי' דאיירי בגוונא שפטר את אשתו משבועה גם כלפי היורשים, ולכך היא פטורה על שבועה לשעבר. וברא"ש הביא שחכמי פרובינציה הק' דא"כ מה קמ"ל מתני', הא קתני ברישא שהבעל יכול לפטור גם כלפי יורשים. והביא בשם הר"ש מנרבונא שקמ"ל מתני' דאפי' ע"י גלגול שבועה אין משבעין אותה. [והא דגבי שותפין שחלקו משבעין ע"י גלגול, התם לא פטרו בפירוש. ע"ש]. וכך הובא בשו"ע צז סעי' ז'. אך הביא הרא"ש בשם רב האי גאון דלא איירי באופן שהבעל פטר אותה, ואעפ"כ אין היורשין יכולים להשביעה אותה על הזמן שהיתה אפוטרפוס בחיי הבעל, והביאור בזה דכיון שלא השביע מחייו דנים אותו כמוחל על זכותו להשביע.

אך הר"ן והריטב"א הביאו בשם הגאונים דאין ה"נ איירי בגוונא שפטרה ממנו ומיורשיו, וקמ"ל שאם נתחייבה לו שבועה ממק"א, יכול להשביעה בגלגול גם ממה שפטר אותה, הובא גם ברמב"ן.

וכבר עמד בקוב"ש [שיח] בביאור מחלקתם, דנחלקו האם הפטור של הבעל מנדר ושבועה הוא מדין הודאה, וכמו שאומר אדם נאמן עלי אבא, דהוי הודאת בע"ד שכל מה שאומר אמת. וה"נ הוי הודאה דכל מה שאומרת האשה אמת. או דהוי מחילה על השבועה, שיכול למחול את הזכות להשביעה. וכתב דאם הוא הודאה פשוט שכיון שהאמין לה ויש הודאת בע"ד שכל מה שאומרת אמת, אינו יכול להשביעה בגלגול שהרי האמין לה. אבל אם הוא מחילה שמחל על הזכות להשביעה, א"כ על זכות גלגול שבועה לא מחל.

והדברים מפורשים בנמוק"י שכתב בתחילת הסוגיא 'דכתב לה לאו דוקא וה"ה באמירה, דכל שהוא פטור או מחילה באמירה סגי וכו', הרי שנקט שאי"צ כתיבה משום שהוא מחילה והוא לשי' שיכול לגלגל עליה.

והנה במתני' קתני' שאם כתב נדר או שבועה וכו', ובתוס' הק' הרי נדר הוא באלמנה, ועליך לא שייך אלא בגרושה, ותי' התוס' איידי דנקט וכו'. אבל בנמוק"י כתב דאם לא פטר אותה מפורש גם מנדר וגם משבועה יכול לומר מן השבועה פטרתי ולא מנדר. ולכאו' אם הוא הודאת בע"ד שמאמין לדבריה, כל שפטר עצמו מן השבועה אינו יכול להדירה, שהרי מאמין לה, אבל אם הוא מטעם מחילה, יכול לומר מן השבועה מחלתי ולא מן הנדר.

ובדרך זו כתב באבי עזרי פט"ז מאישות לבאר מח' הראשנים האם יכול לפטור את האשה מלהשבע ללקוחות. דאם הוא נאמנות והודאת בע"ד, א"כ צדקו דברי בעה"מ דכיון שבזמן שהודה עדין לא היו הלקוחות, שפיר נאמן שהרי לא הוי חב לאחריני. אבל אם הוי מטעם מחילה, שמוחל על הזכות שלו להשביעה, א"כ פשיטא שאינו יכול למחול על הזכות של הלקוחות להשביעה האשה. [וצ"ע שהרי"ף הביא ראיה מלעיל יט. הרי מבואר שהוא נאמנות ולא מחילה].

ד. ביסוד הדין של הבא להפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה. רש"י פז. ד"ה מנכסים משעבדים כתב 'משום דאי הוה גבי מן הלוה גופיה והוה טעין לוה אשתבע לי דלא פרעתיך אמרינן וכו', אבל בשביל לקוחות אנן טענינן דילמא אי הוה גבית מן הלוה הוה טעין אשתבע לי דלא פרעתיך וכו', ומנכסי יתומים ונפרעת שלא בפניו כולהו משום האי טעמא'. הרי להדיא ברש"י שדין שבועה זו אינה שבועה מיוחדת ביתומים, אלא השבועה היא כמו אצל הלוה עצמו שבועה שלא פרעתיך, וביתומים עבדינן טענינן. ובדרך זו כתב רש"י בגיטין נ. ד"ה לשבועה. אך תוס' בשבועות מא. הק' ע"ז דאמרינן בגמ' בסמוך דאבא שאול ס"ל שאפי' אם כתב לאשה הנקי ושבועה ונדר, אף שאמר בל' שפוטר גם את היורשים והלקוחות כגון שאמר בין הוא בין יורשיו וכו' 'אבל מה אעשה שכבר אמרו חכמים הבא להפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה', ואם כל הזכות של היורשים והלקוחות הוא מדין טענינן, למה לא יועיל פטור האב, הרי כיון שהוא לא יכול להשביעה לא שייך בזה טענינן. ולכך כתבו התוס' דעבוד רבנן תקנה מיוחדת ליתמי שיכולים להשביעה האשה אפי' במקום שאין האב יכול להשביע.

ועי' ברש"ש שהעיר על תוס' למה לא הביאו ראיה פשוטה ממתני', דקתני רישא כשפטר האב את האשה משבועה רק כלפיו, ולא אמר אני ויורשי והבאים ברשותי, יכולים היורשים או הלקוחות להשביעה האשה, ואם נימא שכל השבועה שלהם הוא רק טענינן ומכח טענת האב הם עומדים, הרי כיון שהוא עצמו אינו יכול להשביע איך נעשה טענינן. ולכאו' צ"ל דממתני' ל"ק די"ל דאם הא דמהני לפטור האשה הוא מדין מחילה, א"כ י"ל שהבעל מחל לאשה רק שבועה במקום שיגבו ממנו עצמו, אבל שבועה ששבא לגבות מיורשים חייבת, וגם אם היורשים באים מכח טענינן מהאב, דע"ז הוא לא מחל.

ה. נחלקו הראשנים בביאור שי' אבא שאול. דעת הר"ח שהובא בראשנים שאב"ש חולק על דינא דמתני', וס"ל שאפי' אם יפרש להדיא שפוטר האשה משבועה ליורשיו לא מהני, אך דעת הרי"ף שאבא שאול לא חולק על מתני' דידן, ומודה דאם פירש להדיא 'אני ויורשי' אין היורשים יכולים להשביעה, אלא דס"ל שהלשונות ההלו דלא נדא ונקי נדר וכו' אינו מספיק מפורש לעקור השבועה.

ובראשנים הק' דבגמ' לקמן פח: אמר אביי ר"ש ס"ל כאב"ש, דס"ל דכל שתובעת האשה כתובה משבעים אותה כאב"ש ולא מהני אפי' כשפטר הבעל משבועה, הרי דאב"ש נחלק על דינו של ת"ק, ולא רק שהלשון סתום ולא ברור. ועי' בבעה"מ ובריטב"א. [ובדעת הרי"ף כתבו או דר"ש הוי עדיף מאב"ש או דלמסקנא ליכא לאביי].

וצריך לבאר מה אמר אב"ש בין דלא שבועה וכו' וכו' אין משבעין אותה, 'אבל מה אעשה שאמרו חכמים הבא להפרע מנכסי יתומים צריך שבועה'. ובשלמא לר"ח ביאר בריטב"'א דאף שלשון גמור הוא לפוטרה משבועה בין ממנו ובין מיורשיו, אבל מה אעשה שהרי לענין פרעון כתובה מן היתומים אין שום נאמנות מועיל, שהרי תקנת חכמים מוחלטת היתה שאין נפרעין מנכסי יתומים אלא בשבועה, שהרי אין כאן טענת ברי אלא שמא, אלא שחכמים הפריזו על המידה לתקנת היתומים' אבל לרי"ף הרי אם אמר בפירוש מהני, וכל הנידון הוא שאין הלשון ברור, וא"כ מהו 'אבל מה אעשה וכו'. וביאר הרמב"ן בספר הזכות שבאמת גם בסתם נכלל בלשון גם היורשים, אלא כיון שתיקנו כחמים שבועה איכא אומדנא שאין דעתו לעקור את התקנה. אלא א"כ פי' להדיא.

ולכאו' היה מקום לומר עפ"י הנידון דלעיל האם שבועה מיתומים הוא מכח טענינן מכח האב, או תקנה מיוחדת ליתומים. ולפי"ז אב"ש סבר מתחילה שהדין שבועה הוא מדין טענין כמו שהאב, וכיון שהאב לא יכול להשביעה גם היורשים לא יכולים, והיינו שהלשון סתמא לא כולל את היורשים, ואפ"ה פוטר משבועה גם כלפי היורשים, שהרי א"א לעשות טענינן. אבל מה אעשה וכו' דאין השבועה מדין טענינן וכמו שכתבו התוס' שהוא חיוב עצמי ליתומים, ואפי' שהאב פטר עצמו לא מועיל נאמנות האב כלפיהם, אלא א"כ פי' להדיא.

ה. בדעת הר"ח שאב"ש ס"ל שלא מועיל לפטור את האשה משבועה כלפי היתומים, מצינו בעיטור ובמרדכי שכל דברי הר"ח הם רק בלא קנין, אבל בקנין מועיל לפטור גם מיורשים. והנה בשו"ע עא סעי' ב' כתב שכל נאמנות צריכה קנין, ורק בשעת הלואה אי"צ קנין, [דהוי כערב]. לכאו' הוא דלא כנמוק"י הנ"ל שכתב שנאמנות בסוגיין אינה צריכה קנין וסגי באמירה. וכבר עמדו בזה בפנ"י וההפלאה. וצ"ל עפ"י מש"כ הש"ך שם סק"ז דדברי השו"ע הוא על נאמנות כבי תרי, דהיינו שאפי' אם יפרע לו בעדים ואנו יודעים שבאמת פרע, אפ"ה הוא נאמינן כאילו לא פרע, בזה צריך קנין שהרי הוא התחייבות גמורה לפרוע, אבל נאמנות בעלמא אי"צ קנין, ובפרט בסוגיין שי"ל שהוא מחילה שהרי יש לו זכות להשביעה את האשה, ועל זכות זו הוא יכול למחול, ואינו אלא מחילה בעלמא ואי"צ קנין וסגי באמירה בעלמא כמוש"כ הנמוק"י. ולפי"ז נראה דכוונת הר"ח דבגוונא כשהוא עצמו מוחל על השבועה הרי הוא מחילה בעלמא, ומועיל באמירה בעלמא, אבל כלפי יתמי כיון ששיש להם זכות להשביעה האשה, לא מועיל בזה המחילה של האב, ולכך אינו יכול למחול עבור היתומים. אבל אם האב עושה קנין, הרי ע"י קנין הוא מתחייב לה כתובה אפי' אם באמת כבר נפרע לה, והתחייבות מהני אפי' כלפי בניו, וכמו שמבואר בשו"ע קח סעי' ח' שאם נתחייב הלוה לתת מעידית מהני לגבות עדית אפי' מיורשים, שהרי התחייבות מהני גם כלפי בניו.

למ"ד על אפוטרפוס פרש"י אבל על פוגמת לא נפטרה כיון דהיא גרמה לנפשה. ועי' פנ"י ורע"א דלפי"ז נפטרה משבועה דלא פרעתיך, שהרי לא ע"י מעשיה נגרמו, והק' ע"ז דא"כ מה פריך מי הוה ידעה וכו', וברע"א כתב דלולי דברי רש"י י"ל דהך מ"ד ס"ל דפטרה רק משבועה שהוא מספק בו וטענתו היא שמא, כמו שבועת אפוטרפוס, אבל משבועה דפוגמת שיודע ומכיר בשיקרה לא פטרה.