ראי_ ג_ ממעין פתוח
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / וסתות

אור ליום ב' נר א' דחנוכה תשס"ו

א] כתב הראב"ד בבעה"נ שער תיקון הוסתות פ"ב, ז"ל, אבל יש ענין אחר שהאשה קובעת וסת בתוך ימי נדתה, כגון שראתה ב' פעמים בריש ירחא בלחוד, ובשלישי ראתה כ"ה וריש ירחא, אע"ג דריש ירחא בתרא קאי לה בימי נדתה, קבעה לה וסת לריש ירחא, הואיל ותרי קמאי הוחזקו לה ממעין סתום, וראיית כ"ה אמרינן עלה בגמרא דמים יתירי הוא דאיתוספי בה.

ואתמרו עלה תרין פרושי, איכא מאן דמפרש דראית ריש ירחא הוא עיקר הוסת והקדמת כ"ה תוספת הוסת הוי, ומדקרי ליה תוספת הוסת לא חיישא לההיא ראיה כלל וכו', ויש מפרש דהא דאמרינן בראיות כ"ה דמים יתירי הוא דאיתוספו בה, לאו למימרא דהויא היא טפילא לראיות ריש ירחא, אלא לאפוקי דראיית ריש ירחא לא הויא טפילה לראיית כ"ה, ואע"ג דקיימא לה בתוך ימי נדתה, ולעולם ראיית כ"ה מיהת מיחש חיישא לה דלמא וסת אחרינא הוא דבעיא למקבע, ומסתברא כי האי לישנא בתרא, עכ"ל.

וכ"כ הרמב"ן בהלכותיו פ"ה הט"ו, ז"ל, ראתה ב' ראשי חדשים ובשלישי ראתה בכ"ה בחדש ובר"ח, קבעה לה וסת לר"ח שרגלים לדבר, שהרי הראשונים ממעין סתום ראתה אותם ועכשיו ג"כ ראתה בזמנה בר"ח ודמים יתירים שניתוספו בה גרמו לה להקדים, וחוששת ליום הקדימה שמא וסת אחר היא קובעת, עכ"ל, והובא דין זה בטור סי' קפ"ט.

ב] והנה בטעמא דמילתא דחוששת אף לראיית כ"ה, נחלקו האחרונים, דהנה הב"ח שם אות מ"א הק' ע"ד הרמב"ן והטור, ממש"כ הטור לעיל מינה בשם הרמב"ן דכל שנקבע לה וסת אין חוששין לוסת שאינו קבוע, וא"כ מ"ט הכא חוששת ליום כ"ה אף שנקבע לה וסת דר"ח, ותירץ, ז"ל, דהכא ודאי כיון דראיית ר"ח השלישי שקובעת בו הוסת ממעיין פתוח ראתה אותו וכו' אלא דתלינן לחומרא ואמרינן דילמא דמים יתירים ניתוספו בה ומיהרו לבא, הלכך חיישי' נמי לחומרא איפכא דילמא מעיין פתוח הוא ולא קבעה לה וסת בר"ח אלא עיקר הוסת תקבע לה בכ"ה לחודש, ולהכי חוששת נמי ליום הקדימה וכו' דאזלי' הכא והכא לחומרא, עכ"ל, וכעי"ז כתב הדרישה אות י"ח, ז"ל, דשאני הכא דראיית ר"ח השלישי לא חשיבא דמים גמורים, מאחר שהי' ממעין פתוח, עכ"ל.

והנה אמנם בל' הדרישה לא נזכר דכל קביעות הוסת ר"ח הויא רק לחומרא כמש"כ הב"ח, ומ' מזה דאף דהוי זה קביעות ודאית, מ"מ כיון שאי"ז דמים גמורים, חיישי' נמי לראיית כ"ה, וצ"ב, וע' בהג"ה בנקוה"כ להג"ר משה בן הש"ך שהשוה ד' הב"ח והדרישה, אך בדבריו שם מוכח דקביעות דר"ח הויא קביעות ודאית, שהרי כתב שם דהא דהשמיטו המחבר והרמ"א לדינא דב' ראיות ממעין סתום, הוא משום דהאידנא ליכא נפ"מ בזה כיון דקי"ל דהאידנא האשה קובעת וסת בימי נדה, ותמה ע"ז שהרי כל ד' הרמב"ן דהאידנא אשה קובעת וסת בימי נדה אינם אלא להחמיר ולא להקל, א"כ הי' להם להמחבר והרמ"א להביא לדין זה, עכ"ד, והרי להדיא דס"ל דהך דינא דקביעות וסת בב' ראיות ממעין פתוח הוי אף לקולא, וצ"ב בזה.

אמנם בחוו"ד סקט"ו כתב לישב, דכל הא דהיכא שנקבע וסת אין חוששין לוסת שאינו קבוע, הוא רק בוסתות הסותרים זל"ז, אך בב' וסתות החודש דאפשר שיתקימו שניהם שהרי אשה קובעת וסת בתוך וסת, משו"ה חוששת אולי יתקימו שניהם, עכ"ד, וכ"כ הבית מאיר.[[1]](#footnote-2)

והגר"ז בקו"א סק"ד כתב, דכל ל' הראב"ד מבו' להדיא דאין טעמו משום דמספק"ל אם דמים יתירים איתוספו בה, אלא הגם דקבעה לה וסת ודאי לר"ח, מ"מ חוששת גם לראיית התוספת דמים, והראב"ד אזיל לטעמי', דלא ס"ל כלל להך כללא דכל שנקבע לה וסת אין חוששין לוסת שאינו קבוע, שהרי ס"ל שאם הי' לה וסת קבוע להפלגת כ', ושינתה וראתה ביום ל', ושוב ראתה ביום כ', הגם שחזרה לקביעותה, מ"מ עדין חוששת ליום ל', והרי דאף שיש לה וסת קבוע מ"מ חוששת לשאינו קבוע, ואשר ע"כ ס"ל דה"נ בראתה ב"פ בר"ח ממעין סתום, ובפעם הג' ראתה בו ממעין פתוח, הגם שקבעה וסת ודאי לר"ח, מ"מ חוששת גם לכ"ה, ובדעת הרמב"ן דס"ל להך כללא, ואפ"ה כתב דחוששת גם ליום כ"ה, כתב הגר"ז שטעמו כד' הב"ח והפרישה דקביעותה לר"ח הוי מספק, וע"כ חוששת גם ליום כ"ה, ודקדק כן מל' הרמב"ן שכתב דחוששת ליום הקדימה שמא וסת אחר היא קובעת, והול"ל שמא וסת שני היא קובעת, וגם למ"ל למימר כלל הטעם שמא כו', הלא זה הטעם הוא בכל החששות שחוששת לוסת שאינו קבוע שמא תקבענו, אלא ודאי שהחשש הוא משום מעין פתוח, עכ"ד.

אמנם מה שדקדק כן מל' הרמב"ן צ"ע, שהרי גם הראב"ד כתב ל' זה דראיית כ"ה מיחש חיישא לה "דילמא וסת אחרינא הוא דבעיא למיקבע", עכ"ל, וגם בזה יש לדקדק כן דמ"ט כתב וסת אחרינא ולא כתב וסת שני, וגם מ"ט הוצרך לפרש טעם זה הלא זה הטעם הוא בכל החששות שחוששת לושא"ק.

ג] והנה לפ"ד החוו"ד ודעימי' בביאור ד' הראב"ד, דלעולם קביעות הוסת לר"ח הויא קביעות ודאית, אשר כ"ה משמעות ל' הראב"ד, מבו' דמש"א דראיית כ"ה תוספת דמים היא, אין המכוון דראי' זו אינה ראי' גמורה ועיקרית אלא ראיית מקרה, אלא היינו דהגם דראיית כ"ה ראי' גמורה ועיקרית היא, מ"מ ראיית ר"ח אינה טפילה לראיית כ"ה, משום שיש בה ריבוי דמים, וע"כ היא רואה ב' ראיות חלוקות.

וילה"ע בזה, דהנה נחלקו האחרונים אם ראי' באמצע ימי ההפלגה מפסקת חשבון ימי ההפלגה, ודעת החוו"ד שם סקי"ד דראי' אחרת מפסקת חשבון ההפלגה, ומ"מ היכא שראתה ב' ראיות בהפלגת ל', צריכה לחוש ליום הל' אף אם ראתה ראי' אחרת באמצע, משום דאם תראה ביום הל' תקבע וסת, כיון שראתה ב' ראיות ממעין סתום, והביא החוו"ד כן מד' הראשונים בס"פ בנות כותים דדינא דראי' שלישית ממעין פתוח הוא אף בוסת הפלגה, וכ"ה גם בחוו"ד שם סקי"ח.

וצ"ב דהניחא אם הא דדמים יתירים איתוספו בה היינו שראיית כ"ה היא ראיית המקרה, או שהיא ראי' טפילה לראיית ריש ירחא, שפיר אמרינן דראי' זו אינה מפסקת חשבון ימי ההפלגה, אך לפ"מ שפירש החוו"ד גופי' דראיית כ"ה הויא ראי' עיקרית, וע"כ חוששין שתקבע וסת לכ"ה, א"כ מ"ט אין ראי' זו מפסקת חשבון ימי ההפלגה.

והנה בפשוטו הי' נ' דאה"נ, לדעת הראב"ד דס"ל דאף ראיית כ"ה ראי' עיקרית היא, ל"ש כל הך דינא דראי' ג' ממעין פתוח קובעת וסת, רק בוסת החודש ולא בוסת הפלגה, אך ד' החוו"ד שנקט דאת ראיית כ"ה ראי' עיקרית היא, ומאידך נקט דראי' ג' ממעין פתוח קובעת אף בוסת הפלגה, צ"ב דלכאו' אין הדברים מתישבים זע"ז.

ד] אמנם נ', דיסוד הדין דראתה ב' ראיות ממעין סתום וראי' ג' ממעין פתוח קובעת וסת, הוא דבכה"ג יש לנו לומר דהראי' השלישית שראתה בריש ירחא ראיית וסתה היא, וה"ה מצטרפת לקביעות הוסת, ואך כאשר באנו לדון כלפי ראיית כ"ה הרי שהדבר חלוק, דבוסת החודש דאף אם גם ראיית כ"ה ראי' עיקרית היא, מ"מ שפיר היא קובעת לריש ירחא, הרי דאין לנו לומר דראיית כ"ה ראיית המקרה היא, שהרי אף אם ראי' גמורה היא נמי היא קובעת וסת לר"ח, אך משא"כ בוסת ההפלגה, דבזה הרי אם הראי' שראתה באמצע ראי' גמורה היא, ה"ז מפסיק חשבון ההפלגה ולא תקבע לה וסת, הרי דבזה מכח מה שראתה תחילה ב' ראיות בהפלגה זו, יש לנו לומר דהראי' שראתה באמצע ראיית מקרה היא ואינה מפסקת חשבון ההפלגה.

ונמצא לפ"ז, דכל הך דינא שכתבו הראשונים דחוששת היא לראיית כ"ה שמא וסת אחר היא קובעת, הוא דוקא בגונא שראתה בריש ירחא וכו' וקבעה לה וסת החודש, אך בגונא שראתה ב' ראיות בהפלגת ל' ושוב ראתה בהפלגת כ"ה וראתה עוד אחר ה' ימים, הרי דכה"ג לא תחוש להפלגת כ"ה, דכיון דראתה ב' ראיות בהפלגת ל', תלינן דאף הראי' השלישית הויא מכלל קביעות הוסת, והראי' שראתה באמצע בהפלגת כ"ה ראיית המקרה היא, וע"כ אינה מפסקת חשבון ההפלגה, וממילא דאין מקום לחוש לה.

ובאמת דלד' החוו"ד בלא"ה הוא כן, שהרי החוו"ד כתב, דכל הא דחיישי' לראיית כ"ה אף שקבעה לה וסת לר"ח וכל שקבעה וסת שוב אין חוששת לוסת שאינו קבוע, הוא משום דשייך שתקבע לה ב' וסתות לר"ח, וע"כ בזה חוששת לוסת שאינו קבוע אף שקבעה לה וסת, ולפ"ז הרי כ"ז הוא בשקבעה לה וסת החודש, אך בשקבעה לה וסת ההפלגה ליום ל', תו אין לה לחוש לוסת הפלגה ליום כ"ה, וז"פ.

ולד' החוו"ד, גם מש"כ הראשונים דחוששת ליום כ"ה שמא וסת אחר היא קובעת, היינו שחוששת לראיית כ"ה לוסת החודש, אך אינה חוששת לראיית כ"ה לוסת הפלגה, דכיון שקבעה לה וסת לר"ח אינה חוששת לוסת הפלגה שאינו קבוע.

ה] ונ' להוסיף בזה, דהנה החוו"ד סי' קפ"ד סק"ד נקט, דאם הי' לה וסת קבוע לר"ח, ואח"כ ראתה ב"פ בב' לחודש, ושוב ראתה בר"ח ובב' לחודש, קבעה לה וסת לב' בחודש, מדינא דב' ראיות ממעין סתום וראי' שלישית ממעין פתוח קבעה לה וסת.

והנה בפשוטו הי' מקום לדון בזה, דכה"ג לא תקבע לה וסת לב' בחודש, דכל הא דאשה קובעת וסת בראי' ג' ממעין פתוח, הוא רק משום דאמרי' דתחילת ראי' זו תוספת דמים היא, אך בכה"ג שיש לה וסת קבוע לר"ח, ונמצא דתחילת הראי' אי"ז תוספת דמים בעלמא, אלא הוי זה ראיית וסתה, לא תקבע וסת בהמשך הראי' שבב' בחודש, וע' בזה בפרד"ר קפ"ד שפ"ח סק"ט, ובפר"ד סי' קפ"ט ש"ל סק"מ, ובחזו"א סי' פ"ה סקמ"א.

ונ' פשוט דהחוו"ד אזיל לטעמי', דס"ל דהא דקבעה וסת בראי' ג' ממעין פתוח, אי"ז אך משום דתחילת הראי' הויא תוספת דמים בעלמא ואינה ראי' עיקרית, אלא אף אם הויא ראי' עיקרית, מ"מ ה"ה קובעת וסת, דאמרי' דהראי' שראתה בריש ירחא אינה המשך ראי' קמייתא, אלא הויא ראי' לעצמה, וע"כ היא קובעת וסת, וע"כ שפיר ס"ל דאף היכא שתחילת הראי' היתה בזמן וסתה הקבוע, ג"כ היא קובעת וסת ממעין פתוח, דכיון דראתה ב"פ ביום זה ממעין סתום, אמרי' דגם עתה אין הראי' שראתה ביום זה המשך לראי' קמייצתא, אלא הויא ראי' לעצמה, וז"ב.

ולפמש"נ נמצא, דכ"ד החוו"ד שם הם רק בוסת החודש, וכמו שפירש החוו"ד שם לדינא דהשו"ע בוסת החודש, אך בכה"ג בוסת הפלגה, אם הי' לה וסת קבוע להפלגת כ"ה, ושינתה וראתה ב' פעמים בהפלגת ל', ובפעם הג' ראתה ביום כ"ה וביום ל', מודה החוו"ד דלא קבעה לה וסת להפלגת ל', שהרי בוסת הפלגה כל מה שהיא קובעת וסת להפלגת ל' ואין הראי' באמצע מפסקת, הוא רק משום דראיית המקרה היא, וע"כ אינה מפסקת ההפלגה, וממילא דהיכא דהראי' באמצע ראיית וסתה היא, ודאי ה"ה מפסקת ההפלגה.

ובאמת בלא"ה נ' דד' החוו"ד לא שייכי בוסת ההפלגה, שהרי דעתו בסי' קפ"ט סקט"ו דבוסת החודש דאשה קובעת וסת בתוך וסת, אף היא חוששת מתחילה לכך, ולפ"ז הרי בע"כ דבוסת ההפלגה דקי"ל דכל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לוסת אחר שאינו קבוע, אף ל"ש שתקבע ב' וסתות, וממילא כיון שיש לה וסת קבוע להפלגת כ"ה, וחזרה וראתה בקביעותה, אין לה לחוש כלל להפלגת ל', ול"ש שתקבע גם וסת להפלגת ל', וז"פ, והראוני שכבר כתב כעי"ז בשו"ת מנחת יצחק ח"ג סי' פ' אות ד'.

וביותר נת' לעיל סק"ד, דבוסת הפלגה אף מעיקרא אינה חוששת כלל לראי' שראתה באמצע, ומתרי טעמי, חדא משום דל"ש שתקבע לה ב' וסתות, וע"כ אינה חוששת לראי' שבאמצע, וכאשר כן מבו' מד' החוו"ד קפ"ט סקט"ו, ועוד משום דבקבעה וסת הפלגה ממעין פתוח תלינן דהראי' שראתה באמצע ראיית מקרה היא, וע"כ לא חיישי' לה, וז"ב.

ו] והנה כתב הראב"ד, בשער הוסתות סימן ג' הי"ח, ז"ל, והריני פורט לך באיזה ענין תקבע האשה וסת בתוך וסת, כגון שקבעה לה וסת ג' פעמים מריש ירחא לריש ירחא, וברביעית ראתה כ' בירחא וריש ירחא, וכן בחמישית וכן בששית, הרי אשה זו קבעה לה שני וסתות בריש ירחא ובכ' בירחא, שכבר הוקבע וסת ר"ח קודם שהתחילה וסת של כ' בחדש ומשהוקבע שוב לא נעקר, עכ"ל, ובמהדורות הקודמות הוסיף הראב"ד, ז"ל, וא"ת והלא ר"ח רביעי בתוך י"א לראיית כ', אין בכך כלום, שהרי קבעתן מתחלה, ונהי דלכתחלה אינה קובעת וסת בתוך י"א יום, אבל אם נקבע מתחלה כבר נקבע ואינו נעקר עד שיעקר ממנה ג' פעמים, עכ"ל.

והנה יש להעיר בד' הראב"ד, שהעמיד להך דינא בו' חדשים, ולכאו' סגי בה' חדשים, שהרי בד' הראב"ד בפ"ב מבו' דאף שאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, מ"מ היכא שכבר ראתה ב' ראיות ביום זה, ושוב ראתה פעם ג' ביום זה בימי זיבה, ה"ה קובעת וסת, דומיא דמש"א בגמ' דכה"ג קובעת וסת בימי נדה, וא"כ הרי אף אם ראתה ב' חודשים בר"ח, ושוב ראתה ג' חדשים בכ' לחודש ובר"ח, תקבע לה וסת לר"ח ולכ' בחודש, שהרי בפעם הג' שראתה בר"ח קבעה לה וסת לר"ח, ומ"מ חוששת היא גם לראיית כ' בחודש, וע"כ אם ראתה עוד ב"פ בכ' בחודש קבעה לה וסת גם לכ' בחודש, וכבר רמז לזה הסד"ט קפ"ט סקל"ה.

וביותר צ"ב ד' הראב"ד, במש"כ לדון דלא תחוש לר"ח כיון שהוא בתוך ימי זיבה לראיית כ', וכתב דכיון שכבר נקבע וסת ר"ח אינו נעקר בכה"ג, ותמוה טובא, שהרי אף אם ראתה ב' ראיות בר"ח ושוב ראתה בכ' בחודש ובר"ח קבעה וסת לר"ח, וא"כ מכ"ש דאם קבעה כבר וסת לר"ח ושוב ראתה ג"פ בכ' בחודש ובר"ח שלא יעקר וסת ר"ח, ומה מקום יש לדון שלא תחוש לר"ח.

עוד ילה"ע בזה בל' הראב"ד לעיל מינה הי"ז, ז"ל, ודע שאינה עקירה עד שהגיע יום הוסת ולא תראה בו ובבדיקה, אבל אם תוסיף ראיות בין הוסתות אין זו עקירה. אלא אם ראויים הם לקביעת וסת תחשוב אותם לוסת אחר ואם תקבע בו וסת בתוך וסת תחוש לשניהם, עכ"ל.

ומ' מל' הראב"ד, דרק אם תקבע בו וסת בתוך וסת תחוש לשניהם, אך כ"ז שלא קבעה הוסת השני אינה חוששת לו, וצ"ב הטעם בזה.

אמנם הגר"ז בסי' קפ"ט קו"א סק"ד בתו"ד, פירש בד' הראב"ד הללו דאף קודם שקבעה הוסת השני חוששת היא לו, עיי"ש בדבריו.

והנה בב"ח סי' קפ"ט אות מ"ג כתב דין זה בדעת הטור, ופירש הטעם בזה, שכיון שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לוסת שאינו קבוע, ודוקא בראתה ב"פ בר"ח ובפעם ג' בכ"ה ובר"ח הוא דחוששת גם ליום כ"ה, משום שקביעות ר"ח אינה אלא מספק, אך משא"כ בגונא שקבעה וסת ודאי לר"ח, שוב אינה חוששת לוסת אחר עד שתקבענו.

אמנם בד' הראב"ד אי"ז מתישב שהרי הראב"ד גופי' לא ס"ל כלל להך כללא דכל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לשאינו קבוע, וכמו שהאריך הגר"ז בסי' קפ"ט קו"א סק"ד, והבאנו מדבריו לעיל סוסק"ב, וא"כ מ"ט לא תחוש לוסת השני אף קודם שנקבע, וגם כבר נת' לעיל דל' הראב"ד נוטה טפי כד' החוו"ד ודעימי' דאף בראתה ב"פ ממעין סתום וראי' ג' ממעין פתוח הויא קביעות וסת ודאית, ואפ"ה היא חוששת גם ליום תחילת הראי', וא"כ לכאו' ה"נ אף אם ראתה ג"פ בר"ח ממעין סתום, ובפעם הד' ראתה בכ' ובר"ח בדין שתחוש גם לראיית כ' בחודש.

ז] ונ' בזה, דהנה נתבאר לעיל סק"ג עפי"ד החוו"ד ודעימי', דלדעת הראב"ד הא דאשה קובעת וסת בשראתה ב' ראיות ממעין סתום וראי' ג' ממעין פתוח, היינו משום דהגם דאף תחילת הראי' הג' הויא ראי' עיקרית, מ"מ תלינן דהראי' הג' בר"ח, אינה המשך הראי' שראתה בכ"ה, אלא דמים יתירים הוא דאיתוספו בה ביום כ"ה, וראתה ב' ראיות נפרדות.

אמנם צ"ב בזה, במש"כ הראשונים דכ"ה דאשה קובעת וסת בראי' שלישית בימי נדה היכא שראתה ב' ראיות ממעין סתום, ה"נ אם ראתה ב' ראיות בר"ח, ושוב ראתה בכ' בחודש ובר"ח ה"ה קובעת וסת לר"ח, הגם שהראי' השלישית הויא בימי זיבה, ולפמש"נ צ"ב בזה, דלכאו' עד כאן לא מצינו דמהני מה שראתה ב' ראיות ממעין סתום, אלא היכא דהראי' הג' הויא בימי נדה, דהא דאין אשה קובעת וסת בימי נדה הוא משום דהוי זה המשך הראי', וע"ז אמרי' דכל שראתה ב' ראיות ממעין סתום, תלינן דאף הראי' הג' שראתה ממעין פתוח אינה המשך ראי' קמייתא אלא הויא ראי' לעצמה, אך בימי זיבה דהא דאין אשה קובעת בהן וסת, הוא משום דהיא מסולקת דמים, וכמבו' לקמן דס"ח:, וכ"ה בל' הראב"ד שער הוסתות סו"ס ב' והרמב"ן בהלכות, א"כ אם הראי' שראתה ביום כ' ראי' עיקרית היא, ודאי הויא מסולקת דמים בר"ח, והיאך תקבע וסת לר"ח.

וע' סד"ט סי' קפ"ט סקל"ה שכתב כן, דאם הראי' שראתה בכ' בחודש ראי' עיקרית היא, ודאי הויא מסולקת דמים בר"ח, עיי"ש.

ונ' די"ל בזה דאה"נ, בכה"ג שראתה ב' ראיות בר"ח ושוב ראתה בכ' לחודש ובר"ח, כל הא דקובעת וסת הגם דהויא הראי' שלישית בימי זיבה, הוא רק משום דאמרי' שהראי' שראתה באמצע ראיית המקרה היא, וע"כ לא חשיבא הראי' שראתה בר"ח כראי' בימי זיבה, אך אה"נ בזה לא נימא דאף ראיית כ' ראי' גמורה ועיקרית היא.

וכה"ג דמי למש"נ לעיל סק"ד בד' החוו"ד, דהא דאשה קובעת אף וסת הפלגה בראי' ג' ממעין פתוח, הוא רק משום דאמרי' שהראי' שראתה באמצע ראיית מקרה היא, וע"כ אינה מפסקת ההפלגה, וה"נ הכא דכוותה, ול"ה כהא דקובעת וסת בראי' שלישית בימי נדה, דהוא משום דאמרי' דראי' זו הויא ראי' לעצמה, ואף דהראי' שראתה בתחילה ראי' עיקרית היא.

ולפ"ז נמצא, דכל הא דס"ל להראב"ד דאף שקבעה לה וסת ממעין פתוח לר"ח חוששת גם לראיית כ"ה, הוא רק בכה"ג דראיית ר"ח הויא בימי נדה, דבזה הגם שקבעה לה וסת לר"ח, מ"מ שפיר מצינו למימר דאף ראיית כ"ה ראי' עיקרית היא, וע"כ חיישינן לה, אך משא"כ היכא שראתה ב"פ בר"ח ובפעם הג' ראתה בכ' לחודש ובר"ח, דכה"ג הא דקבעה לה וסת לר"ח הוא רק משום דאמרי' דראיית כ' לחודש ראיית מקרה היא, הרי ממילא דכה"ג אינה חוששת לראיית כ' כלל.

ולפ"ז נ' עוד, דכה"ג אם תראה כן ג"פ בכ' לחודש ובר"ח, תקבע לה וסת לכ' בחודש, ויתבטל קביעות הוסת דר"ח, והטעם בזה הוא משום דכל שראתה ג' פעמים בכ' לחודש, חזינן דראיית כ' בחודש לאו ראיית המקרה היא, אלא ראיית וסתה היא, וע"כ היא קובעת וסת לכ' בחודש, וממילא בטל קביעות הוסת דר"ח, שהרי כל עיקר קביעותה לר"ח, הי' מיוסד ע"ז דתלינן דראיית כ' בחודש ראיית המקרה היא, וע"כ כל ששבה וראתה בכ' לחודש ואיגלאי מילתא דראיית כ' בחודש ראיית וסתה היא, בטל קביעותה לר"ח.

וכבר מבו' עצם הסברא בסד"ט סי' קפ"ט סקל"ה, עיי"ש שכתב דכל שקבעה וסת לראיית כ', ליכא למימר דאינה אלא תוספת דמים, וא"כ הויא מסולקת בר"ח, ולפ"ז כתב דבדין דלא תחוש להוסת דר"ח, כיון שביום זה מסולקת היא.

ולפ"ז מתבאר היטב מה שהעמיד הראב"ד לדינא דאשה קובעת וסת לר"ח ולכ' בחודש, רק בו' חדשים, שראתה ג' חדשים בר"ח, ושוב ראתה ג' חדשים בכ' לחודש ובר"ח, ולא סגי לי' בה' חדשים, ומשום דאם ראתה ב' חדשים בר"ח, ושוב ראתה ג' חדשים בכ' לחודש ובר"ח, לא תקבע לה וסת לר"ח, וכמש"נ.

ומתבאר היטב מה שדן הראב"ד דלא תחוש לר"ח כיון שהוא בתוך ימי זיבה, אשר בפשוטו תמוה טובא דמה מקום יש לדון דלא תחוש לר"ח, הרי אף ראיות ר"ח האחרונות יכולות להצטרף לקביעות, אך לפמש"נ ניחא, שהרי כה"ג שראתה ג"פ בכ' לחודש ואיגלאי דראיית כ' לחודש ראיית וסתה היא, שוב אין ראיית הר"ח שאח"כ מצטרפת לקביעות, כיון דהויא ראי' בימי זיבה, וזהו שדן הראב"ד דשוב לא תחוש לר"ח.

ולפ"ז ניחא דע"כ כתב הראב"ד דאם תקבע בו וסת בתוך וסת תחוש לשניהם, ומ' דבלא שתקבע הוסת השני אינה חוששת לו, והיינו משום דכל כמה דלא קבעה לוסת דכ' בחודש, תלינן דראיית כ' בחודש ראיית מקרה היא, והדברים ק"ו, שהרי אם ראתה ב"פ בר"ח, ופעם ג' בכ' לחודש ובר"ח, קבעה לה וסת לר"ח דתלינן דראיית כ' בחודש ראיית מקרה היא, וכ"ש היכא שראתה ג"פ בר"ח ופעם ד' בכ' לחודש ובר"ח, דתלינן דראיית כ' בחודש ראיית מקרה היא.

ח] והנה הראב"ד בפ"ב שם כתב, ז"ל, והשתא דאמרינן דראית כ"ה מיחש חיישא לה בחדא זמנא, אי חזייא הכי תלתא זמני קבעה לה נמי וסת לכ"ה ולריש ירחא, עכ"ל.

ובפשוטו מכוון הראב"ד הוא, דלפי' קמא דאינה חוששת לראיית כ"ה, הרי שאף אם תראה ג"פ בכ"ה לא תקבע לה וסת לכ"ה, דתלינן לה בתוספת דמים, ורק לפ"מ דמסיק הראב"ד דחוששת לראיית כ"ה, ע"כ אם ראתה ג"פ בכ"ה קבעה לה וסת לכ"ה.

אך לפמש"נ נ' דיל"פ להיפך, דהנה לפי' קמא דלא חיישא לראיית כ"ה, הרי היינו משום דס"ל דכל הא דקבעה לה וסת לר"ח הוא רק משום דתלינן ראיית כ"ה ראי' טפילה היא ואינה ראי' עיקרית, ואשר ע"כ אינה חוששת לראיית כ"ה.

ולפ"ז י"ל, דאם ראתה ג"פ בכ"ה, תקבע לה וסת לכ"ה ויתבטל קביעות לר"ח, דכיון דראתה ג"פ בכ"ה חזינן דראיית כ"ה ראיית וסתה היא, וממילא דכה"ג יתבטל קביעותה לר"ח, שהרי כל קביעותה לר"ח הי' מיוסד ע"ז דראיית כ"ה ראי' טפילה היא, אך כל שראתה בו ג"פ ואיגלאי דראיית כ"ה ראיית וסתה היא, בטל קביעותה לר"ח.

ואשר זמש"כ הראב"ד דהשתא דאמרי' דראיית כ"ה מיחש חיישא לה בחדא זימנא, אשר היינו משום דקביעותה לר"ח אינו מיוסד ע"ז דראיית כ"ה ראי' טפילה היא, אלא אף אם הויא ראי' עיקרית נמי קבעה וסת לר"ח, וע"כ יש לה לחוש גם לראיית כ"ה, הרי ממילא דאף אם ראתה ג"פ בכ"ה עדין קביעותה לר"ח קיים, ומשא"כ לפי' קמא הרי דכה"ג שראתה ג"פ בכ"ה הי' בטל קביעותה לר"ח.

וזה מדוקדק היטב בד' הראב"ד, דמסיק דאי חזיא הכי תלתא זימני קבעה לה וסת לכ"ה "ולריש ירחא", ובפשוטו מה שקבעה לה וסת לר"ח אינו שייך לדבריו הכא, שהרי כבר מתחילה קבעה וסת לר"ח וזה אינו תלוי בהפלוגתא שהביא, אך למש"נ הוא מדויק היטב, דכל הא דקביעות וסתה לר"ח קיים, הוא רק לפ"מ דמסיק הראב"ד דאף מעיקרא חיישי' לראיית כ"ה, אך לפי' קמא דלא חיישי' לראיית כ"ה, הרי שאם ראתה ג"פ בכ"ה ואיגלאי דראיית כ"ה ראי' עיקרית היא, תו בטל קביעותה לר"ח, וכמש"נ.

ט] והנה לעיל די"א. אמרי', בדינא דר' יוחנן דאשה קובעת וסת בתוך ימי נדה, דאמר לך ר' יוחנן, כי אמינא אנא היכא דחזיתיה ממעין סתום אבל חזיתיה ממעין פתוח לא אמרי.

ובפירש"י שם בל"א פירש, ז"ל, ממעין סתום שראתה היום ופסקה וחזרה וראתה ברביעי או בחמישי לנדתה, אבל ממעין פתוח כגון שלא פסקה וראתה א' ב' ג' ד' לחודש וראתה פעם שניה בד' בחודש וכן שלישית לא מהניא ראייה דרביעי בחודש דנדות קמא למיקבע, ומתניתין במעיין פתוח, עכ"ל, ובתוס' ובתוס' הרא"ש שם הסכימו לפירוש זה.

והנה נמצא לפירוש זה, דאף הא דס"ל לר' יוחנן דראתה ב"פ בר"ח ופעם שלישית בכ"ה בחודש ובר"ח קבעה וסת לר"ח, הוא רק בשהפסיקה יום שלם בין ראיית כ"ה לראיית ר"ח, אך כל שראתה כל הימים, לא קבעה לה וסת לר"ח.

והנה יש להסתפק לל"ק דרש"י, אשר כן נקט רש"י לעיקר, וכן הסכימו ש"ר, אם מודה להך מילתא, דכל דינא דר' יוחנן דאשה קובעת וסת בימי נדה הוא דוקא היכא שהפסיקה יום שלם בין ראיית כ"ה לראיית ר"ח, או דלהך לישנא ליכא נפ"מ בזה, וכל שראתה ב"פ בר"ח ממעין סתום ופעם ג' ממעין פתוח קבעה לה וסת לר"ח.

ויש לדון עוד בזה, דהנה באמת לל"ק דרש"י נתחדש תרתי, חדא, דכל הך דינא דאשה קובעת וסת בימי נדה, הוא רק בדהויא ראיית ר"ח ראי' נפרדת, ולא היכא דהמשיכה ראייתה, ועוד נתחדש, דכל כמה שלא הפסיקה יום שלם בין הראיות חשבי' לראייתה בר"ח כהמשך הראי' הקודמת, ורק היכא שהפסיקה יום שלם בין הראיות הוא דחשבי' לה כראי' נפרדת.

ומעתה יל"ד, דאף אי נימא דגם לל"ק דרש"י כל דינא דר' יוחנן דאשה קובעת וסת בתוך ימי נדתה הוא רק בדהויא ראיית ר"ח ראי' נפרדת, ולא היכא שהמשיכה ראייתה, מ"מ י"ל דל"ב שתפסיק יום שלם בין הראיות, אלא כל שהפסיקה הפסקה גמורה בין הראיות, ה"ה קובעת וסת לר"ח, ודמי למש"א לעיל ד"י: דתינוקת שלא הגיע זמנה לראות וראתה, אם פסקה בין הראיות חשבי' לה כב' ראיות, והיינו אף בדהוו ביום א', וע' בזה בחי' הרשב"א לעיל די"א. ובתוה"ב ש"ג.[[2]](#footnote-3)

י] והנה בהג"ה בנקוה"כ סי' קפ"ט להג"ר משה בן הש"ך כתב, דמה שהשמיטו המחבר והרמ"א לדינא דב' ראיות ממעין סתום וכו', הוא משום דהאידנא אשה קובעת וסת בימי נדה וליכא נפ"מ בזה, וכתב ע"ז, דאכתי נפ"מ בזה, משום דהך דינא דאשה קובעת וסת בימי נדה הוא רק להחמיר, ואכמ"ל, וכ"כ הגר"ז שם בקו"א סק"ג.

וילה"ע בזה, דהרי הא דאשה קובעת וסת בימי נדה, הוא רק בשפסקה בין הראיות, אך כל ששופעת ולא פסקה אינה חוששת אלא לעונה הראשונה, וכמבו' בשו"ע סי' קפ"ד ובחוו"ד וגר"ז שם, וא"כ הרי אכתי איכא נפ"מ בדינא דב' ראיות ממעין סתום היכא שבראי' הג' ראתה כמה ימים ולא הפסיקה בין הראיות, דכה"ג ליכא למיתי עלה משום דינא דהאידנא אשה קובעת וסת בימי נדה, וכנ"ל.

ומוכח מד' הנקוה"כ והגר"ז, דס"ל דכל הך דינא דב' ראיות בר"ח ממעין סתום וראי' ג' בר"ח ממעין פתוח קבעה וסת, הוא דוקא היכא שבראי' הג' פסקה בין הראיות, אך בשופעת או מדלפת מכ"ה בחודש לר"ח, לא קבעה לה וסת לר"ח.

אמנם בפליתי ובחוו"ד בסי' קפ"ד בדין אשה המשנה זמן ראייתה, מבו' דפשיט"ל דהך דינא דבב' ראיות ממעין סתום וראי' ג' ממעין פתוח קובעת וסת, הוא אף בגונא שבראי' הג' לא פסקה בין הראיות, עייש"ה.

ובטעמא דהנקוה"כ והגר"ז דס"ל דכה"ג לא קבעה לה וסת, אשר כ"ה לל"ב דרש"י ולתוס' והרא"ש נראה, דהנה ילה"ע עוד בדבריהם, דהרי אכתי איכא נפ"מ רבתא בדינא דב' ראיות ממעין סתום, בוסת ההפלגה, וכגון שראתה ב"פ בהפלגת ל', ובפעם הג' ראתה ביום כ"ה וביום ל', דקבעה לה וסת, ובזה ליכא למיתי עלה משום הא דהאידנא אשה קובעת וסת בימי נדה, שהרי הכא אף בלא דינא דימי נדה לא היתה קובעת וסת להפלגת ל', בלא דנימא דראיית כ"ה תוספת דמים היא, שהרי ראתה באמצע ביום כ"ה וה"ז מפסיק מנין ימי ההפלגה, לדעת הב"ח והפרישה והחוו"ד והבית מאיר ודעימייהו, או משום שהראי' בהפלגת כ"ה עוקרת חשש הפלגת ל', לדעת הש"ך ודעימי', ורק משום דינא דב' ראיות ממעין סתום וראי' ג' ממעין פתוח דתלינן דהראי' שראתה ביום כ"ה תוספת דמים היא, הוא שהיא קובעת וסת להפלגת ל', ותיקשי דמ"ט השמיטו המחבר והרמ"א לדין זה.

אך באמת לדעת הרמ"א לא קשיא, שהרי דעתו בסי' קפ"ט סי"ג דראי' שבאמצע אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה ואינה עוקרת חשש ההפלגה הארוכה, וע"כ לדידי' בכה"ג שראתה ב' פעמים בהפלגת ל' ובפעם הג' ראתה ביום כ"ה וביום ל', תקבע וסת להפלגת ל' אף בלא דינא דב' ראיות ממעין סתום, וז"פ.

ונ' מזה שדעתם, דכל הך דינא דב' ראיות ממעין סתום וראי' ג' ממעין פתוח קבעה לה וסת, הוא רק בוסת החודש, אך בוסת הפלגה כה"ג לא קבעה לה וסת.

אמנם זה שלא כד' הראשונים בסוגיין שפירשו לסוגיין בוסת הפלגה, אשר לדבריהם מתבאר דהך דינא הוא אף בוסת הפלגה, אך הראב"ד בשער הוסתות והרמב"ן בהלכות העתיקו לדין זה בוסת החודש, וי"ל דבוסת הפלגה ליכא להך דינא.

וע' עוד בחוו"ד סי' קפ"ט סקי"ד וסקי"ח שהביא מד' הראשונים דהך דינא הוי אף בוסת הפלגה, ובסקי"ח תמה מכח זה ע"ד הש"ך שם, ובפשוטו י"ל דלעולם מודה הש"ך לזה, ואך דס"ל דמעיקרא לא חיישי' לזה, וכמש"נ להלן סקי"ב להוכיח מד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין, ואי נימא שדעת הש"ך כמש"נ בדעת בנו דבוסת הפלגה ליכא לכל הך דינא, ניחא.

יא] ונ' הטעם בזה, דס"ל דהא דאשה קובעת וסת בשראתה ב' ראיות ממעין סתום וראי' ג' ממעין פתוח, אי"ז משום דתלינן שתחילת הראי' הג' הויא ראיית מקרה בעלמא, דלעולם ראי' גמורה היא, ואך דתלינן דהראי' שראתה בר"ח אינה המשך לראיית כ"ה, אלא הויא ראי' לעצמה, וע"כ היא קובעת וסת לר"ח.

ואשר מה"ט ס"ל, דל"ש כל הך דינא רק בוסת החודש, דבזה כל הטעם שלא תקבע וסת בכה"ג, הוא משום דראיית ר"ח הויא המשך לראיית כ"ה, ובזה הוא דאמרי' דכל שראתה ב"פ בר"ח ממעין סתום, תלינן דראיית ר"ח בפעם הג' הויא ראי' לעצמה, ואינה המשך לראיית כ"ה, וכנ"ל, אך משא"כ בוסת הפלגה, דהא דאינה קובעת וסת להפלגת ל' בכה"ג, אי"ז רק משום דראיית יום ל' הויא המשך לראיית יום כ"ה, אלא אף בלא"ה אינה קובעת וסת להפלגת ל', משום דראיית יום כ"ה מפסקת מנין ימי ההפלגה, או משום דראי' בהפלגת כ"ה עוקרת חשש הפלגת ל', הרי דע"ז ל"מ מידי מה שראתה תחילה ב' ראיות בהפלגת ל', דמ"מ אין ראי' שלישית מצטרפת, כיון שהתחילתה לראות בהפלגת כ"ה, ואין ראיית יום כ"ה ראיית מקרה בעלמא, דנימא דאינה מפסקת מנין ימי ההפלגה, וגם אינה עוקרת חשש הפלגת ל'.

ונ' דמה"ט נמי ס"ל דכל הך דינא דבב' ראיות ממעין סתום וראי' ג' ממעין פתוח קבעה וסת, הוא רק היכא דבראי' הג' פסקה בין הראיות, אך היכא דלא פסקה כלל אינה קובעת לה וסת, והטעם בזה הוא, דכיון דל"מ הא שראתה ב' ראיות הראשונות ממעין סתום למימר דתחילת הראי' הג' לאו כלום היא, ול"מ אלא למימר דהגם דאף תחילת הראי' ראי' עיקרית היא, מ"מ מה שראתה ביום ר"ח אינו המשך ראי' קמייתא אלא הויא ראי' לעצמה, ואשר ע"כ ל"ש כ"ז רק היכא שפסקה בין הראיות, דבזה אמרי' דהגם דבסתמא חשבינן לה כהמשך ראי', מ"מ כל שראתה ב' ראיות ממעין סתום תלינן דראיית ר"ח בפעם הג' הויא ראי' לעצמה, ומשא"כ היכא שלא פסקה בין הראיות, דראיית ר"ח הויא המשך גמור לראיית כ"ה, ל"מ מה שראתה ב"פ בר"ח ממעין סתום למימר דראיית ר"ח הויא ראי' לעצמה.

יב] והעירוני דיל"פ עוד בד' הנקוה"כ והגר"ז, אשר כ"ה דעת ל"ב דרש"י ותוס' והרא"ש, דכל הך דינא דב' ראיות ממעין סתום וראי' ג' ממעין פתוח קבעה לה וסת, הוא רק היכא שיש לפנינו ג' ראיות בר"ח, ובדין שתקבע לה וסת, ואך דאתינן עלה משום דינא דאין אשה קובעת וסת בימי נדה, ובזה הוא דאמרי' דכיון שאנו רואים לפנינו קביעות וסת, תלינן דמה שראתה בכ"ה תוספת דמים בעלמא הוא, אך משא"כ היכא שבראי' הג' לא פסקה בין הראיות, ואין אנו רואים לפנינו כלל ג' ראיות בר"ח, לא אמרי' דראיית כ"ה הויא תוספת דמים כדי שעי"ז יהא קביעות וסת לר"ח.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט גם ס"ל דבוסת הפלגה אינה קובעת וסת בכה"ג אף שראתה ב' ראיות הראשונות בהפלגת ל', דכיון דבוסת הפלגה בלא דנימא דראיית יום כ"ה תוספת דמים בעלמא הוא, אין אנו רואים כלל וסת להפלגת ל', שהרי בפעם הג' התחילה לראות ביום כ"ה, וה"ז מפסיק מנין ימי הפלגה, או ה"ז עוקר לחשש הפלגת ל', לא אמרי' דראיית יום כ"ה תוספת דמים כדי שעי"ז יהא קביעות וסת להפלגת ל', ודו"ק.

ויש לדמות ד"ז למש"כ בחי' הרמב"ן בסוגיין בביאור האיבעיא דמקבע לא קבעה מיחש מהו דתיחוש לה, ז"ל, אלא אפשר לפרש מקבע לא קבעה מיחש מהו דתיחוש לה אם היה לה וסת בין קבוע בין שאינו קבוע בימים הראוים לוסת ואירע לה אותו היום בימי זיבה מהו שתחוש בימים הללו ולא תשמש שמא תראה, או דילמא כשם שאינה קובעת וסת בתוך י"א כך אינה חוששת לוסת הראשון שלה בימי י"א, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א והריטב"א שם.

וקשיא, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דהגם דס"ל לשמואל דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, מ"מ מודה דהיכא שראתה ב"פ בא' בחודש ובפעם הג' ראתה בכ' ובא' קבעה לה וסת לא', אף דראיית א' השלישית היא בימי זיבה, והטעם הוא משום דראיית כ' הויא תוספת דמים, א"כ לכאו' כ"ש דאם נקבע לה וסת לר"ח ואח"כ ראתה בכ' בחודש שתחוש שמא תראה בר"ח, דמה שייך בזה דינא דלא חיישא לוסת בימי זיבה, הרי כל שתראה בר"ח, ננקוט דאי"ז כלל ראי' בימי זיבה, שהרי אפי' בראתה ב"פ בר"ח ופעם ג' בכ' ובר"ח תלינן שראיית כ' היא תוספת דמים, וכ"ש שאם כבר קבעה וסת לר"ח דנימא הכי.

וע' בחוו"ד סי' קפ"ט סקי"ח שנקט, דאשה שראתה ב' פעמים בהפלגת ל', ובפעם ג' ראתה בהפלגת כ' צריכה לחוש ליום הל', הגם דביסוד הדין הפלגה קצרה מפסקת מנין ימי ההפלגה, ופי' הטעם, דכיון שאם תראה ביום הל' תקבע לה וסת לל', דנימא דראיית יום כ' תוספת דמים היא, ע"כ ממילא יש לנו לחוש לזה מעיקרא, דכל ראי' שאם תראה תקבע וסת יש לה לחוש לכך מתחילה, ויסוד דין זה כתב החוו"ד גם בסקי"ד, וכ"ה מבו' גם בד' החזו"א, ועיי"ש שתמה מכח זה ע"ד הש"ך שם.

אמנם בד' הראשונים הנז' מבו' להדיא לא כן, אלא ס"ל דאף היכא שכבר קבעה לה וסת לר"ח, מ"מ אם ראתה בכ' בו, א"צ לחוש שמא תראה בר"ח, למ"ד דלא חיישי' לוסת בימי זיבה, הגם שאם תראה בו נימא דראיית כ' היא תוספת דמים.

ואשר מבו' מד' הראשונים, דכל הא דאמרי' דראיית ר"ח היא ראיית וסתה וראיית כ' היא תוספת דמים, הוא רק אחר שראתה בר"ח, ואנו רואים לפנינו ראיית ר"ח שהיא כפי וסתה, תו תלינן דראיית כ' הויא תוספת דמים, אך כל כמה שלא ראתה בר"ח, אין לנו לחוש שמא ראיית כ' הויא תוספת דמים, וע"כ אין חוששת שמא תראה בר"ח.

אשר לפ"ז הרי מסתבר דה"נ אם ראתה ב"פ בר"ח ובפעם הג' ראתה בכ"ה ושפעה עד ר"ח, דלא קבעה וסת לר"ח, דכה"ג הרי אין רואים כלל ראי' בר"ח, וכל כמה דלא חזינן ראי' בר"ח אין לנו לומר דראיית כ"ה הויא תוספת דמים.

והעירוני דיש להוסיף בזה, שהרי אשה שדרכה לראות ו' ימים, וראתה ב"פ בר"ח ופעם ג' התחילה ראייתה בכ"ה בחודש והמשיכה עד ר"ח, הרי אין ראייתה הג' בר"ח כלל טעם למימר שראיית כ"ה היא תוספת דמים, שהרי כ"ה דרכה לראות ו' ימים, וע"כ כיון שנקטו הראשונים דמעיקרא לא חיישי' שמא ראייתה היא תוספת דמים, ורק אם חזינן כן מכח ראייתה בר"ח, הרי דהיכא דשופעת ל"ש כלל הך דינא.

אך לפמש"נ נ' דהנקוה"כ שם ס"ל דהוי וסת ודאי, ??אך צ"ב מש"כ שם בשם הב"ח??, וע"כ ל"ש כן בוסת הפלגה שהרי הוסת קצר עוקר וסת ארוך בהפלגה, וע' היטב בנקוה"כ לעיל מינה.

אך בדעת החוו"ד י"ל, דאמנם בשופעת הוי זה תוספת דמים ממש.

אך לפ"ז ל"ש ד' החוו"ד סי' קפ"ד בשופעת, ואי"ז במשמע, וצ"ע בזה.

ודרך נוספת בזה י"ל, דל"ש בזה דינא דלא חיישי' לב' וסתות, כיון דראי' קמא הויא תחילת ראי' בתרא, וע"ז גופא הוי קביעות הוסת.

1. ובעיקר קו' זו, הי' מקום לישב עוד, דהכא ל"ש כלל הך דינא דכל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לשאינו קבוע, דהכא אין החשש שמא תקבע לה וסת בפנ"ע ליום כ"ה, אלא הוי החשש שמא תקבע לה וסת לתוספת דמים ביום כ"ה, והיינו שהרי הכא עיקר הראי' היא בר"ח וראיית כ"ה הויא תוספת דמים דראיית ר"ח, וע"כ חיישי' שמא תקבע לה וסת לכך, דאי"ז כלל ב' וסתות דב' גורמי ראיות, אלא הוי זה גורם ראי' א', דעיקרו הוא בר"ח ותוספת דמים דילי' הויא בכ"ה.

   אך ל' הראב"ד אין נ' כן כלל, שהרי כתב דראיית כ"ה אינה טפילה לראיית ר"ח, ומכוון הגמ' הוא רק דראיית ר"ח אינה טפילה לראיית כ"ה, ולא משמע כלל לפרש דעיקר הראי' היא בר"ח וראיית כ"ה הויא תוספת דמים לראיית ר"ח. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם נ' דיש להוכיח אף בדעת ש"ר דרק ע"י הפסקת יום שלם חשיבי הראיות כב' ראיות חלוקות לגמרי, דהנה מד' הראשונים בסוגיין מבו' דכל שראתה בר"ח ובה' לחודש, אין מונין ההפלגה מראיית ר"ח אלא מראיית ה' בחודש, וכבר עמד ע"ז הפליתי בסימן ??? מד' הר"ן בסוגיין, ועיי"ש שהק' ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל די"א.???, ומבו' דאף דראיית ה' בחודש הויא בתוך ימי נדה, מ"מ היא מפסקת מנין ימי ההפלגה, וצ"ע רב, דא"כ מ"ט בכל אשה הרואה כמה ימים מונין ההפלגה מתחילת ראייתה, וסתמא דמילתא איירי אף בשפסקה בין הראיות ואינה מדלפת, וכמש"כ הרז"ה בשער הוסתות אות י' דכ"ה אורחא דמילתא, ואין הראי' שראתה בימים האחרים מפסקת מנין ימי ההפלגה, ובע"כ דרק היכא שהפסיקה יום שלם בין הראיות הוא דחשבי' להו כב' ראיות חלוקות, וה"ז מפסיק מנין ימי ההפלגות, אך כל שלא הפסיקה יום שלם בין הראיות, הוו כל הראיות המשך דראי' קמייתא, וע"כ אי"ז מפסיק מנין ימי ההפלגה. [↑](#footnote-ref-3)