זבים פ_ב מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ב מ"ב**

א] **בז' דרכים בודקין את הזב,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכלל הדברים הוא, דאינו נעשה זב עד שתהי' סיבת הזיבה חולשת כלי הזרע, אך אם אירע הזוב מסיבה גלוי' או מחולשה הכוללת את כל כוחות הגוף או מחמת כובד המכבידם אינו נעשה זב, ומבו' בד' הרמב"ם, דהא דממעטינן מבשרו ולא מחמת אונסו, אי"ז מיעוט מסוים על אונסו, אלא היינו דבעינן שתהא הזיבה מחמת בשרו דהיינו מחמת חולשת כלי הזרע ולא מחמת דבר אחר.

אך בפירש"י כריתות ד"ח: פירש בהא דממעטינן מבשרו ולא מחמת אונסו, דמבשרו מכח אברו ומתוקף יצרו, ומבו' דאף אם הוי הזיבה מתוקף יצרו, ה"ה מטמאה, ובתוי"ט פ"ט דנזיר תמה ע"ז, דאדרבה הרי יצרו מצילו, דהיינו הרהור, ובשושנים לדוד שם כתב בדעת רש"י, דמפרש כמש"כ בפי' המפרש בנזיר דס"ה:, דמראה היינו שראה שד או דבר אחר ונפחד ממנו, ולפ"ז גם הרהור היינו שהרהר בשד וכיו"ב, שהרי תנן הכא דהרהר עד שלא ראה או ראה עד שלא הרהר, והרי שהם בענין אחד.[[1]](#footnote-2) - ועמש"נ להלן מ"ג אות ? דמש"כ המפרש והמאירי אינו מתישב לפ"ד הרמב"ם, עיי"ש.

ב] במשנ"א הק', דכיון דזיבה טומאה דאורייתא, מ"ט תולין להקל שבאה מחמת א' מז' דברים, הא קי"ל דבדאורייתא אין תולין, ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם דספיקא דאורייתא ל"ה לחומרא אלא מדרבנן, י"ל דלענין טומאה לא החמירו חכמים, דאפושי טומאה לא מפשינן, עכ"ד, אך אכתי תיקשי, דאם הו"ל ספיקא, מ"ט א"צ להביא חטה"ע הבאה על הספק, שהרי אף בספק דהוי לקולא מה"ת מביאין חטה"ע הבאה על הספק, וכמש"כ הקר"א נזיר דכ"ט:.

ובכ' אא"ז הגר"ח זצ"ל כתב, דכל הנך טהרה דאונס, אף דיותר מספיקא ל"ה, וביותר לר"ע דכל מאכל מטהרתו, מ"מ בדאיכא אפשרות דגורם טיהרה התורה, ואין לזה שייכות לספיקא דאורייתא, עכ"ד, ויש להוסיף, דלכאו' כ"ז הוא בגונא דאיכא ודאי דבר הראוי לגרום זיבה, דאף דמספק"ל אם נגרמה הזיבה מחמתו, טיהרתו התורה בודאי, אך אם מספק"ל אם הי' א' מהדברים הגורמים לזיבה, לא יהא טהור בודאי.

ג] **הרהר עד שלא ראה או ראה עד שלא הרהר,** בביאור הגר"א ובא"ר כתב דגרסינן הרהר אף שלא ראה או ראה אף שלא הרהר, ולהכי חשבינן בתרתי במראה ובהרהור, דלפי הגיר' הרהר עד שלא ראה וכו', משמע דלעולם בעינן תרתי, אלא דאין חילוק בין שראה קודם או שהרהר קודם, וא"כ מ"ט חשיב למראה ולהרהור בתרתי, וכ"ה מבו' בל' הר"ש דתולין אף בראי' בלא הרהור כלל, וכ"ה בפי' הר"ש לתו"כ פר' זבים פר' א' ה"ז ובפי' הרא"ש נזיר דס"ה:, דמראה היינו שראה ולא הרהר, והרהור היינו שהרהר ולא ראה.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ב ממחו"כ ה"ב פירש דמראה היינו שראה אשה ונתאוה שכיבתה, ומבו' דמראה בלא הרהור כלל אין תולין בו, וכ"נ בל' הרא"ש, וזה מתישב לגירסתם שהיא כגיר' דילן, - אך צ"ע לדעתם בהא דתני הרהר עד שלא ראה, דמשמע דאין תולין בהרהור לחודי' בלא ראי', ובד' הרמב"ם מבו' להדיא דבהרהור לחודי' תולין.

ד] והתוס' בנזיר דס"ה: ורבינו הלל בתו"כ זבים פר' א' ה"ז, פירשו דהא דתני במראה היינו שראה איש ואשה נזקקין זל"ז, והוכיחו כן מהא דתנן דר' יהודה אומר אפי' ראה בהמה חי' ועוף מתעסקין זע"ז וכו', ומ' דת"ק נמי קאמר דראה איש ואשה נזקקין זע"ז, וע"ז קאמר ר' יהודה דלא מיבעיא דראה איש נזקק עם אשתו, אלא אפי' ראה בהמה וכו'.

ה] **משנזקק לזיבה אין בודקין אותו,** הר"ש כתב דהא דאין בודקין אותו, הוא משום דראי' שלישית טמאה אף באונס, וילפינן לה מהקישא לנקבה דמטמא באונס, והא דתני בסיפא לטעמא דרגלים לדבר, לא קאי על הא דאונסו טמא, אלא קאי על הא דספיקו טמא.

אך בפי' המפרש בנזיר דס"ה: כתב דהא דאונסו טמא הוא משום דרגל"ד שלא בא מחמת אונסו אלא מחמת זיבה ממש, וכן מתבאר מד' הרע"ב במשנתינו ובשלהי נזיר,[[2]](#footnote-3) וקשיא לדידהו קו' הר"ש, דהא דמשנזקק לטומאה אונסו טמא, הוא מהקישא לנקבה דמטמאה אף באונס, ואי"ז משום דתלינן דאי"ז ראיית אונס כלל, - ובתוי"ט בנזיר כתב לישב, דהא דקאמרי רבנן שרגלים לדבר, הוא לפרש הטעם דמקשינן שלישית לנקבה, ולא דרשינן אתים ולא נקיש לאשה אלא הרביעית וכדעת ר"א, מפני שרגלים לדבר ומכח סברא זו מקשינן ראי' שלישית לנקבה, ועיי"ש שכתב דהוא ע"ד מש"א בפ"ק דסוטה דמה שהאמינה תורה ע"א בסוטה, הוא משום דרגל"ד, ומקרא ילפינן לה, וה"נ הכא דכוותה דטעמא דקרא קדריש.

אך אכתי קשיא, ממש"א בנדה דל"ז. דהא דראיית אונס סותרת אף דדבר שאינו גורם אינו סותר, הוא משום דהאי נמי גורם הוא דתנן ראה וכו' שלישית אין בודקין אותו, ואי נימא דהא דבשלישית אין בודקין אותו, הוא משום דתלינן דהזיבה אינה מחמת האונס, א"כ הרי לא מצינו כלל דראיית אונס הויא דבר הגורם, שהרי אדרבה הא דראי' שלישית מטמאה בכה"ג, הוא משום דתלינן שאינה ראיית אונס, ובע"כ מזה כד' הר"ש דהא דבשלישית אין בודקין אותו, הוא משום דראי' שלישית מטמאה אף באונס, ושפיר אמרינן דראיית אונס הויא דבר הגורם.

ו] ובפי' רבינו הלל לתו"כ זבים פר' א' ה"ז כתב, ז"ל, אין בודקין אותו בראי' שלישית אלא אפי' ראה מחמת אונס הוי טמא, דכיון דנזקק לזיבה איכא למימר אע"ג דלא נאנס הוי חזי ומשו"ה אין בודקין אותו וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דלעולם אף בשנזקק לטומאה הויא ראיית הזיבה מחמת האונס, ואך דכיון דאיכא למימר דאע"ג דלא נאנס הוי חזי, ע"כ הוא טמא.

ולפי דבריו י"ל, דזהו דילפינן מהקישא לנקבה דראי' שלישית מטמאה באונס, ולא נלמד מזה דחלוק דין ראי' שלישית מדין ראי' שני', אלא נלמד מזה דלא מטהרינן ראיית אונס, אלא בגונא דלא ראה אלא מחמת האונס, ובלא האונס לא הי' רואה, אך בראי' שלישית דאיכא למימר דאע"ג דלא נאנס הוי חזי, לא מטהרינן, אך גם לדרך זו קשיא ממש"א דראיית אונס הויא דבר הגורם משום דבשלישית אין בודקין אותו, וצ"ע בזה.

ז] **וספיקו וכו' טמאים שרגלים לדבר,** הר"ש הביא למש"א רבא בנזיר ס"ו א' דהא דספיקו טמא הוא בספק אם חזא מחמת שכבת זרע או מחמת ראי', וכתב הר"ש לפרש דאיירי בספק אם בא הזוב לחודי' וסותר ז', או בא ביחד עם הש"ז ואינו סותר אלא יום א', ובזה הוא דתנן דכיון שנזקק לזיבה רגל"ד שבא הזוב לבדו וסותר ז', וכן פירשו התוס' והרא"ש בנזיר שם. ?ונתחדש בדבריהם, דאף דהזוב ניכר, מ"מ אם בא יחד עם ש"ז אינו סותר אלא יום א', ולכאו' ה"ה דאינו מצטרף לזיבה אף לראי' שלישית להביא קרבן, וכן פשיטא לי' להקר"א שהבאנו באות ט', כ"ה דכל ש"ז דא"א לה בלא צחצוחי זיבה, אינה מצטרפת לזיבה, משום דאינה זיבה בעין, והרי הראשונים דימו זל"ז, וזה דבר מחודש, - ועוד ילה"ע, שהרי לדעת ב"ש לעיל פ"א מ"ב פירש הר"ש דכל דחשיב כזיבה בעין, ה"ז סותר כל הספירה, וא"כ כ"ש בכה"ג, וי"ל דבהא גופא פליגי ב"ה שם, אך בלא זה הי' נראה דב"ה פליגי ולא ס"ל דחשיב כזיבה בעין, וצ"ע בכ"ז?.

ובשטמ"ק שם בשם תוס' חיצוניות כתב, דאי נימא דהא דהרואה קרי אינו מטמא מזיבה מעל"ע, אי"ז משום דהו"ל כראיית אונס, אלא הוא מגזה"כ, וע"כ אינו מטמא בזיבה אף אחר שנזקק לטומאה, ונת' בזה להלן מ"ג אות ?, הרי דלפ"ז יש לפרש הא דתני דספיקו טמא, דקאי על ספק אם בא הזוב קודם הקרי וה"ה סותר, או בא אחר הקרי ואינו סותר, וכנראה זהו מכוון הר"ש בסוף דבריו.

ח] והנה בתשו' מהרי"ט ח"א סימן פ"ב האריך דמחזיקין מאיסור לאיסור, והוכיח לזה מהא דכשנזקק לטומאה מטמאינן בספק אם ראה מחמת שכבת זרע או מחמת ראי', ובש"ש ש"ה פ"ב כתב לדחות, דהא דמטמאינן בכה"ג, אי"ז משום חזקת איסור, אלא משום רגלים לדבר, דכיון דנזקק לזיבה רגל"ד שלא בא מחמת ש"ז אלא מחמת זיבה.

ואמנם לכאו' כ"ז ניחא לפ"ד הר"ש בפי' קמא והתוס' דאיירי בספק אם בא הזוב לחודי' או בא ביחד עם הש"ז, דבכה"ג י"ל דרגל"ד הוא שבא הזוב לבדו, אך לפ"ד הר"ש בפי' בתרא והתוס' חיצוניות דאיירי בספק אם בא הזוב קודם הקרי או אחר הקרי, הרי ליכא בזה כלל רגל"ד שבא הזוב תחילה, ובע"כ דהא דתני דרגל"ד הוא דמוקמינן לי' בחזקת טומאה, וכד' מהרי"ט, וכ"ה להדיא בתוס' חיצוניות שם, ז"ל, דמשנזקק טמא "דאוקמינן אחזקי' ונאמר מספק שראה הזיבה תחילה", עכ"ל.

ואמנם נ' להדיא בד' התוס' חיצוניות, דלא הוצרך לה"ט דאוקמינן אחזקי', רק לפי' זה דהספק הוא אם בא הזוב קודם הקרי או אחר הקרי, אך לפי' קמא דאיירי בספק אם בא הזוב לחודי' או בא ביחד עם הש"ז, הוי טעם טומאתו משום רגל"ד שבא הזוב לבדו, וכד' הש"ש, אך בשערי ישר ש"ב פכ"א נקט דגם בספק זה רחוק לומר שיהי' רגל"ד שלא באו הזיבה והש"ז יחד, ואי"ז אלא משום חזקה.

ט] ולכאו' נפ"מ רבתא בזה לדינא, דהנה הקר"א בנזיר שם נסתפק בהא דספיקו טמא, אם היינו רק לענין סתירה כל' הראשונים, או היינו אף לחייבו קרבן בראי' שלישית, ולכאו' כל מקום הספק בזה הוא אי נימא דהא דספיקו טמא הוא משום דרגל"ד שבא הזוב לבדו, וי"ל דה"ז מועיל אף לחייב קרבן, אך אי נימא דהא דספיקו טמא הוא משום דמוקמינן לי' בחזקת טומאה, הרי לכאו' כ"ז הוא לענין לסתור, אך ל"מ זה לחייב קרבן, דלענין זה ל"ה בחזקת טומאה כלל, וכ"ה מבו' בד' הקר"א שם לעיל מינה, - אמנם בל' מהרי"ט שם מבו', דמהני החזקת טומאה אף לחייבו בקרבן, עיי"ש, וצע"ג.

י] בש"ש שם הק' ע"ד מהרי"ט, מהא דאמר רבא בנזיר שם דבספק חזא וספק לא חזא לא מטמאינן לי', ואם הא דספיקו טמא הוא משום חזקה, א"כ בספק חזא נמי נימא אוקי אחזקת טמא, ובע"כ דאין אנו מוסיפין טומאה על טומאתו לומר שראה עוד, והא דספיקו טמא הוא משום דרגל"ד דלא אתא מחמת השכבת זרע.

אמנם הקר"א בנזיר שם נקט דאע"ג דאין מחזיקין מאיסור לאיסור ול"ה בחזקת טומאה, מ"מ גם ל"ה בחזקת טהרה, ועמד לפ"ז דמ"ט בספק חזא לא מטמאינן לי' מספק, וכתב דצ"ל דכיון דלא מצא כלום אמרינן דודאי לא חזי, ולפ"ז י"ל דגם אם מחזיקין מאיסור לאיסור והוי בחזקת איסור, מ"מ לא מטמאינן בספק חזא, כיון דלא מצא כלום, ואמרינן דודאי לא חזי. - ובשו"ת נפש חי' יו"ד סימן ס"ד כתב לישב, דבספק חזא ספק לא חזא, איכא חזקת הגוף דלא חזא, וחזקת הגוף עדיפא מחזקת טומאה, וע"כ לא מטמאינן לי', ומשא"כ היכא דודאי חזא דליכא חזקת הגוף, מוקמינן לי' אחזקת טומאה, וכ"כ בשערי ישר ש"ב פכ"א, - ועי' גם בחוו"ד סימן קפ"ז סק"ה, דהא דבספק חזא ספק לא חזא לא מטמאינן לי' הוא גם משום חזקת טהרה, ועיי"ש דמדמי לה לחזקה דרבה ביבמות ד"ל: דאשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת, וגם משום חזקת הגוף.

יא] ובירושלמי בשלהי נזיר מפרשינן דספיקו הוא, ספק זוב ספק קרי, ובקר"א שם פירש דפליג הירושלמי אתלמודין, וס"ל דאף בספק חזא או לא חזא מטמאינן, - ואמנם נראה, דכל הא דמטמאינן לדעת הירושלמי, הוא בספק זוב ספק קרי, אך בספק ראה זוב ספק לא ראה כלל, לא מטמאינן, ויל"פ לזה בתרי גווני, או משום דבכה"ג כיון דלא מצא כלום אמרינן דודאי לא חזי, וכמש"כ הקר"א, או משום דבכה"ג מוקמינן לי' אחזקת הגוף שלא ראה, ומשא"כ בספק זוב ספק קרי, י"ל דל"ש לאוקמה אחזקת הגוף.[[3]](#footnote-4)

?העירוני לדון בזה דבספק אי"ז ספורין לפנינו, ומ"ט עולה זה לספירה, ועי' במה שהבאנו לעיל פ"א מ"ו בהערה.

?עוד יש להביא לזה למה שדנו בהשמטת הרמב"ם לדין זה דספיקו, עי' קר"א שעמד ע"ז, ועי' רע"ב שפירש לספיקו בע"א, והתוי"ט תמה ע"ז, ולפי דבריו ניחא השמטת הרמב"ם.

יא] **ראה ראי' ראשונה בודקין אותו,** הר"ש הביא להא דאמר רב הונא בנדה דל"ה. דראי' ראשונה של זב מטמאה באונס, ויליף לה מהקישא דזב לשכבת זרע, והא דבראי' ראשונה בודקין אותו הוא לקרבן, דאם מחמת אונס ראה, אינה מצטרפת עם השלישית לקרבן, אבל מצטרפת עם השני' לטומאה, דאם ראה שני' בלא אונס אע"פ שראשונה באונס הוי זב, ועי' להלן אות י"ד דנראה מזה דטומאת זב בעל ג' ראיות לקרבן הויא טומאה חלוקה מטומאת זב בעל ב' ראיות.

והנה כתב הרמב"ם בפ"ב ממחו"כ ה"ב, ז"ל, הרואה ראיות הזוב "הגורמות לו להיות זב" מחמת חולי או אונס וכיו"ב אינו זב וכו', עכ"ל, ושם ה"ה כתב, ז"ל, בד"א שבודקין את הזב בדרכים אלו, בראי' שני' של זוב "שבה יעשה זב" כמו שיתבאר, אבל ראי' ראשונה אפי' ראה אותה באונס וראי' שני' מחמת בשרו ה"ז טמא טומאת זיבות, עכ"ל, ומ' בדבריו, דעיקר דינא דזב אינו נטמא באונס, הוא בראיות הגורמות להיות זב, דאינו נעשה זב ע"י ראיות אונס, וע"כ כ"ז הוא בראי' השני' שבה נעשה זב, אך בראי' הראשונה שאינה נעשה בה זב, ה"ה טמא אף באונס, וכ"נ גם בד' המאירי בנדה שם.

ונראה לפ"ז מד' הרמב"ם, דטומאת זב בב' ראיות, ל"ה מכח ב' הראיות יחד, אלא עיקר הטומאה היא מכח הראי' השני', והראי' הראשונה אינה אלא תנאי בעלמא, וי"ל דהוא משום דבראי' הראשונה אינו אלא כבע"ק, וע"כ אינה מכלל עיקר המטמא בזיבה, ועמש"נ לעיל פ"א מ"ו אות י"ח, וע"כ אף אם ראה אותה באונס ה"ה טמא.

יב] והנה בנדה דל"ז. אמר אביי דאונס בזיבה יוכיח שאינו גורם וסותר, ובתוס' הרא"ש שם כתב, ז"ל, אביי לית לי' הא דאמר ר"ה לעיל ראי' ראשונה של זב מטמאה באונס, עכ"ל, והיינו דאם הוה ס"ל דראי' ראשונה מטמאה באונס, הרי נמצא דראיית אונס הויא דבר הגורם.

אמנם הנה לפי' הר"ש והרא"ש לקמן מ"ג, מפורש במתניתין דראי' ראשונה מטמאה באונס, ולפ"ז הרי א"א לומר דאביי לית לי' להך דינא, ותיקשי לפ"ז דמ"ט קאמר דאונס בזיבה אינו דבר הגורם, הרי ראי' ראשונה של זב מטמאה באונס, ועי' להלן מ"ג ? מש"נ לדון בזה, ?ועיי"ש במש"נ במש"כ האו"ש דהירושלמי פליג על הבבלי בהך דינא?.

ולפמש"נ מד' הרמב"ם ניחא, דהא דראי' ראשונה של זב מטמאה באונס, הוא משום דעיקר טומאה הזיבה הויא מכח הראי' השני', והראי' הראשונה אינה אלא תנאי בעלמא, וע"כ לא חשיבא מכח זה כדבר הגורם, ועי' בחזו"א יו"ד סימן קכ"א סקי"ז שכתב כן בתחילת דבריו בישוב קו' תוס' הרא"ש, די"ל דראי' הראשונה אינה גורמת טומאה אלא שהיא משלמת את תנאי ראי' השני' שהראי' הסמוכה לראי' מועלת לטמא בתורת הזב, אך כתב ע"ז דלא משמע כן, אלא ב' הראיות יחד גורמות טומאה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יג] והנה בצ"פ פ"ד מאיסו"ב ה"א כתב, דאף לדעת ב"ש בריש מכילתין דהרואה ראי' אחת של זוב תולין, ואם ראה אח"כ ראי' שני', ה"ה מטמא למפרע משכב ומושב והזיבה מטמאה במשא, כ"ז הוא אם היתה הראי' הראשונה שלא באונס, אך אם היתה באונס אינה מטמאה למפרע אע"פ שמצטרפת, עיי"ש, וזה מתפרש היטב לפמש"נ מד' הרמב"ם והמאירי, דהא דראי' ראשונה מטמאה באונס הוא משום דעיקר טומאת הזיבה היא מכח הראי' השני', וע"כ כ"ז הוא לענין ליעשות זב בראי' השני', אך לדינא דב"ש דכל שראה ב' ראיות ה"ה נעשה זב בראי' ראשונה, ל"מ ראיית אונס.

אמנם צ"ע בזה, דהנה בתוספתא בפ"א ה"א אמרו להם ב"ש לב"ה אי אתם מודים שאם יראה למחר שהוא טמא, ה"ה כשומרת יום כנגד יום שאם תראה למחר שהיא טמאה, ולעיל פ"א מ"א אות י"ג נת' לדון לפרש בזה, דס"ל לב"ש דאם ל"ה טמא למפרע, ל"ה הראי' הראשונה מצטרפת עם השני' לטמאותו בזיבה, כיון שכבר נטהר מן הראשונה לגמרי, ולפ"ז תיקשי דאם לדעת ב"ש כשראה ראי' הראשונה באונס אינו טמא למפרע, הרי תיקשי להו לנפשייהו, דבכה"ג שראה ראי' הראשונה באונס, היאך היא מצטרפת עם הראי' השני' לטמאותו בזיבה.

ושמא י"ל, דבאמת כל הך דינא דראי' ראשונה של זב מטמאה באונס ומצטרפת עם השני' לטומאה, הוא רק לפ"מ דקי"ל כב"ה דעיקר טומאת הזיבה היא בראי' השני', אך לדעת ב"ש דהרואה ראי' אחת של זוב תולין, דס"ל דעיקר טומאת הזיבה היא מכח ב' הראיות, בעינן שתהא הראי' הראשונה שלא באונס, וצ"ע בזה.

יד] **בשלישית אין בודקין אותו,** הרמב"ם בפ"ב ממחו"כ ה"ה כתב, ז"ל, ראי' שלישית אין בודקין אותו בה אלא אפי' ראה אותה מחמת אונס הואיל ונזקק לטומאה "שהרי ראיות שנעשה בהן זב מחמת בשרו הי'" לפיכך יתחייב בקרבן, עכ"ל, ומשמעות ד' הרמב"ם, דהא דבשלישית אין בודקין אותו אי"ז גזה"כ בעלמא, אלא היינו כמש"כ הרמב"ם שם ה"ב דעיקר דינא דזב אינו מטמא באונס, אמור בראיות הגורמות לו להיות זב, ונת' לעיל סקי"א, וע"כ כל שראה ב' ראיות ונעשה זב, שוב ה"ה נטמא אף בראיית אונס, וע"כ מהניא ראי' שלישית באונס לחייבו בקרבן, וכן מ' בל' הראב"ד בתו"כ זבים פר' א' ה"ז, עיי"ש.

ונראה מזה, דטומאת זב בעל ב' ראיות וטומאת זב בעל ג' ראיות, אינם ב' טומאות נפרדות, אלא גם זב בעל ג' ראיות עיקר טומאתו היא מכח הב' הראיות, והראי' השלישית אינה מוספת עליו שום טומאה אלא לענין קרבן, וכמש"כ במשך חכמה פר' מצורע ט"ו ט"ו ובאו"ש פ"ו מאיסו"ב הט"ז, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"א מ"א, ונת' בזה לעיל פ"א מ"א אות ט' ושם מ"ב אות ט' ושם מ"ה אות ב', וע"כ כל שנעשה זב בב' ראיות שלא באונס, מהניא הראי' השלישית באונס לחייבו בקרבן.

אמנם הנה מהא דתנן דבראי' ראשונה בודקין אותו, ומפרשינן בנדה דל"ה. דאין בודקין אותו לטומאה אלא לקרבן, דאף דראי' ראשונה מטמאה באונס ומצטרפת עם השני' לעשותו זב, מ"מ אינה מצטרפת לחייב קרבן, מבו' בפשוטו דטומאת זב בעל ג' ראיות היא טומאה בפנ"ע, וע"כ הוא די"ל דאף דלענין טומאת זב בעל ב' ראיות מצטרפת אף ראי' ראשונה באונס, מ"מ לטומאת זב בעל ג' ראיות, אינה מצטרפת, וצ"ע בזה.

טו] **ר"א אומר אף בשלישית בודקין אותו מפני הקרבן,** משמעות לישנא דר"א, דבראי' שלישית אין בודקין אותו אלא מפני הקרבן, אך לענין לסתור בספירה, מודה ר"א דאין בודקין אותו, וכ"ה להדיא בירושלמי פ"ק דמגילה ה"ח, עיי"ש, ועי' באו"ש פ"ב ממחו"כ ה"ה מה שפירש הטעם בזה.

וראיתי לפרש עוד בזה על דרכו, לפמש"נ לעיל אות י"ד מד' הרמב"ם דהא דבשלישית אין בודקין אותו, הוא משום דעיקר דינא דזב אינו מטמא באונס הוא בראיות שנעשה בהן זב, ולפ"ז י"ל דהא דלר"א אף בשלישית בודקין אותו, הוא משום דבראי' זו נעשה זב לקרבן, וראיית אונס לא מהניא לעשותו זב לקרבן, ואשר ע"כ כל הא דלדידי' בודקין אותו בשלישית, הוא רק לענין מה דראי' זו גורמת זיבה, אך לגבי דין סתירה, ליכא נפ"מ בין ראי' רביעית לראי' שלישית, וכ"ה דמודה ר"א דברביעית אין בודקין אותו, ה"נ בראי' שלישית אין בודקין אותו לענין סתירה.

טז] **שם בר"ש, תניא בתוספתא וכו' תינוק תולין לו בה' דברים וכו',** הר"ש פירש דהוא משום דבתינוק אין לתלות במראה ובהרהור, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממחו"כ ה"ד דאין לקטן מראה והרהור המביאין לידי זוב, ובמנ"ח מ' קע"ח כתב דהיינו דוקא בקטן שאינו בן דעת כלל ול"ש אצלו מראה והרהור, אבל אם הגיע לשנים שיש בו דעת אף דהוא קודם בן ט' שנים דאין ביאתו ביאה ואין מטמא בקרי, זהו גזה"כ, אבל בודאי תולין זיבה במראה ובהרהור שלו.

יז] **שם, כשם שתולין שכבת זרע מעל"ע כך תולין למראה ולהרהור מעל"ע,** ?הקר"א בשלהי נזיר הק', דלדעת התוס' שם דהו"ל מגזה"כ, מה ענין זל"ז, עיי"ש, וצ"ע ?.

1. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דר' יהודה דקאמר אפי' ראה בהמה חי' ועוף מתעסקין זע"ז וכו', פליג על ת"ק, ולא דריש מבשרו מתוקף יצרו, אלא מבשרו היינו ממילא בלא שום גורם, וע"ז בכה"ג שהוא בא מגרמא דיצרו חשיב כאונס, ות"ק דפליג על ר' יהודה הוא משום דס"ל דכל שבא מתוקף יצרו לא חשיב כאונס, אלא הוי בכלל מבשרו.

   ואכתי צ"ע סתירת ד' רש"י למש"כ בנדה דל"ה., בהא דילפינן ראי' ראשונה של זב משכבת זרע דמטמאה באונס, ופירש"י דשכבת זרע כל עצמו מחמת אונס חימום בא, והרי דכל שבא מחמת חימום חשיב כראי' מחמת אונס, - והנה אמנם בפירש"י פסחים דס"ז: פירש במש"א דבעל קרי מטמא באונס, דהיינו מחמת רוב מאכל ומשתה, ומ' דכשבא מחמת חימום, לא חשיב כאונס, אך כנראה דהתם אי"ז ענין לדין אונס דהכא, אלא התם מרבינן דל"ב שתהא הראי' מדעתו, אלא אפי' אם היתה לאונסו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפי' הראב"ד לתו"כ זבים פר' א' ה"ז כתב, ז"ל, בשלישית אין בודקין אותו לקרבן הואיל וכבר יש עליו כל טומאת זב למו"מ ולספירת ז', אונסו וספיקו וש"ז טמאים במשא, שרגלים לדבר שמחמת הזיבה "הם" והאיל והוא כבר זב גמור, עכ"ל, והנה מסוף דבריו מ' דאף הא דאונסו טמא הוא משום דרגל"ד שמחמת הזיבה הם, אך בתחילת דבריו מ' דדינא הוא דכיון דכבר יש עליו כל טומאת זב, ע"כ מהניא הראי' השלישית לחייבו קרבן, - ואמנם הנה משמעות ל' הראב"ד היא, דהא דתני דבשלישית אין בודקין אותו והא דתני דאונסו טמא ב' דינים הם, וע"כ תני להו בתרתי, דהא דבשלישית אין בודקין אותו הוא לענין קרבן, ובזה הטעם משום דכבר יש עליו כל טומאת זב, והא דאונסו טמא הוא לענין לטמאות במשא, ובזה הטעם משום דרגל"ד שמחמת הזיבה הם, אך צ"ע הטעם לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך עי' בשע"י שם שכתב די"ל דגם בספק זוב או קרי שייך חזקת הגוף, דראיית קרי אינה שינוי הגוף דמצוי' בכל אדם, ומשא"כ זיבה דהויא חולי ושינוי הגוף, - עוד יל"ד בזה, למש"כ בחוו"ד סימן נ', דבבהמה שגוררת רגלי' וספק אם הוא מחמת שנפסק חוט השדרה והויא טרפה, או מחמת שגרונא והיא כשרה, מוקמינן לה בחזקת הגוף שאינה טרפה, ולא אמרינן דכיון דודאי נשתנה הגוף והספק במה נשתנה ל"ש בזה חזקת הגוף, וי"ל דה"נ הכא דכוותה, שוב הראוני דכ"ה להדיא בחוו"ד סימן קפ"ז סק"ה, עיי"ש שדקדק מד' התוס' דאף בספק ראה זוב או קרי לא מטמאינן לי', ודימה ד"ז לדבריו בסימן נ', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)