= יא - אורג, פוצע, עושה ב_ בתי נירין, מנפץ, טווה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

י"ח שבט פ'

**מלאכת אורג**

**ק"ה א'** **-** **האורג,** הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ז כתב דמלאכת אורג הוא שמכניס חוטי הערב בין חוטי השתי, דתחילה מותחין חוטי שתי וכופלין אותן, ואח"כ מכניסין ביניהן חוטי ערב, ובפירש"י לעיל ע"ד ב' ד"ה חייב י"א מבו' דאף באריגת קנים כשעושה כוורת של קנים חייב משום אורג, והיראים בסימן ער"ד כתב דהוא תולדת אורג.

לעיל ע"ה ב' וצ"ז ב' תניא דמדקדק הוא בכלל אורג,[[1]](#footnote-2) ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י לעיל ע"ה ב' כתב דכשמותח חוט הערב, מכה בכרכר עליו במקומות מקומות ליישבו שלא יהא מתוח יותר מדאי, שהמתיחה מעכבתו מהתחבר יפה עם הארג, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפסקי ריא"ז שם. - **ב** בפירש"י לעיל צ"ז ב' כתב בשם י"מ דהוא משוה האריגה, דכשיש שני חוטין כרוכין זע"ז ומובדלים מן השאר משוה אותן בכרכר או במחט, ועד"ז כתב הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ט דהוא מדקדק את החוטין ומפרידן בשעת האריגה, וכ"כ המאירי לעיל ע"ה ב'. - **ג** בתשו' ר"נ גאון סימן תפ"ד כתב דהיינו שנוטל קיסם ומקרב את החוט שמרוחק מחבירו.[[2]](#footnote-3)

**ואחת על האריג חייב,** בפי' ר"ח כתב דהיינו דכל שיש ב' חוטין וארג חוט אחד חייב, וכ"נ ממש"כ בפירש"י דטעם חיובו הוא משום דמצטרף עם השאר, ולפ"ז הדין נותן דסגי במה דהיו תחילה ב' חוטין, דהחוט שארג מצטרף עם השאר ואיכא ג' חוטין,[[3]](#footnote-4) וכ"ה מבו' בפירש"י והר"ח לעיל ק"ד ב' דלדעת ר"א חייב כשכתב אות אחת סמוך לאות אחרת, וכ"כ השטמ"ק בכריתות י"ז א' בשם התוס' והרא"ש.

אך הרשב"א והריטב"א הביאו מירושלמי דפליגי בה אמוראי אם סגי במה שאורג חוט אחד על ב' חוטין, או דאינו חייב אלא כשאורג חוט א' על ג' חוטין, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והאפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ד' כתב דלמ"ד דאינו חייב אלא כשארג חוט א' על ג' חוטין, צ"ל דהוא משום דאגב הג' חשיב גם החוט היחידי.[[4]](#footnote-5)

\*הערול"נ בכריתות י"ט ב' צידד דלא מחייב ר"א אלא באורג חוט שלם כמלא רוחב הסיט על האריג, אך עם השלים אגירת החוט אינו חייב, וכתב לדקדק כן מהא דקאמר ואחת על האריג, ולא קאמר מקצת חוט על האריג, עיי"ש.

ממה שאמרו לעיל דה"נ מחייב ר"א בכותב אות אחת סמוך לכתב, מבו' דהא דמחייב ר"א באחת על האריג אי"ז במסוים במלאכת אורג, אלא הוא אף בשאר מלאכות, והשפ"א לקמן בסוגיין הוכיח דה"נ מחייב ר"א בתופר תפירה אחת על התפור.

ובסוגיית הגמ' בכריתות י"ט ב' מבו' בפשוטו לפירש"י שם, דה"נ מחייב ר"א כשעקר בער"ש והניח בשבת, עיי"ש, אך לפי' השטמ"ק שם לא נתפרש כן התם, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסו"ס רכ"ג, והביא מש"כ בתשו' נפש חי' סימן ל"ז לדחוק בסוגיית הגמ' שם דמודה ר"א בזה עוקר וזה מניח דפטור, דשאני באריגה שעשה מלאכה שלימה, ובזה הוא דס"ל לר"א דכיון דה"ז מצטרף לאריג, ל"ב שיעור אריגה, וצ"ע.[[5]](#footnote-6)

**מלאכת פוצע**

לעיל ע"ג א' תנן דהפוצע ב' חוטין הוי אב מלאכה, ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י שם כתב דפעמים שיש בב' חוטין יותר מדאי, ומנתק מהן ומקלישן לצורך, והמגן אבות במלאכת פוצע כתב לפרש דהיינו דאחר שהם ארוגין הוא מקליש כל חוט מעוביו. - **ב** הרמב"ם בפ"ט משבת ה"כ כתב דהוא המפריד את הארוג, בין שהוציא הערב מן השתי או שהעביר השתי מעל הערב, והוא שיתכוין לתקן וכו', והראב"ד שם השיג ע"ז דדמי לקורע ע"מ לתפור.[[6]](#footnote-7) - **ג** הראב"ד שם כתב דאחר שהשלים אריגתו חותך את הארוג מן המשוייר שבמסכת, ואף אם חתך ממנו ב' חוטין חייב, ונתחדש בדבריו דכה"ג אינו בכלל קורע, ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ד** הריטב"א לעיל שם כתב דכשניתק חוט אחד פוצע ראשיו ושוזרן ביד עד שנארג, וכ"כ הר"ן שם בשם הרא"ה, וכתב דחיובו הוא כשעושה כן בב' חוטין שנפסקו, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי והשיטה להר"נ שם. - **ה** התורי"ד לעיל שם כתב דהיינו כגון שהיו חיטי השתי במקומות משולשלין ופוצען ומקצרן כדי שיעמדו מתוחים, וכ"כ הריא"ז שם.

**מלאכת העושה שתי בתי נירין**

**העושה שתי בתי נירין,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כאן ולעיל ע"ג א' פירש דהיינו שנותן ב' חוטי שתי בתוך הנירין, וכ"כ הר"ח בסוגיין והערוך בע' נירא,[[7]](#footnote-8) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' הר"ן בסוגיין ולעיל שם, והתורי"ד לעיל שם תמה ע"ז דהכנסת החוטין בתוך הבית ניר הוא בכלל מיסך,[[8]](#footnote-9) וגם ל' עושה ב' בתי נירין לא משמע כן, דהול"ל והמכניס ב' חוטין בתוך בית ניר.[[9]](#footnote-10) - **ב** התורי"ד לעיל שם כתב דהיינו שמתקן הבית ניר במקום שהוא עתיד להכניס חוטי השתי, ואם תיקן ב' בתי נירין חייב אע"פ שאינו נוגע בשתי כלל, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז בפירקין ולעיל שם, ועד"ז כתב הגר"א בשנו"א בפירקין ולעיל שם. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' כלל גדול כתב דהם חוטין הנתלין זב"ז והם אופן של אריגה ובהן אורג האורג, ובפיהמ"ש בכלים פכ"א מ"א כתב דהם החוטין המסורגין על הקנה אשר במשיכתם יעלו מקצת החוטים ותיעשה דרך כדי להעביר הבוכיאר עם החוט. - **ד** המאירי לעיל ע"ג כתב דהיינו באלו שאורגים בגדים דקים וקצרים דרך אריגה ביד, כדרך שעושין נפה וכברה והדומים לאלו מן העשויים בתים בתים, ומשיעשה בהם ב' בתים נקרא מלאכה, ובס' מעשה אורג האריך לפרש לדבריו, וכ"נ קצת בד' הרמב"ם בפ"ט משבת הט"ז.

**מלאכת מנפץ**

**והמנפץ,** בפירש"י לעיל ע"ג א' פירש דמנפץ הוא קרמי"ר בלע"ז, והיינו דהוא סורק את הצמר ומפרידו זמ"ז, ובפירש"י לעיל פ"א ב' ד"ה ומפספס ובב"ק צ"ג ב' ד"ה נפצי' מבו' דהוא הפרדה בידו, - אך בפי' הר"י מלוניל והמאירי לעיל ע"ג ב' כתבו דהמנפצו הוא במסרקות של ברזל שיש להם שינים הרבה, - והרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דמנפצו הוא שחובטו בשבט ועי"ז הוא מתפרד זמ"ז.

לעיל ע"ג ב' תניא דהדש והמנפץ והמנפט כולן מלאכה אחת הן, ובפירש"י שם כתב דצמר גפן הוא גידו"ק, וע"כ קרי ניפוט דילי' תולדה דדש שמפרק גרעינין ממנו ולא קרי לי' תולדת מנפץ דצמר, וכ"כ המאירי שם,[[10]](#footnote-11) - וכתב עוד דשאני ניפוץ דצמר דאין שם ניפוץ גרעינין מתוך הצמר, וכ"נ בד' השיטה להר"נ, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה דמלאכת מנפץ היא בפשתן שאין בו גבעולין, ואם יש בו גבעולין הוי תולדת דש, והביאו החיי אדם בכלל כ"ג והמ"ב בסו"ס שד"מ, והחיי אדם שם כתב דהמנפץ פשתן מן הגבעולים חייב ב', משום מנפץ ומשום דש, ועמש"כ ע"ז המנ"ח במוסך השבת (דש סק"א ומנפץ).

\*הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ב כתב דהמנפץ הגידים עד שיעשו כצמר כדי לטוות אותן ה"ז תולדת מנפץ, וכ"כ היראים בסימן ער"ד והסמ"ג לאוין ס"ה.

והאבנ"ז בסימן ק"ע עמד בזה דמ"ט ל"ה אב דמנפץ, וכתב דהוא משום דמלאכת מנפץ הוא כדי שיהא ראוי לטוי', וע"כ הוי האב דמנפץ במינים שסתמן לטוי', ובגידים דאין סתמן לטוי' אף דמנפצם כדי לטווות אותם הוי תולדת מנפץ, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל שאין הניפוץ כדי לטוות ל"ה מלאכה כלל, וכתב דמה"ט הוא דמותרת אשה לפספס שערה בשבת ולי"ב משום מנפץ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' במש"כ שם סימן קע"א בע"א.

בביאור המהר"א שטיין לסמ"ג שם כתב דהמשבר גבעולי פשתן עד שנהיו רכים חייב משום תולדה דמנפץ דדמי למנפץ גידין, ובביאור המהרש"ל שם נחלק ע"ז דל"ד לניפוץ גידין שמנפץ עד שיהיו רכין כצמר ומותך אותן עד שיהינו ראויין למלאכה, וע"כ הוי תולדה דמנפץ, ומשא"כ במשבר גבעולי פשתן, ומד' המהרא"ש מבו' דמלאכת מנפץ הוא אף כשאין הניפוץ כדי לטוות, ובד' המהרש"ל משמע דלא נחלק עליו בזה.

**מלאכת טווה**

**והטווה,** הרמב"ם בפ"ט משבת הט"ו כתב דהעושה את הלבד ה"ז תולדת טווה, וכתב דשיעורו הוא כשילבד דבר שאפשר לטוות ממנו אורך ד"ט בעובי בינוני, והראב"ד תמה ע"ז דליכא טוי' בעשיית הלבדין, עיי"ש, וכתב דנראה יותר שהוא כמגבן שהוא תולדת בונה,[[11]](#footnote-12) וכתב דאולי שיעורו הוא כרוחב ואורך קליעות שעושות בנות העניים על מצחיהם, - והנשמ"א בכלל כ"ה סק"א כתב בדעת הרמב"ם, דל"ד למדבק ניירות ועורות דחייב משום תופר, דשאני לבדין שעושין לצורך בגדים, וע"כ הוא חייב משום תופר, ומשא"כ במדבק ניירות ועורות דדרך לתופרן חייב משום תופר, ובגבינה דלא שייך זה, חייב משום בונה, ועמש"כ בזה בתשו' מהרלב"ח סימן כ"ג ובמרכה"מ בהל' שבת שם.

בירושלמי בפ' כלל גדול ה"ב אמרו דהעושה חבלים חייב משום טווה, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם בפ"י משבת ה"ח דהפותל חבלים חייב משום קושר, ועמש"כ בסהמ"פ שם, - והרוקח בסימן ע"א כתב דהשוזר כמה חוטים יחד חייב משום טווה, והביאו החיי אדם בכלל כ"ה ס"א, וכ"כ המ"ב בסו"ס שד"מ.

לעיל צ"ד ב' תנן דר"א מחייב בפוקסת, ובפירש"י שם כתב די"מ דהיינו דמתקנת שערה במסרק או בידי', וי"מ דטחה כמין בצק על פני' וכשנוטלו מאדים הבשר, ובגמ' שם א"ר יוסי ב"ר חנינא דחיובה הוא משום טווה, ופרכינן ע"ז דאין דרך טוי' בכך ובפירש"י שם כתב דלפי' קמא הוא משום דמתקנת שערה בין אצבעותי' ופושטתו כשהוא נכרך, ולפי' בתרא הוא משום דעושה מאותו בצק כמין חוט, ונתחדש לפי' זה, דכל עשיית חוט היא בכלל טווה, אף שאין בזה קיבוץ חלקים, וצ"ע.

**שיעור המלאכות שבחוטין**

**כמלא רוחב הסיט כפול,** בפירש"י כתב דרוחב הסיט הוא כשיעור ההפסק שבין אצבע לאמה, וסיט כפול הוא ב' פעמים כשיעור זה, ובד' המ"ב בסימן ש"מ סק"ה מבו' דהוא כב' טפחים, - אך בפי' ר"ח לקמן ק"ו א' כתב דרוחב גודל למאן דמשער פשוט הוא מרחק שבין גודל לאצבע, וכ"כ הערוך בע' כף, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ט משבת ה"ז, וכתב דהוא קרוב לב' שלישי זרת,[[12]](#footnote-13) וכ"כ הערוך בע' סט בחד פירושא, ושם ה"י כתב דרוחב הסיט כפול הוא ד' טפחים.[[13]](#footnote-14)

בגמ' לקמן ק"ו א' אמרינן דרב יוסף מחוי כפול ור"ח בר אמי מחוי פשוט, וגירסת רבים מקמאי רב יוסף מחוי כפוף, ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י שם כתב דלא פליגי, אלא דרב יוסף משער ב' פעמים בריוח שבין אצבע לאמה, ור"ח בר אמי משער פעם אחת בריוח שבין גודל לאצבע, שיש בו כפלים מאותו הריוח שבין אמה לאצבע. - **ב** בפי' ר"ח כתב דלרב יוסף הוא כמעיקר הגודל עד ראש אצבע כשהן דבוקות זב"ז, ולר"ח בר אמי הוא מראש גודל עד ראש אצבע כשהן פשוטות, וכ"כ הערוך בע' כף בפי' קמא. - **ג** הערוך שם כתב לפרש עוד, דלרב יוסף הוא כמו שיכול לפשוט אצבע מאמה, ולר"ח בר אבא הוא כמו שיכול להרחיק אצבע מגודל, והא דקרי לי' פשוט הוא משום ששיעורו מרובה, ועמש"כ הערוך בע' סט לפרש בע"א, וצ"ב. - **ד** התורי"ד לקמן שם כתב דתרוייהו משערי בהרחקת אצבע מאמה, ולר' יוסף היינו כל מה שיכול להפשיטן ולהרחיקן זמ"ז אע"פ שכופף אצבעו, ולר"ח בר אבא הוא כשיעור הריחוק שביניהם כשיהיו ב' אצבעותיו פשוטות ולא שיכפוף אותם. - **ה** המ"מ בפ"ט משבת ה"ז פירש לדעת הרמב"ם, דלרב יוסף הוא כשיעור הריחוק שבין הגודל לאצבע כשאינו פושט אצבעותיו ככל הצריך אלא כפוף, ולר"ח בר אבא הוא כשיעור הריחוק שביניהם כשהוא פושטן, וכתב דהרמב"ם פסק כר"ח בר אבא משום דאין לחייב אלא בראי' ברורה. - **ו** הגר"א בשנו"א במשנתינו ובערלה פ"ג מ"ב פירש דסיט הוא המרחק שבין אגודל לזרת, ולרב יוסף משערין בהמרחק שביניהן דרך ראשי שאר אצבעות בעיקום, והוא חצי אמה, וסיט כפול הוא אמה, ולר"ח בר אבא משערין בהמרחק שביניהם בשוה ולא דרך שאר אצבעות דהוא ב' טפחים, ועמש"כ ע"ז המרומי שדה לקמן שם.

הרמב"ן לקמן קי"א א' כתב דהא דשיעור מלבן הוא כמלא הסיט כפול, הוא בחוטין, אך המכבס את האריג, שיעורו ג' על ג', כשיעורו בהוצאה, והביאו המ"מ בפ"ט משבת הי"א, והרמב"ן כתב דכענין זה כתב הרמב"ם, והוא מש"כ הרמב"ם בפי"ח משבת הי"ג דהמוציא וכו' וכן כל הנטוין כדי לטוות ממנו חוט של ד' טפחים, והמוציא מן הבגד וכו' גע"ג.

**והאורג ב' חוטין שיעורו כמלא הסיט,** מסתימת ד' רש"י משמע דמלא הסיט הוא חד שיעורא עם מלא רוחב הסיט, דלדעתו הוא שיעור המרחק שבין אצבע לאמה, ואך דבאורג שיעורו במלא הסיט, ובמלבן וכו' שיעורו במלא רוחב הסיט כפול, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמלא הסיט הוא שתות זרת, ומלא רוחב הסיט הוא מרחק שבין הגודל לאצבע, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ח.

1. ובפירש"י לעיל ע"ה ב' כתב דהוא אורג ממש, והרמב"ם בפ"ט משבת הי"ט כתב דהוא תולדת אורג, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לעיל צ"ז ב', והמאירי לעיל ע"ה ב', ותוס' תלמיד ר"ת בב"ק ב' א', וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לעיל צ"ז ב', - ועמש"כ הרשב"א והריטב"א שם בטעם הא דהו"ל תולדה, ומש"כ האבנ"ז בסימן רכ"ט סק"ח. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפי' ר"ח לעיל ע"ה ב' כתב דהמדקדק הוא המדקדק על חוט הערב כדי להידחק ולהחלם עם חבירו, וכ"כ הערוך בע' דק, וצ"ע אם מכוון דבריהם הוא ע"ד ד' הרמב"ם, או ע"ד ד' ר"נ גאון. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך בפי' הר"י מלוניל כתב דאם מער"ש ארג בו מג' חוטין ולמעלה והוסיף עליהם בשבת אפילו אחד מיחייב, שראוי להיות להצטרף עם השאר, ומבו' דאף דטעם חיובו הוא משום דראוי להצטרף עם השאר, מ"מ אינו חייב אלא כשהיו תחילה ג' חוטין והוסיף עליהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובפירש"י בכריתות י"ז א' בד"ה אלא באחת על האריג משמע דכל הא דמחייב ר"א באחת על האריג, הוא רק כשהי' באותו בגד אריג שיעור הרבה, דבכה"ג חשיב האי חוט שארג זה אטו כל הבגד, אך בכותב אות אחת סמוך לאות אחרת, אינו חייב, ועמד ע"ז בחי' מהר"ם שיק לעיל ק"ד ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם הדבר פשוט דאם הוציא חצי גרוגרת מער"ש וחזר והוציא חצי גרוגרת בשבת דמודה ר"א דפטור, והיינו משום דדמי לכתב בער"ש אות אחת בקלף זה, וחזר וכתב בשבת אות אחת בקלף אחר דמודה ר"א דפטור, וכמש"כ השטמ"ק בכריתות י"ז א' בשם התוס' והרא"ש, והוא מוכח כן, דאל"כ לעולם יהא הכותב אות אחת בשבת חייב, משום דה"ז מצטרף עם שאר כתבים שבעולם.

   וי"ל עוד לדעת הסוברים דחלוק הוא שיעורא דאורג ב' חוטין וכותב ב' אותיות דאי"ז שיעור בעלמא, אלא עיקר המלאכה היא באריגת ב' חוטין וכתיבת ב' אותיות, ואריגת חוט אחד וכתיבת אות אחת ל"ה אף ח"ש, ובזה הוא דס"ל לר"א לחייב באורג חוט אחד על האריג וכותב אות אחת סמוך לכתב, אך בשאר מלאכות דשיעור המלאכה הוא בכגרוגרת וכיו"ב, ל"מ מידי הא דה"ז מצטרף עם מה שעשה מבעו"י. [↑](#footnote-ref-6)
6. והמ"מ שם כתב לישב, דל"ד קורע החוטין עצמן וחותכן, לזה שאינו חותכן אלא מפריד הארוג, אך העירו בזה ממתניתין דשלהי כלאים דהמוציא חוט התפירה בשבת חייב משום קורע, ונת' במקומו, - והמרכה"מ שם כתב, דכ"ה דאורג ותופר נמנו לב' מלאכות אע"פ ששניהם משותפין במלאכת הקיבוץ, א"כ ה"ה דההעדר שלהם הסותר והבוצע נמנה לב' מלאכות אע"פ שנשתתפו בענין הפירוד, ועיי"ש שתמה ע"ד הראב"ד שהק' כן, ואמנם כ"ז קשיא אי נימא דמלאכת קורע הוא רק בקריעת תפירה (וכדעת הגר"ז והנשמ"א, ונת' בדף מס' 3), והוא מלאכת הפכית ממלאכת תופר, אך למש"כ רבים מן האחרונים דאף הקורע גוף אחד חייב, הדין נותן דאף הפוצע את האריג יתחייב משום קורע, ודו"ק, (והמרכה"מ לטעמי' שם פ"י הכ"ד שכתב דכל מלאכה שחייבין על עשייתה חייבין ג"כ על ביטולה כמו אורג ובוצע, ותופר וקורע, והרי דס"ל דמלאכת קורע היא מלאכת הפכית ממלאכת תופר). [↑](#footnote-ref-7)
7. אך בפי' ר"ח לעיל ע"ד ב' כתב דהטלת הערב היא עשיית ב' בתי נירין, והטלת השתי היא מלאכת מיסך, וכשמכה אותן כדי להקריב זל"ז ולהדחיק הוא מלאכת אורג, וכ"כ הערוך בע' חלתא, ושמא יש לפרש כן גם בד' הר"ח בסוגיין והערוך בע' נירא. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך בפירש"י לעיל ע"ד ב' ד"ה חייב י"א פירש דתחילה מסיך את השתי וה"ז מיסך, ואח"כ כשאורג אחת למעלה ואחת למטה כדי להעמידו הוי עושה ב' בתי נירין, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-9)
9. והתוי"ט לעיל שם כתב לישב דהא דתנן העושה ב' בתי נירין, הוא מתפרש העושה בב' בתי נירין, דהיינו דעושה חוטי שתי בב' בתי נירין, ואמנם לפ"ז הוי המלאכה רק כשנותן חוטי השתי בב' בתי נירין, ובל' רש"י כאן ולעיל ע"ג א' משמע דאף שנתן ב' חוטין בתוך בית ניר אחד חייב, וי"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומשמעות דבריהם דניפוץ בגידו"ק חייב משום דש, וניפוץ בדבר שאינו גידו"ק חייב משום מנפץ, וכ"כ המגן אבות, ועיי"ש שכתב דאף דבע"ח חשיבי כגידו"ק, מ"מ הצמר לא חשיב כגידו"ק, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ב דאף המנפץ את הפשתן חייב משום מנפץ, - אך המנ"ח במוסך השבת דש סק"א פירש בד' רש"י כד' הסמ"ג דמנפץ מגבעולין חייב משום דש, ומנפץ צמר חייב משום מנפץ, וכ"כ הטל אורות במלאכת הדש, וכ"ה משמעות פי' הר"י מלוניל שם דרש"י תרתי קאמר, דהא דחייב משום דש, הוא משום דהוי גידו"ק, והא דשאני ממנפץ צמר, הוא משום דהוא מנפצו מן הגבעולין. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובסהמ"פ שם הביאו להקשות ע"ד הראב"ד דא"כ יתחייב כל טווה משום בונה, ובס' שארית יעקב כתב בשם החזו"א דמן הדין הי' לחייב בתופר משום בונה, ואך דכיון דתופר הוי מלאכה בפנ"ע ע"כ אי"ז בכלל בונה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. והמ"מ שם עמד בזה דרוחב סיט זה הוא יותר מב' שלישי זרת, שהוא המרחק שבין הזרת לאגודל, וכתב דהוא קרוב לב' שלישי זרת האמור בכתוב שהוא ג' טפחים, ולא המשוער ביד, ומבו' לפ"ז דזרת המשוער ביד אינו ג' טפחים, וזה דלא כמש"כ הרד"ק בס' השרשים שורש טפח דזרת הנמדד ביד הוא זרת האמור בתורה, והוא ג' טפחים, וכ"ה מבו' גם בספר הפרדס לרש"י, ובשבלי הלקט בהל' ציצית, ואכמ"ל, - אך האו"ז בסימן ס"ג אות א' פירש בד' הרמב"ם דמשער בזרת המשוער ביד, ונסתפק אם כל אדם משער בזרת שלו, או משער באדם בינוני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. והדרכ"ת בסימן י"ט סקכ"ז הוכיח מזה דשיעור הטפח הוא כ10 ס"מ, דע"פ הנסיון יש בין האגודל לאצבע כשפותח ביניהם בכל כחו כ20 ס"מ, והביאו החזו"א בקונט' השיעורים סקט"ו ד"ה ובד"ת, וכ"כ השש"ת סימן ג' סק"ו, ועמש"כ לדחות בס' קרית אריאל פ"ט סקמ"ה (ד"ה ולענין ראית), אך צ"ע היאך זה מתישב במש"כ הרמב"ם שם ה"ז דהוא כדי למתוח מן בהן של יד עד האצבע הראשונה "כשיפתח ביניהן בכל כחו", - אך האו"ז בסימן ס"ג אות ו' תמה ע"ד הרמב"ם, דב' פעמים הריוח שבין הגודל לאצבע הוא יותר מד' טפחים, ונראה מזה דדעתו דשיעור טפח הוא מועט מ10 ס"מ. [↑](#footnote-ref-14)