שביעית שיעור 15
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בסייעתא דשמיא, שיעורי שביעית, אלול תשפ"ב, שיעור 15

**שיעור מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**בדיני קרקע לכתיבת פרוזבול**

בגמ' (גיטין ל"ז א') אין כותבין פרוסבול אלא על הקרקע, אם אין לו מזכהו בתוך שדהו כל שהוא, וכמה כל שהוא ארחב"א א"ר אפי' קלח של כרוב, אמר רב יהודה אפי' השאילו מקום לתנור ולכירים כותבין עליו פרוסבול, איני והתני הלל אין כותבין פרוסבול אלא על עציץ נקוב בלבד נקוב אין שאינו נקוב לא אמאי והא איכא מקומו לא צריכא דמנח אסיכי.

בראשונים תמהו דאף במנח אסיכי יועיל לכתוב פרוזבול על מקום הסיכי מצד שהוא מושאל לו להניח שם את הסיכי שלו, ותי' בתרתי, א' דמקום הסיכי אינו חשוב כלל וא"א לכתוב עליו פרוזבול, ב' דמיירי שהסיכי אינם שלו, וברשב"א תמה על תי' א' דאע"פ שאינו חשוב כלל סגי לכתוב עליו פרוזבול, וכדמוכח מהגמ' (קידושין כ"ו א') לגבי קנין אגב (ושם דה"ה לפרוזבול) דסגי בקרקע כל שהוא ופי' הגמ' דהיינו אפי' ראויה רק לנעוץ בה מחט, וה"ה לסיכי, ומשו"ה הכריח כפי' ב', ופי' דכשהסיכי הם של בעל הקרקע ולא של בעל העציץ ונמצא דלבעל העציץ לא מושאל קרקע אלא סיכי שהם מטלטלין (דאף שנעוצים בקרקע לאו כקרקע דמו) וא"א לכתוב ע"ז פרוזבול, וכ"פ הקר"נ (סי' ט"ו, סק"ט) בכוונת הרא"ש (שם).

# אם צריך שיהיה לו קנין בקרקע

אכן, דלכאו' אף בכה"ג שהסיכי של בעל הקרקע, מ"מ כיון שהסיכי עומדים ע"ג הקרקע נמצא שבעל העציץ משתמש אף בקרקע, ותיקשי אמאי לא חשיב שיש לו קרקע מושאלת, ומבואר בדבריו דלא סגי במה שהוא משתמש בקרקע שיחשב דאית ליה קרקע אא"כ היא קנויה לו (בקנין שאלה), ובכה"ג שהסיכי של בעל הקרקע חשיב שמשאיל לו רק את הסיכי ולא את הקרקע.

וכ"ה דעת הריטב"א (כת"י, שם) שכתב דהגמ' דפריך אעציץ שאינו נקוב שיכתוב על מקום העציץ, דמצי למימר דמיירי אפי' במונח ע"ג קרקע אלא שהוא לא הקנה לו את הקרקע דא"א לכתוב ע"ז פרוזבול, (אלא דהגמ' חד מתרי ותלת טעמי נקט, עיי"ש).

והנה הרשב"א דס"ל שצריך דוקא קנין אזיל לטעמיה שכתב בתשו' (ח"א סי' אלף קמ"ה) שנקט דמה שאין השואל רשאי להשאיל ואין השוכר רשאי להשכיר הוא רק במטלטלין ולא בקרקעות, והוכיח מזה שאפשר לכתוב פרוזבול ע"ג קרקע מושאלת לחוד, ובודאי לא סגי לכתוב על קרקע אלא באופן שהמלוה יוכל לגבות ממנה את חובו דעי"ז חשיב חובו כגבוי ולא נשמט, ומינה דהמלוה יכול לגבות חובו מהקרקע המושאלת או מושכרת ללוה, אלמא דבקרקע השואל רשאי להשאיל והשוכר להשכיר.

מיהו צ"ע, דלהדיא תנן (שביעית פ"י מ"ו) רבי חוצפית אומר כותבין לבעל על נכסי אשתו [[1]](#footnote-1)וליתומים על נכסי אפוטרופין, ובירושלמי (שם ה"ג) יליף מינה דה"ה דאישה שלוותה ואין לה קרקע שאפשר לכתוב פרוזבול על נכסי בעלה, דזה דמי ליתומין שלוו וכותבין על נכסי האפוטרופוס, וכן לאפוטרופוס שלוה שכותבין לו על נכסי היתומין, דזה דמי לבעל על נכסי אשתו, עיי"ש, ובודאי דלאפוטרופוס אין כלל קנין בנכסי היתומים, וכן לאישה בנכסי בעלה, ואפ"ה מבואר שאפשר לכתוב ע"ז פרוזבול, הרי דא"צ כלל שיהיה ללוה קנין בקרקע, וצ"ע.

ובאמת שדעת המהרי"ט (ח"א סי' ס"ה) דבפרוזבול א"צ שתהיה הקרקע קנויה לו בקנין שאלה, והוכיח כן מהא דסגי בהשאילו תנור וכיריים לכתוב פרוזבול על מקומם, ואע"פ שלא עשה כלל קנין על המקום, והנחה של תנור ע"ג המקום לא חשיב קנין למקום, וש"מ דסגי בקרקע כל שהוא שיש לו בה זכות השתמשות אף בלא קנין.

# לדינא

ובדבר אברהם (ח"א סי' כ"ה אות ה') העיר ע"ד המהרי"ט שהוא נגד מש"כ הרשב"א דבעי' דוקא קרקע שקנויה ללוה, ומשו"ה הכריע לדינא שלא כדבריו, עיי"ש, אכן דכבר נתבאר להוכיח מהירושלמי להדיא כדעת מהרי"ט, וצ"ע בכ"ז[[2]](#footnote-2).

ולפי מה שהעמיד בדבר אברהם (ח"ב סי' י"ז אות ה') לתלות הך דינא בפלוגתת הראשונים בגדר היתר הפרוזבול, דלר"ש ודעימיה הוא משום שחוב שנמסר לבי"ד חשוב כגבוי ובשביל זה הצריכו נמי קרקע ללוה שעי"ז נחשב החוב כגבוי, וא"כ ודאי דבעי' שתהיה הקרקע קנויה ללוה דעי"ז דוקא יוכל המלוה לגבות ממנה את חובו, אך לרש"י ודעימיה הוא משום שרק בי"ד גובין את החוב ולא המלוה, דלפי"ז מה שצריך קרקע הוא בשביל שיחשב מילתא דשכיחא שיתקנו ע"ז פרוזבול, וא"כ כל שנחשב שיש לו קרקע כבר חשיב מילתא דשכיחא[[3]](#footnote-3) שיועיל פרוזבול ואפי' שאינה קנויה לו, ולפי"ד י"ל בדעת המהרי"ט שהוא ס"ל כרש"י דפליג על הרשב"א.

ובחת"ס (תשו', חו"מ סי' נ', הו"ד בפת"ש סי' ס"ז סק"ד) נשאל דאי כותבין על קרקע מושאלת ומושכרת א"כ לא משכח"ל גברא דלית ליה קרקע אלא במי ששוכב אקיקלא דמתא ואין לו בית דירה לא בשאלה ולא בשכירות, והשיב, דמש"ל בסומך על שולחן אחר ויכול לסלקו כל שעה כי לא שאלו ולא השכירו לזמן אך נתן לו רשות לדור בו כל זמן שירצה הבעל בית, ולכאו' משמע מדבריו דצריך דוקא קרקע קנויה ללוה, אך בדב"א (שם) דחה דודאי אף לדעת מהרי"ט דסגי במה שמשתמש בקרקע בלא קנין היינו דוקא בשעה שהוא משתמש בה בפועל בזמן הפרוזבול דאז חשיב שיש לו קרקע, אך בזמן שאינו משתמש במקום שוב א"א להחשיב שיש לו קרקע אא"כ הוא עשה קנין ממש[[4]](#footnote-4), ומשא"כ באופן שעשה קנין דאז המקום הוא ממש שלו ואפי' בזמן שאינו משתמש בפועל כותבין ע"ז פרוזבול.

# במזכה בע"כ דלוה, אי נקנה לו הקרקע

ובהא דמזכה קרקע ללוה, נתקשו הראשונים איך מהני הלא ודאי הוא חוב בשבילו דעי"ז שיהיה לו קרקע גורם שלא ישמטו חובותיו, וברא"ש כתב דאפ"ה מהני דהקילו בפרוזבול שתועיל זכיה אף שהוא חוב, ועי' בשנו"א (קצר, כאן) דלפי"ז אפי' הוא עומד לפנינו וצווח מהני.

אך בר"ן נקט דאם הלוה עומד לפנינו וצווח לא מהני דחשיב חוב, רק דאם אינו לפנינו נקטינן דמהני הזכיה, או משום דדבר שהוא בעצם זכות מהני אף שנפיק ממנו חובה (אא"כ מוחה) או משום קולי פרוזבול, וכ"פ הרמ"א (סעי' כ"ב) דבעומד וצווח לא מהני זכיה.

ולכאו' השיטות דמהני אפי' בעומד וצווח, הוא משום דס"ל דא"צ שהקרקע תהיה קנויה לו ממש, ולפיכך סגי אף כשהוא מוחה שלא זכה בקרקע, אך לשיטת הרשב"א דבעי' שתהיה הקרקע קנויה ללוה כדי שיוכל המלוה לגבות ממנה מתסברא שצריך דוקא קנין מועיל שתהיה הקרקע של הלוה, ואולי הקולא בפרוזבול היא להחשיב שהקרקע נקנית ללוה בע"כ אף שהוא מוחה.

# ביאור התי' דמנח אסיכי, לשיטות דסגי בהשתמשות בלא קנין

והנה לפי"ד מהרי"ט דכותבין על קרקע שהלוה משתמש בה אפי' שאין לו בו קנין שאלה, הדרא קושיא לדוכתא במה שתי' הגמ' דמיירי בעציץ שמונח ע"ג סיכי, דאכתי לכתוב פרוזבול על מקום הסיכי שהוא משתמש בו וחשיב כקרקע שאולה, ויתכן דהוא ס"ל כתי' א' בראשונים (הנ"ל) דסיכי הוא דבר מועט מאוד ולא סגי לפרוזבול[[5]](#footnote-5).

ובדבר אברהם (שם, ד"ה ונראה לי לומר) כתב ליישב ע"פ הירושלמי (שם) דאין כותבין על קרקע של שותפין, ופי' הירושלמי דאף דסגי לכתוב על קלח של כרוב לחוד, מ"מ הוא דוקא כשאותו מיעוט קרקע מיוחד ללוה לחוד, אך כשהכל בשותפות א"א לכתוב ע"ז פרוזבול, ולפי"ז ניחא דדוקא כשהעציץ מונח ע"ג קרקע נמצא שמקום העציץ מושאל לבעל העציץ לחוד ושפיר כותבין עליו פרוזבול, אך כשהוא מונח ע"ג סיכי והסיכי של בעל הקרקע א"כ גם בעל הקרקע משתמש באותו מקום להעמיד את הסיכי שלו, ואי"ז קרקע מיוחדת ללוה שיוכלו לכתוב עליה.

# איך קונה את הקרקע, לשיטות דבעי קנין

ולפי השיטות שצריך שהמקום יהיה קנוי ללוה, א"כ מה שאמרו דבהשאילו מקום להניח בו תנור וכיריים כותבין עליו פרוזבול (כראית מהרי"ט הנ"ל) צ"ל דס"ל דבמה שמניח את התנור ע"ג המקום חשיב קנין לקנות את המקום, וכ"ה במחנה אפרים (הל' שכירות, א'), וכעי"ז מצינו במ"ב (סי' שפ"ב סקל"ז) לענין שכירות מעכו"ם דבמה שהישראל מניח איזה דבר בדירת העכו"ם הוא קונה את אותו המקום.

אך בחזו"א (אבהע"ז סי' קמ"ז, לדף ע"ח א') דייק מהתוס' (ב"ב פ"ה ב') דבאופן שלא השאיל לו להדיא את המקום אלא רק נתן לו רשות להעמיד כליו אין המקום נקנה לו (אלא רק חשיב כסימטא, ומשו"ה כשנתן הבעל גט לקלתה של אישה שמונחת ברשותו מגורשת ולא חשיב ככליו של קונה ברשות לוקח דמבעיא לן אי קונה הלוקח), וכעי"ז חלק (באו"ח, סי' פ"ב סקל"ג) על המ"ב הנ"ל דכשישראל מניח חפצו בדירת העכו"ם אינו קונה את המקום עי"ז, עיי"ש, ולפי"ד הדרא ראיית המהרי"ט לדוכתיה שבדין השאילו מקום להעמיד תנור וריחיים מוכח שא"צ שהקרקע תהיה קנויה לו וסגי במה שיש לו בה זכות השתמשות גרידא.

# קרקע דשותפות

ובעיקר דברי הירושלמי שחילק דבקרקע של שותפין אין החלקים מבוררים ללוה ומשו"ה אין כותבין עליה ומשא"כ בקלח של כרוב שהוא מבורר ללוה דכותבין עליה, עי' בשבט הלוי (ח"ט סי' רפ"ח) דזה תלוי בפלוגתת הראשונים בגדר שותפות, דלרש"י (גיטין מ"ז ב') היינו דכל חלק וחלק שייך לתרוייהו, אך לתוס' (שם) חצי מכל הקרקע שייכת לא' והחצי האחר לב' אלא שאין מבורר איזה חצי שייך לכל א' (ותלוי בפלוגתא אי יש ברירה או אין ברירה)[[6]](#footnote-6).

וא"כ דברי הירושלמי דאין כותבין על קרקע של שותפות ניחא לשיטת התוס' דא"א לכתוב עליה פרוזבול דדלמא אין החלק הזה שייך ללוה אלא לשותפו, ומשא"כ לרש"י דכל חלק וחלק בקרקע שייך לשניהם שייך לכתוב פרוזבול אף בכה"ג דהא ודאי יש ללוה חלק בקרקע זו.

ופי' לפי"ז הטעם שהשמיטו הפוסקים הך דינא דירושלמי וס"ל דכותבין פרוזבול אף על קרקע דשותפין, משום דל"מ לדעת רש"י בגדר שותפות א"כ אף בנכסי שותפין שייך לכתוב פרוזבול, אלא אפי' לדעת תוס' כיון שפרוזבול הוא מילי דרבנן שפיר יש לסמוך על ברירה דחשיב שיש ללוה חלק מבורר, עיי"ש,

(והיינו, דאף דהבבלי מודה לעיקר הדין דבעי' שיהיו חלקים מבוררים, אך דס"ל דבשותפות חשיב דהחלקים מבוררים לכה"פ לענין פרוזבול).

# קרקע ממושכנת ומשועבדת

בגמ' מבואר דאם ללוה אין קרקע ברשותו אלא רק קרקע שממושכנת לו כותבין עליה פרוזבול, והיינו דסגי במה שיש לו שיעבוד על הקרקע שיחשב שיש לו קרקע.

וצ"ע לפי"ז עמש"כ בר"ן (גיטין י"ט א') דלשיטות דבעי' קרקע בפרוזבול בשביל שיחשב כגבוי, א"כ בעי' שתהיה הקרקע קיימת משעת כתיבת הפרוזבול ועד זמן השמיטה[[7]](#footnote-7), אך אם קדם הלוה ומכרה קודם השמיטה לא מהני דבשעת השמיטה כבר אין החוב כגבוי, עיי"ש[[8]](#footnote-8), ולהנ"ל צ"ע דאף שמכרה לאחר מ"מ כבר נשתעבדה השדה ויכול המלוה לגבות ממנה, ואכתי יחשב החוב כגבוי.

ועי' בתומים (סקכ"ב) דצ"ל דס"ל דאף דיכול לגבות ממשעבדי מ"מ אפשר דלא אמרינן דהחוב כגבוי רק בבני חורין (דא"צ המלוה רק לתבוע את הלוה לחוד) ולא במשעבדי דהוא מחוסר מעשה רבתי (לתבוע אף את הלקוחות של הלוה), או דהכי תיקנו חז"ל שיצטרכו קרקע עד שעת השמיטה כדי שלא לחלק בין מלוה ע"פ (שאין שיעבוד, ובודאי בעי' שיהיה לו קרקע בשעת ההלואה) למלוה בשטר (שהיה סגי שיהיה לו קרקע בשעת ההלואה לחוד).

ויש לדון באופן שכתב פרוזבול ללוה על נכסי מי שחייב לו, אך הלוה גופיה לא עשה פרוזבול, לדעת הסוברים שצריך שהקרקע תהיה קיימת עד זמן הפרוזבול, דלכאו' חוב הלוה נשמט ותו לא חל הפרוזבול לפי שלא היה ללוה קרקע ונשמט אף חוב הלוה למלוה.

# עציץ נקוב

בגמ' מבואר דכותבין פרוזבול על עציץ נקוב ואפי' מונח ע"ג היתידות, והיינו, דכיון שהוא יונק מהקרקע חשיב גופו כקרקע[[9]](#footnote-9) לכתוב עליה פרוזבול[[10]](#footnote-10).

ועי' בביאור ההלכה (פ"ט הי"ט, ד"ה אלא) שהביא (מהשכ"כ עמ' קצ"ט) בשם הגריש"א דעציץ נקוב המונח ברשות חברו שלא בידיעתו אין כותבין עליו פרוזבול, [וכ"כ בדברי יחזקאל (סי' ג' אות ט' ד"ה ולכן נראה לומר)].

ובבהה"ל העיר ע"ד מדינא דכוורת דבורים לר"א שכותבין עליה פרוזבול, ופי' הרא"ש (להלן מ"ז) דמיירי במניח ברשותו של חבירו שלא בידיעתו (דאל"כ מודו רבנן דכותבין פרוזבול על מקומה, דומיא דמשאיל לו מקום לתנור וכיריים), וחילק דהתם ס"ל לר"א דהכוורת שהוא עצמו קרקע ושפיר אפשר לכתוב עליו אף שאין הקרקע שלו, ומשא"כ בעציץ נקוב דהוא חשיב כקרקע רק מחמת יניקתו, א"כ כל שהיניקה שלא מדעת בעל הקרקע לא חשיב שיש לו קרקע, עיי"ש.

אמנם דבר זה תמוה, דכל שהעציץ יונק מהקרקע הרי הוא נחשב כקרקע מצד עצמו, וא"כ מה אכפת לן שהיניקה היא שלא מדעת הבעלים, מ"מ הוא נחשב כקרקע מחמת זה ושפיר נכתוב פרוזבול עליו, וצ"ע.

**מסקנת הדברים**

1. ברשב"א מבואר שצריך שהקרקע תהיה קנויה ללוה בשביל לכתוב עליה פרוזבול, ודעת מהרי"ט דסגי במה שהוא משתמש בה אף שאין קנויה לו, ובירושלמי מוכח כדעת מהרי"ט, מיהו אף לפי"ד צריך שהוא ישתמש בה בפועל בזמן הפרוזבול (וי"א עד שעת השמיטה).
2. בגמ' כתוב שעציץ שא"נ ע"ג סיכי א"א לכתוב עליו פרוזבול, ומבואר שאף א"א לכתוב על מקום הסיכי, והוא תלוי בשיטות הראשונים הנ"ל אם הוא משום שלא קנוי לו או משום שהמלוה משתמש בו, וי"א דהוא משום דאי"ז מקום חשוב.
3. קרקע דשותפין, בירושלמי מבואר דאין כותבין עליה, אך הפוסקים השמיטו דין זה, וצ"ל דס"ל דהבבלי פליג ע"ז, דאף דבעי' שיהיה חלק הלוה מבורר, מ"מ אף בשותפות חשיב דמבורר ללוה כיון שלכל א' יש חלק בהכל.
4. אף דכותבים על קרקע ממושכנת, מ"מ אין כותבין על קרקע משועבדת.
5. עציץ נקוב ע"ג יתידות כותבין עליו פרוזבול, וצ"ע על הסוברים שצריך שהיניקה תהיה מדעת הבעלים.

1. ברע"ב פי' דהיינו על נכסי מילוג שלה, דזה שלו דהוא אוכל פירות, אך באחרונים (עי' במשנת יוסף בשם דבר השמיטה בית דוד ושמיטת כספים, ועו"א) תמהו דא"כ פשיטא דכותבין ע"ז דהא חשיב כשלו, ובע"כ דמיירי בקרקע שאין אוכל ממנה פירות ואפ"ה כותבין ע"ז פרוזבול. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכן הורה הגרשז"א (דיני שביעית, עמ' ) לענין בחורי ישיבה שאין להם קרקעות דאפ"ה כותבין עליהם פרוזבול לפי שהמקום שלהם בישיבה מושאל להם ע"י ראש הישיבה אף שאין להם קנין במקום, ועי' להלן שכן משמע בדעת החזו"א שא"צ קנין. [↑](#footnote-ref-2)
3. דלא פלוג רבנן בקרקע, דכל דחשיב שיש לו קרקע סגי, וכמש"כ התוס' (גיטין שם) דמשו"ה ניחא לטעם דרש"י הא דכותבין על עציץ נקוב, אף שהוא יכול לכלותו ואין דרך להלוות עליו, מ"מ לא פלוג רבנן בקרקע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולפי"ז ה"ה לענין בחורי ישיבה (וכנ"ל) דאין כותבין עליהם פרוזבול אא"כ הם משתמשים בפועל באותו מקום ששאול להם באותו הזמן, אך מסתבר דסגי במה שהם מניחים שם את חפציהם וא"צ דוקא שישהו שם בעצמם. [↑](#footnote-ref-4)
5. ומה שהקשה הרשב"א דודאי סגי אף בכל שהוא שאינו חשוב, י"ל דהיינו דוקא כשיש לו קנין גמור בקרקע דהוי שלו אפי' שהוא מועט כ"כ ואינו חשוב, אך כשאין לו קנין אלא רק מצד שהוא משתמש בעי' דוקא שימוש חשוב שיחשב כשלו. [↑](#footnote-ref-5)
6. ונפ"מ לענין תרו"מ, בפירות ישראל שיש בהן שותפות גוי, דלתוס' א"א לעשר עליהם מיניה וביה, דדלמא מעשר מחלק העכו"ם על של ישראל, אך לרש"י שפיר מעשר מיניה וביה דודאי יש באותו חלק אף משל ישראל. [↑](#footnote-ref-6)
7. משא"כ לצד דפרוזבול הוא מצד שבי"ד תובעין בשבילו והקרקע רק בשביל שיחשב מילתא דשכיחא סגי במה שהיה לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול גרידא. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובתומים (סקכ"ב) הכריח כצד זה דבעי' שתהיה הקרקע ברשותו עד שעת השמיטה, מהא דפרוזבול המוקדם כשר, ולא חיישי' שבאותה שעה היתה לו קרקע ואח"כ מכרה קודם זמן כתיבת הפרוזבול, (ועיי"ש שלפי"ז יל"פ בכוונת התוס' בגיטין שכתבו דר"ת חזר בו שמספיק בי"ד חשוב שבדור, ושפרוזבול המוקדם כשר, וצ"ב השייכות בין הדברים, וכתב שיל"פ (בדרך פלפול) לפי הנ"ל, שמתחילה סבר ר"ת דהיתר פרוזבול הוא מצד הפקר בי"ד ולפיכך הצריך דוקא בי"ד דאלים לאפקועי ממונא ובזה"ז א"א לכתוב פרוזבול, אך אח"כ חזר בו ונקט דהיתר פרוזבול הוא מצד שיחשב כגבוי וא"כ סגי בבי"ד חשוב לחוד, והראיה של ר"ת לחזור בו הוא מכח הדין שפרוזבול המוקדם כשר, וש"מ דלא חיישי' שבזמן כתיבת הפרוזבול לא היה לו קרקע, דכיון שצריך שיחשב כגבוי וצריך שיהיה לו קרקע עד שעת השמיטה דוקא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
9. עי' בגמ' שבת (פ"א ב') בעציץ שהיה מונח על גבי קרקע והניחו על גבי יתדות מיחייב משום תולש, ולרש"י חייב מדרבנן דאי"ז ממש תולש דהא אכתי הוא ממשיך לינוק, אך לרמב"ם הוא מה"ת, עיי"ש, ולרש"י ניחא דכותבין פרוזבול על עציץ נקוב שמונח ע"ג יתידות דהוא חשיב כקרקע, אך לדעת הרמב"ם צ"ב למה חשיב כקרקע, וכנראה דאף הרמב"ם מודה דהוא נחשב מחובר מחמת היניקה, רק דס"ל דבמה שמחליש את איכות היניקה (שע"ג הקרקע יונק טפי) ג"כ חשיב תולש מה"ת. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובאופן שהעציץ התייבש ואינו יונק מהקרקע, דנו הפוסקים אי חשיב כקרקע לכתוב עליו פרוזבול, עי' בשבט הלוי (שם). [↑](#footnote-ref-10)