שני איסורין בטעם אחד
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / ענייני ביטול / איסורין מבטלין זא_ז

ע"ז סו. שני איסורין וטעם אחד

**א. שני איסורין בטעם אחד-**

כתבו הפוסקים ששתי איסורין אבל שניהם אותו המין ויש להם טעם שוה אין בהם הדין של תשובת הרא"ש הנ"ל וא"י לבטל זא"ז, וזה מבואר בדרישה כז-ב ופמ"ג בפתיחה ג-ה, ובהג' רעק"א בשם התבו"ש [וכתב בפמ"ג ג-ה שהוא דין תורה], וע"ע ברעק"א דה"מ דוקא בשהתבשיל אינו מינו, עיי"ש טעמו, וכ"כ בחי' רעק"א צו: לדון לבאר עפי"ז המשנה שם דלא כהתוס'.

והנה בבדה"ש צח-צו נקט דאף מצטרפים יחד להצריך ק"כ ולא סגי בשישים דהיתר כנגד כ"א בפנ"ע.

והנה הדרישה פמ"ג ורעק"א לא איירי אלא לענין צירוף האיסור לבטל עם נ"ט היתר, וזה שפיר יש להבין משום שהאיסורין באותו טעם ואין אחד מבטל טעם חבירו, אבל לא הזכירו שיהיה צריך ק"כ כנגד שני האיסורין.

אלא שיש לדקדק מדלא מצאו נפק"מ בהא דנבילה וטריפה הוי תרי איסורי לענין להצטרף בטעם אחד משמע דאף בתרי איסורי מצטרפים להצריך ק"כ, וכל הנפק"מ שמצאו הוא בגוונא ששונים בטעמם אם מתבטלים.

ובאמת גם לשון רעק"א דמצטרפין לאסור משמע שצריך ק"כ כנגדם.

וכן נראה להכריח מיניה וביה, שהרי טעם דין זה צ"ב למה לא יתבטלו זה ע"י זה והרי אינו נו"ט ויש שישים כנגדו בסה"כ?

ובפשוטו הביאור כש"כ בפמ"ג דטעמא וודאי לא בטיל מה"ת וסו"ס יש כאן טעם איסור ולא אכפ"ל מאיזה איסור הוא ושניהם יחד אוסרים את התבשיל [ובמקו"א הבאנו דעת ראב"ן דאף שני איסורין ושני טעמים שונים מ"מ צריך ק"כ כנגדם, והבאנו שם ביאור הג' ברו"ט בזה, ואכ"מ].

אבל צ"ע שהרי לדעת הרא"ש קי"ל איסורין מבטלין זא"ז ואם הם טעמים שונים מבטלים זא"ז, א"כ אף בטעם אחד למה לא יצטרף כל איסור לבטל את חבירו שאין טעמו נרגש, והרי אם היה היתר מינו של האיסור וודאי היה מועיל לבטל את הטעם איסור, ולא אכפ"ל שנרגש הטעם של האיסור וההיתר יחד דמ"מ טעם האיסור אינו נרגש [ולא קי"ל כהפמ"ג בפתיחה שאסר בכה"ג שהוא נרגש ע"י האיסור וההיתר יחד]?

וכנראה ע"כ צ"ל כש"כ בדה"ש דהכא ע"י שטעמם שוה הרי הם מצטרפין לאיסור, וביאור הדברים שיש כאן טעם איסור בקדירה ואסור, ולא דמי למש"כ האחרונים שאם יש היתר ואיסור מאותו מין הרי הוא מתבטל ולא אכפ"ל שהטעם נרגש דהתם מ"מ האיסור לחוד א"י לתת טעם, אבל כאן יש טעם איסור.

**ב. עוד בזה בסוגיא ע"ז-**

ויש כאן מקום עיון גדול היאך יצטרפו והא קי"ל שאין איסורין מצטרפין ודלא כר"מ?

[והרי הבאנו במקו"א ד' הפמ"ג בפתיחה שחקר היאך הדין בשיש שישים כנגד האיסור ויש עמו עוד היתר מאותו טעם ועי"ז ניכר גם טעם האיסור, והבאנו דעת הפוסקים להלכה מכמה ראיות שהוא בטל כיון שמכח האיסור לחוד אינו נרגש.

ולפי"ד הנך פוסקים מסתבר דלאו דוקא כשיש שישים אינו מינו כנגד האיסור שרי אלא אף בשיש רק נ"ט אינו מינו ועוד כזית אחד של היתר מינו דכ"ש דמבטל דמינו מבטל טפי מאינו מינו, ויל"ד בזה קצת אבל כן מסתבר.

ולפי"ז ה"נ הכא הרי כיון שאין איסורין מצטרפין וקי"ל גם איסורין מבטלין זא"ז א"כ מה לי שהטעם המצורף שלהם נרגש הרי מכח טעם האיסור לחוד לא היה מרגיש את האיסור שיש כנגדו שישים].

אבל הדברים מבוארים ברמב"ן ע"ז סו. עיי"ש דמקשי היאך מצטרפי תבלין ודעת התוס' דאיירי בכמה איסורין ואמר חזקיה דשוו בטעם לכך מצטרפי, ומקשי מזה לרבא דס"ח דתלי בשמא היאך יצטרפו ע"י טעם, ורבא משני דהא מני ר"מ היא דס"ל כל איסורין מצטרפין.

ונסתפק שם הרמב"ן בס"ד דאזיל כאביי אם דוקא לר"מ מצטרפי לאסור את הקדירה או גם לרבנן, ובפי' הראשון נקט דברייתא וודאי כר"מ אף לאביי דאי לרבנן אין מצטרפים שני איסורין לאסור את הקדירה ואף בחד כטעמא.

אבל בפי' השני של הרמב"ן מבואר דשפיר מצטרפי לרבנן ע"י דשוו בטעמא, וכדעת האחרונים שנקטו בפשיטות שמצטרפים.

וכתב הרמב"ן הטעם בזה דאף לרבנן אין מצטרפים ה"מ לכזית ללקות עליו אבל לאסור את הקדירה שפיר מצטרפי, ויתכן הביאור בזה ע"ד הדין שאיסורין מבטלין זא"ז שכתב הגר"ח דה"מ בשם האיסור הפרטי אבל מ"מ נשאר עליו שם איסור סתם.

מבואר מזה דכל איסורין יש להם שם כללי של איסור שבזה אין ביניהם סתירה, וכל הסתירה ביניהם הוא כלפי שם האיסור הפרטי.

ולפי"ז י"ל דלענין שם האיסור הכללי ה"נ מצטרפי כל איסורין לאסור את הקדירה, ורק לענין שם הפרטי אין מצטרפים לכזית ללקות עליו, ורק לר"מ מצטרפים ע"י ילפותא דלא תאכל כל תועבה, ודו"ק, וכעי"ז כתב בבדה"ש אבל לא הביא ד' הרמב"ן.

[ולכאו' מבואר מזה דלא כד' הגר"ח דלענןי שם האיסור הכללי לא אמרינן דין טכע"ק, ולפמש"כ הכא הרי משמע דאף לענין שם הכללי של האיסור י"ל טכע"ק, ודו"ק].

אבל מ"מ אף שיסוד הדברים מבואר ברמב"ן מ"מ צ"ע ד' האחרונים דכ"ז לאביי אבל לרבא וודאי מבואר בגמ' דלא מצטרפי ע"י טעם רק בשמא, ואיך כתבו אחרונים בפשיטות דמצטרף ע"י טעם?

שו"ר באחיעזר י-י בסו"ד שכתב דלכאו' באמת היה הדין נותן כן, אבל כתב ליישב דכל ד' הגמ' אינו אלא בתבלין שכבר כתב בחוו"ד צח-ז שאין איסורו אחר שישים אלא מדרבנן ובזה לא החמירו אלא במין במינו בשמא וככל חומרא דמשהו בתלי בשמא, ולכך הצריכה הגמ' שיצטרפו דוקא בשמא, וזה כל נידון הגמ', אבל באיסורי טעם י"ל שאוסר אף בשוים בטעמא לחוד גם לרבא.

ומ"מ כתב דלדעת הפר"ח צח-ז דתבלין נמי איסורו מדאורייתא משום טעם ומ"מ מבואר בגמ' דתלי באביי ורבא מסתבר באמת שלא יאסרו שני איסורין אף בטעם אחד כל שאינם שוים בשמא, ודלא ככל אחרונים הנ"ל.

[עוד יש להעיר בדין זה שאם יהיה באיסור אחד רוב כנגד איסור השני יוכל גם לבטל את חבירו מדאורייתא לשיטת השו"ע צח-ב כה"ג לענין היתר מינו שיכול לבטל אף ששניהם קיימים באינו מינו?

וכעין זה עמד בחוו"ד ע"ד הגמ' ע"ז סו. למה לא יבטל מין אחד את חבירו ותו לא יאסור, עיי"ש משכ"ב.

(ובתו"ד כתב החוו"ד:"והא דשני מינים של איסור אחד מצטרף היינו בדליכא רק שני מינים דאז מין אחד מרבה על חבירו נעשה הכל כמחין המרובה", וצ"ב כוונתו).

אבל זה לק"מ מכמה טעמים, חדא דלכה"פ מדרבנן בעי שישים אף במינו ואינו בטל ברוב, ועוד די"ל דאין איסורין מבטלין זא"ז אלא למלקות ולא לאיסור וכמו ביבש, ולא דמי לדין השו"ע צח-ט דשני איסורין ושני טעמים מבטלין זא"ז אף לאיסור די"ל כש"כ במקו"א דה"מ דוקא בביטול דשישים שמבטל כל מציאות האיסור, מיהו לפי ביאור הגר"ח פי"ד מאכ"א עיקר הדין בזה משום דכיון שבטל שם האיסור הפרטי שלו ממילא אין בו דין טכע"ק לאסור התערובת, ויל"ע אם י"ל כן גם בכה"ג ולא נתברר לי כה"צ.

וכ"ד החוו"ד דלעולם איסורין מבטלין זא"ז ואין בו אפי' איסור מדאורייתא, ואף בנתבטל חד בתרי וכ"כ בב"ח יו"ד-כז].