לב 3
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג / לב

לב' ב'

טמא שהכניס ידו לפנים לוקה. עי' תוס' שבועות יז' ב' תלה, דהוכיחו מכאן דאויר עזרה נמי נתקדש. והגרמ"ד מק' דאולי איירי בכגון דהכניס ידיו לרצפת העזרה. אבל ק' לומר כן דא"כ מה מק' הגמ' דהוי ביאה במקצת, דדלמא איירי באמת דהכניס ידיו באויר עזרה דלא נתקדש ולכן ליכא הכא כלל ביאה. וי"ל דאם אויר עזרה לאו כעזרה, ולכן אינו עובר בביאת מקדש בהכנסת ידיו באויר, א"כ ה"נ דלא יהיה מהני המתן בהונות באויר, דהמתן בהונות הוי עבודה הצריכה להיות במקום הקדוש בקדושת עזרה דווקא, וא"כ בע"כ דזה גם היה ברצפה ושפיר מק' הגמ'. ועי' לעיל מה שהבאנו מהגרי"מ האם המתן בהונות הוי עבודה או דזה מסדר טהרת המצורע, דנחלקו רש"י והרמב"ם בזה. [ויל"ע אם לד' הגרי"ז דבעמידת המצורע בשער נקנור מתקיים דין לפני ד', דא"כ יהיה סגי בהכנסת הבהונות דאיכא בזה דין לפני ד'. ואמנם דא"כ תק' דלמה בכלל מכניס בהונותיו, דיתן עליהם כשהם בשער נקנור, וע"כ דלא סגי בלפני ד' ובעי' עזרה דווקא. אבל יש לדחות דרש"י כ' דהסיבה דא"א להוציא לחלל השער משום דא"כ יפסל ביוצא, והיינו דהלא"ה שפיר מתקיים בזה המתן בהונות, והיינו כהנ"ל דאיכא בזה לפני ד', ורש"י לשיטתו דהמתן בהונות אינו עבודה וזה רק מדיני טהרת מצורע]. ועי"ש לדון איך שייך נתינה על האוזן ברצפה, דאם הוא שוכב ליכא בזה 'עמידה מצורע', ובקרא כתיב והעמיד הכהן וכו', וכ' דאולי עמידה היינו היכן צריך לעמוד, ולא לאפוקי ישיבה ושכיבה.

ביאה במקצת. עי' גרמ"ד לחקור אם דייני' לה כביאת כולו, ודומיא דמגע מקצת דהוי כמגע כולו, והיינו דעצם הדבר שהגוף נכנס בחלל העזרה, הרי דבזה מטמא את המקדש, וטומאת הביאה דמייא לטומאת המגע, דבשניהם הוא 'מטמא' את הדבר, או ע"י מגע או ע"י ביאה, או"ד דנתחדש דחייב גם על מקצת, [ועי' גרי"מ לבאר עוד עפ"ד הגר"ח דבכל מקצת מתקיים שם ביאה], דרק ברובו מצינו דאמרו רובו ככולו. והביא ד' התוס' לקמן צה' א' מכניסו, דכ' דהטעם דכשמכניס בגד טמא לביהמ"ק בפחות מגע"ג פטור, ול"א דאיכא בזה ביאת מקצת, משום ד'הואיל ויכול לחותכו לא חשיב כאילו נכנס כולו', [בעצם ד' התוס' דיכול לחותכו, ילה"ע דהא איירי במעיל דאסור לחותכו], דמשמע דהחיוב הוא רק היכא ד'חשיב כאילו נכנס כולו', ודחה דגם אם החיוב הוא על 'מקצת', מ"מ בעי' שיהיה מקצת מדבר שלם, ולכן היכא דיכול לחותכו שוב לא הוי מקצת של דבר שלם. – [יל"ע דמבואר הכא דהכנסה ל'אויר' העזרה חשיב כביאה לעזרה]. – ע"ע גרי"מ דמק' איך ילפי' ביאה ממגע, דבנגיעה הרי כל הגוף נוגע ע"י המגע ואי"ז חשיב מקצת, ומשא"כ בביאה דרק מה שנמצא בפנים נחשב דהוא בא לקודש.

- בהמשך הגמ' מבואר דאליבא דעולא איכא כרת. והגם דהרי ילפי' מנגיעה דליכא ביה כרת, עי' בשפ"א דר"ה ס"ל דדון מינה ואוקי באתרה, אמנם רבינא דלמסקנא ס"ל דרק לענין מלקות איתמר ס"ל דדון מינה ומינה. – עוד יעוי' בתוס' יבמות ז' ב' ואמר, דכ' דגם אם שמה ביאה, מ"מ מצורע שהותר לו ביאת מקצתו לא הותר לו ביאת כולו, ומשום דביאת כולו כתיב בהדיא בקרא וביאת מקצתו ילפי' בהיקשא, ומנח"א הביא ד' הגרי"ז דבהכרח דהוי ב' דינים, ואי"ז גילוי מילתא דבכלל דינא דאיסור ביאה נכלל גם ביאת מקצת. ובזה ביאר במנח"א הא דקאמר רבינא בסוף סוגיין דאיתקש רק למלקות ולא לכרת, ולפ"ז הרי דבהכרח דלא לכל מילי איתקוש, והיינו דזה דין בפנ"ע. – ועוד תי' התוס' בתי' הב' דאסור להכניס כולו מידי דהוי אהיה לו דרך קצרה וכו'. והקובה"ע יט' א' פי' דהתוס' סוברים דביאת מקצת אינה נחשבת כביאת כולו, ולכן אם עושה עכשיו ביאת כולו אסור. ועי' קה"י דמפ' דגם אם גדר ביאת מקצת דהוי כביאת כולו, מ"מ היכא דעושה ביאת כולו הוי כ'מוסיף' עוד מקום טומאה במקדש, וכ"כ הגרי"מ. ועי' גרי"ד דמק' דאם כוונת תוס' דעצם ההוספה הוי דרך ארוכה, א"כ למה כשמכניס מקצת לא קפדי' על כל מקצת שמכניס שאינו נצרך למתן בהונות. ושם ר"ל דבהך תי' התוס' סוברים ג"כ דביאת כולו ומקצתו הוי ב' דינים, ולא מצד דהוי כב' פרשיות, אלא מצד דבכל חד איכא דין וגדר אחר, וא"כ בביאת מקצת ליכא הוספת טומאה בכל מקצת, ורק בביאת כולו חשיב כהוספת טומאה בזה שעושה דין ביאה אחר.

- הגרי"ז הביא בסוף סוגיין בשם הגר"ח לבאר ד' רבינא דחיוב ביאת מקצת הוא רק למלקות, דזהו מדינא ד'מכניס טומאה למקדש', ולעולם ס"ל דביאה במקצת לאו שמה ביאה, ועי' גרי"מ דכ"ז הוא להראב"ד ביאמ"ק ג' טז' דחייב על מכניס טומאה מלקות, אבל להרמב"ם שם דחייב כרת, הרי דא"א לפרש בזה ד' רבינא. והגרי"מ מק' דלהרמב"ם למה מפרשים חיובא דעולא כרת משום ביאה במקצת, ולא משום דאיכא בזה מכניס טומאה דחייב כרת, ועי"ש לבאר דבאדם ל"ש הכנסת מקצת, דל"ש לומר דכל מקצת ומקצת מטמא, אלא רק ה'אדם' בעצמו הוא המטמא, ורק דיש לדון דיהיה בזה דין מעשה ביאה. [ועי"ש עוד דהביא ד' התוס' לקמן צה' דשו"ט אי בהכנסת מקצת בגד איכא דין ביאת מקצת, והתם הנידון הוא על דין מכניס טומאה, ואעפ"כ מבואר דשייך בזה ביאת מקצת, וכ' לחלק דבבגד כל מקצת ומקצת אי"ל דין טומאה מצ"ע, ולכן שייך בזה הכנסת מקצת]. ואמנם דפשטות סוגיין דמבואר דכשמכניס ידיו למ"ד ביאה במקצת פטור, מבואר דליכא בזה משום מכניס ידיו, וע"ע מנ"ח שסג' יב' דמק' למה בכל נכנס שלא כדרך, ליכא איסור משום מכניס טומאה, ועי' גרי"מ דר"ל דחיוב אדם הוא רק ב'ביאה', וליכא ביה משום הכנסת טומאה.

איתיביה ר"ה לעולא. ועי' שפ"א דהגם דברייתא דלעיל בע"א שאמרה מה סמיכה בטהורין, וביארה הגמ' דזה משום דס"ל דביאה במקצת שמה ביאה, דמ"מ אין לומר דאיכא תנא כוותיה דעולא, דיתכן דהתם האיסור הוא מדין חצי שיעור, אבל עולא הרי מחדש דאיכא ביה כרת והוי כביאה גמורה. [בעצם מה דנקט דאיכא בזה דין ח"ש, יל"ד דאי בעי' באמת ביאת רובו, הרי דרק בזה מתקיים מעשה הביאה, וא"כ בפחות מזה ליכא כלל שם ביאה, וא"כ אין לאסור בזה מטעם ח"ש].

רש"י שא"א להוציא דם וכו' שנפסל ביוצא. ילה"ע למה שנקט הגרי"ז דעצם המחיצות הוי מעובי החומה ולחוץ, דא"כ ליכא פסול יוצא מחוץ למחיצות. ועי' גרמ"ד דלכאו' בלא"ה א"א להוציא דמתן בהונות הוי עבודה המצריכה עזרה דווקא. ואולי קו' אחת מיתרצא בחבירתה, דאה"נ דליכא יוצא מחוץ למחיצות, אבל כיון דה'עבודה' של המתן בהונות מקומה בתוך קדושת העזרה, הרי דמעתה שאם יצא מחוץ למקום עבודתה זהו הפוסלה ביוצא. ועי' גרי"מ דרצה לתלות אי מתן בהונות הוי עבודה, בפלוגתת רש"י והרמב"ם באיסור אכילת שמן קודם המתן בהונות, דלהרמב"ם דהוי כאכילה קודם זריקה, היינו דהוי עבודה, ולרש"י דאסור רק מדרבנן א"כ אי"ז עבודה, ונמצא דרש"י הכא לשיטתו. - וע"ע בשפ"א דמתקשה דמאי איכפ"ל דאיכא פסול יוצא, והרי אמרה תורה דכך היא מצוותה, אמנם לכאו' כיון דבכל מצורע התירה לו תורה להכניס ידיו, א"כ הכא דהוא גם בע"ק א"א לומר דיעשה בעזרה משום שכך היא מצוותה, דד' רש"י איירי על היכא דהוא בע"ק. ויעוי' עוד בשפ"א דמק' דמנ"ל דצריך להכניס ראשו ובהונותיו לפנים, ושם ר"ל דכיון דכתיב בכפרה דבעי' שתהיה לפני ד', וכיון דהמתן בהונות הוא חלק מהכפרה הרי דבזה נמי צריך שתהיה לפני ד'. [ועי' להלן אם שער נקנור חשיב לפני ד']. והגרי"ז הק' ממש"כ התוס' ביבמות ז' ב' דה' זה בשם הריב"ן, דגם אם היו מקדשין את שער נקנור, לא היה סגי בזה למתן בהונות, דכיון דכתיב לפני ד' בעי' עזרה דווקא, ויעוי' רש"י פסחים צב' א' דכ' דהטעם דא"א להוציא לשער נקנור משום דאי"ז לפני ד'. אמנם הגרי"ז הוכיח דגם שער נקנור נחשב לפני ד'.

וידחה עשה שאי"ב כרת. וברש"י עשה דשילוח טמאים. עי' מנ"ח שסב' ז' דהוכיח מהרמב"ם דהמ"ע קאי רק על שילוח ממחנה שכינה. אמנם אח"כ בשסג' כ' דגם בב' מחנות איכא מ"ע זו. וע"ע גרמ"ד שהאריך בעניינים אלו, וכן בלאו דולא יטמאו את מחניהם מי עובר בלאו זה. – [עי' גרמ"ד דמק' למה טמא הנכנס דרך גגין פטור, ואינו מתחייב מחמת הלאו דולא יטמאו את מחניהם, דכיון דלא כתיב ביה ל' ביאה, יש לחייבו גם שלא כדרך ביאה. וה"ה דיהיה חייב במחנה לויה בנכנס דרך גגין וכו'. עוד כ' דיש לדון בדינא ד'ואל יבוא אל תוך המחנה' האמור לגבי מחנה לויה, האם כיון דכתיב ל' ביאה בעי' שיתחייב רק כדרך ביאה. והביא ד' המנח"ח שסג' יח' דכ' דחייב דדין ביאה ילפי' רק לענין מחנה שכינה דכ' ביה ואל המקדש לא תבא. עוד כ' לדון אם איכא איסור שהייה במחנה לויה ומחנה ישראל, דעיקר הילפותא בשבועות טז' ב' זה לענין מחנה שכינה]. עוד כ' לדון האם גם במחנות אלו יהיה בזה דין ביאה במקצת, והביא מהגרי"ז דרק במחנה שכינה אמרי' דין זה, דילפי' ליה בהיקש למגע וכו', וזה נאמר רק במחנה שכינה.

טבו"י אל יכנס למחנה לויה. ועי' תוס' דזה רק לעזר"נ וזה הכוונה 'חצר'. והגרמ"ד מק' דא"כ למה לא קאמר ריו"ח דטבו"י אל יכנס ל'חצר'. – והתוס' ישבו בזה למה ל"א דחידשו דברים לענין ט"מ ומת, כי בלא"ה כבר נאסרו בחיל. ועי' גרמ"ד דהביא ד' הגרי"ז דדין טבו"י דאסור בעזר"נ יסודו איסור מחנה, וכמדוקדק ברש"י לקמן קטז' ב' דזה הוי כגדר מחנה רביעית שנתחדש מדרבנן, [ועוד יעוי' רש"י פסחים צב' א' דהוסיפו על 'קדושתו', והיינו דאי"ז רק תוספת דין], וזהו מה ד'חידשו דברים' שהתחדש 'איסור ביאה', ולכן לוקין ע"ז מכת מרדות, וחלוק מדין ישראל דאסור בעז"כ שלא לצורך דזה 'מעלה' מדרבנן, ואין לוקין ע"ז כלל, ובזה ביאר בזה ד' הרמב"ם דבטבו"י הזכיר דזה איסור מדרבנן, ואילו בדין ט"מ דאסור בחיל לא הזכיר דזה רק מדרבנן, והראב"ד שם משיג דאף זה מדבריהם, ועוד מדוקדק בד' הר"מ דכ' דט"מ או טבו"י הנכנס לעזר"נ מכין אותו, ולא כ' דט"מ מכין אותו כבר מתחילת כניסתו לחיל. והיינו כהנ"ל דאיסור ט"מ בחיל הוי רק 'מעלה' מדרבנן, וליכא בזה איסור מחנה, ולכן לא ילקו ע"ז, וא"כ פשיטא דהוי דרבנן ולכן לא הזכירו הר"מ. [ועי' מנח"א דמבאר עוד עפ"ד חי' מרן רי"ז הלוי חמץ ומצה דמכת מרדות שייכא היכא דמתחיל איסור של תורה, וא"כ י"ל דהגר באיסור דרבנן, דנתנו לעזר"נ דין של מחנה שכינה]. והגרמ"ד והגרי"ד הק' דא"כ איכא נ"מ בין איסור ט"מ בחיל לאיסור בעזר"נ לענין מכת מרדות, וא"כ תיהדר קו' התוס' דמנ"ל דהחידוש היה בטבו"י, דדלמא הוי בט"מ, והגם דכבר אסור בחיל, מ"מ חידשו עוד איסור על העזר"נ דאיכא איסור כניסה דלוקה ע"ז. והגרי"ד מיישב דאם כבר היה אסור בחיל מחמת דין 'מעלה', שוב לא היו מחדשים בו עוד איסור כניסה לעזר"נ, כיון דבלא"ה כבר אסור.

אפי' עשה אין בו. ועי' גמ' פסחים צב' א' דאמרי' דבמצורע לא העמידו חכמים דבריהם כשל תורה. והרעק"א שם בדו"ח מק' דברש"י מבואר דאפי' אם היו מעמידים כשל תורה אכתי היה מותר, כי העשה דפסח שי"ב כרת דוחה לדין שילוח טמאים. ושם תי' דאי הוי דאורי' אה"נ דהיה בזה רק עשה של וכבא השמש יבוא אל תוך המחנה, ולכן היה העשה דפסח דוחה הך עשה, אבל אי הוי מדרבנן הרי דהוי כאילו לא טבל, וא"כ איכא בזה עשה ול"ת דאז אין העשה דפסח שי"ב כרת דוחה אותם. והמנח"א מק' דברש"י ביבמות ז' ב' וכן בתוס' לקמן לג' ב' מבואר, דעשה שי"ב כרת דוחה גם עשה ול"ת. ור"ל דאם נימא דהגדר באיסור דרבנן דהעזר"נ נחשב כמחנה שכינה, א"ש דאם העמידו דבריהם אין העשה שי"ב כרת דוחה, כי נמצא דגם הכא הוי כמחנה שכינה שי"ב כרת.

תוס' וריו"ח. ובהדיא תנן וכו' אבל בהר הבית ובחיל מותר. ועי' גרי"ד וגרמ"ד די"ל דאיירי בטבו"י דשאר טומאות דאסורים רק מדרבנן, ולכן איסורם הוא רק בעזר"נ, אבל טבו"י דזב דהוי כזב אסור מדאוריי' בכל הר הבית. אמנם הרמב"ם לא חילק ביניהם. וע"ע גרי"מ דיש לאוקמי בטבו"י דמת דזה ודאי מדרבנן, דהרי אפי' מת עצמו מותר מהתורה.

בא"ד. דבא וישב לו אצל אחיו הכהנים. ובהמשך כ' התוס' דלרש"י יש לאוקמי כמ"ד דטבו"י דזב לאו כזב דמי, ואע"ג דאכתי איכא איסור דרבנן, צ"ל כר"ת דלעיל דכשנטמא בפנים לא גזרו.

בא"ד. ומיהו ק' דאי קסבר וכו' איכא לאו דולא יטמאו את מחניהם. הגרמ"ד מהגרי"ז דגם אם טבו"י דזב הוי כזב, מ"מ זה רק לענין דין שילוח טמאים ולא לענין הלאו דולא יטמאו. וע"ע דהגרמ"ד מק' דהרי כל הילפותא על דין טבו"י נלמד בנזיר מד' ב', אימתי הוא בא בזמן שטבל וכו' לא טבל לא, וא"כ הוי איסור עשה ותו לא. ע"ע בגרי"ד דברש"י בפסחים כ' דהעשה הוא וכבא השמש יבא אל תוך המחנה, אבל גם בהך פרשתא איכא נמי ל"ת ולא אל המחנה, והדק"ל דהוי עשה ול"ת.

בא"ד. ועו"ק דאמרי' בפ' ג' מינין וכו' למה לי קרא לרבות במחנה שכינה. ובחזו"א דאין לחלק בין טבו"י דזב לטבו"י דשאר טומאות, ועי' גרמ"ד דר"ל דהקרא אתי לרבויי שאר טבו"י, ורק בזב הוא דאמרי' דטבו"י דזב הוי כזב. וע"ע שפ"א די"ל דהגם דטבו"י איתרבי, מ"מ אכתי נחלקו אי הוי כזב ממש או לא.

אידי ואידי עשה שי"ב כרת. עי' גרמ"ד מהגרי"ז דעשה דשילוח טמאים כולל גם מחנה לויה וישראל, והתם הרי ליכא כרת, וא"כ א"א לומר דזה עשה שי"ב כרת. ושם כ' דמוכח כהרמב"ם ביאמ"ק ג' א' דהעשה דשילוח טמאים קאי רק על ט"מ המשתלח חוץ מחנה שכינה ותו לא. ועוד כ' דלכן התוס' פי' דהעשה הכא טמא יהיה עוד טומאתו בו דזה קאי רק לענין מחנה שכינה. והגרמ"ד הק' דגם להרמב"ם איכא טומאות שאין הנזיר מגלח עליהן דאין חייב כרת עליהם, ומ"מ בפשטות דהם נכללים בעשה דשילוח טמאים, וא"כ תו לא הוי עשה שי"ב כרת, וכ' דצ"ל דאיסורם הוא איסור אחר ואינו מדינא דשילוח טמאים.

הואיל והותר לצרעתו וכו'. והגרמ"ד הביא מהגר"ח להקשות דנימא דיכניס בהונותיו לעזרה שלא כדרך ביאה, וא"כ תו לית ביה חיוב כרת, וא"כ ליכא בזה עשה שי"ב כרת. [ושם כ' דצ"ל דעדיפא משני דאיכא היתר גמור מחמת דינא דהואיל]. וע"ע מנח"א דהביא דהגר"ח תי' דכיון דהוי 'הותרה' לא מהדרי' לעשות בהיתר. ועוד מתרץ דהאיסור ביאה זה רק משום שעי" יהיה 'טומאה' במקדש, אבל הכא דמצוותו להכניס הטומאה, א"כ ליכא בזה שום איסור כלל.

– הרמב"ם והראב"ד ביאמ"ק ג' ט' נחלקו, אם מחו"כ שנכנס למקדש חייב כרת או דרק מכין אותו מכת מרדות, ועוד נחלקו שם ד' ד' אם מחו"כ שעבד חייב מיתה ביד"ש, והראב"ד כ' דמבהונות דמצורע דאמרי' דזה עשה שי"ב כרת מוכח כדבריו דחייב, והנה הכא אמרו דהוי עשה שי"ב כרת רק ביחס להא דהוא טבו"י דזב, וק' מה ההוכחה לדין מחו"כ. ומבאר הגרמ"ד דאי נימא דשאני דין מחו"כ ובאמת אי"ב כרת, א"כ תק' מה תי' הגמ' דקסבר עולא הואיל והותר וכו', והרי ההיתר לצרעתו הוא איסור קל, דהרי הוי מחו"כ שאי"ב לא כרת ולא מלקות, ואילו ההיתר לקירויו הוי איסור חמור שי"ב כרת. ועי' קר"א דהק' כעי"ז דשאני טבו"י דאם נכנס לעזרה מכין אותו מכת מרדות, ואילו מחו"כ ליכא ביה דין זה. - והקר"א נוקט דאדרבה מהכא הוכיח הרמב"ם דביאה במקצת לאו שמה ביאה ודלא כעולא, והיינו משום דלשיטתו א"א לתרץ דאיכא הכא הואיל. ועי' מנח"א ליישב עפ"ד הכס"מ דהא דמצינו בכמה דוכתי דמחו"כ חייב כרת, היינו רק למ"ד דמחו"כ דזב הוי כזב, וכצ"ל דהכא סברי בסוגיין, אבל הר"מ פסק כמ"ד דלא הוי כזב. [וצ"ב דהרי סוגיין סוברת דטבו"י דזב לאו כזב, וא"כ כ"ש דמחו"כ לאו כזב, וצ"ל דמחו"כ גם אם הוי כזב, אין הכוונה כזב קודם שטבל, אלא דהוי כזב טבו"י שאסור ליכנס למחנה שכינה. ואמנם דהגם דלהרמב"ם נמצא דליכא הואיל, אבל פסק דמכניס בהונותיו, ומשום דפסק דביאת מקצת מותרת. [והמנח"א הביא ד' הערול"נ יבמות ז', דלפי הרמב"ם יל"פ דמה שאמרו דמוטב יבוא עשה וכו' וידחה וכו', דלא קאי על איסור כניסה לעזר"נ, אלא על האיסור מדרבנן בביאת מקצת, ומכאן הוציא הר"מ דין זה דאיכא איסור דרבנן גם למ"ד לאו שמה ביאה, ועי"ש עוד מה שיישב לפ"ז קו' הרעק"א הנ"ל].

תוס' א"ל מטונך. הק' דאם איכא הואיל וכו', והותר לקירויו בעזרה, א"כ כ"ש דהותר לקירויו גם בעזר"נ, ולמה אמרי' דמוטב יבוא עשה וכו' בלא"ה נמי הותר מדין הואיל. והקר"א תי' עפ"ד התוס' ביבמות שכ' דגם אם ביאה במקצת שמה ביאה, מ"מ ההיתר הוא רק לביאת מקצתו ולא כולו, וא"כ ה"נ ההיתר שלו הוא רק מקצתו, ולכן בעזר"נ דהוי ביאת כולו אסור. אמנם כ' דלתי' ב' דהתוס' שם דהסיבה לאסור כולו משום דהוי כאפשר לו לילך בדרך קצרה ויוצא בדרך ארוכה דאסור, דלפ"ז הרי אם הותר במחנה לויה כ"ש דהותר במחנה שכינה. ותי' דכיון דאיסור מחנה לויה קדים ולא הותר לענין צרעת, ליכא בזה הואיל.

רובן זבים ונעשו טמאי מתים. וברש"י 'בו ביום', ועי' גרמ"ד דהגם דלרב יוסף ליכא נפקותא מתי נעשו זבים, דבלא"ה ס"ל דאפי' כשקדמה טומאת הזיבה איכא הואיל, אבל לאביי דרק אם הזיבה חלה לאחר ההיתר דט"מ איכא הואיל, א"כ גם באופן דנעשו ט"מ ביג' ואח"כ נעשו זבים ל"מ, דסו"ס בשעה שחלה טומאת הזיבה לא חלה בהו היתר לטומאה.

פלוגתא דאביי ורבא. עי' קר"א דמק' דבשלמא במצורע הרי התורה התירה את כניסתו, וא"כ איכא למימר דל"ש איזה טומאה יש עליו, אבל לענין פסח הרי בפירוש התירה התורה רק טומאת מת ולא זיבה, וא"כ ל"ש בזה הואיל. - ותי' דגדר הואיל הוא דלא ניתוסף בו שום טומאה ממה שהיה מקודם, ולכן אם כבר הותר לטומאה אחת, ה"ה דהותר לטומאה הב'. ואביי ס"ל דכ"ז היכא ד'הותרה', אבל כיון דטומאה היא רק דחויה, א"כ בכל טומאה ניתוסף עליו מעט. אבל לרבא אדרבה אם הטומאה 'הותרה' א"כ נמצא דכבר ליכא כלל טומאה, ולכן חלה עליו הטומאה הב', ורק אם הוי דחויה הרי היא קיימת, ואיכא למימר דאם נדחית לא' ה"ה לב', כיון דלא ניתוסף עוד טומאה בב'. - ובהערות שם כ' דלפ"ז א"ש דאמרי' הואיל רק היכא דההיתר חל קודם, אבל זבין ונעשו ט"מ ל"א הואיל, וע"ע בחי' הגרי"מ בענין זה. - ועי"ש עוד בקר"א שכ' דבזה מיושב מ"ש הכא דאמרי' הואיל, ואילו לגבי מת מצוה, אמרי' דאדרבה היכא דאיתוסף ביה עוד סיבה לאיסור, ליכא בזה היתרא דמת מצוה. ומביאים מהקובה"ע ט' ד-ה' דלפ"ד הרמב"ן דבטומאת מת מצוה לא נאסר מעולם, א"כ ל"ש בזה הואיל. - אמנם יל"ע מסוגי' דיבמות דאמרי' שם נמי סברת הואיל וכו', והתם ליכא למימר הך סברא דלא ניתוסף עוד טומאה וכו', ובע"כ דחזינן מהתם דגדר הואיל דהוי מיגו דחייל היתר לזה חייל נמי לזה, ועי' קובה"ע י' א' לבאר סברת רבא, דאמרי' הואיל רק היכא דאיכא 'איסור' שהותר, ולא היכא ש'לא נאסר' כלל בהאי גוונא. ולעי' עוד קובה"ע יא' ח'. עוד יל"ע תוס' יבמות ח' א' רבא, דכ' לחלק דרק לגבי טומאה דשם טומאה אחת היא אמרי' הואיל ומשא"כ לגבי ערוה דאשת אח. וכן בד' רש"י הכא בסוגי' נר' דהגדר דכיון ד'כבר היה טמא' תו לא מיתוסף ביה עוד טומאה.

לג' א'

מכלל דתרוייהו ס"ל טומאה דחויה. ועי' תוס' דהק' דרבא ביומא קאמר דהותרה. וכ' דהתם זאת ולא ס"ל לרבא הכי. וביומא ו' ב' תי' דהכא איירי בפסח דהוי קרבן יחיד ולכו"ע דחויה היא. ושם בתוס' אח"כ כ' גם על פסח דהותרה, ועי' קר"א.

ברש"י נ"מ למיהוי מ"ד הותרה יחיד במקום רבים, הגרמ"ד מק' דביומא ז' ב' מסקי' דזה פלוגתא דתנאי, וא"כ איך שייך מימר דזה יחיד במקום רבים.

תוס' שבועות

רעק"א

[שפ"א]

עול"ש

קובץ הערות

אסיפת זקנים

טה"ק

קה"י

גרי"מ

מתיבתא

פני המזבח

הערות וציונים