א - בדין משיכה בשומרים
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / שיעורים

אור ליום ד' ט"ו מרחשון תשע"ג

**א**

א] ב"מ דצ"ט. כך תיקנו משיכה בשומרים, וכתבו התוס', ז"ל, לא להתחייב באונסין קאמר דהא ש"ח בלא משיכה חייב בפשיעה כדאמרינן פרק האומנין דהנח לפני ש"ח וה"ה שומר שכר בגניבה ואבידה ואי אשואל קאמר מדאורייתא נמי לא קני אלא במשיכה, וליכא למימר דקאי אשוכר וכו', עכ"ל.

אך דעת הרמב"ם פ"ב משכירות ה"ח לפ"מ שפירש המ"מ שם, והראב"ד ב"ק דע"ט. וב"מ דפ"א:, ותורי"ד ב"ק שם, והרשב"א ר"ן ונמו"י ב"מ שם, דהיינו דאין השומר מתחייב באחריות עד שימשוך, וכ"ה פשטות ד' רש"י ב"ק שם.

ואמנם גם לדבריהם נראה דלא פליגי על יסוד ד' התוס' דמדינא א"צ משיכה לחיוב שומרים, שהרי בד' הראב"ד ותורי"ד בב"ק דע"ט. מבו', דהא דבעי התם אם תיקנו משיכה בשומרים, הוא אם מתחייב השומר בקבלה בעלמא או אינו מתחייב עד שימשוך, וכ"ה פשטות ד' רש"י שם, וכ"נ בפיהמ"ש להרמב"ם שם, וכ"נ בד' הרמב"ן ב"מ ד"י: ובמלחמות ר"פ ד' וה', וכ"נ גם בל' הר"ן ב"מ דפ"א:, ולפ"ז הרי דממש"א "תיקנו" משיכה בשומרים, מבו' דמדינא דאורייתא מתחייב השומר בקבלה בעלמא, ואך שתיקנו חכמים שלא יתחייב השומר בקבלה בעלמא עד שימשוך, אמנם באבהא"ז הל' גניבה כתב לפרש בזה בע"א, וצ"ע, ולכאו' זה כיסוד ד' התוס',[[1]](#footnote-2) אך בד' הראב"ד שם נראה, דהא דמדינא מתחייב השומר בקבלה בעלמא, הוא ע"ד דינא דבעלים באמירה, והיינו דשעבוד פועל חייל באמירה בעלמא, עיי"ש.

וצ"ב טעמא דמילתא דמתחייבין השומרים מדינא בקבלה בעלמא כשסילקו הבעלים שמירתן, אף שלא משכו את הפיקדון לרשותם.

ב] והנה בד' התוס' מבו' דרק שומר חנם ושומר שכר מתחייבין בסילוק שמירה, אך שואל אינו מתחייב בכך, ומשמעות דבריהם דאף שוכר אינו מתחייב בכך.[[2]](#footnote-3)

אמנם הרא"ש סימן ט"ו כתב, ז"ל, אבל להתחייב באונסים אפילו קודם משיכה נמי דהא ש"ח בלא משיכה מיחייב בפשיעה וכו' וה"ה הדין ש"ש בגניבה ואבידה, וכן שואל נמי אם אמר לי' הכישה במקל והיא תבוא ויצאה לרה"ר במקום שאין משיכה קונה ויכול המשאיל לחזור בו, ולא עדיף ממה שאם משך השואל שם ואפ"ה נתחייב באונסים וכו', וסברא גדולה לחלק בין חזרה לחיוב אונסין, דלענין חזרה ברשות הבעלים קיימא כ"ז שלא עסק בה השומר דבר הקונה במקח וממכר, אבל לענין חיוב אונסין מיד שסילק בעל הבהמה שמירתה מעלי' מדעת השומר קמה לה ברשות השומר לשומרה, עכ"ל, והרי שדעתו דאף שואל מתחייב כשסילקו הבעלים שמירתן, וצ"ב טעם דעת התוס' דשאני שואל ושוכר דאין מתחייבין בסילוק שמירה, ול"ד לשומר חנם ושומר שכר דמתחייבין בכך.

ג] והנה בביאור עיקר הא דמתחייב השומר כשסילקו הבעלים שמירתן, עי' במחנ"א שומרים סימן ז' שדן לפרש דהוא מדין ערב, וכן פירש הגרע"א בכו"ח סימן י"ב.

אך עיי"ש במחנ"א שכתב דא"א לפרש כן, שהרי דעת הרא"ש בפ"ק דקידושין דאם אמר זרוק מנה לים ואתחייב אני לך אינו מתחייב, דל"ד לערב, וגם לדעת הרמב"ן דזרוק מנה לים חייב, היינו רק בשאמר ואתחייב אני לך.[[3]](#footnote-4)

ד] ובמחנ"א שם דן לפרש עוד, דחיובו הוא מדינא דגרמי, אך עיי"ש שדחה לזה, דא"כ ל"ה חייב בשבועה, וגם לכאו' א"א לחייב מכח זה באונסין, אך בגל' מהרש"א סימן ש"פ כתב דחשבינן דהסילוק עצמו הוא כאבידה, וצ"ע.

ה] ובקצוה"ח סימן ש"ז סק"א כתב דהוא משום דהו"ל דין פועל דמשהתחילו במלאכה הו"ל קנין, עיי"ש, [[4]](#footnote-5) וזה ניחא לדעת הסוברים דגם פועל העושה בחינם נקנה בתחילת מלאכה, ואכמ"ל.

אך בעיקר הך מילתא שנקט הקצוה"ח דתחילת מלאכה מהניא לחייבו בחיובי שומרים, וכן נקט המחנ"א שומרים סימן ז', יש מקום לדון בזה מתרי טעמי, חדא, למש"כ הקצוה"ח בסימן ע"ד סק"א ובסימן רצ"ג סק"ב, דטעם דעת הראב"ד ודעימי' דאין השומר יכול לחזור בו באמצע הזמן, הגם דפועל יכול לחזור בו בחצי היום, הוא משום דשמירה אינו ענין לפועל, דדוקא פועל יכול לחזור משום דלי בני ישראל עבדים, ומשא"כ בשמירה דהוא חיוב ושעבוד שיתחייב לשלם אם יגנב או יאבד תוך הזמן, עכ"ד, והרי דחיוב אחריות אינו בתוצאה ממה שהוא חייב לשמור, אלא הוא חיוב שמתחייב השומר, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בב"ב דקס"ח. שעמד דמ"ט ליכא בחיוב אחריות דשומרים משום אסמכתא, עיי"ש, ולפ"ז הי' מקום לומר, דאף דנתחייב השומר לשמור ע"י תחילת מלאכה כפועל, מ"מ לא חייל עלי' חיוב אחריות.[[5]](#footnote-6)

עוד יש מקום לדון בזה, דאף אי נימא דכל שנתחייב השומר בשמירה, תו מכח זה ה"ה מתחייב באחריות, מ"מ י"ל דכ"ז הוא בשנתחייב בשמירה מכח פרשת שומרים, אך כל שנתחייב מכח תחילת מלאכה, הרי י"ל דאינו מחויב מכח פרשת שומרים, אלא דה"ה מחויב לשמור ככל פועל דעלמא, וי"ל דזה ל"מ לחייבו באחריות.[[6]](#footnote-7)

עוד ילה"ע בזה, ממש"כ רי"ו נתיב ל' ח"ג, ז"ל, וכ"כ הרא"ש כי בודאי ש"ח וש"ש מיד שאמרו הנח לפני דנתחייבו כל אחד בדינו וכו', ויש מי שכתב בשומר שכר כי מיד שנתחייב בגנבה ואבדה נתחייב בעל הבית בשכירותו ואם יחזור יפרע לו שכירותו ויש מי שכתב דלא נתחייב בשכירותו עד שימשוך כשאר האומנין וכן נראה עיקר, עכ"ל.

והנה לפ"ד הקצוה"ח דהא דמתחייב השומר בהנח לפני הוא משום תחילת מלאכה, הרי ודאי דנתחייב בעה"ב בשכרו, וממש"כ רי"ו דלא נתחייב בעה"ב בשכרו עד שימשוך, מוכח דאין חיובו מטעם תחילת מלאכה, וטעם הא דאינו חייב בשכרו אף שכבר נתחייב בחיובי שמירה, נ' לפמש"כ מהרח"ש לדון דאף לדעת הרא"ש דבהנח לפני נתחייב בחיובי שמירה, מ"מ כ"ז דלא עביד קנין ה"ה יכול לחזור בו, ואכמ"ל.

ו] עוד יש להעיר בזה, דהנה כתבו הטור והרמ"א בסימן ש"מ ס"ד, דמשעת סילוק הבעלים מתחייב השואל במזונותי', ומבו' בד' השו"ע והפוסקים שם דהוא תלוי בהפלוגתא אם הוא מתחייב באונסין משעת סילוק שמירה, ונת' בזה במק"א, דמזה נלמד דחיוב השואל במזונות הבהמה הוא מכלל חיוב השמירה, ועפי"ז נת' בדברינו בדין שואל שאין כל הנאה שלו, טעם הא דלא אמרינן דשואל אין כל הנאה שלו משום דחייב במזונותי', עיי"ש.

והנה אי נימא דהא דמתחייב השואל כשסילקו הבעלים שמירתן, הוא משום חיוב ערב או משום גרמי, הרי אי"ז טעם דיתחייב במזונותי', וגם אם חיובו הוא משום דהו"ל כתחילת מלאכה, לכאו' אי"ז טעם שיתחייב במזונותי', וצ"ע בזה,[[7]](#footnote-8) אך למש"נ לעיל בהערה בדעת הקצוה"ח דכל שנתחייב בשמירה, ה"ה נכנס בכל חיוב השומרים, י"ל דמה"ט ה"ה חייב במזונותי'.

ז] ונראה לדון בזה, דהנה בחי' הגרע"א לעיל דמ"ח. כתב, ז"ל, ובאמת מה"ט אינו מובן כראוי לשיטת הסוברים דשומר לא נתחייב בשמירה אלא אם עשה איזה קנין חצר או ד"א או משיכה, ואיני מבין מה טיבו של משיכה בש"ח הא הוא אינו זוכה כלום במשיכה זו ובמה יתחייב במשיכה, עכ"ל, ועי' בחי' הריטב"א קידושין דמ"ז: שעמד ע"ז, ועמש"נ בדעתו להלן ענף ב', ועי' עוד בקצוה"ח סימן ש"ז סק"א מש"כ בזה.

והנה באמת בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פ' מרובה והתורי"ד ב"ק דע"ט. נראה להדיא דחיוב שומר חנם הוא מכח שהוא קונה אותו לענין זה, וכ"ה מבו' בקצוה"ח סימן ש"ז סק"א, ולפ"ז ניחא הא דמהני בזה משיכה, וכמש"כ הקצוה"ח שם.

אמנם בדעת ש"ר י"ל דס"ל, דהא דמתחייב השומר במשיכה, אי"ז כלל משום שהוא קונה את הפיקדון לענין זה, אלא היינו דלחיוב שמירה ל"ב קנין כלל, אלא כל שהוא בכלל כי יתן איש אל רעהו כסף או כלים לשמור, ה"ה מתחייב בשמירתו, ולזה הוא דמהני משיכה, דכל שמשך את הפיקדון והכניסו לרשותו, הוי בכלל כי יתן איש אל רעהו, וע"כ הוא חייב בשמירתו.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דמתחייב השומר כשסילקו הבעלים שמירתן לדעתו, דכל שסילקו הבעלים שמירתן והניחוהו בשמירת השומר, הוי זה בכלל כי יתן איש אל רעהו, וע"כ חייל עליו חיובי שמירה, ועי' בגליון מהרש"א ר"ס ש"פ ובאמרי בינה טו"נ סימן י"ד שנראה דכונתם לזה.

ומה"ט נמי מתחייב השואל במזונותי' כשסילקו הבעלים שמירתן, דכיון דכשסילקו הבעלים שמירתן הו"ל בכלל כי יתן איש אל רעהו, וה"ה חייב בשמירתה ובאחריותה, אף הוא חייב במזונותי', דהוי זה בכלל חיוב השמירה, וכנ"ל.

ח] ונראה נפ"מ לדינא בזה, לדעת תוס' והרא"ש דמתחייב השומר בשסילק בעל הפיקדון שמירתו מעליו מדעת השומר, יש להסתפק בגוונא שגם בלא שמירת השומר ל"ה החפץ בשמירת הבעלים, אם גם בכה"ג מתחייב השומר בשהעמידוהו הבעלים לשמור, או דלא מיחייב אלא בשסילקו הבעלים שמירתה מכח מכח מה שהעמידו את השומר לשמור, וכאשר כ"ה משמעות ל' הרא"ש, עיי"ש.[[8]](#footnote-9)

ומצאנו שנחלקו בזה האחרונים, דהנה בנתיה"מ סימן ש"מ סק"א שכתב בתו"ד, ז"ל, רק שכתב טעם השני להנך דס"ל דסגי בסילוק שמירה ול"ב קנין, ולזה כתב דבלא"ה הי' נשרף כלומר וליכא סילוק שמירה, עכ"ל, וגם באמרי בינה הלואה סימן פ"ב ד"ה ועיין במכילתא כתב כן, והרי דפשיטא להו דלא מיחייב אלא בשסילקו הבעלים שמירתן מכח שמירת זה, וכמדומה דכ"ה מבו' גם בשו"ת מהריב"ל ח"א סימן צ"ז, ציינו הש"ך ר"ס רצ"א, עיי"ש.

אך בד' הקצוה"ח סימן רצ"א סק"ד מבו' לא כן, עיי"ש שכתב, ז"ל, ואפי' לדעת תוס' והרא"ש דשומרין ל"ב משיכה אלא מכי נסתלקו הבעלים משמירתן נתחייב השומר, נראה דהיינו דוקא בשארי שומרין וכו' כיון דקיבל עליו לשמור והבעלים נסתלקו משמירתן נתחייב השומר, אבל גבי שומר אבידה ודאי בעי משיכה אליבא דכ"ע דכתיב ואספתו אל תוך ביתך וכו', עכ"ל, ומבו' דבשאר שומרים דומיא דשומר אבידה ה"ה מתחייבין, אף שלא סילקו הבעלים שמירתן מכח שמירת זה, וכ"ה מבו' גם בד' החמד"ש לעיל דמ"א. ד"ה ועי' במלחמות, עיי"ש, ובדבריו נתחדש דאף שואל שלא מדעת חייב בכה"ג, וצ"ע.

ובפשוטו הוא תלוי בטעם החיוב בסילוק שמירה, דלמש"כ המחנ"א לדון דהא דמתחייב בכה"ג הוא מדין ערב או מדינא דגרמי, הרי פשוט דכ"ז הוא בשסילקו הבעלים שמירתה מכח מה שהעמידו את השומר לשמור, אך אם גם בלא זה ל"ה בשמירת הבעלים, לא מיחייבי, אך הקצוה"ח שנקט דגם בכה"ג הוא חייב, אזיל לטעמי' דהא דמתחייב השומר בשסילקו הבעלים שמירתן, הוא משום דהו"ל דין פועל דמשהתחילו במלאכה הו"ל קנין, לכאו' הוא גם בכה"ג שלא סילקו הבעלים שמירתם מכח זה.

ולמש"נ לדון דהא דהא דמתחייב השומר בשסילקו הבעלים שמירתן, הוא משום דהו"ל בכלל כי יתן איש אל רעהו, וע"כ חייל עליו חיובי שומרים, יש להסתפק בדין זה, די"ל דכל הא דהו"ל בכלל כי יתן איש אל רעהו, הוא רק משום שסילקו הבעלים את שמירתן והניחוה בשמירת השומר.

ט] ומעתה נבא לבאר פלוגתת תוס' והרא"ש אם אף שואל מתחייב בהנח לפני, דהנה בטעמא דהתוס' דשואל אינו מתחייב בהנח לפני, כתב במחנ"א שומרים סימן ז', דהוא משום דדוקא בש"ח וש"ש שע"פ השומר סמכו הבעלים וסילקו שמירתן מעל ממונם נתחייבו השומרים מיד כשנגנב או נאבד, שהרי על שמירתו של זה סמך ונאבד, וזה הטעם ל"ש בשואל כדי לחייבו באונסין דאתו ממילא, עכ"ד.

והנה אמנם כ"ז הוא אם חיובא דהנח לפני הוא משום דמכח זה נאבד החפץ, והיינו או מדין ערב או מדינא דגרמי, אך למה שהוכיח המחנ"א בהמש"ד דאין לפרש כן, לא א"ש.

ואמנם באמת גם אי נימא דהא דהנח לפני חייב, הוא דין בפנ"ע דכשסילקו הבעלים שמירתו נתחייב השומר בשמירה, י"ל דכ"ז הוא בחיוב פשיעה וגניבה ואבידה, דהוא מכח השמירה, אך חיוב אונסין שאינו מכח חיוב השמירה, שהרי אין האונס בא מכח שלא שמר, אלא הוא חיוב אחריות בעלמא, אי"ז חל ע"י שסילקו הבעלים שמירתן, דמה ענין מה שסילקו הבעלים שמירתן, דמכח זה יתחייב השואל באחריות אונסין, ושו"ר כן באמרי בינה הלואה סימן פ"ב.

ובטעמא דהרא"ש דמהני מה שסילקו הבעלים שמירתן לחייב השואל אף באונסין, מבו' בתו"ד האמרי בינה שם דהוא משום דכל דנעשה שומר, ריבתה התורה שומרים הרבה לחייב לשואל אף באונסין.

ועד"ז יל"פ למש"כ הקצוה"ח דחיובא דהנח לפני הוא מדינא דתחילת מלאכה, ולפ"ז י"ל בדעת התוס', דל"מ זה אלא לחייבו באחריות פשיעה וגניבה ואבידה, דכיון שנתחייב בשמירה, ה"ה מתחייב בפשיעה וגניבה ואבידה שבאו מחמת שלא שמר, אך ל"מ זה לחייבו באונסין, דחיוב אונסין אינו מכח מה שלא שמר, אלא הוא חיוב אחריות בעלמא.

אמנם לדרכים אלו הי' בדין, דגם לדעת התוס' דשואל אינו מתחייב בהנח לפני, מ"מ שוכר שאינו חייב אלא בגניבה ואבידה יתחייב בהנח לפני, וזה דלא כפשטות ד' התוס' דגם שוכר אינו מתחייב בסילוק שמירה, וכמש"נ לעיל סק"ב בהערה.

י] ובדב"א ח"א סימן מ' ובקה"י נדרים סימן כ"ד פירשו ד' התוס', דשואל אינו מתחייב אלא בשזכה בחפץ להשתמש בו, וע"כ אינו מתחייב בהנח לפני כיון שלא זכה, עיי"ש, אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ התוס' לעיל, דאף משיכה שאינה מועלת לקנות, מועלת לחייב באונסין.[[9]](#footnote-10)

יא] וע"כ נ' לפרש בזה, דהגם שכתבו התוס' דאף משיכה שאינה מועלת לקנות מועלת להתחייב לאונסין, מ"מ הדבר פשוט כמש"כ בדב"א שם, דחלוק הוא עיקר חיובם של ש"ח וש"ש מחיובם של שוכר ושואל, דש"ח וש"ש כל עיקר דינם הוא שנתחייבו למפקיד לשמור פקדונו, והקבלה המחייבתם בשמירה, הוא מה שקיבלו החפץ לשמרו, אך בשוכר ושואל, הרי כל חיוב השמירה והאחריות, הוא בתוצאה ממה שהחפץ ברשותם להשתמש בו, וממילא דהקבלה המחייבתם בשמירה היא קבלת החפץ להשתמש בו.

והיינו, דהגם שכתבו התוס' דאף משיכה שאינה מועלת לקנין מועלת לחייב באונסין, היינו דהגם דאכתי לא זכה בזכות השאלה ויכול המשאיל לחזור בו, מ"מ כיון שהחפץ ברשותו להשתמש בו, ה"ה חייב באונסין, אך כל שאין החפץ ברשותו להשתמש בו, ליכא לעיקר המחייב באחריות.

ואשר ע"כ, כל הא דכשסילקו הבעלים שמירתן הוי זה בכלל כי יתן איש אל רעהו, ונתחייב השומר נתחייב השומר, הוא רק בש"ח וש"ש, דהקבלה המחייבתם היא מה שקיבלו את החפץ לשמרו, ובזה הוא דאמרינן דכל שסילקו הבעלים את שמירתם מדעת השומר, הוי זה בכלל כי יתן איש אל רעהו, וה"ה מתחייב בשמירתו, אך בשוכר ושואל דהקבלה המחייבתם היא במה שקיבלו את החפץ להשתמש בו, הרי דלזה ל"מ מידי מה שסילקו הבעלים שמירתן, אלא כ"ז שאין החפץ ברשותן, אינם חייבין באחריות.

**ב**

יב] ונראה לסייע לעיקר דברינו, דהא דמתחייב השומר במשיכה, אי"ז משום דהוא קונה את החפץ במשיכה לענין חיוב השמירה, אלא הוא משום דכל שקיבל החפץ לרשותו ה"ה חייב בשמירתו, מד' הריטב"א והר"ן והנימו"י.

דהנה כתב הריטב"א בקידושין דמ"ז:, ז"ל, כר' אלעזר דאמר התם וכו' כך תיקנו משיכה בשומרין, בין בשאר שומרין דלא קנו גופא כלל ואין להם הנאה בגוף הדבר הנפקד ואינם מתכוונים לקנות ומדינא אין משיכה מועלת בהם, בין בשואל דאית לי' הנאה אלא דלא קני גופא כדאמרן, ומדינא לא מהניא משיכה בה אלא דרבנן תקון הכי, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דגם שאר שומרים אינם מתחייבין מדאורייתא במשיכה, משום דלית להו קנין בגוף הפיקדון וכו', ורק מדרבנן ה"ה מתחייבין במשיכה.

ולא נתפרש, דא"כ ע"י מה מתחייבין השומרים מדאורייתא, הרי כ"ה דאינם מתחייבין במשיכה משום דלא קנו גופא וכו', ה"נ בדין שלא יתחייבו כשהביאו הפיקדון לחצרם, וא"כ ע"י מה הם מתחייבים.

יג] והנה כתב הר"ן בסוגיין, ז"ל, איכא מ"ד דכי מהניא משיכה בשומרין, דוקא בשואל ובשוכר, שכיון שהן משתמשין בגופו של כלי הו"ל כמכירה ליומא ודין הוא שתקנו להן משיכתן כיון שהן זוכין בגופו של דבר, אבל ש"ש וש"ח, כיון שאין להן זכי' בגופו של כלי, ליכא למימר שתקנה להן משיכה, שהיאך יתחייב בעה"ב בשכרו של שומר מפני משיכתו של שומר שמשך את הכלי וכו', ואני איני אומר כן, אלא ש"ש ה"ה כפועל של בעה"ב, ומשיכתו הכלי שהוא נעשה שומר עלי' ה"ה כהתחלת מלאכה, וכשם שהפועל זוכה בשכרו משעה שהוא מתחיל במלאכה ואין בעה"ב יכול לחזור בו וכו', כך דינו של ש"ש שהוא זוכה בשכרו משעת משיכתו של כלי שהוא התחלת מלאכה שלו, עכ"ל.

ובקצוה"ח סימן ש"ז סק"ב הק' ע"ד הר"ן, ז"ל, וקשה לי דא"כ למה לי משיכה הא פועלים משהתחילו במלאכה אינן צריכין לשום קנין, וא"כ ה"נ משהתחילו לשמור ונסתלקו הבעלים משמירה ליהוי התחלה וכו', ועיי"ש שכתב לישב, דאפשר דס"ל להר"ן דעיקר התחלה בשמירה מכי משכו לרשותן, אבל כ"ז שלא משכו לרשותן לא הוי התחלת השמירה, עכ"ל.

וצ"ב הטעם בזה, דמ"ט ל"ה התחלת השמירה עד שמשכו לרשותן, הרי לכאו' בדין דבשעה שהתחיל לשמור, הוי תחילת מלאכה, ואף אי נימא דכ"ז שלא משכה אכתי אינו שומרה כ"כ, תיקשי שהרי למ"ד דמשיכה לרה"ר אינה קונה, אך משיכה בשומרים אינה מועלת לחייב אלא בשמשך לסימטא, ואף מש"כ הר"ן דע"י המשיכה נתחייב בשכרו, מ' דהיינו כמשיכה דעלמא שהיא לסימטא, ותיקשי דמ"ט משיכה לרה"ר אינה תחילת מלאכה, הרי ודאי הוי זה התחלת השמירה.

יד] עוד צ"ב בד' הר"ן, דהנה משמעות דבריו דעיקר הנידון אם בש"ש וש"ח מהניא משיכה, הוא לגבי שיתחייב בעה"ב בשכרו של השומר, אך ממה שהזכיר גם ש"ח, מבו' דעיקר הך מילתא דל"מ משיכה נפ"מ בה גם בש"ח, דאינו מתחייב באחריות משעת משיכה, וכ"ה מבו' בקצוה"ח שם, וזה צ"ב, שהרי ודאי ש"ח מתחייב באחריות משעת משיכה, וכמש"כ בחי' הר"ן לעיל דפ"א:, עיי"ש, וביותר, דאי נימא דש"ח אינו מתחייב באחריות משעת משיכה, מאימתי הוא מתחייב, הרי דעת הר"ן לעיל שם דאין ש"ח מתחייב בהנח לפני בלא משיכה.

טו] ונראה לישב, דלעולם פשיטא דש"ח וש"ש שמשכו את הפיקדון ה"ה חייבין באחריותו, דהגם דל"ש בזה קנין משיכה משום דלא קני גופא, מ"מ כיון שהחפץ ברשותם והוי זה בכלל כי יתן איש אל רעהו, ה"ה חייבין בשמירתו, וכמש"נ.

ומש"כ הריטב"א דמדינא ל"מ בזה משיכה, היינו לענין שיתחייב לשמרו לכל הזמן הקצוב ואין בידו להחזירו לבעלים, ואזיל לטעמי' לעיל דפ"א. ובכ"ד דל"מ השומר לחזור בו בתוך הזמן, דלזה בעינן שיקנה את הפיקדון להתחייב בשמירתו, שהרי כל שמחזירו לבעלים כבר אי"ז בכלל כי יתן איש אל רעהו, ורק משום שכבר נתחייב בשמירתו בקנין ל"מ להחזירו, ובזה הוא שכתב דמדינא ל"מ משיכה לזה.[[10]](#footnote-11)

טז] ונ' דבזה הוא שדנו הר"ן והנימו"י אם מהני משיכה בש"ח וש"ש, דהגם דפשיטא דכ"ז שהפיקדון ברשותם ה"ה חייבין באחריותו, מ"מ אם ל"מ משיכה לקנות בהן, בידם להשיב הפיקדון לבעלים בתוך הזמן וליפטר משמירתו, וזה ע"ד מה שדנו בהמשך דבריהם אם שואל יכול לחזור בו או להשיבו בתוך הזמן וליפטר מאחריותו.

ונראה לפ"ז, דלפ"מ דמסיק הר"ן דמהני המשיכה מדין תחילת מלאכה, ל"מ זה לענין שלא יהא בידם לחזור בהן, דכיון דכל מה שנתחייב בשמירתו הוא מדין תחילת מלאכה דאין בזה אלא קנין פועלים, הוי ככל פועל דיכול לחזור בו, ועי' מהרח"ש סימן פ"ב שצידד כן, דלדעת הר"ן ודאי הוא יכול לחזור בו,[[11]](#footnote-12) ועי' בדברינו בדין חזרה משמירה סק"? במש"נ עוד בזה.

ובזה מדוקדק היטב מה שהעמיד הר"ן לדבריו דמהני מדין תחילת מלאכה, רק בשומר שכר ולענין שיתחייב בעה"ב בשכרו, ולא העמיד לזה גם בש"ח, והיינו משום דהגם דעיקר הנידון שדן מתחילה הוא גם בש"ח, דל"מ משיכה שיתחייב בשמירה, מ"מ הא דמסיק דמהני מדין תחילת מלאכה, הוא רק בש"ש ולענין שיתחייב בעה"ב בשכרו, וכמש"נ.

יז] ולפ"ז נראה דיש לפרש טעם מש"כ הר"ן דכל שמשך הו"ל כתחילת מלאכה, אשר צ"ב דמ"ט לא חשיב כתחילת מלאכה עד שימשוך, ולפמש"נ נראה די"ל, דקודם שמשך לא חשיב כתחילת מלאכה, שהרי לא קיבל עליו חיוב פועל בעלמא, אלא חיוב שומרים, וכיון דקודם המשיכה אינו מתחייב בחיובי שומרים, לא חשיב זה כתחילת מלאכתו,[[12]](#footnote-13) ודוקא כשמשך חשיב זה כתחילת מלאכה, משום דכשמשך הפיקדון והוא ברשותו, ה"ה חייב בשמירתו ובאחריותו מפרשת שומרים, וכמש"נ,

וי"ל עוד בנוס"א, דעיקר הפעולה דשומר הוא שהוא אחראי על החפץ, ומכח זה הוא מחויב לשמרו בפועל ומחויב באחריות, וכ"ז שלא משך, כיון דליכא עלי' חיוב אחריות, נמצא דעדין לא התחילה המלאכה, דמלאכתו אינה לעשות מעשה שמירה בעלמא, אלא שהיא החפץ באחריותו, וגם אם חיוב השמירה אינו בתוצאה מחיוב האחריות, מ"מ כיון דכ"ז שלא משך את החפץ ל"ה חייב באחריותו אם יאבד, לא חשיב כהתחיל במלאכה, דמלאכתו אינה השמירה בפנ"ע, אלא השמירה והאחריות יחדיו.

וזה מדויק היטב בל' הר"ן שכתב דמשיכתו הכלי שהוא "נעשה" שומר עלי', ה"ז תחילת מלאכה, והרי דתחילת המלאכה הוא במה "שנעשה" שומר עלי', דלא כתב דמה שהוא שומר הוי תחילת מלאכה, אלא דמה שנעשה שומר הוי תחילת מלאכה.

**ג**

יח] בחי' הריטב"א בסוגיין כתב, דלדעת רב הונא דלא ביקע בו לא קנאו, הא דחייב השואל באונסין משעת משיכה, הוא משום דאדם משעבד עצמו בכסף ובההיא הנאה דאושלה ניהלי' ואפקה מרשותי' לרשות שואל גמר ומשעבד לי' נפשי' באחריות.

וצ"ע, דלפ"ז אימתי חייל חיוב אחריות דשואל מדינא, שהרי בד' הריטב"א שם מבו' דגם ביקוע אינו קונה אלא מדרבנן, ונמצא דמדאורייתא לעולם אין השואל קונה לזכותי השאלה, וא"כ אימתי הוא מתחייב בחיוב אחריות דשואל מדינא, ורחוק לומר דאה"נ כל חיוב שואל שבתורה הוא מכח דאדם משעבד עצמו בכסף וכו'.

יט] ונראה מזה, דהנה באמת ילה"ע בעיקר מה שעמד הריטב"א דמ"ט שואל חייב באונסין משעת משיכה, שהרי מקרא מלא דיבר הכתוב דכי ישאל איש וכו' בעליו אין עמו שלם ישלם, והרי דחייבה תורה את השואל באונסין, אף דאין המשיכה מועלת לקנות, ומאי קשיא לי' להריטב"א.

ונראה בדעת הריטב"א, דס"ל דעיקר שואל האמור בקרא, הוא בשנשתמש בחפץ, דכה"ג הוי שואל גמור והוא חייב באונסין, אף שלא עשה קנין כלל, ומה"ט י"ל דגם שואל שלא מדעת מתחייב אף בשלא עשה קנין כלל, וכמש"כ הנתיה"מ סימן רצ"ב סק"ג, (אך הוא כתב כן מטעם אחר),[[13]](#footnote-14) וכל מה שעמד הריטב"א, הוא בהא דחייב השואל באונסין משעת משיכה אף קודם שנשתמש בה, דבכה"ג כל הא דהוי בכלל שואל, הוא משום דהחפץ ברשותו להשתמש בו, ובזה הוא שנקט הריטב"א דמדינא כ"ה דאין משיכה קונה לחזרה, כך אינה מועלת לחשוב שהחפץ ברשותו למלאכתו, ואינו חייב אלא משום בההיא הנאה וכו'.

כ] ולפ"ז הי' נראה, במה שדן הנתיה"מ סימן ש"מ סק"ח בדין שואל שלא משך וגם ל"ה סילוק שמירה ונשתמש בה, כגון ששאל ספסל לישב עליו בחצר המשאיל ואצל המשאיל או ספר ללמוד ממנו ולמד ממנו בלא הגבהה ומשיכה ונאנס מידו אם נתחייב, ועיי"ש שכתב דהוא חייב משום שהנאת השימוש הויא כקבלת כסף, וע"ד ד' הריטב"א בסוגיין, עיי"ש, ומבו' בדבריו דבלא ה"ט ל"ה חייב, אף שזכה בזכותי השאלה ע"י השימוש, ונת' במק"א, וכ"כ הנתיה"מ בסימן רצ"ב סק"ג.[[14]](#footnote-15)

ולפמש"נ מד' הריטב"א הי' נראה, דבכה"ג ודאי הוא חייב, ואף שלא משכו לרשותו, שהרי כל הא דבעינן משיכה בשואל להתחייב, הוא רק בשלא נשתמש בה, אך כל שנשתמש בה זהו עיקר שואל שאמרה תורה, ול"ב מעש"ק כלל, אך העירוני די"ל דל"מ מה שנשתמש בה לחשבו כשואל, אלא כשהחפץ ברשותו, וצ"ע בזה.[[15]](#footnote-16)

אך לדינא יש מקום לדון בזה, לפמש"כ הרמב"ן והר"ן לעיל דמ"א., עיי"ש, וי"ל דה"נ בכה"ג לא חשיב כשואל, דאין כל הנאה שלו, ויל"ד עוד, דגם אם מדינא יש לחייבו בזה, מ"מ סתמא דמילתא אין דעתו להתחייב בכך, וע"ז מש"כ המחנ"א שומרים סימן מ"א, וזה אי נימא דשואל אינו מתחייב בלא קבלת שמירה, ונת' במק"א, ולפ"ד הנתיה"מ דחיובו משום בההיא הנאה וכו', לכאו' ודאי דאין לחייבו בשלא נתכוין להשתעבד, ונת' בכ"ז במק"א.

?צריך להוסיף במש"נ, דאף דחזינן דגם במקום דאין עליו תורת שוכר ושואל ה"ה חייב כשומר חינם, ואף אם לא קיבל החפץ לשמור, וכגון לוקח לל' יום, מ"מ גם בזה כל הא דהוא שומר הוא רק משום שלקח החפץ לעצמו, וכל שהוא תופס החפץ לעצמו ה"ה נעשה עליו שומר, ומשא"כ בש"ח וש"ש דה"ה שומרים משום שקיבלו החפץ בעד הבעלים, ודו"ק.

1. ובזה ניחא משה"ק הקצוה"ח סימן רצ"א סק"ה, דמ"ט בעינן קרא למעט שטרות משומרים, תיפו"ל דבעי' משיכה בשומרין ובמקום שמשיכה קונה, ואילו בשטרות משיכה אינה קונה עד שיכתוב וימסור, ובשומרין לא שייך כתיבה, ולהנ"ל ניחא דמדאורייתא מתחייב השומר אף בלא משיכה, ושפיר בעינן קרא למעוטי.

   ונראה עוד, דכיון דכל הא דאין השומר מתחייב בקבלה בעלמא הוא מתקנ"ח שתיקנו משיכה בשומרים, הרי דלפ"ז מסתברא מילתא, דכ"ז הוא בדברים דשייך בהו משיכה, אך בדברים דל"ש בהו משיכה ה"ה מתחייב בקבלה בעלמא, דלא תיקנו דלא יתחייב בקבלה בעלמא, אלא תיקנו דבעי משיכה, וע"כ במידי דל"ש משיכה שפיר י"ל דהוא מתחייב בקבלה בעלמא, ועד"ז מצינו בקנין כסף, דאף שביטלו חכמים לקנין כסף, מ"מ במידי דלא מחסר משיכה ה"ה קונה בכסף.

   ולפ"ז מתישב משה"ק המחנ"א שומרים סימן ז' בדינא דהשוכר את הפועל לשמור את הזרעים, היאך הוא מתחייב, הרי לא עשה שום קנין, וכן משה"ק הקצוה"ח שם הק' עוד ע"ד הרמב"ם שכתב דאפי' בשטרות אם נאבד בפשיעה חייב, והיאך משכח"ל קנין משיכה במקום שקונה גבי שטרות, ופשיטא לי' להקצוה"ח דאף להרמב"ם דפושע ה"ה כמזיק אינו חייב בלא קנין, וכ"ה בנתיה"מ סימן צ"ה סק"א ובמשוב"נ שם, אך בהג"ה למשוב"נ שם לא כתב כן, וצ"ע, וכן משה"ק האמרי בינה בקונט' בדיני קנינים סימן י"ב, דמ"ט בעינן קרא למעט הקדשות משמירה, הרי ל"ש בהו משיכה משום דכל היכא דאיתא בי' גזא דרחמנא איתא, וכמש"כ התוס' בבכורות די"ג, וכן מה שילה"ק במש"כ הקצוה"ח סימן צ"ה סק"ד, דמש"כ הרמב"ם דענבים העומדות ליבצר ה"ה כקרקע בדין השומרים, הוא משום דאזיל לטעמי' דשומרין בעי משיכה, ובענבים העומדים ליבצר א"א במשיכה וכו', עיי"ש, ותיקשי לדעת ש"ר דענבים העומדות ליבצר הוו בדין השומרים, דהרי ל"ש בהו קנין, וגם בד' הרמב"ם ק', דמשמעות דבריו דהא דל"ה בדין השומרים הוא משום דחשיבי כקרקע, והרי דאם ל"ה חשיבי כקרקע היו בדין השומרים, ותיקשי דל"ש בהו קנין, אך עמש"כ בזה בנתיה"מ שם סק"א ובהגה' ברוך טעם ובאמרי בינה טו"נ סימן ל"ז.

   ולפי הנ"ל ניחא כל קו' אלו, דהגם דאין שומר מתחייב אלא במשיכה, מ"מ בכל הני דוכתי דל"ש בהו משיכה, ה"ה מתחייב בקבלה בעלמא, ושו"ר כן בערך ש"י סימן רצ"א, עיי"ש.

   ואמנם הקצוה"ח דנקט דגם דמידי דל"ש משיכה אינו מתחייב עד שימשוך, אזיל לטעמי' דס"ל אך הקצוה"ח שהק' כן, הוא משום דס"ל דלדעות אלו מדאורייתא אין השומר מתחייב עד שימשוך, כמשמעות ד' התוס' בב"ק דע"ט. והריטב"א בקידושין דמ"ז:, וכאשר כ"ה מבו' ממשה"ק על הא דבעי' קרא למעוטי, וע"כ ס"ל דאף במידי דל"ש בהו משיכה, אינו מתחייב עד שימשוך. [↑](#footnote-ref-2)
2. וזה ממה שדנו לפרש דהא דתיקנו משיכה בשומרים קאי על שוכר ולגבי חיוב אחריות, והרי דאינו מתחייב בהנח לפני.

   ויש לדחות, דעיקר משה"ק התוס' דאם בש"ח וש"ש ל"ב משיכה, היינו דממ"נ, אם סילק הבעלים שמירתו, ה"ה מתחייבין אף בלא משיכה, ואם לא סילק הבעלים שמירתו, פשיטא שאינם מתחייבין אלא במשיכה, ומאי קמ"ל ר"א, וגם ל"ב בזה לתקנ"ח, ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ התוס' די"ל דאיירי בשוכר, דמדאורייתא ה"ה קונה במעות, וכיון שקנה זכותי שכירות במעות, ה"ה מתחייב בשמירה אף שלא סילקו הבעלים שמירתן, ונת' בזה במק"א, ותיקנו חכמים שלא יקנה במעות, ותו אינו מתחייב בשמירה עד שימשוך או עד שיסלקו הבעלים שמירתן. [↑](#footnote-ref-3)
3. עוד ילה"ע בזה, דהנה הגרע"א שם עמד דמ"ט בעבדים ושטרות בעינן דוקא קנו מידו וגם במתנה ש"ח להיות כשואל אינו חייב מטעם ערבות, ולכאו' הי' מקום לדון בזה, דכלל ל"ש בזה חיוב ערבות, דדוקא בשואל שאומר הכישה במקל, שמוציאה הבעלים מרשותו לצורך השואל, הוא די"ל דמתחייב השומר מדין ערב, אך בשומר חנם שמוציאו הבעלים מרשותו לצורך עצמו, ואי"ז כלל לצורך השומר, אלא אדרבה השומר נתרצה לבקשת הבעלים לקבלו לשמירה, ל"ש לחייבו מדין ערבות, ואי נימא הכי, הרי דאין לפרש דהא דמתחייב השומר בהנח לפני הוא מדין ערבות.

   אך לכאו' אי"ז נכון, דאף שהוציאו הבעלים מרשותו לצורך עצמו, מ"מ כיון שעשה כן משום שסמך ע"ד השומר, שפיר שייך בזה חיובא דערבות, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט בעשו"ק ובמתנה ש"ח להיות כשואל לא מחייבינן לי' מטעם ערבות.

   ועיי"ש בד' הגרע"א שכתב די"ל דכיון דאינו מאבדו לגמרי ול"ד כ"כ לזרוק מנה לים, ל"מ דין ערבות רק להיות נגמר דין שמירתו, עכ"ד, וצ"ע דלכאו' הוא סברא הפוכה ממה שמצינו בד' הראשונים לעיל דנ"ח. דהגם דמתנה ש"ח להיות כשואל ול"ב קנין, מ"מ כל שאינו בדיני השומרים כלל בעינן קנין.

   ונ' בביאור ד' הגרע"א, דהנה כבר נת' במק"א דאף אם חיובא דערב הוא גם בזרוק מנה לים, מ"מ יסוד הדין בזה הוא דה"ה מתחייב על הוצאת הממון, דחשיב כקיבל הוא את הממון, וע"כ מבו' בע"ז דס"ג: דחשיב כחליפי ע"ז, ולפ"ז נראה דה"נ הא דמתחייב השומר בהנח לפני מדין ערבות, היינו דמכח דין ערבות חשיב כקיבל השומר את החפץ, וע"כ הוא חייב בשמירתו, ובזה י"ל משה"ק הנתיה"מ סימן ש"מ סקי"א ע"ד הר"ן, דמ"ט הוא חייב באונסין, עיי"ש, ודו"ק, ולפ"ז ניחא דע"כ ל"מ זה אלא לחשוב כאילו בא החפץ לידו, אך כל שגם אם בא החפץ לידו ל"ה חייב, לא מצינו לחייבו מדין ערב, ודו"ק.

   ועיי"ש בד' הגרע"א שסיים, ועי' בנ"י פ' הגוזל בתי' קמא וצ"ע, עכ"ל, ונ' בביאור דבריו, דקשיא לי' ע"ז ממש"כ הנימו"י דהא דלא פטרינן במשנתינו משום דהו"ל שאלה בבעלים, הוא משום דחיובו הוא מדין ערב, והרי דהוי זה חיוב מחודש מדין ערב, ולאו היינו דמדין ערב ה"ה חייב בשמירה.

   אך באמת מד' הנתיה"מ סימן ש"מ סקי"א מבו' שפירש בדעת הר"ן דחיובו הוא מכח פרשת שומרים, עיי"ש שכתב דהא דחייב באונסין הוא מדינא דמתנה ש"ח להיות כשואל, ונ' לפ"ז דמש"כ הר"ן דלי"ב לפטורא דבעליו עמו, היינו דפטורא דבעליו עמו לא תלי בשעה שחל עליו חיוב האחריות, אלא תלי בשעה שבא החפץ לידו, והואיל והכא לא בא החפץ לידו, אלא הוא מתחייב על קבלת אחר, לי"ב לפטורא דבעליו עמו, ולפ"ז ניחא גם לדעת הר"ן הא דבעשו"ק ובמתנה ש"ח להיות כשואל לא מחייבינן מדין ערב, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. וילה"ע ע"ז, שהרי בד' הרא"ש מבו' דה"נ באמר הכישה במקל והיא תבא חייב משום שסילק הבעלים שמירתו, והתם הרי אין השואל עומד שם, ולכאו' לא חשיב כתחילת מלאכה, ומ"ט הוא חייב, אך עפי"ד הקצוה"ח י"ל קו' הש"ך סימן ש"מ סק"י ע"ד הרמ"א, שכתב דשואל מתחייב משעה שסילקו הבעלים שמירתן, ובהכישה במקל והיא תבא לא נחלק ע"ד השו"ע שכתב דאינו חייב, ולפ"ד הקצוה"ח ניחא, דכל הא דמתחייב השואל כשסילקו הבעלים שמירתן, הוא משום דהוי זה כתחילת מלאכה, וזה ל"ש בהכישה במקל והיא תבא, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בד' הקצוה"ח נ', דהגם דס"ל דחיוב אחריות הוי חיוב בפנ"ע, ואי"ז בתוצאה ממה שהוא חייב לשמור, מ"מ כיון דבכלל חיובי שומרים הוא חיובו לשמור, הרי דכל דחייל קנין על חיוב זה, חייל מכח זה כל חיובי שומרים, וי"ל דהוא משום דכה"ג אית לי' גמ"ד על כל חיובי השומר, ובזה ניחא גם מש"כ הקצוה"ח לפרש כן בד' הרא"ש דמתחייב השומר משסילקו הבעלים שמירתן, וצ"ע דהגם דמכח תחילת מלאכה נתחייב לשמור, מ"מ היאך מהני זה לחייב שואל באונסין שלא באו כלל מכח שלא שמר, ובע"כ דכיון דמכח תחילת מלאכה נתחייב לשמור, ה"ז מועיל שיחולו עליו כל חיובי השומרים. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובאמת בד' הקצוה"ח גופי' בדוכתי אחריני נ' דס"ל דאין תחילת מלאכה מחייבת בשמירה, דהנה בקצוה"ח סימן צ"ה סק"ד כתב, דטעמא דהרמב"ם דענבים העומדות ליבצר לי"ב דין שמירה, הוא משום דל"ש בהו משיכה וכו', עיי"ש, וצ"ע דמ"ט לא יתחייב בשהתחיל לשמרם, מדינא דתחילת מלאכה, ועד"ז ילה"ע במשה"ק הקצוה"ח סימן רצ"א סק"ה דלמ"ל קרא למעט שטרות משומרין, הרי ל"ש בהו קנין משיכה, והרי דס"ל דכל דליכא קנין ל"ש חיוב שמירה, אף שהתחיל לשמרו, שו"ר באמרי בינה קנינים סימן י"ב שכתב על קו' הקצוה"ח, דכל שהביא השטר לביתו הוי זה תחילת מלאכה ומהני זה לחייבו, וכ"ה מבו' גם מד' המחנ"א והנתיה"מ והגרע"א והדברי משפט בסימן רצ"א ס"ב שהק' במש"כ בשו"ע שם דאם א"ל חבירו הולך עמך אלו המנעלים ואמר לו הניחם כאן על החמור והניחם שם ולא קבלם הנפקד בידו וכו' הו"ל שומר חנם, דמ"ט הוא חייב אף שלא משך, ולכאו' אי נימא דחיילי חיובי שומרים ע"י תחילת מלאכה ניחא, אך למש"כ המחנ"א דרק שומר לזמן קצוב נקנה בתחילת מלאכה, אין לישב כן, וגם לפ"מ דס"ל דפועל בחנם אינו נקנה בתחילת מלאכה, אין לישב כן.

   והנה אמנם י"ל בפשיטות, דהאמנם לדעת הסוברים דמתחייב השומר בשסילקו הבעלים שמירתן, היינו משום דמתחייב השומר ע"י תחילת מלאכה, אך לדעת הסוברים דאינו מתחייב עד שימשוך, הגם שהתחיל בשמירה, הרי בע"כ דאין מתחייב השומר בתחילת מלאכה, וזהו שהק' האחרונים בכל הני דוכתי.

   אך בד' הקצוה"ח סימן ש"ז סק"א מבו' דגם לדעת הסוברים דאין השומר מתחייב עד שימשוך, היינו משום דלא חשיב כתחילת מלאכה עד שימשוך, ולפ"ז לכאו' שפיר י"ל דבכל הני דוכתי חשיב כתחילת מלאכה, אף דליכא משיכה המועלת לקנות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. שו"ר בכו"ח הגרע"א סימן י"ב שהביא ד' הבית מאיר די"ל בדעת הרמב"ם דשואל חייב משעת סילוק שמירה, ומש"כ בפ"א מהל' שאלה דמשעה שמשכה נתחייב במזונותי', היינו דחייב לזונה משלו, עכ"ד, ונ' מדבריו שפירש דמש"כ הטור דמשנסתלקו הבעלים משמירתה הוא חייב במזונותי', היינו דהוא חייב לדאוג למזונותי', דזהו בכלל חיוב שמירתה, אך אה"נ אין מוטל עליו חיוב מזונות, וא"צ לזונה משלו, וצ"ע דאי"ז במשמעות הדברים, וגם מוכח לא כן ממשה"ק הב"י ע"ד הטור ממש"א דמשעת משיכה נתחייב במזונותי', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. וגם לצד השני, דאם הי' בידם להעמיד עליו שומר אחר ולא העמידוהו משום שמירת זה, חשיב כסילקו הבעלים שמירתם, אך בד' המהריב"ל שהבאנו להלן מבו' לא כן, עיי"ש.

   ויש להוסיף. דאי נימא דבכה"ג אין השומר מתחייב, י"ל משה"ק הב"י בסימן ש"מ ע"ד הרא"ש דמתחייב השואל בשאמר הנח לפני, ממש"א דמשעת משיכה איחייב במזונותי', ולהנ"ל י"ל דאיירי בגונא דלא סילקו הבעלים שמירתן מכח שמירת זה, ובכה"ג אינו מתחייב עד שימשוך. [↑](#footnote-ref-9)
9. וי"ל לפ"ד הגר"א, דאה"נ כל מש"כ התוס' דהנח לפני ל"מ לחייב, הוא רק לטעמייהו דלא קי"ל כרב, ואף שהתוס' הוכיחו כן גם ממילתא דרב הונא, נימא דכיון דלא קי"ל כרב הונא, אף לא קי"ל כהך מילתא דשואל מתחייב באונסין אף בשלא שזכה בזכות השאלה, ובמק"א נת' עוד בביאור ד' הגר"א, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועי' בתשו' מהרח"ש סימן פ"ב שצידד עד"ז, דגם לדעת התוס' דמתחייב השומר בהנח לפני, מ"מ כ"ז שלא משך יכול לחזור בו, עיי"ש. ?ועמש"נ בזה ב? [↑](#footnote-ref-11)
11. ולענין חיוב אחריות, י"ל עוד כמש"נ לעיל סק"ה לדון דאין השומר מתחייב באחריות מכח קנין דתחילת מלאכה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. והאמנם אם ישכרנו להדיא לשמור החפץ גם קודם שמשך, יהא זה תחילת מלאכה, אך בזה לא יתחייב מפרשת שומרים, כיון שלא נקנה עי"ז חיוב שמירה, אלא חיוב פעולה בעלמא, דבלא דחייל עליו חיוב שומרים, הרי דמה שהוא שומר על החפץ הוי זה פעולה בעלמא, ואי"ז שמירה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-13)
13. והנה אמנם בב"מ דמ"א. פריך וכי עודן עלי' מאי הוי הא לא משכה, והרי דאינו מתחייב בשימוש בעלמא בלא משיכה, אך ל"ק כלל, דהרי מבו' בסוגיא שם דלא מחייבינן לי' משום שואל שלא מדעת אלא משום שליחות יד, ועיי"ש בד' הראשונים כמה טעמים בדבר, וכבר כתב כן הנתיה"מ בנחלת יעקב בב"מ שם והדברי חיים דיני שומרים סימן ט'.

    אך מצאתי במאירי ב"מ שם, ז"ל, וכן דוקא כשמשכה להשתמש בה, שהמטלטלין אין נקנין לא לגנב ולא לגזלן ולא לשולח יד ולא לשואל שלא מדעת להתחייב בהן אלא במשיכה, ומשמשך והניח מקלו ותרמילו עלי' חייב באונסי', עכ"ל, ולהדיא דשואל שלא מדעת אינו מתחייב בשנשתמש בה אא"כ משך. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שכתב דגם שואל שלא מדעת מתחייב מה"ט בתחילת השימוש, וצ"ב דלכאו' אם כל הא דתחילת שימוש מחייב הוא משום דבההיא הנאה וכו', ל"ש כן בשואל שלא מדעת, ומבו' בדבריו, דהא דשואל שלא מדעת חייב הוא משום דסתמא דמילתא דעתו להתחייב בזה, ועי' פסקי רי"ד ב"מ דמ"א. דמבואר בדבריו דהיכא דאית לי' הנאה מרובה דעתו להתחייב לבעלים, וע"כ שפיר מהני לזה בההיא הנאה, וזה חידוש. [↑](#footnote-ref-15)
15. וילה"ע בזה, מדינא דמהר"ם מר"ב, שהובא במרדכי ב"מ שע"א ובתשו' מיי' משפטים סימן ס', דבלוה על משכונו של חבירו, אינו חייב באונסין, משום דלא משך, והרי דהגם שנשתמש במשכון במה שלוה ע"ז, דזוהי עיקר השאלה שמכחה דן המהר"ם לחייבו, מ"מ כיון דלא משך אינו חייב. [↑](#footnote-ref-16)