52 יש עדים יביא ראי_ ויפטר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

אור ליום ד' כ"ז סיון תש"ע

א] כתב בנתיה"מ סימן קפ"ז סק"ב, ז"ל, יביא ראי' שלא הי' היין חומץ, בב"י הק' הא שבועה זו לאו שבועת שומרין היא, ותמהני הא אפילו אם הי' מודה המשלח שקנה יין טוב, וכיון דמיירי שהי' היין פקדון ביד השליח כמ"ש הט"ז, בודאי דעכשיו שנמצא חומץ הי' צריך לישבע שבועת שומרין שהחמיץ באונס ולא בפשיעה. וכן אם לא הי' מכיר המשלח היין שלו ודאי דהי' צריך לישבע שבועת שומרין שאינו ברשותו, דאולי היין טוב שקנה בשבילו ברשותו הוא וחומץ זה של השליח הוא מכבר ולא נאנס בידו מאומה וכו', ודאי דחייב שבועת שומרים דהיינו שאינה ברשותו ושלא פשע בה, וממילא צריך לישבע גם כן בגלגול שלא הי' היין חומץ, וכיון דת' דני דחמרא שהחמיץ קלא אית לי', הוי כאנן סהדי שלא נאנס בידו מאומה, דאפילו אם הי' אירע לו אונס בשלו ג"כ קלא אית לי', משו"ה חייב לשלם, עכ"ל.

וצ"ב, דלמש"כ הנתיה"מ בסק"ג דדינא דאיסי הוא אף במקום שאינו מחויב שבועה, אלא בכל טענת שומרים ה"ה מחויב כשיש רואה, וכן נ' למש"כ הנתיה"מ כאן דהא דחייב כשיש רואה, הוא משום דהוי זה כאנ"ס שלא נאנס בידו מאומה, וכ"כ גם בסק"ד, עיי"ש מה שפירש בזה הטעם דבפירעון א"צ להביא עדים, ועי' עוד בדבריו בסק"א ובסימן רצ"ד שנחלק ע"ד מהרי"ט, וכתב דל"מ מיגו לפטרו מזה, משום דהוי מיגו נגד אנן סהדי, וא"כ מה הוצרך לפרש דהוא מחויב בשבועת גלגול, ומאי נפ"מ בזה.

ב] עוד כתב בנתיה"מ שם, ז"ל, ובקצוה"ח כתב דהוי שבועה דאורייתא משום דחושדו שלא קנה כלל ממעות הפקדון ושמא עדיין הפקדון ברשותו, הו"ל שבועה שאינה ברשותו, ולא נהירא, דלדבריו א"כ בחנוני על פנקסו, כשהקדים מעות לחנוני וטוען החנוני נתתי וכו', הא ג"כ חושדו שלא נתן לו ועדיין המעות ברשותו, אלא ודאי דטענה זו שטען שנתן למי שציוה ליתן הוי כטענת החזרתי, עכ"ל.

ויש להעיר בזה, דהנה יש להסתפק במי שהפקיד מעות אצל חבירו, ואח"כ אמר לו שיקנה בעד זה חפץ, אם מכח חיוב השמירה הראשון ה"ה מחויב גם בשמירת החפץ שקנה בעד המעות, או דבעינן לזה קבלת שמירה אחרת, ונפ"מ רבות בזה, חדא אם בעי מעשה קנין על המעות להתחייב בשמירתן, ועוד נפ"מ בדין שמירה בבעלים אם ה"ז תלוי בשעת קבלת המעות או בשעת קבלת החפץ, וכן נפ"מ לענין דין שמירה לקטן, וכהנה רבות.

והנה בדין שמירה בעיסקא, ודאי דהוי הכל דין שמירה א', אף שהוא לוקח ומוכר וכו', אך שמא י"ל דהתם שאני, וצ"ע.

והנה אי נימא דמכח חיוב השמירה הראשון הוא מתחייב גם בשמירת החפץ, צ"ע מש"כ הנתיה"מ דהוי זה כטענת החזרתי, הרי מה שלקח יין במעות אי"ז השבת הפיקדון, אלא עי"ז נקבע דין השמירה על היין, וכיון שבא ליפטר מקיום דין שמירה זו בטענת נאנסו, ה"ה חייב לישבע.

וצ"ל בדעתו, דכיון שכשלקח יין נעתק דין השמירה מן המעות אל היין, חשיב זה כטענת החזרתי, כיון דעי"ז כבר אינו מחויב בשמירת המעות.

ואשר ע"כ דוקא אם ידעינן שלקח בהן יין, והספק אם החמיץ יינו של מפקיד, ה"ה חייב בשבועה, אך על הנידון אם לקח בהן יין או לא, ליכא חיוב שבועה כלל, דאם לקח בהן יין, הרי נעתק חיוב השמירה מן המעות, וכלפי חיוב השמירה דהמעות, הוי זה כטענת החזרתי, וע"כ אינו מחויב שבועה ע"ז.

ג] עו"כ הנתיה"מ, ז"ל, גם מש"כ כיון שחושדו שקנה חומץ הוי כשבועה שלא פשע בו, ג"כ לא נראה, משום דיין וחומץ כב' מינים הם, וכשקנה חומץ הרי לא קיים תנאו כלל, ואין זה בגדר פשיעה רק בגדר מזיק, עכ"ל.

וצ"ב, דהגם דכשקנה חומץ הוי כמזיק, אך לכאו' הרי הוי זה ג"כ פשיעה, דלכאו' בשומר שהזיק בידים את הפיקדון, ה"ה מתחייב גם מחיובי שומרים, ובכתובות דל"ד: מבו' דשואל שטבח חייב גם משום חיובי שואל, וכל דמספק"ל בזה, ה"ה מחויב ע"ז בשבועת השומרים.

גם צ"ב מה הוצרך הנתיה"מ לזה, הרי לכאו' כ"ה שכתב דעל הנידון אם קנה יין במעות אלו או לא ליכא חיוב שבועה משום דהוי זה כטענת החזרתי, ה"נ על הנידון אם קנה יין או חומץ ג"כ ליכא חיוב שבועה, שהרי חיובו בשקנה חומץ, הוא מכח חיוב השמירה על המעות, דהגם שהי' רשאי לקנות בהן יין, אך כל שקנה בהן חומץ הוי זה פשיעה בשמירת המעות, וכיון שהוא טוען שקנה בהן יין ונעתק חיוב השמירה מן המעות, הוי זה כטענת החזרתי דלי"ב חיוב שבועה, וצ"ע בזה.

ד] ובעיקר ד' הרמ"ה שהוצרך להעמידה בשהיו בידו מעות פיקדון, נ' לדון לפרש בזה בע"א, דס"ל להרמ"ה דדינא דאיסי הוא רק במקום שהוא מחויב שבועת השומרים, אך במקום שאינו מחויב שבועת השומרים, ליכא לדינא דאיסי, ואף אם הוא מחויב בשבועת גלגול, לי"ב לדינא דאיסי.

אשר לפ"ז נ', דזהו שחלוק גוונא שהיו בידו מעות פיקדון, מגוונא שנתן לו מעות לקנות בהן, דבגוונא שהיו בידו מעות פיקדון, ה"ה מחויב בשבועת השומרים לישבע שקנה בהן יין, וזה כמש"נ לעיל סק"ב לדון בד' הנתיה"מ, דכיון דכשלוקח יין במעות ה"ה מחויב מכח דין השמירה הראשון, ע"כ טענתו שטוען שלקח בזה יין והחמיץ, ל"ה כטענת החזרתי, אלא כטענת נאנסו, וע"כ הוא מחויב ע"ז בשבועת השומרים.

אך משא"כ בנתן לו מעות לקנות מהן, הרי נ' דשמירת המעות מתחילתה היא רק עד שיתנם למוכר, וע"כ אף שאחר שלקח בהן יין ה"ה מחויב בשמירת היין, אם משכו לרשותו, אי"ז מכח דין שמירת המעות שהי' עליו מתחילה, וע"כ כלפי שמירת המעות, הוי טענתו טענת החזרתי, דלי"ב חיוב שבועה, ודו"ק.

ה] ויל"פ כן בדעת הר"ן והנמו"י שהוכיחו מינה דאף בשאר שבועות איכא לדינא דאיסי, וי"ל דהוא משום דס"ל דאיירי בשנתן לו מעות לקנות בהן, דכלפי שמירת המעות הויא טענתו טענת החזרתי דלי"ב חיוב שבועת השומרים, ואינו מחויב אלא בשבועת גלגול, ומזה הוא שלמדו דדינא דאיסי הוא אף בשאר שבועות.

ו] ובעיקר מה שנקט הנתיה"מ שם דדינא דאיסי שייך אף בשבועת גלגול, העירוני דיש מקום לדון בזה, די"ל דבגלגול לא מצי לגלגל עליו אלא חיוב שבועה, ולא חיוב הבאת עדים.

וזה תלוי ביסוד דינא דאיסי, אם יסודו הוא חיוב שבועה, ומדיני השבועה הוא דכל שיש ראי' עליו להביא ראי', או דבמקום שיש עדים הוי עיקר חיובו להביא עדים.

והנה אמנם לדעת הנתיה"מ גופי' דיסוד דינא דאיסי הוא משום אנן סהדי, פשיטא דה"ז שייך אף במקום שאינו חייב אלא בשבועת גלגול, ואך דלפ"ז ה"ז שייך גם במקום שאינו חייב שבועה כלל, וזה שלא כד' הנתיה"מ כאן, וכמש"נ להעיר לעיל סק"א, וצ"ע.

ז] בנתיה"מ סק"ג כתב, ז"ל, ולפענ"ד נראה וכו', ואח"כ כתב בס"ג דבטענת שומרין במקום דליכא שבועה כגון בטוען המפקיד טענת ברי וכו', ואפי' להתומים וכו', מ"מ כשיש מיגו להשומר פטור בטוען טענת ברי, דהא דל"מ מיגו לשומרין הוא רק מטעם דלא אמרינן מיגו דהעזה לאפטורי משבועה, משא"כ כשטוען המפקיד ברי דל"ה מיגו דהעזה אמרינן מיגו דהא עכשיו גם כן מעיז הוא, והי' ס"ד דכיון דמהימן בלא שבועה, אפילו במקום שיש רואה פטור, קמ"ל דבכל טענת שומרים, אף במקום דליכא שבועה, מכל מקום חייב כשיש רואה, וגדולה מזו כתב הב"י גבי ת' דני דחמרא, דאע"ג דליכא שבועת שומרים, מ"מ כיון דעל ידי שמירה באה לו, חייב כשיש רואה, עכ"ל.

והנה עיקר הך דינא דדינא דאיסי הוא אף כשאינו מחויב שבועה, כתב כן גם הקצוה"ח בסימן רצ"ד סק"ד, עיי"ש שכתב דמה"ט אף לדעת הסוברים דרק שבועה שאינו ברשותו היא עיקר שבועה, מ"מ לא סגי במה דאיכא עדים שאינו ברשותו, אלא בעינן שיהא עדים שלא פשע.

אך הנתיה"מ גופי' שם סק"ב כתב דהא דצריך להביא עדים שלא פשע, הוא משום דגם שבועה שלא פשע היא עיקר שבועה, וצ"ע אם זה מתישב עם דבריו כאן.

ובעיקר ד' הקצוה"ח והנתיה"מ יל"ע, דא"כ לדעת הסוברים דדינא דאיסי אינו במסוים בשומרים, א"כ בכל דו"ד יהא הדין דאם יש רואים אין הנתבע נפטר בלא עדים, ואף שאינו מחויב שבועה כלל, וזה לא שמענו, והנה אמנם למש"כ הנתיה"מ סק"ד דדינא דאיסי הוא רק בטענת נאנסו וכיו"ב שאינה בפני הבעלים, ולא בטענת פירעון וכיו"ב, אך אכתי תיקשי, דבטענות שאינם בפני הבעלים לא יהא נאמן היכא דאיכא עדים, וזה לא שמענו.

ואין לומר דד' הקצוה"ח והנתיה"מ קיימי לדעת הרמ"ה ודעימי' דדינא דאיסי הוא רק בשומרים, דבד' הקצוה"ח שם מפורש לא כן, עיי"ש שכתב שדבריו הם גם לדעת הרמ"ה, והרי דלדעת החולקים על הרמ"ה ודאי קיימי דבריו, וגם בד' הנתיה"מ לכאו' אי"ז מתישב, שהרי הנתיה"מ קאי ע"ד השו"ע דלפמש"כ הסמ"ע פסק השו"ע דדינא דאיסי אינו במסוים בשומרים, אלא בכל טענה כעין שומרים, וצ"ע בזה.

ח] במרדכי סימן רי"ט ובשטמ"ק ב"ק די"א. בשם הרא"ש מבו' דאף דעד המסייע פוטר מן השבועה, אך בדינא דאיסי אינו נפטר אלא בשמביא ב' עדים.

והנה אם דינא דעד המסייע פוטר מן השבועה היינו דהוי כנשבע, הרי פשוט דבגוונא דיש רואים דאינו נפטר בשבועה, גם ל"מ עד המסייע לפטרו, אך גם למש"נ במק"א להוכיח דדינא דעד המסייע הוא דה"ה נאמן על הממון לגבי לפטור מן השבועה, ולענין חיוב שבועה מהימני' לי' לעד שהנתבע פטור מן הממון, וע"כ אינו חייב שבועה, ג"כ י"ל דבכלל דינא דאיסי נתחדש, דבמקום שיש רואים ה"ה מחויב להביא העדים, אף אם יש לו ע"א לפטרו מן הממון.

ולד' הקצוה"ח והנתיה"מ דדינא דאיסי הוא אף במקום שאינו מחויב שבועה, הרי פשוט דל"ש בזה דינא דעד המסייע פוטר מן השבועה.

ט] בקצוה"ח סימן רצ"ד הק' דמ"ט כשיש עדים אינו נפטר אלא בהבאת עדים, הרי אית לי' מיגו דלהד"מ, ולדעת הרמב"ם הא דשומר אינו נפטר במיגו הוא משום דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, אך בכה"ג הרי הוי זה מיגו לאפטורי משבועה, וגם לדעת הסוברים דהא דאינו נפטר במיגו הוא משום דהוי מיגו דהעזה, הרי בדינא דאיסי דהוא חיוב ממון, הוי זה מיגו דהעזה לאפטורי מממון דאמרינן, ולד' הנתיה"מ ל"ק, דהוי זה כמיגו נגד עדים.

ויל"ד בזה מכמה טעמים, חדא דעיקר דינא דאיסי הוא דכל שהוא מחויב שבועה, ל"מ השבועה לפטרו במקום שיש עדים, וע"כ כיון דל"מ המיגו לפטרו מחיוב השבועה, אף ל"מ לפטרו מדינא דאיסי, ויל"ד כן גם ע"ד מהרי"ט דאם ל"ה ידוע שאירע האונס במקום דאיכא עדים, ה"ה נאמן במיגו, ומד' הרמב"ם ושו"ע לא נראה כן וכמש"כ הקצוה"ח שם, ולהנ"ל יל"פ דזהו טעמא דמילתא.

ויש להוסיף, מש"כ הקצוה"ח כאן והנתיה"מ בסימן פ"ט, דאף חשוד שדינו הוא דמשאיל"מ, ל"מ מיגו לפטרו, כיון דדין התשלומין הוא מכח חיוב השבועה, וי"ל דה"נ הכא דכוותה, הא דחייב לשלם הוא מכח חיוב השבועה, ונתחדש בדינא דאיסי, דאם יש ראי' ל"מ השבועה לפטרו, וה"ה חייב בתשלומין, וי"ל דהוא מיוסד על דינא דמשאיל"מ, ואף לרב ושמואל דלית להו משאיל"מ, י"ל כמש"כ הרמב"ן בדצ"ז. דבשבועת השומרים לכו"ע אמרינן משאיל"מ.

עוד נראה, דדינא דאיסי דיביא ראי' ויפטר, הוי זה דומיא דחיוב שבועה, דכ"ה דבחיוב שבועה הוי יסוד דינו שהוא מחויב לברר טענתו בשבועה, ה"נ בדינא דאיסי הוי יסוד דינו שהוא מחויב לברר טענתו בעדים, והא דאם אינו מברר הוא חייב לשלם, הוא דומיא דדינא דמי שאינו נשבע חייב לשלם, וע"כ ל"מ מיגו לפטור מזה, כ"ה דל"מ מיגו לפטור משבועה.

י] הרמב"ן במלחמות פ' המניח כתב דלדעת ר"מ ה"ה פטור בשבועה שלא כיונתי לשברה אף כד איכא עדים, דדינא דאיסי הוא רק בשבועה דאורייתא ולא בשבועה דרבנן, ולא אמרינן כעין דאורייתא תקון כדי שלא ימנע מלישא משאוי וכו'.

ומבו' בד' הרמב"ן, דעיקר הא דל"ש בזה דינא דאיסי הוא משום דהוי זה שבועה דרבנן, וצ"ב מ"ט הוי זה שבועה דרבנן, הרי מעיקר הדין הוא חייב לישבע שלא פשע, ואך דכיון שפטרוהו מפשיעה, ל"ש שבועה זו, אך כיון שלא פטרוהו אלא מפשיעה גרידא, ובמקום ששבר בכוונה ה"ה חייב, א"כ הרי בדין שיהא חייב שבועת השומרים דאורייתא ע"ז.

ונ' דצ"ל בזה, למש"כ הרמב"ן שם דה"ה פטור אף בפשיעה אחרת, ולפ"ז י"ל דגדר הדין הוא שפטרוהו מחיוב שומרים בפשיעה, וא"כ אף כשהזיק בכוונה אינו חייב מדין פושע, אלא מדין מזיק, וע"כ מעיקר הדין ליכא ע"ז חיוב שבועה, ואך שתיקנו חכמים שבועה בזה, כעין שבועת השומרים דאורייתא, כיון דאף הכא מעיקר הדין הי' חייב ע"ז בשבועת השומרים, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן, דכיון דהוי זה שבועה דרבנן ליכא בזה לדינא דאיסי.

ויתכן שהרמב"ן למד כן מלישנא דגמ', דאמר ר' יוחנן שבועה זו תקנת חכמים היא, ומ' דגם חיוב השבועה הוא מתקנ"ח, ולא רק הא דמיפטר ע"י השבועה הוא מתקנ"ח.

ולפי האמור נמצא, דלדעת בעה"מ שם דלא פטרוהו אלא מפשיעת נתקל, אך אם הורידה למטה מכתפו דהויא פשיעה ה"ה חייב, הרי נמצא דה"נ כששברה בכוונה ה"ה מחויב מכח דין שומרים, ויהא מחויב ע"ז בשבועת השומרים, ואשר ע"כ נקט הבעה"מ דשייך בזה דינא דאיסי.

ומעיקר ד' הרמב"ן שחילק בין שבועה דאורייתא לשבועה דרבנן וכו', מבו' דדינא דאיסי הוא רק במקום שהוא מחויב שבועה, ולכאו' זה שלא כד' הקצוה"ח והנתיה"מ שהבאנו לעיל.

יא] ויל"ד עוד בטעמא דהרמב"ן, דכיון דמדאורייתא הוא חייב לשלם אף כשנשבר בפשיעתו, ורק שפטרוהו חכמים, ליכא חיוב שבועת השומרים לישבע שלא שברה בכונה, כיון דמדאורייתא הוא מחויב לשלם, ול"ש שיחול בזה חיוב שבועה.

אך לפ"ז הי' בדין דגם לפ"מ דקי"ל דנתקל לאו פושע, ובש"ש פטרוהו מתקנ"ח, לא יהא חייב לישבע מדאורייתא שלא פשע בה, כיון דמדאורייתא הוא חייב לשלם, וא"כ הי' בדין שלא יהא בזה לדינא דאיסי, דאף בזה שייך הטעם שכתב הרמב"ן דלא נימא כעין דאורייתא תקון כדי שלא ימנע מלישא משאוי, ובע"כ לפרש ד' הרמב"ן כמש"נ בדרך קמא.

יב] כתב בשו"ת הרא"ש כלל ק"ז סימן ו', ז"ל, ועוד שאלוהו הדיינים שיאמר בפני מי פרע אלו המעות הנזכרים, והשיב שאין לו להשיב על זה, אי"ז תשובה הוגנת, דודאי חוב שאדם לוה מחברו עביד דיזיף בצינעא ופרע בצינעא, אבל שטר עסק שהי' כולו שטרי חובות על כותים אית לי' קלא בפריעתם ובנגישתם וכו', א"א שיפרע שטרי חובות רבים כאלו הכתובין בפנקס בלא כפיי' ונגישה גדולה ובפומבי גדול שיהא ידוע ליהודים ולכותים, וכל דבר שאי אפשר להיות בצינעא אלא בידיעת העולם, לא האמינה התורה את האדם להיות נאמן עלי' בשבועתו, עד שיביא ראי' לדבריו, כדאיתא בס"פ השוכר את האומנין וכו' דתניא איסי בן יהודה אומר וכו' הא יש רואה יביא ראי' ויפטר וכו', מהני תרי עובדי שמעינן דכל דבר שיש לו פרסום וקול וא"א שלא יודע לשכנים, אין אדם נאמן עליו בשבועה, וגביית החובות אחר שנתקלקלו יש להם פרסום גדול וכו', וא"א שיגבה יהודי אחד ממון גדול כזה בלתי שידעו שאר היהודים הנמצאים בערכאות הכותים, גם יוכל להתברר ע"י הנוגש והבע"ח ואע"פ שאין מועלת עדות כותי לישראל, מכל מקום ידים מוכיחות וראוי הוא שיברר כל זה וכו', עכ"ל.

ומבו' בל' הרא"ש דעיקר דינא דאיסי, דבדבר שא"א להיות בצינעא, אינו נאמן בשבועתו, והרי דדינא דאיסי הוא במקום שהוא מחויב בשבועה, דכה"ג אינו נאמן בשבועתו, ותו ממילא הוא צריך לשלם, וזה כמש"נ לעיל ביסוד דינא דאיסי.

עוד מחודש בד' הרא"ש, דגם במקום שאין לו עדים כשרים, מ"מ יש בזה לדינא דאיסי, דיש לו לברר ע"י הנוגש והבע"ח, וזה חידוש רב.

יג] כתב במנ"ח מ' נ"ז סוף כא, שהמפקיד עבדים קרקעות ושטרות דא"צ לישבע עליהן, אם טוען נגנב או נאנס במקום שיש רואין חייב לשלם, דלדעת הרמב"ם דדינא דאיסי הוא אף במקום דלאו שומרים ודאי הוא חייב לשלם, וגם לדעת הרמ"ה דדינא דאיסי הוא רק בשומרים, אך הרי היינו אף במקום דליכא חיוב שבועת השומרים, כמבו' בב"י סימן קפ"ז, וע"כ אף בעשו"ק שאינו חייב לישבע, איכא לדינא דאיסי, עכ"ד.

ומבו' בדבריו שנקט כמש"נ לעיל סק"ז מד' הקצוה"ח והנתיה"מ דדינא דאיסי הוא אף במקום שאינו מחויב שבועה כלל, ונקט להדיא דהוא אף שלא בשומרים, וצ"ע וכנ"ל, דא"כ בכל דו"ד יהא הדין שאם יש רואים אין הנתבע נפטר בלא שמביא עדים, וצ"ע בזה.

יד] בס' משנת ר"א ב"מ סימן ט"ז בהערה א' כתב, דדינא דאיסי דבמקום רואים ל"מ שבועה, הוא דין מחודש בשומרים, שהרי באמת ליכא ראי' שפשע ממה שאינו מוצא עדים, אלא הגדר הוא דשומר אינו נפטר בגוף האונס רק בהוכחה ובבירור האונס, ובזה דין התורה שלא יפטר בלא בירור העדים, ודוקא היכא דלא שכיחי עדים אפשר שיפטר בשבועתו, עכ"ד, ולפלא שלא הביא ד' הר"ן והנמו"י שכתבו דדינא דאיסי אינו דין מסוים בשומרים אלא בכל התורה.

?בשיעורי הגר"ח ב"ק דק"ז. כתב, ז"ל, והנה יעו"ש לקמן ס"פ האומנין וכו', דלא מהני שבועה במקום דשכיחי עדים, ובכל חיובי שבועות מהניא אף במקום דשכיחי עדים, והסברא דבכל מחויבי שבועות אינו מחויב יותר משבועה, וע"כ מהני בכל גווני, ומשא"כ בשבועת השומרים הוא חייב בממון, אלא דבמקום דליכא עדים מהני השבועה ליפטרי', והביאור הוא פשוט דכיון דלדעת נטל ממנו הך חפץ ע"כ חייב בתשלומין, עכ"ל.