40 מהדו_ב  -  אבר היוצא ב - בדעת הרשב_א והר_ן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / בהמה המקשה

אור ליום ועש"ק בשלח י"ד שבט תשע"ז

**עיקרי הדברים נתבארו בכסליו תש"ע, ולא נשנו כאן אלא משום דברים שנתחדשו בהם**

**א**

א] חולין דס"ח:, במערבא מתנו הכי רב אמר יש לידה לאברים ורבי יוחנן אמר אין לידה לאברים וכו', איבע"ל לדברי האומר אין לידה לאברים הוציא העובר את ידו והחזירה וחזר והוציא את ידו והחזירה עד שהשלימו לרובו מהו, מי אמרינן הא נפק לי' רובא, או דלמא כיון דהדר הדר.

והנה בפירש"י פירש דלר' יוחנן דאין לידה לאברים, מהני לי' חזרה, אך ש"ר פירשו דלהך לישנא מודה ר' יוחנן דאבר היוצא ל"מ לו חזרה, ולא נחלקו אלא בדין המיעוט שבפנים.

ב] והבעה"מ כתב להוכיח כן, ז"ל, מדאיבע"ל לדברי האומר אין לידה לאיברין הוציא עובר ידו והחזירה וחזר והוציא ידו והחזירה וכו', ואם הי' ר"י בשיטתו עומד להתיר האבר עצמו, מאי תיבעי, הרי הועילה לו חזרתו להתירו באכילה כאילו לא יצא מעולם, והיאך תעלה על דעת לצטרף לרובו, עכ"ל, וכן הוכיחו הרמב"ן וש"ר.

ולכאו' יש להוכיח מדבריהם דיסוד האיסור דאבר היוצא מקרא דובשר בשדה טרפה, הוא משום דהופקע ממחיצת אמו ואין שחיטת אמו מתירתו, וזהו שנקטו דמכח זה הוא די"ל דיצטרף האבר שחזר לרובו, - אך אי נימא דהאיסור דאבר היוצא הוא איסור בפנ"ע, א"כ הרי הגם דהאבר היוצא עצמו אסור, מה טעם יש בזה שיצטרף לרובו לאשוויי לידה, וכ"ה דלדעת רש"י דהאבר היוצא מותר, קשיא להו דמ"ט יצטרף לרובו, ה"נ תיקשי לדעתם דהאבר היוצא אסור, דמה מועיל האיסור יוצא דחייל על האבר, דמכח זה נימא דיצטרף לרובו לאשוויי לידה.

ג] אך נראה די"ל בזה, דהנה בפשוטו הי' נראה, דאם איסורא דאבר היוצא

ז] ויש להוסיף, במשה"ק הראשונים ע"ד רש"י דאם לל"ב ס"ל לר' יוחנן דאבר החוזר מותר, א"כ פשיטא דאי"ז מצטרף לרוב לאשוויי לי' כילוד, ומזה נראה להוכיח בדעתם דס"ל דגדר איסורא דובשר בשדה טרפה הוא דאין שחיטת אמו מתירתו אף אחר שחזר, וע"כ לדידהו ניחא הא דבעי דיצטרף לרוב לאשוויי לי' כילוד, אך למש"נ בדעת התוס' דאחר שחזר האבר שחיטת אמו מתירתו, ואך דה"ז אסור באיסור יוצא, צ"ע דמ"ט נימא דהוא מצטרף לרוב לאשוויי לי' ילוד, הרי אחר שחזר האבר כבר הוי בכלל אמו, והוא ניתר בשחיטתה, ואך דאיכא עלי' איסור מחודש דיוצא.

אמנם הנה בד' הרשב"א והר"ן לקמן דס"ט. באיבעיא דמהו לגמוע את חלבו, מבו' דאיסור אבר היוצא אינו איסור חדש כטרפה, אלא עיקר דינו הוא שאינו ניתר בשחיטת אמו, ואסור משום אבר מן החי, אך בפמ"ג סימן י"ד וביד יהודה שם כתבו לפרש בדבריהם דלעולם הוי זה איסור חדש, ואך דאיסור זה דמי לאבמה"ח, וצ"ב.[[1]](#footnote-2)

ובפשוטו כ"ה מבו' גם מד' התוס' וש"ר לקמן דע"ה: דפשיטא להו דאם אמרי' דד' סימנים אכשר בי' רחמנא אף בשנשחטה האם שחיטה מעליא, הי' אבר היוצא ניתר בשחיטת עצמו, מבו' לכאו' דאבר היוצא לי"ב איסור מחודש דיוצא, דא"כ היאך יהא ניתר בשחיטת עצמו, ועי' בחי' בכור שור שם שכתב כן בדעת הרמב"ם, דהגם דד' סימנים אכשר בי' רחמנא אף בשנשחטה אמו שחיטה כשרה, מ"מ אבר היוצא אסור ולי"ל תקנתא בשחיטה, משום דכל שיצא ממחיצתו הוי כטרפה שאין לו תקנה.

אמנם בס' יד יהודה סימן י"ד סק"ד דחה לזה, די"ל דכ"ה שאם הוציא העובר את ידו ואח"כ נולד, אין האבר היוצא אסור, וכמש"כ הראשונים, וגם בדעת הרמב"ם נקטו כן המהריב"ח והב"י, אך הכל בו כתב לא כן בדעתו, והיינו דאף אם איסורא דאבר היוצא הוי איסור מחודש ביוצא חוץ למחיצתו, מ"מ כל שנולד ולא הועילה לו שחיטת אמו כלל, אין מחיצת אמו מחיצה כלל, ולא חשיב כיצא חוץ למחיצתו, וכמש"כ כן בבכור שור שם,[[2]](#footnote-3) וה"נ י"ל, דאף במקום שהועילה לו שחיטת אמו, מ"מ כל ששחט את העובר ואינו נצרך עתה לשחיטת אמו, לא חשיב כיצא חוץ למחיצתו, ובפרט לפי ל' רש"י בדע"ה. דדינא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, הוא משום דהתירא הוא דרבי בי' רחמנא מכל בבהמה תאכלו שאם רצה אוכלו בשחיטת אמו וכו'.[[3]](#footnote-4)

אמנם בד' רש"י לקמן דס"ט. מבו' להדיא דאיסורא דאבר היוצא ניתר בשחיטת עצמו, אף במקום דל"ש שמכח זה יפקע מיני' שם יוצא חוץ למחיצתו, וזה במש"כ רש"י שם, ז"ל, אבן פקועה דכוותי', דאין הולד טעון שחיטה אלא משום חד אבר, "וההוא אבר לא מישתרי בשחיטה דלאו שחיטה היא", וחתך לי' האי אבר ושרי, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י, דאם הי' שחיטה על הולד הנולד מן הבן פקועה, הי' ניתר האבר, והתם הרי ל"ש למימר דכל שנשחט שחיטת עצמו לא חשיב האבר כיצא חוץ למחיצתו, שהרי ד' רש"י לא קיימי על שחיטת הבן פקועה עצמו, אלא על שחיטת הולד הנולד ממנו, ושחיטה זו הרי ל"מ כלל להפקיע תורת יוצא חוץ למחיצתו מן האבר היוצא, ואפ"ה אילו הי' שייך בו שחיטה, ל"ה האבר אסור, ומוכח מד' רש"י דאיסור אבר היוצא, אי"ז איסור מחודש כטרפה, אלא כל עיקר דינו הוא שאינו ניתר בשחיטת אמו, וע"כ אילו הוה שייכא בי' שחיטה הי' ניתר.[[4]](#footnote-5)

ח] אמנם ילה"ע בזה מסוגיית הגמ' לקמן דס"ט. דבעי ר' ירמי' מהו לחוש לזרעו, ומפרשינן דאיירי בדאזל אבן פקועה דכוותי' ופשיטא דמבלבל זרעי', והכי קמיבע"ל, בהמה בעלמא לאו מכח חלב ודם קאתיא ושריא הכא נמי ל"ש, או דלמא תרי איסורי אמרינן תלתא לא אמרינן וכו', ומסקינן דכל מכח לא אמרינן דשרי.

והנה אי נימא דעיקר דינא דאבר היוצא הוא שאינו ניתר בשחיטת אמו ול"ה כשחוט, צ"ע דמה מדמינן לה להא דבהמה בעלמא אתיא מכח חלב ודם ושריא, ומזה למדנו דכל מכח לא אמרינן, ולכאו' ל"ד, דבבהמה בעלמא דמן הדין הולד מותר, ואך שבאנו לאסרו משום שבא מכח איסור, וע"ז אמרינן דכל מכח לא אמרינן, אך בולד זה דמן הדין הוא טעון שחיטה, שהרי הא דולד טעון שחיטה אי"ז מכח שבא מבהמה הטעונה שחיטה, שהרי אף בהמה הראשונה שנבראה היתה טעונה שחיטה, ואך שבאנו להתירו בלא שחיטה משום שנולד מבן פקועה שאינו טעון שחיטה, הרי דבזה י"ל דכיון דהאבר היוצא הי' טעון שחיטה, אין הולד ניתר בלא שחיטה, ועמש"נ להלן סקי"ד בדעת המאירי, דפירש מה"ט דכל האיבעיא היא רק למ"ד דאין חוששין לזרע האב, עיי"ש.

ומשמע מזה דאיסורא דאבר היוצא הוא איסור מחודש כטרפה, וע"כ אם באנו לאסור הולד משום שנולד מכח האבר האסור, שפיר י"ל דכ"ה דלא אסרינן לולד דעלמא שנולד מכח חלב ודם, ה"נ אין לאסור לולד זה שנולד מכח האבר האסור.

ובאמת הדברים מבוארים כן בד' הר"ן בחי' שם, עיי"ש שכתב דבההיא דרב משרשיא אין להתיר משום דזוז"ג מותר, כיון שב' הגורמים היתר הם וכו', אך בדין ולד דאבר היוצא כתב שם דתלי בדין זוז"ג, עיי"ש, ואם איסורו של האבר היוצא הוא משום שלא הי' עליו שחיטה המתירתו, א"כ דמי לההיא דרב משרשיא דל"ש בזה הא דזוז"ג, ובע"כ מד' הר"ן דהא דאבר היוצא אסור, הוי זה איסור על האבר כטרפה, וע"כ תלי דין הולד בדינא דזוז"ג.

ט] ונ' לישב, דלעולם דינא דאבר היוצא הוי זה דין איסור, וכדכתיב בקרא ובשר בשדה טרפה לא תאכלו ודרשי' כיון שיצא בשר חוץ למחיצתו נאסר, אך אי"ז איסור מחודש שנאסר האבר לאכילה, אלא דין האיסור הוא שאינו ניתר בשחיטה, ועי' בס' מגנזי הגר"ח סימן ס"ה שכתב כעי"ז, דגם אם אבר היוצא אי"ז איסור חדש, מ"מ דינו הוא שאינו ניתר בשחיטה, אף אם יהא שחיטה מעליא, עיי"ש.

והטעם בזה, דלעולם דינא דבשר היוצא הוא שה"ה נאסר לדין מחיצתו, וע"כ בבשר היוצא בקדשים שיצא ממחיצת אכילתו, ה"ה נאסר לאכילה, אך באבר היוצא שלא יצא ממחיצת אכילתו, אלא יצא ממחיצת היתר שחיטתו, ה"ה נאסר לדין מחיצה זו, ואינו ניתר בשחיטה.

ולפ"ז נראה, דכאשר באנו לאסור את הולד הנולד מבן פקועה שהוציא אבר לחוץ, לא מצינו לאסרו מכח הא דהאבר היוצא הי' טעון שחיטה, שהרי לא ניתר בשחיטת אמו, ודנימא מכח זה דאין לנו לחשוב את הולד כשחוט, אלא כיון דרוב האב הי' כשחוט, חשיב אף הולד כשחוט, וכמש"כ בתבו"ש סימן י"ד סקי"ג, עיי"ש, ואך דמ"מ יש מקום לאסור את הולד, משום שבא מכח אבר היוצא שדינו שאינו ניתר בשחיטה, ומכח זה יהא גם להולד דין זה שאינו ניתר בשחיטה, וע"ז הוא שאמרו דכל מכח לא אמרינן.

ואשר זהו מש"כ הר"ן שם דדין ולד אבר היוצא תלי בדין זוז"ג, דהגם דהאבר היוצא לא ניתר בשחיטה, מ"מ הרי מוכח מסוגית הגמ' דאין לאסור הולד מכח זה, דאם הוה מצינו לאסור הולד מכח זה, ל"ה שייך בזה הא דכל מכח לא אמרינן, אלא מכח שיצא מן האבר שדינו הוא שאינו ניתר בשחיטה, וזה תלי בדין זוז"ג.

י] והנה בפשוטו הי' נראה לפ"ז, דכל עיקר הך איסורא דאבר היוצא, היינו רק שאינו ניתר בשחיטת אמו, דכיון דיצא ממחיצת היתר שחיטת אמו, נאסר דלא תועיל לו שחיטת אמו להתירו, אך בשחיטה אחרת ה"ה ניתר.

וכן נ' ממש"כ הראשונים לקמן דע"ה: דאם אמרינן דד' סימנים אכשר בי' רחמנא אף בשנשחטה אמו שחיטה מעליא, הי' אבר היוצא ניתר בשחיטת עצמו, ונ' דהיינו משום דהגם דאבר היוצא נאסר שאינו ניתר בשחיטה, אין איסורו אלא שלא יהא מותר בשחיטת אמו, אך ה"ה ניתר שפיר בשחיטת עצמו.

יא] אך צ"ע בזה ממש"כ הר"ן לדון דלהצד דאבר מוליד אבר, הרי דהיכא דאזיל על בהמה בן פקועה שלא יצא לה אבר זה, יהא אבר הולד אסור למ"ד דזוז"ג אסור, אף אם אין חוששין לזרע האב, עיי"ש, וצ"ע, שהרי למ"ד דאין חוששין לזרע האב, מבו' בפשוטו מסוגיית הגמ' שם, דהא דהולד הוי כשחוט, הוא רק מכח אמו, ולפ"ז הרי אף דבעלמא אם האב אסור, יש לאסור הולד למ"ד דזוז"ג אסור אף אם אין חוששין לזרע האב, אך הכא דכל איסור אבר האב הוא שאינו ניתר בשחיטת אמו, הרי דל"ש לאסור הולד מכח זה, רק אם אתינן להתירו מכח שחיטה זו שחלה באביו, דכלפי שחיטה זו אית בי' דין איסור שאינו ניתר בשחיטה זו, אך למ"ד דאין חוששין לזרע האב ואתינן להתירו מכח השחיטה שחלה באמו, ל"ש לאסרו מכח איסורא דאבר היוצא שהי' על אביו, שהרי איסור זה אינו אוסר כלל את השחיטה שחלה באמו.

ועד"ז ילה"ע גם במש"כ הר"ן שם, דהיכא דאזיל על בהמה דכוותי' שהי' לה אבר היוצא, אסור הולד, ולא חשיב כזה וזה גורם דשרי, ולכאו' אי נימא דכל איסורא דאבר היוצא הוא לענין שאינו ניתר בשחיטת "אמו", הרי יש מקום לדון, דהגם דהגם דגם להאב וגם להאם הי' אבר היוצא, מ"מ לגבי איסור האבר היוצא דהאב דהוא שאינו ניתר בשחיטה דאמו, איכא זוז"ג, דבהגורם דהאם ליכא לאיסור זה, ומאידך לגבי איסור האבר היוצא דהאם הוא שאינו ניתר בשחיטה דאמו, איכא זוז"ג, דבהגורם דהאב ליכא לאיסור זה, וא"כ מ"ט לא יהא אבר הולד מותר, וי"ל.

ולכאו' מוכח מד' הר"ן, דאיסורא דאבר היוצא, הוא שאינו ניתר בשחיטה כלל, דכיון דיצא ממחיצת היתר שחיטה, נאסר דתו אינו ניתר בשחיטה, וע"כ מהני איסור זה לאסרו גם כאשר באנו להתירו בשחיטה אחרת, וכ"ה מבו' בס' מגנזי הגר"ח סימן ס"ה, דהך דינא דאבר היוצא אינו ניתר בשחיטה, הוא אף בשחיטת עצמו, עייש"ה.

ומש"כ הר"ן לקמן דע"ה: דאי אמרינן ד' סימנים אכשר בי' רחמנא אף בשנשחטה אמו שחיטה מעליא, הי' האבר היוצא ניתר בשחיטת עצמו, צ"ל כמש"נ לעיל סק"ז, דאילו הוה מהניא שחיטה בהבן פקועה עצמו, ל"ה חשיב כלל כיצא חוץ למחיצתו, ול"ה חייל בי' הך איסורא דיוצא, אך לעולם כל דחייל בי' הך איסורא דיוצא, ה"ה אסור ואינו ניתר אף בשחיטת עצמו, אך כבר נת' בהערה שם להעיר ע"ז, דמד' הר"ן שם נראה לא כן, עיי"ש.

יב] אמנם בל' הרשב"א לקמן דס"ט. נ' להדיא לא כן, ז"ל, אבר זה אין בו איסור מחמת עצמו כטריפה כלל, "אלא מחמת שאין לו סימנין להתירו בהן ע"י שחיטה", והרי כל הגוף כבשר וכמונח בדיקולא, והאבר שיצא הוא לבדו נשאר חי וכו', עכ"ל.

ונ' להדיא בל' הרשב"א, דגם אחר דחייל בי' איסור אבר היוצא, מ"מ כל עיקר איסורו הוא רק כלפי שחיטת אמו, אך שחיטת עצמו שפיר היתה מועלת בו, ואך שאין לו סימנים להתירו בהן.

ושמא י"ל דגם הר"ן מודה דאיסור אבר היוצא אינו אוסרו שלא יהא ניתר בשחיטת עצמו, וכאשר כ"ה פשטות ד' הר"ן לקמן דע"ה:, אך מ"מ מהני זה לאסרו שלא יהא ניתר בהתירא דכל בבהמה תאכלו, כיון שיצא ממחיצת היתר כל בבהמה תאכלו, נאסר דשוב ל"מ בו היתר זה, וע"כ ה"ז אוסרו אף כאשר באנו להתירו מכח שחיטה אחרת דחייל מכחה התירא דכל בבהמה תאכלו, וצ"ע בזה.

יג] וע"פ האמור נ' לפרש ד' רש"י לקמן דס"ט. שכתב, ז"ל, מבלבל זרעי' ומיתסר כל הולד משום אותו אבר "ואליבא דחנניא קבעי לה", עכ"ל, ומבו' בד' רש"י, דכל הצד לאסור הולד, הוא רק אם חוששין לזרע האב.

ובפשוטו יל"פ בדעתו בתרי אנפי, חדא, דס"ל דאף כאשר באנו לאסור הולד משום שבא מכח איסור, תליא בדין חוששין לזרע האב, וכאשר נסתפק בזה הר"ן בסוגיין והתוס' בסנהדרין ד"פ:, וי"ל עוד, דאזיל לטעמי' דס"ל דאיסורא דאבר היוצא, אי"ז איסור מחודש כטרפה, אלא עיקר דינו הוא שאינו ניתר בשחיטת אמו ול"ה כשחוט, וע"כ כאשר באנו לאסור הולד, דכיון שבא מכח אבר היוצא, לא חשיב כשחוט, ה"ז תלי אם חוששין לזרע האב, וכמבו' בסוגיא שם דהא דבן פקועה הבא על בהמה מעלייתא אותו הולד אין לו תקנה, הוא רק אם חוששין לזרע האב.

אך על דרך בתרא קשיא מהא דמסיק התם דכל מכח לא אמרינן דומיא דהא דלא אסרינן בהמה בעלמא משום שבא מכח חלב ודם, אשר מזה מוכח דהנידון לאסור הולד, אי"ז משום דלא חשיב כשחוט כאבר היוצא דאביו, אלא משום שבא מכח האבר היוצא דהוא אסור, וכמש"נ לעיל סק"ח, ובע"כ מזה, דעיקר דינא דאבר היוצא דין איסור הוא, שמכח זה אינו ניתר בשחיטת אמו, וכמש"נ לעיל סק"ט, ולפ"ז הרי הדר צ"ב הא דתלי לה רש"י בדינא דחוששין לזרע האב, וי"ל כדרך קמא, דס"ל לרש"י דגם בגורם א' דאיסור לא אסרינן אלא למ"ד דחוששין לזרע האב.

ולפמש"נ נ' די"ל בזה, דהנה הרי מבו' בד' רש"י בסוגיא שם, דהגם דהולד הנולד מאבר היוצא אסור, מ"מ אילו הי' שייך בו שחיטת עצמו ה"ה מותר, ומבו' לפ"ז דאף דעיקר דינו דאבר היוצא דין איסור הוא שמכח זה אינו ניתר בשחיטה, ל"מ דין זה אלא שלא יהא ניתר בשחיטת אמו, אך בשחיטת עצמו שפיר הוא ניתר.

ולפ"ז י"ל, דזהו דתלי לה רש"י בדינא דחוששין לזרע האב, דהגם דדין אבר היוצא דין איסור זה, והי' בדין לאסור הולד הנולד ממנו, אף למ"ד דאין חוששין לזרע האב, מ"מ כיון שכל עיקר דין איסור זה הוא שאינו ניתר בשחיטת אמו, הרי דלמ"ד דאין חוששין לזרע האב, והיתר הולד הוא מכח דין השחיטה שחל באמו, ל"מ איסור זה שחל בו מכח אבר דאביו לאסרו, שהרי כל עיקר האיסור שהי' באבר דאביו הוא שאינו ניתר בשחיטת אמו, וזה ל"מ לאסור את הולד שהוא ניתר מכח היתר השחיטה שחל באמו, וזהו שפירש"י דהאיבעיא היא למ"ד דחוששין לזרע האב, דלדידי' היתר דהולד הוא רק מכח היתר השחיטה שהי' לאביו, וכיון שבא מכח אבר היוצא דאביו, שחל בו דין איסור שלא יהא ניתר בשחיטה זו, יש לאסור מכח זה גם להולד, ודו"ק.

**ג**

יד] וי"ל עוד בענין זה, דלעולם דינא דאבר היוצא ל"ה כלל דין איסור, אלא כל עיקר דינו הוא שאין שחיטת אמו חלה עליו להתירו, ואפ"ה מדמי לה הגמ' להא דלא אסרינן לולד דבהמה בעלמא מחמת שבא מכח חלב ודם.

והטעם בזה נ' ללמוד מד' המאירי לקמן דס"ט. שכתב, דזכר שבא על בן פקועה והוליד אין לו תקנה לדברי הכל, שהרי זרע האם לכו"ע חוששין, והרי זה אינו טעון שחיטה מצד האם, עכ"ל, וצ"ב דלמ"ד דאין חוששין לזרע האב, מ"ט הוא אסור.

ונ' בביאור דבריו, דכל הא דתלי לה בדין חוששין לזרע האב, הוא כשאביו בן פקועה ואמו בהמה מעלייתא, דבכה"ג הא דאתינן לאסרו הוא משום דה"ה כשחוט מצד אביו, ובזה הוא דאמרינן דלמ"ד דאין חוששין לזרע האב נקבע דין הולד לפי אמו, וכיון דאמו אינה שחוטה, גם הוא אינו שחוט כלל, וע"כ הוא ניתר בשחיטת עצמו.

אך משא"כ בגוונא דאמו בן פקועה ואביו בהמה מעלייתא, הרי דהגם דאין חוששין לזרע האב, ודינו כדין אמו דה"ה כשחוט, מ"מ יש לאסרו משום יוצא מן האב שהוא טעון שחיטה, דכל הא דכל מכח לא אמרינן, הוא רק בשאבר א' אסור, אך כשכל הבהמה אסורה ודאי יש לאסור היוצא, ומכח זה דינו דאינו ניתר אלא בשחיטה, וכיון דהוא כשחוט ול"ש בי' שחיטה, ה"ה אסור.

ולמדנו לפ"ז מד' המאירי, דאף היכא דליכא על האב איסור כלל, אלא שהוא טעון שחיטה, שייך בי' דין יוצא מן האיסור להצריך את הולד שחיטה.[[5]](#footnote-6)

ולפ"ז הרי שפיר י"ל דהא דאבר היוצא אסור אי"ז כלל דין איסור, אלא כל דינו הוא שאין שחיטת אמו חלה עליו, והא דמבו' בסוגיא שם דבולד הנולד מאבר היוצא מצינו לאסרו משום יוצא מן האיסור, ושייך בזה הא דכל מכח לא אמרינן, הוא משום דאחר שלא חלה על האבר שחיטת אמו, הרי הוא טעון שחיטה, ודין זה חייל גם על היוצא ממנו.

טו] ויש להוסיף דהנה המאירי בסוגיא שם כתב, ז"ל, ואח"כ אמר שזו לא נשאלה דודאי מבלבל זרעי', אלא דהכא לא שייכא בהני, דבן פקועה גמור אין תורת שחיטה עליו מן הדין וה"ה כנשחטו סימניו, אבל זה תורת שחיטה עליו מצד האבר אלא שאינו ניתר בה, והלכך לא נאסר הולד מתורת סילוק חיוב שחיטה, אא"כ אתה בא באיסורו מכח שאותו אבר האסור מסייע בהולדה, ואף מצד זה העלו בה שמותר אף כשנחוש לזרע האב וכמו שאמר כל מכח לא אמרינן וכו', כך צריך לישבה הואיל ובגמ' העלוה להיתר אף לדעת האומר חוששין לזרע האב, אע"פ שהדבר בא בדוחק וכו', ומ"מ נראה לי שהשאלה נעשית תחילה לדעת האומר חוששין לזרע האב עד שהעלה דודאי בכולהו אסור וכו', וכשראה שהדברים פשוטים בה לאיסור נאמר בה הדר אמר פשיטא וכו', ואין מקום לשאלה לדעת האומר חוששין לזרע האב, והכי קמיבע"ל כלומר ולדעת האומר אין חוששין לזרע האב אם יש לאסרה, הואיל והרבה איסורין מסייעין בהולדה והם חלב ודם ואיסור יוצא וכו' הא לדעת האומר חוששין לזרע האב ודאי הולד אסור וכנגד מה שהורו רבותי, וכן נראה לי ברור, עכ"ל.

ולפמש"נ נ' בביאור דבריו, דכאשר באנו לדון לאסור את הולד, יש לדון בזה מתרי טעמי, חדא דכיון שאבר האב לא הי' חשוב כשחוט, והולד בא גם מכח אבר זה, הרי דגם דין הולד הוא דל"ה כשחוט לגמרי, ועוד דאף אם הולד עצמו הוי כשחוט, מ"מ כיון שהוא יוצא מן האב שהי' טעון שחיטה, ה"ה אסור.

והנה כבר נתבאר לעיל סק"ח, דכל מש"א בגמ' להתיר משום דכל מכח לא אמרינן דומיא דהא דלא אסרינן משום שבא מכח חלב ודם, הוא רק כאשר באנו לאסור להולד משום יוצא מן האיסור, ובזה הוא דאמרינן דכל מכח לא אמרינן, שהרי כל ולד הוא יוצא מאיסור חלב ודם, אך אם באנו לאסור הולד משום שדינו כאבר דאביו דל"ה כשחוט, ל"ש ע"ז הא דכל מכח לא אמרינן, שהרי לא באנו לאסרו מכח אביו, אלא הוא להיפך, דכיון דסתם בהמה טעונה שחיטה, והכא אתינן להפקיע חיוב שחיטה מן הולד, משום שנולד מבן פקועה שהוא כשחוט, הרי דע"ז אמרינן דכל שאבר אביו ל"ה כשחוט, לא חשיב הולד כשחוט לגמרי.

ואשר זהו מש"כ המאירי, דלמ"ד דחוששין לזרע האב, דלדידי' דין הולד הוא גם כדין האב, ודאי דהולד אסור, דכיון דאבר אביו ל"ה כשחוט, גם הוא ל"ה כשחוט, ול"ש בזה הא דכל מכח לא אמרינן, ומשא"כ למ"ד דאין חוששין לזרע האב, אשר לדידי' דין הולד נקבע לפי דין אמו, וחשיב הולד כשחוט ואינו טעון שחיטה, ואך שבאנו לדון שיהא אסור משום שיוצא מאבר האב שהי' טעון שחיטה, הרי דע"ז שפיר פשיט להתירא דכל מכח לא אמרינן.

טז] וכלל הדברים בד' המאירי, דכל הך דינא דאין חוששין לזרע האב, הוא רק כלפי הך דינא דולד בן פקועה הוא כשחוט, ובזה הוא דאמרינן דדין זה נקבע לפי אמו, אך כאשר באנו לדון לאסרו משום יוצא מן האיסור, ל"מ מידי הא דאין חוששין לזרע האב, וזה כמש"כ בחי' הגר"ח, עיי"ש.

ולפ"ד הגר"ח דכל דינא דחוששין לזרע האב הוא רק לגבי קביעת המין, הרי דהא דתלינן לדינא דרב משרשיא בהפלוגתא אם חוששין לזרע האב, הוא משום דהכא שהנידון הוא אם הוא כשחוט או לא, ל"ש דין יוצא כלל, אלא תלי בהפלוגתא אם חוששין לזרע האב, דשורש הנידון בזה הוא אם חשבינן להולד כהמשך דהאב, וע"כ למ"ד דלא חשבינן להולד כהמשך דהאב, גם לא חשבינן לי' כשחוט מכח הא דהאב שחוט, וז"ב.

יז] ונ' דגם ש"ר דפליגי ע"ד המאירי וס"ל דאיבעיא דגמ' אתיא גם כמ"ד דחוששין לזרע האב, הוא משום דס"ל דלגבי הנידון אם הולד הוי כשחוט, פשיטא דכיון דרוב האב הי' כשחוט, חשיב אף הולד כשחוט, וכמש"נ לעיל סק"ט עפי"ד התבו"ש סימן י"ד סקי"ג, ולא דנו בגמ' אלא דמ"מ יש לאסור הולד כיון שהוא בא מן האבר שהי' טעון שחיטה, וע"כ חייל בי' ג"כ הך דינא שהוא טעון שחיטה, וא"א לשחטו כיון שהוא כשחוט, וע"ז הוא שאמרו דכל מכח לא אמרינן.

ולפ"ז ניחא שפיר ד' הר"ן דתלה לה בדין זוז"ג, דכל מש"כ הר"ן בההיא דרב משרשיא דלא תלי בדין זוז"ג, הוא כאשר באנו לדון אם הולד חשיב כשחוט או לא, דבזה הוא שכתב הר"ן, דאם האב הוי כשחוט והאם ל"ה כשחוט, א"א להתיר הולד מכח הא דזוז"ג מותר, דלא חשיב הולד כשחוט לגמרי אא"כ אביו ואמו שחוטים, אך משא"כ באיבעיא דמהו לחוש לזרעו, שבאנו לאסור את הולד משום שבא מכח אבר היוצא שהוא טעון שחיטה, הרי דזה תליא שפיר בדינא דזוז"ג.

ולפ"ז מתישב ד' הר"ן לקמן דע"ה: דמבו' דאם הי' שייך באבר היוצא שחיטת עצמו הי' ניתר, ולא סתר להמבו' בד' הר"ן לקמן דס"ט. דהולד היוצא מן האבר האסור דהאב, אינו ניתר אף מכח היתר השחיטה דהאם, שעמדנו ע"ז לעיל סקי"א, שהרי כל דינא דאבר היוצא הוא שלא ניתר בשחיטת אמו והוא טעון שחיטה, וע"כ אם הי' שייך בו שחיטת עצמו הי' ניתר, ומשא"כ בולד היוצא מן האבר האסור דהאב, כיון שבא מכח אבר הטעון שחיטה אף הוא טעון שחיטה, וכיון דהוא כשחוט ול"ש בו שחיטה, לית לי' התירא, וז"פ.

יח] והנה אמנם בד' בעה"מ והרשב"א בר"פ אוא"ב מבו' שדעתם שלא כד' המאירי, ובבהמה מעלייתא הבא על בן פקועה, אין הולד אסור אלא למ"ד דחוששין לזרע האב, והרי דלא אמרינן דכיון שבא מכח האב שהוא טעון שחיטה, אף הולד טעון שחיטה.

אך י"ל דלעולם מודו ליסוד ד' המאירי דכל שנולד הולד ממי שהוא טעון שחיטה, חייל עליו דין יוצא שיהא אף הוא טעון שחיטה, ואך דס"ל דגם דין יוצא מן האיסור תליא בדינא דחוששין לזרע האב, וכמו שנסתפקו בזה הר"ן לקמן דס"ט. והתוס' בסנהדרין ד"פ:, וע"כ נקטו דדין ולד דבהמה מעלייתא הבא על בן פקועה תלי בהפלוגתא אם חוששין לזרע האב, וז"פ.

שוב העירוני דא"צ לזה, אלא בפשוטו י"ל דל"ה מצו לאסור מחמת זה שבא מכח האב שהוא טעון שחיטה, שהרי כיון שהאם אינה טעונה שחיטה, הו"ל זוז"ג, וקי"ל דזוז"ג מותר, ובאמת צ"ע בד' המאירי שאסר בזה, דמ"ט לא חשיב כזוז"ג דקי"ל דמותר, ושמא אה"נ מש"כ המאירי דלכו"ע אסור, אתיא רק אם זוז"ג אסור, דסוגיא דהתם ס"ל כן, וע"כ כל הא דאין לו תקנה, הוא רק למ"ד דחוששין לזרע האב, אשר מכח זה לא חשיב הולד כשחוט לגמרי, וע"כ הוא דאין לו תקנה, וז"פ.

יט] ויש להביא קצת סמך לזה, דלדעת הרשב"א והר"ן ל"ה דין אבר היוצא דין איסור כלל, אלא היינו שאין שחיטת אמו חלה עליו להתירו, ממשה"ק ע"ד רש"י לקמן דס"ל דגם לל"ב ס"ל לר' יוחנן דאם החזיר ידו ה"ה מותר, א"כ מאי בעי לדעתו בהוציא ידו והחזירה וחזר והוציא וכו', הרי כיון דאבר החוזר מותר, פשיטא דאי"ז מצטרף לרוב לאשוויי לי' כילוד.

ומוכח מזה בדעתם, דס"ל דגדר איסורא דובשר בשדה טרפה הוא דאין שחיטת אמו מתירתו אף אחר שחזר, דומיא דהא דאינה מתירתו קודם שחזר משום שאינו בכלל בהמה בבהמה, וע"כ לדידהו ניחא הא דבעי דיצטרף לרוב לאשוויי לי' כילוד, אך אי נימא דלעולם הי' מן הדין דאחר שחזר יהא ניתר בשחיטת אמו, ואך דחייל בי' דין איסור שמכחו ל"מ שחיטת אמו להתירו, צ"ע דמ"ט נימא דהוא מצטרף לרוב לאשוויי לי' ילוד, הרי אחר שחזר האבר כבר הוי בכלל אמו, ואך דאיכא עלי' איסור יוצא שמכחו אינו ניתר בשחיטתה, ועמש"נ להעיר כעי"ז לעיל סק"ו בהערה, ולמש"נ שם לפ"ד הר"ן, יש מקום לדון, דאף אם הוי זה דין איסור, מ"מ כיון שדין האיסור הוא שלא יהא ניתר בשחיטה, נגרר בזה המיעוט אחר הרוב, וצ"ע בזה, וי"ל.[[6]](#footnote-7)

**ד**

כ] ובעיקר מש"כ הר"ן, דהאבר היוצא אסור משום אבר מן החי, וכ"נ גם מד' הרשב"א, ילה"ע, שהרי רבנן דס"ל דשחיטת האם מטהרת האבר היוצא מידי נבילה, מדמו לה לשחיטת טרפה, והנה הרי שחיטת טרפה מתרת לאיסור אבר מן החי, וכמו שהוכיחו האחרונים ממש"כ הרשב"א דבשחיטת טרפה מותר ליתן בני מעים לגוי, וא"כ ה"נ בדין דשחיטת האם תתיר לאיסור אבמה"ח דהאבר היוצא, ואי נימא דאבר היוצא גרע מטרפה, וע"כ אין שחיטת אמו מתרת לאיסור אבמה"ח דילי', א"כ מאי מדמו רבנן דשחיטת אמו מטהרתו מידי נבילה דומיא דשחיטת טרפה דמטהרת מידי נבילה, וי"ל.

כא] ונ' לישב, דהנה בגל' הגרע"א סימן י"ג כתב, בדין שוחט את הטרפה ומצא בה בן ט' חי, ז"ל, דכל כמה שאינו ניתר ע"י שחיטת עצמו הוי כא' מאברי' ואסור משום טרפה, דאל"כ במת הולד מה נידון בי' שום איסור וכו', וגם איסור אמ"ה ליכא דהרי מת לפנינו, "וגם הא השחיטה פעל לאם להוציא מידי אמ"ה לענין מפרכסת דלא עבר עלה משום אמ"ה, א"כ הועיל גם לגבי ולד לענין זה", וע"כ במת הולד או בתולש ממנו אבר ואוכל אסור משום טרפה וכו', עכ"ל.

אך הנה ראה זה מצאתי בתשו' הרשב"א החדשות סימן מ"ז, ז"ל, וכבר הראיתיך בעיניך כיוצא בזו, השוחט את הטרפה ומצא בה בן תשעה חי למ"ד בפרק המקשה לדברי המתיר אסור, ואנן קי"ל כדברי המתיר בשוחט את הבהמה ומצא בה בן ט' חי שהוא מותר בשחיטת האם, וכשנמצאת האם טרפה למ"ד אסור דאין לו סימנין לזה, אפ"ה אין חלבה וולדותי' אסורין, אלא הרי היא כבהמה חי' שהתולש ממנה בשר ואכלו אינו חייב משום טרפה אלא משום בשר מן החי, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א שלא כד' הגרע"א, אלא ולד זה ששחטו את אמו טרפה, אסור באיסור בשר מן החי, ואין שחיטת אמו מתרת לאיסור זה.

וצ"ב הטעם בזה, שהרי להדיא כתב הרשב"א בחי' לקמן דע"ד. ובשו"ת ח"ג סימן שס"ג ובתוה"ב בית ב' שער ה' ס., דכל הא דבולד דטרפה אין שחיטת אמו מתירתו, הוא משום שאינה מתרת את עצמה, וא"כ כיון שהשחיטה מתרת איסור אבמה"ח של עצמה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א גופי' שהתיר ליתן לגוי בני מעיים דטרפה, בדין שתתיר אף לאיסור אבמה"ח של העובר, וכמש"כ הגרע"א, וכמדומה דאין לחלק בזה בין איסור אבר מן החי לאיסור בשר מן החי.

כא] והי' מקום לישב בזה, כמש"כ במשנת ר"א חולין, דהא דשחיטת טרפה מתרת לאיסור אבמה"ח, הגם דאינה שחיטה גמורה להתיר באכילה, הוא משום דכל הגריעותא בשחיטת טרפה הוא משום שהיא מקצת מתה, וע"כ אי"ז שחיטה גמורה להתיר באכילה, ואשר ע"כ ה"ז מועיל להתיר מידי אבמה"ח, שהרי הא דאתינן לאסור להאבמה"ח, הוא משום צד החיות דהטרפה, ועל צד חיות זה שפיר מהניא השחיטה, ולפ"ז ניחא, דע"כ בשוחט טרפה ונמצא בה בן ט' חי, שבאנו לדון דשחיטת הטרפה בפנ"ע תתיר לאיסור אבמה"ח, הרי דכיון דאינה שחיטה גמורה, אינה מתרת לאיסור אבמה"ח.

אך כמדומה שאי"ז מתישב כ"כ בד' הרשב"א בתוה"ב שם, שהק', ז"ל, וא"ת השוחט את הטרפה ונמצא בה בן ט' חי למה אינו ניתר בשחיטת אמו, "דהא שחיטת טרפה שחיטה ראוי' היא אלא שדבר אחר גרם לה ליפסל", והאם שנטרפה אסורה באכילה אבל העובר שאינו טרפה מפני מה אינו ניתר בשחיטת האם וכו', עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו דבשחיטת טרפה ליכא גריעותא בעיקר השחיטה, ואך דל"מ להתיר את האם שהיא טרפה, ואם הא דשחיטת טרפה אינה מתרת הוא משום שהיא מקצת מתה, ועל צד המיתה ליכא שחיטה כלל, לכאו' הוי זה גריעותא בעיקר השחיטה, וי"ל.

כב] ויותר נראה, דהא דשחיטת טרפה מהניא להתיר איסור אבמה"ח, לאו היינו משום דאיכא דין בפנ"ע בשחיטה שהיא מתרת לאיסור אבמה"ח, ואף אי נימא דבשחיטה מעלייתא איכא דין בפנ"ע שהיא מתרת לאיסור אבמה"ח, מ"מ שחיטת טרפה כ"ה שאינה מתרת באכילה, גם אינה מתרת לאיסור אבמה"ח, אלא היינו משום דכל דתורת שחיטה ע"ז, חשיבא כמתה מכח השחיטה, וע"כ ליכא לאיסור אבמה"ח,[[7]](#footnote-8) ועי' כן בל' הגמ' לקמן דקכ"א:, (אך התם קאי בשחיטת גוי בטהורה וישראל בטמאה), אך משא"כ בשוחט את הטרפה ומצא בה בן ט' חי, כיון דאין שחיטת אמו מתירתו באכילה, לא חשיב העובר כמת, שהרי בהעובר עצמו לא נעשה שחיטה, וכל הא דבן פקועה חשיב כמת, הוא רק מכח שחל עליו היתר השחיטה, אך כל שלא חל עליו היתר השחיטה חשיב כחי גמור, וע"כ אית בי' לאיסור אבמה"ח ובשר מן החי.

ונ' להוכיח כן, שהרי כתב הרשב"א לקמן דע"ה: דטעמא דרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, הוא לפי שאין סימני העובר נחשבין שחוטין כלל כיון שנמצאת האם טרפה, עכ"ל, וצ"ב שהרי שחיטת האם מהניא לטהרו מידי נבילה, והיאך מצינו למימר דאין סימניו כשחוטין "כלל", וביותר, דלכאו' כיון שדין הולד הוא כדין אמו, הרי דכ"ה דדינא דאמו הוא דאף דשחוטה היא מ"מ אין השחיטה מתירתה באכילה, ה"נ הוא דין הולד, דאף דשחוט הוא אי"ז מתירו באכילה, ומהו שכתב הרשב"א דאין הסימנים שחוטין כלל.

ונ' דמזה מקור למש"נ, דכל הא דחשבינן להולד כשחוט, הוא רק בשחל עליו היתר שחיטת אמו, והוי כבשרא בדיקולא, וזה כמש"כ הרשב"א שם לעיל מינה בדינא דרב משרשיא דאותו הולד אין לו תקנה, ז"ל, לפי שחצי הגוף הרי הוא כבשר, אך כל שאין שחיטת אמו מתירתו, ול"ה כבשרא בדיקולא, ל"ה שחוט כלל, וזהו שכתב הרשב"א דאין סימני העובר נחשבים כשחוטים כלל.

וצריך להוסיף לדעת הרשב"א, דגם רב אמי דס"ל בשוחט את הטרפה דלדברי המתיר אוסר, לאו היינו כמש"כ התוס' דהוא משום דסימניו חשובין כשחוטין, דל' הרשב"א מ' דהוא דבר ברור דבכה"ג אין סימני העובר נחשבין שחוטין, אלא הוא משום דלא ס"ל להא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ואין העובר ניתר אלא בסימני אמו, וע"כ שפיר כתב הרשב"א דלדעת רב אמי אסור בשרה באיסור בשר מן החי.

ולפ"ז שפיר י"ל כמש"נ, דהגם דשחיטת טרפה מתרת לאיסור אבמה"ח, מ"מ אינה מתרת את העובר מידי איסור אבמה"ח, דהא דשחיטת טרפה מתרת לאיסור אבמה"ח, הוא משום דתורת שחיטה עלי', חשיבא כמתה, ואף דהשחיטה ל"מ להתירה באכילה, מ"מ כיון דשחיטה היא, ה"ה חשובה כמתה, ומשא"כ בעובר דלא חשיב כשחוט אלא בשהוא ניתר בשחיטת אמו, דהוי כבשרא בדיקולא, וכדמוכח מהא דמהניא בי' שחיטה, ואם הי' חשוב כשחוט, ל"ה מהניא בי' שחיטה, ע"כ בשחיטת טרפה שאין העובר ניתר, לא חשיב כשחוט כלל, וע"כ אית בי' לאיסור אבמה"ח, וז"ב.

שו"ר ביד יהודה סימן י"ד סק"ה, שכתב בדין אבר היוצא, דודאי הוי כולו שחוט, שהרי השחיטה מטהרתו מידי נבילה, ורק דמקצתו אסור משום ובשר בשדה טרפה, וככל טרפה דהוי כשחוט ואך דאסור משום נבילה, ומכח זה נחלק ע"ד התבו"ש, וכתב דמש"א בגמ' לקמן דס"ט. דכל מכח לא אמרינן, הוא אף בשיצא חציו, עיי"ש, אך צע"ג על דבריו, דא"כ מ"ט בולד דטרפה מהני לשחוט את העובר משום דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, הרי גם בזה נימא דכיון ששחיטת אמו מטהרתו מידי נבילה, הוי כולו כשחוט, ולהדיא כתב הרשב"א שאין סימני העובר נחשבין שחוטין כלל כיון שנמצאת האם טרפה, והיינו כמש"נ, דכל הא דסימני העובר חשובין כשחוטין, הוא רק בשחל עליו היתר שחיטה לאכילה, ולפ"ז הרי ה"נ י"ל באבר היוצא, דכיון שלא חל עליו היתר שחיטה, ל"ה כשחוט, וז"ב.

?שוב העירוני ע"ז, דאם אכן אין שחיטת טרפה מתרת לאיסור אבמה"ח דהעובר, כיון דשחיטה אינה מתרת כלל לאיסור אבמה"ח, וכל הא דבמפרכסת ליכא איסור אבמה"ח הוא משום דחשיבא כמתה וכמש"נ, דא"כ תיקשי דמ"ט אם חתך אבר מן הולד אינו מטמא טומאת אבמה"ח.

וצ"ל בזה, לפ"מ שביארו האחרונים דחלוק איסור אבמה"ח מטומאת אבמה"ח, דטומאת אבמה"ח הוי כטומאת נבילה, דבמתה כולה מטמאה טומאת נבילה, ובמתה מקצתה מטמא האבר, ומשא"כ איסור אבמה"ח דחזינן דהוא אף בחיי הבהמה, וע"כ שחיטת טרפה, כ"ה דהיא מטהרת את הולד מטומאת נבילה, ה"נ היא מטהרתו מטומאת אבמה"ח, וכל דברינו הם על איסור אבמה"ח, דע"ז ל"מ השחיטה להתיר, וכל הא דאחר שחיטה ליכא לאיסור אבמה"ח, הוא משום שהיא מתה כולה, ולא חשיב האבר כאבמה"ח, וכמש"נ.?

?ובעיקר מש"נ דאי"ז דין בפנ"ע דשחיטה מתרת לאיסור אבמה"ח, +אלא הא דשרי איסור אבמה"ח אחר שחיטה הוא משום דהויא כמתה, שו"ר בשם הגרי"ג שליט"א, שהביא כן מל' הרשב"א תוה"ב בית ב' ש"ג ותשב"ץ ח"ג סימן רצ"ו ורמ"ה סנהדרין סג., עיי"ש.?

**ה**

כג] במש"כ הרשב"א בתשו' החדשות שם, דכשנמצאת האם טרפה למ"ד אסור דאין לו סימנין לזה, אפילו הכי אין חלבה וולדותי' אסורין, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א גם בח"ג סימן שס"ג, צ"ע דמ"ש מהוציא העובר את ידו דבעי ר' ירמי' מהו לגמוע את חלבו, משום דלית לי' תקנתא בשחיטה, ולא איפשיטא, וה"נ ולד דטרפה דלית לי' תקנתא בשחיטה, הי' לנו לאסור את חלבו.

והנה אי נימא דאיסורא דאבר היוצא הוי איסור מחודש דיוצא, הרי ל"ד כלל, אך למש"כ הרשב"א בחי' לקמן דס"ט. ובתוה"ב בית ב' סוף ש"ג, דהא דאיבע"ל אם מותר לגמוע את חלבו, הוא משום דלי"ב איסור מצ"ע, וכל איסורו הוא דהוי כאבמה"ח, כיון שלא התירתו שחיטת אמו, והא דמיבע"ל לאסור את חלבו, הוא משום דלית לי' תקנתא בשחיטה, צ"ע דמ"ש ולד דטרפה שכתב הרשב"א דחלבו מותר, אף דלית לי' תקנתא בשחיטה.

כד] והנה למש"נ לדון לעיל סק"ט, דהגם דאבר היוצא לי"ב איסור חדש כטרפה, מ"מ לאו היינו דכל עיקר דינו הוא שאינו בכלל שחיטת אמו, וע"כ אינו ניתר בשחיטת אמו, אלא דין איסור הוא, דכיון דיצא ממחיצת היתר שחיטתו, נאסר לענין זה שאינו ניתר בשחיטה, ולפ"ז י"ל דזהו שאמרו דהוי איסור שאין לו תקנה, כיון שדינו הוא שאינו ניתר בשחיטה, ומשא"כ בבן פקועה דטרפה, דדינו הוא שהוא ניתר בשחיטה ואך דבפועל ל"ש בי' שחיטה, אי"ז טעם לאסור את חלבו, וכדמדמי לה הרשב"א שם לבהמה שנעקרו סימני', דאין חלבה אסור, אף דבפועל ל"ש בה שחיטה, ופליג על הרא"ה דס"ל בבדה"ב ריש בית ב' דחלבה אסור, ומצאתי כן בס' מגנזי הגר"ח סימן ס"ה שכתב דכל הא דחלבה אסור, הוא רק משום דדינא דאבר היוצא הוא שאינו ניתר בשחיטה, אך אם רק ל"ה שייך בו שחיטה, ל"ה חשוב כאיסורא דלית לי' תקנתא ול"ה אסור.[[8]](#footnote-9)

אמנם אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל סקי"ב לדקדק מד' הרשב"א, דאף אם דינא דאבר היוצא הוא דין איסור, שאינו ניתר בשחיטה, כ"ז הוא לגבי שחיטת אמו, אך אי"ז אוסרו שלא יהא ניתר בשחיטת עצמו, והא דל"מ שחיטת עצמו להתירו הוא משום דלאו שחיטה היא כיון דהוי כשחוט, עיי"ש, ולפ"ז הרי נמצא דאף דאבר היוצא אית בי' דין איסור, מ"מ הא דלית לי' תקנתא בשחיטת עצמו, הוא רק משום דל"ש בי' שחיטה, וא"כ דמי לבן פקועה דטרפה דאף דל"ש בי' שחיטה, מ"מ חלבו מותר.

אך אם נדחוק בדעת הרשב"א, דמכח דין האיסור דאבר היוצא אין לו היתר אף בשחיטת עצמו, וכל מש"כ הרשב"א דאם הי' שייך בו שחיטת עצמו הי' מותר, הוא משום דעי"ז ל"ה חשבינן לי' כיצא חוץ למחיצתו, וכמש"נ לדון לעיל סקי"א בדעת הר"ן, ניחא שפיר ד' הרשב"א, דע"כ חשיב האבר היוצא כאיסורא דלית לי' תקנתא, דהגם דאם הי' שייך בו שחיטה הי' מותר, אך הרי היינו רק משום דעי"ז ל"ה חשוב יוצא כלל, אך עתה דל"ש בו שחיטה והוי יוצא, הוי דינו דאין לו תקנה אף בשחיטת עצמו, וע"כ הוי איסורא דלית לי' תקנתא, ודו"ק, אך כבר נת' לעיל שם דאי"ז במשמעות ל' הרשב"א.

כה] וי"ל בזה, למש"כ בפסקי רי"ד לקמן דס"ט. דמש"א דלית לי' תקנתא בשחיטה, היינו דהוי באיסור "אבר מן החי" אף אחר ששחטו, עיי"ש, ונתחדש בדבריו, דהגם דקי"ל דשחיטה אינה עושה ניפול, כ"ז הוא לענין טומאה, אך לענין אכילה שחיטה עושה ניפול, וחשיב האבר היוצא כפירש מן החי, וע"כ אף אחר שמת הולד, אסור האבר היוצא באיסור אבמה"ח.

ולפ"ז מתישב היטב ד' הרשב"א, דכל הא דבעי ר' ירמי' אם חלבו אסור משום דלית לי' תקנתא בשחיטה, כ"ז הוא באבר היוצא דליכא תקנתא לאיסור אבמה"ח דילי', דאף אם ימות או ישחט קאי באיסורא דאבמה"ח, אך בשוחט את הטרפה ומצא בה בן ט' חי, הרי דהגם דאותו הולד אין לו תקנה, מ"מ הרי להאיסור אבר מן החי שיש עליו איכא תקנתא, שהרי כשימות או ישחט יפקע ממנו איסור אבמה"ח, וע"כ הגם דעדין יהא אסור, מ"מ כיון דלאיסור אבמה"ח איכא תקנתא, לא אסרינן להחלב שבא מן האבמה"ח, וז"פ.

אך גם דרך זו אינה מתישבת בד' הרשב"א לקמן דס"ט. שכתב, ז"ל, אבר זה אין בו איסור מחמת עצמו כטרפה כלל אלא מחמת שאין לו סימנין להתירו בהן ע"י שחיטה וכו', עכ"ל, והרי דאם הי' שייך שחיטה בהולד הי' האבר מותר, ואם כבר חשוב האבר כפירש וה"ה אסור משום אבמה"ח אף בשמת הולד, א"כ ל"ה שייך כלל שתועיל שחיטה להתירו.

כו] ויותר נראה בדעת הרשב"א, דהדין חלוק, דבולד דטרפה לדעת רב אמי, דהא דל"מ לו שחיטה הוא משום דלא אכשר לי' רחמנא אלא בסימנים דאמו, ודינא הוא דסימני עצמו אינם סימנים הראויים לשחיטה, וכמש"נ לעיל סקכ"ב בדעת הרשב"א, דגם לדעת רב אמי הא דל"מ לו שחיטת עצמו להתירו, אי"ז משום דסימניו חשובים כשחוטים, אלא משום שדינו הוא שאינו ניתר אלא בשחיטת סימני אמו, הוי זה חיסרון היכ"ת בעלמא דל"ש בו שחיטה, ודמי לנעקרו הסימנים דאין החלב אסור, ומשא"כ באבר היוצא דהא דלית לי' תקנתא הוא משום שסימניו כשחוטים הם, חשיב דהוי איסורא דלית לי' תקנתא, וצ"ב עוד טעם החילוק בזה.

ובזה ניחא מה שיש להעיר בד' הרשב"א שם, שכתב להך דינא דחלבו מותר רק בולד טרפה לרב אמי, וצ"ע דמ"ט לא כתב כן בדינא דרב משרשיא דקי"ל כוותי', ונקט לדינא דרב אמי דלא קי"ל כוותי', וביותר, דבתשו' שבחלק ג' הביא מיד אח"כ לדינא דר' משרשיא, וא"כ מ"ט לא כתב להך דינא דהחלב מותר כלפי דינא דרב משרשיא, ונ' להדיא מזה דבדינא דרב משרשיא חלבו אסור, וצ"ב דמ"ש מולד דטרפה דחלבו מותר, ולמש"כ הש"ך והפר"ח בסימן י"ד דבדינא דרב משרשיא פשיטא דחלבו אסור, עיי"ש, ניחא, אך דבריהם צ"ב, וכמו שעמדו ע"ז התבו"ש והיד"י שם.

ולמש"נ ניחא, דבדינא דרב משרשיא דהא דל"מ לו שחיטה, הוא משום שסימניו חשובין כשחוטין, החלב אסור, דומיא דחלב דאבר היוצא דאסרינן לי' משום דלית לי' תקנתא בשחיטה, ומשא"כ בשוחט טרפה ומצא בה בן ט' חי, דהא דל"מ לו שחיטה, הוא משום שלא התירתו תורה רק בסימני אמו, דמי לנעקרו הסימנים, לא חשיב כאיסור דלית לי' תקנה, וע"כ חלבו מותר, ודו"ק.

1. והנה אמנם בחי' הרשב"א לקמן דע"ד. כתב, דאבר היוצא הוי כטרפה שחוטה דבר תורה והרי הוא בלאו ובשר בשדה טרפה לא תאכלו, עכ"ד, ולכאו' מבו' מזה דהאוכלו אינו עובר בלאו דאבמה"ח, אלא בלאו דובשר בשדה טרפה, אך נ' דהיינו, שהרי השחיטה חלה גם על האבר לטהרו מידי נבילה, ואך דילפי' מקרא דובשר בשדה טרפה שאינה מתירתו באכילה, וע"כ האזהרה על אכילתו היא מקרא דובשר בשדה טרפה, וזה כמש"נ במק"א, דאף אם טרפה אין השחיטה מתירתה לאכילה כלל, מ"מ אינו עובר בלאו דנבילה אלא בלאו דטרפה, והיינו משום דעל בהמה שלא התירתה השחיטה מכח שהיא טרפה, הזהירה תורה בלאו דטרפה, וה"נ הכא דכוותה, דאבר שלא התירתו שחיטת אמו משום שהוא אבר היוצא, הזהירה תורה בלאו דובשר בשדה טרפה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני לסייע לזה מד' רגמ"ה בדס"ט., ז"ל, ולמאן אי לר"מ וכו' איסור יוצא ליכא, דאע"ג דהוציא ידו לא חיישינן "דלא חשיב יוצא ממחיצתו", עכ"ל, ומשמע דכל הא דכשהולד עצמו טעון שחיטה, אין האבר אסור, הוא משום דבכה"ג לא חשיב כיוצא ממחיצתו, אך אם הי' חשוב כיוצא ממחיצתו, הי' אסור אף בשחיטת עצמו. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם נ' דיש להוכיח שלא כדרך זו, דהנה הרשב"א והר"ן שם הקשו ע"ד רש"י, מהא דתניא דבשר היוצא כטרפה, דמה טרפה כיון שנטרפה שוב אין לו היתר, אף בשר כיון שיצא שוב אין לו היתר, אלמא כטרפה משוינן לה שאין לה היתר לעולם, ומשמע אפי' בשחיטת עצמו כיון שניתר חציו בשחיטת אמו, עכ"ד, והנה הרי במש"א דשוב אין לו היתר, הגם דאם לא נשחטה אמו אלא נולד, יש לו היתר בשחיטה, צ"ל דזה לא חשיב דיש לו היתר, דכל שלא נשחטה אמו ל"ה כלל יוצא חוץ למחיצתו, וא"כ אי נימא דמה שנקטו הראשונים דלדעת רש"י תועיל שחיטת עצמו להתירו, הוא משום דעי"ז לא חשיב כיצא חוץ למחיצתו, ל"ה קשיא ע"ז ממש"א דאין לו היתר, וי"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפ"ז הרי דלפי המבו' בד' רש"י לקמן דע"ה: דלמ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, הוא אף בשנשחטה אמו שחיטה מעלייתא, הרי דכל הא דאבר היוצא לית לי' תקנתא, הוא רק למאן דלית לי' הא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וכמו שנקטו התוס' וש"ר שם לדעתו, ודלא כמו שכתבו בדעת רש"י דס"ל דאף דד' סימנים אכשר בי' רחמנא ושייכא שחיטה בעובר, מ"מ ל"מ השחיטה להתיר לאיסור אבר היוצא, דזה נסתר מד' רש"י בדס"ט. דמבו' להדיא דאילו הוה שייכא בי' שחיטה הי' ניתר בשחיטת עצמו, והרי בלא"ה הא דפריך בסוגיין דאפי' בן פקועה דעלמא נמי דאמר רב משרשיא וכו', אתיא כמאן דלית לי' הא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וע"כ שפיר י"ל דגם הא דמסיק דמיבע"ל מהו לגמוע מחלבו, אתיא כמ"ד דלית לי' הא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ומשה"ק הרשב"א ממש"א להלן דבשר היוצא כטרפה, מה טרפה כיון שנטרפה שוב אין לו היתר אף בשר כיון שיצא שוב אין לו היתר, י"ל בדעת רש"י, דאבר היוצא הוי כטרפה שא"א להפקיע תורת אבר היוצא ממנו, אך שפיר הוא ניתר בשחיטת עצמו, וזה לא חשיב דאית לי' היתר, שהרי מעיקרא זהו כל דינו שאינו ניתר בשחיטת אמו, שו"ר כעי"ז בבכור שור שם.

   ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בהא דפריך הגמ' שם דאפי' בן פקועה נמי דאמר רב משרשיא, הגם דדינא דרב משרשיא הוא רק משום דלית לי' הא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וא"כ מאי פריך מינה, אך פשוט דהיינו משום דבע"כ דר' ירמי' לית לי' להא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, דאי ד' סימנים וכו', ל"ה שייך כלל לחוש לזרעו, דהגם דהאב הי' לו אבר היוצא, מ"מ הוא ניתר בשחיטת עצמו, ובלא שחיטה ל"ש להתירו, שהרי אמו היא בהמה מעלייתא, וודאי הוא טעון שחיטה, ומזה מוכח דלדעת רש"י למ"ד דד' סימנים וכו' ניתר האבר היוצא בשחיטת עצמו, דאל"כ הרי מצינו למימר דר' ירמי' ס"ל כמ"ד דד' סימנים וכו', וא"כ מאי פריך עלי' מדרב משרשיא, הרי י"ל דר' ירמי' ס"ל דד' סימנים וכו' ולית לי' דרב משרשיא, ובע"כ דלמ"ד דד' סימנים וכו' ניתר האבר היוצא בשחיטת עצמו, וע"כ הוה פשיטא להגמ' דר' ירמי' לא ס"ל להא דד' סימנים, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם מסברא הוא מחודש, דכיון שהולד חשוב כשחוט מכח אמו, א"כ מה לי שהוא יוצא מאביו שהי' טעון שחיטה, הרי אף שמכח זה יחול גם עליו דין זה שהוא צריך שחיטה, מ"מ כיון שהוא חשוב כשחוט יש לנו להתירו, ודו"ק, אמנם אי נימא דהיתר הולד הנולד מבן פקועה אינו משום דחשוב כשחוט, אלא הוא משום דחשוב כבשר בעלמא שאינו טעון שחיטה, ניחא, אך מד' רש"י בדע"ה: שפירש לדינא דרב משרשיא משום שהי', מוכח לא כן, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש לסייע עוד לזה בדעת הר"ן, ממש"כ בחי' הר"ן בדס"ח:, ז"ל, דס"ל לרב שכשם שרובו של עובר גורר את מיעוטו שבפנים לאסור, כך רוב אבר שבחוץ גורר את מיעוטו שבפנים לאסור, עכ"ל, ועמש"נ בזה במקומו דמבו' בד' הר"ן, דהא דביצא רובו אין ניתר המיעוט שבפנים בשחיטת אמו, הוא משום שהוא נגרר אחר הרוב שבחוץ ליאסר, וזהו דמדמי לה דה"נ ביצא רוב האבר לחוץ נגרר המיעוט שבפנים אחר הרוב ליאסר, ומשמע מזה, דהאיסור כשיצא רובו, והאיסור כשיצא רוב אבר, חד איסורא הוא, וכ"ה דביצא רובו כל דינו הוא שאין שחיטת אמו חלה עליו להתירו, ה"נ הוא ביצא רוב אבר.

   עוד יש לסייע לזה, מל' הר"ן בפי' הרי"ף בהאיבעיא דהלכו באברים אחר הרוב, ז"ל, נפ"מ לענין "איסור יוצא" וכו', עכ"ל, והנה הרי התם הנידון הוא לחשוב כיצא רוב שיהא כילוד ואינו ניתר בשחיטת אמו, ולי"ב איסור יוצא כלל, ומדקרי לה הר"ן איסור יוצא, משמע דאף ביוצא גופי' ליכא איסורא, ואיסור יוצא שאמרו בגמ' דס"ט. היינו שאינו ניתר בשחיטת אמו, ואיסור זה קיים אף בשנולד לגמרי. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונ' מקור לזה, דשחיטה אינה מתרת לאיסור אבמה"ח, והא דאחר שחיטה ליכא איסור אבמה"ח אף בשהיא מפרכסת, הוא משום דחשיבא כמתה, ממש"כ הרשב"א בר"פ גיד הנשה, דאיסור אבמה"ח דעובר כיון דיש לו דאית לי' התירא ע"י שחיטה, לא חשיב כאיסור שכבר חל לגבי דינא דאאחע"א, עיי"ש, וקשיא ע"ז ממש"א לקמן דק"ג. דאין איסור טרפה חל על איסור אבמה"ח, הגם דאיסור אבמה"ח יש לו היתר בשחיטה, ועמד ע"ז בראש יוסף לקמן דק"ג., ועי' בברוך טעם שער התערובות דין ז' ובגל' הראש יוסף שכתב דאבמה"ח לא חשיב דיש לו היתר ע"י שחיטה, דמעיקרא כל עיקר האיסור הוא בעודו חי, וכל דנשחט כבר אינו אבמה"ח, עיי"ש, ומבו' לפ"ז, דהא דליכא איסור אבמה"ח בעודה מפרכסת, אי"ז משום דהשחיטה מתרת לאיסור אבמה"ח, אלא משום דחשיבא כמתה וכבר אי"ז אבמה"ח. [↑](#footnote-ref-8)
8. וזה נ' בביאור ד' הב"ח בסימן י"ד שכתב, דהא דלא בעי מהו לגמוע את חלבו בבן פקועה שבא על בהמה מעלייתא והוליד, הוא משום דדוקא באיסור יוצא שאיסורו משום בשר בשדה טרפה קמיבעיא להו דדילמא דינו כטרפה וחלב הבא מן הטרפה אסור וכו', אבל בן פקועה שבא על הבהמה וכו' דאע"ג דאין תקנה לולד בשחיטה מטעם שהי', אינו אלא שאין השחיטה מתירתו וכו' אבל בחיי' אין בה איסור דאין בה סרך טרפה ופשיטא לן דחלבה מותר, עכ"ל, ובפשוטו כונתו, דאיסור אבר היוצא הוי איסור חדש כטרפה, וע"כ הוא דאיבע"ל שיהא חלבו אסור, ומ' בלשונו שם דבזה גופא הוי ספיקא דגמ', אם איסור אבר היוצא הוי איסור חדש כטרפה, או דאינו אסור אלא משום אבמה"ח, אך צ"ע דלהדיא כתב הב"ח בהמש"ד, ז"ל, דהא פשיטא דאיסור יוצא אינו אלא לומר שאינו ניתר בשחיטת אמו וכו', עכ"ל, והרי דפשיט"ל דאיסור יוצא אינו איסור חדש, אלא כל עיקר דינו הוא שאינו ניתר בשחיטת אמו, וסתרי דבריו ז"ל זל"ז.

   ולמש"נ נ' דמש"כ הב"ח דהא דמיבע"ל אם מותר לגמוע את חלבו, הוא משום שאיסורו משום בשר בשדה טרפה ודילמא דינו כטרפה, היינו דהא דאין האבר היוצא ניתר בשחיטה, אינו משום דל"ש בו שחיטה, אלא דינא הוא שאין שחיטה מועלת להתירו, והוי כטרפה שאינה ניתרת בשחיטה, וזהו דמיבע"ל שיהא חלבו אסור, ול"ד לבן פקועה שבא על בהמה מעלייתא, דהא דל"מ לולד שחיטה הוא רק משום דל"ש בו שחיטה, וע"כ חלבו מותר, דל"ד לטרפה שאין שחיטה מועלת להתירה, ואכתי צ"ע בל' הב"ח. [↑](#footnote-ref-9)