פרק ב_ 5ב
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב

**דך י"ב ע"א.**

**תוס' בד"ה משבע. ומצית לשנויי דשנה שגלו בה וכו'.** ועי' **בחזו"א** דביאר כוונתם דהגלות היתה בין תשרי לניסן, וממילא דהחדשים שאחר הגלות עד ניסן, נחשבים למלך החדש, ולכן שנת החורבן נחשבת לצדקיהו. אבל במנין השנים של החורבן מונים מתשרי, ולכן כלפי שנות החורבן היה י' שנים, אבל לגבי מנין המלכים של צדקיהו היה י"א עם שנת החורבן.

**דף י"ב ע"ב.**

**דתניא שבעה עשר יובלות מנו ישראל וכו'.** והנה לר' יהודה מבואר דלא מנו אותם השנים של גלות סנחריב, ולפמש"כ רש"י הרי זה היה יותר מצ' שנה, וא"כ ליכא י"ז יובלות. [ולל"ק שהביא רש"י ניחא דלר' יהודה איכא י"ז יובלות]. ולכאורה דצ"ל דברייתא קאי אליבא דרבנן, וכמ"ש התוס' בד"ה הנך שני, דלדבריהם מנו את השנים של גלות סנחריב, וא"כ היה ט"ז יובלות, ועוד ל"ו שנים ממנין היובל הי"ז, ולהכי קרי ליה י"ז יובלות.

ועי' **ברמב"ם** בפ"י מהל' שמיטה ויובל ה"ג, דכ' דמנו י"ז יובלות. **ובראב"ד** שם כ' דכוונתו ל'שיעור יובלות', כיון דפסק כרבנן, וא"כ לא נגמר מנין היובל השבעה עשר. ועי"ש שנקט הראב"ד דברייתא דקתני ד'מנו' י"ז יובלות היא אליבא דר' יהודה. ולכאורה דא"כ צ"ל דס"ל כהל"ק שהביא רש"י.

**הנך שני דאגלינהו סנחריב. בחי' רבינו חיים הלוי** בפ"י שמיטה ויובל, ביאר דיובל נקבע ע"י ה'מנין' וה'ספירה' של השנים ע"י בי"ד. **ובשיעורי הגרמ"ד** הק' דא"כ כיון דלא פקעה קדושת הארץ למה לא מנו יובלות לקדש שמיטין. וצ"ל דלר' יהודה כיון כיון דליכא מנין לשמיטין, וכמבואר בתוס', א"כ ליכא נמי מנין לענין יובל, כיון דאין נ"מ בזה. אלא דהק' דדלמה לא מנו דדלמא יהיה נ"מ, אם יחזרו מהגלות עד סוף היובל.

**רש"י בד"ה ומשני הנך תלת שנין. ולא היה להם פנאי לחרוש ולזרוע** וכו'. **ובחזו"א** הק' מה טעם הוא זה, ועוד דגם א"צ מנין שנים, ורק דסגי שיהיה שמיטה **והגרי"ז** ביאר דלרש"י כיון דלא היה נ"מ בספירת מנין השנים, לכן הבי"ד לא מנו, ולכן לא חל בזה דין שמיטה, כיון דבעינן שבי"ד 'יספרו' את השנים, וקידוש בי"ד מעכב בספירת השנים של היובל והשמיטה. וכמבואר בחי' רבינו חיים הלוי בפ"י שמיטה ויובל.

**בא"ד. היאך יתכן להפסיק אותן שלוש שנים וכו'.** והיינו דכיון שבי"ד לא ספרו את השנים הללו, מוכרחים להתחיל במנין חדש, וכמבואר בחי' רבינו חיים הלוי שם.

**בא"ד. צא וחשוב מאותה שנה.** ועי' **בחזו"א** דשנת י"ז של יאשיהו שנגמרה בא' בניסן, [דזה ראש השנה למלכים], ואח"כ התחילה שנת י"ח, לא מנו את אותה שנה, ואפילו שהחזירם באב או באלול, מ"מ התחילו למנות בתשרי, שזה סוף שנת י"ז, והיינו שאז נגמרה שנת י"ח של יאשיהו. [והא דלא מנו מאב או אלול עד תשרי לשנה אחת, ע"ע להלן לגבי עזרא, שג"כ עשו כן, ואולם מש"נ שם, אינו מיישב הכא].

**בא"ד. אלא באותה שנה שחזרו בימי ירמיהו התחילו למנות.** **ובחי' רבינו חיים הלוי** שם, הק' דלרבנן דרבי דשביעית נוהגת גם בזמן שאין כל יושביה עליה, למה נתבטל המנין הקודם, כיון דהיו מונים גךם בזמן שגלו עשרת השבטים. ועו"ק דגם לרבי דלא מונין שביעית כשאין כל יושביה עליה, מ"מ הרי איא כמה דברים אחרים התלויים במנין השמיטה, כגון תרו"מ, א"ז מעשר שני או עני, וא"כ בלא"ה היו צריכים למנות.

והוכיח דשנת היובל נקבעת לפי ה'ספירה' של הבי"ד, וכיון דכשחזרו התחיל מנין חדש, הרי דזה מבטל את המנין הקודם. [ואין לומר דכיון שלא היו כל יושביה, לכן נתבטל דין יובל, דא"כ לא מצינו י"ז יובלות, וע"כ כמ"ש התוס' דלרבנן מנו יובלות לקדש שמיטין].

**תוס' בד"ה הנך שני. אבל לר' יהודה דאמר. ובחי' רבינו חיים הלוי** הק' דמ"מ גם לר' יהודה למה הפסיקו את מנין שנות השמיטה, והתחילו אח"כ במנין חדש. וכ' דמוכח דעיקר דין יובל ושמיטה תלוי בדין ספירת בי"ד, ולכן כיון דבזמן הגלות לא ספרו, לכך נתבטל המנין הראשון משום חסרון ספירה. ומשא"כ לרבנן דהיה ספירה גם בשעה שגלו.

**דף י"ג ע"א.**

**אלא ידעיה עיקר ויהויריב טפל לו.** ועי' **ברש"י בתענית** כז: דיהויריב היה טפל לידעיה, כיון דהיה לידעיה הה' משמרות, והמשמר הו' היה של יהוריב. **ובגבורת ארי** שם הק דא"כ מאי מקשי' הכא, דבשניה לא היה משמר ליהוריב, דדלמא עלה והיה לו משמר בפנ"ע. ואמנם ברש"י כאן כ' דיהויריב לא עלה, והתוס' הק' מנ"ל, ונקטו דאפילו אם עלה, מ"מ המשמרות היו כנגד אלו שעלו בתחילה. ובגבו"א שם הוסיף עוד דהם היו טפילו למשמר של ידעיה, וקו' הגמ' דא"כ למה קתני דהיה משמר של יהויריב, דהרי לא היה לו משמר.

**רב אשי אמר הנך שית שני וכו'. והגרי"ז** ביאר דרב אשי ס"ל דקדושה ראשונה בטלה, ולכן הוצרכו להמתין עד שיעלה עזרא ויקדש את הארץ. אבל התי' האחרים שבגמ' דלא תי' כן, ס"ל דקדושת ראשונה לא בטלה, ורק דהיה צריך להתחיל המנין של השנים, ולזה היה סגי בבי"ד קבוע, ולא היה צריך להמתין ו' שנים עד שיעלה עזרא.

וע"ע **בחזו"א** דהוכיח דכולה סוגיין אזלא אליבא דר' יהודה דס"ל ביבמות דקדושה ראשונה בטלה, וכ' דלפ"ז הא דלא תי' דשית שני עד שעלה אינו מן החשבון, משום דס"ל דזרובבהל ונביאים קדשוה קודם שעלה עזרא.

**שם.** עי' **ברמב"ם** בפ"י שמיטה ויבל ה"ג, דפסק כרב אשי.

**רש"י בד"ה ושיציא ביתא. ועד תשרי שהוא שבע לבנין לא התחיל למנות.** והא דלא מנו מאב עד סוף השנה, לשנה ראשונה, ביאר **הגרי"ז** דלרש"י סוגיין אזלא כמ"ד דבטלה קדושה ראשונה, וא"כ כיון דתחילת השנה היתה מופקעת מקדושת הארץ, לא היה שייך להתחיל המנין בסוף השנה.

**והרגמ"ה** כ' ש"מלמד שמשביעית ואילך התחיל לקדש", **והגרי"ז** הוכיח מדבריו דלא כרש"י, אלא דמיד התחיל לקדש, ועוד הוסיף דמדברי הרגמ"ה דכ' ד'התחיל' לקדש, משמע דכוונתו על 'התחלת' המנין של השנים, דס"ל דסוגיין אזלא כמ"ד דקדושה ראשונה לא בטלה, דאם ס"ל דהקדושה בטלה, הול"ל ד'קידש' את הארץ.

ולפ"ז אזיל לשיטתו דגם סוף השנה נחשבת לשנה, כיון דלא בטלה הקדושה, א"כ אין תחילת השנה מופקעת מדין שמיטין ויובלות, ולכן שייך למנות את סוף השנה.

**תוס' בד"ה הנך שית שני. וצ"ע וכי נמי היו בגולה וכו'.** ועי' **ברמב"ם** שם בה"ה, דהביא שיטת **הגאונים** שבזמן גלות בבל, לא היו מונין יובלות אלא שמיטין ז' ז' בלבד. וכ"כ דמשחרב הבית היו מונין רק שמיטין בלא יובלות כלל. ועי' שם **בראב"ד** שהשיג, דממנ"פ, אם מנו בבית שני קודם החורבן גם יובלות, למה לא מנו גם לאחר החורבן, ואם לא מנו היינו משום דס"ל כר' יהודה, דשנת מ"ט עולה לכאן ולכאן.

ובביאור שיטת הגאונים עי' **בחי' רבינו חיים הלוי**, דלענין יובל בעינן 'מנין' וספירה' ע"י בי"ד, ולכן בבית שני היו הבי"ד סופרים, אבל לאחר החורבן לא ספרו יותר. אמנם **בשיעורי הגרמ"ד** הק' דלמה לא ספרו אחר החורבן, דהרי בי"ד הגדול היה קיים עד ימי אביי ורבא. ועי"ש שביאר דבבית שני כיון דלא היה 'ביאת כולכם', לא היתה קדושה מדאורייתא, ורק דהוי מדרבנן, ולכן אחר החורבן לא הקפידו לקחדש יוב/ל, כיון דזה היה מדרבנן.

וע"ע **בחזו"א** דביאר דס"ל דקדושה ראשונה ושניה לא קידשה לעת"ל, ולכן בטלה קדושת הארץ לגמרי, וא"כ ל"ש למנות יובלות. ועוד כ' דגם אי נימא דקדושה שניה קידשה לעת"ל, מ"מ הקדושה לענין היובל, היתה רק לזמן ששייכא הקדושה, ולאחר החורבן דל"ש לנהוג יובל, בטלה הקדושה.

**שם. בחי' הגרי"ז** יישב קו' התוס' דהא דמונין שמיטין לקדש יובלות, היינו היכא דלא פקעה קדושת הארץ, ורק דאיכא חסרון ד'אין כל יושביה עליה', דזה דין רק בניהוג יובל, אבל הקדושה לא פקעה ולכן שייך למנות כדי לקדש שמיטין.

ובסוגיין מבואר דהיו צריכים להמתין עד שיעלה עזרא ויקדש, והיינו משום דקדושה ראשונה בטלה, ולכן כיון דפקעה קדושת הארץ ל"ש למנות יובלות לקדש שמיטין, ולכן התחיל המנין מחדש.

וע"ע **בחזו"א** דכ' כעי"ז, ועי"ש שהכריח דסוגיין סברה דקדושה ראשונה בטלה, ולכן אף דלרבנן דרבי היו מונין שמיטין לענין שמיטת כספים, מ"מ כיון דאהדרינהו עזרא, התחילו במנין חדש, כי המנין הראשון היה מנין של ז' ז', ולא היה בו מנין לענין יובל.

**שבע שכיבשו מנלן וכו'.** ועי' **ברמב"ם** בפ"י מהל' שמיטה ויובל ה"ב, דכ' טעם אחר ומקורו מהתו"כ פ' בהר, דכתיב שש שנים תזרע שדך וכו', דבעינן שיהיה כל אחד ואחד מכיר ארצו. **ובשיעורי הגרמ"ד** כ' דמהתם רק ילפי' הסיבה למה באמת לא התחילו למנות מיד שנכנסו, אבל אכתי לא ידעי' כמה זמן היה, וזה ילפי' בסוגיין דזה היה י"ד שנה.

**מדשבע כיבשו שבע חילקו. ובחזו"א** כ' כגון זה צריך רב מה ענין כיבוש לחילוק. ועי' רש"י בזבחים דכ' דסברא היא.