11 מחוס_ז לבו ביום
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק חקת אור לו' תמוז תשס"ג

**בדין מחוסר זמן**

**א', בדין יולדת שהקדימה עולתה לחטאתה, ובמש"כ התוס' והשטמ"ק לחלק דבמידי דבא להכשיר לא פסלי', (ובפלוגתייהו בגדר הדין), ב', בטעם שי' התוס' דיש לפסול משום מחוס"ז הגם דלא שנה עה"כ לעכב, (ובהא דלא פסלי' בהקדים פסח לתמיד, ובקרבנות ששחטום קודם תמיד ש"ש, משום מחוס"ז), ובישוב קו' התוס' בזבחים ד"ה. ע"ד הרר"ח, ג', בביאור הנידון בסוגיין, אם הוא משום פסולא דמחוס"ז האמור בקרבנות, או משום דל"ש שיעלה לו הקרבן קודם הזמן הראוי לו, והמסתעף מזה**

**א'**

א] מנחות ד"ד:, דתנן האשה שהביאה חטאתה ומתה יביאו יורשים עולתה, עולתה ומתה לא יביאו יורשים חטאתה, ובתוד"ה ה"ג ז"ל, משמע אבל היא אם היתה חי' מביאה חטאתה אחר עולתה, ועלתה לה עולתה לשם חובה, וכן משמע בתו"כ וכו, וכן במס' קנים, ותימה דבפ' תמיד נשחט אמרי' זה בנה אב שכל החטאות קודמות לעולה וכו', ואפי' דיעבד קאמר מדמשני שאני עולת מצורע דרחמנא אמר והעלה שהעלה כבר, והיינו דיעבד דלכתחי' חטאת קודמת כדכ' בקרא בהדיא, ותי' הר"ר חיים דה"ה בעלמא, והא דבעי קרא במצורע משום דכתיב בי' הוי' וכו' דמשמע עיכובא כדאמרי' בשמעתין בסוף.

והנה התוס' בזבחים ד"ה. הביאו פי' הרר"ח, ותמהו ע"ז ממש"א לקמן ד"ה. דהקדים חטאתו לאשמו וכו' תצא לבית השריפה וכו', מטעם דיש מחוס"ז לבו ביום, וזה הטעם למה לא יהא גבי חטאת ועולה, וע"כ פירשו התוס' שם, דלעולם הי' בדין דבהקדים עולה לחטאת תהא העולה פסולה, ואך דילפי' חטאת ועולה של יולדת מחטאת ועולה של מצורע דגילה הכתוב דאם עשה העולה תחילה כשרה, אך לא גמרי' מיני' בחטאת ואשם כי אם קרבנות כמותם, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בקידושין די"ג., (והריטב"א בקידושין שם מסיק דאף בדיעבד אין העולה כשרה, והא דתנן הביאה עולתה ומתה, ל"ד הביאה, אלא היינו הפרישה, עיי"ש, וכ"נ דעת הראב"ד בפירושו לקינים).

אמנם התוס' בסוגיין כתבו ז"ל, אע"ג דמסקי' לקמן יש מחוס"ז לבו ביום אין לפסול בעלמא מטעם זה דל"ה אלא בסדר מצורע כמו שאפרש לקמן, עכ"ל, אך התוס' בזבחים והראשונים בקידושין פליגי על התוס' בסוגיין וס"ל דשייך שפיר לדון משום הא דיש מחוס"ז לבו ביום גם הכא, ואי"ז דין מסוים בסדר מצורע, וזהו שהקשו התוס' בזבחים על פי' הרר"ח דמ"ט לא נפסול בזה משום דהוי מחוס"ז, וע' לקמן ס"ק ד' ה' ז', מה שהבאנו כמה דרכים בישוב קו' התוס', ומש"נ לדון בזה.

ב] והנה צ"ע בד' התוס' בזבחים והראשונים בקידושין הנז', שהרי התוס' לקמן ד"ה. הוכיחו כן דל"ש הא דמחוס"ז רק בסדר טהרת המצורע, והוא ממה דביוהכ"פ לא פסלי' בהקדים מעשה לחבירו רק משום חוקה, ולא פסלי' בזה משום מחוס"ז, ובע"כ דל"ש פסולא דמחוס"ז רק במצורע שעדין לא הגיע זמן טהרתו, ולא בעיוהכ"פ דהויא לכפרה, וא"כ ה"נ ל"ש לפסול ביולדת שהקדימה עולתה לחטאתה, כיון דעולתה אינה באה לטהרה, והיינו משום שאין העולה מעכבת, וכמו שתי' כן התוס' בסוגיין.

ובפשוטו צ"ל שדעת הראשונים הנז', דלעולם יש לפסול משום מחוס"ז גם בקרבן שאינו בא לטהר, והא דבעי' ביוהכ"פ לחוקה, י"ל דס"ל לישב כמו שהבאנו להלן סק"ט ד' מרן הגרי"ז בזה.[[1]](#footnote-2)

וי"ל עוד, דהנה השטמ"ק בדף ה. אות כ"ח ז"ל, וי"ל דלא אמרי' יש מחוס"ז לבו ביום אלא בדבר הבא להתיר או להכשיר דעדין לא הגיע זמנו שיועיל דבר זה להכשיר או להתירו, אבל בדבר שבא לכפר וכן שאר קרבנות שאינן מתירין ולא מכשירין אין מחוס"ז, והא דאמרי' לעיל אם לא מתה תקריב חטאתה אחר עולתה, אע"ג דלהכשיר באה היינו משום דכ' העולה, עכ"ל.

והנה מבו' מד' השטמ"ק, דהגם דס"ל כד' התוס' דהא דליכא פסול מחוס"ז בעיוהכ"פ הוא משום דל"ש לפסול משום מחוס"ז רק בקרבן הבא להתיר או להכשיר, מ"מ נקט דשייך לפסול משו"ז בעולת יולדת, ומבו' בלשונו שהטעם בזה הוא משום דהעולה באה להכשיר, וכנר' צל"פ בזה, דס"ל שהגם שהעולה אינה מעכבת, מ"מ הויא בכלל המכשיר, וזה ע"ד שבי' בקונט' הגרי"ז ליומא דס"א., דגם לדעת הרמב"ם דאשם מצורע אינו מעכבו מלאכול בקדשים, מ"מ ודאי דהאשם מכשירו, וכמבו' בסוגיין דלרב אשם מצורע של"ש פסול הואיל ובא להכשיר ולא הכשיר, וכן מבו' בל' הרמב"ם, עיי"ש בדבריו, וה"נ אולי י"ל דעולת יולדת הגם שאינה מעכבת מ"מ הויא בכלל המכשיר, וצ"ע רב בזה, וע"כ שפיר יש לפסול בזה משום מחוס"ז.

ובדעת התוס' בסוגיין דפליגי בזה, בפשוטו צ"ל דפליגי וס"ל דעולת יולדת שאינה מעכבת, ל"ה כלל מכלל המכשיר, אך י"ל עוד דאף אי מודו לזה דעולת היולדת נמי הויא מכשיר, מ"מ ס"ל דל"ש לפסול בזה משום מחוס"ז, שהרי ל' התוס' הוא דל"ש לפסול משום מחוס"ז רק במצורע שעדין לא הגיע זמן טהרתו, וי"ל דס"ל דאף בקרבן המכשיר ל"ש לפסול משום מחוס"ז, ורק בקרבן המטהרו מטומאתו הוא דשייך לפסול משום מחוס"ז, ואשר ע"כ ס"ל דל"ש לפסול בעולת יולדת משום מחוס"ז, דהגם דהויא מכלל המכשיר, מ"מ טהרת היולדת ודאי הויא רק ע"י החטאת, שהיא מעכבת בטהרתה, והעולה אינה מטהרתה, וע"כ ל"ש לפסול בעולתה משום מחוס"ז.

וי"ל עפ"ז גם בדעת הראשונים הנז', דלעולם מודו לד' התוס' דביוהכ"פ ל"ש לפסול משום מחוס"ז, ואך מפרשי לה כד' השטמ"ק דהיינו משום דל"ש דין מחוס"ז רק בדבר בקרבן הבא להתיר או להכשיר, וע"כ בעולת יולדת הבאה להכשיר שפיר שייך לפסול משום מחוס"ז, ואכתי צ"ע בזה.

ג] ולכאו' הי' נ' לפרש עוד בד' השטמ"ק הנז', דהגם דס"ל דל"ש פסול מחוס"ז רק בדבר הבא להתיר או להכשיר, מ"מ ס"ל דשייך לפסול משום זה בעולת יולדת, הגם דהעולה אינה מעכבת, ובפשוטו ל"ח דבאה להכשיר, וזה עפ"מ שמצינו דפליגי התוס' והשטמ"ק בבי' עיקר הך מילתא דלא פסלי' משום מחוס"ז בעבודת יוהכ"פ, דבד' התוס' מבו' דהיינו דל"ש כלל פסולא דמחוס"ז בעבודת יוהכ"פ הבאה לכפרה, אך בד' השטמ"ק מבו' דלעולם אף בעבודה הבאה לכפרה שייך פסולא דמחוס"ז, ואך דהך דינא דיש מחוס"ז לבו ביום, ל"ה רק בבא להתיר או להכשיר, ולא בעבודת יוהכ"פ הבאה לכפרה.

ויש ללמוד כן בד' השטמ"ק מכ"ד, **הא'**, שכ"ה ל' השטמ"ק באות כ"ח, דלא אמרי' "יש מחוס"ז לבו ביום" אלא וכו', עכ"ל, וכ"ה גם ל' השטמ"ק באות ל"ה, וי"ל דבכל אותן הבאין לכפרה אמרי' "אין מחוס"ז לבו ביום" אבל הני דהכא מכשירין נינהו ואמרי' בהו "יש מחוס"ז לבו ביום", עכ"ל, וכ"ה מבו' גם ממה שפי' כן השטמ"ק לסוגית הגמ' ביומא דס"ב:, וכמש"נ להלן.

**הב'**, מל' השטמ"ק באות כ"ח שכתב דלא אמרי' וכו' אלא בדבר הבא "להתיר" או להכשיר, נ' להדיא דקשיא לי' מ"ט לגבי מנחת העומר אמרו דיש מחוס"ז לבו ביום, והרי אינה באה להכשיר, וע"ז הוא שכתב דגם בדבר הבא להתיר אמרי' יש מחוס"ז לבו ביום, והנה התוס' לא הזכירו לזה דגם במתיר כן הוא, ונ"פ דהוא משום דבמנחה"ע לא אתי' כלל לפסלה משום מחוס"ז, אלא משום שאינה ממשקה ישראל, ואך דאי אין מחוס"ז לבו ביום יש להכשירה, וע"ז אמרו דיש מחוס"ז לבו ביום, ולענין הך מילתא דיש מחוס"ז לבו ביום אין מקום לחלק בין מטהר למכפר ולמתיר, אך השטמ"ק דס"ל דאף במידי דאתי לכפרה יש לפסול משום מחוס"ז, ואך דבזה אין מחוס"ז לבו ביום, הרי דה"נ הי' לנו לומר לגבי מנחה"ע דאין מחוס"ז לבו ביום, וע"כ הוצרכו לחדש דמתיר דמי בזה למכשיר, ויש בזה מחוס"ז לבו ביום.

**הג'**, התוס' לקמן ד"ה. ד"ה אלא, הקשו אהא דמסיק ר"פ הכא דיש מחוס"ז לבו ביום, מההיא דפ"ק דזבחים דמסיק ר"פ דאי דאפרשי' שחרית או בלילה לאו דחוי מעיקרו הוא דאין מחוס"ז לבו ביום, עיי"ש בדבריהם, ובשטמ"ק שם כתב, דלפ"מ שחילקתי בין מכשיר למכפר ניחא, עכ"ד, והנה בדעת התוס' שלא תי' כן, הגם דס"ל לעיל מינה דרק בסדר מצורע יש לפסול משום מחוס"ז, פשוט שהוא מפני דמה שחילקו התוס' לעיל דל"ש דין מחוס"ז רק בסדר מצורע, היינו רק דבמילי דאתו לכפרה ל"ש כלל פסולא דמחוס"ז, אך בההיא דפ"ק דזבחים שדנו לפסול משום דחוי, אשר פסול זה שייך גם במידי דאתי לכפרה, וע"ז אמרו דאין מחוס"ז לבו ביום, ומה"ט ל"ה דחוי, הרי שלענין נידון זה אם יש מחוס"ז לבו ביום או אין מחוס"ז לבו ביום, אין מקום כלל לחלק בין מכשיר למכפר, אך בד' השטמ"ק שישב כן קו' התוס', וע' בכ' הגרי"ז שעמד על דבריו בזה, נ"פ דאזיל לטעמי' דס"ל דעיקר החילוק שבין מכשיר למכפר, אינו כלל לענין עיקר פסולא דמחוס"ז, דלעולם שייך פסולא דמחוס"ז גם לענין מכפר, ואך דחלוקין הן לענין מחוס"ז לבו ביום, דבמכשיר יש מחוס"ז לבו ביום, ובמכפר אין מחוס"ז לבו ביום, ואשר ע"כ אף כד דייני' לענין פסול דחוי, יש לנו לומר דבמידי דאתי לכפרה אין לנו לפסול משום דחוי, כיון דבזה אין מחוס"ז לבו ביום, וז"ב בדעת השטמ"ק.

ומד' התוס' בשבועות ד"ח: ד"ה לטומאה, נ' להוכיח שדעתם כדעת השטמ"ק, דהנה בד' התוס' שם מבו' דאילו הקדים ביוהכ"פ שעיר המוספין לעבודת היום השעיר כשר, ובחי' מרן הגרי"ז הל' עיוהכ"פ, הביא בשם מרן הגר"ח שפי' בדעת התוס', דמפרשי כן בההיא דיומא דס"ב:, דפרכי' התם דלשעיר הנעשה בחוץ נמי לא חזי דמחסרי עבודת היום, קסבר ר"ח אין מחוס"ז לבו ביום, ע"כ, ואמר הגר"ח דהתוס' פירשו דמש"א התם דאין מחוס"ז לבו ביום, היינו דמה"ט יש להכשיר להשעיר אף קודם עבודת היום, וע"כ שפיר חייבין עליו בחוץ, דראוי השתא לפתח אה"מ, אמנם הנה התוס' בסוגיין ד"ה אלא, פי' להדיא דמש"א התם דאין מחוס"ז לבו ביום, היינו דמה"ט חשיב ראוי לפתח אה"מ כיון דחזי לבו ביום, אך לאו היינו דמה"ט אף יש להכשיר בשהקריב השעיר קודם לעבודת היום.

והנה בד' התוס' בסוגיין מבו' דבע"כ לפרש דמש"א התם אין מחוס"ז לבו ביום, הוי רק לענין חיוב חוץ, דהרי מסקי' בסוגיין דיש מחוס"ז לבו ביום, ובע"כ דמש"א התם דאין מחוס"ז לבו ביום הוי לענין חיוב חוץ, וצ"ע בד' התוס' בשבועות דמפרשי דמש"א התם דאין מחוס"ז לבו ביום היינו דמה"ט אף בפנים הי' השעיר כשר, וזה צ"ע דהרי מסקי' הכא דיש מחוס"ז לבו ביום.

והברור בדעת התוס' בשבועות, דס"ל דהגם דהכא מסקי' דיש מחוס"ז לבו ביום, היינו רק בסדר המצורע, אך בעבודת יוהכ"פ דהוי לכפרה אין מחוס"ז לבו ביום, וזמש"א ביומא שם דאין מחוס"ז לבו ביום, וכ"ה להידא בשטמ"ק באות ל"ה לפרש כן ד' הגמ' ביומא, דבהני דאתו לכפרה אין מחוס"ז לבו ביום, והנה הרי אמרו שם דאין מחוס"ז לבו ביום, והרי דאי ל"ה חזי בו ביום הי' פסול מחוס"ז גם במידי דאתי לכפרה, ורק לענין מחוס"ז לבו ביום הוא דאמרי' דבמידי דאתי לכפרה ל"ה מחוס"ז, כיון דהדר חזי בו ביום, וזהו להדיא כדעת השטמ"ק בסוגיין.

ואמנם עיקר הדבר צ"ב רב, דמה טעם יש לחלק לענין הנידון אם יש מחוס"ז לבו ביום, בין מידי דאתי להכשיר לבין מידי דאתי לכפרה, דמה שחילקו התוס' דבמידי דאתי לכפרה אין מחוס"ז כלל, הוא מבו' בפשוטו, דרק במידי דאתי לטהרה יש לפסול, משום דכ"ז שלא הקריב הקרבן המוקדם עדין לא הגיע זמן טהרתו, אך במידי דאתי לכפרה הוי זה דין קדימה בעלמא, וע"כ אין לפסול בזה, אך לענין הנידון אי יש מחוס"ז לבו ביום, צ"ב דמה מקום יש לחלק בזה בין מכשיר למכפר, ואולי יל"פ שהטעם בזה, דהרי עיקר הא דאין מחוס"ז לבו ביום, מבו' בפירש"י ד"ה לאו איסורא, דהוא משום דכמאן דקרבה מנחה"ע האחרת דמי, ולפ"ז י"ל דכ"ז שייך רק בדמחסר מידי דאתי לכפרה דבזה מצינו למימר דכמאן דקרב דמי, וממילא דהקרבן המאוחר ל"ח מחוס"ז, אך היכא דמחסר מידי הבא להתיר או להכשיר, לא אמרי' דכמאן דקרב דמי, אלא כ"ז דלא חייל התירו והכשרו הוי הקרבן המאוחר מחוס"ז.

והנה לפ"ז נמצא, דהא דחלוק מידי דבא להתיר או להכשיר ממידי דבא לכפרה, אי"ז תלוי בהקרבן שהקדימו, אלא ה"ז תלוי בהקרבן שהי' דינו ליקרב תחילה, דאי הוי קרבן המכפר, ל"ח מכח זה מחוס"ז, כיון דיש לנו לחשבו כמאן דקרב, ולפ"ז מתישב היטב מה שנקט השטמ"ק דגם לענין עולת יולדת יש לנו לפסול משום מחוס"ז לבו ביום, הגם דהעולה אינה מכשרת, דמ"מ כיון דמחסרא הבאת החטאת שהיא מכשרת, ל"מ למימר בזה דין מחוס"ז לבו ביום, כיון דמחסרא קרבן המכשיר, וכמש"נ.

אמנם עיקר הדבר אינו נ' כלל בל' השטמ"ק באות כ"ח, יעו"ש שנר' להדיא דדינא דמחוס"ז לבו ביום תלי בהדבר שהקדימוהו, שאם הוא בא להתיר או להכשיר הוי מחוס"ז אף בו ביום, כיון שעדין לא הגיע זמנו להתיר או להכשיר, עיי"ש, וצ"ב באמת, מה טעם יש לחלק לענין מחוס"ז לבו ביום, בין דבר הבא להתיר או להכשיר, לדבר הבא לכפר, וצ"ע רב בזה.

**ב'**

ד] הקר"א בזבחים ד"ה., כתב לישב עוד קו' התוס', מ"ט לא פסלי' בהקדימה עולתה לחטאתה משום מחוס"ז, דעד כאן לא אמרי' גבי חטאת מצורע דהוי מחוס"ז, אלא משום דכל עבודותיו פסולות אם הקדים לאשם, כדנפ"ל מתהי', והלכך אפי' בשחיטה נמי פסול משום דהוי מחוס"ז, אבל בשאר קדימות אי לא כתיב בהו עיכוב אינן אלא למצוה לבד, ואי עשה העולה בכל עבודתה קודם לחטאת נמי כשרה, ול"ש בזה מחוס"ז, וכה"ג תנן בפסח שמצותו אחר תמיד של בין הערבים, ואם הקדימו יהא אחר ממרס בדמו ולא הוי מחוס"ז, משום דאם זרק קודם לתמיד נמי כשר כדתנן התם, וגם קודם תמיד של שחר כ' התוס' בכ"מ דאינו אלא למצוה ולא מיפסל בהכי, ועי' גם בחקרי לב או"ח סי' א' שעמד על דעת הראב"ד והריטב"א דס"ל דבהקדימה עולתה לחטאתה פסולה, דא"כ מ"ט שחטו קודם בתמיד כשר.

וע' גם בקר"א לקמן, שעמד כן על משה"ק התוס' לגבי יוהכ"פ דתיפו"ל משום מחוס"ז, וכ' ע"ז הקר"א, דהיכא דלא כתיב חוקה לאשמועי' עיכובא, והקדימה שנאמר בו אינו אלא למצוה, כמו בכל דיני קדשים דבעי' דוקא שנה הכתוב לעכב, וא"כ לאו מחוס"ז הוא,[[2]](#footnote-3) וכעי"ז כתב בכתבי הגרי"ז בסוגיין ובזבחים ד"ה..

אמנם בד' התוס' מבו' דפשיטא להו דאף בכה"ג דלא כתיב בי' עיכובא כלל נמי יש לפסול משום מחוס"ז, וצ"ע כמו שהק' הקר"א דהרי בקדשים בעי' שנה עליו הכתוב לעכב, וזה לכאו' ניחא אי נימא דנידון הסוגיא הוא משום פסול מחוס"ז בקרבנות, ולפ"ז ל"ב שנה לעכב, דאין הפסול כל מכח דין הקדימה, אלא היינו שמכח דין הקדימה הוי כמחוס"ז וממילא הוא דמיפסל, ולא גרע מאוא"ב דמיפסל משום מחוס"ז, אך בד' התוס' הרי נת' להלן ענף ג', דס"ל דאין הפסול משום פסולא דמחוס"ז דקרבנות, אלא משום דל"ש שיעלה לו הקרבן קודם זמנו, ועוד דא"כ מ"ט לא פסלי' בשחטו לפסח קודם התמיד ובשחיטה קודם תמיד של שחר, ואמנם דזה ל"ק למש"כ התוס' בסוגיין דל"ש לפסול משום מחוס"ז רק במצורע דאתי לטהרה ועדין לא הגיע זמן טהרתו, ולדבריהם ניחא דל"ש לפסול בהנך גווני, אך לד' התוס' בזבחים והראשונים בקידושין שדנו לפסול משום מחוס"ז גם בהקדימה עולתה לחטאתה הגם שאין עולתה באה לטהר, קשיא דא"כ מ"ט לא נפסול מה"ט גם בהנך גווני, וע' כן בשטמ"ק בדף ה'. אות ל"ה, שכתב להוכיח מההיא דשחטו קודם לתמיד כשר, דבדבר הבא לכפרה אין מחוס"ז לבו ביום, עיי"ש.

ונ' לישב ד' התוס', דס"ל דשפיר יש לפסול אף היכא דלא כתיב בי' עיכובא כלל, ול"ש בזה הא דבקדשים בעי' שנה עליו הכתוב לעכב, והטעם בזה נ' לפמש"נ להלן ענף ג', דנידון הסוגיא לפסול הוא משום דל"ש שיעלה לו הקרבן קודם זמנו, וה"ז כזב וזבה שהביאו קרבנם בתוך ימי ספרן שלא עלה להם, ולפ"ז נ' דע"כ ל"ב בזה שישנה הכתוב לעכב, דהרי פשיטא דלהא דזב וזבה שהביאו קרבנם תוך ימי ספרן לא עלה להם, ל"ב שיהא בזה שנה הכתוב לעכב, והטעם בזה הוא משום דל"ב שנה לעכב רק בדינים שנאמר בההקרבה, אך בעיקר הזמן הראוי להקרבתו ל"ב שנה לעכב, כיון שאי"ז דין הנאמר בהקרבה, אלא היינו שעיקר דין ההקרבה הויא רק בזמן זה, אחר שכבר ספרו לטהרתן, וה"ז כי הא דל"ב שנה לעכב להא דזב וזבה מביאין ב' תורים או בני יונה, ול"מ להביא ב' כבשים, ולכל דכוותה, ואשר ע"כ אף להא דהקדים חטאתו לאשמו פסול, ל"ב שישנה הכתוב לעכב, אלא כיון דכתיב בקרא דהבאת החטאת הויא אחר האשם, הרי היינו שהזמן הראוי לטהרת החטאת הוא אחר הבאת האשם שכבר נתקיימה בו טהרת האשם, וע"כ כל שהביא החטאת קודם לאשם מיפסל, משום שאי"ז הזמן הראוי להקרבתו, ול"ב בזה להא דשנה הכתוב לעכב.

ולפ"ז א"ש היטב, דע"כ בפסח ששחטו קודם התמיד ובקרבנות ששחטום קודם תמיד של שחר, לא פסלי' משום מחוס"ז, ומשום דרק בב' קרבנות הבאים על חיוב א', כאשם וחטאת דמצורע, וכחטאת ועולה דיולדת, וכקרבנות יוהכ"פ הבאים לחובת היום, הוא דשייך לפסול משום דעדין אי"ז זמן הקרבתן, והיינו משום דכ"ז שלא הביא המצורע אשמו, ואכתי לא נתקיימה בו טהרת האשם, אין ראוי המצורע להבאת החטאת, והוי זה כתוך ימי ספרו שאין יכול להביא קרבנותיו, וה"נ דנו התוס' דנפסול בהקדימה עולתה לחטאתה משום מחוס"ז, ומשום דכ"ז שלא הביאה חטאתה, אכתי אינו הזמן הראוי לכפרת עולתה, וה"נ דנו התוס' דנפסול אף בעבודת יוהכ"פ משום מחוס"ז, והיינו משום דאכתי אי"ז הזמן הראוי לכפרת השעיר קודם שהביא הפר, וכל כה"ג, אך משא"כ בהקדים הפסח לתמיד של בין הערבים, הרי הוי זה דין קדימה בעלמא, ול"ש כלל לומר שאכתי אי"ז הזמן הראוי להקרבת וכפרת הפסח, שהרי אינם באים כלל על דבר א', ואי"ז כלל סדר א' דהקרבה, דנימא דאין מקום להקרבן השני קודם שנתקיימה הקרבת הקרבן הראשון, ועד"ז הוא בקרבנות ששחטום קודם תמיד של שחר, ואשר ע"כ לא פסלי' בהנך גווני משום מחוס"ז, וגם אינם נפסלין מכח הדין קדימה, שהרי לא שנה עליו הכתוב לעכב, וז"ב בדעת התוס' בעזה"י, וא"ש גם משה"ק החק"ל על דעת הראב"ד והריטב"א דהקדימה עולתה לחטאתה פסולה, דמ"ט שחטו לפסח קודם התמיד כשר, ולהנ"ל א"ש.

ונ' להוסיף עוד בזה, דז"ב מה שתירצו התוס' דל"ש לפסול משום מחוס"ז רק במצורע משום דעדין לא הגיע זמן טהרתן, ומשא"כ בסדר עיוהכ"פ דלכפרה ל"ח מחוס"ז, ונ' הפי' בזה ע"פ הנ"ל, דבמצורע דהוי הקרבן לטהרו הוא דמצינו למימר דכ"ז שלא הקריב אשמו, ואכתי לא נתקיימה בו טהרת האשם, אי"ז הזמן הראוי לטהרת החטאת, דכל טהרת החטאת הויא רק בהמשך לטהרת האשם, אך משא"כ בסדר עיוהכ"פ דלכפרה ל"ש למימר דקודם עבודת הפר אי"ז עדין הזמן הראוי להקרבת השעיר, אלא הוי זה דין קדימה בעלמא, וע"כ אין לפסול משום זה,[[3]](#footnote-4) וה"ז כהא דלא פסלי' בהקדים פסח לתמיד של בין הערבים, ובשחט קרבן קודם תמיד של שחר, וזהו שנתבאר דאף לדעת התוס' בזבחים שנקט דאף בהקדימה חטאת לעולה הי' לנו לפסול משום מחוס"ז הגם שאין העולה באה לטהרתה, מ"מ היינו רק בכה"ג דשייך למימר שעדין לא הגיע הזמן הראוי לכפרת העולה, אך בהנך גווני שהקדים פסח לתמיד של ביה"ע ושחט קרבנות קודם תמיד ש"ש, ודאי ל"ש לפסול משום מחוס"ז.

ה] ובאמת דלפמש"נ בביאור הטעם לחלק בין הא דדיני' הכא לפסול משום מחוס"ז, לבין הא דלא פסלי' בהקדים פסח לתמיד של ביה"ע, הי' מקום לישב עיקר קו' התוס' בזבחים על פי' הרר"ח, דמ"ט לא פסלי' בהקדימה עולתה לחטאתה, ומ"ש ממצורע שהקדים חטאתו לאשמו דפסול משום מחוס"ז.

וי"ל בזה בדעת הרר"ח, דהנה הדין דחטאת קודמת לעולה הרי הוי בכל חטאת ועולה הבאין לפנינו, וכדתנן במתני' בזבחים דפ"ט: דחטאת קודמת לעולה מפני שהיא מרצה, והיינו אף כשהן באין על ב' חיובין, וה"נ מה שחטאת קודמת לעולה בבאין על חיוב א' הוי שורש הדין מכח מעלת החטאת שהיא מרצה, ומכח זה יש להקדימה לעולה, והאמנם שמכח זה כבר חיייל דין סדר בההקרבה, שהקרבת החטאת קודמת להקרבת העולה, ואי"ז דין קדימה בעלמא, ומה"ט אף אם אין החטאת לפנינו ל"מ להביא העולה קודם החטאת, ואכמ"ל בזה.

ונ' דמה"ט ל"ש בזה דין מחוס"ז כלל, דהרי העולה מצ"ע היתה ראוי' ליקרב אף קודם החטאת, ורק דאיכא בזה דין קדימה דהחטאת קודמת לעולה מכח מעלתה שהיא מרצה, אך הרי אי"ז כלל דין בגוף העולה שאינה ראוי' ליקרב אלא אחר החטאת, וע"כ ל"ח העולה מחוס"ז כלל, שעיקר זמנה כבר הוי השתא, ואך שהחטאת קודמת לה, ודמי זה להא דלא פסלי' בפסח ששחטו קודם התמיד משום מחוס"ז, משום דהוי זה דין קדימה בעלמא, וה"נ דכוותה.

והא דמצורע שהקדים חטאתו לאשמו תעובר צורתה ותצא לבית השריפה, וחשיבא החטאת מחוס"ז, נ' דהוא משום דהדין דאשם מצורע קודם לחטאתו, אי"ז כלל דין קדימה בהאשם מכח מעלתו, דהרי בעלמא חטאת קודמת לאשם, אלא הוי זה גזה"כ במצורע שיקריב תחילה אשמו ואח"כ חטאתו, וע"כ בזה הוא דחשיבא החטאת מחוס"ז, כיון שכך הוא עיקר דין הקרבת המצורע, שתהא הקרבת החטאת אחר הקרבת האשם, וכ"ז שלא הקריב אשמו אכתי לא מטא זמן החטאת, וע"כ הוא דהויא החטאת מחוס"ז.

[ואמנם דזה תליא בב' תי' התוס' בזבחים ד"צ: ד"ה חוץ, דלתי' קמא דהתוס', אף מה דאשם מצורע קודם לחטאתו הוא משום דאי"ל מעלת מכשיר, דכיון שנותנין ממנו מתן בהונות חשיב מכשיר טפי, ולתי' בתרא הא דאשם מצורע קודם לחטאתו אי"ז מכח שהוא מכשיר, דהרי אף החטאת מכשרת, אלא הוי זה מגזה"כ, והא דתנן במתני' שאשם מצורע קודם לחטאת מפני שהוא מכשיר, היינו דמה"ט הוא קודם לשאר חטאות, ועתורע"א ח"נ ורש"ש שפי' כן ד' התוס',[[4]](#footnote-5) והנה לתי' קמא דהתוס' ל"ש כל דברינו, דהרי אף הא דאשם מצורע קודם לחטאתו הוי דין קדימה דהאשם מכח מעלתו, ואפ"ה חשבי' לי' מחוס"ז, וה"נ הי' בדין דבהא דחטאת קודמת לעולה הבאה עמה, תהא העולה חשובה מחוס"ז, אך לתי' בתרא דהתוס' דנמצא דהא דאשם מצורע קודם לחטאתו אי"ז משום מעלתו, אלא הוי זה גזה"כ, שפיר קיימי דברינו, דחלוק הוא הדין דחטאת קודמת לעולה מהדין דאשם מצורע קודם לחטאתו, וע"כ הגם דמצורע שהקדים חטאתו לאשמו הויא החטאת מחוס"ז, מ"מ בעלמא הקדים עולתו לחטאתו ל"ה העולה מחוס"ז, וכמש"נ].

ובדעת התוס' שדנו לפסול משום מחוס"ז גם בהקדימה עולתה לחטאתה, דקשיא דלכאו' הרי ל"ש בזה פסולא דמחוס"ז, כיון דהא דהחטאת קודמת לעולה הוי משום דין קדימה דחטאת, ולאו היינו דכל כפרת העולה הויא רק אחר החטאת, וכנ"ל, נ' דס"ל, דמכח הדין קדימה דחטאת לעולה, כבר נאמר דין בהקרבת היולדת, דהזמן הראוי להקרבת עולתה הוי לאחר חטאתה, דכיון דאיכא דין קדימה להחטאת, תו ממילא הוי דין הבאת העולה רק לאחר הבאת החטאת, וע"כ שפיר יש לפסול בזה משום מחוס"ז.

ומקור לזה יש להביא, ממש"כ הראשונים בקידושין די"ג, דהיכא שמתה היולדת קודם שהביאה חטאתה, אין מביאין היורשים עולתה, ואף שכבר הפרישה היולדת את עולתה, עיי"ש בדבריהם, ואם הי' זה דין קדימה בעלמא דהחטאת קודמת לעולה, נ' דשפיר היו מקריבין העולה, דדין הקדימה הוי דין בהחטאת להקדימה להעולה, ואי"ז דין בהעולה לאחרה אחר החטאת, וע"כ כל דבלא"ה אין מביאין החטאת, ליכא דין שלא להביא העולה, ובע"כ מד' הראשונים דמכח דין הקדימה דחטאת קודמת לעולה חייל דין סדר בהקרבת היולדת, דזמן הקרבת העולה הוי רק לאחר הקרבת החטאת, ודמה"ט דנו הראשונים שם שבהקדימה עולתה לחטאתה תהא העולה פסולה, וכנ"ל, וע"כ אף בגונא שכבר א"א להביא חטאתה, מ"מ אין לנו להקריב העולה קודם החטאת, וז"ב.[[5]](#footnote-6)

**ג'**

ו] והנה בעיקר הא דפסלי' בהקדים חטאתו לאשמו משום דיש מחוס"ז לבו ביום, יש להסתפק, אם המכוון בזה שהפסול הוא מפרשת מחוס"ז, והיינו דהרי כ' בקרא דמיום השמיני והלאה ירצה, וקודם לכן לא ירצה, ומהתם ילפי' דמחוס"ז פסול להקרבה, ואי"ז דין מסוים בבהמה קודם ח' ימים, שהרי תנן בר"פ אותו ואת בנו, דאם השני הוי קדשים ה"ה פסול, והיינו משום פסולא דמחוס"ז כמבו' בגמ' בחולין ד"פ: ושם דקט"ו. וביומא דס"ד., והרי דכל בהמה שדינה שלא ליקרב בזמן זה, ה"ה פסולה משום מחוס"ז, וע"כ ה"נ הקדים חטאתו לאשמו, כיון שאכתי אין זמן החטאת ליקרב, מיפסלא משום פסולא דמחוס"ז, או דנימא דלעולם ל"ש כלל פסולא דמחוס"ז רק במחוס"ז בגופו, כבהמה קודם ח' ימים וכאותו ואת בנו, אבל כשאינו מחוס"ז בגופו ליכא כלל לפסולא דמחוס"ז, והא דמיפסלא החטאת הוא משום דעדין לא הגיע זמן הראוי להקרבתה, וע"כ מסברא לא מתכשרא, וה"ז כדין מחוס"ז בבעלים, כגון הזב והזבה שהקריבו קרבנותיהם בתוך ימי ספרן, דהקרבן פסול, ופשוט דל"ב בזה לפסולא דמחוס"ז, אלא ה"ז פסול משום דעדין לא הגיע הזמן הראוי להקרבה, ול"ש להקריב קודם הזמן, וה"נ הכא דכוותה, אך בבהמה קודם ח' ימים ובאוא"ב ל"ש לפסול מה"ט, שהרי התם כבר הגיע הזמן הראוי להקרבת הקרבן, והחיסרום הוי בגוף הקרבן, והתם בעי' לדינא דמחוס"ז, דכל בהמה דהויא מחוס"ז בגופה פסולה להקרבה.

והנה ממש"כ התוס' בסוגיין לחלק דל"ש הא דמחוס"ז רק במצורע שעדין לא הגיע זמן טהרתו, נ' להדיא כהאופן השני, דהנידון בסוגיין הוא משום שאי"ז הזמן הראוי להקרבה, וזש"כ דל"ש ה"ט רק במצורע דאי"ז הזמן הראוי לטהרתו, אך אי נימא דדיייני' לפסול משום פסול מחוס"ז דקרבנות, הרי לכאו' לא הי' לנו לחלק כן, והרי באוא"ב פסלי' משום מחוס"ז, הגם דהוי זה הזמן הראוי לטהרתו וכפרתו, ורק כיון דסור להקריבו הוי מחוס"ז וה"נ הי' לנו לומר הכא, ובע"כ דהכא כלל אין לפסול משום פסולא דמחוס"ז, כיון שאי"ז מחוס"ז בגופו, וכל הנידון לפסול הוא משום דאי"ז הזמן הראוי להקרבה, וזש"כ התוס' דל"ש כן רק במצורע שעדין א הגיע זמן הקרבתו, ויש לדחות דאוא"ב גרע משום דאיכא איסור להקריבו, וצ"ע בזה, אך ל' התוס' ודאי מורה כן, דהא דפסלי' הכא הוא משום שאי"ז הזמן הראוי להקרבת הקרבן, וכ"ה ל' השטמ"ק שם.

וכן נ' גם מהא דפסח ששחטו קודם התמיד כשר ולא פסלי' לי' משום מחוס"ז, ונת' לעיל סק"ד שהטעם בזה, משום דרק בדין קדימה שבב' קרבנות הבאין על חיוב א', הוא דשייך לומר דכ"ז שלא הקריבו להקרבן המוקדם, אכתי אי"ז הזמן הראוי להקרבת הקרבן המאוחר, עיי"ש, ולכאו' כ"ז ניחא אי נימא דהא דפסלי' הכא משום מחוס"ז הוא משום דאכתי אי"ז הזמן הראוי להקרבה, וע"כ ל"ש שתועיל הקרבתו, אך אי נימא דהא דפסלי' הכא משום מחוס"ז הוי זה משופ פסול מחוס"ז הנאמר בקרבנות, ק' לחלק בזה, וי"ל.

וכן נ' גם מהא דמדמי בסוגיין דאי אין מחוס"ז לבו ביום, ה"נ אין לפסול במנחת העומר משום דינא ממשקה ישראל, כיון דבו ביום תהי' המנחה מותרת לישראל, והנה אי נימא דנידון הסוגיא לפסול במחוס"ז, הוא משום פסולא דמחוס"ז האמור בקרבנות, הרי לכאו' מש"א דאין מחוס"ז לבו ביום היינו דפסולא דמחוס"ז הנלמד מקרא דמיום השמיני והלאה ירצה, הוי רק בכה"ג שאין זמנו היום, אך כל שזמנו היום ל"ה כלל בכלל מחוס"ז, דאין מחוס"ז לבו ביום, ואי"ז דין בחיוב דבראוי בו ביום מהני לו מה שיוכשר בו ביום להכשירו, אלא הוי זה דין בשלילה דכל שראוי בו ביום ל"ה כלל בכלל מחוס"ז, וכ"ה ל' מרן הגרי"ז בספרו הל' עיוהכ"פ, דפסולא אחרינא ליכא על השעיר הנעשה בחוץ מלבד פסולא דמחוס"ז, וכיון דאין מחוס"ז לבו ביום ע"כ ממילא כשר בדיעבד אם הקדימו וכו', עכ"ל, ולפ"ז צ"ע מה מדמי לה דה"נ לענין פסולא דממשקה ישראל אין מחוס"ז לבו ביום, והרי בזה אין הנידון כלל לפסול משום מחוס"ז, ועמש"כ בזה בספר קה"י.

אך אם נפרש דמה שדנו בסוגיין לפסול משום מחוס"ז אי"ז משום פסולא דמחוס"ז דקרבנות, אלא היינו משום דאכתי אי"ז הזמן הראוי להקרבה וע"כ ל"ש שיעלה לו קרבנו, הנה הרי לפ"ז מש"א דאין מחוס"ז לבו ביום, בע"כ לפרש דהיינו דכיון שיבא זמנו בו ביום כבר אי"ל הכשר השתא מכח הזמן שיבא בו ביום, וכל' רש"י בד"ה לאו איסורא הוא "דכמאן דקרבה מנחת העומר דמי", והיינו דהוי זה דין בחיוב, דדייני' כאילו כבר הגיע הזמן העתיד לבא בו ביום, (ול"ש לפרש דהוי זה דין בשלילה שמחוס"ז לבו ביום ל"ה בכלל מחוס"ז, שהרי לא דייני' כלל משום תורת מחוס"ז שעליו, אלא משום שאכתי אינו ראוי להקרבה, ובזה הרי ליכא נפ"מ במה שיהא ראוי היום, אלא הטעם להכשיר הוא משום דכל דיהא ראוי היום דייני' כאילו כבר הגיע הזמן העתיד לבא, ומכח זה אי"ל הכשר הקרבה כבר השתא, וזהו דמדמי דה"נ לענין דינא דממשקה ישראל דליכא הכשר הקרבה לפסולין, הרי דכל דיהא חזי בו ביום, כבר אית לי' מכח זה הכשר הקרבה מהשתא, ואכתי צ"ב בזה, דמ"ש דינא דממשקה ישראל משאר פסולי קרבנות, דבשאר פסולי קרבנות ודאי לא נימא דאם עתיד הפסול לעבור בו ביום יוכשר הקרבן מהשתא.

ז] ונ' להוכיח עוד מד' הראשונים דס"ל כהאופן השני, דאין הנידון הכא כלל משום פסולא דמחוס"ז, אלא משום דלא הגיע הזמן הראוי להקרבה.

דהנה בחי' מרן הגרי"ז הל' עיוה"כ הביא בשם מרן הגר"ח לישב קו' התוס', דגבי עולה ל"ש כלל טעמא דיש מחוס"ז לבו ביום, דכיון דהעולה עכ"פ כשרה היא ול"ש למיפסלה, דהרי לענין נדבה לאו מחוס"ז היא, ע"כ ממילא עולה גם לחובה, דמחוס"ז יסוד דינו הוא דין פסול, ול"ש זה רק לענין שהקרבן יפסל משום זה, אבל אם רק הקרבן כשר ממילא עולה הוא גם לחובה, דלענין זה ל"ש דין מחוס"ז דהקרבן לא יעלה לחובה, וממילא דל"ש טעמא דמחוס"ז רק גבי חטאת שעצם הקרבן נפסל משום זה, ולא גבי עולה שהקדימה לחטאת שסו"ס א"א לפסול את הקרבן משום דיכולה להקרב בתורת נדבה, עכ"ד,[[6]](#footnote-7) וכעי"ז כ' השפ"א בזבחים שם.

ובדעת התוס' וש"ר דלא ס"ל כן, וס"ל דאף בעולה דיש להכשירה בתורת נדבה, נמי אינה עולה לחובתה משום מחוס"ז, וכל מה דהעולה עולה לחובתה, הוא רק משום דל"ש מחוס"ז בדבר שאינו בא לטהר, או משום דגלי קרא במצורע להכשיר, נ' דהוא משום, דנ"פ דדברי הגר"ח מיוסדים על מה שנקט דהא דפסלי' בהקדים חטאתו לאשמו, הוא משום פסולא דמחוס"ז, וכ"ה בכל ל' הגרי"ז שם, דהוי זה פסולא דמחוס"ז, (והיינו משום דס"ל דילפי' מחוס"ז זה שהקימו לקרבן אחר, ממחוס"ז בגופו דפסול), וזהו שכתב דל"ש לדון משום זה, רק היכא דעצם הקרבן מחוס"ז ומיפסל משו"ז, אך היכא דהקרבן מצי לעלות לנדבה דלענין זה אינו מחוס"ז, תו ממילא כשר אף לחובה, והיינו משום דפסולא דמחוס"ז הנלמד מקרא דמיום השמיני והלאה הוי דין פסול, דקרבן מחוס"ז פסול להקרבה, וליכא כלל דינא דמחוס"ז ל"מ לעלות לחובה.

אך בדעת התוס' וש"ר נ', דס"ל דהא דפסלי' בהקדים חטאתו לאשמו, ל"ה כלל משום פסולא דמחוס"ז, דפסולא דמחוס"ז הוי רק במחוס"ז בגופו, אלא היינו משום דל"ש שיעלה לו הקרבן קודם שהגיע זמנו, וע"כ בזה אף היכא שאין עיקר הקרבן נפסל משו"ז, מ"מ אינו עולה לחובתו, דל"ש שיעלה הקרבן לחובתו קודם זמנו הראוי לו, וה"ז כקרבן מחוס"ז בבעלים שאינו עולה לחובתו אף היכא שאינו נפסל, וכדתניא הכי בתוספתא דזבחים פ"א ה"ב, דהקריבו עולותיהם מחוס"ז בבעלים כשרים אלא שלא עלו לשם חובה, וכ"ה בפירש"י ר"פ פרת חטאת, (אך פשטות דעת הרמב"ם היא שאף ה"ז עולה לחובה, משום דעולה דורון היא, ואכ"מ), והיינו משום דהתם לאו משום פסולא דמחוס"ז אתי' עלה, אלא משום דל"ש שתעלה ההקרבה לחובה קודם זמנה, וה"נ הוא בהקדים חטאתו לאשמו, דכיון שעדין לא הקריב אשמו, אכתי אי"ז הזמן הראוי להקרבת חטאתו, ול"ש שתעלה החטאת לחובתו, וכן נ' להדיא מל' הראשונים בקידושין, דלא הזכירו בכל דבריהם לדון משום מחוס"ז, ונ' מכל דבריהם שנידון הפסול הוא משום דהקרבת העולה היא רק אחר החטאת, והקרבת חטאת מצורע הויא רק אחר אשמו, עיי"ש בדבריהם.

ח] ונ' להוכיח כן, דליכא בהקדים חטאתו לאשמו משום פסולא דמחוס"ז, והיינו משום דפסולא דמחוס"ז הוי רק במחוס"ז בגופו, דהנה תניא ביומא דס"ג: דמחוס"ז אסור להקדישו, וכן מבו' בזבחים די"ב ובחולין דפ"א., דלילה לקדושה יום להרצאה, אך קודם ליל ח' אסור להקדישו,[[7]](#footnote-8) ובפשוטו הוי זה לאו על כל מחוס"ז, ואי"ז לאו מסוים על בהמה תוך ח' ימים, וכ"ה דפסולא דמחוס"ז הוי בכל מחוס"ז, ה"נ איסורא דהקדש מחוס"ז הוי בכל מחוס"ז, וכ"ה בראב"ד בהשגות בהל' פרה פ"א ה"א כתב דהא דאין לוקחין עגלה ומגדלין אותה, הוא משום שאין מקדישין מחוס"ז למזבח וכו' ואמור רבנן לילה לקדושה יום להרצאה ליל שמיני מקדישין אבל לא יום שביעי, עכ"ל, והרי דכל מחוס"ז אסור להקדישו,[[8]](#footnote-9) אך עי' לקמן בהערה מה שהבאנו מד' החזו"א דאין מכוון הראב"ד דהוי האיסור משום מחוס"ז, ועיי"ש מש"נ בזה.

והנה לענין מחוס"ז בבעלים לא מצינו שאסור להקדיש קרבנו, וכן לא מצינו שאסור המצורע להקדיש חטאתו קודם לאשמו, ואי נימא דאף היכא דאינו מחוס"ז בגופו, נמי אי"ב לפסולא דמחוס"ז א"כ ה"נ בדין שיהא בזה לאיסורא דמקדיש מחוס"ז, ובע"כ מוכח מזה דכל פסולא דמחוס"ז הוי רק במחוס"ז בגופו, אך מחוס"ז בבעלים, וכן מחוס"ז שמצד דיני קדימת הקרבה, לי"ב לפסולא דמחוס"ז, וע"כ אין אסור להקדישו, והגם שכל פסולין אסור להקדיש, וכמו שהבאנו לעיל בערה מד' התוספתא, מ"מ שאני מחוס"ז בבעלים ומחוס"ז מכח דיני קדימה, שאינו כלל פסול להקרבה, ואך דא"א להקריבו קודם הזמן הראוי לו, ומה"ט בעי' עיבור צורה, וכדלהלן, אמנם צ"ע בירושלמי פ"ק דר"ה ה"א, דפשטות ד' הירושלמי שם הוא שדנו מ"ט מותר להקדיש קרבן הגם שמדיני הקדימה יש לאחרו, ומ"ט לי"ב משום מקדיש מחוס"ז, וילפי' לה התם מקרא, עיי"ש ובמפרשים, ולפ"ז הרי שאדרבה יש להוכיח מזה דפסולא דמחוס"ז הוי אף בשאינו מחוס"ז בגופו, וצ"ע כעת.

[ולכאו' יש להוכיח כן עוד, מהא דתניא לקמן הקדים חטאתו לאשמו תעובר צורתו ויצא לבית השריפה, ול"ח פסולו בגופו, ופי' התוס' בזבחים דק"ג: דפסולו בגופו הוי כמו פיגול וטריפה ונבילה, אבל הקדמה לא, עכ"ל, ואם הא דפסול הוא משום פסולא דמחוס"ז, הרי הי' בדין שיהא זה פסולו בגופו, וככל פסולי הקרבנות, ולכאו' פשיטא דבהמה תוך ח' שהקריבוה לא בעיא עיבור צורה, ובע"כ דלי"ב כלל משום מחוס"ז, ומה דפסול הוא משום דל"מ להקריב הקרבן קודם זמנו, וזה ל"ה פסולו בגופו.

אמנם נ' דאי"ז ראי', שהרי תניא לקמן דמ"ח: דאשם בן ב' והביאו בן שנה, תעובר צורתו ויצא לבית השריפה, ופסקה הרמב"ם בפ"ד מפסוה"מ הכ"ו, והנה הרי התם הוי בכלל מחוס"ז, וכמבו' כן בד' הראב"ד בהל' פרה הנז', דעגלה קודם ג' שנים אסור להקדישה משום האיסור להקדיש מחוס"ז, וה"נ אשם שדינו ליקרב בן ב', הוי מחוס"ז בשנתו הראשונה,[[9]](#footnote-10) ואפ"ה בעי עיבור צורה, ובע"כ הטעם בזה כמש"כ האו"ש בהוספות להל' פסוה"מ שם, דכיון דה"ז כשר בבא בנדבה ל"ח פסולו בגופו, וכ"ה בשטמ"ק לקמן דמ"ח: שם,[[10]](#footnote-11) ולפ"ז שפיר י"ל דאף מחמת דין הקדמה הוי בכלל מחוס"ז, ומ"מ בעי עיבור צורה].

ט] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה התוס' לקמן ד"ה. ד"ה ואי, הקשו אהא דמסקי' דיש מחוס"ז לבו ביום, מהא דביומא מצריך חוקה שלא ישנו את הסדר, והיכא דלא כתיבא חוקה לא חיישי' שם משנה, ותירצו דדוקא בהדי מצורע חשיב מחוס"ז במה שעדין לא הגיע זמן טהרתן, אבל סדר עיוהכ"פ דלכפרה ל"ח מחוס"ז.

אמנם הנה הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ג כתב דאיל ושעיר המוספין שעשה אותן קודם עבודת היום אינן כלום, ועיי"ש בחי' מרן הגרי"ז שהוכיח מד' התוס' בשבועות ד"ח: ד"ה לטומאה דפליגי ע"ז, וס"ל דבדיעבד אי עבר והקריב השעיר קודם עבודת היום ה"ז כשר.

והביא שם שמרן הגר"ח אמר, דפליגי הרמב"ם והתוס' בביאור ד' הגמ' ביומא דס"ב: דפריך לשעיר הנעשה בחוץ נמי לא חזי דמחסר עבודת היום, ומשני קסבר ר"ח דאין מחוס"ז לבו ביום, ומזה הוא מקור דינו של הרמב"ם דהוא פסול, דאם הי' כשר בדיעבד הא הוי ראוי לפתח אה"מ ומאי קפריך, אך התוס' מפרשים דזהו גופא מה דמשני דאין מחוס"ז לבו ביום, והיינו דמה"ט אף אם הקריבוהו קודם עבודת היום כשר הוא בדיעבד, דפסולא אחרינא ליכא על השעיר מלבד פסולא דמחוס"ז, וכיון דאין מחוס"ז לבו ביום ע"כ ממילא כשר בדיעבד אם עבר והקריבו קודם עבודת היום ובמקו"צ עהרמב"ם שם הביאו מדק"ס די"ג בגמ' שם, ""נימא קסבר ר"ח מוספין ששחטן קודם חובת היום מה שעשה עשוי, א"ל ר"ח מה שעשה אינו עשוי ושאני וכו'", וברור שכן הי' גיר' הרמב"ם, (שאין דרך הרמב"ם להביא דינים שאינם מפורשין בד' הגמ' אלא שמעינן להו מכללא), שו"ר כן באו"ש שם.

ועיי"ש שכתב עוד, דזהו גם טעם הדין דהאיל והשעיר פסולין, דהכס"מ כתב שהטעם הוא משום חוקה, וצ"ע ע"ז, דהרי האיל הוא מהדברים הנעשים בבגדי זהב בחוץ דלכו"ע לא כתיב בהו חוקה ואין הסדר מעכב בהן, והשעיר לאו מכלל עבודת היום הוא כלל וכו', ולפ"ד הגר"ח ניחא דהטעם דפסול הוא משום מחוס"ז, עכ"ד, וע' גם באו"ש שם ובחזו"א יומא סו"ס קכ"ש שכתבו כעי"ז.

והנה עיקר הדברים צ"ע, דהיאך אפשר לפרש שהטעם שפסול הוא משום מחוס"ז, הרי כבר הוכיחו התוס' דבעבודת יוהכ"פ ליכא למיתי עלה כלל משום מחוס"ז, כיון דרק בקרבן הבא לטהרה חשיב מחוס"ז כל שעדין לא הגיע זמן טהרתו, דאי הי' שייך בזה פסולא דמחוס"ז א"כ מה בעי' לקרא דחוקה, וא"כ אי נימא בדעת הרמב"ם דהא דהאיל והשעיר פסולין הוא משום מחוס"ז, ודלפ"ז חזינן דגם בעבודת יוהכ"פ יש לפסול משום מחוס"ז, א"כ הרי הדרא קו' התוס' לדוכתא.

והנה אמנם בדעת התוס' גופייהו בסוגיין, מבו' שדעתם כדעת הרמב"ם שהשעיר פסול, שהרי התוס' בד"ה אלא אמר ר"פ כתבו, דההיא דיומא וכו' אין לדמות כמו"כ כאן, דלגבי שחו"ח חשיב ראוי לפתח אה"מ כיון דחזי בו ביום, עכ"ל, והרי להדיא שדעתם דאף לפי שנויא דגמ' ה"ז פסול, ואך דחשיב ראוי לפתח אה"מ ואיכא ע"ז חיובא דחוץ, משום דאין מחוס"ז לבו ביום.

אמנם הרי לדעתם אין לפרש כלל שהטעם הוא משום מחוס"ז, שהרי כ' התוס' דבעבודת יוהכ"פ ל"ש לדון משום מחוס"ז, ונ' שדעת התוס' דהא דמיפסל הוא מטעם חוקה, והגם דלא קאי חוקה על דברים הנעשין בבגדי זהב בחוץ, אך נ' דדעת התוס' היא כדעת רש"י ביומא ד"מ. דחוקה קאי אף על עבודות הנעשות בבגדי לבן בחוץ אילו הקדימן לדברים הנעשין בפנים, וע"כ מה"ט אילו הקדים שעיר המוספין לעבודת היום מיפסל מטעם חוקה, ומש"כ הגרי"ז עוד דל"ש בזה חוקה כיון דהשעיר לאו מכלל עבודת היום הוא כלל והא דצריך להיות אחר עבודת היום הוא משום דכ' בי' מלבד חטאת הכפורים, וא"כ הוא דין אחר לגמרי וע"ז לא נאמר חוקה כלל, עכ"ד, אולי י"ל דלדעת רש"י דאף עבודות שלא נאמר עלייהו חוקה, מ"מ אילו הקדימום לעבודות שנאמר עליהן חוקה מיפסלי, הרי שה"נ אף דהשעיר אינו מעבודת היום, ולא קאי עלי' חוקה, מ"מ אילו הקדימו לעבודת היום מיפסל מטעם חוקה, אך בדעת הרמב"ם אין לומר כן, שכבר הוכיח בחי' הגר"ח הל' עיוהכ"פ דהרמב"ם פליג על רש"י בזה, ודעתו דעבודות דלא קאי עלייהו חוקה, אינן נפסלין במה שהקדימן לעבודות שנאמר עליהן חוקה, עיי"ש, וע"כ לדעתו בע"כ לפרש דהא דמיפסלי האיל והשעיר שהקדימן לעבודת היום הוא משום מחוס"ז, וכמש"כ הגרי"ז, וע' עוד במש"כ האו"ש בהל' עיוהכ"פ שם.

וראיתי מובא בשם מרן הגרי"ז, שיישב קו' התוס' דמ"ט בעי' לקרא דחוקה ותיפו"ל משום מחוס"ז, דל"ש לפסול משום מחוס"ז בגונא שהקדים מתנות ההיכל למתנות ביה"ב והפרוכת ודכוותה, ומשום דל"ח מחוס"ז רק היכא שעיקר הקרבן הוא מחוס"ז, אך משא"כ היכא שכבר הוי זמן הקרבן, ואך שבקרבן זה עצמו יש להקדים עבודה לחברתה, ל"ש לפסול משום מחוס"ז, עכ"ד,[[11]](#footnote-12) וכפי הנראה זהו שפי' הגר"ח בדעת הרמב"ם דאף בעיוהכ"פ יש לפסול משום מחוס"ז, ול"ק ממה שהוכיחו התוס' דאין לפסול בזה משום מחוס"ז מדבעי' ל"חוקה", ומשום די"ל דל"ב לההיא דחוקה רק בשהקדים באותו קרבן עבודה אחת לחברתה, דבזה ל"ש לפסול משום מחוס"ז, ועד"ז י"ל עוד, דבעי' לקרא דחוקה, היכא שהקדים מתן דם הפר שעל הפרוכת, למתן דם השעיר שבביה"ב, דבזה ל"ש לפסול משום מחוס"ז, כיון דכבר הוי זמנו של הפר, ואך דאכתי ל"ה זמן מתנות אלו.[[12]](#footnote-13)

אמנם מד' התוס' נ' שדעתם דאף בכה"ג הי' לנו לפסול משום מחוס"ז, אף הי' שייך פסול מחוס"ז בעבודת יוהכ"פ, ונ' דאזלי לטעמייהו, והיינו משום שנ"פ שעיקר ד' הגרי"ז מיוסדים ע"ז דהא דפסלי' הכא משום מחוס"ז, היינו משום פסולא דמחוס"ז הנלמד מקרא דמיום השמיני והלאה ירצה, אשר זה הוי פסול מפסולי הקרבנות, ואשר ע"כ כל שאין הקרבן עצמו מחוס"ז, הגם שעבודה זו מוקדמת לחברתה, ל"ש בזה פסולא דמחוס"ז, כיון שהקרבן גופי' אינו מחוס"ז, אך התוס' לטעמייהו דס"ל דאין נדון הסוגיא כלל משום פסולא דמחוס"ז, דפסול זה הוי רק במחוס"ז בגופו, אלא משום דל"ש שיעלה לו הקרבן קודם זמנו, וע"כ אין לחלק בזה בין היכא שעיקר הקרבן מחוס"ז, לבין היכא דעבודה זו מחוסרת זמן, וז"ב.

ונ' להוסיף עוד, דהנה י"ל טעם נוסף דל"ש פסול מחוס"ז בהקדים עבודה אחת לחברתה, והיינו משום דליכא פסולא דמחוס"ז על קרבן שחוט, אך ג"ז ל"ש לדעת התוס' דנידון הסוגיא ל"ה כלל משום פסול מחוס"ז בקרבנות, אלא משום דל"ש שיעלה לו הקרבן קודם הזמן הראוי לו, וע"כ ל"ש לחלק כן.

1. אך צ"ע בזה, שהרי נת' בדברינו שם דד' הגרי"ז אתיין רק אי נימא דנידון מחוס"ז הכא הוא משום פסולא דמחוס"ז בקרבנות, ובפשוטו הראשונים לא ס"ל כן, וכדחזי' שדנו שלא תעלה לה העולה משום מחוס"ז, הגם דל"ש בזה פסולא דמחוס"ז, משום דה"ז כשר לנדבה, וכמש"נ כן להלן סק"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש בקר"א שהק' כן גם בקושית הש"ס דאמאי יחזור ויתן, וכיון דלא ידע אכתי מעיכובא דתהי', א"כ לכו"ע תקשי דעיכובא מנ"ל, ודילמא הא דמתן דם קודם למתן שמן הוי זה למצוה בעלמא, וכתב בזה דעכצ"ל דכבר ידע דהסדר מעכב, אלא דפריך אמאי מעכב אי אין מחוס"ז לבו ביום, ומשני דתהי' בהויתה תהי' ושאני הלכות מצורע, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה הקר"א בסוגיין הק' ע"ד התוס', מהא דתניא בתוספתא ב"ק פ"י ה"ו, דבהקדים אשמו לגזילו או בהקדים אשמו למעילתו, תעובר צורתו ויצא לבית השריפה, והרי דאף בהני דאתו לכפרה פסלי' משום מחוס"ז, והביאו כן מד' התוס' בזבחים דק"ג: דהא פסלי' התם הוא משום מחוס"ז, ונ' פשוט בדעת התוס', לפמש"נ דהא דבמידי דאתי לכפרה לא פסלי' משום מחוס"ז, הוא משום דבזה ודאי דחשיב דהגיע זמן כפרת הקרבן המאוחר אף קודם הקרבת הקרבן המוקדם, והוי זה דין קדימה בעלמא, וי"ל דה"ט ל"ש בהקדים אשמו לגזילו או למעילתו, דהתם ודאי מסתבר דגדר הדין הוא, דכל כפרת הקרבן הויא רק לאחר שהשיב להממון, ואי"ז דין קדימה בעלמא, וע"כ שפיר יש לפסול משום מחוס"ז, אך בדעת הרמב"ם שהשמיט לד' התוספתא, הביאו מד' הקר"א בזבחים דק"ד והחס"ד על התוספתא שם, שכתבו דהוא עפ"מ שהוכיחו התוס' בסוגיין מסוגית הגמ', דבמכפרין אין לפסול משום מחוס"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובס' חקרי לב או"ח סי' ב', הביא מהגאון בעל שעה"מ שפי' ד' התוס', שכונתם כמשמעות לשונם דאשם מצורע אינו קודם לחטאת מצורע, והיינו דהגם דדינא הוא דאשם מצורע קודם לחטאתו, היינו דוקא לחטאת שבאה עמו ומגזה"כ, אך אם נזדמנו אשם מצורע של זה וחטאת מצורע של אחר, חטאת מצורע קודמת, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בעיקר ד' הראשונים שם צ"ע רב, דמ"מ מ"ט לא יקריבו היורשים עולתה בתורת נדבה, וכדין כל עולת חובה, שאם אינה ראוי' ליקרב בתורת חובה, ה"ה קריבה בתורת נדבה, אך אולי הראשונים פליגי על הך כללא, ע' בזה באורך במנח"א ר"פ פרת חטאת, וכן נ' מסוגיין דמייתי' מהא דמביאין היורשים עולתה, וכן מהא דעולת ושלמי נזיר קריבין לאחר מיתה, דמכפרין אתו לאחר מיתה, ואכמ"ל בזה, ויש שכתבו לפרש דהטעם בזה, דכיון דאם יקריבו עולתה, תעלה לה העולה לחובתה, שהרי בדיעבד כשרה העולה כשהקדימתה לחטאת, ע"כ אין לנו להקריב עולתה, דהוי זה שלא כדין להביא עולתה תחילה, אך כבר העירו שאי"ז מתישב בד' הרמב"ן שם, דמבו' בדבריו דאף אם הי' הדין דאין עולתה כשרה בדיעבד קודם לחטאתה, נמי הי' הדין דאין היורשים מביאין עולתה קודם חטאתה, וצ"ע בזה, וע"ע במנח"א מה שהביא להקשות ע"ד הראשונים מהברייתא שהביאו בסוגיין, דנזיר שמת מקריבין עולתו, ואף שעדין לא הקריב חטאתו, ועיי"ש מה שהביא לישב בזה, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה פשוט, דכ"ד הגר"ח הם רק היכא דדיני' משום פסול מחוס"ז, אך במצורע דכתיב בי' הוי' ומכח זה פסלינן, הרי ודאי דאף היכא שהקרבן כשר, מ"מ לא יעלה לחובתו משום שהקדימו והסדר מעכב בזה, והעירוני בזה עמש"כ בספר מנח"א עמ' ל"ג בבי' ד' הגרי"ז בספרו, עיי"ש, ולהנ"ל דבריו אינם מחוורים, דבמצורע דאיכא עיכובא משום תהי', ודאי דאף היכא שהקרבן כשר בלא"ה, מ"מ אינו עולה לחובתו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם באמת נ', דלדעת רש"י ביומא דס"ו. ד"ה הא רבי, ובכורות דכ"א: ד"ה לילף, שאין קדושה חלה על מחוס"ז, וכ"ה דעת התוס' בבכורות שם ובזבחים די"ב., הרי ממילא דיל"פ דהא דילפי' ביומא שם מקרא דלא יקדישנו תוך ח', אי"ז כלל איסור, אלא ילפי' דל"מ מקדיש לי' תוך ח', וכ"נ בד' רש"י בבכורות שם, דכל דינא דהקדש תוך ח' דילפי' מקרא דקרבן, הוא שאין קדושה חלה עליהם, ואי"ז כלל איסור, וכ"ה בל' רש"י זבחים די"ב. דדינא דלילה לקדושה הוא דבלילה ראוי להקדישו, ורק לדעת התוס' בזבחים דקי"ד: ובתמורה די"ט: דאם עבר והקדיש חייל ההקדש, הרי בע"כ דהא דילפי' מקרא דלא יקדישנו תוך ח', הוי זה איסור להקדיש, וכ"ה בתוס' שם דאסור להקדיש, והתוס' בזבחים דנו דנימא בזה אעל"מ.

   וזה נ' בישוב ד' החינוך במ' רצ"ג, שדייק מל' הרמב"ם שאסור להקדיש מחוס"ז, והמל"מ בהגהותיו והמנ"ח שם העירו ע"ז, דהרי מפורש כן ביומא דס"ג: ובזבחים די"ב. ובחולין דפ"א. ובבכורות דכ"א:, וע' גם במל"מ פ"ג מאיסו"מ ה"ח, אך נ' שדעת החינוך דקודם ח' ל"ח ההקדש, ומפרש דזהו מה דילפי' ביומא דס"ג: מקרא, וזהו מש"א דלילה לקדושה, והיינו דקודם לכן ל"ח הקדושה, וזהו גם הא דפרכי' בבכורות דנילף מקדשים, והיינו דנילף מהתם דל"ח הקדושה תוך ח' , וכדפירש"י שם, אך לא מצינו כלל דאסור להקדיש, וז"ב.

   אמנם בפירש"י בחולין דפ"א. פי' מש"א לילה לקדושה, מותר לקדשו משחשיכה ואינו עובר משום מקדיש פסולים, עכ"ל, והרי שדעתו דאסור להקדיש תוך ח', ואמנם בזבחים די"ב. פי' למש"א לילה לקדושה דראוי להקדישו, ולא לענין היתר להקדיש, וצ"ע, אמנם נ' דאי"ז מילפותא דקרא דיומא דס"ג:, שהרי לא כתב רש"י דאינו עובר משום מקדיש מחוס"ז וכדילפי' לה מקרא דקרבן, וכמו שהביא רש"י בבכורות לילפותא דקרא, אלא כתב דאינו עובר משום מקדיש פסולין, ונ' דאזיל לטעמי' דמקרא דקרבן לא ילפי' כלל איסור להקדיש, אלא ילפי' מהתם דל"מ חייל ההקדש תוך ח', וכמבו' כן בדבריו בבכורות שמפרש כן, והא דאסור להקדיש, הוי דין בפנ"ע שאסור להקדיש פסולין, וכמו שפי' רש"י לעיל שם בד"פ: ד"ה משום, ז"ל, דגבי כל פסולים ילפי' בתמורה עובר משום ה' שמות משום בל תקדישו וכו', עכ"ל, וע"כ הוא דאסור להקדיש בתוך ח' כיון דפסול להקרבה משום מחוס"ז, וכ"ה בתוספתא מכות פ"ד ה"ג ותמורה פ"א ה"ו, שעובר משום שמות הללו גם במקדיש רובע ונרבע מוקצה ונעבד אתנן ומחיר שרוע וקלוט, עיי"ש, וצ"ע בד' הרמב"ם שהשמיט לזה, ולא כתב האיסור רק לגבי בע"מ, עיי"ש בפ"א מאיסו"מ ה"ד, וע' בהשגות הרמב"ן לסהמ"צ בשכחת הלאוין מ' ד', שהביא לד' התוספתא, וכ' שהרמב"ם שהזכיר בסהמ"צ רק בע"מ הוא משום שהוא נזכר בפסוק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך עי' חזו"א פרה ס"ג סק"ו וקה"י זבחים סי' ט, שדנו לומר דהאיסור להקדיש מחוס"ז הוי רק בבהמה תוך ח', ולא בשאר מחוס"ז, ויישבו בזה קו' המל"מ פ"ג מאיסו"מ ה"ח, שהוכיח ממעילה די"א. שמותר להקדיש תורים שלא הגיע זמנם, אך זה שלא כד' הראב"ד הנז', אך לד' החזו"א שהבאנו בהע' הבאה, אולי אין להביא מד' הראב"ד, וצ"ע, אך צ"ב בזה, דהרי פסולא דמחוס"ז ואיסור ההקדש דמחוס"ז נלמדים מחד קרא, וא"כ מהיכ"ת נחלק ביניהם, אך באמת עד"ז חזינן דלשי' רש"י ודעימי' דמחוס"ז ל"ח עלי' ההקדש כלל, והרי בתורים שלא הגיע זמנן חייל ההקדש, ובע"כ דדין מחוס"ז כלפי ההקדש הוי רק בבהמה תוך ח', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם הנה בחזו"א פרה סי' ג' סק"ח, כתב דמה שלמדה הראב"ד ממחוס"ז תוך ח', צ"ל דהוא דרך סמך בעלמא, דהא מבו' בתמורה די"ט: דאיל לפני זמנו לא מיקרי מחוס"ז, וכמש"כ סק"ו, עכ"ל, ושם סק"ו הוכיח כן ממש"א בתמורה די"ט: אהא דאמר ר"ש דאשם בן ב' והביאו בן א' כל עצמן אינן קדושין, ופרכי' עלה והרי מחוס"ז דלא חזי וא"ר שמעון דקדוש, ומשני שאני מחוס"ז דיליף לה מבכור וכו', ונקט החזו"א דמזה דלא יליף ר"ש גם לאשם בן ב' והביאו בן א' מבכור, ש"מ דלא חשיב מחוס"ז, כיון דחזי לקרבן אחר, וע"כ אין ללמדו מבכור, דגזה"כ הוא במחוס"ז דחייל ההקדש.

   אמנם הדברים תמוהים, שהרי הא דיליף ר"ש מבכור, אין לפרש דהוי זה גזה"כ במחוס"ז דחייל ההקדש, שהרי בכור שקדוש ברחם ל"ח כלל מחוס"ז, וכמש"כ כן התוס' בתמורה ד"י: דקודם שנולד ל"ה בכלל מחוס"ז, וע"כ מותר להקדישו הגם דאסור להקדיש מחוס"ז, וכ"ה בשטמ"ק זבחים די"ב., וא"כ היכי נילף מינה דבמחוס"ז חייל ההקדש אחר שבכור ל"ה בכלל מחוס"ז, ואמנם לדעת התוס' בזבחים די"ב. דעובר הוי בכלל מחוס"ז שפיר יל"פ דהא דיליף ר"ש היינו דין במחוס"ז, וכ"ה ל' התוס' זבחים דקי"ד:.

   וע"כ נ' ברור, דהא דיליף ר"ש מבכור ל"ה כלל דין במחוס"ז, אלא היינו, שהרי עיקר מה דס"ל לר"ש דאשם קודם זמנו אינו קדוש, הוא משום דל"ש להקדיש קרבן שאינו ראוי להקרבה, וע"כ מה"ט הי' בדין שלא תחול קדושה על בהמה תוך ח' שאינה ראוי' להקרבה, וע"ז ילפי' מבכור דמצי חיילא קדושה קודם דחזי להקרבה, והגם דבכור ל"ה בכלל מחוס"ז מ"מ שפיר ילפי' מיני', שהרי הנידון דלא יחול קדושה ל"ה כלל מכח פרשת מחוס"ז, אלא מכח דלא חזי להקרבה.

   והא דלא יליף ר"ש מיני' גם לאשם בן ב' והביאו בן שנה שתחול עליו קדושה, כבר פירשו התוס' בזבחים דקי"ד: ז"ל, דדבר שאינו ראוי לשום קרבן ילפי' ממחוס"ז שאינו ראוי לשום קרבן, אבל דבר שראוי לקרבן אחר ולקרבן זה שהוא מקדישו אינו ראוי, לא נחתא לי' קדוה"ג, עכ"ל, וכ"ה בשטמ"ק תמורה שם, ובקה"י זבחים סי' מ"ד כ' שזה צ"ב דמ"ט יגרע מה"ט, ועיי"ש מש"כ בזה.

   ונ' בביאורו, דדבר שראוי לקרבן אחר ולקרבן זה אינו ראוי כאשם בן ב' שהביאו בן שנה, הרי היינו דהוי זה דין באשם שאינו זמן הקרבן עד שיהא בן ב', וע"כ גרע זה מקרבן מחוס"ז דחיילא עלי' קדושה, דקרבן מחוס"ז שאינו ראוי ליקרב, הרי אי"ז הלכה דזמן דקרבן עולה הוי רק מבן ח' ימים, שהרי אי"ז דין מסוים בעולה, אלא הוי זה דין בכל הקרבנות, והיינו משום דהוי זה דין בהבהמה שאינה ראוי' ליקרב, אך מצד דיני הקרבן ליכא גריעותא כלל, וע"כ בזה חיילא עלי' קדושה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועיי"ש בשטמ"ק, שכתב דמה"ט אף שלא לשמו טעון עיבור צורה, כיון שאינו נוהג בכל הזבחים, ובזה ראיתי לישב מה שהקשו ע"ד רש"י לקמן דמ"ח: שדעתו דשל"ש טעון עיבור צורה, ממש"א בפסחים דע""ג:, דלדעת יוסי בן חוני הפוסל בהנשחטין לשם פסח, ישרף מיד, ולמש"כ השטמ"ק א"ש היטב, דפסול זה דנשחטין לשם פסח, נוהג בכל הקרבנות, וע"כ אינו טעון עיבור צורה.

    ובזה ניחא המבו' ברש"י ותוס' פסחים דפ"ג. דגם לרבנן דבחטאת שנכנס דמה לפנים נפסלת, בעיא עיבור צורה, ובחי' מרן הגרי"ז הל' פסוה"מ עמד בזה, דיל"פ דרק לריה"ג בעי עיבור צורה כיון שלדידי' אי"ז פסול בכל הקרבן, ומשא"כ לרבנן דהוי זה פסול בכל הקרבן, והביא כן מד' הירושלמי, עיי"ש בדבריו, וי"ל בדעת רש"י ותוס', דכיון דיש לזה הכשר בכל הזבחים ע"כ הוא טעון עיבור צורה, **[**אך משמעות ד' רש"י ותוס' דהא דטעון עיבור צורה, הוא משום דחשבי לי כפסולו בדם, וי"ל כמש"כ המקד"ד, דאף לרבנן אי"ז פסול בקרבן, אלא היינו שנפסל כל הדם, וכן הוכיחו מפירש"י בזבחים דל"ח: שפי' דהא דשיריים לא עיילא ילפי' לה מקרא, וכ"ה בתוס' שם דנ"ב. ד"ה דבראי, ואי הוי זה פסול בקרבן, הרי כיון שהוכשר היאך יחזור ויפסל, (אך עיי"ש דכ"ט., דר"ע לי"ל הך כללא, וצ"ע שם)**]**. [↑](#footnote-ref-11)
11. וע' בכ' הגרי"ז בסוגיין שעמד בזה על הא דס"ד לפרושי ההיא דהקדים מתן בהונות למתן ז' דהוא משום מחוס"ז, שהרי הוי זה קרבן א' ואין שייך לומר דהקרבן פסול משום מחוס"ז, ועיי"ש שכתב דכיון דיכול לעשות מתן ז' ומתן בהונות מב' לוגין נפרדים, א"כ גם לוג א' חשיב קרבן למתן ז' וקרבן למתן בהונות, וע"כ שפיר שייך בזה דין מחוס"ז, עכ"ד.

    אך לכאו' לפ"ז תו כבר אין לישב קו' התוס' לגבי יוהכ"פ דל"ש בזה דין מחוס"ז משום דהוי קרבן א' שהקדים בו מעשה לחבירו, שהרי גם בזה יכול להביא כמה פרים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך אכתי צ"ע בזה, שהרי הרמב"ם ברפ"ה מהל' עיוהכ"פ הביא לדינא דחוקה לענין קטורת שחפנה קודם שחיטת הפר, ולענין שעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר, וכ' שם הרמב"ם דהא דהשחיטה פסולה אע"פ שהיא בעזרה, הוא משום שדמו נכנס לפנים, ובהנך גווני מ"ט לא פסלינן משום פסולא דמחוס"ז, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-13)