10 אונאה במטבעות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

יום ה' ט"ו אייר תשע"א

הדברים שנכתבו בזה, הם לפו"ר, ויש לדון הרבה בהם

**א**

א] ב"מ דנ"א:, כמה תהא הסלע חסירה ולא יהא בה אונאה, ר"מ אומר ארבע איסרות איסר לדינר, ור"י אומר ארבע פונדיונות פונדיון לדינר, ור"ש אומר ח' פונדיונות ב' פונדיונות לדינר.

וכתבו התוס', ז"ל, וא"ת והאמר רבא כל דבר שבמדה ושבמנין ושבמשקל אפי' פחות מכדי אונאה חוזר, וי"ל דהכא בתורת מטבע נתנו ולא בתורת משקל, עכ"ל.

ובפשוטו נ' בביאור דבריהם, דדינא דדבר שבמידה וכו' דאפי' פחות מכדי אונאה חוזר, הוא בשהי' המקח על משקל מסוים ונתן לו פחות, וכיון שדעת הקונה הי' על מקח זה דמשקל מסוים ופחת ממנו, הוי זה כמק"ט, וכן בטענת מום במקח הוא נמי מה"ט, וכמש"כ הרמב"ם ושו"ע דסתם הקונה מקח הוא שלם בלא מום, וחשיב דהסכם המקח הי' על מקח שלם בלא מום, וע"כ כל שנמצא בו מום הוי זה מק"ט, כיון שדעת הקונה היתה על מקח שלם, אך הכא לא הי' המקח על משקל סלע, אלא על מטבע סלע, וכיון דגם מטבע זו שחסרה חשיבא כסלע, אין כאן טעות כלל, שהרי ע"ז עצמו הי' הסכם המקח, וע"כ ליכא למיתי עלה אלא משום דין אונאה.

ומה"ט כתב הרמב"ם בפיהמ"ש, דכ"ז הוא במקומות שהדינרין נלקחין בהן בלי משקל ואין מקפידין על חסרונן, ומעט הם הנמנעים מלקבלם דרך זהירות יתירה, אבל מקומות שמתחשבין בשיעור החסרון ואפי' משקל שעורה ה"ז משלים לו המשקל בלי ספק, עכ"ל, וכ"ה בדבריו פי"ב ממכירה ה"י דדינא דמתניתין הוא בשהיו מוציאין הסלעים במנין ולא במשקל, והיינו משום דבמקום שמוציאין הסלעים במשקל, דמי לדבר שבמשקל דאפי' פחות מכדי אונאה חוזר.

ב] והנה כתב הרמב"ם פי"ב ממכירה הי"ב, ז"ל, הנותן סלע חסרה לחבירו, אם הי' מכירה אפילו לאחר י"ב חדש ה"ז מחזירה, ואם הי' אפשר להוציאה על ידי הדחק אינו יכול להחזירה לאח"ז וכו', עכ"ל, ובמ"מ שם כתב, ז"ל, ולפי הנ"ל בגמ' בין שהסלע חסרה כ"כ שאינו יכול להוציאו אפילו ע"י הדחק בין שיכול להוציאה ע"י הדחק אחר הזמן הנזכר בגמ' ונתבאר למעלה אינו חייב זה להחליפה מן הדין, אבל מלשון המחבר נראה שדעתו שהמשנה היא דוקא ביכול להוציאה אבל באינו יכול להוציאה אף ע"י הדחק שהיא חסירה כל כך חייב להחליפה וכו', עכ"ל.

ומקור ד' הרמב"ם לד"ז, נ' דהוא לפמש"כ בפיהמ"ש, דהא דתנן לפי שאינה אלא נפש רעה, קאי נמי אהא דאחר הזמן אם לא רצה לקבלה אין לו עליו אלא תרעומת, דהוא משום דמי שאינו מקבלה אינו אלא נפש רעה, עיי"ש, וה"ט לא שייך אלא בשהיא יוצאה ע"י הדחק, וגם בכה"ג צ"ב מ"ט מי שאינו מקבלה הוא נפש רעה, אחר שא"א לו להוציאה אלא ע"י הדחק, אך בשאינה יוצאה ע"י הדחק, ה"ה מחזירה אף לאחר זמן.

ג] והנה בטעם הך דינא, כתבו הט"ז בסימן רכ"ז והחת"ס שם והמחנ"א אונאה סימן ב', דכל שאין המטבע יוצא כלל, הו"ל מק"ט גמור, וע"כ הוי ככל מק"ט דלעולם חוזר.

והיינו משום דכל הא דבסלע שחסרה ל"ה מק"ט, הוא משום דהי' המקח על סלע, ואף סלע זו סלע שמה, וכנ"ל, אך בסלע שאינה יוצאה אפילו ע"י הדחק, אין עלי' תורת סלע, וע"כ הוי זה מק"ט גמור.

ובדעת המ"מ דפליג ע"ז, צ"ל דהוא עפמש"א בב"ק דצ"ז: במלוה את חבירו על המטבע ונפסל, דלדעת שמואל דיכול לומר לך הוציאו במישן, והכי קי"ל, ופירשו הראשונים דהוא משום דכל שיוצאת במישן אכתי מטבע שמה, וע"כ נמי ל"ה זה מק"ט, אך לפ"ז יחודש, דכל הא דס"ל דל"ה זה מק"ט, הוא רק בשה"ז יוצא במישן, ועי' נתיה"מ סימן רכ"ז סק"י שכתב כן מטעם אחר, אך זה דוחק בסתימת דבריהם.

ד] אמנם באמת י"ל בדעת הרמב"ם, דאף אם עדיין סלע שמה, אכתי הוי זה מק"ט, דכ"ה שהלוקח בהמה ונמצא בה מום הוי מק"ט, דאף דבהמה שמה, מ"מ סתם הלוקח בהמה דעתו על בהמה שלימה בלא מום, ה"נ אף דסלע שאינה יוצאה כלל במקום זה סלע שמה, מ"מ ודאי דסתם הלוקח סלע הוא סלע שראוי לצאת במקום זה, וע"כ כל שאינו ראוי לצאת במקום זה, הו"ל כמום במקח, ולעולם חוזר.

ובדעת המ"מ י"ל דמפרש, דמש"כ הרמב"ם דאינה יוצאה אף ע"י הדחק, היינו שאינו יוצאה בשווי סלע שלימה, אך שפיר היא יוצאה כפי דמי', שהרי בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו', דמש"א דאינה אלא נפש רעה, הוא מי שמקפיד על החיסרון ואינו מקבלה בשווי סלע שלימה, עיי"ש, וע"כ לא חשיב זה כמק"ט, אלא כאונאה, וצ"ע עוד בזה.

ה] והנה דעת הרי"ף והרמב"ם והרמב"ן והרא"ש ודעימייהו, דאף בסלע שחסרה כדי אונאה אסור לקיימה, עי' בדבריהם.

וקשיא טובא, דא"כ מ"ט כשנמצא שחסרה כדי אונאה אי"ז מק"ט, הרי המקח הי' על מטבע הראוי' לצאת, וכיון שאסור לקיימה ולהוציאה בתורת מטבע, מ"ט אי"ז מק"ט.

ובנתיה"מ סימן רכ"ז סק"י עמד בזה, וכתב דבע"כ דמיירי שבמקום אחר יוצאין במשקל זה כל המטבעות, ובאופן זה אינו צריך לקוץ המטבע כשרוצה להוליכו למישן, וע"כ ל"ה זה מק"ט, עכ"ד, אך צ"ע דלכאו' כל כי האי הו"ל להראשונים לפרושי, וגם כמדומה דבאופן הרגיל לא משכח"ל, דאף אם במקום אחר יוצאין במשקל זה כל המטבעות, מ"מ מטבע של מלכות זו, ה"ה יוצא גם במקום אחר כפי המשקל הראוי למטבע זה, ועי' באבהא"ז פי"ב ממכירה מש"כ בזה, וצ"ע בזה.

והי' מקום לדון, דכיון דה"ז ראוי לצאת, ואי"ז אלא איסור בעלמא לקיימה, לא חשיב זה כמום במטבע, אך זה רחוק מסברא, וגם אי"ז מתישב עם מש"כ הרמב"ן ודעימי' דכיון שאסור לקיימה חשיבא כאסימון וא"א לחלל עלי' מע"ש, וא"כ לכאו' ודאי דהו"ל כמום במקח, אך דעת הרמב"ם דמחללין עלי' מע"ש.

**ב**

ו] אמנם בעיקר מש"נ בד' התוס' דהא דלא חשיב כטעות בדבר שבמשקל, הוא משום דהוי המקח על מטבע סלע, וכיון שאף מטבע זו סלע שמה לא חשיב כטעות כלל, יש בזה מקום עיון.

דהנה כתבו התוס' בד"ה ב' פונדיונים לדינר, ז"ל, וא"ת תקשה לרב דאמר שתות מקח שנינו ולא שתות מעות וכו', ואפי' לשמואל דאמר שתות מעות שנינו תקשה דבשתות מקח מודה דהוי נמי אונאה, והכא קאמר ב' פונדיונות לדינר הוי אונאה אבל ב' פונדיונות פחות פרוטה הוי מחילה אע"ג דאכתי הוי שתות מקח, וי"ל דמיירי שמכר לו טלית שוה כ"ד מעות בסלע ונתן לו סלע שחסר ד' מעות דהיינו שתות מקח, עכ"ל.

והק' המהרש"א, דאכתי תקשי לשמואל דשתות מעות נמי שנינו והכא קתני סלע שחסר ד' מעות אבל בחסר פחות מד' מעות הוי מחילה וכו', ותירץ, דאפשר דבכה"ג לא שייך שתות מעות כיון דהטעות הוא בסלע גופי', עכ"ל, וצ"ב.

ז] ונ' לדון בזה, דהנה במש"כ התוס' דאיירי מתניתין בשמכר לו טלית בסלע, הנה מל' הרמב"ם פי"ב ממכירה ה"ט ה"י, נ' להדיא לא כן, ז"ל, הרי שהי' דינר של זהב וכו' וצרפה בכ' דינר או בעשרים ושמונה ה"ז מחזיר את ההונאה וכו', וכן אם הי' הסלע חסרה שתות והיו מוציאין הסלעים במניין ולא במשקל מחזיר ההונאה, עכ"ל, ומ' להדיא דמפרש לדין אונאה בסלע חסרה, שהוא בשלקח בה מעות, וכן מ' מסתימת ד' הרמב"ן וש"ר שלא הזכירו לד' התוס', ותיקשי לדידהו קו' התוס', דמ"ט אם אינה חסרה שתות הוי מחילה, הרי הוי זה טפי משתות מקח.

ח] ושמא י"ל בזה, דהנה בנתיה"מ סימן רל"ג סק"א כתב, דבמכר לו יפות ונמצאו רעות ונתאנה בשתות, לדעת הרמב"ן ל"מ לתבוע אונאתו, ולדעת הרא"ש מצי לתבוע אונאתו, עיי"ש, ובמק"א נת' לדון דגם לדעת הרמב"ן מצי לתבוע אונאתו, ואכמ"ל.

והנה בפשוטו בכה"ג נמי משערינן להאונאה בשתות מקח, וכגון אם מכר לו יפות בשווי ז' ונמצאו רעות בשווי ו', הוי זה שתות ומחזיר אונאה.

אך נ' לדון דאי"ז כן, דהא דמשערינן בשתות המקח שנתן לו, הוא בדהויא האונאה במה ששם את המקח בשתות יתר על דמיו, אך בכה"ג הרי הוי הסכם המקח על יפות השוות ז', והאונאה הויא במה שנתן לו מקח השוה פחות מכך, וע"כ בכה"ג משערינן האונאה בשתות המקח של היפות, [[1]](#footnote-2) וע"כ בכה"ג שנתן לו רעות בשווי ו', הוי זה פחות משתות והויא מחילה.[[2]](#footnote-3)

ט] ולפ"ז נ' בדעת הרמב"ם ודעימי', דה"נ הוא בסלע שנחסרה, דאף היכא שמכר הסלע בעד מעות, לא חשבינן שתות מקח משווי הסלע החסירה, אלא כיון שעיקר הסכם המקח הי' על סלע, והאונאה הויא במה שלא נתן לו סלע שלימה אלא סלע חסירה, משערינן האונאה בשתות המקח של סלע שלימה, וע"כ כל שנחסרה הסלע פחות משתות, ליכא בהאונאה שיעור שתות מקח, והוי זה מחילה.

י] ומעתה נ' לדון, דאף התוס' דפליגי ע"ז, וס"ל דבמכר סלע חסירה בעד מעות, חשבינן שתות המקח משווי הסלע החסירה, מ"מ בכה"ג שמכר לו טלית בעד סלע, ונתן לו סלע חסירה, לא חשבינן שתות המעות משווי הסלע החסירה, אלא משווי הסלע השלימה.

והטעם בזה הוא, דהא דס"ל להתוס' דחשבינן שתות המקח משווי הסלע החסירה, הוא משום דהגם דהסכם המקח הי' על סלע שלימה, מ"מ כיון שבפועל נתן לו סלע חסירה, וחייל המקח על הסלע החסירה, ע"כ משערינן שתות מקח משווי הסלע החסירה.

ואשר ע"כ י"ל, דכ"ז הוא בגוונא דהסלע הוי המקח, דבכה"ג הוא די"ל דכיון דחלות המקח הוי על הסלע החסירה, משערינן שתות מקח משווי', אך בגוונא דהסלע הוי המעות, וכגון שמכר לו טלית בעד סלע ונתן לו סלע חסירה, לא חשבינן שתות המעות משווי הסלע החסירה, אלא בכה"ג יש לנו לילך אחר קציצת הדמים, וכיון שהי' לו ליתן בעד המקח סלע שלימה, הויא האונאה במה שלא נתן לו סלע שלימה אלא חסירה, ויש לנו לשער השתות מעות משווי סלע שלימה.

ואשר זהו מש"כ המהרש"א דבכה"ג לא שייך שתות מעות כיון דהטעות הוא בסלע גופי', והיינו דכל דינא דשתות מעות הוא רק בדהויא הטעות בקציצת המקח, שקצצו בעדו דמים פחותים, דבכה"ג משערינן האונאה מן הדמים הפחותים, אך כל שקצצו בעדו סלע, והויא הטעות בסלע גופי', לא משערינן האונאה משווי הסלע החסירה, אלא משווי הסלע השלימה שקצצו בעד המקח.

יא] ואם כנים הדברים, הרי לכאו' א"א לפרש דמש"כ התוס' דהא דסלע חסירה לא חשיב כאונאה בדבר שבמשקל, הוא משום דהוי המקח על מטבע סלע, וכיון שאף מטבע זו סלע שמה לא חשיב כטעות כלל, שהרי לפמש"נ בע"כ דגם הכא הוי הקציצה על סלע שלימה, דמה"ט הוא דחשבינן דהויא האונאה במה שלא נתן לו סלע שלימה אלא חסירה, וע"כ הוא דמשערינן שתות משווי סלע שלימה, וכמש"נ.

יב] ואשר ע"כ נ' בביאור ד' התוס', דכל הא דבדבר שבמשקל אפי' פחות מכדי אונאה חוזר, הוא משום שהי' המקח על המשקל, ולא נתן לו את כל המקח, אך הכא דהוי המקח על מטבע דסלע, ואף סלע שחסרה הויא מטבע דסלע, הרי הגם דהסכם המקח הי' על מטבע שלימה ומטבע חסירה הוי שנוי מן המקח, מ"מ כיון דכל הגריעותא דסלע שחסרה בתורת מטבע, הוא שדמי' פחותין, ע"כ לא חשבינן לה אלא כאונאת דמים, דפחות משתות הוי מחילה, ויש מקום לדמות הדבר למש"כ התוס' לקמן דנ"ו: דבאמר המוכר דשדא בה ה' ואומר דלא בעיא אלא ה', ואיגלאי מילתא דבעיא ו', לא חשיב כמק"ט אלא כאונאה, ולכאו' היינו משום שכל הגריעותא במה דאי"ז כדבעי לה הוא במה שדמיו פחותין, וצ"ע, ועמש"נ לבאר טפי בזה בדברינו בסוגיא דחטין שזרען בקרקע, וצ"ע עוד בכ"ז.

**ג**

יג] בתוס' הרא"ש כתב, ז"ל, אלא כשקנה ממנו טלית בדינר ונתן לו דינר חסר, ועתה אונהו בפירעון הטלית שתות הטלית דהיינו שתות מקח וחומש מעות וכו', א"נ איירי כשחייב לחבירו סלע או דינר ונתן לו את זה שחסר בתורת יפה, ואפי' נתן לו מחמת טלית או חפץ אחר שקנה ממנו, אין לנו לשער אלא בדינר זה או בסלע זו שנתן לו, שהרי התנה לתת לו סלע סתם או דינר סתם ונתן לו את זה בתורת יפה, ונפ"מ אם הי' בטלית אונאה פחות משתות, ואם תחשוב אונאת הפירעון נגד הטלית נמצא מחילה, קמ"ל שאין אנו משערין אלא כנגד הסלע שהוא חייב לו והוי אונאה, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

והנה נתחדש בד' תוס' הרא"ש, דאם נתן לו סלע חסר בפירעון חובו, ואף בגוונא דהתוס' שנתן לו הסלע בעד הדינר, חשיב שנתנו בפירעון חובו, וכמו שפירש הרא"ש בתי' בתרא, (ומ' דבתי' קמא פליג ע"ז, עייש"ה), חשיב דהמקח הוא החוב, והמעות הם הסלע שנתן לו, וע"כ כל שנתאנה שתות החוב, חשיב כשתות מקח.

יד] והנה לפ"ז נמצא, דכשפורע חובו בסלע חסר, לא חשיב דהויא האונאה בהסלע שפרע, שנתן בעדו דמים יתירים, אלא הויא האונאה בהחוב, שנתן בעדו סלע חסר, וע"כ הוא דכל שנתאנה שתות החוב, חשיב כשתות מקח.

ויש להוסיף, דאין לומר, דאף דחשיב דהויא האונאה בסלע שפרע, מ"מ לשיעור שתות משערין בחוב, שהרי אדרבה הק' התוס' דבכה"ג לא הי' לנו לשער בחוב אלא בסלע, שהטעות והאונאה תלוי' בו, ולכאו' בע"כ דכללא הוא דבכל ענין משערין האונאה במקח, או כד' הראב"ד שהובא בשטמ"ק לעיל דמ"ט: דינא דשתות מקח ילפינן לה מדכתיב וכי תמכרו ממכר אל תונו, האונאה תלוי במקח, אך אי נימא דהכא הויא האונאה בסלע שפרע, א"כ מה טעם יש לשערה לפי החוב.

ונראה דמזה מקור נאמן למש"כ בקצוה"ח סימן קכ"ו סק"ט, דיש אונאה למלוה ע"פ, ול"ד לשטרות שאין להן אונאה, דשטרות אין גופן ממון, אך מלוה ע"פ חשיב כגופו ממון, עיי"ש, דאי נימא דאין אונאה במלוה ע"פ, א"כ מ"ט הכא יש אונאה בהחוב.

אך שמא י"ל, דאף אם מלוה ע"פ לא חשיב כגופו ממון, אך כל שפורע חוב עצמו, חשיב שפיר כגופו ממון, ויל"פ דהוא משום דרק כלפי אחר לא חשיב זה כגופו ממון, כיון שאין לו בזה אלא זכות על הלוה, אך כלפי הלוה עצמו חשיב כגופו ממון, וע"כ יש בזה אונאה, וצ"ע בזה.

עוד יל"ד לפ"ד התוס' לקמן דנ"ו: דבפשוטו מבו' מדבריהם דדינא דאין אונאה לקרקעות, תליא אם הוי הטעות בשומת הקרקע, עיי"ש, ויל"ע ע"ז מד' התוס' לקמן דס"א. דלכאו' מוכח לא כן, עייש"ה, ולפ"ז י"ל, דהגם דחשיב דהמקח הוא החוב, והמעות הם הדמים בעד החוב, מ"מ איכא בזה אונאה, אף אם אין אונאה לחוב, משום שהטעות היא בשומת הסלע.

יד] והנה אי נימא כדרך קמא, לכאו' הי' בדין שאם הי' חייב לחבירו מנה, ונתן לו קרקע בפירעון חובו, יהא בזה דיני אונאה, דהגם דקרקע אין בה אונאה, הרי בפשוטו כ"ז הוא כשהמקח הוי על הקרקע, דחשיב שהאונאה היא בקרקע, אך הכא דחשבינן שהאונאה היא על החוב, אי"ז בכלל אונאה לקרקעות, אך לפמש"נ מד' התוס' לקמן דנ"ו: לא יהא הדין כן.

אך העירני הרנ"כ די"ל בזה, דכל מש"כ הרא"ש דכה"ג חשיב שהחוב הוא המקח והסלע הוא הדמים, הוא רק בשפורע החוב בסלע, דחשיב כטיבעא לגבי החוב, וע"כ חשבינן דהחוב הוא כדבר הנקנה והסלע הוא דמיו, אך כל שפורע במטלטלין או בקרקעות, הרי אדרבה חשבינן דהמטלטלין והקרקעות הם הדבר הנקנה, והחוב הוא הדמים, וע"כ כל שפרע לו חובו בקרקעות, הוי זה כאונאה בקרקעות.

ויש להביא מקור לעיקר הך מילתא, דתורת מקח ומעות לגבי אונאה, תליא בטיבעא ופירא, וזה מעיקר משה"ק התוס' דבכה"ג שמכר סלע בעד כ"ד מעות, הוי הסלע המקח והמעות הוו הדמים, וצ"ע דמ"ט לא נימא איפכא, שהוא לוקח מעות בסלע, והוו המעות המקח והסלע הוי הדמים, והאמנם י"ל דה"ז תליא אם עיקר העסק הוא מכירת הסלע או עיקר העסק היא מכירת המעות, אך א"כ מ"ט הוצרכו התוס' להעמידה בשמכר לו טלית וכו', ולא פירשוה כפשטא דמתניתין שנתן הסלע בעד מעות, ובגוונא שעיקר העסק הוא מכירת המעות והסלע הוי דמי המעות.

ולכאו' בעכצ"ל בדעת התוס', דס"ל דמעות לגבי סלע חשיבי כטיבעא, דכיון דמעות וסלע הוו של כסף, ע"כ מעות דחריפי טפי חשיבי כטיבעא, וע"כ לעולם אנו דנים את הסלע כמקח ואת המעות כדמים, וצ"ע בזה.

אך באמת אי"ז מתישב, דא"כ הו"ל להתוס' לשנויי, דאיירי בשנתן סלע בעד פונדיונים או איסרים, דהסלע חשיב כטיבעא לגבייהו, למש"כ הרא"ש בפירקין סימן כ' דהם מטבעות של נחושת.

ואשר ע"כ נ' טפי כמו שהעירוני, דהא דהסלע חשיב כמקח, הוא משום דכשמחליפין סלע בעד מעות, הרי שמין את הסלע במעות, ולעולם הדבר הנישום חשיב כמקח, והדבר ששמין בו חשיב כמעות, ולא תלי כלל בגדרי טיבעא ופירא.

טו] ובעיקר הך מילתא שנתבאר, דכל הא דאין אונאה לקרקעות הוא כשהמקח הוא על הקרקע, אך כל שהמקח הוא על מטלטלין בעד קרקע, אית בי' אונאה, יש מקום לדון בזה למש"כ הרמב"ן בפר' בהר דהא דאין אונאה לקרקעות הוא משום שהוא דבר השוה כל כסף, ולפ"ז יש מקום לומר דגם בכה"ג לא יהא בהן אונאה, וצ"ע בזה.

טז] ויש להסתפק עפי"ז, לדעת הסוברים דיש אונאה בחליפין, אם במחליף קרקע במטלטלין יש בו אונאה, שהרי בחליפין ליכא דבר הנקנה ודבר הקונה, וע"כ י"ל דלעולם מצינו לדון דהאונאה הויא במטלטלין, ועד"ז נת' במק"א לדון למ"ד דשתות מעות שנינו, היאך משערינן האונאה בחליפי שוה בשוה.

והעירוני דיש מקום לומר, דמה שזוכה כל א' בחליפין חשיב לגבי דידי' כמקח, וע"כ אם נתאנה זה שזכה בקרקע, חשיב זה כאונאה בקרקעות, ואם נתאנה זה שזכה במטלטלין, חשיב זה כאונאה בקרקע, וצ"ע בזה.

יז] שו"ר בס' חכמת שלמה סימן רכ"ז ס"כ שכתב בדין שכירות פועל בעד חפץ, דבתר הענין אזלינן, דאם עשה עיקר משכירות ובעד השכירות הבטיח לו חפץ, אז אמרינן דאין לשכירות אונאה, אבל באם עשה עיקר במכירת החפץ רק בעד דמי המכירה הבטיח לעשות לו מלאכה, יש לו עליו אונאה, ודין מכירה יש לו, עכ"ל.

ולפ"ז יל"פ טעם ד' הרא"ש דאם נתן לו סלע חסר בפירעון חובו, חשיב דהמקח הוא החוב, והמעות הם הסלע שנתן לו, והיינו משום שעיקר הענין בזה הוא פירעון החוב, והסלע ניתן בעד הפירעון, וע"כ חשיב דהמקח הוא החוב, אך אה"נ, אם יבא המלוה לקנות מן הלוה סלע, ויקבעו שיהא החוב תמורת הסלע, הרי דבכה"ג חשיב דהסלע הוא המקח והחוב הוא המעות.

אך לפ"ז יהא הדין דאם פרע לו חובו בקרקע, יהא בזה דין אונאה, דכיון דעיקר הענין הוא פירעון החוב, והקרקע ניתנת בעד הפירעון, לא חשיב כאונאה לקרקעות, וצ"ע בזה.

יח] אך מאידך, אי נימא דתורת מקח ומעות לגבי אונאה, תליא בדיני טיבעא ופירא, והא דנתמעטו קרקעות ודעימייהו מאונאה הוא בכה"ג דחשיב שהמקח הוא על הקרקע, הרי דלפ"ז למש"כ הרשב"א והריטב"א בע"ז דס"ג. דבשכירות פועל בעד חפץ לעולם חשבינן להחפץ כהדבר הנקנה ולשכירות הפועל כדמים, ונת' בזה בדברינו בדין הכסף אינו חייב את הזהב, יהא הדין דאם שכר פועל בעד חפץ, יש בזה אונאה, וזה לא שמענו, וצ"ע בכ"ז.

יט] ובעיקר ענין זה הי' מקום לדון, דבכל כה"ג יש לנו לדון במה הי' הטעות והאונאה בפועל, וכגון אם שכר פועל בעד חפץ, הרי שאם הי' הטעות והאונאה בשומת מלאכת הפועל לי"ב דין אונאה, ואם הי' הטעות והאונאה בשומת החפץ, יש בזה אונאה, וכן נ' מד' התוס' לקמן דנ"ו: עיי"ש.

אך באמת לא בכל גוונא אפשר לברר הדבר, דפעמים לא שמו הדברים כלל, אלא קצצו שיעשה מלאכה בעד חפץ, ובכה"ג אין לנו להכריע במה היו הטעות והאונאה, גם אי נימא כן יהא הדין דאם מכר קרקע בעד סלע חסירה, יהא בזה אונאה, ואמנם לפ"ד תוס' הרא"ש יהא הדין כן מטעם אחר, משום דבכה"ג חשבינן דמקח הקרקע הוא בעד סלע סתם, ואח"כ בעד חוב הסלע נתן לו סלע זה, ואי"ז כלל אונאה לקרקעות, אך בגוונא שהיתה הקנאת הקרקע מתחילה בעד סלע זה, לכאו' לא שייכי ד' תוס' הרא"ש, וצ"ע בכ"ז.

**ד**

כ] הרא"ש בסוגיין כתב, ז"ל, ויראה דבכל שאר דברים אפי' פחות משתות אסור לאנות את חבירו וכו', חוץ ממטבע כ"ז שלא הגיע לכדי אונאה מותר לכתחלה להוציאה ביפה, שגם אחר יקבלנה מידו ביפה ואין בו הפסד כלל, עכ"ל, וכ"ה גם בחי' הרמב"ן לקמן דנ"ב:, דהגם דבכל מילי אסור לאנות אף בפחות משתות, מ"מ במטבע שחסרה פחות מכדי אונאתה מותר להוציאה ביפה, ועיי"ש שפירש דשמעינן לה מדרב פפא, ולמסקנת הסוגיא מתפרשים כן דברי חזקי'.

והנה בפשוטו הי' מקום לפרש בזה, דבסלע שחסרה פחות מכדי אונאתה, כיון שמקבלין אותה ביפה, חשיב שדמי' הם כדמי יפה, ואין כאן אונאה כלל, וע"כ לי"ב איסורא, ורק כשחסרה כדי אונאתה, שאין בנ"א מוחלין ע"ז, וכבר אין מקבלין אותה כיפה, הוא דאית בה משום אונאה.

אך לפ"ז יהא הדין, דאם מכר לו שוה כ"ז מעות בעד סלע שנחסרה ג' מעות, הרי דהגם שההפרש שבין הטלית לסלע הוא ו' מעות והוא יותר משתות, מ"מ כיון דחשבינן שהסלע עצמה נפחתה פחות מכדי אונאתה, חשבינן שדמי' הם כדמי סלע יפה, וממילא דכלפי מקח הטלית הוי זה אונאה פחות משתות והויא מחילה, ובד' מהר"ם שיף בסוגיין, ע"ד רש"י ד"ה מאי קאמר, מבו' דפשיטא לי' לא כן.

ובכ' הרז"ג ראיתי להוכיח עוד שאי"ז כן, ממש"כ התוס' ותוס' הרא"ש דמתניתין איירי בשמכר לו טלית שוה כ"ד מעות בסלע וכו', אך אם מכר לו סלע שוה כ' ופרוטה בעד מעות, הוי זה אונאה או ביטול מקח, כיון דהוי האונאה יותר משתות מקח, ואי נימא דבסלע שחסרה פחות מכדי אונאתה, חשבינן שדמי' הם כדמי סלע יפה, א"כ אף אם מכרה בעד מעות לי"ב אונאה כלל.

וגם בעיקר הדבר צ"ב, שהרי פליגי תנאי בשיעור אונאת מטבע, ולדעת רבא הוי פלוגתייהו בשיעור אונאה דעלמא, ואם אכן במטבע שנחסר פחות מכדי אונאתו, חשיב שדמיו הם כדמי מטבע יפה, א"כ מה ענין זה לפלוגתייהו בעלמא בשיעור אונאה, וי"ל.

כא] ואשר ע"כ נ' בביאור ד' הרא"ש, דהגם דסלע שחסרה פחות מכדי אונאה, חשיב שאין דמי' אלא כ"א, מ"מ לי"ב לאיסורא דאונאה, כיון שאין למתאנה הפסד כלל, וכל איסורא דאונאה פחות משתות הוא בשנפסד המתאנה עי"ז.[[4]](#footnote-5)

ונ' להוסיף בזה, דהנה בעיקר איסורא דאונאה, הי' נ' בפשוטו דהאיסור הוא בלקיחת הממון, דהויא כגזילה, וכמבו' בר"פ איזהו נשך, אך העירני הרי"ו דלדעת האוסרים באונאה פחות משתות, מוכח לא כן, שהרי באונאה פחות משתות, אף אם עדין לא שילם הלוקח את הדמים, ה"ה חייב לשלם את כל הדמים שקצצו, כמש"כ הסמ"ע סימן רכ"ז סקי"ד, והרי דליכא איסורא כלל בנטילת הדמים, ובע"כ דגם קציצת המקח עצמה, המחייבת את המתאנה בתשלומי הדמים, ה"ה אסורה, וכן מוכח גם מדין אונאה בקרקעות, לדעת הרמב"ן ודעימי' דה"ה אסורה, אף דבפשוטו אף אם לא שילם הלוקח את הדמים, ה"ה חייב לשלם, וליכא איסור כלל בנטילת הדמים.

ולפ"ז נ' די"ל, דאמנם אם נפחתה הסלע כדי אונאתה, אסור למכרה בתורת יפה, אף אם גם אחר הי' מקבלה מידו ביפה ולא הי' לו הפסד כלל, משום דבכה"ג קעביד איסורא בנטילת הדמים שנוטל שלא כדין, אך בפחתה הסלע פחות מכדי אונאתה, דלא מצינו לאסור משום נטילת הדמים, וכל האיסור הוא בקציצת המקח, הרי דכל האיסור הוא היכא שנפסד המתאנה בקציצת המקח, אך כל דלית לי' פסידא כלל, לי"ב איסורא, ודו"ק.

שוב העירני הרח"א דיש לסייע לזה, ממש"כ התוס' ותוס' הרא"ש, דחלוק הוא שיעור שתות בפורט סלע מבנותן סלע בעד המקח, והנה לפ"ז נמצא דסלע שנפחתה לכ' ומחצה, והחליפה בכ"ד מעות הוי אונאה, ואילו בנתן סלע זו בעד מקח, ל"ה אונאה, ולי"ב איסורא, ותיקשי, דכיון דכה"ג לי"ב איסורא, הרי בע"כ שסלע זה יוצא כסלע שלימה, וא"כ מ"ט אם החליפו בכ"ד מעות הוי זה אונאה, ובע"כ כמש"נ, דלעולם לא חשבינן לי' כסלע שלימה, וכל הא דלי"ב איסור אונאה, הוא במסוים באיסורא דאונאה פחות משתות, וכמש"נ.

**ה**

כב] נחלקו הראשונים בפסק ההלכה, אם קי"ל כדעת ר"ש דאונאת מטבע היא בשתות, או דקי"ל כדעת ר' יהודה דאונאת מטבע היא בא' מי"ב.

והנה בפשוטו הי' נראה דכל הפלוגתא בזה, היא בכה"ג דהויא האונאה מכח חיסרון המטבע, דבזה הוא דאמרינן דשאני אונאת מטבע משאר אונאות, דכיון דלא סגי לי' לא מחיל, אך אם מכר לו סלע שלם בעד מעות והאנהו, הוי זה כשאר אונאות דהוו בשתות.

אך הנה בשו"ע סימן רכ"ז סט"ז כתב, יש אונאה במטבעות עד שתות, כיצד, הרי שהיה דינר זהב בכ"ד דינר כסף וצרפה בעשרים דינר או בכ"ח, ה"ז מחזיר האונאה וכו', וכן אם הי' הסלע חסרה שתות וכו' מחזיר האונאה, וכתב ע"ז הרמ"א, ז"ל, וי"א דשעור אונאה במטבע א' מי"ב וכו', עכ"ל, ומשמעות הדברים דקאי גם על גוונא דרישא שצירף דינר זהב בעד דינרי כסף, דהוי האונאה בא' מי"ב, וכ"נ גם בל' הטור, עיי"ש, ואמנם יש לדחוק דהרמ"א קאי רק על גוונא דסיפא, אך סתימת הפוסקים שלא העירו בזה, לא משמע כן.

וכ"ה מבו' להדיא בד' הגר"א שם סקכ"ב, שכתב עמש"כ הרמב"ם לדין אונאה במטבעות בשהי' דינר זהב בכ"ד דינר כסף וצרפה בכ' דינר, ז"ל, כיצד כו', בא לתרץ קושית תוס' שם ד"ה איסר כו' וד"ה שני כו' וא"ת כו', עכ"ל, והיינו דבכה"ג ניחא הא דאי"ז כדבר שבמשקל שאפי' פחות מכדי אונאה חוזר, וגם ניחא הא דב' פונדיונים הוי שתות מקח,[[5]](#footnote-6) ומבו' בד' הגר"א דמצינו לפרש למתניתין דלא איירי כלל בסלע שחסרה, אלא איירי בשמכר סלע שלימה בעד מעות והאנהו, ובזה הוא דפליגי תנאי אם הויא האונאה בא' מכ"ד או בא' מי"ב או בשתות, והרי דגם ע"ז איכא להטעם שאמרו בגמ' דכיון דלא סגי לי' לא מחיל, וצ"ע רב בזה.

?בפסקי רי"ד כתב דהא דבנפחת משקל אסור לקיימו אפי' נפחת משהו, הוא משום דרק בסלע וכו' שחסרונן ניכר והו"ל למידק, ומדלא דק הו"ל מחילה עד שיעור אונאה, אבל שקל הבא מסלע ודינר הבא משקל מתוך שהן רחבים סובר שהן שלימין ולא דק, הלכך אסור לקיימם בחיסרון כ"ש שגונב דעת הבריות, עכ"ל, ומש"כ דהאיסור הוא משום שגונב דעת הבריות, יל"פ או דס"ל דמהל' אונאה ליכא איסורא בפחות משתות, או דס"ל דכלל ליכא איסורא באונאה וכדעת נכדו הריא"ז, וע"כ כל האיסור הוא משום גונב דעת הבריות, ועי' גם בד' הריא"ז שמבו' בדבריו כן.

ועיי"ש בריא"ז שכתב דבסלע שנפחתה יותר מכדי אונאתה, אסור למכרה ביפה, ול"ד לשאר אונאה דלית בה איסורא, דהכא הוי מק"ט גמור, ודמי למכר לו ד' ואין נותן לו אלא ג' דהוי גזל גמור, ולא ברירא לי אם כונתו שחלוק הוא דין מק"ט דעלמא מדין מק"ט דיותר משתות, או דכונתו דבאונאה י"ל דהמתאנה מתרצה לכך, וע"כ הוא דלי"ב איסורא, ומשא"כ במק"ט דעלמא, ועי' היטב בלשונו בזה, וצ"ע.

?בדינא דאם הי' מכירה וכו', כתב הרמ"ך בשם רה"ג דהוא גם בשאר אונאה, וכ"ה בחינוך.

אך המאירי כתב דהוא רק הכא שיוצאה ע"י הדחק ואין לו הפסד גמור, וכ"כ הסמ"ע, ועד"ז כתב בתו"ח.

ולפי דבריהם ניחא לישנא דמתניתין דמחליפה, וכ"ה ל' הרמב"ם ושו"ע, וצ"ע שהרי באונאת שתות הוי הדין דמחזיר האונאה ול"ב להחליפה, ובמתניתין י"ל דהוא משום דאתיא כר"י הנשיא דידו על העליונה, אך בד' הרמב"ם ושו"ע קשיא, ולפ"ד המאירי ודעימי' ניחא, דכל המידת חסידות הוא רק להחליפה, אך אם אין המתאנה רוצה להחליפה אלא ליטול אונאתו, ליכא בזה מידת חסידות, דזה דמי לשאר אונאה דלי"ב מידת חסידות אחר שעבד כדי שיראה.

ובעיקר הדברים, הנה לכאו' למש"כ הראשונים דבחסרה שתות דאסור לקיימה, ודאי דל"ה נפש רעה וכו', א"כ לכאו' אינה יוצאת כלל, וא"כ אין טעם שיהא עליו לקבלה, ועוד, דכיון דאסור לו לקיימה, מה שייך לומר שאין לו הפסד במה שיקבלה, הרי ודאי יש לו הפסד, שהרי אסור לו לקיימה, וצ"ע בזה.

עוד ילה"ע, דמש"נ להקשות דמ"ט תנן במתניתין דמחליפה, הרי באונאת שתות הוי הדין דקנה ומחזיר אונאה, הנה כ"ז הוא להמבו' בתוס' וברא"ש בסוגיין ובטור, דגם במטבעות הוי הדין דבאונאת שתות קנה ומחזיר אונאה, וכן מ' בל' הרמב"ם, אך הנה מצינו בד' רבינו ברוך שכתב לא כן, ז"ל, וסלע שחסרה ד' איסרות וכו' ואם נתנה חוזרת לו ומחליפה, דכיון דלא סגיא ליה לא אמרינן יתן כדי אונאה ותתקיים בידו, והיינו דקתני עד מתי מותר להחזיר, עכ"ל.

במש"א דאי לחסיד לא קבולי ליקבלה ולא תרעומת תיהוי לי', פירש"י דמי כופהו לקבל שיתרעם טוב לו שלא יקבלנה משיקבלנה ויוציא דיבה על חבירו, עכ"ל, ולפ"ז אין מכוון הגמ' דכיון דלא קיבולי ליקבלה, ע"כ לא שייך שיהא לו עליו תרעומת, אלא דאין ראוי לקבלה ולתרעם על חבירו, אלא ראוי שלא לקבלה כלל.

אך הנה בסה"ת שער ס"ט ח"א, ז"ל, גרסינן בפרק השוכר את האומנין אמר רבא האי מאן דמסיק זוזי בחברי ופרעיה זוזא זוזא פרעון הוי, ומיהו תרעומת דברים אית ליה עילויה, דא"ל אפסדתינהו מנאי וכו', אבל בעה"ע קבעה בחיבורו וזה טופס מה שכתב, מיהא דרבא שמעינן דלא מצי מלוה לעכובי לקבולי זוזא זוזא, דאם איתא לא קבולי ליקבל ולא תרעומת ליהוי ליה עילוייה, עכ"ל, ומבו' דס"ל, דאם בידו שלא לקבלה, הרי דאם קיבלה לא מצי "למיהוי לי' תרעומת עליו, דאם הי' מפרש כפירש"י, הרי דלא מצינו אלא דבכה"ג ראוי לו שלא לקבלה, אך לא מצינו שאם קיבלה אין לו עליו תרעומת, וביותר, דבזה גם ל"ש הא דראוי לו שלא לקבלה, דכ"ז הוא רק בההיא דאם הי' מכירה, שבא לקבלה ממידת חסידות, ובזה אמרינן דראוי טפי שלא לקבלה ושלא להוציא דיבה על חבירו, אך בפירעון סלע שהמלוה מקבלה לצורך עצמו כדי לגבות את חובו, ל"ש הך מילתא כלל, וכבר הרגיש בזה בגידו"ת שם.

וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, תרעומת למאן אי לחסיד לא קבולי ליקבלה ולא תרעומת תיהוי לי', פי' דלא שייך תרעומת במה שאדם עושה מעצמו, ומכאן דקדק הרב בעה"ע ז"ל דהא דאמרינן לקמן בפ' השוכר האי מאן דיזיף מאה זוזי מחבריה ופרעיה זוזא זוזא פרעון הוי תרעומת הוא דאיכא עלי', שכופה אותו הלוה שיקבלם זוזא זוזא, דאי כשרוצה לקבלם מעצמו קאמר, א"כ מאי תרעומת לא ליקבליה ולא תרעומת ליהוי, אלא ודאי כדאמרן, עכ"ל, והרי להדיא דמפרשי דמכוון הגמ' הוא דכל שמקבל מדעתו, לא שייך בזה תרעומת, וזה דלא כפירש"י, וכמש"נ.

1. אך ילה"ע בזה, דהנה למ"ד דשתות מעות נמי שנינו, בפשוטו נראה דגדר הדין הוא, דמצינו לדון האונאה במקח שנישום בפחות מדמיו, ומצינו לדון האונאה בדמים שנטל דמים יתירים ממה שהי' לו ליטול, והנה לכאו' האונאה בדמים היינו שהי' ראוי ליטול בעד המקח את דמיו, ונטל דמים יתירים, ולפ"ז הרי מהא דמשערינן שתות מהמעות שנטל, ולא משערינן שתות מהמעות שהי' ראוי לו ליטול, מבו' דלא כיסוד דברינו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז נראה לדון, דבלא הך דינא דדבר שבמידה ובמשקל ובמנין אפי' פחות מכדי אונאה חוזר, הרי שאם מכר לו ז' סאין ולא נמצאו אלא ו', לא חשבינן לה כאונאת שתות מקח, אלא חשיב כפחות משתות, דהמקח הוי על ז', ואין האונאה במקח זה אלא שביעית, ולפ"ז מש"א בגמ' לקמן דנ"ו: דאמר איהו שדאי בה ו' ואתו סהדי ואמרי דלא שדא בה אלא ה', אתיא אף כמ"ד דשתות מקח שנינו, ונפ"מ לדינא בזה לפשטות ד' רש"י לקמן דנ"ו: דבמידי דתליא באומדנא, ליכא לדינא דדבר שבמידה דאפי' פחות מכדי אונאה חוזר, אלא הוי זה כשאר אונאה.

   שוב נתבוננתי דלכאו' זה נסתר מגמ' ערוכה בב"ב ד"צ. ומנחות דע"ו., דמבו' שם לפ"מ שפירש"י ורשב"ם, דאם הוסיפו על המדות שתות, ומדה שהי' בה ה' קבין יש בה עכשיו ו' קבין, והמוכר אינו יודע שהוסיפו על המדה, והוא סבור שיש בה ה' קבין, הרי דבלא דינא דרבא, הו"ל כאונאה שתות דקנה ומחזיר אונאה, ולכאו' למש"נ הרי כה"ג חשיב כאונאה חומש, שהרי המקח נעשה על ה' קבין, והוסיף לו ע"ז קב א'.

   אך באמת בפירשב"ם שם מבו', דבלא דינא דרבא, ל"ה חשבינן לאונאה זו אלא כאונאה בדמים, שמכר לו ו' קבים אלו בה' דינרים, ובאמת דמיהם הם ו' דינרים, ושו"ר מפורש כן להדיא בפירש"י מכת"י מנחות דע"ז., ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר חשיב כאונאה שתות, ואי"ז סותר ליסוד דברינו.

   ואמנם לפ"ז הרי נתחדש, דבלא דינא דרבא, לא היינו דנים אונאה בדבר שבמידה, אלא כאונאה בדמים, ולפ"ז נמצא לכאו', דבגוונא דהוי זה מידי דאומדנא, שכתב רש"י דכה"ג הו"ל כאונאה, היינו רק אם פחת מדמיו, אך אם לא פחת מדמיו, לא יהא בזה דין אונאה כלל, וזה מחודש מאד, וצע"ג בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה בחזו"א חו"מ סימן ט"ז סק"ח כתב, ז"ל, נראה לראב"א דאם יש בחמור אונאת שתות ובפרה פחות משתות אין אומרים תצא אונאה זו בזו וישאר פחות משתות, אלא בעל הפרה תובע אונאתו מבעל החמור מה שהחמור שויו שתות פחות ממה ששמוהו וכו', ואפשר דגם רבא מודה לזה דכיון דנחתו לשומת כל א' הו"ל דמים וכל א' הו"ל מקח מיוחד וכו', עכ"ל, ולכאו' בד' תוס' הרא"ש מבו' לא כן, שהרי גם לתי' בתרא מבו' להדיא בדבריו דכל הא דאין משערין אונאת הפירעון כנגד הטלית, הוא רק משום דבעד המקח נתחייב לו סלע, ומה שפרע לו סלע חסירה הוי כאונאה בפנ"ע, וגם מד' מהר"ם שי"ף בסוגיין שהבאנו להלן סק"כ מבו' לא כן, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם באמת צ"ב הטעם בזה, דכיון שהרבה בנ"א מקבלין אותה בתורת יפה, א"כ מ"ט הוי זה אונאה כלל, ומ"ש מכל מקח שיש שמקבלין אותו בה' ויש שמקבלין אותו בו', דכל שמוכר אותו בו' אי"ז אונאה כלל, ועד"ז תיקשי לדעת רש"י והרמב"ם דהא דתנן שאינו אלא נפש רעה, קאי על חסרה כדי אונאתה, וא"כ תיקשי דמ"ט איכא בזה דין חזרת אונאה, הרי יש שמקבלין אותו בשווי סלע יפה, וצ"ל דכיון דשויו האמיתי הוא פחות, ל"מ מה שיש שמקבלין אותו ביותר משויו, וצ"ב, ומהרר"ג שמעתי לפרש בזה, דהוא משום דמה שבנ"א מקבלין אותו, היינו שהן מוותרין ואינן מקפידין ע"ז, אך אי"ז השווי כלפיהם. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובעניותי לא זכיתי לעמוד על הדברים, שהרי להדיא מפורש במתניתין דאיירי בסלע שחסרה, וכדתנן בסיפא ונותנה למע"ש וכו', וגם בברייתא בגמ' דפליגי בה תנאי, איירי להדיא בסלע שחסרה, וכדתניא דיתר על כן מכרה בשוי', וגם בד' הרמב"ם גופי' מבו' דדין אונאת שתות במטבע הוא גם בשחסרה המטבע עצמה, ובביאור הגר"א סקכ"ג כתב שהוא כד' התוס' וא"כ היאך מצינו למימר דהרמב"ם בא לישב ב' קו' התוס', הרי גם לדידי' תיק' קו' התוס' בכה"ג דסלע שחסרה. [↑](#footnote-ref-6)