6 לשמה ב_
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / ציצית - הרב משה חדש / שיעורים

# לשמה בציצית ובתפילין

**מנחות דף מ"ב ע"ב**

א. גמ' אמר רב יהודה אמר רב עשאה מן הקוצים וכו' פסולה מן הסיסין כשרה כי אמריתה קמיה דשמואל אמר אף מן הסיסין פסולה בעינן טויה לשמה. ופירש"י דעשאה מן הקוצים פסולה משום דבעינן עשיה לשמה והיינו דהקוצים נעשו בבגד לשם בגד ולא לשם ציצית וכן פרש"י בסוכה ט' ע"א. אמנם התוס' הביאו בשם רש"י [וכן הוא בדף מ' ע"ב] דטעמא משום תולמ"ה, והקשו עליו דאין שייך לפסול משום תולמ"ה דהא רב הוא דאית ליה בסוכה קציצתם זו היא עשייתן וה"נ מה דעביד אח"כ הוי עשיה ור"ל דהקשירה שאח"כ תיהוי עשיה, אלא טעמא משום דבעינן תליה לשמה. עכ"ד. ובפשוטו רש"י בסוגיין ס"ל כתוס' ודלא כמש"כ התוס' בשמו. ואפשר דכוונתו דכיון דבעינן עשיה לשמה להכי הוא דלא חשיב עשיה, וממילא אע"פ שאח"כ תלה לשמה פסול אף דכבר חשיב עשוי לשמו מ"מ משום תולמ"ה כבר נפסל. ועי' עמק ברכה ציצית ס"ז.

אמנם עי' ביהגר"א סי' ט"ו ס"ד דכתב שרש"י דפי' טעמא משום תולמ"ה ס"ל דלרב אי"צ עשיה לשמה כלל, וצ"ל דאע"ג דלא בעינן לשמה מ"מ כשתלה או ארג החוטין בבגד לא חשיב עשיה וכ"מ בריטב"א סוכה ט' [אמנם בשם רש"י פי' שם באו"א] וכנראה דסברי דכיון שנעשה בתורת בגד ולא חשיב ציצית כלל לא חשיב עשיה אף דלא בעינן לשמה. אמנם ברש"י בסוכה מפורש דלרב נמי בעינן לשמה.

ועיקר פירוש זה דלרב אי"צ לשמה מצינו כן בבעה"מ סוכה דף ט' וכן הוכיח הרמב"ן שם דלרב אי"צ לשמה מדאמר בל"ב דעכו"ם כשר בעשית ציצית, וכ"מ בב"י בדעת הרמב"ם אף לל"ק מדבעי קרא לפסול עכו"ם אע"ג דאינו עושה לשמה, ולכן הרמב"ם פי' דעשאה מהקוצים טעמא משום דאינו צמר טוב ועי"ש בכס"מ. ולבעה"מ מן הקוצים פסול משום דאינו מין כנף. והרא"ש לשיטתו דבישראל עוע"ג מהני ליחשב לשמה שפיר י"ל דבעינן לשמה ועי' ביהגר"א סי' י"א.

ובגמ' בסוכה ד"ט איתא דלב"ה סוכה ישנה כשרה ומקשינן מהך מימרא דעשאה מהקוצים דבעינן לשמה. ונחלקו הראשונים הנ"ל דרש"י שם פי' דהקושיא גם מרב דמודה בעשאה מהקוצים דפסולה, אבל הרמב"ן ובעה"מ פי' דהקושיא רק משמואל דלדידיה בעינן לשמה אבל מרב ל"ק דלא ס"ל דבעינן לשמה ומן הקוצים פסול משום דלאו מין כנף כנ"ל. [ולדבריהם גרסינן שם אלמא אבל רש"י כתב דל"ג הכי]. ובהשגות הראב"ד שם נקט כרש"י והרא"ש דגם לרב ודאי בעינן לשמה ומ"מ בעשאה מן הקוצים פי' כבעה"מ וצ"ב אמאי לא פי' משום דלא נעשה לשמה. ומבואר עוד בראשונים דבזה תלוי אי הלכה כרב או כשמואל דאי קושית הגמ' משמואל ש"מ דהלכה כשמואל דבעינו טויה לשמה ואע"ג דבעלמא הלכה כרב באיסורים אבל אם הקושיא לכו"ע הדרינן לכללא דהלכה כרב, עי"ש ברמב"ן ובעה"מ דלשיטתם פסקו דהלכה כשמואל.

ונמצא דלתוס' והרא"ש וכן לרש"י בסוכה בין לרב בין לשמואל בעינן לשמה אלא דפליגי אי גם בטויה בעינן לשמה. ולדבריהם איכל"מ דהל' כרב. אבל לבעה"מ ורמב"ן והרמב"ם [להב"י] והגר"א אליבא דרש"י פלוגתתם אי בעינן לשמה בציצית, והלכה כשמואל כדמוכח בסוכה.

ובגמ' אמרינן דרב ושמואל כתנאי דפליגי בעיבוד תפילין אי בעינן לשמה דרב כת"ק דאי"צ עיבוד לשמה ושמואל כרשב"ג דבעינן לשמה. וביאור הגמ' תלוי בהנ"ל דאי פלוגתא דרב ושמואל היא רק בטויה צ"ל דלכו"ע בעינן גם בתפילין לשמה אלא דפליגי בעיבוד, וסברה הגמ' דעיבוד דומה לטויה ולכן תלוי בפלוגתא דתנאי בעיבוד. ועי' ר"ן בגיטין מ"ה דהפלוגתא אי בעינן לשמה דווקא בעיקר העשיה או לא, וטויה ועיבוד תרווייהו לאו עיקר העשיה נינהו.

אבל לפי' בעה"מ ורמב"ן דהפלוגתא בעיקר דין ציצית אי בעי לשמה לפי"ז הא דמדמינן לעיבוד תפילין ע"כ דהנידון בעיקר עשית התפילין אי בעינן לשמה וסברה הגמ' דלמ"ד דבעינן לשמה בציצית ה"נ בתפילין בעינן לשמה ולמ"ד דאי"צ לשמה בציצית הוא הדין בתפילין אי"צ לשמה כלל ולא רק בעיבוד. [ובחי' ר"ח הלוי פ"א הי"א מתפילין בתו"ד העיר דאי פלוגתא דתנאי היא אם תפילין בעינן לשמה צ"ב מאי שיטיה לציצית ולא הזכיר דברי רבותינו].

אלא דלפי"ז כתב הרמב"ן דהא גופא תלוי בנידון הגמ' בסוכה אי ילפינן סוכה מציצית וגמ' דידן במנחות כהס"ד בסוכה דילפינן מציצית לסוכה וה"ה לשאר מצוות אבל למאי דמסקינן דלא ילפינן סוכה מציצית משום דרק בציצית איכא קרא תעשה לך משא"כ בסוכה עי"ש, ה"נ תפילין לא ילפינן מציצית. ואף לשמואל דבציצית בעינן לשמה מ"מ בתפילין איכל"מ דאי"צ לשמה וכרבנן ודלא כרשב"ג. [ועפי"ז מיישב הסוגיות כדלהלן]. והר"ן בגיטין מ"ה הלך בדרך הרמב"ן אלא דלא ניחא ליה לפרש דסוגיא דמנחות כהס"ד בסוכה דא"כ לסוגין הוי לגמ' להקשות דשמואל דלא כב"ה בסוכה, עכ"ד. שוב מצאתי שבאמת בבהגר"א סי' תרצ"א כתב דסוגייא דמנחות כב"ש. וצ"ב דב"ש למדו מקרא דבעינן סוכה לשמה, ואולי יפרש דהגמ' במנחות סברא דטעמא דב"ש מסברא, וצ"ע. ועוד ילה"ע דהרמב"ן טרח להוכיח דהלכתא כרבנן כמשמעות הרי"ף והול"ל דע"כ הלכה כרבנן דלא ילפינן מציצית לעלמא כדחזינן בסוכה כדקי"ל כב"ה ודלא כרשב"ג.

ב. ובסנהדרין דף מ"ז ע"ב [הובא בתוס' כאן] איתמר האורג בגד למת אביי אמר אסור הזמנה מילתא היא ורבא אמר מותר הזמנה לאו מילתא, ושם מ"ח ב' מקשינן לאביי מברייתא דמבואר דלאו מילתא היא, ומתרצינן תנאי היא דתניא ציפן זהב וכו' אע"פ שלא עיבדן לשמן רשב"ג אומר וכו' עד שיעבדן לשמן. ופרש"י דת"ק דס"ל אי"צ עיבוד לשמן ס"ל הזמנה לאו מילתא, כלומר דכיון שהעיבוד לא מחיל בה קדושה אין נפ"מ במה שיעשה עיבוד לשמה ולרשב"ג דצריך עיבוד לשמן ס"ל הזמנה מילתא היא. והתוס' שם ובסוגיין פליגי דא"כ דרבא כרבנן נמצא דהלכה כרבנן דהא קי"ל כרבא, והרי קי"ל כרשב"ג כדמוכח בגיטין נ"ד דבעינן עיבוד הגוילין לשמן. וע"ע בבעה"מ שהקשה על רש"י שכיון דבציצית נקטינן כשמואל וא"כ קי"ל כרשב"ג כמבואר בגמ' א"כ נמצא דזה דלר כרבא. ולכן פי' התוס' והמאור להיפך דת"ק ס"ל דהזמנה מילתא ולכן אי"צ עיבוד לשמה דסגי בהזמנה לשמן כשיחתוך העור וכדו' ורשב"ג ס"ל דהזמנה לאו מילתא ולכן בעינן דווקא עיבוד לשמן.

ולדברי התוס' מבואר גם מסוגיא דהזמנה דהלכה כרשב"ג, ומעתה למבואר בגמ' דשמואל כרשב"ג יהא מוכח גם מסוגיא זו דהלכה כשמואל. אולם לרש"י דרבא כרבנן ולמאי דקי"ל כרבא ה"נ הל' כרבנן, נמצא דהלכה כרב בציצית, וכ"כ בביהגר"א סי' ט"ו ס"ד עי"ש.

ומדברי שניהם למדנו דהא דבעינן עיבוד לשמן אין זה הלכה במעשה עצמו שיהא לשמה אלא בשביל שיחול קדושה בחפצא, ולכן תלוי בדין הזמנה לרש"י בעיבוד גופיה הוא כהזמנה ואי לאו מילתא לא חל לשמה בעיבוד ואין נפ"מ בזה, ורק כשישתמש יחול הקדושה [ולפי"ז אי"צ שמשעת העשיה יהא בו קדושה] ולתוס' הוא להיפך דעיבוד הוי טפי מהזמנה ולמ"ד הזמנה לאו מילתא בעינן עיבוד לשמה כדי שיחול קדושה משא"כ למ"ד מילתא היא כיון דחל קדושה בהזמנה גרידא תו אי"צ שיחשוב לשמה בשעת העיבוד.

ומעתה למבואר בסוגיין דגם ציצית תלוי בהך פלוגתא, נמצא דרב ושמואל נמי פליגי בדין הזמנה, והיינו לרש"י כמו שעיבוד הוא הזמנה גרידא ולרבנן אי"צ לשמה כיון דלאו מילתא היא, ה"נ טויה הויא הזמנה ולא מהני הטויה לחול עליו שם חפצא דמצוה ושמואל ס"ל דהזמנה מילתא ולכן צריך לשמה. ולתוס' הוא להיפך דכשם שאם הזמנה מילתא כבר חל הקדושה בהזמנה ותו אי"צ עיבוד לשמה, ה"נ כבר נעשה חפצא דציצית ואי"צ עוד עשיה לשמה ולהכי אי"צ טויה לשמה, ומבואר לפי"ז דגם במידי דאינו קדושה ממש אלא חפצא דמצוה נמי תלוי בדין הזמנה.

אכן הרמב"ן בסוכה חולק ע"ז וכתב דהא דאמרינן בסנהדרין דדין הזמנה מילתא הוא כתנאי אין הכוונה דנחלקו בזה רבנן ורשב"ג אלא דהתם מקשינן לאביי מברייתא דמבואר דהזמנה לאו מילתא וע"ז אמר אביי דרשב"ג דס"ל דבעינן עיבוד לשמה ע"כ ס"ל דהזמנה מילתא דאל"כ לא יועיל העיבוד לשמה [וזה כפרש"י], והיינו תנאי דתנא דברייתא ס"ל הזל"מ ורשב"ג ס"ל דהז"מ, אבל מרבנן דאמרי דאי"צ עיבוד לשמה ליכא ראי' דפליגי דאיכא למימר דס"ל דכיון דאיכא הזמנה אחריתי שיעשה לשמה סגי בזה ואי"צ שכל עשיותיה יהיו לשמה [וזה כעין סברת התוס' דטעמא דרבנן דאי"צ עיבוד לשמה משום דהזמנה מילתא ויכול לעשותה לשמה בלא העיבוד] ורשב"ג ס"ל דכל עשיותיה יהיו לשמה, ועוד כתב דלרבא דס"ל דהזמל"מ ס"ל גם כרשב"ג דלדידיה בעינן לשמה אע"ג דאין חל עי"ז קדושה דדין הוא בעשיה דמצוה שיהא לשמה. וסיים שם דהוי כמו ציצית דאינו חפצא דמצוה. ומבואר מדבריו דבציצית פשוט דאינו שייך לדין הזמנה כיון דאין בה קדושה אלא עומד למצוה, ומ"מ צריך לשמה כדילפינן מקרא שעשייתו תהא לשמה. ונחלקו אביי ורבא בדינא דרשב"ג דבעי עיבוד לשמה אי דס"ל דהוי כציצית דבעינן שעשיותיה יהיו לשמה או משום דין הזמנה וכאביי דהזמנה מילתא. ולרבנן יל"פ דסברי דאי"צ לשמה כלל או דהזמנה ל"מ. וכ"כ הר"ן בגיטין עד"ז. [ורק בפי' הגמ' דשמואל כרשב"ג דכתב הרמב"ן דזה קאי כס"ד דגמ' בסוכה בזה חולק הר"ן].

ולדבריהם בציצית אין שייך לדין הזמנה. והר"ן באמת פי' דטעמא דרב דטויה אי"צ לשמה משום דאינה מעיקר העשיה. ולפי"ז הא דאמרינן דשמואל דס"ל דבעינן טויה לשמה ס"ל כרשב"ג אין הטעם משום דין הזמנה מילתא אלא דבעינן שעשיותיה יהו לשמה וסברה הגמ' שגם בעיבוד בעינן שיהא עשיותיה לשמה ולא משום הזמנה והיינו כרבא דקי"ל כוותיה.

והנה למתבאר בשיטת רש"י ותוס' דגם ציצית שייך לדין הזמנה מילתא וכל מה דבעי טויה לשמה הוא משום דין הזמנה, צ"ע שהרי התוס' מפרשים דלרב נמי בעינן תליה לשמה ולא פליג אלא בטויה, ולכאורה לשיטת התוס' דטעמא דרב דאי"צ טויה לשמה משום דכבר נעשה חפצא דמצוה בהזמנה לחודה, א"כ אף התליה אי"צ לשמה, וכן לרש"י דטעמא משום דהזמנה בעלמא היא ול"מ לחול עליו חפצא דציצית, א"כ ה"נ תליה לא מהני. ואולי לרש"י י"ל דתליה הויא טפי מהזמנה דהיא העשיה עצמה. אבל לתוס' לא נתיישב בזה. שו"ר בקר"א שעמד בזה וכתב דתליה היא המצוה עצמה, אך לכאורה זה א"ש רק למ"ד חובת טלית היא וצל"ע.

וגם לשמואל יקשה לדעת הראשונים דלא סגי בטויה לשמה אלא בעינן גם שאר עשיותיה לשמה, והרי בטויה כבר נעשה חפצא דציצית. ובאמת הרמב"ם ס"ל דאי"צ תליה לשמה אלא טויה, ובסוגיא דלשמה בעשית הציצית ביארנו דטעמיה כמשנ"ת דכיון שכבר נעשו חוטי ציצית שוב אי"צ עוד עשיה לשמה [אך זה דלא כהלבוש והמ"ב שפי' טעם אחר, עי"ש שהארכנו בזה], ועכ"פ לשא"ר יקשה אמאי בעינן תליה וקשירה לשמה. ובאמת ברמב"ן הנ"ל מבואר דלרשב"ג בעינן עיבוד לשמה אף דאיכא שאר עשיות דהוו הזמנה ומשום דבעינן שכל עשיותיה יהיו לשמה וכמו בציצית, ולדבריו בציצית אינו מטעם הזמנה ואזיל לשיטתו שביאר דהא דתלינן לדינא דעיבוד בדין דהזמנה הוא רק לאביי אבל לרבא דס"ל הזמנה לאו מילתא גם רשב"ג ס"ל הכי אלא דבעינן לשמה מטעם הנ"ל דבעינן שכל עשיותיה יהיו לשמה אך לשא"ר קשה. וצ"ל דסברי דבעינן נמי שיחול עלה שם קשר של ציצית ולא סגי במה שהחוט הוא של ציצית. וצל"ע.

והנה היה נראה דכל זה רק לשיטת התוס' והראשונים דרב נמי מודה דבעינן לשמה בציצית ולא פליגי אלא בטויה אבל אי נימא כהראשונים דפלוגתתם בעיקר דין לשמה בציצית, לכאורה זה לא שייך לדין הזמנה מילתא. אולם בביהגר"א בסי' ט"ו ס"ד מבואר דלשיטת רש"י רבא ס"ל כרב דאי"צ טויה לשמה ומפרש לפי"ז דלרש"י [שהביאו תוס'] דלרב אי"צ לשמה כלל ה"נ לרבא אי"צ לשמה, וצ"ע טובא מאי שייטא לדין הזמנה. וביותר דבסוגיא בסוכה נראה דפלוגתתם בפי' דקרא תעשה לך דלרב אין פירושו שצריך לעשותו לשמה, ומה זה שייך לדין הזמנה. וע"כ צ"ל דטעמא דלא דריש קרא לענין לשמה הוא משום דס"ל דהזמנה ל"מ ואין נפ"מ בעשיה לשמה, וזה דחוק, וצ"ע. שו"ר שגם בזה עמד הקר"א.

הרמב"ם פסק בהל' ציצית פ"א כשמואל דבעינן טויה לשמה, ובפ"א הי"א מתפילין פסק דהגויל צריך עיבוד לשמה ובפ"ג הט"ו כתב שגם הרצועות צריכין עיבוד לשמה, אבל עור הבתים אי"צ עיבוד כלל, ור"ל דמשו"ה אי"צ עיבוד לשמה. ובפשוטו נראה שפסק כרשב"ג דבעינן עיבוד לשמה אלא דבעור הבתים כיון שאין צריך עיבוד כלל לכן אף עיבוד שלא לשמה לא פסל דדל מהכא העיבוד. וכ"מ ברשב"א גיטין נ"ד דהרמב"ם פסק כרשב"ג. וכן צידד הב"י. וכן נקט החזו"א בגליונות. מיהו לפי"ז צריך לומר דרשב"ג ורבנן נחלקו ברצועות אבל בעור הבתים גם רשב"ג מודה וכ"מ בבעה"מ דרשב"ג מיירי בעור הרצועות [והגר"ח פ"א הי"א כתב דלבעה"מ מיירי גם בבתים וצ"ע דא"כ אמאי מוקי לה ברצועות]. וכבר הקשה הרמב"ן במלחמות על זה דלא משמע הכי בגמ' כלל דהא רישא מיירי בבתים. עי"ש.

ובכס"מ פ"ג כתב דהרמב"ם ס"ל דת"ק [וכן צידד בב"י שם] וכ"כ בביהגר"א סי' ל"ג ג' דס"ל כרבנן דרשב"ג וכדעת רש"י בסנהדרין דקי"ל כרבא דהזמנה ל"מ ורבנן כרבא. אלא דמיירי רק בבתים אבל ברצועות גם לרבנן צריכין עיבוד לשמה כמו הגוילין וכדעת הי"מ שתי' הגמ' בגיטין דבעי עיבוד הקלף לשמה ומשום דהם מגוף הקדושה. ועי"ש דאע"ג דבטוית ציצית בעינן לשמה כשמואל שאני התם דבעינן טויה ולכן בעינן שיהא לשמה משא"כ עיבוד, אלא שלא ביאר הגר"א איך יתיישב הגמ' במנחות דתלינן פלוגתא דרב ושמואל בפלוגתא דרבנן רשב"ג בעיבוד. ואין לפרש דס"ל כהרמב"ן דלמסקנא דגמ' סוכה לא דמי תפילין לציצית, דזה א"ש אי נימא דבתפילין אי"צ לשמה כלל כמש"כ הרמב"ן, אבל להרמב"ם דבעינן לשמה אלא דהכא טעמא משום דאי"צ עיבוד א"כ אין זה שייך לציצית.

ובעיקר צ"ע דלמש"כ הרמב"ם הטעם משום דאי"צ עיבוד א"כ מ"ט דרשב"ג דמצריך עיבוד לשמה אף בבתים, ומאי שייטא לדין הזמנה [בין לפרש"י בין לפי' התוס' שם] דהרי אי"צ לשמה כלל כיון דאי"צ עיבוד כלל.

והנה הגר"א הוכיח שם דהלכה כת"ק מהגמ' בעירובין צ"ו דמוכח שם דאפשר לטעות בין קמיע לתפילין ובקמיע אי"צ עיבוד וש"מ דגם תפילין אי"צ עיבוד. ומשמע דמפרש דלרשב"ג צריך עיבוד ולכן צריך שיהא לשמה. אך זה ודאי קשה טובא דא"כ לא פליגי בדין הזמנה. ואולי י"ל כמש"כ הרמב"ן דבאמת לרבנן נמי אין מוכרח דפליגי בדין הזמנה, אלא רק דלרשב"ג מוכרח שהזמנה מילתא מדמהני עיבוד לשמה, ולרבא גם רשב"ג לא פליג בדין הזמנה. אך הגר"א בסי' ל"ב ס"ח כתב בדעת רש"י והרמב"ם דרבא כרבנן, ומזה למד דהלכה כרבנן ומבואר דתלוי בדין הזמנה, וצ"ב.

והנה הגר"ח הל' תפילין פ"א הי"א ביאר דעת הרמב"ם כהגר"א דס"ל כרבנן וכרבא דלאו מילתא ובגוף הקדושה מודו דמילתא היא, אלא דס"ל דהבתים נמי חשיבי גוף הקדושה וא"כ דין הוא שיהא צריך לשמה כמו הרצועות דבזה הזמנה מילתא, ולזה כתב הרמב"ם דאי"צ עיבוד, וביאר הגר"ח דלא אמרו דבגוף הקדושה שייך לשמה אלא בהזמנה הנצרכת לגוף הקדושה אבל הזמנה שאינה נצרכת הדר דינא כשאר הזמנה דלאו מילתא היא, אבל למ"ד דהזמנה מילתא אף בהזמנה דאינה נצרכת מ"מ מילתא היא ובעינן לשמה ולכן לרשב"ג בעינן לשמה אף דאי"צ עיבוד כיון דהזמנה מילתא.

ולפו"ר כוונת הגר"ח דאף שאי"צ עיבוד מ"מ כשעושה עיבוד כיון דהזמנה מילתא מהני ההזמנה לחול עליו קדושה, אך א"כ כל זה לענין דנאסר ע"י ההזמנה אבל רשב"ג הרי אמר דצריך לעבדו לשמה, וע"כ דלמ"ד דשייך לשמה בהזמנה בעינן בדוקא שיהא לשמה, אולם לפי"ז נמצא דאם לא עיבדו לשמה גרע מלא עיבדו כלל, וזה צ"ע מסברא. ושו"ר בגליונות חזו"א שתמה בזה. [ואולי הביאור דבעינן שכל עשיותיה יהיו לשמה ולכן גרע מלא עיבדו כלל, אמנם בהמשך דברי הגר"ח מבואר סברא זו דבעינן שכל עשיותיה יהיו לשמה אולם שם כתב שזה רק בעשיה הנצרכת].

והנה הגר"א כתב דמהגמ' בעירובין דמבואר דאי"צ עיבוד מוכח דהלכה כת"ק, ואי נימא כדמשמע בדברי הגר"ח שגם רשב"ג מודה דאי"צ עיבוד ורק דס"ל דמ"מ בעינן לשמה א"כ אין ראי' מהגמ' עירובין דלא כרשב"ג, ואמנם כבר תמהנו להגר"א מה זה שייך לדין הזמנה.

אכן שמעתי בבימ"ד דאין כוונת הגר"א דרשב"ג פליג בדין עיבוד דס"ל דבעינן עיבוד, אלא כוונתו דאמנם מעיקר עשיית התפילין אי"צ עיבוד אבל מ"מ מדין עשיה לשמה בעינן עיבוד, שרק עי"ז הוא דחל דין לשמה בתפילין דגם אם הזמנה מילתא בעינן מעשה ולא סגי במחשבה גרידא [וכבר נחלקו בזה הראשונים], ולזה בעינן דווקא עיבוד, והראוני שכ"מ להדיא ברמב"ן דמשום דין לשמה הוא דבעינן עיבוד לשמה ולהכי כתב שאי"צ עיבוד בעפצים אלא סגי בעיבוד כל דהו. עי"ש. וצ"ל דמה שעושה את ריבוע הבתים וכדו' לא הוי עשית עצם הבית, ורק ע"י העיבוד חשיב עשיה בגוף הדבר, ולזה בעינן עיבוד לשמה, אמנם זהו רק למ"ד הזמנה מילתא היא [וכמש"כ הגר"א דהרמב"ם ס"ל כרש"י דטעמא דרשב"ג משום דהזמנה מילתא] דהעיבוד לשמה מהני ליחשב חפצא דקדושה, אבל למ"ד לאו מילתא דגם אם יעשה את העיבוד לשמה לא מהני מידי אי"צ שיעשה העיבוד לשמה אלא בעינן שישתמש בתורת תפילין. ומעתה מבואר מזה דלרשב"ג בעינן עיבוד כדי שיהא לשמה ולזה כתב הגר"א דלמבואר בעירובין דף צ"ו דאי"צ עיבוד מוכח כת"ק דלרשב"ג הרי בעינן עיבוד בשביל שתהא עשיה לשמה.

ולפי"ז נראה דזו גם כוונת הגר"ח דלמ"ד הזמנה מילתא שייך עיבוד לשמה ואין כוונתו שרק אם עושה עיבוד צריך לעשותו לשמה אלא שצריך לעשות העיבוד כדי שיהא לשמה. וזה דלא כהבנת החזו"א בדבריו. [וצל"ע בלשון הגר"ח שם].

ועדיין יל"ע בזה דנמצא דלמ"ד הזמנה לאו מילתא אי"צ שיהא לשמה בשעת עשיה וסגי במה שמשתמש אח"כ למצות תפילין, ולמ"ד הזמנה מילתא כיון שע"י העשיה אפשר לחול עליו קדושה בעינן שיהא עשוי לשמה ולא סגי במה שחל הקדושה בשעת ההשתמשות. וצ"ע מהיכי תיתי דפליגי בזה, וע"כ צ"ל דלמ"ד הזמנה לאו מילתא ע"כ דלא דריש שצריך לעשות לשמה. וכבר הערנו כן בדין ציצית בדברי הגר"א סי' ט"ו דמבואר בדבריו בשיטת רש"י דלרב אי"צ לשמה בציצית כלל ולא דרשינן קרא דתעשה לך לשמה, ומבואר גם דרב ס"ל כרבא דהזמנה לאו מילתא וע"כ דמטעמא דהזמל"מ לא דריש קרא להצריך לשמה. ועדיין צ"ע.