מז - מעילה בקטורת
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - מז, נמסר בליל ש"ק תשא תשס"ח

# מעילה בריח הקטורת

א) 'והקטרת אשר תעשה במתכנתה לא תעשו לכם וגו' איש אשר יעשה כמוה להריח בה ונכרת מעמיו'. ושנו בברייתא (בפסחים כו. וכריתות ו.) המפטם את הקטורת להריח בה חייב. והמריח בה פטור (מכרת במזיד ומחטאת בשוגג) אלא שמעל. והקשו: ומי איכא מעילה בריח והאמר ר"ש בן פזי אמר רבי יהושע בן לוי משום בר קפרא, קול ומראה וריח אין בהן משום מעילה. ומשני: קול ומראה אין בהן משום מעילה לפי שאין בהן ממש, וריח לאחר שתעלה תמרתה אין בו משום מעילה הואיל ונעשית מצותו. ריהטת הדברים משמע שלמסקנא נקטינן שיש בריח משום מעילה, שלא כקול ומראה, ורק דין אחר הוא שלאחר שעלתה תמרתה במקדש הרי נעשית מצוותה וכל דבר שנעשית מצוותו אין מועלים בו מלבד שני דברים שגילה בהם הכתוב, תרומת הדשן ובגדי כהונה כדאיתא התם.

ואולם הראבי"ה (בפסחים שם, וכ"ה בהגהות אשרי) סתם וכתב קול מראה וריח אין בהם משום מעילה, וכמימרא דבר קפרא כפי שהיא. וצ"ע כיצד ליישב דבריו עם מסקנת הגמרא.

כמו כן יש לעמוד על דברי הרמב"ם (מעילה ה,טז) 'קול ומראה וריח של הקדש לא נהנין ולא מועלין. במה דברים אמורים כשהריח בקטרת אחר שעלתה התימורת אבל אם הריח בקטרת כשתעלה תמרתה מעל'. הרי פתח במימרא דבר קפרא, להשוות ריח לקול ומראה, וסיים לכאורה בטעם אחר, שלאחר שעלתה התימורת כבר נעשית מצוותה - ומשמע שבעצם יש מעילה בריח, שלכך כשמריח בשעת עליית תמרתה מעל, אלא שכל דבר שנעשית מצוותו אין מועלים בו.

פתח ישוב דברי הרמב"ם, נמצא בחדושי ר' אריה לייב מאלין (ח"ב נט), ובתמציתיות בדברי חזון איש (זבחים כ(א),ד). ויסוד הדברים עפי"ד התוס'-ישנים ביומא (ס) שהקשו מדוע אין מועלים בקטורת לאחר שתעלה תמרתה והלא בדשן מזבח החיצון מועלים עד תרומת הדשן או עד הוצאתו מפני שעדיין לא נעשית מצוותו (ע' מעילה ט.), והכא נמי כל עוד לא דושן המזבח הפנימי בדין הוא שימעלו באפר, ומדוע חשיב 'נעשית מצוותו' משעלתה תמרתה. ותירצו [בתירוץ שני] שאמנם יש מעילה בגופו של הדשן כל עוד לא נתקיימה מצות דישון אבל ריח שאני שאין בו ממש כמו קול ומראה הלכך אין מועלים לאחר שתעלה תמרתו. והוסיפו שלפי זה המריח הדס של הקדש - לא מעל, שהרי אין מעילה בריח [וכן צדד החזו"א (זבחים כ(א),ד) מדנפשיה לתרץ קושית התוס'. וכנראה לא היו לפניו התו"י]. והדברים סתומים וחתומים לכאורה, הלא בגמרא מבואר שהטעם שאין בו מעילה הוא משום שנעשית מצוותו ולא משום שאין ממש בריח. וביאר הגרא"ל שבעצם אין מעילה בריח כמו בקול ומראה אלא דקטורת שאני, שהואיל ומצות הקטרת קטורת עיקרה שתעלה תמרתה ויעשה ריח [בשונה משאר הקטרות אברים ופדרים, שבהם עיקר המצוה הוא באכילת המזבח הלכך בעינן עיכול], על כן כשאנו דנים על מעילה בריח הקטורת, אעפ"י שאין בריח ממש, אך כל עוד לא עלתה תמרתה מעל מפני שכל הקדשו הוא לריח, משא"כ לאחר שעלתה תמרתו ונתקיימה מצוותו, שב דין הדשן להיות כשאר הקדש שיש מעילה בגופו כל עוד לא נעשית מצוותו אבל אין בו מעילה בריח מפני שאין בו ממש, הלכך אם הריח בו לא מעל אעפ"י שעדיין לא נתקיימה מצות דישון, ואולם אם נהנה בגופו - מעל.

נמצא לפי"ז הכל מבואר, שאמנם שני הטעמים יחדיו קיימים; הא דריח אין בו ממש והא דנעשית מצוותו. ולעולם קול מראה וריח אין בהם משום מעילה כמימרא דבר קפרא, דלא משמע כלל שמגיהים ומתקנים דבריו [ויש להוסיף דבכריתות לא גרסינן 'אלא' בתירוץ הגמרא, ומשמע שנשארים עם ההנחה הראשונה של המקשה. ואמנם בפסחים גרסינן 'אלא' אבל היינו רק לענין ההעמדה באוקימתא, שלא כפי ההבנה הראשונה שבכל אופן לא מעל], והרי מכך שהכליל בר קפרא ריח עם קול ומראה הרי מפורש שטעם אחד לכולם (וכן דקדק הגרי"ז בכריתות ו.), וזהו המקור לדברי הראבי"ה והרמב"ם והתו"י שבעצם קול ומראה וריח אין בהם מעילה, והמריח הדס של הקדש לא מעל, ומ"מ לגבי ריח הקטורת בשעת הקטרתה לא סגי בהאי טעמא לפטור כיון שעיקר הקדשה בשביל הריח ועל כן אם מריח באותה שעה מעל. אמנם לאחר שעלתה תמרתה וכבר נתקיימה המצוה [היינו 'נעשית מצוותו' דאמרינן] שוב אם מריח בה פטור ואעפ"י שעדיין לא נעשית כל מצות הדשן [ואם נהנה מגוף הדשן ימעול] - אך אין מעילה בריח כדברי בר קפרא.

ובזה ביאר הגרא"ל דקדוק לשון הרמב"ם המורה שהמעילה בקטורת קיימת רק בשעה שעולה תמרתה, לא לאחר שעלתה וגם לא מקודם. והיינו מפני שאם מריח בסממנים קודם שהקטיר לא מעל כי אין מעילה בריח וכמוש"כ התו"י לענין המריח הדס. ורק בשעה שמעלה תמרתה שאז הוא קיום מצוותה - מעל. וע"ש עוד בדבריו המאירים והמתוקים.

אלא שעדיין עצם הסברא שכתב הגרא"ל לא נתבארה כל הצורך; מה מהני זה שעיקר הקטורת בשביל ריח לענין שימעלו בה, סוף סוף אין בריח ממש כמו קול ומראה ומדוע ימעול בהרחה גרידא. והוא ז"ל ביאר הדבר לדרכו באופן מחודש. ולהלן יתבאר בדרך אחרת.

ב) והנה הקושיא תתחדד ביותר על פי דברי האור-שמח (שבת פ"א) שפירש הא דקול מראה וריח אין בהם משום מעילה, כי חיוב מעילה שייך רק בדבר שבהדיוט כי האי גוונא הוי גזל אבל דבר שאין חברו מעכב עליו, גם בהקדש לא מעל. וייסד הדבר על פי דברי הגמרא בב"ק (כ:) שרצו להוכיח ממה שהדר תחת קורה של הקדש מעל, דהדר בחצר חברו שלא מדעתו צריך להעלות לו שכר [ודחו הקדש שלא מדעת כהדיוט מדעת דמי, כלומר הרי זה כדר לדעת חברו שהוא מעכב על ידו, שודאי חייב להעלות לו שכר]. ומה ראיה מדין מעילה שהוא איסור הנאה, לדין תשלומי נהנה לחברו - אלא מוכח שיסוד דין מעילה הוא לקיחת ממון וגזילה, וכל שאילו בהדיוט כי האי גוונא פטור, לא מעל. והכי נמי כשם שאדם המנגן בכלי שיר, לאו כל כמיניה לעכב את חברו מלשמעו - כמו כן הנהנה מקול של הקדש לא מעל, וכן כל כיו"ב. נמצא לפי דבריו הטעם שהמריח בשמים של הקדש לא מעל, כיון שאין בפעולה זו לקיחת הנאה המחייבת ממון, שהרי הריח מופץ בכל אופן והוא רק מתקרב אליו ונהנה ממנו. ואם כן הדרא קושיא מדוע הנהנה מריח הקטורת קודם שנעשית מצוותה מעל הלא אין תורת מעילה בהנאה דממילא כגון זו.

לגוף דברי האור-שמח, אין להקשות מדברי הגמ' בפסחים שם שפירשו הא דרבן בן יוחנן בן זכאי היה יושב בצלו של היכל ודורש כל היום כולו - דשאני היכל דלתוכו עשוי [פרש"י שאין הנאת צלו נאסרה דאין זה דרך הנאתו]. הרי דלולא סברא זו היה אסור לישב שם, והלא הכא מאי גזילה איכא, וכי בהדיוט כי האי גוונא יתחייב משום לקיחת הנאה מחברו?[[1]](#footnote-2) - הא לא קשיא דהלא אמרינן שם בגמרא שאעפ"י שקול מראה וריח אין בהם משום מעילה, מעילה הוא דליכא הא איסורא איכא [ופשטא דמלתא איסורא דרבנן, ואולם רבנו דוד צדד דמדאוריתא הוא]. וא"כ מצד איסור זה, שהוא אינו משום לתא דגזל, היה לנו לאסור לישב בצל הגם שאין בזה גזל ומעילה. על כך הוצרכו לסברת 'שאני היכל דלתוכו עשוי'[[2]](#footnote-3), דעיקרה של סברא זו שייכת כלפי איסור זה שעניינו כאיסורי הנאה דוקא, שהרי כלפי דין גזל ודאי לא יעלה על הדעת לחלק בין הנאה כדרכה או שלא כדרכה, כי החיוב הוא על לקיחת ממון מהזולת, מה לי כדרך או שלא כדרך. וזהו טעמם של התוס' (בסנהדרין פ ועוד) שבמעילה חייב אפילו שלא כדרך הנאתו, שהרי כפי שביאר האו"ש, חיוב מעילה גדרו כחיוב גזל משום לקיחת ממון. נמצא אם כן שהישיבה בצל ההיכל מבחוץ מותרת בהצטרפות שני טעמים; מצד דין 'מעילה' - אין בהנאת צל משום לתא דגזילה כלל. ומצד איסור הנאה שאסרו אף בדברים שאין בהם משום גזל כגון קול ומראה - הרי נהנה שלא כדרך, דלתוכו עשוי.

ומובן ממילא שאין סתירה לסברת התוס' בסנהדרין ממה שאמרו שאני היכל דלתוכו אסור דמשמע שמותר שלא כדרך בהקדש [וכבר הקשה על דבריהם השעה"מ (בריש הספר) מהאי סוגיא] - דהגמרא מיירי באיסור הנאה ואילו התוס' מיירי בדין מעילה - במניח חלב של הקדש על גבי מכתו, שמשתמש בגוף הדבר - שענינה משום גזל, כאמור.[[3]](#footnote-4)

ועל פי זה מוסברים דברי הרמב"ם (שופר א,ג): 'שופר הגזול שתקע בו - יצא שאין המצוה אלא בשמיעת הקול אעפ"י שלא נגע בו ולא הגביהו השומע יצא ואין בקול דין גזל. וכן שופר של עולה לא יתקע בו ואם תקע - יצא, שאין בקול דין מעילה. ואם תאמר והלא נהנה בשמיעת הקול - מצות לא ליהנות ניתנו'. וכבר הקשו המפרשים מדוע הוצרך לשני טעמים; שאין בקול דין גזל, ומצוות לאו להנות ניתנו. ובגמרא (בר"ה כח) הוזכר רק הטעם השני. ופירש בקהלות יעקב (נדרים סי' מד) שבתחילה ביאר הרמב"ם מדוע אין בדבר משום חיוב מעילה. על זה פירש שאמנם השימוש בשופר לתקוע הוי גזל ומעילה, אבל הואיל והמצוה היא רק בשמיעת הקול ובקול אין גזל וכמו"כ 'אין בקול דין מעילה' דהיינו הך, על כן יצא ידי המצוה בשמיעה, אעפ"י שמעל במעשה התקיעה. ושוב ביאר הלא סוף סוף יש איסור הנאה מהקדש אף בגוונא דליכא גזילה [כמו דאמרינן גבי קול מראה וריח כנ"ל] וא"כ נהי דליכא גזילה בקול אבל יש כאן איסור הנאה - על כך מתרץ מצוות לאו ליהנות ניתנו ואין זו הנאה שנאסרה. ואולם בטעם זה לבד לא סגי, כי לענין מעילה שענינה משום גזל, י"ל דכך לי אם משתמש בדבר שיש בו הנאת הגוף או שימוש של מצוה, סוף סוף גזילה איכא בכך שמשתמש בדבר של הקדש[[4]](#footnote-5) - על כן הוצרך הרמב"ם לטעם שהמצוה היא בשמיעת הקול ואין בקול משום גזילה.

הרי ראינו שדברי האו"ש המוכחים מהסוגיא בב"ק, מסתייעים גם כן מדברי הרמב"ם והתוס' בסנהדרין. וא"כ הלא תגדל הקושיא הראשונה, מדוע יש מעילה בריח לאחר שתעלה תמרתו והרי אין בכך לתא דגזל.

ג) ולכאורה יש לתרץ בריוח על פי דברי הנתיבות-המשפט (בסי' כח סק"ב) לחלק בין קדושת בדק הבית לקדושת מזבח, שהקשה מהמבואר בפסחים (כט.) שאין מעילה בחמץ של הקדש מפני שאין לו דמים, ואילו בכריתות (יג) שנינו שהאוכל נותר בשוגג מתחייב גם באשם מעילות - והרי אין לנותר שווי דמים כלל. וכתב לחלק שבקדשי בדק הבית כההיא דחמץ של הקדש בפסח, חיוב מעילה הוא משום גזל, וכמו שכתבו התוס' בכתובות (ל:) שבתשלומי תרומה אין אומרים 'קם ליה בדרבה מיניה' להיפטר מממון, מפני שהם כפרה, משא"כ בתשלום מעילה בהקדש - הרי שדין ממון הוא ולא כפרה, ואולם מעילה בקדשי מזבח משום כפרה היא וכמו בתרומה, הלכך אפילו אין לו דמים חייב משום מעילה.

וכבר העיר הגאון ר"ב פרנקיל בהגהותיו 'ברוך טעם' שעיקר החילוק נמצא בתוס' ישנים בכריתות (יג:), שהקשו מדוע חייב אשם מעילות באכילת נותר הרי לא שוה מידי ומאי שנא מהאוכל חמץ של הקדש במועד - דהתם בקדושת דמים דלא נחתה עליו קדושת הגוף וכשנאסר בהנאה אינו שוה פרוטה ולא נהנה מן ההקדש שוה פרוטה. עכ"ד. [והא דאמרינן (שם כג) שבשר נותר בימות החמה שהוא מוסרח, האוכלו פטור משום שאין בו שוה פרוטה - אין זה סתירה לדבריהם, כפי שביאר בספר ערוך לנר (יג), שהם שני נידונים שונים; נידון אחד הוא האם יש בחפץ של הקדש שוה פרוטה, ובזה אמרינן דבקדושת מזבח לא בעינן שוויות בחפץ. ונידון אחר הוא על גדר ההנאה, שאם אין במעשהו הנאת שווי, אין זו הנאה המחייבת במעילה, וזה שייך אף בקדושת מזבח דעכ"פ בעינן שיהנה ממנו. ועל כן אכילת בשר המוסרח אינה מעשה של הנאה שכן אכילה זו אינה שוה דמים, משא"כ דבר הראוי לאכילה אלא שאסור בהנאה, אעפ"י שאין דמים לחפץ, יש דמים לפעולה שהרי אכילה כזו שוה היא אצל האוכל שוה פרוטה].

ויסוד החילוק הוא שהקדש בדק הבית הריהו שייך לרשות הממונית של הקדש, וזה עיקר פעולת ההקדשה - מסירת הדבר לבעלות ההקדש, הלכך חיוב המעילה בו הוא על ההוצאה מהרשות הממונית, משא"כ קדושת מזבח עיקרה התפסת החפץ בקדושה אבל אין שם העברת בעלות ממונית, שאין ה'מזבח' רשות ממון.

וכן נקט הגר"ח (בפ"ז דב"ק - בענין הגונב מן ההקדש, ומובא בברכת שמואל ב"ק סי' לד) חילוק זה, ותרץ בזה קושית התוס' (עו. ד"ה והשתא. ונראה שיש לפרש דברי הגר"ח בכוונת התוס' גופייהו בחילוקם) על מה שאמרו (שם) גנב שור והקדיש פטור מארבעה וחמשה דלא דמי למכירה משום 'דמעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן', ואילו להלן שם (עט.) אמרינן גנב והקדיש משלם ד' וה' - דהתם בקדשי בדק הבית דלא מיקרו על שם בעליהם כיון שהם ברשות הממונית של 'בדק הבית', משא"כ בקדושת מזבח אין כאן העברת רשות מפני שאין רשות ממונית למזבח, אלא אך התפסת החפץ בקדושה. [ומה דמיקרי 'ממון גבוה' עניינו רק שהוגבלה בעלות ההדיוט כתוצאה מדיני ההקדש שחלו על החפץ, וכמו מעשר שני ממון גבוה אליבא דר"מ - כבאור הגר"ח עצמו (כמובא בחדושי הגרי"ז זבחים ו)[[5]](#footnote-6)], הלכך במקדיש למזבח אינו חייב ארבעה וחמשה כמו במכירה להדיוט.

ונראה שחילוק זה מבואר בסוגית הגמרא בחולין (קלח קלט): תרנגולת של הקדש שמרדה - פקעה קדושתה ממנה, ואילו שה וכד' הראוי למזבח שברח - לא פקעה קדושתו, כי בקדשי בדק הבית קדושתם נובעת ומותנית בדין הממון, וכיון שמרדה ולא תשוב לעולם הרי היא מופקעת מהרשות הממונית של ההקדש וממילא פקעה הקדושה, כשם שבהדיוט כי האי גוונא נעשה הפקר וכדין 'זוטו של ים' האבודה ממנו לגמרי [כמו שפירשו הרשב"א והריטב"א שם], וכפי שהסבירו האחרונים שגדר 'בעלות' היינו יכולת שליטה, ולא תתכן בעלות מופשטת בלא אפשרות שליטה כלשהי [ובשליטה חלקית חשיב 'שלו ואינו ברשותו', כמו חפץ שנגזל מתחת יד בעליו]. משא"כ קדושת מזבח אינה תלויה כלל בבעלות הממונית [והרי מבחינת הממון חשיב 'תורא דראובן' כדמעיקרא כנ"ל] הלכך אין הקדושה יכולה להיפקע בגלל איבוד החפץ. ועוד מוסברים בחילוק זה דינים רבים נוספים, לענין הפקעת הקדש מידי שעבוד [שכתבו הראשונים לחלק בין קדושת בדק הבית לקדושת מזבח], וכן פקיעת קדושה בכדי (בנדרים כט), ועוד. [[6]](#footnote-7)

לאור כל זה לכאורה היה מקום ליישב הקושיא מדברי האור-שמח, ולומר שאמנם בקדשי בדק הבית אין מעילה בקול מראה וריח מפני שאין בזה לתא דגזל, ואולם הקטורת שהיא קדושה בקדושת מזבח, גדר מעילה בה הוא כשאר איסורי הנאה ולא כהוצאת ממון מרשות הקדש, ועל כן שייך בה דין מעילה אם לא משום שנעשית מצוותה.

אך נראה שאין זה בזה כדי להעלות ארוכה[[7]](#footnote-8), כי מלבד שהאור-שמח גופיה לא נקט חילוק זה כמבואר בדבריו, גם מצינו לרבותינו שהוכיחו שאף בקדשי מזבח גדר מעילה הוא משום גזל וכדלהלן, ואם כן מלבד שנדחית הצעת התירוץ, עוד מוטל עלינו עתה לבאר כללות הענין כדי ליישב הסתירות; מחד נראה מוכח מכמה מקומות שבקדשי מזבח אין המעילה משום גזל - ככל הנ"ל, ומאידך הגר"ש שקאפ (בשערי ישר ג,כב) כתב לדחות חילוק הנתיבות הנ"ל מדאמרינן במעילה (טו) שקדושת בדק הבית וקדושת מזבח מצטרפים לשיעור לחייב עליהם משום מעילה. ואם חיוב מעילתם שונה, שזה יסודו משום גזל וזה כפרה על כך שנהנה מהקדש, כיצד שייך צירוף הלא אין זה אותו חיוב.

יתרה מזו, הלא הגר"ח הוא מרא דשמעתא דהאי חילוקא, במה שכתב לענין גנב שור והקדיש כנ"ל, וכן כתב בספרו (הלכות מעילה ב,ה) גבי פרה אדומה דהדין דאין מעילה בדבר שנעשית מצוותו שייך רק בקדשי מזבח שקדושתם רק משום מצוותם וכשנעשית המצוה פקעה קדושתם, אבל בקדשי בדק הבית שנעשה ע"י עצם הקנין, לא אכפת לן במאי דאינם עומדים תו למצוה. וכן ביאר בזה דהא דקדשים שמתו אין בהם מעילה, אמרינן רק בקדשי מזבח ולא בקדשי בדק הבית שמעילתם מצד עצם הקנין להקדש. ואם כן יש לתמוה מדבריו שם להלן (בפ"ח ה"א) שכתב להוכיח שחיוב מעילה מדין גזל הוא [ויישב בזה קושית התוס' מדוע צריך קרא לאסור לפועל הבא בכרם של הקדש לאכול מפירותיו, תיפו"ל שאסור מטעם מעילה דהרי לא הותרו איסורים לפועל, כגון אם היה נזיר וכד' - ופירש שכיון שאיסור מעילה הוא משום גזל, הרי אם יש לו רשות וזכות ממונית לאכול מהפירות, מעיקרא אין לבוא משום מעילה, כשם שאין בדבר גזל, שהרי פועל המותר לו לאכול, לא משום התר איסור גזל אתינן עלה אלא כיון שהרשות נתונה לו ממילא אין כאן גזל, ה"נ מעיקרא ליכא מעילה], ממה שכתב הרמב"ם (מעילה ז,א) שהאומר לחברו לאכול בשר עולה, האוכל מעל ולא המשלח מפני שאין שליח לדבר עבירה. וקשה, תיפוק ליה דאפילו לדעת שמאי הזקן שיש שליח לדבר עבירה הרי לא מצינו זה נהנה וזה מתחייב [כדאמרינן בקדושין (מג) דמודה שמאי באומר לשלוחו צא ובעול את הערוה ואכול את החלב שהשליח חייב ולא המשלח. והיא קושית התוס' שם, והם תירצו דמיירי בהגבהה ללא הנאה, אבל על הרמב"ם קשה). וכתב הגר"ח דכיון דכל עיקר איסורא דנהנה במעילה הוא רק מדין גזלת הקדש, אין שייך בזה הדין לא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, מידי דהוי כשאר גזילות דעלמא שלא ע"י הנאה. וקשה טובא הלא התם בקדשי מזבח איירינן, בבשר עולה, ומשם הוכיח הגר"ח דמדין גזל הוא, וכיצד סתר משנתו לחלק בין קדשי בדק הבית לקדשי מזבח[[8]](#footnote-9).

ד) אך באור הענין עפ"י מה שכתב רש"י (בפסחים כז: וביתר הרחבה בערכין כא.) בטעמא דמלתא דמעילה מוציאה את החפץ לחולין, מפני שאין 'מעילה' אלא בכל מקום אלא 'שינוי' (כדאמרינן במעילה יח.), שנשתנה הדבר מקדושתו. [הגרא"ו חקר אם מעשה המעילה הוא הגורם המחלל או חיוב המעילה. ולא העיר שמפרש"י כאן מבואר שהמעילה גופא היא המחללת, כי זו היא מהותה של המעילה, שינוי מהקדש לחולין]. ויש לשאול הלא בבהמה וכלי שרת יש מועל אחר מועל כי אינם יוצאים לחולין ע"י המעילה - הרי שיש תורת 'מעילה' גם בלא שינוי החפץ מרשות הקדש לחולין, וא"כ מנין שבשאר דברים ההקדש מתחלל במעילה.

אלא באור הדבר הוא שאמנם ענין המעילה אחד הוא בכל סוגי ההקדשות, והוא: שינוי והוצאת החפץ מקדושתו. אלא שבכל הקדש והקדש משתנה אופיו של השינוי לפי מהותה של הקדושה; בקדושת בדק הבית שענינה קנין ורשות ממונית של ההקדש, הרי ה'מעילה' שבה היא הוצאת החפץ מהרשות הממונית של ההקדש, ואילו בקדשי מזבח אין שם רשות ממונית והקדושה נובעת מצד שהדבר מיועד לעשות בו מצוה מסוימת, להיקרב (בבהמה וכד') או לשמש להקרבה (בכלי שרת), ואם כן המעילה בהם היינו השינוי מהיעוד, כלומר לקיחת החפץ ממצוותו. נמצא אם כן שלעולם המעילה היא מענין 'גזל', אלא שבקדשי בדק הבית הוא גזל ממון ובקדשי מזבח היינו לקיחת המצוה. וזהו ענין 'גזל' המבואר בדברי הגר"ח והגרש"ש, לא גזל ממון אלא השתמשו בלשון מושאלת, ועיקר הדבר לומר שהמעילה אינה איסור הנאה בעלמא אלא מעשה לקיחה בחפץ מיעודו ומצוותו. ומובן א"כ שמצטרפים שני סוגי ההקדשות לחיוב מעילה, כי עיקר דין מעילה אחד הוא [וזה דלא כהנתיבות שנקט שבקדשי מזבח תשלומי המעילה הם כפרה ובקדשי בדק הבית הם ממונא[[9]](#footnote-10)]. וכן אין קיימת סברת 'לא מצינו זה נהנה וזה מתחייב' במעילה שאין ענינה איסור הנאה אלא 'לקיחה'. ומאידך צדקו כל הראיות הנ"ל שקדשי בדק הבית עיקרם קנין ממון, וקדשי מזבח עיקרם התפסת קדושה, כלומר שמוקדשים למצוותם המסוימת.

והטעם שיש מעילה בנותר, הגם שכבר אין בו יעוד למצוה - פירש רש"י בכריתות (כג.) שלכך יש בו מעילה, משום דחזי לגבוה שאם עלה לא ירד. וציין אליו הגרעק"א בגליון הש"ס בדף יג על דברי התוס' ישנים הנ"ל. והנה יש שהבינו כוונת רעק"א להעיר שרש"י חולק על סברת התוס' ישנים שבקדשי מזבח לא בעינן שווי דמים בהקדש שעל כן יש מעילה בנותר, ואילו רש"י בא להוציא מסברא זו ולכך נתן טעם אחר שיש מעילה בנותר כי גם בו יש שימוש מסוים לגבוה כיון דאם עלו לא ירדו הלכך יש בזה חסרון השתמשות מהקדש[[10]](#footnote-11). אך נראה שאין כאן מחלוקת כלל אלא אדרבה השלמה לסברת התו"י - שהרי בזה שאם עלו לא ירדו לא נעשה בר דמים - אלא רש"י בא לבאר מדוע יש מעילה בנותר והלא אינו מיועד לשום מצוה, על כך פירש כיון שיש בו עדיין קיום הקטרה שאם עלו לא ירדו, לכך יש בו מעילה שע"י אכילת הנותר הרי הוא 'לוקח' מצוה זו.[[11]](#footnote-12)

עתה מתבארת היטב הסברא שיש מעילה בהרחת הקטורת בשעה שמעלה תמרתה, והלא ריח אין בו משום מעילה, כשם שאם מריח לאחר שעלתה תמרתו לא מעל הגם שלא נעשית מצות הדישון עדיין - אך לפי האמור ניחא, כי אמנם המריח דבר של הקדש שאינו מיועד להרחה, לא מעל כיון שאין בהרחה משום ביטול מצוותו שהרי אין ההרחה מענין המצוה כלל[[12]](#footnote-13), אבל קטורת שמצוותה היא בהעלאת ריח הרי כשמריח בו הדיוט יש במעשה זה 'לקיחת המצוה', והרי זהו גדר מעילה בקדשי מזבח, לשנות את יעוד הדבר ומצוותו [ואעפ"י שלמעשה לא נתבטלה המצוה ע"י הרחתו, מ"מ המעשה עצמו הינו מעשה המנגד בצביונו ובמהותו למצוה, כי תחת היות הדבר מיועד לקודש הוא משנה את יעודו להיות משמש גם להנאת הדיוט]. ואולם לאחר שעלתה תמרתה וכבר נתקיימה מצות הריח, הרי מעתה הוי דשן בעלמא הלכך אין בהרחתו מעילה כיון שאין בזה לקיחת מצוה, הגם שלא נעשית עדיין מצות דישון. וכן כשמריח עצי בשמים של הקדש כפי שהם, אין בהרחה משום ביטול מצוה ודמי למריח מבשר קדשים שאינו מועל, שאין בהרחה משום ביטול יעוד ולקיחת מצות ההקדש, מלבד בשעה שמקטיר ומתכוין להנות מריחה.[[13]](#footnote-14) [[14]](#footnote-15)

עיקרי דברים

א) מוכח מכמה סוגיות ומדברי הראשונים שחיוב מעילה בקדושת בדק הבית, גדרה כגדר גזל ממון (כדברי הנתיה"מ). וכל שאין בו משום חיוב תשלומין בהדיוט – אין בו חיוב מעילה. ואולם איסור [לרוב הדעות - מדרבנן] יש אף באופנים שאין שייך גזל, כגון בקול מראה וריח.

בקדשי מזבח, נראה שאין שם גדר גזל ממוני כי המזבח אינה רשות ממונית, וקדושתם נובעת מחמת יעודם ומצוותם, הלכך גדר מעילה בהם הוא 'לקיחת מצוותם'.

נמצא שלעולם גדר דין מעילה היינו 'שינוי' ולקיחת הקודש [ולא איסור הנאה בעלמא כשאר איסוה"נ שבתורה]. אלא שבקדשים שעיקר קדושתם הוא קנין ההקדש, המעילה היא הוצאת הממון מרשות ההקדש, ובקדשים שעיקר קדושתם מחמת מצוותם, המעילה היא הוצאת החפץ ממצוותו ויעודו. (ב-ד)

ב) מדברי כמה ראשונים נראה שאין מעילה בריח כשם שאין מעילה בקול ומראה. וכן מורה משמעות סוגית הגמרא. ורק כשמריח הקטורת בשעה שמקטירה – מעל.

טעם הדבר, הואיל והקטורת מצוותה לריח, הרי כשמריחה להנאתו הוא 'לוקח' מצוותה ויעודה, וזהו גדר מעילה כנ"ל. ואולם כשמריח בשמים של הקדש, בין בקדשי בדק הבית בין בקדשי מזבח, וכן כשמריח הקטורת לאחר שעלתה תמרתה ונתקיימה מצוותה – חוזר דינו לכלל הרגיל שאין בריח משום מעילה. (א ד)

1. ובלא סברת האו"ש היה אולי מקום לומר שהנאת צל שאני מקול מראה וריח כי ההסתופפות תחת הבנין נחשבת לשימוש בגוף הבנין שהרי הבנין עצמו סוכך ומגן עליו, דלא כהנך שההנאה מופשטת ואילו גוף החפץ אינו אלא כגורם המייצר דבר המהנה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ? ע' בהערה האחרונה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואולם התוס' בפסחים שם נקטו שאף במעילה מותרת הנאה שלא כדרכה. ומשמע לכאורה שנקטו שדין מעילה אינו משום גזל. אך יתכן שסוברים דבעינן תרתי כדי לחייב משום מעילה, בעינן גדר לקיחת הנאה של גזל [כההיא דב"ק, ולהכי קול מראה וריח פטור] ובעינן נמי מעשה איסור כבכל התורה ולכך שלא כדרך שרי.

   ושמעתי מהרב שליט"א לבאר דברי התוס' עפ"י דברי הגרש"ש (בשער"י ג,כג) לחלק בין חיוב מעילה לאיסור מעילה, שהאיסור אינו משום גזל [והגרא"ו (בקובץ הערות נב) תלה בזה מחלוקת הראשונים. אלא שבעיקר הוכחות הגרש"ש והגרא"ו יש לדון טובא, ואכ"מ], ואם כן על זה קאי נידון התוס', דלא מיירי בדמים דהא כשיושב בצלו של היכל ודורש ל"ש דמים. [עוד יש לדקדק בלשון הנתיבות (כח) דדוקא קרן וחומש הוי משום גזילת הקדש, אבל אשם הוא משום העבירה שנהנה מן ההקדש].

   עוד בענין זה - ע' בשיעור לד אות ה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפי"ז לכאורה הנוטל לולב של הקדש אף בשאר הימים לא יצא מטעם מצוה הבאה בעבירה דהלא השתמש בדבר של הקדש הגם שאין זו 'הנאה'.

   אך הלא דעת הרמב"ם (לולב ח,ט) נראית שאין פסול משום מצוה הבאה בעבירה. ומ"ש משופר. וי"ל שבשופר התקיעה בעצמה היא מעשה גזילה ואילו היתה התקיעה מצוה הרי אין עבירה מצוה, משא"כ החזקת הלולב בידו לאחר שגזל, אין בה גזילה כלל שאינו משתמש בו, ומה שמעכב ואינו מחזיר הוא דבר נפרד אבל מעשה הנטילה עצמו אינו איסור, הלכך הנוטל לולב של הקדש יצא בשאר הימים. [↑](#footnote-ref-5)
5. ע' בהרחבה בשיעור ס. [↑](#footnote-ref-6)
6. ע"ע דובב מישרים ח"א קלב וקה"י מעילה א ועוד. [↑](#footnote-ref-7)
7. גם מהגמרא נראה להוכיח שאין זה תירוץ, שאם כן מהו שהקשו ממריח קטורת דמעל על מימרא דבר קפרא והוצרכו לאוקימתא דעלתה תמרתו, הלא יש להישאר בהנחת המקשה ולומר שאני קדושת הגוף שיש בה מעילה בקול מראה וריח. ומוכח שנקטה הגמרא בפשוט שאף בקדשי מזבח אין בהם מעילה בהנך, ומהטעם שיתבאר. [↑](#footnote-ref-8)
8. אולי יש לתרץ דבקדשי מזבח תרתי איכא, הן משום גזל הן משום איסור הנאה [וכן נקטו הגרא"ו ובקהלות יעקב ריש מעילה, דאף קדשי מזבח בכלל ממון הקדש. ונראה שכ"מ ברשב"א חולין קלט. במש"כ דלולא קרא הו"א שאף בקדשי מזבח שמרדו נעשו הפקר] וא"כ יש לחייב משום שתי סיבות, ולהכי בנותר חייבים אף בדליכא דמים, וגם אין פוקעת הקדושה בשה שברח, ומאידך המשלח היה חייב אעפ"י שלא נהנה משום לתא דגזל, וכן מצטרפים עם קדשי בדק הבית משום לתא דגזלה המשותף בשניהם.

   אלא דמדברי הגר"ח גבי גנב שהקדיש משמע לכאורה שאין בקדשי מזבח משום העברת בעלות דלהכי פטור מד' וה'. אך לגוף הדבר אין זה מוכרח דלעולם י"ל שנכנס להיות קנין הקדש ומ"מ שאני ממכירה ששינוי הרשות נעשית ממילא ע"י התפסת קדושה ולא באופן ישיר על ידי הגנב. והוא הטעם דבקדשי מזבח אין מעילה בנעשית מצוותו, כי עיקר הקדושה מחמת המצוה הגם שממילא מסתעף גם קנין להקדש. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכן בקה"י (כריתות ה) נקט דלא כהנתיבות, דהא ליכא אלא חד קרא בדין מעילה, ומהי תיתי לחלקה, שיש ממנה ממון ויש כפרה. ונקט ששניהם מתורת גזל אלא שבקדו"ד בעינן גזלת דמים דוקא ובקדוה"ג אף בפגיעה וגזלת ההקדש ללא פגיעת דמים מיקרי 'גזל'. וזה קרוב לגדר המבואר בפנים. [↑](#footnote-ref-10)
10. ע' קה"י מעילה א וכריתות ה שנקט דרש"י אינו מסכים עם סברת התו"י. [↑](#footnote-ref-11)
11. הגם שאינו מיועד למצוה זו והרי אסור להעלותו לכתחילה, ומאי לקיחת מצוה איכא - ונראה דדינא דאם עלה לא ירד רק גורם שיש חלות קדושה בנותר [ולא הוי כקדשים שמתו או כדבר שכבר נעשתה מצוותו], וממילא יש בו מעילה על כך שמחסיר את הקדושה מהעולם ע"י אכילתו. ולפי"ז יתכן שאם נהנה מהבשר ולא החסירו כלום י"ל שפטור דהא לקיחה ליכא דהא אין רשות ממונית למזבח, וביטול מצוה ליכא שהרי אינו מיועד לשום מצוה. אך קשה אם כן בשופר של עולה שאין בו לקיחת מצוה מדוע מעל [ובקה"י פירש שהוקדש לדמי עולה שאין בו אלא קדו"ד]. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכיו"ב מצינו (בתמיד כח סע"א) שהכהן המשכים לתרומת הדשן היה מהלך לאור המערכה ללא נר בידו, שהואיל ואש המערכה עשויה להקטרה ולא להאיר אין בזה מעילה [ולצורך עבודה מסתבר שלא אסרו כענין שאסרו בקול ומראה בעלמא]. ע' שם משמואל חנוכה (ליל ה). ונראה לפי האמור, שהמדליק את המנורה ובשעת ההדלקה מתכוין ליהנות מהאור מעל, כמריח בקטורת. [↑](#footnote-ref-13)
13. ? מרש"י בפסחים משמע שהחילוק בתירוץ הגמרא הוא בין קטורת שהוקטרה במקדש כמצוותה שלא מעל [ובשעה שמעלה על הגחלים היינו 'לאחר שעלתה תמרתו'], לנותן מהקטורת על גבי גחלים בביתו דמעל (וערש"י ריש כריתות ובסו"ס מקור חיים, בחדושים על כריתות מאבי הנתיבות). ולפי"ז גם כן משמע כהראשונים דלא הדרינן מהנחה קמייתא שריח הוא דבר שאין בו ממש כקול ומראה, ורק אם מניח את הקטורת על הגחלים ומריח מעל משום שמשתמש בגוף הסממנים [הגם שעיקר הנאתו רק מהריח. וכמו מנגן בכלי קודש (ע' יום תרועה ר"ה כח ועוד) או עונד תכשיט של הקדש (מעילה יח.) הגם שעיקר הנאתו מהקול והמראה מ"מ הרי משתמש בגוף הדבר]. אלא שלרש"י - בניגוד להרמב"ם - אין חילוק בין אחר שעלתה תמרתו למריח בשעה שמעלה. ולכאורה אין מובן לפי"ז מהו שאמרו הטעם דנעשית מצוותו.

    ובע"כ לפרש שהטעם שאין בהרחה משום מעילה הוא גופא הטעם שאין מעילה בדבר שנעשית מצוותו, שבריח [וקול ומראה] הואיל ואינו משתמש בגוף הדבר אלא מריחו אין בכך 'לקיחת מצוה' וכמו שנתבאר בפנים, והיינו טעמא שכשמקטירה כדינה וגם מריח באותה שעה פטור, שהרי נעשית מצוותה ובהרחתו אינו מחסיר מהמצוה. ואתי שפיר היטב מדוע הראבי"ה סתם שאין מעילה בריח ולא הביא כלל הא דנעשית מצוותו, דלעולם אין מעילה בריח.

    לפי"ז נראה שבתרומת הדשן ובגדי כהונה שיש בהם מעילה גם לאחר שנעשית מצוותם, יהיו אסורים מהתורה גם בגוונא דקול ומראה וריח, כיון ששם האיסור אינו נובע מלקיחת יעודם.

    ונראה שכן מוכח בגמרא, מדפרכינן אמאי אין מעילה בריח הקטורת לאחר שתעלה תמרתו והלא תרומת הדשן דנעשית מצותו ומועלין בה. הרי משמע דאם יש מעילה בדבר שנעשית מצוותו, יש מעילה גם בריח, והלא אין בו ממש (וע' בחדושי הגרי"ז כריתות ו) - אלא משום שבדברים שיש בהם מעילה לאחר שנעשית מצוותם, יש בהם מעילה גם בהנאה שאין בה לקיחת מצוה. [↑](#footnote-ref-14)
14. וניחא גם כן הקושיא דלעיל מדוע הוצרכו לסברת 'שאני היכל דלתוכו עשוי' הרי אין שם לתא דגזל [והתירוץ דלעיל דהנידון הוא כלפי איסורא שיש בקול מראה וריח, קצת קשה, דבפשוטו הוא איסור דרבנן ולפרש"י (בד"ה אין בהן) בדרבנן יש להתיר בלא אפשר ומכוין וא"כ מה הוכיח רבא משם להתירא בנידון לא אפשר ומכוין] - דהיכל קדושת הגוף הוא (להרמב"ן בע"ז נב) ועל כן לולא סברא דלתוכו עשוי הרי הוא משתמש בו לדבר אחר בזמן מלבד המצוה שאליו הוא מיועד, בדומה להרחת קטורת בשעת הקטרתה. [↑](#footnote-ref-15)