31בשר יבש בדין
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

בשר יבש בדין "מליח"

**31**

קיי"ל – ד"מליח הרי הוא כרותח", נפסק בטור ובשו"ע סימן צא ס"ה. מוסיפים הטור והשו"ע – שהיינו דווקא אם החתיכות לחות, אולם "אם הם יבשים אפילו הם מלוחים או לחים ולא מחמת מליחה – סגי בהדחה". והיינו, שאם החתיכות יבשות [משום שהמלח כבר הפליט מהם את כל צירם] – נידונות כחתיכות תפלות, וסגי להו בהדחה – כדין צוננים שנגעו זב"ז. ומקורו – בספר התרומה (סימן סג) במרדכי (אות תשיח) ובהגהות ש"ד (סימן כב אות ז'), כמו שציין הב"י. אולם שיטת ההגהות אשרי (פ"ח סימן לג, בשם האור זרוע סוף אות תסט) להחמיר – כל שהם לחים קצת, אף אם התלחלחו מחמת דבר אחר.

שיטת הפר"ח והיד יהודה

מחלק היד יהודה (סקכ"ו) בדין חתיכה יבשה, בין הא דאינו פולט ואוסר – לבין הא שאינו בולע ונאסר. והיינו, דהא שאין מליח יבש אוסר חתיכה תפלה – הוא פשוט, שהרי אם התיבש אחרי שנמלח – ע"כ שהמלח הפליט כל מה שבכח מלח להפליט מהחתיכה, ומשום כך היא יבשה. וממילא פשוט, שאף אם תתלחלח מחמת דבר אחר – לא יהני מידי, שהרי לא ייפלט עוד טעם. והם הם – דברי הטור והשו"ע הנ"ל.

אולם באופן שהתפל הוא צלול [כגון בשר מליח שנפל לחלב וכדו'], לשיטת הרמ"א לעיל – אין כלל דין של טהור מליח וטמא תפל "והא דטהור מליח וטמא תפל שרי היינו שהטמא יבש אבל אם הוא דבר צלול נאסר הטהור מאחר שאינו נאכל מחמת מלחו בולע האיסור שאצלו".

מוסיף הרמ"א "ודווקא שהטהור לח קצת אבל אם הוא יבש לגמרי אינו בולע מדבר לח שאצלו". והיינו, שלא רק שאין בכח המלח להפליט מהחתיכה ולאסור את הצלול [שהוא דבר פשוט וכנ"ל], אלא שאף אין בכחו להחשיב את החתיכה כמלוחה – לענין זה שתבלע מהצלול התפל שאצלה ותיאסר.

מבאר הפר"ח (סקט"ו) שנידון זה תליא בדין "פסק כח המלח". דשיטת רש"י ועוד ראשונים, שאחרי שיעור מליחה – אין דין מליח, משום שכבר פסק כח המלח [הובא ברמ"א בריש הסעיף]. והיינו, שאחרי שיעור מליחה – המלח כבר הפליט כל מה שבכחו להפליט מהבשר ופסק כחו, ושוב אין בו כח להפליט – אף אם החתיכה תתלחלח מחמת דבר אחר.

טוען הפר"ח, שמהאי טעמא ס"ל לרמ"א - שחתיכה יבשה אף אינה בולעת מהצלול שאצלה, שהרי פסק כח המלח. אלא שלהלכה, ס"ל לפר"ח – שלא קיי"ל כן. שהרי הרמ"א עצמו לא סמך על שיטת ראשונים זו – אלא לצורך גדול, א"כ לא ס"ל שפסק כח המלח – ושפיר נחשבת החתיכה כמלוחה לענין זה שתבלע מהצלול שאצלה.

אמנם, היד יהודה מיקל להלכה כשיטת הרמ"א, משום שכן דעת ההגהות ש"ד ועוד פוסקים וכנ"ל. ונראה טעמו, דבאופן זה שפלט גם דמו וגם צירו – מודה הרמ"א שפסק כח המלח ושוב אינו בולע. משא"כ לאחר שיעור מליחה שפלט רק את דמו, לא היקל הרמ"א לומר שפסק כח המלח.

שיטת הפמ"ג

הפמ"ג (שפ"ד סקי"ז) והמנח"י (כלל כא אות י') ס"ל, שאין ביאור הדינים הנ"ל – משום שפסק כח המלח, ולא שייך כלל לדברי הרמ"א לעיל. אלא משום שאחרי שהחתיכה התיבשה [מכח המליחה] – שוב נחשבת כחתיכה תפלה, ומשום כך אינה פולטת לצלול שאצלה ואוסרתה, ומהאי טעמא ס"ל לרמ"א שאף אינה בולעת מהצלול שאצלה ונאסרת, דהוי כתפל יבש הנוגע בתפל צלול. והיינו, שאין החסרון - במלח שפסק כחו [כהבנת הפר"ח], אלא בחתיכה גופא – ששוב אינה מתפעלת ממלח ואינה מקבלת כח מליחה. משא"כ לשיטת הפר"ח והיד יהודה, יש בכח המלח לפעול אף בחתיכה יבשה [להבליע בתוכה] – כל שלא פסק כח המלח (ועיין גם יד יהודה סימן סט סק"ו שמאריך בזה).

נ"מ בהבנה זו, שאף אם ימלחו חתיכה זו מחדש – לא יהני מידי, ועדיין תיחשב כתפלה לגמרי. משא"כ להבנת הפר"ח, אם ימלחוה מחדש – ודאי שתבלע מהצלול שאצלה, שהרי מלח זה לא פסק כחו. אף שוודאי שהחתיכה לא תפליט לתוך הצלול ע"י המלח החדש – אף לדעת הפר"ח והיד יהודה [שהרי משום כך התיבשה – שהמלח הראשון הפליט כל מה שבכח מלח להפליט מהחתיכה]. ואף היד יהודה שמיקל כרמ"א וכנ"ל, אולם באופן שנמלח מחדש – ס"ל שוודאי נאסרת, ודלא כפמ"ג.

עוד נ"מ בפלוגתא הנ"ל

יש לדון באופן הפוך, שבשר תפל נפל לחלב מליח. שזה פשוט שהבשר נאסר – כדין טמא מליח וטהור תפל, ואף כשהבשר יבש לגמרי – כן הדין, כמו שהאריך הפמ"ג בשפ"ד סקי"ז. אמנם החלב, אף דבפשטות אינו נאסר – שהרי הוא כטהור מליח וטמא תפל, מחדש הש"ך (סקט"ז) – שדבר צלול מלוח בולע מתפל שאצלו.

והשתא יש לדון, באופן שהבשר יבש – אם יאסור את החלב המלוח, לשיטת הרמ"א הנ"ל. טוען רעק"א (הגהות על החוו"ד סקי"ד בחידושים) – שוודאי ייאסר. והיינו שס"ל כהבנת הפמ"ג – שהחסרון הוא בבשר שנחשב כתפל, וממילא באופן זה – הרי ס"ל לש"ך שצלול מלוח בולע מתפל.

טוען היד יהודה שאינו כן, וכשיטתו – שאין הבשר נחשב כתפל, אלא שפסק כח המלח ואין בו כח להפליט יותר מהחתיכה, א"כ גם בנידון זה – לא ייאסר החלב המליח מהבשר, שהרי פלט כל צירו ודמו. וכנ"ל – שאף אם ימלחוהו מחדש לא יפלוט כלל.

דפוסי גבינות

התוס' (קיג.) דנים במנהג שנהגו לעשות גבינות בדפוסים של עכו"ם, ומבארים התוס' שהוא מותר – כדין טהור מליח וטמא תפל. ויש להעיר, שהרי מניחים בו חלב צלול, וא"כ לשיטת הש"ך הנ"ל – שצלול מליח בולע מתפל שאצלו – לכאורה החלב יפליט מהכלי, והיאך התירוהו התוס'. וא"כ דברי הש"ך נסתרים מדברי התוס', ומדברי הראשונים שהעתיקו את דברי התוס'.

אמנם בדברי הרא"ש (סימן מב.) נראה, שההיתר הוא אחר – משום ש"אין מליחה בעץ ולא נאסר העץ ע"י מליח כרותח". לפ"ז לא קשיא על הש"ך – שהרי הדפוס לא בלע כלל מגבינות העכו"ם, ולא שייך כלל לנידון הש"ך. אלא שדברי הרא"ש צ"ב, דא"כ – מה שייך היתר זה לטהור מליח וטמא תפל, וכמפורש בדברי הגר"א (סימן קה אותיות עז – עח) שהם שני טעמים.

ועיין בדברי הרא"ש (סימן כח), שחילק דכל דבריו שכלי אינו בולע - הוא רק בכלי מנוקב, מה שאין כן כלי שאינו מנוקב – ודאי בולע, שהרי להדיא בגמ' (קיא:( דקערה שמלח בה בשר אסור לאכול בה רותח – וע"כ שבולע. ולפ"ז צ"ל, שדפוסי גבינות [שלא בולעים – לשיטת הרא"ש] איירי במנוקבים, וכמפורש בדברי הש"ד ריש כלל פג. [אמנם לשיטת התוס' אין צורך לחלק בין מנוקב לשאינו מנוקב, וכן היא שיטת הרמ"א בסימן קה סי"ב – המתיר אף כלי שאינו מנוקב].

ועיין בסימן קה בש"ך סקמ"ב וסקמ"ד ובפמ"ג סקמ"ב, שהבינו פשט אחר בתוס' – שטבע המלח רק להבליע בכלים ולא להפליט מהם כלל, וגם לפ"ז לא קשה על הש"ך מדין דפוסי גויים [ועיין פתחי תשובה שם סקט"ו שנחית לכל זה]. אולם היד יהודה (סימן קה סקנ"ה) – דחה פשט זה בדברי התוס'. ויש להוסיף, שלדברי הפמ"ג – אין ההיתר שייך כלל לדין טהור מליח וטמא תפל, ואילו בדברי התוס' - מפורש ששייך להיתר זה וכנ"ל. [ובאמת, היד יהודה (סימן צא סקכ"ה) פליג על דברי הש"ך בסימן צא סקט"ז בדין צלול, וא"כ לשיטתו – לא קשיא כלל מדברי התוס' בדין דפוסי הגויים].

שיטת הראב"ד

הרמב"ם (פ"ט ממאכ"א הי"ח – יט) מביא את דין ה"בר גוזלא" (חולין קיב.), דבר גוזלא שנפל לרותח מותר – משום שהוי "נאכל מחמת מלחו". ובר"ן שם (מא. בדפי הרי"ף) הביא פלוגתא אי הא דנאכל מחמת מלחו – קאי על הכותח או על הבר גוזלא, והיא פלוגתת הרמב"ם והראב"ד שם.

הראב"ד ס"ל, שהגמ' התכוונה – שהבר גוזלא נאכל מחמת מלחו. וחיליה, מהסוגיא בפסחים מד. – שמוכח שם שכותח הוי שליש מלח, וע"כ שאינו נאכל מחמת מלחו.

שואל החק נתן (לקוטים ברמב"ם מהדורת פרנקל), היאך הגמ' התירה את הבר גוזלא – לשיטה זו, והרי נאסר מהכותח – כדין טמא מליח. נדחק החק נתן, שלשיטת הראב"ד – ע"כ כוונת הגמ' להתיר רק את הכותח ולא את הבר גוזלא [והוא לכאורה נסתר מהמשך דברי הגמ' עיי"ש].

גם שיטה זו סותרת את דברי הש"ך, שהרי לשיטת הש"ך – גם הכותח צריך להיאסר, כנ"ל – שצלול מליח בולע מטמא תפל.

דין "פילי"

בהמשך הסוגיא שם איתא "ואי אית ביה פילי כוליה אסור", נפסק בשו"ע סימן צא ס"ז – לשיטת המחבר דווקא בצלי רותח ולשיטת הרמ"א אף בצוננים.

מחדש הפר"ח (סקי"ח, וכן הוא בחוו"ד סקי"ד), שאף ששים לא יהני – כיון שאינו מתפשט בשווה [דומיא דדברי הרמב"ם פט"ו הל"ד]. לפ"ז, שיטת הרמ"א להבנת הפר"ח – היא חומרא גדולה, דטיפת חלב שנפלה על בשר או על עוף המונחים במקרר, כל שיש בהם סדק אחד – נאסרים, ואף ששים לא יהני. ויש לדון אף בדין לחם שנפל עליו טיפת חלב או בשר, שאולי נחשב כיש בו בקעים – וייחשב כבשרי או חלבי – אף אם יהא בו ששים כנגד הטיפה. ועיין ערוך השלחן בסוף הסימן, שרוב הדברים המבושלים והצלויים – נחשבים כיש בהם בקעים.

שואל היד יהודה (סוף סקל"ד), שאף אם נחשוש שלא התפשט בשווה, יש להתיר– כשיש מאה ועשרים כנגדו. שהרי החשש הוא שמא התפשט רק בחמישים ותשע כנגדו, וא"כ כשיהא מאה ועשרים – מקום זה בטל ברוב וכדין יבש ביבש, וכן הוא בדברי רעק"א בסימן קה על דברי המחבר בס"ט [ולא בעינן ששים – כדין יבש ביבש באינו מינו, שהרי בנידון זה – אף אם יבשלם לא יתן טעם].

ויש לדון בדברי היד יהודה ורעק"א – אמאי הצריכו מאה ועשרים כנגד הטיפה. דלכאורה אף המקום ששם נבלעה הטיפה – יצטרף לביטול [דלא שייך כאן חנ"נ], וא"כ לכאורה יספיק אף ששים כנגד הטיפה. והיינו, שכל שאם יבשל לא יתן טעם [כיון שבסך הכל יש ששים כנגדו] לכאורה – תתבטל הטיפה ברוב. ואף שלכאורה כשיאכלנו יתכן שירגיש את טעם האיסור, לא אכפת לן – כמפורש בדברי המחבר סימן קה ס"ט בדין חתיכת חֵלב שנמלחה עם חתיכות בשר "ואם ידוע שלא נגע אלא באחת ואין ידוע איזו היא כולן מותרות דחד בתרי בטיל".

ונראה שכוונת היד יהודה - ע"פ דברי עצמו בסימן ע' סקי"א, שייסד – שחתיכה שנאסרה באכילה משום בליעת איסור שבה, אף שאינה אסורה בעצם – אולם אינה מצטרפת לשיעור ביטול כיון שסו"ס אינה מותרת באכילה "דהגם דהמקום שנבלע בו האיסור לא נעשה איסור עצמו דלצטרך ס' נגדו היכי דניכר ומסירו וכן גם רוב א"צ היכי דיש בהצטרף עוד היתר ס' נגד האיסור הבלוע בו וגם חוזר להיתר אי נסחט ממנו האיסור, מ"מ כ"ז שלא נסחט ממנו האיסור נחשב עכ"פ לענין זה כאיסור עצמו דאם אינו מכירו וצריכים לבטל גופו דצריך רוב נגד כל החתיכה".

והוא הדין בנידון דידן, מבאר היד יהודה שם "דכי נימא דחתיכה שנאסרה מחמת שנבלע בו איסור מועט מתבטלת חד בחד כיון שיש עכ"פ רוב נגד האיסור עצמו, בוודאי אינו, וא"כ שפיר חיישינן שמא התפשט האיסור למקום אחד אשר אין במקום ההוא ס' נגדו ונאסר ושוב צריכין לבטל כל אותו המקום", וממילא כשיהיה שני פעמים ס' נגד האיסור – יש שיעור ביטול כנגד המקום שנאסר.

עוד נ"מ בדברי היד יהודה הנ"ל

הפתחי תשובה (סימן צא סק"ט) מביא בשם החמודי דניאל "אם נפל ציר או חֵלב מהותך חם בכלי ואין יודע באיזה מקום והוא מיעוט הכלי בטל ברוב" [באופן שאינו יכול להכשירו]. והוא נ"מ לשאלה מצויה – שניתז טיפת חלב [מכלי ראשון] על הכיור הבשרי וכדו', ולדברי החמודי דניאל – אין הכיור נאסר.

אמנם היד יהודה (סימן צא סקכ"ח) אינו מקבל קולא זו "ונכון הוא בכלי עץ כיון דאם היה ידוע מקומו לא חל איסור זולת על מקום זה ויש לו תקנה לקלוף מקום ההוא, ועכשיו ששכח הוי כמו שאר תערובת איסור ובטל. אבל בכלי שא"א לקלפו אז כל שנפל על מקום אחד גם אם נודע מקומו ממילא חל איסור על כל הכלי דא"א להשתמש בו לחצאין, א"כ גם אם שכח אח"כ מקומו מאי נ"מ הכל הוא איסור אחד על כל הכלי ומחמת זה אינו חוזר להיתר". והוא מתאים לשיטתו לעיל, דכל שהכלי נאסר אף שהוא רק מחמת תערובת שבו – נחשב כולו כאיסור לענין זה שאינו מצטרף לשיעור ביטול. משא"כ באופן שאם היה נודע מקום האיסור – היה אפשרות להכשירו, אינו נחשב ככלי אחד – ושפיר מתבטל המקום ההוא בשאר הכלי.

מסיים היד יהודה "מיהו הנכון אף בכלי עץ להגעיל כולו". ונראה טעמו, שהרי גם בתערובת של יבש ביבש – נחלקו הרשב"א והרא"ש אם מותר לאכלם בב"א (סימן קט). וא"כ אף שכלי עץ אפשר לקולפו ומשום כך נחשב כל חלק מהכלי כדבר נפרד ומקום האיסור בטל ברוב וכנ"ל, הרי לרשב"א אף חתיכות נפרדות לגמרי שנתערבו – אסור לאכלם בב"א, וכלי שמשתמש בכולו כאחת לא עדיף מזה - ובוודאי תליא בפלוקתת הרשב"א והרא"ש, ולכן מחמיר היד יהודה לכתחילה להגעיל את כולו.

לפ"ז, בנידון הכיור – לכאורה יש להחמיר שנאסר כדי קליפה, שהרי אף אם היה נודע המקום – לא היה אפשרות להשתמש בשאר הכיור. והיות ולכיור אין הכשר [חרס] – נחשב כל הכיור ככלי אחד לדעת היד יהודה וכולו אסור, ואין שאר הכיור מצטרף לבטל את האיסור.