שביעית פ_ח מ_ז
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ח מ"ז**

א] **אין מבשלין ירק של שביעית בשמן של תרומה שלא יביאנו לידי פסול,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו שלא יביא את התרומה לידי פסול, כיון דאין השביעית נאכלת אלא עד זמן הביעור, וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בזבחים דע"ו., וכמש"נ להלן אות ב', וכ"ה בפירש"י שם.[[1]](#footnote-1)

והתוס' שם דע"ה: הקשו דמ"ט חשיב דהוא מביאו לידי פסול, הרי תנן לקמן פ"ט מ"ח דלאחר ביעור מחלק ג' סעודות לעניים, ר' יוסי אומר א' עניים וא' עשירים יאכלו, וכתבו דמ"מ הוא ממעט באכילתה לאחר שחילק ג' סעודות ואינו מוצא למי לחלק.

ובתוס' הגרע"א הק' להני קמאי דביעור היינו הפקר וכל שהפקירו מותר לחזור ולזכות בהן ולאכלם, מ"ט חשיב דמביא התרומה לידי פסול, ובחזו"א סימן י"ד סקי"ג כתב לישב, דאפשר דנפסל בהיסח הדעת בזמן שמפקירו, וכ"ש דכשזכה בו אחר מן ההפקר חשיב כהיסח הדעת, ועיי"ש שפקפק בזה דאפשר דכל שעומד ומשמר עד שחזר וזכה בו הוא או אחר אין כאן היסה"ד, ועוד דחיישינן דשמא ישכח או יאנס ולא יבער וה"ז נאסר, עכ"ד, ועי' במשנ"ר מש"כ בזה.[[2]](#footnote-2)

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו שלא יביא את השמן לידי פסול, דאם נפסל מחמת התרומה ישרף הכל ונמצא גורם לפירות שביעית שלא יאכלו,[[3]](#footnote-3) והא דלא אסרו בזה משום דממעט באכילת התרומה, (ודעת הרמב"ם דפירות שביעית אחר הביעור אסורין באכילה), י"ל דאיירי בירק דבלא"ה אינו מתקיים עד הביעור.

והפנ"מ והקר"א בזבחים דע"ו. הק' ע"ז מסוגיית הגמ' שם דמייתינן מהכא דר"ש לית לי' דאין מביאין קדשים לבית הפסול, ודחי אביי דשאני תרומת ירק דרבנן, ולהדיא דהאיסור הוא משום הפסד התרומה, והגר"א בשנו"א כתב דבמתניתין נכלל תרתי, חדא, דלא יביא את הירק של שביעית לידי פסול אם תיטמא התרומה, ועוד, דלא יביא את התרומה לידי פסול לאחר הביעור, ועי' חזו"א סימן י"ד סקי"ג.

ובאבהא"ז פ"ה מאיסו"מ ה"ט כתב לישב, דבגמ' שם לא מייתינן למשנתינו, אלא לברייתא דתניא דאין מבשלין וכו' שלא יביאו "קדשים" לבית הפסול, ובמשנתינו לא תני הכי אלא שלא יביאנו לידי פסול, וע"כ אף דלתנא דמתניתין טעם האיסור הוא משום הפסד השביעית, כיון דתני לה במס' שביעית ובפ' זה דמיירי מדיני אכילת פירות שביעית ואיסור הפסדם, אך לתנא דברייתא דקאמר שלא יביאו קדשים לבית הפסול, הוי טעם האיסור משום הפסד התרומה, דשביעית לא מיקרי קדשים, ועיי"ש מש"כ בטעם פלוגתת מתניתין וברייתא בזה.

ג] ובד' הריבמ"צ והר"ש דלא אסרו אלא משום הפסד התרומה, ולא חששו להפסד השביעית, נראה דלא מיבעיא אי נימא דגרם הפסד פירות שביעית מותר, די"ל דמה"ט אין לאסור משום הפסד השביעית, ועי' בבית רידב"ז בסוה"ס הערה י"ח מש"כ לדון בזה, אלא גם אי נימא דגרם הפסד פירות שביעית אסור, מ"מ כיון דליכא דין משמרת בשביעית, לא אסרינן משום החשש שמא תיפסל התרומה ויפסדו פירות שביעית, וכ"כ באבהא"ז שם.

ובחזו"א סימן י"ד סקי"ג הביא מקור לד' הרמב"ם מהא דפריך בבכורות די"ב: פרכינן דמ"ט עיסת שביעית חייבת בחלה, ולא אמרינן דכיון דאילו מטמיא בת שריפה היא לאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה, ומשני דשאני התם דכתיב לדורותיכם, והרי דכל כה"ג דאם יטמא ישרף חשיב כהפסד השביעית, - אך לדעת הריבמ"צ והר"ש צ"ל דמכוון הגמ' התם הוא, דכיון דדיני חלה עשויים להביא את השביעית לידי הפסד, ע"כ הי' לנו לומר דלא חייל דין חלה על עיסת שביעית, כיון דדין החלה סותר לדין השביעית, אך אין לאסור לערב שביעית בתרומה משום חשש זה, וצ"ע.

ד] והנה לקמן פ"ט מ"ה תנן דהכובש ג' כבשים בחבית אחת ר"א אומר אוכלין על הראשון וכו', ולדעת הרמב"ם צ"ע דהיאך מותר לכבוש הכבשים, ומ"ט לא אסרינן לה משום הפסד המינים המאוחרים שהם נאסרין באכילה בזמן הביעור.

וי"ל בזה בתרי גווני, חדא, דכיון דהוי זה לתועלת אכילת מינים אלו לכבשם יחד, לא אסרינן בזה משום חשש הפסד, ודמי להא דמותר לבשל פירות שביעית לאכילה, אף דעי"ז הם מתקלקלים במהרה, ול"ד לבישול ירק שביעית בשמן של תרומה, שבידו לבשלו בשמן שאינו של תרומה, - ועוד, די"ל דכל הא דאסרינן משום דיאסר בזמן הביעור, הוא רק בתרומה דהויא כקדשים דאסור למעט בזמן אכילתם, אך בשביעית לא אסרינן משום זה, כיון דבידו לאכלם קודם זמן הביעור, ולא אסרינן אלא במבשל בשמן של תרומה דשמא תפסל התרומה דאי"ז תלוי בדעתו כ"כ.

ה] בחזו"א סימן י"ד סקי"ג הק' לדעת הסוברים דטעם פירות שביעית שנבלע בפירות שישית א"צ ביעור דהטעם ה"ה כמבוער, ונת' בזה לעיל פ"ז מ"ז, דא"כ מ"ט אסרינן הכא לבשל ירק של תרומה בשמן של שביעית, הרי הירק של תרומה שבלע שמן של שביעית לי"ב דין ביעור, ולמש"כ השעה"מ בפט"ו ממאכ"א דבטעמו וממשו איכא דין ביעור, ניחא, וכתב די"ל דהאיסור הוא משום טעם הירק של תרומה הנכנס בשמן.

והנה התוס' בזבחים דע"ה: כתבו דהא דמותר לחמץ תרומה קודם הפסח, הוא משום דהכי עדיפא לי' ושרי משום דכתיב למשחה, וכתבו דל"ד להא דאסרינן במבשל ירק בשמן של תרומה, דהירק מיתקן ע"י השמן ולא השמן ע"י הירק, ובחזו"א סימן י"ד סקי"ג הק' מהא דס"ד בזבחים שם דפלוגתא דרבנן ור"ש היא במבשל ירק של תרומה בשמן של שביעית דלרבנן ה"ז אסור משום הפסד התרומה, אף דהוא מתקן עי"ז את הירק של תרומה, - וראיתי לישב בזה ע"פ הנ"ל, דאכתי יש לאסור בכה"ג משום הפסד טעם הירק של תרומה הנכנס בשמן, דהוא אינו נתקן ע"י הבישול.

ו] בתוס' הגרע"א כתב, דלבשל ירק של תרומה בשמן של שביעית, י"ל דמותר, דכיון דתרומת ירק דרבנן מותר להביא התרומה לידי פסול, וצ"ל דאף דבזבחים שם ס"ד דבכה"ג פליגי רבנן ור"ש, מ"מ לפ"מ דדחינן דלא פליגי בהכי, י"ל דאף לרבנן שרי, ועוד דכיון דהוי תיקון להתרומה שמשביח בזה מותר, וע"ד שכתבו התוס' בזבחים דע"ה:, ועי' בחזו"א סימן י"ד סקי"ג משה"ק ע"ד התוס' מסוגיית הגמ' בזבחים שם.

ז] **ואחרון אחרון נתפס בשביעית והפרי עצמו אסור,** בע"ז דנ"ד: ילפינן לה מדכתיב יובל היא קדש תהי' לכם, מה קדש תופס את דמיו ואסור אף שביעית תופסת את דמיה ואסורה, ואמרינן עלה אי מה קדש תופס את דמיו ויוצא לחולין אף שביעית תופסת את דמי' ויוצאה לחולין, ת"ל תהי' בהוייתה תהא, הא כיצד לקח בפירות שביעית בשר אלו ואלו מתבערין בשביעית, לקח בבשר דגים יצא בשר נכנסו דגים, בדגים יין יצאו דגים נכנס יין וכו', הא כיצד אחרון אחרו נתפס בשביעית ופרי עצמו אסור.

והנה הא דקדש תופס את דמיו ויוצא לחולין, בפשוטו הוא מדין חילול, דקדושת הקדש מתחללת על הדמים, וכיון דילפינן שביעית מקדש, מסתברא דהא דפרי שני תופס דמיו ויוצא לחולין הוא מדין חילול, - אך בהא דפרי ראשון תופס את דמיו ואינו יוצא לחולין יש להסתפק אם הוא ג"כ מדין חילול, דקדושת הפרי מתחללת על הדמים, ואף דל"מ החילול להפקיע את קדושת הפרי, מ"מ מהני דתחול הקדושה על הדמים, או דכיון דאינו יוצא לחולין ל"ש בזה דין חילול כלל, והא דהוא תופס דמיו הוא דין בפנ"ע דשביעית תופסת דמי', ועי' בתורת זרעים שכתב כמה נפ"מ בזה.

ח] ויש ללמוד לזה מכ"ד, חדא, ממש"א בקידושין דנ"ח. וע"ז דנ"ד: דהא דאיסוה"נ אין תופסין דמיהן ולא ילפינן לה מע"ז דתופסת דמי', הוא משום דהוו ע"ז ושביעית ב' כתובים הבאין כאחד ואין מלמדין, והנה הרי הא דע"ז תופסת דמי' אי"ז מדין חילול, אלא הוא דין בפנ"ע דהיא תופסת דמי' וכדילינן לה מקרא דתהי' כל שאתה מהוה הימנה ה"ה כמוהו, וממש"א דהוו שביעית וע"ז ב' כתובין הבאים כאחד, מ' דהא דשביעית תופסת דמי' אי"ז מדין חילול, אלא הוא דין בפנ"ע דכל המתהוה משביעית ה"ה כמוה, וכן נקט המקו"ח בסימן ת"נ סק"א, עיי"ש וכ"ה משמעות ל' המאירי בע"ז שם, ז"ל, כשם שע"ז תופסת דמיה כך פירות שביעית תופשין דמיהם, עכ"ל, ומ' דחד דינא הוא.[[4]](#footnote-4)

עוד יש ללמוד לזה, מהא דפליגי בסוכה ד"מ: אם שביעית מתחללת אף בדרך חילול, ומסקינן התם דאף למ"ד דאף בדרך חילול, היינו רק בפרי שני, אך פרי ראשון לכו"ע אינו מתחלל אלא בדרך מקח, ולכאו' הטעם בזה הוא, דבפרי ראשון ל"ש חילול כלל, כיון דאין יוצא מקדושתו, והא דהוא תופס דמיו הוא דין בפנ"ע דכל שאתה מהוה ממנו ה"ה כמוהו, וע"כ היינו רק בדרך מקח ולא בדרך חילול, וכ"כ השפ"א שם והחזו"א סימן י' סקי"ג.

ובתורת זרעים הוכיח כן עוד, ממה שדנו בע"ז דס"ב: בהני דיזפי פירות שביעית ופרעי להו בשמינית, אם הדמים נתפסין בקדושה, ואי נימא דהא דשביעית תופסת דמי' הוא מדין חילול, הרי ודאי דכיון דבשעת הפירעון כבר אין הפירות שביעית בעין, ל"ש כלל שתתחלל קדושת הפירות על הדמים, וגם מאי מדמינן לה התם לאתנן, ובע"כ דהא דשביעית תוספת דמי' הוא דין בפנ"ע דכל שאתה מהוה ממנו ה"ה כמוהו, וע"כ שפיר הי' שייך הך דינא אף כשאין הפירות שביעית קיימים בשעת הפירעון, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר שם שלמדו דין ע"ז ויי"נ מדין שביעית, עיי"ש.

ט] ולפ"ז יש להסתפק אם הך דינא דכל שאתה מהוה משביעית ה"ה כמוהו, הוא רק בפרי ראשון, אך בפרי שני דדינא הוא דתופס דמיו ויוצא לחולין, הרי דכל הא דתופסת דמי' הוא מדין חילול, או דגם בפרי שני איכא להך דינא דכל שאתה מהוה ממנו ה"ה כמוהו, ואך דיש בזה גם דין חילול, - ונפ"מ רבתא בזה, בגונא דלא נתחלל הפרי השני, אם נתפסין דמיו בקדו"ש.

ובחזו"א סימן י' סקי"ג כתב בתחילת דבריו, דכל הא דפרי שני תופס דמיו הוא רק מדין חילול, וע"כ כתב דאם התנה שלא יתחללו אלא ישארו הפירות בקדושתן, דמסתברא שאינם מתחללין, דלא מצינו בשום הקדש דמתחלל שלא לדעתו, אינו תופס את דמיו, דלא מצינו בפרי שני שיתפוס דמיו ולא יצא לחולין, - אך בסו"ד הוכיח מהירושלמי בפ"ק דמע"ש דאף אם התנה שלא יתחלל הפרי שני, נתפסין הדמים בקדושה, ועי' קה"י סו"ס כ' שכתב דלמש"כ החזו"א בסימן י"ג סקי"ג ליתא להוכחה זו, וכתב דמ"מ אפשר דאין הפרי שני יוצא לחולין שלא לדעתו.

י] ובתורת זרעים נקט דכל שהתנה שלא יתחלל הפרי שני נתפסין הדמים בקדושה ואין הפרי שני יוצא לחולין, וכתב לישב בזה למשה"ק התוס' משה"ק התוס' בקידושין ובע"ז שם, במש"א דהוו שביעית וע"ז ב' כתובין הבאין כאחד, דהא ל"ד זל"ז דבע"ז חליפי חליפין אסורין עד סוף העולם, ובשביעית דוקא אחרון נתפס והשאר מותרין, ולפי הנ"ל ניחא, דלעולם שביעית דמי לע"ז דתופסת דמי' עד סוף העולם, ואך דמלבד זה איכא בשביעית דין חילול, ומכח זה אין אסור אלא האחרון, אך הרי בגונא שהתנה שלא יתחללו הפירות, נתפסין כל החליפין בקדו"ש, ודמיא לע"ז דחליפי חליפין אסורין עד סוף העולם.

והנה התוס' בע"ז הק' לקו' זו רק למ"ד דחליפי חליפין אסורין, אך התוס' בקידושין הק' גם למ"ד דחליפי חליפין מותרין, דל"ד ע"ז לשביעית, דבע"ז החליפין אסורין וחליפי חליפין מותרין, ובשביעית האחרון נתפס, ובס' אשר לשלמה סימן ז' כתב בדעת התוס' בע"ז שלא הקשו כן, דס"ל דבפרי שני ליכא לדינא דכל שאתה מהוה ממנו ה"ה כמוהו, וכל הא דאחרון אחרון נתפס הוא מדין חילול, ונמצא דבדינא דתפיסת דמים שוה שביעית לע"ז דחליפין נתפסין בקדו"ש וחליפי חליפין אינם נתפסין, ואך דבשביעית איכא דין נוסף דמתחלל הפרי השני על הדמים, ומכח זה הותר הפרי השני ונאסר הפרי השלישי, אך דינא דתפיסת דמים הוא רק בפרי הראשון.

ולפי האמור צ"ע בד' התוס' בקידושין שהק' בין למ"ד דחליפי חליפין אסורין ובין למ"ד דחליפי חליפין מותרין דל"ד דין שביעית לדין ע"ז, וצ"ע דלכאו' ממ"נ אי"ז מתישב, דאי נימא דבפרי שני איכא ג"כ לדינא דתופס דמיו, הרי הוי דומיא דע"ז למ"ד דחליפי חליפין אסורין, וכנ"ל, ואי נימא דבפרי שני ליכא לדינא דתופס דמיו, הרי הוי דומיא דע"ז למ"ד דחליפי חליפין מותרין, וכנ"ל.

יא] וראיתי לפרש בזה, לפמש"כ הרשב"א בנדרים דמ"ז: בדין חליפי איסוה"נ, דדעת התוס' דאם קנה בדמי איסוה"נ כלי ה"ה אסור בהנאתו, וכתב הרשב"א ע"ז, ז"ל, וזהו מן התימה דאפי' בע"ז לא אסרו חליפי חליפין אלא משום דכתיב והיית חרם כמוהו שאתה מחייה ממנו ה"ה כמוהו, "ואולי נאמר שהכלי אסור והמעות מותרין כשביעית", עכ"ל, וצ"ע דהיאך מצינו למימר בחליפי איסוה"נ, שיהיו המעות מותרין והכלי אסור, הרי הא דבשביעית הפרי השלישי קדוש והפרי השני יוצא לחולין, הוא מדין חילול, ובאיסוה"נ דליכא לדין חילול, מ"ט יהיו המעות מותרין.

ונראה מד' הרשב"א, דהא דבדרך מקח אחרון אחרון נתפס, אי"ז כלל מדין חילול, אלא היינו דכיון דעיקר קדושת הפרי השני הוא משום שנתהוה מפירות שביעית, הרי דכל שמכרו וקיבל פרי אחר, הרי דעכשיו רק הפרי השלישי הוא המתהוה מן השביעית, והפרי השני אינו אלא היכ"ת להוות לו את הפרי השלישי, וע"כ הוא דהפרי השני יוצא לחולין, וזהו שכתב הרשב"א דה"נ י"ל באיסורא דחליפי איסוה"נ, דכל שקנה בדמים כלי, חשבינן דרק הכלי הוא המתהוה מן האיסוה"נ, וע"כ הכלי אסור והמעות מותרין.

ולפ"ז שפיר הק' התוס' דבין למ"ד דחליפי חליפין דע"ז אסורין ובין למ"ד דחליפי חליפין מותרין, ל"ד ע"ז לשביעית, דבשביעית רק האחרון חשיב כמתהוה מן השביעית, ובע"ז נחלקו אם חשבינן לכל החליפין כמתהוים מן השביעית, או דרק החליפין הראשונים חשיבי כמתהוים מן השביעית.

יב] בפי' הרש"ס לקמן פ"ט מ"ו כתב דמותר לחלל דמי שביעית על פרוטה, דלא חמיר מקדשי בדה"ב דקי"ל דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, וכתבו הפוסקים דבזה"ז אפי' לכתחילה, וכ"ה משמעות ד' הר"ח בסוכה ד"מ: וכמו שדקדק בתשו' ישועות מלכו יו"ד סו"ס נ"ד, וכ"נ בד' הריטב"א שם דמ"א. סוד"ה ה"ג, עייש"ה.

ובחזו"א סימן כ"ה סק"ה תמה ע"ז דלענין שביעית אין חילוק בין זה"ז לזמן הבית שהרי אפשר לאכלן בקדו"ש ואם מחלל על פחות משוין הרי המותר הוא מפסידן וכו' ואע"ג דפרוטה תופשת את כל דמי השביעית מ"מ לכתחילה אסור לעשות כן, עיי"ש, עוד יש להעיר בזה, דהנה בביאור הגר"א יו"ד סימן רצ"ד סק"כ כתב דלמש"א בב"מ דנ"ז. דהא דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל הוא משום דאין אונאה להקדש, הרי דדין פדיון מע"ש שוה מנה על שו"פ, תליא בהפלוגתא אם מע"ש ממון גבוה והוי כהקדש או ממון הדיוט ול"ה כהקדש, עיי"ש, ולפ"ז הרי הדין נותן דבשביעית דל"ה כהקדש, לכו"ע ל"מ לחללה על שו"פ.

יג] וביאור ד' הרש"ס הוא, למש"כ בשו"ת אור גדול החדשות סימן י' להעיר ע"ד הגר"א, ז"ל, ודברי הגר"א זצ"ל צ"ב קצת, דמה ענין חילול לאונאה, כיון דשניהם לעצמו, אמנם וכו' דהתם כיון וכו' וע"י החילול לעולם הו"ל מקח, דהו"ל שנוי מרשות גבוה לרשות הדיוט, אבל לענין מעשר וכו' דבין קודם החילול ובין אחר החילול הו"ל חדא רשותא אי ממון הדיוט הוא, ואין החילול רק להתיר האיסור, אינו ענין כלל לאונאה, עכ"ל, והיינו דלעולם בחילול הקדושה שפיר מהני חילול שוה מנה על שו"פ, דהקדושה אינה תלוי' בשווי הדמים, וכל הא דבהקדש בעינן להא דאין אונאה להקדש, הוא משום דנכלל בזה גם מקח מן ההקדש, אך במע"ש דליכא מקח כלל, שפיר מהני חילול שוה מנה על שו"פ,[[5]](#footnote-5) ולפ"ז הרי דה"נ הוא בשביעית דליכא בזה מקח כלל, וכל עיקר דינו הוא דין חילול, דשפיר מהני חילול שוה מנה על שו"פ, ויש לכוין הדברים בד' הרמב"ן בב"מ דנ"ג., ז"ל, הא במתפיס ב' פרוטות למעשר שוה פרוטה ומחצה לדעת שיהו כולן מעשר כולן נתפסות "שאין אונאה בחילול", עכ"ל.

ולפ"ז י"ל גם מש"כ הרש"ס דהא דשרי לכתחילה הוא משום שכתבו הפוסקים דבזה"ז שרי אפי' לכתחילה, והק' החזו"א דלענין שביעית אין חילוק בין זה"ז לזמן הבית, ולפי הנ"ל י"ל, דאין מכוון הרש"ס דהא דשרי לחלל שביעית שוה מנה על שו"פ הוא בזה"ז, אלא מכוון דבריו הוא, דמהא דחזינן דבזה"ז שרי לחלל הקדש שוה מנה על שו"פ, יש ללמוד דבעיקר דין החילול הוי זה לכתחילה לחלל על פחות משויו, וכל הא דלכתחילה אין מחללין הקדש שוה מנה על שו"פ הוא משום דהו"ל מקח מן ההקדש ואיכא פסידא דהקדש, וע"כ בזה"ז דליכא פסידא שרי לחלל לכתחילה על שו"פ, וע"כ כ"ז הוא בהקדש, אך בשביעית דליכא מקח כלל, ול"ב אלא לחלל הקדושה, שפיר שרי לכתחילה לחלל שוה מנה על שו"פ.[[6]](#footnote-6)

יג] בפי' הרש"ס לקמן פ"ט מ"ו נקט בפשיטות דהלוקח פירות שביעית מן הגוי נתפסין הדמים בקדו"ש, וכתב דמה"ט יש בזה להאיסור למסור דמי שביעית, אך בתשו' מהרי"ט ח"א סו"ס מ"ג כתב דאין הדמים נתפסין בקדו"ש, דכיון דאף בכלי שרת שכבר הי' עליהן קדושה ובאו ליד הגוים פקעה קדושתן משום באו פריצים וחיללוה, כ"ש דהדמים שאנו נותנים להם בעד הפירות, לא חיילא עליהן קדושה, עיי"ש, ובחזו"א סימן י' סקי"ד צידד דלמש"א בע"ז דס"ד. דדמי ע"ז ביד גוי מותרין, דדינא דכל שאתה מהי' לישראל נאמר ולא לגוי, ה"ה בדמי שביעית, אך כתב די"ל דשאני הכא דהישראל הוא הלוקח, וכן נקט בסדר השביעית אות ד'.

1. ולדעתם נמצא, דכל האיסור בזה הוא רק במינים החייבים בביעור, אך מינים שאין חייבין בביעור מותר לבשלם בשמן של תרומה, - ולכאו' נראה עוד לדעתם, דמותר לבשל ירק של שביעית דבלא"ה אינו מתקיים עד הביעור בשמן של תרומה, וכ"כ בדרך אמונה בצה"ל פ"ה משמו"י סק"ס. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה בזבחים דע"ה: תניא דשביעית אין לוקחין בדמי' תרומה, ובחזו"א סימן י"ד סקי"ג עמד דלכאו' בזה ליכא למיחש להפסד התרומה, דאף אחר הביעור בידו לפדותה, והוכיח מזה דל"מ פדיון אחר הביעור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובמשנ"ר הק' דמ"ט לא אסרו בזה משום דממעט באכילת השביעית דאינה נאכלת אלא לכהנים, ובבית רידב"ז סימן ה' סק"ו כתב דבשביעית דליכא מצוה באכילתה, לא אסרינן למעט באכילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובפי' ר"ח בע"ז שם כתב דכתיב בשביעית תהיה בהוויתה תהא כל שאתה מהיה ממנה ה"ה כמוה, עכ"ל, ולגיר' זו ודאי דהא דשביעית תופסת דמי' הוא דין בפנ"ע דכל המתהוה מן השביעית ה"ה כמוה. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך בדעת הגר"א נראה, דהגם דל"ש כלל דין אונאה בחילול מע"ש, מ"מ דינא הוא דא"א לקבוע בדמי הדבר יותר או פחות משויו, ורק בהני שנתמעטו מאונאה נתחדש דמצי לקבוע בדמיהם יותר או פחות משוויים, דאם ל"ה מצי לקבוע בדמיהם יותר או פחות משוויים,ל"ה חיילא קציצה זו, והי' בזה דין חזרת אונאה, אך בחילול מע"ש שלא נתמעט מאונאה, הרי דהגם דל"ש בו דין אונאה, מ"מ ל"מ לקבוע שדמי המע"ש הם פחות משויו, וע"כ ל"מ לחלל שוה מנה על שו"פ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועיקר הך מילתא דכל הא דבעינן בהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ לדינא דאין אונאה בהקדש והא דלכתחילה אסור, אי"ז משום דין החילול, אלא הוא משום זכות הממון דהקדש, הוא מבו' כן בכ' הגר"ח החדש בקידושין ד"ה., עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)