פרק א_ 8
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק א

**גמ'. בשלמא גוסס לא נידר וכו' מנין היוצא ליהרג וכו' ת"ל כל חרם.** ובגמ' מבואר דהדרשה דכל חרם הוא רק לגבי חיוב ערכין ביוצא ליהרג. ועי' **ברמב"ם** פ"א ערכין הי"ג, דמשמע מדבריו דגם גוסס ויוצא ליהרג, בין לגבי ערכין ובין לגבי דמים, דילפי' מכל חרם.

**והגרי"ז** [בשיעורי הגרמ"ד], ביאר דאיכא נ"מ בזה, היכא דנגמ"ד וברח או שנתערב באחרים, דאין ממיתין אותו, וא"כ אם הטעם דאינו בערכין הוא משום דאינו בר דמים, א"כ בכה"ג הוי בר דמים, כיון דסו"ס אין הורגין אותו, ואי טעמא מכל חרם, א"כ כיון דנגמ"ד לא שייך ביה דיני ערכין.

אמנם בדברי הר"מ שם משמע דעיקר הילפותא דיוצא ליהרג הוא כ'מת', ומת עצמו ילפי' מקרא לעיל ד. דמת אינו בדיני הערכין. וא"כ היכא דאינו כ'מת' אם ברח, יהיה לו דין דמים, וצ"ע.

**בשלמא גוסס לא נידר דלאו בר דמים, ולא נערך וכו'.** **וברמב"ם** כ' דטעמא משום דרוב גוססין למיתה, וא"כ הרי הוא כמת. **ובחי' הגרי"ז** ביאר דגם אי באמת יש בו מקצת שוויות, מ"מ כיון דדינו דהוי כמת, לי"ל דין דמים, דזה חייל רק על גברא 'בר דמים'.

אלא דבדבריו אינו מיושב מה שהשמיט הר"מ דגוסס אינו בר העמדה והערכה.

**ולא נערך דלאו בר העמדה והערכה.** בגדר העמדה והערכה עי' לעיל עמ' כ"ה, **דלהתוס'** היינו העמדה על רגליו, **ולהרמב"ם** היינו עמידה בדין, **ולהראב"ד** בעינן שבשעת הנדר יהיה 'ראוי' לעמוד בדין.

**תוס' בד"ה כי פליגי.** ובנודר ומעריך שמא יחול מיד. **והרעק"א** הק' דהא הוי חוב בע"פ, ולמ"ד דאינו גובה מהיורשין, בעינן דיעמוד סבדין, וצ"ע. **והחת"ס** כ' ליישב דבאמת ליכא חיוב תשלומין, ורק דחל מייד דאיכא 'מצוה' לפרוע. ועוד כ' דצ"ל דאיירי בשכיב מרע דדבריו חלים מיד.

ועוד תי' **באור גדול** (על המשניות), דאיירי בהפריש המעות, אלא דק' ע"ז דבגמ' חולין קל"ט מבואר דעד שהמעות לא באו לידי גזבר הם חולין, וא"כ לא חל מידי בעצם ההפרשה. אמנם עי' בקה"י שם דאיכא גוונא דחלה ההפרשה על המעות.

ועוי"ל לפ"ד השלטי הגבורים שהובאו בר"פ, דגדר ערכין הוא חלות קדושה על הגברא, וא"כ זה נתפס מייד. וכן י"ל לפ"ד החזו"א דהגדר בנודר ערכין, דהוא מתפיס עצמו במצות הערכין, וממילא מחוייב לשלם, וא"כ ה"נ דחל עליו הך חיוב מיד.

**אחרים שחבלו בו פטורין. ובגמ' בסנהדרין** פה. מבואר דמ"מ בושת חייב לשלם. **ובר"ן** שם משמע דגם צער חייב לשלם.

**רש"י בד"ה פטורין. דאין לו דמים ועומד הוא ליחבל.** לכאורה דאיכא בזה ב' טעמים, א' דאין לו שוויות, וב' דהוי גברא קטילא. **והגרי"ז** הק' דטעמא דאין לו שוויות, אינה סיבה לפוטרו מצער, ומוכרחין לטעמא דהוי גברא קטילא, ואל"כ למה הביא רש"י טעמא דאין לו דמים.

וביאר דיתכן דכוונת רש"י דאין לו דמים, מל' דם, דהיינו דהוי גברא קטילא, והכל טעם אחד. והוסיף עוד דאכתי אפ"ל דהפטור של גברא קטילא, הוא משום דאין לו שוויות.

ובעצם הגדר דנעשה גברא קטילא, יעוי' בל' הגמ' בסנהדרין ע"א ע"ב, וברמב"ם פ"ז ממרים ה"ט, דמשמע דעצם הגמ"ד משוויה ליה דין גברא קטילא. ולפ"ז אפילו אם ברח הוי גברא קטילא. **הגר"ח.**

[ולכאורה זה מכריח דהגדר הוא כדלעיל, דמחמת דהוי גברא קטילא, חשיב כגברא דאין לו שוויות, ולכן גם אם עכשיו אינו הולך למות כיון שברח, וא"כ עושה מלאכות טובא ויש בו שווי, מ"מ הדין דגברא קטילא משוייה ביה דהוי גברא שאין בו שוויות].

**מכלל דת"ק סבר ניתן לחזרת עמידת בי"ד. ובאור גדול** הק' דהרי באמת היכא דלא אפשר מקבלין עדים שלא בפני בע"ד, וכן גומרין הדין שלא בפניו, וא"כ ה"נ ניתן לחזרת עמידת בי"ד שלא בפניו.

**והא הרגו קתני.** עי' בשיט"מ ב"ב קע"ה דהביא דברי **הר"י מיגש**, דפי' דאיירי שקודם מת בעל הבור, ואח"כ השור, וביאר **בקובץ שיעורים** שם דאע"ג דמיתת השור היתה לאחר מיתת בעל הבור, מ"מ מחוייבים היורשים, משום דעצם הנפילה לבור היתה בחיי האב, והוי כמו זרק חץ ומת, ושבירת הכלים היה לאחר מיתתו.

ת"ר היוצא ליהרג מזין עליו וכו'. וברש"י כ' דס"ד דהוי כחטאת שמתו בעליה, וצ"ע דגם אי הוי גברא קטילא, מ"מ מהיכי תיתי דיהיה לזה דין חטאת שמתו בעליה. והגרי"ז ביאר דהס"ד דאין מזין משום עינוי הדין.

בד"א שהיה זבחו זבוח באותה שעה. וצ"ב מה החילוק כיון דסו"ס איכא גם בזה עינוי הדין, ויתכן דבאמת היכא דזבחו זבוח דהוי רק זמן מועט ליכא עינוי הדין, ולפ"ז היכא דיהיה דיהיה עינוי הדין, כגון דקיימי' קודם השקיעה, דע"י ההמתנה יענו את דינו למחר, לכאורה דבכה"ג אין מזין עליו.

ויעוי' עוד בדברי הרמב"ם דכ' דהיכא דזבחו זבוח 'אין הורגין אותו', ומשמעות דבריו דזהו הלכה בכפרתו דאסור להרגו, דא"ז מצד עינוי הדין היה לו לומר לישנא ד'ממתינין'. ואפשר דזהו מחמת דיני הקרבן, דאין מביאים קדשים לבית הפסול. ועוי"ל