2. שבת שובה ספיה בקטן ביוהכ וסוכות ואגדה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### ,

#### ו' תשרי פ"ג דרשת שבת שובה – בית מדרש הגדול נוה יעקב

# בדין ספיה לקטן באיסור יוה"כ וחוץ לסוכה

### ביסוד איסור ספיה

א] הגמ' ביבמות קי"ד. דנה האם קטן אוכל נבילות בי"ד מצווים להפרישו ונידון זה מובא בגמ' בכמה מקומות בש"ס ועיין ב"י סימן שמ"ג שדן בדעת כמה ראשונים שפסקו שבי"ד מצווין להפרישו אמנם דעת רוב הראשונים וכן קי"ל להלכה שאין בי"ד מצווין להפרישו אמנם מבואר בגמ' שיש לאו של לא תאכילום להזהיר גדולים על הקטנים ומבואר בגמ' שיש פסוק על דם שרצים וטומאת כהנים והנה מבואר בפוסקים שפשוט להם שגם בשאר דיני התורה יש איסור להאכיל קטן אמנם יש שדנו שזה רק דרבנן אמנם בפשוטו הוא איסור דאוריתא ודבר זה מבואר בר"ן ביומא שהקשה שאם חמשה עינוים זה דאוריתא איך מותר לתת לקטן וכן מפורש ברשב"א ובר"ן שבת קנ"ג שהקשו איך נותן כיסו לקטן הרי יש בזה לאו של לא תאכילום וכן הוא בריטב"א יבמות קי"ד וכן פסק המ"ב סימן שמ"ג סק"ד והנה היה מקום לדון שזה רק על לאו אמנם בר"ן ביומא מבואר שפשוט לו שזה גם על חמשה עינוים אם זה דאוריתא אפילו שזה רק עשה וכן בגמ' ביבמות מבואר שאם בי"ד מצוים להפרישו זה גם באוכל תרומה טמאה וכן מבואר בגמ' שזה גם ביונק מבהמה טמאה שזה רק איסור של יוצא דזה בגדר עשה ואין על זה מלקות וכבר תמה בזה רעק"א אמנם כן מבואר בגמ'

והנה התרוה"ד כתבים סימן ס"ב ביאר שזה מצד שהם יגדלו יעשו כך בגדלותם ועיין חת"ס סימן פ"ג שתמה דמנ"ל לדרוש טעמא דקרא אמנם צ"ע דבפשוטו גם תינוק בין יומו יש בזה לא תאכילום וכמבואר במג"א בשם הרוקח שאסור להכניסו לאוהל המת ובגמ' ביבמות מבואר שעל הצד שבי"ד מצוום להפרישם זה גם בשוטה ובפשוטו זה אותו הלכה שאסור להאכילם וכן משמעות הרשב"א גיטין נ"ה שיש גם בשוטה לא תאכילום והרי הוא לא יהיה חייב במצות [וכן הוא בחת"ס הנ"ל] וכן בגמ' מבואר שיניקה אסורה ללא סכנה וזה ודאי גיל שלא שייך בזה חינוך כלל ובהכרח שזה גזה"כ שאין להאכיל יהודי דבר שהוא אסור ועיין רשב"א ורמב"ן נדה ס"א שדן שאסור להלביש בגד כלאים למת מצד לא תאכילום והרי הוא לא קטן אמנם בריטב"א שם חלק שרק קטנים שאנו מחויבים לחנכם אבל לא במת שהוא פטור לעולם ומשמע כתרוה"ד וצ"ע והנה יש לדון האם בגדול יש איסור של לא תאכילום ובפמ"ג סימן שמ"ג וכן באחיעזר ח"ג פ"א סק"ו נקטו שאין בזה איסור אמנם המשאת משה ס"ד ובזכרון יוסף סימן ו' ובאמרי בינה שבת סימן ח' ובמנח"ח רל"ב [הובא בהרימו מכשול פ"ג ס"ח] נקטו שיש איסור גם בגדול והסברא שאין בגדול מצד שכיון שהוא אחראי על מעשהו בזה לא נאמר איסור לדאוג לו אלא בגדרי לפני עור

### בדין ספיה באכילה ביוה"כ

ב] והנה ביוה"כ יש כרת על מי שאוכל ושותה וכתב הרמב"ם שמזה נלמד שיש בזה איסור והנה מבואר במשנה שקטנים מגיל תשעה מחנכים אותן לשעות אמנם פחות מגיל זה אין דין חינוך ועיין מנח"ח מצוה שי"ג שכתב שמותר לקטן רק לאכול מעצמו או במקרה שזה בגדר פיקו"נ מותר לגדול להאכילו אבל ללא זה יש בזה איסור של לא תאכילום אמנם הפוסקים ודאי סתמו לא כך וכן בפשוטו מבואר בכמה מקומות שאין בזה איסור א. הגמ' בעירובין מ: דנה שיעשו שהחינו על כוס ביוה"כ ויביאו לקטן והגמ' אומרת שלא עושים את זה בגלל אתי למיסרח ובפשוטו בתחילת יוה"כ הוא כבר אכל ושתה קודם ובכל אופן הגמ' דנה שיתנו לקטן ולא שיך לשאול שרק במקרה שיהיה צד סכנה יתנו לקטן וודאי משמע שאין בזה צד איסור אפילו שאומרים לו לשתות שרק לכן בירכו הגפן [ראיה זו הביא ר"ת בספר הישר סנ"ב] והראשונים כתבו שאם יש מילה בשבת אין בזה אתי למיסרח ושיתנו לקטן ולא כתבו שזה רק בקטן שעכשיו זה בגדר סכנה אם לא יתנו לו ב. עיין דברי יחזקאל סימן ט"ו סקי"ח שהביא את הבריתא יומא ע"ח. שכתוב שהקטנים מותרים בכולן חוץ מנעילת הסנדל וביאר רש"י שהכונה אכילה ושתיה וסיכה והגמ' מדיקת שמותרים לכתחילה לתת להם דהינו לספות להם והנה ודאי משמעות הבריתא שזה בכל מקרה ולא רק במקרה שזה מצב של פיקוח נפש וכמו לגבי סיכה ורחיצה דמבואר בגמ' שאין בזה איסור בקטן ג. עיין רשב"א ור"ן שהוכיחו שאין אתי למיסרח בדבר שהוא לצורך הקטן מהא דמאכילים לקטנים ביוה"כ והנה אם מותר רק מה שבגדר פיקו"נ לא שייך ללמוד מזה ובהכרח שנקטו שכאן אין לא תאכילום דאוריתא ורק דנו שיאסר מצד אתי למיסרך והוכיחו שאין בכה"ג ד. עיין חלקת יואב או"ח ס"א שהביא מהגמ' שמערבין ביוה"כ מצד שזה ראוי לקטנים ובפשוטו מה שראוי לחולה אי אפשר לערב בזה כמבואר ברעק"א סימן ה' ה. ועיין ראבי"ה סימן תקכ"ה שכתב שביוה"כ מביאים מיני מתיקה לקטנים מצד שמחת הרגל וזה ודאי לא מצד פיקו"נ וצ"ב למה באמת אין בזה איסור של לא תאכילום ומצאנו בזה כמה ביאורים וכדלקמן

### בטעם שאין ספיה ובדין אכילה קודם קידוש

ג] והנה בעיקר הדבר האם באיסור יוה"כ שייך הלאו של לא תאכילום הנה הגמ' יומא ע"ח: מביאה בריתא התינוקות מותרים בכולם חוץ מנעילת הסנדל דהינו שמותרין באכילה שתיה סיכה ורחיצה חוץ מנעילת הסנדל והגמ' שואלת מ"ש נעילת הסנדל שאסור כי אנשים יגידו שגדולים עשו להם וביאר רש"י והרי יש איסור של לא תאכילום א"כ גם רחיצה יגידו שאנשים רחצו אותם והגמ' עונה שיגידו שרחצו אותם מאתמול משא"כ נעלים אין אנשים ישנים אם נעלים דיש בזה טעם מיתה והגמ' שואלת הא מותרים לכתחילה קתני וביאר רש"י שאם בא להימלך אומרים לו האכילהו ורחוץ אותו דהינו דמבואר שאין בזה איסור לא תאכילום והגמ' עונה שדברים שזה ריבתיהו דתינוק רבנן לא גזרו על זה משא"כ נעילת הסנדל שזה לא ריביתיהו דתינוק גזרו ביה רבנן ע"כ והנה מבואר שהגמ' דנה בתחילה שיש לא תאכילום ברחיצה סיכה ונעילת הסנדל והגמ' אומרת שדבר שזה ריבתיהו של הקטן לא אסרו על הקטן וגם אין בזה לא תאכילום ודבר שזה לא ריבתיהו כגון נעילת הסנדל אסרו על קטן ויש בזה גם לא תאכילום והנה דעת הטור תרט"ז שבקטנים שכבר צריכים להתענות תענית שעות יש בזה גם חינוך על שאר דברים [וכן הביא בבה"ל מעוד ראשונים וכן פסק הרמ"א] אמנם הר"ן כתב שרחיצה וסיכה משמע בגמ' שעד הבר מצוה מותר דהינו שבזה לא תיקנו חינוך כלל

והנה נחלקו הראשונים האם החמשה עינוים זה דאוריתא או שרק אכילה ושתיה והשאר זה דרבנן ודעת הרמב"ם שכל החמשה עינוים זה דאוריתא ועיין ר"ן יומא ב. שתמה א"כ איך הגמ' אומרת שכיון שזה ריבתיהו לא גזרו בזה רבנן שזה סברא דאין איסור דרבנן אבל למה אין כאן לא תאכילום אלא בהכרח שזה רק חיוב דרבנן דהינו שנקט שהסברא של רביתיהו זה רק סברות בדרבנן אבל לא כלפי דאוריתא וצ"ב דעת הרמב"ם והנה צ"ב עוד עד כמה שמוזכר שיש לא תאכילום באיסור של יוה"כ א"כ למה לגבי אכילה ושתיה זה אחרת וככל הנ"ל והנה מצאנו בזה כמה ביאורים וכדלקמן

א. עיין ר"ת בספר הישר סימן נ"ב שהשואל שם ר' משולם באמת דן שיאסר להאכיל קטן ביוה"כ מצד לא תאכילום ור"ת ענה לו שמותר וביאר הטעם שכיון שזה חיותו של התינוק לכן אין בזה איסור לא תאכילום ולכאורא הכונה שאיסור כזה שלא לאכול כלל שזה נגד חיותו של התינוק הבינו חז"ל שאין זה בכלל האיסור של לא תאכילום ועיין מאירי בחיבור התשובה מאמר ב' פי"א בד"ה מעתא שהביא ראשונים שנקטו שרחיצה מותר באמת רק שהתינוק ירחוץ את עצמו אבל לגדול אסור לרוחצו והקשה משמאי שהאכיל את בנו וכתב שאכילה ושתיה יש בו סכנה לכן אין זה בכלל לא תאכילום ולכאורא זה על דרך הנ"ל שזה סברא שאיסור זה אין בו לא תאכילום והנה זה רק סברא על אכילה ושתיה אבל על שאר דברים אין זה חיותו של התינוק והר"ן הוכיח מזה שזה רק דרבנן וביחס לדין דרבנן כתוב כאן הגבלה חדשה שדבר שהוא ריבתיה של התינוק אין על זה חינוך וכן אין בזה לא תאכילום והיה מקום לומר שכיון שמצות עינוי זה מצוה אחת על כל החמשה דברים ממילא כיון שביחס לאכילה ושתיה אין בקטנים וכנ"ל ממילא זה סברא שאין האיסור של לא תאכילום כלל על מצות עינוי ולא מחלקים בין הדברים ויתכן שמה שהגמ' דנה מתחילה באמת שיהיה לא תאכילום זה רק מדרבנן [ולשון הגמ' על סנדל גזרו רבנן ומשמע שגם שם זה רק דרבנן]

ב. בעיקר הקושיא על הרמב"ם שחמשה עינוים דאוריתא עיין דברי יחזקאל סימן ט"ו סקי"ח שכתב לבאר דהנה הב"י סימן רס"ט דן האם מותר להאכיל קטן לפני קידוש והביא מההגהות מימוני שאין איסור מצד שלא תאכילום זה רק על לאו ולא על מצוה עשה דהינו שהאיסור לאכול קודם קידוש זה בתור חלק מקיום מצות הקידוש ואין לא תאכילום על ביטול מצות ולפ"ז כתב לחדש שגם יוה"כ יסודו הוא מצות עינוי והכרת והלאו זה על מה שלא מקים את העינוי וכיון שאין לא תאכילום על מצות ממילא אין איסור להאכיל קטן דהינו שחידש שהלאו הוא לא איסור בעצם באכילה ושתיה אלא האיסור במה שלא עושה את הקיום החיובי של העינוי ועיין מאירי עירובין מ: שכתב וז"ל **ואין טענה מכאן שלא להאכיל את התינוק ביום הכפורים וכן לא ממה שאמרו להזהיר גדולים על הקטנים כמו שאמרוה ביבמות בדקא ספי ליה בידים שלא אמרוה אלא באסורין** עכ"ל ולכאורא כונתו כנ"ל [והנה אין הדבר מוכרח דיתכן שאין הגדר ביוה"כ שיש כאן קיום בעשיה של עינוי אלא שהתורה ציותה שאדם יהיה במצב של מעונה ומי שאוכל מבטל את רצון התורה שהאדם יעמוד במצב מעונה דהינו שזה לא רק שהאדם לא עשה עשיה של עינוי אלא זה מצב שהוא נגד רצון התורה ואין זה דומה לקידוש או שאר מצות עשה שזה מצוה לעשות פעולה מסוימת שבזה לא שייך לא תאכילום] והנה צ"ב דהגמ' הרי דנה בתחילה שיש איסור בגדול שמנעיל קטן וצ"ל שמדרבנן זה כן גדר של איסור נעילת הסנדל וכן שאר דברים וממילא שייך בזה לא תאכילום ואולי מדובר בהגיע לחינוך ולאחר שמדרבנן יש חינוך ממילא יש גם לא תאכילום מצד הלאו

ג. עיין פר"ח סימן תרי"א סוף ס"א שכתב שכיון שאיסור לא תאכילום מסרן הכתוב לחכמים ממילא בדבר שהינו ריבתיהו וזה לא איסור חפצא כמו נבילה בזה אין לא תאכילום דהינו שכיון שיוה"כ זה לא איסור חפצא אלא זה רק דין הנהגה על הגברא ממילא בזה כל שזה צורך גידולו של הקטן אין זה בכלל לא תאכילום ובזה א"ש שאכילה ושתיה שהגמ' ידעה כבר בתחילה שזה בכלל גידולו של הקטן ממילא אין בזה לא תאכילום אמנם לגבי שאר דברים הגמ' דנה שיש בזה לא תאכילום והגמ' עונה סברא שזה ריבתיהו וממילא בכזה דבר לא תיקנו חינוך על קטן וכן אין בזה לא תאכילום

ד. והנה מבואר בשו"ע סימן רס"ט שעושים קידוש בבית הכנסת ואת היין יתנו לקטן לשתות והקשה הב"י למה אין בזה איסור של לא תאכילום והביא מההגהות מימוני שבכל מצות עשה אין לא תאכילום וכאן זה סניף למצות קידוש אמנם הקשה הב"י לראשונים שגם בדרבנן יש לא תאכילום א"כ מצות עשה זה לא גרע מאיסור דרבנן וכתב דיש שיטות שמותר לשתות במקום הקידוש אפילו שזה לא במקום סעודה והוסיף המג"א שלפי מה שכתב בסימן שמ"ג בשם הרשב"א והר"ן דכל דבר שהוא רביתיה דקטן כגון אכילה ושתיה לא גזרו על זה רבנן והראיה מזה שמאכילים אותו ביוה"כ ולא מחנכין אותו לשעות א"כ כל שכן כאן והוסיף שיש חילוק בין אכילת איסור בעצם לדבר שזה רק אסור מצד הזמן עכ"ד והנה מבואר מדבריו שהביא מהרשב"א שמה שמותר להאכיל קטן ואין בזה לא תאכילום זה מצד שכל דבר שזה מגידולו של קטן אין על זה לא תאכילום ועיין לקמן סימן שמ"ג שנראה שנקט שלכן קטן חולה שצריך חמץ אין בזה לא תאכילום כיון שזה לצורך גידול הקטן וכן הוא בגר"ז ת"נ סכ"ה ובמ"ב שם סקי"ח וזה צע"ג כמו שתמה בתהלה לדוד שמ"ג סק"ד דהרשב"א רק דן שבדרבנן אין לא תאכילום רק שדן שיאסר מצד אתי למיסרך ועל זה כתב שלצורך הקטן אין איסור זה והראיה מקטן ביוה"כ אבל מעולם לא דן לבאר שזה סברא כלפי הדאוריתא ועוד צ"ע שהרי כאן ודאי כל ההיתר אם אי אפשר להאכילו היתר וצ"ל שביוה"כ הכל בכלל רביתיה וכאן רק אם צריך דוקא את זה והנה מבואר כאן שנקט בדעת הרשב"א שההיתר להאכיל קטן ביוה"כ מצד שזה רביתיה ועל זה אין לא תאכילום וזה כסברת ר"ת לעיל

ומבואר בדבריו עוד שגם לחולקים על הרשב"א שדבר שזה לא איסור חפצא זה סברא שיהיה מותר והיה מקום לומר שזה סברא כנ"ל בדבר שזה מגידולו של קטן דהינו שכשהנידון לאסור אכילה לגמרי בזה אם זה לא איסור חפצא אין לא תאכילום וכנ"ל מהפר"ח אמנם עיין גר"ז שם שכתב שזה טעם לעצמו שאין לא תאכילום על דבר שזה רק איסור גברא ולא שזה חפצא אסור וכן עיין סימן תע"א לגבי אכילת מצה בערב פסח וביאר הגר"ז שאין בזה איסור לא תאכילום כיון שזה לא איסור חפצא אלא איסור גברא וכן ביאר בטעם שמותר לאכול לקטן קודם התפילה וכן ביאר בחזון יחזקאל יומא פ"ד ה"א בישוב שיטת הרמב"ם למה אין לא תאכילום על איסור יוה"כ

והנה בפשוטו הדבר צ"ע שזה נסתר מהא דהגמ' דנה על נעילת הסנדל שאסור ביוה"כ מצד לא תאכילום וכן נפסק להלכה אם לא שנדחוק שלמסקנא באמת זה תקנה מיוחדת וזה לא מצד לא תאכילום ובאמת הר"ן שהקשה מהא דמותר רחיצה חזינן ודאי דלא ס"ל כיסוד הנ"ל ובפשוטו מעיקר הא דמבואר בגמ' בכמה דוכתי שאסור לומר לקטן לעשות מלאכה בשבת אפילו שזה לא איסור חפצא אלא רק איסור גברא אמנם יתכן דשם זה מצד ילפותא מיוחדת של אתה ובנך אמנם הראשונים הזכירו שזה אסור מצד לא תאכילום

אמנם לגבי איסור אכילה קודם קידוש או קודם התפילה בזה ודאי יתכן לדון שכמו שחזינן ביוה"כ שאין על זה לא תאכילום כיון שאכילה זה סוג דבר שהוא לא בכלל האיסור ה"ה כאן אלא שיש לחלק בין לא לאכול כל היום לבין שלא לאכול עד שיקדש או יתפלל וכן אם נימא שמה שמותר לתת לקטן לאכול קודם קידוש זה מצד שהאיסור נובע מעשה ואין על זה לא תאכילום א"כ גם כאן זה כך

אלא שצ"ב הרי לשעות מחנכין וא"כ גם כאן יהיה חינוך ולא משמע שכאן מדובר רק על פחות מבן ט' וצ"ל שיוה"כ שזה דאוריתא זה חמור שתיקנו חינוך אבל כלפי איסור אכילה קודם קידוש או תפילה היה מסתבר למג"א שחינוך לא תיקנו על זה רק שבכל אופן דן שיש בזה לא תאכילום וכלפי זה העמיד את דבריו וכל זה צ"ע והא"ר סימן ק"ו כתב דבב"י מבואר שיסוד ההיתר שסומכים על השיטות שמותר לאכול קודם קידוש וכאן זה לא שייך

[בעיקר הקושיא דבגמ' יומא מבואר שיש לא תאכילון באיסורי יוה"כ הנה הרמב"ם העתיק את הגמ' רק לגבי חיוב חינוך ויתכן שלמסקנא באמת אין לא תאכילון כלל ורק יש נידון של גיל חינוך אמנם המ"ב פסק בשם הגר"ז שיש לא תאכילום גם בגיל שאין חינוך ובהכרח שגם באיסור גברא אם זה לא ריבתיהו יש בזה לא תאכילום]

### בביאור דברי המג"א בדין לא תאכילום ביוה"כ וסוכה

ד] והנה מבואר בסימן תרט"ז שקטנים מחנכין אותן לשעות מגיל תשע עשר ושנה קודם הבר מצוה מחנכים אותם לצום כל היום והרמ"א חולק שתמיד זה רק שעות וכן הכריע המ"ב ועיין מג"א שהביא מחלוקת ראשונים האם החינוך זה רק חיוב על האב או שזה חיוב גם על הבן וכתב שגם אם אין חיוב חינוך על הבן אבל אסור לאם להאכילו מצד לא תאכילום וכתב שזה לא דומה לסוכה דשם זה רק מצות עשה ולדעת ההגה"מ אין בזה לא תאכילום ועוד דשם לא אומרת להם לאכול מחוץ לסוכה דרק נותנת להם לאכול ויכולים ללכת לאכול בסוכה אבל כאן כל אכילה אסורה וכן יש בזה איסור לאו והנה בפשוטו מבואר מדברי המג"א שיש איסור לא תאכילום ביוה"כ ועיין לקמן סימן תר"מ שגם כתב שעל האם אין חיוב חינוך אבל אסור להאכילו מחוץ לסוכה וביארו האחרונים ששם הכונה שמאכילתו ממש או אומרת לו לאכול מחוץ לסוכה שכל מה שהיקל המג"א כשיכול ללכת ולאכול בסוכה והנה צ"ע כמו שכתבנו לעיל שמוכח מכל הראשונים שאין לא תאכילום ביוה"כ ועוד שלגבי סוכה וודאי סתימת הדברים שאין בזה לא תאכילום

אמנם האמת יורה דרכו שכל מה שדיבר רק על הגיל שיש בזה חינוך שבזה מדרבנן חיוב אותו בחינוך ובזה נקט שיש בזה לא תאכילום דהינו שכל הסברות הנ"ל שבדבר שזה לא איסור גברא או שזה צורך הקטן זה רק סברא שאין לזה שם איסור ולכן אין בזה לא תאכילום אבל עד כמה שחל על זה דין חינוך וממילא יש לזה שם של מעשה איסור ממילא יש בזה גם לא תאכילום ולפ"ז א"ש הראשונים שכתבו שיש לא תאכילום בשבת אפילו שזה איסור גברא שכיון שיש הלכה של אתה ובנך שהתורה מפורש החשיבה דבר זה למעשה איסור ממילא יש על זה הלאו של לא תאכילום

והנה עיין שער הציון שכתב שיש מקום לומר שרק מתי שהוא מתענה כל היום יש בזה לא תאכילום ולא מתי שזה רק תענית שעות והנה מבואר בדבריו שההבנה כנ"ל שכל מה שנתחדש שיש כאן לא תאכילום זה רק מצד שיש כאן דין חינוך אמנם צ"ב מה שחילק בין דין חינוך לשעות לחינוך לכל הצום ובפשוטו הביאור כמו שביאר רבינו מנוח פ"ג ה"י שדיק את לשון הרמב"ם שעל חינוך שעות כתב כדי לחנכו במצוות דהינו שזה לא חובה מדרבנן אלא זה חובה על האב לחנך את בניו דהינו שיש מקום שהחובת חינוך זה על הבן והאב אחראי שבנו יקים את חיובו אבל יש מקום שאין חובה על הבן רק האב יש לו חיוב להרגיל את בנו לקים מצות והמושג חינוך לשעות חידש הנ"ל שזה רק חיוב על הבן ובזה א"ש סברת השער הציון שכדי שיהיה על זה לא תאכילום זה רק עד כמה שזה מוגדר כחפצא של איסור כלפיו זה רק אם יש חיוב על הבן וזה רק בתענית גמור ולא בתענית שעות וזה מצד מה שביארנו קודם שכל מה שיש כאן לא תאכילום כי זה חפצא של איסור כלפי הבן וע"ש ברבינו מנוח שכתב שהדין הזה לחנך הבן בלי שזה חיוב כלפיו זה רק בבן ולא בבת

והנה עיין תו"י יומא פ"ב שכתב שחובת חינוך יש רק באב ולא באחר והקשה מהגמ' בסוכה שהילני עשתה סוכה לבניה ותירץ שהיתה מחנכתם למצוה בעלמא ועיין רעק"א סוכה ב: בגליון הש"ס שתמה על זה שהרי הגמ' שם דנה וכי תימא קטן שא"צ לאמו זה רק דרבנן והיא בדרבנן לא משגיחה הרי כל מעשיה לא עשתה אלא על פי חכמים ומבואר שהיתה חיבת לעשות על פי חכמים וישב הקה"י לנ"ל שכה"ג מדרבנן יש על הקטנים חיוב והיא עשתה בשביל לדאוג לדין הקטנים דהינו שכל הפטור מאחר זה שאין לו חיוב שהוא יקים את דינו אבל עדין יש חיוב על הקטן מחמת עצמו

והנה לגבי דין חינוך מבואר שזה כשהוא מבין את ענין המצוה אמנם המ"ב סימן שמ"ג הביא מהאיסור והיתר שלגבי איסורים זה כל שהוא מבין שאומרים לו שאסור עוד מבואר במ"ב שהחמיר כשיטות שבדאוריתא הדין חינוך זה גם על אחרים ולא רק על אביו אמנם מבואר שזה רק בהגיע לחינוך ממש ולא כשמבין שזה אסור וצ"ב החילוק ויש לבאר לנ"ל שקטן כזה וודאי לא שייך להטיל עליו איסור וכל דין האיסור והיתר בתור הדין חינוך שמוטל על האב והדין באחרים זה מצד לדגוא לקטן שיעשה את חיובו וכאן זה לא שייך דאין עליו שום חיוב

והנה בעיקר המבואר במג"א שלאחר שמדרבנן יש גיל שחיב בחינוך ממילא יש בזה גם לא תאכילום ואפילו לגבי סוכה הנה התו"י בסוכה ותוס' בנזיר והתרוה"ד הקשו מהגמ' בסוכה שחזינן שיש חיוב חינוך גם על האם והנה אם נימא שיש בסוכה לא תאכילום א"כ ודאי צריכה סוכה דוכי לא אמרה להם ללכת לישון או לאכול ובפשוטו זה מה שהוקשה למג"א מסוכה ותירץ שהיא נותנת להם לאכול והם יכולים לאכול בסוכה אמנם בפשוטו הכל לפי הענין ולפעמים שאין לפניהם סוכה ודאי חשיב לא תאכילום וצ"ע

אמנם היה מקום לומר שביחס למצות סוכה לא שייך לא תאכילום כלל דהנה הבאינו לעיל שהמהר"ם כתב שאין איסור להאכילו קודם קידוש שבמצות עשה אין לא תאכילום והב"י כתב שלרמב"ם שיש לא תאכילום גם על איסורים דרבנן כ"ש על מצות עשה דהינו שנקט שעשה זה יותר חמור מדרבנן אמנם עיין פרי יצחק סימן י"א שכתב שאם המהר"ם נקט שאין לא תאכילום על איסור דרבנן א"כ ודאי שהאכילה קודם קידוש היא רק דרבנן ואין כאן מקום לכל נידונו אלא בהכרח שנקט שגם איסור דרבנן יש בזה לא תאכילום ובכל אופן נקט שעל מצות עשה זה לא שייך והביאור שרבנן כעין דאוריתא תקון ועל איסור יש לא תאכילום ולא על קיום מצות עשה והמהר"ם נקט שהאכילה לפני הקידוש כיון שזה כדי לקים מצות קדוש כתיקנה זה לא יותר מהקידוש בעצמו ובדעת הב"י צ"ל שנקט שהאיסור לא לאכול קודם קידוש זה איסור דרבנן ובהכרח כונתו שכיון שרק חומר של לאו ולא עשה ה"ה הדרבנן שמכח העשה ולפ"ז גם איסור דרבנן אחר ולפ"ז יתכן שסוכה שזה רק קיום עשה בזה גם לב"י ודאי שאין בזה לא תאכילום ויש להאריך בגדר חיוב סוכה האם אכילה חוץ לסוכה זה רק שלא מקים מצוה או שחשיב ביטול בקום ועשה

והנה העולה מהנ"ל דמבואר בראשונים שאין איסור ספיה באכילה ביוה"כ לקטן מדאוריתא ובטעם הדבר הבאינו כמה ביאורים א. ר"ת ביאר שכיון שזה דבר שזה חיי הקטן בזה אין לא תאכילום ב. הדברי יחזקאל דן שיסודו הוא מצות עשה והלאו רק בא לחזק העשה ועל מ"ע אין לא תאכילום ג. הפר"ח נקט שכיון שזה לא איסור חפצא וגם זה נצרך לגידול התינוק לכן אין בזה לא תאכילום ד. ובמג"א ביאר דברשב"א כתוב שזה סברא דאוריתא שכל שזה גידול הקטן אין בזה לא תאכילום ה. עוד ביאר וכן האריך הגר"ז שכל דבר שזה לא איסור חפצא אין בזה לא תאכילום והנה מבואר במג"א שלאחר שיש חינוך יש בזה גם לא תאכילום והמ"ב דן שתענית שעות זה לא עושה לחפצא דאיסורא

והנה לגבי רחיצה וסיכה דמבואר להלכה שיש בזה חינוך וזה לכל היום ממילא יהיה בזה גם לא תאכילום ולגבי נעילת הסנדל דמבואר בגמ' שזה אסור גם קודם עיין מ"ב שאם הוא לובש לבד הרי קי"ל שאין בי"ד מצוין להפרישו ורק בהגיע לגיל חינוך צריך לחנכו אמנם להלביש לו בידים אסור דהינו שגם קודם הגיל חינוך יש בזה לא תאכילום וכן הוא במאירי ביומא ובפשוטו לפ"ז זה אפילו בתינוק בן יום וזה א"ש לשיטות שגם יוה"כ שיך לא תאכילום ובאמת יש לדון שלמסקנא של הגמ' באמת הנידון האם יש חיוב חינוך ולגבי רחיצה אין חינוך משא"כ נעילת הסנדל וממילא זה גם לגבי לא תאכילום כמבואר במג"א שבגיל שיש חינוך יש לא תאכילום ובגיל שאין חינוך אין לא תאכילום ולפ"ז קטן שלא הגיע לחינוך כלל אין איסור להלביש לו אמנם זה שייך לר"ן שאין חינוך כלל בשאר דברים או אם נימא שגיל חינוך לאיסור זה קודם הגיל תשע והנפק"מ בגילים האלו אמנם ודאי שאין זה במשמעות הדברים והר"ן שהקשה על הרמב"ם ודאי לא סבר כך [ותימא על מה שמביאים מהשבט הלוי שהאיסור רק מגיל שמבין שאומרים לו שאסור]

והנה יש לדון מאיזה גיל יש חיוב חינוך האם כמו מצות שצריך שיבין את ענין המצוה או שזה כמו איסורים דהינו ביסוד הדין חמשה עינוים האם זה קיום של מצוה בקום ועשה בזה שמתענה או שיסודו העמדה של אדם במצב של עינוי והאכילה זה ביטול רצון התורה לא רק מצד שלא מקים בצורה חיובית ובזה תלוי הנידון הנ"ל וצ"ע בזה

והנה לגבי שוטה לא שייך חינוך אמנם יש לדון מצד לא תאכילום ויש לדון לגבי אכילה האם שייך כאן את סברת ר"ת שזה חייו של תינוק שיתכן שזה רק סברא בתינוק אמנם מסתבר שזה בכל אדם שאכילה זה חיי האדם רק שבגדול זה בכלל האיסור וכאן זה סברא שאין בזה לא תאכילום וכן שמעתי מהגר"נ קופשיץ שליט"א ולפ"ז בשוטה קטן יהיה מותר להאכילו עד הבר מצוה דבפשוטו אין בו חינוך אמנם לגבי רחיצה וסיכה בזה שכל ההיתר מצד ריבתיהו ודאי לא שיך בשוטה וכמו שכתבו האחרונים שהיום גם בקטן זה לא שייך וכן נעילת הסנדל ודאי אסור להנעילו

והנה ידוע לדון האם קטן צריך להרחיק בין בשר לחלב ויש לדון מצד חובת חינוך ויש לדון מצד לא תאכילום ויש שהחמירו בזה והנה יש לדון האם זה בגדר איסור חפצא כאילו זה בשר בחלב או שזה רק בגדר איסור גברא אמנם גם אם זה איסור גברא הרי חזינן שרק במקום שזה חיי הקטן כגון אכילה אין בזה חינוך ולא תאכילום וכדחזינן שנעילת הסנדל לא התירו ויש לדון האם כאן זה שייך ושמעתי מהגר"נ להקל בזה שזה בכלל חייהם לאכול בשר בצהרים ולאכול מאכלי חלב אחרי זה ויש גם לצרף דעת הרמ"א שאם זה לא באותה סעודה אין בזה איסור ובפרט בעוף וכדו' שזה רק מנהג ודאי יתכן שלא נהגו בקטנים וכן יש לצרף את הרשב"א שלצורך הקטן אין איסור אמנם כדאי לחכות שעה על פי קבלה

# דברי אגדה

### בחובת עשית תשובה ביוה"כ

א] כתב הרמב"ם פ"ב מתשובה ה"ז וז"ל **יום הכיפורים הוא זמן תשובה לכל יחיד ורבים והוא קץ מחילה סליחה לישראל לפיכך חייבין הכל לעשות תשובה ולהתוודות ביום הכיפורים** עכ"ל ומבואר שחובת היום זה שני דברים לעשות תשובה דהיינו חרטה על עונותיו ווידוי ועיין רבינו יונה שערי תשובה שער ב' אות י"ד שכתב וז"ל **ומצות עשה מהתורה להעיר אדם את רוחו לחזור בתשובה ביום הכיפורים שנאמר מכל חטאותיכם לפני ה' תטהרו ואמרו חז"ל כי יום הכיפורים מכפר עם התשובה על כן הזהירנו הכתוב שנטהר לפני ה' בתשובותינו והוא יכפר עלינו ביום הזה לטהר אותנו** עכ"ל וכן הוא בש"ד אות י"ז דהינו שהמצות היום של יוה"כ חוץ ממה שמחויבים לצום ולהתענות בחמשה עינויים יש עוד מצוה לחזור בתשובה ומבואר ברבינו יונה שער א אות י"א וברמב"ם שזה על ידי ג' חלקים חרטה על העבר קבלה על העתיד ווידוי דהינו להודות לפני הקב"ה על החטא שעשה ולומר להקב"ה שהוא מתחרט מזה וישתדל שיותר לא יחטא בזה [והנה בלשון הרמב"ם פ"א ה"א מבואר שמכלל הוידוי זה אמירת החרטה וקבלה לעתיד והנה החרטה אנו מקימים בנוסח ולא שוה לנו אבל קבלה לעתיד לא מצאנו מפורש בנוסח הוידוי וי"א שראוי לומר את זה בפה]

והנה הדבר הכי גרוע זה אדם שיש לו עבירות וכמו שאמרו חז"ל גדול המחטיאו יותר מההורגו ולכן אמרו חז"ל סוף תענית **שלא היו ימים טובים לישראל כיוה"כ והגמ' ל: מבארת יום סליחה וכפרה** דאין דבר יותר שמח מיהודי שיודע שנתכפרו עונותיו והקב"ה ברוב חסדיו שרוצה בטובתינו כמו שכתבו ביחזקאל כי לא אחפוץ במות המת אלא בשובו מדרכיו וחיה נתן לנו את יוה"כ שבו הוא מתקרב אלינו וציוה אותנו לצום וכן קבע שיום זה הוא יום גמר החתימה מה יהיה אם האדם שנה הבאה שזה מאוד מעורר אותנו לתשובה שאנו מרגישים שגם חיי העולם הזה שלנו תלוים בתשובתינו ועיין שערי תשובה ש"ב שמנה את הדברים המעוררים לתשובה כגון יסורים או שמתעורר מעצמו וכתב וז"ל **הדרך החמישי בעשרת ימי תשובה הירא את דבר ה' לבו יחיל בקרבו בדעתו כי כל מעשיו בספר נכתבים ובעת ההיא אלקים יביא במשפט את כל מעשה על כל נעלם אם טוב ואם רע כי האדם נידון בראש השנה וגזר דין שלו נכתב ביוה"כ ובעת אשר ידע האדם כי יביאו את דינו לפני מלך בשר ודם הלא יחרד חרדה גדולה וישית עצות בנפשו ובכל דרכי החריצות יחיש מפלט לו ולא תעלה על רוחו לפנות על ימין או על שמאל ולהתעסק ביתר חפציו ולא ישגיח לפתח ולשדד אדמתו ולא יפנה דרך כרמים ולא יתרפה ביום צרה מהכין לב להנצל כצבי מיד לכן מה נואלו היוצאים לפעלם ולעבודתם עדי ערב בימים הנוראים ימי הדין והמשפט ואינם יודעים מה יהיה משפטם הלא לענות יהגה לבם ביום שידובר בם וכו**' עכ"ל דהינו שמנה את סיבת התשובה בעשרת ימי תשובה שזה סיבה לעורר האדם לחזור בתשובה כי יודע שחייו תלוים בדרגתו הרוחנית

ומאידך אם אדם לא מנצל את עשרת ימי תשובה ויוה"כ לחזור בתשובה אלא נוהג כמנהגו לא רק שלא הרויח את הדבר הגדול לחזור בתשובה אלא אדרבא יש כאן חטא גדול שהיה לו האפשרות לתקן את אשר קלקל והוא לא עשה את זה וזה מראה שלא מבין את חומר החטא ועיין ריטב"א בר"ה ט"ז שכתב שלא כתוב על רשעים חטאו נכתבים למיתה אלא לא עשו תשובה והביא מרבינו יונה שהכונה שזה ממילא שכיון שלא עשו תשובה ממילא הרשיעו ונתחיבו והאריך בזה בכוכבי אור ובמשך חכמה פ' נצבים כתב שזה נחשב כאילו עשה את כל העבירות בחזרה כיון שיכל לכפר עליהם ולא עשה את זה ועיין רמב"ן בדרשה על ר"ה שכתב וז"ל **שהקב"ה אומר גילתי לכן דין יוה"כ והודעתי לכם שאני מכפר בו לשבים וספרתי לכם טכסיסין של יום בתענית ובתפילה ולא חששתם לדברי לשוב כלל נמצא הרי זה מרד גמור עכ"ל**

### תשובה מהי

ב] והנה בקיום מצות תשובה יש הרבה דרגות וודאי שלהגיע לתשובה שלמה זה דבר לא קל אבל כל חרטה הכי קטנה יש בה קיום מצות תשובה ועיין כתר ראש לגר"ח מולאזין אות קל"א וז"ל **תשובה עצמית ע"פ דינא דגמ' בנקל לצאת דהיינו שיגמור בדעתו שלא ישוב לכסלה עוד ומרירות הלב ליתר שאת** עכ"ל והקב"ה ברוב רחמיו נתן לנו את יוה"כ שאז הוא מתקרב אלינו מאוד ואדם בדרגא זו הוא באמת מתחרט וזה נחשב תשובה אפילו שלולי הקדושה המיוחדת של יום זה לא היה מגיע לזה דהינו שגם חרטה שהיא מחמת גורם חיצוני שזה לא בעצם מהות האדם זה נחשב תשובה ומבואר בשערי תשובה שגם תשובה שאדם שב בעת מיתתו אפילו שזה מחמת פחד המיתה בכל אופן זה נחשב תשובה וידוע שהח"ח עמד בכנסיה הגדולה ואמר שלעשות תשובה זה לא קשה צריך רק חרטה עזיבת החטא ווידוי דהינו שאם אדם עכשיו במצבו זה באמת מתחרט על עונו ומחליט שלא יעשה אפילו שאחרי זה הוא לא ינהג לפי זה כי יצרו התגבר עליו בכל אופן חשיב תשובה ומבואר בגמ' בקידושין שהמקדש את האשה על מנת שאני צדיק גמור הרי היא ספק מקודשת שמא הרהר תשובה בלבו ומשמע שאפילו שרואים אחרי זה שהוא לא מתנהג בהתאם לזה דגם חרטה רגעית יש בזה דרגא מסוימת של תשובה ובגמ' יומא פ"ו הכי דמי בעל תשובה אמר רב יהודה כל שבא לידו עבירה פעם ראשונה ושניה ופירש הימנה דהינו אפילו שבסוף נפל אבל אם היה כאן החלטה שמכחה היה שינוי כל דהו זה בעל תשובה

אמנם וודאי שיש בזה הרבה דרגות כמבואר בשע"ת ש"א הן בחרטה דהינו שאדם מבין יותר את חומר הדבר לעשות עבירה ואת גודל ההפסד שבזה וכמו שביאר השערי תשובה מהו חרטה והן בעזיבת החטא דהיינו שבודק מה הם הדברים שנכשל בהם ובודק את עצמו מה הם התכסיסים שיעשה שיותר לא יכשל בזה והנה חז"ל יחדו את עשרת ימי תשובה למצוה זו דהינו שזה מצות היום להשקיע להגיע כמה שיותר למצות תשובה וכתב הרמב"ם פ"ב ה"ו **אע"פ שהתשובה והצעקה יפה לעולם בעשרת ימים שבין ר"ה ויוה"כ היא יפה ביותר ומיד היא מתקבלת שנאמר דרשו ה' בהימצאו קראוהו בהיותו קרוב** עכ"ל ש"ב אות י"ד שכתב וראוי לכל ירא אלקים למעט בעסקיו ולהיות רעיונותיו נחתים ולקבוע ביום ובלילה עתים להתבודד בחדריו ולחפש דרכיו ולחקור ולקדם אשמורות ולהתעסק בדרכי התשובה וכשרון המעשה וכו' עכ"ל וידוע כמה גדולי ישראל היו טרודים בעשי"ת וכתבו בתשובתיהם שלא יכלו לענות תשובות בעשי"ת כי הם עסוקים במצות תשובה ובשם הגרי"ס שעשי"ת זה מצות היום לכן זה גם על חשבון לימוד תורה וכמו שכל אחד מבין שאדם בר"ה לא יגיד שהוא רוצה עכשיו ללמוד אלא עכשיו המצוה לתקוע בשופר כן הוא בעשי"ת עכשיו המצוה להתעסק בתיקוני תשובה

והנה כבר הזכרנו שהתשובה זה שני חלקים א. החרטה וזה על ידי שאדם מתבונן כמה חומר כל חטא שהוא עושה וגודל העונש שאדם יקבל על זה וכן כמה הפסד הפסיד מזה לחיי נצח וזה על ידי ההתבוננות בחז"ל כמה הם עשו עסק מכל עבירה הכי קטנה והרבה פעמים אנו מרגישים שזה נעשה בכלי כונה וזה לא חמור אבל גם בלי כונה זה נובע מחוסר הרגשה שעבירה זה דבר חמור שאדם לא עושה טעויות בדברים שמאוד חשובים לו ומבואר ברמ"א **שאם אדם הזיז מוקצה בשוגג צריך לצום ארבעים יום** דהינו שהעונש בשמים הוא יותר מצער הזה חזינן כמה חמור כל עבירה ובגמ' בנזיר **מבואר שרשב"י חלק על רבו ר"ע באיזה הלכה ולאחר פטירתו אמר שמא חזר בו ר"ע והיה בזה זלזול מסוים ברבו והגמ' אומרת שהושחרו שיניו מפני התענית** והנה ודאי שזה הפריע לו בכל חייו שהיה בצום ובכל אופן הרבה בצומות כל כך כיון שידע את חומר הדבר לפגוע ברבו בשוגג ובמס"י הביא את הגמ' בברכות כ"ח. **כשחלה ריב"ז נכנסו תלמידיו לבקרו כיון שראה אותם התחיל לבכות אמרו לו תלמידיו נר ישראל עמוד הימני פטיש החזק מפני מה אתה בוכה אמר להם אלו לפני מלך בשר ודם היו מוליכים אותי שהיום כאן ומחר בקבר שאם כועס עלי אין כעסו כעס עולם ואם אוסרני אין איסורו איסור עולם ואם ממיתני אין מיתתו מיתת עולם ואני יכול לפיסו בדברים ולשוחדו בממון אעפ"כ היתי בוכה ועכשיו מוליכים אותו לפני מלך מלכי המלכים הקב"ה שהוא חי וקים לעולם ולעולמי עולמים שאם כועס עלי כעסו כעס עולם ואם אוסרני איסורו איסור עולם ואם ממתיני מיתתו מיתת עולם ואיני יכול לפיסו בדברים ולא לשחדו בממון ולא עוד אלא שיש שני דרכים לפני גן עדן וגהינום ואיני יודע באיזו דרך מוליכים אותו ולא אבכה** עכ"ל הגמ' והנה ריב"ז היה גדול הדור והוא זה שהעביר את התורה בדור שאחרי החורבן ובכל אופן בכה מרוב פחד שלא יודע באיזה דרך מוליכים אותו

והנה גם ביחס לעזיבת החטא כמה שאדם מכיר יותר כמה זה גרוע לחטוא זה מונע ממנו מלעשות עבירות שכל אדם בטבעו לא עושה דברים שמזיקים לו והרי כיון שמדה טובה מרובה ממדת פורענות וכמה שכר מקבלים על כל מאמץ קטן וכל מצוה קטנה שעושים וכמו שידוע מהגר"א שכל מנעמי עולם זה לא כמו שכר על מצוה אחת ומבואר בגמ' שנבוכדנצר שלט על כל העולם הוא ובנו ונכדו וחצי מחיי ושתי כיון שפסע ד' פסיעות לכבודו של הקב"ה ואם גוי שעשה דבר קל קיבל כזה שכר יהודי שמתאמץ לקים מצוות על אחת כמה וכמה ואדם צריך להשריש דבר זה בתוכו ועל ידי זה יכול הרבה יותר בקלות להתאמץ לעשות הכל כמו שצריך

### חובת התפילה בעשי"ת

ג] והנה מבואר בחז"ל שעשרת ימי תשובה התיחד גם לזמן תפילה וכמבואר ברא"ש בר"ה וברמב"ם שהפסוק דרשו ה' בהימצאו קראוהו ביותו קרוב הולך על עשי"ת ועיין שע"ת ש"ב אות י"ד שלאחר שכתב שצריך להתעסק בעשי"ת לעשות תשובה הוסיף וז"ל **ולשפוך שיח ולשאת תפילה ורנה ולהפיל תחינה והעת עת רצון והתפילה נשמעת בו כענין שנאמר בעת רצון עניתיך וכו' ובמדרש תהילים ק"ב פנה אל תפלת הערער ולא בזה את תפילתם אמר ר' יצחק כלפי דורות הללו אמרו שאין להם לא נביא ולא כהן ולא בית המקדש שיכפר עליהם אלא תפילה אחת שנשתייר להם שהם מתפללין בר"ה וביוה"כ ולא תבזה אותם מהם הוי לא בזה את תפילתם** דהינו שבזמנינו שערי תפילה ננעלו אבל יש ימים שבהם התפילה עדין מקובלת

והנה התפילה זה על שני דברים א. שתקובל תשובתו וכמו שהאריך השערי תשובה בשער א' אות מ"א ואילך והביא על זה את הפסוק קחו עמכם דברים ושובו אל ה' דהינו שצריך הרבה תפלות שתקובל תשובתו ושהקב"ה ימחה החטא לגמרי ע"ש שהאריך וכבר כתב החזו"א באו"ב שדבר שנגרם על ידי תפילה זה מתיחס אליו ב. כיון שזה ימי דין וביוה"כ נקבע על כל אדם מה יהיה עתידו הן בשנה הבאה והן בעוה"ב לכן זה הזמן להתפלל להקב"ה על כל עתידו וכל אדם יתבונן בדברים שקראו לו בשנה הקודמת ויתכן שאם היה משקיע עוד בתפילה בעשי"ת זה לא היה קורא ומבואר בגמ' בב"מ ק"ו. שאם אדם החכיר קרקע וקבעו שיזרע חיטים והוא זרע שעורים וזה לא הצליח המחכיר יכול לטעון שאני בקשתי מן השמים על חיטים ולא על שעורים וכתב רש"י שהכונה בתחילת השנה חזינן שזה טענה בחו"מ

והנה התפילה היא מיסודי היהדות ואחד מהדברים שהם מעיקר צורתו של יהודי זה התפילה וכתוב בחומש **ומי גוי גדול אשר לו אלקים קרובים כהשם אלקינו בכל קראינו אליו** ומי שמתפלל כמו שצריך קונה על ידי זה קרבת אלקים והרגשה אמיתית שאין דבר שנעשה על ידי מקרה והכל זה מידו יתברך ומי שמתפלל כמו שצריך ומרגיש את הקב"ה בתפילתו כמבואר במס"י אין לך חיזוק שלא לחטוא ולעשות רצונו יתברך כמו זה והקב"ה חקק חוק בטבע שגם דברים שמגיע אותם וצריכים אותם אבל צריך לזה תפילה וכתב המבי"ט שהקב"ה רצה שאדם ירגיש שהכל ממנו ולכן נצטוינו על התפילה והגמ' נדה ע: אומרת מה יעשה אדם ויחכם ירבה בישיבה וימעט בסחורה והגמ' שואלת שהרבה עשו כן ולא הועיל להם אלא יבקשו רחמים למי שהחכמה שלו שנאמר כי ה' יתן חכמה מפיו דעת ותבונה מאי קאמשמע לן פרש"י למה אמר ירבה בישיבה כיון שהדבר תלוי בתפילה והגמ' עונה דהא דלא הא לא סגיא וכן בהמשך הגמ' שם על עושר ובנים ומבואר שהתפילה זה גורם נצרך לכל דבר בדיוק כמו המאמץ ללמוד או השגת הדבר

והנה לפעמים אדם התפלל ולא נענה ומרגיש ומה יש לו עוד להתפלל אבל צריך לדעת שהקב"ה קבע שריבוי תפילות זה מועיל וכמו שכתבו אצל יצחק ויעתר לו ה' ורש"י אומר שזה לשון ריבוי דהינו שהוא התפלל הרבה ולכן נענה ומצאנו אצל משה רבינו שהתפלל תתקט"ו תפילות וחז"ל אומרים שאם היה מתפלל עוד תפילה היה נענה רק הקב"ה לא רצה ובירושלמי תענית פ"ד ה"א מנין לנעילה א"ר לוי גם כי תרבו בתפילה מכאן שכל המרבה בתפילה נענה עכ"ל והרבה פעמים ללא תפילה באמת זה לא טוב לאדם שיקבל מה שרוצה אמנם על ידי תפילה הקב"ה ברוב חסדיו משנה את המצב ונותן לאדם מה שמבקש והדבר נהפך לטובתו וכתב הקה"י שיש תפילה שמועילה אחרי ארבעים שנה אבל אין תפילה שהולכת ריקם

ויש לפעמים שכל הסיבה של הצרה זה כדי שאדם יתפלל וירגיש קירבת ה' כמו שאמרו חז"ל **למה נבראו האמהות עקרות כדי שיתפללו** וכן מבואר בגמ' בסנהדרין מ"ד: לעולם יקדים אדם תפילה לצרה שאלמלא הקדים אברהם תפילה לצרה בין בית אל ובין העי לא נשתיירו משונאים של ישראל שריד ופליט ורעק"א הביא שם מהירושלמי אמר רשב"ל אם סדרת תפילתך לא תאה מיצר פיך אלא הרחב פיך ואמלאהו עכ"ל

והנה במציאות אנו משקיעים בתפילה חלק חשוב כל יום לפחות שעה וחצי והנה כיון שאדם בין כה עושה את זה כדאי מאוד להשקיע שהזמן הזה יהיה מנוצל להתפלל בכונה ואדם יכול להרויח ולהתעלות פי כמה וכמה על ידי שמתפלל כמו שצריך וידוע שהחזו"א אמר השקיע בתפילה כמו שהשקיע בסוגיות הכי קשות בש"ס

והנה חז"ל תיקנו לנו נוסח תפילה מיוחד ויש הרבה הלכות בתפילה ולפעמים אדם לא מתפלל כמו שצריך אבל עצם זה שמתפלל את נוסח חז"ל אם ההלכות שתיקנו יש לזה כח מיוחד וזה מועיל בצורה מיוחדת וכמו שביאר הגרי"ז על הפסוק אשר לקחתי מיד האמורי בקשתי ובחרבי שזה הולך על תפילה ולכן כדאי מאוד להקפיד על תפילה בציבור וכן לומר קרבנות ופסוקי דזימרא ועלינו אחרי התפילה בכונה כמו שצריך שכל זה דברים שתיקנו לנו חז"ל שעל ידי זה תקובל התפילה וכן יש תקנה של ברכו בשחרית וערבית וזה תקנה דרבנן וראוי מאוד להקפיד להתחיל יוצר אור אם החזן שעל ידי זה מקים התקנה של ברכו וכן במעריב תמיד להתחיל בברכו ואפילו אם צריך לחכות לעוד מנין וודאי שדברים אלו יש בהם הרבה לזכות שתוקבל התפילה ואדם לא יודע כמה היה מרויח אם היה משקיע להתפלל אם כל דיני תפילה [חוץ מהחובה מצד עיקר החיוב]