73 משתכר באיסוה_נ
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק וירא י"ט מרחשון תשס"ז

א] בדין משתכר באיסוה"נ נחלקו הראשונים.

דהנה בתוס' פסחים דכ"ב:, ז"ל, ואבר מן החי לבן נח, תימה כיון דבאמה"ח של נכרי מיירי וכו', א"כ היכי דייק דשרי בהנאה אי לאו לפני עור, וי"ל דכיון דבשכר היה אסור להושיט דאסור להשתכר באיסורי הנאה, אע"ג דדיעבד שכרו מותר כדמשמע בפ' בתרא דמס' ע"ז מ"מ אסור לכתחלה ובחנם נמי אסור דמה שמחזיק לו הגוי טובה חשיב כמשתכר וכו', עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש תור"פ חי' רבינו דוד וחי' הר"ן שם.

וכ"ה מבו' בד' התוס' בע"ז דס"ג: ד"ה אין עודרין, לפי' מהרש"א שם, אך לד' מהר"ם שם, אין ללמוד מדבריהם כיצד הכריעו בנידון זה, וכ"נ בד' התוס' שם דס"ב. סוד"ה מ"ט שכרו אסור, וכ"ה מבו' להדיא בדבריהם שם דס"ו: ד"ה ישראל בדגוי.

וכ"ה בשערי תשובה שער ג' אות פ"ג הביאו הגרע"א בגליון שו"ע יו"ד סי' רצ"ד, ז"ל, ואם יש לגוי אילן ערלה, אסור לישראל ללקוט ממנו פרות לצורך הגוי אפילו בחנם, לפי שהוא נהנה בזה שיחזיק לו הגוי טובה, עכ"ל.

ב] אמנם הנה בפי' הר"ן ר"פ בתרא, כתב בתו"ד, ז"ל, דבשלמא ביי"נ קנסינהו משום דעבוד איסורא "דרוצין בקיומה", עכ"ל, ומבו' דהא דהמשתכרין ביי"נ עבוד איסורא, הוא משום דרוצין בקיומה, ומ' מזה דליכא איסורא להשתכר באיסוה"נ, ורק ביי"נ הוא דאסור משום רוצה בקיומו, וכבר עמדו ע"ז בבית מאיר יו"ד סי' קל"ב, (ועיי"ש שכתב לדחות), ובאבנ"ז יו"ד סי' ק"ה סק"ו, עיי"ש.

וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן שם בהמש"ד, ז"ל, ולפיכך אין ללמוד מזה לפועלים שעשו מלאכת איסור בשאר איסוה"נ "כגון צביעה בערלה וכלאי הכרם" שיהא שכרן אסור וכו', עכ"ל, והרי להדיא דרק צביעה בערלה וכלה"כ הוא דהויא מלאכת איסור, אך אם שכרום להביא איסוה"נ לא עבדי כלל איסורא, וכ"כ בדו"ח מכת"י בע"ז שם שדעת הר"ן דשרי להשתכר באיסוה"נ.[[1]](#footnote-2)

וכ"נ ללמוד מד' הרמב"ן בע"ז דס"ד., שהוכיח דאיסורא דרוצה בקיומו הוא אף בסתם יינם, מדינא דשכרו לסתם יינם, עיי"ש, ואי נימא דאסור להשתכר ביי"נ, הרי אין להוכיח מהתם דאיסורא דרוצה בקיומו הוא אף בסתם יינם, דיל"פ דהאיסור להשתכר בסתם יינם הוא משום דאסור להשתכר באיסוה"נ, וע' אבנ"ז יו"ד סי' ק"ה סק"ו שכתב כן, דאין ללמוד מהתם דאסור להיות רוצה בקיומו של סתם יינם, ובע"כ מד' הרמב"ן דמותר להשתכר באיסוה"נ, וע"כ שפיר למד הרמב"ן מהא דאסור להשתכר בסתם יינם, דאיסורא דרוצה בקיומו הוא אף בסתם יינם.

ובד' התוס' בע"ז דס"ג: ד"ה אין עודרין נ' דס"ל דאין איסור רוצה בקיומו בסתם יינם, וע"כ הוצרכו לפרש דאי נימא דשרי להשתכר בשאר איסוה"נ, בע"כ טעם החילוק בין יי"נ לשאר איסוה"נ, הוא משום דיי"נ תופס דמיו, ולא פירשו משום רוצה בקיומו, עייש"ה, ודו"ק.

וכן מ' בד' הריטב"א בב"מ דל"ב:, שכתב דהא דתניא דאם היתה טעונה יי"נ אין זקוק לה, היינו אפי' בשכר, ומשום דאסור להיות רוצה בקיומו של יי"נ מדרבנן, עיי"ש, והרי דלא אסרי' אלא ביי"נ דאסור להיות רוצה בקיומו, אך בשאר איסוה"נ שרי, ועוד דאי נימא דאסור להשתכר בכל איסוה"נ, הרי לכאו' הוי זה איסור דאורייתא, וכמש"נ להלן, ועיי"ש בריטב"א שפירש לסוגיא שם ע"פ הנחה זו דליכא בזה אלא איסור דרבנן.[[2]](#footnote-3)

וכ"נ דעת הרשב"א בשו"ת ח"א סי' קע"ז והריב"ש סי' ת', עיי"ש, והמחנ"א פי"ג ממאכ"א הט"ז עמד על דבריהם, עיי"ש, ועי' גם בפוסקים באו"ח סו"ס ת"נ, ובמ"ב שם סקכ"ה, ולמש"כ הבית מאיר שם ס"ה וביו"ד סי' קל"ב דמשכיר חמור להוליך עליו איסוה"נ לא חשיב כמשתכר באיסוה"נ, אין להביא מד' הרשב"א והריב"ש.[[3]](#footnote-4)

ג] והרמ"א ביו"ד סי' רצ"ד ס"ח כתב, ז"ל, ואסור ללקוט לנכרי פירות מאילן שלו שהוא ערלה, משום שנהנה במה שמחזיק לו הנכרי טובה על זה, עכ"ל, והרי שדעתו דקי"ל דאסור להשתכר באיסוה"נ, וכן מבו' בד' הרמ"א באו"ח סי' ת"נ ס"ה.

ובדעת המחבר בזה, פליגי האחרונים, ע' באו"ח סי' ת"נ ובאחרונים שם שהאריכו בענין זה, ועיי"ש בפמ"ג אש"א סקי"א ובמ"ב סק"ט ושעה"צ סקי"ד.

ד] ולדעת הסוברים דמותר להשתכר מאיסוה"נ, קשיא טובא, ממה שהוכיחו התוס' בפסחים מסוגיא דהתם דאסור להושיט לגוי דבר שלו האסור בהנאה, משום שמחזיק לו טובה, וחשיב כמשתכר באיסוה"נ.

ולכאו' צ"ל לדעתם, דאיירי הך ברייתא באבר מן החי של הישראל, וע"כ הוא דאסור להושיטו לגוי דאסור למכור איסוה"נ, ואף ליתנם במתנה אסור.

אך התוס' שם הוכיחו מסוגיא דע"ז דאיירי באמה"ח של הגוי, והיינו ממש"א התם דבחד עברא דנהרא לי"ב משום לפני עור כיון דאי בעי שקיל, וכן הוכיחו התוס' בע"ז שם, ותוס' הרא"ש בב"מ דל"ב:, וצ"ע לדעת הני ראשונים דמותר להשתכר באיסוה"נ, אשר לדעתם בע"כ לאוקמה באמה"ח של הישראל, דמ"ט לי"ב משום לפני עור בדקאי בחד עברא דנהרא, וצ"ע בזה.

ה] והנה לדעת התוס' ודעימייהו דס"ל דאסור להשתכר באיסוה"נ, כתב במ"ב סי' ת"נ סק"ט דהוי זה איסור דרבנן, וכן נקט השפ"א בפסחים שם, ועמש"נ להלן סק"ו שכן מ' מד' התוס' בע"ז דס"ג:.

אך הנה לכאו' מוכח מד' התוס' בפסחים דהוי זה איסורא דאורייתא, דאי נימא דאי"ז אלא מדרבנן, א"כ היכי מדייק התם מהא דתניא ר' נתן אומר מנין שלא יושיט אבר מן החי לבן נח ת"ל ולפני עור לא תתן מכשול, דאמה"ח אינו אסור בהנאה, הרי שפיר י"ל דאמה"ח אסור בהנאה, ואסור להשתכר בו מדרבנן, והא דבעי' ר"נ לאיסורא דלפני עור, הוא לאסור להושיט מדאורייתא, ועי' קוב"ש שם שהוכיח כן, ובשפ"א שם דחק בזה.

ויש להוכיח עוד מד' התוס' שם דהך איסורא הוא מדאורייתא, וזה ממש"כ התוס' שם, ז"ל, והא דאמר בסוף אלו מציאות גבי אם היתה טעונה יי"נ אין זקוק לה, ואי אמרת צער בע"ח דאורייתא אמאי אין זקוק לה, אע"ג דחשיב כמשתכר באיסוה"נ ואסור אפי' בחינם וכו', עכ"ל,[[4]](#footnote-5) ואי נימא דאיסורא דמשתכר באיסוה"נ אינו אלא מדרבנן, הרי י"ל בפשיטות, דאי צער בע"ח דאורייתא אין לאסור משום משתכר באיסוה"נ, דאתי צער בע"ח דאורייתא ודחי איסורא דמשתכר באיסוה"נ דרבנן, וכמש"כ כן הריטב"א בב"מ דל"ב:, דאף דה"ז אסור משום רוצה בקיומו, מ"מ אתי צער בע"ח דאורייתא ודחי איסורא דרוצה בקיומו דרבנן, ובע"כ מד' התוס' דאיסורא דמשתכר באיסוה"נ הוא מדאורייתא.

וכ"ה להדיא בחי' הגרע"א שם דהך איסורא הוא מדאורייתא, ועיי"ש שכתב לישב קו' התוס', דאתי עשה דצער בע"ח, ודחי לל"ת דמשתכר באיסוה"נ.

ו] והנה בע"ז דס"ג: בעי, שכרו לשבור ביין נסך מהו, מי אמרינן כיון דרוצה בקיומו אסור, או דילמא כל למעוטי תיפלה שפיר דמי.

וצ"ב לדעת התוס' ודעימייהו דאסור להשתכר באיסוה"נ, א"כ מ"ט לא בעי אלא משום איסורא דרוצה בקיומו, ולא בעי משום איסורא דמשתכר באיסוה"נ.

וביותר קשיא, לפמש"נ לעיל סק"ה בדעת התוס' דאיסורא דמשתכר באיסוה"נ הוא מדאורייתא, וקשיא לפ"ז, שהרי בפשוטו ל"מ ה"ט דלמעוטי תיפלה, אלא באיסור דרבנן, דמשום ה"ט דלמעוטי תפלה לא אסרו חכמים, אך באיסור דאורייתא לכאו' אין מקום להתיר משום ה"ט דלמעוטי תפלה, וא"כ תיקשי דמ"ט באמת שרי לשבור ביי"נ למעוטי תפלה, הרי איכא בזה איסורא דאורייתא דמשתכר באיסוה"נ.[[5]](#footnote-6)

אמנם הנה באמת התוס' שם דנו דיש לאסור גם משום זה דמשתכר באיסוה"נ, ולדבריהם צ"ל דהגמ' חדא מינייהו נקט, ולדבריהם ניחא משה"ק דהיאך מהני למעוטי תפלה להתיר איסורא דמשתכר באיסוה"נ, שהרי להדיא נ' בדבריהם שם דאין אסור להשתכר באיסוה"נ אלא מדרבנן, ומ' כן ממה שדנו לחלק דהך איסורא הוא רק בדבר התופס דמיו, וע"כ שפיר י"ל דמשום למעוטי תפלה שרינן לאיסור זה.

עוד קשיא למש"כ הב"י ביו"ד סי' קל"ג, בטעם הא דשרי בשכרו לשבור משום למעוטי תפלה, ז"ל, כלומר דלא מיתסר רוצה בקיומו אלא כשהוא רוצה בקיומו כדי להשיבו לבעליו או עד שימכר, אבל רוצה בקיומו עד שיאבדנו הוא בידיו לא חשיב רוצה בקיומו, עכ"ל.

ולד' הב"י מבו', דל"מ ה"ט דלמעוטי תפלה להתיר לאיסורא דרוצה בקיומו, דלא שרינן איסורים משום למעוטי תפלה, והא דשרינן לשבור הוא משום דכל למעוטי תפלה ל"ח כלל כרוצה בקיומו, והא דמדמי לה הגמ' להא דשרי ליתן מתנת חינם משום למעוטי תפלה, צ"ל דהתם נמי משום למעוטי תפלה ל"ח כלל כמתנת חינם וכמש"כ הגרע"א עפי"ד הר"ן, ומיושב בזה קו' הגרע"א שם שהבאנו לעיל בהערה, ודו"ק, וא"כ תיקשי דמ"ט לא אסרינן בזה משום משתכר באיסוה"נ, שהרי ל"מ הא דלמעוטי תפלה להתיר איסור דרבנן, אך אי נימא שדעת מרן הב"י דמותר להשתכר באיסוה"נ, (ע' מה שהבאנו לעיל סק"ג), ניחא.

ז] ובפשוטו נ' די"ל, דבשכרו לשבור ביי"נ, אין השכר כלל בעד היין, אלא בעד שבירת הקנקנים, וע"כ ל"ח כלל כמשתכר באיסוה"נ, ושוב מצאתי בעזה"י שכבר כתב כן הבית מאיר ביו"ד סי' קל"ב, ולפ"ז צ"ל, דההיא דכלאים איירי בכלאי זרעים, דבכלאי הכרם דאסירי בהנאה, יש לאסור לעקרן משום משתכר באיסוה"נ, וע"ז ל"מ הא דלמעוטי תפלה, וכנ"ל.

ח] ונ' לישב עוד, דהא דאסור להשתכר באיסוה"נ, לאו היינו דכל ריוח שמרויח בגרמת האיסוה"נ חשיב כהנאה מאיסוה"נ, אלא היינו דאותם שימושים שנאסרו באיסוה"נ, אף נאסר להשתכר מהן, וע"כ כל שמביא האיסוה"נ לאחר ומשתכר בזה, ה"ז אסור, דחשיב שמשתכר משימוש האסור באיסוה"נ, שהרי שכרו הוא ע"ז שהביא לו שימושים אלו שנאסרו ליהנות מהן, וכל שכר המגיע לו בגרמת שימוש באיסוה"נ, ה"ה אסור, ומשא"כ בשכרו לשבור ביי"נ ושכרו לעקור כלאי הכרם, שאינו משתכר כלל מגרמת שימוש באיסוה"נ, לי"ב משום משתכר באיסוה"נ, ודו"ק.

אך קשיא ע"ז ממש"כ התוס' שם דלפרוק בהמה הטעונה יי"נ יש לאסור משום משתכר באיסוה"נ, והתם הרי אין שכרו על מה שהביא לו השימושים ביי"נ, ואפ"ה אסרינן לי' להשתכר בזה

ואשר ע"כ י"ל בנוס"א, דאיסור משתכר באיסוה"נ הוא משום דהוי זה כשימוש בהאיסוה"נ שמקבל בעדו דמים או החזקת טובה, וכ"ז הוא כשמקבל דמים בעד שהביא האיסוה"נ, דכל כה"ג חשיב כהנאה מהאיסוה"נ, דכ"ה שאם מקבל דמים בעד האיסוה"נ, חשיב כהנאה מאיסוה"נ, ה"נ אם מקבל דמים בעד הבאת האיסוה"נ, חשיב כנהנה מאיסוה"נ, אך משא"כ בשכרו לשבור שאינו מקבל שכר בעד האיסוה"נ, אלא מקבל שכר בעד איבודו ועקירתו, אי"ז כלל שכר דאיסוה"נ, וע"כ כל כה"ג לי"ב איסור כלל.

ולפ"ז יתכן דע"כ שפיר יש לאסור לפרוק בהמה הטעונה יי"נ, וצ"ע עוד בזה.

ט] בשו"ת חת"ס או"ח סי' קכ"ח הביא שהגרע"א הק' להחוו"ד, דאיך הותר ליקח שכר מקבורת מתים דאסור בהנאה, הא הוה כשוכר פועל לעשות עמו ביין נסך, ותירץ החוו"ד דקבורת המת הוה למעט התפלה, ובדו"ח מכת"י ע"ז דס"ב. הק' ותירץ כן.[[6]](#footnote-7)

וראיתי לישב, לפמש"כ בחי' הגרש"ש ב"ק סי' ט"ז, דבאיסוה"נ שאיסורן משום קדושתן, אין אסור אלא הנאה הסותרת לדיני הקדושה, וע"כ מותר לאדם למכור סוכתו, עכ"ד, ולפ"ז י"ל דאף באיסוה"נ דמת אין אסור אלא הנאה הסותרת והמבזה את המת, וע"כ שפיר מותר להשתכר מקבורת המת, ועד"ז נת' לעיל סק"ב בהערה לגבי להשתכר באפר פרה ומי חטאת.

1. ובחי' הגרע"א שם תמה ע"ד הר"ן, ז"ל, עוד יש לתמוה בר"ן שכתב בערלה ששכר לצבע בערלה, דנראה דבא לדון היכי דעבד איסורא, ובשאר איסורין אין הפועל עושה איסור דנוטל שכר על טרחתו ולא מיקרי נהנה מאיסוה"נ רק ביי"נ משום דרוצה בקיומו, ומשו"ה נקט ששכרו לצבע, ולא ידעתי גם בצבע מותר ליטול שכר טרחו בצביעה, דהתורה לא אסרה שלא יצבע רק שלא ליהנות להשתמש בצבע, אבל שכר הטירחא וכי גרע מטירחא בערלה עצמה וכו', עכ"ל, וכן תמה בקצרה בדו"ח מכת"י שם.

   אמנם לכאו' נ' כוונת הר"ן, דודאי אסור לצבוע בגד באיסוה"נ, דהצביעה עצמה נמי חשיבא הנאה, שמשתמש באיסוה"נ לצבוע את בגדו, והאמנם דהך איסורא הוא על בעל הבגד שהוא נהנה מן הצביעה, אך הפועל לא עביד איסורא, אך מ"מ כיון שהוא מסייע לבעלים, שפיר יש מקום לקנסו, והעירוני, שהרי הביא הר"ן שם ד' הרמב"ם דבשביעית הוי האיסור במה שהביאו יותר מדאי, ובפשוטו איסור זה הוא על הבעלים ולא על הפועלים, והא דקנסו להפועלים הוא משום שסייעו לבעלים, וה"נ בצביעה באיסוה"נ דכוותה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך למש"נ להלן יש מקום לדחות, דס"ל דכל כה"ג לא חשיב כמשתכר באיסוה"נ, כיון שאין שכרו על נתינת השימוש??. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובגליון הגרע"א לשו"ע יו"ד סי' רצ"ד, הוכיח כן מד' הרשב"א בקידושין דנ"ח דמותר להשתכר באיסוה"נ, עיי"ש.

   אך ראיתי לדחות בזה, לפמש"כ בחי' הגרש"ש ב"ק סי' ט"ז, דבאיסוה"נ שאיסורן משום קדושתן, אין אסור אלא הנאה הסותרת לדיני הקדושה, וע"כ מותר לאדם למכור סוכתו, עכ"ד, ולפ"ז ה"נ מה"ט, הגם דאפר פרה ומי חטאת אסורין בהנאה, מ"מ מותר להשתכר בהן, ועי' להלן סק"ט מש"כ עד"ז לגבי להשתכר בקבורת מתים. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה בחי' הגרע"א הק' ע"ד התוס', דממ"נ אם הא דמחזיק לו הגוי טובה הוי פס"ר, א"כ אין להתיר משום לא אפשר ולא קמיכוין, ואם אי"ז פס"ר א"כ אף בשמתכוין להביא לגוי יש להתיר.

   ונ' לדון בזה, לפמש"כ האחרונים דבאיסוה"נ אין האיסור במה שנהנה, דזה הוי מידי דממילא, אלא הוי האיסור בלקיחת ההנאה, אשר לפ"ז נ', דבגונא שמחזיק לו הגוי טובה, הוי מעשה האיסור בנתינת הדבר לגוי, דזה הוא מעשה לקיחת ההנאה, וע"כ כל שנתכוין למעשה זה, הוי מתכוין למעשה האיסור, ול"ב שיתכוין ליהנות, ומשא"כ התם דאין מתכוין כלל לעשות טובה עם הגוי, אלא לפרוק הבהמה, ע"כ שפיר חשיב כאינו מתכוין.

   אך לכאו' זה נסתר מיני' ובי', דאי נימא הכי א"כ היאך שרי לפרוק משום דהוי לא אפשר ולא מיכוין, הרי הוי זה פס"ר, דכל שפורק הבהמה, הוי פס"ר שיקבל הגוי טובה, ומ"ט בעינן שיהא ההנאה פס"ר, וי"ל דלא אסרינן משום פס"ר, אלא היכא דהוי פס"ר שיהא בזה איסור, ולא היכא דהוי פס"ר שיהא מעשה זה, וצריך בדיקה בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם באמת עיקר ד"ז דל"מ למעוטי תפלה להתיר איסור דאורייתא, הגם דלכאו' הוא דבר מוכרח, מ"מ מד' רבינו הגרע"א מבו' לא כן, וזה ממשה"ק בע"ז דס"ד. דלמש"כ הר"ן דליכא איסור במתנת חינם כשעושה לצורך מצוה, א"כ היכי מייתי התם מהא דשרי מתנת חינם משום למעוטי תפלה, דה"נ שרי להיות רוצה בקיומו משום למעוטי תפלה, הרי שאני במתנת חינם, דכל היכא דאיכא צורך מצוה דלמעוטי תפלה לא מיקרי כלל מתנת חינם, עכ"ד, ועי' בחי' חת"ס בשם ס' באר יעקב.

   ומבו' בד' הגרע"א דבלא ד' הר"ן מתישבת הסוגיא שפיר, וצ"ע דאדרבה בלא ד' הר"ן תיקשי דהיאך הותר ליתן מתנת חינם דהוי זה איסורא דאורייתא משום למעוטי תפלה, ובע"כ כד' הר"ן דכל דאיכא צורך מצוה דלמעוטי תפלה אי"ז מתנת חינם כלל, ובישוב קו' הגרע"א צ"ל, דהגמ' מייתי מהתם דלמעוטי תפלה הוי מצוה, וע"כ מסברא יש לנו לומר דלא אסרו חכמים רוצה בקיומו בכה"ג, גם י"ל למש"כ הב"י דאף הא דשרי לשבור למעוטי תפלה, הוא משום דכה"ג לא חשיב רוצה בקיומו, ומוכח מד' הגרע"א דלמעוטי תפלה מהני למשרי איסורא דאורייתא, וצ"ב, שו"ר בחי' חת"ס, ז"ל, והתירו לעבור קום ועשה דלא תחנם דאורייתא למעט תפלה דרבנן, עכ"ל, וכ"ה בהמשך דבריו שם.

   ובאמת יש ללמוד כן גם מד' הראב"ד בחי' שם, שמפרש להא דתניא דעוקרין כלאים, דהיינו שעוקרין א' מתוך הב' כדי שלא יכחישו זא"ז, והו"ל ניכוש למה שנשאר, וע"כ לדעת ר"ע הוי זה מקיים כלאים ממש, וגם לרבנן ה"ז אסור לדעת רב יוסף דחורש תולדה דזורע הוא, עכ"ד, ונ' דהוצרך הראב"ד לפרש כן, ולא פירשה כפשוטו, משום דס"ל דאף לר"ע דאסור לקיים כלאים, מ"מ ל"ש לאסור רוצה בקיומו, דכל איסור רוצה בקיומו ל"ש רק בע"ז שישרא מצווה לאבדה, וע"כ הוצרך לפרש דהוי זה מקיים ממש, ועיי"ש שפירש עוד דאיירי שעוקר לגמרי, והא דחשיב מקיים הוא משום שאם ל"ה שוכר לזה לעוקרה, שמא הי' מרבה לשם פועלים שימהרו לעקרה, ונמצא ע"י שכירותו של זה הכלאים מתקיים שעה או ב', עכ"ד, והיינו דבכה"ג שפיר יש לאסור, כיון שהוא גורם לקיום הכלאים, אך ברוצה בקיומו גרידא אין לאסור, והנה לפי דבריו הרי יש בזה איסורא דאורייתא, ואפ"ה שרינן לזה משום למעוטי תפלה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והחת"ס שם כתב, דאין שכר שימור אסור אלא היכא דהוה כרוצה בקיומו של איסור כגון בע"ז שמצוה למהר לבער, ובחמץ שמצוה לבערו, ובכלאים דמקיים לוקה, ומשה"ק הגרע"א מקבורת מת נמי רוצה בקיומו אסור דהמדחה מתו הרי זה משובח, והתורה צותה קבור תקברנו, עכ"ד, ועיי"ש שישב עפי"ז דרק היכא דרוצה בקיומו אסור מחמת חומר האיסור, הוא דשכרו אסור, ומשא"כ במת שאין איסור הנאתו גורם איסור של קיומו, עכ"ד, וצ"ב דמ"ט אין אסור רק היכא דאסור רוצה בקיומו, הרי אף בשאר איסוה"נ יש לאסור משום משתכר באיסוה"נ, גם בד' הגרע"א בדו"ח מכת"י ע"ז דס"ב. מפורש שקושייתו משום משתכר באיסוה"נ, וכתב דלהר"ן דמותר להשתכר באיסוה"נ ניחא. [↑](#footnote-ref-7)