ז - כ_ג א_ - כ_ג ב_, נ_ח א_
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

**כ"ג א' - אילימא דאכלה בגדיש דעלמא הא בעינן וביער בשדה אחר וליכא, - עי' תוס' דאף שלקחה החררה מחצר הניזק, מ"מ אינה חייבת אלא כשאכלה בחצר הניזק, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מנז"מ ה"ה, - והתוס' כתבו ע"ז דאף דכיון דפשע בלקיחה מה לנו באכילה, מ"מ גזה"כ הוא דבעינן נמי אכילה בחצר הניזק, ועי' בד' ר"י שהובא בתלמיד ר"ת, דהא דמן הדין ה"ז תלוי בלקיחה, הוא משום דעיקר דינא דחצר הניזק הוא, דכשנתן בעל הפירות פירותיו ברה"ר איהו דפשע בהן וכו', אך כשהניחם ברשותו הרי שמרם כדרך השומרים, וע"כ מן הדין ה"ז תלוי בלקיחה, דכל שלקחתם מחצר הניזק אף אם הוליכתם לחצר המזיק ואכלתם שם חייבת, שהרי לא פשע בעל הפירות, ובתו"ד מבו' דהוא משום דהלקיחה הוא תחילת המעשה דהבהמה להיזק, - אך עי' ראב"ד דאיירי כשלא היתה החררה בבית בעלי', וע"כ הוא דאם אכלה בגדיש דעלמא פטורה, אך אם לקחה החררה מבית בעלי' ה"ה חייבת אף כשאכלה בגדיש דעלמא, משום דמיד היא נהנית בנטילתה ומיד ההפסד מתחיל במאכל, ועי' ביאור הגר"א סימן שצ"ד סקכ"ד שכתב כן גם בדעת רש"י לעיל כ' א', ועי' נחל"ד שהק' דאף אם ל"ה החררה בבית בעלי', מ"מ דמי למש"א לקמן מ"ז ב' דאם הכניס פירות ברשות לחצר חבירו ונכנס שור של אחר ואכלן חייב בעל השור, דכיון דהכניס ברשות הו"ל כחצירו, ועיי"ש דאין לומר דאיירי בשהכניס החררה שלא ברשות, דזה נסתר מסוגיית הגמ' לעיל.**

**ולפ"ד הראב"ד מבו' דכל שאכלה בחצר הניזק ה"ה חייבת אף שלא היתה הלקיחה מחצר הניזק, וכ"נ בד' התורי"ד, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א בשם הרא"ש והרמ"ה, וכ"כ הטוש"ע בסימן שצ"א ס"ז, וכ"ה בשו"ע שם ס"ז, - אך בביאור הגר"א שם סקי"ב כתב דממש"כ התוס' דבעינן "לקיחה" ואכילה בחצר הניזק, מבו' דלא סגי באכילה בחצר הניזק אלא בעינן גם לקיחה מחצר הניזק, ועי' דרישה שם סק"ג שהוכיח כן ממה שלא העמידו התוס' להאיבעיא דפי פרה בכה"ג, וכ"ה ביש"ש סימן י"ג, וכ"ה בתור"פ בסוגיין ולעיל כ' א', וכתב דבעינן שתהא האכילה בחצר הניזק מדכתיב וביער, ובעינן שתהא הנטילה בחצר הניזק מדכתיב כי יבער דהיינו תחילת ההיזק ששולח שם בהמתו ולוקחת פירות וע"ז קאי בשדה אחר, וכ"ה בשטמ"ק בשם תלמידי הר"י דבכה"ג אין סברא לחייב כיון שהלקיחה היתה ברה"ר, ולכאו' התוס' לטעמייהו דמן הדין לא תלי אלא בלקיחה, והא דבעינן נמי אכילה בחצר הניזק גזה"כ הוא, אך הראב"ד לטעמי' דלא תלי אלא באכילה, והא דמחייבינן כשלקחה מחצר הניזק ואכלה בגדיש דעלמא, הוא רק משום דמיד נהנית בנטילתה וכו', ועי' תלמיד הרשב"א בסוגיין דטעם הפוטרים בזה הוא דכל שנטלה הפירות מרה"ר כבר זכתה בהן, וצ"ב, - ועי' חזו"א סימן ב' סק"י שהאריך הרבה בזה, ונת' עוד בזה לעיל שם, עיי"ש.**

**דאיבע"ל פי פרה כחצר הניזק דמי או כחצר המזיק דמי, - עי' תוס' דהאיבעיא היא כשא"א לחייב משום הלקיחה, וכ"כ הראב"ד והרשב"א, ועיי"ש במה שפירשו להא דפריך דשן דחייב רחמנא היכי משכח"ל, - אך בד' ר"ת בתשו' ספה"י סימן כ"ט והראב"ן מבו' דהאיבעיא היא בכל גווני, וכתבו דלהצד דכחצר המזיק דמי, הא דתנן דהשן מועדת לאכול פירות או ירקות ודאכלה מצידי הרחבה משלם, הוא בשנתחככה בהן להנאתה, - ועי' ראבי"ה סימן אלף י"ב שהק' ע"ז מהא דתנן דאכלה כסות או כלים משלם ח"נ, ומהא דתנן דמשלמת מה שנהנית, ועיי"ש שכתב דהאיבעיא היא בגונא דפשע קצת בדבר שתפס הלחם לפני פי' או שלא שמר כראוי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכעי"ז כתב בתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"ט, עיי"ש, והיינו דרק בכה"ג מצינו למימר מאי בעי רפתך בפומא דכלבאי, כיון דבפשיעתו באה לפי הכלב, ועי' שטמ"ק בשם הרדב"ז.**

**תוד"ה תפשוט, - וקמיבע"ל כגון אם הושיט פירות בפי פרה חש"ו וכו', - עי' תלמיד הרשב"א דמשמע דחיוב המושיט הוא מדין אדם המזיק, ועי' ש"ך סימן שצ"א סק"א דהוא מדין גזלן, וכ"נ בהג"א סימן ט', וכתב דאף אם היתה יכולה ליקח מעצמה ה"ה חייב, ועי' יש"ש סימן כ"ד שנחלק ע"ז דאין לחייב משום גזלן אלא כשנתכוין לגזול ולזכות לעצמו, ועי' קצוה"ח שם סק"א דהוא מדין מעמיד, - ועי' חזו"א סימן ב' סק"י שעמד, דמ"ט הוא חייב מדין מעמיד, אף אם פי פרה כחצר המזיק, לדעת התוס' לקמן נ"ו ב' דמעמיד ברה"ר פטור, ועיי"ש מש"כ בזה.**

**דלאו בני תשלומין נינהו, - עי' בד' ר"י שהובא בתלמיד ר"ת שנסתפק דאף כשהמושיט הוא בן תשלומין, י"ל דיכול לגבות מאיזה מהם שירצה, או משניהם בשותפות, ויתכן דזה תליא בטעם חיוב המושיט, - ועיי"ש שכתב דבכה"ג דאין המושיט שם ודאי דגובין מבעל הפרה, וכ"כ הרא"ש, ועי' פלפו"ח דהוא מדינא דכי ליכא, ועי' ש"ך שם שהק' מד' הטור בסימן ת"י דלא אמרינן כי ליכא היכא דאין לא' מה לשלם, ועיי"ש שכתב דשאני הכא דהפרה עשתה כל ההיזק והמושיט ל"ה רק כגזלן והו"ל כגוזל ומאכיל דרמ"ג רמ"ג, וכתב דאם יש לו לשלם כיון דהמושיט חייב מטעם מזיק ובעל הפרה לא הזיק בידים לכך גובה מהמושיט, ועי' גר"א שם סקט"ו דד' הש"ך דחוקין מאד, ועי' חזו"א סימן ב' סק"י, ועי' קצוה"ח שם שנחלק ע"ז דהמושיט חשיב ג"כ כמזיק מדינא דמעמיד, ועי' חי' הגרש"ש סימן כ"ט (כ"ב) סק"ב דל"ד לכל שותפין דנעשה ההיזק ע"י מעשה שניהם, ומשא"כ הכא דחשיב דאכילת הבהמה נעשית גם ע"י המושיט וגם ע"י הבהמה עצמה, ועי' חזו"א סימן ב' סק"י וחי' רא"ל סימן ע', - ועי' תלמיד הרשב"א שנסתפק דיש לפטור את בעל הפרה משום דדמי לדוחף שור לבור שכרה חבירו, ועיי"ש שכתב דאפשר דיש לחלק דשאני בהמה דמדעת אכלה, ועי' בחי' הגרש"ש ובחזו"א שם, ועי' בחי' הגר"נ אות ר"ד אם יש ללמוד מזה דבכל מעמיד בהמת חבירו ואין לו מה לשלם חייב בעל הבהמה.**

**עי' שטמ"ק בשם תלמידי ה"ר ישראל שהק' במש"כ התוס' דאם המושיט פיקח ה"ה חייב, מהא דשיסה בו את הכלב והנחש ופירשו התוס' דתחב לתוך פיו, ואפ"ה פטור המשסה, ועי' נחל"ד דכתב דהכא החיוב הוא משום גזלן, וזה ל"ש כלל במשסה, ועי' אבן העוזר או"ח סימן שכ"ח דבמשסה לא מחייבינן לי' משום מעמיד משום דלאו ברי הזיקא, ועי' חזו"א סימן ב' סק"י.**

**וכגון שהבהמה לא היתה יכולה ליקח אם לא שהושיט לה, - עי' קצוה"ח סימן שצ"א סק"א שהק', דגם אם היתה יכולה ליטול בעצמה, מ"מ כיון שלא לקחה אלא חש"ו הושיטו לה, א"כ אמאי יתחייב בעל הפרה, הרי לא לקחה מחצר הניזק, וכי משום שהיתה יכולה ליקח בעצמה נידון אותו כאילו לקחה, ובסו"ד הביא משטמ"ק בשם תלמידי הר"י דאם היתה יכולה ליקח מעצמה חייב משום דתחילתו בפשיעה, וכ"ה בתור"פ, ועי' בחי' הגרש"ש סימן כ"ט (כ"ב) ובחזו"א סימן ב' סק"י מש"כ לפרש בזה, - ועי' בד' ר"י שהובא בתלמיד ר"ת שנסתפק בזה אם בכה"ג שהיתה יכולה ליקח בעצמה ה"ה חייב משום דבפשיעת בעל הפרה לבדו מופסדים, ומ' דל"ב בזה לדינא דתחילתו בפשיעה, וזה כד' החזו"א שם, או דאף בכה"ג הוא פטור, דכיון שלא נגעה בהן בעודם ברשות הניזק מצי אמר פירך ברשותי מאי בעי.**

**ותפשוט כשנתן אחר לתוך פי' דחייב דכחצר הניזק דמיא, - עי' מהדו"ב דאף דלא סגי באכילה בחצר הניזק ובעינן נמי לקיחה, מ"מ בכה"ג שנתן אחר לתוך פי', אם הו"ל כחצר הניזק חשיב כלקיחה ואכילה בחצר הניזק, ולמש"נ לעיל מד' ר"י דהא דפטרינן כשלא היתה הלקיחה מחצר הניזק, הוא משום פשיעת בעל הפירות, ל"ש הך דינא כלל הכא.**

**לימא לי' מה בעי ידך בפומא דחיואי, - עי' תוס' דאיירי בהכניס יד חבירו בפי הכלב או הנחש, ועי' בד' ר"י שהובא בתלמיד ר"ת שהק' דבכה"ג שהכניס ידו לתוך פי הנחש מ"ט אינו חייב מטעם אש, ועי' תוס' לקמן נ"ו א', וזהו דפריך דלימא לי' מה בעי ידך בפומא דחיואי, אך בפירש"י בסוגיין ובסנהדרין ע"ו ב' וע"ח א' מבו' דלא איירי בהכניס ידו, דזה חשיב כהשיך, ומבו' לפ"ז בדעתו דהאיבעיא דפי פרה היא גם בכה"ג, - ועי' ראב"ד דדוקא באכילה מחייבינן כשלקחה מחצר הניזק, משום שהנאתה והפסד האוכל מתחיל מיד, ומשא"כ בנשיכה דאינה נהנית וגם הנזק אינו מתחיל מיד, ועי ראבי"ה סימן אלף י"ב ומהר"ח או"ז סימן ק"ט ושטמ"ק בשם הרדב"ז מש"כ בזה, - ועי' תורי"ד שהק' דהניחא בהיזק דשן דבתר אכילה אזלינן יש לפטור אם פי פרה כחצר המזיק, אבל בנשיכת הנחש דהוא תולדה דקרן ליכא למימר הכי.**

**לענין קטלא לא אמרינן, - עי' תור"פ לקמן מ"ה א' שהוכיח מזה דשור שהרג נסקל אף אם אם נגח באונס, שהרי הכא אין לך אונס גדול מזה דמצי לממר ברשותי מאי בעית, ואפ"ה השור בסקילה, אך עי' רשב"א לקמן כ"ז א' שכתב דלענין קטלא לא אמרינן שמא הרוח בלבלתו או הוא קירב מיתתו משום דלענין קטלא מחמירין, ומדמה לה לדינא דהכא, ועי' ברכ"ש סימן ט"ו שהוכיח מזה דפטורא דחצר המזיק הוא משום דאין עליו דין מזיק כלל דחשיב שהניזק גרם לעצמו הנזק, ועיי"ש מש"כ בשם הגר"ח, ואמנם צ"ע, דכיון דאף שור הפקר חייב, מה מקום יש לפטור מכח הא דמאי בעי ידך, דאי"ז פטור אלא כנגד הבעלים, ומבו' דאף דשור הפקר חייב, מ"מ בשור שיש לו בעלים, בעינן שיהא החיוב כנגד הבעלים, וכ"ה מבו' ממש"א בסנהדרין ע"ח א' דשור של טריפה שהרג אינו נסקל משום דכמיתת הבעלים כך מיתת השור, אך בד' הברכ"ש שם נראה דלא נקט כן, וצ"ע.**

**לגדור מר גדירא בארעי', - עי' תוס' דהוא דחויא בעלמא, והוכיחו כן מהא דמחייבינן באכלה מתוך החנות, אך הר"ח כתב דקי"ל כאביי, ועי' רא"ש דמודה אביי דאם נכנסה לחצר הניזק ואכלה דחייבת, דאין אדם יכול לנעול דלתי ביתו כל היום, והרועה יש לו לשמור הבהמה שלא תכנס לבית ותזיק, אבל כשמתפשטים בשדה אינו יכול לשמור את כולם שלא יכנסו לשדות האחרים, הלכך צריך אדם לגדור שדהו, וכעי"ז במאירי ובשטמ"ק בשם ה"ר ישעי', וצ"ע ממש"כ הר"ח דהא דמכריז רבה ואיתימא רב יוסף הוא דלא כאביי, ומ"ט לא העמידה כשהן מפסידין בבתים, (ועי' ראב"ן שכתב דבעיזי דשוקא לא אמרינן לגדור גדירא בארעי', כיון דלא קביעי, ולא מיחייב לגדור משום שבוע ושבועיים אלא אמרנן לבעלי בהמות לשמור), - ועי' ש"ך סימן שצ"ז סק"א שהאריך דהעיקר לדינא כד' הר"ח, ועי' חזו"א סימן י"א סק"כ.**

**עי' מהר"ח או"ז סימן ק"ט דהא דפטר אביי הוא משום דפי פרה כחצר המזיק דמי, וזה לפי מה שפירש התם דהאיבעיא דפי פרה הוא בכה"ג שהי' על הניזק לשמור, וע"כ מייתינן לה הכא, - ועי' שטמ"ק בשם הר"י מלוניל דפלוגתא דרב יוסף ואביי הוא אם על המזיק להרחיק את עצמו או על הניזק להרחיק את עצמו, וכ"ה בראב"ן במכילתין, דכיון דלאו גיר"ד הוא על הניזק להרחיק את עצמו, ועי' שטמ"ק בשם הר"מ מסרקסטה כתב דקי"ל כרב יוסף משום דגירי' נינהו ומודה ר' יוסי בגיר"ד דעל המזיק להרחיק את עצמו, וזה דלא כמש"כ הראב"ן דל"ה גיר"ד, וצ"ב.**

**עי' יש"ש סימן כ"ה שהק', דמדאצטריך רחמנא לפטור ברה"ר דיש לה רשות להלוך וגם אינה גדורה, א"כ מסתמא בשדה של אחר שאין לה רשות להלוך חייב, ולכאו' היינו דאף דלפ"ד הרא"ש כל הא דפטר אביי הוא רק בשדות דיש ביד הבעלים לגדרם, ה"נ הי' לנו לפטור ברה"ר שאין לו להניח פירותיו שם, ול"ה בעינן לפטורא דשדה אחר, ועי' דברי משפט סימן שצ"ז דנפ"מ בפטורא דרה"ר בשלקחה הפירות ממקום המשתמר ואכלתם ברה"ר, עיי"ש, - ועי' חי' הגר"נ בפ"ק אות תק"ה בהערה, דכל הא דפטר אביי הוא רק בשו"ר דעיקר חיובו הוא על פשיעת הכניסה, ומשא"כ בקרן דחיובו הוא על פשיעת ההיזק עצמו, וי"ל עוד, דבשו"ר כ"ה דברה"ר פטור ואמרינן דעל הניזק להרחיק את עצמו, ה"נ ברשות הניזק אמרינן להניזק לגדור, אך מד' היש"ש מ' דלאביי הוה פטרינן גם בלא קרא דביער בשדה אחר, וצ"ע.**

**כשחתרה א"נ דנפל גודא בליליא, - עי' תלמיד ר"ת שנסתפק אם איירי רק כשידע בעל הכלב, דאם לא ידע הו"ל אנוס ופטור, או דאף אם לא ידע ה"ה חייב דהו"ל לאסוקי אדעתי', ועי' ברכ"ש סימן ו' סק"ג וחזו"א סימן י"א סק"כ ואבהא"ז נז"מ פ"ב הי"ח סק"ח.**

**הני עיזי דשוקא דמפסדי מתרינן במרייהו וכו', - בפירש"י כתב דהיינו אפי' ברה"ר, וכ"כ האו"ז והרא"ש ותלמיד הרשב"א, ובנימוק"י מבו' דהוא משום דברשות הניזק ל"ה בעינן להתרות בו, ועיי"ש שכתב די"א דהוא אפי' ברשות הניזק, ומשום תקנת השוק לא מיחייב עד דמתרי בהו, וצ"ב דמה תביעה יש עליו הרי בשו"ר ברה"ר אין עליו חיוב שמירה כלל, וכמשמעות הגמ' לעיל י"ט ב', ואי נימא דיש עליו חיוב שמירה, ופטורא דרה"ר הוא רק מתשלומין, א"כ מ"ט ברשות הניזק א"צ להתרות בו וברה"ר צריך להתרות בו, ובד' היש"ש סימן כ"ו נראה דהוא משום דחיישינן שיזיקו ברשות הניזק, ולפ"ז אין מקור מד' התוס' שנקטו דאיירי בגונא דהוא חייב בתשלומין, דפליגי ע"ד רש"י, (וכ"ה מבו' בד' רי"ו נתיב ל"א ח"א, שכתב כד' רש"י וכד' התוס'), אך בפסקי ריא"ז כתב דאיירי כשהן מזיקין בשדות העיר - ועי' רמב"ם פ"ה מנז"מ ה"א דהוא כשהן נכנסין לשדות ולכרמים אע"פ שעדיין לא הזיקו, והוא משום דלא גריס כגיר' דילן "דמפסדי", ועי' רי"ף דל"ג לה, ועי' מאירי שנחלק ע"ז.**

**בפירש"י כתב דהך דינא הוא רק בעיזי דשוקא דקיימי לשחיטה וכ"כ הר"ח והתוס', אך עי' רמב"ם פ"ה מנז"מ דהוא בכל בהמה, וכתב דהא דיש רשות לבעל הבהמה לשחטה, הוא משום דאסור לאדם להזיק ולשלם מה שהזיק ואפי' לגרום הנזק אסור, ועי' ראב"ד שנחלק ע"ז, ועי' אבהא"ז שם מש"כ בזה.**

**נ"ח א' - היכי נפלה, - עי' תוס' לעיל דהא דנפלה פטורה, דהיינו כשאינה יכולה לירד, דאם יכולה לירד חייבת אף כשנפלה, משום דתחילתו בפשיעה, אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דאף בכה"ג פטורה ולא קרינן לי' תחילתו בפשיעה וכי אינו רשאי להעביר צאנו ברה"ר או יאחזנה בזנבה, וצ"ע ממש"א לעיל כ"א ב' בכלב וגדי שנפלו מראש הגג דחייבין, משום דתחילתו בפשיעה לענין קפיצה, ועי' רמ"א סימן שצ"ד ס"א שהביא ב' הדעות, והגר"א שם סק"ד הביא מקור לד' הראב"ד ממש"א לעיל י"ט ב' וכי יאחזנה בזנבה וילך, ועי' חזו"א סימן ו' סק"ב.**

**אבל דחפתה חבירה פשעה ומשלמת מה שהזיקה וכו', - עי' רי"ף דהכי הלכתא, ועי' רא"ש דלא קי"ל הכי, דאתיא דלא כר"פ בב"מ צ"ג ב' דשומר חנם פטור בכה"ג, ורק שומר שכר חייב משום דלהכי יהבי לך אגרא לנטורי נטירא מעלייתא, וכ"כ התוס' בב"מ שם, ועי' תלמיד ר"ת דקי"ל דאף לגבי ש"ח חשיב כפשיעה, - אך הרמב"ן שם כתב דודאי פשיעה היא, והא דש"ח פטור הוא משום דלא קיבל עליו לטרוח כ"כ וכו' וע"כ ה"ה פטור אף שאין כאן שמירה כלל, ועיי"ש שדימה ד"ז להא דש"ח פטור בדעל בעידנא דעיילי אינשי, ובנזיקין כה"ג ודאי דהוא חייב שהרי לא שמר כלל, והרי דאין ש"ח צריך לשמירה פחותה בכל מקום אלא כדרך השומרין את שלהן, וכ"כ ש"ר שם והרשב"א והנימו"י בסוגיין, - ועי' בחי' הגרנ"ט סימן קכ"ב שכתב בדעת התוס' דגם בנזיקין פטור כל ששמר כדרך השומרים, וכמש"כ התוס' לעיל כ"ג א' דכל דנטר כדנטרי אינשי לא הטריחוהו חכמים יותר, ועי' אבהא"ז נז"מ פ"א ה"א סקי"ד.**

**לא שנו אלא באותה ערוגה, - בפירש"י כתב דכיון דאנוסה היא בנפילה אנוסה היא נמי באכילתה וכו', ומ' דאף שבידו להוציאה משם, מ"מ כיון שאכילתה היא מחמת אונס, אין מוטל עליו לשמרה מכך, ולפ"ז לא מיפטר אלא כשאכלה מיד, דמצינו לחשבה כאנוסה על אכילתה, - ועי' שטמ"ק בשם הרא"ה דהוא משום דבאותה ערוגה הו"ל אונס, ונסתפק דשמא בערוגה גדולה דשהי כמה באכילתה ה"ה חייב, דהו"ל פושע במה שהשהה אותה שם, - אך עי' רא"ש דהוא משום דכל דהנפילה היתה באונס לא קרינן בי' ושלח ובער עד דעביד כעין ושלח כעין ובער, דהא דכתיב ושלח ובער מקמי דתיעול לשדה חבירו כתיב, ועי' מהר"ם שי"ף שפירש כן בד' התוס'.**

**אפי' מערוגה לערוגה, - עי' רא"ש דהוא משום דכל הגינה שנפלה בה באונס כחדא ערוגה דמיא ולא קרינא בי' וביער בשדה אחר, ולכאו' היינו דעיקר חיובא דשו"ר בחצר הניזק, אינה על פשיעתו במעשה ההיזק, אלא על פשיעתו בכניסתה לחצר הניזק, ועי' חי' הגרנ"ט סימן קט"ז, וחי' הגר"נ בפ"ק אות תק"ה, ועי' אבהא"ז פ"ב מנז"מ הי"ד ומשנת ר"א סימן ב' סק"ח שפירשו בזה ד' רש"י לעיל כ"ג א' דכל שנכנסה לחצר הניזק ע"י שינוי, אינה חייבת על האכילה אלא ח"נ, ועי' חזו"א סימן ו' סק"ב דאם יצאה מגינת ראובן לגינת שמעון חייב, דלגבי שמעון הו"ל גינת ראובן כשאר סימטא, וגם בב' גינות של ראובן אם יש הפסק ביניהם ה"ה חייב, ועיי"ש מה שנסתפק בזה, ועי' בדבריו בסימן ג' סק"א שהק' מזה ע"ד הרא"ש בדעת הרי"ף בטעם פטורא דשו"ר ברה"ר, - ועי' ראב"ד דטעם הפטור הוא משום דכל דתחילתה באונס אין מחייבין אותו לירד אחרי' לשדה חבירו דמשמיא הוא דקנסוה להאיך, וכ"כ הרשב"א, ועי' סמ"ע סימן שצ"ד סק"ב דהוא משום דמזל רע של בעל השדה גרם את ההיזק, ועי' חזו"א שם שפירש דהוא כד' הרא"ש, וכעי"ז באבהא"ז פ"ג מנז"מ הי"ב, אך ל' הראב"ד דאין מחייבין אותו לירד אחרי' וכו' דמשמיא הוא דקנסוה, מ' דהיינו דאין מוטל על בעל הבהמה למנוע נזק דנגרם ע"י אונס, דאין נזק זה מחמתו אלא מזלו של הניזק גרם, - ועי' ר"י מלוניל דהוא משום דמיקרי אונס דכיון שישנה שם ורואה הירקות לא מוקמה אנפשה, והיינו דכיון דאכילתה היא מחמת אונס אין מוטל עליו לשמרה מכך, - ועי' מאירי דהוא משום דיראים הם ליכנס לגינתם של אחרים, ולכאו' היינו דאף דאי"ז אונס, מ"מ אינם מחויבים בכך, וזה ע"ד מש"כ התוס' לעיל נ"ו ב' דבנפרצה בלילה אף אם נודע לו אין לו לטרוח יותר מדאי לחזר אחרי' באפילה.**