כלים פכ_ה מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ה מ"ב**

א] **המרדע יש לו אחורים ותוך משבעה לחרחור מארבעה לדרבן,** הר"ש פירש דהיינו, דאם נפלו משקין טמאין על החרחור אין טמא מן המרדע אלא ז' טפחים, ואם נפלו על הדרבן אין טמא אלא ד' טפחים.

ובפשוטו נראה לפ"ז, דמתניתין תרי דיני קתני, חדא, דיש לו אחורים ותוך, והיינו דהחרחור והדרבן חשיבי כתוך הכלי, והמרדע חשיב כאחורי הכלי, ועוד תני דמז' לחרחור ומד' לדרבן, דהיינו דהז' הסמוכים לחרחור חשיבי כאחורי החרחור והד' הסמוכין לדרבן חשיבי כאחורי הדרבן, והמקום שבין זל"ז אינו כלל מכלל עיקר הכלי, וע"כ אינו נטמא כשנטמאו החרחור או הדרבן, וכן נקטו בס' בית דוד הובא במי"ט ובתפא"י, וכ"כ במרכה"מ פכ"ח מכלים ה"ג,[[1]](#footnote-2) ולפ"ז מתפרש היטב הא דקתני דיש לו אחורים ותוך.

אמנם הנה בתוי"ט כתב, דלדעת הר"ש הא דתנן דיש לו אחורים ותוך, אינו כמו אינך דלעיל ודלקמן, אלא פירושו שהכלי עצמו חלוק, וכמו שחלוקים שאר כלים באחורים ותוך לענין דינייהו, ה"נ המרדע חלוק הוא בעצמו לענין דין אחר, עכ"ד, ועיי"ש בסו"ד מש"כ לדון עוד בדעת הר"ש, ומבו' מזה דמפרש לדעת הר"ש, דבאמת במרדע ליכא כלל אחורים ותוך, ועיקר דינא דמתניתין הוא דהמרדע נחלק לב' כלים, דהחרחור והז' הסמוכין לו חשיבי ככלי א', והדרבן והד' הסמוכין לו חשיבי ככלי א', וע"כ אם נפלו משקין טמאין על החרחור אין טמא מן המרדע אלא ז' טפחים, ואם נפלו על הדרבן אין טמא מן המרדע אלא ד' טפחים, וזהו שכתב התוי"ט דאי"ז כלל מדינא דחלוקת אחורים מתוך, אלא הוא דין אחר דהמרדע חלוק לב' כלים.

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש, דז' טפחים הסמוכין לחרחור וד' טפחים הסמוכין לדרבן חשיבי תוך, וכל שהוא חוץ לשיעורים הללו חשיב כאחורי הכלי, וע"כ אם נפלו משקין טמאין חוץ מז' לחרחור וד' לדרבן, יהי' המקום שנטמא והמחובר לו מבחוץ טמא, והז' הסמוכין לחרחור והד' הסמוכין לדרבן טהורין, כדין כלי שנטמאו אחוריו לא נטמא תוכו, עכ"ד, והנה בפשוטו הי' בדין לפ"ז, דאם נפלו משקין טמאין על החרחור והז' טפחים הסמוכין לו, או על הדרבן והד' טפחים הסמוכין לו, יהא המקום שבין הז' הסמוכין לחרחור והד' הסמוכין לדרבן טמא, כדין כלי שנטמא תוכו במשקין שנטמאו אחוריו, אך בתוספתא שהביא הר"ש מפורש דאם נפלו משקין טמאין על החרחור אין טמא אלא ז' ועל הדרבן אין טמא אלא ד', וכ"כ הרמב"ם בפכ"ח מכלים ה"ד, וצ"ב הטעם בזה.

וביותר צ"ע, דבד' הרמב"ם שם נראה להדיא, דהא דאם נפלו משקין טמאין על החרחור אין טמא אלא ז' וכו', הוא מכח הא דהמקום שחוץ לז' חשיב כאחורים, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש, וצ"ב דלכאו' הא דחשיב כאחורים אי"ז טעם שלא יטמא כשנפלו משקין טמאין על החרחור דחשיב כתוך, שהרי כלי שנטמא תוכו במשקין נטמאו אחוריו.

ובגליון הרא"ש כתב בשם ה"ר מנחם, דחילוק תוך וגב במרדע ל"ה כשאר כלים דאם נטמא תוכו נטמא אחוריו, אלא ה"ק חלוק תוכו מאחוריו דאם נטמא זה לא נטמא זה, ועד"ז כתב במל"מ פכ"ח מכלים ה"ג, דהא דאם נטמאו החרחור או הדרבן לא נטמא המקום שבאמצע, הוא משום דאינו נחשב מהכלי, ואמר בדרך השאלה שנקרא אחור, אך באמת מקום זה גרע אפי' מאחור ואין לו אפי' דין יד דקי"ל שאם נטמא תוכו נטמאו אחוריו וידיו, עכ"ד.

אך בל' הרמב"ם שכתב, דאם נפלו חוץ לז' וחוץ לד' ה"ז ככלי קיבול שנגעו משקין באחוריו ולא נטמאו אלא ממקום מגעו ולחוץ, עכ"ל, נ' להדיא דכל הא דלא נטמא החרחור והדרבן, הוא רק משום דהמקום שחוץ לז' וחוץ לד' חשיב כאחורי הכלי, וכלי שנטמא במשקין באחוריו לא נטמא כולו, ואם הכא הוי דין אחר, דתוך הכלי ואחוריו חלוקין זמ"ז לגמרי, א"כ ל"ב בזה לדינא דכלי שנטמאו אחוריו במשקין לא נטמא תוכו.

ג] ובמרכה"מ בהל' כלים שם כתב לפרש בזה, דלעולם דמי דין חלוקת תוך ואחורים במרדע, לדין חלוקת תוך ואחורים דשאר כלים, והא דאם נפלו משקין טמאין על החרחור או על הדרבן לא נטמא המקום שחוץ לז' וחוץ לד', הוא משום דמקום זה הוי אחורים גם דהחרחור וגם דהדרבן, וע"כ אינו נטמא ע"י החרחור, דבטומאת משקין דקיילי שדינן למקום זה לבתר הדרבן כאילו הם אחורי הדרבן ואין להחרחור אחורים כלל, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאם נגעו משקין טמאין גם בחרחור וגם בדרבן, נטמא המקום שבאמצע ממ"נ, וזה חידוש, די"ל דלגבי מגע המשקין בחרחור שדינן להאחורים בתר הדרבן, ולגבי מגע המשקין בדרבן שדינן להאחורים בתר החרחור.

ויל"פ עוד עד"ז, לפמש"נ לעיל מ"א אות ו', דעיקר טומאת משקין היא טומאת תוך, והא דהגב טמא הוא דין נוסף דנטמא תוכו נטמא גבו משום דהגב הוא טפל לתוך, ולפ"ז י"ל, דהכא דהמקום שבאמצע הוא אחורים דהחרחור והדרבן, אינו טפל לא לזה ולא לזה, וע"כ אם נטמא א' מהן במשקין לא נטמא המקום שבאמצע.

ד] והנה לא נתפרש בד' הראשונים הדין בגונא דנפלו משקין טמאין תוך ז' לחרחור או תוך ד' לדרבן, ובמל"מ שם כתב בתחילת דבריו, דלדעת הרמב"ם דחשיבי כתוך הכלי, הרי דאם נפלו משקין טמאין תוך ז' לחרחור נטמא החרחור והז' הסמוכין לו, ואם נפלו משקין טמאין תוך ד' לדרבן נטמא הדרבן והז' הסמוכין לו, ובסו"ד נסתפק המל"מ דשמא בכה"ג אין נטמאין החרחור או הדרבן, עיי"ש, ובמי"ט חרד"נ ב' צידד, דבכה"ג נטמא כל העץ, עיי"ש בטעמו, אך בס' דעת אליהו העירו לנכון ע"ז, דממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דלר"מ אפי' אם נפלו משקין טמאין על קצה המלמד הקיצוני נטמא כולו, ש"מ דלר' יהודה לא נטמא כולו בכה"ג.

ולדעת הר"ש, הרי דאי נפרש בדעתו דמקומות אלו חשיבי כאחורי הכלי, הדין נותן, דאם נפלו משקין טמאין תוך ז' לחרחור לא נטמאו אלא הני ז' טפחים, אך החרחור עצמו טהור, וכן אם נפלו משקין טמאין תוך ד' לדרבנן לא נטמאו אלא הני ד' טפחים, אך הדרבן עצמו טהור, וכ"כ במרכה"מ שם, אך לפ"מ שפירש התוי"ט בד' הר"ש דמקומות אלו לא חשיבי כאחורים, נראה דיהא הדין בזה כמש"כ במל"מ לדעת הרמב"ם.

אמנם במל"מ שם נסתפק בדעת הר"ש, די"ל דנחלק ע"ד הרמב"ם וס"ל דאם נגעו משקין בעץ בכל מקום שהוא נטמא כולו, משום דהכל הוא עץ א', ומאידך י"ל דס"ל דכה"ג אינו נטמא כלל, דומיא דכל ידות הכלים דקי"ל דאם נפלו עליהן משקין טמאין מנגבן והן טהורין, עכ"ד, ועמש"נ לדון בזה להלן אות ה'.

ה] ובגונא שנפלו משקין טמאין חוץ לז' לחרחור וד' לדרבן, כתב הרמב"ם דלא נטמא אלא ממקום מגעו ולחוץ, ועי' במי"ט שהאריך לדון בפירושו, ומסיק דהיינו שנטמא כל המקום דבין הז' הסמוכין לחרחור לבין הד' הסמוכין לדרבן, וכ"כ בחזו"א סימן כ"ט סקי"ד, ועיי"ש מש"כ בטעמא דמילתא.

ובד' הר"ש לא נתפרש הדין בכה"ג, ובתוי"ט נסתפק אם נחלק בזה ע"ד הרמב"ם, ובמל"מ שם דן לומר לדעת הר"ש, די"ל דכה"ג נטמא כולו משום דהכל הוא עץ א', וי"ל דכה"ג אינו נטמא כלל דומיא דידות הכלים דמנגבן ואין טהורין, עיי"ש בדבריו, ואמנם דלדעת הר"ש לקמן מ"ג דידות הכלים דמנגבן, היינו דהיד עצמו נטמא, הרי דה"נ הכא אי נימא דהמקום שבאמצע חשיב כיד, ה"ה נטמא, ועוד דפשטות דעת הר"ש לקמן מ"ו דבידות דכלים שאין להן בית קיבול לא סגי להו בניגוב, וית' במקומו בעזה"י, אך במרכה"מ שם ה"א נקט דלדעת הר"ש המקום שבאמצע ל"ה אפי' כיד, ולפ"ז לכאו' אם נפלו עליו משקין טמאין אינו נטמא כלל.

ו] התוס' בשבת די"ז. כתבו דמרדע חשיב כלי קיבול שמקבל את הדרבן, וכתבו ע"ז, ז"ל, וכן מוכח במסכת כלים דחשיב בית קבול דתנן המרדע יש לו אחורים ותוך, עכ"ל, וד' התוס' צ"ב, דהיאך שמעינן מהא דהמרדע יש לו אחורים ותוך, דחשיב המרדע עצמו בית קיבול, הרי הכא איירי כלפי טומאת המרדע בתורת חלק מהכלי דהחרחור והדרבן.

ואין לומר דדעת התוס' דמתניתין איירי במרדע שהסירו ממנו את החרחור והדרבן, והא דתנן דיש להן אחורים ותוך, היינו דהמקום שהוא מקבל את החרחור והדרבן הו"ל כתוך, ושאר המרדע הו"ל כאחורים, דמלבד דאי"ז מתישב בד' התוספתא שהביא הר"ש דמבו' דאיירי מתניתין במרדע שיש לו חרחור ודרבן, גם בד' התוס' שם נראה להדיא דלא הי' להמרדע רק בית קיבול בצידו האחד שבו הי' נכנס הדרבן, אך בצידו השני לא הי' לו בית קיבול, אלא הי' נכנס המרדע בתוך החרחור, וכ"ה מבו' בפי' הר"ש לעיל פי"ג מ"ב, ולפ"ז הרי אין לפרש דמכוון מתניתין הוא דהמקום שמקבל את החרחור והדרבן הו"ל כתוך, שהרי כלל ליכא מקום במרדע שהוא מקבל את החרחור.

ועיי"ש ברש"ש שפירש לדבריהם, דאם לא הי' למרדע בית קיבול, הי' דינו כיד דאם נפלו עליו משקין טמאין מנגבו והוא טהור, ומהא דתנן דיש לו אחורים ותוך, ש"מ דיש לו בית קיבול, וע"כ ה"ז נטמא במשקין, ובס' דעת אליהו העירו ע"ז, דלדעת הרמב"ם והרא"ש לקמן מ"ו הך דינא דידות הכלים מנגבן והן טהורין, הוא אף בידות שיש להן בית קיבול, וא"כ אף דנימא דיש למרדע בית קיבול הי' בדין שלא יהא נטמא במשקין, ומאידך לדעת הר"ש שם בידות דכלי שאין לו בית קיבול, ליכא לדינא דמנגבן והן טהורין, וא"כ א"צ לומר דיש להמרדע בית קיבול.

ז] **ר"מ אומר אין להן, לא הוזכרו ד' וז' אלא לשירים,** בד' התוספתא שהביא הר"ש מבואר, דלדעת ר"מ אם נפלו משקין על החרחור או על הדרבן נטמא כל המרדע, ובמל"מ פכ"ח מכלים ה"ג כתב דמודה ר"מ דאם נטמא החרחור לא נטמא הדרבן וכן אם נטמא הדרבן לא נטמא החרחור, עיי"ש בטעמו, ועמש"נ בזה להלן מ"ג אות י"ז.

ח] והנה לדעת הרמב"ם והרא"ש דלר' יהודה תוך ז' לחרחור ותוך ד' לדרבן חשיבי כתוך והמקום שביניהם חשיב כאחורים, הרי דע"ז הוא דפליג ר"מ וס"ל דכל המרדע חשיב כתוך דהחרחור והדרבן, ואי נימא דלדעתו חשיבי החרחור והדרבן ככלי א' ואם נטמא זה נטמא זה, י"ל דמה"ט הוא דס"ל דגם המקום שבינתים חשיב כתוך, דרק לר' יהודה דהוו כב' כלים, אמרינן דהז' הסמוכין לחרחור הוי מכלל תוך החרחור והד' הסמוכין לדרבן הוו מכלל תוך הדרבן והמקום שבינתים אינו מכלל התוך דאחד מהן, אך לר"מ דהוו כלי א', חשיב כל המרדע כתוך דכלי זה, וצ"ע.

ולדעת הר"ש לפ"מ שפירשו הבית דוד ודעימי' דלר' יהודה תוך ז' לחרחור ותוך ד' לדרבן חשיב כאחורים, והמקום שביניהם ל"ה כלל מכלל עיקר הכלי, לכאו' נמצא דר"מ פליג בתרתי, חדא דאין להן תוך ואחורים, ועוד, דגם המקום שבין תוך ז' לחרחור לתוך ד' לדרבן הוי מכלל עיקר הכלי, ויל"פ לפ"ז, דהא דקאמר ר"מ אין להן לא הוזכרו ד' וז' אלא לשירים תרתי קאמר, חדא דאין להן חלוקת אחורים, ועוד דגם אין בהן חילוק בין תוך ז' ותוך ד' לחוצה להן, דלא הוזכרו ד' וז' אלא לשירים, וצ"ע בזה.

ט] והנה בטעמא דר"מ דאין להן חלוקת אחורים, כתב במשנ"א דאזיל לטעמי' לעיל מ"א דהשלחן והולפקי אין להם אחורים ותוך, משום דבפשוטי כלים ליכא לחלוקת אחורים, וע"כ ס"ל דה"נ במרדע ליכא חלוקת אחורים, וכ"כ במרכה"מ פכ"ח מכלים ה"ג.

אך הנה כבר נת' לעיל מ"א אות י"א מד' הראב"ד בעדיות והגר"א דטעמא דר"מ התם הוא משום שהאדם הופכן ומשתמש בצידן השני, ונת' שם דכ"ה משמעות ד' הר"ש והרא"ש, ושם אות י"ג נת' כן גם בדעת הרמב"ם, ולפ"ז הרי אין לפרש דמה"ט הוא דס"ל הכא דאין להן אחורים ותוך.

וצ"ל דטעמא דר"מ הוא, דכיון דחזינן המרדע חשיב מגוף הכלי ולא חשיב כיד בעלמא, וכמש"כ בתוי"ט לקמן מ"ג, ע"כ גם לא חשיבי כאחורים, כיון דהוא משתמש במלאכתו במרדע עצמו, ועד"ז צל"פ גם בטעמא דהרמב"ם והרא"ש דפירשו גם לדעת ר' יהודה דתוך ז' לחרחור ותוך ד' לדרבן חשיב כתוך.

1. ועיי"ש במרכה"מ שהביא מפי' הרע"ב לקמן פכ"ט מ"ז דאף בטומאה דאורייתא אם נגעה טומאה במקום שחוץ לז' לחרחור וחוץ לד' לדרבן, לא נטמאו לא החרחור ולא הדרבן, והרי להדיא דלדעת ר' יהודה דקי"ל כוותי', אין המקום שבאמצע כלל מכלל הכלי. [↑](#footnote-ref-2)