שיעור יב קסח ה-ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור יב**

**~ סימן קסח סעיף ה-ו ~**

## [המשך סעיף ה] פת עובד כוכבים נקייה ופת קיבר של ישראל, אם אינו נזהר מפת עובד כוכבים מברך על איזה מהם שירצה, ואם הוא נזהר מפת עובד כוכבים, מסלק פת נקי של עובד כוכבים מעל השלחן עד לאחר ברכת המוציא כו', ואם בעל הבית נזהר מפת עובד כוכבים, וישראל שאינו נזהר בכך מיסב עמו על השלחן, כיון דמצוה מוטלת על בעל הבית, יבצע מן היפה של עובד כוכבים, וכיון שהותר לבצוע הותר לכל הסעודה.

### הטעם שהתירו לבעה"ב לבצוע על פת עכו"ם

ובביאור הגר"א הקשה דהשו"ע סותר עצמו דבתחילה כתב שאם הבעל הבית נזהר מפת עכו"ם אז הוא מסלק את הפת של עכו"ם מהשולחן, ומשמע שמחמת החביבות לא התירו לו לאכול את הפת של עכו"ם, ואילו בהמשך הסעיף מבואר שאף אם בעל הבית נזהר בפת עכו"ם מכל מקום בוצע על הפת היפה של העכו"ם, ומבואר שכדי שיברך על חביב מותר לו לאכול מפת עכו"ם.

ובמשנ"ב (ס"ק כא) עמד בזה ופירש דמה שהתיר השו"ע לבעה"ב לבצוע על פת של עכו"ם היינו משום כבוד האורח, אבל בלא אורח אינו היתר למי שנזהר מפת של עכו"ם לבצוע על פת זו, אלא מסלקה מעל גבי השולחן וכמש"כ המשנ"ב לעיל. וביאר בביאור הלכה (ד"ה על בעה"ב) דאף שבתרומת הדשן שהוא מקור דברי השו"ע, משמע שאפילו אם אין אורח יש את ההיתר לבצוע על פת עכו"ם כיון שהיא חביבה, אך הביא מכמה פוסקים שלהלכה יש להקל לבצוע על פת עכו"ם רק אם יש אורח.

והנה המשנ"ב הסיק דכהיום שהמנהג שכל אחד בוצע לעצמו לא שייך דין זה דודאי לא התירו למי שמקפיד על פת עכו"ם לאכול מפת עכו"ם משום כבוד האורח [ובביאור הלכה (שם) כתב דלדעת הש"ך ביורה דעה (סימן קיב ס"ק כא) שהוא משום חשש איבה, שייך דין זה אף כשמברך לעצמו, אך במשנ"ב מסיק לדינא כדברי המחצית השקל שאם כל אחד מברך לעצמו לא שייך דין זה כלל]. אכן עדיין יכול להיות נפק"מ בזה בשבת שהרגילות שהבעה"ב מברך ומוציא את השומעים ידי חובתם, דלמסקנת המשנ"ב נראה שאם יש לו אורח התירו לו לאכול פת עכו"ם משום כבוד האורח.

### הנמנע מלאכול 'הכשר' מסויים או נזהר מפת שרויה ואורחיו מקילין

והנה בזמנינו לא מצוי כל כך פת עכו"ם, אמנם עדיין יכול להיות נפק"מ בזה כגון שנזהר לא לאכול הכשר מסויים והאורחים אוכלים מהכשר זה, או כגון שהבעה"ב מחמיר שלא לאכול 'מצה שרויה' בפסח והאורחים נוהגים היתר בזה, דלכאורה אם הפת השרויה משובחת יותר מהמצה שאינה שרויה, צריך לבצוע על מצות אלו מפני כבוד האורחים.

ויש לדון שה"ה דאם הבעה"ב מקפיד לאכול בפסח רק מצות יד, והאורחים רגילים במצות מכונה, ומצות אלו טעימות יותר דלכאורה צריך לבצוע על המצות מכונה משום כבוד האורחים [אמנם לדעת הפרי חדש והפמ"ג שיש לחוש שמנהג טוב חשיב כנדר, אין להקל אלא אם עושה התרת נדרים וכמו שיתבאר לקמן].

### אם צריך לעשות התרת נדרים בתחילה

והנה מבואר בביאור הלכה (שם) דאף במקום שהתירו לבעה"ב לאכול פת עכו"ם דמכל מקום צריך לעשות התרת נדרים לכתחילה, שהרי נהג שלא לאכול והוי כמו נדר, וה"ה בענייננו שאם נהג שלא לאכול מצת מכונה, צריך לעשות התרת נדרים קודם שאוכל מאותם מצות. ובשלמת חיים (סימן תסז) כתב שיכול לסמוך בזה על מה שעשה תנאי בראש השנה להתיר את כל הנדרים וכן הביאו בשם עוד אחרונים (עי' משנ"ב מהדורת 'דרשו' הערה 9). אך דבריהם נראים מחודשים ונראה לדינא שאין לסמוך על תנאי זה דהנה ביורה דעה (סימן ריא סעיף ב) נחלקו הדעות האם מועיל התנאי לבטל את הנדר במקום שהוא לא זוכר את התנאי בשעת הנדר, ומסקנת השו"ע שם דיש לחוש לדעת המחמירים שאם לא נזכר בתנאי בתוך כדי דיבור לשעה שנדר, התנאי אינו מועיל לבטל את הנדר, וא"כ הכא נמי צריך לחוש ולהתיר בפועל את הנדר קודם שאוכל מהדבר שנהג לא לאוכלו. [א.ה. יש להעיר שבדברי חלק מהאחרונים חשו לקושיא זו וביארו דמנהג טוב אינו נחשב אלא כנדר דרבנן, ולכן יש להקל בזה ולסמוך על התנאי של ערב ראש השנה.

## [סעיף ו] פת הבאה בכיסנין, מברך עליו בורא מיני מזונות ולאחריו ברכה אחת מעין שלש, ואם אכל ממנו שיעור שאחרים רגילים לקבוע עליו, אף על פי שהוא לא שבע ממנו, מברך עליו המוציא וברכת המזון.

### הקדמה לדין פת הבאה בכיסנין

הנה יש להקדים דפת הבאה בכיסנין נחשבת כפת לכל הדינים שבתורה, ויש בה חיוב חלה (משנה חלה פרק ב משנה ב), וכן יוצא בה ידי חובתו בפסח (כמבואר בברכות לח, א דגובלא בעלמא דמברכין עליו במ"מ יוצא יד"ח בפסח ע"ש), אלא שלעניין ברכת המוציא וברכת המזון, התחדש דפת הבאה בכיסנין אין מברכים עליה המוציא וברכת המזון משום שאין הדרך לקבוע עליהם סעודה, וכן מבואר במשנ"ב כאן (ס"ק כג).

והנה העמק ברכה (בדין לחם לענין ברכה אות ב) דן דלפי זה אם יש פת שאין עליה דין 'פת הבאה בכיסנין' [וכמבואר לקמן בסמוך (סעיף ז) התנאים של פת הבאה בכיסנין], אך אין הדרך לקבוע עליו סעודה, וכגון מיני עוגות שלשים אותם במעט מי פירות והרוב מים, אך אוכלין אותם רק לשם תענוג, דלכאורה צריך לברך עליהם בורא מיני מזונות שהרי אין הדרך לקבוע עליהם סעודה, והוי כמו שאר פת הבאה בכיסנין שכיון שמנהג העולם שלא לקבוע עליהם סעודה, מברך עליהם במ"מ.

ובהמשך דבריו מסיק העמק ברכה דמכל הפוסקים משמע דגדר פת הבאה בכיסנין הוא לפי מה שהגדירו לנו חז"ל, ואף אם בזמנינו אין הדרך לקבוע על זה סעודה מברך עליו המוציא וברכת המזון. והוכיח כן מדברי השו"ע לקמן (סעיף יב) דהשורה פתו ביין אדום אין מברך עליו אלא בורא מיני מזונות וברכה מעין ג', הואיל ונעשה אדום ודמי לפת הבאה בכיסנין, ומוכח שבשביל לברך עליו המוציא בעינן שיהיה על זה 'תואר פת' ולכן פת השרוי ביין שאין עליו תואר פת, מברך עליו בורא מיני מזונות, ואינו תלוי אם הדרך לקבוע עליו סעודה, אלא הכל תלי במה שחז"ל קבעו דאם נקבע שיש עליו 'תואר פת' מברך עליו המוציא וברכת המזון.

ובאמת יש להוכיח כדבריו מהא דמצינו לקמן (סעיף ז) שנחלקו הראשונים מהי פת הבאה בכיסנין ע"ש באורך, ולכאורה לא מובן מה המחלוקת שהרי דבר זה תלוי במציאות, וכל פת שלא קובעים עליה סעודה מברך בורא מיני מזונות וברכה מעין ג', ועל כרחך שדין 'פת' נקבע לפי מה שקבעו חז"ל שיש לו תואר פת, ומה שאין עליו תואר פת אינו מברך עליו המוציא.

### עוגות שאין בהם התנאים של פהב"כ ופהב"כ שהדרך לקבוע עליה סעודה

ועולה מדברי העמק ברכה שאותן מיני עוגות שאין בהם את התנאים להיחשב כפת הבאה בכיסנין, צריך לברך עליהם המוציא וברכת המזון אף אם אין הדרך לקבוע עליהם סעודה.

ונראה לפי דבריו דהוא הדין להיפך, דהיינו דבר שיש עליו את התנאים של פת הבאה בכיסנין, אך הדרך לקבוע עליו סעודה, דלכאורה צריך לברך עליו המוציא, אך לפי דברי העמק ברכה כיון שאין עליו תואר פת אינו מברך עליו המוציא אלא בורא מיני מזונות. ולכן מה שמצוי במקומות מסויימים שאוכלים לחם מתוק כל השבוע, אף שהדרך לקבוע על זה סעודה, מברך עליו בורא מיני מזונות כיון שחז"ל החשיבו את זה כדבר שאין עליו שם פת דאין מברכים עליו המוציא.

### גדר קביעות סעודה

הנה לשון השו"ע שאם אכל שיעור שאחרים רגילים לקבוע עליו סעודה מברך עליו המוציא וברכת המזון. ומשמע שאפילו כשאינו שבע, אם הוא דבר שאחרים קובעים עליו סעודתם מברך עליהם המוציא לחם מן הארץ.

ומקורו מהסוגיא בברכות (מב, א) דרב הונא אכל תליסר ריפתי [היינו פת הבאה בכיסנין] בני תלתא תלתא בקבא ולא בריך, אמר ליה רב נחמן עדי כפנא אלא כל שאחרים קובעים עליו סעודה צריך לברך. ופירש שם רש"י דאף שרב הונא לא קבע סעודתו עליהם, חייב לברך עליהם המוציא וברכת המזון כיון שאחרים קובעים עליו סעודה.

ויש לדון מה הגדר שאחרים קובעים עליו, דברא"ש שם (סימן ל) משמע שהשיעור הוא מה שאחרים שבעים ממנו, דאז אף אם הוא אינו שבע משיעור זה בטלה דעתו, וכ"כ להדיא במחצית השקל כאן (ס"ק יג) דאם אחרים היו שבעים ממנו מברך עליו המוציא וברכת המזון. אמנם באבן העוזר כאן נראה ביאור אחר דקביעות סעודה היינו מה שאוכל במנוחת הנפש, וקובע עצמו לאכילה זו הכוונה שמתיישב כדי לאכול דרך קבע, ועל אכילה כזו מברך המוציא וברכת המזון, אך על פת הבאה בכיסנין שהוא אוכל בדרך אגב, מברך במ"מ ומעין ג'. והיינו דמה שאחרים קובעים עליו סעודה הכוונה שדרכם לקבוע אכילתם כסעודה ולא כבדרך אגב.

והנה לשון השו"ע 'שאם אכל ממנו שיעור שאחרים רגילים לקבוע עליו סעודה', [ואין להוכיח מלשונו כדברי האבן העוזר ממה שכתב ש'אחרים רגילים לקבוע עליו' ולא כתב שהוא שיעור ש'אחרים שבעים ממנו', דיש לדחות דכן הוא לשון הגמ'], וכתב המשנ"ב (ס"ק כד) דהיינו שיעור שאחרים רגילים לשבוע ממנו, ומשמע שהדבר תלוי האם אחרים שבעים ממנו וממילא דעתו בטילה, וכן משמע בשעה"צ בהמשך דבריו (ס"ק כ) שכתב דרב נחמן מודה שצריך שביעה רק חולק על רב הונא שאין צריך שביעה של האוכל דווקא, וסגי בשביעה של אחרים ע"ש, ומשמע שאחרים קובעים עליו סעודה היינו ששבעים מכך.

אמנם בשעה"צ (ס"ק יח) כתב להדיא דהאי שביעה לאו דווקא שביעה גמרוה אלא רצה לומר דרך קביעות סעודה. ומבואר שאינו תלוי בשביעה ממש, אלא בדרך קביעות וצ"ע.

### שיעור קביעות סעודה

והנה הביא המשנ"ב (ס"ק כד) שנחלקו האחרונים מהו שיעור קביעות סעודה דיש אומרים ששיעורו הוא ג' או ד' ביצים כמו שמצינו שהוא שיעור סעודה לגבי עירוב, אך דעת כמה אחרונים שהוא שיעור של סעודה קבועה של בוקר וערב והיא שביעה גמורה.

ונראה לומר דמחלוקת זו תלויה בנידון הנ"ל דאם בעינן שיאכל כדי שיעור שאחרים שבעים ממנו, היינו משום שעיקר הדבר תלוי בשביעה, וא"כ צריך לאכול כדי שיעור של סעודת שחרית וערבית שהיא שביעה גמורה, אך דעת האחרונים דסגי שיאכל ג' או ד' ביצים היא משום שבשיעור זה האדם מתיישב וקובע את אכילתו ואינו אוכל רק כבדרך אגב, והיינו לפי הצד השני הנ"ל דהדבר תלוי אם אחרים אוכלים אותו בדרך קביעות.

ולדינא מסיק המשנ"ב דלכתחילה טוב לחוש לדעת המחמירים שלא לאכול ד' ביצים אלא יקבע סעודתו ויאכל תוך הסעודה, כיון שיש ספק אם צריך לברך על זה המוציא וברכת המזון.

### אופן שיעור הג' או ד' ביצים

ולגבי אופן מדידת השיעור דג' וד' ביצים דעת רוב הפוסקים שמחשבים לפי נפח, והיינו שמשערים את השיעור לפי הנפח של הביצים [לדעת הגר"ח נאה כ-55 גרם מים לשיעור ביצה אחת ולדעת החזו"א כ-100 גרם]. אמנם הכף החיים כאן (ס"ק מו) הביא מכמה אחרונים מחכמי ספרד דנקטו שיש לחשב את שיעור קביעות הסעודה לפי משקל הביצים. והוכיחו כן מדברי הרמב"ם בפירוש המשניות למס' חלה (בתחילת המסכת) שחישב שיעור ביצה שהוא י"ח דראהם, ודרהם הוא מידת המשקל.

והנה יש ליישב קצת מנהגם על פי דברי הזרע אמת (אורח חיים סימן כט והובא במשנ"ב סימן קי ס"ק א בשם אחרונים וע"ש בשערי תשובה שהביא כן בשם הזרע אמת) שכתב דאם אוכל שיעור כזית מפת סופגנין שתפחה, אינו מברך עליו ברכה אחרונה, כיון שלפי האמת לא אכל כזית, והיינו שלא מחשבים את המאכל לפי מצבו כעת, אלא לפי מה שהיה בשעת גידולו, ועל פי זה יש לומר שלא מחשבים את הפת לפי הנפח שלה באותה שעה, אלא לפי הנפח שלה כשהיתה חיטה, ואז הוא בערך כפי המשקל של הפת, כי החיטה הוא כמעט כמו משקל המים, ואם כן אם מחשבים את כמות החיטה שעל ידה נוצרה אותה הפת זה בערך לפי המשקל של ביצה. [אמנם כאן כתב הכף החיים שאף שיעור אתרוג מחשבים לפי המשקל ושם א"א לומר כן וצ"ע].

אמנם מדברי הרמב"ם הנ"ל מוכח להדיא שיש לחשב לפי הנפח של אותו זמן שבודק, דהנה מבואר שם ברמב"ם ששיעור ביצה הוא 18 דרהם, אך כתב שם ששיעור חלה הוא 520 דרהם בקירוב. והנה אם נחשב שיעור ביצה שהוא 18 דרהם כפול 43 ביצים וחומש שהוא שיעור חלה יצא כ-780 דרהם, ומוכח מדברי הרמב"ם דכשנעשה קמח מחשבים לפי הנפח של קמח, והוא הדין שכל דבר יש לחשבו לפי הנפח שלו.

**הדינים העולים:**

1. בעל הבית בוצע על פת החביבה על האורח אף אם מקפיד שלא לאוכלה מפני כבוד האורח. אך צריך לעשות התרת נדרים קודם לכן.
2. יש לחקור אם כל פת הבאה בכיסנין מברך במ"מ כי בזמן חז"ל לא קבעו, או דתלי בכל דור ודור, ומוכח בעמק ברכה שתלי בזמן חז"ל.
3. ולפי זה אם אוכל פת שהדרך לאוכלה לקינוח ואין בה התנאים של פהב"כ מברך המוציא, וכן אם יש התנאים אך הדרך לקבוע סגי בברכת במ"מ.
4. גדר קביעות סעודה י"א שהוא מה שרגילים לאוכלו בדרך קביעות, וי"א לפי מה שרגילים לשבוע ממנו.
5. שיעור קביעת סעודה י"א שהוא ג' או ד' ביצים וי"א שיעור סעודה דבוקר וערב. ולכתחילה יש להחמיר בזה.
6. משערים הג' וד' ביצים לפי הנפח.