4 בפלוגתת רבינו יונה והרא_ש בג_ שלא קבעו עצמן מתחילה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / שלשה שאכלו

אור ליום ג' י' אלול תשע"ב

**א**

א] ברכות דמ"ה., שלשה שאכלו כאחד חייבין לזמן, וכתב בתר"י, ז"ל, י"מ דמיירי כשקבעו עצמן ביחד מתחילה להמוציא וכו', וי"מ שאע"פ שלא ברכו המוציא ביחד ולא קבעו מתחילה חייבין לזמן, שמאחר שסיימו ביחד האכילה קבע אותם, ומורי נ"ר אומר שהנכון כמו הפי' הראשון שאינן חייבין אלא כשקבעו לאכול ביחד מתחילה, והביא ראי' דתנן לעיל הסבו א' מברך לכולם ודייקינן עלה בגמ' הסבו אין אבל ישבו לא, ורמינהו י' בנ"א שהיו מהלכין בדרך אע"פ שאוכלין מככר א' כל א' וא' מברך לעצמו, ישבו אע"פ שכל א' וא' אוכל מככרו א' מברך לכולם, קתני ישבו אע"פ שלא הסבו וכו', ודאי ברייתא בברהמ"ז מיירי, דהכי אמרינן בהדיא בירושלמי ישבו ואכלו וכו' דמשמע שאכלו כבר, ואם כדברי האומרים שא"צ קביעות לזימון וכו', הא הו"מ לתרוצי דהתם מש"ה אמרי' דישבו אחד מברך לכולם ואע"פ שלא הסבו מתחילה, מפני שהאכילה קובע אותם, ומדלא שנינן הכי שמעינן דפשיטא להו דכי אמרי' א' מברך לכולם בשקבעו עצמן מתחילה לאכול ביחד קאמר, הא לא"ה כל א' וא' מברך לעצמו ואין האכילה קובעת אותם, דיקא נמי דקתני והשמש שאכל כזית מצטרף, ואמאי איצטריך למיתני שהשמש מצטרף, אלא ודאי בא להשמיענו שאע"פ ששאר בנ"א אינם מצטרפין אלא בישיבת קבע השמש מצטרף דכמו שקבע עמהם לאכול דיינינן לי', עכ"ל.

והרא"ש בסימן א' כתב ע"ז, ז"ל, ול"נ כדברי המפרשים אע"פ שלא ברכו המוציא ביחד אלא אח"כ נקבעו באכילה יחד נקבעו לזימון ואינן רשאין ליחלק, ומה שהביא ראי' מההיא דכיצד מברכין לאו ראי' היא, דשאני התם דאי לא אמרו ניזול וניכול נהמא בדוכתא פלונית היו מתחלת הסעודה עד סופה בלא קבע ול"ה האחד יכול להוציא חבירו, אבל הסבו מקצתן תחלה ובא השלישי והסב עמהם אחר שהתחילו הראשונים לאכול ולדידן אפי' בישיבה, כיון שהם קבועים יחד בגמר אכילה חייבין לזמן, וכן ההיא דשמש אדם אחר שהיה אוכל כעין השמש לא היה מצטרף כיון דאינו קבע, עכ"ל.

ובדעת רבינו יונה שלמד מהני דוכתי דל"ב קביעות, נראה דהוא משום דהא הוה פשיטא לי' דאם בעינן שיקבעו האוכלין לאכול יחד, ל"ה קביעות אלא כשנקבעו מתחילה לאכול יחד, וכל הצד לומר דגם אם לא קבעו מתחילה ה"ה מצטרפין, הוא משום דהאכילה עצמה קובעת אותן, אף בלא שקבעו הן עצמן לאכול יחד, וע"ז הוא שהוכיח רבינו יונה מההיא דכיצד מברכין ומההיא דשמש, דאין האכילה עצמה קובעת אותן, וכל קביעותן היא רק מכח שקבעו הן עצמן לאכול יחד, ובזה פשיטא לי' דבעינן שיקבעו מתחילה.

ב] והנה כתב הב"י בסימן קצ"ג, ז"ל, כתוב בהגהמי"י בשם בה"ג, ג' שלא קבעו עצמם לאכול יחד אלא כל אחד בא שם במקרה וישב, אין חייבין בברכת הזימון, אבל אם קבעו עצמם לאכול יחד, או שהיו מהלכים בדרך ואמרו נלך לאכול לחם במקום פלוני אף על פי שכל אחד אוכל מככרו חייבים בזימון ע"כ, וכ"כ סמ"ג, ודבר ברור הוא שזה ע"ד המפרשים שאינם חייבים לזמן אא"כ הוקבעו יחד לברכת המוציא, אבל לדברי הרא"ש שסובר כדברי המפרשים שאע"פ שלא ברכו המוציא ביחד אלא אח"כ נקבעו באכילה יחד נקבעו לזימון, אפי' בא כל א' שם במקרה וישב מזמנין יחד, מאחר שבגמר אכילתם הם קבועים יחד, עכ"ל.

וצ"ב, דלכאו' כיון שכתב הרא"ש דאינם מצטרפין אלא כשהן קבועין יחד בסוף האכילה, הרי דכ"ז הוא כשבסוף האכילה קבעו עצמן לאכול יחד, אך אם בא כל א' שם במקרה וישב ואכל, ולא קבעו עצמן כלל לאכול יחד, אינם מצטרפין, וא"כ שפיר מתקיים דינא דבה"ג גם לדעת הרא"ש.

ולכאו' נראה מד' הב"י שנקט, דגם הרא"ש מודה לד' רבינו יונה דאם בעינן שיקבעו עצמן לאכול יחד, ל"מ אלא כשקבעו עצמן בתחילת האכילה, והא דס"ל להרא"ש דסגי במה שהן קבועין בגמר האכילה, הוא משום דס"ל דל"ב שיקבעו עצמן, אלא האכילה עצמה קובעת אותן, ואך דדוקא אכילה בדרך קבע קובעת אותן, אך אכילה שאינה בדרך קבע אינה קובעת אותן, וע"כ שפיר נקט הב"י דלדעת הרא"ש אם בא שם כל א' במקרה וישב בדרך קבע ואכלו, האכילה קובעת אותן.

אך אי"ז מוכרח, די"ל דהב"י פירש ד' הבה"ג דכל שלא קבעו עצמן מתחילה לאכול יחד אינם מצטרפין, אף אם אח"כ דעתם לאכול יחד, וע"ז הוא שכתב דזה שלא כדעת הרא"ש.[[1]](#footnote-2)

ויש להוסיף בזה, דבאמת דעת הבה"ג בזה, הוא כדעת ר"ח שהביא הרא"ש בפ' כיצד מברכין סימן ל"ג, דמפרש למתניתין דהיו יושבים לעסק אחר ונזדמן להן לאכול מברך כל א' לעצמו, אבל הסיבו לאכול ולא לעסק אחר אחד מברך לכולן, ולדעתם תלי הצירוף במה שהיתה ישיבתם מתחילה לאכול, וכל שלא ישבו מתחילה לאכול, אינם מצטרפין אף אם אח"כ הן אוכלין יחד, ושפיר כתב הב"י דזה שלא כדעת הרא"ש.

ג] והנה כתב הב"י בסימן קצ"ה, ז"ל, וכתב הרשב"א דהא דאיתא בירושלמי אמר רבי יונה והוא שנכנסו שעה ראשונה על מנת כן נראה דאפילו לשתי חבורות שהיו בבית א' נמי קאמר דדוקא כשנכנסו משעה ראשונה לכך דהו"ל כהסיבו יחד וכו', וכן נראה לכאו' מד' רבינו וכו', וא"כ לפי מסקנת הרא"ש שכתב רבינו בסימן קצ"ג שאע"פ שלא ברכו ברכת המוציא ביחד נקבעו לזימון, בב' חבורות נמי ל"ב שיכנסו מתחלה ע"מ להצטרף יחד, וא"כ ל"ה לי' לרבינו לכתוב סתם וכגון שנכנסו מתחילה להצטרף יחד וכו', עכ"ל.

אמנם הב"ח שם כתב, ז"ל, דאפילו אוכלים בבית אחד בעינן שנכנסו מתחילה לכך, וטעמא דמילתא דכיון דב' החבורות לא נקבעו יחד להתחבר בסעודתן לא בתחילת ברכת המוציא ולא בגמר סעודה, לא נקבעו לזמן ולהצטרף אא"כ נכנסו מתחילה ע"ד להצטרף יחד, הא לא"ה אינן יכולין לזמן, דשלשה שאכלו כאחד שנינו וכו', אבל הב"י כתב לדמות ב' חבורות בבית א' להא דכתב הרא"ש דכשלא בירכו המוציא יחד נקבעו לזימון בגמר סעודה, ולפע"ד ל"ד להדדי, דהכא לא נתחברו יחד כלל הב' חבורות לא בברכת המוציא ולא בגמר סעודה, ולפיכך צריך שיכנסו מתחלה לכך, עכ"ל, ולכאו' כונתו, דבג' שאוכלין יחד בגמר סעודה, ה"ה מצטרפין, אך בב' חבורות שאוכלת כל אחת לעצמה, הרי דאם לא נכנסו ע"ד להצטרף יחד, נמצא דגם בגמר הסעודה לא קבעו לאכול יחד, וע"כ אינם מצטרפין.

ולכאו' מד' הב"י שנקט דלדעת הרא"ש מצטרפין ב' חבורות בבית א', אף כשלא נכנסו מתחילה ע"ד כן, נראה דס"ל דלדעת הרא"ש ל"ב כלל שיקבעו עצמן, אלא האכילה עצמה קובעת אותן, וע"כ אף אם לא קבעו כלל לאכול יחד, ה"ה מצטרפין לזימון, וזה כמש"נ לעיל סק"ב מתחילה בדעתו.

אך אין הדבר מוכרע, די"ל דעיקר הא דקשיא לי' להב"י, הוא דמ"ט בעינן שיכנסו "משעה ראשונה" ע"מ כן, הרי לדעת הרא"ש אף אם לא נכנסו מתחילה ע"ד כן, מ"מ כל שאח"כ הסכימו בדעתם לאכול יחד, ה"ה מצטרפין, ולפ"ז י"ל דמודה הב"י דאם לא הסכימו בדעתם כלל לאכול יחד, אינם מצטרפין אף לדעת הרא"ש, וצ"ע בזה.

**ב**

ד] בעיקר דעת רבינו יונה דאינם מצטרפין לזימון אלא בשקבעו עצמן מתחילה להמוציא, קשיא ממש"א לקמן דמ"ז. בעובדא דרב שימי דכל דאילו מייתי להו וכו' הוו אכלי, ה"ה מצטרפין לזימון, ואף שלא קבעו עצמן מתחילה, ועד"ז קשיא ממש"א לקמן דמ"ח. בההיא דינאי המלך, דאף שבא שמעון בן שטח אחר שאכלו, הי' מצטרף לזימון.

ובביאוה"ל סימן קצ"ג ס"ב כתב לישב והביא כן מס' מגן גיבורים, דמודה רבינו יונה דאף בשלא קבעו עצמן מתחילה ה"ה רשאין לזמן, וכל הא דבעינן שיקבעו עצמן מתחילה הוא רק לחובת זימון, וע"כ שפיר ניחא בההיא דרב שימי ובההיא דינאי שהיו רשאין לזמן אף שלא קבעו עצמן מתחילה, וכ"ה מבו' גם בתו"ד הגר"א שם, עיי"ש.

ועיקר הך מילתא דמודה רבינו יונה דאף כשלא קבעו עצמן מתחילה ה"ה רשאין לזמן, כן נ' בל' הרא"ש שכתב בשם רבינו יונה דאם לא נקבעו יחד בברכת המוציא "רשאין ליחלק", ונ' להדיא דאף בכה"ג אם רצו לזמן מזמנין, אלא דרשאין הן ליחלק, וכ"ה להדיא בד' רי"ו נתיב ט"ז חלק ז', ז"ל, אבל אם לא נקבעו מתחילה להמוציא כגון ב' שישבו לאכול וברכו המוציא ואחר כך בא שלישי, אפי' קבע ואכל עמהם וישב, רשאין ליחלק ויברך ברהמ"ז כל א' לעצמו "אם ירצה", כיון שלא הוקבעו מתחילה יחד, עכ"ל, והרי להדיא דגם בכה"ג שלא נקבעו מתחילה ה"ה רשאין לזמן, ורק אם ירצו הן רשאין ליחלק, וכ"כ בשה"ג, ז"ל, מיהו נראה דגם לסמ"ג ורבינו יונה אפי' לא בירכו המוציא תחילה, אם רצו לחייב עצמן בזימון רשאין, דע"כ לא קאמר רבינו יונה אלא שאין חייבין לזמן, אבל אם רצו הרשות בידם, עכ"ל.

ה] והנה כבר עמדו רבים דלכאו' בד' רבינו יונה גופי' מצינו שעמד על קו' זו, וזה במש"כ תר"י לקמן בסוגיא דפרח זימון, ז"ל, לכאורה משמע שאפי' אכלו אח"כ כל א' וא' ופגעו שלשתם זע"ז אחר שאכלו, אינם מזמנין, הואיל ולא נועדו יחד לאכול, ואע"ג דאמרי' לעיל שאם אכלו ב' בהזמנה אחת ולבסוף בא אחר ואכל כזית מצטרף עמהם לזימון, זהו מפני שנועדו השנים ביחד ולפיכך השלישי נגרר אחריהם, אבל בכאן שכל א' וא' אכל לבדו, אינם נגררים זע"ז, ולפיכך אינם מזמנים, ואע"פ שלא יצאו ידי זימון מאכילה ראשונה שאכלו עם חבריהם, כיון ששמעו עם האחרים ונפטרו האחרים על ידם פרח זימון מינייהו ואינן רשאין לזמן אח"כ, מפי מורי הרב נר"ו, עכ"ל.

והרי שעמד רבינו יונה גופי' על הא דבב' שאכלו בהזמנה אחתו לבסוף בא אחר ואכל כזית מצטרף עמהן לזימון, ויישב לזה, דהיכא שנועדו שנים ביחד נגרר השלישי אחריהם, וכל הא דאמרינן שאם לא קבעו עצמן מתחילה אינם מזמנין, הוא כשלא קבע א' מהן עם חבירו.

אך זה נסתר ממש"כ הרא"ש כשנחלק ע"ד רבינו יונה, ז"ל, אבל הסבו מקצתן תחלה ובא השלישי והסב עמהם אחר שהתחילו הראשונים לאכול ולדידן אפי' בישיבה, כיון שהם קבועים יחד בגמר אכילה חייבין לזמן, עכ"ל, והרי דלדעת רבינו יונה אין חייבין בזימון אף בכה"ג שהסבו ב' תחילה ואח"כ בא השלישי, וכ"ה להדיא בד' רבינו ירוחם נתיב ט"ז ח"ז, ז"ל, אבל אם לא נקבעו מתחלה להמוציא כגון ב' שישבו לאכל וברכו המוציא ואחר כך בא שלישי, אפי' קבע ואכל עמהם וישב רשאין ליחלק, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ו] ובאמת נראה דאדרבה מד' תר"י מבו' כמש"כ הביאוה"ל, דבההיא דרב שימי ל"ה חובת זימון אלא זימנו זימון רשות, דהנה בעיקר מה שדן רבינו יונה שם שמא אף כשאכלו אח"כ כל א' וא' ופגעו שלשתם זע"ז אחר שאכלו, ה"ה מזמנין, צ"ע מכמה טעמים, חדא, שהרי כבר כתב רבינו יונה בסוגיין דאינם מצטרפין אף כשאכלו יחד, אא"כ קבעו עצמן מתחילת האכילה, וא"כ מאי ס"ד דאף כשאכלו כל א' וא' לבדו יצטרפו לזימון, ועוד, שהרי במתניתין תנן דשלשה שאכלו "כאחד" חייבין לזמן, וא"כ ודאי דאם אכל כל א' לבדו דאינם מזמנין, ועוד, דמה ענין נידו"ז לסוגיא דפרח זימון, ומ"ט לא העמיד לנידון זה בריש פירקין, ועוד, דמ"ט לא הק' רבינו יונה בסוגיין מההיא דרב שימי.

עוד קשיא, במש"כ רבינו יונה דאם אכלו אח"כ כל א' וא' ופגעו שלשתם זע"ז "אחר שאכלו" אינם מזמנין, ומבו' דאם אכלו יחד ה"ה מזמנין, וצ"ע שהרי דעת רבינו יונה דכל שלא קבעו לאכול בתחילת האכילה אינם מצטרפין לזימון, ושמא י"ל דהתם שאני, דכיון שהלכו למקום אחר וקבעו יחד לאכול שם, הו"ל כקביעות בתחילת האכילה.

וע"כ נראה ברור בביאור ד' רבינו יונה, דודאי הא מילתא הוה פשיטא לי' דג' שאכלו כל א' לעצמו ופגעו שלשתן זע"ז אחר שאכלו, אינם חייבין בזימון, דרק שלשה שאכלו כאחד חייבין בזימון, וכדתנן במתניתין, ואף אם אכלו כאחד אינם חייבין בזימון לדעת רבינו יונה אא"כ קבעו עצמן מתחילה, ואך דמ"מ נסתפק לומר דשמא ה"ה רשאין לזמן, דכיון ששלשתן אכלו בשעה אחת וה"ה חייבין בברהמ"ז, ה"ה רשאין להצטרף יחד ולזמן.

ואשר זהו מה שדן רבינו יונה בגונא דפרח זימון, דבכה"ג הרי אכתי קיימת עליהן עיקר חובת הזימון, שהרי לא נפטרו הם בזימון שזימנו עמהם, וכמש"כ רבינו יונה שם, ואך דמ"מ כיון דפרח זימון מינייהו אין בידם לזמן ולקיים את חיוב הזימון, וע"כ אי נימא דג' שאכלו כל א' לעצמו ופגעו שלשתן זע"ז אחר שאכלו רשאין לזמן, הרי דבגונא דפרח זימון, יהיו חייבין לזמן, כדי לקיים את חובת הזימון המוטלת עליהן.[[3]](#footnote-4)

וע"ז הוא שכתב רבינו יונה דאין הדין כן, אלא כל שאכלו כל א' לעצמו ופגעו זע"ז אחר שאכלו אין רשאין לזמן, ומשא"כ אם פגעו זב"ז ואכלו יחד, הגם דאינם חייבין לזמן, מ"מ ה"ה רשאין לזמן, ובהך גוונא דפרח זימון, ה"ה חייבין לזמן, וכנ"ל.

וע"ז הוא שעמד רבינו יונה מההיא דרב שימי, דחזינן דאף שלא נועדו שלשתן יחד מתחילה, ואין עליהן חובת זימון, מ"מ ה"ה רשאין לזמן, ואזיל רבינו יונה לטעמי' דכל שלא נועדו מתחילה אין עליהן חובת זימון, ובזה הוא שחילק, דכל הא דרשאין לזמן אף שלא נקבע עמהן השלישי, הוא רק משום שקבעו השנים יחד, ובכה"ג נגרר השלישי אחריהן, ושייך בזה זימון, ומשא"כ בג' שאכלו כל א' לבדו, ל"ש זימון כלל.[[4]](#footnote-5)

ויש להסתפק, אם לפ"ז גם בדינא דהרמ"א דרשאין לזמן, לא יהא הדין כן לדעת רבינו יונה אלא בשב' מהן קבועין יחד, וי"ל דגם הרמ"א איירי רק בכה"ג, שהרי ד' הריב"א שהם מקור ד' הרמ"א הם בכה"ג, או דכל מש"כ רבינו יונה דבעינן שיהיו ב' קבועין יחד, הוא רק לאפוקי היכא שאכל א' וא' לעצמו ולא שייכי אהדדי כלל, אך היכא שאכלו במקום א', הגם שלא נצטרפו זע"ז לזימון, ה"ה רשאין לזמן. - ואי נימא כצד הב', צ"ל דמש"כ רבינו יונה דבההיא דרב שימי ל"מ אלא משום שנועדו ב' יחד, הוא משום דס"ל דהתם שאכל השלישי אחר שסיימו הב' את אכילתן, ל"מ הא דאילו מייתי ארדיליא וגוזליא, לחשבן שהן אוכלין כאחד, שהרי בפועל לא אכלו הב' הראשונים ביחד עם השלישי, ובכה"ג אין רשאין לזמן אלא משום שנועדו ב' יחד, וצ"ע בזה.

ולפ"ז הרי נמצא, דמבו' להדיא מד' רבינו יונה, דבההיא דרב שימי ל"ה חובת זימון עליהן, וכל דין הזימון דהתם הי' זימון רשות, וזה כמש"כ הביאוה"ל.

ז] שו"ר בהגה' תפארת למשה על הרא"ש, שהק' ע"ד רבינו יונה מההיא דרב שימי, וכתב ע"ז, ז"ל, ואין לומר דרשאין ליחלק אבל אם ירצו הרשות בידם לזמן, דהא מייתי ראי' מההיא דהסבו אין וכו', והתם מוכח דבלא הסבו אין רשאין לזמן ואין הא' יוצא בברכת חבירו וכו', עכ"ל.[[5]](#footnote-6)

ולכאו' הי' נראה מזה, דאף דמודה רבינו יונה דגם כשלא קבעו עצמן יחד ה"ה רשאין לזמן, מ"מ אין האחד יוצא בברכת חבירו, והיינו דהגם דלענין זימון רשות ל"ב שיקבעו עצמם, מ"מ הרי להוציא את חבירו בברכת הנהנין בעינן קביעות, וכדתנן לעיל דמ"ב. דאם לא הסבו אין א' מברך לכולן, וע"כ הגם דרשאין ג' לזמן אף כשלא קבעו עצמן מתחילה, מ"מ אינם מוציאין זא"ז בברהמ"ז, וזהו שהביא רבינו יונה מההיא דלעיל, דאם לא הסיבו כל א' וא' מברך לעצמו, ואין א' מברך לכולן ומוציאן בברכתו.

ובאמת כן נקטו המג"א והגר"א בסימן קצ"ג ס"ב בדעת הרמ"א שם, דאף שכתב דאף במקום שלא נצטרפו יחד לחיוב זימון, ה"ה רשאין לזמן, מ"מ אין הא' מוציא את חבירו בברהמ"ז, עיי"ש בדבריהם, אך בד' הגר"א שם נ' בפשוטו לא כן, ואכמ"ל.

ח] אמנם קשיא ע"ז מההיא דינאי המלך, שנצטרף שמעון בן שטח עמהן והוציאן בברהמ"ז, והרי דאף דלא נקבע עמהן בתחילה, ה"ה רשאי לזמן ולהוציאן בברהמ"ז.

ושמעתי מהראי"ט לישב בזה בפשיטות, לפמש"נ במק"א לדון דהא דבסופר ובור סופר מברך ובור יוצא, הוא אף בשלא הסבו ולא קבעו יחד, וכאשר כן נקט החזו"א סימן י"ט סק"ב בתו"ד, אך הגר"ז בסימן קצ"ג ס"א נקט לא כן, ואשר ע"כ בההיא דינאי המלך, שפיר הוציאן שמעון בן שטח בברהמ"ז, וז"פ.[[6]](#footnote-7)

ובאופ"א אמר לישב, דשמעון בן שטח הרי ס"ל דל"ב שיאכל כזית דגן, והרי דס"ל דבברהמ"ז אף מי שלא אכל מוציא מדין ערבות, וכל הא דצריך לשתות וכו' הוא רק כדי שיהא בידו לומר שאכלנו, וע"כ לדידי' שפיר מוציא א' את חבירו בברהמ"ז אף בדליכא קביעות, וכמש"נ בזה במק"א דבפשוטו כל דאף אם יצא מוציא, ל"ב קביעות.[[7]](#footnote-8)

1. שו"ר בדרישה שם שכתב ע"ד הב"י, ז"ל, ולענ"ד נראה דאינו מוכרח, דמש"כ וישב אינו ר"ל שישב "יחד" דרך קביעות, אלא שבאו במקרה וישבו לנפשם במקום א' ולא קבעו נפשם "יחד", וזה אליבא דכו"ע, עכ"ל, ונ' מדבריו דמפרש בדעת הב"י, דמש"כ הבה"ג דאינם מצטרפין הוא אף בשישבו אח"כ יחד דרך קביעות, וע"כ שפיר כתב הב"י ע"ז, דזה שלא כדעת הרא"ש, וזה כמש"נ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפשוטו יש להוכיח כן גם ממש"כ רבינו יונה להוכיח כדבריו, מהא דתנן דהשמש שאכל כזית מצטרף, ושמעינן מינה דשאר בנ"א אינם מצטרפין אלא בישיבת קבע, ואי נימא דמודה רבינו יונה דאם קבעו ב' מתחילה, דנגרר השלישי אחריהן, א"כ מ"ט אין מצטרפין שאר בנ"א אלא בישיבת קבע, הרי כיון דאיכא ב' שאוכלין בקבע, בדין דיצטרף עמהן השלישי אף שאינו אוכל בישיבת קבע.

   אך שמעתי מהרח"א לדחות לזה, דכל מש"כ רבינו יונה דהשלישי נגרר אחריהן, הוא רק כשאכל בקבע, אלא שלא קבע עמהן בתחילה, אך כל שאוכל בעראי, אינו נגרר אחריהן, - ומה שהוכיח מזה רבינו יונה כדבריו, ולא חילק כד' הרא"ש דכשאוכל בעראי גרע, הוא משום דס"ל דאם הן מצטרפין אף כשלא קבעו עצמן מתחילה, בע"כ דל"ב קביעות להצטרף, וא"כ בדין דגם מי שאוכל בעראי יצטרף, אך אחר דאין מצטרפין אלא אם קבעו עצמן מתחילה, הרי דהגם דסגי במה שקבעו ב' מתחילה, ותו נגרר השלישי אחריהן, אך היינו רק כשהוא אוכל בקבע, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועד"ז כתב בעמק ברכה לפרש במש"כ הרמב"ן לקמן ד"נ. בשם הראב"ד, שפירש בההיא דג' שבאו מג' חבורות של ג' בנ"א, דאיירי בשאכלו שלשתן כאחת אלא שלא הסבו ולא קבעו להם מקום בכאן, ואעפ"כ כיון שבאו ממקום חיוב אינן רשאין לחלק, אבל אם לא אכלו כאחת אין עליהן חיוב זימון כלל, והרמב"ן תמה ע"ז, ז"ל, אני תמה, אם הועילה להם חבורה ראשונה וחיוב שהיה עליהן מתחלה, אע"פ שלא אכלו בכאן יזמנו, ואם לא הועיל להם חיובן הראשון, אע"פ שאכלו, כ"ז שלא הסיבו ולא הוקבע עליהן חיוב הזימון בחבורה זו רשאין הם ליחלק ואינן מזמנין, עכ"ל, וכתב העמק ברכה בדעת הראב"ד, דלעולם כיון שבאו מג' חבורות של ג' בנ"א, יש עליהן חובת זימון, ואך דאין בידם לזמן עם אחרים שלא אכלו עמם ואין להן צירוף עמם, וע"ז הוא דמהני מה שאכלו כאחת, דשייך בהו זימון רשות, והגם דלחיוב זימון בעינן הסבה או קביעות מקום, אך בכה"ג דיש עליהן חובת זימון, ואך שבאנו לדון דאין בידם לזמן, שפיר מהני הא דשייך בהו זימון רשות ויש בידם לזמן, ותו ה"ה חייבין לזמן מכח מה שנתחייבו מתחילה בזימון. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן נראה ממה שסיים רבינו יונה, ז"ל, ולפיכך אינם מזמנים ואע"פ שלא יצאו ידי זימון מאכילה ראשונה שאכלו עם חבריהם, כיון ששמעו עם האחרים ונפטרו האחרים על ידם, פרח זימון מינייהו, ואינן "רשאין" לזמן אח"כ, עכ"ל, ונראה להדיא דזהו עיקר מה שדן, דכיון דלא יצאו ידי זימון מאכילה ראשונה, יהא עליהן לזמן, וע"ז הוא שכתב דכיון דפרח זימון מינייהו, אינם רשאין לזמן, וע"כ אין בידם לקיים את חובת זימון שעליהן. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתב להק' עוד, ז"ל, וגם לרב א"צ לענין רשות שלישי כלל, דס"ל ב' שאכלו רשות לזמן, ודוחק לומר דמש"א רב כבר גמרו לאכול הוא כדי שלא יוכל להצטרף עמהן ולצאת בברכתם, דהא משמע דרב שימי לא אכל רק כדי לזכותם שיוכלו לזמן, עיי"ש ברש"י, עכ"ל,?יל"ע בקו' זו במאמ"ר?, - אך לכאו' לד' רבינו יונה בעכצ"ל דלא אכל רב שימי כדי לחייבם בזימון, ולא כדי שיהא בידם לזמן, אלא כדי שיצטרף הוא עמהן בזימון, ושמעתי לישב עוד, דאף דרב ס"ל דב' שאכלו רשאין לזמן, י"ל דשמואל לא ס"ל כוותי', ולא הי' מזמן עמו, וע"כ בא רב שימי להצטרף עמהן כדי לזכותן בזימון. [↑](#footnote-ref-6)
6. והעיר עוד לדון עפי"ז בעיקר מה שהוכיח הביאוה"ל מהתם בדעת רבינו יונה דאף כשלא קבעו כאחד ה"ה רשאין לזמן, ולהנ"ל י"ל, דאף אי נימא דבעלמא כשלא נצטרפו יחד אינם רשאין לזמן, היינו משום דל"ש זימון כשאין ביד האחד להוציא את חבירו, וכמש"כ המ"ב שם, אך בסופר ובור שהסופר מוציאו בברהמ"ז, אף רשאי הוא לזמן, אך אי"ז מוכרע, די"ל דכיון דלא תיקנו זימון כשלא נצטרפו יחד, משום דאין הא' מוציא את חבירו, ע"כ אף אם משכחת גוונא דרשאי הא' להוציא את חבירו, מ"מ ליכא בזה זימון, - ובד' המ"ב שהוכיח מזה י"ל דהוא משום דמש"כ דל"ש נברך כיון שאין הא' מוציא את חבירו, אין כונתו דל"ש המטבע דברכת נברך, אלא הוי זה בתורת ראי', דברכת הזימון היא רק במקום שהן מצורפין יחד והא' מוציא את חבירו, וע"כ לפ"ז גם בסופר ובור דהא' מוציא את חבירו, ל"ש זימון. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועפי"ז העיר לדון במה שהוכיח הביאוה"ל משם בדעת רבינו יונה דאף שלא קבעו כא' ה"ה רשאין לזמן, דהנה הרי בפשוטו היו שם ג' שאכלו יחד בלא שמעון בן שטח, ונתחייבו בזימון, וא"כ אף אם לא נצטרף שמעון בן שטח עמהן, הי' יכול להוציאן מדין ערבות, וכ"כ בצל"ח בסוגיא שם בישוב קו' הרשב"א שם, אך מד' הרשב"א וכמה מקמאי שם מבו' דל"ה בידו להוציאן אא"כ נצטרף עמם, עיי"ש, ולפי דבריהם שפיר הוכיח הביאוה"ל. [↑](#footnote-ref-8)