זבים פ_ג מ_א
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ג מ"א**

א] **הזב והטהור שישבו בספינה וכו' הרי אלו טמאים מדרס,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכיון שהתנודדו הכלים הללו מחמת גוף הזב טימאן, וכיון שיש גם אפשרות קרובה שדרס עליהן וכו' נעשו מדרס, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממטמאי מו"מ ה"ד דטומאתן בספק שמא דרס הזב עליהן.

אך הר"ש כתב דטעם טומאתן הוא משום דספינה קטנה ואסדא מתמוטטין ופעמים מכריע הטהור ובגדיו, וע"כ טמאין הבגדים משום דנתלה הזב עליהן, וכ"כ הרא"ש, וכ"כ האו"ז ח"ב סימן תכ"ה בשם הר"י מסימפונט, והרשב"א בתשו' ח"ד סימן קצ"ו.

ב] ובמשנ"א כתב בטעמא דהרמב"ם דס"ל דאין הבגדים טמאים משום שנתלה הזב עליהן, הוא משום דתנן לקמן בפ"ד מ"ז בד' טליות תחת ד' רגלי בהמה דאם זה יכול וזה אינו יכול, אינו אלא מסייע ואין בו ממש, וא"כ ה"נ הכא, אפי' אם הכריע הטהור את הזב אין בגדיו טמאין, שהרי הבגדים אינם אלא כמסייע, ובדעת הר"ש ודעימי' צ"ל דאיירי בגוונא דאלמלי הכרעת הבגדים ל"ה עולה הזב כ"כ והבגדים גורמים הכרעה יתירה, והרמב"ם לא ס"ל חילוק זה, עכ"ד.

והנה מש"כ המשנ"א דהרמב"ם לא ס"ל חילוק זה, צ"ע, דלכאו' הדבר פשוט דבכה"ג דהבגדים גורמים הכרעה יתירה, ה"ה טמאים, ומה לי דעיקר ההכרעה אינה מכח הבגדים, והא דלא ניח"ל להרמב"ם לפרש דטעם הא דהבגדים טמאים הוא משום דהם גורמים הכרעה יתירה, הוא משום דסתמא דמילתא אי"ז כן, ואין הבגדים מוסיפין בהכרעה, וכ"כ החזו"א בסימן ג' סק"ב דהוא חשש רחוק, - ולפ"ז הדר צ"ע בד' הר"ש והרא"ש שפירשו דטעם טומאת הבגדים הוא משום דנתלה הזב עליהן, דמ"ט הם טמאין, הרי הו"ל כמסייע דאין בו ממש, ועוד ילה"ע בזה, דמשמעות ל' הר"ש והרא"ש הוא דבכל גוונא שהכריע הטהור את הזב נטמאין בגדיו מדרס, ולא רק בגוונא שגרמו הבגדים הכרעה יתירה.

ג] ועיי"ש בחזו"א שכתב לפרש בזה, דהנה תנן לקמן פ"ד מ"ה דהזב בכף מאזנים ומשכב ומושב כנגדו וכרעו הן טמאין, ר"ש אומר ביחידי טמא ובמרובין טהור שאין נושאין את רובו, וי"ל דלדעת רבנן דאף במרובין טמא, היינו אף בגונא דכל א' מסייע שהנשארים היו מכריעים בלעדו, ול"ד לד' טליות וכו' דאם היא יכולה לעמוד על ג' כולן טהורין דהו"ל מסייע ואין בו ממש, דהתם כל טלית נושא מקצתו, אבל במשכבות מרובין כל א' משתתף בנשיאת כולו, (והיינו דבד' טליות כל א' וא' נושא בפנ"ע, וע"כ כל דהו"ל מסייע אין בו ממש, ומשא"כ במשכבות מרובין דכולן יחד מכריעין את הזב), ועמש"נ בזה להלן שם אות ?, ולפ"ז כתב דמה"ט אף הבגדים טמאין, ולא חשבינן להו כמסייע דאין בו ממש, כיון דהויא הכרעה אחת שמכריע הטהור ובגדיו, ועיי"ש מש"כ לדון בזה.

וי"ל עוד, דאף אי נימא דגם במשכבות מרובין אמרינן דמסייע אין בו ממש, היינו רק במשכבות חלוקין, שאנו דנים על כל משכב ומשכב בפנ"ע, וכל דהו"ל מסייע ואין בו ממש ה"ה טהור, ומשא"כ בבגדי האדם שהם טפלים לו, י"ל דאין אנו דנים עליהן בפנ"ע, וכל דמכח האדם ובגדיו הוכרע הזב, חשיבי אף הבגדים כנושאי הזב וה"ה טמאין.

ואמנם אכתי צ"ע בהא דתנן לקמן מ"ב דטהור המעלה את הטמא טמאים בגדיו מדרס, אף דבפשוטו אין בגדי הטהור מסייעים כלל בהעלאת הטמא, ובהא דתנן לקמן מ"ג דטמא המכה את הטהור טמאים בגדיו מדרס, אף שאין הטמא נשען על בגדיו כלל, ועמש"נ בזה להלן שם.

ד] ובכ' אא"ז הגר"ח זצ"ל כתב לפרש בזה, לפמש"כ הרא"ש לקמן פ"ה מ"א דכל אב בחיבור שנטמא בגדים אפי' י' בגדים זעג"ז מטמא דכולן כגופו חשיבי, וע"כ ה"נ הכא כיון דהאדם נחשב לנושא הזב, נחשבים גם הבגדים שהן טפלים אליו לנושאי הזב, וע"כ הן טמאים מדרס, עכ"ד, ולפ"ז ניחא גם הא דבטהור המעלה את הטמא ובטמא המכה את הטהור טמאים בגדי הטהור מדרס, דכיון דנתלה ונשען הטמא על הטהור, והוי האדם עצמו נושא הזב, נחשבים גם בגדיו כנושאי הזב, ועמש"נ עוד בזה להלן פ"ד מ"א אות ?.

ה] והנה הר"ש והרא"ש פירשו כן גם בהא דברכבו ע"ג בהמה טמאים הבגדים מדרס, דהוא משום דנכפפת הבהמה ברכיבתם, וחשיב כנתלה הטמא על בגדי הטהור, וצ"ב דבפשוטו כל הא דבישבו בספינה חשיב כנתלה הטמא על הטהור, הוא משום דהטהור מכריע את הטמא ומגביהו, אך ברכבו ע"ג בהמה הרי אדרבה הטהור משפיל את הטמא, שהרי מכח הטהור נכפפת הבהמה, וא"כ מ"ט חשבינן לה כנתלה הטמא על הטהור, ושמא איירי בגונא דמכח שנכפפת הבהמה בצד זה מכח הטהור, ה"ה מתרוממת מעט בצד השני, וצ"ע.

ולכאו' יש ללמוד מזה, דדינא דנתלה על הטהור, אי"ז רק בגונא שהוא מוגבה מכח הטהור, אלא אף בגונא שהוא מושפל מכח הטהור, כיון שהוא עומד במקום זה מכח הטהור, חשיב כנתלה עליו, וכ"ה להדיא בד' הגר"א לקמן פ"ד מ"א, וכמש"נ שם אות ה'.

ובקונט' נר לרחל כתב לדקדק מד' הרמב"ם דפליג ע"ז, וזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"א, ז"ל, הזב מטמא וכו' בה' דרכים וכו' "הואיל ונתנשא על הכלי הזה" מ"מ נטמא וכו', עכ"ל, ושם פ"ח ה"ו כתב, ז"ל, כרעו הן טמאין משום משכב ונעשו אב "שהרי נשאו הזב וכאילו עמד עליהן", עכ"ל, ומ' דרק כשנתנשא הזב על הכלי ה"ה טמא מדרס, דהוי כאילו עמד הזב על הכלי, אך כשהושפל הזב מכח הכלי אין הכלי טמא מדרס, וגדולה מזו מבו' בד' הרמב"ם שם, דכל שכרע הזב, אינם טמאים מדרס, אף שהזב מוגבה מכחם, דאלמלי הם הי' מכריע הזב יותר, והיינו משום דלא חשיב כנישא על המשכב, אלא כשהוא מעל המשכב, ונת' להלן פ"ד מ"ו?, ואזיל הרמב"ם לטעמי' דמפרש דהא דהכא טמאים הבגדים מדרס, הוא משום דשמא דרס הזב עליהן, ולפ"ז לא מצינו דכשהשפיל הטהור את הזב ה"ה טמא מדרס.

ו] בפי' הר"ש מכת"י לקמן מ"ג למד ממשנתינו דאסור כהן ליכנס לספינה קטנה שיש בה מת, משום דהוא מכריע את הספינה ומסיט את המת, וכ"כ מהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ז', (והובאו דבריו במרדכי מו"ק סימן תתס"ה ובהגמי"י פ"ג מאבל ה"ג), וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן כ"ח וח"ד סימן קצ"ו, עיי"ש,[[1]](#footnote-2) וכ"ה בשו"ע סימן שע"א ס"ו.

אך באו"ז הל' אבילות סימן תכ"ה כתב בשם הרמ"ך שהתיר בזה, ולמד לזה מהא דתנן לקמן מ"ב דכולם טהורין לבני הכנסת וטמאין לתרומה, ופי' הר"י מסימפונט דכל אלו שאמרנו אינם טמאים אלא לתרומה אך לאוכלין טהרות ולפרושין גם הם וגם בגדיהם טהורין בכה"ג, והטעם בזה הוא משום דבטהור המסיט את הזב בספינה אין כאן היסט גמור אלא שכח מים מעורב בו בספינה, וכן בטהור המסיט את הזב ע"ג נסר המחגר, הואיל ומתעקם לאו הסיטו היסט ולא מיקרי היסט כלל, אלא דרבנן אחמור לענין תרומה, וע"כ אין לאסור לכהן ליכנס לספינה שיש בה מת, דאין כאן טומאה דאורייתא כלל, עכ"ד, ועמש"נ להלן מ"ב אות ט' בישוב ד' ש"ר שאסרו בזה.

ז] **ישבו על הספסל וכו' בזמן שהן מחגירין וכו' טמאים,** הרא"ש פירש דכל שהן מחגירין נוטים היושבים עליהן זע"ז ובגדי הטהור טמאים מדרס, וכ"ה מבו' בד' הר"ש לקמן מ"ב ומ"ג דמתניתין איירי גם לגבי טומאת מדרס, ואזלי לטעמייהו שפירשו דהא דברישא טמאים הבגדים מדרס, הוא משום שהכריעו את הזב, וחשיב כנתלה הזב עליהן, וע"כ ה"נ בישבו על הספסל וכו' כיון שהן מכריעין זע"ז, חשיב כנתלה הזב על הבגדים, וה"ה טמאים מדרס.

אמנם הרמב"ם בפ"ח ממטמאי מו"מ ה"ז כתב דבהני גווני אין הבגדים טמאין אלא טומאת היסט, ובחזו"א סימן ג' סק"ו הק' ע"ד הרמב"ם, דמ"ט אין בגדי הטהור טמאין מדרס משום דהטהור מסיט את הזב, אמנם נתפרשו הדברים בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, שכתב דכל הא דברישא טמאים הבגדים מדרס, הוא משום דאפשר שדרס עליהן, וע"כ כ"ז הוא בישבו בספינה או רכבו ע"ג בהמה שאפשר שידרוס הזב עליהן, ומשא"כ בישבו על הספסל וכו' דליכא למיחש שדרס הזב עליהן, אינם טמאין אלא היסט.

ח] **עלו באילן שכחו רע בסוכה שכחה רע,** הר"ש הביא להא דמפרשינן בב"מ ק"ה ב' דאילן שכחו רע היינו שאין בעיקרו לחוק רובע, וסוכה שכחה רע היינו כל שנחבאת בחזיונה, ופירש הר"ש דהיינו שהאוחזה בה טומנה בכפו, וכן פירש"י בב"מ שם, - ועיי"ש בתור"פ ותוס' הרא"ש שתמהו ע"ז דאף כשאינה נחבאת בכפו אין כח לעלות עלי' אדם, ובתורת חיים שם כתב לפרש בד' רש"י, דכל שיש בה מקום בראשה שהיא נחבאת בחזיונה אף שבעיקרה היא רחבה יותר, חשיב ככחה רע, ולפ"ז ניחא, וכתבו לפרש דנחבאת בחזיונה היינו שהיא נחבאת בזרועו תחת אצילי ידיו, - ועיי"ש בשטמ"ק שהביא מפי' ר"ח שפירש בע"א, ועי' רמב"ם פ"ח ממטמאי מו"מ ה"ז שפירש בע"א, ועיי"ש במהר"י קורקוס וכס"מ.

ובחזו"א סימן ג' סק"ד הק', שהרי אין כל האילנות שוין יש עצים שטבען קשה וחזק ויש שטבען רך, וגם אין כל העתים שוין פעמים שהעץ יבש וקשה ופעמים שהוא לח ורך, והעיקר תלוי אם הוא נכפף או לא ומאי צריך שיעורא, ועיי"ש מש"כ לישב בזה.

ט] והנה בפירש"י שם כתב, דהא דנטמא הטהור בכה"ג, הוא משום שהאילן או הסוכה נכפפת תחתיהן, וכובד העליון על התחתון ונשען עליו מכחו של עליון, ובין זב שנשען על הטהור ובין טהור שנשען על הזב טמא, וכ"כ הר"ש, ובחזו"א שם הק', דמ"ט הוצרכו לומר דכח העליון על התחתון, תיפו"ל דשניהם מסיטין זא"ז, שהרי כל א' מוסיף לכפוף את האילן והשוכה, ועיי"ש שכתב דאפשר דלא חשיב מסיט במה שמוריד את השוכה למטה, דאי"ז פעולה בגוף האדם, אלא שומט את הספסל מתחתיו וממילא הוא נופל.

י] **ר' יהודה מטהר,** בחזו"א סימן ג' סק"ד כתב דודאי לא פליג ר' יהודה ארישא דזב וטהור שישבו בספינה, שהרי ר' יהודה גופי' מפרש לקמן מ"ג שיעור ספינה גדולה, ועיי"ש שכתב דמשמע דפליג ר' יהודה בכל בבא דסיפא מהא דעלו בנסר עד שלהי מתניתין, ונתחבט שם בטעמא דר' יהודה, עיי"ש.

אך הנה בהל' שמחות למהר"ם מר"ב סימן ז' כתב דר' יהודה פליג גם על רישא דזב וטהור שישבו בספינה וכו', (וצ"ל לפ"ז דהא דמפרש ר' יהודה לקמן שיעור ספינה גדולה הוא לדבריהם דרבנן, וצ"ע), ועיי"ש שכתב דקי"ל כת"ק דא"א שלא יסיט ולא כר' יהודה דלא חייש, ומבו' בדבריו דטעמא דר' יהודה הוא משום דלא חייש להיסט.

ונראה דלאו היינו דר' יהודה ס"ל דדבר רחוק הוא שיסיטו זא"ז וע"כ לא חייש להכי, (שהרי לדעת רבנן א"א בלא היסט, ואטו פליגי במציאות הדברים), אלא היינו כמש"כ האו"ז (שהבאנו לעיל אות ו'), דבישבו בספינה אין כאן היסט גמור אלא שכח מים מעורב בו בספינה, וישבו על נסר וכו' המחגרין הואיל והן מתעקמין ל"ה היסט גמור, וע"כ לא חייש ר' יהודה להיסט זה.

1. ובתשו' הרשב"א בח"ד שם כתב בסו"ד, ז"ל, ולפיכך כל שהספינה קטנה ומכרעת מחמת האדם אסור, שהכהן מכריע את המת או המת מכריע את הכהן, ובין כך ובין כך אסור, עכ"ל, ולא נתפרש לן דמה איסור יש במה שהמת מכריע את האדם, הרי אין המת מטמא את מה שהוא מסיט, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-2)