שיעור סה סימן קצו ב-גdocx
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור סה**

**~ סי' קצו סעיף ב - ג ~**

**[סימן קצו סעיף ב] אם אכל דבר איסור במקום סכנה מברכים עליו. (ועיין לקמן סימן רד).**

# הטעם שמברכים באכל במקום סכנה

וביאר המשנ"ב (ס"ק ה) שאפילו אם אכל דבר איסור דאורייתא מברך אחריו, והטעם משום שמצוה עליו לאוכלו משום שנאמר וחי בהם ולא שימות בהם. ומבואר בדברי השו"ע דאף שנפסק בסעיף הקודם שהאוכל דבר איסור אינו מברך עליו וכדעת הרמב"ם [וכמו שנתבאר בשיעור הקודם שנחלקו הרמב"ם והראב"ד (פרק א מברכות הלכה יט) דלרמב"ם האוכל דבר איסור מברך עליו, ולדעת הראב"ד מה שמבואר במשנה (ברכות מה, א) דאכל טבל אין מזמנין עליו, אין הכוונה שלא לברך עליו כלל, אלא רק אין עליו חובת זימון משום דלא חשיב אכילה של קביעות, אך ודאי צריך לברך עליו בתחילה ובסוף הואיל ונהנה], מכל מקום האוכל בשעת סכנה צריך לברך וכמבואר כל זה בבית יוסף.

# דעת הט"ז שלרמב"ם אין מברכים על האוכל במקום סכנה

אמנם הט"ז (ס"ק ב) כאן האריך לבאר דסעיף זה הוא רק דעת הראב"ד דס"ל שמה שאין מברכין על אכילת איסור הוא משום שאין זה מברך אלא מנאץ, ועל כן לדעתו באכילה באונס אין מברכים עליו, אך לדעת הרמב"ם אין חילוק בין אכילת דבר איסור בשוגג או באונס לבין האוכל במזיד ולעולם אינו מברך על אכילת איסור, ולדעתו ביאור דעת הרמב"ם שאינו מברך על אכילת איסור הוא משום דס"ל שאכילת דבר איסור לא שמיה אכילה. וראיה לדבר מהא דקיי"ל (יורה דעה סימן קיט סעיף יג) שהמוכר לחבירו דבר שאסור מן התורה והלוקח אכלו ואחר כך נודע ללוקח שהוא איסור, צריך המוכר להחזיר לקונה את הדמים. והיינו דאע"ג שהלוקח אכל את דבר האיסור, מכל מקום אין על אכילת דבר איסור 'שם אכילה'. ומסיק הט"ז לפי"ז דגם אם אכל דבר איסור בשעת סכנה אין לו לברך עליו כיון שעל אכילה זו של איסור אין 'שם אכילה'.

ומבואר שם בט"ז דדעת הראב"ד דמה שאין מברכים על אכילת איסור הוא משום דאין זה מברך אלא מנאץ, ועל כן מודה הראב"ד דהיכא שאכל דבר איסור במזיד שאינו מברך עליו, אך אם אכל דבר איסור בשוגג צריך לברך כי בשוגג אינו נחשב 'ניאוץ', וכבר הובא כן בשיעור הקודם דדעת הט"ז (ס"ק ב) דקיי"ל כדעת הראב"ד ולכן אם אכל דבר איסור בשוגג מברך עליו בתחילה ובסוף, והבאנו דכן נקט המטה אפרים (סימן תרב סעיף כד) לדינא ע"ש.

# אם חולה מברך על אכילתו ביום הכיפורים

והנה בט"ז ציין דכן משמע בשו"ת הרשב"א (סימן תשצד) שדן שם לגבי חולה שצריך לאכול ביום הכיפורים ומסיק שצריך לברך על אכילתו, וכתב עלה דאף שמבואר ברמב"ם שהאוכל טבל אינו מברך על אכילתו 'לא ידעתי מנין לו וגם הראב"ד השיגו' ע"ש, ומוכיח הט"ז דמזה שדימה דין זה של האוכל טבל לדין של חולה האוכל ביום הכיפורים על כרחך דכוונתו דלדעת הרמב"ם אף האוכל בשוגג אינו מברך, וה"ה שהאוכל במקום סכנה אינו מברך, ולכן זה דומה לחולה שהוא אנוס לאכול מחמת מחלתו, ועל זה חלק הראב"ד שבשוגג יברך, אמנם האוכל דבר איסור במזיד לכו"ע לא יברך.

ומשמע בדברי השו"ת הרשב"א שלדעת הרמב"ם אף האוכל ביום הכיפורים אינו מברך על אכילתו, ויש בזה חידוש שהרי ביאר הט"ז שהטעם שאינו מברך על אכילתו לדעת הרמב"ם הוא משום דאכילת דבר איסור לא נחשבת אכילה, והתחדש כאן שאפילו באיסור האכילה ביום הכיפורים שאין איסור אכילה ב'חפצא' עצמו, אלא האיסור הוא מחמת 'היום', מכל מקום אכילתו אינה נחשבת כאכילה.

ובאמת מצינו בב"ח לקמן (סימן רד) שכתב לחלק בזה דהביא דברי הבית יוסף דס"ל שהאוכל דבר איסור במקום סכנה מברך עליו, והוכחתו ממש"כ הרא"ש שהאוכל ביום הכיפורים מברך על אכילתו, אך הב"ח כתב שיש לחלק דביום הכיפורים הוא אוכל דבר היתר בזמן איסור ולכן מברך על אכילתו, אך האוכל דבר איסור מחמת היתר של חולה אינו מברך דלא חשיב כאכילה.

# חולה האוכל דבר איסור

והנה הב"ח שם הביא דכן מבואר ברבינו ירוחם שחולה שצריך לאכול דבר איסור אינו מברך על אכילתו, ולא דמי לחולה האוכל ביום הכיפורים שהוא אוכל מאכל של היתר בזמן איסור, אך כשאוכל דבר איסור אינו מברך עליו אכן בשו"ע כאן מבואר שאף האוכל דבר איסור מחמת חולי צריך לברך על אכילתו זו. ועיין במג"א לקמן (סימן רד ס"ק כא) שחלק על הב"ח ופירש מש"כ הרבינו ירוחם דהאוכל מחמת חולי שאינו מברך על אכילתו היינו היכא שקצה נפשו באותו מאכל מחמת האיסור שיש לו לאוכלו ולכן לא חשיב אכילה דאינו אוכלו אלא רק לרפואה.

# החילוק בין אכילת דבר האסור מדרבנן לדבר האסור מן התורה

אכן דעת הרא"ה (ברכות מה, א) שאף האוכל בזמן איסור אינו מברך על אכילתו, אך כתב לחלק בין איסור דרבנן לאיסור דאורייתא, שאם אכל בזמן שאיסור האכילה הוא מדאורייתא אינו מברך על אכילתו, דאין על אכילתו שם אכילה, אך האוכל בזמן שיש איסור אכילה מדרבנן מברך על אכילתו דנחשב שיש על זה שם אכילה [וכגון האוכל ביום הכיפורים שאסור באכילה מדאורייתא אינו מברך על אכילתו, אך האוכל בתשעה באב שאיסורו הוא מדברי סופרים צריך לברך על אכילה זו].

ובאמת מצינו כעין זה בשו"ע בחו"מ (סימן רלד סעיף ג) לגבי המוכר לחבירו דבר איסור והלוקח אכלו אם צריך להחזיר הדמים, וחילק שם השו"ע בין איסור דאורייתא דבזה המוכר צריך להחזיר הדמים אף אם כבר אכלו הלוקח, לאיסור דרבנן דבזה א"צ להחזיר הדמים. ומבואר דאכילת דבר האסור מדאורייתא לא חשיבא אכילה, אך אכילת דבר האסור מדרבנן נחשבת אכילה.

אמנם בסמ"ע שם (ס"ק ד) כתב שהטעם לחלק בין איסור דרבנן ולאיסור דאורייתא הוא משום דהחיוב להחזיר את הדמים הוא מדין קנס ובאיסור דרבנן לא קנסוהו, עוד כתב שם דבאכל איסור דאורייתא אין לו הנאה מאכילתו כיון שמצטער שאכל דבר איסור.

# אם יש איסור דרבנן בשוגג

ובנתיהמ"ש שם (ס"ק ג) חידש חידוש גדול וביאר דהטעם שבאכל דבר איסור דרבנן דאינו מחזיר לו הדמים הוא משום שהאוכל דבר איסור דרבנן בשוגג אין צריך כלל כפרה על אכילתו וכאילו לא עבר דמי. וביאור דבריו דכל איסור דרבנן אין הדבר נאסר בעצמותו, אלא העבירה היא ב'מרידה' בכך שלא שומע בקול חכמים, ועל כן אם עבר בשוגג אין איסור כלל. ולדבריו יש לבאר ג"כ דברי הרא"ה שיש חילוק בין האוכל איסור דרבנן לאיסור דאורייתא דהיכא שאכל דבר איסור דרבנן בשוגג ודאי צריך לברך על אכילתו.

אמנם באמת מוכח מדברי המשנ"ב (סימן שלד ס"ק עח) דלא ס"ל כהנתיהמ"ש שכתב שם לגבי חיוב הכפרה למי שעבר איסור בשבת דמיירי בשוגג ובין כשעבר איסור דאורייתא ובין שעבר איסור דרבנן ע"ש. ובלא"ה דברי הנתיבות צ"ע מסברא דלדבריו האוכל אצל חבירו יוכל חבירו לתת לו דברים האסורים מדרבנן משום שהאוכל הוא שוגג, ודבר זה הוא חידוש גדול.

אמנם אף בלא חידושו של הנתיבות יש לבאר החילוק בין האוכל דבר האסור מדרבנן לבין האוכל דבר האסור מן התורה דוודאי דבר האסור מדרבנן הוא אינו ממש איסור בחפצא, ולכן מסתבר יותר שאכילתו תיחשב אכילה וצריך לברך עליה.

# אנסוהו לאכול דבר איסור

הנה מבואר ברמ"א לקמן (סימן רד סעיף ח) שאם אנסוהו לאכול ולשתות אע"ג שהחך נהנה אינו מברך על אכילה זו הואיל ונאנס על כך. והמג"א (שם ס"ק כ) הקשה דלכאורה דברי הרמ"א סותרים מש"כ השו"ע שם בסמוך (סעיף ט) שאם אכל מאכל של איסור מפני הסכנה דמברך עליו, ומבואר שאף שנאנס לאכול את אותו מאכל מכל מקום מברך עליו, ומאי שנא אם נאנס ע"י אחרים לבין נאנס ע"י שמים. ובמג"א שם נדחק לחלק דמש"כ הרמ"א שאין מברכין על האכילה כשאנסוהו לכך, היינו בגוונא שאינו רוצה כלל לאכול ונפשו קצה באכילה זו ואין לו בה הנאת החיך. ובסוף דבריו מסיק דנראה שבאמת לדעת השו"ע אפילו אם אנסוהו לאכול צריך לברך על האכילה, ומשום כך לא הביא השו"ע דין זה דכשאנסוהו לאכול אינו מברך עליו ורק הרמ"א הביאו.

אכן נראה דיש לחלק בין מי שאנסוהו לאכול לבין מי שאכל מאכל אסור מפני הסכנה, והוא על פי המבואר ברמב"ם בהלכות יסודי התורה (פרק ה) שכתב שם (בהלכה ד) דאף שקיי"ל שמי שמכריחים אותו לעבוד עבודה שיהרג ואל יעבור, אכן אם עבר ולא נהרג אין מענישין אותו משום דאנוס הוא, אך בהלכה ו כתב שאין מתרפאין בדבר האסור משום עבודה זרה, ואם עבר ונתרפא בעבודה זרה מענישין אותו בעונש הראוי לו, ומוכח דבמקום שאונסין אותו לעשות את העבירה אינו נחשב שעושה ברצונו, אך במקום שמוכרח לעשות את העבירה מחמת חולי לא חשיב שעושה עבירה באונס. ועל פי יש לבאר גם הכא דבמקום שאנסוהו לאכול האכילה אינה נחשבת כמעשה שלו, אך אם היה צריך לאכול מחמת הסכנה שפיר חשיב אכילה וצריך לברך עליה.

עוד יש לחלק ע"פ מש"כ הבית מאיר (סימן רד) לבאר הטעם שחולה האוכל ביוהכ"פ צריך לברך דכיון שהוא חולה הנצרך לאכול לכן הוא צריך להודות לה' על האוכל שיש לו, ולכן מבואר דכאן שמכריחין אותו לאכול אינו מחוייב להודות לה' על האוכל, שהרי היה מעדיף שלא יהיה לו כלל את המאכל הזה ולא יכריחו אותו לאכול אותו.

ובאמת מצינו מקור לדברי הרמ"א שאם אנסוהו לאכול לא חשיב אכילה מדברי המדרש (פרשת נשא קעב, ב) על אותה אשה שבאה לפני רבי יוחנן ואמרה שנאנסה ואמר לה רבי יוחנן שהרי היה לך הנאה ואינו אונס גמור, אך ענתה לו האשה דהוי כמו מי שתחבו לו דבש בגרון ביום הכיפורים דאע"ג שנהנה מאכילה חשיב אונס גמור ע"ש, ומוכח שמי שאנסוהו לעשות דבר אף שעושה את הדבר בעצמו חשיב אונס גמור [ולכאורה מוכח מזה גם שמי שהיה מוכרח לאכול ביום הכיפורים חשיב אונס וצריך לברך על אכילתו, אכן זה יש לדחות דאינו דומה דשם מכניסים לו את הדבש לפה בעל כרחו ואינו דומה למי שמחליט מעצמו לאכול מחמת הסכנה].

# מי שאינו רוצה לאכול ומכריחים אותו לאכול כדי שלא יסתכן

ויש לדון במי שיש לו חולי שאינו רוצה לאכול, ואחרים מחייבים אותו לאכול בעל כרחו כדי שלא יסתכן אם צריך לברך על זה, ונראה שבכה"ג צריך לברך על אכילתו משום שהוא צריך לאכול ואחר שאכל יש לו הנאה מהאכילה הזו. אכן אם גם לאחר האכילה הוא לא נהנה מהאכילה אין לו לברך על מאכל זה, וכמו שמבואר לקמן במשנ"ב (סימן רד ס"ק מג) דהאוכל מאכל רע שאין לו הנאה ממנו אין מברכין עליו. וכן נראה מי שאינו רוצה לאכול משום שהמאכל אינו טעים לו ונפשו קצה במאכל, והוא אוכל רק מחמת שכך אמר לו הרופא וכדו' דבכה"ג א"צ לברך על אוכל זה משום שאין על זה שם אכילה.

# [סעיף ג] שלשה שאכלו כאחד אחד נזהר מפת עובד כוכבים ואחד אינו נזהר או אחד מהן כהן ואוכל חלות, אף על פי שאותו שנזהר אינו יכול לאכול עם אותו שאינו נזהר ולא ישראל עם הכהן, כיון שאותו שאינו נזהר יכול לאכול עם הנזהר וכהן עם הישראל מצטרפין, אבל אם היו כהנים וזר אוכלים כאחד והכהנים אוכלים חלה ונזהרים מפת של עובד כוכבים והזר אוכל פת של עובד כוכבים אינם מצטרפין. וה"ה לשלשה שמודרים זה מזה שאינם מצטרפין לזימון. **הגה: ודוקא כשכל אחד אוכל מככרו אבל אם אוכלים מככר בעל הבית מצטרפין דהא אוכלים מככר אחד.**

# אחד אוכל גבינה וחביריו אוכל בשר

מבואר בשו"ע שכיון שהכהן יכול לאכול מהפת של ישראל, אף שהישראל אינו יכול מפתו של כהן, חשיב שאכלו מפת אחת ומצטרפין לזימון. ובמשנ"ב (ס"ק ט) כתב דכן הדין כשאחד אוכל גבינה ושניים אחרים אוכלים בשר, דמצטרפין לזימון כיון שהאוכל בשר יכול להצטרף ולאכול עם האוכל גבינה. וכתב המשנ"ב בשם המג"א שבכה"ג לכתחילה יברך מי שאכל גבינה כיון שהוא הגורם לזימון. וכן הדין בכהן האוכל פת תרומה עם הישראל שלכתחילה הכהן מברך כי הוא גורם הזימון [אכן מבואר בשעה"צ שבמקום שיש שם כהן שיש עליו מצוה של 'וקדשתו' ודאי צריך לתת לו לברך, וזה עדיף על מנהג זה לתת למי שגורם הזימון].

ויש בזה נפק"מ בפסח שאם אוכלים שלושה ויש שם אחד המחמיר שלא לאכול מהמצות של האחרים דלכתחילה צריך לתת לאותו אחד שאוכל את כל סוגי המצות לזמן משום שהוא גורם הזימון.

ובעיקר מש"כ המשנ"ב שהאוכל גבינה יכול להצטרף ולאכול את הפת של מי שאכל בשר, דבר זה צ"ע דאף שדעת המשנ"ב בסימן תצד (ס"ק טז) שיכול לאכול גבינה ובשר באותו סעודה, אמנם הפמ"ג בסימן פט (ס"ק ו) כתב שצריך לברך ברכהמ"ז באמצע הסעודה ולא יאכל בשר וגבינה בתוך הסעודה, וא"כ לשיטה זו בכה"ג שאחד אכל בשרי והשני חלבי לא יצטרפו לזימון דגם האוכל חלבי אינו יכול לאכול מפיתו של האוכל בשר. וצ"ע שלא הביאו את זה הפוסקים.

**הדינים העולים:**

1. אם אכל דבר איסור במקום סכנה מברכים עליו. והט"ז פי' דלדעת הרמב"ם אינו מברך עליו אפילו בכה"ג, אך לדינא פסק שמברכין.
2. דעת הרשב"א שחולה האוכל ביום הכיפורים אינו מברך על אכילתו אך הב"ח חילק שביום הכיפורים שהאיסור אכילה הוא ביום מברך ולא דמי לאיסור שהוא בדבר עצמו. אבל המג"א חלק.
3. יש שחילקו בין האוכל איסור דאורייתא שאינו מברך לאיסור דרבנן שמברך.
4. דעת הנתיבות שבאיסור דרבנן בשוגג אין איסור כלל ואין נראה כן.
5. אנסוהו לאכול דבר איסור אינו מברך על אכילתו, אבל באכל שיעור קביעות סעודה מברך עליו ברכהמ"ז כיון שהוא מן התורה, אך חולה בעת סכנה מברך.
6. מי שאינו רוצה לאכול ומכריחים אותו לכך אם אחר אכילתו נהנה חייב לברך ואם לאו אינו מברך.
7. אחד אוכל גבינה וחבירו אכל בשר מצטרפים לזימן כי מי שאכל גבינה יכול לאוכל בשר ונהגו שהוא יזמן [אם אין כהן]. אכן נראה שלדעת הפמ"ג שאסור לאכול בשר וחלב באותה סעודה דאין מצטרפין לזימון.