יחוד כלי וביטול כלי באמצע השבת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' ט"ז אלול תשס"ז

א]עי' שיטה להר"נ דקכ"ג. בדין מדוכה דבעי' שיהא בה שום מבעו"י, וצ"ב הטעם בזה.

ובשו"ת הראב"ד סימן קצ"א כתב והוא משבה"ל סימן ק"כ, ז"ל, שאינו דומה מוקצה מחמת גופו למוקצה מחמת מלאכתו, דמוקצה מחמת מלאכתו כשמשתמש בו מלאכת התר כבר הלך איסורו לאותה שעה, אבל מוקצה מחמת גופו כיון דאיתקצי לבין השמשות איתקצי לכוליה יומא, עכ"ל.

ושמעתי לבאר בזה, לפמש"נ להלן דל"מ יחוד כשמל"א למלאכת היתר באמצע השבת, וע"כ גם ל"מ נתינת השום באמצע השבת לחשבו לכשמל"ה, אך יש לחלק טובא בזה, וצ"ע.

בד' הר"ן דקכ"ג. בדין גולמי מחט, צ"ב היאך מהני יחוד כלי באמצע השבת.

ויש שפירשו דהתם שאני שה"ז עומד לכך מעיקרא, וכמש"א דזימנין דמימלך, וגם בדין הואיל והותרה הותרה בעירובין, מצינו דלא אמרי' כן אם עומד לכך.

אך יל"פ בע"א, שהרי עיקר ד' הר"ן צ"ב, דמ' דשרי כל אדם לטלטלה ליטול בה את הקוץ, ולפ"ד הר"ן בדין שרק הבעלים יהיו מותרין לטלטלה, שהרי יחוד דאחר ל"מ מידי, עוד צ"ע, דאטו בכל נטילת הקוץ נכלל יחוד, הרי יתכן דנוטל הקוץ באקראי, וודאי אין ד' הר"ן מתישבים עם מה שפירש"י דזימנין דנמלך לייחדה לנטילת הקוץ ואינו נוקבה, שהרי ודאי דנטילת הקוץ סתמא אין בכללה דעת שלא ליקוב את המחט.

ואשר ע"כ יל"פ, דהכא שאני, דבאמת כבר יש תורת כלי עלי', ורק דבעי' שיתחילו להשתמש בה בפועל, ולזה מהני אף שישתמש בה אחר, ואף אם נשתמש בה באקראי.

ולפ"ז ניחא, דע"כ הגם דל"מ יחוד למלאכה באמצע השבת, מ"מ הכא דל"ב יחוד למלאכה, אלא בעי' שיתחיל במלאכה, שפיר ה"ז מועיל אף באמצע השבת.

ונ' דזהו טעם הס"ד דהואיל ומוכנין אגב אביהן שריין, והיינו דהגם דכבר ליכא עלייהו השתא תורת כלי, מ"מ הואיל והי' עליהן תורת כלי בתחילת השבת, איכא עלייהו דין כלי לענין טלטול לכל השבת, ומה"ט אמרו בגמ' ריש פירקין דהוי זה רבותא טפי בדלתות הכלים שנתפרקו מערב שבת, עיי"ש.

והא דלפי האמת שברי כלים אסורין שאין עושין מעין מלאכה אסורין, ולא אמרי' שיהיו מותרין משום שהי' עליהן תורת כלי בתחילת השבת, ול"ד לזריקה לאשפה שאינה אוסרת באמצע השבת, בפשוטו נ', דכיון דחזינן דחשיבי נולד, והרי דהוו ככלי אחר, וע"כ ודאי ל"מ להו מה שהי' עליהן תורת כלי בתחילת השבת, שהרי השתא כלי אחר נינהו.

ויל"פ עוד עד"ז, דאף בלא הא דחזינן דחשיבי כנולד, מ"מ כל שנשבר א"א להתירו מכח תורת כלי שהי' עליו, שהרי השתא הוי שבר כלי, ומידי אחרינא הוא.

גם י"ל דל"ש להתירו משום תורת כלי שהי' עליו, רק כשעדין הוא ראוי למלאכתו ראשונה, אך כל שאינו ראוי לה, בע"כ הוי ככלי אחר ופקע תורת כלי הראשון.

ויל"פ עוד הטעם בזה, דהוא משום דבשברי כלים שמצ"ע אין עומדין למלאכה גריעי, ול"ד לזריקה לאשפה שמצ"ע הן עומדין למלאכה והאדם זרקן.

ובחי' הריטב"א שם פירש הטעם בזה, ז"ל, ונ"ל דהכא לרווחא דמילתא נקט דכל שהוכנה בבין השמשות אגב אימה תו ל"מ ליה זריקה להוציאה מתורת כלי, כי היכי דברירא מילתא לכו"ע דלא מהניא זריקה בגלימא לאשפה לעולם לבטלה מתורת כלי, עכ"ל.

ובשיטה להר"נ שם, ז"ל, אבל משחשיכה לא בטלה מתורת כלי, דכיון שהותרה למקצת שבת הותרה לכל השבת, עכ"ל.

וזה נראה בביאור ד' התוס' שם, ז"ל, אם זרקה מבעו"י, השתא לא פריך אלא מעתה זרק לגלימא מבעו"י, דכיון דלא היה מוכן מבעו"י ליכא לדמויי לגלימי, עכ"ל, ודבריהם צ"ב.

ונ' בביאור דבריהם, דהך מילתא הוה פשיטא לי' לרב פפא דל"מ זריקה לאשפה בשבת לבטל תורת כלי מיני', וכל הטעם לאסור בזריקה לאשפה בשבת, הוא משום דהגם דהוי זה כלי, מ"מ כיון שהבעלים הסיח דעתו מלהשתמש בו, וכבר אינו עומד לשימוש, הוי זה מוקצה, וזהו דפריך ר"פ דא"כ אף בזרק לי' לגלימי' יש לאסור, דהגם דזריקת גלימא לאשפה אינה מבטלת ממנו תורת כלי, משום שבטלה דעתו אצל כל אדם כמש"כ הריטב"א, מ"מ כיון דאי"ז עומד בפועל לשימוש, הי' בדין שיהא זה מוקצה, דע"ז ל"ש למימר דבטלה דעתו אצל כל אדם, דרק אם באנו לבטל ממנו תורת כלי משום זריקת הבעלים, הוא דאמרי' דבטלה דעתו, אך אם באנו לאסור משום שאי"ז עומד בפועל לשימוש, מה יהני הא דבטלה דעתו, הרי סו"ס אי"ז עומד לשימוש, ובע"כ דכל דתורת כלי עליו, ה"ז מותר בטלטול אף אם בפועל אי"ז עומד לשימוש, וע"כ אף בשברי כלים אין לאסור בשזרקן לאשפה בשבת דלא בטל מינייהו תורת כלי, ורק אם זרקן לאשפה מערב שבת שבטל מינייהו תורת כלי, הוא דאסירי בטלטול, וע"ז ליכא למיפרך דאלא מעתה זרק לגלימא מבעו"י, דשאני זריקת כלי גמור שאינה מבטלתו מתורת כלי, ומשא"כ בזריקת שברי כלים שהיא מבטלתן מתורת כלי, וז"ב.

ובזה נ' לבאר ד' הרשב"א בדקכ"ה., ז"ל, הא דאמר שמואל קרומית של קנים מותר לטלטלן בשבת, איכא מאן דמפרש דדוקא בשנשברה בשבת הא בחול לא, משום דאין אדם מצניען אלא זורקן לאשפה או מייחדן להסקה, ומיהו בשנשברו בשבת והוכנו אגב אביהם והשתא נמי חזיין למלאכתן ראשונה שרי, הא לא חזי למלאכתן ראשונה לא ואע"ג דחזו לכפורי ביה טנופא כיון דבחול אדם זורקן לאשפה או מסיקן תחת תבשילו וכו', עכ"ל.

ונ' בביאורו, שהרי חזינן דכל שהי' עלי' תורת כלי בתחילת השבת, איכא עלי' תורת כלי לכל השבת אף שזרקו לאשפה, אשר לפ"ז י"ל דמה"ט יש לנו להתיר גם שברי כלים, דהגם דהשתא לאו כלי נינהו, מ"מ כיון שהי' עליהן תורת כלי בתחילת השבת, יש עליהן תורת כלי לכל השבת, והא דשברי כלים דלא חזיין אסירי, הוא משום שאין ראויין למלאכתן הראשונה, וע"כ בע"כ בטל מהן תורת כלי שהי' עליהן, כיון שכבר אינן ראויין למלאכת הכלי, וביותר, דכיון דחזינן דלדעת ר' יהודה חשיבי כנולד, ע"כ ודאי דל"מ להתירן מכח תורת כלי שהי' עליהן, שהרי עתה הוו דבר אחר, אך כל שהן ראויין למלאכתן הראשונה, ול"ה נולד אף לר' יהודה, הרי דהגם שאין אדם מצניען לכך ול"מ זה ליתן עליהן תורת כלי, מ"מ שריין משום שהי' עליהן תורת כלי בתחילת השבת, דמכח זה יש עליהן תורת כלי לכל השבת, ומה דהשתא דרך לזרקן לאשפה ל"מ להפקיע מזה תורת כלי, דלא עדיף זה מזריקה לאשפה ממש שאינה מבטלת תורת כלי באמצע השבת, ודו"ק.

אמנם בחי' הריטב"א שם מבו' דעתו, דשרי אף אם נשברו מערב שבת שרי מכח הא דחזיין לכסות בהן טינוף, הגם שאי"ז תשמיש חשוב, ודאדם זורקן לאשפה, דהכא עדיף משום שהן עושין מעין מלאכתן הראשונה, ז"ל, ולאו דבעינן לומר בשברי כלים שיהו עושים מעין מלאכתם דהא לית הלכתא כר' יהודה דבעי הכין, אלא דהכא שורת הדין דכסויי טנופיא לא משוי תורת כלי דהא לא חשיב, ולא דמי לחרס קטנה דחזו לשבריה בחצר לכסויי בהו מנא, אלא כיון שעושים מעין מלאכתם הראשונה הרי הן עומדים בתורתם הראשונה, ויש מקשים ומאי שנא ממחט שניטל חורה שהיא אסורה ואע"ג דחזיא אכתי לנטילת קוץ דחשיב טפי מכסויי טנופיא ואפ"ה אין עליה תורת כלי משום דאדם זורקה לבין הגרוטאות, הכא נמי שיירי מחצלת אדם זורקם לאשפה או לבין העצים להסקה, ותירצו דהתם מיירי שנשברה מערב שבת ... אלא הנכון דהא לא קשיא מן הטעם שפירשו בגמ' דשאני הכא דמשמש מעין מלאכתו הראשונה משא"כ במחט שניטל חורה, עכ"ל, ונ' להדיא בדבריו דמה"ט שהן עושין מעין מלאכתן הראשונה, שרי אף בשנשברו מערב שבת.

ונ' שהטעם בזה, דהיכא שהן עושין מעין מלאכתן הראשונה, אשר איהי דיהבא עלייהו תורת כלי, הרי דהגם דמלאכה זו דהשתא ל"מ לאשוויי להו ככלי, מ"מ הן עומדין בתורתן הראשונה שהי' עליהן תורת כלי מכח מלאכה זו, ומשא"כ היכא שאין עושין מעין מלאכתן הראשונה, הרי כיון דמעיקרא לא הי' עליהן תורת כלי מכח מלאכה זו שהן ראויין לעשותה עכשיו, אין בכח מלאכה זו לאשוויי להו לכלי, אלא בשהיא מלאכה חשובה ואדם מקיים הכלי לצרכה.

ובזה נ' לבאר פלוגתת הרשב"א והריטב"א שם בדין מחט שניטל עוקצה, דבחי' הרשב"א שם כתב, ז"ל, ומחט של יד שניטל חררה או עוקצה שאסר רבא לעיל וקא יהיב אביי טעמא לפי שאדם זורקה בין גרוטאות, ההיא בשניטל חררה ועוקצה מערב שבת, הא ניטלו בשבת שרי הואיל והוכנו אגב אביהם וחזיין למלאכתן הראשונה דהא בחול נמי נוטלין בה את הקוץ, כן נראה לי לפי פירוש זה, עכ"ל, ומבו' דעתו דמחט שניטל עוקצה שראוי' ליטול בה את הקוץ, חשיב שראוי' למלאכתה הראשונה, אך בד' הריטב"א שהבאנו מבו' דמחט שניטל עוקצה, חשיב שאין משמשת מעין מלאכתה הראשונה, וע"כ הוא דאסירא, וצ"ב הפלוגתא בזה.

ונ' בביאורו, דהגם שאף בחול נוטלין במחט את הקוץ, מ"מ ודאי דעיקר מלאכתה הוא לתפור בה, ואך שגם נוטלין בה את הקוץ.

ואשר ע"כ לדעת הריטב"א דס"ל דכל שעושה מעין מלאכתו הראשונה שרי הגם שאי"ז מלאכה חשובה ואדם זורקה לאשפה, אף אם נשבר מער"ש, אשר היינו משום דמכח מלאכה זו הי' עליהן תורת כלי, וע"כ אף דהשתא אין מלאכה זו חשובה ליתן עליהן תורת כלי, מ"מ הן עומדין בתורתן הראשונה שהי' עליהן תורת כלי מכח מלאכה זו, הרי דל"ש כ"ז אלא בשהן ראויין למעין עיקר מלאכתן הראשונה שהי' עליהן תורת כלי מכח מלאכה זו, אך כל שהן ראויין למלאכה אחרת, הגם שאף מתחילה היו עושין בהן מלאכה זו, מ"מ כיון שאף מתחילה לא הי' עליהן תורת כלי מכח מלאכה זו, אף עתה אין עליהן תורת כלי מכחה.

אך לדעת הרשב"א דס"ל דלא שרינן בשעושה מעין מלאכתו הראשונה בשאדם זורקו לאשפה אלא בשנשבר בשבת, אשר היינו משום דכל שהי' עליו תורת כלי בתחילת השבת, יש עליו תורת כלי לכל השבת, והא דבעי' שיהיו השברים עושין מעין מלאכתן, הוא משום דאל"כ בע"כ פקע מיני' תורת כלי, כיון שאין השברים ראויין למלאכה שהיו עומדין בתחילה, ורק היכא שראויין השברים למלאכה שהיו עומדין מתחילה איכא עלייהו אכתי תורת כלי, אשר ע"כ כל שהן ראויין לא' מן המלאכות שהיו עומדין לה מתחילה קודם שנשבר הכלי ה"ה מותרין, דהגם שלא הי' זה עיקר מלאכת הכלי, מ"מ כיון שהי' זה מכלל מלאכת הכלי, הרי דכל שראוי הכלי עדין למלאכתו, לא בטל מיני' תורת כלי באמצע השבת, ודו"ק.

] וע"פ יסוד ד' הרשב"א נ' לדון, דאף אם לא קי"ל כד' הרשב"א, וכל שנשבר הכלי בשבת ואין מקיימין השברים למלאכה ה"ה אסורין, אף אם הן עושין מעין מלאכתן, מ"מ י"ל דכ"ז הוא בשברי כלי, דכיון שנשבר הכלי ופנים חדשות באו לכאן, ל"מ מה שהי' על הכלי השלם תורת כלי בתחילת השבת, דהשברים לא הי' עליהן תורת כלי, אך בכלי עצמו שהי' עליו תורת כלי בתחילת השבת ואחר שנשתמשו בו בשבת שוב אין דרך בנ"א להשתמש בו ואדם זורקו לאשפה, כגון כלים חד פעמיים וכיו"ב, י"ל דשרי לטלטלו, דכיון שהי' עליו תורת כלי בתחילת השבת, יש עליו תורת כלי כל השבת.

וי"ל עוד, דאף אם לא קי"ל כד' הרשב"א, זהו משום דאף דהשברים עושין "מעין" מלאכתן, מ"מ כיון שאין עושין את מלאכה הראשונה עצמה, ל"מ מה שהי' על הכלי תורת כלי בתחילת השבת, שהרי תורת כלי שהי' עליו הוא משום מלאכתו, ועתה כבר אינו ראוי למלאכה זו, אך כל שעדין הוא ראוי למלאכתו עצמה, הגם שאין דרך בנ"א להשתמש בו ואדם זורקו לאשפה, מ"מ י"ל דשרי לטלטלו, דכיון שהי' עליו תורת כלי בתחילת השבת יש עליו תורת כלי כל השבת, וכנ"ל.

ולכאו' הי' מקום להתיר עפי"ז כל קופסאות וכיו"ב שאין משתמשין בהן עוד.

אך יש מקום גדול לומר, דכל ד' הרשב"א הם רק בשהשברים עומדין עתה להשתמש בהן, ורק אין מקיימין לתשמיש זה, אך אם אין משתמשין בהן עתה כלל, גרע.

אך לכאו' נ' דכשזרק לאשפה כבר אינו עומד כלל לשימוש, דאין דרך ליקח כלי מן האשפה ולהשתמש בו, ואפ"ה ל"ה מוקצה, דכל דלא פקע תורת כלי מיני', ה"ז כלי אף שאין משתמשין בו כלל, כיון שהוא ראוי מצ"ע לשימוש.

ולפ"ז יתכן די"ל ע"ד סברת חוט שני, דגם אם בזמנינו אין דרך להשתמש בכלים אלו משום שיש הרבה כלים אחרים, מ"מ אי"ז מפקיע מזה תורת כלי, ואולי יתכן דגם זריקה לאשפה מבעו"י לא תועיל בזה, דהגם דבפשוטו ל"ש לומר בזה בטלה דעתו, שהרי זהו הדרך, אך מ"מ י"ל דבטלה דעתו במה שאינו חושבו לכלי, ודו"ק.

אך י"ל דבזרק לאשפה, כיון דדרך להשתמש בכלי דכוותי', תו לא איכפ"ל מה שהוא נמצא במקום שאין משתמשין בו, ודמי לכלי שנפל לבור עמוק שא"א להעלותו דנר' פשוט דלא בטל מיני' תורת כלי, ומשא"כ בדבר שאין דרך כלל להשתמש בו, בטל תורת כלי מיני'.

ובעיקר הדברים, ילה"ע מד' הראשונים לעיל דקי"ב. בדין סנדל שנפסקה אחת מתרסיותיו, דמבו' בדבריהם דהגם דיכול לכרוך גמי עליו, מ"מ בחצר שאין דעתו לכרוך עליו גמי, ה"ה אסור בטלטול, דהוי כשברי כלים שאין עושין מעין מלאכה כלל, והרי דאף דהוא ראוי לעשות מעין מלאכתו, מ"מ אם אין עומד כלל לכך ה"ה מוקצה.

אך יש לחלק, דהתם אי"ז ראוי אלא ע"י הדחק, וכל' הריטב"א שם, וע"כ כל שאינו עומד לזה ליכא עלי' תורת כלי, וצ"ע בזה.

וע"פ יסוד הדברים, הי' מקום לדון בקו' התוס' לעיל דמ"ט: ובזבחים דצ"ד. דאם כל שמקבל טומאה ע"י יחוד הוי כלי לענין שבת, א"כ מ"ט מחט שניטל חורה או עוקצה אסור לטלטלה בשבת, הרי אם התקינה למיתוח היא מקבלת טומאה, ומ"ש מהא דמבו' התם דגולמי מחטין מותר לטלטלן משום דזימנין דמשוי לי' מנא לנטילת הקוץ.

ולמש"נ י"ל, דכל הא דאמרי' דאם לגבי טומאה מהני יחוד, מותר לטלטלו בשבת, הוא רק בדבר שהוא עומד לשימוש זה, וכמו במחט לנטילת הקוץ, דאף בגוונא דאדם זורקה לבין הגרוטאות, מ"מ כ"ז שלא זרקה הוא משתמש בה לנטילת הקוץ, ואך דאתינן לדון אם יש ע"ז "תורת כלי", ובזה הוא דאמרי' דכיון דמהני לזה יחוד לגבי טומאה, ע"כ אף איכא ע"ז תורת כלי לנטילת הקוץ, אך משא"כ אם השתא אי"ז עומד כלל לשימוש זה, הרי דהגם דמהני לזה יחוד, מ"מ כ"ז שלא ייחדו לכך ואי"ז עומד לכך, הוי זה מוקצה.

ולפ"ז הי' מתישב גם משה"ק התוס' בזבחים דעורות לחין דמהני להו יחוד, מ"ט אסור לטלטלן קודם יחוד, ולמש"נ ניחא.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא דל"מ יחוד כלי באמצע השבת, דתורת כלי נקבע בתחילת השבת, וכל שבתחילת השבת לא הי' עליו תורת כלי, ל"מ חייל עלי' תורת כלי באמצע השבת.

ומה"ט נ' פשוט, דכלי שמלאכתו לאיסור ל"מ לייחדו באמצע השבת למלאכת היתר ולהתיר לטלטלו מחמה לצל, דאף לדעת הסוברים דכשמל"א שנשבר ועתה עומד הוא למלאכת היתר, שרי לטלטלו מחמה לצל ולא אמרי' בי' מיגו דאיתקצאי, כ"ז הוא בשנשבר ועתה עומד הוא מצ"ע למלאכת היתר, דבכה"ג ה"ה מתייחד מצ"ע למלאכת היתר וחייל עלי' תורת כלי שמלאכתו להיתר, אך כל שהכלי קיים ל"מ חייל עלי' תורת כלי שמלאכתו להיתר באמצע השבת, דל"מ לייחד כלי לשימוש באמצע השבת.

ונ' פשוט, דאף אם איסור כשמל"א הוא משום לתא דמוקצה, נמי ל"מ לייחדו באמצע השבת למלאכת היתר ולהתירו, דהגם דבכל מוקצה מצי לחזור בו מהקצאתו באמצע השבת, מ"מ בכשמל"א שאין הקצאתו תלוי' בדעתו, שהרי כל שהוא עומד למלאכת איסור אסור לטלטלו מחמה לצל, אף אם הבעלים צווחים מתחילת השבת שאינם מקצין אותו כלל, ול"מ להתירו אלא ע"י שמייחדין אותו למלאכת היתר, ל"מ חייל יחוד כלי למלאכה באמצע השבת.

ועד"ז נ' בדינא דר' נחמי' דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו, דודאי ל"מ לייחדו באמצע השבת למלאכה אחרת ולהתיר לטלטלו למלאכה זו, ושמעתי להוכיח כן, ממש"א בדקכ"ד: דלר' נחמי' אין מסיקין בכלים, משום שאי"ז תשמישן המיוחד, הגם שעתה כשנמלך להסיק בהן ה"ה מייחדן לזה, (שהרי שוב לא יהיו ראויין למלאכתן), ויש לדחות דל"ש לייחד הכלים לזה דבטלה דעתו, והיינו משום דל"מ יחוד כלי לתשמיש באמצע השבת, ואף אי נימא דדינא דר' נחמי' אינו משום הקצאת הבעלים ולא אמרי' בזה מיגו דאיתקצאי, מ"מ ל"מ לייחדו באמצע השבת למלאכה אחרת.

ומאידך אף אי נימא דדינא דר' נחמי' הוא משום הקצאת הבעלים, מ"מ ל"מ שייחדוהו הבעלים באמצע השבת למלאכה אחרת ויחזרו בהן מהקצאתן, דאף אי נימא דלא אמרי' בזה מיגו דאיתקצאי, מ"מ כיון שאין ההקצאה תלוי' בדעת הבעלים, שהרי אסר ר' נחמי' לטלטל כלי לתשמיש שאינו מיוחד לו, אף אם הבעלים צווחים בתחילת השבת שאינם מקצין אותו משאר תשמישין, ול"מ להתיר אלא ע"י שיתייחד הכלי למלאכה זו, הרי דל"מ לייחד הכלי לזה באמצע השבת, וכמש"נ.

ויל"ד ע"פ כ"ז בד' הגרע"א לגבי מוקצה מחמת חיסרון כיס שחזר באמצע השבת מיחודו, ובמה שהביא מד' הר"ן בדין מוקצה מחמת חיסרון כיס, ודו"ק.