כלים פכ_ו מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ו מ"ב**

א] **כיס של שנצות שנטלו שנציו טמא,** הר"ש והרא"ש כתבו דאתיא אף כרבנן, וכגון שלא ניטלו לגמרי ועדיין הן תלויות בכיס, ולמדנו מדבריהם דכל הא דמטהרי רבנן הוא בשניטלו הרצועות לגמרי ואינם תלויות בכיס, אך כל שהן תלויות בכיס מודו רבנן דהן טמאין, והיינו משום דבכה"ג חשיב שהן ראויין למלאכתן ע"י קשירת הרצועות, ורק כשניטלו הרצועות לגמרי הוא דמטהרי רבנן, ור' יוסי פליג ומטמא אף בכה"ג משום שההדיוט יכול להחזירן.

ב] **נפשט טהור,** בד' הר"ש והרא"ש מבו' דהיינו, דכל הא דמטמא ר' יוסי בכיס שניטלו שנציו משום דההדיוט יכול להחזירו, הוא רק בשלא נפשט הכיס עי"ז, אך אם נפשט הכיס ובטל קיבולו לגמרי ה"ה טהור, דכיון דאין עליו צורת כלי כלל, ל"מ מה שההדיוט יכול להחזירו ולעשותו לכלי, וצ"ע מד' הרא"ש לעיל מ"א דכתב דר' יוסי מטמא אף דנפשטו ואין להן צורת כלי קיבול, ומה"ט הוא טהור אף אם לא ניטלו הרצועות לגמרי ועדיין הן תלויות בכיס, דאף דהוא ראוי למלאכתו ע"י קשירת הרצועות, מ"מ כ"ז שלא קשר את הרצועות אין עליו תורת כלי כלל, ועמש"כ עוד בזה בחזו"א סימן ל' סק"ג.

ג] אמנם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"א ובפ"ז מכלים ה"ט וה"י נראה דמפרש, דמתניתין דלעיל איירי ג"כ בשנפשט הכלי ע"י התרת הלולאות ונפסדה צורתו, ואפ"ה מטמא ר' יוסי, משום דההדיוט יכול להחזירו ומכח זה חשיב כשלם ואינו חסר צורה, והא דתנן הכא דאם נפשט טהור, הוא משום דהכא איירי שהסיר את השנצות לגמרי מן הכיס, ובכה"ג מודה ר' יוסי דל"מ הא דההדיוט יכול להחזירן, וכמש"נ בזה לעיל מ"א אות ה' ואות ט', וכ"ה מבו' בקרית ספר בהל' כלים שם, וכ"כ בבועז סק"ב.

ד] **טלה עליו את המטלית מלמטן טמא,** הר"ש והרא"ש פירשו דהא דמהני טלה עליו את המטלית, הוא משום דעי"ז לא בטל קיבולו כשפשטו, והוי חד דינא עם הא דתנן ברישא דכל שניטלו שנציו ולא נפשט ה"ה טמא.

אך הרמב"ם בפ"ז מכלים ה"י כתב, ז"ל, כיס של שנצות שניטלו שנציו עדיין הוא מקב"ט שהרי הוא מקבל, נפשט וחזר עור פשוט טהור, טלה עליו את המטלית מלמטה מקב"ט אע"פ שהוא פשוט שהרי יש עליו צורת כלי, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דב' דינים נינהו, דהא דכשניטלו שנציו ולא נפשט ה"ה מקב"ט, הוא משום שהוא מקבל, אך הא דכשטלה עליו את המטלית ה"ה מקב"ט, הוא משום שיש עליו צורת כלי, וע"כ הוא טמא אע"פ שהוא פשוט, ובחזו"א סימן ל' סק"ד כתב דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דכל פשוטין דיש עליהן צורת כלי טמאין, ?ועמש"נ בענין זה לעיל פ"כ מ"א ובכ"ד?.

ה] **כיס בתוך כיס שנטמא אחד מהן במשקה לא נטמא חבירו,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דטומאת משקין לטמא כלים דרבנן ול"ה חיבור, ובחס"ד ובחזו"א סימן כ"ט סק"כ פירשו דאיירי בשאינם תפורין זב"ז, וע"כ מן הדין ל"ה חיבור זל"ז, ורק לענין טומאת שרץ החמירו חכמים לדונם ככלי א', אך בטומאת משקין דרבנן ל"ה חיבור.

אך בזר זהב ומנחת ביכורים מבו' דהטעם בזה הוא משום דכל א' הוי כאחורים לחבירו, והיינו דדמי לדינא דרובע ובית רובע דתנן לעיל פכ"ה מ"ד דאם נטמא א' מהן במשקין לא נטמא חבירו, ולבית תבלין של עץ דתנן לעיל פ"ב מ"ז דאם נטמא א' ממשקה לא נטמא חבירו, וצ"ע טעמא דהר"ש והרא"ש שלא פירשו כן.

ונראה דהר"ש והרא"ש למדו לזה, מהא דתניא בתוספתא דאם הי' החיצון עודף על הפנימי נטמא הפנימי נטמא החיצון נטמא החיצון לא נטמא הפנימי, והנה אם הא דכשנטמא א' מהן לא נטמא חבירו הוא משום דהוו ב' תוכות וכל א' הוי כאחורים לחבירו, הי' בדין דכל שהי' החיצון עודף על הפנימי, אף אם נטמא החיצון נטמא הפנימי, וכדתנן לעיל פ"ב מ"ז בבית התבלין של עץ, דאם יש לו לבזבז עודף נטמא א' מהן נטמא חבירו,[[1]](#footnote-2) ובע"כ דהכא דין אחר הוא, דלענין טומאת משקין דרבנן ל"ה חיבור כלל זל"ז, וע"כ אף אם החיצון עודף על הפנימי ונטמא החיצון לא נטמא הפנימי, משום דל"ה חיבור זל"ז, ורק אם נטמא הפנימי נטמא החיצון, ועי' בחזו"א שם שפירש הטעם בזה, עיי"ש בכל דבריו, ועי' להלן אות ו' מש"נ עוד בזה בדעת הרמב"ם.

ו] בתוספתא שהביא הר"ש תניא, בד"א במשקה אבל בשרץ שניהן שוין, ומד' הר"ש והרא"ש מתבאר דהיינו, דכל הא דל"ה חיבור זל"ז היינו דוקא לטומאת משקין דרבנן, אך בטומאת שרץ דאורייתא הוו חיבור זל"ז, ואם נטמא א' מהן נטמא חבירו.

אמנם הנה הרמב"ם בפכ"ח מכלים ה"ה כתב, ז"ל, כיס שבתוך כיס שנטמא א' מהן במשקין לא נטמא חבירו, בד"א כשהיו שפתותיהן שוין אבל אם היה החיצון עודף ונטמא הפנימי נטמא החיצון וכו', ובשרץ בין כך ובין כך אם נטמא אחד מהם לא נטמא חבירו, עכ"ל, ובמל"מ שם כתב דט"ס נפלה בדבריו, וצ"ל ובשרץ וכו' אם נטמא א' מהם נטמא חבירו, וכ"ה מבו' בד' הכס"מ שם.

אך כבר הביא המל"מ שם למש"כ הקרית ספר שם, ז"ל, וכלי שנטמא מתוכו בטומאה שהיא מה"ת נטמאו אחוריו וכו' דכולהו הוו מגוף הכלי, ואם הם ב' כלים ככיס בתוך כיס נטמא האחד בשרץ לא נטמא חבירו, עכ"ל, והרי דגריס בד' הרמב"ם כגיר' שלפנינו, וכאשר כ"ה בכל הכת"י שלפנינו,[[2]](#footnote-3) ופירש דהוא משום דהוו ב' כלים, אך צ"ב דאם אכן ב' כלים הם וע"כ בטומאה דאורייתא אם נטמא א' לא נטמא חבירו, מ"ט בטומאת משקין דרבנן אם נטמא הפנימי נטמא החיצון.

ובס' ארץ חיים כתב לפרש בזה, למש"כ החס"ד והחזו"א דאיירי בשאינם תפורים זב"ז, וע"כ מן הדין חשיבי כב' כלים ואם נטמא א' בטומאת שרץ לא נטמא חבירו, והא דבטומאת משקין אם נטמא הפנימי נטמא החיצון, הוא לפמש"נ בכ"ד דבטומאת משקין כשנטמא תוכו, הוי עיקר הטומאה על התוך, והא דנטמא אף גבו, הוא דין נוסף דנטמא תוכו נטמא גבו, משום דהגב הוא טפל לתוך, וע"כ אף דמן הדין חשיבי כב' כלים, מ"מ אם נטמא הפנימי נטמא החיצון שהוא טפל לו, עכ"ד.

ולפ"ז מתפרש טעם הא דאם נטמא הפנימי נטמא החיצון ואם נטמא החיצון לא נטמא הפנימי, דכיון דהחיצון עודף על הפנימי, נמצא דהחיצון משמש את הפנימי, וע"כ אם נטמא הפנימי נטמא החיצון שהוא טפל לו, אך אם נטמא החיצון אין נטמא הפנימי, שהפנימי אינו טפל לחיצון.

ז] **צרור המרגלית טמא, צרור המעות ר"א מטמא וחכמים מטהרין,** הר"ש והרא"ש פירשו, דהא דצרור המרגלית טמא, הוא משום דכשמוציאין ממנו המרגלית נשאר העור כמו כלי קיבול מחמת שעמדה בו המרגלית ימים רבים, והא דמטהרי רבנן בצרור המעות, הוא משום שרגילין להתירן מחמת שניתנו להוצאה ואינם עומדין בתוכו זמן ארוך, וע"כ כשמסירין המעות ממנו הוא מתפשט מעצמו במהרה ולא חשיב ככלי קיבול, וכ"ה בתוס' הרא"ש סנהדרין דס"ח..

והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דבצרור המרגלית נעשה מקומה כמין כיס קטן, אבל בצרור המעות אע"פ שנעשה מקומן שקוע, אין עליו צורת כיס כיון שהמעות פרודות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מכלים ה"ח דטעם טהרת צרור המעות הוא משום דאין עליו צורת כלי, ומבו' לפ"ז כמש"נ לעיל פט"ו מ"ב אות י"ג בדעת הרמב"ם, דאף כלי קיבול דאין לו צורת כלי טהור, וע"כ אף שנעשה מקומו שקוע ויש לו בית קיבול, מ"מ כיון שאין לו צורת כלי ה"ה טהור.

ח] והראב"ד בהל' כלים שם כתב, ז"ל, תוספתא צרור המרגלית בזמן שתוכו טמא פשטו טהור מיטמא ומיטהר אפי' י' פעמים ביום, נראה מן הענין הטעם מפני שהוא מקפיד על צרור המרגלית שלא תתפשט כדי שתהא מזומנת להחזירה לתוכה וה"ה ככיס, אבל אינו מקפיד על צרור המעות לפיכך אינו ככיס אפי' בזמן שהמעות בתוכו, עכ"ל, ונראה דכונתו להוכיח דלא כפי' הר"ש, דטעם הא דשאני צרור המרגלית מצרור המעות הוא משום שעמדה בו המרגלית ימים רבים, וע"ז הוא שהביא הראב"ד מהא דתניא דמיטמא ומיטהר אפי' י' פעמים ביום, דנראה מזה דאף שלא היתה המרגלית בתוכו זמן רב ה"ה טמא, והטעם שכתב הרמב"ם דצרור המעות אין עליו צורת כלי, ג"כ לא ס"ל להראב"ד, ואזיל לטעמי' בכ"ד שנחלק על הרמב"ם וס"ל דל"ב צורת כלי, וכ"כ בס' דעת משה שם, ובע"כ דטעם הא דשאני צרור המרגלית מצרור המעות, הוא משום שהוא מקפיד עליו שלא יתפשט, וע"כ חשיב ככלי קיבול, ומשא"כ בצרור המעות שאינו מקפיד עליו שלא יתפשט, הרי דהגם שנעשה בו בית קיבול, מ"מ כיון שאין לו צורך בכך, לא חשיב ככלי קיבול.

ט] במש"כ הראב"ד דצרור המעות טהור אף כשהמעות בתוכו, הנה הר"ש בפי' התוספתא כתב לפרש דהא דתניא דצרור המרגלית תוכו טמא פשטו טהור, היינו דגם לרבנן דצרור המרגלית טהור, מ"מ כ"ז שהמרגלית בתוכו ה"ה טמא, ורק כשניטלה המרגלית מתוכו טהור לפי שנפשט העור מעצמו ואין קיבולו מתקיים, וכ"כ בתוס' הרא"ש סנהדרין דס"ח., ולפ"ז בפשוטו ה"נ לתנא דמתניתין דצרור המעות טהור, היינו רק כשאין המעות בתוכו שהוא נפשט מעצמו ואין קיבולו מתקיים, אך כ"ז שהמעות בתוכו ה"ה מקב"ט, וכן משמע בתוס' הגרע"א, וכן נקט בחזו"א סימן ל' סקט"ו.

אך כ"ז הוא להר"ש לטעמי' דטעם טהרתן הוא משום שאין הבית קיבול מתקיים, וע"כ שפיר י"ל דכ"ז שהמרגלית והמעות בתוכן, חשיב שפיר כבית קיבול, אך להראב"ד לטעמי' דטעם טהרת צרור המעות הוא משום דאינו מקפיד על הבית קיבול וע"כ לא חשיב ככלי קיבול, ודאי דמה"ט יש לטהר אף כשהמעות בתוכו, ולדעתו נראה דהא דתניא דצרור המרגלית תוכו טמא פשטו טהור, אתיא כמאן דמטמא בצרור המרגלית, וע"ז תני דהיינו דוקא כ"ז דתוכו קיים, אך אם פשטו ובטל התוך טהור, וכמו שפירש הכס"מ שם, ואין ללמוד מזה דגם למאן דמטהר בצרור המרגלית ובצרור המעות, מ"מ כ"ז שהן בתוכו ה"ה טמא, וכ"כ בחזו"א סימן ל' סקט"ו.

י] בסנהדרין דס"ח. אמרינן דשאלו תלמידיו את ר"א הכדור וכו' וצרור המרגלית וכו' מהו, ובפירש"י שם כתב דצרור המרגלית הוא שתופרין המרגלית בעור ותולין אותו בצואר בהמה לרפואה, ונחלקו ר"א וחכמים בכלים אלו בסדר טהרות, דלחכמים אינם מקב"ט משום דקבולן נעשית למלאותן מלוי בתוכן עולמית, ולר"א ה"ה מקב"ט, דבית קיבול העשוי למלאות שמי' קיבול, עכ"ד, והר"ש במשנתינו האריך לתמוה ע"ז, ונת' בכ"ז לעיל פי"ז מי"ז, עיי"ש.

והנה הרמ"ה בסנהדרין שם הק' ע"ז, דלא מצינו שנחלקו רבנן בצרור המרגלית, ועד כאן לא פליגי חכמים במשנתינו אלא בצרור המעות, אבל בצרור המרגלית כו"ע מודו דטמא, ובתוס' הרא"ש שם כתב דאתיא כתנא דתוספתא דלא נחלקו על צרור המעות אלא על צרור המרגלית דר"א מטמא וחכמים מטהרין, אך הק' ע"ז שהרי כ"ז שהמרגלית בתוכו מודו רבנן דמקב"ט, כדתניא בתוספתא דתוכו טמא פשטו טהור, וכן הק' הר"ש במשנתינו, אך בדעת רש"י צ"ל כמש"נ לעיל סק"ט דהא דתניא דתוכו טמא אתיא כמאן דמטמא בצרור המרגלית, וע"ז תני דהיינו דוקא כ"ז דתוכו קיים, אך לחכמים דמטהרי בצרור המרגלית, הוא אף בעוד המרגלית בתוכו, ועמש"כ עוד בזה בס' משנת אליהו סוכה סימן י"ט סק"א.

יא] התוס' בשבת דס"ג: כתבו, ז"ל, וא"ת ואכתי בגד כ"ש למה טמא והא בעינן מיטלטל מלא וריקן דומיא דשק, וי"ל דראוי הוא לכוף ולקפל וליקח בו מרגלית או מחט, וא"ת א"כ פשוטי כלי עור אמאי טהורין הרי ראויין הם לקפל בו שום דבר כמו הכא, וי"ל דמיירי בעור שלוק שהוא טמא, עכ"ל, ובתוס' הגרע"א במשנתינו הק' ע"ז, דא"כ מ"ט צרור המעות טהור, הרי אף שנטל המעות ונתפשט, מ"מ הרי אפשר לחזור ולקפלו ולהניח בו מעות ויהא מקב"ט, ועמש"כ בזה בחי' הר"א מגריידיץ ובתפארת ירושלים.

ובחזו"א סימן ה' סק"ג כתב לישב, דכל מש"כ התוס' דפשוטי כלי עור טמאין משום דראויין לקפל, הוא רק בשיש בהן ה' על ה', אך כל שאין בהן ה' על ה' ה"ה טהורין, אף שהן ראויין לקפל, ובגליונות לקובץ בית ישראל ונד' בחזו"א שבת שם הוסיף לפרש בזה, דל"מ הא דראוי לקפל בו, אלא בשיש בו שיעור ה' על ה' או בשעשה ממנו כלי, דבזה הוא דמהני הא דראוי לקפל בו דמכח זה חשיב כמטלטל מלא וריקן, אך עור שאין בו ה' על ה' ולא עשה ממנו כלי, דאין עליו תורת כלי כלל, ל"מ מה שראוי לקפל בו לחשבו ככלי, עכ"ד, וכ"כ באורך בס' משנת אליהו סוכה סימן י"ט סק"ד, ויישב בזה גם למשה"ק בתפא"י לקמן פכ"ז מ"ב ע"ד התוס', עיי"ש.

?וצ"ע מאי קשיא לי' להגרע"א, והרי לא הק' על כל עור שאין בו ה' על ה' שיהא טמא, ואולי ס"ל דצרור המעות ודאי יש עליו תורת כלי אף כשפשטו, שהוא עומד לשוב ולקפלו, וכל הא דאינו מקב"ט הוא משום דאין עליו תורת כלי קיבול, וע"ז שפיר הק' שהרי ראוי לקפלו, אך באמת בד' הרמב"ם שהבאנו לעיל מבו' דטעם טהרתו הוא משום דאין עליו צורת כלי, ולזה ודאי ל"מ הא דראוי לקפלו, ול"ד לכל עור ה' על ה' דמשום חשיבותו חשיב דיש עליו צורת כלי, וז"ב?.

ובשיעורי אא"ז הגר"ח זצ"ל לב"ב כתב לישב עוד, דאיירי אף בשיש בו ה' על ה', אלא דהוא עור שאינו מעובד, דאין עליו תורת כלי אלא בשעשה בו מלאכה, וכמו שהביא הר"ש לעיל פי"ז מט"ו מתו"כ, ובזה ל"מ הא דראוי לקפלו, וכ"כ גם בחזו"א סימן כ"ח סק"ח, ורק כשיש לו בית קיבול ה"ה טמא, עכ"ד.[[3]](#footnote-4)

1. ובסד"ט עמד בזה, וכתב דשאני בית התבלין של עץ דאין עשוי זה בתוך זה אלא זה בצד זה, וע"כ אם איכא לבזבז עודף כחד כלי חשיבא, אבל הכא בכיס בתוך כיס שהן עשוין זה בתוך שהחיצון מקיף את הפנימי, ע"כ אף אם החיצון עודף ה"ה חשוב כאחורים לפנימי, עכ"ד, אך באמת במתניתין לעיל פ"ב מ"ז תנן דטבלה שהיא מלאה קערות שיש לה לבזבז עודף אם נטמאת אחת מהן נטמאו כולם, והרי דאף בכה"ג שהטבלה החיצונה היא מקפת את הקערות שבתוכה, אמרינן דאם יש לה לבזבז עודף ונטמא א' מהן נטמאו כולן. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונראה דמקור ד' הרמב"ם לזה הוא מלישנא דתוספתא, דתני דבשרץ שניהם שוין, וקאי על הא דקמפליג בשהי' החיצון עודף בין נטמא הפנימי לנטמא החיצון, וע"ז הוא דקתני דבשרץ שניהם שוין, ומ' מזה דכל הא דבשרץ שניהם שוין הוא רק כשהחיצון עודף, והנה אם הא דבשרץ שניהם שוין היינו דאם נטמא א' נטמא חבירו, הרי בדין דיהא הדין כן גם כשאין החיצון עודף, ומזה הוא שלמד הרמב"ם דהא דבשרץ שניהם שוין היינו דכ"ה דאם נטמא החיצון לא נטמא הפנימי ה"ה אם נטמא הפנימי לא נטמא החיצון, ולא איצטריך לאשמועינן לזה אלא בשהי' החיצון עודף, דכשלא הי' החיצון עודף הרי גם בטומאת משקין אם נטמא הפנימי לא נטמא החיצון. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם במל"מ פ"ב מכלים ה"א נקט דצרור המעות העשוי מעור שאינו מעובד אינו מקב"ט, כיון שלא נעשה בו מלאכה בידים, עיי"ש, ולפ"ז לא א"ש, אך בחס"ד ב"ב פ"ד הי"א נחלק ע"ד המל"מ, וכתב דכיון שצרר המרגלית וקשרו יפה עד שנעשה בו בית קיבול, אין לך עשיית כלי גדול מזה, דל"ב שיעשה טירחא יתירא אלא מעשה כ"ד. [↑](#footnote-ref-4)