מראי מקומות עירובין פ_ק  -  עטרת שלמה
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

א' אייר ע"ז

דף מס' 1

# פתיחה לעניני מחיצות ותיקון מבואות

**מנין המחיצות הנצרכות מה"ת**

פליגי תנאי במנין המחיצות הנצרכות מה"ת לעשות רה"י, דבדצ"ה א' אמרו דדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, וכל שיש לו ב' מחיצות הוי רה"י,[[1]](#footnote-2) - ובדעת רבנן מבו' בסוגיית הגמ' בדי"ב ב' לפום גירסא דילן דס"ל דג' מחיצות דאורייתא, וכל שיש לו ג' מחיצות הוי רה"י, וכן דעת רוב קמאי.

ודעת הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א ושם פי"ז ה"ט דל"ה רה"י מדאורייתא אלא כשיש לו ד' מחיצות, ובתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן כ"ג כתב דגריס בסוגיית הגמ' בדי"ב ב' כגירסת הר"ח שם, דלפ"ז מבו' דל"ה רה"י אלא כשיש לו ד' מחיצות.

והרשב"א והריטב"א בד"ט א' כתבו לדון בדעת רש"י, דכל הא דבג' מחיצות הוי רה"י, הוא רק כשהוא פתוח לכרמלית, אך כל שהוא פתוח לרה"ר, ל"ה רה"י אלא בד' מחיצות, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בדצ"ד א' והמ"מ בפי"ז משבת ה"ט בשם י"מ, וכ"כ בהשגות הרמ"ך בהל' שבת שם, וכ"כ הט"ז בסימן שס"ג סק"א בדעת הטור, - והט"ז שם כתב דבמקום שאין רבים נדחקים הוי רה"י בג' מחיצות אף בפתוח לרה"ר, והיינו דהא דבפתוח לרה"ר לא סגי בג' מחיצות הוא משום דדחקי בי' רבים, וע"כ כל דלא דחקי בי' רבים, ולכאו' היינו כגון שיש שם אסקופה גבוהה ג"ט המעכבת את הרבים, הו"ל רה"י בג' מחיצות.[[2]](#footnote-3)

**בטעם הא דהצריכו חכמים תיקון ברוח רביעית**

לדעת הרמב"ם דלא סגי בג' מחיצות לאשוויי רה"י, בפשוטו זהו הטעם דהצריכו חכמים תיקון ברוח רביעית, משום דמקום המוקף ג' מחיצות ל"ה רה"י אלא הוי ככרמלית, וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ד, וכ"ה להדיא בד' המ"מ שם פי"ז ה"א ובפ"א מעירובין ה"א.[[3]](#footnote-4)

אך לדעת ש"ר דמקום המוקף ג' מחיצות הוי רה"י, הא דהצריכו חכמים תיקון ברוח רביעית, פירש"י בריש מכילתין ובריש סוכה דהוא משום משום דאתי לאיחלופי ברה"ר, וכ"כ בפי' ריו"נ שם בטעמא קמא, - ובטעמא בתרא כתב דהוא כדי שלא יבואו לטלטל מרה"ר לתוכו, דכיון שנפרץ במלואו לרה"ר ושוה הוא לרה"ר אמרי דין רה"ר יש לו,[[4]](#footnote-5) וכ"כ המאירי,[[5]](#footnote-6) ועי' גם בפסקי רי"ד ובאו"ז סימן ק"י שכתבו דהטעם הוא כדי שלא יבואו להוציא ממנו לרה"ר ולהכניס מרה"ר לתוכו, אך בדבריהם משמע דאי"ז משום דיאמרו דדין רה"ר יש לו, אלא דכיון דאינו מובדל מרה"ר, לא ישגיחו ויוציאו ויכניסו, וכ"נ בד' הרמב"ן בשבת ט' א',

והבית מאיר סימן שס"ג למג"א סקל"א ד"ה יהי' כתב דנפ"מ בין הטעמים הוא במבוי הפתוח לים, דלטעמא דרש"י אסור לטלטל בו בלא תיקון דמיחלף ברה"ר, אך לטעמא דריו"נ י"ל דמותר לטלטל בו, דאין לחוש שיטלטל ממנו לים דאינו בר טלטול, עיי"ש.[[6]](#footnote-7)

**אם צריך תיקון כשהוא פתוח ברוח רביעית למקו"פ**

לדעת הסוברים דמה שהצריכו תיקון ברוח רביעית הוא שמא יבואו להוציא ממנו לחוץ וכו', לכאו' כל הא דבעינן תיקון ברוח רביעית, הוא רק כשפתוח לרה"ר או לכרמלית, אך כל שפתוח למקו"פ א"צ תיקון ברוח רביעית, - ולדעת הרמב"ם דמה שהצריכו תיקון ברוח רביעית, הוא משום דהו"ל ככרמלית כיון שאין לו ד' מחיצות, בפשוטו אף כשהוא פתוח למקו"פ בעי תיקון ברוח רביעית, אלא אי נימא כמשמעות ל' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ד דרק כשהוא פתוח לרה"ר הו"ל כרמלית?.

ולדעת הסוברים דמה שהצריכו תיקון ברוח רביעית הוא משום דאתי לאיחלופי ברה"ר, יש להסתפק אם כ"ז הוא כשהוא פתוח לרה"ר או לכרמלית, וכאשר כ"ה משמעות ל' ריו"נ בריש מכילתין, או דגם כשהוא פתוח למקו"פ, כיון שאין לו ד' מחיצות דמי לרה"ר, ובעי תיקון ברוח רביעית, - ונחלקו בזה האחרונים, דבחי' אהעו"ז בדפ"ט א' נקט, דכל הא דלא סגי מדרבנן בג' מחיצות, הוא רק כשפתוח לרה"ר או לכרמלית, דהוא פרוץ למקום האסור לו, אך כל שפתוח למקו"פ, א"צ תיקון ברוח רביעית, וכ"ה משמעות הגמ' בדי"ב סוף ע"א, דהא דאסור לטלטל בחצר שנפרצה ברוח רביעית הוא משום שנפרצה למקום האסור לה, וכ"ה בל' הרשב"א בהקדמה לעבוה"ק, ובחי' הרשב"א והריטב"א בד"צ א', אך באבנ"ז או"ח סימן ש' סק"ב הוכיח מד' הגר"ז בסימן שמ"ה סכ"ג דפליג ע"ז וס"ל דאף כשנפרץ למקו"פ אסור לטלטל בו, משום דמדרבנן בעינן ד' מחיצות, ובאבנ"ז שם כתב לחלק בזה בין מבוי לחצר, ואכמ"ל.

**אם מהני לחי וקורה במקום דל"ה רה"י מה"ת**

לדעת הרמב"ם דל"ה רה"י מה"ת אלא כשיש לו ד' מחיצות, נתחדש דאף דאינו רה"י, מ"מ מהני בזה קורה, אף דקורה ל"ה אלא משום היכר,[[7]](#footnote-8) וכ"ה מבו' בתור"פ בריש מכילתין בדעת רש"י שם, וכ"כ ר"פ בהגהת סמ"ק סימן רפ"ב אות ט' ללמוד כן מד' רש"י.

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה הרשב"א בדצ"ד א' כתב, דלהסוברים דבמבוי הפתוח לרה"ר בעינן ד' מחיצות מדאורייתא לאשוויי לי' לרה"ר, אין הכשרו בקורה, אלא בעינן מחיצה או צוה"פ או לחי לפ"מ דקי"ל דלחי משום מחיצה, וכ"כ בהשגות הרמ"ך בפי"ז משבת ה"ט, וכ"כ השואל בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן כ"ג, דאם ל"ה רה"י בג' מחיצות, ל"ה מועיל בזה תקנת מבוי, - אך הריטב"א בדצ"ד א' כתב דכיון דמדאורייתא דינו ככרמלית ואין איסורו אלא מדבריהם, לא פלוג רבנן והכשירוהו בלחי או קורה,[[8]](#footnote-9) וכ"ה מבו' בד' רש"י בריש מכילתין למש"כ הרשב"א והריטב"א בד"ט א' בדעתו דבמבוי הפתוח לרה"ר בעינן ד' מחיצות מדאורייתא.[[9]](#footnote-10)

**מבוי שאינו מתוקן אם דינו ככרמלית**

התוס' בשבת ט' א' ד"ה אע"ג כתבו דמותר לטלטל ממקום שיש לו ג' מחיצות לכרמלית, וכ"כ הרשב"א שם, ואך שכתב דתליא בפלוגתת אמוראי לקמן ס"ז ב' אם מותר לטלטל מקרפף יותר מבי"ס דהוא כרמלית דרבנן לכרמלית גמורה,[[10]](#footnote-11) וכ"כ המג"א בסימן שע"ד סק"ג בשם הב"י.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הל' ס"ג ס"ד כתב דכיון דמדאורייתא הוי רה"י, ע"כ אף שאסרו חכמים לטלטל בו, אינו בדין כרמלית ואסור לטלטל ממנו לכרמלית,[[11]](#footnote-12) וכן דקדק התו"ש בסימן שע"ד סק"ו מד' רש"י בדכ"ד א', וכן נקטו הפמ"ג באש"א סימן שמ"ה סק"א וסק"ג, והגאו"י בדי"ב א' ד"ה ממלא ובדס"ז א', ועיי"ש בפמ"ג ובגאו"י במש"כ בטעם הא דל"ד לקרפף יותר מבי"ס שהתירו לטלטל ממנו לכרמלית, - ובביאוה"ל סימן שע"ד ס"ב הביא לב' הדעות, אך בסימן שמ"ו ס"ג הביא לד' התוס', ועי' עוד בדבריו במ"ב סימן שס"א סק"ו ובביאוה"ל סימן שס"ה ס"ד.

**בביאור החילוק בין מבוי לחצר**

בדי"ב א' וב' אמרו דחצר אינה ניתרת בלחי וקורה אלא בפס ד' או בב' פסין כ"ש, וגם מבוי שארכו כרחבו, או דאין בתים וחצירות פתוחים לתוכו, אינו ניתר אלא בפס ד',[[12]](#footnote-13) - ובתשו' הרשב"א ח"ה סימן ר"ג כתב דהטעם בזה הוא, דכל שהוא עשוי יותר לדירה ולתשמישי הצנע ולאכול בהם, צריך יותר מחיצות גמורות, וע"כ חצירות של בע"ב שדרכן להשתמש בהן יותר בתשמיש הצנע ולאכול בהם צריכות המחיצות יותר גמורות, וכתב דמה"ט הוא דמבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו דינו כחצר, - והגאו"י בדי"ב ב' הוסיף לפרש, דמבוי סתמו פתוח מרוח אחת, וע"כ אף שהוא פרוץ ברוח רביעית הו"ל כפתח, אלא שהצריכו חכמים לחי וקורה להכירא, ומשא"כ בחצר דדרך לסתמה כולה, ע"כ כל שהיא פרוצה ברוח רביעית הו"ל כפרצה, ובעינן בה פס ד' או ב' פסין כ"ש.[[13]](#footnote-14)

ובתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד כתב דגדר הדין בזה הוא, דבמבוי סגי בג' מחיצות, וסגי בהיכר בעלמא ברוח רביעית, אך בחצר בעינן ד' מחיצות, וע"כ ל"מ אלא פס ד' או ב' פסין כ"ש דחשיבי כמחיצה,[[14]](#footnote-15) וכ"כ באבנ"ז או"ח סימן ש', עיי"ש, וכ"ה משמעות הגמ' בשבת ק"ל ב' דחצר יש לו ד' מחיצות ומבוי אין לו אלא ד' מחיצות.

**בטעם הא דמהני לחי וקורה**

בתיקון לחי, נחלקו בגמ' בדי"ב ב' וט"ו א', דדעת רב יהודה ורבה ואביי דלחי משום מחיצה, וה"ז מחיצה גמורה מדאורייתא, ודעת רבא דלחי משום היכר,[[15]](#footnote-16) - ואמנם גם למ"ד דלחי משום מחיצה, ל"מ מחיצה זו בב' המחיצות הראשונות, ול"מ אלא בדאיכא ב' מחיצות גמורות,[[16]](#footnote-17) דבכה"ג מהני הלחי ברוח שלישית לאשוויי לי' לרה"י מה"ת,[[17]](#footnote-18) אך מדרבנן ל"מ הלחי אלא ברוח רביעית במבוי.

ובביאור הא דלחי משום מחיצה, משמע בד' התוס' בכ"ד ז' א' ד"ה אם הי', ז' ב' ד"ה דאי דרב, צ"ב א' ד"ה גפנים, דהוא משום פתח, דע"י הלחי חשבינן לכל המקום הפתוח כפתח, ?אך עי' בד' המהרש"ל לקמן צ"ב א' שפירש לדבריהם בע"א?, וכ"נ בל' האו"ז בסימן קפ"ב, - אך בד' הרשב"א וש"ר בריש מכילתין משמע דהא דמהני לחי אינו משום פתח, אלא הוא משום מחיצה דהלחי גודר את כל הרוח.

ובביאור הא דלחי משום היכר, כתב הב"ח בסימן שס"ג אות ח' דאי"ז היכר בעלמא, אלא הוי ההיכר ע"י דהוא נידון משום מחיצה, וע"כ תיקנו לחי וקורה ולא היכר אחר, עיי"ש, ועד"ז כתב הבית מאיר בדי"ד ב' דאף למ"ד דלחי משום היכר, בעינן מחיצה קלה דעי"ז איכא היכר.[[18]](#footnote-19)

בתיקון קורה, אמרו בגמ' בדי"ב ב' דהוא משום היכר, והזורק למבוי שיש לו קורה פטור, אך בגמ' בד"ה א' מפרשינן בחד לישנא בדעת אביי דקורה משום מחיצה, והתוס' בדט"ו א' כתבו דכן ס"ל להגמ' שם בדעת אביי, והתוס' והרשב"א בדפ"ו א' כתבו דהוא משום דפי תקרה יורד וסותם, וכ"נ בד' הרשב"א בד"ה א', אך עיי"ש שכתב בשם הראב"ד דהוא משום פתח,[[19]](#footnote-20) וכ"כ הרשב"א וש"ר בריש מכילתין בדעת רב דקורה משום פתח.[[20]](#footnote-21)

ולמ"ד דקורה משום מחיצה, כתבו התוס' בד"ח ב' ד"ה מניח דהוי מחיצה דאורייתא, וכל דאיכא ב' מחיצות וקורה הוי רה"י מה"ת, אך התוס' בדפ"ו א' ד"ה קורה כתבו דאף למ"ד דמשום מחיצה, ל"ה אלא מדרבנן, אלא דס"ל דמשום היכר לא היו חכמים מתירין את המבוי, אלא עשאוהו כמחיצה דפי תקרה, וכ"כ הרשב"א שם.

**בתיקון מחיצה ברוח רביעית אם בעינן גם היכר**

התוס' בד"ה ב' ד"ה ארבע אמות וש"ר שם כתבו דאף למ"ד דלחי משום מחיצה, מ"מ בעינן היכר קצת, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ה ובחי' בית מאיר בדי"ד א' בטעם מה שאמרו בדט"ו א' דאף למ"ד דלחי משום מחיצה ל"מ אם לא סמכו עליו מאתמול, ועד"ז מבו' בפירש"י בד"ד ב' ד"ה מ"ד טפח דאף למ"ד דקורה משום מחיצה, בעינן היכר קצת, וכמש"כ המהרש"א שם, וכ"כ התוס' בסוכה כ"ב ב' ד"ה אבל והריטב"א לקמן י"ד א', וכ"כ הרשב"א בד"ג א' דאף אם קורה משום פתח בעינן נמי היכר.[[21]](#footnote-22)

אמנם במחיצה דצורת הפתח כתב הרא"ש בסימן י"ג דל"ב היכר כלל, ומה"ט הוא דמהני צוה"פ למעלה מכ', וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בדי"א א', וכן במחיצה דפי תקרה, מבו' בד' הרשב"א בד"ג א' ובעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ד דה"ז מועיל אף בדליכא היכר, וע"כ ה"ז מועיל אף למעלה מכ', וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בפרק ח' סימן ז', עיי"ש,[[22]](#footnote-23) - ובאבנ"ז או"ח סימן רע"א סקי"ב וסימן רצ"א סק"א כתב לפרש בזה, דאף דבלחי וקורה בעינן היכר, אף למ"ד דמשום מחיצה, שאני לחי וקורה דל"מ מדרבנן במקום דבעינן מחיצה גמורה, וע"כ אף ברוח רביעית ל"מ אלא בדאיכא היכר, אך צוה"פ ופי תקרה המועילין אף במקום דבעינן מחיצה גמורה, ה"ה מועילין ברוח רביעית בלא היכר.

ובתיקון פס ד' בחצר, כתבו התוס' בד"ה ב' ד"ה אינו דין דמהני משום מחיצה ול"ב בזה היכר כלל, ובדעת רש"י שם נחלקו הראשונים שם אם פליג ע"ז וס"ל דל"מ פס ד' בחצר אלא כשיש בו היכר, ויתבאר בעזה"י במקומו.

\*\*\*

**קורה למעלה מכ'**

**ד' ב' - הי' גבוה מעשרים אמה,** בעיקר דין קורה למעלה מכ', פליגי תנאי בריש מכילתין, דדעת רבנן דקורה למעלה מכ' פסולה, ודעת ר' יהודה דקורה למעלה מכ' כשרה,[[23]](#footnote-24) - ובטעם הפלוגתא פליגי אמוראי שם, דדעת רב דטעמא דרבנן דפסלי הוא משום דילפינן מפתחו של היכל דל"ה פתח אלא עד כ' אמה, וטעמא דר' יהודה דמכשיר הוא משום דיליף מפתחי מלכים דהן גבוהין הרבה, ודעת רנב"י והכי קי"ל דטעמא דרבנן דפסלי הוא משום דלמעלה מכ' ליכא היכר, וטעמא דר' יהודה דמכשיר בפשוטו הוא משום דס"ל דאף למעלה מכ' איכא היכר, אך מצינו דרכים אחרים בטעמא דר' יהודה, ואכמ"ל, - ולמ"ד דקורה משום מחיצה, נחלקו הראשונים בטעם פסולא דקורה למעלה מכ', ונתבאר להלן.

**ובא למעטו,** בדרכי משה סימן שס"ג סק"ז דקדק מד' הרי"ף וריו"נ, דאף דקי"ל לעיל ג' ב' דחלל מבוי תנן, ול"ב שיהא עובי הקורה בתוך כ', אלא מהני ליתן את הקורה בשפת כ', כיון דאין חלל המבוי למעלה מכ', מ"מ אם הי' מתחילה למעלה מכ' ובא למעטו, בעינן להניח הקורה שתהא בתוך כ', וצ"ב הטעם בזה, - ובגאו"י נחלק ע"ד הדרכ"מ וכתב דט"ס נפלה בד' הרי"ף, עיי"ש, וכ"כ בביאוה"ל סימן תרל"ג ס"א דכל הפוסקים לא חילקו בזה.

**מ"ד טפח קסבר מותר להשתמש תחת הקורה, ומ"ד ד' קסבר אסור להשתמש תחת הקורה,**[[24]](#footnote-25)בפירש"י כתב דמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה ס"ל דחודו החיצון יורד וסותם, ומ"ד דאסור להשתמש תחת הקורה ס"ל דחודו הפנימי יורד וסותם, והתוס' פירשו בדעתו דהיינו דכו"ע ס"ל דקורה משום מחיצה, ונחלקו אם המחיצה היא מכח חודו החיצון דיורד וסותם או מכח חודו הפנימי דיורד וסותם, והמהרש"א כתב לפ"ז, דמש"כ רש"י דשיעור כ' אמה הוא משום היכר, היינו משום דאף למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן שיהא היכר.

התוס' הק', דכיון דכו"ע ס"ל דקורה משום מחיצה, א"כ מ"ט דמ"ד דסגי בטפח, הרי הוי מחיצה לפחות מד', וכתבו דאין לחוש כיון דהוי דופן אלא שבא למעטו, ובתור"פ כתב דכיון דאיכא ג' מחיצות ול"ב תיקון ברוח רביעית אלא משום היכר, הקילו דהוי מחיצה אף שהיא לפחות מד'.

ובגאו"י כתב דלמש"כ רש"י דשיעור למעלה מכ' הוא משום דבעינן היכר, והיינו משום דאף למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן שיהא היכר, וכנ"ל, ליכא למיתי עלה כלל מכח הא דאין מחיצה לפחות מד', שהרי אף למעלה מכ' ליכא גריעותא בהמחיצה, וכל הא דל"מ הוא משום דליכא היכר, וע"כ כל שמיעט טפח ואיכא הכירא, שפיר דמי, ובחי' בית מאיר נראה שפירש דזהו מכוון התוס', עיי"ש.

בל' רש"י בד"ה ובא למעטו משמע דלכו"ע בעינן שיהא המיעוט תחת הקורה, והיינו דאף למ"ד דממעט ד' טפחים משום דאסור להשתמש תחת הקורה, מ"מ ל"מ אם ימעט מן הקורה ולפנים, אלא בעינן שיהא המיעוט גם תחת הקורה, והיינו משום דכל דהקורה במקומה גבוהה למעלה מכ', ל"מ מידי הא דכלפי המבוי אינה גבוהה למעלה מכ',[[25]](#footnote-26) וכ"כ הגאו"י והשפ"א.[[26]](#footnote-27)

**לא דכו"ע מותר להשתמש תחת הקורה,** הצל"ח כתב דמשמע דאם אסור להשתמש תחת הקורה, פשיטא דלא סגי במיעוט טפח, ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד הרמב"ם בפי"ז משבת הט"ז שסתם וכתב דסגי במיעוט טפח ומשמע דהוא אף בפתוח לכרמלית, אף שכתב שם הי"א דבמבוי הפתוח לכרמלית אסור להשתמש תחת הקורה, ועי' גם בחי' אהעו"ז לקמן ט' א' ובסימן שס"ה ס"ד שעמד בכעי"ז.[[27]](#footnote-28)

**ובהא קמיפלגי וכו' ומר סבר קורה משום מחיצה,** בפירש"י כתב דהיינו, דמ"ד דבעי למעט ד"ט, הוא משום דס"ל דקורה משום מחיצה דאמרינן חודו החיצון יורד וסותם, ואמרו רבנן דבטפי מכ' לא אמרינן יורד וסותם, וכיון דל"ה מיעוט ד' הוי מחיצה העשוי' לפחות מד' ולאו מחיצה היא.[[28]](#footnote-29)

והגאו"י כתב לפרש בד' רש"י, דלל"ק ס"ל דלמ"ד דקורה משום מחיצה כל הא דל"מ קורה למעלה מכ' הוא משום דליכא היכר, וע"כ סגי במיעוט טפח דעי"ז איכא היכר, אך הך לישנא ס"ל דלמ"ד דקורה משום מחיצה הא דל"מ קורה למעלה מכ' הוא משום דביותר מכ' לא אמרינן יורד וסותם, וע"כ לא סגי במיעוט טפח, דאין מחיצה לפחות מד', וכ"כ בחי' בית מאיר, וכ"נ בד' הקר"א.

בעיקר מש"כ רש"י דלמעלה מכ' לא אמרינן יורד וסותם, צ"ב בטעמא דמילתא, ובד' הגאו"י מבו' דאי"ז כלל משום דליכא היכר, אלא הוא דין בפנ"ע דביותר מכ' לא אמרינן יורד וסותם, וכ"כ הגאו"י לעיל ג' א', ועיי"ש שכתב לפ"ז דלהך מ"ד ל"מ קורה למעלה מכ' אף בדאיכא אמלתרא, דאטו משום דחשיב ומסתכלי בה יורד וסותם, - אך הקר"א כתב לפרש דהא דלא אמרינן יורד וסותם למעלה מכ', הוא משום דתקרה שהיא למעלה מכ' אמה דלא שלטא בה עינא לא אמרינן בה יורד וסותם, וכתב דלפ"ז שפיר מהני אמלתרא, דעי"ז שלטא בה עינא, ואמרינן בה יורד וסותם.[[29]](#footnote-30)

בחי' הריטב"א בסוכה ב' א' כתב, דלמ"ד דקורה משום מחיצה הא דל"מ קורה למעלה מכ', הוא משום דבעינן מחיצות הניכרות, ולכאו' דבריו מתפרשים למש"כ שם ד' ב' דאף לענין שבת בעינן מחיצות הניכרות, ומה"ט הוא דלא אמרינן דכל העולם הוי רה"י מכח הא שהים מקיף אותו, והיינו משום דאין מחיצות הים נראות וניכרות ואין האדם רואה עצמו בתוך מחיצות, וה"נ הכא דכוותה, וגם לפ"ז ניחא הא דמהני אמלתרא, דעי"ז הו"ל מחיצות הניכרות.

הרשב"א לעיל ג' א' כתב דכל שהקורה רחבה ד' ובריאה דאמרינן בה פי תקרה יורד וסותם, ה"ה כשרה אף למעלה מכ', ומבו' דפשיטא לי' דאמרינן פי תקרה יורד וסותם אף למעלה מכ',[[30]](#footnote-31) ולפ"ז בע"כ דהא דלמ"ד קורה משום מחיצה ל"מ קורה למעלה מכ', אי"ז משום דביותר מכ' לא אמרינן יורד וסותם, אלא הוא משום דגם למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן הכירא, וע"ד מש"כ הרשב"א שם דאף למ"ד דקורה משום פתח בעינן הכירא, - וצ"ל לפ"ז דהא דלא סגי במיעוט טפח, אף דעי"ז כבר איכא הכירא, הוא משום דלמ"ד דקורה משום מחיצה, ועיקר הכשר הקורה הוא מכח דהויא מחיצה למקום ד', בעינן שיהא היכר כלפי כל המקום ד', וע"כ בעינן שימעט ד' טפחים, וצ"ע.

השפ"א הק' ע"ד רש"י, דמ"ט למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן מיעוט ד' משום דאין מחיצה לפחות מד', הרי הכא הוי שפיר מחיצה לכל המבוי, ומה בכך דלא מיעט אלא טפח, הרי כיון דבמקום המחיצה הוא פחות מכ' ואמרינן פי תקרה יורד וסותם, תו ממילא הו"ל מחיצה לכל המבוי, ועי' גם בגאו"י בריש סוגיין שהרגיש בזה, (וכתב לפרש בזה למש"כ התוס' שם דלל"ק סגי במיעוט טפח אף דקורה משום מחיצה).

אך בחי' בית מאיר כתב, דהא דביותר מכ' לא אמרינן יורד וסותם, היינו דכלפי מקום דחללו יותר מכ', אינו גודר כלל הפי תקרה, וע"כ כל שמיעט פחות מד' טפחים, הו"ל כמחיצה לפחות מד', - וזה מתפרש היטב למש"כ הריטב"א בסוכה דהא דל"מ קורה למעלה מכ' הוא משום דבעינן מחיצות הניכרות, דלפ"ז כלפי מקום דחללו יותר מכ' דאין המחיצה דפי תקרה ניכרת שם, ל"מ גדירת הפי התקרה, וע"כ הו"ל כמחיצה לפחות מד'.

בחי' הגרע"א הק' דלדעת רש"י דאף לל"ק הוי קורה משום מחיצה, ואפ"ה סגי במיעוט טפח ולי"ב משום אין מחיצה לפחות מד', ולל"ב אם קורה משום מחיצה לא סגי במיעוט טפח דאין מחיצה פחות מד', א"כ מ"ט לא מפרשינן בגמ' דלכו"ע קורה משום מחיצה ופליגי אם סגי במיעוט טפח ולא אמרינן דאין מחיצה לפחות מד', או דבעינן מיעוט ד"ט משום דאין מחיצה לפחות מד', וכן הק' הרש"ש.

**גזירה שמא יפחת,** בפירש"י כתב דמשום הגזירה שמא יפחת בעינן טפי, וכיון דאפיקתי' מהיכר של מעלה אוקמה אד' טפחים דחשיב בכל דוכתא, ומבו' דהא דמהני כשהוא יותר מטפח, הוא משום דאף אם יפחת ישתייר בו טפח, וע"כ הי' בדין דיהא סגי ביותר מטפח ולא ניבעי ד"ט, אלא דכיון דאפיקתי' וכו', וכ"כ בפי' ר"ח בן שמואל, ועד"ז כתב בפי' ר"ח, - והצל"ח כתב לפ"ז, דאם נפחת ונשתייר טפח א"צ לתקנו, כיון דמן הדין סגי בטפח כהיכר של מעלה, ורק אם נפחת ולא נשתייר טפח כהיכר של מעלה, צריך לתקנו.

ובתור"פ כתב בשם הר"י מקינון דלהך לישנא כל הא דבעי ד' טפחים הוא רק בנין של עפר שרגיל ליפחת, אך אם עשאו בבנין של שיש או של אבנים שאין רגילות ליפחת, סגי בטפח, כיון דהיכר של מטה כהיכר של מעלה,[[31]](#footnote-32) וכ"כ בחי' המאירי.[[32]](#footnote-33)

השפ"א הק', דכיון דלכו"ע בעינן שיהא המיעוט תחת הקורה, עמש"נ בזה לעיל, והכא הוא פשיטא טפי, שהרי אתיא למ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה, א"כ גם במיעוט ד' יש לגזור שמא יפחת המקום שתחת הקורה, וצ"ע.

י"א אייר ע"ז

דף מס' 2

**קורה למטה מי'**

**ה' א' -** בפסולא דקורה פחותה מי' טפחים אמרו לעיל ג' ב' דבעינן שיהא חללה עשרה, ופירש"י דהיינו דשיעור שנתנו חכמים למטה מי' טפחים אחלל קאי, דבעינן דיהא החלל דמתחת הקורה י' טפחים.

ובטעם הפסול בדליכא חלל י', פירש"י שם דהוא משום דבפחות מי' ל"ה מבוי, ובפשוטו מכוון דבריו הוא דשיעור חלל מבוי הוא בי' טפחים, וכל דאין חלל י' תחת הקורה, חשיב דהקורה היא מחוץ למבוי,[[33]](#footnote-34) וע"כ ל"מ אף דבשאר המבוי יש גובה י' משום דבעינן שתהא הקורה ע"ג מבוי, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ג סכ"ה, והאבנ"ז בסימן רצ"ה סקי"ג וסקט"ז.[[34]](#footnote-35)

אך בפירש"י בסוכה כ"ב ב' ד"ה ולא תחתונה כתב דהא דל"מ קורה למטה מי', הוא משום דאין מחיצה למטה מי',[[35]](#footnote-36) וכ"ה משמעות דבריו בסוגיין בד"ה רב יוסף, וכן נראה בפי' ר"ח לקמן י"ד א', וכ"נ מד' הראשונים בריש פירקין שכתבו דהא דל"מ קורה למטה מי', הוא חד דינא עם הא דסוכה שאינה גבוהה י' טפחים פסולה,[[36]](#footnote-37) וצ"ע דלפ"ז מ"ט בעינן חלל י', ואין הקורה עצמה מצטרפת לשיעור י' דמחיצה, ועמד ע"ז השפ"א לעיל ג' ב'.

והגאו"י לעיל שם כתב דהא דבעינן חלל י' הוא משום דאין פתח פחות מי', וכ"כ האו"'ז בסימן ק"י בתחילת דבריו, אך בהמשך דבריו כתב דהוא משום דלא חשיב מחיצה בפחות מי' טפחים, וצ"ע.[[37]](#footnote-38)

הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ח ט' כתב דאם הניח את הקורה למטה מי"ט אינה מתרת, דצריך שלא יהא חלל שתחתי' פחות מי', ואם הי' חלל שתחתי' פחות מי' מגבי' את הקורה או חוקק את הקרקע שתחתי' עד שישלימנה לי', ובאבהעו"ז בסימן שס"ג סכ"ד כתב ללמוד מדבריו, דבעינן שתהא כל הקורה למעלה מחלל י', וכל שמקצתה היא בתוך י' פסולה, ועיי"ש שכתב דזה נלמד ממה שאמרו לעיל דבעינן חלל י', וכ"כ הגר"א שם דיש לפסול בכה"ג מכח הא דבעינן חלל י', ונקט שם דהרא"ש מכשיר בזה, אך האהעו"ז פירש לד' הרא"ש בע"א, וכ"כ הגר"ז שם סכ"ה, והבית מאיר שם, וכ"כ המ"ב שם סקפ"ב.

אך הב"ח שם אות י"ב והט"ז שם סקי"ג נקטו דכל דהקורה היא למעלה מי' ונמשכת לתוך י' היא כשרה, וכ"כ הפמ"ג שם, וכ"ה מבו' בד' מהרי"ל בליקוטים אות ט"ו, ונקט שם דאף צוה"פ כשרה בכה"ג, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק שם פ"ה הל"ב דלא פסל רק אם הקורה משולשלת י"ט, דבכה"ג היא פסולה כשהיא גבוהה מן הקרקע ג"ט, אך אם אינה משולשלת י"ט ה"ה כשרה אף שהיא נמשכת לתוך י', וכ"נ גם בד' הרשב"א לקמן י"ד א', וכן דקדק החזו"א בתשו' סימן ק"א מדבריו.

והגאו"י לקמן י"ד א' כתב לפרש בזה, דאף דבעינן חלל י', מ"מ כל דאיכא שיעור הכשר קורה למעלה מחלל י', אמרינן דקלוש את החלק התחתון, וחשיב דאיכא חלל י', ועד"ז כתב באבנ"ז סימן רצ"ה סק"ט בהג"ה, ובתשו' חזו"א סימן ק"א, ובזה ניחא סתירת ד' הרשב"א, דמש"כ בפ"ג לפסול בזה, הוא כשאין בחלק העליון בפנ"ע שיעור הכשר קורה, ובכה"ג ה"ז פסול.

ובדעת האהעו"ז והגר"א שנקטו דיש לפסול אף כשיש הכשר קורה למעלה מי', צ"ל דהוא משום דהא דבעינן חלל י' הוא משום דבפחות מי' ל"ה מבוי, וע"כ ל"מ בזה הא דנימא קלוש על החלק התחתון, דמ"מ כיון דהקורה נמשכת לתוך י', ל"ה מקומה מכלל המבוי, והו"ל כמבוי שאינו גבוה י', וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם ובאבנ"ז סימן רצ"ה סקט"ז, ועד"ז י"ל אי נימא דהא דבעינן חלל י' הוא משום דאין פתח פחות מי', וכ"כ השפ"א, וכ"נ שפירש החזו"א בסו"ס ע"ו, ועי' עוד בזה בדבריו בתשו' סימן ק'.[[38]](#footnote-39)?ויל"ד עוד מכח דינא דבית שאין בתוכו י', ויל"ד אם הכא בעינן ביטול לעולם או סגי בביטול לזמן, ועי' חזו"א סימן ס"ה שנקט בפשיטות דדמי להתם, וצ"ע?..

**הי' פחות מי' טפחים,** נחלקו הראשונים היאך איירי, דבד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"ט מבו' דלא איירי כשהי' המבוי עצמו פחות מי' טפחים, אלא איירי כשנתן את הקורה למטה מי', וכ"כ הריא"ז, וכ"ה משמעות ל' רש"י בד"ה רב יוסף, וכ"נ בד' התוס' לעיל בסוד"ה מותר שפירשו כן בדבריו, ועי' גם בחזו"א סימן ס"ה סקנ"ז בתו"ד שדקדק כן מד' רש"י, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בריש פירקין, שהביא מהכא דאם היתה הקורה למטה מי' פסולה עד שיגביהנה וכו', וכ"נ בד' הרשב"א והר"ן שם.

אך בפסקי רי"ד כתב דאיירי כשהיו כתלי המבוי נמוכים ולא היו גבוהין עשרה, וכ"ה מבו' בד' תור"פ בד"ה אלא והמאירי, וכ"כ הגאו"י בשלהי סוגיין ללמוד מד' הריטב"א בסוגיין, ובד' תור"פ והריטב"א מבו' שפירשו כן גם בד' רש"י, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ד והט"ז, ומה"ט כתב הרמב"ם שם דצוה"פ מהני בזה, ונת' להלן, ומשמעות הטוש"ע בסימן שס"ג סכ"ו, עיי"ש, - ובד' המאירי מבו' דהגריעותא בהא דאין כותלי המבוי גבוהין י', דבכה"ג ל"מ אף אם יניח את הקורה למעלה מי', הוא משום דבעינן שתהא הקורה ע"ג דופני מבוי, ופחות מי' לאו דופן הוא.

?וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' המאירי דאף צוה"פ ל"מ, ויש עוד לדון בד' המאירי דשמא איירי כשהמחיצות גבוהות י', ואך דכיון דהקורה באמצע הגובה, חשיב דאין קורה על כתלי מבוי, וע"כ בד' הרמב"ם שהוצרך להשמיענו דצוה"פ מהני, בע"כ דמיירי דליכא מחיצות כלל, וע"ז הק' דא"כ היאך זה מתיר.

גם בד' הרי"ד יל"ע, אם הגריעותא היא משום דכותלי המבוי אינם גבוהין י', או הגריעותא היא משום דהקורה עצמה היא למטה מי' וכל' הרי"ד בתו"ד דהקורה על גביהן, ואך דאורחא דמילתא דאין כתלים גבוהים, דאל"כ יניח הקורה ע"ג הכתלים, ומה לו לחקוק במבוי?.

לדעת הרי"ד ודעימי' דאיירי כשכתלי המבוי אינם גבוהים י', קשיא דמ"ט סגי כשחוקק כשיעור משך מבוי להשלימו לי', הרי שאר המבוי שאינו גבוה י' אינו רה"י כלל דאין לו מחיצות י', והיאך הוא ניתר, ובאבן העוזר בסימן שס"ג סכ"ו כתב דאין לומר דבאמת אין שאר המבוי ניתר, דמשמעות הגמ' דמהני תיקון זה להתיר לכל המבוי, ועוד, דאם שאר המבוי אינו ניתר, הי' לנו לאסור אף למקום החקק, כיון דהוא פרוץ למקום האסור, ומצאנו בזה כמה דרכים.

**א** הרי"ד כתב דאיירי כשהיו בתים מכאן ומכאן חוץ למבוי שהיו עושין אותו רה"י, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ג סכ"ז,[[39]](#footnote-40) ועיי"ש שהוסיף לפרש, דאף דהוי המבוי רה"י ע"י כתלי הבתים, מ"מ כיון שאין כתליו גבוהין י', אין שם מבוי עליו, ואינו ניתר בלחי וקורה, וי"ל עוד, דלעולם ליכא דין בפנ"ע דבעינן שיהא דפנות למבוי כדי שיהא שם מבוי עליו, והא דאינו ניתר בקורה כשאין כתליו גבוהין י', הוא משום דבעינן שתהא הקורה מונחת ע"ג דופני מבוי, וכמש"כ המאירי.

**ב** הגר"א בסימן שס"ג סכ"ו כתב לדקדק מד' הרמב"ם, דהיו למבוי דפנות גבוהים י"ט, ואך דהכתלים שבצידי הפתח לא היו גבוהין י', וע"כ שפיר הוי המבוי רה"י, עיי"ש, והא דאינו ניתר בקורה, משום דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, וכל שהכתלים שבצידי הפתח אינם גבוהין י', נמצא דאין הקורה ע"ג כתלי מבוי.

**ג** האבן העוזר בסימן שס"ג סכ"ו כתב דאיירי כשקרקע המבוי גבוהה מרה"ר, ובתוך המבוי ליכא מחיצות גבוהות י', וע"כ שפיר הוי המבוי רה"י, וככל תל גבוה י' שהוא רה"י, אך אינו ניתר בלחי וקורה, משום דלא התירו חכמים בלחי וקורה, אלא היכא דבתוך המבוי יש ג' מחיצות הניכרות גבוהין י', דמצטרפין הלחי והקורה להיות בצירופן ד' מחיצות, אך כל שבתוך המבוי אין י', אינו ניתר בלחי וקורה, עכ"ד, והביאו השעה"צ שם סקנ"ט, אך בחזו"א סימן ס"ה סקנ"ז נחלק ע"ז, והוכיח מפירש"י לקמן ח' א', דאף מבוי שצידו אחד ים, ובצד זה ליכא בתוכו מחיצה גבוהה י', ניתר בלחי וקורה.[[40]](#footnote-41)

**ד** הבית מאיר בסימן שמ"ה סט"ו כתב דכיון דמקום החקק הוי רה"י, תו ניתר גם אורך המבוי שאחרי מקום החקק אף שאין מחיצותיו גבוהות י', דהו"ל חורי רה"י, וכ"כ הגאו"י בתו"ד,[[41]](#footnote-42) ונתחדש בזה דחורי רה"י מותרין אף כשהן פרוצין למקום האסור, וכ"ה מבו' בד' תור"פ לקמן ע"ז א' ד"ה כגון, אך הבית מאיר גופי' בסימן שנ"ג הסכים לד' האהעו"ז שם דחורי רה"י הפרוצין למקום האסור הוו ככרמלית, ועיי"ש, וצ"ע.

הבית מאיר שם כתב, דהא דסגי במה שחוקק כשיעור משך מבוי לחשוב מקום החקק לרה"י, אף דברוח שכנגד הפתח אין למקום החקק מחיצה גבוהה י', דאף דבצדדים שפיר הוו המחיצות גבוהות י', (אם איירי כשחוקק על פני כל רוחב המבוי, ונת' להלן), מ"מ ברוח שכנגד הפתח שלא חקק אלא כשיעור משך מבוי, אין במקום החקק מחיצה גבוהה י', הוא משום דמצרפין את המחיצה שבקצה המבוי לגידוד החקק, והו"ל כמחיצה גבוהה י' טפחים, ועיי"ש שכתב דד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בשבת ז' ב' אם ב' חלקי מחיצות הרחוקים זמ"ז ג' טפחים מצטרפין לאשוויי מחיצה גבוהה י', והובא הפלוגתא בזה במג"א סימן שמ"ה סקי"ג, ואכמ"ל.[[42]](#footnote-43)

**רב יוסף אמר בד' אביי אמר בד' אמות,** בפירש"י כתב דל"ד למיעוט קורה הגבוהה מכ', דסגי לרב יוסף בטפח ולאביי בד"ט, דהתם איתי לדופן ולמעוטי קאתי וע"כ סגי בהיכר בעלמא, ומשא"כ הכא דהשתא הוא דמשוי לי' דופן בעינן שיהא דופן זה לשיעור הכשר אורך מבוי שלם, ובזה הוא שנחלקו אם שיעור משך מבוי בד' טפחים או בד' אמות, ובמרומי שדה הק', דלמש"כ רש"י לעיל לחד לישנא דטעמא דאביי דבעי מיעוט ד"ט, הוא משום דבטפי מכ' לא אמרינן יורד וסותם, א"כ הרי נמצא דאף בקורה למעלה מכ' בעינן להמיעוט כדי לאשוויי דופן, וא"כ מ"ט התם סגי בד"ט והכא בעינן ד' אמות.[[43]](#footnote-44)

הגאו"י בשלהי סוגיין הק' לדעת הרשב"א ודעימי' דאיירי הכא במבוי הגבוה י' אלא שנתן את הקורה עצמה למטה מי', מ"ט בעינן לחקוק ד' אמות כשיעור משך מבוי, והיינו דבדין מחיצות בעלמא בפשוטו כל שהמחיצה במקומה גבוהה י', אף אם בריחוק ד"ט מן המחיצה עולה הקרקע, ואין המחיצה גבוהה י' מקרקע זו, שפיר מהניא המחיצה,[[44]](#footnote-45) ומ"ט הכא בעינן לדעת אביי שיחקוק ד' אמות, - ולכאו' צ"ל, דמחיצת קורה שהיא מחיצה שנתחדשה במבוי, אין עלי' תורת מחיצה אלא כשהיא גודרת כשיעור משך מבוי, וע"כ בעינן שיחקוק ד' אמות, דרק עי"ז הוא דיש עלי' תורת מחיצה, ומשא"כ במחיצה דעלמא, כל שהמחיצה גבוהה י' מן הקרקע ד"ט הסמוכה לה, יש עלי' תורת מחיצה, ושפיר מהניא אף אם אח"כ הקרקע עולה,?לכאו' תוספת זו אינה נכונה, וכדלהלן, וצ"ע.

?וצריך להוסיף עוד, דאף דלכאו' במחיצה דעלמא ל"ב לזה, וכל שבמקומה היא י', הויא מחיצה מעליא גם למקום הרחוק, מ"מ במחיצת חקק שאני, וכמו שהוכיח הגרג"כ מד' התוס' לקמן ע"ז א', - ועפי"ז נמצא דאם הקורה גבוהה י', והמבוי אח"כ עולה, לא ניבעי שיהא הקורה גבוהה י' כלפי משך ד"א, והחזו"א בסימן ס"ה סקנ"ז ובמוסגר שם כתב לדון בזה, עיי"ש.

?גם בד' האהעו"ז מבו' דכל הא דצריך הכא לחקוק ד' אמות, הוא רק משום המחיצות החיצונות, וע"כ הוצרך לחדש דבכה"ג חשיב דאין מחיצות י', אך החזו"א נקט דאף אם איירי הכא דהמחיצות אינם גבוהות י', מ"מ גם משום הקורה עצמה הי' צריך למעט.

ויש להוסיף ד' השפ"א לעיל ג' ב' שנקט דאדרבה אם החיסרון הוא במחיצה ל"ה בעינן לחקוק ד"א, רק משום דהחיסרון הוא בחלל מבוי, וצ"ב אם היינו משום דהקורה מגדירה כל חלל המבוי, או דהוא משום דבעינן דחלל זה יהא בו משך מבוי?

?עוד יש להוסיף, מש"כ הגרג"כ שם לדעת רש"י, דהכא סגי שיחקוק למשך המבוי שיהא י"ט עם הקורה, וע"כ הזכיר רש"י הכא להא דלא מיקרי דופן, וצ"ע דאי"ז במשמעות הדברים, דנראה דכמה דצריך לי' הוא חוקק למשך ד"א, - וע"כ צ"ל דמש"כ רש"י הכא דלא מיקרי דופן, היינו דאין הכשר על הקורה, ואך דאי"ז חיסרון מן הצד, אלא הוי החיסרון בעיקר מחיצת הקורה, וזה הוא טעם שיחקקו ד"א, וכד' השפ"א?.

**רוחב החקק**

הרא"ש בסימן ד' כתב דצריך שהיא החקק על כל רוחב המבוי, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' הר"ן, וכ"ה בטוש"ע סימן שס"ג סכ"ו, והפמ"ג שם מש"ז סקט"ז כתב דלכאו' סגי שיחקוק עד סמוך לכתלים פחות מג"ט, (ועיי"ש במש"כ לדון בזה), והביאו המ"ב שם ס"ק ק"א, - אך הרי"ף והרמב"ם בפי"ז משבת הט"ז כתבו דחוקק בו ד' אמות על ד' אמות, וכ"כ המרדכי בריש מכילתין, וכ"נ בד' ריו"נ.[[45]](#footnote-46)

בטעם הפלוגתא בזה, מצינו כמה דרכים, **א** בד' המאירי נראה, דהא דבעינן שיחקוק על כל רוחב המבוי, הוא משום דבעינן שיהיו ב' שפתי הקורה ע"ג כתלי מבוי, וכל שאינו חוקק על כל רוחב המבוי, אין על הכתלים שבצד תורת כתלי מבוי, ונמצא דאין הקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן שס"ג ס"ק ק"א, - ובדעת החולקים צ"ל, דכיון דהכתלים שבצדדים מצטרפין לגידוד החקק לגדור את המקום שבתוך החקק, שפיר יש עליהן תורת כתלי מבוי, וחשיב דהקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, וכ"ה מבו' בחזו"א סימן ס"ה ס"ק ס"ח ס"ט, עיי"ש, ועיי"ש בסוסקס"ו במש"כ בטעם הסוברים דכה"ג לא חשיב דהקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, ועיי"ש בסקע"א במש"כ להוסיף בזה.

**ב** הגאו"י כתב דהא דבעינן שיחקוק על כל רוחב המבוי, הוא משום דאם אינו חוקק אלא ד' אמות, הרי דבמקום שאין גבהו עשרה, אין על הקורה תורת קורה, וממילא דליכא הכשר קורה גם על הקורה שבאמצע הפתח, כיון שהיא משוכה מן הכותל ג"ט, - ובדעת החולקים צ"ל, דכיון דהא דל"מ כשהקורה משוכה מן הכותל ג"ט, הוא משום דבעינן שתהא הקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, ע"כ הכא דהקורה מונחת ע"ג הכתלים שבצדדים, הרי דאף דאין הכשר קורה בהמקום שאינו גבוה י', מ"מ חשיב שפיר כקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, וביותר ניחא אי נימא דאף הקורה שבצדדים דאינה גבוהה י', יש עלי' הכשר, והיא מצטרפת עם גידוד החקק להשלים מחיצה י', וכמש"נ להלן.[[46]](#footnote-47)

**ג** הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו כתב דהרא"ש שכתב דצריך שיהא החקק על כל רוחב המבוי, אזיל לטעמי' דס"ל בפ"ק דשבת דאין ב' חלקי מחיצות מצטרפין לאשוויי מחיצה גבוהה י', וכל הא דבית שאין בתוכו י' וחקק בו דע"ד והשלימו לי' הוי רה"י, הוא רק משום דהמחיצות מבחוץ גבוהות י', וע"כ אם לא חקק על כל רוחב המבוי, אין הכתלים שבצדדים מצטרפין עם גידוד החקק, וליכא למבוי מחיצה י',[[47]](#footnote-48) - ובדעת החולקים צ"ל, דס"ל כדעת הסוברים דב' חלקי מחיצות מצטרפין לאשוויי מחיצה גבוהה י', אף אם אין המחיצות מבחוץ גבוהות י', או דס"ל דהכא איירי כשכתלי המבוי גבוהין י', אלא שנתן את הקורה למטה מי', וע"כ שפיר סגי שיחקוק ד' אמות, ועי' בחזו"א סימן ס"ה סוסקס"ח מש"כ עוד בזה.

**ד** הבית מאיר שם כתב עוד, דהא דבעינן שיהא החקק על כל רוחב המבוי, הוא משום דאל"כ נמצא דאף מקום החקק אינו משומר כלל ע"י ג' מחיצות, כיון שהוא פתוח מן הצדדים, והיינו דאף דמקום החקק יש לו קורה ברוח רביעית, מ"מ כיון דהמקום שלא חקק בו אין לו מחיצה ברוח רביעית, נמצא דאף מקום החקק פרוץ מן הצדדים, - ובדעת החולקים צ"ל, דאף שהקורה שבצדדים אינה גבוהה י', ואין עלי' בפנ"ע תורת מחיצה, מ"מ היא מצטרפת עם גידוד החקק, וחשיב דאף מן הצדדים איכא מחיצה י', אך צ"ע דאם מצינו לצרף קורה ה' עם גידוד החקק אף שהן מופלגין זמ"ז, א"כ מ"ט צריך לחקוק תחת הקורה, ול"מ שיחקוק באמצע המבוי, ותצטרף הקורה עם גידוד החקק, וי"ל.

?עי' בחזו"א סימן ע"ו סקי"ב, וצ"ע דלפ"ז מ"ט דהסוברים דצריך לחקוק הכא לכל רוחב המבוי שיהא חלל י"ט, הרי סגי שיחקוק ד"ט שיהא חלל י"ט, ובשאר רוחב הקורה סגי שיהא עם הקורה י"ט, שהרי ל"ב שיהא בכל הקורה חלל י"ט, וזה אינו במשמע כלל, - ועי' בתשו' חזו"א סימן ק' שהרגיש בזה, וכתב דל"ד להכא, וצ"ב מכוון דבריו, ושמעתי מהגרש"ק לפרש דהיינו, דבעינן דכלפי כל מקום קרקע הפתח, יהא פתח שרחב ד"ט בגובה י', וע"כ אם השינוי הוא בגובה הקרקע, ל"מ, דכלפי מקום הקרקע הגבוה, ליכא חלל י' כלל.

ולכאו' לול"ד הי' מקום לומר דעקמומיתה תוך י' רואין וכו', היינו אם ינטל החלק הפסול משום שהוא תוך י', ואם בעינן חלל י', הרי דכל המקום שאין בו חלל י' הוי מן החלק הפסול, אך אי"ז במשמע.

?עוד יש להעיר, לדעת תור"פ דהגריעותא הכא היא במחיצות החיצונות, מ"ט לא סגי שיחקקו בצידי הכתלים ד"ט, דכבר יהא על המחיצות החיצונות תורת מחיצות, ותו הן מועילין אף למקום הגבוה, ואי נימא כד' הגרג"כ, יש מקום לישב, ועפי"ד האהעו"ז דבעינן שיהא למבוי מחיצות ניכרות, וצ"ע?.

?יש להעיר בד' המ"ב שכתב דצוה"פ ל"מ, ובע"כ הוא כשאין במחיצות י', ודלא כגונא דהאהעו"ז והגר"ז, וצ"ע דא"כ היאך מהני חקק, הרי המ"ב בסימן שמ"ה כתב דל"מ צירוף מחיצות הרחוקים יותר מג"ט, וצע"ג.

**צוה"פ בפחות מי'**

הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ד כתב, דאף מבוי שאינו גבוה י' ניתר בצוה"פ,[[48]](#footnote-49) והראב"ד שם נחלק ע"ז, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ג ה"י, ועיי"ש שפירש הטעם דל"מ, דהוא משום דאין צוה"פ מתיר יותר ממחיצה ואין מחיצה פחותה מי', וכ"כ הרשב"א לקמן י"א א', ועיי"ש שכתב לפסול בזה גם משום דאין פתח פחות מי', כמו שמצינו לענין מזוזה.[[49]](#footnote-50)

ובד' הרמב"ם שהכשיר בזה, קשיא ממש"כ הרמב"ם גופי' בפט"ז משבת הי"ט דבצוה"פ בעינן שיהיו ב' הלחיים גבוהין י', ובלא"ה ל"מ, - והמאירי בסוגיין וריש פירקין כתב, דודאי דד' הרמב"ם הכא קיימי כשהצוה"פ עצמה גבוהה י', אלא שכתלי המבוי אינם גבוהין י', וע"כ שפיר מהני, וכ"כ בספר הבתים שער עשירי, והרשב"א דלא ניח"ל לפרש כן, אזיל לטעמי' שפירש לסוגיין דאיירי כשהמבוי גבוה י', ונתן את הקורה למטה מי', וע"כ פירש דגם מש"כ הרמב"ם דמהני צוה"פ, הוא כשהצוה"פ עצמה היא למטה מי'.

והמאירי בריש פירקין הק' ע"ד הרמב"ם דאף בכה"ג הדין נותן דל"מ, דאין צוה"פ מועיל במקום שאין מחיצות שכל מחיצה הפחותה מי' אינה מחיצה, והגר"א בסימן שס"ג סכ"ו כתב בדעת הרמב"ם, דמשמעות דבריו דאיירי כשמחיצות המבוי גבוהות י', ורק הפתח אינו גבוה י', וע"כ שפיר מהני הצוה"פ, ועי' בחזו"א בסימן ס"ה סקנ"ז במש"כ לפרש בדבריו, וצ"ע, - אך מתו"ד שם סוסקנ"ח נלמד לפרש לד' הגר"א בפשיטות, דאיירי דהכתלים שבצדדים גבוהין י"ט, ורק סמוך לפתח המבוי אינם גבוהין י', וע"כ ל"מ בזה לחי וקורה, מדינא דפרצה בראשו שאוסרת בג', אך צוה"פ שפיר מהני בזה, ועמש"נ להלן בדף מס' 3 שנחלקו בזה האחרונים אם מבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו ניתר בצוה"פ.?אך החזו"א שם הק' ע"ז, דכיון דהוי מב' צדדים הוי כמפולש, וצריך בדיקה בזה, וזה תלוי אם חשיב כמפולש אף בדאיכא גידודי, ונת' במק"א?.

והאהעו"ז בסימן שס"ג סכ"ו כתב בדעת הרמב"ם, לפמש"כ שם דאיירי הכא כשקרקע המבוי גבוהה מרה"ר, וע"כ שפיר הוי המבוי רה"י, וכל הא דל"מ לחי וקורה, הוא משום דאין לחי וקורה מתירין אלא כשיש בתוך המבוי מחיצות ניכרות, אך צוה"פ שפיר מהני בזה, ובחזו"א סימן ס"ה סקנ"ח כתב דבכה"ג ודאי דמהני צוה"פ, ולא נחלק בזה אדם מעולם, - ועד"ז י"ל עוד, דאיירי כשהמבוי הוי רה"י משום מחיצות הבתים המקיפין אותו וכמש"כ הרי"ד, ואך דליכא תיקון לפתחו, ולזה שפיר מהני צוה"פ, ורק לחי וקורה ל"מ, דאינם מועילין אלא במקום שיש כתלים למבוי עצמו, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שס"ג סכ"ז שפירש כן בד' הרמב"ם.?וצ"ע בד' המאירי שנחלק ע"ד הרמב"ם, אחר דאיהו גופי' פירש דהא דל"מ קורה הוא משום דבעינן שתהא הקורה ע"ג דופן.

י"ט אייר ע"ז

דף מס' 3

**פרצת מבוי מצידו כלפי ראשו**

**ה' א' - מבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו וכו',** ביסוד הך דינא מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דטעם הפסול כשלא נשתייר פס ד', הוא משום דחיישינן דילמא שבקי פתחא רבא ועיילי ונפקי בפרצה זו, ובטל תורת פתח מפתח המבוי ואינו ניתר בקורה, והא דאם יש שם פס ד' אין הפרצה פוסלת, הוא משום דבכה"ג כיון דיש הכשר מבוי מן הקורה עד הפרצה, הרי דאף אם שבקי פתחא רבא וכו', מ"מ כיון דפתח המבוי הוי פתח לד"ט הסמוכים לו, יש עליו תורת פתח דמבוי, והוא ניתר בקורה, והפרצה שבצד המבוי אינה אוסרת, כיון שאינה יותר מי', וכ"כ בפירש"י לקמן י' ב' בקצרה.

והרשב"א לקמן שם הק' ע"ד רש"י, דפרצה פחות מד' ל"ה פתח ולא עיילי בה אינשי, וליכא למיתי עלה מכח הא דשבקי וכו', ובהמש"ד שם עמד עוד, דהכא ליכא למיחש כלל דשבקי וכו', שהרי מוקמינן לה לקמן ו' א' בדאיכא גדודי.[[50]](#footnote-51)

**ב** הרשב"א לקמן י' ב' כתב לפרש, דהא דפסלינן בדליכא פס ד' הוא משום דבעינן קורה נתונה ע"ג כתלי מבוי, וע"כ בעינן שיהא פס ד' דהוא שיעור מבוי, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז בע"א לסוגיית הגמ' לקמן שם, ואכ"מ, וכעי"ז כתב בפסקי רי"ד לקמן ו' א', עיי"ש, - ונתחדש בזה, דאף דבדין מחיצות דרה"י איכא מחיצה מעליא להמבוי מב' צידיו אף בדליכא פס ד', דהרי איכא עומד מרובה, מ"מ לדין קורה ע"ג כתלי מבוי לא סגי לזה, ובעינן שתהא כותל גמור דכולו עומד, וכיון דשיעור מבוי הוא בד' טפחים, ואף לאביי בסוף מבוי סגי בד"ט, ע"כ בעינן שיהא כותל גמור לד' טפחים הסמוכים לפתח, בלא פרצות כלל.

ובד' הרשב"א בעבוה"ק בית ב' שער א' מבו' דפסולא דפרצה מצידו כלפי ראשו הוא אף כשבא לתקן ראש המבוי בלחי, ומבו' דאי"ז פסול מסוים בקורה דבעינן בה שתהא ע"ג כתלי מבוי, כמו שאמרו לקמן ח' ב', אלא אף לחי ל"מ בזה, משום דאין לחי מועיל אלא כשהוא מצורף לכתלי המבוי.[[51]](#footnote-52)

?בתשו' נפש חי' או"ח סימן כ"ח כתב דהוא משום דהוי כמבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר, וכ"ה בל' המאירי, ולפ"ז ודאי דשייך הך דינא גם בלחי, דאי"ז שייך לדינא דקורה ע"ג מבוי

אך באמת בל' הרשב"א בעבוה"ק נראה דרק באותו הכותל שהלחי בו ל"מ, אך בכותל השני שפיר מהני, והיינו משום דגם לחי בעינן שיהא מצורף רק לכותל שבצידו, ודו"ק?.

**ג** הריטב"א לקמן י' ב' כתב לפרש בד' רש"י, והוא ע"פ גירסתו בד' רש"י הכא, דהא דפסלינן הכא הוא משום דאיכא תרתי לגריעותא, דלא נשתייר היכר קורה ע"ג מבוי, ודשבקי פתחא רבא ועיילי באידך פתחא, וע"כ אם נשתייר פס ד' ואיכא קורה ע"ג כתלי מבוי, לא חיישינן להא דשבקי וכו', ורק משום דלא נשתייר פס ד' וליכא השתא קורה ע"ג כתלי מבוי, הרי דהגם דמ"מ יש לנו להכשיר בזה משום דהוא סוף מבוי, מ"מ כל דשבקי וכו' פסלינן לי', משום דלא נשתייר היכר לא בגופו ולא בהיכר כניסת הנכנסים והיוצאים, עכ"ד, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בקצרה.

בפירש"י כתב דהא דפרצה פחות מג' אינה אוסרת, הוא משום דכלבוד דמי ואין כאן פרצה, ובחזו"א סימן ע"ה סקע"ד עמד בזה, דלמש"כ רש"י דפסולא דפרצת מבוי מצידו הוא משום דחיישינן דילמא שבקי וכו', א"כ מה מהני הא דהו"ל לבוד, הרי אכתי איכא למיחש דשבקי וכו', ואם משום דבפחות מג' אין הולכין, אי"ז שייך להא דהו"ל לבוד, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב,[[52]](#footnote-53) - ולמש"כ הריטב"א בדעת רש"י דהפסול בזה הוא בצירוף הא דאין קורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, ניחא, דע"כ לא פסלינן בפרצה פחות מג' דהוי לבוד, והקורה מונחת ע"ג מבוי.

בביאוה"ל סימן שס"ה ס"א ד"ה אסור נסתפק אם פרצה מצידו סמוך לראשו פוסלת אף כשעשה לפרצה צוה"פ, וכתב לדון דתליא בהפלוגתא שהביא בסימן שס"ג ס"ק ק"נ, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן י' ב', ועיי"ש שצידד דכיון דעשה צוה"פ הוי כסתום והוי כאילו הי' פס ד' בראשו.

ובחזו"א סימן ס"ה סקנ"ה תמה ע"ז דשאני בנשתייר פס ד' בראשו, דאותם העומדים נגד הפס יוצאין לרה"ר דרך הפתח שאין להם פתח אחר, וע"כ הוי פתח מעליא לאותם ד"ט, אבל כשיש צוה"פ תוך ד', אכתי בטל לי' פתח הגדול, ועיי"ש בסקע"ד במש"כ לדון דשפיר מהני לזה צוה"פ, וצ"ב, ובדעת הביאוה"ל י"ל דאזיל לטעמי' שהביא בשעה"צ שם סק"ב לד' הריטב"א בדעת רש"י דהפסול הוא בצירוף הא דאין הקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, וע"כ שפיר מהני לזה צוה"פ.

בביאוה"ל שם נסתפק אם פרצה מצידו סמוך לראשו פוסלת אף כשעשה בפתח המבוי צוה"פ, וכתב לתלות לזה בפלוגתת רבוותא, אך לכאו' למש"כ הריטב"א דהפסול הכא הוא בצירוף הא דבעינן קורה על כתלי מבוי, אין מקום לפסול בצוה"פ, וצ"ע, ובחזו"א סימן ס"ה ס"ק נ"ד - נ"ו האריך דמהני בזה צוה"פ, עיי"ש, ובסקע"ד כתב דגם עומ"ר מהני בזה, וכתב לצדד דגם פס ד' בחצר מהני אף בכה"ג, ובעזה"י יתבאר עוד בענין זה לקמן י' ב'.?עי' מאירי לקמן י' ב' בשם הרשב"א דמהני צוה"פ בראשו, והמאירי פקפק בזה, ולכאו' להרשב"א לטעמי' ודאי דמהני צוה"פ.

**לרב יוסף אית לי' דרב אמי לאביי לית לי' דרב אמי,** הרשב"א הק' לפ"מ דס"ד דטעמא דרב אמי ורב אסי הוא משום דאורך מבוי בד' והו"ל אותו פס ד' כמבוי בפנ"ע, א"כ הרי הו"ל רחבו יתר על ארכו, דמסתמא איירי אף במבוי שרחבו יותר מד', והיאך הוא ניתר בלחי וקורה, וכתב לישב דכל שנשאר במקום קורה כשיעור מבוי, רואין את המבוי כולו כאחד והפרצה כפתח שבמבוי, וע"כ חשיב שפיר כארכו יתר על רחבו, עכ"ד, ובחי' תלמיד הרשב"א כתב בשם הרשב"א, דכל הא דמצטרף שאר המבוי לדין ארכו יותר על רחבו, הוא רק משום דהו"ל סוף מבוי, וכל אורך שהי' לו בתחילה מצטרף עמו להיות ארכו יתר על רחבו, עיי"ש.[[53]](#footnote-54)

**התם סוף מבוי,** בפירש"י כתב דשאני בההיא דפרצת מבוי בצידו שכבר הי' מבוי ואירע בו פסול ולמהדר לשוויי' מבוי סגי בד"ט, והתוס' נקטו בדעתו, דאף אם נפסל ולא נשתייר בו פס ד', כיון שכבר הי' לו הכשר מבוי מתחילה, סגי שיעשה בו פס ד', ובחזו"א סימן ס"ה סקע"ג כתב דהתוס' לא למדו לזה מדבריו הכא, אלא מדבריו לעיל בד"ה אם יש, (וכ"כ במרומי שדה), ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדעת ריו"נ, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א הכ"ג והאו"ז בסימן קי"א.

והתוס' נחלקו ע"ז וכתבו דכל הא דשרי בסוף מבוי, היינו כשנפרץ ונשתייר בו פס ד', דמבוי כשר אינו יוצא מתורת הכשר עד שיפחות שלא ישתייר שם ד', אך אם נפרץ ולא נשתייר בו פס ד', ל"מ שיעשה פס ד', דהו"ל כתחילת מבוי, - ועי' בביאוה"ל בסימן שס"ה ס"א ד"ה אם נשאר במש"כ בהכרעת ההלכה בזה.

המאירי כתב דלא חשיב כסוף מבוי אלא משום שכבר תיקנו את המבוי בקורה, אך כל שנפרץ המבוי קודם שתיקנוהו בקורה, לא סגי בפס ד'.[[54]](#footnote-55)

ובחזו"א סימן ס"ה סקע"ב כתב דלא מכשרינן מכח הא דהוי סוף מבוי, אלא כששנתייר במבוי עצמו ד' אמות, אלא שנפרץ או שנתמעט חללו, אך אם עשה מחיצה בתוך המבוי ולא השאיר סמוך לפתחו ד' אמות, לא מכשרינן לי' משום סוף מבוי, ועיי"ש במש"כ להוכיח לזה.

**הכא תחילת מבוי,** משמע דכל הא דבחקק בעינן ד' אמות, הוא רק משום דמעיקרא הי' המבוי כן, אך כל שהי' המבוי גבוה י' ונתמעט מי' ונשתייר גובה י' במשך ד"ט, שפיר מהני אף לאביי, כיון דהוי סוף מבוי, וכ"כ המאירי,[[55]](#footnote-56) - והגאו"י כתב דאם נתמעט כולו מי' ובא לחקוק בו, לרש"י סגי בחקק ד"ט דהו"ל כסוף מבוי, ולתוס' בעינן חקק ד"א דהוי כתחילת מבוי, וכ"כ השפ"א, - אך במרומי שדה כתב דכל הא דלרש"י חשבינן לי' כסוף מבוי, הוא רק משום דהכא הוי כל הפסול משום גזירה, אמנם אי"ז מתישב בד' הרשב"א דס"ל דהפסול הכא הוא מדינא משום דאין קורה ע"ג כתלי מבוי, ואפ"ה ס"ל דאף אם לא נשתייר פס ד' חשיב כסוף מבוי.

**ואי בד' היכי משכח"ל,** בפירש"י כתב דהוא משום דא"א לפתוח פתח רחב ד' במשך מבוי שאינו רחב אלא ד', דאי' מקום הפצימין, ועוד כולו פרוץ הוא, ובדברי יחזקאל סימן ו' סק"ט פירש דמש"כ ועוד דכולו פרוץ הוא, היינו דאף אם הי' מקום להנחת הפצימין, מ"מ כיון דכולו פרוץ וליכא היכר דכותלי מבוי ל"מ, וכמש"כ כן הריטב"א, עיי"ש,[[56]](#footnote-57) אך בד' התוס' מבו' דפליגי ע"ז, ואם הי' מקום לפצימין שפיר הי' ניתר בלחי וקורה.?ועי' בד' המאירי שמבו' בדבריו שפירש ד' רש"י בע"א?.

ונתחדש בד' רש"י והריטב"א, דכל דאין כתלים למבוי אינו ניתר בלחי וקורה, ואף דהוי רה"י מכח מחיצות החצירות, וזה כמש"נ לעיל בדף מס' 2 מד' הרי"ד ומד' האהעו"ז,[[57]](#footnote-58) ומסתבר דאי"ז מכח הא דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, (דלזה ודאי מהני מחיצת צוה"פ, כיון דהיא מועלת לגדור את המבוי), אלא הוא משום דלא חשיב כמבוי אלא כשיש לו כתלים דעי"ז הוא ניכר לעצמו, ?אך אם דינא דקורה ע"ג כתלי מבוי הוא משום דבעינן היכר, י"ל דהוא משום זה.

בפירש"י כתב דהא דפריך דהיכי משכח"ל, הוא משום דמיעוט חצירות ב' וכו', והגרע"א בגהש"ס הק' דאף אם הוה סגי בחצר א' יש להוכיח דמשך מבוי אינו בד"ט, שהרי א"א לפתוח אף פתח א' ברוחב ד', - ובדברי יחזקאל שם כתב, דאם הוי סגי בחצר א', ל"ה בזה לטעמא בתרא דרש"י דכולו פרוץ הוא, דלדין כתלי מבוי סגי במה שיש לו ב' כתלים, והוי סגי בכותל שכנגד הפתח ובכותל שבא' מן הצדדים, וע"כ פירש"י דמיעוט חצירות ב'.

המ"מ בפט"ז משבת ה"כ כתב בדעת הרמב"ם, דשיעור פתח לענין מזוזה ולענין שבת הוא בג"ט, ובתוספת שבת סימן שס"ג סקנ"ט הק' דא"כ מאי פריך הכא דאי בד' היכי משכח"ל, הרי שיעור פתח הוא בג"ט, ועיי"ש שכתב לישב, דאף דבעלמא הוי שיעור פתח בג"ט, מ"מ הכא בעינן פתח רחב ד"ט, כיון דעיקר הא דבעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו הוא כדי שיהא בו ריבוי דיורים, וע"כ בעינן פתח ד"ט כדי שיכנסו ויצאו דרך הפתח בריוח ויהיו רגילין להשתמש במבוי תדיר, עכ"ד, ובדברי יחזקאל סימן ו' סק"ט כתב די"ל דאף אם סגי בג"ט, מ"מ ל"מ, כיון שלא נשתייר מן הכותל אלא טפח אחד, וכשיעמיד הפתח באמצע הכותל אין כאן טפח במקום אחד, ולא סגי בזה לכתלי מבוי, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן ע"א סק"ד.

החזו"א בסימן ס"ה סקמ"ו הוכיח מסוגיית הגמ' לקמן ח' א' בדין מבוי הכלה לחצר, דמבוי שאין כתלים בינו לבין החצר ניתר בלחי וקורה, ועיי"ש במשה"ק לפ"ז בסוגיין, והאריך בזה שם ובסקמ"ז וסקמ"ט.

אך למש"נ מד' רש"י והריטב"א דבעינן שיהא כתלים למבוי, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הרי"ד לעיל בסוגיין, צ"ל דשאני התם שיש להמבוי כתלים מב' צידיו, וסגי בהכי, ול"ב שיהא לו כותל ברוח שכנגד הפתח, והדברי יחזקאל נקט דסגי אף במה שיש לו כותל א' מצידו וכותל א' כנגד הפתח, וכנ"ל.

התוס' כתבו דד' טפחים דאמר רב יוסף היינו דאיכא משהו טפי, דאם אין המבוי רחב ד' א"צ תיקון כדרב אחלאי, ואי ל"ה טפי משהו, הוי ארכו כרחבו, ובחי' הגרע"א פירש בדבריהם, דקיימי על דין חקק, דלרב יוסף לא סגי שיחקוק ד"ט, אלא בעינן שיחקוק ד"ט ומשהו, כדי שיהא ארכו יתר על רחבו, ובתחילת דבריו פירש דהיינו משום דס"ל דבעינן דהחקק עצמו יהא ארכו יתר על רחבו, ואין שאר החצר מצטרף לזה, וזה כמו שנקטו הב"ח בסימן שס"ג אות י"ח והקרבן נתנאל בסק"י דבעינן שהחקק עצמו יהא ארכו יתר על רחבו, (ודלא כמש"כ הריטב"א והר"ן בסוגיין דשאר החצר מצטרף לזה), ועיי"ש שצידד דמודו התוס' דשאר החצר מצטרף לדין ארכו יתר על רחבו, ואך דכיון דבמבוי דעלמא בעינן שיהא ארכו ד"ט ומשהו, כדי שיהא ארכו יתר על רחבו, הוי זה שיעור משך מבוי, ואף בחקק בעינן לזה.

אך הריטב"א כתב דאף דבמבוי דעלמא לא סגי שיהא משכו ד"ט, כיון דבעינן שיהא ארכו יתר על רחבו, ורחבו לכל הפחות ד"ט כשיעור רה"י, וגם שאין פתח בפחות מד"ט, מ"מ בחקק סגי שיחקוק ד"ט מצומצמות, - ונתחדש בדבריו, דאף דאם בעינן למשך מבוי יותר מד"ט משום דבעינן בתים וחצירות פתוחין, גם בחקק לא סגי בד"ט, מ"מ אם ל"ב למשך מבוי ד"ט אלא משום דאל"כ אינו צריך תיקון, אין להצריך לזה בחקק, והיינו דרק אם בעינן יותר מד"ט משום דבלא"ה אין תורת מבוי עליו, נקבע מכח זה שיעור מבוי יותר מד"ט, ואף בחקק לא סגי בד"ט, אך אם בעינן יותר מד"ט משום דבלא"ה אין המבוי צריך תיקון, לא נקבע מכח זה שיעור משך מבוי יותר מד"ט.[[58]](#footnote-59)

**והא"ר נחמן וכו' כל שארכו יתר על רחבו,** בפירש"י בע"ב ד"ה ומה חצר כתב דכל דרחבה יתר על ארכה דינה כחצר ואינה ניתרת בלחי וקורה, וכ"כ ש"ר, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ג הע"ד כתב דיש מגדולי המורים שאמרו שאינה נידונת משום חצר אלא כשהיא מרובעת ואין ארכה יתר על רחבה ולא רחבה על ארכה, ובתוספת שבת סימן שס"ג סקס"ב הק' על דבריהם מהכא,[[59]](#footnote-60) ועיי"ש שכתב לישב, דהא דס"ל דבכה"ג אינה נידונת משום חצר, הוא משום דס"ל דכל שהרוחב הוא יותר מן האורך, חשבינן לי' כאורך, והו"ל כארכו יתר על רחבו, ועי' ב"ח שם אות י"ט שהזכיר לטעם זה, ונמצא דאם רוחב המבוי הו"ל יותר מד"ט, חשבינן לי' כאורך, ונמצא דלא משכח"ל דמשך המבוי ד"ט.[[60]](#footnote-61)

**מבוי שאין ברחבו ד"ט**

בפירש"י כתב דכיון דאמרת דארכו ד' כשר, הרי רחבו ד' חסר משהו, ואין שם שיעור פתח, דאין פתח פחות מד', והמהרש"א כתב דזה דלא כמש"כ התוס' דבע"כ דארכו יותר מד', דאם ארכו ד' ורחבו פחות מד' א"צ תיקון וכדרב אחלאי, וכ"כ בחי' אהעו"ז דדעת רש"י דלא קי"ל כדרב אחלאי לקמן י"ב דמבוי שפתחו פחות מד"ט א"צ לחי וקורה.

בד' רש"י ותוס' מבו' לכאו' דלמאן דפליג אדרב אחלאי וס"ל דאף מבוי שפתחו פחות מד"ט צריך לחי וקורה, הרי דאף בגונא דהמבוי עצמו אינו רחב ד"ט, ה"ה צריך תיקון, - אך בד' הריטב"א והר"ן בסוגיין מבו' דכל שאין המבוי עצמו רחב ד"ט א"צ תיקון משום דהוי מקו"פ, וכ"כ הרשב"א לקמן י"ג א' בשם הראב"ד, דלא פליגי בדרב אחלאי, אלא כשהמבוי עצמו רחב ד"ט, והוא מתקצר ואין בפתחו ד"ט, אך אם המבוי עצמו אינו רחב ד"ט הוי מקו"פ וא"צ תיקון,[[61]](#footnote-62) - ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ב ה"ע משמע שנקט בדעת הרמב"ם דאף כשאין במבוי עצמו רוחב ד"ט ה"ה צריך תיקון, ומוכח לפ"ז בדעת הרמב"ם, דהא דמבוי צריך תיקון אי"ז רק משום דהוא ככרמלית משום שאין לו ד' מחיצות, (ומשום דמדאורייתא לא סגי בג' מחיצות לאשוויי לי' לרה"י), דא"כ הרי כל שאין רחבו ד"ט דהוי מקו"פ, אין מקום להצריכו תיקון, וצ"ע.

המהרש"א שם עמד ע"ד רש"י דמ"ט הוצרך לזה, ולא פירש דהוא משום דאין בו מקום לפצימין, וכמו שפירש"י לעיל, וכתב דאפשר דב' הכתלים הוו כפצימין,[[62]](#footnote-63) - וצ"ל דאף דלדין צוה"פ דמחיצה לכו"ע לא סגי בראשי הכתלים, וכמו שהוכיחו הדרכי משה בסי' שס"ג והמג"א שם סקכ"ח, מ"מ כיון דלענין שם פתח סגי בראשי הכתלים, לדעת הרא"ש בהל' מזוזה והטור ביו"ד סימן רפ"ז, סגי בזה לדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו.

**דפתח לה בקרן זוית,** המהרש"א כתב דאע"ג דבכה"ג ל"ה רוחב המבוי ד' אלא בתחילתו, וגם ארכו לא יהא ד' אלא באמצע המבוי, אין לחוש, ועמש"כ בזה הרש"ש, וצ"ב, - ובחזו"א סימן ע"ג סק"ח הק', דבכה"ג שאין במבוי דע"ד טפחים, הרי הו"ל מקו"פ וא"צ תיקון כלל, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ובסו"ד כתב די"ל, דאף דבאמת בכה"ג אין המבוי צריך תיקון, מ"מ כיון דמשכח"ל מבוי דע"ד דבתים וחצירות פתוחין לתוכו, שפיר י"ל דסגי בד"ט לשיעור מבוי, דהא דפריך אביי, היינו משום דמסתבר דאין שיעור מבוי פחות משיעור פתח ופצימיו, אך אם אפשר שיהא בתים וחצירות פתוחין לתוכו, סגי בזה לשיעור מבוי.[[63]](#footnote-64)

**פתח בקרן זוית**

לקמן ו' א' אמרו דפרצה ד' בקרן זוית אוסרת משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, והתוס' שם עמדו בזה ממה שאמרו הכא דפתח לה בקרן זוית, וכתבו דכל שעשאו כעין פתח במזוזות ומשקוף הוי שפיר פתח, וכעי"ז כתבו ש"ר שם, ומבו' מדבריהם, דאלמלי ה"ט ל"ה מהני הפתח, אף דרק כלפי המבוי הוא בקרן זוית, וכלפי החצר יתכן שאינו כלל בקרן זוית, ונתחדש בזה, דלדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, בעינן שיהא להחצירות פתח כלפי המבוי, ולא סגי במה שיש להן פתח כלפי עצמן, וצ"ע.[[64]](#footnote-65)

וגירסת הר"ח הכא, דאביי אמר לך דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, ויש להסתפק אם פליג ע"ד התוס' וס"ל דל"מ פתח בקרן זוית אף כשעשה לו צוה"פ, והא דלרב יוסף מהני פתח זה, הוא כמש"כ המאירי לקמן ו' א', דלדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, מהני אף פתח בקרן זוית, דכל שהוא פתוח מ"מ דיינו, או דהוא משום דהא דכשעשאו כעין פתח מהני, אי"ז משום דבכה"ג עבדי לי' אינשי, אלא דאף דלא עבדי לי' אינשי, מ"מ כיון דעשה לו צוה"פ איכא ע"ז תורת פתח, וכאשר כ"ה בל' התור"פ והרשב"א והר"ן לקמן שם, (אך הריטב"א שם כתב דבכה"ג עבדי לי' אינשי), וזהו דס"ל לאביי דלדינא דבתים וחצירות פתוחין לתוכו, בעינן פתח כדרכו, ול"מ פתח בקרן זוית, אף היכא דיש עליו תורת פתח מכח הצוה"פ, וכ"נ בד' המאירי, ורב יוסף פליג וס"ל דכיון דיש עליו תורת פתח מכח הצוה"פ, סגי בהכי, אף דלא עבדי לי' אינשי.[[65]](#footnote-66)

**לחי הבולט ד' אמות**

**ד' אמות נידון משום מבוי וצריך לחי אחר להתירו,** המאירי הק' דמ"ט לא פסלינן אלא בד' אמות כשיעור אורך מבוי, הרי הכא הויא הבליטה לרוחב המבוי דהכשרו הוא בד"ט, וזה לטעמי' לעיל בסוגיין שנקט דדינא הוא דשיעור רוחב מבוי ד"ט, וכתב דהוא משום דברוחב ד"ט יש בו היכר לחי, ורק בשיעור ד"א דיש בו הכשר לאורך מבוי ליכא היכר לחי.[[66]](#footnote-67)

התוס' וש"ר כתבו דהא דאינו נידון משום לחי, הוא אף למ"ד דלחי משום מחיצה, דמ"מ היכר קצת בעינן, והך מילתא דגם למ"ד דמשום מחיצה בעינן היכר, מצינו כן גם לענין קורה, בד' רש"י לעיל ד' ב', והתוס' בסוכה כ"ב, והרשב"א לעיל ג' א', והריטב"א לקמן י"ד א', - אך הריטב"א בחד תירוצא כתב דכל הא דל"מ הוא רק למ"ד דלחי משום היכר,[[67]](#footnote-68) וכ"כ המרכה"מ בפי"ז משבת הכ"ב בדעת הרמב"ם שם שהשמיט לדינא דלחי הבולט ד' אמות דאינו נידון משום לחי, עיי"ש, אך המ"מ שם כתב לישב ד' הרמב"ם בע"א, עיי"ש, ועי' ב"ח סימן שס"ג סוף אות ו' שהאריך בזה.

**לחי ד"א שנעשה לשם לחי**

בפירש"י כתב דאיירי כשלא נעשה לשם לחי, אך אם עשאו לשם לחי כשר, דמשום דריבה בסתימתו לא גרע מלחי משהו, והריטב"א כתב דרש"י למד לזה ממה שאמרו לחי הבולט, דמשמע דהוא בולט מאליו, אך בד' התוס' מבו' דרש"י למד לזה מסברא דנפשי', וכן צידד התוס' הרא"ש לקמן י' א', עיי"ש, והסכימו לזה התוס' וש"ר בסוגיין, וכ"כ האו"ז בסימן קי"ח, וכן דקדק הב"ח בסימן שס"ג סוף אות ה' מד' הרא"ש בסימן ה'.[[68]](#footnote-69)

אך בד' הרשב"א לקמן י"ד א' בד"ה הניח קורה מבו' דלא פסיקא לי' הך דינא, וכ"ה מבו' בדבריו בעבוה"ק שער א' פ"ו הל"ו דאף אם העמידו לשם לחי ל"מ, וכ"כ הריטב"א בחד תירוצא בדעת ר"ת, וכ"כ הר"ן בשם אחרים.

בטעמא דרש"י דכל שעשאו לשם לחי כשר, כתבו התוס' דאף דהא דאינו נידון משום לחי הוא משום דבעינן קצת היכר, מ"מ כל שהעמידו לשם לחי יש קול ואיכא הכירא, וכ"כ ש"ר, - אך המאירי כתב דהוא משום דהכשר לחי הוא או כשנעשה לשם לחי או כשיש בו היכר לחי, וכל שנעשה לשם לחי ה"ז כשר אף ביותר מד"א דלי"ב היכר לחי, וכ"ה משמעות ד' רש"י שהוצרך לפרש דהא דל"מ הוא משום דבמחשבה לא מצינן לאפוקי מתורת כותל ולשוויי' לחי.[[69]](#footnote-70)

התוס' כתבו דבלחי ד"א המושך לארכו של מבוי ל"מ אף אם עשאו לשם לחי, והרשב"א הוסיף לפרש דהוא משום דכשהוא למשך המבוי ה"ז נראה כמבוי בפנ"ע ואין קול יוצא עליו כ"כ, ומשא"כ הכא שהוא לרחבו של מבוי, דאם הוקבע לשם כך קול יוצא עליו, וכעי"ז כתב הר"ן, והמאירי לקמן ט' א' כתב לפרש בזה בע"א קצת, עיי"ש, - אך בל' התוס' מבו' דטעם החילוק הוא משום דדוקא במושך לרחבו של מבוי דהוא מוסיף בסתימתו מהני מה שעשאו לשם לחי, ומשא"כ כשהוא מושך לארכו של מבוי ואינו מוסיף בסתימתו, ועמש"כ לפרש בזה בחזו"א סימן ס"ז סוסק"ז.

**ורב יוסף לאפוקי מתורת לחי עד דאיכא ד"א,** הרשב"א והריטב"א הקשו דאכתי תיקשי לרב יוסף מהא דאמר רב הונא דנידון משום מבוי, והול"ל אינו נידון משום לחי או נידון משום כותל, וכתבו דהא דבד"א אינו נידון משום לחי, הוא משום דדרך בנ"א לעשות מבוי ד"א, וע"כ כל שעושה לחי ד"א ה"ז נראה לבריות כמבוי, וזהו דקאמר רב הונא דנידון משום מבוי.

התוס' הקשו מהא דאמר רב יוסף לקמן על דברי רב הונא דש"מ דמשך מבוי ד' אמות, והרשב"א והריטב"א כתבו די"ל דהתם לטעמי' דרב הונא קאמר, ועיי"ש מש"כ לישב עוד, ומבו' בדבריהם דאף דבלחי הבולט לרחבו של מבוי מודה רב יוסף דלא נפיק מתורת לחי אלא בד' אמות, מ"מ בלחי המושך ס"ל דנפיק מתורת לחי בד' טפחים, וע"כ מהא דא"ר הונא דלא נפיק מתורת לחי אלא בד' אמות, ש"מ דס"ל דמשך מבוי ד' אמות.

ובטעמא דמילתא כתב התוס' הרא"ש דשאני לחי הבולט לרחבו של מבוי שעומד כדין לחי, וע"כ מודה רב יוסף דלא נפיק מתורת לחי אלא בד' אמות, ומשא"כ בלחי המושך חוץ למבוי שלא כדרך לחי, הרי דכיון דמשך מבוי ד"ט, נפיק מתורת לחי בד"ט, והר"ן כתב בע"א קצת, דשאני לחי הבולט לרחבו של מבוי שהוא מוסיף בסתימת המבוי, עיי"ש, וכ"כ הגאו"י,[[70]](#footnote-71) ובזה מתפרשים ד' המהרש"א בשבת ט' א' דנקט דבד"ט נפיק מתורת לחי, ותמהו ע"ז הגרע"א והקרני ראם שם.

**אותו לחי היכן מעמידו,** התוס' כתבו דהיינו במבוי רחב יותר מח', דבמבוי ח' היכן שיעמידנו הוי עומ"ר, אך הרשב"א וש"ר כתבו דאיירי אף במבוי ח', דלרב הונא גופי' ל"מ עומ"ר לתיקון מבוי, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דלרב הונא דפרצת מבוי בד' אין ללמוד מק"ו דעומ"ר מהני במבוי.

ובדעת התוס' צ"ל כמש"כ הגאו"י, דאף דלרב הונא ליכא להק"ו, מ"מ מודה דעומ"ר מתיר במבוי מסברא, ועיי"ש שהוכיח כן מדעת הסוברים דקי"ל דפרצת מבוי בד', וקי"ל נמי דעומ"ר מתיר במבוי, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סקט"ז, ועי' בית מאיר סימן שס"ה ס"א (סוד"ה תו) מש"כ כן מטעם אחר, ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיא דעומ"ר במבוי.

**אי דמוקי לי בהדי' אוספי הוא דקא מוסיף עלי',** המאירי כתב דאף דפסולא דלחי ד' אמות הוא רק כשלא העמידו בידים, מ"מ הכא לא מכשרינן מכח שהוא מעמיד את התוספת בידים, דה"ז בטל אצל הבליטה שלא נעשית לשם לחי, וכ"כ הגאו"י, - ובחזו"א סימן ס"ז סוסקי"ג כתב, דבגונא דהי' הלחי פחות מד"א, והוסיף עליו לשם לחי והאריכו לד' אמות, הוי כעשאו כולו לשם לחי ומהני.

**דמטפי בי' או דמבצר בי',** בפירש"י כתב דהיינו גבוה ממנו או נמוך ממנו, א"נ או עב ממנו או דק ממנו, ובד' המאירי מבו' דב' הפירושים אמת, ועיי"ש שכתב דה"נ מהני כשעשה הלחי מדבר אחר שלא ממין הכותל, שחידושו נותן לו היכר, וכ"כ הב"ח בסימן שס"ו אות ו', וכ"נ בד' החזו"א בסימן ס"ז סקי"ג.[[71]](#footnote-72)

אך העולת שבת שם סק"י דקדק מל' הטוש"ע דס"ל דל"מ אלא כשהוא עב ממנו או דק ממנו, ול"מ לעשותו גבוה או נמוך, וכ"כ התו"ש שם סקכ"ד דכ"ה משמעות סתימת הפוסקים.

ובעולת שבת שם סוסקכ"א הק' על פי' קמא דרש"י, דכיון דאין ניכר הלחי אלא למעלה, הו"ל כמו דלית לי' לחי מלמטה, והו"ל כלחי שהגביהו מן הקרקע ג"ט, דאמרו לקמן י"ד ב' דל"מ, - ובדעת רש"י צ"ל, דכל דניכר הלחי למעלה שאינו תוספת על הכותל, ה"ז מועיל להכשיר את כולו, ולא חשיב כלחי שהגביהו מן הקרקע.

הב"ח בסימן שס"ג אות ט"ו נקט עפי"ד רש"י, דה"נ בלחי שהעמידו אצל עובי הכותל מבחוץ והוא שוה מבפנים ומבחוץ, אם הוא גבוה או נמוך, ה"ה נידון משום לחי, וכתב דבכה"ג משכח"ל פסולא דלחי למעלה מד"א, והסכימו לזה העולת שבת שם סק"י וסקכ"א והתו"ש שם סקנ"ג.

אך בחזו"א סימן ס"ז סקי"ג נקט בפשיטות דבכה"ג ה"ז פסול, ול"מ הא שהעמידו גבוה או נמוך ממנו, אלא בגונא דהכא דכל הלחי נראה, ואך דל"מ משום דליכא היכר שהוא משמש לסימן ולהיכר לגמר המבוי, ולזה סגי בהיכר גבהו של לחי להפרידו מהמשכת הכותל, עיי"ש.

ד' סיון ע"ז

דף מס' 4

**עומ"ר להיתר מבוי**

**ה' ב' - אבל במבוי ז' ניתר בעומ"ר על הפרוץ וק"ו מחצר וכו',** הגאו"י הק' דמ"ט בעינן לק"ו מחצר, דכיון דמהני לחי או קורה דאינם מחיצה גמורה, כ"ש דיועיל עומ"ר דהוא מחיצה גמורה,[[72]](#footnote-73) ועיי"ש מש"כ בזה, - ובמרומי שדה כתב דס"ד דכיון דהקילו בלחי וקורה, בעינן דוקא לחי או קורה, ולא מהני בו עומ"ר, וזהו דילפינן מחצר, דאע"ג שהחמירו בהכשרו במחיצה רביעית, מ"מ מהני בו עומ"ר.

ובכ' הגרי"ז בבכורות י"ז ב' כתב בשם הגר"ח שהוכיח מסוגיין, דמה שהצריכו חכמים תיקון ברוח רביעית, לאו היינו דמדרבנן לא סגי בג' מחיצות ובעינן מחיצה אף ברוח רביעית, דא"כ ודאי דיועיל עומ"ר דהוי מחיצה גמורה, אלא היינו דמדרבנן בעינן שיהא המבוי סתום, וע"כ אף דלחי וקורה מהני, מ"מ י"ל דעומ"ר לא יועיל, - ועד"ז כתב החזו"א בסימן ס"ה סק"א דתיקנו חכמים שיהא כולו גדור והפרצה יהי' על אופן שיקרא פתח, וע"כ אף דלחי וקורה מעלה את הפרצה לשם פתח, עדיין לא ידענו דעומ"ר מעלה את הפרצה לשם פתח, ויסוד הדברים הוא דשאני לחי וקורה שהם מועילין לתקן את המקום הפרוץ עצמו, ומשא"כ בעומ"ר, דעיקרו הוא משום דסגי בגדירת הרוב, אך אי"ז תיקון גמור על המקום הפרוץ.[[73]](#footnote-74)

הגאו"י הק' עוד, דמאי ס"ד דל"מ עומ"ר במבוי ברוח הרביעית, הרי אף בג' רוחות מהני עומ"ר, דמה"ט הוא דשרינן בפרצה פחות מכשיעור בג' הרוחות, והרי אף בלא הק"ו, דל"ה עומ"ר מתיר במבוי, מ"מ מבו' בסוגיין דאין פרצה פחות מכשיעור אוסרת, (ורק פרצת ד' לרב הונא בדליכא גידודי ופרצת י' לרב הונא ברי' דר' יהושע אוסרות), ועיי"ש מש"כ בזה, ולפ"ד המרומי שדה ניחא, דכל הס"ד דלא יועיל עומ"ר הוא רק במחיצה רביעית שהקילו בו דסגי בלחי או קורה, - והחזו"א בסימן ס"ה סק"ב וסק"ד נקט דבאמת בלא הק"ו דעומ"ר מתיר במבוי, היתה כל פרצת ד' במבוי אוסרת, ול"ה שרינן בזה אלא בגונא דיש הכשר לחי על המחיצה שברוח זו, עיי"ש, וצ"ע.[[74]](#footnote-75)

**ומה חצר וכו' ניתרת בעומ"ר,** התורי"ד כתב דהא דחצר ניתרת בעומ"ר על הפרוץ, שמעינן לה מהא דתנן לקמן ט"ו ב' בשיירא שחנתה בבקעה והקיפוה כלי בהמה מטלטלין בתוכה ובלבד וכו' ולא יהא פרצות יתירות על הבנין, אך הגאו"י והחזו"א בסימן ס"ה סקי"ג כתבו דקים לי' הכי דעומ"ר מתיר בחצר,[[75]](#footnote-76) - ויש ללמוד מזה, דלפי הס"ד דאין עומ"ר מתיר במבוי, אינו מתיר אף בשאר רוחות, וזהו דילפינן מחצר דמצינו דעומ"ר מתיר בשאר רוחות, דמתניתין דהתם דבלבד שלא יהיו פרצות יתירות על הבנין, איירי בשאר רוחות, דרוח רביעית ניתרת בפס ד' או בב' פסין כ"ש ולא בעינן שלא יהיו פרצות יתירות על הבנין, וצ"ע.

בתור"פ הק' דשמא הא דחצר ניתרת בעומ"ר, הוא מטעם פס, ופס ל"מ במבוי, ונת' בזה להלן, וכתב דעומ"ר מהני אף כשאינו מחובר לכותל אלא באמצע, ובכה"ג ל"מ משום פס, דפס צריך להיות דבוק לכותל,[[76]](#footnote-77) וכן מהני אף כשאין בהעומ"ר ד"ט, בחצר שרחבה ז"ט ויש בה עומד יותר מג' טפחים ומחצה, דאי"ז מועיל מטעם פס, עיי"ש, - ולכאו' למש"כ התורי"ד דהא דמהני עומ"ר בחצר הוא נלמד ממתניתין דשיירא, אין לפרש דההיתר התם הוא משום פס, דפס ל"מ אלא ברוח רביעית.[[77]](#footnote-78)

**פס ד' אמות בחצר ובמבוי**

בפירש"י כתב דבמבוי ח' א"א להתירו מק"ו, אף שהלחי הוי ד"ט וחצר ניתרת בפס ד', דכיון דלאו לשם לחי הוקבע שם ולא לשם פס, כי היכי דיצא מתורת לחי יצא מתורת פס, ובתוס' הרא"ש ותור"פ פירשו בדעתו, דגם בחצר ל"מ פס הבולט ד' אמות, דאין תורת פס עליו, וכ"כ הגאו"י, וכ"כ בתשו' הגרע"א שהביא הבית מאיר בסימן שס"ג סי"א, - אך הריטב"א פירש בד' רש"י, דבחצר שפיר מהני בכה"ג, ורק במבוי הוא דל"מ משום דבעינן היכר פס, וכ"כ הבית מאיר שם.

הגאו"י עמד בזה, דמ"ט יהא פס הבולט בחצר ד' אמות יוצא מתורת פס, הרי שיעור משך חצר אינו בד' אמות, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ח דמבוי שאין ארכו ד' אמות ניתר בב' לחיים או בפס ד' כחצר, והרי דבחצר ל"ב משך ד' אמות, ועיי"ש מש"כ בזה, ובחזו"א סימן ס"ה סוסקי"ג כתב דגם שיעור חצר הוא בד' אמות, וע"כ הוא דפס הבולט ד' אמות ל"מ, וצ"ע.

התוס' נחלקו ע"ד רש"י דפס הבולט ד' אמות בחצר שפיר מהני, דכיון דהא דמהני הפס הוא משום מחיצה, כ"ש דמהני היכא דסותמו טפי, ומשא"כ במבוי שהקילו חכמים בלחי, צריך שיהא שם לחי עליו.

ובאבנ"ז סימן רצ"ד פירש לדבריהם, לפ"מ שאמרו בשבת ק"ל ב' דחצר יש לו ד' מחיצות ומבוי אין לו ד' מחיצות, והרי דבחצר הא דמהני פס ד' הוא משום דהוי כמחיצה גמורה, וכמש"כ כן בתור"פ לקמן י"ב א', אך הא דמהני לחי וקורה במבוי, אי"ז משום דהוי כמחיצה גמורה, דאף למ"ד דלחי משום מחיצה, מ"מ מדרבנן אין מחיצה זו מועלת, וכמבו' בפשוטו בסוגייית הגמ' לקמן י"א ב', אלא הקילו חכמים דאף דאי"ז מחיצה גמורה מ"מ הוא ניתר, וע"כ בעינן שיהא בו היכר לחי, ועיקר החילוק בזה בין חצר למבוי, הוא מבו' כן בתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד.

והא דלא ילפינן מבוי מחצר שיהא ניתר בפס ד', כתב בתור"פ דהוא משום דקים לי' דתקנ"ח היא, דתיקנו דפס ד' מועיל בחצר אבל לא לחי, ולחי מועיל במבוי אבל לא פס,[[78]](#footnote-79) וזה ע"ד מש"כ התוס' בד"ה שפרצתו בד', דאין ללמוד מק"ו דיועיל לחי וקורה לחצר.

בגל' הגרע"א בסימן שס"ג סי"א נסתפק במה שאמרו לקמן ט"ו א' דלחי שלא סמכו עליו מאתמול ל"מ, אם ה"נ פס ד' בחצר שלא סמכו עליו מאתמול ל"מ, ובתשו' הגרע"א שהביא הבית מאיר שם צידד דתליא בפלוגתת רש"י ותוס' הכא בדין פס הבולט ד"א, דלדעת רש"י דאינו מועיל משום דלא מינכרא מילתא, ה"נ ל"מ פס דלא סמכו עליו מאתמול, והבית מאיר שם נחלק ע"ז, דגם לדעת רש"י דמהני פס ד' אמות בחצר, ורק במבוי הוא דל"מ, ונת' לעיל הפלוגתא בזה.

והגרע"א שם הק' דאי נימא דפס ד' מהני אף כשלא סמכו עליו, א"כ לפרוך הכא דמה לחצר דמהני בעומד מאליו אף בלא סמכו, והבית מאיר שם השיב ע"ז, דליכא למיפרך הכי, וע"ד מש"כ התוס' בסוד"ה אינו דין דליכא למיפרך דפס ד' אמות יוכיח דמועיל בחצר ואינו מועיל במבוי.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ל"ה נקט דבפסי חצר ל"ב שיסמכו עליו מאתמול אף לדעת רש"י, וכתב לפ"ז דלדעת רש"י דמהני תיקון פס במבוי, הרי דאף דלחי שלא סמך עליו אינו מועיל, מ"מ כל שהוא רחב ד"ט ה"ז מועיל מדין פס, אך לדעת התוס' דל"מ תיקון פס במבוי, אף לחי ד"ט ל"מ אם לא סמך עליו מאתמול, ואמנם כ"ז הוא לפ"מ שפירש הגרע"א בד' רש"י דליכא נפ"מ בדין פס ד' בין חצר למבוי, אך למש"כ הבית מאיר בדעת רש"י דפס הבולט ד' אמות מתיר בחצר ואינו מתיר במבוי, לכאו' ה"נ פס ד' שלא סמכו עליו, אף דהוא מתיר בחצר, מ"מ אינו מתיר במבוי, וצ"ע.

המקו"ח בתיקון עירובין בסופו כתב, דבגונא דקני צוה"פ ארוכין יותר מד' אמות, אינו נידון משום צוה"פ, דבצוה"פ בעינן שיהא על הקנים שם לחי, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סו"ס ל"ה הביא לדבריו, וצ"ע דלמש"כ התוס' דפסי חצר מועילין כשיש בהן ד"א, וכל הא דלחי הבולט ד"א ל"מ הוא משום דאי"ז מחיצה מעליא ובעי היכר, א"כ בצוה"פ דהוי מחיצה גמורה, וכתבו הרשב"א והרא"ש לקמן י"א א' דל"ב היכר, מ"ט לא יועיל כשהקנים בולטים ד' אמות, ועי' באבנ"ז סימן רח"צ סק"ד שכתב מה"ט דמהני אף אם קני הצוה"פ בולטין ד' אמות, וכ"כ החזו"א בסימן ע' סקכ"ה.

**תוד"ה ק"ו מחצר, אע"ג דחצר ומבוי שוין דכשהן מרובעין צריכין פס ד' וכו',** בחזו"א סימן ס"ה סקט"ז כתב דאינם שוין לגמרי, דמבוי הפתוח לרה"ר ניתר בלחי וקורה, וחצר שהיא פתוחה לרה"ר אף בארכו יתר על רחבו צריך פס, וכמש"כ הרמ"א בסימן שס"ג סכ"ז.[[79]](#footnote-80)

הריטב"א כתב דלדעת הראב"ד דס"ל דאף חצר שארכה יתר על רחבה אינה ניתרת אלא בפס ד', ניחא, דזהו דעבדינן ק"ו מחצר דלעולם אינה ניתרת בלחי וקורה, למבוי דכשארכו יתר על רחבו הוא ניתר בלחי וקורה.

**מ"מ עביד ק"ו שפיר דבמקום דל"מ לחי וקורה דהיינו במרובעים מהני עומ"ר,** משמעות דבריהם, דלהס"ד דאין עומ"ר מתיר במבוי, הרי דה"נ חצר שארכה יתר על רחבה, דדינה הוא דהיא ניתרת בלחי וקורה, אינה ניתרת בעומ"ר, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א.

הריטב"א כתב די"ל עוד, דהכא אין הק"ו מחצר למבוי, דתיקשי דהרי חצר ומבוי שוין הן, אלא הק"ו הוא מלחי לעומ"ר, דמה חצר מרובע וה"ה מבוי שכמוהו דאין כח ללחי להתירו מפני קולא שבו, מ"מ מועיל בו עומ"ר מפני שהוא חמור, כ"ש דבמקום דיש כח ללחי להתיר, דיועיל בו עומ"ר.

**עומ"ר בשאר רוחות**

**אבל שיועיל עומ"ר בכל שאר רוחות ליכא למילף,** והאחרונים תמהו בזה דהרי בשאר רוחות ודאי דמהני עומ"ר, שהרי פרצה מצידו אינה אוסרת לדעת ר"ה ברי' דרב יהושע אלא ביותר מי' אמות, ובפחות מכך היא ניתרת בעומ"ר, ועי' בחי' אהעו"ז במשה"ק עוד ע"ד התוס', ועיי"ש במש"כ לפרש לדבריהם, ועי' בחזו"א סימן ס"ה ס"ק ב' - ד' במש"כ בזה באורך.

והשפ"א כתב דמכוון התוס' הוא לפ"מ דס"ד דהק"ו אתיא אף כמ"ד דפרצת מבוי בד', ואין פרצה זו ניתרת בעומ"ר, והרי דעומ"ר ל"מ בשאר רוחות, וצ"ע שהרי מ"מ פרצה פחות מד' אינה אוסרת, ולכאו' הוא רק מכח העומ"ר, והרי דאף בשאר רוחות מהני עומ"ר, והא דפרצה ד' אינה ניתרת בעומ"ר, בפשוטו הוא משום דפרצה היא, ואין עומ"ר מועיל כלל על פרצה, ?ואמנם י"ל דפרצה פחות מד' א"צ תיקון מכח דינא דרב אחלאי, אך מ"מ תיקשי דמ"ט פרצה ד' בדאיכא גידודי ניתרת בעומ"ר, ובד' הגאו"י מבו' דקשיא לי' גם מפרצה ג', עיי"ש, - גם צ"ע אם קו' זו ק' ע"ד השפ"א יותר מע"ד האו"ש?.

והאו"ש בפי"ז משבת הט"ז כתב דמכוון התוס' הוא להא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת, ואינה ניתרת בעומ"ר, והיינו משום דפרצה זו אינה ניתרת בלחי, אלא צריכה צוה"פ, וע"כ אף אינה ניתרת בעומ"ר, ועמש"כ ע"ז בחי' רא"ל סימן ט'.

וי"ל עוד עד"ז, דמכוון התוס' הוא למבוי מפולש, דאינו ניתר אלא בצוה"פ, ול"מ בו עומ"ר, וכמש"כ הר"ן לקמן י"א א', ומשא"כ בחצר מפולשת דהיא ניתרת בעומ"ר, וכמש"כ הר"ן שם.[[80]](#footnote-81)

**דדיו לבא מן הדין להיות כנידון כמו לחי,** בחזו"א סימן ס"ה סק"ב הק', דהא דל"מ לחי בב' רוחות, אי"ז משום תקנ"ח שהצריכו לחי, אלא הוא משום דלאשוויי רה"י בעינן ג' מחיצות גמורות, ואף אם הי' בדין דא"צ תיקון כלל ברוח רביעית, מ"מ הוה בעינן ג' דפנות בעומ"ר ולה"נ מהני לחי, וכל דאיכא עומ"ר בג' רוחות ואיכא ג' מחיצות גמורות, הרי דלענין דין תיקון מבואות, שפיר מהני לחי אף בב' רוחות, וממילא הדין נותן דאף יועיל בזה עומ"ר מק"ו, דאף דאין הלחי מועיל בשאר רוחות אלא אחר דאיכא עומ"ר, מ"מ לאו היינו דאין הלחי מתיר אלא בצירוף עומ"ר, (דלפ"ז אין ללמוד מק"ו דיועיל עומ"ר לחודי') אלא היינו דהעומ"ר מועיל להשלים הדפנות, ותו מהני הלחי בפנ"ע לדין תיקון מבואות, ועיי"ש משה"ק עוד בזה, - אך אי נימא דמכוון התוס' הוא לפרצת ד' או למבוי מפולש, ניחא, דהתם הרי ל"מ לחי להתיר, וע"כ אף עומ"ר אינו מועיל.

המהרש"א הק', דכיון דעומ"ר אינו מועיל במבוי בכל ד' רוחות, א"כ היאך ילפינן מבוי בק"ו מחצר, הרי איכא למיפרך דעומ"ר בכל רוחות יוכיח דמהני בחצר ול"מ במבוי, וכתב דכיון דא"א ללמוד לזה מק"ו, ה"נ ליכא למימר יוכיח, וע"ד מש"כ התוס' בסוד"ה אינו דין, ועי' בשפ"א ובחזו"א סימן ס"ה סקי"א במשה"ק ע"ז.

והמהרש"א במהדו"ב כתב, דאף שכתבו התוס' דאין ללמוד עומ"ר בשאר רוחות מק"ו, מ"מ י"ל דה"ז מועיל אף בלא ק"ו, וע"כ ליכא למיפרך מינה, ולפי דבריו בע"כ דאין מכוון התוס' לדינא דפרצת ד' דבקעי בה רבים, שהרי פרצה זו באמת אינה ניתרת בעומ"ר, וא"א לומר דשמא באמת מהני עומ"ר.

**תוד"ה תאמר במבוי, וא"ת היא גופה נילף בק"ו מחצר שתהא פרצתו בי',**[[81]](#footnote-82)השפ"א הק' דהרי כתבו התוס' לעיל דליכא למילף ק"ו על שאר המחיצות משום דדיו לבא מן הדין להיות כנידון כמו לחי, - ולכאו' י"ל, דקו' התוס' לעיל היא דנילף דעומ"ר מהני בשאר רוחות, וע"ז כתבו דדיו וכו', דכיון דילפינן לי' מלחי דינו כלחי דאינו מועיל אלא ברוח רביעית, אך קו' התוס' הכא דנילף דפרצת ד' אינה פוסלת במבוי וא"צ תיקון כלל, כיון דמבוי קל מחצר, וע"ז ליכא למימר דיו.

**דהיא הנותנת, דבשביל שמבוי ניתר אפי' בלחי וקורה הוי פרצתו בד',** בתור"פ הק' דא"כ היאך ילפינן מק"ו להתיר עומ"ר, נימא דהיא הנותנת משום דהקלנו במבוי להתירו בלחי וקורה, משו"ה נחמיר עליו לומר דעומ"ר לא יועיל בו, ועיי"ש מש"כ בזה.

ובחי' הריטב"א כתב, דהא דלא ילפינן להתיר פרצת ד' מק"ו, הוא משום דשאני חצר שיש לו ד' מחיצות וע"כ התירו בו פרצה עד י', ומשא"כ במבוי שאין לו אלא ג' מחיצות, דין הוא שלא נתיר באותן מחיצות פרצה בעשר כיון שכבר עומדת רוח רביעית פרוצה, עכ"ד, ולפ"ז ניחא דאי"ז טעם כלל שלא יועיל עומ"ר במבוי ברוח רביעית, וזה ע"ד מש"כ בתור"פ בתי' בתרא.[[82]](#footnote-83)

**וליכא למימר דנילף שלא יועיל לחי וקורה למבוי ועומ"ר לחצר, דגמירי לה מסיני,** המהרש"ל פירש דמכוון התוס' דהא דמהני לחי וקורה במבוי ועומ"ר בחצר הוא מהלמ"מ, ועיי"ש שהק' ע"ז שהרי דין תיקון מבוי וחצר אינו אלא מדרבנן,[[83]](#footnote-84) ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה המהרש"א, ועי' בחזו"א סימן ע"ד סקי"ב במש"כ ע"ד המהרש"א.

ובחזו"א סימן ס"ה סקי"ד כתב לפרש לד' התוס', דאין כונתם דהוא מהלמ"מ, אלא כונתם דגמירי הכי מרבותינו, וכעי"ז כתב השפ"א.

**קסבר וכו' מבוי נמי פרצתו בעשר,** הרשב"א וש"ר לעיל בסוגיין כתבו, דלדעת רב הונא דפרצת מבוי בד', אין עומ"ר מתיר במבוי, כיון דלא מצינו למילף לה בק"ו מחצר, דמה לחצר שכן פרצתה בעשר, אך בד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה אותו לחי מבו' דעומ"ר מתיר במבוי אף לדעת רב הונא, והגאו"י כתב בדעתם דהיינו, דאף דלרב הונא ליכא להק"ו, מ"מ מודה דעומ"ר מתיר במבוי מסברא, ועיי"ש שהוכיח כן מדעת הסוברים דקי"ל דפרצת מבוי בד', וקי"ל נמי דעומ"ר מתיר במבוי, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סקט"ז, ועי' בית מאיר סימן שס"ה ס"א במש"כ בזה בע"א, ונת' להלן בהערה י"ד.

לקמן ו' א' אמרו דאף למ"ד דפרצת מבוי בי', מ"מ כל דבקעי בה רבים פרצתו בד', והט"ז בסימן שס"ה סק"ג והמג"א שם סק"ד כתבו דהיינו רק במבוי, אך בחצר אין פרצה פחות מי' אוסרת אף אם בקעי בה רבים, והאהעו"ז שם הק' ע"ז, דא"כ מ"ט לא פרכינן מינה דמה לחצר שפרצתה בעשר תאמר במבוי שפרצתו בד' היכא דבקעי בי' רבים, ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דפרצה דבקעי בה רבים אוסרת, הוא אף בחצר, וכ"כ הגאו"י לקמן ו' א', ד"ה הלכך אמרינן, וכבר כתב כעי"ז בס' ההשלמה לקמן ח' א'.[[84]](#footnote-85)

והאהעו"ז שם הוכיח מזה דגם דינא דפילוש האוסר במבוי, דמבוי המפולש אינו ניתר אלא בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ול"מ לו עומ"ר ברוח שלישית, הוא גם בחצר, ונקט האהעו"ז שם דדינא דפרצת ד' דבקעי בה רבים, הוא מדין פילוש, וית' בעזה"י במקומו, אך הגאו"י לקמן ח' א' סוד"ה אבל כלה נקט דדינא דפילוש הוא רק במבוי ולא בחצר, ועיי"ש במש"כ לישב הא דלא פרכינן מינה.

והשפ"א לקמן ו' א' כתב, דהא דפרצה דבקעי בה רבים אינה פוסלת בחצר, הוא משום דבקיעה דחצר לא חשיבא כבקיעת רבים, וע"כ ליכא למיפרך מינה, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סק"י, וכתב דגם הא דפילוש אוסר במבוי ולא בחצר הוא מה"ט, וע"כ לא פרכינן מינה, וכבר כתב עד"ז בבית מאיר סימן שס"ה ס"א בתו"ד בד"ה תו,[[85]](#footnote-86) וכעי"ז כתב השואל בתשו' חת"ס או"ח סימן צ"ז,[[86]](#footnote-87) - ועי' בקרן אורה מש"כ לישב בזה בע"א, וזה תליא ביסוד הפסול דפרצה ד' דבקעי בה רבים, ואכ"מ.

ובעיקר הנידון בזה אם דינא דפרצת ד' דבקעי בה רבים, ודינא דפילוש הם אף בחצר, ובביאור הטעם לחלק ביניהם, יתבאר בעזה"י במקומו.

**רב אשי אמר אפי' תימא במבוי ח',** התוס' כתבו דאתיא כמ"ד דפרוץ כעומד אסור, והרשב"א הק' ע"ד הרי"ף שהביא להא דרב אשי, שהרי לפ"מ דקי"ל דפרוץ כעומד מותר, ודאי דיש להתיר אף במבוי ח', וא"צ לטעמא דרב אשי, ועי' במאירי במש"כ בשם הרשב"א לדון לישב ד' הרי"ף, דנפ"מ בד' רב אשי דמה"ט יש להתיר אף בלחי יותר מד' אמות, בגונא דיש להסתפק דשמא הוי עומ"ר על הפרוץ.[[87]](#footnote-88)

ובד' הרמב"ם בפי"ז משבת הכ"ב מבו' דאין להתיר אלא בעומ"ר על הפרוץ ולא בפרוץ כעומד, ועמד ע"ז הקר"א בסוגיין, ועיי"ש במש"כ בזה, - ובכ' הגרי"ז בבכורות י"ז ב' כתב, דלא ילפינן להתיר, אלא בעומ"ר דהוי הכל כסתום, וה"ז מועיל לתקן את הפתח, אך בפרוץ כעומד שאין הכל כסתום, והא דה"ז מתיר הוא משום דסגי בגדירת מחצה, אי"ז מועיל לתקן את הפתח, והך מילתא דחלוק הוא גדר ההיתר בעומ"ר מגדר ההיתר בפרוץ כעומד, הוא מבו' כן בד' הר"ן לקמן ט"ו ב', עיי"ש, ועיי"ש שהק' ע"ז דכיון דאף פרוץ כעומד מועיל בחצר, יש ללמוד מהק"ו להתיר אף במבוי.

**תוד"ה וספק דבריהם להקל, וה"ר שמעי' פירש וכו',** במש"כ התוס' דהא דפרוץ כעומד מותר הוא משום דהוי כעין ספק ספיקא, שמא עומד מרובה, ושמא הוי פרוץ כעומד, כתב התוס' הרא"ש כתב דאי"ז ספק ספיקא ממש, דאי"ז אלא ספיקא אחת שמא הוי פרוץ מרובה שמא לא הוי, אלא מצוי הוא ההיתר יותר מן האיסור, אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס קס"ז ובתשו' חמד"ש אהע"ז סימן כ"ג סקל"ג כתבו במש"כ התוס' בחולין כ"ח ב' כן גם בהא דשרינן במחצה על מחצה בשחיטה דהו"ל ספק ספיקא גמור.[[88]](#footnote-89)

כ"א סיון ע"ז

דף מס' 5

**פרצות מבוי**

**ו' א' - מצידו בעשר מראשו בד',** התוס' כתבו דעשר אין פירושו כד', דעשר כשל מטה וד' כשל מעלה, וכ"כ תור"פ והרשב"א והריטב"א והריא"ז, אך בפסקי רי"ד כתב דאינו אוסר אלא ביותר מד', וכ"כ המאירי, וה"נ נחלקו בדינא דפרצת מבוי בד', אם הוא בד' או ביותר מד', ובל' הר"ח לקמן בסוגיין מבו' דפרצת מבוי היא ביותר מד'.

וטעם הפלוגתא מבו' בדבריהם דהוא ביסוד שיעורא דד', דהרשב"א והריטב"א כתבו דהא דפחות מד' אינו אוסר, הוא משום דל"ה מקום חשוב, ובתור"פ כתב דהא דפחות מד' אינו אוסר, הוא ע"ד דינא דרב אחלאי דמבוי שאין בפתחו ד' א"צ תיקון, וע"כ ה"ז אוסר בד', אך הרי"ד כתב דהא דאינו אוסר עד ד', הוא משום דד' הוי שיעור פתח, ולא חזינן לי' כפרצה, ורק ביותר מד' דהוא יותר משיעור פתח, חשבינן לי' כפרצה, ומבו' בדבריו דדמי לדינא דפרצה יותר מי', דהיינו משום די' הוא שיעור פתח, וביותר מכך חשיב כפרצה, והכא אמרינן דרק ד' חשיב כפתח, ויותר מכך חשיב כפרצה.

**פרצה בקרן זוית**

**כגון שנפרץ בקרן זוית דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי,** בפירש"י לקמן צ"ד ב' ד"ה כגון שנפרצה פירש דפרצה בקרן זוית הוא פרצה שתופסת ב' רוחות, וכ"כ הרשב"א וש"ר בסוגיין, - והרשב"א כתב דבד' הרי"ף לקמן י"א ב' בשם ר"ה גאון והרמב"ם בפט"ז משבת ה"כ, מבו' דס"ל דפרצה בקרן זוית היינו כשהיא בקצה הכותל, דלא עבדי אינשי פתח אלא באמצע הכותל.

לדעת הרי"ף והרמב"ם דפתח שבקצה הכותל ל"ה פתח, כתב הגאו"י לקמן י' ב' סוד"ה שמעינן דהיינו רק כשהפתח הוא על מיעוט הרוח, אך אם הפתח הוא על רוב הרוח, שפיר הוי פתח, דכל הא דלא עבדי אינשי פתח בקרן זוית, הוא רק בדאיכא עומד מרובה מן הצד, וכעי"ז כתב החזו"א בסימן ע"ב סק"י, עיי"ש, אך בתשו' משכנות יעקב או"ח סימן קכ"ג קנב: נקט בפשיטות דגם אם הוי הפתח על כל הרוח ל"מ.[[89]](#footnote-90)

הרשב"א הק' דכיון דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, א"כ פרצה היא, ומ"ט אינה אוסרת אלא בד' ולא בג', וכתב דכיון דבעלמא ל"ה מקום חשוב בפחות מד' לא החמירו עליו כ"כ להצריכו צוה"פ,[[90]](#footnote-91) וכעי"ז כתב הריטב"א.

ובתור"פ כתב דהא דאינה אוסרת בפחות מד', הוא כדינא דרב אחלאי דמבוי שפתחו פחות מד' א"צ תיקון, וכמו דפתח פחות מד' א"צ תיקון, ה"נ פרצה פחות מד' ל"ה פרצה, אך בפסקי רי"ד כתב דבד' דהוי שיעור פתח, חשבינן לה כפתח אף דלא עבדי אינשי, ורק ביותר מד' דהוא יותר משיעור פתח, הוא דחשבינן לה כפרצה.

הריטב"א כתב דפתח בקרן זוית דהוי פרצה, אינו ניתר בלחי וקורה, דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ד א', אך בפסקי רי"ד כתב דאף דהו"ל פרצה, מ"מ ה"ז ניתר בלחי וקורה, עיי"ש.[[91]](#footnote-92)

התוס' הוכיחו מסוגיית הגמ' דלעיל, דאף דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, מ"מ אם עשאה כעין פתח במזוזות ומשקוף הוי פתח, ועד"ז כתבו הרשב"א וש"ר דכל שעשה צוה"פ חשיב פתח, וכ"כ הר"ן לקמן י' ב'.

אך בד' הרי"ף לקמן י"א א' והרמב"ם בפט"ז משבת ה"כ מבו' דהא דפתחא בקרן זוית ל"ה פתח, הוא אף כשעשה לו צוה"פ, וקשיא לדבריהם מסוגיית הגמ' לעיל דמבו' דפתח בקרן זוית חשיב כפתח, והמאירי כתב בשם תוס', דאף דפתח בקרן זוית ל"ה פתח גמור, מ"מ סגי בזה לדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו.[[92]](#footnote-93)

בטעמא דהתוס' ודעימייהו דמהני צוה"פ בקרן זוית, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בד' הרשב"א והר"ן מבו' דהיינו דאף דגם בכה"ג לא עבדי אינשי, מ"מ כל שעשה צוה"פ חשיב כפתח, והיינו דל"מ הא דלא עבדי אינשי, אלא במקום שאין לו צורת פתח, ובזה אמרינן דכל דלא עבדי לי' אינשי לא חזינן לי' כפתח, אך כל שהוא פתח גמור בצורתו, לא איכפת לן דלא עבדי אינשי, **ב** בד' הריטב"א מבו' דהיינו משום דבכה"ג עבדי לי' אינשי,[[93]](#footnote-94) **ג** בד' המאירי בסוגיין ולקמן י"א א' מבו' דהיינו משום דל"מ הא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, אלא לפתח הבא מאליו, דכל שהוא בקרן זוית לא חשבינן לי' כפתח, אך כל שעשה בו תיקון לשם פתח, חשיב כפתח אף כשהוא בקרן זוית, וכ"כ מדעתו בתשו' אור גדול סימן נ"ה סקט"ו ד"ה ויותר, עיי"ש.[[94]](#footnote-95)

החזו"א בסימן ע"ב סק"א הק', דמ"ט בעינן להא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, תיפו"ל דבלא"ה לא מהני משום דליכא כאן עומ"ר, דל"ש לדון עומ"ר היכא דליכא כותל בסוף הפרצה, וכמבו' כן בד' הראשונים לקמן ח' ב' דמבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר, ל"ה רה"י במקום שכנגד הארוך, משום דאין לו ג' מחיצות, ול"מ הקצר לגדור מקום זה מדין עומ"ר, וכתב לישב דבלא הא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, הוה מצינו לחשוב את הרשות המוקף באלכסון, ואיכא שפיר עומ"ר.

ועיי"ש שכתב לחדש לפ"ז, דמה שאמרו דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, היינו דמה"ט אין חושבין את הרשות המוקף באלכסון, כיון דלא עבדי פתחא הכי, וצריך לחשוב כב' פתחים אחד למזרח ואחד לדרום, ואין כאן עומ"ר להתירם, וכתב דמ"מ בפחות מד"ט מותר, וצ"ב הטעם בזה, דהרי ודאי אף בפרצה פחות מד' כל ההיתר הוא משום עומ"ר, (ומה"ט כתב החזו"א שם דאף בפרצה פחות מד', ל"ה רה"י אלא באלכסון), וצידד לפ"ז דה"ז אסור מדאורייתא, אף דס"ל דפרצת י' אינה אוסרת אלא מדרבנן, וכ"כ החזו"א במכתב שהועתק בחי' חזו"א בסוגיין.

אך בד' הרשב"א והריטב"א שכתבו דהא דל"מ לחי וקורה בפרצה בקרן זוית הוא משום דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, מבו' דאף בפרצה בקרן זוית ליכא גריעותא בעיקר גדירת העומ"ר, דא"כ אף אם היו לחי וקורה מתירין את הפרצה, לא היו מועילין בפרצה בקרן זוית, שהרי ליכא ג' מחיצות שלימות, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראשונים בסוגיין בטעם הא דלא אסרינן בפרצה בקרן זוית בפחות מד', וצ"ע בזה.[[95]](#footnote-96)

הרשב"א הק' בהא דפרצה בקרן זוית אינה אוסרת בפחות מד', דמ"ט לי"ב לדינא דר' אמי ור' אסי דכל שלא נשתייר פס ד' אוסרת פרצה ג', וכתב דשאני התם דנפרץ מצידו במקום הנחת הקורה, וכל שלא נשתייר פס ד' ל"מ משום דבעינן הנחה ע"ג מבוי וליכא, ומשא"כ הכא דב' ראשי הקורה ע"ג כותל המבוי, וכ"כ הריטב"א, והר"ן הוסיף דהיינו משום דהכותל שלרוחב המבוי שהקורה מונחת עליו רחב ד', דאם אינו רחב ד', לא עדיף מכותל שלאורך המבוי, דכל שאינו רחב ד' ל"מ להניח הקורה עליו, - אך לפשטות ד' רש"י דהא דפרצה מצידו כלפי ראשו אוסרת, הוא משום דדילמא שבקי וכו', ול"ב להא דאין הקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי, צ"ע דמ"ט אין פרצה בקרן זוית אוסרת בג"ט משום דדילמא שבקי וכו'.[[96]](#footnote-97)

[הטור בסימן שס"ה כתב דמבוי שנפרץ מראשו פרצתו בד', והב"י שם הק' דבגמ' מסקינן דכל הא דפרצה בראשו אוסרת בד' הוא רק בדהויא בקרן זוית, אך פרצה שאינה בקרן זוית, הויא כפרצה בצידו שאינה אוסרת אלא ביותר מי', והאחרונים כתבו כמה דרכים בד' הטור בזה, עמש"כ בזה הב"ח שם, והט"ז שם סק"א, והמג"א שם סק"ג, ואכמ"ל].

**פרצת מבוי בד'**

**ורב הונא אמר אחד זה ואחד זה בארבעה,** לקמן בסוגיין אמרינן דהוא אף בדלא בקעי בה רבים, ודוקא בדליכא גידודי, אך אם איכא גידודי אינה אוסרת אלא ביותר מי' אמות.

ובטעמא דרב הונא דפרצת מבוי בד' אף היכא דלא בקעי בה רבים, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** התוס' בד"ה אחד זה כתבו דהוא משום דממעט בהילוכא, והגאו"י פירש בדבריהם דהוא משום דחיישינן דשבקי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, וכ"כ הנתיה"מ בס' נחלת יעקב לעיל ה' ב', ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ה, ובתשו' ברית אברהם או"ח סימן י"ז סק"ב, וכ"ה משמעות ד' המהרש"א בסוגיין.[[97]](#footnote-98)

והאבנ"ז בסימן רס"ה סקט"ו הק' ע"ז דהרי כל שנשתייר פס ד' ליכא למיחש לשבקי, וכמש"כ רש"י לעיל ה' א', וא"כ מ"ט פרצת מבוי אוסרת בד', אף שנשתייר שם פס ד'.[[98]](#footnote-99)

אך בד' האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ב מבו' שפירש בד' התוס', דלעולם הא דפרצת מבוי בד' הוא דין בפנ"ע ואי"ז משום דשבקי, ומש"כ התוס' דהוא משום דממעט בהילוכא, היינו משום דפרצת מבוי אינה אוסרת אלא כשהיא עומדת להילוך הרבים, דמה"ט הוא דכל דאיכא גידודי אינה אוסרת, וע"כ כל הא דפרצת מבוי אוסרת הוא משום דממעט בהילוכא והיא עומדת להילוך הרבים, וזהו שכתבו התוס' דפרצה בראשו אינה אוסרת, משום דלא שבקי וכו', ואין פרצה זו עומדת להילוך הרבים, וכ"נ בתשו' פנים מאירות ח"א סימן כ"ה ובבית מאיר סימן שס"ה ס"א ד"ה אמנם זה שפירשו כן, וכ"כ באבנ"ז סימן רפ"ז ס"ק י"ח י"ט.

**ב** התורי"ד בסוגיין כתב דס"ל לרב הונא דכמו שאם הי' פתוח בראשו השני, הו"ל מבוי מפולש והי' צריך צוה"פ, כמו שאמרו לקמן ז' א' דמבוי מפולש צריך צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ה"נ כשהוא פתוח מצידו חשיב כמבוי מפולש, וכן משמע בד' הרשב"א בשלהי סוגיין, שכתב דהא דמהני גידודי, הוא משום דכל דאית בה גידודי שמעכבין הילוך הרבים אי"ז כמפולש, ומשמע דהא דהפרצה אוסרת בדלי"ב גידודי, הוא משום דהו"ל כמפולש.

**ג** בפסקי רי"ד בסוגיין כתב דהוא משום דדוקא חצר שהיא רחבה פרצתה בי', אבל מבוי שאינו רחב כ"כ פרצתו בד"ט, ומבו' דהא דפרצת מבוי בד', הוא משום דחשבינן לה כפרצה, ודמי לדין פרצת י' בחצר, ומה"ט ס"ל להרי"ד דשיעורו הוא ביותר מד', וכ"נ להדיא בל' הריטב"א בסוגיין בד"ה והא דקאמר ובדבריו לקמן י' ב' סוד"ה ומיהו, עיי"ש, וכן משמע קצת בד' הרשב"א בריש סוגיין בד"ה מבוי שנפרץ.

התוס' כתבו דכל הא דפרצת מבוי בד' הוא רק כשנפרץ בצידו, אך אם נפרץ בראשו בלא קרן זוית ל"ה בד',[[99]](#footnote-100) אך בד' הרשב"א לקמן י' ב' ד"ה מאי שנא משמע להדיא דפסולא דפרצת ד' לדעת רב הונא, הוא גם כשנפרץ בראשו, וכן משמע בדבריו שם ד"ה ליחוש, והריטב"א לקמן שם ד"ה ומיהו אכתי כתב ב' דרכים בזה, עיי"ש, - ולכאו' מוכח מדבריהם, דפסולא דפרצת ד' אינו משום דחשיב כמפולש, דכשב' הפתחים הם ברוח אחת, א"א לחשבו כמפולש, וזה דלא כמשמעות הרשב"א בשלהי סוגיין, וצ"ע.

הבעה"מ כתב דקי"ל כרב חנן בר אבא דפרצת מבוי בי', וכ"כ ריו"נ, וכ"כ הרשב"א וש"ר, וכ"כ הרא"ש בסימן ז' בשם הראבי"ה, אך עיי"ש שכתב בשם המהר"ם דקי"ל כרב הונא דפרצת מבוי בד', והרא"ש מסיק דכיון דבשל סופרים הוא אזלינן לקולא.

**פרצת מבוי בד' היכא דבקעי בה רבים**

**ור"ח בר רבא שאני התם דבקעי בה רבים,** בטעמא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת, מצינו כמה דרכים, **א** בתור"פ כתב דהוא משום דהוי כמבוי המפולש דצריך צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ומשמעות דבריו שם דהיינו רק משום דזהו הדרך לעבור מרה"ר לרה"ר ואין לו דרך אחר, וכ"נ בל' הריטב"א בסוגיין בד"ה ולרב חנן, וכ"כ האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ב והגר"ז שם סוף ס"א, וכ"ה מסקנת הבית אפרים באו"ח סימן כ"ה, וכ"כ האבנ"ז בסימן רפ"ז סקי"ט, והחזו"א בסימן ס"ה סק"ד וסקכ"א.

**ב** בל' הטור בסימן שס"ה משמע דהוא משום דכל דבקעי בה רבים לא חשיבא כפתח, וכ"כ הלבוש שם ס"ב דאינו נקרא פתח רק דרך הרבים, והביאו המ"ב שם סק"י, וכ"נ בד' הפמ"ג בסימן שס"ה במש"ז סוסק"א, וכמש"כ שם דה"ז מבטל לפתח, וכ"כ הבית מאיר שם, וכתב מה"ט דאינו ניתר בלחי וקורה ובעומ"ר, אלא בצוה"פ, וכ"כ בתשו' משכנות יעקב או"ח סימן קכ"ד.

**ג** בתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד ד"ה אך קשה כתב דאי"ז משום פרצה, דכל פרצה שהיא י' אמות לאו פרצה היא, אלא הוא משום דחיישינן דילמא שבקי וכו' ובטיל לה פתחא קמא ובטלה קורה דידה, וכן פירש השעה"צ בסימן שס"ה סק"ח בד' התו"ש שם סק"ז,[[100]](#footnote-101) ועיי"ש שהק' ע"ז, דכל שנשתייר פס ד' ליכא למיחש לשבקי, וכמש"כ רש"י לעיל ה' א', וי"ל בזה כמש"נ לעיל בהערה י', עיי"ש.

האחרונים נחלקו בהיתר פרצת ד' דבקעי בה רבים, ותליא בפלוגתייהו בטעם איסורה, וד' דעות בדבר, **א** האהעו"ז בסימן שס"ה כתב דכל שעשו לפתח המבוי צוה"פ, תו ניתרת הפרצה ד' בלחי או קורה, ככל מבוי המפולש דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, וכיון דמהני בזה לחי או קורה, תו ממילא ה"ז ניתר בעומ"ר ול"ב לחי או קורה, וכמש"כ התוס' לעיל ה' ב', דכל הא דל"מ עומ"ר בשאר רוחות, הוא משום דל"מ בזה לחי וקורה ודיו לבא מן הדין להיות כנידון, והסכימו לזה הבית אפרים באו"ח סימן כ"ה, והחזו"א בסימן ס"ה סק"ד וסקכ"א.[[101]](#footnote-102)

**ב** הגר"ז שם כתב דצריך לתקן פרצה זו בצוה"פ כדין מבוי מפולש, והביאוה"ל שם ס"ב כתב בדעתו, דאם עשו בראש המבוי צוה"פ, סגי למקום הפרצה בלחי או קורה, וכתב שכן צידדו כמה אחרונים.[[102]](#footnote-103)

**ג** הפמ"ג שם צידד דסגי בלחי או קורה לפרצה, אף אם תיקן את פתח המבוי בלחי או קורה, וזה לטעמי' דס"ל דהא דהפרצה אוסרת, אי"ז משום דחשיב כמפולש, אלא הוא מדין פרצה, וס"ל דכל שעשה לפרצה לחי או קורה, ה"ז מועיל לחשבה כפתח.[[103]](#footnote-104)? ובתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"ג ד"ה ותמיהני תמה ע"ז, דאם סגי בלחי או קורה, א"כ מ"ט בעינן כלל לחי וקורה ואי"ז ניתר בעומ"ר מק"ו, וכן הק' הנפש חי' בסימן כ"ט ד"ה שבתי, ועמש"נ בזה בסימן י"א?.

**ד** הבית מאיר שם הוכיח מד' הריטב"א דלעולם צריך במקום הפרצה צוה"פ, אף אם עשה לפתח המבוי צוה"פ, והיינו משום דהו"ל פרצה, ואין לחי וקורה מתירין את הפרצה.

**מכלל דרב הונא אפי' לא בקעי בה רבים,** בפירש"י כתב דהיינו כגון שפרוצה למקום מטונף או למקום מקולקל בפתחים ובטיט ואין דרך רבים מצוי' לעבור באותה פרצה, ובתו"ש סימן שס"ה סק"ז כתב ללמוד מדבריו, דכל שאינו מקום מטונף, אף אם לא בקעי בה רבים, ה"ז אוסר, וכתב דהוא משום דחיישינן שמא יבקעו בה רבים לקצר דרכם, עיי"ש, אך בביאוה"ל שם ד"ה דלא כתב דהפמ"ג דקדק מד' הלבוש דאף אם אי"ז מקום מטונף אלא דאין הרבים בוקעין בו, אי"ז אוסר, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מל' רי"ו, וכתב דאפשר דרש"י מודה לזה, עיי"ש, ועי' בגאו"י שהאריך בזה.

והרשב"א בסוגיין כתב דלא בקעי בה רבים היינו שבני המבוי מעכבין ומראין עצמן שרוצין לבנות ולסתום אותה פרצה, וכעי"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א הכ"ב, ומבו' דלא סגי במה דעכשיו אין הרבים בוקעין שם, אלא בעינן שיהא דעת בני המבוי לסתום את הפרצה והן מעכבין את רגל הרבים.

והתורי"ד כתב דהא דהכא לא בקעי בה רבים, הוא משום דבפרצה בצד המבוי מועטין הן היוצאין משם, ומבו' דמפרש דבפרצה בצידו לעולם לא בקעי בה רבים, משום דמועטין הן היוצאין משם, ול"ד למבוי עקום דכל בני המבוי בקעי בעקמימות, וכעי"ז כתבו הפנים מאירות ח"א סו"ס כ"ה והגאו"י בסוגיין בדעת הרי"ף בסוגיין והרמב"ם בפי"ז משבת הי"ז שהשמיטו להך דינא דכל הא דאין פרצה ד' אוסרת הוא רק בדלא בקעי בי' רבים, עיי"ש, אך המ"מ שם כתב בדעתם דלא קי"ל כלל להך דינא, ואין פרצה ד' אוסרת אלא בדבקעי בה רבים.

בד' הרשב"א מבו' דבקעי בה רבים, היינו שבוקעים בה בני רה"ר, ולא סגי במה שבוקעים בה בני המבוי, וכ"ה מבו' בהג"א סימן ז', ועי' בגאו"י שהאריך בזה, - אך התורי"ד כתב דבקעי בה רבים היינו דבקעי בה כל בני המבוי, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שס"ה סוסק"א בדעת רש"י.?והפמ"ג שם נקט דאם בקעי רבים היינו בני רה"ר, היינו רק כשפתוח לרה"ר, ואם הוא בני המבוי סגי בפתוח לבקעה, אך בד' הרשב"א נראה לא כן, - וגם מש"כ הפמ"ג דמש"כ רש"י מקום מטונף הוא רק משום דסגי בבקיעת בני המבוי, הנה בד' הראשונים נראה דהיינו משום דבעינן שלא יהא המקום עומד לבקיעת רבים, ולא סגי במה שבפועל אין רבים עוברים שם, וגם י"ל כד' התו"ש דהוא משום דחיישינן דשמא יעברו שם בני רה"ר?.

[הט"ז בסימן שס"ה סק"ב כתב דפרצה ד' דבקעי בה רבים אינה אוסרת אלא במבוי ולא בחצר וכ"כ המג"א שם סק"ד, וכ"כ הבית מאיר שם ס"א, והגר"ז בסימן שס"ד ס"ב, והמ"ב שם סק"ד, והאו"ש בפי"ז משבת הט"ז, והחזו"א בכ"ד, אך האהעו"ז בסימן שס"ה האריך דפרצה זו אוסרת אף בחצר, - ופלוגתא זו תליא בפלוגתת רבוותא אם דין מבוי המפולש דצריך צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, הוא רק במבוי, או הוא אף בחצר, ויתבאר ענין זה בעזה"י לקמן ח' א'].

ג' תמוז ע"ז

דף מס' 6

**מבוי עקום**

**ו' א' - רב אמר תורתו כמפולש,** בפירש"י כתב דצריך לב' פתחיו לצד רה"ר לחי לכל רוח ובעקמומיתו צריך צוה"פ, דפילוש שהוא מפולש לחבירו חשיב כמפולש לרה"ר, - ומשמעות דבריו בד"ה תורתו כמפולש ובד"ה בהא לימא, דחשבינן לה כב' מבואות, וכל מבוי חשיב כמפולש, משום דהוא מפולש לרה"ר ע"י פילושו לחבירו,[[104]](#footnote-105) והמאירי לקמן ח' ב' הביא די"מ דבעינן שיהא בכל אחד מן המבואות בתים וחצירות, ועי' בחזו"א סימן ס"ה סק"ט שנסתפק בזה.

התוס' וש"ר עמדו בד' רש"י, דמ"ט יהא חמור ממפולש גמור דסגי בצוה"פ ולחי אחד, והתוס' כתבו דהוא משום דבעינן שיראה צוה"פ כל בני המבוי, וכעי"ז כתב הרא"ש בסימן ו' דהוא כדי שיראו צוה"פ בני מבוי זה ובני מבוי זה,[[105]](#footnote-106) והמ"ב בסימן שס"ד סקי"ב הוסיף לפרש דהיינו משום דהפילוש שבאמצע נראה מב' הצדדים וצריך לסתמו שלא יראה לא מצד זה ולא מצד זה.[[106]](#footnote-107)

והתורי"ד כתב דהא דלא סגי לי' בצוה"פ שעושה באחד מראשיו, הוא משום דהוא נראה כב' מבואות, וע"כ צריך צוה"פ להיות בעקמומיתו כדי שיתיר ב' הצדדין, וכ"כ הר"ן והמאירי, וכעי"ז כתב הריטב"א.

בתור"פ פירש לד' רש"י, דהא דאמר רב "תורתו" כמפולש, קאי על העקמימות, והביא בשם ר"י שנחלק ע"ד רש"י, דתורתו כמפולש לא משמע הכי, אלא משמע דר"ל דתורת מבוי זה כמפולש פשוט, וכ"נ בד' התוס', - אך הרא"ש בסו"ס ו' פירש לד' רש"י, דהא דאמר רב תורתו כמפולש קאי על כל אחד מן המבואות דדינו כמבוי מפולש, וזה ניחא למשמעות ד' רש"י דחשבינן לה כב' מבואות, וכל מבוי נידון כמבוי מפולש.

הרא"ש שם כתב בשם ר"י דפליג ע"ד רש"י, ופירש דתורתו כמפולש, היינו דהמבוי העקום כולו נידון כמו שהוא מפולש ביושר, וסגי לי' בצוה"פ באחד מפתחיו לרה"ר ובלחי או קורה בפתחו השני, והסכימו לזה הרשב"א והריטב"א, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ג, וכמש"כ האו"ז בסימן קי"א בדעתו, וכ"ה מבו' בדבריו שם הי"ט, וכמש"כ המהרי"ט בתשו' ח"א סימן צ"ד, והתורת חיים בסוגיין, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ג.

?הקרבן נתנאל כתב דנותן את הקורה באלכסון דזהו דחשיב תיקון בעקמומית, וכ"כ בחי' המאירי בתו"ד, אך בד' הרשב"א ע"ד הירושלמי מבו' להדיא דנותן את הקורה באחד מן הצדדים.

ולכאו' לפ"ד הקרב"נ גם מה שאמרו יותר מי' וד' קאי על האלכסון, וצ"ע מ"ט יהא תלוי באלכסון, ועי' בחזו"א דפשיט"ל דלא תלי באלכסון, עיי"ש במש"כ לדון כשעקמומית אחת יותר מי' ואחת פחותה מי'.

ויש להוסיף, דלמש"כ התוס' דמבו' בע"כ דהעקמומית וראשי המבוי הוו באותו רוחב, מבו' דאין דנים על האלכסון, אלא על הצדדים.

ועי' היטב בד' הגרע"א בכו"ח דלכאו' מוכח מדבריו דדנים על האלכסון, וצ"ע.

ועי' עוד בד' הקר"א דמבו' שנסתפק דשמא כל שהאלכסון הוא יותר מי' הו"ל כפרצה, וצ"ל דהוא משום דחשבינן דסגירת העומ"ר הוא באלכסון, וע"כ הו"ל כפרצה יותר מי', וזה צ"ע.

עוד ילה"ע, דלכאו' במבוי העשוי כנדל ליכא אלכסון ליתן שם את הקורה, וגם במבוי כמין ז' לכאו' ליכא אלכסון, דאם יתן באלכסון, יהא עליו ליתן ב' קורות וזה ודאי רחוק מאד, אך י"ל דאדרבה התם אין טעם לראות שהאלככסון הוא רק מהמבוי שברגל, וע"כ נותן את הקורה בפתח המבוי שברגל, ודו"ק.?

**בטעם הא דאין העקמומית ניתרת בעומ"ר**

הרא"ש שם כתב דלדעת רש"י, אם עשו צוה"פ לב' הראשים, צריך לחי בעקמומיתו, וכ"כ המרדכי בסימן תע"ז בשם מהר"ם.[[107]](#footnote-108)

ובחזו"א סימן ס"ה סק"ה הק', דמ"ט צריך לעשות לחי, הרי כיון דהוא ניתר בלחי, בדין דיהא ניתר בעומ"ר מק"ו,[[108]](#footnote-109) וכבר עמד בכעי"ז המקו"ח בתיקון עירובין, ועיי"ש שכתב דהבקיעת רבים מבטלת למחיצת העומ"ר, ובתשו' נפש חי' או"ח סימן כ"ט תמה ע"ז, דא"כ מ"ט מהני לחי, ועיי"ש שכתב לישב, דהכא דנים את המבוי כמבוי אחד עגול, ולא חל עלי' שם עומ"ר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכתב עוד לפ"ז, דגם לדעת ר"י דא"צ תיקון בעקמומיתו, מ"מ אם בא לתקן מבוי א', ועשה צוה"פ בראשו, צריך לעשות לחי בעקמומיתו, ואינו ניתר בעומ"ר, ועיי"ש בסקי"ז שנסתפק בזה, ועי' עוד בדבריו שם סקי"ט.

ובחזו"א שם סקכ"ב עמד בזה, דא"כ מה מייתינן מהכא דפרצת מבוי בד', הרי שאני הכא דלא חשיב כעומ"ר אלא כמבוי אחד עגול, וכתב דבע"כ דאף דהמחיצות מפסידות לענין שצריך לחי בעקמומית ולא חשיב כעומ"ר, מ"מ לענין עיקר דין מפולש אין המחיצות שאחורי הפרצות גורמות דינו, עכ"ד, וצ"ב.[[109]](#footnote-110)

הגרע"א בכו"ח תנינא סימן כ"ג הק' עד"ז על מש"כ האהעו"ז בסימן שס"ה דבפרצת מבוי בד', כל שתיקנו את ראש המבוי בצוה"פ, א"צ תיקון לפרצה, ובפשוטו הוא משום דמהני לו עומ"ר, בק"ו מלחי, דמ"ש ממבוי עקום דאף אם תיקנו את ראשו בצוה"פ צריך לחי או קורה לעקמומיתו, ועיי"ש שכתב דשאני מבוי עקום דחשיב כפרוץ במלואו, וצ"ב.

הבית מאיר בסימן שס"ה הק', למש"כ שם דפרצת מבוי בד' אינה ניתרת בלחי או קורה, אף כשתיקנו את ראשו בצוה"פ, דא"כ מ"ט הכא כשתיקנו את ראש המבוי בצוה"פ, ניתרת העקמומית בלחי או קורה, והרי בסוגיין מבו' דדינא דמבוי עקום מיוסד על דינא דפרצת מבוי בד', ועיי"ש שכתב דהכא עדיף משום דל"ב להתיקון בעקמומיתו אלא להיכר, וכ"כ הקר"א.

וצ"ע דלפ"ז הדין נותן דכל שלא תיקנו את ראש המבוי השני, לא יועיל לחי בעקמומית, ובד' רש"י לקמן ח' א' ותוס' הרא"ש ותור"פ שם והתו"י בסוגיין מבו' דאף בכה"ג מהני לחי בעקמומית, ועמש"נ להלן בד' הרשב"א לעיל בסוגיין בדין זה.

**תורתו כסתום,** בפירש"י כתב בפי' קמא דהיינו דהוי כמבוי סתום דא"צ בעקמומיתו כלום, אלא אלו עושין לחי לפתחן ואלו עושין לחי לפתחן, ובשם מורי הזקן כתב דהיינו דתורתו כמבוי סתום וצריך לעשות לחי לעקמומיתו כתיקון מבוי סתום שהוא בלחי, ונתבאר להלן ביאור הפלוגתא בזה.

ולדעת ר"י ודעימי' דלדעת רב א"צ תיקון כלל בעקמומית, אלא דינו כדין מבוי מפולש דצריך צוה"פ מכאן ולחי וקורה מכאן, מתפרש הא דאמר שמואל דתורתו כסתום, דהיינו דא"צ צוה"פ כלל, אלא עושה לחי מכאן ולחי מכאן.

**בטעמא דשמואל דמבוי עקום תורתו כסתום**

בטעמא דשמואל נחלקו הראשונים, **א** בד' הר"ן לקמן ח' א' מבו' דטעמא דשמואל הוא משום דפליג על דינא דפרצת מבוי בד', וע"כ חשיב המבוי כסתום בעקמומיתו, ומכח זה נקט הר"ן דאף אם לא תיקנו את המבוי השני, א"צ לעשות תיקון בעקמומיתו, וכ"נ בד' תור"פ לקמן שם, עייש"ה, וכ"נ גם בדבריו בסוגיין, ונת' להלן, וכן נקט הגאו"י לקמן שם, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סק"ט.

אמנם דרך זו מתישבת לפי' קמא דרש"י דלשמואל א"צ תיקון כלל בעקמומיתו, אך לפי' מורי הזקן דלשמואל צריך לחי בעקמומיתו, בע"כ דמודה שמואל לדינא דפרצת מבוי בד', וכמש"כ הריטב"א, ואפ"ה ס"ל דלא חשיב כמפולש, ועמש"נ להלן בד' הרשב"א בזה.

**ב** בפירש"י כתב דטעמא דשמואל הוא משום דלא מצרכינן צוה"פ אלא לפתחים המפולשים זה כנגד זה לרה"ר, ומבו' דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', וע"כ שפיר הי' מקום לחשבו כמפולש, וכל הא דס"ל דל"ה כמפולש, הוא משום דאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, אלא הוי הפתח מצידו, וכ"ה בפירש"י לקמן ח' ב' ד"ה ה"ג דטעמא דשמואל הוא משום דאין פילושיו מכוונים.[[110]](#footnote-111)

ומבו' מד' רש"י, דאף לפי' קמא דלשמואל א"צ לעשות תיקון בעקמומיתו, מ"מ מודה שמואל דפרצת מבוי בד', וע"כ כל הא דלא חשיב כמפולש הוא משום שאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, וד"ז נלמד גם מד' רש"י לקמן ח' א', דמבו' בדבריו כמש"כ המהרש"א שם דמודה שמואל דאם בא לתקן אחד מן המבואות, צריך לעשות תיקון בעקמומיתו, וכל הא דס"ל דא"צ בעקמומיתו כלום, הוא כשיש לחיים בב' הראשים, והרי דמודה שמואל דפרצת מבוי בד'.

**ג** בפסקי רי"ד כתב דטעמא דשמואל הוא משום דאין העקמומית פתוחה לרה"ר, ואע"פ שעוברים ממנה ב' המבואות לרה"ר, לא חשיב כמפולש, והיינו דשמואל פליג על הא דפילוש שהוא מפולש לחבירו חשיב כמפולש לרה"ר, וכ"כ בתורי"ד במהדות"ל.

**בביאור הפלוגתא אם לדעת שמואל צריך תיקון בעקמומית**

לפי המבו' בד' רש"י דגם לפי' קמא מודה שמואל דפרצת מבוי בד', ומה"ט אם לא תיקנו את המבוי השני, צריך לעשות לחי בעקמומיתו, צ"ע דא"כ מ"ט כשתיקנו את המבוי השני א"צ לעשות לחי בעקמומיתו, ומ"ש מהא דלדעת רב צריך לעשות צוה"פ בעקמומיתו, ול"מ הצוה"פ שעשו בראש המבוי השני.

ובד' האו"ש בפי"ז משבת הט"ז מבו' דהטעם בזה הוא, משום דשמואל ס"ל דאף דכל מבוי פרוץ לחבירו, מ"מ לא חשבינן לי' מכח זה כפתוח לרה"ר, וע"כ הוא דלי"ב לדינא דמבוי מפולש דצריך צוה"פ, וע"כ אף דאם לא תיקנו את חבירו, צריך לעשות לחי בעקמומיתו, משום שהוא פרוץ למבוי שאינו מתוקן, מ"מ כל שתיקנו את חבירו אין הוא צריך תיקון כלל, דהוי ככל מבוי שנפרץ לחצר מתוקנת דא"צ תיקון.

אך אי"ז מתישב בד' רש"י שפירש בטעמא דשמואל משום דאין הפתחים מפולשים זה כנגד זה, והרי דמודה שמואל דחשבינן לי' כפתוח לרה"ר, ואפ"ה לי"ב לדינא דמבוי המפולש דצריך צוה"פ משום דאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט א"צ תיקון בעקמומיתו כשתיקנו את המבוי השני, ומ"ש מהא דלדעת רב ל"מ לו הצוה"פ שבראש המבוי השני, ועמש"נ להלן דזהו טעמא דמורי הזקן דצריך לעשות לחי בעקמומיתו.[[111]](#footnote-112)

בתור"פ הק' על פי' מורי הזקן, דממ"נ אם הוה כסתום משום דכיון דעומ"ר על הפרוץ, א"כ הוי לכל מבוי ג' מחיצות, וא"צ תיקון בעקמומיתו, ואם ל"ה כסתום, א"כ הוי כמפולש, ומ"ט א"צ צוה"פ.

ודבריו הם לטעמי' לקמן ח' א' שנקט דטעמא דשמואל הוא משום דס"ל דפרצת מבוי בי', ואם הי' מודה שמואל דפרצת מבוי בד', הי' מודה לרב דחשיב כמפולש, אך לדעת רש"י גופי' דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', ואפ"ה לא חשיב כמפולש, משום שאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, ניחא, דע"כ שפיר י"ל דצריך לעשות לחי בעקמומיתו, ול"מ לו הלחי שעושה בראש המבוי השני, דומיא דהא דלדעת רב צריך לעשות צוה"פ בעקמומיתו, ול"מ לו הצוה"פ שעושה בראש המבוי השני.

בחזו"א סימן ס"ה סק"ו עמד בזה, בהא דצריך לעשות לחי בעקמומיתו, לדעת מורי הזקן, וגם לדעת רש"י כל שלא תיקן את המבוי השני, וכנ"ל, ואי"ז ניתר בעומ"ר, וכתב דהוא משום דמודה שמואל לרב דחשבינן לי' כמבוי עגול שלא לידון בדין עומ"ר, וזה כמש"כ שם סק"ה בטעם הא דלדעת רב אם עשה צוה"פ בראשו צריך לחי בעקמומיתו ואינו ניתר בעומ"ר, ונת' לעיל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[112]](#footnote-113)

**מבוי עקום שהעקמומית יותר מי'**

**אילימא ביותר מי' בהא לימא שמואל תורתו כסתום,** בפירש"י כתב דלפי' קמא דלשמואל א"צ תיקון בעקמומיתו פריך, דבפרצה יותר מי' מודה שמואל דהוי כמפולש.

והנה לדעת הר"ן ודעימי' דטעמא דשמואל הוא משום דפליג על דינא דפרצת מבוי בד', וע"כ חשיב המבוי כסתום בעקמומיתו, מתפרש בפשוטו, דמה"ט אם הויא העקמומית יותר מי' דהמבוי פרוץ בעקמומיתו, מודה שמואל דחשיב כמפולש, אך לדעת רש"י גופי' דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', ואפ"ה ס"ל דלא חשיב המבוי כמפולש, צ"ע דא"כ מ"ט ביותר מי' פשיטא דמודה שמואל דחשיב כמפולש.

ובל' רש"י מבו' דהטעם בזה הוא, דביותר מי' הוי כחד מבוי, וע"כ הוא דהו"ל כמפולש, ולכאו' המכוון בזה הוא למש"כ רש"י לעיל דטעמא דשמואל דל"ה כמפולש, הוא משום דאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, וכ"ז הוא משום דחשבינן להו כב' מבואות, ואך שבאנו לחשוב כל מבוי כמפולש לרה"ר, מכח הא שהוא מפולש לחבירו, וכמש"כ רש"י לעיל דפילושו לחבירו הוי כמפולש לרה"ר, ופילוש זה אינו זה כנגד זה, וכ"ז הוא כשנפרץ בפחות מי', אך כל שנפרץ ביותר מי', הו"ל כמבוי א' שמתעקם באמצעו, וחשיב שפיר כפילוש דזה כנגד זה, דל"ב שיהא הפילוש מכוון זה כנגד זה, אלא בעינן שיהא הפילוש בב' ראשיו, וכל דהוי כמבוי א' שמתעקם, הוי הפילוש בב' ראשיו.[[113]](#footnote-114)

וצ"ל לפ"ז, דאף דמודה שמואל לדינא דפרצת מבוי בד', מ"מ שאני פרצת ד' מפרצה יותר מי', דפרצת ד' ל"מ לחשבו כמבוי א', אלא חשבינן לה כב' מבואות, ולדעת רב חשיב כמפולש משום דפילושו לחבירו הוי כמפולש לרה"ר, ולשמואל ל"ה כמפולש, כיון שאין פתחיו מפולשים זה כנגד זה, אך פרצה יותר מי' מהניא לחשבו כמבוי א'.[[114]](#footnote-115)

ובחזו"א סימן ס"ה סקכ"ה כתב לפרש בזה, דאם הויא העקמומית יותר מי', כיון דאין כל מבוי ניתר במחיצותיו לבדו, וצריך למחיצות חבירו, ע"כ חשבינן לי' כמפולש, - והנה לפ"ז הדין נותן, דאף כשהעקמומית פחות מי', מ"מ אם הוי פרוץ מרובה, ואין כל מבוי ניתר אלא במחיצות חבירו, חשיב כמפולש, - אך בד' התוס' לקמן י' ב' ד"ה עושה מבו' דהא דס"ל לשמואל דתורתו כסתום, הוא אף היכא דליכא עומ"ר בין המבואות, עיי"ש, והחזו"א שם עמד על דבריהם והניחם בצע"ג.

בפירש"י כתב דלפי' מורי הזקן פריך, דאם הוא יותר מי', היאך סגי בלחי, הרי ל"מ לחי ביותר מי', ובתוס' הרא"ש הק' ע"ז דמאי פריך, הרי שמואל לא קאמר אלא דצריך תיקון מבוי סתום בעקמומיתו, ואם רחב יותר מי' ימעטנו ויעמידנו על עשר או יעשה לו צוה"פ כדין מבוי סתום,[[115]](#footnote-116) וממשה"ק התוס' הרא"ש מזה על עיקר פי' מורי הזקן, מבו' דלדעת מורי הזקן אין לפרש לפירכת הגמ' ע"ד שפירש רש"י לפי' קמא, וצ"ע.

?התוס' הק' דהיאך מהני צוה"פ ליותר מי', ועמש"כ המהרש"א בביאור דבריהם, ונת' במק"א.

והתוס' הק' לדעת ר"י, והתוס' הרא"ש והריטב"א כתבו לישב בפשיטות, ועי' בהג' ראמ"ה מש"כ לפרש בד' התוס', אך באמת בד' התוס' לקמן י' ב' מבו' שפירשו דלדעת ר"י הא דפריך דביותר מי' בהא לימא רב וכו', היינו משום דביותר מי' ל"מ לחי וקורה, וקאי באמת על פתחי המבוי, ולא על העקמומית.

**אלמא פרצת מבוי מצידו בד',** לדעת הסוברים דהא דפרצת מבוי בד' הוא משום דחשיב כמפולש, מתפרש בפשוטו הא דמייתינן מהכא דפרצת מבוי מצידו בד', - ולדעת הסוברים דהא דפרצת מבוי בד' הוא משום דהו"ל כפרצה, צ"ל דהא דמייתינן מינה דפרצת מבוי בד', אף דהכא דעת רב דחשיב כמפולש, הוא משום דכל הא דחשבינן לי' כמפולש, הוא רק משום דפרצת מבוי בד', וא"א לחשוב לכל א' מן המבואות שהוא מבוי בפנ"ע והוא סתום, אך אלמלי דינא דפרצת מבוי, מצינו לחשוב לכל א' מן המבואות שהוא מבוי בפנ"ע והוא סתום, ואין לנו לחשבו כמבוי מפולש, וזה מתפרש היטב לפ"ד החזו"א בסימן ס"ה סקכ"ה, דהא דחשבינן לי' כמפולש, הוא משום דכל מבוי אינו ניתר במחיצות עצמו וצריך למחיצות חבירו.

הריטב"א כתב דלדעת מורי הזקן דגם לשמואל בעי תיקון בעקמומיתו, הו"מ לאתויי גם משמואל דפרצת מבוי בד', וכ"כ התורי"ד במהדות"נ, - אך הרשב"א לעיל בסוגיין בד"ה מבוי שנפרץ כתב דהא דלא מייתי משמואל, הוא משום דבפרצת מבוי ל"מ לחי או קורה, דאין לחי או קורה מתירין את הפרצה, והכא קאמר שמואל דסגי לי' בלחי,[[116]](#footnote-117) ועד"ז כתב התורי"ד במהדות"ל, דמשמואל ליכא סייעתא לרב הונא, דלרב הונא הויא פרצה וצריכה צוה"פ, ולשמואל סגי בלחי.[[117]](#footnote-118)

**מבוי עקום כמין ח'**

נחלקו הראשונים בדין מבוי העקום כמין ח' אם תורתו כמפולש, דבד' רש"י בע"ב ד"ה מבוי מבו' דחשיב כמפולש, וכ"כ הרא"ש בסימן ו', וכ"כ התוס' לקמן י' ב' ד"ה עושה, אך בשם ריצב"א כתבו דבכה"ג ל"ה כמפולש כיון דב' הפתחים לרה"ר א' והעומד בפתח זה לא יסבב לבא סביב הפס לפתח אחר, ול"ד למבוי עקום דיש בב' הראשים בכל צד רה"ר, ורגילות לילך דרך מבוי מצד זה לצד אחר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין והר"ן לקמן בע"ב, וכ"ה מבו' גם בד' ר"ת בספה"י סימן ש"י, עייש"ה.

ובטעמא דרש"י דחשיב כמפולש, לכאו' הוא משום דס"ל דלתורת מפולש ל"ב שהוא משמש כמעבר לבני רה"ר מרה"ר אחת לרה"ר אחרת, אלא כל שהוא פתוח מב' צידיו לרה"ר, הוי מפולש.[[118]](#footnote-119)

ובדעת ש"ר דפליגי ע"ז יש להסתפק אם הוא משום דס"ל דדינא דמפולש הוא רק משום דהוא משמש מעבר לבני רה"ר, או דלעולם מודו דעיקר דינא דמפולש הוא משום דהוא פתוח מב' צידיו לרה"ר, ואך דס"ל דכ"ז הוא בדבקעי בני רה"ר בפתחיו, וכל דאינו משמש כמעבר לבני רה"ר, ולא בקעי בני רה"ר בפתחיו, לי"ב לדינא דמפולש.[[119]](#footnote-120)

ולכאו' בזה תליא מה שנסתפק הריטב"א לקמן ח' ב', בדין מבוי העשוי כנדל, דהמבואות מפולשין כלפי המבוי הגדול, דהוי ככל מבוי עקום, אם חשבינן גם לב' המבואות הקטנים כמפולשים, אף דב' המבואות הקטנים דמו למבוי עקום כמין ח' כיון דבקעי בי' רבים, עיי"ש, ובד' הרשב"א בסוגיין מבו' דאף בכה"ג לא חשבינן להמבואות הקטנים כמפולשים.

?הטור והרמ"א בסימן שס"ג כתבו בדין פס ד' אמות דאם הוי יותר מי' הו"ל כמפולש, והב"י תמה ע"ז, והתפל"מ בהגה' הרא"ש והאהעו"ז כתבו דהתם לא חשיב כבקעי בה רבים, וע"כ ל"ה כמפולש אלא ביותר מי'?.

הלבוש בסימן שס"ד ס"ג כתב דבמבוי עקום כמין ח', יכול לעשות ב' צוה"פ בב' ראשיו ולחי או קורה בכל א' מעקמימותיו, וכ"כ המ"ב שם סקי"ג, - אך בחזו"א סימן ס"ה סק"ז וסקמ"א כתב, דלא סגי במה שעושה צוה"פ לב' ראשיו וב' לחיים בעקמימותו, דאכתי המבוי שהוא בגג הח' אסור, דהרי בעינן שיהא הצוה"פ ניכר בכל מבוי, ובכה"ג שעושה צוה"פ לב' ראשיו וב' לחיים בעקמימותו, אין ניכר הצוה"פ במבוי שבגג הח', ועיי"ש מש"כ להוסיף בזה.

התוס' לקמן י' ב' ד"ה עושה כתבו, דבגונא דעושה פס ד' אמות לחלק המבוי לב' מבואות, הו"ל כמבוי עקום כמין ח', והוא צריך צוה"פ, - אך הריטב"א שם כתב דל"מ הפס לחשבן כב' מבואות ממש, וע"כ לי"ב לדינא דמבוי עקום, ומבו' דדינא דמבוי עקום הוא רק בב' מבואות, וצ"ב, - ובתור"פ שם כתב בתי' בתרא, דדין מבוי עקום כמין ח' הוא רק כשיש בתים באמצעיתו של המבוי, אך כל שאין בתים באמצעיתו אלא מב' צדדים, ל"ה מבוי עקום, וצ"ב.

ועי' עוד בחזו"א סימן ס"ה סק"ו במש"כ לדון מהו שיעור בליטת ב' המבואות שברגלי הח', דיהא המבוי שבגג ח' חשיב כמבוי עקום, ועיי"ש במש"כ בזה.

?בס' שיח השדה להגרח"ק הביא ששאל להחזו"א בדין מבוי שהוא כצורת חצי עיגול, והחזו"א השיב דבזה לכו"ע הוי כמבוי א' והוי כמפולש גמור.?

כ"ב תמוז ע"ז

דף מס' 7

**מבוי העשוי כנדל**

**ח' ב' - מבוי העשוי כנדל,** נחלקו הראשונים בצורת המבוי, דבד' רש"י פירשו התור"פ והריטב"א והר"ן והאו"ז בסימן קי"ג, דהיו פתוחין לו מבואות הרבה מצד אחד, - אך בפי' ר"ח כתב דהיו פתוחין לו מבואות מב' צידיו, וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ט, וכ"כ ר"ת בספר הישר סימן ש"י, והביאוהו התוס' בסוגיין, והסכימו לזה ש"ר.[[120]](#footnote-121)

הריטב"א כתב בדעת רש"י דהמבוי הגדול הי' עקום ופתוח מב' צידיו לרה"ר,[[121]](#footnote-122) ועיי"ש בד"ה והנכון שנחלק ע"ז וכתב דהמבוי הגדול הי' מפולש ביושר לרה"ר, והתורי"ד כתב דהמבוי הגדול הי' סתום בראשו אחד ולא הי' פתוח לרה"ר אלא מצד אחד.

בספר הישר שם כתב דאיירי כשהמבואות הקטנים שבב' צידי המבוי הגדול אינם זה כנגד זה, והתוס' כתבו דהוא משום דאם היו זה כנגד זה הוו מפולשין, והריטב"א הוסיף לפרש בזה דהיינו משום דאם היו זה כנגד זה, לכו"ע דינם כמבואות המפולשים ול"ה תליא בפלוגתא דרב ושמואל, וכ"כ הרשב"א לעיל ו' א', וכ"כ בתשו' מהריב"ל ח"ג סימן ע"ד בביאור ד' התוס', וכ"כ הב"ח בסימן שס"ד אות ו' והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ג, אך הב"י בסימן שס"ד פירש בד' התוס' בע"א, ונת' להלן.

והאו"ז בסימן קי"ג כתב בשם הרשב"ם, דאיירי כשהמבואות הקטנים היו זה כנגד זה, ואפ"ה חשיב כמבוי עקום, דכיון דהמבוי הגדול מפסיק ביניהם שם פוסק מרוצם ופילושם והוו פתוחים למבוי, עכ"ד, והובא בהג"א סימן ט'.[[122]](#footnote-123)

הב"י בסימן שס"ד פירש בד' התוס', דאם היו המבואות הקטנים שמב' צידי המבוי הגדול זה כנגד זה, לא הי' עליהן תורת מבוי עקום כלל, ול"ה צריכים תיקון בעקמומית, ועיי"ש שדקדק מד' הרמב"ם והטור דפליגי ע"ז, (ומש"כ לדקדק כן גם מד' רש"י, כבר עמדו דאי"ז מתישב למש"כ הראשונים דלדעת רש"י לא היו מבואות פתוחין לו אלא מצד אחד), ועי' גם בתשו' מהריב"ל ח"ג סימן ע"ד שנסתפק בדין זה, אף שפירש שם דאין מכוון התוס' לכך, - אך הב"ח שם אות ו' והמג"א שם סק"ד נחלקו ע"ד הב"י וכתבו דאף בכה"ג דינו כמבוי עקום.

**אמר אביי עושה צוה"פ לגדול והנך כולהו מישתרו בלחי וקורה,** בפירש"י מבו' דהיינו דכל המבואות הקטנים משתרו בלחי וקורה בראשיהן על פני רה"ר, ועפי"ז פירש"י דהא דפריך רבא דכמאן כשמואל, היינו משום הא דלא הצריך תיקון כלל בעקמומית, - וצ"ע היאך זה מתישב לדעת מורי הזקן דאף לשמואל צריך תיקון בעקמומית.

והתורי"ד כתב דזהו בכלל הא דפריך רבא דכמאן כשמואל, דשמא אתה סבור כשמואל דאמר תורתו כסתום, ומפרשת לי' סתום ממש שאינו צריך שום תיקון, - אך המהרש"א כתב דד' רש"י הכא הם לטעמי' דלשמואל א"צ תיקון בעקמומית, אך לפי' מורי הזקן דאף לשמואל צריך תיקון בעקמומית, אין לפרש כן, אלא פריך דכמאן כשמואל דהנך כולהו משתרי בלחי וקורה אף בעקמומיתו, ולכאו' מכוון דבריו דלפי' זה צ"ל דהא דאמר אביי דהנך כולהו מישתרי בלחי וקורה, היינו דבעו לחי וקורה גם בראשיהן הפתוחין לרה"ר וגם בעקמומיתן.

למש"כ הרשב"ם דאיירי כשהמבואות הקטנים מפולשים זה כנגד זה, צ"ע דהיאך ניתרים המבואות הקטנים בלחי או קורה, הרי אין להם אלא ב' מחיצות, שהרי בב' רוחות הם פרוצים לרה"ר, ולכאו' צ"ל, דגיפופי המבוי הגדול, הוו כמחיצה שלישית דעומ"ר למבואות הקטנים כזה.

אך בחזו"א סימן ס"ה סקמ"ה נקט דאף בגונא דהמבואות הקטנים אינם מפולשים זה כנגד זה, חשיב דליכא למבואות הקטנים אלא ב' מחיצות, ואף דלכאו' שפיר אית להו ג' מחיצות, שהרי יש להן מחיצות דעומ"ר בב' צידיהם, ומחיצה בראשם שבמבוי הגדול, מ"מ כיון דבמבוי הגדול הם פרוצים בב' צידיהם בפרצות זה כנגד זה, מודה בזה שמואל דהויא פרצה בד', וכמש"כ החזו"א שם סקמ"א, וע"כ הוא דחשיב דאין להם אלא ב' מחיצות, וכתב דהא דסגי בהו בלחי לדעת שמואל, הוא משום דהמבוי הגדול ניתר וחשיב כסתום.[[123]](#footnote-124)

**כמאן כשמואל למה לי' צוה"פ,** כ"ה גירסת רש"י, ופירש דהוא משום דאף המבוי הגדול לא היו פילושיו מכוונים, והריטב"א הק' על גירסא זו, דכיון שהי' המבוי הגדול עקום, ואביי כשמואל ס"ל, מ"ט באמת עשה צוה"פ לגדול, והר"ן כתב לישב, דמתוך שיש כאן פילושין הרבה לכל המבואות הקטנים החמיר לעשות צוה"פ, ובספר הישר לר"ת סימן ש"י כתב, דכיון דכל מבוי ומבוי יש לו ב' עיקומים, אחד לרה"ר שהמבוי הגדול פתוח לתוכו, ואחד לרה"ר שהמבואות הקטנים שבצד השני פתוחין לתוכו, ס"ל לאביי דבעי לעשות צוה"פ, ורבא פליג ע"ז דלא שנא עיקום אחד ולא שנא ב' עיקומים.

והריטב"א כתב דבכל הספרים ל"ג למה לי צוה"פ, דאיירי דהמבוי הגדול הי' מפולש ביושר, וע"כ אף לדעת שמואל צריך לעשות צוה"פ, אך הרשב"א תמה על פי' זה, דא"כ לא עביד כשמואל, דלשמואל בעינן דלת, ועי' בתורי"ד מש"כ בזה בע"א.

**עושה צוה"פ לכולהו להאי גיסא ואידך גיסא מישתרי בלחי וקורה,** בפירש"י כתב דהיינו דעושה צוה"פ למבואות הקטנים בעקמומיתן לצד מבוי גדול, ובפתחיהן לרה"ר עושה לחי או קורה.

והתוס' לעיל ו' א' כתבו להוכיח מזה כדעת רש"י שם דלדעת רב דתורתו כמפולש צריך לעשות צוה"פ בעקמומיתו, וע"כ ה"נ הכא צריך לעשות צוה"פ בעקמומיתן לצד מבוי גדול, דאם לדעת רב א"צ לעשות צוה"פ בעקמומיתו, הרי דהכא סגי לעשות צוה"פ בפתחיהן לרה"ר, ולחי וקורה בפתח המבוי הגדול לרה"ר, ואי"ז במשמעות לישנא דרבא.[[124]](#footnote-125)

אך הריטב"א כתב דלפי' ר"ת דהיו פתוחים לו מבואות מב' צידיו, ניחא, דזהו דקאמר דעושה צוה"פ למבואות הקטנים שמן הצד האחד בפתחם לרה"ר, ועושה למבואות הקטנים שמהצד השני לחי או קורה בפתחם לרה"ר, וכ"כ הר"ן, וכ"כ הרשב"א לעיל ו' א', וכיונו לזה מדעתם התורת חיים לעיל שם והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ג.

בפי' ריו"נ כתב דמה שלא פירש רבא לדין המבוי הגדול, הוא משום דתיקונו הוא כמו שאמר אביי דעושה לו צוה"פ מצד א' ולחי או קורה מצידו השני, - והמאירי כתב דאף דלמבואות שמצד א' לא עשה צוה"פ, לפ"מ שפירש שם שהיו לו מבואות מב' צידיו, ונמצא דפילוש מבואות אלו לצד הב' דהמבוי הגדול, אינו מתוקן כלל בצוה"פ, מ"מ שפיר מהני לזה הצוה"פ שבצד השני דרה"ר, ועי' בחי' המאירי מה שהוסיף לפרש בזה, וצ"ב.

אך בספר הבתים שער י' כתב דבע"כ דאיירי כשהמבוי הגדול סתום מצד א', וע"כ סגי לעשות לו צוה"פ מצד א', דאם הי' פתוח מב' ראשיו, הי' צריך צוה"פ בב' הראשים, וכ"כ המאירי בשם י"מ, וכן נראה מד' הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א ה"כ שהעמיד לדינא דהכא כשהמבוי הגדול סתום, וכן נקטו הגאו"י בסוגיין, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ל"ג,?צ"ע אם מכוון הגרע"א לכך?.[[125]](#footnote-126)

[הריטב"א כתב דאביי ורבא פליגי, דאביי ס"ל דכיון דאינם מכוונים דינם כעקום וס"ל כשמואל דמבוי עקום תורתו כסתום, ורבא פליג עלי' דדינו כמפולש וכו' והלכתא כרבא, וצ"ב דמנלי' דרבא פליג וס"ל דחשיב כמפולש גמור ולא תליא בפלוגתא דרב ושמואל, גם צ"ע במש"כ דהלכתא כרבא, דהרי לפ"מ דקי"ל כרב, ליכא נפ"מ אם חשיב כמבוי עקום, או חשיב כמבוי מפולש].

**מבואות שלנו**

השו"ע בסימן שס"ד ס"ג פסק כדעת רש"י ודעימי' דמבוי עקום צריך תיקון בעקמומיתו, ושם ס"ה כתב גם בדין מבוי העשוי כנדל דצריך תיקון בעקמומית, ועפי"ז נתחבטו האחרונים במנהג העולם דאין עושין תיקון בעקמומית, ובתשו' משאת בנימין סימן צ"ב כתב דהוא שלא כדין וצריך לעשות תיקון בעקמומית, וכ"כ בתשו' ב"ח החדשות סימן ג' בתשו' בעל פנ"י הקדמון, וכן דעת הט"ז בסימן שס"ד ב'.

ומצאנו בד' האחרונים כמה דרכים בישוב המנהג, **א** בחי' דינים למהר"י וייל אות י"ח כתב דדינא דמבוי עקום דצריך צוה"פ בעקמומיתו היינו כשהוא פתוח לרה"ר, ובתשו' משאת בנימין שם פירש בדבריו דהיינו דכשהוא פתוח לכרמלית א"צ תיקון בעקמומית, וע"כ כיון דהאידנא אין לנו רה"ר א"צ צוה"פ בעקמומית,[[126]](#footnote-127) והמשאת בנימין שם נחלק ע"ז, דגם האידנא יש לנו רה"ר, והט"ז בסימן שס"ד סק"ב הסכים בפרט זה לד' המהרי"ו.

והט"ז בסימן שס"ד סק"ב תמה ע"ז, דהרי מבוי עקום תורתו כמפולש, ודינא דמבוי המפולש הוא אף בפתוח לכרמלית כמו שאמרו לקמן ז' א', - אך האלי' רבה שם סק"ה כתב די"ל דמפולש ממש גרע, והוכיח כן מהא דחזינן דלשמואל תורתו כסתום, וע"כ י"ל דאף לדעת רב דתורתו כמפולש היינו רק בפתוח לרה"ר, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ל"ג צירף לדינא לד' הא"ר.

אמנם הנה בתשו' הב"ח החדשות שם הוכיח מתשו' הר"ן סימן ע"ב ומתשו' הריב"ש סימן ת"ה דדינא דמבוי עקום תורתו כמפולש הוא אף בפתוח לכרמלית, וכ"ה להדיא בעבוה"ק שער ב' פ"א הי"ז י"ח, וכ"כ בפי' ריו"נ ובמאירי לעיל ו' א' ובחי' הרשב"א לעיל ו' ב', ובחי' הריטב"א בסוגיין, וכ"כ המג"א בסימן שס"ג סקכ"ז, ופירש לד' המהרי"ו בע"א, וכ"כ המ"ב בסימן שס"ד סק"ט.

**ב** בתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד כתב דכל הא דמבוי עקום צריך תיקון בעקמומית הוא רק כשבא לתקן מבוי זה בפנ"ע, אך כל שבא להכשיר את כל העיר או מקצתה יחד, לי"ב לדינא דמבוי עקום, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ בפירש"י לקמן נ"ט א' ד"ה מערבין את כולה דעיר שתיקן אותה אין מבואותי' צריכין תיקון, והבית אפרים בתשו' סימן כ"ה ד"ה אלא שעדיין ובקו"א לתשו' הב"ח החדשות סימן ג' כתב דמה"ט הוא שנהגו דאין עושין תיקון בעקמומית, וגם בתשו' חת"ס ח"ו סימן פ"ב הסכים לדינא לזה, והנשמת אדם בכלל ע"א סק"ה וסק"ו כתב לסמוך ע"ד המהרי"ט כשא"א לעשות תיקון בעקמומית, ועמש"כ ע"ז במנחת שלמה ח"ב סימן ל"ט ענף א'.[[127]](#footnote-128)

**ג** המג"א בסימן שס"ג סקכ"ז כתב דמבואות שלנו דינים כחצר, כיון דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכם, ובחצר אין חילוק בין עקום לשוה, וא"צ אלא תיקון א' בראשו,[[128]](#footnote-129) וכ"כ האלי' רבה שם סקמ"ו והחיי אדם בכלל ע"א סי"ב י"ג והמ"ב בסימן שס"ג ס"ק קי"א ובסימן שס"ד סקי"ב, ועיי"ש שצירף לזה דעת הסוברים דמבוי עקום א"צ כלל תיקון בעקמומיתו, - אך בתשו' הב"ח החדשות שם כתב בתו"ד דגם בחצר צריך תיקון בעקמומית, ועמש"כ בזה בנשמת אדם כלל ע"א סוסק"ה.

[בשו"ע סימן שס"ד ס"ב כתב דרה"ר שעשה לה תיקון דלתות חשובה כולה כחצר א' ואין מבואותי' צריכין תיקון, והבית מאיר שם ס"ג הק', דמ"ש ממש"כ השו"ע שם ס"ג דאף אם תיקן את פתחי המבוי בצוה"פ צריך תיקון בעקמומית, ובעולת שבת שם ס"ג כתב דאף דאם תיקן את פתחי המבוי בצוה"פ צריך תיקון בעקמומית, מ"מ אם תיקן בדלתות א"צ תיקון בעקמומית, וצ"ע דבפירש"י לעיל ו' ב' ד"ה ואצרכוהו מבו' דדין תיקון העקמומית הוא אף בתיקון דלתות, (ואין לומר דד' העולת שבת הם רק בדלתות ננעלות, שהרי בשו"ע שם כתב להך מילתא דסגי בתיקון דלתות, גם לדעת הסוברים דסגי בדלתות הראויות לינעל].

**מבוי המפולש**

**ז' א'** **- סרטיא מכאן ובקעה מכאן עושה צוה"פ מכאן ולחי וקורה מכאן,** ביסוד דינא דמבוי המפולש דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, בפשוטו הוא משום דג' מחיצות דאורייתא, וע"כ בעינן ג' מחיצות גמורות, דאף דלחי משום מחיצה, מ"מ מדרבנן לא סגי במחיצה זו, ובעינן ג' מחיצות גמורות, וכמבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לקמן י"א ב', - ומה"ט הוא דלדעת ר' יהודה תניא לעיל ו' ב' דעושה לחי מכאן ולחי מכאן, והיינו משום דלדידי' ב' מחיצות דאורייתא, וע"כ כל דאיכא ב' מחיצות גמורות, סגי בלחי מכאן ולחי מכאן.

וכ"ה משמעות ד' התוס' לקמן י"ב ב' ד"ה איתיבי' דטעמא דרבנן דפליגי על ר' יהודה ולא סגי בלחי מכאן ולחי מכאן, הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, - וכ"ה להדיא בד' הרשב"א והריטב"א לקמן צ"ד א', דהא דמבוי מפולש צריך צוה"פ הוא משום דג' מחיצות דאורייתא ובעינן ג' מחיצות גמורות, ודמה"ט הוא דלר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא סגי בלחי מכאן ולחי מכאן, ועיי"ש שכתבו לפ"ז, דה"נ בחצר מפולשת שהפרוץ מרובה על העומד, לא סגי בפס ד' מכאן ופס ד' מכאן, כיון דבעינן ג' מחיצות גמורות.[[129]](#footnote-130)

ואמנם צ"ע דא"כ מ"ט אין מבוי מפולש ניתר בעומ"ר מכאן ולחי או קורה מכאן, עמש"נ בזה להלן, הרי כל שעושה עומ"ר ברוח אחת, אית לי' ג' מחיצות גמורות, - ולכאו' בע"כ מזה, דדינא דמבוי המפולש, אי"ז רק משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, אלא הוא משום דהפילוש אוסר, עד שיעשה לו מחיצה דצוה"פ,[[130]](#footnote-131) וכ"כ בחי' הר"ן לקמן י"א א', דבמבוי מתוך שרגל הרבים מצוי' בו, כל שהוא מפולש, אפי' עומ"ר על הפרוץ הצריכוהו צוה"פ, וכ"ה מבו' ממש"כ רש"י דפלוגתת רב ושמואל בדין מבוי עקום, הוא משום דאין פילושיו מכוונים, והרי דאיכא אוסר בפנ"ע דפילוש, ובזה הוא שנחלקו אם כה"ג חשיב כמפולש, וכ"ה מבו' גם ממה שנחלקו הראשונים במבוי כמין ח' אם חשיב כמפולש, וצ"ע.[[131]](#footnote-132)

בעיקר מש"כ הראשונים לקמן צ"ד א' דאף חצר אינה ניתרת בפסין מב' רוחות, כ"ה מבו' גם בד' הר"ן לקמן י"א א', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ג הע"ו, - אך הנה בחי' הריטב"א לקמן י"א א' ריש ד"ה חצר כתב בשם רש"י דבחצר שנפרצה מב' רוחות סגי לה בב' פסין, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ד ס"ב והמ"ב שם סק"ד, והחזו"א בסימן ס"ה סקל"ג תמה ע"ז, והביא מד' הביאוה"ל בסימן שס"ב ס"ח דמבו' דל"מ פסין אלא ברוח רביעית.

**מבוי המפולש אם ניתר בעומ"ר**

הר"ן לקמן י"א א' כתב דמבוי המפולש אינו ניתר אלא בצוה"פ ולא סגי בעומ"ר, וכ"ה מבו' גם בד' הריא"ז בפירקין ה"א דין ל"ב וההשלמה לקמן ח' ב', שכתבו דאף חצר שנפרצה מב' רוחות זה כנגד זה אסורה, ונת' להלן עמ' ?, וכן הוכיח הגאו"י לקמן ח' א' מסוגיית הגמ' שם, וכ"ה מוכח לדעת הסוברים דאיסורא דפרצת מבוי בצידו הוא משום דהו"ל כמפולש, והרי דכל דהוי בכלל מפולש אינו ניתר בעומ"ר.[[132]](#footnote-133)

ובד' הר"ן והריא"ז וההשלמה שם מבו' דאין מבוי מפולש ניתר אף כשיש עומ"ר מכאן ומכאן, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן צ"ד א' ד"ה מ"ש, לפ"מ שפירש המהרש"א שם בדבריהם, - אך הגאו"י לקמן שם כתב לדקדק מד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ד הפ"ד דאף דאין מבוי מפולש ניתר בעומ"ר מכאן ולחי או קורה מכאן, מ"מ הוא ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן,[[133]](#footnote-134) וזה לפי גירסתו בד' הרשב"א שם, אך לפי גיר' כתי"פ שם מבו' להיפך, עיי"ש.

**דין מבוי מפולש בדלא בקעי בי' רבים**

בפסקי רי"ד ובמאירי לעיל ו' א' פירשו דמבוי שנפרץ בראשו היינו בכותל האמצעי, ולפ"ז הרי דממה שאמרו שם דאף פרצה בראשו אינה אוסרת אלא ביותר מי', וכל הא דהיא אוסרת בד' הוא רק כשנפרץ בקרן זוית, מבו' דאף פילוש גמור אינו אוסר בדלא בקעי בי' רבים.

אך בד' התורי"ד לעיל שם ד"ה ור"ה מבו' להדיא דפילוש גמור אוסר אף בדלא בקעי בי' רבים, וכ"נ בד' הריא"ז ה"א דין ל"א ל"ב דכל דהוו הפרצות זה כנגד זה ה"ז אוסר אף בדלא בקעי בי' רבים, ועמש"כ בזה הגאו"י לעיל שם.

והחזו"א דן בזה בכ"ד, דבסימן ס"ה סק"י צידד דהא דמבוי מפולש צריך צוה"פ מכאן ולא סגי לי' בעומ"ר, הוא רק היכא דבקעי בי' רבים, אך כל דלא בקעי בי' רבים, ה"ה ניתר בעומ"ר, וכ"נ בדבריו בסימן ע"ד סק"א, אך בסקל"א חזר בו וצידד דאף אם לא בקעי בי' רבים, חשיב כמפולש, ואינו ניתר בעומ"ר, ובסקל"ה וסק"ס נסתפק בדין זה, ושם סקנ"ח וסקס"ה נסתפק דאף היכא דאיכא גידודי חשיב כמפולש, ובסימן פ"ו סוסק"ד נקט דכל דאיכא גידודי לא חשיב כמפולש, וכבר מבו' כן בד' האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ג בסו"ד דפשיטא לי' דכל דאיכא גידודי לא חשיב כמפולש, (ואף היכא דבפועל הרבים בוקעין שם), עיי"ש.

**מבוי המפולש לקרפף יותר מבית סאתים**

התוס' לקמן בסוגיין ד"ה בעירבו כתבו דאם הי' המבוי כלה לרחבה דלי"ב דיורין שהיא יותר מבית סאתים, הוי ככלה לבקעה דצריך צוה"פ, וכ"כ הרא"ש בסימן ח', וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן כ"ד ב' ד"ה היכי ובד' הרשב"א שם ד"ה אלא אמר רבא ובד' המאירי שם, וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן ת"ה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שס"ד סק"א, והביאו הביאוה"ל שם.

אך בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א ה"ז נראה להדיא, דמבוי המפולש לקרפף יותר מבית סאתים לי"ב לדינא דמבוי המפולש דאינו ניתר אלא בצוה"פ, וכל האיסור בזה הוא כשנפרץ המבוי במלואו לקרפף, ומשום איסורא דפרוץ למקום האסור, וי"ל דהטעם בזה הוא, משום דלא אסרינן במפולש אלא בדבקעי בי' רבים מכח הפילוש, וכל שהוא פרוץ לקרפף, אף דבדינו הוי ככרמלית, מ"מ לא בקעי בי' רבים,?אך צ"ע דמ"מ היאך הוא ניתר בלחי, הרי אף חצר המפולשת אינה ניתרת אלא בג' מחיצות גמורות, ועמש"נ בזה בסימן ?, וצ"ע.

**מבוי הכלה לרחבה**

**אם הי' מבוי כלה לרחבה וכו',** למסקנת סוגיין מבו', דמבוי הכלה לרחבה לא חשיב כמפולש, ולא אסרינן אלא בכלה לצידי רחבה, ולדעת רבה הוא אסור אף כשכלה לאמצע רחבה ונפרצה החצר כנגדו, ודעת הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ו והי"ח דקי"ל לאסור בכלה לאמצע רחבה ונפרצה החצר כנגדו, וכ"כ הר"ן בדעת הרי"ף, אך דעת הרשב"א דקי"ל דאף בכה"ג שרי, וזה לפ"מ שפירש דרב יוסף פליג על דין זה, (וכ"כ התוס' בשם ר"ח, וכ"נ בד' רש"י ח' א' ד"ה שעירבו), אך הריטב"א והר"ן כתבו דרב יוסף לא פליג בזה, והר"ן כתב כן בדעת הרי"ף, (דמה"ט הוא שפסק להך דינא).[[134]](#footnote-135)

בד' רש"י מבו' דאף בהני גווני דאסרינן במבוי הכלה לרחבה, אין האיסור אלא משום דמיחזי כמפולש, אך מדינא אי"ז כמפולש, וע"כ הוא דלא אסרינן בכלה לאמצע רחבה ולא נפרצה החצר כנגדו, דבכה"ג לא מיחזי כמפולש.[[135]](#footnote-136)

ובפסקי הריא"ז בפירקין הלכה א' דין ל"ג ודין ל"ו מבו' דשוה דין מבוי הכלה לרחבה לדין מבוי עקום, וגם במבוי עקום לא אסרינן אלא משום דהוי ככלה לצידי רחבה,[[136]](#footnote-137) - ועיי"ש בדין ל"ו שכתב לפ"ז, דכל הא דמבוי העשוי כנדל הוי כמפולש, הוא רק כשהמבוי הגדול מפולש מב' צידיו לרה"ר, דבכה"ג הוו גם המבואות הקטנים כמפולשים, כיון דהן פתוחים למבוי המפולש, אך כל שהמבוי הגדול סתום מג' צדדים, א"צ המבואות הקטנים צוה"פ כלל, דהו"ל כמבוי הכלה לאמצע הרחבה שהיא מותרת, ועיי"ש שנחלק ע"ד הרי"ד שפירש לההיא דמבוי העשוי כנדל דאיירי כשהמבוי הגדול ל"ה פתוח לרה"ר אלא מצד א'.

אך מד' הרי"ד ודעימי' שפירשו התם דהמבוי הגדול ל"ה פתוח לרה"ר אלא מצד א', מבו' דשאני דין מבוי עקום מדין מבוי הכלה לרחבה, ואף דמבוי הכלה לרחבה ל"ה מפולש מדינא, וע"כ אינו אסור אלא בכלה לצידי רחבה, דבכה"ג מיחזי כמפולש, מ"מ מבוי עקום הוי כמפולש מדינא, וע"כ בכל ענין תורתו כמפולש, וצ"ב הטעם בזה.

והאבנ"ז בסימן רס"ב ס"ק ו' ז' כתב לפרש בזה, דלדעת הסוברים דבמבוי עקום א"צ תיקון בעקמומיתו משום דהוי כמבוי אחד המפולש, י"ל דע"כ הוא דחשבינן לי' כמפולש מדינא, ומשא"כ במבוי הכלה לרחבה, דהמבוי והרחבה הוו ב' מקומות חלוקין,[[137]](#footnote-138) ועמש"נ להלן ללמוד לזה מד' הבעה"מ והרמ"ך, - אך לדעת הסוברים דמבוי עקום צריך תיקון בעקמומיתו, והרי דחשיב כב' מבואות, ואפ"ה חשיב כמפולש, וכמש"כ רש"י לעיל ו' א' דפילושו שהוא מפולש לחבירו הוי כמפולש לרה"ר, צ"ל דשאני מבוי הכלה לרחבה, דבחצר ליכא דין פילוש, עמש"נ להלן עמ' ? בזה, וע"כ אף המבוי המפולש לו לא חשיב כמפולש מדינא.

**דין הרחבה בגוונא דהמבוי אסור**

**חצר מותרת ומבוי אסור,** לפ"מ דס"ד דטעמא דרב הוא משום מפולש, ולדעת רש"י איירי בכלה לאמצע רחבה, ולדעת התוס' איירי בכלה לצידי הרחבה מבו' דאף דהמבוי אסור משום פילוש, מ"מ הרחבה מותרת, וכ"כ הרי"ף והרמב"ם בפי"ז משבת הי"ח, והרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ד הפ"א ושער ב' פ"א ה"ט.

אך בפסקי הריא"ז ה"א דין ל"ג כתב דבגונא דהמבוי אסור, אף הרחבה אסורה, והובא בשה"ג, וכ"כ ההשלמה,[[138]](#footnote-139) ועמש"נ להלן עמ' ? בדעתם בדין פילוש בחצר.

בדעת הרי"ף ודעימי' דהחצר מותרת, משמע בד' הרי"ף והרמב"ם שם דהוא משום דבחצר ליכא כלל לדין פילוש, ואף חצר שהרבים נכנסין לה בזו ויוצאים בזו, הוי רה"י גמורה, ועמש"נ להלן עמ' ? בנידון זה.

אך בד' הרשב"א בסוגיין בד"ה וקשיא לי' מבו' דהוא משום דלא נפרצה הרחבה במלואה, ובכה"ג לא חזינן לה כמפולשת, ודימה לזה דה"נ כשלא נפרץ המבוי במלואו לרחבה, אינו נאסר משום מפולש, וכ"כ האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ב, וזה לפי דבריו שם דאף בחצר איכא דין פילוש, ונת' להלן עמ' ?.

**בביאור מה שחילקו בין עירבו ללא עירבו**

**כאן שעירבו כאן שלא עירבו,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דאסר רב במבוי שנפרץ במלואו לחצר, אי"ז משום מפולש, דאיירי בכלה לאמצע רחבה, דלי"ב משום מפולש, אלא משום דבני חצר אסרי עלי', וע"כ אין המבוי אסור אלא כשלא עירבו בני חצר עם בני המבוי, וכ"כ התוס' ועוד מקמאי.

אך כמה מקמאי פירשו דלעולם הא דאסר רב במבוי שנפרץ במלואו לחצר הוא מטעם מפולש, וע"כ הוא דנקט דנפרצה חצר כנגדו, דמכח זה הוא דהמבוי אסור, ובזה הוא דמפלגינן בין עירבו ללא עירבו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב דהיינו, דכל הא דחשבינן להמבוי שנפרץ לחצר כמפולש, הוא רק כשעירבו בני חצר עם בני המבוי, דרואין את פרצת החצר כאילו היא במבוי עצמו, והו"ל כמבוי מפולש לרה"ר ואסור, ומשא"כ כשלא עירבו בני חצר עם בני מבוי, דכל חד וחד מינייהו קאי באפי נפשי', ולא חשבינן לפרצת חצר כאילו היא כמבוי, ודמי למבוי הכלה לרחבה דאינו אסור אלא בכלה לצידי רחבה, וכ"כ בהשגות הרמ"ך פי"ז משבת הי"ח.

ומבו' מדבריהם, דהא דמבוי הכלה לרחבה לא חשיב כמבוי מפולש מדינא, ול"ד למבוי עקום, הוא משום דהמבוי והרחבה ב' מקומות הן, וע"כ כל שעירבו יחד וחשבינן להו כמקום א', הו"ל כמבוי המפולש מדינא, וע"כ ה"ז אסור אף בכלה לאמצע רחבה ואף בשאין הפרצות זה כנגד זה.

**ב** בד' הראב"ד בפי"ז משבת ה"ו מבו' שפירש, דכל הא דאסר רב הוא בכלה לצידי החצר, או בכלה לאמצע החצר כשהפרצות הם זה כנגד זה, ובזה הוא דמפלגינן דכ"ז הוא כשלא עירבו, אך כל שיש דיורין ברחבה ועירבו בני הרחבה עם בני המבוי, אף המבוי מותר, דעירוב משוי להו חד מינא ומחיצות דהכא מהני להתם.

ולכאו' מכוון הדברים הוא, דמדינא הי' להעומ"ר שבראש הרחבה להתיר את המבוי, והיינו או משום דבכל פילוש מהני עומ"ר, או משום דהכא אי"ז פילוש גמור, וכל הא דל"מ, הוא משום דהמבוי והרחבה הוו ב' מקומות, ובעינן שיהא התיקון במבוי עצמו, ע"ד שמצינו בד' רש"י ודעימי' בדין מבוי עקום,[[139]](#footnote-140) וע"כ כל שעירבו וחשבינן להו כמקום א', שפיר מהני מחיצות הרחבה למבוי.[[140]](#footnote-141)

**ג** התורי"ד כתב דהיינו דהא דאסר רב איירי בעירבו, וע"כ לא אסר אלא כשנפרצה חצר כנגדו ומטעם מפולש, ורב יהודה דשרי בכלה לצידי רחבה, איירי כשלא נפרצה רחבה כנגדו, וקמ"ל דדוקא כלה לרחבה דלי"ב דיורין מותר, אך אם כלה לחצר דיש בה דיורין אסור, ועיי"ש מה שהוסיף לפרש בסוגיין.[[141]](#footnote-142)

**מבוי המפולש לרשות שאינה מעורבת**

**בשלא עירבו פליגי בנראה מבחוץ ושוה מבפנים,** מבו' דאף שלא עירבו בני המבוי עם בני החצר, מ"מ סגי בלחי להתיר לזה, ולא אמרינן דהו"ל כמבוי המפולש דאינו ניתר בלחי, אף דהמבוי מפולש מצד א' לרה"ר ומצד א' לחצר שלא עירבה עמו, ובד' התוס' משמע דהטעם בזה הוא משום דלא חשיב כמבוי המפולש, אלא כשנפרץ מב' רוחות לרה"ר או לכרמלית, דאיכא חיסרון מחיצות בב' רוחות, אך כשנפרץ לחצר שלא עירבה עמו, דאין איסורו משום חיסרון מחיצות, שהרי החצר הויא רה"י גמורה ואיכא מחיצות מעליא, אלא איסורו הוא משום דנפרץ למקום האסור לו, לא חשיב כלל כמפולש, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ד ס"א, וכ"נ בל' המ"ב שם סק"ג.

אך הרשב"א כתב דהוא משום דחצר ומבוי דומין הן בתשמישן וקרובין הן להיות זה כזה שעירוב מועיל לזה ולזה ושניהם רה"י הן, ולר"ש הוו המבוי והחצר כרשות אחת, וע"כ סגי בלחי או קורה, ול"ד למפולש לכרמלית דצריך צוה"פ, וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן ת"ה.

בתשו' הר"ן בסימן ע"ב שהביא הב"י בסימן שס"ד מבו' דאף מבוי המפולש למבוי שאינו מעורב צריך צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, דבדבריו שם מבו' להדיא דאיירי בדליכא חיסרון מחיצות, והי' על כל העיר דין רה"י, עיי"ש, ועמדו ע"ז המאמר מרדכי בסימן שס"ד סק"ד הביאו הביאוה"ל שם ס"א והבית מאיר שם,[[142]](#footnote-143) ועיי"ש שתמהו ע"ז מסוגיין דמבו' דבמפולש לחצר שאינה מעורבת סגי בלחי או קורה.

והמאמר מרדכי שם כתב דצ"ל דהכא איירי שהי' צוה"פ בראש המבוי, - אך בחזו"א סימן ס"ה סקל"ג כתב דודאי דאיירי הכא כשלא הי' לו צוה"פ בראשו דסתם מבוי כך הוא, ועוד דאם הי' צוה"פ בראשו, ל"ה אסרינן לי' מכח הא דנפרצה חצר כנגדו, והיינו משום דיש לחצר מחיצות דעומ"ר וה"ז מועיל אף למבוי, (וכ"ה בחזו"א סימן פ"ח סק"ט, דכל דעשה צוה"פ בראש המבוי, א"צ תיקון כלל בפרצתו לרחבה).[[143]](#footnote-144)

ושמא י"ל בדעת הר"ן, דשאני הכא שנפרץ המבוי לחצר מעורבת, ואך שלא עירבו עם בני המבוי, ומשא"כ התם דהמבוי פתוח למבוי שלא נשתתפו בו, דחשבינן לי' ככרמלית, וכ"ה מבו' בד' המהרי"ט בתשו' ח"א סימן צ"ד דמבוי המפולש לחצר שאינה מעורבת צריך צוה"פ, משום דחצר שאינה מעורבת חשיבא ככרמלית, עיי"ש, ועי' גם בתשו' הריב"ש סימן ת"ה דמשמע דהי' מקום לחלק כן.[[144]](#footnote-145)

**אם מהני לחי להתיר כשנפרצה רחבה כנגדו וחשיב כמפולש**

**בעירבו קמיפלגי וכו',** מבו' דאף למ"ד דנראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי, ל"מ זה להתיר אלא בגונא דל"ה כמפולש, וכל האיסור הוא משום דלא עירבו, אך בגונא דחשבינן לי' כמפולש ל"מ זה להתיר, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים בד' הראשונים.

**א** בד' התוס' בד"ה בעירבו מבו' דכל דהו"ל כמפולש ה"ז אסור אף אם לא נפרץ המבוי במלואו, והיינו משום דהו"ל ככל מבוי מפולש דאינו ניתר אלא בצוה"פ, ולא סגי בלחי, וכ"כ בתוס' הרא"ש ותור"פ, וכ"נ בד' הראב"ד בכתוב שם.

**ב** הרשב"א כתב, דלעולם אם לא נפרץ המבוי במלואו שרי, משום דכל דאית לי' למבוי גיפופין, אינו נראה ככלה לפרצת החצר וכמפולש לחצר, אלא נראה לכל שהוא פתוח לחצר והחצר היא שנפרצה לרה"ר,[[145]](#footnote-146) ואך דכ"ז הוא כשיש למבוי גיפופין הנראים בפנים, אך אם נפרץ במלואו, הרי הגם דנראה מבחוץ נידון משום לחי, מ"מ כיון דלעומדין בפנים נראה כמפולש לרה"ר וכאלו כלה לפרצת החצר אנו מחמירין עליו לדון אותו משום מפולש, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א (ה"ח) דכל שהעמיד לחי או קורה בין המבוי לחצר, ה"ז מועיל להתיר את המבוי.

**ג** בד' הר"ן מבו' דכל שלא נפרץ המבוי במלואו ואיכא לחי, ה"ז מותר מדינא, דאי"ז כמפולש גמור דל"מ בו לחי, וצ"ב, והא דאסרינן אף דאיכא לחי הנראה מבחוץ, הוא משום דאין לחי הנראה מבחוץ מועיל, אלא להתירו מאיסור מאותו רשות הסמוך לו שהוא נראה בו ממש, ולא להצילו מרה"ר שהוא רחוק ממנו.[[146]](#footnote-147)

**חצר מפולשת**

**חצר שהרבים נכנסין לה בזו ויוצאין לה בזו וכו' ורה"י לשבת,** בדין פילוש בחצר מצינו כמה דעות בד' הראשונים, **א** בחי' הר"ן לקמן י"א א' כתב דאף דמבוי המפולש אסור אף כשהוא עומ"ר באותן הרוחות שהוא מפולש בהן, מ"מ חצר מותרת בכה"ג, וכ"כ הר"ן בסוגיין, דחצר מותרת אף כשנפרץ זה כנגד זה, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דשאני מבוי דמתוך שרגל הרבים מצוי' בו כל שהוא מפולש אפי' עומד שבו מרובה על הפרוץ הצריכוהו צוה"פ.

**ב** הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ד הפ"ד כתב דחצר הפרוצה מב' רוחותי' לרה"ר, ורבים בוקעין בה נכנסין בזו ויוצאין בזו, אם יש לה צוה"פ מכאן ולחיים או פס ד' מכאן מותרת, וא"צ לומר בשיש לה צוה"פ מכאן ומכאן, או עומ"ר מכאן וצוה"פ מכאן, כ"ה גיר' כת"י, וגיר' הגאו"י בסוגיין או עומ"ר מכאן ועומ"ר מכאן, עכ"ל, והאהעו"ז בסימן שס"ה ס"ב כתב לדקדק מדבריו, דלא סגי בעומ"ר מכאן ולחיים או פס ד' מכאן, וכתב ללמוד מזה דאף בחצר איכא דין פילוש, וע"כ לא סגי בעומ"ר.[[147]](#footnote-148)

אמנם הנה הרשב"א שם ספי"ג ה"פ כתב דחצר שנפרצה מב' רוחותי' צריך שיהא האחד מהן עומ"ר על הפרוץ, ומבו' דחצר המפולשת ניתרת בעומ"ר מכאן ופס ד' מכאן.

וצ"ל דאף דגם בחצר איכא דין פילוש, כ"ז הוא כשהרבים בוקעין בה, אך כל שאין הרבים בוקעין בה, לי"ב לדין פילוש, ול"ד למבוי דלעולם יש בו לדין פילוש, כמשמעות סתימת ד' הרשב"א בשער ב' פ"א, דשאני מבוי דעומד לבקיעת רבים.[[148]](#footnote-149)

**ג** הריא"ז בפירקין ה"א דין ל"ב כתב דחצר שנכנסין לה בזו ויוצאין לה בזו, אם היו הפרצות זו כנגד זו ה"ז אסורה, ואם ל"ה הפרצות זו כנגד זו אע"פ שהרבים בוקעין בו ה"ז מותרת, וזה כגיר' מקצת נוסחאות שהביא הר"ן בשלהי סוגיין, דלרבה דאמר זה כנגד זה אסור, מתניתין דחצר שהרבים נכנסין וכו' היא רק בזה שלא כנגד זה,[[149]](#footnote-150) ועיי"ש דין ל"ג שכתב עוד, דבמבוי שנפרץ לרחבה ונפרצה רחבה כנגדו, או כשכלה המבוי לצידי הרחבה, אף הרחבה אסורה, אך בד' ש"ר מבו' דהרחבה מותרת, ונת' לעיל עמ' ? הטעם בזה, - ועי' גם בס' ההשלמה שכתב דכל שנפרצה החצר זה כנגד זה ובקעי בה רבים להדיא, ה"ה אסורה.[[150]](#footnote-151)

והאחרונים נחלקו בזה, דהמהרש"ל בשלהי סוגיין כתב דחצר מותרת בכל ענין אפי' נפרצה זה כנגד זה והרבים נכנסין בזו ויוצאין בזו, וכ"כ התורת חיים והמהדו"ב, וכ"כ המהרי"ט בתשו' ח"א סימן צ"ד, וכ"כ הט"ז בסימן שס"ה סק"ג, ושם סק"ב כתב דה"נ דין פרצת ד' בצידו בדבקעי בי' רבים, הוא רק במבוי ולא בחצר, וכ"כ המג"א שם סק"ד, וכ"כ הבית מאיר שם ס"א, והגר"ז בסימן שס"ד ס"ב, והמ"ב שם סק"ד, והאו"ש בפי"ז משבת הט"ז, והחזו"א בכ"ד.[[151]](#footnote-152)

אך המהרש"א בשלהי סוגיין כתב דאף חצר אסורה כשנפרצה זה כנגד זה, עיי"ש, וכן האריך האהעו"ז בסימן שס"ה דאף חצר מפולשת אסורה, ומה"ט פוסל בה גם פרצת ד' דבקעי בה רבים, וזה לפ"מ שנקט שם דאיסורא דפרצת ד' דבקעי בה רבים הוא משום פילוש, - ועיי"ש שכתב ללמוד כן מד' התוס' לקמן צ"ד א' ד"ה מ"ש, וזה לפ"מ שפירש המהרש"א שם בדבריהם, וכמש"כ האבנ"ז בסימן רס"ב סק"ג, אך בד' התוס' הרא"ש שם נראה דדבריהם שם קיימי בפרוץ מרובה, ולפ"ז אין להביא מדבריהם, וכ"כ הבית מאיר והאו"ש שם.[[152]](#footnote-153)

האהעו"ז שם כתב לפי דבריו, דהא דבמבוי שנפרץ לחצר, אין החצר אסורה משום מפולש, הוא משום דאף המבוי אינו אסור בכה"ג, אלא משום שנראה כמפולש לרה"ר, אך החצר דיש לה גיפופי, אינה נראית כמפולש לרה"ר, וע"כ היא מותרת, ולעיל עמ' ? נת' כן מד' הרשב"א.

וצ"ע דלכאו' כל הא דהמבוי לא חשיב כמפולש מדינא, הוא רק משום דהחצר מותרת, ובאנו לאסור את המבוי משום דחשיב כמפולש לרה"ר, ומדינא ל"ה כמפולש, כיון שאינו פרוץ לרה"ר אלא לחצר, אך אם פילוש אוסר בחצר, הרי יש לאסור את החצר משום שהיא מפולשת למבוי האסור, וע"ז לא יועילו הגיפופי, ועי' בד' הבית מאיר שם שנראה שכונתו להקשות כן, ועי' גם בחזו"א סימן ס"ה סקל"א שעמד בזה, - וצ"ל דליכא איסור פילוש בשנפרץ למקום שאיסורו הוא משום חיסרון תיקון, ול"ד למפולש לכרמלית או לקרפף יותר מבית סאתים, וצ"ע.

האהעו"ז שם כתב לפי דבריו, דהא דחצר שהרבים וכו' מותרת אף בזה כנגד זה, הוא משום דיש בה גידודי, וכמש"כ רש"י לקמן כ"ב ב' ד"ה דלא,[[153]](#footnote-154) - והבית מאיר שם תמה ע"ז דא"כ מה פריך הכא ע"ד רב דמאי קמ"ל תנינא וכו', הרי התם איכא גידודי וע"כ ל"ה כמפולש, והכא קמ"ל רב דאף דליכא גידודי, מ"מ כיון שלא נפרצה החצר לרה"ר אלא למבוי, לי"ב משום מפולש.

א' אלול ע"ז

דף מס' 1

**תנאי רה"ר**

**ו' א'** **- כיצד מערבין דרך רה"ר,** נחלקו הראשונים מהו דחשיב רה"ר, דדעת רש"י בסוגיין ובכ"ד במכילתין, דל"ה רה"ר אלא בעיר שמצויין בה ס' רבוא, אך בד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א מבו' דהוי רה"ר אף כשאין מצויין שם ס' רבוא, ועי' בביאוה"ל סימן שמ"ה ס"ז שהביא מד' רבים מקמאי דס"ל כדעת רש"י, ומד' רבים מקמאי דס"ל כדעת הרמב"ם.

והאחרונים נחלקו בהכרעת ההלכה בזה, עי' ט"ז סימן שמ"ה סק"ו ומג"א שם סק"ז וביאוה"ל שם ד"ה שאין,[[154]](#footnote-155) והאריכו בזה הרבה הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו והמשכנות יעקב בסימן ק"כ וסימן קכ"א, ואכמ"ל.

**ביאור האופנים דהוי רה"ר להסוברים דבעינן ס' רבוא**

לדעת רש"י ודעימי' דבעינן ס' רבוא, נחלקו רבוותא בכמה מילי, **א** בד' תוס' הרא"ש ותור"פ לקמן נ"ט א' בשם ר"ת משמע דבעינן שיהיו דרים בעיר ס' רבוא, אך בד' רש"י שם ד"ה ונעשית מבו' דסגי בה שיש בה שווקים ועי"ז נכנסים בה ס' רבוא, וכ"כ הריטב"א שם ובשבת ו' א', וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין,[[155]](#footnote-156) והובאו ד' הריטב"א והריא"ז בביאוה"ל סימן שמ"ה ס"ז, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בריש סימן שע"ט.[[156]](#footnote-157)

**ב** הרמב"ן והר"ן בשבת נ"ז א' כתבו דבעינן שיהיו עוברים שם ס' רבוא "בכל יום", וכ"ה בל' הבה"ג שהביא בס' העתים סו"ס ר"ח, וכ"כ התור"פ בסוגיין ורבינו ירוחם נתיב י"ד ריש ח"ד, וכ"כ השו"ע בסימן שמ"ה ס"ז.

אך הריטב"א בשבת ו' א' כתב דסגי במה שלפעמים באים שם ס' רבוא, וכ"כ הנימו"י בסוף הל' ציצית בשמו,[[157]](#footnote-158) וכ"כ המ"ב בסימן שמ"ה סקכ"ד דבכל הראשונים העומדים בשיטה זו לא נזכר לתנאי זה דיהיו עוברים ס' רבוא בכל יום, וסגי במה שמצויים שם ס' רבוא.

**ג** הרמב"ן לקמן נ"ט א' כתב לדון, דסרטיא שהיא כבושה חוץ לעיירות והולכים ממנה מעיר לעיר וממדינה למדינה עד סוף כל העולם, ל"ב שיהיו בה ס' רבוא, כיון שהיא של כל העולם, ורק בתוך העיר ל"ה רה"ר בלא ס' רבוא,[[158]](#footnote-159) וכ"ה מבו' בתורי"ד בפסחים ס"ט א' ובפסקיו בסוכה מ"ג א', - אך בד' התוס' והריטב"א בשבת ו' ב' שכתבו דמדבר ל"ה רה"ר משום דאין בו ס' רבוא, מבו' דאף בסרטיא שמחוץ לעיירות בעינן שיהיו בה ס' רבוא, וכ"ה מבו' בשיטה להר"נ שם בשם הרא"ה דבעינן שיהיו שם שיירות מצויות של ס' רבוא, וכן נקט בגליון הגרע"א לסימן ת"ד, ועמש"כ בזה באבנ"ז או"ח סימן רע"ג.[[159]](#footnote-160)

**ד** בל' רש"י משמע דסגי במה שמצויין בעיר ס' רבוא, ול"ב שיהיו ס' רבוא מצויין במבוי זה, וכ"נ מד' עוד מקמאי, ועי' באג"מ או"ח ח"א סימן קל"ט ענף ה' שהאריך הרבה בזה, וכ"כ בקצרה באחיעזר ח"ד סימן ח'.[[160]](#footnote-161)

אך הנה בפי' רשב"ם בב"ב ס' א' ד"ה וירא כתב דבמדבר ל"ה רה"ר אלא מחנה לוי', אך מחנה ישראל ל"ה רה"ר, וכ"כ בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן שפ"ו, ובפי' ריבב"ן בריש שבת הוסיף לפרש דהוא משום דרק במחנה לוי' היו באין ס' רבוא,[[161]](#footnote-162) וכ"כ הפנ"י בשבת ה' ב' והביאו הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו סוד"ה ועתה אלכה, ומבו' דלא סגי במה שהי' בכל המחנה ס' רבוא, אלא בעינן שיהיו מצויין ס' רבוא במבוי זה.[[162]](#footnote-163)

**ביאור האופנים דהוי רה"ר להסוברים דל"ב ס' רבוא**

בשבת ו' א' תניא דים ובקעה ל"ה רה"ר, ופירש"י דהוא משום דאינם דומין לדגלי מדבר דלאו להילוכא דרבים עבידי, ומבו' דאף אם ל"ב ברה"ר ס' רבוא, מ"מ בעינן שיהא המקום עומד להילוך או לתשמיש הרבים, וכל שאינו עומד להילוך או לתשמיש הרבים ל"ה רה"ר, וכ"כ הר"ן בסוגיין דאף דל"ב ס' רבוא, מ"מ בעינן שיהיו הרבים מצויין שם.

ובגמ' שם ו' ב' אמרו דבזה"ז שאין ישראל שרויים במדבר ל"ה המדבר רה"ר,[[163]](#footnote-164) והרמב"ן לקמן נ"ט א' כתב דאף דל"ב ס' רבוא, מ"מ שאני מדבר דאין שם דרך כבושה ולא מכוונת לילך בה לשום מקום, וע"כ ל"ה רה"ר, דדמי לבקעה, אך התוס' בשבת שם פירשו דהא דמדבר ל"ה רה"ר הוא משום דל"ה רה"ר אלא כשיש בו ס' רבוא, וכ"נ בד' הריטב"א שם, - ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה ערכתי נקט דלדעת הסוברים דל"ב ס' רבוא, הא דמדבר ל"ה רה"ר הוא משום דאין רבים מצויין בו כלל, ועיי"ש שעמד בזה דלא נדע שיעור לדבר, - ועמש"כ בזה במשכנות יעקב סימן קכ"א עמ' קכ"ז ד"ה ואולם.

**דין מפולש**

בפירש"י כתב דל"ה רה"ר אלא בעיר שאין בה חומה או שהי' רה"ר שלה מכוון משער לשער שיהא מפולש דומה לדגלי מדבר, וכ"כ רש"י בע"ב בד"ה ירושלים ובד"ה אבולי דמחוזא, ומשמעות הדברים דלא סגי במה שהרה"ר פתוחה מב' צידי' ואין לה אלא ב' מחיצות, אלא בעינן שיהא הרה"ר מכוון משער לשער, וכ"ה בל' הרמב"ן לקמן נ"ט א' ובמלחמות לקמן כ"ב א', ובד' הרשב"א לקמן כ"ב א' ובעבוה"ק ריש שער ג', ובד' עוד רבים מקמאי, והובאו דבריהם באג"מ או"ח ח"ה סימן כ"ח אות ו', וכ"ה בטושו"ע סימן שמ"ה ס"ז, וכתב המג"א שם סק"ז דהיינו דבעינן שיהיו השערים מכוונים זה כנגד זה.[[164]](#footnote-165)

ובביאור דין זה כתב המאירי בסוגיין דהיינו דבעינן שיהיו פתחי ב' ראשיו מכוונים זה כנגד זה, עד שהדבר מצוי לרבים להיות בוקעין בהם מפתח זה לפתח זה "בלא שום עיקום", וכ"כ המאירי בריש מכילתין דבעינן שיהא מפולש מב' ראשיו עד שיוכל אדם לעבור "ביושר בלא עיכוב", ומבו' דכל דהרה"ר הולכת בעיקום, ואין ב' הפתחים זה כנגד זה, ל"ה רה"ר, והיינו משום דאי"ז כדגלי מדבר שהיו הולכין ביושר בלא עיקום, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן כ"ב א' דבמבוי עקום לא אמרינן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, משום דאין השערים מכוונים זה כנגד זה ואין דומין לדגלי מדבר.

אך בתשו' הריב"ש סימן ת"ה כתב דמבוי עקום חשיב כרה"ר גמורה, ולמד לזה מדינא דרב דמבוי עקום תורתו כמפולש, וצ"ב, ומבו' דס"ל דלתורת רה"ר ל"ב שיהיו השערים מכוונים זה כנגד זה, וכ"ה בחי' הריטב"א בשבת ו' א', דלא הסכימו כל המפרשים להך מילתא דבעינן שיהא הרה"ר מכוון משער לשער, אך הריטב"א שם ס"ד ב' כתב דבזה"ז אין לנו רה"ר משום שאינו מכוון משער לשער, וכ"כ בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן שצ"א ד"ה ומה שהבאת בדעת הר"ר אליעזר, עיי"ש.

[בתשו' מהריט"ץ סימן רנ"א דקדק מל' רש"י בשבת ו' א' והרמב"ם בפי"ד משבת ה"א דאף מבוי הרחב ט"ז אמה ל"ה רה"ר, אלא אם הוא מפולש מב' צידיו לרה"ר, אך אם הוא מפולש לכרמלית ל"ה רה"ר, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, ובגל' הגרע"א בסימן שמ"ה ס"ז ציין לתשו' שמחת יו"ט או"ח סימן ז', ועיי"ש שכתב לדקדק מד' כמה מקמאי דס"ל דמבוי דיש בו ט"ז אמה הוי רה"ר אף כשהוא מפולש לכרמלית].

הרמב"ן לקמן נ"ט א' כתב דלדין רה"ר בעינן שיהא מפולש בב' ראשין ומכוון "עד חוץ למדינה", ומבו' דלהך דינא דבעינן שיהיו הפתחים מכוונים, סגי במה שהוא מכוון עד חוץ למדינה, וכ"כ הראבי"ה בסו"ס שצ"א, ועיי"ש שהוסיף לפרש, דהוא משום דגם בדגלי מדבר הפילוש הי רק במחנה דידהו בעגלות,[[165]](#footnote-166) אך בירושלמי במכילתין פ"ח ה"ה אמר ר"ל דאין רה"ר עד שתהא מפולשת מסוף העולם ועד סופו, עיי"ש, והריטב"א בשבת ו' א' הביא מד' הירושלמי דבעינן מפולש, (אך המאירי לקמן כ"ב ב' כתב דגם ר"ל לא נתכוין דליכא רה"ר לחיוב, עיי"ש).

והתוס' וש"ר לקמן בסוגיין כתבו דמבואות הרחבים ט"ז אמה ומפולשים לרוחב רה"ר הוו רה"ר, ומבו' דל"ב שיהיו מפולשים עד חוץ לעיר, ולכאו' הוא משום דהתם הרה"ר עצמה מפולשת משער לשער ותורת רה"ר עלי', וע"כ אף המבואות המפולשים לרה"ר זו, הוו רה"ר.

בתשו' משנת ר"א סימן ו' סק"ו כתב דמד' הרמב"ם נראה דלא ס"ל להך מילתא דל"ה רה"ר אלא כשהוא מכוון משער לשער, ועיי"ש שכתב בדעת הגר"א שפירש כן גם בד' השו"ע, דכל הא דבעינן מפולש, הוא רק משום דאל"כ יש לה ג' מחיצות, אך כל דליכא ג' מחיצות, הוי רה"ר אף שאין הפתחים מכוונים זה כנגד זה, ושם סקי"א וסקי"ב כתב לדון לפרש כן גם בד' רש"י ודעימי', עיי"ש.[[166]](#footnote-167)

הראבי"ה בסימן שע"ט כתב דפלטיא דהיינו רחוב העיר שהיא גדולה ומצוין שם בנ"א עומדים ויושבים בשוק הויא רה"ר אף שאינה מפולשת משער לשער מב' צדדים, וכ"כ המאירי בשבת ו' א', וכנראה למדו לזה ממה שאמרו בשבת שם דאיזו היא רה"ר גמורה סרטיא ופלטיא ומבואות המפולשין, ומשמע דרק במבואות בעינן שיהיו מפולשין, אך בפלטיא ל"ב לזה, (וגם בסרטיא שהיא מחוץ לעיר, ל"ב שתהא מפולשת, וכמש"נ לעיל מד' הרמב"ן והראבי"ה), וכ"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה ועוד קשיא לי, ופירש דהוא משום דל"ב מפולש משער לשער אלא במקום שהוא רה"ר משום שעוברים דרך שם, ומשא"כ בפלטיא דהוי רה"ר מצד עצמו.[[167]](#footnote-168)

אך בשיטה להר"נ שבת ו' א' כתב בשם הרא"ה דאף בפלטיא בעינן שתהא מפולשת, אלא דבמבואות איצטריך למיתני מפולשין, משום דאיכא סתומין, וכ"ה בטוש"ע סימן שמ"ה ס"ז, והבית אפרים שם עמד ע"ד הטוש"ע, ועיי"ש במש"כ לדון דמה שהצריכו לזה, הוא משום דאל"כ יש להפלטיא ג' מחיצות, וצ"ע.

?בתשו' מהרי"א או"ח סימן נ"ד כתב דהיום אין לנו רה"ר משום דאינו מפולש, וכ"כ הדברי מלכיאל בדין העיירות הגדולות, וגם הבית אפרים כתב לאסור רק משום הפלטיאות, וכ"ה מבו' גם בד' הבית מאיר בסימן שס"ד ס"ב בסו"ד, אך המ"ב אף שהזכיר דהוא מפולש משער לשער, מ"מ משמעות דבריו דהוא בכל המקומות, וצ"ע?.

**דלתות ננעלות**

**ירושלים אלמלי דלתותי' ננעלות בלילה וכו',** בטעם הא דמהני נעילת דלתות דעי"ז ל"ה המקום רה"ר, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י לקמן ק"א א' ד"ה חייבין עלי' כתב דעי"ז ל"ה רה"ר, שאינה כדגלי מדבר שהוא דרך פתוח כל שעה, ועד"ז כתב הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג', דהוא משום דאין רה"ר אלא הנמסר לרבים בכל שעה, - וזה מתפרש למש"כ הרשב"א לקמן כ"ב א' ד"ה וקי"ל דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא בבקיעת הרבים דרה"ר, וע"כ כל שדלתותי' ננעלות בלילה ול"ה רה"ר, לא אמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא.[[168]](#footnote-169)

**ב** הריטב"א לקמן כ"ב א' כתב דהוא משום דכל שכל שדלתותי' ננעלות בלילה נידון כסתימה גמורה ומחיצה שלימה וכאילו יש כאן ד' מחיצות, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה אבל לענ"ד בדעת התוס', דהא דמהני דלתות ננעלות, הוא משום דעי"ז איכא ד' מחיצות גמורות, וכל דאיכא מחיצות גמורות לכו"ע לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא.[[169]](#footnote-170)

**ג** בל' רבינו אפרים שהביא הראבי"ה בסימן שפ"ו, משמע דהוא משום דרק בקיעת רבים שבידם לילך שם כל שעה מבטלת המחיצה, וע"כ כל שדלתותי' ננעלות בלילה ובשעה זו נמנעת בקיעת הרבים, ל"מ בקיעה זו לבטל המחיצות, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין שכתב דכשננעלו הדלתות אין כאן בקיעת רבים, וכ"נ גם בדבריו בשבת ו' ב'.

התוס' כתבו בדעת רש"י דממה שאמר ר' יוחנן אלמלי אין דלתותי' ננעלות, נלמד דבעינן שיהיו לה ב' דלתות ננעלות, וזהו דפריך על הא דהכא סגי בדלת אחת,[[170]](#footnote-171) אך לא פריך מהא דבעי נעילת דלתות, דגם בדברי ב"ה איכא לאוקמי בננעלת, והתוס' הק' ע"ז דכיון דאיכא ב' מחיצות ושלישית בננעלת הוי ג' מחיצות, וכתבו דאף דג' מחיצות דאורייתא, היינו רק בג' מחיצות גמורות, אבל הכא דשלישית ע"י דלת, רביעית נמי בעי דלת, ולכאו' מכוון דבריהם הוא, דאף דדלת הוי מחיצה גמורה, מ"מ הכא דאיכא בקיעת רבים, הגם דמהני מחיצת הדלת כנגד בקיעת הרבים, מ"מ מהני בקיעת הרבים לגרע לכח מחיצת הדלת, ובכה"ג לא סגי בג' מחיצות,[[171]](#footnote-172) והך מילתא דבעינן דלתות מכאן ומכאן, כ"ה גם בד' הרי"ף בסוגיין והרא"ש בסימן ח', וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משבת ה"י,[[172]](#footnote-173) ואך שדעתו שם דסגי בדלתות הראויות לינעל, ויתבאר בעזה"י במקומו.

אך הריטב"א בסוגיין כתב דודאי דכיון דג' מחיצות דאורייתא סגי בדלת אחת כמו בב' דלתות, והרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ד המ"א כתב דסגי בדלת אחת ננעלת, משום דאין רה"ר אלא מסור לרבים בכל עת והואיל ויש לזה דלת ננעלת בלילה וחוסמת העוברים שם בלילות אי"ז רה"ר, עכ"ד, ואזלי לטעמייהו בטעם הא דמהני דלתות ננעלות, ונת' לעיל, וכ"כ המג"א בסימן שס"ד סק"ב בדעת ר"י שהביאו התוס' שפירש דפריך משום דמשמע לי' דב"ה ל"ב נעילה, ולא פירש דפריך משום דבעינן ב' דלתות.[[173]](#footnote-174)

הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג' כתב דפלטיא הויא רה"ר אף שדלתות המדינה ננעלות בלילה, וכ"כ המאירי בשבת ו' א', וכתב דכ"כ גדולי הצרפתים, וכתב דיש חולקים, והבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה אבל לענ"ד כתב דהרשב"א לטעמי' אזיל, דהא דמהני נעילת דלתות הוא משום דעי"ז אינו מסור לרבים, וע"כ כ"ז הוא במבואות המפולשות דתורת רה"ר שעליהם הוא משום דריסת רגל הרבים, ומשא"כ בפלטיא שהרבים מתקבצין שם ומתעכבין שם ומחמת זה הוא רה"ר, ל"מ מידי הא דהדלתות ננעלות בלילה ואין הרבים מחוץ לעיר באים לשם, דמ"מ הפלטיא היא מסורה לרבים בני העיר עצמם והיא מסורה להם כל שעה אף כשדלתות העיר נעולות.[[174]](#footnote-175)

הבית אפרים שם כתב דכל מש"כ הרשב"א דפלטיא הויא רה"ר אף כשדלתות המדינה ננעלות, הוא רק בשעה שאינם נעולות, אך בשעה שהן נעולות, ל"ה רה"ר, כיון שהוא מוקף מחיצות, ונחלק ע"ד החכם צבי בסו"ס ל"ז שפירש דאף מחיצות גמורות אין מועילות לפלטיא, כיון דיש רה"ר בתוך המחיצות, עיי"ש, והסכים לזה המשכנות יעקב בסימן קכ"א,[[175]](#footnote-176) וכ"כ בתשו' ישועות מלכו או"ח סימן כ"א.

ו' אלול ע"ז

דף מס' 2

**אתו רבים ומבטלי מחיצתא במקום שאינו רה"ר**

**ו' ב'** **- ה"ק כיצד מערבין מבואות המפולשים לרה"ר וכו',** בטעם הא דבמבואות המפולשים לרה"ר ל"ב דלתות ננעלות, נחלקו הראשונים, דבד' התוס' בד"ה וכי תימא מבו' דהוא משום דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא ברה"ר גמורה, וע"כ במבואות המפולשין דאין בהן ט"ז אמה ול"ה רה"ר, לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ול"ב דלתות, וכ"כ הרמב"ן לקמן נ"ט א', והרא"ש בסימן ח', והרשב"א והר"ן בסוגיין ולקמן כ"ב א', והרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א ה"ג, וכ"כ הראבי"ה בסימן שע"ט, וכ"כ המרדכי בסימן תק"ט וההגמי"י בפ"ב מעירובין בשם המהר"ם.

אך בתור"פ בסוגיין כתב דדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא הוא בכל מקום דאיכא בקיעת רבים, ואף אם לי"ב שיעור רה"ר, וכ"ה משמעות ד' הריטב"א בסוגיין ולקמן כ"ב א', ועי' במשכנות יעקב עמ' קי"א ועמ' קל"ד שכתב כן בדעתו,[[176]](#footnote-177) וכ"כ הדרכ"מ בסימן שס"ד סק"ב בדעת ר"י, שהביא המרדכי בסימן תק"ט, והבית אפרים באו"ח סימן כ"ו (ד"ה ונפלאתי על הד"מ) תמה ע"ז, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן קכ"ט שכתב דאף אם אין בקיעת רבים דס' רבוא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וכתב עוד דאף אם אין שם ט"ז אמה אמרינן אתרו"מ, עיי"ש, וכ"כ ההג"א בסימן ח' דאף אם ליכא ס' רבוא אמרינן דאתרו"מ,[[177]](#footnote-178) אך הבית אפרים בסימן כ"ו (בד"ה אך אל זה אביט וד"ה ויהי' איך שיהי') פירש ד' ההג"א בע"א, - והא דבמבואות המפולשים לרה"ר א"צ דלתות ננעלות, כתב בתור"פ דהוא משום דהילוך הרבים הוא לרוחב המבוי ולא לתוך הבוי, והריטב"א לקמן כ"ב א' הוסיף לפרש דהוא משום דאין הדרך סלולה שם לרבים ולא בקעי בה כולי האי,[[178]](#footnote-179) אך האו"ז שם הוכיח מהא דבמבואות המפולשין סגי בצוה"פ, דלא קי"ל בזה כר' יוחנן, וצ"ב.

ובעיקר הנידון אם אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף במקום שאינו רה"ר גמור, האריכו בזה הרבה הבית אפרים והמשכנות יעקב בתשובותיהם, והבית אפרים הכריע דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא ברה"ר גמור, והמשכנו"י הכריע דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף במקום שאינו רה"ר גמור, עיי"ש.[[179]](#footnote-180)

בעיקר דעת התוס' ודעימייהו דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא ברה"ר גמור, יש להסתפק אם הוא שיעור בבקיעת הרבים, דרק בקיעת רבים דרה"ר מבטלת למחיצות, או דאי"ז שיעור בבקיעת הרבים, אלא הוא משום דדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא הוא דרה"ר אינה ניתרת במחיצות שבוקעין בהן, וע"כ רק מקום דיש בו לתנאי רה"ר אינו ניתר במחיצות אלו, וכדרך זו משמע בל' הרשב"א לקמן כ"ב א' בד"ה וקי"ל.

וכמה נפ"מ בדבר, **א** בגונא דמקום הבקיעה עצמו ל"ה רה"ר, ובאנו להתיר ע"י מחיצות אלו למקום שיש בו תנאי רה"ר, דאם הוא שיעור בבקיעת הרבים דרק בקיעה דרה"ר מבטלת למחיצות, הדין נותן דכל דבמקום הבקיעה ל"ה רה"ר, לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, אך אם אי"ז שיעור בבקיעת הרבים, י"ל דאף בכה"ג אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא כלפי מקום הרה"ר.[[180]](#footnote-181)

**ב** בדין בקיעת רבים ברה"ר מקורה, דאם הוא שיעור בבקיעת הרבים דרק בקיעה דרה"ר מבטלת למחיצות, י"ל דאף ברה"ר מקורה אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, דאף דל"ה רה"ר, מ"מ כיון שיש בזה בקיעת הרבים גמורה, אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, דל"ד למקום שאין בו ט"ז אמה, דהוא גריעותא בבקיעת הרבים, אך אם עיקר דינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא הוא דרה"ר אינה ניתרת במחיצות שבוקעין בהן, הרי דברה"ר מקורה דל"ה רה"ר, לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא.[[181]](#footnote-182)

**ג** בדין בקיעת רבים לענין דין מחיצות בסוכה ובכלאים, דאם דינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא הוא דבקיעת רבים דרה"ר מבטלת למחיצות, י"ל דהיינו אף לענין דין מחיצות בסוכה ובכלאים, אך אם דינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא הוא דרה"ר אינה ניתרת במחיצות שבוקעין בהן, לכאו' לא שייך הך דינא כלל לענין סוכה וכלאים.[[182]](#footnote-183)

**תוד"ה וכי תימא, וקשה דלקמן בפירקין אמרינן דלכל היותר לא התיר ר' יהודה אלא עד י"ג אמה ושליש,** הרשב"א והריטב"א כתבו לדון דאף דרב אחי סבר למימר דלא התיר ר' יהודה אלא עד י"ג אמה ושליש, הרי דחי לה רב אשי, ומסקינן דר' יהודה שרי אף ביותר מי"ג אמה ושליש, וכ"כ הרמב"ן לקמן נ"ט א', והתוס' לעיל ב' ב' (ד"ה אמר אביי) נקטו ג"כ דלא התיר ר' יהודה אלא עד י"ג אמה ושליש, והרשב"א והריטב"א שם כתבו לדון בזה.

התוס' לעיל בע"א הק' עד"ז בהא דתניא דכיצד מערבין דרך רה"ר עושה וכו' ולחי וקורה מכאן, דהרי לחי ל"מ ביותר מי', וכתבו דיעשה לחי רחב עד שיתמעט האויר מעשרה, והגאו"י הק' דא"כ מאי קשיא להו הכא, הרי י"ל דגם הכא יעשה לחי רחב עד שיתמעט האויר מי"ג ושליש.[[183]](#footnote-184)

והרשב"א לעיל כתב לישב להא דכיצד מערבין דרך רה"ר, דאיירי כשהרה"ר מתקצר בראשו עד עשר, ומבו' בדבריו דבברייתא דהכא אין לישב כן, והריטב"א כתב דהוא משום דהכא סתמא נקט ר' יהודה מי שיש לו ב' בתים בשני צידי רה"ר בכל מקום שהם ואפי' ברחבו של מבוי.

**אבל לפי המסקנא וכו' ההיא דיתר על כן איירי במבוי המפולש ואין רוחב ט"ז וכו',** עד"ז כתב הריטב"א, וכתב דלפ"ז זהו דקתני אין מערבין רה"ר בכך, הא בדלתות מערבא, ובפשוטו לפ"ז הא דקאמרי רבנן דאין מערבין רה"ר בכך, הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, או משום דינא דמבוי המפולש, ואי"ז כלל מדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, שהרי דעת התוס' דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא ברה"ר גמורה, וגם לדעת הריטב"א הרי איירי במפולש לרוחב רה"ר דבכה"ג לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, - וקשיא טובא מסוגיית הגמ' לקמן כ"ב א' דמייתינן מינה דאית להו לרבנן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ועמד ע"ז הבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה והנה התוס', ועיי"ש שכתב דסוגיית הגמ' לקמן אתיא כדעת המקשה דהכא דס"ל דאיירי ברה"ר רחב ט"ז אמה, ?ועי' בחזו"א בסימן ע"ד סק"ח שעמד בזה. ?גם צ"ע מסוגיית הגמ' הכא, דמסקינן דההיא דכיצד מערבין דרך רה"ר הוא במבואות המפולשין, ופירשו התוס' דמדר' יהודה נשמע לרבנן, ואם למסקנת הסוגיא הכא לא מצינו כלל דלרבנן אמרינן אתרו"מ, שפיר מצינו להעמידה ברה"ר גמורה.?[[184]](#footnote-185)

**רה"ר המתקצר**

**ועוי"ל וכו',** דעת התו' בתי' זה דרה"ר המתקצר הוי רה"ר אף שאין בה ט"ז אמה, והא דמבואות המפולשין ל"ה רה"ר, הוא כשארכן הוא מפולש לרוחב רה"ר, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ג' פ"א,[[185]](#footnote-186) אך בשער ב' פ"א כתב לדין זה בשם יש מי שהורה, וכתב דיש לחוש לכך, - וממה שהוצרכו התוס' לפרש דהא דמבואות המפולשין הוא כשארכן לרוחב רה"ר, מבו' דהא דכשארכן לאורך רה"ר הוו רה"ר הוא אף כשאינם רחבים י"ג ושליש, וכ"כ הרשב"א דאף כשאינם רחבים יותר מי' הוו רה"ר, ובחי' המאירי כתב דהיינו אף כשאין רחבים ד' אמות, ובד' הגר"א בסימן שמ"ה ס"ח מבו' דהיינו אף כשאינם רחבים אלא ד"ט.[[186]](#footnote-187)

הרא"ש בסימן ח' כתב דמבואות הרחבים י"ג אמה ושליש וב' ראשיהן מפולשין לרה"ר שהוא רחב ט"ז הוי רה"ר, וכ"כ הטור בסימן שס"ד, ובתו"ש סימן שמ"ה סקי"ז פירש בדעתו, דבכה"ג שיש בהן י"ג אמה ושליש הוו רה"ר אף אם ארכן מפולש לרוחב רה"ר, והא דמבואות המפולשין ל"ה רה"ר הוא כשאין בהן י"ג אמה ושליש, וכ"כ העולת שבת בסימן שס"ד ס"א,[[187]](#footnote-188) וצ"ע וכ"כ הפמ"ג בסימן שמ"ה במש"ז סק"ז, והגר"ז שם סי"ב, וכ"נ בד' הב"י בסימן שס"ד ס"א, כמו שדקדק המאמ"ר שם סק"א, ובד' השו"ע בסימן שמ"ה ס"ח וס"ט.[[188]](#footnote-189)

אך הקרבן נתנאל בסק"י פירש דד' הרא"ש קיימי רק כשאורך המבוי מפולש לאורך רה"ר, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שמ"ה ס"ט, עיי"ש, וכ"ה משמעות ד' הגר"א שם בסו"ד, וכמו שפירש בדמשק אליעזר שם,[[189]](#footnote-190) ועי' גם במאמ"ר סימן שס"ד סק"א ובגאו"י בסוגיין במש"כ לדון בזה.

ובתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ו ד"ה אך מלשון התוס' כתב דמש"כ הרא"ש דרחבים י"ג אמה ושליש, הוא משום דבכה"ג איירי התם, אך גם אם אין בהן י"ג אמה ושליש הוו רה"ר, והוכיח כן ממש"כ הרא"ש ללמוד לדין זה מדינא דבין העמודים, והתם הרי לא איירי רק כשיש שם י"ג אמה, (וכמו שעמד ע"ז הגר"א בסימן שמ"ה ס"ח).[[190]](#footnote-191)

**רה"ר שנתקצר בראשו**

התוס' לעיל בסוגיין כתבו בהא דתניא דכיצד מערבין דרך רה"ר וכו' ולחי וקורה מכאן, דאע"ג דלחי ל"מ ביותר מי', יעשה לחי רחב עד שיתמעט האויר מי', וההשלמה שם נחלק ע"ז, דאם ל"ה רה"ר אלא כשהוא רחב ט"ז אמה, הרי דכל שהניח לחי רחב בפתחו ואין בפתחו רוחב ט"ז אמה, ל"ה כל המבוי רה"ר, כיון דאינו דומה לדגלי מדבר, ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן שצ"א, דכיון דבעינן שתהא הרה"ר מפולשת משער לשער, ע"כ כל שבסוף הרה"ר אינו רחב ט"ז אמה, ה"ז נידון כסתום ואינו רה"ר, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן שע"ט.[[191]](#footnote-192)

אך בד' התוס' מבו' דבכה"ג שהרה"ר מתקצרת בראשה ואין מקום הפתח רחב ט"ז אמה אכתי הויא רה"ר, ואף אם רה"ר המתקצר ל"ה רה"ר, שהרי דבריהם התם קיימי גם לתי' קמא דהתוס' הכא דס"ל דרה"ר המתקצר ל"ה רה"ר, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א והריטב"א והר"ן שם.

ויש לפרש בזה בתרי גווני, חדא, דאף אם רה"ר המקתצר ל"ה רה"ר, מ"מ אם נתקצר הרה"ר במקום כ"ש אכתי הוי רה"ר

דא"א לרה"ר שתתלקט במלקט ורהיטני, וכל מש"כ התוס' לדון בזה, הוא רק כשהמבוי כולו אינו רחב ט"ז אמה, אלא שהרה"ר שמהלכת חוצה לו רחבה ט"ז אמה, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן שמ"ה ס"ח, דכל שמתקצר מקצתו ודאי דהוי רה"ר, (וזהו דינא דבין העמודים), ונידון התוס' בסוגיין הוא כשמתקצר כולו, עיי"ש.

עוד י"ל בזה, דאף אם המקום שאינו רחב ט"ז אמה ל"ה רה"ר, מ"מ שאר הרה"ר שיש ברחבו ט"ז אמה הוי שפיר רה"ר, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן כ"ב ב' ד"ה ואפי' במעלות, עיי"ש, וע"כ אמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ונלמד לפ"ז, דאף כשמקום הבקיעה עצמו ל"ה רה"ר, מ"מ אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא לגבי המקום שבפנים דהוי רה"ר, ונת' לעיל.[[192]](#footnote-193)

**וצ"ל וכו' מודה הוא דמדאורייתא אין חילוק בין י"ג לט"ז וקסבר ב' מחיצות דאורייתא וכו',** בד' תוס' הרא"ש נראה דהנידון בזה הוא בעיקר דינא דר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, אם הוא אף כשיש בין ב' המחיצות ט"ז אמה, והוכיחו דאף בכה"ג הוי רה"י לר' יהודה, דאי נימא דיש לחלק מדאורייתא בין רוחב י"ג אמה לרוחב ט"ז אמה, א"כ מאי פריך הכא מההיא דר' יוחנן דבעי דלתות ננעלות, הרי י"ל דהיינו רק בט"ז אמה, דכמו דלענין ב' מחיצות דר' יהודה חלוק דין י"ג אמה מדין ט"ז אמה, ה"נ לענין דין דלתות שאינם ננעלות י"ל דחלוק דין י"ג אמה מדין ט"ז אמה.

ולכאו' ביאור הנידון בזה, הוא משום די"ל דברה"ר גמורה ל"מ ב' מחיצות דר' יהודה, וכאשר כ"ה דעת הריטב"א, וכדלהלן, ושאני בי"ג אמה, דאף דהוי רה"ר מדינא דרה"ר המתקצר, מ"מ כיון דל"ה רה"ר בפנ"ע אלא משום צירופו לרה"ר, מהני ב' המחיצות לחלקו מרה"ר, ומשא"כ בט"ז אמה דהוי רה"ר מצ"ע, ל"מ ב' מחיצות להפקיעו מתורת רה"ר, וזהו שהוכיחו דאם נחלק בזה, ה"נ יש לחלק בדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, דרק בט"ז אמה דהוא רה"ר בפנ"ע אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ול"מ המחיצות דבקעי בהו רבים להתירו.[[193]](#footnote-194)

הריטב"א בסוגיין ולקמן י"ב ב' וכ"ב א' ובשבת ו' א' כתב דכל הא דמהני ב' מחיצות לר' יהודה הוא רק כשאין בו ט"ז אמה, אך ברה"ר גמורה של ט"ז אמה, מודה ר' יהודה דל"מ ב' מחיצות, ולקמן כ"ב א' ובשבת שם כתב דה"נ מהני ב' מחיצות בדליכא ס' רבוא.[[194]](#footnote-195)

ולכאו' הטעם בזה הוא, דמקום שהוא רה"ר ל"מ בו מחיצות לעשותו רה"י, וכל כח המחיצות הוא רק אחר דל"ה רה"ר משום דל"ד לדגלי מדבר, ובב' מחיצות אכתי דמי לדגלי מדבר, וע"כ ל"מ המחיצות לעשותו רה"י אלא בשאין בו ט"ז אמה ול"ה רה"ר, ואף אי נימא בדעת הריטב"א כמש"כ השעה"צ בסימן שמ"ה סקכ"ט דרה"ר המתקצר הוי רה"ר, מ"מ כיון דל"ה רה"ר בפנ"ע אלא מכח צירופו להרה"ר, הרי דבזה שפיר מהני ב' מחיצות לאשוויי לי' לרה"י, דע"י המחיצות כבר ל"ה מכלל הרה"ר.

ועד"ז מצינו בד' הרמב"ן לקמן נ"ט א' שכתב לדון דל"מ ב' מחיצות לר' יהודה, אלא ברחב ט"ז שדרך הרבים עוברת שם ואין הרבים נקבעין ועומדין שם דגמר ממדבר דליכא מחיצות, אבל פלטיא וכו' זהו רה"ר גמורה, - וזה מתפרש כנ"ל, דל"מ מחיצות לאשוויי רה"י במקום שהוא רה"ר, וע"כ כל הא דמהני ב' מחיצות לר' יהודה אף ברחב ט"ז, ודלא כהריטב"א, הוא רק במקום המשמש להילוך, דכל שיש לו ב' מחיצות ל"ד לדגלי מדבר, אך בפלטיא דהויא רה"ר משום קביעות הרבים שם, ולא משום ההילוך, הויא רה"ר אף במקום שיש לה ב' מחיצות, והיינו דברה"ר דפלטיא, אין ללמוד מדגלי מדבר דבעינן שלא יהא ב' מחיצות, דהגריעותא דב' מחיצות הוא בההילוך.[[195]](#footnote-196)

**תוד"ה והאמר רבה, וא"ת והיכי פריך מר' יוחנן וכו' וי"ל דפריך וכו',** כ"כ הבעה"מ לקמן כ"ב א', ובתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דאף דלרבנן לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא היכא דאיכא שם ד' מחיצות, מ"מ הכא דליכא שם ד' מחיצות אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וזהו דמייתינן דכ"ה דלר' יהודה דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף בדאיכא שם ד' מחיצות, ל"מ דלת שאינה ננעלת לבטל בקיעת הרבים, ה"נ לרבנן דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא בדליכא שם ד' מחיצות, ל"מ דלת שאינה ננעלת לבטל בקיעת הרבים.

ומבו' לפ"ז מד' התוס', דאף דיש להמבוי ב' מחיצות ודלת הראוי' לינעל לא חשבינן לה כשם ד' מחיצות, וע"כ אמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ובתשו' חדשות להגרע"א סימן ו' הק' ע"ז דאם דלתות הראויות לינעל לא חשיבי כשם ד' מחיצות, א"כ מ"ט בירושלים לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, הרי המחיצות דירושלים הוו ע"י צוה"פ, וכמש"כ התוס' לקמן כ"ב א' ד"ה והא א"ר יוחנן, ולא חשיב זה כשם ד' מחיצות, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** בל' תוס' הרא"ש משמע, דלרבנן בעינן שם ד' מחיצות ולא סגי בשם ג' מחיצות, וע"כ אף דדלת הראוי' לינעל מהניא ליחשב כשם ד' מחיצות, מ"מ כיון דברוח הרביעית ליכא אלא לחי, דל"מ ליחשב כשם ד' מחיצות, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן כ"ב א', אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ויתבאר בעזה"י עוד לקמן כ"ב א' פלוגתת רבוותא בד"ז, אם לרבנן סגי בשם ג' מחיצות, או בעינן שם ד' מחיצות.

**ב** הגרע"א שם כתב, דבירושלים שפיר חשבינן דאיכא שם ד' מחיצות, והיינו דהי' שם עומ"ר, וכמש"כ בחי' הריטב"א לקמן כ"ב א', ואף דבעינן התם להצוה"פ, דבלא הצוה"פ ל"ה מהני העומ"ר, כיון שהי' שם פרצה ט"ז, מ"מ אחר דאיכא צוה"פ וה"ז מבטל להפרצה, הדר חשבינן לה כשם ד' מחיצות, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י עוד בזה לקמן כ"ב א' בביאור ד' התוס' שם, וכ"ה מבו' בד' הבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה איברא שיש לדחות, אך בל' תוס' הרא"ש לקמן כ"ב א' נראה להדיא דצוה"פ גופי' חשיב כשם ד' מחיצות, עיי"ש.

**ג** השואל בתשו' הגרע"א שם כתב, דאף דצוה"פ מהני לדעת רבנן דלא נימא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, מ"מ דלתות הראויות לינעל גריעי מצוה"פ ול"מ, וע"כ בזה אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף לדעת רבנן, ומוכח לפ"ז דדלת הויא מחיצה אף בדליכא צוה"פ, וכן נקט הגרע"א שם, והאחרונים נחלקו בזה, ואכמ"ל, והגרע"א שם תמה ע"ז דודאי דדלתות הראויות לינעל עדיפי מצוה"פ, וכדחזינן דלחנניא מהני דלתות הראויות לינעל ול"מ צוה"פ.[[196]](#footnote-197)

**ד** באבנ"ז סימן רע"ח סק"א וסימן ר"פ סק"ד כתב לפרש, דהא דדלתות הראויות לינעל ל"מ כנגד בקיעת רבים, אף דהא דמהני הדלתות הוא משום דחשבינן להו כמאן דנעילי, וכמש"כ הראב"ן בסו"ס שמ"ט, וכשיהיו נעולות ליכא בקיעת רבים, הוא משום דכל דהוא רה"ר, ל"מ מה שראוי לנעול לשוויי רה"י לבטל רשות שהוא עכשיו, וזהו דמדמינן דה"נ לדעת רבנן לא יועילו דלתות הראויות לינעל להפקיע להרה"ר, וכעי"ז כתבו הגאו"י בתו"ד והבית אפרים בסימן כ"ו (סוד"ה אבל לענ"ד נראה), ואך שלא נתפרש בדבריהם דאם דלתות הראויות לינעל ל"ה מחיצה כלל, היאך ה"ז מועיל במבוי המפולש לרה"ר.

**ה** החזו"א בסימן ע"ד סק"ג כתב, דכל מש"כ התוס' לקמן דהיכא דאיכא צוה"פ לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא לרבנן, הוא רק לס"ד דהתם, אך למסקנת הגמ' שם דמודו רבנן דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא היכא דליכא שם ד' מחיצות, הרי דה"נ בצוה"פ דלא חשיבא כשם ד' מחיצות אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ואתיא ההיא דר' יוחנן דירושלים וכו' אף כרבנן, ועיי"ש שעמד ע"ז דאי"ז במשמעות ל' התוס' הכא, ועיי"ש מש"כ בזה, ויש להעיר עוד מד' התוס' הרא"ש לקמן כ"ב א' דנראה להדיא בדבריו דע"י צוה"פ חשיב כשם ד' מחיצות, עיי"ש.

הרשב"א כתב דבאמת לדעת רבנן שפיר מערבין רה"ר ע"י צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, כיון דצוה"פ הויא כמחיצה ולא מבטלא לה בקיעת הרבים, ואזיל הרשב"א לטעמי' לקמן נ"ט ב' שכתב דלרבנן סגי בשם ג' מחיצות, וס"ל דצוה"פ נמי מהני ליחשב כשם ג' מחיצות, ורק לחי הוא דל"מ, וכמש"כ הרשב"א לקמן כ"ב א' דהוא משום דלחי הויא מחיצה גרועה טובא או משום דלחי משום היכר, ומה שהעמידו הכא להברייתא במבואות המפולשין לרה"ר, הוא כדי דתיזל הברייתא אף כדעת ר' יוחנן.

הר"ן כתב לישב קו' התוס', דמדקתני בברייתא ברישא כיצד מערבין רה"ר, משמע שקודם התיקון שהוא עושה בו רה"ר היא, אלמא ס"ל דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, וזהו דפריך דא"כ היאך מערבא בדלתות, הרי שמעינן מההיא דר' יוחנן דדלתות ל"מ לבטל בקיעת הרבים, עכ"ד, וצ"ע דאף אם לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, מ"מ קודם התיקון הוי רה"ר, כיון דליכא אלא ב' מחיצות, ולרבנן דג' מחיצות דאורייתא, הרי דכל דליכא אלא ב' מחיצות הוי רה"ר, ול"ב בזה לדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא.

?**ראויות לינעל,** המאירי כתב דהוא משום דיראים שמא ננעל, והראב"ן כתב דכמאן דנעילי דמי, אך דבריו לא קיימי על הא דמהני כמחיצה לחנני', אלא על הא דמהני ברה"ר להסוברים דמהני דלתות שאינם ננעלות, והאחרונים נחלקו בגונא דא"א לנעול משום גזירת המלכות, ובתשו' מהרש"ם כתב דבכה"ג ל"ש הטעם דיראים שמא ננעל.

?עוד יש לדון אם סגי במה שראויים לינעל בלילה, דכ"ה מוכח מד' התוס' בפסחים והראב"ן, ועוד יש לדון בכמה מילי, גם בדין דלתות ננעלות בלילה, יש לדון אם בעינן בכל לילה, כמשמעות ל' רש"י ועוד מקמאי.

ט"ו אלול ע"ז

דף מס' 3

**אתו רבים ומבטלי מחיצתא**

**כ"ב א'** **- אם הי' דרך הרבים מפסיקתן יסלקנה לצדדים,** בפירש"י לעיל כ' א' כתב דהיינו שאין שם דרך אלא בין הפסין, ובאבנ"ז סימן רס"ה סק"ה כתב ללמוד מדבריו, דכל דיש להרבים דרך אחרת, לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא.

אך בד' הריטב"א לקמן בסוגיין מבו' דגם אם אם יש להם דרך אחרת אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ורק בגונא דאין דרך זו סלולה לרבים, ורק פעמים בוקעים בה רבים, לא אמרינן אתרו"מ, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם.

**והאמר רבב"ח א"ר יוחנן ירושלים וכו',** לפ"מ שאמרו לקמן דהיכא דליכא שם ד' מחיצות מודו רבנן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, מבו' דירושלים היו בה שם ד' מחיצות, וע"כ לרבנן לא אמרינן בזה אתרו"מ.[[197]](#footnote-198)

ובטעמא דמילתא כתבו הרשב"א לקמן בסוגיין והר"ן, דהי' בפתחי ירושלים צוה"פ, וס"ל דצוה"פ מהני ליחשב כשם ד' מחיצות ונת' להלן, אך הריטב"א לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דבאותן הרוחות שהיו פתחי ירושלים, הי' עומ"ר על הפרוץ,[[198]](#footnote-199) ואזיל לטעמי' דצוה"פ ל"ה כשם ד' מחיצות, (ונת' להלן), וע"כ כל הא דבירושלים הי שם ד' מחיצות, הוא משום דהי' שם עומ"ר, ועמש"נ להלן בד' התוס' בזה.

התוס' הקשו דמאי פריך מדר' יוחנן, הרי שאני ירושלים דהיתה רחבה ט"ז אמות, ובפסי ביראות ליכא אלא י"ג ושליש, ותירצו דכיון דהי' לירושלים צוה"פ דחשיב כמחיצה, ל"ה לרבים דבקעי לבטל המחיצה.

ובביאור קו' התוס', משמע בד' תוס' הרא"ש דהיינו, דשמא לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא בירושלים שהיתה רה"ר גמורה שהי' בה ט"ז אמה, ומשא"כ בפסי ביראות דאינם רה"ר גמורה דאין בין הפסין אלא י"ג אמה ושליש,[[199]](#footnote-200) ועי' בתור"פ ובריטב"א שהקשו כן, והוכיחו מזה דלענין דינא דאתרו"מ אין לחלק בזה, וזה כדעתם לעיל ו' ב', ?ועי' עוד בד' הר"ן ובד' האו"ז בסימן קכ"ט ובד' הראבי"ה שעמדו בזה?, - אך לא נתפרש לפ"ז מש"כ התוס' לישב דהי' לירושלים צוה"פ דהויא כמחיצה, הרי גם בהא דהרבים מבטלין למחיצת הצוה"פ י"ל דהוא משום דהויא רה"ר גמורה, ועי' בבית אפרים סימן כ"ז ד"ה ועתה אבא, וחזו"א סימן ע"ד סק"ח, במש"כ לפרש בזה, וצ"ע.

ובתשו' הגרע"א החדשות או"ח סימן ו' מבו' שפירש בקו' התוס', די"ל דהא דירושלים אלמלי דלתותי' ננעלות בלילה חייבין עלי' משום רה"ר, אי"ז כלל משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, אלא הוא משום שהי' פירצה ט"ז במחיצות, וע"כ אין מחיצותי' מועילות לאשוויי לה לרה"י,[[200]](#footnote-201) ומשא"כ בפסי ביראות שלא הי' פירצה יותר מכשיעור, ואיכא מחיצות כדינם, אין בקיעת הרבים מבטלת המחיצות, וע"ז תירצו התוס', דכיון שהי' לירושלים צוה"פ, ה"ז מועיל לבטל הפרצה, ובע"כ דהא דחייבין עלי' משום רה"ר, הוא משום דאתרו"מ, וה"נ בפסי ביראות נימא דאתרו"מ, וכ"כ בתשו' משכנות יעקב סימן קכ"ב עמ' קמ"ד ד"ה ומש"כ מעכ"ת, ובאבנ"ז סימן רפ"ח סק"ב וסימן ר"פ סק"ג,[[201]](#footnote-202) ועמש"נ להלן אם יש ללמוד מד' התוס' דצוה"פ חשיבא כשם ד' מחיצות, וע"כ הוא דלרבנן לא אמרינן בזה אתרו"מ.

התוס' כתבו דלפי פי' אחר דפירשתי גבי יתר ע"כ ניחא, והנה אי נימא דעיקר קו' התוס' היא דשמא לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא בירושלים דהיא רה"ר גמורה, הרי דזהו מה שכתבו דלפי פי' אחר שפירשו לעיל ו' ב', וכתבו שם דלפ"ז בע"כ דאין לחלק בדין בקיעת רבים בין י"ג לט"ז, ניחא אף הקו' דהכא.

אך למש"כ הגרע"א ודעימי' דקו' התוס' היא דשמא הא דירושלים וכו' חייבין עלי' משום רה"ר הוא משום שהי' פירצה יותר מי"ג אמה ושליש במחיצותי' ול"ה רה"י, צ"ב דמ"ט ניחא קו' זו לפ"מ שפירשו לעיל, - והדברי יחזקאל בסימן ה' סק"כ ד"ה ולכן נראה כתב לפרש בזה, לפמש"כ שם דמכוון התוס' לעיל בסוף דבריהם הוא דאין לחלק דפרצה יותר מי"ג ושליש דאורייתא, וזהו מש"כ התוס' דע"כ אף דבירושלים הי' פרצה יותר מי"ג אמה ושליש, מ"מ מדאורייתא סגי במחיצות אלו, ובע"כ דהא דקאמר ר' יוחנן דחייבין עלי' משום רה"ר, הוא משום דאתרו"מ, וכן נראה שפירש האבנ"ז בסימן רע"ט סק"ג, - אך המשכנות יעקב בסימן קכ"ב עמ' קמ"ד ד"ה ולענ"ד כתב דמכוון התוס' הוא למש"כ הריטב"א לעיל ו' ב' בשם תוס' דבירושלים היו מבואות שלא הי' בהן אלא י"ג אמה ושליש, ואפ"ה לא הי' אפשר להשתמש בהן משום דאתרו"מ.

**בקיעת רבים אם מבטלת רק לאותה המחיצה שבוקעין בה**

**קשיא דר' יהודה אדר' יהודה,** התוס' כתבו דס"ד דמקשה דלר' יהודה ג' מחיצות דאורייתא ולחי וקורה משום מחיצה, וזהו דפריך דשמעינן מינה דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, דאי ב' מחיצות דאורייתא ל"ה פריך מידי.

ומבו' בדבריהם דדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא הוא דמחיצה שהרבים בוקעין בה בטילה, וע"כ הכא דאין הרבים בוקעין בב' המחיצות שבצדדים, ומחיצות אלו אינם בטילות, הרי דאם ב' מחיצות דאורייתא ודאי דמועילין מחיצות אלו לאשוויי רה"י.

וכ"כ הריטב"א בריש סוגיין, דבירושלים שהיו שם פתחים במזרח ומערב ואמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, אין בטילין המחיצות השלימות שבצפון ובדרום, אלא בטלין המחיצות שבמזרח ומערב כיון שבוקעין בהן תדיר דרך הפתחים וכאילו אין שם פתח ולא שום גיפופי והיו פרוצין במלואן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות בריש דבריו.

ועמש"נ להלן דמד' כמה מקמאי מבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא לא תליא במה דהרבים בוקעין במקום המחיצות עצמן, אלא כל שהן בוקעין לתוך הרשות הן מבטלין לגדירת המחיצות.

**ב' מחיצות מעלייתא**

**דר"י אדר"י לא קשיא התם דאיכא ב' מחיצות מעלייתא,** בביאור הא דהיכא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בד' התוס' בד"ה קשיא בפי' קמא מבו' דהטעם בזה הוא, משום דבקיעת רבים אינה מבטלת אלא לאותה המחיצה שהרבים בוקעין בה, וע"כ לר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, כל דאיכא ב' מחיצות דאין רבים בוקעין בהן, הויא רה"י גמורה, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן במלחמות ובד' הריטב"א.[[202]](#footnote-203)

**ב** התוס' בפי' בתרא כתבו דאף אם ג' מחיצות דאורייתא, מ"מ כיון דאיכא ב' מחיצות שלימות לא אתו רבים ומבטלי מחיצה שלישית,[[203]](#footnote-204) ולכאו' מכוון דבריהם הוא, דכיון דאיכא ב' מחיצות שלימות דלא בקעי בהו רבים, ורק במחיצה השלישית בקעי רבים, לא אמרינן בזה אתרו"מ לבטל למחיצה השלישית.[[204]](#footnote-205)

**ג** בד' התורי"ד מבו' דכל דאיכא ב' מחיצות גמורות לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף אם בקעי הרבים במקום ב' המחיצות, וכל הא דאתרו"מ הוא רק בפסי ביראות דליכא מחיצות מעלייתא, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דבעי רחבה לקמן בתל המתלקט אם אמרינן אתרו"מ, הוא דלא כהך שנויא, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן שע"ט והאו"ז בסימן קכ"ט, וכתבו מכח זה דר' יוחנן דאמר דירושלים וכו' חייבין עלי' משום רה"ר, הוא דלא כר' יהודה, דהרי בירושלים איכא ד' מחיצות מעלייתא, ואפ"ה ס"ל דאתרו"מ, וכ"נ גם בד' ריו"נ במשנתינו, ובד' הראב"ד בכתוב שם, ובחי' המאירי לעיל כ' א'.

ומבו' בדבריהם דפליגי ע"ד התוס' ודעימייהו וס"ל דאף כשאין הרבים בוקעין במקום המחיצות ה"ז מבטל לגדירת המחיצות, וע"כ הי' בדין דאף דמדאורייתא סגי בב' מחיצות, מ"מ תועיל בקיעת הרבים שבוקעין בשאר הרוחות לבטל את גדירת המחיצות, והא דאין בקיעת הרבים מבטלת, הוא משום דכל דאיכא היקף מעליא דב' מחיצות מעלייתא, ל"מ בקיעת רבים לבטל לגדירת המחיצות.?אך יש לדחות דס"ל דאלמלי הא דב' מחיצות מעלייתא, היתה בקיעת הרבים מבטלת להלחי דבעינן לי' מדרבנן, ובע"כ דכל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתרו"מ?.

**שם ד' מחיצות**

**הכא איכא שם ד' מחיצות התם ליכא שם ד' מחיצות,** הרשב"א הק' דהרי אף התם איכא שם ד' מחיצות, דקי"ל דלחי משום מחיצה, וכתב בתי' קמא דבעינן שם ד' מחיצות חשובות קצת כפסי ביראות, אבל לחי מחיצה גרועה היא טובא ובקיעת הרבים מבטלתה, וכ"כ הריטב"א והר"ן.

והרשב"א בתי' בתרא כתב, דדילמא רבנן דקאמרי דאין מערבין רה"ר בכך ס"ל דלחי משום היכר, ולעולם אם לחי משום מחיצה מערבין רה"ר בכך, ואנן דקי"ל דאין מערבין רה"ר בכך, הוא משום דקי"ל כר' יוחנן דבקיעת הרבים מבטלת אפי' מחיצות גמורות, - ולדרך זו נמצא דלדעת רבנן לא אמרינן כלל אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וכל הא דאין מערבין רה"ר בכך, הוא משום דלחי משום היכר, וליכא ג' מחיצות.

**צוה"פ אם חשיבא כשם ד' מחיצות**

בד' הרשב"א משמע דרק בלחי דהוא מחיצה גרועה טובא מבטלא לי' בקיעת הרבים לרבנן, אך בצוה"פ דהיא מחיצה מעליא טפי לא מבטלא לי' בקיעת הרבים לרבנן, וכ"ה מבו' בדבריו לעיל בסוגיין, שכתב דבירושלים הי' שם ד' מחיצות כיון שהיו פתחים בראשי הפילושים, וכ"ה בדבריו לעיל ו' ב' ולקמן נ"ט ב', וכתב מה"ט דלדעת רבנן רה"ר גמורה מתערבת בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, וכ"כ הר"ן לעיל בסוגיין ולעיל ו' ב'.

אך הריטב"א כתב דאף אם איכא צוה"פ לא חשיבא מחיצות כעין פסי ביראות שיש שם ב' אמות עומדין, ולכאו' מכוון דבריו הוא דפסי ביראות עדיפי, דיש שם ב' אמות עומדין דאין הרבים בוקעין בהן, ומשא"כ בצוה"פ דהרבים בוקעין בכל מקום המחיצה.

ובדעת התוס' בזה נחלקו האחרונים, וזה במש"כ התוס' בד"ה והא א"ר יוחנן דהואיל והי' לירושלים צוה"פ דחשיב כמחיצה ל"ה לרבים דבקעי לבטל המחיצה, והאבנ"ז בסימן רע"ח סק"ב וסימן ר"פ סק"ג כתב ללמוד מדבריהם דצוה"פ חשיבא כשם ד' מחיצות וע"כ בירושלים דהי' לה צוה"פ אין בקיעת רבים מבטלת המחיצות לדעת רבנן, וכ"כ הדברי יחזקאל בסימן ה' סק"כ, וכ"נ להדיא בד' תוס' הרא"ש שם.

אך בתשו' הגרע"א החדשות סימן ו' פירש בד' התוס', דאף דצוה"פ לא חשיבא כשם ד' מחיצות, וכמש"כ שם ללמוד מד' התוס' לעיל ו' ב',[[205]](#footnote-206) מ"מ בירושלים דהי' מחיצות מעליין, שהי' שם עומ"ר, או שהי' שם אמה עומד מכאן ומכאן כפסי ביראות, ואך דהי' פרצה יותר מכשיעור, הרי דע"י דאיכא צוה"פ וחשבינן להפרצה כפתח, תו מהנו המחיצות ואיכא שם ד' מחיצות, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן קכ"ב עמ' קמ"ד ד"ה ועתה וד"ה והפליג.[[206]](#footnote-207)

**שם ג' מחיצות**

הרשב"א לקמן נ"ט א' כתב דסגי אף בשם ג' מחיצות, ול"ב שם ד' מחיצות וכ"ה מבו' גם בדבריו לעיל ו' ב', דמה"ט לדעת רבנן מערבין רה"ר עצמה בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, וכן נקטו רבים מן האחרונים,[[207]](#footnote-208) וכ"כ בחזו"א סימן ק"ז ריש סק"ה דלא מצינו מדאורייתא חילוק בין ג' מחיצות לד' מחיצות, ומה שאמרו הכא שם ד' מחיצות, נראה דהוא משום דהמחיצה דפסי ביראות ל"מ אלא בדהויא מד' רוחות ואיכא שם ד' מחיצות, וכמש"כ הר"ן בריש פירקין.

אך בחי' אהעו"ז לעיל ו' ב' כתב דכל הא דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא לרבנן, הוא רק בדאיכא שם ד' מחיצות, אך אם ליכא אלא שם ג' מחיצות אתרו"מ,[[208]](#footnote-209) ועמש"נ לעיל שם לדון לפרש כן בד' התוס' שם, וכאשר כ"ה משמעות ד' תוס' הרא"ש שם, וכ"ה משמעות ל' הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, עיי"ש.

ולכאו' עיקר הנידון בזה הוא בטעם הא דהיכא שם ד' מחיצות לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, דבד' הרשב"א מבו' דהיינו משום דלרבנן אין בקיעת הרבים מבטלת מחיצה גמורה, ורק לחי דהיא מחיצה גרועה בקיעת הרבים מבטלתה, ולפ"ז הרי דכיון דג' מחיצות דאורייתא, ודאי דסגי בהא דאיכא ג' מחיצות מעליא דאין בקיעת הרבים מבטלתן, - אך בדעת הסוברים דבעינן שם ד' מחיצות ולא סגי בשם ג' מחיצות, מבו' דלעולם ס"ל לרבנן דאף אם איכא מחיצות גמורות מהני בקיעת הרבים לגרע כח המחיצות, ול"מ אלא בדאיכא היקף מעליא דשם ד' מחיצות.[[209]](#footnote-210)

**אם אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא במחיצות דעומ"ר**

נחלקו רבוותא בדין מחיצות דעומ"ר אם אמרינן בהו אתו רבים ומבטלי מחיצתא, - ולדעת רבנן דכל דאיכא שם ד' מחיצות לא אתרו"מ, הרי דאף לדעת הריטב"א דצוה"פ לא חשיבא כשם ד' מחיצות ואמרינן בזה אתרו"מ, מ"מ בעומ"ר לא אמרינן אתרו"מ, וכמש"כ הריטב"א בד"ה ואיכא למידק, דמחיצות דעומ"ר עדיפי ממחיצה דפסי ביראות דאין בקיעת הרבים מבטלתה, וכן הוכיח המשכנות יעקב בסימן קכ"ב עמ' קמ"ה ד"ה ונחזור מד' התוס' בע"ב ד"ה ת"ש.

אך לדעת ר' יהודה דאף אם איכא שם ד' מחיצות אמרינן אתרו"מ, מבו' בד' התוס' ובד' הריטב"א שם דאף במחיצות דעומ"ר אמרינן אתרו"מ, עיי"ש, - והגאו"י בע"ב סוד"ה פליגי בה רבנן והקר"א שם כתבו בדעת הרמב"ן במלחמות, דבמחיצות דעומ"ר לא אמרינן אתרו"מ אף לדעת ר' יהודה, והוא משום דלא אמרינן אתרו"מ אלא בכגון פסי ביראות שאנו צריכין לסתימת הפרוץ, ואף המקום שכנגד הפרוץ הוי רה"י, עיי"ש.[[210]](#footnote-211)

הבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה הנה הארכתי דקדק מד' ריו"נ במשנתינו, דכל דאיכא מחיצות דעומ"ר מודה ר' יהודה דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא,[[211]](#footnote-212) וכ"ה מבו' בד' המאירי בריש פירקין, וכ"ה מבו' להדיא בד' התורי"ד בסוגיין שכתב דבירושלים לא אתרו"מ לדעת ר' יהודה, משום דאיכא ד' מחיצות מעלייתא, עיי"ש, וכ"כ הראבי"ה בסימן שע"ט והאו"ז בסימן קכ"ט אות י'.?וי"ל בדעתם דאף בצוה"פ לא אמרינן אתרו"מ לר' יהודה, דרק בפסי ביראות דפרוץ מרובה אמרינן, וא"צ לומר דהי' בירושלים עומ"ר?.

אמנם פשוט דהני קמאי לטעמייהו אזלי, דס"ל דהא דהיכא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא לר' יהודה, היינו דכל דאיכא היקף מעליא דב' מחיצות גמורות אין בקיעת הרבים מבטלת לגדירת המחיצות, וזהו דס"ל דכל דאיכא ב' מחיצות דעומ"ר דהם מחיצות גמורות לא אתרו"מ, ורק אם ליכא אלא מחיצה דפסי ביראות דהוא פרוץ מרובה ואי"ז מחיצה מעלייתא, הוא דאתרו"מ, - אך לדעת התוס' ודעימייהו דהא דהיכא דאיכא ב' מחיצות מעליייתא לא אתרו"מ, היינו דכל דאיכא ב' מחיצות דאין הרבים בוקעין בהן לא איכפת לן דהרבים בוקעין בשאר הרוחות, משום דאותם המחיצות דאין בוקעין בהן אינם בטילות, ואיכא ב' מחיצות המועילות לאשוויי רה"י, לא מצינו כלל דהיכא דאיכא מחיצות גמורות לא אתרו"מ, וזהו דס"ל דאתרו"מ אף היכא דאיכא מחיצות דעומ"ר.

**תוד"ה חייבין עלי', וא"ת וכו',** התוס' הרא"ש ותור"פ כתבו לישב בשם הש"ר מקוצי, דאף דס"ל לר' יוחנן כר' יהודה דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, מ"מ בהך מילתא דב' מחיצות דאורייתא לא ס"ל כוותי', וע"כ אמרינן אתרו"מ אף היכא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסו"ד, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן.

והמהרש"א עמד ע"ד התוס' דמ"ט לא פירשו כן, ועיי"ש מש"כ בזה, והבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה ואחרי שביררנו והחזו"א בסימן ע"ד סק"ז תמהו על דבריו, ועיי"ש במש"כ לישב לד' התוס' בע"א.

**דין אמצע הפילוש**

**וי"ל דירושלים היתה מפולשת מד' צדדין וחייבין עלי' משום רה"ר לעומד באמצע הפילוש**, נתחדש בדבריהם דאף דבמקום בקיעת הרבים במחיצה הוי רה"י, כיון דבמקום זה איכא ב' מחיצות, מ"מ מהני בקיעת הרבים לבטל להצוה"פ שהיתה בפתחי ירושלים, וע"כ הוא דאמצע הפילוש הוי רה"ר, - ויש להסתפק אם היינו דאף דהצוה"פ אינה בטילה כלפי מקומה, כיון דהוי רה"י, מ"מ ה"ה בטילה כלפי גדירת אמצע הפילוש דהוא רה"ר,[[212]](#footnote-213) או היינו דהצוה"פ בטילה אף במקומה, וע"כ הוא דאינה מועלת לאמצע הפילוש.[[213]](#footnote-214)

עוד נתחדש בד' התוס', דאף דצידי הפילוש הוו רה"י, מ"מ אמצע הפילוש הוי רה"ר, ולא אמרינן דכיון דצידי הפילוש הוו רה"י מכח מחיצותיהם, אף אמצע הפילוש הפתוח להם חשיב כגדור במחיצות.

אמנם החזו"א בסימן ס"ה סקמ"ה וסימן ק"ז סק"ה כתב דמקום הפתוח למקום הגדור במחיצות, חשיב דיש לו מחיצה במקום זה, עיי"ש,[[214]](#footnote-215) ומש"כ התוס' דאמצע הפילוש הוי רה"ר, כתב החזו"א בסימן ע"ד סוסק"ז דהוא משום דב' מחיצות דאורייתא ל"מ לחשוב את המקום כסתום, שיהא המקום הפתוח לו כסתום, וכ"כ החזו"א במכתביו בכ"ד,[[215]](#footnote-216) ובסימן ק"ז סק"ה כתב דאף דאמצע הפילוש חשיב כסתום מכח מחיצות צידי הפילוש, מ"מ אמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא לר' יהודה, דהו"ל כשם ד' מחיצות דלר' יהודה אתרו"מ.[[216]](#footnote-217)

ובמכתב הגרא"פ סוף אות מ"ג הק' על מש"כ החזו"א דד' התוס' הם רק בב' מחיצות לר' יהודה, שהרי התוס' בד"ה קשיא כתבו בתי' בתרא, דאף אם סבר ר' יהודה דג' מחיצות דאורייתא מ"מ אין בקיעת הרבים מבטלת למחיצה שלישית כיון דאיכא ב' מחיצות שלימות, ולתי' זה תיקשי דמ"ט הוי אמצע הפילוש רה"ר, הרי צידי הפילוש הוו רה"י גמורה ע"י ג' מחיצות, - והחזו"א באות מ"ד ד"ה עמד השיב, דד' התוס' הכא קיימי לתי' קמא, וכמבו' ממה שהזכירו בקושייתם דב' מחיצות דאורייתא, אך לתי' בתרא צ"ל דלדינא ס"ל לר' יוחנן דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף בדאיכא ב' מחיצות שלימות, ועיי"ש באות מ"ו (ד"ה עוד קרא) במש"כ להוסיף טעם בזה, וצ"ע.[[217]](#footnote-218)

הבעה"מ כתב דהא דהיו חייבין על ירושלים משום רה"ר, הוא משום דליכא אפי' ב' מחיצות, לפי שהרבים בוקעין בה שתי וערב, ולא הי' בה אפי' מחיצה אחת שלא היו רבים בוקעים בה, ומבו' בדבריו דמה"ט היתה כל ירושלים רה"ר, ודלא כמש"כ התוס' דרק אמצע הפילוש הוי רה"ר, וכ"ה מבו' ממש"כ לפרש כן בהא דחצר שהרבים נכנסין וכו'.

והרמב"ן במלחמות תמה ע"ז, דהמקום שיש לו ב' מחיצות ודאי דהוי רה"י, דדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא הוא רק לבטל את הגדירה במקום הפרוץ.[[218]](#footnote-219)

הרמב"ן במלחמות כתב בדין אמצע הפילוש, דאם יש בו פלטיא רחב ט"ז אמה על ט"ז אמה, אפשר שחייבין עליו, אע"פ דתוך המבואות מכאן ומכאן אינו רה"ר מפני ב' מחיצות שלהן, ומבו' דכל הא דאמצע הפילוש הוי רה"ר, הוא רק בפלטיא, אך מבואות המפולשין ל"ה רה"ר בכה"ג.

ובאבנ"ז סימן רס"ה סקכ"א פירש דהטעם בזה הוא, משום דבמבואות המפולשין דתורת רה"ר שבהן הוא משום הוא משום שעוברים בהן מצד זה לצד זה, ע"כ כיון שאמצע הפילוש הוי רה"י מד' צדדיו, ל"ח כמפולש משער לשער, שהרי מפולש מכל צדיו לרה"י, ומשא"כ פלטיא דתורת רה"ר שעלי' אינו משום ההילוך, ע"כ הגם דמכל צדי' הוי רה"י הויא איהי גופה רה"ר.[[219]](#footnote-220)

**תוד"ה דרבנן, הומ"ל דרבנן לא פליגי אדר' יהודה אלא מדרבנן אבל מדאורייתא מודו לי',** הרשב"א והריטב"א הוסיפו לפרש, דאם מדאורייתא מודו לי', הרי דע"כ בפסי ביראות העמידוה אדאורייתא משום קולת פסי ביראות, ועיי"ש שכתבו לישב, דמדקאמר אין מערבין רה"ר בכך ולא קאמר וחכמים אוסרים, משמע דאין מערבין כלל דעירוב כזה אינו עירוב ואפי' דאורייתא, והר"ן כתב דמדקאמרי אין מערבין רה"ר בכך, מכלל דאכתי רה"ר היא, דמדאורייתא אתו רבים ומבטלי מחיצתא.

כ"ז אלול ע"ז

דף מס' 4

**כ"ב ב'** **- אילימא משום דמקיף לי' סולמא דצור וכו',** הריטב"א כתב דהם ב' מחיצות כמין גם, ולכאו' לפ"ז אתיא כר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, וכ"כ הר"ן,[[220]](#footnote-221) - אך בד' תוס' והרשב"א מבו' דהך דינא אתיא כרבנן, וצ"ל לפ"ז דמלבד ב' מחיצות אלו, מוקפת א"י מרוח שלישית בים הגדול, ואית לה ג' מחיצות.[[221]](#footnote-222)

התוס' כתבו דהך דינא אתיא כרבנן דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וכ"כ הרשב"א, וצ"ע דהרי הכא אין הרבים בוקעין במקום המחיצות, ומ"ש בזה דינא דאתרו"מ, ונת' בזה להלן.

**אתו רבים ומבטלי מחיצתא במחיצה שאינה עשוי' בידי אדם**

**דילמא מעלות ומורדות קאמרת,** התוס' הקשו דמ"ט באמת ל"ה כל א"י וכל בבל רה"י, ובתשו' חכם צבי סימן ל"ז עמד דמ"ט לא הק' מכל העולם, ובתשו' בית אפרים סימן כ"ו כתב דנשמט מד' התוס' תיבת וכו', וכונתם להקשות גם מכל העולם, וכתבו דהוא משום דמחיצה שאינה עשוי' בידי אדם לא חשיבא מחיצה כולי האי ואפי' רבנן מודו דאתו רבים ומבטלי מחיצתא.

והתוס' הרא"ש הוסיף דהיינו בהיקף גדול כזה, ועד"ז כתב בתשו' כנסת יחזקאל סימן ב' הביאו הבית אפרים בסימן כ"ו דהיינו רק ביותר מבית סאתים,[[222]](#footnote-223) ויש לפרש כן גם בד' התוס', אף שסתמו בזה, והיינו משום דדבריהם קיימי על מה שהוכיחו מדר' יוחנן דמהני מחיצות אף בהיקף גדול, וע"ז הוא שכתבו דבמחיצה שאינה עשוי' בידי אדם ל"מ בכה"ג ואמרינן אתרו"מ, אך המג"א בסימן שס"ג סק"מ נקט דד' התוס' קיימי בכל מחיצות העשויות בידי שמים, ואף בהיקף קטן, עיי"ש, וכן נקטו רבים מן האחרונים, והק' מכח זה ע"ד התוס' מתל המתלקט וכו', ונת' להלן.

התורת חיים הק' ע"ד התוס' דבמחיצה שאינה עשוי' בידי אדם מודו רבנן דאתרו"מ, ממה שאמרו לקמן בסוגיין בתל המתלקט ובשבילי בית גלגול דלרבנן לא אמרינן בהו אתרו"מ, אף דאינם עשויין בידי אדם, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** למש"כ התוס' הרא"ש דכל הא דבמחיצה שאינה עשוי' בידים אדם מודו רבנן דאתרו"מ, הוא רק בהיקף גדול, ניחא בפשיטות, דע"כ בתל המתלקט ובשבילי בית גלגול דאינם היקף גדול לא אמרינן אתרו"מ אף דאינם עשויים בידי אדם.[[223]](#footnote-224)

**ב** התורת חיים כתב לדון די"ל דסולמא דצור ומחתנא דגדר אינו ראוי ליעשות בידי אדם, ורק בכה"ג חשיב כאינו עשוי בידי אדם, וכדמצינו דכוותה בד' התוס' לעיל ט"ו א' ד"ה תל, וכ"כ בס' לשון הזהב, ובתשו' מכתם לדוד או"ח סימן ב'.

**ג** הבית מאיר בסו"ס שס"ג כתב דבתל המתלקט ובשבילי בית גלגול שאני דלא ניחא תשמישתי', וכ"כ בתשו' שאילת יעב"ץ סימן ז', ובתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ט.[[224]](#footnote-225)

**ד** הגר"ז בסימן שס"ג סמ"ד ובקו"א סימן שמ"ה ס"ב כתב, דאף דגם במחיצות שאינם עשויות בידי אדם הוי במקומם רה"י ולא אמרינן אתרו"מ, מ"מ אינם חשובות כ"כ לבטל בקיעת הרבים במקום שלהלאה ממנו שלא יהא רה"ר מכח שהים מקיפו, עיי"ש, ועי' בתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"א שתמה על דבריו.

**ה** הבית אפרים בריש סימן כ"ו כתב דצ"ל דאיירי כשנעשה התל המתלקט ושבילי בית גלגול ע"י אדם, וע"כ לרבנן לא אמרינן בזה אתרו"מ.[[225]](#footnote-226)

בעיקר מש"כ התוס' דהא דלא נעשית כל א"י וכל בבל רה"י הוא משום דבמחיצות בידי שמים אפי' רבנן מודו דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, פירש המג"א בסימן שס"ג סק"ל דהיינו משום הרבים הבוקעים במקום המחיצות, וכתב לפ"ז דכל הא דהים ל"ה מחיצה, הוא רק במקום שהספינות עוברות שם.

אך בתשו' שאילת יעב"ץ ח"א סימן ז' נקט דודאי דליכא בקיעת רבים במקום המחיצה, ומכוון התוס' דהרבים דבתוך א"י ובבל מבטלים המחיצות, ועיי"ש שהוכיח כן שהרי במקום הספינות ל"ה רה"ר אלא כרמלית, ולכאו' מכוון דבריו דהוא משום דלא אמרינן אתרו"מ במקום שאינו רה"ר, וכן פירשו החמד משה בסימן שס"ג סק"ד והחת"ס בתשו' או"ח סימן פ"ט.

והגאו"י תמה ע"ד התוס' בזה, דדינא דאתרו"מ הוא רק כשהרבים בוקעין במקום המחיצה, וכמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דלמ"ד דב' מחיצות דאורייתא, פשיטא דל"ש דין אתרו"מ כשיש ב' מחיצות שאין הרבים בוקעין בהן, וכיון דאין רבים בוקעין בשפת אוקיינוס ובפרת ודגלת, מ"ט אמרינן בזה אתרו"מ, וצ"ע.[[226]](#footnote-227)

המג"א שם כתב לפי דבריו, בדין מבוי שצידו אחד ים, דכל שהספינות עוברות שם לנמל, ל"מ מחיצת הים, משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, וכ"כ המג"א שם סק"מ בדין מבוי שיש בראשו תל המתלקט, עיי"ש,[[227]](#footnote-228) והחמד משה שם נחלק לפי דבריו ע"ז, ועמש"כ בזה המ"ב שם ס"ק קי"ח.

**שיעור המקום דמהני בו היקף מחיצות לאשוויי רה"י**

הרשב"א כתב דהא דכל העולם וכל א"י ובבל ל"ה רה"י, הוא משום דמקום המוקף גדר י' יש לו שיעור עד היכן קרוי רה"י, אף במחיצות העשויות בידי אדם, וכתב דהדבר צריך תלמוד מהו השיעור בזה.

והריטב"א כתב בשם הרא"ה דהשיעור בזה הוא כל שרואה עצמו תוך המחיצות, דאע"ג דלגבי שבת ל"ב מחיצות הניכרות לידרתו, אפ"ה בעינן שיראה עצמו תוך מחיצות, וכ"כ הריטב"א בשבת ק' ב' ובסוכה ד' ב'.

והר"ן כתב דבעינן דבאיזה מקום שיעמוד באותו היקף רואה המחיצות הצריכות לו מה"ת, ומשמע דלא סגי במה דבאמצע הרשות רואה את ג' המחיצות, אלא בעינן שיהא רואה את המחיצות בכל מקום ברשות, - אך הרמב"ן לקמן נ"ט ב' כתב לדעת ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, דאין לך רה"ר אלא סרטיא ומדבר וכיו"ב שאין לך בהן מחיצה כלל, ואע"פ שא"א שלא יהיו הרים ובקעות סביב להן, כל שאין המחיצה נראית לעומדין באמצע ואין נכרת להם וכו', ועיי"ש שכתב דכן משמע בסוגיין לגבי סולמא דצור ואוקיינוס, עכ"ד, ומשמע דסגי במה שהמחיצה נראית לעומדין באמצע הרשות, ול"ב שיראו רואין את המחיצות בכל מקום ברשות, וכ"נ בביאוה"ל סימן שמ"ו ס"ג שפירש כן גם בד' הריטב"א, עיי"ש, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ן, דכל הא דבכה"ג ל"מ המחיצות, הוא רק במחיצות דבידי שמים, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועי' באג"מ ח"א סימן קל"ט ענף ו' מש"כ לדון בדין זה.

הרמב"ן לקמן שם כתב עוד, די"ל דכל שאין המחיצה מעכבת וממעטת על הרבים כלום אין בה תורת מחיצה, והביאוה"ל בסימן שמ"ו ס"ג כתב דלדרך זו ודאי דקרפף גדול הרבה מאד הוי רה"י, כיון דעכ"פ מעכב את הרבים מלעבור שם מחמת המחיצות המקיפות, וכ"נ בחי' המאירי בסוגיין שכתב דכל עיר שאין לה חומה והיקף "הראוי לה", אע"פ שהיא מוקפת הרים ונהרות אינו כלום, אך שמא מכוון המאירי לחלק בין היקף בידי אדם להיקף בידי שמים, וע"ד ד' התוס'.

**מעלות ומורדות שבא"י אין חייבין עליהן משום רה"ר לפי שאינם כדגלי מדבר,** התוס' כתבו דהיינו דוקא בא"י משום דיהושע אוהב ישראל הי' וכו' וכל דלא ניחא תשמישתי' מסרה ליחיד, אך בחו"ל חייבין עליהן משום רה"ר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, אך התורי"ד נקט דלר' יוחנן כל דלא ניחא תשמישתי' לא אמרינן אתרו"מ, וע"כ הוא דאין חייבין עליהן משום רה"ר, וצ"ע.

והרשב"א הק' דכיון דאינם לדגלי מדבר, א"כ מ"ט בחו"ל חייבין עליהן, הרי כל שאינו דומה לדגלי מדבר אינו נידון משום רה"ר, וכתב עפי"ד הראב"ד, דאף דהמעלות ומורדות ל"ד לדגלי מדבר, מ"מ בקיעת הרבים משויא להו רה"ר, וע"כ רק בא"י אין חייבין עליהן, דכיון דמצ"ע אינם דומים לדגלי מדבר לא מסרן יהושע לרבים ומסרן ליחידים, ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ נימא הכי גם בגשרים המפולשים שאינם רה"ר משום שהן מקורים, דיהיו נידונים משום רה"ר הואיל ובקעי בהו רבים.

והריטב"א כתב דמה שאמרו דאינם כדגלי מדבר, אי"ז משום דהם מעלות ומורדות, וכמש"כ רש"י והר"ח, אלא הוא משום דלא מסרם יהושע לרבים, ול"ה כדגלי מדבר שהיו מסורים הדרכים לרבים, וע"כ כ"ז הוא בא"י אך בחו"ל חייבין עליהן, דהוו כדגלי מדבר.

**תל המתלקט וכו' ורבים בוקעין בו וכו' אליבא דרבנן לא תיבעי לך וכו',** הריטב"א הק' דאדרבה נדמיי' לאידך דרבנן דאמרו שאין מערבין רה"ר,[[228]](#footnote-229) וכתב לישב דשאני הכא דלא ניחא תשמישתי', וצ"ע דא"כ מ"ט ה"ז תלוי בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, ועוד דכיון דהתל גבוה י"ט מכל צד יש לו שם ד' מחיצות, וע"כ לרבנן לא אמרינן בזה אתרו"מ.

הריטב"א שם כתב, דאיירי הכא כשהרבים בוקעין בו בכל צד, ולכאו' הוצרך לפרש כן, דאל"כ נמצא דיש לו ב' מחיצות מעלייתא דלא בקעי בהו רבים, ובכה"ג לא אמרינן לדעת ר' יהודה אתרו"מ.

אך התורי"ד בע"א כתב דלפ"מ שאמרו דכל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא מודה ר' יהודה דלא אתרו"מ, ודאי דתל המתלקט הוי רה"י, ורחבה דמיבע"ל בזה, הוא משום דלא ס"ל להך פירוקא, וכ"כ בחי' המאירי,[[229]](#footnote-230) - והך מילתא דרחבה לא ס"ל להך שינויא, כ"כ הרשב"א בשם הראב"ד, וכ"כ משמו בחי' המאירי לעיל כ' א', ואך דהראב"ד כתב כן בהא דמותבינן מחצר, ולא כתב כן על עיקר האיבעיא דרחבה, וצ"ע.

**איתיבי' חצר שהרבים נכנסין לה וכו',** התוס' כתבו דאיירי כשנפרצה מד' רוחות, והרבים בוקעין מכל הרוחות, דאל"כ מודה ר' יהודה דלא אמרינן אתרו"מ, כיון דאיכא ב' מחיצות מעלייתא, וכ"כ הבעה"מ, - אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דרחבה ס"ל דלר' יהודה אמרינן אתרו"מ בכל ענין, וכ"כ התורי"ד בע"א.[[230]](#footnote-231)

ובתור"פ כתב בשם השר מקוצי דבע"כ דהך תנא לא ס"ל כר' יהודה בהא דב' מחיצות דאורייתא, דא"כ מאי איריא דנקט חצר דלא ניחא תשמישתי', ובדין אתרו"מ ס"ל כר' יהודה, דאם ס"ל כרבנן א"כ מאי איריא דנקט חצר, ואפ"ה לא אמרינן הכא אתרו"מ משום דלא ניחא תשמישתי', וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות בדרך קמא, ובדרך בתרא כתב דאיירי כשבוקעין בה מד' רוחות ונפרצה שתי וערב והפרוץ מרובה על העומד.[[231]](#footnote-232)

הרשב"א הק' בשם הראב"ד דמאי פריך מחצר שנכנסין בזו ויוצאין בזו, הרי התם אי"ז בקיעה דרה"ר, לכאו' היינו משום דהוא חצר דיחיד, (ועמש"נ בזה להלן), ובזה מודה ר' יהודה דלא אמרינן אתרו"מ, ובחי' תלמיד הרשב"א הביא בשם הראב"ד שהק' כן על הא דפריך ממבואות המפולשין, אף שאמרו לעיל ו' ב' דבמבואות המפולשין לא אמרינן אתרו"מ, וכתב דכיון דאמר דאפי' במעלות בית מרון אמרינן אתרו"מ אף דאי"ז כרה"ר, כיון דלא ניחא תשמישתי',[[232]](#footnote-233) ה"נ אמרינן אתרו"מ בחצר ובמבואות המפולשין.

**ת"ש מבואות המפולשין לבורות וכו',** בל' רש"י משמע דלא איירי כשבוקעין בהן מכל הרוחות, אך הרשב"א כתב דהא דפריך מינה הוא משום דמשמע לי' דאיירי במפולשין שתי וערב, דאל"כ צריכא למימר דרה"י לשבת, וכעי"ז כתבו תוס' הרא"ש והריטב"א.[[233]](#footnote-234)

התוס' כתבו דאיירי בגונא דהבור רחוק ג"ט מכל צד והולכין דרך כאן וכאן,[[234]](#footnote-235) דאם הבור הולך מכותל לכותל פשיטא דהוי רה"י, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהוא משום דאיכא ג' מחיצות מעלייתא ולא מצינו בקיעת רבים לבטל ג' מחיצות שלימות,[[235]](#footnote-236) - ומבו' בדבריהם דלדעת ר' יהודה אמרינן אתרו"מ אף במחיצות דעומ"ר, וע"כ אף דעל מחיצת הבור עצמו לא אמרינן אתרו"מ, מ"מ כיון דהרבים בוקעין בצדדים, אמרינן אתרו"מ, ומ"מ כל שאין בצדדים ג"ט דהוי כסתום, לא אמרינן בזה אתרו"מ.[[236]](#footnote-237)

והחזו"א בסימן ק"ז סק"ב הק' דמ"ט פשיטא דאם הבור הולך מכותל לכותל הוי רה"י, הרי כיון שכתבו התוס' דרה"ר מהלכת בתוך הבור, דהוו כותלי הבור מדרון המתלקט י' מתוך ד', שפיר י"ל בזה אתרו"מ, לפ"מ דקאמר דבתל המתלקט אמרינן אתרו"מ, וצ"ע.

[התורי"ד כתב דאיירי הכא כשהבור הוא מחיצה שלישית והרבים בוקעין בו למלאות מים מן הבור, והאי דקרי לי' לא ניחא תשמישי', הוא מפני שאין לו מעבר שיפלשו ויעברו מן הצד האחד שבבור ויצאו לחוץ.

ונתחדש בדבריו דאף דיש לו ג' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, מ"מ כיון דהרבים בוקעין בו ברוח רביעית למלאות מים מן הבור, אמרינן בזה אתרו"מ, וזה דלא כמש"כ התוס' בפשיטות דאם הבור הולך מכותל לכותל פשיטא דהוי רה"י.[[237]](#footnote-238)

ונתחדש עוד בדבריו, דאף דליכא הכא בקיעת הרבים מפולשת משער לשער, הו"ל כבקיעת הרבים לבטל למחיצות, ולפי דבריו צ"ל, דהא דמבוי שאינו מפולש הוי רה"י, הוא משום דלא חשיב בקיעת רבים אלא במקום המיוחד לכל מי שירצה, ומשא"כ בדרך שאינו אלא לבני מבוי זה, וכ"כ בית מאיר בסו"ס שס"ג].

**כל היכא דלא ניחא תשמישתי' מסרה ליחיד,** התוס' כתבו דמקום דניחא תשמישתי' וראוי למסרו לרבים הוי רה"ר אף אם הוי של יחיד, והכא שאני משום דלא ניחא תשמישתי' ואין ראוי למסרו לרבים.

אך התוס' לקמן צ"ג ב' ד"ה חצר למדו מהכא דמקום שלא נמסר לרבים ואינו של רבים אע"פ שעוברים שם אינו רה"ר, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ הרמב"ן לקמן נ"ט א' ללמוד מהכא, דכל רשות שהוא קנוי ליחיד אין חייבין עליו משום רה"ר אע"פ שרבים עוברין בתוכן, משום דרה"ר כשמה שהיא של רבים, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם.[[238]](#footnote-239)

בתור"פ מבו', דכל הא דל"ה המעלות ומורדות רה"ר משום שנמסרו ליחיד, הוא רק משום דאיכא התם מחיצות, ואף דלר' יהודה אמרינן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, מ"מ בכה"ג שנמסרו ליחיד לא אמרינן אתרו"מ, אך כל דליכא מחיצות, שפיר הוי רה"ר אף דנמסרו ליחיד, וכן משמע בד' תוס' הרא"ש, - אך בד' התוס' לקמן צ"ג ב' ודעימייהו מבו' דכל שלא נמסר לרבים ל"ה רה"ר אף כשאין לו מחיצות.

בעיקר מה שאמרו דהא דשבילי בית גלגול הוו רה"י לשבת משום דהיכא דלא ניחא תשמישתי' מסרה ליחיד, צ"ב, דאף דל"ה רה"ר משום דמסרה ליחיד, מ"מ מ"ט הוי רה"י, - ובפשוטו הטעם בזה הוא, משום דלא אמרינן אתרו"מ אלא במקום דהוא רה"ר, וע"כ כיון דלא מסרה לרבים ול"ה רה"ר, לא אמרינן בזה אתרו"מ, ומהני המחיצות לאשוויי להו לרה"י, - אך לדעת הסוברים דאמרינן אתרו"מ אף במקום שאינו רה"ר, צ"ל דהא דתנן דרה"י לשבת, היינו דהוי כרמלית, וכדתנן התם דהבקעה רה"י לשבת, ומפרשינן בשבת ו' ב' דכרמלית היא, וקרי לה רה"י משום שאינה רה"ר, וכן משמע קצת בד' הריטב"א, וכ"ה בפי' הרע"ב בטהרות פ"ו מ"ו, ועי' בחי' בית מאיר שם שפירש כן לדבריו.

**הכרעת ההלכה בדין אתו רבים ומבטלי מחיצתא**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין אתו רבים ומבטלי מחיצתא, דהרמב"ן במלחמות כתב דקי"ל כר' יוחנן דאתרו"מ, אף דאיכא ב' מחיצות גמורות, ואף דאיכא שם ד' מחיצות, וכ"נ בד' הראב"ד בכתוב שם,[[239]](#footnote-240) וכ"כ הרשב"א והריטב"א והמאירי והר"ן בסוגיין והרשב"א והר"ן לעיל ו' ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"א ושער ג' פ"א, וכ"כ עוד מרבוותא, - והרמב"ן במלחמות כתב כן גם בדעת הרי"ף שהביא לדינא דר' יוחנן דרה"ר בעיא נעילת דלתות, וכ"כ המ"מ בפי"ז משבת ה"י והריב"ש בסימן ת"ה בדעתו.[[240]](#footnote-241)

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב בדין פסי ביראות דאין הלכה כר' יהודה, וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משבת הל"ג, וכ"כ בפי' ר"ח שבת ק"א א', וכ"כ בתורי"ד שבת ח' א' ובפסקיו שם ו' ב', ובפסקי ריא"ז בפירקין.

והאחרונים נחלקו בזה, דהתו"ש בסו"ס שס"ג כתב דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, וכ"כ הגר"ז בציונים לסימן שס"ד, ובקו"א סימן שמ"ה סק"ב ד"ה ואפילו, וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ט ד"ה אך וד"ה מה, וכן האריך הבית אפרים בתשובותיו, והביא מד' כמה מן האחרונים שנקטו כן, וכתב כן גם בדעת הרי"ף והרא"ש ובדעת התוס', - אך הבית מאיר בסו"ס שס"ג ובסימן שס"ד ס"ב כתב דקי"ל כר' יהודה דאתרו"מ, ופירש דזהו הדעה הראשונה שבשו"ע סימן שס"ד שם, וכן האריך המשכנות יעקב בתשובותיו, וכתב כן גם בדעת הרי"ף והרא"ש ובדעת התוס'.

ובמ"ב סימן שס"ד סק"ח ובביאוה"ל שם כתב דהשו"ע שם נקט לעיקר דקי"ל כר' יהודה דאתרו"מ, וע"כ הצריך דלתות ננעלות, אך החזו"א בסימן ק"ז סק"ד כתב דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, - ומש"כ השו"ע דבעינן דלתות ננעלות, מבו' בד' החזו"א בסימן ע"ד סק"ג דהוא משום דאף לרבנן בעינן שם ד' מחיצות, וצוה"פ לא חשיב כשם ד' מחיצות, ומה שאמרו בסוגיין דכאן ולא ס"ל, הוא לס"ד דלרבנן ל"ב שם ד' מחיצות, וכבר כתב כן בחי' אהעו"ז בסוגיין בדעת הרי"ף והרא"ש, וכ"כ הגר"ז בציונים לסימן שס"ד.

בפסקי רי"ד וריא"ז לעיל בפ"ק כתבו דקי"ל כר' יוחנן דרה"ר בעיא נעילת דלתות, ומבו' בדבריהם, דאף דס"ל דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, מ"מ בעינן דלתות ננעלות בלילה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק הארוך שהובא בס' מעשה רוקח בריש הספר, והביאו הבית אפרים בסימן כ"ו, בדעת הרמב"ם שפסק כרבנן דבין הפסין דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וכתב בפי"ד משבת ה"א ופי"ז ה"י ובריש הל' עירובין דרה"ר בעיא דלתות.[[241]](#footnote-242)

והטעם בזה הוא כמש"כ התורי"ד בסוגיין דגרסינן דמסקינן דכאן וס"ל, והא דקאמר ר' יוחנן דמהני דלתות נעולות בלילה הוא כדעת רבנן, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם והמאירי לעיל כ' א' בדעת הרמב"ם, - והרשב"א בעבוה"ק שם תמה על גיר' זו, אך בד' התורי"ד והמאירי מבו' דהיינו, דלר' יהודה דאתרו"מ, ל"מ דלתות ננעלות בלילה, דאכתי ביום דאיכא בקיעת רבים אתרו"מ, ובע"כ דר' יוחנן אתי כרבנן דלא אתרו"מ.[[242]](#footnote-243)

ובטעם הא דאף לרבנן בעינן דלתות, מבו' בד' המאירי שם דהוא משום דבירושלים ובמבואות המפולשים ליכא אלא ב' מחיצות, ובכה"ג בקיעת הרבים מבטלת המחיצות, דלרבנן בעינן שם ד' מחיצות, (ומבו' לפ"ז דצוה"פ לא חשיבא כשם ד' מחיצות, וע"כ הוא דבעינן דלתות, וזה ע"ד מש"נ לעיל מד' האהעו"ז ודעימי'),[[243]](#footnote-244) - אך בד' הגר"ח בפט"ז משבת מבו' שפירש דהא דבעינן דלתות, אי"ז כלל משום דינא דאתרו"מ, אלא הוא משום דצוה"פ ל"מ להשלים דין מחיצות, עיי"ש.

**דעת הרמב"ם בדין דלתות**

הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א ובריש הל' עירובין כתב דמדינה דדלתותי' ננעלות בלילה הויא רה"י, ומבו' דבעינן דלתות נעולות, אך בפי"ז משבת ה"י כתב דא"צ לנעול הדלתות בלילה אלא שיהיו ראויות לינעל, והרשב"א לעיל ו' ב' עמד בסתירת דבריו, וגם דדבריו בפי"ז הם דלא כר' יוחנן דבעינן דלתות ננעלות, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הרשב"א שם כתב, דשמא מש"כ הרמב"ם בפי"ז דסגי בדלתות הראויות לינעל הוא במבואות המפולשין לרה"ר, - אך קשיא ע"ז כמשה"ק הרשב"א לעיל מינה, דא"כ מ"ט בעינן ב' דלתות, הרי אף לחנניא סגי בדלת אחת, ויש להוסיף, דהרמב"ם שם ה"ג פסק כרבנן דמבוי המפולש לרה"ר עושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ועמדו ע"ז הבית אפרים והמשכנו"י בתשובותיהם, - ובחי' המאירי לעיל כ' א' הביא דהרשב"א הק' עוד על דרך זו, דד' הרמב"ם סותרים למש"כ בפי"ז משבת הל"ג בדין בין הפסין כרבנן דלא אתרו"מ, ועי' במשכנו"י סימן קכ"א (עמ' קי"ח וקי"ט) מש"כ לישב.

**ב** המ"מ בפי"ז משבת ובפ"א מעירובין שם נקט בדעת הרמב"ם דאף ברה"ר גמורה סגי בדלתות הראויות לינעל ודלא כר' יוחנן, והרמב"ם בהל' עירובין שכתב דבעינן דלתות ננעלות בלילה, לא דקדק בדין המחיצות, לפי שאינה מקומו, ומשום דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ.

ובתשו' בית אפרים סימן כ"ו פירש לדרך זו, דאף דלרבנן נמי בעינן שם ד' מחיצות, מ"מ לזה סגי בדלתות הראויות לינעל, וכעי"ז כתב בחי' אהעו"ז לעיל ו' ב', - אך בד' הביאוה"ל בסימן שס"ד ס"ב מבו' שפירש דהיינו משום דלדין שם ד' מחיצות סגי בצוה"פ, וכתב לפ"ז דהא דבעינן דלתות הראויות לינעל, אינו אלא מדרבנן,[[244]](#footnote-245) ועי' בחזו"א סימן ע"ד סק"י שתמה על דבריו, ועיי"ש במש"כ לפרש.

**ג** בחי' המאירי לעיל ו' ב' כתב בדעת הרמב"ם, דכל מש"כ דסגי בדלתות הראויות לינעל, וע"ד דינא דכל הראוי לבילה וכו', הוא רק בכל רה"ר, אך במדינה בעינן הכשר גדול ובעינן דלתות ננעלות בלילה, וע"כ בדבריו בפי"ד משבת ובפ"א מעירובין דקיימי במדינה, הצריך דלתות נעולות בלילה, וגם דינא דר' יוחנן דירושלים וכו' הוא משום דהיא מדינה, וצ"ב.

**ד** למש"כ הרשב"א בעבוה"ק הארוך בדעת הרמב"ם דר' יוחנן שהצריך דלתות נעולות הוא כרבנן דלא אתרו"מ, צ"ל דמש"כ הרמב"ם בפי"ז דסגי בדלתות הראויות לינעל, הוא משום דבהך מילתא דס"ל לר' יוחנן דל"מ דלתות אלא כשהם נעולות בלילה לא קי"ל כוותי', או דס"ל דגם לר' יוחנן גופי' ל"ב דלתות נעולות בלילה וסגי בדלתות הראויות לינעל בלילה, וכאשר כ"כ התוס' בפסחים ס"ו ב' והראב"ן בסימן שמ"ט.[[245]](#footnote-246)

**המנהג לתקן עירובין בעיירות דידן**

בשו"ע סימן שס"ד ס"ב כתב דרה"ר עצמה אינה ניתרת אלא בדלתות והוא שיהיו ננעלות, וי"א אע"פ שאין ננעלות אבל צריך שיהיו ראויות לינעל, והאחרונים נתחבטו במנהג העולם להתיר רה"ר בלא דלתות.

והפמ"ג בסימן שס"ד באש"א סק"ה כתב דסמכו ע"ד הסוברים דרה"ר בעיא ס' רבוא, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ה סי"א, והבית מאיר בסימן שס"ד שם, והחיי אדם בכלל מ"ט סי"ג וכלל ע"א סכ"ב, והמ"ב בסימן שס"ד סק"ח ובביאוה"ל שם ובסימן שמ"ה ס"ז,[[246]](#footnote-247) - והגר"ז שם כתב דיר"ש יחמיר בזה, וכ"כ הבית מאיר שם והחיי אדם בכלל מ"ט שם, והמ"ב והביאוה"ל שם.

בתשו' דברי מלכיאל ח"ד סימן ג' עמד במה שנהגו להתיר בלא דלתות אף בכרכים גדולים שיש בהן ס' רבוא, וכתב דהוא משום דבעיירות גדולות אין מצוי שיהא המבוי מפולש משער לשער, ול"ה רה"ר, וכ"כ בתשו' מהר"י אסאד או"ח סימן נ"ד דמטעם זה א"צ דלתות בעיירות דידן, אף אם א"צ ס' רבוא.[[247]](#footnote-248)

החזו"א בסימן ק"ז ס"ק ה' - ז' כתב דבכרכים שלנו אינו מצוי רה"ר, והיינו משום דכל דיש רחוב אחד שהולך על פני העיר דיש לו ג' מחיצות דעומ"ר והוי רחוב זה רה"י, דאף דיש לו פרצות יותר מי', אי"ז אוסר אלא מדרבנן, תו אף הרחובות הפתוחין לו הוו רה"י, דמקום הפתוח לרה"י, מהני לו מחיצות הרה"י, עיי"ש,[[248]](#footnote-249) ובסו"ד כתב דהוא היתר מחוור ומרווח לכרכים שלנו.

ואמנם דבריו מיוסדים על כמה מילי, **א** דקי"ל כרבנן דלא אתו רבים ומבטלי מחיצתא היכא דאיכא שם ד' מחיצות. **ב** דסגי בשם ג' מחיצות ול"ב שם ד' מחיצות, וע"כ סגי במה דאיכא ג' מחיצות דעומ"ר. **ג** דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר, וע"כ כיון דמדאורייתא הויא כל העיר רה"י, הרי דאף דמדרבנן ל"ה רה"י משום דיש בה פרצות יותר מי', מ"מ לא אמרינן בזה אתרו"מ. **ד** דפרצה יותר מי' אינה אוסרת מדאורייתא. **ה** דאף דמדרבנן פרצה יותר מי' אוסרת, מ"מ לא אמרינן דמדרבנן הו"ל כרה"ר ואמרינן בי' אתרו"מ. **ו** דמקום הפתוח לרה"י מהני לו מחיצות הרה"י.[[249]](#footnote-250)

ב' מרחשון ע"ח

דף מס' 1

**מבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר**

**ח' ב'** **- פחות מד' אמות מניח את הקורה באלכסון,** בפירש"י כתב דמשתמש כאן בארוכה וכאן בקצרה, והרשב"א והריטב"א כתבו דכ"ה בירושלמי, והתוס' הוכיחו כן, דאם ל"ה מותר להשתמש אלא כנגד הקצר, ל"ה מהני להניח את הקורה באלכסון, משום דאין הסתימה דבוקה לכתלי המבוי, - והתוס' וש"ר הק' דהיאך מותר להשתמש כנגד הארוך, הרי אין כאן אלא ב' מחיצות, ובחזו"א סימן ע"ב סק"ח כתב לפרש דהיינו דאין סברא להתיר טלטול ברשות שאינו רה"י מה"ת, א"נ דבפתוח לרה"ר ליהוי רה"ר מה"ת, (וכ"ה בל' תור"פ).

והתוס' כתבו בתי' קמא דאית לי' קורה משום מחיצה והוי מחיצה מה"ת, וזה דלא כמש"כ התוס' והרשב"א לקמן פ"ו א' דאף למ"ד דקורה משום מחיצה אי"ז אלא מחיצה דרבנן, ועמד ע"ז הגרע"א בגהש"ס,[[250]](#footnote-251) - והתורת חיים הק', דא"כ לדעת רבא דקורה משום היכר, בלא"ה ל"מ להניח את הקורה באלכסון משום דליכא אלא ב' מחיצות, ומה הוצרך לה"ט דבאלכסון ליכא היכר, והקר"א כתב דבאמת לתי' זה מתפרשים כן ד' רבא, דבאלכסון ל"מ ההיכר משום דליכא מחיצות, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"ח, ועי' בתו"ש סימן שס"ג סקס"ט ובפמ"ג שם במש"ז סקכ"א שכתבו לישב בזה בע"א.

והתוס' בתי' בתרא כתבו, דכיון דצידו אחד ארוך לא בקעי בי' רבים ול"ה רה"ר מה"ת, ואף לא גזרו בי' רבנן כיון דהוא בטל לגבי מבוי, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, וצ"ל דאף למש"כ הרשב"א לקמן צ"ד א' דלא התירו בקורה במקום דאינו רה"י מה"ת, שאני הכא דהוא בטל לגבי עיקר המבוי שהוא ניתר בקורה.

??במש"כ התוס' דהא דשרי הוא משום דקורה משום מחיצה ואיכא ג' מחיצות, צ"ע דהרי מדרבנן בעינן ג' מחיצות גמורות ול"מ קורה אלא ברוח רביעית, וכשנותן את הקורה באלכסון, נמצא דהקורה מתרת ב' רוחות, וי"ל דגם ע"ז מהני מש"כ התוס' בתי' בתרא, דלא גזרו רבנן במקום שכנגד הארוך כיון דהוא בטל לגבי המבוי, וע"כ כיון דהמבוי עצמו יש לו ג' מחיצות גמורות, אף המקום שכנגד הארוך מותר, - ואף לתי' קמא דהתוס' דלא סגי להו בזה, הוא משום דס"ל דכל דליכא ב' מחיצות הוי רה"ר גמורה, אך אחר שתירצו דכיון דקורה משום מחיצה ל"ה רה"ר דאורייתא, הרי דכלפי הא דמדרבנן דבעינן ג' מחיצות, שפיר אמרינן דכל דאיכא לעיקר המבוי ג' מחיצות, שרי אף המקום שכנגד הארוך, שהוא בטל לגבי המבוי, - וצ"ל דהקילו חכמים בכך לחשוב דהאלכסון הוא הרוח הרביעית דהמבוי, והיינו דהקילו חכמים לחשוב דתמונת המבוי הוא באלכסון, וע"כ שפיר הוא גדור מג' רוחותיו במחיצות, ואין הקורה באה להתיר אלא את רוח רביעית, - ובד' החזו"א בסימן ע"ב סק"ח מבו' דכ"ז הוא מכח הקורה, דכיון שנתן את הקורה באלכסון ה"ז מועיל להעמיד את המבוי במוקף על תמונת אלכסון, עיי"ש, וצידד שם דכ"ז הוא למ"ד דקורה משום מחיצה, אך למ"ד דקורה משום היכר, ל"מ זה להעמיד את המבוי במוקף על תמונת אלכסון, וכתב דלפ"ז מתפרש מה שאמרו דלמ"ד קורה משום היכר ל"מ, דאי"ז משום דבאלכסון ליכא היכר בפועל, אלא הוא משום דל"מ דין היכר בכה"ג, עיי"ש.

?בחזו"א סימן ע"ב סק"ז כתב דהמקום שכנגד הארוך מצטרף לד' אמות, ויש לדון בזה, ועוד העירו דאם בעינן כתלי מבוי ד' אמות, היאך מהני כנגד הקצר.

**ד' אמות אינו מניח את הקורה באלכסון,** בפי' ר"ח כתב דהיינו משום דדוקא כשהוא פחות מד' אמות, חשיב כמו פרצת מבוי ומחיצות של מבוי פוטרות אותו, ומשא"כ כשעודף צד הארוך על הצד הקצר ד' אמות, הוי כמבוי בפנ"ע וצריך מחיצות כנגדו, וכ"כ הרי"ף והרא"ש.

ולכאו' המכוון בזה הוא, דלא חשיב כמבוי אלא מקום שיש לו ב' כתלים מב' צידיו, וע"כ דוקא כשהוא פחות מד' אמות, חשבינן דיש לכל המבוי כתלים, והמקום הפרוץ הוי כפרצת מבוי, ומשא"כ כשהוא עודף ד' אמות דהוי כמבוי בפנ"ע, הרי דכיון דאין לו ב' כתלים מב' צידיו אין תורת מבוי עליו, - וי"ל עוד, דכיון דהוי כמבוי בפנ"ע שאין לו אלא ב' מחיצות, נמצא דהקורה עומדת כמחיצה בב' רוחות, ול"מ קורה אלא ברוח רביעית.[[251]](#footnote-252)

באו"ז סימן קי"ד כתב בשם הרשב"ם דבכה"ג דהוא עודף ד' אמות, ל"מ אף אם יניח את הקורה בתוך ד', משום דנפסלו ד' אמות אלו ואינם מצטרפות לכותל מבוי, ועיי"ש שכתב דהוא משום דהכשר מבוי ד' אמות, ויל"ע אם ה"ז תליא בפלוגתא דרב יוסף ואביי לעיל ה' בשיעור משך מבוי, והשפ"א כתב דל"ד למש"כ הריטב"א דכשיש באלכסונו יותר מי' יכול להניח הקורה באלכסון שאינו יותר מי', עיי"ש,[[252]](#footnote-253) אך הגאו"י כתב דלפ"ד הריטב"א ה"נ הכא יכול להניח את הקורה בתוך ד', (אך פקפק שם בעיקר ד' הריטב"א), וצ"ע.[[253]](#footnote-254)

?ובד' האו"ז אלו מבו' דטעמא דיותר מד' אמות הוא משום דאי"ז כותל המבוי הקצר, ול"ה קורה על כותלי מבוי, והיינו דצד אחד מונח על כותל המבוי הארוך וצד אחד מונח על כותל המבוי הקצר?.

הרשב"א כתב, דאם עשה צוה"פ מהני אף כשהוא עודף ד' אמות, דצוה"פ מערב הכל ועושה הכל כמבוי אחד וכמחיצה גמורה, והיינו דכל הא דל"מ כשהוא עודף ד' אמות, הוא משום דבכה"ג הוי המקום שכנגד הארוך כמבוי בפנ"ע, אך כל שעשה צוה"פ באלכסון, ה"ז מועיל לערב ולחשוב הכל כמבוי אחד, וצ"ע דמה בעינן לה"ט, הרי לכאו' כל הא דל"מ הוא רק בקורה דבעינן שתהא על כתלי מבוי, ולכאו' מבו' מד' הרשב"א דגם צוה"פ ל"מ כשאינה סמוכה לכתלי המבוי, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[254]](#footnote-255)

**קורה טעמא מאי משום היכר ובאלכסון ליכא היכר,** בפירש"י כתב דהוא משום דהרואה בני מבוי נמשכין ומשתמשין ברה"ר חוץ מכנגד כותל הקצר, אומר מותר להשתמש ברה"ר לפי שאין אותו העודף דומה שיהא מן המבוי, והגאו"י לעיל ג' א' כתב, דמהא דלמ"ד דקורה משום מחיצה מהני, מוכח דלמ"ד דקורה משום מחיצה ל"ב היכר כלל.

אך אך הנה התוס' בסוכה כ"ב ב' סוד"ה אבל כתבו דאף למ"ד דקורה משום מחיצה בעינן היכר קצת, וכ"כ הריטב"א לקמן י"ד א', וכ"כ המהרש"א לעיל ד' ב' בביאור ד' רש"י שם, - והבית מאיר לקמן י"ד א' כתב דאף באלכסון איכא היכר קצת, וע"כ הוא דמהני למ"ד דקורה משום מחיצה, אך בד' הגאו"י מבו' דפשיטא לי' דבאלכסון ליכא היכר כלל, וכמשמעות ד' רש"י הכא.[[255]](#footnote-256)

?בד' המאירי מבו' דהא דליכא היכר, הוא משום דאין הקורה ניכרת כשהיא באלכסון, וכנראה הוא משום דאי"ז דרך נתינת הקורה, ולפי דבריו ודאי י"ל דקצת היכר איכא, - ולפי דבריו לכאו' גם בתוך המבוי לא יועיל, דמש"כ הרא"ש דמהני, כתב הט"ז דהוא מתפרש עפי"ד רש"י, וכנראה זהו משה"ק בהגה' הרד"ע על הרמב"ם, דכיון דבאלכסון ליכא היכר, מ"ט יועיל בתוך המבוי, וכן נקט החזו"א מסברא דבתוך המבוי ג"כ ליכא היכר, וצ"ע שלא הזכיר לד' רש"י?.

המחה"ש בסימן שס"ג למג"א סקל"ב כתב עפי"ד רש"י, דכל הא דל"מ באלכסון, היינו דל"מ להתיר להשתמש חוץ מכנגד הכותל הקצר, אך שפיר מהני להניח את הקורה באלכסון ולא להשתמש אלא כנגד הקצר, וצ"ע מ"ט לא אסרינן להשתמש כנגד הקצר משום דהוא פרוץ להמקום שכנגד הארוך דהוא מקום האסור.[[256]](#footnote-257)

אך הפמ"ג שם במש"ז סקכ"א כתב דל"מ להניח באלכסון אף אם רוצה להשתמש רק כנגד הקצר, משום דיטעו וישתמשו בארוך נגד הארוך, וגם אין היכר כ"כ כשהוא מונח באלכסון,[[257]](#footnote-258) ועוד דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, וכיון דאסור להשתמש כנגד הארוך, נמצא דל"ה הקורה ע"ג כתלי מבוי, וזה כמש"כ התוס' דלמ"ד דמניח את הקורה באלכסון, בע"כ דמותר להשתמש כנגד הארוך, דאל"כ ל"ה מהני הקורה כלל,[[258]](#footnote-259) וכן הכריע הביאוה"ל שם.[[259]](#footnote-260)

[הביאוה"ל בסימן שס"ג ס"ל, כתב לדון ע"פ הירושלמי, דכל הא דלרבא אינו מניח את הקורה באלכסון, הוא רק כשהארוך עודף על הקצר ג' אמות, ועיי"ש שכתב דבל' הרמב"ם לא משמע כן, וכתב דמ"מ אם אין נראה להדיא דצד א' ארוך מחבירו אלא ע"י מדידה, לא קפדינן בזה, אך החזו"א בסימן ע"ב סקי"ד נחלק ע"ז, עיי"ש, ושם סקי"ג נחלק על מש"כ הביאוה"ל בד' הירושלמי].

הרא"ש בסימן י' כתב בשם המהר"ם, דבתוך המבוי יכול להניח את הקורה באלכסון ומשתמש בקצר כנגד הקצר ובארוך כנגד הארוך, והט"ז בסימן שס"ג סקכ"א פירש הטעם בזה, לפמש"כ רש"י דהא דבאלכסון ליכא היכר, הוא משום דהרואה אומר דמותר להשתמש ברה"ר, דאין אותו העודף דומה שיהא מן המבוי, וטעם זה ל"ש באלכסון שבתוך המבוי,[[260]](#footnote-261) והחזו"א בסימן ע"ב סק"ח כתב לפרש בזה בע"א, עיי"ש.

ובתשו' הרא"ש כלל ג' סימן ז' מבו', דכל שמניח את הקורה באלכסון בתוך המבוי, מהני אף אם הוי יותר מד' אמות, ובחזו"א סימן ע"ב סקי"ב נקט דבכה"ג ל"מ, דכיון דחוץ לקורה כרמלית, אם נמשך ד' אמות הו"ל כמבוי פתוח בארכו ואינו ניתר בקורה, עיי"ש.[[261]](#footnote-262)

**קורה משום מחיצה ובאלכסון נמי הוי מחיצה,** המאירי לקמן י"א ב' עמד בזה, דמ"ט מהני הקורה אף דהוי כפתח בקרן זוית דלא עבדי אינשי, והוכיח מזה דאף דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, מ"מ כל שעשה שם פתח ודאי פתח הוא, ול"מ הא דלא עבדי אינשי, אלא דמה"ט אם נפרצה מאלי' לא חשיבא כפתח, והק' מזה ע"ד הרי"ף דל"מ פתחא בקרן זוית אף כשעשה צוה"פ, ועמש"כ לישב בחזו"א סימן ע"ב סק"י.

**לחי באלכסון**

הר"ח כתב דאף בלחי אינו עושה אלא כנגד הקצר, וכ"כ ריו"נ, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר לקמן בסוגיא דלחי המושך עם דפנו של מבוי, וכ"ה מבו' בל' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז (המ"ג) שכתב דאין לו תקנה אלא במחיצה או בצוה"פ, וכ"כ בחי' המאירי, - והמאירי שם כתב לפרש הטעם בזה, דדוקא קורה מהניא באלכסון למ"ד דקורה משום מחיצה, משום שהיא מגעת מצד אחד לצד השני, אבל לחי שמניחו בצד א' ל"מ, דל"ה לחי משום מחיצה אלא במה שדרך מחיצה לסתום דהיינו ביושר ולא באלכסון, ועיי"ש שכתב דאף אם הניח לחי אחד לצד הארוך ואחד לצד הקצר אין לו הכשר אלא מצד הקצר ולפנים, דכיון דא"צ המבוי אלא לחי אחד, ל"מ הלחי שבצד הארוך, ואזלינן בתר הלחי שבצד הקצר, ומשמע דכ"ז הוא משום דמבוי א"צ אלא לחי אחד, אך בחצר דאינה ניתרת אלא בב' לחיים, יועילו ב' הלחיים להתיר באלכסון,[[262]](#footnote-263) וכעי"ז כתב הט"ז בסימן שס"ג סקל"א, אך דעת הב"ח שם דאם עשה ב' לחיים מהני, והב"י שם נסתפק בזה.

והגר"א בסימן שס"ג סי"ג כתב דאף אם הניח לחי אחד ה"ז מתיר באלכסון, כיון דלחי משום מחיצה, ועי' בחזו"א סימן ע"ב סק"י שהאריך בזה, - ובסו"ד כתב דל"מ אלא כשמעמיד את הלחי ביושר על קו האלכסון ההולך מצד הקצר לצד הארוך, דאם מעמידו ישר הוי כפרצה בקרן זוית.[[263]](#footnote-264)

**אבל יש באלכסונו יותר מי' דברי הכל אינו מניח אלא כנגד הקצר,** הקר"א הק', דלמש"כ התוס' דקורה משום מחיצה הוא מדאורייתא, מ"ט ל"מ ביותר מי', והביא מש"כ בהגמי"י בפי"ז משבת, דאף אם קורה משום מחיצה, אינה מחיצה ממש, וע"כ ל"מ ביותר מי', ועי' בפי' ריו"נ בריש פירקין, דטעמא דר' יהודה דמהני קורה בפתח הרחב יותר מי', הוא משום דקורה משום מחיצה.

הריטב"א כתב דמסתברא דהא דאמר דאינו מניח אלא כנגד הקצר, ל"ד הוא, ומהני שיכניסנו לפנים בענין דאין האלכסון יותר מי', וכתב דהוא משום דל"ב קורה בראש מבוי ממש, וצ"ב, ועי' בגאו"י ובשפ"א במש"כ לדון בזה.

הט"ז בסימן שס"ג סקכ"א כתב דלכאו' אף אם מניח את הקורה באלכסון בתוך המבוי ל"מ אם יש באלכסונו יותר מי', ועיי"ש שכתב דבל' הטוש"ע משמע דכשמניח את הקורה בתוך המבוי מהני אף אם יש באלכסונו יותר מי',[[264]](#footnote-265) ועמש"כ ע"ז בביאוה"ל שם ובשעה"צ שם ס"ק קי"ד,[[265]](#footnote-266) ובחזו"א סימן ע"ב סקי"ב.

הרי"ף הביא להך דינא דאם יש באלכסונו יותר מי', ובפי' ריו"נ הק' דמ"ט הביא לזה, הרי קי"ל כרבא דלעולם אינו מניח אלא כנגד הקצר, והרא"ש בסימן י' הוכיח מזה דהרי"ף פסק כרב כהנא, ועיי"ש שנחלק ע"ז דודאי דקי"ל כרבא.

והגר"א בסימן שס"ג סי"ג כתב דאף דפסק הרי"ף כרבא, מ"מ הביא לדין זה דנפ"מ בלחי דמשום מחיצה, דל"מ כשיש באלכסונו יותר מי', וזה לפמש"כ שם דלחי מהני באלכסון, ונת' לעיל, - והקרבן נתנאל כתב, דהביא הרי"ף לדין זה, דנפ"מ בגונא דמניח את הקורה באלכסון בתוך המבוי, דל"מ אם יש באלכסונו יותר מי', וכ"כ הגאו"י, ועמש"נ לעיל שנחלקו האחרונים בדין זה, ועי' בקר"א במש"כ בזה.

**ב' מחיצות כמין גם ולחי**

בחי' המאירי לקמן י"ב ב' מבו', דלמ"ד דלחי משום מחיצה וב' מחיצות ולחי הוי רה"י מה"ת, אף ב' מחיצות כמין גם ולחי הוו רה"י, ואדרבה בזה פשיטא טפי דהוי רה"י, ועיי"ש, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שס"ג ס"א, והחזו"א בסימן ע"ב סוסק"י תמה ע"ד הביאוה"ל מד' התוס' וש"ר בסוגיין שכתבו דמבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר ל"ה רה"י דאורייתא אף באלכסון, ולא אמרינן דהעומד שבצד הקצר הו"ל כלחי והוי כב' מחיצות ולחי, ובע"כ דל"מ ב' מחיצות ולחי אלא בב' מחיצות זה כנגד זה, דכיון דאיכא מחיצה כנגד הלחי עדיף טפי וחשיב ע"י הלחי כסתום מג' צדדים,[[266]](#footnote-267) ובחזו"א סימן ע"ד סקט"ו נסתפק דשמא אף בב' מחיצות כמין גם ולחי הוי רה"י ביניהן באלכסון, וצ"ע.

ובס' משנת אליהו סוכה סימן י"א סק"א כתב לישב ד' הביאוה"ל, דאף דב' מחיצות כמין גם ולחי הוי רה"י, מ"מ היכא דהרבים בוקעין בו, אתו רבים ומבטלי למחיצת הלחי, וזהו מש"כ התוס' וש"ר הכא דבצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר ל"ה רה"י, משום דהכא הרבים בוקעין שם ומבטלין למחיצת הלחי.[[267]](#footnote-268)

ט' מרחשון ע"ח

דף מס' 2

**תחת הקורה ובין הלחיים**

**ח' ב'** **- ומר סבר קורה משום מחיצה,** מבו' דלמ"ד דקורה משום מחיצה, ל"מ הקורה אלא משום מחיצה, ול"מ משום היכר בעלמא, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל ה' א', וכ"כ התוס' לקמן פ"ו א',[[268]](#footnote-269) - ובזה מתפרש מש"כ התוס' בסוגיין ולקמן ט"ו א' דלמ"ד דקורה משום מחיצה כ"ש דלחי משום מחיצה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, וצ"ע דמה ענין זל"ז, ולהנ"ל היינו דאם קורה משום מחיצה ול"מ משום היכר, אף דיש בה היכר טפי, כ"ש דלחי ל"מ משום היכר אלא משום מחיצה.

בעיקר הא דקורה משום מחיצה, כתבו התוס' לקמן פ"ו א' דהוא משום פי תקרה, וכתבו שם דאי"ז אלא מדרבנן דעשאוה כפי תקרה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והרא"ש שם, - וצ"ע לפ"ז דמ"ט למ"ד דקורה משום מחיצה אסור להשתמש תחת הקורה ומשום דחודו הפנימי יורד וסותם, הרי בדין פי תקרה דעלמא, חוד התקרה החיצון סותם, דליכא חוד פנימי כלל,[[269]](#footnote-270) ועי' בחזו"א סימן ס"ז סקט"ז במוסגר, וצ"ע.

**דמר סבר הכירא מלבר,** בפירש"י כתב דההיכר הוא לבני רה"ר, והגאו"י לעיל ה' א' כתב דלאו היינו דההיכר הוא לבני רה"ר ההולכים ברה"ר, אלא הוי ההיכר לבני רה"ר הנכנסים מרה"ר ומשתמשין במבוי, עיי"ש.

והבית מאיר בסימן שס"ג למג"א סקל"א בתו"ד רמז להעיר בזה, דלמש"כ רש"י בריש מכילתין דמה שהצריכו תיקון למבוי, הוא משום דאתי לאחלופי ברה"ר, הדין נותן דניבעי היכר לבני המבוי, ורק למש"כ ריו"נ שם דמה שהצריכו תיקון הוא כדי שלא יבואו לטלטל מרה"ר לתוכו, י"ל דמהני ההיכר לבני רה"ר.[[270]](#footnote-271)

**הכל מודים בבין הלחיים שאסור,** בטעם הא דשאני בין הלחיים דאסור מתחת הקורה דמותר, נחלקו הראשונים, וכמה דעות בדבר, **א** התוס' ורבים מקמאי כתבו לחלק בין לחי דהוא כ"ש לקורה דרחבה טפח, ובטעם החילוק בזה כתבו התוס' דבלחי דהוי אפי' משהו אתי לאפוקי, אבל בקורה דרחבה טפח ליכא למיחש, ובתוס' הרא"ש ותור"פ פירשו דהיינו דכיון דלחי הוי כ"ש, אם שרית לי' בין הלחיים אתי לאמשוכי ולטלטל בחוץ, ועי' בגאו"י לקמן בסוגיין (ד"ה הא דמפלגינן) משה"ק ע"ז, וכתב לפרש לד' התוס' בע"א, - והרמב"ן במלחמות כתב דהוא משום דבקורה שרחבה טפח ניכר חודו החיצון מן הפנימי, אך בלחי כ"ש אין חודו החיצון ניכר, - והריטב"א כתב דלחי דשיעורו כ"ש לא עביד היכר כלל ודילמא אתי לאשתמושי חוצה לו, והגאו"י פירש כן גם בד' התוס', א"נ דכיון דלי"ל היכר כולי האי לא חשיב ובטל לגבי חוץ, והר"ן כתב קצת בע"א.[[271]](#footnote-272)

והרמב"ן שם כתב דמה"ט אסרו אף כשעשה לחי רחב, וכ"כ התור"פ והריטב"א והר"ן,[[272]](#footnote-273) - ובחי' הגרע"א הק', דלדעת רבא לקמן בסוגיין דכל האיסור הוא בלחי ד"ט, דכל שהוא פחות מד"ט בטל להכא ולהכא ושרי, ל"ש למימר דלא פלוג,[[273]](#footnote-274) והגאו"י לקמן שם כתב דבע"כ דלרבא יש טעם אחר לחלק ביניהם, עיי"ש.

**ב** הרשב"א כתב דהוא משום דלחי משום מחיצה וחודו הפנימי סותם, וקורה משום היכר, והכירא מלבר, וכתב דכן נראה מד' רש"י, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ.[[274]](#footnote-275)

**ג** התורי"ד לקמן בסוגיין כתב, דלחי דהוי משום מחיצה, אינו מתיר אלא מחודו הפנימי ולפנים, כדין כל מחיצה שאינה מתרת אלא הימנה ולפנים, ול"ד לקורה, דאף אם היא משום מחיצה, הרי הויא מדין פי תקרה יורד וסותם, וי"ל דחודה החיצון יורד וסותם, ומשא"כ בלחי דהוא עומד זקוף, והוי מחיצה גמורה, וע"כ הוי ככל מחיצה המתרת ממנה ולפנים.

אמנם בד' התוס' וש"ר מבו' דס"ל דאם בקורה אמרינן דחודה החיצון יורד וסותם, ה"נ בלחי אמרינן דחודו החיצון סותם, אך הרשב"א כתב בתו"ד די"ל דבקורה חודו החיצון סותם ובלחי חודו הפנימי סותם, וצ"ע דמ"ט תלי זב"ז.

**ד** בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד כתב, דשאני בין הלחים שהלחיים מפסיקין בינו ובין רוחב המבוי שלפנים ממנו ולא נתערב עם המבוי, וע"כ הוא אסור, ומשא"כ בתחת הקורה, דאין כאן לחי מכאן ומכאן, דאם הי' לחי מכאן ומכאן ל"ה בעינן להקורה, ונמצא דהכותל כולו שתחת הקורה ושלפנים מן הקורה אחד הוא ואין דבר מפסיק ביניהם, וע"כ הו"ל תחת הקורה כלפנים,[[275]](#footnote-276) וצ"ב.

**קורה ע"ג מבוי**

**לדברי המתיר אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין הסתימה מחוברת לכתלים ויש אויר ביניהם, וכ"כ התוס' בד"ה מניח וש"ר,[[276]](#footnote-277) - אך בפי' ריו"נ כתב דהוא משום דגזרינן שמא ישתמש תחת הקורה והתם ליכא מחיצות כלל.

לפירש"י ודעימי' מבו' דלמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה דחודו החיצון סותם, א"א להתיר משום חודו הפנימי, וע"כ חשיב דאין הסתימה דבוקה לכתלים,[[277]](#footnote-278) - והמהרש"א לקמן ט' ב' הק' מזה על מש"כ התוס' שם בלחי שנתנו חוץ למבוי, דאף שאינו מתיר כנגדו, כיון דאין כותל כנגדו, מ"מ הוא מתיר לפנים ממנו,[[278]](#footnote-279) ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ס"ז סקי"ז, ועי' בס' אשר לשלמה מועד סימן ל"א שהאריך בענין זה.

בפירש"י כתב דלא מצינו להכשיר בזה משום לבוד, כיון דאי"ז מחיצה ממש,[[279]](#footnote-280) והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו, דאם היתה מחיצה ממש יורדת משם, היינו אומרים לבוד מסוף הכתלים לאותה מחיצה היורדת, אך כיון דליכא מחיצה ממש, א"א לומר לבוד למטה כלפי אויר שאין בו כלום לעשות לו לבוד.

ובזכרון שמואל סימן כ"ו סק"ג הק' בזה ממה שאמרו לקמן בסוגיין דאמרינן חבוט ולבוד, והרי דאמרינן לבוד אף כשאין שם קורה ממש, ועוד הק' ממש"כ השו"ע בסימן תר"ל ס"ט להכשיר בסוכה שאין הדפנות מגיעות לסכך אפי' אינן מכוונות ורחוקות פחות מג' מהסכך, דאמרינן גוד אסיק ולבוד, ועיי"ש שכתב דצ"ל דשאני הכא דליכא מחיצה כלל, אלא דחוד החיצון יורד וסותם, ובזה לא אמרינן לבוד, ומשא"כ בהני גווני דאיכא מחיצה גמורה במקומה, הרי דכיון דמדין חבוט או מדין גוד אסיק חשבינן כמו שהמחיצה היא במקום זה, אמרינן בזה לבוד.

הקה"י בסימן ג' הק' ע"ד רש"י, דהרי אף אי נימא לבוד, מ"מ באותו טפח שתחת הקורה יהא אסור לטלטל, דמדאורייתא הו"ל רה"ר, ותו יהא כל המבוי אסור דהוא פרוץ למקום האסור לו, וכתב לישב בשם חתנו הגר"ש ברזם דס"ל לרש"י דלמ"ד דקורה משום מחיצה הו"ל מחיצה דאורייתא, וע"כ אי נימא לבוד על סתימת הקורה, שפיר יהא מותר אף המקום דתחת הקורה,[[280]](#footnote-281) ועיי"ש שכתב בדעת השו"ע דאמרינן לבוד אף בדליכא מחיצה ממש, וכתב דלדעתו צ"ל דהא דהכא לא אמרינן לבוד, הוא משום דקורה ל"ה מחיצה דאורייתא, וע"כ יש לאסור משום דהמבוי פרוץ למקום שתחת הקורה, וכנ"ל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ובס' אשר לשלמה מועד סימן ל"ב כתב דד' רש"י קיימי במבוי הפתוח לכרמלית.[[281]](#footnote-282)

הריטב"א הביא בשם התוס' שהק', דאף דלא אמרינן לבוד להמחיצה שלמטה, מ"מ נימא לבוד למעלה בגופה של קורה ויהא חודה החיצון כאילו דבוק בכתלים, ותירצו דליכא לבוד במקום שיש דבר מפסיק בינתים, ועמש"נ להלן בקו' הרשב"א ע"ז, - והרשב"א כתב דל"מ בזה לבוד, דאם נראה את המבוי כמו שנתארך עד חודה החיצון של הקורה, הרי אתה רואה את הקורה כאילו אינה, וע"כ ל"מ להתיר משום דבעינן קורה רחבה טפח, וא"א לומר דנראה את הקורה כאילו אינה ואינה מפסקת ונראה אותה כאילו היא וחוד של קורת טפח יורד וסותם, דא"א להתקבץ ב' הפכים במקום אחד, וכ"כ הריטב"א.

ולכאו' הדין נותן לפ"ז, דלמ"ד דאסור להשתמש תחת הקורה, מהני אף כשהניח את הקורה תוך ג' למבוי, דבכה"ג שפיר אמרינן לבוד, דליכא להני טעמי, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן בד"ה איתיבי', וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק דבלחי מהני כשנתנו תוך ג' למבוי, ונת' להלן, אך בחזו"א סימן ס"ז ריש סקי"ז נקט בפשיטות דבכה"ג ל"מ, וצ"ע.

**רבא אמר לדברי האוסר נמי אסור בעינן קורה ע"ג מבוי וליכא,** בד' הרשב"א וש"ר מבו' דהא דבעינן קורה ע"ג מבוי, הוא משום דבלא"ה ליכא הכירא, ובזה פירשו טעם הא דבלחי ל"ב לזה, וכ"כ התוס' בסוכה כ"ב ב' ד"ה אבל, וכ"כ האו"ז בסימן קט"ו, וכ"ה מבו' בפשוטו בד' התוס' בד"ה שאין, אך בחי' הגר"ח בפ"ה מסוכה פירש לדבריהם בע"א, ונת' להלן.[[282]](#footnote-283)

והתוס' בסוכה שם הוסיפו לפרש, דהא דל"מ קורה שאינה ע"ג מבוי משום דליכא הכירא, הוא אף למ"ד דקורה משום מחיצה, דאף לדידי' בעינן היכר קצת, אך האו"ז שם כתב דרבא לטעמי' דקורה משום היכר, ורב חסדא דפליג ע"ז, הוא משום דס"ל דקורה משום מחיצה, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ג סט"ז.

הרשב"א כתב בשם תוס' דאף בלחי בעינן שיהא במבוי, וכ"כ בחי' המאירי לקמן בסוגיין בשם רוב המפרשים והפוסקים, ונחלק ע"ז וכתב דלחי מהני אף כשהוא חוץ למבוי, וכ"כ הריטב"א והר"ן, ועי' במאירי במש"כ לדחות הוכחת הרשב"א.

ובטעם הא דשאני בזה דין לחי מדין קורה, כתבו הרשב"א והר"ן דדוקא בקורה שהיא למעלה, כל שאינה עומדת ממש לפנים מחלל המבוי אינה ניכרת שתהא להכשיר את המבוי, אבל לחי שהוא למטה ונראה להדיא, כל שהוא סמוך למבוי ניכר הוא שהוא משום לחי ובא להתיר, והריטב"א כתב בע"א, עיי"ש.[[283]](#footnote-284)

והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז המ"ה כתב דלחי מהני אף כשהוא סמוך למבוי תוך ג', ובתו"ש סימן שס"ג סקט"ז כתב דל"ד לקורה דלכו"ע לא אמרינן לבוד כשאינה דבוקה למבוי, וכמו שעמד ע"ז הב"ח שם אות ח', דשאני הכא דאמרינן לבוד על גוף הלחי, וחשיב דהלחי מחובר לכותל,[[284]](#footnote-285) ובחזו"א סימן ס"ז סקי"ז נקט בפשיטות דכל שהלחי מופלג כ"ש מן הכותל פסול, עיי"ש, (ואזיל לטעמי' שנקט שם דמודה רב חסדא דאם הקורה רחוקה כ"ש מן המבוי, פסולה, ונת' לעיל), וצ"ע.

**איתיבי' וכו' היתה קורתו משוכה וכו' מאי לאו משוכה מבחוץ,** בתו"י כתב דגם לר"ח פריך, ולכאו' היינו משום דגם לדידי' תיקשי למ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה, דאף אם היתה הקורה דבוקה למבוי פסולה, וכ"ש כשהיא משוכה, אך למ"ד דאסור להשתמש תחת הקורה ניחא, דגם כשהיא משוכה מן המבוי בתוך ג"ט יש להתיר משום לבוד, וכמש"נ לעיל.

אך הר"ן כתב דאף למ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה, יש להתיר בכה"ג דהיא משוכה מן המבוי, דבכה"ג רואין בני רה"ר אף את חודה הפנימי, ואיכא למימר בי' שהוא יורד וסותם, וכשאומרים לבוד, אין דבר מפסיק בין סתימת הקורה למבוי, וכל הא דאמרינן דאין להתיר אלא משום חודה החיצון, הוא רק כשהיא ע"ג מבוי או דבוקה במבוי ואין בני רה"ר רואין את חודה הפנימי.[[285]](#footnote-286)

**שנעץ ב' יתידות עקומות וכו',** הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז הל"ט פירש דאיירי כשהיתידות יוצאות מצידי כתלי המבוי, והם עולות ע"ג הכתלים וחוזרות ומתעקמות, - והריטב"א פירש דהם נתונות על עובי הכתלים מלמעלה והם עקומות כמין דל"ת, - ובחי' המאירי פירש דהם יתידות העומדות באלכסון, וכן נקט המהרש"ל, ובתורת חיים ובגאו"י תמהו ע"ז, עיי"ש.

**שאין בגבהן ג',** התוס' הק' דמ"ט לא מכשרינן אף כשיש בגבהן ג' משום חבוט, וגם מ"ט בעינן לדין חבוט, ולא מכשרינן בלא"ה, שהרי הקורה היא בתוך כ', ומצאנו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' כתבו דהוא משום דבעינן קורה ע"ג מבוי וביותר מג' ל"ה היכר,[[286]](#footnote-287) וכ"כ הרשב"א, וכ"כ התוס' בסוכה כ"ב ב' סוד"ה אבל, - ובפשוטו מכוון דבריהם הוא דעיקר הא דבעינן קורה ע"ג מבוי הוא משום דבעינן היכר, וע"ז ל"מ דינא דחבוט כלל, - אך בחי' הגר"ח פ"ה מסוכה הכ"א פירש בדבריהם, דלעולם מהני דינא דחבוט לאשוויי קורה ע"ג מבוי, ואך דמ"מ ל"מ משום דליכא היכר, והיינו דכיון דבעינן קורה ע"ג מבוי, הרי דאף דמדינא דחבוט חשיב כקורה ע"ג מבוי, מ"מ כיון דלא מינכר דהויא הקורה ע"ג מבוי, ליכא להכירא דקורה, ועמש"כ בגליונות חזו"א שם.[[287]](#footnote-288)

**ב** הריטב"א כתב דהוא משום דאין הקורה עצמה נתונה ע"ג הכתלים, אלא דמדין לבוד חשבינן כמו שהקורה שם, ובכה"ג לי"ב לדינא דקורה טפח דאמרינן חבוט, וזה לטעמי' דאמרינן תחילה לבוד ואח"כ אמרינן חבוט, ונת' להלן.

**ג** הר"ן כתב דכיון דהקורה מונחת ע"ג היתידות ליכא למימר חבוט בקורה אם לא שנאמר חבוט ביתידות, וכיון דאין ביתידות טפח, לא אמרינן בהו חבוט ביותר מג', וזה לטעמי' דאמרינן תחילה חבוט ואח"כ אמרינן לבוד, ונת' להלן.

**ד** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ב כתב לישב, דכל דיש בגבהן ג', לא מצינו למימר לבוד בלא נימא חבוט, ולא אמרינן תרי הלכתי יחד, כשא"א לומר כל אחת מהן בפנ"ע, עיי"ש, - ובחזו"א סימן ע"ז סק"ז תמה ע"ז, דא"כ אף כשאין גבוהות ג', היאך אמרינן תרי הלכתי, - ובקה"י סימן ב' כתב דהגרע"א מפרש דאיירי הכא דהאלכסון הוי פחות מג', וכמש"כ בחי' הגר"ח בפ"ה מסוכה הכ"א, (ודלא כמש"כ הרשב"א וש"ר בסוגיין), וע"כ שפיר מצינו למימר כל הלכתא בפנ"ע, וכ"כ בזכרון שמואל סימן כ"ו סק"א.[[288]](#footnote-289)

הרא"ש בסימן י"ב כתב בשם הראב"ד דקורה הגבוהה מן הכתלים ג"ט פסולה, וכ"כ הרשב"א לקמן י' א' ד"ה אלא אמר אביי, וכ"ה בשו"ע סימן שס"ג סל"ג, - אך לדעת הריטב"א והר"ן יש להכשיר בזה משום חבוט, דכל הא דהכא לא מכשרינן משום חבוט, הוא משום דאין הקורה נתונה ע"ג הכתלים אלא ע"ג היתידות, וכנ"ל, - והמאירי לקמן י' א' כתב בשם יש מכריעין להכשיר בזה מטעם אחר, משום דאמרינן גוד אסיק על הכתלים וחשיב דהקורה היא ע"ג הכותל.

**ואין בעקמומיתן ג',** הרשב"א כתב דהא דבעינן לחבוט ולא מכשרינן משום לבוד לחוד, הוא משום דבהאלכסון יש ג', וכ"כ בחי' המאירי והר"ן, - אך בחי' הגר"ח פ"ה מסוכה הכ"א כתב בדעת הרמב"ם דאיירי דאין ג"ט באלכסון, ואפ"ה בעינן לדין חבוט, והיינו משום דלבוד ל"מ אלא למחשבינהו כמחובר, אבל מ"מ הקורה נחשבת כבמקומה ואינה ע"ג מבוי, ולענין הכשירא דמבוי קורה ע"ג מבוי בעינן, ודין לבוד אינו מועיל לזה, ובעינן לההלכתא דחבוט רמי, דעיקרה הוא דמחתינן לה למטה, ועי"ז חשיבא כקורה ע"ג מבוי.

**מהו דתימא וכו' חבוט ולבוד לא אמרינן, קמ"ל,** הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ז הל"ט כתב דאמרינן תחילה חבוט ורואין אותה כאילו נחבטת ונתונה תוך אויר המבוי, וחוזרין ואומרין לבוד וכאילו מגעת לכתלים, וכ"ה מבו' בד' הר"ן, וכתב דמה"ט הוא דאמרינן לבוד ואין היתידות מפסיקות, ונת' להלן.[[289]](#footnote-290)

אך הריטב"א כתב דאמרינן תחילה לבוד, וכאילו נמשכה הקורה עד כנגד הכותל, ואח"כ אמרינן חבוט, וכ"נ גם בד' התוס' בד"ה שאין, שהקשו דמ"ט בעינן כלל לחבוט, כיון דהקורה היא בתוך כ', ועי' בגאו"י שכתב בדעתו דלא אמרינן חבוט לאויר, עיי"ש.

הרשב"א לעיל בסוגיין הק' ע"ד התוס' דלא אמרינן לבוד כשיש דבר המפסיק, דא"כ היאך אמרינן הכא לבוד, הרי היתידות מפסיקות בין הקורה לכותל, - והריטב"א שם כתב לישב דהכא הקורה עומדת ע"ג היתידות ואמרינן לבוד דרך האויר שבין הקורה על היתידות, וזה לטעמי' דאמרינן לבוד קודם דאמרינן חבוט, - והר"ן שם כתב לישב דהכא אחר דאמרינן חבוט, אין היתידות מפסיקות בין הקורה לכתלי מבוי, אך הרשב"א כתב להדיא דאף אחר דאמרינן חבוט מפסיקות היתידות, וזה לטעמי' בעבוה"ק שפירש דהיתידות בולטות מצידי הכותל.

**בין הלחיים**

**ורבא אמר בין הלחיים נמי מותר, אמר רבא מנא אמינא לה וכו',** נחלקו הראשונים בביאור דעת רבא דבין הלחיים מותר, וכמה דעות בדבר, **א** התוס' לעיל בסוגיין סוד"ה הכל מודים כתבו דמודה רבא דאסור להשתמש בין הלחיים היכא דרחב ד', וכ"כ בתוס' הרא"ש שם, ומבו' לפ"ז דלעולם מודה רבא דמדינא אין הלחי מתיר אלא מחודו הפנימי וכל הא דס"ל דבין הלחיים מותר הוא משום דאינו רחב ד' והו"ל כמקו"פ, וכמו שהביא רבא מהא דמקום שאין בו דע"ד מותר לבני רה"י ולבני רה"ר לכתף עליו, וכ"כ הריטב"א והר"ן, והר"ן כתב לפ"ז דכל מה שאמרו לקמן בסוגיין דבפתוח לכרמלית אסור, הוא רק בבין הלחיים, אך תחת הקורה מותר להשתמש אף בפתוח לכרמלית, ונת' להלן.

**ב** בד' הרי"ף מבו' דהא דבין הלחיים מותר הוא אף היכא דרחב ד', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ז משבת הי"א, והרמב"ן במלחמות תמה ע"ד הרי"ף, שהרי להדיא אמר רבא דהא דבין הלחיים מותר הוא דומיא דמקום שאין בו דע"ד דמותר לכתף עליו, וא"כ אין להתיר בזה אלא היכא דאינו רחב ד', - ועיי"ש שכתב לפרש בזה דלעולם עיקר הא דס"ל לרבא דבין הלחיים מותר, הוא משום דלחי משום היכר והכירא מלבר, או משום דחודו החיצון סותם, וע"כ הוא מותר אף כשיש בו ד', ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מסוגיין, ועי' בחי' הרשב"א במש"כ לדחות בזה, והא דמייתי רבא מההיא דמקום שאין בו דע"ד דמותר לכתף עליו, פריך מינה לאביי דקאמר דהא דאמר ר' יוחנן פוק תני לברא הוא משום קורה, אך בין הלחייים לעולם אסור, וע"ז פריך רבא דבע"כ דר' יוחנן קאמר פוק תני לברא אף על בין הלחיים, שהרי היכא דאין בו דע"ד ודאי דיש להתיר בזה דומיא דמקום שאין בו דע"ד דמותר לכתף עליו.[[290]](#footnote-291)

**ג** בד' הרא"ש בסימן י' משמע דס"ל כדעת הרי"ף דבין הלחיים מותר אף כשיש בו ד', וכ"ה מבו' גם בד' הטור בסימן שס"ה, אך מבו' בדבריו דגם בכה"ג הוי ההיתר משום דהוא בטל למבוי וכדמייתי רבא מההיא דמקום שאין בו דע"ד, עיי"ש, וכ"כ הקר"א מדעתו, ועיי"ש שפירש בזה דהוא משום דל"ב שלא יהא בו דע"ד, אלא במקום פטור שהוא רשות בפנ"ע, אך בין הלחיים בטל הוא למבוי אף כשהוא רחב ד' כיון דמין אחד הוא עם המבוי.

**ד** הבעה"מ כתב דפלוגתת אביי ורבא אם בין הלחיים מותר היא לטעמייהו, דרבא לטעמי' דלחי משום היכר, וע"כ אף בין הלחיים מותר, דהכירא מלבר, ואביי לטעמי' דלחי משום מחיצה וע"כ בין הלחיים אסור, דחודו הפנימי סותם, וכ"כ התורי"ד,[[291]](#footnote-292) - והבעה"מ כתב לפ"ז, דקי"ל כאביי דבין הלחיים אסור, משום דקי"ל דלחי משום מחיצה, וכ"כ בפסקי הרי"ד, ותמהו ע"ד הרי"ף שפסק כרבא דבין הלחיים מותר, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין כ' ודין ל"ז.

והרמב"ן במלחמות תמה ע"ד הבעה"מ, דהרי רבא קאמר דהא דבין הלחיים מותר הוא דומיא דהא דמקום שאין בו דע"ד מותר לכתף עליו, ואם טעמא דרבא הוא משום דלחי משום היכר והכירא מלבר, מה לי רחב ד' ומה לי אינו רחב ד', ועיי"ש משה"ק עוד ע"ד בעה"מ, - ולכאו' צ"ל בזה, ע"ד מש"כ הרמב"ן בדעת הרי"ף, דהא דמייתי רבא מהא דמקום שאין בו דע"ד מותר לכתף עליו, הוא לטעמי' דאביי, דאף דס"ל דלחי משום מחיצה וחודו הפנימי סותם, מ"מ כל שאין בו דע"ד יש להתיר דומיא דמקום שאין בו דע"ד שבין רה"ר לרה"י דמותר לכתף עליו.

ואמנם הנה לפ"ז הדין נותן, דאף דקי"ל כאביי דלחי משום מחיצה ובין הלחיים אסור, מ"מ כל שאינו רחב ד' יש להתיר בזה משום דהוי כמקו"פ, דפלוגתא זו דאביי ורבא אם כל שאינו רחב ד' הוי כמקו"פ, או דכיון שאינו גבוה ג' ל"ה כמקו"פ, הויא פלוגתא בפנ"ע, ויש לפסוק בזה כדעת רבא, אך בד' הבעה"מ מבו' דבכל גוונא אסור לטלטל בין הלחיים ואף כשאינו רחב ד', וכ"ה להדיא בד' הריא"ז, וצ"ע.[[292]](#footnote-293)

**דכי אתא רב דימי אמר מקום שאין בו דע"ד מותר לבני רה"ר ולבני רה"י לכתף עליו,** בפירש"י כתב דבין לחיים נמי, אפי' חשבת לי' מקום בפנ"ע בטל להכא ולהכא ושרי, ובתור"פ הק' דהיאך יתבטל בין הלחיים לרה"ר, הרי יש לו ג' מחיצות ומדאורייתא הוי רה"י, ועיי"ש שכתב לפרש דרבא מייתי דכמו דמקום שאין בו דע"ד בטל להכא ולהכא, ה"נ בין הלחיים אף שא"א לו להתבטל לגבי רה"ר, מ"מ הוא בטל לגבי המבוי, וכ"כ בתוס' הרא"ש והרשב"א, והריטב"א והר"ן דנו לפרש עד"ז גם בד' רש"י, עיי"ש.

והרשב"א כתב לפרש בד' רש"י, דאף דבין הלחיים יש לו ג' מחיצות, מ"מ כיון שהוא פתוח לרה"ר הוי כרמלית, וע"כ כל שאין בו דע"ד ה"ה בטל לרה"ר ומותר לטלטל ממנו לרה"ר, וכ"כ הריטב"א והר"ן, ועמש"נ בענין זה בריש מכילתין.

**ואביי התם בגבוה ג',** בפירש"י כתב דהיינו דלא התירו חכמים אלא בגבוה ג' דמינכרא, אך בין הלחיים דאין גבוה ג' ולא מינכרא דוכתא, אם יתירו לטלטל שם יבא להחליף ולהוציא לרה"ר, וכ"כ הריטב"א, ועי' בחזו"א בסימן ע"ג סק"ה במש"כ להסתפק בטעמא דאביי, ובמש"כ שם לפ"ז, ואכמ"ל.

**בין הלחיים ותחת הקורה בפתוח לכרמלית**

**ורבא התם דפתוח לכרמלית וכו' מצא מין את מינו וניעור,** בביאור דין זה מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דמצא כרמלית שבין לחיים שלא הי' בו שיעור כרמלית את מינו שחוצה לו ונתחזק וניעור משנתו שהי' בטל תחילה אצל אינו מינו, ועמש"נ להלן בפלוגתת הראשונים אם הך דינא הוא בכל מקו"פ, דכל שהוא בכרמלית אין עליו תורת מקו"פ.

**ב** בד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"א הס"ו והס"ז מבו' דהיינו, דעיקר הא דבין הלחיים מותר, אף כשיש בו ד', הוא משום דמקום הלחי נמשך אחר המבוי ונחשב מכללו, ומכח זה הוא דאמרינן דחודו החיצון סותם,[[293]](#footnote-294) וע"כ כל שהוא פתוח לכרמלית, ונגרר המקום שכנגד הלחי אחר הכרמלית שהוא מינו, אסור להשתמש שם,[[294]](#footnote-295) ועי' בחזו"א סימן ס"ו סק"ד במש"כ לפרש בזה.

**ג** בפי' ריו"נ כתב דהיינו משום דהכרמלית קל הוא בעיני המשתמשין במבוי שהרי אין בו אלא איסורא דרבנן, ותוך הפתח דומה אליו שהרי יש לו ג' מחיצות כמו שיש לכרמלית, וע"כ חיישינן דאם נתיר לטלטל בתוך הפתח יבא לטלטל בכרמלית הסמוכה לו, וכ"כ ההשלמה.

הר"ן בשלהי סוגיין תמה ע"ד הרי"ף דבין הלחיים מותר אף כשהוא רחב ד', משום דחודו החיצון סותם או משום דהכירא מלבר, דא"כ מ"ט מודה רבא בפתוח לכרמלית דאסור משום דמצא מין את מינו וניעור,[[295]](#footnote-296) - ולמש"כ הרשב"א ניחא, דעיקר הא דבין הלחיים מותר אף כשהוא רחב ד', ואמרינן דחודו החיצון סותם, הוא משום דהוא בטל לתוך המבוי, וע"כ כשהוא פתוח לכרמלית דמצא מין את מינו ואינו בטל לתוך המבוי, אסור להשתמש שם, - וי"ל עוד למש"כ ריו"נ וההשלמה דהא דאסרינן בפתוח לכרמלית הוא משום גזירה, וע"כ אף דבין הלחיים שרי מדינא, מ"מ כשהוא פתוח לכרמלית אסור משום גזירה זו, וכ"כ בקה"י סימן ד', אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ן שנקט דתחת הקורה מותר אף בפתוח לכרמלית, וי"ל.

הרמב"ם בפי"ז משבת הי"א כתב, דכל הא דמותר להשתמש תחת הקורה, היינו רק במבוי הפתוח לרה"ר, אך כל שהוא פתוח לכרמלית אסור להשתמש תחת הקורה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"א (הס"ח), והראב"ד שם נחלק ע"ז, דתחת הקורה מותר להשתמש אף בפתוח לכרמלית, וכל הא דאסרינן בפתוח לכרמלית הוא בבין הלחיים.

והר"ן בשלהי סוגיין כתב, דלפמש"כ שם דהא דבין הלחיים מותר הוא רק כשאין בו ד', משום דהוי כמקום שאין בו דע"ד שבין רה"י לרה"ר דהוי מקו"פ, הרי דכל הא דאסרינן בפתוח לכרמלית, הוא רק בבין הלחיים, שבאנו להתיר להשתמש שם משום דהוי כמקו"פ, ובזה הוא דאמרינן דכל דפתוח לכרמלית מצא מין את מינו וניעור ול"ה כמקו"פ, אך תחת הקורה דמותר להשתמש שם משום דחודה החיצון יורד וסותם או משום דהכירא מלבר, ה"ז מותר אף היכא דהמבוי פתוח לכרמלית.

והנה לפ"ז נמצא, דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דהא דבין הלחיים מותר הוא אף כשיש בו ד', ואפ"ה אם הוא פתוח לכרמלית אסור, וע"כ ה"נ יש לאסור להשתמש תחת הקורה כשהוא פתוח לכרמלית, וכ"כ הרשב"א, - אך בד' הראב"ד מבו', דאף דמודה לד' הרמב"ם דבין הלחיים מותר אף כשיש בו ד', שהרי לא השיג ע"ד הרמב"ם בזה, מ"מ ס"ל דלא אסרו בפתוח לכרמלית אלא בבין הלחיים ולא בתחת הקורה, וכ"כ בחי' הרמב"ן בשבת ט' א' ובמלחמות שם, והקר"א תמה בזה, דמ"ט חלוק בזה דין תחת הקורה מדין בין הלחיים, ועי' גם בחזו"א סימן ס"ו סק"ד שעמד בזה.[[296]](#footnote-297)

הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"א הס"ט כתב, דכל הא דאסור להשתמש תחת הקורה בפתוח לכרמלית, היינו בקורה שאינה רחבה ד' או שאינה בריאה, אך אם היתה רחבה ד' ובריאה מותר להשתמש תחתי' אף בפתוח לכרמלית, לפי שפי תקרה יורד וסותם וחודו החיצון סותם, - והפמ"ג בסימן שס"ה באש"א סק"י הק' ע"ז, דהרי אף לחי הוי משום מחיצה, ואפ"ה אסור להשתמש בין הלחיים בפתוח לכרמלית, משום דמצא מין את מינו וניעור, וא"כ מ"ט עדיפא מחיצת פי תקרה דמכח זה מותר להשתמש אף בפתוח לכרמלית.[[297]](#footnote-298)

**מקו"פ בכרמלית**

בפירש"י בשבת ז' א' ד"ה דעד עשרה כתב דדבר הגבוה ג' ואינו רחב ד' העומד בכרמלית הוי מקו"פ, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שם ק' א', אך הר"ן שם כתב די"א דאף דאין בו ד' הוי כרמלית, דאין מקו"פ בכרמלית משום דמצא מין את מינו וניעור, וכמו שאמרו בסוגיין, וכ"כ הב"י בסו"ס שמ"ה בדעת הרמב"ם.

והגר"ז בקו"א בסימן שמ"ה סק"ג כתב בתו"ד בדעת רש"י ודעימי', דהא דיש מקו"פ בכרמלית, ול"ד לבין הלחיים הפתוח לכרמלית דל"ה מקו"פ משום דמצא מין את מינו וניעור, הוא משום דשאני בין הלחיים דהוא קרקע חלקה, ובזה אמרינן דמצא מין את מינו וניעור, ומשא"כ היכא דהוא גבוה ג' והוא דבר בפנ"ע ואינו בטל לכרמלית. דאמרינן מצא מין את מינו וניעור, מהיכא דהוא גבוה ג' שהוא דבר בפנ"ע ואינו בטל לכרמלית, - והחזו"א בסימן ע"ג סק"ד כתב בדעת רש"י, דשאני הכא דמצטרף האי פחות מד' לשאר כרמלית, ואין כאן כלל שיעור פחות מד', שהרי רחבו יתר מד' אלא שהוא חסר בארכו, וכיון שלצד כרמלית ליכא מחיצה בין בין הלחיים לשאר כרמלית, א"כ נמשך ארכו לתוך שאר הכרמלית, ויש בכולו דע"ד,[[298]](#footnote-299) ומשא"כ במקום המוקף מחיצות שאין ביניהן ד', דל"מ צירוף הכרמלית להרחיבו שיהא בו דע"ד, הוי מקו"פ, ועיי"ש במש"כ בטעם החולקים דס"ל דלעולם אין מקו"פ בכרמלית, - ועי' בשפ"א בשבת שם במש"כ עוד בזה.

1. אמנם בדי"ב ב' פליגי אמוראי בטעמא דר' יהודה אם הוא משום דס"ל דב' מחיצות דאורייתא, או הוא משום דלחי וקורה משום מחיצה, והתוס' בדכ"ב א' ד"ה קשיא פירשו שדנו בזה גם בסוגיא דהתם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והרשב"א בדצ"ד א' כתב בשם הראב"ד דכל הא דבג' מחיצות הוי רה"י הוא כשיש אסקופה גבוהה ג"ט לפניו דלא דחקי בה רבים דלא ניחא תשמישתי', אך דכל דליכא עיכובא ודרסי רבים בהדיא, ה"ה מבטלין אותו מתורת חצר, ול"ה רה"י דאורייתא, ומבו' בהמשך דבריו שם, דהיינו אף כשהוא פתוח לכרמלית, וע"כ כתב שם דלדעת הראב"ד אין מבוי ניתר בקורה, אלא כשיש שם אסקופה גבוהה ג'. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך באמת בד' הרמב"ם שם משמע דל"ה כרמלית אלא כשהוא פתוח לרה"ר, ולא כשהוא פתוח לכרמלית, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין ובריש שבת, וצ"ע,? ובמגד"ע פי"ז משבת הל"ה כתב בדעת הרמב"ם דכל הא דלא סגי מדאורייתא בג' מחיצות הוא רק בפתוח לרה"ר, וכ"כ מדעתו בערוה"ש סימן שמ"ה ס"ד, אך צ"ע היאך זה מתישב בד' הרמב"ם בפי"ז שם באכסדרא בבקעה, שהיא פתוחה לכרמלית. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובל' ריו"נ מבו' דלטעמא קמא יש לטעם התקנה אף בפתוח לכרמלית, אך לטעמא בתרא ליכא לטעם התקנה אלא בפתוח לרה"ר, והיינו משום דבפתוח לכרמלית ל"ה לנו לגזור שמא יכניס מן הכרמלית לתוכו, דהו"ל כגזירה לגזירה, ואמנם אחר שתיקנו חכמים כן בפתוח לרה"ר, לא חילקו חכמים בדבר ואף בפתוח לכרמלית הצריכו תיקון, ועפי"ז יש לדון במש"כ הבית מאיר דלטעם זה כל שפתוח לים א"צ תיקון, דאף דנימא דבפתוח לים ליכא לטעם התקנה, הרי בלא"ה בפתוח לכרמלית ליכא לטעם התקנה, ואפ"ה לא חילקו חכמים בדבר. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובגאו"י שם הק' ע"ז דאדרבה אחר שתיקנו חכמים דאסור לטלטל בתוכו אלא ע"י לחי וקורה, כ"ש שיאמרו דבלא לחי וקורה הו"ל כרה"ר ויבואו לטלטל ממנו לרה"ר, וכתב דיש לדחוק דכיון שאסרו לטלטל בתוכו אלא ע"י לחי וקורה, דרך הוא שעושים לחי וקורה, ותו לא יבואו לטלטל ממנו לרה"ר, ועמש"כ בזה בשפ"א שם, ונקט שם דלדעת ריו"נ תיקנו לעשות לחי וקורה במבוי אף אם אינו רוצה לטלטל בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך מש"כ כן בדעת הרמב"ם דס"ל כריו"נ, צ"ע, דבפשוטו לפ"ד הרמב"ם דמה"ת ל"ה רה"י אלא בד' מחיצות, הרי דמה"ט אסרו חכמים לטלטל בתוכו משום דהו"ל ככרמלית, וכמש"נ לעיל מד' הרמב"ם והמ"מ, ול"ב להגזירה שמא יטלטל מרה"ר לתוכו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובחי' הגרי"ז בהל' עירובין דקדק מד' הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ב דגדר הא דמהני הקורה, הוא דעי"ז חשבינן לה מדרבנן כרה"י, אך בד' הגר"א בסימן שמ"ה סי"ד לא משמע כן, אלא התירו הוא משום דהו"ל מקו"פ, וכן נקט הגאו"י בדי"ב א' ד"ה ממלא וי"ב ב' ד"ה והרמב"ם, ועיי"ש שצידד דלדעת הרמב"ם מותר לטלטל ממבוי שהוכשר בקורה לכרמלית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם מבו' בדבריו, דכ"ז הוא משום דמבוי הפתוח לכרמלית הוי רה"י בג' מחיצות, ומהני בזה קורה, וע"כ לא פלוג רבנן ומהני קורה אף במבוי הפתוח לרה"ר, אך אם אף מבוי הפתוח לכרמלית ל"ה רה"י בג' מחיצות, ל"ה סגי בקורה, וזה נלמד ממה שדנו לקמן י"א ב' דטעמא דב"ש דהכשר מבוי לחי וקורה, הוא משום דס"ל דד' מחיצות דאורייתא.

   ומצינו עוד בד' הרשב"א והריטב"א בד"ח ב', בדין מבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר דמניח את הקורה באלכסון ומשתמש כנגד האלכסון, אף שאין שם ג' מחיצות, משום דמדינא הו"ל כרמלית והוא מדבריהם והתירוה בענין זה, והרי דמהני היתר קורה אף במקום שאינו רה"י, ואך דהתם עדיף טפי, משום דהרשות עצמה הויא רה"י מדינא והיא ניתרת ע"י הקורה, וי"ל דרק בזה התירו חכמים ע"י הקורה אף להמקום שכנגד האלכסון אף שאינו רה"י מדינא. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובעבוה"ק שער א' פ"ד הכ"א כתב הרשב"א בשם י"א, דמבוי הפתוח לרה"ר אינו ניתר אף בלחי, - ולכאו' הטעם בזה הוא, משום דבמקום דבעינן מחיצה גמורה, ל"מ לחי מדרבנן, אף דלחי משום מחיצה, וכאשר כ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' לקמן י"א ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך התוס' שם לא פירשו לזה, וי"ל בדעתם דאף למ"ד דאסור לטלטל מקרפף יותר מבית סאתים לכרמלית, היינו משום דיש לו מחיצות גמורות, ואף שאסרו לטלטל בו, מ"מ ל"ה כרמלית גמור, ומשא"כ במקום שיש לו ג' מחיצות, דמדרבנן לא סגי במחיצות אלו לאשוויי רה"י, הוי כרמלית גמור ומותר לטלטל ממנו לכרמלית, ועי' בתו"ש בסימן ש"ס סק"ד דמבו' בדבריו עיקר החילוק בזה, עייש"ה, ובזה מתישב משה"ק החזו"א בסימן ע"ז סוסק"ג על דינא דהתו"ש שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש שהשיג ע"ד מי שהורה דהוא כרמלית, ולכאו' כונתו לד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ד שכללו בכלל הכרמלית, ואמנם לכאו' להרמב"ם לטעמי' דל"ה רה"י אלא כשיש לו ד' מחיצות, ודאי דהו"ל ככרמלית, וכ"כ בס' נהר שלום סימן שע"ד, ועמש"נ בהערה ב' לדון בדעתו דל"ה כרמלית אלא כשהוא פתוח לרה"ר. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובפירש"י ותוס' בד"ה ב' כתב דחצר שארכה יותר מרחבה הויא כמבוי וניתרת בלחי וקורה, וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ח והטוש"ע בסימן שס"ג סכ"ז, אך הרשב"א וש"ר בדי"ב ב' כתבו בשם הראב"ד דאף אם ארכה יותר מרחבה אינה ניתרת בלחי וקורה. [↑](#footnote-ref-13)
13. והעירו בזה ממש"כ התוס' בדצ"ד. ד"ה מאי שנא, דסתם חצר אין לה אלא ג' מחיצות וברביעית פס ד' או ב' משהויין, והרי דדרך חצר שהיא פרוצה ברוח רביעית, אך שמא אין מכוון התוס' דזהו דרך סתם חצר, אלא דסתם חצר דאיירי בי' תנא היא חצר המתוקנת כדין תיקון חצר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. והיינו דאף דקי"ל דלחי משום מחיצה, מ"מ מדרבנן ל"מ לחי במקום דבעינן מחיצה, ול"מ אלא ברוח רביעית דל"ב בה מחיצה, אך פס ד' או ב' פסין כ"ש מהני אף במקום דבעינן מחיצה ברוח רביעית. [↑](#footnote-ref-15)
15. ונחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דדעת הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ט והכ"ב ורוב קמאי דקי"ל דלחי משום מחיצה, אך דעת ר"ת שהביאו התוס' בד"ה ב' ד"ה פחות דקי"ל דלחי משום היכר, - והמאירי בדי"ב ב' כתב דאף דקי"ל כאביי דלחי משום מחיצה ומהני לחי העומד מאליו, מ"מ בפלוגתת אמוראי בב' מחיצות ולחי אם הוי רה"י, קי"ל דל"מ לחי משום מחיצה ול"ה רה"י, ועי' חזו"א סימן ע"ד סקי"א שכתב לדון כן מדעתו. [↑](#footnote-ref-16)
16. והפנ"י בסוכה ז' א' נקט דאף אם איכא ב' מחיצות כמין גאם ולחי הוי רה"י מה"ת, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שס"ג ס"א, אך החזו"א בסימן ע"ב סק"י הוכיח מד' הראשונים דל"מ לחי ברוח שלישית אלא בדאיכא ב' מחיצות גמורות זה כנגד זה, אך בב' מחיצות כמין גאם, ל"מ לחי כלל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך לדעת הרמב"ם דל"ה רה"י אלא בד' מחיצות, איירי בג' מחיצות ולחי, דלמ"ד דלחי משום מחיצה הוי רה"י מה"ת, ולמ"ד דלחי משום היכר ל"ה רה"י, - ובד' המג"א בסימן שמ"ה סק"א מבו' דגם לדעת הרמב"ם מהני ב' מחיצות ולחי דעי"ז ל"ה רה"ר, ככל מקום המוקף ג' מחיצות, דאף דל"מ המחיצות לאשוויי לי' לרה"י, מ"מ כבר ל"ה רה"ר, אך הראש יוסף בשבת ו' א' צידד דלדעת הרמב"ם ל"מ מחיצת לחי אלא ברוח רביעית, וכ"ה מבו' בד' הגר"ח בפט"ז משבת ד"ה והנה שם וד"ה והנה הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-18)
18. ומה"ט מבו' בריש מכילתין דל"מ לחי וקורה בפתח רחב מי' אמות, וכתב הריטב"א שם דאף אם לחי משום היכר, מ"מ אין לחי וקורה מתירין את הפרצה, וכ"כ הרשב"א שם, והיינו משום דהא דמהני לחי וקורה אי"ז היכר בעלמא, אלא ההיכר הוא ע"י שיש בזה תחילת מחיצה, וכל דהו"ל פרצה, ואין הלחי והקורה כתחילת מחיצה, ליכא לההיכר דלחי וקורה.? אך עמש"נ בשיעור א' לפרש בזה בע"א, ובעיקר הקו' עי' בס' שבילי דוד בסימן שס"ג ובמנחת ישראל בריש מכילתין מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-19)
19. וי"ל דמודה הראב"ד דמה שאמרו בד"ח ב' דקורה משום מחיצה אי"ז משום פתח, אלא הוא משום דפי הקורה יורד וסותם, וכל מש"כ דהוא משום פתח, הוא רק במה שאמרו בד"ה א' דקורה משום מחיצה, ועמש"נ בזה בשיעור א'. [↑](#footnote-ref-20)
20. ובאמת דלמש"כ התוס' בדצ"ד ב' דהא דפי תקרה יורד וסותם היינו דעי"ז הו"ל פתח, הרי דאף דנימא דהא דקורה משום מחיצה הוא משום דפי תקרה יורד וסותם, הוי זה משום פתח, אך למש"כ רש"י בסוכה ו' ב' וי"ט א' והר"ח שם י"ח ב' דדינא דפי תקרה הוא משום גוד אחית, הרי דאי"ז משום פתח, אלא הוא משום דהו"ל כסתום. [↑](#footnote-ref-21)
21. והגאו"י בד"ג א' הק' ע"ז ממה שאמרו בד"ח ב' דלמ"ד דקורה משום מחיצה מהני קורה באלכסון אף דבאלכסון ל"ה היכר, אך הבית מאיר בדי"ד ב' כתב לפרש בזה, דלמ"ד דקורה משום מחיצה סגי בהיכר כ"ד ואף בקורה באלכסון איכא היכר כ"ד, אך היכא דליכא היכר כלל, כגון קורה למעלה מכ', או כגון לחי שלא סמכו עליו מאתמול, לא מהני. [↑](#footnote-ref-22)
22. אך מד' התוס' לקמן י"א א' ד"ה איפכא יש שהוכיחו דאף בצוה"פ בעינן היכר קצת, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"ה להדיא בד' המאירי בביהב"ח ובחידושיו בריש מכילתין, ועי"ש שכתב דהא דמהני צוה"פ למעלה מכ' הוא משום דיש כאן היכר, אך בדבריו בחידושיו בד"ג א' נראה להדיא דהא דמהני צוה"פ למעלה מכ', הוא משום דצוה"פ הויא מחיצה ול"ב בה היכר, וצ"ע, - וגם במחיצה דפי תקרה, כתב הר"ן בד"ג א' בשם הראב"ד דל"מ למעלה מכ', וי"ל דהוא משום דגם בפי תקרה בעינן היכר, אך י"ל דהוא משום דלא אמרינן פי תקרה למעלה מכ', וכמש"כ הריטב"א בדפ"ז א' בשם מקצת רבותיו, - עוד מצינו בזה בפמ"ג באש"א סימן שס"ג סק"ט שנסתפק אם מהני צוה"פ כשלא סמכו עליו מאתמול, והביאו הביאוה"ל שם סי"א, אך י"ל דלא נסתפק אם בצוה"פ בעינן היכר, אלא נסתפק בטעם הא דבעינן סמכו עליו מאתמול, וצ"ע.

    ?שוב נתעוררתי דאחר דבד' המאירי בד"ג. נראה להדיא דהא דמהני צוה"פ למעלה מכ', הוא משום דהויא מחיצה, וגם בפ"ת כתב שם דמהני למעלה מכ', ע"כ קרוב לפרש דמש"כ בד"ב. דהא דמהני צוה"פ הוא משום דאין לך היכר גדול מזה, היינו דמחיצה יוצרת היכר, וזה כמש"נ במק"א, דודאי אף מחיצה מועלת רק מדין תיקון מבוי, ונפ"מ לדין מבוי עקום, אלא דבמחיצה ל"ב שיראו שהיא נעשית לשם היכר, אלא לא מיחלף לאינשי מכח מה שרואים את המחיצה, וי"ל דגם למעלה מכ' דלא שלטא בה עינא, היינו רק דע"כ אי"ז עומד בתורת היכר, אך ודאי דבסופו של דבר יודעים בנ"א מן המחיצה, ולא מחלף להו ברה"ר. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובדין לחי למעלה מכ', כתבו התוס' בדי"א ד"ה איפכא דמהני, וכ"כ הרשב"א וש"ר בריש מכילתין, - אך הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו דקדק מל' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ז משבת הי"ד והטור בסימן שס"ג דל"מ לחי ביותר מכ', ושלא כד' המ"מ והב"י שם שדחקו בל' הרמב"ם והטור, וכ"כ בחי' מהר"ל בדי"א א', ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-24)
24. הראשונים כתבו בשם הראב"ד דגריס דמ"ד דטפח קסבר אסור להשתמש תחת הקורה, ומ"ד ד' קסבר מותר להשתמש תחת הקורה, ועמש"כ הריטב"א והר"ן והמאירי לפרש בזה בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכ"ה מבו' בד' תור"פ והריטב"א והמאירי שכתבו דלמ"ד דאסור להשתמש תחת הקורה, כיון דאפיקתי' מטפח צריך ד' טפחים, ומבו' דל"מ אלא אם ממעט כל הטפח שתחת הקורה, וכיון דבעינן שיהא המיעוט גם לפנים מן הקורה, הוי המיעוט יותר מטפח. [↑](#footnote-ref-26)
26. והגאו"י כתב לפ"ז, במשה"ק התוס' למ"ד טפח דהא הוי מחיצה לפחות מד', דקשיא כן גם למ"ד דד' טפחים, דכיון דחודו הפנימי יורד וסותם, נמצא דהוי מחיצה לפחות מד', שהרי מחודו הפנימי ולפנים ליכא אלא ג' טפחים, - והשפ"א הק' לפ"ז במה שאמרו סתם ד' טפחים דמשמע דבכל גוונא סגי בזה, ולכאו' אם היתה הקורה עצמה רחבה ד', הדין נותן דלא סגי במיעוט ד' טפחים, כיון דתחת כל הקורה אסור להשתמש, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע, ולכאו' יש מקום לדון, דאף דבעינן שיהא המיעוט תחת הקורה, ל"ב שימעט תחת כל הקורה, אלא סגי במה שממעט תחת הטפח הפנימי, כיון דלהכשר הקורה סגי בטפח, אך אכתי יש לדון בזה בגונא דהקורה אינה בריאה כדי לקבל אריח, דבכה"ג ל"מ אלא כשהיא רחבה ד', וכמו שאמרו לעיל ג' א', ולכאו' בכה"ג צריך למעט תחת כל הד', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך לגירסת הראב"ד שהביאו הראשונים, מבו' דשפיר מהני מיעוט תחת הקורה אף דאסור להשתמש תחת הקורה, וי"ל כן בדעת הרמב"ם, ?אך ד' הרשב"א לא נתישבו בזה, דלא ס"ל הכא כפי' הראב"ד, - ובעיקר הקו' יש לדון, דלמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה, הרי דלעולם עיקר ההיתר חייל גם על תחת הקורה, והא דבפתוח לכרמלית אסור, הוא דין בחיוב, ויל"ד בזה במקומו.? [↑](#footnote-ref-28)
28. אך המאירי הביא בשם הראב"ד שפירש להיפך, דלמ"ד דקורה משום מחיצה דפי הקורה יורד וסותם, סגי שיהא תחתיו טפח, ולמ"ד דקורה משום היכר צריך למעט ד"ט, דאין היכר פחות מד', - ואזיל לטעמי' שפירש לעיל דלמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה, בעי מיעוט ד', וכיון דבהך לישנא אמרינן דלכו"ע מותר להשתמש תחת הקורה, יש להצריך ד' להיכר. [↑](#footnote-ref-29)
29. והי' מקום לפרש עוד, דהך לישנא ס"ל דכיון שהצריכו חכמים היכר, הרי דכל דליכא היכר, ביטלו חכמים לעיקר המחיצה, וע"כ הוא דבעינן מיעוט ד"ט שיהא זה מחיצה למקום ד', - אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי חזינן דמכשרינן קורה למעלה מכ' בדאיכא אמלתרא, ובע"כ דאף אם ביטלו חכמים לעיקר מחיצת קורה כשהיא גבוהה למעלה מכ', מ"מ כל דבפועל איכא היכר, לא ביטלו חכמים להמחיצה, וא"כ ה"נ הכא כל שמיעט תחת הקורה ואיכא היכר, שפיר יש תורת מחיצה על הקורה, ולא הי' לנו להצריך מיעוט ד"ט. [↑](#footnote-ref-30)
30. אך הריטב"א לקמן פ"ז א' כתב בשם מקצת רבותיו דלא אמרינן פי תקרה יורד וסותם למעלה מכ', ויש להסתפק אם הוא משום דבעינן מחיצות הניכרות, וכמש"כ הריטב"א בסוכה בטעם הא דל"מ קורה למעלה מכ' למ"ד דקורה משום מחיצה, או הוא דין בפנ"ע דלא אמרינן יורד וסותם למעלה מכ', - ועמש"נ לעיל בהערה י"ז בדעת הראב"ד דאף קורה רחבה ד' ובריאה ל"מ למעלה מכ'. [↑](#footnote-ref-31)
31. ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ תיקשי דלהך מ"ד דגזר שמא יפחת, מה מועיל הא דהיכר של מטה כהיכר של מעלה, הרי לעולם בעי ד"ט שמא יפחת, - וצ"ע דהרי כיון דס"ל דגזרינן שמא יפחת, הרי דאלמלי הא דהיכר של מטה כהיכר של מעלה והוה בעינן ד"ט מעיקר הדין, הי' לנו להצריך למעט טפי מד"ט, דאם אינו ממעט אלא ד"ט, יש לחוש שמא יפחת ולא ישתייר ד"ט, ורק משום דהיכר של מטה כהיכר של מעלה ומן הדין סגי בטפח, הוא דסגי בד"ט ואין לחוש שמא יפחת, דאף אם יפחת ישתייר טפח.

    ומעיקר ד' הר"י מקינון מבו' דפשיטא לי' דאף דהא דצריך למעט ד"ט הוא מגזירה שמא יפחת, מ"מ אף אם מיעט ד"ט ונפחת מעט צריך לתקנו, ושלא כד' הצל"ח, וזהו דקשיא לי' דליכא נפ"מ בהא דהיכר של מטה כהיכר של מעלה. [↑](#footnote-ref-32)
32. אך מד' רש"י בריש סוגיין שפירש דבא למעטו לעשות בנין איצטבא או עפר, משמע דגם לל"ב דפליגי אם גזרינן שמא יפחת, הוא אף כשממעט ע"י איצטבא של אבנים או עץ, דאיצטבא הוא בנין אבנים כמש"כ רש"י בסוכה ד' א', או של עץ כמש"כ רש"י לקמן ע"ז ב'.

    ועי' עוד בקרבן נתנאל סק"ז ובביאוה"ל סימן שס"ג סכ"ו שצידדו בדעת הרי"ף והרמב"ם, דכל הא דלרב יוסף לא גזרינן שמא יפחת הוא רק כשממעט ע"י קורה של עץ, אך במיעוט ע"י עפר לכו"ע גזרינן שמא יפחת, ואמנם הרא"ש בסימן ד', והמ"מ בפי"ז משבת הט"ז בשם הרשב"א פירשו בד' הרי"ף דהמיעוט הכא הוא ע"י שנותן קורה אחרת בתוך כ', ועיי"ש שתמהו ע"ז דבכה"ג מהני לכו"ע, אך בפי' ריו"נ פירש דמכוון הרי"ף הוא שנותן קורה אחרת על הקרקע ועי"ז ממעט החלל, וכ"כ המ"מ שם, ועי' בחי' המאירי שהאריך הרבה בזה. [↑](#footnote-ref-33)
33. ויש להסתפק אם הוא דין בפנ"ע במבוי דבעינן שיהא בו חלל י', או דהוא משום דכל שאין בו חלל י', אף אין על הכתלים שבצידו תורת מחיצות, וכמבו' בשבת ז' ב' דבית שאין בתוכו י' ואין בקירויו י', דל"ה תוכו רה"י, ובפירש"י בע"א שם מבו' דהוא משום דתוכו אין לו מחיצות י', וע"כ הוא דל"מ. [↑](#footnote-ref-34)
34. ולכאו' הוא רק לרבא לטעמי' דס"ל לקמן ח' ב' דבעינן קורה ע"ג מבוי, אך לדעת רב חסדא שם דלמ"ד דחודו הפנימי יורד וסותם ל"ב שתהא הקורה בתוך המבוי, ל"ה לנו להצריך שיהא חלל י' תחת הקורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
35. והיינו דאף דקורה משום היכר, הרי ההיכר בזה הוא ע"י דיש בזה תורת מחיצה כ"ד, וכמש"נ בפתיחה לפירקין מד' הב"ח והבית מאיר, וע"כ ל"מ בפחות מי', משום דאין מחיצה פחותה מי', וכאשר כ"ה גם בדין לחי, דאף למ"ד דלחי משום היכר, ל"מ לחי שאינו גבוה י', משום דאין מחיצה פחותה מי'. [↑](#footnote-ref-36)
36. ואמנם זה תליא בטעם פסולא דסוכה שאינה גבוהה י', דל"מ אם אין בחלל הסוכה י"ט, אף דיש בדפנותי' גובה י"ט, אם הוא משום דכל דאין בחללה י', אין ע"ז תורת מחיצה, וכמבו' בפירש"י בסוכה ה' ב' ד"ה ולר' יהודה, וכ"נ גם בפירש"י שם ט"ז א' ד"ה אבל, וכ"ה מבו' גם בפירש"י בשבת ז' א' בטעם הא דבית שאין בתוכו י' ל"ה רה"י, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ה בריש סוכה, או דהוא משום דבלא"ה לא חשיב כסכך, וכמש"כ הר"י מלוניל והריטב"א בריש סוכה, דאי נימא דהוא משום דלא חשיב כסכך, הרי דאם מדמינן שיעור י' בקורה לשיעור י' בסוכה, משמע דהא דבעינן חלל י' בקורה, הוא משום דבלא"ה לא חשבינן לה כתקרה, (וע"כ לי"ב למחיצת קורה, שעיקרה הוא מדינא דפי תקרה). [↑](#footnote-ref-37)
37. אך האבנ"ז בסימן רצ"ה סקי"ג הוכיח דלהיתר קורה ל"ב שיהא בו שיעור פתח, ממ"ד דמבוי שאינו רחב ד' צריך תיקון, ומשמע דמהני בזה לחי וקורה, אף דפחות מד' לאו פתח הוא, - ועמש"נ בהערה י"ז דגם בצוה"פ פליגי קמאי אם בעינן שיהא בו שיעור פתח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-38)
38. והשפ"א שם כתב דכ"ז הוא בקורה אחת שמקצתה למטה מי', אך בב' קורות זו למעלה מזו והתחתונה למטה מי' אין סברא לפסול, דכיון דהמבוי נכשרת ע"י הקורה העליונה שפיר י"ל דל על התחתונה, עכ"ד, והיינו דהא דהקורה ממעטת את חלל הפתח, אי"ז משום דבפועל ליכא חלל, אלא הוא משום דחזינן להקורה כתקרת המבוי, וע"כ חשבינן דליכא במבוי חלל י', וע"כ כ"ז הוא כשקורה זו עצמה ממעטת מחלל י', אך כל שקורה אחרת ממעטת מחלל י', לאו מידי הוא, - ועפי"ז יש לפרש בדעת החולקים דס"ל דאף בקורה אחת, מהני הא דאמרינן קלוש, דהחלק התחתון אינו מכלל הקורה כלל, וע"כ אינו ממעט את החלל. [↑](#footnote-ref-39)
39. וצ"ע דאם אין מחיצות גבוהות י' בין הבתים והחצירות למבוי, מ"ט הוא צריך תיקון בפתחו, הרי מחיצות החצירות שברוח זו של הפתח, הוו כעומ"ר וכפס ד', דאמנם אם יש בין החצירות למבוי מחיצות גבוהות י', ל"מ מחיצות החצירות שבצד הפתח לגדור את המבוי, דהו"ל סילוק מחיצות, אך כל שאין בין הבתים למבוי מחיצות גבוהות י', שפיר מהני מחיצות הבתים לגדור את המבוי, וכ"ה בחזו"א סימן ס"ה סקמ"ז, ואין לומר דאיירי כשאין מחיצות לחצירות ברוח זו, דא"כ הרי אסור לטלטל בחצירות עצמן, וכיון דאין בין החצירות למבוי מחיצות גבוהות י"ט, יהא גם המבוי אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-40)
40. אמנם הנה בתשו' הריב"ש סימן ת"ה מבו' דאיירי התם כשהיו למבוי ג' מחיצות גבוהות י', אלא שהיו פרוץ לים בפרצה יותר מי', והעירו דלכאו' בע"כ דאיירי בכה"ג, דאל"כ ל"ה מצי להניח שם קורה, כיון דבעינן שתהא הקורה ע"ג כתלי מבוי, וכל שנתנה ג"ט מעל כתלי המבוי ל"מ, ולפ"ז ניחא, דלהא דבעינן שיהא בתוך המבוי ג' מחיצות הניכרות, סגי במה שיש לו ג' מחיצות עומ"ר, ולהתיר את הפרצה, שפיר מהני גידוד הים, - וי"ל עוד, למש"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד, דאין לחוש כלל במה שהמבוי פתוח לים, כיון שאינו בר טלטול עם הים, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-41)
41. וצ"ב דמ"ט הוי שאר המבוי חורים דמקום החקק, ומ"ש מכל כרמלית הסמוכה לרה"י דלא חשבינן לה כחורי רה"י, - ואף שמצינו בשבת ז' ב' בבית שאין בתוכו י' וחקק בו דע"ד והשלימו לי' דנעשה כולו רה"י משום דהו"ל כחורי רה"י, שאני התם דהוא מקורה, והמקום שאינו גבוה י' הו"ל כחורי רה"י, והיינו או משום דאינו גבוה י' ולא ניחא תשמישתי', וע"כ חשבינן לי' כחורי המקום שגבוה י', או דכיון דהוא מקורה, הוי כולו כמקום אחד, וע"כ חשבינן להמקום שאינו גבוה י' כחורי הרה"י, ומשא"כ הכא דאי"ז מקורה, מ"ט יהא חשוב כחורי רה"י, וכ"ה בחזו"א סימן ס"ה סוסקס"ב וסקס"ג, דכל שאינו מקורה לא חשיב כחורי רה"י, וכ"ה גם בדבריו שם סוסקס"ח וסק"ע.

    ובחזו"א שם סקנ"ז כתב לפרש דאיירי הכא במבוי שדפנותיו גבוהין י', אלא שהוא מקורה ואין בתוכו י', ובכה"ג שפיר מהני מה שחקק כשיעור משך מבוי להתיר את כל המבוי, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. ולמש"כ הרי"ד דאיירי כשהיו בתים מכאן ומכאן חוץ למבוי שהיו עושין אותו רה"י, ניחא, דלדין הכתלים דבעינן במבוי, סגי בב' כתלים מב' צידיו, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן ח' א' דמבוי הכלה לחצר ניתר בלחי וקורה בראשו הפתוח לרה"ר, עיי"ש, וע"כ אף דברוח שכנגד הפתח ליכא למבוי עצמו מחיצה י', שפיר הוא ניתר בקורה שבפתחו, - ועד"ז י"ל גם למש"כ האהעו"ז דאיירי כשקרקע המבוי גבוהה מרה"י, והא דבעינן לחקוק הוא משום דבעינן שיהיו בתוך המבוי מחיצות ניכרות, די"ל דסגי לזה במה דאיכא מב' צידי המבוי מחיצות ניכרות, אך בל' האהעו"ז משמע דבעינן שיהא למבוי ג' מחיצות ניכרות, וצ"ע, - ועי' עוד בחזו"א בסימן ס"ה סקנ"ז שכתב לפרש דהכא איירי כשכתלי המבוי מבחוץ גבוהין י', אלא שהוא מקורה ואין בו חלל י', וע"כ שפיר מהני מה שחוקק בתוכו לאשוויי לי' לרה"י, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-43)
43. ולמש"כ התור"פ והריטב"א דאיירי הכא דכתלי המבוי אינם גבוהים י', ניחא, דע"כ דוקא הכא בעינן להגבי' כשיעור משך מבוי, כדי דיהא כתלים למבוי, ומשא"כ התם דהגריעותא היא בקורה עצמה דלא אמרינן בה יורד וסותם, הרי דכל שמיעט ד"ט והויא מחיצה למקום ד', שפיר דמי, - וי"ל עוד, דהתם כל דאמרינן יורד וסותם, תו הו"ל מחיצה מעליא לכל המבוי, וע"כ ל"ב למעט כשיעור משך מבוי. [↑](#footnote-ref-44)
44. אך אם קרקע הרשות עולה בתוך ד"ט למחיצה, נראה דל"מ, דדמי לחריץ עמוק י' ואינו רחב ד"ט, דל"ה מחיצה, כמבו' במתניתין לקמן ע"ח ב', וכ"ה מבו' בגליונות חזו"א לחי' הגר"ח פי"ד משבת, ונראה דהגר"ח שם לא נחלק ע"ז, ומש"כ התם דמהני המחיצה בכה"ג, הוא משום דכתלי הבית הוו מחיצה לתוכן, ואכמ"ל, - ואמנם כ"ז הוא כשהמחיצה אינה גבוהה י' מצד רה"ר, דומיא דהכא, דלא חקק מצד רה"ר, ונמצא דאין הקורה גבוהה י' מצד רה"ר, דאם היא גבוהה י' מצד רה"ר, הרי דאף דמצד הרה"י אין בה גובה י', שפיר הוי רה"י, לפ"מ דקי"ל דגידוד ה' ומחיצה ה' מצטרפין. [↑](#footnote-ref-45)
45. והמאירי תמה ע"ד הרי"ף דשיעור ד' אמות מאן דכר שמי', דאו דניבעי דיחקוק על כל רוחב המבוי, או דיהא סגי דיחקוק רוחב ד"ט, ועי' גם בגאו"י שעמד בזה, והקרבן נתנאל בסק"י כתב דד' אמות ט"ס הוא, וצ"ל ד' טפחים, ומה שהוכיח הקרבן נתנאל כן, משום דאל"כ נמצא דאין אורך המבוי יותר על רחבו, הנה למש"כ הריטב"א והר"ן בסוגיין דלשיעור ארכו יותר על רחבו מצטרף אף חלק המבוי שלא חקק בו, ניחא, ויתבאר בעזה"י לקמן בסוגיין, ועד"ז כתב הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו בד' הרמב"ם, וכ"כ החזו"א בסימן ס"ה סקס"ו.

    והמאירי מסיק דד' הרי"ף שיגרא דלישנא הוא, ומודה דל"מ אלא כשחקק ע"פ כל רוחב המבוי, ועד"ז כתבו הב"ח בסימן שס"ג אות י"ח והגאו"י, - אך הגר"א בסימן שס"ג סכ"ו נקט דדעת הרי"ף והרמב"ם דא"צ לחקוק על פני כולו, וכן נקטו הקרבן נתנאל והבית מאיר שם. [↑](#footnote-ref-46)
46. ואמנם הקר"א הק' בזה ממה שאמרו לקמן י"ד א', דאם הקורה למעלה מי' ועקמומיתה למטה מי', כל שאילו ינטל עקמימותה ויהא בין זה לזה ג"ט צריך להביא קורה אחרת, ולכאו' הי' בדין דה"נ הכא לא תועיל הקורה להכשיר, כיון דהקורה שבצדדים שהיא למטה מי' הויא יותר מג"ט, - ושמא י"ל דשאני התם דכל שיש רוחב ג"ט שאין על הקורה תורת קורה, ה"ז מפסיק בין הקורה שבצד זה לכותל שבצד השני, ולא חשיב כקורה ע"ג כתלי מבוי, ומשא"כ הכא, כיון שכל תורת הכתלים שבצדדים, הוא רק על מקום החקק, הרי דכל דבכל מקום החקק הויא הקורה גבוהה י', שפיר חשיבא כקורה ע"ג כתלי מבוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
47. ויש להעיר, דלפ"ז לא ניבעי לחקוק על כל רוחב המבוי, אלא כשאין הכתלים שבצדדים גבוהין י' בצירוף הקורה, דכל שבצירוף הקורה הן גבוהין י', הו"ל כבית שקירויו משלימו לי', דאם חקק בתוכו דע"ד הוי רה"י, והרגיש בזה החזו"א בסימן ס"ה סקס"ו. [↑](#footnote-ref-48)
48. אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דמבוי שאינו גבוה י' אינו ניתר בצוה"פ, ועיי"ש שחילק דמבוי שגבוה יותר מכ' אמה ניתר בצוה"פ או כשעשה לו אמלתרא, ומבוי שאינו גבוה י' אינו ניתר בשום פנים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. ובדברי יחזקאל סימן ו' כתב לדון בזה בדעת הרמב"ם, דאף דלענין מזוזה ל"ה פתח אלא כשיש בו חלל י', מ"מ לענין צוה"פ ל"ב לזה, וכ"נ גם מד' הרשב"א בעבוה"ק דלא פסל בזה אלא משום דאין מחיצה פחות מי', - ויש להוסיף דמצינו שנחלק רבוותא אם צוה"פ שאין ברוחב חללו ד"ט מהני, וכמו שהביא המ"ב בסימן תר"ל סק"ט, והרי שנחלקו אם בעינן תנאי פתח בצוה"פ. [↑](#footnote-ref-50)
50. ומשה"ק שם עוד דמה מהני שנשתייר פס ד', נתישב בפירש"י שלפנינו, דכל דנשתייר פס ד', יש על הפתח תורת פתח לד"ט אלו, והרשב"א לא הי' בגירסתו ד' רש"י אלו, כמבו' בדבריו שם שהביא דרש"י הכא פירש בע"א, וכ"כ הריטב"א שם, (והרטב"א בסוגיין העתיק לל' רש"י קצת בע"א).

    ובדעת הרשב"א דלא ניח"ל בטעם זה, נראה דהוא כמש"כ בחזו"א סימן ס"ה סקנ"ו, דאם שבקי לגמרי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא, אין להתיר מכח הא דהוי פתח לאותם ד' דכיון דרוב כניסתם מן הצד הו"ל מבוי שרחבו יתר על ארכו, וזה למש"כ שם סקנ"ג דקביעות האורך והרוחב הוא לפי הפתח העיקרי, אך בדעת רש"י כתב החזו"א שם, דהא דשבקי וכו', אי"ז ברוב תשמישם, אלא כיון שמשתמשין גם בפתח ההוא, ה"ז מגרע כח פתח המבוי. [↑](#footnote-ref-51)
51. ובחזו"א סימן ס"ז סקי"ז כתב בטעם הא דבעינן קורה ע"ג כתלי מבוי, דהוא משום דהמחיצות מחזקות זא"ז וכל אחת מתחזקת בפעולתה ע"י פעולת חברותי', והלכך כשפרד בין הקורה למחיצות, אין כאן שיעור קורה בפעולתה הראוי', וגם המחיצות נשארו ברפיונן שחסר להן שותפות הקורה, ועיי"ש שכתב דאף לחי ל"מ אלא כשהוא מצורף למחיצות המבוי, ואך דבלחי מהני אף כשהעמידו מבחוץ סמוך לכתלי המבוי, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעמא דמילתא.?אמנם בעיקר הדברים צ"ע, ויל"ע בזה בד' הראשונים לקמן ח' ב', ?ועמש"נ בזה בסימן ? לדקדק מד' הרשב"א דל"מ אלא באותו הרוח שהלחי נמצא שם. [↑](#footnote-ref-52)
52. ולכאו' י"ל דבפרצה פחות מג' דהוי כסתום, אין מתבטל שם פתח מפתח המבוי ע"י דשבקי וכו', כיון שאינם הולכין דרך פתח, אלא הולכים במקום סתום, וע"כ אכתי "פתח המבוי" הוא הפתח שבראשו, שהרי אין לו פתח אחר, דהפרצה שבצדו כסתום הוא, ולאו פתח היא. [↑](#footnote-ref-53)
53. ולכאו' לפ"ז נמצא, דאם הי' פרצה ג"ט בתחילת מבוי, הרי דאף אם נשתייר קודם הפרצה ד' אמות, מ"מ כל שבמקום זה שעד הפרצה ל"ה ארכו יתר על רחבו, אינו ניתר בלחי וקורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
54. והי' מקום להוכיח כן, מהא דבחקק חשבינן לה כתחילת מבוי, והרי לדעת הרשב"א ודעימי' דאיירי כשהניח את הקורה למטה מי', נמצא דהי' המבוי ראוי להכשירו, ואפ"ה לא חשבינן לה כסוף מבוי, ובע"כ דכ"ז שלא הוכשר המבוי בקורה לא חשיב כסוף מבוי, - אך נראה פשוט דבהך גוונא אין מקום לחשבו כלל כסוף מבוי, דסוף מבוי היינו דנשתייר על המבוי ההכשר שהי' בו מעיקרא, וזה לא שייך כלל בגונא דהניח את הקורה למטה מי' דמעולם לא הוכשר ליתן את הקורה במקום זה. [↑](#footnote-ref-55)
55. אך העירו דלדעת הסוברים דבחקק בעינן שיהא אורך החקק יתר על רחבו, ואין שאר המבוי מצטרף לכך, ול"ד למבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו דמצטרף שאר המבוי לדין ארכו יתר על רחבו, י"ל דלעולם חשבינן לה כתחילת מבוי, וע"ד מש"כ החזו"א דאם עשה מחיצה בתוך המבוי ולא השאיר סמוך לפתחו ד' אמות לי"ב להכשירא דסוף מבוי. [↑](#footnote-ref-56)
56. אך בד' המהרש"א לקמן בסוגיין מבו' שלא פירש כן בד' רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-57)
57. וי"ל דהתוס' לא פליגי ע"ז, אלא דס"ל דגם בצוה"פ מתקיים דין כתלי מבוי, וע"כ כל דיש מקום לפצימין ואיכא צוה"פ, חשיב שפיר דאיכא כתלים למבוי. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך צ"ב לפ"ז במשה"ק הריטב"א, דכיון דמבוי דעלמא הוי ד"ט ושוחקות, אפשר שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ולהנ"ל הרי אם מכח הא דבעינן בתים וחצירות פתוחין לתוכו ניבעי ד' ומשהו, הרי דמכח זה ל"ה משך מבוי בד"ט מצומצמות, ושפיר פריך אביי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. והגאו"י כתב לישב דמה שכתבו דכל שרחבה יתר על ארכה אינה נידונת משום חצר, היינו דבכה"ג אינה ניתרת לא בתיקוני חצר ולא בתיקוני מבוי, - אך העירו ע"ז ממש"כ התוס' בשבת ט' א' ד"ה אע"ג דאף בית ניתר בתיקוני חצר, ולפ"ז אין מקום לומר דחצר שרחבה יתר על ארכה אינה ניתרת בתיקוני חצר, אלא אם בכה"ג חשבינן לה כמבוי. [↑](#footnote-ref-60)
60. ועיי"ש שכתב לפרש להא דפרכינן מכח הא דבעינן ארכו יתר על רחבו, היינו משום דבלא"ה הי' לנו לומר דארכו הוא בדרך כניסתו, וכמש"כ כן הרשב"א, ורק משום דבעינן שיהא ארכו יתר על רחבו, הוא דאמרינן דכל דהרוחב יתר על האורך, חשבינן לי' כאורך. [↑](#footnote-ref-61)
61. ושמא י"ל דמודו רש"י ותוס' דכל שאין המבוי עצמו רחב ד"ט א"צ תיקון משום דהו"ל מקו"פ, ואך דכיון דאף בכה"ג הוי מבוי, ואך שא"צ תיקון, אי"ז טעם להצריך למשך מבוי יותר מד"ט, וכמש"נ כן לעיל בדעת הריטב"א, - ואמנם לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' שנקטו דמשום דינא דרב אחלאי יש להצריך למשך מבוי יותר מד"ט, ושמא ס"ל דדינא דרב אחלאי, אי"ז משום דלא הצריכו תיקון אלא לפתח, וכל שפתחו פחות מד"ט לא חשיב כפתח, אלא הוא משום דכל שאין בפתחו ד"ט אין עליו חשיבות מבוי, ואך דל"ד לשאר תנאי מבוי דבלא תנאים אלו דינו כחצר, אך הכא לעולם הוי כמבוי, ואך דכיון דאין עליו חשיבות מבוי, אינו צריך תיקון, וצ"ע.

    ואמנם לפ"ז י"ל בדעת רש"י, דמודה דקי"ל כרב אחלאי דכל שאין פתחו ד"ט א"צ לחי וקורה, ומש"כ רש"י דרוחב המבוי הוא פחות מד"ט, היינו משום דגם כשאין רחבו ד"ט, יש עליו תורת מבוי, ואך דכיון דאין לו פתח אינו צריך תיקון, ואי"ז טעם להצריך למשך מבוי יותר מד"ט, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-62)
62. ונראה דגם למש"כ הדברי יחזקאל לפרש בד' רש"י לעיל, דאף אם איכא מקום לפצימין, מ"מ ליכא כתלי מבוי, מ"מ הכא ליכא למיפרך הכי, דלדין כתלי מבוי סגי בב' כתלים שבב' צידי המבוי, ול"ב שיהא כותל ברוח שכנגד הפתח, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-63)
63. ומש"כ שם דמד' התוס' לקמן ו' א' לא משמע הכי, וזה ממה שעמדו התוס' מהא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, לכאו' י"ל דאף דמודו התוס' ליסוד הדברים, מ"מ ס"ל דאם א"א שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו בפתח דחשבינן לי' כפתח, לא סגי בזה לשיעור מבוי, אך כל דאפשר שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכו, אף אם בכה"ג לא יהא המבוי צריך תיקון משום דהו"ל מקו"פ, מ"מ כבר סגי בזה לשיעור מבוי, וזה ע"ד מש"נ לעיל מד' הריטב"א, דאף דבמבוי דעלמא בעינן ד"ט שוחקות, דאל"כ הוי רחבו פחות מד"ט וא"צ תיקון, מ"מ שיעור משך מבוי הוי בד"ט מצומצמות. [↑](#footnote-ref-64)
64. וכ"נ גם ממש"כ רש"י דאם אין בו אלא ד"ט אי' מקום הפצימין, והרי דלא סגי שיהא להחצר פצימין הנראים מתוכו, אלא בעינן שיהא פצימין הנראים במבוי, והיינו משום דבעינן שיהא תורת פתח גם כלפי המבוי, - ובחזו"א סימן ס"ה סקמ"ט נסתפק בגונא דבחצירות הוי עומ"ר ובמבוי הוי פרוץ מרובה, אם חשיב כחצירות פתוחין לתוכו, ושמא נסתפק בהך מילתא אם בעינן שיהא תורת פתח גם כלפי המבוי, אך יש לפרש בטעם ספיקו בע"א. [↑](#footnote-ref-65)
65. וכ"ה מוכרח בד' הר"ן, דגריס הכא כגירסת הר"ח, ופירש דהיינו דכיון דלאו אורחי' בהכי אפי' כי עביד לי' ל"ה מבוי, ולקמן ו' א' וי"א א' כתב דפתח בקרן זוית מהני היכא דעביד לי' צוה"פ, ובע"כ כנ"ל, דהא דמהני בדעביד לי' צוה"פ, אי"ז משום דבכה"ג עבדי לי' אינשי, אלא דאף דלא עבדי לי' אינשי, מ"מ מהני הצוה"פ לחשבו כפתח, וכאשר כ"ה להדיא בל' הר"ן שם, ולדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו לא סגי בזה. [↑](#footnote-ref-66)
66. ובחי' אהעו"ז כתב בתו"ד לפרש דהא דמשערין בד' אמות, הוא משום דלא קי"ל כרב אחלאי, וליכא שיעור כלל לרוחב המבוי, וע"כ משערין בשיעור אורך המבוי, - ועיי"ש שכתב עוד, לפמש"כ רש"י לקמן בסוגיין דגם תיקון פס ד"ט מהני במבוי, וע"כ לא מצינו לפסול בלחי ד"ט, דהוא שיעור פס, ולא פסלינן אלא בד"א. [↑](#footnote-ref-67)
67. וכתב דשמא רב הונא ס"ל דלחי משום היכר, וצ"ע דלהדיא ס"ל לרב הונא לקמן ט"ו א' דלחי העומד מאליו כשר, והרי דס"ל דלחי משום מחיצה, והריטב"א גופי' לעיל מינה כתב דדעת רב הונא להכשיר בלחי העומד מאליו, וכן הק' הגרע"א בגהש"ס ע"ד התוס' שהוצרכו לחדש דאתיא אף כמ"ד דלחי משום מחיצה, ולא הוכיחו כן מהא דרב הונא גופי' הכי ס"ל, ובס' מנחת ישראל כתב לישב למש"כ הרמב"ן במלחמות לקמן ח' ב', דאף למ"ד דלחי משום היכר י"ל דלחי העומד מאליו כשר, דכיון דסמכו עליו מאתמול הוי היכר. [↑](#footnote-ref-68)
68. ובד' הב"י בסימן שס"ג מבו' שפירש דלדעת רש"י מהני גם כשסמך עליו לשם לחי, ומכח זה כתב דד' הטור שם הם דלא כרש"י, אך הדרכ"מ והב"ח שם כתבו דגם לדעת רש"י ל"מ אלא כשעשאו בידים לשם לחי, וכ"ה מבו' בל' השו"ע שם סי"ב, - ובעיקר ד' הב"י צ"ע, דהיאך מצינו לומר דדינא דהכא הוא כשלא סמך עליו, הרי אף לחי פחות מד"א ל"מ אלא כשסמך עליו, ועמד ע"ז הגאו"י, ועוד, שהרי להדיא כתב רש"י דבמחשבה בעלמא לא מצינו לאפוקי מתורת כותל ולשוויי' לחי, ובד' הב"ח שם מבו' דמכוון ד' הב"י הוא, דבלחי פחות מד"א סגי שסמך עליו במחשבה, ובלחי ד"א בעינן שיסמוך עליו בדיבור. [↑](#footnote-ref-69)
69. ואמנם באמת בד' רש"י אלו משמע טפי, דעיקר הא דל"מ לחי למעלה מד"א, אי"ז משום דליכא היכר, אלא הוא משום דאין עליו תורת לחי אלא תורת כותל, ורק ע"י שהוא עושאהו לשם לחי, חייל עלי' תורת לחי, וזה ע"ד הא דס"ד לקמן ט"ו א' דאף מחיצה העומדת מאלי' פסולה, ואף דמסקינן דמחיצה העומדת מאלי' כשרה, היינו משום דלעולם יש עלי' תורת מחיצה, אך בלחי ד"א אין עליו תורת לחי אלא ע"י שעשאו לשם לחי, וכ"ה משמעות ד' רש"י בד"ה פחות מד' אמות ובד"ה ד' אמות שהזכיר לדינא דסמיכה בלחי, ומשמע דהיינו דכיון דחזינן דלחי ל"מ אלא כשסמכו עליו מאתמול, ובלא"ה אין עליו תורת לחי, ע"כ כל הא דמהני מחשבתו, הוא רק בסתם לחי, אך בלחי הבולט ד"א דיש עליו תורת כותל, ל"מ מחשבה בעלמא לשוויי' לחי, אלא בעינן שיעשנו לשם כך, - אך בד' רש"י לקמן בסוגיין בסוד"ה אינו דין, משמע להדיא דהא דל"מ לחי למעלה מד"א, הוא משום דליכא היכר, וכמש"כ התוס' וש"ר, ומה שהזכיר רש"י הכא לדינא דסמיכה בלחי, עי' בית מאיר בסימן שס"ג סי"א במש"כ לפרש בזה, ויל"פ עוד בזה, למש"כ החזו"א בסימן ס"ז סוסק"ח, דהא דליכא הכירא בלחי יותר מד"א, היינו דליכא היכר שסמכו עליו בתורת לחי, ?אך יש לדחות דמכוון רש"י שם הוא, דכיון דאי"ז ניכר מצורתו שהוא עומד כלחי, ע"כ אין תורת לחי עליו, וצ"ע?. [↑](#footnote-ref-70)
70. והגאו"י האריך דמד' רב יוסף התם נלמד, דמודה רב יוסף דמשך מבוי בד' אמות, והא דס"ל דסגי לחקוק ד"ט, הוא משום דס"ל דל"ב שיהא החקק כשיעור מבוי, וסגי שחוקק כשיעור מקום, וכאשר כ"ה בירושלמי, - ועיי"ש שכתב דלפ"ז קי"ל כדעת רב יוסף דסגי לחקוק ד"ט, וכמש"כ הרא"ש בסימן ד' בשם הראבי"ה, ושלא כדעת הרי"ף וש"ר דקי"ל כאביי. [↑](#footnote-ref-71)
71. ובחזו"א שם נסתפק בהא דמהני כשהוא גבוה או נמוך, או הוא דוקא כשהעמידו לשם לחי, או דאף כשהי' כן הכותל מעיקרא, סומכין עליו משום לחי, ועיי"ש שכתב דאם דק הכותל בסופו באופן שנראה מבפנים או מבחוץ ודאי סומכין עליו משום לחי, ונראה דטעמו הוא משום דבכה"ג שפיר מצינו להכשיר את המקום הדק בפנ"ע, ומשא"כ באידך גווני דא"א להכשיר את התוספת בפנ"ע בלא להכשיר את כל הכותל, (וזה למש"כ החזו"א שם דבלחי שאינו נראה מבפנים ומבחוץ, ל"מ להכשירו מכח מה שהוא גבוה או נמוך, ונת' להלן), ובל' המאירי משמע דל"מ אלא כשהעמידו לשם לחי, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-72)
72. ואין לומר דהא דבעינן לק"ו הוא משום דהכא דהוא בולט ד' אמות ליכא הכירא, וע"כ הי מקום לומר דלא יועיל אף בתורת עומ"ר, דלא התירו במבוי אלא בדאיכא הכירא, דלכאו' כל הא דבבולט ד' אמות ליכא הכירא, הוא רק כלפי ההיתר משום לחי, דכל שהוא בולט ד' אמות הו"ל ככותל המבוי ולא חזינן לי' כלחי, אך כלפי ההיתר משום עומ"ר, שפיר איכא היכר אף כשהוא בולט ד' אמות, דמחיצת עומ"ר לעולם היא ע"י כותלי המקום. [↑](#footnote-ref-73)
73. ויש להוסיף בזה מש"כ החזו"א בסימן קי"ב סק"ה ד"ה ומיהו דהא דתנן לקמן ט"ו ב' דכל פרצה שהיא בי' אמות מותרת מפני שהיא כפתח, לישנא בעלמא הוא ואינו ר"ל דיש כאן כח סתימה בהאי פרצה, דודאי בלא צוה"פ לאו פתח הוא, אלא ר"ל דכח עומ"ר סותם את הרשות והפרצה נחשבת כפתח, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-74)
74. ואמנם הנה לפ"ז נמצא, דלמש"כ הרשב"א וש"ר בסוגיין דלרב הונא דלא מצינו למילף מק"ו, אין עומ"ר מתיר במבוי, הרי דפרצה ד' דאיכא גידודי אוסרת בגונא דאין על המחיצה שנשתיירה תורת לחי, ולא מצינו כן. [↑](#footnote-ref-75)
75. והחזו"א שם סקי"ב כתב דלדעת התוס' דפס דמועיל בחצר הוא משום מחיצה ול"ב היכר, י"ל דמה שאמרו דחצר ניתרת בעומ"ר, הוא משום דליכא למימר דאינה ניתרת בעומ"ר והיא צריכה פס, דעומ"ר לא גרע מפס, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, והעירו בזה מד' התוס' בד"ה שפרצתו בד', דמבו' דהי' מקום ללמוד מק"ו דלא יועיל עומ"ר בחצר, ואך דהכי גמירי לה מסיני דמהני, והרי דאף דמהני פס ד' בחצר, מ"מ יתכן דלא יועיל עומ"ר. [↑](#footnote-ref-76)
76. ונתחדש בדבריו, דאף דס"ל שם דפס רחב ד"א מהני, והוא משום דבפס ל"ב היכר כלל, מ"מ כל שאינו סמוך לכותל ל"מ, וזה דלא כמש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן י"ח דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל ג"ט, הוא משום דבעינן גם היכר ובכה"ג ליכא היכר, וגם אי"ז כדעת ריו"נ והריא"ז בפירקין דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל ג"ט, הוא משום דאתי אוירא וכו', וכתב הריא"ז לפ"ז דאם הלחי רחב ג"ט שפיר מהני.

    וצ"ל בדעתו כמש"כ הגר"ז בתשו' סימן ג' דהא דל"מ לחי המופלג מן הכותל הוא משום דלחי אינו נידון משום מחיצה אלא בצירוף מחיצות גמורות, וע"כ ל"מ אלא בסמוך למחיצה גמורה ולא במופלג ממנה שאינו מצטרף עמה, וע"כ אף פס ד"ט אינו מועיל כשהוא מופלג מן הכותל, שהרי אף פס ד"ט אינו מחיצה גמורה, ואינו מועיל אלא בצירוף מחיצות גמורות, - ועי' עוד בחזו"א סימן ס"ה סוסקל"ז שנקט כן בפשיטות דל"מ פס ד"ט בחצר כשהוא מופלג מן הכותל. [↑](#footnote-ref-77)
77. אך י"ל, דאף דודאי דפס לחודי' ל"מ אלא ברוח רביעית, משום דבעינן ג' מחיצות גמורות לאשוויי רה"י, מ"מ כל דאיכא ג' מחיצות גמורות י"ל דמדין תיקוני מבואות אין כל הפתחים ניתרים אלא ע"י פס, ואף הא דשרינן להפתחים שבג' הרוחות הוא משום דיש על העומד תורת פס. [↑](#footnote-ref-78)
78. והא דילפינן מחצר דיועיל עומ"ר, הוא משום דדוקא פס ד' דאינו מועיל אלא במחיצה רביעית שהקילו חכמים בחצר דסגי במחיצה זו, והוא תיקון שנתחדש בחצר, אין ללמוד מבוי מחצר, אך בעומ"ר דהוא מחיצה מעליא, ומהני אף בשאר רוחות, שפיר יש ללמוד מבוי מחצר, וזה נכלל במש"כ התוס' דלענין עומ"ר הוי ק"ו טוב משום דהוי מחיצה גמורה שמועיל בכל ד' דפנות. [↑](#footnote-ref-79)
79. והעירו דהרי הא דחצר אינה ניתרת בכה"ג בלחי וקורה הוא משום דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכה, וכמש"כ הרמ"א שם, והרי אף מבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו אינו ניתר בלחי וקורה, וליכא נפ"מ בין מבוי לחצר.

    ולכאו' מכוון ד' החזו"א הוא, לפי המבו' בדבריו שם בהמשך דבריו דהא דהחצר שארכה יתר על רחבה הפתוחה למבוי ניתרת בלחי וקורה, אף דאין בתים וחצירות פתוחים לתוכה, הוא משום דהתירה הוא מתורת חצר, והיינו דהא דבעינן בתים וחצירות פתוחים לתוכה, הוא מתנאי מבוי, ובחצר אין מקום להצריך לזה, עייש"ה, ולפ"ז הרי דאם היתה חצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלחי וקורה אף כשהיא סמוכה לרה"ר, ל"ה לנו להצריך שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכה, דבחצר הרי אין מקום להצריך שיהיו בתים וחצירות פתוחין לתוכה, ובע"כ דדינא הוא דחצר הסמוכה לרה"ר אינה ניתרת בלחי וקורה אף כשארכה יתר על רחבה, ואך דאם היו בתים וחצירות פתוחין לתוכה, ל"ה עלי' תורת חצר אלא תורת מבוי, ורק משום דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכה ותורת חצר עלי', ע"כ אינה ניתרת בלחי וקורה, ונמצא דמבוי הפתוח לרה"ר ניתר בלחי וקורה, וחצר הפתוחה לרה"ר אינה ניתרת בלחי וקורה. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך בעיקר הך מילתא דחלוק דין חצר מדין מבוי בזה, ובחצר ליכא לדין פילוש, נחלקו בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו, - וגם במש"כ הר"ן דמבוי מפולש אינו ניתר בעומ"ר, הנה הגאו"י לקמן ח' א' כתב ללמוד מד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"ד הפ"ד דמבוי מפולש ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן, אך דבריו קיימי לגיר' הדפוסים שם, אך לפי הגיר' שבכת"י שם מבו' להיפך, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-81)
81. הריטב"א כתב דבאמת זהו טעמא דמ"ד דפרצת מבוי בי', דיליף לה בק"ו מחצר. [↑](#footnote-ref-82)
82. והנה לפ"ד הריטב"א ולתי' בתרא דתור"פ לכאו' כל הא דפרצת ד' פוסלת במבוי, הוא רק כשהוא ניתר בלו"ק, אך כל שהוא ניתר בצוה"פ, אין פרצת ד' פוסלת בו, אך לתי' קמא דתור"פ אף בכה"ג יש לפסול, שהרי מבו' בדבריו דמשום היא הנותנת יש לאסור אף במקום דלא באנו להתיר מכח הקולא דלחי וקורה, ויתבאר בזה בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-83)
83. אמנם הנה בפי' ריו"נ לקמן י"ב ב' כתב דתיקון לחי וקורה היא מהלמ"מ, דמה"ת סגי בג' מחיצות, ואתאי הלכתא להוסיף גם הרביעית בלחי או קורה, וכ"כ המאירי בכ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך האו"ש בפי"ז משבת הט"ז כתב דלמש"כ שם לפרש בד' התוס' שכתבו דל"מ עומ"ר בשאר רוחות, דהוא בפרצה ד' דבקעי בה רבים, ונת' לעיל, מבו' דדין זה הוא רק במבוי ולא בחצר, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דקו' האהעו"ז דמ"ט לא פרכינן מינה, היא קו' המהרש"א ע"ד התוס' דמ"ט לא פרכינן מהא דעומ"ר ל"מ בשאר רוחות במבוי, ונתישבה קו' זו בתי' המהרש"א. [↑](#footnote-ref-85)
85. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלפ"מ דמסקינן לקמן ו' א' דמודה רב הונא היכא דאיכא גידודי דאין פרצת מבוי בד', הרי דגם דינא דפרצת ד' לרב הונא היא משום בקיעת הרבים, ותו ליכא למיפרך דמה לחצר וכו', וע"כ הוא דקי"ל לדינא דמהני עומ"ר במבוי, אף לדעת הסוברים דקי"ל דפרצת מבוי בד', עכ"ד. [↑](#footnote-ref-86)
86. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאף חצר שארכו יתר על רחבו דניתר בלחי וקורה, אין פוסל בו פרצה זו, והחת"ס שם כתב דלפי דבריו מבוי שאין ארכו יתר על רחבו דדינו כחצר פוסל בו פרצה זו, ועיי"ש שנחלק ע"ז, וכתב דכל מקום שדינו כמבוי פוסל בו פרצה זו, וכל מקום שדינו כחצר אין פוסל בו פרצה זו, עיי"ש, ובעיקר נידון זה נחלקו האחרונים, ויתבאר בעזה"י במקומו.

    ויש להוסיף, דאי נימא דאף מבוי שדינו כחצר פוסל בו פרצה ד' דבקעי בה רבים, א"כ שפיר ילפינן שיועיל עומ"ר במבוי ק"ו מחצר, וליכא למיפרך דמה לחצר שכן אין פרצה ד' דבקעי בה רבים פוסלת בה, שהרי אכתי איכא למילף ק"ו ממבוי שדינו כחצר דפרצה ד' דבקעי בה רבים פוסלת בו, וכבר כתב כן החזו"א שם סוסקנ"ב. [↑](#footnote-ref-87)
87. והמאירי כתב שהרשב"א פקפק בזה, דשמא לא התירו אלא בדבר שיש להתירו מב' צדדין או בעומ"ר או מתורת לחי, ולא בכה"ג שאין בו תורת לחי וא"א להתירו אלא בעומ"ר, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט הנ"ד נקט לעיקר דיש להתיר בכה"ג, וכתב דגם בכה"ג איכא ב' צדדים להקל, שמא עומ"ר ואת"ל אינו מרובה עדיין יש לומר שמא כמוהו וה"ה מתיר, ומסיק דצריך עוד להתיישב בדבר זה. [↑](#footnote-ref-88)
88. ובתשו' הנתיה"מ בחמד"ש שם סימן כ"ד סקי"ד נחלק ע"ד החמד"ש, וכתב דבע"כ אין מכוון התוס' שם להתירא דספק ספיקא, שהרי מיד יש להסתפק שמא לא שחט רק המיעוט, ושום כלל מכללי ס"ס לא שייך בזה, - ובאו"ש פ"א משחיטה הי"ג בתו"ד ובחי' רמ"ש בחולין כ"ח ב' כתב דמכוון התוס' הוא משום רוב, דאי"ז ספק ספיקא, כיון דהוי שם אחד ואין א' מתיר יותר מחבירו, וכ"כ בשערי ישר ש"א פי"ט, ועמש"כ עוד בזה בשפ"א סוכה ט"ו א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-89)
89. ולפ"ד המשכנו"י צ"ע בהא דפתח המבוי ניתר בלחי או קורה, ולא אמרינן דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, ולכאו' צ"ל דהפתח העיקרי דהמבוי שפיר עבדי לי' בקרן זוית, ורק פתחים אחרים לא עבדי בקרן זוית, - ובזה יתישב מה שאמרו לעיל ה' ב' דמבוי ז' ניתר בלחי ד', ולדעת הרי"ף והרמב"ם תיקשי דהרי פתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, ובע"כ דבפתח העיקרי דהמבוי לא אמרינן דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, - שו"ר בתשו' אור גדול סימן נ"ה סקט"ו ד"ה לפיכך שכתב בדעת הרי"ף, דכל הא דל"מ פתחא בקרן זוית הוא רק בג' רוחות, אך ברוח רביעית דקיילא, דסגי בה בלחי וקורה, מהני אף פתחא בקרן זוית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-90)
90. ובד' הרשב"א שם מבו' דהא דשרינן בפרצה פחות מד', הוא משום דהקורה שבראש המבוי מתרת לפרצה זו, וגם בקושייתו פירש כן, וזהו שהק' דאין הקורה מתרת את הפרצה, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד בפירקין, דהא דפרצה פחות מכשיעור אינה אוסרת, הוא משום דהלחי והקורה שבראש המבוי מתירין אותם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-91)
91. ואין להקשות דאם ה"ז ניתר בלחי, מ"ט אי"ז ניתר בעומ"ר מק"ו, שהרי אף חצר שנפרצה בקרן זוית אסורה, כמו שאמרו לקמן צ"ד א', וליכא למילף מחצר דיועיל עומ"ר בזה. ?ועמש"נ עוד בזה בסימן י"א?. [↑](#footnote-ref-92)
92. וי"ל עוד בדעת הרי"ף והרמב"ם, דס"ל כגיר' הר"ח שם דאביי פליג על רב יוסף וס"ל דל"מ בכה"ג משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, וי"ל עוד דס"ל דלדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, סגי דיש ע"ז תורת פתח כלפי החצירות, ול"ב שיהא ע"ז תורת פתח כלפי המבוי, והתם כלפי החצירות י"ל דל"ה הפתח בקרן זוית

    והריטב"א בסוגיין כתב לישב עוד, דכל הא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, הוא רק בקרן זוית של כניסת המבוי, אך ד' הרי"ף והרמב"ם לא נתישבו בזה, שהרי סתמו דכל פתח בקרן זוית אין עליו תורת פתח. [↑](#footnote-ref-93)
93. ועמש"נ לעיל ה' א' עפי"ז במש"כ הר"ח ועוד מקמאי דלאביי ל"מ פתח בקרן זוית לדינא דבתים וחצרות פתוחין לתוכו משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, דזה ניחא רק למש"כ הרשב"א ודעימי' דלא עבדי אינשי פתח בקרן זוית אף כשיש לו צוה"פ, אך למש"כ הריטב"א דכל שיש לו צוה"פ עבדי אינשי הכי, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-94)
94. ונפ"מ בזה הוא במש"כ המאירי לקמן שם, דאף אם נתן קורה בקרן זוית מהני, דרק כשנעשה הפתח מאליו ל"ה פתח, עיי"ש, וזה דלא כמש"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין דל"מ לחי וקורה לפרצה בקרן זוית דאין לחי וקורה מתירין את הפרצה, והמאירי שם הוכיח כן מהא דמבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר נותן את הקורה באלכסון, אף דהוי קרן זוית, ובדעת ש"ר צ"ל כמש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"י דבכה"ג לא חשיב כקרן זוית, - ומאידך נפ"מ בזה, דלפ"ד המאירי כל הא דמהני צוה"פ בקרן זוית, הוא רק כשנעשה בידים, אך כל שנעשה מאליו ל"מ, אך לדעת ש"ר שפיר מהני אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-95)
95. וכן נראה גם ממה שהוצרכו הראשונים לחלק דהיכא דעשה צוה"פ מהני אף בקרן זוית, ואם כל הא דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, היינו דמה"ט ליכא בזה עומ"ר, הרי לא מצינו כלל דאיכא חיסרון בפנ"ע דפתח בקרן זוית חשיב כפרצה, ומהיכ"ת דלא יועיל בזה צוה"פ. [↑](#footnote-ref-96)
96. ושמא איירי היכא דעיקר הפרצה היא בראשו, וכלישנא דנפרץ "מראשו", ובכה"ג ליכא למיחש לדילמא שבקי וכו' כיון דלא ממעטי בהילוכא. [↑](#footnote-ref-97)
97. והגאו"י הק' ע"ז, דא"כ מאי ס"ד דמה"ט הוא דמבוי עקום תורתו כמפולש, הרי התם ל"ש כלל הא דשבקי, שהרי כל פתח מביא לרה"ר אחרת, ועי' גם בבית אפרים שם ד"ה אלא שיש לתמוה וד"ה וכי לעמוד שעמד בכעי"ז, והגאו"י כתב דצ"ל דלא פלוג רבנן, ולכאו' י"ל, דלפ"מ דס"ד דהא דרב הוא הוא בבקעי בי' רבים, אין הטעם משום שבקי וכו', אלא משום דהוי כמפולש, וע"כ שפיר מדמינן לזה דין מבוי עקום, אך לבתר דמסיק דר"ה בדלא בקעי בי' רבים, בע"כ שאין הטעם משום דהוי כמפולש, (שהרי לא בקעי בי' רבים ול"ש לחשבו כמפולש), אלא משום שבקי וכו'. [↑](#footnote-ref-98)
98. וי"ל בזה, דדוקא בההיא דר' אמי ור' אסי דאיכא גידודי, הרי דאף אם שבקי וכו' אכתי איכא תורת פתח על פתח המבוי, וכל הא דל"מ הוא רק בצירוף הא דלא נשתייר פס ד', וכמש"כ הריטב"א לעיל ה' א' ולקמן י' ב', ומשא"כ הכא דליכא גידודי, הרי דכל דשבקי וכו' בטל תורת פתח מפתח המבוי, וע"כ ל"מ אף אם נשתייר פס ד'. [↑](#footnote-ref-99)
99. ופירשו דהוא משום דכשהפרצה בראשו לא שבקי וכו', ועמש"נ לעיל שנחלקו האחרונים בדבריהם אם עיקר פסולא דפרצת מבוי בד' הוא משום דשבקי וכו'. [↑](#footnote-ref-100)
100. וצ"ע מהיכן למד לזה מדבריו, הרי ד' התו"ש שם באו לפרש טעם הא דלא שרי בפרצה ד' אלא במקום מטונף, אך אם אי"ז מקום מטונף ה"ז אוסר אף דבפועל לא בקעי בה רבים, וע"ז כתב דהוא משום דחיישינן שמא יבקעו שם רבים לקצר דרכם, ויהא זה פרצה ד' דבקעי בה רבים, וא"כ שפיר י"ל דהא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת הוא מטעם אחר, ואך דהא דהיא אוסרת אף אם בפועל לא בקעי בה רבים, הוא משום דחיישינן שמא יבקעו בה רבים. [↑](#footnote-ref-101)
101. והאהעו"ז שם כתב עוד, דאף אם הוי פרוץ מרובה על העומד משכח"ל דשרי בכה"ג שנתבאר בסימן שס"ג סל"ד, ובתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"ג ד"ה הנה לכאורה כתב דכונתו דהפתחים הקטנים שהעומד שבצידם רבה עליהם אינם אוסרים, אך הפתח הגדול, דאין העומד רבה עליו אוסר, וכ"כ בתשו' נפש חי' או"ח סימן כ"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-102)
102. אך לכאו' בד' הגר"ז גופי' לא מצינו לזה, די"ל דכל שעשו בפתח המבוי צוה"פ, דסגי לפרצה בלחי או קורה, תו ממילא א"צ כלל לחי או קורה, דה"ה ניתרת בעומ"ר, וכמש"כ האהעו"ז דבכל מקום דמהני לחי או קורה, מהני עומ"ר מק"ו, ורק כשעשו בראש המבוי לחי או קורה, הוא דצריך לפרצה צוה"פ, דהוי כמבוי מפולש דל"מ בו עומ"ר, - ובאמת צ"ע בדעת הסוברים דכשעשו לראש המבוי צוה"פ ניתרת הפרצה בלחי או קורה, דא"כ מ"ט אינה ניתרת בעומ"ר מק"ו, ועמש"נ בזה בסימן י"ד?. [↑](#footnote-ref-103)
103. ובד' הביאוה"ל שם ס"ב משמע קצת דמפרש, דכל מש"כ הפמ"ג דסגי בתיקון לחי או קורה, הוא רק כשנפרץ לכרמלית, אך כל שנפרץ לרה"ר לא סגי בלחי או קורה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-104)
104. ואין לפרש דמכוון רש"י דפילושו לחבירו אוסרו כמו פילוש לרה"ר, חדא, דלהדיא אמרו בגמ' בע"ב דלחנניא דבמפולש לרה"ר בעי דלת ובמפולש לכרמלית סגי בצוה"פ הכא בעינן דלת, ועוד, דאם כל מה שאוסרו הוא פילושו לחבירו, הי' בדין דכל שתיקנו את חבירו, אין לאסרו כלל, שהרי הוא פתוח לרשות המותרת, ול"ה מקום להצריך לעשות צוה"פ בעקמומית. [↑](#footnote-ref-105)
105. אך לכאו' חלוקין הן התוס' והרא"ש, דבד' התוס' נראה שפירשו בד' רש"י דמבוי עקום חשיב כמבוי אחד, ואפ"ה לא סגי במה שעושה צוה"פ באחד מפתחיו לרה"ר, משום דבעינן שיראו צוה"פ "כל" בני המבוי, וכ"ה מבו' להדיא בד' המרדכי בסימן תע"ז, עיי"ש, אך בד' הרא"ש נראה, דאם הוה חשבינן לה כמבוי א', הוי סגי לעשות צוה"פ באחד מפתחיו לרה"ר, דל"ב דכל בני המבוי יראו את הצוה"פ, ורק משום דחשבינן לה כב' מבואות, הוא דלא סגי במה שעושה צוה"פ באחד מן הפתחים לרה"ר, משום דבני המבוי השני אינם רואים את הצוה"פ, ולדבריו מתישב קו' התו"ח מהא דמבוי שארכו מיל או פרסה ניתר בצוה"פ, ונמצא לפ"ז דד' הרא"ש קרובים לד' התורי"ד ודעימי', דכיון דהו"ל כב' מבואות, ע"כ ל"מ התיקון שעושה במבוי אחד לחבירו, ואך דבד' הרא"ש מבו' דמן הדין שפיר מהני תיקון שעושין בפתח מבוי א' למבוי השני, וכל הא דל"מ הוא משום דאין רואין אותו במבוי השני, ובד' התורי"ד והמאירי משמע דמדינא ל"מ תיקון שעושין במבוי אחד למבוי השני, (ובל' הריטב"א בזה יש להסתפק אם מדינא הוא דל"מ או רק משום דאינו נראה, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-106)
106. ובזה ניחא משה"ק התורת חיים דמ"ש ממבוי שארכו מיל או פרסה דהוא ניתר בצוה"פ אף דאין כל בני המבוי רואים, ועי' בקרבן נתנאל סק"א מש"כ בזה, דהתם מי שרואה את הפילוש רואה את התיקון, ומשא"כ הכא דבני המבוי רואים את הפילוש ואינם רואים את התיקון. [↑](#footnote-ref-107)
107. והמרדכי שם כתב דכיון דמדינא ל"ה לנו להצריך לחי בעקמומיתו, ואי"ז אלא כדי שיראה התיקון מכאן ומכאן, מהני בזה לחי אף ביותר מי', עיי"ש, אך ממש"כ רש"י לפרש פירכת הגמ' לפי' מורי הזקן, מבו' דאף דאין הלחי אלא כדי שיראה התיקון, מ"מ ל"מ לחי ביותר מי', והרגיש בזה הקר"א, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן א', והובאו ב' הדעות בזה בדרכ"מ סימן שס"ד ס"ב ובביאוה"ל שם ס"ג, וכתב הביאוה"ל שם דיש להקל כדעת המהר"ם, בצירוף דעת הסוברים דא"צ תיקון בעקמומית כלל. [↑](#footnote-ref-108)
108. ולעיל מינה כתב דאף אם איירי בפרוץ מרובה, מ"מ יש להתירו משום דאיכא פס ד', וכ"כ שם סקי"ט, וזה לדעת התוס' ודעימייהו דפס ד' אמות מתיר בחצר, ואזיל לטעמי' שם סק"ג וסקנ"ג דס"ל דדין תיקון פרצה שבאורך המבוי, הוא כדין תיקון חצר, דהוא בפס ד', וכ"כ האהעו"ז לעיל ה' ב', וגם משה"ק שם החזו"א עוד, דהאי עקמימות הוי כפרצה מן הצד דל"מ לחי, הוא לטעמי' דפרצה מן הצד בעיא פס ד' ואינה ניתרת בלחי.

     אך הנה בד' הרשב"א והריטב"א לעיל בסוגיין משמע, דאילו הי' מועיל לחי וקורה לפרצה, הי' מהני לחי וקורה לפרצת מבוי בצידו, והרי דאף תיקון פרצה שבאורך המבוי הוא בלחי וקורה, וכ"ה מבו' בד' האחרונים שהביא הביאוה"ל בסימן שס"ה ס"ב, וזה מתפרש כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' סוף פ"ד הכ"ב דדרך כניסת המבוי הוא ארכו של מבוי, וע"כ כל דבדרך כניסתו ארכו יתר על רחבו, ניתר אף ארכו בתיקוני מבוי, - ולפ"ז הרי דאם איירי הכא כשפרוץ מרובה, ניחא הא דהוא צריך לחי, וא"א להתיר מכח כותל המבוי, דכיון דהוא ד' אמות נפיק מתורת לחי, ובתשו' נפש חי' או"ח סימן כ"ט (ד"ה ולכן נלע"ד) כתב כן, דהא דצריך לחי לעקמומית, הוא רק היכא דליכא עומ"ר. [↑](#footnote-ref-109)
109. ולכאו' יש לפרש דהיינו, דכל הא דלא חשבינן לה כעומ"ר הוא רק לגבי הא דעומ"ר מהני לתיקון מבוי, אך לענין דין עומ"ר דמחיצות דעלמא, ודאי חשיב כעומ"ר, וע"כ אם פרצת מבוי בי' ופרצה פחותה מי' א"צ תיקון כלל, אף הכא א"צ תיקון כלל, - אך אי"ז מתישב במש"כ החזו"א שם סוסק"ו דגם לדעת שמואל מהני הא דחשבינן לה כמבוי עגול, דמה"ט הוא צריך לחי בעקמומיתו, עכ"פ כשלא תיקנו את המבוי השני, אף דס"ל דפרצת מבוי בי', עיי"ש, ונת' להלן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-110)
110. וכ"ה מבו' בד' התורי"ד במהדות"ל, שכתב דלכו"ע חשיבא העקמומית כפתוחה לרה"ר, וטעמא דשמואל הוא משום דהפתח שבעקמומית אינו בראשו של מבוי אלא בצידו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-111)
111. ולכאו' צ"ל, דכל הא דצריך לעשות את התיקון במבוי זה, הוא רק בהתיקון דצוה"פ שבא להפקיעו מתורת מפולש, אך בתיקון לחי שבא להתיר את הפרצה, הרי דכל שעושה לחי למבוי השני, נמצא דאין מבוי זה פרוץ לרשות האסורה, ואינו צריך תיקון, - ולפ"ז נתחדש, דגם לדעת רב כל שעשה צוה"פ לב' הראשים א"צ תיקון בעקמומיתו, ואף דהרא"ש כתב דבכה"ג צריך לחי בעקמומיתו, (וכ"כ המרדכי בשם מהר"ם), י"ל דדבריו שם קיימי כדעת מורי הזקן, דגם לדעת שמואל צריך לחי בעקמומיתו, ול"מ לו התיקון שעושה בראש המבוי השני, אך לפי' קמא דרש"י דלשמואל סגי בהתיקון שעושה בראש המבוי השני, ה"נ לדעת רב סגי בתיקון הלחי שעושה בראש המבוי השני, ורק בהתיקון דצוה"פ שהוא להפקיע את הפילוש, צריך לעשותו במבוי זה עצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-112)
112. ובדבריו שם מבו', דאף שפירש בדעת רש"י גופי' דשמואל פליג על דינא דפרצת מבוי בד', וכמש"כ שם סק"ט, מ"מ כל שלא תיקן את המבוי השני, חשבינן לה כמבוי אחד עגול, וע"כ הוא צריך לחי בעקמומיתו, וכמש"כ רש"י לקמן ח' א', ורק אם תיקן את המבוי השני, הוא דס"ל לשמואל דלא חשבינן לה כמבוי עגול, אלא דנים על כל מבוי בפנ"ע, והו"ל כמבוי שנפרץ מצידו, דלדעת שמואל אינו נאסר אלא בפרצה י', וצ"ב. [↑](#footnote-ref-113)
113. ולכאו' לפ"ז הדין נותן, דאם הא דלדעת רב צריך לעשות צוה"פ בעקמומית ול"מ לו הצוה"פ שבראש המבוי השני הוא משום דהו"ל כב' מבואות, הרי דבפרצה יותר מי' דחשבינן לה כמבוי א', יועיל לו צוה"פ בראשו האחד ולחי או קורה בראשו השני, וא"צ תיקון בעקמומיתו, - אך בד' התוס' ועוד מקמאי מבו' דלא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-114)
114. ובתורי"ד מהדות"נ ד"ה אילימא הק' על פי' קמא דרש"י דאם לשמואל הוי כסתום ממש וא"צ שום תיקון בעקמומיתו מה לי י' מה לי יותר מי' כיון דכסתום ממש חשוב לי', עכ"ד, ומבו' דפשיטא לי' דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', ואפ"ה ס"ל דתורתו כסתום וא"צ תיקון בעקמומיתו, וזהו שהק' דה"נ כשנפרץ ביותר מי' יש לחשבו כסתום, - אך בד' רש"י נתישב, דאף דבפרצת ד' תורתו כסתום, היינו משום דחשבינן לי' כב' מבואות, אך כשנפרץ יותר מי' חשבינן לי' כמבוי א', ובזה מודה שמואל דתורתו כמפולש, והתורי"ד גופי' שם (בד"ה אלא) חזר בו ופירש קו' הגמ' גם לפי' קמא דרש"י, עיי"ש, ומשמע בדבריו שם דלא חזר בו מהך מילתא דמודה שמואל דפרצת מבוי בד', ואפ"ה חלוק דין פרצת ד' מדין פרצת י', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-115)
115. וצ"ע דלכאו' שפיר פריך, דאי נימא דמודה רב דפרצת מבוי בי', וכל הא דקאמר דתורתו כמפולש הוא ביותר מי', א"כ מאי נפ"מ בפלוגתת רב ושמואל, הרי גם לדעת שמואל דתורתו כסתום, מ"מ כיון שהוא יותר מי', ל"מ אלא אם ימעטנו מי' או יעשה צוה"פ, וגם לרב שפיר מהני בכה"ג, - ולכאו' יש ללמוד מד' הרא"ש, דאף אם כל הא דתורתו כמפולש הוא ביותר מי', מ"מ כל שהעקמימות עצמה היא ביותר מי', אף אם מיעטה מי', אכתי תורתו כמפולש, וכ"ה מבו' להדיא בתורי"ד בסוד"ה אילימא, וצ"ב הטעם בזה. ?אך י"ל דמכוון הדברים דעקמומית אחת הויא יותר מי' והשני' הויא פחות מי', ובתוס' הרא"ש בתו"ד דן לפרש כן דרק אחד מהפתחים הוי יותר מי', ודו"ק?. [↑](#footnote-ref-116)
116. וצ"ע אם מכוון דבריו הוא דבאמת מהא דמהני בזה לחי, בע"כ דהא דלשמואל צריך תיקון בעקמומיתו אי"ז מכח דינא דפרצת מבוי בד', אלא הוא מטעם אחר, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, או דהיינו מיסוד דינא דפרצת מבוי, ואך דבדין פרצת מבוי לרב הונא נתחדש טפי דחשיב כפרצה, ובד' שמואל מבו' דלא חשיב כפרצה אלא חשיב כפתח. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך מבו' בל' התורי"ד שם לעיל מינה, דפרצת מבוי חמירא מן העקמומית, וזהו שכתב דלרב דהעקמומית צריכה צוה"פ, כ"ש דפרצת מבוי צריכה צוה"פ, ולכאו' הוא משום דאין העקמומית פתוחה לרה"ר, אלא למבוי השני, - ולפ"ז מכוון התורי"ד הכא הוא דמשמואל ליכא סייעתא לרב הונא, די"ל דשמואל לא ס"ל כלל דפרצת מבוי בצידו חשיבא כמפולש וצריך צוה"פ, אך לעולם י"ל דמודה שמואל לרב הונא דפרצת מבוי בצידו הוי כמפולש, ושאני הכא הכא דאין הפרצה לרה"ר אלא למבוי השני. [↑](#footnote-ref-118)
118. אך בתשו' נפש חי' או"ח סו"ס כ"ט כתב, דטעם הסוברים דאף העשוי כמין ח' הוי כמפולש, הוא משום שהעומד בעקמימות ידמה שהוא מפולש לרה"ר אחר כמין ד', ואינו יודע אם ראשו השני יחזור לרה"ר זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-119)
119. ולפ"ז תליא פלוגתא זו, במה שנחלקו הראשונים בביאור מה שאמרו דפרצת מבוי פוסלת בדבקעי בי' רבים, דהתורי"ד כתב דבקעי בה בני המבוי, אך בד' הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק בית ב' שער א' הכ"ב נראה דהיינו דבקעי בה בני רה"ר, ועי' בגאו"י שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-120)
120. ובתור"פ כתב דליכא נפ"מ בין פירש"י לפי' ר"ת, אלא שפי' ר"ת נראה יותר לפי שדומה ממש לנדל, - אך בד' ש"ר מבו' דלפי' ר"ת מתישב הא דקאמר רבא דעושה צוה"פ מחד גיסא ולחי וקורה מאידך גיסא, אף אם מבוי עקום א"צ תיקון בעקמומיתו, ונת' להלן, אך תור"פ לקמן בסוגיין הק' מהתם ע"ד ר"י דא"צ תיקון בעקמומיתו, ולא יישב לזה לפ"ד ר"ת דפתוחין לו מבואות מב' צידיו, וגם התוס' לעיל ו' א' והרא"ש בסימן ו' לא כתבו לישב כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-121)
121. ועיי"ש שכתב דהוצרך רש"י לפרש דהמבוי הגדול הוא עקום ואינו פתוח מב' צידיו לרה"ר, דאל"כ מאי פריך דלשמואל למה לי צוה"פ, הרי הו"ל מבוי מפולש גמור, ואדרבה לשמואל לא סגי בצוה"פ אלא בעי דלת. [↑](#footnote-ref-122)
122. ובד' האו"ז שם מבו', דלא אך דלא חשיב כמבוי מפולש גמור מכח המבואות דזה כנגד זה, אלא אף הא דחשיב כמבוי עקום, הוא רק מכח מה שיוצאין מן המבואות לרה"ר דרך המבוי הגדול, ולא משום מה שיוצאין דרך המבוי שבצד השני, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' התורי"ד, עיי"ש שפירש דטעמא דאביי הוא דסגי במה שעושה צוה"פ לגדול, ככל מבוי מפולש דעושה צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, ולא ס"ל דבעינן תיקון בעקמומיתו, והרי דאף שפירש שם דאיירי גם כשהיו פתוחין לו מבואות מב' צידיו, מ"מ אין תורת מפולש עליהן אלא מכח פילושם דרך המבוי הגדול, וע"כ סגי במה שעושה צוה"פ למבוי הגדול, ומה"ט סתם הרי"ד דפתוחין לו מבואות מב' צידיו, ולא כתב דאינם מכוונים זה כנגד זה. [↑](#footnote-ref-123)
123. ובדבריו שם לעיל מינה נראה דהוא משום מה שנקט בכ"ד דמחיצות הגודרות רשות אחת, מועילות לגדור גם את הרשות הפתוחה לה, אך בדבריו שם סוסקמ"ב מבו' דהכא הוא מטעם אחר, דכיון דהמבואות הקטנים יש להן ג' מחיצות דעומ"ר, אלא שבאנו לאסור משום שהן מפולשין ויש בהן בקיעת רבים, הרי דכל דהמבוי הגדול גדור, לא חשיב כפרצה, והדר דינא דהן ניתרין בעומ"ר במחיצותיהן הן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-124)
124. ומבו' בדבריהם, דניחא להו עיקר הא דבעינן לעשות צוה"פ בכל פתחי המבואות הקטנים לרה"ר, ולא סגי שיעשה צוה"פ בפתח המבוי הגדול, ולכאו' הוא משום דס"ל דמבוי עקום כמין ח' תורתו כמפולש, וכל ב' מן המבואות הקטנים בפנ"ע הוו כמבוי מפולש, וע"כ צריך לעשות צוה"פ לכל פתחי המבואות הקטנים, וכ"כ הרא"ש בסימן ו'.

     והריטב"א בסוגיין בתחילת דבריו כתב להוכיח מהכא דמבוי עקום כמין ח' תורתו כמפולש, וכתב לדחות דהכא שאני משום דבקעי בי' רבים מכח הפילוש דדרך המבוי הגדול, ונת' בדף מס' 6 עמ' ו', ולכאו' כ"ז הוא לדעת ר"י דא"צ תיקון בעקמומית, אך לדעת רש"י דצריך תיקון בעקמומית, שפיר ניחא הא דצריך צוה"פ, דכל המבואות הקטנים הוו כמבוי עקום כמין ד' עם המבוי הגדול, וצ"ע בסתימת דבריו בזה, וביותר דלעיל מינה (בד"ה א"ל רבא) פירש כפירש"י דצריך צוה"פ בעקמומית, וגם בהמשך דבריו (בד"ה אלא אמר רבא) כתב דלגיר' זו מוכח דצריך תיקון בעקמומית, ?אך מאידך ממש"כ שם לעיל מינה דרבא לא פליג עלי' בדין המבוי הגדול, מבו' דאזיל כדעת ר"י, שהרי לדעת רש"י פליג עליו גם בדין המבוי הגדול שהי' עקום שהוא צריך תיקון גם בעקמומיתו, שהרי אביי לא עשה תיקון בעקמומיתו, וע"כ שפיר י"ל דגם המשך דבריו קיימי כדעת ר"י, ודו"ק?. [↑](#footnote-ref-125)
125. וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ו' א' שכתבו דמבוי עקום כמין ז' צריך ב' דלתות, ולא סגי במה שעושה דלת אחת לא' מב' פתחי המבוי שבראש הז', וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-126)
126. וצ"ב דאף דנימא דדינא דמבוי עקום תורתו כמפולש וצריך צוה"פ הוא רק בפתוח לרה"ר, מ"מ הך דינא דצריך תיקון בעקמומית ול"מ לו התיקון שבראשי המבואות, מ"ט נימא דהוא רק בפתוח לרה"ר, - וביותר תיקשי לפמש"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"א סימן א' דהעיקר לדינא הוא כפי' מורי הזקן דאף לדעת שמואל צריך תיקון בעקמומית, והרי דאף דלדעת שמואל תורתו כסתום מ"מ הוא צריך תיקון בעקמומית, וא"כ ה"נ אף דבמבוי עקום הפתוח לכרמלית אין תורתו כמפולש, הדין נותן להצריך תיקון בעקמומית. [↑](#footnote-ref-127)
127. ויש להוסיף, דבדין עיר המוקפת חומה, נקטו האחרונים בפשיטות דא"צ תיקון כלל בעקמומית המבואות, עי' במג"א סימן שס"ג סקכ"ז ובד' עוד מן האחרונים, וגם בזה צ"ב, דאף דהעיר כולה רה"י היא, מ"מ מ"ט לי"ב דין תיקון העקמומית מכח הא הפתח לרה"ר שמחוץ לעיר, וכמש"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"א ס"ט דהרבה מבואות הפתוחין זל"ז והמבוי החיצון פתוח לרה"ר, צריכין כולן תיקון בעקמומית, וכ"ה בשו"ע סימן שס"ד ס"ד. [↑](#footnote-ref-128)
128. וצ"ע דמ"ט דין תיקון העקמומית הוא רק במבוי ולא בחצר, ואף דבגונא דאין העקמומית יותר מי' שפיר י"ל דבחצר א"צ תיקון, כיון דחצר פרצתה בי', לדעת המג"א גופי' דדינא דפרצה ד' דבקעי בה רבים הוא רק במבוי, אך בגונא דהעקמומית יותר מי', מ"ט לא יהא דין תיקון בעקמומית אף בח אך בד' ריו"נ בריש מכילתין מבו' דהא דל"מ לחי במבוי המפולש, הוא משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, עיי"ש, וצ"ע צר, ועוד, שהרי המג"א גופי' בסימן שס"ה סק"ד כתב להחמיר במבואות שלנו דפרצתם בד'. [↑](#footnote-ref-129)
129. אך בד' ריו"נ בריש מכילתין מבו' דהא דל"מ לחי במבוי המפולש, הוא משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, עיי"ש, וכ"ה מבו' בפשוטו גם בד' הריטב"א לקמן י"ב ב' ד"ה עושה לחי, עיי"ש שכתב דדינא דמבוי המפולש דצריך צוה"פ, הוא משום דהוא מפולש ובקעי בי' רבים ואתו רבים ומבטלי מחיצתא, וזהו שאמרו חכמים דאין מערבין רה"ר בכך, אך בלא"ה מודו דסגי בלחי או קורה, למ"ד דהן מועילין משום מחיצה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-130)
130. ואמנם צ"ע במש"כ תוס' הרא"ש ותור"פ בסוגיין, דהא דפריך דבקעה מכאן ובקעה מכאן מיבעיא, ולא אמרינן דאתא לאשמועינן דבעי צוה"פ, הוא משום דמילתא דפשיטא היא, ואם נתחדש בדין מבוי המפולש דמכח הפילוש אינו מועיל בו עומ"ר, מ"ט הו"ל מילתא דפשיטא, וביותר קשיא בד' הר"ן שכתב הכא כדבריהם, ולקמן י"א א' כתב דמבוי המפולש אינו ניתר בעומ"ר מתוך שרגל הרבים מצוי' בו, ועמש"נ בזה בסימן ?. [↑](#footnote-ref-131)
131. ושמא י"ל, דלעולם עיקר הא דמבוי המפולש צריך צוה"פ ול"מ לו לחי או קורה, הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, אך הא דל"מ בו עומ"ר הוא מכח הפילוש, דהפילוש מגרע לכח העומ"ר על מקום הפתח, ועמש"נ בזה בסימן ?. [↑](#footnote-ref-132)
132. אמנם הנה בד' התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין ד"ה וקמיפלגי משמע דעומ"ר מועיל להתיר למבוי המפולש, וע"כ אין לאסור במבוי שנפרץ לחצר מדין מפולש, אלא כשנפרץ ברובו, ויש לדחות דשאני מבוי שנפרץ לחצר, דכל שלא נפרץ ברובו, לא חזינן לי' כלל כמפולש, ואכמ"ל, ?ועמש"נ בזה בסימן ?, - ומה שהוכיח הגאו"י לקמן בסוגיין דעומ"ר ל"מ במפולש, מהאופנים שאסרו במבוי שנפרץ לחצר משום מפולש, אף דיש לחצר עומ"ר, י"ל, דאף אם מהני עומ"ר למפולש, מ"מ ל"מ התיקון שבראש החצר למבוי, ועמש"נ כן בהערה כ' והערה כ"ד בדעת הראב"ד והר"ן, ?ועמש"נ בזה בסימן ?. [↑](#footnote-ref-133)
133. וצ"ע, דכיון דאינו ניתר בעומ"ר מכאן ולחי או קורה מכאן, היאך הוא ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן, הרי כל הא דמהני עומ"ר במבוי הוא בק"ו מלחי וקורה, ובכה"ג דל"מ לחי וקורה, מ"ט מהני עומ"ר. [↑](#footnote-ref-134)
134. ואמנם כ"ז הוא לפירש"י ועוד מקמאי, דלמסקנא קיימינן דהא דאסר רב במבוי שנפרץ במלואו לחצר ונפרצה חצר כנגדו, הוא משום שלא עירבו, - אך הנה הרי"ף הביא לדינא דרב ופירש דהוא משום דהוי כמבוי מפולש, והרשב"א תמה ע"ד הרי"ף דלמסקנא טעמא דרב הוא משום שלא עירבו, ובגונא דעירבו אי"ז אסור אלא כשכלה לאמצע הרחבה, וההשלמה כתב לפרש בד' הרי"ף דלא קי"ל כרב ששת דהא דאסר רב הוא משום שלא עירבו, כיון דלפ"ז בע"כ דנראה מבחוץ אינו נידון משום לחי, ואנן קי"ל דנידון משום לחי, אלא האיסור בזה הוא משום מפולש, ואף בכלה לאמצע רחבה והוו הפרצות זה שלא כנגד זה, וזה כמש"כ התורי"ד, דלדעת רבה דבזה כנגד זה לכו"ע אסור, הוי פלוגתת רב ורב יהודה בזה שלא כנגד זה, ולרב אף בכה"ג אסור, וניחא לפ"ז מה שסתם הרי"ף ולא חילק בין האופנים, דאי נימא דמש"כ הרי"ף נפרצה חצר כנגדו, היינו זה כנגד זה, נמצא שהשמיט הרי"ף לדינא דכלה לצידי רחבה, - אך הר"ן נקט בדעת הרי"ף, דלא אסר אלא כשנפרצו זה כנגד זה, ועי' בגאו"י במש"כ בדעת הרי"ף. [↑](#footnote-ref-135)
135. והחזו"א במכתבים שנד' בסו"ס שלום יהודה מכתב מ' מ"ב מ"ד עמד בזה מ"ט המבוי מותר מעיקר הדין, אף כשנפרץ כנגד פרצת החצר, הרי אין לו אלא ב' מחיצות, והוכיח מזה דכל דהמחיצות גודרות את מקומם והוי רה"י, ה"ז מועיל אף למקום הפתוח לו, ועיי"ש שהאריך בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וצ"ע דלכאו' הכא פשיטא דיש לנו לדון את המבוי והחצר יחד, ויש למבוי ג' מחיצות גמורות. [↑](#footnote-ref-136)
136. ובדבריו שם דין ל"א מבו', דגם דינא דפרצת מבוי בצידו הוא רק כשנפרץ מצידו ממש ולא נשתיירו לו גיפופין מב' צדדיו, - ולכאו' הוא משום דאל"כ דמי למבוי הכלה לאמצע רחבה דשרי. [↑](#footnote-ref-137)
137. ובדבריו שם מבו' דהוא רק משום דהחצר יש לה גיפופין, וע"כ חשבינן להמבוי והחצר כב' מקומות, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם סק"ט, אך י"ל דהוא משום דמבוי וחצר לעולם חשיבי כב' מקומות, - וכ"ה מבו' להדיא בד' תוס' הרא"ש בד"ה ואם איתא דאף היכא דהמבוי רחב כנגד כל הרחבה ונפל כל הכותל, לא חשיב כמפולש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-138)
138. ואך דבד' ההשלמה נראה דכ"ז הוא בגונא דנפרצו זה כנגד זה, אך בהא דכלה לצידי רחבה דאסור, אין החצר אסורה, עיי"ש, ושמא הוא משום דלגבי החצר שלא נפרצה במלואה, לעולם דמי לכלה באמצע.?ועמש"נ בזה בשיעור י"ב. [↑](#footnote-ref-139)
139. ולפ"ז נראה לדעת הראב"ד, דהא דאסרינן במבוי שנפרץ לרחבה, הוא אף במבוי המתוקן בצוה"פ, דאף דהוא ניתר בלחי וכ"ש בעומ"ר, מ"מ ל"מ העומ"ר שבפתח החצר להתירו, דבעינן שיהא התיקון במבוי עצמו, - אך החזו"א סימן ס"ה סקל"ג וסימן פ"ח סק"ט נקט בפשיטות דכל שהמבוי מתוקן בצוה"פ מהני העומ"ר שבפתח החצר להתירו, וכ"ה מבו' בד' הגאו"י. [↑](#footnote-ref-140)
140. אך יש לפרש לדבריו בע"א, דלעולם ל"מ עומ"ר להתיר לפילוש זה, ואך דכיון דהחצר ניתרת ע"י העומ"ר, הרי דכל דחשבינן להו כחד מינא, מיגו דמועילין מחיצות החצר להתיר את החצר, אף הן מועילין להתיר את המבוי. [↑](#footnote-ref-141)
141. ובזה מתפרשים דבריו בפסקיו שפירש דטעמא דרב הוא משום דהוי כמפולש, דלפמש"כ לפרש בד' רב ששת, הרי דאף לדידי' הוי האיסור משום מפולש, - וי"ל כן גם בדעת הרי"ף שפירש דטעמא דרב הוא משום דהוי כמפולש, וגם לא חילק בין עירבו ללא עירבו, והרשב"א תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-142)
142. ואמנם בחזו"א סימן ס"ה סוסקל"ג כתב ע"ד הר"ן שהביא הב"י, דבע"כ דאיירי כשהיו בעיר פרצות והויא ככרמלית, אך בתשו' הר"ן שלפנינו מפורש דהעיר הויא רה"י גמורה, ואיסור המבוי הוא משום שהוא פתוח לב' ראשיו למקום האסור לו. [↑](#footnote-ref-143)
143. אך יש מקום לדון בזה, דהעומ"ר שבראש החצר, ל"מ להתיר את המבוי, משום דבעינן שיהא התיקון במבוי עצמו, וע"ד שמצינו בדין מבוי עקום לדעת רש"י ודעימי', ואף דהר"ן התם פליג ע"ז, י"ל דכ"ז הוא משום דס"ל דחשבינן לה כמבוי אחד, אך במבוי וחצר דב' מקומות הן, ל"מ התיקון שבראש החצר להתיר את המבוי, וכבר נת' כן לעיל בהערה כ' עפי"ד הראב"ד בפי"ז משבת ה"ו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-144)
144. וזה מתישב לדעת הרשב"א ודעימי' דס"ל דחצר שלא עירבו בה אין מטלטלין בה את כלי הבית אלא כד' אמות, וע"כ הוא דחשבינן לה ככרמלית, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-145)
145. ובדבריו מבו' שלמד לזה מהא דאף בגונא דהמבוי אסור מ"מ החצר מותרת, והיינו משום דהחצר נשתיירו לה גיפופין, וזה לטעמי' דס"ל דאף בחצר איכא דין פילוש, ונת' להלן עמ' ?. [↑](#footnote-ref-146)
146. ולכאו' המכוון בזה הוא, דהא דנראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי, הוא משום דאית לי' תורת לחי כלפי הרשות החיצונה, וע"כ מהני אף כלפי הרשות הפנימית, וכ"נ בל' רש"י בסוגיין בד"ה בנראה מבחוץ, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן כ"ד ב' ד"ה ההיא רחבה והרשב"א לקמן י' א', עיי"ש, וע"כ כשבאנו להבדיל בין המבוי לרה"ר, ל"מ לחי זה, דאין לו תורת לחי לא כלפי רה"ר ולא כלפי המבוי, וזה ע"ד מש"כ התוס' והרשב"א לקמן שם. [↑](#footnote-ref-147)
147. ואמנם מבו' בדבריו דסגי בזה בצוה"פ, ול"ה כחצר המפולשת לרה"ר שכתב בשער ב' פ"א דקי"ל כחנניא דצריך דלת מרוח אחת, ועמד בזה הגאו"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-148)
148. והך מילתא דגם בחצר איכא דין פילוש, משמע כן גם בתו"ד הרשב"א בסוגיין בד"ה וקשיא לי, עיי"ש שכתב דכשלא נפרץ המבוי במלואו לרחבה שרי, ומדמי לה להא דהרחבה מותרת משום דלא נפרצה במלואה למבוי, והרי דאף היתה הרחבה נפרצת במלואה למבוי היתה אסורה משום הפילוש. [↑](#footnote-ref-149)
149. ומבו' לפ"ז, דטעם הא דמפלגינן בחצר הכלה לרחבה בין היכא שנפרצה חצר כנגדו להיכא שנפרצה שלא כנגדו, אי"ז משום דכשנפרצה כנגדו מיחזי טפי כמפולש, כיון דהעומד במבוי רואה לב' ראשי רה"ר, וכמש"כ רש"י בד"ה ובשעירבו, אלא הוא משום דשאני דין הפילוש בזה כנגד זה מדין הפילוש בזה שלא כנגד זה, ולפ"ז נראה, דכל הא דאסרינן כשנפרצה חצר כנגדו, הוא רק משום דהוי זה גם כנגד פתח המבוי לרה"ר, (שהרי איירי כשנפרץ המבוי במלואו), אך אם נפרץ המבוי לרחבה שלא כנגד פתחו לרה"ר, הרי דאף אם נפרצה הרחבה לרה"ר כנגד פרצת המבוי לרחבה, אי"ז אוסר, (שהרי בכה"ג ליכא פילוש דזה כנגד זה).

     ויש מקום לפרש בזה, לפמש"נ לעיל עמ' ? מד' הריא"ז דכל שנפרץ זה כנגד ה"ז אסור אף אם לא בקעי רבים, וכל שהם זה כנגד זה אי"ז אוסר אלא בדבקעי רבים, וע"כ בחצר אי"ז אוסר אלא כשהם זה כנגד זה דל"ב בקיעת רבים, אך כל שאינם זה כנגד זה דהאיסור הוא משום בקיעת הרבים, אי"ז אוסר בחצר, דבקיעת הרבים דחצר לא חשיבא. [↑](#footnote-ref-150)
150. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דלא פרכינן לעיל ה' ב' דמה לחצר שכן פרצתו בי' אפי' בדבקעי בי' רבים, תאמר במבוי שפרצתו בד' בדבקעי בי' רבים, - וצ"ע שהרי מבו' בדבריו דחצר אינה אסורה אלא בזה כנגד זה, וא"כ אכתי ל"ה חצר כמבוי דאסור אף כשנפרץ מצידו ובקעי בי' רבים, והאהעו"ז בסימן שס"ה כיון להוכחה זו, והאחרונים כתבו לדחות לזה בכמה אנפי, ונת' לעיל שם, - ושמא מכוון דבריו הוא, דכשאין הפרצות זה כנגד זה, ולא בקעי רבים להדיא, לא חשבינן לה כבקיעת רבים אלא במבוי ולא בחצר, אך בפרצות זה כנגד זה דהו"ל בקיעת רבים להדיא, ה"ז אוסר אף בחצר, וע"כ הוא דלא פרכינן מה דפרצה בצידו אינה אוסרת בחצר, כיון דהא דאינה אוסרת הוא משום דלא חשבינן לה כבקיעת רבים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-151)
151. והבית אפרים בתשו' סימן כ"ה ד"ה והחילוק נקט דביסוד הדין ליכא נפ"מ בין מבוי לחצר, ואך דכל איסורא דמפולש הוא רק בדליכא שם ד' מחיצות, ונקט שם דאיסור מפולש הוא מגדרי אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וע"כ בחצר דאיכא שם ד' מחיצות ה"ז מותר אף במפולש, ועיי"ש בהמש"ד במה שהאריך הרבה בזה. [↑](#footnote-ref-152)
152. ובד' הגרע"א בכו"ח תנינא סימן כ"ג נראה שנקט בדעת המג"א, דמודה דאיכא דין פילוש בחצר, ורק דינא דפרצה ד' דבקעי בה רבים, אינו אלא במבוי, וע"כ נקט שם דמש"כ המג"א בסימן שס"ג סקכ"ג דבחצר ליכא לדין מבוי עקום, הוא גם לדעת האהעו"ז, ואם נחלקו אם איכא דין פילוש בחצר, אין להביא מד' המג"א לד' האהעו"ז, - וכ"ה מבו' גם בדבריו בגהש"ס לעיל ז' ב' דפשיטא לי' דאיכא דין פילוש בחצר, והחזו"א בסימן ס"ה סוסקכ"ח תמה על דבריו שם. [↑](#footnote-ref-153)
153. ולמש"כ הגאו"י בדעת הרשב"א דאף מבוי המפולש ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן, הרי דמה"ט הוא דחצר שהרבים נכנסין וכו' מותרת, אף דגם בחצר איכא דין פילוש, וי"ל דמהכא למד הרשב"א להך מילתא דעומ"ר מכאן ומכאן מתיר במפולש. [↑](#footnote-ref-154)
154. ובמ"ב סימן שס"ד סק"ח כתב דהמנהג לסמוך על הסוברים דל"ה רה"ר כשאין ס' רבוא בוקעין בו, והוא מד' הפמ"ג באש"א שם סק"ב, וכ"כ הבית מאיר שם ס"ב, וכ"כ הגר"ז בסימן שמ"ה סי"א דכן נתפשט המנהג, - והבית מאיר שם כתב דבעל נפש יחמיר לעצמו, וכ"כ הגר"ז שם והחיי אדם בכלל מ"ט סי"ג דיר"ש יחמיר לעצמו, וכ"כ המ"ב והביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-155)
155. וכ"ה מבו' גם ממש"כ בשיטה להר"נ בשבת ו' ב' בשם הרא"ה, די"ל דבזמן שהיו ישראל שרויים במדבר אף שאר מדברות שהי' להם דרך לשם לאותו מדבר הוו ר"ה, דל"ב שיהיו שם ס' רבוא כאחד, אלא כיון שרגילין לילך שם אנשים רבים תדיר כס' רבוא הוי רה"ר, וכאן הרי היו שיירות מצויות של ס' רבוא, עכ"ד, והביאו הביאוה"ל שם בסו"ד. [↑](#footnote-ref-156)
156. והבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה ומה שהאריך כתב דאף למש"כ הריטב"א דל"ב שיהיו דרים בעיר ס' רבוא, מ"מ בעינן שיהא מקום זה משמש לס' רבוא שהם מצויין לעבור שם, אך כל שאין ס' רבוא מצויין לעבור שם, אף דהוי המקום הפקר לכל באי עולם, ל"ה רה"ר, ובתו"ד שם (ובסוד"ה ונפלאתי) מבו' שנקט דצריך דיהא אפשר שיעברו בה ס' רבוא ביום א', וצ"ע, ונחלק בזה ע"ד המשכנות יעקב בסימן ק"כ וקכ"א שכתב דכל שהמקום מופקר לכל באי עולם, אף שאין מצויין ס' רבוא לעבור שם, הוי רה"ר, ובד' הריא"ז משמע כד' המשכנות יעקב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-157)
157. ואמנם י"ל, דד"ז עצמו תליא בהפלוגתא אם בעינן שיהיו ס' רבוא דרים שם, או סגי במה שנכנסין לה ס' רבוא, דהסוברים דבעינן שיהיו ס' רבוא דרים שם, הוא משום דבעינן שיהיו בעיר ס' רבוא בכל יום, וע"כ לא סגי במה שיש ס' רבוא שנכנסים לה לפעמים, ובאמת אם נכנסים לשם כל יום ס' רבוא, ודאי דלכו"ע הוי רה"ר, אף שאין דרים שם, אך הריטב"א דס"ל דסגי במה שנכנסין לה ס' רבוא, הוא משום דס"ל דל"ב שיהא בה בכל יום ס' רבוא, - אך יתכן דעיקר הפלוגתא אם בעינן שיהיו דרים שם ס' רבוא, הוא אם בעינן שיהיו בה ס' רבוא יחד, או סגי במה שהיא משמשת לס' רבוא אף שאין בה ס' רבוא כאחד. [↑](#footnote-ref-158)
158. ולכאו' הוא משום דבתוך העיר הוי הרשות של בני העיר, וע"כ בעינן שיהיו בה ס' רבוא, ולפ"ז בגוונא דאף הרחובות שבתוך העיר אינם של בני העיר, הוי רה"ר אף כשאין שם ס' רבוא, ועי' בתשו' ישועות מלכו בכ"ד או"ח סימן כ"א כ"ב כ"ו שכתב לדון כעי"ז, אך באבנ"ז או"ח סימן רע"ג סוסק"ה נחלק ע"ז, עיי"ש, וכ"כ בתשו' דברי חיים ליקוטים סימן ג', וצ"ע, ועי' עוד בד' הישועות מלכו בסו"ס כ"ז שפירש בע"א טעם הא דמחוץ לעיר ל"ב ס' רבוא, ולפי דבריו שם אף בגוונא דהרחובות שבתוך העיר אינם של בני העיר, בעינן שיהיו שם ס' רבוא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-159)
159. ומד' רש"י בשבת שם שכתב דהא דמדבר ל"ה רה"ר, הוא משום דהולכי מדברות לא שכיחי, מבו' דאם היו הולכי מדברות שכיחי הו"ל רה"ר אף דאין ס' רבוא מצויין שם, והיינו משום דבסרטיא שמחוץ לעיר ל"ב שיהיו בה ס' רבוא, ועמד ע"ז הרמב"ן שם, ועי' בבית אפרים או"ח סימן כ"ו סוד"ה הנה ערכתי, במש"כ לפרש לד' רש"י בע"א. [↑](#footnote-ref-160)
160. ובזה שמעתי לפרש לד' רש"י בריש מכילתין שלא הזכיר לתנאי זה שיהיו בה ס' רבוא, והיינו משום דהתם דהמבוי מפולש לרה"ר, בע"כ דהיו מצויין בעיר ס' רבוא, וע"כ כל הא דהמבוי ל"ה רה"ר, הוא רק משום שאינו רחב ט"ז אמה או שאינו מפולש. [↑](#footnote-ref-161)
161. ואמנם בד' רשב"ם נראה דהא דמחנה ישראל ל"ה רה"ר אי"ז משום שלא היו בה ס' רבוא, אלא הוא משום דלא היתה משמשת כלל לרבים, וע"כ אף לענין היזק ראי' ל"ה כרה"ר, וזה כמש"כ המאירי בריש שבת, ז"ל, במחנה לוי' והיא היתה רה"ר שכל בני ישראל היו באים שם לדון ולשאול ואין מי שימחה בידו, ומחנה ישראל כל אחד ואחד הי' יודע בו רשותו ואין לחבירו רשות עמו, עכ"ל, וכבר עמד ע"ז המשכנות יעקב בסימן קכ"א קכט., עיי"ש, - אך בתשו' הרמב"ם סימן ש"י כתב דמחנה ישראל היתה רה"ר, והובאו דבריו בכס"מ פכ"ז משבת ה"ג ובב"י סימן ת"ד, והמאירי בשלהי פירקין תמה על דבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-162)
162. ומה שהוכיחו האחיעזר והאג"מ כן מהא דמחנה לוי' הי' רה"ר ומהא דירושלים היתה רה"ר ומעוד דוכתי, י"ל דסגי במה שהמקום משמש לכל הס' רבוא, אף שאין שם ס' רבוא בפעם אחת, וכמש"נ לעיל מד' הריטב"א, אך מבואות שבעיר שאין משמשין לכל בני העיר, ל"ה רה"ר, אף שמצויין בעיר ס' רבוא. [↑](#footnote-ref-163)
163. אמנם הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א דכתב דהמדברות הוו רה"ר, והכס"מ שם הביא מתשו' הר"א בן הרמב"ם בברכת אברהם סימן ט"ו דמפרש דמכוון הגמ' בשבת הוא דבזמן שהיו ישראל במדבר ל"ה רה"ר, ובזה"ז הוי רה"ר כיון דכל מי שירצה הולך ועובר בתוכו, ועיי"ש שכתב דהא דים ל"ה רה"ר, הוא משום דאין תשמישו נוח, שאין אדם יכול להלך בו אלא ע"י ספינה, והא דבקעה ל"ה רה"ר, הוא משום דאין להרבים צורך בהן, ול"ד למדבר דיש להרבים דרך עליהם. [↑](#footnote-ref-164)
164. ובאג"מ או"ח ח"ה סימן כ"ח אות ז' כתב ללמוד מד' רש"י והרא"ש, דבעיר שאין לה חומה ל"ב שיהיו הפתחים מכוונים זה כנגד זה, ורק בעיר שיש לה חומה בעינן לזה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' גם במנחת שלמה ח"ב סימן ל"ט ענף ב' שנקט כן, - אך מד' פסקי הרי"ד בסוגיין למדנו לפרש לד' רש"י, דביסוד הדין שוה דין עיר שיש לה חומה לדין עיר שאין לה חומה, ואך דבעיר שאין לה חומה, כיון דראשי מבואותי' פתוחין לחוץ לעיר, סתמא דמילתא הוו כל המבואות מפולשים, עיי"ש, וכ"נ בל' רש"י לקמן כ"ו א' ד"ה משום ונ"ט א' ד"ה לחי, וכ"ה גם בל' המאירי בסוגיין. [↑](#footnote-ref-165)
165. ושמא גדר הדברים הוא, דבתוך המדינה שהיא רשות של בני העיר, כמש"כ הרמב"ן שם לעיל מינה, ל"ה רה"ר אלא מכח שהיא משמשת כמעבר לבני העולם, וע"כ בעינן שיהיו פתחי' מכוונים משער לשער, כדי שיהא הילוך בני העולם בה כהילוך דדגלי מדבר, ומשא"כ חוץ למדינה שהיא רשות של כל העולם, סגי במה שהרבים הולכין במקום זה, ול"ב שתשמש להילוך ממקום למקום, וע"כ אף אם הדרך היא בעיקום, יש עלי' תורת רה"ר. [↑](#footnote-ref-166)
166. ובאג"מ או"ח ח"א סימן ק"מ וח"ה סימן כ"ח אות ו' כתב לדון בדעת כמה מקמאי, דל"ב שיהיו השערים מכוונים זה כנגד זה, אלא בעינן שתהא הרה"ר מכוונת משער לשער, שלא יהא הפסק מקום שאינו רה"ר, עיי"ש, - אך כתב שם דבד' רש"י לקמן בסוגיין ד"ה אבולי ובד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ב א' והאו"ז בסימן קס"ד מפורש דבעינן שיהיו הפתחים מכוונים, וכ"כ המג"א בסימן שמ"ה סק"ז, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-167)
167. ועיקר חילוק זה בין פלטיא למבואות המפולשין, מצינו עד"ז בד' הרשב"א בעבוה"ק ריש שער ג' דפלטיא הויא רה"ר אף כשדלתות המדינה ננעלות בלילה, ונת' להלן, - עוד מצינו עד"ז בד' הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ב א' בדין אמצע הפילוש דל"ה רה"ר אלא בפלטיא, עיי"ש, ובד' הרמב"ן לקמן נ"ט א' די"ל דבפלטיא מודה ר' יהודה דלא סגי בב' מחיצות, עיי"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-168)
168. אך אי"ז מתישב למש"כ בחי' הריטב"א בסוגיין ולקמן כ"ב א' דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף כשאי"ז רה"ר, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, ויתבאר בעזה"י לקמן. [↑](#footnote-ref-169)
169. ויל"פ עוד בד' התוס' והריטב"א, דכל הא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, הוא במחיצה שאינה מונעת את רגל הרבים, אך כל דאיכא דלתות ננעלות בלילה, דכח המחיצה הוא משום שהיא ננעלת בלילה, ובשעה זו שהיא ננעלת ה"ה מונעת רגל הרבים, לא אמרינן בזה דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, ועד"ז כתבו הגאו"י בסוגיין והאבנ"ז בכ"ד בדעת התוס' בסוגיין, דאם סגי בדלתות הראויות לינעל משום דחשבינן לה כנעולה, לי"ב לדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, כיון דכשהיא נעולה היא מונעת את רגל הרבים, עיי"ש, ושמא זהו מכוון החזו"א בסימן ע"ח סוסק"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-170)
170. והבית אפרים באו"ח סימן כ"ו ד"ה ומצאתי כתב ע"ז, דאף דמתחילת ד' רש"י שלפנינו משמע דדייק מדבעינן דלתות נעולות, מ"מ מסוף לשונו משמע דעיקר הקו' היא מהא דסגי בלחי וקורה, ועיי"ש שכתב דאפשר שהי' להתוס' גירסא אחרת בד' רש"י, - ועמש"כ בחי' אהעו"ז לפרש בד' רש"י כמשמעות לשונו, דפריך מכח ב' הדברים יחד. [↑](#footnote-ref-171)
171. אך בתשו' תשובה מאהבה ח"ג סימן רמ"ה ד"ה וכן נראה שפירש בד' התוס', דעיקר מחיצת דלת היא מחיצה גרועה, וע"כ הוא דבעינן ד' מחיצות, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז מד' התוס' דדלת הוי מחיצה בלא צוה"פ, דאם ל"ה מחיצה בלא צוה"פ, הדק"ל דמ"ט בעינן ב' דלתות, הרי צוה"פ הויא מחיצה מעליא, עכ"ד, וצ"ע, חדא, דהרי חזינן דלחנניא סגי במבואות המפולשים לרה"ר בדלת מכאן ולחי או קורה מכאן, והרי דדלת הויא מחיצה גמורה לאשוויי רה"י, ועוד, שהרי התוס' לעיל ב' ב' כתבו דדלת ננעלת הויא מחיצה מעלייתא, וכיון דב' מחיצות ולחי הויא רה"י, כ"ש ב' מחיצות ודלת. [↑](#footnote-ref-172)
172. והאו"ש שם כתב דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דל"ה רה"י אלא בד' מחיצות, וע"כ הוא דבעינן ב' דלתות, דרק ע"י דאיכא ד' מחיצות גמורות של רה"י, לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-173)
173. והט"ז בסימן שמ"ה סק"ה כתב בפשיטות דסגי בדלת אחת נעולה כיון דל"ה מפולש, והתו"ש שם סקי"ג תמה ע"ז שלא כתב דד"ז הוא פלוגתא דרבוותא, ועי' בהגה' אמרי ברוך ע"ד הט"ז שכתב לפרש דבריו בע"א, אך הפמ"ג והגרע"א ציינו ע"ד הט"ז לד' המג"א בסימן שס"ד סק"ב, ונראה שפירשו לדבריו כפשוטם. [↑](#footnote-ref-174)
174. ובזה מתפרש מש"כ המאירי בשבת שם, דכל דדלתות הפלטיא עצמה ננעלות הויא רה"י, ורק דלתות המדינה הננעלות אין מועילות להתירה, והיינו משום דכל דדלתות הפלטיא עצמה ננעלות, נמצא דהפלטיא אינה מסורה לרבים כל שעה, וע"כ ל"ה רה"ר. [↑](#footnote-ref-175)
175. ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק הבית אפרים שם ע"ד הרשב"א ממה שאמרו לקמן ק"א א' דשוק של פטמים שבירושלים ל"ה רה"ר משום דדלתותי' ננעלות בלילה, אף דשוק של פטמין הוא כפלטיא, ולפי הנ"ל י"ל, דכיון דירושלים היו דלתותי' ננעלות בלילה, לא היו פותחין את דלתותי' ביום השבת, וע"כ שפיר הוי השוק שבתוכה רה"י, ובזה מתישב גם משה"ק ההשלמה בסוגיין והמאירי בשבת ו' א' מסוגיית הגמ' שם על דעת רבינו אפרים דדלתות הננעלות בלילה אינם מתירות אלא בלילה.

     והבית אפרים שם הק' עוד ע"ד הרשב"א, ממה שאמרו דירושלים אלמלי וכו', ומשמע דמהני הא דדלתותי' ננעלות בלילה שלא יהיו חייבין משום רה"ר על כולה, אף שהיו בה הרבה פלטיות, אך המאירי בשבת שם כתב לדעת הרשב"א, דמה שאמרו דמכח הא דדלתותי' ננעלות בלילה אין חייבין עלי' משום רה"ר, קאי רק על המבואות המפולשין שבתוכה, ולא על הפלטיות. [↑](#footnote-ref-176)
176. אך בד' השעה"צ בסימן שמ"ה סקכ"ט מבו' שפירש בד' הריטב"א דהא דאמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, הוא משום דרה"ר המתקצר הוי רה"ר, וכ"ה גם בתו"ד בביאוה"ל שם ס"ט, וכ"נ גם בד' הבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה אך אל זה אביט ובעוד דוכתי שהשוה ד' הריטב"א לד' התוס' והרשב"א, - ואמנם לכאו' אחר שמצינו בד' תור"פ להדיא דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף דהמקום המתקצר אינו רה"ר, מתפרשים גם ד' הריטב"א כן. [↑](#footnote-ref-177)
177. וכ"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"ט בדעת ההג"א דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, אף במקום שאינו רה"ר, אך בחזו"א סימן ק"ח סקי"ב כתב דמודו האו"ז וההג"א דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא ברה"ר גמורה, אלא דס"ל דל"ב ס' רבוא, עיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, אך לא היו לפניו אלא ד' האו"ז שהביא השערי ציון, ובד' האו"ז שלפנינו מפורש דאף ל"ב ט"ז אמה, וכ"ה מבו' גם בד' הביאוה"ל בסימן שמ"ה ס"ט שפירש כן בד' ההג"א, והחזו"א בסימן ע"ד עמד על דבריו, - ועי' עוד במג"א סימן שס"ג סק"מ ובתו"ש שם סקפ"ב ובבית מאיר ובביאוה"ל שם במש"כ בהך מילתא אם אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא במקום דליכא ס' רבוא, ועמש"כ בזה הגר"ז בסימן שס"ג סמ"ד ובקו"א בסימן שמ"ה סק"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-178)
178. וההשלמה בסוגיין כתב דכל מבוי שבני העיר בוקעין בו והוא דרך לאנשי העיר, אע"פ שאינו רחב י' אמות ה"ה רה"ר שצריך דלתות נעולות, ומבוי המפולש דא"צ דלתות, הוא כשאינו דרך כבוש לאנשי העיר, אלא שפעמים נכנסין ויוצאין בו, ועד"ז מצינו בד' ריו"נ שפירש דמבואות המפולשין לרה"ר היינו כשאין הרבים בוקעין בהן כלל, ואין נכנסין בהן אלא בני המבוי, ובס' המאורות מבו' שפירש בדעת ההשלמה דס"ל כדעת התוס' ודעימייהו דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא ברה"ר גמורה, ואך דכל שבני העיר בוקעין בו הוי רה"ר דאורייתא אף שאינו רחב י' אמות, וע"כ כתב דהוא שלא כד' הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ו דרה"ר שאינה רחבה ט"ז אמה ה"ה ככרמלית, וכ"כ המאירי בשבת ו' א' בשם חכמי הדורות, וצ"ע ממה שאמרו בשבת צ"ט א' דל"ה רה"ר אלא בט"ז אמה, ? ושמא דבריו קיימי רק משום שהוא מפולש לרה"ר, וס"ל דאף מפולש לרוחב רה"ר הוי כרה"ר המתקצר, אך ברה"ר עצמה מודה דבעינן ט"ז אמה. [↑](#footnote-ref-179)
179. והבית מאיר בסו"ס שס"ג כתב דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף בדליכא ס' רבוא, דגם דאי"ז רה"ר משום דילפינן מדגלי מדבר, מ"מ לענין בקיעת הרבים לבטל המחיצה ל"ב לזה, ונראה דס"ל דאתרו"מ אף במקום שאינו רה"ר, ועיי"ש שעמד ע"ז דא"כ מה גבול יש דליקרי בקיעת רבים, וכתב דבקיעת רבים לא מיקרי אלא כשהדרך מיוחדת לכל מי שירצה, אך בדרך שאינו אלא לבני מבוי או בני חצר זה ודאי לא מקרי בקיעת הרבים ליבטל המחיצות, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-180)
180. ובד' התוס' לקמן כ"ב א' מבו' דמכח דינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא הוי אמצע הפילוש רה"ר, אף דמקום הבקיעה עצמה ל"ה רה"ר דיש לו ב' מחיצות, אך יש לדחות, דאף דמקום שיש לו ב' מחיצות הוי רה"י, מ"מ ליכא בזה גריעותא בבקיעת הרבים, וחשיב שפיר כבקיעת רבים דרה"ר, ואלא דאף דהוי זה בקיעת רבים דרה"ר, מ"מ הוי מקום זה רה"י, כיון דיש לו ב' מחיצות, וע"כ שפיר אמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, - וכ"ה מבו' גם מד' הרשב"א דפלטיא הוי רה"ר אף כשדלתות המדינה ננעלות בלילה, והרי דאף דמקום הבקיעה ל"ה רה"ר, דכלפי מקום זה שפיר מהני דלתות ננעלות, מ"מ הפלטיא שבפנים הויא רה"ר, - ועמש"נ להלן לדון לפרש כן גם בד' התוס' בע"א, דכשעושה לחי רחב הממעט את הפתח מי', אף דמקום הפתח ל"ה רה"ר, מ"מ אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא כלפי שאר הרה"ר. [↑](#footnote-ref-181)
181. ובד' הב"י בסימן שמ"ה ס"ב מבו' דפשיטא לי' דברה"ר מקורה לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, עיי"ש שכתב דכל דאין לאותו דרך כל דיני רה"ר שנתבארו בסמוך אלא חסר אחד מהם ל"ב דלתות ננעלות, ואחד מן הדינים שנתבארו שם הוא דבעינן שלא יהא מקורה, אך המשכנות יעקב בסו"ס ק"כ ד"ה ועוד ראי' ברורה הוכיח מד' הירושלמי דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף ברה"ר מקורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-182)
182. ובתשו' חת"ס או"ח סו"ס צ"ז נקט דאף בסוכה ובכלאים אמרינן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, עיי"ש, אך בד' הבית אפרים בסימן כ"ז ד"ה ועכ"פ מבואר נראה דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא לענין שבת, עיי"ש, - ועי' עוד בד' הראבי"ה בסימן שפ"ו והאו"ז בהל' ער"ש סימן ו', דדעת רבינו אפרים דמכח הא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא ל"ה העיר כד' אמות לענין דין תחומין, ודעת רבינו יואל דאף דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, מ"מ כיון דהוקפה לדירה חשיבא כד' אמות. [↑](#footnote-ref-183)
183. ובפשוטו צ"ל בזה, דהנה בעיקר מש"כ התוס' שם דיעשה לחי רחב, הק' הגאו"י דלא נתישב בזה אלא הא דמהני בזה לחי, אך אכתי תיקשי דהיאך מהני בזה קורה, ולמש"כ הרשב"א והריטב"א דאיירי כשהרה"ר מתקצר בראשו ניחא, ובד' האהעו"ז לקמן בסוגיין מבו' דהיינו, דלס"ד זו מתפרש הא דתניא התם עושה לחי וקורה, דבעינן לתרוייהו, וע"כ שפיר י"ל דעושה לחי רחב ועי"ז מתקצר האויר, ותו מהני גם הקורה, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דע"כ הכא דתניא דעושה לחי מכאן ומכאן או קורה מכאן ומכאן, לא מצינו לישב דהיינו דעושה לחי רחב, דאכתי תיקשי דהיאך מהני בזה קורה אף שהוא יותר מי"ג אמה שליש. [↑](#footnote-ref-184)
184. ?ועד"ז צ"ע גם בד' התוס' לקמן י"ב ב' שכתבו דטעמא דרבנן הוא משום דבעינן ג' מחיצות גמורות, ולפ"ז מאי פריך לקמן דרבנן אדרבנן, וצ"ע.? [↑](#footnote-ref-185)
185. ובביאוה"ל סימן שמ"ה ס"ח כתב לדקדק מל' הרשב"א בעבוה"ק דאפי' אם רק מצד אחד מפולש לרה"ר ג"כ שם ר"ה עלי' כיון שנמשך לאורך ר"ה ה"ה כחלק ממנו, ועיי"ש שכתב דמד' התוס' והרשב"א בחי' וש"ר משמע דל"ה רה"ר אא"כ המבוי מפולש מב' צדדים לרה"ר, עכ"ד, - ונראה דנידון זה הוא אף אי נימא דגם מבואות שיש בהן ט"ז אמה בעינן שיהיו מפולשין מב' צידיהן לרה"ר, וכמש"כ בתשו' מהריט"ץ סימן רנ"א לדקדק מל' רש"י בשבת ו' א' והרמב"ם בפי"ד משבת ה"א, דמ"מ בהך מילתא דבעינן הכא שיהא המבוי מפולש לאורך רה"ר, ורק בכה"ג הוא דהוי רה"ר אף כשאין בו ט"ז אמה, י"ל דסגי במה שמצד אחד הוא מפולש לאורך רה"ר, ואף דבצד השני אינו מפולש אלא לרוחב רה"ר, שפיר הו"ל רה"ר. [↑](#footnote-ref-186)
186. ובשעה"צ סימן שמ"ה סקכ"ט הביא דכ"ה גם בד' הריטב"א וההג"א, וזה לטעמי' שפירש בדבריהם דהא דאמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, הוא משום דהו"ל רה"ר, ועמש"נ בזה בהערה א'?. [↑](#footnote-ref-187)
187. ונקט שם לפ"ז דאנן קי"ל דאיכא תרי גווני דרה"ר המתקצר, דאם הוא מפולש לאורך רה"ר הוי רה"ר אף כשאינו רחב י"ג אמה ושליש, ואם הוא מפולש לרוחב רה"ר הוי רה"ר כשיש בו רוחב י"ג אמה ושליש, וכ"ה מבו' גם בד' התו"ש שם, ובד' עוד מן האחרונים, - אך צ"ע דהעולת שבת סותר ד' עצמו בסימן שמ"ה סי"ד, הביאו המג"א שם סקי"ב, שנקט דאף כשהוא מפולש לאורך רה"ר ל"ה רה"ר אלא כשהוא רחב י"ג אמה ושליש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-188)
188. ולדרך זו מתפרש מקורו של הרא"ש להך מילתא דכל דאין המבואות רחבים י"ג אמה ושליש ל"ה רה"ר, דזה נלמד ממה שאמרו דמבואות המפולשין לרה"ר ל"ה רה"ר, ובע"כ דאף דמבוי המפולש לרה"ר הוי רה"ר אף כשאין בו ט"ז אמה, מ"מ כל שאין בו י"ג אמה ושליש ל"ה רה"ר. [↑](#footnote-ref-189)
189. ולדעתם פליג הרא"ש ע"ד הרשב"א, דלדעת הרא"ש אף כשאורך המבוי מפולש לאורך רה"ר ל"ה רה"ר אלא כשיש בו י"ג אמה ושליש, ולדעת הרשב"א בכה"ג הוי רה"ר אף שאין בו י"ג אמה ושליש, - ובאמת דגם לדרך קמא דד' הרא"ש קיימי אף כשארכן מפולש לרוחב רה"ר, מ"מ משמעות ד' הרא"ש דלא ס"ל לדינא דהתוס' והרשב"א דכשארכן הוא לאורך רה"ר הוו רה"ר ואף כשאין בהן י"ג אמה ושליש, דאם הי' מודה לדין זה, היאך למד מסוגיין דאף מבוי המפולש לרוחב רה"ר הוי רה"ר כשיש בו י"ג אמה ושליש. [↑](#footnote-ref-190)
190. אך בל' הטור בסימן שס"ד ובקיצור פסקי הרא"ש נראה להדיא דרק כשהוא רחב י"ג אמה ושליש הו"ל רה"ר, וכ"ה בל' השו"ע בסימן שמ"ה ס"ט, וכן נקטו הט"ז שם סק"ז והמג"א שם סקי"ב ושאר האחרונים. [↑](#footnote-ref-191)
191. ועיי"ש שכתב דהא דבפסי ביראות אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, אף דאין בין הפסין אלא י"ג אמה ושליש, הוא משום דהפסין תקועין ברה"ר שרחבה ט"ז אמה ובוקעין בה בין מפנים לפסין ובין מצדיהן לב' ראשיהן בחוץ, וע"כ שפיר הוי רה"ר ואמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ועפי"ז יש לפרש גם להא דבין העמודים הוי רה"ר, אף שאין ביניהם ט"ז אמה, די"ל דאיירי בכה"ג שבצירוף המקום שחוץ לעמודים יש שם רוחב ט"ז אמה, ועי' עוד בחי' הר"ן לקמן כ"ב א' שעמד ג"כ בקו' זו דמ"ט בפסי ביראות אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף שאין ביניהם ט"ז אמה, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-192)
192. והנה התוס' לקמן כ"ב ב' סוד"ה ת"ש כתבו, דאם איכא בור באמצע הרה"ר והוא רחוק מן הכותל ג"ט מכל צד הוי רה"ר, אם אמרינן בזה דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, וצ"ע דלכאו' הוא תלוי בב' תי' התוס' בסוגיין אם רה"ר המתקצר הוי רה"ר, וביותר תיקשי בד' תוס' הרא"ש שכתב שם כד' התוס', אף דבפשוטו דעתו דרה"ר המתקצר ל"ה רה"ר אלא כשיש בו י"ג אמה ושליש, אך בד' תוס' הרא"ש בסוגיין אין הדבר ברור, עיי"ש, וגם לדעת התוס' דל"ב י"ג אמה ושליש כתב הגר"א דבעינן שיהא רחב ד' טפחים, ועי' בחזו"א סימן ק"ז סק"ב שהרגיש בזה, - ולהנ"ל י"ל דהתם שאני, דאף דבמקום הבור אינו רחב כשיעור רה"ר ואינו רחב אף ד"ט, מ"מ כיון דשאר המבוי רחב ט"ז אמה חשיב שפיר כרה"ר ואמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא. [↑](#footnote-ref-193)
193. אך בל' התוס' שלפנינו משמע קצת דהנידון בזה הוא דשמא כ"ה דמדרבנן חלוק דין פרצה י"ג ושליש מפרצה יותר מי"ג ושליש, ה"נ מדאורייתא חלוקין הן זמ"ז, ונתחדש לפ"ז דשייך לדון דין פירצה ברוח ג' לר' יהודה, אף דסגי בב' מחיצות, אך מאידך ממה שהזכירו התוס' לט"ז אמה, משמע כד' תוס' הרא"ש, וצ"ע, - ועי' עוד בבית אפרים סימן כ"ו ד"ה אך אל זה אביט במש"כ ע"ד התוס'. [↑](#footnote-ref-194)
194. אמנם הנה הריטב"א לקמן כ"ב א' ד"ה ואיכא למידק כתב דלדעת ר' יהודה גופי' ל"ב בירושלים דלתות ננעלות, כיון דאיכא ב' מחיצות מעלייתא, ולא נתפרש לן היאך זה מתישב עם דבריו דברחב ט"ז אמה מודה ר' יהודה דל"מ ב' מחיצות, וכ"כ הריטב"א לקמן שם לעיל מינה, והוכיח מזה דברייתא דיתר על כן לא איירי ברחב ט"ז אמה, וא"כ מ"ט ל"ב בזה דלתות ננעלות, והרי הריטב"א גופי' שם לעיל מינה כתב דהא דלר' יהודה לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא במקום ב' מחיצות מעלייתא, הוא משום דמחיצות אלו שאין הרבים בוקעין בהן אין מתבטלין, וכיון דאיכא ב' מחיצות הוי רה"י, דב' מחיצות דאורייתא, וא"כ הדין נותן דברחב ט"ז אמה דלא סגי בב' מחיצות, נימא בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-195)
195. וכ"נ גם מד' רש"י בריש פירקין ולקמן נ"ט ב' ד"ה ואין לה, דכל הא דמבוי הסתום מג' רוחות ל"ה רה"ר, הוא רק משום דל"ד לדגלי מדבר, אך בלא"ה הי' רה"ר, ול"ה המחיצות מועילות לאשוויי לי' לרה"י, - ואמנם אי נימא בדעת רש"י דל"מ ג' מחיצות לאשוויי רה"ר במקום הפתוח לרה"ר, י"ל דע"כ הוא שהוצרך להא דל"ד לדגלי מדבר, דאל"כ הי' המבוי רה"ר, כיון דל"מ ג' מחיצות במקום הפתוח לרה"ר. [↑](#footnote-ref-196)
196. וקו' הגרע"א זו הוא לפ"מ שפירש שם בד' השואל, דהא דצוה"פ מהני לדעת רבנן, אי"ז משום דצוה"פ חשיבי כשם ד' מחיצות, אלא משום דצוה"פ מהני כנגד בקיעת הרבים, ומה"ט הק' שם עוד, דאם לרבנן מהני צוה"פ אף דליכא אלא ב' מחיצות גמורות, א"כ הדין נותן דגם לר' יהודה יועיל צוה"פ, עיי"ש, אך אי נימא דהא דצוה"פ מהני לדעת רבנן ודלתות הראויות לינעל ל"מ, הוא משום דצוה"פ חשיב כשם ד' מחיצות, ודלתות הראויות לינעל לא חשיבי כשם ד' מחיצות, לא תיקשי ע"ז מההיא דחנניא, דאף דלבטל בקיעת הרבים מהני דלתות הראויות לינעל טפי מצוה"פ, אך ליחשב כשם ד' מחיצות מהני צוה"פ טפי מדלתות הראויות לינעל. [↑](#footnote-ref-197)
197. אך בחי' אהעו"ז כתב דאה"נ לפ"מ דמסקינן דמודו רבנן היכא דליכא שם ד' מחיצות, אתיא הא דר' יוחנן אף כרבנן, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ד סק"ג. [↑](#footnote-ref-198)
198. וצ"ע דאף שהי' שם עומ"ר על הפרוץ, הרי היו הפתחים רחבים ט"ז אמה, וא"א להתיר בזה משום עומ"ר על הפרוץ, והי' מקום לומר דמדאורייתא שפיר מהני העומ"ר בכה"ג, וכל הא דפרצה יותר מי' אוסרת הוא מדרבנן, אך בד' הריטב"א לקמן מ"ז ב' מבו' דפרצה יותר מי' אוסרת מדאורייתא, עיי"ש, וצ"ל דכיון דהי' צוה"פ בפתחים ואין ע"ז תורת פרצה, תו מהני העומ"ר שבצדדים, וחשיב כשם ד' מחיצות, וזה כמו שפירש הגרע"א בתשו' חדשות סימן ו' בד' התוס', ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-199)
199. ולכאו' מכוון הדברים הוא, דאף דאי נימא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, גם פסי ביראות חשיבי כרה"ר, דאם ל"ה חשיבי כרה"ר ל"ה אמרינן בזה אתרו"מ, לדעת התוס' ותוס' הרא"ש לעיל ו' ב' דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר, מ"מ שאני ירושלים דהיא רה"ר גמורה בפנ"ע, ומשא"כ בפסי ביראות דאי"ז רה"ר גמורה בפנ"ע, אלא בצירוף לשאר רה"ר. [↑](#footnote-ref-200)
200. ומבו' לפ"ז דהא דפרצה יותר מי"ג ושליש אוסרת הוא מדאורייתא, - אך י"ל למש"כ הר"ן דבירושלים לא הי' עומ"ר, אלא הי' עומדים מכאן ומכאן כפסי ביראות, וי"ל דרק בדין המחיצה דפסי ביראות הוא דפרצה יותר מי"ג אמה ושליש אוסרת מדאורייתא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-201)
201. ושמא י"ל דגם מכוון התוס' הרא"ש לכך, ומה שכתב דדילמא שאני ירושלים דהוי רה"ר גמורה רחב ט"ז אמה וכו', היינו דכיון דירושלים היתה רה"ר גמורה שרחבה ט"ז אמה, ממילא דאיכא פרצה במחיצותי', וע"כ הוא דהויא רה"ר. [↑](#footnote-ref-202)
202. והריטב"א הוסיף, דכיון דשאר המחיצות אינם אלא מדבריהם הקילו אפי' לערב לטלטל בו, עכ"ד, והוצרך לזה לטעמי' דס"ל דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף במקום דאינו רה"ר, וע"כ אף דב' המחיצות דלא בקעי בהו רבים אינם מתבטלין ומדאורייתא הוי רה"י, מ"מ כיון דמדרבנן בעינן לא סגי בב' מחיצות ובעינן ד' מחיצות הי' לנו לומר דבקיעת הרבים תבטל להמחיצה הג' והד' שבוקעין בהן רבים, וע"ז הוא שכתב דהקילו במחיצות אלו דאינם אלא מדבריהם שלא יתבטלו ע"י בקיעת רבים. [↑](#footnote-ref-203)
203. ולכאו' נראה דכל דבריהם הוא לפי דעת המקשן הכא דר' יהודה ס"ל ג' מחיצות דאורייתא, דלפ"ז צ"ל דהא דלא אמרינן אתרו"מ הוא משום דאיכא ב' מחיצות מעלייתא ולא אתו רבים ומבטלי מחיצה שלישית, אך לפ"מ שאמרו לעיל י"ב ב' ולקמן צ"ה א' דטעמא דר' יהודה הוא משום דב' מחיצות דאורייתא, הרי דרק מה"ט הוא דס"ל דלא אמרינן הכא אתרו"מ, אך אם ל"ה מהני ב' מחיצות מדאורייתא, שפיר הוה אמרינן בזה אתרו"מ אף דאיכא ב' מחיצות מעלייתא, דמהיכ"ת נימא דמהני הא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא דמכח זה לא תבטל בקיעת הרבים למחיצה שלישית, הרי ר' יהודה גופי' ס"ל דב' מחיצות דאורייתא, ושפיר י"ל דרק משום זה ל"ש כלל למימר אתרו"מ כיון דאין הרבים בוקעין בב' המחיצות דאורייתא, - אך בד' החזו"א בסימן ע"ד סק"ז ובמכתביו בכ"ד מבו' שנקט דגם לפי האמת י"ל כדרך זו דמהני הא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא דלא נימא אתרו"מ אף אם בעינן גם למחיצה השלישית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-204)
204. ויש להסתפק אם היינו דכיון דאיכא להרשות היקף מעליא דב' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, אין בקיעת הרבים מבטלת להמחיצה השלישית, או היינו דכיון דלמחיצה שלישית סגי במחיצה כ"ד, כדחזינן דלחי ל"מ אלא למחיצה שלישית, ע"כ אף מחיצה דבקעי בה רבים מהניא לדין מחיצה שלישית.

     ובד' החזו"א במכתביו אות מ"ד ד"ה עמד, ואות מ"ו ד"ה עוד קרא, מבו' שפירש לד' התוס' בע"א, דכל דאיכא ב' מחיצות גמורות, לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ומכח זה נקט שם דאף אם יבקעו הרבים בב' המחיצות לא נימא אתרו"מ, והק' לפ"ז ע"ד התוס' מהא דבתל אמרינן אתרו"מ, אך לכאו' משמעות ל' התוס' הוא דאף בדאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא "שלישית", אך אם יהא בקיעת רבים על ב' המחיצות שפיר נימא אתרו"מ, דרק בדאיכא ב' מחיצות מעלייתא דלא בקעי בהו רבים, ל"מ בקיעת הרבים לבטל להמחיצה השלישית, כיון דסגי בה במחיצה כ"ד, ובזה יש לישב למשה"ק החזו"א שם עוד ע"ד התוס' דמ"ט אמצע הפילוש הוי רה"ר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-205)
205. ועמש"נ בדף מס' 2 עמ' ו' לדון בזה לפרש לד' התוס' שם בע"א, דלפ"ז שפיר י"ל בדעתם דצוה"פ חשיבא כשם ד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-206)
206. והחזו"א במכתביו שנד' בס' שלום יהודה סימן כ"ה עמ' ס' ד"ה ואמנם, עמ' ס"ג ד"ה ס' בית אפרים, עמ' ס"ה ד"ה יפה כתב נחלק ע"ז, וכתב דכיון דצוה"פ כחו רע ורבים מבטלין אותו כשל עוזר ונפל עזור שאין כאן עומ"ר. [↑](#footnote-ref-207)
207. ומכח זה עמדו ע"ד התוס' לעיל ו' ב', שכתבו דמדר"י נשמע לרבנן, דהרי י"ל לרבנן לא אמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא, משום דאיכא צוה"פ או דלת ברוח הג', והוי כשם ד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-208)
208. ומש"כ החזו"א דליכא חילוק מדאורייתא בין ג' מחיצות לד' מחיצות, י"ל דהרי מצינו בכ"ד דבמחיצות גרועות בעינן ד' מחיצות, חדא, הוא בד' התוס' לעיל ו' ב' שכתבו בדעת רש"י דהיכא דמחיצה שלישית ע"י דלת רביעית נמי בעיא דלת, עוד מצינו כן בפסקי רי"ד לעיל כ' א', דכל הא דאגמרי' רחמנא למשה גדור רובא, היינו בג' מחיצות, אך בד' מחיצות מהני אף בפרוץ מרובה, ומה"ט הוא דפסי ביראות מועילין מדאורייתא, עוד מצינו כן בד' המג"א בר"ס תר"ל דמחיצת שתי ל"מ בסוכה אלא בדאיכא ד' דפנות, ומבו' דהיקף דד' מחיצות הוי היקף מעליא טפי, ולפ"ז י"ל דרק היקף דד' מחיצות מהני אף במקום בקיעת הרבים. [↑](#footnote-ref-209)
209. ונפ"מ בזה הוא, בגונא דאיכא ב' מחיצות גמורות וב' לחיין, ובקעי רבים בב' הרוחות הגדורות במחיצות הגמורות, אך בב' הרוחות שעשה בהן לחיין לא בקעי רבים כלל, דלדעת הרשב"א ודעימי' לא נימא בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא לדעת רבנן, שהרי המחיצות שבוקעין בהן הרבים הוו מחיצות גמורות, ול"מ בקיעת הרבים לבטלם, אך לדעת החולקים נראה דבכה"ג נימא אתרו"מ, דבקיעת הרבים בב' המחיצות הגמורות מגרעת כח המחיצות, ובעינן היקף מעליא דשם ד' מחיצות, וכיון דליכא אלא ב' מחיצות וב' לחיים וליכא היקף מעליא דשם ד' מחיצות, לא מהני. [↑](#footnote-ref-210)
210. אך צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ן שם דאמצע הפילוש הוי רה"ר לדעת ר' יהודה, אף דיש לו ב' מחיצות דעומ"ר, דהרי מחיצות ירושלים עצמן הוו עומ"ר, ואי נימא דהי' סילוק מחיצות ע"י הבתים שבצידי המבואות, הרי הי' לאמצע הפילוש עומ"ר ע"י מחיצות הבתים עצמם, ויש לישב, די"ל דל"מ העומ"ר דמחיצות הבתים לגדור את אמצע הפילוש, משום שהי' שם פרצה ט"ז, (וזה ניחא אי נימא דפרצה יותר מי' דאורייתא).

     עוד צ"ע בזה, דלכאו' משמעות ד' הרמב"ן שם דכל הא דמהני העומ"ר, הוא רק לגבי העומד, דכל דאיכא פרוץ מרובה מהניא בקיעת הרבים לבטל אף להעומד, ואף המקום שכנגד העומד הוי רה"ר, וכל דאיכא עומד מרובה אין בקיעת הרבים מבטלת להעומד, והמקום שכנגד העומד הוי רה"י, אך לגבי המקום הפרוץ, שפיר מהניא בקיעת הרבים לבטל, אף בדאיכא עומ"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-211)
211. ועיי"ש שהק' ע"ז דירושלים הרי הי' לה עומ"ר וכמש"כ הריטב"א, ואפ"ה אמרינן בזה אתו רבים ומבטלי מחיצתא לדעת ר' יהודה, - אך הנה בד' הר"ן מבו' דבירושלים ל"ה מחיצות דעומ"ר, ולא היו לה אלא מחיצות דצוה"פ, ואפשר דהיו לה עומד אמה מכאן וכו' כפסי ביראות, ולפ"ז ניחא, - וגם י"ל כמש"כ הראב"ד ודעימי' דר' יוחנן לא ס"ל בזה כר' יהודה. [↑](#footnote-ref-212)
212. ונתחדש לפ"ז, דהא דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא ברה"ר, אי"ז משום דרק בקיעת רבים דרה"ר מבטלת למחיצות, אלא הוא משום דכל הא דל"מ מחיצות שבוקעין בהן רבים, הוא רק כלפי מקום שהוא רה"ר, וע"כ אף דהכא הצוה"פ מועלת במקומה, מ"מ אינה מועלת כלפי אמצע הפילוש שהוא רה"ר. [↑](#footnote-ref-213)
213. וזה ניחא אי נימא דהא דלא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אלא ברה"ר, הוא משום דרק בקיעת רבים מעליא דרה"ר מבטלת למחיצות, ולפ"ז י"ל דלא נתמעט בזה אלא בקיעת רבים במקום שאינו רחב ט"ז אמות, דאי"ז בקיעת רבים מעליא, אך הכא דאיכא בקיעת רבים מעליא, הרי דאף דהוי המקום רה"י מכח ב' המחיצות דלא בקעי בהו רבים, מ"מ הצוה"פ דבקעי בה רבים בטילה. [↑](#footnote-ref-214)
214. ובטעמא דמילתא כתב החזו"א במכתב שבסו"ס שלום יהודה, אות מ"ב ד"ה הנני, דאי"ז משום דאויר רה"י חשיב כמחיצה, אלא הוא משום דהמחיצות הגודרות את מקומם, גודרות אף את המקום הפתוח להם, וכ"ה גם בדבריו באות מ"ד ד"ה ב' מחיצות, ובאות מ"ו ד"ה צורה זו. [↑](#footnote-ref-215)
215. ומשמעות דבריו דהטעם בזה הוא, דעיקר הא דמחיצות הגודרות את מקומם גודרות את המקום הפתוח להם, הוא משום דע"י ג' מחיצות חשיב המקום כמובדל לגמרי מכל רוחותיו, וכמש"כ החזו"א בכ"ד, וע"כ אף המקום הפתוח לו חשיב כמובדל, ובזה י"ל דכ"ז הוא בג' מחיצות, אך ב' מחיצות אין בכחם לחשוב המקום כמובדל לגמרי, וע"כ אין המקום הפתוח למקום זה חשיב כמובדל. [↑](#footnote-ref-216)
216. ובמכתבים בסוף אות מ"ב הוסיף לבאר בזה, דהוא משום דגם ב' מחיצות ראויות להתבטל ע"י בקיעת רבים דאיקליש כחן, ומ"מ במקומן מגינות על עצמן, אבל לא יפה כחן לאמצע הפילוש, וכתב דהעיקר הוא כדרך השני', דב' מחיצות לר' יהודה שאני, עכ"ד, והוצרך לזה, משום דאל"כ הרי כיון דמחיצות צידי הפילוש אינם בטילות כלל, הדין נותן שיועילו לגדור גם את המקום הפתוח להן. [↑](#footnote-ref-217)
217. אך בסימן ע"ד סק"ז כתב החזו"א דאדרבה כל קו' התוס' היא רק לתי' בתרא, דאף אם ג' מחיצות דאורייתא מ"מ כל דאיכא ב' מחיצות שלימות לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וא"כ מ"ט דר' יוחנן דירושלים וכו' חייבין עלי' משום רה"ר, הרי הי' לה ב' מחיצות שלימות, ובכה"ג לא אתרו"מ, אך לתי' קמא דטעמא דר' יהודה הוא משום דב' מחיצות דאורייתא, ל"ק כלל, דשפיר י"ל דבהך מילתא דב' מחיצות דאורייתא, לא ס"ל לר' יוחנן כר' יהודה, וכמש"כ כן ש"ר, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-218)
218. ומשמעות דבריו, דכ"ז הוא אם הו"ל עומ"ר, אך אם הוי פרוץ מרובה, מהניא בקיעת הרבים דאף המקום שבתוך ב' המחיצות הוי רה"ר, וכ"ה מבו' ממש"כ לפרש לההיא דחצר שהרבים נכנסין וכו', כשבוקעים בה שתי וערב ופרוץ מרובה על העומד, ?ונראה דהרמב"ן הוכיח לזה מהא דפסי ביראות הוי רה"ר, והרי נקט הרמב"ן שם דבסרטיא ל"ה אמצע הפילוש רה"ר, ולכאו' בין הפסין הוי כסרטיא, ובע"כ דגם בין ב' המחיצות ה"ז בטל,? וצ"ב, ועמש"נ בזה לעיל בהערה י"ג. [↑](#footnote-ref-219)
219. וי"ל עוד בע"א קצת, למש"כ הרמב"ן לקמן נ"ט א' דמקום המוקף ב' מחיצות אינו דומה לדגלי מדבר, ואשר ע"כ במבואות המפולשים דתורת רה"ר שעליהן הוא משום שעוברים בהן הרבים משער לשער, הרי דכיון שמעבר הרבים הוי דרך מקום המוקף ב' מחיצות, אשר אינו דומיא דדגלי מדבר, אין לנו לחשוב אמצע הפילוש לרה"ר, כיון דמעבר הרבים אליו אינו דומיא דדגלי מדבר, ומשא"כ בפלטיא דתורת רה"ר שעלי' אינו משום מעבר הרבים משער לשער, שפיר הויא רה"ר, אף דהמעבר הרבים אלי' אינו דומיא דדגלי מדבר. [↑](#footnote-ref-220)
220. והריטב"א שם כתב דאם אינם כמין גם הוי רה"ר גמורה, ולכאו' הוא לטעמי' דמודה ר' יהודה ברה"ר רחבה ט"ז אמה דהויא רה"ר אף אם יש לה ב' מחיצות, - ונתחדש לפ"ז מד' הריטב"א, דאף דבמבואות המפולשין דרחבין ט"ז אמה מודה ר' יהודה דהוו רה"ר, מ"מ מקום רחב ט"ז אמה ויש לו ב' מחיצות כמין גם ל"ה רה"ר, אף דלרבנן הוי רה"ר, ומבו' לפ"ז, דלאו כללא הוא דל"מ ב' מחיצות לר' יהודה במקום שהוא רה"ר, ואי"ז אלא במבואות המפולשין שהוא דרך רה"ר, וע"כ ל"מ ב' המחיצות להפקיעו מתורת רה"ר, ובזה מתפרש ד' הריטב"א לעיל בסוגיין דירושלים הויא רה"י לר' יהודה, כיון דב' מחיצות דאורייתא, והרי דאף דלרבנן הויא רה"ר, מ"מ לר' יהודה מהני ב' המחיצות לאשוויי לה לרה"י, כיון שהי' לה עומ"ר ברוח ג' וד', ולא הויא כדרך רה"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-221)
221. והא דפריך דבבל נמי מקיף לה פרת מהך גיסא ודיגלת מאידך גיסא, צ"ל למש"כ החזו"א בסימן ע"ב סק"ו דכל הא דל"מ ב' מחיצות כמין גם, הוא רק כשב' הדפנות על שיעור אלכסון של מרובע, אבל כל שנתקרבו זה כנגד זה ונתמעט האלכסון משיעור אלכסון של מרובע, נידון כג' דפנות, עיי"ש, וי"ל דבבבל היו ב' המחיצות בתמונה זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-222)
222. ויש מקום לפרש כן גם בד' תוס' הרא"ש, שהרי כתב דאין לחלק בין י' כורין ליותר מכך, דאיזה שיעור ניתן לחלק, ולפ"ז יתכן דמש"כ דהוא בהיקף גדול, ולא פירש לנו השיעור, היינו ביותר מבית סאתים, וצ"ע, - ובעיקר מש"כ הכנסת יחזקאל דהשיעור הוא ביותר מבית סאתים, הק' בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ט דמה מעלה יש מה"ת ליותר מבית סאתים, ועמש"כ ע"ז בחזו"א סימן ק"ח סקי"א במוסגר, ויש להוסיף, דמצינו בחי' הריטב"א בשבת ק' ב' בשם הרא"ה, דאע"ג דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה הוי רה"י מה"ת, היינו רק כשהוא ראוי לדירה, אך כל שאינו ראוי לדירה אינו רה"י, והרי דאיכא לשיעורא דיותר מבית סאתים מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-223)
223. ועד"ז הוא למש"כ החזו"א בסימן ק"ז סק"א, דאין מכוון התוס' כלל דבמחיצות שלא נעשו בידי אדם אתרו"מ, אלא מכוון דבריהם הוא דבמחיצות בהיקף גדול שאין בנ"א עושין כדוגמתו אמרינן אתרו"מ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-224)
224. ובתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"א הק' ע"ז, דהרי אף בסולמא דצור ובמחתנא דגדר לא ניחא תשמישתי', - ובחזו"א סימן ק"ח סקי"א כתב דהכא בלא"ה מכוון התוס' הוא לבקיעת הרבים שבין המחיצות, עמש"נ בזה להלן, וזה שפיר הוי ניחא תשמישתי'. [↑](#footnote-ref-225)
225. וכדרך זו צ"ל בדעת המג"א, שכתב בסימן שס"ג סק"מ עפי"ד התוס' דמבוי שיש בראשו תל המתלקט, אם בקעי בי' רבים, ל"ה התל כמחיצה, ולפ"ז בע"כ דמה שאמרו בסוגיין דבתל המתלקט לא אמרינן אתרו"מ לרבנן, הוא כשנעשה בידי אדם, וכ"כ בתשו' בית שלמה או"ח סימן נ"א, ועי' בד' הגר"ז בקו"א סימן שמ"ה סק"ב במש"כ לדון בביאור ד' המג"א לפי דבריו שם. [↑](#footnote-ref-226)
226. והחזו"א בסימן ק"ז סק"א כתב דאין מכוון התוס' לדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא דסוגיין, אלא דבהיקף גדול כ"כ שאין דרך בנ"א לעשות דוגמתו, אתו רבים דבתוך המחיצות ומבטלי מחיצות, עכ"ד, אך צ"ע דממה שהעמידו התוס' לקו' זו לדעת רבנן, מבו' דלדעת ר' יהודה אמרינן בזה אתרו"מ, וכ"ה מבו' גם בד' התוד"ה אילימא, והרי דשפיר שייך בזה דינא דאתרו"מ דסוגיין. [↑](#footnote-ref-227)
227. ונתחדש בדבריו, דאף דהוא מוקף ג' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, ובקיעת הרבים היא רק ברוח הרביעית, אמרינן בזה אתרו רבים ומבטלי מחיצתא לבטל תיקון הרוח הרביעית, אף דל"ה כלל רה"ר משום דיש לו ג' מחיצות מעלייתא דלא בקעי בהו רבים, וצ"ע דמ"ש מכל מבוי שיש לו ג' מחיצות גמורות דלא בקעי בהו רבים דלא אמרינן אתרו"מ לבטל למחיצה רביעית, אף לדעת ר' יהודה דאתרו"מ, ושמא ס"ל דדינא דאתרו"מ במחיצה העשוי' בידי שמים שאני, והוא אף ברוח רביעית, ואכמ"ל ועי' בד' הגר"ז בקו"א סימן שמ"ה סק"ב מש"כ בענין זה באורך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-228)
228. וכנראה ס"ל מעיקרא דבתל המתלקט דאין מחיצותיו אלא מדין גוד אסיק, לא חשיב כשם ד' מחיצות, - וי"ל דהוא משום דלא חשיב כשם ד' מחיצות, אלא כשיש פס אמה דאין הרבים בוקעין בו, ומשא"כ הכא דהרבים בוקעין בכל ההיקף. [↑](#footnote-ref-229)
229. וזה לטעמייהו דס"ל דב' מחיצות מעלייתא, לאו היינו ב' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, אלא היינו ב' מחיצות גמורות, ונת' לעיל בע"א, וע"כ אף אם הרבים בוקעין בתל בכל צד, מ"מ כיון דאית לי' מחיצות מעלייתא לא אתרו"מ.

     ובעיקר מה שנקטו התורי"ד והמאירי דתל המתלקט חשיב כמחיצות מעלייתא, עי' בבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה הנה הארכתי שכתב דכיון דאין מחיצותיו אלא ע"י גוד אסיק לא חשיב כמחיצות מעלייתא, וי"ל דהתורי"ד והמאירי דס"ל דחשיב כמחיצות מעלייתא הוא לטעמייהו בסוכה ד' ב' דהא דתל הוי רה"י ל"ב בזה לדין גוד אסיק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-230)
230. והרשב"א כתב דהא דהא דבב' בתים בב' צידי רה"ר ס"ל לר' יהודה דמערבין רה"ר, תרי תנאי ואליבא דר' יהודה, והתורי"ד כתב דהתם איירי בדלא בקעי בי' רבים. [↑](#footnote-ref-231)
231. ועמש"נ לעיל בדף מס' 3 לדון במש"כ הרמב"ן דהפרוץ מרובה על העומד, אם היינו דאם הי' עומ"ר ל"ה אמרינן כלל אתרו"מ, וכן פירשו הגאו"י והקר"א, או היינו דאם הי' עומ"ר הי' המקום שכנגד המחיצות רה"י, וכל דפרוץ מרובה ה"ז מועיל דאף כנגד המחיצות לא יהא רה"י. [↑](#footnote-ref-232)
232. וצ"ל דמה שאמר דאפי' כמעלות בית מרון, לא קאי על הא דחייבין עליו משום רה"ר, דהתם אין חייבין משום רה"ר, כיון דלא ניחא תשמישתי' כלל, - אך בד' הריטב"א מבו' דאף במעלות בית מרון חייבין משום רה"ר, וע"כ הוצרך לפרש דאיירי כשלמעלה הוא רחב ויש בו ט"ז אמה, ומעיקר מה שהוצרך הריטב"א לפרש דאיירי דלמעלה יש בו ט"ז אמה, נראה דס"ל דרה"ר המתקצר ל"ה רה"ר, (ודינא דרה"ר המתקצר הוא דאמרינן בי' אתרו"מ אף דאינו רה"ר). [↑](#footnote-ref-233)
233. ובדעת רש"י צ"ל, דהא דפרכינן מינה, הוא או משום דהך תנא ס"ל דלא כר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, וכמש"כ התור"פ בשם השר מקוצי, או משום דרחבה ס"ל דאף בב' מחיצות מעלייתא אמרינן אתרו"מ, וכמש"כ הרשב"א בשם הראב"ד והתורי"ד. [↑](#footnote-ref-234)
234. בתשו' משכנות יעקב סימן קכ"ב עמ' קמ"ה ד"ה ונחזור הוכיח מזה, דלרבנן דסגי בשם ד' מחיצות, הרי דכל דאיכא עומ"ר לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, אף אם ליכא אמה בזויות ול"ה כפסי ביראות, ודלא כמש"כ בתשו' בית אפרים סימן כ"ז ד"ה ועכ"פ מבואר, וד"ה ומ"ש כ"ת דודאי, וד"ה ומ"ש כ"ת שרש"י דכל דליכא אמה בזויות, אמרינן אתרו"מ אף לדעת רבנן, - אך כבר עמדו דבתו"ד הבית אפרים שם מבו', דמש"כ דבעינן אמה בזויות, הוא רק בדאיכא פרצה יותר מי', וס"ל דמחיצה דפסי ביראות אינה נפסלת בשום פרצה שבעולם, אך כשאין אמה בזויות ובאנו להתיר משום עומ"ר, ה"ז נאסר מדאורייתא בפרצה י', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-235)
235. וצ"ל דאף דהתוס' הרא"ש גופי' לעיל מינה כתב דאיירי הכא במפולשין שתי וערב, וא"כ ליכא ג' מחיצות שלימות, היינו רק דאיירי גם במפולשין שתי וערב, אך איירי גם כשאינם מפולשין שתי וערב, ובכה"ג דאינם מפולשים שתי וערב הוא דקשיא לי' דכיון דאיכא ג' מחיצות שלימות פשיטא דהוא רה"י ולא איצטריך כלל לאשמועינן. [↑](#footnote-ref-236)
236. והחזו"א בסימן ק"ז סק"ב עמד ע"ד התוס' דסגי בג"ט, דלכאו' הדין נותן דבעינן לכל הפחות ד' אמות כדרך היחיד, - ועמש"נ לעיל ו' ב' בדף מס' 2 דהמאירי כתב דברה"ר המתקצר אמרינן אתרו"מ אף כשאין רחבים ד' אמות, ובד' הגר"א בסימן שמ"ה ס"ח מבו' דהיינו אף כשאינו רחב אלא ד"ט, אך לא סגי בג"ט, - ונת' שם די"ל דהכא שאני דהמבוי בפנים רחב ט"ז אמה, ואך בפתחיו הוא מתקצר לג' טפחים, ובכה"ג שפיר הוי רה"ר. [↑](#footnote-ref-237)
237. ואזלי לטעמייהו, דהתוס' לטעמייהו דאין בקיעת הרבים מבטלת אלא את המחיצות שבוקעין בהן, וע"כ כל דאיכא ג' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, הויא רה"י גמורה, אך התורי"ד לטעמי' דבקיעת הרבים מבטלת אף את שאר המחיצות שאין בוקעין בהן, ונת' בדף מס' 3, וע"כ אף אם איכא ג' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, אמרינן אתרו"מ. [↑](#footnote-ref-238)
238. הגאו"י הק' בזה מהא דפריך מחצר שהרבים נכנסין וכו', אף דשל יחיד היא, וכתב דהתם איירי בדקיימא החצר ברה"ר, ובכה"ג הויא מכלל הרה"ר, ולא איכפת לן שהיא של יחיד, וכל הא דהכא ל"ה רה"ר משום דלא מסרה לרבים, הוא רק משום דבאפי' נפשייהו קיימי, - אך הרשב"א לעיל כתב בשם הראב"ד דהא דפריך מהתם, הוא משום דמעלות בית מרון ג"כ ל"ה כרה"ר ואמרינן בזה אתרו"מ, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-239)
239. ובדבריו שם מבו', דאף דלר' יהודה גופי' היכא דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ולרבנן היכא דאיכא שם ד' מחיצות לא אתרו"מ, מ"מ אנן קי"ל כר' יוחנן דאף היכא דאיכא ד' מחיצות מעלייתא אתרו"מ, וזה לפ"מ שפירש הראב"ד בהא דב' מחיצות מעלייתא, דלאו היינו ב' מחיצות דלא בקעי בהו רבים, אלא היינו ב' מחיצות גמורות, ונת' בדף מס' 3, - אך האו"ז בסימן קכ"ט סוף אות י' כתב דלא קי"ל כר' יוחנן בזה, אלא כל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וזה לטעמי' שם דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא אף במקום שאינו רחב ט"ז אמה, וע"כ הא דמבואות המפולשין ניתרים בצוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, הוא דלא כר' יוחנן, - ואמנם צ"ע במש"כ האו"ז שם דהוא כרבנן, שהרי אדרבה הוא כר' יהודה, ומד' ההג"א בסימן א' נראה דט"ס נפלה בד' האו"ז שלפנינו, וצ"ל דכל דאיכא ב' מחיצות מעלייתא לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וכן בשם ד' מחיצות כרבנן, אך צ"ע דמהיכ"ת לפסוק לקולא גם לדינא דר' יהודה וגם לדינא דרבנן, ועי' בחזו"א סימן ק"ז סק"ד שתמה כעי"ז. [↑](#footnote-ref-240)
240. אך למש"נ להלן דדעת הרמב"ם ודעימי' דאף דקי"ל כרבנן מ"מ רה"ר בעיא דלתות, י"ל כן גם בדעת הרי"ף, ועמש"נ להלן מד' האהעו"ז ודעימי' די"ל דלמסקנא דאף לרבנן בעינן שם ד' מחיצות, אתיא דר' יוחנן אף כרבנן. [↑](#footnote-ref-241)
241. אך המשכנות יעקב בסימן קכ"א האריך דהרמב"ם פסק כר' יהודה דאתרו"מ, ומש"כ בפי"ז משבת הל"ג דבין הפסין הוי רה"י אף דהרבים בוקעין בו, כתב המשכנות יעקב שם עמ' קי"ח דהוא משום דהתם ליכא בקיעת רבים גמורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-242)
242. ובפי' ר"ח ב"ר שמואל במשנתינו מבו' שפירש בזה בע"א, דבקיעת הרבים בין הפסין, דמיא לבקיעת הרבים בחצר שאינה מבטלת את המחיצות, ול"ד לבקיעת הרבים בירושלים, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' מכוון הגמ' הוא, דמהא דא"ר יוחנן דירושלים וכו' משמע דרק בירושלים דיש בקיעת רבים גמורה, אמרינן דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, אך בבין הפסין דליכא בקיעת רבים גמורה, לא אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ובע"כ דכאן וס"ל, - וכדרך זו משמע מד' הרמב"ם בפי"ז משבת הל"ג שדימה דין בין הפסין לדין חצר שהרבים בוקעין בה. [↑](#footnote-ref-243)
243. והא דלא שרינן בזה משום העומ"ר, דודאי חשיב כשם ד' מחיצות, י"ל דהוא או משום דמחיצות הבתים שבצידי המבואות הוו סילוק מחיצות להעומ"ר, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א והר"ן דבירושלים ל"ה עומ"ר, או משום דאיכא פירצה יותר מי', וע"כ לא מצינו להתיר משום העומ"ר. [↑](#footnote-ref-244)
244. וי"ל עוד בדעתו, דלעולם הא דבעינן דלתות הוא דעי"ז איכא שם ד' מחיצות, ואך דעיקר הא דלרבנן בעינן שם ד' מחיצות אינו אלא מדרבנן, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז שם ס"ד ובציונים שם, עייש"ה.?אך עיקר הדבר צ"ע מד' כל הראשונים בסוגיין דבע"כ דהא דבעינן שם ד' מחיצות הוא מדאורייתא, דאל"כ ל"ה פריך מידי, - והי' מקום לפרש בד' הגר"ז דלעולם הא דבעינן צוה"פ הוא מדאורייתא, ורק הא דבעינן דלתות הוא מדרבנן, אך לכאו' אי"ז מתישב בדבריו בציונים, וגם לא נתפרש לפ"ז מהיכא קים להגמ' דלרבנן בעינן דלתות, וגם לכאו' אי"ז כד' הגר"ז בסימן שמ"ה דפסי ביראות מהני אף מדרבנן דלא נימא אתרו"מ, וצ"ע עוד בדבריו, - ויש להוסיף, דלפ"ד הגר"ז ניחא מה שאמרו דהא דר' יוחנן הוא דלא כרבנן, משום דלרבנן ל"ה חייבין עליו משום רה"ר, אך צ"ע דא"כ מ"ט הוצרך בציונים לישב בע"א?.

     והנה אמנם הגר"ז כתב כן גם לדעת הסוברים דבעינן דלתות ננעלות דאי"ז אלא מדרבנן, אך הוא לטעמי' דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, והא דבעינן דלתות ננעלות הוא משום דבעינן שם ד' מחיצות, אך הביאוה"ל לטעמי' דדעת הסוברים דבעינן דלתות הננעלות, הוא משום דקי"ל כר' יהודה דאתרו"מ, הרי ודאי דד"ז הוא מדאורייתא, וכמו שאמרו בירושלים דאלמלי דלתותי' ננעלות חייבין עלי' משום רה"ר, ורק לדעת הסוברים דסגי בדלתות הראויות לינעל, אשר הוא משום דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, הוא שכתב הביאוה"ל דל"ב דלתות אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-245)
245. ולדרך זו מתישב סתירת ד' הרמב"ם אם בעי דלתות נעולות בלילה, דלעולם סגי בראויות לינעל, ומש"כ הרמב"ם בפי"ד משבת ובפ"א מעירובין דדלתותי' ננעלות בלילה, הוא כלישנא דר' יוחנן, אשר מפרשינן לה דל"ב ננעלות אלא סגי בראויות לינעל. [↑](#footnote-ref-246)
246. והביאוה"ל בסימן שס"ד ס"ב כתב דצירפו לזה את דעת הרמב"ם דל"ב דלתות ננעלות, והא דבעינן דלתות שאינם ננעלות אי"ז אלא מדרבנן, ובזה סמכו ע"ד הסוברים דבעינן ס' רבוא, עכ"ד, והחזו"א בסימן ע"ד סק"י תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-247)
247. וכ"ה מבו' בד' הבית מאיר בסימן שס"ד ס"ב בסו"ד שלא דן לאסור רק במקומות דהרחובות מפולשין משער לשער, וכ"ה גם בל' המ"ב שם סק"ח והביאוה"ל שם ס"ב, ואך דבדבריו נראה דהי' מצוי כן דהרחובות מפולשין משער לשער, - והבית אפרים בסימן כ"ו ד"ה ולפ"ז לא מצינו לא דן לאסור, אלא לפמש"כ שם דבפלטיא ל"ב שתהא מפולשת משער לשער, וא"כ להתיר את הפלטיא בעינן דלתות.

     אך בד' האחיעזר ח"ד סימן ח' מבו' דס"ל דיש לאסור בעיירות הגדולות, ולא התיר מכח הא דאינם מפולשות משער לשער, וכן נקטו בתשו' משנת ר"א סימן ו' ובאג"מ או"ח ח"א סימן ק"מ וח"א סימן כ"ח אות ו', וכן נקטו חכמי הדור האחרון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-248)
248. ולא נתפרש בדבריו דא"כ היאך כתב הרמב"ם בפי"ד משבת ה"א ובפ"א מעירובין ה"א דמדינה שאין דלתותי' ננעלות בלילה ל"ה רה"י, ובשו"ע סימן שמ"ה ס"ז כתב דרחובות ושווקים שבעיר שיש לה חומה המפולשין משער לשער הוו רה"ר, ולפ"ד החזו"א כמעט לא משכח"ל לדין זה, דכל עיר שיש לה חומה, יש בה רחובות שיש להן ג' או ד' מחיצות דעומ"ר, והוו רה"י, ותו כל הרחובות הפתוחין להן הוו רה"י. [↑](#footnote-ref-249)
249. וכל דינים אלו תליין באשלי רברבי, דמש"כ דקי"ל כרבנן דלא אתרו"מ, נת' לעיל דנחלקו בזה רבוותא, ודעת רבים מקמאי שלא היו דבריהם לפני החזו"א דקי"ל כר' יהודה דאתרו"מ, - ומש"כ דסגי בשם ג' מחיצות, נת' לעיל בדף מס' 3 דנחלקו בזה רבוותא, ומד' תוס' הרא"ש לעיל ו' ב' דמשמע דבעינן שם ד' מחיצות, וכ"כ האהעו"ז לעיל שם, - ומש"כ דלא אמרינן אתרו"מ אלא ברה"ר, נת' לעיל בדף מס' 2 דפליגי בזה רבוותא, ודעת התור"פ והריטב"א ודעימייהו דאמרינן אתרו"מ אף במקום שאינו רה"ר, - ומש"כ דפרצה יותר מי' אינה אוסרת מדאורייתא, פליגי בזה רבוותא, ואכמ"ל, - ומש"כ דאף דמדרבנן פרצה יותר מי' אוסרת, מ"מ לא חשבינן לה כרה"ר, כן נקטו גם הבית אפרים והמשכנות יעקב בתשובותיהם והאחיעזר בח"ד סימן ח', וכן נקט הגר"ז בסימן שמ"ה סי"א בדין היקף דפסי ביראות, דאף דמדרבנן ל"מ, מ"מ לא חשבינן לה כרה"ר, אך בתשו' מהריט"ץ סימן רנ"א נקט דכיון דהיקף דפסי ביראות ל"מ מדרבנן, הו"ל כרה"ר ואמרינן בזה אתרו"מ, ואמנם יש לחלק בזה בין היקף דפסי ביראות לבין פרצה יותר מי', ואכמ"ל, - ומש"כ דמקום הפתוח לרה"י מהני לו מחיצות הרה"י, אי"ז כפשטות ד' התוס' וש"ר בסוגיין שכתבו דלדעת ר' יהודה הוי אמצע הפילוש רה"ר, אף דצידי הפילוש יש להן ב' מחיצות והוו רה"י, ונת' בדף מס' 3. [↑](#footnote-ref-250)
250. והחזו"א בסימן ע"ב סק"ח כתב דמה"ט הוצרכו התוס' בתי' בתרא לישב בע"א, משום דס"ל דאף למ"ד דקורה משום מחיצה ל"ה מחיצה אלא מדרבנן, ועיי"ש שכתב לפרש עוד בזה, דס"ל דאף דקורה מהני משום מחיצה מדאורייתא, מ"מ באלכסון ל"ה מחיצה מה"ת, וצ"ע דכיון דמדאורייתא סגי בב' מחיצות וקורה, מה גרע במה דהויא הקורה באלכסון דלא תועיל מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-251)
251. ובד' החזו"א בסימן ע"ב סקי"ב מבו' שפירש בזה בע"א, דהוא משום דהוי כקורה באורך המבוי דל"מ, וזה לטעמי' בכ"ד דל"מ קורה באורך המבוי אף אם עיקר פתחו הוא ברחבו, - והחזו"א שם סק"ז כתב לפ"ז, דכל הא דמניח את הקורה באלסון, הוא רק כשיש בצד הקצר עומ"ר עד כנגד צד הארוך, דאם אין בו עומ"ר, חשיב דהקורה באה להתיר גם את צד האורך דהמבוי, וזה ל"מ. [↑](#footnote-ref-252)
252. וכ"ה מדוקדק בד' הריטב"א דרק על מה שאמרו כשיש באלכסונו יותר מי' וכו' כתב דל"ד הוא, אך על מש"כ דד' אמות וכו' לא כתב דל"ד הוא, והיינו משום דב זה באמת ל"מ להניח את הקורה אף בתוך ד'. [↑](#footnote-ref-253)
253. ויש להוסיף, דלטעמא בתרא שנת' לעיל דהא דל"מ כשעודף ד' אמות, הוא משום דהקורה עומדת כמחיצה מב' רוחות, לכאו' שפיר מהני להניח את הקורה בתוך ד', אך יש לדחות, דכל שהארוך עודף על הקצר ד"א, לא חזינן לצורת המבוי באלכסון, וממילא דהקורה עומדת כמחיצה מב' רוחות ול"מ. [↑](#footnote-ref-254)
254. ושמעתי לפרש עוד, דהרשב"א לטעמי' אזיל דס"ל דקי"ל כחנני' דמבוי המפולש לרה"ר בעי דלתות, וי"ל דאי"ז מכח דאיכא "פילוש", אלא הוא משום דבמבוי הפתוח מב' רוחות לרה"ר הצריכו חכמים ג' מחיצות גמורות ולא סגי בצוה"פ, ולפ"ז י"ל דע"כ כשנותן את הצוה"פ באלכסון, הו"ל כצוה"פ מב' רוחות דל"מ, וכל הא דמהני הוא משום דה"ז מערב את הכל, וחשיב כמבוי אחד דתמונתו היא באלכסון, והצוה"פ הויא ברוח רביעית. [↑](#footnote-ref-255)
255. ולכאו' י"ל דלמ"ד דקורה משום מחיצה סגי במה דאיכא היכר להקורה, ול"ב שיהא היכר שהמקום מובדל מרה"ר, וע"כ הכא דהא דליכא הכירא הוא משום דהרואה אומר שהוא מרה"ר, שפיר מהני למ"ד דקורה משום מחיצה. [↑](#footnote-ref-256)
256. וצ"ע כן גם בד' התוס', שדנו דשמא אינו משתמש אלא כנגד הקצר, ותיקשי דאם אינו משתמש כנגד הארוך, היאך ניתר המקום שכנגד הקצר, הרי הוא פרוץ להמקום שכנגד הארוך דהוא מקום האסור לו. [↑](#footnote-ref-257)
257. טעם זה צ"ב, שהרי פירש"י דהא דבאלכסון ליכא היכר הוא משום דהרואה אומר דמותר להשתמש ברה"ר וכו', וזה ל"ש כשאינו משתמש אלא כנגד הקצר, - ועוד, דהרי קי"ל דמצי להניח קורה באלכסון בתוך המבוי, והרי דאף באלכסון איכא היכר. [↑](#footnote-ref-258)
258. אך בדעת המחה"ש צ"ל, דרק אם אסור להשתמש כנגד הארוך משום חיסרון מחיצות, הוא דלא חשיב כקורה דבוקה למבוי, אך אם אין אסור להשתמש שם אלא משום דליכא היכר, שפיר חשיב כקורה דבוקה למבוי, אך בל' תור"פ נראה להדיא, דכל דליכא היתר תשמיש סמוך לקורה, לא חשיב כקורה ע"ג מבוי, עיי"ש.?אך אכתי אי"ז מתישב לתי' קמא דתוס' דיש כאן גם חיסרון מחיצות?. [↑](#footnote-ref-259)
259. וכ"ה משמעות ד' התוס' וש"ר שהוצרכו להוכיח דלדעת רב כהנא מותר להשתמש כנגד הארוך, ואי נימא דגם לדעת רבא מותר להשתמש כנגד הקצר, בע"כ דלדעת רב כהנא מותר להשתמש כנגד הארוך, דאל"כ במאי פליגי, וי"ל. [↑](#footnote-ref-260)
260. והיינו דאין הגריעותא משום דאין ניכר שהקורה מבדלת בין ב' צידי האלכסון, אלא הגריעותא משום דאין ניכר להם דהמקום שכנגד הארוך ראוי להיות ניתר בקורה, וע"כ בתוך המבוי דהוא מקום הראוי להיות ניתר בקורה, שפיר מהני להניח הקורה באלכסון. [↑](#footnote-ref-261)
261. וזה לפ"מ שנקט שם בטעם הא דכשהוא יותר מד' אמות ל"מ, אך למש"נ לעיל דהוא משום דליכא למבוי ב' כתלים מב' צידיו ואין תורת מבוי עליו, ניחא ד' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-262)
262. אך בנשמת אדם כלל ע"א סוסק"ז נקט דאף במקום דצריך ב' לחיים, ל"מ, והביאו המ"ב בסימן שס"ג ס"ק קכ"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-263)
263. ויש להוסיף, דאי"ז נסתר מד' הגר"א שם בדין לחי המושך, דמבו' דאף כשהלחי עומד ביושר ה"ה מתיר באלכסון, דמש"כ החזו"א דל"מ כשהוא עומד ביושר, אי"ז משום דלחי העומד ביושר אינו גודר באלכסון, אלא הוא משום דהו"ל כפרצה בקרן זוית, וכ"ז הוא כשהלחי סותם מקצת מן המבוי, אך בלחי המושך דהרוח הרביעית פתוחה כולה, ול"ה כפתחא בקרן זוית, שפיר מהני. [↑](#footnote-ref-264)
264. והתו"ש שם סקע"א כתב להוכיח כן מד' ריו"נ והרא"ש שעמדו בד' הרי"ף שהביא להא דאם יש באלכסונו יותר מי', אף דקי"ל כרבא דאינו מניח אלא כנגד הקצר, והרא"ש הוכיח מזה דדעת הרי"ף דקי"ל כרב כהנא, ואי נימא דאף כשמניח באלכסון בתוך המבוי ל"מ בתוך י', הרי שפיר הביא הרי"ף לדין זה, - והנה אמנם הקרבן נתנאל כתב דזה עצמו מכוון ד' הרא"ש? אך זה נסתר מתשו' הרא"ש, עיי"ש?. [↑](#footnote-ref-265)
265. ובשעה"צ שם פירש טעם המתירים, דהוא משום דמסקינן בריש מכילתין דחלל מבוי תנן, וא"כ הא דתנן והרחב מי' אמות ימעט ג"כ אחלל קאי, והכא הלא החלל אינו רחב יותר מי', עכ"ד, ונראה דמכוון דבריו הוא, דדינא דהרחב מי' אמות ימעט, לא קאי על הקורה, דאם היא יותר מי' לא חזינן לה כפתח ול"מ, אלא קאי על המבוי, דכל שהוא פרוץ לרה"ר ביותר מי', אינו ניתר בקורה, והכא דפרצת המבוי בכל מקום ומקום אינה יתירה על י', שפיר הוא ניתר בקורה. [↑](#footnote-ref-266)
266. ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' הר"ן בסוכה ז' א', אך הפנ"י בסוכה שם נקט בפשיטות דהוי רה"י בכה"ג, ובדבריו שם מבו' דהוי רה"י כנגד כל הריבוע, אך בד' הביאוה"ל יש מקום לפרש דהיינו דהוי רה"י באלכסון, וכ"נ שנקט החזו"א בדעתו, אך באמת למש"כ המ"ב בסימן שס"ג ס"ק קכ"ה דלחי אינו גודר באלכסון, לכאו' בע"כ דכונתו הכא דכל הריבוע הוי רה"י. [↑](#footnote-ref-267)
267. ועיי"ש שנקט דאי"ז מתישב עם מש"כ התוס' בתי' בתרא דהכא לא בקעי בי' רבים, ואפ"ה מבו' בדבריהם דל"ה רה"י, - אך י"ל בזה בפשיטות, דכל מש"כ התוס' דלא בקעי בי' רבים, היינו בתוך קו האלכסון, אך חוץ לקו האלכסון ודאי דבקעי בי' רבים, וע"כ ל"ה רה"י מדינא דב' מחיצות ולחי, דכח מחיצת הלחי הוא לגדור את כל הריבוע, וכיון דבקעי בי' רבים ה"ז מבטל למחיצת הלחי, ובזה ניחא דלא תיקשי ממש"כ התוס' בתי' קמא דמהני בזה קורה משום מחיצה, ולא אמרינן דאתרו"מ, והיינו משום דכשבאנו לגדור את תוך האלכסון ע"י הקורה, ליכא בזה בקיעת רבים גמורה המבטלת למחיצה, אך כשבאנו לגדור את כל הריבוע מדין לחי, איכא בקיעת רבים המבטלת למחיצת הלחי. [↑](#footnote-ref-268)
268. ובד' התוס' בד"ה הכל, מבו' דה"נ הוא בלחי, דלמ"ד דמשום מחיצה ל"מ משום היכר, וכ"ה מבו' בד' ש"ר שם, וצ"ע מזה על מש"כ בס' תורת רפאל סימן נ', דאף דלחי משום מחיצה, מ"מ ה"ז מועיל אף משום היכר גרידא. [↑](#footnote-ref-269)
269. ומצינו בד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' ספי"א הס"ט דבקורה רחבה ד' דאמרינן פי תקרה, מותר להשתמש תחת הקורה אפי' פתוח לכרמלית, משום דפי תקרה יורד וסותם וחודה החיצון סותם, והיינו משום דבפי תקרה גמור, ודאי דחודו החיצון סותם. [↑](#footnote-ref-270)
270. ולכאו' יש לפרש בזה, דהא דקורה משום היכר, היינו דההיכר בפתח המבוי מועיל דעי"ז חזינן לי' כמקום מובדל מרה"ר, ומה"ט הוא דלא אתי לאיחלופי ברה"ר, ולפ"ז י"ל דזהו מה שאמרו דהכירא מלבר, דע"י דיש היכר לבני רה"ר דהמבוי הוא מקום לעצמו, הוא דחשיב המבוי כמקום מובדל, ולא אתי לאיחלופי ברה"ר, וע"כ אף דחשש האיחלופי הוא לבני המבוי, מ"מ כל דיש היכר בפתחו לבני רה"ר, אשר מכח זה חשבינן לי' כמקום מובדל, תו לא מיחלף לבני המבוי ברה"ר, שהרי ידוע להם דיש לקורה את חודה החיצון, אשר הוא ניכר לבני רה"ר, ודעי"ז הוי המבוי כמקום מובדל, והפלוגתא אם הכירא מלגיו או מלבר, היא ע"י מה נעשה המבוי מובדל מרה"ר, אם ע"י דלבני המבוי איכא היכר שהוא מובדל מרה"ר, או ע"י דלבני רה"ר איכא היכר דהוא מובדל מהם, אך לכו"ע הא דמהני היכר זה, הוא רק משום דידוע לבני המבוי דיש בפתח המבוי להיכר זה דעי"ז הוי המבוי מובדל מרה"ר, ולא אתי לאיחלופי להו ברה"ר. [↑](#footnote-ref-271)
271. והרשב"א הק' ע"ז דלקמן בסוגיין מבו' דאדרבה כל שהוא רחב יותר אסור, דלדעת רבא אין אסור אלא כשהוא רחב ד"ט, והר"ן כתב לישב דלעולם אף לחי קצר אינו מתיר כנגדו, ואך דלדעת רבא כל שאין בו ד"ט מותר, משום דהוא בטל לגבי המבוי, אך אם מכוון התוס' הוא משום גזירה בעלמא לכאו' לא א"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-272)
272. והתור"פ והריטב"א כתבו דהוא משום דלא פלוג רבנן, והר"ן כתב דהוא משום דבתר עיקר שיעורו אזלינן, ועי' בחזו"א סימן ס"ז סקט"ז שכתב לפרש בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-273)
273. ועיי"ש שכתב דדוחק לומר דאסרו חכמים משום לחי כ"ש בפתוח לכרמלית דאסור, ומכח זה אסרו גם בלחי ד"ט בפתוח לרה"ר, והשפ"א כתב דבעכצ"ל כן, ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מ"ט הזכירו התוס' בסו"ד להא דמודה רבא לאסור היכא דרחב ד', ולא הביאו להא דמודה בפתוח לכרמלית דאסור. [↑](#footnote-ref-274)
274. ועפי"ז כתב הרשב"א לקמן בשלהי סוגיין, דבע"כ דהא דס"ל לרבא התם דבין הלחיים מותר הוא אף כשהוא רחב ד', שהרי רבא ס"ל דלחי משום היכר, ולדידי' הרי כ"ה דמותר להשתמש תחת הקורה אף כשהיא רחבה ד', ה"נ יש להתיר להשתמש בין הלחיים אף כשהוא רחב ד', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-275)
275. ולפי דבריו נמצא, דכל הא דמותר להשתמש תחת הקורה ול"ד לבין הלחיים דאסור הוא רק כשאין שם לחיים, אך כל דיש שם גם לחיים, אסור להשתמש תחת הקורה, כיון דהלחיים מפסיקין בין מקום זה לבין תוך המבוי, ולא נתערב עם המבוי. [↑](#footnote-ref-276)
276. ובד' התוס' שם מבו' דאין הטעם בזה משום דאיכא פרצה בין המבוי לקורה, אלא הוא משום דמדיני קורה בעינן שתהא דבוקה למבוי, ועי' בס' זכר דבר סימן ט"ז שעמד בזה, ולכאו' הוא מוכח כן גם ממה שדנו הראשונים להכשיר בזה מכח דנימא לבוד על הקורה לכתלי המבוי, אף דאכתי איכא פרצה ביניהם, וי"ל, ועיי"ש שכתב נפ"מ בזה בדין מבוי מקורה שהתקרה בולטת מן המבוי, דבכה"ג שפיר יש להתיר משום פי תקרה, אף דאין סתימת הפי תקרה סמוכה למבוי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-277)
277. ואמנם בד' רש"י שהעמידה כמ"ד דמותר להשתמש משום דחודו החיצון יורד וסותם, י"ל דרק לדידי' א"א להתיר משום חודו הפנימי, אך למ"ד דמותר להשתמש משום דהכירא מלבר, יש להתיר גם משום ההיכר מלגיו, וכ"כ בס' אשר לשלמה מועד סימן ל"ב, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בד' הרמב"ם, אך הריטב"א כתב דד' רב חסדא קיימי גם למ"ד דמותר להשתמש משום דהכירא מלבר, ומבו' דלהך מ"ד אין להתיר משום ההיכר מלגיו, וכ"ה מבו' בד' הר"ן בד"ה איתיבי' ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וכ"ה מוכרח למש"כ הרשב"א דר"ח גופי' ס"ל דקורה משום היכר, (וע"כ הוא דס"ל דשאני תחת הקורה מבין הלחיים).

     ובעיקר ד' רש"י שהעמידה כמ"ד דמותר להשתמש משום דחודו החיצון יורד וסותם, י"ל למש"כ האו"ז בסימן קט"ו דרב חסדא דס"ל דל"ב קורה ע"ג מבוי, הוא משום דס"ל דקורה משום מחיצה, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-278)
278. כן פירש החזו"א בסימן ס"ז סקי"ז לקו' המהרש"א, אך בס' זכר דבר סימן ט"ז פירש דמודה המהרש"א דבלחי אף חודו הפנימי מתיר, ולא קשיא לי' אלא על מש"כ התוס' דבלחי המושך כלפי חוץ א"א להתיר כנגדו משום דאיך יתיר את רה"ר, וע"ז הק' דבלא"ה א"א להתיר כנגדו, משום דחודו החיצון אינו דבוק למבוי, וכ"ה משמעות ל' המהרש"א דקושייתו היא דהיאך שרי לטלטל "נגדו", ובזה מתפרש גם תי' המהרש"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-279)
279. ולכאו' עיקר מש"כ רש"י לדון דנימא בזה לבוד, הוא רק למ"ד דקורה משום מחיצה וחודו יורד וסותם, די"ל לבוד על סתימה זו, אך למ"ד דקורה משום היכר, ואין הקורה יורדת וסותמת כלל, ל"ש בזה לבוד, - אך למש"כ הב"ח בסימן שס"ג ס"ח דאף למ"ד דקורה משום היכר הוא נידון משום מחיצה, ואך דעיקר מה שתיקנו למחיצה זו, הוא משום ההיכר, מתפרשים ד' רש"י אף כמ"ד דקורה משום היכר, ועמש"נ בהערה י"ז דכ"ה מבו' בד' הר"ן. [↑](#footnote-ref-280)
280. אמנם בד' ריו"נ שכתב דלמ"ד דמותר להשתמש תחת הקורה אסרו מגזירה שמא ישתמש תחתי' והתם ליכא מחיצות כלל, מבו' דפשיטא לי' דא"א להתיר את המקום שתחת הקורה, - והא דלא אסרו את כל המבוי אלא משום גזירה ולא אסרו משום פרוץ למקום האסור, י"ל דהוא משום דאף למ"ד דחודו החיצון סותם או דהכירא מלבר, יש להתיר גם משום חודו הפנימי ומשום ההיכר דלגיו, ואי"ז פרוץ למקום האסור. [↑](#footnote-ref-281)
281. והיינו דבפתוח לכרמלית כיון דאין האיסור אלא מדרבנן, י"ל דיועיל היתר הקורה אף כלפי המקום שתחת הקורה, אף דאינו רה"י דאורייתא, ויש להוסיף, דאף אם בעלמא ל"מ היתר קורה במקום שאינו רה"י דאורייתא, י"ל דהכא עדיף דחייל ההיתר על כל המבוי, והמקום שתחת הקורה נטפל לזה, וע"ד מש"כ הראשונים בדין צידו אחד קצר. [↑](#footnote-ref-282)
282. אך בחזו"א סימן ס"ז סקי"ז פירש דהוא משום דהמחיצות מחזקות זא"ז וכל אחת מתחזקת בפעולתה ע"י פעולת חברותי', והלכך כשפרד בין הקורה למחיצות אין כאן שיעור קורה בפעולתה הראוי' וגם המחיצות נשארו ברפיונן שחסר להן שותפות הקורה, עכ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-283)
283. והגר"ז בסימן שס"ג סט"ז כתב דהוא משום דלחי עיקרו משום מחיצה, וזה למש"כ שם דהא דבקורה בעינן ע"ג מבוי, הוא משום דקורה עיקרה משום היכר, ונת' לעיל, והחזו"א בסימן ס"ז סקט"ז כתב טעם אחר בזה, עיי"ש [↑](#footnote-ref-284)
284. ולפ"ז ניחא הא דמהני הלחי להתיר, אף שכתבו הראשונים לעיל דלחי אינו גודר באלכסון, דהכא כיון דחשבינן דהלחי סמוך לכותל, ה"ה מתיר כנגדו, והיינו משום דחודו הפנימי סותם, וכמש"נ לעיל מד' התוס' לקמן ט' ב' דאף למ"ד דבין הלחיים מותר, מ"מ כל שהלחי הוא חוץ למבוי, ה"ה מתיר מחודו הפנימי. [↑](#footnote-ref-285)
285. ונתחדש בד' הר"ן, דאף דדבריו קיימי כמ"ד דקורה משום היכר, מ"מ אמרינן בזה דחוד הקורה יורד וסותם, ואמרינן לבוד על סתימה זו, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הב"ח בסימן שס"ג ס"ח דאף למ"ד דקורה משום היכר הוא נידון משום מחיצה. [↑](#footnote-ref-286)
286. והתוס' הוכיחו כן מהא דפסלינן בקורה משוכה מבחוץ אפי' בפחות מג' ולא אמרינן לבוד, ובקה"י ריש סימן ב' כתב דדבריהם קיימי לישב קו' רש"י לעיל בסוגיין דמ"ט דרב חסדא דלדברי המתיר אוסר, ול"מ להכשיר הפסק אויר שמכאן ומכאן ע"י לבוד, - אך צ"ע שהרי ד' התוס' הכא קיימי בדינא דקורה ע"ג מבוי, ולדעת רב חסדא הרי ל"ב קורה ע"ג מבוי, ועוד שהרי התוס' הביאו להא דפסלינן בקורה משוכה מן המבוי, והך דינא נתפרש בגמ' לדעת רבא, - ובד' תוס' הרא"ש מבו' דמכוון הדברים הוא לדעת רבא דל"מ קורה סמוכה למבוי משום דבעינן קורה ע"ג מבוי, וזהו שהביאו דאף דהקורה היא בתוך ג' למבוי, לא אמרינן לבוד להכשירה, משום דבעינן קורה ע"ג מבוי ממש דבלא"ה ליכא הכירא. [↑](#footnote-ref-287)
287. והנה יש להעיר בד' התוס', דמ"ט כשהקורה בתוך ג' בעינן לדין חבוט, הרי בע"כ דבכה"ג איכא היכר, ויש להכשיר אף בלא חבוט, כיון דהקורה בתוך כ', וכמש"כ התוס', ולפ"ד הגר"ח ניחא, דבעינן לדין חבוט לאשוויי קורה ע"ג מבוי, - ואי נימא בדעת התוס' דעיקר הא דבעינן קורה ע"ג מבוי הוא משום דבעינן היכר, וחבוט ל"מ לזה כלל, צ"ל דבעינן לדין חבוט, דבלא"ה א"א לומר לבוד לכתלים, וזה אי נימא כד' הרשב"א והר"ן דאמרינן תחילה חבוט ואח"כ אמרינן לבוד. [↑](#footnote-ref-288)
288. ועיי"ש בזכרון שמואל שכתב דמד' הר"ן הכא מוכח דס"ל דאמרינן תרי הלכתי, ועי' בחזו"א סימן ע"ז סק"ז במש"כ להוכיח מכ"ד דאמרינן תרי הלכתי, ועיי"ש במש"כ לפרש ד' הר"ן שהביא הגרע"א שם בע"א, וכ"כ בקה"י סימן ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-289)
289. וכ"ה מבו' גם ממש"כ הר"ן דלא אמרינן הכא חבוט ביותר מג', משום דאין ביתידות טפח, ואי נימא דאמרינן תחילה לבוד, וחשיב דהקורה היא ע"ג הכתלים, הי' בדין דנימא בזה חבוט, וכ"ה להדיא בד' הר"ן לעיל בד"ה לדברי המתיר. [↑](#footnote-ref-290)
290. והחזו"א בסימן ס"ו סק"ד הוסיף לפרש בזה, דמכוון דברי רבא הוא, דכיון דבע"כ דהא דקאמר ר' יוחנן פוק תני לברא קאי גם על בין הלחיים, שהרי היכא דאינו רחב ד' ודאי דיש להתיר בזה, הרי דמהא דלא מפליג ר' יוחנן בין קורה ללחי, יש ללמוד דחד דינא להו, ובין הלחיים מותר אף כשהוא רחב ד'. [↑](#footnote-ref-291)
291. ועיי"ש שהוסיף לפרש, דהא דלחי משום מחיצה אינו מתיר אלא מחודו הפנימי, וקורה מתרת מחודה החיצון אף אם קורה משום מחיצה, היינו משום דלחי דמי לכל מחיצה דאינה מתרת אלא הימנה ולפנים, אך קורה דהויא מחיצה מכל הא דחודה יורד וסותם, שפיר י"ל דחודה החיצון יורד וסותם. [↑](#footnote-ref-292)
292. וי"ל בזה למש"כ החזו"א בסימן ס"ו סק"ד, דאם בין הלחיים מותר כשאין בו ד', הרי בע"כ דהא דקאמר ר' יוחנן פוק תני לברא קאי גם על בין הלחיים, ומהא דלא מפליג ר' יוחנן בין קורה ללחי, יש ללמוד דחד דינא להו, וה"ז מותר אף כשיש בו ד', עיי"ש, ואשר ע"כ כיון דקי"ל דלא כרבא דבין הלחיים אסור כשיש בו ד', בע"כ דהוא אסור אף כשאין בו ד', ולא חשבינן לי' כמקו"פ, דאם הוא מותר כשאין בו ד', הרי יש ללמוד מד' ר' יוחנן להתיר אף כשיש בו ד'. [↑](#footnote-ref-293)
293. וכ"ה מבו' גם בד' המ"ב בסימן שס"ה סוסקכ"ד, דכל הא דבין הלחיים מותר אף כשהוא רחב ד', הוא משום דאף בכה"ג הוא בטל לגבי פנים. [↑](#footnote-ref-294)
294. ועד"ז הוא גם למש"כ הרא"ש דהא דבין הלחיים מותר אף כשיש בו ד', הוא משום דגם בכה"ג הוא בטל למבוי, דכ"ז הוא בפתוח לרה"ר, אך בפתוח לכרמלית אינו בטל למבוי, וע"כ אסור להשתמש שם. [↑](#footnote-ref-295)
295. והיינו דל"מ הא דמצא מין את מינו וניעור, אלא כשבאנו להתיר מכח הא דאין בו דע"ד והוי כמקו"פ, ובזה הוא דאמרינן דכל שהוא פתוח לכרמלית מצא מין את מינו וניעור ול"ה כמקו"פ, אך אם באנו להתיר משום דכח מחיצת הלחי הוא מחודו החיצון, ל"ש בזה הא דמצא מין את מינו וניעור, ודמי להא דמותר להשתמש לפנים מן הלחי אף כשהוא פתוח לכרמלית. [↑](#footnote-ref-296)
296. והרא"ש בסימן י' כתב לדקדק מד' הרי"ף דמותר להשתמש תחת הקורה אף כשהוא פתוח לכרמלית, ועיי"ש שכתב דהטעם בזה הוא, דדוקא בין הלחיים אסור כשהוא פתוח לכרמלית, דהתירא דבין הלחיים הוא משום דה"ז בטל לתוך המבוי, וס"ל דאף כשיש בו ד' הוא בטל למבוי, ונת' לעיל, אך התירא דתחת הקורה הוא משום דהכירא מלבר, וע"כ שרי אף בפתוח לכרמלית, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-297)
297. ולכאו' י"ל בזה, דבקורה רחבה ד' דאמרינן פי תקרה על חוד הקורה החיצון, הוי כל המקום שתחת הקורה לפנים מן המחיצה, וע"כ מותר להשתמש שם אף בפתוח לכרמלית, כמו דמותר להשתמש לפנים מן הלחי אף בפתוח לכרמלית, ומשא"כ בבין הלחיים, דכל הא דחודו החיצון סותם הוא משום דבין הלחיים בטל למבוי וכמש"כ הרשב"א שם, ע"כ כל שהוא פתוח לכרמלית ואינו בטל למבוי אסור להשתמש שם. [↑](#footnote-ref-298)
298. אך בד' הריטב"א בסוגיין מבו', דהא דמצא מין את מינו וניעור, אינו משום דעי"ז חשיב דיש בו דע"ד, אלא היינו דאף דאינו מתערב עם הכרמלית כיון דאין בו ד"ט, מ"מ הוא ניעור ומתחזק עמו שלא יתבטל לגבי רה"י. [↑](#footnote-ref-299)