ג - עביד אינש דינא לנפשי_
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק המניח

א

א] ביסוד דינא דעביד אינש דינא לנפשי', דמכח זה רשאי להכות אדם את חבירו ולהזיקו כדי למנעו מלהזיק, כתב האמרי בינה דיינים סימן ט' דהוא משום לאפרושי מאיסורא, דעובר על איסור גזילה וכו', וע"כ הוא רשאי להכותו ולהזיקו, וכ"כ בחי' הגרש"ר בב"ב סימן י' סק"ז, עיי"ש.

אמנם ודאי דא"א לומר דכל עיקר הא דעביד אינש דינא לנפשי' הוא משום לאפרושי מאיסורא, וגם האמרי בינה כנראה דלא נתכוין לזה דזהו עיקר דינא דעביד אינש דינא לנפשי', עייש"ה, וכמה ראיות בדבר, חדא, הוא מעיקר מה שאמרו דהא דעביד אינש דינא לנפשי' הוא משום דכיון דבדין עביד לא טרח, ואם הוא משום לאפרושי מאיסורא א"צ לטעם זה.

ב] עוד יש להוכיח כן ממה שאמרו בשור שעלה ע"ג חבירו דהוא רשאי לשמוט את שלו, והתם ל"ש ענין אפרושי מאיסורא, - והנה אמנם יש לדחות, דכיון דאיירי כשלא שמרו הבעלים על שורם, כמבו' ממה שאמרו שם דמשלם תם ח"נ ומועד משלם נ"ש, ע"כ נמצא דכשהשור מזיק עובר הבעלים באיסור, דהאיסור כשלא שמר, אינו במה שלא שמר, אלא איסורו הוא במה שממונו מזיק, דמוטל עליו למנעו מכך, וכל שלא מנעו מכך ובא ממונו ומזיק עובר איסור, וע"כ שפיר י"ל דשרי לשמוט את שורו לאפרושי מאיסורא, - אך יש לפקפק בזה, דזה תליא אם בשור תם מוטל עליו שמירת שורו, ובפי' ר"ח לעיל ט"ו א' משמע להדיא דאף אחר הקנס אין מוטל עליו שמירת שורו, וא"כ לא עביד איסורא כלל, אך צ"ע מהא דמשלם חצי כופר לחד מ"ד, ושמא לגבי מיתה מוטל עליו שמירת שורו, (אך א"כ צ"ע מ"ט אינו משלם אלא חצי כופר, ואכמ"ל).

וגדולה מזו מצינו בד' הדרישה בסימן שפ"ג, דהנה הרמב"ם כתב להך דינא דשור שעלה ע"ג שור חבירו בחצר הניזק, והמ"מ שם כתב דברשות המזיק ודאי לא, והב"י בסימן שפ"ג כתב דאף שהכניס שורו לשם ברשות, מ"מ הרמב"ם לטעמי' דבכה"ג הוא פטור על נזקו, וצ"ב בהא דמייתי שם מסימן שפ"ג, ולכאו' הוא משום דאף כשהכניס ברשות קי"ל כרבי דפטור בעל החצר, ועי' חזו"א סימן ד' סק"ג, וע"כ אינו רשאי לשמטו, - והדרישה שם כתב ע"ז, ז"ל, ובאמת סברא רעועה היא זו שהניזק רואה שורו ניזק ולא יהא לו רשות להצילו במאי דאפשר, ונראה דמשו"ה השמיט הטור ולא כתב שעלה ברשות הניזק משום דס"ל דגם ברשות המזיק דינא הכי, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דאף דברשות המזיק ליכא על המזיק תביעה כלל על הנזק, ואינו חייב לשמרו, מ"מ רשאי בעל השור התחתון לשמוט את העליון כדי להצילו, והחזו"א בסימן ד' סוסק"ג תמה טובא ע"ז, עיי"ש, - ומוכח מזה, דאי"ז מדינא דלאפרושי מאיסורא, אלא הוא מכח דיני הממון שאדם רשאי להציל את ממונו מדבר אחר המזיקו, אף ע"י שמפסיד את הדבר המזיק.

ג] עוד מצינו בד' הרא"ש בסימן י"ג שלמד ממה שאמרו בסוגיין דהוא רשאי להכות את מי שבא להכותו, דכ"ש דבב' שוורים פטור השור השני, והרי דאי"ז מדין לאפרושי מאיסורא.

וכ"ה מבו' בד' הרא"ש שם שכתב בסו"ד דגם אדם אחר רשאי לחבול בו משום לאפרושי מאיסורא, והאחרונים נתחבטו דמ"ט מתחילה לא כתב משום לאפרושי מאיסורא, ועמש"כ בזה היש"ש והסמ"ע והט"ז כמה דרכים דנפ"מ בזה, - ועכ"פ מבו' בדבריהם דהא דרשאי להכותו אינו מדין לאפרושי מאיסורא, - אלא הוא דין בפנ"ע דעביד אינש דינא לנפשי'.

**ב**

ד] ובטעם הא דאינו רשאי להכותו משום לאפרושי מאיסורא, וע"כ תליא בהפלוגתא אם עביד אינש דינא לנפשי', ואף למ"ד דעביד אינש דינא לנפשי' אינו משום לאפרושי מאיסורא, נראה דהוא משום דאיסורים דממונות הם בכלל המשפטים, וגם ע"ז נלמד מקרא דואלה המשפטים אשר תשים לפניהם דבעי בי"ד, וא"א לבא מדין לאפרושי מאיסורא בלא בי"ד.

ה] ומקור לזה יש להביא מהא דבקלב"מ כתב רש"י בב"מ דחייב ב' אלא שאין בי"ד מחייבין, וע"כ מהני תפיסה, ולכאו' הוא חוב גמור ואסור לו לעכבו, אלא שאין בי"ד גובין, ותיקשי דמ"ט אין בי"ד גובין מדין לאפרושי מאיסורא.

עוד יש להעיר בדינא דטענו חטים והודה לו בשעורים, דדעת כמה מקמאי דהוי הודאה נגד הודאה, וכתב הש"ך דלדעות אלו אומר לו הדיין שלפי ידיעתו הוא חייב, אלא דבי"ד אין גובין כיון דאיכא הודאה כנגד הודאה, ותיקשי דמ"מ כיון שמודה שהוא עושה איסור במה שאינו משלם, מ"ט לא יכפוהו בי"ד ע"ז, ואמנם י"ל דגם חבירו מודה שעושה איסור, אך נפ"מ כשנתן חבירו אמתלא וכו', ובע"כ דכיון דיש בזה הודאה נגד הודאה, ובדין בי"ד לא הוברר לנו חיובו, לי"ב לדין כפי' מכח לאפרושי מאיסורא.

**ג**

ו] והנה לפ"ז לכאו' כל הפלוגתא אם עביד אינש דינא לנפשי', הוא משום דל"ש בזה דינא דלאפרושי מאיסורא, אך כל שיש בזה משום לאפרושי מאיסורא, ודאי דלכו"ע הוא רשאי להפרישו, - וזהו דמשני הגמ' בעבד שמסר לו רבו שפחה כנענית, דבכה"ג איכא משום אפרושי מאיסורא, וע"כ ודאי הוא רשאי להפרישו.

ז] אך כבר תמה לפ"ז הגרע"א בכו"ח סימן י"ג, בהא דמייתי הגמ' מההיא דוקצותה את כפה, והתם הרי איכא לדין לאפרושי מאיסורא, וודאי דהיא רשאית להכותו, ומ"ט תלינן לה בהפלוגתא אם עביד אינש דינא לנפשי'.[[1]](#footnote-2)

**ד**

ח] והנה בעיקר הנידון אם עביד אינש דינא לנפשי', לכאו' אין הנידון אם מותר ליקח את ממונו, דזה ודאי דשרי, דל"ב לזה תורת דין, דהרי אין בזה איסור כלל, וכ"כ בחי' הגרש"ש כתובות סימן נ"ז', אלא הנידון הוא כשבא להכותו וכו', דאף דאסור להכות את חבירו, מ"מ כדי להציל את שלו שרי מדינא דעביד אינש דינא לנפשי'.

וביסוד הדין דעביד אינש דינא לנפשי', יש להסתפק אם הוא מכח זכותו בממונו, דכיון דמזכותו בממונו שיעמוד לו הממון ולא יזיקוהו, הוא רשאי לעכב את חבירו שלא יזיקנו אף ע"י הכאה, ועד"ז הוא כשבא חבירו להכותו, דהוא רשאי להציל את עצמו אף ע"י הכאה, או דהוא משום דעביד "דינא" לנפשי', ויש לו כח כבי"ד לגבי עצמו.

ט] ויש ללמוד לזה ממש"כ הרא"ש בפ"ק סימן כ' דהא דמהני תפיסה בקנס, הוא משום דמדאורייתא מחייב ליה אלא שאין לו דיין בבבל שיכופנו ליתן לו בכל כה"ג עביד איניש דינא לנפשי', - והתם הרי בעינן כח בי"ד לגבות הקנס, ומדינא דעביד אינש דינא לנפשי' יש לו כח בי"ד, וע"כ הוא רשאי להכות את חבירו דומיא דבי"ד שהיו רשאין להכותו.[[2]](#footnote-3)

וגדולה מזו מצינו בד' הבעה"ת בשער י"ד ח"ב ס"ז דכיון שאמרו דאם עבד כר"א עביד, ע"כ אם תפסו היורשים מהני וקי"ל בעלמא דעביד אינש דינא לנפשיה, הוה ליה כמאן דאזיל לבי דינא ודנו לו כר"א וכיון דתפס תפס, עכ"ד, והביאו הש"ך בתקפו כהן סימן פ"ח, ושם סימן פ"ט כתב דמה"ט מהני תפיסה בכל פלוגתא דרבוותא, דעביד אינש דינא לנפשי' והוי כאילו דנו לו בי"ד כן.

וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ב מסנהדרין הי"ב שהביא לדין זה דעביד אינש דינא לנפשי' בכלל דיני בי"ד, ובתו"ד כתב דאם בא אח"כ לבי"ד ונתברר שדין אמת דן לעצמו אין סותרין את דינו, ומשמע דהוא דין שדן לעצמו, וכ"נ בל' הטור בסימן ד' שכתב דאע"פ שיחיד אינו יכול לדון עושה דין לעצמו, עכ"ל, והרי מש"כ אע"פ שיכול אינו יכול לדון, אינו משום דאל"כ הי' מועיל בתורת בי"ד, דאדם פסול לדון לעצמו בתורת בי"ד, ובע"כ כונתו לחדש דביד אדם לעשות דין לעצמו, אף שהוא יחיד ואינו יכול לדון.

י] וזהו מש"כ הנימו"י ללמוד מהכא, דגם שליח בי"ד יכול להכות למאן דלא ציית דינא, דאל"כ היאך יש רשות להבעלים לעשות כן ומי אלים משליח בי"ד, ומשמע דדינו הוא כדין בי"ד, ואינו מוכרח, דיש לפרש דכונתו דאם אין שליח בי"ד יכול לעשות כן, בע"כ דלקיום זכות הממון של התובע לא ניתן להכות את הנתבע, וא"כ ה"ה דהוא עצמו אינו רשאי להכותו.

**ה**

יא] והך מילתא דכל הא דלא עביד אינש דינא לנפשי' הוא רק כשבא להכותו וכו', לכאו' יש ללמוד כן מהא דבן בג בג דאל תכנס לחצר חברך ליטול את שלך שלא ברשות שמא תראה עליו כגנב, ובגמ' דנו לפרשה דלא עביד אינש דינא לנפשי', ואפ"ה מבו' דכל האיסור הוא רק במה שנכנס לחצר חבירו ונראה עליו כגנב, אך ליכא איסורא במה שנוטל את הממון עצמו.

יב] אמנם הנה בד' המרדכי בפ' הגוזל בתרא סימן קצ"ג מבו' לכאו' ועמד ע"ז הגרד"ל שליט"א דאף כשבא להוציא את ממונו, בעינן לדינא דעביד אינש דינא לנפשי', - וכ"נ להדיא בל' הטוש"ע בחו"מ סימן ד' ס"א כמו שעמד ע"ז הגרד"ל, ז"ל, אע"פ שיחיד אינו יכול לדון עושה דין לעצמו, פי' אם רואה את שלו ביד אחר שגזלו יכול לקחת מידו מה שגזל לו, ואם האחר עומד כנגדו למחות בו יכול להכותו עד שיניחנו ליקח שלו, עכ"ל, ומשמע להדיא דגם הא דיכול לקחת מידו מה שגזל לו, הוא מכח דינא דעביד אינש דינא לנפשי'.

ובאמת כ"ה מבו' להדיא בתשו' מהרי"ק סימן קס"א ובד' היש"ש בפירקין והפוסקים בסימן ד', דגם כשנוטל את שלו, תלי בדינא דעביד אינש דינא לנפשי', עיי"ש בכל מש"כ לדון בזה, ואכמ"ל.

יג] ומצינו עוד נידון דכוותה, בדין תפיסה לגביית חוב, דבד' הנימו"י בפ' המקבל מבו' דכל הא דמהני התפיסה הוא מכח דינא דעביד אינש דינא לנפשי', וכ"נ בד' הפוסקים בסימן ד', וכ"כ הנתיה"מ בסימן כ"ח סק"ב, - ובחי' הגרש"ש בכתובות נ"ז עמד בזה, דהא דמהני תפיסה הוא מכח שגובה את זכותו, ומ"ט בעינן בזה לדינא דעביד אינש דינא לנפשי', וכ"כ בחי' הגרש"ר סימן כ"ז סק"ז דל"ב בזה לדינא דעביד אינש דינא לנפשי'.

והגרש"ר שם הוכיח כן, דהרי אף בקלב"מ מהני תפיסה, אף דהתם ל"ש דינא דעביד אינש דינא לנפשי', שהרי אין בי"ד מחייבין אותו, ובע"כ דהא דמהני תפיסה ל"ב בזה לדינא דעביד אינש דינא לנפשי'.[[3]](#footnote-4)

יד] ואמנם באמת גם בהא דאינו רשאי להוציא את ממונו אלא מדין דעביד אינש דינא לנפשי', מבו' בד' הט"ז בסימן ד', דאף דדינא דעביד אינש דינא לנפשי' הוא רק כשיש לו ראי' המועלת בדין, ואף אם כלפי שמיא גליא דהוא כדין, מ"מ אין לו רשות, ומה"ט אף אם יש לו מיגו שלא הכהו, יהא חייב על הכאתו, מ"מ הא דרשאי להוציא את שלו הוא גם בלא"ה, אלא דאם אין לו ראי', יבואו אח"כ בי"ד ויוציאו מידו, אך לא עביד איסורא במה שנטל הממון, וזה צ"ב.

**ו**

טו] ולמדנו הביאור בזה ממש"כ החזו"א באהע"ז סימן כ"ז סק"ח, ז"ל, ומיהו יש עוד בדיני ממונות שאינו רשאי ליטול את שלו שלא ברשות בי"ד במקום דליכא פסידא כדאמר ב"ק כ"ז ב', כונתו למ"ד דלא עביד אינש דינא לנפשי', ואיסור זה אפשר שהוא ממקרא דהמשפטים אשר תשים לפניהם ודרשינן ולא לפני הדיוטות, וה"ה בעצמו בלא שימת משפט, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דאסור אף ליטול את שלו, אף דלי"ב משום גזילה, והיינו משום דליטול את שלו מחבירו הו"ל בכלל משפט, ויש בזה איסור לעשות דין משפט בלא שימת משפט בבי"ד.

טז] ונראה דכ"ז הוא כשיש דו"ד על הממון אם הוא שלו או אינו שלו, דבכה"ג הו"ל בכלל דין משפט, אך כשאין דו"ד בזה, אלא שחבירו גוזלו והוא נוטל את שלו, אי"ז בכלל דין משפט, - וע"כ בההיא דבן בג בג לא נאסר אלא ליכנס לחצר חבירו שלא ברשות וכו', די"ל דאיירי כשאין דו"ד בזה, ובכה"ג לא נאסר ליטול את שלו, דאי"ז עשיית משפט כלל.

**ז**

יז] ונראה דמה"ט הוא דל"מ להכות את חבירו שבא להכותו אלא מדינא דעביד אינש דינא לנפשי', דאף דיש בזה לדין אפרושי מאיסורא, מ"מ כיון שהוא נידון דנפשי' והוא תובע ע"ז שלא יכנו חבירו, הרי דכל שמונע את חבירו מלהכותו חשיב גם כעשיית משפט, ולא הותרה עשיית משפט שלא בבי"ד, ומשא"כ כשאחר בא להציל, לא חזינן לה כלל כעשיית משפט, אלא כאפרושי מאיסורא בעלמא.

יח] וזה מבו' בד' רש"י בד"ה איסורא שפירש בטעם הא דכשמסר לו שפחה כנענית רשאי להלקותו ולהפרישו, דהוא משום דהאי דינא לאו לנפשי' הוא, ומשמע דאם הי' דין זה לנפשי', ל"ה רשאי להלקותו ולהפרישו משום לאפרושי מאיסורא, ורק משום דאי"ז דינא דנפשי', הוא דאינו רשאי להלקותו ולהפרישו.

**ח**

יט] והנה הא דלמ"ד דעביד אינש דינא לנפשי' מותר להוציא את שלו, ולי"ב משום איסור עשיית משפט בלא שימת משפט בבי"ד, בפשוטו הי' מקום לומר דמ"ד דעביד אינש דינא לנפשי' ס"ל דלא נאסר לעשות משפט בלא שימת משפט בבי"ד, וע"כ הוא רשאי להוציא את ממונו.

אך כבר נתבאר לעיל להוכיח מכ"ד דהא דעביד אינש דינא לנפשי' הוא משום דיש לו כח דבי"ד, ונראה דהיינו דלעולם ודאי דנאסר עשיית משפט בלא שימת משפט בבי"ד, אלא דהאדם עצמו יש לו כח בי"ד לדון בממונו ולהציל את שלו, וע"כ הוא דלי"ב משום אשר תשים לפניהם, דחשיב שפיר כעשיית משפט.

כ] ואמנם שמא יש מקום לחלק בזה בהא דאינו רשאי לעשות דין אלא כשיכול לברר בבי"ד, דבגונא שהוא בא לעשות דבר שאין לו רשות אלא מכח בי"ד, הדעת נותנת דלא ניתנה לו רשות זו אלא כשיכול לברר בבי"ד, אך כשעושה דבר שהוא רשאי בו, אלא שבאנו עליו משום דהוי זה עשיית משפט האסורה בלא בי"ד, הרי דזה שפיר יש בידו לעשות אף כשאינו יכול לברר בבי"ד, וזהו שכתב הט"ז דליקח את ממונו מותר אף כשאינו יכול לברר, ורק להכותו אינו רשאי.

וי"ל דהטעם בזה הוא, למש"כ המהרי"ק ועוד מרבוותא דבעינן שיהא אפשר לברר, דאל"כ לא שבקת חיי וכו', וי"ל דטעם זה הוא רק במה שנתנו לו כח בי"ד לעשות דבר שאינו רשאי בו מצ"ע, אך כשעושה דבר שהוא רשאי בו מצ"ע, אלא שבאנו לאסור עליו משום דהוי עשיית משפט האסורה שלא בבי"ד, הרי דכלפי זה שפיר יש לו כח בי"ד בכל גווני.

ולפ"ז יתכן דמה"ט מהני תפיסה בקלב"מ, אף דבבי"ד אין דנים כן, דאף דעיקר הא דמהני תפיסה הוא משום דעביד אינש דינא לנפשי', משום דכיון דהוא עושה דבר שיש לו זכות עליו, הרי דאף דגם בזה בעינן לדינא דעביד אינש דינא לנפשי', משום דגביית חוב הו"ל כעשיית דין האסורה שלא בבי"ד, מ"מ בזה יש לו כח בי"ד אף בדבר שאין דנים בבי"ד, וצ"ע.

1. וי"ל לפ"ד הסמ"ע בסימן תכ"א סקכ"ח ובפרישה שם סק"כ דלא פטרינן מדין לאפרושי מאיסורא, אלא כשמתכוין להפרישו מהאיסור, אך אם עושה כן מחמת שנאה חייב, ובאשתו וקרובו פטור אף בכה"ג, - ולפ"ז י"ל דזהו דתלינן לה בדינא דעביד אינש דינא לנפשי', משום דיש לפרש לקרא דעושה כן מחמת שנאה, ולא כדי להפריש מאיסור, וע"כ אין לפטרה משום לאפרושי מאיסורא, אלא משום דעביד אינש דינא לנפשי'. [↑](#footnote-ref-2)
2. והחי' הרי"מ בחו"מ סימן ד' סק"ב נסתפק בקנס דמהני תפיסה, אם רשאי הנתבע להכות את התובע כדי שלא יתפוס מכח דינא דעביד אינש דינא לנפשי', ואם הא דעביד אינש דינא לנפשי' הוא מכח בי"ד, ודאי דל"ש כן בכה"ג, דהרי בי"ד אינם מונעין אותו מלתפוס, אך גם אם הוא דין בפנ"ע מכח זכויות הממון, לכאו' ודאי דבכה"ג אין לו תביעה בדיני ממונות על חבירו שלא יתפוס ואינו רשאי להכותו, והחי' הרי"מ שם מסיק ג"כ כן, עפמש"כ הנימו"י דלא הותר להכותו אלא כששליח בי"ד הי' רשאי להכותו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שכתב לפ"ז דבקנס דאיכא פטורא דקלב"מ לא יועיל תפיסה, דכל הא דמהני תפיסה בקנס הוא משום כח בי"ד, ובמקום דאיכא קלב"מ אין לו כח בי"ד. [↑](#footnote-ref-4)