אלמנה לכהן גדול - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

**ס"ו ע"א**

**ציונים עיקריים: א) במתני' "הכניסה לו עבדי מלוג ועבדי צאן ברזל".** עיין רש"י (ד"ה הכניסה) דנכסי צאן ברזל הם אותם נכסים שמכניסה לו האשה וכותבין אותם בכתובה, וברשב"א פליג דכל שלא שם את הנכסים וקבל עליהם אחריות אינם צא"ב, עי"ש בראיותיו.

**ב) "עבדי מלוג לא יאכלו בתרומה".** פרש"י משום שהאשה היא חללה וצ"ב דהתינח כהנת דנעשית חללה אבל ישראלית הנשואה לכהן שצריכה לאכול משום דהוי קנין כספו מ"ט תעשה חללה. ומוכח לכאו' דגם בישראית שייך פסול חללות [עיין בגמ' לעיל נ"ז ע"א] ועל כרחך שהטעם שאשת כהן אוכלת בתרומה הוא 'מעלה' באשת כהן שהיא ככהנת ועיין באמרי משה (סי"ג). [הרחבה אות ב].

**ג) בתוד"ה אלמנה.** בתוס' כתבו דלא מהני ק"פ כקנין הגוף כדי שיחשב קנין כספו, [ועיין בערול"נ להלן סז: בשי' רש"י]. והקשה הקר"א מה הוצרכו להביא ראיה מפקיר עבדו הא מוכח כן מהא דאיתא להלן דישראל ששכר פרה מכהן מאכילה כרשיני תרומה אע"ג שיש לישראל בה קנין פירות. ועוד הקשו מהא דאיתא בע"ז (ט"ו) דאם שכירות קניא בהמה השכורה לכהן אוכל בתרומה, ודין שכירות קניא לא עדיף על ק"פ כקה"ג.וכתבו האחרונים דאין כוונת התוס' לקנין הגוף כפשוטו אלא "לקנין איסור" עיין באבנמ"ל (שו"ת סי' י"ז) שהרחיב בזה. [ויל"ע מדוע כלפי קנין איסור לא אמרי' דקנין פירות הוי כקנין הגוף, עיין באבנמ"ל (שם)] ובעיקר היסוד דאכילת תרומה תלוי בקנין איסור עיין בברכת שמואל (סי' י"ט) משכ"ב עפ"ד הגר"ח [פרק כ"ג הלכ' מכירה הג']

יל"ע מ"ט סגי בקנין איסור הרי בעי' 'קנין כספו', ועיין באנמ"ל (שם) שביאר דקנין כספו תלוי במה שנקנה בכסף וראיתו מאשה ארוסה ועיין באמרי משה [סי' כ"ג או' כ', כ"א] משכ"ב. [הרחבה אות ב\*]. ובעיקר היסודשקנין כספו של עבד היינו שנקנה ע"י כסף, יש לדון דלפ"ז עבד שקנאו רבו בשטר או בחזקה לא יאכילו בתרומה, ועיין ברש"י בכתובות (נ"ח ע"א ד"ה והאי)ובקו"ה (סי' מ"ז סק"ז) ובתוס' רא"ש בקידושין (דף ה ע"א י:) [הרחבה אות ב\*].

**ד) עיין בתו"י** מש"כ בטעם הדבר דל"א הכא ק"פ כקנין הגוף ויל"ע אם כוונתו כאחרונים הנ"ל [הרחבה אות ב\*\*].

**ה) בא"ד.** מבואר בתוס' שדימו דין אכילת תרומה התלוי בקנין והגוף ול"א בו ק"פ כקנה"ג, לדין שן ועין שאין יוצאים לאיש משום שלא אמרי' ביה קנין פירות כקנין הגוף. והנה לענין דין יום או יומים מבואר בגמ' (ב"ק צ' בב"ב נ') דתלוי הדבר בקנין פירות כקנין הגוף והיינו שאם ק"פ כקה"ג יש לבעל הק"פ דין יום או יומים. ויש לדון מה החילוק בין יום או יומים לדין שן ועין ומדוע ס"ל לתוס' דאכילת תרומה דומה לשן ועין ולא ליום או יומים. ועיין בתוס' בב"ב [נ' ע"א ד"ה קסבר] ובתוס' בהחובל (צ' ע"א) מה שכתבו לחלק בזה ויל"ע עיין היטב באבנמ"ל שם ובאמר"מ כ"ג י"ט. [הרחבה אות ג].

ובטעם הדבר דגבי יום או יומים אי"ז תלוי בקנין איסור ותלוי בק"פ כקה"ג, עיין בתוס' בהחובל מש"כ ודבריהם צ"ב ועמד על כך באבנמ"ל דלא מובן תי' התוס'. ועיין באבנמ"ל (שם) מה שכ' לחלק בין דין יום או יומים לדין שו"ע. [הרחבה אות ג].

**ו) הנה** לענין שן ועיןמבואר בתוס' דלא יוצאים לא לאיש ולא לאשה וצ"ב, דאם תלוי בקנין איסור מ"ט לא יוצאים לאשה ואם תלוי בקנין ממון מ"ט לא יוצאים לאיש, ועיין באבני מלואים (שם) שכ' דרך חדשה בענין זה. וע"ע באמר"מ סי' כ"ג או' כ"א כ"ב [הרחבה אות ד].

**ז) "ועבדי מלוג לא יאכלו בתרומה אמאי"** הקשו הראשוניםמ"ט לא הקשתה הגמ' מסיפא דמתני' דבת ישראל שנשאת לכהן, ועיין בתי' התוס', והסברא צ"ב. ועייןברשב"אמשכ"ב, ומבואר דאשה האוכלת נחשב ככהן עצמו וע"כ מאכילה את עבדיה ובראיות לד"ז עיין בקו"ה (סי' מ"ז ס"ק ד'), ומקור לד"ז הביאו האחרונים מקרא ד"כל טהור בביתך" עיין בזכר יצחק (סי' ל"א) ובאמרי משה (י"ג סק"ג) [הרחבה אות ה].

יש לדון למסק' דמלתא דילפי' מקנינו שקנה קנין שהאשה מאכילה האם בעי' לטעם שהאשה היא ככהנת [לענין להאכיל את קנינה] עיין בלשונות הראשונים בענין זה ובס' משנת ר"א (סי כ"ו) ובדרך אמונה (פ"ז מתרומות ה' י"ח בבה"ל) כתב דאין כלל דין אכילה אף באשה מחמת שהיא כהנת וכל מה דכתבו הראשונים שהיא ככהנת זה רק לס"ד דגמ', עי"ש [הרחבה אות ה\*].

**יל"ע** האם גם בעבד אמרי' דין זה שהוא ככהן ויאכל מטעם שהוא ככהן, עיין בקו"השחילק בזה בין עבד לכהנת אכן מד' הרשב"א [בקושיתו ע"ד הירושלמי בסוגיין] יש לדייק שדין אחד להם. [הרחבה אות ה\*\*].

**ח) "אמאי להוי כקנינו שקנה קנין וכו'".** עיין היטב במהלך הגמ' ומסק' הגמ' שרבינא סבר שגבי קנינו שקנה קנין יש הלכה שרק האוכל מאכיל, ורבא ס"ל שאין הלכה כזו אלא משום גזירה.וצ"ב במה תלויה מחלוקתם [ועיין בירושלמי שנחלקו בכעי"ז ושם מבואר דסברת רבינא היא מקרא].הנה יש לדון בגדר הדין דקנינו שקנה קנין האם אוכל מטעם הבעלות של הכהן האדון או שאכילת קנין קנינו היא מחמת כחו של הקנין הראשון ועיין במנחת חינוך (ר"פ כח) שמבואר שנחלקו בזה רבינא ורבא,ובאופן אחריש לדון שגם לרבינא האדון מאכיל ומ"מ בעי' שהשייכות בין האדון לשלישי תהיה ע"י מי שאוכל וצ"ב. [הרחבה אות ו].

**הנה** דין קנינו שאינו אוכל מבואר בגמ' בגוונא של אשה חללה, ויל"ע מה הדין בכה"ג גבי עבד שאינו אוכל משום שהוא ערל האם קנין קנינו אוכל או לא.ועיין היטב בירושלמי שנחלקו בזה אמוראים ועיין בקר"א מה דן בדברי הירושלמי דלכאו' הוי נגד סברת הש"ס דידן דערל אינו נחשב שאינו אוכל "דפומיהו הוא דכאיב להו" [הרחבה אות ו].

**ט) "ועבדיו שקנו עבדים שיאכלו בתרומה".** הקשו הראשונים באיזה אופן מיירי דלכאו כל מה שקנה עבד קנה רבו, עיין ברש"י**,** ובתוס'**.** וברשב"א הביא מד' הירושלמי, דרק אם גם הקנין שקנה קנינו משמש את האדון איתא לדין דקנינו דקנה קנין אוכל, ולכן ביאר דמיירי שהעבד קנה קנין גוף לעצמו ופירות לאדון, והקשה בקר"א דממנ"פ אם אין לאדון קנין הגוף בעבד מה מהני שיש לו קנין פירות הרי בעי' שקנין הגוף יאכיל, ואם יש לו בהם קנין הגוף הרי הם קנינו של האדון ולא של העבד. [הרחבה אות ז\*].

**י) דין קנין שלישי.** עיין בחינוך (ר"פ) דקנין שלישי אינו אוכל ובערול"נ הוכיח מדברי הרמב"ם שקנין שלישי אוכל. וצ"ב במחלו' ועיין במנ"ח(שם). [הרחבה אות ח].

**יא) "והרי ערל וכל הטמאים שאינם אוכלין ומאכילין".** עיין ברש"י בר"פ הערל שכתב דמיירי במתו אחיו מחמת מילה, והקשה ע"ז ר"ת [הו"ד בתורא"ש] מ"ט אמרי' בגמ' דפומייהו הוא דכאיב להו הרי ערל זה אינו בר מילה לעולם. ולכן ביאר ר"ת דמיירי בערל שאינו רוצה למול מפחד סכנה וערלות ליבו היא. ובקו"ה ביאר דתלוי בגדרי פטור אונס אי הוי כמו שאינו בר חיובא או דהוי בר חיובא אלא שפטרא רחמנא. [הרחבה אות ט].

**יב) "והרי ממזר שאינו אוכל ומאכיל".** עיין פרש"י, וצ"ב דאי"ז דומה לנדון דידן, דהקנין מאכיל דהתם לכאו' הבן אינו מאכיל ממש אלא שמחמת הבן היא אוכלת מחמת בעלה הכהן. וצ"ע, ועיין מהרש"א וערול"נ [הרחבה אות י].

**א) במתני' "הכניסה לו עבדי מלוג ועבדי צאן ברזל". ברש"י** (ד"ה הכניסה) ביאר דנכסי צאן ברזל הם אותם נכסים שמכניסה לו האשה וכותבין אותם בכתובה ומקבל עליו אותם באחריות הכתובה. ונכסי מלוג הם אותם נכסים שמכניסה אותם האשה לבעל ולא נכתבים בכתובה [ומשמע שאותם שכתבים בכתובה אי"צ שומא ובלה"כ הוי נכסי צא"ב]. **וברשב"א** פליג ע"ד רש"י וס"ל שכל שלא שם את הנכסים וקבל עליהם אחריות אינם נכסי צאן ברזל גם אם נכתבו בכתובה, ודייק כן מלשון המשנה ומדברי התוספתא עי"ש, והביא כן מדברי הרמב"ם עי"ש. ועיין בטור ובשו"ע (סי' פ"ה סק"ג) שהובאו ב' הדעות.

**ב) "עבדי מלוג לא יאכלו בתרומה".** והטעם **פרש"י** משום שהאשה היא חללה ואינה אוכלת [ומי שאינו אוכל אינו מאכיל כדלהלן בגמ']. **וצ"ב** דהתינח כהנת דנעשית חללה אבל ישראלית הנשואה לכהן שצריכה לאכול משום דהוי קנין כספו מ"ט תעשה חללה. אכן מוכח לכאו' בגמ' לעיל נ"ז ע"א גבי בת גר זכר וברש"י שם (ד"ה אי בקדושתיה קאי) דשייך חללות גם במי שאינה כהנת והיינו לענין תרומה היא כחללה דהוא "פסול", ולכאו' מוכח מזה שהטעם שאשת כהן אוכלת בתרומה אי"ז מדין קנין כספו כפשוטו כמו בעבד אלא שלאשה יש 'מעלה' לאכילת תרומה במה שנשאת לכהן [כמו שהיא ככהנת ויתבאר עוד בזה להלן] ולכן שייך לענין זה פסול חללות באשה. וכן מבואר **באמרי משה** (סי"ג). **ועוד יש לדון** שאשה בכה"ג לא תאכל מאחר ש"בעמוד והוצא קאי" ועיין בתוס' לעיל נ"ו ע"א ד"ה מן שזו סברא גם לפסול באכית תרומה [ונפ"מ בין צדדים אלו בכה"ג שלא בא עליה] וצ"ע.

**ב\*) בתוד"ה אלמנה.** הקשו תוס' למ"ד קנין פירות כקנין הגוף אמאי לא יאכלו בתרומה ותירצו דלא מהני ק"פ כקנין הגוף כדי שיחשב קנין כספו, [ועיין בערול"נ להלן סז: ד"ה לימא שכתב דשיטת רש"י היא דמחמת קנין פירות נמי אוכלים בתרומה]. והוכיחו תוס' דבתרומה אזלי' בתר קנין הגוף גם למ"ד קנין פירות כקנין הגוף מהא דהמפקיר עבדו אוכל בתרומה דהוי מעוכב גט שחרור ואע"פ שאין לרב אלא הגוף ולא הפירות, עי"ש [ועיין בערול"נ מה שהעיר על ראית התוס' מהתם]. **ובקר"א** הבין בדברי התוס' כפשוטו דדין אכילת תרומה תלוי בקנין גוף העבד [ועיין בתו"י בסברת הדבר]. והקשה ע"ז מה הוצרכו להביא ראיה מפקיר עבדו הא מוכח כן מהא דאיתא להלן דישראל ששכר פרה מכהן מאכילה כרשיני תרומה אע"ג שיש לישראל בה קנין פירות. **ומאידך גיסא** הקשו על תוס' [עיין **ישרש יעקב** ועוד] מהא דאיתא בע"ז (ט"ו) דאם שכירות קניא א"כ בהמה השכורה לכהן אוכל בתרומה, ודין שכירות קניא לא עדיף על ק"פ כקה"ג, וחזי' דאכילת תרומה אינו תלוי רק בקנין הגוף, עי"ש.

**אכן** בביאור דברי התוס' **כתבו האחרונים** דאין כוונתם לקנין הגוף כפשוטו אלא "לקנין איסור" [ולפ"ז אי"ז שייך לדין קנין בבהמה לענין אכילת תרומה, דהתם תלוי בקנין ממון לחוד]. עיין ב**אבנמ"ל** (שו"ת סי' י"ז) דכתב דעבד אוכל בתרומה משום דהוא קנוי לאדון לקנין "איסור" ולכן אפי' אם הקנין פירות שייך לאחר [וקנין פירות כקה"ג] מ"מ אוכל מחמת הקנין איסור [שעל קנין זה ל"א קנין פירות כקה"ג ויבואר להלן אות ד']. והביא ראיה לזה מהא דארוסה דאוכלת בתרומה כיון שהיא "קנין כספו" [עיין בפ' אע"פ דף נ"ז] ופשוט דאין לבעל קנין ממון בארוסה אלא רק קנין "איסור", ומ"מ אוכלת בתרומה, וכתב האבנמ"ל דזו כוונת דברי התוס' (בסוגיין) דאכילת תרומה תלויה בקנין הגוף [גם למ"ד ק"פ כקה"ג]. **אלא** דהקשה האבנמ"ל דלכאו' הרי כתיב "קנין כספו" וקנין כספו היינו קנין ממון, וא"כ איך שייך לומר דהכוונה היא לקנין "איסור", וביאר דקנין כספו אין הכוונה למהות הקנין אלא לדרך הקנין היינו אותו שנקנה לו ע"י כסף ["דמכסף מקנתו"] וה"ה בארוסה דנקנית ע"י כסף, וכתב דכן לשון השטמ"ק בפרק אע"פ [שם] "והאי נמי קנין כספו שקנאה בכסף קידושין שלו" עי"ש. **ועיין באמרי משה** [סי' כ"ג או' כ', כ"א] שכתב באופן קצת שונה, דבאמת דין אכילת תרומה תלוי בקנין האיסור [כאבנמ"ל] אבל מ"מ כתב דלבעל הקנין פירות יש ג"כ קנין איסור, וא"כ בעל הקנין הגוף ובעל הקנין פירות הם שותפין בקנין איסור, וביאור דברי התוס' [בסוגיין] הוא דגם למ"ד כקה"ג מ"מ לענין איסור אין עדיפות לקנין הפירות על קנין הגוף והם שוים בקנין איסור ולכן אין עבדי מלוג של אלמנה לכה"ג אוכלים בתרומה. [והנה בהמשך דברי האבני מלואים מבואר שמסקנת דבריו שאין תלוי כל האכילה בקנין איסור אלא גם בקנין ממון משום דבעי' כספו המיוחד לו, אלא שכל היכא שקנוי לו קנין איסור אוכל מדין קנינו שקנה קנין ויבואר להלן].

**והנה ראית התוס'** דתלוי אכילת תרומה בקנין הגוף [היינו קנין איסור] היא ממפקיר עבדו שאוכל בתרומה, **ובאבני מלואים** (שם) הקשה מ"ט הביאו ראיה מדין מפקיר עבדו שאי"ז ראיה ברורה שהרי אפ"ל דקאי למ"ד ק"פ לאו כקנין הגוף [וכ"כ בערול"נ לדחות ראית התוס'], ולא הביאו ראיה ברורה מארוסה כהנ"ל, דמוכח דתלוי בקנין איסור, **וכתב האמרי משה** (שם) דיש לחלק, דלא היה שייך להוכיח מארוסה, משום שבארוסה קנין האיסור הוא קנין בפני עצמו משא"כ בעבד דקנין איסור של עבד הוא תוצאה של קנין הממון ולכן אילולי הראיה ממפקיר עבדו היה ס"ד שתלוי דינו של העבד לאכילת תרומה בקנין ממון. **ובעיקר ראית התוס**' ממפקיר עבדו דמבואר דהכל תלוי בקנין איסור, יל"ע, דהנה אם יהיה עבד של שני שותפין שלאחד קנין ממון ולשני קנין איסור לכאו' לא יאכל בתרומה משום שחלקו של השני מעכב עליו, וכמו שאשה שיש לה קנין הגוף אינה מוציאה בשו"ע את העבדי מלוג שלה מחמת שקנין פירות שייך לאיש [וק"פ כקנין הגוף, דאם אינו כקנין הגוף מוציאה משום שקנין הפירות הוא רק כשיעבוד ואכמ"ל], וא"כ מ"ט באמת מפקיר עבדו שיש לו קנין איסור מאכילו הרי קנין הממון שייך לעבד עצמו ומ"ט אי"ז מעכב עליו, ולכאו' צ"ל שמאחר שאין הקנין הממון שייך לאחר אלא לעצמו של העבד אין בזה סתירה לבעלות האדון דקנין זה אינו כנגד האדון, ואכתי צ"ב מסברא. **והנה באבי עזרי** (תרומות ?) כתב שבחציו עבד וחציו ב"ח שקנין איסור של האדון וקנין ממון של העבד מטעם קנין כספו אין חסרון שיאכל בתרומה כיון שהוא קנין של האדון ואין הקנין ממון סותר את קנין האיסור שאינו מעורב בו [משא"כ בשני שותפין כהן וישראל, שחלק חבירו מעכב עליו דמעורב בו והוא גם כספו של הישראל] אלא שכתב דמ"מ אינו אוכל תרומה דסו"ס החלק שהוא בן חורין אינו יכול לאכול עי"ש, **אכן בתוס' בב"ק צ'** מבואר שבחציו עבד וחציו ב"ח שקנוי לאדון קנין כספו הוא אוכל בתרומה מחמת קנין האיסור, אילולי הדרשא של כספו המיוחד לו עי"ש. הנה בעיקר ראית התוס' לכאו' אין ראיה שהכל תלוי בקנין איסור, דאפשר שבקנין ממון ג"כ היה הדין כן שאילו היה לאדון קנין ממון ולעבד עצמו הקנין איסור היה אוכל בתרומה דכל היכא שיש קנין כספו לאדון [או ממון או איסור] הרי הוא מאכיל במקום שקנין חבירו אינו מעכב עליו כגון הכא שהחלק השני הוא קנין עצמו, וא"כ אין הראיה שהכל תלוי בקנין איסור, וצ"ע, ואולי מטעם זה הוי רק 'קצת ראיה'.

**ובעיקר היסוד** שקנין כספו של עבד היינו קנין איסור ומה שנאמר קנין כספו היינו שנקנה ע"י כסף, **יש לדון בזה**, דלפ"ז עבד שקנאו רבו בשטר או בחזקה לא יאכילו בתרומה, וברש"י בכתובות (נ"ח ע"א ד"ה והאי) כתב דהטעם דקידושי ביאה מאכילין בארוסה הוא משום שאתקש היות להדדי, עי"ש. ולפ"ז גבי עבד דאין הקש של הקנינים לא יאכיל בתרומה. **ובאמת בקו"ה** (סי' מ"ז סק"ז) כתב דיש לחלק בזה בין האשה לעבד, שבאשה הדין קנין כספו הוא משום שקנה אותה בכסף, אבל בעבדו י"ל דקנין כספו היינו "קנין ממון". [ועי"ש שכתב דלשיטת ר"ת (כתובות שם ולהלן ס"ז:) שגם יבמה [זקוקהה] אוכלת מדאו' צ"ב מ"ט נחשב קנין כספו, וכתב שם דאפשר שאוכלת מחמת קנינו של הבעל ובאופ"א פירש (בהשמטות) דלשיטת ר"ת מה דבעי' קנין 'כספו' בדוקא הוא רק בעבד, אבל באה סגי ב'קנינו'] ועיין **בתוס' רא"ש** בקידושין (דף ה ע"א) שכתב "כיון שמושל עליה ומשועבדת לו מקרי קנין כספו אפי' קנה בשטר ובביאה" ולפ"ז י"ל מיושב גם בעבד דנחשב קנין כספו גם אם קנאו בשטר או בחזקה [ועיין בתוס' הרא"ש בקידושין י: ד"ה ארוסה שכתב כדברי רש"י בכתובות הנ"ל דהוקשו הויות להדדי וצ"ע]. ולענין הוכחת האבני מלואים דבעבד אוכל בגלל הקנין איסור כמו שבארוסה אוכל בגלל הקנין איסור, כתב בקו"ה (שם) דאי אפשר לומר כן שהרי זה בעיא בגמ' [גיטין מ"ב:] במעוכב גט שחרור [דיש קנין איסור ולא ממון] האם אוכל בתרומה ולא פשיט מארוסה. ויש ליישב דלדעת הקו"ה יש ספק בגמ' האם מהני קנין איסור בעבד וא"כ ע"כ דחלוק דין עבד מארוסה. אכן לדעת האבנמ"ל מבואר דספק הגמ' בגיטין הנ"ל הוא דכיון שכופים אותו לשחררו ע"כ לא יאכל דאי"ז חשיב קנין כספו. עי"ש.

**נתבאר** דלדעת האבנמ"ל והאמר"מ דין אכילת דין אכילת תרומה תלוי בקנין איסור של האדון [או הבעל] **ובברכת שמואל** (סי' י"ט, ועיין נמי בשיעורי הגרב"ב סי' מ') הביא את יסוד **הגר"ח** [עיין חי' הגר"ח פרק כ"ג הלכ' מכירה הג'] דיש ב' דיני בעלות, יש דין בעלות של ממון היינו דלא בעי' קנין הגוף "ממש" אלא סגי במה דיש "תביעה לבעלים על הממון", וכמו "בכפל" דסגי במי שיש לו את התביעה על דין היזק של "גניבה" וכן לענין נזקין שהבעלים הוא מי שיש לו זכות תביעה על ההיזק. ויש דין בעלות על ה"איסור" היינו מי שיש לו קנין הגוף "ממש", [וצ"ב]. **ולכאו'** הביאור הוא דיש סוג דינים בבעלות שבהם אי"צ שהגוף שייך לבעלים אלא רק הזכויות של הגוף יהיו שייכים לבעלים, ויש דינים שבהם לא סגי בזכיות הבעלות אלא בעי' לבעלות עצמה [ודוגמא לדבר עבד לקנס שכתב הגר"ח שהקנס הוא לאדון ולא שייך בו עבד 'לענין' קנס שאי"ז 'זכויות' אלא הבעלות עצמה] וזהו קנין איסור. אלא שצ"ב מ"ט לענין תרומה בעי' בבעלות זו של הגוף ממש ולא סגי בזכויות הבעלים [וצ"ל עפ"ד התו"י להלן].

**ב\*\*) בתו"י כתב** דכיון דתרומה הוא מן התורה אזלי' בתר קנין הגוף, ומשום דבעי' כי יקנה "נפש" קנין כספו. עי"ש, וצ"ב, והיה מקום לבאר שכוונתו כשיטת האחרונים הנ"לדתרומה זהו דין "בנפש העבד" והיינו דתלוי בקנין איסור שזהו קנין הנפש. ועיין. אכן אי"ז מוכח כלל דהנה גבי בהמה שאוכלת בתרומה כתב הר"ש בתרומות (?) שהוא מדין "קנין נפש" והיינו נפש בהמה [ובבהמה ליכא קנין איסור] ומ"מ י"ל דהיכא דאיכא בנפש קנין איסור בעי לקני איסור מחמת ה"נפש", וצ"ע. וע"פ ד' התו"י הנ"ל ניתן לבאר עוד דהנה חילקו האחרונים [עיין להלן מד' הקו"ה ועוד] בין עבד האוכל רק מדין קנין כספו לבין אשת כהן האוכלת מדין שהיא ככהנת ולכאו' מנין לחלק כן הרי תרוייהו נלמדו מקנין כספו ומנין שיש חילוק בהם, וי"ל שבקנין נפש נאמר שהאכילה בתרומה היא דין ב'נפש' וממילא י"ל שגבי אשה שאפשר שיהיה בה מעלה 'בנפש' של כהנת על כן דין האכילה היא משום שהיא ככהנת אבל בעבד שלא שייך עד כדי כך מעלה בו אזי אוכל מחמת הקנין הפנימי ביותר שיש בו היינו קנין איסור, וגבי בהמה שלא שייך בה קנין 'איסור' אוכלת מחמת קנין הגוף גרידא.

**ג) בא"ד.** מבואר בתוס' שדימו דין אכילת תרומה התלוי בקנין והגוף ול"א בו ק"פ כקנה"ג, לדין שן ועין שאין יוצאים לאיש משום שלא אמרי' ביה קנין פירות כקנין הגוף. והנה לענין דין יום או יומים מבואר בגמ' (ב"ק צ' בב"ב נ') דתלוי הדבר בקנין פירות כקנין הגוף והיינו שאם ק"פ כקה"ג יש לבעל הק"פ דין יום או יומים. ויש לדון מה החילוק בין יום או יומים לדין שן ועין ומדוע ס"ל לתוס' דאכילת תרומה דומה לשן ועין ולא ליום או יומים. **והנה** יעוין **בתוס' בב"ב** [נ' ע"א ד"ה קסבר] **ובתוס' בהחובל** (צ' ע"א) כתבו דלענין שיצא לאיש לא אמרי' דק"פ כקה"ג דלא אלים להפקיע קנין פירותיו את קנין הגוף דאשה שיצאו לו לחרות [ותירוץ נוסף כתבו תוס' בב"ב דקנין פירות של הבעל גרוע יותר מקנין פירות בעלמא ובהחובל כתבו בתי' נוסף דבאמת ק"פ כקה"ג מהני שיצא בשו"ע לבעל הק"פ עי"ש] ובפשטות ביאור דברי התוס' הוא דאע"פ דק"פ אלים והוי כקנין הגוף מ"מ אין הוא יכול להפקיע את קנין הגוף של האישה. ויל"ע האם דברי התוס' שם עולים בקנה אחד עם דברי התוס' דידן דלכאו' א"נ דהטעם דאין יוצאים בשו"ע לאיש זה משום שאין בכח קנין הפירות של האיש להפקיע את קנין הגוף של האשה, א"כ צ"ב מה הראיה דלא נחשב קנין כספו של האיש הרי הכא אין הנדוון להפקעת כח האשה אלא מי הוא הבעלים שנאמר עליו קנין כספו, אכן י"ל [וכך נראה באבני מלואים בתחילת דבריו] דכשם שאין הבעל יכול לשחרר את חלק קנין הגוף של האשה למרות שק"פ כקה"ג כמו כן אינו יכול להאכיל את קנין הגוף של האשה [דבחלק ש האשה אין לו זכות אכילה] ונמצא שד' התוס' עולים בקנה אחד. ובאופן אחר י"ל דבאמת כוונת תוס' הכא אינה כד' התוס' שם אלא דאם היה הנדון בשן ועין תלוי בקנין ממון היה בכח קנין הפירות כקה"ג להפקיע גם את קנין הגוף של האשה, ואם חזינן דהוא אינו מפקיע את קנין הגוף של האשה מוכח דלאשה יש בעבד קנין שאינו שייך כלל לאיש ונחשב העבד "כעבד של האשה" והיינו קנין 'איסור' דבזה תלוי דין שן ועין, וה"ה לענין אכילת תרומה דתלוי בקנין איסור ולא שייך בו ק"פ כקנין הגוף ועיין בזה באמר"מ כ"ג י"ט שביאר ד"ז. ועי"ש באבנמ"ל שביאר מ"ט לענין קנין האיסור שתלוי "בגוף" לא נימא ק"פ כקה"ג וגם הקנין איסור יהיה של בעל הקנין פירות. וכתב דבקנין איסור לא שייך לומר ק"פ כקה"ג כיון דאין קנין האיסור עומד לפירות משא"כ קנין ממון שהוא עומד לפירות. **וביאור דבריו** נראה, דיסוד דין ק"פ כקה"ג הוא דק"פ הוא הבעלות "החשובה" על הממון כיון שכל הנפק"מ מהממון שייך לבעל קנין הפירות וע"כ נחשב הוא כבעלים העיקרי גם על הגוף [ופשוט דכ"ז כיון דהקנין פירות שלו הוא קנין "בגוף" לפירות ולא רק שיעבוד לפירות ומ"ד דק"פ לא כקה"ג אפשר דס"ל דק"פ זה רק שיעבוד על הגוף לפירות, וכן משמעות לשון הרשב"ם (ב"ב), ואפשר דס"ל דאע"פ דאינו שיעבוד אלא גוף לפירות מ"מ אינו נחשב לבעלים העיקרי וצ"ע ואכמ"ל]. וממילא לענין קנין איסור שזהו דבר בגוף העבד ואין חשיבות לפירות של הקנין איסור דאין הקנין איסור עומד לפירות ע"כ לא אמרינן בזה ק"פ כקה"ג.

**אלא** שעדין יש לבאר מ"ט גבי יום או יומים אי"ז תלוי בקנין איסור ותלוי בק"פ כקה"ג, ובתוס' בהחובל כתבו דסברא הוא מאחר שיכול לרדות וק"פ כקה"ג לכן יוצא בשו"ע לבעל הק"פ, והדברים צ"ב, וכבר עמד באבנמ"ל דלא מובן תי' התוס'. **הנה** האבנמ"ל (שם) כתב לחלק בין דין שן ועין לדין יום או יומים, דדין שו"ע תלוי בקנין איסור אבל דין יום או יומיים תלוי בקנין ממון, **והביאור** י"ל [עיין בשיעורי הגרב"ב הנ"ל] דדין יום או יומיים הוא דין כלפי "האדון" ובכל אופן שהדין הוא כלפי האדון סגי בקנין ממון שאינו בעלות על הגוף ממש, וכן לענין תביעה על נזקים וכפל וכד', אבל אכילת תרומה ודין שו"ע זה דין כלפי "העבד" היינו שזה דין מדיני העבד שאוכל בתרומה ויוצא בשו"ע וא"כ באופן שדיני העבד תלויים בבעלות עליו בעי' שהבעלות תהיה על גוף העבד ממש ולזה בעי' קנין בגופו היינו קנין איסור. עי"ש. **ובנוסח אחר** יש לבאר דבדין אכילת תרומה איכא ב' דינים א) שהתרומה ניתנת רק לשימושי הכהן ומי שאוכלה פוגע בדיני התרומה. ב) איסור אכילה לזר [ועיין בחי' מרן רי"ז הלוי עמ' ע"ט נפ"מ בזה] ולפ"ז י"ל, דלדין הראשון סגי בקנין ממון דכיון שהוא קנין ממון של האדון א"כ אכילתו היא תשמיש האדון. אבל לדין הב' בעי' לקנין איסור כדי שלא יהיה "כאיש זר". [ויסוד ב' הסברים אלו שווה בזה שהתרומה הוא דין כלפי דיני העבד ולכן בעי' לקנין איסור]. ויל"ע האם גם תוס' נתכוונו לתי' זהה ומה שכתבו שיכול לרדותו זהו משום דמאחר שיום או יומים תלוי ביכול לרדותו לכן יש סיבה לומר שהכל תלוי בשם אדון, וצ"ע.

**ד)** **הנה לענין שן ועין** מבואר בתוס' דלא יוצאים לא לאיש ולא לאשה וצ"ב, דאם תלוי בקנין איסור מ"ט לא יוצאים לאשה ואם תלוי בקנין ממון מ"ט לא יוצאים לאיש, והוסיף האבני מלואים להקשות דלכאו' בעי' כספו המיוחד לו ולכן לא מהני ק"פ כקנין הגוף וא"כ גם לגבי קנין איסור לא יהני קנין איסור לחוד דלא הוי כספו המיוחד לו [הנה קושית האבני מלואים הנ"ל צ"ב, דלכאו' מה דבבעי' קנין כספו המיוחד לו היא שיטת ר"א בגמ' בב"ב (נ') דס"ל יסוד חדש דכל שלא הוי מיוחד לו לבד אן לו זכיות ממון של שו"ע ואף לא של מכירה וכו' עי"ש אבל שאר התנאים פליגי עליו ומי יימר שהכא קאי כשיטת ר"א הנ"ל וכעת צ"ע] . ומתחילה כתב האבני מלואים לחלק דגבי תרומה הכל תלוי בקנין איסור [מלבד גבי בהמה שתלוי רק בקנין ממון מאחר שאין בה קנין איסור] ובכה"ג אין חסרון בכספו המיוחד לו שזהו דין רק היכא שהדן תלוי בקנין ממוני, ולגבי שו"ע תלוי גם בקנין הממון ולא מהני קנין האיסור של האשה להפקיע את קנין הממון של הבעל. [ולגבי יום או יומים תלוי הכל בקנין הממון]. אלא שכתב האבני מלואים דמשמע בתוס' שדין שו"ע שווה לדין תרומה וא"כ כשם שבשו"ע לא סגי בקנין איסור כמו כן בתרומה לא סגי בקנין איסור, **וביאר באבני מלואים** שיש חילוק בין תרומה לדין שו"ע ויום או יומים, דבתרומה מצאנו דין נוסף והוא דין קנינו שקנה קנין, והיינו היכא שלאדון אין שום דין ממון בקנין העבד ומ"מ מאכילו כמו כן י"ל בקנין איסור שיאכיל ואין חסרון במה שקנוי לאחר קנין ממון דהוי כמו קנינו שקנה קנין [היינו קנין איסור קנה קנין ממון] עי"ש. **והדברים צ"ב**.וביותר יש להקשות ע"ד האבנמ"ל דכיון דקאי בשיטת ר"א דקנין איסור לא נחשב לקנין כספו בלבד, [בשו"ע ובדין יום או יומיים] א"כ איך יועיל מטעם קנינו שקנה קנין [היינו דהקנין איסור קנה את הקנין ממון] הרי הקנין איסור אינו חשוב כלל קנין כספו וכל מה דמצאנו דקנינו שקנה קנין מועיל זה באופן שקנין כספו קנה קנין וצ"ע,ועיין עוד להלן אות ז\*. וצ"ל בביאור דברי האבנמ"ל שאין כוונתו לדין קנינו שקנה קנין כפשוטו אלא 'כסימן', והיינו שמאחר שמצאנו דין קנינו שקנה קנין גבי תרומה י"ל שגדר הדין להאכלת תרומה הוא שכל היכא שיש סיבה לקנין כספו והבעלות השניה אינה סותרת את דין קנין כספו מהני דין האכלת תרומה וזהו ענין קנינו שקנה קנין דהאדון מאכיל ג את קנין קנינו דנכלל בכלל קנין כספו, וה"ה לקנין איסור היכא דמאחר שהקנין ממון אינה סתירה לקנין איסור אין בו מניעה להאכלת תרומה, משא"כ גבי שו"ע ויום או יומים כל שאי"ז כספו המיוחד לו אינו נחשב הבעלים לענינים אלו.

**והנה** יעוין **באמר"מ** [סי' כ"ג או' כ"א כ"ב] שכתב לחלוק ע"ד האבנמ"ל וס"ל דגם בקנין איסור שייך דין ק"פ כקה"ג, דכיון דחזינן דיש מ"ד דס"ל דגם בשו"ע יוצא לאיש א"כ מוכח דהבעלים על הק"פ הוא גם בעלים על קנין הגוף, ומעתה י"ל דגם החולקים דס"ל דאין יוצאים לאיש מ"מ לא חולקים בכך דגם לבעל הק"פ יש בעלות על קנין האיסור, אלא ס"ל דאי"ז בעלות גמורה על קנין האיסור, אלא שקנין האיסור שייך לשניהם. ולכן לענין יציאה בשן ועין אינם יוצאים לא לאיש ולא לאשה כיון שלשניהם יש קנין איסור ולגבי אכילת תרומה בעל הקנין איסור מאכיל בתרומה ובכ"ג שיש עוד בעלים [גם על קנין הפירות] א"א שיאכיל אחד מהם בתרומה משום שיש לכ"א מהם שייכות בקנין איסור, אבל במפקיר עבדו שהקנין איסור שייך רק לאחד הרי הוא מאכיל בתרומה. עי"ש.

**ה) בגמ' "ועבדי מלוג לא יאכלו בתרומה אמאי" וכו'. הקשו הראשונים** מ"ט לא הקשתה הגמ' מסיפא דמתני' דבת ישראל שנשאת לכהן דאוכלים עבדיה כיון דקנינו שקנה קנין אוכל, **ותי' תוס'** דממתני' לא בעי למפרך דה"א דאכלי מכח האשה עצמה שאוכלת ולא מכח הבעל משום דקנינו שקנה קנין. וצ"ב מאיזה דין תאכיל האשה אילולי דין קנינו שקנה קנין. **וברשב"א** ביאר "דכל שהיא אוכלת הרי היא ככהן עצמו ואוכלים עבדיה בשבילה דזכות הוא שזכתה לה תורה". וכן מבואר **ברמב"ן** עי"ש. והיינו דאשה האוכלת נחשב ככהן עצמו וע"כ מאכילה את עבדיה ויל"ע מהו המקור לד"ז דאשה היא ככהנת. **ובקו"ה** (סי' מ"ז ס"ק ד') כתב דיש להוכיח דאשה אוכלת מחמת עצמה שהיא ככהנת מהא דאיתא בגמ' לקמן (ע"ה ע"א) דאשה שנשואה לכהן ונהיה פצוע דכא [ולא בא עליה ועשאה חללה] אוכלת בתרומה כיון "שכבר אכלה", היינו דאע"פ דאין הבעל יכול להאכילה היום מ"מ אוכלת מחמת שאכלה קודם לכן וצ"ב טעם הדבר דמה בכך ש'אכלה כבר' וכי בהמה שאכלה בזמן בעלות הכהן תאכל לאחר שאינה בבעלותו, ועל כרחך שאשה זו נעשית ככהנת, עי"ש. **והנה ידוע קושית הכסא דהרסנא** מ"ט אשת כהן שזנתה נפסלת מאכילת תרומה מטעם זונה, ואילו שפחה שהיא זונה אוכלת בתרומה, וכן מ"ט אלמנה לכה"ג אינה אוכלת מחמת קנין כספו דמה בכך שהיא חללה סו"ס תאכל מחמת קנין כספו כמו שפחה שאוכלת מחמת שהיא קנין כספו אע"פ שהיא זונה והגר"ח (סנסטיל) תירץ דשפחה אינה חפצא של זונה אלא דביאתה ביאת זנות עי"ש, אכן הקו"ה ביאר לפ"ז באשת כהן בעי' שתאכל מטעם שהיא ככהנת וכל היכא שנתחללה אינה ככהנת ולא סגי בקנין כספו גרידא להאכילה עי"ש. **ועיין עוד במנ"ח** (?) שכתב שאשת כהן פטור מפטר חמור מחמת שהיא ככהנת. **וב"זכר יצחק"** (סי' ל"א) כתב דמקור ד"ז דהאשה היא ככהנת הוא מקרא "דכל טהור בביתך" והיינו דאשה נחשבת לכהנת, אלא דנחלקו האמרי משה (י"ג) והזכר יצחק האם ד"ז מהני ג"כ בכדי להאכיל את עבדי האשה או לאו, דהנה האמר"מ הוכיח מהא דמבואר דגם אשת כהן האוכלת בשביל בנה מאכלת את עבדיה [עי"ש נקט כן לדבר פשוט וצ"ע] דהטעם שהאשה מאכלת את עבדיה הוא מהאי דינא דהיא ככהנת, שהרי אין לומר דיש גזה"כ דכל האוכל מאכיל דמנ"ל ד"ז, [ועיין בדרך אמונה פ"ז מתרומות ה' י"ח (ולהלן נביא שיטתו) מה שדחה ראיה זו] **אכן בזכר יצחק** כתב דכל ד"ז דכל טהור בביתך מהני רק כדי שהאשה תאכל ולא כדי להאכיל את עבדיה, וביאר בזה את דעת הרמב"ם (פ"ז מתרומות ה"כ) שכתב דנשא שניה היא אוכלת ועבדיה אינם אוכלים, וביאר דשניה אינה אוכלת מטעם קנין כספו כיון שכופין אותו להוציא, אלא כל הטעם שאוכלת זה משום דיש קרא דכל טהור בביתך, וזה אינו מאכיל עבדים [אלא רק קנין כספו] עי"ש.

**ה\*) יש לדון** למסק' דמלתא דילפי' מקנינו שקנה קנין שהאשה מאכילה האם בעי' לטעם שהאשה היא ככהנת [לענין להאכיל את קנינה], וברש"י כתב במתני' דאשה מאכלת עבדיה מטעם דקנינו שקנה קנין אוכל. וכן לשון הבריתא מנין לאשה שקנתה עבדים וכו' קנינו שקנה קנין אוכל. ומבואר דהטעם דעבדי אשה אוכלים זה משום דהוא כקנינו שקנה קנין, **ולפ"ז נראה** דבאמת יש באשה את ב' הדינים א) דאוכלת מחמת שהיא קנין כספו וזה מהני ג"כ להאכיל את עבדיה [ועיין לשון הרשב"א (ע' ע"א) "וה"ה והוא הטעם באשתו שקנה לה קנין גמור וכו' עי"ש ומשמע שאוכלת מטעם קנין כספו] ב) דאוכלת ג"כ כיון שהיא כהנת ומקרא דכל טהור לא יאכל בביתך. [ועיין בס' משנת ר"א (סי כ"ו) שכתב דאוכלת מחמת ב' הדינים, ועי"ש (כ"ו בהגה"ה ג') דכתב דגם דגם ארוסה אין בה הדין שהיא ככהנת וכל ד"ז הוא דוקא באשת כהן עי"ש]. וכן מוכח מד' המנ"ח (?) שכתבב דבאשה הנשואה לכהן אין דין פדיון פט"ח משום שהיא ככהנת. **אכן בדרך אמונה** פ"ז מתרומות ה' י"ח בבה"ל כתב דאין כלל דין אכילה אף באשה מחמת שהיא כהנת וכל מה דכתבו הראשונים שהיא ככהנת זה רק לס"ד דגמ' דלא ילפי' מקנינו שקנה קנין, והפס' דכל טהור בביתך זה אסמכתא בעלמא, והביא ראיה שהרי בת כהן שנשאת לישראל מקבלת מתנות כהונה, וכמו דבת כהן הנשואה לישראל אינה נעשית זרה כ"כ בת ישראל הנשואה לכהן לא נעשית כהנת שהרי ילפי' מהדדי עי"ש.

**ה\*\*)** **יל"ע האם גם בעבד אמרי' דין זה שהוא ככהן ויאכל מטעם שהוא ככהן**, [וגם יאכיל את קנינו לצד שדין זה ג"כ מאכיל את קנינו] ועיין **בקו"ה** שכתב שבעבדד לא אמרי' לד"ז ועבד אוכל רק מטעם קנין כספו, [אמנם בדרך אמונה פ"ז מתרומות הי"ח כתב להוכיח דעבד ואשה דין אחד להם]. וי"ע בזה בדברי הרמב"ן שמדיוק לשונו שכתב "זכות הוא שזיכתה תורה לאוכלים שיאכילו וככהן עצמן חשיב" משמע שגם עבדים חשובים ככהן, ויש לדחות, וצ"ע. **ועיין ברשב"א** שהביא דעת הירושלמי דד"ז דעבדיו שקנו עבדים אוכלים זה רק אם קנו את העבדים ע"מ שיש לרבם רשות בהם [כנכסי מלוג שהגוף של העבד והפירות לאדון] והקשה הרשב"א מהא דמבואר בגמ' להלן (ס"ז ע"א) דאשת כהן שמת בעלה ויש לה בנים מאכלת את עבדיה [של נכסי מלוג], ולדברי הירושלמי צ"ע הרי אין לבנים זכות כלל בעבדים [ועי"ש בתי' הרשב"א ודבריו צ"ב ויבואר בזה להלן] **ומקושית** הרשב"א דהקשה ע"ד הירושלמי ולא חילק בין עבד לאשה שמאכלת כיון שהיא ככהנת מוכח דאין דאין חילוק בין עבד לאשה, וצ"ע.

**ו) "אמאי להוי כקנינו שקנה קנין... כל האוכל מאכיל... אמר רבינא קנין אוכל קאמר".** מבואר בגמ' שמתחילה הבינה הגמ' מסברא שקנינו שקנה קנין אוכל גם אם הקנין הראשון אינו אוכל, ודחתה הגמ' שכל האוכל מאכיל, והקשתה ע"ז מממזר שאינו אוכל ומאכיל, והסיקה דתלוי ד"ז במחלו' רבינא ורבא דרבינא סבר שרק גבי קנינו שקנה קנין יש הלכה שרק האוכל מאכיל, ורבא ס"ל שגם בקנינו שקנה קנין אין דין כל האוכל מאכיל אלא משום גזירה.[**ועיין ברמב"ם** (פ"ז הי"ח) דקנין שאינו אוכל לא מאכיל, ודייק המנ"ח (ר"פ) דהוי מדאורייתא, וביש"ש פסק דהוי מדרבנן כרבא]. ויש להבין במה תלוי הנדוון בגמ' ומחלוקת רבינא ורבא, האם בקנינו שקנה קנין יש הלכה שהקנין הראשון יאכיל.

**הנה יש לדון בגדר הדין** דקנינו שקנה קנין האם אוכל מטעם הבעלות של הכהן האדון ואע"פ שאין לו בעלות על קנין קנינו מ"מ אוכל השלישי מכח הראשון או שאכילת קנין קנינו היא מחמת כחו של הקנין הראשון [היינו העבד הראשון] דהשני מאכיל את השלישי. ועיין במנחת חינוך שמבואר שנחלקו בזה רבינא ורבא,?????????? דלרבינא דמעיקר הדין אין קנינו קנינו אוכל א"כ קנין אוכל זהו משום שאינם אוכלים מחמת האדון אלא מחמת קנינו ולרבא שהוי גזירה מדרבנן אבל מדאו' אי"צ שהקנין יאכל, הביאור הוא דס"ל דקנין הקנינו אוכל מחמת האדון. [ועיין **בחזו"א** סי' קל"ד].

**ויש לדייק קצת** דנחלקו בזה הראשונים, דבתוס' כתבו דאין להוכיח מסיפא דמתני' דבת ישראל שנשאת לכהן דעבדי מלוג שלה אוכלים מהטעם קנינו שקנה קנין, דהו"א דאכלי מחמת האשה עצמה שאוכלת ולא מכח הבעל, ומשמע דבקנינו שקנה קנין אוכל אין הטעם שאוכל מחמת הראשון אלא מחמת האדון. **אמנם** מדברי התו"י נראה דקנינו קנין אוכל מחמת הראשון, דהנה בתו"י דתירץ התו"י על קו' התוס' בנוסח אחר, דאי מהתם [מבת ישראל הנשאת לכהן] הוה ידע תלמודא שפיר כדמשנינן שאני התם שהיא אוכלת ולכך עבדיה אוכלים מכחה [ומשמע דזה באמת תירוץ הגמ' למסקנה, דעבדיה אוכלים מכחה] אבל פריך מכח הפסוק דקנין כהן שקנה קנין אוכל, **ס"ד** דאין חילוק בין אוכלת ללא אוכלת דמכח הכהן יש להם לאכול ומשני דדוקא האוכל מאכיל אבל קנין שאינו אוכל לא מאכיל. **ובפשטות** מבואר מדבריו דמסקנא דמלתא דקנין האוכל מאכיל משום ה"ראשון" ולא משום האדון ולכן דוקא האוכל מאכיל. ועיין.

**ובאופן אחר** י"ל שבודאי האדון הוא המאכיל את קנין קנינו אלא מ"מ ס"ל לרבינא דבעי' שהקנין יאכל, וביאור הדבר הוא דהנה במה דגלי רחמנא שהאדון מאכיל את קנין קנינו אע"פ שאינו קנין כספו הוא משום שגם שייכות של קנין קנינו היא שייכות לאדון הנכללת בדין קנין כספו, וביאור הדבר הוא שכחלק מהזכות להאכלת קנין כספו נכלל להאכיל את קנין קנין כספו והיינו שגם האכלת קנין קנינו נחשבת כהאכלת קנין כספו, וממילא ס"ל לרבינא שכל היכא שאין לאדון דין להאכיל את קנין כספו דמאיזה סיבה אין לו זכות לאכול ה"ה שאין לו זכות להאכיל את קנין קנינו דכל כחו אכול הוא מחמת מה שאפשר להאכיל את אדונו. אכן רבא ס"ל שהאכלת קנין קנינו אי"ז מטעם שנחשב ד"ז להאכלת קנין כספו אלא הוא דין נפרד שיכול להאכיל את קנין קנינו והלכך גם אם קנינו אינו אוכל יכול להאכיל את קנין קנינו, ועיין. ויש בזה נפ"מ גם לענין קנין שלישי ויבואר להלן.

**והנה** דין קנינו שאינו אוכל מבואר בגמ' בגוונא של אשה חללה, ויל"ע מה הדין בכה"ג גבי עבד שאינו אוכל משום שהוא ערל האם קנין קנינו אוכל או לא. **ועיין היטב בירושלמי** שהובא ברשב"א [ולהלן יתבארו דברי הרשב"א בזה] והתם מבואר שנחלקו בזה אמוראים שם דיש שסובר שאינו מאכיל את עבדיו ויש שסובר שמאכיל את עבדיו, וביאור המחלו' מבואר בירושלמי שם שמ"ד שאינו מאכיל את עבדיו הוא משום שיש דין שכל האוכל מאכיל ומי שאינו אוכל אינו מאכיל, ועי"ש היטב דמבואר דיש על דין זה פסוק מיוחד שרק האוכל מאכיל. **ועיין בקר"א** שהקשה על דברי הירושלמי דכאו' הוי נגד סברת הש"ס דידן דערל אינו נחשב שאינו אוכל "דפומיהו הוא דכאיב להו", אלא שכתב לחלק דרק גבי כהן עצמו יש סברא דפומיהו הוא דכאיב להו משום דקדושתו הוא מאליו אבל עבד ערל ליכא לסברא זו, עי"ש. [ונראה לבאר יותר ע"פ המבואר לעיל שהטעם שבעי' שקנינו יאכל הוא משום שדין האכלת קנין קנינו הוא מדין האכלת קנינו עצמו וא"כ כל היכא שקנינו אינו אוכל אין דין האכלה לקנין קנינו, אבל דין מה שכהן עצמו מאכיל אי"ז מדין האכלת עצמו אלא שמ"מ היה צד שרק האוכל מאכיל ומי שאינו בכלל זכות האכילה אינו יכול גם לאכול וע"ז אמרה הגמ' דכהן ערל הוא בבכלל זכות האכילה אלא שפומיהו הוא דכאיב להו ועיין.] ועי"ש בקר"א שכתב שלפ"ד ד' הירושלמי יצא שאשה כשהיא טמאהה לא תאכיל את עבדיה וזה לא שמענו מעולם [ויש לחלק כנ"ל דבאשה טמאה אי"ז חסרון בזכותה לאכול ובזה יש חלוק בין ערל לטמא] וצ"ע.

**ז) "ועבדיו שקנו עבדים שיאכלו בתרומה".** בהא דעבד מאכיל את עבדיו, עיין **בגליון הש"ס** שציין הרעק"א לתוס' בנזיר ס"א ע"ב ד"ה אי הכי (עי"ש ד"ה רב), ומבואר שם שאין עבד קונה קנין הגוף בעבד אחר, והנה לפי המבואר לעיל בשיטת האחרונים [אות ב-ג] דאכילת תרומה תלוי בקנין איסור קשה כיצד מאכיל עבד את עבדיו הרי אין לו בהם קנין הגוף וקנין איסור. וראיתי מי שכתב דמיירי בעבדים גוים שאין להם אפשרות לקנין איסור בעבדיהם וממילא הוי כבהמה דלא בעי' לקנין איסור וסגי בקנין ממון. [ועיין **בקר"א** שכתב שעבד יכול לקנות עבד לגופו ואי"ז בכלל לא הם קונים זמ"ז].

**ז\*) הקשו הראשונים** בדין עבדיו שקנו עבדים באיזה אופן מיירי דלכאו כל מה שקנה עבד קנה רבו, **וברש"י** פירש שנתנו להם ממון ע"מ שאין לרבם רשות בו, **וברשב"א** **ובריטב"א** כתבו דלפי השיטות בקידושין כג: [ונדרים פח] שגם בכה"ג אין יד לעבד בלא רבו, צריך לפרש שנתנו להם ממון ע"מ שלא יהיה להם בו אלא שיקנו עבדים שישמשו אותם [וצ"ב גדר הדבר מ"ט באופן זה לא נאמר דין אין קני לעבד בלא רבו וצ"ע במקומו]. **אלא שהביא הרשב"א דברי הירושלמי** דבכה"ג נמי לא אכלי, דרק אם גם הקנין שקנה קנינו משמש את האדון איתא לדין דקנינו דקנה קנין אוכל, וביאר הרשב"א שלדברי הירושלמי יש להעמיד בכה"ג שנתנו להם מנה ע"מ שיקנו עבדים שישמשו אותם ואת כל מי שהם ירצו, והם קנו עבדים ע"מ שישמשו את האדון, דהוי כקנין הגוף לעבד ופירות לאדון, עי"ש. ועיין **בקר"א** שהקשה דממנ"פ אם אין לאדון קנין הגוף בעבד מה מהני שיש לו קנין פירות הרי בעי' שקנין הגוף יאכיל, ואם יש לו בהם קנין הגוף הרי הם קנינו של האדון ולא של העבד [ועי"ש שגרס אחרת בד' הירושלמי]. **וראיתי בספר ראשי שערים** (סכ"ג) שביאר דברי הרשב"א דבאמת קנין הגוף הוא של העבד ואוכלים עבדיו מחמת קנין כספו של העבד אלא שיש דין שכל מה שקנין כספו מאכיל הוא רק אם לאדון יש שימוש בו דאז האכילה של קנין קנינו הוא צורך האדון ובכה"ג יכולים לאכול ולכן בעי' שישמשו לאדון. **אלא שהקשה ע"ז הרשב"א** מאשה שיש לה עבדים נכסי מלוג ומת בעלה ויש לה ממנו בנים שהדין היא שמאכלת את עבדיה אע"פ שאין לאותו שמאכילה איזה קנין בעבדים. [ומוכח מהרשב"א שלא חילק בין האכלת קנין קנינו להאכלת בן ועיין בזה להלן, ועוד מבואר שלא חילק בין האכלת עבד להאכלת אשה]. **ותי' הרשב"א** דכל מה דבעי' שיהיה שייכות לאדון הוא בכה"ג דעבדים של אלמנה וגרושה, אבל אן הקנין עצמו אוכל הרי הוא מאכיל גם אם אין לאדון זכות בקנינו עי"ש. **ודברי הרשב"א צ"ב,** דהרי קאי על עבדים וכיצד ביאר דברי הירושלמי על אלמנה וגרושה, וצ"ל דהרשב"א קאי שם לג' הירושלמי דמירי הכא בקנין שלישי היינו אשה שקנתה עבדים ועבדיה קנו עבדים, דבכה"ג אם האשה חללה בעי' שישמשו לאדון, [ועיין להלן בענין קנין שלישי] **ועי"ש היטב בדברי הרדב"ז** מה שביאר בדברי הירושלמי.

**ובתוס'** (ד"ה ועבדיו) כתבו דמיירי במפקיר עבדו דאוכל בתרומה, ואם קנה עבדים אוכלים ג"כ מדין קנינו שקנה קנין. **והנה באבנמ"ל** (שו"ת י"ז) כתב (ד"ה והנה) דלדעת ר"א קנין איסור לחוד אינו יכול להאכיל בתרומה, כשם שקנין איסור לחוד אינו מועיל לדין יום או יומיים או לדין יציאה בשו"ע [והתוס' דימו את שני הדינים האלו ועיין לעיל אות ד' בהרחבה] ולכן ביאר דמפקיר עבדו [שאין לו קנין ממון אלא קנין איסור] כל הטעם דאוכל הוא משום דנחשב כקנינו שקנה קנין דאוכל, היינו דהקנין איסור קנה קנין ממון, עי"ש. ולכאו' קשה הכא דמטעם הקנין איסור לחוד אינו יכול "לאכול" כמש"כ האבנמ"ל וא"כ הוי כמו קנינו שאינו יכול לאכול שקנה קנין דלא מהני ועיין לעיל [אות ד] מה שנתבאר בדברי האבנמ"ל ולפ"ז לק"מ.

**ח) דין קנין שלישי. בחינוך** (ר"פ) כתב דקנין שלישי אינו אוכל [לכה"פ "בעבד"] **ועיין בערול"נ** שכתב להוכיח מדברי הרמב"ם שקנין שלישי אוכל שלא כדברי החינוך, עי"ש. **ועיין בספר ראשי שערים** סי' כ"ג בסופו מש"כ לדחות ראית הערול"נ. **ועיין בקר"א** שחילק בדעת הרמב"ם בין עבדי עבדי אשת כהן לעבדי עבדי עבד כהן, עי"ש. [ולכאו' תלוי במה שנתבאר דאשת כהן היא כהנת ובעבד כהן אפשר שאינו כן]. **ובמנ"ח** (שם) כתב דהנדון אם קנין שלישי אוכל או לא תלוי האם קנין קנינו אוכל מחמת האדון או לא, דלתירוץ קמא דקנין האוכל מאכיל היינו שהקנין קנינו אוכל מחמת הראשון ולא מחמת האדון א"כ לא חידשה בתורה קנין שלישי ואילו לתירוץ של רבינא י"ל שמאחר שאוכלים מחמת האדון גם שלישי ורביעי אוכלים, עי"ש. **ויש שכתבו** להוכיח מדברי האבנמ"ל דכיון דס"ל דכל מה דמפקיר עבדו אוכל בתרומה זה מטעם קנינו שקנה קנין א"כ לשיטת תוס' דביארו את דברי הגמ' דעבדים שקנו עבדים מיירי במפקיר עבדו, א"כ לדברי האבנמ"ל יוצא דמיירי הכא בקנין שלישי [שהרי גם העבד עצמו אוכל רק בגלל שהוא קנין קנינו]**.** ועיין בגרסת הר"ח????????????.

**ט) "והרי ערל וכל הטמאים שאינם אוכלין ומאכילין".** ועיין **ברש"י** בר"פ הערל שכתב דמיירי במתו אחיו מחמת מילה, וכן פירשו בתוס' ר"פ הערל [ולא דמי לערלה שלא בזמנה דאיבעיא לגמ' שם בדף ע"א]. **והקשה ע"ז ר"ת** [הו"ד בתורא"ש] מ"ט אמרי' בגמ' דפומייהו הוא דכאיב להו [והיינו שעומדים להתקן] הרי ערל זה אינו בר מילה לעולם. ולכן ביאר ר"ת דמיירי בערל שאינו רוצה למול מפחד סכנה וערלות ליבו היא. [וכן בתו"י]. ולשיטת ר"ת דמי מתו אחיו מחמת מילה לערלה שלא בזמנה. **[ועיין באהל תורה** (א' סי' י"ב) ונדפס נמי בקו"ה שביאר הגרא"ו שמחלו' הראשונים תלויה בפטור אונס אי הוי כמו שאינו בר חיובא או דהוי בר חיובא אלא שפטרא רחמנא. עי"ש. **ויש** קצת לדון דשאני אונס בעלמא מחולה שהרי בחולה איכא איסור למסור נפשו וא"כ מלבד האונס איכא נמי אסור וא"כ י"ל שאינו מחויב הגם שבשאר אונס י"ל שהוא מחויב]. **ובראשונים** תירצו שיטת רש"י מסוגיין, דמאחר שאם יבלע בו דמו הרי יוכל לימול א"כ חשיב כעומד להתקן, עי"ש. עיין **ברמב"ם** (פ"א ממילה הי"ח) שכתב שלא תמול את השלישי עד שיגדל מעט יתחזק כחו, עי"ש. ומשמע שמלין אותו אחר שיתחזק ולא שאין מלין אותו לעולם [ועיין שם בביאור הגר"א דמשכחת לה שלא ימול לעולם] **אכן בנו"ב** (תנינא יו"ד קס"ה) כתב שבפשטות אין מלין אותו לעולם ועי"ש שדן בזה באריכות. **ושיטת ר"ת** הכא בפשטות כדברי הנו"ב. ועיין **בפרי יצחק** משכ"ב. **ועיין בחת"ס** (יו"ד רמ"ה) שדן בזה בהרחבה.

**ט\*) "והרי ממזר שאינו אוכל ומאכיל אמר רבינא קנין אוכל קאמר".** עיין פרש"י דמיירי בבת ישראל שנשאת לכהן וילדה בת שנשאת לממזר וילדה בן שמאכיל את אם אמו. **[ועיין במהרש"א** שכתב דאפשר להעמיד באופ"א. **ועיין בערול"נ** משכ"ב]. **וצ"ב** דאי"ז דומה לנדון דידן, דהקנין מאכיל דהתם לכאו' הבן אינו מאכיל ממש אלא שמחמת הבן היא אוכלת מחמת בעלה הכהן, וגם א"נ דהבן עצמו מאכיל כפשטות המשנה להלן ס"ט שגם היכא שאין לבעל כח להאכיל הבן מאכיל, מ"מ אינו דומה לקנין שאינו אוכל דאינו מאכיל דאין קנין הבן מאכיל אלא המציאות שיש לה בן מן הכהן הוא המאכיל דזה מועיל שיש לאשה שייכות לשבט הכהונה משא"כ גבי קנין שאינו אוכל שי"ל דאין לו כח להאכיל. וצ"ע. ובאמת היה מקום לומר שהו גופא תי' הגמ' שרבינא אמר קנין אוכל קאמר היינו שיש חילוק בין קנין שהוא המאכיל לבין בנה שאינו מאכילה ממש, אכן זהו קצת דוחק מהי הס"ד בגמ' וגם צ"ב שיטת רבא דלא חילק בזה [ועיין ברשב"א שהובא לעיל שהקשה עלל הירושלמי מדין האכלת בן, ומוכח שלא חילק בזה] וצ"ח שגדר האכלת בן הוא דין שייכות לשבט הכהונה וכן הוא דין קנין כספו שהאדון הכהן מאכיל את קנין קנינו משום שיש לו שייכות אליו במה שהוא קנין קנינו, ולכן דימתה הגמ' את שתי הנדונים הנ"ל, ותי' רבינא שדוקא קנין אוכל הוא מטעם שבקנין יש דים יוחד שהאוכל יאכיל [ובירושלמי מבואר דנלמד מקרא ולעיל נתבאר שהאכילה של קנין קנינו הוא כהאכלת הקנין עצמו ולכן בעי' שיאכיל ובבן לא שייך ד"ז ועיין]. ועיין להלן אות נב הרחבה בענין זה.

**ס"ו ע"ב**

**א) בתוד"ה לא יאכילנה.** בתוס' כתבו דהאיסור הוא על הנאה של כילוי, ועיין במל"מ (פ"ב מתרומות הי"ד) שיש מחלוקת בראשונים האם האיסור הוא מדאורייתא או מדרבנן [עיין בר"ש סוף הלכות תרומות] [הרחבה אות י].

**ב)** **בא"ד.** מבואר בתוס' דיכול הישראל להשתמש היכא דהוי נמי שימוש הכהן דנר לאחד נר למאה. וצ"ב דאטו אם ידליק נכרי שמן של ערלה יהיה מותר לישראל להנות מכך משום דנר לאחד נר למאה [עיין קו"ש פסחים אות קנח ובספר ראשי שערים סי' כ"ה] [הרחבה אות י\*].

**ג)** **בא"ד.** מבואר דכל מה דבעי' באכילת תרומה בבהמה זה שההנאה מאכילה זו תהיה לכהן, ולפ"ז בבהמה של כהן בהמה אי"צ לכאו' לדין המיוחד של "קנין כספו", והנה בתוס' להלן (ד"ה ישראל) דכהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה דלאו קנין כספו דשכירות לא קניא. וצ"ב דמ"מ הא הנאה דכהן היא.ועיין בתו"י ע"ד התוס' הנ"ל דמבואר דבעי' "קנין כספו" בבהמה כיון דבהמה היא בכלל "נפש" ועיין במנ"ח (ר"פ) משכ"ב. [הרחבה אות יא].

**ד) שיטת רבינו יקר** (הו"ד במרדכי ס"ה) שאסור להאכיל לבהמה כרשיני תרומה משום שהבהמה מתפטמת מתרומה ואח"כ יאכל הישראל את בשרה ונמצא שאכל הישראל תרומה. והקשה ע"ז מאי שנא משקצים ורמשים. עי"ש. ועוד יל"ע לסברא זו מ"ט מהני אי הוי קנין כספו של כהן. [הרחבה אות יב].

**ה)** **"רב אמי אמר הדין עמו" וכו'.** בביאור מחלו' רב אמי ורב ספרא עיין היטב בריטב"א, ובברכת שמואל (סי' כ') ביאר דרב ספרא [רבי יהודה] סובר דמאחר שהוי שלו לענין אחריות חשיב כמו שלו לכל דבר, ואילו רב אמי ס"ל שרק היכא שהוי שלו גם לענין מכירה אז חשיב כשלו לכל דבר, אלא דהקשה לשיטת רב אמי מ"ט כהן ששם פרה מישראל מאכילה כרשיני תרומה הא ודאי אינו יכול למכור.עי"ש מה שחילק בין הבעלות בנכסי אשה לבהמה [הרחבה אות יג].

**ו)** **"אבל כהן ששם פרה מישראל" וכו'**. עיין רש"י דמיירי בשוכר, והקשו התוס' דהא הוי ריבית, ויל"ע דאפשר דבאמת אסור לעשות כן והוי ריבית אלא דמ"מ מהני לענין תרומה, עיין במשנה ראשונה פי"א מתרומות משנה ט'.

**ז) בתוד"ה עבדי.** בקו' התוס' דגם לשיטת רבי יהודה יוצאים לאיש משום שלאשה יש רק שיעבוד ושחרור מפקיע מידי שיעבוד, עיין ברשב"א בב"ק שתירץ דראית הגמ' היא משום דאכתי לא ידעי' דחמץ הקדש ושחרור מפקיען מידי שיעבוד, ובתו"י תירצו שכיון שאין הבעלים יכול למכור לא יצאו לחרות כיון שלדין יציאה לחרות בעי' בעלות המועלת לענין מכירה. ועיין בברכת שמואל (שם) בביאור מחלוקתם. [הרחבה אות יג].

**ח) בא"ד**. הקשו תוס' דמדין הקדש חמץ ושחרור מפקיעין מידי שיעבוד י"ל שיוצאים לאיש. ותרצו דהדיוק הוא ממה שאינם וצאים לאשה והיינו לאחר מיתה [כיון דמחיים אין בזה חידוש] ועל כרחך דהדין עמו. עי"ש. ומבואר בתוס' דלשיטת רב יהודה דהדין עמה יוצאין בשן ועין לאשה לאח"מ דברשותה קיימי. ועיין במהרש"א שהקשה מהא דאיתא להלן (ס"ז) דבת ישראל שנשאת לכהן ומת והניחה מעוברת לא מאכלת את עבדיה, וצ"ב דכיון דלאח"מ קיימי הנכסים ברשותה מ"ט לא יאכלו עבדיה. ועי"ש בתירוצו. ועיין עוד בקר"א מה שהקשה וביאר בד' התוס', ובשיעורי הגרי"ד פוברסקי מש"כ בביאור ד' התוס' [הרחבה אות טו].

**ט)** **"הלכה כרב יהודה א"ל רבא והתניא כוותיה דר' אמי"** דברי הגמ' צ"ב דהרי תניא נמי כוותיה דרב יהודה וממאי אולמיה האי מהאי. ועיין בביאור הגר"א (או"ח סי' רמ"ו ס"ד) דביאר בב' אופנים. והנה בשו"ע (שם) מובא ב' דעות בענין מי ששם פרה לעכו"ם והעכו"ם חייב באחריות גם של יוקרא וזולא אבל אינו יכול למכור, האם יש בכה"ג איסור של שביתת בהמתו. וכתב הגר"א דהנדון תלוי בבק הביאורים שם. ועיין בקר"א ובאמרי בינה (שבת סי' ה') מה שהקשו על ביאור הגר"א.[הרחבה אות טז].

**ברמב"ם** (מכירה פ"ל ה"ה ובאישות פכ"ב הט"ו) חילק בין קרקע למטלטלין דבקרקע לא חלה המכירה אפילו בדיעבד ואילו במטלטלין לכתחילה לא ימכור ואם מכר הר"ז מכור. ובראב"ד פליג עי"ש. ועיין בראשונים מה שביארו בשיטת הרמב"ם בסוגיין ועיין בביאור הגר"א (שם ובאה"ע סי' צ' סקמ"ג) מה שביאר בשיטתו. [הרחבה אות טז].

**י) בתוד"ה לא יאכילנה. בתוס'** כתבו דהגם דלישראל מותר להנות מתרומה מ"מ אסור להנות הנאה של כילוי, ונלמד מהא דכשם שתרומה טהורה עיקר הנאתה [היינו אכילה] נאסרה לזרים כ"כ תרומה טמאה עיקר הנאתה היינו הנאה של כילוי אסורה לזרים עי"ש. **ועיין במל"מ** (פ"ב מתרומות הי"ד) שהאריך בענין זה והיוצא מדבריו שיש מחלוקת בראשונים האם האיסור הוא מדאורייתא או מדרבנן **דשיטת התוס'** בסוגיין [ובשבת כ"ו ע"ב] שהאיסור הוא מדאורייתא, **ושיטת הר"ש** (סוף הלכות תרומות) שהאיסור הוא מדרבנן. ונסתפק המל"מ בדעת הר"ש האם רק בתרומה האיסור הוא מדרבנן או"ד שגם בטבל הוא מדרבנן או מדאורייתא, עי"ש בהרחבה.

**י\*) בא"ד.** מבוארבתוס' שהגם שהנאת כילוי אסורה לישראל מ"מ מדליקים בשמן של תרומה במקומות האפלים היכא דהוי לשימוש הכהן גם אם הוי גם לשימוש הישראל, וטעם הדבר [דלכאו' נהנה הישראל הנאה של כילוי] הוא משום שנר לאחד נר למאה. **ועיין בקו"ש** (פסחים אות קנח) דהקשה דאטו אם ידליק נכרי שמן של ערלה יהיה מותר לישראל להנות מכך משום דנר לאחד נר למאה. **וביאר** שגדר האיסור בהנאת כילוי בתרומה אינו שאסור לישראל להנות מתרומה בהנאה של כילוי אלא שלא יהיה הכילוי בשביל ישראל [משא"כ בערלה שיש איסור על עצם ההנאה] עי"ש. אלא דהקשה דא"כ כל היכא שהכילוי היה לדבר המותר כגון בשרפת טומאה שיש מצות שריפה יהיה מותר לישראל להנות מכך וכן בתרומת חמץ בער"פ, עי"ש. **ועיין בספר ראשי שערים** (סי' כ"ה) שכתב דאפשר לומר באופן אחר, שמאחר שנעשית מצותו של הכילוי ע"י שהכהן נהנה מתרומה שוב כבר הותרה התרומה לזר, והביא כעי"ז מהגמ' בכריתות ז' דכהן שסך בשמן של תרומה מותר לבן ביתו ישראל להנות ממנו, וכתב המנ"ח (ר"פ) שהוא מטעם שכבר נעשית מצותו. והגם דהתם ההנאה של ישראל היא אחר הנאה של הכהן, מ"מ אפ"ל דגם בב"א שרי מהאי טעמא. **וביאר בזה מחלוקת התוס' והמאירי** גבי הא דכתבו התוס' דאבא שאול גבל של בית רבי היה והוה מחמם חמין בשמן של תרומה שנטמאה, וכתבו תוס' דהיה עושה כן לכהנים, ואילו במאירי כתב שהיה מותן אגבן גם לישראל. וביאר דנחלקו בהנ"ל, דהתוס' ס"ל דלא סגי במה שהכילוי יהיה לכהן אלא בעי' שיעשה מצותו אצל הכהן וכל שלא גמר הכהן להנות לא הותר לזרים [משא"כ בנר דנר לאחד נר למאה שגמר הכהן הנאתו], אבל המאירי ס"ל שבעי' שהכילוי יהיה בשביל הכהן וכל היכא שהכילוי היה לכהן שרי גם לישראל, עי"ש.

**יא) בא"ד. יל"ע** בדברי התוס', דמבואר דכל מה דבעי' לגבי אכילת תרומה בבהמה זה שההנאה מאכילה זו תהיה לכהן, ולכן כהן ששכר פרה מישראל דההנאה היא לישראל לא יאכילנה כרשני תרומה, ואילו ישראל ששכר פרה מכהן דהנאת הכילוי היא לכהן יכול להאכילה כרשני תרומה, **ולפ"ז** באופן שיש לכהן בהמה אי"צ לכאו' לדין "קנין כספו" כדי שיאכילנה כרשני תרומה כיון דההנאה היא לכהן, ואי"ז דומה לדין קנין כספו שבעי' באישה ובעבד וכד' דהתם אין הנדון כלפי ההנאה של הבעלים אלא לענין היתר אכילה לעבד ולאישה. **והנה בתוס' להלן** (ד"ה ישראל) הקשו מ"ט ישראל ששכר פרה מכהן יכול להאכילה כרשיני תרומה הרי נהנה הישראל [וכוונת הקושיא דהישראל נהנה הנאה של כילוי] ותי' דהישראל אינו נהנה אלא הדמים, היינו דאי"ז נחשב שנהנה מגוף התרומה אלא מהשוויות שלה וזה אינו נחשב להנאת כילוי, וכתבו עוד בתוס' דכהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה דלאו קנין כספו דשכירות לא קניא. וצ"ב דמ"מ הא הנאה דכהן הוא שיאכילה ומ"ט אינו יכול להאכילה הרי הכל תלוי בהנאת הכהן. **וצ"ל** דכיון שהיא פרה של ישראל הרי גם הישראל נהנה באכילתה, ואדרבא עיקר ההנאאה היא של הישראל והכהן אינו נהנה אלא הדמים, אבל אם שכירות קניא הוי חשיב קנין כספו של הכהן ולכן היה יכול להאכילה הגם שגם הישראל נהנה. ועיין. [ועיין בזה בשו"ת שואל ומשיב תליתאה ח"ב סי' קלד]. **אמנם בתו"י** מבואר באופן אחר ביסוד ד"ז, דהנה בתו"י הקשה כקושית התוס' הנ"ל ותי' "דכל ההנאות של תרומה מותרות לישראל, רק להאכיל לבהמתו משום דהוא בכלל "נפש" כדדרשינן על כל נפשות מת לא יבוא שומע אני אפי' נפש בהמה כשהוא אומר לאביו ולאמו וכו' משמע דבהמה הויא בכלל נפש, ולהכי אמרי' הכא דהיכא שהפרה של ישראל אין להאכילה תרומה דכתיב וכהן כי יקנה נפש קנין כספו דבעי' שהנפש יהיה קנין כספו שאוכל בתרומה". ומבואר בדברי התו"י דבעי' "קנין כספו" בבהמה כיון דבהמה היא בכלל "נפש" וכל דבר שהוא בכלל נפש יכול לאכול בתרומה רק אם הוא כהן או קנין כספו של כהן ועיין. **ועיין במנ"ח** (ר"פ) שכתב דלדברי התו"י הוי לאו הבא מכלל עשה, היינו דדוקא נפש קנין כספו ולא אחר, ועוד כתב דנפ"מ בין התו"י לתוס' באכילת בהמת הקדש דלתו"י איכא נמי איסור אבל לתוס' בעי' איסור לבעלים והתם ליכא. עי"ש. **וראיתי לבאר** יסוד מחלו' התוס' והתו"י (עיין בספר משמרת הקודש על פרק אלמנה) ע"פ דברי הגרי"ז [במכתבים בסוף הספר] שיסד דבאכילת זר תרומה מלבד איסור זרות שהוא איסור על הגברא שאסור לו לאכול התרומה יש איסור נוסף על ה"חפצא" דיש דין שהתרומה תאכל כמצותה והיינו לכהן דוקא. ויש לדון האם האיסור הנ"ל שהתרומה תאכל כמצותה זה איסור גם לענין להאכילה לבהמה מטעם זה או לא, דלכאו' אפ"ל דכל האיסור הוא דוקא באכילת אדם זר דזה נחשב אכילה שלא כמצותה אבל אכילת בהמה לא נחשב כאכילת זרות כלל [אכן כ"ז בראוי לאכילת בהמה בלבד דבראויה לאכילת אדם יש איסור של הפסד תרומה היינו דין "משמרת תרומתי" ועיין בזה באמר"מ סי' י"ג משכ"ב]. ולכאו' אפ"ל דבזה נחלקו תוס' והתו"י דלדעת התוס' אין כלל איסור אכילת תרומה לבהמה וכל האיסור הוא כלפי הנאה, אבל התו"י ס"ל דיש איסור בחפצא של אכילת תרומה גם לבהמה ולכן אסור באכילת בהמה של ישראל, אמנם בבהמה של כהן דאית ביה דין קנין כספו א"כ יכולה בהמתו לאכול כמו עבדיו וכד' ואין חיסרון של אכילת תרומה לזרים ועיין.

**יב) שיטת רבינו יקר** (הו"ד במרדכי ס"ה) שאסור להאכיל לבהמה כרשיני תרומה משום שהבהמה מתפטמת מתרומה ואח"כ יאכל הישראל את בשרה ונמצא שאכל הישראל תרומה. **והקשה ע"ז** מאי שנא משקצים ורמשים. עי"ש. **ועוד יל"ע** לסברא זו מ"ט מהני אי הוי קנין כספו של כהן. [**וראיתי שתירצו** עפ"ד הגמ' בכריתות הנ"ל דכל היכא שקוים מצותו מותר לישראל וכן היכא שהוי קנין כספו וקוים מצותו ונתחללה התרומה שוב מותרת לישראל ועיין.] **ובעיקר** מה שטרחו הראשונים למצא טעם לאיסור אכילת בהמה בתרומה ולא כתבו דהוי מטעם משמרת תרומותי שאסור לאבד תרומה. **כתב באמר"מ** (סי' י"ג) דכרשינין של תרומה לא חזו לאכילת אדם כמבואר בתוס' בריש העמוד ולכן ליכא בזה איסור של משמרת תרומותי דבלא"ה לא יאכל אדם ד"ז, ובאמת במאכיל תרומה לבהמה דחזיא לאדם איכא לאיסור זה.

**יג) "רב אמי אמר הדין עמו כיון... הואיל וחייב באחריותן יאכלו אמר רב ספרא מי קתני והן שלו הואיל וחייב באחריותן קתני".** בביאור מחלו' רב אמי ורב ספרא **כתב הריטב"א** דרב אמי ס"ל דכיון שחייב באחריותן הרי הם נחשבים לשלו שאל"כ לא היו אוכלים, ושיטת רב ספרא אינה דמטעם חיוב אחריות בעלמא יכול להאכיל, דהא בעי' דיהיה קנין כספו, אלא דס"ל שלענין אכילת תרומה לא בעי' שיחשב שלו לכל דבר אלא סגי בשלו לענין אחריות. עי"ש. **ובפשטות** כוונת הריטב"א דס"ל לרב ספרא דקנין כל שהוא סגי לאכילת תרומה [ומקור לד"ז כתב במגי"ה לריטב"א דהוא מדין קנינו שקנה קנין דהאדון מאכיל הגם שאין לו קנין ממש בעבד, וצ"ע.] אכן מסקנת הגמ' דמהא דכהן ששכר פרה מישראל דיש לו בה חיוב אחריות ואינו מאכיל מוכח דלא סגי בקנין לענין אחריות אלא בעי' קנין גמור גם לענין יוקרא וזולא לענין להאכיל בתרומה. **ובברכת שמואל** (סי' כ') ביאר דברי הריטב"א באופ"א, דאין כוונתו דרב ספרא [רבי יהודה] סובר דסגי בלא קנין איסור להאכיל בתרומה, אלא ס"ל דמאחר שהוי שלו לענין אחריות חשיב כמו שלו לכל דבר, ואילו רב אמי ס"ל שרק היכא שהוי שלו גם לענין מכירה אז חשיב כשלו לכל דבר, וממילא מוכח מהא דמאכילה דהוי שלו לכ"ד גם לענין למכור וא"כ הדין עמו לשיטת רב יהודה. [וצ"ע לדבריו לשונו של הריטב"א עי"ש אמנם במסקנת הסוגיא ודאי שאפ"ל כוותיה דבזה תלוי המחלוקת]. **אלא דהקשה** בברכת שמואל דלשיטת רב אמי יקשה מ"ט כהן ששם פרה מישראל מאכילה כרשיני תרומה הא ודאי אינו יכול למכור. **ותירץ** דכל מה דכהן ששם פרה מישראל אינו יכול למכור אי"ז מעיקר דיני הבעלות שלו, דאדרבא מעיקר דיני הבעלות שלו יכול למכור הבהמה אלא דאיכא תנאי שלא ימכור, וממילא כל מחלוקתן היא דוקא גבי אשה בנכסי צאן ברזל דהתם א"נ דאינו יכול למכור הוי דין בעיקר בעלותו ולא מחמת תנאי וע"כ ס"ל שאילו לא יכול למכור א"כ אי"ז חשיב כשלו, עי"ש. **[ועיין** בספר ראשי שערים (סי' כ"ו) תי' אחר לקו' זו].

**והנה** יש לדון האם דין האחריות למסקנת הגמ' הוא 'סימן' שקנה את העבד או הבהמה לגמרי דאל"כ מ"ט יחויב באחריות, או"ד דחיוב האחריות הוא ה'סיבה' להחשיב את הדבר לממונו. **ועיין בתוס'** (ד"ה עבדי) דהקשו על ראית הגמ' לרבי אמי מהא דעבדי צאן ברזל יוצאים בשן ועין לאיש ולא לאשה מאי ראיה הא גם לשיטת רבי יהודה יוצאים לאיש משום שלאשה יש רק שיעבוד ושחרור מפקיע מידי שיעבוד. **וברשב"א** בב"ק תירץ דראית הגמ' היא משום דאכתי לא ידעי' דחמץ הקדש ושחרור מפקיען מידי שיעבוד עי"ש. [ועיין ברשב"א בסוגיין], **ועיין בתו"י** שתירצו שכיון שאין הבעלים יכול למכור לא יצאו לחרות כיון שלדין יציאה לחרות בעי' בעלות המועלת לענין מכירה. **וביאר בברכת שמואל** (שם) דלשיטת הרשב"א יש חילוק בין הו"א ומסקנת הגמ' בביאור הדין דהדין עמה, דלהו"א הבינה הגמ' דמה דהדין עמה הביאור הוא דלענין מכירה הגוף הוא שלה, והגם דלענין תרומה מהני מה דיש לו אחריות וחשוב כשלו אבל מ"מ כיון שלענין מכירה הדין עמה א"כ לא שייך שיצא בשן ועין לאיש ולכן מיושבת קושית התוס', אכן במסקנת הגמ' חזרה בה הגמ' וס"ל שביאור הדין דהדין עמה הוא שבאמת גם לענין למכור מצד הבעלות הוי כשלו, ורק תיקנו לה חכמים זכות שלא יוכל למכור והוי כשעבוד וע"כ הקדש חמץ ושחרור מפקיעין מידי שיעבוד. ועי"ש במה שביאר בדעת התוס' וצ"ב. ומבואר דלדעת תוס' גם למסקנה מהני דין אחריות לענין להחשיב הדבר כשלו וקנינו לענין תרומה.

**יד) "אבל כהן ששם פרה מישראל" וכו'.** ביאר **רש"י** דמיירי בשוכר, והקשו התוס' דהא הוי ריבית [והיינו דכיון דחייב באחריות על הכל הו"ל כלוה על הכל והשכירות היא ריבית] **ועיין ברמב"ם** (פ"ט מתרומות) שהשומא היא לפטמה ולהיות השבח בניהם. וקשה דהא אסור לעשות כן [שהרי מה שנותן לבעלים בשבח הוי ריבית כיון שמחויב באחריות והוי כלוה]. **ויל"ע** דאפשר דבאמת אסור לעשות כן והוי ריבית אלא דמ"מ מהני לענין תרומה, וא"כ תמוה קושית התוס' על רש"י דאפשר דגבי ריבית אין כאן נדון אלא הנדון לגבי להאכיל בתרומה. [ועיין במשנה ראשונה פי"א מתרומות משנה ט' שתי' כן את קושית ר"ש שם, וכן את שיטת הרמב"ם הנ"ל] **ועיין בספר ראשי שערים** (סי' כ"ו) שכתב דשיטת רש"י היא דכיון דהשתא בהו"א נקטי' שע"י האחריות אין הפרה שלו אלא לענין תרומה א"כ שפיר יכול לשלם למשכיר שכירות כיון שהפרה היא שלו, ועי"ש עוד מש"כ לבאר קושית התוס' ודעת רש"י באופ"א. ואכמ"ל.

**טו) בתוד"ה עבדי.** [עיין לעיל אות יג בביאור תחילת דברי התוס' ודברי הרשב"א] ועוד הקשו תוס' דמדין הקדש חמץ ושחרור מפקיעין מידי שיעבוד י"ל שיוצאים לאיש. ותרצו דהדיוק הוא ממה שאינם וצאים לאשה והיינו לאחר מיתה [כיון דמחיים אין בזה חידוש] ועל כרחך דהדין עמו. עי"ש. **ומבואר בתוס'** דלשיטת רב יהודה דהדין עמה יוצאין בשן ועין לאשה לאח"מ דברשותה קיימי. **וצ"ב** דהא אכתי מחוסרת גוביינא היא. **ועוד הקשה המהרש"א** מהא דאיתא להלן (ס"ז) דבת ישראל שנשאת לכהן ומת והניחה מעוברת לא מאכלת את עבדיה, וצ"ב דכיון דלאח"מ קיימי הנכסים ברשותה מ"ט לא יאכלו עבדיה. **ותירץ המהרש"א** דלאח"מ למ"ד הדין עמה שייך הנצ"ב גם ליורשים וגם לה ולכן לענין תרומה אינה מאכלת כיון שיש חלק ליורשים ולענין שן ועין יוצא גם לאשה. עי"ש. ודברי המהרש"א צ"ב, דלכאו' מאחר דסו"ס היא מחוסרת גובינא מ"ט יוצא בשן ועין לאשה [כן הקשה בשיעורי הגרי"ד פוברסקי זצ"ל] **ובקר"א הקשה** דהא קימ"ל עבד של ב' שותפין אינו יוצא בשן ועין וא"כ אמרי הכא יוצא בשן ועין לאשה. **וביאר הקר"א** דכוונת התוס' היא דמיירי לאח"מ ולאחר גביה שלדברי ר"י דהדין עמה יוצאין לאשה ולדברי רבי אמי לא משכחת גביה וע"כ אינם יוצאים לאשה עי"ש. **ובשיעורי הגרי"ד** ביאר דברי התוס' דכיון שנכסי צאן ברזל הדין הוא שהם שלו מחיים מתקנ"ח א"כ אפשר שלאח"מ תיקנו חכמים שיהיו שלה בלא גוביינא וקמ"ל שלא תיקנו כן, ולפ"ז לא תקשי קושית המהרש"א שהבין בדברי התוס' לדמ"ד הדין עמה יוצאין בשו"ע לאשה לאח"מ די"ל דלרב יהודה לא תיקנו כן חכמים ולכן לא יוצאים בשו"ע לאשה ורק רבה ורב יוסף ס"ל שאילו היה הדין עמה היה הדין כן לרב יהודה אבל באמת לר"י אין הדין כן ולא קשיא עליו מהברייתא עי"ש. **ולפ"ז יישב שיטת הרמב"ם** דפסק כרב יהודה דהדין עמה ומ"מ פסק דיוצאים בשן ועין לאיש ולא לאשה וצ"ב דמאחר שהגמ' הביאה ראיה מבריתא זו לרבי אמי כיצד פסק כדברי ר"י וגם את דברי הברייתא, אכן להנ"ל א"ש דרק לרבה ורב יוסף ס"ל שיש ראיה מכאן דלר"י היה צריך שיתקנו כן חכמים אבל ר"י ס"ל שלא תיקנו כן חכמים. עי"ש. **ועיין עוד באבנ"מ** סי' צ' סקכ"א מש"כ בביאור דברי התוס'. **ועיין עוד בישרש יעקב** מש"כ בביאור התוס'. **ועיין ברשב"א בב"ק** שכתב תירוץ נוסף [מלבד המבואר לעיל אות יג] **ועיין בברכת שמואל** (שם) משכ"ב בהרחבה.

**טז) "הלכה כרב יהודה א"ל רבא והתניא כוותיה דר' אמי."** ודברי הגמ' **צ"ב** דהרי תניא נמי כוותיה דרב יהודה וממאי אולמיה האי מהאי. ועיין בביאור הגר"א (או"ח סי' רמ"ו ס"ד) דיש לפרש בב' אופנים **א-** דלעולם י"ל דעבדי צאן ברזל הם שלו ולכן יוצאים לאיש ומ"מ אינו יכול למכור מחמת דהוי שבח בית אביה, ודלא כמ"ד שאם אינו יכול למכור בהכרח אינם שלו. **ב-** דמהברייתא דרשב"ג [שלא ימכור] אין ראיה דשמא אין הלכה כרשב"ג אלא כרבנן דפליגי עליו בגיטין מ"א [עיין רמב"ן ובעה"מ אריכות בזה]. **והנה בשו"ע** (שם) מובא ב' דעות בענין מי ששם פרה לעכו"ם והעכו"ם חייב באחריות גם של יוקרא וזולא אבל אינו יכול למכור, האם יש בכה"ג איסור של שביתת בהמתו. **וכתב הגר"א** דהנדון תלוי בהנ"ל, דלביאור הראשון שדין מכירה אינו מחייב לקבוע של מי הדבר א"כ התם הגם שאין יכול העכו"ם למכור לא יהיה בזה איסור שביתת בהמתו, אבל לביאור השני דבאמת דין שלו תלוי בדין מכירה אלא שאנו לא ס"ל כרשב"ג אלא כרבנן א"כ התם נמי יהיה איסור של שביתת בהמתו כיון שאינו נחשב של העכו"ם. **ועיין בקר"א ובאמרי בינה** (שבת סי' ה') שהקשו על הגר"א דלפי דבריו מ"ט כהן ששם פרה מישראל יאכילנה כרשיני תרומה. ועיין בגר"א בסו"ד שנראה שביאר שמתני' דשם פרה קאי כרשב"ג.

**והנה ברמב"ם** (מכירה פ"ל ה"ה ובאישות פכ"ב הט"ו) כתב לחלק בין קרקע למטלטלין דבקרקע לא חלה המכירה אפילו בדיעבד ואילו במטלטלין לכתחילה לא ימכור ואם מכר הר"ז מכור. [ועיין בראב"ד באישות שפליג ע"ד הרמב"ם וכתב דזו רק דעת רשב"ג אבל רבנן פליגי עליו]. **ובראשונים** פירשו דהרמב"ם מפרש דסוגיתינו קאי בקרקעות [וכ"כ בהגהות הגר"א באישות] והקשו ע"ז דהא בסוגיין קאי על שומת כלים. **אכן הגר"א** (שם ובאה"ע סי' צ' סקמ"ג) ביאר דגם לרמב"ם סוגיין במטלטלין, אלא דמספקא ליה אי לפסוק כרשב"ג או כרבנן [לביאור השני לעיל], לכן להלכה לא ימכור ואם מכר מכור, ומה דבקרקע לא חלה המכירה אי"ז מסוגיין אלא מקורו ממקו"א. **אכן לפ"ז** יקשה על שיטת הרמב"ם שלא פסק בודאי כרשב"ג [כמבואר בגר"א שם] מ"ט פסק דשם פרה אוכלת בתרומה. [ובנוסח זה הקשה באמר"ב הנ"ל].

**יז) בתוד"ה הבעל.** בתוס' הבינו **בדברי רש"י** שהאשה יכולה למחות לאלתר והבעל לאח"מ [וע"ז הקשו מ"ט תוכל למחות לאלתר אם כאשר היא שותקת המכירה קיימת ועוד שאין הבעל יורש את כוחה לאח"מ] **ובראשונים** הבינו בדברי רש"י דהבעל מבטל מחיים והאשה לאח"מ, ותמהו ע"ז, עי"ש.

**יח) "אמר רבא קנה מיתנא... מי לא מודה רב יהודה דמחוסר גוביינא". הקשה הריטב"א** מ"ט הוי רק דין שיעבוד לאשה הא הא לשיטת ר"י הוי כמו שהוא שלה, ותירץ הריטב"א דגם לר"י חשיב כשלו אלא דמשום שבח בית אביה האלימו את השיעבוד שהיה כמו אפותקי ומ"מ אתי איסור ומפקיע מידי שיעבוד. עי"ש. [ועיין לעיל אות יג ואות טו]**.**

**יט) "שקלוה יתמי ופרסוה אמיתנא".** בעיקר דין נכסי צאן ברזל אצל היתומים, **עיין להלן** בגמ' (ס"ז ע"א) דמבואר דהניח בנים אלו ואלו אוכלים והיינו שעבדי צ"ב אוכלים בשביל הבנים. **ועיין בחידושי הגרי"ז** (מכתבים בסוף הספר עמ' עט) שמבואר שהקשו לו מ"ט אוכלים בשביל הבנים הרי לבנים אין חוב אחריות. ועי"ש בדבריו. וקצת צ"ב למה נתכוון שם, **ומתו"ד נראה שביאור הדברים** הוא שדין האחריות אינו הטעם בפ"ע לקנין שלכן מאכיל את העבדים אלא שהדין אכילה הוא מחמת הדין ממון שיש לבעל בנכסים ואותו הוא מוריש בשלמותו לבנים הגם שאין להם חיוב אחריות בפועל. ועיין **בספר ראשי שערים** (סוף סימן כו) משכ"ב בנוסח קצת שונה.

**ס"ז ע"א**

**א) "שהעובר פוסל ואינו מאכיל".** פרש"י (ד"ה ואינו מאכיל) שכשם שאינו מאכיל את אמו כמו כן אינו מאכיל את עבדיה. ובתוס' (ד"ה פוסל וד"ה למאי) מבואר דאין ללמוד ממה שהעובר אינו מאכיל את אמו להא דהעובר אינו פוסל [ואינו מאכיל] את העבדים, משום דמה שאין העובר מאכיל את אמו הוא רק מלימוד דילוד מאכיל ושאינו ילוד אינו מאכיל, אבל בעבדים הענין הוא משום שהוא זר [לצד אחד בגמ'] וקנין של זר אינו מאכיל משא"כ באמו שגם זר מאכיל. ודברי רש"י צ"ב. ועיין היטב בנמוק"י, ועיין ברש"ש מש"כ בשיטת רש"י [הרחבה אות כ].

**ב) "עובר במעי זרה זר הוא".** בפשטות ד"ז הוא רק כלפי בת כהן שנשאת לישראל שהיא זרה אבל עובר במעי כהנת ודאי אינו זר אלא כהן ומאכיל את אמו, והנה א"נדבת כהן הנשואה [או מקודשת] לכהן אוכלת אינה יכולה לאכול מחמת עצמה אלא מחמת בעלה [עיין בב"ח ובב"י (יו"ד ס"ס של"א)] א"כ צריכה לאכול מחמת העובר ויהיה תלוי אם עובר במעי כהנת הוא כהן.ועיין בעונג יו"ט (יו"ד קט"ו) שמבואר בדבריו שעובר במעי כהנת אינו כהן. [הרחבה אות כא].

**ג) "שאינו ילוד אינו מאכיל".** ברש"י במתני' מבואר דמיירי שיש עוד אחים ולכאו' מוכח ממתני' הנ"ל דעבד של שותפים שאחד אינו יכול להאכיל אין העבדים אוכלים. וכן מבוארברמב"ם (פ"ז מתרומות הי"ז) עי""ש ברדב"ז ובכס"מ [ולכאו' איכא ראיה להרמב"ם ממשנתינו וצ"ב שלא הביאו הנו"כ מכאן למקורו של הרמב"ם]. ועיין בפנ"י בגיטין מ"ב. ובמאירי במשנתינו כתב דהא דאינו ילוד אינו מאכיל אי"ז אלא בכה"ג שלא היה לו אחים אחרים אבל אם היה שם ילוד לאכול בשבילו אינו פוסל. עי"ש. וצ"ב דמי יאכיל את חלקו של העובר שאינו מאכיל, ומאי שנא מעבד של ב' שותפין.[הרחבה אות כב].

**ד) "אבל חכמים אומרים" וכו'.** ברמב"ם (פ"ח מתרומות ה"ד) פסק שהילוד אינו מאכיל ולכן בת ישראל שנשאת לכהן והניחה מעוברת לא יאכלו עבדיה. והוסיף הרמב"ם "לפיכך אם היה העובר חלל אינו פוסל את העבדים אלא אוכלים בגלל אחיו הכשרים עד שיולד זה החלל ויאסרו העבדים מלאכול" עי"ש. [עי"ש בראב"ד שהשיגו ובכס"מ וברדב"ז מש"כ במחלוקתם אי פסקי' כרבי יוסי או כרבנן]. ועיקר דברי הרמב"ם צ"ע, דמריש דבריו מבואר שפסק כרבי יוסי, ואילו בסיפא שאינו מונע מלהאכיל עד שיולד דנראה שפסק כרבנן. ועיין בכס"מ. ועוד צ"בדמריש דבריו מבואר שהטעם שאין אוכלים עבדי האשה [היכא שאין עוד אחים] הוא משום שילוד אינו מאכיל, והיינו שהילוד יש לו זכיה וזה מונע מהעבדים לאכול, ובסיפא של דבריו מבואר שכשיש עוד אחים והוא חלל אינו פוסל, וצ"ב דמאחר שמרישא מבואר שיש לו זכיה כיצד יאכלו מחמת שאר אחים. ועיין בחידושי הגר"ח (שם) מש"כב בהרחבה בגדרי זכותתו של העובר בירושה.ועיין בגליונות החזו"א מש"כ באופן אחר לבאר ד' הרמב"ם. [הרחבה אות כג].

**ה) בתוד"ה אוכלין.** מבואר בתוס' דאין לבני המשפחה מעשה יידם וצ"ב דאי יש לבני המשפחה זכיה מ"ט לא יהיה להם מעשה ידים. ועיין קה"י (ב"ב סי' ? בענין מכירי כהונה). ועיין בנתה"מ (ק"י סק"א) דאם השביחו הנכסים אין שאר היורשים מקבלים חלק של עובר אלא שלו הוא. וביאור הדבר דחלק העובר מילי תלי וקאי עד שיולד העובר, והא דאינו פוסל בתרומה משום שמאחר שחלקו מתלי תלי אינו מקלקל היתר אכילה כיון שעדיין אינו משועבד לאחר. עי"ש. ועי"ש במשובב מה שהשיג על דבריו מדברי הרשב"א (ח"ב שע"א) ועיין בחלקת יואב (חו"מ סי' י"א) שהביא מקור לד' התוס' מגזה"כ. והביא דכמה ראשונים פליגי ע"ד התוס' וס"ל דהמעשה ידים שייכים לשאר היורשים [עיין רשב"ם ב"ב קמ"ב ובמ"מ פ"ב מזכיה הי"ח. ובב"ח (ר"י)]. ועיין בקו"ש (ח"ב סי' י"ב) מש"כ בביאור שיטה זו, ועיין עוד בקה"י (גיטין סי' כ"א) [הרחבה אות כד].

**ו) "ת"ר הניח בנים אלו ואלו אוכלים".** מבואר שעבדיה אוכלים בשבילה והיא אוכלת בשביל בנה ויש לבאר מאיזה דין היא מאכילה את עבדיה בכה"ג הרי לכאו' אין הנדון הכא שייך לקנין קספו וקנינו שקנה קנין דאין האשה קנין של עובר. והוכיח מכאן האמר"מ (סי' י"ג אות ד') דדין אשת כהן שאוכלת הוא משום שחל עליה קדושת כהונה, אכן לשיטות דלמסקנה לא קימ"ל כצד זה שהאשה היא ככהנת א"כ צ"ב מאיזה דין היא מאכילה את עבדיה. [הרחבה אות כה].

**ז) "הניח בנים והניחה מעוברת" וכו'.** ברש"י מבואר הטעם שאל יאכלו משום דלא ידעי' הי מתרמי לחלקו. והקשה הרשב"א מ"ט הוצרך רש"י להכי הא י"ל דהוא שותף ולא יאכלו מחמת השותפות, ועוד הקשה דאפי' אילו יתברר שלא יבא לחלקו לא יאכל דמדאורייתא אין ברירה. עי"ש. ועיין באבי עזרי (תרומות פ"ח ה"ד) ולדבריו מיושבת שיטת רש"י. [הרחבה אות כו].

**כ) במתני' "בת ישראל שנישאת לכהן ומת והניחה מעוברת... שהעובר פוסל ואינו מאכיל". פרש"י** (ד"ה ואינו מאכיל) דאם בת ישראל לכהן היא ומת והניחה מעוברת אין בעובר כח להאכילה, וה"ה לעבדים". **ובתוס'** (ד"ה פוסל וד"ה למאי) משמע דאין ללמוד ממה שהעובר אינו מאכיל את אמו להא דהעובר אינו פוסל [ואינו מאכיל] את העבדים, משום דמה שאין העובר מאכיל את אמו הוא רק מלימוד דילוד מאכיל ושאינו ילוד אינו מאכיל, אבל בעבדים הענין הוא משום שהוא זר [לצד אחד בגמ'] וקנין של זר אינו מאכיל משא"כ באמו שגם זר מאכיל. **ודברי רש"י** **צ"ב**. **ועיין ברש"ש** שביאר דס"ל לרש"י שלא דמי בן זר שמאכיל את אמו לעובר במעי זרה, דעובר במעי זרה הוא חסרון גם כלפי להאכיל את אמו דכיון שהוא במעי זרה אינו מתייחס אחרי אביו דעדיין אינו מתייחס אחר אביו ולא דמי לבנו היכא שהוא זר. **ועיין נמי בנמוק"י** שכתב הטעם דעובר אינו מאכיל באשה משום שעובר במעי זרה זר הוא, ועיין ברעק"א (במשניות) שהקשה ע"ז מדברי התוס' הנ"ל, וברש"ש מיישב ע"פ הנ"ל. **וראיתי עוד שמישבים**, דבאמת יש ב' טעמים לאכול מחמת הבן א- שע"י שיש בן אוכלת האשה מחמת הנשואין עם הבעל דחשיב כמו שעדין הנשואין קיימין לעינן זה, ב- דהבן עצמו מאכיל. וכל מה דבן זר מאכיל זהו דוקא מחמת הדין הראשון אבל מחמת הדין השני אין בן זר מאכיל, ולפ"ז בעי' בעובר לב' הדינים דאילו לא היה הדין שאינו ילוד אינו מאכיל היתה אוכלת מחמת בעלה וכמו בבן זר, ואילולי הלימוד דעובר במעי זרה זר היה העובר מאכיל מחמת הדין השני, ולכן בעי' לדין עובר במעי זרה זר הוא. [ולפ"ז מיושבת קושית התוס' בד"ה למאי, שהרי אינו ילוד אינו מאכיל זה רק מצד אביו אבל מצד עצמו אילולי הדין דזר אינו מאכיל היה יכול להאכיל] אמנם לפ"ז יצא שבן זר אינו מאכיל בגוונא שאינו מנשואין ואילו בטור כתב לא כן. [ולהלן יבואר].

**כא) "עובר במעי זרה זר הוא".** בפשטות ד"ז הוא רק כלפי בת כהן שנשאת לישראל שהיא זרה וע"כ העובר שבמעיה זר הוא. **והגם** שנתבאר בשיטת כמה ראשונים לעיל בריש פרקין שאשה הנשאת לכהן היא ככהנת עצמה [עיין לעיל אות ה' בהרחבה] **מ"מ** אינה ממש ככהנת ולכן העובר שבמעיה כל עוד שאינו ילוד ומתייחס אחר אביו [עיין ברש"ש לעיל] הרי הוא זר. **וצ"ע**. ומ"מ בפשטות עובר במעי כהנת ודאי אינו זר אלא כהן ומאכיל את אמו, **ונפ"מ בזה** דיש לחקור האם בת כהן הנשואה [או מקודשת] לכהן אוכלת גם מחמת עצמה או רק מחמת בעלה, וא"נ דאינה אוכלת מחמת עצמה א"כ צריכה לאכול מחמת העובר ויהיה תלוי אם עובר במעי כהנת הוא כהן. ובפשטות נחלקו בזה **הב"ח והב"י** (יו"ד ס"ס של"א) בנדון דידן אי בת כהן הנשאת לכהן והניחה מעוברת אי אוכלת מחמת עצמה או לא עי"ש. **אמנם** מצאנו לכאו' **דהעונג יו"ט** ס"ל שעובר במעי כהנת אינו כהן, **דבאבני מלואים** (פ"ב סק"א) הביא דברי **הרוקח** המובאים במג"א (סי' שמ"ג) שאשת כהן מעוברת יכולה להכנס באהל המת משום ספק ספקא היינו שמא הוא נקבה ושמא הוא נפל. ודנו בזה **המג"א והאבנמ"ל** אי בעי' לטעם זה או דבלה"כ יכולה להכנס לאהל המת משום שהעובר נחשב לטהרה בלועה שאינה מקבלת טומאה. עי"ש. **אכן בעונג יו"ט** (יו"ד קט"ו) הקשה על הרוקח מ"ט בעי' לדין ס"ס הא בלה"כ יכולה להכנס לאהל המת כיון שעובר במעי זרה זר הוא, והגם שמסוגיין מבואר שהדין הוא רק בזרה, אי"ז אלא משום דלגבי תרומה אין נפ"מ כיון דבכהנת יכולה לאכול מחמת עצמה אם היא כהנת אבל לענין טומאה דלא שייך בכהנת אכתי הוא זר עי"ש. **ולפ"ד** יש לדון בכל הנ"ל. [ועיין להלן אות ל"א משכ"ב].

**כב) "ילוד מאכיל שאינו ילוד אינו מאכיל".** ומטעם זה אין העבדים יכולים לאכול, **וביאר ברש"י** במתני' דכיון שיש לעובר חלק בעבדים הרי צריכים לאכול גם מכוחו והוא אין לו כח להאכילם. **והכא** מיירי בכה"ג דיש לו עוד אחים [כמבואר ברש"י במתני'] ומוכח שכה"ג דאיכא שותפים שאחד אינו יכול להאכיל אין העבדים אוכלים. **והנה כתב הרמב"ם** (פ"ז מתרומות הי"ז) דעבד של שני שותפין שהיה אחד מהן כהן אינו מאכיל, וביאר הרדב"ז שחידוש הרמב"ם הוא שגם כהן שאינו אוכל והוא שותף עם כהן האוכל אין העבד יכול לאכול מחמת חלקו של אותו שאינו מאכיל. **ועיין בכס"מ** שכתב שמקורו של הרמב"ם מתו"כ בפרשת אמור עי"ש. ולכאו' איכא ראיה להרמב"ם ממשנתינו [וצ"ב שלא הביאו הנו"כ מכאן למקורו של הרמב"ם]. ובאמת בפנ"י בגיטין מ"ב ר"ל דזה מוכח בסוגיין, אלא שדחה די"ל דשאני הכא דיש הרבה עבדים ושייך לדין ברירה. [ועיין להלן אות כז הרחבה בזה]. **והנה במאירי** במשנתינו כתב דהא דאינו ילוד אינו מאכיל אי"ז אלא בכה"ג שלא היה לו אחים אחרים אבל אם היה שם ילוד לאכול בשבילו אינו פוסל. עי"ש. **וצ"ב** דמי יאכיל את חלקו של העובר שאינו מאכיל, ומאי שנא מעבד של ב' שותפין. **ומבואר** בדברי המאירי שעובר שאינו מאכיל אין הביאור שחסר בכח האכילה מחמת העובר אלא שאין מספיק כח אכילה מחמת העובר והיינו שאין לו זכיה גמורה כמו לילוד שאינו כהן, ולכן רק כשאין ילוד אחר אינו מאכיל, **ולפ"ז** אין משנתינו שייכת לדינו של הרמב"ם הנ"ל. ועיין. אכן הדברים תלוים במה שיתבאר בהערה הבאה. **[ועיין** עוד בתוס' בגיטין מ"ב: גבי עבד שחציו עבד וחציו ב"ח ועי"ש במהרש"א ובמהרש"ל מה שתמהו ע"ד התוס'].

**כג) "אבל חכמים אומרים יש לו בנים אוכלים משום בנים... אוכלים משום משפחה כולה".** מבואר דלרבנן בין אחין ובין שאר יורשין מאכילין. **וברמב"ם** (פ"ח מתרומות ה"ד) פסק שהילוד אינו מאכיל ולכן בת ישראל שנשאת לכהן והניחה מעוברת לא יאכלו עבדיה. והוסיף הרמב"ם "לפיכך אם היה העובר חלל אינו פוסל את העבדים אלא אוכלים בגלל אחיו הכשרים עד שיולד זה החלל ויאסרו העבדים מלאכול" עי"ש. [ועי"ש **בראב"ד** שהשיגו **ובכס"מ וברדב"ז** מש"כ במחלוקתם אי פסקי' כרבי יוסי או כרבנן]. **ועיקר דברי הרמב"ם** צ"ע, מאי שנא רישא שאין מאכיל דנראה שפסק כרבי יוסי ובסיפא שאינו מונע מלהאכיל עד שיולד דנראה שפסק כרבנן. **וביאר בכס"מ** דכוונת הרמב"ם היא דכל המחלו' בין רבי יוסי לחכמים היא בכה"ג שיש עוד אחים אחרים דר"י ס"ל שאינם אוכלים וחכמים סוברים שאוכלים, אבל ילוד בלא אחים לכ"ע אין מאכיל, וברישא מיירי הרמב"ם היכא שאין עוד אחים ולכן לכ"ע אינם אוכלים ובסיפא מיירי שיש עוד אחים ולכן אוכלים. עי"ש. [ועיין ברדב"ז משכ"ב]. **אמנם אכתי** דברי הרמב"ם תמוהים, דמריש דבריו מבואר שהטעם שאין אוכלים עבדי האשה [היכא שאין עוד אחים] הוא משום שילוד אינו מאכיל, והיינו שהילוד יש לו זכיה וזה מונע מהעבדים לאכול, שהרי אילו לא היה לו זכיה היה צריך להיות שיאכלו מחמת שאר המשפחה, ובסיפא של דבריו מבואר שכשיש עוד אחים והוא חלל אינו פוסל, וצ"ב דמאחר שמרישא מבואר שיש לו זכיה כיצד יאכלו מחמת שאר אחים. **ועיין בחידושי הגר"ח** (שם) שיסד בדברי הרמב"ם דעובר באמת אין לו זכיה אבל שם יורש יש לו, ולכן כל היכא שאין לאותו עובר אחים אלא הנדון שיאכלו העבדים מחמת שאר המשפחה מהני שם היורש של העובר שלא ירשו שאר המשפחה, ומטעם זה אינם אוכלים אבל לגבי שאר אחיו דלכל אחד מהם יש שם יורש על כל הנכסים אלא שזכית האחד מעכבת על חבירו א"כ כיון שלעובר אין זכיה עד שיצא לאויר העולם לכן אינו מונע את העבדים לאכול מחמת האחים. עי"ש. אלא שדברי הרמב"ם הללו הם בפשטות נגד המבואר בסוגיין שאין חילוק בין שאר היורשים לבין האחים, וביאר הגר"ח שיצא לרמב"ם ד"ז מקושית התוס' (ד"ה אוכלין) דמוכח מזה דסוגיא בנדה פליגא על סוגיא דידן. ומש"כ הרמב"ם "לפיכך" דלכאו' אין לזה מובן, דהגם שיש לחלק כדברי הגר"ח מ"מ מאי לפיכך, וביאר הגר"ח דסד"א דכיון שעובר יש לו שם יורש ולתרומה יש בעלות מיוחדת של קנין כספו א"כ גם עובר יוכל להאכיל כיון יחשבו קנין כספו של האי יורש וע"ז איכא לימוד דעובר אינו מאכיל והיינו שגם לענין קנין כספו בעי' לזכיה ממש ולפיכך לא סגי בשם יורש לעכב על העבדים לאכול מחמת שאר האחים אלא בעי' לזכיה בפועל. עי"ש.

**ובעיקר דברי הגר"ח** דעובר יש לו שם יורש אלא שאין לו זכיה בפועל הוי חידוש גדול, **ועיין בקר"א** שביאר שלצד שעובר אינו יורש היינו משום שהוא כמאן דליתא. עי"ש. **ועיין בגליוני החזו"א** על חידושי הגר"ח שכתב דכוונת הרמב"ם בריש דבריו דמיירי בכה"ג שיש שאר אחין ויורשים אלא שהאחים הם חללים או שיש לו אחיות הנשואות לישראל ולכן א"א שיאכלו בשביל שאר היורשים ובשביל העובר אינם אוכלים משפני שאין לו קנין, אבל אם שאר היורשים הם כהנים והולד חלל אוכלים בשביל שאר היורשים. [ולפ"ז אי"צ כלל לחידושו של הגר"ח]. ועי"ש עוד כמה השגות ע"ד הגר"ח הנ"ל. **ועיין** היטב בדברי **המאירי** דמשמע מדבריו שהדין דביש לו אחים או שאר משפחה אוכלים בשבילם הוא משום שיש להם זכות לענין תרומה, והיינו שיש בעלות מיוחדת לענין קנין כספו דבזה כאשר יש אחים ועובר בעלות זו שייכת לשאר המשפחה. [ועיין בספר ראשי שערים משכ"ב]. ועיין עוד בהערה הבאה מענין זה.

**כד) בתוד"ה אוכלין.** הקשו תוס' דקצת תימא [בדין שעובר לא זכי לרבנן] הא מסתמא מעשה ידי העבדים עד שיולד שייכים לעובר ולא לבני משפחה. עי"ש. **ודברי התוס' צ"ב** דאי יש לבני המשפחה זכיה מ"ט לא יהיה להם מעשה ידים ואי מעכב עליהם שם היורש של העובר מ"ט יש להם זכיה לשאר דברים. ועיין בקה"י (ב"ב פ' יש נוחלין בענין מכירי כהונה) שכתב בביאור דברי התוס' דהכא זכותם של בני המשפחה אינה זכות עצמית אלא שכל שאין יורש קודם להם הם מקבלים את הממון מטעם שהם היורשים [וכענין ממון שבט הכהונה] וממילא כל היכא שנוסף יורש שהוא קודם להם בדיני הירושה הרי שזכותו לקבל את הממון מדיני היורש קודמת לזכותם ולכן נוטל את הירושה למפרע, והיינו שזוכה העובר במעשה ידים אחר שנולד למפרע. **ובחלקת יואב** (חו"מ סי' י"א) כתב דהוא מגזה"כ דבן אין לו עיין עליו. עי"ש. ויל"ע דבפשטות דין זה הוא גם אם הזיקו את המע"י שצריכים לשלם לעובר לכשיולד, ויל"ע האם יש להם איסור לעשות כן, ועיין במשובב [יובא להלן] בשם תשוו' הרשב"א שמבואר שאסור להם לכלות את הממון וכתב שאאם יטלו את הממון נמצא מדת הדין לוקה בזה, וצצ"ב אם זהו סברא דאו' או דין דרבנן וצ"ע. עוד יל"ע אם נשתמשו בזה היורשים האם חייבים לשלם דמי השימוש לעובר לכשיולד, ובזה י"ל שאם מותר להם להתמש לא יחויבו לשלם דלא גרע משואל וצ"ע.

**ועיין בנתה"מ** (ק"י סק"א) דאם השביחו הנכסים אין שאר היורשים מקבלים חלק של עובר אלא שלו הוא. וביאור הדבר דחלק העובר מילי תלי וקאי עד שיולד העובר, והא דאינו פוסל בתרומה משום שמאחר שחלקו מתלי תלי אינו מקלקל היתר אכילה כיון שעדיין אינו משועבד לאחר. עי"ש. ועי"ש במשובב שהביא דברי **הרשב"א** (ח"ב שע"א) שכתב דרק לענין אכילת תרומה אמרי' דאוכלים משום בני המשפחה אבל אין בני המשפחה יכולין לירד לנכסים דלמא שמטי ואכלי [ומכח זה השיג ע"ד הנתה"מ והיינו שהוא הבין שברשב"א מבואר שאין לעובר זכיה כלל עי"ש] ובכדי ליישב שיטת הנתה"מ י"ל דס"ל שיש חילוק בין אכילת תרומה לשאר דברים, וביאור הדבר כתב **בספר ראשי שערים** (סי' כ"ז ד"ה ונראה) דמאחר שנתבאר בכ"מ [ועיין בגר"ח הנ"ל] דיש דין מיוחד של קנין כספו לענין תרומה א"כ י"ל שכל מה שלעובר יש זכיה [ולדברי הנתה"מ מתלי תלי] וזה מעכב על שאר בני המשפחה לזכות כ"ז הוא לגבי דברים שיבא הפסד לעובר מכך אבל לגבי דברים שלא יפסיד מהם העובר הום בעלויות שיכולות להתחלק מהבעלות העיקרית על הממון י"ל שיכולים בני המשפחה לזכות בזה עד שיולד העובר ולכן זוכים לענין להאכילו וחשיב קנין כספו של בני המשפחה, אבל לענין השבח שבזה מפסיד העובר אינם זוכים כמש"כ התוס' [ועיין במגי"ה לנתה"מ שם דרך דומה].

**ובחלקת יואב** (שם) הוכיח מכמה ראשונים ואחרונים שפליגי ע"ד התוס' וס"ל דהמעשה ידים שייכים לשאר היורשים [עיין רשב"ם ב"ב קמ"ב ובמ"מ פ"ב מזכיה הי"ח שהזוכה בנכסי הגר ויש לו אשה מעוברת זכו בחפץ ורק שיולד צריכים לתת לו. ובב"ח (ר"י) כ' להדיא שהמע"י שייך ליורשים האחרים ועי"ש עוד מדברי הדרישה]. **ויש לבאר** לשיטה זו דמאחר שקודם שנולד זכו בבם שאר היורשים לגמרי מאיזה דין יוציא מהם העובר את הנכסים אחר שיולד. **וביאר בקו"ש** (ח"ב סי' י"ב) דיש ב' דינים בירושת הבן א- שהוא זוכה בהם כשאר היורשים שזוכין בחלק מורישיהם ב- שהבן קם תחת אביו וילפי' לד"ז מקרא דתחת אבותיך יהיו בניך. ולפ"ז כמו דאם יקום המת לתחיה יזכה חזרה בנכסיו בכל מקום שהם כמו כן דין הבן שעומד תחת אביו לקבל את הנכסים מתי שהוא בא לעולם ולא דמי לשאר יורשים שדין ירושתם היא רק זכיה גרידא בנכסי המת. עי"ש. **ועיין בקה"י** (גיטין סי' כ"א) שביאר ענין זה דכיון שאין שאר המשפחה זוכים בירושה אלא מחמת שם נורש שלהם א"כ כל היכא שנמצא לאח"ז מי שיש לו שם נורש קודם להם א"כ למפרע זוכה בנכסים. עי"ש. [אלא שבקה"י ביאר בזה דברי התוס' שצריכם להחזיר לו גם מעשה ידיים ולדברי הקה"י צ"ב מ"ט אוכילם העבדים הא למפרע אין הם זוכים בנכסים וצ"ל דהוי מכאן ולהבא למפרע וצ"ע.]

**כה) בא"ד.** הקשו תוס' מסוגיא בנדה דמבואר התם דבכדי להעמיד שלא כר"י העמידה הגמ' בכהן שיש לו בנים מגרושה ובן יום אחד משאינה גרושה, ולכאו' היה אפשר להעמיד באשה אחת גרושה ואוכלים בשביל המשפחה. ועי"ש מה שתירצו. **ועיין ברמב"ן** (ב"ב קמ"ב) שכתב בשם י"א שדוקא היכא דיש לו בן כשר אוכלים לרבנן קודם שיולד משום שאר המשפחה אבל בבן פסול לא אמרי' שיאכלו משום בני המשפחה. וצ"ב. **והביא בספר ראשי שערים** (שם) **בשם המרחשת** דס"ל לי"א ברמב"ן שבזמן שנולד העובר בטלה הירושה למפרע וע"כ אם העובר ג"כ דינו להאכיל לא איכפת לן בזה ולכן אוכלים אבל אם העובר הוא בן גרושה א"כ לכשיבטל היורשה למפרע נמצא שאכלו שלא כדין עי"ש, וצ"ע.

**כו) "ת"ר הניח בנים אלו ואלו אוכלים".** מבואר בגמ' שעבדי מלוג אוכלים כדרך שהיא אוכלת, והיינו שעבדיה אוכלים בשבילה והיא אוכלת בשביל בנה [ועיין ברש"ש בריש פרקין וצ"ע]. ויש לבאר מאיזה דין היא מאכילה את עבדיה בכה"ג הרי לכאו' אין הנדון הכא שייך לקנין קספו וקנינו שקנה קנין דאין האשה קנין של עובר. **והוכיח מכאן האמר"מ** (סי' י"ג אות ד') דדין אשת כהן שאוכלת הוא משום שחל עליה קדושת כהונה וע"כ מאכלת את עבדיה ככל כהן המאכיל את עבדיו [דאין לומר שהוא דין שכל האוכל מאכיל דמנין לנו ד"ז ועי"ש שהוכיח עוד דאין לומר ד"ז] אכן לשיטות שנתבארו לעיל [אות ה'] דלמסקנה לא קימ"ל כצד זה שהאשה היא ככהנת א"כ צ"ב מאיזה דין היא מאכילה את עבדיה. [ועיין ברשב"א לעיל ס"ו במש"כ ע"ד הירושלמי ומבואר מדברי שיש סברא דכל שהיא אוכלת עבדיה נמי אוכלים וצ"ב. ויש לבאר דגדר הגזה"כ דקנין קספו אוכל הוא דע"י הקנין איכא שייכות לשבט הכהונה וזהו המאכיל את הקנין כספו וה"ה שמאכיל את הקנינו שקנה קנין דג"ז שייכות הוא לשבט הכהונה וזהו שדימתה הגמ' בסוגיין בכ"מ דין קנין כספו לדין האשה שאוכלת מחמת בנה דזהו נמי שייכות לשבט הכהונה ולכן אוכלת וגם מאכלת, ולפ"ז מתבאר נמי הדין המבואר להלן ס"ו שאוכלת מחמת בנה גם היכא שלא נשאת אלא הוא בנה מכהן בלא נשואין דמ"מ איכא שייכות בכה"ג לשבט הכהונה ולכן אוכלת ומאכלת. וצ"ע.]

**כז) "הניח בנים והניחה מעוברת עבדי צאן ברזל לא יאכלו מפני חלקו של עובר." וביאר רש"י** "ולא ידעי' הי מתרמי לחלקו." וכן הוא ברש"י בנדה מ"ד עי"ש. והקשה הרשב"א מ"ט הוצרך רש"י להכי הא י"ל דהוא שותף ולא יאכלו מחמת השותפות ועוד הקשה דאפי' אילו יתברר שלא יבא לחלקו לא יאכל דמדאורייתא אין ברירה. עי"ש. **ועיין באבי עזרי** (תרומות פ"ח ה"ד) שדן לענין עבד של ב' שותפין דהנה גבי עבד של ב' שותפין **כתב הרמב"ם** (פ"ז מתרומות הי"ז) דעבד של ב' שותפין אינו אוכל ומקור לד"ז כתב הכס"מ דהוא מתו"כ בפרשת אמור. וכתוב שם וכהן כי יקנה נפש קנין כספו הוא יאכל בו אוציא עבד שאינו כסף ולא אוציא את של שותפין ת"ל כספו עי"ש. ולכאו' צ"ב אמאי בעי' למיעוט בזה הא כיון שהוא של שותפין מי יאכיל את החלק של השותף שאינו יכול להאכיל. וביאר האבי עזרי דכיון שאין חלקו מבורר א"כ נחשב שלכ"א יש דין קנין כספו על כל העבד ולכן ס"ד שיאכיל הכהן את העבד הגם שיש לו שותף שאינו מאכיל ולזה בעי' לגזה"כ שאינו מאכיל והיינו שדין הקנין כספו שיש למי שאינו מאכיל בעבד פוסלו מתרומה, אלא שלפ"ז כתב דלכאו' לענין עובר גם אם היה לו זכיה בנכסים הרי שמופקע מהשם קנין כספו [עפ"ד הגר"ח בשיטת הרמב"ם] וא"כ אינו יכול למנוע מלהאכיל, ואילו בסוגיין מבואר שלא יאכלו העבדים מפני חלקו של עובר. עי"ש. והנה לפ"ז י"ל דמטעם זה כתב רש"י דהסיבה שלא יאכלו הוא משום שאין חלקו של העובר מבורר והיינו שאילו יתרמי עבד זה לחלקו של עובר מטעם זה א"א לאכול דעל כה"ג לא שייך שיאכילו שאר הבנים מדין קנין כספו. ועיין. [ועוד בדין עבד של ב' שותפין עיין היטב במנ"ח (מצוה ר"פ) משכ"ב].

**ס"ז ע"ב**

**א) בתוד"ה אין חוששין.** עיין בתוס' מה שחלקו בין סוגיא הכא לסוגיא בכתובות דלכ"ע אין חוששין למיעוט, ובראשונים תי' באופ"א ולכאו' לא ס"ל כתוס' בחילוק בין רובא דאיתא לרובא דליתא ועיין הייטב בריטב"א. [הרחבה אות כח].

**בא"ד.** בדברי התוס' מסוגיא דב"ב דמבואר דזוכה העובר עד שתפיל, עיין ברמב"ן וברשב"א שם משכ"ב [הרחבה אות כט].

**בא"ד.** בקושית התוס' מהא דמבואר בסוגיא בב"ב דרבי יוסי ס"ל דהולכים בממון אחר הרוב, וכתבו דיש לחלק, עיין היטב בתוס' הרא"ש משכ"ב.[הרחבה אות כט].

**ב) "הכא בנכסים מועטים עסקינן".** הקשה הרשב"א כיצד מהני תקנה דרבנן דנכסים מועטים להאכיל לעבדו להפקיע איסור זרות דאורייתא. ותי' דמ"ד הכא ס"ל כמ"ד דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מהתורה. ועיין בקר"א שהביא כן מהירושלמי עי"ש בדבריו. ובאבני מלואים (כ"ח סקל"ג) שהאריך הרבה בדין קנין דרבנן אי מהני לדאורייתא וכתב דמסוגיין מבואר דקנין דרבנן מהני לדאורייתא ועי"ש מש"כ בשיטת המב"ם בסוגיין. ובעיקר ד' הרשב"א עיין בקו"ש (ב"ב תע"ו) דהקשה מ"ט הוצרך הרשב"א ליש כח ביד חכמים וכו', תיפ"ל דהפקר בי"ד הפקר, עי"ש. [הרחבה אות ל].

**ג) "יתומים שמכרו בנכסים מועטים" וכו'.** עיין בתוס' שהדמים שייכים לבנים דאילו היה שייך לבנות היו יכולים להאכיל, ובטשו"ע (קי"ב י"ד) הובאה דעת רב האי גאון שהמעות שייך לבנות, וצ"ב מ"ט לא יאכילו את העבדים. ועיין בערול"נ. [הרחבה אות ל\*].

**ד) "פוסלין ולא מאכילין".** יש לדון האם בת כהן הנשאת לכהן ומת והניחה מעוברת חוזרת לתרומת בית אביה. ועיין בטור (יו"ד של"א) שפסק דאוכלת בתרומה. ועי"ש היטב בב"ח ובב"יוצ"ב אי פליגי אהדדי**.** הנה יש לדוןבבת כהן שהיא שומרת יבם לכהן, או שומרת יבם לכהן חלל האם אוכלת ותלוי בצדדים המתבארים בד' הב"ח והב"י ועיין בדרך אמונה (פ"ח מתרומות סקל"ג) [הרחבה אות לא].

**ה) "בנעוריה פרט למעוברת"** עיין במנ"ח (ר"פ ח') דאע"פ דבת כהן הנשואה לישראל היא זרה גמורה ונכללת בלאו שכל זר לא יאכל בו מ"מ אם מת בעלה והניחה מעוברת או שיש לה ולד מישראל אינה זרה ואין בה לאו ומלקות. עי"ש.

הנה להלן ס"ט מבואר שהדין דאשת כהן שנשאת לישראל אינה אוכלת בתרומה אי"ז רק בנשואין אלא גם אם נתעברה מישראל בזנות. וצ"ב מאיזה טעם נפסלת דלכאו' בכה"ג אין היא צריכה "לשוב" אל בית אביה דמעולם לא יצאה ממנו. [הרחבה אות לב].

**ו) "היבם...קנין כספו אמר רחמנא והאי קני דאחיו הוא".** שיטת רש"י (כתובות נ"ח) דלא מהני קנין היבם להאכילה, ועיין בריטב"א בדעת רש"י דכ"ז כיון דמית קודם כניסה לחופה. עי"ש. ומבואר דס"ל שאף לשיטת רש"י מה דאינה אוכלת היינו ביבמה מן הארוסין אבל ביבמה מן הנשואין אוכלת, והדברים צ"ב [ועמד בזה בקר"א] דכיון דס"ל לרש"י שהיבמה אינה קנין היבם א"כ מ"ל מן הנשואין ומ"ל מן הארוסין. ועיין בשיעורי הגרי"ד פוברסקי זצ"ל.

שיטת ר"ת דאוכלת מדאורייתא וקרא דקנין כספו אסמכתא בעלמא. ונחלקו הראשונים בדעת ר"ת אי אכלה מחמת המת או מחמת היבם ועיין בתוס' הרא"ש בקידושין ה: שמבואר שאוכלת מחמת היבם. ועיין בקו"ה (סי' מ"ז סק"ח) שהקשה לשיטת ר"ת מ"ט אוכלת מחמת היבם הרי אין הזיקה קנין כספו וגבי זיקה ל"א הוקשו הוייות להדדי. [הרחבה אות לג לד]

שיטת הריטב"א דהמיעוט דקנין כספו הוא מדאורייתא אלא שכל מה שנתמעט הוא לענין להאכילה מכח היבם אבל מכח המת יכול לאכול וזה תלוי במשנה ראשונה ומשנה אחרונה. עי"ש.

שיטת הרמב"ם (פ"ח מתרומות ה"ה). כתב דהיבם פוסל ואינו מאכיל באופן דבת ישראל הזקוקה לכהן יבם לא תאכל שנאמר והכן כי יקנה נפש קנין כספו וזה עדיין לא קנאה, ובת כהן הזקוקה ליבם ישראל אסורה מפני שנאמר ושבה אל בית אביה פרט לשומרת יבם. עי"ש. ומשמע דס"ל כדברי רש"י שיבם אינו מאכיל כיון שעדיין אינה קנינו ונלמד מפס' זה [ולא כשיטת ר"ת]. ומאידך מצאנו חילוק בין שיטת רש"י לשיטת הרמב"ם דשיטת רש"י [לעיל נ"ח ע"ב] דאם יבמה הוא חלל אינה אוכלת בתרומה כיון שהיא משתמרת לביאה פסולה, ואילו שיטת הרמב"ם (פ"ז מתרומות הכ"ב) דביבם חלל אינה אוכלת מפני זיקת החלל. וצ"ב, הא ס"ל כרש"י שאינה קנין היבם ומ"ט פוסלה. [הרחבה אות לה].

**כח) בתוד"ה אין חוששין.** מבואר בגמ' שנחלקו רבי יוסי ור"ש אי חוששים למיעוט זכר שאינו נפל או לא. **והקשו הראשונים** מסוגיא דכתובות י"ד גבי תנוקת דמבואר דלכ"ע אין חוששין למיעוט. **ובתוס' תירצו** דבמיעוט דאיכא קמן לכ"ע לא חיישי למיעוטא. ועיין נמי בתוס' בבכורות י"ט ע"ב ד"ה ברובא שכתבו כן. **אמנם בראשונים** הכא תירצו באופ"א ומשמע דלא ס"ל הכי. **[הנה** לענין אין הולכים בממון אחר הרוב מבואר בראשונים בספ"ק דכתובות שגם בכה"ג דרובא דאיתא קמן לא אזלי' בתר הרוב דהתם מיירי בכה"ג והקשו הראשונים שם מדין אין הולכים בממון אחר הרוב אמנם בתרומת הדשן (שי"ד) כתב בשם גליון תוס' דברובא דאיתא קמן גם לדעת שמואל אזלינן בתר רוב, וכתב דכן דעת הרשב"ם (ב"ב צ"ג ע"א ד"ה דהוא גופיה) וכן דעת הריצב"א עי"ש וכן כתב בתוס' רי"ד ב"ב (צ"ב:) וכן ביאר הרעק"א (שו"ת ק"ו) בדעת תוס" ביומא פ"ה ע"א ד"ה לא צריכא. עי"ש ואכמ"ל.] **ובראשונים** [עיין רשב"א ריטב"א ועוד] תירצו דבכתובות הוי תרי רובי, או דהתם בדיעבד והכא לכתחילה. **ועוד תירץ הריטב"א** דהתם הוי נמי חזקת כשרות וא"כ הוי מיעוטא דמיעוטא [כמבואר בריש האשה בתרא] וכה"ג לכ"ע לא חיישי' למיעוטא. **והנה** לתירוץ זה קשה דהא הכא נמי הוי חזקת היתר לתרומה. אמנם י"ל דאיתרע החזקה ע"י שהיא מעוברת [עיין תוס' להלן קי"ט]. ועיין במגי"ה לריטב"א משכ"ב. וצ"ע.

**כט) בא"ד.** הקשו תוס' דהא בסוגיא דב"ב זוכה העובר עד שתפיל ותי' דחיישי' שמא עכשיו הוא נפל. **ועיין ברמב"ן** שם שכ' דלא מיירי התם בנפל אלא שכלו לו חודשיו ולא הוציא פדחת חי, אבל באמת אם הפילה אגלאי מילתא שלא קנה מעולם. עי"ש. ועיין נמי ברשב"א שם משכ"ב.

**בא"ד. עוד הקשו** תוס' מהא דמבואר בסוגיא בב"ב דרבי יוסי ס"ל דהולכים בממון אחר הרוב ולא חיישי' למיעוט ואילו הכא לענין איסור [דקיל ממון לא אזיל בתר הרוב] וכתבו דיש לחלק. **ועיין בתוס' הרא"ש** שכתב דהדין דלא אזלי' אחר הרוב הוא מדרבנן לחומרא וגבי ממון שלא שייך חומרא אזלי' בתר רובא. [כ"נ בכוונתו.] **ועוד נראה** לבאר ע"פ מה שכתבו תוס' (ב"ק כ"ז ע"א ובכורות כ' ע"א) דאף רב שסובר דהולכים בממון אחר הרוב מודה היכא דהוי שמא ושמא דלא אזלי' בתר רוב ורק בברי וברי נחלק לומר דאזלי' בתר רוב וא"כ בסוגיין דלא שייך טענות לא אזלי' בתר הרוב [אכן עיקר סברת התוס' שם צ"ב ועי"ש ברעק"א ואכמ"ל, ועל דרך התוס' הנ"ל מבואר בתוס' בבכורות (כ' ע"א) שכתבו דבממון שאין לו תובעים לכ"ע לא אזלי' בתר רוב ומוכח שהדין דאזלי' בתר רוב בממון הוא דין כלפי הטענות וממילא א"ש בסוגיין].

**ל) "הבת מאכלת הבן אינו מאכיל... אמר אביי הכא בנכסים מועטים עסקינן". הקשה הרשב"א** כיצד מהני תקנה דרבנן דנכסים מועטים להאכיל לעבדו להפקיע איסור זרות דאורייתא. ותי' דמ"ד הכא ס"ל כמ"ד דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מהתורה ומפקי תרומה לחולין בשביל תקנת העבדים והיורשים דלא ליתכחוש. עי"ש. **ועיין בקר"א** שהביא שכן הקשו בירושלמי וכתבו דמעשרות מדרבנן והם אמרו והם אמרו עי"ש. **ועיין באבני מלואים** (כ"ח סקל"ג) שהאריך הרבה בדין קנין דרבנן אי מהני לדאורייתא והוכיח דשיטת הרמב"ם דקנין דרבנן לא מהני לדאורייתא והקשה על דבריו מסוגיין שמבואר דקנין דרבנן מהני לדאורייתא וכתב דהרמב"ם אזלי לשיטתו דספק דאורייתא לקולא מדאורייתא ורק רבנן הם דהחמירו וא"כ הכא הרי אי הוי העובר בת יכול לאכול מחמת הבן ורק מחמת ספק בן אין יכול לאכול והוי דרבנן ומדרבנן שייך לבת ויכולים לאכול מחמת תקנה דבת. והקשה לפ"ז לשיטת הרשב"א דספק דאורייתא מדאורייתא לחומרא א"כ כיצד מאכילה הכא וכתב שצ"ל דס"ל שקנין דרבנן מהני לדאורייתא. עי"ש. ואישתמיט מניה לכאו' דהרשב"א הכא תי' באופ"א לקושיא זו כנ"ל. [ולפ"ז צ"ל דהרשב"א ס"ל שקנין דרבנן לא מהני לדאורייתא ועיין במלואי חותם שם שהאריך בזה] ועיין בקו"ש (ב"ב תע"ו) דהקשה מ"ט הוצרך הרשב"א ליש כח ביד חכמים וכו', תיפ"ל דהפקר בי"ד הפקר, דותי' דס"ל שלהפקר בי"ד אין כח להקנות אלא רק להפקיר עי"ש. ועיין עוד **במנ"ח** (ר"פ סק"כ) מש"כ בענין קנין דרבנן אי מהני לדאורייתא.

**ל\*) "יתומים שמכרו בנכסים מועטים" וכו'.** עיין בתוס' שהדמים שייכים לבנים דאילו היה שייך לבנות היו יכולים להאכיל, ובטשו"ע (קי"ב י"ד) הובאה דעת רב האי גאון שהמעות שייך לבנות, וצ"ב מ"ט לא יאכילו את העבדים. ועיין בערול"נ שכתב שכשם שבנכסי צא"ב המעות לאשה ומ"מ כל שיכול הבעל למכור מאכיל כמו כן הכא לא איכפת לן במה שהמעות לבנות, וצ"ב שי' התוס' [ויש לחלק דהכא אם המעות היו לבנות הרי דמי החפץ אינם של הבנים ויכולות הבנות להאכיל אל בנכסי צא"ב הגם שאין הבעל יכול למכור מ"מ אי"ז נחשב שדמי החפץ שייך לאשה ועיין].

**לא) במתני' "העובר וכו' פוסלין ולא מאכילין".** ובגמ' מבואר שעובר דפוסל היינו בגוונא שבת כהן נשאת לישראל ונתעברה ממנו הרי העובר פוסל לה מלאכול בתרומת בית אביה כיון שלא קרינן בה ושבה אל בית אביה כנעוריה. **ויש לדון** האם בת כהן הנשאת לכהן ומת והניחה מעוברת חוזרת לתרומת בית אביה. וזה ברור שלאחר שנולד הרי היא אוכלת כיון שגם אם אינה אוכלת מחמת אביה מ"מ אוכלת מחמת הבן שיש לה מהכהן אבל בזמן שהיא מעוברת יש לדון האם אוכלת. **ועיין בטור** (יו"ד של"א) שפסק דאוכלת בתרומה. **ובב"י** כתב דמדויק כן מסוגיין דדוקא בת כהן לישראל העובר פוסל, אבל מעוברת מכהן שפיר קרינן בה כנעוריה. עי"ש. וכדבריו לכאו' מבואר **בבעה"מ** שכתב ז"ל "ובת כהן לכהן לעולם אכלה לא שנא מעובר ולא שנא אינה מעוברת ולא אמרינן בנעוריה פרט למעוברת אלא בחוזרת". **ולכאו' כוונתו** כדברי הב"י, והיינו דכיון שנשאה לכהן הוי כנעוריה דלא נשתנה דינה ממקודם לכן. **ובדרך אחרת** אפ"ל דכוונתם למה שחקרו האחרונים האם בת כהן הנשאת לכהן יכולה עדיין לאכול מטעם בית אביה, (עיין חזו"א קל"ד) וא"כ י"ל דמטעם זה אין חסרון בנעוריה. וצ"ע. **ועיין בב"ח ובפרישה** (שם) שכתבו דהטעם שבת כהן הנשואה לכהן והניחה מעוברת אוכלת הוא משום שהפוסל הוא עובר במעי זרה זר הוא וא"כ היכא שהיא כהנת אין בזה דין זה, והיינו לשיטת הרא"ש שפסק דעובר יש לו זכיה עי"ש. **ויש לדון** להנ"ל מה הדין בבת כהן שהיא שומרת יבם לכהן, ועיין בדרך אמונה (פ"ח מתרומות סקל"ג) שהביא שאוכלת [וכן יש לדון באופן שהיא שומרת יבם לכהן חלל]. **ועיין** עוד במה שנתבאר בענינים אלו לעיל אות כא.

**לב) "בנעוריה פרט למעוברת"** כתב **במנ"ח** (ר"פ ח') דבת כהן הנשואה לישראל היא זרה גמורה ונכללת בלאו שכל זר לא יאכל בו ומדויק מדברי הרמב"ם דאף חייבת מיתה בידי שמים באכילתה כזר גמור. **אלא שכתב** (שם ט') שכ"ז היכא שנשואה לישראל אבל אם מת בעלה והניחה מעוברת או שיש לה ולד מישראל הגם שאינה שבה לתרומת בית אביה מ"מ כ"ז הוא משום הקרא דושבה בנעוריה וכו' ואי"ז אלא לאו הבא מכלל עשה וא"כ אין בה לא מיתה ולא מלקות, דאינה זרה מצד עצמה. עי"ש. **והנה** להלן ס"ט מבואר שהדין דאשת כהן שנשאת לישראל אינה אוכלת בתרומה אי"ז רק בנשואין אלא גם אם נתעברה מישראל בזנות. **ויש לבאר** מאיזה טעם נפסלת דלכאו' בכה"ג אין היא צריכה "לשוב" אל בית אביה דמעולם לא יצאה ממנו. **ומבואר** שיסוד הדבר דעובר פוסל אי"ז מחמת הנשואין בדוקא אל שכל שיש לה שייכות ע"י העובר אלא הישראל הרי אינה ככהנת כדמעיקרא ואי"ז כנעוריה. [וה"ה בנבעלה בזנות לכהן שאוכלת מחמת בנה שהוא משום השיכות עם שבט הכהונה ולא מטעם הנשואין עם בעלה ועיין.]

**לג) היבם וכו'. "אי בת ישראל לכהן היא לא מאכיל לה קנין כספו אמר רחמנא והאי קני דאחיו הוא."** ובביאור דברי הגמ' **נחלקו רש"י ותוס'**, שיטת רש"י (כתובות נ"ח) דלא מהני קנין היבם להאכילה [כן הבינו הראשונים בדבריו בכתובות שם ומפורש כן ברש"י במהדו"ק שהובא שם בשטמ"ק] וכן מבואר בשיטת הרמב"ם (פ"ח מתרומות ה"ה) עי"ש. אכן שיטת ר"ת דאוכלת מדאורייתא וקרא דקנין כספו אסמכתא בעלמא. **ונחלקו הראשונים** בדעת ר"ת אי אכלה מחמת המת או מחמת היבם [בגוונא שבעלה כהן] דהנה הקשו תוס' דלשיטת ר"ת מ"ט בעי' בגמ' דיבם פוסל כיון דלא קרינן ביה ושבה הא י"ל דהיא קנויה לו משו"ה אינה אוכלת ותירצו דאה"נ דכוונת הדרשא היא דהיא קנויה לו ולכן אי"ז ושבה לבית אביה. עי"ש. ומשמע שאוכלת מכח קנין היבם, אבל בתוס' הרא"ש שם נראה שאוכלת מכח האח המת ורק משום שזקוקה ליבם אי"ז נחשב שפקע קנינו. [ועיין בתוס' הרא"ש בקידושין ה: שמבואר שאוכלת מחמת היבם כאכן התם קאי בשיטתו ולא בשיטת ר"ת]. **ועיין בקו"ה** (סי' מ"ז סק"ח) שהקשה לשיטת ר"ת מ"ט אוכלת מחמת היבם הרי אין הזיקה קנין כספו [וגבי זיקה ל"א הוקשו הוייות להדדי] ותי' דאוכלת מחמת קנין המת, אלא דהיבם הוא הבעלים על אישות זו עכשיו ולכן אוכלת מחמתו עי"ש. אלא שקשה למ"ד אין זיקה וכן למאי דמסקי' לעיל דזיקה לאו ככנוסה. ועי"ש משכ"ב. **אכן** כבר נתבאר בסוגיא דזיקה שתירצו אחרונים דגם למ"ד אין זיקה לענין איסורי אישות מ"מ קנין זיקה בודאי איכא לכמה ענינים ובזה סגי לאכילת תרומה. עי"ש.

**לד)** **לריטב"א** (בסוגיין) שיטה שלישית בזה [מלבד שיטת רש"י ותוס' הנ"ל] דהמיעוט דקנין כספו הוא מדאורייתא אלא שכל מה שנתמעט הוא לענין להאכילה מכח היבם אבל מכח המת יכול לאכול וזה תלוי במשנה ראשונה ומשנה אחרונה. דאם הבעל כבר האכיל אז היא אוכלת ואם לא האכיל אלא רוצה לאכול מחמת הגעת זמן דיבם א"כ היבם אינו מאכיל **[ולפ"ז** מדאורייתא שארוס גם מאכיל אין נפ"מ בנדון זה כלל כיון שאוכלת מחמת המת. ועיין במגי"ה לריטב"א הרחבה בזה.] **ועוד כתב הריטב"א בדעת רש"י** דלא אכלה לאחר מיתה דקנין דאחיו הוא והוסיף דכ"ז כיון דמית קודם כניסה לחופה. עי"ש. ומבואר דס"ל שאף לשיטת רש"י מה דאינה אוכלת היינו ביבמה מן הארוסין אבל ביבמה מן הנשואין אוכלת, והדברים צ"ב [ועמד בזה **בקר"א**] דכיון דס"ל לרש"י שהיבמה אינה קנין היבם א"כ מ"ל מן הנשואין ומ"ל מן הארוסין. [ובראשונים בכתובות משמע שלרש"י אין חילוק בזה]. **ועיין בשיעורי הגרי"ד** פוברסקי זצ"ל שביאר בזה דמה שהאשה אוכלת הוא מחמת קדושת עצמה וא"כ כל היכא שנפלה מן הנשואין יכולה להמשיך לאכול מחמת קנין עצמה ולא צריכה את קנין היבם להאכילה [וצ"ב למה שנתבאר לעיל (בדף ס"ו) דלכמה ראשונים למסקנה אין מקור לסברא זו. ועיין במגי"ה לריטב"א שהאריך בזה.]

**לה) שיטת הרמב"ם.** ברמב"ם (פ"ח מתרומות ה"ה) כתב דהיבם פוסל ואינו מאכיל באופן דבת ישראל הזקוקה לכהן יבם לא תאכל שנאמר וכהן כי יקנה נפש קנין כספו וזה עדיין לא קנאה, ובת כהן הזקוקה ליבם ישראל אסורה מפני שנאמר ושבה אל בית אביה פרט לשומרת יבם. עי"ש. **ומשמע** דס"ל כדברי רש"י שיבם אינו מאכיל כיון שעדיין אינה קנינו ונלמד מפס' זה [ולא כשיטת ר"ת]. **אמנם מאידך** מצאנו חילוק בין שיטת רש"י לשיטת הרמב"ם דשיטת רש"י [לעיל נ"ח ע"ב] דאם יבמה הוא חלל אינה אוכלת בתרומה כיון שהיא משתמרת לביאה פסולה. והיינו משום דא"א לומר שהיבם החלל פוסל אותה שהרי אינה קנינו כמבואר, אמנם שיטת הרמב"ם (פ"ז מתרומות הכ"ב) דביבם חלל אינה אוכלת מפני זיקת החלל. **וצ"ע**, הא ס"ל כרש"י שאינה קנין היבם ומ"ט פוסלה. **ועוד קשה** דאי קנין החלל פוסלה מ"ט בעי' באשת כהן הנופלת לפני ישראל לדין ושבה וכו' הא תיפו"ל שפוסל אותה כמו חלל. **וביאר בשיעורי הגרי"ד פוברסקי זצ"ל** דאין כוונת הרמב"ם כשיטת רש"י דהיבם אינו מאכיל כיון שאינה קנויה לו אלא דהגם שקנויה לו מ"מ איכא גזה"כ שלא תאכל מדין קנין כספו, וכ"ז הוא בכדי שלא תאכיל אבל בכדי לפסול שפיר פוסל החלל כיון דהיא במציאות קנויה לו. והא דאיצטריך לשיטת הרמב"ם לקרא דושבה לפסול אשת כהן שנפלה לפני ישראל, ביאר שם, דמיירי בכה"ג שהיא שומרת יבם ואין בה זיקה ליבם והיינו כגון במעוברת בולד בן קיימא ואסורה באיסור אשת אח. עי"ש. [וכתב שם דאיכא נפ"מ בין רש"י לרמב"ם למ"ד זיקה ככנוסה דלשיטת רש"י לכאו' תאכל מחמת היבם ולשיטת הרמב"ם לא תאכל]. ועוד האריך בזה עי"ש.

**לו) יבמה לאחר היבום.** הנה **בפנ"י** (קידושין י':) כתב דאפילו למ"ד דארוסה אוכלת בתרומה מ"מ בעי' לפסוק דכל טהור בביתך לענין יבמה גמורה שכבר נתייבמה שאינה אוכלת מחמת קנין כספו כיון שהיא קנין אחיו ואוכלת רק מטעם כל טהור בביתך. עי"ש. **אמנם** דברי הפנ"י הם כנגד דברי **רש"י והרמב"ם** דרש"י בכתובות נ"ח מבואר דיבמה גמורה אוכלת מטעם דהוקשו היות להדדי וגם יבמה נכללת בזה. וגם ברמב"ם (פ"ח מתרומות ה"ה) מדויק שלא כדבריו דכתב הרמב"ם דשומרת יבם לא אכלה כיון דעדיין לא קנאה והיינו שאינה קנין כספו עד שיקנה אותה [ויש לדחוק].

**ס"ח ע"א**

**א) בתוד"ה אי.** בתוס' מבואר דמן האירוסין לא חוזרת מן הארוסין לחזה ושוק. אמנם ברמב"ם (פ"ו מתרומות ה"ז) משמע שרק אם תנשא לישראל תפסל מאכילת חזה ושוק.

ובעיקר מה שאינה חוזרת לחזה ושוק איכא פלוגתא בגמ' (פ"ז ע"א) מנין נלמד דבר האם מ'כי תהיה' וכו' או "מלחם" ולא 'כל לחם', וכתב המנ"ח (רפ"ג כ"ד) דנפ"מ בין ב' הלמודין אם לוקה על כך, ועי"ש מה שתמה בדברי הרמב"ם [הרחבה אות לז]

**ב) "אמר אביי הכא ביבם בן ט' שנים" וכו'.** שיטת תוס' בקידושין י"ט דלא קני מדאורייתא, ואילו שיטת רש"י בקידושין י"ט שבאמת קונה אותה אלא שחכמים הפקיעו הקנין ולכן לא אכלה הכא.ובקר"אדן לשיטת התוס' שמדאורייתא אוכלת מחמת היבם מ"ט באמת לא תאכל אחר בעילה דהא ליכא שום חששא. ועוד דן לשיטת התוס' דקטן לא קני מדאורייתא א"כ יש להסתפק האם מחמת הזיקה לקטן יש לה סיבה לאכול דחשובה קנינו או"ד דכיון דאי בא עליה אין לה קנין מדאו' א"כ לא מהני הזיקה לקטן שיאכיל מדאורייתא עי"ש. ובמנ"ח (רפ"א סק"ב) הסתפק לאידך גיסא לשיטת רש"י וסיעתו שיבם קטן קונה מדאורייתא אלא שלא חייבים עליה מיתה האם מאכילה בתרומה או"ד דכיון שלא חייב עליה מיתה אין היא קנין כספו לגמרי וא"כ אפשר שלא יאכילה בתרומה. ודברי המנ"ח לכאו' פלא דהא מבואר בסוגיין שאמר אביי שביאת קטן מאכילה מדאורייתא ומדרבנן לא משום דעשו ביאתו כמאמר בגדול. [הרחבה אות לח].

**ג) בתוד"ה רישא.** הקשו תוס' מ"ט ספק בן ט' פוסל בביאתו הרי יש לנו להעמיד על חזקה שהוא לא היה בן ט' ויש גם להעמיד את האשה על חזקת כשרות. ותירצו תוס' דכיון דהשתא הוא בן ט' הרי איתרע החזקה ואזלי' בתר השתא שהוא בן ט'. עי"ש. ולכאו' תמוה דהתוס' תירצו רק את קושיתם מהא דלא מוקמי על חזקת הקטן אבל אכתי נשאר ספק ויש להעמיד על חזקת האשה שהיא כשרה. ועיי בקר"א משכ"ב.

ובעיקר דברי התוס' דמבואר לכאו' דלא מעמידים על חזקת הקטן היכא דאיכא ריעותא לפנינו שהיום הוא גדול קשה דהא בכל מקום אזלי' בתר חזקה דמעיקרא הגם שיש ריעותא לפנינו. ועיין בשו"ת מהרי"ט(ח"א סי' י"א) משכ"ב לחלק בין היכא דכשנולד הספק לא היה ריעותא, לבין היכא שכשנולד הספק ואנו דנים להעמיד על החזקה איכא ריעותא לפנינו דבכה"ג אין מעמידים על החזקה דמעיקרא. אלא שהקשה המהרי"ט דמוכח לא כן בכ"מ כגון במתני' בטהרות (פ"ה מ"ז) דמבואר התם דאם ראו אדם חי בערב ונמצא מת בבוקר ונגע בא אדם ולא ידעי' אי קודם שמת או אח"כ מוקמי' על חזקת חי דמעיקרא הגם שבשעת לידת הספק איכא ריעותא בחזקה.ועי"ש משכ"ב. ועיין בשער המלך (אישות פ"ג הי"ד) ביאור חדש בדברי התוס'. ובש"ש (ש"ג פי"ג) הביא בשם אחיו שכל דברי התוס' הם דוקא לענין תרומה דיש בהם חומרא מיוחדת עי"ש. ובשער"י (ש"ב פ"ג) תמה ע"ז וביאר באופן חדש ע"פ יסודתיו בחזקות. [הרחבה אות לט].

**ד) "חלל... שבאו על כהנת לויה וישראלית פסלוה"** נחלקו הראשונים אם חלל עושה חללה או זונה. ברמב"ם (פי"ח מאסו"ב ה"א) כתב שחלל עושה זונה, ובראב"ד (ה"א) ס"ל שחלל אינו עושה זונה. וכתב המ"מ דמ"מ עושה חללה. וולכאו' ראיה לרמב"ם מסגויין דכללו חלל בהדי גר עמוני ומואבי**,** ובדעת הראב"ד עיין במ"מ משכ"ב. והנה בתוס'לעיל ט"ו ע"ב מבואר שכל הפסולים עושים את האשה חללה, וצ"ב דלכאו' חללה אינה אלא מאיסורי כהונה ועי"ש במהרש"א במהדו"ב. ובקו"ה (מ"ד י"א) ביאר דהתוס' למדו ד"ז מגמ' דידן [וס"ל כראב"ד] עי"ש. [הרחבה אות מ].

**ה) "מנא הני מילי... אמר קרא כי תהיה לאיש זר".** הקשה הרשב"א מדוע בעי' לפסוק זה לפסול את הנבעלה לפסול לה מלכהונה ומתרומה הא תיפ"ל דהוי זונה וזונה פסולה לכהונה ולתרומה. ועי"ש בתי'. [והראיה דזונה אסורה בתרומה עיין ברשב"א (ר"פ הערל) שכתב דמוכח כן מסוגיא להלן צ"א ע"א ובתוס' לעיל מ"ד ע"ב הוכיחו כן מסוגיא דסוטה (ו' ע"א) ובתו"י הביא ראיה מסוגיא דסוטה כ"ט ע"א] ויש לבאר מהו המקור לפסו זונה בתרומה.וברשב"א מבואר שפסול זונה אינו מקרא 'דכי תהיה לאיש זר' אלא שם זונה עצמו פוסל אותה בלאכול בתרומה, ולשונו של הרשב"א משמע דהפסוק "זונה לא יקחו" מלמדנו שפסולה גם לתרומה, וצ"ב, ועיין ברש"י להלן (ס"ח: ד"ה גילוי). ועיין בתוס' לעיל ל"ה ע"א (ד"ה אע"פ) דזונה פסולה לתרומה מחמת שם זונה מדכלליה קרא לזונה בהדי חללה. ויש להקשות בדעת הרשב"א דברשב"א להלן (ר"פ הערל) כתב שפצוע דכא עושה זונה בביאתו,ואע"פ שאינו זר מעיקרא מאחר שהוא פסולי קהל, והנה הא דבעי' לדין זונה שיהיה זר מעיקרא הוא לכאו' רק מכיון שנלמד מ'כי תהיה לאיש זר', וא"כ לכאו' דברי הרשב"א סותרים אהדדי שהרי ברשב"א בסוגיין מוכח שלפסול זונה לא בעי' לכי תהיה לאיש זר. [הרחבה אות מא]

ועיין עוד בתוס' לעיל (מ"ד: ד"ה הכא) בשם ר"י שפסול זונה לתרומה נלמד מקרא דכי תהיה לאיש זר, והגם דלא הוי זר אצלה מעיקרא מ"מ כיון דחמירי הוי כמו זר אצלה מעיקרא. [הרחבה אות מב].

**ו) פסול חללה לתרומה.** עייןבתוס' לעיל נ"ז ע"א דמוכח כן בקידושין ע"ז ע"א עי"ש. וברש"יבסנהדרין ס"ט: כתב שהטעם שחללה פסולה הוא מקרא ד'כי תהיה לאיש זר' אמנם בתוס' א"א לומר כן כמבואר דחללה וזונה אינם בכלל הקרא דכי תהיה לאיש זר לענין תרומה. וברמב"ם(פ"ו מתרומות ה"ז) כתב שהחללה אסורה לאכול בתרומה כמו חלל שהחלל הוא זר לכל דבריו. עי"ש. והקשו ע"ד הרמב"ם [עיין ערול"נ לעיל נ"ז ע"א ואמר"מ סי' י"ג וקו"ה (סי' מ"ז ס"ק א')] דכ"ז א"ש לענין תרומה דבית אביה אבל חללה הנשואה לכהן מאיזה טעם תפסל לתרומה דמאי שנא משפחת כהן שהיא זונה ואוכלת בתרומה. ועיין באמר"מ (שם אות ג') ובקו"ה (שם אות ד') [הרחבה אות מא]**.**

**ז) איזה פסולים עושים זונה.** שיטת הרמב"ם (פי"ח מאסו"ב ה"א) דזונה האמורה בתורה היא כל שאינה בת ישראל או בת ישראל שנבעלה לאדם שאסורה להנשא לו באיסור השוה בכל או שנבעלה לחלל. והיינו כשיטת רש"י לעיל ס"א: והרשב"א והריטב"א בסוגיין דכל חייבי לאוין עושים זונה, ודלא כתוס' (ס"א:) והרא"ש (פרק הבא ע"י ס"ו) והראב"ד (פי"ח מאסו"ב ה"א) דס"ל דרק חייבי כריתות עושים זונה. והנפ"מ הפשוטה בין הראשונים לתוס' הוא לענין מלקות מקרא דזונה ועיין בזה בב"ש (ס"ו סקט"ז) ובביאור הגר"א שם סקכ"ט. ונפ"מ נוספת לענין לאוין דאין בהם דין זר אצלה מעיקרא, דלשיטת הרמב"ם לכאו' גם מי שנבעלה למי שאינו זר אצלה מעיקרא עשאה זונה. וצ"במשומרת יבם דלכאו' אינו זר מעיקרא ומשמע ברמב"ם שפוסל אותה גם לתרומה כיון שהיא זונה. ועיין בשער המלך (שם ה"ג). ובמנ"ח רס"ו י"ט, ובערול"נ ובאבני מלואים (סי' ו' סק"ד) [הרחבה אות מג].

**לז) בתוד"ה אי.** בסוה"ד כתבו תוס' דהא דבעי' לקרא דכי תהיה וכו', דלא חוזרת מן הארוסין לחזה ושוק. **אמנם ברמב"ם** (פ"ו מתרומות ה"ז) משמע שרק אם תנשא לישראל תפסל מאכילת חזה ושוק לעולם ולמד מקרא דכי תהיה עי"ש. **והנה בעיקר** מה שאינה חוזרת לחזה ושוק איכא פלוגתא בגמ' (פ"ז ע"א) מנין נלמד דבר זה דרב חסדא למד דין זה מכי תהיה וכו' ואילו רבה בר אבוה למד מקרא "מלחם" ולא 'כל לחם', והיינו פרט לחזה ושוק. עי"ש. **וכתב המנ"ח** (רפ"ג כ"ד) דנפ"מ בין ב' הלמודין דמי כי תהיה גם לוקה דהוי לאו, ואילו מהלימוד דלחם אי"ז אלא לאו הבא מכלל עשה ואין לוקין עליו. **ועיין ברמב"ם** (ה"ט) שהביא מפי השמועה למדנו מלחם ולא כל לחם שאינה חוזרת לחזה ושוק. **ותמה המנ"ח** דמאחר שהביא הרמב"ם בה"ו את דברי רב חסדא מ"ט הוצרך ללימוד ד"מלחם" ואף איכא נפ"מ בניהם כמבואר. **ועי"ש** משכ"ב.

**לח) "אמר אביי הכא ביבם בן ט' שנים ויום אחד הבא על יבמתו". שיטת תוס'** ועוד ראשונים בקידושין י"ט והכא דלא קני מדאורייתא אלא שסד"א שיקנה אותה ויאכיל אותה קמ"ל דלא. **ואילו שיטת רש"י** בקידושין י"ט שבאמת קונה אותה אלא שחכמים הפקיעו הקנין ולכן לא אכלה הכא. **[ובעיקר מחלוקתם** עיין בתוס' (קידושין שם) הקשו לשיטת רש"י שס"ל שביאת קטן בן ט' קונה מדאורייתא מהא דאיתא ביבמות (צ"ו:) דעשו ביאת בן ט' כמאמר בגדול אבל ליורשה ולהטמא לה אינו קונה אותה, והיינו שאינו קונה אותה אלא מדרבנן. וברמב"ן (צ"ו:) הביא ראיה לשיטת רש"י מהא דאיתא בתוספתא "זה הכלל כל ביאה שצריכה דעת אין ביאתו ביאה אין צריכה דעת ביאתו ביאה" ומוכח דביבום מאחר שאי"צ דעת גם ביאת קטן הוי ביאה. עי"ש. ועל דרך זה הוכיח הר"ן (נדה מ"ה) כשיטת רש"י דהא רבי ביבמות (ריש הבא על יבמתו) ביאת שוגג ומזיד ביבמה, והיינו שקונה אותה גם בלא דעת לקנין, וא"כ ה"ה לקטן שיקנה בלא דעת קנין. ועיין בשו"ת עונג יו"ט (אה"ע קע"ט) משכ"ב בהרחבה, ואכמ"ל]. **ועיין בקר"א** שדן לשיטת התוס' שמדאורייתא אוכלת מחמת היבם א"כ אמאי באמת לא תאכל אחר בעילה דהא ליכא שום חששא, ותי' דמיחלפא בארוסה. אלא שכתב שם לשיטת התוס' [בקידושין והכא] דקטן לא קני מדאורייתא א"כ יש להסתפק האם מחמת הזיקה לקטן יש לה סיבה לאכול דחשובה קנינו או"ד דכיון דאי בא עליה אין לה קנין מדאו' א"כ לא מהני הזיקה לקטן שיאכיל מדאורייתא. עי"ש. **ועיין במנ"ח** (רפ"א סק"ב) שנסתפק לאידך גיסא לשיטת רש"י וסיעתו שיבם קטן קונה מדאורייתא אלא שלא חייבים עליה מיתה האם מאכילה בתרומה או"ד דכיון שלא חייב עליה מיתה אין היא קנין כספו לגמרי וא"כ אפשר שלא יאכילה בתרומה. עי"ש. **ועיין בשיעורי הגרי"ד פוברסקי** זצ"ל שביאר הספק הוא האם מה דנתמעט יבם בן ט' דלא חייבים עליה מיתה הוא חסרון בעיקר האישות או"ד שהוא חסרון במסוים לענין מיתה. עי"ש. **ודברי המנ"ח לכאו' פלא.** דהא מבואר בסוגיין שאמר אביי שביאת קטן מאכילה מדאורייתא ומדרבנן לא משום דעשו ביאתו כמאמר בגדול.

**לט) בתוד"ה רישא.** הקשו תוס' מ"ט ספק בן ט' פוסל בביאתו הרי יש לנו להעמיד על חזקה שהוא לא היה בן ט' ויש גם להעמיד את האשה על חזקת כשרות. ותירצו תוס' דכיון דהשתא הוא בן ט' הרי איתרע החזקה ואזלי' בתר השתא שהוא בן ט'. עי"ש. **ולכאו' תמוה** דהתוס' תירצו רק את קושיתם מהא דלא מוקמי על חזקת הקטן אבל אכתי נשאר ספק ויש להעמיד על חזקת האשה שהיא כשרה. **ועיין בקר"א** שעמד בזה. **ותירץ הקר"א** דכיון דודאי בא עליה א"כ איתרע חזקת כשרות שלה. עי"ש [ולכאו' סברתו היא דין "ודאי נגע" דלשיטת כמה ראשונים היכא שהתינוק נגע בעיסה וספק אם הוא טמא אין לדון על חזקת העיסה אלא רק על התינוק דדין העיסה נגרר אחר דין התינוק. ובאופ"א י"ל ע"פ יסוד כמה מהאחרונים דהיכא שהיה מעשה שענינו הוא להוציא את הדבר מחזקתו לא אזלי' בתר החזקה וצ"ע. ואכמ"ל]. **ובעיקר** דברי התוס' דמבואר לכאו' דלא מעמידים על חזקת הקטן היכא דאיכא ריעותא לפנינו שהיום הוא גדול קשה דהא בכל מקום אזלי' בתר חזקה דמעיקרא הגם שיש ריעותא לפנינו. [ובתוס' בנדה ב' ובחולין י' הוכיחו ד"ז מבית המנוגע דאזלי' בתר חזקה גם כאשר בא הכהן לאחר שבוע וראה שנתחסר עי"ש] **ובשו"ת מהרי"ט** (ח"א סי' י"א) הביא בשם מורו לחלק בין היכא דכשנולד הספק לא היה ריעותא דאז גם היכא דאיכא אח"כ ריעותא דהתשתא מ"מ אזלי' בתר מעיקרא [וזהו שהביאו התוס' בחולין ובנדה הנ"ל מבית המנוגע] לבין היכא שכשנולד הספק ואנו דנים להעמיד על החזקה איכא ריעותא לפנינו דבכה"ג אין מעמידים על החזקה דמעיקרא. וזהו שכתבו התוס' בסוגיין דכיון שכאשר נולד הספק הוא כבר גדול אין לנו להעמיד על החזקה דמעיקרא. **והקשה המהרי"ט** דמוכח לא כן בכ"מ כגון במתני' בטהרות (פ"ה מ"ז) דמבואר התם דאם ראו אדם חי בערב ונמצא מת בבוקר ונגע בא אדם ולא ידעי' אי קודם שמת או אח"כ מוקמי' על חזקת חי דמעיקרא הגם שבשעת לידת הספק איכא ריעותא בחזקה. ועוד דמאי שנא מהדין המוסכם שמקוה שנמדד ונמצא חסר דאילולי דין תרתי לריעותא היינו מעמידים על החזקה [היינו חזקת שלמות המקוה] ואמרי' השתא הוא דאתחסר, הגם שעתה בלידת הספק חסר הוא לפנינו. **ותי' המהרי"ט** דהחזקה בסוגיין הוי חזקה העשויה להשתנות ולכן אי לא ידעי' אם הוא בן ט' או לא ודאי ניזיל בתר מעיקרא אבל היכא שעתה הוא בן ט' אין לדון בתר מעיקרא כיון שעומד להשתנות. **ועיין נמי בפנ"י** גיטין כ"ח ע"א שיישב ג"כ שיטת התוס' בדרך זו דהכא הוי חזקה העשויה להשתנות. עי"ש. **[ועיין בקר"א** בסוגיין שכתב נמי דחזקה התלויה בזמן לאו חזקה היא ונ' כוונתו כדברי המהרי"ט הנ"ל.] **ועיין בשער המלך** (אישות פ"ג הי"ד) שכתב לבאר דברי התוס' דבאמת ס"ל דהיכא דאיכא ריעותא בחזקה דמיעקרא לא אזלי' בתר מעיקרא, אלא דנשאר הדבר בספק ומה דבעי' במקוה שנמדד ונמצא חסר לתרתי לריעותא הוא בשביל לעשותו ודאי טמא אבל בלה"כ הוי ספק, וגם במתני' בטהרות דראוהו חי מבערב הטעם דטהור אי"ז משום חזקה אלא מטעם ספק טומאה ברה"י דטהור. וממילא הכא בסוגיין ביאור דברי התוס' דפסולים מספק. עי"ש. **[אכן** קשה דא"כ מ"ט לא נוקי על חזקת האשה דטהורה. וצ"ל לכאו' כמש"כ הקר"א דחזקה זו נמי איתרע מחמת דבודאי בא עליה כמבואר לעיל.] **ובש"ש** (ש"ג פי"ג) הביא בשם אחיו לבאר דברי התוס' דמאחר שכל קושיתם היא לענין תרומה [שהרי לענין יוחסין לא קשיא להו כמבואר בתוס'] א"כ י"ל דבתרומה וקדשים איתא בנדה דאזלי' בתר שעת מציאתן ולא בתר החזקה דמעיקרא [דהוי חומרא מיוחדת בתרומה וקדשים] ולכן היא פסולה. עי"ש. **ועיין נמי בבית מאיר** (אהע"ז סי' ו' ס"ט) שכתב דבאשה שנבעלה לספק קטן, אזי אם כשבא לדון לפנינו הוא בספק הרי הוא בחזקת קטן אבל אם כשבא לדון לפנינו הוא גדול יל"ע האם מדברי התוס' הנ"ל מבואר שנקטי שהוא גדול, או שכל דברי התוס' הם לענין תרומה וקדשים דוקא. עי"ש. **אמנם בשער"י** (ש"ב פ"ג) תמה ע"ז דהא עיקר התי' חסר מהספר ועוד דד"ז דלא מעמידים בתרומה על חזקה דמעיקרא אלא על שעת מציאתן הוא כלפי דיני התרומה ולא כאשר אנו דנים האם האשה נפסלה מלאכול בתרומה. [וקודם העיון נראה ראיה ברורה כנגד דברי הש"ש הנ"ל מסוגיא דגיטין כ"ח גבי נותן גט לאשתו שעה אחת קודם מיתתי דאסורה לאכול בתרומה ודנה שם הגמ' דתלוי האם חיישי שמא ימות או לא אבל לכאו' כלפי חזקה מבואר התם דמצד חזקת היתר שלה היינו הולכים בתר החזקה והגם דהוי תרומה ולד' הש"ש קשה דנימא דאיכא מעלה בתרומה דלא אזלי' בתר חזקה. וכעת צ"ע.] **ולכן ביאר** השער"י ע"פ יסודו דכל דין חזקת מקוה וכד' אי"ז דין כלפי המקוה כיון שעליו אין נדון עתה כלל אלא האו דין שלאדם יש את חזקת המקוה, וה"ה הכא דאין נדון כלפי הקטן דהוא ודאי גדול עתה אלא שלאשה יש את חזקת הקטן וממילא י"ל דהחזקה דהשתא שהוא גדול מתייחסת אליה יותר מהחזקה דמעיקרא שהוא קטן משום שאם בא עליה כשהוא קטן אין כשותה מחמתו אבל אם בא עליה שהוא גדול פסולתה הוא מחמתו וע"כ יש לנו ליזיל בתר חזקה דהשתא טפי מבתר חזקה דמעיקרא. עי"ש. **אלא שהקשה** דמ"מ נימא דאיכא תרתי לטיבותא דאשה בחזקת כשרה וגם חזקה דמעיקרא לקטן כנגד חזקה דהשתא שעתה הוא גדול [ועי"ש שביאר שבאמת זהו עיקר קושית התוס' שהזכירו בקושיתם ב' החזקות האלו] **ותי'** דבכה"ג אין לומר תרתי לטיבותא כיון שאינו מנגד בעצם את החזקה דהשתא של הקטן שהגדיל עי"ש בביאור הדבר ואכמ"ל.

**ועיין** להלן אות נג מדברי הריטב"א בהנ"ל.

**מ) "גר, עמוני... חלל וממזר שבאו על כהנת לויה וישראלית פסלוה."** הנה בדין חלל שפוסל **נחלקו הראשונים** אם עושה חללה או זונה. **ברמב"ם** (פי"ח מאסו"ב ה"א) כתב דהזונה האמורה בתורה היא מי שאינה בת ישראל או בת ישראל שנבעלה לאדם שהיא אסורה להנשא לו איסור השוה בכל, או שנבעלת לחלל אפי' שהיא מותרת להנשא לו עי"ש. הרי שס"ל שחלל עושה אותה זונה, ומזה הוכיח הרמב"ם (שם ה"ה) שדין זונה אינו תלוי בבעילה של איסור אלא בפגימה, שהרי חלל עושה זונה הגם שאין בביאתו איסור. **ובראב"ד** (ה"א) פליג וס"ל שחלל אינו עושה אותה זונה. **וביאר המ"מ** [במסקנתו וכן במל"מ שם] שהגם שאינו עושה אותה זונה מ"מ עושה אותה חללה. [ואין צד לומר שכהן מותר בחללה, שהרי מפורש במתני' להלן פ"ד ע"א שחלל שנשא כשרה ויש לו אח כשר אסורה לו עי"ש]. **וכתב** המ"מ דלפי שיטת הראב"ד הא דכללה הגמ' הכא חלל בהדי גר עמוני מואבי וכו' אי"ז לענין זונה, שהרי חלל אינו עושה אותה זונה אלא לענין דמ"מ פסולה, אבל מטעם אחר היינו שהיא חללה ולא זונה. עי"ש. **ובפשטות** מקור דברי הרמב"ם דחלל עושה אותה זונה הוא מפשט הגמ' דידן דכללה חלל בהדי שאר הפסולין שעושין אותה זונה, וכ"כ **בקו"ה** (מ"ד י"א) והוסיף לבאר בזה **שיטת התוס'** לעיל ט"ו ע"ב דמבואר בתוס' דכל הפסולין עושין את האשה לחללה, ודברי התוס' תמוהין לכאו', דמנין להו שכל הפסולין עושין חללה הא י"ל דאין חללה אלא מאיסורי כהונה בלבד, ועמד בזה **במהרש"א במהדו"ב** ועמד בצ"ע. **וביאר הקו"ה** דהתוס' למדו ד"ז מגמ' דידן דדייקו כשיטת הרמב"ם דמשמע שכל הפסולין שווים, אלא שלא למדו מכך שהחלל עושה אותה לזונה [דס"ל בזה כשיטת הראב"ד] אלא הוכיחו מכאן דכל הפסולין עושין אותה חללה. ועיין. **[ועיין עוד במהרש"א** שם שהקשה לשיטת תוס' מסוגיא דקידושין ע"ז דמבואר שכהן הבא על אחותו עשאה זונה ולא חללה, ולשיטת תוס' מ"ט לא עשאה חללה, **וביאה הקו"ה** (שם אות י') דלענין חללה בעי' זר אצלה מעיקרא ורק היכא דהוי פסול הגוף חשיב זר אצלה מעיקרא. עי"ש.]

**מא) "מנא הני מילי [שנבעלה לפסול לה פסלה] אמר רב יהודה אמר רב אמר קרא כי תהיה לאיש זר". הקשה הרשב"א** מדוע בעי' לפסוק זה לפסול את הנבעלה לפסול לה מלכהונה ומתרומה הא תיפ"ל דהוי זונה וזונה פסולה לכהונה ולתרומה. **[והא** דפשיטא לרשב"א דזונה אסורה בתרומה עיין ברשב"א (להלן ר"פ הערל) שכתב דמוכח כן מסוגיא להלן צ"א ע"א דמבואר שם שבת לוי שזינתה אינה נפסלת מן המעשר ע"י זנות, ומשמע שבת כהן נפסלת ע"י הזנות מתרומה. **ועיין בתוס'** לעיל מ"ד ע"ב שהביאו ראיה להא דזונה פסולה מתרומה מסוגיא דסוטה (ו' ע"א) דאיתא שם אי מקמי דתשתי זונה היא, עי"ש. **ועיין בתו"י** שהביא ראיה מסוגיא דסוטה כ"ט ע"א דלענין תרומה עשה הכתוב ספק כודאי הרי שנפסלת מתרומה עי"ש.] **ותי' הרשב"א** דקאי הכא לשיטת הסוברים שהנבעלת לפסול לה לא עשאה זונה, דאין זונה אלא אשת איש שזינתה. ותי' נוסף כתב הרשב"א דקאי הכא באונס ולמ"ד [לעיל נ"ו:] דאין דין זונה באונס. עי"ש.

**ומבואר ברשב"א** שפסול זונה אינו מקרא 'דכי תהיה לאיש זר' ואף לתרומה אינה נפסלת מקרא זה, אלא שם זונה עצמו פוסל אותה בלאכול בתרומה, והוכיח כן מהא דהקשתה הגמ' להלן אשכחן לתרומה לכהונה מנלן והרי לכהונה ודאי הפוסל את הזונה הוא 'שם זונה' [אשה זונה לא יקחו] ולא קרא דכי תהיה לאיש זר. עי"ש. **אלא דיש לבאר** מאיזה טעם לשיטת הרשב"א באמת נפסלת זונה לתרומה, ולשונו של הרשב"א שכתב דזונה בהדיא כתיבא, מורה לכאו' דס"ל דהפסוק דזונה לא יקחו מלמדנו שפסולה גם לתרומה, [הגם שבודאי לא קאי פס' זה על תרומה] וצ"ב, ועיין ברש"י להלן (ס"ח: ד"ה גילוי) שביאר דברי הגמ' דאיכא גילוי מילתא מכהונה לתרומה משום "דתרומה היינו קדושת כהונה" עי"ש, ואפשר שזוהי סברת הרשב"א דלא בעי' לימוד מיוחד על תרומה אלא כיון שפסולה לכהונה נפסלת נמי לתרומה [והגם דהתם בגמ' קאי לאידך גיסא שאם נפסלת מתרומה נפסלת נמי מכהונה, והכא אנו באים לומר לאידך גיסא, ולזה אין הכרח כלל, שהרי גרושה פסולה לכהונה וחוזרת לבית אביה לתרומה, מ"מ י"ל בשיטת הרשב"א דהיכא שנפסלה ע"י ביאת איסור הוי סברא שכשם שנפסלה לכהונה כ"כ נפסלה לתרומה, וצ"ע]. **ועיין בתוס'** לעיל ל"ה ע"א (ד"ה אע"פ) כתבו נמי דזונה פסולה לתרומה מחמת שם זונה ולא מחמת הפס' דכי תהיה לאיש זר, אלא שביארו שטעם הפסול הוא מדכלליה קרא לזונה בהדי חללה. וכ"כ בתוס' מ"ד: בסו"ד. **[ועיין בערול"נ** שכתב שגם דעת הרשב"א היא כשיטת תוס' הנ"ל, וקצת קשה דלא משמע כן מדברי הרשב"א כמש"כ לעיל]. **ובעיקר דברי הרשב"א יל"ע.** דהנה מוכח הכא ברשב"א שזונה אינה אוכלת בתרומה בלא קרא דכי תהיה לאיש זר, [אלא מסברא או מדכללה בהדי חללה] **ואילו ברשב"א להלן** ר"פ הערל הקשה על הדין דפצוע דכא דפוסל, ופרש"י שהוא עושה חללה, והקשה הרשב"א דאין חללה אלא מאיסורי כהונה [ובדעת רש"י י"ל כשיטת תוס' ט"ו ע"ב דס"ל שליתא לכלל זה עי"ש]. וביאר הרשב"א שפ"ד עושה זונה בביאתו, והקשה הרשב"א מ"ט עושה זונה הרי אינו זר מעיקרא. ותי' הרשב"א דחשיב נמי זר מעיקרא כיון שהוי פסולי קהל [וביאר בקו"ה (מ"ד אות י') דזר מעיקרא ענינו פסול הגוף ולא פסול בביאה ולכן פ"ד הוי פסול הגוף עי"ש. **ועיין ברעק"א** שכתב לדון שבפ"ד משכחת לה שיהיה זר מעיקרא ולכן אולי חשיב זר מעיקרא עי"ש, וצ"ב דלא הזכיר דברי הרשב"א הנ"ל דקאי ממש על דבריו ותי' על קושיתו.]. **והנה** הא דבעי' לדין זונה שיהיה זר מעיקרא הוא לכאו' רק מכיון שנלמד מ'כי תהיה לאיש זר', **וא"כ** לכאו' דברי הרשב"א סותרים אהדדי שהרי ברשב"א בסוגיין מוכח שלפסול זונה לא בעי' לכי תהיה לאיש זר. ואין לומר דסוגיא התם קאי לשיטת ר"א דס"ל דזונה הוי רק אשת איש שזינתה, ולכן בעי' התם לזר אצלה מעיקרא, משום דמלבד הדוחק, מבואר ברשב"א שם שרק למ"ד שזונה היינו פנוי הבא על הפנויה או שבא עליה בעלה בדרך אזי לא בעי' לזר אצלה מעיקרא אבל לשאר השיטות בעי' שיהיה זר מעיקרא. וצ"ע. [ואולי אפ"ל דכוונת הרשב"א שהגם דפסול זונה אינו משום כי תהיה לאיש זר, מ"מ הקרא דכי תהיה לאיש זר הוא גילוי מהי הזונה וקושיתו בסוגיין היא דמשמע בגמ' דבעי' להאי פס' כדי לפסולה ע"י ביאת פסול וזה אינו כיון דפסולה מקרא דזונה אבל הגדרת הזונה תלויה בכי תהיה לאיש זר, ודמי קצת לדברי הקר"א עיין להלן סוף אות מב. וצ"ע. ומ"מ נדחה לפ"ז ביאור האחרונים (שעה"מ ומנ"ח) בדברי הרשב"א עיין להלן שיובאו דבריהם מש"כ בשיטת הרמב"ם]. **והנה הא חללה דפסולה** לתרומה כתבו תוס' לעיל נ"ז ע"א דמוכח כן בקידושין ע"ז ע"א עי"ש. אמנם יש לבאר באמת מאיזה טעם היא פסולה לתרומה. **וברש"י** בסנהדרין ס"ט: כתב שהטעם שחללה פסולה הוא מקרא ד'כי תהיה לאיש זר' היינו דכל מי שבא עליה אחד מהפסולין ועשאה זונה או חללה פסולה לתרומה מקרא זה. **אמנם בתוס'** א"א לומר כן כמבואר דחללה וזונה אינם בכלל הקרא דכי תהיה לאיש זר לענין תרומה. **וברמב"ם** (פ"ו מתרומות ה"ז) כתב שהחללה אסורה לאכול בתרומה כמו חלל שהחלל הוא זר לכל דבריו. עי"ש. ומבואר שהפסול הוא מדין זרות [וקרא דכל זר לא יאכל קודש] ובאמת משמע כדברי הרמב"ם מהא דאיתא להלן ע"ד ע"ב דחלל אינה בכלל זרעו של אהרון עי"ש. ועיין להלן אות מ"ט עוד מזה. **אלא שהקשו** ע"ד הרמב"ם [עיין ערול"נ לעיל נ"ז ע"א ואמר"מ סי' י"ג וקו"ה (סי' מ"ז ס"ק א')] דכ"ז א"ש לענין תרומה דבית אביה אבל חללה הנשואה לכהן מאיזה טעם תפסל לתרומה דמאי שנא משפחת כהן שהיא זונה ואוכלת בתרומה. **ועיין באמר"מ** (שם אות ג') **ובקו"ה** (שם אות ד') שביארו ע"פ היסוד שאשת כהן אוכלת מחמת שיש בה קדושת כהונה [וכ' דמפורש כן בחינוך ובקרית ספר ועוד] וא"כ כיון שהיא חללה אינה יכולה לאכול. אלא דמ"מ קשה דתאכל מחמת קנין כספו, וצ"ל דקנין כספו באשה מהני רק אם היא יכולה להחשב ככהנת ועיין בזה בריש פרקין.

**מב) בתוס'** לעיל (מ"ד: ד"ה הכא) הקשו מה המקור דזונה אסורה לתרומה דהא קרא דזונה לא יקחו לא קאי על תרומה, ועוד הוכיחו מדברי הגמ' לקמן (ס"ח:) דהקשתה הגמ' ונימא נבעלה לפסול לה חייבי כריתות [ומנ"ל פסול לה דחייבי לאוין] וא"נ דזונה אסורה מחמת שם זונה לתרומה אי"צ לקרא לגבי חייבי כריתות. [ולרשב"א ל"ק קושיא זו דמיירי בכה"ג או למ"ד שלא נעשית זונה בביאה זו] **והביאו תירוץ ר"י** שפסול זונה לתרומה נלמד מקרא דכי תהיה לאיש זר, והגם דלא הוי זר אצלה מעיקרא מ"מ כיון דחמירי הוי כמו זר אצלה מעיקרא. אלא שכ"ז בזונה שהיא חייבי כריתות דאז אי"צ לזר אצלה מעיקרא אבל נבעלה לפסול לה והיינו חייבי לאוין שיטת התוס' (ס"א ע"א ד"ה שנבעלה) שלא עשאה זונה [ודלא כשיטת רש"י שם] ואינה אוכלת בתרומה מהפס' דכי תהיה לאיש זר ובכה"ג בעי' זר אצלה מעיקרא. **והנה בריטב"א** (ס"ח:) הקשה מאי קושיא דגמ' אשכחן לתרומה לכהונה מנלן, הרי היא זונה וזונה פסולה לכהונה. ותי' כתירוץ הרשב"א שסוגיין הכא קאי כדברי ר"א שזונה היינו רק באשת איש שזינתה תחת בעלה. עי"ש. **אמנם מדויק** בדברי הריטב"א שלא הוקשה לו כשיטת הרשב"א על עיקר הדין דנבעלה לחייבי לאוין פסולה לתרומה מאחר שעשאה זונה ורק לכהונה הוקשה לו דתפסל מחמת שהיא זונה. ומוכח דס"ל כשיטת התוס' דזונה פסולה לתרומה נמי מקרא דכי תהיה לאיש זר ולא מצד עצם היותה זונה. [אמנם פליג על תוס' בהא דתוס' ס"ל דמחייבי לאוין אינה זונה ובריטב"א מפורש שהוי זונה מחייבי לאוין]. **ועיין בקר"א** שכתב לתרץ קושית הראשונים על קושית הגמ' אשכחן לתרומה לכהונה מנלן ולכאו' הרי היא זונה, ותי' הקר"א באופ"א מהראשונים הנ"ל והוא דבאמת מה חייבי לאוין משוי לאותה שבאו עליה לזונה, זה גופא נלמד מקרא דכי תהיה לאיש זר. עי"ש.

**מג) שיטת הרמב"ם** (פי"ח מאסו"ב ה"א) דזונה האמורה בתורה היא כל שאינה בת ישראל או בת ישראל שנבעלה לאדם שאסורה להנשא לו באיסור השוה בכל או שנבעלה לחלל. והיינו דס"ל כשיטת רש"י לעיל ס"א: והרשב"א והריטב"א בסוגיין דכל חייבי לאוין עושים זונה, ודלא כתוס' (ס"א:) והרא"ש (פרק הבא ע"י ס"ו) והראב"ד (פי"ח מאסו"ב ה"א) דס"ל דרק חייבי כריתות עושים זונה. **והנפ"מ** הפשוטה בין הראשונים לתוס' הוא לענין מלקות מקרא דזונה [שהרי לתרומה בכל אופן פסולה מקרא דכי תהיה לאיש זר, ושלא כדברי המהרש"א גיטין פ"ב שס"ל דלתוס' אינה נפסלת כלל לכהונה, וכבר תמהו עליו עיין בקו"ש בגיטין שם] ועיין בזה **בב"ש** (ס"ו סקט"ז) משכ"ב האם לוקים רק משום זונה או גם משום כי תהיה עי"ש. **ועיין בביאור הגר"א** שם סקכ"ט מש"כ על דברי הב"ש.

**אכן** יש נפ"מ נוספת בדברי הרמב"ם והוא לענין לאוין דאין בהם דין זר אצלה מעיקרא, דלשיטת הרמב"ם לכאו' גם מי שנבעלה למי שאינו זר אצלה מעיקרא עשאה זונה. ובאמת יעויין ברמב"ם (שם ה"ג) ששומרת יבם שבא עליה זר עשאה זונה [ומשמע שם ברמב"ם שנפסלה לתרומה], **והנה** לענין מחזיר גרושתו מבואר בגמ' (ס"ט ע"א) שכיון שאין הוא זר אצלה מעיקרא אינו פסולה בתרומה **וכתב המ"מ** להא דלא הזכיר הרמב"ם בפי"ח ה"א שמחזיר גרושתו אינו פסול אותה הוא משום שאין הוא זר אצלה מעיקרא ואילו לכהונה אסורה בלה"כ כיון שהיא גרושה. אמנם קשה משומרת יבם דלכאו' אינו זר מעיקרא ומשמע ברמב"ם שפוסל אותה גם לתרומה כיון שהיא זונה. **ועיין בשער המלך** (שם ה"ג) שהוסיף להקשות מדברי רש"י (לעיל ט"ו: ד"ה היא) דמבואר דיבמה לשוק אינה נפסלת לתרומה כיון שאינו זר אצלה מעיקרא. **וכתב** השעה"מ דאין לומר דהרמב"ם פסק דלא בעי' זר אצלה מעיקרא וכשיטת ר"י בן נורי [לעיל י"ד] עי"ש בראיתו. **[אכן בערול"נ** כתב דשיטת הרמב"ם כריב"נ שלא בעי' זר אצלה מעיקרא. עי"ש] **ותירץ השער המלך** [וכן כתב **במנ"ח** רס"ו י"ט] דכוונת הרמב"ם היא לפי דברי הרשב"א הנ"ל דמבואר דזונה אינה פסולה מקרא דלאיש זר אלא מחמת עצם היותה זונה [כמבואר לעיל] וסוגיין הכא קאי לשיטת הסוברים שזונה היא רק אשת איש שזינתה א"כ י"ל דהא דאמרה הגמ' דבעי' זר אצלה מעיקרא הוא רק משום שהלימוד לפסול זונה הוא מקרא דכי תהיה לאיש זר אבל לשיטת חכמים שזונה היא כל מי שנבעלה לחייבי לאוין או לפסול לה לא בעי' לפסול דכי תהיה לאיש זר וממילא לא בעי' להא דתהיה זר אצלה מעיקרא. עי"ש. **אמנם דברי המל"מ והמנ"ח** תמוהים [וכבר עמד בזה הערול"נ] שהרי הרמב"ם (פ"ו מתרומות ה"ז) כתב להדיא דפסול זונה לתרומה הוא מקרא דכי תהיה לאיש זר. [והדרא קושיא מ"ט יבמה לשוק נפסלת לתרומה] ועוד דברשב"א בפ' הערל מוכח דלא כדבריהם כמש"כ לעיל סוף אות מא. **ועיין באבני מלואים** (סי' ו' סק"ד) שביאר בדברי הרמב"ם דבאמת יבמה לשוק הגם שהיא זונה מ"מ כ"ז הוא רק לכהונה אבל לתרומה כשרה [כיון דלתרומה בעי' לימוד מכי תהיה לאיש זר] והגם שכתב הרמב"ם (פי"ח מאסו"ב ה"ג) דנתין וממזר וכו' עושין זונה ונפסלה לכהונה ואם היא בת כהן נפסלה לתרומה וכן יבמה שבא עליה זר עשאה זונה, ומשמע שנפסלת נמי מתרומה, י"ל שאין כוונת הרמב"ם לפסול תרומה אלא רק לפסול זונה. עי"ש. ובהמשך דבריו (ד"ה ויתיישב) ביאר שיטת הרמב"ם באופ"א הוא ע"פ שיטת היראים דמשכחת זר מעיקרו היכא שקדשה אביה פחותה מבת ג' וא"כ ה"ה דיבמה משכחת לה דיהיה זר אצלה מעיקרו היכא שקדשה אביה פחותה מבת ג' והיתה יבמה לשוק פחותה מבת ג' דאז הוי זר מעיקרא ולכן כתב הרמב"ם דנפסלה לתרומה, משא"כ מחזיר גרושתו שאינה נפסלת לתרומה. עי"ש.

**ובעיקר הדבר** אי מחזיר גרושתו פסולה מתרומה [ולשיטת הרמב"ם תלוי בביאורים הנ"ל] עיין **בתוס' רא"ש ובתו"י** לעיל מ"ד ע"ב שהביאו **שיטת ר"ח** שמחז"ג פסולה לתרומה, והקשה התוס' הרא"ש מסוגיין ותי' דפסולה מקרא ד"טומאה" עי"ש. **אכן** להנ"ל י"ל דפסולה מקרא דזונה ותלוי בביאורים הנ"ל בשיטת הרמב"ם. **ועיין** בהגהות מלואי חותם סי' ו' ציון 45 שביאר בדרך אחרת את שיטת ר"ח. ואכמ"ל. **והנה לגבי חייבי כריתות** כתב הרמב"ם (פי"ט ה"ה) דהבא על חייבי כריתות עשאה זונה. ולכאו' פסולה גם לתרומה וכמו שהוכיחו תוס' לעיל מ"ד: דסוטה אסורה לתרומה. ויש לדון דלכאו' לא הוי זר אצלה מעיקרא. ולכאו' תלוי בביאורים דלעיל דלשיטת האחרונים דס"ל לרמב"ם דלא בעי' זר אצלה מעיקרא א"ש, [אכן דבריהם קשים כמבואר] ולשיטת האבנ"מ צ"ל דס"ל לרמב"ם כשיטת התוס' בדף מ"ד דחייבי כריתות מחמת חומרתם הוי כמו זר אצלה מעיקרא. עי"ש. ועיין להלן עוד הרחבה בענין חייבי כריתות.

**ס"ח ע"ב – ס"ט ע"א**

**א) "א"כ לכתוב רחמנא היא בקדשים לא תאכל".** עיין בתוס' ועיין בריטב"א ביאור אחר.

**ב) "משכחת לה שאוכלת בשביל בנה".** צ"ב מ"ט לא אמרה הגמ' דאוכלת בשביל בעלה הרי השתא נקטי' שמותרת לכהונה, ועיין בערול"נ.

**ג) "אלא לכהונה ק"ו מגרושה... גילוי מילתא בעלמא הוא".** יש לדון למאי דיללפי' מגילוי מילתא האם לוקים על הלאו ועיין בב"ש (סי' ו' סקט"ז) דתלוי בפלוגתא דאביי רבא בסנהדרין (נ"ד ע"א) ועיין בביאור הגר"א (שם סקכ"ט) שלדברי הרמב"ם בודאי לוקים, ובאבני מלואים (ס"ו סק"ג) כתב דהכא גם לשיטת רבא לוקים ע"פ דברי רש"י בד"ה גלוי. [הרחבה אות מו].

**ד) "ואימא נבעלה לפסול לה חייבי כריתות" וכו'**. א- שיטת רש"י בפירוש קמא ושיטת הריטב"א דס"ד דגמ' דכי תהיה קאי על חייבי כריתות לחוד וקמ"ל דכי תהיה דמיירי בהנך דאית בהו תפיסת קידושין, ועיין במהרש"א דנקט דגם למסקנה חייבי כריתות אינם בכלל כי תהיה לאיש זר ובמהרש"ל מבואר שלמסקנה אפשר שחייבי כריתות נמי בכלל כי תהיה לאיש זר. עי"ש. ב- לישנא בתרא ברש"ידקושית הגמ' היתה אי הכי חייבי כריתות 'נמי' יפסלו מכי תהיה לאיש זר ודחתה הגמ' הנך דאית בהו הויה לאפוקי חייבי כריתות דבאמת לא פסלי. וברש"י שהקשה כמה קושיות על פירוש זה והניחם בקושיא. ועיין ברש"י לעיל י"ג: ד"ה וב"ה פוסלין שביאר כפירוש האית דמפרשי הכא. ועיין בערול"נ. ג- שיטת התוס' בסוגיין [לשיטתיהו לעיל מ"ד:] דפשיטא דחייבי כריתות הוי בכלל כי תהיה לאיש זר גם למסקנה [הרחבה אות מז].

**ה) "ואימא מי שיש שיש לו אלמנות וגרושין..."** עיין בתוס' שהקשו דבכל דוכתא מקשינן לחומרא. ועייין בתורא"ששתי' עפ"ד רש"י שהכא מסתבר להקיש לקולא כיון דזרעו חשיב כזרע בהמה.וצ"ב דכיון דהזרע מתייחס אחריה מה איכפת לן במה בזרעו חשיב כזרע בהמה. [הרחבה אות מח].

**ו) בתוד"ה כי תהיה.** הקשו תוס' דאיכא לאוקמי לר"ע באלמנה לכה"ג וכו' וצ"בדהא בעי' זר אצלה מעיקרא. ועיין ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א. ובתי' התוס' מחללה מבואר לכאו' מתוס' דחללה לא נלמדה מכי תהיה לאיש זר אלא פסולה לכהונה מצד עצמה, ולכן אי"צ לזה זר אצלה מעיקרא. ובשא"ר שלא תי' כתוס' לכאו' מבואר שחללה נמי ילפי' מכי תהיה לאיש זר ובעי' זר אצלה מעיקרא. ועיין בתוס' בנדהס"ט ע"ב. [הרחבה אות מט].

**ז)** "מי שזר אצלה מעיקרא." עיין ברשב"א ר"פ הערל לענין פצוע דכא שביאר דחשיב זר מעיקרא, ועיין בקו"ה (מ"ד י') בביאור הדבר [הרחבה אות נ].

**מד) "א"כ לכתוב רחמנא היא בקדשים לא תאכל".** עיין **בתוס' ובתוס' הרא"ש** שפירשו דאי לתרומה היה צריך לכתוב רק בקדשים לא תאכל שהרי כל הפרשה קאי לתרומה. ועיין **בריטב"א** פי' אחר בזה.

**מה) "משכחת לה שאוכלת בשביל בנה". וצ"ב** מ"ט לא אמרה הגמ' דאוכלת בשביל בעלה הרי השתא נקטי' שמותרת לכהונה. **ועיין בערול"נ** משכ"ב.

**מו) "אלא לכהונה ק"ו מגרושה... גילוי מילתא בעלמא הוא".** נמצא שנבעלה לפסול לה פסולה לכהונה מק"ו מגרושה, אלא דהוי גילוי מילתא דכיון דאיפסלה לתרומה איפסלה נמי לכהונה. **ועיין בב"ש** (סי' ו' סקט"ז) שכתב דלפ"ז תלוי אם לוקים על איסור זה לכהונה בפלוגתא דאביי רבא בסנהדרין (נ"ד ע"א) אי לוקין על גילוי מילתא [וכ' דלפ"ז סוגיין דהכא דמשמע דלוקים קאי כאביי, וצ"ב מהיכא משמע לו בסוגיין שלוקים ע"ז ועמד בזה בביאור הגר"א]. **והנה** נבעלה לפסול לה לשיטת הרמב"ם [ועוד ראשונים עיין לעיל] הוא מדין זונה ונלמד מקרא דלאיש זר, [וממילא לוקין עליה מקרא דזונה] אלא שהלימוד דלאיש זר הוא לענין תרומה, ולענין כהונה בעי' לגילוי מילתא מתרומה. **וביאר בביאור הגר"א** (שם סקכ"ט) דלפ"ז הגילוי מילתא מתרומה הוא דכשם שלענין תרומה נחשבת לזונה היכא שנבעלה לאיש זר כמו כן לענין כהונה נחשבת זונה כשנבעלה לאיש זר. **[וכתב** דמיושב בזה קושית התוס' בדף מ"ד: למ"ל דכתב רחמנא לאו לזונה עי"ש.] **ועיין באבני מלואים** (ס"ו סק"ג) דהכא גם לשיטת רבא לוקים כיון שאי"ז גילוי מילתא אלא כמש"כ רש"י דתרומה הוי נמי קדושת כהונה, והיינו דהוי אותו דין ממש ולא רק גילוי מילתא עי"ש.

**מז) "ואימא נבעלה לפסול לה חייבי כריתות, אמר רחמנא כי תהיה... אי הכי עכו"ם ועבד לא ליפסלו... שנאמר ובת כהן" וכו'.** בביאור דברי הגמ' נשנו ג' שיטות בראשונים.

**א- שיטת רש"י בפירוש קמא ושיטת הריטב"א** דס"ד דגמ' דכי תהיה קאי על חייבי כריתות לחוד דחמירי, וקמ"ל דכי תהיה דמיירי בהנך דאית בהו תפיסת קידושין, והקשתה הגמ' דא"כ מנין לעבד ועכו"ם וה"ה לחייבי כריתות דפסלי כיון דלא הוי בכלל כי תהיה, ותי' הגמ' דילפי' מבת כהן כי תהיה אלמנה וגרושה וכו' היינו מי שיש לו אלמנות וגרושין בה ולא חייבי כריתות ולא עכו"ם ועבד. **ועיין במהרש"א** דנקט דגם למסקנה חייבי כריתות אינם בכלל כי תהיה לאיש זר [והקשה ע"ז כמה קושיות עי"ש] **ואילו במהרש"ל** מבואר שאחר קרא דכי תהיה אלמנא וגרושה מוכח דלא קפיד קרא על הויה וא"כ אפשר שחייבי כריתות נמי בכלל כי תהיה לאיש זר. עי"ש. **ועיין בריטב"א** שכתב כדברי המהרש"א. **ועיין בדברי התוס'** בדף ל"ה ע"א שהביאו פירוש רש"י דחייבי כריתות נכללו בכלל כי תהיה לאיש זר, וצ"ב דאי"ז ברש"י שם [דרק בתחילת דבריו כתב כן, אבל בסו"ד ביאר דנפסלו מטעם כי תהיה אלמנה וגרושה], אכן לדברי המהרש"ל מבואר כן ברש"י, דסו"ד דנכללו בקרא דכי תהיה לאיש זר. ועיין.

**ב- לישנא בתרא ברש"י** דקושית הגמ' היתה אי הכי חייבי כריתות נמי יפסלו מכי תהיה לאיש זר ודחתה הגמ' הנך דאית בהו הויה לאפוקי חייבי כריתות דבאמת לא פסלי. [והמשך דברי הגמ' לשיטה זו, דהקשתה הגמ' דא"כ עכו"ם ועבד נמי לא יפסלו כיון שלית בהו הויה ותי' הגמ' שעכו"ם ועבד פסלי מהפס' דכי תהיה אלמנה וגרושה אבל חייבי כריתות לא פסלי מחמת כן ולכאו' מהטעם המבואר בתוס' שיש להם אלמנות וגרושין בעלמא וכ"כ המהרש"א] ועיין ברש"י שהקשה כמה קושיות על פירוש זה והניחם בקושיא. **אכן יעויין ברש"י** לעיל י"ג: ד"ה וב"ה פוסלין שביאר כפירוש האית דמפרשי הכא. **וקשה** דהתם נקט בפשיטות כביאור זה והכא דחה רש"י פירוש זה. **ועיין בערול"נ** שכתב ליישב קושיות רש"י וס"ל דגם האית מפרשי ס"ל שחייבי כריתות פוסלין אלא דלא מקרא דאלמנה וגרושה ולא מקרא דכי תהיה לאיש זר אלא מדין זונה וכשיטת תוס' [ל"ה ע"א ומ"ד ע"ב בביאור שני] דנלמד מהא דכללה הכתוב בהדי חללה. עי"ש. [והא דבעי' לקרא דאיש זר הגם דהוי זונה יש לבאר כדברי הרשב"א לעיל אות מא] אמנם אי"ז מיישב את דברי רש"י לעיל י"ג: וצ"ע.

**ג- שיטת התוס' בסוגיין** [לשיטתיהו לעיל מ"ד:] דפשיטא דחייבי כריתות הוי בכלל כי תהיה לאיש זר גם למסקנה וחשיבי נמי זר אצלה מעיקרא כיון דחמירי, אלא הקשתה הגמ' דרק חייבי כריתות נכללו בכלל כי תהיה לאיש זר ולא שאר פסולין דלא חמירי ותי' הגמ' דאפקה בלשון כי תהיה לרבויי שאר פסולין דיש בהן הויה, וע"ז הקשתה הגמ' דא"כ עכו"ם מעבד דמחד גיסא אין בהן הויה ומאידך גיסא אינם חמירי כיון דלא עשו ממזרים א"כ לא יפסלו בביאתם קמ"ל קרא דכי תהיה אלמנה וגרושה [וחייבי כריתות לא נפקי משם, כיון דיש להם אלמנות וגרושין בעלמא].

**מח) "ואימא מי שיש שיש לו אלמנות וגרושין..." וכו'.** עיין **בתוס'** שהקשו דבכל דוכתא מקשינן לחומרא. **ובתוס' הרא"ש** תי' עפ"ד רש"י שהכא מסתבר להקיש לקולא כיון דזרעו חשיב כזרע בהמה. עי"ש. **אמנם באמת דברי רש"י צ"ב** דכיון דהזרע מתייחס אחריה מה איכפת לן במה בזרעו חשיב כזרע בהמה. **ויש שביארו** (עיין בקונטרס ע"פ אלמנה) דמה דעובר פוסל הוא משום שהוא המשך של אישות אביו ולכן ס"ד דאם זרעו כבהמה לא יפסול [ואין הכוונה דוקא כאישות אביו שהרי גם באונס דינו הכי אלא שע"י הזרע יש לאשה עדיין שייכות עם אביו ולכן פוסל]. ויש לדון לפ"ז האם במסקנה חודש שאי"ז גדר הפסול וצ"ע. [ועיין להלן או נב עוד מזה] ועיין בחזו"א (ט"ו ד') משכ"ב.

**מט) בתוד"ה כי תהיה.** הקשו תוס' דאיכא לאוקמי לר"ע באלמנה לכה"ג וכו' **וצ"ב** דהא בעי' זר אצלה מעיקרא. [ובאמת כתבו כן תוס' בתי' לגבי הקושיא מסוטה וצ"ב מאי הקשו הכא. ועיין **בערול"נ**] ואולי ס"ל לתוס' הכא שאין הכרח להא דבעי' זר אצלה מעיקרא [ורק גבי מחזיר גרושתו חידשה כן הגמ' וכמו דמצינו באמת בשיטת האחרונים (לעיל אות מ"ג) דס"ל דלשיטת הרמב"ם לא בעי' זר אצלה מעיקרא.] **ועיין ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א** שכתבו דבאמת אין קושית הגמ' לר' סמאי כיון שמצי שפיר למימר דקאי באלמנה לכה"ג. ונראה לכאו' מזה דלא ס"ל דבעי' זר אצלה מעיקרא. [לכה"פ קודם הקושיא ממחזיר גרושתו.] **ובתי' התוס'** מחללה מבואר לכאו' מתוס' דחללה לא נלמדה מכי תהיה לאיש זר אלא פסולה לכהונה מצד עצמה [אולי משום שהחללה היא "זרה" מסברא], ולכן אי"צ לזה זר אצלה מעיקרא. **ובשא"ר** שלא תי' כתוס' לכאו' מבואר שחללה נמי ילפי' מכי תהיה לאיש זר ובעי' זר אצלה מעיקרא. ואף בתי' השני בתוס' נראה שנחלק בזה גופא מנין לומדים חללה. **ועיין בתוס' בנדה** ס"ט ע"ב שכתבו דלדעת רש"י נלמד מכי תהיה לאיש זר וכן הוא לכאו' ברש"י סנהדרין נ"ט ע"א בסוף העמוד. **אבל ברש"י בנדה** שם (בסוף העמוד) לא משמע דבעי' לפס' דכי תהיה לאיש זר וצ"ע. [ועיין לעיל אות מא משכ"ב]. **ובקושית התוס'** מסוטה דאינה אלא מחייבי עשה, **קשה** מתוס' לעיל י"א דמשמע דאיכא בה לאו. [ועיין **ברעק"א** שנתכוון לזה] ועי"ש ברש"ש, ובמקומו נתבאר. אכן קשהלאידך גיסא דמאי אכיפת לן דהוי עשה הרי גם אי איכא לאו הא קימ"ל שקידושן תפסי בסוטה. [ועיין **בחזו"א** (ט"ו ד') משכ"ב, דלכאו' הא דסוטה אסורה לתרומה הוא מקרא מפורש דג' ונטמאה כתיב. עי"ש.]

**נ) "מי שזר אצלה מעיקרא".** עיין **ברשב"א** ר"פ הערל לענין פצוע דכא שביאר דחשיב זר מעיקרא, **ובקו"ה** (מ"ד י') ביאר דבריו דזר מעיקרא גדר הדבר שהפסול הוא בגוף הבועל ולא בביאה. ועיין לעיל אות מ' משכ"ב. **ולענין יבמה לשוק** לכאו' אינה זרה מעקרא ומ"מ פסק הרמב"ם אסו"ב פי"ח ה"ג) שהיא זונה ועיין לעיל אות מ"ג משכ"ב בהרחבה.

**ס"ט ע"א - ס"ט ע"ב**

**א) בתוד"ה לא.** כתבו תוס' (ד"ה לא) דלר"א דפנוי הבא על הפנויה עשאה זונה אינו פוסלה דלא הוי איש זר. ועיין בתוס' בגיטין (ע"ג ע"ב ד"ה נתן) דיש לדון דס"ל שפוסלה מתרומה, ועיין ברשב"א ריש פרק הערל דמוכח מדבריו דלר"א אינה אוכלת בתרומה. ולכאו' יש לתלות הנדון בטעם פסול זונה אי משום 'איש זר' (תוס' מ"ד) או מטעם דהוקשה לחללה (תוס'ל"ה ע"א ומ"ד ע"ב) [עיין ברעק"א (שם בגליון הש"ס) ובתורת גיטין שם ובערול"נ(בסוגיין) ובקובץ ביאורים (שם אות מ')]. ועיין בקר"א שכתב שאין דברי התוס' דידן מוכרחים כיון שי"ל שרק מחז"ג [שהיה נשוי עמה] לא חשיב איש זר אבל פנוי הבא על הפנויה נחשב כלפיה כאיש זר. [הרחבה אות נא].

והנה לשיטת הרמב"ם דבכל חייבי לאוין עשאה זונה א"כ מ"ט פנוי הבא על הפנויה לא עשאה זונה. ועייןבכס"מ (פ"א מנערה הבתולה) כתב דלאו דקדשה אינו אלא במופקרת ולפ"ז א"ש. עי"ש. אכן ברמב"םפי"ח מאסו"ב כתב דהטעם הוא משום שאינה אסורה להנשא לו והיינו נחשב "זר אצלה". [אות נא].

**ב) "היה כהן שבא על בת ישראל לא תאכל בתרומה... ילדה תאכל".** בדין בן המאכיל את אמו [או פוסלה] יש לדון בב' אופנים א- דהבן עצמו הוא המאכיל, ווביתר ביאור י"ל שהבן משייך את אמו לשבט הכהונה ולכן אוכלת [ולאידך גיסא י"ל שמשייך אותה לשבט ישראל או לפסולים ולכן נפסלת] ב- דהבן משייך את אמו לאביו ולכן אוכלת [או נפסלת], עיין בלשון הרמב"ם (פ"ו מתרומות הי"ט) וביש"ש (פ"ט ס"ט) וברשב"ם בב"ב (קמ"א ע"ב ד"ה דתנן). ויש לדקדק שהבן עצמו הוא המאכיל משום דמבואר במתני' דגם בזנות שייך דין זה וקשה לומר שבכה"ג האשה משתייכת לאותו שבא עליה בזנות או באונס וכד' וצ"ע. [הרחבה אות נא\*].

**ג) "ממזר פוסל ומאכיל".** עיין ברמב"ם (תרומות פ"ו הי"ד) שאי"צ לומר שאם היה לאשת הכהן בת מהכהן והיא נתחללה ע"י שנשאה לישראל הרי האם אוכלת מחמת בתה, וצ"ב מ"ט הוי פשיטא יותר. ועיין בערול"נ (ריש פרקין) בטעם הדבר דרש"י לא העמיד שם באופן זה ולפ"ז יש ליישב שי' הרמב"ם. [הרחבה אות נב].

כתב המאירי בשם קצת חדושין שהממזר אוכל בתרומה הואיל ואינו חלל שאל"כ הואיל ואינו אוכל כיצד יאכיל, והקשה המאירי שדבריהם צ"ע דהא איתא בריש פרקין להדיא דממזר אינו אוכל ומאכיל. וצ"ע. ועיין עוד באבנמ"ל (קע"ד סק"א) ברב המגי"ה לאבנ"ל שדן בזה. [הרחבה אות נב].

**ד) "ליחוש שמא עיברה" וכו'.** עיין היטב ברש"י דמבואר דהנדון הכא הוא על ביאה אחת. [עיין בריטב"א וברש"ש] ומשמע שעל כמה ביאות ודאי שנחשוש [אכן למסקנה דלזנות לא חיישי' לכאו' גם בכמה ביאות אין לחוש], והנה יש להקשות מ"ט לא הקשתה הגמ' מספק בן ט' דמבואר בגמ' לעיל (ס"ח ע"א) דחיישי לביאתו לענין תרומה, וביאר המהרש"א ע"פ הנ"ל דהכא חיישי' לספק רחוק. ובריטב"א תי' דהכא יש לאשה חזקה טובה, ולכן יש סיבה שלא נחשוש מספק, אבל בספק בן ט' ליכא חזקה עי"ש.[הרחבה אות נג].

מבואר בריטב"א שהנדון הכא דלא ניחוש שמא עיברה הוא מחמת החזקה שיש לה חזקת היתר שתאכל בתרומה, אמנם במהרש"א דלא אזלי' הכא בתר החזקה שלא היתה מעוברת ואיתתא בחזקת כשרות לתרומה, משום דהכא אפשר לברורי וכל היכא דאפשר לברורי לא אזלי' בתר החזקה עי"ש.וצ"ב במחלוקתם. עוד יש להקשות לדברי ריטב"א דמסקנת הסוגיא הכא דחוששים לענין תרומה שמא עברה ובסוגיא בגיטין מבואר על הדין דהניחו זקן או חולה נותנו לה בחזקת שהוא קיים דאילולי הדין דחיישי' למיתה היינו הולכים בתר החזקת חי לומר שבעלה חי, וא"כ קשה מאי ראיה הכא בגמ' שבתרומה חיישי' הא הכא איכא חזקה דתאכל בתרומה והתם נמי אילולי החשש שמא ימות היה צריך שתאכל בתרומה, ולדברי המהרש"א א"ש, כיון שאין הכא הנדון לענין חזקה אלא לענין חשש בעלמא ובזה דימתה הגמ' החשש שמא ימות בזמן זה לחשש שמא היא מעוברת [שאלו חששות רחוקים] אבל לריטב"א קשה. [הרחבה אות נג].

**ה) בעובדא דארוס.** שיטת רש"י דהוי לרב ממזר ודאי. ובראשונים הקשו מסוגיא דקידושין (ע"ה ע"א) דמבואר שלרב הוי ממזר מספק ואסור בממזרת. עי"ש. ועיין בפנ"י בקידושין כמה דרכים בביאור שיטת רש"י. ועיין ברעק"א (מהדו"ת סי' נ"ב) ובחידושי הגרש"ר (כתובות סי' י"ד).

**נא) במתני'. האונס והמפתה... לא פוסלין ולא מאכילין.** וכתבו **תוס'** (ד"ה לא) דרבותא למדנו דאפי' לשיטת ר"א דפנוי הבא על הפנויה עשאה זונה מ"מ אין פוסלין כיון דלא הוי איש זר. **ועיין בתוס' בגיטין** (ע"ג ע"ב ד"ה נתן) דמבואר בתוס' דלר"א דס"ל פנוי הבא על הפנויה עשאה זונה שייך שפיר הלשון חיישי' לזנות ופשטות קאי התוס' שם לענין לפוסלה מתרומה. **ועיין ברעק"א** (שם בגליון הש"ס) שציין לתוס' דידן, ונראה דכוונתו להקשות שד' התוס' לכאו' סתרי אהדדי. **ועי"ש בתורת גיטין** שעמד בזה וכתב דלחומר הקושיא י"ל שכוונת התוס' שם אינה לעינן תרומה אלא לענין מלקות. עי"ש. **ועיין בערול"נ** (בסוגיין והביא כן מהשער המלך) **וכן בקובץ ביאורים** (שם אות מ') שכתבו ליישב דתלוי הנדון בטעם הפסול של זונה לתרומה דאי פסולה מטעם כי תהיה לאיש זר [כמבואר בתוס' מ"ד באופ"א] הרי ששם זונה אינו פסול בפ"ע ולו יצוייר זונה שלא שייך בה כי תהיה לאיש זר לא תפסל ולכן לר"א לא פסולה מטעם פנוי הבא על הפנויה, אבל לשיטת תוס' [ל"ה ע"א ומ"ד ע"ב בתי' שני] שפסול זונה הוא משום שהוקשה לחללה הרי ששם זונה הוא הפוסל וא"כ גם לר"א פסולה היכא שבא עליה פנוי ובשיטה זו אזלי' התוס' בגיטין הנ"ל. עי"ש. **ועיין נמי ברשב"א** ריש פרק הערל דמוכח נמי מדבריו דפנוי הבא על הפנויה לר"א דעשאה זונה אינה אוכלת בתרומה. [וא"ש לשיטת הערול"נ שביאר בדברי הרשב"א עיין לעיל אות מא דס"ל כתי' התוס' דזונה פסולה לתרומה ממה שכלל הכתוב בהדי חללה עי"ש.] **אלא** שקשה דא"כ לשיטת התוס' בגיטין [והרשב"א הנ"ל] מאי רבותא דמתני'. **ותי' הערול"נ** בב' אופנים א'- דהיא גופא קמ"ל דלא כר"א. ב- דקמ"ל אף לרבנן דכיון דמ"מ איכא לאו דלא תהיה קדשה גם בפנוי הבא על הפנויה א"כ ס"ד שיהיה פסול לכהונה קמ"ל. אלא שהקשה דא"כ לשיטת הרמב"ם דבכל חייבי לאוין עשאה זונה א"כ מ"ט באמת פנוי הבא על הפנויה לא עשאה זונה. ובכס"מ פ"א מנערה הבתולה כתב דלאו דקדשה אינו אלא במופקרת ולפ"ז א"ש. עי"ש. **אכן ברמב"ם** פי"ח מאסו"ב כתב דהטעם הוא משום שאינה אסורה להנשא לו ומשמע דהטעם דלא הוי זונה הוא משום שאין הוא נחשב "זר אצלה" ולשיטת התוס' דזונה הוי רק חייבי כריתות [עיין לעיל ס"א ע"א] ודאי א"ש דלא הוי זונה בפנוי הבא על הפנויה ואפשר דזהו גופא מאי דאשמעי' המשנה דזונה אינה אלא מחייבי כריתות ולא בכל לאו. [וזהו כעין התי' הא']. ועוד יש להעיר דבתוס' לעיל (ס"א: ד"ה פנוי) דגם לר"א הטעם דפנוי הבא על הפנויה עשאה זונה אי"ז משום הלאו, דאל"כ אין מובן למש"כ שם שאיכא חידוש יותר בפנוי מבנשוי. ועיין. **ועיין בקר"א** שכתב שאין דברי התוס' דידן מוכרחים כיון שי"ל שרק מחז"ג [שהיה נשוי עמה] לא חשיב איש זר אבל פנוי הבא על הפנויה נחשב כלפיה כאיש זר. [ולפ"ז אפ"ל דזהו טעמא דהתוס' בגיטין, ולפ"ז תתיישב שיטת הרמב"ם לעיל אות מג דלהנ"ל יש חילוק בין מחז"ג לבין יבמה לשוק ועיין.] **ועיין עוד בערול"נ** **ובקר"א** שהביאו דברי הירושלמי דקמ"ל מתני' דלא כר"א ועי"ש משכ"ב.

**נא\*) "היה כהן שבא על בת ישראל לא תאכל בתרומה... ילדה תאכל"**. בדין בן המאכיל את אמו [או פוסלה] יש לדון בב' אופנים א- דהבן עצמו הוא המאכיל, ווביתר ביאור י"ל שהבן משייך את אמו לשבט הכהונה ולכן אוכלת [ולאידך גיסא י"ל שמשייך אותה לשבט ישראל או לפסולים ולכן נפסלת] ב- דהבן משייך את אמו לאביו ולכן אוכלת [או נפסלת], ועיין בלשון הרמב"ם (פ"ו מתרומות הי"ט) דבת כהן שנשאת לישראל והיה לה ממנו ולד וא"כ נשאת לכהן והיה לה ממנו ולד אם מת בעלה אוכלת בשביל בנה מכהן [ולא נפסלת מחמת בנה מישראל] "שהרי הוא מאכילה כמו שהאכילה אביו" ועיין ברדב"ז שהבן עומד במקום אביו ומאכילה, ועיין ביש"ש (פ"ט ס"ט) שכתב בביאור ד"ז דהרמב"ם "דחשבינן לה כאילו היא עדיין ברשות הכהן שהרי הבן עומד במקום האב." עי"ש. ומזה קצת משמע שהבן ממשיך את אביו ומאכילה מחמת אביו. ועוד העירו לדבר הרשב"ם בב"ב (קמ"א ע"ב ד"ה דתנן) שכתב על הדין שעובר מאכיל ז"ל "שאוכלת בתרומה בשביל בנה כהן כאילו בעלה כהן חי." עי"ש. ומבואר נמי שהבן מאכיל כאילו אביו חי [וזהו דיוק יותר מדברי הרמב"ם שכתב "כמו" שהאכילה אביו]. ועיין בשו"ת תשב"ץ (ח"ג קע"ט) שאשה שנשאת ונולד לה בן ומת בעלה חייבת לנהוג כמנהגי בעלה מאחחר שיש לה בן ממנו והראיה לזה מתרומה עי"ש, ומוכח שהבעל הוא המאכיל, מאידך יש לדקדק שהבן עצמו הוא המאכיל משום דמבואר במתני' דגם בזנות שייך דין זה וקשה לומר שבכה"ג האשה משתייכת לאותו שבא עליה בזנות או באונס וכד' [ואצ"ל שלא צריכה להוג כמנהגיו] וצ"ע. ועיין בדרך אמונה (פ"ו מתרומות בבה"ל) שדן בנתעברה באמבטי' אם אוכלת ונפסלת, דאם הענין הוא לשייך לבעלה אפשר שבעי דוקא ביאה עי"ש בהרחבה ואכמ"ל. [ואולי יש את ב' הדינים ועיין בהערה הבאה].

**נב) "ממזר פוסל ומאכיל". הנה** ד"ז אינו דוקא בממזר אלא גם אם הוא ישראל כשר כגון שנשאת בת הכהנת לישראל וילדה בן והוא ישראל גמור וכשר ה"ה פוסל ומאכיל, וכן מבואר ברש"י בריש פרקין ד"ה והרי ממזר. ועיין נמי ברמב"ם (תרומות פ"ו הי"ד) שאי"צ לומר שאם היה לאשת הכהן בת מהכהן והיא נתחללה ע"י שנשאה לישראל הרי האם אוכלת מחמת בתה, ועיין במהרש"א שכתב דרש"י יכל לומר באופן שכתב הרמב"ם הנ"ל עי"ש. **ועיין בערול"נ** (ריש פרקין) שכתב דרש"י לא יכל להעמיד באופן זה כיון דבכה"ג שהבת כבר אכלה י"ל שמטעם זה מאכלת את אמה. [ונראה שזהו ביאור דברי הרמב"ם שכתב דאי"צ לומר וכו' היינו שזה פשיטא יותר]. **והנה במאירי** הביא שיטה דממזר מכהן אוכל שאל"כ לא יאכיל [ויתבאר להלן] וכתב ע"ז המאירי שאי"ז קושיא שהרי מצאנו שאם היתה לאם בת שנתחללה אוכלת האם בשבילה. עי"ש. ומשמע במאירי שבזה כ"ע מודו [היינו גם מי שס"ל שממזר אם אינו אוכל לא יאכיל מודה שהבת שנתחללה הגם שאינה אוכלת מ"מ מאכלת את אמה]. וביאור הדבר לכאו' כדברי הערול"נ הנ"ל שבכה"ג הדין פשוט יותר שתאכיל הבת את האם. [אמנם ק"ק דכיון שיש חילוק כהנ"ל מהי ראית המאירי מהכא לממזר]. **כתב המאירי בשם קצת חדושין** שהממזר אוכל בתרומה הואיל ואינו חלל שאל"כ הואיל ואינו אוכל כיצד יאכיל, והקשה המאירי שדבריהם צ"ע דהא איתא בריש פרקין להדיא דממזר אינו אוכל ומאכיל. ותי' בקונטרס ע"פ אלמנה ע"פ המבואר לעיל שבן מאכיל את אמו מחמת ב' סיבות א- שהבן מאכיל מחמת עצמו [ונתבאר בכ"מ לעיל שע"י הבן יש לאשה שייכות לשבט הכהונה כיון שבא מכהן] ב- דהבן ממשיך את אישות אביו ונמצא שאוכלת מחמת אביו. והנה הדין הראשון מוכח מהא דגם בן שנולד לה שלא ע"י נשואין מאכילה, וא"כ י"ל דהיכא שנולד לה הבן שלא ע"י נשואין שאוכלת מחמת הבן לחוד בעי' שהבן ג"כ יאכל ובלה"כ אינו מאכיל וביתר ביאור י"ל דכל היכא שאינו אוכל אי"ז שייכות גמורה לשבט הכהונה וע"כ אינו מאכיל, וצ"ע. אבל היכא שנולד מאישות דאז הבן מאכיל מחמת שמשאיר את אישות אביו אזי י"ל שגם אם אין הבן אוכל מ"מ מאכיל מחמת אישות אביו ובזה איירי בריש פרקין.

**ברש"י** (לעיל ס"ח:) הקשה לשיטות היש מפרשים דס"ל דחייבי כריתות לא נכללו בכי תהיה לאיש זר [וגם לא בכי תהיה אלמנה וגרושה, ואינם פסולין מתרומה עיין לעיל אות מז] מהא דבמתני' מבואר שבן ממזר מאכיל ולא משכחת לה אלא באם אמו, ולכאו' לשיטת היש מפרשים דביאת חייבי כריתות אינה פוסלת משכחת לה שבא כהן על אחותו [ישראל] ונולד בן ממזר דמאכילה. **וכ"כ בריטב"א**. ועיין בערול"נ (לעיל ס"ח:) שתמה על דברי רש"י דהא בלה"כ יש להקשות מ"ט נקטי' במתני' עבד ועכו"ם ולא שאר חייבי כריתות ותי' הראשונים דבא ללמדינו דמעבד ועכו"ם הולד ממזר וא"כ א"ש דלא משכחת לה אלא באם אמו וצ"ע. [ועי"ש עוד הרחבה בביאור דברי היש מפרשים הנ"ל]. ועוד הקשו האחרונים דמשכחת לה ממזר בנתעברה באמבטי' לצד שהולד ממזר וא"כ משכחת לה בכה"ג שכתב רש"י וכה"ג אינו פוסלה. ועיין עוד באבנמ"ל (קע"ד סק"א) שהקשה לפי שיטתו שם שבכה"ג דהיכא דאיכא מצות יבום ליכא פסול בביאה הגם שאין עדל"ת בכה"ג א"כ משכחת לה בן ממזר ביבם שאסור בה. ועי"ש ברב המגיה משכ"ב. [ועיין נמי במלואי חותם שם].

**נג) "ליחוש שמא עיברה... ליוחסין חששו לתרומה לא חששו... והתניא הרי זה גיטך שעה אחת קודם למיתתי אסורה לאכול בתרומה מיד."** עיין **ברש"י** דמבואר דהנדון הכא הוא על ביאה אחת, דהא מיירי הכא באונס. והגם שאין אשה מתעברת בביאה ראשונה מ"מ כיון דלא חילקה המשנה הכא בין בתולה לאינה בתולה משמע דמיירי גם באינה בתולה, ומוכח דחיישי' גם לביאה אחת שראויה להתעבר בה, עיין **ריטב"א ורש"ש** דמבואר כהנ"ל. **[ועיין עוד בבית מאיר** (בחידושיו על הש"ס לסוגיין) משכ"ב ע"פ דברי הגמ' לעיל ל"ד לענין אין אשה מתעברת מביאה ראשונה. עי"ש]. **ומדברי רש"י** משמע שכל הנדון הוא על ביאה אחת אבל על כמה ביאות ודאי שנחשוש, [אמנם למסקנה דלזנות לא חיישי' לכאו' גם בכמה ביאות אין לחוש, וכן מבואר מתוס' דכתבו דבשוטה אין לחוש כיון שאינה רוצה להתעבר ממנו הגם דהוי כמה ביאות]. **וכ"כ במהרש"א.** והנה יש להקשות מ"ט לא הקשתהה הגמ' מספק בן ט' דמבואר בגמ' לעיל (ס"ח ע"א) דחיישי לביאתו לענין תרומה, וביאר המהרש"א ע"פ הנ"ל דהתם ודאי חיישי' דהוי ספק גמור אבל הכא לא חיישי' דהוי חשש רחוק שנתעברה בביאה אחת, ורק מסוגיא דגיטין דהרי זה גיטך שעה אחת קודם מיתתי דהוי נמי חשש רחוק הקשתה הגמ' דחזי' דמ"מ חיישי'. **[אכן עיקר הדבר צ"ב** הרבה, דהא מבואר להלן (ריש האשה בתרא) דאיכא רוב נשים מתעברות ויולדות ובראשונים שם לא קבעו לזה שיעור זמן בהנשואין וא"כ לכאו' ה"ה לביאה שניה דיש ע"ז דין דרוב נשים מתעברות ויולדות וא"כ תמוה טובא אמאי לא נחשוש הכא שמא נתעברה, ואי"ז קושיא רק לשיטת המהרש"א, אלא גם לשיטות שיובאו להלן שהנדון הכא הוא מצד חזקה נמי קשה דהא רובא וחזקה רובא עדיף. וטעון בירור]. **אכן בריטב"א** הקשה מ"ט באמת לא הקשתה הגמ' מספק בן ט' ותי' דלא דמי דהכא יש לאשה חזקה טובה, ולכן יש סיבה שלא נחשוש מספק שמא נפסלה מאכילת תרומה, [ולכן אקשי' מתרומה דהתם נמי איכא חזקה] אבל גבי ספק בן ט' ליכא חזקה "דשאני התם שנבעלה לפסול לה וכיון שיש כאן פסול ודאי וביאה ודאית ואין הספק אלא על השנים... ריע חזקתה וכדאמרינן בעלמא כל היכא דאיכא ודאי נגע לית ליה חזקה דהכשרה לענין טומאה וטהרה." עי"ש. ומבואר בדבריו שבספק בן ט' ליכא לחזקה כיון דהוי כודאי נגע. [עיין לעיל אות טל שביאנו סברא זו בדברי הקר"א, ודברי הריטב"א הכא קאי לענין חזקת הטהרה של האשה ולא לענין חזקה של הבועל שאינו בן ט' וכלפי זה בעי' לתירוצים אחרים כמבואר בתוס' שם].

**הנה מבואר בריטב"א** שהנדון הכא דלא ניחוש שמא עיברה הוא מחמת החזקה שיש לה חזקת היתר שתאכל בתרומה [וה"ה די"ל שיש לה חזה"ג שאינה מעוברת, אלא שכלפי זה יש לדון שכיון שנעשה מעשה ביאה אולי איתרע לה חזקת מעוברת ע"פ יסוד כמה מהאחרונים שהיכא שנעשה מעשה שענינו להוציא מהחזקה אין אנו מעמידים בתר החזקה. וצ"ע. ועיין בזה להלן] וע"ז הקשתה הגמ' מסוגיא בגיטין שחיישי שמא בעלה מת ולא אזלי' בתר החזקה. **אמנם במהרש"א** מבואר דכל הנדון הכא הוא כלפי החשש בעצמו אי חיישי לכך שנתעברה [שהוא חשש רחוק] או לא, ואין לנו נדון כלפי חזקה, וכתב המהרש"א דהא דלא אזלי' הכא בתר החזקה שלא היתה מעוברת ואיתתא בחזקת כשרות לתרומה, הוא משום דהכא אפשר לברורי וכל היכא דאפשר לברורי לא אזלי' בתר החזקה עי"ש. **ולדברי הריטב"א צ"ב** מדוע באמת חוששים בתרומה ולא אזלי' בתר החזקה שהיא בחזקת היתר לתרומה. **ועוד** דלכאו' יש לדון דמוכח כדברי המהרש"א ודלא כריטב"א. דהנה מסקנת הסוגיא הכא דחוששים לענין תרומה שמא עברה [מן הנשואין אבל לא מן הזנות, מטעם אחר דאשה מתהפכת] ובסוגיא בגיטין הקשתה על הדין דהניחו זקן או חולה נותנו לה בחזקת שהוא קיים וקשה מהא דשעה אחת סמוך למיתתי דאינה אוכלת בתרומה [וביאור הקושיא דכשם שהתם יש לנו ליזיל בתר חזקת חי ה"ה בתרומה יש לנו ליזיל בתר חזקת חי] ותי' הגמ' דאין לקשות מתרומה על גיטין דבתורמה חיישי' כיון שאפשר [שתאכל חולין] ודחתה הגמ' תי' זה משום דקשה מתרומה דבת ישראל הנשואה לכהן והלך למדה"י אוכלת בתרומה בחזקת שהוא קיים ולא חיישי שמא מת, ותי' הגמ' דבאמת תלוי בנדון אי חיישי למיתה [שמא ימות] או לא. עי"ש. ומבואר בגמ' דאילולי הדין דחיישי' למיתה היינו הולכים בתר החזקת חי לומר שבעלה חי וא"כ מאי ראיה הכא בגמ' שבתרומה חיישי' הא הכא איכא חזקה דתאכל בתרומה והתם נמי אילולי החשש שמא ימות היה צריך שתאכל בתרומה [ולמ"ד שחיישי' שמא ימות ליכא לחזקת חי כלל]. ולדברי המהרש"א א"ש, כיון שאין הכא הנדון לענין חזקה אלא לענין חשש בעלמא ובזה דימתה הגמ' החשש שמא ימות בזמן זה לחשש שמא היא מעוברת [שאלו חששות רחוקים] אבל לריטב"א קשה. **[ואולי** י"ל בדוחק, דהנה בפנ"י בגיטין כתב דליכא בנדון דגט חזקת היתר לתרומה כיון שמעשה נתינת הגט הוי ריעותא בחזקת היתר לתרומה [וכיסוד הנ"ל שכל היכא שנעשה מעשה להוציא מחזקה לא אזלי' בתר החזקה] וכל הנדון התם הוא כלפי החזקת חי. עי"ש. ומעתה י"ל שזהו הנדון בסוגיין לשיטת הריטב"א דהחזקה הכא היא חזקה דאוכלת בתרומה וע"ז הוכיחה הגמ' דכמו דבגיטין חזי' שלא אזלי' בתר חזקת היתר לתרומה [מחמת החשש שמא ימות אבל לא שהחשש הזה הוא שמרע את החזקה אלא דהחזקה איתרע בגלל המעשה של נתינת הגט] כ"כ הכא כיון שבא עליה לא נדון בה חזקת היתר לתרומה שאינה מעוברת. וצ"ע בזה.]

**נד) בעובדא דארוס.** שיטת **רש"י** דהוי לרב ממזר ודאי. **ובראשונים הקשו** עליו מסוגיא דקידושין (ע"ה ע"א) דמבואר שלרב הוי ממזר מספק ואסור בממזרת. עי"ש. **ועיין בפנ"י** בקידושין כמה דרכים בביאור שיטת רש"י. **והנה ברעק"א** (מהדו"ת סי' נ"ב) הקשה כיצד הוכיח הגמ' ממשנתינו שהולד מתייחס אחרי הבועל הרי י"ל שהכא שהנדון כלפי האשה מהני ברי דידה ולענין הולד עצמו [דזה הסוגיא בקידושין ובכתובות] לא סמכי' על ברי שלה. **ועיין בחידושי הגרש"ר** (כתובות סי' י"ד) שכתב דמכח קושיא זו ס"ל לרש"י דסוגיין הכא פליגי על סוגיא בקידושין הנ"ל, ועי"ש עוד אריכות גדולה בזה ועיין עוד באבנמ"ל (סי' ד') בזה **ואכמ"ל.**