ה (ב) - בדין עסוקין באותו ענין, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / קידושין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום א' י"ג סיון תשע"ה

**א**

א] קידושין ד"ו., גופא הי' מדבר עם האשה על עסקי גיטה וקידושי' ונתן לה גיטה וקידושי' ולא פירש, ר' יוסי אומר דיו, ר' יהודה אומר צריך לפרש, א"ר יהודה אמר שמואל והוא שעסוקין באותו ענין וכו', כתנאי רבי אומר והוא שעסוקין באותו ענין, ר"א בר"ש אומר אע"פ שאין עסוקין באותו ענין, ואי לאו דעסוקין באותו ענין מנא ידעה מאי קאמר לה, אמר אביי מענין לענין באותו ענין.

והנה בביאור הפלוגתא דר' יוסי ור' יהודה, בפשוטו הי' נראה דהיינו, דלדעת ר' יוסי סגי באומדנא ול"ב דיבור, ולדעת ר' יהודה בעינן דיבור, - ועד"ז הוא למש"נ בסימן ה' (א) מד' הריטב"א לקמן דמ"א: דטעמא דר' יוסי הוא משום דכל שעסוקין באותו ענין ונתן לה, הו"ל כאילו פירש, ונת' שם דהיינו דה"ז מפרש במעשה עצמו, ובזה הוא דפליג ר' יהודה וס"ל דבעינן פירוש ע"י דיבור.

ב] וצ"ל, דהא דמודה ר' יהודה בדינא דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, היינו משום דכל דהמעשה מצ"ע מוכיח לקידושין, ודאי דהו"ל כמפרש לקידושין, וכל עיקר פלוגתייהו הוא רק בעסוקין באותו ענין, דהמעשה מצ"ע אינו מוכח כלל לקידושין, וכל ההוכחה לקידושין היא מכח מה שדיבר עמה תחילה, ובזה הוא דס"ל לר' יהודה דל"מ.

ג] ואמנם צ"ע בזה במש"כ בחי' הרשב"א בסוגיין, בדינא דר' יהודה דצריך לפרש, ז"ל, ומיהו נ"ל דהכא אפי' לרבי דאמר א"צ שיטלנו ממנה, הכא צריך, הואיל וקנאתו לגמרי דהא אי בעי למיהדר לא מצי הדר, דמימר אמרה לי' את בסתמא יהבת ואנא למתנה איכווני, וכיון שכן אינה מקודשת עד שיטלנו ממנה ויחזור ויתננו לה, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דלדעת ר' יהודה צריך לפרש, הרי דכל שנתן לה בסתמא, מצי זכיא בי' למתנה.

וצ"ע, דהרי מהא דס"ל לר' יוסי דא"צ לפרש, בע"כ דהו"ל אומדנא דכונתו לקידושין, והא דלר' יהודה צריך לפרש, הוא משום דלא חיילי קידושין אלא בדאיכא דיבור, אך מ"מ כיון דאיכא אומדנא דכונתו לקידושין, היאך מצי זכיא בי' למתנה.

ונראה מד' הרשב"א חד מתרתי, או דהא דפליג ר' יהודה הוא משום דס"ל דאף בעסוקין באותו ענין ליכא אומדנא שכונתו לקידושין, וזה צ"ע דפליגי באומדנא, או דבאמת אף לר' יוסי אי"ז אומדנא דכונתו לקידושין, ואך דס"ל דכיון שדיבר עמה ונתן לה, מתפרש המעשה ע"פ דיבורו דמתחילה, וכל' הרשב"א לעיל ד"ה: דאדיבורא דנפשי' קא סמיך ויהיב, וע"כ הוא דמהני, והיינו דאף דליכא אומדנא דכונתו לקידושין, מ"מ אם באמת כיון לקידושין, נתפרש כן בדבריו, אך לר' יהודה דאין מתפרש המעשה ע"פ דיבורו דמתחילה, ליכא אומדנא דכונתו לקידושין, וג"ז אינו מתישב היטב.

ד] ושוב נתבוננתי די"ל בזה, דהנה בתורי"ד לקמן דמ"ח. כתב, ז"ל, בשכר שאעשה עמך מקודשת, פי' אין אלה דברי הבעל, דמה מועיל אם אמר לה הרי את מקודשת לי בכסף שאתן לך ולא נתן לה עכשיו כלום, אפי' אם יתן לה לאחר מיכן אז היא מקודשת ואז בשעת מתן מעות צריך לומר לה הרי את מקודשת לי, דדיבורו הראשון אינו כלום, כ"ה דלגבי גט אם אמר אדם לאשתו הרי את מגורשת ממני בגט שאני עתיד ליתן לך שאין זה הדיבור כלום עד שיאמר לה בעת נתינת הגט ה"ז גיטך, עכ"ל, וכ"ה בתורי"ד לקמן דס"ג., עיי"ש.

ובטעמא דמילתא דל"מ מה שאמר לה תחילה דכשיתן לה כסף תהא מקודשת לו, אף דבכה"ג אומדנא גמורה היא שנתן לה הכסף לקידושין, נראה דהוא משום דבעינן שתהא האומדנא מכח מעשה הקידושין עצמו, אך כל דבמעשה הקידושין עצמו ליכא אומדנא כלל, ואך דידעינן לזה ממה שאמר לה מתחילה, ל"מ זה מידי, - ואף לר' יוסי דמהני בעסוקין באותו ענין, הוא משום דדיבר עמה במעמד זה, וע"כ מתפרשים דבריו כפי מה שדיבר עמה, אך כל שלא דיבר עמה במעמד זה כלל, הגם דידוע לנו שכונתו לקידושין, מ"מ אין מעשה הנתינה מתפרש כן.

ולפ"ז י"ל דזהו טעמא דר' יהודה דפליג, ואי"ז משום דס"ל דבעינן דיבור, אלא הוא משום דס"ל דגם מה שדיבר עמה באותו מעמד, ל"מ, ודמי למה שדיבר עמה לפני כמה ימים דל"מ מידי.

ואשר ע"כ שפיר יש להבין דלדעת ר' יהודה הו"ל מתנה, דכיון דהמעשה מצ"ע מתפרש כמעשה מתנה, ואך שבאנו לדון דמכח מה שדיבר עמה תחילה יתפרש המעשה לקידושין, הרי דלר' יהודה דמה שדיבר עמה במעמד זה, הוי כמו מה שדיבר עמה לפני כמה ימים דל"מ מידי, הדר דינא דהמעשה מתפרש כמו שהוא מצ"ע, וחזינן לי' כמעשה נתינת מתנה, ואף שהוא נתן לקידושין, הו"ל כדברים שבלב, ואכתי צ"ע בזה.

גם בעיקר ד' הרי"ד, צ"ע אם חלוקין עליו חביריו, שהרי הרי"ד פירש כן בסוגיא דלקמן דס"ג., עיי"ש, וש"ר פירשו שם בע"א, ועי' בד' הפוסקים בסימן כ"ח שנחלקו אם קי"ל כהרי"ד, ועי' שעה"מ פ"ה מאישות ה"כ שהוכיח מד' הראב"ד והרשב"א דפליגי ע"ד הרי"ד, וצ"ע עוד בזה.

ה] אמנם צ"ע לכל הדברים ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף קפ"ט, דנתינת טבעת למשודכת, דהדבר ידוע דהוא לקידושין, ה"ז מועיל אף שלא אמר לה כלום, דומיא דעסוקין באותו ענין דקי"ל כר' יוסי, - ומהא דתלי לה בפלוגתא דר' יוסי ור' יהודה, מבו' דאין פלוגתייהו אם עסוקין באותו ענין הוי אומדנא מעליא, דא"כ מה ענין נתינת טבעת למשודכת לפלוגתייהו, - וגם מבו' דטעמא דר' יוסי הוא משום דכל אומדנא מועלת, ול"ב בדוקא להא שדיבר עמה באותו מעמד, - ובע"כ לפ"ז דר' יהודה דפליג וס"ל דל"מ עסוקין באותו ענין, הוא משום דס"ל דלא סגי באומדנא, דהתם הרי הוי אומדנא מכח זה שהיא משודכת לו, ולא מכח מה שדיבר תחילה, וע"כ אין לפרש דטעמא דר' יהודה הוא משום דל"מ אומדנא דמכח מה שאמר מתחילה, ולפ"ז הדר צ"ע דמ"ט לר' יהודה מצי זכיא בי' למתנה, וצ"ע בזה.

**ב**

ו] בטעם פלוגתא דתנאי אם בעינן עסוקין באותו ענין, או סגי בעסוקין מענין לענין באותו ענין, עי' בחמד"ש לעיל בסוגיין בהא דפריך בלשונות המסופקים דאי ל"ה מדבר עמה מנא ידעה, דמבו' בדבריו דפליגי באומדנא, אם סגי במה שהן עסוקין מענין לענין באותו ענין דהו"ל אומדנא שכונתו לקידושין, עיי"ש.

ולכאו' י"ל עוד, לפמש"כ הרי"ד דאם אמר לה תחילה דתתקדש לו כשיביא לה כסף, ונתן לה כסף בשתיקה, אינה מקודשת, ונת' לפ"ז דכל הא דבעסוקין באותו ענין מהני, הוא משום דדיבר עמה במעמד זה, וע"כ מהני זה שתתפרש הנתינה ע"פ דיבורו, - ולפ"ז י"ל דבזה הוא שנחלקו אם סגי במה שעסוקין מענין לענין באותו ענין, או דכל דאין עסוקין באותו ענין דמי לאמר לה לפני כמה ימים, דל"מ.

ז] והנה הגרע"א לעיל בסוגיין הק', בהא דפריך בלשונות המסופקים דבמאי עסקינן, אילימא בשאין מדבר עמה על עסקי גיטה וקידושי' מנא ידעה מאי קאמר לה ואלא במדבר עמה על עסקי גיטה וקידושי' אע"ג דלא אמר לה נמי דתנן וכו' ואמר וכו' הלכה כר' יוסי, והק' הגרע"א דמ"ט לא מוקמינן לה בעסוקין מענין לענין באותו ענין, דקי"ל דל"מ, ואפ"ה סגי בזה דכבר מבינה שכונתו לקידושין, והרי מבו' דלר' יהודה ניחא, והיינו דאף דלדידי' ל"מ עסוקין באותו ענין, מ"מ מהני זה דמכח זה היא מבינה שכונתו לקידושין, וא"כ ה"ה לר' יוסי במענין לענין באותו ענין.[[1]](#footnote-2)

והנה אי נימא דטעם המ"ד דל"מ עסוקין מענין לענין באותו ענין הוא משום דבכה"ג ליכא אומדנא מעליא, י"ל דע"כ גם ל"מ זה על הא דמנא ידעה, - דאף דמבו' בגמ' דגם לר' יהודה דל"מ עסוקין באותו ענין, מ"מ סגי בזה להא דמנא ידעה, היינו משום דמודה ר' יהודה דבעסוקין באותו ענין איכא אומדנא, ואך דס"ל דל"מ זה לקידושין דבעינן שיפרש בפה, אך מ"מ כיון דאיכא אומדנא, ה"ז מועיל שתבין שכונתו לקידושין, אך בעסוקין מענין לענין באותו ענין לפ"מ דקי"ל דלי"ב אומדנא מעליא, אף ל"מ זה להא דמנא ידעה.

ומצאתי בחמד"ש שנקט כן בפשיטות, ועיי"ש שעמד דלפ"ד הרשב"א דמפרש דפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי היא במענין לענין באותו ענין, הרי מבו' להדיא בגמ' להיפך, - שהרי לפי' זה ע"ז הוא שאמרו בגמ' דאי במדבר עמה וכו', ואיירי במענין לענין באותו ענין, דאם עסוקין באותו ענין ממש, גם לר' יהודה א"צ לומר, - ונמצא דד' הרשב"א הם מקור נאמן לקו' הגרע"א.

ח] והנה הי' מקום לפרש עוד, דטעמא דמ"ד דל"מ בעסוקין מענין לענין באותו ענין, הוא משום דגם בכה"ג אמרינן דמנא ידעה, והרי הגמ' פריך דאם אינם עסוקין באותו ענין מנא ידעה, וע"ז הוא דמשני מענין לענין באותו ענין, וי"ל דאידך מ"ד ס"ל דאף בכה"ג אמרינן דמנא ידעה, - ולפ"ז יל"ד ג"כ בקו' הגרע"א, דכיון דהא דל"מ עסוקין מענין לענין באותו ענין הוא משום דמנא ידעה, לא יהני בזה הלשונות המסופקים, - ומאידך י"ל להיפך, דבזה ודאי יועיל הלשונות המסופקים, וע"ד שנת' להלן סקי"א בדעת הרמב"ם, אך לפ"ד הרשב"א הוא מבו' להיפך, שהרי לדעתו הגמ' לעיל קאי על מענין לענין באותו ענין, דבזה הוא דפליגי ר' יהודה ור' יוסי, וכמש"נ לעיל סוסק"ז.

אמנם בד' הר"ש בפ"ד דמע"ש שכתב דגם במע"ש בעינן שיהיו עסוקין באותו ענין, ומבו' בדבריו דל"מ מענין לענין באותו ענין, מבו' דאי"ז חיסרון מסוים בקידושין משום דמנא ידעה, אלא אף בעלמא ל"מ כל שאין עסוקין באותו ענין.

**ג**

ט] והנה בחי' הגרע"א עמד ע"ד הרמב"ם, דבדבריו נראה דבלשונות המסופקים סגי במה שדיבר עמה תחילה, ול"ב שיהיו עסוקין באותו ענין, וא"כ מאי פריך הגמ' דאפי' לא אמר נמי, - ועמד עוד דלמש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם דל"מ עסוקין באותו ענין רק אם אמרה הן, ובלשונות המסופקים דבעינן שהי' מדבר עמה, לא הצריך הרמב"ם שתאמר הן, וא"כ מאי פריך אפי' לא אמר נמי.

ועיי"ש שכתב דמכוון הגמ' הוא, דאם דיבר עמה, ודאי מהני דיבורו שדיבר עמה תחילה לפרש ללשונות אלו שהם לקידושין, וע"כ שפיר י"ל דבזה מהני אף כשאין עסוקין באותו ענין, ומהני אף שלא אמרה הן, וכבר כתב כן בחי' מהרי"ט, עיי"ש.

אך צ"ע לפ"ז דמ"ט תלינן לה בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, הרי בפשוטו טעמא דר' יהודה הוא משום דבעינן דיבור, ואם הא דמהני הלשונות המסופקים כשהי' מדבר עמה, הוא משום דמהני זה לפרש ללשונות אלו, מ"ט לר' יהודה ל"מ.

וי"ל בזה, למש"נ לעיל סק"ד די"ל דטעמא דר' יהודה הוא משום דאין המעשה מתפרש ע"פ מה שדיבר תחילה, אף אם הו"ל אומדנא גמורה, י"ל דה"נ ל"מ זה לפרש את דיבורו, - ואמנם לפ"ז צ"ל דהא דלר' יוסי בעינן עסוקין באותו ענין, אי"ז משום דכל דאין עסוקין באותו ענין הוי כדיבר לפני כמה ימים דל"מ, אלא הוא משום דכל דאין עסוקין באותו ענין ליכא אומדנא, וע"כ שפיר מהני זה לפרש ללשונו שהוא לקידושין, ודו"ק.

גם ילה"ע קצת מל' הגמ' דאמרינן "אפי' לא אמר נמי", ולדרך זו, הרי אם לא אמר לא יועיל, כיון דאין עסוקין באותו ענין, אלא המכוון הוא דודאי דלשונות אלו מועילין, וזה אינו מתישב היטב בלישנא דגמ'.

י] ונראה די"ל בזה בע"א קצת, ואולי לזה נתכוין הגרע"א, דהנה בגמ' פריך לראב"ש דאם אין עסוקין באותו ענין מנא ידעה, וי"ל לפ"ז דזהו באמת עיקר הטעם לדידן דבעינן עסוקין באותו ענין, דאם אינם עסוקין באותו ענין מנא ידעה.

ולפ"ז נמצא, דלעולם מצד עיקר דין האמירה, שפיר מהני כל שדיבר עמה תחילה אף כשאין עסוקין באותו ענין, וכל הא דל"מ בכה"ג הוא משום דמנא ידעה, והרי חזינן דלא פרכינן דאם דאין עסוקין באותו ענין מה מועיל כלל שדיבר עמה, אלא פריך דמנא ידעה, והרי דלעיקר דין האמירה שפיר י"ל דמהני מה שדיבר עמה תחילה אף דאין עסוקין באותו ענין.[[2]](#footnote-3)

יא] ולפ"ז י"ל לדעת הרמב"ם, דס"ל דכל שדיבר עמה תחילה ואח"כ אמר לה לשונות המסופקים, אף אם אין עסוקין באותו ענין, ה"ה מבינה שכונתו לקידושין, וע"כ הוא דמהני, וע"כ נמי מהני אף שלא אמרה הן, - וזהו דפרכינן דאם במדבר עמה "אפי' לא אמר נמי", והיינו דמצד דין האמירה, הרי דכל שדיבר עמה תחילה ל"ב אמירה, אף דאין עסוקין באותו ענין, והאמנם דבעינן שיאמר לה כדי שתבין שכונתו לקידושין, אך לזה מהני גם הלשונות המסופקים.

ויש להוסיף, דהרי עיקר הספק בלשונות המסופקים, אינו אם האשה יודעת שכונתו לקידושין, אלא הוא אם בלשונות אלו מתקיים דין אמירה בקידושין, - וזהו דפריך דאם במדבר עמה וכו' ומכח זה היא מבינה שכונתו לקידושין, א"כ מה מקום יש להסתפק אם לשונות אלו הם לשונות קידושין, הרי ל"ב אמירה כלל, והאמנם דבעינן שתבין שכונתו לקידושין, אך אי"ז ענין לאיבעיא דגמ', שהרי אף להצד דהוא לשון קידושין בעינן שתבין שכונתו לקידושין, ומהני לה הא דדיבר עמה תחילה, וזה שפיר מהני אף להצד דאינו לשון קידושין, ודו"ק היטב.

?בד' הרמב"ם מבו' דבמע"ש ל"ב שהי' מדבר עמה, והאחרונים כתבו כמה דרכים, די"א דכל הא דבעינן מדבר עמה, הוא רק משום דבלא"ה מנא ידעה, - ולדרך זו אין מתישב מש"נ דהא דפריך אפי' לא אמר נמי, הוא משום דדין האמירה מתקיים ע"י מה שדיבר עמה, ול"ב ללשונות אלו אלא כדי שתבין שכונתו לקידושין, שהרי לדרך זו ליכא דין אמירה כלל, ואף כשלא דיבר עמה כלל כל הא דל"מ הוא רק משום דמנא ידעה.

והמהר"י קורקוס כתב עוד, דבפדיון מע"ש הו"ל המעשה מוכיח, - וכ"ה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, עיי"ש.

אך יל"פ דאין מכוון הרמב"ם דבמע"ש הוי הענין מוכיח אף בלא עסוקין באותו ענין, ובקידושין ל"ה מוכיח אלא בעסוקין באותו ענין, - אלא ב' ענינים יש בזה, דלעולם הא דבעינן שיהא מדבר עמה הוא משום דאל"כ מנא ידעה, ובפדיון מע"ש ל"ב לזה, - ואך דמלבד זה בעינן בכל עשיית מעשה שיהא המעשה עצמו מורה ע"ז, ול"ב שיהא אומדנא, אלא סגי דלהצד שכונתו לכך, ה"ז מורה ע"ז במעשה, וע"ז הוא שכתב הרמב"ם דבין בפדיון מע"ש ובין בקידושין, איכא מעשה מוכיח, ואך דבקידושין ל"מ אלא אם הי' מדבר עמה, משום דאל"כ מנא ידעה, וצ"ע עוד בזה.

1. וצ"ע שלא הזכיר הגרע"א, דקו' זו לא קשיא לפ"מ שדקדק בתשו' מד' הרמב"ם דמהני הלשונות המסופקים אף כשאין עסוקין באותו ענין כלל, וכתב לפרש דהא דפריך אפי' לא אמר נמי, הוא משום דכל שדיבר עמה תחילה ודאי מהני זה לפרש ללשונות אלו שהם לקידושין, - וילה"ע כן ע"ד בנו של הגרע"א שהביא לקו' זו בתשו' מהדו"ת סימן נ"ג, ובאותה התשו' כתב הגרע"א לדרך זו בדעת הרמב"ם, ולפ"ז גם קו' זו לא קשיא. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בד' הר"ש בפ"ד דמע"ש דגם במע"ש בעינן שיהיו עסוקין באותו ענין, מבו' דלא כן, - גם ילה"ע דלפ"ז לכאו' בגט ל"ב עסוקין באותו ענין, ובאמת דכן הי' משמע קצת בד' הרמב"ם בהל' גירושין, אך המפרשים שם נקטו דלא כן, - ואי נימא דבגט נמי בעינן שיודיע לאשה או לעדים וכמש"כ הבעה"מ, ניחא, דהא דמנא ידעה הוא גם בגט. [↑](#footnote-ref-3)