מעשר שני - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני

**מע"****ש פ"א מ"א**

א] **מע"ש אין מוכרין אותו,** הריבמ"צ כתב דהא דאין מוכרין אותו הוא אפי' להוליכו לירושלים, וכ"כ הר"ש והרא"ש, ומשמע דכ"ש דאין מוכרין אותו שלא ע"מ להוליכו לירושלים, - אך הר"ש והרא"ש לקמן פ"ד מ"ו כתבו דכל הא דתנן הכא דאין מוכרין אותו, היינו להוליכו לירושלים דבקדושתי' קאי, אך כל שמוכרו להתחלל במה שיקבל הימנו ומעשר חולין ביד הלוקח, שפיר דמי, וכדתנן התם דמשך הימנו פירות מעשר בסלע וכו', וכ"כ הגר"א בשנו"א דלא נאסר אלא למכור אותו שישאר בקדושתו, אבל להוציאו לחולין והקדושה יהי' חל על המעות מותר, שהרי הוא פדיון.

והתוס' חדשים במשנתינו כתב דצ"ל דמש"כ הראשונים הכא אפי' להוליכו לירושלים, היינו דלא מיבעיא אם מוכרו ע"מ להוציאו לחולין וגם המעות לא יעלה לירושלים דאסור, וצ"ע.

ב] בטעם הא דאין מוכרין אותו, כתב הריבמ"צ דהוא מפני שכתוב בו קדושה, וקודש לא מיזדבן, והר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דאתיא כר"מ דמע"ש ממון גבוה, דלר' יהודה דמע"ש ממון הדיוט מותר למכרו, ק"ו מתרומה שאסורה לזרים ומותר למכרה,[[1]](#footnote-2) וכ"כ הרע"ב.

והדרך אמונה בביאוה"ל פ"ג ממע"ש הי"ז עמד בזה, דאם אתיא מתניתין כר"מ דממון גבוה הוא, מ"ט הוצרכו להא דכתיב בי' קדושה, והיינו דהוא בזיון למכרו, וכמש"כ בפי' הרש"ס, הרי בלא"ה א"א למכרו, דממון גבוה הוא ואינו שלו,[[2]](#footnote-3) וכתב דאף דמשום הא דממון גבוה הוא לא חיילא המכירה, מ"מ לא נאסר למכרו, וזהו דמפרשינן דהא דאסור למכרו הוא משום דכתיב בי' קדושה.[[3]](#footnote-4)

ג] בעיקר מש"כ הר"ש ודעימי' בשם הירושלמי דאתיא כר"מ, הנה בירושלמי לפנינו פליגי בה אמוראי דמעיקרא אמרינן דמתניתין ר"מ היא, דלר' יהודה מותר למכרו בק"ו מתרומה, ור' ירמי' אמר דלר' יהודה מותר למכרו בק"ו משביעית, אך דעת ר' יודן דאף לר' יהודה אסור למכרו, ומפרש ר' יילא דהא דאסור למכרו הוא מפני זלזולו כן גירסת המהרא"פ והגר"א, ור' אחא מפרש דהוא כדי שיהיו הכל זקוקין למחיצתן.

ובתוס' הרשב"א בפסחים ע"ה ב' כתב דהא דאין מוכרין אותו, הוא משום ביזוי מצוה, ודקדק כן מהא דכייל תנא דאין מוכרין אותו ואין ממשכנין אותו ואין שוקלין כנגדו, ומשמע דהוי הכל מטעם אחד, והביאוהו התוס' שם, ועיי"ש שרמז להוכיח כן ממה שדנו בקידושין נ"ד ב' היכא סתם לן תנא כר"מ, ולא מייתינן למשנתינו, ועד"ז כתב בתוס' ר"י מפאריש בע"ז ס"ב ב', ונתבאר להלן אות ה'.

ובפי' ריבב"ן בפסחים שם כתב דהא דאין מוכרין אותו, הוא גזירה דרבנן דילמא מפיק לי' לחולין.

ד] הר"ש כתב דהא דתנן בפסחים ע"ה ב' דסכו בשמן של מע"ש לא יעשנו דמים על בני חבורה לפי שאין מוכרין מע"ש בירושלים, אתיא כר"מ דמע"ש ממון גבוה הוא, וע"כ אין מוכרין אותו, ולפ"ז הא דתני דאין מוכרין מע"ש בירושלים ל"ד הוא, דאף חוץ לירושלים אין מוכרין אותו.

והר"ש כתב דבפירש"י שם פירש טעם אחר, והיינו דבפירש"י שם כתב דהא דאין מוכרין מע"ש בירושלים הוא אף לאכלו שם בקדושה, דכי ירבה ממך הדרך ונתתה בכסף כתיב, ומבו' דבאמת חוץ לירושלים מוכרין אותו, וכל הא דאין מוכרין אותו הוא בירושלים, וכדילפינן לה מקרא, - והתוס' שם הק', דהך קרא דונתת בכסף, בפדיון מיירי שמוציאו מקדושתו ומחללו על דבר אחר, ובזה הוא דכתיב וכי ירחק ממך הדרך, דמע"ש בירושלים אינו בפדיון, אך התם דמיירי שמוכרו לאכלו בקדושתו, כמשמעות לישנא דאין "מוכרין" מע"ש בירושלים, ולא תני אין מחללין, וכן פירש"י גופי', לא נלמד מהך קרא, וכתבו בשם ר"י דהא דאין מוכרין אותו בירושלים הוא גזירה מכירה אטו פדי' דאסור מה"ת.

והנה אמנם בהא דתנן הכא סתמא דאין מוכרין אותו, בפשוטו משמע דהוא אף חוץ לירושלים, אך לא תיקשי מינה על מש"כ רש"י ותוס' דרק בירושלים אין מוכרין אותו, מילפותא דקרא, או גזירה אטו פדי', משום דכל הא דתנן הכא דאין מוכרין אותו הוא לר"מ דמע"ש ממון גבוה הוא, אך לר' יהודה דממון הדיוט הוא מוכרין אותו חוץ לירושלים, וכמש"כ הר"ש והרא"ש, ומ"מ בירושלים אין מוכרין אותו, ודקדקו כן הראשונים מלישנא דמתניתין דאין מוכרין מע"ש בירושלים, ומשמע דחוץ לירושלים מוכרין אותו, ובע"כ דאתיא כר' יהודה דממון הדיוט הוא, ואפ"ה אין מוכרין אותו בירושלים.[[4]](#footnote-5)

ה] בע"ז ס"ב א' תניא דלא יאמר אדם לחבירו העלה לי פירות אלו לירושלים לחלק, ופירש"י דהיינו שאומר לו שיטול שם חלק בהן, וה"ז אסור משום דאסור לפרוע חובו במע"ש, והתוס' שם כתבו דהוי כמוכר מע"ש ואסור למכור מע"ש, וכתבו דהרבה משניות מכילתין מוכיחות דאסור לעשות סחורה במע"ש, והק' מהא דתנן בשלהי פירקין דאין לוקחין ממעות מע"ש בהמה טמאה, ומשמע דמלבושין מותרין, ודקדקו כן גם מהא דתנן לקמן פ"ה מי"ב ולא נתתי ממנו למת ליקח לו ארון ותכריכין, הא לחי דומיא דמת מותר, וכתבו בדרך קמא דמדאורייתא מותר לעשות בו סחורה, ומדרבנן הוא דאסור לפי שמצוה לעשות ממנו שלמים, ואסרו גם לפרוע בו שכר הפועלים, ועד"ז כתבו התוס' ביבמות ע"ג א' (ד"ה נכסי כהן) בדרך בתרא, ובדרך בתרא כתבו דאיסור מקח במע"ש הוא דרך חילול להיות המעות חולין ביד לוקח, אבל בגונא דהמעות הוו מעשר ביד לוקח, שרי.

ולא פירשו התוס' היאך יתישב לדרך בתרא הא דתנן הכא דאין מוכרין אותו, אשר היינו כשמוכרין אותו שישאר בקדושתו,[[5]](#footnote-6) שהרי כל שמוכרין אותו שיהיו המעות חולין, שפיר שרי, וכדתנן לקמן פ"ד מ"ו, ונתבאר לעיל אות א', - ושמא הוא כמש"כ הר"ש והרא"ש הכא דאתיא כר"מ דמע"ש ממון גבוה הוא, ומש"כ התוס' דמותר למכרו שיהיו המעות מע"ש ביד לוקח, הוא לר' יהודה דמע"ש ממון הדיוט הוא.

אך מצאתי בתוס' הר"י מפאריש שם שהוא מקור דרך בתרא דהתוס' שם שכתב ע"ז, ז"ל, אבל אי הוו מעשר ביד לוקח מותר, והא דתנן מע"ש אין מוכרין ואין ממשכנין אותו, היינו ודאי מדרבנן משום זלזול, אבל מלבושים אינו דומה לסחורה וליכא זלזול שהוא צורך גופו, א"נ מלבושים עצמן אסורין מדרבנן, עכ"ל.

ו] נחלקו הראשונים בדין מע"ש חוץ לירושלים, דהנה בסנהדרין קי"ב ב' מייתינן להא דתנן דעיסה של מע"ש פטורה מן החלה דברי ר"מ וחכמים מחייבין, וא"ר חסדא מחלוקת במע"ש בירושלים דר"מ סבר מע"ש ממון גבוה הוא ורבנן סברי ממון הדיוט הוא, אבל בגבולין דברי הכל פטור.

ובטעם פטורא דמע"ש בגבולין נחלקו הראשונים, דבפירש"י שם כתב בפי' קמא, דבגבולין דאין לה היתר אכילה אלא בפדי' לכו"ע הוי ממון גבוה וע"כ היא פטורה מן החלה, וכ"כ הרמ"ה והמאירי שם, וכ"כ התוס' בסוכה ל"ה א' סוד"ה לפי, והמיוחס לריטב"א בב"מ צ' א', - אך בפי' בתרא כתב רש"י דהא דבגבולין לכו"ע פטורה, הוא משום דאין לה היתר אכילה בשעת חיוב חלה, וע"כ לא קרינן בי' ראשית עריסותיכם, וכ"כ התוס' בקידושין נ"ג ב' ד"ה איהו לא ניח"ל ובב"מ צ' א' ד"ה כאן במעשר ראשון ובבכורות ט' ב' בד"ה ותנן ר' יהודה, וכ"כ התוס' הרא"ש והרשב"א בקידושין שם, וכ"כ השלנ"ל שם בשם הראב"ד.

ז] ובתוס' הגרע"א במשנתינו כתב דממש"כ הרע"ב דסתם מתניתין כר"מ, משמע דס"ל דלרבנן אף חוץ לירושלים מוכרין אותו, והיינו משום דהכא איירי במכירה חוץ לירושלים ע"מ להעלותו לירושלים, וכתב ללמוד מזה דס"ל דהא דמע"ש הוי ממון הדיוט אף חוץ לירושלים, והק' מזה על מש"כ התוי"ט בסוכה פ"ג מ"ה בפשיטות דמע"ש חוץ לירושלים לכו"ע הוי ממון גבוה, והוא כדעת רש"י בסנהדרין בפי' קמא ודעימי', ועמש"כ הגרע"א בזה במכתבו שהביא התפא"י.[[6]](#footnote-7)

ולכאו' י"ל בזה, דחלוק הוא הא דמע"ש ממון גבוה לר"מ אף בירושלים, מהא דמע"ש ממון גבוה בגבולין אף לר' יהודה, דהא דמע"ש ממון גבוה לר"מ אף בירושלים, הגם דהוא ניתן לו לאכילה, בע"כ דהוא משום דדינו כקדשים דממון גבוה הם, אך לר' יהודה דמע"ש בירושלים אינו ממון גבוה, הרי בע"כ דל"ה המע"ש כקדשי מקדש, והא דבגבולין הוא ממון גבוה, היינו משום דלא ניתן לאכילה.

ולפ"ז מתפרש היטב הא דתלינן לדין מכירת מע"ש בגבולין בפלוגתא דר"מ ור' יהודה, אף דבגבולין לכו"ע ממון גבוה הוא, דהנה בעיקר מה שאמרו בירושלמי דהא דאין מוכרין מע"ש הוא משום דקדושה כתיבא בי', צ"ב, שהרי אף תרומה ושביעית כתיב בהו קדש, ואפ"ה מוכרין אותם, בגונא דליכא משום איסור סחורה בפירות שביעית, - ובע"כ דמכוון הירושלמי הוא משום דבמע"ש מתפרש הא דכתיב בי' קדש, דאי"ז דין קדושה בעלמא למצותו כתרומה ושביעית, אלא הו"ל כקדשים, וע"כ אין מוכרין אותו.

ואשר ע"כ תליא דין מכירתו בפלוגתא דר"מ ור' יהודה, דלר"מ דמע"ש ממון גבוה הוא משום דהוי כקדשים, אף אין מוכרין אותו, אך לר' יהודה דמע"ש בירושלים ממון הדיוט הוא, ובע"כ דל"ה כקדשים, הרי דאף דבגבולין ממון גבוה הוא, משום דלא ניתן שם לאכילה, מ"מ לא נאסר למכרו.

ח] **ואין ממשכנין אותו,** בירושלמי מפרשינן דהא דאין ממשכנין אותו, היינו דהנכנס לתוך ביתו של חבירו למשכנו אל ימשכן מע"ש שלו.

ובטעם הא דאין ממשכנין אותו אמרו בירושלמי דהוא משום דכתיב בי' ברכה, והביאוהו הריבמ"צ והר"ש והרא"ש, - ובפי' הרש"ס כתב דהיינו משום דקי"ל דאין ממשכנין אלא בפחות שבכלים, כדכתיב יוציא אליך, וכיון דמע"ש כתיב בי' ברכה הוא חשוב ונכבד בעיני המקום, - ובביאור הגר"א כתב לפרש דכיון דכתיב בי' ברכה, ע"כ אסור למשכן ברשות בי"ד דהוי קללה.

ט] בפי' הרש"ס כתב דהא דאיצטריך לה"ט דכתיב בי' ברכה, הוא לדעת ר' יהודה דממון הדיוט הוא, דלדעת ר"מ דממון גבוה הוא פשיטא דאין ממשכנין ואפי' ממשכנו אינו משכון, דלאו דידי' הוא.

אך למש"כ הר"ש והרא"ש דמתניתין דאין מוכרין אותו ר"מ היא, ואפ"ה פירשו דהא דאין ממשכנין אותו הוא משום דכתיב בי' ברכה, מבו' דגם לדעת ר"מ בעינן לה"ט דכתיב בי' ברכה, - ולכאו' הוא משום דאף דלאו דידי' הוא ולא מצי חייל המשכון, מ"מ הא דאסור ליקח אותו בתורת משכון, הוא משום דכתיב בי' ברכה,[[7]](#footnote-8) וזה ע"ד מש"נ לעיל אות ב' במה שאמרו דהא דאין מוכרין אותו הוא משום דכתיב בי' קדושה, ולא אמרו דהוא משום דהוי ממון גבוה וא"א למכרו.

י] **ואין מחליפין אותו,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דההחלפה הויא כמכירה, וכ"ה דאין מוכרין אותו ה"נ אין מחליפין אותו,[[8]](#footnote-9) ומבו' דמפרש דהא דאין מחליפין אותו אי"ז בדרך חילול, שיתחללו פירות המע"ש על פירות החולין, אלא כשמחליפו ע"מ שיוליכו חבירו לירושלים, ובכה"ג ה"ז אסור משום דהוי כמכירה, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש לקמן במתניתין, ובפי' הרמב"ן בדברים כ"ו י"ד, וכ"כ במאורות הגר"א.

אך הגר"א בשנו"א פירש דהא דאין מחליפין אותו הוא משום דאין פודין מע"ש אלא בכסף, ומבו' דמפרש דהא דאין מחליפין אותו הוא בדרך חילול, ומה"ט הוא דאין מחליפין משום דאין מע"ש מתחלל ע"ז.[[9]](#footnote-10)

יא] בפי' הרמב"ן בדברים שם משמע דהא דתני דאין מחליפין אותו, אף דכבר תני דאין מוכרין אותו, רבותא הוא דאף דמחליף אותו בדבר טהור הראוי לאכילה, ה"ז אסור, עיי"ש.

והרש"ש כתב דקמ"ל דאסור להחליף אף מע"ש על מע"ש, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"ח והסמ"ג לאוין רנ"ט, דמפרשי להא דאין מחליפין אותו דלא יאמר לו הילך יין שמן ותן לי שמן מעשר, וכ"נ גם בד' הרא"ש, וכמש"נ באות י"ז, - אך במאורות הגר"א כתב דהא דאין מחליפין אותו הוא כשמחליף יין מע"ש ביין של חולין, עיי"ש.

יב] **ולא שוקלין כנגדו,** בשבת כ"ב ב' מבו' דהא דאין שוקלין כנגדו הוא משום ביזוי מצוה, ועמש"נ לדון בזה להלן אות י"ז, ומייתינן התם להא דתניא דסלע של מע"ש אין שוקלין כנגדו דינרי זהב ואפי' לחלל עליו מע"ש אחר, ופריך דלמ"ד התם דמדליקין מנר לנר אף ע"י קינסא, מ"ט אין שוקלין כנגד המע"ש, ופירש"י שם דהיינו דכ"ה דשרי להדליק מנר לנר אף ע"י קינסא (דאין הדלקה זו עצמה מצוה) משום דהוא צורך מצוה, ה"נ יש להתיר לשקול כנגדו דינרי זהב לחלל עליו מע"ש אחר, דהוא צורך מצוה, ומשני דהוא מגזירה שמא לא יכוין משקלותיו ומפיק להו לחולין, ופירש"י דהיינו דשמא לא ימצאם טובים או ימצאם יתירים ויחוס עליהן ולא יחלל המעשר עליהן, ונמצא שביזה המעשר שלא לצורך.[[10]](#footnote-11)

יג] אך הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"ט כתב, ז"ל, מע"ש אין שוקלין כנגדו אפי' דינרי זהב ואפי' לחלל עליהם מע"ש אחר, גזירה שמא יכוין ממנו משקלות ונמצאו הפירות חסרים והוא שוקל בהן מעות לחלל עליהם מעשר אחר נמצא מוציא מעשר לחולין בפחות בדמיו, עכ"ל.

והמהר"י קורקוס שם כתב בדעתו, דלא גריס התם סלע של מע"ש אלא מע"ש, כדתנן הכא ובתוספתא (וכ"ה בד' המאירי בשבת שם), ומיירי בפירות, ובזה הוא דאמרינן דהא דאין שוקלין כנגדו דינרי זהב, הוא משום דהפירות תמיד הם הולכין וחסרין, שמתייבשים או מרקיבים או עכברים אוכלין מהן, וחיישינן דכשיכוין משקל אלו הפירות וידע שמשקלם י' ליטרין, ישקול מכאן עד חדש כנגדן מעות לחלל עליהם מע"ש וכן יעשה תמיד ולא ישים אל לבו שחסרו והפירות חסרין והוא שוקל תמיד כנגדן, ונמצא מעשר יוצא לחולין בפחות מדמיו.[[11]](#footnote-12)

יד] והמהר"י קורקוס שם כתב עוד, די"ל דגריס הרמב"ם סלע, וגזר סלע אטו פירות,[[12]](#footnote-13) והוכיח כן ממש"כ הרמב"ם שם ה"כ דמעות של מע"ש אין שוקלין כנגדן.

אך הלח"מ בפ"ד מחנוכה ה"ט כתב בסו"ד דלדעת הרמב"ם מותר לשקול כנגד סלע של מע"ש, עיי"ש, וצ"ל לדעתו דמש"כ הרמב"ם דמעות של מע"ש אין שוקלין כנגדן, הוא כשאינו שוקל כדי לחלל מע"ש אחר, דבכה"ג ה"ז אסור משום ביזוי מצוה, אך כל ששוקל כנגדן כדי לחלל מע"ש אחר, דליכא בזה משום ביזוי מצוה, שרי.[[13]](#footnote-14)

טו] הרמב"ם בפ"ד מחנוכה ה"ט כתב דמותר להדליק נר חנוכה מנר חנוכה אחר, והראב"ד שם כתב דמותר אף ע"י קינסא, והמ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דע"י קינסא אסור, כיון שבשעה שמדליק אינו עושה המצוה, ולא התירו אלא כשמדליק מנר לנר ממש כגון בפתילות ארוכות, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"ג מתמידין הי"ד.

והלח"מ בהל' חנוכה ובהל' תמידין שם הק', דלפי המבו' בסוגיית הגמ' בשבת הרי דאם אין מדליקין לנר ע"י קינסא משום ביזוי מצוה, ה"נ יש לאסור לשקול כנגד מע"ש, וכל הא דהוצרכו לה"ט דשלא לא יכוין משקלותיו הוא רק למ"ד דמדליקין מנר לנר ע"י קינסא, וא"כ לפ"מ שפסק הרמב"ם דאין מדליקין מנר לנר ע"י קינסא, מ"ט הוצרך בהל' מע"ש לפרש דהא דאין שוקלין כנגד מע"ש הוא משום דשמא יכוין מהן משקלות וכו', ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ המרכה"מ בהל' חנוכה שם, ומש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מע"ש שם.

טז] הלח"מ בהל' חנוכה שם כתב דלמש"כ הרמב"ם דהא דאין שוקלין כנגד פירות של מע"ש הוא משום דשמא יכוין משקלות וכו', א"כ ה"נ אסור לשקול כנגד פירות אחרים, משום דאפשר דהפירות חסרו, וכתב דאה"נ דיש לאסור אף בפירות אחרים, ומש"כ הרמב"ם להך דינא במע"ש, הוא משום מש"כ בתחילת דבריו דאין שוקלין כנגדו אפי' דינרי זהב, דהוא משום בזיון, והוא רק בפירות של מע"ש.[[14]](#footnote-15)

אך המרכה"מ שם כתב דבפירות חולין לא שייך למיגזר שמא יעשם משקולת, שהרי עומדים לאכילה ולסחורה, ורק בפירות מע"ש בגבולין שאין בהן היתר אכילה, הוא דחיישינן שמא כשמתעכב להעלותם לירושלים יכוין מהם משקולת, ולעיל מינה כתב כן גם במה שאסרו בסלע של מע"ש לשקול כנגדו, דהוא משום דצריך להשהות המעות כ"ז שהן בגבולין.

ולכאו' י"ל עוד בזה, דמה שאסרו לשקול כנגד פירות של מע"ש גזירה שמא יכוין ממנו משקלות, אי"ז איסור מחודש שאסרו מגזירה דשמא יכוין משקלותיו, אלא היינו דכיון דנאסר לשקול כנגד מע"ש משום בזיון קדשים, ובאנו להתיר משום דהוי זה לצורך מע"ש, הרי דע"ז הוא דאמרינן דכיון דיש לחוש שמא יכוין משקלותיו וכו' ואי"ז האופן הראוי למע"ש, ע"כ הדר דינא דיש בזה משום ביזוי קדשים, וע"כ אין לאסור בזה אלא בפירות של מע"ש,[[15]](#footnote-16) וכ"נ להדיא בד' המאירי בשבת שם, דאף כששוקל לצורך מע"ש יש בזה משום קצת ביזוי, אלא דכיון דהוי לצורך אותה מצוה שרי, וכל שיש קצת חשש לדבר אחר לא התירו לזה, ושו"ר עד"ז באבי עזרי בהל' מע"ש שם בסו"ד.

יז] המהרי"ט בקידושין ל"ח א' כתב בתו"ד דמע"ש קודם פדיון אינו אסור בהנאה, - אך השאג"א בסימן צ"ז הוכיח מסוגיית הגמ' בבכורות ט' ב' דמע"ש בגבולין אסור בהנאה, משום דהקפידה תורה להפקיע לאיסור בכסף צורי, עיי"ש, וכ"כ המנחת ברוך בסימן ל"ד ענף א',[[16]](#footnote-17) אך העמק ברכה לולב סימן י"ד כתב דהגמ' שם הוא רק לדעת ר' יהודה, ולא קי"ל כוותי',[[17]](#footnote-18)

והמנחת ברוך שם בסו"ד הק' לפ"ז דא"כ מ"ט לא אסרו לשקול כנגד המע"ש אלא משום ביזוי מצוה, ולא אסרו בזה משום דמע"ש אסור בהנאה, וכתב דאף דאסור לשקול כנגדו משום איסוה"נ, מ"מ כל ששוקל כנגדו כדי לחלל עליו מע"ש אחר, ל"ה הנאה האסורה, דמצוות לאו ליהנות ניתנו, ובזה לא אסרו אלא משום ביזוי מצוה, - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש דמשמעות דבריהם דעיקר הא דאין שוקלין כנגדו הוא משום ביזוי מצוה, וגם במש"כ המנחת ברוך דכל ששוקל כנגדו כדי לחלל מע"ש אי"ז הנאה אסורה, הק' האבי עזרי בפ"ג ממע"ש הי"ט דבכה"ג ליכא למימר מצוות לאו ליהנות ניתנו, עיי"ש, וצ"ע.

יח] **ולא יאמר אדם לחבירו בירושלים הילך יין ותן לי שמן,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמה שייחד ירושלים הוא משום דשם אכילת מע"ש, - והרא"ש כתב דאף דכבר תנן לעיל דאין מחליפין אותו, התם איירי חוץ לירושלים, והכא קמ"ל דאפי' בירושלים דקונין בו מאכל ומשתה לא יחליף פירות בפירות, ומבו' דגם ברישא איירי במחליף בפירות של מע"ש, וזהו דס"ד דבירושלים שרי.

אך במאורות הגר"א כתב דהא דתנן הכא דלא יאמר לחבירו בירושלים ה"ה חוץ לירושלים, וכן הא דתנן ברישא דאין מחליפין אותו הוא אף בירושלים, אלא שדיבר בהוה, דברישא איירי במחליף יין ביין וכיו"ב, אלא דמחליף מע"ש בחולין כדי לאכול במקומו, ואיירי בחוץ לירושלים, והכא איירי במחליף מע"ש במע"ש ואינו מחליף בדומה.

יט] **וכן שאר כל הפירות,** הריבמ"צ כתב דהיינו דלא יתן תמרים ויקח תאנים, ועד"ז כתב הר"ש, - והרא"ש כתב דקמ"ל דאף דמעשר דידהו ל"ה אלא מדרבנן מ"מ אסור,[[18]](#footnote-19) - ובפי' הרש"ס כתב דקמ"ל דלא תימא דהני דוקא הואיל ומתקיימין לזמן מרובה מיחזי כסחורה, ומע"ש לא ניתן אלא לאכילה ושתי' ולא לסחורה, אבל שאר פירות דמיד בעי למיכלינהו הו"ל דשרי, וקמ"ל דאף בשאר פירות אסור.

כ] **אבל נותנין זל"ז מתנת חנם,** הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי שאמרו דמתניתין ר"מ היא דאמר דמתנה אינה כמכר, ודחי ר' יוסי דדברי הכל היא, ואיירי כהדא דתניא הי' אומר אדם וכו', ופירשו דהיינו דאיירי כשמזמינו לאכול אצלו, ובכה"ג שרי אף למ"ד דמתנה כמכר.[[19]](#footnote-20)

ובד' הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"ח מבו' דמותר ליתנו אף במתנה גמורה, וזהו שכתב דאומר לחבירו הך לך יין שאין לי שמן וכו',[[20]](#footnote-21) ולפ"מ שפירשו הר"ש והרא"ש בד' הירושלמי ה"ז כמ"ד דמתנה אינה כמכר.

אמנם הנה הרמב"ם בפי"א משמו"י הי"ט ובפי"ב ה"ד פסק כדעת רבנן דמתנה כמכר, וצ"ע דא"כ מ"ט התיר הכא ליתן מע"ש במתנה.[[21]](#footnote-22)

כא] ובפשוטו צ"ל בזה, דהנה בירושלמי אמרו ע"ז, התיבון הרי מעשר בהמה דברי הכל אינו נמכר, ואתא אמרת ניתן במתנה, אף זה ניתן במתנה, והיינו דאף אם מתנה כמכר, מ"מ י"ל דמותר ליתן מע"ש במתנה, דומיא דהא דמעשר בהמה ניתן במתנה אף שאינו נמכר, וכ"כ בפי' הריבמ"צ דאף למ"ד דמתנה כמכר, הכא מודה דמתנה לאו כמכר הוא, דהא מעשר בהמה לדברי הכל אינו נמכר ואפ"ה ניתן במתנה, אך הר"ש והרא"ש לא הביאו להך מילתא מד' הירושלמי, וכנראה פירשו לה בע"א, וצ"ע, וזהו שפסק הרמב"ם דמע"ש ניתן במתנה אף דקי"ל דמתנה כמכר.

כב] וי"ל עוד בזה בפשיטות, **דהנה בחי' הראב"ד בב"ק ע"ט א' הק' בהא דתניא התם דגנב ונתן חייב בדו"ה, דמהיכ"ת דמתנה הויא כמכר, והלא לענין בתי ערי חומה לרבנן מתנה אינה כמכר, ולגניבת נפש מי אמרינן דמתנה כמכר, ותירץ דהוא משום דהויא דומיא דטביחה שנשתרש בחטא, וכעי"ז כתב הרשב"א שם, - והפרי יצחק בח"ב סימן נ"ה כתב ע"ד הרשב"א דקשיא לי' אף לרבנן דמתנה כמכר, דהיינו רק לענין יובל ולענין בתי ערי חומה, דמרבינן לה מקרא בבכורות נ"ב ב' ובערכין ל"א ב', אך לענין שאר מילי ל"ה מתנה כמכר, כדחזינן דביובל ובבתי ערי חומה בעינן קרא להא דמתנה כמכר, ולא ילפינן מינייהו לעלמא דהוי ב' כתובים הבאים כאחד ואין מלמדין,[[22]](#footnote-23) וכ"כ המנ"ח במצוה ל"ו, ועי' גם בבית אפרים חו"מ סימן ל"ט שכתב כן, ועיי"ש בפרי יצחק שהוכיח מד' הראשונים בכ"ד דבעלמא ל"ה מתנה כמכר.**

**ולפ"ז הרי דה"נ הוא בהא דנאסר ליתן מע"ש במכר, דאף לרבנן ל"ה מתנה בכלל מכר, - והירושלמי דתלי בפלוגתא דר"מ ורבנן, י"ל דס"ל דלרבנן בכל מילי הוי מתנה כמכר, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' הירושלמי במעשרות פ"ב ה"א, אך לפ"מ שאמרו בתלמודין דכל הא דלרבנן הויא מתנה כמכר הוא מרבויא דקרא, הרי דבשאר מילי מודו רבנן דל"ה מתנה כמכר, וזהו שכתב הרמב"ם דמותר ליתן מע"ש במתנה, וכבר נתבאר כן במעשרות פ"ב מ"א בטעם מה שפסק הרמב"ם דהמתנה אינה קובעת כמכר.**

**כג] אמנם בעיקר מה שתלו לזה בירושלמי בהפלוגתא אם מתנה כמכר, אף דכל הא דס"ל לרבנן לענין יובל ובתי ערי חומה דמתנה כמכר הוא משום דמרבו לה מקרא, י"ל בזה בע"א, דהנה בעיקר דברי הירושלמי צ"ב, דהכא הרי לא כתיב בקרא איסור מכירה, אלא הוא משום שכתוב בו קדושה, וכמו שאמרו בירושלמי לעיל מינה, וכיון דקדש הוא לא מזדבן, ובפי' הרש"ס כתב דהוא משום דהו"ל בזיון למכרו, ואיכא למ"ד דאף דממון הדיוט הוא אסור למכרו מפני זלזולו או כדי שיהיו הכל צריכין למחיצתן, ואף דיש מקום לדון אם מכח הני טעמי יש לאסור אף במתנה, מ"מ מ"ט תליא במה שנחלקו במקומות שנתפרש בקרא איסור מכירה אם מתנה בכלל.**

**ולכאו' הטעם בזה הוא, דעיקר הפלוגתא אם מתנה כמכר, הוא אם חזינן לנתינת מתנה כמעשה מכירה, ובזה הוא שנחלקו במקומות שנתפרש בקרא איסור מכירה, אם הויא מתנה בכלל, וע"כ ה"נ הכא אף דפשיטא לן דמשום בזיון וזלזול מע"ש אין לאסור אלא במכירה ולא במתנה, מ"מ אם נתינת מתנה הויא כמעשה מכירה, אף בזה יש לבזיון וזלזול מע"ש.**

**ולפ"ז י"ל דלעולם עיקר פלוגתא דר"מ ורבנן היא בהך מילתא אם נתינת מתנה הויא כמעשה מכירה, ואך דגם לרבנן דהויא כמעשה מכירה, מ"מ באיסורים שנתפרש בקרא לא ימכר הי' לנו לומר דרק מכירה ממש נאסרה, אך נתינת מתנה, אף דדמיא למעשה מכירה, מ"מ אינה בכלל לא ימכר, וזהו דמרבינן מקרא אף מתנה, ור"מ דפליג אהנך רבויי, הוא משום דס"ל דנתינת מתנה אינה כלל כמעשה מכירה, וכיון דכתיב בקרא מכירה, אין לנו לרבות אף מתנה,[[23]](#footnote-24) אך הכא דלא נתפרש בקרא מכירה, אלא דמסברא הוא דמכירה הויא בזיון וזלזול מע"ש, הרי דאם מתנה כמכר יש לאסור אף במתנה.[[24]](#footnote-25)**

כד] בירושלמי אמרו דר' מנא אמר דמתניתין לא אתיא כר"מ אלא כר' יהודה דעשה אותו כנכסיו, דלר"מ דמע"ש ממון גבוה אין נותנין אותו במתנה, התיבון הרי מעשר בהמה דברי הכל אינו כנכסיו ואת אמרת ניתן במתנה, אף זה ניתן במתנה, - ובד' הירושלמי לקמן פ"ד מ"ג מבו' דאי"ז רק היתר ליתנו במתנה, אלא היינו דהוא נקנה במתנה, ומשום דר"מ לטעמי' דמתנה אינה כמכר, וצ"ב דכיון דמע"ש ממון גבוה ואינו שלו, היאך מצי ליתנו במתנה, ומה מהני לזה הא דמתנה אינה כמכר.??

ובשיעורי הגר"ש בקידושין נ"ג ב' אות תס"ב וב"ב קכ"ג ב' אות מ"ה הוכיח מזה כמש"כ הגר"ח דאף למ"ד דמע"ש ממון גבוה הוי המע"ש שלו, אלא דיש לזה דינים של ממון גבוה, וע"כ כיון דמתנה אינה כמכר ואי"ז סותר לקדושת המע"ש, שפיר חיילא המתנה.

כה] אמנם בתלמודין בקידושין נ"ד ב' אמרו בפשיטות, דלמ"ד דמע"ש ממון גבוה לא מצי יהיב לי' במתנה, ומבו' דאף דלר"מ גופי' מתנה אינה כמכר, מ"מ ל"מ ליתן מע"ש במתנה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"ז דמע"ש אינו נקנה במתנה.[[25]](#footnote-26)

**פ"א מ"ב**

א] **מעשר בהמה אין מוכרין אותו וכו',** הרמב"ם בפ"ו מבכורות ה"ה כתב דיראה לי שהמוכר מעשר לא עשה כלום ולא קנה לוקח, ובטעם הא דאין מעשיו מועילין, כתב המהר"י קורקוס שם דהוא משום דהא דאין מעשר בהמה נמכר ילפינן לה מדכתיב לא יגאל, וילפינן גאולה גאולה מחרמים, וכיון דהוציא את המכירה בלשון גאולה דהיינו פדי', הרי דכ"ה דאין הפדי' מועלת, וכדילפינן בתמורה ה' ב' דאף לאביי דאי עביד מהני, מ"מ אין להן פדיון מדכתיב קדש הם בהוייתן הם, ה"נ אין המכירה מועלת,[[26]](#footnote-27) ועד"ז כתב הנובי"ת אהע"ז סימן קכ"ט.

והרמב"ם שם כתב דלפיכך אינו לוקה, והאחרונים נחלקו בטעמו, דהלח"מ שם כתב דהוא משום דס"ל דקי"ל כאביי בתמורה ד' ב' דכל דלא מהני לא לקי, אך לדעת רבא הוא לוקה משום דעבד אמימרא דרחמנא, וכ"כ הנובי"ת באהע"ז סימן קכ"ט, והקצוה"ח בסימן רפ"א סק"א, - אך המהר"י קורקוס שם כתב דאף לדעת רבא אינו לוקה, כיון דמחזיר את מעות המקח ומבטל מה שעשה, וצ"ב.[[27]](#footnote-28)

ב] והמנ"ח במצוה שס"א כתב דהא דלא חיילא המכירה, הוא משום דהו"ל כמוכר עולתו ושלמיו דלא עשה כלום, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד ממעילה ה"ח, ועד"ז כתב המשיב דבר בח"ב סו"ס פ"ז דהו"ל ממון גבוה ואינו שלו, וע"כ ל"מ למכרו, והמנ"ח שם כתב דמה"ט הוא דלא לקי אף לדעת רבא דאף אם לא מהני לקי (משום דעבר אמימרא דרחמנא), דכ"ז הוא היכא דלא מהני משום הלאו, אך היכא דאף אלמלי הלאו ל"ה מעשיו מועילין, לא לקי.[[28]](#footnote-29)

אמנם הנה הקצוה"ח בסימן ת"ו סק"א כתב דמש"כ הרמב"ם דהמוכר עולתו ושלמיו לא עשה כלום, אף דקי"ל כריה"ג דקק"ל ממון בעלים הם, היינו דל"מ מכירתו להקריבו על שם הקונה, אך לעולם מהני המכירה על הבשר שיאכל הקונה את הבשר, וזה כמש"כ התוס' הרשב"א בפסחים פ"ט ב' דאף דלריה"ג קק"ל ממון בעלים הם ויכול למכרן שיהא הבשר ללוקח, מ"מ אינם עולין ללוקח לשם חובה, דאין אדם מוכר כפרתו, ולפ"ז הרי אין לפרש דהא דהמוכר מעשר לא עשה כלום הוא מדינא דהמוכר עולתו ושלמיו דלא עשה כלום, דכיון דמעשר בהמה ממון בעלים הוא, שפיר הוי כבעלים למכור את הבשר, ובע"כ דהא דלא עשה כלום הוא מטעמא אחרינא.[[29]](#footnote-30)

ג] **ולא בע"מ חי ושחוט,** בבכורות ל"א ב' אמרינן דהא דאינו נמכר שחוט אינו אלא מדרבנן, דכתיב והי' הוא ותמורתו יהי' קדש לא יגאל, אימתי עושה תמורה מחיים אימתי אינו נגאל מחיים הא לאחר שחיטה נגאל, ורבנן הוא דגזרו לאחר שחיטה אטו לפני שחיטה,[[30]](#footnote-31) וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו,[[31]](#footnote-32) והרא"ש כתב דהא דמה"ת הוא נמכר שחוט, הוא משום דגאולה לא שייכא לאחר שחיטה, וצ"ב דבגמ' אמרינן דהוא משום דהוי דומיא דתמורה דהוא מחיים.

ומשמעות הדברים דהא דבע"מ אינו נמכר מחיים הוא מדאורייתא, ורק הא דאינו נמכר לאחר שחיטה אינו אלא מדרבנן, וכ"ה להדיא בד' הרא"ש במשנתינו ובפי' הרגמ"ה בבכורות ל"ב א'.

אך הנה הרמב"ם בפ"ו מבכורות ה"ה כתב, ז"ל, מעשר בהמה אסור למכרו כשהוא תמים וכו', ובה"ו כתב, ז"ל, מדברי סופרים שאסור למכרו בע"מ ואפי' שחוט, עכ"ל, ומשמע דלא נאסר מדאורייתא אלא למכרו כשהוא תמים, אך בע"מ אפי' חי אינו אסור אלא מדרבנן, - והמהר"י קורקוס בה"ה שם עמד ע"ז דזה דלא כמשמעות הסוגיא בבכורות שם, וגם דכיון דילפינן לה מתמורה דעושה תמורה מחיים, הרי דכיון דאף בע"מ עושה תמורה, ה"נ באזהרת לא ימכר אף בע"מ בכלל,[[32]](#footnote-33) והק' עוד במש"כ הרמב"ם בה"ו דאסור למכרו שחוט גזירה שמא ימכרנו חי, ומשמע דכל שמוכרו חי אף שהוא בע"מ ה"ז אסור מה"ת, ועיי"ש שכתב לדחוק בד' הרמב"ם דלעולם אסור מה"ת למכרו אף כשהוא בע"מ, ומש"כ הרמב"ם תמים, הוא משום דכולל גם לאיסור הפדי', דל"ש אלא בתמים, דבע"מ הוי חולין גמורין ול"ש בי' פדי'.

ד] בפירש"י בבכורות ל"ב ב' ד"ה העמדה והערכה בעי כתב, ז"ל, והאי לא יגאל לא ימכר הוא ומשום דעביד בי' עובדא דחול קאסר לי' רחמנא, הלכך מחיים דחמירא קדושתי' אסור, לאחר שחיטה דאקלישא קדושתי' דהא נשחט בחוץ לאכילת זרים שרי למכור, עכ"ל.

ובחי' הגרי"ז בהל' בכורות כתב בדעתו דכל הא דלאחר שחיטה אינו אלא מדרבנן, הוא רק במעשר בע"מ ומשום דאיקלישא קדושתי' ע"י שחיטתו שניתר לאכילת זרים, וכדילפינן בתמורה ל"א מדכתיב תזבח ואכלת אין לך בהן היתר אלא משעת זביחה ואילך, ונאמר בזה דינא דפסוהמ"ק זביחתן מתרת לאיסור קדש שלהן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א ממעילה ה"ט ובפ"ג מבכורות הי"א, ומשו"ה כל שנשחט איקלישא קדושתי' ואין בו איסור לא יגאל רק מדרבנן, וא"כ כ"ז הוא במעשר בע"מ דזביחתו מתרת לאיסור קדש שבו וקלישא קדושתי' לאחר שחיטה, אבל במעשר תם דלא קלישא קדושתי' ע"י שחיטתו, נוהג בו איסור לא יגאל גם לאחר שחיטה מדאורייתא, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרמב"ם, וכ"כ המנ"ח במצוה שס"א בדעתו דתם שחוט אסור למכרו מה"ת.

אך עיי"ש שהביא מד' התוס' בזבחים ט' א' ד"ה למאי נפ"מ שנקטו דגם במעשר תמים שנשחט בפנים לשם מעשר לי"ב איסור מכירה אלא מדרבנן, ועפי"ז הק' בסוגיית הגמ' שם, ולדעת רש"י ניחא קו' זו, וכתב בדעתם דהא דאחר שחיטה נגאל הוא דינא בעלמא דרחמנא תלי לא יגאל בעשיית תמורה דכ"ז שעושה תמורה אינו נגאל.

ה] התוס' בבכורות ל"ב א' ד"ה הא לאחר שחיטה דנו בדין מפרכסת דהיא כחי', ומבו' בדבריהם שנסתפקו אם יש בה לאיסור מכירה, דשמא אף לענין תמורה הויא כחי', וממילא דיש בה לאיסור מכירה, והשטמ"ק בזבחים ט' א' נקט דיש בה לאיסור מכירה, ויישב בזה לקו' התוס' שם.

ובחי' הגרי"ז בהל' בכורות כתב דכ"ז הוא להתוס' לטעמייהו דס"ל דהא דאחר שחיטה נגאל הוי זה דינא בעלמא דרחמנא תלי לא יגאל בעשית תמורה דכל זמן שעושה תמורה אינו נגאל, ומשו"ה גם במפרכסת כיון דהרי היא כחי' לכל דבריה וקרינן בה בהמה בבהמה וישנה בעשיית תמורה, ממילא דהרי היא נכללת גם בלאו דלא יגאל, אבל למש"כ שם בדעת רש"י והרמב"ם דהא דאחר שחיטה נגאל הוא רק במעשר בע"מ משום דהותר איסור קדש שבו ע"י זביחתו ואיקלישא קדושתי', הרי ודאי דאף במפרכסת ליכא איסור מכירה מדאורייתא, כיון דעכ"פ נשחטה והותר איסור קודש שבה, דדין איסור קודש תלוי רק בזביחה ולא בחיות, וכל שנשחטה הותרה וממילא דאיקלישא קדושתה לענין כל הדינים ואינו ענין כלל לזה מה דהיא כחי' לכל דברי', דאין דין זה תלוי בחיות כלל, רק בהיתר זביחה כדכתיב בקרא תזבח ואכלת, ועיי"ש במה שהאריך לפרש להא דילפינן לה מתמורה, ולהא דלא ילפינן מתמורה אלא במעשר בע"מ, ואכמ"ל.

ו] **ואין מקדשין בו את האשה,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דתנא דמקדשין בגידים ובעצמות ובקרנים ובטלפים, ומפרשינן דהוא משום שכתוב בו ברכה, והר"ש הביא מירושלמי דפרכינן דיקדשו בבשרו, ומשני ר' יוסי כלום למדו מעשר בהמה אלא מחרמי כהנים, מה חרמי כהנים אין מקדשים בו את האשה אף מעשר בהמה אין מקדשין בו את האשה, ובירושלמי שם פריך דמעתה לא יקדשו לא בגידיו וכו', ומשני דהוא מפני שכתוב בהן ברכה, והיינו דכיון דכתיב בהו ברכה בע"כ דעכ"פ בגידיו וכו' מקדשין.[[33]](#footnote-34)

אמנם הנה בבכורות ל"ב א' משמע להדיא דמעשר בהמה חי אסור למכור את עורו גידו וחלבו וקרניו, ולא הותר למכרם אלא במעשר בהמה שחוט, דאיסור מכירתו הוא גזירה אטו חי, ולא גזרו אלא בדבר הנישום מחיים, ולכאו' הוא דלא כמו שאמרו בירושלמי דבגידים וכו' ליכא לעיקר איסור מכירה,[[34]](#footnote-35) - אך בד' הר"ש שהביא לד' הגמ' בבכורות ואח"כ הביא לד' הירושלמי, משמע דלא פליגי, וצ"ע.

ז] מד' הירושלמי מבו' דהא דאין מקדשין בו את האשה, הוא דומיא דחרמי כהנים, שאינם במכירה, וה"נ אין מקדשין בהן את האשה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דאסור לקדש אשה במעשר בהמה הוא משום דה"ז מכר ואסור למכרו, וכ"כ הרא"ש.

אך הנה בפירש"י בחולין קל"ז א' ד"ה בקדושה כתב די"מ דבכור וראשית הגז הם נכרי כהן לקדש בו את האשה, כדתניא בב"ק י"ג א' דבכור וכו' ומקדשין בו את האשה, אבל מעשר אינו נכסי בעלים לקדש בו את האשה דהא כתיב בי' לא ימכר ולא יגאל, וכתב ע"ז דלאו מילתא היא, דאפ"ה ממון בעלים הוא ומקדשין בו, כמו שאמרו בקידושין נ"ב ב' דהא דהמקדש בחלקו בין בקק"ל וכו' אינה מקודשת היינו לאחר שחיטה דלאו דידי' הוא דמשלחן גבוה קא זכו, אבל מחיים דידי' הוא.

והקהלת יעקב במערכת הפ' סימן רס"ה תמה ע"ז דלהדיא תנן הכא דמעשר בהמה אין מקדשין בו את האשה, וגם בסוגיית הגמ' בב"ק י"ג א' אמרינן דאף לריה"ג דקק"ל ממון בעלים, מ"מ מעשר בהמה דאינו נמכר לאו ממונו הוא, ועיי"ש במש"כ לדחוק בזה, ועמש"כ בזה המרומי שדה בחולין שם.

ח] והתורת זרעים במשנתינו כתב בדעת רש"י, דאף דאסור לקדש במע"ש את האשה, מדכתיב לא יגאל וילפינן מחרמי כהנים דאף מכירה בכלל, וקידושין הוו כמכירה, מ"מ מצד קניני הממון שפיר הוי בעלים לקדש בו את האשה, וע"כ אם עבר וקידש בו את האשה מקודשת.

אך קשיא טובא ע"ז מהא דתניא בתוספתא דקידושין פ"ד ה"ו דהמקדש בבשר מעשר אפי' לאחר שחיטה אינה מקודשת, ולהדיא דמכח הא דאין מקדשין בו את האשה, אף אם קידש בו את האשה אינה מקודשת, וכבר תמה הקהלת יעקב שם מזה ע"ד רש"י, וצ"ע.

ט] **הבכור מוכרין אותו תמים חי,** הריבמ"צ והר"ש הביאו למה שאמרו בב"ק י"ב ב' ובתמורה ז' ב' א"ר נחמן אמר רבה בר אבוה, דהא דמוכרין אותו תמים חי הוא רק בבכור בזה"ז דכיון דלא חזי להקרבה אית להו לכהנים זכי' בגוייהו, אבל בזמן שביהמ"ק קיים דחזי להקרבה לא, ובגמ' בב"ק שם מפרשינן דאף לריה"ג דקק"ל ממון בעלים הוא, מ"מ בבכור שהוא מתנות כהונה, משלחן גבוה קזכו, וע"כ הוא דבזמן הבית אין מוכרין אותו תמים חי.

ובחי' הגרי"ז בהל' בכורות עמד בזה, דהרי בעיקר החפצא ליכא שום נפקותא בין בזה"ז לבזמן שביהמ"ק קיים, וגם בכור בזה"ז קאי מעיקר דינו להקרבה לכשיבנה המקדש, ורק דאין יכולין עתה להקריבו, וא"כ במה נשתנה דין החפצא שלו להיות ממון בעלים,[[35]](#footnote-36) ועיי"ש שהוכיח מזה, דהא דליכא להכהן זכי' בבכור, אי"ז מעיקר דין החפצא של בכור, אלא הוא דין בפנ"ע של הפקעת דין בעלים וזכי' מחמת זה שעומד להקרבה, וע"כ תליא בהמציאות אם עומד להקרבה או לא,[[36]](#footnote-37) - ועיי"ש שהק' דא"כ אי"ז שייך כלל לדין מתנו"כ של בכור, אלא הוא דין בפנ"ע של הפקעת זכי' ע"י חלות דין הקרבה, ובב"ק שם מבו' דרק במתנו"כ נאמן דין זה, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה בע"א לדעת התוס', ונתבאר בהערה ט"ו.

י] בתמורה ז' ב' אמרינן דאין מוכרין אותו אלא תמים חי אבל שחוט לא, ומפרש לה רבא בבכור בזמן הבית דאף דהוא נמכר תם חי, מ"מ אינו נמכר שחוט,[[37]](#footnote-38) - והר"ש הביא מירושלמי דפליגי בה אמוראי דדעת ר"י בן פזי דהוא נמכר אף תם שחוט, ויליף לה מדכתיב יהי' לך, אפי' לאחר שחיטה,[[38]](#footnote-39) ודעת ריב"ל דאינו נמכר תם שחוט ויליף לה מדכתיב ובשרם יהי' לך כחזה התנופה.[[39]](#footnote-40)

ובחי' הגרי"ז בהל' בכורות כתב לבאר ביסוד הפלוגתא בזה, לפמש"כ התוס' בב"ק י"ב ב', במה שאמרו התם דאף לריה"ג דקק"ל ממון בעלים הם, ה"מ מחיים אבל לאחר שחיטה משלחן גבוה קזכו, וכתבו התוס' דהיינו רק בחלק כהנים, כדילפינן לה בקידושין נ"ב ב' מקרא דמן האש, מה אש לאכילה אף הוא נמי לאכילה, אך חלק בעלים הוי ממון בעלים אף לאחר שחיטה, וא"כ כ"ז הוא בחלק הכהנים של קרבנות שאין לכהן בהן רק דין אכילה ולא דין ממון, וכ"ה בל' הרמב"ם בפ"ה מאישות ה"ה, אך בבכור דדין מתנו"כ שלו הוא מחיים שנותנין אותו לכהן והוא מקריבו, וגם בכור שאין בו דין הקרבה כמו בכור בע"מ הוי לכהן, ע"כ ס"ל לר"י בן פזי דאף לאחר שחיטה הוי ממון בעלים, כיון שאין זכיית הכהן בו לאחר שחיטה מכח דין קדשי מקדש, אלא שזכה בו מחיים כמו בכור בע"מ ונעשה עליו בעלים, וע"כ אינו בכלל חלק כהנים הנאמר בקרא דמן האש, אלא הוי כחלק בעלים, וריב"ל יליף מקרא דובשרם יהי' לך כחזה התנופה, דבכור לאחר שחיטה יש בו חלות דין ושם מתנו"כ בהחפצא, ודין הבכור לאחר שחיטה דהוא לכהנים משלחן גבוה כמו חזה ושוק, ואף שזוכה בו מחיים, מ"מ אין דינו בו לאחר שחיטה כדין בעלים, אלא כדין כהן בחלקו מקדשי מקדש, כיון דאחר שחיטה נשתנה דין החפצא דהוי לכהן רק משלחן גבוה כחזה התנופה, ולא כדין בעלים בדין ממון,[[40]](#footnote-41) אך ר"י בן פזי יליף מקרא דיהי' לך ואפי' לאחר שחיטה, דגם לאחר שחיטה זכיית הכהן בו קיימת בדין ממון כמו מחיים ולא משלחן גבוה.

ואמנם כ"ז מתישב לדעת התוס' דהא דלאחר שחיטה משלחן גבוה קזכו הוא רק בחלק כהנים, אך לדעת רש"י בב"ק שם דאף זכיית הבעלים בשאר הבשר לאחר שחיטה היא משלחן גבוה, הרי דהדין נותן דה"נ בכור לאחר שחיטה משלחן גבוה קזכו, ומה"ט הוא דאינו נמכר תם שחוט.

יא] והגרי"ז שם כתב בביאור פלוגתא דר"י בן פזי וריב"ל לדעת רש"י, דר"י בן פזי דס"ל דבכור נמכר תם שחוט, הוא משום דילפינן מקרא דובשרם יהי' לך, דגזה"כ הוא בבכור דגם לאחר שחיטה ממונו הוא,[[41]](#footnote-42) ול"ה כשאר קדשים דילפינן מקרא דמן האש דאין לך בהן אלא דין אכילה בלבד, ומשא"כ בבכור דאף דזכייתו היא משלחן גבוה, אך התורה נתנתו להכהן לכל צרכיו, והוי ממונו גם לאחר שחיטה,[[42]](#footnote-43) וריב"ל ס"ל דבכור שוה לשארי קדשים, מהיקשא דכחזה התנופה, דלאחר שחיטה לאו ממונו.

ועיי"ש שכתב לפרש בזה מש"כ בפירש"י בתמורה שם ד"ה מוכרין אותו תמים חי כתב דהא דאינו נמכר תם שחוט, הוא משום דבזיון קדשים הוא, דלאו אורח ארעא לעשות סחורה בדבר שקרב ממנו למזבח, אשר קשיא טובא דמ"ט הוצרך לזה, ותיפו"ל דאחר שחיטה בכל הקדשים לאו ממונו הוא, ולדעת רש"י גופי' הוא אף בחלק בעלים,[[43]](#footnote-44) ולהנ"ל י"ל בדעת רש"י דס"ל דדעת תלמודין היא כמ"ד דשאני בכור מכל הקדשים ואף לאחר שחיטה ממונו הוא, ומ"מ אינו נמכר תם שחוט משום בזיון קדשים.

יב] בפירש"י בתמורה שם כתב דהא דבכור בזמן הבית אין מוכרין אותו תמים חי, הוא משום דאין לכהן זכי' בו אלא מהקטרת אימורים ואילך, - ובתוס' הגרע"א במשנתינו כתב דלפ"ז הדין נותן דאף בזמן הבית יכול למכרו שחוט, דכל הא דאינו מוכרו חי, הוא משום דעומד להקרבה ואין לו זכות בו קודם הקטרה, אך אחר הקטרה דזכה בו כהן יכול למכרו, וכתב דאי"ז מוכרח די"ל דאף שחוט אינו נמכר משום דלאו אורח ארעא לעשות סחורה בדבר שקרב למזבח, וכמש"כ רש"י לדעת רבא דמפרש למשנתינו בבכור בזמן הבית, וי"ל דרב נחמן לא פליג על הך סברא,[[44]](#footnote-45) ובחי' הגרי"ז בהל' בכורות כתב די"ל דהא דשחוט אינו נמכר הוא משום דמשלחן גבוה קזכו, וכנ"ל.

והגרי"ז שם כתב דלפ"ד רש"י נמצא דהא דמחיים לית לי' לכהן זכי' בגוי', והא דלאחר שחיטה לית לי' זכי', ב' דינים נפרדים הם, דהא דמחיים לית לי' זכיה, הוא משום דקאי להקרבה, והא דלאחר שחיטה לית לי' זכי', הוא משום דמשלחן גבוה קזכו,[[45]](#footnote-46) ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז לסוגיית הגמ' בב"ק י"ב ב' לדעת רש"י, ואכמ"ל.

יג] הגרי"ז שם הק' במש"כ רש"י בתמורה דהא דבזמן הבית אין מוכרין אותו תמים חי דהוא משום דאין לו בוק קודם הקטרה, דהוא דלא כמו שאמרו בב"ק שם דהא דאין מוכרין אותו תמים חי הוא משום דמתנו"כ משלחן גבוה קזכו, וכתב לישב דהיא היא, דבאמת אף דמשלחן גבוה קזכי מ"מ יוכל להיות ממונו, אם זיכתה לו התורה להיות שלו לכל דבר,[[46]](#footnote-47) וזהו שפירש"י דהא דל"ה ממונו, הוא משום דאין לו בו עד שעת הקטרה, וע"כ אין לו בו דין ממון, אך גם בה"ט לחודי' לא סגי, דאם ל"ה זכייתו משלחן גבוה, הרי דהא דאין לו בו עד הקטרה הי' רק איסורא בעלמא ולא חיסרון זכי', כמו לגבי בעלים דחשיב כממונו, ורק משום דעיקר זכייתו בו היא משלחן גבוה, אלא שבאנו לדון דמכח זכותו זו דמשלחן גבוה יהא חשוב מממונו, ע"ז אמרינן דכיון דאין לו בו עד הקטרה, אין כאן זכי' ליחשב ממונו.

יד] **ואין מחללין מע"ש על אסימון,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בב"מ מ"ד א' ובכ"ד כתב דהוא כסף שאין עליו צורה, וכ"כ הריבמ"צ והרמב"ם והר"ש והרא"ש במשנתינו, והערוך בע' אסימון, וכ"כ השו"ע בסימן של"א סקל"ח, ומה"ט הוא דאין מחללין עליו מע"ש, דכתיב וצרת הכסף בידך, וילפינן מינה דבעינן כסף שיש עליו צורה.

**ב** בספה"י לר"ת סימן תקפ"ח כתב דיש לו צורה, אלא דאין לו אותה צורה דהויא מטבע לשאת ולתת במקומו, והר"ש במשנתינו כתב בשמו דהוא מטבע שנפסל ויש לו צורה, וכ"כ המהר"ם חלאוה בפסחים ל"ה ב', אך התוס' בב"מ שם (סוד"ה הזהב) כתבו דלדעתו הוא יוצא בהוצאה בדוחק,[[47]](#footnote-48) והא דאין מחללין עליו מע"ש, הוא משום דלא תלי בצורה גרידא, אלא אם יוכל לתתו בירושלים בכל אשר תאוה נפשו.[[48]](#footnote-49)

**ג** הרמב"ן בב"מ שם כתב בשם י"מ דהוא מטבע שיש עליו צורה, אלא שנשברה או נסדקה צורתו, ושוב אינה חשובה ואינה יוצאה למו"מ אלא בשווי כסף שבו, אך אין המלך ובני המדינה מקפידין בהוצאתו במדינה שהרי הוא ממטבע שלהם ואינו פסול אלא שנשברה או נסדקה צורתו,[[49]](#footnote-50) והא דאין מחללין עליו מע"ש, הוא מפני שאין צורתו חשובה ואינו שוה אלא ככסף שאינו טבוע, וע"כ חשיב כפירות, דבעינן דבר שיש עליו צורה דהיינו שתהא צורתו חשובה ויוצאה למו"מ מפני צורת מטבע שבה, ועד"ז כתבו ש"ר שם.

טו] בעדיות פ"ג מ"ב פליגי בה תנאי דדעת רב דוסא דמחללין מע"ש על אסימון, ודעת חכמים דאין מחללין, ובב"מ מ"ז ב' א"ר יוחנן דר' דוסא ור' ישמעאל אמרו דבר אחד דתניא וצרת הכסף בידך לרבות כל דבר הנצרר ביד דברי ר' ישמעאל, ר"ע אומר לרבות כל דבר שיש עליו צורה, - והתוס' שם מ"ד א' והר"ש במשנתינו כתבו דלדעת ר"ת דאסימון יש עליו צורה, צ"ל דהא דמרבה ר' ישמעאל כל דבר הנצרר ביד, היינו דל"ב שיהא יוצא בהוצאה, ומ"מ בעינן שיהא בו צורה כ"ד, וע"ז הוא דפליג ר"ע וס"ל דבעינן שתהא לו צורה חשובה שתצא בהוצאה,[[50]](#footnote-51) - ועד"ז כתבו הרמב"ן וש"ר שם לפי' הי"מ דאסימון הוא מטבע שנשברה או נסדקה צורתו, דלר"ע בעינן כסף שיש עליו צורה דהיינו שתהא צורתו חשובה ויוצאה למו"מ מחמת צורת מטבע שבה, ולר' ישמעאל סגי במה שיש לו צורה, אף שאין צורתו חשובה ואינו שוה אלא ככסף שאינו טבוע.

טז] בב"מ מ"ז ב' תניא דאף לר' דוסא דמחללין על אסימון, מ"מ אין מחללין על מעות הניתנות בסימן לבית המרחץ, ובטעם החילוק ביניהם מצינו כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש שם כתב דלדעת ר"ת הוא משום דאסימון יש עליו צורה, ומעות הניתנות לסימן בבית המרחץ אין עליהן צורה, ואף ר' ישמעאל מודה דבעינן דבר שיש בו צורה כדמשמע קרא דוצרת הכסף, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם מ"ד א' והר"ש במשנתינו.[[51]](#footnote-52)

**ב** התוס' שם כתבו בדעת רש"י דשאני אסימון שהם מעות שנעשו ברוחב ובעובי ובמשקל המטבע היוצא בעיר, ובדבר מועט יטביעו הרבה מהם, - והתוס' הרא"ש שם הוסיף לפרש, דהוא משום דבעינן מטבע, כדכתיב ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך ואין קונין כל דבר אלא במטבע, ואסימון חשיב מטבע כיון דלא מיחסר אלא תיקון מועט ומעות הניתנות בסימן לאו מטבע הוא, - והריא"ז בקונט' הראיות שם כתב דהוא משום דאסימון קרוב להיות מטבע ודמי לכסף דקרא, ומעות הניתנות בבית המרחץ גריעי טובא שהן פסולות ורעות ול"ד למטבע כלל, ואע"ג דמרבי ר' ישמעאל כל דבר הנצרר, ה"מ מידי דדמי לכסף וקרינן בי' וצרת הכסף בידך.

**ג** הר"ש במשנתינו כתב דהוא משום דאסימון הוא של כסף, וע"כ אף שאין עליו צורה ואינו יוצא בהוצאה חשיב כדבר הנצרר ביד, ומעות הניתנות בבית המרחץ דאית בהו תרתי לגריעותא שהן של נחושת ואין יוצאין בהוצאה, וכיון דלא חשיב לא קרינן בי' נצרר ביד.

יז] בספר הישר לר"ת שם הק' על פירש"י דאסימון אין עליו צורה, דבב"מ מ"ז ב' א"ר יוחנן דאסימון הוא פולסא, ובשבת ס"ה א' אמרינן דפולסא יש עליו צורה,[[52]](#footnote-53) והר"ש והרא"ש במשנתינו כתבו לישב, דכל שאינו עשוי כשאר קרי לי' פולסא, ואסימון קרי לי' פולסא משום דאין לו צורה, ובשבת קרי לי' פולסא משום שהוא של עץ כפירש"י שם, וכ"כ התוס' והרשב"א בעירובין ל"א א', והתוס' הרא"ש בשבת ובעירובין ובב"מ, והריטב"א בשבת שם.

והנחל יצחק בסימן ס"ו סל"ח ענף א' והחי' הרי"מ באהע"ז סימן כ"ז סק"ג ד"ה גם י"ל הביאו מד' הראשונים הכא דבכלל דינא דאין מחללין מע"ש על אסימון, נכלל דאין מחללין מע"ש על מטבע של עץ דהוי ג"כ בכלל אסימון, והחי' הרי"מ שם כתב דהוא משום דאין לו שווי מחמת עצמו רק מחמת טיבועו,[[53]](#footnote-54) וכ"נ גם בד' החי' הרי"מ שם דזהו הטעם דאינו חשוב, עיי"ש, - וצ"ע דלא מצינו בד' הראשונים דמטבע של עץ הוי בכלל אסימון, ולא כתבו אלא דקרינן לי' פולסא, והדין נותן דכיון דיש עליו צורה, הוי בכלל וצרת הכסף בידך דמרבינן מינה כל דבר שיש עליו צורה.[[54]](#footnote-55)

יז] **ולא על המטבע שאינו יוצא,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דילפינן לה מדכתיב ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך, דבעינן שיהא כסף שאפשר להוציאו בכל מאכל שירצה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"י, - אך בפירש"י בב"ק צ"ז ב' ד"ה על מעות שאינם יוצאות כתב דהוא משום דלא קרינן בי' כסף צורה, וכ"כ הראב"ד שם דהתורה הקפידה על הצורה מפני שבשביל הצורה הוא יוצא, וכל שאינו יוצא לא חשיב ככסף צורה, ועד"ז כתב הרשב"א שם דלא חשיב ככסף צורה אלא כשיש עליו חשיבות מחמת צורתו.[[55]](#footnote-56)

יח] ולד' הרמב"ם דהא דבעינן מטבע היוצא הוא משום דבעינן כסף שאפשר להוציאו בכל מאכל שירצה, צ"ע דמ"ט בעינן למעט אסימון משום דבעינן דבר שיש עליו צורה, ולר' דוסא דל"ב דבר שיש עליו צורה, מחללין מע"ש על אסימון, ותיפו"ל דא"א להוציאו בכל מאכל שירצה, ובעינן ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך, והרי דעת הרמב"ם גופי' דאסימון אין עליו צורה כלל, וא"כ אינו יוצא בהוצאה, - וצ"ל כמש"כ התוס' הרא"ש בב"מ מ"ז ב' דאף דבעינן מטבע מדכתיב ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך ואין קונין כל דבר אלא במטבע, מ"מ אין למעט מזה אסימון, דחשיב כמטבע, כיון דלא מיחסר אלא תיקון מועט, ומה"ט אין פודין במעות הניתנות בבית המרחץ דלא חשיב כמטבע.[[56]](#footnote-57)

יט] יש להסתפק לדעת ר' דוסא דמחללין מע"ש על אסימון, אם ה"נ מחללין על מטבע שאינו יוצא, ולכאו' הדבר תלוי בפלוגתא, דלדעת הרמב"ם דהא דאין מחללין על מטבע שאינו יוצא הוא משום דבעינן ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך וגו', הוא גם לדעת ר' דוסא, דהרי מודה ר' דוסא דבעינן ונתת הכסף וגו', דלא מצינו דפליג על הך דרשא, ועוד, שהרי מה"ט הוא דמודה דאין מחללין על מעות הניתנות בבית המרחץ, וכמש"כ התוס' הרא"ש, - אך לדעת רש"י ודעימי' הרי דכיון דפודין מע"ש על אסימון ול"ב כסף צורה, ה"נ פודין על מטבע שאינו יוצא אף דל"ה ככסף צורה.[[57]](#footnote-58)

יט] השו"ע בסימן של"א סקל"ח כתב דאפשר דבזה"ז שאין המע"ש נאכל אין להקפיד בכך ופודין מע"ש על מטבע שאינו יוצא, ומשמעות דבריו דאף מחללין על אסימון, ומ"מ יש לחוש בדבר ואף בזה"ז לא יפדה מע"ש אלא על מטבע היוצא, - והישועות מלכו בפ"ב ממע"ש ה"ב פירש הטעם שנקט השו"ע לעיקר דבזה"ז פודין מע"ש על מטבע שאינו יוצא, דהוא משום דעיקר הא דאין פודין מע"ש על אסימון ועל מטבע שאינו יוצא, אינו אלא לכתחילה, אך בדיעבד חייל הפדיון, וע"כ בזה"ז אין להקפיד ע"ז, ועיי"ש שתמה ע"ז, ועי' גם בדרך אמונה בביאוה"ל שם פ"ד ה"ט שתמה טובא בזה, וצ"ע.[[58]](#footnote-59)

כ] **ולא על המעות שאינן ברשותו,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דודאי דמחללין אף על מעות שאינם בידו, כדתניא דהי' עומד בגורן וכו' ואומר הרי הן מחוללין על מעות שבבית, והיינו משום דחשיב שהם ברשותו כיון שהם במקום המשתמר, והכא מיירי במעות שהם בקסטרא או בהר המלך או שנפלו לבור, כדתניא בירושלמי, ומייתינן לה בב"ק צ"ח א'.

ובטעם הא דמעות שהם בקסטרא או בהר המלך, חשיבי דאינם ברשותו, פירש"י בב"ק שם דהוא משום דהוא מקום רחוק מאד ויש בו סכנת דרכים ואין שיירות מצויות שם, והראב"ד שם כתב דהוא משום דהיו מקום ליסטין ואינו יכול לילך וליטלם, והר"ש כתב דהוא משום דדילמא אישתקלו אע"ג דמסתמא איתנהו, ומשא"כ במעות שבביתו שהם במקום המשתמר,[[59]](#footnote-60) וכ"כ הריבמ"צ.[[60]](#footnote-61)

והנה לא מצינו בעלמא דדבר הנמצא במקום רחוק וכו' חשיב כדבר שאינו ברשותו, והא דהכא חשבינן לה כדבר שאינו ברשותו, לכאו' הוא משום דלענין מע"ש איכא דין בפנ"ע דאין מחללין על דבר שאינו ברשותו, וכדילפינן לה בב"ק צ"ח א' מדכתיב וצרת הכסף בידך דבעינן מצוי בידך, ואף בהני גווני לא חשיב כמצוי בידך.

**פ"א מ"ג**

א] **הלוקח בהמה לזבחי שלמים,** הרא"ש כתב דכך היא עיקר מצות מעות של מע"ש להקריב בהם זבחי שלמים, דילפינן שם שם מהר עיבל, וכ"כ הרע"ב, וכ"כ הקרית ספר בפ"ח ממע"ש,[[61]](#footnote-62) וכ"ה משמעות פירש"י בפסחים ז' א' ד"ה כיון שרבתה שכתב דעיקר אכילת מעות מעשר שלמים היו מביאין מהן, כדקי"ל במנחות, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמותר לקנות בהמה לזבחי שלמים ממעות מעשר שני, לפי שזבחי שלמים נאכלים לבעלים, ומשמע דאין עיקר מצות מעות מע"ש להקריב בהן זבחי שלמים, אלא הוא התירא בעלמא ליקח בהן בהמה לשלמים, וכן משמע קצת בדבריו בפ"ז ממע"ש הי"ב, - ועמש"כ בזה המשנה ראשונה במשנתינו.

ב] **יצא העור לחולין,** הר"ש כתב דהא דמותר ליקח אף את העור בהבלעה, ילפינן לה בעירובין כ"ז ב' מדכתיב בבקר, מלמד שלוקחין בקר על גב עורו, ובעירובין שם מדמינן לה דה"נ מותר ליקח מים ומלח שמעורב בהן שמן בהבלעה.

ובעיקר הך דינא דהבלעה נחלקו הראשונים שם, דבפי' ר"ח שם כתב דהיינו כגון ששוה השמן לבדו חצי איסר, וא"ל הריני קונה מאצלך השמן לבדו באיסר והמים והמלח בחינם, וכ"ה משמעות ל' רש"י שם.

אך הריטב"א שם כתב דהיינו דאגב שמן שהוא פרי, יכול ליקח בכסף מעשר המים והמלח שבו, ומבו' דהתירא דהבלעה הוא אף שנותן את הכסף גם בעד המים והמלח, וכן האריך היתרון האור במשנתינו, וכתב לפרש בזה ללישנא דלוקחין בקר על גב עורו ויין על גב קנקנו,[[62]](#footnote-63) - ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז ממע"ש ה"י ד"ה ומבליעו.

ובפלוגתא זו תליא גם דינא דהכא דלוקחין בקר על גב עורו, דלדעת הר"ח היינו דהוא נותן את כל הדמים בעד הבשר, והעור ניתן לו בחינם, ולדעת הריטב"א היינו דאגב הבשר יכול ליקח בכסף מעשר אף את העור, וכ"ה משמעות ל' הריטב"א שם שכתב דלוקחין הבקר עם העור, דאע"ג דעור לאו אוכל הוא "ניקח בטפלה של בשר" וכו'.

ג] ולכאו' בזה תליא גם ביאור דינא דיצא העור לחולין, דלדעת הר"ח דהתירא דהבלעה הוא דאינו משלם אלא על הבשר, ונותן את העור בחינם, הרי דמעיקרא לא חלה קדושת מע"ש על העור, שהרי לא לקח אותו בכסף מע"ש.

אך לדעת הריטב"א דהתירא דהבלעה הוא דיכול ליקח אף את העור בכסף מע"ש אגב הבשר, הדין נותן דחיילא קדושת מע"ש על העור, דאל"כ היאך נתחללה הקדושה ממעות אלו שניתנו בעד העור, והא דיצא העור לחולין, הוא כשהפריד את העור מן הבשר, דכל קדושתו היא אגב הבשר, וכ"נ בד' הראב"ד בפ"ח ממע"ש ה"ב בהא דיצא הקנקן לחולין, וכ"נ בד' הר"ש והרא"ש לקמן פ"ג מי"ב דהלוקח יין על גב קנקנו חייל על הקנקן קדושת מעשר, וכן משמע גם בד' הריבמ"צ לקמן שם, וכ"כ הרש"ס לקמן פ"ג מי"ג, עיי"ש, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ח ממע"ש ה"א.

ד] אמנם הנה בל' הריטב"א בעירובין שם משמע להדיא דמעיקרא לא חיילא קדושה על העור, עיי"ש, - ושמא יש לפרש בזה, דאף דנתן את המעות גם בעד העור, מ"מ לאו היינו דהמעות שכנגד הבשר ניתנו בעד הבשר והמעות שכנגד העור ניתנו בעד העור, דבכה"ג י"ל דלא חשיב כהבלעה כלל, אלא היינו דכל המעות יחד ניתנו בעד הבשר והעור יחד, ולפ"ז שפיר יש מקום להבין דמתחללת כל קדושת המעות על הבשר לחודי', וצ"ע.

ה] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דיצא העור והקנקן לחולין, הוא כשאין המוכר בקי במסחר שאינו חושב שמכר אלא הבשר והיין בלבד, ואינו שם לב לעור ולא לקנקן, ולפיכך יצא לחולין לפי שלא קנהו במעות מע"ש, אבל אם קנה מסוחר היודע דמי הבשר ודמי העור לא יצא העור לחולין, ופירש כן במה שאמרו בירושלמי דהדא דתימר בשהי' המוכר הדיוט, אבל אם הי' אומן נעשה כמוכר זה בפנ"ע וזה בפנ"ע, ולפי דבריו בפשוטו לא חיילא קדושת מע"ש כלל על העור והקנקן, שהרי אינו חושב שמכר אלא הבשר והיין ולא קנה כלל את העור ואת הקנקן במעות מע"ש.

אך צ"ע דכיון דאין המוכר בקי במסחר ואינו נוטל דמים כלל בעד העור ובעד הקנקנים, מ"ט בעינן בזה להתירא דהבלעה, ועמד ע"ז הקר"א בעירובין שם.[[63]](#footnote-64)

ושמא יש לפרש דבאמת עיקר הא דבעינן להתירא דהבלעה, הוא בגונא דהמוכר בקי במסחר ונוטל דמים בעד העור, ואפ"ה שרי משום הבלעה, וזה כדעת הריטב"א, - אך דינא דהכא דיצא העור והקנקן לחולין, לא איירי בכה"ג, אלא הוא רק בגונא שלא נטל המוכר כלל את הדמים בעד העור ובעד הקנקן, וצ"ע.

ו] הר"ש והרא"ש הביאו ג"כ לדינא דהירושלמי דאם הי' המוכר אומן נעשה כמוכר זה בפנ"ע וזה בפנ"ע, אך לדעתם נראה דאין הטעם בזה כמש"כ הרמב"ם דהוא משום דדוקא במוכר שאינו אומן דאינו נוטל דמים אלא בעד הבשר והיין בלבד, יצאו העור והקנקן לחולין, שהרי לדעתם לקמן פ"ג מי"ב אף במוכר שאינו אומן חיילא קדושת מע"ש אף על הקנקן, וכנ"ל, ובע"כ דניתנו הדמים אף על העור והקנקן, אלא היינו דדוקא במוכר שאינו אומן חזינן לי' כמקח אחד על הבשר והעור, ועל היין והקנקן, וע"כ יש בזה להך דינא דיצאו העור והקנקן לחולין, אך במוכר אומן הו"ל כמקח בפנ"ע על העור והקנקן, ואינם טפלים לבשר וליין, וע"כ לא יצאו לחולין.

ז] והנה הרא"ש פירש דאומן היינו שהי' יוצר עושה כלי חרס וכן עבדן או רצען, אך הרמב"ם בהל' מע"ש שם פירש דהוא תגר שהוא מדקדק, והמהר"י קורקוס שם עמד בפלוגתא זו, - ופשוט דאזלי לטעמייהו, דלדעת הרמב"ם דהא דבאומן לא יצא העור לחולין, הוא משום דהוא בקי במסחר ויודע דמי הבשר ודמי העור, הרי דזה תליא במה שהוא תגר והוא מדקדק, אך לדעת הרא"ש דהא דבאומן לא יצא העור לחולין הוא משום דהוי כמקח בפנ"ע על העור, הרי דהיינו רק כשהוא עבדן או רצען, דדעתו על העור, וע"כ הויא מכירת העור מכירה בפנ"ע.

ח] ויש להוסיף עוד, דהנה הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דגם אם הי' הלוקח אומן נעשה כלוקח זה בפנ"ע וזה בפנ"ע, וכ"כ הריבמ"צ לקמן פ"ג מי"ג, אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובהלכותיו לא הביא לדין זה, והמהר"י קורקוס והכס"מ שם כתבו דאפשר דל"ה גריס לי', ואפי' אם גריס לי' ס"ל דלית הלכתא הכי, עיי"ש, - ופשוט דגם בזה אזלי לטעמייהו, דהרמב"ם לטעמי' דהא דכשאינו אומן יצאו העור והקנקן לחולין, הוא משום דאינו חושב שמכר אלא הבשר והיין בלבד ואינו שם לב לא לעור ולא לקנקן, הרי דזה תליא במוכר שהוא קוצץ את הדמים, וכל שהדמים שקצץ הם על הבשר והיין בלבד, ולא ניתנו על העור והקנקן, יצאו לחולין, - אך הר"ש והרא"ש לטעמייהו דהא דכשאינו אומן יצאו העור והקנקן לחולין, הוא משום דהוי זה מקח אחד על הבשר והעור ועל היין והקנקן, ובאומן דדעתו על העור ועל הקנקן הוי זה מקח בפנ"ע עליהן, ע"כ היינו אף כשהלוקח אומן, דכיון שהוא אומן ודעתו על מקח העור והקנקן בפנ"ע, חזינן לה כמקח בפנ"ע.

ט] הריבמ"צ כתב דהא דיצא העור לחולין, היינו דא"צ לאכול בירושלים כנגד מה ששוה העור, וכ"כ הר"ש, ומשמע דאלמלי הך דינא דיצא העור לחולין ל"ה חיילא קדושת מע"ש על העור כלל, והי' דינו כלוקח עבדים וכו' במעות מע"ש דיאכל כנגדן, כדתנן לקמן מ"ז.

אך בפירש"י בעירובין כ"ז ב' ד"ה בבקר כתב דהא דיצא העור לחולין היינו דא"צ למוכרו ולחזור ולאכלו בירושלים, וכ"כ הריטב"א שם, ומבו' דאלמלי הך דינא דיצא העור לחולין הויא חיילא קדושת מע"ש על העור, והי' צריך למוכרו ולחזור ולאכלו בירושלים,[[64]](#footnote-65) ועד"ז מצינו בפירש"י מכת"י במנחות פ"ב א' מבו' דבלוקח בהמה לבשר תאוה ממעות מע"ש דלא יצא העור לחולין, היינו דצריך למכרו ויאכלו דמיו בירושלים, ויתבאר בעזה"י במקומו.

י] הריטב"א בעירובין שם כתב די"א שלא התיר הכתוב ליקח בקר אגב עורו וצאן אגב גיזותיו, אלא בשלקחם חיים שאז הם טפלין לו, והוכיחו כן, דבשלמא בעור הי' מקום לומר דלוקח אפי' שחוט עם הבשר מפני שנשמר בו לפעמים, אבל גיזות דלי"ב נטירותא כלל ודאי אין להתיר אלא בחיים דהם טפלים לבהמה, וכתב דנראין הדברים דלגמרי שרא הכי רחמנא, ואפי' כשאפשר לו ליקח בשר בלא עור ובלא גיזות, דלא פליג רחמנא בהא כדי שיקח בריוח, שכן דרך בנ"א לעשות כן לצורך ביתם ליקח בעין יפה.

יא] **כדי יין סתומות מקום שדרכן לימכר סתומות יצא הקנקן לחולין,** בעירובין כ"ז ב' מבו' דהא דלוקחין יין ע"ג קנקנו אף דאינו מחובר בו, הוא משום דהוא משתמר על ידו,[[65]](#footnote-66) - ובטעם הא דאין לוקחין יין ע"ג קנקנו אלא במקום שדרכן לימכר סתומות, כתבו הריבמ"צ והר"ש דהוא משום דבמקום שדרכן לימכר סתומות דרך היין לימכר עם הקנקן, וכ"כ התוי"ט בשם פי' הר"א מלונדריש, והיינו דכיון דדרכן לימכר עם הקנקן, הוי הקנקן טפל ליין, וע"כ יצא הקנקן לחולין, - ועמש"נ עוד בענין זה לקמן פ"ג מי"ג.

יב] **האגוזים והשקדין יצאו קליפיהן לחולין,** הר"ש הביא להא דתניא בעירובין כ"ז ב' דבבקר מלמד שלוקחין בקר ע"ג עורו, ובצאן מלמד שלוקחין צאן ע"ג גיזתה, ביין מלמד שלוקחין יין ע"ג קנקנו, ובשכר מלמד שלוקחין תמד משהחמיץ, ועמד בזה דמהיכא דילפינן דחי' לבשר תאוה נלקחת ע"ג עורה, ודאגוזים ושקדים נלקחין ע"ג קליפיהן, וכתב דשמא ילפינן מינייהו במה מצינו, וכ"כ הרא"ש דחי' ואגוזים ושקדים הוא כיוצא בהם דהני שנלמדו מקרא.

והגר"א בשנו"א הקצר כתב דהא דאגוזים ושקדים נלקחין אגב קליפיהן הוא נלמד בק"ו מקנקנים שהם דבוקין מתחילת ברייתן, והיינו דאף דהא דלוקחין יין אגב קנקנו, הוא משום דהוא משתמר על ידו, הרי גם אגוזים ושקדים משתמרין ע"י קליפיהן, וכדתנן בעוקצין פ"ב מ"ד דכל הקליפין הוו שומר לפרי, וע"כ הם נלקחין אגב קליפיהן.[[66]](#footnote-67)

יג] **התמד עד שלא החמיץ אינו נלקח בכסף מעשר, ומשהחמיץ נלקח בכסף מעשר,** בעירובין כ"ז ב' ילפינן להא דתמד נלקח בכסף מעשר מדכתיב בשכר, ובגמ' שם אמרינן דהא דבעי קרא להכי הוא משום דאי כתב רחמנא ביין דמינה ילפינן דלוקחין יין אגב קנקנו, הו"א משום דהיינו נטירותי' אבל תמד משהחמיץ דקיוהא בעלמא הוא אימא לא, כתב רחמנא שכר, והא דבעינן קרא דביין דלוקחין יין אגב קנקנו הוא משום דאי כתב רחמנא בשכר הו"ל מאי שכר דבילה קעילית דפירא הוא אבל יין ע"ג קנקנו אימא לא.

ובפשוטו מבו' להדיא מזה דהא דתמד נלקח בכסף מעשר הוא מדין הבלעה, דאם הוא דין בפנ"ע דחשיב כיין, לא מצינו למילף מינה דלוקחין יין ע"ג קנקנו, (ול"ב להא דהו"א דמאי שכר דבילה קעילית), וכ"כ בפירש"י שם בד"ה ואי כתב שכר, וכ"כ הריטב"א שם.[[67]](#footnote-68)

יד] אמנם הנה התוס' בחולין כ"ו א' ד"ה בשהחמיץ והתוס' הרא"ש שם כתבו דהא דלוקחין תמד משהחמיץ, הוא משום דחשיבי אף המים כיין לפי שיש בהן טעם כמו יין מזוג, וכתבו דאין לפרש דאף דלא חשיבי כיין מ"מ הן נלקחין בכסף מעשר מדין הבלעה, ונתבאר להלן, וצ"ע מסוגיית הגמ' בעירובין.[[68]](#footnote-69)

ויש שפירשו בזה, דהוא משום דאף דיש על המים תורת יין לא סגי בזה, דהרי הא דמים אין נלקחין בכסף מעשר, הוא משום שאינם פרי מפרי, או משום שאינם גידו"ק, ויתבאר בעזה"י לקמן מ"ה, ואף מים אלו שבתמד דחשיבי כיין ל"ה פרי מפרי ול"ה גידו"ק, וע"כ כל הא דהן נלקחין בכסף מעשר, הוא מדין הבלעה, - ואך דכל הא דיש בזה לדין הבלעה, הוא משום דחשיבי אף המים כיין, וע"כ הן טפלין ליין, אך אלמלי הא דחשיבי כיין, ל"ה טפלים ליין, ול"ה בזה לדין הבלעה.

טו] אך בחי' המאירי בעירובין שם כתב להדיא דהא דלוקחין תמד משהחמיץ אי"ז מדין הבלעה, אלא משום דתורת פרי עליו,[[69]](#footnote-70) וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ו, שלא פירש דהוא מדין הבלעה, כמש"כ שם ה"י בדין מים ומלח שנתן לתוכן שמן, וצ"ע מסוגיית הגמ' שם, - ועיי"ש בד' המאירי במש"כ לפרש להצריכותא דהתם, ועמש"כ בזה בהגה' הגרשז"ב שם, וצ"ע.

טז] התוס' בחולין שם כתב דאין לומר דהא דתמד נלקח בכסף מעשר הוא דומיא דקנקן שנלקח אגב היין, דהתם הוא משום דע"י הקנקן משומר היין, אבל מים שבתמד אין ניקחין אלא משום דחשיב כיין, - והקר"א בעירובין שם הק' דהרי חזינן דלוקחין צאן אגב גיזותיו, ולוקחין מים ומלח כשנתן לתוכן שמן, אף דלא מינטר בהכי, וצ"ע.

יז] בחולין כ"ה ב' תנן דהתמד עד שלא החמיץ אינו ניקח בכסף מעשר ופוסל את המקוה, משהחמיץ ניקח בכסף מעשר ואינו פוסל את המקוה, ובגמ' שם פרכינן דמתניתין לא ר' יהודה ולא רבנן, דתנן המתמד ונתן מים במדה ומצא כדי מידתו פטור ור' יהודה מחייב, מני אי רבנן אע"ג דהחמיץ, אי ר' יהודה אע"ג דלא החמיץ.[[70]](#footnote-71)

והנה למש"כ התוס' שם דהא דתמד ניקח בכסף מעשר הוא משום דחשיבי אף המים כיין, ניחא הא דתלינן לה בפלוגתא דר' יהודה ורבנן, אם חייב התמד במעשר, - אך אי נימא דהא דתמד ניקח בכסף מעשר הוא מדין הבלעה, ואף אם לא חשיבי המים כיין, צ"ב דא"כ מ"ט תלינן לה בפלוגתא דר' יהודה ורבנן, ועמד ע"ז המרומי שדה בחולין שם, ועיי"ש שכתב לפרש דלא תלינן בפלוגתא דר' יהודה ורבנן, אלא לדין פסול מקוה, אך הוא דלא כפירש"י ותוס' וש"ר שם.

ולכאו' צ"ל דבגונא דלא חשיב התמד כיין, הרי דאף טעם היין שבו אין עליו תורת יין ואינו ניקח בכסף מעשר, ול"ש בזה דין הבלעה כלל, וזהו דתלינן לה בפלוגתא דר' יהודה ורבנן אם חשיב התמד כיין.

יח] אמנם הנה בירושלמי הכא משני ר' יוסי דמשנתינו דברי הכל היא שכן אפי' מי מלח נלקחין בכסף מעשר, ובפי' הרש"ס פירש דהיינו דכ"ה דמים ומלח ניקחין בכסף מעשר משום דחזו לטבל בהן פיתו, והיינו כשעירב בהן שמן וע"י הבלעה, ה"נ תמד שהחמיץ ניקח בכסף מעשר אף לרבנן דאין עליו תורת יין.[[71]](#footnote-72)

והמרומי שדה בחולין שם כתב כן בדעת הרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ו שכתב דהתמד שהחמיץ נלקח בכסף מעשר כיין וכשכר, ושם ה"ז מבו' דאיירי בדרמא תלתא ואתי פחות מד', והרי דאף שפסק בפ"ב ממעשר ה"ז דאם רמא תלתא ומצא פחות מד' אינו חייב במעשר, מ"מ הוא נלקח בכסף מעשר מדין הבלעה, וכ"כ בתשו' דברי מלכיאל ח"א סימן נ"ו, וכ"כ ההליכות אליהו והדרך אמונה בהל' מע"ש שם.[[72]](#footnote-73)

יט] הרא"ש במשנתינו כתב דהא דתמד שהחמיץ ניקח בכסף מעשר, הוא כגון דרמא תלתא ואתא ארבעה, וכ"כ הרע"ב, - אך הרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ז כתב דאם רמא תלתא ואתא ארבעה נלקח בכסף מעשר אף שלא החמיץ, וכ"כ התוס' בחולין שם ד"ה המתמד דמהא דתלינן לה בפלוגתא דר' יהודה ורבנן, מבו' דלא איירי הכא ברמא תלתא ואתא ארבעה, וכתבו דהא דלא מוקמינן לה בכה"ג, הוא משום דבכה"ג לכו"ע חייב אף שלא החמיץ, (וה"נ הוא ניקח בכסף מעשר אף שלא החמיץ), וכ"כ הלח"מ במשנתינו, - ועמש"כ בזה התוי"ט בחולין שם והבית דוד והשושנים לדוד במשנתינו.

כ] בגמ' בחולין שם משני רב נחמן אמר רבה בר אבוה, דפלוגתא דרבנן ור' יהודה היא רק כשהחמיץ, אף כשלא החמיץ מודה ר' יהודה דאינו חייב במעשר, ומשנתינו ר' יהודה היא.

ובגמ' שם א"ר נחמן אמר רבה בר אבוה, דתמד שלקחו בכסף מעשר ולבסוף החמיץ קנה מעשר, מ"ט איגלאי מילתא למפרע דפירא הוא, ופרכינן מהא דתנן תמד שהחמיץ, החמיץ אין לא החמיץ לא, דילמא אי שבקי' הוה מחמיץ, ומשני רבה דאיירי כששייר ממנו בכוס ולא החמיץ, - ובפירש"י שם כתב דפריך אהא דתנן דכשלא החמיץ אינו נלקח בכסף מעשר, ומשמע דאינה לקיחה והדמים קדושים ביד המוכר, דדילמא אי שבקי' הוה מחמיץ, דניזיל בתר רובא ורובא מחמיצין הן, ובעי להוכיח מזה דכל כמה דלא החמיץ אע"פ שעתיד להחמיץ ההיא שעתא מיהא לאו פירא הוא ול"ה חלול, - אך התוס' שם כתבו דלא פריך אהא דאינו ניקח בכסף מעשר, דבדין הוא דאינו ניקח מספק, אלא פריך אהא דתנן התם דפוסל את המקוה, וע"ז פרכינן דמספק אין לפסול, דהו"ל ספק מים שאובין למקוה.

כא] ובגמ' שם משני רבא דמתניתין ריב"נ היא דאזיל בתר חזותא, וקודם שהחמיץ טעמא וחזותא דהאי מיא הוא, ובפירש"י שם משמע דאתי לשנויי להא דאינו ניקח בכסף מעשר ופוסל את המקוה אף שהחמיץ לבסוף, הגם דבכה"ג הוי פירא, והיינו משום דאתיא כריב"נ דאזיל בתר חזותא, וע"כ אע"ג דהוי פירא, הואיל וחזותי' וטעמא מיא אינו ניקח בכסף מעשר, ומה"ט הוא פוסל את המקוה כיון דחזותי' מיא.[[73]](#footnote-74)

אך הרמב"ן שם פירש דלרבא פלוגתא דרבנן ור' יהודה היא בין בשהחמיץ ובין בשלא החמיץ, ומשנתינו ריב"נ היא דאזיל בתר חזותא, וע"כ קודם שהחמיץ דמראהו כמים אין עליו תורת יין.

כב] ובגמ' שם אמרו עוד דפליגי דר' אלעזר דאמר הכל מודים שאין מפרישין עליו ממקום אחר אא"כ החמיץ קסבר בלא החמיץ מחלוקת, ועד כאן לא מחייב ר' יהודה אלא מיני' ובי' אבל מעלמא לא דילמא אתי לאפרושי מן החיוב על הפטור ומן הפטור על החיוב, ופירש"י דהיינו משום דשמא זה עתיד להחמיץ והוי פירא, וזה אין עתיד להחמיץ ול"ה פירא.

והתוס' שם הק' דמ"ט קאמר דפליגא על רב נחמן, הרי גם לדעת ר' אלעזר לא מחייב ר' יהודה אלא כשהוא עתיד להחמיץ, דמה"ט הוא דאינו מפריש אלא מיני' ובי', דשמא זה עתיד להחמיץ וזה אין עתיד להחמיץ, והוא כדעת רב נחמן,[[74]](#footnote-75) וכתבו לפרש דהא דאמר דפליגא היינו משום דמשמעות לישנא דר"א דאף לרבנן אם החמיץ מפרישין עליו, ופלוגתא דרבנן ור' יהודה הוא רק כשלא החמיץ אלא שסופו להחמיץ, והוא דלא כרב נחמן דפטרי רבנן אף כשהחמיץ.[[75]](#footnote-76)

ולפ"ז נמצא דלדעת ר' אלעזר משנתינו היא כדעת רבנן, ומודו רבנן דכשהחמיץ התמד יש עליו תורת יין, וע"כ הוא ניקח בכסף מעשר, וכ"כ הגר"א בשנו"א.

**פ"א מ"ד**

א] **הלוקח חי' לזבחי שלמים או בהמה לבשר תאוה לא יצא העור לחולין,** במנחות פ"ב א' א"ר אמי דהמתפיס מעות מע"ש לשלמים לא קנו שלמים, משום דלא אלימא קדושת השלמים למיחל אקדושת מע"ש, ומותבינן עלה מהא דתניא הכא דהלוקח חי' לזבחי שלמים לא יצא העור לחולין, לאו למימרא דקני שלמים.

ובפירש"י מכת"י שם פירש דקס"ד דהא דלא יצא העור לחולין היינו דלא יצא מקדושת שלמים, אלא ימכר ויביא בדמיו שלמים, דכיון דחי' לא חזיא לשלמים, ל"ה כשאר שלמים דעורן חולין, דהא ודאי לדמי קאמר שימכרנה ויביא בדמי' שלמים, הלכך עור נמי קדוש לדמי שלמים, ולפ"ז ליכא קדושת מע"ש על העור, אלא דיש עליו קדושת שלמים, וזהו דתנן דלא יצא העור לחולין.[[76]](#footnote-77)

ב] ובגמ' שם משני דהא איתמר עלה אמר רב לא קני שלמים ומאי לא יצא העור לחולין ה"ק אינו בתורת לצאת העור לחולין, משום דנעשה כלוקח שור לחרישה, ובפירש"י מכת"י כתב דמשני דלעולם לא קנה שלמים,[[77]](#footnote-78) והא דלא יצא העור לחולין כלוקח חי' לבשר תאוה שיצא העור לחולין, הוא משום דאין דרך מקח בכך לקנות חי' לזבחי שלמים.

והנה בדבריו שם מבו' בדין לוקח בהמה לבשר תאוה, דהא דלא יצא העור לחולין, היינו דחיילא קדושת מע"ש אף על העור, וצריך למכרו ויאכלו דמיו בירושלים, וה"נ מתפרש הא דלוקח חי' לזבחי שלמים לא יצא העור לחולין, ועד"ז כתבו בפירש"י הנדפס שם ובפי' רגמ"ה בפי' בתרא דמוכרן הוא ועורו ויאכלו כל דמיו כדין מעשר,[[78]](#footnote-79) - והיינו דהא דבלוקח חי' לבשר תאוה יצא העור לחולין, הוא משום דהו"ל כדרך מקח, ובכה"ג איכא לדין הבלעה, ומכח זה יצא העור לחולין,[[79]](#footnote-80) אך בלוקח חי' לזבחי שלמים או בהמה לבשר תאוה דאי"ז כדרך מקח, לי"ב לדין הבלעה, ובכה"ג חיילא קדושת מע"ש אף העור.

ג] אך הרא"ש במשנתינו כתב דהא דלא יצא העור לחולין, היינו דאינו בתורת שיצא העור לחולין דלא קנה מעשר, כמו שאמרו במנחות דנעשה כקונה שור לחרישה, ומשמעות דבריו דהא דלא יצא העור לחולין, הוא משום דלא לא קנה מעשר כלל את החי', ולא חלה עלי' קדושת מעשר, דהוי כקונה שור לחרישה דלא קנה מעשר, דל"מ לקנות בכסף מעשר אלא דבר העומד לאכילה, וכ"נ בפי' הריבמ"צ.[[80]](#footnote-81)

וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ז ממע"ש הי"ח דלקח חי' לזבחי שלמים או בהמה לבשר תאוה ה"ז כמי שקנה שור לחרישה ולא קנה שלמים, ובע"כ דמש"כ דה"ז כמי שקנה שור לחרישה, היינו דמה"ט לא קנה מעשר כלל, דאין לפרש דהיינו רק דמה"ט לא יצא העור לחולין, דכל כי האי הו"ל לפרושי, (והרי דבריו בהלכות אלו לא קיימי כלל על הא דהעור יוצא לחולין).[[81]](#footnote-82)

ד] ובטעם הא דבלוקח חי' לזבחי שלמים לא קנה מעשר, אף דהחי' ראוי' לאכילה, בפשוטו הי' מקום לפרש דהוא משום דלא קנאה כדי לאכלה, אלא כדי לקנות בדמי' שלמים, וע"כ הוא דהו"ל כקונה שור לחרישה, דאף דהוא ראוי לאכילה לא קנה מעשר, משום דלא קנאו לשם אכילה, וה"נ הוא בלוקח חי' לזבחי שלמים, דכיון דלא קנה לשם אכילה, אלא לקנות בדמי' שלמים לא קנה מעשר.

אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דהוא משום דהי' דעתו שתיקרב החי' עצמה לשלמים, וכיון דאינה ראוי' לאכילה על הדרך שחשב, לא יצא העור לחולין, והיינו דאף דהחי' ראוי' לאכילה, מ"מ כיון שהוא קנאה לשם אכילה דזבחי שלמים ואינה ראוי' לכך, לא קנה מעשר, וה"נ הוא בהא דהלוקח בהמה לבשר תאוה לא יצא העור לחולין, דאף דהבהמה ראוי' לאכילה בתורת שלמים, מ"מ כיון שהוא קנאה לאכילה דבשר תאוה, ואינה ראוי' לכך, לא קנה מעשר.

ה] בפירש"י מכת"י במנחות שם פירש דהא דבלוקח בהמה לבשר תאוה לא יצא העור לחולין, הוא משום דאין דרך מקח בכך, דסתם בהמות מע"ש הנאכלות בירושלים יקרבו שלמים, - והתוס' שם הביאו מספרי דילפינן מגז"ש דמה להלן שלמים אף כאן שלמים, וע"כ אין לוקחין בהמה לבשר תאוה, והא דלוקחין חי' לבשר תאוה, הוא משום דהך דרשא לא שייכא אלא בבהמה דחזיא לקרבן.

אך הר"ש הביא מירושלמי דמסקינן דמדאורייתא לוקחין בהמה תמימה לבשר תאוה ממעות מע"ש, אלא דגזור בהו רבנן, משום דהיו מבריחין אותן בכך מע"ג המזבח, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש.

והישועות מלכו בפ"ז ממע"ש הי"ח הק', דכיון דכל הא דאין לוקחין בהמה לבשר תאוה הוא מדרבנן, א"כ מ"ט לא קנה מעשר, הרי מדאורייתא צריך לאכלו בקדושת מעשר, - והדרך אמונה שם ס"ק ק"ד כתב לישב, דאף דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, מ"מ כיון שחכמים אסרוהו אין יכול לאכלו, והוי כלקח דבר שאין ראוי לאכילה, וע"כ לא קנה מעשר.

ו] בעיקר דינא דמתפיס מעות מע"ש לשלמים, הנה במנחות שם פליגי בה אמוראי, דר' יוחנן אמר קני ר' אלעזר אמר לא קני, ואמרינן אליבא דמ"ד מעשר ממון הדיוט הוא כו"ע לא פליגי דקני, כי פליגי אליבא דר"מ דאמר מעשר ממון גבוה, מ"ד לא קני כר' מאיר, ומ"ד קני, כיון דמעשר קרי לי' שלמים, כי מיתפסת לי' נמי תפיס.

והנה בפשוטו הי' נראה דדינא דר' אמי דלא קנו שלמים, ודינא דר' אלעזר דלא קנו שלמים, הוו מב' טעמים נפרדים, דלדעת ר' אמי לא קנו שלמים משום דלא אלימא קדושת שלמים למיחל אקדושת מע"ש, וכמו שפירש הרמב"ם פ"ז ממע"ש הי"ט דהוא משום דאין קדושה חלה על קדושה, אך לדעת ר' אלעזר לעולם אלימא קדושת שלמים למיחל אקדושת מע"ש, וע"כ למ"ד דמעשר ממון הדיוט שפיר קנו שלמים, ורק למ"ד דמעשר ממון גבוה הוא דלא קנו שלמים, משום שלא ניתן לו המעשר להתפיסו לשלמים, ובזה הוא שנחלקו ר' יוחנן ור' אלעזר, דר"י ס"ל דכיון דמעשר קרי לי' שלמים וניתן המעשר ליקח בו שלמים, אף ניתנו מעות המעשר להתפיסן לשלמים, ור"א ס"ל דלא ניתנו מעות המעשר להתפיסן לשלמים, וע"כ לא קנו שלמים, וכ"כ האו"ש בפ"ו מחמץ ה"ח דהא דלא קנו שלמים למ"ד דממון גבוה הוא, הוא משום דאינו בעלים להתפיסן בקדושת שלמים, וכ"כ המקד"ד בסימן י' סק"ד.

ז] אך בד' התוס' במנחות שם ד"ה הא מני ר' יהודה מפורש דגם הא דלר' אמי לא קנו שלמים הוא רק למ"ד דמע"ש ממון גבוה הוא,[[82]](#footnote-83) וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ז ממע"ש הי"ט, וכ"ה להדיא בד' הכס"מ שם דהא דלר' אמי לא קנה שלמים והא דלר' אמי לא קנה שלמים הוא מחד טעמא, עיי"ש.

ואמנם הדברים צ"ב, דכיון דלר' אמי הא דלא קנה שלמים הוא משום דלא אלימא קדושת שלמים למיחל אקדושת מע"ש, ופירש הרמב"ם דהוא משום דאין קדושה חלה על קדושה, א"כ מ"ט תליא אם מע"ש ממון גבוה או ממון הדיוט.

ואמנם בל' הרמב"ם שם מבו', דכל הא דאין קדושת שלמים חלה על קדושת מע"ש הוא משום דהמעשר ממון גבוה הוא, והקרית ספר שם כתב לפרש, ז"ל, קדושת שלמים אינה חלה על קדושת מעשר, דממון גבוה הוא ולא חייל עלי' קדושה אחריתי, כדילפי' מכל בכור אשר יבוכר דל"ש בי' קדושה אחריתי אלא בכורה, עכ"ל.

ולכאו' המכוון בזה, דלמ"ד דמע"ש ממון גבוה, הוי כקדושתו כקדושת קדשים, וע"כ לא חלה עליו קדושת שלמים, אך למ"ד דמע"ש ממון הדיוט אין קדושתו כקדושת קדשים, וע"כ שפיר חיילא עלי' קדושת שלמים, דדמי להא דקדושת שלמים מצי חיילא על קדושת תרומה, ול"ש בזה הא דאין קדושה חלה על קדושה, דהוא מין קדושה אחר, וכ"כ החזון יחזקאל בריש תמורה, עיי"ש.[[83]](#footnote-84)

ח] בעיקר הא דהמתפיס מעות מע"ש לשלמים לא קנו שלמים, צ"ב דמ"ש מהא דלוקחין בהמה לשלמים במעות מע"ש,[[84]](#footnote-85) - ובפירש"י מכת"י במנחות שם כתב דשאני הא דלוקחין בהמה במעות מע"ש, דאבהמה ודאי חלה קדושה הראוי' למזבח, והיינו דדוקא כשמתפיסן לדמי שלמים לא מצי חיילא קדושה זו, אך כשלוקח בהן בהמה שהיא ראוי' למזבח וחיילא עלי' קדושת הגוף, שפיר חיילא קדושה זו על קדושת מע"ש.

ויש להוסיף, דאי נימא דהא דהמתפיס מעות מע"ש לשלמים לא קנו שלמים הוא משום דמע"ש ממון גבוה ולא ניתן לזה, הרי דמה"ט ל"ד להא דלוקחין בהמה לשלמים במעות מע"ש, דניתן המע"ש לזה וזהו דינו ליקח ממנו בהמה לשלמים, ומשא"כ במתפיס מעות מע"ש לשלמים שלא ניתנו המעות לזה, לא קנו שלמים, - אך לדעת ר' אמי דהא דלא קנו שלמים הוא משום דל"מ חיילא קדושת שלמים על קדושת מע"ש, ולמש"נ מד' התוס' והרמב"ם אף לדעת ר' אלעזר הוי זה הטעם דלא קנו שלמים, בעכצ"ל דהא דלוקחין בהמה לשלמים במעות מע"ש, הוא משום דבהמה שהיא ראוי' למזבח וחיילא עלי' קדושת הגוף דשלמים, שפיר חיילא קדושה זו על קדושת מע"ש.

ט] ויש להוסיף, ורמז לזה הקה"י בסימן כ"ג, דהנה בירושלמי בפירקין אמרו דהלוקח שלמים במעות מע"ש פקעה קדושת מע"ש וחיילא קדושת שלמים, ונתבאר להלן, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דמצי ליקח בהמה לשלמים במעות מע"ש, וליכא למימר בזה דלא אלימא קדושת שלמים למיחל אקדושת מע"ש, - דהרי עיקר הא דלא אלימא וכו' הוא משום דאין קדושה חלה על קדושה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ז ממע"ש הי"ט, וזה ל"ש אלא במתפיס מעות מע"ש לשלמים דגם אם חיילא ע"ז קדושת שלמים לא פקעה מינייהו קדושת מעשר,[[85]](#footnote-86) וע"כ אמרינן בזה דאין קדושה חלה על קדושה ולא חיילא עלייהו קדושת שלמים, אך משא"כ בלוקח בהמה לשלמים במעות מעשר דפקעה קדושת מעשר, ל"ש כלל דינא דאין קדושה חלה על קדושה, שהרי פקעה ממנה קדושת מעשר, ושפיר מצי חיילא ע"ז קדושת שלמים.

ולפ"ז י"ל דזהו טעם הא דשאני לוקח בהמה במעות מע"ש שהיא ראוי' למזבח, והיינו דהך דינא דפקעה קדושת מע"ש, הוא רק בלוקח בהמה שהיא עצמה קריבה, ועי"ז הוא דפקעה קדושת מע"ש, אך במתפיס מעות מע"ש לשלמים דלא חזו להקרבה, לא פקעה עי"ז קדושת מע"ש, וע"כ ל"מ חיילא עליהן קדושת שלמים, דאין קדושה חלה על קדושה.

ובפי' הרדב"ז בפ"ז ממע"ש הי"ט, כתב דהא דל"מ להתפיס מעות מע"ש לשלמים, ול"ד ללוקח בהמה במעות מע"ש, הוא משום דשאני דרך מקח מדרך חילול, - וי"ל דג"ז מתפרש ע"ד הנ"ל, והיינו דכל הך דינא דפקעה מינייהו קדושת מע"ש, הוא רק בדרך מקח, אך בדרך חילול ל"מ לחלל מע"ש על שלמים שעי"ז תפקע ממנו קדושת מעשר, וכיון דלא פקעה מיני' קדושת מע"ש ע"כ יש בזה לדינא דאין קדושה חלה על קדושה.[[86]](#footnote-87)

י] בירושלמי בפירקין פליגי אמוראי בטעם הא דלוקחין בהמה במעות מע"ש אף שמבריח את האימורים מן האכילה, אם הוא משום דבלקיחתה פקעה ממנה קדושת מע"ש, או הוא משום שהתורה התירה ליקח שלמים בכסף מעשר, - ואמרו שם לפי הגירסא שלפנינו דיש בזה ב' נפ"מ, חדא, בבהמת מע"ש שילדה בכור אם קריבין אימוריו ע"ג המזבח, דאם הא דלוקחין שלמים מכסף מע"ש הוא משום שהתורה התירה להקריב הלקוח בכסף מע"ש ע"ג המזבח, הרי דה"נ בהמת מע"ש שילדה בכור קרב ע"ג המזבח, אך אם הא דלוקחין שלמים מכסף מע"ש הוא משום דבלקיחתה פקעה ממנה קדושת מע"ש, הרי דל"ש ה"ט רק היכא שלקחה מעיקרא לשלמים, אך בהמת מע"ש שילדה בכור דאיכא עלי' קדושת מע"ש, אין אימוריו קריבין ע"ג המזבח,[[87]](#footnote-88) - ועוד נפ"מ בזה הוא בלקח בהמה מכסף מע"ש לבשר תאוה, ואח"כ הקדישה לשלמים, שאם התירה התורה להקריב הלקוח מכסף מע"ש, אף בכה"ג היא קריבה, אך אם הא דלוקחין שלמים בכסף מע"ש הוא משום דבלקיחתה פקעה ממנה קדושת מע"ש, הרי דהיכא דמעיקרא לקח בהמה לבשר תאוה וכבר חל עלי' קדושת מע"ש, לא שרינן להקריבה ע"ג המזבח.

ומסייעינן למ"ד דהא דלוקחין בהמה במעות מע"ש הוא משום דבלקיחתה פקעה ממנה קדושת מע"ש, מהא דתנן במנחות פ"א ב' דהאומר הרי עלי תודה ולחמה מן המעשר יביא, ולא יביא מחיטי מע"ש אלא ממעות מע"ש, ומפרשינן דהא דלא יביא מחיטין מע"ש הוא משום דכבר חיילא עלייהו קדושת מע"ש, ולא פקעה מינייהו קדושתן, והא דא"א להביאן בלא שתיפקע מהן קדושת מע"ש, הוא משום דאם ישפך הדם נפסל הלחם.[[88]](#footnote-89)

יא] והנה בתלמודין במנחות שם פליגי אמוראי, דדעת רב נחמן ורב חסדא דדוקא בחיטי מע"ש לא יביא, אף בחיטין הלקוחות ממעות מע"ש יביא, וכן דעת ר' ירמי, אך דעת ר' זירא דאף בחיטין הלקוחות במעות מע"ש לא יביא, ומפרשינן דטעם פלוגתייהו הוא אם הא דלא יביא בחיטי מע"ש, הוא משום דבעינן דומיא דשלמים דאין גופן מעשר, וע"כ שפיר מצי להביא בחיטין הלקוחות בכסף מע"ש דאין גופן מעשר, או דהא דלא יביא בחיטי מע"ש הוא משום דבעינן דומיא דשלמים דאינם מין מעשר, וע"כ אף לא יביא בחיטין הלקוחות בכסף מע"ש דמין מעשר נינהו.

אך לפ"מ שאמרו בירושלמי דהא דלא יביא מחיטי מע"ש, הוא משום דכבר חיילא עלייהו קדושת מע"ש ולא פקעה מינייהו, הדין נותן דה"נ לא יביא מחיטין הלקוחין ממעות מע"ש, דדמי למה שאמרו בירושלמי בלקח בהמה ממעות מע"ש בבשר תאוה, דל"מ להקדישה לשלמים, משום דכבר חל עלי' קדושת מע"ש ולא פקעה מינה,[[89]](#footnote-90) וכ"כ הקר"א במנחות שם.

ואמנם אי"ז חד טעמא עם הא דמפרשינן בתלמודין בטעמא דר' ירמי', דלפ"מ דמפרשינן בתלמודין דהוא משום דל"ה דומיא דשלמים שאינם מין מעשר, הרי נמצא דאף דל"מ להביא לחמי תודה מחיטין הלקוחין במעות מע"ש, מ"מ מצי להביא שלמים מבהמה שלקחה לבשר תאוה, כיון דאינה מין מעשר, אך לפ"מ שאמרו בירושלמי דהוא משום דלא פקעה מינה קדושת מע"ש, הרי דמה"ט אף אין מביאין שלמים מבהמה שלקחה לבשר תאוה.

והך מילתא דמצי להביא לשלמים מבהמה שלקחה לבשר תאוה, הוא מבו' כן בד' התוס' בסוכה מ' ב' ד"ה שמא וקידושין נ"ו א' ד"ה במזיד.

יב] והדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז ממע"ש הי"ב כתב לפ"ז להוכיח דגמ' דילן פליגא על הירושלמי ולא ס"ל להא דבלקיחתה פקעה מינה קדושת מע"ש, אלא הא דמביאין שלמים ממעות מע"ש הוא משום דהתורה התירתה, וזהו שנחלקו אם ה"נ מביאין לחמי תודה מחיטין הלקוחות בכסף מע"ש, ואף למ"ד דאין מביאין הוא משום דלא התירה תורה אלא בדבר שאינו מין מעשר.

אך יש להוכיח דגמ' דילן מודה להך דינא דבלקיחתה פקעה ממנה קדושת מעשר, דאי נימא דלא פקעה ממנה קדושת מעשר, א"כ למ"ד דלא יביא לחמי תודה מחיטין הלקוחות במעות מע"ש, היאך הוא מביאן ממעות מע"ש, הרי אחר שלוקח החיטין ללחמי תודה ממעות מע"ש, חייל על חיטין אלו קדושת מע"ש, והיאך שרי להקריבן ללחמי תודה, ומה נפ"מ אם לקח החיטין ממעות מע"ש קודם שהקדישן ללחמי תודה, או לקח מעיקרא החיטין ממעות למע"ש לצורך לחמי תודה, ובע"כ דכל שלקח החיטין לצורך לחמי תודה, פקע מינייהו קדושת מעשר, וע"כ שפיר מצי להביאן ללחמי תודה.

והא דפליגי אמוראי אם יביא בחיטין הלקוחות במעות מע"ש, ואף למ"ד דלא יביא הוא משום דל"ה דומיא דשלמים דאינם מין מעשר, ולכו"ע מביאין שלמים מבהמה שלקחה לבשר תאוה, - צ"ל דהוא משום דגמ' דילן פליגא ע"ד הירושלמי, וס"ל דאף דכבר חייל עלי' קדושת מע"ש מ"מ כל שמקדישה למע"ש פקעה ממנה קדושת מע"ש, ודלא כהירושלמי דס"ל דל"מ פקעה קדושת מע"ש אחר שכבר חלה עלי',[[90]](#footnote-91) וע"כ שפיר מביאין שלמים מבהמה שלקחה לבשר תאוה, ופקעה ממנה קדושת מע"ש, וזהו גם טעמא דמ"ד דיביא לחמי תודה בחיטין הלקוחות במעות מע"ש, ופקעה מינייהו קדושת מע"ש.[[91]](#footnote-92)

יג] **כדי יין פתוחות או סתומות מקום שדרכן לימכר פתוחות לא יצא קנקן לחולין,** הריבמ"צ כתב דהא דלא יצא הקנקן לחולין היינו דיאכל כנגדו, וכ"כ הר"ש, - והיינו דכיון דדרכן לימכר פתוחות ולי"ב דין הבלעה, הו"ל כלוקח קנקן בפנ"ע במעות מע"ש דאין המע"ש מתחלל עליו, ויאכל כנגדו, דומיא דלוקח עבדים וכו' במעות מע"ש, דתנן בשלהי פירקין דיאכל כנגדן.

ואמנם לכאו' אזלי הריבמ"צ והר"ש לטעמייהו שפירשו להא דתנן לעיל מ"ג בלוקח בהמה לזבחי שלמים וחי' לבשר תאוה דיבא העור לחולין, דהיינו דא"צ לאכול כנגדו, והריבמ"צ שם פירש כן גם בהא דתנן התם בלוקח כדי יין סתומות מקום שדרכן לימכר סתומות יצא קנקן לחולין, דהיינו דא"צ לאכול כנגדו בירושלים, והרי דבלא דינא דהבלעה ל"ה המע"ש מתחלל על העור, וע"כ הכא דליכא דין הבלעה אין המע"ש מתחלל על הקנקן, - אך לפ"מ שפירשו רש"י והריטב"א בעירובין כ"ז ב' דהא דיצא העור לחולין היינו דא"צ למוכרו ולחזור ולאכלו בירושלים, והרי דגם בלא דין הבלעה הי' המע"ש מתחלל על העור, ונתבאר לעיל מ"ג אות ט', הרי מתפרש הא דתנן הכא דלא יצא קנקן לחולין, דהיינו דצריך למוכרו ולחזור ולאכלו בירושלים.

ובתוספתא במכילתין פ"א ה"ח תניא דהלוקח חבית בירושלים פתוחה צריך לאכול כנגד הקנקן, ועוד תניא התם דהלוקח צבי בירושלים א"צ לאכול כנגד העור, וזה להדיא כד' הריבמ"צ ודעימי' דאלמלי דינא דהבלעה ל"ה המע"ש מתחלל על העור, וע"כ בלוקח חבית פתוחה בירושלים דליכא לדין הבלעה צריך לאכול כנגד הקנקן, - ועמש"נ עוד בזה לקמן פ"ג מי"ג.

יד] הרמב"ם בפ"ח ממע"ש ה"ג הביא לדינא דהכא, והראב"ד שם כתב ע"ז, ז"ל, ויודע דמי היין והקנקן צריך לאותן הדמים, עכ"ל, והמהר"י קורקוס שם פירש לדבריו דהיינו דאיירי כשיודע התגר כמה שוה היין בדקדוק ואין ביין לבד כדי הדמים שקיבל אלא עם הקנקן, אך כל שיש ביין עצמו כדי הדמים שקיבל, נתחלל קדושת מע"ש על היין, וא"צ לאכול כנגד הקנקן, ועמש"כ המרכה"מ שם בביאור ד' הראב"ד.

טו] **סלי זיתים וסלי ענבים עם הכלי לא יצאו דמי הכלי לחולין,** הריבמ"צ כתב דהוא משום דאין דרך התאנים והענבים לימכר עם הכלים, והר"ש והרא"ש כתבו דהוא גם משום דלא מינטרי אגב הכלי, וכל הא דקנקן נלקח אגב היין, הוא משום דהיין מינטר אגבי', כמו שאמרו בעירובין כ"ז ב', וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ח ממע"ש ה"ג.

ובדעת הריבמ"צ שלא פירש דהוא משום דלא מינטרי אגב הכלי, נראה דס"ל דלא אמרו בעירובין שם לטעם זה, אלא דמה"ט ל"ה מצינו למילף צאן ע"ג גיזתה מהא דלוקחין יין ע"ג קנקנו, אך אחר דנלמד מקרא דלוקחין צאן ע"ג גיזתה אף דאינו משתמר על ידה, ה"נ הא דלוקחין יין ע"ג קנקנו הוא אף בלא הא דהוא משתמר על ידו, וע"כ הי' בדין שיהיו לוקחין סלי זיתים וענבים אגב הזיתים והענבים, וכל הא דאין לוקחין אותן, הוא משום דאין דרכם לימכר עם הכלים, - אך מד' הר"ש והרא"ש מבו' דכל הא דלוקחין צאן ע"ג גיזתה, הוא משום דהוא מחובר לה, אך הא דלוקחין יין ע"ג קנקנו אע"פ דאינו מחובר לו, הוא משום דמינטר אגבי', וע"כ הוא דאין לוקחין זיתים וענבים ע"ג הסלים, משום דאינם מחוברין להן וגם לא מינטרי אגבייהו.

טז] ובתוספתא פ"א ה"ח תניא בדין הלוקח חבית בירושלים, בד"א בשל יין, אבל בשל ציר חומץ ושל שמן ושל דבש בין פתוחה ובין סתומה א"צ לאכול כנגד הקנקן, והחס"ד שם פירש דהיינו דבשאר משקין לעולם בטל הכלי למה שבתוכו, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב, - אך בד' המהר"י קורקוס בפ"ח ממע"ש ה"ה מבו' דגריס בד' התוספתא דצריך לאכול כנגד הקנקן, והיינו משום דליכא דין הבלעה בשאר משקין, וכ"כ החזון יחזקאל דצ"ל כן בד' התוספתא, והרדב"ז שם כתב דהוא משום דשאני יין דצריך לקנקן דמינטר בי', ומשא"כ בשמן או חומץ וכיו"ב דלא צריכי לקנקן, ומבו' לפ"ז מד' התוספתא כד' הר"ש והרא"ש דכל הא דלוקחין יין ע"ג קנקנו הוא משום דמינטר אגבי'.[[92]](#footnote-93)

יז] בס' הון עשיר כתב דהא דתני הכא לא יצא "דמי" הכלי, ולעיל בקנקן תני דלא יצא קנקן לחולין, הוא משום דשאני בקנקן דא"א לטלטל היין מבלעדו, וע"כ יצאו הדמים שנתן עליו לחולין, אלא שהוא יאכל כנגדו בקדושת מעשר, אבל בסלים שאפשר לטלטל הפירות בלתם, לא יצאו הדמים שנתן עליהן לחולין אלא הם ביד המוכר בקדושת מעשר, ועד"ז כתב הרש"ש,[[93]](#footnote-94) אך מסתימת ד' הריבמ"צ וש"ר לא משמע שחילקו ביניהם, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ח ממע"ש ה"ג.

יח] ובירושלמי בפירקין תניא חותל של תמרים פטולייא של תמרים יצאו לחולין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממע"ש ה"ד, ובטעם הא דל"ה כסלי זיתים וענבים דלא יצאו דמי הכלי לחולין מצינו כמה דרכים, **א** בפי' הרש"ס כתב דשאני סלי זיתים וענבים דלא צריכי להו, אבל הני כיון דדייבי דובשא ומתטנפין דרכן להניחן באותן כלים, והוו כמו קליפי אגוזים ויצאו לחולין. - **ב** המהר"י קורקוס בהל' מע"ש שם כתב דהוא משום דחותל בטל לגבי התמרים ולא חשיב כלל, והחס"ד בפ"א ה"ט כתב דכיון דהחותלות הם מעלי תמרים גופייהו, ע"כ בטילי לגבייהו, ולכאו' מכוון דבריו הוא דכיון דלא חשיב כלל והוא בטל לגבי התמרים ע"כ יש בזה לדין הבלעה. - **ג** הרדב"ז שם כתב דהוא משום שהחותל בטל אצל התמרים והוא מובלע בדמי התמרים, ומשמע דהיינו משום דאין נותנין את הדמים על החותל כלל, אלא הוא מובלע בדמי התמרים, וע"כ נתחללו דמי המע"ש על התמרים בפנ"ע, וכ"נ בד' הקרית ספר שם, אך י"ל דמש"כ כן הוא לדעת הרמב"ם שפירש להא דתנן לעיל מ"ג דיצא העור והקנקן לחולין, דהוא לפי שלא קנהו במעות מע"ש, ונתבאר לעיל שם אות ד'.

יט] ובירושלמי שם אמרו עוד בדין קופות של תמרים, דאית תניי תני יצאו, ואית תניי תני לא יצאו, וא"ר חסדא מ"ד יצאו דרוסות, ומ"ד לא יצאו כשאינן דרוסות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממע"ש ה"ד, ובטעם החילוק בזה, כתב בפי' הרש"ס דהוא משום דבדרוסות צריכין התמרים לקופות, וע"כ הוו כקליפה לפרי, ומשא"כ כשאינם דרוסות, - אך בביאור הגר"א כתב דהוא משום דבדרוסות א"א למכרן בלא קופה, ומשא"כ כשאינם דרוסות דדרכו לרוקן הכלי ולמכור הפירות בפנ"ע, וע"כ אינם בטלים לפירות ולא יצאו לחולין, והיינו דדמי לסלי זיתים וענבים דלא יצאו לחולין משום דאין דרכן לימכר עם הכלים.

**פ"א מ"ה**

א] **הלוקח מים ומלח,** בעירובין כ"ז ב' פליגי בה תנאי, דדעת ר"י בן גדיש ור"א דילפינן לה מריבוי ומיעוט וריבוי, דכתיב ונתתה הכסף בכל אשר תאוה נפשך ריבה, בבקר ובצאן וביין ובשכר מיעט, ובכל אשר תשאלך נפשך חזר וריבה ריבה ומיעט וריבה ריבה הכל, ומיעט מים ומלח, ולר"א מיעט אף ציר, ומייתינן התם תנאי דפליגי ודרשי לה בכלל ופרט וכלל, דמה הפרט מפורש פרי מפרי וגידו"ק אך כל פרי מפרי וגידו"ק, או דמה הפרט מפורש ולד ולדות הארץ אף כל ולד ולדות הארץ, ומסקינן התם דפליגי בדין עופות, דלמ"ד פרי מפרי וגידו"ק הני נמי גידו"ק נינהו, ולמ"ד ולד ולדות הארץ הני עופות מן הרקק נבראו.

ובפירש"י שם כ"ו ב' כתב דהא דאין מים ומלח נלקחין בכסף מע"ש הוא משום דלאו פרי מפרי נינהו, וכ"כ בפירש"י בב"ק נ"ד ב' וס"ג א', וכ"כ הר"ח בעירובין כ"ח א', - אך הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו כתב דהוא משום שאינם גידו"ק, לפי שהמים יסוד פשוט ואינו רובה מן הארץ, והמלח אדמה שרופה הוא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ד, וכ"כ הסמ"ג עשין קל"ו, - והבאר שבע בתשו' סימן ג' תמה ע"ז ממה שאמרו בעירובין כ"ז א' דהא דאין לוקחין מים ומלח בכסף מע"ש הוא משום דפירא בעינן, ולא אמר דגידו"ק בעינן.[[94]](#footnote-95)

ב] המקד"ד בזרעים סימן נ"ח סוסק"ד הק' ע"ד הרמב"ם, דמלח בלא"ה אינו ניקח בכסף מעשר, משום דאינו אוכל, כמבו' בב"ב כ' א' דאינו מקב"ט, כמו שפירש"י שם ד"ה מלח והתוס' שם ד"ה והמלח, - ויש להוסיף, דלכאו' מלח הוי ככל מידי דעביד לטעמא דאינו ניקח בכסף מעשר, וכמו שאמרו בנדה נ"א ב', וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ט, וצ"ע.[[95]](#footnote-96)

ג] נחלקו הראשונים בדין לקיחת כמהין ופטריות בכסף מעשר, דבפירש"י בב"ק נ"ד ב' וס"ג א' כתב דאינם ניקחין בכסף מעשר, משום דלאו פרי מפרי נינהו, וכ"כ בפי' ר"ח בעירובין כ"ח א', והריטב"א שם כ"ז ב', - והרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ד והסמ"ג עשין קל"ו כתב דאינם ניקחין בכסף מעשר משום שאינם גידו"ק,[[96]](#footnote-97) - אך התוס' בעירובין כ"ז א' ד"ה מאן דמתני כתבו דהם ניקחין בכסף מעשר, דפרי מפרי וגידו"ק נינהו, וכ"כ התוס' הרא"ש שם.

והבאר שבע בתשו' סימן ג' תמה ע"ד התוס', שהרי נראה לעינים דכמהין ופטריות אינם פרי מפרי, כי מלחלוחית הארץ הם גדלים על העצים ועל הכלים, בלתי נטיעה וזריעה כלל, והגר"א באו"ח סימן שפ"ו ס"ה הביא מתו"כ דממעטינן להו.[[97]](#footnote-98)

ובמש"כ הרמב"ם והסמ"ג דהא דאינם ניקחין בכסף מעשר הוא משום שאינם גידו"ק, תמה הבאר שבע שם ממה שאמרו בברכות מ' ב' ובנדרים נ"ח ב' דהאומר גידו"ק עלי אסור בכמהין ופטריות, משום דמירבא רבו מארעא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - אך המהר"י קורקוס בפ"ז ממע"ש ה"ג כתב בדעת הרמב"ם, דאף דכמהין ופטריות נקראין גידו"ק, מ"מ כיון דאינם יונקים מן הארץ כמו יין ושכר, וגם אינם גדלים מדבר היונק ממש מן הארץ כבקר וצאן, אע"פ שהן גדלים מן הארץ, אינם ניקחים בכסף מעשר, שאין לנו אלא כעין הפרט.[[98]](#footnote-99)

ד] הריבמ"צ הביא מירושלמי שאמרו דדין לקיחת כמהין ופטריות בכסף מעשר תליא בפלוגתא דתנאי, דר"ע דדריש ריבויי ומיעוטי, מרבי כל מילי ואפי' דגים וחגבין וכמהין ופטריות בר ממים ומלח, ור' ישמעאל דדריש כללי ופרטי ממעט אפי' דגים וחגבין וכמהין ופטריות, ואמרו שם דמשנתינו דקתני מים ומלח ותו לא, אתיא כר"ע, וכ"כ הספר הכריתות בתי מדות בית ז' והיחוסי תנאים ואמוראים ע' ר"י בן אלישע.[[99]](#footnote-100)

אך בד' הגר"א באו"ח סימן שפ"ו ס"ה משמע דס"ל דאף למאן דדריש ריבויי ומיעוטי, אין כמהין ופטריות נלקחין בכסף מעשר, ועמד ע"ז הרש"ש בעירובין כ"ז א', עיי"ש, וצ"ע.

ה] **ופירות המחוברין לקרקע,** הר"ש כתב דהוא משום דהרי הן כקרקע ואין כסף מעשר מתחלל עליהם כמו שאינו מתחלל על הקרקע, וכ"כ הרא"ש, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דבעינן כעין הפרט, ובקר וצאן אינם מחוברין לקרקע.[[100]](#footnote-101)

ו] **או פירות שאינם יכולין להגיע לירושלים,** בפי' הריבמ"צ כתב דהיינו כגון ענבים ותאנים לחין, - והעירו דמ"ט חשבינן להו כפירות שאינם יכולין להגיע לירושלים, הרי בידו ליבשם ולעשות מהן גרוגרות וצימוקין, ושפיר יש בידו להעלותן לירושלים, וצ"ע.

ז] **לא קנה מעשר,** בפי' הרע"ב כתב דהא דלא קנה מעשר היינו דלא חלה קדושת מעשר על הדבר הקנוי ולא יצאו המעות לחולין,[[101]](#footnote-102) וכ"כ הראב"ד בפ"ז ממע"ש הי"ד, וכתב דיחזרו הדמים למקומן אם לקחן מאחר, ואם הלך לו יאכל כנגדן.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דלא קנה מעשר היינו ואמרו שלא נעשה אותו הדבר הקנוי מעשר, ויצאו המעות לחולין, ומשמעות דבריו דהיינו דאף דלא נעשה אותו הדבר הקנוי מעשר, מ"מ יצאו המעות לחולין,[[102]](#footnote-103) וכ"כ הרמב"ם בהל' מע"ש שם, ז"ל, הלוקח מים ומלח וכו' לא קנה המעשר אע"פ שיצאו המעות לחולין, - והמהר"י קורקוס שם כתב דמקורו של הרמב"ם הוא מהא דאמרו במשנתינו ברישא לא קנה מעשר, ובסיפא אמרו יחזרו דמים למקומם, מוכח דלאו כי הדדי נינהו, ולא קנה מעשר אין פירושו יחזרו דמים למקומם, אלא היינו דלא חלה עליהן קדושת מע"ש, אך מ"מ יצאו המעות לחולין.[[103]](#footnote-104)

ח] ובביאור הך דינא דאף דלא חלה קדושת מע"ש על הדבר הנקנה, מ"מ יצאו המעות לחולין, מצינו כמה דרכים, **א** הכס"מ שם כתב בשם הר"י מלוניל, דהוא משום דנודע לכל דאסור ליקח בכסף מעשר מים ומלח ופירות מחוברין או שאינם יכולים להגיע לירושלים, וא"כ מזיד הוא, ומעשר במזיד מתחלל,[[104]](#footnote-105) - והישועות מלכו שם פ"ד ה"ב תמה ע"ז, דהא דמעשר במזיד מתחלל, היינו על אוכל או כסף צורה, ולא על מים ומלח או עבדים וקרקעות, וכן הק' המשנ"ר במשנתינו.

**ב** בחי' הגר"ח בפ"ח ממע"ש כתב, ז"ל, ויסוד ד"ז נלמד מהא דפסק הרמב"ם וכו' לא קנה המעשר ע"פ שיצאו המעות לחולין, והרי בדין חילול פשיטא דכל שלא נכנס החולין תחתיו בקדושה א"כ אין כאן חילול כלל, ובע"כ דהוא דין מסויים במקח שמפקיע קדושת המע"ש לגמרי, אף אם אין דבר אחר נכנס כנגדו ואף בלא מעשה חילול, עכ"ל.

ובגליונות חזו"א שם הק' ע"ז דאם יש כח במקח להפקיע קדושת המע"ש, א"כ אף בלקח בהמה טמאה במעות מע"ש יצאו המעות לחולין, - וראיתי לפרש בזה דהוא משום דמקרא דולא נתתי ממנו למת, ילפינן דמע"ש ניתן לאכילה ושתי' ואסור להוציאו בשאר צרכיו, כמש"כ הרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"י ובסהמ"צ ל"ת קנ"ב, וכיון דלא ניתן מע"ש לימכר בעד דבר שאינו לאכילה ושתי', ע"כ לי"ב לדינא דמקח המפקיע קדושת מע"ש, ומשא"כ בלוקח מים ומלח וכו' דלא נאסר ליקח אותם במע"ש, דלא נאסר אלא להוציא מע"ש בשאר צרכיו, אך מים ומלח וכו' הרי הם מידי דאכילה ושתי' ומותר ליקח אותם בכסף מע"ש, אלא דילפינן מקרא דאין המע"ש מתחלל עליהן, אך מ"מ כיון דהוי מקח זה כדיני מע"ש, ה"ז מועיל להפקיע לקדושת המע"ש.

**ג** בגליונות חזו"א לחי' הגר"ח שם כתב, דס"ל להרמב"ם דכל אוכל נתפס במעשר, אלא דמים ומלח אין ראויין למצותן ופקעה קדושתן אף שנתפסו למעשר,[[105]](#footnote-106) ועד"ז כתב התורת זרעים במשנתינו דדברים אלו לא נתמעטו אלא מדין מצות אכילת מע"ש דלא מקיימא בהם מצות אכילת מע"ש דאינן ראוין למצותם, אבל מ"מ מדין פדיון לא נפקי, ושפיר מיקרו אוכל לענין שיחול עליהם פדיון מע"ש, וע"כ בשעה שפודה עליהם שפיר חל עליהם קדושת מע"ש ויצאו המעות לחולין, אבל תיכף לאחר הפדיון פקעה מהם הקדושה ממילא, כיון דלא מקיימא בהם מצות אכילת מע"ש ואינם ראויין למצותם, והוי כפת שעיפשה ושמן שנסרח, דמבו' בירושלמי לקמן פ"ב ה"א ובד' הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"א, דכיון שנפסל מאוכל אדם ואינם ראוין למצותן, פקעה הקדושה ממנו.[[106]](#footnote-107)

**ד** המקד"ד בסימן נ"ח סק"ד כתב, למש"כ החינוך במצוה תר"י דהא דאם הוציא מעות מע"ש שלא בצרכי אכילה ושתי' אינו לוקה, הוא משום דהי כלאו הניתן לתשלומין כיון שצריך לאכול כנגדן, ונראה מזה דהא דיאכל כנגדן אינו מדין קנס או בתורת חילול, אלא הוא מדין תשלומין דכל שהוציא מע"ש חוץ מאכילה ושתיה וסיכה חייב בתשלומין, ולפ"ז כל שלוקח בדמי מע"ש דברים שאינם נלקחין בהן, כיון דחייב בתשלומין למעשר, יצאו המעות לחולין, דהא זהו תשלומין בעד המעשר שיצא לחולין, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ט] **הלוקח פירות וכו',** בירושלמי אמרו דר' חגיי למד ממשנתינו דאסור לחלל מעות על פירות בריחוק מקום,[[107]](#footnote-108) ורק בדיעבד מהני, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"ו.

והריטב"א בב"מ מ"ד ב' כתב דמדאורייתא אסור לחלל מעות על פירות חוץ לירושלים, וכתב דהיינו רק בפירות שיש בהן טורח להוליכן בדרך, כדכתיב כי לא תוכל שאתו כי ירחק ממך המקום, אך מותר לחלל על בהמה טהורה שיכול לאכלה בירושלים, - ועיי"ש שכתב דעל פירי דאין ראוי לאכלו בירושלים, כגון במחלל כסף על זהב דחשיב הזהב כפירי, אין מחללין, וכתב בשם מורו דאי"ז אלא מדרבנן, דגזרו בכל מידי דמיקרי פירא אטו פירא ממש דיקירי, ולא גזרו חכמים אלא בדבר דאין ראוי לאכלו בירושלים.

והמאירי שם כתב דמותר לחלל מעות על פירות הראויין לאכלן בירושלים, וכל מה שאמרו התם דטיבעא אפירא לא מחללינן הוא רק בדברים שאינם ראויים לאכילה, דהתם איירי בחילול כסף על דינרי זהב.

והתוס' בסוכה מ' ב' ד"ה על חיין כתבו בהא דטיבעא אפירא לא מחללינן, דכל שמחלל ע"מ להעלותו ולאוכלו בירושלים מחללין, וכתבו דפלוגתא היא בירושלמי ויש מי שאוסר אפי' ע"מ להעלותו.

י] **שוגג יחזרו דמים למקומם,** כה"ג תנן לקמן מ"ו בלוקח בהמה שוגג יחזרו דמי' למקומה, ומייתינן לה בקידושין נ"ו א', ובטעם הך דינא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בקידושין שם ד"ה בשוגג כתב דהוא משום דכל שלא ידע הלוקח שהם מעות מע"ש, הו"ל מק"ט, דאילו ידע שהן מעות מעשר ל"ה לוקחה, דטריחא לי' מילתא להוליכה לירושלים, ובמעות הוה ניח"ל לאמטויינהו, - וה"נ מתפרש דינא דהכא, דהו"ל מק"ט, משום דטריחא לי' מילתא להוליך הפירות לירושלים, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו, - ומבו' מדבריהם, דאף דלא ידעו הלוקח והמוכר שהן מעות מע"ש, אפ"ה הן מתחללין על הבהמה ועל הפירות, דהא דמע"ש מתחלל דרך מקח, ל"ב בזה לדעתם, וע"כ הוא דהו"ל מק"ט משום הלוקח, דטריחא לי' מילתא להעלותן לירושלים.

**ב** הרשב"א בקידושין שם כתב בשם תוס', דהו"ל מק"ט מכח המוכר, דאילו ידע דמעות אלו של מע"ש, ל"ה מוכר לו בדמים אלו, משום דאית לי' טירחא דאורחא, וכ"כ הריטב"א, - ומבו' מדבריהם דפליגי ע"ד רש"י, וס"ל דכל שלא ידעו הלוקח והמוכר שהן מעות מע"ש, אינם מתחללין על הבהמה, דאף בחילול מע"ש דרך מקח בעינן לדעתם, וע"כ אכתי הוו המעות בקדושתם, וע"כ הו"ל מק"ט משום המוכר.[[108]](#footnote-109)

**ג** התוס' טוך שם כתב דלפ"מ שפירש שם דלרבנן אין מע"ש מתחלל על הבהמה אף בדיעבד, י"ל דהו"ל מק"ט מכח המוכר, משום טירחא דמעות, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש שם, - ומבו' מדבריהם דביסוד הדין ס"ל כד' רש"י, דמע"ש מתחלל אף כשלא ידעו הלוקח והמוכר שהן מעות מע"ש, וע"כ אם מע"ש מתחלל בדיעבד על הבהמה, ה"ז מתחלל אף בשוגג, - ולפי דבריהם נמצא, דבמשנתינו בלוקח פירות במעות מע"ש, כיון דמע"ש מתחלל על הפירות, שהרי איירי בפירות שיכולין להגיע לירושלים, וכדתנן דבמזיד יעלו ויאכלו במקום, ה"ז מתחלל אף בשוגג, והא דיחזרו דמים למקומם, הוא משום מק"ט דהלוקח, דטריחא לי' מילתא להעלות הפירות לירושלים.

**ד** הגר"א בשנו"א הקצר לקמן שם כתב דהא דהוי מק"ט הוא משום דבודאי לא ירצה שום אדם לעשות איסור, ולפ"ז זהו גם טעם הא דתנן הכא בלוקח פירות במעות מע"ש דיחזרו מעות למקומם, דהוא משום דאסור לחלל מעות מע"ש על הפירות חוץ לירושלים, וע"כ הו"ל מק"ט, - וכ"ה מבו' גם בביאור הגר"א לירושלמי שפירש במה שאמרו דמתניתא אמרה דאין מחללין מעות על הפירות בריחוק מקום, דהוא נלמד מהא דתנן הכא בלוקח פירות שוגג יחזרו דמים למקומם, והיינו דכיון דאסור לחלל מעות על הפירות בריחוק מקום ע"כ הו"ל מק"ט, וכ"כ בפי' המהר"א פולדא שם.

יא] **ואם אין מקדש ירקבו,** בירושלמי אמרו דבזה"ז אין מחללין מעות מע"ש על הפירות ואם חילל לא קדשו, ופרכינן מהא דתנן הכא דאם אין מקדש ירקבו, ומשני דהכא איירי כשהקדישן בשעת המקדש וחרב המקדש, והיינו דכיון שחילל בזמן המקדש שפיר חייל החילול, ואחר שחרב המקדש וא"א לאכלן ירקבו.

ובטעם הא דבזה"ז אין מחללין מע"ש על הפירות, כתב השטמ"ק בב"מ נ"ה ב' בשם תוס' שאנץ, דהוא משום דהו"ל כבהמה טמאה עבדים וקרקעות הואיל ואין ראויין ליאכל בירושלים בזה"ז, או משום דלא קדשה לע"ל, או משום דליכא מזבח,[[109]](#footnote-110) ועד"ז כתב הסמ"ג עשין קל"ו, דהמחלל מעות על הפירות בזה"ז, הואיל ואינם נאכלין אמרי ב"ה דלא חילל.

והחזו"א בדמאי סימן ג' סק"י הק' דלמש"כ התוס' בב"מ נ"ג ב' ד"ה לא פלוג דאם יבנה המקדש מע"ש נאכל ולא חשיב דחוי, מ"ט אינו מחלל מעות על פירות, - ולכאו' צ"ל דמ"מ כיון דבשעה שאין המזבח קיים דינא הוא דאין המע"ש נאכל, חשיב עכשיו כדבר שאינו ראוי לאכילה, ואין מע"ש מתחלל ע"ז.

יב] והרמב"ם בפ"ז ממע"ש הט"ו והט"ז כתב בסתמא דאם אין מקדש ירקבו, ולא חילק בין היכא שחילל בזמן שביהמ"ק קיים וחרב המקדש להיכא שחילל אחר שחרב המקדש, ומשמע דאף אם חילל אחר שחרב המקדש חייל החילול, וכ"ה להדיא בדבריו שם פ"ב ה"ג ובפ"י ממאכ"א הי"ז, וכ"כ השו"ע בסימן של"א סקל"ג.

והחזו"א בדמאי שם עמד בזה דד' הרמב"ם הם שלא כד' הירושלמי דאם חילל מע"ש על הפירות בזה"ז לא קידש, ועיי"ש מש"כ בזה, - וי"ל עוד בדעת הרמב"ם דס"ל דמה שאמרו בירושלמי דבזה"ז לא חייל החילול, הוא למ"ד דקדושת ירושלים לא קדשה לע"ל, וע"כ חשיבי הפירות כדבר שאינו ראוי לאכילה, אך לפ"מ דקי"ל דקדושת ירושלים קדשה לע"ל, הרי דאף דא"א לאכול המע"ש כשאין המזבח בנוי, מ"מ לא חשיבי הפירות מכח זה כדבר שאינו ראוי לאכילה,[[110]](#footnote-111) וכ"כ הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ב ממע"ש ה"ג.

**פ"א מ"ו**

א] **הלוקח בהמה שוגג וכו',** כה"ג תניא בקידושין נ"ה ב' דאין לוקחין בהמה במעות מע"ש, ואם לקח שוגג וכו', ובטעם הא דאין לוקחין בהמה במעות מע"ש נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י בקידושין שם ד"ה אין לוקחין כתב דהוא משום דבעינן וצרת הכסף בידך.[[111]](#footnote-112) - **ב** בפירש"י שם כתב עוד דהוא משום דשמא תכחש בטורח הדרך. - **ג** התוס' שם ד"ה אין לוקחין ובסוכה מ' ב' ד"ה שמא יגדל ובב"ק צ"ז ב' ד"ה דזבין בהו כתבו דהוא מגזירה שמא יגדל עדרים עדרים, ואף בלוקח זכרים גזרו אטו נקבות. - **ד** בספר הישר לר"ת סימן תקפ"ט כתב דמותר ליקח בהמה במעות מע"ש כדי לאכלה בירושלים, והא דתניא דאין לוקחין, הוא כשלוקחה לאכלה חוץ לירושלים. - **ה** בספה"י שם כתב דיש לפרש עוד, דהא דאין לוקחין, הוא כשאותן מעות הן כסף שני, כגון שחילל כסף על נחושת מדוחק, או שעבר וחילל.

ב] התוס' שם הביאו מסוגיית הגמ' בסוכה מ' ב' דמפרשינן להדיא דהא דמע"ש אינו מתחלל על בע"ח הוא מגזירה שמא יגדל עדרים עדרים, ופליגי רבנן ור"מ אם אינו מתחלל אף על זכרים גזירה זכרים אטו נקבות.

ובדעת רש"י שפירש טעמים אחרים בזה, י"ל למש"כ הבעה"מ בסוכה שם דברייתא דהתם איירי במע"ש בירושלים, ומשנתינו איירי במע"ש חוץ לירושלים, - ולכאו' מכוון דבריו הוא דבע"כ דמשנתינו אתיא כר"מ דמע"ש מתחלל על בהמה חי' ועוף זכרים, דלרבנן הרי אף בדיעבד אין מתחללין, ומ"ט תנן הכא דבמזיד תעלה ותאכל במקום, ואך דכ"ז הוא בירושלים, אך חוץ לירושלים מודה ר"מ דאסור ליקח בהמה במעות מע"ש, משום דבעינן וצרת הכסף בידך, או משום דשמא תכחש בטורח הדרך, ואם לקח בשוגג יחזרו דמים למקומם ובמזיד תעלה ותאכל במקום, - וי"ל כן גם בדעת רש"י, דמה"ט הוא דהוצרך לפרש להני טעמי, ולא פירש דהוא מגזירה דשמא יגדל עדרים, דהוא משום דבע"כ דמשנתינו אתיא כר"מ דלא גזר בזכרים, דלרבנן דגזרי זכרים אטו נקבות, אף בדיעבד אין מתחללין, ובמשנתינו תנן דבמזיד תעלה ותאכל במקום, והרי דחייל החילול.

והכפו"ת בסוכה שם כתב בדעת רש"י, למש"כ התוס' בסוכה ובקידושין שם דהא דתניא דמע"ש אין מתחלל על בהמה חי' ועוף חיין, הוא בבע"מ דלא חזיין לשלמים, ובזה לא חייל החילול אף בדיעבד, אך בתמימין דחזיין לשלמים חייל החילול בדיעבד, כדתנן הכא דבמזיד תעלה ותאכל במקום, והנה התוס' שם כתבו דמ"מ אף בתמימים לכתחילה אין מחללין עליהן מכח הגזירה דשמא יגדל עדרים, ואך דלא גזרו בזה בדיעבד, אך בדעת רש"י י"ל דס"ל דבתמימין אף לכתחילה לא חששו לשמא יגדל עדרים, דכיון דהם תמימים יקריבם מיד לשלמים, דלא גזרו אלא בבע"מ דאיכא למיחש טפי שיבא לגדל עדרים, ובע"כ דהא דאין לוקחין בהמה תמימה במעות מע"ש, הוא משום דבעינן וצרת הכסף בידך או משום דשמא תכחש בטורח הדרך.

ג] בעיקר מש"כ הבעה"מ בסוכה דהא דאין מע"ש מתחלל על בהמה חי' ועוף הוא אף בירושלים, כ"כ גם הרשב"א בב"ק צ"ז ב', ומבו' בדבריו שם דכ"ז הוא בחי' ועוף או בבהמה בע"מ דלא חזיין לשלמים, שהרי ודאי דלוקחין בירושלים בהמה לשלמים במעות מע"ש,[[112]](#footnote-113) וכ"כ המאירי בסוכה שם, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי.

אך בספר הישר לר"ת סימן תקפ"ט כתב דהא דעל חיין אין מחללין הוא חוץ לירושלים, אך בירושלים מחללין אף על חיין, והוסיף דבירושלים מקרא מלא הוא ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך ולא איצטריך לאשמועינן דמתחללין על שחוטין, וכ"כ התוס' ותוס' הרא"ש בסוכה שם, וכ"כ המאירי שם בשם י"מ, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"ו, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בסוכה שם דבירושלים ודאי אין קפידא בין חיים לשחוטים, ומקרא מלא הוא ונתת בבקר ובצאן, וחיים משמע,[[113]](#footnote-114) ואין לגזור בירושלים שמא יגדל עדרים, שכבר טרח והעלהו שם ובודאי לאכלן שם העלהו, וכ"כ הגר"א בשנו"א הארוך לעיל מ"ד, והוכיח כן מהא דתנן לעיל מ"ג דהלוקח חי' לבשר תאוה יצא העור לחולין, והרי דשפיר מצי ליקח חי' במעות מע"ש בירושלים.

ולדעת הבעה"מ ודעימי' דהא דאין מע"ש מתחלל על בהמה חי' ועוף הוא גם בירושלים, כתב הערול"נ בסוכה שם בדרך קמא דהא דתנן דהלוקח חי' לבשר תאוה יצא העור לחולין, הוא כר"מ דלא גזרו על הזכרים,[[114]](#footnote-115) - וי"ל עוד, דהוא קודם שגזרו דאין מע"ש מתחלל על בהמה חי' ועוף, וכמש"כ הגר"א בשנו"א לדון לפרש כן.

ד] המאירי בסוכה שם הוכיח דפלוגתא דר"מ וחכמים בחילול מע"ש על בהמה חי' ועוף הוא בירושלים, דחוץ לירושלים הרי אין מחללין טיבעא אפירא, וכן עמדו בזה התוס' בסוכה שם.

ובדעת הסוברים דאיירי הכא חוץ לירושלים מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בסוכה שם כתבו דאיירי במחלל ע"מ לחזור ולהעלותו ולאכלו בירושלים, ועד"ז כתב המאירי בב"מ מ"ד ב' דכל הא דטיבעא אפירא לא מחללינן הוא רק בדברים שאינם ראויים לאכילה. - **ב** התוס' שם הביאו מירושלמי דפליגי בה, ואיכא למ"ד דאין מחללין טיבעא אפירא אף ע"מ להעלותו ולאוכלו בירושלים, ומוקי לפלוגתא דר"מ ורבנן בדמאי. - **ג** הריטב"א בב"מ מ"ד כתב דכל הא דטיבעא אפירא לא מחללינן היינו רק בפירות שיש בהן טורח להעלותן לירושלים, אך מותר לחללו על בהמה טהורה. - **ד** הראב"ד בכתוב שם בסוכה שם כתב דהא דטיבעא אפירא לא מחללינן הוא לכתחילה אך בדיעבד מתחללין, ופלוגתא דר"מ ורבנן הוא בדיעבד.[[115]](#footnote-116)

ה] התוס' בסוכה שם ובקידושין נ"ה ב' ד"ה אין לוקחין ונ"ו א' ד"ה במזיד תעלה ובב"ק צ"ז ב' ד"ה דזבין כתבו דהא דאין מע"ש מתחלל על בהמה חי' ועוף הוא אף בדיעבד,[[116]](#footnote-117) וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"ו דאם חילל מע"ש על בהמה חי' ועוף לא קנה מעשר, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בסוכה שם.[[117]](#footnote-118)

אך בספר הישר לר"ת סימן תקפ"ט כתב דכל הא דאין מתחללין הוא לכתחילה, דאי בדיעבד אפי' חיין דלא מפקעינן קדושה מן התורה, וכ"כ הגר"א בשנו"א הארוך לעיל מ"ד בסו"ד.

ז] בב"ק צ"ז ב' תניא דמחללין על מעות של בבל והן בבל, ומוקמינן להך ברייתא כשמלכויות מקפידות זע"ז, ופרכינן דא"כ של בבל והן בבבל למאי חזו, ומשני דזבין בהו בהמה ומסיק לירושלים, והתוס' שם הק' דהרי אין לוקחין בהמה במעות מע"ש, משום גזירת עדרים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאתיא כר"מ דזכרים לוקחין אף לכתחילה, וזה לטעמייהו דלר"מ לוקחין זכרים במעות מע"ש אף חוץ לירושלים, וכ"כ הרשב"א שם. - **ב** התוס' שם כתבו עוד דהתם כיון דא"א בע"א דאין יכול להעלות המעות לירושלים, מותר ליקח בהן בהמה לכו"ע, וכ"כ התורי"ד שם דהא דאין לוקחין בהמה במעות מע"ש הוא שמא תכחיש בדרך או תמות, ומדוחק מותר, וכתב לדמותו להא דאין מחללין כסף על נחושת ומדוחק מחללין, וה"א אע"פ שאין לוקחין בהמה בדמי מע"ש, מדוחק לוקחין. - **ג** בספה"י לר"ת סימן תקפ"ט הוכיח מזה דמותר ליקח בהמה במעות מע"ש, והא דאסרינן הוא רק כשלוקחה ע"מ לאוכלה חוץ לירושלים, או דהוא בכסף שני.

ז] והתוס' בקידושין נ"ה ב' ד"ה אין לוקחין הק' לדעת רש"י דהא דאין לוקחין בהמה במעות מע"ש הוא משום דכתיב וצרת הכסף בידך, דא"כ היאך אמרו בב"ק דזבין בהו בהמה ומסיק לירושלים, הרי בעינן כסף צורה.[[118]](#footnote-119)

והפנ"י שם כתב לישב, דכל הא דאין לוקחין בהמה משום דבעינן וצרת הכסף בידך, הוא למצוה בעלמא, ובההיא דב"ק דא"א בענין אחר שרי.

וי"ל עוד בדעת רש"י, דהנה הראב"ד בב"ק שם הק' במה שאמרו דזבין בהו בהמה ומסיק לה, דהרי קי"ל דטיבא אפירא לא מחללינן,[[119]](#footnote-120) וכתב דה"ק דכיון דכי זבין בהמה אפשר דמסיק לה להתם, כסף צורה היא,[[120]](#footnote-121) והביאו הרשב"א שם, וכ"כ הראב"ד בהשגות בפ"ד ממע"ש הי"ד, דאע"פ שאינו רשאי ליקח בהן בהמה, מ"מ כיון דאם עשה כן חילל, מעות היוצאות במקומו קרינן בי', - ולפ"ז י"ל כן גם לדעת רש"י, דאף דאין לוקחין בהמה במעות מע"ש משום דבעינן וצרת הכסף בידך, מ"מ כיון שאם לקח תעלה ותאכל במקום, חשיבי המעות כמעות היוצאות במקומן.

ח] **במזיד תעלה ותאכל במקום,** התוס' בקידושין נ"ו א' ד"ה במזיד הק' דכמאן אתיא, אי כר"מ אפי' לכתחילה מחללין, ואי כרבנן אפי' בדיעבד אין מתחללין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דאתיא כרבנן ומיירי בתמימה דחזיא לשלמים ויביא אותה לירושלים ויאכלה בתורת שלמים, וכל הא דלרבנן אף בדיעבד אין מתחללין הוא בבע"מ דלא חזיא לשלמים ובזה גזרו בדיעבד שמא יגדל עדרים עדרים.[[121]](#footnote-122) - **ב** הבעה"מ בסוכה מ' ב' כתב דכל הא דשרי ר"מ ליקח בהמה בכסף מע"ש, הוא בירושלים, אך חוץ לירושלים אין לוקחין, וכן נתבאר לעיל אות ב' בדעת רש"י, דמשנתינו אתיא כר"מ. - **ג** הראב"ד בכתוב שם בסוכה שם כתב דאף לר"מ אין לוקחין בהמה במעות מע"ש לכתחילה, משום דטיבעא אפירא לא מחללינן, וכתב דתנא דהכא דבדיעבד חייל החילול הוא ר"מ. - **ד** בספר הישר לר"ת סימן תקפ"ט כתב דאף לרבנן בדיעבד מתחללין, ולפ"ז אתיא מתניתין אף כרבנן.[[122]](#footnote-123) - **ה** המער"ק בפ"ז ממע"ש הט"ו כתב בדעת הרמב"ם דהא דבדיעבד אין מתחללין הוא בדרך חילול, אך בדרך מקח ה"ז חל בדיעבד,[[123]](#footnote-124) ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ועד"ז כתב הכפו"ת בסוכה מ' ב', ועי' גם בחזון יחזקאל בפ"א הט"ו שכתב עד"ז, - והמרכה"מ שם פ"ד הי"ד ד"ה אך דאכתי כתב כן מטעם אחר.

ט] **ואם אין מקדש תקבר ע"ג עורה,** הריבמ"צ כתב דהיינו דתקבר עם עורה, דלא יפשיט העור מן הבשר, אלא זה וזה יקבר, וכ"כ הר"ש והרא"ש דאף העור אסור, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהיא נקברת בעורה כדי שלא יהנה מן העור.

והתוי"ט הק' דמ"ש מהא דתנן לעיל מ"ג דיצא העור לחולין, וכתב דשאני התם דלקח את הבהמה לזבחי שלמים, ונותן עיניו בבשר, אבל הכא דתקבר נמצא שהוא כאילו לא נתן עיניו בבשר, וצ"ב, והיתרון האור כתב דתירוצו אינו מובן.

והיתרון האור כתב דדמי למש"כ התוס' בכ"ד בדין פסוהמ"ק דהיכא דחזי הבשר לאכילה מותר גם לכלבים והותר גם העור, והיכא דלא חזי הבשר לאכילה גם העור אסור, וה"נ במע"ש דניתן רק לאכילה, אלא דגלי קרא דניקח אגב עורו, דמי להתם דרק בדחזי לאכילה שרי העור לכל הנאות, אבל היכא דלא חזי לאכילה אף העור אסור, - וצ"ב, דבפשוטו הא דיצא העור לחולין, הוא משום דכלל לא חלה קדושת מע"ש על העור, וא"כ מ"ט היכא דלא חזי הבשר לאכילה אף העור אסור, אך להני רבוותא דס"ל דמעיקרא חלה קדושת מע"ש אף על העור, ונתבאר לעיל מ"ג אות ג', י"ל דע"כ הוא דלא הותר העור אלא כשהותר הבשר, - והישועות מלכו בפ"ח ממע"ש ה"ו כתב דאף דלא חיילא קדושת מע"ש על העור ומדינא שרי, מ"מ כיון שנעשה טפל לבשר, כל היכי שלא נאכל הבשר, גם העור אסור.

י] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיא נקברת בעורה כשתמות, והבית דוד נסתפק אם היינו דמניחה בלא מאכל עד שתמות, או דקנסינן לי' להאכילה עד שתמות, והשושנים לדוד כתב דודאי דר"ל דמניחה עד שתמות, ובדין הוא דליתני תמות כמו בכל דוכתא, אלא משום דבעי לאשמועינן דגם העור אסור בהנאה, וא"כ אפי' אם הוה תני תמות ל"ה סגי דלא ניתני אבתרי' ותקבר היא ועורה, ומשו"ה לא חש להאריך, וכ"ה להדיא בל' התוספתא בפ"א הט"ו דבזה"ז תמות.

יא] הריבמ"צ והר"ש הביאו מתוספתא פ"א ה"ט ומייתינן לה בקידושין נ"ו א' בהא דתנן דבמזיד תעלה ותאכל במקום, דבד"א בזמן שנתכוין ולקחה מתחילה לשם שלמים, אבל במתכוין להוציא מעות של מע"ש לחולין בין בשוגג בין במזיד יחזרו דמים למקומן, ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בקידושין שם כתב דהיינו דהא דבמזיד תעלה ותאכל במקום, הוא כשלקחה לאכלה בירושלים, ומה שאמרו דלקחה מתחילה לשם שלמים, הוא משום דכן דרך כל בהמות שנקחות בכסף מעשר ליקרב שלמים, אבל אם לקחה לאוכלה חוץ למקום, אף במזיד יחזרו דמים למקומם, משום דקנסינן לי' למוכר, ועיי"ש בד"ה א"ר אליעזר שכתב דהא דקנסינן לי' למוכר, הוא משום דיודע שהמעות מתחללות על הבהמה וחולין הן בידו, ועבר על לפנ"ע, דיודע שהלוקח מתכוין לאכלה בעירו, וכ"ה מבו' בספה"י לר"ת סימן תקפ"ט.[[124]](#footnote-125)

**ב** התוס' בקידושין שם פירשו דהיינו דאם התנה עם המוכר שלא תחול הקדושת המעות על הבהמה אלא המעות יהיו בקדושה ועל המוכר להעלותן לירושלים, יחזרו דמים למקומם, דחיישינן שמא יאכלם המוכר חוץ לירושלים, דהוא סבור שפקע מהן קדושת מע"ש, דאע"ג דפירש לו הלוקח שלא תחול קדושת המעות על הבהמה, סבור המוכר דאי"ז תלוי בדעת הלוקח, אלא כיון שמכר לו דבר הראוי להתחלל נתחללו המעות על הבהמה, וכ"כ הרשב"א שם והרא"ש במשנתינו.

**ג** הראב"ד בכתוב שם בסוכה מ' ב' כתב דהיינו דפליגי בה ת"ק ור' יהודה, דת"ק הוא ר"מ דס"ל דעל זכרים מחללין, ור' יהודה ס"ל כרבנן דאף על זכרים אין מחללין, דגזרינן זכרים אטו נקבות, ולדידי' כל הא דבמזיד תעלה ותאכל במקום הוא רק במתכוין ולקחה תחילה לשם שלמים, דבכה"ג ליכא למיחש שמא יגדל מהם עדרים, אך במתכוין להוציא מעות מע"ש לחולין אין המעות מתחללין משום הגזירה דשמא יגדל עדרים, ואף יחזרו דמים למקומם משום קנסא דמוכר.

**ד** הריטב"א בקידושין שם כתב דהיינו דהא דשאני שוגג ממזיד, הוא משום דבשוגג אין המעות מתחללין והוו בקדושתן ביד המוכר והו"ל מק"ט, כיון דאנ"ס דאילו הוה ידע מוכר דמעות מעשר הם ל"ה רוצה דהא בקדושתייהו קיימי וצריך להעלותם לירושלים לאכלן, ובמזיד דהמעות מתחללין, אע"ג דלא ידע המוכר שהם מעות מע"ש, לי"ב מק"ט כלל, ובזה הוא דמפלגינן דכ"ז הוא כשנתכוין הלוקח ולקח מתחילה לשם שלמים, דהו"ל בקדושת מעשר וחיילא קדושת מעות עלה, אך כל שנתכוין הלוקח להיות הבהמה חולין ולהוציא מעות מע"ש לחולין, אין המעות מתחללין על הבהמה, וע"כ הו"ל מק"ט, כיון דלא ידע המוכר שיהא צריך לאכול המעות בירושלים.

יב] התוס' בקידושין שם הק' על פירש"י, דמשמעות דבריו הוא שהבהמה נתפסת בקדושה והמעות נתחללו, וא"כ אטו משום קנס נאמר שיחזרו דמים למקומם והמוכר יאכל הבהמה חוץ לירושלים, וכתבו דליכא למימר שיחזור ויחלל לוקח קדושת הבהמה על מעותיו, דהרי קאי לר' יהודה דס"ל דלקוח בכסף מעשר אינו נפדה דלא אלים למתפס פדיונו.

והחזו"א בדמאי סימן ג' סקי"ב הק' דמ"ט הוצרכו להא דקאי לר' יהודה, הרי מודו רבנן דלקוח בכסף מע"ש אינו נפדה בריחוק מקום, וכל הא דלרבנן לקוח בכסף מע"ש נפדה, הוא רק כשנטמא, - והמקד"ד בסימן נ"ח סק"ג הוכיח מזה, דכל הא דלקוח בכסף מע"ש אינו לו פדיון, הוא רק כשלקחו ע"מ לאכלו בירושלים, אך הכא שלקחו ע"מ לאכלו חוץ לירושלים יש לו פדיון, וכ"ז הוא לרבנן, אך לר' יהודה דס"ל דלקוח בכסף מע"ש אין לו פדיון כלל אפי' נטמא ומשום דלא אלים למתפס פדיונו, אף כשלקחה שלא ע"מ לאכלה בירושלים, מ"מ כיון דקדושתה היא מדין לקוח בכסף מע"ש לא אלים קדושתה וא"א למתפס פדיונה.

יג] הר"ש הביא מתוספתא שם דתניא דאם היתה בע"מ בין שוגג בין מזיד יחזרו דמים למקומם, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** למש"כ הראב"ד בכתוב שם בסוכה שם דטעמא דר' יהודה, הוא משום דרק כשלקחה לשם שלמים ליכא למיגזר שמא יגדל עדרים, הרי דמה"ט הוא דאם היתה בע"מ דלא חזיא לשלמים, אין המעות מתחללין, ויחזרו דמים למקומם,[[125]](#footnote-126) ולפ"ז נמצא דכ"ז הוא לדעת ר' יהודה, אך לדעת ת"ק אף בבהמה בע"מ תעלה ותאכל במקום.

**ב** התוס' בסוכה מ' ב' ד"ה שמא יגדל ובקידושין נ"ו א' ד"ה במזיד תעלה כתבו לפרש בזה, דכל הא דחייל החילול בדיעבד, אף דגזרו שמא יגדל עדרים עדרים, הוא רק בתמימה דחזיא לשלמים, אך בבע"מ דלא חזיא לשלמים אין מתחלל בדיעבד, גזירה שמא יגדל עדרים עדרים.

**ג** בל' הרמב"ם בפ"ז ממע"ש הי"ב משמע דהא דגזרו דאין לוקחין בהמה ממעות מע"ש אלא לשלמים, הוא אף בבהמה בע"מ, ורק חי' ועוף לוקחין, והדרך אמונה בביאוה"ל שם כתב דלפ"ז נמצא דאין לוקחין כלל בהמה בע"מ, שהרי לשלמים אינה ראוי', ולבשר תאוה אסור ליקח, ודינו דאם לקח לא קנה מעשר, כמש"כ הרמב"ם שם הי"ח בלקח חי' לזבחי שלמים ובהמה לבשר תאוה, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דתניא הכא דבבע"מ אף במזיד יחזרו דמים למקומם, משום דאין הדמים מתחללין על בהמה בע"מ, וכ"כ החזון יחזקאל.

יד] הר"ש הביא מתוספתא, דאם היו פירות טמאין בין שוגג ובין מזיד יחזרו דמים למקומן, והיינו דפירות טמאים דאין ראויין לאכילה בתורת מע"ש, אינם נלקחין בדמי מע"ש, דדמי להא דאין לוקחין בהמה טמאה בדמי מע"ש, וכ"כ בתשו' הר"ב אשכנזי סימן ב', דכיון דאף כשקונה פירות שאינם יכול להגיע לירושלים לא קנה מעשר, כ"ש באוכלין טמאין, וכ"כ הישועות מלכו בפ"ב ממע"ש ה"ב, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ג' סק"י, וצ"ע במה שסתם הרמב"ם בזה, אף דסתם פירות בזה"ז טמאין.

**פ"א מ"ז**

א] **אין לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה מדמי מע"ש,** התוס' ביבמות ע"ג א' ד"ה נכסי כהן כתבו דמהא דתנן עבדים וקרקעות ובהמה טמאה, משמע דדוקא הני הוא דאסירי, אבל ליקח בהן מלבושין שרי, וכתבו דכן משמע מהא דתנן לקמן פ"ה מי"ב דלא נתתי ממנו למת ליקח לו ארון ותכריכין, משמע הא לחי דומיא דמת דהיינו מלבושין שרי, ובטעם החילוק ביניהם כתבו התוס' בב"מ נ"ג א' (ד"ה והן נכסי כהן) דהוא משום דבגדים הגוף נהנה מהן, והק' ע"ז דבכמה מקומות במכילתין תנן דאסור לעשות שום סחורה במע"ש ולא ניתן אלא לאכילה ושתי' וסיכה, והביאו כן מירושלמי דמשמע דאסור לקנות מלבושין לחי.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ש והרא"ש לקמן פ"ה מי"ב כתבו דאף מלבושין אין לוקחין בדמי מע"ש, והא דתנן התם דלא נתתי ממנו למת ליקח לו ארון ותכריכין, אי"ז משום דלחי שרי, אלא לאשמועינן דאף בכה"ג אינו יכול להתודות,- ועד"ז כתב הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קנ"ב, דמה שאמר לא נתתי למת, אף דבכלל זה דאין להוציא מע"ש בשאר צרכים מלבד אכילה ושתי', הוא לאשמועינן דאף דהוא מצוה לא יוציא בו מעות מע"ש, או היינו דכל הוצאה חוץ מאכילה ושתי', הוא כאילו הוציאו למת שאין לו תועלת בזה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"י, עיי"ש, - ועמש"כ הרמב"ן בפר' כי תבא כ"ו י"ד לפרש עוד.[[126]](#footnote-127)

וצ"ל לפי דבריהם, דהא דתנן הכא עבדים וקרקעות ובהמה טמאה, ל"ד הוא, אלא בכלל זה הוא כל שאינו לאכילה ושתי' וסיכה, וכדתנן בסיפא דכל שהוא חוץ לאכילה ולשתי' ולסיכה יאכל כנגדן, וכן נקטו התוס' בב"מ נ"ג א' ד"ה והן נכסי כהן בתחילת דבריהם.[[127]](#footnote-128)

**ב** בפירש"י ביבמות ע"ד א' ד"ה ואימא כתב דאע"ג דמעשר טהור לא ניתן אלא לאכילה ושתי' וסיכה, אם נטמא מותר לחללו לקנות ממנו חלוק, והתו"י שם ע"ג א' כתבו דלפ"ז הא דתנן דמע"ש לא ניתן אלא לאכילה ושתי' וסיכה, הוא במע"ש טהור, אך מע"ש טמא מותר לקנות בו חלוק, וזהו דתנן דלא נתתי ממנו למת ליקח לו ארון ותכריכים ולחי שרי, דאיירי במע"ש טמא, וכ"כ הר"א מזרחי והגור ארי' בפר' כי תבא כ"ו י"ד, ובתוס' הגרע"א לקמן פ"ה מי"ב, והאו"ש בפ"ג ממע"ש ה"י.[[128]](#footnote-129)

**ג** התוס' ביבמות שם כתבו דתליא בהפלוגתא אם מע"ש ממון גבוה, דלר"מ דמע"ש ממון גבוה לא ניתן מע"ש אלא לאכילה ושתי' וסיכה, ואין לוקחין בו מלבושין, ולר' יהודה דמע"ש ממון הדיוט לוקחין בו מלבושין, וכ"כ התוס' בב"מ שם בדרך הב', אך בדרך קמא כתבו דלר' יהודה דממון הדיוט אף לוקחין בו עבדים וקרקעות ובהמה טמאה, והא דתנן הכא דאין לוקחין הוא כר"מ, ולדידי' אף אין לוקחין מלבושין.

**ד** התוס' ביבמות שם כתבו דמה"ת לא נאסר אלא עבדים וקרקעות ובהמה טמאה אך מלבושים שרי, ומדרבנן אסרו אף מלבושים, וכ"כ התוס' בע"ז ס"ב ב' ד"ה העלה לי בדרך קמא, והוסיפו לפרש דהא דה"ז אסור מדרבנן, היינו דאסרו חכמים כל עניני סחורה, לפי שמצוה לעשות ממנו שלמים, ואסרו גם לפרוע בו שכר הפועלים, ובתוס' הר"י מפאריש שם הוסיף דדמי להא דתנן בריש מכילתין דאין ממשכנין אותו.[[129]](#footnote-130)

**ה** בתוס' ר"י מפאריש בע"ז ס"ב ב' כתב דהא דתנן ולא נתתי ממנו למת הא לחי דומיא למת שרי, היינו כשאינו מחלל עליהן קדושת המעות, אלא המעות נשארין בקדושתן, ומה שאמרו דמעות של מע"ש לא ניתנו אלא לאכילה ושתי' וסיכה, וכן מה שאמרו בירושלמי דלחי דומיא דמת אסור, היינו כשמחלל עליהן קדושת המעות, - ומשמעות דבריו דלפ"ז הא דתנן הכא דאין לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה, הוא אף שאינו מחלל עליהן קדושת המעות, ובכה"ג לא נאסר אלא עבדים וקרקעות ובהמה טמאה,[[130]](#footnote-131) ונסתפק אם מדרבנן אסרו אף מלבושים.

ב] הר"ש לקמן פ"ה מי"ב כתב דודאי דאין לוקחין בדמי מע"ש מלבושין, שהרי בעירובין כ"ז ב' ילפינן מקרא דבעינן פרי מפרי וגידו"ק, ומשמע דבעי מידי דחזי לאכילה, וכ"כ התוס' ר"י מפאריש בע"ז שם, והביאו התוס' שם, וכ"כ הרמב"ן בפר' כי תבא כ"ו י"ד.

ובדעת התוס' ביבמות וב"מ דס"ל דלוקחין בדמי מע"ש מלבושין, והתוס' בב"מ דנו דמה"ת אף לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה, ודנו עוד דלר' יהודה אף מדרבנן לוקחין בו עבדים וקרקעות ובהמה טמאה, צ"ל כפי' המבו' בד' התוס' הרא"ש בקידושין נ"ו א', דהיינו כשאינו מחלל עליהן את קדושת המעות, ובכה"ג לא נתמעט מהא דבעינן פרי מפרי וגידו"ק, דמהתם לא נתמעט אלא דאין מע"ש מתחלל אלא על פרי מפרי וגידו"ק, ומותר ליקח מהן מלבושין, וזה ע"ד מש"כ הר"י מפאריש בע"ז שם, ונתבאר לעיל,[[131]](#footnote-132) וכ"כ הרש"ש בב"מ שם, וכ"ה מבו' בד' האו"ש בפ"ז ממע"ש ה"ג.[[132]](#footnote-133)

ובזה מתפרש עיקר מש"כ התוס' דדין לקיחת מלבושין בדמי מע"ש תליא בפלוגתת ר"מ ור' יהודה, והיינו דכיון דאין מע"ש מתחלל על המלבושין, אלא שבאנו לדון אם לוקחין מלבושין כשאינו מחלל עליהן את קדושת המעות, הרי דזה דמי לדין קידושי אשה בדמי מע"ש, דלר"מ דמע"ש ממון גבוה אינה מקודשת, ולר' יהודה דמע"ש ממון הדיוט מקודשת, והיינו דאף דבעינן פרי מפרי וגידו"ק, מ"מ כל שמקדש אשה בדמי מע"ש, דלא בא לחלל את קדושת המע"ש, תליא בהפלוגתא אם מע"ש ממון גבוה או ממון הדיוט, וה"נ הוא בלקיחת מלבושין בדמי מע"ש.[[133]](#footnote-134)

ג] **ואם לקח יאכל כנגדן,** בפירש"י בקידושין נ"ו א' פירש דהיינו דהלוקח יקח מעות משלו ויאמר כל מקום שהמעות ביד מוכר יהיו מחוללות על אלו ויעלם ויאכלם בירושלים.

והתוס' שם ד"ה מתקיף לה הקשו ע"ז, דכיון דמוקמינן לה התם כשברח המוכר, א"כ היאך יכול הלוקח לחללם, הרי אין אדם מחלל דבר שאינו ברשותו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו בשם הר"ר מאיר דאף דאינו ברשותו בידו לחללו משום דזכות הוא למוכר וזכין לאדם שלא בפניו. - **ב** התוס' בב"ק ס"ח ב' ד"ה הוא דאמר כתבו דאתיא כצנועין דאדם מחלל דבר שאינו ברשותו. - **ג** הריטב"א בקידושין שם כתב דהוא משום דלא באו ליד המוכר בתורת גזל אלא בתורת מו"מ והי' סבור שיצאו לחולין וכו' וע"כ חשיב כפיקדון, עיי"ש.

ד] והתוס' בקידושין שם כתבו בשם הריב"א דלעולם המעות קדושים ביד המוכר ואין ביד הלוקח לחללם, והא דיאכל כנגדם הוא קנס שקנסו את הלוקח, - ובפשוטו לפי דבריהם הוא קנסא בעלמא שיאכל כנגד המע"ש, ואי"ז מתורת חילול כלל, וא"צ לומר דכל מקום שהמעות ביד מוכר יהיו מחוללות על אלו, וכ"נ בתו"ד החזו"א בשביעית סימן י"ג סקט"ו, וזהו שנסתפק דצריך לאכול כנגד שווי העבדים, ולא כנגד הדמים שנתן, ונתבאר להלן אות ו' בהערה.

אמנם הנה בסוכה ל"ט א' תניא דאם מסר דמי שביעית לע"ה יאמר הרי מעות הללו יהיו מחוללין על פירות שיש לי בתוך ביתי, והתוס' שם ד"ה מעות הללו הק' דלמ"ד דאין יכול לחלל פירות שביד חבירו משום דאינו ברשותו, היאך מצי לחלל את המעות שביד הע"ה, והתוס' שם מ' ב' (ד"ה אין שביעית) הק' עוד למ"ד דאין שביעית מתחללת אלא דרך מקח, דא"כ היאך יכול לחלל את המעות שביד הע"ה בדרך חילול, ועיי"ש שכתבו דהוא קנסא בעלמא, ודמי למה שאמרו הכא דאם לקח בהמה טמאה וכו' במעות מע"ש יאכל כנגדם, ומפרש התם דהוא קנס.

ולמדנו מד' התוס' דהא דקנסו את הלוקח שיאכל כנגדם, אי"ז קנס בעלמא, שהרי התם תנן דיאמר הרי מעות הללו יהיו מחוללין, אלא הוי הקנס שיחלל את המעות שביד המוכר על הפירות, אף דמן הדין אי"ז חל.

ולפ"ז נמצא דמש"כ התוס' דהוא משום קנס, הוי זה ישוב לד' רש"י, כאשר כ"ה משמעות ל' התוס' שם, דמש"כ דאומר כל מקום שהמעות וכו' מחוללין וכו', אף דמן הדין אין אדם מחלל דבר שאינו ברשותו, הוא משום קנס.[[134]](#footnote-135)

ה] הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קנ"ב כתב דהא דלא נתתי ממנו למת הוא אזהרת ל"ת שלא להוציא דמי מע"ש אלא באכילה ושתי', והרמב"ן בהשגות לסהמ"צ שורש ח' הק' ע"ז דא"כ מ"ט ליכא ע"ז מלקות, דלא אמרו מעולם בלוקח כסות וכלים בין לחי בין למת בכסף מעשר שני אלא יאכל כנגדם, - והחינוך במצוה תר"י כתב דכ"ז שהוציא ממנו כלום לשום דבר חוץ מאכילה ושתי' וסיכה, תשלום זה הוא שישלם מעות כנגדן ויאכל מהן בירושלים צרכי סעודה, וכיון דיש בו תשלומין אין בו חיוב קנס, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ג ממע"ש ה"י בסו"ד.

והמנ"ח שם הק' דאין לוקין בלאו הניתן לתשלומין, הוא בלאו דבין אדם לחבירו, דחס רחמנא על חבירו, וע"כ הוא משלם ואינו לוקה, אך הכא הדין נותן דילקה ולא ישלם, וכתב דכיון דמבו' דיאכל כנגדן, בע"כ דהי' לחכמים קבלה דישלם, וע"כ אינו לוקה, דתרתי לא עבדי.[[135]](#footnote-136)

והמקד"ד בסימן נ"ח סק"ד כתב ללמוד מד' החינוך דהא דיאכל כנגדן אינו מדין חילול, דא"כ אי"ז ענין ללאו הניתן לתשלומין, וגם אי"ז מדין קנס, דא"כ אי"ז אלא קנס שקנסוהו חכמים, ואי"ז מועיל לפטרו מן התשלומין, אלא הוא דין תשלומין מדאורייתא, דכל שהוציא מע"ש חוץ מאכילה ושתי' וסיכה חייב בתשלומין,[[136]](#footnote-137) וע"כ הוא דאינו לוקה משום דהוי לאו שניתן לתשלומין, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דאף אם סך שמן של מע"ש למת אינו לוקה, אף דבכה"ג ל"ש חילול כלל, דגם בכה"ג ניתן הלאו לתשלומין דיאכל כנגדן.[[137]](#footnote-138)

ו] בפי' הריבמ"צ כתב דהא דיאכל כנגדן, היינו כנגד מה שנתן בעבדים ובקרקעות ובבהמה טמאה, ולא כנגד מה ששוין הקרקעות והעבדים והבהמות, ופירש כן בד' הירושלמי, וכ"נ בל' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ז ממע"ש הי"ז, וכ"ה מבו' בפי' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש בשביעית פ"ח מ"ח.[[138]](#footnote-139)

ז] **אין מביאין קיני זבים קיני זבות קיני יולדות בדמי שביעית,** הר"ש והרא"ש פירשו דהא דאין מביאין קיני זבים וכו' בדמי מע"ש הוא משום דכל דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין,[[139]](#footnote-140) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דהעולה נקטרת כולה וחטאת ואשם נאכלין לכהנים ואין לוקחין במעות מע"ש אלא מאכל ומשתה שיאכלוהו וישתוהו בעליו.[[140]](#footnote-141)

ובדעת הרמב"ם שהוצרך לפרש דהוא משום שאינם לאכילה, ולא פירש דהוא משום דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, נראה די"ל דהוא משום דה"ט דדבר שבחובה וכו', הרי אינו דין מדיני מע"ש, אלא הוא דין מדיני הקרבנות דאין לו להביא הקרבן מדמי מע"ש, וא"כ ל"ה בזה לדינא דיאכל כנגדן, דהך דינא דיאכל כנגדן, הוא רק בשלקח בדמי מע"ש דבר שלא ניתן לו מע"ש,[[141]](#footnote-142) וע"כ בע"כ דהא דאין מביאין קיני זבים וכו', הוא משום דאינם לאכילה, וע"כ הוא דאם לקח יאכל כנגדן.[[142]](#footnote-143)

ח] במש"כ הרמב"ם דהא דאין מביאין חטאות ואשמות, הוא משום דהן נאכלין לכהנים ואין לוקחין במעות מע"ש אלא מאכל ומשתה שיאכלוהו וישתוהו בעליו, צ"ע דא"כ מ"ט אין כהנים מביאין חטאות ואשמות בדמי מע"ש, אף דכהן שהביא חטאת ואשם אכילתה שלו, כמו שאמרו בב"ק ק"ט ב'.[[143]](#footnote-144)

וצ"ל דהא דאין לוקחין אלא מאכל ומשתה שיאכלוהו וישתוהו בעליו, היינו דלא ניתן מע"ש אלא לאכילה ושתי' שמכח בעלותו, וע"כ אין לוקחין בזה חטאות ואשמות דכהנים משלחן גבוה קזכו, ואין אכילתם מכח הבעלים, וצ"ע.

ט] הריבמ"צ הביא מירושלמי שאמרו דמהא דצריך לאכול כנגדן, ש"מ דקדשו הקינין לשם קרבנו, ולכאו' המכוון בזה דאם לא קדשו הקינין לשם קרבנו, שפיר הי' מתחלל עליהן קדושת המע"ש, ול"ה שייך בזה דינא דיאכל כנגדן, דהוא כשנותרו המעות שביד המוכר בקדושת מע"ש, ובע"כ דקדשו הקינין לשם קרבנו, ומכח זה אין מתחלל עליהן קדושת המע"ש, ונותרו המעות שביד המוכר בקדושת מע"ש, וע"כ הוא דיאכל כנגדן.[[144]](#footnote-145)

י] בהא דתנן הכא בלוקח עבדים וכו' במעות מע"ש דיאכל כנגדן, כתב הרמב"ם בפ"ז ממע"ש הי"ז דהוא אף בלוקח בשוגג, וכ"כ הריטב"א בקידושין נ"ו א', - אך בד' המהרש"א בקידושין שם ע"ד התוד"ה ואם לקח נראה דס"ל דבשוגג ליכא למיקנסי', עיי"ש, וצ"ע.

יא] בקידושין נ"ו א' פרכינן אהא דתנן הכא דאם לקח עבדים וכו' יאכל כנגדן, דמ"ט לא אמרינן דיחזרו דמים למקומן, דומיא דהא דאם לקח בהמה במעות מע"ש יחזרו דמים למקומן, ופירש"י דפריך מהא דא"ר יהודה דבמתכוין להוציא מעות מע"ש לחולין אף במזיד יחזרו דמים למקומן, וה"נ הכא נימא דיחזרו דמים למקומן,[[145]](#footnote-146) ומשני דאיירי כשברח המוכר שהמעות בידו, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממע"ש הי"ז כתב, ז"ל, לקח עבדים וכו' בין במזיד בין בשוגג, אם ברח המוכר ה"ז יאכל כנגד אותן המעות וכו', ואם הי' המוכר קיים יחזרו הדמים למקומן, עכ"ל.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דתנן הכא בלוקח עבדים וכו' דיאכל כנגדם, היינו כשלקח במזיד, אבל בשוגג יחזרו דמים למקומן, כדתנן לעיל מ"ה, וכ"כ הרע"ב בפי' בתרא, ובתוס' הגרע"א תמה ע"ז דזה דלא כסוגיית הגמ' בקידושין דאף במזיד יחזרו דמים למקומן, משום קנס, וכל הא דתנן הכא דיאכל כנגדן הוא כשברח המוכר, וכן הק' השושנים לדוד.

והתפארת ירושלים כתב לישב, דהרי הא דמוקמינן לה בקידושין כשברח, הוא מכח דינא דר' יהודה דס"ל דבמתכוין להוציא מעות מע"ש לחולין אף במזיד יחזרו דמים למקומן, וכמו שפירש"י שם והר"ש במשנתינו, וס"ל להרמב"ם בפיהמ"ש דלא קי"ל כר' יהודה, וע"כ ל"ב לאוקמה למתניתין כשברח, אלא אף כשהמוכר קיים לפנינו לא אמרינן דיחזרו דמים למקומן, אלא יאכל כנגדן, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יב] ואמנם צ"ע בזה בד' הרמב"ם בהלכותיו, שכתב שם הט"ז בלוקח בהמה בכסף מעשר חוץ לירושלים, דאם לקח בשוגג יחזרו הדמים למקומן, במזיד תעלה ותאכל בירושלים, ולא כתב דאם נתכוין להוציא מעות מע"ש לחולין אף במזיד יחזרו דמים למקומן, והרי דלא קי"ל כר' יהודה, וא"כ מ"ט כתב שם הי"ז בלוקח עבדים וכו' דאף במזיד יחזרו דמים למקומן.

וי"ל בזה בפשיטות, דס"ל להרמב"ם דעיקר הא דפרכינן התם דמ"ט לא אמרינן הכא דיחזרו דמים למקומן, אי"ז מהא דא"ר יהודה דבמתכוין להוציא מעות מע"ש לחולין אף במזיד יחזרו דמים למקומן, כמו שפירש"י והר"ש, אלא הוא מעיקר הא דהלוקח בהמה במעות מע"ש בשוגג יחזרו דמים למקומן, וזה למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ה דהא דבשוגג יחזרו דמים למקומן ובמזיד יעלו ויאכלו במקום, הוא משום דבשוגג דחשב שאינם מע"ש לא יצאו המעות לחולין ולא קנה מעשר, ובמזיד נתחללו המעות וקנה מעשר,[[146]](#footnote-147) ולפ"ז הרי דבלוקח עבדים וכו' במעות מע"ש דאין מע"ש מתחלל עליהן, ואף במזיד לא נתחללו המעות ולא קנה המעשר, הרי הדין נותן דאף במזיד יחזרו דמים למקומן, וזהו דפרכינן דמ"ט תני הכא דיאכל כנגדן, הרי אף דבלוקח בהמה במעות מע"ש במזיד לא אמרינן דיחזרו דמים למקומן, מ"מ הכא דמי ללוקח בהמה בשוגג דיחזרו דמים למקומן.

יג] בקידושין שם פרכינן דמ"ט כשלא ברח קנסינן לי' למוכר ולא קנסינן לי' ללוקח,[[147]](#footnote-148) ומשני דהוא משום דלא עכברא גנב אלא חורא גנב, ופריך דאי לא עכברא חורא מאי קעביד, ומשני מסתברא היכא דאיכא איסורא התם קנסינן,

ועיקר הא דפרכינן דמ"ט קנסו למוכר ולא קנסו ללוקח, הוא מתישב היטב לרש"י ודעימי' שפירשו לדינא דר' יהודה דבמתכוין להוציא מעות מע"ש לחולין אף במזיד יחזרו דמים למקומן, דהוא משום קנס, ולרש"י היינו משום דעבר על לפני עור, ולתוס' הוא משום דחיישינן שיהא סבור המוכר שפקעה מהן קדושת מע"ש, - אך למש"כ הריטב"א שם דהא דבמתכוין להוציא מעות מע"ש לחולין אף במזיד יחזרו דמים למקומן הוא משום דהו"ל מק"ט, כיון דהמוכר סבור שנתחללו המעות, צ"ב דא"כ מאי פרכינן דמ"ט קנסו למוכר ולא קנסו ללוקח, הרי אי"ז כלל משום קנס, אלא מדינא הוא דיחזרו דמים למקומן, כיון דהו"ל מק"ט, וכבר עמד בזה הריטב"א שם וכתב לפרש דאע"ג דאי"ז קנס אלא הא דיחזרו דמים למקומן הוא מדינא, כיון דהו"ל מק"ט, מ"מ כיון דאפשר למעבד תקנתא אחריתי לומר ללוקח שיאכל כנגדן, ועי"ז כבר ל"ה כמק"ט, אי אמרינן למוכר דליהדר מעות מיחזי כקנסא, וכ"נ גם בד' הרמב"ן שם, עיי"ש.

יד] הריבמ"צ לעיל מ"ד הביא מירושלמי הכא דפרכינן עלה אהא דלוקח בהמה לבשר תאוה לא יצא העור לחולין, והרי שאין דמי המע"ש מתחללין על הבהמה, מהא דתנן הכא דאם לקח יאכל כנגדו, אלמא דהדמים נתחללו, ומשני דהתם הוא בדרך חילול ובכה"ג לא נתחללו הדמים, והכא הוא בדרך מקח, ובכה"ג נתחללו הדמים, וע"כ יאכל כנגדן, ור"ח בר יוסף משני דהתם איירי כשהמוכר קיים, והכא איירי כשהלך לו המוכר, וע"כ יאכל כנגדן, ועד"ז כתב בפי' הרש"ס, עיי"ש, והדברים צ"ב רב, - ועמש"כ מפרשי הירושלמי לפרש בזה בע"א, ומש"כ הראב"ד בפ"ז ממע"ש הי"ד והמהר"י קורקוס והרדב"ז והכס"מ שם והישועות מלכו שם פ"ד ה"ה, ומש"כ בחו"ב סימן ד' סק"ט, וצ"ע.

טו] בקידושין נ"ו א' פרכינן בהא דתנן התם דהמקדש אשה במע"ש במזיד קידש, לר' יהודה דמע"ש ממון הדיוט הוא, מהא דא"ר יהודה בלוקח בהמה במעות מע"ש, דבמתכוין להוציא מעות מע"ש לחולין אף במזיד יחזרו דמים למקומן, ומשני דאשה יודעת שאין מעות מע"ש מתחללין על ידה ועולה ואוכלתו בירושלים, ונחלקו הראשונים שם בביאורו, ותליא בפלוגתייהו בטעמא דר' יהודה דבמתכוין להוציא מעות מע"ש לחולין אף במזיד יחזרו דמים למקומן, ונתבאר לעיל מ"ו אות י"א, ופרכינן עלה מהא דתנן הכא דאם לקח בהמה טמאה וכו' יאכל כנגדן, אף דאדם יודע שאין מעות מע"ש מתחללין עליהן, ומשני דמתניתין דהתם איירי באשה חבירה דידעה, ופירש"י דהיינו דאיירי באשה חבירה שידעה דאין מע"ש מתחלל ע"י קידושי' ועולה ואוכלתן, ומשא"כ הכא דסתם מוכר לא ידע שאין מעשר מתחלל על בהמה טמאה.

והנה לפ"ז הדין נותן, דכל הא דתנן הכא דאם לקח יאכל כנגדן, הוא רק בסתם מוכר שאינו חבר, אך אם המוכר חבר, א"צ הלוקח לאכול כנגדן, - אך הרמב"ם בפ"ז ממע"ש הי"ז הביא לדינא דהכא בסתמא, ולא פירש דהיינו רק בסתם מוכר שאינו חבר, ועמש"כ בזה בחו"ב סימן ד' סק"ז.

**פ"ב מ"א**

א] **מע"ש ניתן לאכילה ולשתי' ולסיכה,** בירושלמי האריכו במקור הא דמע"ש ניתן אף לשתי' ולסיכה, אף דבקרא לא כתיב אלא אכילה,[[148]](#footnote-149) והר"ש והרא"ש כתבו דבפ' בתרא דיומא יליף לאיסור סיכה מקרא אחרינא, והיינו הא דילפינן התם דסיכה כשתי' מקרא דותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו, - וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"י שכתב דהא דמע"ש ניתן לסיכה הוא משום דסיכה כשתי', והוא כמש"כ בפי"א מתרומות ה"א דהא דתרומה ניתנה לסיכה הוא משום דסיכה כשתי' מקרא דותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו.

והנה בשבת פ"ו א' תנן בסיכה ביוהכ"פ דאע"פ שאין ראי' לדבר זכר לדבר שנא' ותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו, ומבו' דהא דילפינן מהך קרא דסיכה כשתי' אי"ז אלא אסמכתא בעלמא, והתוס' ביומא ע"ז א' ד"ה דתנן כתבו לפ"ז דגם הא דלענין תרומה הוי סיכה כשתי' אי"ז אלא אסמכתא בעלמא ומדאורייתא ל"ה סך כשותה, וכ"כ התו"י שם, וכ"כ התוס' בנדה ל"ב א' ד"ה וכשמן בעצמותיו והרשב"א והריטב"א שם.

אמנם הנה מד' הרמב"ם ודעימי' דהא דמע"ש ניתן לסיכה הוא מכח הך קרא דסיכה כשתי', מבו' דהא דילפינן מהך קרא דסיכה כשתי' הוא ד"ת,[[149]](#footnote-150) - ובחי' הגרי"ז במכתבים כתב בדעתם, דאף דעיקר הא דילפינן מהך קרא דסיכה כשתי' הוא ד"ת, כ"ז הוא לענין דין החפצא דחשיב כשתי', אבל באיסורי מאכלות וכיו"ב דדינן תלוי במעשה אכילה ועיקר הלאוין נאמרו על מעשה אכילה, בזה ודאי דאכילה לחוד וסיכה לחוד ואין בסיכה דין מעשה אכילה, וזהו ששנינו בהמשנה דשבת דלענין יוהכ"פ אין מהקרא דותבא וגו' ראי' לדבר רק זכר לדבר, דאיסורא דיוהכ"פ תלוי במעשה אכילה וזה אין ללמוד מהקרא דותבא וגו', ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, ואכמ"ל, ונתבאר ענין זה באורך בתרומות פ"ו מ"א.

ב] בפירש"י ביבמות ע"ג א' ד"ה ואילו אסור כתב דמע"ש אסור להדליקו, דלא ניתן אלא לאכילה ושתי' וסיכה, וכ"כ המאירי שם, וכ"כ הריטב"א שם בע"ב ד"ה והיכן מוזהר, וכ"כ הגר"א בשנו"א בפ"ח משביעית מ"ב, - אך הר"ש והרא"ש בשביעית שם כתבו דמע"ש טהור מותר להדליקו, מדאמר רחמנא לא ביערתי ממנו בטמא, דקאי על הדלקה, כמו שאמרו ביבמות ע"ג ב', מכלל דטהור מותר, וכ"כ הרע"ב שם, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי שם.

ובתוס' הגרע"א במשנתינו תמה ע"ד הר"ש ודעימי' דא"כ מ"ט שייר הכא הבערה, והו"ל למיתני דמע"ש ניתן לאכילה ולשתי' ולסיכה ולהבערה, וצ"ע.

ג] בתוס' הגרע"א בשביעית שם תמה ע"ד הר"ש ודעימי' דמע"ש טהור ניתן להדלקה, דבמע"ש ואכלת כתיב, ושתי' וסיכה ילפינן דמותר דשתי' בכלל אכילה וסיכה כשתי', אבל הבערה לאו בכלל אכילה היא, ועיי"ש שכתב דמהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא אין לדקדק דבטהור מותר, די"ל דאיצטריך דלא נימא דבטמא כיון דא"א באכילה הותר בהבערה, ודומיא דתרומה דטהורה אסורה בהבערה וטמאה מותרת, וכמש"כ כן בפירש"י ביבמות שם.

ויסוד הפלוגתא בזה הוא, דדעת הר"ש והרא"ש דהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא, הוי זה איסור מסוים על ביעור בטומאה, וע"כ מהא דבעינן לאיסור ביעור בטומאה, יש ללמוד דבטהור מותר, אך דעת רש"י ודעימי' דהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא, אי"ז איסור מסוים על ביעור בטומאה, אלא הוי זה חד דינא עם הא דמע"ש טהור לא הותר לבערו, וגלי קרא דאף כשנטמא לא הותר לבער ממנו, וכ"ה גם בפירש"י שם ע"ג ב', ז"ל, מכלל שנאמר וכו' לא בערתי ממנו בטמא וכו' וכ"ש בטהור דלא ניתן אלא לאכילה ושתי' וסיכה וכו' ה"ק אפי' בשעת הטומאה שלא יכולתי לאוכלו לא נתתיו להדלקה, עכ"ל, וכ"כ הזכרון שמואל בסימן א'.

והזכרון שמואל שם כתב דנחלקו בזה רש"י ותוס' ביבמות ע"ד א' בביאור הא דילפינן מקרא דמע"ש שנטמא מותר לסוכו, והר"ש והרא"ש לקמן פ"ה מי"ב פירשו כד' התוס', ואזלי לטעמייהו, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכן נחלקו שם ע"ג ב' בטעם הא דבעינן למילף מקרא דתרומה מותר לבער ממנה בטומאה, ואכמ"ל, - ויש להוסיף בזה גם מש"כ התוס' הרשב"א בפסחים ל"ג א' ותוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ"ה א' לדון אם איסורא דולא ביערתי ממנו בטמא הוא רק בטמא, או אף במע"ש טהור שנאסר, עיי"ש.

ד] ויש להוסיף בזה, דהנה בפי' הרא"ש לקמן פ"ה מי"ב כתב, דהמדליק מע"ש בטומאה לוקה משום ביעור בטומאה, ולכאו' כ"ז הוא לטעמי' דאיכא איסור מסוים לבער בטומאה, וע"כ י"ל דלוקין ע"ז, אך לדעת רש"י ודעימי' דליכא איסור מסוים בביעור בטומאה, והא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא הוא ללמד דלא הותר להדליק במע"ש אף כשנטמא, הרי ודאי דכ"ה דהמדליק מע"ש טהור אינו לוקה, ה"נ המדליק מע"ש טמא אינו לוקה, דהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא, אי"ז לאו, דלא גרע מטהור דלי"ב לאו, אלא הוי זה ילפותא דלא הותר להדליק בטמא.

והרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"א כתב דהאוכל מע"ש בטומאה לוקה שנא' ולא ביערתי ממנו בטמא, ומבו' דס"ל כדעת הר"ש והרא"ש דהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא הוי זה איסור מסוים על ביעור בטומאה, - ואמנם בד' הרמב"ם שם ה"י נראה דס"ל דאין מדליקין במע"ש טהור וכדעת רש"י, וצ"ע דא"כ מ"ט בעינן במע"ש טמא לאסור הדלקתו משום איסור ביעור בטומאה, וצ"ל דאף דאין מדליקין במע"ש טהור משום דלא ניתן המע"ש אלא לאכילה שתי' וסיכה, מ"מ במע"ש טמא דאינו ראוי לאכילה, ליכא לאיסור זה, והא דאין מדליקין בו הוא משום שנאסר ביעור מע"ש בטומאה.

וי"ל עוד בדעת הרמב"ם, דאף דקרא דולא ביערתי ממנו בטמא הוי זה איסור מסוים על ביעור בטומאה, ומכח זה אסור לאכול מע"ש בטומאה, מ"מ הא דאסור להדליק במע"ש טמא, אי"ז בכלל עיקר האיסור לבער בטומאה, דאיסור זה הוא רק על אכילה בטומאה, וככל איסורי אכילה, אלא הוי זה דין נוסף שנלמד מהך קרא, דאף שנטמא המע"ש, לא הותר להדליקו, והוי זה חד דינא עם הא דמע"ש טהור לא ניתן להדלקה.[[150]](#footnote-151)

ה] בירושלמי בפירקין אמרו ר' יודן בעי שמן של מעשר שני שנסרח, א"ר מנא מכיון שנסרח פקעה ממנו קדושתו, מה צריכה לי' שביעית אע"פ שנסרח בקדושתו הוא, ובד' הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"א מבו' דמפרש לד' הירושלמי דקאמר לה בניחותא, דשמן של מע"ש שנסרח ואינו ראוי למאכל אדם פקעה קדושתו, וכ"ה בד' הרמב"ם במלחמות בפ' המפקיד (כא: מדפי הרי"ף),[[151]](#footnote-152) וצ"ע דמ"ש שמן של מע"ש שנסרח דפקעה ממנו קדושתו, משמן של שביעית שנסרח דלא פקעה קדושתו.

ובפי' הרש"ס כתב דהוא משום דמעשר אינו נוהג אלא בדבר שהוא אוכל אדם, כדתנן בריש מעשרות, וע"כ כל שנסרח ואינו ראוי לאדם פקעה ממנו קדושתו, ומשא"כ בשביעית דנוהגת אף בדבר שהוא מאכל בהמה, וע"כ אף שנסרח השמן, מ"מ כיון שהוא ראוי לסוך בו מכת בהמה, אית בי' קדו"ש, ועד"ז כתב בפי' המהרא"פ.

ו] וראיתי לפרש עוד בזה לפ"ד רש"י ודעימי' דשמן של מע"ש לא ניתן להדלקה, י"ל דע"כ הוא דשמן של מע"ש שנסרח פקעה קדושתו ושמן של שביעית שנסרח לא פקעה קדושתו, דשמן של שביעית שניתן להדלקה, ע"כ אף דנסרח ואינו ראוי לאכילה, מ"מ כיון דעדיין הוא ראוי להדלקה לא פקעה קדושתו, ומשא"כ בשמן של מע"ש שלא ניתן להדלקה, ע"כ כל דנסרח ואינו ראוי לאכילה פקעה קדושתו ממנו.

וצ"ע לפ"ז לדעת הר"ש ודעימי' דשמן של מע"ש ניתן להדלקה, דא"כ מ"ט שמן של מע"ש שנסרח פקעה קדושתו, אף דהוא ראוי להדלקה.[[152]](#footnote-153)

ז] ונראה לישב בפשיטות, דהנה החזו"א בדמאי סימן ט"ו סוסק"א כתב דכיון דשמן של תרומה ניתן גם לסיכה, ע"כ ל"ש לדון שתפקע שם תרומה ממנו, אלא כשנפסל מסיכה, אך כל שלא נפסל מסיכה, ודאי דינו כתרומה דזר אסור בסיכתה, עכ"ד.

אך הנה ממש"כ הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"א דשמן שנפסל מאוכל אדם פקעה קדושה ממנו, משמע להדיא דאף דהוא ראוי לסיכה פקעה קדושתו, - ונראה דהטעם בזה הוא, דאף דתרומה ניתנה לסיכה, הרי מ"מ מעיקרא לא חיילא קדושת תרומה רק על אוכל הראוי לאכילת אדם, וכ"כ החזו"א גופי' שם בריש סק"א דטבל שנפסל מאכילת אדם והוא ראוי לסיכה פקע מצות תרו"מ מיני' ופקע ג"כ איסור טבל, וע"כ ה"נ כשחל קדושת תרומה ומע"ש עליו ואח"כ נפסל מאכילת אדם ובטל מיני' תורת אוכל, פקעה קדושתו ממנו, ועמש"כ בזה המנחת שלמה בח"א סימן ס"ב.

ולפ"ז הרי דזהו טעם הא דשמן של מע"ש שנסרח פקעה קדושתו ושמן של שביעית שנסרח לא פקעה קדושתו, דבמע"ש דלא חיילא קדושת מע"ש אלא על אוכל הראוי לאכילה, הרי דכל שנסרח וכבר אינו ראוי לאכילת אדם, הגם דעדיין הוא ראוי לסיכה ולהדלקה, פקעה קדושתו, ומשא"כ בשביעית דחלה על כל דבר שהנאתו וביעורו שוה אף אם אין עליו תורת אוכל כלל, ע"כ אף אם נסרח השמן, כיון שהוא ראוי לסיכה ולהדלקה, לא פקעה קדושתו מיני'.

ח] **לאכול דבר שדרכו לאכול,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב והוא מירושלמי דנכלל בזה תרתי, חדא, דאין מחייבין אותו לאכול מה שקנה ממעות מע"ש אם נתקלקל עד שאינו ראוי לאכילה, כגון פת שעפשה או יין שנפסד טעמו, ועוד, שלא יאכל דבר שלא כדרך אכילתו, כגון שיאכל את הירקות בלי בשול, או הפירות מבושלים וכיו"ב, וכ"ה מבו' בד' הר"ש והרא"ש בשביעית פ"ח מ"ב.

ובביאור מה שאמרו דאם נתקלקל אין מחייבין אותו לאכלו, כתב בפי' הרא"ש בשביעית שם דהוא משום דאין דרך בנ"א לאכלו, ומשמע דהוא ראוי לאכילה, ומ"מ כיון דאין דרך בנ"א לאכלו אין מחייבין אותו לאכול.

ויש ללמוד כן עוד, דהנה בירושלמי תניא דאין מחייבין אותו לאכול לא פת שעיפשה ולא קניבת ירק ולא תבשיל שנתקלקלה צורתו, והר"ש בשביעית פ"ח מ"ב כתב דתבשיל שנתקלקלה צורתו היינו שעבר עליו לילה אחד, והוכיח מזה לדין קדירה שאינה בת יומה, דלינת לילה פוגמת אע"ג דליכא מעל"ע, והנה לכאו' הדבר פשוט דתבשיל שעבר עליו לילה אחת, לא נפסל לגמרי מאכילת אדם, וגם בקדירה שאינה בת יומה דעת רוב קמאי דלא חשיב הבלע כאינו ראוי לגר, אלא שהוא פוגם התבשיל, וגם לדעת הרא"ה דהבלע אינו ראוי לגר, היינו רק מכח בליעתו בתוך הקדירה, ואפ"ה כיון שהוא מקולקל ואינו ראוי כ"כ לאכילה, הו"ל בכלל דבר שאין דרכו לאכול דאין מחייבין אותו לאכלו,[[153]](#footnote-154) וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ט"ו סוסק"א דמהא דאין מחייבין אותו לאכול תבשיל שעברה צורתו נלמד דאף דבר שלא נפסל לאדם אלא שהוא פגום אינו חייב לאכלו.

ולפ"ז מתפרש כן גם הא דתניא דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה, דאיירי כשהיא ראוי' לאכילת אדם, וכדתניא בברכות מ' ב' דעל פת שעיפשה מברך שהכל, והרי דיש פת שעיפשה שהיא ראוי' לאכילת אדם, ואפ"ה כיון שאין דרך בנ"א לאכלה, אין מחייבין אותו לאכלה, - וגם הא דתניא דאין מחייבין אותו לאכול קניבת ירק, איירי בקניבת ירק האסורה לזרים, דעדיין תורת אוכל עלי', כמש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"י דקניבת ירק שמשליכין בעלי בתים אסורה לזרים, ולגיר' דילן בירושלמי פי"א מתרומות ה"ד קניבת ירק שמנקבין הגננים אסורה לזרים, וכ"כ בפי' הראב"ד בעדיות פ"ג מ"ג ובפי' התו"כ בפר' אמור, ואפ"ה כיון דהו"ל דבר שאין דרכו לאכול אין מחייבין אותו לאכלה.

ט] אמנם הנה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דהא דאין מחייבין אותו לאכלו הוא כשנתקלקל לגמרי עד שאינו ראוי לאכילה כלל, וכ"ה להדיא בדבריו בפ"ג ממע"ש הי"א, ז"ל, ואין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה ושמן שנסרח, אלא כיון שנפסל מאוכל אדם פקעה קדושה ממנו, עכ"ל, ולהדיא דמפרש דפת שעיפשה היינו כשנפסלה מאכילת אדם ופקעה קדושתה, וכן פירש בדבריו החזו"א בדמאי סימן ט"ו סק"א (ד"ה והא דתניא).[[154]](#footnote-155)

ולדעתו נראה דגם הא דאין מחייבין אותו לאכול קניבת ירק, איירי בקניבת ירק המותרת לזרים דאין תורת אוכל עלי' ופקעה קדושתה, כמש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות הי"ד דקניבת ירק שמנקבין הגננים מותרת לזרים, ולגיר' דילן בירושלמי קניבת ירק שמשליכין בע"ב מותרת לזרים, וכ"כ הראב"ד בעדיות ובפי' התו"כ, וע"כ אין מחייבין אותו לאכלה.[[155]](#footnote-156)

ולפ"ז צ"ל דהא דתני דאין מחייבין אותו לאכול, היינו דאין דנים אותו כאוכל אדם דיש עליו קדושת מע"ש, אלא כיון שאינו ראוי לאכילה כדרכה אין תורת אוכל אדם עליו ופקעה קדושתו ממנו,[[156]](#footnote-157) ועד"ז פירש החזו"א בשביעית סימן י"ד ריש סק"י בהא דתניא בשביעית דאין מחייבין אותו לאכול, דהיינו דאין מחייבין אותו לחשבו למאכל אדם אלא רשאי להאכיל לבהמתו, וצ"ע.

י] לפ"מ שפירשו הר"ש והרא"ש דהא דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה וכו', הוא משום דאין דרך בנ"א לאכלם, וע"כ אף דלא פקעה קדושתם מהן אין מחייבין אותו לאכלם, יש ללמוד מזה דכל שדרך בנ"א לאכול מחייבין אותו לאכלו, אך לפ"מ שפירש הרמב"ם דהא דאין מחייבין אותו לאכול, היינו דאין דנים אותו כאוכל אדם ופקעה קדושתו ממנו, אין מקור לזה, - וצ"ב דאף דאיכא מצוה באכילת תרומה ומע"ש,[[157]](#footnote-158) בפשוטו אי"ז חובה, אלא דאיכא קיום מצוה באכילתן, כמש"כ החזו"א בשביעית סימן י"ד סק"י (ד"ה ירו' וד"ה והא דכ'), וא"כ מהו דתני דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה, הרי אף דבר שדרכו לאכול אינו חייב לאכלו.[[158]](#footnote-159)

ולמדנו הביאור בזה ממש"כ הרא"ש בשביעית שם, ז"ל, אע"ג דאמרינן לאכלה ולא להפסד, אין מחייבין אותו לאכול דבר שאין דרך בני אדם לאוכלו ולא חיישינן אם הולך לאיבוד, עכ"ל, והיינו דאף דליכא חובה באכילת פירות שביעית, מ"מ כל דבלא שיאכלנו הוא הולך לאיבוד, הוא חייב לאכלו מדינא דלאכלה ולא להפסד,[[159]](#footnote-160) וכ"כ המגילת אסתר בשכחת העשין עשה ג', (כתב דבדברים הראויים לאכילה אין חייב לאכלם, משום דאין חשש שיפסדו שהרי הם טובים), וי"ל דה"נ הוא בתרומה ומע"ש, דכל דבלא שיאכלם הם הולכין לאיבוד הוא חייב לאכלם מדינא דמשמרת, דאף מע"ש בעי שימור משום דאיקרי קדש, וכמש"כ בפירש"י בסוכה ל"ה ב' (ד"ה הרי מכשירה).[[160]](#footnote-161)

יא] **ואין מפטמין את השמן,** הר"ש והרא"ש כתבו דהיינו דאין נותנין בשמן תבשיל ושרשי בשמים שבולעין את השמן והולך לאיבוד דאין השרשים נאכלין, וכ"ה בפי' הריבמ"צ, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש והרא"ש בתרומות פי"א מ"א, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דאסור לפטם השמן בעיקרין לפי שהוא מפסיד את טעמו וממעט באכילתו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בתרומות שם דהא דאין מפטמין את השמן הוא משום דמשנה טעמו ומוציאו מכלל שמן ועושהו מכלל המשחות שמשתמשים בהן הרופאים שאינן ראוין לאכילה, וכ"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"ג.[[161]](#footnote-162)

והתוס' אנשי שם בתרומות שם כתב דנפ"מ בזה, כשמבשלים בתחילה את עיקרי הבשמים במים, דאז אין עיקרי הבשמים בולעין, כמו שמצינו בכריתות ה' ב' בשמן המשחה, דלדעת הריבמ"צ והר"ש בכה"ג מותר לפטם בהן את השמן, משום דאינם בולעין מן השמן ואין השמן הולך לאיבוד, אך לדעת הרמב"ם אף בכה"ג אסור לפטם בהן.

יב] **ואין לוקחין בדמי מע"ש שמן מפוטם,**[[162]](#footnote-163)הריבמ"צ כתב דהוא משום דבעינן דבר השוה לכל, והר"ש והרא"ש הוסיפו לפרש דהוא משום דאי"ז אלא למעונגין ומפסיד הדמים שמוכרין ביוקר, והיינו דאף דכיון דהוא מוסיף דמים בעד דבר שאינו שוה לכל, חשיב כהפסד.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאין לוקחין בדמי מע"ש שמן מפוטם, הוא מחד טעמא עם הא דאין מפטמין את השמן שפירש דהוא משום שמפסיד את טעמו וממעט באכילתו, וצ"ב דלמשמעות דבריו דהוא ראוי לאכילה, אלא שהוא מגרע את אכילתו, מ"ט אסור ליקח אותו בדמי מע"ש, וצ"ל דכיון דיכול ליקח בדמים אלו דבר הראוי לאכילה לגמרי, אסור ליקח דבר שהופסד טעמו, דכ"ה דאם לקח שמן בדמי מע"ש אסור לפטמו משום שהוא מפסיד טעמו וממעט באכילתו, ה"נ אסור מעיקרא ליקח שמן מפוטם.

יג] **אבל מפטם הוא את היין,** הריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דמפטמין את היין לעשותו קונדיטון, ובטעם ההיתר בזה כתב התוס' חדשים דהוא משום ששותין את היין עם הדבש והבשמים, וע"כ לי"ב הפסד כלל, וכ"כ בס' משנה לחם.[[163]](#footnote-164)

יד] הרש"ש כתב דמהא דלא קתני דלוקחין בדמי מע"ש יין מפוטם, משמע דה"ז אסור, וכתב דזה ניחא לטעם הר"ש, והיינו דכ"ה דאין לוקחין בדמי מע"ש שמן מפוטם, משום דהוא מוסיף דמים בעד דבר שאינו שוה לכל והו"ל כהפסד, ה"נ אין לוקחין בדמי מע"ש יין מפוטם, דג"כ הוא דבר שאינו שוה לכל והו"ל כהפסד,[[164]](#footnote-165) אך לדעת הרמב"ם דהא דאין לוקחין בדמי מע"ש שמן מפוטם הוא משום דנפסד טעמו וממעט באכילתו, אין לאסור ליקח בדמי מע"ש יין מפוטם.[[165]](#footnote-166)

טו] **עיסה של מע"ש שאפאה והשביח השבח לשני,** הרע"ב כתב דהיינו דפודה את הפת בשויו, ומבו' דאין מנכה מן הפת אלא דמי העצים, וכ"כ התפא"י, - אך הרש"ש כתב דלפ"מ שפירשו הרמב"ם והר"ש להא דברישא השבח לפי חשבון, דהשבח היינו מה שעלה יותר על מחיר ב' חלקי התערובת, י"ל דהא דהכא השבח השני, היינו העילוי מהפת על מחירי העיסה והעצים, אבל מחיר העצים ינכה כשפודה, וכ"כ המשנ"ר, - ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ג ממע"ש הי"ד ד"ה עיסה.[[166]](#footnote-167)

טז] **זה הכלל כל ששבחו ניכר השבח לפי חשבון, וכל שאין שבחו ניכר השבח לשני,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפליגי בה ר' יוחנן ור"ל דלר' יוחנן היינו דאם יש בו הותיר מדה השבח לפי חשבון ואם אין בו הותיר מדה השבח לשני, ולר"ל אם טעם שבחו ניכר השבח לפי חשבון ואם אין טעם שבחו ניכר השבח לשני.[[167]](#footnote-168)

והנה לפי הגירסא לפנינו בד' הירושלמי, מבו' בפשוטן דלר' יוחנן כל שיש בו הותיר מדה השבח לפי חשבון אף אם אין טעם שבחו ניכר, וזהו דפרכינן לר' יוחנן מהא דתנן דעיסה של מע"ש שאפאה פת והשביחה השבח לשני, - אך הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"ד כתב דכל ששבחו ניכר אם הותיר במידה השבח לפי חשבון וכו', וכל שאין שבחו ניכר אפי' הותיר המידה השבח לשני בלבד, ומבו' דכל הא דהשבח לפי חשבון, הוא רק כששבחו ניכר בטעמו וגם הותיר במידה,[[168]](#footnote-169) ולפ"ז צ"ל דהא דפרכינן מהא דתנן דעיסה של מע"ש שאפאה פת והשביחה השני לשני, הוא לר"ל, וכמש"כ המהר"י קורקוס שם, וכ"כ הרש"ס, (אך עמש"כ האו"ש בהל' מע"ש שם לפרש הגירסא שלפנינו לדעת הרמב"ם).

יז] בירושלמי תניא דתבשיל של חולין שתיבלו בתבלין של מעשר שני "לא יצא מע"ש מידי פדיונו", וגירסת הר"ש אל יצא מע"ש לפדיון, ופירש דהיינו דאין לו תקנה בפדיון, משום דל"ש פדיון בדבר שאין בו ממש וצריך להוליכו לירושלים,[[169]](#footnote-170) אך לפי הגירסא שלפנינו (אשר כ"ה גירסת הרש"ס והגר"א) לא נתפרש הך דינא דאין לו תקנה בפדיון, ומשמעות הדברים דיש לו תקנה בפדיון, ונתבאר להלן.

והקה"י בסימן י"ח סק"א הק' דהרי מצינו בכ"ד דטעם הבלוע בחולין אפשר לתקנו, ומצי חייל ע"ז שם תרו"מ, אע"פ שאין בו ממש,[[170]](#footnote-171) ומ"ש פדיון דל"מ משום דאין בו ממש, וכתב דהוא משום דלענין דין פדיון בעינן שיהא על המע"ש דין ממון, כמבו' בב"מ נ"ג א' דמע"ש שאין בו שו"פ אינו תופס פדיונו, וכל דהוי דבר שאין בו ממש, הו"ל כדבר שאין בו דין ממון וע"כ אינו תופס פדיונו, ומשא"כ לענין התפסת תרו"מ דל"ב שיהא ע"ז דין ממון, שהרי יכול להתפיס תרו"מ על דבר שאין בו שו"פ כמבו' בכ"ד.[[171]](#footnote-172)

יח] הקה"י שם הק' לדעת הר"ש, בהא דתנן דדגים שנתבשלו עם הקפלוטות של מע"ש השבח לפי חשבון, ומוכח מד' הירושלמי דמהני הפדיון אף על הדגים, הגם דאין בהן אלא טעם דמע"ש, וכתב דצ"ל דאף דא"א לפדות את הטעם הבלוע בפנ"ע, מ"מ כשהוא פודהו בצירוף דבר שיש בו ממש נתפס הפדיון על הכל, והוסיף לפרש, דכיון דהטעם שיש בהדגים הוא ג"כ מהקפלוטות, ע"כ ע"י פדיון גוף הקפלוטות נתפס הפדיון גם על הטעם שלהם שנתנו בהדגים.

יט] בתשו' אבנ"מ סימן ז' ד"ה ויתישב בזה נקט בפשיטות דלמש"כ הר"ש דל"ש פדיון בטעם מע"ש שנבלע בתבשיל של חולין, הרי דבכל תערובת דלח בלח דמע"ש בחולין, אין לו פדיון, עיי"ש, - אך האחיעזר בח"ב סימן י"ב סק"ד כתב די"ל דרק בתבלין דל"ה רק טעם בלוע ל"מ פדיון, אך בדבר בעין המתערב בלח, שפיר מהני פדיון, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' בזבחים ע"ז ב' דמבו' דמהני פדיון בהקדש שנתערב בתערובת לח בלח.[[172]](#footnote-173)

והאחיעזר שם הביא מש"כ התורי"ד במהדות"נ בע"ז ע"ד ב' דלא חייל פדיון על מע"ש שנימוח ונתערב, וגם בטבל בנימוח ונתערב ל"מ חייל תרו"מ על מה שמפריש על אותו טבל שנימוח, והרי דבכל תערובת לח בלח ל"מ פדיון, והק' ע"ז מסוגיית הגמ' בזבחים דמהני פדיון בהקדש שנתערב.

ולכאו' י"ל בזה, דכל מש"כ התורי"ד דל"מ פדיון, הוא רק כשנימוח ונתערב, דכה"ג חשיב כטעמו ולא ממשו, כמש"כ התורי"ד שם, אך בתערובת דלח בלח, דחשיב כתערובת דטעמו וממשו, וכמבו' בד' הראשונים בכ"ד, שפיר מהני הפדיון, וכ"נ ממש"כ התורי"ד שם דהא דל"מ בזה פדיון הוא "כיון שנימוחו" ואינם בעינם וכאילו אבדו מן העולם וכו' דכיון דנימוח בטל ואין שמו הראשון עליו וכו'.[[173]](#footnote-174)

כ] לגירסא דילן בירושלמי דתבשיל של חולין שתיבלו בתבלין של מעשר שני לא יצא מע"ש מידי פדיונו, אמרו שם דע"ד דר' יוחנן והוא שיהא שם הותיר מדה, וע"ד דרשב"ל והוא שיהא טעם שבחו ניכר, והאחרונים נחלקו בביאורו, והאריך בזה הקה"י בסימן י"ח סק"ג, עיי"ש.

**פ"ב מ"ב**

א] **ר"ש אומר אין סכין שמן של מע"ש בירושלים,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דר"ש ס"ל דשמן של מע"ש לא ניתן לסיכה, והרמב"ם בפיהמ"ש תמה ע"ז, דא"כ מ"ט קאמר ר"ש דאין סכין "בירושלים", הול"ל אין סכין מע"ש, או לומר דמע"ש לא ניתן לסיכה, ובפי' הרש"ס הק' עוד, דא"כ נמצא דפליג ר"ש אכללא דסיכה כשתי', ומ"ט לא פרכינן בירושלמי לעיל דמאי עביד ר"ש לקרא דילפינן מינה דסיכה כשתי', ועוד, דמהא דפרכי רבנן לר"ש דאם הקלנו בתרומה וכו' מבו' דמודה ר"ש בתרומה דניתנה לסיכה, ואם פליג ר"ש אהא דסיכה כשתי', מנ"ל דתרומה מותרת בסיכה.

ובקונט' הגרי"ז יומא כתב לפרש בזה, לפי דבריו דהא דסיכה כשתי' הוא רק לענין החפצא כמו בתרומה שניתנת לאכילה ושתי', אבל לא במקום דדינן תלוי במעשה אכילה דעיקר האיסור הוא על מעשה אכילה, בזה לא נתרבה סיכה שתהא נחשבת כמעשה אכילה ממש, וי"ל דמה"ט הוא דס"ל לר"ש דאין סכין בשמן של מע"ש, משום דבמע"ש כתיב ואכלת ועיקר קיומה הוא באכילה לפני ד', וס"ל לר"ש דבעינן לזה מעשה אכילה ממש, וע"כ אף דסיכה הויא כאכילה לענין החפצא, מ"מ כיון דאי"ז מעשה אכילה, אין מתקיים בזה דין אכילה לפני ד', ול"ד לתרומה ושביעית דאין בהן דינים בעצם מעשה האכילה, אלא דלא ניתנו אלא לאכילה ושתי' ולא לדברים אחרים, ובזה מרבינן מקרא דסיכה כשתי', וגם סיכה נחשבת כאכילה לענין זה, ומשא"כ במע"ש דנאמר בה דין אכילה לפני ד', ועצם האכילה יש לה דינים, בעינן דוקא מעשה אכילה ממש,[[174]](#footnote-175) וזהו דתני דאין סכין של מע"ש בירושלים, דכיון עיקר הא דאין סכין במע"ש, הוא משום דאין מתקיים בזה דין אכילה לפני ד', ע"כ תני לי בלישנא דירושלים, דבזה הוא דתלי עיקר איסור סיכה.[[175]](#footnote-176)

ב] התוס' ר"י מפאריש בע"ז ס"ב ב' כתב בתו"ד דהא דאסר ר"ש לסוך בשמן מע"ש הוא מדרבנן, ועיי"ש דמדמי לה למש"כ שם דמדאורייתא מותר לקנות מלבושין במעות מע"ש משום דהוא צורך גופו ואסור מדרבנן משום דמצוה לעשות ממנו שלמים, וה"נ אסור ליתן ממנו שכר פועלים, ואין ממשכנין אותו,[[176]](#footnote-177) - ולכאו' מכוון דבריו, דאף דס"ל לר"ש דסיכה ל"ה כשתי', מ"מ כיון דהוא צורך גופו, ניתן המע"ש לזה, דלא גרע מהא דלוקחין ממנו מלבושין, ואך דמדרבנן דלא ניתן מע"ש לכל צרכי הגוף אלא לאכילה, אף אסור לסוך בו כיון דסיכה ל"ה כשתי'.[[177]](#footnote-178)

ג] המלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף דר"ש לא פליג אלא בשמן שהוא עצמו מעשר, אך שמן הלקוח בכסף מע"ש מותר בסיכה, וכ"כ הגר"א בשנו"א הקצר,[[178]](#footnote-179) וצ"ב הטעם בזה, - והמלאכת שלמה כתב לדמותו להא דתנן במנחות פ"א ב' דלא יביא לחמי תודה מחיטי מע"ש, אלא ממעות מע"ש, וצ"ב.

והאו"ש בפ"ג ממע"ש ה"י כתב לפרש בזה בתרי אנפי, חדא, דטעמא דר"ש הוא משום דהיכי דכתיב אכילה ל"ה סיכה כשתי', וע"כ הוא דבמע"ש דכתיב בי' ואכלת, אין סיכה בכלל, אך בלקוח בכסף מע"ש דכתיב בי' בכל אשר תאוה נפשך, מותר בסיכה, ועיי"ש שפקפק בזה דהוא דרשא חדשה, - ועוד, דדוקא מע"ש עצמו דמעיקרא חלה עליו קדושת מע"ש כשהי' עומד לאכילה, הרי דכשעשה ממנו שמן וסך בו הו"ל הורדה מקדושה, ומשא"כ בלקוח בכסף מע"ש שלקח מעיקרא שמן לסיכה.[[179]](#footnote-180)

ד] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב לפרש, דהא דאסר ר"ש הוא שיאמר אדם לחבירו בירושלים שיסוכנו בשמן של מע"ש, שהרי גם יד הסך ניסוכת, וכאילו זה שכרו על הסיכה שסך אותו, ואסור לשכור אדם במעות מע"ש, וטעמא דחכמים דשרי, הוא משום דס"ל דאין דמים לסיכת ידו ואין מי שמקפיד ע"ז.[[180]](#footnote-181)

ובפי' הרש"ס הק' ע"ז דהרי ר"ש גופי' ס"ל דדשא"מ מותר, ומ"ט אסר בכה"ג, והחזון נחום כתב דל"ק כלל, דהרי מודה ר"ש בפס"ר דאסור, והכא הוי פס"ר דניח"ל.[[181]](#footnote-182)

ה] בפי' הרש"ס כתב לפרש דהא דאסר ר"ש הוא בטמא דאסור לסוך בשמן של מע"ש, ופלוגתא דרבנן ור"ש הוא בגונא שסך טהור שמן של מע"ש ומביא בן בתו טמא ומעגלו ע"ג מעיו, דלרבנן שרי משום דנתחלל המע"ש כשסך ממנו הטהור, ולר"ש אסור, וכתב די"ל דטעמא דר"ש דשאני מע"ש מתרומה, דבתרומה גלי רחמנא ומתו בו כי יחללוהו והאי הא איתחיל, אך במע"ש לא גלי, ועמש"כ החזון נחום לפרש קצת בע"א.

ו] **אם היקל בתרומה חמורה לא נקל במע"ש הקל,** הר"ש והרא"ש כתבו דהיינו דהיקל בתרומה דמותרת כדתנן בשביעית פ"ח מ"ב, ולא פליג בזה ר"ש, - אך הריבמ"צ הביא מירושלמי שאמרו דמה שהיקל בתרומה, הוא כדתניא סך כהן שמן של תרומה ומביא בן בתו ישראל ומעגלו ע"ג מעיו ואינו חושש, והחזון נחום הק' דלפי' הריבמ"צ והר"ש דפלוגתא דר"ש ורבנן הוא אם מע"ש ניתן לסיכה, אי"ז ענין להך דינא דמביא בן בתו ישראל ומעגלו ע"ג מעיו.[[182]](#footnote-183)

ושמא יש לפרש בזה, דהנה התוס' בפסחים י"ג א' כתבו לדון דהא דאסור לאבד תרומה אי"ז אלא מדרבנן, וכ"כ התוס' הרשב"א והר"ן שם בשם רבינו אפרים דהאיסור לאבדה אינו אלא מדרבנן, ולפ"ז הי' מקום לפרש דלעולם מדאורייתא ל"ה סיכה כשתי' כלל, והא דמותר לסוך בתרומה, אף דלא ניתנה התרומה לכך, הוא משום דלא גרע מאיבוד התרומה דשרי מדאורייתא, ואף דמדרבנן אסור לאבד תרומה, הקילו חכמים לחשוב את הסיכה כשתי', ולא חשבינן לה כאיבוד תרומה, וע"כ לא מייתינן אלא מהא דסך כהן שמן של תרומה ומביא בן בתו ישראל ומעגלו ע"ג מעיו, דהוא משום דנתחללה התרומה במה שנתקיים דינה בסיכת הכהן, וכמש"כ בפירש"י בכריתות ז' א' (ד"ה כהן) דהא דנתחללה הוא משום דבטלה בהתירא,[[183]](#footnote-184) ומזה יש ללמוד דניתנה התרומה לסיכה וחשבינן לה כשתי', וזהו דפרכינן מינה אהא דאסר ר"ש מע"ש בסיכה.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש להא דהיקל בתרומה חמורה, דהיינו דאף דהיא אסורה לזרים, מ"מ התיר בה שיתן הכהן לישראל שמן של תרומה שיסוכנו בו, ואין מקפידין על שמן הנדבק בידו, והביא למה שאמרו בירושלמי דסך כהן שמן של תרומה ומביא בן בתו ישראל ומעגלו ע"ג מעיו.

והמל"מ בפי"א מתרומות ה"ח עמד בזה, שהרי הא דסך כהן שמן של תרומה ומביא בן בתו ישראל וכו', אמרו בכריתות ז' א' דילפינן לה מדכתיב ומתו בו כי יחללוהו, וכיון דחללי' הא איתחיל, והיינו דכיון שסך בו כבר הוא מחולל, וכשבא הישראל ומתעגל בו אי"ז מחללו שכבר נתבטל, וא"כ מ"ט שרי לזר לסוך הכהן בידו, אע"פ שנדבק השמן בידו וניסוך בו קודם שנתחלל, וכתב דצ"ל דכל מה שהוצרכו להא דכבר איתחיל, הוא דוקא כשניסוך כל גופו כגון שהוא מתעגל על גביו, דהו"ל ככל סיכה האסורה לזר, ולא הותרה אלא היכא דכבר איתחיל, אך לסוך לכהן בידו שרי אע"פ שניסוך קודם שנתחלל, לפי שמשיחת ידו הוא דבר מועט ואין מקפידין בזה,[[184]](#footnote-185) ועיי"ש שהק' דא"כ מה מדמינן לה בירושלמי להא דסך כהן וכו', הרי התם הוא דין אחר משום דכבר נתחללה התרומה, אך הכא הרי באנו להתיר אף קודם שנתחלל משום דמשיחת ידו הוא דבר מועט ואין מקפידין בזה, ועיי"ש במש"כ לדון לפרש בע"א, והניח בצ"ע, וגם עמד שם על פי' קמא, דמ"ט לא הביא הרמב"ם בהלכותיו לדין זה דאף קודם שנתחלל מותר לישראל לסוך אותו אף שניסוך הימנו, (ואדרבה משמעות ד' הרמב"ם שם היא לאסור בזה), ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל שם לפרש בד' הרמב"ם.

ח] **מה אם היקל בתרומה חמורה מקום שהיקל בכרשינין ובתלתן וכו',** בקונט' הגרי"ז ביומא כתב לפרש לפמש"כ שם דטעמא דר"ש דמע"ש לא ניתן לסיכה הוא משום דבמע"ש דעיקר קיומה הוא באכילה לפני ד' בעינן מעשה אכילה ממש וסיכה לא חשיבא כמעשה אכילה, ומשא"כ בתרומה דעצם מעשה האכילה אין לה שום דינים, רק שלא ניתן החפצא אלא לאכילה ושתי', ובזה מהני הא דסיכה כשתי', דגם סיכה חשיבא כאכילה לענין זה, וזהו דמייתי ר"ש מהא דהיקל בתרומה מבמע"ש בכרשינין ובתלתן, דעיקר הא דחלוקין הן זמ"ז הוא משום דבמע"ש בעינן דוקא אכילה לפני ד', ומשום זה הוא דחלוקין הן גם לענין סיכה.

**פ"ב מ"ג**

א] **תלתן של מע"ש תיאכל צמחונים,** בביאור דינא דמתניתין נחלקו הראשונים, **א** הריבמ"צ והר"ש בפי' קמא פירשו דהיינו דמותר לאכלה בעודה צמחונים, ואין חוששין משום דבר שאין דרכו לאכול דהוי הפסד מע"ש, והר"ש והרא"ש פירשו לפ"ז דאיירי בתלתן של מע"ש שזרעו וצמח, וכשלא פדאו בזמן זרעו, דבכה"ג הוו הגידולין מע"ש, ובכה"ג הוא דמשכח"ל דהוי מע"ש במחובר, וקמ"ל דמותר לתלשו בעודו צמחונים. - **ב** הריבמ"צ והר"ש בפי' בתרא פירשו דהיינו דמותרת לאכלה צמחונים בטומאה משום דלאו אוכל היא, אך לאחר שתגדיל כל מעשי' בטהרה. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו דצריך לאכלה בעודה צמחונים,[[185]](#footnote-186) ואסור להניחה עד שתתיבש, דאם יבשה אינה ראוי' לאכילה, ובפשוטו לפ"ז לא איירי בגידולי מע"ש, שהרי אדרבה כ"ז שהוא משהה אותו במחובר הוא נעשה ראוי לאכילה טפי, כמש"כ הריבמ"צ והר"ש,[[186]](#footnote-187) אלא איירי בתלתן שנתלש והפריש ממנו מע"ש, ואם הוא מניחו הוא מתיבש ואינו ראוי לאכילה, וע"כ צריך לאכלו מיד ולא להניחו להתיבש.[[187]](#footnote-188) - **ד** הראב"ד בפ"ב ממע"ש הי"ד כתב דהיינו דיש לאכלם צמחונים, ואין בו הפסד אוכלין, אע"פ שיש בהן שבח אכילה טוב מזה לאכלן מלילות או ע"י תבשיל או ע"י עיסה, כדי שלא יבואו לידי טומאה, דחיישינן שמא יפדה אותם לבהמה ואין פודין מע"ש לבהמה.

ב] לעיל מ"ב תנן דהקל בתרומה מבמע"ש בדין תלתן, וביאורו תליא בפלוגתת הראשונים בביאור דינא דמתניתין, דלפי' הריבמ"צ והר"ש היינו דתלתן של תרומה מותר לאכלו בטומאה, ותלתן של מע"ש אסור לאכלו בטומאה, ולפי' בתרא היינו רק אחר שהגדיל, אך בעודו צמחונים מותר לאכלו בטומאה, - ולפי' הרמב"ם בפיהמ"ש היינו דתלתן של תרומה מותר להניחו עד שיתייבש ולא יהא ראוי לאכילה, משום דהוא ראוי לחפיפה, ותרומה ניתנה אף לחפיפה, ותלתן של מע"ש אסור להניחו עד שיתייבש ולא יהא ראוי לאכילה,[[188]](#footnote-189) דמע"ש לא ניתן לחפיפה, (כמו שלא ניתן להדלקת הנר ולמאכל בהמה), - ולפי' הראב"ד היינו דתלתן של תרומה א"צ לאכלו צמחונים, אלא אוכלו מלילות וכו', ותלתן של מע"ש צריך לאכלו צמחונים שמא יטמאו, והראב"ד שם הוסיף לפרש, דהוא משום דרוב מאכלן לבהמה ואם יטמאו שמא יפדה אותן לבהמה ואין פודין מע"ש לבהמה, - והגר"א בשנו"א הקצר כתב לפרש דבהא דתנן הכא תיאכל צמחונים נכלל דחייב לאכול אותה ואינו רשאי לעשות בו דבר אחר, והיינו דהא דתנן דתיאכל צמחונים נכלל בזה תרתי, חדא, דתיאכל, ועוד דאכילתה היא אף צמחונים, ובזה חמיר מע"ש מתרומה דא"צ דוקא לאכול אלא מותר אף לחוף.[[189]](#footnote-190)

ג] **ושל תרומה ב"ש אומרים כל מעשי' בטהרה חוץ מחפיפתה, וב"ה אומרים כל מעשי' בטומאה,** בביאור הפלוגתא בזה נחלקו הראשונים, דהרמב"ם בפיהמ"ש כתב דלכו"ע אם תיטמא היא אסורה באכילה ואינה ראוי' אלא לשריפה, ומה"ט ס"ל לב"ש דכל מעשי' בטהרה כדי שלא תיטמא ולא תהא ראוי' אלא לשריפה ואסור לגרום לתרומה שתישרף, ולב"ה כל מעשי' בטומאה, אע"פ שגורם לה להישרף, לפי שאינה אוכל כדי שנקפיד על שריפתה, - וכן פירש הרמב"ם בפיהמ"ש גם בהא דתנן לקמן מ"ד בדין כרשינין דמאכילין בטומאה, דהיינו דמאכילין אותן לבהמה בטומאה, אך האדם אסור לאכלן בטומאה, וכ"כ התוס' שאנץ והמאירי בעדיות פ"א מ"ח, וכ"נ בד' הראב"ד שם.

אך בד' הריבמ"צ והר"ש מבו' דטעמא דב"ה דכל מעשי' בטומאה, הוא משום דמותר לאכלה אף אם נטמאת, וזהו שכתבו דמע"ש מותר לאכלה צמחונים בטומאה דלאו אוכל הוא אך אחר שתגדיל כל מעשי' בטהרה, והרי דאף במע"ש הותר לאדם לאכול בטומאה בעודה צמחונים, ובתרומה הותר אף אחר שתגדיל, וכ"ה להדיא בד' הרא"ש דכיון דאי"ז אוכל גמור הוא נאכל בטומאה, וכ"ה גם בפי' הריבמ"צ והר"ש לקמן מ"ד בדין כרשינין, דהם נאכלין אף לכהן טמא, - ובטעמא דב"ש דכל מעשי' בטהרה, כתב הרא"ש דמודו דהיא נאכלת בטומאה,[[190]](#footnote-191) ומ"מ צריך שיהו כל מעשי' בטהרה כי היכי דלידעו שהיא תרומה ולא יאכלם זר, וכ"כ הרע"ב.

ד] **חוץ מחפיפתה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דמודו ב"ש דהותרה חפיפתה בטומאה, הוא לפי שכבר נפסדה ואינה ראוי' לאכילה, וזה לטעמי' דהא דלב"ש כל מעשי' בטהרה הוא משום דכשנטמאת אינה ראוי' אלא לשריפה ואסור לגרום לה לישרף, וע"כ כל שכבר נפסדה ואינה ראוי' לאכילה אלא לחפיפה, מותר לעשותה בטומאה, ולי"ב הפסד כלל, - אך הריבמ"צ כתב דהוא משום דא"א לחפיפה בלא משקה, וזה לטעמי' דהא דלב"ש כל מעשי' בטהרה, הוא משום היכר, ובחפיפתה דא"א לה בלא משקה לא החמירו חכמים לאסור.

ה] **חוץ משרייתה,** הריבמ"צ כתב דהיינו דכששורין התלתן של תרומה במים לא יטמאוה ביד, ועד"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא לפי שאסור לטמאה בידים עד כדי כך, דכשנשרית הוכשרה לטומאה, ואם נתעסק בשרייתה בטומאה הרי טמא אותם בידים, אך הנה בהא דתנן לקמן מ"ד כה"ג לגבי כרשינין, פירשו הראב"ד והתוס' שאנץ והמאירי בעדיות פ"א מ"ח בע"א, (ונתבאר להלן מ"ד אות?), ולכאו' לדעתם מתפרש גם דינא דהכא בע"א, וצ"ע.

והרא"ש כתב דהא דאסרו בזה הוא משום היכר, וכ"ה מבו' ממה שאמרו בירושלמי דלב"ה שולה בידים טמאות, אף דגם כשהוא שולה אותם מן המשרה הוא מטמא אותם בידים, ובע"כ דכל מה שאסרו לשרותן בטומאה הוא משום היכר, וסגי לזה במה שאסרו את שרייתן בטומאה.

**פ"ב מ"ד**

א] **כרשיני מע"ש, בעיקר חיוב תרו"מ בכרשינין נחלקו הראשונים, דהר"ש והרא"ש בתרומות פי"א מ"ט פירשו דכרשינין ראויין למאכל אדם, וע"כ נוהג בהן תרו"מ, ומ"מ כיון דעיקרן למאכל בהמה נותנין אותן לבהמה, ול"ה כהפסד תרומה,[[191]](#footnote-192) ומבו' בדבריהם דהן חייבין בתרו"מ מדאורייתא, וכ"נ בד' התוס' ביבמות ס"ו ב' ד"ה כרשיני, וכ"כ הקרית ספר בפ"ב מתרומות, ופירש למש"כ הרמב"ם שם דחיובן הוא משום דאוכלין אותן בשני רעבון, דהיינו דמה"ט חשבינן להו כמאכל אדם והן חייבין בתרו"מ מדאורייתא.**

**והנה אמנם בירושלמי בחלה ספ"ד אמרו דגזרו על הכרשינין בימי רעבון, אך הריבמ"צ והר"ש בחלה שם פירשו דהיינו דגזרו עליהן שלא יאכילום לבהמתם, והריבמ"צ הוסיף לפרש, דהוא משום דבשני רעבון סמכו עליהן בנ"א והיו אוכלין אותן, (ומכח זה גזרו לחשבם כאוכל אדם, דאסור להאכילו לבהמה), וכ"כ הריבמ"צ בתרומות שם.[[192]](#footnote-193)**

**ב] אך בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ אמור פר' ה' ה"ו כתב דהא דילפינן מקרא דבהמה אוכלת בכרשיני תרומה, אסמכתא היא, דאין תרומה מכרשינין מה"ת, ובפ' אחרון דחלה בירושלמי בימי רעב שהיו בימי דוד גזרו עליהן שיפרישו תרומה מכרשינין כדי שלא תשתכח, עכ"ד, ומבו' דמפרש דמה שאמרו דגזרו על הכרשינין, היינו דגזרו עליהן לחייבן בתרו"מ,[[193]](#footnote-194) וכ"כ בפי' הרש"ס לירושלמי שם,[[194]](#footnote-195) וכ"כ הרדב"ז והכס"מ בפ"ב מתרומות ה"ב בביאור ד' הרמב"ם שם, עיי"ש, וכ"כ המהר"י קורקוס שם פ"י ה"ז, - ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל שם באורך.**

**ג] יאכלו צמחונים,** נתבאר לעיל מ"ג אות א' פלוגתת הראשונים בהא דתנן התם בתלתן של מע"ש דתאכל צמחונים, וה"נ פליגי הכא.

ד] **ונכנסין לירושלים ויוצאין,** הריבמ"צ הביא מירושלמי דאף לרבנן דס"ל לקמן פ"ג מ"ה דפירות נכנסין ואין יוצאין, בכרשינין מודו דנכנסין ויוצאין דקל הקילו בכרשינין, וכ"כ הר"ש והרא"ש, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא מפני שאינן פירות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממע"ש הי"ד דהוא משום שאינם בכלל הפירות, ולכאו' מכוון דבריו הוא דמה"ט הקילו בהן.

ה] הריבמ"צ הביא מירושלמי דהא דהן יוצאין מירושלים הוא כדי לעשות עיסה ולחזור, וזה ע"ד מה שאמרו בירושלמי לקמן פ"ג מ"ה דאף לרשב"ג דפירות נכנסין ויוצאין הוא רק כדי לעשות עיסה ולחזור, וכ"כ הראב"ד בפ"ב ממע"ש הי"ד.

אך הרמב"ם שם כתב דכרשיני מע"ש שעשה מהן עיסה ה"ז מותרת להיכנס לירושלים ולהוציאה, והראב"ד שם פירש לדבריו דהיינו דמותר לאכלן בחוץ, ותמה ע"ז מד' הירושלמי, ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס והרדב"ז והכס"מ והמרכה"מ שם, והמהר"י קורקוס פירש לד' הרמב"ם דמותר לאכלן בחוץ, אך הכס"מ והמרכה"מ פירשו דמודה הרמב"ם דאסור לאכלן בחוץ, והאו"ש שם פירש כתב דהן נפדין ונאכלין בחוץ, עיי"ש.

ו] הרדב"ז שם פירש בד' הרמב"ם, דלא התירו להוציאה לחוץ, אלא כשעשה מהן עיסה, אך כל שלא עשה מהן עיסה, אסור להוציאן לחוץ כדי לעשות מהן עיסה, וכ"כ הכס"מ שם, ופירש דמה שהקילו טפי בעיסה, הוא משום מפני שהכרשינין עצמם נאכלים לאדם על ידי הדחק, והעיסה מהם אינה נאכלת אלא יותר בדוחק,[[195]](#footnote-196) וכ"כ המרכה"מ שם דעיסה של כרשינין הוא גרוע ואינו בכלל הפירות, ואזיל הרמב"ם לטעמי' דטעם הא דהתירו להוציא את הכרשינין, הוא משום שאינם בכלל הפירות.

ז] **נטמאו ר' טרפון אומר יתפרדו לעיסיות,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דטעמא דר' טרפון הוא משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים,[[196]](#footnote-197) והרמב"ם בפיהמ"ש הוסיף לפרש דהוא משום דמעשר הוא קדש, וע"כ אין פודין אותו להאכיל לכלבים.[[197]](#footnote-198)

ובביאור הא דיתפרדו לעיסיות כתב הריבמ"צ דהיינו שיתחלקו לעיסות של כרשיני מע"ש, שלא יהא במקום אחד מהן כביצה, והא דבעינן שהא יהא במקום אחד כביצה, הוא כדי שלא יטמאו את העיסות, ולפ"ז בפשוטו היינו דבכה"ג הן נאכלין בלא פדיון, ובס' ניר כתב לפרש דהא דהוא מותרין ליאכל בטומאה בלא פדיון, הוא משום דבטלי ברוב.[[198]](#footnote-199)

אך הר"ש כתב דיתחלקו לעיסות של מע"ש ויאכל לאדם אגב העיסה, דהשתא ל"ה להאכיל לבהמה אלא לאדם, ומבו' דמפרש דהם נאכלין ע"י פדיון, ולכאו' לפ"ז לא איירי כשמערבן בעיסה של כרשינין, אלא מערבן בעיסת חטים, וכמש"כ כן המשנ"ר, ועי"ז אף הכרשינין נאכלין לאדם, ותו יש להן פדיון, דאי"ז פדיון להאכיל לכלבים אלא לאדם.[[199]](#footnote-200)

ח] **וחכ"א יפדו,** בטעמא דחכמים דיפדו ולא אמרינן דאין פודין להאכיל לכלבים,[[200]](#footnote-201) מצינו כמה דרכים, **א** בביאור הגר"א לירושלמי משמע דהוא קולא שהקילו במע"ש דכרשינין כשנטמאו ואין להן תקנה,[[201]](#footnote-202) וזה ניחא לדעת הסוברים דאינם חייבין בתרו"מ אלא מדרבנן. - **ב** הפנ"מ כתב ופירש כן בד' הירושלמי דהוא משום דכרשינין אין ראויין למאכל אדם, ומע"ש שאינו ראוי לאכילת אדם פודין אותו למאכל בהמה, ועד"ז כתב האו"ש בפ"ב ממע"ש הי"ד בפי' בתרא, דרק אם מתחילתן היו ראויין לאכילת אדם ואח"כ נפסלו אין פודין אותן לבהמה, ומשא"כ הכא דמעיקרא לא היו ראויין רק לבהמה, (ואין ראויין לאדם אלא ע"י הדחק). - **ג** במראה"פ חזר בו ופירש דטעמא דרבנן הוא משום דהן ראויין בדוחק לאכילת אדם, ע"כ פודין אותן, ואי"ז כפדיון להאכיל לכלבים,[[202]](#footnote-203) וכ"כ המשנ"ר, וכ"כ האו"ש שם בפי' קמא.

ט] בביאור הגר"א לירושלמי פירש דכל הא דלחכמים הן נפדין, הוא רק כשנטמאו, אך כשהן טהורין אין נפדין אף בגבולין, והיינו משום דמודו רבנן דמדינא אינם נפדין דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, אלא שהקילו כשנטמאו כיון שאין להן תקנה, אך כשהן טהורין דיש להן תקנה להעלותן לירושלים ולאכלן, לא הקילו חכמים בכך, - והמרכה"מ בפ"ב ממע"ש הי"ד כתב דאף אם נטמאו כשהן בגבולין אין להן פדיון, ורק כשנטמאו בירושלים יש להן פדיון, וצ"ב.

והאו"ש בהל' מע"ש שם כתב בדעת הרמב"ם דפלוגתא דרבנן ור' טרפון הוא בין כשנכנסו לירושלים ונטמאו, ובין כשבא לפדותם בגבולין כשהם טהורין, - ובדעת הראב"ד כתב דכל הא דלר' טרפון אין נפדין הוא רק כשנכנסו לירושלים ונטמאו, אך אם בא לפדותן כשהן טהורין בגבולין קודם שנכנסו לירושלים, אף לר' טרפון יש להן פדיון, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, והמשנ"ר כתב כן מטעם אחר.

י] **שורין ושפין בטהרה ומאכילין בטומאה,** בפי' הריבמ"צ כתב דמאכילין אותן בטומאה אפי' לכהן טמא, ומבו' שהותר לאכלן בטומאה אף לאדם, והותר בזה אף טומאת הגוף, וכ"כ הר"ש והרא"ש דמותר לאכלן בטומאה משום דלא חשיבי אוכל, ונסתפקו בדעת שמאי אם התירו לאכלן אף כשנטמאו הן עצמן, או דלא התירו אלא בטומאת הגוף.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דמאכילין בטומאה, היינו דמותר להאכילן לבהמה בטומאה, אך האדם אסור לאכלן בטומאה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בעדיות פ"א מ"ח, וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"ב מתרומות ה"ז, וכ"כ התוס' שאנץ והמאירי בעדיות שם, וכ"נ בפי' הראב"ד שם.[[203]](#footnote-204)

יא] לדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דמאכילין בטומאה היינו דמותר להאכילן לבהמה בטומאה, בפשוטו הי' מקום לפרש דהא דמותר לטמאותן ולי"ב משום משמרת, הוא משום דהן עומדין לבהמה ואי"ז הפסד לטמאותן, - אך הראב"ד בעדיות שם כתב דהא דאינם מוזהרין על שמירת טהרתן, כמו שמוזהר על תרומה שהיא מאכל אדם, הוא מדכתיב ואני הנה נתתי לך את משמרת תרומותי, תרומה שהיא ראוי' לך אתה צריך לשמרה מן הטומאה, אבל כרשינין שהן מאכל בהמה אינו מוזהר על שמירתן, ועד"ז כתב התוס שאנץ שם, ושמא הוצרכו לזה, משום דהן נאסרין ע"י טומאתן לאדם, והו"ל בכלל משמרת, ואפ"ה כיון דאינם עומדין למאכל אדם לי"ב לדין משמרת, וצ"ע.

והתוס' שאנץ שם נסתפק אם הוא דוקא בכרשינין שהם תרומה מדרבנן, אבל דגן שתרומתו מה"ת אפי' נמלך עליהם לבהמה אסור לטמאותן,[[204]](#footnote-205) או דלא תלי במה שתרומתן מדרבנן אלא במה שעיקרן לבהמה, ובשאר קטניות ומיני פירות דעיקרן לאדם לא נאמר דין זה, אלא הואיל ואלו עיקרן לבהמה, בקל הם נהפכים מאדם לבהמה.[[205]](#footnote-206)

יב] האחיעזר בח"ב סימן מ' סק"ה הק', דלמש"כ שם דאיכא איסור בפנ"ע לטמאות את התרומה משום בכל קדש לא תגע, דא"כ מ"ט מותר לטמאות את הכרשינין, אף דיש בהן קדושת תרומה, - וכתב דאפשר דבכרשיני תרומה שאינם אלא מדרבנן, לא החמירו בזה, או דבתרומה דרבנן אינו עובר משום בכל קדש לא תגע, אך זה ניחא רק לדעת הסוברים דתרומת כרשינין אינה אלא מדרבנן, וצ"ע.

יג] בעיקר הא דהתירו להאכיל את הכרשינין בטומאה לבהמה, צ"ב, דאמנם דעת רש"י בכ"ד, **בשבת קכ"ו ב' (ד"ה מפנין) ופסחים מ"ו א' (ד"ה כיצד) וביצה כ"ז ב' (ד"ה חלה שנטמאה) דמאכילין תרומה טמאה לבהמת כהן, וכ"כ הכפתור ופרח בפרק מ"ה בשם מה"ר אליעזר בהלכותיו, אך דעת התוס' בביצה שם ד"ה ועל החלה דתרומה טמאה דינה בשריפה ואסור להאכילה לבהמתו, וכ"כ בס' התרומה הל' חלה סימן פ"ד ובתוס' הרשב"א בפסחים מ"ו א' בשם ר"י, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בשבת שם,[[206]](#footnote-207) ולדעתם תיקשי דמ"ט שרינן הכא להאכיל כרשינין בטומאה לבהמה.**

**ונראה לישב, דהנה בפי' הר"ן בפסחים מ"ו א' כתב דהא דאין מאכילין תרומה טמאה לבהמה, הוא משום דתרומה שהיא אוכל אדם אין מאכילין אותה לבהמה כ"ז שהיא ראוי' לאדם, ובפשוטו הוא כדעת רש"י דתרומה טמאה אין מצותה בשריפה דוקא, ומ"מ אסור להאכילה לבהמתו משום דתרומה שהיא אוכל אדם לא ניתנה להאכילה לבהמה, אך קשיא ע"ז ממה שאמרו בפסחים ל"ב א' בתרומת חמץ דאם רצה מריצה לפני כלבו,[[207]](#footnote-208) והיינו דאף דאוכל אדם היא, מ"מ כיון שעכשיו היא חמץ ואינה ראוי' לאדם, מותר להאכילה לבהמה, - ובע"כ צ"ל, ועד"ז כתב האבנ"ז יו"ד סימן תמ"ח, דלעולם עיקר הא דאסור להאכיל תרומה טמאה לבהמתו, הוא משום דמצותה בשריפה, וכמש"כ כן הר"ן גופי' בשבת כ"ה א' וקכ"ו ב', ואך דכ"ז הוא משום דבעודה טהורה לא ניתנה להאכילה לבהמתו, משום שהיא עומדת לאכילת אדם, דאם היתה תרומה טהורה ניתנת לאכילת בהמתו, ל"ה בה דין שריפה כלל, כיון שהיא ראוי' לדינה אף כשהיא טמאה, ועיקר מצות שריפה בתרומה טמאה הוא משום דאינה ראוי' לקיום דין התרומה, וע"כ הוא דמצותה בשריפה. [[208]](#footnote-209)**

**ולפ"ז ניחא, דע"כ הוא דבכרשינין מותר להאכילן בטומאה לבהמה, דכיון דכרשינין עומדין לאכילת בהמה, ואף כשנטמאו הן ראויין לדינן, אין בהן דין שריפה כלל, ושו"ר עד"ז במעדני ארץ תרומות פ"ב הי"ד בסו"ד, עיי"ש.**

יד] **וב"ה אומרים שורין בטהרה ושפין ומאכילין בטומאה,** בטעמא דב"ש דשורין ושפין בטהרה, אף דמאכילין בטומאה, ובטעמא דב"ה דשורין בטהרה ושפין בטומאה, מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** הריבמ"צ כתב דהוא להיכר כדי שידעו שהן תרומה ולא יתנו אותם לכהן ע"ה, וכ"כ הר"ש בפי' בתרא, ובפי' קמא כתב דהוא כדי שידעו שהם תרומה ולא יאכלם זר, ונחלקו ב"ש וב"ה אם בעינן לההיכר אף בשיפתן, או דסגי במה שעושה היכר בשרייתן, - **ב** הראב"ד בעדיות פ"א מ"ח כתב דהוא מגזירה שמא יבא לטעות בהן במין אחר שהוא מאכל אדם, וטעמא דב"ה דשורין בטהרה ושפין בטומאה, הוא משום דבשרייתן לא מוכחא מילתייהו ודילמא אתי לטעות בהן במין אחר שהוא מאכל אדם, אך השפשוף אינו נוהג במין קטנית אחר אלא ברשינין, והלכך ידיעא מילתא דכרשינין נינהו ומאכל בהמה הן. - **ג** התוס' שאנץ שם כתב דטעמא דב"ש הוא משום דדרך תיקון שלהן בין לאדם ובין לבהמה הוא ע"י שרי' ושפשוף, וע"כ צריך לעשותן בטהרה דילמא מיחלף לאדם,[[209]](#footnote-210) וטעמא דב"ה הוא משום דשפשוף לא מיחלף, דאין שפשוף של צורך אדם שוה לשפשוף של צורך בהמה. - **ד** המאירי בעדיות שם כתב דהוא משום דחיישינן שימלך בהם למאכל אדם, ולב"ש חיישינן להכי אף בשעת שיפה, ולב"ה לא חיישינן להכי בשעת שיפה, דמאחר שמתחיל בשיפה לדעת בהמה, אין כאן חשש להמלכה.

טו] **שמאי אומר יאכלו צריד,** בביאור דעת שמאי נחלקו הראשונים, **א** בד' הריבמ"צ משמע דפליג על הא דאמרי ב"ש וב"ה דמאכילין בטומאה וס"ל דאף האכילה היא בטהרה, וע"כ יאכלו צריד בלא הכשר ובלא שרי',[[210]](#footnote-211) וצריד הוא מל' יובש, כמש"כ הר"ש והרא"ש, - ועד"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש הכא ובעדיות פ"א מ"ח דלשמאי אין שורין אותן ואין מכשירין אותן להאכילן לבהמה בטומאה, ופירש דיאכלו צריד, היינו שמרסקין אותן ומאכילין אותן לבהמה כתושין, שמא יתטמאו.[[211]](#footnote-212) - **ב** הר"ש והרא"ש פירשו דלא פליג שמאי על ב"ש שאמרו דמאכילין בטומאה, אלא דס"ל דבעינן שיהיו יבשין בשעת אכילה, שלא יהא ניכר שהוכשרו. - **ג** הר"ש והרא"ש פירשו עוד, דס"ל דאף דהותר לאכלן בטומאת הגוף, מ"מ לא התירו לאכלן בטומאת עצמן,[[212]](#footnote-213) וע"כ צריך לאכלן יבשים שלא הוכשרו ולא יטמאם במגע, ובפי' הר"ש מכת"י הוסיף דאף דטומאת הגוף חמירא, מ"מ הכא התירו טומאת הגוף ולא התירו טומאת עצמן. - **ד** הראב"ד בעדיות פ"א מ"ח פירש דס"ל דגזרינן בהן אטו קטנית אחר שהוא מאכל אדם, וע"כ אין מאכילין אותן לבהמה והן מוכשרין, כיון שאינו יכול לשמור אותן לפני הבהמה שלא יטמאו, וע"כ ישמור אותן מן ההכשר כדי שלא יהיו מקבלין טומאה, - ועד"ז כתב התוס' שאנץ שם דגזר שמאי אף בשעת אכילה אטו אכילת אדם,[[213]](#footnote-214) וע"כ לא יכשירים דאם יכשירם לא יוכל ליזהר שלא יטמא כשמאכילם לבהמה. - **ה** המאירי בעדיות שם כתב דהך בבא איירי כשהוא רוצה בהן למאכל אדם, ול"ד לרישא דאיירי כשהן עומדין למאכל בהמה, וס"ל דבכה"ג אסור לשרותן במים כדי שלא יעשו אותן מוכשרין לקבל טומאה, דשמא מתוך שהיא קלה בעיניהם אין נזהרין בטומאתה.

טז] **ר"ע אומר כל מעשיהן בטומאה,** הר"ש והרא"ש כתבו דהיינו דמתיר אף שרייתן בטומאה, וכ"כ הראב"ד והתוס' שאנץ בעדיות פ"א מ"ח, ואך דלדעת הר"ש והרא"ש הוא אף לאכילת אדם, אך לדעת הראב"ד והתוס' שאנץ הוא רק למאכל בהמה,[[214]](#footnote-215) - אך בפי' הריבמ"צ כתב דאף לר"ע לא יעשום הטמאין לכתחילה, אלא כל מעשיהן ע"י משקה, וזקוקות לטומאה אם נוגע בהן השרץ וכו'.

יז] בתוספתא בשלהי עוקצין פליגי תנאי בדין כרשינין, דלר' יהודה הן מטמאין טומאת אוכלין ולר"ש אין מטמאין טומאת אוכלין, ותניא התם דא"ל ר' יהודה יש לך דבר שהוא חייב במעשרות ואינו מטמא טומאת אוכלין, א"ל ר"ש יש לך דבר שאינו מטמא טומאת אוכלין וחייב במעשרות, א"ל ר' יהודה אף אתה כפרת בהלכה.

ובפי' הר"ש שם פ"ג מ"ז פירש להא דא"ר שמעון דיש לך דבר שאינו מטמא טומאת אוכלין וחייב במעשרות, דהיינו דכרשינין אין חייבין במעשרות, ובהא דא"ר יהודה דאף אתה כפרת בהלכה, כתב בפי' הר"ש מכת"י דהיינו, משום דקי"ל דחייבות כדאמרינן דכהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה כרשיני תרומה, - ומבו' לפ"ז דפליגי ר' יהודה ור"ש אם כרשינין חייבין במעשרות, דלר' יהודה הן חייבין במעשרות, ולר"ש אין חייבין במעשרות.

וקשיא טובא מהא דתנן לעיל מ"ב דא"ר שמעון לא אם הקל בתרומה החמורה מקום שהקל בכרשינים ובתלתן נקל במעשר שני הקל מקום שלא הקל בכרשינין ובתלתן, והרי דר"ש גופי' ס"ל דכרשינין חייבין בתרו"מ, ועמד ע"ז החזו"א במעשרות סימן א' סקכ"ב.[[215]](#footnote-216)

יח] ונראה בדעת הר"ש, דפלוגתת ר' יהודה ור"ש בכרשינין אם מטמאין טומאת אוכלין, היינו בסתמא, דלר"ש אינם מטמאין טומאת אוכלין, כיון דאין עומדין לאכילת אדם, אך אם חישב עליהן לאכילת אדם לכו"ע הן מטמאין טומאת אוכלין, וה"נ הן חייבין בתרו"מ כשזרען לאדם, וזהו דקאמר ר"ש לעיל דכרשינין חייבין בתרו"מ.

ויש לסייע לזה ממה שהביא הר"ש להא דכרשינין חייבין בתרו"מ ממתניתין דכהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה כרשיני תרומה, דלא נזכר שם דכרשינין חייבין בתרו"מ אלא באגב, ולא הביא למתניתין דהכא ובעדיות דלכולהו תנאי כרשינין חייבין בתרו"מ, והיינו משום דמשנתינו קיימא כשחישב עליהן לאדם, ובכה"ג מודה ר"ש דהן חייבין בתרו"מ, ולא הביא הר"ש אלא מהא דתנן דכהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה כרשיני תרומה, ומהא דמותר להאכיל כרשינין לבהמת כהן, בע"כ דאיירי כשלא זרען לאדם, וכמש"כ הר"ש בתרומות פי"א מ"ט דהא דמותר להאכילן לבהמה הוא משום דעיקרן לבהמה, (ואך דראויין הן לאכילת אדם),[[216]](#footnote-217) וכמדומה שהדברים מכוונים בעזה"י לאמיתה של תורה.

יט] אמנם הנה הרמב"ם בפ"א מטומ"א ה"ט כתב דהכרשינין אם ייחדן למאכל אדם מטמאין טומאת אוכלין, והכס"מ שם כתב דפסק כר' יהודה דכרשינין מטמאין טומאת אוכלין, ומשמע לי' דדוקא אם ייחדן למאכל אדם, והטעם מפני שהם מאכל בהמה ואין אוכלים אותם בנ"א אלא בזמן רעב, ולפ"ז הרי בע"כ דלדעת ר"ש אין כרשינין מטמאין טומאת אוכלין אף כשייחדן למאכל אדם, וה"נ אין חייבין בתרו"מ, והדק"ל דר"ש גופי' קאמר לעיל בפירקין דכרשינין חייבין בתרו"מ.[[217]](#footnote-218)

עוד יש להעיר בזה, דלכאו' עיקר פי' הר"ש מתישב לטעמי' דס"ל דחיוב כרשינין במעשרות הוא מדאורייתא, וכמש"נ לעיל אות א', וזהו דמייתי מינה ר' יהודה דכרשינין חשיבי כאוכל, וה"נ הן מטמאין טומאת אוכלין, ור"ש פליג וס"ל דכרשינין לא חשיבי כאוכל ואין חייבין במעשרות, וה"נ אינם מטמאין טומאת אוכלין, - אך לדעת הסוברים דאין כרשינין חייבין בתרו"מ אלא מגזירת דוד, צ"ב דמה מייתי מינה ר' יהודה דה"נ הן מטמאין טומאת אוכלין.

כ] והחזו"א במעשרות סימן א' סקכ"ב כתב לפרש, דלכו"ע חיוב כרשינין בתרו"מ הוא מגזירת דוד, ור"ש סבר דלא גזרו עליהן אלא מפני מראית העין כיון שקבעו לאוכלן מחמת רעבון ואין טומאת אוכלין מכלל הגזירה, ור' יהודה סבר דנכנסו בכלל האוכלין, אלא שהיו פטורין מתרו"מ מן הדין שהן מן האוכלין הגרועין, אבל מ"מ מטמאין טומאת אוכלין, וצ"ל לפ"ז דהא דמייתי ר' יהודה מהא דחייבין במעשרות, היינו דכל הא דגזר דוד עליהן, הוא רק משום דיש עליהן תורת אוכל, אלא שהן מן האוכלין הגרועין וע"כ אין חייבין מן הדין במעשרות, אך אם ל"ה עליהן תורת אוכל כלל, ל"ה גוזרין עליהן לחייבן במעשרות, וצ"ע.[[218]](#footnote-219)

אך אכתי קשיא מהא דא"ר שמעון לעיל דלא הקל בכרשינין ובתלתן, ולפי' הר"ש ודעימי' כל הא דהיקל בכרשינין בתרומה ולא הקל במע"ש, הוא לענין טומאה, והרי דאף לר"ש כרשינין מקבלין טומאה, - והחזו"א שם כתב דצ"ל דמודה ר"ש כשהן תרומה או מע"ש שהן טמאין, וצ"ב.

כא] בד' הרמב"ם בפ"ב מתרומות ה"ב מבו' דהא דכרשינין חייבין בתרו"מ הוא בכל כרשינין, ורק בסיאה ואיזוב וקורנית כתב דאין חייבין אלא אם זרען מתחילה לאדם, והחזו"א במעשרות שם כתב דאף דדעת הרמב"ם דאין מטמאין טו"א אלא כשייחדן לאדם, משום דסתמן שלא בשעת רעבון אינם לאדם, מ"מ גזרו עליהן חיוב תרו"מ אפי' בסתם.[[219]](#footnote-220)

אך התוס' שאנץ בעדיות פ"א מ"ח כתב דהא דכרשינין חייבין בתרו"מ ומטמאין טומאת אוכלין, הוא רק כשהיו עומדין מתחילה לאדם, דאל"כ אינם מטמאין טומאת אוכלין וגם אין חייבין במעשר, עיי"ש.

**פ"ב מ"ה**

א] **מעות חולין ומעות מע"ש שנתערבו מה שליקט ליקט למע"ש עד שישלים,** הר"ש הביא מירושלמי דהא דתלינן דמה שליקט ליקט למע"ש הוא לשכר שני שמא יאבדו השאר ויהיו אלו שבידו תפוסין על השני, ובביאור הגר"א לירושלמי פירש דאתי לפרושי דלא תלינן בודאי דהוא למע"ש, אלא הוא כדי שירויח השני, שאם יאבדו השאר יהיו אלו שבידו תפוסין על מע"ש,[[220]](#footnote-221) ונפ"מ למה שאמרו בירושלמי שם דצריך להתנות ולומר אם אלו שלמטן שני, יהיו אלו שבידי תפוסין עליהן, דחיישינן שמא אותן שנשתיירו הן של מע"ש, וע"כ צריך לחללן על המעות שבידו.

ב] הרא"ש הק' דהיאך הוא מחלל את המעות שנשתיירו על המעות שבידו, הרי אין מחללין כסף על כסף ונחושת על נחושת, וכתב דצ"ל דמה שאמרו בירושלמי דיחלל, לאו היינו שיחלל על אלו המעות, אלא יביא מטבע אחר שאינו חריף כמטבע זה, ויחלל המעשר עליו בכל מקום שהוא, ויחזור ויחללנו על המעות שבידו, ועמש"כ בזה בפי' הרש"ס ובתוי"ט והלחם שמים וחי' מהרי"ח, וכדבריהם צ"ל בד' הרמב"ם בפ"ו ממע"ש ה"א שסתם דמחלל מעות המעשר על המעות שבידו, ולא הצריך להביא מעות אחרות.

ג] **אם בלל וחפן לפי חשבון,** בד' הרמב"ם בפ"ו ממע"ש ה"א משמע דבעינן לתרוייהו, ורק בכה"ג הוא דהוי לפי חשבון, וכ"כ בפי' הרע"ב דהיינו דלא לקט אותן אחד אחד מכאן ומכאן אלא שהיו בלולין ומעורבין ולקט אותם מלא חפניו, והתוי"ט פירש דהוא משום דכל שהן בלולין ומעורבין א"א לומר דמה שחופן בחפניו הכל של מעשר, דדוקא כשלוקט אחד אחד י"ל דכל אחד שלוקח הוא של מעשר, אך כל שאינם בלולין ומעורבין, מצינו למימר דמה שחופן בחפניו הכל של מעשר, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בב"מ קט"ז ב' שלמד ממשנתינו דלא אזלינן לפי חשבון, אלא בדבר הבלול בשעת הפסידו, וגם ההפסד הוא בתערובת כמו גניבת סלעים, עיי"ש, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי, דבעינן בלילה וחפינה, עיי"ש.

אך הר"ן והנימו"י בב"מ שם כתבו דל"ב לתרוייהו, אלא בחד מינייהו סגי, שאם בלל תחילה אע"פ שלא חפן אלא נטל אחד הולכין אחר הרוב לפי חשבון, וכן נמי אם לא בלל תחילה אלא שחפן בשעת נטילה, וכ"כ הגר"א בשנו"א.

ד] הרמב"ן בב"מ שם הביא מירושלמי בפרק ד' וה' דתני דג' שהטילו לכיס ונגנבו כך הם חולקים, והיינו דחולקין לפי חשבון, ופריך עלה מהא דתני באבנים שנגנבו דמחצה לזה ומחצה לזה, ואפי' הי' אחד גדול מחבירו, ופריק א"ר שימי אבנים גסות הן וא"א לבלול לצאת ידי כולם, אבל סלעים דקות הן ולית ידע אי מן הדה נסיב ואי מן הדה נסיב ואי מספק כל חד וחד נוטל לפי כיסו, - ועיי"ש שכתב דהא דבגניבה דסלעים חולקין לפי חשבון, הוא משום דהיד שולטת ברוב יותר מן המועט, והר"ן שם הוסיף לפרש דהיינו, דאבנים גסות הן וכשהוא נוטלן נוטל אחת אחת, וע"כ הן חולקין, לפי שהספק שוה בכל אחד ואחד מהן בשעה שנוטלה אם מן המרובות או מן המעוטות, ומשא"כ בסלעים דדקים הן והלוקח חופן ולוקח הרבה כאחת, מסתמא יש שם מן המרובים ומן המעוטים, וע"כ תלינן רובא במרובין ומיעוטא במעוטין דהכי שכיחא טפי שהרי נבללין, וכ"כ הרמב"ן שם בהמש"ד דהא דשאני סלעים מאבנים, הוא משום דבאבנים הגונב מהם נוטל אחת וחוזר ונוטל שני', ובסלעים הוי ההפסד בתערובת.[[221]](#footnote-222)

והרמב"ן שם כתב להוכיח כן ממשנתינו דתני דאם בלל וחפן לפי חשבון, והרי דכל פסידא שבממון המתערב לפי חשבון הוא, והא דברישא מה שליקט ליקט למע"ש הוא משום חומרא דמע"ש, וכ"כ הר"ן והנימו"י שם.

ומבו' מדבריהם דהא דשאני רישא דמה שליקט ליקט למע"ש מסיפא דהוא לפי חשבון, היינו משום דבסיפא כיון דהוא פסידא בממון המתערב הולכין לפי חשבון, אך ברישא דאין הפסידא בממון המתערב, הרי דמדינא אין הולכין בזה לפי חשבון, אלא הו"ל ממון המוטל בספק וחולקין, ובזה הוא שהחמירו במע"ש דכל המתלקטין למע"ש, והיינו דבסיפא דיש לתלות דהוא לפי חשבון, לא החמירו במע"ש, אך ברישא דהא דמדינא היו חולקין אי"ז משום דיש לתלות שהוא כן, אלא הוא משום דהוי ממון המוטל בספק, החמירו בזה חכמים דכל המתלקט למע"ש.

ה] התרוה"ד בסימן שי"ד כתב בדין ראובן ולוי שהפקידו ביד שמעון טבעות זהב, והפקיד ראובן י' טבעות ולוי ו' טבעות ונאבדו ד' טבעות, דאמרינן דכל דפריש מרובא פריש וכל ההפסד הוא לראובן, עיי"ש, וכ"כ הרמ"א בסימן רצ"ב ס"י, וכ"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"ו בגונא דהביאו אתרוגים בסל אחד ד' שותפין, לאחד היו כ' ולאחד ח' ולאחד ג' ולאחד ב' וסימנו בקשרים של כל אחד, ובא האנס והוריק כולם מן הסל והתיר הקשרים ולקח עשרה מהם והשאר החזיר להם, ועתה אבדו הסימנים ואין ידוע של מי נלקחו, דאמרינן כל דפריש מרובא פריש, וכשלקח הגוי הוא מן הרוב, דהיינו משל אותו שהיו כ' שלו, והובא בתשו' מהרי"ל סימן קס"ט,[[222]](#footnote-223)

אמנם בד' הרמב"ן והר"ן מבו' דאין לילך בזה בתר הרוב, אלא כל שאינם נבללין הוי ספק וחולקין, וכל שהם מעורבין הולכין לפי חשבון, ובטעם הא דלא אמרינן בזה כל דפריש מרובא פריש, כתב הנתיה"מ שם סקט"ז דהוא משום דכל הא דאמרינן כל דפריש, הוא רק כשדנין ע"ז שפירש דלא נקבע עליו איסור במקום זה, וע"כ אמרינן בי' דמרובא פריש, אך כשבאנו לדון על הנשאר במקום הקביעות, לעולם אמרינן בזה דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי,[[223]](#footnote-224) ועיי"ש במש"כ להוכיח כן,[[224]](#footnote-225) ועד"ז כתב בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן ה', עיי"ש.

אך צ"ע, שהרי הרמב"ן והר"ן פירשו כן לדינא דמשנתינו, דברישא מדינא חולקין, ומשום חומרא דמע"ש אמרינן דהוי הכל למע"ש, ובסיפא מדינא הוא לפי חשבון, ובמשנתינו הרי הנידון הוא על המעות שליקט אם הם של חולין או של מע"ש, ובזה הי' לנו לומר דכל דפריש מרובא פריש,[[225]](#footnote-226) - וצ"ל דהכא ליכא למימר כל דפריש מרובא פריש, כיון דנולד הספק בשעה שליקט, ונולד הספק במקום הקביעות, וע"כ שפיר כתבו הרמב"ן והר"ן לדמותו לגוונא שנגנבו מקצת מן המעות, דגם התם ליכא למימר כל דפריש מרובא פריש, משום דהנידון הוא על המעות שנשתיירו.

ו] הנתיה"מ שם הק' ע"ד התרוה"ד מהא דתנן בהא דהנבללין והנחפנין לפני חשבון, ולא אזלינן בתר רובא,[[226]](#footnote-227) והדברים ק"ו, דכיון דאפי' אם החולין הוא הרוב לא אמרינן כשנאבד דמהחולין שהוא הרוב נפל ומה שנשאר הוא של המעשר, אף דבמעשר שני מחמירין בספק, דהא מהאי טעמא הנלקטין הוא של מעשר, ואפ"ה מקילין בזה, אלמא דחשיב כודאי שנפל מכל אחד לפי חשבון ולא אזלינן בתר רובא, ועיי"ש במש"כ לישב.

ז] בד' הנתיה"מ מבו' שפירש למשנתינו, דאיירי כשנאבדו תחילה מקצת מן המעות, וזהו שכתב דלד' התרוה"ד הרי דאם החולין הם הרוב, הי' לנו לומר דמה שנאבד הוא מן החולין, וכ"ה מבו' ממש"כ לישב לד' התרוה"ד, עיי"ש, - וצ"ב דאם איירי כשנאבדו תחילה מקצת מן המעות, מ"ט תנן דאם חפן לפי חשבון, דמה לי שעכשיו חפן את המעות שנשתיירו, הרי כיון שנאבדו מקצת מן המעות קודם שנתערבו, הו"ל ספק משל מי נאבדו, ומדינא הי' לנו לומר דחולקין, ובמע"ש משום חומרא דמע"ש יש לנו לומר דכל המעות שנאבדו הם משל חולין,[[227]](#footnote-228) - אך באמת בד' הרמב"ם בפ"ו ממע"ש ה"א מבו' כן, דאיירי שחסר מקצת ואח"כ בלל וחפן, וצ"ב.

ח] בירושלמי מייתינן להא דאמר ר' יוסי וכו' בשם חזקי' אין בלילה אלא ביין ושמן בלבד, ר' יוחנן אמר עד כזיתים הנבללים, ואמרו דמתניתא פליגא על ר' יוחנן אם בלל וחפן לפי חשבון, ומשני דפתר לה עד כזיתים, ובפי' הרש"ס פירשה דהא דהנבללין לפי חשבון הוא משום דיש בילה, ופרכינן מינה על ר' יוחנן דס"ל דבדברים גדולים יותר מכזית אין בילה, ועיי"ש שכתב דהא דלא מקשינן לחזקי' דאין בילה אלא ביין ושמן, הוא משום דחזקי' איירי בודאי, אך בדמאי מודה דיש בילה, וי"ל דהכא איירי בכסף של מע"ש דרבנן כגון מע"ש של ירק, ובזה יש בילה, אך לר' יוחנן קשיא, דאיהו קאמר דבדמאי אין בילה אלא עד כזיתים, ומשני דאיירי הכא במעות עד כזיתים, וע"כ הוא דהוו הנבללין לפי חשבון, משום דיש בילה.

אך בביאור הגר"א כתב לפרש דטעמא דמתניתין אינו משום דיש בילה, וע"כ הוא דבעינן נבללין ונחפנין ולא סגי בבלילה לחודה, וזהו דפרכינן מינה על ר' יוחנן דס"ל דעד כזיתים יש בילה, דא"כ מ"ט הכא בעינן בלילה וחפינה, ומשני דפתר לה בכזיתים, דאיירי באותן דברים הגדולים כזית דאין בהן בילה, וע"כ צריך חפינה.

ט] והמרכה"מ בפ"ה מתרומות הי"ז ד"ה וכפי הנראה פירש ג"כ דטעמא דמשנתינו הוא משום דיש בילה, והק' מזה ע"ד הרמב"ם שפסק דאין בילה אלא ביין ושמן,[[228]](#footnote-229) - אך בד' הרמב"ן והר"ן בב"מ שהבאנו לעיל נראה להדיא דאין הטעם במשנתינו משום דיש בילה, אלא דכיון דהן נבללין ותלינן דודאי יש שם גם מן המרובין וגם מן המעוטין, ע"כ יש לנו לתלות דהוא לפי חשבון דהכי שכיחא טפי, וכ"ה מבו' בד' המקו"ח בסימן תס"ז סק"ג דהכא ליכא בילה, ומ"מ כיון דא"א לומר שהכל הוא מן האחד, ע"כ אזלינן לפי חשבון, עיי"ש.

י] **והנבללין לפי חשבון,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב לפרש דהיינו כגון שהיו מעות של מע"ש ק' זוז ושל חולין ר' זוז, ועירב כל הג' מאות זוז ונתפזרו, ואבד מהן דרך משל ל' זוז, אומרים שי' מאותם הל' זוז הן ממעות מעשר שני וכ' מן החולין לפי יחס המעות, - ונראה לדעתו דמפרש דהא דתנן ואם בלל וחפן לפי חשבון, והא דתנן דהנבללין לפי חשבון ב' דינים הם, וניחא משה"ק האחרונים דמה בא לרבות זה הכלל, דהא דתנן ואם בלל וחפן לפי חשבון, היינו דכשבלל וחפן המעות אחר שנתפזרו, הוו לפי חשבון, והא דתנן דהנבללין לפי חשבון הוא כשבללן ואח"כ נתפזרו ונאבדו, דהולכין לפי חשבון,[[229]](#footnote-230) אך הרמב"ם בהלכותיו לא פירש כן, ועמד ע"ז החזון נחום.[[230]](#footnote-231)

**פ"ב מ"ו**

א] **מביא בסלע מעות,** התוס' בב"מ נ"ד ב' ד"ה ולא מיתנא תנא הק' דמ"ט לא קתני דמביא סלע וחומשו, ואף דבפדיון מע"ש אין מוסיפין חומש על חומש, הרי על הקרן השני מוסיפין חומש, כמבו' במנחות פ"ב א',[[231]](#footnote-232) וכתבו דלא חשש להזכיר אותו חומש, והרשב"א והתוס' הרא"ש שם הוסיפו דהוא משום דהכא לא בא לפרש דין החומש אלא דין החילול,[[232]](#footnote-233) ומשמעות דבריהם דבאמת מוסיף הכא חומש, והא דתני מביא בסלע מעות, היינו בסלע וחומש, וכ"כ בתוס' הגרע"א במשנתינו.[[233]](#footnote-234)

אמנם הנה הרמב"ם בפ"ה ממע"ש הי"ג כתב דמעות מע"ש אם רצה לצרפם בדינרי זהב כדי להקל משאן מצרפן, ואם צירפן לעצמו אינו מוסיף חומש שאין זה דרך פדי', והרש"ש בב"מ שם כתב בדעתו, דלעולם אין מוסיפין חומש אלא כשמחלל פירות על מעות, או כשלוקח פירות במעות, אך כל שמחלל מעות על מעות אי"ז דרך פדי' ואינו מוסיף חומש,[[234]](#footnote-235) וכתב דהרמב"ם למד לזה ממשנתינו דלא תני חומש, וכ"כ הדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מע"ש שם, ועי' עוד בדבריו שם ה"ב שכתב דיש לפרש בד' הרמב"ם דהא דאינו מוסיף חומש, הוא כשפודה חוץ לירושלים, ובכה"ג אי"ז דרך פדי', וגם לפ"ז מתישב הא דלא תני הכא חומש,[[235]](#footnote-236) ועמש"כ המקד"ד בסימן ל"ג סק"ב לפרש בד' הרמב"ם.

ב] **ואומר סלע וכו' מחוללת על המעות האלו ובורר את היפה שבהן ומחללן עלי',** הר"ש הק' דמעיקרא נמי לישקול יפה ונימא אם היא של מע"ש הרי טוב, ואם הרע של מע"ש תהא מחוללת על זו, ומ"ט הוצרך תחילה לחלל על המעות, וכתב בתחילת דבריו לישב דהוא משום דחיישינן שמא יבא ליטלה בלא שום תנאי, וגם אם מצרכינן לי' להביא כסף אחר מעלמא ולחלל עליו, אכתי גזרו שמא יבא ליטול אחד מן הסלעים בלא תנאי, וע"כ הצריכוהו לחלל על מעות נחושת, וכן מסיק הרא"ש.[[236]](#footnote-237)

והר"ש כתב לפרש עוד, דהוא משום דאין מחללין כסף על כסף אף מדוחק, וכ"כ הר"ש והרא"ש בדמאי פ"א מ"ב, וכ"כ בפירש"י בב"מ נ"ו א', ופירש דזהו דתני מפני שאמרו מחללין כסף על נחושת בדוחק, דאתי לפרושי להא שהצריכוהו לחלל תחילה על המעות ולא אמרו שיחלל סלע אחת על חברתה, דהוא משום דמחללין כסף על נחושת בדוחק, אך כסף על כסף לאו דרך חילול הוא, ואפי' מדוחק נמי לא, וכ"כ הריטב"א שם, והתוס' שם נ"ה ב' ד"ה ויחזור ויפדה.

ג] והתוס' שם מ"ה א' ד"ה לפלגי בסלעים הק' במה שאמרו שם דמחללין סלעים על סלעים, דזה דלא כהמבו' הכא דאין מחללין כסף על כסף אף בדוחק, וכתבו דכל הא דמבו' הכא דאין מחללין סלעים על סלעים, היינו היכא שהסלעים שוין זה כזה, אך מטבע שאינו חריף על החריף מחללין,[[237]](#footnote-238) וכ"כ הר"ש והרא"ש בדמאי שם, - והתוס' הרא"ש בב"מ שם הוסיף דהא דמביא הכא מעות, ואינו מביא סלע של מלך אחר, הוא משום דלא פסיקא לי', שפעמים אותן שנתערבו חריפין ביותר, ואינו יכול למצוא חריפין מהן, והרא"ש במשנתינו כתב דהוא משום דלא שכיח כ"כ ב' מיני סלעים במקום אחד.

אך הר"ש במשנתינו כתב דמהא דתני הכא דמביא מעות של נחושת, יש ללמוד דעל כסף אינו יכול לחלל בשום ענין אף אם מביא דינרי כסף, - וצ"ע, שהרי להדיא אמרו בב"מ מ"ה א' דמחללין סלעים על סלעים, ובע"כ דמחללין כסף על כסף עכ"פ כשאינם שוין, - וצ"ל דס"ל כמש"כ התוס' בב"מ שם בשם הריב"א דל"ג לה, או דמכוון הגמ' שם דליפלגי בסלעים על סלעים אם עבר וחילל, וצ"ע.

ד] בדמאי פ"א מ"ב תנן דמחללין אותו כסף על כסף, והתוס' בב"מ נ"ה ב' ד"ה ויחזור ויפדה נקטו דהיינו אף בסלעים שוין, והק' דא"כ מ"ט לא מייתינן מינה דדמאי קייל מודאי, דבודאי אין מחללין כסף על כסף אפי' מדוחק, וכ"כ הר"ש והרא"ש בדמאי שם, - ולפ"ז הדין נותן דאף בודאי אם עבר וחילל כסף על כסף מחולל,[[238]](#footnote-239) וכמו שאמרו בירושלמי שהביא הר"ש במשנתינו דכל שאמרו בדמאי מחללין בודאי אם עבר וחילל מחולל, ולכאו' הוא משום דעיקר הא דאין מחללין כסף על כסף בסלעים שוין הוא מדרבנן, כמש"כ הר"ש בתו"ד, ובדמאי לא אסרו, וע"כ גם אי"ז מעכב בדיעבד, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ד ממע"ש ה"ה, עיי"ש.

אך הריטב"א בב"מ שם כתב דיש לפרש דהא דתנן בדמאי דמחללין אותו כסף על כסף, היינו כשהם ב' מטבעות של כסף כגון מעין על איסרין או בהיפך, אך כשהם מטבע אחד אין מחללין משום דכולי' חד טיבעא ממש ואין דרך חילול בכך,[[239]](#footnote-240) - ולפי דבריו י"ל דהא דאין מחללין מטבעות שוין זע"ז הוא מדאורייתא משום דאין דרך חילול בכך, ואף אם עבר וחילל אינו מחולל.[[240]](#footnote-241)

ה] הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"ו כתב דסלע של מע"ש ושל חולין שנתערבו מביא בסלע מעות "ואפי' מעות נחושת", ומבו' דכ"ש דיכול להביא מעות של כסף ולחלל עליהן, ודלא כמש"כ הר"ש דל"מ להביא מעות של כסף, משום דאין מחללין כסף על כסף אף בב' מטבעות שאינם שוין, או משום גזירה, - והמהר"י קורקוס שם כתב דהא דאינו מחלל סלע אחד על חבירו, הוא משום דלא הותר אלא לחלל סלע על מעות, אך סלע על סלע אין דרך חילול בכך ואפי' מדוחק אסור.

ו] בפירש"י בביצה י' ב' ד"ה חולין ומע"ש כתב בהא דהניח מנה ומצא מאתים חולין ומע"ש מעורבין זב"ז, דנוטל היפה שבהן ואומר אם זו היא של מעשר הרי יפה, ואם חולין היא תהא חברתה מחוללת עלי', והר"ש במשנתינו תמה ע"ז דמוכח דל"מ לחלל סלע אחד על חבירו, - ובחי' המאירי בביצה שם כתב דאע"ג דטיבעא אטיבעא לא מחללינן התם שאני דלא אפשר, - והמהר"י קורקוס בפ"ו ממע"ש ה"ב כתב בדעת רש"י, דהא דתני הכא דמביא בסלע מעות וכו', ל"ד מביא, אלא מילתא אגב אורחי' קמ"ל דיכול לחלל סלעים על מעות אפי' של נחשת,[[241]](#footnote-242) ואה"נ דיכול נמי לחלל ולהתנות מתחילה, וצ"ע, ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל שם לישב לד' רש"י בע"א.

ז] **לא שיקיים כן,** בפירש"י בב"מ נ"ו א' ד"ה מפני שאמרו כתב דהוא משום שבזיון מעשר הוא, ועוד שהפרוטות מחלידות, - אך המאירי שם כתב דאם רצה להחזיר סלע למעשר בורר אח"כ את היפה שבשניהם ומחלל מעות של נחשת עליו וחזר הכסף למעשר, ומבו' דא"צ לעשות כן, וצ"ל דמפרש דהא דתני לא שיקיים כן, היינו דאינו חייב לקיים כן, אלא הוא רשאי להחזיר הסלע למעשר, ושמא קמ"ל דלא גזרו דאם יחזיר הסלע למעשר, יבא לחלל מתחילה על הסלע היפה שביניהם, וצ"ע.

ח] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפריך אהא דתנן דבורר את היפה שבהן ומחללן עלי', דיבור את הרעה, ובירושלמי פריך הכי לדעת חזקי' דאמר כשהוא מחללה עושה אותה כרעה, וכשהוא מחלל עלי' עושה אותה כיפה,[[242]](#footnote-243) ומשני דהוא משום דחיישינן שהסלע היפה היתה המע"ש, ואף שיצאה לחולין, שהרי חיללה על המעות, מ"מ לא נתכין לעשות חולין ברורין, וכדתני דלא יקיים כן אלא שחוזר ומחללן על הכסף, ובפי' הריבמ"צ פירש דהיינו דכשחילל על המעות לא נתכוין לעשותה חולים גמורים, ואכתי קדושתה עלי', וע"כ מחלל עלי' את המעות, וצ"ב.

ט] הכו"פ בסוף פרק מ' כתב דהמנהג בא"י הוא לייחד בתיבה או בכיס חתיכה אחת כסף ממטבע היוצא ונחלל על שו"פ ממנה, וכשאנו אומדים שהיא כבר טענה משאה נקח לה פרוטה ונחלל החתיכה ההיא עלי' וכו', עכ"ד, ומבו' דאף דאין מחללין כסף על נחושת אלא מדוחק, מ"מ נהגו בזה"ז לעשות כן, והחזו"א בדמאי סימן ג' סוסקי"ב כתב דהוא משום דבזה"ז דמשליכין מעות מע"ש לים שלא יבוא לידי תקלה, מותר לחלל כסף על נחושת כדין שעת הדחק.

והחזו"א שם סוסק"י כתב דלחלל כסף על כסף אסור אף בזה"ז, דהא דאסרו חכמים לעשות כן הוא משום דאין כאן שם חילול, ובזה אין חילוק בין זמן הבית לזה"ז, - אך שם סוסקי"ב כתב דבזמנינו שאין לנו מטבע כסף היוצא, ואנו מחללין על מטבע של שאר מיני מתכת ונתמלא המטבע, מותר לחללו על מטבע קטנה, אף דהוי כנחושת על נחושת דאין מחללין לכתחילה אפי' מדוחק, מ"מ כיון דבדיעבד מחולל, כמו שאמרו בירושלמי שהביא הר"ש, וכ"כ הרמב"ם, הרי דבכה"ג דאיכא הפסד מרובה, חשיב שעת הדחק זה כבדיעבד,[[243]](#footnote-244) ול"ד לשעת הדחק הנזכר במשנה, שאינו אלא מקרה יחידי, וגם איכא תקנה לחלל כסף על נחושת, (ומשא"כ בזה"ז שאין לנו רק מין מטבע אחד), - וכתב עוד, דלא החמירו שלא לחלל כסף על כסף, אלא בזמן שהחילול הוא בדקדוק של השיווי, אבל בזה"ז שמחללין מנה על שו"פ לא שייך חומרות אלו, דאפי' מחלל כסף על כסף ניכר החילול שכל מעשיו מוכיחין שבא להפקיע האיסור, וכתב לצרף עוד לדעת התוס' בב"מ דקי"ל דבמטבעות שאינם שוין מחללין כסף על כסף מדוחק.[[244]](#footnote-245)

**פ"ב מ"ז**

א] **ב"ש אומרים לא יעשה אדם את סלעיו דינרי זהב, וב"ה מתירין,** בב"מ מ"ד ב' פליגי ר' יוחנן ור"ל לב"ש דאין מחללין סלעים על דינרים, אם ה"נ אין מחללין פירות על דינרים.

ובטעם הפלוגתא בזה איכא התם תלת לישני, דלל"ק לכו"ע טעמא דב"ש הוא משום דדהבא פירא הוי, וע"כ אין מחללין עליו סלעים, ונחלקו אם מחללין עליהן פירות, דאע"ג דדהבא לגבי כספא פירא הוי, לגבי פירא כספא הוי, או דלעולם הוי כפירא, ואין מחללין עליו אף פירות, - וללשון הב' פליגי בטעמא דב"ש אם הוא משום דהכסף כסף ראשון ולא כסף שני, וע"כ מחללין פירות על דינרים, דהוי כסף ראשון, או דטעמא דב"ש הוא משום דדהבא פירא הוי ואין מחללין עליו אף פירות, ואידחי הך לישנא, - וללישנא בתרא, לכו"ע טעמא דב"ש הוא מגזירה שמא ישהה עליותיו, ונחלקו אם מחללין פירות על דינרים, דליכא למיגזר שמא ישהה, דכיון דמרקבי לא משהי להו, או דגם בפירות יש לגזור שמא ישהה, ואין מחללין.

ב] ללישנא קמא דטעמא דב"ש הוא משום דדהבא פירא הוי, למ"ד דאף לב"ש מחללין פירות על דינרים, נחלקו הראשונים בביאור הפלוגתא דב"ש וב"ה, דבד' התוס' שם ד"ה אלא לב"ש מבו' דפליגי בפלוגתא דילדותו דרבי וזקנותו דרבי, דב"ש ס"ל דדהבא לגבי כספא הוי פירא, וב"ה ס"ל דדהבא לגבי כספא הוי טיבעא, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א.[[245]](#footnote-246) - אך הבעה"מ שם כתב דבמו"מ לכו"ע הוי דהבא פירא וכספא טיבעא, כזקנותו של רבי, וטעמא דב"ה דמחללין סלעים על דינרים, הוא משום דלענין מעשר הכסף כסף ריבה דאפי' זהב הוי טיבעא, וכיון דכסף וזהב הוו טיבעא, ע"כ אם בא לחלל זע"ז אזלינן בתר חשיבותא, ומשום חשיבותא דמעשר, והו"ל כספא פירא ודהבא טיבעא ומחללינן פירא אטיבעא, ועד"ז כתב הראב"ד שם, אלא שכתב דאין טעמא דב"ה משום חשיבותא, דודאי דאם בא לחלל דינרים על סלעים עדיף טפי, דתנן דב"ה מתירין ולא תנן דב"ה מחייבין, והרמב"ן במלחמות והרשב"א תמהו ע"ז, עיי"ש.

ג] ולמ"ד דלב"ש אין מחללין פירות על דינרים, נחלקו הראשונים בטעמו, **א** הר"ן בפי' קמא כתב דס"ל לב"ש דדהבא הוי פירא אף לגבי פירא, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות. - **ב** הרמב"ן כתב דמודו ב"ש דדהבא הוי טיבעא לגבי פירא, דומיא דכסף לב"ה, דאף דלגבי דהבא הוי פירא, מ"מ לגבי פירא הוי טיבעא, ואך דכיון דא"א שלא נחלל עוד הזהב הזה בכסף שאין אדם מוציא ליקח צרכיו בכסף, ולגבי כסף הוי הזהב פירא, לא מחללינן בי', דרחמנא אמר וצרת הכסף ונתת הכסף, מידי דלא מיתזל ולא מיפסיד בי' מעשר, וע"כ חשבינן לי' כפירא לגבי נפשי', מפני ששמין אותו בכסף ואזלינן בי' בתר בסוף, ומשא"כ בכסף לב"ה, דאף דלגבי דהבא הוי פירא, מ"מ כיון דלגבי פירא הוי טיבעא מחללין פירות עליו, דאין שמין אותו בזהב מפני חורפי', דא"צ לפרטו בזהב לעולם.[[246]](#footnote-247) - **ג** הריטב"א כתב דאף דלענין מו"מ הוי דהבא טיבעא לגבי פירא, מ"מ לענין חילול מחמרינן לחשבו כפירא.[[247]](#footnote-248)

ולהך לישנא נחלקו הראשונים בטעמא דב"ה, דבד' התוס' שם ד"ה אלא לב"ש מבו' דגם להך לישנא טעמא דב"ה הוא משום דס"ל כילדותו של רבי דדהבא לגבי כספא הוי טיבעא, וכ"כ הריטב"א בשם י"א, וכ"נ בד' ש"ר, - אך הריטב"א כתב בשם מקצת מרבותינו הצרפתים והסכים לדבריהם, דלהך לישנא דלב"ש שאני דין חילול מדין מו"מ, דלב"ש אף דלענין מו"מ דהבא לגבי פירא הוי טיבעא, מ"מ לענין חילול מחמרינן דהוי כפירא, ה"נ לב"ה שאני דין חילול מדין מו"מ, דאף דלענין מו"מ דהבא לגבי כספא הוי פירא, מ"מ לגבי חילול הקילו, דכיון דאף לענין מו"מ הוי דהבא לגבי פירא טיבעא, הקילו לענין חילול שיהא טיבעא אף לגבי כספא, כדי שיהא קל להוליכו לירושלים.

ד] ללישנא בתרא דלכו"ע מדינא מחללין סלעים על דינרים, וטעמא דב"ש הוא מגזירה שמא ישהה עליותיו, נחלקו הראשונים, דהרשב"א צידד דאתיא כילדותו דרבי דדהבא לגבי כספא טיבעא הוי, אך לזקנותו דרבי דדהבא לגבי כספא פירא הוי, אין מחללין סלעים על דינרין,[[248]](#footnote-249) וכ"נ בד' הרא"ש בסימן א', - אך בד' הרי"ף מבו' דאף דקי"ל כזקנותו דרבי דדהבא לגבי כספא פירא הוי, מחללין סלעים על דינרין, והראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות ובחידושיו פירשו דהיינו דמרבינן לה מקרא דהכסף כסף ריבה ואפי' כסף שני, ומזה ילפינן דמחללין סלעים על דינרין.[[249]](#footnote-250)

ה] הרי"ף בב"מ שם הוכיח ממתניתין דהכא דזהב חשיבא כטיבעא לגבי פירות, והראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות ובחידושיו שם פירשו לדבריו, דאף דהא דמחללין על זהב הוא מרבויא דכסף הכסף, דמה"ט מחללין סלעים על דינרים, אף דדהבא לגבי כספא פירא הוי, מ"מ כ"ז הוא משום דדהבא לגבי פירא טיבעא הוי, ויש ע"ז תורת כסף, וע"כ הו"ל בכלל רבויא דכסף הכסף, אך אם דהבא ל"ה כסף כלל אף לגבי פירא, ל"ה בכלל רבויא דכסף הכסף.

אך דעת ר"ה גאון שהביא הרי"ף שם דדהבא הוי פירא לכל מילי ומיקני בחליפין, והבעה"מ שם כתב בדעתו דס"ל דמרבינן לה מקרא דכסף הכסף ריבה, דמחללין על זהב, אף דל"ה כטיבעא אף לגבי פירא.

אך מצאתי בתשו' ר"ה גאון שבתשו' הגאונים הרכבי סימן ע"ח שכתב להך מילתא דדהבא אף לגבי נפשי' הוי פירא, וכתב ע"ז, ז"ל, וכי שרי לחלל עליהן פירות מע"ש, משום ההיא דתנינן ונתת בכסף מגיד שאין מתחלל אלא על הכסף, מנין לעשות שאר מטבע ככסף דין הוא וכו', ת"ל וצרת הכסף דבר שצריך לה צרר דברי ר' ישמעאל, ר"ע אומר דבר שיש עליו צורה פרט לאסימון שאין עליו צורה, עכ"ל, ונראה בדעתו, דכ"ה דלדעת ר' ישמעאל מרבינן מהך קרא דמחללין אף על אסימון, הגם דלדעת רוב קמאי חשיב כפירא אף לגבי פירא, ה"נ לדעת ר"ע לא ממעטינן מקרא אלא כסף שאין לו צורה, אך כל שיש לו צורה מחללין עליו אף שאין עליו תורת טיבעא.[[250]](#footnote-251)

ו] בעיקר מה שאמרו דאם דהבא הוי פירא לגבי כספא, אין מחללין סלעים על דינרי זהב, משום דטיבעא אפירא לא מחללינן, נחלקו הראשונים, דבפירש"י שם כתב דהוא משום דכתיב וצרת הכסף, והיינו דמזה נלמד דאין מחללין אלא על דבר שיש עליו תורת כסף, ולפ"ז מדאורייתא הוא דאין מחללין סלעים על דינרי זהב,[[251]](#footnote-252) וכ"כ רש"י שם מ"ה ב' ד"ה ואין מחללין דהא דטיבעא אפירא לא מחללינן הוא איסור דאורייתא ולא מיתפשי בקדושת מעשר, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א שם בתו"ד דהא דפריך דמחללין ואין מחללין מיבע"ל, הוא גם על לישנא קמא דהוא משום דטיבעא אפירא לא מחללינן.

אך הריטב"א שם כתב בשם מורו, דמדאורייתא לא נאסר לחלל אלא על פירות שיש בהן טורח להוליכן בדרך, כדכתיב כי לא תוכל שאתו כי ירחק ממך המקום, אלא דמדרבנן גזרו בכל מידי דמיקרי פירי אטו פירא ממש דיקירי, ושם מ"ה ב' כתב לפ"ז, דהא דפריך דמחללין ואין מחללין מיבע"ל, לא קאי על לישנא קמא, אלא על הלשון הב'.

ז] החזו"א בדמאי סימן ג' סק"ה הק', דכיון דטיבעא אפירא לא מחללינן, ואף בדיעבד לא חייל החילול לפירש"י ודעימי', מ"ט מחללין כסף על נחושת מדוחק, אף דנחושת הוי פירי לגבי כסף, וכתב די"ל דהא דמתחלל על נחושת הוא משום דהוי כלוקח פרי לאכילה, וכל הא דטבעא אפירא לא מחללינן הוא בפרי שאינו ראוי לאכילה, אך בדבר הראוי לאכילה אף חוץ לירושלים מחללין עליו, והא דאין מחללין כסף על זהב מכח ה"ט, הוא משום דאין זהב יוצא בהוצאה ככסף, וע"כ לא חזינן לה כלוקח לאכילה,[[252]](#footnote-253) וכ"כ המקד"ד במע"ש סימן ד'.

אך החזו"א שם מסיק דאי"ז במשמעות ל' הגמ' שם מ"ה א',[[253]](#footnote-254) וכתב דצ"ל דהא דכסף על נחושת מתחלל בדיעבד, הוא משום דכל מטבעות הוו בכלל כסף מן הדין, וכיון דמרבינן אף כסף שני, מחללין אף כסף על נחושת, והא דאמר דאין מחללין סלעים על דינרי זהב משום טיבעא אפירי לא מחללינן, אי"ז אלא מדרבנן, ומש"כ רש"י דהוא מדאורייתא, היינו רק למ"ד דגם בפירות על דינרין מחלוקת.[[254]](#footnote-255)

ח] ואמנם כבר עמדו דבתוספתא במכילתין פ"ב ה"ז ומייתינן לה בירושלמי בפירקין נחלקו בזה תנאי, דתניא התם דמחללין נחושת על הכסף וכסף על הזהב כסף על הנחושת מדוחק אבל לא זהב על הכסף, בפי' הרש"ס כתב דאתיא כילדותו דרבי דזהב הוי טיבעא וכסף פירא, וע"כ מחללין כסף על הזהב, ואין מחללין זהב על הכסף,[[255]](#footnote-256) ר"א ב"ר שמעון אומר, כשם שמחללין כסף על נחושת כך יחללו זהב על הכסף, אמר לו רבי ומפני מה מחללין כסף על נחושת שכן מחללין כסף על הזהב, לא יחללו זהב על הכסף שאין מחללין זהב על הנחושת.[[256]](#footnote-257)

והרי דדעת ר"א ב"ר שמעון דיש ללמוד זמ"ז, דכ"ה דמחללין כסף על נחושת, אף דנחושת הוי כפירא לגבי כסף, ה"נ מחללין זהב על הכסף, אף דכסף הוי כפירא לגבי זהב, - וע"ז השיב רבי, דהא דמחללין כסף על נחושת הוא משום דמחללין כסף על הזהב, אך אין מחללין זהב על כסף, משום דגם אין מחללין זהב על הנחושת, ובפי' הרש"ס כתב דהיינו משום דכסף חשיב כפירא, דמה"ט מחללין אותו על זהב, וע"כ אף מחללין אותו על נחושת, ומשא"כ בזהב דחשיב כטיבעא, אין מחללין אותו על נחושת או על כסף.

ואמנם לא נתפרש בזה הא דלזקנותו דרבי מחללין כסף על נחושת, אף דכסף הוי טיבעא גמור, דמה"ט אין מחללין אותו על זהב לב"ש, וצ"ע.

**פ"ב מ"ח**

א] **הפורט סלע ממעות מע"ש,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו שחילל מע"ש על מעות נחושת, ובא לפרטם בסלע כסף להעלותם לירושלים, וכ"כ בפירש"י בב"מ מ"ה א', והר"ש כתב דלישנא דהפורט, היינו שהיו לו פרוטות נחושת שחילל עליהן פירות מע"ש, ובא לפרטם בסלע כסף, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' שם דמייתינן מינה דמחללין פירות על פרוטות נחושת, עיי"ש.

אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' שמפרש דהיינו כשיש לו סלע של מע"ש ובא לפרטו על מעות של נחושת, וכ"ה להדיא בדבריו בפ"ה ממע"ש הי"ד,[[257]](#footnote-258) והמהר"י קורקוס שם הק' ע"ז מסוגיית הגמ' בב"מ דמייתינן מינה דמחללין פירות על פרוטות נחושת,[[258]](#footnote-259) וכתב דהרמב"ם מפרש דרך אחר באותה סוגיא, ועמש"כ בזה בס' לב מבין שם, ובדרך אמונה בביאוה"ל.

ב] **ב"ש אומרים בכל הסלע מעות,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בב"מ מ"ה א' מבו' דהיינו דהוא רשאי לפרוט כולן ויתן מעות בשביל כל הסלע, וכ"כ הריטב"א שם. - **ב** התוס' שם פירשו דהוא צריך לפרוט בכל הסלע מעות ולא יחליף ב' וג' פעמים, שבכל פעם משתכר החנוני ונמצא מפסיד מע"ש. - **ג** התוס' שם פירשו עוד, דהוא צריך לפרוט בכל הסלע מעות שלא יתעפשו בדרך קודם שיגיע שם, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א שם,[[259]](#footnote-260) והר"ש והרא"ש במשנתינו. - **ד** השטמ"ק שם כתב בשם הראב"ד, דכיון שהסלע יותר חשוב מן הפרוטות, טוב הוא שיחליף את כולם בסלע ולא יעלה בידו פרוטות, וכ"כ הראב"ד בעדיות פ"א מ"ט. - **ה** בפי' הריבמ"צ כתב דהיינו דצריך ליתן בכל הסלע מעות, אך אם יש לו י"ב מעות ושקל כסף לא יצרפם ויקח בהן סלע, וכ"כ הגר"א בשנו"א, ופירש דהוא משום דאסור להחליף כסף על כסף. - **ו** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב לפי פירושו דאיירי כשבא לפרוט סלע מע"ש על מעות נחושת, דהיינו דמותר לפרוט כל הסלע במעות נחושת אע"פ שאינו מוציא את כולם בפעם אחת.

ג] **וב"ה אומרים בשקל כסף ובשקל מעות,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בב"מ מ"ה א' כתב דהיינו לא יפרוט אלא חצי מן הפרוטות, משום שהפרוטות יוצאות בירושלים וכשיבא שם יהא צריך לפרוטות מיד לקנות צרכי סעודה, ואם ירוצו הכל אצל שולחני לפרוט יוקירו הפרוטות ונמצא מע"ש נפסד, ולפיכך ישאו פרוטות עמהן להוציא במקצת, וכשיכלו יפרוט הכסף שבידו מעט מעט, וכ"כ הריטב"א שם,[[260]](#footnote-261) וכ"כ הראב"ד בעדיות פ"א מ"ט.[[261]](#footnote-262) - **ב** למש"כ התוס' דלב"ש צריך לפרוט בכל הסלע מעות משום דבכל פעם משתכר החנוני וכו', כתב השטמ"ק בשם גליון תוס' דב"ה פליגי וס"ל דיעשה איך שירצה, משום דיש צדדים לכאן ולכאן, דאם יפרוט כולן יש לחוש להפסד מע"ש כשיבואו לירושלים וירוצו הכל אצל חנוני לפרוט וכו'. - **ג** למש"כ התוס' ודעימייהו דלב"ש צריך לפרוט בכל הסלע מעות כדי שלא יתעפשו בדרך, כתבו הר"ש והרא"ש דב"ה לא חיישי להכי, ורשאי לפרוט חציין, וכ"כ בתוס' שאנץ בעדיות פ"א מ"ט.[[262]](#footnote-263) - **ד** הריבמ"צ כתב דהיינו דמותר ליקח סלע בשקל כסף ובי"ב מעות, וכ"כ הגר"א בשנו"א, ופירש דהוא משום דמחמת שרוצה להחליף המעות מותר ג"כ הכסף. - **ו** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב לפי פירושו דאיירי כשבא לפרוט סלע מע"ש על מעות נחושת, דלא יפרוט כל הסלע במעות, אלא יקח בשקל כסף ובשקל מעות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממע"ש הי"ד, והרדב"ז שם כתב דהוא משום דאין מחללין כסף על נחושת אלא מתוך הדחק,[[263]](#footnote-264) ודי לו שיקח בחצי סלע פרוטות, והתירו זה כדי שיהיו פרוטות מצויות בידו כשיגיע לירושלים ולא ירוץ אצל שולחני מיד ויתייקרו הפרוטות ונמצא מפסיד המעשר, ועוד, דחיישינן שמא יתעפשו הפרוטות, דהנחושת מעלה חלודה, וע"כ אינו פורט בכל הסלע מעות.

ד] **ר"מ אומר אין מחללין כסף ופירות על כסף וחכמים מתירין,** בירושלמי אמרו דפלוגתא דר"מ ורבנן היא בפירות שאין בהן כדי כסף, כגון שיש לו חצי דינר כסף וחצי דינר פירות, דבכה"ג הוא דס"ל לרבנן דמותר לחללן יחד על דינר כסף, ור"מ ס"ל דאף בכה"ג אין מחללין, אך אם יש לו דינר כסף ודינר פירות, וכ"ש ב' דינרי כסף וב' דינרי פירות, מודו רבנן דאסור לחללן יחד על הכסף, וכ"כ הרמב"ם והר"ש במשנתינו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממע"ש הט"ו.

ובטעם האיסור בזה, מבו' בד' הר"ש לעיל מ"ו דהוא משום דאין מחללין כסף על כסף אף מדוחק, ואף במטבעות שאינם שוין, ור"מ ס"ל דאף בצירוף פירות אין מחללין כסף על כסף, ורבנן ס"ל דאף דאין מחללין כסף בפנ"ע על כסף, מ"מ בצירוף פירות מחללין, וכ"כ הראב"ד בפ"ה ממע"ש הט"ו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בעדיות פ"א מ"ט, וכ"כ הרדב"ז שם והחזו"א בדמאי סימן ג' סק"ד גם בדעת הרמב"ם בהלכותיו, (ותמהו ע"ד הראב"ד שהשיג על הרמב"ם בזה).

ובטעם הא דמודו רבנן כשיש לו דינר כסף ודינר פירות, בפשוטו הוא משום דכל הא דס"ל לרבנן דבצירוף פירות מחללין כסף על כסף, הוא רק כשאין בפירות עצמן כדי כסף וא"א לחללן בפנ"ע על כסף, דבכה"ג הקילו שיחללן עם כסף על כסף,[[264]](#footnote-265) אך כל שיש בפירות עצמן כדי כסף, ובידו לחללן בפנ"ע על כסף, לא הקילו חכמים שיחללן עם כסף על כסף, וכ"כ הראב"ד שם, ואך דכתב דלא תלי במה שיש בפירות דינר, אלא במה שיש בהן סלע, וכ"כ הגר"א בשנו"א.[[265]](#footnote-266)

אך הרא"ש כתב דהא דחכמים מתירין הוא משום דאין לו אלא חצי דינר כסף, וכ"כ הרע"ב, ומבו' בדבריהם כמש"כ התוי"ט דלא תלי במה שאין לו פירות בדינר, אלא במה שאין לו מטבעות כסף בדינר, וצ"ב הטעם בזה, והתוי"ט עמד ע"ז דבל' הירושלמי מבו' להדיא דלא תלי במה שאין לו מטבעות כסף בדינר, אלא במה שאין לו פירות בדינר.

ה] המקד"ד בסימן נ"ח סק"ג הק' דאף שהפירות פחותין מדינר, הרי בידו לחללן על הדינר ויתפסו כשיעור שויין, כדתנן לקמן פ"ד מ"ח המניח איסר ואכל עליו חציו, והרי שיכול לחלל על האיסר פחות מאיסור ונתפס כדי שויו למעשר, ומ"ט התירו לו לחלל יחד עם הכסף, - וכתב דצ"ל דכיון דכשיחלל על הדינר פחות משויו יהא זקוק להעלות כל הדינר לירושלים אף חלק החולין שבו, ע"כ משום תקנה זו שלא יהא צריך להעלות יותר מכדי המעשר, הקילו לחלל כסף על כסף.

ועיי"ש שהק' מהא דתנן לעיל מ"ו בסלע של מע"ש ושל חולין שנתערבו דמביא בסלע מעות כו' דמחללין כסף על נחושת מדוחק, אבל כסף על כסף אף מדוחק לא, והרי התם ג"כ התקנה דמביא בסלע מעות, הוא כד שלא יצטרך להעלות את שניהם את של חולין ואת של מעשר לירושלים, וזהו מדוחק, ולא התירו לחלל בשביל זה רק כסף על נחושת, ולא כסף על כסף, והיינו משום דאין מחללין כסף על כסף אף מדוחק.[[266]](#footnote-267) רק לחלל בשביל זה כסף על נחושת אבל לא כסף על כסף, - אך בפשוטו נראה, דעיקר מה שהתירו הכא לחלל כסף ופירות על כסף, לאו היינו שהתירו לחלל כסף על כסף בכה"ג, דהרי אין מחללין כסף על כסף אף מדוחק, וא"א להתיר לזה כדי שיהא בידו לחלל את הפירות על דינר, אלא היינו משום דכל הא דאין מחללין כסף על כסף, הוא רק כשמחלל כסף בפנ"ע, דאי"ז דרך חילול, אך כל שמחלל כסף ופירות יחד על הכסף הו"ל דרך חילול, ושפיר דמי, ואך דלא הקילו חכמים בכך, אלא כשיש בזה צורך לחילול הפירות.[[267]](#footnote-268)

ו] המהר"י קורקוס בפ"ה ממע"ש הט"ו כתב לפרש בד' הרמב"ם, דאין האיסור בזה משום דאין מחללין כסף על כסף אפי' מדוחק, דכשאין המטבעות שוין מחללין כסף על כסף מדוחק,[[268]](#footnote-269) וטעמא דר"מ דאין מחללין, אינו מפני הפירות או מפני המעות, אלא מפני שאין לחלל זה עם זה אלא כל דבר בפנ"ע, כדי שיהי' חשיבות לכל אחד, כסף לחוד ופירות לחוד, ואף רבנן מודו לזה בגונא שהפירות מרובין ויש בהן כדי חילול, אך כל שהפירות מועטין ואין בהן כדי חילול, ה"ה בטלין לגבי מעות וא"צ להחשיבם.[[269]](#footnote-270)

ז] בעיקר מה שאמרו בירושלמי דכל שיש לו דינר כסף ודינר פירות מודו רבנן דאסור לחללן על הכסף, ולא התירו אלא כשאין בפירות כדי דינר, הנה בד' הראב"ד בפ"ה ממע"ש הט"ו מבו' דלא תלי במה שיש בפירות כדי דינר, אלא במה שאין בהן כדי סלע, דבכה"ג מותר לצרפן על המעות ומתפיס סלע עליהן, - וכ"ה גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בעדיות פ"א מ"ט, שהעמיד למשנתינו בגונא שיש לו פירות מע"ש בשווי ג' דינרים, דלר"מ אסור לו ליקח פירות אלו עם דינר של מעות מע"ש ולחללן על הסלע, וחכמים מתירין, - וגם בד' הגר"א בשנו"א הארוך נראה להדיא דאיירי אף כשיש בפירות כדי שקל, ואפ"ה לרבנן מותר לחללן אם הכסף על כסף, שהרי הגר"א כתב לדמותו להא דלב"ה מחללין שקל כסף ושקל מעות על הסלע, וס"ל דכ"ה שהתירו בשביל מעות נחושת, ה"נ התירו בשביל פירות, ומשמע כ"ה דהתם התירו אף כשיש במעות נחושת כדי שקל, ה"נ הכא התירו אף כשיש בפירות כדי שקל, וצ"ע.

ח] הראב"ד בעדיות פ"א מ"ט גריס דר"מ אומר אין מחללין כסף פירות על כסף וחכמים מתירין, ועיי"ש שפירשה דהיינו בכסף הבא מכח הפירות, דלר"מ אין מחללין אותו על הכסף חוץ לירושלים, דכסף ראשון ולא כסף שני, וכתב דאף דפרוטות לגבי כסף פירא נינהו, מ"מ כיון דלגבי פירות טבעא נינהו, כסף מיקרו, ויש בזה לדינא דכסף ראשון ולא כסף שני, ולחכמים מחללין אותו על הכסף, דלא דרשי הכסף כסף ראשון, ועיי"ש שצידד דלדידהו מחללין אף מטבעות כסף על כסף (כגון מעות ופונדיונין על הסלע), דלא דרשי כלל כסף ראשון ולא כסף שני, אך ב"ש וב"ה דרישא, ס"ל דאין מחללין אלא פרוטות על הכסף, כיון דהוי פירא לגבי כסף, אך אין מחללין כסף על כסף, דלהכי אהני הא דכתיב הכסף.

ט] התוס' בב"מ מ"ה א' הק' במה שאמרו שם דליפלגי בסלעים על סלעים, שהרי אין מחללין כסף על כסף אפי' מדוחק, כמבו' לעיל מ"ו, וכתבו בתי' בתרא דמתניתין דהתם אתיא כר"מ, והביאו להא דתנן הכא דאין מחללין כסף על כסף דברי ר"מ וחכמים מתירין, - והתוי"ט במשנתינו כתב דגירסא אחרת נזדמנה להם במשנתינו,[[270]](#footnote-271) - אך החזו"א בדמאי סימן ג' סקי"ב ד"ה ב"מ מ"ה א' כתב דלעולם גרסי כגירסא שלפנינו, ואך דס"ל דהגמ' דידן פליגא על הירושלמי, וס"ל דחכמים מתירין לעולם לחלל כסף על כסף,[[271]](#footnote-272) וכתבו התוס' תוכן המשנה לפי פירושם.

י] החזו"א בדמאי סימן ג' סוסקי"ב כתב דיש עצה לחבר לצאת מן הספק, דאין מחללין נחושת על נחושת, ובשעה שמחלל מע"ש ישאיר בפירות מע"ש שו"פ, ויאמר מע"ש שו"פ שיש בפירות אלו ומע"ש שיש בשילינג, יהיו שניהם מחוללין על מיל זה, ובצירוף פירות מותר לחלל נחושת על נחושת, כמו שמותר לחלל כסף על כסף בצירוף פירות, - ובס' חו"ב סימן ג' סק"ט כתב ששמע מהחזו"א שלא התיר אלא כשאינו משייר בפירות מהמע"ש אלא שו"פ ומחלל על מטבע שיש בה ב' פרוטות, והיינו משום דלא הותר לחלל ע"י צירוף, אלא כשה"ז מועיל לו לחלל על מטבע גדולה, והיינו רק כשמחלל את פירות המע"ש על מטבע שיש בה יותר משויין, אך כל שאין במטבע יותר משווי הפירות, לא הותר לחלל את הכסף עמהן ע"י צירוף, עיי"ש.

יא] בב"מ נ"ג א' אמרו דמע"ש שאין בו שו"פ שנתערב בטל ברוב, ול"ה כדבר שיש לו מתירין, משום שא"א לחללו, ופרכינן עלה דיביא ב' פרוטות ויחלל עליהן מעשר בפרוטה ומחצה ויחלל מע"ש זה שאין בו שו"פ על החצי פרוטה היתירה, ומשני דפרוטה ומחצה לא תפסה ב' פרוטות, אלא פרוטה תפסה פרוטה וחצי פרוטה לא תפסה, וא"א לצרף ב' חצאי הפרוטות יחד ולחללן, דדאורייתא ודרבנן לא מצטרפי, ופריך דיביא איסר ויחלל עליו מעשר בפחות מדמיו, ואח"כ יחלל עליו את החצי פרוטה, ומשני דדילמא אתי לאתויי פרוטות.

והתוס' שם ד"ה דילמא אתי הק' דא"כ היאך תנן הכא דמחללין מע"ש על פרוטות,[[272]](#footnote-273) הרי א"א לצמצם שישוה המע"ש לפרוטות שלימות, ונמצא דנשתייר בפירות פחות מפרוטה מע"ש דאוכל בלא חילול, כיון דא"א לחלל חצי פרוטה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דהוא מביא עם הפרוטות איסר, ומחלל יותר מפרוטה על העיסר, ולא גזרינן שמא יבא להביא פרוטות לבד, כמו שאמרו בגמ' שם דגזרינן הכי, משום דאינו טועה בכך, דיודע דחצי פרוטה לא תפסה,[[273]](#footnote-274) והריטב"א שם כתב בשם התוס', והוא בתור"פ שם, דכל מה שאמרו דדילמא אתי לאתויי פרוטות, היינו במעשר זה שנתערב דאין פדיונו אלא מדרבנן, ואין אנו רוצים להחמיר בדינו לעשותו דשיל"מ דלא בטל, כיון דיש בו שום גזירה, אבל במעשר דעלמא שפדיונו מדאורייתא וזימנין דלא מזדמני לי' איסרין לפדותו עליהן לא גזרינן פרוטות ואיסר אטו פרוטות לחוד,[[274]](#footnote-275) ועיי"ש שהוסיף, דכיון שטורח להביא איסר עם הפרוטות, היא המוכחת דלא אתי לאיחלופי לחלל על פרוטות לחוד, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש שם בשם הר"ש מדרוי"ש. - **ב** הרמב"ן שם כתב דפירות מע"ש פרוטה ומחצה מתחללין על ב' פרוטות, כשהוא מתכוין להתפיס כל הפרוטות באותו מעשר, דאוזולי במו"מ הוא וכולן נתפסות, דאין אונאה בחילול, וכל מה שאמרו בגמ' דל"מ, הוא כשמתכוין שתהא פרוטה חצי' נתפסת וחצי' חולין, כדי שיהא בידו לחלל עלי' חצי פרוטה אחרת, דבכה"ג הוא דאמרינן דחצי פרוטה לא תפסה.[[275]](#footnote-276) - **ג** התוס' הרא"ש שם כתב דיכול לעשר שיהא המעשר כשיעור פרוטות, ודי בשיעור כי לא ניתנה תורה למלאכי השרת, ומה שאמרו שם נ"ב ב' דא"א לו לאדם לצמצם מעותיו, לאו היינו דאין יכול לצמצם כלל, אלא א"א לצמצם לשער ערך הכרי של מעשר בצמצום בלא טורח ואין אדם רוצה לטרוח ומשער מאומד ומוסיף מעות.

**פ"ב מ"ט**

א] **הפורט סלע של מע"ש בירושלים,** בב"מ מ"ה א' מפרשינן בחד לישנא דפליגי ר' יוחנן ור"ל בטעמא דב"ש דאין מחללין סלעין על דינרין, וחד אמר דהוא משום דכסף ראשון ולא כסף שני, ופרכינן עלה מהא דתנן הכא דאף לב"ש מחללין כסף על מעות נחושת, ולא אמרינן כסף ראשון ולא כסף שני, וכ"ש דמחללין כסף על זהב דחשיב מיני', והרשב"א שם כתב דפרכינן מינה גם למ"ד דטעמא דב"ש הוא משום דטיבעא אפירא לא מחללינן, ומשני רבא, דשאני ירושלים דכתיב בי' ונתתה הכסף בכל אשר תאוה נפשך בבקר ובצאן.

והתוס' שם הק' דהרי בעינן פרי מפרי וגידו"ק,[[276]](#footnote-277) וכתבו דלא ממעטינן מינה אלא מים ומלח, אבל לא פרוטה, דבפרוטה קונה בקר וצאן דהוו פרי מפרי, ועד"ז כתב הרשב"א שם,[[277]](#footnote-278) ועמש"כ התוס' הרא"ש שם, - והריטב"א שם כתב דבתורת טעמא אמרינן לה, דכיון דרחמנא אמר ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך על כרחו צריך להחליף הכסף שהביא לירושלים בפרוטות דמסגי טובא והן צריכין לקנות דברים קלים שא"א לקנותם בכסף, ועד"ז כתבו התור"פ שם.

ב] **ב"ש אומרים בכל הסלע מעות,** נחלקו הראשונים בביאורו, דבפירש"י בב"מ מ"ה א' כתב דהיינו דרשאי להחליף כל הסלעים שבידו במעות, וכ"כ הריבמ"צ והרמב"ם בפיהמ"ש, וכ"כ הר"ש והרא"ש ע"פ הירושלמי.[[278]](#footnote-279)

אך התוס' שם ד"ה בכל הסלע פירשו דלב"ש צריך להחליף כל הסלע במעות, וכ"כ הרשב"א שם והראב"ד והתוס' שאנץ בעדיות פ"א מ"י, ובטעמא דמילתא מצינו דרכים, **א** בד' התוס' שם מבו' דהוא משום דאם יחליף כמה פעמים משתכר החנוני בכל פעם ומפסיד המע"ש, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם בשם תוס', וכ"כ התוס' שאנץ שם, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו בתחילת דבריהם. - **ב** הרשב"א שם פירש דהוא כדי שיהו מצויות בידו ויוכל להוציאם בכל עת בירושלים, שאילו ל"ה מצויות כ"כ חוששין שמא יותיר וישכח ויוציאם מירושלים, ועד"ז כתב השטמ"ק שם בשם הראב"ד. - **ג** הראב"ד בעדיות שם פירש דהיינו דיקח בכל הסלע מעות, דכיון דבירושלים פרוטות חשיבי לי טפי מסלע, צריך להעמידו במה שהוא חשוב לו יותר.

ג] **וב"ה אומרים בשקל כסף ובשקל מעות,** נחלקו הראשונים בביאורו, דבפירש"י בב"מ מ"ה א' כתב דהיינו דאינו רשאי להחליף אלא חציין, וכ"כ הריבמ"צ והרמב"ם בפיהמ"ש, וכ"כ הר"ש והרא"ש ע"פ הירושלמי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממע"ש הי"ד,[[279]](#footnote-280) - אך הרשב"א בב"מ שם פירשו דהיינו דא"צ להחליף כל הסלע, ורשאי להחליף חציו, וכ"כ הריטב"א שם בשם תוס', וכ"כ הר"ש והרא"ש בתחילת דבריהם.[[280]](#footnote-281)

ובטעם הסוברים דאינו רשאי להחליף אלא חציין, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י שם כתב דהוא שמא לא ישהה בעיר עד שיוציא את כולן ויפקיד בעיר עד רגל אחר והפרוטות מתעפשות, ואם יחזור ויחליפם בסלעין נמצא שולחני משתכר שתי פעמים ומע"ש נפסד, ועד"ז כתבו הר"ש במשנתינו והתוס' שאנץ בעדיות שם. - **ב** הר"ש כתב לפרש עוד דהוא משום דחיישינן שמא יוזלו פרוטות. - **ג** הראב"ד בעדיות שם כתב דהוא משום דצריך להעמידו במה שחשוב יותר, וס"ל לב"ה דאחר המין החשוב אנו הולכין והוא הכסף, וע"כ לעולם יעמיד ממנו מחצה בכסף, אך בסו"ד כתב דהוא משום דחיישינן דילמא זילי פרוטות עד דלא מפיק להו וקא פסיד באכילת מעשר.

ד] בפירש"י בב"מ שם כתב דלב"ש אם בא להחליף כל הסלעין שבידו במעות יחליף, ולב"ה לא יחליף אלא חציין, וכ"כ הרע"ב,[[281]](#footnote-282) ומשמע דאף בכה"ג שבא להחליף סלעים רבים, אינו מחליף מכל סלע וסלע אלא חציו, ולא אמרינן דיחליף חצי מן הסלעים, וכ"כ הערוה"ש בסימן קכ"ו ס"ח, - אך התוס' חדשים כתב דלפירש"י והרע"ב משמע דאם יש לו ק' סלעים יחליף חמשים,[[282]](#footnote-283) ועיי"ש שכתב דממש"כ הר"ש דב"ש לחומרא דלא יצטרך ליתן ב' קלבנות, משמע דמיירי בסלע אחד, וכן משמע מד' הרמב"ם בפ"ה ממע"ש הי"ב, וכן משמע במתניתין מדברי שאר תנאים.

ה] **ר"ע אומר בג' דינרים כסף וברביעית מעות,** הריבמ"צ כתב דהיינו דיקח בג' דינרים כסף, ובדינר הרביעי, יקח רביעית ממנו מעות וג' רבעים כסף, דהיינו דיקח אחד מט"ז בסלע מעות, וכ"כ הר"ש והרא"ש, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דבדינר הרביעי יקח חצי כסף וחצי מעות,[[283]](#footnote-284) והיינו דיקח אחד מח' בסלע מעות, וכ"כ הראב"ד והתוס' שאנץ בעדיות פ"א מ"י.

ו] **ר' טרפון אומר ד' אספרי כסף,** הריבמ"צ כתב דהיינו דהדינר הוא ה' אספרי כסף, ובדינר הרביעי יקח ד' אספרי כסף והאחד מעות, והיינו דיקח אחד מכ' בסלע מעות, וכ"כ הר"ש והרא"ש, - אך הראב"ד והתוס' שאנץ בעדיות פ"א מ"י פירשו דאספרי כסף היינו מעות, והיינו דבדינר הרביעי יחלל ד' מעות ממנו על כסף וב' מעות על פרוטות,[[284]](#footnote-285) - והרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו ובעדיות שם כתב דאינו יודע כמה אספר יש בסלע.

ז] **שמאי אומר יניחנה בחנות ויאכל כנגדה,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דמפרשינן טעמא דשמאי דהוא משום דשמא ישכח ויעשה אותה חולין, ובפי' הרש"ס כתב דהיינו דאילו יהיו מעות בכיסו ישכח שהן דמי מעשר ויוציאם בירושלים בדבר שאינו צורכי סעודה, אבל כשאינו נותן לו אלא שיעור אכילה מידי יום, יזכור ולא יטעה.

אך בפי' הראב"ד בעדיות פ"א מ"י פירש דטעמא דשמאי הוא משום דחיישינן דילמא זיילי פרוטות עד דלא מפיק להו וקא פסיד באכילת מעשר, וע"כ הוא דס"ל דאין לחלל כלל הסלע על הפרוטות, ועד"ז כתב התוס' שאנץ שם.

ח] הגר"א בשנו"א הארוך פירש דטעמא דשמאי הוא משום דס"ל דהכסף כסף ראשון ולא כסף שני, וס"ל דהוא אף בירושלים, ודלא כמו שאמרו בב"מ מ"ה א' דאף אם דרשינן כסף ראשון ולא כסף שני, מ"מ בירושלים מחללין סלע על מעות, משום דכתיב ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך וגו', וע"כ הוא דאינו מחלל הסלע על פרוטות, אלא מניחה בחנות ואוכל כנגדה, ומתחלל הסלע על הפירות, - ועיי"ש שכתב דמה שאמרו בירושלמי דטעמא דשמאי הוא משום דשמא ישכח ויעשה אותה חולין, היינו דהא דס"ל דהכסף כסף ראשון ולא כסף שני אף בירושלים, אף דבירושלים כתיב ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך וגו', הוא משום דאשר תאוה נפשך לא קאי אלא אמאכלים, אבל במעות חיישינן שמא ישכח ויעשה חולין.

וי"ל בביאור הדברים, דאף בירושלים ניתן הסלע ליקח בו צרכי אכילה, ומכח זה הי' לנו להתיר ליקח בו מעות, כדי ליקח בהן אוכלין, מ"מ כיון דכשמחלל הסלע על מעות יש לחוש שישכח ויעשה חולין, אי"ז הדרך הראוי' לחלל הסלע לצרכי אכילה, וע"כ אי"ז בכלל התירא דונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך, והדר דינא דיש בזה משום הא דכסף ראשון ולא כסף שני.

**פ"ב מ"י**

א] **מי שהיו מקצת בניו טמאין ומקצתן טהורין מניח את הסלע ואומר מה שהטהורין שותין סלע זו מחוללת עליו,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דדייק מה אנן קיימין, אם באומר מכבר, משקה מעורב, ואם באומר לכשישתו, למפרע חולין שתו, אלא כן אנן קיימין באומר מכבר לכשישתו, - ועיי"ש שפירשו דהיינו דאם אומר דמעכשיו יהא מחולל כפי המגיע לטהורין, נמצא הכל מעורב ואף הטמאים שותין מעשר, ואם אומר שיתחלל כשישתו, נמצא דשתו אלו ואלו חולין, ואין הסלע מתחלל על מה ששתו, אלא איירי כשאומר דמעכשיו יהא מחולל על מה שישתו.[[285]](#footnote-286)

ובד' הריבמ"צ מבו' להדיא דהחילול חל בשעה זו על מה שישתה לבסוף, וכ"נ בד' הר"ש, וכ"כ הרע"ב, ולפ"ז ל"מ בכה"ג אלא למ"ד דיש ברירה,[[286]](#footnote-287) וכ"כ הראב"ד בפ"ח ממע"ש הט"ו דהא דמהני בכה"ג, הוא משום דיש ברירה.[[287]](#footnote-288)

אך בד' הרמב"ם שם שהביא לדין זה, אף דקי"ל דבדאורייתא אין ברירה, מבו' דה"ז מועיל אף דאין ברירה,[[288]](#footnote-289) - והמהר"י קורקוס שם כתב לפרש דהיינו דאין החילול חל מעכשיו, אלא כשנוטלין אותו הטהורין קודם שאוכלין אותו,[[289]](#footnote-290) ובכה"ג לא תלי בדין ברירה, וכמש"כ הר"ש לקמן פ"ה מ"א, דכל דאינו חל אלא אחר שיתברר וא"צ להתברר למפרע, לא תלי בדין ברירה,[[290]](#footnote-291) ועד"ז כתב הכס"מ שם,[[291]](#footnote-292) ועמש"כ עוד החזון נחום, ובהגה' הר"א גוטמכר, וצ"ע.

ב] ולכאו' י"ל עוד בזה, למש"כ הריטב"א בעירובין ל"ו ב' דאין דין ברירה אלא בדבר שהוא תלוי וראוי לחול ולהתברר על א' מב' דברים או על זה או על זה, אבל כל שאין ספיקו מתברר בסוף בא' מב' דברים אלא שהוא מוטל על דבר אחד לבדו, אלא שהוא ספק אם יהי' לו או לא יהי', אין כאן דין ברירה, וכ"כ הרמב"ן בגיטין כ"ה ב' דכל דין ברירה הוא כשמתנה על ב' דברים, כגון האומר לאיזו שתצא בפתח תחלה, וכגון ב' לוגין שאני עתיד להפריש, שהרי אפשר שיתחלף המעשה ואין דעתו נבררת משעה ראשונה לדבר זה שאירע, ועיי"ש שכתב דדוקא כשמתנה אם בא חכם למזרח עירובי למזרח למערב עירובי למערב, ל"מ אלא למ"ד דיש ברירה, אבל האומר אם בא חכם למזרח עירובי למזרח ואם לאו יהא עירובי בטל קנה לדברי הכל.

ולפ"ז י"ל דהכא דלא קבע מידה להיין שמחלל עליו את המע"ש, הו"ל כתנאי בדבר אחד, דמחלל את הסלע על כל משהו ומשהו מן היין בתנאי שישתו ממנו הטהורים, ובכה"ג לא תלי בדין ברירה, - דאמנם אם הי' אומר דיהא הסלע מחולל על מחצה מן היין שישתו הטהורים, כיון שהוא ספק על איזה מחצה מן היין חל החילול תלי בדין ברירה, אך כיון דלא קבע מידה ליין, ואם יארע שישתו הטהורים את כל היין יהא הסלע מחולל על כולו, אי"ז ספק על מה מן היין חל החילול, אלא הו"ל כמחלל על כל משהו מן היין בתנאי, ובכה"ג לא תלי בדין ברירה.

ג] **נמצא טמאים וטהורים שותין מכד אחד,** המלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף, דל"ד מכד אחד, דבע"כ דאינם שותין מן הכד עצמו, דא"כ היו מטמאין את היין ואסור לשתותו בתורת מע"ש, אלא מיירי שמערים מן הכד לכוסן וכל אחד יש לו כוס בפנ"ע, וכ"כ הלחם משנה, והגר"א בשנו"א הקצר, - אך בד' התוי"ט מבו' דאיירי שהן שותין מן הכד עצמו, וכ"נ בד' הכס"מ בפ"ח ממע"ש הט"ו, ובד' הגר"א בשנו"א הארוך, ותחילה שותין הטהורים ואח"כ שותין הטמאים, ובשעת שתיית הטהורים עדיין לא נטמא היין.

ד] הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי שאמרו דאיירי בטמאין טמא מת שאין כלי חרס מיטמא מאחוריו, אבל בטמאין טומאת זיבה שהזב מטמא בהיסט לא, - והלחם שמים הק' מזה על מש"כ התוי"ט דתחילה שותין הטהורים ואח"כ שותין הטמאים, דא"כ שפיר מצי איירי אף בטמאין טומאת זיבה.[[292]](#footnote-293)

**פ"ג מ"א**

א] **לא יאמר אדם לחבירו העל את הפירות האלו לירושלם לחלק,** בפירש"י בע"ז ס"ב ב' פירש דהוא משום דאסור לפרוע חובו ממע"ש, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו, ועד"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ג ממע"ש הכ"ב דהוא משום דנותן פירות המע"ש כשכר על העלאתן,[[293]](#footnote-294) - והתוס' בע"ז שם כתבו דיסוד האיסור בזה הוא משום דהוי כמוכר מע"ש ואסור למכור מע"ש,[[294]](#footnote-295) ועיי"ש במש"כ באורך בזה, ונתבאר לעיל פ"א מ"א ומ"ז.

והרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש הוסיפו דהאיסור בזה הוא משום דהוא בעצמו חייב להעלותם שם, ולכאו' הוא משום דאלמלי הא דהי' הוא עצמו חייב להעלותן, ל"ה חשבינן לה כפורע חוב דילי' ממע"ש, ורק משום דהוא עצמו חייב להעלותן, והוא נותן לאחר שיעלם בשבילו, ע"כ הוי זה חוב דילי', ואסור לפרוע חובו ממע"ש.[[295]](#footnote-296)

ב] המאירי בע"ז שם כתב דנתחדש בדינא דהכא, דאף דהשכר הוא מגוף הפירות שמביא, עד שאם יאבדו הפירות יפקע שכרו, שהי' לנו לומר בכגון זה שהן כשלו, אפ"ה ה"ז אסור, ועד"ז כתב בחי' הראב"ד שם.[[296]](#footnote-297)

ג] **אלא אומר לו העלם שנאכלם ושנשתם בירושלים,** בירושלמי פריך דמה בין האומר שנאכלם ושנשתם לאומר לחלק, ומשני ר' זעירא בשם ר' יונתן מהלכות של עמעום כן, ובפי' הרש"ס כתב דזה וזה הי' אסור, אלא עימעמו חכמים והתירוהו, ובפי' הרש"ס כתב דמה שעמעמו עליו והתירוהו הוא משום דתיקון מע"ש שלא ימצא מי שיעלנו בחינם, וצ"ל לפ"ז, דעיקר האיסור הכא אינו אלא מדרבנן, (דאף אם עיקר הא דאסור לפרוע חובו ממעות מע"ש הוא מדאורייתא, מ"מ הכא דנוטל השכר מגוף הפירות שמביא, אינו אסור אלא מדרבנן, וכמבו' בד' המאירי דבכה"ג קייל טפי), וזהו שהתירוהו בכה"ג, משום תיקון מע"ש, וצ"ע.

ד] בפירש"י בע"ז ס"ב א' ד"ה בצד היתר מבו' דגדר ההיתר כשאומר לו העלם שנאכלם ושנשתם בירושלים, הוא משום דהו"ל כמתנת חנם, וכדתנן בסיפא דנותנין זל"ז מתנת חנם, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו.

ובחי' הרא"ה בע"ז שם בליקוטים הוסיף דטעם ההיתר בכה"ג, הוא משום דאינו נראה כפורע חובו, שהרי מעכשיו קודם שיתחילו במלאכה הוו הפירות של שניהם כדי לאוכלן ביחד, וכשמוליך אותן בדנפשי' קא טרח, ועד"ז כתב בחי' הראב"ד שם דטעם ההיתר הוא משום דהוא כטורח בשל עצמו.[[297]](#footnote-298)

ה] הרא"ה שם כתב לפי דבריו, דלא הותר אלא כשעושה המלאכה בפירות אלו, אך כשעושה המלאכה בפירות אחרים אסור, משום דמיחזי כמשתף אותו עמו לאכול בשביל המלאכה האחרת שלא היתה בפירות אלו, ונמצא דפורע חובו מפירות אלו, וכ"ה גם לפ"ד הראב"ד, - וכן צידדו התוס' בע"ז שם ד"ה דיהיב ניהלי' דלא הותר בכה"ג אלא כשעושה המלאכה בפירות אלו, דבכה"ג אינו נראה כנותן שכר במה שנותן לו פירות אלו, אך אם עושה מלאכה אחרת, ה"ז אסור אף בכה"ג, משום דדמי כשכר מלאכה.[[298]](#footnote-299)

אמנם הנה בירושלמי גרסינן מהו שיאמרו לו טול חבית של יין זו ואנו אוכלין חבית של שמן שיש לי שם, והרי דמיבע"ל דיש להתיר אף בגונא שנותן לו מע"ש אחר, וגירסת הגר"א דפשיט הירושלמי דשרי, וצ"ע.

ו] בחי' הראב"ד שם כתב דטעם החילוק בין היכא שאמר העלם לירושלים לחלק להיכא שאמר העלם שנאכלם ושנשתם בירושלים, הוא משום דכשאמר העלם שנאכלם ושנשתם בירושלים, היינו העלם לעצמך כדי שתאכל מהם, ונמצא שהוא טורח בשביל עצמו, ומשא"כ כשאמר העלם לירושלים לחלק דמיחזי כמו שאמר העלה לי כור ואתן לא סאה או סאתים, דהוא פורע חובו ממעות מע"ש, דכיון שפסק לו שכרו מחצה או שליש, מיחזי דהוא שכירו, שכן דרך כל השכירים לדעת את פסיקת שכרם, ומשא"כ כשאינו מפרש כמה נותן לו, לא מיחזי כשכירו אלא כשותף עמו.

ז] **אבל נותנין זל"ז מתנת חנם,** התוי"ט הק' דהוי זו וא"צ לומר זו, דכיון דמותר לומר העלם וכו', כ"ש שמותר להזמינו בלא העלם, ועוד דכבר תנא לי' בריש פ"ק דנותנים זל"ז מתנם חנם,[[299]](#footnote-300) וכתב דאתי לפרושי טעם הא דמורת לומר העלם, דהוא משום דהוי כמזמינו, והרי אמרו אבל נותנין זל"ז מתנת חנם, - ובע"ז ס"ב ב' גרסינן במשנתינו ונותנין זל"ז מתנת חנם, ובחי' הראב"ד שם נראה שפירש דקאי על מה שהתירו לומר העלם שנאכלם ונשתם בירושלים, וכשיביא הפירות לירושלים נותן זל"ז את הפירות במתנת חנם, ואי"ז כפורע חובו ממע"ש, וזה ע"ד ד' התוי"ט.

**פ"ג מ"ב**

א] **אין לוקחין תרומה בכסף מעשר מפני שהוא ממעט באכילתו,** בזבחים ע"ו א' גרסינן מפני שהוא ממעט באכילתה, ובפירש"י שם כתב דהיינו מפני שממעט במקום אכילת התרומה, דאין מע"ש נאכל אלא בירושלים, והתוס' שם כתבו בשמו דהוא גם משום דממעט באכילת התרומה, דמתחילה היתה מותרת לאונן, ועכשיו אסורה לאונן, דמע"ש אסור לאונן, - אך התוס' שם הוכיחו ממשנתינו דטעם האיסור בזה הוא משום המעשר, דמעיקרא הי' מותר לזרים ועכשיו נאסר לזרים, וכתבו דגרסינן מפני שהוא ממעט "באכילתו", וכ"כ הריבמ"צ והר"ש והרא"ש במשנתינו, והרא"ש הביא כן מירושלמי, - והרמב"ם בפ"ז ממע"ש הי"א כתב דטעם האיסור בזה הוא מפני שממעט אכילתו ואכילתה, דדממעט באכילת המעשר שעכשיו אינו נאכל אלא לכהנים ולמעורבי שמש, וממעט באכילת התרומה שעכשיו אינה נאכלת אלא בירושלים ואינה נאכלת לאונן.[[300]](#footnote-301)

ב] בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו דטעם הא דאין לוקחין תרומה בכסף מעשר הוא משום שממעט באכילת המעשר, ולא משום דממעט באכילת התרומה, לא נתפרש בדבריהם טעם הא דלא אסרינן בזה גם משום שממעט באכילת התרומה, דאינה נאכלת אלא בירושלים ואינה נאכלת לאונן, וכמו שאמרו כן בירושלמי הכא דכשם שהוא ממעט באכילתו כך הוא ממעט באכילתה, וצ"ע.

ג] **ור"ש מתיר,** בזבחים ע"ו א' מייתינן מינה דלר"ש מביאין קדשים לבית הפסול, והקר"א שם עמד בזה, דהכא יליף לה ר"ש בק"ו ממה שהתירה התורה ליקח שלמים בכסף מעשר וכ"ש תרומה, ואין ללמוד מזה דאף בעלמא אית לי' לר"ש דמביאין קדשים לבית הפסול, - ועיי"ש שכתב דמה"ט פירש"י שם דהאיסור בזה הוא משום מיעוט מקום אכילת התרומה, דבזה לא אשכחן התירא, ובע"כ דס"ל לר"ש דמביאין קדשים לבית הפסול, וכ"כ הטה"ק והמים קדושים שם, ועיי"ש בטה"ק שהאריך בזה.

ד] ובדעת התוס' ודעימייהו שפירשו דנידון מתניתין הכא הוא משום מיעוט אכילת המעשר, הי' מקום לפרש דאף דר"ש דשרי יליף לה ממה שהתירה התורה ליקח שלמים בכסף מעשר, מ"מ מזה יש ללמוד לעלמא דמביאין קדשים לבית הפסול, ולא אמרינן דהוא דין מסוים במע"ש.

אך קשיא טובא, דאם אכן יש ללמוד ממע"ש לעלמא, הרי הדין נותן דלפ"מ שהשיבו חכמים דלא אם היקל בזבחי שלמים שהן מותרין לזרים, יש ללמוד מזה לעלמא דבכה"ג ליכא משום הבאת קדשים לבית הפסול, אף שהוא מביאן לידי פיגול נותר וטמא, ולא נאסר אלא מיעוט אוכלין, - ולהדיא אמרו בירושלמי הכא והביאוהו הר"ש והרא"ש דלרבנן אין לוקחין פירות שביעית מדמי מעשר מפני שממעט בזמן אכילתו, דאינו נאכל לאחר הביעור, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בזבחים ע"ה ב' דלקיחת תרומה בדמי שביעית תליא בפלוגתת ר"ש ורבנן, - וגם בהא דתנן התם באשם שנתערב בשלמים דאין מביאין קדשים לבית הפסול, כתב בפירש"י שם דהוא גם משום דממעט בזמן אכילתן, וכן מצינו גם בפסחים י"ג ב' דאין מביאין תודה בי"ד, משום דאין מביאין קדשים לבית הפסול.

ובע"כ מזה, דאף דהתירה תורה ליקח שלמים בכסף מע"ש אף דהוא מביאן לידי פיגול נותר וטמא, הוי זה גזה"כ במע"ש, ולא ילפינן מינה לעלמא, וכ"כ העולת שלמה בזבחים ע"ו א'.

ובאמת דהוא מוכח כן מד' הראשונים במשנתינו דאין ללמוד ממע"ש לעלמא, שהרי הוכיחו דלא כפירש"י דהאיסור הוא משום מיעוט אכילת התרומה, דמוכח דאמעשר קפיד ולא אתרומה מהא דמייתי עלה מזבחי שלמים, ואי נימא דיש ללמוד ממע"ש לעלמא, הרי דשפיר י"ל דהאיסור הוא משום מיעוט אכילת התרומה, ואפ"ה מייתי עלה ר"ש מהא דלוקחין שלמים בכסף מע"ש, ולא חיישינן להא דממעט באכילתן, וה"נ אין לחוש למיעוט אכילת התרומה.[[301]](#footnote-302)

ה] ולפ"ז הדק"ל, דמה מייתינן התם מהא דשרי ר"ש הכא, דס"ל דמביאין קדשים לבית הפסול, הרי שאני כסף מע"ש שהתירה התורה ליקח בו שלמים, וה"נ מותר ליקח בו תרומה, וליכא למילף מינה לעלמא דמביאין קדשים לבית הפסול.

וצ"ל דמה שהשיב ר"ש לרבנן דמה אם היקל בזבחי שלמים וכו', הוא לדבריהם דרבנן, אך לדידי' א"צ לטעם זה, אלא הוא משום דלא חיישינן כלל למיעוט אכילה, דמביאין קדשים לבית הפסול, - וכנראה דהמקור לזה, הוא משום דהא דמייתי ר"ש ממה שלוקחין שלמים בכסף מע"ש, דחאוהו חכמים דמה אם היקל בזבחי שלמים שהן מותרין לזרים, ולא מצינו שחזר בו ר"ש, - ובע"כ דאיהו גופי' ס"ל דלא חייישנן כלל למיעוט אכילה, וא"צ ללמוד מהא דלוקחין שלמים בכסף מע"ש.[[302]](#footnote-303)

ו] **אמר להם ר"ש אם היקל בזבחי שלמים שהוא מביאן לידי פיגול ונותר וטמא לא יקל בתרומה,** בכ' הגרי"ז בזבחים ע"ו א' הק' דלפ"מ שאמרו בירושלמי לעיל בפ"ק דהלוקח שלמים במעות מע"ש פקעה קדושת מע"ש וחיילא קדושת שלמים, א"כ מה מייתי ר"ש מהא דמותר ליקח זבחי שלמים בכסף מעשר, הרי התם פקע מיני' דין מעשר, וע"כ לי"ב משום מיעוט באכילת המעשר, ומשא"כ כשלוקח תרומה בכסף מעשר דלא פקעה קדושת מע"ש.

אמנם הנה כבר עמדו ע"ז בירושלמי הכא, דפרכינן ממשנתינו למ"ד דשלמים שלקחן בכסף מעשר פקעה מהן קדושת מעשר, ותרומה שלקחה בכסף מעשר לא פקעה ממנה קדושת מעשר, דכי משיבין דבר שפקעה ממנו קדושת מעשר על דבר שלא פקעה ממנו קדושת מעשר, - ואמרינן עלה דחרנא אמר לית הדא אמרה משיבין דבר שפקעה ממנו קדושתו על דבר שלא פקעה ממנו קדושתו, ופירש הגר"א דהיינו דאדרבה משיבין מדבר שפקעה ממנו קדושתו, דאם היקל אפי' בזבחים שלמים שהוא מביאן וכו' ומפקיעין כל קדושתן, כ"ש שנקל בתרומה שאינו מפקיע כל קדושתן, וצ"ב, והרש"ס והמהרא"פ פירשו לד' הירושלמי בע"א, עיי"ש.

ז] **אמרו לו לא אם היקל בזבחי שלמים שהן מותרין לזרים נקל בתרומה שהיא אסורה לזרים,** התוס' בזבחים ע"ו א' סוד"ה אין לוקחין פירשו דכל הא דלוקחין שלמים בכסף מע"ש הוא משום שמותרין לזרים, ואין ללמוד מזה דלוקחין תרומה בכסף מע"ש, דגורם למעשר להיות אסור לזרים, - וכ"כ בפי' הרש"ס כתב דשאני בלקיחת שלמים, דהן מותרין לזרים דלית בהו מיעוט אוכלין אלא מיעוט זמן, ומשא"כ בתרומה שהיא אסורה לזרים וכשלוקח תרומה בכסף מע"ש יש בזה מיעוט אוכלין, ולא מצינו שהתיר הכתוב במיעוט אוכלין.

ואמנם לכאו' זה ניחא רק אי נימא דהא דנאסר מיעוט אוכלין, הוא משום דמיעוט האוכלין מצ"ע הוא סותר לדין המע"ש, שניתן לאכול לכל אדם, ואסור למעט את אוכליו, - אך הנה בסוגיית הגמ' בזבחים ע"ו א' משמע דהא דלרבנן נאסר למעט את אוכליו, הוא משום דאין מביאין קדשים לבית הפסול, וזה כמו שכתב בפירש"י מכת"י במתניתין שם דכל דממעט אוכלי השלמים יש לחוש שיבא לידי נותר, וה"נ הוא כשלוקח תרומה בכסף מע"ש, דכיון דאינה נאכלת אלא לכהנים, יש לחוש שלא ימצאו אוכלין לתרומה ותבא לידי הפסד, ולפ"ז צ"ב דמ"ט יש לאסור במיעוט אוכלין יותר מבמיעוט זמן, הרי אדרבה במיעוט זמן יש לחוש יותר שיבא לידי הפסד, וצ"ע.[[303]](#footnote-304)

ח] בתוספתא פ"ב הי"א תניא דאמר להם ר"ש, הרי שלמים שיש בהן חזה ושוק שהן אסורין לזרים, והחס"ד שם פירש דהשיב להם ר"ש כן על מה שאמרו דהא דלוקחין שלמים בכסף מע"ש הוא משום דמותרין לזרים, שהרי החזה ושוק אסורין לזרים, ומהא דמותר ליקח שלמים בכסף מע"ש אף דהחזה ושוק אסורין לזרים, יש ללמוד דלא חיישינן למיעוט אוכלין.

ובטעמא דרבנן דס"ל דאין ללמוד מהא דלוקחין שלמים בכסף מע"ש משום דשלמים מותרין לזרים, אף דהחזה ושוק אסורין לזרים, כתב החס"ד שם דהוא משום דלא אסור לזרים אלא מיעוטא, ומשא"כ כשלוקח תרומה בכסף מע"ש דכל מה שלוקח אסור לזרים, - ויש לפרש לזה בתרי גווני, חדא, כמש"כ התפא"י והרש"ש דכיון דאין החזה ושוק אלא חלק מן הבהמה, דמי לעור שיוצא לחולין, וכ"כ האו"ש בפ"ז ממע"ש ה"ג,[[304]](#footnote-305) ועוד, כמש"כ בס' מנחת יהודה בזבחים שם למש"כ הכס"מ בפ"ו מפסוהמ"ק ה"י דכל שאינו ממעט באכילת כל הקרבן אלא באכילת מקצתו לא חיישינן.[[305]](#footnote-306)

ט] והתפא"י והרש"ש כתבו דמה"ט גם אין ללמוד מהא דמותר ליקח שלמים אף דהאימורים לגבוה סלקי, עיי"ש, וצ"ע לפ"ז בד' ר"ש בתוספתא שהשיב מהא דלוקחין חזה ושוק שהן אסורין לזרים, וכיון דס"ל דיש ללמוד להתיר אף ממה שממעט באכילת מקצת מן הבהמה, מ"ט לא מייתי מהא דלוקחין את האימורים אף דלגבוה סלקי.[[306]](#footnote-307)

והאו"ש בפ"ז ממע"ש ה"ג כתב לפרש דהוא משום דהאימורים מתירין את הבשר לאכול לבעלים, דכ"ז דלא מקטרי אימורים לא מתאכיל בשר, והוי כמו יין דמינטר אגב קנקן, ומשא"כ בחזה ושוק דאינן מעכבין את אכילת הבשר לבעלים.[[307]](#footnote-308)

**פ"ג מ"ג**

א] **אומר לחבירו הרי מעות הללו מחוללין על פירותיך,**[[308]](#footnote-309)בס' לחם שמים כתב דאע"פ שלא הקנה לו הפירות יכול לחלל עליו מידי דהוי אהקדש דאע"ג דלא חל על דבר שאינו שלו, אם הקדיש אחר ברשות בעלים הוי הקדש דשלוחו הוא, וה"נ הוא בחילול דמעשר דכשעושה מדעתו חל אף על דבר שאינו שלו, - ולכאו' זהו עיקר הא דקמ"ל במתניתין דהכא, דבידו לחלל מע"ש על פירות שאינם שלו.[[309]](#footnote-310)

ב] **והלה עושה צרכיו במעות,** התוי"ט כתב דאתיא אף כמ"ד דאסור ליתן מע"ש במתנה, דהכא אינו נותן לחבירו כלום, אלא שקדושת המעות חלה על אלו הפירות.[[310]](#footnote-311)

ג] **ולא יאמר כן לע"ה אלא בדמאי,** בירושלמי מפרשינן דהוא משום דאין מוסרין ודאי לע"ה, והריבמ"צ פירש דהוא משום דהע"ה מטמאן, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דחיישינן שיאכלם הע"ה בטומאת הגוף.

והא דבדמאי מותר לומר כן לע"ה, כתבו הר"ש והרא"ש דהוא משום דבדמאי הקילו, והרמב"ם בפיהמ"ש הוסיף דהוא משום דהוא ספק אם הוא מע"ש האסור לטמאים.

ד] בדמאי פ"א מ"ב תנן דהדמאי אין לו וכו' ונותנו לעם הארץ ויאכל כנגדו, והריבמ"צ והר"ש והרא"ש שם פירשו דהוא כדינא דהכא, דמותר לחלל מעות מע"ש דמאי שלו על פירות של ע"ה, והחזו"א בדמאי סימן ג' סק"ב ד"ה והא דתנן ויאכל פירש לפי דבריהם דהא דתנן ויאכל כנגדו אי"ז דין, אלא דיברו חכמים בהוה, דאם יש בידו מעות מע"ש דמאי ורוצה לאכלם חולין, אומר לע"ה הרי מעות הללו מחוללין על פירותיו ובזה מסר פירות מע"ש לע"ה, ויאכל כנגדו חולין, ועד"ז ובע"א קצת כתב המלאכת שלמה שם בשם ה"ר יהוסף.[[311]](#footnote-312)

אך הרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דהא דתנן ואוכל כנגדו, היינו דפירות מע"ש של דמאי שהתרנו לו ליתנם לע"ה, צריך להפריש דמיהם משלו כמו שהם שוים, ואוכלו בירושלם כדין מעות מע"ש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"ח דמותר ליתנו לע"ה והוא שיאכל כנגדו, - והרש"ש לקמן פ"ד מ"ו הק' ע"ז, דמ"ט הכא שרי לחלל המע"ש של דמאי על פירותיו של ע"ה, אף שנמצא שמוסר מע"ש לע"ה, ולא תני דיאכל כנגדו, והחזו"א בדמאי סימן ג' סק"ב כתב דאין לומר דאה"נ דגם הכא צריך לאכול כנגדם, דמלבד דריהטא דמתניתין לא משמע הכי, גם א"כ לא הרויח כלום, וכן הק' המקד"ד בסימן נ"ח סק"ד.

וההון עשיר בדמאי שם כתב לישב, דכל הא דצריך לאכול כנגדם, הוא רק כשנותן פירות המע"ש עצמם לע"ה, אך הכא שאינו נותן לו את פירות המע"ש עצמם, אלא שמחלל מע"ש על פירותיו של הע"ה, א"צ לאכול כנגדם,[[312]](#footnote-313) וכ"כ ההון עשיר במשנתינו בקצרה, ועמש"כ עוד בזה בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ג ממע"ש ה"ח ובפ"ח ה"ח.

**פ"ג מ"ד**

א] **אומר הרי המעות ההם מחוללין על פירות הללו וכו',**[[313]](#footnote-314)הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש כתבו דקמ"ל שאין מתנאי החלול שיהו המעות והפירות במקום אחד, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח ממע"ש הי"א, והמשנ"ר עמד בזה, דמהיכ"ת נימא דבעינן שיהיו במקום אחד.

והרמב"ם כתב דקמ"ל עוד דמותר לחלל מעות מע"ש בירושלים, והתוי"ט כתב דאף דכבר תנן לעיל דמחלל מע"ש על הפירות בירושלים, לא שמענו מהתם אלא כשהפירות הן בירושלים, דהו"ל כקונה פירות בירושלים שהמעות ניתנין לקנות בהן כל מידי דמיכל, והכא קמ"ל דשרי אף כשהפירות הם חוץ לירושלים.[[314]](#footnote-315)

ב] ובירושלמי לעיל בפ"ק א"ר חגי דאין מחללין מעות על פירות בריחוק מקום, ופריך עלה ר' ירמי' מהא דתני הכא דמעות בירושלים ופירות במדינה,[[315]](#footnote-316) ומשני דשניא היא שהי' אחר מקום, והרש"ס והגר"א גרסי' שהי' אחד במקום, ופירשו דהיינו דאף דאין מחללין מעות על פירות בריחוק מקום, מ"מ כל שאחד מהן במקום מחללין,[[316]](#footnote-317) וע"כ הכא דהמעות בירושלים מחללין אותם אף על פירות שבמדינה.[[317]](#footnote-318)

ג] **ובלבד שיעלו הפירות ויאכלו בירושלים,** הר"ש והרא"ש בדמאי פ"א מ"ב פירשו דהיינו דצריך להעלות את הפירות לירושלים, וא"א לפדותם, דלקוח בכסף מע"ש אינו נפדה אא"כ נטמא, וכדתנן לקמן מ"י, - ועיי"ש שתמהו על פירש"י בב"מ נ"ה ב' שפירש לפלוגתא דר"מ ורבנן בדמאי שם במחלל נחושת על הפירות, דלר"מ לא הותר אלא כשיחזור ויפדה את הפירות ולרבנן מותר להעלותם לירושלים, דאדרבה קולא היא לחזור ולפדות את הפירות כדמוכח הכא, ועיי"ש שהביאו עוד מכ"ד דלקוח בכסף מעשר אינו נפדה, ובישוב ד' רש"י יתבאר בעזה"י לקמן מ"י.

והשטמ"ק בב"מ שם כתב בשם תוס' שאנץ בישוב ד' רש"י, דשאני הכא שהמעות בירושלים, וכשנתחללו על הפירות הוו הפירות כאלו היו בירושלים ולכך אסור לפדותם, - והריטב"א שם כתב בישוב ד' רש"י, דשאני הכא דכיון שכבר היו המעות בירושלים מזומנין לחללן על הפירות שיצטרך לקנות בירושלים, והוא בא לחללן על פירות שבמדינה דעדיפי ליה, דינא הוא שלא יחזור לפדות את הפירות כדי להעלות מעות דמיחזי כחוכא וכאפוכי מטרתא, ומשא"כ התם שהמעות והפירות כולם במדינה, י"ל דהולכת הפירות עדיפא מפני משאוי הדרך.

**פ"ג מ"ה**

א] **מעות נכנסות לירושלים ויוצאות, פירות נכנסין לירושלים ואין יוצאין,** הריבמ"צ והר"ש כתבו דהא דפירות שנכנסו לירושלים אין יוצאין הוא משום דקלטינהו מחיצות, ולקמן מ"ו מבו' דמע"ש שנכנס לירושלים ויצא אינו נפדה, ובב"מ נ"ג ב' ובמכות כ' ב' מבו' דג"ז הוא מכח הא דקלטוהו מחיצות.

ובב"מ ומכות שם ובסנהדרין קי"ג א' אמר רבא דמחיצה לקלוט דרבנן,[[318]](#footnote-319) והשטמ"ק בב"מ נ"ג ב' כתב בשם תוס' שאנץ דקאי על דינא דמשנתינו דפירות שנכנסו לירושלים אין יוצאין משום דקלטום מחיצות, דאי"ז אלא מדרבנן, וכ"כ התוס' הרא"ש בסנהדרין קי"ג א',[[319]](#footnote-320) - אך הביאו מד' המהר"ם חלאוה בפסחים ל"ו ב' שנראה בדבריו דהא דפירות שנכנסו לירושלים אין יוצאין, הוא מדאורייתא, ומה שאמרו דמחיצה לקלוט דרבנן, הוא הא דפירות שנכנסו לירושלים ויצאו אינם נפדין, וכ"ה משמעות פירש"י בסנהדרין שם, דע"ז הוא שאמרו דמחיצה לקלוט דרבנן, עיי"ש.

ב] התוס' שאנץ בב"מ שם כתב דיסוד הך דינא דמע"ש שנכנס לירושלים אסור להוציאו, וגם אין לו פדיון אף חוץ לירושלים, הוא מפני שמפקיע בכך את קדושתו,[[320]](#footnote-321) וכ"כ התוס' הרא"ש בסנהדרין שם, - והא דהוצאתו מירושלים חשיבא כהפקעת קדושתו, לכאו' הוא משום דקלטוהו מחיצות ונקבע דדינו הוא לאכלו בירושלים, וכל שמוציאו ממקום אכילתו, חשיב דהוא מפקיע את קדושתו.

אך הריטב"א במכות כ' א' כתב בתו"ד דהא דמע"ש שנכנס לירושלים אין לו פדיון אף חוץ לירושלים, הוא משום דגזרו איסור פדיון אטו איסור אכילה, דכיון דאחר שנכנס לירושלים לוקין עליו חוץ לחומה, גזרו שלא לפדותו, שמא יבואו לאכלו שם בלא פדיון, - ולפי דבריו מסתבר דגם הא דאסור להוציאו חוץ לירושלים, הוא מגזירה שמא יבא לאוכלו שם.

ג] בד' התוס' שאנץ שם מבו' דמע"ש שנכנס לירושלים ונטמא אסור להוציאו, אלא פודה אותו בירושלים ואח"כ מותר להוציאו, וכ"כ התוס' הרא"ש ורבינו דוד והר"ן בסנהדרין קי"ב ב', - ונתחדש בדבריהם דאף דנטמא וכבר אינו עומד לאכילה בירושלים אלא לפדיון, אסור להוציאו, ורבינו דוד והר"ן שם צידדו דאף אם נטמא ואח"כ נכנס לירושלים, קלטוהו מחיצות, וצ"ע, ועמש"נ בזה לקמן מ"ט אות ט'.

ד] בסנהדרין קי"ב ב' מותבינן למ"ד דמע"ש בגבולין לכו"ע פטור מן החלה, מהא דתניא בעיר הנדחת דמע"ש וכתבי הקדש יגנזו, ואם במע"ש דעיר אחרת ואסקוהו לגוה הא קלטוהו מחיצות, ובע"כ דאיירי בגבולין וקתני יגנזו וחשבינן לה כשללה, והרמ"ה שם פירש דהיינו דכיון דקלטוהו מחיצות ואסור להוציאו, הוי כנכסים של עיר הנדחת שהן בעיר אחרת ואינם נקבצין לתוכה, שהן מותרין, וכ"כ התוס' הרא"ש ורבינו דוד והר"ן שם והתוס' שאנץ בב"מ נ"ג ב'.

ורבינו דוד שם כתב בשם הראב"ד דלפ"מ דמשני דמחיצה לקלוט דרבנן, ה"ז נאסר באיסור עיר הנדחת, כיון דמה"ת אין המחיצות קולטות, ואף דמדרבנן הן קולטות, אין מפקיעין איסור תורה בכך, וכ"כ המאירי שם, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דאחר שתיקנו חכמים שיהיו קולטות, הרי אין נקבצין לתוכה, ואין כאן הפקעה לאיסור תורה מתקנת חכמים, שאף משום דבר הרשות כך הוא דינן בכל שהוא דבר ידוע שאין נקבצין לתוכה שהרי הן מובדלין מן העיר הזאת מאחר שאין סופן להיות נקבצין לתוכה, וכדאי היא תקנ"ח לעשותן מובדלים מן העיר הואיל והן גזרו שיהו המחיצות קולטות ולא יצא משם לעולם, וכ"כ הר"ן שם, ועד"ז כתב הבעה"מ שם, ועמש"כ בזה התוס' בב"מ נ"ג ב' ד"ה לא פלוג רבנן, ונתבאר להלן אות ה'.[[321]](#footnote-322)

ה] בסנהדרין שם משני לגירסא דילן דאיירי כשנפלו מחיצות, וכדרבא דאמר רבא מחיצה לאכול דאורייתא לקלוט דרבנן, וכי גזור רבנן כי איתנהו למחיצה, כי ליתנהו למחיצה לא, אך דעת הראב"ד והמאירי דל"ג כגון שנפלו מחיצות וכו', אלא משני דכיון דמחיצה לקלוט דרבנן, ע"כ הן נאסרין באיסור עיר הנדחת, וכמש"נ לעיל אות ד'.

אך בב"מ נ"ג ב' אמרינן דאף דמחיצה לקלוט דרבנן, מ"מ לא פלוג רבנן בין איתנהו למחיצות לליתנהו למחיצות, והתוס' וש"ר שם הק' דזה דלא כמו שאמרו בסנהדרין דלא גזרו רבנן כי ליתינהו למחיצה, והמאירי בסנהדרין שם הוכיח מזה כגירסת הראב"ד דל"ג התם דלא גזרו כי ליתנהו למחיצה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דכיון דלקלוט ל"ה אלא מדרבנן, חל עליו מה"ת גמ"ד אף אם לא נפלו המחיצות, כיון דמדאורייתא יכול להוציאו ולפדותו, אלא דמדרבנן אמרו להך דינא דמחיצה לקלוט, אפי' לקרות שלל שמים, דהעמידו דבריהם על דין תורה, ובזה הוא שאמרו דלא גזרו היכא דליתנהו למחיצות, דלא העמידו דבריהם על דין תורה למיקרי שלל ירושלים ולאכול.[[322]](#footnote-323) - **ב** הרמב"ן שם כתב בתחילת דבריו, דהתם איירי כשהוא עדיין בתוך העיר, וכ"ז שהוא בתוך העיר לא פלוג רבנן, דאף שנפלו המחיצות אינו נפדה, כדי שלא יאמרו ראינו מעשר נפדה בירושלים, ובסנהדרין איירי כשיצא חוץ לירושלים, וכיון דנפלו המחיצות והוא חוץ לירושלים לא גזור.[[323]](#footnote-324) - **ג** הרמב"ן שם מסיק דהתם איירי כשנפלו המחיצות אחר שהכניסוהו, וסייע לזה מגירסת קצת ספרים, דלא פלוג רבנן במחיצות "כיון דקלוט קלוט", ובסנהדרין איירי כשנפלו מחיצות קודם שהכניסו שם, ובכה"ג לא גזרו רבנן, שהרי הוא כמי שלא נכנס,[[324]](#footnote-325) וכ"כ הריטב"א והר"ן שם. - **ד** השטמ"ק שם כתב בשם תוס' שאנץ כתב דמה שאמרו בסנהדרין דלא גזרו היכא דליתנהו למחיצות, היינו דלא גזרו שיהא אסור להוציאו, אך הא דגזרו חכמים שאסור לפדותו אף חוץ לירושלים, הוא אף היכא דליתנהו למחיצות, ועיי"ש שכתב דהטעם בזה הוא, דהא דאינו נפדה אף כשנפלו מחיצות, הוא משום דגזרו חכמים שלא יפקיע קדושתו כיון דקלטוהו מחיצות, ואם הי' פודהו הרי הוא מפקיע קדושתו, אבל לענין להוציאו חוץ מירושלים, היכא דמחיצות קיימות אסור מפני שמפקיע קדושתו, אבל נפלו מחיצות אין כאן הפקעה במה שמוציאו, וכ"כ התוס' הרא"ש בסנהדרין שם. - **ה** המאירי שם כתב דסוגיא דהתם פליגא על סוגיית הגמ' בסנהדרין.

ו] הרמב"ם בפ"ב ממע"ש ה"ד כתב דמע"ש שנכנס בירושלים אף בזה"ז אין מוציאין אותו משם, ואף אם יצא אין לו פדיון, וזה מתישב כדעת התוס' והמאירי דגזרו חכמים שלא להוציאו אף היכא דליתנהו למחיצות, - אך לדעת הרמב"ן בפי' קמא כשהוא חוץ לירושלים פודין אותו, ולא נתפרש להדיא בדבריו אם אף מותר להוציאו, - ולדעת הרמב"ן בפי' בתרא והריטב"א והר"ן כיון שנכנס אחר שנפלו המחיצות, לא גזור רבנן כלל, - ולדעת התוס' שאנץ ותוס' הרא"ש לא גזרו בכה"ג אלא שאין לו פדיון אף חוץ לירושלים, אך מותר להוציאו.

ז] **רשב"ג אומר אף הפירות נכנסין ויוצאין,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דהיינו כדי לעשות עיסה ולחזור, ופירשו דהיינו דמודה רשב"ג דכיון שנכנסו לירושלים אין להן פדיון אף חוץ לירושלים, ולא הותר אלא להוציאם חוץ לירושלים כדי לעשות עיסה ולהחזירם לירושלים ולאכלם, - והריבמ"צ הוסיף, דהא דמוציאן חוץ לירושלים כדי לעשות עיסה, הוא בגונא דבירושלים אין לו תנור ועצים, ובכפרים הסביבות לירושלים נמצא כל דבר בזול, ועד"ז כתב הר"ש, ומבו' דאף להוציאן לא התיר רשב"ג אלא לצורך, אך שלא לצורך אסור להוציאן, - ובביאור הגר"א לירושלמי כתב עוד, דלא הותר אלא להוציא מעט כדי עשיית עיסה.

**פ"ג מ"ו**

א] **פירות שנגמרה מלאכתן ועברו בתוך ירושלים יחזור מע"ש שלהן ויאכל בירושלים,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהוא משום דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, וע"כ קלטוהו מחיצות, ואין לו פדיון, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דכיון שנגמרה מלאכתן הרי הוא כאילו כבר הופרש מע"ש הראוי להם ונכנס לירושלים, שאין שום דרך לפדותו אלא נאכל בירושלים.

ונתחדש בזה, דהא דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, אי"ז רק לענין דיני הממון, כמו שאמרו בקידושין נ"ח א' בישראל שנפלו לו טבלים מאבי אמו כהן, דהויא התרומה שלו, וכן אמרו בבכורות י"א א', ועד"ז מצינו בחולין קל"א א' לענין מזיק מתנו"כ, אלא גם לענין דיני הקדושה, חשבינן להו כמי שהורמו, וע"כ הוא דקלטוהו מחיצות, - ומצינו כן גם במכות כ' א' דאף דאין חייבין על מע"ש אלא משראה פני החומה, מ"מ כל שהכניסו לירושלים בעוד בטבלו והוציאו, לוקין עליו, משום דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין.[[325]](#footnote-326)

ב] והריטב"א במכות שם כתב דהא דאמרינן דהוי כמי שהורמו, היינו בזו ודכוותה דהוי לחומרא, דאילו לקולא לא אמרינן כמי שהורמו דמיין, דא"כ אין אדם מתחייב לעולם משום טבל.

ובתשו' שיבת ציון סימן ט"ז פירש לדבריו דהיינו משום דהא דכמי שהורמו דמיין הוא מספק, וע"כ אי"ז מועיל לקולא, ועיי"ש שתמה ע"ז מסוגיית הגמ' בקידושין נ"ח א' דישראל שנפלו לו טבלים מבית אבי אמו כהן וקידש בתרומה מקודשת, והיינו קידושי ודאי, ואם זינתה נהרגת, ואם פשטה ידה וקיבלה קידושין מאחר אינה מקודשת, ומסוגיית הגמ' בחולין קל"א א' דאם הזיק מתנו"כ שבאו ליד הכהן בטבלם, חייב לשלם.[[326]](#footnote-327)

אך לכאו' ודאי דאין מכוון הריטב"א דהא דכמי שהורמו הוא מספק, דא"כ היאך מתחייב אדם משום טבל, הרי שמא הוו המתנות כמי שהורמו, ואינו חייב, - ובע"כ מכוון הריטב"א הוא דל"מ הא דכמי שהורמו אלא להחמיר דחשיב דכבר קיימים כאן המתנות, אך להקל ולחשבם כאילו כבר הופרשו, ל"מ הא דכמי שהורמו, וכ"כ הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ו ממעשר הכ"א.[[327]](#footnote-328)

ג] המשנ"ר הק' דמ"ט תני להך דינא דקלטוהו מחיצות בכה"ג, לענין הא דאם יצאו מירושלים אין להן פדיון ויחזור המע"ש ויאכל בירושלים, ולא תני לה לענין דאסור להוציא את הטבל מירושלים משום דקלטוהו מחיצות, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובפי' הרש"ס בתו"ד בד"ה אית לך למימר מבו' לכאו' דמהני הא דקלטוהו מחיצות לענין דאסור להוציא את הטבל מירושלים.

אך בביאור הגר"א כי"א לירושלמי דמאי פ"א ה"ב כתב בפשיטות דטבל שנכנס לירושלים מותר להוציאו, ול"מ הא דקלטוהו מחיצות אלא לענין דאם הוציאו חוץ מירושלים והפריש ממנו מע"ש דאינו נפדה, וכ"כ הגר"א בשנו"א שם, - ונראה דהטעם בזה הוא, דהרי אף דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, הרי כ"ז שלא הופרש אין ע"ז דין וקדושת מע"ש, וע"כ אף דקלטוהו מחיצות וחשיב המע"ש שבו כמע"ש שנכנס לירושלים, מ"מ לי"ב להאיסור להוציא מע"ש מירושלים, כיון דאין ע"ז דין וקדושת מע"ש, ול"מ הא דקלטוהו מחיצות אלא לענין דכשהפריש אח"כ מע"ש חוץ לירושלים, דינו כמע"ש שנכנס לירושלים ואין לו פדיון.

ד] בירושלמי אמרו רשב"ל אומר זאת אומרת ירושלים עשו אותה כחצר בית שומירה, מה חצר בית שומירה טובלת אף זו טובלת, ובפי' הרש"ס פירש דהיינו דירושלים דינה כחצר דטובלת למע"ש ומשו"ה קלטה, דאי ס"ד דמותר לאכול מהן עראי, הרי בידו להפקיען ממע"ש, - ולפי' הרש"ס בירושלמי שם מסקינן הכי, דחשבינן לירושלים כחצר בית שומירה והיא שלו דהיא קובעת למעשר, - אך בביאור הגר"א פירש דמסקינן דלא חשבינן לירושלים כחצר בית שומירה, אלא לענין קליטת מחיצות, עיי"ש.

והנה עכ"פ מבו' דהא דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, הוא רק כשראו פני הבית והוקבעו למעשר, אך שלא ראו פני הבית ולא הוקבעו למעשר, אף שכבר נגמרה מלאכתן, לי"ב לדינא דכמי שהורמו דמיין, וכל הא דכשנכנסו לירושלים אמרינן דכמי שהורמו דמיין, הוא משום דירושלים קובעת למעשר, או משום דלענין זה החשיבו את ירושלים כחצר בית שומירה.

אך הנה הרמב"ם בפ"ו ממעשר הכ"א כתב דישראל שירש טבל "ממורח" מאבי אמו כהן וכו' ה"ז מפריש ממנו מעשרותיו והן שלו, שהמתנות הראויות ליתרם כמו שהורמו הן אע"פ שלא הורמו, ומשמע דכל שנגמרה מלאכתו אמרינן בזה דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, אף דעדיין לא ראה פני הבית, וכן משמע קצת בפירש"י בקידושין נ"ח א' ד"ה כמי שהורמו.[[328]](#footnote-329)

ואמנם לפי' הגר"א י"ל דבאמת אין מכוון הירושלמי דלדינא דכמי שהורמו דמיין בעינן לראיית פני הבית, ודלענין זה החשיבו את ירושלים כחצר בית שומירה, אלא מכוון הירושלמי לדמות דין קליטת מחיצות דירושלים לדין קביעות מעשר כשנכנסו לחצר בית שומירה, וכ"ה בפי' המהר"א פולדא, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דלמסקנת הירושלמי דינא דכמי שהורמו דמיין הוא אף קודם ראיית פני הבית, דמה"ט הוא דפירות שנגמרה מלאכתן ונכנסו לירושלים קלטום מחיצות, אף שעדיין לא ראו פני הבית, וזהו שפסק כן הרמב"ם, וצ"ע.

ה] ובעיקר הך מילתא דכל שנגמרה מלאכתו אמרינן דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין אף שעדיין לא ראו פני הבית, י"ל דהטעם בזה הוא לפמש"כ בחי' הגרי"ז בהל' מעשר דחיוב מעשר חייל ע"י גמר מלאכה אף קודם ראיית פני הבית, ומכח זה הוא דאסור לו להפקירו, ואסור להאכילו לבהמה חי' ועופות, ודין קביעות למעשר הוא רק לענין חלות שם טבל שבפירות, דמכח זה אסור אף באכילת עראי, ולפ"ז י"ל דע"כ דינא דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, דהוא מכח חיוב ההרמה, תליא בגמר מלאכה, ול"ב כלל שיוקבעו למעשר, דהקביעות למעשר אינה מועלת כלל לענין חיוב ההרמה, אלא לענין חלות שם טבל, והא דכמי שהורמו דמיין לא תלי כלל בחלות שם טבל.

ו] המקד"ד בסימן נ"ח סק"ד ד"ה אמרינן בהא דמע"ש חייבין עליו משיראה פני החומה, וגם הא דמחיצות קולטות לענין פדיי' הוא משום ראיית פני החומה, וכמש"כ בפי' ריב"ן במכות כ' א', אם הכניסו דרך גגין אי נימא דדמי לדין ראיית פני הבית בטבל, דכל שהכניסו דרך גגות וקרפיפות לא חשיב כראיית פני הבית, וה"נ הכא לא חשיב בכה"ג כראיית פני החומה, - ועיי"ש שהביא מפיהמ"ש להרמב"ם במשנתינו שפירש דאיירי כשנכנסו פירות שנגמרה מלאכתן בירושלים והוציאו מהם מע"ש החייב להן וכו', והרי דמפרש דלא איירי כשהוציא הפירות בטבלן מירושלים, אלא שהפריש המע"ש עצמו בירושלים, וצ"ב דכיון דהמע"ש עצמו נכנס לירושלים, מאי רבותא הוא דקלטוהו מחיצות, ובע"כ דלדין קליטת מחיצות בעינן ראיית פני החומה, וכשהכניס בטבלן והפריש בירושלים ליכא ראיית פני החומה בהמעשר עצמו וקמ"ל דראיית פני החומה בטבלן מהני.

אך באמת נוסחא משובשת היא בפיהמ"ש, ובפיהמ"ש הנדמ"ח מפורש דאיירי כשיצאו מירושלים בטבלן, והיינו משום דכל שהפריש המע"ש בירושלים ודאי דדינו כמע"ש שראה פני החומה, וכמו שהביא המקד"ד שם מד' הרמב"ם בהלכותיו ומד' רש"י, - והטעם בזה הוא, דהא דמע"ש תליא בראיית פני החומה, ילפינן לה במכות י"ט ב' מדכתיב לפני ד' אלקיך תאכלנו, וע"כ לא תליא כלל בראיית החומה, אלא במה שהוא בתוך החומה.

ז] בירושלמי בעי ר' זעירא הפריש עליו שני ממקום אחר נפטר או כבר תפשתו מחיצה, ופי' הגר"א דהיינו דמיבע"ל אם אמרינן דכיון דתפסתן מחיצה צריך להפריש דוקא מיני' ובי', או לא, ולהלן מייתינן להא דתניא דפירות שנגמרו מלאכתן ונכנסו לירושלים ויצאו אין יכול להוציא עליהן שני ממקום אחר, ואמרינן דמזה איפשיטא שאלתי' דר' זעירא,[[329]](#footnote-330) וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממע"ש ה"י דפירות שנגמרה מלאכתן ועברו בתוך ירושלים ויצאו, אינו יכול להוציא עליהן מע"ש מפירות אחרות שלא נכנסו לירושלים.

והמקד"ד בסימן נ"ה סק"ה כתב לפרש לעיקר האיבעיא, דמיבע"ל אם אמרינן דכיון דהפריש עליהן אח"כ מע"ש ממקום אחר, איגלאי מילתא דל"ה שם מע"ש מעולם ולא קלטוהו מחיצות, או"ד דל"מ זה רק מכאן ולהבא, וכשהי' בירושלים קלטוהו מחיצות למע"ש שבהן, וע"כ אינו יכול להפריש עליהן ממקום אחר,[[330]](#footnote-331) ופשטינן דההפרשה ממקום אחר מהני רק מכאן ולהבא, וכשהי' בירושלים תפסוהו מחיצות להמע"ש שבו, וכיון דתפסוהו מחיצות אינו יכול להפריש עליהן ממקום אחר, ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דקודם שמפריש מן הכרי הוא עומד להפריש מיני' ובי' ולא ממקום אחר, וכשמפריש אח"כ ממקום אחר הוי קביעות חדשה שקובע מעשרותיו ממקום אחר, ואי"ז מועיל אלא לגבי מכאן ולהבא, וכתב ללמוד לזה מפירש"י בתמורה ד' א' (ד"ה מפני שהקדים).[[331]](#footnote-332)

ח] בירושלמי בעי ר' יונה, עשה כולו שני למקום אחר, כולו נתפס, או אינו נתפס אלא אחד מעשרה שיש בו, והרמב"ם בפ"ב ממע"ש ה"י כתב דאפי' עשה כל הפירות האלו מע"ש אחר שיצאו על פירות אחרות שלא נכנסו יחזרו ויאכלו בירושלים, והישועות מלכו שם הק' דכיון דמחיצה לקלוט דרבנן, מ"ט לא פסק בזה לקולא, - ועיי"ש שהק' עוד, דכיון דהא דקלטום מחיצות הוא משום דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, הרי דבזה ודאי לא שייך לומר דכמי שהורמו, והיינו משום דהא דכמי שהורמו דמיין הוא מכח דין ההרמה דרמי על פירות אלו, והרי דין ההרמה דרמי עלייהו הוא אחד מעשר, ומה לי שאח"כ עשה את כולן מע"ש על פירות אחרים, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל שם.

ט] **על מה נחלקו על פירות שנגמרה מלאכתן וכו' וב"ה אומרים יפדה ויאכל בכל מקום,** במכות כ' א' מפרשינן בטעמא דב"ה, דאף דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, מ"מ כיון דמחיצה לקלוט דרבנן, לא גזור רבנן אלא כי איתי' בעיני', אבל בטבלייהו לא גזור רבנן, וכ"כ הר"ש דלענין שאר מילי אמרינן דכמי שהורמו, ורק לענין מחיצה לקלוט דרבנן לא גזרו בכה"ג, והביא כן מסוגיית הגמ' במכות, - אך הרא"ש כתב ב' דרכים בזה, אם ס"ל דמתנות שלא הורמו לאו כמי שהורמו דמיין, או דרק לענין קליטת מחיצות דרבנן מקילי, וצ"ע.

י] עוד יש להעיר בזה, דלכאו' לפ"מ שפירש הר"ש בסו"ד לגירסת הירושלמי, דמה שהשיבו ב"ה דאף פירות שנגמרה מלאכתן יכול להפקירן ולפטרן מן המעשרות, היינו קודם ראיית פני הבית, משמע דמודו ב"ש דכל שנכנסו לירושלים אחר ראיית פני הבית, קלטום מחיצות, ולא נחלקו אלא כשנכנסו קודם ראיית פני הבית, דעדיין לא הוקבעו למעשר, וזה דלא כמו שאמרו בתלמודין דטעמייהו הוא משום דלא גזור רבנן בטבלי', והר"ש גופי' הביא לזה, - וצ"ל דלדבריהם דב"ש השיבו כן, דאף אם גזור רבנן אף בטבלי', מ"מ כ"ה דקודם שנגמרה מלאכתן לא אמרינן כמי שהורמו דמיין, ה"נ כשנגמרה מלאכתן ולא ראו פני הבית לא אמרינן דכמי שהורמו דמיין, אך אינהו גופייהו ס"ל דכ"ז שהן בטבלן לא קלטום מחיצות, משום דלא גזור רבנן בטבלי'.

יא] **והדמאי נכנס ויוצא ונפדה,** בירושלמי א"ר זעירא דהיינו בפירות שהן טבולין לדמאי, אבל דמאי עצמו כבר תפסתו מחיצה, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש והרא"ש, - ובד' הריבמ"צ לא נתפרש אלא דמע"ש של דמאי שנכנס לירושלים אינו נפדה, וי"ל דמ"מ מותר להוציאו מירושלים, וכ"כ הגר"א בשנו"א הארוך בדמאי פ"א מ"ב, - אך בל' הרא"ש מבו' דמע"ש של דמאי שנכנס לירושלים אסור להוציאו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממע"ש ה"ט.

יב] והגר"א בשנו"א שם הוכיח כן מהא דתנן התם דהדמאי נכנס לירושלים ויוצא, ומשמע דקאי על מע"ש של דמאי, דומיא דהא דתנן התם דאין לו חומש וכו', ובע"כ דאף מע"ש של דמאי שנכנס לירושלים מותר להוציאו, וכל מה שאמרו בירושלמי דדמאי עצמו כבר תפסתו מחיצה, היינו דאין לו פדיון.

אך בפי' הריבמ"צ שם מבו' להדיא דמפרש למתניתין דהתם דקאי על פירות הטבולין לדמאי, ועיי"ש שכתב דמתניתין דהתם היא דלא כר' יוסי דס"ל הכא דאף פירות הטבולין לודאי שנכנסו לירושלים ויצאו נפדה מע"ש שלהן ונאכל בכל מקום, וכ"ה מבו' גם בפי' הר"ש שם שכתב דאיכא דשרי אף בודאי, ובע"כ דקאי על פירות הטבולין לדמאי, דבזה הוא דאיכא דשרי אף בודאי.

**פ"ג מ"ז**

א] **אילן שהוא עומד וכו',** התוס' במכות י"ב א' הק' דהרי גגין לא נתקדשו, והיאך אוכלין מע"ש על האילן, ומצינו בה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דמיירי שענפיו מועטין שאין בהן ד' דלא חשיבי והוי כאילו עומדת באויר כנגד הקרקע. - **ב** התוס' שם כתבו עוד דמיירי אפי' באילן שענפיו מרובין ואויר ירושלים כירושלים, והמהר"ם פירש דהיינו דע"ג האילן חשיב כאויר ירושלים שנתקדש כירושלים עצמו, ודוקא על הגגות שע"ג הבתים לא נתקדש, וכ"כ התוס' שאנץ שם דשאני נוף שהוא מופרד מחבירו ורואה אויר ירושלים יותר מעלי' וגג. - **ג** המהרש"א שם פירש לד' התוס' דהיינו דכל הא דגגין לא נתקדשו, הוא באויר עזרה דל"ה כעזרה, אך אויר ירושלים הוי כירושלים,[[332]](#footnote-333) וכ"כ המרכה"מ בפ"ו מביהב"ח ה"ט בדעת הרמב"ם. - **ד** התוס' שאנץ כתב דיש לחלק בין מעשר לשאר קק"ל, וכ"כ הריטב"א בשם תוס' דבפסחים וקק"ל הוא שהחמירו בכך ולא במעשר הקל. - **ה** הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו ובמעשרות ספ"ג ובפ"ב ממע"ש הט"ו פירש דמתניתין קיימא על המקום שתחת הנוף,[[333]](#footnote-334) ולפ"ז אין לדון בזה מכח הא דגגין ועליות לא נתקדשו. - **ו** בפי' הראב"ד לתמיד ספ"ק כתב דהא דגגין ועליות לא נתקדשו היינו אותן שהיו באותה שעה שנתקדשה העזרה, אבל מכאן ואילך כל מה שיעשה באויר העזרה שום דבר הכל קדוש, דלאו כל כמיני' ע"י בנינו להפקיע קדושת העזרה שנתקדשה, - ולפ"ז י"ל דהכא איירי באילן שניטע לאחר שנתקדשה ירושלים, וע"כ קדוש אף המקום שע"ג האילן והנוף.

ב] בעיקר מש"כ הרמב"ם דאיירי הכא בהמקום שתחת הנוף, צ"ב, דא"כ מ"ט אמרינן דאם נופו בחוץ ועיקרו בפנים ל"מ לפדותו תחת נופו, משום דהנוף הולך אחר העיקר, כמו שפירש הרמב"ם, ונתבאר להלן אות י', ולכאו' אף דהנוף עצמו נגרר אחר העיקר, מ"מ מ"ט אין דנים את המקום שתחת הנוף לעצמו, ומ"ט הוא נגרר אחר העיקר, וצ"ע.

ג] **מכנגד החומה ולפנים כלפנים, מכנגד החומה ולחוץ כלחוץ,** ההון עשיר עמד בזה דקשיא דיוקא דרישא דמשמע דכנגד עובי החומה כלחוץ, מדיוקא דסיפא דמשמע דכנגד עובי החומה כלפנים, ועיי"ש מש"כ בזה.

ד] במעשרות פ"ג מ"י תנן דבירושלים הכל הולך אחר הנוף, ובמכות י"ב א' רמינן להו אהדדי, ומשני רב כהנא דהא ר' יהודה והא רבנן, דמתניתין דהכא כרבנן דס"ל דאף לענין מעשר אין העיקר הולך אחר הנוף, ומתניתין דהתם כר' יהודה דס"ל לענין מעשר דהעיקר הולך אחר הנוף.

ודעת רש"י שם ודעימי' דגם לשנויא דרבא ורב אשי שם קיימינן בהא דמשני רב כהנא דהא ר' יהודה ור' רבנן, וכ"כ התוס' והרמב"ן והריטב"א שם, וכ"כ הר"ש במעשרות שם בפי' קמא והרא"ש שם, - אך דעת הריבמ"צ במשנתינו ובמעשרות שם דלשנויא דרב אשי שם הא דתנן התם דהכל הולך אחר הנוף, היינו כהא דתנן הכא דמכנגד החומה ולפנים כלפנים ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ,[[334]](#footnote-335) וכ"כ הר"ש במע"ש שם בפי' בתרא, והרא"ש במשנתינו, וכ"כ הריא"ז במכות שם, - ועמש"נ להלן אות י' בדעת הרמב"ם בזה.

ה] בפירש"י שם פירש לשנויא דרב אשי דהכל הולך אף אחר הנוף, דהיינו דלענין ערי מקלט שדי עיקרו בתר נופו לחומרא, וגם שדי נופו בתר עיקרו לחומרא, וכ"כ הבעה"מ שם, - אך התוס' שם נחלקו ע"ז דאין הנוף הולך אחר העיקר כלל, וכ"כ הרמב"ן בתחילת דבריו.

והבעה"מ שם כתב לפ"ז, דגם לענין מע"ש הולכין אף אחר העיקר להחמיר, ואם עיקרו בחוץ ונופו בפנים ל"מ לאכול אף בנופו שבפנים ואם עיקרו בפנים ונופו בחוץ ל"מ לפדות אף בנופו שבחוץ, וכ"כ הרמב"ן בשם אחרים, - אך בפירש"י שם מבו' דלענין מע"ש קיימינן בהא דמשני לעיל מינה, והיינו דהעיקר הולך אחר הנוף לחומרא, אך הנוף אינו הולך אחר העיקר כלל, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם בסו"ד שפירשו כן בד' רש"י, וכ"ה מבו' בד' הר"ש והרא"ש במעשרות שם.[[335]](#footnote-336)

ו] במכות שם אמרינן, דכל הא דלר' יהודה העיקר הולך אחר הנוף הוא לחומרא, דאם עיקרו בחוץ ונופו בפנים לא מצי פריק בעיקרו, כי היכי דלא מצי פריק בנופו, ואם עיקרו בפנים ונופו בחוץ, לא מצי אכיל בעיקרו בלא פדי', כי היכי דבנופו לא מצי אכיל בלא פדי'.

ובטעם הא דאזלינן בתר הנוף לחומרא ולא לקולא, כתב הריטב"א שם דהוא משום דמספקא לן אם עיקרו הולך אחר נופו או לא, ומספיקא אזלינן לחומרא, וכן נקט המנ"ח במצוה ת"י, - אך הבעה"מ שם כתב דהיינו משום דמדאורייתא אין העיקר הולך אחר הנוף, אלא שהחמירו חכמים בכך.

ז] בביאור מה שאמרו דכל שעיקרו בפנים ונופו בחוץ לא מצי אכיל בעיקרו בלא פדי', כתב בפירש"י שם דהיינו דאסור לאכלו בעיקרו אא"כ פדאו מקודם שנכנס, והתוי"ט במעשרות שם כתב, דהא דל"מ לפדותו בפנים, אף דשדינן עיקרו בתר נופו, הוא משום דלחומרא שדינן נמי נופו בתר עיקרו, וע"כ צריך לפדותו קודם שנכנס לנוף.

ובתוס' הגרע"א שם הק' דמהיכן הכריח רש"י כן, הרי י"ל דהא דלא מצי לאכלו בלא פדי', היינו דלא מצי לאכלו בעיקרו שבפנים בלא לפדותו שם, אך כל שפודה אותו שם שפיר מצי לאכלו, דאף דלא מצי לפדותו שם ולהוציאו חוץ לירושלים ולאכלו, משום דלקולא לא שדינן לעיקרו בתר נופו, והוי כבתוך ירושלים דא"א לפדותו, ומאידך גם אינו יכול לאכלו שם בלא פדי', משום דלחומרא שדינן לעיקרו בתר נופו, והוי כחוץ לירושלים דא"א לאכלו, מ"מ יכול לפדותו ולאכלו שם, דהרי ממ"נ אם מחמרינן לדונו כבחוץ, שפיר מהני הפדיון, ואם מחמרינן לדונו כבפנים ול"מ הפדיון ממילא מותר לאכלו שם, ולא אזלינן בתר תרי חומרי דסתרי אהדדי לאסור לאכלו שם דהוי כבחוץ, ושלא יועיל הפדיון שם דהוי כבפנים, ועמש"כ בזה הערול"נ במכות שם.[[336]](#footnote-337)

ח] והתפארת ירושלים שם כתב לפרש בד' רש"י, דהא דאזלינן בתר הנוף לחומרא, אי"ז מכח ספיקא, דא"כ הול"ל התם אימור דשמעת לי' לר' יהודה גבי מעשר דמספק"ל אם שדינן עיקרו בתר נופו, וממילא נידון הכא והכא לחומרא, אלא הוא בודאי, דהנוף מושך את העיקר אחריו לענין זה לחוד שיסתלק ממנו תורת קל שבו, ועיי"ש שכתב לדמותו למה שמצינו עד"ז בכ"ד, וע"כ כל שהעיקר בפנים והנוף בחוץ, בתורת ודאי ל"מ לאכלו בפנים וגם ל"מ לפדותו שם.[[337]](#footnote-338)

וי"ל עוד, לדעת הבעה"מ דהא דשדי ר' יהודה עיקרו בתר נופו לחומרא ולא לקולא, היינו משום דמדאורייתא לא שדינן עיקרו בתר נופו, אלא שהחמירו חכמים דשדינן עיקרו בתר נופו, וע"כ הוא רק לחומרא, דלקולא דיינינן כדינא דאורייתא דלא שדינן עיקרו בתר נופו, - ולפ"ז הדין נותן דכל שעיקרו בפנים ונופו בחוץ ל"מ לאכלו בעיקרו ע"י פדי' שם, דכיון דמדאורייתא לא שדינן עיקרו בתר נופו, הרי דודאי דלא חייל הפדיון, ואף שהחמירו חכמים דשדינן עיקרו בתר נופו, מ"מ לענין פדיון דהוא לקולא, לא שדינן לה בתר נופו אף מדרבנן, וע"כ ל"מ פדיון זה להתיר לאכלו שם.

ט] אך צ"ע בזה בד' הריטב"א במכות שם שכתב להדיא דמה שאמרו שם דאימור דאמר ר' יהודה גבי מעשר לחומרא, הוא משום דמספק"ל אם הנוף הולך אחר העיקר ואזיל בתרי' לחומרא,[[338]](#footnote-339) ואפ"ה הביא שם למש"כ רש"י דכשעיקרו בפנים ונופו בחוץ ל"מ לאכלו בלא פדי' דמעיקרא כשהי' בחוץ, וכתב דא"א לפדותו עכשיו דדילמא דינו כבפנים שאין לו פדיון, וקשיא טובא, דכיון דהא דאין העיקר הולך אחר הנוף הוא מכח ספיקא, הרי הדין נותן דכל שעיקרו בפנים ונופו בחוץ מצי לפדותו בעיקרו ולאכלו, משום דממ"נ, אם דינו כבפנים מותר לאכלו שם, ואם דינו כבחוץ מצי לפדותו שם, וכמש"כ הגרע"א, וצע"ג.

י] הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו פירש דהא דתנן במעשרות דבירושלים הכל הולך אחר הנוף, היינו דאם הי' האילן עומד בפנים ונופו נוטה לחוץ אסור לו לאכלו תחת הנוף אלא לפנים מן החומה, ואסור לו לפדותו שם משיגיע תחת הנוף וכאילו הוא נמצא בירושלים לענין שלא יפדה, ועפי"ז כתב לישב למתניתין דהתם עם משנתינו דמכנגד החומה ולפנים כלפנים ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ, וכ"ה גם בפיהמ"ש במעשרות שם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממע"ש הט"ו, ועמש"כ המהר"י קורקוס שם בדעתו, והמרכה"מ שם האריך הרבה בביאור דעת הרמב"ם, ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל שם.

יא] בד' הרמב"ם משמע, דאף דכשהגיע תחת הנוף הנוטה לחוץ, אסור לפדותו שם, משום דהוי כמו שנכנס לירושלים, מ"מ לא נאסר להוציאו משם, ול"ה כפירות שנכנסו לירושלים דאסור להוציאן משם, - וי"ל דהטעם בזה הוא, דהרי אף דהולכין אחר הנוף, מ"מ אסור לאכלו שם, והרי דלא חשבינן למקום הנוף כירושלים, ול"מ הא דשדי נופו בתר עיקרו אלא דהמע"ש הנמצא במקום הנוף נקלט במקום העיקר, וע"כ הו"ל כמע"ש שנכנס לירושלים דאין לו פדיון, ומ"מ כיון דמקום הנוף עצמו אינו חשוב כירושלים, לא נאסר להוציא את המע"ש משם.[[339]](#footnote-340)

יב] במכות י"ב א' תנן דאילן שהוא עומד בתוך התחום ונופו נוטה חוץ לתחום או עומד חוץ לתחום ונופו נוטה בתוך התחום, הכל הולך אחר הנוף, ובגמ' שם רמינן עלה ממשנתינו דתנן דמכנגד החומה ולפנים כלפנים, ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ, ומשני דמעשר אערי מקלט קא רמית, מעשר בחומה תלה רחמנא, ערי מקלט בדירה תלה רחמנא, בנופו מתדר לי' בעיקרו לא מתדר לי', ופירש"י שם, דבערי מקלט בדירה תלה רחמנא דכתיב כי בעיר מקלטו ישב, ונופו ראוי לדירה יותר מעיקרו, וע"כ הכל הולך אחר הנוף.

ובפירש"י במכות שם כתב, דלפ"מ דמשני הגמ' התם להא דתנן במעשרות דבירושלים הכל הולך אחר הנוף, דהא ר' יהודה והא רבנן, הרי דה"נ הא דתנן דבערי מקלט הכל הולך אחר הנוף, אתיא כר' יהודה, ושנויא קמא ליתא, דליכא נפ"מ בין ערי מקלט לבין מעשר, ולרבנן דלענין מעשר מכנגד החומה ולפנים כלפנים ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ, ה"נ הוא לענין ערי מקלט, וכן מסיק הרמב"ן שם, וכ"כ הריטב"א שם.

יג] אמנם הנה הרמב"ן שם כתב שיש לפרש דשנויא קמא כדקאי קאי, דשאני מעשר מערי מקלט, והא דמשני הא ר' יהודה הא רבנן, לא אתי לשנויי אלא דלא תיקשי מעשר אמעשר, וכ"ה גם לפום שנויא דרב אשי דמאי אחר הנוף אף אחר הנוף,[[340]](#footnote-341) וכ"כ הריטב"א בשם י"מ.

והריטב"א שם הק' על פי' זה, מהא דפריך התם דאימור דשמעת לי' לר' יהודה גבי מעשר לחומרא וכו', אלא גבי ערי מקלט וכו', והרי דהא דבערי מקלט הוא כר' יהודה, - אך הרמב"ן שם כתב דאף דלרבנן הולכין בערי מקלט אחר הנוף משום דבדירה תלה רחמנא, ומה"ט הולכין לדידהו בערי מקלט אחר הנוף אך לקולא, אך לר' יהודה דמדמה הא דבערי מקלט הולכין אחר הנוף להא דבירושלים הולכין אחר הנוף, ס"ל דהא דבערי מקלט הולכין אחר הנוף, אי"ז משום דבדירה תלה רחמנא, אלא משום דדינא הוא דעיקר האילן הולך אחר הנוף, דומיא דהא דבירושלים הכל הולך אחר הנוף, וזהו דפרכינן דאימור דשמעת לי' לר' יהודה וכו'.[[341]](#footnote-342)

יד] **בתי הבדים שפתחיהן לפנים וחללן לחוץ או שפתחיהן לחוץ וחללן לפנים, ב"ש אומרים הכל כלפנים,** בתוספתא פ"ב הי"ג תניא דלב"ש אין פודין בהן מע"ש כאילו הן מבפנים, ואין אוכלין בהן קק"ל כאילו הן בחוץ, ומבו' דהא דקאמרי ב"ש דהכל כלפנים היינו לחומרא, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, ולמד לזה מד' התוספתא, וכ"כ הגר"א בשנו"א - אך בפי' הריבמ"צ כתב דהא דהכל כלפנים היינו דאוכלין שם קק"ל, ואין פודין שם מע"ש, ומצורעין נשלחין משם, ומבו' דהא דלב"ש הכל כלפנים הוא אף לקולא, ועמש"נ להלן דמקורו הוא מד' הירושלמי.

טו] **וב"ה אומרים מכנגד החומה ולפנים כלפנים מכנגד החומה ולחוץ כלחוץ,** בירושלמי אמרו דהיינו לחומרא, ומפרשינן דהיינו דכל שפתחן לפנים וחללן לחוץ, מכנגד החומה ולפנים הוי כלפנים, כיון דהוא בפנים וגם פתחו לפנים, ומכנגד החומה ולחוץ הוי כלחוץ לחומרא, דאין (שוחטין) [אוכלין] שם קק"ל, ואין פודין שם מע"ש, וכל שפתחן לחוץ וחללן לפנים, מכנגד החומה ולחוץ הוי כלחוץ, כיון דהוא בחוץ וגם פתחו לחוץ, ומכנגד החומה ולפנים הוי כלפנים לחומרא, דאין אוכלין שם קק"ל, ואין פודין שם מע"ש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב ממע"ש הט"ז, והמאירי במכות י"ב ב', וכנראה זהו מש"כ בפי' הריבמ"צ במשנתינו לפרש לד' ב"ש, דאין אוכלין שם קק"ל, ואין אוכלין שם מעשר בלא פדי' לחומרא, ולא פירש על איזה גוונא קאי, וכנראה היינו היכא דפתחו לפנים וחללו לחוץ, או פתחו לחוץ וחללו לפנים.

ונראה דמזה הוא שלמד הריבמ"צ דב"ש דאמרי דהכל כלפנים הוא אף לקולא, דאי נימא דהא דהכל כלפנים אי"ז אלא לחומרא, כדתניא בתוספתא, הרי היינו ב"ה, וכבר עמד ע"ז בס' ניר, עיי"ש, וכתב שם די"ל דט"ס נפלה בד' התוספתא.

טז] אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש לד' ב"ה דהוא אף לקולא, דמכנגד החומה ולפנים כלפנים הוי כלפנים ומותר לאכול שם מעשר וקדשים ואין מע"ש נפדה שם, ומכנגד החומה ולחוץ הוי כלחוץ ומותר לפדות שם מע"ש ואסור לאכלו שם, והתוי"ט עמד ע"ז דאי"ז כד' הירושלמי, ועיי"ש מש"כ בזה,[[342]](#footnote-343) והוא לטעמי' שפירש דהא דלב"ש הכל כלפנים הוא לחומרא, ולפ"ז בע"כ דהא דלב"ה מכנגד החומה ולפנים כלפנים ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ הוא אף לקולא, דאל"כ היינו ב"ש.

יז] אך בפי' מהרא"פ פירש דהא דלב"ש הכל כלפנים הוא לחומרא, וגם הא דלב"ש מכנגד החומה ולפנים כלפנים ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ הוא לחומרא, וכ"כ הגר"א בשנו"א הארוך, - ובד' המהרא"פ שם מבו' דפלוגתת ב"ש וב"ה הוא בגונא דפתחיהן לחוץ וחללן לפנים, דלב"ש אף מכנגד החומה ולחוץ הוי כלפנים לחומרא, ובס' ניר שם פירש לדבריו דהיינו דכיון דיש בהן מקצת חלל שהוא בפנים, שדינן לי' בתר פנים לחומרא,[[343]](#footnote-344) ולב"ה מכנגד החומה ולחוץ הוי לחוץ אף לקולא.[[344]](#footnote-345)

יח] בתוספתא פ"ב הי"ג תניא דב"ה אומרים מכנגד חומה ולפנים כלפנים ומכנגד חומה ולחוץ כלחוץ, א"ר יוסי זו משנת ר"ע, משנה ראשונה וכו' וב"ה אומרים הרי הן כלשכות את שפתחה לפנים כלפנים ואת שפתחה לחוץ כלחוץ, ובד' הגר"א בשנו"א הארוך מבו' דמפרש דהיינו דלדעת ר"ע הרי דכל שפתחיהן לפנים הוי מכנגד החומה ולפנים כלפנים ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ לחומרא, וכל שפתחיהן לחוץ הוי מכנגד החומה ולחוץ כלחוץ, ומכנגד החומה ולפנים כלפנים לחומרא, ולמשנה ראשונה הולכין אחר פתחיהן בין לקולא ובין לחומרא, וכל שפתחיהן לפנים הוי אף המקום שמכנגד החומה ולחוץ כלפנים, וכל שפתחיהן לחוץ הוי אף המקום שמכנגד החומה ולפנים כלחוץ,[[345]](#footnote-346) וכ"כ המנחת ביכורים.

אך החס"ד פירש דלדעת ר"ע אין הולכין אחר הפתח כלל, וכל שמכנגד החומה ולפנים הוי כלפנים אף לקולא וכל שמכנגד החומה ולחוץ הוי כלחוץ הוי לקולא, ולמשנה ראשונה הולכין אף אחר פתחיהן לחומרא, וכל שפתחיהן לפנים הוי אף המקום כמנגד החומה ולחוץ כלפנים לחומרא, וכל שפתחיהן לחוץ הוי אף המקום שמכנגד החומה ולפנים כלפנים לחומרא.

**פ"ג מ"ח**

א] **לשכות בנויות בקודש ופתוחות לחול תוכן חול,** בפי' הריבמ"צ כתב בתו"ד דכללא דמילתא בתר הפתח אנו הולכין, וכ"כ בפירש"י בפסחים פ"ו א' ד"ה תוכן חול, - ובטעם הא דהולכין אחר הפתח, כתב בחי' הר"מ קזיס במדות פ"א מ"ו, דהוא משום דלא נעשו הלשכות לתשמיש ביהמ"ק ואינם עיקר בבנין ביהמ"ק, וע"כ הן טפלות למקום שאליו הן פתוחות.

ב] בהא דהולכין אחר הפתח, כתב הצל"ח בפסחים פ"ו א' בסו"ד, דהיינו רק בפתח הנעשה לצאת ולבא דרך שם,[[346]](#footnote-347) אך בתשו' בית שלמה או"ח סימן כ"ח פקפק בזה, עיי"ש,[[347]](#footnote-348) ועיי"ש (בסוד"ה אלא שדברי) שכתב דהפתח הוא פחות מג"ט, לא מיקרי פתוח דכלבוד דמי.[[348]](#footnote-349)

ג] בתשו' חזון נחום ח"א סימן ה' סק"ח צידד דכל הא דאזלינן בתר הפתח, הוא כשהפתח פתוח, אך בזמן שהפתח מוגף לא אזלינן בתר הפתח, וכמו שאמרו בזבחים נ"ה ב' בדין שלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל, דמוגף כנעול דמי, - וצ"ע, דהתם ילפינן מקרא דבעינן שיהיו דלתות ההיכל פתוחין, ובזה הוא שאמרו דמוגף כנעול דמי, אך הכא לכאו' אף כשהפתח נעול אזלינן בתר הפתח,[[349]](#footnote-350) וכן צידד הדרך חכמה בביאוה"ל פ"ו מביהב"ח ה"ח.

ד] הר"ש הביא מתוספתא פ"ב הי"ד דתניא דבכה"ג דתוכה חול, אין אוכלין בה קד"ק ואין שוחטין בה קק"ל ואין חייבין עלי' משום טומאה, והחס"ד שם כתב לדקדק מהא דתניא דאין חייבין עלי' משום טומאה ולא תני דמותרת משום טומאה, דרק חיובא הוא דליכא אבל איסורא איכא, דהואיל ובנוי' בקודש דיינינן לה כקודש לחומרא.

ה] **וגגותיהן קודש,** בפסחים פ"ו א' פרכינן מינה לרב דאמר גגין ועליות לא נתקדשו, ומשני דאיירי כשגגותיהן שוין לקרקע עזרה, ופירש"י דמה"ט הוו גגים דידהו כי ארעא, וכ"כ הרמב"ם והר"ש והרא"ש במשנתינו, והרמב"ם בפ"ו מביהב"ח ה"ז, - אך בפי' הריבמ"צ כתב דבפסחים מפרשינן דהא דתנן דגגותיהן קודש, אי"ז לענין לאכול שם קק"ד ולשחוט שם קק"ל, אלא הוא לענין הבנין, דבכל הבנין האומנין נוטלין בקטנה ומחזירין בגדולה.[[350]](#footnote-351)

ו] **בנויות בחול ופתוחות לקודש תוכן קודש,** בתוספתא פ"ב הי"ד תניא דאוכלין בה קק"ד ושוחטין בה קק"ל וחייבין עלי' משום טומאה, וכ"כ הריבמ"צ והרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש.

אך בזבחים נ"ו א' אמרו דלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקודש אין שוחטין שם קק"ל, ואין חייבין משום טומאה, ופרכינן מהא דתנן הכא דתוכן קודש, ומשני דהוא מדרבנן, ופרכינן מהא דתניא דלשכות בנויות בחול ופתוחות לקודש מנין שהכהנים נכנסין לשם ואוכלים שם קק"ד ושירי מנחה ת"ל בחצר אהל מועד יאכלוה, התורה ריבתה חצירות הרבה אצל אכילה אחת, ומשני דאכילה שאני,[[351]](#footnote-352) והר"ש במשנתינו הביא לזה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מביהב"ח ה"ח.

ז] בד' הר"ש במשנתינו משמע דלפ"מ דמסיק דלענין אכילה שאני, מתפרש הא דתנן הכא דתוכן קודש, דהוא לענין אכילה, וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפ"ו מביהב"ח ה"ח, ולפ"ז לא מצינו דמדרבנן הוי תוכן קודש לענין איסור טומאה, וכ"כ החק נתן בזבחים שם בדעת הרמב"ם שם שלא הביא לדין זה, - אך הרדב"ז בהל' ביהב"ח שם כתב דהא דתנן הכא דתוכן קודש, הוא מדרבנן, וכ"כ בתשו' מהרי"ט יו"ד ח"ב סימן ד' ד"ה והי' אפשר לומר, וכ"כ המנ"ח במצוה שס"ב, והיד דוד בזבחים שם דקדק כן ממש"כ הרמב"ם שם דהנכנס לשם בטומאה פטור, ומשמע דפטור אבל אסור, וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד שם בשם הגרי"ז, וצ"ע.[[352]](#footnote-353)

ח] בפירש"י בזבחים שם ד"ה אין חייבין משום טומאה כתב דהא דאין חייבין על לשכות משום טומאה, הוא משום דלא נתקדשו בקדושת עזרה בשירי מנחה ובשיר של פגעים ובאו"ת, והקר"א שם הק' דאם לא נתקדשו בקדושת עזרה, מ"ט הן קדושין לענין אכילת קק"ל, כיון דלא נתקדשו כלל,[[353]](#footnote-354) וכתב דצ"ל דודאי נתקדשו בקדושת העזרה, ומכח זה הוא דנתרבו לאכילה, והא דאין שוחטין שם קק"ל הוא משום דלא חשיבי לפני אהל מועד, אע"ג דהוי כנגד הפתח, ועד"ז צידד החזו"א בזבחים סימן ט"ז סק"ד והא דאין חייבין עליהן משום טומאה, הוא משום דל"ה בכלל משכן ד'.

ובד' התוס' ביומא כ"ה א' ד"ה אין ישיבה משמע דגדר דינא דלשכות הוא שהן כעזרה לאכילת קק"ד מריבויא דקרא, ואינם חשובין כעזרה להתחייב עליהן משום טומאה, עיי"ש, וזהו שדנו התוס' שם אם יש בהן לאיסור ישיבה בעזרה, והיינו דליכא עלייהו קדושה גמורה דעזרה, ואין עליהן אלא קצת קדושת עזרה דסגי בזה לאכילת קק"ל.

ובתשו' מהרי"ט יו"ד ח"ב סימן ד' ד"ה והי' אפשר לומר מבו' דלא נתקדשו הלשכות כלל בקדושת עזרה, וכאשר כ"ה משמעות הגמ' בזבחים שם דהא דאין שוחטין שם אף כנגד הפתח הוא משום דלא קדיש, (ועיי"ש בגירסת השטמ"ק), והא דאוכלין שם קק"ד, גזה"כ הוא, ועמש"כ בזה בחי' הגר"ש פסחים סימן ט"ו סק"ב, ובס' משנת יעבץ יו"ד סימן כ"ז סק"ג.[[354]](#footnote-355)

ט] הריבמ"צ והר"ש הביאו להא דתניא בתוספתא פ"ב הי"ד דאין מקיימין לשכה הבנוי' בחול ופתוחה לקודש, - אך בסוגיית הגמ' ביומא כ"ה א' משמע דשפיר מצינו למימר שהי' לשכה הבנוי' בחול ופתוחה לקודש, וכ"נ בד' התוס' שם סוד"ה אין ישיבה, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם ח' ב' ד"ה דאי שכתבו בשם י"מ דלשכת פרהדרין היתה בנוי' בחול ופתוחה לקודש, וכ"כ הראב"ד בתמיד כ"ז א', וכ"נ בד' הרמב"ם בהלכותיו שהשמיט לדין זה דאין מקיימין כן.

ובס' משנת יעבץ יו"ד סימן כ"ז סק"ג כתב לישב, דדינא דהתוספתא דאין מקיימין לשכה זו, הוא לטעמי' דכל שתוכה חול ופתוחה לקודש שוחטין שם קק"ד וחייבין משום טומאה, והרי דיש ע"ז קדושת עזרה, וע"כ נמצא דאם בונה לשכה הפתוחה לקודש הוא מוסיף על אורך או רוחב העזרה, ואסור להוסיף על הבנין מדכתיב הכל בכתב,[[355]](#footnote-356) - אך לפ"מ דקי"ל דאין שוחטין שם קד"ק ואין חייבין משום טומאה, והרי דאין ע"ז קדושת עזרה, אלא הו"ל מקום קדוש לאכילת קק"ל, ל"ה כמוסיף על מידות העזרה, ולי"ב משום הכל בכתב.

י] התוס' ביומא ח' ב' ד"ה דאי כתבו בשם י"מ דכיון דלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקודש אין קדושות לגמרי בקדושת עזרה, דמה"ט אין חייבין עליהן משום טומאה, אף אין בהן לדינא דאין ישיבה בעזרה, וכ"כ השעה"מ בפ"ו מביהב"ח ה"ח בדעת הרמב"ם שם, וכ"כ החס"ד בפ"ב הי"ד, - אך התוס' שם נחלקו ע"ז והוכיחו מסוגיית הגמ' שם כ"ה א' דאין ישיבה בלשכות אלו, וכ"כ התוס' שם כ"ה א' ד"ה אין,[[356]](#footnote-357) וכ"כ בפי' הראב"ד לתמיד כ"ז א'.[[357]](#footnote-358)

והמהרי"ט בקונט' צורת הבית פ"ה הי"ז כתב דכל מה שאמרו בגמ' שם דאין ישיבה בלשכות אלו, הוא רק לפ"מ דס"ד דלשכות אלו נתקדשו לגמרי בקדושת עזרה, אך לפ"מ דמסקינן בזבחים דמה"ת תוכן חול, והא דאוכלין בהן קק"ל הוא מגזה"כ, י"ל דע"כ יש בהן ישיבה,[[358]](#footnote-359) ואף דמדרבנן הוי תוכן קודש, (ונתבאר לעיל אות ז'), מ"מ י"ל דלא גזרו איסור לישב בה.

יא] המשנ"ר כתב דהשוחט קדשים בלשכות אלו הבנויות בחול ופתוחות לקודש, חייב משום שחוטי חוץ, דכיון דלא נתקדשו לענין שחיטת קדשים, הו"ל כשחוטי חוץ, וכ"כ המקד"ד קדשים סימן כ"ז סק"ז, ובכ' הגרי"ז בזבחים ק"ז ב'.

אך המנ"ח במצוה קפ"ו אות ה' כתב דהשוחט שם קדשים אינו חייב משום שחוטי חוץ, דדמי לשוחט בגג ההיכל דאע"פ דאינו ראוי לשחוט שם, מ"מ אינו חייב משום שחוטי חוץ, וכ"כ העולת שלמה במעילה ג' ב', והחזו"א בזבחים סימן כ' (ב) סק"ה.

יב] השפ"א בזבחים י"ד א' נקט דאימורים שיצאו ללשכות אלו הבנויות בחול ופתוחות לקודש, אין נפסלין משום יוצא,[[359]](#footnote-360) וכ"כ בס' זרע אברהם סימן ז' סק"ב, ובכ' הגרי"ז בזבחים כ' ב', וכן צידד בחי' הגר"ש בפסחים סימן ט"ז סק"ב, עיי"ש,[[360]](#footnote-361) - אך הצ"פ בפ"ד ממתנו"ע נקט דאימורים או בשר עולה שיצאו לשם נפסלין ביוצא,[[361]](#footnote-362) וכ"כ המקד"ד בסימן י"ד סק"ט.[[362]](#footnote-363)

יג] **בנויות בקודש ובחול ופתוחות לקודש ולחול תוכן וגגותיהן מכנגד הקודש ולקודש קודש מכנגד החול ולחול חול,**[[363]](#footnote-364)המהרי"ט בקונט' צורת הבית פ"ה מביהב"ח ה"ט כתב לפרש הטעם בזה, דכל הא דאזלינן בתר הפתח הוא כשכל תשמישה דרך הפתח, אך כשיש לה ב' פתחים אחד לקודש ואחד לחול לא אזלינן כלל בתר פתח, אלא אזלינן בתר המקום, דכל שהוא בקודש הוי קודש, וכל שהוא בחול הוי חול, וכ"כ החס"ד בפ"ב הי"ד.

אך בספה"י לר"ת סימן תשע"א מבו' דהוא משום דבתר פתחה אזלינן, והפתח הפתוח לקודש מושך אחריו את חצי' הבנוי בקודש, והפתח הפתוח לחול מושך אחריו את חצי' הבנוי בחול, וכ"כ התו"י ביומא כ"ה א',[[364]](#footnote-365) וכ"נ בד' התוס' הרא"ש ובד' המאירי שם, עיי"ש.[[365]](#footnote-366)

יד] והנה למש"כ המהרי"ט דהא דמכנגד הקודש ולקודש קודש הוא משום דבכה"ג לא אזלינן כלל בתר הפתח, הרי דודאי דהויא תוכן קודש אף לשחיטת קק"ל ולחייב את הנכנס לשם בטומאה, וכמש"כ כן החס"ד שם.

ואמנם גם למש"כ ר"ת ודעימי' דהא דמכנגד הקודש ולקודש קודש, הוא משום דהפתח הפתוח לקודש מושך אחריו את חצי' הבנוי בקודש, מסתבר דהוי תוכן קודש לכל דבר, דכל הא דלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקודש אין תוכן קודש לשחיטת קק"ל ולחייב את הנכנס לשם בטומאה, הוא משום דמקומן הוא חול, אך כל שמקומן הוא קודש, אף דקדושתן היא מכח הא דהן נמשכין אחר הפתח, הוו קודש לכל דבר, וכ"כ המנ"ח במצוה שס"ב סק"ג.

טו] בד' המאירי ביומא שם מבו' דכל שהיא בנוי' חצי' בקודש וחצי' בחול, וחצי' שבקודש פתוח לחול וחצי' שבחול פתוח לקודש, הוי חצי' שבקודש חול, וחצי' שבחול קודש, עיי"ש, וכ"נ גם בד' ההון עשיר במשנתינו, וצ"ב.

ולמש"כ המהרי"ט דבכה"ג דיש לה ב' פתחים אין הולכין כלל אחר הפתח, אלא אחר מקום הבנין, ודאי דאף בכה"ג הוי חצי' שבקודש קודש וחצי' שבחול חול, וכ"כ השיח יצחק ביומא שם.

טז] בתוספתא בפ"ב הי"ד תניא דבנויות בקודש ופתוחות לקודש ולחול, תוכן קודש, ובנויות בחול ופתוחות לקודש ולחול תוכן חול, ומייתינן לה בירושלמי, - ובספה"י לר"ת שם כתב דהא דכשהיא בנוי' בקודש הוי תוכה קודש אף שהיא פתוחה לקודש ולחול, הוא משום דבכה"ג הפתח הפתוח לקודש מושך כל הקדושה אצלו להיות קודש, אך לד' המהרי"ט א"צ לזה, אלא היינו משום דבכה"ג אין הולכין כלל אחר הפתח, אלא אזלינן בתר מקומה, וכיון שהיא בנוי' בקודש הוי תוכה קודש.

יז] הרמב"ם בפ"ו מביהב"ח השמיט לדין זה, והמהרי"ט בקונט' צורת הבית בפ"ה מביהב"ח ה"ט כתב בדעתו דאף כשיש לה ב' פתחים הולכין אחר הפתחים, והחצי הסמוך לפתח הפתוח לקודש הוי קודש והחצי הסמוך לפתח הפתוח לחול הוי חול, אף אם כולה בנוי' בקודש, וכ"כ הר"מ קזיס במדות פ"א מ"ו בדעתו.[[366]](#footnote-367)

**פ"ג מ"ט**

א] **מע"ש שנכנס לירושלים ונטמא וכו' יפדה,** הר"ש והרא"ש הביאו למה שאמרו בב"מ נ"ג א' ובכ"ד אמרו דמע"ש שנטמא פודין אותו אף בירושלים, מדכתיב לא תוכל שאתו ואין שאת אלא אכילה.

והסה"ת בהל' א"י כתב כן לדינא בזה"ז, דמע"ש שנטמא יש לו פדיון אפי' בירושלים, וכ"נ מד' עוד מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן של"א סעיף קל"ה, והכס"מ בפ"ב ממע"ש ה"ד.

אך הכפו"פ בפרק מ"א כתב דבזה"ז אין למע"ש שנטמא פדיון בירושלים, דכל הא דיש לו פדיון הוא בזמן שנוכל לאכול פדיונו בקדושת מע"ש, אך בזה"ז דא"א לאכול פדיונו בקדושת מע"ש, אין לו פדיון, ובהמש"ד כתב דהוא משום דכל שאינו באכילה אינו בפדי', - ומשמעות דבריו דהוא, משום דמה שנתחדש דין פדיון במע"ש שנטמא בירושלים, הוא כדי שיוכל לאכלו בטהרה, וע"כ בזה"ז דא"א לאכול את פדיונו, אין לו פדיון, - ובחי' רמ"ש בב"מ מ"ד ב' כתב כן מטעם אחר, כיון דבלא הטומאה ג"כ אינו יכול לאכלו, משום דליכא בית, א"כ העדר האכילה אינו מסיבת הטומאה, ובכה"ג אין לו פדיון, עיי"ש, והמנחת שלמה בח"א סימן ס"ד אות ז' פירש זהו גם מכוון הכפו"פ שם בתו"ד.[[367]](#footnote-368)

ב] **בין שנטמא באב הטומאה בין שנטמא בולד הטומאה,** בירושלמי פליגי בה, דדעת בר קפרא דאב הטומאה דאורייתא וולד הטומאה דרבנן, ודעת ר' יוחנן דבין זה ובין זה דבר תורה.

ובביאור הפלוגתא נחלקו הראשונים, דבפי' הרא"ש כתב דולד הטומאה דרבנן הוא כגון שנגעו בכלים שנטמאו במשקין, דאין טומאתן אלא מדרבנן, וכ"כ הרע"ב,[[368]](#footnote-369) - אך בפי' הריבמ"צ כתב דולד הטומאה הוא מה שנגע בשרץ, ובסו"ד כתב דולד הטומאה אין טומאתו אלא מדרבנן, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וצ"ל דהיינו כמש"כ בפי' הרש"ס דהוא משום דאין אוכל מטמא אוכל מה"ת,[[369]](#footnote-370) וכ"כ התוס' חדשים והמשנ"ר, וכ"כ המער"ק בפ"ב ממע"ש הי"ב דכ"ה בנו"א בפיהמ"ש להרמב"ם.[[370]](#footnote-371)

ג] למש"כ הר"ש והרא"ש דהא דתנן הכא יפדה הוא בירושלים, והביאו למה שאמרו דמע"ש שנטמא יש לו פדיון אפי' בירושלים, משמע דאף כשנטמא בולד הטומאה דרבנן יש לו פדיון אפי' בירושלים, שהרי כשנטמא בולד הטומאה בחוץ ונכנס, מהני לו הפדיון אף בירושלים, וגם כשנטמא בולד הטומאה בפנים דיפדה ויאכל בפנים, אי"ז משום דלא חייל הפדיון, אלא משום קליטת המחיצות, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ב ממע"ש הי"ב, דמשמעות דבריו דאף כשנטמאו הפירות בולד הטומאה דרבנן יש להן פדיון אף בירושלים, (ואם נטמאו קודם שנכנסו לירושלים, מהני הפדיון בירושלים להתיר לאוכלן בכל מקום), וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי, ופירש דאף דהוא טהור מדאורייתא, ומע"ש טהור אינו נפדה בירושלים מדאורייתא, מ"מ כיון שאינו יכול לאוכלו, מותר לפדותו בירושלים, והיינו משום דהו"ל בכלל לא תוכל שאתו.

אך האו"ש שם צידד בדעת הרמב"ם דאינו יכול לפדותו בירושלים, כיון דמדאורייתא טהור הוא,[[371]](#footnote-372) וכ"ה מבו' בד' החזו"א בדמאי סימן ג' סק"ז, עיי"ש שכתב דלקוח בכסף מעשר שנטמא בולד הטומאה ונפדה צריך לאכלו בירושלים, הוא משום דמדאורייתא הוא טהור ואין פדיונו פדוי, - ועמש"כ בזה הישועות מלכו שם ה"ח.

ד] ונפ"מ רבתא למעשה בזה, דהנה דעת רבים מקמאי דאין אוכל פחות מכביצה מקב"ט מדאורייתא, והמ"ב בסימן קנ"ח סק"ט כתב כן לדינא, ולפ"ז יש לדון בדין מע"ש פחות מכביצה שנטמא, דאין טומאתו אלא מדרבנן, אם יש לו פדיון בירושלים, - ולפי הנ"ל נמצא, דלדעת הגר"א ומשמעות ד' הרמב"ם והר"ש והרא"ש יש לו פדיון אף בירושלים, כיון דאינו יכול לאכלו מכח טומאה זו, אך לדעת האו"ש והחזו"א אין לו פדיון בירושלים, כיון דמדאורייתא טהור הוא.

ה] המנחת שלמה בח"א סימן ס"ד נסתפק בפירות מע"ש שנתבשלו עם מאכלות אסורות, או שנתערב בתוך יין של מע"ש יין האסור בשתי', או שלקח בהמה וחי' בכסף מעשר ונטרפו, אם כיון דאין ראויין לאכילה, יש להן פדיון אפי' בירושלים, דהו"ל בכלל לא תוכל שאתו, או דכיון שאיסורן הוא מחמת דבר אחר אין להן פדיון,[[372]](#footnote-373) - ועיי"ש שכתב להוכיח לזה ממש"כ הגר"א דמע"ש שנטמא בולד הטומאה דרבנן יש לו פדיון בירושלים, וכ"נ בד' הרמב"ם, כיון דאינו ראוי לאכילה, אף דמדאורייתא אין עליו שם "טמא", דאף דנימא דכל שאינו ראוי מדרבנן חשיב כאינו ראוי מדרבנן, מ"מ אין עליו שם טמא, - וממשה"ק המנ"ח במצוה תמ"ב דבזה"ז יהא מותר לפדות מע"ש טהור גם בירושלים, משום דאינו ראוי לאכילה הואיל ואין בית.[[373]](#footnote-374)

אך כתב להוכיח דלא כן ממה שאמרו בירושלמי לעיל ה"ב דהא דאין לוקחין תרומה בכסף מעשר כדי שלא יביאנו לידי פסול, היינו ע"י מגע טבו"י, דלאכלו אינו יכול שהוא טמא דבר תורה מחמת התרומה שנפסלת במגע טבו"י, ולפדותו אינו יכול שהוא טהור דבר תורה, ופירש הגר"א דהיינו דאף דהוא טמא מכח תרומה ואינו יכול לפדותו, מ"מ אסור לפדותו כיון שהוא טהור מכח מע"ש,[[374]](#footnote-375) וכ"כ בפי' הרש"ס, והרי דאף דאינו ראוי לאכילה מכח טומאת התרומה, מ"מ אין לו פדיון, ובע"כ דאין מע"ש נפדה אלא כשאינו ראוי משום טומאה, ולא כנשאסר מחמת דבר אחר, וכ"כ בס' ניר שם, דכיון דהא דמע"ש שנטמא ילפינן לה מדכתיב לא תוכל שאתו, ס"ל דדוקא אם האיסור הוא מצד מעשר, ולא מכח קדושה אחרת שנטפל בה, וכ"כ הזכר יצחק בסימן ע"ד (ד"ה בעברי ראיתי).

ועיי"ש שכתב דאף דמע"ש שאינו ראוי לאכילה נפדה אף כשאי"ז מחמת טומאה, דבקרא דלא תוכל שאתו לא נתפרש דהיינו רק כשהוא מחמת טומאה, מ"מ היינו רק כשאינו נאכל מחמת המעשר, דמלישנא דקרא דלא תוכל "שאתו", ילפינן דהיינו היכא דהגריעותא היא משום המעשר, אך כשאינו נאכל מחמת דבר אחר אין לו פדיון, וע"כ כל שנטמא בטומאה דרבנן, הרי דאף דאין עליו שם טמא, מ"מ כיון דאיסורו הוא משום דיני המעשר, מהני פדיון, וכ"ה גם במשה"ק המנ"ח דיהא מותר לפדות בזה"ז בירושלים, משום דמדיני המעשר אינו נאכל כשאין בית, ומשא"כ בלוקח תרומה בכסף מעשר ונטמא בטבו"י, כיון דהא דאינו נאכל אי"ז מכח דין המעשר, אלא מכח דין התרומה, אין לו פדיון, - ולפ"ז נמצא דבהני גווני שנאסר המע"ש באכילה, משום שנתבשל עם מאכ"א וכיו"ב, אין לו פדיון, כיון דאין איסורו מכח דין המעשר.[[375]](#footnote-376)

ו] **ב"ש אומרים הכל ייפדה ויאכל בפנים חוץ משנטמא באב הטומאה בחוץ,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דטעמא דב"ש דיאכל בפנים, הוא כדי שלא יהיו אומרים ראינו מע"ש נכנס לירושלים ויוצא, והא דהוא נפדה ולא חיישינן שיאמרו ראינו מע"ש שנכנס לירושלים ונפדה, הוא משום דאין קול יוצא לפדוי, והא דאם נטמא באב הטומאה בחוץ ייפדה ויאכל בחוץ, הוא משום דכשנכנס טמא אין המחיצה קולטתו, ומשא"כ כשנטמא בפנים דכיון שנכנס טהור המחיצה קולטתו, - וצ"ל דהיינו, דאף דהא דיאכל בפנים הוא מגזירה שמא לא יהיו אומרים ראינו מע"ש נכנס לירושלים ויוצא, וגזירה זו שייכא אף כשנטמא בחוץ, מ"מ לא אסרו מכח זה אלא היכא דאיכא לקליטת המחיצות, דאף דמדינא מהני הפדיון להתיר להוציא המע"ש חוץ לירושלים, מ"מ אסרו חכמים להוציאו, ומשא"כ כשנכנס טמא דאין המחיצה קולטתו, לא גזרו שלא לאכלו בחוץ.

ז] אך לפי הגירסא שלפנינו בירושלמי נחלקו בטעמא דב"ש, אם הא דיאכל בפנים הוא כדי שלא יהיו אומרים ראינו מע"ש נכנס לירושלים ויוצא, או הוא משום דכל שנטמא בפנים מחיצה קולטתו,[[376]](#footnote-377) - וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דטעמא דב"ש אינו משום גזירה, אלא מדינא הוא דכיון דקלטוהו מחיצות אסור להוציאו, ורק בנטמא באב הטומאה בחוץ מותר להוציאו לפי שבשעה שנכנס ל"ה ראוי לאכילה ול"ה בו קדושה כלל.

ח] בד' הירושלמי מבו' דאף דמע"ש טמא שנכנס לירושלים אין מחיצה קולטתו, מ"מ כ"ז הוא כשנטמא בטומאה דאורייתא, אך כשנטמא בטומאה דרבנן מחיצה קולטתו, - וצ"ל דאף למש"נ לעיל אות ג' מד' הראשונים דגם כשנטמא המע"ש בטומאה דרבנן יש לו פדיון אף בירושלים, משום דקרינן בי' לא תוכל שאתו, מ"מ אי"ז טעם דלא תהא מחיצה קולטתו.

והטעם בזה הוא לפמש"נ לעיל מ"ה אות ב', דדין קליטת מחיצות האוסר להוציאו, אי"ז מגזירה שמא יבא לפדותו בירושלים, וכמש"כ המשנ"ר לעיל שם, אלא הוא דין בפנ"ע דאסור להוציאו משום דמפקיע בכך את קדושתו, כמש"כ התוס' שאנץ בב"מ נ"ג א' והתוס' הרא"ש בסנהדרין קי"ג א', או מגזירה שמא יבא לאכלו בחוץ.

ויסוד הדין בזה הוא לפ"מ שאמרו במכות י"ט ב' דמע"ש חייבין עליו משראה פני החומה, מדכתיב לפני ד' אלקיך תאכלנו, וכתיב לא תוכל לאכול בשעריך, כל היכא דקרינן ביה לפני ד' אלקיך תאכלנו קרינן בי' לא תוכל לאכול בשעריך וכו', והיינו דכשנכנס המע"ש לירושלים נקבע דדינו הוא לאכלו בירושלים, וע"כ הוא דחייבין עליו חוץ לירושלים, וכשמוציאו חוץ לירושלים חשיב דמפקיע בכך את קדושתו.

וע"כ אף דמע"ש טמא אין מחיצה קולטתו, והיינו משום דמע"ש טמא שנכנס לירושלים ויצא אין לוקין עליו, וכמו שאמרו בירושלמי לעיל פ"ב ה"א דאין לוקין אלא על מע"ש טהור שנכנס לירושלים ויצא, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"א, כ"ז הוא כשנטמא בטומאה דאורייתא, דלי"ב דין אכילה, ולא קרינן בי' לפני ד' אלקיך תאכלנו, אך כל שנטמא בטומאה דרבנן ומדאורייתא יש בו דין אכילה, קרינן בי' לפני ד' אלקיך תאכלנו, דאף דבפועל אינו ראוי לאכילה, (וע"כ קרינן בי' לא תוכל שאתו), מ"מ כיון דיש בו דין אכילה, קרינן בי' לפני ד' אלקיך תאכלנו, וע"כ יש בזה לדין קליטת מחיצות.[[377]](#footnote-378)

ט] בחי' רבינו דוד בסנהדרין קי"ב ב' צידד דמע"ש טמא שנכנס לירושלים קלטוהו מחיצות ואסור להוציאו מירושלים קודם פדיון, וכן צידד הר"ן שם, - וצ"ע ממה שאמרו בירושלמי הכא דבשעה שנטמא בחוץ אין מחיצה תופסתו, והרי דמע"ש טמא שנכנס לירושלים לי"ב קליטת מחיצות, וא"כ הדין נותן דמותר להוציאו מירושלים אף קודם פדיון, - אך בביאור הגר"א לירושלמי כתב דכשנטמא בחוץ לא נתפס במחיצה כלל ולפיכך מותר להוציא "אחר פדיון" לחוץ, ומשמע דאף דמעש טמא אין מחיצה תופסתו, מ"מ יש בו לקליטת מחיצות לענין דאסור להוציאו מירושלים קודם פדיון, וצ"ע.

י] **ב"ה אומרים הכל ייפדה ויאכל בחוץ חוץ משנטמא בולד הטומאה בפנים,** בפי' הריבמ"צ כתב דהא דכשנטמא בולד הטומאה בחוץ נפדה ונאכל בחוץ, אע"ג דקליש לי' טומאה, דולד הטומאה דרבנן, כדעת בר קפרא, הוא משום דלא תפסי לי' מחיצות, ומשא"כ כשנטמא בולד הטומאה בפנים שכבר תפסוהו מחיצות, וע"כ אף שנטמא אח"כ בולד הטומאה לא יוציאנו, ול"ה כמע"ש שנטמא דנפדה ונאכל בחוץ, משום דלא נטמא אלא בולד הטומאה דקליש דטומאתו היא מדרבנן.

אך הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דפריך לדעת בר קפרא דולד הטומאה דרבנן, דא"כ מ"ט כשנטמא בולד הטומאה בחוץ ייפדה ויאכל בחוץ, הרי אין טומאתו אלא מדבריהם, ומשני דאיירי כשהכניסו ע"מ שלא תתפסנו מחיצה לפי שהוא טמא מדרבנן, ופריך עלה דאטו במע"ש שהכניסו טהור ע"מ שלא תתפסנו מחיצה אין מחיצה תופסת כלום, וא"כ היאך מהני בנטמא בולד הטומאה דרבנן מה שהכניסו ע"מ שלא תתפסנו מחיצה,[[378]](#footnote-379) - ובפי' הרא"ש כתב דל"ק כולי האי, שהרי אמרו בב"מ נ"ג ב' דמחיצה לקלוט דרבנן, וכל שנטמא בחוץ אפי' בטומאה דרבנן לא גזור.

יא] ולמש"כ הרא"ש דהא דכשנטמא בולד הטומאה דרבנן לי"ב קליטת מחיצות הוא משום דמחיצה לקלוט דרבנן, הרי דכ"ז הוא לענין דין קליטת מחיצות דאסור להוציאו, אך לענין הך דינא דמע"ש אינו נפדה בירושלים דהוא דינא דאורייתא ל"מ תנאו כלל, - ואך דלענין זה ל"ב לתנאו, וכמש"נ לעיל אות ג' דאף דנטמא בולד הטומאה דרבנן, מ"מ קרינן בי' לא תוכל שאתו, ויש לו פדיון אף בירושלים.[[379]](#footnote-380)

יב] אמנם למש"כ הגר"א דגם במע"ש טהור מהני תנאו דאם עבר ופדאו פדוי, מבו' לכאו' דמהני התנאי אף לענין דינא דאורייתא, דבפשוטו הא דמע"ש טהור שפדאו בירושלים אינו פדוי, הוא מדאורייתא, - אך שמא יש ללמוד מד' הגר"א דכל הא דל"מ פדיון מע"ש בירושלים אף בדיעבד אינו אלא מדרבנן, אך מדאורייתא אף דאסור לפדותו מ"מ אם עבר ופדאו פדוי, ויתפרש בזה טעם הא דמפלגינן דבמע"ש טהור מהני תנאו דאם עבר ופדאו פדוי, ול"מ תנאו להתיר לפדותו לכתחילה, והיינו משום דהא דאסור לפדות מע"ש בירושלים הוא מדאורייתא וע"ז ל"מ התנאי, והא דאם עבר ופדאו אינו פדוי אינו אלא מדרבנן, וע"ז מהני התנאי, וצ"ע.

יג] בד' הרמב"ם בפ"ב ממע"ש הי"ג משמע להדיא דכל הא דשרי להוציאו כשנטמא בולד הטומאה בחוץ, הוא כשהתנה להדיא שלא תתפסם המחיצות, וכ"נ בד' המאירי בב"מ נ"ג ב', - אך הגר"א בשנו"א כתב דכיון דכשהכניסו הי' טמא מדרבנן, הי' דעתו שלא תתפסנו המחיצה, והוי כאילו התנה כן, ואף בסתם הוי כאילו התנה.

**פ"ג מ"י**

א] **הלקוח בכסף מעשר שנטמא יפדה,** נחלקו הראשונים בדין לקוח בכסף מעשר טהור, אם הוא נפדה חוץ לירושלים, דהרמב"ם והר"ש במשנתינו כתבו דאף לרבנן אינו נפדה, וכ"ה מבו' בד' הריבמ"צ והרא"ש, וכ"כ הר"ש והרא"ש לעיל פ"א מ"ה ובדמאי פ"א מ"ב, וכ"כ התוס' בזבחים מ"ט א' ד"ה והרי מעשר והשטמ"ק שם בשם תור"פ, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"א, והשטמ"ק בב"מ נ"ה ב' בשם הראב"ד.

אך בפירש"י בב"מ נ"ה ב' ד"ה ויחזור ויפדה וד"ה וחכ"א מבו' דלקוח בכסף מעשר נפדה בריחוק מקום, והתוס' שם והר"ש והרא"ש בדמאי שם תמהו על דבריו, וכן צידד התוס' הרשב"א בפסחים ל"ח ב', עיי"ש.

ב] בעיקר מש"כ הראשונים דלקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה בריחוק מקום, למדו לזה מכ"ד, **א** הרמב"ם והר"ש וש"ר למדו לזה מהא דהשיב ר' יהודה במשנתינו דלא אם אמרתם וכו' תאמר בלקוח בכסף מעשר שאינו נפדה בריחוק מקום, - אך בדעת רש"י צ"ל כמש"כ התוס' הרשב"א בפסחים בשם ר"י דר' יהודה מהדר הכי לפי סברתו, ואיהו יליף מקרא דכסף ראשון ולא כסף שני, אך לרבנן אף לקוח טהור נפדה בריחוק מקום.[[380]](#footnote-381)

**ב** הר"ש והרא"ש בדמאי שם למדו לזה מהא דתנן לעיל מ"ד דמעות בירושלים ופירות במדינה אומר הרי המעות הללו מחוללות על הפירות ובלבד שיעלו הפירות ויאכלו בירושלים, והרי דלקוח בכסף מעשר אינו נפדה, וע"כ צריך להעלות את הפירות ולאכלם בירושלים, - ועמש"נ לעיל שם אות ג' מש"כ התוס' שאנץ והריטב"א בב"מ נ"ה ב' בישוב ד' רש"י.

**ג** הר"ש והרא"ש שם למדו לזה מהא דתנן לעיל פ"א מ"ה דהלוקח פירות וכו' ואם אין מקדש ירקבו, והרי דאין להן פדיון, וכן הוכיחו התוס' שאנץ ותוס' הרא"ש בב"מ נ"ה ב', - ולדעת רש"י לכאו' בעכצ"ל דהך מתניתין היא כר' יהודה דלקוח בכסף מעשר אין לו פדיון, וצ"ע.

ג] מד' הראשונים שלמדו להא דלקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה בריחוק מקום ממשנתינו, מבו' דהא דאינו נפדה הוא מדאורייתא,[[381]](#footnote-382) וזהו שהשיב ר' יהודה לחכמים דשאני לקוח בכסף מעשר דאינו נפדה טהור אף בריחוק מקום, ול"ד לפירות מע"ש דנפדין טהורין בריחוק מקום, - אך התוס' בפסחים ל"ח א' סוד"ה ר' יהודה אומר כתבו בשם ר"י דאינו אלא מדרבנן, - ובד' השטמ"ק בב"מ נ"ה ב' בשם הראב"ד מבו' שנסתפק בזה, אם הא דאינו נפדה הוא מדאורייתא, או דהוא מדרבנן, מפני שנעשה בהם מעשה ירושלים, ויאמרו דהוא מע"ש שיצא מירושלים ונאכל בחוץ, ועיי"ש שכתב לפרש עוד דהוא משום קנס שעבר וחילל כסף על פירות חוץ לירושלים, ודחה לזה.

ד] בזבחים מ"ט א' פריך דמצינו טפל חמור מן העיקר, דמעשר נפדה ולקוח בכסף מעשר אינו נפדה, ומשני דהתם הוא משום דלא אלים למתפס פדיוני'.

ובפירש"י שם פירש דפרכינן מהא דלר' יהודה מע"ש שנטמא נפדה אפי' בירושלים, ולקוח בכסף מעשר שנטמא אינו נפדה,[[382]](#footnote-383) - אך התוס' שם כתב די"ג דפרכינן מהא דלרבנן מע"ש טהור נפדה בריחוק מקום, ולקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה בריחוק מקום.[[383]](#footnote-384)

והתוס' שם הוכיחו מד' התוספתא דהא דלרבנן לקוח בכסף מעשר אינו נפדה, ל"ה כטפל חמור מן העיקר, וכתבו דהיינו משום דהא דלקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה בריחוק מקום, הוא משום דהא דמעשר עצמו טהור נפדה בריחוק מקום, הוא כדי ליקח בדמים בירושלים בקר וצאן יין ושכר, כדכתיב ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך, אך כל שלקח בו פירות חוץ לירושלים כדי לאוכלם בירושלים, לא יפדה, כמו שלא הי' פודה מה שהי' לוקח בירושלים, וכ"כ הר"ש במשנתינו, ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד בזבחים שם להוסיף ביאור בזה, - והשטמ"ק שם כתב בשם תור"פ, דהא דלקוח בכסף מעשר אינו נפדה בריחוק מקום, הוא משום דהא דאמר רחמנא במע"ש טהור שפודין אותו חוץ לירושלים, הוא בשביל טורח הדרך שחס רחמנא על טרחו, כדכתיב כי ירחק ממך הדרך, וזה שלקח מן הכסף פירות בריחוק מקום כדי לאכלו בירושלים, גלי דעתי' דאינו חס על טרחו, וע"כ אינו נפדה כשהוא טהור.

ה] ונמצא לפ"ז ג' דרכים בהא דאף לרבנן לקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה בריחוק מקום מדאורייתא, דלדעת התוס' הוא משום דהו"ל כלוקח מע"ש בירושלים שאין להן פדיון, ול"ד למע"ש עצמו שין לו פדיון חוץ לירושלים דהוא כדי לקנות בדמיו בקר וכו', - ולדעת התור"פ הוא משום דגלי דעתי' דאינו חס על טרחו, וכל הא דמע"ש עצמו נפדה חוץ לירושלים הוא בשביל טורח הדרך שחס רחמנא על טרחו, - ולגירסת הספרים דפירכת הגמ' התם היא מהא דלרבנן לקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה, וע"ז משני דהוא משום דלא אלים למתפס פדיוני', מבו' דהא דלקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה אף חוץ לירושלים הוא משום דלא אלים למתפס פדיוני'.[[384]](#footnote-385)

ו] התוס' הרשב"א הנוספות בפסחים שם כתב בשם ר"י, דהא דלקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה בריחוק מקום, ילפינן לה מקרא דכסף ראשון ולא כסף שני, - והשטמ"ק בב"מ נ"ה ב' כתב בשם הראב"ד די"ל דהוא משום דכי לא תוכל שאתו ונתת בכסף אמר רחמנא, פעם אחת הוא נפדה ואינו נפדה ב' פעמים, וכתב דאע"ג דאמרינן הכסף ואפי' כסף שני, היינו משום דכסף כסף ריבה, אבל מעשר נפדה פעם אחת ואינו נפדה ב' פעמים, - אך בד' ש"ר לא מצינו דילפינן לה מקרא, ורק לר' יהודה דאף לקוח בכסף מעשר טמא אינו נפדה בריחוק מקום כתבו דילפינן לה מקרא דכסף ראשון ולא כסף שני, וי"ל דהא דאינו נפדה הוא מסברא מכח הני טעמי שנתבאר לעיל אות ה'.

ז] בד' התוס' שאנץ בב"מ נ"ה ב' מבו' דכל הא דלקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה, הוא רק כשהי' דעתו להעלותו לירושלים, אך אם הי' דעתו לפדותו יש לו פדיון, וכ"נ גם בד' התוס' שם, וכן הוכיח המקד"ד בסימן נ"ח סק"ג מד' התוס' בקידושין נ"ו א' ד"ה אבל,[[385]](#footnote-386) - וזה מתפרש למש"כ התוס' בזבחים והר"ש במשנתינו דהא דלקוח טהור אינו נפדה הוא משום דלקחם כדי לאוכלם בירושלים, והו"ל כמו לוקח בירושלים, או למש"כ השטמ"ק בזבחים שם בשם תור"פ דהא דאינו נפדה הוא משום דכל שלקח פירות בריחוק מקום כדי לאכלו בירושלים גלי דעתי' דאינו חס על טרחו, והני טעמי הם רק כשלקח הפירות ע"מ לאכלם בירושלים, אך כל שלקחם ע"מ לפדותם, שפיר יש להן פדיון בריחוק מקום.

ח] **ר' יהודה אומר יקבר,** בירושלמי מפרשינן דטעמא דר' יהודה הוא מדכתיב כסף ודרשינן כסף ראשון ולא כסף שני, ואמרו לפ"ז, דהא דהשיב ר' יהודה על הק"ו, היינו לדבריהם דרבנן, דלדידי' ילפינן מקרא דלקוח בכסף מעשר שנטמא אין לו פדיון, ואף לדבריהם דרבנן דלית להו קרא ובאו ללמוד מק"ו דנפדה, אית לי' פירכא.

והתוס' בב"מ נ"ג ב' ד"ה כר' יהודה הביאו להא דפריך ר' יהודה הכא להק"ו, והק' דא"כ מ"ט בעי לקרא דכסף ראשון ולא כסף שני, וכתבו דהוא אסמכתא בעלמא, א"נ דטרח וכתב לה קרא, - והפנ"י שם תמה ע"ז, דאף דפריך ר' יהודה להק"ו, וליכא למילף מק"ו דלקוח שנטמא נפדה, מ"מ בעינן קרא למעוטי, דבלא קרא מ"ט נימא דשאני דין לקוח שנטמא מדין מע"ש עצמו שנטמא דנפדה, - ועוד דבלא קרא דכסף ראשון ולא כסף שני הרי אף לקוח טהור הי' נפדה בריחוק מקום, ונמצא דכל הא דפריך ר' יהודה להק"ו, הוא רק מכח קרא דכסף ראשון ולא כסף שני, וכיון דלא ס"ל להק"ו, מוקי לקרא דכסף ראשון ולא כסף שני אף בלקוח שנטמא, ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"ב סימן י"ט.

אך כבר עמדו דד' התוס' שם מתפרשים למש"כ התוס' הרשב"א הנוספות בפסחים שם בתחילת דבריו, דאיכא תרי כספים, חד ללמד דלקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה בריחוק מקום, וחד ללמד דלקוח בכסף מעשר טמא אינו נפדה, וזהו שהק' התוס', דמ"ט בעי ר' יהודה קרא בפנ"ע דלקוח בכסף מעשר שנטמא אינו נפדה, הרי כיון דפריך ר' יהודה להק"ו דרבנן, תו אין לנו לחלק בין לקוח בכסף מעשר טהור ללקוח בכסף מעשר טמא, והדין נותן דאף לקוח בכסף מעשר טמא אינו נפדה.[[386]](#footnote-387)

ט] בתמורה ל"ג ב' תנן דתרומה טמאה הויא מן הנשרפין, והתוס' הרא"ש בשבת כ"ה א' הק', דמנ"ל דתרומה טמאה דוקא בשריפה, ומ"ש ממע"ש דתנן הכא ד[לקוח בכסף] מע"ש שנטמא איכא למ"ד דפודין אותו אפי' בירושלים ואיכא למ"ד דיקבר, אבל שריפה לא בעי אליבא דכו"ע,[[387]](#footnote-388) וכתב דתרומה מקדש ילפינן דהוא בשריפה, ולעיל מינה הביא למה שאמרו במעילה י"ט א' דילפינן קדש ותרומה זמ"ז בגז"ש דחטא חטא, - ולא נתפרש בדבריו דמ"ט לא ילפינן מע"ש מקדש דאף מע"ש שנטמא הוי בשריפה, מדקריי' רחמנא קדש, וגם הוקשו קדש ומעשר זל"ז, כמו שאמרו בפסחים כ"ד א', (והתוס' הרא"ש שם לעיל מינה הביא לזה).[[388]](#footnote-389)

י] המשנ"ר הק' דמ"ט אמרינן דיקבר, הרי מע"ש שנטמא מותר לסוכו בטומאה, וכמו שאמרו ביבמות ע"ד א', וילפינן לה מדכתיב ולא נתתי ממנו למת, הא לחי דומיא דמת נתתי, ואיזהו דבר ששוה בחיים ומתים הוי אומר זו סיכה, וכתב דצ"ל דהוא משום דחיישינן לתקלה שיבא לאכול ממנו, - ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דיקבר ואסור לשורפו, אף דאיסורא דביעור בטומאה, הוא רק כשנהנה ממנו בשעת שריפתו, והיינו משום דחיישינן לתקלה שמא יהנה ממנו בביעורו.[[389]](#footnote-390)

יא] המשנ"ר נקט בפשיטות דמע"ש טמא מותר להאכילו לבהמה,[[390]](#footnote-391) - וצ"ע דלכאו' דכ"ה דמע"ש טהור לא ניתן אלא לאכילה ושתי' וסיכה, ואסור להאכילו לבהמה, והתוס' ביבמות ע"ג א' (סוד"ה נכסי כהן) כתבו דלמ"ד דמע"ש ממון גבוה ה"ז אסור מדאורייתא, ולמ"ד דממון הדיוט ה"ז אסור מדרבנן,[[391]](#footnote-392) והמנחת ברוך בסימן ק"ג האריך דלכו"ע אסור מה"ת להאכילו לבהמה, עיי"ש, אף כשנטמא אסור להאכילו לבהמה, וכ"כ המקד"ד בקדשים סימן י"ז סק"ט, והדרך אמונה בפ"ג ממע"ש סקפ"א.

והנה אמנם יש מקום לדון בזה, דאף דמע"ש טהור אסור להאכילו לבהמה, היינו משום דהוא עומד לאכילת אדם, והו"ל כתרומה טהורה דאסור להאכילה לבהמה, אך לקוח בכסף מעשר שנטמא לר"י דאין לו פדיון דאינו ראוי לאדם, מותר להאכילו לבהמה, - ולא מיבעיא לדעת רש"י בכ"ד **ודעימי' דמאכילין תרומה טמאה לבהמת כהן,[[392]](#footnote-393) ונתבאר לעיל פ"ב מ"ד אות י"ג, אלא גם לדעת התוס' ודעימייהו דתרומה טמאה דינה בשריפה ואסור להאכילה לבהמתו, ונתבאר לעיל שם, הרי כ"ז הוא משום דתרומה טמאה דינה בשריפה, אך לקוח בכסף מעשר שנטמא דאין דינו בשריפה, שפיר י"ל דמותר להאכילו לבהמה, ודמי לתרומת חמץ טהורה, שאמרו בפסחים ל"ב א' דאם רצה מריצה לפני כלבו, וכתבו התוס' וש"ר דהוא משום דאין דינה בשריפה.**

יב] אמנם הנה בפי' הרש"ס לעיל פ"ב ה"ג כתב דאף דמותר להאכיל כרשיני תרומה לבהמה, וילפינן לה בתו"כ אמור פר' ה' ה"ו מקרא מ"מ כרשיני מע"ש אסור להאכילן לבהמה, דאין מע"ש נאכל אלא לאדם כדכתיב ואכלת,[[393]](#footnote-394) וכ"ה מבו' בד' ה"ר יהוסף שהביא המלאכת שלמה לעיל פ"ב מ"ג, - והיינו דשאני תרומה דניתנה אף לבהמה, ואף דכל שהיא ראוי' ועומדת לאדם, אסור להאכילה לבהמה, לדעת התוס' ודעימייהו (ונתבאר לעיל פ"ב מ"ד אות י"א בהערה), מ"מ כרשינין דעיקרן לבהמה מותר להאכילן לבהמה, אך מע"ש לא ניתן כלל לבהמה, וע"כ אף דכרשינין הוי עיקרן לבהמה, מ"מ לא הותר להאכילן לבהמה, ואף למש"כ התוס' דלמ"ד דמע"ש ממון הדיוט מותר מדאורייתא להאכילו לבהמה, מ"מ הא דמדרבנן אסור להאכילו לבהמה, הוא משום דלא הותר אלא לאכילה דמתקיים בזה דין המע"ש.[[394]](#footnote-395)

ולפ"ז הדין נותן, דאף לקוח בכסף מעשר שנטמא דאינו ראוי לאדם, אסור להאכילו לבהמה, משום דלא ניתן מע"ש כלל לאכילת בהמה, - ול"ד לתרומה דניתנה אף לאכילת בהמה, וע"כ כל שאינה ראוי' לאדם מותר להאכילה לבהמה.

יג] ויש מקום לדון דהדבר תלוי בפלוגתת קמאי בדין מע"ש טהור אם ניתן להדלקה, ונתבאר הפלוגתא בזה לעיל פ"ב מ"א אות ב', דאמנם לדעת רש"י ודעימי' דלא ניתן מע"ש אלא לאכילה ושתי' וסיכה ולא להדלקה, הרי דה"נ לא ניתן לאכילת בהמה, אך לדעת הר"ש והרא"ש ודעימייהו דניתן מע"ש אף להדלקה, י"ל דה"נ ניתן אף לשאר הנאות ואף לאכילת בהמה, עכ"פ כשאינו ראוי לאדם.[[395]](#footnote-396)

אך נראה דגם לדעת הר"ש והרא"ש ודעימייהו דניתן מע"ש אף להדלקה, הוא דין בפנ"ע בהדלקה, וילפינן לה מקרא דולא ביערתי ממנו בטמא, הא בטהור מותר, אך לא ניתן לשאר הנאות ולאכילת בהמה, - וכ"נ ממשמעות מתניתין לעיל פ"ב מ"ג דאף דתלתן של תרומה מותר לחוף בו, מ"מ תלתן של מע"ש אסור לחוף בו ולא הותר אלא לאכילה, וכ"כ הרש"ס והגר"א בשנו"א הקצר שם, והיינו משום דמע"ש לא ניתן אלא לאכילה.[[396]](#footnote-397)

יד] **לא אם אמרתם וכו' תאמרו בלקוח בכסף מעשר שאינו נפדה טהור ובריחוק מקום,** לא נתפרש מה השיבו חכמים ע"ז, והיאך הוכיחו מהא דמע"ש שנטמא דנפדה דה"נ לקוח בכסף מעשר שנטמא נפדה, והרי חזינן דחמיר דין לקוח שאינו נפדה טהור אף בריחוק מקום, וכמו שהשיב ר' יהודה, ולמש"כ התוס' הרשב"א בפסחים ל"ח א' בשם ר"י דרבנן גופייהו ס"ל דלקוח בכסף מעשר טהור נפדה בריחוק מקום, ור' יהודה השיב לפי סברתו, ניחא.

וי"ל בזה למש"כ הר"ש במשנתינו והתוס' בזבחים מ"ט א' דהא דלקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה בריחוק מקום הוא משום דהוי כלוקח מע"ש בירושלים שאין לו פדיון, ולפ"ז נמצא דביסוד הדברים לא חמיר דין לקוח בכסף מעשר מדין מע"ש עצמו, ואך דלקוח בכסף מעשר אף כשהוא בריחוק מקום דינו כמו שהוא בירושלים דאין לו פדיון, וע"כ שפיר מצינו למילף דלקוח בכסף מעשר שנטמא יש לו פדיון, מהא דמע"ש שנטמא יש לו פדיון, דאף דלקוח בכסף מעשר דינו כמו שהוא בירושלים, הרי מע"ש שנטמא יש לו פדיון אפי' בירושלים, והדין נותן דה"נ לקוח בכסף מעשר שנטמא יש לו פדיון.

ועד"ז הוא למש"כ התור"פ בזבחים שם דהא דלקוח בכסף מעשר אינו נפדה טהור בריחוק מקום הוא משום דגלי דעתי' דאינו חס על טרחו, וכל הא דמע"ש עצמו נפדה חוץ לירושלים הוא בשביל טורח הדרך שחס רחמנא על טרחו, וע"כ אי"ז טעם אלא בדין הפדיון דטהור בריחוק מקום, דהוא משום טורח הדרך, ובלקוח בכסף מעשר ליכא לה"ט, אך בדין הפדיון דטמא בקירוב מקום, אין לחלק בין מע"ש עצמו ללקוח בכסף מעשר.[[397]](#footnote-398)

טו] הר"ש הביא מתוספתא דפרכי רבנן לר' יהודה דהחמיר בטפל יותר מן העיקר, והשיב להם דמצינו שהתמורה טפלה חמורה מן העיקר, שהתמורה חלה על בע"מ קבוע, והקדש אינו חל על בע"מ קבוע.

ובתוספתא שם השיבו רבנן ע"ז דממקום שבאת, מה להלן תמימים אין נפדין ובע"מ נפדין, אף כאן טהורין לא ייפדו טמאין ייפדו,[[398]](#footnote-399) והחס"ד שם פירש דהיינו דבשלמא אם הי' הדין דהתמורה אינה נפדית אפי' אם היא בע"מ קבוע, הרי דכ"ה התם אף דהעיקר יש לו פדיון מ"מ הטפל אין לו פדיון, ה"נ הכא י"ל דאף דמע"ש שנטמא יש לו פדיון, מ"מ לקוח בכסף מעשר שנטמא אין לו פדיון, אך כיון דלענין פדיון דמי דין תמורה לדין הקדש דתמימים אין נפדין ובע"מ נפדין, ה"נ הכא יש לנו להשוות דין לקוח בכסף מעשר לדין מע"ש עצמו דטמאים נפדין, - וצ"ב, דאף דהתם לענין פדיון שוה דין תמורה לדין הקדש, הרי מ"מ מהא דתמורה חלה על בע"מ קבוע חזינן דטפל חמור מן העיקר, וא"כ מנ"ל דכ"ה דמע"ש טמא נפדה ה"נ לקוח בכסף מעשר טמא נפדה, הרי גם לענין זה י"ל דטפל חמור מן העיקר.

וצ"ל לפ"מ שאמרו בזבחים מ"ט א' דהא דקדשים לא חיילי על בע"מ קבוע ותמורה חיילא על בע"מ קבוע, ל"ה כטפל חמור מן העיקר, דתמורה מכח קדשים קא אתיא וקדשים מכח חולין קאתי, ופירש"י דהיינו דקדשים מכח חולין קאתי ולא חלה עליהן קדושה קודמה, ומשא"כ בתמורה דבאה מכח קדושה קודמת, וע"כ ל"ה כטפל חמור מן העיקר, דהא חומרא דעיקר הוא, - ואשר זהו מה שהשיבו חכמים, דכיון דלענין פדיון שוה דין תמורה לדין הקדש, ל"ה הרי דאף דתמורה חלה על בע"מ קבוע והקדש אינו חל על בע"מ קבוע, לא חשיב כלל כטפל חמור מן העיקר.

טז] בעיקר מה שאמרו בתוספתא דטעמא דר' יהודה הוא משום דמצינו טפל חמור מן העיקר, צ"ב, שהרי בזבחים מ"ט א' מפרשינן דטעם הא דלקוח בכסף מעשר אינו נפדה, אי"ז משום דטפל חמור מן העיקר, אלא משום דלא אלים למתפס פדיוני', ואמנם לגירסת הספרים שם דקאי על הא דלקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה בריחוק מקום, ניחא, אך לדעת רש"י ותוס' שם והר"ש במשנתינו דקאי על הא דלקוח בכסף מעשר טמא אינו נפדה לר' יהודה, קשיא, - וצ"ל דהרי גם הא דתמורה חלה על בע"מ קבוע והקדש אינו חל על בע"מ קבוע, אי"ז טפל חמור מן העיקר, וכמו שאמרו בזבחים שם דהוא משום דתמורה מכח קדשים וכו', ולא מייתי ר' יהודה מהתם אלא דלאו כללא הוא דא"א שיהא דין הטפל חמור מן העיקר, וכל שיש טעם להחמיר בטפל יותר מן העיקר, שפיר מחמרינן בי', ומה"ט הוא דלקוח בכסף מעשר שנטמא אינו נפדה, אף דמע"ש עצמו שנטמא נפדה, משום דלא אלים למתפס פדיוני'.

**פ"ג מי"א**

א] **צבי שלקחו בכסף מעשר יקבר על יד עורו, ר"ש אומר יפדה,** הריבמ"צ והר"ש פירשו ע"פ הירושלמי דטעמא דת"ק דיקבר ע"י עורו, הוא משום דעשאוהו כקדשי בדה"ב וטעון העמדה והערכה, ור"ש דאמר יפדה הוא לטעמי' דס"ל דקדשי בדה"ב לא היו בכלל העמדה והערכה, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעמא דת"ק דיקבר ע"י עורו הוא משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ור"ש ס"ל דפודין את הקדשים להאכילן לכלבים, וכ"כ הרע"ב.

והגר"א בשנו"א הקצר גריס במשנתינו צבי שלקחו בכסף מעשר ומת יקבר ע"י עורו, לקחו חי ושחטו רש אומר יפדה ור' יוסי אומר יקבר, ופירש דהיינו דאם מת לכו"ע יקבר, משום דאין פודין מע"ש להאכילו לכלבים, ופלוגתא דר"ש ור"י הוא כשנשחט, דלר"ש יש לו פדיון משום דס"ל דקדשי בדה"ב ל"ה בכלל העמדה והערכה, ולר"י אין לו פדיון דס"ל דאף קדשי בדה"ב היו בכלל העמדה והערכה, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי.

ב] השעה"מ בפ"א מאיסו"מ הי"א בסו"ד הק' ע"ד הרמב"ם, דאם טעמא דת"ק הוא משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ליתני אם נעשה טריפה יקבר, וכמו שמצינו בבכורות ט"ו א' שאמרו דהא דתנן דאם מתו יקברו בע"כ דהוא משום דבעינן העמדה והערכה, דאם משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ניתני אם נעשו טריפה יקברו.[[399]](#footnote-400)

והמנחת שלמה בח"א סימן ס"ד סוף אות ב' כתב לישב היטב לפמש"כ שם, דדין פדיון במע"ש שנטמא, הוא רק כשנטמא, אך כל שנאסר מחמת דבר אחר, ואין איסורו משום דיני המע"ש, אין לו פדיון, ונתבאר לעיל מ"ט אות ה', ולפ"ז נמצא דצבי שלקחו בכסף מע"ש ונטרף, לכו"ע אין לו פדיון, כיון דאיסורו הוא מחמת דבר אחר, ול"ב בזה להא דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ורק כשמת דהוא טמא טומאת נבילות, הוא דלר"ש יש לו פדיון,[[400]](#footnote-401) ולת"ק אין לו פדיון משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים.

ג] בחי' רמ"ש בב"מ מ"ד ב' כתב דבזה"ז אין פדיון למע"ש שנטמא בירושלים, דכיון דבלא הטומאה ג"כ אינו יכול לאכלו, משום דליכא בית, א"כ העדר האכילה אינו מסיבת הטומאה, ובכה"ג אין לו פדיון, ונתבאר לעיל מ"ט אות ה', - וקשיא טובא דמ"ש מצבי שמת דלר"ש יש לו פדיון, אף דגם בלא הטומאה אינו יכול לאכלו משום איסור נבילה, ואין העדר האכילה מסיבת הטומאה.[[401]](#footnote-402)

ד] בעיקר הא דתנן דיקבר ע"י עורו, צ"ע, דהרי תנן לעיל פ"א מ"ג דהלוקח חי' לבשר תאוה יצא העור לחולין, וא"כ מ"ט הוא צריך קבורה,[[402]](#footnote-403) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפי' הרש"ס כתב דאיירי הכא כשלקח את הצבי לשלמים,[[403]](#footnote-404) ולפ"ז ניחא דבכה"ג לא יצא העור לחולין, כדתנן לעיל שם מ"ד. - **ב** הישועות מלכו בפ"ח ממע"ש ה"ו כתב דאף דלא חיילא קדושת מע"ש על העור ומדינא שרי, מ"מ כיון שנעשה טפל לבשר, כל היכי שלא נאכל הבשר, גם העור אסור. - **ג** לעיל שם אות ב' וג' נתבאר בדעת כמה מרבוותא דהא דיצא העור לחולין, לאו היינו דמעיקרא לא חלה קדושת מע"ש על העור, שהרי נתן הדמים גם בעד העור, ובע"כ דנתחללה קדושת המע"ש אף על העור, אלא דכשאוכל את הבשר ועומד העור בפנ"ע, יצא לחולין, ולפ"ז הרי דהכא דהבשר אסור, לא יצא העור לחולין, ועד"ז כתב היתרון האור לעיל פ"א מ"ו דרק כשהותר הבשר לאכילה יצא העור לחולין.

ה] השעה"מ בפ"א מאיסו"מ הי"א בסו"ד הק' ע"ד הרמב"ם דהא דיקבר ע"י עורו הוא משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ממה שאמרו בשבועות י"א ב' דהא דפרה אדומה שמתה תפדה, אף דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, הוא משום עורה, וא"כ מ"ט צבי שלקחו בכסף מעשר ומת יקבר על יד עורו, ולא אמרנן דיפדה משום עורו,[[404]](#footnote-405) והביאו בתוס' הגרע"א במשנתינו, - והישועות מלכו בפ"ח ממע"ש ה"ו כתב לישב למש"כ שם דעיקר הא דיקבר ע"י עורו אף דלא נתקדש העור כלל, הוא משום דהעור טפל לבשר, וכל היכא שהבשר אסור אף העור אסור, וע"כ ל"ש כלל לפדות את העור בפנ"ע, ועד"ז כתב בחי' רמ"ש בפירקין.[[405]](#footnote-406)

ו] בתוס' הגרע"א במשנתינו הק', דלדעת רב אשי בפסחים כ"ט ב' דפודין את הקדשים להסיקן תחת תבשילו, עכ"פ בקדושת בדה"ב, מ"ט הכא יקבר הצבי, ואין פודין אותו להסיקו תחת תבשילו, - ולכאו' י"ל בזה, כמש"כ התוס' הרשב"א בפסחים כ"ט ב' בתו"ד דבשר אינו ראוי להיסק, וע"כ אין פודין אותו להסיקו תחת תבשילו, וכ"כ הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ח ממע"ש ה"ו, והוכיח כן מהא דפריך בשבועות י"א ב' בפרה דנפדית ע"ג מערכתה, דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, אף דפרה קדש.

אך קו' הגרע"א מיוסדת על מש"כ התוס' בפסחים שם להוכיח דבקדוה"ג אין פודין אף להסיק תחת תבשילו, ממה שאמרו בבכורות ט"ו ב' דפסוהמ"ק דמתו יקברו משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, אף דה"ז ראוי להסיקו תחת תבשילו, ולהדיא דאף בבהמה שייך פדיון להסיק תחת תבשילו, וזהו שהק' הגרע"א דא"כ מ"ט הכא אין פודין את הצבי להסיקו תחת תבשילו.[[406]](#footnote-407)

ז] בב"ק נ"א א' ונ"ג ב' אמרינן דשור פסוהמ"ק שנפל לבור פטור, שנאמר והמת יהי' לו במי שהמת שלו, ומבו' דשור פסוהמ"ק שנפדה ואח"כ מת אסור להאכילו לכלבים, - והמנחת שלמה בח"א סימן ס"ד אות ג' הק' דא"כ הרי דלמש"כ הרמב"ם דגם מע"ש אין פודין אותו להאכילו לכלבים, הי' בדין דאם פדה מע"ש ואח"כ נאסר באכילה, יהא אסור להאכילו לכלבים, וזה לא שמענו.[[407]](#footnote-408)

ולכאו' י"ל בזה, דהנה התוס' בכ"ד כתבו דאף דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, מ"מ כל דה"ז ראוי לאדם שרי אף לכלבים, ובד' השעה"מ בפ"א מאיסו"מ הי"א משמע דה"ז תלוי בשעת הפדיון, דכל דבשעת הפדיון חזי לאדם מותר אף לכלבים, וכ"כ המנחת ברוך בסימן כ"ח ענף ב', - והחזו"א בבכורות סימן י"ח סקי"ז ד"ה כ' המ"ב תמה ע"ז מהא דשור פסוהמ"ק שנפדה ומת אין המת שלו, והרי דאף דבשעת הפדיון הי' ראוי לדם, מ"מ כל שמת ואינו ראוי לאדם אסור להאכילו לכלבים.

ונראה לישב, לפמש"כ האבנ"ז ביו"ד סימן תי"א סק"א דהיתר פסוהמ"ק שנפדו הוא רק ע"י שחיטתן, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, וכ"כ בחי' הגרי"ז בהל' בכורות בשם אחיו הגר"מ דפסוהמ"ק שחיטתן היא המתרת לאיסור קדש שלהן, והביא כן מד' הרמב"ם בכ"ד, וע"כ הוא דשור פסוהמ"ק שנפדה ומת אסור לכלבים, משום דעדיין לא הותר לאדם, אך לעולם כל שכבר הותר לאדם ואח"כ נאסר, מותר להאכילו לכלבים.

ולפ"ז ניחא, דע"כ אף דגם במע"ש איכא להך דינא דאין פודין אותו להאכילו לכלבים, מ"מ כל שפדאוהו ואח"כ נאסר לאכילה, מותר להאכילו לכלבים, דכיון דבשעת פדיונו הותר לאכילה לאדם הותר אף לכלבים, ואף שנאסר אח"כ באכילה לא בטל התירו לכלבים, ול"ד לשור פסוהמ"ק שנפדה ומת, דאכתי לא הותר לאדם, דהתירו לאדם הוא רק ע"י השחיטה.

ח] ובזה מתישב גם משה"ק המנחת שלמה שם, דהרי עיקר הא דאין פודין לכלבים, נלמד מקרא דואכלת ולא לכלביך, ומהך קרא הרי דרשינן נמי תזבח ולא גיזה בשר ולא חלב, דהשור הפדוי נשאר עדיין בקדושתו לענין גיזה וחלב, והרי בבהמת מע"ש ודאי דאחר פדיון לי"ב איסור גיזה והחלב הנוטף ממנה מותר, והרי דל"ד מע"ש לקדשים, ולהנ"ל ניחא, דהרי עיקר הא דפסוהמ"ק אסורין בגיזה וחלבן אסור, הוא קודם שחיטה, אך אחר שחיטה לי"ב לאיסור גיזה וחלב, כדתניא בספרי בפר' ראה פיסקא ע', וכ"כ התוס' בבכורות כ"ה ב' (ד"ה שער בכור), ובתשו' הרי"ד סימן י', והיינו דעיקר איסור גיזה וחלב הוא מכח הא דאין איסורן ניתר אלא ע"י השחיטה, וכנ"ל, - וכ"ז הוא בקדשים שדינם הוא בשחיטה, והיא המתרת לאיסורן, אך בבהמת מע"ש דלי"ב דין שחיטה, הותר איסורה ע"י הפדיון, וע"כ לי"ב לאיסור גיזה וחלב.[[408]](#footnote-409)

ט] המנחת שלמה שם אות ד' כתב מכח קו' אלו, דמה שאמרו דאין פודין מע"ש להאכילו לכלבים, אינו אלא על דרך השאלה מקדשים, אך הוא דין בפנ"ע, ומשום דלא גלי קרא דלא תוכל שאתו דמהני פדיון אלא דומיא דריחוק מקום שהפדיון מתיר את הפדיון לאכילה, וה"נ במעשר שנטמא ג"כ לאחר הפדיון מותר לאכילת אדם, משא"כ בכה"ג שגם לאחר הפדיון ישאר אסור באכילה בכה"ג לא מצינו דמהני פדיון,[[409]](#footnote-410) ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פ"ב מ"ד כתב דטעמא דר' טרפון דכרשינין שנטמאו אין להן פדיון, הוא משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים "והמעשר קדש", ומשמע להדיא דהא דאין פודין מע"ש להאכילו לכלבים הוא משום דהוא קדש, וע"כ הוי כקדשים דאין פודין אותן להאכילן לכלבים.

י] **לקחו חי ושחטו ונטמא יפדה ר' יוסי אומר יקבר,** הר"ש והרא"ש פירשו דטעם הפלוגתא בזה הוא, דת"ק ס"ל דכל ששחטו והוכשר לאכילה ואח"כ נטמא, הוי כפירות דל"ב העמדה והערכה, וע"כ יש לו פדיון,[[410]](#footnote-411) ור' יוסי ס"ל דכיון שלקחו חי, אף ששחטו והוכשר לאכילה, בעי העמדה והערכה, וע"כ אין לו פדיון.[[411]](#footnote-412)

והנה פי' זה הוא לטעמייהו דהא דתנן ברישא דיקבר ע"י עורו, הוא משום דבעי העמדה והערכה, ולפ"ז ה"נ מתפרש הא דא"ר יוסי הכא דיקבר דהוא משום דבעי העמדה והערכה, - אך למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דתנן ברישא דיקבר הוא משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, אך לכו"ע ל"ב העמדה והערכה, צ"ב דמ"ט דר' יוסי דאף אם לקחו חי ושחטו ונטמא יקבר, אף דהוא ראוי לאכילה, ואי"ז פדיון להאכיל לכלבים.

יא] ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דטעמא דר' יוסי הוא משום דס"ל כר' יהודה דלקוח בכסף מע"ש אין לו פדיון, וע"כ ה"נ הוא בצבי שלקחו חי ושחטו ונטמא, דאין לו פדיון, - ובטעמא דת"ק דיש לו פדיון, כתב הרמב"ם דאתיא אף כר' יהודה דס"ל דלקוח בכסף מע"ש אין לו פדיון,[[412]](#footnote-413) דשאני כשלקחו חי, דנעשה דינו כדין מע"ש, וכשם שמע"ש אם נטמא יפדה, כך גם זה אם נטמא יפדה, וצ"ב הטעם בזה.

ובפיהמ"ש מהדו"ק פירש הטעם בזה, דכיון דהוא חי אין לו ריחוק מקום אלא יוכל להוליכו לכל מקום שירצה, וכ"כ הרע"ב, - אך במהדו"ב מחק הרמב"ם לדברים אלו, ולא נתפרש לפ"ז דמ"ט כשלקחו חי נעשה דינו כדין מע"ש דאם נטמא יפדה, - וגם הטעם שכתב הרמב"ם במהדו"ק, צ"ב, וכמשה"ק המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף, דמה לי דאין לו ריחוק מקום ויכול להוליכו לכל מקום שירצה, הרי מ"מ הוא לקוח בכסף מעשר ואינו מעשר, וצ"ע.

יב] למש"כ הרמב"ם דטעמא דת"ק הוא משום דצבי שלקחו בכסף מע"ש דינו כדין מע"ש, לכאו' לפ"ז הדין נותן דאף דלקוח בכסף מע"ש טהור אין לו פדיון בריחוק מקום, מ"מ צבי שלקחו בכסף מע"ש יש לו פדיון בריחוק מקום, - וצ"ל לפ"ז דהא דתנן דלקחו חי ושחטו "ונטמא" יפדה, הוא משום דאיירי כשהוא בירושלים, ובכה"ג אין לו פדיון אלא כשנטמא.

והנה לפ"ז נמצא, דאף דאנן קי"ל דלקוח בכסף מע"ש שנטמא יפדה, מ"מ איכא נפ"מ אף לדידן בפלוגתא דת"ק ור' יוסי אם בע"ח שלקחו בכסף מע"ש יש לו פדיון בריחוק מקום, דלת"ק דינו כדין מע"ש עצמו ויש לו פדיון, ולר' יוסי דינו כדין שאר לקוח בכסף מע"ש ואין לו פדיון, - ולכאו' קי"ל כת"ק דיש לו פדיון, וצ"ע במה שהשמיט הרמב"ם בהלכותיו לדין זה, ומסתימת דבריו בפ"ח ממע"ש ה"ו משמע דצבי שלקחו בכסף מעשר ושחטו אין לו פדיון אלא כשנטמא, אך כל שלא נטמא אין לו פדיון אף בריחוק מקום.

וביותר יש לתמוה ע"ז מהא דתנן לעיל פ"א מ"ו בלוקח בהמה, דאם אין מקדש תקבר ע"י עורה, והא דאין לה פדיון, הוא משום דלקוח בכסף מע"ש אין לו פדיון, כמש"כ הר"ש והרא"ש שם מ"ה בהא דתנן דאם אין מקדש ירקבו, והרי דאף בע"ח שלקחו בכסף מעשר, אין דינו כדין מע"ש עצמו, אלא דינו כדין שאר לקוח בכסף מע"ש, דאין לו פדיון אף בריחוק מקום, ורחוק לומר דמתניתין דהתם אתיא רק כר' יוסי.[[413]](#footnote-414)

יג] ונראה לישב בפשיטות, דהנה מעיקר פי' הרמב"ם מבו' דהא דלר' יהודה לקוח בכסף מע"ש שנטמא אין לו פדיון, אי"ז משום דלא אלים למתפס פדיוני', דא"כ אין מקום לחלק דכל שלקחו חי וכו' יש לו פדיון, דהרי לא אלים למתפס פדיוני', ובע"כ דהא דלקוח בכסף מע"ש שנטמא אין לו פדיון הוא מגזה"כ.

והנה לפ"ז צ"ל, דמה שאמרו בזבחים מ"ט א' דהא דאין פדיון ללקוח הוא משום דלא אלים למתפס פדיוני', הוא בהא דאף לרבנן אין פדיון ללקוח בכסף מע"ש טהור בריחוק מקום, וכמש"כ התוס' שם בשם י"ג, אך בלקוח כסף מע"ש שנטמא ליכא לה"ט, כדחזינן מהא דלרבנן יש לו פדיון, ונתבאר לעיל מ"י אות ה' בהערה, והא דלר' יהודה אין לו פדיון, הוא מגזה"כ.

ולפ"ז הדבר פשוט דכל הא דס"ל לת"ק דצבי הלקוח בכסף מע"ש דינו כדין מע"ש ויש לו פדיון, הוא רק כשנטמא, דהא דלקוח בכסף מע"ש שנטמא אין לו פדיון הוא מגזה"כ, ובצבי שלקחו בכסף מע"ש ליכא לדין זה, אך כשלא נטמא אין לו פדיון אף בריחוק מקום, שהרי הא דלקוח בכסף מע"ש טהור אין לו פדיון הוא משום דלא אלים למתפס פדיוני', וה"ט שייך גם בצבי שלקחו בכסף מע"ש,

ונמצא לפ"ז, דלפ"מ דקי"ל דלקוח בכסף מע"ש שנטמא יש לו פדיון, ליכא נפ"מ בפלוגתא דת"ק ור' יוסי בדין צבי שלקחו בכסף מע"ש ושחטו, שהרי כל שלא נטמא לכו"ע אין לו פדיון אף בריחוק מקום, וכל שנטמא, הו"ל ככל לקוח בכסף מע"ש שנטמא דיש לו פדיון, וע"כ השמיט הרמב"ם לדין זה, - וניחא נמי הא דתנן לעיל בלוקח בהמה דאם אין מקדש תמות ע"י עורה, ואין לה פדיון, ואתיא אף כת"ק דס"ל דבע"ח שלקחו בכסף מע"ש דינו כדין מע"ש עצמו, דמ"מ אין לו פדיון כשהוא טהור אף בריחוק מקום, משום דלא אלים למתפס פדיוני'.

יד] **לקחו שחוט ונטמא ה"ה כפירות,** הרא"ש והרא"ש פירשו לפי דבריהם דהיינו, דבלקחו שחוט מודה ר' יוסי דהוי כפירות, ול"ב העמדה והערכה, וע"כ יש לו פדיון, ול"ד להיכא שלקחו חי, דס"ל לר' יוסי דאף אם שחטו ואח"כ נטמא בעי העמדה והערכה, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש לפי דבריו דהיינו דבלקחו שחוט ונטמא הו"ל כפירות הלקוחין בכסף מעשר ונטמאו שנחלקו בהן ת"ק ור' יהודה אם יש להן פדיון, ול"ד להיכא שלקחו חי, דמודה ר' יהודה דיש לו פדיון, משום שכשקנאו חי נעשה דינו כדין מע"ש דיש לו פדיון.

**פ"ג מי"ב**

א] **המשאיל קנקן למע"ש אע"פ שגפן לא קנה מעשר, זילף לתוכם סתם וכו' משגפן קנה מעשר,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהיינו דאם השאיל קנקן ליתן בו יין שכבר קרא עליו שם מעשר, לא נתפס הקנקן בקדושת מעשר, אך אם נתן בו יין של טבל וקרא עליו שם מעשר אחר שגפן, נתפס הקנקן בקדושת מעשר.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו דאם השאיל קנקנם למע"ש ופירש שהוא בדרך השאלה, אפי' אם גפן לא נעשו הקנקנים ממון מעשר, אך אם נתן בקנקנים יין מע"ש סתם ולא פירש שנותן הקנקנים בהשאלה, אם גפן הרי נתנם למעשר, וחייב למכרם ולאכול בדמיהם מה שראוי לאכול בירושלים כדין מעות מע"ש.

ב] בטעם הא דכשזילף לתוכן סתם משגפן קנה מעשר, אמרו בירושלמי דהוא משום דאמרה תורה פורטיהו במקדש וכונסהו בגבולין, מה במקדש יצא קנקן לחולין, אף בגבולין נתפס קנקן למעשר, והר"ש פירש דכ"ה דכשלוקח בירושלים כדי יין סתומות יצא הקנקן לחולין, כדתנן לעיל פ"ק מ"ג, וילפינן לה בעירובין כ"ז ב' מקרא דלוקחין יין ע"ג קנקנו ונתחללו עליהן מעות מעשר אפי' דמי הקנקן כעל יין שבתוכו, וה"ה בגבולין דנחשב הקנקן כיין שבתוכו וצריך לחלל הקנקן עצמו.

ולכאו' יש ללמוד מזה, דהא דלוקחין יין ע"ג קנקנו, אי"ז משום דחשבינן דנותן את כל הדמים בעד היין, ונותן לו את הקנקן בחינם, כמשמעות ד' הר"ח בעירובין כ"ז ב', אלא היינו דאגב היין יכול ליקח בכסף מעשר אף את הקנקן, כמש"כ הריטב"א בעירובין שם, ומזה נלמד דהקנקן טפל ליין וע"כ הוא ניקח בכסף מעשר אגב היין, ומה"ט הוא דאם קרא שם מע"ש על יין שבתוך הקנקן, נתפס אף הקנקן למעשר.

ג] בירושלמי אמרו דאם עד שלא גפן קרא שם לא קנה מעשר קנקן, ואם משגפן קרא שם קנה מעשר קנקן, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש, (ופירשו דזהו טעם הא דברישא לא קנה מעשר, ונתבאר לעיל אות א'), וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממע"ש ה"ה, - ובביאור הגר"א כתב לפרש דהיינו דאחר שגפן הוי היין והקנקן אחת, וכשקרא שם קאי שם מעשר גם על הקנקן, אבל כשקרא שם קודם שגפן, לא קאי שם מעשר אלא על היין לבד, ואף שגפן אח"כ, לא נעשה הקנקן מעשר.

ד] **עד שלא גפן עולות באחד ומאה, ומשגפן מקדשות בכל שהן,** בירושלמי אמרו דהיינו דאם עד שלא גפן קרא שם עולות באחד ומאה, ואם משגפן קרא שם מקדשות כל שהן, והביאוהו הריבמ"צ והר"ש, והרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דהא דחביות סתומות מקדשות בכ"ש הוא דוקא כשקרא שם אחר שגפן.

ובביאור הגר"א לירושלמי כתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום דכל שקרא שם קודם שגפן, ולא קאי שם תרומה על הקנקן, לא נעשית התרומה עצמה דבר שבמנין אלא מכח הקנקן, וע"כ ה"ז בטל.

ואמנם הדברים צע"ג, שהרי הא דכשגפן מקדשות בכ"ש, כתבו הריבמ"צ והר"ש והרא"ש דהוא משום דהו"ל כחביות סתומות דתנן בערלה פ"ג מ"ז דמקדשות בכ"ש, ומתניתין דהתם הוא בערלה וכלאי הכרם דהחביות אין עליהן תורת ערלה וכלאי הכרם, ואפ"ה חשבינן להערלה והכלאי הכרם כדבר שבמנין ואינם בטלים, ומ"ש תרומה דכל שקרא עלי' שם קודם שגפן, לא חשבינן לה כדבר שבמנין.[[414]](#footnote-415)

ה] והריבמ"צ הביא מס"א, דאם על שלא גפן נתערבו בחולין עולות באחד ומאה, דכיון דפתוחות נינהו עולות באחד ומאה כדין תרומה, ואם נתערבו אחר שגפן, מקדשות כל החביות שנתערבו עמהן, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, וכ"ה מבו' בדבריו בפט"ו מתרומות ה"א, - ולפי' זה דמי דין תרומה לדין ערלה וכלאי הכרם, וע"כ אף כשקרא שם קודם שגפן דאין על הקנקן שם תרומה, מ"מ אחר שגפן הויא התרומה דבר שבמנין ואינה בטילה.

ו] **אם עד שלא גפן קרא שם תורם מאחת על הכל,** בחלה פ"ב מ"ח תנן דחלה ניטלת מן הטהור על הטמא, כיצד עיסה טהורה ועיסה טמאה נוטל כדי חלה מעיסה שלא הורם חלתה ונותן פחות מכביצה באמצע כדי שיטול מן המוקף, ומייתינן לה בסוטה ל' ב', ומבו' דלא חשיב כמין המוקף, אלא כשהעיסות נוגעות זב"ז.

והר"ש והרא"ש במשתינו הק' ע"ז מהא דתנן הכא דאם עד שלא גפן קרא שם תורם מכל אחד ואחד, והרי דאף דאין היין נוגע זב"ז חשיב כמן המוקף, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"ש בפי' בתרא כתב דשאני טמאה וטהורה שהוא מקפיד על תערובתן, ובכה"ג לא חשיב כמן המוקף אלא כשהן נוגעין זב"ז, אך כל שאינו מקפיד על תערובתן, אף שאינם נוגעין זב"ז חשיב כמן המוקף, וכ"כ הר"ש בחלה פ"ב מ"ד בפי' בתרא, וכ"כ הרא"ש במשנתינו, ובחלה פ"ב מ"ד, ובהל' חלה סימן ד', וכ"כ הרשב"א בפסקי חלה פ"ב, וההשלמה בפסחים מ"ו א', והמהר"ם חלאוה שם מ"ח א', והמאירי שם מ"ו א', ובחלה פ"א מ"ט, וההשלמה והמאירי בפסחים שם כתבו לפרש דהוא משום דכל שהוא מקפיד על תערובתן אינה ראוי' לבילה, וכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו.

**ב** הר"ש בפי' קמא כתב דיש לחלק בין עיסה לשאר דברים, וכ"כ הר"ש בחלה פ"א מ"ט דמן המוקף דעיסה הוא בנגיעה, ומן המוקף דשאר דברים הוא בלא נגיעה אלא שיהיו במקום אחד,[[415]](#footnote-416) והמעדני ארץ בפ"ג מתרומות הי"ח כתב דטעם החילוק הוא משום דדרך עיסה להיותה כולה אחת, וע"כ לא חשיב כמוקף אלא בדאיכא נמי נגיעה.[[416]](#footnote-417)

**ג** הריטב"א בנדה ז' א' כתב דאף דבתרו"מ סגי שהן יחד בבית במקום המשתמר, מ"מ בחלה בעינן שיהיו נושכות זב"ז, משום דכתיב ראשית עריסותיכם, ולא חשיב ראשית עריסה אלא כשהכל ביחד בעיסה אחת.[[417]](#footnote-418)

ז] בתשו' הרשב"א ח"א סימן קכ"ז וסימן ר"צ כתב דלדין מוקף בהפרשת תרו"מ בעינן שיהיו נוגעין זב"ז, וכ"כ התוס' הרא"ש בגיטין ל' ב', וקשיא טובא מהא דתנן הכא דאם עד שלא גפן קרא שם תורם מאחת על הכל, ולפי ג' הדרכים שנתבארו לעיל אות ו', הדין נותן דבהפרשת תרו"מ כשאינו מקפיד על תערובתן ל"ב שיהיו נוגעין זב"ז.

וצ"ל בזה, דאף דלדין מוקף בעינן שיהיו נוגעין זב"ז, מ"מ מתקיים דין הנגיעה ע"י שנוגעין הכלים זב"ז, וע"כ אף דהוי היין בכמה קנקנים, מ"מ כל שהקנקנים נוגעין זב"ז חשיב כמוקף, - וכ"נ להדיא בד' התוס' הרא"ש בחולין ז' א', שכתב דאפי' שתיהן מונחין לפניו צריך להקיפן שיהיו נוגעין זע"ז כדתנן בפ"ב דחלה וכו' ותנן בפ"ג דמע"ש קנקנים עד שלא גפן תורם מאחת על הכל משגפן תורם מכל אחת ואחת, והרי דאף דבעי דיהיו נוגעין זב"ז, מ"מ גם כשהן בכמה קנקנים סגי במה שהקנקנים נוגעין זב"ז, וכ"נ גם בדבריו בגיטין ל"א א' שהק' במניח פירות להיות מפריש עליהן, דהיאך יפריש שלא מן המוקף הא בעי נגיעה, וכתב דהוא כההיא דהכא, דקנקנים שמלאים יין "וסמוכין זל"ז", עד שלא גפן תורם מאחת על הכל.[[418]](#footnote-419)

אך בד' הר"ש וש"ר מבו' דפשיטא להו דאין מתקיים דין נגיעה בנגיעת הקנקנים זל"ז, וזהו שלמדו ממשנתינו דא"צ נגיעה כלל.[[419]](#footnote-420)

ח] בד' הר"ש במשנתינו ובטבו"י פ"ד מ"ז משמע להדיא דהא דהכא תורם מאחת על הכל, הוא אף כשאין הקנקנים נוגעין זב"ז, כיון שהן במקום אחד, וכ"כ הרשב"א בפסקי חלה פ"ב, וכ"כ המאירי בחלה פ"א מ"ט בשם אחרוני הרבנים, וזה לטעמייהו דאין מתקיים דין נגיעה בנגיעת הכלים זב"ז, וע"כ ס"ל דליכא בזה מעליותא כלל, - אך הגר"א ביו"ד סימן שכ"ה סק"ח כתב דדוקא כשהם בלא כלי כלל הוא דא"צ אפי' נגיעה והבית מצרפן, אך כל שהן בתוך כלי, אף שהן פתוחין מלמעלה, צריכין הקפה, והוא קירוב ונגיעת כלים אהדדי,[[420]](#footnote-421) דזהו מן המוקף, כמו שאמרו אין מקיפין ב' חביות, וכ"כ המ"ב בסימן תנ"ז סק"ז.

ט] בירושלמי מייתינן להא דתניא בתוספתא ספ"ב דבד"א בשל יין, אבל בשל שמן בין עד שלא גפן בין משגפן לא קנה מעשר קנקן וכו' עולות באחד מאה וכו', תורם מאחת על הכל, והביאו הר"ש, - ובביאור הגר"א כתב דהוא משום דהשמן א"צ כ"כ לקנקן גפין כמו היין, - ובפי' הרש"ס הוסיף לפרש דלגבי יין אם הם פתוחות נפסד היין וריחו כלה, וע"כ יש חילוק בו בין גפן ללא גפן, אך בשמן אין סתימתן אלא שלא ישפך או לנקיות אבל לא לעילוי השמן, והלכך כלא גפן דמי.

י] הרמב"ם בפ"ג מתרומות הי"ח כתב, ז"ל, שקי תבואה ועיגולי דבילה וחביות של גרוגרות אם היו בהקיפה אחת תורם מאחת על הכל, חביות של יין עד שלא סתם את פיהן תורם מאחד על הכל, משסתם תורם מכל אחת ואחת, עכ"ל, ומשמע להדיא דרק בחביות של יין הוא דמשסתם פיהן תורם מכל אחת ואחת, אך בשקי תבואה וחביות של גרוגרות, אף אם סתם פיהן תורת מאחת על הכל, וזה כדתניא בתוספתא דבד"א בשל יין אבל בשל שמן בין עד שלא גפן בין משגפן תורם מאחת על הכל, - אך השו"ע ביו"ד סימן של"א סכ"ו כתב דחביות וכו' משיסתם תורם מכל אחד ואחד, ומסתימת דבריו משמע דהוא בכל חביות,[[421]](#footnote-422) וצ"ע.

וביותר צ"ע במש"כ הגר"א ביו"ד סימן שכ"ה סק"ח ללמוד מהא דתנן הכא דמשגפן תורם מאחת על הכל, דה"נ הוא לענין חלה, דכל שהן בתוך כלים סתומין אפי' נגיעה ל"מ, ולא חשיב כמן המוקף, וכ"ה המ"ב בסימן תנ"ז סק"ז, - וצ"ע שהרי להדיא אמרו בירושלמי הכא דכל הא דמשגפן תורם מכל אחת ואחת, הוא בשל יין אך בשל שמן אף כשגפן תורם מאחת על הכל, ופירש הגר"א דהוא משום דהשמן א"צ כ"כ לקנקן, וא"כ ה"נ לענין חלה הדין נותן דאף בכלים סתומין חשיב כמן המוקף, וצע"ג.

יא] עוד יש להעיר בזה, דהנה הדרך אמונה בפ"ג מתרומות ס"ק קס"א כתב דהא דמשגפן תורם מכל אחת ואחת, היינו שמירח בטיט סביב הכיסוי, ובצה"ל שם ס"ק שכ"ח הביא מכ"ד דלישנא דגפן הוא שמירח פיהן בטיט עם המגופה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה,[[422]](#footnote-423) - אך בד' הגר"א ביו"ד שם והמ"ב שם משמע להדיא דרק כשהכלים פתוחין מלמעלה הוא דחשיב כמן המוקף, אך כל שהם מכוסין ואינם פתוחין מלמעלה לא חשיב כמן המוקף, וצ"ע.

יב] המאירי ביבמות פ"א ב' כתב דהא דחביות סתומות אינם בטלות, היינו רק בחביות של יין דכשהם סתומות היין חזק וחשוב וכשהם פתוחות היין מפיג טעמו, וזה כדתניא בתוספתא דבשל שמן בין עד שלא גפן בין משגפן עולות באחד ומאה, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א ה"ד דהוא רק ביין, ועמד ע"ז הצ"פ שם.

אך בפי' ר"ח בביצה ג' ב' כתב בתו"ד דהא דחביות סתומות לא בטלי, הוא בחביות של יין או של שמן, וכ"כ השטמ"ק שם, וכ"כ התוס' בזבחים ע"ב ב' סוד"ה כולן ידלקו דאיירי בחביות של שמן או של יין תפוחים, וכ"כ המאירי ביבמות שם בשם י"א דהוא אף בחביות של שמן, וקשיא ע"ז מהא דתניא בתוספתא דהוא רק בחביות של יין, - והדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ג מתרומות הי"ח כתב דצ"ל דמהא דסתם הבבלי בכ"מ והביא המשנה דחביות סתומות, משמע דהוא בכל גווני

יג] ונראה לפרש עוד בזה, דהנה בעיקר הא דתניא בתוספתא דכל הא דאין עולות באחד ומאה הוא רק בחביות של יין, מבו' בד' המאירי דהוא משום דרק חביות סתומות של יין חשיבי, אך חביות של שמן סתומות לא חשיבי.

אך הנה לפ"מ שאמרו בירושלמי דהא דמשגפן אין עולות באחד ומאה, הוא רק כשקרא שם אחר שגפן, אך אם קרא שם קודם שגפן עולות באחד ומאה, והגר"א כתב דהוא משום דכל שקרא שם קודם שגפן, ולא קאי שם תרומה על הקנקן, לא נעשית התרומה עצמה דבר שבמנין אלא מכח הקנקן, וע"כ ה"ז בטל, הרי דמה"ט היינו רק בחביות של יין, דאם משגפן קנה שם קנה מעשר קנקן, אך בחביות של שמן דאף דגפן משקרא שם לא קנה קנקן, ואין שם תרומה על הקנקן, הן עולות באחד ומאה, דכ"ה דחביות של יין שקרא שם קודם שגפן עולות באחד ומאה, משום דלא קאי שם תרומה על הקנקן, ה"נ חביות של שמן עולות באחד ומאה אף כשקרא שם אחר שגפן, משום דלא קאי שם תרומה על הקנקן.

ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בהא דחביות סתומות של תרומה אין עולות באחד ומאה, דהוא רק כשקרא שם אחר שגפן, משום דקאי שם תרומה על הקנקן, ובזה הוא דמפלגינן בין חביות של יין לחביות של שמן, אף בהא דחביות סתומות של ערלה וכלאי הכרם אינם בטלות, דבלא"ה אין על החביות תורת ערלה וכלאי הכרם, ואפ"ה חשבינן להו כדבר שבמנין ואינן בטלות, וכמש"נ לעיל אות ד' להעיר בזה, ליכא נפ"מ בין חביות של יין לחביות של שמן, ואף חביות של שמן חשיבי כדבר שבמנין ואינן בטלות.

**פ"ג מי"ג**

א] **ב"ש מפתח ומערה לגת, וב"ה אומרים מפתח וא"צ לערות,** הריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו דקאי על דינא דלעיל דמשגפן תורם מכל אחת ואחת, ונחלקו בגונא שגפן ואינו רוצה לתרום מכל אחת ואחת, דלב"ש אין לו תקנה אא"כ פותח כל החביות ומערה כל החביות לגת, ולב"ה א"צ לערותן לגת, אלא כיון דפותח המגופה חשיב כמן המוקף ותורם מאחת על הכל.[[423]](#footnote-424)

ומשמעות דבריהם דמודו ב"ש דכל שלא גפן תורם מאחת על הכל, ולא נחלקו אלא כשגפן תחילה ואח"כ פתחן, דבכה"ג הוא דס"ל דלא חשיב כמן המוקף ואינו תורם מאחת על הכל, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרא"ש שכתב דב"ה סגי להו בפתיחה "כדמעיקרא", והרי דכו"ע מודו דמעיקרא סגי להו בפתיחה.[[424]](#footnote-425)

אך הגר"א ביו"ד סימן שכ"ה סק"ח פירש דב"ש פליגי על דינא דעד שלא גפן, וס"ל דאף עד שלא גפן כגפן דמי ואין תורם מאחת על הכל.

ב] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקאי על קונה יין במעות מע"ש דאף הקנקן נתפס בקדושת מע"ש, דלב"ש פותח את הקנקנים ומערה אותן לגת ומוכר מן הגת ואז יצאו הקנקנים לחולין, אך אם מכר היין כשהוא בתוך הקנקנים לא יצא הקנקן לחולין, ולב"ה כל שהי' הדרך למכור אותם הקנקנים סתומים ומכרם פתוחין, אף אם מכר את היין בתוך הקנקנים, יצא הקנקן לחולין, לפי שכשפתחם גילה שאינו מוכר את הקנקנים.[[425]](#footnote-426)

אך הרמב"ם בהלכותיו בפ"ח ממע"ש ה"ב פירש להיפך, דכל שהן סתומות יצא הקנקן לחולין, כדתנן לעיל פ"א מ"ג, וע"כ צריך המוכר לפתוח ראשי הכדים כדי שלא יצא הקנקן לחולין,[[426]](#footnote-427) - ולפ"ז מתפרש פלוגתא דב"ש וב"ה, דלב"ה סגי במה שהוא פוִתח את ראשי הכדים כדי שלא יצא הקנקן לחולין, ולב"ש לא סגי בזה וצריך לערות לגת, ורק בכה"ג לא יצא הקנקן לחולין, ועמש"כ המהר"י קורקוס שם באורך בביאור ד' הרמב"ם בפירושו ובהלכותיו, ובמש"כ התוי"ט במשנתינו.

ג] בפי' הרש"ס כתב לפרש בד' הירושלמי דפליגי אמוראי בביאור פלוגתת ב"ש וב"ה, דדעת ריב"ל דקאי על הא דזילף סתם וקרא שם קודם שגפן דלא קנה מעשר, וע"ז אמרו ב"ש דהיינו רק כשמיד בכניסו למקום בא לפדותן פתחן ועירה לגת, דהו"ל גילוי דעת דלא גף אותן אחר שקרא שם אלא משום שמירתן בדרך, ולב"ה סגי בפתיחת כולם בלבד, אך כו"ע מודו דאם לא פתח את כולן אלא את הקנקן ששתה, גלי דעתי' דניח"ל בגפן וקדשי ומיתפסי בקדושת מעשר, - ודעת ר' אבא דקאי על הא דכשקרא להן שם קודם שגפן ואח"כ גפן ונתערבו בטלים באחד ומאה, ונחלקו היאך שותה מהן, דלב"ש פותח את כולם ומערה לגת, אבל לא פותח ושותה פותח ושותה,[[427]](#footnote-428) ולב"ה אף דצריך שיהיו כולן פתוחות, מ"מ א"צ לערות

ד] **בד"א במקום שדרכן לימכר סתומות, אבל במקום שדרכן לימכר פתוחות לא יצא קנקן לחולין,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דקאי על הא דתנן לעיל דזילף לתוכן משגפן קנה מעשר, וע"ז הוא דתני דכ"ז הוא במקום שדרכן לימכר סתומות, דבכה"ג בירושלים הקנקן טפל ליין, דאם קנה חביות סתומות במעות מע"ש א"צ לאכול כנגד הקנקן, וכיון דבירושלים טפל הקנקן למעשר, בגבולין נמי קנה המעשר את הקנקן, דנטפל ליין, אבל במקום שדרכן לימכר פתוחות, דבכה"ג בירושלים אין הקנקן טפל ליין, ואף אם קנה חבית סתומה במעות מע"ש צריך לאכול כנגד הקנקן, דהוי כמו שקנה הקנקן בפנ"ע, ה"נ הוא בגבולין דהאי לחודי' קאי והאי לחודי' קאי, ולא קנה המעשר את הקנקן.[[428]](#footnote-429)

אך הרמב"ם בפ"ח ממע"ש ה"ג פירש דקאי על קונה יין במעות מע"ש, וכמו שפירש כן גם לרישא דמתניתין, וע"ז הוא דתני דכל הא דיצא הקנקן לחולין הוא רק כשקנה חביות סתומות במקום שדרכן לימכר סתומות, אך אם קנה חביות סתומות במקום שדרכן לימכר פתוחות לא יצא הקנקן לחולין, כדתנן לעיל פ"א מ"ג.[[429]](#footnote-430)

ה] **ואם רצה להחמיר על עצמו למכור במידה יצא קנקן לחולין,** הריבמ"צ כתב דהיינו דאם הוא אדם אומן, דכשמוכר חבית סתומה מחמיר במכירתו כאילו במידה, דבכה"ג אף בירושלים כשקונה חבית סתומה צריך לאכול כנגד הקנקן, דנעשה כלוקח זה בעצמו וזה בעצמו, ואין הקנקן טפל ליין, ה"נ בגבולין ל"ה קנקן טפל ליין, ולא קנה מעשר את הקנקן, - וכ"כ הר"ש והרא"ש, והוסיפו לפרש דהא דתנן אם רצה להחמיר על עצמו, היינו דאף דמן הדין לא קנה מעשר את הקנקן, מ"מ כל שרצה להחמיר האומן על עצמו שיהא כדינו כהדיוט, קנה המעשר את הקנקן.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב לפרש דקאי קונה יין במעות מע"ש, דאף הקנקן נתפס בקדושת מע"ש, וכמו שפירש כן גם לרישא דמתניתין, וע"ז הוא דתנן דאם מכר במידה ואמר כך וכך מידות בכך וכך מעות, יצא קנקן לחולין, ולא נתפס בקדושת מע"ש, ואפי' היו סתומים, והכס"מ בפ"ח ממע"ש ה"ב כתב דהוא משום דבכה"ג לא ניתנו המעות כלל כנגד הקנקן, אלא כנגד מידת היין, וע"כ לא נתפס בקדושת מע"ש, ועד"ז כתב הראב"ד שם, דכל שמדקדק על היין שישוה את מעותיו בלא הבלעת הקנקן, ה"ה חולין, שלא חלה עליו קדושת המעות.[[430]](#footnote-431)

ובפי' הרש"ס הוסיף לפרש, דאף דגם כשלא מכר במידה, יצא הקנקן לחולין, מדינא דלוקחין יין אגב קנקנו, כדתנן לעיל פ"א מ"ג, אך היינו דבכה"ג דלוקחין יין אגב קנקנו נתקדש היין אגב הקנקן, ואינו יכול למכור את הקנקן קודם ששתה את היין ולפרוע חוב במעותיו, דמע"ש הוא, ורק כששתה את היין יצא הקנקן לחולין, כיון דהוי שמירה ליין וכל שהלך היין בטל הוא וא"צ לאכול כנגדו, ומשא"כ בכה"ג שמכר במידה ולא נתן המעות כלל בעד הקנקן, לא חלה על הקנקן כלל קדושת המעות, ויכול למכרו קודם שישתה את היין ולפרוע חוב במעותיו.

ו] **ר"ש אומר אף האומר לחבירו חבית זו אני מוכר לך חוץ מקנקנה יצא הקנקן לחולין,** הריבמ"צ כתב לפרש דהיינו דהא דכשגפן ואח"כ קרא שם נתפס הקנקן למעשר, הוא רק כשקרא שם לכל היין שבקנקן, אך אם קרא שם לקנקן חוץ מרביעית שיהא חולין,[[431]](#footnote-432) בענין שיכול לומר אני מוכר לך יין חולין שיש לי חוץ מן הקנקן שארצה שישאר בו מע"ש, לא נתפס הקנקן למעשר,[[432]](#footnote-433) - ועד"ז פירש הר"ש, אלא שפירש דהא דתנן דאומר לחבירו חבית זו וכו', קמ"ל דאע"פ דכשבא למכור לחבירו אותו רביעית, אומר לו דרביעית זו אני מוכר לך חוץ מן הקנקן שאני רוצה לשייר בשביל מע"ש שבתוכה, אפ"ה לא נעשה הקנקן טפל למעשר ולא קנה מעשר את הקנקן.

והרש"ס פירש דקאי על מוכר לחבירו חבית יין בירושלים בדמי מע"ש, דאם אמר לו המוכר דאני מוכר לך כל חבית זו חוץ מקנקנה, והיינו חוץ משיעור קנקן שאני נוטל בהיין ממנה שאני מפקיד בה אצלך, דליהוי חולין בשולי' לעצמי, לא נקנה הקנקן למעשר, דאע"ג דמוכרה סתומה כפתוחה דמי.

**פ"ד מ"א**

א] **המוליך מע"ש ממקום היוקר למקום הזול או ממקום הזול למקום היוקר,** בירושלמי אמרו דלא אמרו אלא המוליך, אבל לכתחילה אסור להוליכן, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד ממע"ש הכ"א.

ובביאור הגר"א לירושלמי כתב דהא דאסור להוליך לכתחילה הוא ממקום היוקר למקום הזול, והיינו משום דמפסיד דמי המע"ש, אך מסתימת דברי הרמב"ם שם מבו' דאסור אף להוליך ממקום הזול למקום היוקר, ובפי' הרש"ס כתב דהוא משום דגזרינן הא אטו הא,[[433]](#footnote-434) והמשנ"ר כתב דהא דאסור להוליכו ממקום למקום, הוא משום שנראה כמערים למכרו, ולפ"ז ודאי דאסור אף להוליכו ממקום הזול למקום היוקר.

ב] הרמב"ם בהל' מע"ש שם כתב דאין מוליכין מע"ש ממקום למקום "לפדותן שם", ומבו' דכל הא דאסור להוליכן ממקום למקום, הוא רק כשדעתו לפדותן שם, - ובפי' הרש"ס כתב דאם הוליכן להעלותן ואח"כ נמלך לפדותן אין כאן איסור כלל.

ג] בירושלמי אמרו דכל הא דאסור להוליכן, הוא בפירות מע"ש, אך בפירות הטבולין למע"ש אפי' לכתחילה מותר להוליכן ממקומן, ובפי' הרש"ס כתב דהוא משום דדוקא פירות מע"ש קנו מקומם, וע"כ אסור להוליכן למקום אחר, ומשא"כ בפירות הטבולין למע"ש דכיון דל"ה מע"ש בעיני' לא קנו מקומם, - והיינו דעיקר הא דאסור להוליכן ממקום למקום, הוא משום דקנו מקומם ועכשיו דין פדייתן הוא כפי השער שבמקומם, וע"כ כשמוליכן למקום הזול, חשיב דמפסיד דמי המע"ש, אך בפירות הטבולין למע"ש דעדיין לא קנו מקומם, לא נקבע דינם ליפדות כשער מקום זה, וכשמוליכם למקום הזול לא חשיב כמפסיד דמי המע"ש.[[434]](#footnote-435)

ד] **פודיהו בשער מקומו,** בפי' הרדב"ז בפ"ד ממע"ש הכ"א כתב דהא דפודיהו כשער מקומו, הוא לפי שאין להקדש אלא מקומו ושעתו, וע"כ פודיהו כשער שבמקום הפדי' בין להקל ובין להחמיר.

ה] הרא"ש כתב דאם הפירות במקום אחד והמעות במקום אחר הולכין אחר מקום הפירות, והיינו משום דהפירות הן הנפדין והם הנישומין כפי מקומם ושעתן, וע"כ תליא במקום הפירות,[[435]](#footnote-436) ולכאו' הוא נלמד מהא דתני דהוליך הפירות ממקום היוקר למקום הזול או ממקום הזול למקום היוקר, ואם אזלינן בתר מקום המעות, הרי לא תלי כלל במה שהוליך הפירות, אלא במקום המעות.[[436]](#footnote-437)

ו] בירושלמי תני דבד"א בודאי אבל בדמאי בין ביוקר והוזלו ובין בזול והוקרו פודה בזול, ומיבע"ל אם הוא משום דנראה לימכר בזול, או משום שיכול להחזירו למקומו,[[437]](#footnote-438) ואמרו דנפ"מ בגונא דחזרו והוקירו במקומו, דאם הא דפודה בזול הוא משום דנראה לימכר בזול, הרי דגם בכה"ג שחזרו והוקירו במקומו פודה בזול, אך אם הא דמוכרו בזול הוא משום שיכול להחזירו למקומו ולפדותו בזול, הרי דבכה"ג שחזרו והוקירו במקומו, אינו פודה בזול,[[438]](#footnote-439) - והרמב"ם בפ"ד ממע"ש הכ"א כתב דטעם הא דבדמאי פודה כשער הזול הוא משום דנראה להמכר בזול.

ז] בירושלמי תניא דבין ביוקר והוזלו ובין בזול והוקרו, ופירש הגר"א דהיינו דאם הפריש מע"ש בשער הזול ואח"כ הוקרו פודין בשער היוקר כשער הזול, דלעולם פודין בזול בין ביוקר והוזלו ובין בזול והוקרו, ומפרשינן דהא דכשהפריש בזול ואח"כ הוקרו פודה כשער הזול, הוא משום דיכול להערים עליו ולפוטרו מן החומש, ופירש הגר"א דהיינו דכיון דיכול להערים ולפוטרן מן החומש, ע"כ עכשיו כשנותן החומש, החומש משלים לשיעור המקח, ולכך הקילו אם כשאינו נותן החומש.[[439]](#footnote-440)

ובס' ניר הק' דמ"ט אם הפריש מע"ש בשער הזול והוקרו פודה כשער הזול, ומ"ש מהא דתנן דהמוליך מע"ש ממקום הזול למקום היוקר פודיהו כשער מקומו, - ולכאו' צ"ל דשאני כשהפריש מע"ש בשער הזול והוקרו, דכיון דבמקום זה עצמו שבא לפדותן הי' מעיקרא השער בזול, הקילו לפדותן בשער הזול, ומשא"כ כשהוליכן ממקום הזול למקום היוקר, דבמקום שבא לפדותן ל"ה השער בזול, לא הקילו לפדותן כשער הזול,[[440]](#footnote-441) וצ"ע.

ח] הרמב"ם בפ"ב ממע"ש ה"ב כתב דהורו הגאונים דאם רצה לפדותו שוה מנה בפרוטה לכתחילה בזה"ז פודה, דלא יהי' זה חמור מן ההקדש, וכ"כ הרא"ש לקמן פ"ה מ"ז, וכ"כ התוס' בר"ה ל"א ב' ד"ה וביקש, ובבכורות ל' א' ד"ה באתרי', והתוס' הרא"ש ביומא ט' ב',[[441]](#footnote-442) - אך התוס' הרא"ש שם כתב דיש שרוצים לומר דאע"ג דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, במע"ש לא אמרינן הכי, והביא בשם רבינו אלחנן שהוכיח כן, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי הכא.

ובטעם הסוברים דמע"ש שוה מנה שחיללו על שו"פ אינו מחולל ול"ד להקדש, י"ל כמש"כ הגר"א ביו"ד סימן רצ"ד סק"כ, דהרי הא דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, הוא משום דאין אונאה להקדש, כמו שאמרו בב"מ נ"ז א' ותמורה כ"ז א', ובמע"ש ונטע רבעי ליכא לה"ט, - ועיי"ש שכתב דטעם הסוברים דמע"ש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, הוא משום דקי"ל כר"מ דמע"ש ונטע רבעי הוו ממון גבוה, ודמי להקדש, אך לדעת ר"י דהוו ממון הדיוט ל"מ לחללו על שו"פ.

ט] הרמב"ם שם כתב דמידת חסידות שפודין מע"ש בזמן הזה בשוויו כדרך שפודין אותו בפני הבית, וכ"כ הרא"ש לקמן פ"ה מ"ז, - וצ"ע דלענין הקדש כתב הרמב"ם בפ"ח מערכין ה"י דמותר לפדות ההקדשות בזה"ז לכתחילה ואפי' בפרוטה, ולא נתפרש דמידת חסידות היא לפדותו בשויו, ומ"ש בזה מע"ש מהקדש, ועמד ע"ז הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ב ממע"ש ה"ב בסו"ד.

אמנם הנה הב"י בסימן של"א סקל"ג כתב דמקור ד' הרמב"ם דמדת חסידות לפדותו בשויו, הוא ממה שאמרו בערכין כ"ט א' בההוא גברא דאחרמינהו לנכסי' בפומבדיתא וכו', א"ל שקול ד' זוזי ושדינהו בנהרא ולישתרו לך, ופריך עליו דכיון דבזה"ז הוה דליכא פסידא להקדש וכו' אפי' בפרוטה סגי, ומשני משום פרסומי מילתא, ומשמע להרמב"ם דדוקא במחרים נכסיו דהוי פסידא טובא סגי בד' זוזי לפרסומי מילתא, אך במע"ש צריך לחללו בשוויו לפרסומי מילתא, ומשמע לי' דהאי פרסומי מילתא הוי מדת חסידות ולא מדינא, עכ"ד,[[442]](#footnote-443) - ולפי דבריו נמצא דנתפרש דין זה בד' הרמב"ם בהל' ערכין שם שכתב דדנו חכמים שיפדה בד' זוזים או קרוב לזה כדי לפרסם הדבר,[[443]](#footnote-444) אך צ"ע דהרמב"ם שם לא כתב דהוא רק למידת חסידות.

י] הגר"א שם הוכיח דל"מ לחלל מע"ש שוה מנה על שו"פ, ממה שאמרו בירושלמי הכא בכמה אמוראי שהיו פודין בשויין, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם שם נזהר מזה וכתב דמידת חסידות שפודין מע"ש בשויו כדרך שפודין אותו בפני הבית, והק' ע"ז דאי"ז מוציא מידי קושיא, שהרי הני אמוראי הורו כן למעשה, ור"ש ב"ר הי' מקפיד על הדרומיים שלא היו מחללין בשויו, ועיי"ש דמסיק דהירושלמי לטעמי' דס"ל דקי"ל כר"י דמע"ש ממון הדיוט, אך לפ"מ דקי"ל דמע"ש ממון גבוה מהני לחללו על שו"פ.[[444]](#footnote-445)

ולכאו' יש להעיר בזה ממה שאמרו בירושלמי דבזול והוקרו פודה כשער הזול משום שהוא יכול להערים עליו ולפטרו מן החומש, וזה ניחא אם מדינא מצי לחלל שוה מנה על שו"פ, אלא דאסור לעשות כן משום הפסד המע"ש, ובכה"ג דיכול להערים וכו' שרי לחלל כשער הזול, אך אם מדינא ל"מ לחלל שוה מנה על שו"פ, מה מהני הא דיכול להערים עליו דמכח זה יחול חילול שוה מנה על שו"פ, ועד"ז יש להעיר ממה שאמרו דבדמאי שהוליכו ממקום הזול למקום היוקר מוכרו בזול, ואם בודאי כה"ג לא חייל החילול כלל, מ"ט הקילו בזה בדמאי, וצ"ע.

יא] הקה"י בסימן כ"ב אות ב' תמה במש"כ הגר"א דלמ"ד דמע"ש ממון הדיוט יש בו אונאה, ול"מ לפדותו על שו"פ, דהרי אם מע"ש ממון הדיוט היינו שהוא ממונו שלו בעצמו, ומ"ש כאן ענין אונאה במה שמאנה את עצמו,[[445]](#footnote-446) וכן הק' בתשו' אור גדול החדשות סימן י', - וכתב דצ"ל בדעת הגר"א, דהא דאין אונאה להקדש, לאו היינו דיש כאן מציאות של אונאה אלא דרחמנא פטרי', אלא היינו דרחמנא אמר שאין כאן מציאות של אונאה, לפי שדמי ההקדש אינם משתערין לפי מחיר השוק אלא לפי המחיר שקצבו עכשיו, ומה"ט הוא דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, משום דדיינינן שזהו באמת מחיר ההקדש, אך למ"ד דמע"ש ממון הדיוט הוא, אינו נפדה בפחות מדמיו, דאף דל"ש בזה דין אונאה, מ"מ כיון שאינו נותן כל דמיו, לא נתנה התורה פדיון אלא כשנותן כל דמיו, ול"ד להקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ, דבהא דאין אונאה להקדש נתחדש דדמיו נקבעים לפ"מ שקצבו עכשיו, וחשיב כנותן כל דמיו.

ולכאו' יש לפרש לד' הגר"א בע"א, דהאונאה בפדיון מע"ש אינה כנגד הבעלים דהמע"ש, אלא היא כנגד רשות המע"ש עצמו, והיינו דהרי פדיון המע"ש אינו מקח עם הבעלים דהמע"ש, אלא הוא מקח עם רשות המע"ש עצמו, שלוקח ממנו את המע"ש ופודה אותו על הדמים, וע"כ הוא דלמ"ד דמע"ש ממון גבוה, ורשות המע"ש עצמה היא רשות גבוה, לי"ב לדין אונאה, דאין אונאה להקדש, אך למ"ד דמע"ש ממון הדיוט, ורשות המע"ש עצמה אינה רשות גבוה, יש בזה לדין אונאה, דאף דל"ש אונאה במה שמאנה את עצמו, הרי האונאה הכא אינו במה שמאנה את הבעלים דהמע"ש, אלא במה שמאנה את רשות המע"ש.[[446]](#footnote-447)

יב] בעיקר מש"כ הגר"א דכיון דהא דמהני חילול על שו"פ הוא משום דאין אונאה להקדש, ל"ש הך דינא בחילול מע"ש ונט"ר, אלא למ"ד דמע"ש ממון גבוה, הק' בתשו' אור גדול החדשות סימן י', ז"ל, ודברי הגר"א זצ"ל צ"ב קצת, דמה ענין חילול לאונאה, כיון דשניהם לעצמו, אמנם וכו' דהתם כיון וכו' וע"י החילול לעולם הו"ל מקח, דהו"ל שנוי מרשות גבוה לרשות הדיוט, אבל לענין מעשר וכו' דבין קודם החילול ובין אחר החילול הו"ל חדא רשותא אי ממון הדיוט הוא, ואין החילול רק להתיר האיסור, אינו ענין כלל לאונאה, עכ"ל, - והיינו דלעולם בחילול הקדושה שפיר מהני חילול שוה מנה על שו"פ, דהקדושה אינה תלוי' בשווי הדמים, וכל הא דבהקדש בעינן להא דאין אונאה להקדש, הוא משום דנכלל בזה גם מקח מן ההקדש, אך במע"ש דליכא מקח כלל, שפיר מהני חילול שוה מנה על שו"פ, וכ"ה בד' הגרי"ז שנדפסו בכ' הגר"ח בב"מ נ"ז א' ובתמורה כ"ז ב' ובכ' הגרי"ז בתמורה שם, עיי"ש, וכ"ה גם בכ' הגר"ח החדש בקידושין ה' א', דכל הא דבעינן בהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ לדינא דאין אונאה בהקדש, אי"ז משום דין החילול, אלא הוא משום זכות הממון דהקדש, עיי"ש.[[447]](#footnote-448)

ובדעת הגר"א נראה, ע"ד מש"כ הקה"י, דהגם דל"ש כלל דין אונאה בחילול מע"ש, מ"מ דינא הוא דא"א לקבוע בדמי הדבר יותר או פחות משויו, ורק בהני שנתמעטו מאונאה נתחדש דמצי לקבוע בדמיהם יותר או פחות משוויים, דאם ל"ה מצי לקבוע בדמיהם יותר או פחות משוויים,ל"ה חיילא קציצה זו, והי' בזה דין חזרת אונאה, אך בחילול מע"ש שלא נתמעט מאונאה, הרי דהגם דל"ש בו דין אונאה, מ"מ ל"מ לקבוע שדמי המע"ש הם פחות משויו, וע"כ ל"מ לחלל שוה מנה על שו"פ.

יג] ולכאו' נפ"מ רבתא לדינא בזה, במה שנהגו בזה"ז שמחללין מטבע גדול של מע"ש על מטבע שו"פ, ואי נימא דכל הא דמע"ש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל הוא משום דמע"ש ממון גבוה ואין אונאה להקדש, הדין נותן דלא יועיל אלא כשמחלל מע"ש "שוה" מנה על פרוטה, דכיון דאין אונאה להקדש מצי לקבוע שדמי המע"ש הם פרוטה, אף ל"מ לחלל מע"ש מנה על פרוטה, דל"ש כלל לקבוע שדמי המנה הם פרוטה, וכמו שעמד ע"ז המנחת שלמה בח"א ריש סימן ס"ו, עיי"ש, - אך אי נימא דהא דמע"ש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל הוא משום דמצי לחלל הקדושה גם על פחות משויו, ורק בהקדש הוא דבעינן גם להא דאין אונאה להקדש, משום דנכלל בזה גם מקח מן ההקדש, ניחא, דע"כ שפיר מהני לחלל מטבע גדול של מע"ש על מטבע שו"פ.

יד] עוד יש לדון בזה, דהנה הישועות מלכו בפ"ב ממע"ש ה"ב כתב דהא דמצי לפדות מע"ש שוה מנה על שו"פ, הוא רק בעה"ב בעצמו, אך אם נתנו לאחר במתנה לדידן דקי"ל מע"ש ממון גבוה ואינו ניתן במתנה, א"כ הו"ל כודה אחת, ולדעת התוס' בתמורה כ"ז ב' ובמנחות ע"א ב' לא אמרינן דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, אלא בפודה בעצמו ולא באחר הפודה, אך כתב די"ל דשליחותי' דבעה"ב קא עביד בזה, - ולכאו' יש לדון בזה ע"ד הנ"ל, דכל מש"כ התוס' דאחר ל"מ לחלל על שו"פ, הוא משום זכות ההקדש, דלאו כל כמיני' ליקח מן ההקדש בפחות משויו, אך במע"ש דליכא אלא קדושה, שפיר מהני חילול בשו"פ אף כשמחלל אחר.[[448]](#footnote-449)

טו] **המביא פירות מן הגורן לעיר וכו' השבח לשני ויציאה מביתו,**[[449]](#footnote-450)התוי"ט כתב דמסתברא דה"ה במוליך ממקום הזול למקום היוקר דהיציאה מביתו, דהרי הכא ג"כ הוי כמוליך ממקום הזול למקום היוקר, וכ"ש במוליך ממקום היוקר לזול דהיציאה מביתו, ועמש"כ החזו"נ בטעם הא דלא תני הכי ברישא, - אך המראה"פ ובהגה' הרא"ש טרויב פקפקו בזה די"ל דכל הא דבמביא פירות מן הגורן לעיר היציאה מביתו, הוא משום דאין יכול להניח פירותיו בגורן, ובלא"ה יעלם מן הגורן לעיר, אך כל שמוליכן ממקום הזול למקום היוקר אין היציאות מביתו, עיי"ש.

**פ"ד מ"ב**

א] **פודין מע"ש בשער הזול,** הר"ש והרא"ש לקמן מ"ד הביאו מירושלמי דהא דפודין מע"ש בשער הזול, הוא מפני שכתוב בו ברכה, והרא"ש הוסיף דמה"ט מותר לזלזל בפדיונו, ומשמע דאי"ז אלא היתר לזלזל בפדיונו ולפדותו בשער הזול, אך אם רצה לפדותו כשער היוקר פודה, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרע"ב שכתב דיכול לפדות "אם ירצה" כשער הזול,[[450]](#footnote-451) - והיינו אף דא"א לפדות מע"ש ביותר על דמיו, וכמו שאמרו בירושלמי בפירקין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממע"ש ה"ו, מ"מ הכא הרי עיקר דמיו הם כשער היוקר, שהרי לענין כל דיני התורה הוי שומת דמיו כשער היוקר, ואף שהתירה תורה לשום דמיו כשער הזול, מ"מ כל שבא לשום דמיו כשער היוקר ולפדותו שפיר דמי, - וגדולה מזו כתב החזון נחום, דאף דפודין מע"ש בשער הזול, מ"מ מידת חסידות הוא לפדותו בשויו.

אך בס' הון עשיר כתב דמהא דתנן כמו וכו' ולא כמו וכו', נראה דודקא צריך לפדותו כך ולא כך, דהואיל ונאמר בו ברכה, אינו נכון להראות בו צרות עין, שילמדו ממנו להוקיר את השער, - ועמש"כ בזה הדרך אמונה בצה"ל פ"ד ממע"ש ס"ק קע"ז.

ב] **כמות שהחנוני לוקח וכו' כמות שהשלחני פורט וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש פירשו דאתי לפרושי להא דתני דפודין מע"ש בשער הזול, דהיינו כמות שהחנוני לוקח וכמו שהשלחני פורט, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפ"ד ממע"ש הי"ח.

אך הרא"ש כתב ע"פ הירושלמי דכשער הזול הוא דבר בפנ"ע, והוא כדר' ירמי' דכמה בר נשי וכו',[[451]](#footnote-452) ותרתי קתני, חדא, דפודין מע"ש בשער הזול כדר' ירמי' וכו', ועוד, דפודין כמות שהחנוני לוקח ולא כמות שהוא מוכר, וכ"ה מבו' בד' הרימב"צ והר"ש, - והיינו דאף דכבר תנן דפודין מע"ש כשער הזול, דמשערין כפי שער המע"ש בשעת הזול, אכתי הי' מקום לומר דיש לשער כפי שער המע"ש במי שבא לקנותו מן החנוני, דבפשוטו זהו שומת דמיו לכל דיני התורה, וזהו דקמ"ל דפודין כפי השער שהחנוני לוקח, - ומאידך אף דמשערין כמות שהחנוני לוקח, היינו משום דזה הוי שער המע"ש במקח דהחנוני בשעה זו, וברישא קמ"ל דפודין כפי שער הזול דבערבי שבתות וכו', אף דאי"ז שער המעשר בשעה זו.

ג] ובביאור הגר"א לירושלמי כתב דהא דא"ר ירמי' כמה דבעי בר נש וכו', היינו דמותר להמתין מלפדותן עד אותה העת ולפדותן תיכף, וכ"כ הגר"א בשנו"א הקצר דיכול להמתין אותן מלפדות עד שעת הזול ואח"כ פודה, וכ"כ בפי' המהר"א פולדא,[[452]](#footnote-453) - ונתחדש בדבריהם, דאינו יכול לפדות עכשיו כפי שומת המע"ש בשעת הזול, כאשר כ"נ מסתימת ד' הריבמ"צ וש"ר, והא דפודין כשער הזול היינו דהוא רשאי להמתין עד שעת הזול ולפדותו, וכ"כ בביאור הגר"א בריש פירקין,[[453]](#footnote-454)וכ"ה בגירסת הגר"א לתוספתא פ"ג ה"ב דפודין מע"ש כשער הזול כמות שהחנוני לוקח "באותו היום",[[454]](#footnote-455) - ולפ"ז הרי דדינא דרישא ודינא דסיפא לא שייכי להדדי כלל, דדינא דרישא הוא דרשאי להמתין עד שעת הזול ולפדותו, ודינא דסיפא הוא דשומת המע"ש היא כמות שהחנוני לוקח ולא כמות שהוא מוכר.

ד] בירושלמי אמרו עד כדון דבר מרובה, הי' דבר מועט, אפי' כן כמות שהחנוני לוקח ולא כמות שהוא מוכר, ופירש הגר"א דהיינו דמיבע"ל אם הא דמשערין כמות שהחנוני לוקח הוא רק כשפודה דבר מרובה שדרך החנונים ליקח, אך כשפודה דבר מועט שאין הדרך של חנוני ליקח, אין משערין כמות שהחנוני לוקח, ופשיטא דאף בכה"ג משערין כמות שהחנוני לוקח, משום דאף דבר מועט כשהחנוני לוקח לוקח יותר בזול, - ובס' שערי מע"ש סימן ג' סק"ג העיר דמשמע דאם לוקח דבר מועט כ"כ, דאף כשהחנוני לוקחו אינו לוקחו בזול, ל"מ לפדותו בשער הזול, ולא אמרינן דכיון דכשהחנוני לוקח הרבה הוא לוקח כל פרי בזול, ע"כ אף כשפודה פרי אחד בפנ"ע שמין אותו כשער זה.[[455]](#footnote-456)

ה] מעיקר דינא דמתניתין משמע דכשפודין מע"ש, שמין אותו כפי שווי פירות חולין, כפי שהחנוני לוקחן, אף דדמי פירות מע"ש פחותין, משום דצריך להעלותן לירושלים, וכ"נ בד' הראב"ד בפ"ד ממע"ש ה"ד, ופירש כן בהא דתניא בירושלמי לעיל בפירקין דאין פודין מע"ש אלא לשם חולין, דהיינו כדי שלא לפגום את המע"ש, דדמי מע"ש פחותין מדמי חולין,[[456]](#footnote-457) - וכ"ה מוכח מדין פדיון דמע"ש טמא, דמשמעות הדברים דפודין אותו בשויו, אף דמע"ש טמא לא חזי למידי, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפ"ב ממע"ש ה"ב דמידת חסידות דפודין מע"ש בזה"ז בשויו, וכמה מקמאי דנו בזה אם פודין בזה"ז מע"ש בשויו או בשו"פ, ונתבאר לעיל מ"א אות ח' ואילך, והרי דאף דבזה"ז אין המע"ש נאכל ולא שוה מידי, מ"מ שמין אותו כפי שווי פירות חולין.

והמנחת שלמה בח"א סימן ס"ו כתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום דדמי פדיון של הקדש ומע"ש אינו נמדד כלל לפי ערך ההפסד של רשות גבוה, דלגבי דידהו לא שייך כלל פסידא, אלא לפי הערך שהאדם נהנה מן ההקדש והמע"ש לאחר שהם נפדין ונעשין חולין גמור.

ו] והגר"א ביו"ד סימן רצ"ד סק"כ כתב בתו"ד די"ל דהא דבזה"ז פודין מע"ש על שו"פ, אף דל"ד להקדש דאין אונאה להקדש, הוא משום דמע"ש בזה"ז אינן שוין כלום, - והמקד"ד בסימן נ"ח סק"ב ד"ה והנה על מה עמד בזה דהרי הוא שוה להפודה, דהוא יוצא לחולין, וכשפודין מע"ש הרי שמין כמה הוא שוה להפודה, וכנ"ל.

אך באמת מד' הגר"א גופי' מוכח דשמין המע"ש כפי שויו להפודה, ומה"ט גם בזה"ז יש לפדות מע"ש בשויו, וגם הרמב"ם ודעימי' שכתבו דפודין על שו"פ, הוא מכח דינא דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, - ומש"כ הגר"א די"ל דהא דפודין בזה"ז על שו"פ הוא משום דאינן שוין כלום, נראה היינו משום דהצד דל"מ לפדות על שו"פ ול"ד להקדש, הוא משום דשאני הקדש דאין אונאה להקדש, ומשא"כ במע"ש, ובזה י"ל דכיון דמע"ש בזה"ז אינו שוה כלום, לי"ב אונאה כלפי רשות המע"ש, וע"כ הוא דמהני לפדות על שו"פ.[[457]](#footnote-458)

ז] **כמות שהשולחני פורט לא כמות שהוא מצרף,** בביאור דין זה מצינו כמה דרכים, **א** הריבמ"צ כתב דאיירי כשבא לפדות פירות של מע"ש על הסלע, וקמ"ל דפודה בו פירות הרבה לפי חשבון שהי' פורטו השלחני כשמבקשין ממנו בנ"א סלע במעותיהן, שנוטל יותר מעות בעד הסלע, ולא כמות שמצרף השלחני כשנותן מעות ולוקח סלע, שנותן מעט מעות בעד הסלע, ועד"ז כתב הרא"ש. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי כשבא לחלל סלע של מע"ש על מעות, וקמ"ל דאם הי' השלחני לוקח בעד סלע כ"ה מעין, ונותן כשמקבל סלע כ"ד מעין, רשאי לחלל הסלע על כ"ד מעין. - **ג** הר"ש והרא"ש כתבו דאיירי כשבא לחלל פרוטות של מע"ש על הסלע, וקמ"ל דמונה פרוטות בסלע כמו שהשולחני פורט סלע ומחליפו לאחרים בפרוטות, שהוא נוטל הרבה פרוטות בעד הסלע, ולא כמו שהוא נותן מעות ולוקח סלע, שהוא נותן מעט פרוטות בעד הסלע.[[458]](#footnote-459) - **ד** הגר"א בשנו"א כתב, דאיירי כשבא לפדות פירות של מע"ש על פרוטות, וקמ"ל דשמין את הפרוטות כפי מה שהשולחני נותן הפרוטות בעד הסלע, שהוא שם את הפרוטות ביוקר, ולא כפי שנוטל פרוטות בעד סלע, שהוא שם את הפרוטות בזול.[[459]](#footnote-460)

ח] בעיקר מש"כ הרמב"ם לפרש דאיירי כשבא לחלל סלע של מע"ש על מעות וקמ"ל דמשערין כמות שהשלחני פורט, משמעות דבריו דהוא מכח דינא דמשערין כשער הזול, דכ"ה דמשערין כמות שהחנוני לוקח, ה"נ משערין כמו שהשולחני פורט, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ד ממע"ש הי"ח.

ולא נתפרש לן, דלכאו' הרי מדינא יש לשער כן, - דכ"ה דכשבא ליקח פירות בכסף מע"ש, ודאי דמשערין כפי שער הפירות כשלוקחין אותן מן החנוני, דזהו עיקר שומת הפירות לגבי כל דיני התורה, ולא כפי שער הפירות כשהחנוני לוקח, ה"נ כשבא ליקח מעות בסלע של מע"ש, יש לשער כפי שער המעות כשלוקחין אותן מן השולחני, ולא כפי שער המעות כשהשולחני לוקח, וכ"ה מבו' מהא דתניא בקידושין י"ב א' דו' מעה כסף דינר, והרי דבסלע שהוא ד' דינרים יש כ"ד מעות.

ושמא י"ל דסלע חשיב כפירי לגבי מעות כסף, דאינהו חריפי טפי, וע"כ מן הדין יש לנו לשום את הסלע כפי השער שמוכר השולחני את הסלע בעד מעות, שיש בו כ"ה מעות, ורק מכח דינא דכשער הזול הוא דמשערין כמו שהשולחני פורט,[[460]](#footnote-461) וצ"ע.

ט] הקה"י בסימן כ"א כתב להסתפק בזה"ז שמחללין מע"ש על פרוטה, ובא לשום כמה פרוטות יש במטבע, (דשמין כמה נסכא דכסף יכול ליקח במטבע זו, ודמי חצי שעורה כסף הוי פרוטה, אם מקילינן לשום את הפרוטה כמו שמוכרי הכסף מוכרין לסיטונאים, דלפ"ז יש במטבע מעט יותר פרוטות, - ועיי"ש שכתב די"ל דהא דתנן הכא דכמות שהשולחני פורט, הוא משום דמע"ש שוה מנה שפדאו על שו"פ מחולל, והא דפודין בשויו אינו אלא למצוה, ובזה הקילו לפדות כשער הזול, משום דכתיב בי' ברכה, אך בשיעורא דשו"פ דהוא מעכב בדיעבד, אפשר דבעינן שו"פ במחיר הקבוע לרוב בנ"א.[[461]](#footnote-462)

וצ"ב בעיקר הנידון בזה, דלכאו' כיון דא"א לפדות מע"ש על פחות משו"פ, כיון דאין עליו תורת ממון, ל"ש בזה כלל דינא דפודין מע"ש כשער הזול, וכל דלא חשיב כפרוטה לשאר דיני התורה, ואין עליו תורת ממון, אף אין פודין עליו מע"ש, - ולא מיבעיא לפי' הרמב"ם והר"ש בהא דתנן דכמות שהשולחני פורט, דלפי דבריהם לא מצינו כלל דהקילו בשומת המעות שפודין עליהן, ולא הקילו אלא בשומת הפירות או המעות של המע"ש, - אלא אף לפי' הריבמ"צ והגר"א דמצינו דהקילו גם בשומת המעות שפודין עליהן, הרי כ"ז הוא כשיש עליהן תורת ממון, ובאנו לשום את שויים, אך כל שאין עליהן תורת ממון, מהיכ"ת יועיל הא דבשער הזול הוי שו"פ.[[462]](#footnote-463)

י] **אין פודין מע"ש אכסרה,** הרמב"ם והר"ש פירשו דהיינו דאין פודין מע"ש באומד בלא מידה ומשקל, והר"ש הביא מתוספתא דהיינו דאם היו לו פירות מרקיבין מעות מחלידין לא יאמר כמה אדם רוצה ליתן בצבור זה וכמה אדם רוצה ליתן בכרי זה, - ובפי' המיוחס להר"ש לתו"כ פר' בחוקותי פר' ד' ה"ה כתב דטעם הא דאין פודין כן, הוא משום דהקונה הכל ביחד לוקח בזול, ויש חיסרון גדול למעשר, ועיי"ש שהביא מש"כ הערוך בע' אכסרה (בפי' בתרא) דאכסרה הוא ל' הפסד.[[463]](#footnote-464)

יא] **את שדמיו ידועין נפדה ע"פ אחד,** המאירי בסנהדרין י"ד ב' כתב דהיינו אף ע"פ הבעלים, וכ"כ הפסקי רי"ד שם, וכ"נ בד' הרמ"ה שם, דיליף לה דא"צ ע"פ ג' מדכתיב אם גאל יגאל איש ממעשרו אפי' בינו לבין עצמו, - אך השושנים לדוד כתב דלהגירסא שבמשניות ע"פ עד אחד,[[464]](#footnote-465) היינו דאף דכשאין דמיו ידועין דנפדה ע"פ ג' היינו אף כשאחד מהן הוא בעל הממון או נכרי, כמו שאמרו בסנהדרין י"ד ב', מ"מ כשדמיו ידועין דנפדה ע"פ אחד, אינו נפדה ע"פ הבעלים או נכרי, ובעינן שיהא ראוי להעיד,[[465]](#footnote-466) ועד"ז כתב המשנ"ר.

יב] **ואת שאין דמיו ידועין נפדה על פי שלשה,** בסנהדרין י"ד ב' תניא דמע"ש שאין דמיו ידועין פודין אותו בג' לקוחות אבל לא בג' שאין לקוחות, ונחלקו הראשונים בביאורו, דבפירש"י שם כתב דלקוחות היינו סוחרים בקיאים בשומא, וכ"כ התוס' ותוס' הרא"ש שם,[[466]](#footnote-467) וכ"כ הרמב"ן בב"מ ל"ב א', וכ"נ בפי' ר"ח בסנהדרין שם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד ממע"ש ה"כ.[[467]](#footnote-468)

אך הרמ"ה בסנהדרין שם דג' לקוחות היינו ג' שרצו לקנותו זה אומר בכך וכך וזה אומר בכך, שמתוך שכל אחד מהן מוסיף על עילויו של חבירו, אין המעשר מתאנה, אך לא בג' שאינן לקוחות, דכיון דפסיד ולא זבני לי' אלא מיעוטא דאינשי ואינהו דלא צריכי לי' גרעי דמייהו טפי באפייהו ושימי לי' בפחות מכדי שויו, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והר"ן שם, והר"ן כתב כן בשם תוס'.[[468]](#footnote-469)

יג] בהא דתנן דמע"ש שדמיו ידועין נפדה ע"פ אחד, לא נתפרש להדיא אם בעינן שיהא לוקח, - ובל' הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"כ משמע להדיא דרק במע"ש שאין דמיו ידועין הוא דנפדה ע"פ ג' "תגרים", אך במע"ש שדמיו ידועין דנפדה ע"פ אחד, ל"ב שיהא תגר, - אך הריבמ"צ והר"ש והרא"ש כתבו דע"פ אחד, הוא ע"פ לוקח אחד, והתוי"ט וההון עשיר כתבו דמכוון דבריהם היינו דבעינן שיהא סוחר ובקי בשומא, והיינו דכ"ה דג' לקוחות היינו ג' סוחרים ובקיאין בשומא, ה"נ לוקח אחד היינו סוחר הבקי בשומא, ומבו' דכ"ה דמע"ש שאין דמיו ידועין אין נפדה אלא ע"פ ג' לקוחות, ולא ע"פ ג' שאינם לקוחות, ה"נ מע"ש שאין דמיו ידועין אין נפדה אלא ע"פ לוקח אחד.[[469]](#footnote-470)

יד] **יין שהקרים,** הריבמ"צ והרמב"ם והר"ש פירשו דהיינו יין שהתחיל להחמיץ, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"כ, ולכאו' הוצרכו לפרש כן, דאם החמיץ לגמרי, הרי דמיו ידועין כדמי חומץ, ורק כשלא החמיץ לגמרי הוא דאין דמייו ידועין, - אך בפירש"י בסנהדרין י"ד ב' כתב דיין שהקרים היינו שהחמיץ, ומשמע דאיירי כשהחמיץ לגמרי ואפ"ה חשיב כאין דמיו ידועין, וצ"ע.

טו] **ופירות שהקריבו ומעות שהחליאו,** הדרך אמונה בפ"ג ממע"ש ס"ק קל"ה כתב מיירי שהרקיבו קצת או החלידו קצת, שאם הרקיבו לגמרי עד שאין ראויין לאוכלן או שהחלידו עד שאין יוצאין בהוצאה, פקע מהן קדושת מע"ש, וכמש"כ הרמב"ם שם פ"ג הי"א דכל שנפסל מאוכל אדם פקעה קדושה ממנו, ואכמ"ל.

**פ"ד מ"ג**

א] **בעה"ב אומר בסלע ואחד אומר בסלע ואיסר,** הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה ממע"ש ה"ז הק' דהיאך משכח"ל הך דינא, הרי מע"ש שאין דמיו ידועין נפדה ע"פ ג' תגרים, ואסור לפדותו בפחות מדמיו, ומאידך אם פדאו ביותר מדמיו אין היתר נתפס, כמו שאמרו בירושלמי בפירקין, וכ"כ הרמב"ם שם ה"ו, וא"כ הרי דאם שמוה ע"פ ג' תגרים בסלע, אין אחר יכול להוסיף, ואם שמוה בסלע ואיסר, א"א לפחות, ועיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דהא דמע"ש נפדה ע"פ ג' לקוחות היינו ע"פ ג' שרצו לקנותו זה אומר בכך וזה אומר בכך, (ונתבאר לעיל מ"ב אות י"ב), ניחא, דמיירי שבין הג' היו הבעלים וגם אחר, וכל שהרבה אחר בדמיו נותנין לו, ועיי"ש במש"כ בזה.

ולכאו' י"ל בפשיטות, לפ"מ דתנן לעיל מ"ב דפודין מע"ש בשער הזול, ונתבאר לעיל שם אות א' עפי"ד הרא"ש והרע"ב, דאי"ז אלא היתר לזלזל בפדיונו ולפדותו בשער הזול, אך אם רצה לפדותו כשער היוקר פודה, והחזון נחום שם כתב דמידת חסידות הוא לפדותו בשויו, וע"כ שפיר משכח"ל דדמי המע"ש הם סלע ואיסר או יותר, ודמיו בשער הזול הם סלע או פחות, ושפיר מצי בעה"ב לפדותו בסלע ואי"ז פחות מדמיו, ומאידך מצי אחר לפדותו בסלע ואיסר ואי"ז יתר על דמיו.

ב] **של סלע ואיסר קודם,** התוס' בב"ק ס"ח ב' ד"ה הוא דאמר הוכיחו מסוגיית הגמ' שם, דאף דיכול אדם לחלל הקדש של חבירו, מ"מ אינו יכול לחלל נטע רבעי של חבירו, ופירשו דהוא משום דשאני הקדש דמאחר שהוקדש יצא מרשות בעלים, וכמו שהבעלים יכולין לפדותו כמו"כ אחר, ומשא"כ בנטע רבעי דהבעלים זכאים לאכלה בירושלים, וכתבו לפ"ז דה"נ ל"מ לחלל מע"ש של חבירו שלא מדעתו, ובסו"ד דנו דיהא בידו לחלל שלא מדעת חבירו משום דזכות הוא לו, וכ"כ התוס' בקידושין נ"ו א' ד"ה מתקיף לה דאין אדם מחלל דבר שאינו ברשותו, ובשם ה"ר מאיר כתבו דמ"מ כל דהוא זכות לבעלים מצי לחלל משום דזכין לאדם שלא בפניו.

אמנם הנה הגר"א ביו"ד סימן ש"ה סקי"ז הוכיח ממשנתינו דאחר יכול לפדות מע"ש שלא מדעת הבעלים, ותמה מזה על מש"כ הרמ"א שם בדין פדיון הבן דאין האב יכול לפדותו ע"י שליח, וגם אין בי"ד פודין אותו בלא האב, ולכאו' מכוון דבריו הוא להא דתנן הכא דשל סלע ואיסר קודם, ואם אין אחר פודה שלא מדעת הבעלים, לא משכח"ל להך דינא, שהרי אם הבעלים רוצה לפדות בסלע ואינו מתרצה שיפדהו האחר, א"א לאחר לפדותו.

והחזו"א ביו"ד סו"ס קפ"ה כתב לדחות, דלעולם א"א לאחר לפדות שלא מדעת הבעלים, והא דתנן הכא דשל סלע ואיסר קודם, דינא קתני שאין בעה"ב רשאי לפדות בפחות כיון שאחרים נותנים יותר, עיי"ש.[[470]](#footnote-471)

ג] התוי"ט כתב דאע"ג דאיכא מטבעות פחותות מאיסר, כמו מסמס וקוטנרק ודומיהן, אפ"ה דוקא איסר שהוא דבר חשוב קצת, ולכאו' מכוון דבריו דאם בעה"ב אומר בסלע ואחר אומר בסלע ומסמס, בעה"ב קודם, ורק כשמוסיף האחר על הקרן איסר, שהוא דבר חשוב קצת, הוא דהאחר קודם, - וכבר תמהו ע"ז החזו"נ והשושנים לדוד, דלהדיא כתב הרמב"ם בפ"ה ממע"ש ה"ז דבעה"ב אומר בסלע ואחר אומר בסלע ופרוטה, האחר קודם מפני שמוסיף על הקרן, וכתב המהר"י קורקוס שם, דאף דמתניתין תנן דאחר אומר סלע ואיסר, מ"מ כיון דהטעם בזה הוא מפני שהוא מוסיף על הקרן, ודאי דאיסר דנקט ל"ד, דבכל דוכתא פרוטה חשיבא.

ד] בערכין כ"ז א' תנן בדין פדיון הקדש, דהבעלים אומרים בכ' וכל אדם אומרים בכ', הבעלים קודמין מפני שהם מוסיפין חומש, אמר אחד ה"ה שלי בכ"א, הבעלים נותנין כ"ו, ובגמ' שם אמרו דלמימרא דחומש עדיף, ופריך עלה ממשנתינו דבעה"ב אומר בסלע ואחד אומר בסלע ואיסר של סלע ואיסר קודם מפני שמוסיף על הקרן.

והתוס' שם כתבו דליכא למיפרך אהא דתנן התם דהבעלים אומרים בכ' וכל אדם אומרים בכ' הבעלים קודמין, והכא תנן דאחר קודם, שהרי הא דהבעלים קודמין הוא כשאין אחר פודהו ביותר, ומשא"כ הכא דהאחר פודהו ביותר,[[471]](#footnote-472) ובע"כ דפריך על הא דתנן התם דאמר אחד ה"ה שלי בכ"א הבעלים נותנין כ"ו, והרי דהבעלים קודמין אף שהאחר מוסיף על דמי הפדיון, ומ"ש מהכא דתנן דשל סלע ואיסר קודם מפני שמוסיף על הקרן, והקשו ע"ז דמאי פריך, הרי הא דהכא אחר קודם הוא מפני שהוא מוסיף על הקרן, וע"כ שפיר תנן התם דהבעלים קודמין, שהרי גם הם נותנין כ"ו, והיינו משום שנותנין כ"א בשביל הקרן וה' בשביל החומש,[[472]](#footnote-473) - ועיי"ש שכתבו דשמא עיקר הא דפריך הוא דמ"ש התם שכופין את הבעלים לתת דמים שאמר האחר, וע"כ הוא דהן נותנין כ"ו, שנותנין כ"א בשביל הקרן כמו שאמר האחר, מהכא דשל סלע ואיסר קודם, ואין אנו כופין את הבעלים שיתנו סלע ואיסר עם החומש.

וצ"ע דבגמ' שם אמרו דלמימרא דחומש עדיף וכו', והרי דעיקר הפירכא היא אהא דחומש עדיף, וכ"ה מבו' גם מהא דששני דהתם דחומש רווחא דהקדש חומש עדיף, וזה דלא כמש"כ התוס' דעיקר הפירכא היא על הא דהתם כופין אתה בעלים לתת דמים שאמר האחר, ועמד בזה בשיעורי הגרמ"ד שם.

וצ"ל בפשיטות, דהרי עיקר הא דכופין את הבעלים ליתן דמים שאמר האחר, ולא אמרינן שיפדה האחר בדמים הללו, הוא מכח הא דהבעלים מוסיפין חומש, וע"כ משום פסידא דהקדש קודמין הבעלים שאמרו כ' דהן מוסיפין ע"ז חומש לאחר שאמר כ"א, ואחר דהבעלים קודמין, דינא הוא שיתנו בעד הקרן את הדמים שאמר האחר, וכמו שפירש"י במתניתין שם (ד"ה עשרים ושש), עיי"ש,[[473]](#footnote-474) וזהו דפרכינן דמ"ש מהכא דאין הבעלים קודמין אף שהן מוסיפין חומש, דגם הכא אם היו הבעלים קודמין, היו צריכין ליתן הדמים שאמר האחר.[[474]](#footnote-475)

ה] בגמ' שם משני דהתם דחומשא רווחא דהקדש הוא, חומש עדיף, ומשא"כ הכא דחומשא רווחא דבעה"ב, קרנא תיפרוק שפיר חומשא לא איכפת לן, ופירש"י דהיינו דהכא הוי החומש רווחא דבעה"ב, שהרי בין קרן ובין חומש הכל שלו והוא יאכל הכל בירושלים, ואין לנו בו אלא מצות פדיי' שלא יאכלנו בגבולין בלא פדיון, ועיקר פדייתו בקרן היא, ואע"ג דבצרי דמי לא איכפת לן, שהרי ביתירות דמיו אין נהנה אלא הוא,[[475]](#footnote-476) - ובס' ערך דל שם כתב דכ"ז הוא למ"ד דמע"ש ממון הדיוט, אך למ"ד דמע"ש ממון גבוה, הרי דאף הכא איכא רווחא להקדש, ולדידי' בעכצ"ל דהא דהאחר קודם, הוא משום דהבעלים יכולין להערים, וכמו שאמרו בירושלמי, (ונתבאר להלן אות ה').

ו] הר"ש כתב דבירושלמי משני לה בענין אחר, דפריך דהרי חומשו של זה קודם על תוספתו של זה, והיינו דמ"ט של סלע ואיסר קודם לבעה"ב שאמר בסלע, הרי בעה"ב מוסיף חומש, וסלע וחומשו הוא טפי מסלע ואיסר, ומשני דהוא מפני שהוא יכול להערים ולפטרו מן החומש, - והלחם שמים הק', דמה לי שיכול להערים, הרי עכשיו אינו מערים, ומ"ט מפסדינן למעשר כולי האי, - ועיי"ש שכתב דהיינו דמוקמינן לה בגונא דבעה"ב עדיין יכול להערים עליו, דהיינו דכשאור בסלע רוה הוא לפדותו אבל אין המעות בידו שיפדנו הוא עצמו, ועדיין בידו להערים שיפדהו בסלע ע"י בנו וכו' דא"צ להוסיף חומש, וכתב דה"ז דזה מתישב לפ"מ שהעתיק הר"ש לד' הירושלמי דהוא שיכול להערים עליו, דלפ"ז י"ל דהיינו דמוקמינן לה בכה"ג דעדיין הוא יכול להערים עליו, - ועמש"כ בזה בס' ניר, וצ"ע.

ז] **בין שניתן לו מתנה,** בקידושין נ"ד ב' אמרו דלר"מ דמע"ש ממון גבוה ל"מ ליתנו לו במתנה, ואתיא מתניתין דהכא כר"י דמע"ש ממון הדיוט, או דאיירי בדיהיב ניהלי' בטיבלי' וקסבר מתנות שלא הורמו כמי שלא הורמו דמיין,[[476]](#footnote-477) וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"ז דמע"ש אינו נקנה במתנה.

אך בירושלמי הכא אמרו דאף דמע"ש ממון גבוה, מ"מ לר"מ דמתנה אינה כמכר, מצי ליתנו לו במתנה,[[477]](#footnote-478) ובשיעורי הגר"ש בקידושין נ"ג ב' אות תס"ב וב"ב קכ"ג ב' אות מ"ה הוכיח מזה כמש"כ הגר"ח דאף למ"ד דמע"ש ממון גבוה הוי המע"ש שלו, אלא דיש לזה דינים של ממון גבוה, וע"כ כיון דמתנה אינה כמכר ואי"ז סותר לקדושת המע"ש, שפיר חיילא המתנה, דאי נימא דהא דמע"ש ממון גבוה, היינו דאינו שלו, מה מהני הא דמתנה אינה כמכר, והיאך יש בידו להקנותו לאחר במתנה, כיון שאינו שלו.

**פ"ד מ"ד**

א] **מערימין על מע"ש,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דהא דמערימין על מע"ש הוא מפני שכתוב בו ברכה, ובתשו' בית אפרים או"ח סימן ל"ג כתב להוכיח מזה דאסור להערים בדאורייתא, וכמש"כ הבכור שור בפסחים כ"א א', וע"כ הי' מן הדין לאסור להערים, וכל הא דשרי הוא מפני שכתוב בו ברכה, - ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס או"ח סימן ס"ב.

ב] הבכור שור שם כתב דהא דמערימין על מע"ש, אף דלא הותרה הערמה באיסור דאורייתא, הוא משום דאיירי במע"ש בזה"ז דרבנן, וכמו שאמרו בגיטין ס"ה א', - והמקו"ח בסימן תמ"ח סקי"א תמה ע"ז, דהא דמוקמינן לה התם במע"ש בזה"ז דרבנן הוא משום הא דתנן דאומר לעבדו ולשפחתו העבריים, אף דשפחה היא קטנה ואינה זוכה לאחרים, אך עיקר הא דמערימין הוא אף במע"ש דאורייתא, - והנשמ"א בכלל קי"ט ס"ח תמה עוד, דלהדיא מבו' בד' הרמב"ם בפ"ה ממע"ש ה"ח וה"ט דמערימין אף במע"ש דאורייתא.[[478]](#footnote-479)

ג] **אומר אדם לחבירו לבנו ולבתו הגדולים וכו' אבל לא יאמר כן לבנו ולבתו הקטנים,** עד"ז תנן בעירובין ע"ט ב' בדין עירוב, דמזכה לבני מבוי ע"י בנו ובתו הגדולים, ואינו מזכה ע"י בנו ובתו הקטנים.

ונחלקו בזה הראשונים, דהנה בספה"י לר"ת סימן קכ"ו וסימן של"ג הק' בהא דתנן התם דמזכה ע"י עבדו ושפחתו העבריים, ואמרינן בגיטין ס"ד ב' דשפחתו קטנה היא, דאם הביאה ב' שערות מאי בעיא גבי', ואפ"ה מצי לזכות על ידה משום דשיתופי מבואות דרבנן, דמ"ש מבנו ובתו הקטנים דאינו מזכה על ידם, - ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דתנן דמזכה ע"י בנו ובתו הגדולים ואינו מזכה ע"י בנו ובתו הקטנים, לא גדול גדול ממש ולא קטן קטן ממש, אלא גדול וסמוך על שלחן אביו זהו קטן, וקטן שאינו סמוך על שלחן אביו זהו גדול, וכמו שאמר ר' יוחנן בב"מ י"ב ב' לענין מציאה, והביאוהו התוס' בעירובין ובב"מ שם ובגיטין ס"ד ב', - והרמב"ן בב"מ שם כתב דלפ"ז גם הא דתנן וכן הכא דאומר לבנו ולבתו הגדולים ולא יאמר לבנו ובתו הקטנים, ל"ד הוא, אלא גדול וסמוך על שלחן אביו קטן הוא.[[479]](#footnote-480)

אך בד' הרמב"ם בפ"א מעירובין ה"כ מבו' כמש"כ המ"מ שם דהא דמזכה ע"י בנו ובתו הגדולים אף כשהם סמוכין על שלחנו, וכ"נ בדבריו בפ"ה ממע"ש ה"ט בדינא דמשנתינו, וכ"כ הרמב"ן בב"מ שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קמ"ז בשם יש מי שהורה, וכ"כ השו"ע בסימן שס"ו ס"י בדעה קמייתא, - ואמנם דנחלקו בהא דאינו מזכה ע"י בנו ובתו הקטנים, אם הוא אף כשאין סמוכין על שלחנו, ונתבאר להלן.

ד] הרמב"ן שם נחלק ע"ד ר"ת, דהא דגדול וסמוך על שלחן אביו הוי קטן, הוא לענין מציאה ומשום איבה, אך הכא ליכא משום איבה כיון דאביו נותן לו, אע"פ שהוא נותן לו לזכות בה לאחרים,[[480]](#footnote-481) וכ"ה דאם נתנו לו מתנה אין האב זוכה בה, ה"נ הוא זוכה מן האב אף לאחרים.

ובטעמא דר"ת דאינו מזכה ע"י בנו גדול הסמוך על שלחנו, משמע בד' התוס' בב"מ י"ב ב' דהוא משום דס"ל דכ"ה דתיקנו בבנו גדול הסמוך על שלחנו דמציאתו לאביו, ה"נ שאר זכיותיו לאביו, ואם נתנו לו מתנה זוכה בה האב, וע"כ ה"נ ל"מ לזכות לאחרים מיד אביו, וכ"כ המרדכי בפ"ק דב"מ סימן רמ"א בתשו' מהר"ם מר"ב, וכ"כ הקצוה"ח בסימן ע"ר סק"א והנתיה"מ שם סק"ב.

אך בד' הרשב"א בעירובין שם מבו' דהוא דין בפנ"ע דכיון דהוא סמוך על שלחנו, ל"מ לזכות על ידו,[[481]](#footnote-482) ונסתפק אם הוא בצירוף הא דמציאתו שלו, או דהוא אף בלא הא דמציאתו שלו, עיי"ש במש"כ בדין עבדו ושפחתו העבריים, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א, עיי"ש שכתב דהא דמזכה ע"י אשתו אף דמציאתה של בעל, הוא משום דלא חשיבא כסמוכה על שלחנו ואנן תרתי בעינן דאוכלת משלו ומציאתן שלו, וכ"נ גם בד' הריטב"א שם פ"ב ב' שכתב דהא דאין מזכה ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו, הוא משום דנראה כאילו לא יצא העירוב מרשותו, וצ"ב.

ה] הרמב"ן בב"מ שם כתב דהא דאינו מזכה ע"י בנו ובתו הקטנים, הוא משום דמדאורייתא אין זכי' לקטן, ואף דלגבי שיתופי מבואות דרבנן זוכה שפחתו העברי' אף שהיא קטנה, מ"מ כשבא לזכות מן האב, כיון שתיקנו חכמים שתהא מציאתו של אביו כשהוא סמוך על שלחנו, אינו זוכה לאחרים אף ברשות האב, שהרי אין לו יד אלא מדרבנן, ואתיא דרבנן ועקרה דרבנן לגמרי,[[482]](#footnote-483) שלא תיקנו לו זכי' במקום האב אלא לצורך האב,[[483]](#footnote-484) - ולפ"ז נמצא, דכל הא דאינו מזכה ע"י בנו ובתו הקטנים, הוא רק כשהן סמוכין על שלחנו, דהוא זוכה במציאתן, וע"כ אמרינן דאתיא דרבנן ועקרה דרבנן, אך כל שאין סמוכין על שלחנו דמציאתן הויא לעצמן ויש להן יד, אף מצי לזכות על ידם לאחרים, ועמד ע"ז הישועות מלכו בפ"ה ממע"ש ה"ט.

אך בד' הרמב"ם בפ"א מעירובין ה"כ משמע כמש"כ המ"מ שם דהא דאינו מזכה ע"י בנו ובתו הקטנים, הוא אף כשאין סמוכין על שלחנו, וכן משמע בדבריו בפ"ה ממע"ש ה"ט בדינא דמשנתינו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם בשם יש מי שהורה, וכ"כ השו"ע בסימן שס"ו ס"י בדעה קמייתא, וצ"ב דמ"ש מאמה העברי' דמזכה על ידה אף דקטנה היא,[[484]](#footnote-485) - והמאירי בגיטין ס"ד ב' כתב דהוא משום דשאני בנו ובתו שידן כידו וה"ה כאלו לא יצא העירוב מתחת ידו,[[485]](#footnote-486) וצ"ע דהרי חזינן דאינו זוכה במציאתן, ומ"ט חשיב דידן כידו,[[486]](#footnote-487) - ובגל' הגרע"א בסימן שס"ו ס"י ציין למש"כ בזה הפרישה שם סק"ז והתוי"ט בעירובין שם, והמגיני שלמה בכתובות מ"ז א', ועי' בחי' רא"ל ח"א סימן פ"ט סק"ג במש"כ לפרש לד' התוי"ט, ועמש"כ עוד בזה בעצי אלמוגים שם סקי"ט, ובדברי משפט סימן ע"ר סוסק"א.

ו] התוס' בעירובין שם בסוד"ה ומזכה כתבו דבתו אפי' נערה ואינה סמוכה על שלחנו מציאתו לאבי' משום איבה דקידושין, - ולא נתפרש להדיא בדבריהם אם מכח זה אף ל"מ לזכות עירוב על ידה, וה"נ אין פודין מע"ש על ידה, דומיא דבנו גדול הסמוך על שלחנו דלדעתם אינו מזכה עירוב על ידו, - ובד' תור"פ שם מבו' דאף אינו מזכה עירוב על ידה, וכ"כ בחי' המאירי שם, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב בעירובין סימן קצ"ב, וכתב לפ"ז דבנו ובתו הקטנים אין פירושם שוה בין לר' יוחנן ובין לשמואל, וכ"כ השו"ע בסימן שס"ו ס"י דלהסוברים דאינו מזכה ע"י בנו הגדול הסמוך על שלחנו, ה"נ אינו מזכה ע"י בתו נערה אף שאינה סמוכה על שלחנו, - אך הטור שם כתב דמצי לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים שאין סמוכין על שלחנו, והמגיני שלמה בכתובות מ"ז א' תמה על דבריו, עיי"ש, והבית מאיר שם כתב לדחוק דד' הטור קיימי בבתו שנשאת ונתגרשה דאין לאבי' רשות בה, וצ"ע.

ז] הר"ן בב"מ י"ב ב' כתב דבן קטן שנתן לו אביו מתנה לא זכה, שאין לו יד לזכות לעצמו, והביאו הנימו"י שם, ומשמעות דבריהם דהיינו רק לדעת הסוברים דהאב זוכה במתנה שנתנו לבנו קטן, - אך בחי' המיוחסים להריטב"א שם כתב דאפי' מתנה שנתן לבנו קטן, אע"פ שהוא סמוך על שלחנו אינו שלו, דלא אמרו אלא דמציאתו של אביו, אבל לא מתנתו.[[487]](#footnote-488)

והמחנ"א בדיני זכי' ומתנה סימן ב' תמה ע"ד המיוחס להריטב"א ממשנתינו, דלא יאמר כן לבנו ובתו הקטנים וכו' מפני שידן כידו, והרי דל"מ האב ליתן מתנה לבנו ובתו הקטנים, וע"כ ל"מ להערים על ידיהן,[[488]](#footnote-489) וקשיא כן גם בד' הר"ן והנימו"י דמשמעות דבריהם דלדעת הסוברים דאין האב זוכה במתנה שנתנו לבנו קטן, ה"נ כשנתן לו האב עצמו מתנה קנה,[[489]](#footnote-490) - והגר"ח פאלאג'י בתשו' נשמת כל חי ח"ב חו"מ סימן מ"ד עמ' קפ"ז כתב לישב דהכא שאני דהוא בא לפדות המע"ש לאביו, ול"ד למתנה דיש לו זכי' לעצמו, וצ"ב.

ח] בתשו' ר"ב אשכנזי סו"ס ל"ה צידד, דאף למש"כ ר"ת לפרש במתניתין דעירובין דל"מ לזכות עירוב ע"י בנו גדול הסמוך על שלחנו, דאין לו יד לזכות מאביו לאחרים, מ"מ כל שנתן לו האב מתנה לעצמו זכה בה, דיש לו יד לזכות לעצמו, וכמש"כ הר"ן בב"מ שם לדמותו לאשה דידה כיד בעלה, (ול"מ לזכות על ידה לאחרים), ומ"מ כל שנתן לה הבעל מתנה קנתה, וכן צידד המגיני שלמה בכתובות מ"ז א', עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הקרבן נתנאל בפ' חלון סימן ח' סק"ב, ועמש"כ בענין זה הגר"ח פאלאג'י בתשו' נשמת כל חי ח"ב חו"מ סימן י"ז (עמ' צ"ד ואילך) ובסימן מ"ד.[[490]](#footnote-491)

וקשיא טובא ממשנתינו דלא יאמר כן לבנו ובתו הקטנים, ולדעת ר"ת היינו אף בגדולים הסמוכין על שלחנו, וכמש"כ הרמב"ן בב"מ שם, ונתבאר לעיל אות ג' בהערה דהוא מוכח כן לד' ר"ת, והרי דל"מ ליתן מתנה לבנו גדול הסמוך על שלחנו, דאל"כ מ"ט ל"מ להערים על ידו, וצ"ע, ולמש"נ הגר"ח פאלאג'י דהכא שאני, (ונתבאר לעיל אות ז') ניחא.

ט] בתשו' חיים ושלום להגר"ח פאלאג'י ח"א אהע"ז סו"ס כ"ב הק', דלדעת הסוברים דאין הבן זוכה במתנה שנתן לו אביו, היאך זוכה הבן בלולב שנותן לו אביו, ביום הראשון דבעינן לכם, וכתב דצ"ל דבדבר מצוה גמר האב ומקנה לו, ועיי"ש לעיל מינה שכתב דמה"ט זוכה הבן בטבעת שנתן לו האב כדי לקדש בה אשה, - ובזה מתישב מה שאמרו בסוכה מ"ו ב' לא דלא ליקני איניש הושענא לינוקא ביו"ט קמא, משום דינוקא מקנא קני אקנויי לא מקני וכו', והרי דביד האב להקנות לבנו קטן, ותמהו בזה המחנ"א שם בסו"ד והרש"ש בסוכה שם.[[491]](#footnote-492)

י] **לעבדו ולשפחתו העבריים וכו',** בגיטין ס"ה א' אמרו דהאי שפחה איירי כשלא הביאה ב' שערות, דאם הביאה ב' שערות יצאה מרשותו, ופריך מינה למ"ד דקטן אינו זוכה לאחרים, ומשני דהבמ"ע בעציץ שאינו נקוב דרבנן,[[492]](#footnote-493) והרמב"ן שם הק' דהרי הכא הן זוכין במעות לעצמן, ומה מייתינן מינה דקטן זוכה לאחרים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן שם כתב בתי' קמא דאיירי כשהן פודין ומזכין אחרים בפירות, כגון שאמר להם בעה"ב פדו לי משלכם, דאינם זוכין לעצמן בפירות, אלא הן זוכין לבעלים בפירות מיד ההקדש, והיינו דאיכא תרי גווני דחילול, דאיכא חילול דרך מקח, דלוקח את פירות המע"ש שביד הבעלים במעותיו, ועי"ז מתחללת קדושת המע"ש שבפירות על המעות, וזוכה הפודה בפירות, ובעה"ב זוכה במעות, ואיכא חילול דרך פדיון שמחלל קדושת המע"ש על מעותיו, ונעשו המעות שלו מעות מע"ש, והפירות של בעה"ב נתחללו מקדושתן, והכא איירי בחילול דרך פדיון, וע"כ הו"ל כזוכה לאחרים, וכ"נ בד' הריטב"א שם, וכ"כ התוס' הרא"ש שם בתי' קמא, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו, והעמידו לסוגיית הגמ' שם בגונא דהן פודין המע"ש לבעה"ב.[[493]](#footnote-494) - **ב** הרשב"א שם כתב דכיון דאי"ז אלא בהערמה, וכוונתן לפדות אותו לצורך אביהן והמעשר חוזר הוא לאביהן, אי לאו דזוכין לאחרים אין פדיונן פדיון בכיו"ב, וכ"נ בד' המאירי שם.[[494]](#footnote-495) - **ג** הרמב"ן שם כתב בתי' בתרא דטעמא דמ"ד דאין זוכה לאחרים, הוא משום דס"ל דאין זכי' לקטן מה"ת, וזהו דפרכינן מהא דהכא הוא זוכה לעצמו מדאורייתא,[[495]](#footnote-496) וכ"כ הר"ן שם. - **ד** התוס' הרא"ש שם כתב בתי' בתרא דמה שזוכה במעות לפדות מעשר לצורך אחרים, הו"ל כזוכה לאחרים. - **ה** בחי' מכת"י שם כתב דפדיון מע"ש הוי זכי' לאחרים, דזוכה בהן לגבוה לשם פדיון מע"ש, ועמש"כ ע"ז הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה ממע"ש ה"ט. - **ו** בחי' הגר"ח בפ"ד מזכי' כתב לישב לפ"מ שאמרו בב"ק ס"ט ב' דאינו יכול לחלל מע"ש שאינו ברשותו, והרי דחילול מע"ש הוא דבר הצריך בעלים, וגם כשאחר מחלל הוא רק מדעת הבעלים ורשותן, וע"כ כל פדיית מע"ש של אחרים חשיבא זוכה להבעלים של המעשר, דחלות מעשיו בפדיונו וחילולו במע"ש של אחרים, דתלי בדין בעלים ודעת בעלים, הוא רק מדין זוכה לאחרים.[[496]](#footnote-497)

יא] במש"כ הרמב"ן ודעימי' דכשפודין מע"ש דרך פדיון הו"ל כזכי' לאחרים, וכשפודין מע"ש דרך מקח ל"ה כזכי' לאחרים, הנה בחי' הגר"ח בפ"ד מזכי' נקט להיפך, דבפדיון דרך מקח, הוי הקנאתו את הפדיון לבעלים וזכייתו בהמע"ש מרשות הבעלים בכלל זוכה לאחרים, ומשא"כ בפדיון דרך חילול, אין עיקר הפדיון כזכי' לאחרים, והא דחשיב כזכי' לאחרים הוא רק משום דפדיון מע"ש תלוי בבעלים, וכל מעשה פדייתו הוא רק מכח הבעלים, וכנ"ל.

ובטעם ד' הרמב"ן ודעימי' דפדיון מע"ש דרך חילול חשיב כזכי' לאחרים, אף דאינו זוכה לבעלים ע"י פדיונו, אלא דהוא מחלל את קדושת המע"ש, וממילא הוו הפירות שבידם חולין, (ועמד ע"ז הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ה ממע"ש ה"ט), צ"ל דהוא משום דס"ל דהא דקטן אינו זוכה לאחרים, אי"ז משום דנתמעט קטן משליחות וזכי', וכמשמעות ד' התוס' בגיטין, אלא הוא משום דאינו נותן דעתו כ"כ לזכות לאחרים, וכמש"כ הרשב"א בקידושין י"ט א',[[497]](#footnote-498) וע"כ כל שפודה המע"ש לצורך אחרים, חשיב כזכי' לאחרים,[[498]](#footnote-499) - ובזה מתפרש גם מש"כ הרשב"א והמאירי דכיון דאי"ז אלא בהערמה וכונתו לפדותו אותו לצורך אביהן והמעשר חוזר הוא לאביהן, הו"ל כזוכין לאחרים, וכמש"כ עד"ז בתשו' חת"ס או"ח סימן ס"ב, עיי"ש, ומש"כ התוס' הרא"ש דמה שזוכה במעות לפדות מעשר לצורך אחרים הו"ל כזוכה לאחרים.

יב] התוס' בגיטין שם הק' דמאי מהני פדיית קטן, הרי אין מעשה קטן כלום, ובתו"כ ממעט קטן שאינו פודה מע"ש, ותנן נמי בריש תרומות דקטן אינו תורם ומ"ש פדיית מעשר מתרומה, וכתבו די"ל דאתיא כמ"ד דהגיע לעונת נדרים תרומתו תרומה, וכשם שחל שם תרומה על פיו וניתר הטבל באכילה, ה"נ מתחלל מע"ש על ידו, וכ"כ הרשב"א שם בתי' קמא, - אך בתי' בתרא כתב דאיירי אף בקטן שלא הגיע לעונת נדרים, ופדיון שאני, דכיון שפודין שוה בשוה א"צ דעת כ"כ כמו על הפרשת תרו"מ, וצ"ע היאך זה מתישב עם הא דממעטינן בתו"כ דקטן אינו פודה מע"ש, (והביאו הרשב"א בקידושין כ"ד א'), ועמד ע"ז הישועות מלכו בפ"ה ממע"ש ה"ט.

יג] במש"כ הרמב"ן ודעימי' דמהני חילול הקטן דרך מקח, וכתבו דה"ז מועיל אף למ"ד דאינו זוכה לאחרים, הק' בחי' הגר"ח בפ"ד מזכי' דהרי קטן לאו בר קנין וחילוף הוא, - ועיי"ש שכתב דצ"ל דהכא שאני, משום דעיקר מעשיו הם רק בהפדיון, והקנין והחילוף ממילא חייל, ומיגרר גריר בתר פדיונו, וע"כ אין מעשה הקטן בזה בתורת קנין וחילוף כי אם בתורת פדיון, דמהני לזה דין מופלא סמוך לאיש.

יד] הר"ש והרא"ש כתבו דהא דתנן ופדה לך היינו לעצמך, דבכה"ג שפודה לעצמו, אע"פ שפודה "במעות של בעה"ב" אינו מוסיף חומש, כדתניא בירושלמי דפדה לך משלי אינו מוסיף חומש, - ומשמעות דבריהם דלא איירי הכא כלל כשמזכה לו בעה"ב את המעות, אלא איירי כשפודה פירותיו של בעה"ב במעותיו של בעה"ב, ואך דכיון דפודה את הפירות לעצמו אינו מוסיף חומש, - וכ"נ ממש"כ הר"ש והרא"ש בסו"ד לפרש לסוגיית הגמ' בגיטין, דאיירי "כשמזכה להם המעות" והם פודים את המעשר לבעה"ב ולא לעצמן, ומשמע דרק בההיא דהתם איירי כשמזכה להן המעות,[[499]](#footnote-500) אך במשנתינו לא איירי בכה"ג.

ונתחדש בזה תרתי, חדא, דביד אדם לפדות פירות חבירו לעצמו במעותיו של חבירו,[[500]](#footnote-501) ועוד, דאף שהפירות והמעות הם של חבירו, מ"מ כיון דהוא פודה את המע"ש לעצמו אינו מוסיף חומש.[[501]](#footnote-502)

טו] ויש להוכיח דאיירי בכה"ג, ממה שהביאו מירושלמי דפריך על שפחתו העברי' מה אנן קיימין וכו' ואם בקטנה קטן זוכה, ומשני תיפתר כמ"ד קטן תורם,[[502]](#footnote-503) ופריך עלה דאפי' למ"ד קטן תורם וכי קטן זוכה, - וצ"ב דמעיקרא מאי ס"ד דמוקמינן לה כמ"ד דקטן תורם, ומה טעם יש בזה דמכח זה יזכה הקטן במעות, - ובע"כ דלא איירי כשמזכה לו את המעות, אלא איירי כשהוא פודה את הפירות לעצמו במעותיו של בעה"ב, ואך דפריך דהיאך מצי לפדות הפירות לעצמו, הרי אין קטן זוכה, וע"ז הוא דמשני דתיפתר כמ"ד דקטן תורם, דכ"ה דתרומת הקטן תרומה, ה"נ מהני לזכות לעצמו בפירות ע"י חילול מע"ש, וע"ז פריך דאף דקטן תורם, מ"מ אינו זוכה לעצמו אף ע"י חילול מע"ש.

טז] בפירש"י בגיטין ס"ד ב' כתב דמ"ד התם דקטן זוכה לאחרים הוא מדרבנן, והריטב"א שם כתב די"מ דאף הא דהוא זוכה לעצמו אינו אלא מדרבנן, ועיי"ש שהק' בהא דפרכינן התם למ"ד דאינו זוכה לאחרים מהא דמערים על המעשר ע"י שפחתו העברי', ואם אף למ"ד דזוכה אינו אלא מדרבנן, הרי גם לדידי' תיקשי,[[503]](#footnote-504) וכתב דהוא משום דלא נתפרש להדיא בדבריו דאי"ז אלא מדרבנן.

ובחי' הגר"ח בפ"ד מזכי' כתב לישב בזה בע"א, דלעולם עיקר הפלוגתא אם קטן זוכה לאחרים הוא בדאורייתא, ואין הפלוגתא בזה משום דאין שליחות לקטן, אלא הוא דין בפנ"ע, אם מעשה קטן מועיל בזכי' לאחרים, ואף דגם למ"ד דקטן זוכה לאחרים, ומועילין מעשה קטן בזכי' לאחרים, מ"מ אינו זוכה לאחרים אלא מדרבנן, משום דנתמעט קטן מזכי' ושליחות, אך בפדיון מע"ש לאחרים ל"ב לדין שליחות, עיי"ש שהאריך בזה, הרי דלמ"ד דזוכה לאחרים, ה"ז מועיל מדאורייתא, ואכמ"ל.[[504]](#footnote-505)

**פ"ד מ"ה**

א] **הי' עומד בגורן ואין בידו מעות אומר לחבירו הרי פירות הללו נתונין לך במתנה,** בקידושין נ"ד ב' אמרו דהא דתנן לעיל מ"ג הפודה מע"ש שלו מוסיף עליו חמישיתו בין שהוא שלו בין שניתן לו במתנה, אתיא כר' יהודה דמע"ש ממון הדיוט, או אף כר"מ דממון גבוה, וכגון דיהיב ניהלי' בטיבלי' וקסבר מתנות שלא הורמו כמי שלא הורמו דמיין, - והרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו כתב דאף הכא דתנן הכא דאומר לחבירו הרי פירות הללו נתונין לך במתנה, אתיא כמ"ד דמע"ש ממון הדיוט, או כשנתן לו כשהוא טבל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממע"ש ה"י, וכ"כ השטמ"ק בב"מ מ"ה ב' בשם תוס' שאנץ.

אך הנה התוס' הרא"ש בב"מ מ"ו א' כתב בשם המהר"ם דמצי לאוקמי למתניתין כמ"ד דמע"ש ממון גבוה, וע"כ ל"מ להקנות לו את המעות בחליפי הפירות, - ובחי' הגרע"א שם תמה ע"ז, דא"כ הרי אינו יכול ליתן לו את הפירות במתנה, ומיקרי מע"ש שלו, כמו שאמרו בקידושין.

ב] והביה"ל בח"א סימן כ"ז סק"ח כתב לישב לד' הרא"ש, דאף לר"מ דמע"ש ממון גבוה, הרי מ"מ זיכתה התורה הזכות שבהמעשר להבעלים לאוכלו ואם יבא אחר ויטלם ממנו בע"כ, ודאי דיכולים הבעלים להוציא ממנו בדיינים, (דרק מתשלומי כפל וחומש הוא פטור, כמש"כ הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הכ"ד), ולפ"ז י"ל דכל שנתנו הבעלים במתנה לאחר, אף דלא קנאו ואינו שלו, מ"מ שפיר מהני נתינתו דל"מ לחזור בו וליטלם ממנו בע"כ של המקבל, דזכותו שהי' לו בהם כבר נפקע ע"י מתנתו,[[505]](#footnote-506) - ולפ"ז י"ל דמה שאמרו בקידושין דלמ"ד דמע"ש ממון גבוה ל"מ ליתנו במתנה, היינו רק בהא דתנן דהפודה מע"ש שניתן לו במתנה מוסיף חומש, ולר"מ דהוי ממון גבוה, ל"מ ליתן אותם במתנה עד שיהיו שלו ויצטרך להוסיף חומש, כיון דאינו קונה אותם, אבל מ"מ שפיר מהני שפיר המתנה אפי' לר"מ, לענין דיצאו מרשותו של הנותן, ואם הבעלים הראשונים חוזרין אח"כ ופודין אותם שוב א"צ להוסיף חומש, וע"כ שפיר יש להעמיד למשנתינו אף כמ"ד דמע"ש ממון גבוה, ומ"מ כשנותנן לאחר שוב א"צ להוסיף חומש, דלענין זה שפיר מהני מתנתו דנעשו אינו שלו ויצאו מרשותו, אע"ג דלא נכנסו לרשות המקבל.

ג] הר"ש והרא"ש הביאו למה שאמרו בב"מ מ"ו א' דטעמא דאין טעמא בידו מעות, הא אם יש בידו מעות ליקני להו לאידך במשיכה ופריק, דהכי עדיף דהו"ל נכרי, ובפירש"י שם כתב דאם היו בידו מעות, ל"ה אמרינן לי' לעשות כן ולהקנות לחבירו את הפירות, אלא הי' מקנה לחבירו את המעות במשיכה והי' חבירו פודה את המעשר, דה"ז עדיף משום דאי"ז נראה הערמה כ"כ להיפטר מן החומש.[[506]](#footnote-507)

והחזו"א במעשרות סימן ז' סקכ"ג כתב, דאף כשמקנה לחבירו את הפירות, יכול חבירו לפדות את הפירות במעותיו של הנותן, דיכול אדם לפדות מע"ש שלו במעותיו של חבירו, כל שנתן לו חבירו רשות, ועיי"ש שהוכיח כן, ומה שאמרו התם דנתינת מעות עדיף, אי"ז משום דבנותן לו את המעות חבירו הוא הפודה, וכשנותן לו את הפירות פודה הוא עצמו, שהרי אף כשנותן לו את הפירות יכול חבירו לפדות, אלא הוא משום דיותר ניכרת ההערמה בנתינת פירות, שהכל יודעין שסופו להחזיר לו הפירות, וכשמחזיר לו את הפירות הדבר ניכר, אבל כשנותן לו המעות אין הדבר מפורסם אם החזיר לו או לקחם, ואף אם מחזיר אין הדבר ניכר, דאפשר שאין המקבל עולה לירושלים והנותן עולה, ולכך נותן לו לאכלם בירושלים.[[507]](#footnote-508)

אך בד' המאירי בב"מ שם משמע להדיא דהא דכשמקנה לו את הפירות הוי הערמה טפי מכשמקנה לו את המעות, הוא משום דכשמקנה לו את הפירות הוי הוא הפודה, וכשמקנה לו את המעות הוי חבירו הפודה, וזה צ"ב וכמשה"ק החזו"א, דהרי אף כשמקנה לו את הפירות יכול חבירו לפדות את הפירות במעותיו של הנותן, וכמו שהוכיח החזו"א, וא"כ מ"ט בכה"ג הוי הערמה טפי.

וצ"ל בזה, דהרי חיוב חומש לעולם הוא מכח בעלותו על המעות, שכל שפודה את המע"ש על מעותיו, הוא חייב להוסיף חומש על המעות, - וזהו דשאני היכא דמקנה לו הבעלים את המעות מהיכא דמקנה לו הבעלים את הפירות, דכשמקנה לו הבעלים את המעות, ופודה המקבל את המע"ש של הנותן במעות אלו שקנה, הרי דמה שפטור המקבל מן החומש, אי"ז הערמה כלל, דודאי דאין מקום לחייבו בחומש, כיון דאין הפירות שלו כלל, והוי נכרי לגמרי, ואמנם הוי זה הערמה מה שהקנה לו הנותן את המעות לפדות בהן, אך מה שהמקבל פטור עכשיו מן החומש אי"ז הערמה, ומשא"כ כשמקנה לו הבעלים את הפירות ופודה הנותן את הפירות במעותיו, הוי זה הערמה הא דפטור הנותן מן החומש, אף דהפירות ג"כ היו שלו מעיקרא, ולא מיחזי כ"כ כנכרי, - וע"כ ליכא נפ"מ אם יפדה הנותן את הפירות שהקנה במעותיו, או שיפדה המקבל את הפירות במעותיו של הנותן, דמ"מ כיון דהמע"ש נפדה על מעותיו של הנותן שהיו הפירות שלו מעיקרא, הו"ל הערמה טפי.

ד] הרמב"ם בפ"ה ממע"ש ה"י הביא לדינא דמשנתינו דמערים ונותן המעשר מתנה וכו', והשמיט למה שאמרו בב"מ דכל דיש בידו מעות, אין לו להקנות לחבירו את הפירות, אלא מקנה לו את המעות, ועמש"כ בזה החי' הרי"מ בב"מ שם בכמה אנפי, ומש"כ בתשו' זרע אברהם סימן ל' סקי"ז.

**פ"ד מ"ו**

א] **משך ממנו מעשר בסלע,** הריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דמשך ממנו פירות של מעשר בעד סלע, וכ"ה מבו' בפירש"י בקידושין נ"ד ב' ד"ה נותן סלע, וכ"כ הראב"ד בפ"ח ממע"ש ה"ז, והר"ש והרא"ש כתבו דאף דתנן בריש מכילתין דמע"ש אין מוכרין אותו, היינו להוליכו לירושלים דבקדושתי' קאי, אך כל שמוכרו להתחלל במה שיקבל הימנו ומעשר חולין ביד הלוקח, שפיר דמי, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' מע"ש שם כתב דהיינו דמשך פירות של חולין בעד סלע של מעשר, וקרא מעשר לפירות הנלקחין ממעות מע"ש, וקרא לנתינת מעות מע"ש פדי'.

ב] **ולא הספיק לפדותו עד שעמד בשתים נותן לו סלע ומשתכר בסלע ומע"ש שלו,** לפי' הריבמ"צ ודעימי' דאיירי כשמשך ממנו פירות מעשר בעד סלע, הרי דטעם הא דכשלא הפסיק לפדותו עד שעמד בשתים נותן לו סלע וכו', פירש הראב"ד בהל' מע"ש שם, וכ"ה מבו' בד' הר"ש והרא"ש, דהוא משום דהמעשר אינו מתחלל אלא בשעת מתן מעות, אך המוכר והלוקח נידונין כשעת משיכה, דמע"ש אינו כהקדש, והוא נקנה במשיכה, ובקידושין נ"ד ב' מוקמינן לה כמ"ד דמע"ש ממון הדיוט הוא, דלמ"ד דממון גבוה הוא הוי כהקדש דאינו נקנה אלא בכסף, ונתבאר להלן אות ה'), וע"כ א"צ ליתן למוכר בעד פירותיו אלא סלע כשווי הפירות בשעת המשיכה, אך אין מתחללין על סלע אלא מחצה מן הפירות, שהרי החילול הוא בשעת מתן מעות, ובשעה זו הוא שוה שתים, והמחצה השני הוו שלו בתורת מעשר ויאכלם בירושלים או יפדם לעצמו,[[508]](#footnote-509) - ונתחדש בזה, דאף דבשעת חלות המקח דהפירות לא נתחללו, מ"מ כשמשלם אח"כ את דמיהן ה"ה מתחללין על המעות, ומשמעות הדברים דהוי זה מדין חילול דרך מקח,[[509]](#footnote-510) דאף דכבר חל המקח קודם נתינת המעות, מ"מ ע"י הדמים שמשלם בעד המקח, מתחללים הפירות.[[510]](#footnote-511)

ג] אמנם הנה בפירש"י בקידושין שם פירש, ז"ל, נותן סלע, וקנה את המעשר שמשעה שמשכו קנאו ולא אמרינן ברשות בעליו מעשר אייקר "וצריך לחללו בשנים", מפני שמע"ש שלו, שהמעשר ממון הדיוט ונקנה במשיכה, עכ"ל, ונראה להדיא בדבריו דמהני הא דמע"ש נקנה במשיכה, דא"צ לחלל את המע"ש על ב' סלעים, אלא מחללו על סלע, וזהו שפירש דהא דתנן דמע"ש שלו, אי"ז כפי' ש"ר דנשתייר בידו סלע מע"ש שהוא שלו, (שהרי לדעתו לא נשתייר בידו מע"ש כלל), אלא טעמא קתני, דהא דא"צ לחלל אלא על סלע, הוא משום דהמע"ש הוא שלו בשעת המשיכה, (וכבר עמד ע"ז המהרש"ל שם דפירש"י הוא דלא כפי' הר"ש), - וכנראה הטעם בזה, דאף דלא חייל חילול המע"ש אלא בשעת נתינת הדמים, מ"מ כבר בשעת המשיכה נקבע דהמקח דהמע"ש הוא בעד סלע, וכיון דדמי המקח הם סלע, מתחלל עליהן המע"ש בחילול דרך מקח, וצ"ע.

ד] לפי' הרמב"ם דאיירי כשמשך פירות חולין בעד סלע של מעשר, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דתנן דנותן לו סלע ומשתכר בסלע ומע"ש שלו, היינו דנותן למוכר סלע מעשר בעד הפירות, כפי דמיהן בשעת המשיכה, ומרויח סלע אחר ומוציאו בצרכיו, - והיינו דכיון דהפירות שוין עכשיו ב' סלעים, מצי לחלל עליהן ב' סלעים של מעשר, וע"כ מלבד הסלע מעשר שנתן למוכר, הוא מחלל עליהן עוד סלע של מעשר ונעשה הסלע חולין ומוציאו בצרכיו.

אך הרמב"ם בהל' מע"ש שם כתב דבכה"ג שמשך הפירות, ולא הספיק ליתן הסלע של מעשר עד שהוקרו הפירות ועמדו בשתים, ה"ז מפריש עליהן סלע בלבד וכו' והשכר למעשר, ומבו' מדבריו דבכה"ג לא מצי לחלל עליהן ב' סלעים של מעשר, אלא מחלל עליהן סלע אחד בלבד, ועי"ז נעשין כל הפירות של מעשר, וזהו שכתב דהשכר למעשר, - והמהר"י קורקוס והכס"מ שם כתבו דבאמת לא פסק שם לדינא דמשנתינו, משום דמשנתינו היא כמ"ד דמע"ש ממון הדיוט, ואנן קי"ל דמע"ש ממון גבוה, ונתבאר להלן אות ה'.

ה] בקידושין נ"ד ב' מוקמינן למתניתין כר' יהודה דמע"ש ממון הדיוט, דלר"מ דמע"ש ממון גבוה אינו משתכר בסלע, דונתן הכסף וקם לו אמר רחמנא, ופירש"י דהיינו דכל הא דמע"ש נקנה במשיכה, וע"כ הוא דקנה הלוקח את המע"ש במשיכה, אף דעדיין לא נתן את הסלע, הוא משום דמע"ש ממון הדיוט, דלמ"ד דמע"ש ממון גבוה, הוי כהקדש דאינו נקנה במשיכה, וכיון דכ"ז שלא נתן הלוקח את הסלע אין המע"ש נקנה לו, הרי דכל שלא הספיק ליתן הדמים על שעמד בשתים, צריך ליתן למוכר שתים.

והמהר"י קורקוס בפ"ח ממע"ש ה"ז תמה ע"ד הרמב"ם שם שפסק לדינא לדין משנתינו, אף דקי"ל דמע"ש ממון גבוה הוא,[[511]](#footnote-512) - ועיי"ש שכתב דבאמת הרמב"ם לא פסק לדינא דמתניתין, דהא דתנן במתניתין דמשתכר בסלע, היינו דהלוקח משתכר בסלע, דהוא מחלל ב' סלעים על הפירות, ואינו נותן למוכר אלא סלע אחד, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, וע"ז הוא שאמרו בקידושין שם דאתיא כר' יהודה דמע"ש ממון הדיוט, דלר"מ דמע"ש ממון גבוה, הוי השכר למעשר, - וזהו שכתב הרמב"ם בהלכותיו דמפריש עליהן סלע בלבד וכו' והשכר למעשר, ודלא כדתנן במתניתין דהלוקח משתכר בסלע, והיינו משום דקי"ל דמע"ש ממון גבוה, וכ"כ הכס"מ שם, וכ"כ בחי' הגר"ח שם, וכתב דכ"נ להדיא בד' הרמב"ם שם שכתב דטעם דין זה הוא משום שנא' ונתן הכסף וקם לו בנתינת הכסף קונה, וזה כמו שאמרו בקידושין שם דלמ"ד דממון גבוה ונתן הכסף וקם לו אמר רחמנא, ועיי"ש במה שהאריך בזה לפרש להא דתלינן לה בהפלוגתא אם מע"ש ממון הדיוט או ממון גבוה, אף דלדעת הרמב"ם איירי בלוקח פירות של חולין בכסף מע"ש.

ו] הרמב"ם שם כתב דהא דבכה"ג שמשך הפירות של חולין ולא הספיק ליתן הסלע של מע"ש עד שהוקרו הפירות ועמדו בשתים, מפריש עליהן סלע בלבד, הוא משום שנא' ונתן הכסף וקם לו בנתינת הכסף קונה, - והראב"ד שם תמה ע"ז, ז"ל, אי אפשר וכו' שהרי לא נתן לו כסף, ובמשיכתו הוא קונה כדי שלא יהא הדיוט חמור מהקדש - והכס"מ שם ביאר לההשגה הא', דהרי לא איירי כלל כשנתן תחילה סלע של מע"ש בפירות, דנימא בזה ונתן הכסף וקם לו, אלא איירי שמשך פירות בסלע, וכיון דלא נתן מעות כלל, מה שייך בזה הא דונתן הכסף וקם לו.

ובחי' הגר"ח שם כתב לישב ד' הרמב"ם, דכיון דגם שו"כ מהני לקנות את הדבר שכנגדו מדין קנין כסף, ועיי"ש שהוכיח כן ממתניתין דקידושין כ"ח א', ואכמ"ל, ע"כ גם הכא במשיכת פירות החולין חייל דין קנין כסף לקנות את הכסף מע"ש שכנגדם,[[512]](#footnote-513) ואף דמבו' בב"מ מ"ד א' דדין קנין כסף תלוי אם חשוב כספא או פירי, וכשלוקח פירות בעד מעות, לעולם המעות חשיבי כדבר הקונה, והפירות חשיבי כדבר הנקנה, היינו רק בקנין הדיוט, ומשא"כ בקנין מע"ש, כיון דעיקר דין חילולו הוא, דבזה דחייל על החולין דין מע"ש, בזה הוא שנעשה שיצא המע"ש לחולין, וזהו גופי' עצם הקנין ג"כ, ע"כ אמרינן דלעולם החולין הם דחשיבי כספא שקונין את המע"ש ומחללין אותו, וגוף המע"ש מיקרי פירי וגוף הדבר הנקנה, - וזהו שהביא הרמב"ם לקרא דונתן הכסף וקם לו, כיון דדין קנין כסף כאן לגבי החילול, דהפירות שהם שו"כ של חולין, נעשין כסף לקנין המע"ש וחילולו.[[513]](#footnote-514)

ז] הראב"ד שם הק' עוד ע"ד הרמב"ם, ז"ל ועוד וכו' שהלוקח פירות של חולין להחליפן בכסף מעשר מה עשה המעשר בכאן, והלא הפירות שנמשכו חולין הם אטו אפוטרופוס של מעשר הוא שיהא ידו כיד המעשר, עכ"ל, והייני דכיון שלקח פירות חולין, ל"ש בזה כלל דינא דונתן הכסף וקם לו, דהוא במקח שנעשה ע"י המעשר.

ובחי' הגר"ח שם כתב דהראב"ד לטעמי' דס"ל דמשיכת הפירות חולין דין קנין משיכה הוא דאית בה ולא דין כסף, ונמצא דבמשיכת הפירות חולין עוד לא נעשה שום קנין בכסף המע"ש, דהרי משיכה אינה קונה את הדבר שכנגדו, וכל הקנין נעשה לע"ע רק בהפירות חולין שקנאן הלוקח מן המוכר, וגם חיוב התשלומין שנעשה ע"י המשיכה הוא ג"כ רק בין המוכר והלוחק בלבד, וזהו שהשיג הראב"ד דמה עשה המעשר בכאן, ול"ש בזה כלל דינא דונתן הכסף וקם לו, - אך הרמב"ם לטעמי' דס"ל דמשיכת הפירות חולין יש בה דין קנין כסף שקונה את שכנגדו, ונמצא דבמשיכת פירות החולין נקנה עצם הכסף של מע"ש, ועל כן שפיר הו"ל קנין של מע"ש.[[514]](#footnote-515)

ח] **משך ממנו מעשר בשתים ולא הספיק לפדותו עד שעמד בסלע נותן לו סלע מחולין ומע"ש שלו,** לפי' הריבמ"צ והר"ש דאיירי במשך פירות של מעשר, מתפרש דינא דהכא, דכיון שמשך ממנו מעשר בשתים, נקנה המעשר ללוקח במשיכה, ונתחייב ליתן למוכר ב' סלעים, וכיון דלא הפסיק לפדותו עד שעמד בסלע, ובעד הפדיון א"צ ליתן אלא סלע, ע"כ הוא נותן למוכר סלע אחד של חולין, שיתחללו הפירות עליו, וסלע אחד של מע"ש.[[515]](#footnote-516)

ט] ולפי' הרמב"ם דאיירי במשך פירות של חולין בעד מעשר, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דתנן דנותן לו סלע מחולין ומע"ש שלו, היינו דנותן לו סלע שהוא שויו עכשיו ממעות מע"ש, ואת הסלע השני נותן לו מן החולין, כדי שלא יביא את המוכר לידי מכשול וכו', והיינו דכיון דעכשיו אין הפירות שוין אלא סלע, אין מתחלל עליהן אלא סלע, וע"כ אף שנתחייב למוכר ב' סלעים בעד הפירות, מ"מ אינו נותן לו אלא סלע אחד של מעשר, דיתחלל על הפירות, אך הסלע השני נותן לו מן החולין, דאם יתן לו מן המעשר, יש לחוש שיבא המוכר לידי מכשול,[[516]](#footnote-517) וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממע"ש ה"ח.

ובחי' הגר"ח שם ה"ז הק', דלדעת הרמב"ם דמשיכת הפירות חשיבא כקנין כסף שגומר החילול של כסף המע"ש, וכמש"כ הגר"ח שם לעיל מינה, ונתבאר לעיל אות ו', מה מהני הא דהוזלו אח"כ, ומ"ט אינו מפריש אלא סלע, הרי כיון דבשעת משיכת הפירות היו שוין שתים, הרי דהם קונין בקנין כסף ב' סלעים של מע"ש, ומ"ט כשהוזלו אח"כ אינו מפריש אלא סלע אחד של מע"ש, ועיי"ש משה"ק עוד בזה, ומש"כ לפרש בזה, ואכמ"ל.

י] **אם הי' ע"ה נותן לו מדמיו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** הר"ש פירש דהיינו דאם הי' המוכר ע"ה, אינו נותן לו דמים קדושין בתורת מעשר, אלא נותן לו דמים חולין, ומחלל המעשר על מעות אחרים ואוכלם בירושלים, דאין מוסרין ודאי לעם הארץ, ומבו' בדבריו דב' הסלעים שנותן לו צריך ליתן לו מן החולין, ושלא תתחלל קדושת המע"ש עליהן, אלא מחלל המע"ש על מעות אחרים, והר"ש הוסיף לפרש דנתחדש בזה דאף דמתחילה משכו לשם כך, מ"מ אסור ליתן לו דמים שתתחלל עליהן קדושת המעשר. - **ב** הריבמ"צ והר"ש כתבו די"מ דמדמיו הוא מל' דמאי, דאם יש לו דמי מע"ש של דמאי נותנם לו, דמוסרין דמאי לע"ה. - **ג** בד' הרא"ש משמע דקאי על הסלע השני שנותן לו, דתנן דהוא נותנו לו ממעות מע"ש, וע"ז הוא דתנן דאם הי' המוכר ע"ה אינו נותן לו מעות מע"ש, אלא נותן לו ב' הסלעים מן החולין, ועל סלע אחד מתחלל קדושת המע"ש.[[517]](#footnote-518) - **ד** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקאי על הא דתנן דנותן לו את הסלע השני מן החולין, לפ"מ שפירש הרמב"ם שם, וע"ז הוא דתנן דאם הי' המוכר ע"ה, מותר ליתן לו הסלע השני מדמי מע"ש של דמאי, ועיי"ש שפירש דהוא מפני שע"ה נכשל במכשולים יותר חמורים מזה, וחזקתו שמשתמש בדמאי ואינו מפריש ממנו מעשר כלל, ולפיכך מותר לתת לו מעות מע"ש של דמאי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ח, ועמש"כ ע"ז החזו"א בשביעית סימן י' סקי"ג (ד"ה מיהו יש לעי').

**פ"ד מ"ז**

א] **הפודה מע"ש ולא קרא שם ר' יוסי אומר דיו, ר' יהודה אומר צריך לפרש,** הר"ש והרא"ש כתבו דהא דלר' יוסי א"צ לפרש הוא בעסוקין באותו ענין, ודמי לסיפא דהי' מדבר עמה וכו' שאמרו בקידושין ו' א' דהא דלר' יוסי דיו, הוא כשעסוקין באותו ענין,[[518]](#footnote-519) וכ"כ בהגה' שבגליון הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"א, והגר"א בסימן של"א ס"ק ר"ז, - אך כבר כתבו המהר"י קורקוס שם והתוי"ט במשנתינו דמסתימת ד' הרמב"ם שם מבו' דמהני אף כשלא היו עסוקין באותו ענין, וכנראה למד לזה מלישנא דמתניתין דבקידושין אמרו דהי' מדבר עמה וכו', ובפדיון מע"ש לא הזכירו לזה.

ובטעמא דהרמב"ם דשאני בגיטין וקידושין דל"מ לר' יוסי אלא כשהיו עסוקין באותו ענין, מפדיון מע"ש דמהני אף בלא"ה, מצינו כמה דרכים, **א** המהר"י קורקוס שם כתב דהוא משום דשאני במע"ש, דכיון דמפריש מעות כנגד הפירות, הענין מורה ואותו מעשה מוכיח דלפדיון עשה,[[519]](#footnote-520) וכ"כ השערי צדק בבינת אדם פי"א סק"ד, וכ"ה מבו' בד' הש"ך בסימן של"א ס"ק קנ"ב.[[520]](#footnote-521) - **ב** המהר"י קורקוס שם כתב עוד, דשאני בגו"ק דבעינן עדים, ואם אין הענין מוכיח לעדים, הו"ל כמקדש ומגרש בלא עדים,[[521]](#footnote-522) משא"כ במעשר דא"צ עדים. - **ג** המהר"י קורקוס שם כתב עוד, דשאני בגו"ק דבא לחוב לאחרים, וע"כ צריך הוכחה, וצ"ב. - **ד** התוי"ט כתב דהא דבגו"ק בעינן שיהיו עסוקין באותו ענין, הוא משום דבעינן דעת האשה, דבקידושין בעינן לדעתה משום דאין האשה מתקדשת בעל כרחה, ואף בגירושין שמתגרשת בע"כ מ"מ מדרבנן בעינן להודיעה, ומשא"כ בפדיון שאין כאן דעת אחרת אלא דעת עצמו של הפודה בלבד, א"צ כלל שידבר, אלא הוי פדיון מעליא אפי' בשתיקה, וכ"כ המרכה"מ בהל' מע"ש שם. - **ה** הישועות מלכו בהל' מע"ש שם כתב דהוא משום דשאני בגו"ק דדברים שבלב אינם דברים, וע"כ בעי עסוקין באותו ענין, ומשא"כ בפדיון מע"ש דלפ"מ דקי"ל דמע"ש ממון גבוה, דינו כקדשים דסגי במחשבה, ובשיעורי הגר"ש בקידושין ו' א' כתב די"ל בע"א, דבפדיון מע"ש שהוא דבר שבינו לבין עצמו, ליכא להגריעותא דדברים שבלב.

ב] בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' להדיא דהא דס"ל לר' יוסי בפדיון מע"ש דא"צ לפרש, והא דס"ל בגו"ק דא"צ לפרש הוא מחד טעמא, ומבו' לפ"ז, דאף דבגו"ק ל"מ אלא כשהיו עסוקין באותו ענין, ובפדיון מע"ש ל"ב לזה, מ"מ יסוד הדין בתרוייהו חד הוא.

ובפשוטו יש לפרש בזה, דעיקר הפלוגתא דר' יוסי ור' יהודה הוא אם בעינן דיבור, דלר' יהודה בין בפדיון מע"ש ובין בגו"ק בעינן דיבור, וע"כ ל"מ אף כשהן עסוקין באותו ענין ל"מ, דג"ז לא חשיב כדיבור, - ור' יוסי ס"ל דבין בפדיון מע"ש ובין בגו"ק ל"ב דיבור, ואך דמ"מ בגו"ק ל"מ אלא כשהן עסוקין באותו ענין, ובפדיון מע"ש ל"ב שיהיו עסוקין באותו ענין, וכאחד מן הטעמים שנתבארו לעיל אות א'.

ובשיעורי הגר"ש בקידושין שם הוסיף לפרש בזה, דהא דלר' יוסי א"צ דיבור בפדיון מע"ש, אף שאמרו בשבועות כ"ו ב' דתרומה וקדשים הוו ב' כתובין הבאים כאחד דמהני מחשבה, ובעלמא ל"מ מחשבה, (ונקט דפדיון מע"ש ודאי ל"ד לתרומה וקדשים, ודלא כמש"כ הישועות מלכו, ונתבאר לעיל אות א') הוא משום דפדיון מע"ש הוי מעשה קנין, וכמש"כ בחי' הגר"ח בפ"ח ממע"ש דהו"ל בגדר קנין כסף, שהכסף קונה את המע"ש להתחלל עליו, ובזה הויא עיקר הפלוגתא דר' יוסי ור' יהודה, דר' יהודה ס"ל דאף היכא דאיכא מעשה קנין, כגו"ק וכפדיון מע"ש, צריך לפרש וצריך דיבור דוקא, ול"מ אפי' עסוקין באותו ענין, ור' יוסי ס"ל דכל דאיכא מעשה קנין א"צ דיבור.[[522]](#footnote-523)

ג] ואמנם דרך זו מתישבת רק אי נימא דהא דמהני לר' יוסי כשהן עסוקין באותו ענין, הוא משום דא"צ דיבור וסגי במה דאיכא אומדנא, - אך הנה הריטב"א בקידושין מ"א ב' כתב דהא מהני כשהי' מדבר עמה על עסקי גו"ק, היינו משום דכל שמדבר עמה על עסקי גו"ק, כמאן דפירש דמי ולא חשיבא מחשבה, ונתבאר להלן אות ו', - ולפ"ז הרי דאי נימא דהא דס"ל לר' יהודה בפדיון מע"ש דא"צ לפרש והא דס"ל בגו"ק דא"צ לפרש הוא מחד טעמא, בע"כ דגם הא דבפדיון מע"ש א"צ לפרש הוא בעסוקין באותו עין דהו"ל כמפרש, או דנימא כמש"כ המהר"י קורקוס ודעימי', דהתם המעשה עצמו מוכיח, והו"ל כעסוקין באותו ענין.

ד] בתוספתא פ"ד הט"ז תניא הפריש תרומה ומעש"ר ומע"ש ולא קרא להם שם, ר' יוסי אומר נתקדשו, ר' יהודה אומר לא נתקדשו וכו', - ובשיעורי הגר"ש בקידושין שם כתב דמשמע דתרוייהו ס"ל דלא ילפינן מקרא דונחשב דמהני הפרשת תרו"מ במחשבה, אלא דפליגי כיון דהפריש ועשה מעשה הפרשה, אם בעינן דוקא דיבור, או דבכה"ג ל"ב דיבור, וזה כפלוגתייהו בפדיון מע"ש אם בעינן דיבור, וכמש"נ לעיל סק"ג בטעם הפלוגתא בזה,[[523]](#footnote-524) - ועמש"כ המשנ"ר במשנתינו והחזו"א בדמאי סימן ט"ו סק"ה לפרש לפלוגתייהו באנפי אחריני.

ה] **הי' מדבר עם האשה על עסקי גיטה וקידושי' וכו',** הבעה"מ בגיטין ע"ח א' כתב דמדפליגי גם במדבר על עסקי גיטה, מוכח דגם בגט בעינן שיוציא דברי שילוחין בפיו, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מגירושין הי"א דהמגרש צריך שיאמר כשנותן לה הגט ה"ז גיטך, ורק אם הי' מדבר עמה על עסקי גיטה וכו' ה"ז גט כשר, וכ"ה דעת רבים מקמאי, וכ"ה להדיא בד' הירושלמי הכא דפלוגתא דר' יוסי ור' יהודה היא אף בגירושין, - אך המאירי בקידושין ו' א' כתב בשם כמה מקמאי, דבגט ל"ב אמירה כלל, ומה שאמרו דהי' מדבר על עסקי גיטה הוא אגב גררא.

ו] **ר' יוסי אומר דיו,** הריטב"א בקידושין מ"א ב' כתב דגו"ק אינם במחשבה, והא דמהני כשהי' מדבר עמה על עסקי גו"ק, היינו משום דכל שמדבר עמה על עסקי גו"ק, כמאן דפירש דמי ולא חשיבא מחשבה.

ובביאור הא דחשבינן לה כמו שפירש, יש להסתפק, אם היינו דכיון דהמעשה מוכיח לקידושין, חשיב כמפרש ע"י המעשה, וכ"ה דאם מפרש בפיו מהני, ה"נ אם מפרש ע"י עשייתו מהני, או דהיינו דמהני מה שפירש תחילה בפיו.

ויש ללמוד לזה ממש"כ הריטב"א שם נ' ב' בדעת רש"י דהא דחוששין לסבלונות, אף ששלח לה בשתיקה, הוא משום דהיא משודכת לו והו"ל כעסוקין באותו ענין, וכ"כ הרשב"א שם, ובתשו' הרי"ד סימן ל"ג, אף דהתם ליכא דיבור כלל,[[524]](#footnote-525) וכ"ה גם בתשו' הרשב"א ח"א סימן אלף קפ"ט דבנתן טבעת למשודכת מהני אף שלא אמר כלום, כיון דהדבר מפורסם שהוא לקידושין, ודמי לעסוקין באותו ענין, ובע"כ דמכוון הריטב"א דהו"ל כמו שפירש ע"י המעשה, וכ"נ ממש"כ הריטב"א בקידושין שם לדמות דינא דידים מוכיחות לדינא דעסוקין באותו ענין.

ז] אך בד' המאירי בקידושין שם נראה דהא דמהני עסוקין באותו ענין, הוא משום דמהני מה שפירש תחילה בפיו, ועיי"ש שכתב דל"מ כשהי' מדבר עמה וכו', אלא כשהי' בו לשון שאילו הי' כיו"ב בקידושין יהא מועיל, כגון שיאמר תרצי להיות אשתי וכו' ושיהא לשון שלא יהא בו מקיח את עצמו וכו', הא כל שאינו כן אינו כלום, שאין דיבור בעסקי קידושין מועיל במה שאין קידושין עצמן מועילין,[[525]](#footnote-526) - וכן משמע בד' הריטב"א בתשו' סימן ס"ח, דלעולם ל"מ הקידושין אלא בשפירש בפיו, והא דמהני עסוקין באותו ענין הוא משום דדיבר תחילה, עיי"ש.[[526]](#footnote-527)

ח] והר"ן בקידושין ז' א' כתב דל"מ עסוקין באותו ענין, אלא כשאמר הוא, אך המרדכי שם בסימן תע"ז כתב דמהני אף אם מדברים אחרים בפני', וכ"כ הב"ח בסימן כ"ז, ועמש"כ הגר"א שם סקי"ג, אך הט"ז שם סק"א כתב דצ"ל בדבריו דמדבר עם אחרים בפני', וזה הוא דמהני, אך אם דיברו אחרים, ל"מ, וזה תליא ביסוד דינא דעסוקין באותו ענין.

ט] התורי"ד בקידושין מ"ח א' כתב, דאם אמר לה הרי את מקודשת לי בכסף שאתן לך ולא נתן לה עכשיו כלום, צריך לומר לה בשעת מתן מעות, הרי את מקודשת לי, דדיבורו הראשון אינו כלום, וכ"כ התורי"ד שם ס"ג א', ולכאו' בכה"ג הוי אומדנא גמורה שנתן לה הכסף לקידושין, ואפ"ה ל"מ, - ולפ"ז בע"כ דהא דמהני בעסוקין באותו ענין, הוא משום דדיבר עמה במעמד זה.[[527]](#footnote-528)

י] הר"ש והרא"ש הביאו מסוגיית הגמ' בקידושין ו' א' דהא דלר' יוסי דיו, הוא בעסוקין באותו ענין, אך כל שאין עסוקין באותו ענין ל"מ, והר"ש הביא דפליגי בזה תנאי שם דלר"א ב"ר שמעון מהני אע"פ שאין עסוקין באותו ענין, ומ"מ בעינן שיהיו עסוקין מענין לענין באותו ענין, דאל"כ מנא ידעה, - ומבו' בדבריו דלר' יהודה דצריך לפרש הוא אף כשהן עסוקין באותו ענין, ולר' יוסי דא"צ לפרש פליגי תנאי אם הוא רק בעסוקין באותו ענין, או אף כשאין עסוקין באותו ענין, וכ"ה מבו' בפירש"י בקידושין שם, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' ר"ח ב"ר שמואל והתוס' הרא"ש והר"ן שם, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש שם סימן ג', והפסקי רי"ד והריא"ז שם, וכ"כ הבעה"ע באות קידושין עה:, ובתשו' הרי"ד סימן פ"ב, והטור באהע"ז סימן כ"ז.

אך הריבמ"צ הביא מירושלמי שאמרו דמה פליגין כשהפליגו דעתם לענינים אחרים, אבל אם היו עסוקין באותו ענין גט הוא, ומבו' דמודה ר' יהודה דכל שעסוקין באותו ענין א"צ לפרש, ופלוגתייהו דר' יהודה ור' יוסי היא כשאין עסוקין באותו ענין,[[528]](#footnote-529) וכן צידד הרשב"א בקידושין שם,[[529]](#footnote-530) וכתב דרבי ור"א ב"ר שמעון דפליגי אם בעינן עסוקין באותו ענין, פליגי בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי,[[530]](#footnote-531) - ועמש"כ בזה הגר"א בשנו"א, ובביאור הגר"א באהע"ז סימן כ"ז סקי"א.

יא] בטעם פלוגתא דתנאי אם בעינן עסוקין באותו ענין, או סגי בעסוקין מענין לענין באותו ענין, מבו' בד' החמד"ש בקידושין שם דפליגי באומדנא, אם סגי במה שהן עסוקין מענין לענין באותו ענין, או דליכא אומדנא שכונתו לקידושין אלא כשהן עסוקין באותו ענין, עיי"ש, - אך אי נימא דהא דמהני עסוקין באותו ענין, הוא משום דמהני הדיבור הקודם שדיבר עמה במעמד זה, י"ל דבזה הוא דפליגי אם סגי במה שעסוקין מענין לענין באותו ענין, או דכל דאין עסוקין באותו ענין דמי לאמר לה לפני כמה ימים, דל"מ.[[531]](#footnote-532)

**פ"ד מ"ח**

א] **המניח איסר וכו',** הריבמ"צ והר"ש והרא"ש פירשו דהיינו כשהניח איסר חולין לחלל עליו פירות מע"ש, ואכל עליו חצי איסר מפירות מע"ש וכו', וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק, - אך בפיהמ"ש מהדו"ב פירש דהיינו כשלקח איסר של מע"ש והפרישו כדי שיאכל כנגדו בתורת מע"ש ויחזור אותו איסר חולין וכו', וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממע"ש ה"ו.[[532]](#footnote-533)

ב] בהגה' שבמלאכת שלמה כתב בשם מהרי"א שנסתפק בדין לוקח פירות בירושלים במעות מע"ש שבמקום אחר, אם שמין את האיסר כפי שהוה שוה בירושלים, או כפי שהוא שוה במקומו.

ולכאו' יש ללמוד לזה ממש"כ הרא"ש לעיל מ"א דאם הפירות במקום אחד והמעות במקום אחר הולכין אחר מקום הפירות, ונתבאר לעיל שם אות ה' דהוא מוכח כן מלישנא דמתניתין שם, והיינו משום דהנידון התם הוא על שומת הפירות, וע"כ שמין את הפירות כפי דמיהן במקומן, דאין להן אלא מקומן ושעתן, ולפ"ז הדין נותן דבגונא דהכא דהנידון הוא על שומת המעות, שמין אותן כפי דמיהן במקומן, דאין להן אלא מקומם ושעתן.

אך יש מקום לדון בזה, די"ל דלעולם אזלינן בתר השומא שבמקום הפירות, בין כשהנידון הוא על שומת הפירות, ובין כשהנידון הוא על שומת המעות, כיון דעיקר המקח נעשה בפירות, והמעות באים כתשלום על הפירות, וקביעת דמי הפירות הוא כפי שווי המעות במקום הפירות.

ג] **אוכל עליו עוד איסר,** התוי"ט כתב דאע"ג דכשאכל עליו לא אכל אלא שוה חצי איסר, ועכשיו ששוה שני איסרים נמצא שיש בו איסר וחצי שעדיין לא אכל עליו, קמ"ל דהא מלתא ליתא, דלא נשאר בו אלא החצי, והוא שרשאי לאכלו כפי שויו עכשיו, אך מה שאכל עליו והוא החצי, כבר נתחלל ונתפס למעשר.[[533]](#footnote-534)

ד] **המניח איסר של מע"ש אוכל עליו וכו',** הריבמ"צ והר"ש פירשו למשנתינו בחבר שראה ע"ה שחילל מע"ש על איסר, ולדעת ת"ק תלינן בסתמא שהפריש גם מעשר ראשון, דהנאמן על השני נאמן על הראשון, וע"כ תולין שיש בידו פירות מתוקנים בשווי י"א איסר ואחד ממאה באיסר, ועיי"ש במש"כ לפרש החשבון, וב"ש ס"ל דאף דנאמן על מע"ש אינו נאמן על הראשון, ואין תולין שהפריש גם מעשר ראשון, וב"ה ס"ל דבודאי תולין שהפריש אף מעשר ראשון, ובדמאי אין תולין כן.

והרא"ש הק' על פי' זה, דכיון דתיקן ע"ה זה קצת מפירותיו, ולכך אנו מאמינים לו שקצת פירותיו מתוקנים, א"כ אותו הכרי שערב בו אלו הפירות המתוקנים יהיה כולו בחזקת מתוקן, דמה הרויח בתיקון אלו הפירות המועטים שחוזר ומערבן עם הטבל, ועיי"ש שכתב די"ל דדעתו הי' לתקן ממקום אחר עליו אם הי' אוכלו, - והק' עוד, דמ"ש להזכיר ודאי ודמאי בפירות שביד ע"ה, הרי אין ע"ה מתקן מה שלוקח מע"ה חבירו, וכיון שראינו את הע"ה מחלל מע"ש, בע"כ דהפרישו משלו, וא"כ הוי ודאי טבל, ועמש"כ ע"ז הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ח ממע"ש הי"ד (סוד"ה המניח דינר).

ה] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש למשנתינו דמיירי דמיירי בחבר שהניח איסר של מע"ש להיות אוכל כנגדו, ובזה הוא דפליגי מאימתי יצא האיסר לחולין, דלת"ק במע"ש דמאי יצא לחולין אם אכל כנגדו י' חלקים מי"א חלקי האיסר ונשאר חלק אחד מי"א, ובמע"ש ודאי יצא לחולין אם אכל כנגדו צ"ט חלקים, ונשאר חלק אחד מק', - ולב"ש בין בודאי ובין בדמאי, אם לא נשאר לו באיסר אלא עשיריתו יצא לחולין, ואם נשאר בו יותר צריך לאכול כנגדו, - ולב"ה באיסר של מע"ש ודאי אם נשאר לו אחד מי"א מאיסר יצא לחולין, ובאיסר של מע"ש דמאי, אם נשאר לו אחד מי' מאיסר יצא לחולין.

ובטעמא דב"ה כתב הרמב"ם, דהוא משום דפחות משו"פ אינו חשוב כלום בכל התורה, וע"כ הוא דבאיסר של מע"ש ודאי, שנשאר ממנו עשיריתו, שהוא ח' עשיריות פרוטה, כיון שכשיוסיף עליו חומש יהא הכל פרוטה, ה"ז חשוב, ומשא"כ כשנשאר ממנו פחות מעשירית, אינו חשוב, כיון שאף אחר הוספת החומש לא יהא בו שו"פ,ו[[534]](#footnote-535) ובאיסר של מע"ש דמאי דאין מוסיפין עליו חומש, אף אם נשאר ממנו עשיריתו, הו"ל פחות משו"פ,[[535]](#footnote-536) - וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממע"ש הי"ד, ז"ל, המניח דינר של מע"ש להיות אוכל כנגדו והולך, כיון שאכל עליו עד שלא נשאר ממנו אלא פחות מפרוטה יצא לחולין, בד"א בשל דמאי אבל בשל ודאי לא יצא לחולין עד שישאר ממנו פחות משו"פ אחר שמוסיפין את החומש, כגון שנשאר ממנו פחות מד' חומשי שו"פ, עכ"ל.

ו] ובפי' הרא"ש תמה ע"ד הרמב"ם, דהיאך מזלזלין במע"ש להוציא לכתחילה לחולין פחות משו"פ, הרי אמרו בב"מ נ"ג א' דמע"ש שאין בו שו"פ אומר הוא וחומשו מחוללין על מעות הראשונות וכו', והרי דלא אמרינן דכל שהוא פחות משו"פ פקעה קדושתו.

ובישוב ד' הרמב"ם מצינו כמה דרכים, **א** המהר"י קורקוס בהל' מע"ש שם כתב דבב"מ שם מסקינן דחזקי' איירי במע"ש שיש בחומשו פחות משו"פ, אך בקרן יש בו יותר מג' פרוטות, וע"כ הוא חשוב, ולעולם י"ל דמע"ש שאין בו שו"פ פקעה קדושתו. - **ב** המהר"י קורקוס שם כתב לישב עוד, דאם מתחילה הי' פחות משו"פ אין לזלזל בו ולהוציאו לחולין, ושאני הכא דאותו פחות משו"פ שנשאר כאילו נתחלל על מה שאכל, והוי כמו הבלעה, דאין אדם מצמצם מעותיו. - **ג** המקד"ד בסימן נ"ח סק"ב כתב, דשאני פירות של מע"ש שאין קדושתן מדין כסף, וע"כ אף שאין בהן שו"פ קיימי בקדושתן, ומשא"כ בדמי מע"ש, כיון דקדושת מע"ש חלה עליו בתורת כסף, דפדה עליו את המע"ש, הוי כל קדושתו בתורת כסף, וכל שנשתייר בו פחות מפרוטה שאינו שיעור כסף , פקע קדושתו,[[536]](#footnote-537) וזהו שכתב הרמב"ם דטעמא דב"ה הוא משום דפחות משו"פ אין חוששין לה לא לגזל ולא לנהנה מן ההקדש, והיינו משום דפחות משו"פ אינו ממון, וע"כ אף קדושת המטבע שהיא מדין כסף ל"מ להתקיים על פחות משו"פ.

ז] הרא"ש הק' עוד ע"ד הרמב"ם דמע"ש אין מוסיפין חומש בפדיונו אלא בפדיון ראשון וכשמחלל איסר זה אין צריך להוסיף חומש, וא"כ מ"ט בודאי לא פקעה קדושתו כשנשתייר בו אחד מעשרה באיסר, - והמהר"י קורקוס בהל' מע"ש שם כתב לישב, דהרי הא דבפדיון שני אין מוסיפין חומש, הוא על החומש, אך על הקרן מוסיפין חומש אף בפדיון שני, כמבו' במנחות פ"ב א', וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממע"ש ה"ג וע"כ שפיר אמרינן דכל שנשתייר באיסר עשירית, ה"ז חשוב, כיון דכשיוסיף עליו חומש יהא בו שו"פ.[[537]](#footnote-538)

ובד' הרא"ש שתמה כן, אף דלהדיא מבו' במנחות שם דמוסיפין חומש שני על הקרן, כתב המקד"ד בסימן נ"ח סק"ד דמכוון דבריו הוא דלא מצינו דמוסיפין חומש אלא בפדיון חוץ לירושלים, דפודהו משום כי ירחק ממך הדרך, ובזה איירי קרא דכשפודה לעצמו מוסיף חומש, אך כשמחלל המעות בירושלים דהוא מדין ונתת הכסף וגו', אי"ז מדין פדיון, דאין מע"ש נפדה בירושלים, אלא מדין לקיחה בכסף מע"ש לאכילה, ובזה לא אשכחן שחייבה התורה חומש, והא דמוסיפין חומש בפדיון שני, היינו כשפודה חוץ לירושלים, כגון שפודה סלעים על דינרי זהב כדי להקל ממשאו, דהו"ל ג"כ מדין פדיון, וכן רמז לזה הרש"ש במשנתינו בסו"ד.

ח] ובעיקר דין זה דבפדיון שני מוסיף חומש, מצינו שנחלקו הראשונים עוד, דבפירש"י הנדפס במנחות פ"ב א' ד"ה כשהוא פודן כתב דכל שמחללו על פרוטות או על דינרין מוסיף חומש, ובפשוטו מכוון דבריו (כמש"כ המקד"ד בסימן נ"ח סק"ד) שמחללו בירושלים על פרוטות, או שמחללו חוץ לירושלים על דינרים, והתוס' ועוד מקמאי בב"מ נ"ד ב' כתבו דכל שלוקח בסלע של מע"ש מעות, מוסיף חומש.

אך הנה הרמב"ם בפ"ה ממע"ש הי"ג כתב, ז"ל, מעות מע"ש אם רצה לצרפן בדינרי זהב כדי להקל משאן מצרפן, ואם צירפן לעצמו אינו מוסיף חומש שאין זה דרך פדי', ומבו' דאין מוסיפין חומש על פדיון המעות, ושם ה"ב כתב דאם פדה פדיון פירות המעשר לעצמו מוסיף חומש, ושם ה"ג כתב דפדה פירות מעשרו והוסיף חומש וחזר ופדה הפדיון לעצמו פעם שנייה מוסיף חומש שני על הקרן כו' ע"ש, ולכאו' דבריו סותרין זא"ז, - ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרש"ש בב"מ נ"ד כתב בדעתו, דלעולם אין מוסיפין חומש אלא כשמחלל פירות על מעות, או כשלוקח פירות במעות, אך כל שמחלל מעות על מעות אי"ז דרך פדי' ואינו מוסיף חומש, וכ"כ הדרך אמונה בביאוה"ל שם הי"ג, עיי"ש. - **ב** המקד"ד בסימן נ"ח סק"ד כתב דכשמחלל מעות מע"ש על דינרי זהב דהוא כדי להקל משאו, אינו מוסיף חומש, משום דגם הפדיון הראשון שחילל הפירות על המעות הי' ג"כ כדי להקל משאן, וא"כ כשמחלל עכשיו על זהב אי"ז פדיון חדש אלא גמר הפדיון הראשון,[[538]](#footnote-539) אך כשפורט סלעים בירושלים לקנות בהן בקר וצאן, חשיב כפדיון חדש ומוסיף חומש. - **ג** הדרך אמונה בביאוה"ל שם ה"ב כתב דיש לחלק בין פורט בירושלים לפורט חוץ לירושלים, דכשפורט בירושלים המעות על פירות כמצותו מוסיף חומש,[[539]](#footnote-540) אך כשפורט חוץ לירושלים דאסור לפרוט מעות על פירות או על מעות, ולא הותר אלא כדי להקל משאו, אי"ז דרך פדי'.[[540]](#footnote-541)

ט] הגר"א בשנו"א פירש לדינא דמשנתינו, דאיירי במניח איסר של חולין ליקח בעדו פירות של מע"ש, דלת"ק כל שאכל עליו י"א באיסר ואחד ממאה באיסר, והיינו כגון כשמוכרין י"א מאות תאנים באיסר, ואכל כנגדו כל הפירות חוץ מאחד בי"א ואחד ממאה באיסר, דהיינו קי"א תאנים, דאחד בי"א הוא ק' תאנים, ובאחד ממאה הוא י"א תאנים, קדוש כל האיסר, משום דשמא אכל יותר מזה וטעה, ובשיעור הזה דרך להשתנות השער של האיסר, - ולב"ש כל שאכל כנגדו כל הפירות מלבד אחד מי' באיסר, דהיינו ק"י תאנים, קדוש כל האיסר, - ולב"ה במע"ש ודאי אין קדוש האיסר אלא כשלא ישתייר אלא חלק י"א באיסר דהיינו ק' תאנים, ובמע"ש דמאי קדוש האיסר אף אם נשתייר חלק י' באיסר, דהיינו ק"י תאנים, והטעם שהחמירו בדמאי יותר מבודאי, הוא משום דבמאי אין מוסיף חומש וע"כ חיישינן שמא טעה ואכל יותר, אך ביודאי שמוסיף חומש, הרי דגם אם טעה ואכל יותר, אכל מחומשו, ולא איכפת לן.

**פ"ד מ"ט**

א] **כל המעות הנמצאין הרי אלו חולין,** בפירש"י בפסחים ז' א' כתב דהא דמעות הנמצאין הוו חולין ולא מספקינן להו במעשר, הוא משום דאזלינן בתר רובא, - והתור"פ הק' דהרי הוי דשיל"מ, ומ"ט אזלינן בזה בתר רובא, וכתב לישב דכל הא דדשיל"מ אפי' באלף לא בטל, הוא בדאתחזק איסורא ונתערב ואנו רוצים לבטלו, אבל היכא דיש לתלות לאיסור ולהיתר, אזלינן בתר הרוב, וכ"כ הריטב"א שם.

אך הנה הרשב"א בעבוה"ק בית מועד שער ה' פ"ד המ"ח כתב דנהגו שלא ליקח ביצים מן הגוי ביו"ט אע"פ שהרוב אינן בני יומן, משום דהחמירו בד"ז מפני שיש לו מתירין, ומבו' דבדשיל"מ לא אזלינן כלל בתר רוב, והר"ן בביצה ספ"ג נסתפק בזה, עיי"ש, וכ"כ המג"א בסימן תקי"ג סקי"ג, - וקשיא טובא לפ"ז דמ"ט הכא מותרין המעות הנמצאין, ולא חיישינן שמא הם של מעשר, והו"ל דשיל"מ ולא אזלינן בי' בתר רובא.

ומצאתי שעמד בזה הצל"ח בפסחים שם ע"ד המג"א, וכתב דצ"ל דהא דמע"ש בירושלים חשיב כדשיל"מ, הוא בפירות מע"ש, דכיון שהם עומדין לאכילה והם בירושלים ובידו לאכלם כאן מיקרי דשיל"מ, אך מעות דעומדין לכל מיני הוצאה וסחורה, לא חשיבי כדשיל"מ מכח הא דבידו להוציאו שם בקדושת מעשר, שהרי אם ירצה להוציאו בקדושת מעשר אינו רשאי לקנות רק אכילה ושתי', וסתם מעות אינם עומדים לכך, וע"כ אזלינן בהו בתר רובא.[[541]](#footnote-542)

ב] הצל"ח שם כתב בתו"ד דמעות הנמצאין מותרין גם משום דאזלינן בהו בתר חזקה שהיו חולין מתחילתן, ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא, דהנה התוס' בנדה י"ח א' ד"ה אחר הרוב כתבו דבט' חנויות מוכרות בשר שחוטה ואחת מוכרת בשר נבילה, איכא חזקה נגד הרוב, דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת, ונתחדש בדבריהם דאף דאין הספק על חתיכה זו אם הותרה בשחיטה או לא הותרה, אלא הספק הוא אם היא מן החתיכות המותרות או מן החתיכות האסורות, אזלינן בזה בתר חזקה, ולפי דבריהם ה"נ הכא איכא למיזל בתר חזקה, אף שידענו דאיכא מעות מע"ש ומעות חולין, והספק שלפנינו הוא אם מעות אלו הם מן מעות המע"ש או מן מעות החולין, - אך הנה בד' ש"ר בנדה שם מוכח דבט' חנויות ליכא חזקה נגד הרוב, ונתבאר במקומו, והש"ש בש"ד פ"ב כתב דכן נראה מד' הפוסקים, ולפי דבריהם ה"נ הכא ליכא למיזל בתר חזקה.

ג] בפי' הרע"ב כתב דהא דמעות הנמצאין הוו חולין, הוא במעות הנמצאין בכל מקום בין ברגל בין בשאר ימות השנה, ובירושלים בשאר ימות השנה חוץ מימות הרגל, והוא ממתניתין בשקלים פ"ז מ"ב דמעות שנמצאו וכו' בהר הבית חולין, בירושלם בשעת הרגל מעשר ובשאר כל ימות השנה חולין.

ובפסחים ז' א' וב"מ כ"ו א' מפרשינן דטעם דינא דמעות שנמצאו בירושלים, הוא משום דשוקי ירושלים עשויין להתכבד בכל יום, - ובפירש"י שם כתב דהיינו דאתי לפרושי טעם הא דבירושלים בשעת הרגל מעשר, ולא אמרינן קודם הרגל נפול, וע"ז מפרשינן דהוא משום דשוקי ירושלים עשויין להתכבד בבכל יום, ואם נפל קודם הרגל הוי משתכח בשעת כיבוד.

אך הרמב"ם בפ"ו ממע"ש ה"ט כתב דהא דמעות שנמצאו בירושלים בשאר ימות השנה חולין, הוא משום דשוקי ירושלים מתכבדין בכל יום, והמהר"י קורקוס שם כתב דהוצרכנו לה"ט במעות הנמצאות בירושלים לאחר הרגל, דהא דלא אמרינן דמזמן הרגל הם ויהיו מעשר וניזל לחומרא, הוא משום דשוקי ירושלים מתכבדין בכל יום, וע"כ אף אם נמצאו יום אחד לאחר הרגל הוו חולין, וכ"כ השטמ"ק בב"מ כ"ו א' בשם הראב"ד דהא דבשאר ימות השנה חולין ולא אמרינן דמשעת הרגל נשארו שם, הוא משום דשוקי ירושלים עשויין להתכבד בכל יום.

והצל"ח בפסחים שם תמה ע"ז הרמב"ם, דמה הוצרכנו לה"ט, הרי בלא"ה הוו המעות חולין, משום דיש לילך אחר רוב השנה דהמעות הם חולין, וכתב דצ"ל בדעת הרמב"ם דס"ל, דכיון שברגל עולים כל ישראל לירושלים, הרי דמעות מעשר הבא לירושלים ברגלים, הוא יותר מכל מעות חולין שמשתמשים אנשי ירושלים בכל ימות השנה, דרוב ישראל נגד אנשי ירושלים, עולה יותר ממה שעולים כל ימות השנה נגד ימי הרגל, והי' לנו לילך אחר הרוב ולהחזיק כל המעות הנמצאים בירושלים בכל ימות השנה למעשר, ולתלות שנשארו מימי הרגל, והא דבשאר ימות השנה חולין, הוא משום דשוקי ירושלים עשויין להתכבד בכל יום, ובכה"ג אזלינן בתר בתרא,[[542]](#footnote-543) ועיי"ש שכתב לפ"ז לדעת הרמב"ם, דבהא דמעות שנמצאו ברגל מעשר, ל"ב להא דשוקי ירושלים עשויין להתכבד, (וכאשר כ"ה משמעות ד' הרמב"ם דבהא דברגל הוו המעות מעשר, לא הזכיר להא דשוקי ירושלים עשויין להתכבד), דבלא"ה הוו מעשר משום דאזלינן בתר רובא, - ועמש"כ בזה החזון נחום במשנתינו.

ד] בשקלים שם תנן דמעות שנמצאו בהר הבית חולין, בפירש"י בפסחים ובב"מ שם פירש דהא דמעות שנמצאו בהר הבית לעולם חולין, הוא משום דאזלינן בתר רובא דשתא, דהר הבית אינו מתכבד בכל יום, וזה מתישב לטעמי' דבלא הא דשוקי ירושלים עשויין להתכבד בכל יום היו המעות חולין אף בשעת הרגל, - אך לדעת הרמב"ם והראב"ד דבלא הא דשוקי ירושלים עשויין להתכבד בכל יום היו המעות מעשר אף בשאר ימות השנה, תיקשי דא"כ מ"ט מעות שנמצאו בהר הבית לעולם חולין.

אמנם הנה בד' הרמב"ם שם ה"י והראב"ד שם מבו' הישוב לזה, דהא דבהר הבית לעולם חולין הוא משום דחזקתן מתתרומת הלשכה שחללום הגזברים על בהמה, והוא מירושלמי בשקלים שם, - והראב"ד שם הוסיף לפרש, דהוא משום דבהר הבית ליכא למיחש כלל למעות מע"ש, שהרי אין אדם רשאי ליכנס שם במקלו ובאפונדתו וכו',[[543]](#footnote-544) וע"כ תלינן דמעות אלו הם ממעות תרומת הלשכה שכבר נתחללו על הבהמה, וכ"כ המהר"י קורקוס שם.

ה] **אפי' דינר זהב עם הכסף ועם המעות,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דקמ"ל דלא נימא דהואיל ואין דרך בנ"א להיות עושין כן יהא מע"ש, והרא"ש פירש דהא דבמע"ש דרך לעשות כן, הוא משום שהוא מחללו על דינרי זהב ומה שאין מספיק לדינר זהב מחללו על הכסף והמותר על מעות, - ובטעם הא דלא אמרינן הכי, כתב התוי"ט בשם פי' רבינו אליהו דהוא משום דאילו היו מעשר הי' נותן בהן סימן.

ה] **מצא בתוכן חרש וכתוב עליו מעשר ה"ז מעשר,** בתוספתא פ"ה ה"א תניא דאף ר' יוסי דס"ל לקמן מי"א דאפי' מצא חבית והיא מלאכה פירות וכתוב עלי' תרומה הרי אלו חולין, שאני אומר אשתקד היתה מלאה פירות ופינה, מודה דאם כתוב בחרס מעשר ונתון על פי חבית, ה"ז מעשר, - והחס"ד שם פירש דהיינו משום דהא דס"ל לר' יוסי דתלינן דאשתקד היתה מלאה פירות ופינה, ולא אמרינן דאם פינה הי' מקנח וגורר את האות, מפרשינן ביבמות קט"ו ב' דאימר אישתלויי אישתלי, א"נ לפנחיא שבקה, ופירש"י דהיינו דלהצלת פירות שבתוכה הניח בה אות זה ולא גיררה כדי שיבדלו בני אדם מהן, והני טעמי לא שייכי כשנתון עלי' חרס שכתוב בו מעשר, דליכא למימר בזה אישתלי, וגם ל"ש למימר דלפנחיא שבקי', דא"כ הוה כתב ע"ג הכלי ממש, - ועמש"כ בזה התבו"ש בסימן א' סקע"ו, ונתבאר להלן מי"א אות י"א.

**פ"ד מ"י**

א] **אם הי' של חרס הוא חולין ומה שבתוכו קרבן,** בתוספתא פ"ה ה"ב תניא דדעת ר"מ דהוא קרבן ומה שבתוכו קרבן, ודעת חכמים דאין הכלי קרבן, דאין דרך בנ"א להיות מקדיש כלי חרס, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש דטעם הא דהוא חולין הוא משום דאין מתנדבין חרס, והרמב"ם בפיהמ"ש הוסיף לפרש דהוא משום דאינו חשוב אצל בנ"א, ולפיכך אינו אדם מקדיש אותו לבדה"ב.

ובתוספתא שם תניא דמצא כלי מתכות וכתוב עליו קרבן, אם הי' ריקן אסור להשתמש בו וכו', ומבו' דכשמצא כלי חרס ריקן שכתוב עליו קרבן מותר להשתמש בו, משום דאין דרך בנ"א להיות מקדיש כלי חרס, - והמשנ"ר כתב דבכה"ג תלינן שאשתקד הי' בתוכו קרבן, ואף לרבנן דס"ל לקמן מי"א דאמרינן דאם איתא וכו' מיגרר הוי גריר לי', הכא מודו, כיון דאין דרך להקדיש חרסין, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ב] **ואם הי' של מתכת הוא קרבן,** הריבמ"צ כתב דכל דבר נדבה איקרי קרבן כדכתיב על קרבן העצים, וכ"כ הר"ש והרא"ש דקרבן היינו הקדש כדכתיב על קרבן העצים, - וצ"ע דהרי מהא דכתיב על קרבן העצים, ילפינן במנחות כ' ב' וק"ו ב' דעצים איקרו קרבן, והוא בכלל קרא דנפש כי תקריב קרבן מנחה לד', ומינה ילפינן דמתנדבים עצים למערכה, ודעת רבי דעצים הם קרבן גמור וטעונין מלח והגשה וקמיצה ועצים, ואף לדעת רבנן דאינם קרבן גמור, מ"מ איקרו קרבן, כיון שהם קרבין ע"ג המזבח, והיאך שמעינן מינה דאף הקדש בדה"ב קרוי קרבן.

ג] וממה שהעמידו הראשונים לד"ז על סיפא דאם הי' של מתכת הוא קרבן, משמע דברישא דמה שבתוכו קרבן א"צ לזה, והיינו משום די"ל דאיירי בדברים הראויין למזבח, שהן קרבן גמור, ורק בסיפא דהכלי עצמו קרבן, אף שאינו ראוי למזבח, הוצרכו לפרש דכל דבר נדבה איקרי קרבן, ועמש"כ הדרך אמונה בצה"ל פ"ו ממע"ש ס"ק קט"ז.

ד] **ומה שבתוכו חולין,** המרחשת בס' מנחת חינוך שמן המנחה סקכ"ב בהג"ה הק' לדעת הסוברים דיש חצר להקדש, דא"כ מ"ט מה שבתוכו חולין, הרי כיון דאיירי שרוצה המוצא לזכות בפירות, בע"כ דמצא לאחר יאוש, וא"כ כיון שהכלי הוא של הקדש, מ"ט אינו זוכה בפירות המונחין בו, - ועיי"ש שכתב לדון בזה מכמה טעמים, חדא, די"ל דכליו של אדם אינו קונה לו ברה"ר, וכתב לדחות דהיינו רק בהדיוט דאין לו רשות להניחו שם, ובהקדש ליכא לה"ט, דלד' הארץ ומלואה, וכל היכא דאיתא בי גזא דרחמנא איתא, ועוד, דכיון שהיו הפירות מונחין בכלי קודם יאוש, הו"ל כבאיסורא אתא לידי' וע"כ אין ההקדש זוכה, וכתב לדחות דאי"ז מתישב לדעת הסוברים דהא דבאיסורא אתא לידי' הוא משום שנתחייב בהשבה, וזה ל"ש בהקדש, ועוד, דהו"ל כחצר שאינה משתמרת שאינה קונה, וכתב לדחות דכיון דבעומד בצדו ל"ב משתמר, הרי דבהקדש חשיב לעולם כעומד בצידו, וכמו שאמרו בב"ק כ"א ב' דבהקדש לעולם איכא דעת שכינה.

**פ"ד מי"א**

א] **המוצא כלי וכתוב עליו קו"ף קרבן מ"ם מעשר,** בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן רי"ג נשאל בדין יתום שתובע את בעל אמו שבא לידו ממעותיו ושהי' כותב שמו עליהן, והלה טוען דאמת שכתבתי שמך עליהן ולא מפני שהיו שלך אלא שלא להשביע עצמי נתכונתי, וכתב דדמי להא דתניא בסנהדרין ל' א' דאם ראו את אביהם שהטמין מעות בשידה תיבה ומגדל ואמר של מע"ש הם, דאם כמערים לא אמר כלום, וה"נ הכא אם טען ואמר דנתכוין לכך ישבע שהוא כדבריו ויפטר, והביאו המרדכי בסנהדרין סימן ש"ג, וכ"כ הרמ"א בסימן פ"א סי"ז.

והתומים שם סקכ"ה הק' ע"ז מהא דתנן הכא דאם כתוב עליו מ"ם מעשר, ולא אמרינן דכתב כן שלא להשביע את עצמו, ובעכצ"ל דכל מה שאמרו דאם אמר של מע"ש כמערים לא אמר כלום, היינו באמירה בעלמא, אך מעשה לא עביד, וא"כ מ"ט כשהי' כותב שמו של היתום עליהן נאמן לומר שכתב כן שלא להשביע את עצמו, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, והקצוה"ח שם סקי"ז הק' כן גם בהא דתנן דאם כתוב עליו קו"ף קרבן, דנימא דהוא שלא להשביע, דלמש"כ הכנה"ג שם גם במודה להקדש שייך שלא להשביע.[[544]](#footnote-545)

ג] אמנם הנה בתשו' מהר"ם שם כתב דיכול לטעון גם לפנחיא בעלמא, כמו שאמרו ביבמות קט"ו ב' דטעמא דר' יוסי דאמרינן דאשתקד הי' מלא פירות תרומה ופינה, הוא משום דלפנחיא שבקי',[[545]](#footnote-546) וצ"ב, דהרי קי"ל דלא כר' יוסי, ולא אמרינן דלפנחיא שבקי'.

ובעכצ"ל בדעת המהר"ם, דאף דלרבנן לא תלינן דלפנחיא שבקי', מ"מ כל שהוא טוען כך נאמן, ולא הביא המהר"ם מהתם אלא דאיכא כה"ג דהוא לפנחיא בעלמא, ואך דלרבנן לא תלינן הכי בסתמא, אך שפיר מצי לטעון כן, - ולפ"ז ניחא גם עיקר הא דתנן דאם כתוב עליו קו"ף קרבן מ"ם מעשר, ולא אמרינן שכתב כן שלא להשביע, דאף דאם טעין הכי מהימנינן לי', מ"מ כ"ז שלא טען כן לא תלינן בהכי, ומה שהביא המהר"ם מההיא דסנהדרין, אף דהתם אינו טוען כן, הוא משום דהתם איירי כשאמר כן כמערים, וע"כ תלינן אנן דאמר כן שלא להשביע וכיו"ב.

ד] ואמנם כנראה קו' האחרונים מיוסדת על מש"כ הרמ"א שם סי"ד דטענת שלא להשביע טוענין לו אע"פ שהוא אינו טוען, ולפ"ז הרי דגם מש"כ הרמ"א שם סי"ז דאם כתב שם פלוני על חפץ פלוני אפשר לומר דהוא שלא להשביע, היינו אף כשלא טען כן, וכ"ה מבו' בד' השו"ע שם סי"ח ובסימן ס"ה סכ"ב דאף כשמת טוענין כן, - וזהו דקשיא להו דמ"ט הכא אין תולין בכך.

והנתיה"מ שם סק"ח כתב לישב, דשאני במעשר ותרומה דיש בזה משום שויא אנפשי' חתיכה דאיסורא, ויכול לעשות חתיכה דאיסורא על כל העולם, ואף דמהני אמתלא, מ"מ בעינן שיאמר האמתלא בפירוש, וע"כ כ"ז שאינו טוען שכתב כן שלא להשביע וכו', אסור משום שויא אנפשי' חתיכה דאיסורא, וכ"ש להפוסקים דס"ל דכל דעביד מעשה ל"מ אמתלא, ומשא"כ לענין ממון דאף אם לא טען כן טענינן לי', ועיי"ש שהוסיף, דמה"ט הוא דבההיא דסנהדרין דאמר של מעשר הן, בעינן דוקא שיהא ניכר שהוא כמערים, ובלא"ה לא טענינן הכי, , דלענין ממון טענינן שלא להשביע, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

ה] **דל"ת דמאי,** הר"ש והרא"ש כתבו דביבמות קט"ו ב' גרסינן ד' דימוע, ובפירש"י שם כתב דהיינו חולין ותרומה שנתערבו ואינו נאכל אלא לכהן, - אך הרמב"ם בפ"ו ממע"ש ה"ח כתב כהגירסא שלפנינו ד' דמאי, והמהר"י קורקוס שם כתב דטעם הגירסא דד' דימוע, הוא משום דהוא לחומרא, דיותר חמור הוא דמע מדמאי, דבדמע לא סגי בהוצאת מעשרותיו אלא נאכל לכהן, ובדמי מפריש תרו"מ ומותר לישראל, ואע"ג דאיכא קולא אחריתי במאי דתלינן בדימוע, דאפשר שאוכל הכהן טבל, לא היישינן להכי, כיון דרוב ע"ה מעשרין, ולא חיישינן דהוא טבל ודאי, שהרי דל"ת כתוב עלי', - ועיי"ש שכתב דטעם גירסא דילן דהוא דמאי, הוא משום דלא תלינן בדימוע שהוא דבר שאינו מצוי, ותולין בדמאי שהוא מצוי.

ו] **שבשעת הסכנה היו כותבין תי"ו תחת תרומה,** בתשו' מהרי"ק סימן קס"א כתב דמשמע דאף שלא בשעת הסכנה הוי הדין כן, מאחר שלפעמים עושין כן גם שלא בשעת הסכנה משום רגילות דשעת הסכנה, וכתב לדקדק כן מל' הרמב"ם בפ"ו ממע"ש ה"ח שכתב, ז"ל, המוצא כלי וכתוב עליו מ' הרי מה שבתוכו מע"ש וכו', שכן היו כותבין אות אחת מן השם בשעת הסכנה, עכ"ל, ומשמע דאף שלא בשעת הסכנה הדין כן, מאחר שכן היו כותבין בשעת הסכנה.

ז] **ר' יוסי אומר כולן שמות אדם הן,** המשנ"ר כתב דהא דתלינן בהכי, הוא משום דאזלינן בתר רוב פירות שהם חולין, ועד"ז מצינו בפירש"י ביבמות קט"ו ב' דטעמא דר' יוסי בסיפא דאמרינן דאשתקד היתה מלאה פירות תרומה ופינה, הוא משום דאזלינן בתר רובא, - ונתחדש בזה, דלא אמרינן דעכשיו הספק שלפנינו הוא אם מה שכתב ק' הוא קרבן או שם אדם, ואם כתב עכשיו תרומה או דכתב כן אשתקד, וספק זה הוא ספק השקול, וליכא למיזל בתר רובא, אלא כיון דרוב פירות חולין הן ואזלינן בתר רובא, יש לנו לתלות דמה שכתוב ק' הוא שם אדם, ודמה שכתוב תרומה כתב כן אשתקד וכו', ואכמ"ל.

ח] **א"ר יוסי וכו' שאני אומר אשתקד היתה מלאה פירות תרומה ופינה,** ביבמות קט"ו ב' אמרו בעובדא שהפקיד שומשומים אצל חבירו והניחם בחבית, וטען הנפקד שהחזיר לו את הפיקדון והשומשומים שבחבית אחרים הם, דהנפקד פטור משום דחיישינן שפינן, ושם קט"ז א' פליגי בה אמוראי דדעת רב יימר דלא חיישינן שמא פינן ודעת רבינן דחיישינן, ואמרינן דהלכתא דחיישינן,[[546]](#footnote-547) ופרכינן עלה ממשנתינו דמצד כלי וכתוב עליו ק' קרבן וכו', והרי דלא חיישינן שמא פינן, ודחי דאדרבה מהא דא"ר יוסי דתלינן דאשתקד היתה מלאה פירות תרומה ופינה חזינן דחיישינן שמא פינן, וטעם פלוגתא דת"ק ור' יוסי הוא, דת"ק ס"ל דאם הי' מפנה הי' מקנח וגורר את האות, ור' יוסי ס"ל דאמרינן דשמא שכח למחקה, או שהניחה כדי להציל הפירות שבתוכה שיבדלו מהן בנ"א.

והתוס' שם הק' דמה מייתינן מהכא דלא חיישינן שמא פינן, הרי י"ל דאף דה"ז אסור משום דלא תלינן שפינן, מ"מ בממון יש לחוש דשמא פינן, ואין מוציאין ממון מחזקתו,[[547]](#footnote-548) וכתבו דנראה לו לדמות דכיון דרגילות לפנותם ואפ"ה לא חיישינן שמא פינן, לענין ממונא נמי מפקינן לי' מחזקה, כיון דלא חיישינן אע"ג דרגילות היא.[[548]](#footnote-549)

ולכאו' מכוון דבריהם דהא דהכא לא חיישינן שמא פינן, אי"ז משום דאיכא הוכחה שלא פינה, דנימא דהוכחה זו מועלת לענין איסור ואינה מועלת לענין ממון, שהרי רגילות הוא לפנותם, וליכא הוכחה שלא פינה, ובע"כ דהא דלא חיישינן להכי הוא משום דדינא הוא דאין לנו להסתפק שמא פינן, והיינו דכיון דידעינן שהיו פירות הקדש בכלי, ולא ידענו שפינן, אין לנו להסתפק כלל בכך, וזה ע"ד מה שמצינו בדינא דאין ספק מוציא מידי ודאי, דאף דהוי ספק הרגיל, מ"מ לא מסתפקינן כלל בכך, וע"כ הדין נותן דה"ז מועיל אף להוציא ממון מחזקתו, כיון דלא מסתפקינן כלל שפינן.[[549]](#footnote-550)

ט] אך אכתי צ"ב, דמה מייתינן מהכא דלא חיישינן שמא פינן, הרי שפיר י"ל דיש להסתפק שפינן, ואפ"ה ה"ז אסור מספק, - וצ"ל למש"כ בפירש"י שם דטעמא דר' יוסי דהרי אלו חולין הוא משום דאזלינן בתר רובא, וכל הא דפליג ת"ק וס"ל דלא אזלינן בתר רובא, הוא משום דלא חיישינן שמא פינן, ואין לנו להסתפק בכך, אך אם הוה חיישינן שמא פינן, הרי דאדרבה הוה לן למיזל בתר רוב פירות שהן חולין.

י] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר' יוסי בב' המאמרים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממע"ש ה"ח, - אך התוס' ביבמות שם ד"ה אימור אישתלויי אישתלי הביאו מפי' ר"ח שהביא מירושלמי בפירקין דר' יונה ור' יוסי הוו שותפי בגרבי דחמרא, כד דמך ר' יונה אמר רבי מני ברי' דר' יונה לר' יוסי כל גרבי דכתיב בי' רבי יונה דידי' הוא, א"ל אשתקד הוה דידי' והשתא דידי, וכ"כ הרא"ש שם סו"ס ד', ובתשו' מהרי"ט ח"ב חו"מ סימן קכ"ד ד"ה ועדיין יש לומר כתב להוכיח מדבריהם דקי"ל כר' יוסי דחיישינן שמא פינן,[[550]](#footnote-551) - ועיי"ש בד"ה אלא שיקירנו שכתב דודאי דקי"ל כסתם מתניתין, דר' יוסי יחידאה היא, והך עובדא דר' מני דקאמר אשתקד וכו', אתיא אף כת"ק, דעד כאן לא אמר ת"ק אלא לענין איסורא דאזלינן לחומרא, דאע"ג דרובא דעלמא לאו תרומה היא, מ"מ כיון דכתיבה זו היו רגילין לכתוב ת' תחת תרומה איתרע לה רובא ואזלינן לחומרא, ור' יוסי סבר כיון דאיכא למימר אשתקד היתה לא איתרע רובא, אך לגבי ממון דאפי' במקום רוב אין הולכין אחר הרוב, אף חיישינן שמא פינן, - ועמש"כ הכנה"ג בהגה' על הרמב"ם בפ"ח ממע"ש ה"ו שנד' בסוף כנה"ג יו"ד לדחות עוד בכמה אנפי.[[551]](#footnote-552)

יא] בתשו' הרא"ש כלל פ"ו סימן א' בעובדא שכתב אדם בפנקסו ובפתקי המשכונות שהוא של פלוני ופלוני, דלא אמרינן דאין הדבר אמת אלא לפנחיא בעלמא כתבי', ול"ד למה שאמרו הכא דפלנחיא שבקי', דהכא אדם בכל שנה ושנה יש לו טבל או תרומה וצריך לרשום עליהם שלא יאכלו בני ביתו איסור, ואפילו אחר שפנו מניח הרושם כדי שלא ירבו אנשי ביתו לאכול בפירותיו, אבל בדבר שלא ידענו באדם שרגיל לעשות דבר זה לכתוב על שלו דבר לסימן ואנו מוציאין עליו שכתב בו שם פלוני אין לנו לומר שנכתב לפנחיא, דלא אמרינן הכא אלא לפנחיא שבקי',[[552]](#footnote-553) - ובתשו' מהרי"ט ח"ב חו"מ סימן קכ"ד ד"ה אבל מה שתמה כתב לפרש לדבריו דכל הא דאמרינן דלפנחיא שבקי', היינו כשהי' בו תחילה תרומה, וכתב על הכלי תרומה, ובזה הוא דאמרינן דמה שלא מחקו הוא משום פנחיא, אך לא אמרינן דמעיקרא כתב תרומה משום פנחיא, דאין דרך לעשות כן, וזהו שכתב הרא"ש דלא אמרינן אלא לפנחיא "שבקי'".

אך בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן רי"ג מבו' להדיא דאמרינן ג"כ דמעיקרא כתב כן לפנחיא בעלמא, עיי"ש.

והתבו"ש בסימן א' סקע"ו כתב להוכיח כן מהא דתניא בתוספתא פ"ה ה"א דמודה ר' יוסי דאם כתוב בחרס מעשר ונתון על פי חבית, ה"ז מעשר, והרי דלא עביד מעשה משום פנחיא, ולא אמרינן לה"ט דפנחיא, אלא דמה"ט לא מחק את מה שהי' כתוב על הכלי,[[553]](#footnote-554) - ועיי"ש שכתב לדחות, דלעולם אמרינן גם דעשה מעשה מתחילה לשם הערמה, והוכיח כן מכ"ד, והא דמודה ר' יוסי בגונא דכתוב על החרס מעשר וכו', הוא לפ"מ שאמרו ביבמות שם דטעמא דר' יוסי הוא משום דאימור אשתלויי אשתלי, א"נ לפנחיא שבקי', וי"ל דהיינו דרק בצירוף ב' טעמים אלו מיקל ר' יוסי, דכיון דאיכא ב' סברות נכגד חד ספיקא דתרומה מיקל, ומשא"כ בכה"ג דכתוב בחרס מעשר וכו', דליכא אלא לה"ט דפנחיא, מודה ר' יוסי דאין להקל מכח זה, ועמש"כ החס"ד לפרש בע"א בטעם הא דמודה בזה ר' יוסי, ונתבאר לעיל מ"ט אות ה'.

**מע"ש** **פ"ד מי"ב**

א] **האומר לבנו מע"ש בזוית זו ומצאו בזוית אחרת הרי אלו חולין,** הרע"ב כתב דהוא משום שאני אומר של מע"ש ניטל, והמשנ"ר כתב דאע"ג דלא אמרינן שאני אומר להקל אלא בדרבנן, שאני הכא דכיון דזוית האחר לעולם ל"ה בחזקת איסור, לא מחזקינן איסורא, דהא רוב מעות שבעולם חולין הן.

ב] בתוספתא פ"ה ה"ד תניא דהאומר מע"ש יש לי בבית ונמצא בעלי', בעלי' ונמצא בבית, בכיס ונמצא בדליסקיס, בדליסקיס ונמצא בכיס, הרי אלו שני, והגר"א כתב דצ"ל הרי אלו חולין, והיינו כדתנן הכא דכשאמר מע"ש בזוית זו ומצאו בזוית אחרת הרי אלו חולין.

אך החס"ד שם כתב דתליא בפלוגתא דרבנן ורשב"ג בפסחים י' ב' בקרדום שהניחו בזוית זו ומצאו בזוית אחרת, דלרבנן הבית טמא שאני אומר אדם טמא נכנס לשם ונטלו מזוית זו והניחו בזוית אחרת, ולרשב"ג הבית טהור שאני אומר שנטלו מזוית זו והניח בזוית זו ושכח, ותלינן התם בפלוגתייהו לדין הניח חמץ בזוית זו ומצאו בזוית אחרת, דלרבנן חוששין שעכבר עשה, וכיון דחוששין לעכבר יש לחוש דלא זהו אלא אחר, ולרשב"ג תולין באדם עצמו שהוא עשה ושכח וא"צ בדיקה, ובזה תליא פלוגתת מתניתין והתוספתא, דמתניתין כרבנן דלא חיישינן ששכח, אלא תלינן שאדם אחר לקחו, וכיון דבע"כ לקחו אדם אחר, אמרינן שניטל המעשר לגמרי ומה שנמצא הוא חולין, ותולין בחולין משום דאזלינן בתר רובא דחולין נינהו, והתוספתא כרשב"ג דחייש לשכחה אף להקל וכ"ש הכא דהוא להחמיר, וע"כ חיישינן ששכח ונטל המע"ש מהבית לעלי'.[[554]](#footnote-555)

ובדעת הגר"א דמשמע דס"ל דהכא לכו"ע אמרינן דהרי אלו חולין, ולא אמרינן דשכח ונטל המע"ש מהבית לעלי', י"ל דשאני התם דידע שהי' קרדום אחד בבית והי' חמץ אחד בבית, וכל שמצא קרדום וחמץ במקום אחר, הוי זה טעם לתלות שהוא הקרדום והחמץ שהניח, וע"כ הוא דתלינן ששכח ונטלו לשם, אך הכא הרי יתכן דמעיקרא היו פירות ומעות חולין בזוית השני', ומהיכ"ת נימא דהפירות ומעות חולין שהניח בזוית הראשונה, הם אותם שנמצאו בזוית השני', הרי יתכן דהפירות והמעות שמצא בזוית השני', הם פירות ומעות של חולין שהיו שם מעיקרא, והפירות והמעות שהניח בזוית הראשונה בא אדם ונטלם משם.[[555]](#footnote-556)

ג] בתוספתא שם תניא עוד דמע"ש יש לי, והלך ומצאו בין בבית בין בעלייה בין בכיס בין בדליסקיס הרי אילו חולין, והגר"א כתב דצ"ל הרי אלו מע"ש, והיינו דכיון שלא אמר מהו מקומו, הרי דבכל מקום שמצא תלינן דזהו המע"ש שאמר.

אך החס"ד שם כתב לפרש טעם הא דבכה"ג הרי אלו חולין, דכיון דאמר מע"ש סתם ולא הזכיר מקומו, י"ל שמא הוא קבור במקום אחר, ואי"ז לא הנמצא בבית ולא הנמצא בעלי',[[556]](#footnote-557) ועיי"ש שעמד בזה דמ"מ מספיקא הי' לנו לאסור, ועיי"ש מש"כ בזה,[[557]](#footnote-558) - ועיי"ש דמסיק דתליא בפלוגתת רבי ורשב"ג בפסחים י' א' בשדה שנאבד בה קבר ואח"כ נמצא בה קבר, דלרבי אמרינן דקבר שאבד הוא קבר שנמצא, ולרשב"ג תיבדק כל השדה כולה, דלא אמרינן קבר שאבד הוא קבר שנמצא, ולרבי דאמרינן קבר שאבד הוא קבר שנמצא, ה"נ בכה"ג שאמר מע"ש יש לי ונמצא מע"ש בבית או בעלי', אמרינן דמע"ש שאבד הוא מע"ש שנמצא, דכיון דאמרינן קבר שאבד הוא קבר שנמצא לקולא, כ"ש לחומרא, והתוספתא כרשב"ג דס"ל דלא אמרינן קבר שאבד הוא קבר שנמצא, וה"נ כשאמר מע"ש יש לי ונמצא מע"ש בבית או בעלי', לא אמרינן דזהו שאבד, אלא אמרינן דאחרינא נינהו ואזלינן בתר רובא דחולין נינהו.

ד] **הרי שם מנה ומצא מאתים השאר חולין,** בפסחים י' א' ובביצה י' ב' פליגי בה תנאי, דדעת רבי דחולין ומע"ש מעורבין זב"ז, ודעת חכמים דהכל חולין.

ובטעמא דחכמים דהכל חולין, כתב בפירש"י בביצה שם דהוא משום דתולין להקל לומר שנטל את הראשון והניחו במקום אחר והניח שוב את אלו ושכח שאין אדם מניח מעות חולין ומעות מעשר ביחד, והתוס' כתבו דמה"ט הוא דשרי אף בדאורייתא, אף דבדאורייתא לא אמרינן שאני אומר, - אך הרשב"א שם כתב בתי' קמא דלא שרי אלא במע"ש דרבנן,[[558]](#footnote-559) ולפ"ז י"ל דמשנתינו אתיא ככו"ע ובמע"ש דאורייתא.

ה] בפסחים שם אמרינן דאם הניח ט' ככרות חמץ ומצא י', תליא בפלוגתא דרבי ורבנן,[[559]](#footnote-560) - והרש"ש שם תמה דלמש"כ רש"י ותוס' בביצה דטעמא דרבנן דהניח ט' ומצא י' הכל חולין הוא משום דאין אדם מניח חולין אצל מעשר, א"כ מ"ט אמרו דלדעתם אם הניח ט' ככרות ומצא י' צריך לבדוק אחר כל הט', הרי התם ליכא לה"ט, וכן הק' החמד משה בסימן תל"ט סק"י בתו"ד.

ולכאו' צ"ל, דעיקר הפלוגתא דרבי ורבנן אינה בתלי' זו דאין אדם מניח חולין אצל מע"ש, אלא היינו דלרבי כשהניח מנה ומצא מאתים, חשיב דמצא את מה שהניח, דכאן נמצא וכאן הי', ואין לנו להסתפק כלל שמא אחריני נינהו, וכיון דחשיב דמצא את מה שהניח, אין לנו לומר דאחריני נינהו מכח ה"ט דאין אדם מניח חולין אצל מע"ש, אך לרבנן כיון שלא מצא כמו שהניח אלא מצא מאתים, לא חשיב כמצא את מה שהניח, ויש לנו להסתפק שמא אחריני נינהו, ואחר דיש לנו להסתפק בכך, תו יש לתלות דאחריני נינהו משום דאין אדם מניח חולין אצל מע"ש, - וזהו דתלינן בפלוגתייהו לדין הניח ט' ככרות ומצא י', אף דהתם ליכא לה"ט דאין אדם מניח וכו', דלרבי דחשיב דמצא את מה שהניח, אין הבית צריך בדיקה, ולרבנן דלא חשיב דמצא את מה שהניח, צריך הבית בדיקה מספק, ושמא זהו מכוון החמד משה שם, עיי"ש.

ו] הריבמ"צ כתב דמתניתין דהכי רבי היא, דלרבנן אם הניח מנה ומצא מאתים הכל חולין, אך הר"ש והרא"ש כתבו דלמ"ד בביצה שם דפלוגתייהו היא בכיס אחד אבל בב' כיסין ד"ה מנה מוטל ומנה מונח, אתיא מתניתין ככו"ע ובב' כיסין.

וד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בביאור מה שאמרו התם דבכיס אחד מחלוקת, אבל בב' כיסין ד"ה מנה מונח ומנה מוטל, דבד' המאירי שם מבו' דהיינו רק בההיא דהניח מאתים ומצא מנה, אך הא דשרו רבנן בהניח מנה ומצא מאתים, הוא אף בב' כיסין, וכ"ה מבו' ממש"כ הטור בסימן תל"ט דהא דהניח י' ככרות ומצא ומצא ט' צריך לבדוק אחר כל הי', הוא רק כשקשורין יחד, ומבו' מדבריו דהא דהניח ט' ומצא י' צריך לבדוק אחר הט', הוא אף כשאינם קשורין יחד,[[560]](#footnote-561) וכן משמע בד' התוס' הרא"ש בפסחים שם והריא"ז שם (ה"ג דין ו') ובד' הרשב"א והרא"ה ור"נ בן הרמב"ן בביצה שם, שכתבו דההיא דהניח י' ככרות ומצא ט' איירי במקושרין, ולא כתבו כן בההיא דהניח ט' ומצא י', - אך התוס' בפסחים שם ד"ה הניח י' הביאו מההיא דביצה דכשאין קשורים ד"ה חולין ומע"ש מעורבין זב"ז, וכ"כ התוס' הרשב"א שם, ומבו' דלמ"ד דפלוגתייהו היא בכיס א', היינו אף בהא דהניח מנה ומצא מאתים, דבב' כיסין לכו"ע חולין ומע"ש מעורבין זב"ז,[[561]](#footnote-562)- וד' הר"ש והרא"ש הכא הם כדעת התוס' בפסחים, אך לדעת ש"ר הרי דאף למ"ד דבכיס אחד מחלוקת, לא אתיא משנתינו כחכמים, שהרי הא דס"ל לחכמים בהניח מנה ומצא מאתים הכל חולין, הוא אף בב' כיסין.

ז] בפירש"י בביצה שם כתב דלרבי דחולין ומע"ש מעורבין זב"ז, נוטל את היפה שבהן ואומר וכו' ואם חולין היא תהא חברתה מחוללת עלי', והתוס' תמהו ע"ז דאין מחלללין כסף על כסף, וכן הק' הר"ש לעיל פ"ב מ"ו,[[562]](#footnote-563) - אך בחי' המאירי כתב דאע"ג דטיבעא אטיבעא לא מחללינן הכא שאני דלא אפשר, - ועמש"כ המהר"י קורקוס בפ"ו ממע"ש ה"ב, והדרך אמונה בביאוה"ל שם, ואכמ"ל.

ח] **מאתים ומצא מנה הכל מעשר,** בפסחים י' א' ובביצה י' ב' פליגי בה תנאי דדעת רבי דמנה מונח ומנה מוטל, ודעת חכמים דהכל חולין, ולחד מ"ד פלוגתייהו היא בכיס אחד, אך בב' כיסין ד"ה מנה מונח ומנה מוטל, ולדידי' אתיא מתניתין דהכא אף כחכמים, וכמש"כ הר"ש והרא"ש, - ובטעמא דרבנן דהכל חולין, כתב בפירש"י בביצה שם דהואיל ולא העלהו לירושלים לא הפרידן זמ"ז ושניהם נטלן והניחם במקום אחר וזה חולין הוא שהניחו שם אח"כ ושכח, והמהרש"א שם הק' דא"כ מ"ט תלינן התם בפלוגתייהו לדין הניח ג' גוזלות ומצא ב', הרי התם ליכא לה"ט, ועמש"כ בזה המהר"ם שיף והפנ"י והחת"ס שם, ואכמ"ל.[[563]](#footnote-564)

ט] הרמב"ם בפ"ו ממע"ש ה"ג כתב דהאומר לבנו מע"ש וכו' הרי שם מנה ונמצא מאתים השאר חולין וכו', הניח מנה מעשר ונמצא מאתים וכו' הכל חולין.

והמהר"י קורקוס שם כתב בדעתו דס"ל דשאני היכא דאמר לו אביו הרי שם מנה ונמצא מאתים להיכא שהניח הוא מנה מעשר ונמצא מאתים, דכשאמר לו אביו הרי שם מנה, אמרינן דה"ק לי' דמאותם המאתים איכא מנה מעשר והשאר הוא חולין, ולא חשש להזכיר רק המעשר להזהירו עליו, וע"כ אף לדעת רבנן אמרינן דמעשר וחולין מעורבין זב"ז, ומשא"כ כשהניח מנה ומצא מאתים, כיון דקים לי' דלא הניח אלא מנה, א"כ ודאי בא מבחוץ מנה בלא ידיעה, ומסתמא חולין הוא, וכיון דבע"כ הניחו שם מנה חולין, או שהניח הוא ושכח, או שהניח אחר, תלינן דהמנה ניטל והניחו שם מאתים והכל חולין, ולפ"ז נמצא דהא דתנן הכא דהרי שם מנה ונמצא מאתים השאר חולין, אתיא ככו"ע, ודלא כמש"כ הריבמ"צ והר"ש דאתיא כרבי, וכ"כ המרכה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו, ופירש כן בד' הירושלמי בפירקין ובפ"ק דביצה.

י] הרמב"ם שם כתב דאם אמר לו הרי שם מאתים ונמצא מנה הרי הוא חולין, וכן אם הניח מאתים ונמצא מנה אפי' הן בב' כיסין הכל חולין,[[564]](#footnote-565) והראב"ד שם השיג ע"ז דבמשנתינו תנן דהכל מעשר.[[565]](#footnote-566)

והמהר"י קורקוס שם כתב בדעת הרמב"ם, דמשנתינו רבי היא, וקי"ל כחכמים דהניח מאתים ומצא מנה הכל חולין דרבים נינהו, ועיי"ש שהק' ע"ז ממה שאמרו ביבמות מ"ב ב' דסתם במתניתין ומחלוקת בברייתא הלכה כסתם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהר"י קורקוס כתב לישב למש"כ הרשב"א בב"ק ק"ב ב' דלא קי"ל כהך כללא דסתם במתניתין והלכה כברייתא הלכה כסתם, וכ"כ התוס' בשבת פ"א ב' (ד"ה והאמר). - **ב** המהר"י קורקוס שם כתב עוד, דכיון דסתם זה הוא כרבי, ורבי הוא שסתם המשניות, לא עדיף סתמא דהוי אליבא דידי' למידחי לרבים דפליגי עלי' בברייתא. - **ג** המהר"י קורקוס שם כתב עוד, דכיון דבסוגיית הגמ' בביצה טרחי אמוראי לאוקמי למתניתין דהתם כרבנן, ומשנו לה בשנויי דחיקי, משמע דכרבנן ס"ל, וכ"כ הכס"מ שם, ועיי"ש שכתב דכן משמע גם בסוגיית הגמ' בפסחים י' א'. - **ד** הרדב"ז שם כתב דהך סתמא יחידאה היא, וע"כ לא קי"ל הכי, וזה כדעת הסוברים דאף דסתם במתניתין ומחלוקת בברייתא הלכה כסתם, מ"מ כל שסתם משנה הוא כדברי יחיד ופליגי עלי' רבים בברייתא, אין הלכה כסתם.

**פ"ה מ"א**

א] **כרם רבעי מציינין אותו בקזוזות אדמה,** הריבמ"צ והר"ש הביאו למה שאמרו בב"ק ס"ט א' דסימנא כי אדמה, מה אדמה איכא הנאה מינה, אף האי נמי כי מפרקא שרי לאיתהנויי מינה,[[566]](#footnote-567) והשעה"מ בפ"י ממאכ"א הט"ז כתב דמשמע מזה דרבעי קודם פדיון אסור בהנאה, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בקידושין ל"א א' ד"ה וה"ה לערלה בשם ר"ת, ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם בהל' מאכ"א שם מבו' דאינו אסור בהנאה, וכ"ה להדיא בדבריו בפ"ט ממעשר ה"ז, ובפיהמ"ש בערלה פ"א מ"ח, וכ"כ הרע"ב בערלה שם, ולדעתם צ"ל דמה שאמרו התם דכי מיפרקא לאתהנויי מינה, הנאה זו היינו אכילה, דאכילה הויא אחת ממיני ההנאה, - ועמש"כ התורת הארץ בח"א פ"ט אות מ' - מ"ב בענין זה, - והדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ט ממע"ש ה"א ד"ה נטע רבעי האריך להוכיח מכ"ד דנטע רבעי מותר בהנאה, וכתב דמש"כ התוס' בקידושין דהוא אסור בהנאה, וכ"כ רבינו יונה בשערי תשובה ש"ג (אות פ"ג), צ"ל דהיינו בהנאה של כילוי.

ב] בפי' הרש"ס כתב דהא דתני הכא בהאי מסכתא כרם רבעי, אע"ג דבדין הוא דבמס' ערלה הו"ל למיתניי', הוא משום דבעי למיתני בי' שיש לו חומש וכב"ה, והוא משום דגמר קדש קדש ממע"ש, ובעי חומה ווידוי ופדיון וכסף צורה כמע"ש, וע"כ תני לה הכא.

ויש להוסיף, דהנה בעיקר איסורא דרבעי נסתפקו האחרונים אם הוא מכלל איסור ערלה, והיינו דאיסור ערלה שאסרה תורה הוא ד' שנים, אלא דבג' שנים הראשונות אסור לאכלו כלל ואין לו פדיון, ובשנה הרביעית מותר לאכלו בירושלים ויש לו פדיון, או דהוא איסור בפנ"ע כמע"ש, - ואי נימא דהוא איסור בפנ"ע כמע"ש, מתפרש טפי הא דתני לה הכא, ולא תני לה במס' ערלה.

ג] ובעיקר הנידון בזה, הנה מצאנו הדברים מפורשים בד' התוס' בקידושין ל"ח א' ד"ה וה"ה לערלה דהא דקאמר התם וה"ה לערלה בשתים היינו נטע רבעי, והריטב"א שם הוסיף לפרש דזהו שאמרו דערלה יש היתר לאיסורה, והיינו דפירות רבעי איסורם "משום ערלה" כ"ז שלא נפדו ולאחר פדיון מותרין, - ולהדיא בדבריו דאיסור נטע רבעי אינו איסור בפנ"ע, אלא הוא מכלל איסור ערלה.

ובד' התוי"ט לקמן מ"ה ובערלה פ"א מ"ז ומ"ח מבו' דב' דינים נאמרו ברבעי, חדא, הוא דין האיסור דרבעי, דהוא מכלל איסור ערלה, והב', הוא הא דדינו כמע"ש והוי ממון גבוה, ובזה דמי לדיני מע"ש, ועיי"ש שכתב דאיכא איסור רבעי בבוסר, משום דערלה נוהגת בבוסר, ואיסור רבעי הוא משום ערלה, ודקדק כן מהא דתנן בערלה פ"ב מ"ג הערלה מעלה את הערלה, ופירש הרא"ש דחד מינייהו הוא רבעי,[[567]](#footnote-568) אך שפיר מצי ליתנו במתנה, כיון דלא הגיע לעונת המעשרות.[[568]](#footnote-569)

ד] והתורת הארץ בח"א פ"ט אות מ' ואילך כתב לדון בהך מילתא אם איסור רבעי הוא משום ערלה, או הוא איסור בפנ"ע כמע"ש, והביא להוכיח ממש"כ התוס' דרבעי אסור בהנאה, והרי דאיסורו הוא משום ערלה, ופירש בזה לדעת הסוברים דרבעי נוהג בחו"ל, ודרבעי נפדה במחובר לקרקע, ואם איסורו הוא כמע"ש, ל"ה נוהג בחו"ל, ול"ה נפדה במחובר לקרקע, ועיי"ש במש"כ לדחות.

והדרך אמונה בביאוה"ל רפ"ט ממע"ש כתב להוכיח לנידו"ז, דהנה הרמב"ם מנה ב' מצוות מצות ערלה בלאו ומצות נטע רבעי בעשה, אך הבה"ג לא מנה אלא מצות ערלה, ופירשו דטעמו הוא משום דנטע רבעי כלול במצות ערלה, והרי דאיסור רבעי הוא מכלל מצות ערלה, ומד' הרמב"ם שמנה נטע רבעי בעשה, אין להוכיח דפליג ע"ז, דדרכו במצוה שיש בה עשה ול"ת למנות העשה לחודי' והל"ת לחוד, - אך הוכיח דלא כן ממש"כ הרמב"ן בר"ה י' א' להוכיח דרבעי אינו נוהג אלא בארץ, מהא דתנן כל מצוה התלוי' בארץ אינה נוהגת אלא בארץ, חוץ מן הערלה והכלאים, ותנן נמי החדש אסור מן התורה בכל מקום והערלה הלכה והכלאים מדברי סופרים, "והא רבעי מצוה בפנ"ע היא וכו', וכאן לא שנו אלא ערלה, אלמא אין רבעי אלא בארץ, עכ"ד, והרי דרבעי הוא מצוה בפנ"ע, ואינו מכלל מצות ערלה,[[569]](#footnote-570) - ועיי"ש מש"כ עוד בענין זה,[[570]](#footnote-571) ואכמ"ל.

ה] **רשב"ג אומר בד"א בשביעית,**[[571]](#footnote-572)בב"ק ס"ט א' מפרשינן לה דהוא משום דבשאר שני שבוע הלעיטהו לרשע וימות, ובפירש"י שם כתב דהיינו דבשאר שני שבוע שהן באים לגזול יניחם ויאכלו דבר האסור והלעיטהו לרשע וימות, וכ"כ הראשונים במשנתינו, - והרמב"ם בפיהמ"ש הוסיף דהוא משום דאין לנו לעשות תקנה לגזלן כדי שלא יכשל, מפני שעוון גזל חמור יותר,[[572]](#footnote-573) ומבו' בדבריו דלא אמרינן הלעיטהו לרשע וימות, אלא כשהוא בא לעשות עבירה חמורה יותר, אך כל שבא לעשות עבירה קלה יותר, יש לנו לעשות תקנה שלא יכשל בעבירה חמורה, ולכאו' הוא משום דכלפי עבירה חמורה טפי, לא חשבינן לי' כרשע.

ו] בתשו' חוו"י סימן קמ"ב כתב דמשמעות לישנא דהלעיטהו לרשע וימות, דלא רק בהאי מילתא גופא לא נקפיד להזהירו מאיסור אם בלא"ה יש בו עוד איסור, אלא הוא בכל מי שהוחזק רשע, וגם משמע דמותר לספות לו איסור בידים, ועיי"ש שתמה ע"ז דהרי אנו מוזהרין על כל איש ישראל להזהירו בחשש שוגג ולמנעו בכל כוחינו ממזיד, ועיי"ש שכתב דצ"ל דלישנא דהלעיטהו לרשע וימות ל"ד הוא, ורק באותו דבר דבלא"ה אם יאכל רשע הוא, אין מוטל להזהירו, וגם בזה אסור לספות לו בידים, והק' דאכתי מ"ט אין מוטל להזהירו, הרי י"ל דאף דאינו פורש מן הגזל, מ"מ יפרוש מכח איסור ערלה, והיינו דאף דלי"ב משום לפני עור, שהרי הבעלים לא נתנו שם מכשול לפני זה שבא שלא ברשות לפני כרם שלהם, מ"מ מ"ט אינו מחויב למנעם מן האיסור מדין לאפרושי מאיסורא.

והאחרונים כתבו לישב בכמה אנפי, **א** הגליון מהרש"א ביו"ד סימן קנ"א כתב דשאני הכא דבלא"ה הוא עובר על איסור גזילה, ובאותו דבר שהוא עושה רשעות, אין אנו מחוייבין למנעו שלא יעשה איסור אחר,[[573]](#footnote-574) ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם בפיהמ"ש הוא רק משום דאיסור גזל חמיר טפי, ועד"ז כתב בפי' הגרי"פ פרשה נ"ז, דכיון דאין תורת ערבות אלא במי שבידו למחות ואינו מוחה, ע"כ בכה"ג דבאכילה זו מלבד איסור ערלה או נט"ר איכא נמי עבירת איסור גזל וגניבה, ועל איסור זה אין בידו למחות, יצא מכלל תורת ערבות, דגם בעבירה אחרת שעובר עם עבירת איסור גזל או גניבה ליכא תורת ערבות, אע"פ שיש בידו למחות או למנוע שלא יעבור עלי' בענין אחר, ועד"ז כתב בתשו' שאילת דוד יו"ד סימן ט"ז סק"א. - **ב** בתשו' עין יצחק אהע"ז סימן א' סק"ט כתב למש"כ הדגמ"ר ביו"ד סימן קנ"א ע"ד הש"ך סק"ו דדין אפרושי מאיסורא הוא רק כשעובר בשוגג, אך כל שעובר במזיד א"צ להפרישו, וע"כ הכא דעובר על איסור גזל במזיד, א"צ להפרישו, וכ"כ בתשו' בית יצחק או"ח סימן כ"ט סק"ד, והוסיף לפרש דהיינו דכל שעובר במזיד, א"צ להפרישו אף מאיסור אחר שעושה במעשה זה, ובתשו' אג"מ יו"ד ח"א סימן ע"ב. - **ג** העין יצחק שם סק"ח כתב דעיקר דין אפרושי מאיסורא הוא משום חיוב ערבות, ולא נתערבו אלא על הנגלות ולא על הנסתרות, וע"כ הכא דאינו יודע מי הם הנוטלין את הפירות, הו"ל בכלל נסתרות וליכא ע"ז חיוב ערבות. - **ד** המנחת פתים ביו"ד סימן א' כתב דהוא משום דבאותה שעה שעובר על איסור חמור, הוא חשוד אף על איסור הקל אף שאינם ממין אחד, וע"כ כיון דהוא חשוד על גזילה לבא לאכול פירותיו של חבירו, גם כשיראה את הציון שהם ערלה וכרם רבעי יאכלם, דבזה הרגע שהכין עצמו לעבור על איסור גזל החמור, יעבור גם על איסור ערלה וכרם רבעי דקייל,[[574]](#footnote-575) וא"כ לא נועיל כלום בציון הזה. - **ה** החזו"א בדמאי סימן ח' סק"ז כתב דהוא משום דכל שנוטל באיסור לא מיקרי שאני מכשילו, שהרי הדבר מנוע מחמת איסור, והנוטל נוטלו בלא הזמנתו של הבעלים לזה, והא דאמר הלעיטהו הוא לישנא בעלמא שאינך זקוק למעשהו ולשקוד על הצלתו, וצ"ב, דלכאו' טעם זה אינו מועיל אלא דלא חשיב כמכשיל את חבירו,[[575]](#footnote-576) אך אכתי מ"ט לי"ב משום חובת אפרושי מאיסורא.

ז] **והצנועין מניחין את המעות וכו',** בפי' הריבמ"צ כתב דהיו עושין כן בין בשביעית ובין בשאר שני שבוע, אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיו עושין כן בשנת השמיטה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ז, והיינו דכ"ה דבשאר שני שבוע ל"ה מציינים משום דהלעיטהו לרשע וימות, ה"נ לא היו הצנועין מחללין.

ובדעת הריבמ"צ י"ל בכמה גווני, **א** דתנא דצנועין ס"ל כת"ק דהיו מציינין אף בשאר שני שבוע, וה"נ היו הצנועין מחללין אף בשאר שני שבוע, - **ב** בתוס' הגרע"א כתב די"ל דהצנועין היו עושין לפנים משורת הדין, ובאים להציל מן האיסור אף בשאר שני שבוע.[[576]](#footnote-577) - **ג** המנחת פתים ביו"ד סימן א' סי"א, דכל הא דבשאר שני שבוע הלעיטהו לרשע וימות, הוא משום דהוא חשוד אף על איסור ערלה, ולא יועיל הציון, אך כל שיש בידינו להפרישו מאיסור אחד, שפיר יש להפרישו, וע"כ היו הצנועין מחללין, דבזה היו מפרישין אותו מאיסור נט"ר.[[577]](#footnote-578)

ח] התוס' בב"ק ס"ט א' ד"ה והצנועין כתבו דאם שביעית נוהג ברבעי כדמשמע ממשנתינו, עמש"כ המהרש"א והמהר"ם שם לפרש לדבריו, צ"ל דלא היו הצנועין עושין כן אלא בשאר שני שבוע, דבשביעית כיון דהיו המלקטים זוכין מן ההפקר, ל"ה הצנועין יכולים לחלל, וכ"כ התור"פ שם.

ובדעת הריבמ"צ והרמב"ם דהצנועין היו עושין כן בשביעית, כתב בתוס' הגרע"א במשנתינו דהוא משום דזכות הוא למלקטים שיתחלל ולא יאכלו בלא חילול, וזכין לאדם שלא בפניו, וכמש"כ כן התוס' בקידושין נ"ו א' (סוד"ה מתקיף לה),[[578]](#footnote-579) וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ט ממע"ש ה"ב בתו"ד, והקצוה"ח בסימן ס"א סק"ג, והתרוה"כ בסימן שנ"ד,[[579]](#footnote-580) - והפנ"י בב"ק שם כתב דס"ל דלפ"מ שאמרו בגמ' שם דטעמא דצנועין הוא משום דעבוד רבנן תקנתא, ופירשו התוס' שם ד"ה הו"א דהיינו דמן הדין אין יכולין לחלל, דגזל ולא נתיאשו הבעלים שניהם אין יכולין להקדישו, אלא מחמת תקנה הוא דאוקמי רבנן ברשותי' לחלל ולהפקיר כדי שלא יכשל הגנב,[[580]](#footnote-581) הרי דע"כ אף בשביעית היו הצנועין יכולים לחלל, ועמש"כ ע"ז הרש"ש שם.

ט] בב"ק ס"ח ב' וס"ט א' אמרו דצנועין ס"ל דאדם מקדיש דבר שאינו ברשותו, וע"כ מהני מה שמחללין הצנועין,[[581]](#footnote-582) דאם אין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו, ל"ה ביד הצנועין לחלל, והתוס' שם ד"ה הוא דאמר כצנועין הק' דהיכי מדמי הקדש לחילול שכמו שיכול לחלל מה שביד חבירו כך יכול להקדיש, הרי אף דאין יכול להקדיש פירות של חבירו יכול לחלל הקדש של חבירו, וכתבו דאף דיכול לחלל הקדש של חבירו, הוא משום דאחר שהוקדש יצא מרשות בעלים, וכמו שהבעלים יכולין לפדותו כמו"כ אחר, ומשא"כ ברבעי שלא יצא מרשות בעלים דהבעלים זכאים לאכלה בירושלים, וע"כ ל"מ לחלל רבעי של אחר.

והעונג יו"ט בסימן צ"ג ד"ה ואדרבה פירש לדבריהם דהיינו דלעולם לעיקר דין חילול מע"ש ורבעי ל"ב בעלים, והא דל"מ לחלל מע"ש ורבעי של אחר הוא משום עיכוב הבעלים דזכאים לאכלה בירושלים, ועיי"ש בד"ה עכ"פ שהוכיח מזה דהא דאין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו, אינו משום שהורע כחו של נגזל במה שאינו ברשותו, דהרי בחילול מצי לחלל אף שאינו בעלים כלל, וכ"ש שיהא בידו לחלל דבר שהוקלש כחו, אלא הוא משום שקנאו הגזלן להתחייב באונסין ויש לו כח בעלים, וע"כ אף דאדם מחלל רבעי שאינו שלו, מ"מ כ"ה דאינו מחלל רבעי של אחר משום עיכוב הבעלים, ה"נ אינו מחלל רבעי שביד הגזלן, - אך בחי' הגר"ח בפ"ד מזכי' פירש בזה בע"א, דאף דמצי לחלל מע"ש ורבעי שאין להן בעלים,[[582]](#footnote-583) מ"מ כל שיש לו בעלים ל"מ חייל החילול אלא מכח הבעלים ומדעתם, וע"כ יש בזה לדינא דאינו ברשותו, דכל דתלוי בבעלים בעינן דומיא דביתו שיהא שלו וברשותו, עיי"ש, ועד"ז כתב החזו"א בב"ק סימן י"ח סק"ו ד"ה שם אבל.

י] התוס' שם בסו"ד תמהו, דמ"ט לא יוכל לחלל רבעי של חבירו של מדעתו, משום דזכות הוא לו וזכין לאדם שלא בפניו, והרי ודאי טוב להם למלקטים שיחללו אותם הבעלים ממה שיאכלו בלא חילול, - והתוס' בקידושין נ"ו ב' סוד"ה מתקיף לה כתבו לישב דליכא בזה לדינא דזכין לאדם שלא בפניו, שהרי הגזלנים עצמם אינם יכולים לתקן כלום מה שבידם שהרי אינו שלהם, וכיון דאינהו לא מצי עבדי שלוחייהו נמי לא מצי עבדי,[[583]](#footnote-584) וכ"כ התור"פ בב"ק שם.[[584]](#footnote-585)

יא] ובעיקר מש"כ התוס' לדון בזה מדין זכי', הק' החזו"א בדמאי סימן ט"ז סקי"ז ד"ה שם דלמה דמ"ש בזה דין זכי', הרי הרבעי הוא שלו ולא של אותן שלקטו, ואיך יכול לחלל מדין זכין לאדם,[[585]](#footnote-586) - ולמש"כ העונג יו"ט בביאור ד' התוס', דהא דאין יכול לחלל רבעי שאינו ברשותו, הוא משום עיכוב הגזלן, ניחא, דע"כ אם הי' בזה לדין זכי', והי' המחלל בא אף מכח הגזלן, שפיר הי' מועיל החילול.[[586]](#footnote-587)

יב] הרשב"א בב"ק ס"ט ב' ובתשו' המיוחסות סימן קנ"ו כתב דלפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דגזל ולא נתיאשו הבעלים שניהם אין יכולין להקדישו, לא קי"ל כצנועין, ועיי"ש שתמה ע"ד הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ז שהביא לדינא דצנועין, אף דקי"ל כר' יוחנן.

ובישוב דעת הרמב"ם מצינו כמה דרכים, **א** בפי' הריבמ"צ במשנתינו כתב דאף דאין המע"ש ברשותו יכול לחללו, משום דס"ל כר"מ דממון גבוה הוא, ואפ"ה לענין פדייון אוקמינהו רחמנא ברשותי', וע"כ אף אם ליתניהו גבי' יכול לחלל, וזה כמו שאמר רבא בב"ק ס"ט דאלמלי דא"ר יוחנן דצנועין ור' דוסא אמרו דבר אחד, הו"א דטעמא דצנועין הוא משום דס"ל כר"מ דממון גבוה הוא וכו', וכ"כ הלח"מ בפ"ב מגניבה ה"ז בדעת הרמב"ם, וכתב עוד, די"ל דטעמא דצנועין הוא משום דעבוד רבנן תקנתא, וכמו שדנו בזה בב"ק שם, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ט"ז סקי"ז ד"ה ב"ק ס"ט.[[587]](#footnote-588)

**ב** הכס"מ שם כתב דהוא משום דאף דאין אדם יכול להקדיש דבר שאינו ברשותו, יכול הוא לחלל דבר שאינו ברשותו, וכמו שדנו בזה התוס' בב"ק ס"ח ב' (ד"ה הוא דאמר כצנועין) דאם יכול לחלל אף רבעי של חבירו שלא מדעתו, ומה שאמרו התם דצנועין ס"ל דאדם מקדיש דבר שאינו ברשותו, הוא לפ"מ דס"ד דדמי דין חילול לדין הקדש, ועד"ז כתב המאירי בב"ק שם.

**ג** בתוס' הגרע"א במשנתינו כתב למש"כ התוס' בקידושין נ"ו א' סוד"ה מתקיף דהא דל"מ הצנועין לחלל מכח הא דזכין לאדם שלא בפניו, הוא משום דהגזלנים עצמם אינם יכולים לתקן כלום מה שבידם, שהרי אינו שלהם, וכיון דאינהו לא מצי עבדי שלוחייהו נמי לא מצי עבדי, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בשאר שני שבוע, אך בשביעית דהזוכה זוכה מן ההפקר, שפיר מצו הצנועין לחלל, דזכין לאדם שלא בפניו, ואשר ע"כ הרי דלמש"כ הרמב"ם דהצנועין היו מניחין את המעות בשנת השמיטה, שפיר יש בידם לחלל מדין זכי', ואף די"ל דהרמב"ם נקט בשנת השמיטה משום דבשאר שנים הלעיטהו לרשע וימות, מ"מ אחר שהעמידה הרמב"ם בשנת השמיטה, ניחא הא דיש בידם לחלל,[[588]](#footnote-589) וכ"כ הקצוה"ח בסימן ס"א סק"ג בשם אחיו התרוה"כ, והוא בתרוה"כ סימן שנ"ד, ועי' משה"ק ע"ז הקצוה"ח בסימן שנ"ד סק"ה, ואכמ"ל.

**ד** בחי' הגר"ח בפ"ד מזכי' כתב דהוא משום דבמע"ש ורבעי שאין להן בעלים מהני בהו פדי' וחילול, ול"ב כלל דין בעלים לעצם מעשה הפדי' והחילול, וכמש"נ לעיל אות ט', ואשר ע"כ לפ"מ שהביא הרמב"ם לדינא דצנועין בשביעית דהוו הפירות הפקר, ואין בחילולן כלל דין בעלים, ל"ש בזה דין אינו ברשותו, וכל מה שאמרו בב"ק דנוהג דין אינו ברשותו בחילול רבעי ופדינו, הוא רק בשאר שני שבוע דיש לו בעלים, וחילולו תלי בדין בעלים ולא חייל כי אם מכח הבעלים ומדעתם, ובכה"ג נוהג דין אינו ברשותו, דכל דתלוי בבעלים בעינן דומיא דביתו שיהא שלו וברשותו, - ועד"ז ובע"א כתב העונג יו"ט בסימן צ"ג ד"ה ולענ"ד, עיי"ש.

יג] בעיקר ד' הרשב"א שתמה ע"ד הרמב"ם מכח דינא דגזל ולא נתיאשו הבעלים דאין הבעלים יכולין להקדיש משום דאינו ברשותו, צע"ג, דאף אי נימא דלא כמש"כ התוס' בקידושין וא"א לחלל בכה"ג מדין זכי', מ"מ מהו שהק' הרשב"א מכח דינא דאינו ברשותו, הרי בשביעית הוו הפירות הפקר ואי"ז גזילה כלל, ול"ש לדון מכח דינא דאינו ברשותו,[[589]](#footnote-590) ואף דיש לדון דכיון דזכו הלוקטים בפירות, ל"מ לחלל, דאין אדם מחלל דבר שאינו שלו, אך אי"ז ענין לדינא דאינו ברשותו,[[590]](#footnote-591) - אך הנה בד' הגר"ח בפ"ד מזכי' מבו' להדיא, דאף דבשביעית הוו הפירות הפקר, מ"מ שייך לדון בזה מכח דינא דאינו ברשותו, אלמלי מש"כ שם דברבעי של הפקר ליכא דין בעלים כלל בחילול, וצ"ע.[[591]](#footnote-592)

יד] בסוגיית הגמ' בב"ק שם דנו, דלעולם מודו צנועים דאין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו, ולא היו אומרים כל הנלקט, אלא היו אומרים כל המתלקט, והי' החילול חל למפרע בעוד הפירות ברשותם,[[592]](#footnote-593) ואמרו שם דאי"ז מועיל אלא אם ס"ל דיש ברירה, אך אם ס"ל דאין ברירה, בע"כ דאמרו כל הנלקט.

והתוס' שם ד"ה כל הנלקט הק' דמתי היו אומרים כל הנלקט, ה"ז אין מועיל למה שמלקטים אחר אמירה, וא"כ וכי בכל שעה היו אומרים כן בלא הפסק, וכתבו דאין לומר שבכל ערב היו אומרים כן, דא"כ ל"ה תקנה למה שאכלו קודם אמירה, וכתבו דכל הנלקט ל"ד ממש אחר לקיטה, אלא מניח מעות בעוד שלא נלקט ואומר כרם רבעי זה לכשיהי' נלקט יהיה מחולל אחר הלקיטה, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו, וכתבו דהא דה"ז מועיל אף למ"ד דאין ברירה, הוא משום דאינו מתחלל עד אחר שיתלקט, וכ"כ הריטב"א בעירובין ל"ו ב', דאין דין ברירה אלא בדבר דכשיתברר יש לנו צורך לדון אותו בירור למפרע כאילו נתברר מעכשיו, אבל כל שא"צ להתברר למפרע, דאינו חל אלא מכאן ולהבא, אין כאן דין ברירה, וכ"כ רבינו יונה בב"ב פ"ז ב', והרשב"א בב"ק שם, ובתשו' ח"ב סימן פ"ב, וכן האריכו האחרונים בכ"ד.[[593]](#footnote-594)

**פ"ה מ"ב**

א] **כרם רבעי הי' עולה לירושלים וכו',** בביצה ה' א' אמר עולא ואיתימא רבב"ח א"ר יוחנן דהוא כדי לעטר את ירושלים בפירות,[[594]](#footnote-595) - ובירושלמי בפירקין אמרו דהוא משום דבראשונה היו עושין יינם בטהרה לנסכים ולא היו ענבים מצויות, וע"כ התקינו שיהא מעלה לירושלים מהלך יום אחד מכל צד.

והנה לפ"מ שאמרו בירושלמי דטעם התקנה הוא משום שלא היו ענבים מצויות, לכאו' אין התקנה אלא בענבים של כרם רבעי, אך שאר פירות רבעי א"צ להעלותן לירושלים, וכ"ה להדיא בירושלמי בריש פירקין דבמשנתינו תני כרם רבעי, משום דאין התקנה אלא בכרם, וכ"ה להדיא בתוספתא בפ"ה ה"י דהא דעולה לירושלים, היינו רק בכרם שיש בו ה' גפנים, אך כרם שאין בו ה' גפנים ושאר כל האילן ה"ז נפדה סמוך לחומה, ודעת רשב"ג דאף כרם שאין בו ה' גפנים עולה לירושלים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ה דלא תיקנו כן אלא בענבים של כרם רבעי, אך שאר הפירות נפדין אפי' סמוך לחומה, וכ"כ המאירי בר"ה ל"א ב', והיחוסי תנו"א בע' ר"י בן זכאי.

אך בפירש"י בביצה ה' א' בסוד"ה במזרח לוד כתב דבכיצד מברכין פליגי אם כרם רבעי או נטע רבעי, ומבו' דלמ"ד דרבעי נוהג בכל האילנות, היתה התקנה להעלות לירושלים בכל האילנות, אך בכת"י ליתא לד' רש"י אלו, וכמש"כ הדק"ס שם, וכ"נ בפי' הרא"ש במשנתינו, וכ"נ בפי' הרע"ב, - והתוי"ט כתב בדעתם, דאף דמתחילה היתה התקנה על הענבים מטעם הנסכים, מ"מ אח"כ היתה התקנה על כל הפירות כדי לעטר את ירושלים בפירות, ומשמע בכל פירות, דמה לי עיטור השוק בענבים מה לי בשאר פירות, ועוד דבפירות סתמא קאמר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה הפנ"י בביצה שם.

ב] היחוסי תנו"א שם כתב בשם ריב"א דאף במע"ש היתה תקנה זו, שהרי גמרינן כרם רבעי קדש קדש ממעשר לכמה דברים, ומ"ט לא נגמר נמי להא מילתא, וכ"כ בחי' המאירי בביצה שם, וכ"כ המאירי בר"ה ל"א ב' בשם י"א, וכתב דלא מצאנוה כן בד' הרמב"ם, וכ"נ קצת בפירש"י בר"ה שם ד"ה הי' עולה, עיי"ש.

אך היחוסי תנו"א שם פקפק בזה, דמהא דתני לה בכרם רבעי ולא תני במע"ש, דהו"ל לאשמועינן בדבר הנוהג בכל שנה ושנה לבד משנה שלישית ושישית, ואמינא דה"ה לכרם רבעי דיליף ממעשר, או דכיון דאי"ז אלא משום התקנה, הי' צריך להשמיענו דתיקנו כן בתרוייהו, משמע דלא תיקנו כן אלא בכרם רבעי ולא במע"ש,[[595]](#footnote-596) - ועיי"ש שכתב דהטעם בזה הוא לפי שאין גוזרין גזירה על הציבור אא"כ רוב הציבור יכולין לעמוד בה, ואין אדם יכול לעלות ענביו לירושלים בכל שנה חוץ משלישית ושישית, ומשא"כ בכרם רבעי דאינו אלא לאחר ד' לנטיעתו, יכולין לעמוד בו, כיון שאינו נוהג עוד באותו הכרם, - והטו"א בר"ה שם פירש הטעם בזה, משום דרבעי נוהג בכל השנים, ומשא"כ מע"ש שאינו נוהג בשנה שלישית וששית ובשביעית, וע"כ תיקנו כן ברבעי, כדי שיעטרו את שוקי ירושלים גם באותם השנים, ועיי"ש שכתב דאין לפרש דהוא ואם משום דלעטר סגי בשל כרם רבעי לחוד סגי, דמ"מ הו"ל לתקן איפכא לעטר בשל מע"ש ולא בשל כרם, ועמש"כ בזה הצל"ח בביצה שם.

ג] **ומשרבו הפירות התקינו שיהא נפדה חוץ לחומה וכו' ר' יוסי אומר משחרב ביהמ"ק הי' התנאי הזה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דהתקינו שיהא רשאי לפדותו חוץ לחומה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ה, וכ"נ בפירש"י בר"ה ל"א ב', - אך התוי"ט דמשמעות מתניתין דהתקינו, היינו דאי"ז רק ביטול ועקירת התקנה הראשונה, אלא התקינו תקנה שיהא נפדה ולא יעלו כלל, לפי שרבו הפירות ואין קונה, ולר' יוסי התקינו שלא יהיו רשאים להעלות, כדי שלא לעטר שוקי ירושלים הנתונה בידי האויבים, - ועמש"כ ע"ז בתוס' הגרע"א ובחי' מהרי"ח.

ד] ובתוספתא פ"ה ה"י תניא משחרב הבית וכו' בי"ד האחרון גזרו שיהא זה נפדה סמוך לחומה, מעשה בר"א וכו', אמרו לו תלמידיו רבי משגזרו שיהא נפדה זה סמוך לחומה אתה צריך לפדותו, והחס"ד שם כתב ללמוד מזה כמש"כ התוי"ט דתיקנו שלא יהיו רשאים להעלות,[[596]](#footnote-597) ועיי"ש שכתב דהוא כדי שלא להביא ענבים לנכרים שיעשו מהם יין נסך, ועיי"ש שעמד ע"ד הרמב"ם שלא כתב כן, ועיי"ש במש"כ בזה, ועמש"כ בזה הצל"ח בביצה ה' ב', ואכמ"ל.

ה] **ותנאי הי' הדבר אימתי שירצו יחזור הדבר לכמות שהי',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דהתנו בעיקר תקנה זו שלא תהי' תמידית לכל הדורות, אלא מתי שירצו יחזור הדבר לכמות שהי', שמא יתמעטו הפירות ונצטרך להעלותם, - והראשל"צ בביצה ה' ב' כתב לפרש דהיינו דלא ביטלו את התקנה הראשונה לגמרי, אלא לפי שעה שהיו הפירות מרובים לא הטריחו לישראל להעלות הפירות ללא לצורך, והתנו שכשירצו תהא הגזירה הראשונה עומדת במקומה שיעלו הפירות, ואם לא היו מתנים כן, הרי אם יתמעטו הפירות כל אחד יפדה פירותיו, (אלמלי שיחזרו ויתקנו) ותשאר ירושלים חסרה מה שצריכה, וע"כ לא רצו לבטל לגמרי את התקנה הראשונה.

אך התוי"ט פירש להא דהתנו כן לפי דבריו דהתקינו תקנה שיהא נפדה ולא יעלו כלל, וע"כ הוצרכו להתנות שאימתי שירצו יחזור הדבר לכמות שהי', משום דכל דבר שבמנין צריך מנין אחר להתירו, וחששו המתקנים שמא אותו המנין שיבא אחריהם לא יהיו גדולים מהם בחכמה ובמנין, ואין בי"ד יכול לבטל דברי בי"ד חבירו אא"כ גדול ממנו בחכמה ובמנין, וע"כ הטילו המתקנים עצמם תנאי בדבר להחזיר לכמות שהי' לכשיתבטל הטעם, - והראשל"צ בביצה שם האריך לתמוה על דבריו, עיי"ש,[[597]](#footnote-598) ועמש"כ בזה הצל"ח שם.

ו] בביצה ה' ב' מייתינן להא דתניא דביקש ר"א להפקיר כרם רבעי לעניים, משום שהי' עליו טורח להעלות הפירות לירושלים, ואמרו לו תלמידיו דכבר נמנו עליו חבריך והתירוהו, ומייתינן מינה דכל דבר שבמנין צריך מנין אחר להתירו אף אם בטל הטעם, - ואמרו התם דמאן חבריך ריב"ז, והראב"ד בפ"ב מממרים ה"ב הוכיח מזה דלא כמש"כ הרמב"ם שם דאין בי"ד יכול לבטל דברי בי"ד חבירו אא"כ הוא גדול ממנו בחכמה ובמנין אף אם בטל הטעם, שהרי ריב"ז ל"ה גדול כראשונים, ואפ"ה הי' יכול לבטל את התקנה משום דבטל הטעם, - והכס"מ שם כתב לישב דאפשר דריב"ז הי' גדול מן הראשונים, ועמש"כ בזה הרדב"ז והלח"מ והמרכה"מ והאו"ש שם, ואכמ"ל.

ז] בעיקר מה שהוצרכו להתיר כשחרב ביהמ"ק שלא להעלותו לירושלים, דנו האחרונים, דהרי בזה"ז אין רבעי נאכל בירושלים, ול"ש כל עיקר התקנה להעלותו לירושלים, כיון שאינו נאכל שם, ועמש"כ הפנ"י והצל"ח בביצה ה' ב',[[598]](#footnote-599) ומש"כ האו"ש בפ"ב מממרים ה"ב.

**פ"ה מ"ג**

א] **ב"ש אומרים אין לו חומש ואין לו ביעור וב"ה אומרים יש לו,** בקידושין נ"ד ב' מפרשינן טעם פלוגתייהו דב"ה גמרי קדש קדש ממעשר, מה מעשר יש לו חומש ויש לו ביעור, אף כרם רבעי יש לו חומש ויש לו ביעור, וב"ה לא גמרי קדש קדש ממעשר, ובירושלמי תניא דכן דעת רשב"ג דב"ש לא גמרי רבעי ממעשר, ואף כרם רבעי בשאר שני שבוע אין לו חומש וביעור, וכ"כ הרמב"ם והר"ש והרא"ש במשנתינו.[[599]](#footnote-600)

אך בירושלמי שם תניא דדעת רבי דאף ב"ש גמרי רבעי ממעשר, ויש לו חומש וביעור, והא דאמרי דאין לו חומש וביעור הוא בשביעית, דכיון דעיקר דין חומש וביעור ברבעי נלמד ממעשר, הרי דכ"ז הוא בשאר שני שבוע דנוהג בהן מעשר, אך בשביעית דאין נוהג בה מעשר, אף אין בה רבעי, ועמש"כ הרשב"א בב"ק ס"ט א' בטעמא דב"ה דפליגי ע"ז, ונתבאר להלן מ"ז, וכ"ז הוא לענין דין חומש וביעור, אך עיקר קדושת רבעי היא אף בשביעית, משום דעיקר קדושת רבעי לא ילפינן לה ממעשר, אלא קדושתו מאליו מדכתיב קדש הילולים,[[600]](#footnote-601) והא דהוא אסור לאונן אף בשביעית, הוא מדכתיב בו קדש דמגיד שהוא אסור לאונן,[[601]](#footnote-602) - ולכאו' הוא מתפרש כיסוד ד' התוי"ט לקמן מ"ה ובערלה פ"א מ"ז ומ"ח דב' דינים נאמרו ברבעי, חדא, הוא דין האיסור דרבעי, דהוא מכלל איסור ערלה, והב', הוא הא דדינו כמע"ש, ונתבאר לעיל מ"א אות ג', ובשביעית דאין המעשרות נוהגות בה, ליכא אלא לדין האיסור דרבעי, אך הא דדינו כמע"ש, אינו אלא בשאר שני שבוע, ועמש"כ בזה הצ"פ בפ"י ממאכ"א הט"ו.

ב] ובירושלמי פרכינן עלה דא"כ אף בשלישית וששית הואיל ואין בהן מע"ש לא יהא בהן נטע רבעי, ומשני דשלישית וששית אע"פ שאין בהן מע"ש יש בהן מעשרות, שביעית אין לו מעשרות כל עיקר, והרשב"א בב"ק ס"ט א' פירש דהיינו דאף דאין מע"ש נוהג בהן, מ"מ שם מעשר נוהג בהן,[[602]](#footnote-603) ובביאור הגר"א הוסיף לפרש דהיינו, דשלישית וששית יש בהן ב' מעשרות, ואף שאין בהן מע"ש מ"מ יש בהן שאר מעשרות, וא"כ איכא למימר היכא דגלי גלי שלא יהא מע"ש נוהג בהן אינו נוהג, והיכא דלא גלי לא גלי דהיינו גבי נט"ר דלא גלי נוהג בהן אף דהוא דומיא דמע"ש, כיון דיש מעשרות שנוהגין בהן, ומשא"כ בשביעית דאין מעשר כלל נוהג בה, וכיון דילפינן נט"ר ממעשר, אף נט"ר אינו נוהג בה.

ולכאו' המכוון בזה, דהא דילפינן נט"ר ממע"ש, היינו דהמחייב דנט"ר הוא מכלל חיובי המעשרות, דכ"ה שחייבה תורה להרים מן הפירות מעש"ר ומע"ש, ה"נ חייבה תורה ברבעי שיהא עליו קדושה ויהא טעון חומש וביעור, וע"כ בשביעית דאין המעשרות נוהגין, וליכא לעיקר חיוב מעשרות, אף אין נט"ר נוהג, אך בשאר שני שבוע דאיכא לעיקר חיוב מעשרות, הרי דהגם דאין מע"ש נוהג, מ"מ נט"ר דהוא דין בפנ"ע נוהג.

ג] בד' הירושלמי מבו' דלדעת ב"ה נוהג חומש ברבעי אף בשביעית, והאבי עזרי בפכ"ב ממכירה ה"ט כתב להוכיח מזה דפירות רבעי ל"ה הפקר בשביעית, דאם הוו הפקר וא"א לזכות בהן משום דהוו ממון גבוה היאך יתחייב בהן חומש, הרי הפודה מע"ש ונט"ר של חבירו אינו מוסיף חומש, דאיש ממעשרו אמר רחמנא, עיי"ש.[[603]](#footnote-604)

אך בד' הרמב"ם והר"ש לקמן מ"ה מבו' דפירות רבעי הוו הפקר בשביעית, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט הוא מוסיף חומש, ול"ה כפודה פירות של אחר דאינו מוסיף חומש, - וי"ל למש"כ בחי' הגרש"ש ב"ק סימן מ"ג סק"ו דלמ"ד דמע"ש ממון גבוה, גם זכות החילול שתלוי בכח הבעלים הוא משלחן גבוה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דזכות זו אינה נפקעת מן הבעלים גם בשביעית, דאף דשביעית נוהג בכרם רבעי לענין אכילה וכל אדם מותר באכילתם בלא רשות הבעלים, אך זכות החילול שאינו תלוי בזכות אכילה אלא זוכין בו משלחן גבוה, ה"ז נשאר לבעלים, ולפ"ז ניחא הא דהן מוסיפין חומש, - ועמש"נ בזה הצ"פ בפ"י ממאכ"א הט"ו, ובפ"ז מערכין ה"ב, ובפ"ב מתרומות ה"י בסו"ד, ואכמ"ל.

ד] בירושלמי הכא מייתינן להא דפליגי ר' יהודה וחכמים בתרומות פ"ג מ"ט אם יש לנכרי כרם רבעי, עיי"ש, ונתבאר ענין זה באורך בתרומות שם, ואכמ"ל.

ה] בירושלמי הכא דנו בדין נטע רבעי בסוריא, - ונחלקו הראשונים בדין זה, דהנה הרמב"ם בפ"י ממאכ"א הט"ו כתב דאין נט"ר נוהג בחו"ל, והביא דמקצת גאונים הורו דכרם רבעי נוהג בחו"ל,[[604]](#footnote-605) ונחלק עליהן.

ובחי' הגר"ח שם כתב לפרש טעם הפלוגתא, דפליגי בעיקר הא דערלה נוהג בחו"ל מהלמ"מ, אם הויא בכלל ערלה הכתובה בתורה דעיקר ההלכה באה לגלויי אקרא, דאע"ג דכל מצות התלויות בארץ אינן נוהגות אלא בארץ אבל ערלה שאני ונוהגת בכל מקום, וא"כ גם ערלת חו"ל נכללה בקרא דערלה, או דלעולם ערלה האמורה בתורה אינה אלא בא"י וערלת חו"ל אינה נכללת בה, אלא דהיא אסורה מהלכה, וכל עיקר איסורה הוא רק מהלמ"מ ולא מקרא, ובזה הוא שנחלקו בדין נט"ר בחו"ל, דאם ההלכה באה לגלות דגם ערלת חו"ל נכללת בערלה הכתובה בתורה, הרי ממילא דה"נ נט"ר נוהג בחו"ל דאיתקש לערלה, אך אם הוא איסור חדש מהלמ"מ, אין איסור רבעי שייך כלל לזה, דעל מה דנאמרה ההלכה נאמרה, ועל מה דלא נאמרה לא נאמרה. ממילא די"ל דגם נטע רבעי כן דאיתקש לערלה, משא"כ אם הוא איסור חדש מהלכה למשה מסיני, א"כ ממילא דאין איסור רבעי שייך כלל לזה, דעל מה דנאמרה ההלכה נאמרה ועל מה דלא נאמרה לא נאמרה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ו] הרמב"ם שם כתב ללמוד להא דאין נט"ר נוהג בחו"ל בק"ו מהא דסוריא שחייבת במעשרות ובשביעית מדבריהם אינה חייבת בנט"ר,[[605]](#footnote-606) כ"ש חו"ל שלא יהי' נט"ר נוהג בה, ועמש"כ בחי' הגר"ח שם לפרש לדבריו.

והרמב"ן בר"ה י' א' כתב דמקורו של הרמב"ם דאין נט"ר נוהג בסוריא הוא מד' הירושלמי הכא, שאמרו דלר' יהודה אין נט"ר נוהג בסוריא, דיליף לה ממע"ש דאינו נוהג בסוריא,[[606]](#footnote-607) ואמרו מעיקרא דהוא כדעת ב"ש דילפי נט"ר בשביעית ממע"ש דאין לו חומש וביעור,[[607]](#footnote-608) ודחי דהרי אף לב"ש דאין לו חומש וביעור בשביעית, מ"מ יש עליו קדושה, והכא ס"ל לר' יהודה דאין עליו קדושה, ואמרו שם דתני ר"א ור' יוסי אומרים לא נתחייבו ישראל בנט"ר אלא לאחר י"ד שכבשו ושחלקו, ומפרשינן דס"ל כדעת ר' יהודה דיליף לנט"ר ממע"ש דאינו נוהג בסוריא, וה"נ ילפינן רבעי ממע"ש דאינו נוהג אלא לאחר י"ד שכבשו וחלקו, וכיון דר' יהודה ור' יוסי ור"א כולהו ס"ל דנט"ר למד מן המעשר לפטרו בסוריא, עבדינן כוותיייהו, משום דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל, ועוד, שהרי בקידושין נ"ד ב' מפרשינן דטעמא דב"ה במשנתינו הוא משום דגמרי קדש קדש ממע"ש, וא"כ הדין נותן דאין רבעי נוהג בחו"ל, ועיי"ש במש"כ עוד להוכיח כן, וכ"כ הרשב"א בב"ק ס"ט א' ובתשו' המיוחסות סימן קנ"ו בתחילת דבריו.

ז] אך הרשב"א שם הק' ע"ז, דא"כ נימא דאין נט"ר בשביעית לב"ה, כשם שאין מע"ש בשביעית, ובמשנתינו תנן בסתמא דיש לו חומש ויש לו ביעור, ומשמע דהוא אף בשביעית, וכאשר כ"ה להדיא בירושלמי, ועיי"ש שהק' עוד בעיקר מה שאמרו בירושלמי הכא דטעמא דב"ש דנט"ר בשביעית אין לו חומש וביעור, הוא משום דלמדו נט"ר ממע"ש, דהרי גם ב"ה ילפי נט"ר ממע"ש, דמה"ט ס"ל דיש לו חומש וביעור, ודבוצר כולו לגת, וא"כ מ"ט אמרו דאתיא דר' יהודה כב"ש, הרי ר' יהודה הוא ככו"ע, ורבנן דידי' הוא דלא כחד, - ועיי"ש שכתב לפרש דפליגי ב"ש וב"ה בהא, דלב"ש למדו נט"ר לכל דינו ממעשר ועשאוהו לגמרי כמע"ש, וע"כ הוא דבשביעית דאין מעשר אין נט"ר, אך ב"ה לא למדו אותו לגמרי ממע"ש, ולא למדו ממע"ש אלא לענין קדושתו דהיינו לפדיונו ולבעורו ולחומשו ולהיותו ממון גבוה, אך לא למדו ממנו לפטור בשביעית מן החומש והביעור, דבזמן ומקום אינו למד ממנו, משום דכתיב וערלתם ערלתו את פריו שלש שנים ובשנה הרביעית וגו' דמשמע כ"ז שערלה נוהגת ובכל מקום שנוהגת נט"ר נוהג, וע"כ נוהג נט"ר בין בארץ ובין בחו"ל,[[608]](#footnote-609) ועיי"ש שכתב דאף למ"ד דאין ערלה נוהגת בחו"ל אלא מהלכות מדינה, אף כרם רבעי נוהג מהלכות מדינה כערלה, דכל מקום שערלה נוהגת רבעי נוהג, דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון.[[609]](#footnote-610)

ח] **ב"ש אומרים יש לו פרט ויש לו עוללות וכו' וב"ה אומרים כולו לגת,** בקידושין נ"ד ב' מפרשינן טעמא דב"ה דהוא משום דס"ל דרבעי הוי כמע"ש, וס"ל כר"מ דמע"ש ממון גבוה הוא, ובפירש"י שם כתב דהיינו דכיון דממון גבוה הוא לא קרינן בי' כרמך, וע"כ אי"ז חייב בפרט ובעוללות.

וטעמא דב"ש דיש לו פרט ועוללות, בפשוטו הוא לטעמייהו דס"ל דלא ילפינן רבעי ממע"ש, וע"כ אף דמע"ש ממון גבוה, מ"מ רבעי הוי ממון הדיוט, וע"כ יש לו פרט ועוללות, וכ"כ המקנה בקידושין שם.

והרש"ש במשנתינו עמד בזה, דזה ניחא לדעת רשב"ג דפלוגתא דב"ש וב"ה היא דב"ש לא גמרי כלל רבעי ממע"ש, וזהו דפליגי גם אם יש לו פרט ועוללות, אך לדעת רבי דאף ב"ש גמרי רבעי ממעשר, וכל הא דס"ל דאין לו חומש וביעור הוא בשביעית דאין המעשרות נוהגות בו, תיקשי דמ"ט פליגי בדין פרט ועוללות בשאר שני שבוע, ומ"ט דב"ש דיש לו פרט ועוללות, ול"ה כמע"ש דממון גבוה הוא, דאין לומר דפלוגתייהו היא בפרט ועוללות בשביעית, דהרי אין פרט ועוללות נוהגין בשביעית, ועיי"ש שכתב דזהו מש"כ הגר"א בשנו"א דסתם מתניתין כרשב"ג.[[610]](#footnote-611)

ט] אך הרשב"א בב"ק ס"ט א' ובתשו' המיוחסות סימן קנ"ו כתב בתו"ד דלמ"ד דפלוגתא דב"ש וב"ה היא בשביעית, מה ששנינו דב"ש אומרים יש לו פרט ויש לו עוללות, היינו טעמא לפי שהוא נאכל לבעלים מדכתיב ואיש את קדשיו לו יהי', למדנו מכאן שהכתוב עשאן כנכסיו, - ולכאו' מכוון דבריו הוא דאף דגם ב"ש ילפי רבעי ממעשר, מ"מ ס"ל דהוי ממון הדיוט ויש לו פרט ועוללות, משום דס"ל דאף מע"ש ממון הדיוט הוא, מדכתיב ואיש את קדשיו לו יהי', וב"ה דפליגי ס"ל דמע"ש ממון גבוה, וה"נ רבעי דיליף ממעשר הוי ממון גבוה, וכ"ה בירושלמי בסו"ד, דמיבע"ל דשמא לב"ש אף מע"ש חייב בחלה, ופירש הרש"ס דהיינו די"ל דטעמא דב"ש דיש לו פרט ועוללות אי"ז משום דלא גמרי קדש קדש ממעשר, אלא משום דס"ל דאף מע"ש ממון הדיוט.[[611]](#footnote-612)

י] הרמב"ם בפ"ו מביכורים ה"ד כתב דעיסה של מע"ש בירושלים חייבת בחלה, והמהר"י קורקוס שם כתב דאף דבכ"ד אמרו דעיסה של מע"ש בירושלים לר"מ פטורה מן החלה, משום דמע"ש ממון גבוה ולא קרינן בה עריסותיכם, וכיון דפסק הרמב"ם כר"מ כמע"ש ממון גבוה, מ"ט עיסה של מע"ש חייבת בחלה, ועיי"ש שכתב דהוא משום דקי"ל כמ"ד בסוכה ל"ה א' דכל דיש בו היתר אכילה חשיב לכם, וה"נ חשיב כעריסותיכם.

והשעה"מ בפ"ו מחמץ ה"ח הק' לפ"ז במש"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ד דכרם רבעי אין לו פרט ועוללות, והיינו משום דקי"ל דב"ש דגמרי קדש קדש ממעשר והוי ממון גבוה ולא קרינן בי' כרמך, כמש"כ כן הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו, וכיון דאף דמע"ש ממון גבוה מ"מ קרינן בי' עריסותיכם והוא חייב בחלה, הדין נותן דה"נ קרינן בי' כרמך, ויהא חייב בפרט ובעוללות, ועיי"ש מש"כ בזה.

י] בירושלמי בעי למ"ד דרבעי הוי ממון בעלים, אם הוא חייב במעשרות, ופשיט דכיון דלמדנו רבעי ממע"ש, כמו דאין מע"ש חייב במעשרות, ה"נ אין רבעי חייב במעשרות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ד דרבעי אין מפרישין ממנו תרו"מ כשם שאין מפרישין ממע"ש.

ואמנם צ"ע, דהרי בירושלמי לא הוצרכו לטעם זה אלא לב"ש דרבעי ממון הדיוט ויש לו פרט ועוללות, אך לפ"מ דקי"ל דרבעי ממון גבוה ואין לו פרט ועוללות, הרי דמה"ט גם אינו חייב במעשרות, ומ"ט כתב הרמב"ם דהא דאינו חייב במעשרות, הוא דומיא דאין מפרישין ממע"ש.[[612]](#footnote-613)

יא] ובד' המהרי"ט אלגאזי בהל' חלה אות ב' סק"ז מבו' שפירש בזה, דאם משום דהוא ממון גבוה, ל"ה פטור מן המעשרות אלא כשפדאו אחר מירוח, אך כל שפדאו קודם מירוח הי' חייב, משום דבשעת מירוח הוי ממון הדיוט, וזהו שהוצרך הרמב"ם לה"ט דהוי כמע"ש דאין מפרישין ממנו, דמה"ט הוא פטור מן המעשרות אף כשפדאו קודם מירוח.

אך המנחת שלמה בח"א סו"ס ע"א תמה ע"ז, דאף אם פדאן קודם מירוח, הרי כיון דבשעה שהגיעו לעונת המעשרות היו ממון גבוה, יש לפטרן מן המעשרות, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב ממעשר ה"ח בדין הקדש, דהמקדיש פירותיו עד שלא הגיעו לעונת המעשרות ובאו לעונת המעשרות והן ביד גזבר ואח"כ פדאן פטורין.

יא] בעיקר מה שאמרו בירושלמי דמע"ש פטור מן המעשרות, וילפינן מינה דרבעי פטור מן המעשרות, הק' המהרי"ט אלגאזי שם דאם מיירי במע"ש שהפרישו כסדר דהיינו שהפריש תרומה גדולה ומעש"ר ואח"כ מע"ש, הרי בכה"ג לא שייך לומר דמע"ש פטור מן המעשרות, ולמילף מיני' דנט"ר פטור, דהרי שאני מע"ש דכיון דהופרש כסדרו אין בו חלק תרו"מ כדי שיפריש, משא"כ בנט"ר שיש בו כל המעשרות, ועיי"ש שכתב דבע"כ דמיירי האי במע"ש שהקדימו בשבולין, דבכה"ג יש בתוכו חלק תרומה גדולה ומעשר ראשון, ואפ"ה פטור, וכתב דלפ"ז אתיא כמ"ד בירושלמי בפ"ק דחלה דאף למ"ד דמע"ש ממון הדיוט הוא, מ"מ כל שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה.

אך החזו"א בדמאי סו"ס ד' כתב דאף אי נימא דמע"ש שהקדימו בשבלים פטור, אין ללמוד מזה לרבעי, דבפשוטו הוקש רבעי למע"ש של מצוה, ולא למע"ש שהופרש בעבירה, - ועיי"ש שכתב לפרש דמה שאמרו דמע"ש פטור מן המעשרות, היינו דמע"ש כיון שהוא מתיר אחרים, אינו ראוי לחיוב מעשרות וכמו שלא חייבה התורה ליתן מעש"ר ומע"ש מן התרומה ולא מע"ש ממעש"ר, וגם מע"ש עצמו פקע טבלו במה שהוא מתקדש, שהרי לא הופרש מע"ש עליו, אלא פקע טבלו במה שנעשה מעשר,[[613]](#footnote-614) הא דאם הקדים מע"ש למעש"ר חייב במעש"ר, אינו ענין לזה, דהתם הוא משום דגזל להמעש"ר וחייב להשיב גזילו, וזהו דילפינן מינה דה"נ נט"ר חשיב כאחד מן המתנות וממילא אין חייב במעשרות.[[614]](#footnote-615)

**פ"ה מ"ד**

א] **מניח את הסלע ע"פ שלשה וכו',** בריש סנהדרין תנן דנט"ר ומע"ש שאין דמיו ידועין בשלשה, ובפירש"י שם מבו' דהא דתנן שאין דמיו ידועין קאי גם על נט"ר, דכל הא דהוא נפדה בג' היינו כשאין דמיו ידועין, ולפ"ז צ"ל דהא דתנן הכא דמניח את הסלע ע"פ ג', הוא כשאין דמיו ידועין, וצ"ע במה שסתמה משנתינו בזה, ולענין מע"ש מפלגינן לעיל פ"ד מ"ב בין היכא דדמיו ידועין להיכא דאין דמיו ידועין.

אך התוס' שם י"ד ב' ד"ה נט"ר ומע"ש והרמ"ה ורבינו יונה שם והר"ש והרא"ש במשנתינו כתבו דהא דתנן שאין דמיו ידועין לא קאי רק על מע"ש, אך נט"ר נפדה בג' אף כשדמיו ידועין, - ובטעם החילוק ביניהם מצינו כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דבנט"ר מתוך שאדם להוט לאכול פירות נטיעה זו חיישינן אפי' בדמיו ידועין, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דחיישינן שיזלזל בשומת הפירות. - **ב** הרמ"ה שם כתב דהוא משום דבנט"ר כתיב קדש, והקדש נפדה בג'.[[615]](#footnote-616) - **ג** רבינו יונה שם כתב די"מ דבנט"ר כיון שהוא תאב לאכול מפירות האילן שלא אכל מעולם, הם שוים לו יותר משאר בנ"א,[[616]](#footnote-617) ולעולם אין דמיו ידועין.[[617]](#footnote-618) - **ד** הר"ש והרא"ש במשנתינו כתב דהוא משום דכל נט"ר אין דמיו ידועין דצריך לפחות היציאה, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי במשנתינו ובשנו"א לעיל פ"ד מ"ב.

ב] הר"ש נסתפק דשמא הא דבנט"ר בעי ג' היינו בי"ד חשוב, ול"ד למע"ש שאמרו דהוא בג' לקוחות אפי' אחד מהן נכרי ואפי' אחד מהן בעלים, - ובד' השושנים לדוד משמע שפירש דעיקר מש"כ הר"ש דבעי בי"ד חשוב, היינו לאפוקי דל"מ אחד נכרי או אחד בעלים, וכ"ה מבו' בד' המהר"י קורקוס בפ"ט ממע"ש ה"ו.

ג] **ע"מ להוציא יציאות מביתו,** נחלקו הראשונים אלו יציאות מנכין מדמי הפדיון, דהריבמ"צ והר"ש במשנתינו כתבו דמנכין את הוצאות הלקיטה, ולקמן מ"ה כתבו די"מ דמנכין הוצאת הכרם לזמור ולעדר ולזבל, והרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו כתב דמנכין ההוצאות הצריכים לעבודת הכרם בשמירתו מן הגנבים ואסיפת הפירות והעברתם, והרא"ש כתב דמנכין שכר פעולת הכרם משעה שנקרא פרי כגון שכר שמירה ועדור וקשקוש, ועמש"כ בס' שערי מע"ש סימן כ"ב בביאור הפלוגתא בזה.

ד] בעיקר הך דינא דמנכין את ההוצאות, צ"ב, היאך מתחלל בכך הנט"ר, הרי דין החילול הוא בשויו, וכיון דעכשיו דמי הנט"ר הם סלע, היאך מצי לפדותו בפחות מסלע, ואף דהא דדמיו עכשיו הם סלע הוא מכח ההוצאות, מ"מ מה טעם יש בזה דיפדהו בפחות משויו, הרי סו"ס עכשיו דמיו הם סלע, - ולכאו' מבו' מזה דעיקר דין הפדיון, אינו לחלל את הפירות בדמיהם, אלא לחלל את הפירות ע"י שנותן את הדמים שיש להנט"ר בפירות, וע"כ כל שהוציא הוצאות על הפירות, אין להנט"ר בפירות אלא כפי דמיהם בניכוי ההוצאות, וע"כ סגי בזה לפדיון, וצ"ע.

ה] בד' הר"ש והרא"ש מבו' דאין מנכין את ההוצאות אלא בפדיון נט"ר, אך בפדיון מע"ש פודהו בשויו עכשיו, וע"כ הוא דבמע"ש ל"ב ג' אלא כשאין דמיו ידועין, ובנט"ר לעולם בעי ג', משום דמנכין את ההוצאות, והו"ל כאין דמיו ידועין, וכ"נ מהא דתנן לעיל פ"ד מ"א דהמביא פירות מן הגורן לעיר וכו' השבח לשני ויציאות מביתו.

ובפי' הרש"ס עמד בזה, דמ"ש נט"ר דמנכין את ההוצאות, ממע"ש דאין מנכין את ההוצאות, וכתב דהוא משום דבמע"ש ימצא לוקטים הרבה דבשעה שלוקטו ל"ה טבל עד אחר מירוח ובהבלעה לוקטין אותו, הלכך כל היציאות ישלם מביתו, אף אם איתרמי והוציא הוצאות עלי' באפי נפשי', ומשא"כ ברבעי שלא ימצא לוקטין אלא במעות הרבה, שאין יכולין לאכול ממנו, דהא במחובר הוא קדוש, הלכך צריך למעט היציאות מן הפירות ולא ישערו אותן כדרך ששוין בשוק פירות חולין דעלמא, וצ"ב.

ובביאור הגר"א לירושלמי כתב דשאני נט"ר שכבר קדשו הפירות ע"ג השדה, וע"כ חושב עליו כל יציאות, ומשא"כ במע"ש דקודם ההפרשה ל"ה מעשר כלל, וע"כ הוו היציאות שלו,[[618]](#footnote-619) וכ"נ ממש"כ הרא"ש דמנכין שכר פעולת הכרם "משעה שנקרא פרי", והיינו דאין מנכין אלא את ההוצאות דמשעה שנקרא פרי וחייל עלי' קדושת רבעי, אך ההוצאות שהוציא קודם שחל עליו קדושת רבעי, דמי לההוצאות שהוציא על מע"ש קודם הפרשה דאין מנכין אותן - ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ג ממע"ש הי"ד ד"ה עיסה ובפ"ט ה"ו ד"ה ואומדין.

ה] **ואומר כל הנלקט מזה מחולל על המעות,** הב"י ביו"ד סימן רצ"ד ס"ו הוכיח מהכא, דאף דאין פודין נט"ר במחובר, עמש"נ בזה לקמן מ"ה אות ?, היינו דוקא לפדותו שיחול החילול בעוד מחובר, אך לפדותו בעודו מחובר ומפרש שלא יחול החילול עד שיתלקט שפיר דמי, והסכים לזה הדברי חמודות בהל' ערלה סקל"ב, וכ"כ הרדב"ז בפ"ט ממע"ש ה"ו, וכ"כ הכס"מ בפ"י ממאכ"א הי"ז.

אך בד' תר"י בר"פ כיצד מברכין, שהביא הב"י שם, מבו' דל"מ פדיון במחובר, אף אם מפרש שלא יחלול החילול עד שיתלקט, עיי"ש.

והש"ך ביו"ד שם סקי"ב הוכיח מד' התוס' בב"ק ס"ט א' ד"ה אימא והר"ש לקמן מ"ה דמהני לפדות במחובר שיחול החילול לאחר שיתלשו, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא לפ"מ שפירשו מעיקרא דהא דאין פודין במחובר הוא משום דילפינן קדש קדש ממעשר, אך למסקנת דבריהם דהא דאין פודין במחובר הוא משום דאין בקיאין בשומא, אף כשפודה לכשיתלשו אין בקיאין בשומא,[[619]](#footnote-620) - והא דתנן הכא דאומר כל הנלקט מזה מחולל, אומר כן אחר שנתלשו הפירות, כמשמעות הגמ' בב"ק ס"ט א' דלישנא דכל הנלקט היינו תלוש.[[620]](#footnote-621)

**פ"ה מ"ה**

א] **ובשביעית פודיהו בשויו,** התוס' בב"ק ס"ט א' ד"ה והצנועין דנו אם שביעית נוהגת בכרם רבעי,[[621]](#footnote-622) וכתבו דמשמעות המשנה לעיל מ"א דשביעית נוהגת ברבעי, ועמש"כ המהרש"א והמהר"ם שם לפרש לדבריהם, והתרוה"כ בסימן שנ"ד תמה במה שנסתפקו התוס' בזה, דהרי להדיא תנן הכא דבשביעית פודיהו בשויו, ולהדיא דשביעית נוהגת ברבעי, - והקה"י בב"ק סימן ל"ז סק"ז כתב לישב, דמהכא לא נלמד אלא דנוהג בהקרקע קדו"ש ואסור בעבודה, וע"כ אינו מנכה את היציאות, אך אכתי י"ל דאין על הפירות קדו"ש.

והרש"ש שם הק' עוד ע"ד התוס', ממה שאמרו בירושלמי בספ"ז דפאה ובפ"ד דפסחים ה"ט דהנוטע כרם להקדש כו' וחייב בשביעית ר"ז כו' ושבתה הארץ שבת לד' אפי' דבר שהוא לד' קדו"ש חלה עליו, וכ"ש דחל קדו"ש על נט"ר, והקה"י שם כתב לישב, די"ל דפשיטא להו להתוס' דיש על הפירות קדו"ש, ולא נסתפקו אלא אם הוו הפירות הפקר כיון דבלא"ה הם ממון גבוה ואין לו בעלים.

אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש במשנתינו מבו' להדיא דפירות רבעי הוו הפקר בשביעית, ומבו' להדיא בדבריהם דהוא אף למ"ד דרבעי הוי ממון גבוה, שהרי פירשו למשנתינו כמ"ד דרבעי ממון גבוה.

ב] **ואם הי' הכל מופקר אין לו אלא שכר לקיטה,** נחלקו הראשונים בטעם הא דשאני הפקר משביעית, **א** הר"ש בפי' קמא כתב דבשביעית אין לו אף שכר הלקיטה, הואיל ודינו להיות הפקר ואין ראוי ליתן בו שכר לקיטה להבעלים עצמן ופודין אותו בשויו, ומשא"כ ברבעי של הפקר, דתחילתו הי' עומד לפחות ממנו שכר לקיטה, ולא פקע משום דאפקרי', וצ"ב.[[622]](#footnote-623)

**ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דבשביעית אינו מנכה שכר לקיטה, דכל אדם לוקט לעצמו, וכ"כ הרע"ב, וכ"כ הגר"א בשנו"א הקצר דבשביעית ליכא אף שכר לקיטה, דאין רשאים לשכור פועלים בשביעית, - והתוי"ט כתב דאע"ג דמשכח"ל ללקוט בשביעית בשכר בדרך היתר, מ"מ כיון דאין הכל בקיאין בדיני שביעית, וכשיאמר הא לך איסר ולקוט לי בו נתפסים הדמים בקדו"ש, אלא צריך שיאמר לקוט לי, כדתנן בשביעית פ"ח מ"ד, נמנעים בנ"א מללקוט בשכר, ועמש"כ הדרך אמונה בפ"ט ממע"ש סקנ"ט לפרש בע"א.

**ג** הר"ש בפי' בתרא כתב דהא דתנן לעיל ע"מ להוציא היציאות מביתו היינו הוצאות הכרם לזמור ולעדר ולזבל, וע"כ בשביעית פודיהו בשויו דכל הנך מלאכות לית בי' דאסורין בשביעית, והתוי"ט כתב דלפ"ז אף בשביעית מנכה שכר לקיטה, דרק שכר זמירה וכו' אינו מנכה משום דהן אסורין בשביעית, והא דתנן בסיפא אין לו אלא שכר לקיטה, קאי גם על שביעית.

ג] **ובין שניתן לו במתנה,** בירושלמי לעיל פ"ד ה"ג אמרו דאף לר"מ דמע"ש ממון גבוה, מ"מ לפ"מ דס"ל דמתנה אינה כמכר מצי ליתנו לו במתנה, ועמש"נ בזה לעיל שם אות ז', ולפ"ז ה"נ רבעי ניתן במתנה אף דממון גבוה הוא, ומתניתין דהכא אתיא אף כר"מ.

אך בקידושין נ"ד ב' אמרו דלר"מ דמע"ש ממון גבוה, וה"נ רבעי ממון גבוה, דיליף קדש קדש ממעשר, ל"מ ליתנו במתנה, ואתיא מתניתין דהכא כר' יהודה דמע"ש ממון הדיוט, ודחי דלעולם ר"מ, והבמ"ע כגון דיהיב כשהוא סמדר, דהיינו דכ"ז שהוא סמדר אין שם רבעי עליו, ויכול ליתנו במתנה, ובקידושין שם אמרו דהוא דלא כר' יוסי דאמר סמדר אסור מפני שהוא פרי, והיינו דלר' יוסי דסמדר ערלה אסור מפני שהוא פרי וקרינן בי' ערלתו את פריו, ה"נ נוהג בו רבעי, ול"מ ליתנו במתנה.[[623]](#footnote-624)

ד] המאירי בקידושין שם כתב דכל הא דמצי ליתן, הוא רק בעודו סמדר דעדיין לא חל איסור רבעי עליו כיון דאינו פרי,[[624]](#footnote-625) אך כשנעשה בוסר הוא חייב בערלה וברבעי וא"א ליתנו במתנה, והך מילתא דבוסר חייב בערלה אף לדעת רבנן, הוא מפורש כן בסוגיית הגמ' בברכות ל"ו ב'.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דכיון דרבעי ממון גבוה הוא, אין המתנה קיימת בו אא"כ נותנו לו קודם שיבואו פירותיו לעונת המעשרות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ב דרבעי אינו נקנה במתנה אלא אם נתנו בוסר, והיינו קודם שהגיע לעונת המעשרות, וכמש"כ המרכה"מ שם, (וכאשר כ"כ הרמב"ם בפ"ב ממעשר ה"ג דפירות שאין ראויין לאכילה בקטנן כגון הבוסר וכיו"ב אינן חייבין במעשר).

והמאירי בקידושין שם תמה על דבריו, דהרי בוסר חייב בערלה וברבעי, ומ"ט מצי ליתנו במתנה, וכן הק' הכס"מ שם דלא אמרו דהוא ניתן במתנה אלא כשהוא סמדר, אך כשהוא בוסר אינו ניתן במתנה, ועיי"ש שכתב דאין לומר דמשמע לי' דטעם הא דשרינן בסמדר הוא משום דאינו פרי, ובוסר נמי אינו פרי, שהרי כשהגיע לפול הלבן מברכין עליו בפה"א.

ה] ובישוב ד' הרמב"ם כתב התוי"ט במשנתינו ובערלה פ"א מ"ז כתב דאף דהבוסר הוי פרי וחייב בערלה וברבעי, מ"מ כיון דלא הגיע לעונת המעשרות ל"ה ממון גבוה, דעיקר הא דרבעי הוי ממון גבוה ילפינן לה בגז"ש ממעשר, וכל שאינו חייב במעשר, אף ל"ה ממון גבוה,[[625]](#footnote-626) ומה שאמרו בגמ' דיהיב לי' כשהוא סמדר, לרוחא דמילתא נקט הכי, אך לקושטא דמילתא אף בוסר נקנה במתנה דאינו ממון גבוה,[[626]](#footnote-627) - והצ"פ בפ"ט מלולב ה"ב ובכ"ד כתב עד"ז, דהא דילפינן מקרא דאין פודין נט"ר שלא הגיע לעונת המעשרות, כמש"כ הרמב"ם שם, היינו דכ"ז שלא הגיע לעונת המעשרות אין קדושת רבעי עליו, ולי"ב אלא איסור בעלמא, וע"כ הוא דאין לו פדיון, וע"כ נמי ל"ה ממון גבוה, עיי"ש.

ו] והישועות מלכו בהל' מע"ש שם כתב דהרמב"ם אזיל לטעמי' שכתב שם ה"א דאין נט"ר בחו"ל ובסוריא דילפינן ממע"ש, וכיון דקי"ל לענין מע"ש דבוסר לא מיקרי פרי עד שיגיע לעונת המעשרות, ה"ה לנט"ר דאינו נוהג בבוסר דאתקש למע"ש,[[627]](#footnote-628) ועד"ז כתב המלבושי יו"ט בקונט' חובת קרקע סימן ט"ז בשם הגרא"מ הורוויץ, והסכים לדבריו, וכבר כתבו עד"ז המרכה"מ בהל' מע"ש שם, וכ"כ בס' שרשי הים ולב מבין ויצחק ירנן שם.[[628]](#footnote-629)

ז] בעיקר דין זה דבוסר אם חייב ברבעי, יש להוסיף, דהנה בירושלמי בפ"ק דערלה ה"ה ילפינן מדכתיב פרי, דפרי אתה פודה ואי אתה פודה לא בוסר ולא פגין, ומשמע דלא נתמעט בוסר אלא מפדיון, אך הוא אסור ברבעי, וכ"ה מבו' להדיא ממה שאמרו בירושלמי שם דפגי תמרה יקברו, ודעת ר' יונה שם דבדיעבד מהני הפדיון, ואין טעונין קבורה, והרי דהן אסורין ברבעי, וכיון דאין להן פדיון, ע"כ יקברו.

אך הנה הר"ש והרא"ש בפ"ק דערלה מ"ח פירשו בהא דתנן התם דקליפי אגוזים אסורין בערלה ומותרין ברבעי, דהוא כדתניא פרי אתה פודה ואי אתה פודה לא בוסר ולא פגים, וכ"כ הרא"ש בהל' ערלה סימן ז', דגרעין של כל פרי אסורים בערלה דדרשינן את פריו את הטפל לפריו, ומותרין ברבעי דתניא פרי אתה פודה ואי אתה פודה לא בוסר ולא פגין, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן רצ"ד ס"א דהגרעינין והפגין וכו' והענבים שלקו ולא נגמר בישולם חייבין בערלה ופטורין מרבעי, ומבו' להדיא דמה שאמרו דאין אתה פודה לא בוסר ולא פגין הוא משום דנתמעטו מעיקר איסור רבעי,[[629]](#footnote-630) - והמלבושי יו"ט בקונט' חובת קרקע סימן ט"ז תמה ע"ז, וכן תמה החזו"א בערלה סימן ג' סק"ח, וצ"ע.

ח] הר"ש הביא מתוספתא דהכל מודין דאין פודין במחובר, וכתב דקצת הי' נראה דהוא משום דילפינן קדש קדש ממעשר ואין מעשר במחובר, אך הוכיח דלא כן ממה שאמרו בב"ק ס"ט א' דהיו הצנועין אומרין כל המתלקט, והרי דמהני פדיון במחובר, וכתב דבע"כ דהא דאין פודין במחובר הוא לפי שאין בקיאין בשומא בעודו מחובר, ובההיא דצנועין עשו תקנה כדי שלא יכשלו,[[630]](#footnote-631) וכ"כ התוס' בב"ק שם ד"ה כל המתלקט,[[631]](#footnote-632) וכן הסכים הרשב"א שם ובתשו' ח"א סימן תשמ"ד, ובתשו' המיוחסות סימן קנ"ו, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דבזה"ז שאין מדקדקין בפדיונו ומחללין אותו על שו"פ, מעמידין אותו על דין תורה ומחללין אף במחובר.

ט] אך הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ב כתב דאין פודין אותו במחובר כמע"ש, וכ"כ הסמ"ג עשין קל"ז, ומבו' דמדינא אין פדיון במחובר וילפינן לה ממע"ש, וכ"נ ממש"כ תר"י בברכות ל"ה א' והרא"ש שם סימן א' והסמ"ק בסימן ר"נ דאף בזה"ז אין פודין במחובר, וכ"נ ממשמעות ד' תר"י שם דאף בדיעבד ל"מ הפדיון במחובר,[[632]](#footnote-633) וכן הסכים הגר"א ביו"ד סימן רצ"ד סקי"ט, והוכיח כן מד' הירושלמי בפירקין, עיי"ש.[[633]](#footnote-634)

והרשב"א בב"ק ובתשו' המיוחסות שם תמה ע"ד' הרמב"ם דהוא נסתר מסוגיית הגמ' בב"ק דמבו' דמדינא יש פדיון במחובר, וכנ"ל, והגר"א ביו"ד שם כתב דאה"נ דהו"מ הגמ' בב"ק למיפרך הכי, אלא דכיון דלא קיימא במסקנא לא חש, (וכמו שמצינו כן בד' רש"י ותוס' בכמה מקומות).

והמהר"י קורקוס בהל' מע"ש שם כתב לישב, דאף דהיו מחללין הצנועין את הפירות בעודן מחוברין, הרי חלות החילול הי' לאחר שיתלשו, וכמו שאמרו כל הנלקט, וע"כ שפיר מהני, וכתב דאף דבשעה שחל החילול אינו ברשותם, מ"מ כיון דבשעת החילול והאמירה הוא ברשותו מהני, וכ"ש דזכות הוא ללוקחים שמצילם מאיסור וה"ז כשלוחם, דזכין לאדם שלא בפניו.[[634]](#footnote-635)

י] בעיקר הא דילפינן רבעי ממע"ש דאינו נפדה במחובר, הק' האו"ש בפ"ט ממע"ש ה"ב דמ"ט אין פודין מע"ש במחובר, ואם משום דחיוב מע"ש הוא רק לאחר מירוח, ואף דאם הקדימו בשבלים חיילא ההפרשה, מ"מ במחובר לא חיילא ההפרשה, הרי משכח"ל בשבולת שקרא עלי' שם מע"ש ואח"כ זרעה דלא פקע שם מע"ש מינה, כמש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות הכ"ו דאם עשאה תרומה קודם שיזרענה ה"ז תרומה.

ועיי"ש שכתב דבעכצ"ל דאיכא טעמי אחריני דאין פודין מע"ש במחובר לקרקע, ואפשר דהוא משום דכתיב לא תוכל שאתו, והיינו מחמת טומאה, וע"כ בעינן שיהי' באפשרי לקבל טומאה, והדרך אמונה בביאוה"ל שם כתב דשמא ילפינן לה מדכתיב כי ירחק ממך הדרך ולא תוכל שאתו ונתת בכסף, ומשמע דבתלוש מיירי דשייך לא תוכל שאתו.

אך הנה בד' הר"ש במשנתינו מבו' דלפ"מ שפירש מעיקרא דהא דאין פדיון במחובר הוא משום דילפינן לה ממע"ש, היינו משום דאין מעשר במחובר, וכ"ה להדיא בד' הגר"א ביו"ד סימן רצ"ד סקי"ט, והרי דליכא דין בפנ"ע דאין פודין מע"ש במחובר, אלא הוא משום דלא חיילא קדושת מע"ש במחובר, וע"כ הוא דאין פדיון מע"ש במחובר, ולפ"ז הדק"ל דהרי שפיר משכח"ל פדיון מע"ש במחובר בשקרא עלי' שם מע"ש ואח"כ זרעה.

יא] ונראה לישב, דהנה הצ"פ בפ"י ממאכ"א הי"ז כתב דהא דאין פודין נט"ר במחובר, היינו דאף דאיסור רבעי חל עליו במחובר, מ"מ לענין שיועיל הפדיון אין חל עליו הקדש גמור עד לאחר תלישה, ולא אלים למיתפס פדיונו, ע"ד מה שאמרו בזבחים מ"ט א' ובמנחות מ"ז א', עיי"ש.

ולפ"ז ניחא הא דילפינן רבעי ממע"ש דאין פודין אותו במחובר, דלא ילפינן מינה דין מסוים בהל' פדיון דרבעי דמחובר אין לו פדיון, דהרי שפיר משכח"ל פדיון מע"ש במחובר כשקרא עלי' שם ואח"כ זרעה,[[635]](#footnote-636) אלא ילפינן מינה דבעודו מחובר אין קדושתו קדושה גמורה, ואף דאיסור רבעי חייל אף במחובר, מ"מ כיון דאין קדושתו קדושה גמורה, אין לו פדיון,[[636]](#footnote-637) וילפינן לה ממע"ש דאין פודין אותו במחובר, משום דלא חיילא עלי' קדושה במחובר, ואכתי צ"ע.

יב] ובעיקר ד' האו"ש יש להוסיף, דהנה הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ב כתב דאין פודין רבעי עד שיגיע לעונת המעשר, שנא' להוסיף לכם תבואתו עד שיעשה תבואה, והוא מתו"כ בפר' קדושים פ"ה ה"י, וצ"ע דמ"ט בעינן קרא בפנ"ע לזה, ומ"ט לא ילפינן לה ממע"ש דאינו נפדה, דומיא דהא דילפינן מינה דאינו נפדה במחובר, כמש"כ הרמב"ם שם.

ולפ"ד האו"ש ניחא, דהרי ליכא דין בפנ"ע דאין מע"ש נפדה קודם שהגיע לעונת המעשרות, אלא הוא משום דלא חלה עליו קדושת מע"ש, וע"כ י"ל דליכא למילף מינה לרבעי דלא יהא נפדה קודם שהגיע לעונת המעשרות, אלא כיון דקדושת רבעי חלה אף קודם שהגיע לעונת המעשרות, הי' בדין דאף יש לו פדיון, ומשא"כ במחובר דאיכא דין בפנ"ע במע"ש דאינו נפדה במחובר, ילפינן מינה לרבעי דאף הוא אינו נפדה במחובר.

**פ"ה מ"ו**

א] **ערב יו"ט הראשון של פסח,** בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם גריס ערב יו"ט האחרון של פסח, וכ"כ הרמב"ם בפי"א ממע"ש ה"ז, וכ"כ בפי' ר"נ גאון בריש ברכות, והסמ"ג עשין קל"ח, והרמ"ה בסנהדרין י"א ב', והמאירי בב"מ י"א א', וכן הסכים הגר"א בשנו"א הקצר.

אך בפי' הריבמ"צ והרא"ש הגירסא כלפנינו דהביעור הי' בערב יו"ט ראשון של פסח,[[637]](#footnote-638) וכ"כ הריבמ"צ והר"ש בפאה פ"ז מ"ו, והרא"ש לקמן מ"י,[[638]](#footnote-639) וכ"כ בפירש"י בפר' כי תבא כ"ו י"ב ובסנהדרין י"א ב' ד"ה דזמן ביעורא, וכ"כ רבים מקמאי, והביאם בצה"ל פי"א ממע"ש סקכ"ו.

ב] המנ"ח במצוה תר"ז סק"ו הק' על גירסא דילן דהי' מבער בערב יו"ט הראשון, דכיון דהביעור הוא מצוה והתורה קבעה מצוה זו ברגל כדילפינן לה מקרא, א"כ המצוה היא רק ברגל, כשאר מצוות שקבעה להן התורה זמן, דקודם הזמן ליכא מצוה, וא"כ מ"ט יבער בערב יו"ט דהוא קודם הרגל ואין מקיים המצוה כלל, ומה לי זמן רב קודם הרגל או זמן מועט קודם הרגל, ועוד, דהרי מע"ש נקרא קודש ואסור להפסידו, וא"כ מ"ט יבערנו בערב הרגל, הרי יתכן דיזדמנו הרבה אוכלים ולא יהא צריך לשרפו ולהשליכו לים, ואף דברגל התירה התורה לבערו, מ"מ מ"ט יקדים לבערו ולהפסידו קודם הרגל.

ג] **הי' ביעור,** המנ"ח במצוה תר"ז עמד במה שלא מנו הרמב"ם וסייעתו מוני המצוות מצות ביעור למצוה בפנ"ע, ועיי"ש שכתב דאין לומר דהוא מצוה אחת עם מצות וידוי, שהרי אף אותם הפטורין מן הוידוי חייבין בביעור,[[639]](#footnote-640) ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי תנן בשלהי פירקין דיוחנן כה"ג העביר הודיות המעשר, ואפ"ה הי' נוהג ביעור מעשר, כמבו' בכ"ד.

והתורת הארץ בפ"ג אותיות נ"ה - ס"א האריך הרבה בזה, ועיי"ש באות נ"ו שכתב דמד' הרמב"ם בהלכותיו משמע דעיקר המצוה היא בהוידוי, והביעור אינו מכלל המצוה כלל, דבמשנתינו נתפרש תחילה חיוב ואופני הביעור ואח"כ נתפרש חיוב ודיני הוידוי, אך הרמב"ם בפי"א ממע"ש כתב בתחילה להמצוה להתודות, ושם ה"ז כתב אינו מתודה עד שלא ישאר אצלו אחת מן המתנות שכן הוא אומר בוידוי בערתי הקדש מן הבית והולך ומבאר דיני ביעור, ומשמע דעיקר המצוה היא הוידוי, והביעור אינו רק כמו הכנה למצות וידוי,[[640]](#footnote-641) וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בסהמ"צ עשין קל"א ובמנין המצוות שבריש הל' מע"ש, דמנה רק למצות הוידוי, ולא הזכיר כלל להביעור כחלק מחלקי המצוה, ומשמע דעיקר המצוה היא בהוידוי, והביעור אינו כלל מחלקי המצוה, אלא הוא כהכנה למצות הוידוי, דא"א לקיים מצות וידוי עד שיעשה הביעור כדין, וכ"ה משמעות ד' הסמ"ג עשין קל"ח, והחינוך במצוה תר"ז, ולפ"ז מי שפטור מן הוידוי, או מי שאינו יכול להתודות, אינו חייב כלל בביעור.[[641]](#footnote-642)

אך עיי"ש באות נ"ז שהוכיח מד' הרדב"ז והכס"מ בפי"א ממע"ש ה"ד דס"ל בדעת הרמב"ם דהביעור היא מצוה, ואין הוידוי מעכב את הביעור, וכתב דלמדו לזה ממש"כ הרמב"ם שם הי"ז דגרים ועבדים משוחרים אינם מתודים, ולא כתב דאף הם פטורין מן הביעור, ומה שלא מנה הרמב"ם למצות ביעור כמצוה בפנ"ע, הוא משום דביעור ווידוי הם מצוה אחת, אלא שאין מעכבין זא"ז,[[642]](#footnote-643) ושם אות נ"ט הביא דכ"ה להדיא בירושלמי בפ"ק דדמאי ה"ב, דאף אחר שהעביר יוחנן כה"ג וידוי מע"ש, מ"מ היו חייבין לבער, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ד] והחזו"א בדמאי סימן ב' סוסק"ז כתב דמצות ביעור אינה מצוה בפנ"ע, אלא מפרטי דיני תרו"מ, וכמו שקבעה תורה רגל אחד לעבור בעשה, ה"נ עובר ברגל של רביעית, אף אם נתמרח בחוה"מ דליכא להעשה דרגל, דכולי רגל בעינן, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאינו חייב להשתדל אחר פירות בערב יו"ט לקיים מצות ביעור, דמצות ביעור בכל השנה כולה, ולא מסתבר שאם נותן לכהן תרומה בזמן ביעור יהי' יותר רצוי מאילו נתנו קודם, ואדרבה יש בזה מצוה שבא לידך אל תחמיצנה וממדת זריזות להקדים וה"נ באכילת מע"ש, אלא שהוא לאו הבא מכלל עשה שלא יעכב מלבער, וזהו שלא מנאוהו הרמב"ם ומוני המצוות במנין המצוות.[[643]](#footnote-644)

ה] הרמ"ה בסנהדרין י"א ב' כתב דכיון שהגיע ערב יו"ט האחרון של פסח מתבערים בכל מקום שהם "כדי שיוכל להתודות עליהן" בערתי הקודש מן הבית, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהביעור אינה מצוה בפנ"ע, ועיקר מצות הביעור הוא כדי שיוכל להתודות עליהן, וכ"נ להדיא בפי' הריבמ"צ לקמן מ"ח, ועמש"נ בזה להלן שם אות א' בהערה.

ו] **של רביעית ושל שביעית,** בפירש"י בפר' ראה י"ד כ"ח פירש להא דכתיב מקצה שלש שנים וגו', דבא ולימד שאם השהה מעשרותיו של שנה ראשונה ושני' לשמיטה, שיבערם מן הבית בשלישית, ומבו' בדבריו דמצות הביעור היא בשנה שלישית, וכ"כ בפירש"י ביבמות ע"ג א' ד"ה וחייבין בביעור, ז"ל, בשנה השלישית, שאם שהה מעשרותיו שנה ראשונה ושני' מוליכן בשלישית לירושלים ומתודה ביערתי הקדש מן הבית וכו', עכ"ל, וכ"כ גם בסנהדרין י"א ב' ד"ה דזמן ביעורא מטא, ז"ל, שנה שלישית או ששית לשמיטה כל מי ששיהה מעשרותיו של שנה ראשונה ושני' חייב לבערן עכשיו וכו', מבערו ערב פסח ומתודה ביערתי הקודש, וכ"כ גם בסוטה ל"ב א' ד"ה וידוי, ובב"מ נ"ד א' ד"ה ואין, ובזבחים כ"ט ב' ד"ה מה, וכ"ה מבו' בד' התוס' במכות י"ט א' ד"ה ולימא, והמאירי בב"מ שם.

וכבר תמה ע"ז הרמ"ה בסנהדרין שם דלהדיא תנן הכא דהביעור הי' בערב יו"ט של פסח של רביעית ושל שביעית, וכ"ה בספרי בפר' ראה ובפר' כי תבא, - וכ"כ בפירש"י גופי' בפר' כי תבא כ"ו י"ב בהא דכתיב כי תכלה לעשר את כל מעשר תבואתך בשנה השלישית, דהיינו כשתגמור להפריש מעשרות של שנה השלישית קבע זמן הביעור והוידוי בערב הפסח של שנה הרביעית, וצע"ג.[[644]](#footnote-645)

ז] **כיצד הי' ביעור נותנין תרומה ותרו"מ לבעלי' וכו' מע"ש והביכורים מתבערין בכל מקום,** בביכורים פ"ב מ"ב דיש במעשר ובבכורים משא"כ בתרומה שהמעשר והבכורים טעונין וכו' וחייבין בביעור, ומייתינן לה ביבמות ע"ג א', - והתוס' שם בד"ה וחייבין בביעור הק' דהרי תרומה נמי טעונה ביעור כדתנן הכא, וכתבו דתרומה א"צ רק ליתנה לכהן והכהן יכול לשומרה כל זמן שירצה, ומשא"כ במע"ש וביכורים דצריך לבערם מן העולם בכל מקום שהן, וכ"כ התוס' בקידושין כ"ו ב' ד"ה מעשה בר"ג, וכ"כ הרמב"ן ביבמות שם דביעור דמע"ש וביכורים הוא לבערם מן העולם כגון ביעור חמץ, ומשא"כ בתרומה דא"צ לבערה מן העולם, אלא להוציאה מרשותו לקיים בה מצות נתינה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם.[[645]](#footnote-646)

ח] ובטעם החילוק בין תרומה וכו' דא"צ ביעור מן העולם, למע"ש דטעון ביעור מן העולם, מצינו כמה דרכים, דהנה הרמב"ן ביבמות שם הק' בשם תוס' דתהא תרומה חייבת בביעור דניגמר מביכורים, דכ"ה דגמרינן ביכורים מתרומה, ה"נ גמרינן תרומה מביכורים מדאיקרו תרומה, וכתב לישב דילפינן לה מקרא דכתיב בערתי הקדש מן הבית זה מע"ש ונט"ר, וגם נתתיו ללוי זה מעש"ר הניתן ללוי, וגם נתתיו זה תרומה ותרו"מ, ולהדיא דלא נתרבו תרומה ותרו"מ אלא לנתינה ולא לביעור אחר, - ומבו' מדבריו דהא דתרומה ותרו"מ ומעש"ר ומעשר עני א"צ ביעור מן העולם, ומע"ש ונט"ר צריכין ביעור מן העולם, הוא מגזה"כ.

אך הנה התוס' בקידושין שם כתבו, ז"ל, דמיירי התם לבערם מן העולם כשהגיע זמן הביעור כגון מע"ש ובכורים שא"א לאוכלם חוץ לירושלים, לכך צריך לבערם מן העולם כשיגיע זמן הביעור אם לא יביאם בירושלים, אבל תרומה שנאכלת בכל מקום א"צ לבערה מן העולם אלא צריך ליתנה לכהן והיינו ביעור שלה, עכ"ל, ומבו' בדבריהם דהא דתרומה א"צ ביעור מן העולם ומע"ש וביכורים טעונין ביעור מן העולם, הוא משום דמע"ש וביכורים אין נאכלין חוץ לירושלים, ותרומה נאכלת חוץ לירושלים, - ולכאו' הביאור בזה הוא, דעיקר דין הביעור הוא משום דבעינן שיעמדו לדינם, וע"כ הוא דבתרומה דנאכלת בכל מקום אלא שדינה לינתן לכהן, מתקיים דין הביעור במה שנותנה לכהן, אך במע"ש וביכורים דאין נאכלים אלא בירושלים, הרי דכל שלא הביאם לירושלים ואין עומדים לדינם, בע"כ יש עליו לבערם מן העולם, כדי שלא יעמדו שלא לדינם.

והרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו כתב דענין הביעור הוא שמוליך כל מתנה שהוא חייב בה ממתנות הצומח למי שהיא לו, והנאכלין לבעלים כגון מע"ש ונט"ר מאבד מה שנשאר מהם, עכ"ל, ומבו' דהא דתרומה אינה טעונה ביעור מן העולם ומע"ש ונט"ר טעונין ביעור מן העולם, הוא משום דתרומה היא מתנה שהוא חייב בה ליתנה לאחר, ומע"ש ונט"ר נאכלין לבעלים, - ולכאו' הביאור בזה, דבתרומה ותרו"מ ומעש"ר ומעשר עני שהם מתנות הניתנות לאחר, הרי דעיקר קיום דינם הוא במה שנותנם לכהן וללוי ולעני, אך במע"ש ונט"ר שהם נאכלין לבעלים, בע"כ דעיקר קיום דינם הוא באכילתם בירושלים, וע"כ הוא דבתרומה וכו' הוי דין הביעור ליתנם לכהן וללוי לעני, דבזה הוא שמתקיים דינם,[[646]](#footnote-647) ובמע"ש ונט"ר הוי דין הביעור לבערם מן העולם, משום דאין קיום דינם אלא באכילתם בירושלים, וכל שלא אכלם ולא נתקיים דינם בע"כ יש עליו לבערם מן העולם.[[647]](#footnote-648)

ט] אמנם צ"ע בזה בהא דפליג ר"ש וס"ל דהביכורים נותנין לכהן כתרומה, וביבמות ע"ג ב' מפרשינן טעם פלוגתא דת"ק ור"ש, דמר מקיש ביכורים למע"ש, ומר לא מקיש, וזה ניחא למש"כ הרמב"ן דהא דשאני מע"ש מתרומה הוא מגזה"כ, וע"כ תלי דין ביכורים אם מקשינן להו למע"ש, - אך למש"כ התוס' בקידושין דהא דשאני מע"ש מתרומה, הוא משום דמע"ש אינו נאכל חוץ לירושלים ותרומה נאכלת חוץ לירושלים, הרי דביכורים שאינם נאכלים חוץ לירושלים, הדין נותן שיהיו טעונים ביעור מן העולם, וכמש"כ התוס' שם דזהו טעם הא דביכורים טעונין ביעור מן העולם, ומ"ט בעינן להקישא דביכורים למע"ש, - ולמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דשאני מע"ש מתרומה הוא משום דמע"ש נאכל לבעלים ותרומה ניתנת לאחר, הדין נותן דביכורים שהם ניתנים לכהן הוי דין הביעור ליתנם לכהן, וצ"ע בזה.

י] מד' התוס' בקידושין מבו' להדיא דאין מע"ש וביכורים טעונים ביעור מן העולם אלא כשלא הביאם לירושלים, אך כל שהביאם לירושלים אין טעונין ביעור מן העולם, ועמד ע"ז המנ"ח במצוה תר"ז, ועיי"ש שכתב דכ"נ בפירש"י בסוטה ל"ב א' בד"ה וידוי מעשר, ובפר' ראה י"ד כ"ט, ובפר' כי תבא כ"ו י"ג,[[648]](#footnote-649) - אך מסתימת ד' הרמב"ם בפי"א ממע"ש ה"ח משמע דמע"ש וביכורים טעונים ביעור מן העולם אף כשהביאם לירושלים, וכ"כ בפי' הרש"ס במשנתינו, ופירש כן להא דתנן דמתבערים בכל מקום.

ובפשוטו ד"ז תליא בטעם הא דמע"ש טעון ביעור מן העולם ול"ד לתרומה, דבד' התוס' בקידושין מבו' דמש"כ דאין מע"ש וביכורים טעונין ביעור אלא כשלא הביאם לירושלים, הוא לפ"מ שפירשו דהא דמע"ש טעון ביעור מן העולם, הוא משום דכ"ז שלא הביאם לירושלים עדיין אין עומדין לדינם, ול"ד לתרומה הנאכלת בכל מקום, והיא עומדת לדינה ע"י נתינתה לכהן, ואשר ע"כ כל שהביאם לירושלים אין טעונין ביעור, - אך הרמב"ם לטעמי' דהא דמע"ש טעון ביעור מן העולם, הוא משום דהוא נאכל לבעלים ולא נתקיים דינו אלא באכילתו בירושלים, הרי דאף אם העלהו לירושלים, מ"מ כל שלא אכלו ולא נתקיים דינו, הוא טעון ביעור מן העולם.

יא] בתשו' מנחת שלמה ח"א ריש סימן ס"ה כתב דבזה"ז דאין נותנין תרומה ותרו"מ לכהן, לי"ב דין ביעור כלל, ובהערה שם חזר בו וכתב דכל הא דמתקיים דין הביעור בתרומה ותרו"מ בנתינתם לכהן, הוא משום דעי"ז יכול הכהן לאכלם או ליהנות מהם, אך בזה"ז הרי דבדברים דא"א להחזיקם כדי ליהנות מהם, אך הכהן עצמו חייב בשעת הביעור לבער אותם מן העולם, כיון שהם קדש וגם הא בכלל של ביערתי הקדש מן הבית כדי דא"א לכלל ליהנות מהם, ועמש"כ בזה בתשו' מנחת יצחק ח"ח סימן ק"ו.

ולכאו' ד"ז תליא במש"נ לעיל פלוגתת רבוותא בטעם הא דתרומה וכו' אין טעונין ביעור מן העולם, דאם הוא מגזה"כ או דהוא משום דקיום דינם הוא בנתינתם לכהן, הרי דד"ז שייך גם בתרומה בזה"ז דאין הכהן יכול ליהנות ממנה, אך אם הוא משום דע"י נתינתם לכהן הם עומדים לדינם, הרי דתרומה בזה"ז דאין הכהן יכול ליהנות ממנה ואינה עומדת לדינה, צריכה ביעור מן העולם.

יב] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב בתו"ד דביעור דמע"ש הוא ע"י דזורקו או שורפו,[[649]](#footnote-650) וכ"כ הרמב"ם בפי"א ממע"ש ה"ח דמשליך לים או שורף, וכ"כ הרמב"ן וש"ר ביבמות ע"ג א',[[650]](#footnote-651) - אך המאירי ביבמות ע"ג א' כתב בשם גדולי הדורות שתמהו ע"ז דהיאך יכול לשרוף מעשר בידים ולבערו, וע"כ פירשו דביעור דמע"ש הוא שיחללוהו על מעות ויעלו המעות לירושלם ויקח מהם דבר מועט בדמים יקרים כדי שיהו כלים מהרה, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מע"ש שם.

יג] אך כמדומה דבד' הראשונים במשנתינו מצינו דעה אחרת בזה, דבפי' הריבמ"צ כתב דמע"ש וביכורים מתבערים בכל מקום שיש מהן ונאכלין עד זמן הוידוי, והר"ש כתב לפרש למתניתין דביכורים דהוא בביעור שאוכלין אותן ומבערין אותן מן העולם, וכ"כ הרא"ש, ומבו' מדבריהם דעיקר מצות הביעור הוא לאכלו קודם זמן הביעור, וליכא מצוה כלל באיבודו מן העולם, והיינו דעיקר מצות הביעור היא לקיים את דין הפירות ולאכלם, ובזה הוא דשאני תרומה ותרומ"ע ומעשר עני דדין ביעורם הוא לקיים את דינם וליתנם לכהן ולעני, אך מע"ש וביכורים דין ביעורם הוא לקיים את דינם ולאכלם.

ובזה מתפרש מה שהוצרכו הר"ש והרא"ש לפרש דהא דתנן דהביכורים מתבערין בכל מקום היינו שאף הכהן חייב לבערם, דכיון דמצות הביעור היא לאכלם, הרי דאין המצוה מתקיימת אלא ע"י הכהן שאוכלם, ובע"כ דהא דתנן שהביכורים מתבערין בכל מקום היינו דאף הכהן חייב לאכלם ולבערם מן העולם.

ובזה מתפרש גם מש"כ הריבמ"צ והר"ש לקמן מ"ז בדין פירות וכסף מע"ש בזה"ז דהן טעונין גניזה עד שירקבו, ולא הצריכו לבערם מן העולם,[[651]](#footnote-652) והיינו משום דעיקר דין הביעור הוא לאכלם, ובזה"ז דא"א לאכלם, ליכא דין בפנ"ע לאבדם מן העולם,[[652]](#footnote-653) וצ"ע.

יד] בד' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז' משמע להדיא דפירות מע"ש אינם אסורין בהנאה לאחר הביעור,[[653]](#footnote-654) וכ"ה מבו' בד' המאירי בר"ה ד' א',[[654]](#footnote-655) וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ב' סוסק"ז,[[655]](#footnote-656) - אך בפי' הרש"ס לקמן בפירקין כתב דאחר הביעור מע"ש אסור באכילה, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי שם דתיכף אחר יו"ט אסור לאכול, וכן נקט השעה"מ בפ"י ממאכ"א הט"ז בסו"ד, וכ"כ בס' תורת הארץ פ"ג אות נ"ג נ"ד, - והמנ"ח במצוה תר"ז נסתפק בזה, עיי"ש, - ועמש"כ בזה המנחת שלמה בח"א סימן ס"ה אות ב'.

טו] **ר"ש אומר הביכורים ניתנין לכהן כתרומה,** החזו"א בליקוטים סימן ח' סק"ד הק' דבאלו ביכורים איירי, דאי כבר הביאם לירושלים וקיים בהן מצות הנחה, הלא כבר זכו בהם כהני המשמר וכדתנן בביכורים פ"ג מי"ב, ואם הן תחת ידו בפקדון או בגזילה אינו ענין לביעור, ואם עדיין לא הביאם הלא א"א להביא בכורים בערב הפסח קדם עצרת, ובלא הבאה לא שייך בהו נתינה לכהן, דהרי כהני משמר זוכין בהן ואין בהן טוה"נ לבעלים כלל, ועיי"ש שהוכיח מזה דדין ביכורים כתרומה דטוה"נ לבעלים ונותנם לכל כהן שירצה, והא דתנן בביכורים דנותנן למשמר אינו אלא עצה טובה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

טז] הרמ"ה בסנהדרין י"א ב' פירש להא דתנן הכא דמע"ש וביכורים מתבערין בכל מקום, ז"ל, כלומר אם יכולין להעלותן לירושלים ולאכול שם מע"ש וליתן את הבכורים לכהנים מוטב, ואם לאו כיון שהגיע ערב יו"ט אחרון של פסח מתבערים בכל מקום שהם וכו', עכ"ל, וצ"ב במש"כ דאם יכול ליתן את הבכורים לכהנים מוטב, שהרי זהו דעת ר"ש, אך לרבנן דמתבערין בכל מקום לא סגי ליתנם לכהנים, אלא צריך שיתבערו מן העולם, - ולכאו' צ"ל, דאף דגם אחר שנותנם לכהן צריך הכהן לאכלם או לבערם מן העולם, מ"מ דין הביעור דהבעלים מתקיים במה שנותנם לכהן, ותו לא רמי עלי' חובת הביעור ויכול להתודות.[[656]](#footnote-657)

יז] הרמ"ה שם כתב דכיון שהגיע ערב יו"ט אחרון של פסח מתבערים בכל מקום שהם כדי שיוכל להתודות עליהן בערתי הקדש מן הבית, ומבו' דכל שלא קיים את מצות המע"ש לאכלו אלא ביערו מן העולם, יכול להתודות,[[657]](#footnote-658) וכ"נ בפירש"י שם סוד"ה דזמן ביעורא, וכ"ה מוכרח לדעת הסוברים דעיקר מצות הביעור הוא כדי שיהא יכול להתודות, כאשר כ"ה דעת הרמ"ה שם ונתבאר לעיל אות ה'.

יח] **התבשיל וכו' ב"ה אומרים הרי הוא כמבוער,** הר"ש והרא"ש פירשו דהוא משום דאין ממשו ניכר, וע"כ הו"ל כמבוער, אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהוא משום דהוא מתקלקל אם נשאר, - והחזו"א בדמאי סימן ב' סק"ח כתב דלדעת הרמב"ם לא איירי כשיש בתבשיל תערובת מע"ש, כאשר כ"ה לדעת הר"ש והרא"ש, אלא שכל התבשיל מע"ש, ומ"מ כיון שאינו יכול להתקיים וכבר מוכן הוא לאכילה אין כאן משום חסרון גמרו, וכל ענין מצות הביעור זריזות לקיום מצותן וזה שכבר הוכן למצותו הוא כמבוער, - וי"ל עוד, דכיון שהוא מתקלקל אם נשאר, ע"כ חשבינן לי' כמבוער מן העולם, וא"צ לבערו.[[658]](#footnote-659)

יט] החזו"א שם כתב דכל הא דתבשיל ה"ה כמבוער, היינו דוקא כשהוא בירושלים ובזמן הבית, אך חוץ לירושלים אין תועלת במה שהוא תבשיל, והרי חיסר הבאה, ומבערו מן העולם, - וזה לטעמי' דהא דתבשיל ה"ה כמבוער, הוא משום דכבר הוכן למצותו, וזה ל"ש כשהוא חוץ לירושלים, אך אי נימא דהא דכיון שהוא מתקלקל אם נשאר חשבינן לי' כמבוער מן העולם, הרי דאף אם חוץ לירושלים או בזה"ז הוי כמבוער, - וגם לדעת הר"ש והרא"ש דהא דהוא כמבוער הוא משום דאין ממשו ניכר, היינו אף כשהוא חוץ לירושלים.[[659]](#footnote-660)

יט] הר"ש הביא מירושלמי דהכל מודין בפת ושמן שצריך לבער, ביין ותבלין שהוא כמבוער, מה פליגן בתבשיל ב"ש אומרים צריך לבער וב"ה אומרים א"צ לבער, וכתב דמשמע דר"ל פת ושמן שהוא בעין, ויין ותבלין שאין בעין, ופליגי בתבשיל הנעשה מפירות, ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממע"ש ה"ט לפרש בזה, - ועיי"ש במש"כ לפרש לדין זה לדעת הרמב"ם דטעם הא דתבשיל הוא כמבוער הוא משום דהוא מתקלקל.

כ] הרא"ש פירש להא דתנן דהתבשיל ה"ה כמבוער, דהוא בתבשיל שיש בו מפירות שביעית, ולכאו' ט"ס הוא, דלא איירי משנתינו בדין ביעור פירות שביעית, אלא בדין ביעור מע"ש, - אך הרע"ב כתב דהוא תבשיל שיש בו מפירות שביעית או פירות מע"ש בזמן הביעור, ושמא צ"ל כן בד' הרא"ש, - ועמש"כ בזה התוי"ט ובתוס' הגרע"א, ואכמ"ל.

**פ"ה מ"ז**

א] **מי שהיו לו פירות בזה"ז והגיעה שעת הביעור,** הרא"ש כתב דהיינו כשהוא רוצה לעשות מידת חסידות לפדותו בשויו,[[660]](#footnote-661) דמן הדין יכול לחללן על שו"פ, דאע"ג דלכתחילה אין מחללין שוה מנה על שו"פ, ה"מ בזמן הבית, אבל בזה"ז אפי' לכתחילה מחללין, ועמש"נ בזה לעיל פ"ד מ"א אות ח'.

והחזו"א בדמאי סימן ב' סק"ז סוד"ה והי' אפשר הוכיח מד' הרא"ש דליכא מצוה בביעור מע"ש בזמן הביעור, וזה כמש"כ שם בסוסק"ז דמצות ביעור אינה מצוה בפנ"ע, אלא מפרטי דיני תרו"מ, ונתבאר לעיל מ"ו אות ד', דאם מקיים בזה את מצות הפירות, אין לפדותן על פרוטה מעיקר הדין, שהרי כל דבר שראוי למצותו אין מחללין אותו לכתחילה בפחות משויו.

אך הנה נתבאר לעיל מ"ו אות י"ג בדעת הריבמ"צ והר"ש והרא"ש דעיקר מצות ביעור היא לקיים את דין הפירות ולאכלם קודם זמן הביעור, וליכא מצוה כלל באיבודם מן העולם, ועמש"נ בזה להלן אות ?, ולפ"ז ניחא הא דבזה"ז מחללין לכתחילה על שו"פ, כיון דא"א לקיים את מצות הביעור ולאכלו.[[661]](#footnote-662)

ב] **ב"ש אומרים צריך לחללן על הכסף,** בירושלמי אמרו דטעמא דב"ש הוא מדכתיב וצרת הכסף בלבד בידך, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דוצרת הכסף, כסף בלבד מצניעין, והתוי"ט פירש דהיינו דהואיל ואין ביהמ"ק אין לך ריחוק מקום גדול מזה, וע"כ מחללן על הכסף, ובכה"ג וצרת הכסף הוא חובה, דכיון שבריחוק מקום כזה שאין ביהמ"ק א"א להעלות הפירות אלא וצרת, צריך לחללן, אע"ג דפשטי' דקרא הוא בזמן ביהמ"ק ואינו אלא רשות, ועד"ז כתב בביאור הגר"א לירושלמי דאפי' בלבד בידך דהיינו שישאר הכסף בידו ולא יוכל לעלות לירושלים, אפ"ה וצרת הכסף, והתם משמע לי' דחובה, כיון דא"א להעלות הפירות ולאכלם בירושלים.[[662]](#footnote-663)

אך הר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דדרשינן וצרת הכסף בידך ובלבד בידך, והתוי"ט פירש דהיינו דבזמן שאתה מניחו בידך כלומר במקומך וא"א להעלותן למקום הבחירה, יהי' הכסף בלבד בידך ולא הפירות אלא צריך אתה לחללן על כסף, ועיי"ש שכתב דדייק לה מבידך דמיותר, דהול"ל וצרך הכסף והלכת וגו'.

ג] החזו"א בדמאי סימן ב' סק"ז ד"ה תנן פ"ה כתב בתו"ד דהא דאינו מחויב לחלל על המעות אלא בשעת הביעור, אף דקרא דוצרת הכסף לא קאי על שעת הביעור, וא"כ הדין נותן דגם קודם שעת הביעור יהא עליו לחלל על המעות, ולא להניח הפירות לירקב, הוא משום דקודם זמן הביעור א"א לחייבו בפדיון, דאפשר לו לחכות שיבנה מזבח.

ולכאו' י"ל עוד, דכ"ה דבזמן הבית אף דודאי דמצוה להעלות המע"ש לירושלים ולאכלו, מ"מ לכאו' אי"ז חיוב גמור, ואם לא העלה את המע"ש לירושלים ונרקב, לא עביד איסורא, ורק בשעת הביעור נתחייב להעלות את המע"ש לירושלים ולאכלו, וע"כ ה"נ בזה"ז לא נתחייב לחלל את המע"ש על המעות אלא בשעת הביעור.

ד] החזו"א שם הק' דמ"ט לא נחלקו ב"ש במע"ש בזמן הבית דתנן דמתבערין בכל מקום, ולב"ש נימא דאם הם חוץ לירושלים יפדו, וכתב די"ל דכיון דאפשר להעלותן לירושלים לא שייך לחייבן בפדיון, ועיי"ש במש"כ לדון בדין מע"ש טמא, דאין בו חילוק בין זה"ז לזמן הבית.

ה] **וב"ה אומרים אחד שהן כסף ואחד שהן פירות,** בירושלמי מפרשינן טעמא דב"ה דהוא משום דאפי' מחללו מה מועיל, והריבמ"צ כתב דהיינו דמה יועיל חילולו, דכיון שאינו יכול לעלות ולאכלן בירושלים הכסף צריך גניזה, ואחד לי שיגנוז הכסף ואחד לי שיגנוז הפירות,[[663]](#footnote-664) ומניחן במקום מוצנע עד שירקבו, וכ"כ הר"ש, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דלדעתם הדין בו שיבער הפירות.

והחזו"א בדמאי סימן ב' סק"ז ד"ה והי' אפשר עמד בזה בד' הריבמ"צ והר"ש, דמ"ט הוא מניחן במקום מוצנע עד שירקבו, וא"צ לבערן מן העולם, ככל מע"ש שהגיע זמן הביעור דצריך לבערו מן העולם, ועיי"ש שכתב די"ל דלדעת ב"ה ליכא חובת ביעור בזה"ז כלל, דעיקר מצות ביעור, היא מכח הא דהחובת לעשות בכל מתנה כמצותה קודם הביעור, ואם א"א לו לאכלה ולקיים את מצותה צריך לבערה מן העולם, אך בזה"ז שאין בית ואין מצוה באכילתן, ליכא לעיקר מצות ביעור, דלא קבעה התורה זמן בזמן שאין כאן מצוה, וע"כ מותר להניחן אף לאחר הביעור,[[664]](#footnote-665) ועיי"ש בדבריו בד"ה ולדינא במש"כ עוד בזה.[[665]](#footnote-666)

אך כבר נתבאר לעיל מ"ו אות י"ג דבד' הקרית ספר בפי"א ממע"ש נראה להדיא דמש"כ הראשונים דאחד כסף ואחד פירות טעונין גניזה ומניחן במקום מוצנע עד שירקבו, הוא אף בזמן הבית, - ועיי"ש שנתבאר בזה, למשמעות ד' הריבמ"צ והר"ש לעיל שם דעיקר מצות הביעור הוא לקיים את דין הפירות ולאכלם קודם זמן הביעור, וליכא מצוה כלל באיבודם מן העולם, וע"כ הוא דבזה"ז דא"א לאכלם, א"צ לבערם מן העולם, אלא הם טעונין גניזה כדי שלא יכשלו בהן.[[666]](#footnote-667)

**פ"ה מ"ח**

א] **בראשונה הי' שולחין אצל בע"ב שבמדינות מהרו והתקינו פירותיכם עד שלא תגיע שעת הביעור,** בפי' הריבמ"צ כתב דהיינו שלא תהי' עבירה בידכם ולא תוכלו להתודות, - ומשמע מזה כמש"נ לעיל מ"ו אות י"ג בדעתו דעיקר מצות הביעור הוא לקיים את דין הפירות ולאכלם קודם זמן הביעור, וליכא מצוה כלל באיבודם מן העולם, וע"כ כל הא דהוצרכו למהר ולהתקין פירותיהן, הוא כדי שלא תהא עבירה בידם ולא יוכלו להתודות, - דאי נימא דמצות ביעור היא לבער את הפירות מן העולם, הרי דלפ"מ דס"ל דחיוב ביעור הוא אף קודם שהגיעו הפירות לעונת המעשרות, הרי דאם לא יתקינו פירותיהם יהיו זקוקין לבערן מן העולם, ומ"ט כתב דהא דיתקינו פירותיהם הוא כדי שיוכלו להתודות.[[667]](#footnote-668)

ב] **עד שבא ר"ע ולימד שכל הפירות שלא באו לעונת המעשרות פטורין מן הביעור,** בירושלמי מייתינן להא דא"ר יהודה מעשה בר"ג וזקנים וכו' א"ל צא וכתוב וכו' תפקון מעשריא מן מעטני זיתאי וכו' תפקון מעשריא מעמרי שיבליא, - והיינו דמייתי ר' יהודה מהא דשלחו ר"ג וזקנים להפריש מעשר מזיתים שבמעטן ומשבלים יהודה דבראשונה היו שולחין אצל בע"ב מהרו והתקינו פירותיכם עד שלא תגיע שעת הביעור, אף קודם שהגיעו לעונת המעשרות, וכ"כ הר"ש במשנתינו והתוס' והרמ"ה בסנהדרין שם דר"ג הי' קודם ר"ע, וס"ל דחיוב הביעור הוא אף קודם שהגיעו לעונת המעשרות, וכ"כ הרמב"ן בב"מ י"א א', והשטמ"ק שם בשם תוס' שאנץ.

ומבו' לפ"ז דבאו לעונת המעשרות היינו גמר מלאכה, ובזה הוא דפליגי, דבראשונה הי' אומרים דחובת הביעור הוא אף קודם שנגמרה מלאכתן, ולר"ע אין הפירות חייבין בביעור אלא משנגמרה מלאכתן, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש והרא"ש, וכ"כ התוס' והרמ"ה בסנהדרין שם, והרמב"ן והתוס' שאנץ בב"מ י"א א'.

ג] ובירושלמי מפרש דטעם הא דטבל חייב בביעור, ולא אמרינן דחובת הביעור הוא רק כשכבר הפריש את המתנות, הוא משום דהטבל קרוי קודש, והר"ש והרא"ש כתבו לפ"ז דבזה הוא דפליגי בדין טבל קודם מירוח דר"ע ס"ל דאין הטבל קרוי קודש אלא אחר מירוח, ובראשונה היו אומרים דאף קודם מירוח הוא קרוי קודש.

ד] הפנ"י בר"ה ד' א' כתב בתו"ד דאף פירות שנתמרחו ולא ראו פני הבית פטורין מביעור, וכדכתיב בקרא ביערתי הקדש מן הבית והוא ראיית פני הבית, וכ"כ התורת הארץ בפ"ג אות מ"א,[[668]](#footnote-669) ועיי"ש שכתב דמש"כ הר"ש וש"ר דעונת המעשרות השנוי במשנתינו הוא מירוח ולא הזכירו לראיית פני הבית, י"ל דהוא משום דס"ל דמידי דבני גורן חייבין במעשרות אף קודם ראיית פני הבית, (ויש להוסיף דכ"ה להדיא בד' הר"ן דקי"ל דא"צ ראיית פני הבית אלא בזיתים וענבים), וכ"כ בתשו' חזו"א סימן שכ"ה סק"ד,[[669]](#footnote-670) והדרך אמונה בביאוה"ל בפ"י ממע"ש הי"ג כתב דכן משמע במדרש הגדול בפר' כי תבא, עיי"ש.

ה] בפירש"י בגיטין מ"ז ב' ד"ה מדאורייתא לא כתב דהפרשת תרו"מ לאו מצוה דרמיא עלי', אא"כ אוכלן או מוכרן דקא משתרשי לי', ומבו' דמי שאינו בא לאכול מן הפירות, אינו חייב להפריש מהן תרו"מ, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן ח' סק"ב לענין חלה, וכ"כ בגל' הגרע"א לט"ז יו"ד סימן א' סקי"ז, וכ"ה מבו' בד' הפר"ח שם סקל"ג, - אך הט"ז ביו"ד שם סקי"ז כתב דמצות ההפרשה חיוב עליו אפילו אם אינו רוצה לאכול מן התבואה עדיין.

והחזו"א בדמאי סימן ד' סוסק"ב כתב דנראה עיקר כדעת האומרים דמעשר היא מצוה חיובית, והוכיח כן מהא דתנן הכא דאיכא מצות ביעור בטבל, ואין סברא דבשעת ביעור מתחדשת מצוה, וכן הוכיח העמק ברכה בדיני ברכת המצוות אות א', ועיי"ש במש"כ לפרש לד' רש"י בגיטין בע"א.

ובס' שערי מע"ש סימן ל' סק"ב עמד בזה, שהרי חזינן דבראשונה היו אומרים דאיכא חובת ביעור אף קודם מירוח, והרי קודם מירוח ודאי דליכא חובה להפריש, וכדתנן בספ"ק דפאה דמותר להאכיל לבהמתו, ואפ"ה יש בהן חובת ביעור, וא"כ שפיר י"ל דאף אם בכל טבל ליכא חובה להפריש, מ"מ יש בזה חובת ביעור, ועיי"ש מש"כ בזה.

ו] בעיקר הא ששלחו ר"ג וזקנים להפריש תרו"מ מזיתי מעטן ומשבלים, צ"ע, שהרי אין תורמין מפירות שלא נגמרו מלאכתן, והיאך הותר להפריש מזיתים ושבלים קודם שנגמרה מלאכתן.[[670]](#footnote-671)

אך מצאנו בד' הרמ"ה בסנהדרין י"א ב' שכתב, ז"ל, והיינו טעמא דאזהרינהו לבני גלילא אזיתיא ולבני דרומא אשבוליא, משום דבני גלילא הו"ל זיתי טובא ולא הוו מספקי "לעצרונהו ולבערונהו אא"כ היו מקדימין קודם הפסח בימים הרבה", ובני דרומא הו"ל חטי טובא ולא הוו מספקי למכנשינהו, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דשלח להן ר"ג, הוא שיגמרו את מלאכתן ואח"כ יפרישו מהן תרו"מ ויבערום, ולפ"ז ניחא.

ז] בירושלמי לעיל ה"ג ילפינן מדכתיב בשנה ההיא, דבשנה ההיא אתה זקוק לבער ואין אתה זקוק לבער ירק שיצא מר"ה עד הפסח, ובביאור הגר"א שם כתב לפרש דהיינו שאינו מבער אלא מה שהוציא בשנה השלישית, אבל לא ברביעית אף שהגיע לעונת המעשרות קודם הביעור, ועיי"ש שכתב דהוא דעת ר"ע במשנתינו דכל הפירות שלא הגיעו לעונת המעשרות פטורין מן המעשרות, והיינו כל שלא הגיעו לעונת המעשרות בשלישית.

ומבו' בדבריו שפירש למשנתינו בע"א, דהנידון בפירות שלא הגיעו לעונת המעשרות, אינו כלל בדין פירות קודם גמר מלאכה אם הן חייבין בביעור,[[671]](#footnote-672) אלא הוא בפירות שלא הגיעו לעונת המעשרות בשנה השלישית, דבראשונה היו אומרים דאף פירות של שנה רביעית חייבין בביעור, עד שבא ר"ע ולימד דרק פירות שהגיעו לעונת המעשרות, והיינו שהביאו שליש בשנה שלישית חייבין בביעור.[[672]](#footnote-673)

ח] והנה לפ"ד הגר"א מבו' דמה שאמרו בירושלמי דאין אתה זקוק לבער ירק שיצא מר"ה עד הפסח, היינו שהגיע לעונת המעשרות אחר ר"ה, וכ"ה בכת"י ביאור הגר"א דאינו מבער אלא מה שהוציא "שליש" בשנה השלישית, אך כל שהגיע לעונת המעשרות קודם ר"ה, אף שנלקט אחר ר"ה ולענין מעשר חשיב כירק של שנה רביעית, דבירק אזלינן בתר לקיטה, הוא חייב בביעור, - אך בפי' הרש"ס כתב דהא דאין אתה זקוק לבער ירק שיצא מר"ה עד הפסח, היינו כשנלקט ברביעית, אף שהגיע לעונת המעשרות בשלישית, וכ"כ הספרי דבי רב בפר' ראה פיסקא ק"ט וכתב דהוא משום דבירק אזלינן בתר לקיטה, - ועמש"כ בזה החזו"א בדמאי סימן ב' סק"ז ד"ה ודין.

ט] בפי' הרש"ס בפירקין כתב דחלה שעשאה מתבואה שלא הביאה שליש קודם ר"ה של רביעית, אינה חייבת בביעור ברביעית, דומיא דירק שנלקט ברביעית דאינו חייב בביעור ברביעית, והביאו הדרך אמונה בפי"א ממע"ש סקס"ו, ונתחדש בדבריו דאף דחיוב חלה לא תלי כלל בשנים, מ"מ כל שהוא של רביעית אינו חייב בביעור, ולפ"ז ה"נ הוא בפירות רבעי, דכל שחנטו ברביעית אין חייבין בביעור ברביעית, וכ"כ הדרך אמונה שם סקמ"ג, - אך בס' כרם ציון בפסקי הלכות חלה מאא"ז הגרא"ד רוזנטל זצ"ל כתב דכיון דחיוב רבעי נוהג בכל השנים, אף רבעי של רביעית חייב בביעור, וכ"כ בס' משפטי ארץ בשם הגריש"א זצ"ל, - ועמש"כ בזה בקונט' ביעור מעשרות פ"א ס"ז ובהערות שם.

י] הרמב"ם בפי"א ממע"ש השמיט לעיקר הך דינא דחיוב ביעור הוא רק במה שהוציא בשנה השלישית, וירק שיצא לרביעית אינו חייב בביעור, ועמד ע"ז בקונט' ביעור מעשרות פ"א הערה 40 בשם הגרש"ז זצ"ל, וצ"ע.

**פ"ה מ"ט**

א] **מי שהיו פירותיו רחוקין ממנו צריך לקרות להן שם,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפי' הריבמ"צ דהיינו דצריך לקרוא להם שם פלוני, ויאמר תרומה לפלוני, מעש"ר לפלוני, מעשר עני לפלוני, וכ"כ הר"ש והרא"ש דצריך לקרוא להם שם שיזכה אותם לבעלים, ולפ"ז הוא חד דינא עם מעשה דר"ג שזיכה המעש"ר והמעשר עני ללוי ולעני.

**ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאם לא הי' ר"ג עם אלו שיכל להם ליתן המתנות, הי' מספיק לו לקרוא שם למעשרות ולייחד להן מקומם, וכתב דזהו הא דתנן דצריך לקרוא להן שם, דכל שהם רחוקים ממנו וא"א לו להפריש מתנותיהם צריך שיקרא להם שם, וכ"כ הטו"א בר"ה ד' א' בתו"ד, ומבו' דמפרש דהא דצריך לקרוא להם שם, אי"ז שם הבעלים שנותן להם התרו"מ, אלא שם התרו"מ עצמם, ולפ"ז דינא דרישא אינו בחד גוונא עם מעשה דר"ג, - ועמש"נ בזה להלן אות ד' ואילך.

**ג** בפי' הר"י מלוניל בקידושין שם כתב דהיינו דבסוף שנה שלישית חייב לבער המעשרות מתוך ביתו וליתנם ללוי ולעני, ואם לא יוכל ליתנם יקרא עליהן שם דזה יהי' לפלוני לוי וזה יהי' לפלוני עני ויוצא בזה יד"ח, ומשו"ה עשה כן ר"ג וקרא עליו שם וכו', - ומבו' מדבריו דבכלל מצות הביעור הוא לבער את המעשרות מתוך ביתו וליתנם ללוי ולעני, ולא סגי במה שמזכה להם את המעשרות שבתוך ביתו, ורק כשא"א לו ליתנם סגי בקריאת שם וזיכוי ללוי ולעני לצאת בזה יד"ח.

ב] **מעשה בר"ג וזקנים וכו',** בפירש"י בקידושין כ"ו ב' וכ"ז א' ד"ה שהיו באין בספינה וד"ה ומקומו מושכר ובב"מ י"א א' ד"ה עישור שאני עתיד פירש להמעשה דר"ג דהוא משום דשכח ולא הפריש מעשרות, וע"כ קרא להן שם, משום דאסור לחבר להשהות דבר שאינו מתוקן, - אך בספה"י לר"ת סימן תקע"ג הוכיח דלא נתכוין ר"ג לתקן הטבל, אלא לקיים מצות ביעור, וכ"כ התוס' וש"ר בקידושין ובב"מ שם,[[673]](#footnote-674) והרמב"ם והר"ש במשנתינו.

ג] התוס' בב"מ שם כתבו דכבר הפריש ר"ג את המעשרות, אלא שהי' צריך להוציאם מתחת ידו וליתנם לבעלים, אך בד' התוס' בקידושין שם מבו' דעדיין לא הפריש את המעשרות, אלא שלא הי' חושש להפריש המעשרות, שהי' יודע שלא יאכלו מהם ב"ב, אלא לקרוא שם הבעלים שיבררו הבעלים למי יתנום דהיינו ביעור, והמהרש"ל והמהרש"א שם דנו בביאור דבריהם.

והר"ש במשנתינו כתב דד"ז תליא בדין מתנות שלא הורמו, דלמ"ד דכמי שהורמו דמי שפיר מצי לזכותם לכהן ולעני קודם הפרשה, אך למ"ד דלאו כמי שהורמו וא"א לזכותם קודם הפרשה, בעכצ"ל דקודם לכן אמר מה שאני עתיד להפריש יהא מעושר, וכ"כ התוס' הרא"ש בקידושין שם.[[674]](#footnote-675)

אך בספה"י לר"ת שם כתב דקרא ר"ג שם על המעשרות וייחד להם בעלים וכו' ובשעה שהי' קורא שם הי' קורא בענין "שיהיו מוצאים מרשותו לכשיתקנם", והעטרת חכמים בב"מ שם מ. ד"ה העולה כתב בדעתו דהיינו דזיכה להם המתנות שיזכו בהן לאחר שיפריש, דבכה"ג ה"ז מועיל אף למאן דלי"ל ברירה, וכמש"כ הר"ש לעיל מ"א ועוד מקמאי, ונתבאר לעיל שם אות י"ד, ומתקיים בזה חובת ביעור, ועמש"כ בזה הביה"ל בח"ג סימן מ"ו.

ד] למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לפרש ברישא דכשא"א לו ליתן את המתנות צריך לקרוא להם שם, נתחדש דמכלל הביעור הוא לקרוא על הפירות המחויבין שם תרו"מ, וע"כ אף בגונא דא"א לו ליתנם לבעליהן, צריך לקרוא עליהן שם,[[675]](#footnote-676) והיינו דאף דמכלל חובת הביעור היא ליתן את המתנות לבעליהן, דזהו קיום דינם, מ"מ גם כשא"א לו ליתנם לבעליהם צריך עכ"פ להפרישן, דג"ז הוא בכלל קיום דינם.[[676]](#footnote-677)

אך מד' הריבמ"צ ודעימי' שהוצרכו לפרש למשנתינו בע"א, אף דאי"ז פשטא דלישנא דצריך לקרוא להם שם, נראה דפליגי ע"ז וס"ל דעיקר דין הביעור הוא ליתן את התרו"מ לבעליהן, וע"כ בע"כ דהא דצריך לקרוא להם שם, הוא לקרוא להם שם הבעלים ולזכות אותם לבעלים, אך כל דא"א לו ליתנם לבעלים, ליכא דין בפנ"ע לקרוא עליהן שם תרו"מ,[[677]](#footnote-678) וכ"נ ממש"כ ר"ת בספה"י דלא הפריש ר"ג כלל את המתנות, אלא זיכה אותם ללוי ולעני, (וכן דנו בזה הר"ש והתוס' הרא"ש), והרי דמתקיים מצות ביעור בנתינתו לבעלים אף בלא הפרשה.

ה] בעיקר הפלוגתא בזה אם עיקר דין הביעור הוא ליתן את המתנות לבעליהן או דמכלל דין הביעור הוא לקרוא שם תרו"מ על הפירות המחוייבין, מצינו כמה נפ"מ, **א** המעדני ארץ בשביעית סימן ז' סוסקט"ו כתב בדין לוקח טבלים מן הנכרי דמעשרן והן שלו, דלי"ב חובת ביעור, משום דעיקר חובת ביעור היא רק לקיום מצות נתינה, וכל שהוא פטור מנתינה לא שייך גבי' חובת ביעור כלל, - ולכאו' כ"ז הוא לדעת הריבמ"צ ודעימי' דעיקר דין הביעור הוא ליתן את התרו"מ לבעליהן, וע"כ לא שייך כלל דין ביעור כשהוא פטור מנתינה, אך לדעת הרמב"ם דמכלל דין הביעור הוא לקרוא על הפירות המחוייבין שם תרו"מ, ואף כשא"א לו ליתנם לבעליהן צריך לקרוא עליהן שם, הדין נותן דאף כשהוא פטור מנתינה, מ"מ הוא צריך לקרוא עליהן שם.

**ב** המקד"ד בסימן נ"ז סק"א ד"ה הנה האו"ש כתב בדין ספק טבל, דכשהגיע שעת הביעור צריך ליתן מעשר עני לעני, דמצות ביעור אינו דין ממון, שהרי מע"ש וביכורים צריך לבערן מן העולם, והיינו משום דמצות ביעור הוא לבערן מן הבית, אלא דבמתנו"כ ועניים מתקיים דין הביעור ע"י שנותנם לבעליהן, אך במע"ש וביכורים שאין להן בעלים צריך לבערן מן העולם, וכיון דמצות ביעור אינה דין ממון, ע"כ אף בספק מעשר עני צריך ליתנו לעני בשעת הביעור כשאר ספיקות כדי לקיים מצות ביעור, והמעדני ארץ בשביעית שם נחלק ע"ז דעיקר מצות ביעור הוא משום מצות הנתינה, וכל שהוא פטור מנתינה מספק לי"ב חובת ביעור, - ואם נימא דכל שהוא פטור מנתינה מספק לי"ב חובת ביעור, הרי דלדעת הריבמ"צ ודעימי' אף א"צ לקרוא עליהן שם תרו"מ, דכל עיקר דין הביעור הוא ליתן את התרו"מ לבעליהן, וכיון דמספק לי"ב חובת נתינה, לי"ב דין ביעור כללל, אך לדעת הרמב"ם אף דא"צ ליתנם, מ"מ הוא צריך לקרוא עליהן שם.

**ג** לדעת הריבמ"צ ודעימי' דעיקר דין הביעור הוא ליתן את התרו"מ לבעליהן, הדין נותן דכהן שיש לו פירות טבל, כיון דאינו חייב בנתינה, לי"ב מצות ביעור כלל, ואינו חייב אלא בביעור דמע"ש ודמעשר עני, אך לדעת הרמב"ם דמכלל דין הביעור הוא לקרוא על הפירות המחוייבין שם תרו"מ, הדין נותן דאף דאין כהן חייב בנתינת התרו"מ, מ"מ מכח חובת הביעור הוא חייב לקרוא על הפירות שם תרו"מ, וה"נ לוי שיש לו פירות טבל, צריך לקרוא עליהן שם מעש"ר, אף דאינו מחויב בנתינתו.[[678]](#footnote-679)

ו] בעיקר הנידון בדין ביעור בספק טבל, לכאו' יש ללמוד לזה מהא דתנן בדמאי פ"א מ"ב דהדמאי אין לו חומש ואין לו ביעור, והריבמ"צ והרמב"ם והר"ש פירשו להא דאין לו ביעור דקאי על מע"ש של דמאי, ככל הדינים שנשנו בהך מתניתין דקאי על מע"ש, אך הרא"ש שם כתב דהא דאין לו ביעור הוא גם בתרומ"ע של דמאי,[[679]](#footnote-680) - וממה שלא פירשה אלא במע"ש ותרומ"ע, יש ללמוד דאף בספק טבל גמור ליכא דין ביעור במעש"ר ומעשר עני, כיון שאינו נותנם ללוי ולעני אלא הם שלו, ולא איצטריך לאשמועינן דדמאי אין לו ביעור, אלא במע"ש ובתרומ"ע, דאף דהוא צריך לאכול המע"ש בירושלים וליתן התרומ"ע לכהן,[[680]](#footnote-681) מ"מ לי"ב דין ביעור.

ז] **ומקומו מושכר לו,** דעת ר' אבא בב"מ י"א א' דהיינו דהקנה לו את המעש"ר בקנין חצר, והוכיח מזה דחצר קונה אף כשאינו עומד בצד שדהו, אך דעת עולא ור' זירא דהקנה לו את המעש"ר בקנין אגב, - ובסוגיית הגמ' בקידושין כ"ז א' נקטו דהקנה להן את המעשר בקנין אגב,[[681]](#footnote-682) ומוכחינן מינה בדין קנין אגב דשדה במכר ומטלטלין במתנה קנה, ובעי להוכיח מינה דבעינן צבורין, וע"כ הוצרך להשכיר להן את מקומו של המעשר, ודחי דהא דהשכיר להן את מקומו הוא כ"ה דלא ליטרחינהו.

והרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו כתב דהקנה את המעש"ר בקנין דשכירות מקום,[[682]](#footnote-683) אך בפי"א ממע"ש הי"א כתב דמקנה אגב קרקע, והוצרך לזה לטעמי' בפ"ד מזכי' ה"ט דאף בדעת אחרת מקנה בעינן עומד בצד שדהו.

ח] בב"מ שם פריך רבא, דמהא דלא הקנה ר"ג את המעש"ר בחליפין, ש"מ דטוה"נ אינה ממון לקנות ממנו בחליפין, וה"נ טוה"נ אינה ממון לקנות ממנו אגב קרקע,[[683]](#footnote-684) ונחלקו הראשונים אם תליא בהפלוגתא בעלמא אם טוה"נ ממון, ואכמ"ל, ובגמ' שם דחי דהא דלא הקנה בחליפין, הוא משום דבמתנו"כ כתיב נתינה וחליפין דרך מו"מ הוא, אך אגב נתינה מעלייתא היא, ושפיר הקנה באגב, - והרמב"ם בפי"א ממע"ש הי"א כתב דהא דל"מ להקנות בחליפין הוא משום דהוי דרך מו"מ, אך הבעה"ע בריש מאמר קנין כתב דהא דל"מ להקנות בחליפין הוא משום דטוה"נ אינה ממון להקנות בחליפין, והביאו ההגמי"י בפ"ה ממכירה ה"ט, וכ"כ הרמ"א בחו"מ סימן ר"ג ס"א, ועמש"כ בזה הש"ך שם סק"א והגר"א שם והקצוה"ח שם סק"א, ואכמ"ל.[[684]](#footnote-685)

ט] **עישור אחר שאני עתיד למוד נתון לעקיבא שיזכה בו לעניים ומקומו מושכר לו,** בקידושין כ"ז א' מייתינן מינה בדין קנין אגב דשדה לאחד ומטלטלין לאחר קנה, ודחי דמאי מושכר מושכר למעשר, והוי שדה ומטלטלין לאחד, ואיבע"א שאני ר"ג דיד עניים הוה.[[685]](#footnote-686)

והרמב"ם בפי"א ממע"ש הי"א כתב דמזכה להן לבעליהן ע"ג קרקע או למי שזוכה להן לבעליהן, ומבו' דמהני גם כשמזכה למי שזוכה להן לבעליהן, וצ"ע דהרי הו"ל שדה לאחד ומטלטלין לאחר ול"מ אלא בכגון ר"ג דיד עניים הוא, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ג ממכירה ה"י דאם הקנה שדה לאחד ומטלטלין לאחר לא קנה, (ורק אם תפס לא מפקינן מיני').

ולכאו' צ"ל בזה, דמש"כ הרמב"ם דמזכה למי שזוכה להן לבעליהן, היינו דזוכה להן גם בהקרקע, וכדמשני בשנויא קמא דמאי מושכר מושכר למעשר,[[686]](#footnote-687) - וי"ל עוד, דס"ל דהא דמשני דשאני ר"ג דיד עניים הוא אי"ז דין מסוים בכה"ג דהוי גבאי דעניים, כאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א וש"ר שם, דל"מ אלא בגבאי דעניים או באפוטרופוס דיתומים, אלא ה"נ הוא בכל גוונא דזה שקונה את הקרקע זוכה במטלטלין לאחר, וכל הא דל"מ שדה לאחד ומטלטלין לאחר, הוא כשאין הזוכה בקרקע זוכה במטלטלין לאחר, אלא האחר בא לזכות במטלטלין ע"י שזכה חבירו בקרקע, (כאשר כ"ה להדיא בל' הרמב"ם בהל' מכירה שם, עיי"ש, וצ"ע.

י] בירושלמי הכא פליגי ר' ירמי' ור' יוסי בזוכה לחבירו, אם רק הראוי לזכות לעצמו באותו דבר זוכה, או דסגי במה שהוא ראוי ליתנו, ובעי לאוכוחי מהא דהכא זכה ר"ע לעניים, אף דאינו ראוי ליטול מעשר עני, ודחי דתיפתר עד שלא העשיר, ואפי' תימא משהעשיר תיפתר שהי' פרנס ויד הפרנס כיד העני, - ומסתימת ד' הרמב"ם בפי"א ממע"ש הי"א מבו' דקי"ל דמצי לזכות אף ע"י אחר שאינו ראוי ליטול בעצמו, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן ג', ואכמ"ל.

יא] **עישור שאני עתיד למוד נתון לאלעזר בן עזרי' ומקומו מושכר לו,** בתשו' מהרי"ט חו"מ סימן פ"ג כתב בתו"ד דל"מ להקנות מטלטלין אגב קרקע, בקרקע שאינה שלו אלא מושכרת לו, והיינו דאף דשדה בשכירות ומטלטלין במתנה קנה, היינו רק כשהקרקע היא של המקנה בקנין גמור, אך כשאינה שלו אלא היא מושכרת לו, ל"מ להקנות מטלטלין אגבה,[[687]](#footnote-688) ובתוס' הגרע"א במשנתינו תמה ע"ז, דהרי הכא ל"ה הקרקע של ר' יהושע אלא היתה מושכרת לו, ואפ"ה הקנה אגבה את התרומ"ע לראב"ע, ועמש"כ הביה"ל בח"ג סימן מ"ו אות ד' לישב, ואכמ"ל.

יב] התוס' בקידושין כ"ז א' ובב"מ י"א ב' עמדו דמ"ט לא הזכיר הכא תרומה גדולה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דהוא משום דהפריש תרומה בעודה בשדה מיד אחר המירוח, דכ"ה הרגילות להפריש בגורן, וכ"כ הר"ש והרא"ש במשנתינו. - **ב** הר"ש והרא"ש כתבו עוד דהפריש תרומה קודם שיצא מביתו, דל"ה טורח בדבר למדוד דנטלת באומד ובמחשבה, ועד"ז כתבו התוס' בב"מ שם. - **ג** התוס' בקידושין שם כתבו די"מ דהוא משום דחטה אחת פוטרת את הכרי מה"ת, ושמא הפרישה קודם שיצא מביתו כדי לצאת ידי איסורא דאורייתא ונתנה לכהן, והתוס' תמהו ע"ז דכי ל"ה לו לר"ג לחוש לאיסורא דרבנן. - **ד** התוס' שם כתבו בשם י"מ דהוא משום דתרומה גדולה אינה חייבת בביעור, וכ"כ הרמב"ן בב"מ י"א א' בתחילת דבריו, ופירשו כן במתניתין דביכורים פ"ב מ"ב, (אך ש"ר פירשוה בע"א, ונתבאר לעיל מ"ו אות ז'), ועיי"ש שכתב דאף דבפירקין מבו' דאף תרומה גדולה צריכה ביעור,[[688]](#footnote-689) אפשר דפלוגתא דתנאי היא, ור"ג ס"ל דאינה חייבת בביעור.

יג] הכפו"פ בפרק מ"ב עמד דמ"ט לא הוזכר הכא מעשר שני, וכתב דהוא משום דאין למע"ש בעלים אלא הוא בעצמו, וא"כ למי הי' מקנהו, ול"ה חייב על ביעור מע"ש אחר שאין לו תקנה אחרת,[[689]](#footnote-690) ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ב, - אך בפשוטו י"ל דהא דלא הוזכר מע"ש הוא משום דל"ה לו בביתו פירות החייבין במע"ש וחייבין בביעור,[[690]](#footnote-691) שהרי הגדל בשנה הרביעית אינו חייב בביעור, (עמש"נ בזה לעיל מ"ח אות ח'), ול"ה בביתו דברים החייבין בביעור אלא ממה שגדל בשנה השלישית דאינו חייב במע"ש.[[691]](#footnote-692)

**פ"ה מ"י**

א] **במנחה ביו"ט,** גירסת הריבמ"צ והר"ש ביו"ט האחרון, והביאו מירושלמי דפריך דיתודה ביו"ט הראשון של פסח, ומשני דהוא כדי שיהא לו מה לאכול ברגל, ופריך דיתודה בשחרית, ומשני דהוא משום דעד המנחה מצוה הוא לאכול, - אך התורי"ד בנדרים פ"ד ב' כתב דהי' הוידוי ביו"ט ראשון של פסח,[[692]](#footnote-693) וכ"נ בד' היראים בסימן רס"ד, עיי"ש.

ב] **היו מתודין,**[[693]](#footnote-694)הרמב"ם בסהמ"צ עשין קל"א כתב דמצות הוידוי היא להתודות לפניו ית' בהוצאת משפטי המעשרות והתרומות ולהתנקות מהם במאמר גם כן כמו שאנו נקיים מהחזיק בהם בפועל, ובס' הון עשיר במשנתינו כתב דהא דקרי לה וידוי, אף דאין בזה חטא כלל, הוא משום דכל מודה מה שעשה הן טוב הן רע נקרא וידוי.[[694]](#footnote-695)

אך הספורנו בפר' כי תבא כ"ו י"ג פירש להא דכתיב בערתי הקדש מן הבית, דהיינו דבחטאינו ובעונות אבותינו הוסרה העבודה מהבכורות אשר להם היו ראויות תרו"מ, וזהו וידוי מעשר שהזכירו חז"ל, והביאו התוי"ט במשנתינו, ועמש"כ המשנ"ר לתמוה ע"ז.

ג] התוס' וש"ר ביומא ל"ו א' כתבו דוידוי מעשר הוא כשעשה כדין, ותמהו מזה על מש"כ בפירש"י שם דבקרבן עולה אינו מתודה על עוון מעשר עני, שהרי מתודה עליו בוידוי מעשרות, דמה ענין וידוי מעשרות דהוא כשעשה כדין, לוידוי זה שמתודה על הקרבן דהוא כשלא עשה כדין.

והחס"ד במנחות פ"י ה"ג כתב בתו"ד בדעת רש"י, דעיקר וידוי מעשרות הוא לפי ששהה מעשרותיו של ג' שנים, ומתודה שיתכפר לו במה שנותן עכשיו, וע"כ קרי לה וידוי, עיי"ש, וכן צידד המנ"ח במצוה תר"ז סקי"ט מדעתו, ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז, דכל שנתן מתנותיו בכל שנה כראוי ליכא למצות וידוי, דכיון דהכל עשה יפה בעתו למה יתודה, הרי לא חטא כלל, ורק אם השהה המתנות ומבערן מתודה לאחר הביעור, דבכה"ג שייך לשון וידוי, שאומר דאף שלא עשה כראוי, מ"מ תיקן וביער הקדש וגם נתן כל אחד לבעלים, אך כתב דלא משמע כן.

ד] אמנם הנה בסוטה ל"ב ב' תניא רשב"י אומר אדם אומר שבחו בקול נמוך וכו' מן וידוי המעשר,[[695]](#footnote-696) ופירש"י דהיינו דבוידוי מעשר שאומר לא עברתי ממצותיך ולא שכחתי היינו שבח עצמו, וע"כ אומרו בקול נמוך,[[696]](#footnote-697) וכתב דילפינן לה מדלא כתיב בי' עני', ואי נימא דעיקר וידוי מעשר הוא על מה ששהה מעשרותיו, הרי דאף שאומר שתיקן וביער עכשיו, לכאו' אי"ז בכלל שבח עצמו, וצ"ע.

ה] במגילה כ' ב' תנן דכל היום כשר לוידוי מעשר, ומבו' דוידוי מעשר אינו אלא ביום, ובגמ' שם יליף לה מדכתיב ואמרת לפני ד' אלקיך בערתי הקדש מן הבית וסמיך לי' היום הזה ד' אלקיך מצוך, וכ"כ הרמב"ם בפי"א ממע"ש ה"ד דאין מתודין אלא ביום.

ו] המאירי במגילה כ' ב' כתב בתו"ד דוידוי מעשר אינו שעה עוברת, ואף אם לא נתודה ביומו מתודה אח"כ, עיי"ש, אך המנ"ח במצוה תר"ז כתב בפשיטות דאם דאם עבר ולא התודה ברגל זה, אינו מתודה אח"כ, כיון דקבעה התורה זמן הוידוי ברגל דוקא, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממע"ש ה"ד.

ז] הרמב"ם בפי"א ממע"ש ה"ד כתב דבין בפני הבית ובין שלא בפני הבית חייב לבער ולהתודות, וכ"כ הסמ"ג עשין קל"ח, וכ"כ השו"ע בסימן של"א סקמ"ב, והחרדים בהל' מצוות התלויות בארץ פ"א אות י"ב, - אך הראב"ד שם נחלק ע"ז, דהוידוי אינו אלא לפני ד', ואין לפני ד' אלא בבית.

ובדעת הרמב"ם כתב המהר"י קורקוס שם דלפני ד' אינו ממעט שלא בפני הבית, דשכינה בכל מקום, אלא דלכתחילה צריך להתודות במקדש ששם עיקר השכינה, ואם התודה בכל מקום יצא, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ו, וע"כ אף בזה"ז הוא מתודה, וכ"כ הרדב"ז והכס"מ והקרית ספר שם.

ח] והחינוך במצוה תר"ז כתב דנוהגת מצוה זו בזמן הבית, ואם לא התודה בזמן הבית ביטל מצוה זו, וזה כדעת הראב"ד דמצות וידוי היא רק בזמן הבית, - אך לא נתפרש בדבריו הטעם בזה, שהרי כתב שם לעיל מינה דמצות וידוי בביהמ"ק שנא' לפני ד' אלקיך ואם התודה בכל מקום יצא, וכיון דמהני וידוי אף שלא בביהמ"ק, מ"ט אין מצות וידוי נוהגת אלא בזמן הבית,[[697]](#footnote-698) ועמד ע"ז החזו"א בדמאי סימן ב' סוסק"ו, עיי"ש.

ט] האדר"ת בס' אחרית השנים האריך דיש להנהיג להתודות בזה"ז, כדעת הרמב"ם והשו"ע, אך נהגו שלא להתודות בזה"ז, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ב' סוסק"ו כתב דכיון דוידוי בזה"ז דרבנן, משום דעיקר תרו"מ בזה"ז אינם אלא מדרבנן, יש לסמוך על דעת הראב"ד והחינוך שאין וידוי בזה"ז,[[698]](#footnote-699) ועיי"ש שכתב עוד כמה טעמים שלא להתודות בזה"ז.

י] בסוטה ל"ב א' תנן דוידוי מעשר נאמר בכל לשון, ובגמ' שם ב' ילפינן לה מדכתיב ואמרת לפני ד' אלקיך בערתי הקודש מן הבית, ויליף אמירה מסוטה דבכל לשון שהוא אומר, והתוס' שם ד"ה אלו נאמרים וד"ה קר"ש כתבו דהיינו רק בלשון שהוא שומע, ואין מדי אומר בלשון פרסי, ועמש"כ בהגה' הר"א לנדא שם לפרש בזה, ואכמ"ל.

יא] הרמב"ם בפי"א ממע"ש ה"ה כתב דכל אחד ואחד אומרו בפנ"ע, ואם רצו רבים להתודות כאחד מתודין, ובד' הקרית ספר שם מבו' דהיינו דלכתחילה מתודה כל אחד בפנ"ע, וכתב דהוא משום דהכי לישנא דקרא בלשון יחיד למצוה, וכ"כ הש"ך בסימן של"א ס"ק קס"א דמצוה מן המובחר שכל אחד אומרו בפנ"ע, - ושמא מכוון דבריהם דלכתחילה צריך שיתודה כל אחד בפנ"ע, ולא יתודה אחד ויוציא אחרים, אך שפיר מהני גם כשמוציא אחד את הרבים, וזהו מש"כ הרמב"ם דרצו רבים להתודות כאחד, והיינו דאחד מתודה ומוציא את הרבים.

אך המנ"ח במצוה תר"ז פירש לד' הרמב"ם דמש"כ דכל אחד מתודה בפנ"ע, היינו דאינו יוצא בשמיעה מחבירו, ול"ד לשאר המצוות התלויין בדיבור דיוצא בשמיעה מחבירו,[[699]](#footnote-700) ועיי"ש שנתחבט בטעמא דמילתא, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מע"ש שם.[[700]](#footnote-701)

יב] **וגם נתתיו זה תרומה ותרומ"ע,** בביכורים פ"ב מ"ב תנן דיש במעשר ובכורים משא"כ בתרומה, שהמעשר והבכורים וכו' וטעונים ודוי וכו' משא"כ בתרומה, ומייתינן לה ביבמות ע"ג א', והתוס' שם ד"ה וטעונין ודוי הק' ממשנתינו דמפרשינן דהא דכתיב וגם נתתיו ללוי זו תרומה, והרי דגם תרומה טעונה ודוי, וכתבו לישב בשם ר"י, דהא דתנן משא"כ בתרומה, היינו דל"ה מתודה על התרומה אלא אגב מעשר, אבל אם אבד המעשר ל"ה מתודה עלי' בפנ"ע, וכ"כ הרמב"ן וש"ר שם, והביאו כן מירושלמי בביכורים שם והוא שנויא דר' זעירא בירושלמי שם, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בביכורים שם, ובפי"א ממע"ש הי"ד.

ובטעם הא דאינו מתודה אלא על מע"ש כתב הרמב"ם בהל' מע"ש שם דהוא משום דעיקר הוידוי במעשר הוא, והיינו דעיקר קרא דבערתי הקדש מן הבית, הוא במע"ש, ומה"ט כתב הרמב"ם דגם על בכורים בפנ"ע מתודה, משום דאף בכורים נכללו בקרא דבערתי הקדש, ונתבאר להלן אות י"ג, - והיראים בסימן רס"ד כתב דהוא משום דקרא דלא אכלתי באוני ממנו וגו' קאי על מע"ש, עיי"ש.

יג] בד' הירושלמי בביכורים שם מבו' בפשוטו דגם על ביכורים בפנ"ע מתודה, והיינו דפירשו כן להא דתנן התם דביכורים טעונין וידוי, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' מע"ש שם, ועיי"ש בהל' מע"ש שכתב דהא דמתודה אף כשלא הי' לו אלא ביכורים בלבד, הוא מדכתיב בערתי הקדש, הקדש הראשון דהיינו הבכורים.[[701]](#footnote-702)

אך בד' היראים בסימן רס"ד משמע להדיא דאינו מתודה אלא על מע"ש, עיי"ש, וכ"ה למש"כ שם דהא דמתודה על מע"ש הוא מדכתיב לא אכלתי וגו' דקאי על מע"ש, ולפ"ז הדין נותן דאינו מתודה אלא על מע"ש ולא על ביכורים, (דאף דילפינן בפסחים ל"ו ב' וביבמות ע"ג ב' בהיקש דאף בכורים אסורין לאונן, מ"מ הך קרא דלא אכלתי קאי על מע"ש, וכמש"כ היראים שם), וכן משמע קצת בד' התוס' וש"ר ביבמות שם,[[702]](#footnote-703) וכ"נ בפירש"י ביבמות שם ובפי' הריבמ"צ והרא"ש בביכורים שם דהא דתנן דביכורים טעונין וידוי, היינו מקרא ביכורים,[[703]](#footnote-704) וצ"ע.

יד] בירושלמי שם משני ר' הילא בע"א, והביאוהו הר"ש והרא"ש שם, דהמעשר והביכורים אחד הנוטלן ואחד הנותנן טעונים וידוי תרומה נותנה טעון וידוי נוטלה אין טעון וידוי, ובביאור הגר"א שם כתב דהיינו דבבכורים הנותן צריך להתודות שנתן בכורים כדינו לכהן, וכן הכהן הנוטל חייב לבער מן העולם וצריך ג"כ להתודות שביערו מן העולם, וכן אם נתן מע"ש לאחר במתנה מחויב הנוטל לבער מהעולם בשעת הביעור,[[704]](#footnote-705) אך בתרומה אין מתודה כ"א הנותן, דהכהן המקבל יכול להשהות התרומה בידו לעולם, שהרי א"צ לבער התרומה מן העולם.

ובד' הגר"א משמע קצת דמה שאמרו דאחד הנוטלן "ואחד הנותנן" טעון וידוי, קאי רק על ביכורים, דהישראל שנתנן לכהן וקיים בכך את מצותו, טעון וידוי, והכהן שאכלם וביערן מן העולם וקיים בכך את מצותן טעון וידוי, אך במע"ש שנתנו לאחר, אין מתודה ע"ז אלא המקבל שביערם מן העולם, אך הנותן אינו מתודה, שבנתינת המע"ש לחבירו, לא קיים כלל את מצותן, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ב' ריש סק"ה.

טו] הגר"א בשנו"א בביכורים שם פירש דהא דמתודה על מע"ש בפנ"ע, הוא כשנשרפה התרומה שבידו ולא נתנה לכהן, אך אם הי' לו תרומה לבד, דנשרף או נאבד המע"ש ממנו אינו מתודה, וכ"כ הגר"א בשנו"א במשנתינו, ומבו' דכל שנשרפו המתנות שבידו ולא קיים את דינם, אי"ז מעכב את הוידוי, והא דאם נשרף או נאבד המע"ש ממנו אינו מתודה, הוא משום דעיקר הוידוי הוא על מע"ש, וכל שלא קיים את דין המע"ש אין לו על מה להתודות, (אך אם אכל מע"ש בירושלים כדינו, ומלבד זה הי' לו מע"ש אחר שנשרף או נאבד, שפיר הוא מתודה), וכ"ה מבו' בביאור הגר"א לירושלמי בביכורים שם, וכ"נ להדיא בד' התוס' ביבמות ע"ג א' ד"ה וטעונין וידוי ובד' התוס' הרא"ש שם,[[705]](#footnote-706) וכן נקט המנ"ח במצוה תר"ז אות ט"ו.

אך החזו"א בדמאי סימן ב' סק"ד ד"ה איברא כתב עפי"ד הגר"א בביאורו לירושלמי בפירקין, דכל שנשרף טבלו ולא נתן את המתנות, ה"ז מעכב את הוידוי, אע"פ שקיים מצות נתינה באחרים,[[706]](#footnote-707) ונתבאר עוד בזה להלן אות י"ז, ועיי"ש שכתב דלפ"ז כל שאירע לו אונס בכל אותן הג' שנים שמתודה עליהן במקצת מן התרומות ומן המעשרות לאחר שהופרשו, או לאחר שנעשו גורן ולא הופרשו, אף שהאונס הי' בכזית אחד שוב אינו מתודה.[[707]](#footnote-708)

טז] **לגר ליתום ולאלמנה זה מעשר עני הלקט השכחה והפאה אע"פ שאין מעכבין את הוידוי,** הרמב"ם בפי"א ממע"ש הי"ב כתב דהא דתנן דאין מעכבין את הוידוי, קאי על לקט שכחה ופאה, אך מעשר עני מעכב את הוידוי,[[708]](#footnote-709) וכ"כ המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף, ובפי' הרש"ס, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי בתו"ד, וכ"כ הגר"א בשנו"א בביכורים פ"ב מ"ב, וכ"נ גם בדבריו במשנתינו.

אך בד' התו"י והתוס' הרא"ש ביומא ל"ו א' מבו' שפירשו דהא דתנן דאין מעכבין את הוידוי, קאי על כל השנויים במשנתינו דאין מעכבין את הוידוי, דאין עיקר וידוי אלא במע"ש, וכמש"נ לעיל אות י"ב וי"ג, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש ביבמות ע"ג א' שהביא מהכא דאם אבדה התרומה מתודה על המעשר, - ועמש"כ בפי' הרש"ס בתחילת דבריו.

יז] בביאור מה שאמרו דלקט שכחה ופאה אין מעכבין את הוידוי, לדעת הרמב"ם ודעימי', כתב בביאור הגר"א לירושלמי דהיינו כשלא בא לכלל לקט, דאם בא לכלל לקט ולא נתן ודאי מעכב מבכל מצותך, ועיי"ש שכתב דמזה הוא שהוכיחו בירושלמי דמעשרות ותרומה מעכבין אף שלא הגיעו אלא שנשרף טבלו, - אך הגר"א בשנו"א בביכורים שם כתב דהיינו דג' חילוקים בדבר, במעשר אף אם ל"ה לו באונס כגון שנשרף או נאבד ממנו לא יתודה, ובתרומה אם ל"ה באונס יתודה, ואם לא נתן ברצון במזיד לא יתודה, ולקט שכחה ופאה אף אם לא נתן במזיד יתודה,[[709]](#footnote-710) וכ"ה מבו' בפי' הרש"ס, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דאי"ז מעכב מבכל מצותך, ונתבאר באות י"ח, וכ"נ המנ"ח במצוה תר"ז אות ט"ו,[[710]](#footnote-711) - ועמש"כ בזה החזו"א בדמאי סימן ב' סק"ד וסק"ו.

יח] בטעם הא דשאני לקט שכחה ופאה דאין מעכבין את הוידוי, מצינו כמה דרכים, **א** בפי' הרש"ס כתב דאתיא כמ"ד בירושלמי דרק מצוות שבפרשה מעכבין, ולקט שכחה ופאה ל"ה בכלל מצוות שבפרשה, דכיון דכתיב בפרשה ביערתי הקדש מן הבית, כל דאיקרי קדש הוא דמעכב, וכל הטובל אע"פ דאין בו תרומה מעכב, ומשא"כ בלקט שכחה ופאה דלא טבלי.[[711]](#footnote-712) - **ב** המלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף דהוא משום דאינם בכלל נתינה אלא צריכין עזיבה, וכ"כ ההון עשיר במשנתינו והמלבי"ם בפר' כי תבא כ"ו י"ג, ועד"ז כתב החזו"א בדמאי סימן ב' סק"ד דהוא משום שאינן במצות נתינה אלא בעזיבה ואינן שוין לשאר מתנות, ועיי"ש שכתב דאע"ג דלמש"כ התוס' בר"ה ד' ב' לפעמים נוטלן לביתו מ"מ אי"ז עיקר מצותן.[[712]](#footnote-713) - **ג** השושנים לדוד כתב דהוא משום דהקילה תורה בהם והתורו מכללם היכא שאין עניים מצויין שפטור מלקט שכחה ופאה ואינו חייב להצניעם עד שימצאו עניים, כמו שאמרו בחולין קל"ד ב' ופסקה הרמב"ם בפ"א ממתנו"ע ה"י, ומשא"כ בתרו"מ.

יט] **מן הבית זו חלה,** בירושלמי במעשרות פ"ג סוף ה"א מייתי מהכא דמעשרות מפרישין אותן בשדה, והיינו דהא דמן הבית היינו חלה, הוא משום דמפרישין אותה בבית, וכ"כ הגר"א בשנו"א, ועד"ז כתב הרמב"ם דהוא משום דאין שום מתנה ממה שבבית בלבד אלא החלה שהיא חובת העיסה, וכ"כ בפי' הרש"ס, ועמש"כ בזה הרש"ש בע"א, - ועיי"ש שכתב דהא דתני חלה בסוף, אף דאי"ז כסדר המקרא, הוא משום דסדר הפרשת המעשרות נקיט ואזיל, וכ"כ השושנים לדוד, ועד"ז כתב ההון עשיר, ועמש"כ בזה הרש"ש בע"א.

**פ"ה מי"א**

א] **הא אם הקדים מע"ש לראשון אינו יכול להתודות,** ההון עשיר לקמן מי"ב האריך דכל הא דאינו יכול להתודות בכה"ג שהקדים מע"ש לראשון, היינו רק כשלא הי' לו אלא מע"ש זה שהפריש שלא כהוגן, דאינו יכול להתודות עליו משום דהיתה הפרשתו שלא כהוגן, אך אם הי' לו מע"ש אחר, יכול להתודות, ויתפרש דיבורו על המע"ש הראוי להתודות עליו, - אך החזו"א בדמאי סימן ב' סוסק"ד הוכיח מד' הר"ש בפ"ק דדמאי מ"ד דהא דאינו מתודה בכה"ג הוא אף אם יש לו כרי אחר שהפריש כדין, עיי"ש.

ב] ההון עשיר שם כתב דדוקא כשהקדים מע"ש לראשון אינו יכול להתודות, לפי שהוידוי נתקן על מע"ש, אך אם הקדים אחר משאר המתנות לחברתה, כגון מעש"ר לתרומה, יכול להתודות, משום דהוידוי הוא על המע"ש, וכל שהפריש המע"ש שעליו אנו מתודים בזמנו, יכול להתודות עליו, ועד"ז כתב המשנ"ר, - ועיי"ש שכתב עוד דאף אם הקדים תרומה לביכורים יכול להתודות על ביכורים אלו, ומשום דבכה"ג שהקדים תרומה לביכורים, אין האיסור בהפרשת הביכורים, שהרי הביכורים קודמים לכולם, ואף אם הפריש התרומה קודם להם, לא נפטר מחיוב הפרשתם, אלא הוי האיסור בהפרשת התרומה,[[713]](#footnote-714) וע"כ יכול לומר על הביכורים ככל מצותך אשר צויתני, שהרי לא הקדימם לשום אחד מהמתנות שלא במצוות ד'.

אך בל' השו"ע בסימן של"א סקמ"ו מבו' דבכל המתנות שהפרישן שלא על הסדר אינו מתודה, וכן משמע קצת בל' הרמב"ם בפי"א ממע"ש הי"א, וכ"נ בפי' רבינו בחיי בפר' כי תבא כ"ו י"ג, וכ"ה מבו' בד' המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דתנן הכא אם הקדים מע"ש לראשון, ולא תני אם הקדים מעש"ר לתרומה, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ב' סק"ו וכן התורם, וכ"נ בדבריו שם סק"ה, ד"ה כללו של דבר, עיי"ש.[[714]](#footnote-715)

ג] **לא עברתי ממצותיך לא הפרשתי ממין על שאינו מינו,** הפנים יפות בפר' כי תבא כ"ו י"ג הק' דמה שייך לומר בזה לא עברתי, שהרי כשתורם ממין על שאינו מינו אינה תרומה כלל, ואין בזה עבירה דלא אהנו מעשיו כלל, ועד"ז הק' המנ"ח במצוה תר"ז, - אך החזו"א בדמאי סימן ב' סק"ד ד"ה איברא כתב דאם חזר והפריש קודם שאכל, אינו מעכב, דהפרשה ממין על שאינו מינו אינה עבירה בהפרשה, אלא באכילה, ולפ"ז הא דאינו מתודה בכה"ג הוא משום דאכל טבלים, ולא משום מה שתרם מין על שאינו מינו,[[715]](#footnote-716) וצ"ע.

ד] **ולא שכחתי מלברכך ומלהזכיר שמך עליו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בברכות מ' ב' ד"ה מלברכך כתב דלברכך היינו ברוך אקב"ו להפריש תרו"מ, וכ"כ הריבמ"צ והר"ש במשנתינו, אך המהר"י קורקוס בפט"ו מתרומות הכ"ב צידד דלא קאי על ברכת ההפרשה, אלא על ברכת אכילת מע"ש, וכמש"כ הרמב"ם שם דכל האוכל תרומה מברך אשר קדשנו בקדושתו של אהרן וצונו לאכול תרומה, וה"נ הוא באכילת מע"ש,[[716]](#footnote-717) ובפי' הרש"ס במשנתינו הק' ע"ז דהרי ברכת המצוות אינה אלא מדרבנן, והמהרש"א בח"א בברכות שם והתוי"ט במשנתינו כתבו דאף דאי"ז אלא מדרבנן, אסמכוה אהך קרא. - **ב** בד' הרמב"ן בסהמ"צ סוף שורש ח' מבו' דברכה זו חייבין בה מדאורייתא, עיי"ש,[[717]](#footnote-718) וזה כמש"כ הר"א מזרחי בפר' כי תבא כ"ו י"ג דאף דברכת המצוות אינה אלא מדרבנן, מ"מ מדאורייתא הוא מחויב לשבח ולברך בעת הפרשת המעשרות, וע"ז הוא מתודה דלא שכח מלשבח ולברך בעת הפרשה, ועד"ז כתב המהר"ל בגור ארי' שם,[[718]](#footnote-719) וכ"כ הצל"ח בברכות שם.[[719]](#footnote-720) - **ג** השטמ"ק בברכות שם כתב דקאי על ברכה אחרונה שהיא מדאורייתא,[[720]](#footnote-721) וכ"כ בפי' הרש"ס במשנתינו. - **ד** הצ"פ בספ"ב מתרומות כתב בדעת הרמב"ם דקאי על הברכה שמברך ההולך למוד גורנו, עיי"ש.

ה] בעיקר מש"כ הרמב"ן דמדאורייתא מברכין על הפרשת תרו"מ, צ"ע מסוגיית הגמ' בברכות ט"ו א' שאמרו דהא דחרש שתרם תרומתו תרומה אף דאינו יכול להשמיע לאזניו, הוא משום דברכה דרבנן ולא בברכה תליא מילתא, והתוס' הרא"ש שם כתב דמשמע דאם היו ברכות דאורייתא ל"ה תרומתו תרומה דהברכה מעכבת ההפרשה, (וכל הא דברכות אינם מעכבות הוא משום דהויין מדרבנן), ולד' הרמב"ן הרי אף דכל ברכת המצוות היא מדרבנן, מ"מ הרי חייב מדאורייתא לשבח ולהודעות בעת ההפרשה, וא"כ מ"ט אי"ז מעכב, - וכבר עמד בזה הגרע"א בברכות שם על מש"כ הצל"ח שם מ' ב' דמדאורייתא חייב להודות לד' בשעת הפרשת תרו"מ שזיכהו לעשות מצותו, דא"כ מ"ט אי"ז מעכב, ועיי"ש שכתב לישב, דכל הא דהיתה הברכה מעכבת אם היתה מדאורייתא, הוא בחיוב ברכת המצוות שהוא קודם ההפרשה, אך בשבח דלאחר קיום המצוה שזיכהו ד' לעשות מצוותיו, אינו מזיק לההרמה לומר כיון דאחר ההרמה לא עשה המוטל עליו יהי' למפרע ההרמה בטילה, ועיי"ש שפירש בזה למה שהביא רש"י שם להא דמברך על המצוות קודם לעשייתן.

ו] עוד יש להעיר בד' הרמב"ן, דמ"ט לא מצינו דבכל ספק טבל, אף דאין מברכין ברכת המצוות על ההפרשה, מ"מ יהא חייב לברך ולהודות על ההפרשה דהו"ל ספק דאורייתא, ומ"ש מכל ברכה דאורייתא דבספק אם בירך חוזר ומברך, וגם תיקשי בהא דאין מברכין על הפרשת דמאי, ודעת אביי בשבת כ"ג א' דהוא משום דספק דדבריהם ל"ב ברכה, ומ"ט לא יהא חייב לברך ולהודות על ההפרשה, וצ"ע.

ז] לדעת הסוברים דקאי על ברכת הפרשת תרו"מ, צידד המנ"ח במצוה תר"ז אות ט"ו דאם לא עשה כן ה"ז מעכב הוידוי, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ב' סק"ו ד"ה ונראה שאם שכח דאע"ג דברכות דרבנן, מ"מ עכשיו שתיקנוה חכמים כששכח אינו יכול לומר לא שכחתי, - אך התפא"י בהלכתא גבירתא כתב דכיון דברכות דרבנן ואין מעכבות, גם אם לא בירך יתודה, וכ"כ המשנ"ר.

ח] בעיקר הא דמתודה שלא שכח מלברך ברכת המצוות על הפרשת תרו"מ, צ"ב דהרי גם כשלא בירך קיים את מצות ההפרשה, אלא שעבר על איסור ולא בירך, ומה ענין זה לוידוי מעשר,[[721]](#footnote-722) ולד' הרמב"ן ודעימי' דהוא דין מדאורייתא לברך ולהודות על ההפרשה, יש מקום לדון דהוא מדיני ההפרשה, וע"כ הוי זה בכלל הוידוי.[[722]](#footnote-723)

וכבר הוכיחו מזה רבים מזה, דחיוב ברכה אינו חיוב בפנ"ע, אלא הוא מכלל המצוה עצמה, שיש לעשותה בברכה, וי"ל דהוא כמש"כ הריטב"א בפסחים ז' ב' דתיקנו שיברך קודם המצוה כדי שיכוין, וכל שלא בירך על ההפרשה, הוי זה גריעותא בקיום מצות ההפרשה.

ועיקר הך מילתא דחיוב ברכה הוא מדין המצוה עצמה שיש לעשות בברכה, כבר עמדו דיש ללמוד כן ממה שאמרו בברכות ט"ו א' דהא דאם תרם ולא בירך תרומתו תרומה הוא משום דברכות דרבנן, וכתב התוס' הרא"ש שם דמשמע דאם היו ברכות דאורייתא היו מעכבות ההפרשה,[[723]](#footnote-724) - וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' בב"ק צ"א ב' ד"ה וחייבו והרשב"א שם דהחוטף מצוה מחבירו אין משלם כ' זהובים, על המצוה ועל הברכה, דמצוה וברכה הכל אחד, והרא"ה בחולין כתב דהוא משום דמצוה משום ברכה היא, ובתשו' מכתם לדוד יו"ד סימן מ"ב ד"ה ברם הוסיף לפרש דהוא משום דאין ברכת המצוה מצוה באפי נפשה, אלא כחלק מחלקי המצוה חשיבא, וכתב לדמותו למש"כ הרמב"ם בסהמ"צ דאין למנות חלקי המצוה למצוה בפנ"ע, (ולהא דאם חטף ד' מינים מחבירו אינו חייב לו אלא י' זהובים), - וכ"ה מבו' גם מהא דתנן בתרומות פ"א מ"ו דאלם לא יתרום משום דאינו יכול לברך, ולא אמרינן דיהא מותר לתרום בלא ברכה, כיון דהוא אנוס וא"א לו לברך, ולא גרע מדינא דהמרדכי דבשבת מותר ללבוש טלית בלא ציצית, ובע"כ דכל שתורם בלא ברכה הו"ל גריעותא בהתרומה, וע"כ יש לו ליתן לאחר לתרום.[[724]](#footnote-725)

1. לא נתפרש לן דמ"ט הוצרכנו לק"ו מתרומה, והרי ליכא קרא בתרומה דמותר למכרה, ובע"כ דהא דמותר למכרה אף דכתיב בה קדש, הוא משום דמפרשינן דהא דכתיב בה קדש היינו דהיא קדושה למצותה, אך אין דינה כקדשים, וע"כ מותר למכרה, וא"כ ה"נ הדין נותן במע"ש דמותר למכרו, אף דכתיב בי' קדש, - ואם באנו לדון דמ"מ כיון דכתיב במע"ש קדש אסור למכרו, א"כ ה"נ הי' בדין דיהא אסור למכור תרומה דג"כ כתיב בה קדש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שכתב די"ל דהא דמייתי להך קרא דמיני' ילפינן להא דמע"ש ממון גבוה הוא, אך הוא דלא כמסקנת הבבלי בקידושין נ"ג ב' דילפינן לה מדכתיב לד' הוא בהוייתו יהא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף דד"ז נלמד ממה שמצינו בד' הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"ח דמבו' בדבריו דמותר ליתן מע"ש במתנה, אף דכתב שם הי"ז דמע"ש ממון גבוה הוא ואינו נקנה במתנה, והיינו כמש"כ המהר"י קורקוס שם דאף דאינו נקנה במתנה, מ"מ לא נאסר ליתנו במתנה, דלא אסרו אלא מכר ולא מתנה, אלא שאינו נקנה והו"ל כאילו לא נתנו, וכ"כ האו"ש שם, וא"כ הרי דלהא דאין מוכרין אותו, לא סגי בהא דממון גבוה הוא ואינו במכירה, דהרי מכח הא דממון גבוה הוא גם אינו במתנה, ואפ"ה מותר ליתנו במתנה, ובעינן להא דכתיב בי' קדש. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך לא נתברר לי ד"ז, דהתוס' הרשב"א שם כתב ע"ז דלי נראה דלא אסרו מכירה אלא משום ביזוי מצוה, כדתנן בריש מס' מע"ש שאין מוכרין אותו ואין ממשכנין אותו ואין מחליפין אותו נראה הכל טעם אחד, - ומשמעות דבריו דלדעת רש"י ור"י מתפרש דינא דהכא בע"א, ואי"ז חד דינא עם הא דאין ממשכנין אותו, והיינו דלרש"י הא דאין מוכרין אותו הוא משום דכתיב וכי ירבה ממך הדרך ונתתה בכסף, ולדעת התוס' הוא גזירה מכירה אטו פדי', והרי דשפיר יש לפרש למשנתינו דהא דאין מוכרין אותו הוא בירושלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובתוס' ר"י מפאריש בע"ז שם הביא כן בשם ר"י שכתב דמדרבנן אסרו כל עניני סחורה, והביא להא דתנן הכא דאין ממשכנין אותו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף, דהקו' אינה רק מד' הרע"ב והראשונים במשנתינו, אלא מד' הירושלמי דתלינן לה בפלוגתא דר"מ ור' יהודה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וצ"ל לפ"ז, דאף דלאו דידי' הוא ולא מצי חייל המשכון, מ"מ הי' ביד שליח בי"ד למשכנו בזה, דכיון דיש לו בו זכות אכילה, מצי שליח בי"ד ליתנו להמלוה לעכבו בידו בתורת משכון, ואך דנאסר עליו למשכנו משום דכתיב בי' ברכה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובפי' הרש"ס כתב דהא דאין מחליפין אותו הוא משום דמיחזי כסחורה, ובהמשך דבריו כתב דאיסורא דסחורה הוא משום דמע"ש לא ניתן אלא לאכילה ושתי' ולא לסחורה, אך בהא דאין מחליפין אותו פירש בתו"ד דהוא משום דבזיון הוא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובמאורות הגר"א כתב דלא איירי בדרך חילול דבכה"ג בלא"ה אין מחללין, והיינו דמשמעות מתניתין היא דהוא דין איסור להחליף פירות מע"ש בפירות, וכשעושה כן דרך חילול לא חייל החילול כלל, ול"ב לאיסור זה, וגם לכאו' בכה"ג ליכא לאיסור זה. [↑](#footnote-ref-10)
10. והיינו דכל הא דפרכינן דמ"ט אין שוקלין, הוא משום דהוי זה לצורך מצוה, וזהו דמשני דשמא לא יכוין וכו' ולא יהא זה לצורך מצוה, ואסור לשקול כנגד המע"ש שלא לצורך מצוה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש שכתב דמשמעות ל' הרמב"ם הוא דגריס התם שמא יכוין משקלותיו, וכ"ה להדיא בד' המאירי בשבת שם, אך כתב דיש לישב דבריו גם להגירסא דשמא לא יכוין משקלותיו, ועי' גם בלח"מ בפ"ד מחנוכה ה"ט שכתב לדון בזה, - ובפי' הרמב"ם לשבת שם גריס שמא יכוין משקלותיו ומפיק להו לחולין, ופירש קצת בע"א ממש"כ בחיבורו, אך בפי' ר"ה גאון בשבת שם שנד' באוצה"ג שם גריס שמא לא יכוין משקלותיו, ופירש לזה ע"ד פי' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-12)
12. והדרך אמונה שם הביא מפי' ר"ה גאון בשבת שם שנד' באוצה"ג שם, שפירש דאסרו בדינרים של מע"ש לשקול כנגדן, שמא יש בהן חיסרון, ואי שקיל כנגדן דינרין אחרים לחלל על ידן מע"ש אחר, מפיק לחולין תבואת מע"ש, והרי לא שקיל דמים כנגדן שהרי יש בהן חיסרון במשקלותיו, עכ"ל, והרי דגם במעות של מע"ש חיישינן שיהא בהן חיסרון ולא יכוין משקלותיו, - והמרכה"מ בפ"ד מחנוכה ה"ט הביא למש"כ הרמב"ם בפ"ח מגניבה ה"ד, דאין עושין משקולת של ברזל ועופרת ושאר מתכת מפני שמעלין חלודה ומתחסרין. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להוסיף, דהרמב"ם שם הי"ט כתב, ז"ל, מע"ש אין שוקלין כנגדו אפי' דינרי זהב, ואפילו לחלל עליהם מע"ש אחר, גזירה שמא יכוין ממנו משקלות וכו', עכ"ל, והנה מש"כ בתחילת דבריו דאין שוקלין כנגדו אפי' דינרי זהב, הרי אי"ז משום החשש דשמא יכוין ממנו משקלות וכו', אלא משום ביזוי מצוה, דכיון דאינו שוקל כדי לחלל עליו מע"ש, ליכא בזה לה"ט דשמא יכוין ממנו משקלות, ורק כששוקל כנגדו כדי לחלל מע"ש אחר דלי"ב משום ביזוי מצוה, הוא דהוי הטעם משום דשמא יכוין ממנו משקלות, וזהו גם מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו דהא ויש דאין שוקלין כנגדו הוא משום דהוי זה בזיון קדשים שעושה אותו משקולת, והיינו משום דבכה"ג דשוקל כנגדו שלא לצורך חילול מע"ש הוי האיסור משום בזיון קדשים, ונמצא דנכללו בד' הרמב"ם ב' דינים, חדא, דאין שוקלין כנגדו משום ביזוי מצוה, ועוד דאין שוקלין כנגדו כדי לחלל מע"ש אחר מגזירה דשמא יכוין משקלות, וא"כ שפיר י"ל דמש"כ הרמב"ם בה"כ וכן מעות מע"ש אין שוקלין כנגדן, קאי על דינא קמא דאין שוקלין כנגד המע"ש כשאי"ז כדי לחלל מע"ש אחר, דה"ז אסור משום ביזוי מצוה. [↑](#footnote-ref-14)
14. וזה ניחא לטעמי' דס"ל דלא אסרו אלא בפירות ולא במעות, דלמש"כ המהר"י קורקוס דאסרו אף במעות מע"ש גזירה אטו פירות, בע"כ דהוא דין מסוים בפירות מע"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. ויש לסייע לזה ממה שכלל הרמב"ם בהלכה אחת להא דאין שוקלין כנגדו אפי' דינרי זהב, ולהא דאין שוקלין כנגדו כדי לחלל עליו מע"ש אחר, אשר בפשוטו ב' דינים נינהו דלא שייכי זל"ז, וכמש"נ בהערה י"א, אך למש"נ חד דינא הוא, דאין שוקלין כנגדו אפי' דינרי זהב משום בזיון קדשים, ואף כששוקל כנגדו כדי לחלל מע"ש לא התירו לזה, מגזירה שמא יכוין ממנו משקלות, וע"כ אף בכה"ג אסרו משום בזיון קדשים. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיי"ש שכתב דכיון דמע"ש לא ניתן אלא לאכילה ושתי' וסיכה, ודאי דהוא אסור בכל הנאות, - אך לכאו' י"ל דלא נאסר מכח זה אלא בהנאה של כילוי, אך הנאה שאינה של כילוי מותרת. [↑](#footnote-ref-17)
17. והמנ"ח במצוה תמ"ב נסתפק אם מע"ש בגבולין אסור בהנאה, דכל מקום שנא' לא תאכל איסוה"נ במשמע. [↑](#footnote-ref-18)
18. ומשמע דלא הוצרכו לרבותא זו, אלא בהא דאין מחליפין אותו, אך בשאר דיני דמתניתין לא הוצרך להשמיענו לזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובהגה' בית שאול במשנתינו כתב דהוא משום דהמזמין את חבירו לאכול לא זכה עד שיאכל, וכמש"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סימן ק"נ, וע"כ אי"ז מתנה גמורה, ובהגה' שער הציונים פירש בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. וכן נקט המהר"י קורקוס שם הי"ז בדעתו דמותר ליתן מע"ש במתנה, ואף דאינו נקנה במתנה, משום דממון גבוה הוא, מ"מ מותר ליתנו במתנה ולי"ב איסורא, וכ"כ האו"ש שם והתורת זרעים במשנתינו בדעתו.

    אך הרדב"ז שם כתב בדעתו דאין מע"ש ניתן במתנה, משום דקי"ל דמתנה כמכר, וכ"כ החזון נחום במשנתינו, והחס"ד בפ"א ה"ב, ובס' משכנות הרועים אות מתנה סימן רצ"ד, והרש"ש שם הי"ח ובפסחים ז' א', והתוס' אנשי שם במשנתינו, - והחס"ד שם תמה ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם הי"ח דאומר לחבירו הא לך יין וכו' והרי דמותר ליתנו במתנה, ונדחק לפרש דאיירי כשאינו נותן לו היין כלל, עיי"ש, וכן הק' הרש"ש והתוס' אנשי שם. [↑](#footnote-ref-21)
21. והנה אמנם המה"פ כתב לפרש לד' הירושלמי בע"א, עיי"ש, ולפי פירושו אתיא ההיא דנותנין זל"ז מתנת חנם אף כמ"ד דמתנה כמכר, וי"ל כן גם בד' הרמב"ם, וי"ל עוד לגירסת הגר"א בשנו"א בד' הירושלמי, דלפ"ז לא אמרו כלל בירושלמי דלמ"ד דמתנה כמכר מתפרשת מתניתין במזמינו אצלו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. ולפ"ז י"ל קצת מש"כ הראב"ד דלענין בתי ערי חומה לרבנן מתנה אינה כמכר, אשר צע"ג דלהדיא אמרו בערכין ל"א ב' דלרבנן מתנה הוי כמכר, ולהנ"ל י"ל דמכוון הראב"ד דחזינן התם דבלא קרא לא אמרינן בבתי ערי חומה דמתנה כמכר, וה"נ לשאר מילי ל"ה מתנה כמכר. [↑](#footnote-ref-23)
23. וזהו הא דאמר ר"ה ברי' דרב יהושע בערכין ל"א ב' דר"מ דס"ל לענין יובל דמתנה אינה כמכר, ה"נ לענין בתי ערי חומה אינה כמכר, וליכא למימר דשאני התם דרבי רחמנא לצמיתות, שהרי גם גבי יובל כתיב תשובו לרבות את המתנה ור"מ לא מרבי, - והיינו דטעם הא דר"מ לא מרבי מתנה מקרא, אי"ז משום דלא ס"ל דניתן הך קרא לדרוש מיני' הכי, דא"כ הרי שפיר י"ל דאף דפליג אדרשא דתשובו לרבות את המתנה, מ"מ מודה לדרשא לצמיתות לרבות את המתנה, אלא הוא משום דס"ל דמתנה אינה כמכר, ואין לרבותה מקרא, וע"כ כ"ה דס"ל דלענין יובל אין לרבות מתנה, ה"נ לענין בתי ערי חומה אין לרבות מתנה. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועד"ז מתפרש גם מה שאמרו בירושלמי במעשרות פ"ב ה"א דדין קביעות למעשר במתנה תליא בהפלוגתא אם מתנה כמכר, דהתם ג"כ הרי לא נתפרש בקרא דמכר קובע, אלא דסברא הוא, והיינו או משום דהחשיבו בכך כגמר מלאכה, וכמש"כ בפירש"י בכ"ד, או משום דה"ז חושב לאכילתו כאכילת קבע, וכמש"כ הרמב"ן בב"מ פ"ח א', (ונתבאר במעשרות פ"ב מ"ה אות ג'), וע"כ תליא בהפלוגתא אם מעשה נתינת מתנה הויא כמעשה מכירה. [↑](#footnote-ref-25)
25. ואמנם לא כתב הרמב"ם שם דאסור ליתנו במתנה, אלא דאינו נקנה במתנה, והמהר"י קורקוס שם פירש דלעולם ליכא איסורא ליתנו במתנה, אלא דלא חיילא המתנה משום דממון גבוה הוא, וכ"כ האו"ש שם והתורת זרעים במשנתינו, אך הרדב"ז שם ועוד מן האחרונים נקטו לא כן, ונתבאר לעיל אות כ' בהערה. [↑](#footnote-ref-26)
26. ועיי"ש שכתב דאפשר דגם במכירה עצמה אפשר לדרוש בהוייתן יהיו, דהיינו ביד מי שהם. [↑](#footnote-ref-27)
27. והתורת זרעים במשנתינו כתב דהא דהכא לא לקי, הוא משום דלא כתיב בקרא לא ימכור, אלא כתיב לא ימכר, ומזה נלמד דעיקר הלאו אינו על מעשה המכירה אלא על חלות המכירה, וכיון דל"מ מכירתו, א"כ לא עבר כלל אמימרא דרחמנא, וע"כ אינו לוקה. [↑](#footnote-ref-28)
28. וכבר כתב עד"ז הקהלת יעקב במערכת הפ' סימן רס"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-29)
29. וגם למש"כ בכ' הגרי"ז בזבחים ע"ה ב' ובערכין ד' ב' בשם הגר"ח דהא דהמוכר עולתו ושלמיו לא עשה כלום, הוא גם לגבי הבשר, דכיון דל"מ למכור את הכפרה ל"מ למכור אף את הבשר, דא"א לחלקן זמ"ז, לכאו' ל"ש כן במעשר בהמה, דהמתכפר הוא מי שהוא בעליו, ואם היתה מועלת מכירתו, הי' הלוקח מתכפר בו, וכמש"כ כן הגרי"ז שם במכירת בכור.

    והנה אמנם בעיקר הדברים י"ל, לפ"מ שאמרו בב"ק י"ג א' לכמה תנאי דאף דקק"ל הוו ממון בעלים מ"מ מעשר בהמה ל"ה ממון בעלים מדכתיב לא יגאל, וכיון דאינו ממון בעלים לא חיילא המכירה, ועי' בחזו"א בכורות כ"ב סק"ג ד"ה ולענין מכירת מעשר וד"ה ואמנם בר"מ, - אך ד"ז תליא בפלוגתת קמאי, אם מה שאמרו התם דמעשר בהמה ל"ה ממון בעלים, הוא בדעת ריה"ג גופי', כאשר כ"ה בפירש"י בב"ק שם (סוד"ה מתנות כהונה) דבן עזאי מפרש מילתי' דריה"ג, וכ"כ השטמ"ק שם בשם המהר"י כ"ץ, או דלריה"ג גופי' אף מעשר בהמה הוי ממון בעלים, כאשר כ"ה בחי' הראב"ד בב"ק שם, וכ"כ בפירש"י בתמורה ח' א' (ד"ה לרבות), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-30)
30. והר"ש הביא למה שאמרו שם דמה"ט הוא דמעשר בהמה של יתומים שנשחט במומו מותר למכרו, דלא גזרו עליו מפני השבת אבידה, ומה"ט נמי בכל מעשר בהמה שנשחט במומו מבליעו בעורו בחלבו בגידו ובקרניו, דלא גזרו שלא למכרו שחוט אלא בדבר הנישום מחיים. [↑](#footnote-ref-31)
31. אך הנה בירושלמי אמרו דמעשר בהמה לא חלקה התורה בין חי בין שחוט בין תמים ובין בע"מ, ומשמע להדיא דאף הא דאינו נמכר בע"מ שחוט הוא מדאורייתא, וכ"כ בפי' הרש"ס במשנתינו דכ"ה דעת הירושלמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
32. אך הכס"מ שם ה"ו כתב דמדאורייתא לא מיתסרא מכירתו אלא תמים חי דומיא דתמורה, וזה צ"ב, דהרי אף בע"מ עושה תמורה, וא"כ אדרבה כיון דמדמינן לה לתמורה הדין נותן דאסור למכרו אף כשהוא בע"מ, וכמש"כ המהר"י קורקוס, וכבר תמה בזה האבנ"ז באהע"ז סימן תמ"ט סק"ל. [↑](#footnote-ref-33)
33. ובפי' הריבמ"צ פירש להא דמרבינן דמקדשין את האשה מהא דכתיב בהו ברכה, דהיינו דאע"ג דלא חזו לאכילה חשיבי משום ברכה ומקדשין בהן את האשה, ושמא מכוון דבריו לפרש להא דמפרשינן להא דכתיב בהו ברכה על הגידים וכו' ולא על הבשר, דהוא משום דהגידין וכו' דלא חזו לאכילה, בע"כ דהא דכתיב בהו ברכה, הוא להא דמקדשין בהן את האשה. [↑](#footnote-ref-34)
34. והעירו דהירושלמי לטעמי' אזיל דמשמעות דבריו דאיסור המכירה בשחוט הוא מדאורייתא, ולפ"ז בע"כ דהא דמקדשין בגידים וכו' הוא משום דעיקר איסור מכירה לא נאמר אלא בבשר ולא בגידים וכו', - אך לדעת הבבלי דאיסור המכירה בשחוט אינו אלא מדרבנן, הרי דהא דתניא דמקדשין בגידים וכו' הוא משום דבשחוט לא גזרו אלא בדבר הנישום מחיים, אך איסור המכירה בחי הוא אף בגידים וכו'. [↑](#footnote-ref-35)
35. ובפי' הרש"ס במשנתינו כתב דהא דבזמן הבית אינו נמכר תמים חי, היינו דכיון דחזי להקרבה לאו אורח ארעא לעשות סחורה בדבר הקרב לגבי מזבח, ולפ"ז מתפרש הא דבזה"ז הוא נמכר תמים חי, אך בעיקר דבריו צ"ב, דבסוגיית הגמ' בב"ק שם מב'ו דהא דבזמן הבית אינו נמכר תמים חי, הוא משום דמתנו"כ משלחן גבוה קזכו, ולא משום דלאו אורח ארעא לעשות בזה סחורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך בחי' הגר"נ בב"ק שם אות ת"ס כתב להוכיח מסוגיית הגמ' בתמורה דהא דמחיים לית לי' זכי' לכהן בגוי', לאו היינו משום דמחיים הו"ל ממון גבוה, אלא היינו דכל שהוא עומד להקרבה ליכא להכהנים שום זכות מחיים, וכל זכייתם באכילה חלה רק לאחר שחיטה, וזהו שאמרו בתמורה שם דלדידי' אף אין הכהן יכול לעשותו תמורה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-37)
37. ופריך מינה רבא לרב נחמן דמפרש למשנתינו בבכור בזה"ז, דבזה"ז הרי ליכא תם שחוט, ומשני דלעולם איירי בזה"ז, והא דקתני תמים חי, לא אתי למעוטי דאין מוכרין אותו תם שחוט, דזה פשיטא דתם שחוט הוא קדשים בחוץ ואסור בהנאה, אלא היא גופה אתא לאשמועינן דמוכרין אותו תמים חי, וכ"ה בפירש"י בב"ק י"ב ב' (ד"ה תם חי) דהא דאין מוכרין אותו תם שחוט, הוא משום דאסור בהנאה דקדשים השחוטין בחוץ הוא. [↑](#footnote-ref-38)
38. אך בשנויא בתרא דלעולם ס"ל לר"י בן פזי דאין מוכרין אותו תם שחוט, והא דאמר דמ"ד דהמקדש בחלקו מקודשת יליף לה מבכור, היינו כשהוא מקדש מחיים ובחלקו הראוי ליפול לו לאחר שחיטה, - ובס' ניר תמה בזה, דכיון דלאחר שחיטה ל"ה ממונו, מה מהני שמקדש בחלקו שיפול לו לאחר שחיטה, כיון דמקנה לה דבר שלא יהא שלו לעולם, ובבכור דמוכין אותו תם חי, היינו דיש לו טוה"נ כשיפול בו מום יאכלנו במומו, וזה ל"ש בשאר קדשים דבעו פדיון, ועיי"ש מש"כ בזה, - ובפי' הרש"ס כתב דהא דכשאמר לה כשהיא חי מקודשת, הוא במיגו דאי בעי יהיב לי' כולי' ותמתין שיומם, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-39)
39. אך בפי' הריבמ"צ כתב דריב"ל דאמר דחי אין שחוט לא יליף לה מדכתיב ובשרם יהי' לך, משמע לך ולא לקדש בו את האשה. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועיי"ש שכתב לפרש בזה לדעת ר"נ דבכור בזמן הבית לית לי' לכהן זכי' בגוי', דהוא משום דס"ל דבכור שחוט אינו ממון כהן וזכות הכהנים בו היא משלחן גבוה, וכדעת ריב"ל בירושלמי, וס"ל דמכח זה הוא דגם מחיים אין מוכרין אותו, ודלא כדעת ריב"ל דמחיים דל"ה זכייתו משלחן גבוה הוי ממון בעלים ויכול למכרו, והיינו משום דחלות הדין שיש לו שהוא לכהנים לאחר שחיטה משלחן גבוה, מפקיע ממנו לזכותו גם מחיים שאינו יכול למוכרו, וע"כ אף דמכח עיקר דין החפצא של בכור חי ודין מתנו"כ שלו הי' הדין נותן שהוא ממון כהן כמו בע"מ ויכול למכרו, מ"מ כיון דיש בו חלות הקרבה וזכי' להכהנים משלחן גבוה לאחר שחיטה, ה"ז מפקיע ממנו עכשיו דין ממון וזכי,', וע"כ כ"ז הוא בבכור בזמן הבית, אבל בכור בזה"ז שאינו עומד להקרבה, שפיר זכייתו קיימת ויכול למכרו, כיון דאין כאן לתא דהקרבה שתפקיע ממנו זכותו. [↑](#footnote-ref-41)
41. ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דכיון בהך קרא דיהי' לך נכלל גם דין מתנו"כ של בכור חי וגם דין בכור בע"מ, א"כ פירושו של יהי' לך הוא לכל צרכיך, ומדאיכלל בזה גם אחר שחיטה, נתרבה בזה אף בכור שחוט שהוא ממונו לכל דבר. [↑](#footnote-ref-42)
42. ועיי"ש שהביא דכ"ה מבו' להדיא בירושלמי דמייתי להא דתנן דהמקדש בחלקו מקד"ק ובקק"ל אינה מקודשת, ואמר ר"י בן פזי ר' יהודה יליף כל הקדשים מבכור, מה בכור מקדשין בו את האשה אף כל הקדשים מקדשין בהן את האשה, ור"מ יליף כל הקדשים ממעשר בהמה מה מעשר בהמה אין מקדשין בו את האשה אף כל הקדשים אין מקדשין בהן וכו', ולהדיא דדעת ר"י בן פזי דבהא דהמקדש בחלקו אינה מקודשת חלוק דין בכור מדין שאר קדשים, דבכל הקדשים אינה מקודשת ובבכור מקודשת, וילפינן לה מקרא דיהי' לך אפי' לאחר שחיטה, דגזה"כ הוא בבכור דגם לאחר שחיטה ממונו הוא. [↑](#footnote-ref-43)
43. והביאו דהגרי"ז שאל כן לזקינו הגר"ר שפירא, והשיב לו דאף דודאי דא"א למכרו תם שחוט משום דמשלחן גבוה קזכו, מ"מ הוצרך רש"י לה"ט דבזיון קדשים, משום דמשמעות לישנא דמתניתין דתם אסור למכרו שחוט, דומיא דהא דתני במעשר בהמה דאין מוכרין אותו, דהיינו דאסור למכרו, ואם משום טעמא דמשלחן גבוה קזכו, ל"ה איסור במכירתו, אלא דאין מכירתו מועלת, וזהו שהוצרך רש"י לטעמא דבזיון קדשים, דמכח זה אסור למכרו שחוט. [↑](#footnote-ref-44)
44. ועיי"ש שהק' לפ"ז, דמאי פריך רבא לר"נ ממשנתינו דקתני חי, חי אין שחוט לא, ואי בזה"ז מי איכא תם שחוט, הרי כ"ה דרבא גופי' ס"ל דאין מוכרין תם שחוט משום דהוי בזיון, דילמא גם ר"נ ס"ל כן, וזהו דקתני דמוכרין תם חי, דהיינו דלא משכחת מכירה רק בחי דמשכחת בזה"ז, אבל שחוט אין מוכרין בשום פעם, ואשמועינן דגם בזמן הבית אינו יכול למכור, אף דאחר הקטרה זכה הכהן, משום בזיון, - והרש"ש כתב, דמלישנא דר"נ שם לאשמועינן דבזה"ז נמי מוכרין אותו וכו', משמע דבזמן המקדש ג"כ יש היתר מכירה, והיינו בשחוט, וזהו דמשני ר"נ, דאי תנא תמים לחוד, הו"ל דמיירי דוקא בזמן המקדש ובשחוט, ולהכי תני ג"כ חי, לאשמועינן דיש היתר אף בחי ובזה"ז. [↑](#footnote-ref-45)
45. ובהמשך דבריו כתב דגם למה שאמרו בב"ק שם דהא דבכור מחיים הוי ממון גבוה הוא משום דמשלחן גבוה קזכו, ג"כ הוי הדין דמחיים והדין דמאחר שחיטה ב' דינים נפרדים הם, דהדין דאחר שחיטה הוא בכל הקרבטת, ויסודו הוא דין חפצא דקדש של קרבנות אין לבעלים בהן דין ממון, והא דל"ה ממונו מחיים הוא רק בבכור מדיני זכית מתנות כהונה של בכור תם. [↑](#footnote-ref-46)
46. וכמו שמצינו לדעת ר' יהודה דהמקדש בחלקו מקודשת ויליף לה מקרא דלך לכך צרכיך, והרי דאף דודאי דגם לדידי' הוי זכייתו משלחן גבוה, מ"מ כיון דהתורה זיכתה אותם לו לכל צרכיו נעשה ממונו בזכי' זו שזוכה משלחן גבוה, וכ"כ התוס' בזבחים מ"ד ב' בדעת רש"י, דאף דגזל הגר משלחן גבוה קזכי, מ"מ ילפינן מקרא דהוי ממונו לקדש בו את האשה. [↑](#footnote-ref-47)
47. והר"ש והרא"ש במשנתינו הק' על פי' ר"ת מהא דתנן הכא אסימון ומטבע שאינו יוצא, ומפרשינן בירושלמי דמטבע שאינו יוצא הוא מטבע של מלכים הראשונים שאינו יוצא עכשיו בהוצאה, ולפי' ר"ת נמצא דאסימון היינו מטבע שאינו יוצא, אך למש"כ התוס' לדעת ר"ת דאסימון יוצא בהוצאה בדוחק, ניחא. [↑](#footnote-ref-48)
48. והתוס' בב"מ שם והר"ש במשנתינו כתבו לדעתו דהא דאין מחללין עליו מע"ש הוא משום דילפינן מקרא דוצרת הכסף בידך דבעינן שיהא עליו צורה חשובה שמחמת צורתו יוצא בהוצאה. [↑](#footnote-ref-49)
49. ולפ"ז ניחא הא דתני במתניתין אסימון ומטבע שאינו יוצא בתרתי, דאסימון אינו יוצא משום שנשברה או נסדקה צורתו, ומטבע שאינו יוצא יש עליו צורה מעליא, אלא שאינה יוצאה בזה"ז, - ומאידך אסימון עדיף דאין המלך ובני המדינה מקפידין בהוצאתו שהרי הוא מטבע שלהן ואינו פסול, ומטבע שאינו יוצא הוא מטבע של מלכים הראשונים שנפסל. [↑](#footnote-ref-50)
50. והתוס' שם כתבו דלדעת ר"ע הא דבעי קרא לרבות כסף שיש עליו צורה היוצא בצורה, אף דזהו עיקר כסף, היינו כשאינו יוצא בהוצאה לגמרי, - והתוס' הרא"ש שם מ"ז ב' כתב דבעינן קרא לרבות פרוטות ודינר זהב, דאע"ג דבכל התורה שו"כ ככסף, הכא הוה ס"ד דדוקא כסף דחריף טפי, משום דבעינן מטבע חריף היוצא בהוצאה, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות בב"מ שם בדרך בתרא, ובדרך קמא כתב דל"ג בדברי ר"ע "לרבות". [↑](#footnote-ref-51)
51. והי' מקום לפרש בזה בע"א, אך אי"ז מתישב בל' הראשונים, דהגם דמקרא דוצרת הכסף בידך נתרבה דמשום דין חילול מע"ש ל"ב שיהא עליו צורה כלל, מ"מ כיון דבעינן מטבע, וכמש"כ התוס' הרא"ש שם בדעת רש"י דילפינן מדכתיב ונתת הכסף בידך דבעינן מטבע, ע"כ א"א לחלל במעות הניתנות לסימן שאין עליהן צורה כלל ואין עליהן תורת מטבע, ואף לשאר דינים אין עליהן תורת מטבע, ומשא"כ באסימון דיש עליו צורה ויש עליו תורת מטבע, הרי דהגם דאין צורה זו חשובה לחשבו כדבר שיש בו צורה, מ"מ מחללין עליו מע"ש, דלדין חילול מע"ש ל"ב דבר שיש בו צורה. [↑](#footnote-ref-52)
52. והתוס' בשבת שם כתבו דלפירש"י התם ניחא, דמפרש דמה שאמרו דליעביד פולסא, היינו חתיכה של עץ ויצור עלי' צורה, והיינו דליעביד פולסא בלא צורה ויצור עליו הצורה, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א שם בדעתו, - והתוס' בב"מ שם כתבו לישב, דכל דבר שאינו כתיקנו קרי אסימון, או שאין בו צורה או שיש בו צורה שאינה חשובה. [↑](#footnote-ref-53)
53. וכתב לפ"ז דאין מחללין מע"ש על שטרות נייר שאין שויין אלא מצד גזירת המלך, ולפ"ז גם אין לחלל מע"ש על מטבעות מתכת שבזמנינו דאין להן שווי עצמי, - אך בתשו' חת"ס יו"ד סימן קל"ד כתב בפשיטות דפודין מע"ש על שטרות נייר ועדיף מאסימון, עיי"ש, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ג' סקי"ב דמחללין על מטבעות שבזה"ז אף דאין להן שיווי עצמי, דמ"מ כיון שיש בהן שיווי משום שהן מטבע שפיר חשיב שיווי, ואם הוה בעינן מטבע שיש בו שיווי להיתוך, א"כ אין לחשוב גם במטבע של כסף אלא שיווי הכסף להיתוך, וגם בזמן הגמ' הי' שיווי המטבע יותר ממה שיש בו שיווי כסף להיתוך, וכתב דלפ"ז פודין מן הדין אף במטבע של נייר, אך כתב דאין עושין מעשה במה שלא שמענו מרבותינו, ואפשר דלא ליתי לזלזולי בפדיונו אין לעשות כן. [↑](#footnote-ref-54)
54. והדרך אמונה בצה"ל פ"ד ממע"ש סקצ"ד פירש בד' הר"ש דמטבע של עץ הוא בכלל אסימון ואין מחללין עליו, אך כתב דהיינו כשאינו יוצא בהוצאה, אך כל שהוא יוצא בהוצאה, כמטבעות ושטרות שבזמנינו מחללין עליו. [↑](#footnote-ref-55)
55. ואמנם נחלקו בטעם הא דתניא התם דאין מחללין מע"ש על מעות של כאן והן בבבל, דבפירש"י שם כתב דהוא משום דאינם יוצאות מיד במקום שהם שם ובעינן מצוי בידך וליכא, והיינו דכיון דבעינן כסף צורה שהוא כסף היוצא, הרי דכל דאינו יוצא אלא במקום אחר, לא חשיב כמצוי בידך, אך בד' הראב"ד והרשב"א שם נראה דהוא משום דבמקום זה לא חשבינן לה כלל ככסף צורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-56)
56. ונמצא לפ"ד התוס' הרא"ש דמהא דלכו"ע אין פודין על מעות הניתנות בבית המרחץ, יש ללמוד דאיכא דין בפנ"ע דבעינן מטבע היוצא מדכתיב ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך, וכמש"כ הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-57)
57. ואמנם לדעת הסוברים דאסימון יוצא ע"י הדחק, או דהוא יוצא כפי שווי הנסכא, י"ל דאף לר' דוסא דמחללין על אסימון אין מחללין על מטבע שאינו יוצא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
58. והמקד"ד בסימן נ"ח סק"ג ד"ה ביו"ד כתב לפרש טעם הא דבזה"ז מחללין על מטבע שאינו יוצא, דהוא לפמש"כ הרמב"ם דהא דאין מחללין על מטבע שאינו יוצא הוא מדכתיב ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך וגו' עד שיהא ראוי להוצאה, וזה לא שייך בזה"ז, דבזה"ז אם קנה פירות במעות מע"ש לא קנה מעשר, וכמו שאמרו בירושלמי בפירקין ה"ג, ולפ"ז לא קיימי ד' השו"ע על אסימון, אלא על מטבע שאינו יוצא, והדרך אמונה שם כתב לדון כן מטעם אחר, ועמש"כ המנחת שלמה בח"א סימן ע"א אות כ"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. וצ"ע דא"כ מ"ט קתני שהם בקסטרא או בהר המלך, הרי אף אם הם במקום קרוב אם אינם במקום המשתמר ודילמא אישתקלו אין מחללין עליהן. [↑](#footnote-ref-60)
60. והריבמ"צ כתב די"ל עוד דשאני הי' עומד בגורן שהמעות הם ברשות שלו, ממעות הטמונים ברשות שאינה שלו, ולכאו' לפי' זה ל"מ לחלל על מעות שאינם ברשות שלו, וצ"ע דא"כ מ"ט קתני שהם בקסטרא או בהר המלך, הרי אף אם הם במקום קרוב, מ"מ כיון שהם ברשות שאינה שלו אין מחללין, ורחוק לומר דאיירי כשהם ברשות שלו בקסטרא או בהר המלך, ואע"פ שהם ברשות שלו, מ"מ כיון דהם במקום רחוק וכאבודות דמיין אין מחללין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-61)
61. ועיקר הא דילפינן מע"ש שם שם מהר עיבל, הוא מגמ' זבחים נ' א' ומנחות פ"ב א', דהא דשלמים באין מן המעשר ילפינן לה בגז"ש דשם שם, ואך דהתם משמעות הדברים דילפינן מינה דהותר להביא שלמים במעות מע"ש, וכ"ה בפירש"י במנחות שם דילפינן מהך קרא "דיכול" להביא שלמים ממעשר, אך הרא"ש ודעימי' נקטו דנלמד מזה דעיקר מצות מעות מע"ש היא להביא מהם שלמים.

    ובעיקר הא דבעינן למילף מקרא דהותר להביא שלמים ממעות מע"ש, כתב בכ' הגרי"ז במנחות ב' א' דהיינו משום דס"ד דמע"ש לא ניתן להביא ממנו קרבנות, וע"כ אף אחר דילפינן מקרא דשלמים באים ממעות מע"ש, בעינן למילף דאף תודה באה ממעות מע"ש, אף דתודה אינה חלוקה בהקרבתה משלמים, ועיי"ש שעמד בד' התוס' שם ובזבחים נ' א' דמבו' מדבריהם שפירשו בזה בע"א, ובד' התוס' בזבחים שם מבו' דהא דשאר קרבנות אין באות ממעות מע"ש הוא משום דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, (ולפ"ז הא דא"א להביא שאר קרבנות, אי"ז משום דין המע"ש, אלא הוא משום דין הקרבן), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
62. ועיי"ש שהוכיח כן דהרי אף בשביעית דליכא קרא אמרינן בסוכה ל"ט א' דמבליע דמי אתרוג בלולב, וגם במעשר בהמה אמרו בבכורות ל"א ב' דמבליעו בעורו בחלבו בגידו ובקרניו, וא"כ מ"ט במע"ש בעינן קרא דלוקחין בקר ע"ג עורו, ובע"כ דהוא משום דההבלעה התם היא דנותן כל הדמים בעד הלולב ונותן כל הדמים בעד עורו וחלבו וכו', וע"ז ל"ב קרא, ובמע"ש ילפינן מקרא דאף דנותן הדמים בעד שניהם מ"מ מותר הואיל וקונה אותם ביחד, והוא כעין הבלעה דשכר שבת, דאף דהשכר גם בעד השבת, מ"מ מובלע יחד עם שאר הימים.

    ובדעת הר"ח ודעימי' דדינא דהבלעה הוא דנותן כל הדמים בעד השמן, נראה דהא דבעינן קרא להכי, ול"ד לשביעית ולמעשר בהמה דל"ב קרא להכי, הוא משום דהי' לנו לאסור ליתן דמים יתירים בעד השמן, כדי שמכח זה יתן לו גם את המים והמלח, דהוא מפסיד מעות מע"ש, ומשא"כ בשביעית ובמעשר בהמה, דהדבר פשוט דכל שלא ניתנו הדמים בעד פירות שביעית לא חיילא עלייהו קדו"ש, וכל שלא ניתנו הדמים בעד המעשר בהמה, לי"ב לאיסורא דמכירת מעשר בהמה. [↑](#footnote-ref-63)
63. ועי' גם בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ח ממע"ש ה"א שעמד בזה, ועיי"ש במה שעמד עוד בזה, ועיי"ש שכתב דבע"כ דגם לדעת הרמב"ם חל קדושת מע"ש על העור והקנקן ורק אחר שאוכל פקע הקדושה, ומש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לפי שלא קנאו במעות מע"ש, היינו דעיקר הקני' ל"ה עבור זה רק בהבלעה, ולכן פקע הקדושה אחר האכילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-64)
64. וי"ל דאזלי לטעמייהו, דלהריבמ"צ והר"ש לטעמייהו דלעולם חיילא קדושת מע"ש גם על העור והקנקן, והא דיצאו לחולין הוא כשהפריד העור מן הבשר והוציא היין מן הקנקן, הרי דהא דיצאו לחולין הוא מסברא, דמקרא דהבלעה לא למדנו לזה, ועיקר הדין שלמדנו מקרא הוא דמצי ליקח את העור אגב הבשר ואת הקנקן אגב העור וחלה קדושת מע"ש על העור והקנקן, ואלמלי קרא ל"ה חיילא עלייהו קדושת מע"ש, והי' עליו ליקח כנגדן, וזהו שפירשו כן לדינא דמתניתין דיצא העור לחולין, דא"צ ליקח כנגדן, - אך רש"י והריטב"א לטעמייהו דלא חיילא קדושת מע"ש כלל על העור והקנקן, וזה נלמד מקרא דהבלעה, אך אלמלי הך קרא, הוה חשבינן שניתנו המעות גם בעד העור והקנקן והיתה חלה עליהן קדושת מע"ש, וזהו שפירשו דדינא דמתניתין דיצא העור לחולין הוא דלא חלה קדושת מע"ש על העור והקנקן, וע"כ א"צ למכרם ולחזור ולאכול בירושלים. [↑](#footnote-ref-65)
65. ואמנם לא נתפרש להדיא בגמ' דלפי האמת כל הא דלוקחין יין ע"ג קנקנו הוא משום דהוא משתמר על ידו, ולא אמרו לזה אלא דמה"ט ל"ה מצינו למילף צאן ע"ג גיזתה מהא דלוקחין יין ע"ג קנקנו, אך אחר דנלמד מקרא דלוקחין צאן ע"ג גיזתה אף דאינו משתמר על ידה, ה"נ הא דלוקחין יין ע"ג קנקנו הוא אף בלא הא דהוא משתמר על ידו, - אך הגאו"י בעירובין שם כתב דמסתבר דלא שרי אלא היכא דמחובר כצאן אגב גיזתה, או היכא דמינטר אגב זה, כיין אגב קנקנו, אבל בבשר בכלי או בכלכלה מלאה פירות, לא שרינן ליתן דמי כלי וכלכלה בהבלעה, וכ"כ הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ח ממע"ש ה"ד, - ועמש"נ להלן מ"ד אות י"ד דפליגי בזה הראשונים. [↑](#footnote-ref-66)
66. אך הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ח ממע"ש ה"ד כתב דהא דאגוזים ושקדים נלקחין אגב קליפיהן, הוא משום דדבר המחובר לו מתבטל לגבי' אף אם אינו מתשמר על ידו, וכדמרבינן דלוקחין צאן ע"ג גיזתה משום דמחובה לה אף דאינו משתמר על ידה, ומזה הוא דילפינן דאגוזים ושקדים נלקחין אגב קליפיהן כיון שהן מחוברין להן, אע"פ שאין משתמרין על ידן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז ממע"ש ה"י הוכיח מזה דהתירא דהבלעה הוא אף כשנותן הדמים גם בעד המים והמלח, דבתמד דלי"ב אלא טעם חימוץ, ל"ש לומר דנותן הדמים רק בעד טעם החימוץ שמובלע בהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
68. והדברי מלכיאל בח"א סימן נ"ו ד"ה ולזה נראה כתב לישב, דד"ז תליא בפלוגתא דר' יהודה ורבנן בדין מתמד ונתן יין במידה, דלר' יהודה הא דתמד ניקח בכסף מעשר הוא משום דחשיב כיין, ומדמי ר' יהודה דה"נ חשיב כיין להתחייב במעשר, ולרבנן הא דניקח בכסף מעשר הוא מדין הבלעה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-69)
69. וצ"ל דאף דמים אין נלקחין בכסף מעשר משום דל"ה גידו"ק, כמש"כ המאירי שם בהמשך דבריו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ד, מ"מ אך בתמד שהחמיץ כיון דחשיבי אף המים כיין משום שהם מתבטלין ליין, אף יש עליהן תורת גידו"ק. [↑](#footnote-ref-70)
70. והנה בפי' רשב"ם בב"ב צ"ו ב' ד"ה וביתר מכדי מידתו כתב דהא דמחייב ר' יהודה במעשר במתמד ומצא כדי מדתו, הוא משום חומרא דמעשר, והתוס' וש"ר הק' ע"ז דא"כ מאי פרכינן בחולין דמני לא ר' יהודה ולא רבנן, הרי אף דמחייב ר' יהודה במעשר אף שלא החמיץ אי"ז אלא משום חומרא דמעשר, ועמש"כ התוס' שם לישב, - והתוס' בחולין שם כתבו לישב, דהא דמחמיר ר' יהודה במצא כדי מידתו, הוא משום דס"ל דאם רמא פלגא ואתא תלתא ופלגא חייב מדאורייתא, וע"כ מחמיר מדרבנן אף בכדי מידתו, ומתניתין דהכא איירי ברמא תלתא ואתא תלתא ופלגא, וזהו דפרכינן דלא אתיא כר' יהודה, משום דבכה"ג דרמא תלתא ואתא תלתא ופלגא מחייב ר' יהודה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-71)
71. וצ"ע דאם אתיא כרבנן דתמד שהחמיץ לא חשיב כיין, והא דהוא ניקח בכסף מעשר הוא מדין הבלעה, מ"ט אינו פוסל את המקוה, והדברי מלכיאל בח"א סימן נ"ו ד"ה ולזה נראה כתב דצ"ל דכיון דג' לוגין דרבנן הקילו בהחמיץ דכיון דניקח בכסף מעשר שוינהו כמשקה אף לגבי מקוה, וצ"ב דכיון דהא דניקח בכסף מעשר הוא מדין הבלעה, ולא משום דחשיב כיין, מ"ט הוא טעם להקל שלא יפסול את המקוה, והרגיש בזה הדברי מלכיאל שם. [↑](#footnote-ref-72)
72. אך כבר נתבאר לעיל אות ט"ו דבל' הרמב"ם בהל' מע"ש שם משמע דהא דתמד נלקח בכסף מעשר אי"ז מדין הבלעה, אלא הוא משום דחשיב כיין, וזהו שכתב הרמב"ם שם דהוא נלקח בכסף מעשר כיין וכשכר, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בחולין שם שכתב דאם החמיץ נעשה מאכל כשאר המאכלות והמשקאות, ואז נלקח בכסף מעשר, וכ"נ גם בדבריו בפיהמ"ש במשנתינו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-73)
73. והתוס' שם פירשו ג"כ כן, ואך דבדבריהם לא נתפרש דמהני הא דאזלינן בתר חזותא אף לענין דאינו ניקח בכסף מעשר, שהרי לדבריהם לא פרכינן התם כלל על הא דאינו ניקח בכסף מעשר אף דאפשר שיחמיץ לבסוף, משום די"ל דהא דאינו ניקח הוא מספק, ולא פרכינן אלא אהא דפוסל את המקוה, ולפ"ז י"ל דל"מ הא דאזלינן בתר חזותא אלא לענין פסול מקוה, אך לענין להיות ניקח בכסף מעשר לא תלי בחזותא כלל. [↑](#footnote-ref-74)
74. והרמב"ן הוכיח מזה דלדעת ר"א מחייב ר' יהודה כשלא החמיץ אף דאין סופו להחמיץ, והא דאין מפרישין אלא מיני' ובי', הוא משום דחוששין שמא בזה יש בו יין מעורב ובזה אין בו, או שבזה יין הרבה ובזה מעט. [↑](#footnote-ref-75)
75. אך בל' רש"י שם מבו' דמה שאמרו דפליגא דר' אלעזר, הוא משום דלדידי' מחייב ר' יהודה אף כשלא החמיץ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-76)
76. ובמאורות הגר"א במשנתינו כתב דפשטא דמתניתין הוא כדעת ר' יוחנן דהא דלא יצא העור לחולין הוא משום דקנה שלמים, וכתב דהא דקתני דלא יצא העור לחולין, הוא משום דהעור נקנה בתורת שלמים, אבל הבשר ודאי שאינו נקנה בתורת שלמים שאינו ראוי לכך, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-77)
77. ואמרינן התם דאינו בתורת לצאת העור לחולין, ובפירש"י מכת"י כתב דכיון דלא חלה קדושת שלמים על חי', ע"כ לא יצא העור לחולין, דאם היתה חלה עליו קדושת שלמים, הי' יוצא העור לחולין כשאר עורות שלמים שהם חולין, וכ"כ הר"ש במשנתינו, - וצ"ע דמ"ט אם היתה חלה עליו קדושת שלמים הי' יוצא העור לחולין, והרי לא נתקדש לגופו אלא לדמיו, וכיון דאף העור ראוי לדמיו, מ"ט יהא העור חולין, והרי לפי הס"ד זהו הטעם דלא יצא העור לחולין, וכמו שפירש"י, ומ"ט הדרינן בן מזה. [↑](#footnote-ref-78)
78. וצ"ב דמ"ט ימכרו הוא ועורו, ומ"ט ל"מ לאכול את בשר החי' בירושלים, - והעולת שלמה שם הק', דכיון דאף הבשר אינו נאכל בירושלים, מ"ט חיילא עלי' קדושת מע"ש, ומ"ש מהלוקח בהמה טמאה ממעות מע"ש דלא חיילא ע"ז קדושת מע"ש משום דאינו ראוי לאכילה, וכתב דאפשר דשאני הכא כיון דמ"מ בעצם הוא ראוי לאכילה, ומשא"כ בבהמה טמאה דהיא עצמה אינה ראוי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. וזה כמבו' בפירש"י והריטב"א בעירובין כ"ז ב' דהא דילפינן מקרא דבבקר שלוקחין בקר ע"ג עורו, היינו דא"צ למכרו ולאכול דמיו בירושלים, ומבו' דאלמלי דין הבלעה הוה חיילא קדושת מע"ש על העור, והי' צריך למוכרו ולאכול דמיו בירושלים, ונתבאר לעיל מ"ג אות ט' ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-80)
80. ובפירש"י הנדפס במנחות שם ובפי' רגמ"ה כתבו בפי' קמא לפרש להא דמדמי לה ללוקח שור לחרישה, דהוא דכ"ה דבלוקח שור לחרישה ל"ה שלמים כלל לא הוא ולא עורו, ה"נ בלוקח חי' לזבחי שלמים אין לו קדושה כלל, וצ"ב דמה ענין זל"ז, הרי בלוקח שור לחרישה פשיטא דל"ה שלמים כלל, דהיאך יהא לשלמים כשלא לקחו לשלמים, ומאי מדמינן לה דה"נ בלוקח חי' לזבחי שלמים לא קנה שלמים. [↑](#footnote-ref-81)
81. וגם אין לפרש דמש"כ דהוי כקונה שור לחרישה היינו דמה"ט לא קנה שלמים, וכמש"כ בפי' רש"י הנדפס ובפי' רגמ"ה במנחות שם בפי' קמא, דא"כ לא פירש כלל אם חלה ע"ז קדושת מע"ש, דזהו עיקר דינא דמשנתינו. [↑](#footnote-ref-82)
82. ומקור דברי התוס' לכך נראה, דהוא משום דאי לר' אמי הא דלא קנה שלמים אי"ז מכח הא דמע"ש ממון גבוה הוא, אלא משום דלא אלימא וכו', א"כ מנ"ל להגמ' דלר' אלעזר הא דלא קנה שלמים הוא משום דמע"ש ממון גבוה הוא, - ועוד דהרי בגמ' שם מותבינן לר' אלעזר מהא דתניא דהמתפיס מעות מע"ש לשלמים כשהוא פודן מוסיף עליהן ב' חומשין אחד להקדש ואחד למעשר, ומשני מי סברת דברי הכל היא הא מני ר' יהודה היא, ואי נימא דלר' אמי הא דלא קנה שלמים הוא אף למ"ד דמע"ש ממון הדיוט הוא, א"כ תיקשי לדידי' מהך ברייתא דקנה שלמים. [↑](#footnote-ref-83)
83. וכ"כ בחי' הגרי"ז בפ"ד מתמורה דהא דהמתפיס מעות מע"ש לשלמים לא קנו שלמים הוא משום דאין קדושה חלה על קדושה, ועיי"ש שהק' ממש"כ הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הכ"ה דהמקדיש מעות מע"ש שלו לבדק הבית חייל ההקדש, וכן הק' המנ"ח במצוה תע"ג בסופו, וכתב דהוא משום דהקדש בדה"ב איתרבי להקדש עילוי, וע"כ חייל גם על קדושת מע"ש, דהא דאין קדושה חלה על קדושת מע"ש, נלמד מקרא דלא יקדיש איש אותו האמור לגבי בכור, כמבו' בירושלמי בפ"ב דשקלים, וע"כ ה"נ לענין הדין דיכול להקדישו קדושת בדה"ב, גם מע"ש בכלל. [↑](#footnote-ref-84)
84. והי' מקום לפרש לפמש"כ הרמב"ם דהא דלא אלימא וכו' היינו דאין קדושה חלה על קדושה, וי"ל דכ"ז הוא במעות שכבר חל עליהן קדושת מע"ש דל"מ חייל עלייהו קדושת שלמים, אך הלוקח בהמה לשלמים ממעות מע"ש, דבב"א חיילי על בהמה זו קדושת מע"ש וקדושת שלמים, שפיר מצי חייל, - אך זה נסתר מהא דפרכינן עלה ממשנתינו בלוקח חי' לזבחי שלמים, והכא הרי יחולו על החי' קדושת שלמים ומע"ש בב"א, ואפ"ה יש בזה לדינא דלא אלימא וכו', וכבר עמד ע"ז בחי' הגרז"ס במנחות שם. [↑](#footnote-ref-85)
85. וכאשר כ"ה מבו' להדיא מהא דתניא התם דהמתפיס מעות מע"ש לשלמים כשהוא פודן מוסיף עליהם ב' חומשין אחד לקודש ואחד למעשר, והרי דלא פקעה מינייהו קדושת מע"ש. [↑](#footnote-ref-86)
86. ואמנם כל מה שהוצרכו לטעמים אלו, הוא לדעת גמ' דילן, שנתבאר להלן אות י"ב דס"ל דהא דנתחדש בשלמים דפקעה מינה קדושת מע"ש, הוא אף כשכבר חל עלי' קדושת מע"ש, אך לדעת הירושלמי דכל דכבר חייל עלי' קדושת מע"ש לא פקעה מינה, הרי דמה"ט הוא דבמתפיס מעות מע"ש לשלמים לא פקעה מינייהו קדושת מע"ש, ול"ד ללוקח בהמה במעות מע"ש, דעדיין לא חיילא עלי' קדושת מע"ש.

    ונפ"מ בזה הוא, הוא במחלל מע"ש על מעות לשם שלמים, אם דמי למתפיס מעות מע"ש לשלמים דלא קנו שלמים, דאם הא דשאני לוקח בהמה לשלמים במעות מע"ש, הוא משום דהיא ראוי' למזבח, הרי דבכה"ג שמחלל מע"ש על מעות לשם שלמים דאינם ראויים למזבח לא קנו שלמים, אך אם הא דשאני לוקח בהמה לשלמים במעות מע"ש, הוא משום דעדיין לא חיילא עלי' קדושת מע"ש, ובכה"ג אמרינן דפקעה קדושת מע"ש, הרי הדין נותן דה"נ במחלל מע"ש על מעות לשם שלמים, פקעה מינייהו קדושת מע"ש וחיילא עלייהו קדושת שלמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-87)
87. אך הגר"א לא גריס להא דילדה בכור, והיינו משום דגם למ"ד דהתורה התירה להקריב הלקוח בכסף מע"ש ע"ג המזבח, הוא רק בשלמים ולא בבכור. [↑](#footnote-ref-88)
88. ובפסקי רי"ד במנחות שם כתב דהא דלא יביא מחיטי מע"ש, הוא מפני שהוא ממעט באכילתן, ולכאו' הוא משום דאינם נאכלין אלא ליום ולילה, ותרומת לחמי תודה אינה נאכלת לזרים, והיינו דמכח ה"ט הוא דהבאת הלחמי תודה סותרת לקדושת מע"ש, - וצ"ע בד' הירושלמי שהוצרכו לטעמא אחרינא, ולא ניח"ל בטעם זה דממעט באכילתן, וכדמצינו כן במתניתין לקמן פ"ג מ"ב דלרבנן אין לוקחין תרומה בכסף מע"ש, - ועוד צ"ע, דבמתניתין לקמן שם מבו' דיש מקום לאסור, מפני שהוא מביאן לידי פיגול ונותר, ומ"ט הוצרך הירושלמי לפרש דהוא משום דאם ישפך הדם נפסל הלחם.

    ושמעתי לפרש בזה, דב' ענינים הם, דנידון מתניתין לקמן פ"ג הוא בדינא דאין מביאין קדשים לבית הפסול, כמבו' בסוגיית הגמ' בזבחים ע"ו א', ובזה הוא דאמרינן דחשיב כהבאת קדשים לבית הפסול מכח הא דה"ז אסור לזרים, ומכח הא דהוא מביאן ליד פיגול ונותר, דעי"ז הוא גורם להביא קדשים לבית הפסול, אך נידון הירושלמי הכא אינו משום הבאת קדשים לבית הפסול, שהרי בהא דבלקיחת שלמים ליכא משום הבאת קדשים לבית הפסול, מבו' במתניתין דלקמן דאי"ז דין מסוים בלוקח שלמים במעות מע"ש ומשום דפקעה מיני' קדושת מע"ש, (שהרי ר"ש יליף מינה דה"נ לוקחין תרומה בכסף מע"ש, ואף רבנן לא פליגי עלי' אלא משום שתרומה אסורה לזרים והוי טפי הבאה לבית הפסול), וכבר נחלקו בזה בירושלמי לקמן שם, ואכמ"ל, ובע"כ דהוא משום דלקיחת לחמי תודה במעות מע"ש סותרת לקדושת המע"ש ולא ניתן המע"ש לזה, - ולפ"ז י"ל, דלהא דלקיחת לחמי תודה במעות מע"ש סותרת לקדושת המע"ש, לא סגי בהא דה"ז נאכל רק ליום ולילה ודתרומת לחמי תודה אסורה לזרים, דמ"מ כיון דהוי זה לאכילה, אף דלא ניתנו לכל אכילה, אי"ז סותר לדיני המע"ש, ומה"ט הוא דלר"ש לוקחין תרומה במעות מע"ש, וכל הא דאין לוקחין הוא משום דאם ישפך הדם וכו' נפסל הלחם, דהיתר האכילה תלוי ועומד במה שיזרק הדם, ובלא שיזרק הדם לי"ב היתר אכילה, ולקיחת דבר שאינו עומד בודאי לאכילה סותרת לקדושת המע"ש. [↑](#footnote-ref-89)
89. ונמצא לפ"ז לדעת הירושלמי, דהא דפליגי ר' זירא ור' ירמי' אם מביא בחיטין הלקוחות במעות מע"ש, לטעמייהו אזלי דפליגי הכא בטעם ההיתר להביא שלמים ממעות מע"ש, דלר' זירא הוא משום דהתורה התירתה, ולר' ירמי' הוא משום דבלקיחתה פקעה ממנה קדושת מע"ש, כ"ה לגירסת הגר"א, וכן פירש הרדב"ז, (אך לגירסא דילן דגרסינן מתניתין מסייעא לר' זירא, מוכח דהוא להיפך, וכן פירש הפני משה), וע"כ לר' ירמי' לטעמי' לא יביא לחמי תודה מחיטין הלקוחות במעות מע"ש, דדמי להא דלדידי' אין מביאין שלמים מבהמה שלקחה לבשר תאוה, אך לר' זירא לטעמי', שפיר מצי להביא לחמי תודה מחיטימן הלקוחות במעות מע"ש, דדמי להא דלדידי' מביאין שלמים מבהמה שלקחה במעות מע"ש, ורק מחיטי מע"ש אין מביאין לחמי תודה, והיינו משום דלא התירה התורה להביא שלמים, אלא משום דאין גופן מעשר, אך גוף המעשר לא התירה תורה להקריבו. [↑](#footnote-ref-90)
90. ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם בפ"ה מבכורות ה"ט דהלוקח בהמה ממעות מע"ש בירושלים חייבת בבכורה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-91)
91. ומסתבר לפ"ז לדעת גמ' דילן, דהא דלא יביא מחיטי מע"ש, אי"ז גזה"כ בעלמא דלא התירה התורה להביא מהן, אלא היינו דלא נתחדש דפקעה קדושת מע"ש ע"י שמקדישה לשלמים, אלא בבהמה שאין גופה מעשר, אך גוף המעשר ל"מ פקע מיני' קדושת מעשר ע"י שמקדישו, וע"כ לא יביא לחמי תודה מחיטי מע"ש, ובזה הוא שנחלקו בדין חיטין הלקוחין במעות מע"ש, דדעת ר' ירמי' דכיון דהוו מין מעשר אלימא קדושתייהו, ול"מ פקעה ע"י שמקדישן ללחמי תודה, וע"כ לא יביא מהן לחמי תודה. [↑](#footnote-ref-92)
92. אמנם הדרך אמונה בפ"ח ממע"ש סקמ"א וסקמ"ד כתב דטעם החילוק בין קנקן של יין לקנקן של שמן וחומץ וכו', הוא משום דרק יין חשיב ומבטל הקנקן אגבי', ומשא"כ בשאר משקין דלא חשיבי כ"כ, - ועי' עוד בדבריו בביאוה"ל בפ"ג מתרומות הי"ח במש"כ בביאור ב' הגירסאות בתוספתא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-93)
93. ואך דבד' ההון עשיר משמע דגם בקנקן הוי זה דינא דאורייתא דלא יצאו דמי הקנקן לחולין אלא יאכל כנגדו, אך הרש"ש כתב דאי"ז אלא מדרבנן משום קנס. [↑](#footnote-ref-94)
94. והתוי"ט לעיל מ"ג כתב דבברייתא ממעטינן למים ומלח משום דלאו פרי מפרי נינהו, וצ"ב היכן נתפרש כן בברייתא, וכתב דס"ל דאע"פ דהמים נקוים מתחת לארץ ואינם גדלים מן הקרקע, מ"מ הואיל ונובעים הם מהארץ ונראין לעין כאילו גדלים ורבים מן הקרקע, אצטריך למעוטינהו משום דל"ה פרי מפרי, וכן לאותו המלח שהוא מים שרופים. [↑](#footnote-ref-95)
95. ושמא שאני מלח דראוי גם לאכלו בפנ"ע, כמבו' בברכות ל"ו א' דמברכין עליו שהכל, דעביד אינש דשדי לפומי', וע"כ חשיב כאוכל לענין זה, וע"ד מש"כ התוס' לקמן כ"ח ב' ד"ה ראשונים, - אך אכתי קשיא קו' המקד"ד, דכיון דאינו מטמא טומאת אוכלין, אף אינו ניקח בכסף מעשר, כמבו' בנדה נ"א ב' דתלי זב"ז, אך בעיקר מש"כ רש"י ותוס' בב"ב דאין מלח מקב"ט, אין הדבר מוסכם, עמש"כ בזה באבהא"ז פ"ה מאיסו"מ הי"א ובהשמטות שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-96)
96. ובפירש"י בסוכה י"א ב' ד"ה כי חגיגה מבו' דכמהין ופטריות ל"ה בכלל גידו"ק, ול"ד לבע"ח דקרינן להו גידולי קרקע, עיי"ש, וזה כדעת הרמב"ם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
97. והעצי אלמוגים שם סק"י כתב להגי' בד' התוס', אך בד' התוס' הרא"ש שם א"א להגי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-98)
98. והנה אמנם הבאר שבע שם כתב דאין לומר כן, דא"כ בהכרח צ"ל דבשר בהמה מיקרי יונק מן הקרקע, והא ליתא, שהרי מבו' בברייתא דברכות דבשר בהמה הוא דבר שאין יונק מן הארץ, וכתב עוד דבר מן דין אין הדעת סובלת לקבל שהרמב"ם יאמר שאין גידוליהן מן הארץ, וכוונתו יהי' שאינן יונקין מן הארץ, אחר שכבר נודע דרכו שהוא כותב באר היטב בלשון צח ונקי, - אך בד' המהר"י קורקוס מבו' דהיינו, דאף דבקר וצאן אין יונקין מן הקרקע, מ"מ כיון דהם גדלים מדבר היונק מן הארץ, הוו בכלל גידו"ק הניקחין בכסף מעשר, ומשא"כ בכמהין ופטריות. [↑](#footnote-ref-99)
99. אמנם הנה בד' הירושלמי לפנינו לא נתפרש דר"ע דריש ריבויי ומיעוטי, ובפי' המהרא"פ פירש דפלוגתת ר"ע ור' ישמעאל הוא דלר"ע סגי במה דדמי לפרט מב' צדדין ולר' ישמעאל בעינן שיהא דומה לפרט מג' צדדין, וכדפליגי בזה תנאי בעירובין כ"ז ב', - ולפ"ז מבו' בד' הירושלמי דלמ"ד דסגי במה דדמי לפרט מב' צדדין, נתרבו אף כמהין ופטריות, וכ"כ הרש"ש בעירובין כ"ז א' בדעת התוס' שם שכתבו דכמהין ופטריות נלקחין בכסף מעשר דפרי מפרי נינהו, ועמש"כ הישועות מלכו בפ"ז ממע"ש ה"ד, - ועיי"ש שעמד גם על מה שהביא הגר"א מתו"כ דכמהין ופטריות אין נלקחין בכסף מעשר, דלגיר' דילן בתו"כ אשר כ"ה גירסת הראשונים מפרשי התו"כ לא אמרו שם כן אלא למאן דבעי ולד ולדות הארץ דבעי דומה לפרט מג' צדדין, ולא מצינו דגם למ"ד דסגי בפרי מפרי וגידו"ק, דאין כמהין ופטריות נלקחין בכסף מעשר, אך הגר"א לטעמי' אזיל שהגי' בד' התו"כ שם.

    אך הנה כבר הביא היחוסי תנו"א שם לעיל מינה דלהדיא תניא בשבועות כ"ו א' והוא מתוספתא דשבועות פ"ק ה"ד, דר"ע ל"ה דורש כלל ופרט וכלל, אלא הי' דורש רבויין ומיעוטין, וכ"כ בפי' הרש"ס. [↑](#footnote-ref-100)
100. המקד"ד בסימן נ"ח סוף אות ב' נסתפק לדעת הרמב"ם דמע"ש נפדה על הפירות במינן, אם מתחלל אף על פירות המחוברין לקרקע, דבזה ל"ש דומיא דבקר וצאן, כיון דאין לו דין לקוח בכסף מע"ש, וזה למש"כ שם לעיל מינה בהא דמע"ש נפדה על הפירות, דאין על פירות אלו דין לקוח בכסף מעשר, אלא הו"ל כשאר פדיון, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-101)
101. ובפשוטו כ"ה למש"כ הר"ש והרא"ש דהא דאין לוקחין פירות המחוברין לקרקע, הוא משום דהרי הן כקרקע ואין כסף מעשר מתחלל עליהן, דלפ"ז בע"כ מתפרש הא דלא קנה מעשר, דהיינו דלא יצאו המעות לחולין, כדתנן לקמן מ"ז דאם לקח עבדים וקרקעות מדמי מע"ש יאכל כנגדן. [↑](#footnote-ref-102)
102. אך יש מקום לפרש לדבריו דהיינו דלא נעשה אותו הדבר הקנוי מעשר, וגם לא יצאו המעות לחולין, וכנראה שכן פירש הרע"ב לדבריו, דלכאו' דבריו מיוסדים ע"ד הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-103)
103. אך הכס"מ שם פירש בד' הרמב"ם דמודה לד' הראב"ד דיחזרו דמים למקומם או יאכל כנגדן, וכ"כ המרכה"מ שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-104)
104. והכס"מ כתב דלפמש"כ שם בדעת הרמב"ם דמודה דלא יצאו המעות לחולין, היינו דאף דמעשר במזיד מתחלל, מ"מ משום קנסא אמרינן דיאכל כנגדן או שיחזרו הדמים למקומם. [↑](#footnote-ref-105)
105. וכתב לפ"ז דאף במחלל מע"ש על מים ומלח יצאו המעות לחולין, ודלא כמש"כ הגר"ח דהוא דין מסוים במקח, דלפ"ז במחלל מע"ש על מים ומלח לא יצאו המעות לחולין, ועיי"ש שהק' על דבריו, דאין מקח נזכר בתורה אלא ונתת הכסף וגו' ודרשינן כלל ופרט, וא"כ אין לחלק בין מקח לחילול. [↑](#footnote-ref-106)
106. והדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מע"ש שם כתב דהא דדברים אלו מתחללין המעות עליהן, ול"ד לעבדים וקרקעות ובהמה טמאה, הוא משום דהם ראויין להיות ראוי, דמים ומלח אפשר לערב בהן שמן ויהיו הם עצמן ראוין, ופירות מחוברין אפשר לתלשן, ופירות שאינם יכולין להגיע מצד עצמן ראויין, ואם יוסיפו על העיר ראוין לאכלן, וכיון שיכולין להיות ראוין, מתחלל המעות עליהן, אלא שכיון דמצ"ע אין ראוין עתה, א"א להיות בהן קדושת מע"ש ופקעה הקדושה מהן, דהוי כמע"ש שנסרח שפקעה קדושתו. [↑](#footnote-ref-107)
107. ונחלקו מפרשי הירושלמי מהיכן דייק כן, עמש"כ בזה בפי' הרש"ס ובביאור הגר"א ובפי' המהרא"פ ובס' ניר. [↑](#footnote-ref-108)
108. ועד"ז נראה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, שכתב דהא דבשוגג יחזרו דמים למקומם הוא משום דקנה בהן בשוגג בחשבו שאינן מע"ש, ולפיכך לא יצאו לחולין ולא קנה מעשר. [↑](#footnote-ref-109)
109. והך מילתא דאף למ"ד דקדשה לע"ל מ"מ אין מע"ש נאכל בזה"ז משום דליכא מזבח, כ"כ הרמב"ם בפ"ב ממע"ש ה"א דמע"ש אינו נאכל אלא בפני הבית משום דהוקש לבכור, ואמנם הרמב"ם שם לא הזכיר דהוא משום דליכא מזבח, אך בע"כ הוא כן, שהרי להדיא כתב בפ"ו מביהב"ח הט"ו דמקריבין אע"פ שאין בית וכו' ואוכלין קק"ל ומע"ש בכל ירושלים אע"פ שאין שם חומות שקדושה ראשונה קדשה לשעתה וקדשה לע"ל, וכ"כ הסה"ת בהל' א"י דאף דקדושת מחיצות קדשה לע"ל מ"מ אין מע"ש נאכל אלא אם בנה מזבח, אבל בלא מזבח לא דהוקש מעשר לבכור, - אך הראב"ד בפ"ו מביהב"ח הי"ד כתב דהא דתנן הכא דאם אין מקדש ירקבו, הוא משום דקדושת ירושלים והמקדש לא קדשה לע"ל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-110)
110. ויש לפרש הטעם בזה בתרי אנפי, חדא, דכיון דקדושת ירושלים קדשה לע"ל, אף דא"א לאכול מע"ש בדליכא מזבח, מ"מ חשיבי הפירות כראויים לאכילה, שהרי יכול לבנות מזבח ולאכול, וכ"כ הדרך אמונה שם, ועוד, דכיון דקדושת ירושלים קדשה לע"ל, הרי דאף דא"א לאכול מע"ש אלא בדאיכא מזבח, מ"מ אי"ז אלא כתנאי בעלמא, וחשיב דהפירות ראויין לאכילה. [↑](#footnote-ref-111)
111. והתוס' שם נחלקו ע"ז, דהא דבעינן כסף צורה היינו דוקא דרך חילול כגון לקנות דבר שאינו אוכל שאז צריך לחזור ולמכור, אבל במקח להוליך בהמה ולאכלה בירושלים שרי ול"ב כסף צורה, - ועוד הק' האחרונים ע"ד רש"י דלהדיא אמרו בסוכה מ"א א' דהא דמע"ש מתחלל על בהמה חי' ועוף לר"מ, הוא בדמי מע"ש, משום דמע"ש עצמו אינו מתחלל אלא על כסף צורה, והרי דבחילול דדמי מע"ש ל"ב כסף צורה.

     והכפו"ת בסוכה מ' ב' כתב בדעת רש"י, דהא דאין לוקחין בהמה במעות מע"ש, אי"ז משום דבעינן כסף צורה, אלא הוא מדכתיב וצרת הכסף בידך וגו' ונתת הכסף, דמשמעות קרא דיעלה הכסף לירושלים ושם יקח בהם כל אשר תאוה נפשו בהמה או פירות, ודהקפיד הכתוב שלא יקנה במעות אלא בתוך ירושלים, ועד"ז כתב הפנ"י בקידושין שם. [↑](#footnote-ref-112)
112. ולפ"ז נמצא, דכיון דבע"כ דבהמה תמימה ל"ה בכלל הגזירה דאין לוקחין, הרי דה"נ חוץ לירושלים ל"ה בהמה תמימה בכלל הגזירה, וזה כמש"כ הכפו"ת בדעת רש"י דמה שהוצרך לה"ט דוצרת הכסף בידך ודשמא תכחיש בטורח הדרך, הוא לאסור אף בבהמה תמימה. [↑](#footnote-ref-113)
113. והכפו"ת שם עמד ע"ד התוס' שלא הוכיחו כדבריהם מהא דכתיב בקרא ונתת הכסף וגו' בבקר ובצאן, וכתב דהומ"ל דאף דמה"ת לוקחין בהמה במעות מע"ש מ"מ ה"ז אסור מדרבנן משום גזירת עדרים, והשעה"מ בפ"ה מיסוה"ת ה"ח הוכיח מזה דיש כח ביד חכמים לאסור אף בדבר המפורש בתורה להיתר, ודלא כמש"כ הט"ז ביו"ד סימן קי"ז סק"א, והערול"נ בסוכה שם כתב די"ל דבקר וצאן הם שחוטין, והוכיח מכ"ד דאף כשהם שחוטין קרינן להו בקר וצאן. [↑](#footnote-ref-114)
114. וזה מתישב עם מש"נ לעיל אות ב' דלדעת הבעה"מ אתיא מתניתין דהכא כר"מ, וה"נ י"ל דמתניתין דלעיל היא כר"מ. [↑](#footnote-ref-115)
115. אך התוס' בסוכה שם ובקידושין נ"ו א' ד"ה במזיד דקדקו מל' התוספתא דלר"מ מחללין על בהמה חי' ועוף אף לכתחילה. [↑](#footnote-ref-116)
116. אמנם התוס' בסוכה הק' ע"ז דמשום גזירה דרבנן דשמא יגדל מהם עדרים לא הול"ל אין מתחללין דיעבד, והביאו כן מסוגיית הגמ' בב"מ מ"ה ב' דמשמע דמשום גזירה דרבנן לא אמרינן אין מתחללין דיעבד, וכתבו דהא דתניא הכא אין מתחללין היינו שיחזרו דמים למקומם, ובקידושין נ"ה ב' סוד"ה אין לוקחין כתבו דכיון דיש תקנה לעשות לומר יחזקו דמים למקומם, משו"ה קאמר דאפי' דיעבד ל"מ, דאי אמרינן מהני כך לי דיעבד כמו שהי' עושה אותו בתחילה, - והאחרונים נחלקו בביאור ד' התוס', עמש"כ המהר"ם בסוכה שם, ומש"כ המהרש"ל והמהרש"א בקידושין נ"ו א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-117)
117. וכ"נ גם מד' הבעה"מ שם שהוצרך לפרש לברייתא דהתם בירושלים, והיינו משום דאם איירי חוץ לירושלים תיקשי מהא דתנן הכא דלכתחילה אין לוקחין בהמה במעות מע"ש ובדיעבד תעלה ותאכל במקום, דממ"נ אם אתיא כר"מ אף לכתחילה מחללין, ואם אתיא כרבנן אף בדיעבד אין מחללין, ובע"כ דברייתא דהתם איירי בירושלים, ובזה הוא דס"ל לר"מ דאף לכתחילה מחללין, ומשנתינו דאין לוקחין לכתחילה הוא חוץ לירושלים. [↑](#footnote-ref-118)
118. וכתבו דלמש"כ רש"י לפרש עוד דהוא שמא תכחש בטורח הדרך, י"ל דהתם יותר טוב לקנות בהמה ולהעלותה לירושלים ואע"ג שמתכחשת מטורח הדרך מלהביא המעות של בבל שאינם יוצאים בירושלים. [↑](#footnote-ref-119)
119. ואמנם הנה כבר נתבאר לעיל מ"ה אות ט' מש"כ הריטב"א בב"מ מ"ד ב' דהא דטיבעא אפירא לא מחללינן היינו רק בפירות שיש בהן טורח להעלותן לירושלים, אך מותר לחללו על בהמה טהורה, והמאירי שם כתב דכל הא דלא מחללינן הוא רק בדברים שאינם ראויים לאכילה, ועד"ז כתבו התוס' בסוכה מ' ב' ד"ה על חיין דמחללין טיבעא אפירא ע"מ להעלותו ולאכלו בירושלים, וכתבו דפלוגתא היא בירושלמי, ולפ"ז ניחא דשפיר מותר ליקח בהמה ולהעלותה לירושלים ולי"ב משום הא דטיבעא אפירא לא מחללינן. [↑](#footnote-ref-120)
120. וכתב לישב עוד, דמפני הדחק מתירין לו לקרב לא"י במעותיו, וממקום הקרוב אם לא יוכל להוציאם יקנה בהמה ויעלנה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-121)
121. ומבו' בדבריהם דאף בבהמה תמימה דחזיא לשלמים אסרו לקחתה בדמי מע"ש חוץ לירושלים משום גזירת עדרים, ואך שלא אסרו בזה בדיעבד, - אך הראב"ד בכתוב שם בסוכה כתב דבלוקח בהמה לשלמים לא גזרו כלל לגזירת עדרים. [↑](#footnote-ref-122)
122. ואמנם לפי דבריו שם אתיא מתניתין ככו"ע, דהא דלכתחילה אין לוקחין בהמה הוא כשלוקחה ע"מ לאוכלה כאן, או דאיירי בכסף שני. [↑](#footnote-ref-123)
123. והיינו משום דהרמב"ם שם פ"ד ה"ו כתב בסתמא דלא יחלל על בהמה חי' ועוף ואם חילל לא קנה מעשר, ובפ"ז הט"ז כתב בסתמא דאם לקח בהמה בכסף מעשר במזיד תעלה ותאכל בירושלים, וע"כ רחוק לפרש כמש"כ התוס' דכל הא דל"מ החילול בדיעבד הוא בבהמה בע"מ, אך בבהמה תמימה חייל החילול, דכל כ"ה הו"ל להרמב"ם לפרושי. [↑](#footnote-ref-124)
124. והתוס' הק' ע"ז דמ"ש בזה לפנ"ע, הרי אם לא יקח ממנו יקח מאדם אחר, ול"ש לפנ"ע אלא דוקא בדקאי בתרי עברי דנהרא, והאחרונים הוכיחו מדבריהם דהא דבדקאי בחד עברא דנהרא אינו עובר בלפנ"ע, הוא אף כשאין בידו אלא ליקח מישראל אחר, ודלא כמש"כ המל"מ בפ"ד ממלו"ל ה"ב דבכה"ג עובר בלפנ"ע, כיון דאף הישראל השני הי' עובר בלפנ"ע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-125)
125. אך אי"ז מתישב לדעת רש"י ותוס' דכל הא דלר' יהודה יחזרו דמים למקומם, הוא רק כשנתכוין להוציא מעות של מע"ש לחולין. [↑](#footnote-ref-126)
126. והרמב"ם בהל' מע"ש שם כתב דהא דאין לוקחין בו מלבושין, נלמד מהא דכתיב לא נתתי ממנו למת, כלומר לא הוצאתי אותו בדבר שאינו מקיים את הגוף, וכ"כ החינוך במצוה תר"י, והרמב"ן שם כתב לפרש לדבריו דהיינו דהא דכתיב למת, הוא כינוי לדברים אשר לא יחי' האדם בהם, אך בדבריו בסהמ"צ מבו' בע"א קצת, וכנ"ל, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-127)
127. וכ"כ הרמב"ן וש"ר בע"ז ס"ב ב' בהא דתנן בשביעית פ"ח מ"ח דאין לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה מדמי שביעית, דה"נ אין לוקחין בהן חלוק וטלית וכל דבר שאינו ראוי לאכילה. [↑](#footnote-ref-128)
128. אך הקר"א ביבמות שם כתב דדברי רש"י הם לס"ד דגמ' שם, אך לפ"מ דמסקינן דקרא אתי לסיכה, אף מע"ש טמא אסור לקנות בו חלוק. [↑](#footnote-ref-129)
129. והתוס' בב"מ שם כתבו בדרך בתרא דמדאורייתא לוקחין אף עבדים וקרקעות ובהמה טמאה ואף לר"מ, ומדרבנן אין לוקחין אף מלבושין, - והאו"ש בפ"ז ממע"ש ה"ג תמה ע"ז, דכיון דמע"ש ממון גבוה הרי לא מצי ליתן המעשר לאיש באופן שישאר קדושת מעשר עליו ביד המקבלו, ויקח ממנו עבור זה דבר שאינו ניקח בכסף מעשר, והרי אף ל"מ ליתן אותו במתנה, וכתב דאולי גלי קרא דלחי דומיא דמת, דבכה"ג שרי, וזכיא לי' רחמנא כיון דנהנה בתמורתו, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-130)
130. ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי אסור אף לקנות בהמות נקבות לאכילה, שמא יגדל מהן עדרים, וכ"ש בהמה טמאה, ול"ה צריך במשנה לשנות בהמה טמאה אלא בכה"ג, והיינו דהא דאין לוקחין בהמות נקבות לאכילה מגזירה שמא יגדל מהן עדרים, הוא כשמחלל עליהן קדושת מע"ש, אך כשאינו מחלל עליהן קדושת מע"ש שרי, (דבזה לא שייכא הגזירה כלל), אך עבדים וקרקעות ובהמה טמאה אין לוקחין אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-131)
131. והרש"ש שם תמה לפ"ז על מש"כ המהר"ם שם דמש"כ התוס' דהא דאין לוקחין עבדים וכו' הוא מיתורא דקרא, היינו מדכתיב בבקר ובצאן, דאם הוא מהך קרא אף מלבושין נמי, דל"ה מידי דאכילה, ובע"כ דמש"כ התוס' מיתורא דקרא, היינו דיש שום קרא מיותר למעטן. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועי' עוד בדבריו שם פ"ג ה"י שכתב בהא דלפירש"י מע"ש שנטמא מותר ליקח בו חלוק, לאו היינו דבכה"ג מתחללת קדושת המע"ש על החלוק, אלא היינו דכיון דמע"ש טמא עומד לפדי', ע"כ מותר ליקח בו בגדים בלא לחלל עליהן את קדושת המע"ש, - אך משמעות דבריו שכתב לדקדק דלא כן ממש"כ רש"י דמותר "לחללו" ליקח בו חלוק, והרי דאף מצי לפדותו ולחלל את קדושתו על החלוק. [↑](#footnote-ref-133)
133. וזהו גם מש"כ התוס' דה"ז אסור מדרבנן, דהוא משום דאסרו חכמים לעשות סחורה במע"ש, וע"כ אף כשאינו מחלל קדושת מע"ש על המלבושין, מ"מ אסור ליקח, משום דה"ז עשיית סחורה במע"ש. [↑](#footnote-ref-134)
134. ובזה ניחא הא דתנן בשביעית פ"ח מ"ח דאין לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה מדמי שביעית ואם לקח יאכל כנגדן, והמשנ"ר שם כתב דהתם אין לפרש דהוא מדין חילול, שהרי דעת ר' אלעזר בסוכה מ"א ב' דאין שביעית מתחללת בדרך חילול, ואין בידו כלל לחלל את הדמים שביד המוכר, ותיקשי מזה ע"ד רש"י דהא דיאכל כנגדן היינו שמחלל את המעות, ולהנ"ל ניחא, דאף דמן הדין ל"מ החילול בכה"ג, מ"מ קנסו חכמים שיחלל, וי"ל כן גם בהא דתנן התם בסיפא דאם סך כלים בשמן של שביעית יאכל כנגדו, אף דהתם א"א כלל שיחול החילול, ומתרי טעמי, חדא, דפרי ראשון לעולם אסור, ועוד דכיון שכבר כלה ונפסד איך יתפוס פדיונו, וכמש"כ הרש"ש שם. [↑](#footnote-ref-135)
135. אך האבי עזרי בפ"ג ממע"ש ה"א כתב דמש"כ החינוך דאין לוקין משום דניתן לתשלומין, אי"ז משום דאין לוקה ומשלם, אלא הוא מטעם אחר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-136)
136. ועיי"ש שכתב לפרש בזה טעם מש"כ הרמב"ם בפ"ז ממע"ש הי"ד דהלוקח מים ומלח במעות מע"ש לא קנה המעשר אע"פ שיצאו המעות לחולין, דהא דיצאו המעות לחולין, הוא משום דנתחייב בתשלומין למעשר, ונתבאר לעיל מ"ה סוף אות ח'. [↑](#footnote-ref-137)
137. אך בס' שהם וישפה בפ"ג ממע"ש ה"י כתב דהא דאינו לוקה משום דהוי כלאו הניתן לתשלומין, הוא משום דע"י שיאכל כנגדן מתחלל המע"ש, וצ"ב מה ענין זה ללאו הניתן לתשלומין, וכ"כ הדרך אמונה שם סק"פ, ובביאוה"ל שם הק' דלא נתישב בזה הא דאינו לוקה כשסך מת בשמן מע"ש, או שהדליק בו את הנר, וגם אין מתישב הא דאין לוקה אף כשקנה כלים בדמי מע"ש והמע"ש נאבד מן העולם וכבר א"א לחללו. [↑](#footnote-ref-138)
138. והחזו"א בשביעית סימן י"ג סקט"ו נסתפק אם הא דיאכל כנגדם הוא משום הדמים שהוציא או משום ההנאה שהשיג, וכתב דנפ"מ בזה אם צריך לאכול כנגד הדמים שנתן או כנגד שווי העבדים, וכתב די"ל דאין נפקותא בזה, דגם שווי העבדים משתער כפי הממון שנתן, אף שלקחן בזול או ביוקר, (וכתב נפ"מ אחרות בזה), - אך למש"נ מד' התוס' דאף אם הא דיאכל כנגדן הוא משום קנס, הוי הקנס שיחלל על המעות, הדין נותן דצריך לאכול כנגד הדמים שנתן, וליכא נפ"מ בשווי העבדים, וגם למש"כ החינוך דהוא תשלומין על המעות מע"ש שהוציא, הדין נותן דצריך לאכול כנגד הדמים, וכאשר כ"ה להדיא בד' הראשונים, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-139)
139. והתוי"ט והחזון נחום בשביעית פ"ח מ"ח כתבו דה"נ הא דתנן התם דאין מביאין קיני זבים וכו' מדמי שביעית, הוא מכח ה"ט דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, - והקר"א במנחות פ"ד א' עמד בזה, דלכאו' שביעית הוי שפיר מן החולין, ועיי"ש שהוכיח לזה מהא דהמקדש אשה בדמי שביעית מקודשת, אך הנה כ"ז הוא אי נימא דהא דדבר שבחובה אינו בא מן המעשר, הוא רק למ"ד דמע"ש ממון גבוה, אך הנה הביה"ל בח"א סימן כ"ה כתב דאף למ"ד דמע"ש ממון הדיוט אין דבר שבחובה בא מן המעשר, ולפ"ז י"ל דאף דשביעית הויא ממונו, אין מביאין ממנה דבר שבחובה. והתורת זרעים שם הק' דבהך דינא דאינו בא אלא מן החולין, לא נתמעט אלא שאינו בא ממע"ש, ולא נתמעטו בזה שאר מילי, ועי' עוד בזה בס' כלכלת שביעית, הובא בס' משנת יוסף בשביעית שם בתו"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-140)
140. ולפ"ז מתפרש כן גם הא דתנן בשביעית פ"ח מ"ח דאין מביאין קיני זבים וכו' מדמי שביעית, דהוא מכח ה"ט דשביעית לא ניתנה אלא לאכילה, וע"כ אין מביאין ממנה קיני זבים וכו', וכ"כ במשנת יוסף שם בשם ס' עטרת ראש, - ואמנם הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ו משמו"י ה"י כתב דלענין שביעית לא שייך טעם זה, דבשביעית א"צ לקנות בדוקא דבר שהוא יאכל ויכול לקנות גם דבר שאחרים יאכלו והעיקר שיהי' לאכלה, דהא מותר לקנות גם מאכל בהמה, ובע"כ דטעם אחר יש בזה, עיי"ש, - אך לכאו' י"ל, דכ"ה דאף כהנים אין מביאין חטאות ואשמות בדמי מע"ש, והוא משום דלא ניתן מע"ש אלא לאכילה ושתי' שמכח בעלותו, וע"כ אין לוקחין בזה חטאות ואשמות דכהנים משלחן גבוה קזכו, ואין אכילתם מכח הבעלים, וכמש"נ להלן אות ח', שפיר י"ל דה"נ הוא בפירות שביעית, דלא ניתנו אלא לכם לאכלה, ולא לאכילה דמשלחן גבוה, וע"כ הוא דאין לוקחין בהן קיני זבים וכו'. [↑](#footnote-ref-141)
141. ולא מיבעיא למש"נ לעיל אות ה' בדעת החינוך דהא דיאכל כנגדן הוא מדין תשלומין, וכ"ה לדעת הרמב"ם, אי נימא בדעתו דהא דאין לוקין ע"ז הוא משום דניתן לתשלומין, דודאי דהיינו רק כשלוקח בדמי מע"ש דבר שלא ניתן לו המע"ש, - אלא אף אם הוא מדין קנס, מסתבר דהיינו רק כשהוציא מע"ש לדבר שלא ניתן לו, דבכה"ג קנסוהו שיאכל כנגדן, - וגם אם הא דיאכל כנגדן הוא כדי לחלל את המעות שביד המוכר, ל"ש כן אלא כשלקח דבר שאין מע"ש מתחלל עליו, דנותרו המעות בקדושת מע"ש ביד המוכר, אך י"ל, דאף אם נתחלל המע"ש עליהן, מ"מ כיון דהקדישן לקינים, ודינא הוא דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, ע"כ יש לו לאכול כנגדן כדי לחלל את קדושת מע"ש שעליהן. [↑](#footnote-ref-142)
142. ובדעת הר"ש והרא"ש שפירשו דהא דאין לוקחין קיני זבים וכו' הוא משום דדבר שבחובה וכו', שמא י"ל דמהני הא דאין דבר שבחובה בא אלא מן החולין, דמכח זה אין מתחלל קדושת המע"ש על הקרבן, וע"כ יש בזה לדינא דיאכל כנגדן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-143)
143. וי"ל דמה"ט לא פירשו הר"ש והרא"ש כפי' הרמב"ם דהא דאין לוקחין קיני זבים וכו' בדמי מע"ש הוא משום דנאסרים בכך לזרים, משום דזה אינו טעם שלא יביאו כהנים חטאות ואשמות בדמי מע"ש, - והמנחת שלמה בח"א סימן מ"ג כתב לפרש בדעתם בע"א, דס"ל דכ"ה דקונים בדמי מע"ש שלמים אף דאימוריו הולכין לשריפה, וגם הוא מביאו לידי פסול ע"י פיגול ונותר, ובע"כ דהוא משום דזהו עיקר מצותו לקנות בו שלמים, וע"כ אף לא איכפת לן במה שהוא אוסרו בכך לזרים, עיי"ש, ונתחדש לפ"ז, דהא דניתן מע"ש לקנות בו שלמים, אי"ז דין מסוים בשלמים, אלא ה"ה בשאר קרבנות, (אלמלי הא דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-144)
144. אך החזו"א בשביעית סימן י"ג סקי"ד נקט בפשיטות דהא דתנן דאם לקח קיני זבים וכו' בדמי שביעית יאכל כנגדן, היינו דלעולם נתחללה קדושת שביעית על הקינים, והא דצריך לאכול כנגדן הוא כדי לחלל את קדושת שביעית שחלה עליהן, ואם כבר הקריבן ל"ש חילול, אלא יאכל כנגדן משום קנס, ולפ"ז לכאו' ה"נ הכא נתחללה קדושת מע"ש על הקינים, וצריך לאכול כגגדן כדי לחלל את קדושת מע"ש שחלה עליהן, ולפ"ז י"ל דזהו דמייתינן מינה דקדשו הקינים, דאם לא קדשו הקינים, ל"ה צריך לחלל את קדושת מע"ש שעליהן, אלא הי' אוכל את העופות עצמן בירושלים, ובע"כ דקדשו הקינים, וע"כ הוא צריך לחלל את קדושת מע"ש שעליהן. [↑](#footnote-ref-145)
145. ובהגה' הגר"א שם פירש דפרכינן מהא דתניא בתוספתא דאם היתה בהמה בע"מ בין בשוגג בין במזיד יחזרו דמים למקומן, וה"נ הוא בבהמה טמאה. [↑](#footnote-ref-146)
146. ובפשוטו היינו דבשוגג דלא יצאו המעות לחולין הו"ל מק"ט, דהמוכר הי' סבור שהמעות הם חולין, ובמזיד דיצאו המעות לחולין ל"ה מק"ט, וזה ע"ד מש"כ הרשב"א והריטב"א בקידושין שם, - וי"ל עוד, דהוא משום דבשוגג שלא יצאו המעות לחולין, לא חייל המקח, כיון דמע"ש ממון גבוה הוא, ובמזיד דנתחללו המעות על הפירות חייל המקח, ועד"ז כתב השלנ"ל בקידושין שם, דלמ"ד דמע"ש ממון גבוה הוא, פשיטא דכל דנתכוין שלא יתחללו מעות מע"ש על הבהמה לא חייל המקח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-147)
147. ועמש"כ הרמב"ן והתוס' הרא"ש והשלנ"ל שם בטעם הא דלא פרכינן לה מעיקרא אהא דתניא דיחזרו דמים למקומן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-148)
148. ובתוס' הגרע"א עמד על הא דילפינן התם להתירא דסיכה מדכתיב לא נתתי ממנו למת מה אנן קיימין אם להביא לו ארון ותכריכין לחי אסור כ"ש למת אלא איזהו דבר מותר לחי ואסור למת הוי אומר זו סיכה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, דלפ"מ דמוקמינן לה ביבמות ע"ד א' במע"ש שנטמא, וילפינן מינה דמע"ש שנטמא מותר בסיכה, אין ללמוד מזה דמע"ש טהור מותר בסיכה, והיינו משום די"ל דאף דמע"ש טהור לא ניתן לסיכה, מ"מ כשנטמא ואינו ראוי לאכילה הוא ניתן לסיכה, (וע"ד הא דתרומה טהורה לא ניתנה להדלקה, וטמאה ניתנה להדלקה. [↑](#footnote-ref-149)
149. ובתוס' הגרע"א עמד כן ע"ד הרע"ב שפירש דהא דמע"ש ניתן לסיכה הוא משום דסיכה כשתי' מדכתיב ותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו, דלמש"כ התוס' דהך קרא אינו אלא אסמכתא בעלמא, היאך התירו מכח זה בקום ועשה לסוך במע"ש. [↑](#footnote-ref-150)
150. ובזה ניחא משה"ק הרמב"ן בסהמ"צ סוף שרש ח' ע"ד הרמב"ם, דאם לוקין על אכילת מע"ש בטומאה משום ולא ביערתי ממנו בטמא, מ"ט אין לוקין על הדלקתו בטומאה, כאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם בהל' מע"ש שם וכ"ה משמעות דבריו במנין הלוקין בפי"ט מסנהדרין ובסהמ"צ ל"ת ק"נ, וכעי"ז כתבו הזכרון שמואל שם, והאבי עזרי בפ"ג ממע"ש ה"א. [↑](#footnote-ref-151)
151. אך בביאור הגר"א פירש דקאמר לה בתמי', דשמן של מע"ש שנסרח ודאי לא פקעה קדושתו, ובשמן של שביעית שנסרח מיבע"ל, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-152)
152. אך העירוני, דבסוגיית הגמ' בב"מ ל"ח ב' נראה להדיא דשמן שהסריח אינו עומד להדליק בו, ואינו עומד אלא לסוך בו עורות, וכנראה דאף אם הוא ראוי להדלקה, מ"מ אין דרך בנ"א להדליק בו, ולפ"ז י"ל דמה"ט פקעה קדושתו ממנו. [↑](#footnote-ref-153)
153. והדבר פשוט דכ"ז הוא באופן הרגיל שהוא מתקלקל בלינת לילה, אך כל שנתנוהו בקירור וכיו"ב ואינו מתקלקל כלל בלינת הלילה ודרך בנ"א לאכלו, דינו הוא ככל דבר שדרכו לאכול דמחייבין אותו לאכלו, וכ"כ בס' משנת יוסף בשביעית שם, אך בס' חוט שני שביעית פ"ה ה"ג כתב לא כן, ודבריו צ"ע. [↑](#footnote-ref-154)
154. אך שם בסוסק"א כתב בפשיטות דתבשיל של תרומה ומע"ש שעברה צורתו אין מצוה באכילתו אף שאינו נפסל לאדם אלא שהוא פגום, וצ"ע דלכאו' כ"ז הוא לדעת הר"ש והרא"ש, אך לדעת הרמב"ם דמפרש דהא דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה, הוא בשנפסלה מאכילת אדם, וכמש"כ החזו"א גופי' לעיל מינה, הרי דה"נ הא דאין מחייבין אותו לאכול תבשיל שנתקלקלה צורתו הוא רק בשנפסד מאכילת אדם, דאי נימא דאיכא דין בפנ"ע, דכל שאינו עומד לאכלו אין מצוה באכילתו, מ"ט השמיט הרמב"ם לדין זה, ולא הביא אלא להא דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה ונפסלה מאכילת אדם, וגם דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו נראה להדיא דרק דבר שאין ראוי לאכילה כלל אין מחייבין אותו לאכול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-155)
155. ואמנם צ"ע לדעת הרמב"ם מהא דתניא דאין מחייבין אותו לשתות לא אניגרון ולא אכסיגרון, והרי דאף דראויים הם לשתי', אפ"ה כיון דאין דרך לשתותם אמרינן דאין מחייבין אותו לשתותם, - אך י"ל כמש"כ בס' משנת יוסף בשביעית שם דאיירי ביין ושמן שאין ראויין לשתי', ובזה הוא דתני דאינו חייב לשתותן ע"י תערובת אניגרון ואכסיגרון, ואמנם מש"כ שם דזהו מקורו של הרמב"ם בהל' מע"ש שכתב דאין מחייבין אותו לאכול שמן שהסריח, תמוה, דדין זה נתפרש להדיא בד' הירושלמי הכא דשמן של מע"ש שנסרח פקעה ממנו קדושתו, - ואכתי צ"ע בהא דתני דאין מחייבין אותו לשתות יין שמרים, אף דבפשוטו ראוי הוא לשתי', והמשנת יוסף שם כתב דיין שמרים הוא יין העשוי משמרים, ובמע"ש ראשון אסור ושני מותר, (כדתניא בב"ב צ"ז א'), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-156)
156. ולפ"ז י"ל דלדינא לא פליגי הר"ש והרא"ש עם הרמב"ם, אלא דהר"ש והרא"ש מפרשי לה דכל שאין דרכו לאכול ליכא מצוה וחובה באכילתם, וזה הוא אף כשהוא ראוי לאכילה אלא שאין דרך בנ"א לאכלו, והרמב"ם מפרש להא דכל שאין דרכו לאכול פקעה קדושתו ממנו, וזה הוא רק כשאינו ראוי כלל לאכילה. [↑](#footnote-ref-157)
157. כמש"כ הרמב"ם בסוף הל' תרומות דמברכין על אכילת תרומה, והמהר"י קורקוס שם כתב דמברכין על אכילת מע"ש, והרמב"ן בשכחת העשין עשה א' כתב דאכילת מע"ש בירושלים נמנית כמצות עשה. [↑](#footnote-ref-158)
158. וי"ל למש"כ החזו"א שם בד"ה ירו' דאף דאכילת תרומה אינה חובה, מ"מ כל שאינו אוכלה ומניחה לרקוב הוא נוהג בזיון בקדש ולמד לזה ממש"כ הרמב"ם בפי"ב מתרומות הי"ז, עיי"ש, וזהו דתני דכל שאין דרכו לאכול אין מחייבין אותו לאכלו, ולא חשבינן לי' כנוהג בזיון בקדש. [↑](#footnote-ref-159)
159. אמנם אי"ז מתישב עם מש"כ המהרי"ט בח"א סימן פ"ג דמותר לגרום הפסד לפירות שביעית, דאם מוטל על הבעלים למנוע את הפירות מליפסד ואף מחויב הוא לאכלם כדי שלא ילכו לאיבוד, כ"ש דאסור לו לגרום להם הפסד, ועמד ע"ז המקד"ד בסימן נ"ט סק"ה, ונתבאר בזה במקומו. [↑](#footnote-ref-160)
160. ובזה מתפרש עיקר הא דאין מחייבין אותו לאכול דבר שאין דרך בנ"א לאכלו, והיינו דכיון דאין דרך בנ"א לאכלו, אי"ז בכלל הפסד שלא לאכלו, כיון שאינו עומד לכך, אך יש מקום לפרש לזה בע"א, דאף אם חשיב כהפסד, מ"מ לא נתחייב לאכול דבר שאין דרכו לאכול כדי למנעו מאיבוד. [↑](#footnote-ref-161)
161. והמשנה ראשונה בתרומות שם כתב ע"ד הרמב"ם, דאף דע"י הפיטום ראוי השמן לסיכה, וכדתניא בתוספתא שם פ"ט ה"ח, מ"מ אסור לפטמו, דאף דבשמן תרומה העומד לאכילה מותר לסוך, מ"מ כל שמשנהו ומוציאו מכלל אכילה אסור, דהו"ל כמשנה פירות מברייתן, והדרך אמונה בפי"א מתרומות בצה"ל סק"צ כתב להוסיף בזה, דהוא משום דשמן של תרומה שאינו ראוי לאכילה אלא לסיכה בלבד לא חל ע"ז שם תרומה, וע"כ אף דהכא דכבר הי' תרומה לא פקע מיני' שם תרומה כ"ז שראוי לסיכה, מ"מ מיקרי הפסד, ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו משמע דאף שמן מפוטם ראוי קצת לאכילה, אלא דממעט מאכילתו. [↑](#footnote-ref-162)
162. הרמב"ם בהלכותיו השמיט לדין זה, ועמדו ע"ז התוי"ט והרש"ש, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-163)
163. אמנם הנה התוי"ט כתב דהא דמפטמין את היין הוא לפי שאין היין נבלע בהן אלא שהן נותנין טעם ביין, והתוס' אנשי שם כתב דהוצרך לזה משום שפירש דהא דמפטמין את היין הוא אף בפיטום כי האי דמשליכין הבשמים, וע"כ הוצרך לפרש דהוא משום דאין היין נבלע בבשמים, אך בעיקר דברי התוי"ט תמה בס' משנה לחם דהוא דבר המתנגד למציאות, דהיין נבלע יותר מן השמן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-164)
164. אך לא נאסר מכח זה לפטם את היין, שהרי הוא מפטמו בדבש ובשמים משלו, ולי"ב הפסד להמע"ש, וכמש"כ התוס' חדשים עד"ז. [↑](#footnote-ref-165)
165. והדרך אמונה בפ"ג ממע"ש בצה"ל ס"ק קל"א כתב לדעת הרמב"ם דהא דלא תני דלוקחין בדמי מע"ש יין מפוטם, הוא משום דכיון שהותר לפטם, כ"ש שהותר ליקחו בדמי מע"ש, ומה שתמה שם ע"ד הרש"ש, צ"ב. [↑](#footnote-ref-166)
166. ועיי"ש שהביא להא דתניא בתוספתא בספ"ק דמע"ש דהבורר את החטים וטוחנן ומרקידן דיים שיפדה כשער החטים, ר' יוסי אומר מקום שמחשבין את ההוצאה פודין את החטים ואין פודין את הככרות וכו', והרי דאף לר' יוסי במקום שמחשבין את ההוצאה מנכין דמי ההוצאה, וכ"ש לת"ק דלעולם מנכין את ההוצאה ואין פודין אלא כדמי חטים, וזה כד' הרש"ש והמשנ"ר, - אך הק' ע"ז דאכתי מ"ט הוא פודה בשער החטים, הרי ל"ה לו להוריד אלא דמי ההוצאה, דמה שהשביח ע"י הטחינה וההרקדה ודאי שייך לשני, שהרי לא הותיר המדה, ועיי"ש מש"כ בזה.

     ויש להוסיף דבד' התוספתא אלו נתחדש עוד, דאף דאין תערובת דבר אחר במע"ש, אלא שהשביח ע"י טחינה והרקדה, א"צ לפדותו כפי שויו עכשיו, אלא כפי שווי החטים, ועד"ז מבו' בד' הירושלמי, דאם הותיר מידת הפת ע"י האפי', הוי השבח לפי חשבון, אף דאין תערובת דבר אחר בפת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-167)
167. והר"ש פירש בד' הירושלמי דלא סגי לר"ל במה ששבחו ניכר כ"ד, אלא בעינן שיהא מינכר שבחא טובא מה שהשביחו החולין את המעשר דרובא דמינכר בעינן, או דבעינן שיהא ניכר בחזותא וטעמא וריחא, דמינכר כולי האי. [↑](#footnote-ref-168)
168. ומבו' בל' הרמב"ם דמפרש דמודה דר' יוחנן דהא דתנן כל ששבחו ניכר, היינו דטעם שבחו ניכר, ואף שהוסיף דלא סגי בזה, אלא בעינן שיותיר במידה, וכ"כ המהר"י קורקוס שם, - אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דתנן כל ששבחו ניכר, ר"ל שאותו דבר שהשביח מוסיף במשקל המעשר וכמותו ולא שתיראה פעולת החולין באיכות המעשר בלבד, ומבו' דמפרש דהא דתנן כל ששבחו ניכר, היינו שהותיר במידה, ולפ"ז אין מקור דלדידי' בעינן גם שיהא טעם שבחו ניכר, וצ"ע במה שהשוה האו"ש בהל' מע"ש שם ד' הרמב"ם בפיהמ"ש לדבריו בהלכות. [↑](#footnote-ref-169)
169. והר"ש הוסיף דכיון דהמעשר נתן טעם בחולין אסור לאוכלו בגבולין, כדתניא בפ"ק דחולין ו' א' חושש לשאור ותבלין שבה משום מעשר ומשום שביעית, והקה"י בר"ס י"ח פירש דאף דהתם לא נתפרש דל"מ לזה פדיון, מ"מ מייתי הר"ש מהתם לעיקר הא דמע"ש אוסר את תערובתו בנו"ט, וע"כ א"א לפרש דמה שאמרו בירושלמי אל יצא מע"ש לפדיון, דהיינו דא"צ כלל פדיון משום דאין הטעם אוסר את תערובתו, - וצ"ב דהא דתניא התם דחושש משום מעשר, היינו דחושש שהוא דמאי וצריך לעשרו, כמבו' בסוגיית הגמ' שם, ולא איירי כלל לענין תערובת מע"ש, ושמא מהא דתבלין של טבל אוסר כל שנו"ט בחולין, יש ללמוד דאף תבלין של מע"ש אוסר בנו"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-170)
170. וצ"ע בד' התורי"ד במהדות"נ בע"ז ע"ד ב' שכתב דטבל שנימוח ונתערב כאילו אבד מן העולם דמי ולא חייל שם תרו"מ על מה שמפריש על אותו טבל שנימוח, וזה צ"ע מכל הני דוכתי דמהני לתקן טעם הבלוע, - ואמנם י"ל דכל מש"כ התורי"ד דלא חייל שם תרו"מ, הוא כשבא להפריש ממקום אחר על אותו טבל שנימוח, אך מיני' ובי' שפיר מצי להפריש, - אך כמדומה דבכ"ד מצינו בטבל בנתערב ואוסר בנו"ט דמפריש עליו ממק"א לפי חשבון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-171)
171. ובסק"ד כתב לישב עוד עפי"ד החזו"א, דכל הא דאין לטעם פדיון, הוא כשקרא עליו שם ואח"כ נתערב בחולין, דבכה"ג הוי בגדר יוצא ונתהווה מדבר של מע"ש, אך כל שקרא עליו שם בתערובת, חשיב הטעם כעיקר הקדושה ויש לו פדיון, ומה"ט נמי מצי חייל שם תרו"מ על הטעם, דאז הו"ל הטעם עיקר הדבר המתקדש. [↑](#footnote-ref-172)
172. ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דרק במע"ש ל"מ חילול משום דבמע"ש אי"ז קנין שווי ממון, רק חילול קדושה של הפירות, וי"ל דעל הבלוע אינו חל החילול, משא"כ בהקדש שהוא פדיון וקנין של שיווי ממון כל שיש לו שיווי חל החילול, אך הוא שלא כד' האבנ"מ שם שנקט דגם בהקדש לא חייל הפדיון בכה"ג, ויש להוסיף, דאי נימא כמש"כ הקה"י דהא דלא חייל חילול מע"ש על הטעם הבלוע, הוא משום דאין בו דין ממון, לכאו' אין לחלק בזה בין מע"ש להקדש. [↑](#footnote-ref-173)
173. ואמנם לכאו' אי"ז מתישב עם ד' התורי"ד במהדות"ל בע"ז ס"ז א' דנראה מדבריו דס"ל דכל תערובת דלח בלח חשיב כטעמו ולא ממשו, וטעמו וממשו היינו כשהאיסור עומד בפנ"ע, אך י"ל דהתורי"ד במהדות"נ לא נקט כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-174)
174. ועיי"ש שכתב דר"ש לטעמי' בתוספתא בפ"ז דתרומות דזר שסך בשמן של תרומה אינו משלם את החומש, והוא משום דס"ל דאין בסיכה משום מעשה אכילה, ובס' שערי מע"ש סימן ה' הביא די"ג בתוספתא שם דהוא בזר שסך ביין, ופטורו הוא משום דאין דרך יין בסיכה, (וכ"נ למש"כ הגר"א דמהא דלא פליג ר"ש בשביעית פ"ח מ"ב דתנן התם דשביעית ניתנה לסיכה, הוא משום דבשביעית מודה, ולפ"ז הרי ה"נ מהא דלא פליג ר"ש אמתניתין דתרומות פ"ו מ"א דהסך בשמן של תרומה משלם קרן וחומש, משמע דמודה בזה). [↑](#footnote-ref-175)
175. האו"ש בפ"ג ממע"ש ה"י עמד דמנ"ל דשמן של קדש אסור בסיכה, וכתב די"ל דאי נימא כדעת ר"ת ודעימי' דמה"ת ל"ה סיכה כשתי', והתירא דסיכה בתרומה הוא דלא חשבינן לה כאיבוד תרומה ואינו עובר משום משמרת, ניחא, דבקדש אכילה כתיבא, וע"כ הוא אסור בסיכה, אך אי נימא דמה"ת הוי סיכה כשתי', תיקשי דמ"ט קדש אסור בסיכה, וכתב דאולי משום דמאשי ד' מותר האשים זכי רחמנא לכהנים, לא אשכחן גבי מזבח רק אכילה ושתי' ולא סיכה, ע"כ גם כהנים לא זכו לסיכה, - ובס' שערי מע"ש סימן ה' כתב דלפי יסוד ד' הגרי"ז ניחא, דבקדשים לכו"ע בעינן מעשה אכילה, ולא סגי במה שהחפצא נאכל, וע"כ לא הותר בהן סיכה, דל"ה כמעשה אכילה ושתי'. [↑](#footnote-ref-176)
176. ולכאו' לפ"ז ניחא דלא פרכינן לר"ש מדכתיב ולא נתתי ממנו למת הא לחי שרי, דמינה ילפינן בירושלמי לעיל דמע"ש ניתן לסיכה, דבאמת מדאורייתא מותר לסוך במע"ש, ורק מדרבנן הוא דאסור, - אך באמת אי"ז מתישב, שהרי בירושלמי שם אמרו דאם להביא לו ארון ותכריכין ה"ז אסור אף לחי, והרי דס"ל דמדאורייתא אין לוקחין מלבושין במעות מע"ש, ולא ניתן מע"ש אלא לאכילה, ואפ"ה שרי לסיכה. [↑](#footnote-ref-177)
177. ולפ"ז נמצא דלמסקנת ד' הר"י מפאריש שם דאין לוקחין מלבושין במעות מע"ש אלא כשאינו מחלל עליהן את המעות, דלפ"ז נמצא דלא ניתן מע"ש עצמו אלא לאכילה, הרי דלדעת ר"ש דסיכה ל"ה כשתי', אסור מדאורייתא לסוך במע"ש.

     ובזה ניחא דלא תיקשי על מש"כ הר"י מפאריש בתחילת דבריו דהא דאסר ר"ש לסוך הוא מדרבנן, ממה שאמרו בירושלמי הכא דהא דאסר ר"ש לסוך הוא מדאורייתא, ואמרו בהא דהשיב ר"ש מכרשינין, דא"ר יוחנן דכאן השיבו דברי סופרים מד"ת, דהירושלמי לטעמי' אזיל דמדאורייתא אין לוקחין מלבושין במעות מע"ש, וכמו שהביא הר"י מפאריש שם, וע"כ ה"נ הא דאסר ר"ש לסוך במע"ש הוא מדאורייתא, וכל מש"כ הר"י מפאריש דאי"ז אלא מדרבנן, הוא לפ"מ שפירש שם בדעת הבבלי דמדאורייתא לוקחין מלבושין במעות מע"ש. [↑](#footnote-ref-178)
178. והאו"ש בפ"ג ממע"ש ה"י כתב דבזה מתישב הא דלא פליג ר"ש אמתניתין דלעיל מ"א דמע"ש ניתן לסיכה, משום דמודה דלקוח בכסף מע"ש ניתן לסיכה, - ובזה מתישב גם הא דלא פרכינן לר"ש מקרא דולא נתתי ממנו למת, דמינה ילפינן בירושלמי לעיל דמע"ש ניתן לסיכה. [↑](#footnote-ref-179)
179. וצ"ע דלפ"ז נמצא דאם לקח זיתים בכסף מע"ש ועשה מהן שמן יהיו אסורין בסיכה, ומאידך אם קרא שם מע"ש על שמן יהא מותר בסיכה, ואי"ז במשמעות ד' הגר"א שחילק בין מע"ש עצמו ללקוח בכסף מע"ש. [↑](#footnote-ref-180)
180. ובפיהמ"ש שבדפוסים כתב דאיירי כשאומר לחבירו שישמח אותו בשמשן של מע"ש ושתמשח יד המושחו ותהי' שכר על המשיחה שמשחו, והדרך אמונה בפ"ג ממע"ש ס"ק קצ"א כתב עפי"ז דהא דשרו רבנן הוא כשאמר לו בתחילה זה יהי' בשכר סיכתך, - וצ"ע דלהדיא כתב הרמב"ם שם דטעמא דשרי הוא משום דאי"ז בשכר סיכתו, ולפ"ז ודאי דאם אמר לו בתחילה שיהא זה בשכר סיכתו אסור, והנוסח שבדפוסים הוא נוסח משובש. [↑](#footnote-ref-181)
181. ושמא מכוון הרש"ס הוא, דכיון דשרי ר"ש בדשא"מ ולא חשבינן לה כמתכוין, אי"ז מעשה סחורה במע"ש, וע"כ אף דמודה ר"ש בפס"ר, מ"מ כיון דגם בזה ל"ה כמתכוין, וכאשר כ"ה מבו' בכ"ד דהא דס"ל לר"ש דדשא"מ ל"ה כמתכוין הוא אף בפס"ר, ואכמ"ל, אי"ז כמעשה סחורה. [↑](#footnote-ref-182)
182. והגר"א בשנו"א הארוך כתב דמה שאמרו בירושלמי דמה שהקילו בתרומה הוא דמביא בן בתו ישראל וכו', הוא משום דלישנא דהקילו משמע שהקילו חכמים בדבר שהי' ראוי להיות אסור, ועד"ז כתב בביאור הגר"א לירושלמי, ולכאו' לפ"ז באמת עיקר מה שהביאו חכמים הוא מהא דמותר הכהן לסוך בתרומה, אלא שהוסיפו דחזינן דגם הקילו בזה יותר דאחר שסך מביא בן בתו ישראל וכו'. [↑](#footnote-ref-183)
183. אך התוס' במנחות ס"ט א' ד"ה דבלע הוצין נקטו דהא דנתחללה התרומה, הוא אף כשאכלה זר באיסור, וכ"ה מבו' בד' התו"י ותוס' הרא"ש בכתובות ל' ב', וכן צידדו התו"י ביומא פ"א ב', ולפי דבריהם לא א"ש מש"נ. [↑](#footnote-ref-184)
184. וכ"ה מבו' מעיקר הא דלמדו חכמים מזה דה"נ יש להתיר לומר לחבירו שיסוכנו בשמן של מע"ש בירושלים ול"ה כמשתכר במע"ש, ואם טעם ההיתר בתרומה הוא משום דכבר נתחללה, אי"ז ענין להתם, ובע"כ דטעם ההיתר בתרומה הוא משום דמשיחת ידו הוא דבר מועט ואין מקפידין בזה, ומה"ט גם לא חשיב כמשתכר במע"ש. [↑](#footnote-ref-185)
185. מבו' מזה דכל דייפסד המע"ש אם לא יאכלנו, הוא חייב לאכלו, ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות י'. [↑](#footnote-ref-186)
186. אך בד' הרע"ב מבו' שפירשה בעודו במחובר, שצריך לאכלה מיד ולא להניחה עד שיגדלו, וזה ע"פ הנוס' שבפיהמ"ש הנדפס, והתוס' חדשים תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-187)
187. והרמב"ם בפ"ב ממע"ש הי"ד כתב דתלתן של מע"ש מותר לאכלו צמחונים שכך הוא ראוי לאכילה, והכס"מ שם כתב דחזר בו מפיהמ"ש ופירש ע"ד ד' הר"ש דהיינו דמותר לאכלו בעודו צמחונים, ואין חוששין משום דבר שאין דרכו לאכול, - אך הרדב"ז שם פירש לדבריו כדבריו בפיהמ"ש דהיינו דמותר לאכלו צמחונים ואין מותר להניחו עד שיתייבש, משום דהוא ראוי לאכילה רק בעודו צמחונים, ועמש"כ הדרך אמונה בבביאוה"ל שם ובפ"ב מתרומות ה"ח. [↑](#footnote-ref-188)
188. ובטעם החילוק בזה בין תרומה למע"ש, כתב המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף דהוא משום דמע"ש לא ניתן אלא לאכילת האדם, וע"כ צריך לאכלו בעודו צמחונים דהוא ראוי לאדם, ומשא"כ בתרומה שניתנה לכל צרכו ואף להאכילה לבהמתו, - וי"ל עוד עד"ז דהוא משום דגם אחר שנתיבש הוא ראוי לחפיפה, ותרומה ניתנה אף לחפיפה, ומשא"כ במע"ש דלא ניתן לחפיפה. [↑](#footnote-ref-189)
189. ובטעם הא דבתרומה מותר לחוף, ובמע"ש אסור לחוף, כתב הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ב ממע"ש הי"ד דהוא משום דשאני תרומה שניתנה אף להדלקת הנר ולמאכל בהמה, ומשא"כ במע"ש דלא ניתן להדלקת הנר ולמאכל בהמה, וה"נ לא ניתן לחפיפה, וכבר מבו' כן בתו"ד הרש"ס, עיי"ש, - אך זה תליא בפלוגתת רבוותא אם שמן של מע"ש טהור ניתן להדלקה, או דלא ניתן אלא לאכילה, (ונתבאר לעיל מ"א אות ב' ואילך), וגם במש"נ לקמן פ"ג מ"י (אות י"א ואילך) אם מע"ש שאינו ראוי לאדם מותר להאכילו לבהמה. [↑](#footnote-ref-190)
190. וכ"ה מבו' מהא דתנן לקמן מ"ד בכרשינין דלב"ש מאכילין בטומאה, ופירש הריבמ"צ דהיינו לכהן טמא, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש שם, והא דשורין ושפין בטהרה, הוא כדי שידעו שהם תרומה ולא יתנום לכהן ע"ה, והר"ש כתב לפרש עוד דהוא כדי שלא יתנום לזר, וה"נ מתפרש הא דאמרי ב"ש הכא דכל מעשי' בטהרה. [↑](#footnote-ref-191)
191. **ובתו"כ אמור פר' ה' ה"ו ילפינן מדכתיב נפש, דהבהמה אוכלת בכרשיני תרומה, ולכאו' היינו דמהך קרא ילפינן דתרומה ניתנה אף לאכילת בהמה, וע"כ אף דתרומה העומדת לאדם אסור להאכילה לבהמה משום הפסד תרומה, מ"מ כרשינין דעיקרן למאכל בהמה, ואי"ז הפסד תרומה להאכילם לבהמה, מותר להאכילן לבהמה.** [↑](#footnote-ref-192)
192. והרמב"ם בפיהמ"ש בחלה שם כתב דמה שאמרו דגזרו על הכרשינין בשני רעבון, היינו דגזרו שלא ליתנם אלא לכהן חבר, עיי"ש, ומשמע דס"ל כדעת [↑](#footnote-ref-193)
193. ויש להוסיף, דאי נימא דס"ל דמדאורייתא אין חייב בתרו"מ אלא דגן תירוש ויצהר, צ"ל דמה שאמרו דגזרו על הכרשינין, אף דכל המינים אינם חייבין אלא מדרבנן, היינו דמעיקרא חייבו את כל הפירות בתרו"מ, ואכתי ל"ה כרשינין חייבין בתרו"מ, משום דאינם אוכל העומד לאדם, ואח"כ גזרו על הכרשינין לחשבם כאוכל אדם, והן חייבין בתרו"מ, וכ"כ החזו"א במעשרות סימן א' סקכ"ב. [↑](#footnote-ref-194)
194. וכ"ה בתדב"א פרק י"ד, דהא דכרשיני תרומה מאכילין אותם לבהמה, הוא מפני שהן מאכל בהמה, ובשני רעבון בנ"א אוכלין אותם, לפיכך גזר עליהן דוד בשני רעבון והתירום למאכל בהמה, ולהדיא דעיקר חיוב כרשינין בתרומה הוא מגזירת דוד, ומה"ט הוא דמאכילין אותן לבהמה. [↑](#footnote-ref-195)
195. והמשנ"ר כתב דבזה מתפרש הא דלעיל מ"ג בדין תלתן לא תני דנכנסת לירושלים ויוצאת, והיינו משום דבכרשינין לא הותר להוציאן אלא כשעשה מהן עיסה דהיא גרועה יותר, ובתלתן לעולם אין עושין עיסה, וכתב דמה"ט גם לא תני התם לפלוגתא דר' טרפון ורבנן בשנטמאת, משום דל"ש בה הא דא"ר טרפון דיתחלקו לעיסות, - אך גם לפי' ש"ר ניחא, דכיון דלא הותר להוציאן אלא כדי לעשות מהן עיסה, הרי דבתלתתן שאין עושין ממנה עיסה, לא הותר להוציאה, וכ"כ המלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף. [↑](#footnote-ref-196)
196. ובפי' הרש"ס במתניתין פי' בד' הירושלמי, דכ"ז הוא כשעשה מהן עיסה, שכבר חישב עליהן לאדם, וע"כ הו"ל כקדשים הראויין לאדם דאין פודין אותן לכלבים, אך בעודן זרעונין דאין עומדין אלא לבהמה, פודין אותן להאכילן לבהמה, דקדשים שאין ראויין לאכילת אדם פודין אותן לבהמה, - ובטעם הא דאף דכשעשה מהן עיסה כבר הן עומדין לאדם, מ"מ אסר ר' טרפון לפדותן, מבו' בד' הרש"ס בד"ה אין פודין דהוא מגזירה, דאי שרית לפרוקינהו אתי למישרינהו לבהמה, ומבו' לפ"ז דאף מע"ש הראוי לאדם שפדאו, אסור להאכילו לבהמה, וצ"ע דלא מצינו לדין זה, (ובמנחת שלמה ח"א סימן ס"ד סק"ג כתב דאף היכא שפדאן ואח"כ נפסלו מאכילת אדם, לא מצינו שאסור להאכילן לבהמה), ושמא כיון דהכא אינו ראוי לאדם אלא ע"י הדחק, חשיב טפי כפדיון לבהמה. [↑](#footnote-ref-197)
197. ומשמע מדבריו דהוא חד דינא עם הא דבקדשים אין פודין אותן להאכילן לכלבים, אך המנחת שלמה בח"א סימן ס"ד אות ג' ד' האריך דהכא הוא דין אחר, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ויתבאר בעזה"י במקומו לקמן פ"ג מי"א. [↑](#footnote-ref-198)
198. ועיי"ש שכתב לפרש בד' הירושלמי דלא יערבנו רק בעיסות כרשינין אחרים של מע"ש, ולא בעיסות תבואה, דלא התירו לזלזל רק באיסור כרשינין דהקילו בה לפי שאינו אוכל, - וצ"ב דכיון דהם פחות מכביצה דאין מטמאין אחרים, א"כ מ"ט אסור לערבן בעיסות תבואה, הרי התבואה אינה נטמאת עי"ז, וכל האיסור בזה הוא משום הכרשינין המעורבין, והרי הקילו בהן בכה"ג. [↑](#footnote-ref-199)
199. אך האו"ש בפ"ב ממע"ש הי"ד בסו"ד כתב לפרש דהיינו, דהא דאין פודין את הכרשינין שנטמאו אף אם דעתו שיאכלם אדם, הוא משום דחיישינן שמא יאכילו אותם לבהמה, כיון דדרך הכרשינין להאכילן לבהמה, אך כל שהוא מערבן בעיסת כרשינין של מע"ש, שפיר יש פדיון להכרשינין שנטמאו, דליכא למיחש שיאכילום לבהמה, שהרי א"א להאכילן לבהמה מחמת העיסות מע"ש, ולפי דבריו י"ל דלא נחלקו הריבמ"צ והר"ש כלל. [↑](#footnote-ref-200)
200. ובפשוטו הי' מקום לפרש דרבנן פליגי וס"ל דבמע"ש ליכא כלל להך דינא דאין פודין אותו להאכיל לכלבים, אך הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ג מי"א פירש לדינא דהתם דהוא משום דאין פודין מע"ש להאכיל לכלבים, ולפ"ז בע"כ צל"פ בע"א טעם הא דס"ל לרבנן הכא דיפדו. [↑](#footnote-ref-201)
201. ועיי"ש שכתב דע"כ כל שהן טהורין, אין פודין אותן אף בגבולין, דלא הקילו חכמים בכך, ונתבאר להלן אות ט'. [↑](#footnote-ref-202)
202. ועד"ז הוא למש"כ הרש"ס דטעמא דר' טרפון דאין פודין אותן אף לאדם, הוא משום דחיישינן שיבואו להתירן לבהמה, וי"ל דחכמים פליגי וס"ל דלא חיישינן להכי, ושפיר פודין אותן לאדם. [↑](#footnote-ref-203)
203. ועד"ז נחלקו הראשונים לעיל מ"ג בדין תלתן, דלדעת הרמב"ם אינו נאכל לאדם בטומאה, ולדעת הריבמ"צ והר"ש והרא"ש הוא נאכל לאדם בטומאה, והרא"ש שם פירש דהוא משום דאינו אוכל גמור, ונתבאר לעיל שם אות ג'. [↑](#footnote-ref-204)
204. נתחדש בדבריו דכל תרומה מותר להאכילה לבהמה, וכ"ה **מבו' בפירש"י בשבת קכ"ו ב' ד"ה מפנין ובב"מ צ' א' ד"ה ממון גבוה דמותר להאכיל כל תרומה לבהמה, וכ"נ בדבריו בפסחים י"ג א' ד"ה טהורות, וכן צידד המהר"י קורקוס בפ"ט מתרומות ה"ז בדעת הרמב"ם שם ובפ"ו ה"א שסתם דמותר להאכיל תרומה לבהמת כהן, ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' הרמב"ם בפיהמ"ש בתרומות פ"ט מ"ג, ועמש"נ בזה שם אות ז' ח', ואכמ"ל, וכ"כ בתוס' אנשי שם בתרומות פי"א מ"ט בשם ס' לה"מ שכתב כן בדעת הרמב"ם והחינוך, - אך התוס'** ביבמות ס"ו ב' והר"ש והרא"ש בתרומות פי"א מ"ט כתבו דאסור להאכיל תרומה לבהמה משום הפסד תרומה, ורק כרשינין שעיקרן לבהמה מותר להאכילן לבהמה, וכ"כ בס' שושנים לדוד בתרומות שם בדעת הרמב"ם, דאף שכתב דתרומה ניתנה גם לאכילת בהמה, מ"מ אסור להאכילה לבהמה משום הפסד, וכ"כ **הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ב מתרומות ה"א, עיי"ש.** [↑](#footnote-ref-205)
205. ודבריהם אלו הם למש"כ שם לעיל מינה דהא דכרשינין חייבין בתרו"מ ומטמאין טומאת אוכלין, הוא רק כשהיו עומדין מתחילה לאדם, דאל"כ אינם מטמאין טומאת אוכלין וגם אין חייבין במעשר, ומתחילה הופרשו לאדם, וחל עליהן שם תרומה, ואח"כ נמלך עליהן לבהמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-206)
206. ובתרומות פי"א מ"י נתבאר שנחלקו בטעם הא דהנשרפין לא יקברו, דדעת רש"י בשלהי תמורה דהוא משום חשש תקלה, וע"כ שפיר מותר להאכילה לבהמתו דליכא בזה חשש תקלה, כיון דהיא מתבערת מיד מן העולם, אך דעת התוס' ודעימייהו דהא דלא יקבו הוא משום דמצותן בשריפה ואסור לקברן ולבטל מצותן, וה"נ אסור להאכיל תרומה טמאה לבהמה דמצותה הוא בשריפה. [↑](#footnote-ref-207)
207. והתוס' וש"ר כתבו דאף דתרומה טמאה אסור להאכילה לבהמה, היינו משום דדינה בשריפה, אך תרומת חמץ טהורה דאין דינה בשריפה, מותר להאכילה לבהמה, וזהו שאמרו דאם רצה מריצה לפני כלבו. [↑](#footnote-ref-208)
208. ולפ"ז נמצא דלרש"י לטעמי' דכל תרומה מותר להאכילה לבהמה, ונתבאר לעיל בהערה, ל"ש כלל שיהא דין שריפה בתרומה שנטמאה, וי"ל דזהו טעם הא דפשיט"ל דמותר להאכיל תרומה טמאה לבהמה, ולא אמרינן דמצותה בשריפה. [↑](#footnote-ref-209)
209. וזה לטעמי' שם דס"ל דהא דמותר לטמאותן, הוא רק כשנמלך עליהן לבהמה, אך כל שהן עומדין לאדם אסור לטמאותן, וע"כ הוא דאסור לשרות ולשפשף בטומאה, שמא יבואו לעשות כן גם בכרשינין העומדין למאכל אדם. [↑](#footnote-ref-210)
210. אך שמא מתפרשים ד' הריבמ"צ כמש"כ הר"ש והרא"ש בפי' בתרא דמודה שמאי דהן נאכלין לכהן טמא, אלא שאינם נאכלין בטומאת עצמן, וע"כ הוא דצריך לאכלן צריד כדי שלא יטמאו ע"י הכהן הטמא האוכלן, וכ"נ ממש"כ הריבמ"צ דיאכלו "בטמאין" יבשים בלא שרי' וכו'. [↑](#footnote-ref-211)
211. והנה אמנם לפי' הריבמ"צ דמשנתינו קיימא על אכילת אדם לא מצינו דלשמאי אסור להאכילן לבהמה בטומאה, וי"ל דרק לאדם אסור לאכלן בטומאה, אך לדעת הרמב"ם אסר שמאי לטמאותן אף לאכילת בהמה, וצ"ע אם ה"נ כשנטמאו אסר שמאי להאכילן לבהמה, או דאף דצריך לשמרם שלא יטמאו, מ"מ אם נטמאו לא אסרו להאכילן לבהמה. [↑](#footnote-ref-212)
212. ומקור דבריהם דמודה שמאי דמותר להאכילן לכהן טמא, לכאו' הוא מהא דהצריך שמאי לאכלן יבשים שלא הוכשרו, ובע"כ דהוא משום דהכהן האוכלן הוא טמא, וכל שהוכשרו הוא מטמאן במגע. [↑](#footnote-ref-213)
213. ואך דלדעת הראב"ד גזר שמאי אטו קטנית אחר שהוא מאכל אדם, ולהתוס' שאנץ גזר אטו אכילת אדם בכרשינין, וזה כמו שנחלקו גם בטעמא דב"ש דשורין ושפין בטהרה, ובטעמא דב"ה דשורין בטהרה. [↑](#footnote-ref-214)
214. ושיטה חדשה מצינו בזה בד' המאירי, דאף דבדעת ב"ש וב"ה פירש דלא הותר להאכילן בטומאה אלא לבהמה, מ"מ בדעת ר"ע פירש דכל מעשי' בטומאה בין לאדם ובין לבהמה, וזה לטעמי' שפירש להא דשמאי דיאכלו צריד, דהיינו כשהוא רוצה בהן למאכל אדם, וע"ז הוא דקאמר ר"ע דכל מעשי' בטומאה. [↑](#footnote-ref-215)
215. ויש מקום לפרש, דפלוגתת ר' יהודה ור"ש הוא בהא דכרשינין חייבין בתרו"מ, דלר' יהודה הם חייבין מדינא, וזהו דמייתי מינה דה"נ הן מטמאין טומאת אוכלין, ולר"ש אין חייבין בתרו"מ אלא מגזירת דוד, אך מדינא ל"ה כאוכל, וזהו דמייתי מינה דה"נ אין מטמאין טומאת אוכלין, - אך אי"ז מתישב בד' הר"ש, ומתרי טעמי, חדא, דא"כ מה מייתי ממתניתין דכהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה כרשיני תרומה, דהוא דלא כר"ש, הרי מודה ר"ש דכרשינין חייבין בתרו"מ מגזירת דוד, ועוד, דלפ"מ שפירש הר"ש בתרומות דגזירת דוד היא שלא להאכיל כרשינין לבהמה, לא מצינו כלל דגזר דוד לחייבן במעשרות, ומהיכ"ת נימא כן בדעת ר"ש. [↑](#footnote-ref-216)
216. וזה מתישב לפי' הר"ש במשנתינו ודעימי' דאיירי באכילת כרשינין לאדם, ולפ"ז י"ל דכל הא דתנן דמאכילין כרשינין לבהמה הוא כשלא זרען לאדם, והכא דאיירי כשזרען לאדם, דמה"ט לכו"ע הן חייבין בתרו"מ, אין מאכילין אותן לבהמה, - אך לפ"מ שפירשו הרמב"ם ודעימי' דאיירי באכילת כרשינין לבהמה, הרי בע"כ חד מתרתי, או דאף בכה"ג שזרען לאדם מותר להאכילן לבהמה, וכאשר כ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בהל' תרומות, וכ"ה מבו' בד' התוס' שאנץ בעדיות פ"א מ"ח, או דאיירי כשלא זרען לאדם, ואפ"ה הן חייבין בתרו"מ לכו"ע. [↑](#footnote-ref-217)
217. ואין לומר דהרמב"ם פסק כר"ש, ומש"כ דאם ייחדן לאדם מטמאין טומאת אוכלין הוא משום דמודה ר"ש בכה"ג, וכמש"נ בדעת הר"ש, שהרי ר' יהודה ור"ש הלכה כר' יהודה, וכמו שאמרו בעירובין מ"ו ב', אך שו"ר בחזו"א עוקצין סימן ו' סק"ה שדן לפרש כן דפלוגתייהו הוא כשלא ייחדן לאדם, ופסק הרמב"ם כר"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-218)
218. ויש מקום לפרש בע"א, דהא דא"ר יהודה דכרשינין מטמאין טומאת אוכלין, אי"ז מן הדין, אלא הוא מכח גזירת דוד, דגזר עליהן לחשבן כאוכל לענין תרו"מ, ומכח גזירה זו חשבינן להו כאוכל אף לענין טומאת אוכלין, וזהו דמייתי ר' יהודה מהא דמטמאין טומאת אוכלין מכח גזירת דוד, דה"נ הן מטמאין טומאת אוכלין. [↑](#footnote-ref-219)
219. וזה ניחא לפ"מ שפירש החזו"א שם בד' הרמב"ם, דהא דכרשינין חייבין בתרו"מ הוא מדרבנן מגזירת דוד, וכמש"כ הרדב"ז והכס"מ בפ"ב מתרומות ה"ב, - אך למשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בחלה פ"ד מ"ט דהן חייבין בתרו"מ מדינא, וכ"כ הקרית ספר בפ"ב מתרומות, צ"ב דמ"ש דהם חייבין בתרו"מ בסתמא, אף אינם מטמאין טומאת אוכלין אלא כשייחדן לאדם, וזה תליא בהנידון אם בהך מילתא שוה דין תרו"מ לדין טומאת אוכלין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-220)
220. והמלאכת שלמה כתב בשם ה"ר יהוסף דהיינו משום דחיישינן שלא ימצאו כל המעות ואז יפסיד המעשר, ובעבור זה תיקנו שהראשון יהא למעשר, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהשאר הוא החולין "ואם אבד משהו אבד משל חולין". [↑](#footnote-ref-221)
221. ואמנם נחלקו בזה, דהר"ן שם כתב דהא דבאבנים חולקין בשוה הוא משום דהן גסות ולא נתערבו כלל מתחילה, וגם בשעת נטילה אינם ניטלות אלא אחת אחת, ומבו' דאם היו מתערבות מתחילה, אף אם בשעת נטילה לא ניטלו אלא אחת אחת, היו חולקין לפי חשבון, ומאידך אף אם לא נתערבו מתחילה, אם בשעת נטילה היו ניטלין כמה אבנים יחד, היו חולקין לפי חשבון, אך הרמב"ן שם כתב דאין חולקין לפי חשבון, אלא כשהוא בלול בשעת הפסידו וגם הוי ההפסד בתערובת, ועפי"ז נחלקו בהא דתנן הכא בלל וחפן, דלדעת הרמב"ן היינו דבעינן לתרוייהו, ולדעת הר"ן היינו או בלל או חפן, - והנה אמנם גם לדעת הר"ן נראה, דכל הא דבדברים המתערבין חולקין לפי חשבון, אף כשהם ניטלין אחד אחד, היינו רק כשנגנבו כמה מהן, דבכה"ג יש לתלות רובא במרובין ומיעוטא במועטין דהכי שכיחא טפי, וכמש"כ הר"ן, אך כל שנגנב אחד מהן, הוי זה ספק השקול וחולקין, וה"נ הא דתנן הכא דאם בלל לפי חשבון, הוא רק משום שליקט כמה מעות, אך אם ליקט מעה אחת, הויא למע"ש, וכ"כ הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ו ממע"ש ה"א בסו"ד. [↑](#footnote-ref-222)
222. ועיי"ש שנשאל ע"ז מבעל התרוה"ד דא"כ בכור ופשוט שנגנב להם טלה מן העדר יפסיד הבכור הכל משום כל דפריש, ולא לישתמיט בשום מקום לאשמעינן כה"ג, וכן גבי ג' שהטילו לכיס הביא [המרדכי] תוספתא שאם נגנב להם, השאר מביאין וחולקין לאמצע משום דנשתתפו בתחלה, משמע לכאורה דאלמלי ה"ט יפסיד כל אחד לפי חלקו, ולא שיפסיד המרובה הכל, והמהרי"ל השיב, דבבכור ופשוט כיון דשותפין הן ולא נתברר חלקו של אחד מהן, מודה המהר"ח דהן מעורבין לזכות ולחובה, וגם בג' שהטילו לכיס אדעתא דהכי נשתתפו לזכות ולחובה עיי"ש, - אך מד' התרוה"ד בסימן שי"ד מבו' לחלק בזה בע"א, דשאני בטבעות זהב או במרגליות דכל אחד מקפיד על שלו, ובע"כ אמרינן דכל דפריש מרובא פריש, ומשא"כ בזהובים דשם טיבעא חד הוא ולי"ב קפידא, ושם כולם על כל זהוב וזהוב, ול"ש לומר בזה שלך נפסד וכל דפריש מרובא פריש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-223)
223. צ"ב דמ"ט הוצרך להא דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי, הרי כיון דאין דנים על מה שפירש אלא על מי שנשתייר, הרי דאדרבה אם אזלינן בתר רובא, הי' לנו לומר דמה שנשתייר הוא משל בעל הרוב, - וצ"ל דכיון דהספק על מה שנשתייר הוא מכח המעות שפירשו של מי הם, ע"כ הכרעת הרוב הוא דהמעות שפירשו הם משל הרוב, ומ"מ כל דהמעות שנשתיירו הם קבועין, הרי דכלפי מעות אלו אמרינן דכמחצה על מחצה דמי, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-224)
224. ועיי"ש שכתב לפ"ז לדחות מש"כ התרוה"ד להוכיח כדבריו מתשו' מיימוני משפטים סימן כ"ח דלקחה הבת ב' זהובים ואין ידוע משל מי דאמרינן כל דפריש מרובא פריש, דהתם הרי הנידון הוא על הזהובים שפירשו של מי הם, ובזה אמרינן כל דפריש מרובא פריש.

     וכתב עוד לפ"ז דגם ד' המהר"ח או"ז דאמרינן כל דפריש קיימי בגוונא שלקחו הגנבים הכל ולקחו י' לעצמם והחזירו המותר, דאז הוי כאילו דנין על מה שפירש, - וצ"ב, דלכאו' דאם הא דאזלינן בזה בתר רובא הוא משום דאף האתרוגים שנשארו פירשו ויש לילך בהן אחר הרוב, הרי אדרבה הי' לנו לומר דהאתרוגים הנשארים הם משל בעל הרוב, והמהר"ח או"ז כתב דאמרינן דהאתרוגים שנגנבו הם משל בעל הרוב, - אך הנתיה"מ לטעמי' אזיל, דס"ל דאם המעות שנשתיירו ל"ה קבוע דכמחצה על מחצה, הוה אזלינן בתר רוב ואמרינן שהמעות שנגנגבו הם משל בעל הרוב, וכמש"נ בהערה הקודמת, ועמש"כ בזה בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן ה' (ד"ה ולפמ"ש א"ש). [↑](#footnote-ref-225)
225. ואמנם בד' הנתיה"מ שם מבו' שפירש דאיירי הכא כשנאבדו תחילה מקצת מן המעות, וכמש"נ להלן אות ז', אך בד' הרמב"ן והר"ן שם לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-226)
226. ועיי"ש שכתב דאף דהכא מיירי במעות, והתרוה"ד שם כתב דבמעות דשם טיבעא חד הוא הוי ההפסד לפי חשבון, הרי כל הא דבמעות ההפסד לפי חשבון, הוא משום דאין מקפידין וחשיבי כשותפין בכל המעות, וכמש"כ התרוה"ד שם, וזה ל"ש במעות דמע"ש. [↑](#footnote-ref-227)
227. ואי נימא דבאמת לא איירי כשנאבדו תחילה מקצת מן המעות, יש להעמיד לקו' הנתיה"מ להיפך, דמ"ט הולכין לפי חשבון, ולא אמרינן דאם המע"ש הוא הרוב הוו כל המעות שליקט של מע"ש. [↑](#footnote-ref-228)
228. וכתב לישב דאע"ג דבאמת בטבע אין בילה אלא ליין ושמן ונמצא שאם בלל וחפן חיישינן שמא הכל של מעשר, מ"מ דין תורה הוא שיהי' לפי חשבון וכאילו נתברר שנבלל לפי חשבון, וגם רבנן אוקמוה אדין תורה בדיעבד, וצ"ב, - ועמש"כ עוד בזה בתשו' באר יצחק או"ח סימן י"ב, ובחזו"א דמאי סימן י"ב סקי"ד. [↑](#footnote-ref-229)
229. ואמנם מד' הירושלמי שעמדו בהא דבסיפא תנן הנבללין לפי חשבון ולא תני הנבללין והנחפנין לפי חשבון, מבו' דדינא דרישא ודינא דסיפא חד דינא הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-230)
230. אך בדבריו שם מבו' שפירש לד' הרמב"ם בפיהמ"ש דאף ברישא איירי כשבלל וחפן ואח"כ נתפעזרו ונאבד מהן, ועמש"כ הלחם שמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-231)
231. אך הרא"ש לקמן פ"ד מ"ח כתב דמע"ש אין מוסיפין חומש בפדיון אלא בפדיון ראשון, והרש"ש שם תמה ע"ז מסוגיית הגמ' במנחות דמוסיפין חומש על פדיון שני, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ המקד"ד בסימן נ"ח סק"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-232)
232. והרש"ש לקמן פ"ד מ"ח כתב לדון בגונא שפדה מע"ש של אחר דאינו מוסיף חומש, ואח"כ בא לפדות את המעות שלו, אם הוא מוסיף חומש, או דכיון דפירות המע"ש שנתקדשו המעות מכחם ל"ה שלו, אינו מוסיף חומש אף על פדיון המעות, וכן נסתפק בזה המקד"ד, ועיי"ש שכתב דאי נימא דאינו מוסיף חומש, י"ל דמשנתינו קיימא בכה"ג, והדרך אמונה בצה"ל פ"ה ממע"ש סקל"ח כתב בפשיטות דבכה"ג מוסיף חומש, כיון דעכשיו שניהם שלו. [↑](#footnote-ref-233)
233. והרש"ש לקמן פ"ד מ"ח הק' ע"ז, דהיאך יתפרש הא דתנן דבורר את היפה שבהן ומחללן עלי', הרי המעות יתירות על הסלע בכדי חומשו, וגם עכשיו הוא צריך להוסיף חומש מחדש, - ועיי"ש שכתב דיש להעמיס בדבריהם דמיירי דמזכה המעות לאחר, וע"כ א"צ להוסיף חומש. [↑](#footnote-ref-234)
234. אך יש מקום לפרש בד' הרמב"ם, דרק כשמחלל מעות על הדינרים כדי להקל ממשאו אי"ז דרך חילול, אך כשמחלל דינרים על המעות הוי זה דרך חילול, דדרך הוא שמחללין דינר על המעות כדי ליקח בהן פירות, ולפ"ז הרי דבמשנתינו צריך להוסיף חומש. [↑](#footnote-ref-235)
235. והיינו שהרי משנתינו קיימא כשהוא חוץ לירושלים, וכמש"כ הרא"ש, דאם הוא בירושלים הרי א"צ להביא בסלע מעות וכו', אלא יכול לחלל המע"ש בכל מקום שהוא על הפירות ולאכלם. [↑](#footnote-ref-236)
236. והר"ש הביא מירושלמי שאמרו דכל שאמרו בדמאי מחללין בודאי מחללין אותו מדוחק, ופריך מהא דתנן הכא דמחללין כסף על נחשת מדוחק הא כסף על כסף לא, ומשני דכל שאמרו בדמאי מחללין, בודאי עבר וחילל מחולל, ולכאו' מוכח מד' הירושלמי דהא דהכא מחללין כסף על נחושת ואין מחללין כסף על כסף, אי"ז משום גזירה, דא"כ מאי פרכינן מינה, הרי שפיר י"ל דכל שאמרו בדמאי מחללין בודאי מחללין אותו מדוחק, והא דהכא אין מחללין כסף על כסף, הוא משום גזירה, ומש"כ הר"ש דהוא משום גזירה, הוא בדעת תלמודין, וזה מהא דלא מייתינן מהכא דלא עשו חיזוק בדמאי כשל תורה.

     אך הרא"ש הוכיח מד' הירושלמי אלו דאין מחללין כסף על כסף כלל ואף בב' מיני מטבעות, וכתב דלפ"ז הא דאין מחללין הוא משום גזירה, וצ"ב היאך הוא מתישב בד' הירושלמי, דאם הוא משום גזירה, א"כ מה פרכינן מינה, וכנ"ל, - וצ"ל בדוחק דלא הביא הרא"ש מד' הירושלמי, אלא דפי' משנתינו הוא דאין מחללין אלא כסף על נחושת ולא כסף על כסף, ואך דלדעת הירושלמי הוא מדינא, ולדעת תלמודין דמחללין סלעים על סלעים כשאינם שוין, בע"כ דהא דהכא אין מחללין כסף על כסף הוא משום גזירה. [↑](#footnote-ref-237)
237. והתוס' שם כתבו לישב עוד, דד"ז תליא בפלוגתא דר"מ ורבנן לקמן מ"ח, ומתניתין דהכא כר"מ, ויתבאר בעזה"י לקמן שם. [↑](#footnote-ref-238)
238. וכ"כ המאירי בב"מ שם דאף דאינו מחלל סלע אחד על חבירו, מ"מ אם עבר וחילל מחולל, וכ"ה מבו' מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"ה דאם עבר וחילל כסף על כסף מחולל אף במטבעות שוין. [↑](#footnote-ref-239)
239. ובשטמ"ק שם בשם הראב"ד כתב ג"כ דהא דתני בדמאי דמחללין אותו כסף על כסף ונחשת על נחשת, הוא בב' מטבעות, אך סלע על סלע ואיסר על איסור ופרוטה על פרוטה לא משום דהוי מחלל הקדש שלא לצורך, - ולא נתפרש בדבריו אם ה"ז מעכב בדיעבד, או דהיינו דכיון דהוא שלא לצורך לא הקילו בזה בדמאי, אך אם עבר וחילל מחולל, - ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ד ממע"ש ה"ה. [↑](#footnote-ref-240)
240. אך אין הדבר מוכרע, די"ל דמכוון הריטב"א שם הוא דל"ה מצי לאתויי דלא עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה מהא דבדמאי מחללין כסף על כסף ובודאי אין מחללין, משום די"ל דהא דתנן בדמאי דמחללין כסף על כסף אינו בב' מטבעות שוין, אך לפ"מ דמשני דבפדיון דמאי לא עשו חיזוק כשל תורה, מתפרש הא דתני בדמאי דמחללין כסף על כסף דהוא אף בב' מטבעות שוין, ונסתפק בזה הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ד ממע"ש ה"ה. [↑](#footnote-ref-241)
241. ועיי"ש שכתב כן גם בדעת רש"י בפסחים י' א' ד"ה מעורבין שהביא הר"ש הכא, וצ"ע דבפירש"י שם כתב דמביא סלעים אחרים ומחלל עליהן את המעות, ולא כתב דמחללן זע"ז, והיינו משום דא"א לחלל כסף על כסף בשוין, - והא דמחללן על סלעים אחרים, הוא או משום דמחללין כסף על כסף בשאינם שוין, וכמש"כ התוס' ודעימייהו, או דאיירי כשאותו מנה הוא מעות נחושת, דמחללין אותו על סלעים של כסף, וכמש"כ הר"ש במשנתינו דיתכן פירושו בכה"ג. [↑](#footnote-ref-242)
242. ובביאור הגר"א פירש דהיינו, משום דמעיקרא כשמחלל על המעות, ודאי דצריך לחלל במעות כדמי סלע יפה, דדילמא הסלע היפה היא המעשר, ואך דפריך דלדעת חזקי' דכשמחלל על סלע רעה עושה אותה כיפה, ה"נ הכא הו"מ לחלל את המעות על הסלע הרעה, ועושה אותה כיפה. [↑](#footnote-ref-243)
243. ראיתי להעיר בזה, דהרי לא מצינו אלא דבדיעבד חייל החילול, ומהיכ"ת נימא דבדיעבד מותר לחלל, - וגם עיקר מש"כ דחשיב כהפסד מרובה, צ"ע, דגם אם יהא עליו לאבד המטבע הגדולה, הרי אינו מפסיד אלא פרוטה על כל חילול, ומ"ט חשיב זה כהפסד מרובה. [↑](#footnote-ref-244)
244. ועיי"ש שכתב דכיון דאין כאן נידון רק לענין לכתחלה, אין להחמיר, דיש לחוש שהרבה בנ"א לא יעמדו בנסיון ויבוא לידי מכשול, והוי כדיעבד, - וכתב דמ"מ יש עצה לחבר לצאת מן הספק, דבשעה שמחלל מע"ש ישאיר בפירות מע"ש שו"פ, ויאמר מע"ש שו"פ שיש בפירות אלו ומ"ש שיש במטבע יהיו מחוללין על מטבע זה, ובצירוף פירות אפשר לחלל נחשת על נחשת, כדתנן לקמן מ"ח דמחחללין כסף על כסף בצירות פירות. [↑](#footnote-ref-245)
245. והרא"ש שם בסימן א' כתב דלפ"מ ששנה רבי בזקנותו דדהבא לגבי כספא הוי פירא, לא נחלקו ב"ש וב"ה בדבר זה, ולפ"מ ששנה בילדותו נשנה מחלוקת זו, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות, - והרשב"א והר"ן כתבו דלפ"מ ששנה רבי בזקנותו, מפכינן דב"ש וב"ה, דב"ש אומרים דיעשה אדם סלעיו דינרי זהב, וב"ה אוסרין, וכ"נ בד' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-246)
246. והרמב"ן פירש כן למה שאמרו התם דלמ"ד דלב"ש אין מחללין פירות על דינרים, הא דמודו ב"ש דמחללין פירות על הפרוטות, הוא משום דפריטי באתרא דסגיין חריפי, והיינו דכיון דחריפי א"צ לפרטו בכסף, וע"כ שפיר מחללין פירות עליהן, דלגבי הפירות הרי הוו כטיבעא, וכל הא דאין מחללין פירות על דינרים הוא משום דא"א שלא נחלל עוד הזהב הזה בכסף וכו', ומשא"כ בפרוטות דליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-247)
247. ובהמשך דבריו מבו', דכל הא דמחמרינן לחשבו כפירא, הוא רק לגבי פירא, אך לגבי נפשי' הוי כטיבעא, ומה שאמרו בגמ' שם דאם ר' יוחנן ס"ל דאין מחללין פירות על דינרים, ניחא הא דא"ר יוחנן דאסור ללוות דינר בדינר, היינו משום דלענין רבית מסקינן חד דרגא, דכיון דלענין חילול החמירו לחשבו כפירא לגבי פירא, הרי דמשום חומרא דרבית מסקינן לי' חד דרגא דהוי פירא אף לגבי נפשי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-248)
248. ובהמש"ד הביא מש"כ הבעה"ע במאמר קנין יא: דמסתברא דקי"ל כילדותי' דרבי, וצידד כדבריו משום דמתניתין דהכא אתיא כילדותי' דרבי. [↑](#footnote-ref-249)
249. אך הרשב"א הק' ע"ז, דב"ש הרי לית להו דכסף הכסף ריבה, ועוד, דאף לב"ה לא מצינן דמרבינן כספים מכסף הכסף ריבה, אלא מרבו מינה כסף שני. [↑](#footnote-ref-250)
250. ויש להוסיף, דלר"ה גאון לטעמי' הוא מוכח כן דמהך קרא מרבינן כסף שיש עליו צורה אף שאין עליו תורת טיבעא, שהרי בד' ר"ה גאון בתשו' שם ובספר המקח מבו' דאף פרוטות נחושת חשיבי כפירא לכל מילי, עיי"ש, ולפ"ז הרי דמהא דמרבינן מטבע אחר חוץ מכסף, בע"כ דנתרבה גם מטבע שיש עליו תורת פירא, וי"ל דש"ר שנחלקו ע"ד ר"ה גאון, הוא לטעמייהו דס"ל דפרוטות נחושת ודאי הוו טיבעא לגבי פירות, וע"כ אין להוכיח מד' הספרי דמרבינן אף מטבע שאין עליו תורת טיבעא, די"ל דלא מרבינן אלא מטבעות נחושת דיש עליהן תורת טיבעא לגבי פירות. [↑](#footnote-ref-251)
251. והמאירי שם כתב דמותר לחלל מעות על פירות הראויין לאכלן בירושלים, וכל הא דטיבעא אפירא לא מחללינן הוא רק בדברים שאינם ראויים לאכילה, כחילול כסף על דינרי זהב, - והתוס' בסוכה מ' ב' ד"ה על חיין כתבו דכל שמחלל ע"מ להעלותו ולאוכלו בירושלים מחללין טיבעא על פירא, וכתבו דפלוגתא היא בירושלמי ויש מי שאוסר אפי' ע"מ להעלותו. [↑](#footnote-ref-252)
252. ועיי"ש שהק' לפ"ז, דמ"ט אין מחללין סלעים על סלעים, הרי אף דמדין כסף אמרינן כסף כסף ראשון ולא כסף שני, מ"מ יחללנו מדין פירות, וכתב דאפשר דכיון דתרוייהו שוין ל"ה כפירי. [↑](#footnote-ref-253)
253. דהגמ' שם פריך למ"ד דכסף ראשון ולא כסף שני, מהא דתנן הפורט סלע של מע"ש בירושלים, והרי דמחללין כסף על מעות נחושת ולא אמרינן כסף ראשון ולא כסף שני, ומשני דירושלים קמותבת שאני ירושלים דכתיב בי' ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך וכו', ומשמע דרק בירושלים איכא לה"ט, אך חוץ לירושלים ליכא לה"ט, דאע"ג דבירושלים חילול כסף על נחושת זהו דרך הוצאתו ומותר, אבל חוץ לירושלים אינו עומד להוצאה, ונהי דאי חילל על בהמה מחולל אבל על נחושת לא. [↑](#footnote-ref-254)
254. והיינו דלמ"ד דאף בפירות על דינרין מחלוקת, משום דדהבא פירא, י"ל דמדאורייתא אין מחללין עליו, והא דמחללין כסף על נחושת, הוא משום דנחושת טיבעא הוא, וכמו שאמרו בגמ' שם דהוא משום דבאתרא דסגיין חריפי, אך למ"ד דלכו"ע מחללין פירות על דינרין, משום דדהבא טיבעא הוא, והא דאין מחללין סלעים על דינרי זהב הוא משום דזהב לגבי כסף הוי כפירא, הרי דאי נימא דהוא מדאורייתא, הדין נותן דה"נ אין מחללין כסף על נחושת ואף בדיעבד ל"מ, ובע"כ דאי"ז אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-255)
255. אך בחי' רמ"ש בב"מ מ"ה א' כתב לפרש לזה בע"א, ועיי"ש במש"כ לפרש לכל המו"מ דרבי ור"א ב"ר שמעון, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-256)
256. ובתוספתא שם השיב ר"א ב"ר שמעון, מהא דמחללין מע"ש של זהב על המעות בירושלים, ובפי' הרש"ס כתב דרבי לא ס"ל ה"ט, דשאני ירושלים דכתיב בה ונתת בכל אשר תאוה וגו', כמו שאמרו בתלמודין בב"מ מ"ה א'. [↑](#footnote-ref-257)
257. והמהר"י קורקוס שם הט"ו כתב דהוא משום דמחללין כסף על נחושת מדוחק, והחזו"א בדמאי סימן ג' סקי"ב כתב דצ"ל דאיירי שיש לו איזה דוחק לכך, ובכה"ג הותר גם לצרף כסף עם נחושת, אף דאין מחללין כסף על כסף אף מדוחק. [↑](#footnote-ref-258)
258. והחזו"א בדמאי סימן ג' סקי"ב כתב דצ"ל דלא פרכינן מינה התם רק למ"ד דאין מחללין פירות על דינרים, אלא פרכינן מינה לכו"ע, דמ"ש דאין מחללין כסף על דינרי זהב, ומחללין כסף על פרוטות, והא דפריך הכי התם, הוא משום דלאידך לישנא דטעמא דב"ש הוא כדי שלא ישהה עליותיו ניחא, - וצ"ל לפ"ז דהא דמשני התם דשאני פריטי באתרא דסגיין חריפי, היינו דמה"ט יש עליהן תורת כסף אף לגבי כסף, הגם דלענין מו"מ חשיבי כפירא לגבי כסף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-259)
259. והרמב"ן שם בתחילת דבריו כתב לפ"ז, דהא דקתני הפורט דאלמא אם רצה פורט ואם לא רצה אינו פורט, ל"ד הוא, אלא הפורט בעל כרחו קתני, דצריך לפרוט הפרוטות כדי שלא יתעפשו בדרך, אך מסיק דאם רצה שלא לפרוט כלל לא הטריחו עליו לפרוט, ורק כשבא לפרוט הוא דצריך לפרוט כדין, ולב"ש צריך לפרוט את כולן, ולב"ה צריך לפרוט את חציין, והוכיח כן דאל"כ מ"ט מחללין על פרוטות חוץ לירושלים, הרי יש לו לפורטן בעל כרחו פעם אחרת, ובע"כ דאם לא ירצה לפרוט כלל לא יפרוט, וכ"כ הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-260)
260. והתוס' שם כתבו דלפ"ז ב"ש לקולא וב"ה לחומרא, והק' דבעדיות פ"א מ"ט תני לה בכלל הדברים דב"ש לחומרא, והו"ל למיתני שם פ"ד בכלל הדברים דמקולי ב"ש, ועד"ז הק' הר"ש והרא"ש במשנתינו, - והריטב"א שם כתב לישב, דכיון דאי"ז מילתא דאיסורא והיתרא ממש, אלא תקנתא היכי עדיף טפי לפרוט, ליכא למיחשבי' התם בקולי וחומרי. [↑](#footnote-ref-261)
261. וכתב עוד, דהוא משום דכשיבא לירושלים צריך להחליפן בפרוטות, ודילמא לא ימצא להחליף, ויהא צריך לקנות דבר בפרוטה ולא יהא בידו לקנות, ועד"ז כתב השטמ"ק בב"מ שם בשם הראב"ד, - וכתב דטעמא דב"ש הוא משום דס"ל דבירושלים נמי מחליף את כולו במעות בב"א כדי שיהא הכל מזומן לו לאכילה ולא ישהה באכילתו שמא ישכח ויוציא משם, וע"כ השתא נמי הא עדיפא לי', דכי מחליף ליה כולי' התם דילמא מוזלי גבי' בפרוטות, ועוד דהוא חשיב טפי, וגם הוא יותר טוב לשמירת הדרך ומשאו. [↑](#footnote-ref-262)
262. אך בד' הרמב"ן שם משמע דמפרש דלב"ה לא יפרוט כולן, אלא חציין, וע"ד פירש"י. [↑](#footnote-ref-263)
263. צ"ב, דאם הא דאינו פורט בכל הסלע מעות, הוא משום דאין מחללין כסף על נחושת אלא מדוחק, מה הועלנו במה שהצרכנוהו ליקח בשקל כסף, הרי אדרבה גרע טפי, דהוי חילול דכסף על כסף, ואין מחללין כסף על כסף אף מדוחק. [↑](#footnote-ref-264)
264. החזו"א בדמאי סימן ג' סק"ד כתב דהא דהקילו חכמים לצרף פירות פחות מדינר, אע"ג דיכול לחללם על איסר, הוא משום דנוח לו במטבע אחת גדולה, ויש להוסיף, דה"נ בידו לחללן על מעה שהיא של כסף, ואפ"ה התירו לו לצרפם ולחללן על דינר כסף. [↑](#footnote-ref-265)
265. והגר"א שם הוסיף, דלפ"מ שפירש לפלוגתת ב"ש וב"ה במשנתינו, דפליגי אם מותר לחלל מטבעות כסף ומטבעות נחושת יחד על הכסף, דב"ש ס"ל דאף בכה"ג אסור להחליף כסף על כסף, וב"ה ס"ל דכיון שרוצה להחליף המעות מותר ג"כ להחליף הכסף, וע"ז הוא דקאי פלוגתא דר"מ וחכמים, דחכמים ס"ל דכ"ה שהתירו לחלל כסף על כסף בשביל מעות נחושת, ה"נ מותר לחלל כסף על כסף בשביל פירות, ור"מ ס"ל דלא התירו אלא בשביל מעות נחושת, ולפ"ז משמע, דלחכמים דמותר לחלל כסף על כסף בשביל פירות, היינו אף כשיש בפירות שיעור דינר, (דומיא דהא דהותר לחלל כסף על כסף בשביל מעות נחושת, דהוא כשיש לו בשקל מעות ושקל כסף), ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-266)
266. ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם י"ל דהוא משום דרק מטבעות כסף שוין אין מחללין אפי' מדוחק, אך כל שאינם שוין מחללין מדוחק, אך לדעת הראב"ד אף במטבעות שאין שוין אין מחללין אפי' מדוחק, ולדידי' תיקשי דמ"ט הכא התירו לחלל אף כסף על כסף. [↑](#footnote-ref-267)
267. ועפי"ז יש מקום לדון במש"כ החזו"א בדמאי סימן ג' סוסקי"ב, דאף אם הפירות שהוא מצרף הן דמאי, מותר לחלל עם הכסף על כסף, דכיון דסו"ס יש לו צורך לחלל פירותיו הקילו חכמים לחלל כסף על כסף בצירוף. [↑](#footnote-ref-268)
268. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרמב"ם לפרש לפלוגתא דב"ש וב"ה במשנתינו, דלב"ה מחלל סלע על שקל כסף ושקל מעות, והרי דמחללין כסף על מטבע כסף אחר מדוחק, - אך החזו"א בדמאי סימן ג' ריש סקי"ב פירש דלעולם אין מחללין כסף על מטבע כסף אחר אף מדוחק, והא דלב"ה מחלל סלע על שקל כסף ושקל מעות, הוא משום דאיירי כשיש לו דוחק, דבכה"ג מחללין כסף על נחושת, וכיון דמחלל על נחושת, הותר לצרף כסף עם נחושת. [↑](#footnote-ref-269)
269. ועיי"ש שכתב דזהו מש"כ הרמב"ם דאם יהי' בהם שוה דינר לא יחלל עם הכסף אלא בפני עצמן, דהיינו דכיון שיש בהן שוה דינר, אין ראוי שיהי' בטל לגבי הכסף ולא יהי' נזכר, וגם חשיבות הכסף מתגרע כשמחללו עם הפירות, אלא מחלל בפני עצמו כדי שיהי' נחשב ונזכר שם כל אחד בחילול. [↑](#footnote-ref-270)
270. והרש"ש כתב דגרסי כגירסת הראב"ד דאין מחללין כסף פירות על כסף, וכסף פירות היינו מעות הרעות וכיו"ב דהוו כפירות לגבי מטבע טובה, ומה"ט הוא דחכמים מתירין דהוו כמו פירות על כסף, - וכתב דלפ"ז מכוון ד' התוס' שם דמתניתין דלעיל מ"ו איירי במטבעות שאינם שוין, ואפ"ה אין מחללין, משום דאתיא כר"מ דאף מעות הרעות אין מחללין על מטבע טובה. [↑](#footnote-ref-271)
271. ועיי"ש שכתב דגם לתי' קמא דהתוס' שם, דהא דאין מחללין כסף על כסף הוא בסלעים שוין זה כזה, אבל מטבע שאינו חריף על החריף מחללין, צ"ל דחכמים מתירין אף בלא צירוף, דלפ"מ שפירשו בירושלמי דמודים חכמים בדינר פירות, מוכח דאף מטבעות שאינם שוין אין מחללין אף שדרך חילול בכך, וכמו"כ אין לחלל סלעים על סלעים אף אינם חריפין על החריפין, אלא דלתי' קמא מודו חכמים דסלע על סלע בשוין אסור, ולתי' בתרא אף בשוין שרי, - וצ"ב, דלכאו' שפיר י"ל דלא התירו חכמים בלא צירוף, דאף דמחללין מטבעות שאינם שוין, היינו רק מדוחק, אך שלא מדוחק אין מחללין, והכא איירי שלא מדוחק, וע"כ לא הותר לחללן על הכסף, אלא משום צירוף הפירות. [↑](#footnote-ref-272)
272. הישועות מלכו בפ"ד ממע"ש ה"ז פירש דקושייתם היא מהא דמחללין סלע על פרוטות, ועיי"ש מש"כ בזה לדעת הרמב"ם, ודבריו צ"ע, דבד' התוס' מבו' דקושייתם הוא ממתניתין דהכא דמבו' דתחילה חילל פירות על המע"ש על פרוטות. [↑](#footnote-ref-273)
273. ועיי"ש שכתבו דהא דהתם חיישינן להכי, הוא משום דטעי דלא מסיק אדעתי' דדאורייתא ודרבנן לא מצטרפי, והתו"ח שם הק' ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ בזה הגרע"א שם. [↑](#footnote-ref-274)
274. וכ"כ הרמב"ן והר"ן שם בטעם הא דבעלמא מחללין מע"ש על איסרין ולא גזרינן דילמא אתי לאתויי פרוטות, והתור"פ והר"ן שם כתבו דכ"ה משמעות ד' רש"י שם. [↑](#footnote-ref-275)
275. והרשב"א שם תמה ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה ממע"ש ה"ו. [↑](#footnote-ref-276)
276. והרשב"א שם כתב בשם הראב"ד, דהא דמייתינן מדכתיב בבקר ובצאן, היינו כל דבר שהוא צורך האכילה והם הפרוטות שהן צריכות להוצאה, ועיי"ש שתמה ע"ז, דאדרבה הרי דרשינן לי' בכלל ופרט ואמרינן מה הפרט מפורש פרי מפרי וגידו"ק אף כל פרי מפרי וגידו"ק. [↑](#footnote-ref-277)
277. והרשב"א שם הוסיף, דלא מרבינן פרוטות מבקר וצאן, אלא היינו דכיון דבירושלים מחללין טיבעא אפירא, דעיקר הא דמוליכין מעות לירושלים הוא להוצאה, ומחללין אותן על הפירות, ע"כ מחללין סלע על הפרוטות, דאף דרחמנא אמר בקר וצאן וגידו"ק, לא נתמעט מזה פרוטות, דאינו קונה אותן לצורך עצמן, אלא כדי לקנות בהן דבר שכעין הפרט. [↑](#footnote-ref-278)
278. וכ"כ התוס' הרא"ש בעדיות פ"א מ"י דבירושלמי משמע כפירש"י, והביאו השטמ"ק בב"מ שם, ולא נתפרש לן היכן משמע כן בד' הירושלמי. [↑](#footnote-ref-279)
279. ובפי' הריבמ"צ כתב דהו"ל מקולי ב"ש ומחומרי ב"ה, אך התוס' וש"ר בב"מ שם הק' ע"ז דא"כ מ"ט לא תני לה בכלל קולי ב"ש וחומרי ב"ה, וכן הק' הר"ש והרא"ש במשנתינו, - והתוס' שאנץ בעדיות שם כתב להוכיח מזה דלב"ש צריך לחלל כל הסלע על מעות, ולב"ה אין לו לחלל אלא חציו, ונמצא דאין כאן קולא וחומרא, שכל אחד אומר כך הוא טוב יותר ממה שאומר חבירו. [↑](#footnote-ref-280)
280. והרא"ש הק' ע"ז, שהרי כל התנאים הולכים ומחמירין, דהדינים לפני חכמים אומרים בג' דינרים כסף ובדינר מעות וכו', ומשמע דלב"ה לא הותר לחלל אלא בשקל כסף ובשקל מעות, ואידך תנאי מחמרי טפי, וכן הק' התוס' שאנץ והתוס' הרא"ש בעדיות שם. [↑](#footnote-ref-281)
281. וההון עשיר תמה ע"ד הרע"ב דמי הכריחו לזה, דמפשטא דמתניתין נראה דדוקא סלע אחד לבד יכול להחליף בב"א. [↑](#footnote-ref-282)
282. ולא נתפרש לן, היאך ד"ז מתישב בלישנא דב"ה שאמרו בשקל כסף ובשקל מעות, וכיון דבא להחליף כמה סלעים, הול"ל בחציין כסף ובחציין מעות, וממה שאמרו בשקל כסף ובשקל מעות, יש ללמוד דאף כשמחליף כמה סלעים, צריך להחליף כל סלע בשקל כסף ובשקל מעות. [↑](#footnote-ref-283)
283. ולפי גירסתו ברביעית כסף וברביעית מעות, הוא מוכח לפרש כן, ופירש דהיינו דרביעית הוא רביעית שקל, (דהוא חצי דינר). [↑](#footnote-ref-284)
284. וזה ניחא לטעמייהו דר"ע דאמר בג' דינרים כסף וברביעית מעות, היינו דבדינר הרביעי מחלל חציו על כסף וחציו על מעות, וע"כ יש לפרש דר"ט קאמר דמחלל בדינר הרביעי ב' חלקים על כסף וחלק אחד על מעות, אך לפי' הריבמ"צ ודעימי' דלר"ע מחלל בדינר הרביעי ג' חלקים על כסף וחלק אחד על מעות, אין לפרש בד' ר"ט דמחלל ב' חלקים על כסף וחלק אחד על מעות, שהרי כל תנא אתא למעט מחבירו, כמש"כ הראב"ד שם. [↑](#footnote-ref-285)
285. והמהר"י קורקוס בפ"ח ממע"ש הט"ו כתב בדעת הראב"ד שם דמפרש לד' הירושלמי, דאם הוא מחלל קודם ששתו בסתמא, חייל החילול מעכשיו ונמצא הכל מעורב, ואם הוא מחלל אחר ששתו, נמצא שכבר אכלו חולין, ומסקינן דאיריי במחלל קודם ששתו אלא שאומר לכשישתו, וצ"ע, דכד' הירושלמי הכא מצינו גם בירושלמי בדמאי פ"ז ה"ב, והתם א"א לפרש כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-286)
286. ועד"ז מצינו בד' הירושלמי בדמאי פ"ז ה"ב להא דתנן דמזגו לו את הוכס אומר מה שאני עתיד לשייר בשולי הכוס הרי הוא מעשר, דמה אנן קיימין וכו' כי אנן קיימין באומר מכבר לכשאשתה, והתם שהוא שותה קודם שנשתייר היין בשולי הכוס, בע"כ בעינן לדין ברירה, וכמש"כ התוי"ט שם, ופירש דהוא משום דבדמאי דרבנן יש ברירה. [↑](#footnote-ref-287)
287. אך העונג יו"ט בסימן צ"ג בהג"ה כתב דאין מכוון הראב"ד לפרש למשנתינו כשאומר שיחול מעכשיו ודתלי בדין ברירה, אלא מכוון דבריו דאיירי כשאומר שיחול קודם השתי', ומש"כ הראב"ד מעכשיו, הוא ט"ס, ומש"כ ויש ברירה, לאו היינו דהך מתניתין אתיא כמ"ד דיש ברירה, אלא דבכה"ג שאינו מתנה למפרע יש ברירה לכו"ע, - דאי נימא דמכוון ד' הראב"ד הוא דמשנתינו ס"ל דיש ברירה ומיירי באומר מעכשיו, א"כ הרי איכא סתם משנה דיש ברירה, וקשיא ע"ז מסוגיית הגמ' בב"ק ס"ט ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-288)
288. ואמנם הישועות מלכו שם כתב דלמש"כ הכס"מ בפ"א מתרומות ה"כ דבזה"ז דתרו"מ בא"י מדרבנן יש ברירה, י"ל דזהו שכתב הרמב"ם דמהני בכה"ג משום ברירה, ועיי"ש שנחלק על עיקר ד' הכס"מ, - אך לכאו' אי"ז מתישב, דאם א"א לעשות כן אלא בזה"ז דתרו"מ דרבנן, הו"ל להרמב"ם לפרש לזה. [↑](#footnote-ref-289)
289. ועיי"ש שכתב דהרמב"ם מפרש דמה שאמרו בירושלמי באומר מכבר לכשישתו, לאו היינו דאומר שיחול מעכשיו לכשישתה, כמש"כ הריבמ"צ והר"ש, דבכה"ג תלי בדין ברירה, אלא היינו שאומר עכשיו שיהא מחולל לכשישתה, ומה שאמרו באומר מכבר, קאי על זמן אמירתו, דאינו אומר כן אחר שתייתן, אלא אומר כן עכשיו, וכ"נ בד' הגר"א בשנו"א הארוך דמפרש כן. [↑](#footnote-ref-290)
290. וכ"כ רבינו יונה בב"ב פ"ז ב', והרשב"א בב"ק ס"ט ב', ובתשו' ח"ב סימן פ"ב, והריטב"א בעירובין ל"ו ב' ול"ז ב', וכן הוכיחו האחרונים מד' התוס' בב"ב שם ד"ה כל הנלקט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-291)
291. והדרך אמונה בביאוה"ל שם דזה ניחא אי נימא דאיירי דמערה כל אחד לכוסו, ובכה"ג שפיר מצי למימר דיחול החילול אחר שיערו הטהורים לכוסן, אך אם מיירי כששותה כל אחד מן הכד, והטהורין שותין תחילה, א"א שיחול החילול בשעת שתי', דכיון שהכניסו לתוך פיו אינו שוה כלום וא"א לחללו, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, - אך בד' הכס"מ שם מבו' דאיירי כששותה כל אחד מן הכד, ואפ"ה לא תלי בדין ברירה, ומשמעות דבריו דלא חייל החילול בשעה שהוא בתוך פיו, אלא כשהוא פורש מן הכד לפיהם, ובד' הגר"א בשנו"א הארוך משמע קצת דאומר שיחול החילול כשיהי' בפיהם, ואפ"ה מהני, (שהרי פירש שם דמה שאמרו בירושלמי "מכבר", קאי על זמן אמירתו שאומר עכשיו, ולאו היינו שאומר שיחול החילול מעכשיו), ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-292)
292. אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דמפרש לד' הירושלמי, דאיירי מתניתין כשהי' אחד מהן משקה את כולן, ובזה הוא שאמרו דאם היו טמאין בשאר מיני הטומאות זולת הזיבות, אפשר שיהי' המשקה אותם טמא, אבל אם היו טמאים בזביות א"א להם להשקות הטהורים, וצריך שיהי' המשקה טהור, ולפ"ז שפיר י"ל כמש"כ התוי"ט דתחילה שותים הטהורים ואח"כ שותים הטמאים, ואמנם בל' הירושלמי שלפנינו שאמרו בד"א כשאין אחד מערה, אבל אם יש אחד מערה אפי' טמאים טומאת זיבה, מבו' דאיירי כשכל אחד מערה לעצמו, ובזה הוא שאמרו דאם טמאים טומאת זיבה א"א שיערה כל אחד לעצמו, משום דהטמאים מטמאין את הכד ומה שבתוכו, ולפ"ז בע"כ דלא איירי כשהטמאים שותים אחר הטהורים. [↑](#footnote-ref-293)
293. ובד' הכס"מ בהל' מע"ש שם משמע קצת דהרמב"ם והר"ש פליגי בטעם האיסור בזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-294)
294. ובפי' הרש"ס כתב דהא דאסור לפרוע חובו ממע"ש ילפינן לה מדכתיב ואכלת שם, ודרשינן ואכלת ולא לסחורה. [↑](#footnote-ref-295)
295. והנה אמנם בירושלימי תניא דלא יאמר אדם לחבירו בירושלים העל חבית זו של יין ממקום למקום, והרי דאף שכבר קיים את חובתו להביאו לירושלים אסור לומר כן, ויש שהקשו מזה ע"ד הרמב"ם והרא"ש שפירשו דטעם האיסור הוא משום דהוא בעצמו חייב להעלותם שם, - אך פשוט דלק"מ, דכל הא דבעינן לה"ט דהוא בעצמו חייב להעלותם שם, הוא רק משום דדין המע"ש הוא להביאו לירושלים, וע"כ אלמלי הא דחייב הוא בעצמו להעלותם שם, הי' מותר לומר לאחר שיעלם ויטול שכר מן הפירות, משום דהוא צורך המע"ש, אך במע"ש בירושלים דכבר נתקיים דין הבאתו, ואי"ז צורך המע"ש להעלותו ממקום למקום, ודאי דכל שאומר לאחר שיעלם ויטול שכר מן הפירות, הוי פורע חובו ממעות מע"ש. [↑](#footnote-ref-296)
296. והראב"ד לעיל מינה כתב דכ"ז הוא משום דאין לו כלום בפירות עד שיעלה אותם, והיינו דאם הי' נותן לו חלק בפירות קודם שהעלה אותם, הוה חשבינן לה כטורח בשל עצמו, ול"ה בזה איסור, אף דמה שנתן לו חלק בפירות, הוא ע"מ שיעלה אותם. [↑](#footnote-ref-297)
297. ואך דבד' הרא"ה מבו' דכל הא דחזינן לה כטורח בשל עצמו, הוא משום דחשבינן דכבר עכשיו הוו הפירות של שניהם, אך בד' הראב"ד משמע דאף דאכתי אין הפירות שלו, מ"מ כיון שהוא מעלה את הפירות לצורך עצמו כדי לאכול מהן, נמצא שהוא טורח בשל עצמו. [↑](#footnote-ref-298)
298. ולמש"נ לעיל אות ג' לפ"ד המאירי דעיקר ההיתר הוא משום דהשכר הוא מגוף הפירות שמביא, וע"כ הוא דאי"ז אסור אלא מדרבנן, ועמעמו עליו והתירוהו, ודאי דאין להתיר כשעושה מלאכה אחרת, ומד' התוס' שדנו בזה, נראה שלא כדרך זו. [↑](#footnote-ref-299)
299. והגר"א בשנו"א הקצר כתב לישב, דלעיל איירי בירושלים, והכא קמ"ל דאף חוץ לירושלים מותר ליתן זל"ז מתנת חנם, ועמש"כ בזה התפא"י, - והשושנים לדוד כתב דאפשר דקמ"ל עוד דאפי' זה נותן לזה להעלות וזה נותן לזה ג"כ פירות אחרים להעלות, אפ"ה שרי, ולא אמרינן דהוי כמחליף, והך מילתא דאיירי כשנותן כל אחד לחבירו להעלות פירות, כ"נ גם בחי' הראב"ד בע"ז שם, וזהו שכתב דהא דנותנין זל"ז מתנת חנם היינו דכשבאין לירושלים, נוטלין מהן זה וזה, נותנין זה לזה וזה לזה.

     ובהגה' אהבת איתן כתב לפרש, דהא דמותר לומר העלם וכו', הרי הוי מהלכות של עמעום, ואי"ז היתר גמור אלא על צד הדוחק, וכ"כ הגר"א בשנו"א הארוך דהתירו לזה מדוחק, ואין רשאי לעשות כן לכתחילה, וזהו דקמ"ל דנותנין זל"ז מתנת חנם, דזה שרי לכתחילה, אף כשנותן לזה שהביא את הפירות, אף שיכול להיות שנותן לו בשביל שהעלה, ועיי"ש שכתב דזהו דתני "אבל" נותנין זל"ז מתנת חנם. [↑](#footnote-ref-300)
300. והרדב"ז שם כתב דגריס במשנתינו מפני שהוא ממעט באכילתם, וקאי גם על המעשר וגם על התרומה, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דאף דגריס מפני שהוא ממעט את אכילתו, מ"מ ה"נ יש לאסור גם משום דהוא ממעט את אכילת התרומה, - וכ"ה להדיא בירושלמי, דמפרשינן דהא דהוא ממעט באכילתו הוא משום דתרומה אסורה לזרים ולטבו"י, ואמרינן דכשם שהוא ממעט באכילתו כך הוא ממעט באכילתה, דמע"ש אסור לאונן וטעון מחיצה, ואשכח תני מפני שהוא ממעט באכילתו ובאכילתה, והגר"א בשנו"א הארוך פירש לד' הירושלמי דפרכינן אהא דתנן דהאיסור הוא מפני שהוא ממעט באכילתו, שהרי יש לאסור גם מפני שהוא ממעט באכילתה, ומשני דאשכח דתני הכי, מפני שהוא ממעט באכילתו ובאכילתה. [↑](#footnote-ref-301)
301. ואמנם בד' התוס' בזבחים שם י"ל דמה שהוכיחו דלא כפירש"י הוא ממה שהשיבו חכמים דמה אם היקל בזבחי שלמים שהן מותרין לזרים נקט בתרומה שהיא אסורה לזרים, והרי דהאיסור הוא משום מיעוט אכילת המע"ש שהוא נאסר לזרים, אך הר"ש והרא"ש לא הביאו מזה. [↑](#footnote-ref-302)
302. אך יש לפקפק בזה, שהרי בתוספתא בפ"ב הי"א תניא דהשיב ר"ש לחכמים דשלמים יש בהן חזה ושוק שהן אסורין לזרים, ושפיר יש ללמוד מהא דלוקחין שלמים בכסף מע"ש, דה"נ לוקחין תרומה, ולפ"ז הרי שפיר יש לפרש דטעמא דר"ש גופי' הוא משום דיליף מהא דלוקחין שלמים, וא"צ לומר דהשיב כן לדבריהם דרבנן, - ושמא כיון דבמשנתינו לא נתפרש לזה, בע"כ דר"ש גופי' לא הוצרך לזה, דס"ל דלא חיישינן כלל למיעוט אכילה, דמביאין קדשים לבית הפסול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-303)
303. ועד"ז צ"ע גם במש"כ בפי' החס"ד לתוספתא פ"ב הי"א דהשיבו חכמים דלפיגול וכו' לא חיישינן דלא שכיחי, ואין ללמוד מזה ליקח תרומה דממעט באכילת המע"ש דנאסר לזרים, וכ"כ המשנ"ר, - וג"ז ניחא רק אי נימא דמיעוט אוכלין מצ"ע סותר לדין המע"ש, אך אם כל הא דאסרינן במיעוט אוכלין הוא משום דיש לחוש שיבא לידי הפסד, הרי ודאי דנותר שכיח טפי. [↑](#footnote-ref-304)
304. ועיי"ש באו"ש שכתב די"ל עוד, דכיון דכל כמה דכהנים לא אכלי בשר בעלים לא מתכפרי, כמו שאמרו בפסחים נ"ט ב', ה"ה נקנין אגב הבהמה אע"ג דאין בהן אכילה, וזה לפ"מ שפירש שם בטעם הא דהאימורים נקנין בכסף מעשר, ונתבאר להלן אות ט'. [↑](#footnote-ref-305)
305. אך האו"ש בפ"ז ממע"ש ה"ג כתב דמד' התוספתא שהשיב ר"ש כן, מוכח שלא כד' הכס"מ, ועיי"ש שכתב דיש לחלק בזה בין מע"ש לקרבן. [↑](#footnote-ref-306)
306. והאו"ש בפ"ז ממע"ש ה"ג כתב די"ל דהוא משום דאימורים לא חזו כלל לאכילה שהן חלב, אלא קונה אותן מי שרוצה לאכול הבשר, וע"כ הוי כיין שניקח אגב קנקנו וצאן אגב גיזתה, ומשא"כ בחזה ושוק, אך כתב דאי"ז מתישב, דהרי איכא יותרת הכבד וב' כליות דחזו לאכילה. [↑](#footnote-ref-307)
307. ולכאו' י"ל עוד, לפ"מ שאמרו בירושלמי לעיל בפ"ק די"ל דהא דלוקחין שלמים בכסף מע"ש אף שמבריח האימורים מן האכילה, הוא משום דהתורה התירה ליקח שלמים בכסף מע"ש, והיינו דמתקיים דין המע"ש בהקרבת השלמים, וע"כ אין לאסור כלל משום הא דהאימורים לגבוה סלקי, דזהו דין המע"ש שיקרבו האימורים, ואי"ז ביטול דין המע"ש, - וע"כ לא מייתינן אלא מהא דמותר ליקח שלמים אף דיש לחוש שיבואו לידי פסול, או מהא דמותר ליקח שלמים אף דהחזה ושוק אסורין לזרים ומכח זה יש לחוש שיבואו לידי פסול, אך זה ניחא רק אי נימא דהאיסור במיעוט אוכלין הוא משום דמכח זה יש לחוש שיבא לידי פסול, אך אם האיסור הוא משום מיעוט האוכלין מצ"ע, לא א"ש, דזה דמי להא דמותר ליקח שלמים אף דהאימורים לגבוה סלקי, דמתקיים בזה דין המע"ש. [↑](#footnote-ref-308)
308. הריבמ"צ כתב דאומר לחבירו עשה עבור אהבתי שלא תעשה בשבילי אלא כשתרצה לאוכלן תטבול, וצ"ב דמ"ט הוא צריך לומר לו כן, ומאי נפ"מ אם עושה בשבילו או לא. [↑](#footnote-ref-309)
309. אך המשנ"ר כתב דקמ"ל דמותר להאכיל מעשר שלו כולו לאחרים, ולא תימא דחייבין הבעלים דוקא לאוכלו, והדרך אמונה בביאוה"ל פ"ח ממע"ש הי"ב הק' ע"ז, דזה שמעינן כבר ממתניתין דריש מכילתין דנותנין זל"ז מתנת חנם, - ועיי"ש שכתב דקמ"ל דלא נימא דאין ניכר כאן החילול כיון דבלא"ה הי' אוכל פירות בירושלים בטהרה. [↑](#footnote-ref-310)
310. והדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ח ממע"ש ה"י עמד בזה ממש"כ בפ"ד מ"ו דלא התירו דרך חילול אלא היכא דהמעשר נשאר ביד המוכר, וכתב דצ"ל דה"מ חוץ לירושלים אבל בכה"ג שהפירות בירושלים מותר גם אם הקדושה עוברת על הפירות, ולא מצאתי כן בד' הר"ש, ולא נתברר לי מכוון הדברים. [↑](#footnote-ref-311)
311. אך בס' הון עשיר שם נקט דלפ"ד הר"ש אף כשנותן לו מע"ש דמאי בדרך חילול, צריך לאכול כנגדן, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-312)
312. ועיי"ש שכתב דחלוקין הן עוד זמ"ז, דהתם לא הותר ליתנו לע"ה אלא כשהוא פחות מכגרוגרת, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"ט, והכא הותר אף כשהוא מרובה, ומתישב בזה קו' החזו"א בדמאי סימן ג' ריש סק"ב, - אך בעיקר דברי הרמב"ם שם נחלקו האחרונים אם מכוון דבריו לכך, עמש"כ המהר"י קורקוס והכס"מ והמרכה"מ שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-313)
313. הריבמ"צ פירש דאיירי בפירות של שמעון ומעות של ראובן, וכ"כ הר"ש דכולה מתניתין כשיש לו מעות וצריך להן ולחבירו פירות, והחזו"נ הק' דמ"ט הוצרכו לפרש דאיירי בכה"ג, הרי שפיר יש לפרש למשנתינו אף כשהמעות והפירות של אחד, וכ"כ המער"ק בפ"ח ממע"ש הי"א בדעת הרמב"ם, שהקדים בהלכותיו לדינא דמתניתין דהכא, קודם דינא דמתניתין דלעיל. [↑](#footnote-ref-314)
314. אך בל' הרע"ב משמע דעיקר הא דקמ"ל הוא, דאע"ג דאין פירות מע"ש נפדין בירושלים, מ"מ מעות מע"ש מתחללין בירושלים, והיינו דאף דעיקר מעות מע"ש הם כדי ליקח בהן בירושלים דבר מאכל, מ"מ ס"ד דהיינו רק בדרך מקח, אך אינם מתחללין בדרך חילול, וזהו דקמ"ל הכא דאף מתחללין הן בירושלים, אך קשיא ע"ז דזה כבר נלמד ממתניתין דלעיל מ"ג, וכמשה"ק התוי"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-315)
315. ובספה"י לר"ת סימן תקפ"ט עמד מדנפשי' בזה, והוכיח מהכא דמחללין אף חוץ לירושלים ע"ד להעלותו לירושלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-316)
316. הדרך אמונה בפ"ח ממע"ש סקע"ד ובביאוה"ל שם נסתפק דשמא היינו רק במחלל על הפירות, אך אסור ליקח בהמה חוץ לירושלים, אף שהמעות הן בירושלים, מגזירה שמא יגדל מהם עדרים. [↑](#footnote-ref-317)
317. ופריך עלה מהא דתניא מעות ופירות בירושלים מעות ופירות במדינה, ומשני ר' זירא דאיירי בדמאי, אבל בודאי לא, - והגר"א בשנו"א שם ובמשנתינו כתב דלפ"ז י"ל דגם הא דתני הכא דמחללין היכא דפירות בירושלים ומעות במדינה או מעות במדינה ופירות בירושלים הוא רק בדמאי, וקאי על הא דתנן במ"ג דלא יאמר כן לע"ה אלא בדמאי, וע"ז תנן דבדמאי גם מחלל על פירות שבמדינה ומחלל גם מעות שבמדינה, אך בודאי אסור, - ונתחדש בדבריו דלפ"מ דפריך הירושלמי דיש לאסור הכא, היינו אף בפירות בירושלים ומעות במדינה, דאף דהחילול הוא על פירות שבירושלים, מ"מ כיון דמחלל מעות שבמדינה אסור, וע"כ אי נימא דלמסקנת הירושלמי לא הותר אלא בדמאי, אף אסור לחלל מעות מע"ש ודאי שבמדינה על פירות שבירושלים. [↑](#footnote-ref-318)
318. ובתוס' הרשב"א בפסחים ל"ו ב' מבו' דהך מילתא דמחיצה לקלוט דרבנן הוא שנוי בפלוגתא, וכ"כ הר"ן שם, וכ"נ בד' התוס' שם. [↑](#footnote-ref-319)
319. ולפ"מ שפירשו התוס' שאנץ והתוס' הרא"ש שם לסוגיית הגמ' בסנהדרין שם, דהא דפריך דמע"ש שהעלוהו לירושלים קלטוהו מחיצות, היינו דכיון דאסור להוציאו מירושלים ל"ה שללה, וכן פירשו הרמ"ה ורבינו דוד והר"ן שם, הרי דע"ז הוא שאמרו בגמ' שם דמחיצה לקלוט דרבנן, דמדאורייתא מותר להוציאו. [↑](#footnote-ref-320)
320. וזה דלא כמש"כ המשנ"ר במשנתינו דהא דאסור להוציאו הוא מגזירה שמא יבא לפדותו, - ויש להוסיף, דלפ"ד המשנ"ר הי' בדין דכל שנטמא ואפשר לפדותו אפי' בירושלים, יהא מותר להוציאו, אך בד' כמה מקמאי מבו' דאסור להוציאו, ונתבאר להלן אות ג', והיינו משום דאסור להוציאו אינו מכח הא דאסור לפדותו, אלא הוא דין בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-321)
321. והתוס' הרא"ש שם כתב, דכיון דמדרבנן אסור להוציאו, א"כ קודם שנגמר דינם אפקעוה רבנן לההוא ממונא מיניהו ולא מקרי נקבצין לתוכה, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דכיון דמדרבנן לא מיקרי נקבצין לתוכה, ע"כ כדי שלא יהא אסור מדאורייתא, הפקיעו רבנן להמע"ש מן הבעלים, ול"ה שלל עיר הנדחת, - והתוס' שאנץ בב"מ נ"ג ב' כתב דאע"ג דמחיצה לקלוט דרבנן, לא קרינן בי' נקבצים לתוכה כיון שאסרו לו חכמים להוציא, כדאשכחן בריש כל שעה דהמקדש אשה בחמץ בשעה דרבנן אין חוששין לקדושיו, וצ"ב אם מכוון דבריו הוא כד' הבעה"מ ודעימי' דכיון דמדרבנן אינו יכול להוציא ל"ה כנקבצים לתוכה, וזהו שהביא מהא דאין חוששין לקידושיו, והרי דמהני הא דה"ז אסור מדרבנן לחשבו כאיסוה"נ דל"ה ממון, וה"נ הכא מהני הא דה"ז אסור מדרבנן לחשבו כאין נקבצין לתוכה, או דמכוון דבריו הוא דכ"ה דהתם כיון דמדרבנן הו"ל איסוה"נ, אפקעוה רבנן לקידושין מיני', וכמש"כ בפירש"י בפסחים ז' א', ה"נ הכא כיון דמדרבנן אין נקבצין לתוכה, אפקעוה רבנן להאי ממונא מינייהו, וכמש"כ התוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-322)
322. ועיי"ש שכתבו בפי' קמא דאיירי כשנפלו אחר גמ"ד, ואע"ג דבשעת גמ"ד קלטוהו מחיצות, דאם נפלו קודם גמ"ד אי"ז נאסר, דהוי כמע"ש בגבולין, ובפי' בתרא כתבו דאיירי כשנפלו קודם גמ"ד, ול"ד למע"ש בגבולין, כיון שהי' ראוי לאכלו שעה אחת, והו"ל ממון הדיוט, דאם נפלו אחר גמ"ד כיון דהוי שלל ירושלים בשעת גמ"ד תו לא פקע. [↑](#footnote-ref-323)
323. ומשמעות דבריו דמפרש דהא דאי"ז נאסר בעיר הנדחת אי"ז משום דא"א להוציאו חוץ לירושלים והוי כנכסי עיר הנדחת דאין נקבצין לתוכה, אלא הוא משום דאין לו פדיון, וע"כ חשיב כשלל שמים, וכ"נ בד' התוס' שם, - אך החזו"א בשביעית סימן ג' סקי"ד ד"ה והרמב"ן כתב דהרמב"ן מפרש דקליטת מחיצות היינו מצות אכילת מע"ש וחשיב כשלל שמים, ועיי"ש שנדחק לפ"ז במה שהוצרכו בסנהדרין להא דכי ליתנהו למחיצה לא גזור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-324)
324. צ"ב, דאם נפלו המחיצות קודם שנכנס, א"כ הו"ל כמע"ש שלא נכנס לירושלים, דל"ה שללה, והחזו"א בשביעית סימן ג' סקי"ד ד"ה והרמב"ן כתב לישב, דאף דנפלו המחיצות ל"ה כגבולין, כיון שהוא בירושלים ואיכא תקנה לבנות מחיצות ולאכול במקום הזה, וע"כ חשיב לי' ממון הדיוט. [↑](#footnote-ref-325)
325. אך בירושלמי הכא לפי' הרש"ס מסקינן דל"מ הא דנכנס לירושלים בטבלו לחשבו כראה פני החומה ללקות עליו, ול"מ אלא לענין קליטת מחיצות, דמדרבנן איכא קליטת מחיצות בכה"ג. [↑](#footnote-ref-326)
326. והאמרי בינה בדיני תרו"מ סו"ס ג' הק' מהתם בע"א, דאם לא אמרינן דכמי שהורמו דמיין אלא לחומרא, מ"ט זכה בו הכהן כשבאו לידו בטבלם, הרי ד"ז חשיב כלקולא, - והאחיעזר בח"ג סימן ס"ג אות ג' כתב דמש"כ הריטב"א דאי"ז אלא לחומרא, היינו רק לגבי דיני האיסור, אך לגבי דיני הממון אמרינן כמי שהורמו אף לקולא. [↑](#footnote-ref-327)
327. והאחיעזר בח"ג סימן ס"ג סק"ג כתב לפרש הא דאמרינן כמי שהורמו לענין לחייב משום מע"ש שראה פני החומה, אף דלענין דיני הקדושה לא אמרינן דכמי שהורמו, דהוא משום דאי"ז דאין זה איסור עצמיות דמעשר בטיבלייהו, רק שהוא תנאי בחיוב דלא תוכל לאכול בשעריך שאינו חייב רק משראה פני החומה, וע"ז מהני ראיית החומה בטבלייהו ג"כ. [↑](#footnote-ref-328)
328. ובד' רש"י והרמב"ם אלו מבו' דדינא דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין הוא רק אחר שנגמרה מלאכתן, וכ"כ האו"ש בפ"ה ממע"ש ה"א, והחזו"א בבכורות סימן י"ז סק"א, - אך בחי' מהרי"ח לקמן פ"ד מ"ג כתב דאף קודם גמר מלאכה הוו כמי שהורמו, והא דהכא תנן דליכא קליטת מחיצות אלא אחר גמר מלאכה, הוא משום דבקליטת מחיצות דרבנן הם אמרו והם אמרו דרק כנגמרה מלאכתן, - והישועות מלכו בפ"א ממע"ש ה"ג נסתפק בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-329)
329. אך גירסת הגר"א בברייתא אף פירות שנגמרה מלאכתן יכול להוציא עליהן שני ממקום אחר, ופירש דמה שאמרו דאיפשיטא שאלתי' דר' זעירא, היינו דאיפשיט דיכול להפריש עליהן מע"ש ממקום אחר. [↑](#footnote-ref-330)
330. אך לכאו' יש מקום לפרש בע"א, דלעולם פשיטא לן דל"מ הא שהפריש עליהן ממקום אחר, לבטל לעיקר הקליטת מחיצות שקלטו להמע"ש שהי' בכרי זה שנכנס לירושלים, ואך דאי"ז טעם שלא יועיל להפריש עליהן ממקום אחר, - ויש להוסיף דבברייתא שהביאו בירושלמי שם מבו' דאף אם איכא קליטת מחיצות גם בפירות שלא נגמרה מלאכתן ונכנסו לירושלים, מ"מ הך דינא דא"א להפריש עליהן ממקום אחר, הוא רק כשנכנסו לירושלים אחר שנגמרה מלאכתן, וצ"ב הטעם בזה, אך עכ"פ מבו' דלאו כללא הוא דכל דאיכא קליטת מחיצות, אף א"א להפריש עליהן מפירות אחרים שלא קלטום מחיצות, וע"כ שפיר י"ל דמיבע"ל דאף אם נכנסו לירושלים אחר שנגמרה מלאכתן וקלטום מחיצות, מ"מ אפשר להפריש עליהן מפירות אחרים שלא קלטום מחיצות. [↑](#footnote-ref-331)
331. אך לכאו' יש לפרש לזה בע"א, דאף אם דין ההפרשה אינו דוקא להפריש מיני' ובי', מ"מ הא דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, אי"ז מכח הא דהן עומדות להרים, דנימא דה"ז תלוי במה שדין ההפרשה הוא להפריש מיני' ובי', אלא הוא מכח חובת ההפרשה, ובחובת ההפרשה הרי כ"ש וכ"ש מחייב להפריש מע"ש, ואף דיכול להפריש עליו ממקום אחר, מ"מ חובת ההפרשה הרי הויא מכח דין ההפרשה דבכל כ"ש וכ"ש, וע"כ אמרינן בזה דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין אף שהפריש ממקום אחר, וכן נקט הישועות מלכו בפ"ב ממע"ש ה"י, ומה"ט נקט דאף אם הפריש את כל הפירות שנכנסו על פירות אחרים, ל"ש לומר בזה דכמי שהורמו דמיין, ונתבאר להלן אות ח'. [↑](#footnote-ref-332)
332. והמל"מ בפי"א משגגות ה"ד תמה ע"ז מסוגיית הגמ' בפסחים פ"ה ב' דמבו' דאף גגין ועליות דירושלים לא נתקדשו לאכילת פסחים, וגם במש"כ המהרש"א דאויר עזרה ל"ה כעזרה, הק' המל"מ שם מכ"ד, ועמש"כ בזה הערול"נ בסוגיין, ועמש"כ בזה האו"ש בפ"ו מביהב"ח ה"ז והזרע אברהם בסימן ח' סק"כ, דאכילת פסח שאני, ואכמ"ל, והמנ"ח במצוה שס"ב כתב לישב בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-333)
333. וזה ניחא לפ"מ שפירש למשנתינו דקיימא על מקום הנוף, ונתבאר להלן אות י', ובזה י"ל דקאי על המקום שתחת הנוף, אך לפי' ש"ר דמשנתינו קיימא על מקום העיקר, אין לפרש כן. [↑](#footnote-ref-334)
334. וצ"ב דכיון דלא אזלינן בתר הנוף כלל, אלא מכנגד החומה ולפנים כלפנים ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ, מהו דתנן דהכל הולך אחר הנוף, וצ"ל דקאי על הנוף עצמו, דברישא דהתם תנן דבתאנה שעומדת בארץ ונוטה לחו"ל תנן התם הולך הנוף אחר העיקר, וכן לענין בתי ערי חומה הולך הנוף אחר העיקר, וע"ז הוא דתנן דבירושלים הכל הולך אחר הנוף, וקאי על הנוף עצמו, שאינו נגרר אחר העיקר. [↑](#footnote-ref-335)
335. וצ"ע במש"כ הדרך אמונה בפ"ב ממע"ש ס"ק קי"ב בפשיטות דלדעת רש"י ודעימי' אף לענין מע"ש שדינן לנופו בתר עיקרו לחומרא. [↑](#footnote-ref-336)
336. והצפנת פענח בפ"ט מכלאים ה"ה נקט בתו"ד בדעת התוס' במכות כ' א', דאילן שהי' עומד בפנים ונופו נוטה לחוץ והגיע המע"ש לנופו ואכלו שם לוקה, כיון דמחד גיסא אמרינן דשדינן נופו בתר עיקרו וחשיב כמו שהגיע המע"ש לירושלים ולוקין על אכילתו בחוץ, ומאידך גיסא אמרינן דלא שדינן נופו בתר עיקרו וחשיב כאוכלו בחוץ, וכתב בדעת רש"י דפליג ע"ז דבכה"ג אינו לוקה, דאין דנים ב' הכחות יחד, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה מכ"ד בכה"ג דיש בו ב' שמות, אם בכל שם ושם יש בו ב' הכחות של ב' השמות מעורבין, או כל אחד ואחד בפנ"ע, - אך בעיקר דבריו צ"ע, דהתוס' במכות י"ב ב' ד"ה גבי מעשר כתבו דלענין מעשר לא שדינן הנוף בתר העיקר אף לחומרא, ואם עיקרו בחוץ ונופו בפנים, מצי אכיל לי' בנופו. [↑](#footnote-ref-337)
337. וכ"ה מבו' בפשוטו ממש"כ הרמב"ם בפ"ח מרוצח הי"א דאם הי' עומד חוץ לתחום ונופו נוטה לתוך התחום משיגיע לעיקרו נקלט, וההורגו שם נהרג עליו, ואם כל הא דשדינן עיקרו בתר נופו, הוא מספיקא, הרי דלא הי' ההורגו שם נהרג עליו, שהרי שמא דינו כבחוץ, וכמשה"ק כן המנ"ח במצוה ת"י. [↑](#footnote-ref-338)
338. וכתב כן גם בהא דכשעיקרו בחוץ ונופו בפנים לא מצי פריק לי' בעיקרו, דגם ל"מ לאכלו שם "דדילמא" כחוץ הוא נידון. [↑](#footnote-ref-339)
339. והעירו די"ל עוד בזה, דהא דמע"ש שנכנס לירושלים אסור להוציאו, הוא מכח הא דדין אכילתו הוא בירושלים, ואסור להוציאו ממקום אכילתו, וע"כ כ"ז הוא כשהוא במקום אכילתו, אך כל שהוא תחת הנוף דאינו נאכל שם, מותר להוציאו משם. [↑](#footnote-ref-340)
340. וכ"ה מבו' גם בד' הפסקי רי"ד במכות שם שפירש למתניתין דהתם דהא דבערי מקלט הלך אחר הנוף, הוא משום דבדירה תלה רחמנא, ולא הביא להא דמפרש רב אשי דמאי אחר הנוף אף אחר הנוף, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי שם, דמפרש דלמתניתין דהתם לענין ערי מקלט הולכין אחר הנוף בין לקולא ובין לחומרא, וכתב דאין הלכה כן, אלא הולכין אחר העיקר ואחר הנוף לקולא, (והיינו כדעת ר' יהודה דלית לי' להא דבדירה תלה רחמנא), וכן משמע קצת בד' הריבמ"צ במשנתינו, וכן נקט הכס"מ בפ"ח מרוצח הי"א, ועיי"ש במשה"ק לפ"ז ע"ד הרמב"ם שם, ועמש"כ בגל' הגרע"א שם. [↑](#footnote-ref-341)
341. ועיי"ש שכתב דלשנויא דרבא דבעיקרו דכו"ע לא מצי קטיל לי' וכו', ליכא פלוגתא בין מעשר לערי מקלט, ולא ס"ל לה"ט דבדירה תלה רחמנא ואף לרבנן, ומתניתין דמכות דהכל הולך אחר הנוף ר' יהודה היא. [↑](#footnote-ref-342)
342. אך הנה בביאור הגר"א לירושלמי פירש דלתנא דמתניתין הא דאמרי ב"ה דמכנגד החומה ולפנים כלפנים ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ הוא אף לקולא, ומייתינן תנא אחרינא דאף לב"ה הכל הולך אחר פתחיהן ומפרשינן דהיינו לחומרא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-343)
343. ועיי"ש שהק' ע"ז מלישנא דמתניתין, - ולכאו' י"ל דכל הא דס"ל לב"ש דאף מכנגד החומה ולחוץ הוי כלפנים לחומרא, ואף שפתחו לחוץ, היינו רק היכא דכל חללו לפנים ורק פתחו הוא לחוץ, כמשמעות לישנא דמתניתין דאיירי בהכי, וכ"כ המאירי במכות י"ב ב', ובכה"ג הוא דס"ל דמקום הפתח נגרר לחומרא אחר חללו והוי כלפנים, אך כל שמקצת חללו לפנים ומקצת חללו לחוץ וגם פתחו לחוץ, ודאי דמכנגד החומה ולחוץ הוי כלחוץ. [↑](#footnote-ref-344)
344. וכ"נ בד' הגר"א בשנו"א הקצר, שפירש דמש"א ב"ה דמכנגד החומה ולפנים כלפנים ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ, היינו דמכנגד החומה ולפנים וגם פתחיהן לפנים הוי כלפנים, ומכנגד החומה ולחוץ וגם פתחיהן לחוץ הוי כלחוץ, וכנראה הוצרך לפרש כן, משום דקשיא לפ"מ שאמרו בירושלמי דב"ה הוא לחומרא, דא"כ מהו דתנן דמכנגד החומה ולפנים כלפנים ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ, הרי בתרוייהו הוי לחומרא כלפנים וכלחוץ, וע"כ הוא שפירש הגר"א דמכוון ב"ה היכא דגם פתחיהן שם, דבכה"ג מכנגד החומה ולפנים כלפנים אף לקולא, ומכנגד החומה ולחוץ כלחוץ אף לקולא, וממה שאמרו כן ב"ה לחלוק ע"ד ב"ש, בע"כ דב"ש דקאמרי דהכל כלפנים, הוא אף מכנגד החומה ולחוץ ואף דפתחיהן לחוץ. [↑](#footnote-ref-345)
345. ועיי"ש שכתב דבגמ' דילן במכות י"ב ב' פליג על הירושלמי, דאמרו שם דר' יהודה אומר במערה הלך אחר פתחה והוא כחכמים הנזכרים בירושלמי, ומסיק שם דר' יהודה לא אמר אלא במע"ש ולחומרא, - ולא נתפרש בדבריו לפ"ז, במה פליגי ר"ע ומשנה ראשונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-346)
346. ובחי' הר"מ קזיס במדות פ"ד מ"ה בסו"ד כתב דאף אם נכנסין בו, מ"מ אם אי"ז אלא בדרך עראי, אין הולכין אחריו. [↑](#footnote-ref-347)
347. והעירו ממש"כ התוס' בפסחים ס"ז ב' ד"ה מחילות לא נתקדשו בהא דאמר דנעקרה אבן ועמד במקומה דעד ארעית תהומא קדיש, אף דמחילות לא נתקדשו, דהיינו משום דכל שפתוחות לקודש קודש, ובד' התוס' הרשב"א שם פ"ו א' מבו' דהיינו דנעקרה אבן ועמד במקומה הו"ל כמחילות, והא דה"ז קדוש הוא משום דה"ז פתוח לקודש, אך החזו"א במכתבים שבסו"ס קדשים (קעו:) פירש לד' התוס' בע"א, ולפ"ז מבו' דאף פתח שאינו עשוי לכניסה ויציאה הולכין אחריו, - אך יש לדחות דהתם ל"ב להא דיש ע"ז תורת פתח, דהרי הוי מקום אחד עם העזרה, וע"ד מש"כ החזו"א שם ובזבחים סימן ה' סק"ג דמה"ט ל"ד כלל למחילות, וע"כ דמי להיכא דפתוח לקודש דהוי קודש. [↑](#footnote-ref-348)
348. ובתשו' בן פורת ח"א סימן ו' סק"א כתב דכל דהוא פחות מד"ט לא חשיב כפתח, וכמו שמצינו בכ"ד דשיעור פתח הוא בד"ט. [↑](#footnote-ref-349)
349. ורחוק הדבר לומר בלשכות הבנויות בקודש ופתוחות לחול, דבזמן שהדלתות פתוחות אין עליהן קדושה, וכשנועלין את הדלתות חיילא עלייהו הקדושה, וכשחזרו ופתחו פקעה מן הקדושה וכו', וה"נ בלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקודש, רחוק הדבר לומר כן, דתהא קדושתן תלוי' ועומדת אם הפתח פתוח או נעול. [↑](#footnote-ref-350)
350. אך לפשטות הגמ' בפסחים שם, כמו שפירש"י וש"ר, מה שאמרו שם דלא נצרכה אלא לאותן ב' אמות, קאי על הא דתניא בהיכל דגגו קודש, וע"ז הוא דמפרשינן דהא דגגו קודש הוא לאותן ב' אמות, - וגם בעיקר הא דמפרשינן דהוא לאותן ב' אמות, פירש"י שם בע"א, דהיינו דקדושת גג ההיכל היתה לשימוש נתינת כלי קדש הצריכין לבנין. [↑](#footnote-ref-351)
351. ובירושלמי הכא אמרו דהא דתנן תוכן קודש היינו דאוכלין שם קד"ק ושוחטין שם קק"ל וטמאה שנכנס לשם חייב, ומייתינן להא דא"ר רב יהודה בשם רב דאין לוקין אלא על אורך קפ"ז על רוחב קל"ה, ולהא דתניא דלשכה שהיא בנוי' בשווי חומת העזרה אוכלין שם קק"ד (ושוחטין) [ואין שוחטין] שם קק"ל וטמא שנכנס לשם פטור, ואמרינן דהוא פלוגתת תנאי, דדעת ר"ע דאין הולכין בלשכות אחר פתחיהן, ולא נתרבו אלא לאכילת קק"ד, ודעת חכמים דהולכין בהן אחר פתחיהן, כן פירש הרש"ס שם. [↑](#footnote-ref-352)
352. ובס' זרע אברהם סו"ס י"ח הובא תשו' האו"ש שכתב לחדש, דלפ"מ דמסקינן דתוכן קודש לאכילת קדשים, הרי דאין חייבין כרת על כניסה לשם בטומאה, מ"מ יש בזה להעשה דוישלחו מן המחנה. [↑](#footnote-ref-353)
353. צ"ב, דלכאו' מכוון ד' רש"י הוא לפרש מ"ט ל"ה הלשכות מצ"ע בכלל העזרה, וע"ז הוא שכתב דהוא משום דלא נתקדשו בקדושת עזרה בשירי מנחה וכו', אך אף דמצ"ע ל"ה בכלל קדושת העזרה, מ"מ כיון דהן פתוחות לעזרה יש בהן לקדושת עזרה לענין אכילת קק"ל. [↑](#footnote-ref-354)
354. ובתו"כ צו פר' ב' הי"ב מרבינן להא דאוכלין שם קד"ק מדכתיב במקום קדוש תאכל, ומבו' דהלשכות חשיבי כמקום קדוש, - אך אין ללמוד מזה דיש ע"ז קדושת עזרה, די"ל דהוא קדושה מסוימת שנתחדשה בלשכות הפתוחות לקודש לענין אכילה, והרי בתו"כ שם ס"ד דאף מחנה לוי' הוי בכלל מקום קדוש, וכ"כ בס' משנת יעבץ שם, - ועי' עוד בתשו' נובי"ת סימן קכ"ד שכתב דתלמודא דידן פליג על התו"כ, וס"ל דלשכות ל"ה בכלל מקום קדוש, ובעינן לרבויינהו מדכתיב בחצר אהל מועד. [↑](#footnote-ref-355)
355. וכ"כ בס' תורת הקודש ח"ב סו"ס כ"א בשם הגרי"ז דאין עושין לשכות אלו, הוא מכח דינא דהכל בכתב, - אך בפי' המנחת ביכורים לתוספתא כתב דהוא משום דחיישינן שיבואו לחייב קרבן את הנכנס אליהן בטומאה, והחס"ד שם כתב דהוא משום דלאו אורח ארעא, ואתי נמי למיטעי. [↑](#footnote-ref-356)
356. ובד' התוס' שם מבו' להדיא, דמדאורייתא אין ישיבה שם, וזהו שכתבו דאין לישב למה שאמרו בזבחים ט"ז א' דמה ליושב שאוכל, דהיינו דמותר לאכול מיושב בלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש, דהרי אסור לישב שם, - וצע"ג במש"כ המנ"ח במצוה שס"ב אות ג' בתו"ד בפשיטות דאין איסור הישיבה בהן אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-357)
357. והתורי"ד ביומא ו' א' כתב דאף לשכות הבנויות בקודש ופתוחות לקודש יש בהן ישיבה, אף שהן קודש לכל דבר, דכל הא דאין ישיבה בעזרה, הוא רק באויר העזרה שנראה כנגד פתח ההיכל ואי"ז דרך כבוד לישב אדם לפני הבורא, אבל הלשכות שהיו בנויות בעזרה, כיון שהן מוקפות מחיצה מותר לישן ולשכב בהם, ואי"ז דרך זלזול כיון שאין עומדים באויר העזרה, ומה שאמרו שם כ"ה א' דאין ישיבה בלשכה, כתב התורי"ד שם דהוא רק בלשכת הגזית, עיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-358)
358. וזה לטעמי' דהא דאוכלין בה קק"ל אי"ז משום דיש עלי' קדושת עזרה, אלא גזה"כ הוא דהוי מקום קדוש לאכילת קק"ל, ונתבאר לעיל אות ח', וע"כ מסתברא מילתא דלי"ב להא דאין ישיבה בעזרה. [↑](#footnote-ref-359)
359. ועיי"ש שפירש כן בד' התוס' שם ד"ה הג"ה, - אך אי"ז מוכרח, די"ל דד' התוס' שם קיימי בלשכות הבנויות בקודש ופתוחות לקודש דהוו קודש לכל דבר. [↑](#footnote-ref-360)
360. ועיי"ש שכתב דמ"מ ל"מ אין כלי שרת מקדש בהן, דהא דאין כ"ש מקדש אלא בפנים אי"ז משום דאל"כ ה"ז נפסל ביוצא, אלא הוא דין בפנ"ע דאינו מקדש אלא בפנים, ולשכות אלו לא חשיבי כבפנים, - אך האו"ש בפ"ו מביהב"ח ה"ה נקט דכ"ש מקדשין שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-361)
361. ועיי"ש שכתב דבשר קק"ד שיצא לשם קודם זריקה, תליא בהפלוגתא בזבחים פ"ט ב' בבשר קק"ל שיצא לירושלים קודם זריקה, אם פסול משום יוצא, או דכיון דסופו לצאת לי"ב משום יוצא, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד בזבחים כ"ו א' בשם הגרי"ז, - אך עיי"ש שכתב ע"פ הירושלמי דל"מ בזה הא דסופו לצאת לשם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-362)
362. והאו"ש בפ"ו מביהב"ח ה"ח נסתפק בזה, ועיי"ש שכתב דמ"מ מנחות מתקדשות שם ואין נפסלות שם ביוצא, וצ"ב דמ"ש מנחות מדם. [↑](#footnote-ref-363)
363. בפי' הרש"ס כתב לפי גירסתו בירושלמי, דהא דתנן דמכנגד הקודש ולקודש קודש ומכנגד החול ולחול חול, קאי על גגותיהן, אך תוכן הוי קודש, דשדינן לי' בתר פתחן לקודש. [↑](#footnote-ref-364)
364. אך בחי' הגרי"מ בזבחים נ"ו א' פירש לדבריהם דהוא משום דבכה"ג לא אזלינן כלל בתר הפתח, וע"כ הוי תוכה קודש מצ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-365)
365. והתו"י ותוס' הרא"ש שם כתבו, דהיכא דהי' שליש בקודש וב' שלישים בחול, אין פתח של קודש מושך לקודש אלא את הבנוי בו, ולד' המהרי"ט פשיטא דהוא כן, דהרי בכה"ג שיש לה ב' פתחים לא אזלינן כלל בתר הפתח, וע"כ ודאי דרק השליש הבנוי בקודש הוי קודש. [↑](#footnote-ref-366)
366. אך הרדב"ז בהל' ביהב"ח שם נקט דמודה הרמב"ם לדין זה דכשהיא פתוחה לקודש ולחול, מכנגד הקודש ולקודש קודש מכנגד החול ולחול חול, וכ"כ השעה"מ שם. [↑](#footnote-ref-367)
367. והמנחת שלמה שם כתב די"ל דהטעם דלא קי"ל הכי, הוא משום דכיון דאין הגריעותא בגוף הפירות, ואם יבנה המקדש יהיו ראויין לאכילה, ע"כ חשיב דמניעת האכילה היא מפני הטומאה, דהמניעה מלאכלם מכח הא דליכא בית, או מכח הא דכולנו טמאי מתים, אינה מניעה בגוף הפירות, (דמה"ט מע"ש טהור בזה"ז אינו נפדה, אף שאינו ראוי לאכילה, וכמש"נ להלן אות ה' בהערה), - וי"ל דמה"ט חשיב דע"י הפדיון יכול לאכול את פדיונו בטהרה, אף דבפועל א"א לאכלו. [↑](#footnote-ref-368)
368. והשושנים לדוד והרש"ש תמהו ע"ז, דהרי כלים שנטמאו במשקין הוו שניים לטומאה, ואינם מטמאין מע"ש, - והרש"ש הוסיף דאין לדחוק ולומר דמיירי ביין ושמן של מע"ש, דכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה, דא"כ מ"ט הוצרכו להעמידה בולד הטומאה דרבנן, אפי' ולד הטומאה דאורייתא כה"ג שהוא שני לטומאה, אינו מטמא את המע"ש אלא מדרבנן, ובע"כ דמשמע לי' דולד הטומאה הוא ראשון לטומאה, דשני לטומאה הוא ולד ולד, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-369)
369. והרש"ס כתב דמ"ד דולד הטומאה דאורייתא ס"ל כמ"ד בפסחים י"ד א' דבתרומה וקדשים עושה כיו"ב, וה"נ במע"ש עושה כיו"ב, משום דחמיר מע"ש מתרומה לגבי טומאה, דבתרומה ליכא אלא איסור עשה לאכלה בטומאה עצמה, ובמע"ש איכא לאו. [↑](#footnote-ref-370)
370. ואמנם צ"ע בזה, דהרי כה"ג פליגי בר קפרא ור' יוחנן בפסחים פ"א ה"ו בהא דתנן דמימיהם של כהנים לא נמנעו מלשרוף את הבשר שנטמא באב הטומאה עם הבשר שנטמא בולד הטומאה אע"פ שמוסיף טומאה על טומאתו, דבר קפרא אמר אב הטומאה דאורייתא ולד הטומאה מדבריהם, ור' יוחנן אמר בין זה ובין זה ד"ת, אך בתלמודין שם ט"ו א' ב' אמרו איפכא, דלבר קפרא איירי בולד הטומאה דאורייתא, ולר' יוחנן איירי בולד הטומאה דרבנן, (ועמדו ע"ז התוס' שם י"ד ב' סוד"ה התם פסול), ואי נימא דהא דאמר בר קפרא ולד הטומאה מדבריהם, הוא משום דמדאורייתא אין אוכל מטמא אוכל, א"כ מה תוספת טומאה יש במה ששורפין אותו עם הבשר שנטמא באב הטומאה, הרי אף דבשר זה טומאתו מדאורייתא, מ"מ אינו מטמא את הבשר הנוגע בו אלא בטומאה דרבנן, שהרי מדאורייתא אין אוכל מטמא אוכל, וכבר הוא טמא בטומאה זו, ובירושלמי שם לא הוצרכו להעמידה בבשר שהוא שלישי לטומאה, אלא לדעת ר' יוחנן, דאל"כ אינו מוסיף טומאה על טומאתו, אך לדעת בר קפרא לא הוצרכו לזה, - אך באמת בד' הרש"ס מבו' דגם הא דאמר התם בר קפרא בולד הטומאה דרבנן, היינו שנטמא מאוכל ראשון, ומשום דאין אוכל מטמא אוכל, וכ"כ הרש"ס בשקלים פ"ח ה"ג ופירש דקמ"ל דאע"פ דבשר זה שהוא שני לטומאה אינו טמא אלא מדרבנן, מותר לשרפו עם בשר שנטמא באב הטומאה דטומאתו היא מדאורייתא, וצ"ב דמה תוספת טומאה יש בזה. [↑](#footnote-ref-371)
371. ועיי"ש שפירש דפליגי בזה תנאי בתוספתא דדעת רשב"א דנפדה אף בירושלים, דקרינן בי' לא תוכל שאתו, ודעת ר"י דאינו נפדה בירושלים, - אך בדעת הרמב"ם נקט דכיון דמדאורייתא הוא טהור, חשבינן לי' כמע"ש טהור שאינו נפדה בירושלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-372)
372. וכתב שם לדון דמטעם אחר לא יועיל הפדיון בכה"ג, משום דאין פודין מע"ש להאכילו לכלבים, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-373)
373. והמנחת שלמה שם סוסק"ה כתב לישב לקו' המנ"ח, דבעינן דומיא דלא תוכל שאתו דהחיסרון הוא בגוף המעשר, ומשא"כ כשהמעשר עצמו טהור, והמניעה מלאכול הוא מחמת שאין מזבח, הרי דכיון דבפירות עצמן ליכא שום ריעותא, ל"מ פדיון בירושלים, ודמי להא דל"מ פדיון בכה"ג שכולם טמאי מתים, ועד שיעברו ז' ימים ירקיבו הפירות, משום דאין החיסרון בגוף הפירות, אלא בהאוכלים דפומייהו הוא דכאיב להו. [↑](#footnote-ref-374)
374. והתורת זרעים במשנתינו כתב לפ"ז, דאם לקח בהמה ממעות מע"ש ונטרפה, אינו יכול לפדותה, כיון דאין איסורה משום דיני מע"ש. [↑](#footnote-ref-375)
375. והדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ב ממע"ש הי"ב כתב בתו"ד, דבשר שלקחו בכסף מע"ש ונתבשל בחלב ונאסר, כיון שאין ראוי לאכילה מותר לפדותו, משום דלא כתיב טומאה בתורה, אלא לא תוכל שאתו, - וצע"ג דזה נסתר מהא דתרומה שלקחה בכסף מע"ש ונפסלה בטבו"י אין לה פדיון, משום דאין איסורה מכח דין המעשר, וכמש"כ המנחת שלמה. [↑](#footnote-ref-376)
376. ולפי הגירסא שלפנינו פרכינן על הא דמפרשינן דהא דיאכל בירושלים הוא משום גזירה, דא"כ לא ייפדה שלא יאמרו ראינו מע"ש נכנס לירושלים ונפדה, ומשני דהא דנאכל בירושלים אי"ז משום גזירה אלא הוא משום דכשנטמא בפנים מחיצה קולטתו, ואח"כ מייתינן להא דמשני ר' יוסי, דהא דלא גזרו בפדיון, הוא משום דקול יוצא ליוצא ואין קול יוצא לפדוי, - אך לגירסת הגר"א פרכינן על הא דמפרשינן דהא דיאכל בירושלים הוא משום גזירה, דא"כ אף אם נטמא בחוץ נמי נגזור, ומשני דאין הטעם משום גזירה, אלא משום דכשנטמא בפנים מחיצה קולטתו, וכ"כ הגר"א בשנו"א. [↑](#footnote-ref-377)
377. ומזה מקור נאמן למש"כ הערוה"ש בסימן קכ"א ס"ד דהאוכל מע"ש חוץ לירושלים בטומאה דרבנן לוקה, דכיון דמה"ת טהור הוא קרינן בי' לא תוכל לאכלו בשעריך, אף שכתב בסימן קכ"א סי"א דאף כשנטמא בטומאה דרבנן יש לו פדיון אף בירושלים, כיון דא"א לאכלו, אך הדרך אמונה בצה"ל בפ"ג ממע"ש הי"ט הניח לזה בצ"ע. [↑](#footnote-ref-378)
378. ובד' הר"ש והרא"ש מבו' דבירושלמי לא משני על הא דפריך דאטו במע"ש טהור מהני תנאו, - אך בביאור הגר"א בירושלמי פירש דמשני ע"ז אלא כיני עבר ופדאו פדוי, ופירש דהיינו דלענין זה מהני כשהכניס ע"מ שלא יתפסנו מחיצות, דאין המחיצות תופסות לענין שאם עבר ופדאו שיהא פדוי, אבל לכתחילה ודאי לא יפדה, ולהכי כשנטמא אפי' טומאה דרבנן יפדה אפי' לכתחילה, וכ"כ הגר"א בשנו"א. [↑](#footnote-ref-379)
379. אך נפ"מ בזה דאם הוציאו חוץ לירושלים קודם פדיון ואכלו לוקה, למש"נ לעיל אות ח' בהערה דהאוכל חוץ לירושלים מע"ש הטמא בטומאה דרבנן לוקה, דכלפי דינא דאורייתא ל"מ תנאו. [↑](#footnote-ref-380)
380. והתוס' בפסחים שם דנו אם מודו רבנן דלקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה בריחוק מקום, והגרע"א בגהש"ס שם תמה ע"ז דמה הוכחה הוצרך לזה, הרי משנה ערוכה היא במשנתחנו דהשיב ר' יהודה לא אם וכו' תאמרו בלקוח בכסף מעשר שאינו נפדה, ומדהשיב כן לרבנן, מכלל דהם מודים לו, והניח בצע"ג, - אך אחר שזכינו לד' התוס' הרשב"א, ניחא, די"ל דר' יהודה מהדר הכי לפי סברתו, וגם למש"כ התוס' שם דאף לרבנן לקוח טהור אינו נפדה, הרי כתבו דאינו אלא מדרבנן, ובע"כ דמה שהשיב ר' יהודה במשנתינו מזה, הוא לפי סברתו. [↑](#footnote-ref-381)
381. אמנם הנה החזו"א בדמאי סימן ג' סק"ו ד"ה ולקוח בכסף מעשר כתב דכל הא דלקוח בכסף מעשר אינו נפדה מדאורייתא בריחוק מקום, היינו בלקוח מירושלים, דאף דמע"ש עצמו שנכנס לירושלים ויצא נפדה מדאורייתא, (דמחיצה לקלוט דרבנן), מ"מ לקוח בכסף מעשר אינו נפדה בכה"ג מדאורייתא, אך לקוח חוץ לירושלים נפדה מדאורייתא, - אך בד' התוס' בזבחים מ"ט א' והר"ש במשנתינו נראה להדיא דאף הלקוח חוץ לירושלים אינו נפדה מדאורייתא, והוא משום דל"ד למעשר שנפדה בריחוק מקום כדי לפדות בדמים בירושלים בקר וצאן ויין ושכר וכו', וכ"נ מד' ש"ר, וצ"ע.

     והחזו"א שם כתב להוכיח כן מדעת ר"מ בדמאי פ"ב מ"ב דהקילו בפירות הלקוחין בכסף מע"ש של דמאי, דיכול לחזור ולפדותן, ואם לקוח בכסף מעשר חוץ לירושלים אין פדיונו כלום מה"ת, א"א להקל בדמאי, שהרי הוא אוכל מע"ש חוץ לירושלים בלא פדיון, - אך כבר עמדו דמצינו דכוותה בכ"ד שהקילו בדמאי, אף בדברים האסורין מה"ת בודאי, וי"ל דה"נ הכא דכוותה, אף דלקוח בכסף מעשר אינו נפדה מדאורייתא חוץ לירושלים, מ"מ בדמאי הקילו דהוא נפדה, - וכ"ה מבו' בד' הר"ש והרא"ש בדמאי שם, דבאותו האופן שאמרו במשנתינו דלקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה בריחוק מקום, דבע"כ דהוא מדאורייתא מדפריך ר' יהודה מינה, לקוח בכסף מעשר דמאי נפדה בריחוק מקום. [↑](#footnote-ref-382)
382. ולרש"י לטעמי' ל"ה מצי למיפרך מהא דלקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה בריחוק מקום, שהרי דעתו דלדעת רבנן אף לקוח בכסף מעשר טהור נפדה בריחוק מקום, וכ"כ התוס' הרשב"א בפסחים ל"ח א' דמה"ט הוא דלא פריך הכי, - וגם לפ"מ שנסתפק הראב"ד דהא דלקוח טהור אינו נפדה בריחוק מקום הוא מדרבנן, י"ל דל"ה מצי למיפרך מינה, שהרי מדאורייתא לא מצינו טפל חמור מן העיקר, ואף הא דמדרבנן אינו נפדה, ל"ה כטפל חמור מן העיקר, כיון דטעם הגזירה הוא רק בלקוח בכסף מעשר. [↑](#footnote-ref-383)
383. והתוס' הרשב"א בפסחים ל"ח א' כתב דלגירסא זו בע"כ דהא דלקוח בכסף מעשר אינו נפדה בריחוק מקום הוא מדאורייתא, דמדמשני התם דהוא משום דלא אלים למתפס פדיוני', משמע דמדאורייתא הוא, - אך כתב בשם ר"י דאי"ז אלא מדרבנן, וכ"כ התוס' שם בשמו. [↑](#footnote-ref-384)
384. והתור"פ בזבחים שם תמה ע"ז, דאם הא דלוקח בכסף מע"ש אינו נפדה טהור בריחוק מקום הוא משום דלא אלים למתפס פדיוני', א"כ מ"ט לקוח בכסף מעשר שנטמא נפדה לרבנן, וכי אלימא קדושתו טפי מבטהור, - אך בדעת הספרים דגרסי הכי צ"ל דחלוק הוא עיקר דין הפדיון דמע"ש טהור מדין הפדיון דמע"ש טמא, ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"ב סימן י"ט, ומש"כ בס' יד הלוי בשם הגרי"ד סאלאוויציק זצ"ל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-385)
385. והמקד"ד בסימן נ"ח סק"ג כתב דכ"ז הוא לרבנן, אך לר' יהודה דהא דלקוח בכסף מעשר אינו נפדה, הוא משום דלא אלים למתפס פדיוני', היינו אף כשלקחו ע"מ לפדותו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-386)
386. ומתישב בזה גם משה"ק בפי' הרש"ס ע"ד התוס' שם, דהרי בירושלמי פריך לה, ומשני דלדבריהם דרבנן קאמר, ולהנ"ל ניחא דהירושלמי פריך דכיון דדריש לה ר' יהודה מקרא מ"ט הוצרך למיפרך להק"ו דרבנן, אך התוס' הק' להיפך, דאחר דפריך ר' יהודה להק"ו דרבנן, תו הדין נותן דלא יהא לקוח בכסף מעשר שנטמא נפדה, דהרי קרא סתמא כתיב דכסף ראשון ולא כסף שני, ואך דאם יש ללמוד מק"ו דלקוח שנטמא נפדה, הוה מוקמינן לקרא רק בלקוח טהור, אך כיון דפריך ר' יהודה להק"ו, יש להעמיד לקרא אף בלקוח טמא. [↑](#footnote-ref-387)
387. ובד' המהרש"א בפסחים פ"ב ב' על תוד"ה אבל מבו' דמע"ש שנטמא דינו בשריפה, והשעה"מ בפי"ט מפסוהמ"ק תמה ע"ז, דהרי מע"ש שנטמא פודין אותו ואינו בשריפה, ואף לקוח בכסף מעשר שנטמא דלר' יהודה אין לו פדיון, אינו בשריפה אלא בקבורה, - והשרידי אש בח"ב סימן פ"ח כתב דלמ"ד דמע"ש ממון גבוה חשיב כקדש ויש בו דין שריפה, והא דתנן הכא דיקבר, הוא לר' יהודה לטעמי' דמע"ש ממון הדיוט הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-388)
388. ושמא י"ל, דכיון דמע"ש עצמו שנטמא יש לו פדיון, ול"ש בו עיקר דין שריפה, ע"כ אף לר"י דלקוח בכסף מעשר שנטמא אין לו פדיון, לא ילפינן בזה דין שריפה מקדש, כיון דעיקר ההיקש דמע"ש לקדש הוא במע"ש עצמו, ובדידי' לא משכח"ל דין שריפה. [↑](#footnote-ref-389)
389. לכאו' א"צ לזה, אלא הא דלא ישרף, הוא מכח דינא דמתניתין בשלהי תמורה דכל הנקברין לא ישרפו, משום דהנקברין אפרן אסור, וחיישינן שמא יבא ליהנות באפרן, - והמשנ"ר שהוצרך לזה הוא לטעמי' שנקט דמע"ש שנטמא מותר בכל הנאות, ועמש"נ להלן אות י"א ואילך לפקפק בזה. [↑](#footnote-ref-390)
390. מסתברא מילתא דדבריו קיימי רק בלקוח בכסף מעשר שנטמא לר' יהודה דאין לו פדיון, דמע"ש שנטמא דיש לו פדיון, אסור להאכילו לבהמה, כיון דיכול לפדותו, והו"ל כמע"ש טהור דאסור להאכילו לבהמה. [↑](#footnote-ref-391)
391. צ"ע דאף למ"ד דמע"ש ממון הדיוט, הרי מ"מ אסור להפסידו, וא"כ מ"ט מותר להאכילו לבהמתו, ומ"ש מתרומה דדעת התוס' שם ס"ו ב' דאסור להאכילה לבהמה, משום הפסד תרומה, ונתבאר לעיל פ"ב מ"ד אות י"א בהערה. [↑](#footnote-ref-392)
392. ושוב נתבוננתי דאין להביא מד' רש"י בזה, שהרי דעת רש"י דאף תרומה טהורה מותר להאכילה לבהמה, ונתבאר לעיל פ"ב מ"ד אות י"א בהערה, וע"כ לדידי' ודאי דמותר להאכיל תרומה טמאה לבהמה, ואין ללמוד מזה לדין מע"ש דאף דכשהוא טהור אין מאכילין אותו לבהמה, מ"מ כשנטמא מותר להאכילו לבהמה. [↑](#footnote-ref-393)
393. ועמש"כ הדרך אמונה בצה"ל בפ"ב ממע"ש ס"ק קנ"ד לדון בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-394)
394. והיינו דהרי עיקר מש"כ התוס' שם דתליא בהפלוגתא אם מע"ש ממון הדיוט או ממון גבוה, היינו משום דאף דקיום דין מע"ש הוא רק באכילה, מ"מ למ"ד דממון הדיוט הוא לא נאסר להשתמש במע"ש בדברים שאין מתקיים בהן דינו, וכמש"כ התוס' שם דמדאורייתא מותר ליקח בו מלבושין, אך מדרבנן אסרו את המע"ש בדבר שאין מתקיים בו דינו, וע"כ אסור להאכילו לבהמה, ודמי למה שאסרו חכמים ליקח בו מלבושין. [↑](#footnote-ref-395)
395. ואמנם יש מקום לומר דאדרבה להר"ש והרא"ש לטעמייהו דס"ל דאיכא איסור בפנ"ע בביעור מע"ש בטומאה, ונתבאר לעיל פ"ב מ"א אות ג', י"ל דמכח זה אסור אף להאכילו לבהמה, ולא ילפינן ביבמות ע"ד א' מקרא אלא דמותר לסוכו, אך ליתנו לבהמה י"ל דאסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-396)
396. וכ"כ הרש"ס לעיל שם דהא דחפיפה שריא בתרומה, הוא משום דמצינו בה אף היתר אכילה לבהמה, ומשא"כ במע"ש דאין בו היתר לבהמה כלל. [↑](#footnote-ref-397)
397. וגם להני רבוותא שפירשו דהא דלקוח בכסף מעשר אינו נפדה טהור בריחוק מקום, הוא משום דלא אלים למתפס פדיוני', הרי דמהא דלרבנן לקוח בכסף מעשר שנטמא נפדה בריחוק מקום, בע"כ דבזה ליכא לה"ט דלא אלים למיתפס פדיוני', והיינו משום דחלוק הוא דין הפדיון במע"ש טהור בריחוק מקום, מדין הפדיון במע"ש שנטמא, וע"כ שפיר ילפי רבנן מהא דמע"ש שנטמא דנפדה דה"נ לקוח בכסף מעשר שנטמא נפדה, אף דחמיר דין לקוח שאינו נפדה טהור אף בריחוק מקום, דהתם הוא משום דלא אלים למתפס פדיוני', אך בלקוח שנטמא דליכא לה"ט, שפיר יש ללמוד דין לקוח מדין מע"ש עצמו. [↑](#footnote-ref-398)
398. משמעות הדברים דהא דמע"ש טמא נפדה, הוא דומיא דהא דקדשים בע"מ נפדין, דהוא משום הפסול שבגופן, - ולפ"ז ל"ד כלל דין הפדיון דמע"ש טמא, לדין הפדיון דמע"ש טהור בריחוק מקום, - ומתפרש בזה הא דלרבנן לקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה אף בריחוק מקום, ולקוח בכסף מעשר שנטמא נפדה, אף לדעת הסוברים דהא דלקוח בכסף מעשר טהור אינו נפדה הוא משום דלא אלים למתפס פדיוני', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-399)
399. וכתב לישב, דהא דתני צבי שמת הוא לרבותא דר"ש, דאף בכה"ג ס"ל דיפה, ול"ב העמדה והערכה, ואי הוה תני טריפה הו"ל דרק בטריפה ס"ל לר"ש דיפדה, אבל במת מודה ר"ש דלא יפדה משום דבעי העמדה והערכה. [↑](#footnote-ref-400)
400. ועיי"ש שכתב לדון בזה, די"ל דהאיסור של מע"ש טמא, אינו חל על איסור עשה של אינו זבוח דקדים, - אך י"ל דאף אם לא חייל איסור טומאה, מ"מ הו"ל כמע"ש טמא שנפדה, משום דלדין הפדיון דמע"ש טמא, ל"ב להא דאסור לאוכלו, וסגי בהא דאין מתקיים באכילתו דין המע"ש, והרי בתוספתא מדמו רבנן דין הפדיון דמע"ש טמא, לדין הפדיון דקדשים שהוממו, דהוא משום הפסול שבגופן, (ונתבאר לעיל מ"י אות ט"ו בהערה), - ואף דהא דמע"ש שנטמא נפדה ילפינן לה בכ"ד מדכתיב לא תוכל שאתו ואין שאת אלא אכילה, ומשמע דהוא משום דאסור לאכלו, מ"מ י"ל דל"ב דוקא להאיסור, אלא כל שאין מתקיים באכילתו דין המע"ש, הוי בכלל לא תוכל שאתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-401)
401. ושמא י"ל בזה, דשאני במע"ש בזה"ז, דמכח דיני המע"ש א"א לאכלו משום דליכא בית, ולא יתקיים באכילתו דין המע"ש, וע"כ אין לו פדיון אף כשנטמא, כיון דהעדר אכילתו אינו מכח הטומאה, ומשא"כ בצבי שמת, דאף דהוא אסור משום נבילה, מ"מ כיון דאין איסור זה מכח דיני המע"ש, וכל הא דאין מתקיים באכילתו דין המע"ש הוא מכח הטומאה, שפיר יש לו פדיון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-402)
402. ועד"ז הק' התוי"ט לעיל פ"א מ"ו בהא דתנן התם בלוקח בהמה דאם אין מקדש תקבר ע"י עורה, ועמש"נ בזה לעיל שם אות ט'. [↑](#footnote-ref-403)
403. ועיי"ש שפירש דמה"ט הוא דעשאוהו כקדשי בדה"ב לטעון העמדה והערכה, דכיון דגמרינן בגז"ש דצריך לקנות שלמים דקדשי מזבח והוא לקח חי' דלא חזיא למזבח ולדמי עורו הוא דקנאו ולפדיון הוא עומד, דנו בו דין קדשי בדה"ב, והביאו המלאכת שלמה, וצ"ב, והמנחת שלמה בח"א סימן ס"ד אות ד' בתו"ד תמה ע"ז, שהרי גם בכרשיני מע"ש מצינו לעיל פ"ב מ"ד דאין פודין להאכילן לכלבים, והתם ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-404)
404. ועיי"ש שהוסיף, דאף למש"כ התוס' בשבועות שם דכל הא דפודין להאכיל לכלבים משום העור, הוא רק בקדשי בדה"ב, אך קדשי מזבח שמתו יקברו הן ועורן ואין להן פדיון, אכתי קשיא, שהרי בע"כ דדין מע"ש הוא כדין קדשי בדה"ב, וכדחזינן מהא דלר"ש יש לצבי שמת פדיון, והיינו משום דקדשי בדה"ב ל"ה בכלל העמדה והערכה. [↑](#footnote-ref-405)
405. ולפ"ז בעכצ"ל, דמכח הא דאין פודין את המע"ש להאכילו לכלבים, לא חייל הפדיון כלל, דאי נימא דחייל הפדיון, אלא דאסור להאכילו לכלבים, הדין נותן דשפיר יועיל הפדיון להתיר את העור, - וי"ל דהיינו, דאף דעיקר הא דאין פודין להאכיל לכלבים בפשוטו אינו דין כלל במעשה הפדיון, אלא היינו דאין הפדיון מתיר לכלבים, מ"מ מכח זה לא חייל הפדיון, כיון דלא חזי למידי, וכ"כ האו"ש בפ"ב מחו"מ הט"ו דקדשים שמתו דאין פודין אותן להאכילן לכלבים, לא חייל הפדיון כלל, וכ"כ המנ"ח במצוה תמ"א, אך בשם הגרי"ז זצ"ל הביאו שנקט דאף דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, מ"מ שפיר חייל הפדיון, אלא שלא הותרו לכלבים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-406)
406. ואמנם אחר שזכינו לד' התוס' הרשב"א בפסחים שם, מבו' בדבריו דעיקר הא דקשיא דמ"ט פסוהמ"ק שמתו אין נפדין להסיק תחת תבשילו, אי"ז מהא דאין פודין את הבשר להסיקו, דע"ז י"ל דהוא משום דבשר אינו ראוי להסיק, אלא הוא מהא דאין פודין אף את העור, עיי"ש, - ולפ"ז י"ל דע"כ הכא דל"ש כלל פדיון על העור בפנ"ע, וכמש"נ לעיל אות ה', שפיר ניחא דאין פודין את הבשר, משום דאינו ראוי להסיקו. [↑](#footnote-ref-407)
407. ולכאו' י"ל בזה, דשאני פסוהמ"ק שנפדו דאף אחר פדיונם עדיין יש בהן קדושה כ"ד, ומה"ט הוא דהן אסורין בגיזה וחלבן אסור, ומה"ט נמי אסור להאכילן לכלבים, ומשא"כ במע"ש שנפדה דאין עליו קדושה כלל, ולא מדמינן מע"ש לקדשים אלא בהא דאין פודין להאכילן לכלבים, דהוא דין במעשה הפדיון דא"א לפדות לצורך כלבים, - אך אי"ז מתישב, דבפשוטו הא דאין פודין מע"ש להאכיל לכלבים, אי"ז כלל דין במעשה הפדיון, אלא היינו דל"מ הפדיון להתיר לכלבים, וכדילפינן לה מקרא דואכלת ולא לכלביך, ואם במע"ש ליכא להך דינא דאין הפדיון מועיל להתירו לכלבים, מ"ט אין פודין אותו לכלבים. [↑](#footnote-ref-408)
408. אך יש לפקפק בזה, דבפשוטו הי' נראה דכ"ה דאיסור גיזה וחלב הוא רק עד השחיטה, והשחיטה מתרת לאיסורן, ה"נ האיסור לכלבים ניתר ע"י השחיטה, וא"כ אי נימא דבמע"ש שנפדה ל"ב כלל להשחיטה, ל"ה בו לדינא דאין פודין להאכיל לכלבים, - אך באמת ממה שמצינו בפסחים כ"ט ב' בחמץ של בדה"ב דאין פודין להאכילו לכלבים, מבו' דפסוהמ"ק שנפדו אסורין לכלבים אף היכא דא"צ שחיטה כלל, וכ"ה מבו' בד' התוס' בכ"ד, דהא דפסוהמ"ק שנפדו ונשחטו מותר להאכילן לכלבים, הוא משום דכל דחזי לאדם שרי אף לכלבים, ולא משום דאחר שחיטה הותר איסור זה, וע"כ איכא להך דינא אף במע"ש. [↑](#footnote-ref-409)
409. ועיי"ש שכתב לישב בזה למשה"ק הגרע"א דמ"ט אינו נפדה להסיקו תחת תבשילו דומיא דקדשי בדה"ב, ולהנ"ל הרי במע"ש איכא דין בפנ"ע דאין לו פדיון אלא כשהוא ניתר ע"י הפדיון לאכילת אדם, - ומתישב בזה גם משה"ק השעה"מ דמ"ש מפרה שנפדית אגב עורה, משום דקדשי בדה"ב היא. [↑](#footnote-ref-410)
410. והנה אמנם קדשי בדה"ב ששחטן אין להן פדיון, ולא אמרינן דאחר שנשחטו והותרו לאכילה הוו כפירות דיש להן פדיון, ודוקא במע"ש שקודם שנטמא הי' דינו ליאכל בתורת מע"ש, והי' ראוי לקיום דינו בתורת פירות, ע"כ אח"כ כשנטמא וחייל עלי' דין פדיון, הוי דינו כדין פירות דמע"ש דל"ב העמדה והערכה ויש להן פדיון, ומתישב בזה משה"ק בתשו' משיב דבר ח"ב סימן ט"ו. [↑](#footnote-ref-411)
411. ובתשו' משיב דבר ח"ב סימן ט"ו כתב לפרש דאיירי כששחטו ועדיין הוא מפרכס, וע"כ הוא דלת"ק יפדה, דמפרכסת הרי היא כחי' לכל דברי', ור' יוסי ס"ל דמפרכסת ל"ה כחי' לענין העמדה והערכה, וע"כ אין לו פדיון ויקבר, וי"ל עוד, דר' יוסי ס"ל דבשחיטה כשרה לא אמרינן דמפרכסת ה"ה כחי', וכמש"כ התוס' בחולין פ"ד א' (ד"ה בעינן העמדה והערכה) בשם ה"ר שמעי'. [↑](#footnote-ref-412)
412. ומקור ד' הרמב"ם להא דמודה בזה ר' יהודה, בפשוטו הוא משום דאם תליא בפלוגתא דת"ק ור' יהודה אם לקוח בכסף מע"ש יש לו פדיון, הרי הוי זה חד דינא עם מתניתין דלעיל דפליגי בה ת"ק ור' יהודה, ומ"ט הדר תני לה, ועוד, דמ"ט הכא תנן דר' יוסי אומר יקבר, ולא תנן דר' יהודה אומר יקבר, - ומוכח כן עוד, מהא דתנן בסיפא דלקחו שחוט ונטמא הרי הוא כפירות, ופירש הרמב"ם דהיינו דתליא בפלוגתא דת"ק ור' יהודה בלקוח בכסף מע"ש אם יש לו פדיון, ובע"כ דבלקחו חי ושחטו ונטמא ל"ה כפירות ולא תליא בפלוגתייהו. [↑](#footnote-ref-413)
413. גם יש להעיר בזה בהא דתנן ברישא דצבי שלקחו בכסף מעשר ומת יקבר, ופירש הרמב"ם דהוא משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ונתבאר לעיל אות ב' דהא דלא תני לה כשנטרף, הוא משום דבכה"ג בלא"ה אין לו פדיון, משום דאיסורו הוא מחמת דבר אחר, ורק כשמת דהוא טמא טומאת נבילות, הוא דמן הדין יש לו פדיון, וכל הא דאין לו פדיון הוא משום דאין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, ולהנ"ל הרי לדעת ת"ק יש לו פדיון בריחוק מקום אף כשלא נטמא, והו"ל למיתני לדין זה בכה"ג כשנטרף והוא בריחוק מקום, וי"ל. [↑](#footnote-ref-414)
414. ושמא י"ל, דשאני יין של תרומה שהוא עומד להוציאו מן הקנקן ולשתותו, וע"כ חשבינן לי' כעומד בפנ"ע, ולא חשיב כדבר שבמנין אלא כשקרא שם אחר שגפן דהוי הקנקן מכלל התרומה, ומשא"כ ביין של ערלה וכלאי הכרם דהוא אסור בהנאה, ואינו עומד להוציאו מן החבית, ע"כ אף דאין החבית מכלל הערלה והכלאי הכרם, מ"מ חשבינן לי' כדבר שבמנין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-415)
415. אך הנה בתשו' ספה"י לר"ת סימן ע"ו אות ה' והתוס' בפסחים מ"ו ב' ד"ה הואיל ובנדה ז' א' ד"ה ומקפת והרמב"ן והר"ן בנדה ע"א ב', והרוקח בסימן שנ"ט נקטו דלא חשיב כמוקף בלא נגיעה אף בדבר שאינו מקפיד על תערובתו, - והש"ך בנקוה"כ בסימן שכ"ה כתב בדעת התוס' והרוקח, דס"ל כמש"כ הר"ש לחלק בין עיסה לשאר דברים, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-416)
416. ולדרך זו נמצא, דכל הא דבעינן התם נגיעה זב"ז, הוא רק כשמפריש מן העיסה, אך כל שמפריש אחר שנאפית ל"ב נגיעה, וזה מתישב עם מש"כ הרשב"א בפסקי חלה פ"ב להוכיח מד' הירושלמי בפ' אלו עוברין דכל שקורא שם אחר רדיית כולן, ל"ב שיהיו נוגעות זב"ז. [↑](#footnote-ref-417)
417. והרשב"א בפסקי חלה פ"ב כתב כן בשם י"מ דשאני חלה מתרומה, וכ"כ המאירי בחלה פ"א מ"ט בשם אחרוני הרבנים, ועיי"ש שתמהו ע"ז, דעיקר דין מן המוקף נלמד מתרומה דכתיב בה ממנו, והיאך נחמיר בחלה מבתרומה, והק' עוד מד' הירושלמי בפ' אלו עוברין דמבו' דגם לענין חלה חשיב כמן המוקף אף דאין נוגעין זב"ז. [↑](#footnote-ref-418)
418. אך צ"ע, שהרי התוס' הרא"ש בחולין למד להך מילתא דבעי נגיעה ממתניתין דספ"ב דחלה, ומהתם לכאו' מוכח דלא סגי בנגיעת הכלים, דא"כ מ"ט הצריך ר"א ליתן פחות מכביצה באמצע, וליכא תקנה ע"י שיתן החלה בתוך כלי ושיגע הכלי בשאר העיסה, וזהו מש"כ הגר"א ביו"ד סימן שכ"ה סק"ח דהא דבמתניתין דחלה בעינן נגיעה הוא משום דמקפיד על תערובתן, והוכיח כן ממשנתינו, והרי דאף דהגר"א גופי' שם נקט דאיכא מעליותא בנגיעת הכלים זב"ז, מ"מ ממתניתין דחלה מוכח דלא סגי בזה, ובעינן נגיעת העיסות זב"ז, ולא סגי בנגיעת הכלים. [↑](#footnote-ref-419)
419. ונפ"מ רבתא לדינא בזה, הוא לדעת הסוברים דל"מ צירוף סל לצרף לשיעור חלה בלא נגיעה, אם בעינן שיגעו העיסות עצמן זב"ז, או סגי בנגיעת הכלים, - ומצינו שנחלקו בזה האחרונים, דהדעת קדושים בסימן שכ"ה והמקדש מעט שם סק"ז כתבו דבעינן שיגעו העיסות זב"ז, וכל שהם בתוך כלים חלוקים, אין הסל מצרפן, אך המ"ב בסימן תנ"ז סוסק"ז נקט דאף דבצירוף סל בעי נגיעה, וכמש"כ שם בתחילת דבריו, מ"מ כל שהם בב' כלים ומכסה אותם במפה שפיר דמי, והיינו משום דמתקיים דין נגיעה במה שהכלים נוגעין זב"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-420)
420. ואמנם מבו' בדבריו דנגיעת כלים ל"ה כנגיעת העיסות, וע"כ כשמקפיד על תערובתן לא סגי בנגיעת הכלים ובעינן שיגעו העיסות זב"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-421)
421. ואמנם בדפו"א הוסיפו בשו"ע שם למש"כ הרמב"ם דשקי תבואה וכו' וחביות של גרוגרות אם היו בהקיפה אחת תורם מאחד על הכל, דמשמע דהיינו אף כשהם סתומות, אך בדפו"ר ליתא. [↑](#footnote-ref-422)
422. וכתב שם לפ"ז, דבקבוקים שלנו שסותמין בפקק או במכסה, כיון שאפשר לפותחו ואינו דבוק לא מקרי מכוסה, ונסתפק באותן שמכוסין במכסה שצריך לשוברו כשפותחו, - ועיי"ש שצידד דעיקר הך דינא הוא רק חביות גדולות דחשיבי טפי ולא בבקבוקים, שהרי במתניתין נקטו לדין זה בהדי הא דאינן עולות באחד ומאה, והך דינא הוא רק בחביות גדולות, וצ"ע דאף דהן דאינם בטלות משום דהן דבר שבמנין הוא רק בחביות גדולות, אך בהא דכשסתמן הן חלוקין זמ"ז ול"ה כמן המוקף, מהיכ"ת נימא דהוא רק בחביות גדולות, (ואטו הא דתנן דמשגפן קנה מעשר, הוא רק בחביות גדולות). [↑](#footnote-ref-423)
423. והלח"מ במשנתינו כתב דקאי גם על הך דינא דמן המוקף, וגם על הא דאם משגפן קרא שם קנה מעשר, דלב"ש אם פתחן אחר שגפן ואח"כ קרא שם, קנה מעשר את הקנקנים, ורק אם עירה לגת ואח"כ קרא שם לא קנה מעשר, ולב"ה סגי בפתיחת פיהן לחוד, ואם אח"כ קרא שם לא קנה מעשר את הקנקנים. [↑](#footnote-ref-424)
424. וצ"ב לפ"ז בהא דפריך ר"ח בירושלמי ע"ד ב"ש, דמה בינה לה' שקין בגורן, שמא אין תורם ומעשר מזע"ז, והר"ש פירש דהינו דכ"ה דהאי חשיב מוקף האי נמי חשיב מוקף, - ולפ"ד הריבמ"צ ודעימי' הרי מודו ב"ש דכל שלא גפן תורמין ומעשרין מזע"ז, ולא נחלקו אלא כשגפן ופתחן, ומה מייתינן עלה משקי תבואה, ואין לומר דמייתינן מהא דבה' שקין תורמין ומעשרין מזע"ז אף כשסגרן ופתחן, דמלבד דאי"ז במשמעות סתימת הדברים, הרי גם לפ"מ דתניא בתוספתא דהא דכשגפן אין תורמין מזע"ז הוא רק בחביות של יין, לא משכח"ל כלל להך דינא בשקי תבואה, - וכבר עמד ע"ז בביאור הגר"א לירושלמי וכתב דלא מסתברא לי' לחלק בין משגפן תחילה ובין לא גפן, וצ"ב דאכתי מה פרכינן עלה מה' שקי תבואה, הרי הו"ל למיפרך אהא דמפלגי ב"ש בין היכא דלא גפן כלל להיכא דגפן מתחילה ופתחן, דמ"ש זמ"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-425)
425. צ"ב, דלעיל פ"א מ"ג תנן דהלוקח כדי יין סתומות במקום שדרכן למכור סתומות יצא קנקן לחולין, והרי דכשלקחן סתומות יצא הקנקן לחולין, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם הכא דלא יצא הקנקן לחולין, אלא כשפתח את הקנקנים, ומשום דכשפתחן גילה שאינו מוכר את הקנקנים, ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס בפ"ח ממע"ש ה"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-426)
426. הראב"ד שם השיג ע"ז, דמה צורך ומה הנאה יש לו אם לא יצא לחולין, ולא עוד אלא אם פתח הפסיד שלא יצא לחולין ויאכלו כנגד קנקנו, ועמש"כ בזה הכס"מ שם בשם ספר הבתים, ומש"כ המהר"י קורקוס והרדב"ז והמרכה"מ כמה דרכים בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-427)
427. צ"ע דאם לא בטלי באחד ומאה אלא כשפותח ומערה, ולב"ה לא בטלי אלא כשפותח את כולן, היאך הוא מותר לפתחן, הרי הו"ל כמבטל איסור לכתחילה, - וצ"ל דע"י שפותח וכו' והוא מגלה בדעתו דלא גף אותן אלא משום שמירתן וכו', נמצא שנתבטלו מעיקרא, וע"כ ל"ה כמבטל איסור לכתחילה. [↑](#footnote-ref-428)
428. ולפי דבריהם ל"ה הך בבא המשך לבבא דלעיל מינה דמפתח ומערה לגת וכו', - אך הלח"מ במשנתינו כתב לפרש דקאי על הא דאמרו ב"ש דע"י שפותח פיהן קודן שקרא שם מבטל את המעשה שגפן, הוא דוקא במקום שדרכן לימכר סתומות, דכיון דפתח פיהן וקרא שם גלי דעתי' במעשה זאת דלא יקנה קנקנים בקדושת מע"ש, אבל במקום שדרכן לימכר פתוחות, אין פתיחת פיהן נקרא מעה עד שיערה לגת או לכלי ויקרא שם מע"ש, ולכאו' ה"נ הוא לענין דין מן המוקף, דבמקום שדרכן לימכר פתוחות ל"מ פתיחת פיהן לחשבן כמן המוקף. [↑](#footnote-ref-429)
429. ובדבריו בפיהמ"ש משמע דמפרש, דקאי על הא דתנן ברישא דמפתח וא"צ לערות, ולפ"מ שפירש הרמב"ם היינו דכל שפתח את הקנקנים יצא הקנקן לחולין, לפי שכשפתחן גילה שאינו מוכר את הקנקנים, וע"ז הוא דתנן דכ"ז הוא במקום שדרכן לימכר סתומות, דבמה שפתחם גילה דעתו שאינו מוכר את הקנקנים, אך כל שדרכן לימכר פתוחות, ליכא גילוי דעת כלל במה שפתחן, ואף בכה"ג לא יצא הנקנן לחולין. [↑](#footnote-ref-430)
430. והכס"מ שם נקט דכן מתפרשים גם ד' הרמב"ם שם, אך הרדב"ז שם כתב לפרש לדבריו בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-431)
431. המשנ"ר הק' דהיאך מצי למימר דהכל יהא מעשר חוץ מרביעית הרי הכל מעורב והחולין עצמן נעשין מעשר, וכתב דאף דהכל נעשה מעשר, מ"מ הוא טעה וסבר דתנאו מהני, ומכח זה חזינן דלא נתכוין אלא ליין ולא לקנקן, ועמש"כ הדרך אמונה בפ"ח ממע"ש סק"מ ובביאוה"ל שם לישב בכמה אנפי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-432)
432. הדרך אמונה בפ"ח ממע"ש סוסק"מ כתב דמשמע דדוקא רביעית אבל פחות מרביעית לא חשיבא, והניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-433)
433. והדרך אמונה שם ס"ק קמ"ו כתב דאם ב' המקומות שוות בשער נראה דמותר להוליכן, דבכה"ג ליכא למיחש שיתחלף ויוליך ממקום היוקר למקום הזול, אך אי"ז במשמעות סתימת דברי הרמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-434)
434. אך הדרך אמונה בצה"ל פ"ה ממע"ש ס"ק רמ"ח כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דבכה"ג שמוליך פירות הטבולין למע"ש אין ניכר שעושה לשם הערמה. [↑](#footnote-ref-435)
435. ובהגה' שבמלאכת שלמה לקמן מ"ח נסתפק בדין לוקח פירות בירושלים במעות מע"ש שבמקום אחר, אם שמין את האיסר כפי שהוה שוה בירושלים, או כפי שהוא שוה במקומו, ונתבאר לקמן שם אות ב'. [↑](#footnote-ref-436)
436. ויש להוסיף, דמזה נלמד גם דאזלינן בתר מקום הפירות ולא בתר המקום שהפודה עומד שם, דאם אזלינן בתר המקום שהפודה עומד שם, מ"ט תני שהוליך הפירות ממקום היוקר למקום הזול או ממקום הזול למקום היוקר, הרי ליכא נפ"מ כלל במקום הפירות, והו"ל למיתני דהלך ממקום היוקר למקום הזול או ממקום הזול למקום היוקר, - ויש ללמוד להך דינא ממה שאמרו בירושלמי דרבי היו לו פירי הכא ופירי בכותניין והוה קבע מעשרא דהכא תמן ומפרק לון בשערא דתמן, ולהדיא דהי' פודה את הפירות כשער מקומם, ולא בשער המקום שהי' עומד בו, - ומזה יש ללמוד גם לדינא דהרא"ש דאזלינן בתר מקום הפירות ולא בתר מקום המעות, דבפשוטו הי' רבי מחלל את הפירות על מעות שבמקומו, ואפ"ה הי' פודה כפי שער המקום שהפירות שם, ואף אם נדחוק שהי' מחלל על מעות שבכותניין, ג"כ יש ללמוד מזה דלא אזלינן בתר מקום המעות, דאל"כ מ"ט הוצרך לקבוע מעשר דהכא בפירות דהתם, הרי גם אם הי' קובע המעשר בפירות שבמקומו, מ"מ כיון שהוא מחללן על מעות דהתם אזלינן בתר השער דהתם. [↑](#footnote-ref-437)
437. כ"ה גירסת הגר"א, אך גירסת הרש"ס שאינו יכול להחזירן למקומם, ופירש דהיינו דלא הטריחוהו רבנן להחזירם למקומם, אלא רשאי לפדותן במקום שהם שם כשער הזול, והמהרא"פ פירש דהיינו דכיון דנאנס ואינו יכול להחזירן למקומם, ע"כ רשאי לפדותן במקום שהוא שם כשער הזול. [↑](#footnote-ref-438)
438. ולכאו' נפ"מ עוד עד"ז, בגונא שלא הוליכם כלל ממקום למקום, אלא שנתייקר השער במקום שהם שם, אם הוא פודה אותם כשער הזול, דאם הא דבמוליך ממקום הזול למקום היוקר פודה בזול הוא משום דנראה לימכר בזול, הרי דגם בכה"ג שנתייקר השער במקום שהם שם פודה בזול, דלא גרע מהיכא דהוליכן למקום היוקר וגם חזרו והוקירו במקומם דפודה בזול, אך אם הא דבמוליך ממקום הזול למקום היוקר פודה בזול הוא משום דיכול להחזירם למקומם, הרי דבכה"ג שנתייקר השער במקום שהם שם אינו פודה בזול, - ויש להעיר לפ"ז דמ"ט העמידו להך דינא רק במוליך ממקום למקום, ולא העמידוהו כשנתייקר השער במקום שהם שם, ולמש"נ להלן אות ז' דבנתייקר השער במקום שהם שם אף במע"ש ודאי פודה כשער הזול, ניחא. [↑](#footnote-ref-439)
439. אך בפי' הרש"ס פירש דהיינו כשפדאן בזול ונודע לו שהוקרו, ובכה"ג אמרינן דמה שפדה פדוי, ומפרשינן דהוא משום דיכול להערים עליו ולפטרו מן החומש, ויעלה החומש שהוסיף בשביל מה שפיחת מן היוקר, ולכך הקילו, - ומבו' לפ"ז, דרק כשהי' סבור בשעת הפדיון שהשער הוא בזול, ואח"כ נודע לו שהוקרו, הוא דמה שפדה פדוי, אך אם ידוע לו בשעת הפדיון שהוקרו, צריך לפדותם כשער היוקר, דאין להקדש אלא מקומו "ושעתו". [↑](#footnote-ref-440)
440. אך צ"ע לפ"ז במה שאמרו בירושלמי דאם הא דבמוליך דמאי ממקום הזול למקום היוקר פודה כשער הזול הוא משום דיכול להחזירו למקומו, הרי דכל שחזרו והוקירו במקומו אינו פודה כשער הזול, - ואי נימא דאף במע"ש ודאי שהוקיר במקומו פודה כשער הזול, הרי נמצא דאף כשהוליכו ממקום הזול למקום היוקר וחזרו והוקירו במקומו, מ"מ אם הי' מחזירו למקומו הי' פודה כשער הזול, כיון דבמקום זה שבא לפדותן הי' מעיקרא השער בזול, ומ"ט אמרו דבכה"ג ליכא לה"ט דיכול להחזירו למקומו. [↑](#footnote-ref-441)
441. וכ"כ השאילתות בסימן ק' והבה"ג בהל' ערלה בדין כרם רבעי, וכ"כ התוס' בביצה ה' ב' (ד"ה וביקש ר"א), והתוס' בבכורות שם כתבו ללמוד מד' השאילתות דמע"ש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, דמע"ש ונטע רבעי דין אחד להם בכל מקום, דקדש קדש גמרינן להו מהדדי. [↑](#footnote-ref-442)
442. אך בד' הרא"ש לקמן פ"ה מ"ז מבו' דיש ללמוד להא דמידת חסידות היא לפדותו בשויו ממתניתין דהתם, - ובד' הגר"א ביו"ד סימן רצ"ד סק"כ משמע דמקור ד' הרמב"ם הוא מהירושלמי הכא דכמה אמוראי פדו מע"ש בשויו, ונתבאר באות י'. [↑](#footnote-ref-443)
443. וצ"ל עוד, דכיון דאיכא גווני דהקדש דהוי פסידא טובא, קבעו חכמים לפדותו בד' זוזים לפרסומי מילתא, ואף היכא דליכא פסידא טובא, סגי בד' זוזים, וא"צ לפדותו בשויו. [↑](#footnote-ref-444)
444. אך בביאור הגר"א לירושלמי הכא כתב דמד' הירושלמי יש לסתור אותן הסברות שפודין עכשיו נט"ר על שו"פ כיון שהולך לאיבוד, דהכא משמע דאפ"ה צריך לפדות בשויו. [↑](#footnote-ref-445)
445. ועיי"ש שהוסיף להקשות, דהרי הא דאין אונאה להקדש הוא משום דאחיו אמר רחמנא, ועצמו ג"כ לאו אחיו הוא, ועוד דליכא בזה כלל ענין אונאה, שהרי הוא הבעלים של הממון והוא הבעלים של הקדושה לפדותה בממון, ונמצא דיש כאן הסכמה מב' הצדדים. [↑](#footnote-ref-446)
446. אך אכתי צ"ע, דאף דמע"ש ממון הדיוט, ורשות המע"ש אינה רשות גבוה, מ"מ לכאו' גם ברשות זו ליכא דין אונאה, דהרי הא דאין אונאה להקדש ילפינן לה מדכתיב אחיך, ומזה יש למעט גם דאין אונאה לרשות המע"ש, אף אם אי"ז רשות גבוה, דמ"מ ל"ה בכלל אחיך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-447)
447. ובזה מתישב מש"כ בפי' הרש"ס בשביעית פ"ט מ"ו דמותר לחלל דמי שביעית על פרוטה, דלא חמיר מקדשי בדה"ב דקי"ל דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, וכתבו הפוסקים דבזה"ז אפי' לכתחילה, וכ"ה משמעות ד' הר"ח בסוכה מ' ב' וכמו שדקדק בתשו' ישועות מלכו יו"ד סו"ס נ"ד, וכ"נ בד' הריטב"א שם מ"א א' סוד"ה ה"ג, עייש"ה, אף דשביעית ל"ה ממון גבוה, ולמש"כ הגר"א הדין נותן דל"מ לחללה על שו"פ, (ובד' החזו"א בשביעית סימן י"ג סקט"ו נראה דלא פסיקא לי' דמהני בשביעית חילול שוה מנה על שו"פ, אך בסימן כ"ה סק"ה נקט לדינא דמהני).

     ויש להוסיף, דבעיקר מש"כ הרש"ס דאף לכתחילה מותר לחלל על שו"פ, הק' החזו"א בסימן כ"ה סק"ה דלענין שביעית אין חילוק בין זה"ז לזמן הבית שהרי אפשר לאכלן בקדו"ש ואם מחלל על פחות משוין הרי המותר הוא מפסידן וכו' ואע"ג דפרוטה תופשת את כל דמי השביעית מ"מ לכתחילה אסור לעשות כן, - וי"ל דאין מכוון הרש"ס דהא דשרי לחלל שביעית שוה מנה על שו"פ הוא בזה"ז, אלא מכוון דבריו הוא, דמהא דחזינן דבזה"ז שרי לחלל הקדש שוה מנה על שו"פ, יש ללמוד דבעיקר דין החילול הוי זה לכתחילה לחלל על פחות משויו, וכל הא דלכתחילה אין מחללין הקדש שוה מנה על שו"פ הוא משום דהו"ל מקח מן ההקדש ואיכא פסידא דהקדש, וכמש"כ כן בכ' הגר"ח בקידושין שם, וע"כ בזה"ז דליכא פסידא שרי לחלל לכתחילה על שו"פ, וע"כ כ"ז הוא בהקדש, אך בשביעית דליכא מקח כלל, ול"ב אלא לחלל הקדושה, שפיר שרי לכתחילה לחלל שוה מנה על שו"פ, אך צ"ע ע"ז ממש"כ הרמב"ם וש"ר דבזמן הבית אין מחללין לכתחילה מע"ש שוה מנה על שו"פ, וי"ל. [↑](#footnote-ref-448)
448. ומתישב בזה גם משה"ק הטו"א באבני שהם במגילה כ"ג ב' דלמש"כ התוס' דהא דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, הוא רק בבעלים הפודה את שלו, דלפ"ז הדין נותן דבנטע רבעי אף הבעלים לא יהא בידם לפדותו על שו"פ, דכיון דלא חיילא הקדושה מכח הבעלים, וגם אין בידם לישאל ע"ז, דמי בעלים לאחר, ועיי"ש מש"כ בזה, ולהנ"ל ניחא, - ויש לדון עוד בזה, דמשמעות ד' התוס' במנחות שם דהא דאחר ל"מ לפדות שוה מנה על שו"פ, הוא משום זכות הבעלים שהקדישו את ממונם, דלאו כל כמיני' דאחר לפדות הקדש חבירו בשו"פ "ולקחתו לעצמו", וע"כ ל"ש הך דינא כלל במע"ש ונט"ר. [↑](#footnote-ref-449)
449. בפיהמ"ש שבדפוסים כתב בטעם הא דהיציאות מביתו, דלפי שהוא חייב להוליכן עד שיגיעו למדינה אין לו לחשוב השכר של מע"ש, אך בכת"י פיהמ"ש ליתא, והוא תוספת שהוסיף המעתיק מדעתו, - ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ד ממע"ש הכ"ב לתמוה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-450)
450. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בהא דתנן דכמות שהשולחני פורט, דהיינו ד"מותר" לו לפרוט באותו הסלע כ"ד סלעים, והרי דאי"ז אלא היתר בעלמא לפדותו כשער הזול, ואי"ז עיקר שומת הפדיון. [↑](#footnote-ref-451)
451. והרמב"ם בהלכותיו לא הביא להך דינא דא"ר ירמי' דכמה בר נש בעי בערובתא וכו', וכן לא הביא למה שאמרו בירושלמי דמניחן עליו עד שיכמושו ופודה אותן מוצ"ש מיד, וכנראה פירש לד' הירושלמי בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-452)
452. ומבו' בדבריהם שלמדו לזה ממה שאמרו בירושלמי כמה בר נש בעי וכו' "ומייתי פריטי ומפרקינה", ומשמע דרק בשעה זו בידו להביא פריטי ולפדות כשער זה, - וכ"ה מבו' גם ממה שאמרו עוד דפודה אותן במוצ"ש מיד, ופירש הגר"א דהיינו דבמוצ"ש השער בזול לפי שעדיין אין מצוי מעות לכל אחד, והרי דל"מ לפדותן כל השבוע בשער דמוצ"ש, ורק כשפודה אותן במוצ"ש הוא פודה אותן בשער זה. [↑](#footnote-ref-453)
453. ועיי"ש שפירש בהא דתני התם דבין ביוקר והוזלו בין בזול והוקרו, דקאי על משנתינו דפודין מע"ש כשער הזול, ול"ג דפודין בשער הזול, דהיינו שמותר להמתין מלפדות מע"ש עד שיהא שער הזול, וכמו שפירשו בירושלמי הכא, אלא להך ברייתא גרסינן כשער הזול, דהיינו דאם הפריש מע"ש בשער הזול ואח"כ הוקרו, פודין בשעת היוקר כשער הזול. [↑](#footnote-ref-454)
454. והדרך אמונה בביאוה"ל פ"ד ממע"ש הי"ט עמד על גירסת הגר"א בתוספתא, דזה דלא כמו שאמרו בירולשמי דמשערין כמה מוכין הנשרים בע"ש ביה"ש וכו', ומבו' דאפשר לפדות בכל השבוע כהמחיר בער"ש ביה"ש וא"צ שיהא דוקא באותו היום המחיר, עיי"ש, - ודבריו צע"ג, דלהדיא כתב הגר"א בביאורו לירושלמי ובשנו"א, דאין פודין כל השבוע כהמחיר בער"ש ביה"ש, והא דתנן דפודין כשער הזול, היינו דמותר להמתין מלפדותן עד שעה זו. [↑](#footnote-ref-455)
455. והקה"י בסימן כ"א נסתפק בזה, אי נימא דגם כששמין שווי פרוטה לפדות עליו מע"ש, שמין כמות שהשולחני פורט, ונתבאר באות ו', אם היינו גם כשמחלל מע"ש על שילינג אחד, או דכיון דגם הסיטונאים לא ימכרו במחיר מוזל אלא למי שקונה הרבה ביחד ולא כשבא לקנות בשילינג אחד, וכיון שבא לחלל על שו"פ של שילינג אחד, אפשר דבעינן שיהא באותו שילינג עצמו אפשרות של קניית כך וכך פרוטות שמחללין בו. [↑](#footnote-ref-456)
456. אך בד' המהר"י קורקוס שם נראה שפירש דלעולם שמין פירות מע"ש בפחות מדמי חולין, ואך דאין להזכיר בהפדיון שהם פירות מעשר, משום דהוא זלזול מעשר, שנראה שמפני שהם מעשר אנו שמין בפחות, עיי"ש, ועמש"כ הדרך אמונה שם בצה"ל סקמ"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-457)
457. וזה מתישב למש"נ לעיל מ"א אות י"א בביאור מש"כ הגר"א דתליא בדין אונאה, אך למש"נ שם מד' הקה"י, אין הדברים מתישבים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-458)
458. ובד' המהר"י קורקוס בפ"ד ממע"ש הי"ח מבו' דהרמב"ם והר"ש לא פליגי לדינא, עיי"ש, - אך לכאו' נראה דמה שלא פירש הר"ש כפי' הרמב"ם, הוא משום דס"ל דבכה"ג שבא ליקח מעות בסלע של מע"ש, ודאי דמשערין כמו שהשולחני פורט, משום דהסלע חשיב כטיבעא והמעות כפירא, והו"ל ככל לוקח פירות בכסף מע"ש דמשערין כפי שער הפירות כשלוקחין אותן מן החנוני, וכמש"נ להלן אות ח' להעיר כן ע"ד הרמב"ם, וע"כ פירשה כשבא לחלל פרוטות של מע"ש על הסלע, דמדינא יש לשער את הפרוטות כפי שער הפרוטות כשלוקחין אותן מן השולחני, דיש מעט פרוטות בסלע, והקילו במע"ש לשער כפי שער הפרוטות כשהשולחני לוקחן. [↑](#footnote-ref-459)
459. ופי' זה הוא ע"ד פי' הריבמ"צ והרא"ש, אלא דלפי' הריבמ"צ והרא"ש קאי מתניתין על שומת הסלעים, ולפי' הגר"א קאי מתניתין על שומת הפרוטות, - ולכאו' יסוד הפלוגתא בזה הוא בעיקר שומת פירות המע"ש אם שמין אותן בפרוטות או בסלעים, דבד' הריבמ"צ והרא"ש מבו' דעיקר שומת המע"ש היא בפרוטות, וע"כ כשבא לחלל אותו על סלעים מהני הא דשמין שיש בסלע יותר פרוטות, שיחלל יותר פירות על הסלע, דאם עיקר שומת המע"ש היא בסלעים, ליכא נפ"מ כלל כמה פרוטות יש בסלע, ואין לנו לשום אלא כמה פירות לוקח חנוני בעד סלע, אך בד' הגר"א מבו' דעיקר שומת המע"ש היא בסלעים, וע"כ כשבא לחלל אותו על פרוטות מהני הא דשמין שיש מעט פרוטות בסלע, שיחלל יותר פירות על הפרוטה, דאם עיקר שומת המע"ש היא בפרוטות, ליכא נפ"מ כלל כמה פרוטות יש בסלע, ואין לנו לשום אלא כמה פירות לוקח חנוני בעד פרוטה, - וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-460)
460. אך זה דלא כפי המבו' בד' התוס' בר"פ איזהו נשך דמטבע של כסף הגדול חשיב כטיבעא לגבי המטבע הקטן, וכ"כ המחנ"א בהל' ריבית סימן כ"ג. [↑](#footnote-ref-461)
461. אך לדעת הסוברים דמע"ש שחיללו על שו"פ אינו מחולל, ול"ד להקדש, ונתבאר לעיל מ"א אות ח' ואילך, בע"כ דדינא דמתניתין דפודין מע"ש כשער הזול וכו' אינו מכח הא דבדיעבד מהני פדיון על שו"פ. [↑](#footnote-ref-462)
462. ויש להוסיף, דגם לדעת הריבמ"צ והר"ש עיקר דינא דפודין כשער הזול, הוא כשבאנו לשום כמה הם דמי המע"ש, ובזה הוא דנתחדש דשמין את דמי המע"ש כשער הזול, ונכלל בזה דשמין את הפירות כשער הזול, ודשמין את המעות כשער הזול, אך כל שבאנו לשום את המעות כלפי עצמם, לא מצינו כלל דשמין אותן כשער הזול. [↑](#footnote-ref-463)
463. המשנ"ר צידד דאם הוא דבר שדרך למכרו אכסרה מותר לפדותו אכסרה, - אך החס"ד בפ"ג ה"ד פירש בד' התוספתא, דאף דבר שדרך למכרו אכסרה אין פודין אותו אכסרה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-464)
464. אך בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם גריס ע"פ אחד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"כ, וכ"כ המלאכת שלמה דלא גרסינן ע"פ "עד" אחד, והביא כן בשם ה"ר יהוסף, וכ"כ הגר"א בשנו"א. [↑](#footnote-ref-465)
465. אך ההון עשיר כתב דהא דתני ע"פ עד אחד, הוא ללמד דבעינן שיהא בקיא בשומא, דלישנא דעד היינו דדומה לעד הרוצה להעיד, דודאי יודע הדבר שרוצה להעיד עליו. [↑](#footnote-ref-466)
466. ועיי"ש שכתבו דבזה"ז דאין מחללין בשויו א"צ שלשה. [↑](#footnote-ref-467)
467. והרמ"ה שם הק' ע"ז, דא"כ מ"ט קאמר ג' לקוחות, הול"ל ג' בקיאין, ועוד דמאי מיבע"ל התם בג' מטילין לתוך כיס אחד, אטו משום דשלשתן מטילין לתוך כיס אחד איפסלו לה, ובע"כ דהא דבעינן ג' לקוחות הוא לפי שכל אחד מוסיף על עילויו של חבירו, וזהו דמיבע"ל בג' מטילין לתוך כיס אחד דחיישינן שילמא עבדי קנוניא ומסכמי כולהו לחדא דעתא ושימי לי' בפחות, - ובחי' רבינו יונה שם כתב לישב, דגם לפירש"י בעינן ג' בנ"א שרוצים ליקח, ואך דבעינן גם שיהיו סוחרין בקיאין בשומא שיכירו ערך המקח, דאם אינם סוחרין ואינם מכירין ערך המקח, יתכן דגם אותו שרוצה ליתן יותר מכולן אינו נותן בשויו, - אך בד' התוס' ותוס' הרא"ש שם מבו' להדיא דלפי דבריהם א"צ שיהיו ג' בנ"א שרוצים ליקח, וכמו שהוכיחו מההיא דאיש וב' נשיו, ועוד צ"ע, דאם אכן גם לדעת רש"י בעינן שיהיו ג' שרוצים ליקח, מנ"ל דבעינן גם שיהיו בקיאין בשומא.

     והחמרא וחיי שם כתב לישב, דהא דמיבע"ל בג' מטילין לתוך כיס אחד, היינו דכיון דהן שותפין ורגילין להטיל לכיס אחד, דעותיהן שוות וחשיב כדעה אחת, וכ"ה מבו' בד' המהרש"א שם. [↑](#footnote-ref-468)
468. בפי' הריבמ"צ כתב דג' לקוחות היינו שקונין בזול פחות משויו, ולכאו' הוא כפי' הרמ"ה ודעימי' דג' לקוחות היינו ג' שרצו לקנותו, אך צ"ב במש"כ דהם קונין בזול פחות משויו, ומה נתינת טעם יש בזה. [↑](#footnote-ref-469)
469. ולפי' הריבמ"צ דג' לקוחות היינו ג' שרצו לקנותו, הרי דה"נ הא דנפדה ע"פ לוקח אחד היינו ע"פ אחד שרוצה לקנותו, וכמש"כ כן הריבמ"צ, - ומשמע דאינו נפדה ע"פ הבעלים עצמן, דחיישינן שיפחתו מדמיו, וע"כ אינו נפדה אלא ע"פ לוקח אחד שרוצה לקנותו, - אך הפסקי רי"ד בסנהדרין שם כתב דכל שדמיו ידועין פודה אותן הוא מעצמו, ומבו' דא"צ לפדותו ע"פ לוקח אחד. [↑](#footnote-ref-470)
470. אך לא נתישב בזה הא דתנן ברישא דבעה"ב אומר בסלע ואחד אומר בסלע בעה"ב קודם מפני שהוא מוסיף חומש, ומ"ט בעינן לה"ט, הרי כיון דאין אחר מוסיף על הדמים, ודאי דאם רוצה בעה"ב לפדותו בסלע הוא קודם, כיון שאין אחר יכול לפדותו כלל שלא מדעת בעה"ב. [↑](#footnote-ref-471)
471. ויש להעיר שלא הוסיפו טפי, שהרי גם הכא תנן דבעה"ב אומר בסלע ואחר אומר בסלע בעה"ב קודם מפני שהוא מוסיף חומש, וא"כ דמי להא דתנן התם דהבעלים אומר בכ' וכל אדם אומרים בכ' הבעלים קודמין מפני שהן מוסיפין חומש. [↑](#footnote-ref-472)
472. אמנם הנה דעת הרמב"ם בפ"ח מערכין ה"ה דהא דתנן דהבעלים נותנין כ"ו הוא רק כשחזרו הבעלים והוסיפו על כ"א אפי' פרוטה אחת, אך אם שתקו הבעלים ולא הוסיפו כלום מוכרין אותה להם בכ"ה, - ולפ"ז שפיר פריך דמ"ש התם דהבעלים קודמין מפני שהן מוסיפין חומש, אף שאין נותנין בשביל הקרן אלא כ', מהכא דאחר קודם, וכ"כ בס' ערך דל שם. [↑](#footnote-ref-473)
473. ומה"ט תנן התם דאם אמר אחר ה"ה שלי בכ"ו וכו' אומר לו הגעתיך, ואין כופין את הבעלים ליתן עילויו של זה, דכיון דאין פסידא להקדש במה שיפדה האחר, אין כופין את הבעלים לפדות. [↑](#footnote-ref-474)
474. אך הנה בעיקר מה שנקטו התוס' דגם הכא אם היו הבעלים קודמין היו צריכין ליתן הדמים שאמר האחר, צ"ע, דבתוספתא פ"ג ה"ג תניא, כופין את הבעלים לפתוח ראשון, אם אמר הרי היא שלי באיסר יכול לחזור בו, זה חומר בהקדש מבמע"ש, והרי דבמע"ש יכולין הבעלים לחזור בהן אחר שאמרו לפדותו ול"ד להקדש, והיינו משום דבהקדש אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, ומשא"כ במע"ש, וא"כ מ"ט יהיו מחוייבין הבעלים ליתן הדמים שאמר האחר, הרי בידם לחזור בהן מעיקר מה שנתרצו לפדותו בסלע, - והנה אמנם בד' הרמב"ם בפ"ד ממע"ש ה"כ מבו' דגריס בד' התוספתא בע"א, והראב"ד תמה ע"ז, ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס שם, והביאו הכס"מ, וי"ל כן גם בדעת התוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-475)
475. והנה אמנם בגונא דבעה"ב אומר בסלע ואחר אומר בסלע בעה"ב קודם מפני שהוא מוסיף חומש, והרי דודאי יש להקדים את בעה"ב מכח הא דהוא מוסיף חומש, ואך דכאשר באנו לדון אם עדיף תוספת מעט בקרן, או תוספת מרובה בחומש, הוא דאמרינן דעדיפא תוספת מעט בקרן, דהוא תוספת בעיקר הפדיון, מתוספת מרובה בחומש, דהוא רווחא דבעה"ב. [↑](#footnote-ref-476)
476. אך הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"ז כתב דהטבל נקנה במתנה, אף דדעתו בכ"ד דמתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין, והמהר"י קורקוס שם כתב דמה שאמרו דקסבר דמתנות שלא הורמו לאו כמי שהורמו דמיין, היינו רק לענין הא דמע"ש ממון גבוה, דל"ה ממון גבוה אלא כשהורם המע"ש בפועל ונקרא עליו שם מעשר, דהא מדכתיב לד' הוא יליף לה, וקרא אחר שהורם ונקרא מעשר משמע, והביאו הכס"מ שם, ועד"ז כתבו התוס' ר"י הזקן והמאירי והשלנ"ל בקידושין שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-477)
477. צ"ב שהרי פלוגתת ר"מ ורבנן אם מתנה כמכר, הויא פלוגתא מסוימת לענין יובל ובתי ערי חומה, דלרבנן מרבינן מקרא אף מתנה, ולר"מ לא מרבינן, אך לענין שאר מילי מודו רבנן דל"ה מתנה כמכר, דמה"ט הוא דבעינן קרא ביובל ובבתי ערי חומה לרבות את המתנה, וא"כ מ"ט תלינן בפלוגתייהו לדין נתינת מע"ש במתנה, - ועמש"נ בזה לעיל פ"א מ"א אות כ"ב וכ"ג. [↑](#footnote-ref-478)
478. והבית אפרים באו"ח סימן ל"ג כתב לישב, דהבכור שור שם לא הביא למשנתינו, אלא הביא למה שאמרו בגיטין ס"ה א' דמערימין על מע"ש, וי"ל דהוא למש"כ הר"ש דהתם ברייתא היא ולא איירי בחד גוונא עם משנתינו, דבמשנתינו איירי כשאומר להם שיפדו את המע"ש לעצמם במעות שלו, ובכה"ג אי"ז הערמה כלל, והא דתנן מערימין, הוא משום שהוא תחבולה ליפטר מהחומש, וכענין שאמרו מערים על תבואתו ומכניסה וכו', או הא דתנן בתמורה כיצד מערימין על הבכור, אך התם איריי כשמזכה להם מעות שיפדו בהן מע"ש לבעה"ב, ובכה"ג אין זיכוי המעות אלא הערמה בעלמא, דמוכחא מילתא שאינו מזכה המעות אלא כדי שיפדו המע"ש לצרכו, ובאומדנא דמוכח אף דברים שבלב הוו דברים, ולא הותרה הערמה זו, אלא במע"ש דרבנן, - ולפ"ז לא תיקשי מד' הרמב"ם דהתיר להערים אף במע"ש דאורייתא, דהרמב"ם שם איירי כשאומר לו הילך מעות ופדה לך, ובכה"ג אי"ז הערמה האסורה. [↑](#footnote-ref-479)
479. וכ"ה מוכח, שהרי גם הכא תנן דאומר לעבדו ולשפחתו העבריים, אף דשפחתו העברית קטנה היא, ואמרו בגיטין ס"ה א' דהוא משום דאיירי במע"ש בזה"ז דרבנן, ותיקשי דמ"ש מבנו ובתו הקטנים שאינו אומר להן, ובע"כ דלא גדול גדול ממש ולא קטן קטן ממש, אלא גדול הסמוך על שלחן אביו זהו קטן, וקטן הסמוך על שלחן אביו זהו גדול. [↑](#footnote-ref-480)
480. ובדעת ר"ת יש מקום לדון דס"ל דהא דהאב זוכה במציאת בנו ובתו הסמוכין על שלחנו אי"ז כלל משום איבה, ודלא כמו שפירש"י וש"ר בב"מ שם, אלא הוא דין בפנ"ע, וכאשר מצינו עיקר הדברים בד' הדרישה בסימן ע"ר סוסק"ג ובסמ"ע שם סק"ב דאי"ז משום איבה, וכ"כ המחנ"א בדיני זכי' ומתנה סימן ב' לדון בדעת הירושלמי דאי"ז משום איבה, וכ"נ בד' התור"פ בעירובין ע"ט ב', דהא דזוכה במציאתו, היינו דמשום סמיכות שלחנו איכא קירוב הדעת והו"ל כידו, והיינו דמכח זה חזינן להבן כנטפל לאביו וע"כ ידו כיד אביו, (ומצינו גם בד' הרשב"א בעירובין שכתב לדון לענין זכיית עירוב, דכל שסמוך על שלחנו א"א לזכות על ידו, אף כשאין מציאתו שלו, עיי"ש, ונתבאר להלן), - וכ"נ ממש"כ המרדכי בב"מ סימן רפ"א בשם הר"ש משפיירא דרק מציאת הבן לאביו משום דליכא דעת אחרת מקנה ומשא"כ בשאר זכיות דדעת אחרת מקנה זוכה בן לעצמו, ומבו' בדבריו שם דאי"ז טעמים בתקנתא דאיבה, אלא הוא משום הכח דדעת אחרת מקנה, עיי"ש במש"כ לפ"ז בדין נתינת מעשר עני לבנו של עשיר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-481)
481. וכ"ה מבו' גם ממש"כ התור"פ והרשב"א והריטב"א בעירובין שם לדון היאך הוא מזכה ע"י אשתו אף שהיא סמוכה על שלחנו, והרי דאף דאין הבעל זוכה במתנה הניתנת לאשתו, ואך הוא אוכל פירות, כמו שהוא אוכל פירות כל נכסי', מ"מ אם חשבינן לה כסמוכה על שלחנו ל"ה מצי לזכות על ידה, - ועי' עוד בחי' רא"ל ח"א סימן פ"ט סק"א שהוכיח מד' השו"ע דטעמא דר"ת דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו אי"ז משום דאף אם נתנו להם מתנה זוכה בה האב, ועיי"ש שפירש דהא דל"מ לזכות, הוא משום דיש להאב זכות בידם לענין מציאה, וע"כ ל"מ לזכות על ידם לאחר, כיון דלא יצא לגמרי מיד האב. [↑](#footnote-ref-482)
482. יש להעיר, דהיאך הוא מתישב למ"ד בגיטין ס"ד ב' דקטן זוכה לאחרים, דלדידי' הוא זוכה לאחרים אף לענין מידי דאורייתא, ובד' הרמב"ן בגיטין שם מבו' דהוא משום דיש לו זכי' מדאורייתא, ותיקשי דלדידי' מ"ט אינו מזכה ע"י בנו ובתו הקטנים, אף שאינו זוכה במתנתם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-483)
483. ולכאו' צ"ל לפ"ז, דגם הא דתנן הכא דאינו אומר לבנו ובתו הקטנים, הוא משום דגם הכא חשיב כזוכה לאחרים, ואי"ז מועיל אלא בעציץ שאינו נקוב דרבנן, וכמו שאמרו בגיטין ס"ה א', ונתבאר להלן אות י', - אך צ"ע, שהרי הא דאינו אומר לבנו ובתו הקטנים, הוא משום דל"מ לזכות להם את המעות, ומה שמזכה להן את המעות, מהני שפיר מדאורייתא, והדין נותן שיהא בידו לזכות לבנו קטן, ומה לי דפדיון המע"ש על ידו אינו מועיל אלא מדרבנן, ויש להעיר עוד, דבד' הרמב"ן בגיטין שם משמע דאיירי הכא גם כשאומר להם שיפדו המע"ש לעצמם, ובכה"ג אי"ז כזוכה לאחרים, וה"ז מועיל מדאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-484)
484. והקרבן נתנאל בביצה פ"ב סימן ו' סק"ע כתב מכח זה בדעת הרמב"ם, דמש"כ דל"מ לזכות ע"י בנו הקטן, היינו רק כשהוא סמוך על שלחנו, ותמה ע"ד הב"י בסימן שס"ו שלא כתב כן, אך לא הביא לד' הרשב"א המפורשים בעבוה"ק דאף ל"מ לזכות ע"י בנו הקטן שאינו סמוך על שלחנו. [↑](#footnote-ref-485)
485. וכתב די"מ דבנו ובתו הקטנים שאין מזכה על ידם, הוא כשלא הגיעו לכלל חפץ ומחזירו לאחר שעה, אך כל שהגיעו לכלל זה הוו כגדולים ומזכה על ידם. [↑](#footnote-ref-486)
486. ובחי' תלמיד הרשב"א בעירובין שם כתב דלדעה זו הא דל"מ לזכות על ידם, הוא משום דאין להן יד כלל, ועיי"ש שתמה ע"ז מלישנא דמתניתין דהתם דתנן דהא דאינו מזכה על ידם הוא משום דידו כידו, וגם צ"ע דמ"ש משפחתו העברית דמזכה על ידה אף שהיא קטנה. [↑](#footnote-ref-487)
487. וכן צידד המגיני שלמה בכתובות מ"ז א' דאב שנתן מתנה לבנו קטן זכה בה, אף כשהוא סמוך על שלחנו, וסייע לזה ממה שאמרו בכ"ד דאקניי' לבנו קטן, והרי דמצי ליתן מתנה לבנו קטן, - אך הדברי משפט בסימן קכ"א סק"א כתב די"ל דאיירי כשזיכה לו ע"י אחר, דבכה"ג הוא זוכה במתנה, וכבר כתב כן בתשו' מהרש"ך ח"ב סימן רי"א.

     והך מילתא דלכו"ע זוכה הבן במתנה שנתן לו אביו וזיכה לו ע"י אחר, כ"ה מבו' גם בד' המהרש"ך שם סימן קס"ב, וכ"כ המחנ"א בדיני זכי' ומתנה סימן ב', וכן הביא הגר"ח פלאג'י בתשו' נשמת כל חי ח"ב חו"מ סימן י"ז עמ' צ"ז מד' כמה מרבוותא, והיינו משום דכל הא דלא זכה הבן במתנה, הוא משום דידו כיד אביו, ול"מ המעש"ק דילי', אך כל שזיכה ע"י אחר שפיר מהני, - ועיי"ש שהביא מש"כ הכנה"ג בהגה"ט חו"מ סימן רמ"ג אות כ"ז ובתשו' בעי חיי חו"מ ח"א סימן קע"ו בשם ה"ר יו"ט ן' יעיש דפליג ע"ז, ותמה על דבריו. [↑](#footnote-ref-488)
488. ושמא ד' הריטב"א לא קיימי במתנה שנתן לו אביו, אלא במתנה שנתנו לו אחרים, וצ"ל דאפי' מתנה "שנתנו" לבנו קטן, וכ"ה משמעות דבריו שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-489)
489. ואמנם המחנ"א שם בסו"ד כתב להוכיח דבן קטן שנתן לו אביו מתנה זכה בה, מהא דתנן בערכין כ"ד א' דהמקדיש נכסיו אין לו בכסות בניו, ולא בבגדים שצבען לשמן, והרי דהבן זוכה במתנת אביו, וכתב דאי נימא דאיירי בבגדים גדולים ניחא, אך אין נראה כן מד' הפוסקים, (וגם לכאו' לא נתישב בזה למש"נ באות ח' להוכיח דלדעת ר"ת ל"מ ליתן מתנה לבנו גדול הסמוך על שלחנו). [↑](#footnote-ref-490)
490. וכ"נ להדיא מד' התוס' בעירובין ע"ט ב' ד"ה וע"י אשתו שהק' דבנו ובתו יזכו לאחרים בעירובן כשיש להן בית באותו חצר, דמיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לאחריני, והרי דאף דאינו מזכה לאחרים על ידיהן, מ"מ כל שנתן להם עצמן זכו בזה, ורק לגבי עבדו ושפחתו הכנענים הוצרכו התוס' שם לפרש דתיקנו להם זכי' לענין עירוב, - אך י"ל דכל שנותן להם לצורך דבר מצוה שאני, וכמש"נ להלן אות ט'. [↑](#footnote-ref-491)
491. והמחנ"א שם הביא מש"כ בפסקי תוס' בפ"ק דערכין אות ו' דקטן יוצא בשל אביו אם הקנה לו מלבד ביו"ט ראשון, ופירש לדבריהם דהוא משום דביו"ט ראשון ל"מ אביו להקנות לו, דידו כיד אביו, וכתב דלדעתם צ"ל דמה שאמרו דלא ליקני אינש הושענא לינוקא הוא בבנו קטן שאינו סמוך על שלחנו, או כשאחרים מקנים לו, אך שמא ט"ס נפל בד' הפסקי תוס', דהרי מש"כ דיוצא בשל אביו אם הקנה לו, צ"ב, דהרי בשאר ימים יוצא בשל אביו אף אם לא הקנה לו. [↑](#footnote-ref-492)
492. המאירי שם כתב דעציץ שאינו נקוב חשיב כדבר שאין לו עיקר מה"ת כלל, וע"כ לא אמרו בזה כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, ועיי"ש שכתב דמה"ט לא מוקמינן לה במעשר פירות וירקות דרבנן, משום דיש להן עיקר מה"ת, וכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, - ועמש"כ בזה הפנ"י שם, ובתשו' חת"ס או"ח סימן ס"ב, ובחזו"א דמאי סימן ט"ז סקט"ז ד"ה יו"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-493)
493. ואך דבמש"כ הרמב"ן דמשנתינו מתפרשת בכה"ג, נחלקו ע"ז הר"ש והרא"ש, וכתבו דמשנתינו איירי כשהן פודין לעצמן, וכדתנן ופדה לך, ובגיטין שם מייתינן ברייתא אחרינא דאיירי כשפודין לבעה"ב, ועיי"ש שפירשו כן בד' הירושלמי דמפרש דטעמא דמתניתין הוא משום דקטן זוכה לעצמו. [↑](#footnote-ref-494)
494. ושמא זהו מש"כ בפירש"י שם ממנו דשלהם שלו שהם חוזרים ונותנים לו, - ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל בפ"ה ממע"ש ה"ט לפרש לדבריו בע"א. [↑](#footnote-ref-495)
495. אך התוס' הרא"ש שם כתב בסו"ד, דאע"ג דאין לו זכי' אלא מדרבנן, חשיב כמעות שלו ופדיונו פטור מן החומש, דהפקר בי"ד הפקר וקני לי' קטן בלא שום קנין, וכיון שתיקנו חכמים שיכול לזכות מיקרי שפיר ממונו אפי' לקדש בו את האשה. [↑](#footnote-ref-496)
496. ועיי"ש שהוסיף לפרש, דאף דנתרבה מופלא הסמוך לאיש לחילול, היינו רק לענין עצם החילול, אך הא דפודה מע"ש שאינו שלו, דתלי בדין זוכה לאחרים, הוא דין בפנ"ע שלא מענין הפלאה, ואין דין מופלא סמוך לאיש מועיל לזה כלל, ובע"כ דקטן זוכה לאחרים מה"ת. [↑](#footnote-ref-497)
497. ובחי' הגר"ח שם כתב ג"כ דטעמא דמ"ד דקטן אינו זוכה לאחרים, אי"ז משום דקטן אינו בן שליחות, אלא הוא דין בפנ"ע דאין מעשה קטן מועילין בזכי' לאחרים, והוכיח כן מהא דחשיבא פדייתו להמע"ש בכלל זכי' לאחרים, אף דליכא בזה שליחות כלל, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-498)
498. אך צ"ע בד' התוס' הרא"ש שם שהק' ע"ז בשם ריב"א דהיאך זוכה לאחרים מדאורייתא, הרי זכי' מטעם שליחות ואין קטן נעשה שליח, ולהנ"ל הרי בפדיון מע"ש לאחרים ל"ב לדין שליחות כלל, וע"כ שפיר הוא זוכה לאחרים מדאורייתא, - ושמא י"ל דמכוון הקו' היא, דכיון בע"כ דעיקר מה שאמרו דקטן זוכה לאחרים במתנה אינו אלא מדרבנן, דהרי זכי' מטעם שליחות ואין קטן נעשה שליח, הרי לא מצינו כלל דמהני מעשה קטן לצורך אחרים מדאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-499)
499. והיינו משום דהתם הן פודין לבעה"ב, ואם לא זיכה להן המעות ועדיין הם שלו, צריך להוסיף חומש, כיון דהן פודין לו במעותיו, וכמו שאמרו בירושלמי הכא דאם אמר לו צא ופדה לי משלי שלוחו הוא. [↑](#footnote-ref-500)
500. ?אך הדבר צ"ב, שהרי בפשוטו הא דזוכה הפודה מע"ש של אחרים בפדיון, הוא מדין קנין כסף, והיאך אפשר שיזכה בפירותיו של חבירו ע"י נתינת כסף של חבירו, דאף דמצי לזכות ע"י נתינת כסף של אחר, מדין עבד כנעני, מ"מ א"א שיזכה ע"י נתינת כסף של הבעלים, דאי"ז נתינת כסף כלל. [↑](#footnote-ref-501)
501. ובס' שערי מע"ש סימן י"ח סק"ב תמה ע"ז מהא דתנן לקמן מ"ה דהי' עומד בגורן ואין בידו מעות אומר לחבירו הרי פירות הללו נתונין לך במתנה וכו', ואם כשפודה מע"ש של חבירו לעצמו במעותיו של חבירו פטור מן החומש, מ"ט הוא צריך להקנות לו את הפירות, הרי מצי לחלל חבירו במעות של בעה"ב, ויפטר בכך מן החומש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-502)
502. מבו' דמעיקרא ס"ד דאתיא אף כמ"ד דקטן אינו תורם, - ולכאו' יש ללמוד מזה דאף למ"ד דקטן אינו תורם מ"מ הוא פודה מע"ש, ולא פריך אלא דהיאך הוא זוכה לעצמו, הרי אין קטן זוכה, וזה דלא כמש"כ התוס' בגיטין ס"ה א' והביאו כן מתו"כ דאין קטן פודה מע"ש, ול"מ אלא כשהוא מופלא הסמוך לאיש, אלא כמש"כ הרשב"א שם די"ל דמהני פדיון אף בקטן שלא הגיע לעונת נדרים, ונתבאר לעיל אות י"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-503)
503. והיינו דאף דנימא דקנין דרבנן מהני לדאורייתא דהפקר בי"ד הפקר, וכמש"כ הר"ן בגיטין שם, מ"מ אי"ז מועיל דיחול מכח זה פדיון מע"ש, דאמנם אם הי' הנידון על זיכוי המעות לשפחתו, הרי דכיון דהפקר בי"ד הפקר וזכתה במעות, שפיר היא פודה בהן, אך כיון דנידון הגמ' שם הוא על הפדיון עצמו דחשיב כזוכה לאחרים, ל"מ מידי הא דהפקר בי"ד הפקר, דלא יחול הפדיון מכח זה. [↑](#footnote-ref-504)
504. ובד' הריטב"א שלא כתב לישב כן, י"ל דהוא משום דדבריו קיימי לדעת הסוברים דאף הא דקטן זוכה לעצמו אינו אלא מדרבנן, וע"כ ודאי דאף ל"מ לזכות בפדיון מע"ש. [↑](#footnote-ref-505)
505. צ"ע דלפ"ז נמצא דראובן שנתן מע"ש לשמעון במתנה, ובא לוי ונטלם ממנו בע"כ, א"א להוציא ממנו בדיינים, דשמעון לא זכה בו, דאין מע"ש ניתן במתנה, וגם זכותו של ראובן פקעה ע"י שנתנו לשמעון, וזה דבר רחוק. [↑](#footnote-ref-506)
506. ועמש"כ הביה"ל בח"א סימן כ"ז סוסק"ח לפרש בע"א למש"כ שם בדעת התוס' הרא"ש דאתיא מתניתין אף כמ"ד דמע"ש ממון גבוה, ונתבאר לעיל אות ב', עיי"ש, - וצ"ע, דלפ"ז הרי נמצא דמוכח דהך מתניתין אתיא כמ"ד דמע"ש ממון גבוה, ובד' התוס' הרא"ש מפורש דשפיר אתיא מתניתין כמ"ד דמע"ש ממון הדיוט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-507)
507. ועמש"כ החי' הרי"מ בב"מ שם, ובתשו' זרע אברהם סימן ל' סקי"ז לפרש באנפי אחריני טעם הא דעדיף טפי להקנות לו את המעות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-508)
508. צ"ב דהיאך הותר להניח הפירות ברשותו בתורת מעשר ולאכלם בירושלים, הרי כל שלא נתחללו הפירות ע"י המקח, הו"ל כמכירת מע"ש דאסורה, ואכן הר"ש והרא"ש פירשו דפודה המחצה השני על סלע, והא דתנן דמע"ש שלו, היינו דהסלע של המע"ש שלו, - אך הדבר פשוט, דכיון דע"י המקח לא נתחללו אלא מחצה מן הפירות, והמחצה השני נשאר בקדושתו, ל"מ מידי הא דיפדה לעצמו את המחצה השני, דמ"מ מכירת המחצה השני הו"ל כמכירת מע"ש, ומה יועיל הא דאחר המקח הוא פודה אותן לעצמו, וע"כ ליכא נפ"מ אם יפדה את המחצה השני, או יניחם ברשותו בתורת מעשר, וכיון דבשעת המקח הי' זה ע"מ שיתחללו כל הפירות ע"י המקח, לא עביד איסורא. [↑](#footnote-ref-509)
509. ובזה מתפרש מש"כ הר"ש דקמ"ל דלא נימא דכל המעשר נתחלל בסלע שנותן למוכר, דשוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, להכי אשמעינן דמחללו על סלע והוא שלו, וצ"ב דמאי ס"ד דיתחלל כל המעשר בסלע שנותן למוכר, הרי אף דמעשר שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, היינו רק בדיעבד, אך לכתחילה אסור לחללו בפחות משויו, ומאי ס"ד דהכא יתחלל לכתחילה על סלע, - ולהנ"ל י"ל דס"ד דכיון דהחילול הוא דרך מקח, והדמים הראויים למקח זה הם סלע, מתחלל כל המעשר עליהן. [↑](#footnote-ref-510)
510. אך לכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בע"ז ס"ב ב' בדין משך פירות שביעית ואח"כ נתן המעות, אם חשיבי כדמי שביעית, ולדעת התוס' שם דבכה"ג לא חשיבי כדמי שביעית, לכאו' הדין נותן דגם לא יהא בזה לדין חילול דרך מקח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-511)
511. ועיי"ש שהק' כן גם ע"ד הראב"ד שם דנקט דקי"ל לדינא דמשנתינו, אף דבקידושין מוקמינן לה כמ"ד דמע"ש ממון הדיוט, ואנן קי"ל דמע"ש ממון גבוה, ועיי"ש במש"כ לישב. [↑](#footnote-ref-512)
512. ועיי"ש שהוכיח מהא דהקדש מתחלל על מטלטלין, ובע"כ דהוא משום דשו"כ הוי ככסף לענין החילול, - והרי בהא דהקדש מתחלל על הכסף, בעינן לדין קנין כסף, דהכסף קונה את ההקדש להתחלל עליו, וכמבו' בכ"ד, ומהא דהוא מתחלל על מטלטלין, בע"כ דשו"כ הוי ככסף לענין קנין החילול, וה"נ הכא נחשבין הפירות ככסף לעשות הקנין והחילול של מע"ש. [↑](#footnote-ref-513)
513. ועיי"ש בד"ה והנראה לומר בזה שהק' דהיאך מצינו למימר דקנה במשיכת הפירות מדין ונתן הכסף וקם לו, הרי אכתי לא הוברר במסוים על איזה סלע של מע"ש הוא עשה מעשה הפדיון, והיאך יוברר אח"כ בהפרשת הסלע למפרע שנעשה החילול במשיכת הפירות, הרי קי"ל דבדאורייתא אין ברירה, וגם דבעירובין ל"ז ב' איפליגי בזה תנאי, והכא הוי סתם משנה בלא פלוגתא כלל, - וכתב לישב, דבפדיון מע"ש איכא תרי מילי, חדא עצם החילול שמתחלל קדושת המע"ש על החולין, ועוד, דין קנין כסף, דמעשה זה עצמו של חילול יסוד חלות דינו הוא מדין קנין כסף, שהחולין נעשין כסף קנין לעשיית מעשה זה של חילול, וע"י דין קנין כסף הוא דמתקיים וחל מעשה החילול, - ואשר ע"כ, אף דקי"ל דאין ברירה ולא חייל החילול רק אח"כ בהפרשת הסלע של מע"ש, מ"מ במשיכת הפירות נעשה ונגמר דין קנין כסף של החילול שיחול אח"כ בשעה שהסלע של מע"ש יופרש ויבורר, והו"ל כמו קנין כסף לאחר ל', וע"כ אי"ז שייך לברירה, כיון דהפקעת קדושת המע"ש מהכסף יהא רק לאחר ברירתו, ורק מעשה הקנין כסף נעשה עכשיו, - וכיון דכבר נעשה עכשיו מעשה הקנין כסף, וכבר נקנו הפירות במשיכתם לעשיית החילול של מע"ש בדמי סלע, ע"כ הותפסו הפירות כולן ונכנסו בדמי מע"ש של סלע, וע"כ אף כשהוקרו אח"כ בשעת החילול, אינו מפריש עליהן אלא סלע. [↑](#footnote-ref-514)
514. ועיי"ש שהק' ע"ז, דאף דמע"ש ממון גבוה, מ"מ ל"ש על הקנין הך דינא דונתן הכסף וקם לו, כיון דהקנין הוא מרשות הדיוט, ול"ד להקדש דעצם הקנין הוא מרשות הקדש וע"כ שייך גם לגבי הקנין דינא דונתן הכסף, ומשא"כ במע"ש דהקנין הוא מה שזה לוקח מזה, דהוא קנין מהדיוט להדיוט, ול"ש דינא דונתן הכסף, רק על קנין החילול דהוא קנין של גבוה, ולא על הקנין שבין המוכר והלוקח, - ועיי"ש שכתב לישב, דבהא דמע"ש מתחלל דרק מקח, הוי הגזה"כ דהמקח גופי' הוי מעשה חילול, הוא דין מסוים בפנ"ע במע"ש דהמקח בעצמו הוא חילולו של המע"ש, וכיון דמעשה המקח בעצמו הוי מעשה חילולו והפקעת קדושת מע"ש שבו, ע"כ שייך דינא דונתן הכסף גם על מעשה המקח, ועיי"ש במש"כ לדון לפ"ז בהא דתלינן לה בקידושין נ"ד ב' בהפלוגתא אם מע"ש ממון גבוה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-515)
515. והא דמצי ליתן לו סלע של מע"ש, ול"ה כפורע חובו ממעות מע"ש, הביאו הריבמ"צ והר"ש מירושלמי דהוא משום דמשעה ראשונה מע"ש חייב לו, והריבמ"צ כתב לפרש דהיינו דהדמים שנותן לו בתורת מעשר הי' רוצה לאוכלן, שהרי מעיקרא נתחייב ליתן לו ב' סלעים שיהיו שניהם של מע"ש ותתחלל קדושת הפירות עליהן, וכיון דמעיקרא לא נתחייב לו אלא דמים שתחול עליהן קדושת מעשר מעשר, ע"כ מצי לפרוע אף בסלע של מעשר, וכ"כ הראב"ד בפ"ח ממע"ש ה"ז, והרא"ש במשנתינו, ועמש"כ הרש"ש. [↑](#footnote-ref-516)
516. צ"ע דמ"ט הוצרך הרמב"ם לה"ט דיבא המוכר לידי מכשול, הרי לכאו' בלא"ה, כיון דמעיקרא כשמשך הפירות היו דמיהן ב' סלעים, ונתחייב ליתן לו בעד הפירות ב' סלעים של מע"ש שיתחללו שניהם על הפירות, ויהיו שניהם חולין, הרי דעכשיו שהוזלו ואין מתחלל על הפירות אלא סלע, ל"מ ליתן ב' סלעים של מע"ש, שהרי לא יתחלל אלא אחד מהן, והוא נתחייב ליתן למוכר ב' סלעים שיהיו שניהם חולין, וכ"כ הדרך אמונה בפ"ח ממע"ש סקס"א. [↑](#footnote-ref-517)
517. וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בפ"ח ממע"ש ה"ז דדינא דמתניתין קאי על הסלע השני שנותן לו מן המעשר, וע"ז הוא דתנן דאם הי' המוכר ע"ה, אינו נותן לו הסלע השני ממע"ש ודאי, אלא ממע"ש דמאי, - וזה כיסוד ד' הרא"ש, דמותר ליתן לו את הסלע הראשון שמתחלל עליו המע"ש, ולי"ב משום מסירת דמי מע"ש לע"ה, ולא נאסר אלא ליתן לו את הסלע השני של מע"ש. [↑](#footnote-ref-518)
518. והחזו"א בדמאי סימן ט"ו סק"ה ד"ה ואם ברך המוציא וד"ה ולפי המבואר, הוכיח מדבריהם דפדיון מע"ש לא חייל במחשבה, ול"ד להפרשת תרו"מ דסגי במחשבה, ועיי"ש בתו"ד במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-519)
519. והחזו"א בדמאי סימן ט"ו סוסק"ה עמד ע"ד הר"ש ודעימי' דל"מ אלא בעסוקין באותו ענין, דכיון דבירך על הפדיון לעולם הוי עסוקים באותו ענין, וכתב דצ"ל דאיירי במקום שאין מברכין, ועיי"ש שכתב דמה שמפריש מן הכיס שיעור שיווי המעשר לא חשיב כעסוקין באותו ענין, כיון דאי"ז סימן מובהק. [↑](#footnote-ref-520)
520. והך מילתא דהא דלר' יוסי א"צ לפרש הוא משום דהמעשה מוכיח ע"ז, הוא מפורש כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו, ז"ל, ר' יוסי אומר א"צ לפרש בשום דבר מכל זה הואיל ונסיבות הענין מורים על כך, עכ"ל, וכיון דלדעתו איירי בפדיון מע"ש כשאין עסוקין באותו ענין, בע"כ דמש"כ דהא דמהני הוא משום דנסיבות הענין מורים על כך, היינו דהמעשה עצמו מוכיח ע"ז, - ואמנם י"ל דאין מכוון דבריו דבמע"ש הוי הענין מוכיח אף בלא עסוקין באותו ענין, ובקידושין ל"ה מוכיח אלא בעסוקין באותו ענין, אלא ב' ענינים יש בזה, דלעולם הא דבעינן שיהא מדבר עמה הוא משום דאל"כ מנא ידעה, ובפדיון מע"ש ל"ב לזה, וכמש"כ התוי"ט, ואך דמלבד זה בעינן בכל עשיית מעשה שיהא המעשה עצמו מורה ע"ז, ול"ב שיהא אומדנא ע"ז, אלא סגי דלהצד שכונתו לכך הוא מורה ע"ז במעשה, וע"ז הוא שכתב הרמב"ם דבין בפדיון מע"ש ובין בקידושין, איכא מעשה מוכיח, ואך דבקידושין ל"מ אלא אם הי' מדבר עמה, משום דאל"כ מנא ידעה. [↑](#footnote-ref-521)
521. לכאו' הוא מתישב רק לדעת הסוברים דל"מ גט בעדי חתימה בלא עדי מסירה, משום דלפ"מ דקי"ל כר"א ל"מ אלא עדי מסירה, או משום דבעינן עדי קיום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-522)
522. ובפי' ר"ח ב"ר שמואל בקידושין ו' א' פירש לפלוגתא דר' יוסי ור' יהודה, ז"ל, ר' יוסי אומר דיו, דה"ק קרא ונתתה בכסף, והנה נתן כסף פדיונו, ר' יהודה אומר צריך לפרש בפיו בעת הפדייה ולומר זה פדיון מעשר שני, ואח"כ יצא המעשר לחולין, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-523)
523. ולדעת הר"ש ודעימי' דהא דלר' יוסי במשנתינו א"צ לפרש, איירי בעסוקין באותו ענין, לכאו' צ"ל דגם הא דקאמר בהפריש תרומה וכו' דנתקדשו, הוא בעסוקין באותו ענין, ועמש"כ בשיעורי הגר"ש שם להעיר בזה, וצ"ב מכוון דבריו. [↑](#footnote-ref-524)
524. והנה אמנם הזכיר הריטב"א שם דמילי מסר לה שישלח לה בעדים, אך לכאו' אין מתקיים בזה דין דיבור, כיון שלא מסר לה כן בפני העדים, ולא הוצרך לזה אלא כדי שיהא ידוע לה שדעתו לקדשה. [↑](#footnote-ref-525)
525. אך יש לדחות דמכוון דבריו הוא, דכל שאמר תחילה ל' דמקיח את עצמו, הרי דזהו ענין הקידושין שבא לעשות, וע"כ אי"ז מועיל. [↑](#footnote-ref-526)
526. והרמב"ן במלחמות בגיטין ע"ח א' כתב דהא דמהני שהי' מדבר עמה ועסוקין באותו ענין, הוא משום דכל שמדבר עמה אתן לך גט ונתן לה שטר סתם הוכיח תחלתו על סופו שהוא הגט והם הגירושין, דמשלים דבורו הוא. [↑](#footnote-ref-527)
527. ולפ"ז י"ל דזהו טעמא דר' יהודה דפליג, דאי"ז משום דס"ל דבעינן דיבור, אלא הוא משום דס"ל דגם מה שדיבר עמה באותו מעמד, ל"מ, ודמי למה שדיבר עמה לפני כמה ימים דל"מ מידי. [↑](#footnote-ref-528)
528. וכבר עמד ע"ז בתשו' הרי"ד סימן פ"ב, וכתב דהבבלי פליג בזה עם הירושלמי. [↑](#footnote-ref-529)
529. ועיי"ש שכתב דהא דאמר שמואל דהלכה כר' יוסי והוא שעסוקין באותו ענין, היינו מענין לענין באותו ענין, ואף דהא דקתני התם בדרבי עסוקין באותו ענין היינו עסוקין באותו ענין ממש, מ"מ ההיא דשמואל הוא אפי' כשנסתלקו מענין לענין באותו ענין, וכתב דיש לנו הרבה בתלמוד לשון אחד מתפרש לשני משמעיות. [↑](#footnote-ref-530)
530. ועיי"ש שהביא כן מהתוספתא שם פ"ב ה"ט, דגרסינן התם נתן לה קדושי' ולא אמר וכו' ר' יוסי אומר מקודשת ר' יהודה אומר אינה מקודשת ואם היו עסוקין באותו ענין מקודשת, והרי דלא פליג ר' יהודה אלא כשאין עסוקין באותו ענין אבל בעסוקין מודה, - אך לגירסת התוספתא שלפנינו שם מבו' להיפך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-531)
531. ולדעת הרשב"א דפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי הוא במענין לענין באותו ענין, הרי דאי נימא דטעם פלוגתייהו הוא אם בעינן דיבור, הרי דהא דבעסוקין באותו ענין מהני לכו"ע, הוא משום דבכה"ג חשיב כדיבור, כיון שדיבר עמה במעמד זה, אך כשאין עסוקין באותו ענין ממש, אף דעסוקין מענין לענין באותו ענין, ואיכא אומדנא שכונתו לקידושין, מ"מ לא חשיב כדיבור, ובזה הוא דפליגי אם בעינן דיבור. [↑](#footnote-ref-532)
532. והמהר"י קורקוס שם נקט דמודה הרמב"ם דמשנתינו מתפרשת באיסר של חולין, דאל"כ מהו דתנן שהלך למקום אחר, הרי אין אוכלין על מע"ש אלא בירושלים, ועיי"ש שכתב דמה"ט הרמב"ם בהלכותיו דהביא לדין זה באיסר של מע"ש, לא כתב דהלך למקום אחר, אלא כתב שהוזלו המעות או שהוקרו, - אך הנה לפנינו בפיהמ"ש שפירש למשנתינו באיסר של מע"ש, והא דתנן שהלך למקום אחר, צ"ל כמש"כ בהגה' שבמלאכת שלמה, דהיינו שהניח איסר של מע"ש במדינה והלך לירושלים ואכל שם על אותו איסר פירות שוה חציו, ואח"כ הלך לעיר אחרת עם האיסר והניח את האיסר באותה העיר וחזר לירושלים, ועכשיו הוא רוצה לאכול פירות בירושלים על סמך אותו האיסר. [↑](#footnote-ref-533)
533. בפי' הריבמ"צ מבו' שפירש למשנתינו כשהוקרו המעות או שהוזלו, - אך הר"ש כתב דיש לפרשה גם כשהפירות זולין שם, והפירות שלוקחין במקומו הראשון בפונדיון, לוקחין במקום השני באיסר, וכ"כ בפי' הרש"ס, - וצ"ע לדעתם דמאי קמ"ל דאוכל עליו עוד איסר, ומה מקום הי' לדון דישערו את מה שכבר חילל, לפי שווי הפירות עכשיו. [↑](#footnote-ref-534)
534. ולא נתפרש בד' הרמב"ם טעמא דת"ק דרק אם לא נשתייר אלא אחד מק' פקעה קדושתו, והתוי"ט כתב דשמא הוא משום דכעין תרומה נגעו בה הואיל ואיקרי קדש כמו תרומה, וכמו שבתרומה כשיש כאן חלק אחד ממאה ונפל למאה בטל במיעוטו, במקום שאין גזל השבט, ה"נ במעשר דלא שייך גזל, אמרו דכל אחד ממאה שלא אכל נתבטל, ועיי"ש שהוסיף דאף דבתרומה בעינן ק"א, מ"מ במעשר הקילו ואמרו מספר שלם. [↑](#footnote-ref-535)
535. לכאו' ה"נ אם נשאר ממנו אחד מט' פקעה קדושתו, כיון דהו"ל פחות משו"פ, דהאיסר יש בו ח' פרוטות, ועמד ע"ז הרש"ש. [↑](#footnote-ref-536)
536. אך התורת זרעים כתב דהא דפקעה קדושתו כשאין בו שו"פ, הוא משום דכל הדינים הנוהגין במע"ש אין אנו מצווין לנהוג בהן במע"ש שהוא פחות פרוטה, ומכח זה הוא דפקעה קדושת המע"ש, דאף דקדושה לא פקעה בכדי, הרי עיקר הא דמע"ש הוי ממון גבוה הוא מכח דיני הקדושה שבו, שניתן רק למצותו לאכלו בירושלים ולא לעשות בו שאר חפציו מחמת קדושתו, וכמו שפירש הגר"ח זצ"ל, וע"כ כל שאין בו שו"פ ואין אנו מצווין לנהוג בו בדיני קדושת מע"ש, וא"צ לאכלו בירושלים אלא מותר להוציאו בשאר חפציו, ממילא דל"ה ממון גבוה כלל, וע"כ שפיר יצא לחולין. [↑](#footnote-ref-537)
537. והרש"ש במשנתינו הק' ע"ז, דכיון דאין מוסיפין חומש על חומש, הרי נמצא דאף אם נשתייר באיסר ד' חומשי פרוטה, כיון שיש בכללם גם את החומש שעליו אין מוסיף חומש, נמצא דגם אחר הוספת החומש לא יהא בו שו"פ, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-538)
538. צ"ע היאך הוא מתישב במש"כ הרמב"ם דהא דאין מוסיף חומש הוא משום דאי"ז דרך פדי', ולד' המקד"ד הרי הא דאינו מוסיף חומש הוא משום דהוא גמר הפדיון הראשון, ולא משום דאי"ז דרך פדי'. [↑](#footnote-ref-539)
539. ולדרך זו, אף כשמחלל בירושלים סלע על פרוטות, מוסיף חומש, דכיון שעושה כן כדי ליקח בהן בקר וצאן, הו"ל דרך פדי'. [↑](#footnote-ref-540)
540. וזה להיפך ממש"כ המקד"ד בדעת הרא"ש, דהלוקח פירות בדמי מע"ש בירושלים אינו מוסיף חומש, והפודה דמי מע"ש חוץ לירושלים כדי להקל משאו מוסיף חומש. [↑](#footnote-ref-541)
541. ויש להוסיף, דהנה התוס' בב"מ שם ד"ה לעולם מעשר כתבו דבמעות שנמצאו לפני סוחרי בהמה ומספק"ל אם נפלו מן הלקוחות והן מעשר או נפלו מן המוכרים והן חולין, מוקמינן להו אחזקה דהוי מעשר, - ולמש"נ הרי דכ"ז הוא להתוס' לטעמייהו דס"ל דאף דידוע לנו שיש מעות ביד הלוקחים שהן מעשר, ויש מעות ביד המוכרים שהן חולין, והספק שלפנינו הוא ממי שנפלו המעות, איכא למיזל בתר חזקה, אך לדעת ש"ר ליכא למיזל בזה בתר חזקה, - והדברים מכוונים, דהתוס' בפסחים שם ד"ה לפני סוחרי בהמה לא כתבו דהא דהוו מעשר הוא משום דמוקמינן להו אחזקה, כמש"כ התוס' בב"מ, והיינו משום דאזלי לטעמייהו שם ט' ב' ד"ה היינו דמשמעות דבריהם דבט' חנויות ליכא חזקה נגד הרוב, וה"נ במעות הנמצאין לפני סוחרי בהמה ליכא חזקה, דידוע לנו ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-542)
542. ועיי"ש שכתב דמקור ד' הרמב"ם לכך, הוא מהא דמייתינן מינה בפסחים שם דאזלינן בתר בתרא, וה"נ יש לילך בתר בתרא בתיבה שנשתמש בה חמץ ואח"כ נשתמש בה מצה, ואם ה"ט דשוקי ירושלים עשויין להתכבד, הוא להא דמעות שנמצאו ברגל מעשר, הרי אין ללמוד מזה אלא דאזלינן בתר בתרא לחומרא, ומנ"ל דאף לקולא אזלינן בתר בתרא, ועמד ע"ז הפנ"י שם, ובע"כ דה"ט דשוקי ירושלים עשויין להתכבד, הוא להא דמעות שנמצאו בשאר ימות השנה חולין, ויש ללמוד מזה דאזלינן בתר בתרא אף לקולא, ועיי"ש במש"כ לישב לדעת רש"י ודעימי' להא דמייתינן מינה דאזלינן בתר בתרא אף לקולא. [↑](#footnote-ref-543)
543. והתוס' בפסחים ובב"מ שם עמדו בזה, דהיאך נמצאו מעות בהר הבית, הרי אמרו בברכות ס"ב ב' דלא יכנס להר הבית במעות הצרורות בסדינו, וכתבו לישב דאינו אסור אלא כשנושאן בפרהסיא בסדינו דגנאי הוא דנראה כהולך שם לסחורה, אבל בצינעא לא. [↑](#footnote-ref-544)
544. והנתיה"מ שם סק"ח הוסיף לתמוה, דההגמ"ר בב"ב סימן תרנ"ט כתב ללמוד ממשנתינו דאם נמצא כיס מעות וכתוב עליו צדקה הוי צדקה, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן רנ"ט ס"ו, והרי דלא אמרינן דהוא שלא להשביע, אף דהרמ"א שם כתב דאם אמר לבניו מעות אלו של צדקה הם כמערים אין בדבריו כלום. [↑](#footnote-ref-545)
545. והתומים שם כתב בתו"ד בדעת המהר"ם דלא קי"ל להא דלפנחיא שבקי', ועיי"ש מש"כ לפ"ז, - אך ל"ה לפניו תשו' מהר"ם שכתב דמצי לטעון גם טענה זו דהוא לפנחיא בעלמא. [↑](#footnote-ref-546)
546. החזו"א באהע"ז סימן כ"ה סק"ה כתב, דמ"ד דס"ל דלא חיישינן שמא פינן הוא אף כרשב"ג בפסחים י' א' דתיבדק כל השדה כולה, ולא אמרינן דקבר שאבד הוא קבר שנמצא, דהרי מודה רשב"ג דאם בדק כל השדה כולה ולא מצא עוד קבר אחר, דאמרינן דזהו קבר שאבד זהו קבר שנמצא, ולא אמרינן דפינו את הקבר שאבד, והקבר שנמצא הוא קבר אחר, וה"נ הכא לא חיישינן שמא פינן, - ומ"ד דס"ל דחיישינן שמא פינן, הוא אף כרבי דס"ל דאמרינן קבר שאבד הוא קבר שנמצא, דהתם אין לנו לחוש לקבר שאינו ידוע, והחזקה לא איתרעא לדעת רבי, ומשא"כ הכא דפינוי שכיח ונתינת בעה"ב שכיח, כמש"כ הרמב"ן במלחמות ביבמות שם בתו"ד. [↑](#footnote-ref-547)
547. והתו"י שם כתב לישב, דאף הא דתנן הכא דט' טבל הוי לקולא, דה"ז טבל ומעשר ממנו על מקום אחר על ודאי טבל, - ובד' התוס' שלא תירצו כן, י"ל דהוא משום דס"ל דיש לפרש למשנתינו דהא דתנן דט' טבל הוא לחומרא, ואה"נ ל"מ לעשר ממנו על ודאי טבל, וי"ל עוד דס"ל דאף אם באיסורים לא חיישינן כלל שמא פינן ומקילינן מכח זה, אכתי י"ל דאי"ז מועיל בממון להוציא ממון מחזקת בעליו, ובד' התוס' הרא"ש משמע כדרך קמא, דעיקר הקו' הוא משום במשנתינו הוא לחומרא, ולא מצינו דסמכו לקולא על הא דלא חיישינן שמא פינן. [↑](#footnote-ref-548)
548. והתוס' הרא"ש שם הוסיף לפרש, דזהו דמייתי מדר' יוסי דחיישינן שמא פינן, אף דפליגי רבנן עלי', משום דסברא גדולה היא לחוש שמא פינן, ומסתברא דרבנן לא פליגי עלי' בהך סברא, ומודו דחיישינן שמא פינן, אלא דס"ל דהכא אמרינן דאם איתא וכו'. [↑](#footnote-ref-549)
549. והמאירי ביבמות שם כתב, דאע"פ דלענין תובע ונתבע אמרו שמא פינן וכו', לענין איסורין אינו כן, אלא כל שמצא כלי וכתוב עליו ק' ה"ז קרבן וכו', ואין אומרין שמא פינן והכניס חולין תחתיהן, אלא מעמידין אותן בקדושתן, וכן הדין נותן, עכ"ד, - וצ"ב היאך זה מתישב בסוגיית הגמ' שם דמייתינן מהא דהכא לא חיישינן שמא פינן, דה"נ לענין ממון לא חיישינן להכי, ודחי דהכא הוא משום דאם איתא וכו', ולא מפלגינן בזה בין ממון לאיסורים. [↑](#footnote-ref-550)
550. וכ"נ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן רי"ג, ובתשו' הרא"ש כלל פ"ו סימן א', דקי"ל כר' יוסי דאמרינן דלפנחיא בעלמא שבקי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-551)
551. ועיי"ש שתמה על מש"כ המהרי"ט לחלק בין איסור לממון, שהרי בסוגיית הגמ' ביבמות מייתי מהא דהכא לא חיישינן שמא פינן, דה"נ לגבי ממון לא חיישינן שמא פינן, וכמו שעמדו ע"ז התוס' שם, ונתבאר לעיל אות ח', - ובעיקר נידו"ז, עמש"כ הרמב"ן במלחמות ביבמות שם, דאף דלענין היתר אשת איש, אמרינן דכאן נמצא כאן הי', ואין חוששין ליצחק ריש גלותא אחרינא, מ"מ בההיא דשומשומין חיישינן שמא פינן, משום דמילתא דשכיחא היא ואפוקי ממונא באומדן דעתיה דכדי לא מפקינן, והריטב"א שם כתב דלהוציא ממון מחזקתו לא אמרינן כאן נמצאו וכאן היו, אבל גבי אשת איש משום עיגונא אקילו ואמרי' כאן נמצאו וכאן היו, ועמש"כ בזה הש"ש בש"ז פי"ח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-552)
552. וכתב לחלק עוד, דהכא דרך הוא דבניו ובני ביתו אוכלים פירות הנמצאים בבית ואין איסור בדבר, וע"כ מניח הסימן עליו כדי למנעם מלאכול, אך בגונא דידי' הרי כך יש איסור לגזול ולגנוב ממון אביו או אשה ממון בעלה כמו ממון אחר, ואם אינן נמנעין מליקח ממון אביהם או אשה ממון בעלה גם לא ימנעו מליקח ממון אחרים. [↑](#footnote-ref-553)
553. וכ"כ המשנ"ר לעיל מ"ט דמה"ט הוא דמודה בזה ר' יוסי, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מהא דאמר ר' יוסי דחיישינן דאשתקד היתה מלאה פירות ופינה, ולא אמר דחיישינן שלא הי' מעולם תרומה אלא לפנחיא כתב. [↑](#footnote-ref-554)
554. ועיי"ש שהוסיף, דבמתניתין נקט ב' זויות לרבותא, דאפי' באותו מקום מזוית לזוית לא חיישינן שנתחלף מקומו, אלא אמרינן דאחרינא נינהו, ובתוספתא נקט בית ועלי' לרבותא דאפי' ממקום למקום חיישינן שמא העביר ושכח, ונקט בית ועלי' לענין פירות מע"ש, וכיס ודלוסקיס לענין מעות מע"ש. [↑](#footnote-ref-555)
555. ובזה מתפרש הא דתני הכא להך דינא באומר לבנו מע"ש בזוית זו ומצאו בזוית אחרת, ולא תני לה בהניח מע"ש בזוית זו ומצא בזוית אחרת, דבכה"ג דמצא הוא עצמו בזוית אחרת, כיון דיודע שלא הי' לו פירות ומעות בזוית האחרת, יש לחוש שהם הפירות והמעות שהיו בזוית הראשונה, ורק כשאמר לבנו, דאין הבן יודע שלא היו מעיקרא פירות ומעות בזוית האחרת, הוא דתלינן שהם פירות ומעות של חולין.

     אך התפא"י כתב דהאומר לבנו ל"ד דה"ה כשהניח הוא עצמו בזוית זו ומצא בזוית אחרת, אלא דאורחא דמילתא נקט, וצ"ע, ומש"כ שם דכן משמע בתוספתא, לא נתפרש לן, - ואמנם לפ"מ דקי"ל כרבנן בקרדום שהניחו בזוית זו ומצאו בזוית אחרת דהבית טמא, ובהניח חמץ בזוית זו ומצא בזוית אחרת צריך בדיקה, הדין נותן דה"נ הכא אם הניח בזוית זו ומצא בזוית אחרת הוו חולין. [↑](#footnote-ref-556)
556. והיינו דדוקא ברישא שאמר מע"ש יש לי בבית ונמצא בעלי', הרי דכיון שלא נמצא המע"ש במקום שאמר שהניחו, חיישינן ששכח והעבירו לעלי', ומשא"כ כשאמר מע"ש יש לי ולא הזכיר מקומו, י"ל דהוא קבור במקום אחר, וליכא ריעותא כלל לחוש דהפירות והמעות הנמצאין הם של מע"ש. [↑](#footnote-ref-557)
557. ולכאו' י"ל עוד, דכל דמספק"ל אם הוא של מע"ש, דינא הוא דאזלינן בתר רובא, או משום דמוקמינן להמעות בחזקתן שהיו חולין, וכמו שמצינו כן לעיל מי"א ובסוגיית הגמ' ביבמות קט"ו ב' דמצא כלי שכתוב עליו ק' וכו' ויש להסתפק שמא פינן, הוו המעות שבתוכו חולין, ולא אסרינן להו מספיקא, ונתבאר לעיל שם אות ט' י'. [↑](#footnote-ref-558)
558. ובתי' בתרא כתב דשרי אף בדאורייתא משום דכודאי נשתנו משוו להו רבנן, וע"כ אזלינן בהו בתר רובא דעלמא דחולין נינהו, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ רש"י ותוס' דכיון דאין אדם מניח מעות חולין ומעות מעשר ביחד, ע"כ חשבינן להו כודאי נשתנו. [↑](#footnote-ref-559)
559. הבעה"מ שם כתב דלרבנן צריך ביטול, אך בדיקה א"צ משום דהוי ספק דרבנן, אך בד' הראב"ד בכתוב שם מבו' דצריך אף בדיקה, וכ"כ המהר"ם חלאוה שם, והוכיח כן מהא דשרו רבנן במעשר, ובע"כ דתלינן בודאי דאחריני נינהו, וע"כ יש להצריך בדיקה, דאי"ז ספק דרבנן אלא ודאי, וכ"כ הטור בסימן תל"ט, והב"י שם כתב דהוכיח כן מהא דמקילין רבנן לומר דהכל חולין, ובע"כ דהוי כאילו ליכא ספיקא כלל, וכמש"כ המהר"ם חלאוה.

     ובדעת הבעה"מ י"ל דס"ל כמש"כ הרשב"א בביצה בתי' קמא, דהא דהכל חולין הוא במע"ש דרבנן, ושרינן מספק, - וי"ל עוד דס"ל דשאני לענין מע"ש דהו"ל ודאי משום דאין אדם מניח חולין אצל מע"ש, ומשא"כ לענין חמץ דליכא לה"ט, ומ"מ שפיר מדמינן להו, כמש"נ למעלה. [↑](#footnote-ref-560)
560. וכ"נ בד' השו"ע שם ס"ג, וכ"כ המג"א שם סק"ז, והא"ר שם סק"ט, והחמד משה שם סק"י, והגר"ז שם ס"ח, והמ"ב שם סקי"ד וסקי"ז. [↑](#footnote-ref-561)
561. ולפ"ז גם הא דהניח ט' ומצא י' צריך לבדוק אחר הט', הוא רק כשהן קשורים יחד, וכ"כ המהר"ם חלאוה שם, והמקו"ח בסימן תל"ט סק"ז כתב כן לדינא, ונחלק ע"ד המג"א שם. [↑](#footnote-ref-562)
562. ובפירש"י בפסחים שם ד"ה מעורבין כתב דמביא סלעים בשוה מנה ואומר כל מקום שהן מעות מע"ש ה"ה מחוללים על הסלעים הללו, והר"ש לעיל שם כתב דיתכן פירושו אם אותו מנה הוא מעות נחושת, דאם הוא מעות דכסף אין מחללין אותו על סלעים של כסף, וי"ל עוד דהוא משום דמחללין כסף על כסף כשאינם שוין, וכמש"כ התוס' בב"מ מ"ה א' (ד"ה ליפלגי) והר"ש והרא"ש בדמאי פ"א מ"ב, - והנה אמנם המהר"י קורקוס בפ"ד ממע"ש ה"ו כתב דאזיל רש"י התם לטעמי' הכא דס"ל דמחללין כסף על כסף, וצ"ב דא"כ מ"ט הוצרך להביא סלעים בשוה מנה, ולא כתב דנוטל סלע היפה וכו', וכמש"כ בביצה, ובע"כ דבפסחים ס"ל כדעת ש"ר דא"א לחלל כסף על כסף בשוין. [↑](#footnote-ref-563)
563. וקשיא עוד בזה ממה שאמרו בפסחים י' א' דהניח י' ככרות ומצא ט' פלוגתא דרבי ורבנן, אף דהתם ליכא לה"ט דודאי לא הפרידם זמ"ז וכו', - ולכאו' צ"ל ע"ד מש"נ לעיל אות ה', דעיקר הפלוגתא דרבי ורבנן אינה בתלי' זו דלא הפרידם זמ"ז, אלא דלרבי כשהניח מאתים ומצא מנה חשיב דמצא את המנה שהניח, ואין לנו להסתפק שמא הוא מנה אחר, ולרבנן לא חשיב כמצא את מה שהניח, ויש לנו להסתפק שמא הוא מנה אחר, ואף דאכתי יש להסתפק דהוא אותו מנה, הרי דע"ז מהני ה"ט דודאי לא הפרידם זמ"ז דתלינן דאי"ז אותו מנה, וזהו דתלינן לדין הניח י' ככרות ומצא ט' בפלוגתייהו, דלרבי דחשיב דמצא את מה שהניח א"צ לבדוק אחר ט' ככרות אלו, ולרבנן דלא חשיב דמצא את מה שהניח צריך לבדוק אחר ט' ככרות אלו [↑](#footnote-ref-564)
564. מש"כ הרמב"ם דקי"ל כמ"ד בביצה י' ב' דפלוגתייהו היא בב' כיסין, הנה דעת המאירי בביצה שם דקי"ל כמ"ד דבכיס אחד מחלוקת אף בב' כיסין לכו"ע מנה מונח ומנה מוטל, וכ"ה מבו' בד' התוס' בפסחים י' א' והמהר"ם חלאוה שם, וכ"כ הטור בסימן תל"ט. [↑](#footnote-ref-565)
565. ומבו' בד' הראב"ד דבפלוגתא דרבי ורבנן בהניח מנה ומצא מאתים קי"ל כרבנן דהכל חולין, וכ"ה מבו' גם בדבריו בפ"ב מחמץ ה"ו, אך בפלוגתא דרבי ורבנן בהניח מאתים ומצא מנה קי"ל כרבי דמנה מונח ומנה מוטל, - והטעם בזה הוא משום דבדין הניח מאתים ומצא מנה סתם לן תנא הכא כרבי דהכל מעשר, ואף דבברייתא פליגי בה רבי ורבנן, הו"ל סתם במתניתין ומחלוקת בברייתא והלכה כסתם, אך בדין הניח מנה ומצא מנה, לא סתם לן תנא כרבי, דהא דתנן הכא דהשאר מעשר אתיא אף כרבנן, וכמבו' בד' הרמב"ם שם, וכמש"נ לעיל אות י', וע"כ קי"ל בזה כרבנן דרבים נינהו. [↑](#footnote-ref-566)
566. ואמרו שם דהא דשל ערלה בחרסית, סימנא כחרסית מה חרסית שאין הנאה מינה אף האי דלית בי' הנאה מיני', ושל קברות בסיד סימנא דחיור כעצמות, - אך בירושלמי הכא אמרו דרבעי מציינים אותו בקזוזות אדמה שהוא לשעה, ושל ערלה בחרסית בחיוורא שהוא יותר מכאן, ושל קברות בסיד דהוא יותר מכאן, ועמש"כ בביאור הגר"א שם ובשנו"א לפרש בזה, - והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דשל ערלה בחרסית, הוא מפני שאיסור הערלה חמור מאיסור כרם רבעי, לפי שכרם רבעי ניתן לאכילה והערלה אסורה בהנאה, וע"כ לא יסמן אותה בקוזזות אדמה שמא תתפורר ותאבד ולא ישאר שם סימן ויאכלו מהם בנ"א ויבואו לידי מכשול, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ז. [↑](#footnote-ref-567)
567. אך מאידך ממש"כ הרא"ש שם דערלה ורבעי מעלין זא"ז משום דב' שמות נינהו, משמע דאיסור רבעי אינו משום ערלה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-568)
568. וההעמ"ש בסימן ק' סק"ו כתב דגם עיקר איסורא דרבעי הוא מתרי טעמי, משום איסור ערלה, ומשום קדש קדש ממעשר, - ועיי"ש שכתב דרבעי בחו"ל אין איסורו אלא משום איסור ערלה, כיון דמע"ש אינו נוהג אלא בארץ, וכל הא דרבעי נוהג אף בחו"ל הוא משום איסור ערלה שהוא אף בחו"ל, וע"כ ל"ב פדיון בכסף צורה, ורק בא"י שאיסורו הוא גם מקדש קדש ממעשר, בעי פדיון בכסף צורה, וכתב עוד, דאיסור רבעי בא"י הוא אף בהנאה, ואיסור רבעי בחו"ל הוא רק באכילה, וכ"כ בקצרה במרומי שדה בברכות ל"ה א'. [↑](#footnote-ref-569)
569. ויש להוסיף, דגם עיקר מש"כ הרמב"ן דרבעי אינו נוהג בחו"ל, הוא מתפרש לטעמי' דרבעי הוא מצוה בפנ"ע ואינו מכלל ערלה, וע"כ אף דערלה נוהגת בחו"ל, מ"מ רבעי אינו נוהג בחו"ל. [↑](#footnote-ref-570)
570. ועיי"ש שהביא מד' החזו"א שכתב דאילן שאינו מתקיים יותר מג' שנים לי"ב דין ערלה, ומבו' בדבריו שנסתפק אם סגי במה שהוא מתקיים יותר מג' שנים, או בעינן שיהא מתקיים יותר מד' שנים, וזה תליא בנידו"ז אם איסור רבעי הוא משום ערלה, דלפ"ז מסתבר דבעינן שיהא מתקיים יותר מד' שנים, או דהוא איסור בפנ"ע כמע"ש, ולפ"ז ודאי דסגי במה שהוא מתקיים יותר מג' שנים. [↑](#footnote-ref-571)
571. בתשו' דובב מישרים ח"ג סימן ה' כתב לפשוט מהכא מה שנסתפק בגל' הגרע"א או"ח סימן רכ"ו אם מברכין ברכת האילנות על אילנות ערלה, דאי נימא דאין מברכין עליהן, א"כ גם בשאר שני שבוע יהא חייב לציין שהם אילנות ערלה כדי שלא יכשלו אנשים כשרים ויברכו עליהן ברכת האילנות, ועיי"ש במש"כ לדחות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-572)
572. המנחת פתים ביו"ד סימן א' כתב לפרש דהא דגזילה חמירא מעוון ערלה, אף דבערלה איכא מלקות, הוא משום דגזילה רע לשמים ורע לבריות, וערלה אינו אלא רע לשמים. [↑](#footnote-ref-573)
573. אך החזו"א בדמאי סימן ח' סק"ז כתב ע"ז דאי"ז סברא דכל שא"א להצילו לגמרי א"צ להצילו במקצת, ועוד שהרי כשיציין יפרוש ויצילו מהכל, וכן הק' בתשו' אג"מ יו"ד ח"א סימן ע"ב, - ויש להעיר עוד, שהרי כשנוטל את הפירות של ערלה לי"ב איסור גזילה כלל, דהערלה הויא איסוה"נ, וא"כ נמצא דבאמת אינו עובר בנטילת פירות אלו על איסור גזילה ואינו עובר אלא באיסור ערלה, ומ"ט א"צ להפרישו מכך. [↑](#footnote-ref-574)
574. אך החוו"י שם כתב דאיסור גזילה קייל לאינשי, וע"כ שפיר י"ל דיפרוש מכח איסור ערלה דאסורה בהנאה וחמירא לי' טפי, ועיי"ש שהוסיף די"ל דהוא מורה היתר דלי"ב משום איסור גזילה, שדעתו לשלם לבעלים, או שסבור שלא יקפידו הבעלים על אכילה מאשכול שיטעם, ומשום איסור ערלה ונטע רבעי יפרוש. [↑](#footnote-ref-575)
575. עוד צ"ע, דמ"ט הוצרך לטעם זה, הרי לכאו' בלא"ה לא חשיב כמכשיל את חבירו כיון שלא נתן שם מכשול זה. [↑](#footnote-ref-576)
576. ועיי"ש שהוכיח כן למש"כ התוס' בב"ק ס"ט א' ד"ה והצנועין דל"ה הצנועין מחללין אלא בשאר שני שבוע, ונתבאר להלן אות ח', והרי בגמ' בב"ק שם דנו לומר דמאן תנא צנועין רשב"ג, והרי דאף דרשב"ג ס"ל דבשאר שני שבוע א"צ לציין, מ"מ הצנועין היו מחללין אף בשאר שני שבוע. [↑](#footnote-ref-577)
577. ועיי"ש שהק' על מש"כ הגרע"א דהצנועין היו עושין לפנים משורת הדין, דהרי התקנה דצנועין אינה מועלת אלא לנט"ר ולא לערלה, וא"כ הו"ל למיתני נמי דהצנועין היו מציינין על ערלה אף בשאר שני שבוע. [↑](#footnote-ref-578)
578. ובטעמא דהתוס' בב"ק דס"ל דבשביעית ל"ה הצנועין יכולים לחלל, ולא אמרינן דזכין לאדם שלא בפניו, עמש"כ הקצוה"ח בסימן שנ"ד סק"ה, ומש"כ בחי' הגר"נ בב"ק שם. [↑](#footnote-ref-579)
579. אך בכ' הגר"ח בב"ק שם הק' ע"ז, דלפ"מ דקי"ל דנטע רבעי ממון גבוה הוא, אין המלקטין זוכין בו, וא"כ א"א לצנועין לחלל מדין זכי', וכן הק' הענוגט יו"ט בסימן צ"ג ד"ה גם מש"כ, והדברי יחזקאל בסימן ל"ה. [↑](#footnote-ref-580)
580. החזו"א בדמאי סימן ט"ז סקי"ז ד"ה שם תוד"ה תמה ע"ז, דהרי בלא"ה הוו הפירות שלו, אלא שלא אמרה תורה דין מכירה הפקר הקדש וחילול אלא אם הוא ברשותו והוא שליט עליו, ומה תועיל כאן הקנאת חכמים, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-581)
581. התוס' שם ס"ח ב' ד"ה הוא דאמר כצנועין כתבו דהא דהיו הצנועין יכולין לחלל, אף למ"ד דיאוש קונה, הוא משום דהוי יאוש שלא מדעת, דלא שכיח כולי האי דילקטו שיראים מן הבעלים, או משום דס"ל דסתם גניבה ל"ה יאוש בעלים. [↑](#footnote-ref-582)
582. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ז דהיו הצנועין מחללין בשנת השביעית, והרי בשנת השביעית הוו הפירות הפקר, ואף אחר שלקטום בהפקרן קיימי דהוי ממון גבוה ולי"ב זכי', ואפ"ה מהני החילול. [↑](#footnote-ref-583)
583. והמהרש"א בב"ק שם פירש דקו' התוס' היא דלוקמה לההיא דצנועין לאחר יאוש ויאוש קני, והקצוה"ח בסימן שנ"ד סק"ה כתב שהוצרך לזה כדי דלא נימא דל"מ בזה דין זכי' משום דאין המלקטים עצמן יכולין לחלל, כמש"כ התוס' בקידושין, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דאם ל"מ דין זכי' משום דאין המלקטים עצמן יכולין לחלל, לא יועיל אף לאחר יאוש, כיון דמעשה החילול הוא קודם הלקיטה, - אך הנה בד' התור"פ בב"ק שם מפורש דכל הא דל"מ לחלל מדין זכי' משום דאין המלקטים עצמן יכולין לחלל, הוא רק אם איירי קודם יאוש, אך אם איירי לאחר יאוש, שפיר מצו לחלל מדין זכי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-584)
584. ועיי"ש שכתב דהוא משום דזכי' מטעם שליחות, וכיון דשליחות גופי' ל"מ בכה"ג דל"מ עביד, ה"ה זכי' ל"מ בכה"ג, ומשמע מדבריו דאם זכי' לאו מטעם שליחות שפיר הוה מהני זכי' בכה"ג. [↑](#footnote-ref-585)
585. ועיי"ש שכתב די"ל למש"כ המהרש"א שם דקו' התוס' היא דלוקמה לההיא דצנועין לאחר יאוש ויאוש קני, וע"כ יכולין הצנועין לחלל בשביל המלקט מדין זכי', - אך לא נתישבו בזה ד' התוס' בקידושין והתור"פ דאיירי לפני יאוש, וכמש"כ דמה"ט ל"ש בזה דין זכי' כיון דאין המלקטים עצמן יכולין לחלל, ואפ"ה דנו דיהא בזה לדין זכי', וכל מש"כ דאין בזה לדין זכי', הוא משום דהמלקטים עצמם אין יכולין לחלל וכל מילתא דאיהו לא מצי עביד שליח לא מצי משוי, (והתור"פ כתב דהוא משום דזכי' מטעם שליחות), אך אלמלי כן הי' מועיל בזה דין זכי'. [↑](#footnote-ref-586)
586. ושמא י"ל עוד, דאף אם הא דאין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו הוא משום קלישות כח הבעלים, כאשר כ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפכ"ב ממכירה ה"ט דאף אבידה חשיבא כדבר שאינו ברשותו, וכ"ה מבו' ממש"כ הבעה"מ בב"ק פ"ד דכל שאינו מסרב לתתו לו, ל"ה כדבר שאינו ברשותו, וכ"ה מבו' מד' התוס' בב"מ ו' א' (ד"ה הקדישה) דגזילה הויא כדבר שאינו ברשותו, אף כשלא עשה מעשה הראוי לקנין ולי"ל בה קניני גזילה, עיי"ש, מ"מ כיון דקלישות כח הבעלים הוא מכח תפיסת הגזלן, הרי דכל שיבואו שניהם יחד להקדישו שפיר מהני, וע"כ אם הי' בזה לדין זכי', שפיר הוה חייל החילול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-587)
587. אך הרשב"א שם כתב דאין לישב כן, דאף דאמר רבא דאי לאו דא"ר יוחנן וכו' הו"א מאן תנא צנועין ר"מ היא דמע"ש ממון גבוה, הרי לא פליג רבא על ר' יוחנן, אלא דאלמלי הא דא"ר יוחנן הי' מקום לפרש כן, אך מר' יוחנן מוכח דלא כן, וא"כ ודאי קי"ל כר' יוחנן, ועמש"כ בזה החזו"א שם. [↑](#footnote-ref-588)
588. אך יש להעיר בזה, דהרי הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו פירש דעיקר דינא דצנועין הוא בשנת השמיטה, וא"כ מ"ט אמרו בב"ק שם דצנועין ס"ל דאדם מקדיש דבר שאינו ברשותו, - ובאמת דקשיא כן גם בלא ד' הגרע"א, דבשנת השמיטה דהוו הפירות הפקר, מה מקום יש לדון מכח דינא דאינו ברשותו, ואין לומר כמו שדנו התוס' בב"ק שם (ד"ה והצנועין) דשביעית אינו נוהג ברבעי, דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ה מבו' להדיא דשביעית נוהג ברבעי והוו הפירות הפקר, ואף למ"ד דהוי ממון גבוה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-589)
589. וקשיא כן גם במש"כ הרשב"א לדון דקי"ל כרבא דכיון דרבעי ממון גבוה ואפ"ה יכול לחלל דאוקמינהו רחמנא ברשותי', ע"כ יכול לחלל אף שאינו ברשותו, וכ"כ הלח"מ והחזו"א בישוב ד' הרמב"ם, וצ"ע דאף דאוקמינהו רחמנא ברשות הבעלים אף שאינו ברשותו, מ"מ בשביעית דהוו הפירות הפקר ול"ה שלו כלל, מ"ט הוא יכול לחלל, - וביותר צ"ע בד' החזו"א שכתב שם (בד"ה שם ואפ"ה ובד"ה ונראה) דכל הא דאוקמינהו רחמנא ברשותי' הוא רק ברבעי שלו, אך אחר אינו יכול לפדותו, (וכתב דאם נתיאשו הבעלים ל"מ לפדותו, דהוי כאינש אחרינא), וא"כ בשביעית דהפירות הפקר מה מהני הא דאוקמינהו רחמנא ברשותי', ועמד ע"ז הדרך אמונה בביאוה"ל בהל' מע"ש שם. [↑](#footnote-ref-590)
590. ושמא י"ל דס"ל להרשב"א כמו שדנו התוס' בב"ק ס"ט א' ד"ה והצנועין דאין שביעית נוהג ברבעי, וע"כ אף בשביעית הוו הפירות שלו, וכל הא דל"מ לחלל הוא מכח דינא דאינו ברשותו, - ושו"ר שכ"כ האבהא"ז בפ"ב מגניבה ה"ז בסו"ד. [↑](#footnote-ref-591)
591. ושמא היינו משום דאף דאדם מחלל רבעי של הפקר, אינו מחלל רבעי של חבירו, וע"כ למ"ד דאין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו, הרי דכ"ה דאינו מחלל רבעי של חבירו, ה"נ אינו מחלל רבעי שברשות חבירו. [↑](#footnote-ref-592)
592. התוס' שם ד"ה אימא הוכיחו מזה דמהני פדיון נטע רבעי במחובר לקרקע, שהרי בע"כ דחייל החילול קודם לקיטה, דאחר שנלקט שבא לרשות אחרים אין לו כח לחלל, והק' ע"ז מתוספתא בפירקין, ועמש"כ הר"ש לקמן מ"ה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-593)
593. והנתיה"מ בסימן ס"א סק"ג הוסיף לחדש, דבגונא דאפשר שיחול לכשיתברר, מצי חייל מעכשיו, וכל הא דאין ברירה הוא רק בדבר דא"א שיחול לכשיתברר, עיי"ש, ועמש"כ בזה בשערי חיים גיטין סימן מ"ח ענף א'. [↑](#footnote-ref-594)
594. ובפי' הרא"ש כתב דהיינו דמתוך שיאכל כל אדם נטע רבעי שלו יתמלא השוק בשאר פירות, והיינו דאין המכוון לעטר את ירושלים בהפירות דהרבעי, שהרי רבעי אינו נמכר, אלא דמתוך שמעלה לירושלים ואוכל שם נטע רבעי שלו, יתמלא השוק בפירות של חולין, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי, דאף שלא היו ענבים מרובות למכירה שהרי אותן של כרם רבעי אינו נמכר, דהו"ל כמע"ש שאינו נמכר, מ"מ מחמת שהיו הבע"ב אוכלין אותן ענבים של כרם רבעי הי' המיעוט של חולין מעט את השוק, והי' די לנסכים. [↑](#footnote-ref-595)
595. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דתניא בתוספתא בפ"ה דשאר כל האילן של נטע רבעי כמע"ש, והרי דכל מע"ש אפי' כרם נפדה אפי' סמוך לירושלים, דאם כרם דמע"ש עולה לירושלים, הכי בעי למיתני, ושאר כל האילן נפדה סמוך לירושלים, דהיינו בין מע"ש ובין נטע רבעי. [↑](#footnote-ref-596)
596. אך גירסת הגר"א שם דרצה להפקירו ואמרו לו תלמידיו אין אתה צריך להפקירו כבר נמנו חבריך להתירו, וזה כהגירסא לפנינו בר"ה ל"א ב' ובביצה ה' א', - והאו"ש בפ"ב מממרים ה"ב כתב לפרש לפי גירסא דילן, דהוא לר"א לטעמי' דשמותי הוא וס"ל כב"ש דלא הוקש כרם רבעי למע"ש, ולדידי' רבעי נאכל בזה"ז בירושלים, ותיקנו חכמים שלא יהא נאכל בזה"ז בירושלים גזירה אטו מע"ש, וע"כ צריך לפדותו חוץ לירושלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-597)
597. ועיי"ש שתמה על מש"כ התוי"ט במש"כ הרמב"ם בפ"ב מממרים דאף אם בטל הטעם שבגללו גזרו הראשונים או התקינו, אין האחרונים יכולים לבטל עד שיהיו גדולים מהם, שלמד לזה ממשנתינו דמדהוצרכו לתנאי ש"מ שצריך שיהיו המבטלים גדולים מהמתקנים אפי' אם נתבטל הטעם, וזה צ"ע, שהרי הרמב"ם גופי' פירש למשנתינו דלא התקינו כלל שיהא נפדה ולא יעלו כלל, אלא ביטלו את התקנה הראשונה להעלות, וא"כ ל"ש כלל לפרש כד' התוי"ט, וכמש"כ התוי"ט גופי' דאם מה שהתקינו שיהא נפדה, אינו אלא עקירת התקנה הקודמת שיעלו לירושלים ולא יפדו, ודאי דהרשות נתונה לכל בי"ד שבכל דור ודור לחזור ולתקן כטוב וכישר בעיניהם להעלות לירושלים. [↑](#footnote-ref-598)
598. בפירש"י בביצה שם מבו' דלא שייכא התקנה בזה"ז, שהוצרכו להתירה, אלא למ"ד דקדושה ראשונה קדשה לע"ל, ולכאו' הוא משום דלמ"ד דלא קדשה לע"ל ובטלה קדושת ירושלים, ליכא לעיקר התקנה, שהתקנה היתה להעלות לירושלים, ובזה"ז בטלה קדושת ירושלים, - אך התוס' בר"ה ל"א ב' ד"ה וביקש ר"א כתבו דאף אם לא קדשה לע"ל, מ"מ הוצרכו להתירו, משום דהוי דבר שבמנין, - ועמש"כ בזה הפנ"י והצל"ח בביצה שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-599)
599. אך בפי' הריבמ"צ כתב דטעמא דב"ש הוא מדכתיב ואם גאל יגאל איש ממעשרו חמישתו יוסף עליו, פרט לנט"ר שאין חייבין עליו חומש, וטעמא דב"ה הוא מדכתיב ואם גאל יגאל איש ממעשרו וגו', ב' גאולות הללו למה, אחד לנט"ר ואחד למע"ש, ופירש כן בד' הירושלמי דתני ר' רייבו בר נגרי, ועיי"ש בפי' הרש"ס ובביאור הגר"א, - ומשמעות ד' הריבמ"צ דלפ"ז הא דאמרי ב"ה יש לו, קאי רק על חומש, דילפינן לה מקרא דאם גאל יגאל, אך אין לו ביעור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-600)
600. והרשב"א בב"ק ס"ט א' צידד לפרש בדעת רב ביבי בירושלמי, דלב"ש אין רבעי נוהג בשביעית כלל, דכיון דילפינן לה ממע"ש אינו נוהג בשביעית דאין בה חיוב מעשרות, ולא דריש לקרא דקדש הילולים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-601)
601. ופריך שם דיהא נפדה במחובר לקרקע, דהרי הא דרבעי אינו נפדה במחובר לקרקע ילפינן לה ממעשר, וא"כ בשביעית דלא ילפינן לה ממעשר יהא נפדה במחובר לקרקע, ולא משני ע"ז. [↑](#footnote-ref-602)
602. החזו"א בשביעית סימן ט' סקי"ח הוכיח מזה דהא דשביעית פטורה מן המעשר, אי"ז רק משום דהפירות הם הפקר, אלא הוא דין בפנ"ע דפירות שביעית פטורין, דאל"כ מאי קאמר דשביעית אין בה מעשרות כל עיקר, וע"כ אין נוהג בה רבעי, הרי הא דפירות שביעית פטורין מן המעשר, אין לו ענין לשביעית, דבכל השנים הפקר פטור, וגם בשביעית כל שאינו הפקר כגון לוקח מן הנכרי חייב, - אך שמא יש לדחות, דגם מה שאמרו דאין רבעי נוהג בשביעית, הוא משום דהוו הפירות הפקר, וכל פירות הפקר פטורין מן הרבעי, כ"ה דהן פטורין מן המעשרות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-603)
603. והעירו לנכון, דלהירושלמי לטעמי' לעיל פ"ד ה"ג דאף לר"מ דמע"ש ממון גבוה מ"מ הוא ניתן במתנה, משום דמתנה אינה כמכר, ונתבאר לעיל שם אות ז', הרי דכ"ש דאפשר לזכות בו מן ההפקר, ושפיר ניחא הא דמוסיפין עליו חומש בשביעית. [↑](#footnote-ref-604)
604. ובטעם הא דס"ל דכרם רבעי נוהג בחו"ל ונט"ר אינו נוהג בחו"ל, מבו' בד' הרשב"א בב"ק ס"ט א' דהוא משום דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל, וכיון דפליגי תנאי בעיקר דין נט"ר, הרי דהגם דבא"י קי"ל דכל נט"ר קדוש, מ"מ בחו"ל קי"ל כמ"ד דכרם רבעי, ועיי"ש שהביא מד' כמה מקמאי דס"ל כן. [↑](#footnote-ref-605)
605. וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"א דנט"ר אינו נוהג בסוריא כלל, ושם פ"א הי"ד כתב דמע"ש אינו נוהג בסוריא, ופירש דהוא משום דה"ז טעון הבאת מקום, וע"כ לא חייבוהו בסוריא, - והראב"ד בפ"א שם נחלק ע"ז, דמע"ש נוהג בסוריא מדרבנן, ומ"מ לא גזרו עליו רבעי, עיי"ש, - ועמש"כ בזה הרמב"ן בר"ה י' א' בסו"ד. [↑](#footnote-ref-606)
606. ועיי"ש שכתב דהא דלמד ר' יהודה רבעי ממעשר לפטרו בסוריא וכ"ש בחו"ל, אינו לומר שאינו חייב מה"ת, דהרי כבר ברור הוא דכל מצוה התלוי' בארץ אינה נוהגת בחו"ל, ואין מע"ש פשוט לפטור יותר מן הרבעי, אלא דס"ד דכיון דהערלה בחו"ל הלמ"מ, ס"ד דאף רהעי נוהג בחו"ל וזהו דילפינן ממעשר דאין רבעי נוהג כלל בחו"ל. [↑](#footnote-ref-607)
607. הרשב"א בב"ק ס"ט א' ובתשו' המיחסות סימן קנ"ו עמד בזה, דהרי אף לב"ש דאין לנט"ר בשביעית חומש וביעור, מ"מ יש עליו קדושה להצריך פדיון, וא"כ מ"ט אמרו בירושלמי דלדידהו אין איסור כלל בנט"ר בחו"ל, - וכתב לישב בתרי אנפי, חדא, דשאני בנט"ר בשביעית, דריבה לו הכתוב קדושה דכתיב קדש הלולים, - ועוד, דס"ל לר' ביבי דלדעת ב"ש ליכא קדושת שביעית כלל על פירות רבעי, ועיי"ש שהוכיח כן. [↑](#footnote-ref-608)
608. אך למש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם, הרי דאף דנימא דילפינן מקרא דכל מקום שערלה נוהגת רבעי נוהג, מ"מ בערלת חו"ל דלא נכללה בהך קרא, ואין חיובה אלא מהלמ"מ, לא מצינו דאף רבעי נוהג. [↑](#footnote-ref-609)
609. ועיי"ש שעמד בזה, דהרי בירושלמי דחי ר' זירא דר' יהודה דאמר דאין רבעי נוהג בשל נכרי, לא בשיטת ב"ש אמרה, והרי דר' יהודה אמרה אף לדעת ב"ה, וכתב דלדעת ר' זירא הא דא"ר יהודה דאין רבעי נוהג בסוריא, אי"ז משום דיליף לה ממע"ש, אלא איירי בנכרי, דבסוריא יש קנין לנכרי להפקיע, ועמש"נ בזה בתרומות פ"ג מ"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-610)
610. ואמנם בביאור הגר"א לירושלמי בתו"ד מבו' שפירש לפלוגתת ב"ש וב"ה להיפך, דס"ל דמע"ש ממון הדיוט הוא, וב"ש לטעמייהו דגמרי רבעי ממע"ש, אף רבעי הוי ממון הדיוט, וב"ה דפליגי עלייהו וס"ל דלא ילפינן רבעי ממעשר, וע"כ יש לו חומש וביעור אף בשביעית, הוי רבעי ממון גבוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-611)
611. והטו"א בחגיגה ח' א' נסתפק בטעמא דב"ש דיש לו פרט ועוללות, אם הוא משום דס"ל דמע"ש ממון הדיוט, או דמודו דמע"ש ממון גבוה, אלא דס"ל דלא ילפינן רבעי ממעשר, ורבעי הוי ממון הדיוט. [↑](#footnote-ref-612)
612. ואמנם יש לדון דלהרמב"ם לטעמי' דעיסה של מע"ש חייבת בחלה, אף דהוא ממון גבוה, ה"נ הי' לנו לחייב רבעי במעשרות, וכל הא דפטור הוא משום דילפינן לה ממע"ש דפטור מן המעשרות, - אך צ"ע, דכ"ה דרבעי פטור מפרט ועוללות משום דהוא ממון גבוה, ה"נ הי' לנו לפטרו מן המעשרות, וי"ל. [↑](#footnote-ref-613)
613. צ"ע אם הוא מתישב עם דבריו שם סימן י"א סקכ"ז ד"ה וכל מה דמבו' בדבריו שם דלעולם הפרשת התרומה הויא אף על התרומה עצמה, עיי"ש, ועמש"כ בנידו"ז המנחת שלמה בח"א סימן ס"א, ונתבאר בתרומות פ"א מ"ד אות ה' ו', ופ"ד מ"א אות י"ט. [↑](#footnote-ref-614)
614. והא דלב"ש רבעי יש לו פרט ועוללות, ולא אמרינן דכיון דחשיב כאחד מן המתנות אינו חייב בפרט ועוללות, הוא משום דכל הא דמתנה פטורה משאר מתנות, ומה"ט תרומה גדולה ומעש"ר פטורין מן המעשרות, וה"נ מע"ש פטור מן המעשרות, וילפינן מינה לרבעי דפטור מן המעשרות, היינו מן המתנות הבאות לפטור את הפירות, דכל שהוא מתיר אחרים פקע טבלו ואינו ראוי לחיוב מעשרות, אך חיוב פרט ועוללות דאינו בא לפטור את הפירות, שייך אף במתנה. [↑](#footnote-ref-615)
615. בשיעורי הגר"ש שם אות קס"ה הק' דהרי גם במע"ש כתיב קדש, ואם הא דרבעי נפדה בג' אף כשדמיו ידועין הוא משום דכתיב בי' קדש, מ"ט מע"ש שדמיו ידועין ל"ב ג', - וכתב דצ"ל דבמע"ש לא כתיב קדש לענין פדי', משא"כ ברבעי דכתיב קדש לענין פדי', דכתיב קדש הלולים לה' ודרשינן הלולים חלולים, ולכך יש לו דין הקדש לענין פדי'. [↑](#footnote-ref-616)
616. נתחדש בזה, דמכח הא דהוא מתאוה להם והוא מתרצה ליתן בהם יותר משאר בנ"א, ע"כ חשיב דלגבי דידי' דמיהן יתירים, וא"א לו לפדותם בשוים לשאר העולם. [↑](#footnote-ref-617)
617. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דהוא נפדה בג', אינו בג' לקוחות, דומיא דמע"ש שאין דמיו ידועין שנפדה בג', דכיון שהוא צריך ליתן בהן יותר משאר בנ"א, אין לשום אותו בג' לקוחות, - ועיי"ש שהק' ע"ז דאם אין מע"ש ונט"ר שוים בג', שאין ג' השנויים בזה כמו הג' השנויים בזה, הו"ל למיתני ג' ג', ומ"ט ערבינהו. [↑](#footnote-ref-618)
618. לכאו' הטעם בזה לפמש"נ לעיל אות ד' דעיקר הא דמנכין את ההוצאות הוא משום דאין להנט"ר זכות בפירות בדמי ההוצאות, ובזה הוא דשאני מע"ש מנט"ר, דבמע"ש שמפרישו אחר שהוציא כל ההוצאות, הרי דזכות דהמע"ש בפירות היא כפי דמיהם בשעת ההפרשה, ומשא"כ בנט"ר שכבר קדשו הפירות ע"ג השדה, הוי זכות הנט"ר בפירות כפי שוים בשעה שנתקדשו, ואין להם במה שהוציא הוצאות ע"ז. [↑](#footnote-ref-619)
619. אך הב"י שם כתב דבכה"ג שפודה פירות כרמו ומניח הסל על פי ג' ושמים שיוויו ומניח את המעות ואומר כל הנלקט מזה מחולל על המעות האלו מכך וכך סלים בסלע, ליכא לה"ט דאין בקיאין בשומא, עיי"ש, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-620)
620. ועיי"ש שכתב דהב"י שפירש דאומר כן קודם שנתלשו הפירות, הוא מכח מש"כ הר"ש והרע"ב דאומדים כמה אדם רוצה לפדות בסלע כלומר ליקח בסלע המחובר לקרקע, והרי דאיירי בפירות מחוברין, ותמה ע"ז, דודאי דמיירי בתלוש, אלא שבאו לפרש למשנתינו דאין אומדין כמו שהוא שוה עכשיו שהרי הוציא יציאות תלישה ולקיטה וכה"ג, אלא אע"פ שהוא תלוש אומדין כאלו הוא מחובר לקרקע וכמה אדם רוצה ליקח בסלע מחובר לקרקע. [↑](#footnote-ref-621)
621. ולעיל מ"א אות י"ג בהערה נתבאר להוכיח מד' הרשב"א בב"ק ס"ט ב' ובתשו' המיוחסות סימן קנ"ו דס"ל דאין שביעית נוהגת ברבעי ול"ה הפירות הפקר, וכ"כ האבהא"ז בפ"ב מגניבה ה"ז בסו"ד בדעתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-622)
622. עוד יש להעיר בזה, דלכאו' כל טעם זה דתחילתו הי' עומד לפחות ממנו שכר הלקיטה ולא פקע משום דאפקרי', הוא כשהפקיר הכרם אחר שחלה קדושת רבעי על הפירות, אך כל שהפקירו קודם שחלה קדושת רבעי על הפירות ליכא לה"ט, אך הנה למש"כ הר"ש דלמ"ד דמע"ש ממון גבוה הרי דהא דתנן בזמן שנתן לו במתנה הוא כשנתן לו כשהוא סמדר, ה"נ הא דתנן דהי' הכל מופקר היינו כשהפקירו כשהוא סמדר, דאחר שנתקדשו הפירות בקדושת רבעי הוו ממון גבוה ול"מ להפקירן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-623)
623. הרשב"א והריטב"א שם הק' דמ"ט לא מוקמינן לה בדיהיב לי' קודם סמדר ואתיא אף כר' יוסי, ועיי"ש מש"כ בזה, והריטב"א שם כתב בפי' בתרא דהוא משום דקודם סמדר לא חשיב מידי והו"ל כפירות שלא באו לעולם, ואף דאיירי לר"מ ור"מ אית לי' דאדם מקנה דשלב"ל, לא בעי לאוקמי בהא כר"מ, ומבו' בדבריו דלמ"ד דאדם מקנה דשלב"ל, מצי להקנות פירות רבעי קודם סמדר ומהני אף לר' יוסי, וכ"נ בד' הרשב"א שם, עיי"ש, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס קל"ה תמה בזה, דאף לר"מ דאדם מקנה דשלב"ל, היינו רק בגונא דכשיבא לעולם יהא בידו להקנותו, אך הכא הרי לעולם אינו ברשותו, דקודם שהוא סמדר מקרי לא בא לעולם, וכשיבא לעולם דהיינו שיהי' סמדר יהא ממון גבוה, ובכה"ג אף לר"מ ל"מ להקנותו, והניח בצע"ג, ובתשו' ר"י מסלוצק סימן כ"א כתב לישב, דכל שמקנה דשלב"ל ואומר מעכשיו, כיון דל"מ לחזור בו, שפיר מהני הקנין אף דכשיבא לעולם יהא ממון גבוה, וכ"כ הנחל יצחק בסימן ס"ו ס"ג ענף ה' והעמק יהושע בסימן ז', אך בשיעורי הגר"ש בגיטין י"ד ב' (אות רפ"ח) תמה ע"ז, עיי"ש.

     ולכאו' י"ל בישוב ד' הרשב"א והריטב"א, דהרי אף קודם סמדר קיימים הפירות בעולם, אלא דכיון דעיקר הקנאתם הוא לצורך הזמן שיגדלו, הוו בכלל דשלב"ל דאין אדם מקנה, אך למ"ד דאדם מקנה דשלב"ל מצי להקנותם אף קודם שנעשו סמדר, וזכי בהו מיד, וזה ע"ד מה שמצינו בד' הראשונים דלמ"ד דאדם מקנה לדשלב"ל, מצי לזכות לעובר וזכי בי' בעודו עובר, (והגרע"א בכו"ח תנינא ס"ד תמה ע"ז), וכיון דקודם שנעשו סמדר ל"ה ממון גבוה, ע"כ שפיר מצי להקנותם. [↑](#footnote-ref-624)
624. ועיי"ש שכתב דכ"ש דאם נתנו קודם שנעשה סמדר דמהני, ואף דיש מפקפקין בזה משום דשלב"ל, אין הדברים נראים, ועמש"כ בזה הרשב"א והריטב"א שם, ונתבאר לעיל סק"ג בהערה. [↑](#footnote-ref-625)
625. והיינו דב' דינים נאמרו ברבעי, חדא, הוא דין האיסור דרבעי, דהוא מכלל איסור ערלה, והב', הוא הא דדינו כמע"ש והוי ממון גבוה, ובזה דמי לדיני מע"ש, ועמש"נ עוד בזה לעיל מ"א אות ג'. [↑](#footnote-ref-626)
626. אך צ"ע דא"כ מ"ט אמרו דהוא דלא כר' יוסי, הרי אף לר' יוסי דסמדר הוי פרי לענין ערלה ורבעי, מ"מ כיון דאינו חייב במעשרות, הדין נותן דל"ה ממון גבוה, ומצי ליתנו במתנה, ועמש"כ בזה בס' בני שמואל בהל' מע"ש שם, וצ"ע, אך בל' התוי"ט שם משמע להדיא דלר' יוסי אין סמדר ניתן במתנה, וצ"ע הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-627)
627. צ"ע, דהרי להדיא משמע בערלה פ"א מ"ז דלר' יוסי סמדר אסור אף ברבעי, והרי דאף דאינו חייב במע"ש, מ"מ הוא אסור ברבעי, ומנ"ל דפליגי רבנן עלי' בהך מילתא, ואין לדחוק דאה"נ דאף לר' יוסי אין סמדר אסור ברבעי, והא דתנן דר' יוסי אומר סמדר אסור, קאי על ערלה, דא"כ מ"ט אמרו בקידושין נ"ד ב' בהא דמוקמינן לה בדיהיב לי' כשהוא סמדר, דהוא דלא כר' יוסי. [↑](#footnote-ref-628)
628. אך קשיא טובא ע"ז מהא דתנן בערלה פ"א מ"ז דסמדר מותרים בערלה וברבעי, וכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דכתיב פריו וסמדר אינו פרי, וכתב שם דאין חולק דבוסר אסור, ואף דלא נתפרש כן להדיא בדבריו אלא לענין ערלה, מ"מ כיון דגם בהא דרבעי אינו נוהג בבוסר פירש הרמב"ם דהוא משום דאינו פרי, הרי דבוסר דהוי פרי, ומה"ט הוא חייב בערלה, הדין נותן דהוא חייב אף ברבעי, וגם מעיקר הא דתנן דהסמדר מותר בערלה וברבעי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש הי"ג, משמע להדיא דבוסר חייב אף ברבעי. [↑](#footnote-ref-629)
629. וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש בפ"ק דערלה פ"א מ"ח, שפירש בהא דתנן התם [↑](#footnote-ref-630)
630. והשטמ"ק בב"ק שם כתב בשם ה"ר ישעי', דהא דאין פודין במחובר הוא בדברים שאין ידוע שומתן, אך בדבר הידוע שומתו אף במחובר מחללין, וזהו שחיללו צנועין במחובר. [↑](#footnote-ref-631)
631. והתוס' בב"ק שם ד"ה כל הנלקט והר"ש הקשו דא"כ מ"ט ל"ה צנועין מחללין כל הכרם, ועיי"ש מש"כ בזה בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-632)
632. והתרוה"ד בסימן קצ"ב כתב דאף דדעת התוס' דמדינא יש פדיון במחובר, מ"מ כיון דהסמ"ג והסמ"ק והרא"ש כתבו בפשיטות דאין פודין במחובר, אין לסור מדבריהם, והש"ך ביו"ד סימן קצ"ד סקי"ב עמד במש"כ דמד' התוס' משמע דפודין במחובר, שהרי לא כתבו כן אלא לגבי צנועין, אך בלא"ה אין פודין משום דאין בקיאין בשומא, וא"כ י"ל דהוא ג"כ טעמא דהסמ"ק והרא"ש, ועיי"ש שהביא מש"כ הרשב"א דבזה"ז דפודין על שו"פ פודין אף במחובר, ותמה על מש"כ הב"ח לאסור משום דמהרה יבנה המקדש וכו', דא"כ יהא אסור לפדות עכשיו בפרוטה, וכתב דמ"מ כיון דפשט שאר דברי הפוסקים משמע דאין חילוק, יש ליזהר לכתחלה שלא לפדות אלא בתלוש ממש, אך בשעת הדחק וכה"ג יש לפדות במחובר ולהתנות שלא יחול החילול עד שיתלקט, וזה למש"כ שם לעיל מינה דבכה"ג שאומר שיחול החילול כשיתלקט, ליכא לה"ט דאין בקיאין בשומא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-633)
633. אך הב"י בסימן רצ"ד שם נקט דגם לדעת הרמב"ם והרא"ש בזה"ז דפודין בשו"פ מהני הפדיון אף במחובר, ועיי"ש שכתב דמש"כ הרמב"ם בפ"י ממאכ"א הי"ז, ז"ל, כיצד פודין פירות נט"ר בזה"ז אחר שאוסף אותם מברך וכו', עכ"ל, וכ"כ הרא"ש בהל' ערלה סימן ט', דלאחר שנלקט כל הכרם מחלל כל הענבים על פרוטה אחת, אורחא דמילתא נקטו ול"ד, - וצע"ג, דלמש"כ הרמב"ם דהא דאין פודין במחובר ילפינן לה ממע"ש, ודאי דאף בזה"ז ל"מ פדיון במחובר, וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בברכות דגם בזה"ז אין פודין במחובר. [↑](#footnote-ref-634)
634. אך קו' התוס' בב"ק שם מיוסדת על מש"כ דבע"כ דהי' חל החילול קודם הלקיטה, דאין לומר שהי' חל אחר הלקיטה, שהרי אחר הלקיטה שבא לרשות אחרים אין להם כח לחלל, ומבו' מדבריהם דאם הי' חל החילול אחר הלקיטה, ל"ה בזה משום הא דאין פודין במחובר, - אך הב"י ביו"ד בסימן רצ"ד פירש בד' תר"י שם דאף דחל החילול אחר הלקיטה, ל"מ משום דאין פודין במחובר, ועיי"ש שתמה ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-635)
635. וי"ל עוד, דכלל א"א ללמוד ממע"ש דאין פודין אותו במחובר, שהרי ליכא דין בפנ"ע במע"ש דאין לו פדיון במחובר, אלא הוא משום דלא חיילא קדושת מע"ש במחובר, וליכא למילף מינה לרבעי דחלה עליו קדושה במחובר, דלא יהא לו פדיון, והמנ"ח במצוה רמ"ז סק"ו כתב דזהו טעמא דהתוס' ודעימייהו דמדאורייתא יש פדיון לרבעי במחובר, וליכא למילף ממע"ש, דאין דנין אפשר משא"א, דכל הא דאין פדיון למע"ש במחובר, הוא משום דלא משכח"ל שיהא קדוש בקדושת מע"ש. [↑](#footnote-ref-636)
636. ולפ"ז הרי דאם משכח"ל פירות רבעי שנתלשו ואח"כ זרעם בקרקע, יהא להן פדיון, כיון דכבר חלה עליהן קדושת רבעי גמורה, ולא פקעה מינייהו, וליכא דין בפנ"ע מהל' פדיון דאין פודין במחובר. [↑](#footnote-ref-637)
637. החזו"א בדמאי סימן ב' סק"ז כתב דאף לגירסא דילן אין זמן זה אלא מדרבנן, ואינו עובר עד שיעבור הרגל ולא ביער. [↑](#footnote-ref-638)
638. והרא"ש שם כתב דאף דהי' מבער המע"ש בערב יו"ט הראשון, מ"מ הי' משייר לאכול עד יו"ט האחרון, ובזה נתישב משה"ק הכס"מ בפי"א ממע"ש ה"ז על גירסא דילן מד' הירושלמי בפירקין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-639)
639. אך המרכה"מ בפי"א ממע"ש ה"ד נקט דמצות הביעור אינה מצוה בפנ"ע, אלא היא חלק ממצות הוידוי, והן מעכבין זא"ז, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז דוידוי נוהג בזה"ז, דאל"כ ל"ה חייב לבער בזה"ז, [↑](#footnote-ref-640)
640. ועיי"ש שכתב דכן משמע גם ממש"כ הרמב"ם שם ה"י דפירות שלא הגיעו לעונת המעשרות אין מעכבין אותו להתודות ואינו חייב לבערן, ולקמן מ"ח לא תני אלא דפטורין מן הביעור, ומש"כ הרמב"ם דאין מעכבין אותו להתודות, משמע דטעמא קאמר, דהא דאין חייב לבערן, הוא משום דאין מעכבין אותו להתודות, ועיקר דין הביעור הוא משום הוידוי [↑](#footnote-ref-641)
641. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דגרים ועבדים משוחררים שאינם מתודים, אף פטורין מן הביעור, ומש"כ הרמב"ם שם הי"ז דאינם מתודים ולא כתב דהם פטורין מן הביעור, סמך עצמו על מש"כ לעיל מינה דעיקר המצוה היא הוידוי אלא שאינו יכול להתודות עד שיוציא כל המתנות, וממילא נשמע דמי שפטור מן הוידוי, פטור אף מן הביעור, ולפ"ז אחר שהעביר יוחנן כה"ג וידוי מעשר, נתבטל גם הביעור. [↑](#footnote-ref-642)
642. ועי' בדבריו שם אות נ"ה שהאריך אם י"ל דאף דהביעור והוידוי מצוה אחת מ"מ אין הוידוי מעכב את הביעור, או דאם אין הוידוי מעכב את הביעור בע"כ דב' מצוות הן. [↑](#footnote-ref-643)
643. והמנ"ח במצוה תר"ז נסתפק אם נשים חייבות בביעור, או דהו"ל כמ"ע שהזמ"ג כיון דמצות ביעור היא ברביעית ובשביעית, והצד דהן חייבות, הוא אי נימא דגם אחר הרגל לא פקע מצות ביעור, ולפ"ז דמי למש"כ התוס' בקידושין כ"ט א' דמילה לא חשיבא כמ"ע שהזמ"ג כיון דמיום השמיני ואילך אין לה הפסק, אך החזו"א שם כתב לפי דבריו דגם נשים חייבות בביעור, כיון כיון דהוי זה מפרטי מצות תרו"מ שנתחייבו גם נשים. [↑](#footnote-ref-644)
644. ובפי' הרש"ס לקמן בפירקין משמע שפירש בד' רש"י דפליגי תנאי בזמן הביעור אם הוא בשנה שלישית או בשנה רביעית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-645)
645. אך התוס' בקידושין שם כתבו בשם י"מ שלמדו ממתניתין דביכורים דתרומה אינה חייבת בביעור כלל, וכ"כ הרמב"ן בב"מ י"א א' בתחילת דבריו, ועיי"ש שכתב דאפשר דפלוגתא דתנאי היא, דתנא דביכורים ס"ל דתרומה אינה חייבת בביעור, ותנא דהכא ס"ל דתרומה חייבת בביעור. [↑](#footnote-ref-646)
646. ובמעש"ר ומעשר עני שאין בהן קדושה, ודאי דכל קיום דינם הוא בנתינתם ללוי ולעני, ואין מקום כלל לדון שיהיו צריכין וידוי אחר שנתנם ללוי ולעני, שהרי הוו כחולין גמורים, וכל דינם הוא ליתנם ללוי ולעני, וכל שכבר ניתנו להם כבר נתקיים כל דינם, - אך גם בתרומה ותרו"מ דאסורין לזרים, מ"מ עיקר דין הפרשתם הוא כדי ליתנם לכהן, ומכח זה הוא דהן אסורין לזרים, וע"כ מתקיים דין ביעורם בנתינתם לכהן, דבזה נתקיים דינם, ול"ד למע"ש ונט"ר דעיקר דין הפרשתם הוא כדי לאכלם בירושלים, וכ"ז שלא אכלם בירושלים לא נתקיים דינם. [↑](#footnote-ref-647)
647. והגרי"פ בס' פרחי ציון על הכו"פ יט: כ. נקט בפשיטות דהא דתרומה וכו' אין מתבערין מן העולם, הוא משום דדינם הוא לינתן לכהן ונתינתם לכהן זו היא ביעורם, ועיי"ש שכתב לפ"ז דדין הביעור בתרומה טמאה תליא אם אף תרומה טמאה היא ממתנו"כ, דאי נימא דהיא ממתנו"כ ודינה לינתן לכהן, הוי ביעורה בנתינתה לכהן, ואי נימא דאינה ממתנו"כ ואין דינה לינתן לכהן, הוי דין ביעורה לבערה מן העולם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-648)
648. ויש להוסיף דכ"נ גם בפירש"י בסנהדרין י"א ב' ד"ה דזמן ביעורא, ז"ל, ומע"ש מתבער בכל מקום שהוא "שאם לא העלהו לירושלים" קודם פסח הי' מבערו וכו', וכ"נ בד' התו"י והמאירי ביבמות ע"ג א'. [↑](#footnote-ref-649)
649. ומבו' בדבריו דאף ביעור דביכורים הוא ע"י שזורקו או שורפו, ולכאו' הוא דלא כמש"כ התורת זרעים בדעתו דבביכורים סגי במה שמוציאן מרשותו, דא"כ היאך הותר לו לשורפן ולהפסידן. [↑](#footnote-ref-650)
650. והרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז' כתב דדין ביעור פירות שביעית אינו אלא שהוא צריך לבערם מרשותו ולהפקירם לעניים ולכל אדם, כענין בערתי הקדש מן הבית, ומשמע דס"ל דביעור דמע"ש הוא במה שמבערו מרשותו ומפקירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-651)
651. והנה אמנם י"מ דדבריהם קיימי רק בדין ביעור בזה"ז, ויתבאר בעזה"י במקומו, אך בד' הקרית ספר בפי"א ממע"ש מבו' דדבריהם קיימי גם בזמן הבית. [↑](#footnote-ref-652)
652. אך הרא"ש שם כתב לדעת ב"ש דישליך הכסף לים הגדול או שוחק ומפרר לרוח, ומבו' בדבריו דאף דעיקר מצות ביעור הוא לאכלו, מ"מ כל שא"א לו לאכלו צריך לבערו מן העולם ולאבדו, וכ"כ הרא"ש לקמן מ"י דמשייר לאכול עד יו"ט האחרון מכאן ואילך מבער מע"ש מן העולם. [↑](#footnote-ref-653)
653. עיי"ש שכתב בדין פירות שביעית דאינם אסורין לאחר הביעור, ודין הביעור אינו אלא שהוא צריך לבערם מרשותו ולהפקירם לעניים ולכל אדם, כענין בערתי הקדש מן הבית, וכתב עוד דכבר שנו בתוספתא שביעור שביעית כביעור מע"ש, לא שיהא בהם חילוק באיסור אכילה, והרי דפשיט"ל דמע"ש אחר הביעור אינו אסור באכילה, וזהו דמדמי לה דה"נ פירות שביעית אינם אסורין לאחר הביעור. [↑](#footnote-ref-654)
654. עיי"ש שכתב דהא דעובר בבל תאחר במעש"ר ומע"ש בג' רגלים, אף שנתנה תורה בהן שיעור ג' שנים, היינו דאם עיכבן בידו אחר ג"ש עובר בבל תאחר בג' רגלים, והרי דאף שעיכב המע"ש בידו אחר זמן הביעור, אינו נאסר באכילה, והוא עובר בבל תאחר בג' רגלים. [↑](#footnote-ref-655)
655. ועיי"ש שכתב דעובר בכל יום אחר ביעור, אף שלא עבר על בל תאחר, וכתב לדמותו למה שאמרו בתמורה י"ח ב' דאחר רגל אחד בכל יום עובר בעשה, (אך נחלקו הראשונים בזה, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-656)
656. ושמא י"ל בזה בע"א, דלעולם גם לדעת רבנן מתקיים מצות ביעור בנתינת הביכורים לכהן, ופלוגתייהו דרבנן ור"ש הוא כשלא נתנם לכהן, דלרבנן צריך לבערם מן העולם, ולר"ש א"צ לבערם מן העולם, וזה ניחא אי נימא דתרומה ותרומ"ע ומעשר עני שלא נתנם לכהן ולעני, א"צ לבערם מן העולם, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בפי"א ממע"ש סקמ"ג. [↑](#footnote-ref-657)
657. אך החזו"א בדמאי סימן ב' סק"ד ד"ה איברא וסוסק"ה כתב בפשיטות דכל שלא אכל את המע"ש אלא ביערו מן העולם אינו יכול להתודות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-658)
658. ולפ"ז אזיל הרמב"ם לטעמי' דעיקר מצות הביעור הוא לבערו מן העולם, וע"כ י"ל דכל שמתקלקל אם נשאר הוי כמבוער מן העולם וא"צ לבערו, אך להר"ש והרא"ש לטעמייהו דעיקר מצות הביעור היא לאכלו, אין טעם לפטור מכח הא דהוא מתקלקל אם נשאר, ובע"כ דהא דה"ה כמבוער הוא משום דאין ממשו ניכר וכמאן דליתא דמי. [↑](#footnote-ref-659)
659. ומתישב בזה משה"ק החזו"א שם מהכא על מש"כ המנ"ח בדעת כמה מקמאי דמע"ש שהביאו לירושלים אינו טעון ביעור מן העולם. [↑](#footnote-ref-660)
660. וזה כמש"כ הרמב"ם בפ"ב ממע"ש ה"ב דמידת חסידות שפודין מע"ש בזה"ז בשוויו כדרך שפודין אותו בפני הבית, ועמש"נ בזה לעיל פ"ד מ"א אות ט'. [↑](#footnote-ref-661)
661. וי"ל עוד בזה בכמה גווני, חדא, דאף אם מצות ביעור היא באיבוד המע"ש מן העולם, מ"מ גם כשהוא מחללו על שו"פ ומבער הוי זה ביעור מעליא של כל הפירות, דליכא נפ"מ אם מבערן מן העולם, או שמבערן ע"י שמחלל קדושתן על שו"פ ומבערו, וע"כ שפיר מותר לכתחילה לחללן על שו"פ, - ועוד, דמצות ביעור דמע"ש, אי"ז קיום דין במע"ש שהוא מתבער מן העולם, אלא הוא מצוה על הבעלים שמוטל עליו לבער את כל המע"ש שברשותו, וע"כ שפיר מותר לחללו לכתחילה על שו"פ, דהא דאסור לחלל לכתחילה על שו"פ, הוא כשמבטל בכך את דין ההקדש והמע"ש, ואסור לחללו על שו"פ ולבטל בכך את דינו, אך הכא אינו מבטל בכך את דין המע"ש, ואף שהוא ממעט בכך את מצות הביעור דילי', לי"ב איסורא, - ועוד, דכיון דמצות ביעור דמע"ש היא מצוה על הבעלים לבער כל מע"ש שברשותו, אף דאם אין כלל מע"ש ברשותו לא קיים מצות ביעור, מ"מ ליכא נפ"מ אם יש ברשותו מע"ש רב או מעט, וע"כ שפיר מותר לחלל המע"ש על שו"פ, דאינו מבטל בכך כלל למצות הביעור. [↑](#footnote-ref-662)
662. והיינו דהא דכתיב וצרת הכסף בידך היינו דכל שאינו מעלה את הפירות לירושלים לאכלם חובה עליו לחללן על כסף, ואך דבזמן שביהמ"ק קיים יכול להעלות את הפירות לירושלים, וע"כ א"צ לחללן על כסף, אלא כשאין מעלה את הפירות לירושלים, אך בזה"ז דא"א לו להעלות את הפירות לירושלים לאכלם, חובה עליו לחללן על כסף. [↑](#footnote-ref-663)
663. והיינו דהא דכתיב וצרת הכסף בידך, הוא כדי לקיים עי"ז את מצות המע"ש לאכלו בירושלים, אך בזה"ז דאף אם יחלל המע"ש על המעות, א"א לקיים את מצותן, אלא הן טעונין גניזה, אין מקום להצריך לחללו. [↑](#footnote-ref-664)
664. ועיי"ש שכתב לחדש לפ"ז דגם לדעת ב"ש הוא רשאי לבער את המע"ש מן העולם, וכל הא דס"ל דצריך לחללו על המעות, הוא כשאינו מבערו מן העולם, דבכה"ג הוא חייב לפדותו, והיינו משום דס"ל דגם פדיון המע"ש הוא מצוה, וע"כ דינו הוא לקיים את מצותו ולפדותו, או לבערו מן העולם, ומה"ט הוא דלב"ש איכא מצות ביעור גם בזה"ז, כיון דגם בזה"ז איכא למצות המע"ש בפדיון, וכיון דמצותו בפדיון, ע"כ יש בזה למצות ביעור, דכל שא"א לו לקיים את מצותו, צריך לבערו מן העולם. [↑](#footnote-ref-665)
665. עיי"ש שכתב דגם לדעת הר"ש נראה דהכסף צריך לבער מן העולם כיון דלאו בני הרקבה נינהו, אלא פירות שהצניען הן כמבוערין, ולכאו' הוא דרך אחרת בד' הר"ש, דלעולם איכא דין ביעור גם בזה"ז, וע"כ צריך לבער הכסף מן העולם, אלא דפירות שהצניען הרי הן כמבוערין, ולפ"ז לכאו' גם בזמן הבית מתקיים מצות ביעור דפירות ע"י שמצניען, - וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ הר"ש דאחד כסף ואחד פירות טעונין גניזה, והריבמ"צ כתב דאחד לי שיגנוז הכסף ואחד לי שיגנוז הפירות, והרי דגם בכסף סגי בגניזה וא"צ לבערו מן העולם, ומה שסיים הר"ש דמני הפירות במקום המוצנע עד שירקבו, ולא כתב מה הוא עושה בכסף, הוא משום דאיירי הכא כשלא חילל הפירות על המעות, (כמו שאמרו ב"ה דא"צ לחלל). [↑](#footnote-ref-666)
666. אמנם הנה הרא"ש במשנתינו כתב לדעת ב"ש דישליך הכסף לים הגדול או שוחק ומפרר לרוח, ונתבאר לעיל שם בדעתו, דאף דעיקר מצות ביעור הוא לאכלו, מ"מ כל שא"א לו לאכלו צריך לבערו מן העולם ולאבדו, כדי שלא תתבטל מצות הביעור, - אך יש להעיר בדבריו, דבד' ב"ה כתב דאחד כסף ואחד פירות טעונין גניזה, ומשמע דפליגי בזה על ב"ש וס"ל דא"צ לבער הפירות או הכסף מן העולם, וצ"ב מה ענין זה לפלוגתייהו אם צריך לחללו על המעות. [↑](#footnote-ref-667)
667. והנה אמנם משמעות ד' הריבמ"צ דעיקר חובת ביעור הוא משום הוידוי, דכל שלא ביער א"א לו להתודות, דאם הוא חובה בפנ"ע מ"ט הוצרך לפרש דהא דהצריכם להתקין פירותיהם הוא כדי שיוכלו להתודות, ולפ"ז אין מקום כ"כ לדון אם כשלא ביער צריך לאבד הפירות מן העולם, שהרי כלל ליכא מצוה בהביעור עצמו, וכל הא דחייב לבער הוא כדי שיוכל להתודות, וע"כ הדין נותן דכל שא"א לו לבער יהא עליו לאבד הפירות מן העולם, כדי שיוכל להתודות, ואי נימא דכל שאיבד המע"ש מן העולם א"א לו להתודות, (עמש"נ בזה לעיל מ"ו אות י"ז ובהערה שם), הדין נותן דכל דא"א לו לבער א"צ לאבד המע"ש מן העולם. [↑](#footnote-ref-668)
668. ומש"כ הפנ"י והתורת הארץ ללמוד לזה מהא דכתיב בקרא בערתי הקדש מן הבית, יש מקום לדון בזה, שהרי לפ"מ שהיו אומרים בראשונה דהפירות חייבין בביעור אף קודם שהגיעו לעונת המעשרות, ודאי דא"צ ראיית פני הבית, והרי דלא ילפינן מקרא דבערתי הקדש מן הבית דאין הפירות חייבין בביעור עד שראו פני הבית, וא"כ גם לפ"מ דקי"ל דפירות שלא הגיעו לעונת המעשרות פטורין מן הביעור, הרי היינו משום דאין הטבל נקרא קודש קודם מירוח, וא"כ אי נימא דאחר מירוח הוא קרוי קודש אף קודם ראיית פני הבית, וכמש"נ בהערה הבאה, הדין נותן דהוא חייב בביעור. [↑](#footnote-ref-669)
669. אך החזו"א בדמאי סו"ס ב' נסתפק בדין זה, וי"ל דטעם הספק בזה הוא למש"כ בחי' הגרי"ז בהל' מעשר דחיוב מעשר תלי בגמר מלאכה, והא דבעינן ראיית פני הבית הוא לענין חלות שם טבל שעל הפירות, ופירש דמה"ט דעת הרמב"ם ועוד מקמאי דדין מעשר ראשון שהקדימו בשבלים תלי במירוח ולא תלי בראיית פני הבית, ולפ"ז י"ל דהא דהטבל קרוי קודש, אי"ז מכח חלות שם טבל שעל הפירות, אלא מכח חובת המעשר, - אמנם הנה בפי' הרש"ס כתב דהא דטבל אייקרי קודש הוא מדכתיב ולא יחללו את קדשי בני ישראל, דקאי על טבל, כמו שאמרו בסנהדרין פ"ג א', ולפ"ז מסתבר דקודם ראיית פני הבית דאכתי אין על הפירות שם טבל, ואין בהן להאיסור דלא יחללו את קדשי בני ישראל, לא איקרי קודש, ואינם חייבין בביעור, אך אי"ז מוכרע, שהרי בראשונה היו אומרים דאף קודם מירוח איקרי קודש, אף שעדיין אין בהן להאיסור דלא יחללו את קדשי בני ישראל, וע"כ שפיר יש מקום לומר דלא בא ר"ע ולימד אלא דכ"ז שלא נתחייבו במעשר ל"ה קודש, אך אחר שנתחייבו במעשר הוו קודש אף קודם שראו פני הבית. [↑](#footnote-ref-670)
670. ואמנם נחלקו רבוותא אם מותר להפריש תרו"מ מזיתים שבמעטן, ונתבאר בתרומות פ"ג מ"ד אות י"ח, אך לכו"ע אין תורמין משבלים קודם גמר מלאכה. [↑](#footnote-ref-671)
671. וכ"נ קצת מד' התוס' בר"ה ד' א' ד"ה ומעשרות שלא פירשו כפי' ש"ר, וזה ממש"כ בתו"ד דפשיטא דכ"ז שלא נתמרח לא מיחייב אמידי, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, ומשמע שנקטו כן מסברא, ואם במשנתינו פליגי בה תנאי, אלא דקי"ל כר"ע דקודם מירוח פטורין מן הביעור, הי' להם להביא למשנתינו.

     אך יש להעיר בזה, שהרי בברייתא דמעשה בר"ג וכו', מבו' דאיכא חובת ביעור בפירות שלא נגמרה מלאכתן, וכמו שעמדו ע"ז התוס' והרמ"ה בסנהדרין י"א ב' והר"ש במשנתינו, וכתבו דר"ג פליג על ר"ע, - אך אם הא דקאמר ר"ע דפירות שלא באו לעונת המעשרות פטורין מן הביעור מתפרש בע"א, הרי לא מצינו מאן דפליג על ר"ג בזה, והיאך כתבו התוס' דליכא חובת ביעור קודם מירוח. [↑](#footnote-ref-672)
672. וכ"ה מבו' גם בביאור הגר"א לירושלמי הכא, שפירש להא דפרכינן ולא טבל הוא, ומשני דהוא משום שהטבל קרוי קודש, על הא דתנן לקמן מ"ט דמעשה בר"ג וכו', דמבו' דאיכא חובת ביעור בטבל, ולא פירש דקאי על משנתינו, והיינו משום דלדעתו לא נתפרש כלל במשנתינו דאיכא חובת ביעור בטבל, דנידון מתניתין הוא אם פירות שלא הגיעו לעונת המעשרות בשנה שלישית חייבין בביעור, ושפיר י"ל דאיירי כשכבר הפריש תרו"מ קודם שעת הביעור. [↑](#footnote-ref-673)
673. התוס' בקידושין ובב"מ שם האריכו לתמוה על פירש"י, ועמש"כ הפנ"י והמקנה בקידושין שם בישוב פירש"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-674)
674. והרמב"ן בב"מ שם והריטב"א שם ובקידושין שם נקטו ג"כ דהפריש ר"ג המעשרות, והרמב"ן שם והריטב"א בקידושין שם הק' דהיאך מהני ההפרשה בלא סיום מקום, וכתבו דהוא כמ"ד דיש ברירה, (והרמב"ן הביא לפרש עוד דקרא ר"ג שם לצפונו או לדרומו, והא דלא נתפרש כן במתניתין הוא משום דלא באה לפרש דין הפרשת מעשרות, אלא לפרש כיצד זיכה להן), - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דקי"ל דמתנות שלא הורמו לאו כמי שהורמו דמיין, וע"כ א"א לזכות את המתנות בלא שיפרישם, או דהוא משום דס"ל אף למ"ד דכמי שהורמו דמיין ואפשר לזכות את המתנות בלא שיפרישם, מ"מ אין מתקיים מצות ביעור בלא שמפריש, דלא מיבעיא אי נימא כדעת הרמב"ם דגם ההפרשה היא בכלל מצות ביעור, (ונתבאר להלן אות ד'), אלא אף לדעת ש"ר דמצות ביעור היא רק בנתינה, י"ל דאף דמצי לזכות את המתנות ללוי ולעני בעודם בטבלם, מ"מ כ"ז שלא הפריש ולא נקבע חלקם של הלוי והעני, לא נתקיימה מצות ביעור. [↑](#footnote-ref-675)
675. אך הרמב"ם בהלכותיו לא הביא לדין זה דאף כשא"א לו ליתן התרו"מ לבעליהן צריך לקרוא עליהן שם, ונראה מזה שחזר בו ופירש למשנתינו כפי' ש"ר, דלפ"מ שפירש בפיהמ"ש הרי דזהו עיקר הא דאתי מתניתין לאשמועינן דאף כשא"א לו ליתן לבעלים צריך לקרוא עליהן שם, והי' לו להביא לדין זה בהלכותיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-676)
676. אמנם יש מקום לדון דמודה הרמב"ם ביסוד הדברים דעיקר חובת הביעור הוא ליתנם לבעליהם, ואך דס"ל דגם כשא"א לו בפועל ליתנם לבעליהם צריך לקרוא להם שם, ויש לפרש הטעם בזה בתרי גווני, חדא, דכיון דלקיום הנתינה צריך תחילה לקרוא שם לתרו"מ, ע"כ הוי אף הקריאת שם מכלל מצות הביעור, דמצותו היא להפריש התרו"מ וליתנם לבעליהן, וע"כ אף שא"א לו לקיים קיום גמור דביעור, צריך עכ"פ לקרוא להן שם דהוי זה תחילת מעשה הביעור, וי"ל עוד, דכיון דהתרו"מ נעשים ע"י ההפרשה כממון השבט, הוי זה כתחילת מעשה הביעור, - ונפ"מ בזה, דלפ"ז אף לדעת הרמב"ם לא יהא חובת ביעור בלוקח טבלים מן הנכרים, ובכהן שיש לו פירות טבל, אך בספק טבל י"ל דאיכא חובת ביעור, ותליא בב' הדרכים אם הא דצריך לקרוא שם הוא משום דהוא תחילת מעשה הביעור, (דלפ"ז בספק טבל א"צ לקרוא שם), או דהוא משום דנעשה עי"ז כממון השבט, (וי"ל דהוא אף בספק טבל, דלהצד דהוא טבל נעשין התרו"מ ממון השבט), ולפ"ז י"ל דלא פליג עמש"כ ר"ת בספה"י ודעימי' דלא קרא ר"ג כלל שם מעשרות אלא הקנה אותם ללוי ולעני, ומתקיים בזה מצות ביעור. [↑](#footnote-ref-677)
677. אך יש לדחות, דמשמע להו דהא דתנן מעשה בר"ג הוא חד דינא עם דינא דרישא, וע"כ בע"כ לפרש דהא דתנן דצריך לקרות להן שם, היינו דצריך לקרוא להם שם הבעלים. [↑](#footnote-ref-678)
678. הדרך אמונה בצה"ל בפי"א ממע"ש סקפ"ט עמד בזה דלדעת הרמב"ם הדין נותן דאף כהנים ולויים שיש להן טבל חייבין לקרוא שם, ועיי"ש שעמד ע"ז מהא דפריך הירושלמי בביכורים פ"ב סוף ה"ב בהא דכהנים ולויים מתודים, דאי בתרומה ומעשר שלו הן, ואם אף כהנים חייבין בפרשת תרו"מ משום מצות ביעור, הרי י"ל דהן מתודין על ההפרשה, - ולכאו' י"ל דעיקר מצות וידוי הוא כשביער הקדש מן הבית ונתנו ללוי כדכתיב בקרא, וע"כ אף שמכלל חובת הביעור היא להפריש תרו"מ, מ"מ ליכא מצות וידוי אלא כשנתנו לכהן וללוי, וע"כ אין כהן מתודה על תרומה ומעשר, כיון דשלו הוא, ושמא זהו מש"כ בביאור הגר"א לירושלמי שם דהא דל"מ כהן להתודות על תרומה ומעשר, הוא משום דא"צ לא לבער מן הבית ולא לבער מן העולם. [↑](#footnote-ref-679)
679. והרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ח כתב דנשאר אצלו מע"ש של דמאי א"צ לבערו, והמקד"ד בסימן נ"ז סק"ג סוד"ה אמרינן בב"מ נ"ה כתב דממה שלא חילק בין דמאי לודאי אלא במע"ש ולא בתרומ"ע, משמע דבתרומ"ע של דמאי איכא חובת ביעור, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, - אך לכאו' אין הדבר מוכרע, די"ל דכיון דבמתניתין דדמאי נתפרש דין זה דדמאי אין לו ביעור במע"ש של דמאי, ע"כ הביא הרמב"ם לדין זה במע"ש, ואה"נ דגם בתרומ"ע של דמאי ליכא דין ביעור, וכ"ה מבו' בתו"ד החזו"א בדמאי סימן ב' סק"ב. [↑](#footnote-ref-680)
680. וזה להרא"ש לטעמי' שם מ"א דצריך ליתן תרומ"ע של דמאי לכהן, וכ"כ בפירש"י בסוטה מ"ח א' (ד"ה טבל ותרומ"ע), והתוס' ביומא ט' א', והרמב"ם בפ"ט ממעשר ה"ה, אך לדעת הטור בסו"ס של"א דמוכר תרומ"ע של דמאי לכהן, ל"ה מקום לדון בזה דין ביעור. [↑](#footnote-ref-681)
681. אך הביה"ל בח"ג סימן מ"ו אות ג' כתב בדעת הבעה"ע דכל נידון הסוגיא בב"מ אם הקנה להם בחצר או באגב, הוא על גוף המתנות, אך את הטוה"נ שיש לו במתנות ודאי דהקנה להם באגב, ומזה הוא דמייתינן בקידושין דשדה במכר ומטלטלין במתנה קנה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-682)
682. אך משמעות דבריו דאי"ז כקנין חצר דעלמא, אלא הוא קנין בפנ"ע דשכירות מקום, דכששוכר את המקום שהמטלטלין בתוכו, הו"ל כמחזיק במטלטלין, ובפיהמ"ש בתרגום הישן מבו' דהוא כעין קנין משיכה, - ומתישב בזה דעת הרמב"ם בפ"ו משכירות ה"ה דחצר השכורה קונה למשכיר, דלא תיקשי מהכא דחזינן דחצר השכורה קונה לשוכר, דהכא הוא קנין בפנ"ע דשכירות מקום, - וצ"ל לפ"ז דהא דמייתינן מינה בב"מ שם דל"ב עומד בצד שדהו, היינו משום דאם בקנין חצר בעינן עומד בצד שדהו, ה"נ בהקנין דשכירות מקום בעינן עומד בצד שדהו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-683)
683. ועמש"כ הקצוה"ח בסימן ער"ה סק"א אם יש ללמוד מזה דל"מ קנין אגב בהפקר, ועיי"ש במש"כ בטעמא דהרמב"ם שפסק דמקנה אגב קרקע, אף דקי"ל דטוה"נ אינה ממון, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-684)
684. והמנחת שלמה בח"א סימן ס"ה אות ט"ו כתב לדון לדינא דבזה"ז מצי להקנות המעשרות בחליפין, דקי"ל לעיקר כדעת הרמב"ם ודעימי' דמצי להקנות טוה"נ בחליפין, וכמש"כ הש"ך בחו"מ שם, וכל הא דל"מ הוא משום דנראה כמכירה, וי"ל דבזה"ז אי"ז נראה כמכר, עיי"ש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-685)
685. והרשב"א שם כתב דה"נ הוא ביד אפטרופוס כיד יתומים, ואם הקנה שדה לאפטרופוס ומטלטלין ליתומים קנו, וכן הסכים הר"ן שם, וכ"כ הנימו"י שם בשם הריטב"א, - אך הר"ן שם כתב בשם אחרים, דשאני בגבאי דהעניים מוטלין עליו לפרנסם וכל שאין מעות בכיס צריך לטרוח בשבילם ונמצא שיש לגבאי טוה"נ במה שעניים זוכים בו וה"ל כשדה ומטלטלין לאחד, ומשא"כ באפוטרופוס. [↑](#footnote-ref-686)
686. ולפ"ז הרי דממש"כ הרמב"ם דהא דמהני הוא בכה"ג, ולא הביא למה שאמרו בקידושין דשאני ר"ג דיד עניים הוה ומהני להקנות שדה לדידי' ומעשר עני לעניים, מבו' דס"ל דקי"ל כשנויא קמא דמאי מושכר מושכר למעשר, - אך בד' הרשב"א וש"ר בקידושין שם מבו' דפשיטא להו דקי"ל כשנויא בתרא דשאני ר"ג דיד עניים הוא, ושמא ס"ל דשנויא קמא לא פליג לדינא דכל דיד עניים הוא מהני, והא דמשני בע"א הוא משום דס"ל דל"ה ר"ע גבאי דעניים, (וכ"ה מבו' בירושלמי הכא דלא פסיקא להו דר"ע הי' פרנס דעניים), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-687)
687. כן פירש בתוס' הגרע"א במשנתינו לד' המהרי"ט, אך הביה"ל בח"ג סימן מ"ו אות ד' וה' פירש לד' המהרי"ט בע"א, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-688)
688. הכפו"פ בפרק מ"ב כתב בשם י"מ דאף דתרומה גדולה צריכה ביעור, אי"ז אלא מדרבנן, והכא לא איירי אלא בשל תורה, ועיי"ש שתמה ע"ז, דאע"ג דהו"ל מדרבנן, ל"ה מזלזל בי' ר"ג. [↑](#footnote-ref-689)
689. וכ"כ התפא"י בהלכתא גבירתא, דביכורים ומע"ש ונט"ר יבער כשיגיע לביתו, והביאו הדרך אמונה בפי"א ממע"ש סקנ"ה, וצ"ע דהרי שפיר יכול לבער המע"ש ע"י שיחללנו על המעות ויבער את המעות, וכ"כ המנ"ח במצוה תר"ז אות ט' בשם אחד מבני החבורה, - והעירו דהכפו"פ לטעמי' שם פמ"א דס"ל דבזה"ז א"א לחלל את המע"ש על המעות כיון דא"א לאכול פדיונו בקדושת מע"ש, ונתבאר לעיל פ"ג מ"ט אות א', וע"כ י"ל דה"נ בשעת הביעור א"א לחלל את המע"ש על המעות, כיון דהוא צריך לבערן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-690)
690. ולדעת רש"י דמעשה דר"ג ל"ה בשעת הביעור, ג"כ ניחא, וכמש"כ בפירש"י כ"ז א' וב"מ י"א ב' דשנת מעשר עני היתה, וע"כ ל"ה לו פירות החייבין במע"ש. [↑](#footnote-ref-691)
691. ואף לדעת הגר"א דירק שהגיע לעונת המעשרות בשלישית ונלקט ברביעית חייב בביעור, ונתבאר לעיל מ"ח אות ח', וירק זה חייב במע"ש וחייב בביעור, י"ל דמעשה דר"ג ל"ה בשנה הרביעית אלא בשנת השביעית, ובשנת השביעית ליכא דברים החייבין במע"ש וחייבין בביעור. [↑](#footnote-ref-692)
692. וזה מתישב לדעת רבים מקמאי דס"ל דעיקר הביעור הוא בערב יו"ט ראשון של פסח, ונתבאר לעיל מ"ו אות א', אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דעיקר הביעור הוא בערב יו"ט אחרון של פסח, ודאי דאין הוידוי אלא ביו"ט אחרון. [↑](#footnote-ref-693)
693. האדר"ת בס' אחרית השנים פ"ה כתב לדון אם מברכין על הוידוי ברכת המצוות, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-694)
694. ועד"ז כתב המלבי"ם בפר' כי תבא כ"ו י"ג דכשהאדם אומר חשבון מעשיו לפני ד', הן כשעבר על מצות ד' והן שעשה כמצות ד' נקרא בשם וידוי, שענינו דברים הנאמרים בלחש לפני מלך המשפט. [↑](#footnote-ref-695)
695. הרמב"ם השמיט לד"ז, ושמא ס"ל דלאו דינא הוא דצריך לומר בקול נמוך, אלא היינו שלא הצריכה תורה לומר בקול רם משום שהוא שבח עצמו, אך אכתי צ"ע, שהרי בירושלמי בפירקין אמרו דעד השקיפה היו אומרין קול נמוך מכאן ואילך היו אומרים קול רם, ומשמע דדינא הוא לעשות כן, אך המהר"י קורקוס בפי"א ממע"ש נקט דדינא הוא, ועיי"ש שכתב דאי"ז לעיכובא, וצ"ע, ובפי' רבינו בחיי בפר' כי תבא (כ"ו ט"ו) כתב דהי' מתודה בקול רם שהשלים חיובו וכו', וצע"ג, (ועמד ע"ז הדרך אמונה בצה"ל פי"א ממע"ש סקכ"א), - ושו"ר בס' ספרי דברי רב בפר' כי תבא פסקא ש"ג שכתב בדעת הרמב"ם, דר"ש דקאמר דאומר שבחו בקול נמוך, יליף לה מדכתיב לפני ד' אלקיך, דאין שומע אלא ד' אלקיך, ורבנן פליגי ע"ז וס"ל דמדכתיב לפני ד' אלקיך ילפינן דמצות וידוי היא במקדש, וע"כ לא קי"ל להך דינא דוידוי הוא בקול נמוך, אך כתב שם דחשש הרמב"ם לסברת ר"ש לכתחילה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-696)
696. ובירושלמי בפירקין תניא דעד השקיפה אומר בקול נמוך מכאן ואילך היו אומרים בקול רם, וזה מתפרש ע"פ הא דתניא בסוטה דהא דאומרים בקול נמוך הוא משום שהוא שבח עצמו, וע"כ הוא דעד השקיפה שהוא שבח עצמו אומר בקול נמוך, ומכאן ואילך דהוא בקשה אומר בקול רם. [↑](#footnote-ref-697)
697. ושמא כיון דהא דכתיב בקרא לפני ד' אלקיך, הוא בביהמ"ק, דמה"ט הוא דמצות וידוי לכתחילה היא בביהמ"ק, ילפינן מהך קרא דאין מצות וידוי נוהגת אלא בזמן שהבית קיים, - ושו"ר בס' תורת הארץ ח"א פ"ג סוף אות ע"ב שכתב עד"ז, דמדכתיב לפני ד' ילפינן דבעינן דוקא שיהי' ביהמ"ק קיים כדי שנוכל לקיים לפני ד' ממש, אבל בזה"ז שאין ביהמ"ק קיים דא"א כלל לקיים לפני ד' ממש אין כלל חיוב מצוה זו, ובשם ס' נתיבות עולת כתב דהוא ע"ד הא דכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו. [↑](#footnote-ref-698)
698. יש להעיר בזה, דאף דתרו"מ בזה"ז דרבנן, מ"מ כיון דרבעי נוהג בזה"ז מדאורייתא, הרי דמכח זה איכא מצות וידוי מדאורייתא, אך זה תליא אם איכא מצות וידוי משום רבעי לחודי', ונסתפק בזה בס' אחרית השנים, והביאו הדרך אמונה בפי"א ממע"ש סקפ"ט. [↑](#footnote-ref-699)
699. ועיי"ש שעמד לפ"ז במש"כ הרמב"ם דאם רצו רבים וכו', דמאי רבותא הוא, הרי בכל המצוות הדין כן, ואם משום דתרי קלי לא משתמעי, הרי היינו רק דאחר אינו שומע, אך הוא עצמו שומע, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-700)
700. ועי' עוד מש"כ בזה הרי"צ הלוי בס' השקפה לברכה סימן י', והאדר"ת בס' אחרית השנים פ"ד. [↑](#footnote-ref-701)
701. משמעות דבריו דהיינו דביכורים היא המתנה הראשונה שמפריש האדם, וזהו הקדש הראשון, וכ"ה מבו' בפי' המהר"י קורקוס והרדב"ז שם שפירשו כן לדבריו, עיי"ש, ופירש כן למה שאמרו בירושלמי בביכורים פ"ב ה"ב דהקדש הקדש העליון במשמע, - אך בפי' הרש"ס ובביאור הגר"א לירושלמי שם פירשו דהקדש העליון היינו ביכורים שנאמרו בפרשה העליונה, דקודם פרשת וידוי מעשר כתיב פרשת ביכורים. [↑](#footnote-ref-702)
702. ויש מקום לדון, דמה שאמרו בירושלמי דמתודה על ביכורים, הוא להירושלמי לטעמי' שם דטעמא דרבנן דשוה דין ביכורים לדין מע"ש, הוא מדכתיב בערתי הקדש הקדש העליון, וכיון דבקרא דבערתי הקדש מן הבית נכלל ביכורים, ע"כ אף הוא מתודה על ביכורים, אך לפ"מ שאמרו בתלמודין בפסחים ל"ו ב' וביבמות ע"ג ב' דטעמא דרבנן דשוה דין ביכורים לדין מע"ש, הוא משום דאיתקש ביכורים למע"ש, לא ילפינן זמ"ז אלא להדינים שנאמרו במע"ש, דאסורין לאונן וחייבין בביעור ואסור לבער מהן בטומאה, אך דין וידוי אינו אלא במע"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-703)
703. ובירושלמי שם לעיל מינה פריך דר"ש דפליג התם בכל מילי דאין דין ביכורים כדין מע"ש, מ"ט לא פליג על וידוי, ומשני דוידוי זו קריאה ולית ר"ש פליג דכתיב וענית ואמרת, והגר"א בשנו"א שם פירש דהיינו דאה"נ דלדעת ר"ש אין ביכורים טעונין וידוי, והא דתנן דטעונין וידוי היינו מקרא ביכורים, וכ"כ בביאור הגר"א ובפי' מהרא"פ שם, - אך בפי' הרש"ס שם כתב דמקרא דוענית ואמרת ילפינן גם להא דביכורים טעונין וידוי בשנה רביעית ושביעית. [↑](#footnote-ref-704)
704. למש"כ הגר"א דהא דבמע"ש מתודה המקבל, היינו כשנתן מע"ש שלו לאחר, דמחויב המקבל לבער המע"ש מן העולם ומתודה ע"ז, מבו' דבתרומה אין מתודה המקבל בכה"ג, והיינו דאם נתן הטוה"נ שיש לו בתרומה לאחר, ונתן המקבל את התרומה לכהן, אינו מתודה, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ב' ריש סק"ה דאין המקבל מתודה לפי שאינו שלו, - והדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממע"ש הי"ד כתב דהא דבמע"ש מתודה המקבל אף דמע"ש ממון גבוה ואינו ניתן במתנה, ול"ד לתרומה דאין המקבל מתודה לפי שאינו שלו, הוא משום דמצות אכילת מע"ש אינו דוקא על הבעלים, וע"כ אף אחר שקיבל המע"ש ואכלו מתודה, ומשא"כ בנתינת תרו"מ דאין המצוה אלא על הבעלים, ואם נותן לאחר אינו אלא שלוחו והמצוה של הבעלים, וע"כ אין השני מתודה דאין עיקר המצוה עליו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-705)
705. אך החזו"א בדמאי סימן ב' סוסק"ה כתב דאין עיקר כוונת התוס' לזה, אלא משום דלא נאמר בהדיא דאבד מפסיד, נקטו לשון אבד שהוא לשון קצרה, ולמשל בעלמא נקטוהו, ומשכח"ל שלא הי' בידו מעשר כלל, וכמש"כ שם לעיל מינה. [↑](#footnote-ref-706)
706. ועיי"ש בסק"ו שעמד דהוא דלא כמש"כ הגר"א בשנו"א דכל הא דכשנשרף אינו מתודה, הוא רק כשלא קיים כלל מצות מע"ש בתוך ג' שנים, אך כל שקיים מצות מע"ש במקצת ונאנס בהשאר מתודה, והיינו משום דאונס לא מקרי עבירה לעכב הוידוי, אלא שאין מצות וידוי באה אלא בשביל קיום מצות מע"ש ובכורים, וכל שלא קיימם בין באונס בין ברצון אין לו על מה להתודות, אבל כשקיים מקצת וביטל מקצת יש חילוק בין אונס לרצון שאם ביטל ברצון אינו מתודה ואם ביטל באונס מתודה על מקצת שקיים, וכתב דהגר"א חזר בו מפי' זה. [↑](#footnote-ref-707)
707. ושם סק"ה עמד דא"כ היכי משכח"ל דמתודה על מע"ש בפנ"ע, וכתב דמשכח"ל בכמה גווני, **א** בלקח טבל לאחר שהופרש מהן תרומה ומע"ר והוא הפריש מהן מע"ש, לדעת הסוברים דלקוח לאחר מירוח חייב. - **ב** בנתן טוה"נ לאחרים והוא לא נתן לכהן וללוי ואינו יכול להתודות על תרומה ומעשר ומ"מ מתודה על מע"ש. - **ג** בנותן מע"ש לאחרים, שזה שביערן כהלכתן מתודה. - **ד** בכהנים ולויים לדעת ר' יוסי לקמן מי"ד דהם מתודים. [↑](#footnote-ref-708)
708. ובזה זכינו לישבמש"כ בפירש"י ביומא ל"ו א' ד"ה ועל עולה, בהא דתניא התם דמתודה על עוון לקט שכחה ופאה, דבתוספתא גריס דהוא משום דאין להן וידוי, ולא גרסינן בה מע"ש דהא יש לו וידוי דליתום ולאלמנה זה מעשר עני, והתורי"ד והתו"י ועוד מקמאי שם הק' ע"ז, דהרי גם לקט שכחה ופאה יש להן וידוי כדתנן הכא, - וי"ל בדעת רש"י, דאף דבכלל הוידוי נכלל גם לקט שכחה ופאה כדתנן הכא, מ"מ כיון שאינם בכלל עיקר הוידוי, כדתנן הכא דאין מעכבין את הוידוי, ע"כ הי' מתודה עליהן על העולה. [↑](#footnote-ref-709)
709. ומלבד מה דד' הגר"א בביאורו הם שלא כדבריו בשנו"א בהא דלקט שכחה ופאה אין מעכבין, גם הוא שלא כדבריו בדין מע"ש ותרומה, דלדבריו בביאורו הם מעכבין את הוידוי אף כשנשרף טבלו, ולדבריו בשנו"א אין תרומה מעכבת אלא כשלא נתנה במזיד, וגם מע"ש אינו מעכב כשנשרף טבלו, אלא כשלא הי' לו מעשר כלל, וכמש"נ לעיל אות ט"ו, וכבר כתב החזו"א בדמאי סימן ב' סק"ו דהגר"א בביאורו חזר בו מדבריו בשנו"א. [↑](#footnote-ref-710)
710. וכ"נ בד' ההון עשיר, ועיי"ש שכתב בהא דתנן דזה מעשר עני ולקט שכחה ופאה, דהיינו דאם אמת הדבר שנתנם לעניים, הי' מכוין אף להם באמרו לגר וליתום ולאלמנה, ואם לא נתנם לעניים, הי' מכוין למעשר עני בלבד, וכ"כ ההון עשיר לקמן מי"ב דמה"ט הוא דיכול להתודות ולא נקרא משקר, דלמעשר עני קא מכוין. [↑](#footnote-ref-711)
711. מבו' בדבריו דהא דלקט שכחה ופאה אין מעכבין כשלא נתנן, הוא אף כשנטלן לעצמו ועבר על דינם, - ואמנם הנה יש שפירשו דהא דלקט שכחה ופאה אין מעכבין הוא כשהניחם בשדה, ועדיין לא באו עניים ונטלום, ובכה"ג הוא דאין מעכבין, כיון דקיים את דינו דהוא לעזבם לעניים, - אך לכאו' אי"ז מתישב, דא"כ הרי ביסוד הדין שוה דין לקט שכחה ופאה לדין תרומה דכל שלא קיים את דינם מעכבין, ואך דבלקט שכחה ופאה נתקיים דינם כשעוזבם לעניים, ובתרומה לא נתקיים דינם אלא כשנתנם לכהן, ואי"ז במשמעות לישנא דמתניתיןץ [↑](#footnote-ref-712)
712. ושם סק"ו כתב דכל הא דאין מעכבין הוא רק כשנאנס, ובכה"ג הוא דמפלגינן בין מעשר ללקט, משום דלקט אינו בכלל עיקר הוידוי, אך כל שבא לכלל לקט ולא נתן, ה"ז מעכב, וכמש"כ הגר"א בביאורו. [↑](#footnote-ref-713)
713. ועמש"נ בזה באורך במ"מ לתרומות פ"ג מ"ו אם במקדים מתנה לחברתה הוי האיסור במתנה שהקדים, או הוי האיסור במתנה שאיחר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-714)
714. וב' הפלוגתות תליין זב"ז, דדעת ההון עשיר דהא דאם הקדים מע"ש לראשון אינו מתודה, הוא משום דהוידוי קאי על מע"ש, וכל שלא קיימו כמצותו, לא מצי למימר ע"ז ככל מצותך אשר צויתני, אך ליכא דין בפנ"ע דכל שעבר על אחד מהמצוות שבפרשה אינו מתודה, וע"כ הוא דכך דהקדים מעש"ר לתרומה שפיר הוא מתודה, והיינו משום דהמע"ש היתה הפרשתו כדין ומצי להתודות עליו, וע"כ נמי ס"ל דכל שהי' לו מע"ש אחר יכול להתודות ויתפרש דיבורו עליו, דכיון דעיקר הוידוי הוא על המע"ש שהפריש כדין, הרי דאף דיש לו מע"ש אחר שלא הפרישו כדין, מצי למימר ככל מצותך אשר צויתני ויתפרש על מע"ש זה שהפריש כדין, - אך לדעת החולקים הוא דין בפנ"ע, דכל שעבר על אחד מהמצוות שבפרשה אינו מתודה, וע"כ אין מקום לחלק בין היכא דהקדים מע"ש למעש"ר, להיכא דהקדים מעש"ר לתרומה, וע"כ אף אם הי' לו מע"ש אחר שהיתה הפרשתו כדין אינו מתודה. [↑](#footnote-ref-715)
715. אמנם הנה החרדים בהל' מצוות התלויות בארץ פ"א סי"ד כתב דמדכתיב והרמותם ממנו, נלמד דצריך לתרום ממין על מינו, ויש כאן מצוה אחרת בלאו הבא מכלל עשה, שאם תרם כן ממין על שאינו מינו, עובר בעשה, ולפ"ז מסתברא מילתא דכל שהפריש ממין על שאינו מינו אינו מתודה אף אם חזר והפריש כדין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-716)
716. הדרך אמונה בביאוה"ל שם עמד בזה, דהרי אף אם לא אכל כלל את המע"ש מתודה, כיון דאין עליו חיוב אכילה, וע"כ הדין נותן דה"נ אם אכל ולא בירך על האכילה מתודה, ודוקא אם לא בירך על ההפרשה אינו מתודה, כיון דאם לא הפריש אינו מתודה, ועיי"ש מה שעמד עוד בזה, - אך לכאו' י"ל דאף דאם לא אכל כלל את המע"ש מתודה, משום דלא עבר בכך על דינו, מ"מ כל שאכל ולא בירך ועבר בכך על דינו אינו מתודה, ומה"ט י"ל דאם באחד מן ההפרשות לא בירך אינו מתודה, אף לדעת הסוברים (שנתבאר לעיל מ"י אות ט"ו) דאם נשרף טבלו ולא הפרישו מתודה. [↑](#footnote-ref-717)
717. ועיי"ש שהוכיח דאין ללמוד מהא דכתיב ולא בערתי ממנו בטמא, אזהרת לאו לביעור בטומאה, דהוא וידוי בעלמא ואינו לאו, שהרי דרשו מדכתיב ולא שכחתי דלא שכחתי מלהזכיר שמך עליו, והדבר ידוע שאם הפריש ולא בירך אינו לוקה ואינו עובר בלאו אף על פי ששולל נפשו מזה. [↑](#footnote-ref-718)
718. ועד"ז כתב המלבי"ם שם, דאף דברכת המצוות אינה אלא מדרבנן, מ"מ מדאורייתא הוא מחוייב להזכיר שם שמים על הפרשת המעשרות, ועתה כשתקנו לברך יוצא יד"ח הזכרת השם ע"י הברכה. [↑](#footnote-ref-719)
719. ועיי"ש במש"כ בישוב משה"ק ע"ז המהרש"א בח"א בברכות שם והתוי"ט במשנתינו מסוגיית הגמ' בברכות שם, ועמש"כ בזה התוס' חדשים במשנתינו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-720)
720. והוא לטעמי' שם ל"ה א' דחיוב ברכת מעין ג' הוא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-721)
721. וביותר קשיא כן במש"כ השטמ"ק דקאי על ברכה אחרונה שאחר אכילת המע"ש, וזה צע"ג דמה ענין זה לוידוי מעשר, - והדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממע"ש הט"ו כתב דשמא כיון דהברכה אחרונה הוא על אכילת מצוה, הויא ברכה זו הודאה גם על המצוה, וע"כ ה"ז מעכב בוידוי, או שמא בכלל מצוות שבפרשה הוא כל מה ששיך למצוות שעל התרו"מ, וע"כ נכלל בזה גם הברכה אחרונה שעל אכילת התרו"מ. [↑](#footnote-ref-722)
722. ויש להוסיף, דבד' הרמב"ן שם מבו' דאם הא דכתיב ולא שכחתי הי' חשוב כלאו, היו לוקין ע"ז, והרי דחשבינן לה כלאו שיש בה מעשה, והיינו משום דאין האיסור במה שחיסר מצות ברכה, אלא במה שהפריש הפרשה שלא כתקנה, וזהו דהו"ל בכלל הוידוי, - עוד יש להוסיף, דמד' הרמב"ן אלו נראה דבשאר מצוות אינו חייב מדאורייתא לברך ולהודות, ורק בהפרשת מע"ש ילפינן מקרא דולא שכחתי דחייבין מה"ת לברך ולהודות ע"ז, וע"כ הוא דכל שלא בירך הו"ל כהפרשה שלא כתקנה, אך הדרך אמונה בביאוה"ל בפי"א ממע"ש הט"ו נקט בפשיטות בד' הר"א מזרחי והצל"ח דבכל המצוות חייב מדאורייתא לברך ולהודות עליהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-723)
723. ויש להוסיף מש"כ התוס' בריש חולין בשם הל' א"י דשחט ולא בירך שחיטתו פסולה, אך התוס' וש"ר נחלקו ע"ז, והיינו משום דברכות דרבנן ואין מעכבות. [↑](#footnote-ref-724)
724. והוכיחו כן עוד מכ"ד, **א** מהא דשליח העושה מצוה מברך, אף דהמשלח הוא המקיים את המצוה, ועמש"כ בזה בכ' הגר"ח בברכות מ"ד א', והמנחת שלמה בח"ב סימן נ"ח. - **ב** התרוה"ד בסימן רס"ט כתב דיש לאחר המצוה כדי שיוכל לברך עלי', דאשכחן דמאחרים כמה מצוות כדי לעשות כתיקונן ובהכשר ובהידור, ומשמע דהברכה היא הידור בקיום המצוה. - **ג** בתשו' נובי"ק יו"ד סימן ב' כתב לדון דכל ששחט ולא בירך במזיד חשיב כמומר לשחיטה, עיי"ש. - **ד** הברכ"י בסימן תקפ"ט כתב דמד' הראשונים מבו', דאף לדעת ר"ת ודעימי' דנשים מברכות על מ"ע שהזמ"ג אינם מחויבות לברך, ואי"ז אלא רשות להן לברך, והביא ד' הר"א מזרחי בפי' על הסמ"ג הלכות שופר שדעתו דחייבות לברך, ועיי"ש בד' הר"א מזרחי מה שהוכיח כן, וצ"ב, וצ"ע דכיון דהן מקיימות מצוה, וע"כ הן מותרות לברך, מ"ט אין חייבות לברך, ובע"כ דחובת הברכה, הוא מכלל חיוב קיום המצוה, וכיון שאינה מחויבת במצוה, ע"כ אף כשהיא מקיימת את המצוה, אינה חייבת לברך. - **ה** הגר"א בסימן תפ"ט ס"ג כתב בדעת האבודרהם, דמעיקרא ס"ל דכל שספר ספיה"ע ולא בירך חוזר וסופר בברכה, דדמי להיכא דקרא קר"ש בלא ברכותי' דחוזר וקוראה בברכותי', ובע"כ דהוא משום דבספירה בלא ברכה, ליכא להקיום המצוה הגמור דספירה, וע"כ הוא חוזר וסופר. - **ו** הפר"ח בסימן ס"ו כתב דהא דספק קרא קר"א חוזר וקורא בברכותי' אף דברכות דרבנן, מ"מ כיון שנתחייב מספק דאורייתא יש לו לעשות כדינה, ודמי להא דבספק בירך ברהמ"ז מברך ברכה רביעית, והרי דברכת המצוות היא מדיני קיום המצוה, דאם הוא חובה בפנ"ע אי"ז ענין להא דבספק בירך ברהמ"ז מברך אף ברכה רביעית. - **ז** בתשו' מהרי"ל דיסקין בקו"א סימן קפ"א כתב דאם שלח שליח לתרום, והשליח בירך ולא השמיע לאזניו, דאי"ז לכתחילה, הרי דעבירת חיסרון ברכה מהוגנת חיילא על התרומה, וע"כ יש על המשלח לבטל את השליחות, וגם הי' בדין דתתבטל השליחות עצמה משום דאין שלד"ע, ואך דבאיסור דרבנן אין בטל המעשה, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז המעדני ארץ ברפ"ד מתרומות. [↑](#footnote-ref-725)