לישה ב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ג' כ"ב שבט תשס"ח

**א**

א] ביצה דל"ב: אמר רבינא וקיטמא שרי, ופירש"י שרי לגבלו ולטוח בו דלאו בר גיבול הוא.

והרא"ש סימן ט' כתב ע"ז, ז"ל, והק' ר"ת מהא דאמרי' בפ"ק דשבת א' נותן את האפר וא' נותן את המים האחרון חייב דברי רבי, ריבר"י אומר עד שיגבל, אלמא כי מגבל לי' לכו"ע חייב, ועוד מוכח התם בפ' מי שהחשיך דמיחייב טפי במידי דלאו בר גיבול דנתינת מים זהו גיבולו, ואליבא דרבי אפשר לפרש דמיירי שנתן בו מים מערב יו"ט ונתינתו זהו גיבולו וכבר נתגבל מערב יו"ט, עכ"ל.

וצ"ב דא"כ בכה"ג מ"ט לא שרי לטוח אף בטיט, דכ"ה דשרי לטוח בקיטמא משום דנתן בו מים מערב יו"ט וכבר נתגבל מערב יו"ט, ה"נ הי' לנו להתיר לטוח בטיט שנתן בו מים מערב יו"ט שכבר נתגבל מערב יו"ט.

ומד' הביאוה"ל סימן תק"ז ס"ז וסימן שכ"א סי"ד למדנו לפרש בזה, דבאמת אף לדעת רבי דמחייב בנתינת מים, מ"מ ה"ה חייב אף על הגיבול, וכמש"כ כן בביאוה"ל בסימן שכ"א, והוכיח כן ממש"א בירושלמי פ' כלל גדול דהלש והעורך והמקטף חייב משום לש, והרי דאף שכבר נילוש העיסה, מ"מ חייב על העריכה שאחר הלישה משום לש, וכ"ש בזה שנתן מים מבעו"י, שחייב על הלישה, ומש"כ הרא"ש דבקיטמא שנתן בו מים מערב יו"ט מותר לגבלו ביו"ט כיון שנתינתו זהו גיבולו וכבר נתגבל בערב יו"ט, הוא דוקא בקיטמא שאינו בר גיבול, אלא דחשבי' לרבי נתינת מים כמו לישה, וע"כ אינו חייב עוד משום לש כשמערב האפר בהמים, אחרי דגצם לישה גם עתה אין כאן, והעירוב שמערב עתה האפר בהמים, הלא לרבי נחשב עירוב מעת תחילת נתינת המים, ומשא"כ בטיט שהוא בר גיבול, הרי דאף שנתן בו מים מערב יו"ט, ה"ה חייב על גיבולו, וע"כ לא שרי רבינא לטוח אלא בקיטמא ולא בטיט.

ב] אמנם הנה כ"ז הוא לפי הגיר' שלפנינו בד' הרא"ש דאליבא ד"רבי" אפשר לפרש וכו'.

אך הנה מד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש ובאו"ח סימן תק"ז שהביא ד' הרא"ש אלו לדינא, הרי מבו' דד' הרא"ש קיימי גם לפ"מ דקי"ל כריבר"י.

ונ' מזה כגיר' הב"ח בהגה' הרא"ש שם והמהרש"ל ביש"ש, דאליבא ד"ר' יוסי ב"ר יהודה" אפשר לפרש וכו', וע"כ שפיר הביא הטור ד' הרא"ש לדידן דקי"ל כריבר"י.

והאמנם הדברים צ"ב, דמ"ט נימא דרק לריבר"י יש להתיר בכה"ג שנתן מים מערב יו"ט ולרבי אין להתיר.

ושמעתי לבאר בזה, דאליבא דרבי א"א להעמידה בגונא שנתן מים מערב יו"ט, דא"כ כ"ה דקיטמא שרי משום דנתינת מים זהו גיבולו וכבר נתגבל מערב יו"ט, ה"נ הי' לנו להתיר בטיט, שהרי דעת רבי בכל מילי אמרי' דנתינת מים זהו גיבולו, וע"כ כל שנתן מים מערב יו"ט יש לנו להתיר לגבל ביו"ט, ורק לדעת ריבר"י הוא דאיכא לאוקמי בכה"ג שנתן בו מים מערב יו"ט, ובטיט כה"ג אסור לגבלו ביו"ט, משום דלדידי' נתינת המים לא זהו גיבולו, ומשא"כ באפר דלאו בר גיבול הוא ומודה ריבר"י בזה דנתינת המים זהו גיבולו, כדעת אביי בשבת די"ח., הרי דכל שנתן מים מערב יו"ט שרי לגבלו ביו"ט.

ולפ"ז הרי אדרבה יש ללמוד מד' הרא"ש דלדעת רבי דס"ל דנתינת מים זהו גיבולו, הרי דכל שנתן מים מערב יו"ט שוב אינו חייב על גיבולו, ואף במידי דלאו בר גיבול, דמה"ט הוא שהוצרך הרא"ש להעמידה כריבר"י ודלא כרבי, וכנ"ל, וצ"ע בזה.

אמנם למש"נ להלן סק"ג בדעת הראשונים בשלהי שבת, הרי יל"פ ד' הרא"ש בע"א, והוא, דלדעת רבי דחייבין אף על נתינת המים, ה"נ יש לחייב על הגיבול אף באפר דלאו בר גיבול הוא, כיון דלדידי' חייבין על כל פעולה שמכלל הלישה, ורק לדעת ריבר"י דס"ל דאין חייבין אלא על לישה גמורה, הרי דבאפר דלאו בר גיבול הוא ונתינת מים זהו גיבולו, אינו חייב על הגיבול כל שנתן מים מער"ש, וזה ע"ד מה שפירשו הרי"ד והריטב"א בשלהי שבת, דלדעת ריבר"י ודאי שרי לפרק, משום שהעיסה מגובלת כבר, ולדעת רבי הי' מקום לאסור בזה, עמש"נ בזה להלן, ודו"ק.

ועיי"ש בקרבן נתנאל שהגי' בד' הרא"ש דצ"ל ואליבא דהרי"ף אפשר לפרש וכו', ולגיר' זו אין ללמוד מד' הרא"ש לנידו"ז אם לדעת רבי יש לחייב אף על הגיבול.[[1]](#footnote-2)

ג] ובעיקר נידון זה אם לדעת רבי יש לחייב אף על הגיבול, הנה מד' הראשונים בשלהי שבת יש ללמוד דאדרבה לדעת רבי יש לחייב על הגיבול טפי מלדעת ריבר"י, וכמו שיתבאר.

דהנה בשבת דקנ"ה: ת"ר אין גובלין את העיסה וי"א גובלין, מאי י"א אמר ר"ח ריבר"י היא, והנ"מ הוא דמשני, היכי משני, אמר ר"ח על יד על יד.

ובטעם הא דלדעת רבי לא שרינן לגבל ע"י שינוי, בפשוטו הי' נ' מד' הראשונים דהוא משום דלדידי' יש לאסור משום נתינת המים, וע"כ לא מצינו להתיר משום שינוי דעל יד על יד שאינו שינוי אלא בגיבול.

ולפ"ז נמצא, דכל הא דאסר רבי לגבל את הקלי, הוא רק בשלא נתן בו מים מערב שבת, אך כל שנתן בו מים מערב שבת ובא לגבלו בשבת, שפיר יש להתיר לדידי' לגבלו בשינוי דעל יד על יד, וכ"ה להדיא בסה"ת סימן ר"כ בדין מורסן, ז"ל, הלכך לצורך פרתו או תרנגולין אסור לתת מים במורסן בשבת דהלכה כרבי מחבירו, והיכא שנתנו המים מערב שבת מותר להוליך את המקל פעם א' שתי ופעם א' ערב כדאיתא בפ' מי שהחשיך וכו', עכ"ל, וכ"ה במ"ב סימן שכ"א סקנ"ב.

אמנם הנה מד' הראשונים בשבת שם יש ללמוד דלדעת רבי לא שרי לגבל בשבת בשינוי, אף היכא שנתן בו מים מערב שבת, דהנה ז"ל הריטב"א שם, והיינו דאמרי' מאן י"א ריבר"י היא וכו', דאילו לרבי הא אסר בנתינת מים לחוד גזירה אטו נתינת מים בקמח, ובנתינת מים ל"ש שינוי דכל מידי דיהיב מיא חדא אורחא הוא, "וכיון דאסר נתינת מים גרידא כ"ש דאסר גיבול ואפי' בשינוי", הלכך ע"כ הא דשרי גיבול ריבר"י היא, עכ"ל, והנה מש"כ הריטב"א דלרבי כ"ש דאסר גיבול ואפי' בשינוי, נ' דהיינו אף בשנתן בו מים מער"ש, רחוק הדבר לפרש שכונתו בשלא נתן בו מים מער"ש, והאיסור הוא משום נתינת המים, דא"כ א"צ ללמוד לאסור בזה בכ"ש מהא דאסר נתינת מים גרידא, שהרי בכה"ג ה"ז אסור משום נתינת המים, והרי להדיא דלדעת רבי לא שרינן לגבל בשינוי.

ויש ללמוד כן עוד, ממה שפירש בחי' הרמב"ן שם וכמדומה שהוא לרבינו דוד תלמידו בהא דבעי זעירי התם מהו לגבל ואמר אסור מהו לפרק ואמר מותר, ופירש, ז"ל, אבל לפי הנראה מפי' ר"ח לא שאלו בגיבול כל צרכו בלבד, מכיון שחזר ושאלו מהו לפרק שנראה ודאי שלא התירו שום גיבול בכלי עצמו אלא לפרק בלבד שהוא ניעור מכלי אל כלי שלא נראה כמכוין מלאכתו לגיבול, ולדבריו שמא בכל גיבול הוא אסור אף בשל אדם, אלא שאם נפרש כן נאמר שאין הלכה כדבריו, שלא נבטל הסוגיא מלפניו, דאיהו כרבי ס"ל וכבר פסקו הלכה כריבר"י, עכ"ל, וכעי"ז כתבו בפסקי רי"ד ובחי' הריטב"א, ואך שפירשו טעם היתר הפירוק בע"א, ונת' בזה להלן סוסק"ג.

והנה אי נימא דהא דאסר רבי לגבל בשינוי, הוא רק משום נתינת המים דל"ש בה שינוי, אך כל שנתן מים מערב שבת שרי לגבל בשינוי, א"כ אינו מובן דמהו דפשיט לי' דאסור לגבל ומותר לפרק, וממ"נ אם כבר נתן המים מערב שבת, יש להתיר אף לגבל, ואם לא נתן המים מערב שבת, היאך שרי לפרק, הרי כל הא דשרי לפרק הוא משום שאינו נראה כמכוין מלאכתו לגיבול, אך לדעת רבי הרי יש לאסור משום נתינת המים, ובע"כ דאיירי בשנתן מים מער"ש, וע"כ שרי לפרק, ומ"מ לדעת רבי אסור לגבל ואפי' בשינוי, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א, ז"ל, מהו לגבל ואפי' ע"י שינוי, א"ל אסור ורבי לטעמי', מהו לפרק פי' אם הי' מורסן מגובל מאתמול וכו' וא"ל מותר, כלומר דכולי האי לא אסר רבי, עכ"ל, והרי להדיא דאף דכבר הי' מגובל מאתמול, לא שרי רבי אלא משום דפירוק אינו גיבול גמור, אך בגיבול גמור אסר רבי אף בשינוי, ואף שכבר נתן המים מער"ש.

וכ"נ גם בל' תלמיד הרמב"ן לעיל מינה, ז"ל, מאן י"א אמר ר"ח ריבר"י היא וכו', אבל לרבי דס"ל דנתינת מים זה גיבול לא שריא כלל וכו', "ואין גובלין דקתני אף נתינת מים בכלל", עכ"ל, ומשמעות הדברים דאף הגיבול בפנ"ע אסור לדידי', שהרי לא כתב תלמיד הרמב"ן דאלא דאף נתינת מים בכלל, ולא כתב דכל הא דאסר הוא משום נתינת המים, והרי דלדעת רבי לא הותר לגבל בשינוי אף בשנתן מים מער"ש, ז"ב.

ובאמת נראה, דמזה הוא שלמדו הראשונים דאסר רבי אסור לגבל בשינוי אף בשנתן מים מער"ש, דאי נימא דכל הא דאסר רבי לגבל בשינוי הוא משום נתינת המים, א"כ מ"ט תני דאין גובלין את הקלי, הרי הגיבול גופי' שרי וכל האיסור הוא משום נתינת המים, והול"ל אין נותנין מים לקלי, ומזה הוא שלמדו הראשונים דלדעת רבי אף הגיבול בפנ"ע אסור, וזהו דתני דאין גובלין את הקלי, ואך שלדעתו יש לאסור גם בנתינת המים בפנ"ע, וזהו שכתב תלמיד הרמב"ן דאף נתינת המים בכלל.

ולדעת סה"ת נ' דצל"פ, דמש"א ר' חסדא דמאן י"א ריבר"י היא, לאו היינו דת"ק דפליג רבי היא, שהרי ת"ק אסר לגבל אף בשנתן מים מער"ש, וכדתני אין גובלין את הקלי, ולא תני אין נותנין מים, וכנ"ל, ובע"כ דס"ל דכלל לא שרי לגבל בשינוי, ולא אמר ר"ח אלא די"א שהתירו לגבל ומשמעות הדברים דהוא אף בשלא נתן מים מער"ש, בע"כ דריבר"י היא, דלדידי' ליכא איסורא בנתינת המים, דאי רבי ל"ה לי' להתיר לגבל בשינוי בגונא שלא נתן מים מער"ש, ואדרבה מסתברא טפי למימר דת"ק נמי ס"ל כריבר"י, וע"כ תני דאין גובלין את הקלי, ולא תני דאין נותנין את המים, משום דס"ל כריבר"י דנתינת המים מותרת, ושו"ר בנשמת אדם כלל י"ט סק"ג שכתב כן, דתרי תנאי אליבא דריבר"י, עיי"ש. [[2]](#footnote-3)

ג] ואמנם הדברים צ"ב, שהרי להדיא כתבו תלמיד הרמב"ן והריטב"א דהא דאסר רבי, הוא משום דלדידי' דנתינת מים זהו גיבול א"א לשנות, דכל נתינת מים אחת היא, והרי דגם לדעת רבי הי' לנו להתיר ליתן מים בשינוי, ואך דבנתינת מים ל"ש שינוי, וא"כ בגיבול דשייך בו שינוי, הי' לנו להתיר גם לדעת רבי, ומ"ט נקטו הראשונים דלדעת רבי אסור אף הגיבול בפנ"ע בשינוי.

והנה אמנם הריטב"א כתב דלדעת רבי כיון דאסר נתינת מים גרידא כ"ש דאסר גיבול אפי' בשינוי, ובפשוטו נ' דכוונתו, דהא דשרי ריבר"י לגבל בשינוי, הוא משום דאין ע"ז חשיבות מעשה לישה כ"כ, אך לדעת רבי דאסר אף בנתינת מים גרידא, כ"ש שיש לאסור בגיבול בשינוי, דחשיב טפי מנתינת מים גרידא.

אך לפ"ז צ"ב, דמ"ט הוצרך הריטב"א לפרש דבנתינת מים לא שייך שינוי דכל מידי דיהיב מיא חדא אורחא הוא, הרי גם אם הי' שייך שינוי בנתינת מים, והוה שרינן לדעת רבי ליתן מים בשינוי בשבת, מ"מ שפיר ניחא הא דאסר רבי לגבל את הקלי בשינוי, דלדידי' דאף נתינת מים אסורה, כ"ש דגיבול אסור אפי' בשינוי, והגם דנתינת מים מותרת בשינוי, מ"מ גיבול אסור אף בשינוי, דגיבול בשינוי הוי מעשה לישה טפי מנתינת מים כי אורחי'.

ואולי יל"פ בזה, דהנה בעיקר מש"כ הראשונים דבנתינת מים ל"ש שינוי, צ"ב דמ"ט לא שייך בי' שינוי דעל יד על יד, וכבר עמד בזה החזו"א, ושמא היינו, דהרי הא דעל יד על יד הוי שינוי פירש תלמיד הרמב"ן דהוא משום דאין דרך גיבול בכך שאין דרכו אלא במרובה, וי"ל דכ"ז הוא בגיבול גמור, שזה אין דרכו אלא במרובה, אך בנתינת מים גרידא, הוי הדרך אף במועט.

ולפ"ז אפשר, דמה"ט לדעת רבי אסור לגבל בשינוי אף בשנתן מים מבעו"י, דכל הא דשרי ריבר"י לגבל בשינוי, הוא רק משום דס"ל דכל האיסור הוא בגיבול גמור, ובזה כל שמגבל על יד על יד הוי זה שינוי, אך לדעת רבי דאף נתינת מים אסורה, הרי דה"נ יש לאסור לדידי' בגיבול שאינו גמור, וממילא דיש לאסור אף בגיבול בשינוי, כיון דכל מעלת השינוי דעל יד על יד הוא רק כד אתינן לחייב משום גיבול גמור, וכנ"ל.

ובנוס"א י"ל, דמש"כ הראשונים דבנתינת מים ל"ש שינוי, לאו היינו דבמציאות אין שייך בזה שינוי, דזה צ"ב, דמ"ט ל"ש בזה שינוי דעל יד על יד, אלא היינו דהא דשרי ריבר"י לגבל על יד על יד, אי"ז משום דהוי זה מלאכה שלא כדרך, דודאי אף שדרך גיבול הוא לגבל הרבה יחד, מ"מ רחוק הדבר לומר דגיבול מעט הוי מלאכה שלא כדרך, וכמו שתמהו כן הנשמ"א והביאוה"ל דהיאך שרי לגבל מעט מעט, אלא היינו דכיון דעיקר דרך גיבול הוא במרובה, ע"כ ליכא חשיבות מלאכה על גיבול דמעט מעט, וע"כ כ"ז הוא לדעת ריבר"י דאין חייבין אלא על גיבול, אך לדעת רבי דחייבין אף על נתינת מים, הרי דבזה ל"מ מידי שינוי זה דמעט מעט, דכיון דבלא"ה ל"ב מעשה לישה חשוב, אלא חייבין אף על נתינת מים גרידא, והיינו דכל פעולה שהיא מכלל הלישה חייבין עלי', הרי דבזה יש לחייב אף בנתינת מים מעט מעט, דאף היא הויא פעולה שמכלל הלישה.

ולפ"ז שפיר נקטו הראשונים דלדעת רבי אסור לגבל בשינוי, אף בשנתן מים מבעו"י, דכיון דמחייב רבי בנתינת מים גרידא והרי דכל פעולה שמכלל הלישה חייבין עלי', כ"ש דמחייב בגיבול מעט מעט, דהויא פעולת לישה טפי מנתינת מים גרידא, ואכתי צ"ב בכ"ז. [[3]](#footnote-4)

ויש להוסיף, שבד' הרי"ד והריטב"א נ', דהא דלדעת ריבר"י פשיטא דשרי לפרק, ולדעת רבי איבעיא לן, אי"ז משום דפירוק הוי שינוי או משום שאין נראה כמכוין מלאכתו לגיבול, אלא הוא משום דכבר הויא העיסה מגובלת כ"צ, ולמש"נ נ' בביאורו, דלדעת ריבר"י דאין חייבין אלא על לישה גמורה, אין לחייב על תוספת גיבול שע"י הפירוק, אך לדעת רבי דחייבין על כל פעולה שמכלל הלישה, הי' מקום לחייב אף בפירוק, כיון דה"ז מועיל לגיבול.

ד] ועכ"פ איך שיהי' הביאור בד' הראשונים, אך עכ"פ נלמד מדבריהם דלדעת רבי יש לחייב על הגיבול טפי מלדעת ריבר"י, דלדעת ריבר"י דאין חייבין על נתינת המים אלא על הלישה הגמורה, ה"נ אין חייבין על גיבול מעט מעט ועל גיבול שתי וערב, ואילו לדעת רבי דחייבין על נתינת המים, ה"נ חייבין על גיבול מעט מעט ועל גיבול שתי וערב.

ובדעת סה"ת דפליג וס"ל דגם לדעת רבי שרי לגבל בשינוי היכא שנתן המים מבעו"י, נ' דהוא משום דפליג על עיקר יסוד ד' הראשונים, וס"ל דהא דמחייב רבי בנתינת המים, לאו היינו דס"ל דעל כל פעולה שמכלל הלישה יש לחייב, אלא הוא משום דס"ל דנתינת המים זהו גיבולו, אך בגמר הגיבול אין מקום לחייב לדעת רבי טפי מלדעת ריבר"י, ואדרבה לדעת ריבר"י יש לחייב טפי, דלדידי' זהו עיקר הלישה, והדברים מבוארים כן בדבריו בסימן רי"ט, ז"ל, וכן פליגי בפר' בתרא במורסן דלרבי נתינת מים לחודי' משום לש, ור"י בר אבא אמר גובלין, פירוש היכא שנתן מים מאתמול במורסן לרבי יגבלוהו בשבת "ואפי' לר' יוסי" והוא דמשני וכו', עכ"ל, ומבו' בלשונו, דאדרבה לדעת רבי יש מקום טפי להתיר לגבל בשינוי מלדעת ריבר"י, וזה כמש"נ בדעתו.

וכן מבו' בד' הרא"ש לגיר' דילן, שהתיר לגבל אפר שנתן בו מים מער"ש לדעת רבי דנתינת המים זהו גיבולו, ומ' דלדעת ריבר"י דנתינת המים לא זהו גיבולו, אם גיבלו ה"ה חייב, וזה שלא כד' הראשונים בשלהי שבת דלרבי יש לחייב על הגיבול טפי מלריבר"י, וזה אף דנימא כד' הביאוה"ל דכל ד' הרא"ש הם באפר דלאו בר גיבול הוא.

אך לעיל סק"ב נת' לדון, דלפי גיר' המהרש"ל והב"ח דד' הרא"ש הם לריבר"י, היינו משום דלרבי דחייבין על כל פעולה שמכלל הלישה, יש לחייב על הגיבול אף שנתן מים מבעו"י, וע"ד מה שפירשו הרי"ד והריטב"א בהא דבעי מהו לפרק, ולפ"ז אדרבה ד' הרא"ש מתפרשים כד' הראשונים בשלהי שבת.

ה] ויש להוסיף עוד בענין זה, דהנה בגדר הא דמחייב רבי בנתינת המים, נ' שנחלקו בזה הראשונים.

דהנה בד' הרי"ד והריטב"א בשלהי שבת מבו', דבמורסן דלאו בר גיבול הוא, לא מחייב רבי בנתינת המים, עיי"ש, ומבו' דכל הא דמחייב רבי בנתינת המים, הוא משום דהוי זה מכלל עשיית העיסה, וע"כ במידי דלאו בר גיבול הוא, ולי"ב עשיית עיסה גמורה, דמה"ט לדעת ריבר"י אין חייבין על גיבולו, לא מחייב רבי בנתינת המים.

אמנם הנה בד' הרמב"ם ספ"ח משבת מוכח לא כן, שהרי דעתו דלדעת ריבר"י ל"ש לישה כלל באפר דלאו בר גיבול הוא, ומפרש כן בדעת רב יוסף בשבת די"ח., ואפ"ה תניא דלדעת רבי חייבין בו על נתינת המים, והרי דמחייב רבי בנתינת המים אף במידי דל"ש בו גיבול דלריבר"י אין בו משום לישה, והרי דהא דמחייב רבי בנתינת המים, לאו היינו משום דהוי זה מכלל עשיית העיסה, אלא הוא משום דס"ל דנתינת המים מצ"ע יש עלי' תורת לישה, וע"כ מחייב אף במידי דלאו בר גיבול ול"ש בו עשיית עיסה, וריבר"י פליג וס"ל דמלאכת לישה היא רק בגיבול ועשיית עיסה, וע"כ ס"ל דבמידי דלאו בר גיבול ליכא משום לישה. [[4]](#footnote-5)

ולפ"ז נ', דלדעת הרי"ד והריטב"א דהא דמחייב רבי בנתינת המים הוא משום דהוי זה מכלל עשיית העיסה, ודאי מסתבר דיש לחייב לדידי' אף בגיבול, ואדרבה לדידי' יש לחייב טפי מאשר לדעת ריבר"י, דכ"ה דס"ל דחייבין על נתינת המים, משום דהוי זה מכלל עשיית העיסה, ה"נ יש לחייב על כל שלב בגיבול, אך לדעת הרמב"ם דהא דמחייב רבי בנתינת המים הוא משום דס"ל דנתינת המים יש עלי' תורת לישה, הרי יש מקום לומר דלדידי' אין חייבין אלא על נתינת המים ולא על הגיבול, וגם אי נימא דמודה רבי דחייבין אף על הגיבול, ומשום דאף הגיבול יש עליו תורת לישה, מ"מ אין מקום לחייב לדידי' טפי מאשר לדעת ריבר"י, ודו"ק.

ועמש"נ להלן סקי"ג לתמוה עוד עפי"ז, במש"כ המ"מ לפרש סוגיית הגמ' בדי"ח. לדעת הרמב"ם, דתלינן הנידון אם חייבין על נתינת מים לדיו משום צובע, בפלוגתא דרבי וריבר"י, ולפמש"נ בפלוגתת רבי וריבר"י לדעת הרמב"ם, לכאו' אין הדברים מתישבים, וצ"ע.

ועמש"נ עוד להלן סקי"א, דד' הראשונים שנקטו דגם לדעת רבי יש להתיר טפי בבלילה רכה, מורים דכל הא דמחייב רבי בנתינת המים הוא משום דהוי זה תחילת עשיית העיסה, וע"כ יש לנו לדון על צורת לישת העיסה דלבסוף, אך לדעת הרמב"ם דהא דמחייב רבי בנתינת המים הוא משום דס"ל דנתינת המים עצמה הויא לישה, לכאו' ל"ש לחלק בין עיסה שבלילתה עבה לעיסה שבלילתה רכה, עיי"ש.

**ב**

ו] שבת די"ח., מאן תנא נתינת מים זו היא שרייתן, אמר רב יוסף רבי היא דתניא א' נותן את הקמח וא' נותן את המים האחרון חייב דברי רבי, ר"י ב"ר יהודה אומר אינו חייב עד שיגבל, א"ל אביי ודילמא עד כאן לא קאמר ר' יוסי אלא בקמח דבר גיבול הוא אבל דיו דלאו בר גיבול הוא אימא ליחייב, לא ס"ד דתניא א' נותן את האפר וא' נותן את המים וכו', ריבר"י אומר עד שיגבל, ודילמא מה אפר עפר דבר גיבול הוא וכו'.

והנה בביאור מש"א דדיו ואפר אינם בני גיבול, נ' שנחלקו בזה הראשונים, דהנה כתב הרמב"ם בפיהמ"ש אהלות פ"ב מ"ב, ז"ל, ומה שאמר אינו חיבור לטומאה, ענינו שאם גיבל את הרקב הזה אינו נהי' כולו מחובר ויהי' כגוף א' לטמא את הנוגע במקצת אותה העיסה, אלא מי שנגע באותה העיסה טהור, לפי שחלקי' חלוקין זמ"ז והגיבול אינו מועיל להן ואינו עושה אותם גוף א', וזה כעין אמרם בתלמוד אפר לאו בר גיבול הוא, וע"כ אין עירובו חשיב גיבול, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דמש"א דאפר לאו בר גיבול הוא, היינו שחלקיו חלוקין זמ"ז ואין הגיבול מועיל להן לעשותן גוף א'.

וכ"נ בל' האחרונים שפירשו כן לההיא דלאו בר גיבול, דלאו היינו שאין דרך לגבלו, אלא היינו שאינו מתערב ומתאחד ממש ע"י הגיבול.

אמנם בפסקי רי"ד בסוגיין כתב, ז"ל, אבל דיו דלאו בר גיבול הוא, שאין שורין הדיו והסממנין אלא שיתנו טעם במים, וא"צ לגבלן לעשות מהן עיסה וכו', ול"ד גיבול דדיו וסממנין דאמרי' לאו בר גיבול הוא, לגיבול דמורסן דדלאו בר גיבול הוא וכו', אבל גיבול דמורסן אין בו חיוב חטאת דלאו בר גיבול הוא, ל"ד דיו למורסן, דבודאי בגיבול דמורסן ליכא חיוב חטאת, שאין דרך העולם לגבלו כלל, אבל דיו אע"פ שאין דרך העולם לגבלו בשרייתו איכא חיוב חטאת שהיא הלישה שהיתה במשכן וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתב בחי' הריטב"א לקמן דקנ"ו..

ומבו' בד' הרי"ד והריטב"א, דמש"א דדיו ואפר לאו בני גיבול נינהו, היינו שאין דרך לגבלן לצורך תיקונם.

וכדעת הרי"ד והריטב"א יש לדקדק גם מד' רש"י שפירש מש"א דעפר בר גיבול הוא, ז"ל עפר בר גיבול הוא לטיט של בנין, עכ"ל, ועי' שבה"ש פתיחה למלאכת לש סקי"ג שעמד ע"ד רש"י, דמה הוצרך לפרש דעפר בר גיבול הוא לטיט של בנין, דמה לי אם לבנין אי לאו, אחר דבר גיבול הוא ושייך בו לישה כמו זרע פשתן.

ונ' ללמוד מד' רש"י והעירוני קצת לזה דס"ל כדעת הרי"ד והריטב"א, דהחילוק בין אפר שאינו בר גיבול לעפר שהוא בר גיבול, אינו דבאפר ל"מ גיבול לחבר החלקים יחד, ובעפר מהני גיבול לחבר החלקים יחד, אלא הוא דעפר דרך לגבלו לטיט של בנין, ואילו אפר אין דרך לגבלו לצורך תיקונו, וזהו שפירש"י דהא דעפר בר גיבול, הוא משום דמגבלין אותו לטיט של בנין, דרק מה"ט הוא דחשיב כבר גיבול, ודו"ק.

ויש ללמוד לפ"ז מד' הרי"ד והריטב"א, דאין חייבין משום לישה אלא בדבר שדרך תיקונו הוא בלישה, וע"כ הוא דאין חייבין אלא בדבר שדרך לגבלו, ויש לסייע לזה מל' היראים מ' ער"ד, ז"ל, לא לישת קמח בלבד נקראת לישה, אלא כל "שדרך" להמחותו ע"י משקין נקראת לישה, עכ"ל, ונ' מזה דמלאכת לישה היא רק בדבר שדרכו בכך, וכל שאין דרכו בכך אין לישתו בכלל מלאכת לישה.

והנה בפירש"י ביצה דל"ב: פירש מש"א התם דקיטמא שרי, ז"ל, קיטמא שרי לגבלו ולטוח בו דלאו בר גיבול הוא, עכ"ל, ובפשוטו כונתו דאפר לא שייך בו גיבול, אך לפמש"נ בדעתו דס"ל כד' הרי"ד והריטב"א, מתפרשים דבריו דאפר אין דרכו בגיבול, וכן פירש בדעתו בפסקי רי"ד בסוגיין, ז"ל, ז"ל, ורב יוסף דסבר דהאי אפר אפר ממש הוא הוה מפרש לברייתא דמחייבא בי' חטאת, כגון שלא גיבלו לבנין, אלא הי' צריך לשרות האפר במים כדי שיתן האפר טעם במים כגון אלו שעושין הבורית שעושין אותו ממי האפר, ודמיא שרייתו לשריית דיו וסממנין, ומש"ה חייב חטאת, וש"מ דאע"ג דלאו בר גיבול שיעשה ממנו עיסה אלא לשרייתו הוא צריך שיתן טעם במים, בעי ריבר"י גיבול, דקסבר לא מיערב שפיר ואינו נשרה יפה אם לא יגבלוהו, וה"נ בדיו וסממנין וכו', עכ"ל, ובחי' הריטב"א לקמן דקנ"ה: ג"כ פירש כן ד' רש"י, ותמה ע"ז, ז"ל, ואעפ"כ אינו מחוור, כי אינו דומה למורסן כפי שפירשנו, דמורסן לאו אורחי' בשום גיבול, ואילו אפר אורחי' בגיבול לפעמים לטוח בו תנורים וקדירות ע"ג כירה, עכ"ל.

ז] ויש להוסיף בזה, דהנה פשטות דעת הרמב"ם דמפרש דהא דתניא דריבר"י אומר עד שיגבל, היינו עד שיגבל במידי דבר גיבול, אך באפר אינו חייב אף אם גיבל, ונ' דכ"ז ניחא רק לטעמי', דלדעת הרי"ד והריטב"א דגם אפר שייך בו גיבול, ואך שאין דרך לגבלו וע"כ הוא דחשיב כלאו בר גיבול, הרי נ' דאין לפרש לברייתא דאינו חייב עד שיגבל מידי אחריני, דהיכן נרמז הך מילתא, ולישנא משמע דאף אם יגבל אותו הוא חייב, ורק לדעת הרמב"ם דהא דאינו בר גיבול היינו דאין גיבולו חשוב גיבול במציאות, הרי דשפיר יל"פ דהא דתניא עד שיגבל עיקר דינא קתני שאינו חייב על נתינת מים לאפר משום שלא גיבלו, ורק אם יגבלנו יהא חייב, והאמנם כיון דבאפר ליכא מציאות דגיבול, ע"כ לעולם אינו חייב, וזהו דתני אינו חייב עד שיגבל, דכ"ה עיקר הדין דאין חייבין רק בגיבול, ודין זה הוא נכון גם באפר, ואך דבאפר ל"ש כלל גיבול, וע"כ לעולם אין חייבין ע"ז, ודו"ק היטב.

ויל"פ עוד עפי"ז, דלפמש"נ נ' דמש"כ הרמב"ם דחול הגס ועוד כמה מילי אינם כלל בר גיבול, הוא רק לטעמי' דלאו בר גיבול הוא דבר שאינו נעשה גוף א' ע"י הגיבול, ומשום דאף אחר שמגבלין אותו אכתי הוי חלקים נפרדים, וזה תלי בגודל החלקים וכמובן, אך לדעת הרי"ד והריטב"א אין מקור כלל לומר כן, שהרי לדעתם ליכא תנאה בגיבול, אלא בעי' שיהא דרך לגבלו, וי"ל דאף חול הגס דרך לגבלו, והי' מקום לדון עפי"ז בפלוגתת הראשונים אם מורסן וקמח קלי הוו בני גיבול, אך באמת הרי"ד והריטב"א ג"כ פירשו דאינם בני גיבול.

ולד' הרמב"ם ניחא משה"ק הריטב"א על פירש"י בביצה, דמ"ט אפר אינו בר גיבול, הרי דרך לגבלו לטיט, וכל קו' זו היא לטעמי', אך לדעת הרמב"ם לק"מ, דהגם שדרך לגבלו לטיט, מ"מ אינו נעשה גוף א' ע"י הגיבול, דאף כשמגבלין אותו לטיט הוו חלקי האפר נפרדים זמ"ז, וע"כ אין עירבובו נחשב גיבול, ודו"ק.

ובעיקר ד' הרמב"ם דמורסן לאו בר גיבול הוא, מצינו דבר חידוש בראש יוסף בדי"ח. שכתב דהרמב"ם אזיל לטעמי' בפיהמ"ש ספ"ז דמורסן הוא הפסולת הגסה היוצאת, שהיא ודאי לאו בת גיבול, אך אה"נ את הסובין י"ל דאסור לגבל, דאינהו הוו בר גיבול, עיי"ש.

**ג**

ח] בתרוה"ד סו"ס נ"ג כתב, ז"ל, ועוד נראה אפי' בבלילה רכה צריך אח"כ לערב בכלי עצמו או באצבעו, דאליבא דמ"ד דנתינת מים לא חשיב גיבול א"כ ל"מ דעביד שינוי בנתינת המאכל בתחילה, דאכתי לא עביד מלאכה עד שיגבל ובעינן שינוי בגיבול, עכ"ל.

וכ"ה בל' הרמ"א בסט"ז דישנה בנתינת המים ויערב באצבעו, והרי דלא סגי בשינוי בנתינת המים לחוד, ומקור דבריו הוא מד' התרוה"ד, וכ"ה בדרכ"מ.

ותמוה טובא, שהרי הרי"ף והרמב"ם ודעימייהו דפסקו דקי"ל כריבר"י, ומ"מ הביאו לדינא דבלילה רכה דמשנה בנתינת המים, ולד' התרוה"ד תיקשי דממ"נ, אם עשה שינוי בגיבול, הרי א"צ כלל שינוי בנתינת המים, ואם לא עשה שינוי בגיבול, הרי לא סגי בשינוי בנתינת המים, שוב מצאתי שכבר תמה בזה האג"ט סק"ל אות י"ד, עיי"ש מה שישב לזה ע"ד פלפול.

וראיתי שכתבו ליישב בזה דבבלילה רכה חמיר טפי, ולא שרי אלא אם שינה בנתינת המים, משום דנתינת המים ברכה קרוב טפי לגמר הגיבול מאשר בבלילה רכה, אך אי"ז מתישב כלל, שהרי בבלילה רכה נשנה קולא ולא נשנה חומרא, וז"פ.

גם בד' הרמב"ן בחי' ובמלחמות בשלהי מכילתין מפורש דבלילה רכה קיילא גם לדידן וסגי בה בשינוי בסדר נתינת המים וא"צ לעשות שינוי אחר, עיי"ש.

והחזו"א פליג ע"ד התרוה"ד מכח סתימת הפוסקים, ולא ידעתי מ"ט לא תמה טפי מינה דבד' הפוסקים מפורש לא כן.

אך שוב נתבוננתי די"ל עיקר ד' התרוה"ד, דמה שהעתיקו הראשונים לדינא דשתיתא, הוא משום דבמידי דלאו בר גיבול נתינת המים זהו גיבולו, וכמו שנקט התרוה"ד שם, ובזה שפיר יש להתיר ע"י שינוי בנתינת המים, ודו"ק, אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ן שם.

ובד' המ"ב בזה יל"ע, דבדבריו בסקנ"ז מבו' דסגי בשינוי בנתינת המים, וכמש"נ לעיל שהוא מוכח כן מיני' ובי', דאם הוה בעי' שינוי בגיבול, ל"ה בעינן גם שינוי בנתינת המים, לפ"מ דאזיל השו"ע שם כהפוסקים כריבר"י, ולא הצריך לשנות בגיבול רק בעירוב קמח העשוי מטחינת מצה וכו' שדעת הט"ז דאין להתירו ע"י שינוי בנתינת המים, דאין ידוע דרכו, ובזה כתב המ"ב דטוב להחמיר שלא לערב בכף, והיינו לחוש לד' הט"ז.

אך בסקס"ח הביא ד' הט"ז דאם שכח לשפוך חומץ לתוך הקרי"ן צריך שיעשה בשבת בלילה רכה ונותן החומץ ואח"כ הקרי"ן וכו' "ויאחוז בכלי עצמו וינענע אותו", עכ"ל, וזה כד' התרוה"ד דלא סגי בשינוי בנתינת המים, אלא צריך לשנות גם בגיבול, וצע"ג.

**ד**

ט] המ"ב העתיק בכ"ד דלדעת החולקים על הרמב"ם, קי"ל כדעת אביי בדי"ח. דבמידי דלאו בר גיבול חייבין על נתינת המים, והחזו"א כתב לחלוק ע"ז, דכו"ע מודו לדעת הרמב"ם דהלכתא כרב יוסף.

והנה אמנם מצינו דעת הרבה מן הראשונים דקי"ל כאביי, דכ"ה דעת הרי"ד והריטב"א בשלהי מכילתין, וכן דעת המאירי והמאורות בדי"ח., וכן דעת האו"ז, וכן דעת ספר יחוסי תנו"א, וכן מבו' בל' סמ"ק סימן קצ"ז, ויל"ע בל' הסמ"ג בזה, וכ"ה פשטות ל' הראב"ד בהשגות ספ"ח משבת, וכמו שפירש המ"מ שם, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ב, אך למש"נ להלן בד' הרשב"א בחי' ביצה, יל"פ כן גם בדבריו בעבוה"ק, שיש אוסרין אף בלא גיבול, משום דס"ל דאפר לאו בר גיבול הוא, (אך מ"מ חזינן שהם פסקו כדעת אביי) והרשב"א פליג ע"ז וס"ל דבר גיבול הוא, ואין חייבין אלא בשגיבל, וכן מבו' בד' התרוה"ד סימן נ"ג ובד' הב"י והדרכ"מ בסימן שכ"א, וגם בד' הדרכ"מ בסימן שכ"ד, וצ"ע ד' הב"י והדרכ"מ שהשוו דעת התרומה ודעימי' דקי"ל כרבי, לדעת התוס' ודעימייהו דקי"ל כריבר"י ואך במידי דלאו בר גיבול חייבין על נתינת המים, עיי"ש בדבריהם, וצ"ע.

ובל' הרשב"א בחי' ביצה דל"ב: נ' דמפרש בע"א, דפלוגתת אביי ורב יוסף ל"ה בדינא דלאו בר גיבול, דבזה מודה רב יוסף דמחייב ריבר"י על שרייתו, ואך דר' יוסף ס"ל דדיו חשיב כמידי דבר גיבול, וע"ז הוא דפליג אביי, וזהו שתמה הרשב"א שם ע"ד רש"י בתרתי, חדא דקטמא בר גיבול הוא, ועוד דאי אמרת דלאו בר גיבול הוא א"כ הי' מתחייב על שרי' לחוד, ובע"כ דבר גיבול הוא וכדאמר לי' ר' יוסף לאביי, עייש"ה, ועי' היטב בד' הרא"ש שם שיש מקום לפרש כן.

ולכאו' נידו"ז בדעת הרא"ש תלוי בחילופי הגירסאות בדבריו, דאם גרסי' רבי, הרי מבו' דלריבר"י ל"מ מה שנתן מים מבעו"י, ובע"כ דקי"ל כרב יוסף, אך אם גרסי' ריבר"י, הרי מבו' דקי"ל כאביי, וכ"נ ממה שהעתיק הטור בקיצור פסקי הרא"ש ובחיבורו לד' הרא"ש, הגם דקי"ל כריבר"י.

אך בל' ספר ההשלמה בדי"ח. נ' דלא קי"ל כאביי, דאביי גופי' דחי בדרך דילמא, עיי"ש, ובל' הרמב"ן בשלהי מכילתין נ' דהגמ' בדי"ח. נסתפקה בזה ולא איפשיטא.

ובחי' הגרע"א בדי"ח. נקט בדעת תוס' הראב"ד והר"ן דקי"ל כאביי, עיי"ש, וכן נקט הפמ"ג.

**ה**

י] דעת הרמב"ם בפכ"א משבת מבוארת, דכל הא דשרינן לגבל בשינוי, הוא רק משום דקמח קלי ומורסן לאו בני גיבול נינהו, וכל הא דאסרינן לגבלן הוא מגזירה שמא יבא לגבל קמח שאינו קלי ושמא יבא לגבל עפר, וע"כ שרינן בהו לגבל בשינוי, אך בקמח שאינו קלי שגיבולו אסור מה"ת, לא שרי לגבלו בשינוי.

ולדעתו נ' פשוט, דמש"א בסוגיין דמאן י"א ריבר"י היא, אך לדעת רבי לא שרי לגבל בשינוי, א"צ לפרש כפי' ש"ר דהוא משום דלרבי דאסר אף בנתינת המים ל"ש שינוי משום דכל נתינת מים אחת היא, אלא היינו משום דכל הא דמהני שינוי להתיר, הרי הוא משום דאי"ז לישה מה"ת, וכ"ז הוא לדעת ריבר"י דס"ל דהאיסור הוא רק בגיבול, ובמידי דלאו בר גיבול לי"ב איסורא, אך לדעת רבי דשריית המים הויא לישה דאורייתא גם במידי דלאו בר גיבול, וכדחזינן דמחייב רבי בנתינת מים באפר, הגם דאי"ז בר גיבול, ולריבר"י לי"ב משום לישה כלל, הרי נמצא דלישת קמח קלי אסורה מה"ת, וע"כ לא מצינו להתיר בזה ע"י שינוי.[[5]](#footnote-6)

יא] אמנם ילה"ע ע"ז מהא דשרינן בשתיתא בבלילה רכה בשינוי גם לדעת רבי, והנה נ' פשוט לדעת הרמב"ם, דכל הא דשרינן בשתיתא הוא רק משום דאי"ז בר גיבול ואי"ז לישה דאורייתא, והרמב"ם מדמי לה לחול, וכונתו למש"כ בספ"ח דחול הגס אינו בר גיבול וע"כ לי"ב משום לישה, ולפ"ז לכאו' אין לנו להתיר אלא לדעת ריבר"י, דלדידי' ליכא משום לישה במידי דלאו בר גיבול, אך לדעת רבי דאף במידי דלאו בר גיבול יש משום לישה, נ' דגם בשתיתא יש לחייב משום לישה, ותיקשי דמ"ט שרינן לדעתו ליתן המים בשינוי.

ואין לומר דהא דשרי בשתיתא ברכה הוא משום דבבלילה רכה לי"ב משום לישה מה"ת גם לדעת רבי, חדא, שהרי לדעת הרמב"ם נ' דגם לריבר"י איכא חיוב לישה בבלילה רכה, דלדידי' לא מצינו לכל הקולא דבלילה רכה, רק בשתיתא דכל איסורו הוא משום דמיחזי כלישה, ובזה הוא דשרינן בבלילה רכה דלא מיחזי כ"כ בלישה, אך בקמח קלי לא שרינן בבלילה רכה, ונ' דהיינו משום דבקמח קלי פירש הרמב"ם דאיסורו שמא יבא ללוש קמח שאינו קלי, דמיחלפי זב"ז, וע"כ בזה יש לאסור גם בבלילה רכה, דאם לש קמח שאינו קלי בבלילה רכה חייב חטאת, ומשא"כ בשתיתא דלא מיחלף כלל בקמח, וכל איסורו הוא משום דמיחזי כלישה, בזה הוא דאמרי' דבלילה רכה לא מיחזי כ"כ כלישה, ושרינן לה ע"י שינוי בנתינת המים, ודו"ק, ומה"ט גם לא שרינן בקמח שאינו קלי בבלילה רכה ע"י שינוי, משום דהוי זה איסור דאורייתא, אשר לפ"ז בדין דבשתיתא יהא איסור מה"ת לרבי גם בבלילה רכה.

ועוד, דלדעת הרמב"ם שנתבאר בדעתו לעיל סק"ה, דלדעת רבי אין האיסור בנתינת המים משום תחילת לישת העיסה, אלא משום נתינת המים גופה, נ' דכלל אין מקום להתיר לדידי' בבלילה רכה, שהרי כל החילוק בין בלילה רכה לעבה הוא בגיבול, אך בנתינת המים הרי שפיר יתכן דגם בבלילה רכה נדבק חלקו בצורה עבה, וא"כ אין מקום להקל כלל בבלילה רכה לדעת רבי, אך לדעת ש"ר נ' דהא דקייל דין בלילה רכה לדעת רבי, הוא משום דכל הא דמחייב רבי בנתינת מים הוא משום הוי זה תחילת עיסה, (וכמש"נ לעיל סק"ה מד' הרי"ד והריטב"א, ועיי"ש בהערה שנת' כן מד' התוס' בביצה), וע"כ יש לנו לדון בצורת העיסה שעשוי' ליעשות ע"י נתינת מים זו.

יב] ואשר ע"כ נ' דצ"ל בזה לדעת הרמב"ם, דודאי לדעת רבי לא שרי בשתיתא ע"י שינוי, וזה דלא כמש"כ בחי' תלמיד הרמב"ן דגם לרבי שרי ע"י שינוי, וכ"ה בתוס' ברכות דל"ח., והא דתניא ושוין שבוחשין את השתית בשבת, קאי על ת"ק וי"א דתניא לעיל, וכ"ה בפי' ר"ח, ויל"פ דגם ת"ק דלעיל ס"ל כריבר"י, ואך דס"ל דלא התירו ע"י שינוי, ומש"א מאן י"א ריבר"י, היינו דהי"א אינו מתישב אלא לדעת ריבר"י, אך לעולם גם ת"ק ריבר"י הוא, וע"ז הוא דתני דשוין שבוחשין את השתית, והיינו רק משום דס"ל כריבר"י דבמידי דלאו בר גיבול ליכא איסורא דאורייתא, אך לדעת רבי ודאי יש לאסור בכה"ג, וזה דוחק קצת בל' הגמ' דמ' דת"ק דיש אומרים רבי הוא, ודו"ק.

שו"ר בנשמ"א י"ט סק"ג שכתב ג"כ דת"ק די"א היינו ריבר"י ותרי תנאי אליבא דריבר"י, וע"כ נקט אין גובלין ולא אמר אין נותנין מים, והנה אמנם בד' תלמיד הרמב"ן מפורש לא כן, וכתב דאף נתינת מים בכלל, אך בדבריו נ' דגם גיבול אסור לדעת רבי, ולפ"ז ניחא לישנא דאין גובלין, כיון דאף הגיבול אסור, ונת' עוד בזה לעיל סק"ב.

ויש להוסיף, במשה"ק הלח"מ בפכ"א משבת ע"ד הרמב"ם במש"א בשבת דקנ"ו. דכתיב אפנקסי' דלוי אמרית קמי' דרבי ומנו רבינו הקדוש על דהוו גבלין שתיתא בבבל והוה צוח וכו' ולית דשמיע לי' וכו' מדריבר"י, והק' הלח"מ דלדעת הרמב"ם דקמח קלי ושתיתא תרי מילי נינהו לא מצינו דפליג רבי וריבר"י בשתיתא, עיי"ש מש"כ בזה, והנה בפשוטו צ"ל בזה, ויש לכוין לזה בכלל ד' הלח"מ, דהתם איירי בשתיתה שבלילתה עבה, והיו גובלין אותה בשינוי דעל יד על יד, וזה תליא בפלוגתא דרבי וריבר"י, דומיא דהא דפליגי בקמח קלי.

אך הנה לפמש"נ יל"פ עוד, דלעולם איירי בשתיתא שבלילתה רכה, דאיירינן בזה לעיל מינה, וגם זה תליא בפלוגתא דרבי וריבר"י, דכל הא דשרינן בשתיתא בשינוי בסדר נתינת המים, הוא רק לדעת ריבר"י דכל האיסור בשתיתא אינו אלא מדרבנן, משום דאי"ז בר גיבול, אך לדעת רבי דהאיסור בשתיתא הוא מה"ת, ל"מ בזה שינוי כלל, וכמש"נ.

**ו**

יג] המ"מ פ"ט משבת הי"ד פירש לדעת הרמב"ם, דמש"א בפ"ק דשבת דמאן תנא נתינת המים לדיו זו היא שרייתו, הוא להתחייב משום צובע, וכתב לפרש המו"מ שם עפי"ז, דמה שאינו בר גיבול נגמרה בו מלאכת הצביעה ומה שהוא בר גיבול דעתו על הלישה ואין בו צביעה, עכ"ד, וע' אג"ט מה שתמה על פי' זה, וילה"ק ע"ז דא"כ לפ"מ שפסק הרמב"ם כרב יוסף דבאפר דלאו בר גיבול הוא אין חייבין משום לישה, לא הי' לנו לאסור בשריית דיו וסמנים, ומ"ט הביא הרמב"ם לזה בפרק ג', וכבר עמד ע"ז הלח"מ בספ"ח, עיי"ש מש"כ בזה, עוד ילה"ע בעיקר פי' זה, דלפ"מ שפירש הרמב"ם גופי' דלר' יוסף אינו חייב אף בשגיבל, א"כ מה טעם זה לומר שלא יהיו חייבין על נתינת המים משום צביעה, דהניחא אם הי' חייב על הגיבול משום לישה, י"ל דע"כ אין חייבין על נתינת המים משום לישה כיון שעדין מחוסר לישה ודעתו על הלישה, אך כיון שגם על הגיבול אין חייבין משום לישה, א"כ כ"ה דלאביי חייבין על נתינת המים משום צביעה, ה"נ בדין שיתחייבו לדעת רב יוסף.

ובעיקר ד' הרמב"ם, הי' מקום לפרש ע"ד הפלפול, ויתישב בזה ב' הקושיות שהקשינו, דהנה המ"מ בספ"ח הק' עוד ע"ד הרמב"ם, מלישנא דברייתא דמייתי רב יוסף סייעתא מינה, דתני דאינו חייב עד שיגבל, והרי דאם מגבל חייב, ונדחק דל' זה מתפרש דאינו חייב עד שיגבל במידי דבר גיבול, ולולי דמסתפינא הייתי מפרש בד' הרמב"ם להיפך, דרב יוסף ס"ל דגם במידי דלאו בר גיבול חייבין על הגיבול, וזהו דמדמי דע"כ לדידי' אין לחייב על השרי' משום צביעה כיון דמחוסר גמר חשוב דגיבול שחייבין עליו לדעתו, וע"כ מוקי למתני' כרבי, ואביי פליג ע"ז דכל הא דמחשיב רבי להגיבול, הוא רק במידי דבר גיבול, אך במידי דלאו בר גיבול אין לחייב על הגיבול, וכיון שאינו מחוסר גיבול, ע"כ יש לחייב משום צביעה אף על השרי', וע"ז פריך רב יוסף מדתניא דאינו חייב עד שיגבל והרי דאם יגבל חייב הגם שאי"ז בר גיבול, ודחי אביי דאיירי בעפר. ולפ"ז מתישבים היטב כל פסקי הרמב"ם ודו"ק.

אך ילה"ע ע"ז, דהרי ל' הגמ' בדקנ"ה: דשו"ט שמא במידי דלאו בר גיבול מודה ריבר"י, היינו דחייב משום לישה אף בלא גיבול, ומסתבר דכן מתפרש גם סוגיית הגמ' בדי"ח.

ובעיקר מה שפירש המ"מ בדעת הרמב"ם דהנידון אם חייב בשריית דיו משום צובע תליא בפלוגתא דרבי וריבר"י, יש להעיר הרבה בזה לפמש"נ לעיל סק"ה, דלדעת הרמב"ם דאף במידי דלאו בר גיבול דלריבר"י אין חייבין על לישתו, מ"מ לדעת רבי חייבין על נתינת המים, הרי בע"כ דהא דפליג רבי ומחייב בנתינת המים, לאו היינו משום דס"ל דחייבין על כל פעולה שמכלל הלישה, אלא הוא משום דס"ל דמלאכת לישה היא בנתינת המים ופליג על ריבר"י דס"ל דמלאכת לישה היא בגיבול, וא"כ מה מקום יש לתלות הנידון אם חייב משום צביעה בפלוגתא דרבי וריבר"י, דהניחא לד' הרי"ד והריטב"א דפלוגתא דרבי וריבר"י היא אם חייבין על שרי' דאכתי מחוסר גיבול או לא, יש מקום לדמות נידון עשיית עין הצבע לזה, אך לדעת הרמב"ם דהא דפטר ריבר"י אי"ז משום דמחוסר גיבול, שהרי פטר במידי דלאו בר גיבול הוא אף אם גיבלו, ולדעת רבי חייבין בזה על נתינת המים, אלא משום דנתינת המים אין בכלל מלאכת לישה, ורבי פליג וס"ל דנתינת המים חשיבא כלישה, ולפ"ז צ"ב דמה ענין עשיית עין הצבע לפלוגתא זו, וצ"ע רב.

1. וכבר עמדו דמד' התרוה"ד יש ללמוד דלדעת רבי כל שנתן המים מבעו"י אינו חייב על הגיבול בשבת, וזה ממש"כ בסימן נ"ג בדין חרדל שלשו, ז"ל, ולכך כי יהיב משקה מבעו"י כבר מגובל הוא בחול, ומאי דערביתו בשבת אין קפידא רק שלא יטרוף, עכ"ל, אך לדעת ריבר"י כתב שם דלא שרי אלא אם יעשה שינוי בגיבול דיגבל באצבעו וכו', וכן מבו' בסו"ד שכתב, ז"ל, ועוד נראה אפי' בבלילה רכה צריך אח"כ לערב בכלי עצמו או באצבעו, דאליבא דמ"ד דנתינת מים לא חשיב גיבול א"כ ל"מ דעביד שינוי בנתינת המאכל בתחילה, דאכתי לא עביד מלאכה עד שיגבל ובעינן שינוי בגיבול, עכ"ל, ומבו' מכ"ז דלדעת רבי דנתינת מים חשיבא גיבול, אין חייבין על הגיבול, וע"כ בחרדל שנתן בו משקה מבעו"י מותר לגבלו בשבת, וע"כ גם סגי בבלילה רכה שיעשה שינוי בנתינת המים. [↑](#footnote-ref-2)
2. וראיתי להוסיף עוד בזה, דהנה הרי"ף שם כתב דמדקמתרצינן אליבא דריבר"י דאמרו דלא שרי אלא היכא דמשני ומפרשי' דהשינוי הוא על יד על יד ש"מ דהלכתא כוותי'.

   והנה לדעת סה"ת דגם לדעת רבי שרי לגבל בשינוי אם נתן המים מבעו"י, א"כ הרי אין ללמוד מהא דקמתרצינן אליבא דריבר"י דהלכתא כוותי', שהרי יל"פ דהא דקמתרצינן אליבי', הוא משום דכל הא דפליג רבי הוא בשלא נתן מים מבעו"י, אך אם נתן מבעו"י מודה רבי דשרי לגבל בשינוי, וע"כ הוצרכנו לפרש היכי משני, וזה כעין מש"כ הרמב"ן דמה שהביא הרי"ף למש"א שבוחשין את השתית ברכה בשנותן את השתית ואח"כ נותן את החומץ, הוא משום דנפ"מ בזה גם לדעת ריבר"י להתיר בכה"ג לגבל כל צרכו ואפי' במרובה, וממה שהוכיח הרי"ף מינה דהלכה כריבר"י, יש ללמוד דס"ל דלדעת רבי לא שרי לגבל בשינוי אף בשנתן מים מבעו"י, וע"כ נמצא דכל הא דמפרשינן דמשני על יד על יד הוא רק לדעת ריבר"י, ומזה יש להוכיח דהלכתא כוותי', אך שמעתי לדחות בזה, די"ל דהרי"ף ס"ל כדעת הרמב"ם דקמח קלי אינו בר גיבול, ובזה י"ל דלדעת רבי ליכא איסור בגיבול בפנ"ע כל שנתן מים מבעו"י, וכמש"כ בביאוה"ל בסימן שכ"א בביאור ד' הרא"ש בביצה, וע"כ נמצא דלדעת רבי לא משכח"ל להתיר לגבל בשינוי זה דמעט מעט, גם י"ל עוד עד"ז, אי נימא דלדעת רבי ליכא איסור בגיבול בפנ"ע אף במידי דבר גיבול, וז"פ.

   ולפ"ז נמצא, דהסה"ת דס"ל דהלכתא כרבי, אזיל לטעמי' דס"ל דגם לדעת רבי שרי לגבל בשינוי אם נתן המים מבעו"י, וע"כ אין ללמוד מהא דקמתרצי' אליבא דריבר"י דהלכתא כוותי', כיון דנפ"מ בזה גם לדעת רבי, ויל"פ דמזה הוא גופא הוא שלמד הסה"ת דמודה רבי דאם נתן המים מבעו"י מותר לגבל בשינוי, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפ"ז יש מקום לחדש, דגם לדעת אביי דבמידי דלאו בר גיבול מחייב ריבר"י בנתינת המים, מ"מ יש להתיר לדידי' בכה"ג ליתן המים בשינוי דעל יד על יד, דכל הא דלדעת רבי ל"ש שינוי בנתינת המים, הוא משום דלרבי דמחייב בנתינת המים אף במידי דבר גיבול, הרי היינו משום דס"ל דחייבין על כל פעולה שמכלל הלישה, וע"כ לדידי' ל"ש בזה שינוי, וכמש"נ, אך לדעת ריבר"י דס"ל דבמידי דלאו בר גיבול אין חייבין על נתינת המים, והרי דס"ל דאין חייבין אלא על גמר הלישה, והא דבמידי דלאו בר גיבול חייבין על נתינת המים, הוא משום דבזה הויא נתינת המים כגמר הלישה, כיון שאי"ז מחוסר גיבול, אך כל שנותן המים מעט מעט שאי"ז דרך לישה, יש להתיר בזה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה התוס' בביצה דל"ב: הק' על פירש"י שם, ז"ל, ותימה דאמרי' בשבת דאפי' בנתינת מים על האפר בעלמא הוא חייב משום מגבל, דקאמר התם א' נותן את האפר וא' נותן את המים האחרון חייב, עכ"ל, וד' התוס' צ"ב, שהרי הא דתניא התם דחייב הוא לדעת רבי, אך ריבר"י פליג ואמר אינו חייב עד שיגבל, וא"כ מאי קשיא להו להתוס' ע"ד רש"י מהתם, הרי י"ל דהגם דלדעת רבי חייבין באפר על נתינת המים, מ"מ לריבר"י דאין חייבין אלא על גיבול, אין לחייב באפר דלאו בר גיבול הוא, והנה אמנם יש לדחוק דמכוון קו' התוס' הוא להקשות מד' אביי דאף לריבר"י חייבין בנתינת המים, אך אי"ז מתישב כ"כ בל' התוס' שהביאו להא דתניא דהאחרון חייב, ובהך ברייתא רבי קאמר לה.

   ונ' מזה בדעת התוס', שדעתם כדעת הרי"ד והריטב"א, דבמידי דלא מחייב ריבר"י משום דאינו בר גיבול, אין מקום לחייב על נתינת המים לדעת רבי, דכל הא דמחייב רבי בנתינת המים הוא משום דהוי זה מכלל פעולת הלישה, אך מידי דלאו בר גיבול הוא ואין לישתו לישה, אין לחייב בו על נתינת המים, וזהו מה שהוכיחו התוס' דמדמחייב רבי באפר על נתינת המים, יש ללמוד דחייבין על לישתו גם לדעת ריבר"י, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה דעת הרי"ד והריטב"א היא כדעת הרמב"ם בהך מילתא, דכל הא דהותר גיבול בשינוי, הוא רק משום דמורסן וקמח קלי לאו בני גיבול נינהו, וכל הא דאסור לגבלן אינו אלא מדרבנן, עי' בדבריהם, אך לדעתם אי"ז טעם לאסור לגבל בשינוי לדעת רבי, שהרי דעתם דגם לרבי ליכא לישה מדאורייתא במידי דלאו בר גיבול, ועמש"נ עוד בזה לעיל סק"ה, וע"כ הוצרכו לפרש בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-6)