חמץ שעבר עליו הפסח
קטגוריות: ש_ס / יד פסחים / ענייני פסחים - הרב מאיר קאופמן

#### שלהי ניסן ע"ט

# בדין חמץ שעבר עליו הפסח

### בדין חמץ שעבר עליו הפסח באונס ובביטל

א]מבואר במשנה פסחים כ"ח. שחמץ של ישראל שעבר עליו הפסח אסור בהנאה ומבואר בגמ' שקי"ל כר"ש שמדאוריתא זה מותר ורק מדרבנן זה אסור מצד שעבר עליו בבל יראה ובל ימצא דהינו שיש כאן קנס מדרבנן ועיין רמב"ם פ"א ה"ד וכן פסק בשו"ע סימן תמ"ח שזה גם באונס דהינו שבעבר על בל יראה באונס הוא גם בכלל הקנס [ועיין מקור חיים תמ"ח סק"ט בד"ה ונראה שכתב לבאר שכאן הרי אם לא היה אנוס תוך הפסח היה חייב לבער החמץ וגם היה מפסיד החמץ וכה"ג גזרו גם על אונס] ועיין מ"מ שכתב שהמקור מהמשנה של ישראל שלוה מעכו"ם על חמצו והרהינו אצל העכו"ם שאם לא אמר מעכשיו שזה נאסר ובפשוטו מדובר גם בביטל אמנם עיין כס"מ שכתב לדון שכיון שהיה בידו לפדות החמץ בדמי ההלואה וגם אם עכשיו העכו"ם לא מוכן אבל עצם זה שלוה על חמצו חשיב שהוא מזיד וצ"ע

והנה בלשון הרמב"ם מבואר שרק בעבר על בל יראה אפילו באונס זה אסור ומשמע דבלא עבר על בל יראה בזה אפילו שהחמץ היה של הישראל אין זה בכלל האיסור והנה הר"ן ו. חידש שחמץ של ישראל שנמצא בבית העכו"ם הוא לא עובר בבל יראה וכתב שכל זה מדאוריתא אבל מדרבנן חייב לבער והראיה מהא דמבואר בגמ' שבהרהינו אצל עכו"ם ולא אמר מעכשיו עובר לאחר הפסח ובהכרח שמדרבנן עובר על בל יראה עכ"ד ומשמע כנ"ל שעד כמה שמדרבנן כה"ג לא היה עובר על בל יראה זה גם לא היה נאסר וכל מה שזה נאסר כיון שמדרבנן יש חיוב ביעור כה"ג דהינו שמדרבנן יש בזה בל יראה ומבואר כאן חידוש שלא דוקא אם עובר על איסור דאוריתא אלא גם אם מדרבנן זה נחשב שיש לו חמץ ויש כאן בל יראה מדרבנן זה גם סיבה שיחול על זה האיסור וכמבואר במג"א תמ"ז סקמ"ו והנה פשטות הדברים שחמץ אסור גם בביטלו שכה"ג לא עובר על זה בבל יראה מדאוריתא [וכדהוכיח המהר"ם חלאוה כ"ט. מסתימת הגמ' בכמה דוכתי] אמנם הביאור כנ"ל שכיון שמדרבנן גם לאחר הביטול יש חיוב לבער וחשיב שיש כאן בל יראה מדרבנן לכן זה אסור לאחר הפסח וסברא זו מבוארת במג"א תמ"ז סקמ"ו ובפמ"ג שם ובפר"ח תמ"ח ס"ה ועיין רבינו מנוח פ"א ה"ד שכתב שבביטל חמצו ומצאו לאחר הפסח כיון שלא עבר בבל יראה כלל אין סיבה לאסור החמץ ורק בלא ביטלו או בביטלו ומצאו בפסח ועכשיו הוא עובר בבל יראה זה אסור [ועיין כתב סופר סימן פ"ב שהאריך בדעת חלק מהראשונים שאין איסור אלא אם עבר בבל יראה]

והנה הטור סימן תמ"ח הביא את הרא"ש בשם הירושלמי שישראל שהפקיר חמצו בי"ד בכל אופן זה אסור לאחר הפסח מצד שחוששים להערמה וביאר הרא"ש שחוששים שיאמר שהפקיר ובאמת הוא לא הפקיר והנה צ"ב מה צריך להגיע להערמה תיפו"ל מצד שמדרבנן גם לאחר שהפקיר חייב לבערו ובפשוטו מבואר שרק אם הוא במצב שעובר איסור דאוריתא זה סיבה לקנס ולא אם עובר מדרבנן ורק מצד שחוששים שיעבור איסור דאוריתא ויאמר שלא עבר לכן אסרו את זה וכן ביאר בתורת השלמים סימן ה' ובבית מאיר [והוסיפו שכל החשש הערמה רק כיון שעשה איסור ולא ביער] ויתכן שהרא"ש לשיטתו שביאר שמה שרבנן לא סמכו על ביטול מצד שמא יבוא לאוכלו א"כ אין כאן דין בל יראה מדרבנן ולכן צריך להגיע להערמה ואין זה דומה לחמץ של ישראל שחוץ לביתו שבזה מדרבנן יש כאן בל יראה אמנם בפשוטו גם לתוס' גדר הדין מדרבנן שעובר בבל יראה והראיה שיש על זה דין תשביתו כמבואר בשו"ע סימן לגבי מוצא חמץ בביתו ביו"ט וכדהארכנו בסוגיא דבדיקת חמץ וצ"ע

ועיין פר"ח תמ"ח סק"ה הובא בפמ"ג שמדובר בביטל חמצו ובדק ולא מצא ואחרי פסח מצא החמץ דבזה באמת לא עבר כלל על בל יראה ובכל אופן אסרו מצד הערמה [וכן הוא בלשון הטור וכן ביאר בשו"ת פנ"י סימן י"ג] ולפ"ז יתכן שהירושלמי דן להתיר מצד שעבר על איסור באונס ולא מצד שזה מדרבנן ועיין לקמן מה שכתבנו בזה בביאור לשון הרמב"ם עוד כתב לבאר כגון שהפקיר והוציא החמץ מרשותו דבכה"ג אין עליו שום איסור ובכל אופן זה אסור מצד הערמה שלא יפקיר ויאמר שהפקיר החמץ והנה בלשון הרא"ש מפורש שהנידון על חמץ שמצא בביתו לאחר הפסח והביא על זה הירושלמי אמנם יתכן שנידון הירושלמי בחמץ שחוץ לביתו והפקיר להדיא וכנ"ל אבל מה שבביתו שיש כאן בל יראה מדרבנן הירושלמי לא דן כלל וכנ"ל

והנה בעיקר דברי הירושלמי שכתב שזה מחמת הערמה הבאינו דהרא"ש ביאר שהכונה שאומר שהפקיר ובאמת הוא לא הפקיר וכן הביא הדרכי משה סימן תמ"ה מהאור זרוע וכן הוא ברקאנטי וכתבו לחדש שלפ"ז אם יש עידים שהוא הפקיר שבזה אין לחוש להערמה זה מותר וכן הוא בעולת שבת ועוד אחרונים שהובאו במ"ב ובפמ"ג אמנם עיין מקור חיים סק"ט וכן בבית מאיר שהביאו משו"ת הרשב"א סימן ע' שביאר שהכוונה שיפקיר על דעת לחזור ולזכות דהינו שהערמה משמע לא שמשקר אלא באמת הפקיר רק שיש כאן רמאות דהינו שכל שכונתו לחזור ולזכות כה"ג חסר בכל ההפקר ולכן זה אסור וכן האריך במשכנות יעקב סימן קל"ז ועיין שו"ע סימן תל"ו שבחיטים שנמצאים בבורות אפילו שחשיב נפלה עליו מפולת אבל זה אסור לאחר פסח מצד שעד כמה שיהיה מותר יש לחוש להערמה שדעתו לחזור ולזכות בהם והאריך בזה בביאור הלכה שם ועיין שו"ת משאת בנימין סימן נ"ח שנקט שכל שמבטל ודעתו להשתמש בזה לאחר פסח לא הוי ביטול כלל וכן הוא ברבינו מנוח פ"ג ה"ה [והנה לגבי ביטול אם זה לא מצד הפקר הסברא מאוד מובנת אבל אם זה הפקר צ"ל שזה כמבואר במקור חיים שכה"ג חסר בכונה להפקר וכמבואר בגמ' בנדרים]

והנה עיין רעק"א תשובה כ"ג וכן בחק יעקב ובנודע ביהודה סימן י"ט שכתבו שאם לא ביטל ועבר על בל יראה אפילו באונס בזה ודאי החמץ אסור כמבואר ברמב"ם אמנם בביטל שבזה רק עבר מדרבנן מקור האיסור מהירושלמי ויתכן שהירושלמי רק שזה מדעתו אבל לא שיש לו אונס מלבער כגון שלא מצא החמץ וכדו' [ועיין בבית מאיר ובתוה"ש סימן ו' שביארו דלא כפר"ח הנ"ל אלא שהירושלמי דיבר שעשה איסור ולא ביער ולכן חידשו שרק כה"ג חוששים להערמה ולא בלא ביער באונס ע"ש שהאריכו] אמנם הכריעו שגם כה"ג הוא בכלל האיסור והמ"ב הביא אחרונים שהתירו אמנם מבואר בדברי כולם שלא התירו אלא בהנאה ולא באכילה וכן הוא בתשב"ץ ח"ב סימן קצ"ט שכתב במקרה שביטל ונאנס ולא יכול לבער או למכור החמץ שזה אסור באכילה ומותר בהנאה ומקור הדברים מהטור בשם העיטור לגבי חמץ שביטלו ולא מצאו אמנם ברבינו מנוח פ"א ה"ד נקט שזה מותר גם באכילה [ובפשוטו צ"ע מהיכי תיתי לחלק בין הדברים ועיין לקמן]

ועיין מקור חיים תמ"ח סק"ט שכתב לדון שהירושלמי דן על הפקר שזה יותר מביטול לראשונים שזה לא הפקר דשם לאחר פסח זה חוזר להיות שלו ובזה מצאנו שמדרבנן לא מועיל הביטול וכן חוששים שלא ביטל יפה אבל בהפקיר מפורש שלא זכיה חדשה לא יהיה שלו בזה אפילו שאסור להחזיק ברשותו אבל אין כאן גדר של בל יראה ולכן יתכן שללא טעם של הערמה זה לא סיבה לאסור אמנם הרא"ש שדימה לביטול דלשיטתו ביטול הפקר זה אותו דבר וצ"ע בכל זה

והנה מבואר בגמ' שגוזל חמץ ועבר עליו הפסח הוא אסור בהנאה והנה עיין רמב"ן וכן בריטב"א בשם הרא"ה שאין לאסור מצד הגזלן דהרי זה לא שלו וודאי שסיבת הקנס זה בגלל הנגזל אפילו שהוא אונס גמור והנה כה"ג בפשוטו הנגזל לא עובר בבל יראה דזה לא ברשותו ומסתבר שגם לרא"ש שאין דין שיהיה ברשותו אבל זה לא מצוי בידו וכמבואר במקור חיים ובנודע ביהודה שאין עליו איסור מדאוריתא ובכל אופן מבואר שזה אסור אפילו בהנאה ובפשוטו מבואר לכל הפחות שבעבר איסור דרבנן אפילו באונס זה אסור אפילו שלא שייך הערמה דכאן ההיתר לא כי ביטל [והנוב"י רצה לומר שבאמת זה מותר בהנאה אבל כל האחרונים חלקו עליו והמהר"ם חלאוה וכן בית מאיר דנו לאסור מצד הגזלן אמנם בשטמ"ק בב"ק צ"ו נקט שהגזלן לא עובר ויתכן שלא חשיב שיש לו חיוב אחריות דהרי חייב על מעשה הגזילה והרי בנאנס חיב כשעת הגזילה]

והנה מבואר בגמ' ל"א: לגירסת ר"ח שמלאי של עכו"ם ופועלים ישראלים שהחמץ לאחר הפסח אסור בהנאה ועיין רמב"ן שזה ודאי שהבעלים הפקיר החמץ והעכו"ם לא זכה מצד שזה חצר שאינה משתמרת ובכל אופן זה אסור מדרבנן ומבואר בדבריו שכה"ג הישראל לא עבר בבל יראה מדרבנן ובכל אופן זה אסור דהינו שמדרבנן כלפי האיסור הנאה דנו שזה כאילו שלו וזה נאסר וזה דלא כמשמעות הרמב"ם והר"ן שצריך שיעבור בבל יראה ובפשוטו כאן סיבת האיסור מצד הערמה דהינו שכל שהסיבה שלא עבר איסור כי זה לא שלו לא סמכו על זה

והנה העולה מהנ"ל שבמבטל חמצו זה ודאי שיש חיוב ביעור וכמבואר בשו"ע שמוצא חמץ בחול המועד לאחר ביטול ומבואר שלא מספיק שיוצא לרחוב אלא חייב לקיים בו תשביתו ולדעת הרא"ש ותוס' שכל ביטול זה הפקר א"כ ודאי שגם בהפקר זה כך אמנם לראשונים שביטול זה לא הפקר יתכן שבמפקיר שזה לא שלו כמו שלגבי שביתת בהמתו זה מועיל ה"ה כאן וממילא החמץ לא יאסור וכן נקט האור זרוע והראקנטי ועיין משכנות יעקב שנקט שגם הירושלמי שאוסר מצד הערמה דהינו שלא הפקיר בלב שלם אבל קי"ל כבבלי שאין כזה חיסרון אמנם הדרכי משה וכן שאר האחרונים כולם נקטו שגם כה"ג זה נאסר לאחר הפסח ובפשוטו יש גם חיוב ביעור כה"ג דהינו דמדרבנן יש בזה בל יראה ודנו כאילו לא הפקיר והנה כל זה כשזה ברשותו אבל כשזה ברשות הפקר בזה אם מפקיר אבל דעתו לזכות לאחר פסח עיין פר"ח סימן תס"ז וכן נקט הגר"ז סימן תמ"ח ס" וכן במקור חיים חידושים סקי"ד שכה"ג יש עליו חיוב לבער דבר זה דהינו שכל שהחמץ היה שלו וזה שמור לו יש על זה דין בל יראה מדרבנן ובפשוטו זה הדין המבואר בשו"ע תל"ו שבחיטים שיש עליהם מפולת ודעתו לפנות המפולת אפילו שלא עבר שום איסר בכל אופן זה אסור לאחר הפסח אמנם במפקיר ומניח ברה"ר שלא על דעת לחזור ולזכות וזה נשאר לאחר פסח בזה המקור חיים שם וכן בתמ"ט סק"ב בד"ה אך נקט שזה מותר באכילה וכן הפמ"ג בא"א תמ"ח סק"ח נקטו שזה לא נאסר אמנם הגר"ז נקט שגם זה בכלל האיסור של הירושלמי שחוששים להערמה והמ"ב סוף סימן תמ"ה נקט רק שאם דעתו לזכות זה אסור אבל לא כתב לאסור גם באין דעתו לזכות בזה ולכאורא ברמב"ן שהוכיח ממלאי של עכו"ם דכה"ג הפועלים ודאי התיאשו ואין דעתם על זה ובכל אופן זה אסור א"כ ה"ה כאן אמנם אם הניח ברה"ר במקום שזה לא יכל לעמוד לו אלא זה בגדר זוטו של ים ומישהו מצא את זה בפשוטו כה"ג אין זה בכלל האיסור וכמו חמץ שנפלה עליו מפולת באינו עומד להתפנות שקי"ל שזה מותר

### בביאור לשון הרמב"ם

ב] והנה כתב הרמב"ם פ"א ה"ד וז"ל חמץ שעבר עליו הפסח אסור בהנייה לעולם ודבר זה קנס הוא מדבר סופרים מפני שעבר על בל יראה ובל ימצא אסרוהו אפילו הניחו בשגגה או באונס כדי שלא יניח אדם חמץ ברשותו בפסח כדי שיהנה ממנו אחר הפסח עכ"ל עיין חק יעקב ובשו"ת נודע ביהודה סימן י"ט וברעק"א תשובה כ"ג שכתבו שמי שלא ביטל והשאיר חמץ אפילו באונס ודאי אסור כמבואר ברמב"ם אמנם מי שביטל ולא ביער שזה אסור מצד המבואר בירושלמי מחשש הערמה בזה יש לדון שכל שזה בשוגג זה מותר דהינו שנקטו שאין כונת הרמב"ם לדין הירושלמי אמנם לכאורא דקדוק לשון הרמב"ם נראה כמבואר בשו"ת פנ"י סימן י"ג שבתחילה כתב את עצם הדין שחמץ בפסח אסור מצד קנס ובאמת מצד הטעם הזה אין סיבה לאסור בשוגג או באונס וכמו כל שאר הקנסות של מי שעבר על איסור דאוריתא אמנם כתב הרמב"ם שאסור גם בשוגג מצד סברת הירושלמי של הערמה וביאר כמבואר ברשב"א שהכונה שלא יבער החמץ וישאירנו בביתו

אלא שבאמת צ"ב דלמה הגמ' צריכה לבאר מצד קנס אחרי שיש את טעם הירושלמי והרי חזינן שגם במקרה שלא עובר בבל יראה ובל ימצא זה אסור מצד הערמה וכגון בנפלה עליו מפולת או ביצא מביתו קודם ל' יום והשאיר חמץ בביתו וביטלו ובפשוטו צ"ל שללא שהיה סיבה לקנוס לא היו אוסרים ורק לאחר שיש סיבה לאסור מצד קנס הרחיבו הגדרים כדי שלא יעברו בבל יראה ובאמת דבמהר"ם חלאוה כ"ט. כתב שמה שהגמ' אומרת קנס אין הכונה בגלל שעבר איסור אלא הכונה כדי שאדם לא יעבור איסור ולדבריו אדרבא לא מצאנו סיבת איסור מצד קנס שעבר איסור אלא שבכל מקום שיכול להמנע מהאיסור יש סיבה לגזור כדי שלא יחזיק החמץ דבין כה זה אסור לאחר הפסח

### באיסור הנאה בחמץ לאחר הפסח שאסור מדרבנן

ג] מבואר בגמ' שחמץ שעבר עליו הפסח אסור באכילה ובהנאה ומבואר בגמ' שהטעם בגלל שעבר עליו בבל יראה ועיין ריב"ש סימן ג' וכן הוא בר"ן תחילת פ' אלו עוברים דחמץ נוקשה שאין בזה איסור בל יראה מדאוריתא ורק מדרבנן חייבים לבערו מצד שמא יבוא לאוכלו בזה אין הקנס לאחר פסח דהינו שגם בעבר והשהה אותו לא גזרו כה"ג והמג"א נקט שאין בזה לא איסור אכילה ולא איסור הנאה אמנם המ"ב הביא דהאחרונים דייקו מהריב"ש שרק בהנאה זה מותר אבל באכילה זה אסור דהינו דמבואר בדבריהם דבדין חמץ שעבר עליו הפסח יש שני תקנות א. איסור אכילה ב. איסור הנאה והחומר המיוחד שזה גם אסור בהנאה זה מצד בל יראה אבל האיסור אכילה זה כל שמדרבנן היה אסור להחזיקו ועבר והחזיקו זה אסור וצ"ע איפה מצאנו בזה שני תקנות ועוד עד כמה שכאן מסברא כיון שאין בזה בל יראה אין הדין של חמץ לאחר הפסח מהיכי תיתי שיש איסור באכילה וצ"ל שכל שעבר איסור מסברא זה אסור כמו כל אחד שעובר איסור דרבנן שקנסו אותו אמנם שם הרי רק במזיד קנסו כגון מבטל איסור לכתחילה ולא בשוגג וכאן משמעות דבריהם שגם בשוגג זה אסור ועוד דהרי בדבר שלא עומד לאכילה הקנס כלפי עיקר שימושו כגון טובל כלי בשבת שאסור להשתמש בהם וא"כ חמץ נוקשה שעל פי רוב זה לא עומד לאכילה שיחול איסור על עיקר שימושו וצ"ע

והנה בעיקר הדבר לחלק בין איסור אכילה לאיסור הנאה מצאנו בטור סימן תמ"ח בשם העיטור לגבי חמץ שביטלו ועבר עליו הפסח ומצאו לאחר פסח שזה נאסר מצד שמא יערים שנקט שזה רק לגבי אכילה אמנם הרי הוא ס"ל שחמצו של עכו"ם מותר רק באכילה ואסור בהנאה וא"כ לדבריו מצאנו מקור בש"ס לחילוק זה אמנם להלכה דקי"ל שחמצו של עכו"ם מותר גם באכילה א"כ אין מקור לחידוש זה ואדרבא מהא דהמשנה אמרה בחמצו של עכו"ם היתר הנאה וזה כולל אכילה משמע קצת שאין בזה שני גזירות

והנה עיין סימן תמ"ט לגבי ספק חמץ שעבר עליו הפסח שהב"ח דייק מהגמ' שזה רק מותר בהנאה ואסור באכילה אמנם המ"ב הביא שהרבה אחרונים חלקו עליו וכן מפורש בתשב"ץ ח"ב סימן קצ"ט שבספק חמץ שעבר עליו הפסח מותר באכילה וא"כ אין לו מקור לחידוש זה

אמנם לגבי מי שביטל חמצו ובאונס לא מכרו לעכו"ם שבזה יש אחרונים שהתירו ומבואר בדבריהם שזה רק בהנאה ולא באכילה כמבואר במ"ב ומבואר שנקטו שיש בזה שני גזירות ובאמת בתשב"ץ הנ"ל מפורש שנקט שבאונס זה לא נאסר בהנאה אבל באכילה זה אסור וצ"ע המקור לזה אמנם בגמ' ל"א: לגבי מלאי מבואר לשון מותר אפילו באכילה ואסור אפילו בהנאה ומשמע שהיה מקום לחלק בזה ואולי זה המקור שיש בזה שני תקנות

והנה עיין ביאור הגר"א שהקשה שהרי דעת הרמב"ן שחמץ שאינו ברשותו אין בזה בל יראה מדאוריתא ובכל אופן מבואר בגמ' שזה נאסר בהנאה ובפשוטו צ"ל דשם כיון דמדרבנן יש בזה בל יראה הוא בכלל הקנס אבל חמץ נוקשה אין הגדר שיש בזה בל יראה מדרבנן ובזה לא גזרו והנה חמץ לאחר ביטול משמעות הדברים שזה אסור דהרי סתם אדם מבטל ובכל אופן הגמ' שואלת ל"א. על רבא שהתיר חמץ לאחר הפסח הרי רבא אמר שר"ש קונס אמנם בפשוטו שם הגדר שמדרבנן לא מועיל ביטול וכה"ג הוא בכלל הגזירה אמנם יש אחרונים שנקטו שבאמת על זה מבואר בירושלמי שזה רק אסור מצד הערמה דהינו שזה סברא מיוחדת כלפי ביטול או הפקר וכדביארנו לעיל ובתורת השלמים סימן ה' דן באמת כה"ג שביטל לאסור רק באכילה ועיין כתב סופר סימן פ"ב שהאריך בזה

והנה עיין מ"ב סקק"ב שכתב לגבי מין שנתערב במינו שמדאוריתא זה בטל ברוב ורק מדרבנן צריך שישים בזה כיון שלא חל ביטול זה רק כלפי אכילה אבל כלפי בל יראה חל ביטול ומה שצריך לבערו זה מצד שמא יבוא לאוכלו ממילא לאחר פסח אין בזה איסור והביא שדעת הא"ר שאם בחמץ נוקשה יש בכל אופן איסור אכילה ה"ה כאן אמנם הביא אחרונים שאפילו דשם החמירו שזה אסור בהנאה כאן זה מותר גם באכילה וכן משמע שנקט לעיקר בשער הציון קפ"ג וצ"ב הסברא לחלק בזה ואולי החילוק אם האיסור אכילה הוא מדאוריתא או מדרבנן דבמקום שהשמא יבוא לאוכלו זה סיבה לאסור מדאוריתא בזה גזרו אם השהה שזה אסור באכילה ועדין צ"ב המקור לכל זה וכן המג"א סק"א הכריע שחמץ נוקשה אסור רק מדרבנן

ועיין מ"ב תחילת סימן רמ"ב לגבי תבשיל שיש בו טעם חמץ דדעת החק יעקב שאין בזה בל יראה אפילו שזה אסור באכילה מהתורה וכתב שאם השהה אותו בפסח לאחר הפסח הוא אסור באכילה ומותר בהנאה דהינו שזה כמו חמץ נוקשה וצ"ע למה זה לא כמו מין במינו ולנ"ל יתכן החילוק דכאן שהאיסור אכילה הוא מדאוריתא זה יותר סיבה לגזור

והנה עיין ביאור הגר"א שכתב להוכיח שמקום שאין בזה איסור דאוריתא אין זה נאסר לאחר הפסח מהא דמבואר בגמ' שחמץ בפסח במשהו מצד דשיש לו מתירין דהינו שלאחר פסח זה מותר והרי בפסח יש חיוב לבערו מצד שמא יבוא לאוכלו אלא בהכרח שזה לא סיבה לאיסור אחר הפסח עכ"ד אמנם לכאורא הדברים מחודשים שעד כמה שיהיה דין שחיב לבערו מצד שמא יבוא לאוכלו לא חשיב דבר שיש לו מתירים ובהכרח שלצד זה של הגמ' לא צריך לבערו וכמדומה שבמ"ב מבואר שחמץ שנתערב בפסח במשהו שזה לא בטל אבל אין דין לבערו בפסח וצ"ע

] עיין לעיל דנחלקו האחרונים בהפקיר חמצו והניחו ברה"ר ואין דעתו לזכות בו דהמקור חיים תמ"ח חידושים י"ד וכן בסימן תמ"ט וכן בא"א תמ"ח האם הוא אסור לאחר הפסח ולכאורא למבואר דבמפולת שעתידה להתפנות אפילו שאין שום איסור בכל אופן זה אסור לאחר הפסח ומצד שעד כמה שיהיה מותר לא יבטל בלב שלם א"כ גם כאן אם זה יהיה מותר לא יפקיר בלב שלם אמנם במניחו במקום שאין סיכוי שזה יחזור אליו בזה יש מקום לומר שזה כמו מפולת שלא שייך בזה הערמה וצ"ע

] מטו משמיה דהחזו"א שאמר שאפשר לאכול חמץ שמכרו לעכו"ם אפילו אם נימא שזה הערמה כיון שהוא עשה על פי הוראת חכם ובפשוטו הדבר צ"ע דהרי מבואר שגם באונס אסור והאחרונים נקטו שכל מה שצריך להגיע להערמה זה לאחר ביטול אבל ללא ביטול זה מעיקר הקנס ובפשוטו מה שמוכרים לא מתכונים לבטל וביחס לזה גם אם מבטל אין לך חשש הערמה יותר גדול שהרי מתכונן אחרי זה להשתמש בזה וגם אם נימא כנ"ל שהדין של אונס זה מצד הערמה דהינו שאם זה היה מותר אדם היה משאיר אמנם בפשוטו זה גם במקום שהסיבה שלא עובר לא מצד שהפקיר אלא גם במקום שאדם נאנס ולא יכל לבטל ולבער כל הפסח כגון שהיה בלי הכרה זה אסור וא"כ למה שכאן זה עדיף. וז"ב

] יש לעיין בחמץ של הפקר וכגון עכו"ם שהפקירו שנמצא ברשות ישראל שיש חיוב לבערו מצד שמא יבוא לאוכלו האם חל על זה איסור של חמץ שעבר עליו הפסח ובפשוטו מבואר בלשון הגמ' שזה מצד בל יראה וכאן הרי אין בל יראה והערמה לא שייך כאן דהרי זה לא היה שלו מעולם אמנם יתכן שכמו שחמץ נוקשה נקטו האחרונים שאפילו שזה מצד שמא יבוא לאוכלו בכל אופן זה אסור באכילה ה"ה כאן ועיין מקור חיים תמ"ט סק"א בתוך דבריו שכתב שזה נאסר ובפשוטו לשיטות שמין במינו שלא בטל שזה מותר באכילה ה"ה כאן וחמץ נוקשה גרע כי זה דאוריתא או מטעם אחר וצ"ע עוד יש לדון לשיטות שחמץ של עכו"ם שקיבל עליו אחריות שזה לא נאסר בהנאה דקנסו רק על חמץ של ישראל ועיין לקמן שגם בלא עבר על בל יראה קנסו דהינו שגדר הנקס על חמצו של ישראל א"כ כאן שזה לא חמצו של ישראל אין זה נאסר ועיין מקור חיים סימן תמ"ח סק"ט שדן בסברא זו

]עיין ירושלמי דמבואר שנפל עליו מפולת לר' יוסי זה אסור וצ"ע הרי לא עובר בבל יראה והרי בפשוטו ודאי שגם ר' יוסי מודה שמועיל ביטול ובפשוטו מבואר שזה ודאי שהגדר מדרבנן שכל שזה שיך לישראל זה אסור ואפילו במקום שלא עובר בבל יראה ומצד לא פלוג ורק עד כמה שהפקר זה כבר לא שייך לישראל בזה הירושלמי דן לאסור מצד הערמה וכאן אין הערמה והנה לפ"ז יתכן דלראשונים שביטול זה לא הפקר א"כ בביטל חמצו הירושלמי לא דן כלל שזה ודאי אסור מצד שחשיב חמץ של הישראל וכמדומה שכן הוא במקור חיים

והנה הר"ן הוכיח שיש חובת ביעור בחמץ של ישראל שאינו בביתו מהא דמבואר בגמ' שזה אסור בהנאה בהרהנו אצל עכו"ם וצ"ע עד כמה שחזינן שזה נאסר כשזה שלו אפילו כשלא עובר בבל יראה כגון בנפל עליו מפולת וזה שלו א"כ מה הראיה שיש בזה איסור ומשמע בר"ן שנקט שכל האיסור רק במקום שיש כאן מציאות של עבירה אמנם יתכן דכל שהחמץ ברשותו יש לאסור מצד לא פלוג אבל על חמץ שלא ברשותו נקט שאין לאסור ולא מסתבר וצ"ע

] הרא"ש דן בביטל חמץ ומצאו לאחר פסח האם זה נאסר ואסרו מכח הירושלמי והנה לכאורא צ"ע מה צריך להגיע לירושלמי הרי שם מדובר שזה הפקר מחוץ לרשותו ואין כאן עבירת בל יראה כלל ולכן צריך להגיע להערמה אבל כאן שזה ברשותו א"כ עבר כאן איסור של בל יראה מדרבנן וא"כ למה שזה לא יאסר והנה אם נימא שלאחר ביטול האיסור מצד שמא יבוא לאוכלו ואין כאן בל יראה מדרבנן א"ש שמצד השמא יבוא לאוכלו נקט הרא"ש שזה לא סיבה לאסור אבל בפשוטו הגדר שיש בל יראה מדרבנן וכדחזינן שיש חובת שריפה ולא מועיל להוציאו לרה"ר וא"כ צ"ע כנ"ל ויתכן דהרא"ש נקט שבל יראה מדרבנן זה לא סיבה ודלא כראשונים שחמץ שלו שאינו ברשותו לא עובר בבל יראה דלפ"ז מוכח שגם דרבנן של בל יראה זה סיבה לאיסור אמנם צ"ב דהרי בבדק ולא מצא זה חמץ שאינו ידוע ובפשוטו לא עובר על זה אמנם בתוס"ר מבואר שחשיב שעובר באונס ויתכן שהרא"ש כונתו לדון בכל אונס שזה לא יאסר כי אין סיבה לקנוס ונקט דוגמא שכיחא והביא מהירושלמי שיש איסור של הערמה דהינו שקנסו גם במקום שלא עבר איסור וא"כ ה"ה כאן

]בירושלמי מבואר שאסור מצד הערמה והיה מקום לומר שזה רק סיבת איסור כשהסיבה שזה יהיה מותר מצד שהפקיר אבל כל שיהיה סיבה אחרת שאין סיבה לעבור בזה כל שהוא אנוס אין איסור אמנם הרי בחמץ גזול מבואר שזה אסור ושם הרי הוא לא יכול לבטל ובפשוטו חשיב אינו מצוי בידו ולא עובר אמנם מדרבנן יתכן שעובר ויתכן שכל שזה חמץ שלו הוא אסור בכל מקרה ועל זה לא דן הרא"ש והירושלמי וכל הנידון מצד שזה לא שלו וכנ"ל בביאור הירושלמי

] עיין מהר"ם חלאוה כ"ט. שהעמיד נידון האם חמץ לאחר ביטול נאסר והביא שיש שהתירו [וכמבואר ברבינו מנוח וכן הביא המאירי בשם חכמי לוניל] וכתב להוכיח שזה נאסר דהגמ' שואלת על רבא שמץ לאחר זמנו מותר הרי קנסא קא קניס ר"ש ומתרצת שבתערובת לא קנס ובפשוטו מדובר אחרי ביטול ב. מחנות של עכו"ם ופועלים ישראלים ששם לא עברו בבל יראה דבפשוטו ביטלו ובכל אופן זה אסור ג. מהדין של חמץ גזול אלא שכתב שיתכן שזה מחמת הגזלן וע"ש שביאר בטעם האיסור שאסרו כדי שלא ישהה שאם זה היה מותר אדם היה משהה החמץ דהינו שבאמת זה לא בתור קנס

] בעיקר דברי הירושלמי בתחילתו מבואר שר"י שאל את ר"ל מחמץ לאחר שש שעות ור"ל ענה לו דשם יש איסור וצ"ע מה הנידון ודאי שזה לא דומה דיש שם איסור מדרבנן ועיין מקור חיים סק"ט שכתב לבאר שהכונה שר' יוחנן שאל אותו שזה יאסר מצד שהרי יש חיוב לבערו מצד שמא יבוא לאוכלו ור"ל ענה לו שזה לא אסור מצד בל יראה וזה לא סיבה לאסור וצ"ע שהרי הירושלמי מבאר שסיבת האיסור מצד הערמה או שזה עדין שלו ולא מצד שאסור להחזיק את זה

### בדין חמץ הנמכר לעכו"ם

]יש נוהגים להחמיר שלא לאכול חמץ שעבר עליו הפסח אפילו שנמכר לעכו"ם אמנם לגבי לפטור מבדיקת חמץ שזה מחמת מכירת החמץ והשכרת המקום סומכים על המכירה וצ"ב החילוק ויתכן שזה מצד שחוששים להערמה אמנם כל זה לגבי חמץ שמעונינם לקנות לאחר פסח אבל לגבי מקומות שרוצים לפטור מבדיקה שזה חמץ שאדם אין לו בזה שום ענין וכן המקום הרי סגור לחג ובאמת לא משתמש ובזה אין חיסרון של הערמה

והנה הבכור שור כתב שכלפי איסור הערמה אם הנידון כלפי דאוריתא אין לסמוך על המכירה ולכן רק עד כמה שיש ביטול ואין כאן איסור דאוריתא מועיל המכירה והנה יש הרבה אחרונים שחלקו עליו ונקטו שודאי שאין כונת הישראל לבטל מה שמוכר ובפרט שהרי הרבה פעמים מבטלים קודם שמוכרים ואם כונת לבטל א"כ לא חל המכירה ולפ"ז יש מקום לאסור מצד לחוש לסברת הבכור שור והנה כמדומה שאצל מי שמקפיד לא למכור חמץ בעין אם ביטל קודם המכירה אין כאן אומדנא שאת מה שמכר לא ביטל דאדרבא הרי רוצה לבטל וגם אם נכריע שעדיף למכור מלבטל ולהשאיר אצלו חמץ אבל זה כבר לא אומדנא דמוכח ובפשוטו החמץ נאסר כה"ג אמנם אם הביטול רק חל בזמן האיסור כמבואר בר"ן א"כ יתכן שחלה המכירה אמנם יתכן שבמה שמבטל יש כאן גילוי שלא רוצה את המכירה ועד כמה שזה לא אומדנא דמוכח שלא רוצה לבטל את מה שמכר א"כ יש כאן מעשה ביטול של המכירה וצ"ע בכל זה