לידה לאברים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה / אבר היוצא

חולין סח: לידה לאברים

**א. שיטת רש"י והראשונים-**

במערבא מתנו הכי רב אמר יש לידה לאברים ור"י אמר אין לידה לאברים, מאי בינייהו למיסר מיעוט אבר שבפנים.

דעת רש"י דפלוגתת רב ור"י גם ללישנא זו הוא בעיקר דין אבר היוצא וחזר, דלר"י הותר כיון שאין לידה לאברים, וקו' הגמ' מה הוסיפה ל"ב בדעת רב שנקטה טעמו משום לידה לאברים, ומסיק דנפק"מ דאף ביצא רובו נאסר כולו.

לפי"ז נמצא דין לידה נאמר לשני עניינים, גם לענין לאסור אבר היוצא וגם לענין שיצא רובו נאסר כולו.

אבל שא"ר פי' דלהאי לישנא מודה ר"י באיסור אבר היוצא דדרשינן בשר בשדה טריפה ואף אם אין לידה לאברים נאסר, וע"ז מקשי הגמ' מאי בינייהו בין רב לר"י להאי לישנא ומשני דלרב דיש לידה נאסר כולו גם ביצא רובו.

ולפי"ד לא מצאנו מושג לידה לענין עיקר איסור אבר היוצא רק לענין דמהני יציאת רובו לאסור כולו.

בהמשך נסתפקה הגמ' למ"ד אין לידה לאברים הוציא ידו והחזירה וכו' מי אמרינן הא נפק ליה רוב או"ד כיון דהדר הדר.

הראשונים הק' על רש"י דלפי פי' דלמ"ד אין ל"ל אין איסור אבר היוצא כלל ואף האבר עצמו חזר להיתר היאך ס"ד שיצטרף לרוב, והראשונים הוכיחו מזה דוודאי אף למ"ד אין ל"ל מ"מ האבר עצמו לא פקע איסורו.

צ"ב מה שייכות איסור אבר היוצא להחשיבו לידה, וכנראה כוונתם דמה דדרשינן כטריפה ששוב אין לה היתר אינו איסור בעלמא דחייל תו לא פקע אלא דחייל בו שם יוצא לעולם וממילא יוכל להצטרף ללידה גמורה דיסוד לידה תלוי במה דחל בכל אבר שם יוצא בחוץ.

וע"ז מספק"ל אי סגי מה דחייל ביה שם יוצא או דכיון דאין לידה באברים הרי אינו חשוב כילוד ואין לידה אלא ביציאת הרוב יחד וכל אבר בפנ"ע אף דחשיב בחוץ מ"מ אין בו שם ילוד להצטרף ללידה, וע"ע בזכרו"ש עד-א משכ"ב.

[ודעת רש"י עיין ברמב"ן ז"ל:"ואפשר כיון שיצא רובו חזר האיסור וניעור, ואינו מחוור", וכנראה דעת רש"י דלידת רובו הוא ענין בפנ"ע ולא משום שכל פרט ופרט חל בו שם ילוד או יוצא ממילא אף דפקע מיניה שם יוצא הרי סו"ס היה כאן מעשה יציאת רובו].

**ב. הקשר בין דין בשר בשדה ודין לידה-**

לדעת רש"י נמצא בפשוטו שאין איסור בשר בשדה בלא גדר לידה, ולשא"ר יש לאוסרו אף בלא גדר לידה ולידה הוא תוספת דין לאסור גם מיעוטו שלא יצא.

היה נראה בפשוטו דלרש"י כיון שכל איסורו הוא משום לידה הרי יש לאוסרו בחזר כמו לידה ממש ואין איסורו משום בשר בשדה טריפה להך לישנא אלא משום דלא קרינן ביה בבהמה, וכמו בלידת כלל העובר דמשמע דלאו מטעם בשר בשדה אתינן עלה [וכש"כ בתבו"ש יד-ב להוכיח שלא כד' הלבוש בזה] ה"נ בלידת אבר.

ובאמת כ"נ בראש יוסף דלהאי לישנא איסורו משום דלא קרינן ביה בבהמה, וכדבריו מבואר בלשון הרשב"א ע.:"דלמ"ד יש לידה אין אני קורא בו בבהמה וקורא אני בו ובשר בשדה טריפה".

אבל ברש"י סט. ד"ה ותיבעי משמע דאיסורו הוא משום בשר בשדה טריפה, ויתבאר דעתו לקמן[[1]](#footnote-2).

ובאמת דעתו צ"ב דהא אית ביה לידה א"כ לא חשיב בבהמה, ובפשוטו צ"ל דכל מה שיש לידה לאברים הוא מכח קרא דבשר בשדה טריפה, וצ"ב.

בפשוטו ביאור הדבר צ"ל דגדר גזיה"כ של בשר בשדה הוא שנתחדש שיש לידה לאברים ול"מ חזרה, דכל מה שלא מועלת חזרה הוא ע"כ משום שחידשה תורה שיש לידה לאברים דאל"כ לעולם אחר חזרה יפקע ממנו שם יוצא.

אלא דמ"מ לפי"ז נמצא דלבתר דילפינן מגילוי מילתא הרי לא חשיב בבהמה כלל שהרי הוא כילוד [ולפי"ז אין לחלק בין קודם חזרה לאחר חזרה כלל, וברשב"א סח: בשם בעלי התוס' מבואר שיש מקום לחלק ביניהם לענין טומאה ולשיטת רש"י בלישנא זו אין מקום לזה].

ויתכן דאזלי לטעמייהו בזה, דלרש"י גדר לידה נתחדש כביאור בדין בשר בשדה, שהרי למ"ד אין לידה אין איסור אבר כלל, א"כ ה"נ למ"ד יש לידה כל איסורו הוא כלפי בשר בשדה, אבל לשא"ר דין לידה הוא דין בפנ"ע בלא שייכות לאיסור אבר היוצא שנאסר בלא"ה מקרא דבשר בשדה א"כ י"ל דלידה מהני גם דלא חשיב בבהמה.

[אלא דלכאו' יל"ע בזה גם אם יש לידה לאברים ע"כ אינו ממש כלידת ראשו שהרי חזינן במתני' עב. שהאבר יוצא מידי טומאה לרבנן במתני' עב. ואילו בלידה גמורה של הוציא ראשו וודאי אינו יוצא מידי טומאה.

וכ"ש דתיקשי לדעת שא"ר שהוא כלידה ממש לכל דיני התורה אף לענןי בכור כמבואר בבעה"מ ע. ואינו ענין לדין בשר בשדה טריפה דוקא [ודעת התבו"ש דאף שא"ר מודו בזה, עיין לקמן] א"כ הוי כלידה גמורה ואיך יצא מידי טומאה?

אבל לאו קו' הוא שעיקר טעמייהו דרבנן הוא משום שסו"ס הוא חלק מכלל הבהמה ולענין טומאה כיון דחייל מעשה שחיטה בבהמה חיילא בכולה אף שיש חסרון בשחיטה לענין היתר אכילה, ולא אמרינן שחיטה עושה ניפול, משא"כ בלידה גמורה של הראש הרי כלל העובר אינו מתייחס לבהמה ולא חלה בו שחיטה כלל].

**ג. קו' הצל"ח בזה ודין יצא מיעוט אבר-**

והנה בצל"ח דן דלמ"ד יש לידה לאברים אם יצא רק מיעוט הרי י"ל שגם אותו מיעוט לא נאסר שהרי כל האיסור הוא מכח שם לידה ומיעוט לא חשיב לידה [עיין ברמב"ן ע. דס"ד דאף במיעוט היוצא מיקרי לידה לכה"פ לענין אותו מיעוט, אבל מסיק שלא כן מכח הסוגיא שם].

כנראה כל דבריו לדעת רש"י דדין לידה לאברים הוא טעם האיסור של חזרה, וכנראה היינו גופא איסור בשר בשדה, אבל לשא"ר אף לר"י דאין ל"ל מ"מ נאסר האבר משום בשר בשדה א"כ ה"נ לרב היכא דליכא משום לידה ג"כ ייאסר משום בשר בשדה.

אבל נתקשה דא"כ הו"ל לגמ' לומר נפק"מ זו לקולא בין הלישנות, ועוד העיר היאך יפרש רב הדין של מקום חתך שמותר בחזרה גם למ"ד שאוסר את האבר והרי אם יצא רובו כבר נאסר כולו ול"מ חזרה, וע"כ כל האיסור הוא ביצא מיעוט האבר [עיין לקמן דעת הרמב"ן בשם י"מ דמהני חזרה אף למ"ד יש לידה].

ובאמת אינו קושיא מכרעת, דכל יסוד דין בשר בשדה חידש לנו שיש מושג של לידה ובלא לידה ל"ש איסור וע"כ נתחדש שכל חלק וחלק שיוצא יש בו לידה, ואם יוצא מיעוט אבר הרי בתור שם אבר אין בו לידה אבל כלפי עצמו חשיב לידה ונאסר אותו מיעוט, והיכא שיוצא רוב אבר חשיב לידה בכל האבר משום רובו ככולו ונאסר גם המיעוט, אבל לעולם יש חשיבות של לידה גם במיעוט אבר כלפי עצמו ולא כלפי כלל האבר.

**ד. מהלך הצל"ח שיש איסור בשר בשדה גם בלא לידה-**

ומכח זה מסיק בצל"ח דע"כ גם לשיטת רש"י לא באה לישנא זו להקל וביצא מיעוט נאסר משום בשר בשדה אף בלא לידה ובזה וודאי מהני חזרה לענין מקום חתך, אלא שיש כאן דין נוסף של לידה דמהני שאם יצא רוב נאסר כולו, וללישנא דאין לידה לאברים פליגא בתרתי גם שאין איסור בשר בשדה מצ"ע ומהני חזרה וגם דלא חייל ביה דין לידה לאסור, וצ"ב.

וכנראה לפי"ד ביאור הענין באופ"א, שבאמת עיקר המושג של לידה לאברים הוא מסברא ולא זה מה שלמדנו מבשר בשדה, אלא דאי לאו איסור בשר בשדה הרי כלפי כלל דין 'בבהמה' הכל תלוי בכלל הבהמה וכל שכלל הבהמה בתוך המחיצה א"א להחשיבה שאינה בבהמה שלא חל שום דבר באבר ולעולם דנים את כלל הבהמה, ורק אחר שנתחדש שיש איסור של בשר בשדה טריפה ויש בו חלות דין של יוצא באבר אחד עי"ז יש לדון דע"י לידה לא יוכל להתבטל חלות זו אף בשחזרה.

ולפי"ד הצל"ח הרי עיקר הלישנא דאין לידה לאברים אין הכרח לפרש לענין דמהני חזרה לאבר היוצא ויל"פ דבאמת ל"מ חזרה משום בשר בשדה אבל מ"מ לא חייל ביה דין לידה, ומש"כ רש"י דלהאי לישנא נמי מהני חזרה הוא משום שהבין דפלוגתא דרב ור"י גם ללישנא זו נאמרה כלפי דין אבר היוצא אלא ששנו הפלוגתא בלשון אחרת ללמוד מזה גם שיש לידה לאסור המיעוט שלא יצא.

אבל צ"ע לפי"ז קו' הראשונים על רש"י היאך מספק"ל בהוציא ידו והחזירה וכו' הרי בטל ממנו שם יוצא ואיך יצטרף לרובו, ולפי"ד הצל"ח הרי יתכן דספק הגמ' הוא לפי"מ דמסקינן לעיל דאבר היוצא וחזר נאסר, אלא דמ"מ אזלינן למ"ד שאין לידה לאברים ולא חייל ביה דין לידה אם יצטרף ללידת כולו, ושני עניינים הם, וצ"ע.

**ה. לידה לאברים בכל דיני התורה-**

יש לדון בדין לידה לאברים אם הוא גם לכל דיני התורה או דוקא הכא בדין בשר בשדה, ובסוגיא ע. מבואר דעת בעה"מ דחשיב לידה אף לדין בכור וכל דיני התורה, וכשי"ת לקמן, ודעת התבו"ש שם דאף שא"ר מודו בזה יתבאר לקמן.

וכן הפשוט לשיטת רו"ר שאינו ענין לדין בשר בשדה דוקא רק לכו"ע דרשינן בשר בשדה אלא דמ"מ פליגי אם יש דין לידה, משמע דדין לידה הוא דין נפרד ויש מקום לומר דחשיב לידה לכל דיני התורה.

אבל לשיטת רש"י לפי פשטות הדברים דכל דין לידה הוא מכח גילוי מילתא דבשר בשדה ולא חשיב לידה לדין בבהמה הרי י"ל דלא חשיב לידה לכל דיני התורה [מיהו לד' הצל"ח י"ל גם לשיטת רש"י דדין לידה הוא סברא בפנ"ע שאינה מכח דין בשר בשדה כלל רק הוא ענין נוסף לאסור המיעוט שלא יצא].

**ו. ע. הלכו באברים אחר הרוב-**

לקמן ע. בעי רבא אי הלכו באברים אחר הרוב, וס"ד דיצא רוב עובר במקצת אבר, האי מיעוט דבראי בתר רוב דאבר שדינן ליה או בתר רובא דעובר שדינן ליה.

הרשב"א והרמב"ן נתקשו דלכאו' הוא תלוי בפלוגתא דיש לידה לאברים, ז"ל הרמב"ן שם [ועיין ברשב"א בשינוי קצת]:"תיבעי למ"ד יש לידה התם הוא דנפק רוב אותו אבר עצמו ומיעוטו למיפק קאי שאחר הרוב המיעוט הולך אבל הכא לא שהרי לא יצא אלא מיעוט, ואחר רוב האבר שבפנים אין להטילו שאין מיעוט שבחוץ עשוי לחזור לפנים כדי שנטיל אותו אחר הרוב שאפי' אותו רוב שבפנים למיפק קאי".

בתבו"ש יד-יג הבין דקשיא ליה איפכא דלמ"ד יש לידה יתבטל מיעוטו היוצא אחר רוב האבר שכל אבר נידון בפנ"ע וכל שלא יצא אלא מיעוט נידון כל האבר כבפנים וכדחזינן דרוב גורר את המיעוט להחשיבו ילוד, וכ"נ בסוף לשון הרמב"ן.

ובתפא"י הבין דקשיא להו דלמ"ד יש לידה לאברים גם ע"י יציאת מיעוט ייחשב כילוד ופשיטא דיצטרף לרוב עובר, וכ"נ בתחילת לשון הרמב"ן, וכנראה מלשון הרמב"ן שהוקשה לו שני העניינים.

תמה ע"ז בתפא"י מה"ת נימא שע"י מיעוט ייחשב לידה, וכנראה פשוט דאין כוונת הרמב"ן שייחשב לידה בכל האבר רק כלפי אותו מיעוט היוצא לכה"פ ייחשב לידה.

וס"ל להרמב"ן דאם אך חשיב לידה תו לא שייך לומר דנישדי מיעוטו בתר רובו להפקיע שם ילוד מאותו מיעוט.

וע"ז תי' הרמב"ן דמיעוט אבר לא ייחשב לידה, ואח"כ הוקשה לו דא"כ אדרבה פשיטא דנישדי המיעוט בתר הרוב משום שהאבר נידון כולו במקום אחד למ"ד יש ל"ל כש"כ בתבו"ש, וע"ז תי' דא"א למישדייה בתר רוב דלמיפק קאי.

[ומ"מ צ"ב קצת לפי המבואר ברמב"ן הרי אין לגרור את המיעוט אחר הרוב א"כ מאי מספק"ל בגמ' למשדייה מיעוטו בתר רובו ולא קמיבעיא לן אלא משום דאזלינן בתר רוב עובר, הרי לפי"ד הרמב"ן א"א לומר כן.

אבל פשוט דד' הרמב"ן קאי דלמ"ד יש לידה לאברים י"ל דוודאי מתבטל המיעוט אצל הרוב, וע"ז כתב הכרמב"ן דלא שייך לומר כן הכא.

אבל נידון הגמ' הוא נידון אחר דהא אף למ"ד אין ל"ל מספק"ל שמא לא נצרף את המיעוט לרוב, וצ"ב מאי ס"ד כן, ע"כ יש כאן טעם נוסף דא"א לבנות רוב עובר ממיעוט אבר לחוד ושאר האבר נמצא בפנים, והרמב"ן דן דמ"מ משום יש לידה מתבטל המיעוט אצל הרוב וע"ז שפיר תי' דלא שייך לומר כן הכא].

אח"כ נתקשה הרמב"ן למ"ד אין לידה פשיטא דניזל בתר רוב אבר, וגם בזה תמה בתפא"י דאיפכא מסתברא דלמ"ד אין לידה הרי אפשר לחלק את האבר ולא שדינן מיעוטו בתר רובו?

וכנראה כוונת הרמב"ן פשוטה דס"ד מה דמספק"ל למשדייה מיעוטו בתר רובו הוא משום דאין על מה שבחוץ שם ילוד, אבל אם יש בו שם ילוד א"א להפקיעו ע"י דשדינן ליה בתר רובו, ולכך למ"ד אין לידה דוקא הוקשה לו טפי.

ותי' הרמב"ן דכל מה דאין ל"ל הוא משום שלא יצא אלא אבר אחד ורובו בפנים, אבל אם רובו בחוץ י"ל דמודו כו"ע דיש לידה לאברים ומה"ט לא נישדי מיעוטו בתר רובו שהרי הוא כילוד, ולמדנו מזה דבר חידוש דלכו"ע שייך שם לידה באבר אחד אלא דס"ל למ"ד אין לידה דכיון שרובו בפנים לא שייך לידה לאברים.

**ז. לידה לאברים גבי בכור-**

מסקנת הגמ' ע. דמספק"ל ביצא חציו ברוב אבר, ברמב"ן שם הביא י"מ והוא שיטת בעה"מ דלא מספק"ל אלא למ"ד אין לידה לאברים אבל למ"ד יש לידה הרי וודאי חשיב כל האבר כילוד וממילא חשיב יצא רובו.

והרמב"ן ורשב"א חלקו ע"ז בזה"ל:"אפי' למ"ד יש לידה לא אמרינן אלא שאין אני קורא בו בבהמה וכו' אבל מ"מ לא מיקרי ילוד לענין בכור עד שייצא דבפטר רחם תלא רחמנא והרי לא קדשוהו כתלי בית הרחם".

בתבו"ש יד-יא נסתפק שני אופנים בזה:

א. יל"פ עיקר תירוצם הוא שיש כאן ענין מסויים בבכור דבפטר רחם תלי לא שייך בו לידה לאברים, אבל לא תועיל בו שחיטה שהרי הוא כילוד.

וכ"נ שפירש במהריט"א בכורות פ"ג עיי"ש שלמד מד' הראשונים דיצא רובו של עובר נמי אינו מקדש את כולו בפטר רחם והיינו שהוא סברא מסויימת לענין בכור דלא סגי בלידה דעלמא כהך צד בתבו"ש, ובחלק"י יו"ד-כו תמה עליו מ"ש מראשו דוודאי חשיב לידה גם לענין בכור לקדש את כולו, וכנראה להך צד צ"ל שהוא סברא דוקא לענין לידת אברים ולא לענין לידת רובו של עובר ממש כמהריט"א, וצ"ב.

אבל צ"ע שהרשב"א בסו"ד כתב בזה"ל:"ואע"ג דלענין בכור מיבעיא להו נפקא מינה לענין היתר אכילה והלכך כו' יצא חציו ברוב אבר אפי' מה שבפנים אסור וכילוד חשבינן ליה", מבואר להדיא דספק הגמ' הוא גם לענין לאסור את מה שבפנים ואינו ספק מסויים בבכור.

ב. יל"פ שעיקר תירוצם הוא דדוקא כלפי האבר אמרינן יש לידה אבל א"א ליצור ע"י לידה זו שייחשב לידה בכלל העובר, וכן מסיק לעיקר.

וביאור הסברא בזה היה מקום לפרש שלא נתחדש דין לידה לאברים ליצור מזה דין לידה על כלל העובר.

אבל דחה בתבו"ש שהרי לעיל סח: מספק"ל ביצא כל אבר בפנ"ע ואח"כ חזר מצטרף ליציאת רובו, ומבואר שם בגמ' וראשונים דה"מ למ"ד אין לידה לאברים אבל למ"ד יש לידה אין בו ספק כלל ופשיטא דמצטרף [ועיין לקמן גי' הר"מ והמ"מ], חזינן דלידה אבר מועלת גם לכלל העובר.

ובאר בתבו"ש דהכא הרי לא נולד רוב העובר ורק מכח דדיינינן לידה על האבר ממילא חשיב האבר כולו בחוץ ועי"ז יש לנו רוב עובר, וספק הגמ' דלמא תרי רובי לא אמרינן וא"א להחשיב רוב אבר כיצא כולו ועי"ז לבנות רוב עובר כיצא כולו.

משא"כ בגמ' סח: שכל אבר יצא לגמרי ועי"ז רוצים לבנות לידה בעובר שפיר מהני.

א"נ יל"פ בנו"א דיציאת רוב עובר הוא דין בפנ"ע של לידה, ואינו תלוי במה שיש רוב אברים שכל אחד בפנ"ע חשיב כילוד, וממילא גם בכה"ג שיש כאן לידה כלפי האבר מ"מ כלפי כלל העובר אין כאן רוב.

וגם לפי דרכינו א"ש הגמ' סח: דכל מה דלא מהני לידה לאברים כלפי כלל העובר היינו בדין לידה דעי"ז חשבינן למיעוטו כאילו יצא, אבל התם בגמ' איירי לענין דע"י לידה ל"מ חזרה ודין זה מהני גם כלפי העובר, ועיין לקמן מש"כ עפי"ז בתבו"ש להלכה.

ג. בספר שחיטת חולין כתב באופן מחודש, דספק הגמ' דלמא לא מהני לידה לאברים אלא בדין בשר בשדה דתלי בדין בשר בשדה וכל בבהמה דתלי בשם 'יוצא לחוץ' ואי"צ לידה דוקא, א"כ ע"י רובו חשיב כולו בחוץ, אבל דין בכור תלי בשם לידה ולא מצאנו לידה לאברים לענין דיני לידה.

ומש"כ הרשב"א דהו"מ למיבעי גם לענין איסור אכילה הרי שהספק גם בזה, צל"פ דהיינו בהחזיר ידו דהשתא הוא בכלל 'בבהמה' שפיר ואין בו איסור אלא ע"י שיחול בו שם ילוד, דבלא שם ילוד מהני ביה חזרה, ובכה"ג שפיר מספק"ל אם חשיב אותו אבר כילוד וממילא גם כל הבהמה כילוד כמו בבכור.

אבל אם לא החזיר פשיטא שיש לאסור כל מה שבפנים כיון דחשיב כולו בחוץ ע"י שרובו בחוץ [ע"י רוב אבר], וכ"ז דוחק להעמיד כוונת הרשב"א רק בחזר.

**ח. עוד ביצא חציו ברוב אבר-**

בשו"ע יד-ג יצא חציו ברוב אבר או שיצא רובו במיעוט אבר ה"ז כילוד ואינו ניתר בשחיטת האם, ובט"ז סק"ה ובש"ך כתבו דביצא חציו ברוב אבר הוא ספק בגמ' וממילא א"א להתיר מה שבחוץ אף בשחיטת עצמו דדלמא לאו כילוד הוא ואינו ניתר בשחיטת עצמו.

אבל מה שבפנים ניתר ממ"נ או מכח שחיטת האם או מכח שחיטת עצמו.

ועפ"י משנ"ת לעיל כתב בתבו"ש שאם יצא חציו ברוב אבר גם לפי הצד בגמ' דלא חשיב לידת העובר מ"מ לא תועיל שחיטה למיעוט האבר שנשאר בבהמה, דאף להצד בגמ' דלא חשיב לידה כלפי העובר מ"מ אותו אבר הרי הוא כיצא ול"מ ביה שחיטה ורק כלפי העובר ל"מ, ואף דקי"ל אין לידה לאברים מבואר ברמב"ן דהכא מודה שיש לידה לאברים, ודלא כסתימת הפוסקים [עיין לקמן] דמשמע להתיר את המיעוט אבר הנשאר בבהמה, והו"ד בפמ"ג מ"ז-ה.

ובדרישה יד-א כתב להגביל היתר זה למה שנשאר בפנים דוקא אם החזיר העובר את מה שהוציא לחוץ אבל אם לא החזיר אינו ניתר בשחיטת עצמו כלל, ודמי למ"ש הטור שאם הוציא עובר ידו וחתכה עד שהוציא רובו המיעוט הנשאר אסור, ודבריו אינם מובנים כלל למה לא יותר גם בלא החזיר, ומה שהביא מהוציא וחתך צ"ב.

[ואולי לפמש"כ התבו"ש שא"א לשחיטה להתיר את אותו אבר כיון שכלפי עצמו דנים יש לידה לאברים רק שאינו אוסר שאר הבהמה הרי א"א לשחוט בהמה לפחות מחציה, אבל א"כ החזיר נמי].

ועיין בס' שחיטת חולין מש"כ לפרש כוונתו עפ"י דבריו דלעיל בד' הרשב"א.

**ט. שיטת הר"מ בסוגיא סח:-**

בר"מ פ"ה מאכ"א השמיט ספק הגמ' סח: ביצא וחזר אם מצטרף לרוב, וכתב במ"מ דגרס בגמ' היפך ד' הראשונים וכל הספק הוא למ"ד יש לידה לאברים דוקא, אבל למ"ד אין לידה וודאי מועלת חזרה.

ולפי גי' דידן והראשונים מבואר דלמ"ד יש לידה לאברים וודאי ל"מ חזרה שהרי האבר כילוד ולמה לא ייחשב לידה, ודעת הר"מ צ"ב, ועיין לח"מ.

וכנראה יל"פ עפי"ד התבו"ש בד' הרמב"ן ע. דלידה לאברים לא חשיבא לידה אלא כלפי אותו אבר אבל לא כלפי שאר העובר, וכבר הזכרנו שנתקשה בתבו"ש עפי"ז בדעת הראשונים סח: ויתכן שהוא באמת שיטת הר"מ, מיהו לשון המ"מ אינו נראה כן, וצ"ב.

**י. שיטת רמב"ן בשם י"מ שאין לידה היכא שחזר האבר-**

ברמב"ן סח: הביא י"מ דכל הפלוגתא של רב ור"י של לידה באברים הוא באופן שלא חזר, אבל באופן שחזר האבר לכו"ע הותר המיעוט.

וכנראה יסוד דבריהם דבאו ליישב קו' הצל"ח היאך מבואר במתני' להתיר מקום חתך בחזרה הרי נאסר משום לידה ועפי"ז כתבו דע"י חזרה בטל דין לידה.

אבל סברתם צ"ב, וי"ל דלידת אבר אינו לידה ממש ואם חזר נתבטלה הלידה.

או שכל האיסור של המיעוט הוא משום שנגרר אחר מה שבחוץ להאסר עמו אבל לא חשיב כילוד מצ"ע, ואם חזר מה שבחוץ נתבטל האיסור.

או יתכן דס"ל שכל דין לידה לא חייל אלא כלפי דין 'בבהמה' דע"י לידה לא חשיב גם המיעוט שלא יצא בכלל הבהמה, אבל כלפי האיסור של בשר בשדה לא חייל דין לידה כלל ורק כלפי מה שיצא חייל דין בשר בשדה משום יציאה אף בלא לידה וכדעת רו"ר שיש איסור בשר בשדה גם בלא לידה ומלבד זה יש ענין של לידה.

**יא. מחיצת עזרה וירושלים-**

סט. מספק"ל בהוציא ידו בעזרה אי אמרינן מיגו דמהני מחיצה לענין קדשים הוי נמי מחיצה לאבר היוצא, ואח"כ מקשי ותיבעי נמי בקדשים קלים בירושלים דהוי מחיצת ירושלים מחיצה לקדשים.

ובהא דמחיצת ירושלים פירש"י הספק בחזרה דוקא ולמ"ד דל"מ חזרה להתיר האבר משום בשר בשדה טריפה, וכבר נתקשו המפרשים למה הוצרך לפרש כן ולא פי' גם בלא חזר?

במהדו"ב ורש"ש כתבו דאי לא חזר הרי לשיטת רש"י סח. איסורו משום דלא מיקרי בבהמה ול"ש לדין מחיצה כלל, וא"כ לא שייך בזה סברת מיגו כלל.

[ולעיל הבאנו ד' רש"י אלו דמבואר שדין לידה הוא רק מכח בשר בשדה אבל שפיר הוא בכלל בבהמה, ולפי"ד מהדו"ב ורש"ש יש להוסיף דבפשוטו הוכרח רש"י לזה, שהרי למ"ד אין לידה ס"ל לרש"י שאין איסור באבר החוזר וע"כ ספק הגמ' למ"ד יש לידה ומ"מ יש בו נידון של מחיצה וע"כ איסורו משום בשר בשדה לחוד].

אבל כבר העירו במהר"ם ובמל"ה ע"ז דהא רש"י לא הזכיר כן בעיקר הספק דמחיצת עזרה רק גבי מחיצת ירושלים, וצ"ב לפי"ד, ועיין במהדו"ב.

מזה למדו מהר"ם ומהרש"א דאף בלא חזר איכא למיבעי וגם בזה יש דין מחיצה מתירתו.

אבל בסברא צ"ב מ"ש בזה ענין מחיצה להתיר כיון שאינו בכלל דין מחיצה רק משום דלא חשיב בבהמה, והרי בהוציא ראשו בעזרה וודאי לא מהני מיגו דלא מתורת מחיצה הוא וכש"כ התוס' סט. ד"ה ותיבעי, וכבר העיר ע"ז באבי"ע פ"ב אבה"ט, וצ"ב.

[ולפמש"כ הפמ"ג דאף רש"י מודה בדעת רבנן דאיסורו משום בשר בשדה ורק לר"מ עב. נקט דלא חשיב בבהמה לק"מ דהכא מספק"ל לרבנן, אבל נתבאר במקו"א דל"מ כן ברשב"א עד. ושא"ר.

וכנראה מבואר בזה דעת רש"י דאף דילפינן ליה משום דלאו בבהמה הוא מ"מ הוא בכלל השחיטה והא חזינן דלענין טומאה דעת רבנן עב. דמהני שחיטה להוציאו מידי טומאה, א"כ ע"כ גדר גזיה"כ דבבהמה הוא משום הגבלה בשחיטה ובזה ס"ל לרש"י דמהני מיגו, ועצ"ע].

ובמהרש"א ומהר"ם נתקשו לפי"ז כיון דגם בלא חזר מהני דין מחיצה ע"י מיגו למה הוצרך רש"י להעמיד בחזר וכמ"ד יש לידה לאברים.

ובמהרש"א כתב דאי כמ"ד אין לידה לאברים הרי אכתי איכא למיבעי בחומת עזרה אף ביצא האבר בירושלים, שאח"כ כשמכניסים אותו למחיצת עזרה ייחשב כחזר למחיצתו ע"י חומת עזרה ורק למ"ד יש לידה ל"מ חזרה [והוא קצת חידוש בסברא, ומ"מ נתקשה דסגי לרש"י להעמיד כמ"ד יש לידה ול"מ חזרה אבל אי"צ להעמיד בחזר דוקא, וכתב דבסתמא דמילתא א"א להחזירה לעזרה אם לא חזר האבר שהיא בשעת קישויה, וע"ע במהר"ם].

וקצת יש להעיר על דבריו דבפשוטו נתבאר לעיל דלמ"ד יש לידה לאברים כל האיסור הוא ע"י גדר לידה אבל בלא לידה לא נאסר בחזרה כלל משום בשר בשדה דאחר שחזר בטל האיסור, ודוקא ע"י לידה אמרינן דחשיב בחוץ גם כשחזר.

ולפי"ז יל"ע דכיון דע"י מחיצת עזרה אמרינן מיגו והוי כמו בתוך המחיצה כמו שלא יצא ובטל ממנו שם יוצא [משום מיגו] א"כ מה אכפ"ל שהיה בו לידה הרי סו"ס הוא תוך למחיצה, והוי כמו שיצא האבר מעיקרא בתוך העזרה דלא חשיב לידה ע"י מחיצת עזרה?

והפשוט בזה דלא מהני מיגו לבטל שם יוצא כיון שחל בו לידה, שהרי יסוד המיגו הוא במחיצה דחשיב מחיצתה גם לענין אבר היוצא, וכיון שבתורת אבר היוצא עצמו לא מהני חזרה למחיצה לבטל שם יוצא כיון שהוא כילוד ה"נ לא מהני מה שהיא מחיצה עבורו.

ולפי"ד הצל"ח שהבאנו לעיל הרי למ"ד יש לידה לאברים יש לאסור גם בלא גדרי לידה משום בשר בשדה שאוסר אף בחזר, ואי"צ לגדרי לידה אלא כדי לאסור המיעוט שלא יצא, לפי"ז אשה"ט דלהאי מ"ד לא יועיל מיגו ואף דע"י מיגו לא חשיב כילוד מ"מ הואיל וכבר יצא נאסר אף דפקע מיניה השתא שם יוצא.

1. ועיין לקמן מש"כ הכרחו של רש"י לזה מתוך הסוגיא שם לפי' רש"ש ומהדו"ב שם אבל למהרש"א ומהר"ם אין לזה מקור.

   במקו"א כתבנו להכריח כן מדעת הר"מ שאין מלקות על איסור בשר בשדה ומשמע דגם ללישנא דיש לידה לאברים אין מלקות מדלא אמרו בגמ' איכא בינייהו למלקות וע"כ איסורו משום בשר בשדה. [↑](#footnote-ref-2)