שיעור טז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיח - בישול

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **בישול**

##### סימן שיח סעיף יד - טו

##### שיעור טז

* **בשיעור יס"ב וחשש י"ס בסתימות ובמי שטיפת כלים.**
* **קיתון של מים לקרב אצל האש כדי להפשירם.**
* **פירות חיים איסור בישולם דאו' או דרבנן.**
* **דבר יבש המבושל ליתנו שיגע באש ממש מהצד.**

**שיעור יד סולדת בו**

א] סי"ד **מותר ליתן קיתון של מים או שאר משקין כנגד האש כדי להפיג צינתן ובלבד שיתנם רחוק מהאש בענין שאינו יכול להתחמם באותו מקום עד שתהא היד סולדת [פירוש מתחממת ונכוית] בו דהיינו מקום שכריסו של תינוק נכוית בו.** כאן מבואר בשו"ע שיעור יס"ב שהיד מתחממת ונכוית. אלא דהדבר ברור שאין הכוונה שיד סולדת היינו שהיד נכוית ממש, וכבר מבואר בחיי אדם (הובא במשנ"ב ס"ק מח) דכל שהיד נכוית בו יש להחמיר אף בכלי שני שמבשל, ואילו כלי שני שהיד סולדת בו מותר.

ויש מהאחרונים שהבינו שיש בזה מחלוקת אם שיעורו בהיד נכוית או בכריסו של תינוק נכוית, דבשו"ת מהרש"ם (ח"א סי' רכג) כתב לדון לעניין מי שיש לו סתימות בשיניים, אם יש לחשוש משום בשר וחלב או משום חמץ בפסח, וכתב דאי נימא שהשיעור הוא בהיד נכוית בו כדאיתא באו"ה סי' לד, אין חשש כלל באותם סתימות, שהרי אין לחשוש שיתן אדם לתוך פיו דבר חם כ"כ בשיעור שהיד נכוית, אבל אי נימא שהשיעור הוא בכריסו של תינוק נכוית זה שפיר שייך שיכניס לתוך פיו.

אלא שכבר הבאנו לעיל (שיעור י) דברי היד יהודה (סי' קה סק"ט) שביאר ששיעור יד סולדת הוא שיעור שאדם מוציא ידו מתוך המים מדאגה שלא תכוה, כמ"ש רש"י (שבת מ: ד"ה סולדת), והיינו שאם ישהה את ידו במים לאחר זמן תכווה ידו, אבל אינה נכוית מיד. ולפי הנראה שיעורו כ45 מעלות, אבל בפחות מכך אין אדם ירא כ"כ להוציא ידו מתוך המים.

ולפי"ז נראה שאדם מכניס לפיו גם רותחים שהיד סולדת בהם, אלא שכבר כתבו האחרונים שיש להקל בסתימות, משום שיש לסמוך על זה שמרגיש אדם תמיד שאין הסתימה משאירה טעם, ומוכח שאין זה בולע [כ"כ בדרכי תשובה סי' פט ס"ק יא, ובשיניים תותבות כתב להחמיר], וכן איתא בתשו' רמ"א (סי' נד) שאם לעולם יודע שאין טעם אין חוששים שבולע [אמנם היד יהודה סי' צח סק"ה חלק על הרמ"א ומ"מ נראה דכאן יש להקל טפי כיון שידוע שהסתימות אינם בולעים]. אכן בשטיפת כלים נראה שאין לחשוש לבליעות [כגון אם נתערב לו כלים בשריים וחלביים] כיון שבזה אין חשש שישתמש במים שמפחד שיבא לידי כוויה, ויש לתלות שלא היו המים בשיעור שהיד סולדת בו.

ובשו"ע כתב ששיעורו במקום שכריסו של תינוק נכוית, וכתב המשנ"ב (ס"ק פט) ששיערו בזה כי לא נוכל לשער ביד, כי יש סולד מרתיחה מועטת ויש שאינו סולד. ונראה ביאור המשנ"ב שקשה לשער יד סולדת בו משום שהנדון הוא מתי מפחד מכויה, ואין שיעור זה ברור כי יש אדם שפחדו גדול יותר ויש אדם שפחדו מועט, אבל כל שמשהה ידו ואינו נכוה, נראה ברור שאין זה יס"ב.

**מחלוקת הראשונים אם שרי לקרב קיתון של מים למקום שיכול לבא ליס"ב**

ב] וכתב השו"ע **אבל אסור לקרבו אל האש למקום שיכול להתחמם שתהא היד סולדת בו ואפילו להניח בו שעה קטנה שתפיג צינתו אסור כיון שיכול להתבשל שם.** וביאר המשנ"ב (סק"צ) דחיישינן דילמא מישתלי ליטלו. ומקור הדברים הוא מהסוגיא בשבת (מ:) ת"ר מביא אדם קיתון של מים ומניחו כנגד המדורה לא בשביל שיחמו אלא בשביל שתפיג צינתם. ונחלקו הראשונים בביאור הסוגיא, דדעת רש"י (שם) שמותר ליתן את המים אף במקום שיכולים המים להתבשל, כל שאינו מניחם שם עד שיתבשלו וכן משמע דעת הרמב"ם (שבת פכ"ב ה"ד). אבל התוספות (שבת מח. ד"ה מאי שנא) חלקו על רש"י, וכן הביא הר"ן (יט. בדפי הרי"ף) משאר ראשונים, וביארו שמותר לקרב את הקיתון של המים רק במקום שאין המים יכולים להתבשל, אלא רק להפיג צינתם [וקמ"ל שלהפשיר מים אי"ז בישול], אבל במקום שיכולים המים להתבשל אסור להניח את הקיתון של המים, גזירה שמא ישכח ולא יטול את הקיתון של המים משם. והשו"ע פסק דלא כרש"י, והתהילה לדוד (ס"ק כט) הביא דדעת סה"ת שאין להפשיר במקום שיכול לבא ליס"ב, אבל מ"מ להפיג צינה מותר. וכתב שבאדם חלוש אפשר שיש להקל בזה, כיון שבלא"ה לדעת רש"י והרמב"ם אין כלל גזירה שלא לקרב למקום שיכול לבא לידי יס"ב. אבל במשנ"ב לא נראה כן.

**אם שרי לקרב במקום שאיסור הבישול דרבנן**

ג] וכתב רע"א בהגהותיו שלעניין תולדת חמה שאיסור הבישול אינו אלא מדרבנן, נראה שהוא מחלוקת ראשונים אם גזרו אף בזה או לא, דדעת הר"ן נראה שאף בזה יש גזירה ואסור לקרב אל תולדת חמה כדי להפשיר, אבל הביא דדעת התוספות נראה שבתולדת חמה שאיסורו אינו אלא מדרבנן, לא גזרינן שמא ישכח ליטול קודם שיתבשל. איברא דהדבר צריך ביאור, דבפשטות כל שהניח קיתון של מים כדי להפיג צינתם, ושכח ולא נטל את המים עד שנתבשלו, אין בזה איסור דאורייתא, שהרי לא הייתה כוונתו שיתבשלו המים, ודמי לנתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע. ואי נימא שלדעת תוס' לא גזרו באיסור דרבנן, א"כ לא שייך כלל גזירה שמא ישכח, שהרי לעולם הוא איסור דרבנן. ואולי זה באמת טעמו של רש"י שלא גזרו שמא ישכח, דגם אם ישכח לא יהיה בזה איסור דאורייתא [ושמא יש לומר שבתולדת חמה הוי תרי דרבנן ולזה לא גזרו, וצ"ע].

**פירות חיים איסור בישולם מדאו' או מדרבנן**

ד] וכתב הרמ"א **והוא הדין בפירות או בשאר דברים הנאכלין כמות שהם חיים.** וצ"ב מה בא הרמ"א לחדש בדין הנאכל כמות שהוא חי יותר משאר דברים. ובמשנ"ב (ס"ק צא ובשעה"צ ס"ק קיד) נראה שהבין בכוונת הרמ"א, דלא תימא שבדברים הנאכלים כמות שהם חיים אין איסור בישולן מהתורה, כיון שהוא דבר שאי"צ בישול כלל, וכמו שכתב הרמב"ם (פ"ט משבת ה"ג) שהמבשל דבר שאי"צ בישול כלל פטור. לזה כתב הרמ"א דאף בדברים הנאכלים כמות שהם חיים יש איסור בישול, כיון דמ"מ משתבחים הם ע"י הבישול, וראיה לזה ממים דמוכח בגמרא שיש בהם איסור בישול, אף שהמים נאכלים כמות שהם חיים, א"ו שכל שמשביח בבישולו יש איסור בישול אף כשנאכל כמות שהוא חי. אלא שבמוסגר כתב השעה"צ שיש לדחות הראיה, לפי מה שכתב המג"א (סי' רנד ס"ק כו) שיש חילוק בין מים לפירות, שהמים אינם טובים כ"כ בלא בישול, ואינו דומה לפירות שהם טובים ביותר אף קודם הבישול.

ומשמע מדברי המשנ"ב, דס"ל דאילו היה בדברים הנאכלים כמות שהם חיים איסור הבישול רק מדרבנן, לא היה איסור לקרבם אצל האש, דבאיסור דרבנן ליכא גזירה דילמא מישתלי [וכמ"ש רע"א בדעת התוס'].

אמנם היה אפש"ל דאדרבה דעת הרמ"א שבדברים הנאכלים כמות שהם חיים איסור בישולם רק מדרבנן, כאשר באמת דעת הרדב"ז (ח"א סי' ריג) כן, ומשו"ה הוצרך הרמ"א להוסיף דה"ה בדברים שנאכלים כמות שהם חיים יש איסור לקרבן אצל האש, וכוונתו לומר דאף באיסורים דרבנן יש גזירה שמא ישכח וכדעת הר"ן.

**אם איסור הבישול הוא כמאב"ד, אם מותר לקרב במקום שיכול לבא ליס"ב**

ה] עוד יש לבאר בכוונת הרמ"א, דהנה בדברים הנאכלים כמות שהם חיים יל"ד מהו שיעור הבישול בהם. דבשאר דברים שצריכים לבישול, אף כשבאו לשיעור יס"ב עדיין אינו עובר בהם משום בישול, עד שבאו לשיעור מאב"ד, אבל בדברים נאכלים כמות שהם חיים, כתב התהילה לדוד (ס"ק לא) שכל שבאים לשיעור יס"ב יש בזה בישול, שהרי לא שייך לומר בהם שיעור מאב"ד, דהא קודם הבישול ג"כ היו ראויים לאכילה. והנה בשו"ע איתא לעניין מים שאסור ליתנם במקום קרוב לאש שיכולים לבא לידי י"ס, אבל בשאר דברים יש לומר דכיון שאיסור הבישול אינו אלא בשיעור מאב"ד, א"כ האיסור לקרב אל האש יהיה רק במקום שיכולים לבא לשיעור מאב"ד, אבל אם אין יכולים להתבשל בכמאב"ד לא איכפ"ל אף שבאים לידי יס"ב.

ונראה שלפי"ז יש לבאר בכוונת הרמ"א, שרצונו לומר שדברים הנאכלים כמות שהם חיים דינם כמו מים, ואסור לקרבן אל האש כל שיכולים לבא לשיעור יס"ב, דזהו שיעור הבישול בהם.

אלא שהתהילה לדוד מסיק בסו"ד שאף בשאר דברים יש איסור בישול בשיעור יס"ב, וא"כ אף שאר דברים אסור לקרב אצל האש למקום שיכול לבא לידי יס"ב, אמנם בביאור הלכה (לעיל ס"ו ד"ה ויכול) כתב להדיא דאין איסור בישול בבצק אלא כשיבא לידי קרימת פנים, וכל שאין חשש שיבא לשיעור זה אין איסור לקרב לאש [ושמא יש לחלק בין בצק שהוא דבר יבש בלא לחלוחית, לבין בשר וכדו' שיש איסור בישול מחמת הלחלוחית שבו].

**כלי עופרת לקרבם אצל האש כשיכולים לבא להיתוך**

ו] במג"א (ס"ק לז) כתב לעניין כלי עופרת שאסור להניחם סמוך לאש לחממם, אם הוא קרוב כ"כ שיכול להתיך [ומבואר שאין חשש בזה שבא לידי יס"ב, אלא רק אם יבא להתיך וכמו שהובא לעיל מהמשנ"ב שבדברים שאין בהם בישול בשיעור יס"ב אין איסור לקרב לאש במקום שיכול לבא ליס"ב], וכתב דיש לדחות דלא ניח"ל שיתיך והוי דבר שאינו מתכוין. והדבר צריך ביאור, דא"כ אמאי בקיתון של מים אסור ליתן סמוך לאש, דהא בזה ג"כ לא ניח"ל שיתבשלו, דהא נתנם שם כדי שיפיגו צינתם. אלא דהפמ"ג הוסיף דאינו מתכוין 'וגם מסתמא יקח מקודם', וזה יש לומר דדוקא בכלי עופרת לא חששו שישכח, דדואג הוא שלא יתקלקל הכלי, אבל במים אינו חושש כ"כ, דאף אם ירתחו יכול הוא לקררם, ומשו"ה חששו שישכח.

**ליתן קדירה אצל האש סמוך למוצ"ש**

ואם נתן את הכלי על האש בזמן שאינו יכול להתבשל בשבת, לכאו' תליה המחלות האגלי טל (זורע אות ח) והרש"ש (שבת עג. ד"ה הזיע) אם יש איסור בישול כשנותן דבר במוצ"ש סמוך לחשיכה באופן שנתבשל רק לאחר השבת. ויש שכתבו להוכיח מהמשנ"ב דעתו להחמיר כהרש"ש, שכתב (סי' תקכז סק"ג ובביה"ל שם ד"ה וע"י) שלא ליתן ביו"ט קדירה על האש באופן שיתבשל רק בשבת, שאין בזה הואיל, כיון שלא יהא ראוי לאכילה ביום טוב. ולדברי האגלי טל מאי איכפ"ל, דבין כך אין בישול כיון שלא יתבשל ביו"ט, ומוכח כהרש"ש. ולפי"ז אין להתיר להניח בזמן שאינו יכול להתבשל בשבת.

**דבר יבש המבושל כ"צ ליתנו אצל האש מהצד**

[סט"ו] **דבר שנתבשל כל צרכו והוא יבש שאין בו מרק מותר להניחו כנגד המדורה אפילו במקום שהיד סולדת בו.** וכתב המשנ"ב (ס"ק צב) דאע"פ שעל האש ממש אסור להניחו מדרבנן, מ"מ דעת הרשב"א שלקרבו אל האש מהצד שרי, דאין זה דרך בישול, אבל כתב דדעת הרא"ש שצריך להרחיק קצת מהאש. אבל החזו"א (סי' לז ס"ק יד) ס"ל שאף להרשב"א אסור ליתן את הקדירה ממש סמוך לאש שכל שנוגע באש אין חילוק בין אם נמצא על האש או מהצד.

**דינים העולים:**

1. שיעור יד סולדת בו הוא כל שמוציא ידו מדאגה שמא תיכווה ידו, ועל כן מים שאם ישהה ידו בהם לעולם לא יבא לידי כוויה, נראה ברור שאי"ז יד סולדת בו.
2. דעת רש"י שמותר לקרב קיתון של מים אצל האש כדי להפשירם, אף במקום שיכול לבא ליס"ב. אבל שאר ראשונים סוברים שאסור לקרב למקום שיכול לבא ליס"ב, שגזרו שמא ישכח ולא יטול עד שיתבשלו המים. והתהילה לדוד כתב דאם בא רק להפיג צינתם אפשר שיש להקל באדם חלוש, אבל במשנ"ב לא נראה כן.
3. כתב רע"א דנחלקו הראשונים אם גזרו כן גם בדבר שאיסור בישולו רק מדרבנן, כגון לקרב קיתון של מים אצל תולדת חמה.
4. דברים הנאכלים כמות שהם חיים, יש להסתפק בדעת הרמ"א אם איסור הבישול בהם הוא מדאורייתא או מדרבנן, ודעת השעה"צ שאיסור בישולם מהתורה [ועי' רע"א סי' רנד ס"ד שלא כ"כ]. וכתב התהילה לדוד שאיסור הבישול הוא ביס"ב [משא"כ בשאר דברים שיש לומר שאיסור הבישול בהם הוא רק בכמאב"ד].
5. בדבר שאיסור בישולו אינו אלא בכמאב"ד, נראה פשוט שמותר לקרבו אצל האש אף במקום שיכול לבא ליס"ב, כל שאין חשש שיבא לכדי מאב"ד.
6. כלי עופרת כתב המג"א שיש להיזהר שלא לקרבם אצל האש במקום שיכולים לבא להיתוך, אבל בהמשך דבריו כתב שאפשר שיש להקל בזה משום דהוי דבר שאין מתכוין, ובפמ"ג הוסיף שגם אין לחשוש שישכח, שנזהר שלא יתקלקל הכלי.
7. ליתן קיתון של מים אצל האש סמוך לחשיכה כשא"א שיבא בשבת לשיעור יס"ב, לדעת האגלי טל שרי, אבל להרש"ש אסור, ויש להחמיר בזה כדמוכח במשנ"ב כדעת הרש"ש.
8. דבר שנתבשל כל צרכו והוא יבש, מותר ליתנו סמוך לאש אבל לא על האש ממש. ובמשנ"ב כתב שליתנו שיגע באש מהצד הוא מחלוקת הרשב"א והרא"ש, אבל החזו"א כתב שלכו"ע אם הקדירה נוגעת באש אף שהוא מהצד אסור.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**