סימן פ_ח - ד- טענו חטים והודה לו בשעורים פטור מדמי שעורים - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

הסוברים דפטורא דטענו חטים והודה לו בשעורים הוא משום דאיכא הודאת בע"ד שאינו חייב לו שעורים, הוא הרמב"ם לפ"מ שנקטו רוב האחרונים בדעתו, התוס' בסנהדרין ד"ו., הרא"ש בס"פ המניח, הראב"ד בתשו' סימן ל"ז וכ"נ גם בחידושיו בס"פ המניח שכתב דגם אם יעידו עדים ל"מ דל"מ עדים טפי מהודאת פיו, הרמב"ן בב"מ דצ"ח: ובשו"ת סימן פ"ו, תורי"ד ב"ב דס"ה. ודקל"ה. ופסקי רי"ד וריא"ז בס"פ המניח, חי' הרשב"א ס"פ המניח, רא"ה בשטמ"ק שם, השלמה שם, מאירי שם,

במש"כ תלמיד הרשב"א ורי"ו דאם מעמיד דבריו חייב בשעורים, נ' דיל"פ בזה, עפי"מ שמצינו בד' הראשונים בב"מ ד"ג: שהק' ע"ד הרמב"ם דבהודה ובאו עדים מצי למימר נזכרתי, ממש"א התם דפיו אינו בהכחשה, דבכה"ג איירי בכה"ג שאומר נזכרתי, דדאי בעומד בדבורו לא יהא אלא מתנה אי בעי למיהב מתנה מי לא מצי יהיב ואפילו הוי בהכחשה והזמה, עכ"ד, וצ"ב דהגם דמצי למיהב מתנה, מ"מ אילו הי' פיו בהכחשה והזמה לא היו בי"ד מחייבין אותו ולא היו יורדין לנכסיו.

ונ' ללמוד מד' הראשונים שאי"ז כן, והיינו דאף בלא ההלכתא דהודאת בע"ד כמאה עדים דמי, הי' הדין דהתובע את חבירו והודה חבירו לטענתו, מחייבין אותו בי"ד לשלם ויורדין לנכסיו, כ"ז שלא חזר בו, דכיון שהוא בעלים על נכסיו ואי בעי למיהב מתנה מי לא מצי יהיב, ע"כ כל שהוא מודה שהוא חייב לחבירו, יש לבי"ד לפסוק כן ולחייבו, וזה הוא אף בגוונא שהעידו עדים שהוא פטור, דמ"מ כיון שהוא מודה לטענת התובע, מחייבינן לי', ול"ב לההלכתא דהודאת בע"ד כמאה עדים דמי רק בגוונא שחזר בו מהודאתו.

ובזה יל"פ הא דהמודה אינו יכול לחזור בו מהודאתו, ולא נתפרש מקור הך דינא, ולד' הראשונים ניחא, דל"ב להנאמנות דהודאת בע"ד אלא בשבא לחזור בו, דכ"ז שאינו חוזר בו ודאי גובין ממנו ע"פ הודאתו, וכמש"נ.

ולפ"ז נ' דזהו מש"כ הראשונים דאם מעמיד את דבריו חייב, דכיון שהתובע טוען שהוא חייב לו חטים ואם אינו נותן לו חטים הוא תובעו שעורים בדמיהם, וכמפורש בתלמיד הרשב"א דאיירי בכה"ג שהוא תובעו שעורים, והנתבע מודה לו שהוא חייב שעורים, יש לנו לחייבו, דהגם דלדידן הוי זה ספק אם הוא חייב לו, שהרי התובע הודה שאינו חייב לו שעורים, ועל תביעת החטים אינו נאמן, מ"מ כיון שהנתבע תובע ממון זה והנתבע מודה לו, אנו מחייבים אותו לשלם, דלא יהא אלא מתנה וכו'.

אך בד' הראב"ד נ' דאי"ז מתישב, שהרי כתב הראב"ד דאם עדים מעידים שא' מן השוורים הזיק לא מצי לחזור בו ולומר מצחק הייתי, עיי"ש, וצ"ע שהרי מצי למימר דגם הוא אינו יודע מי הזיק, וגם מצי למימר שאינו יודע כלל אם הזיק, ובע"כ מכוון הראב"ד דכה"ג דאיכא עדים מסתבר לנו שהיתה הודאתו באמת, ול"מ למימר מצחק הייתי, וזה ניחא רק אם בעינן בזה לטענת משטה, אך אם ל"ב אלא שלא יעמוד בהודאתו, הרי דכל שאינו עומד בהודאתו יש לנו לפטרו, אף אם ריעא טענתו שהי' משטה, דמ"מ כיון שעכשיו אינו מודה יש לפטרו.

במש"כ הרמב"ם דטענו חטים והשיב איני יודע אם חטים או שעורים חייב בדמי שעורים, בפשוטו הטעם בזה משום דהנתבע מודה שאם אינו חייב שעורים ה"ה חייב חטים, ואם היו באים עדים ומעידים שאינו חייב שעורים, לכאו' הי' לנו לחייבו חטים, וע"כ גם כשהודה הבע"ד שאינו חייב שעורים, הרי דאם באנו לפטרו משעורים משום הודאת התובע, הרי דאדרבה יש לחייבו חטים, והא דבאמת לא מחייבי' לי' בחטים, הוא משום דל"מ הודאת התובע לזכותו, אך מ"מ לא מצינו לתפוס הודאתו רק לפטור את הנתבע משעורים ולא לחייבו בחטים, דממ"נ הוא חייב או שעורים או חטים.

אך בד' הרא"ש מבו' דלא כסברא זו, ולמש"נ במק"א בדעת הרמב"ם גם דעת הרמב"ם כן, דלא מחייב רק בשאמר הנתבע איני יודע, אך אם העידו עדים שהוא חייב או חטים או שעורים, לא מחייבי' לי', ובע"כ דלא כסברא זו, וצ"ע דלכאו' סברא מוכרחת היא, ויל"פ לטעם זה בכלל ד' הש"ך, וצ"ע דעת החולקים, ואי נימא דנכלל בההודאה גם מחילה ניחא, אך אי נימא דאי"ז מחילה ממש, אלא שהדין הנפסק מכח ההודאה, חייל לפי האמת, וכמש"כ החזו"א, לא א"ש.

ועי' משנת ר"א ב"מ במילואים לסימן ד' מה שפירש בזה, וכנראה דהוא כמו שהאריך בס' זכר טוב סימן ו' בגדר דינא דהודאת בע"ד, דאי"ז נאמנות גרידא, אלא שאנו דנים אותו כפי דבריו, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, ולפ"ז ניחא.

ועד"ז יש להוכיח ממה שדן הגרע"א בכל האומר לא לויתי ובאו עדים שפרע, דשמא ה"ה חייב, דמכח עדותם ידעי' שלוה, הגם דאם לא פרע כפי הודאתו אין לנו ידיעה שלוה, עיי"ש שנטה לא כן, וצ"ע מה טעם יש לחייבו, והגרע"א במק"א למד מד' הריטב"א דס"ל דחייב, אך צע"ג דהריטב"א לא כתב כלל דפטורו מן הכתובה הוא משום דמכח עדות העדים שהוא מת ידעינן שלא גירשה, אלא כתב דהוא משום דאין האשה נאמנת לומר נתגרשתי שלא בפני הבעל, ולפ"ז הרי אדרבה ממה שהוצרך לזה, נ' כיסוד ד' הגרע"א, ובע"כ כנ"ל, ושו"ר בתו"ד הזכר טוב שם שכבר עמד בזה.

ויל"ד בזה בדין ב' עדים מעידים שלא לוה וב' עדים מעידים שהודה שלוה, אם הוו תרי ותרי, או דעדי הודאה עדיפי, ועי' זכרון שמואל שהוכיח מד' הב"י דהוו תרי ותרי, ועי' נתיה"מ שכתב דעדי הודאה עדיפי משום דבכלל ההודאה מחילה, ויל"ע בד' הבעה"מ והראב"ד בכתוב שם שבועות דמ"ב. ובד' הרמב"ן שם, בדין אל תפרעני אלא בפני פלוני ופלוני, והביא עדי הודאה, ובדין הימני' טפי מסהדי והביא עדי הודאה, ויתכן דפליגי בנידו"ז, עייש"ה, וצ"ע.

א] תוספות רי"ד מסכת בבא בתרא דף סה עמוד א, וזה דומה למאי דאמרי' טענו חטין והודה לו בשעורים שהוא פטור אף מן השעורין מפני שמה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו מן החטים שכפר לו פטר משבועה דאורייתא שלא יקרא מודה במקצת הטענה מפני שמה שטענו בחטים לא הודה לו קצת בהם וגם מן השעורים שהודה לו פטור מלשלם מפני שמה שהודה לו לא טענו ואע"פ שפיו של זה כמאה עדים והוא מודה שחייב לו גם פיו של זה כמאה עדים והוא מודה שלא נתן לו, עכ"ל.

שו"ת הרמב"ן סימן פו, עוד שאלת ראובן תבע לשמעון מנה אתה חייב לי מדמי כוס של כסף שמכרתי לך, והלה טוען לא מכרתו לי אלא בפקדון מסרתו לידי והילך, והלה טוען איני מקבל ממך הכוס שבמנה מכרתיו לך וכך היה שוה בשעת מכירה ועכשו הוזל הכסף, מי אמרי' הו"ל טענו חטים והודה לו בשעורים ופטור אף מדמי שעורים שזה נמי טוען מנה ומודה שאין לו בידו אלא כוס של כסף הילכך פטור אף מן הכוס, או דלמ' כיון שאותו מנה שהוא תובע מאותו כוס של כסף הוא לא דמי לטענו חטים והודה לו שעורים.

תשובה זה שעלה בדעתך לפוטרו משום חטים ושעורים מפני שזה טוען מנה וזה מודה כוס של כסף אינו כן. שלא אמרו חטים ושעורים פטור אלא בטוען דוקא בין שהודה לו בדוקא בין שהודה לו בשוה אבל טענו בשוה והודה בדוקא חייב. לפיכך אם אמ' לו מנה לי בידך והלה אומ' כך וכך שעורים יש לך בידי ואינן שוין אלא חמשים חייב. מאי טעמא איהו שוה מנה תבע ליה דקי"ל כרב דמוקים מתני' דשבועות הדיינין בשוה וכולה משנה לדידיה שוה קתני. כלומ' שהטוען לחברו ב' כסף יש לי בידך שוה ב' כסף בעי למימר. וכן פי' הרב אב ב"ד, וכן הוכחנו בראיות מכריעות. וכיון שזה טוען שוה מנה אע"פ שזה מודה בשעורים דוקא הודאה בכלל הטענה היא וחייב וכך כתבתי בחדושי בראיה נכונה. אבל מכל מקום לענין שאלה כיון שזה טוען הלואה וזה מודה בפקדון דין אחר הוא. ולפי דעתי פטור אף מדמי שעורים ממה שאמרו בפ' המניח היו הנזקין שנים והמזיקין שנים זה אומ' גדול הזיק את הגדול וקטן הזיק את הקטן וכו'. דמינן מינה לרבה בר נתן דאמ' טענו חטים והודה לו בשעורים פטור וכו'. והא הכא שזה טוען גדול הזיק את הגדול ואני שותף בו או בעל חוב במנה וזה אומ' לא כי אלא קטן הזיק ואתה שותף בו או בעל חוב בחמשים. כלהו בחד גופא קאמרי ואפי' הכי כיון דמשני ליה מנזק לנזק הוי טענו חטים והודה לו בשעורים. וטעמא דמילתא משום דהניזק שטוען גדול הזיק את הגדול מודה הוא שלא הזיק את הקטן ולא נעשה אותו מעשה. כשם שהטוען חטים מודה שאין לו אצלו שעורים. וש"מ שאם טענו פקדון מנה והודה במקצת המנה הלואה פטור לגמרי. צ"ע דבכה"ג לכאו' בלא"ה הוא פטור, משום שטענו דוקא והודה לו בשוה, שהרי דעת הרמב"ן דבתביעת פיקדון לכו"ע דוקא קאמר, דהאי נמי במה שלא טענו הודה שהוא אומר שלא הלוהו מעולם ולא נעשה אותו מעשה ביניהם. וכן הנדון שלפניך זה אומר מנה במכירה ושלא הפקיד אצלו כלום וזה אומר פקדון והילך פטור לגמרי. זהו דעתי ותפוס בידי וכתוב אצלי, והוא דעת הראב"ד דהלואה ופקדון שני מינין הן. אבל הר"מ הספרדי כתב מנה לי אצלך הלואה לא היו דברים מעולם אבל חמשים יש לך בידי פקדון. הורו רבותי שזה מודה מקצת וישבע ולזה דעתי נוטה. אלו דבריו. והר"א השיב עליו והפליג לפטור. אפי' טענו מנה מלוה ומנה פקדון והודה באחד מהן שאין זה מודה במקצת דהלואה ופקדון שתי טענות הן. ואמ' שיש בידו ראיה על זה. וכבר עמדנו על אותה ראיה, ואינן דברים נכונים לענין טוען שניהם דהוה ליה טענו חטים ושעורים והודה לו באחד מהם. אבל לענין טען מלוה והודה בפקדון נראין דודאי שתי טענות הן

מבו' בד' הרמב"ן, דהא דטענו שוה והודה לו בדוקא חייב, הוא אף בשהודה בדבר מסוים, וזה דלא כמש"כ הש"ך.

ואמנם קשיא ע"ז מהא דזה אומר מועד הזיק וזה אומר תם הזיק המע"ה, אשר מזה הוכיח הנימו"י דתבעו הלואה והודה לו בחפץ מסוים פטור, אך י"ל דאה"נ בזה ליכא לדינא דרבה בר נתן, והגמ' לא פריך אלא מגדול וקטן, גם י"ל דלפ"מ דמסיק הרמב"ן דבמלוה ופיקדון פטור כיון שמודה שלא הי' מעשה זה, ה"נ כשתובעו מועד הזיק והוא משיב תם הזיק, הרי הודה שלא הזיק התם, אך אכתי י"ל דבגוונא דהשו"ע שהודה לו במלוה שהלוה ע"מ שלא להשתלם אלא מגופו, לא יהא פטור לפ"ד הרמב"ן, כיון דהוי זה מעשה א'.

גם מבו' בדבריו, דלא כאלו שפירשו דהא דטענו שוה והודה לו בדוקא חייב, הוא משום דיש לפרש דתביעת השוה היא על דוקא זה, דתובע דוקא זה ששוה דינר, שהרי בגוונא דהרמב"ן פירש התובע דבריו להדיא שהוא חייב לו מנה מדמי כוס של כסף שמכר לו, ואפ"ה כל שהודה לו הנתבע בדוקא חייב.

גם מבו' בד' הרמב"ן, דאף שהפיקדון קיים בעין, מ"מ כיון דהלואה ופיקדון ב' מינים הם, ה"ה פטור, אך נ' דכ"ז הוא משום שהתובע לא תבעו את החפץ בעין, אך כל שהתובע טוען שפרה זו שאולה והנתבע משיב דשכורה היא, ודאי דצריך להחזיר את הפרה, דתביעת הפרה אחת היא.

בשטמ"ק ס"פ המניח כתב בשם הרא"ה, דהא דמהניא תפיסה, הוא משום דכל שתפס וזכה במה שתפס, תו אי"ז אלא כהודאה על הגורמים, ומשא"כ קודם שתפס דהוי ההודאה על עיקר החיוב.

וצ"ע במש"כ שם דגם אחר העמדה בדין מהני תפיסה, והרי כבר הודה.

ונ' מזה, דהא דאין משגיחין בהודאה על הגורמים, לאו היינו משום דאינו מודה ע"ז דאינו מדקדק בזה, אלא היינו דכל שהם שוים בעיקר החיוב, לא איכפת לן במה שהוא מודה על הגורמים, דכיון דהנתבע מודה שהוא חייב, והתובע ג"כ טוען שהוא חייב לו, לא משגחינן במה שהתובע מכחיש את הנתבע בפרטי המעשה.

וזה נ' בביאור הא דתלי דינא דרב"נ בפלוגתא דר"ג ורבנן, דלר"ג דחשיב כהודאה על הטענה, והרי דהטענה טענת ממון היא, ואין אנו דנים כלל על פרטי החיוב, הרי דמה"ט גם לא איכפ"ל שהודה שלא הי' שעורים, דמ"מ כיון שהנתבע מודה שהוא חייב וגם התובע טוען שהוא חייב, ה"ה חייב.

ובזה נ' לבאר ד' הטור בסימן ל' דבמנה שחור ומנה לבן, בעי' שיהא תובעו שניהם, משום דאל"כ מודה שלא הי' מנה לבן, וצ"ע דמ"ש מטענו מנה שחור והודה לו במנה לבן, דבפשוטו הוא חייב, ואמנם התומים שם כתב דגם בטענו מנה שחור והודה לו במנה לבן פטור, וכנראה כונתו כמש"כ בנתיה"מ שם דהם חלוקין בשוים, אך הנתיה"מ שם עמד במש"כ הטושו"ע שם דבא' אומר מכר חבית יין וא' אומר מכר חבית שמן, בעי' שיהא תובעו שניהם, ובדין טענו דמי חבית יין והודה לו בדמי חבית של שמן, לא מיפטר, וצ"ע מ"ש זמ"ז, ועי' תשו' הראב"ד ותשו' הרז"ה שמבו' שדימו הכחשת בע"ד לעדים להכחשתו להודאת הנתבע, אך בד' הטור שחילק ביניהם צ"ב.

ולמש"נ ניחא, דבעדות כל שהודה שהלה העיד עדות שקר, הגם שהחיוב שמכלל עדותו אמת, מ"מ כיון שעדותו שקר ל"מ עדותו כלל, ומשא"כ בהודאת בע"ד, אף כשפרטי הענין אינם אמת, מ"מ כיון שעיקר החיוב אמת הוא, סגי בזה לחייבו, ואכתי צ"ב בגדר הדברים.

ונ' להוסיף ביאור בזה, כמש"נ במק"א במש"כ הראב"ד דעדים המכחישין זא"ז זה אומר הלואה וזה אומר פיקדון מצטרפין, והיינו משום דבעיקר עדות הממון הם שוין, ואף שא' מינייהו משקר אין בטלה עיקר עדותם עי"ז, ואמרינן דודאי נתחייב לו ממון מכח המנה, וא' מהן שיקר בפרטי הדברים, וה"נ הוא הכא בשטענו דמי חבית יין והודה לו בדמי חבית שמן, אמרי' דמקבלין הודאתו שהודה שלקח ממנו חפץ במנה, ואף ששיקר בפרטי הדברים לא איכפת לן, וס"ל להטור דכ"ז הוא בהודאה, אך בעדות, כל ששיקר בפרטי העדות אין מקבלין עדותו, דעדות שקר היא.

ועד"ז נ' גם לדעת החולקים ע"ד הטור, דמ"מ בשמכחיש הבע"ד את העדים בזמן, ודאי דאין עדותם מועלת, אך בהכחשת התובע לנתבע נ' דאי"ז כן, שרק בעדות הוא דהוי הזמן מכלל עיקר העדות, וכל ששיקר בזמן בטלה עדותו, ומשא"כ בהודאת התובע והנתבע, ודו"ק.

ומה"ט דעת הרמ"ה, דבלא טענת משטה אני בך, ה"ה חייב מכח הודאתו שקטן הזיק, ואף שהניזק אומר גדול הזיק, והודה שהקטן לא הזיק, וא"כ היאך נחייב את המזיק מכח הודאתו, אך היינו שאנו מקבלין את הודאתו שהוא חייב על נזק זה, ואת פרטי ההודאה אין אנו מקבלין, וכמש"כ החזו"א.

ובד' הש"ך נ' דביאור ד' הרמ"ה הוא מטעם אחר, דכל שהודה כדי להרויח לא חשיב כלל כהודאת בע"ד שאינו חייב לו את הקטן, שהרי תבע יותר מזה.

ובאמת מבו' כן בד' הרא"ש, דהטעם לומר דבזה אומר גדול הזיק וזה אומר קטן הזיק, לא חשיב כהודאה, הוא משום שאמר כן כדי להרויח, וצ"ע על החזו"א שהאריך מאד לדון בטעמא דהרמ"ה, דמ"ט לא פירשה כטעם המפורש בד' הרא"ש.

בד' הגר"א בדעת הרמב"ם מבואר, דדין הודאה ממין הטענה בשבועה תלי רק בגורם החיוב, וע"כ כיון דהמחייב הוא נזק אותו שור, הגם דזה טוען שמחמת כן הוא זכאי בשור הגדול וזה טוען שמחמת כן הוא זכאי בשור הקטן, חשיב כהודאה ממין הטענה.

ויש להוסיף, דזה ניחא טפי למש"כ הגר"א בדעת הרמב"ם דכה"ג לא חשיב כמודה בקנס, וכן מוכח מד' הרא"ש וכמו שהוכיח במשנת ר"א, אשר לפ"ז הרי מבו' דאין עיקר החיוב מגופו, ואי"ז אלא מקום התשלומין, וע"כ שפיר י"ל דחשיב זה כחד חיובא, והגם דמקומות התשלומין חלוקים הם, חשיב זה כהודאה ממין הטענה, ודו"ק.

בד' הרמב"ם נ', דכל דינא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מדמי שעורים, הוא רק כשהדו"ד הוא על אותו מעשה, זה אומר חטים וזה אומר שעורים, דכה"ג איכא הודאה שלא הי' מעשה זה

מאירי ב"ק דל"ה:, ממה שאמרנו במשנה בניזקין שנים ומזיקין שנים אתה למד שמי שאומר לחבירו מנה אתה חייב לי מצד הלואה והלה אומר לא כי אלא נ' ומצד פיקדון או מנה לי בידך מצד חטים שמכרתי לך אין לך בידי אלא נ' ומצד שעורים, ה"ז כחטים והודה בשעורים ופטור, שהרי הוא תובעו כל הגדול בנזק הגדול והוא מודה לו מקצת מן הקטן ואעפ"כ הוצרכנו להעמידה בניזק שמא, שאל"כ ה"ה כדין טענו חטים והודה לו בשעורים ופטור בין מממון בין משבועה, ויש חולקים בה וכו', וגדולי הדורות ראיתי שפירשוה וכו' אבל מנה אתה חייב לי מצד חטים שמכרתי לך והלה אומר נ' מצד שעורים שמכרת לי אי"ז ממין הטענה וכן בהלואה ופיקדון, אלא שמ"מ לענין שבועת מודה במקצת מיהא גדולי המחברים מחייבים והזכירוה בשם הגאונים, מ' דלא פסיקא לי' דהרמב"ם מחייב גם בממון, וזה כד' הגר"א בדעת הרמב"ם, והאבהא"ז והגרא"ק תמהו ע"ז דבד' הגר"א סימן ת' נ' דאם פטור מממון ממילא פטור משבועה, אך י"ל שדעת הגר"א דבב' מעשים אינו פטור כלל מן הממון, וכאשר כן נ' קצת מד' הרמב"ם, ולשיטה זו וכו' כגון שהניזק אומר שורך הגדול הזיק שור גדול שלי והלה אומר לא הזיק אלא קטן וא"א לברר שנמצא זה תובעו כל הגדול בשביל היזק שור א' והוא מודה לו מקצת בשביל שור אחר וכו' אי"ז חטים ושעורים, וכן במלוה ופיקדון וכיו"ב, וכן בתם ומועד, וא"צ לומר במה שכתבו גדולי המפרשים באומר לחבירו כור חטים זה שבתיבה זו הפקדתיך והלה אומר לי כי אלא כור זה או חצי כור זה שבתיבה האחרת הואיל ושתיהן ממין א', וכן מי שאומר מנה אתה חייב לי מצד ביתי שמכרתי לך והלה אומר לא כי אלא נ' מצד כרמי, וכל אלו וכיו"ב נכללו במחלוקת זו, אבל בשחמתית ולבנה ודאי הואיל וב' מינים הם אי"ז ממין הטענה שהרי לענין מכר מק"ט הוא מזל"ז, אבל מנה שחור ומנה לבן וכו' מין א' הוא כמו שביארנו בענין עדות מנה שחור ומנה לבן מצטרפין אלמא לאו הכחשה הוא ואף לענין הודאה ממין הטענה הוא וכן כתבוה גדולי המפרשים בתשובת שאלה, עכ"ל.

ומבו' בד' המאירי דבר חדש, דלדעת החולקים וס"ל דאף אם הוו ב' מעשים לא חשיב כטענו חטים והודה לו בשעורים אא"כ הוו ב' חיובים, הרי דמה"ט גם בתביעת פיקדון בעין, שתובעו כור חטים שבתיבה זו והוא מודה לו בכור חטים שבתיבה אחרת, לא חשיב כטענו חטים והודה לו בשעורים, ואף שהוא תובעו

עוד מבו' שם בד' המאירי בדעת הרמב"ם, דהגם דאין אנו דנים אלא על החיוב בפועל, וע"כ ממילא כשזה אומר שורך הזיק לשורי הגדול וזה אומר לא כי אלא הזיק לשורך הקטן, ה"ה מתחייב בהודאתו, דהאומר שהזיק לשור הגדול ל"ה כמודה שלא הזיק לשור הגדול, דבכלל מאתים מנה, מ"מ כיון שאומר גם שהקטן הזיק לקטן, יש בזה הודאה שלא הזיק הגדול להקטן, וזה חשיב כהודאה, כיון דהמזיק הקטן אינו שוה כדמי ח"נ דהניזק הקטן, וצ"ל דבלא זה ל"ה חשיב זה הודאה, ונ' מזה דב' שוורים חשיבי כמין א', ול"ד לעבד גדול ועבד קטן, וצ"ב, ועי' מאירי ב"מ שמבו' דיל"פ דעבד גדול ועבד קטן חשיבי כב' מינים הואיל וקניניהם חלוקים, ומסיק שם דבלא"ה נמי כיון דאי"ז אותו עבד שתבעו, אך לדעות אלו שהביא המאירי כאן דבתובעו חטים מסוימות והודה לו באחרות חשיב מין הטענה, צ"ל דהא דעבד גדול ועבד קטן לא חשיבי מין הטענה הוא משום דקניניהם חלוקים, אך טעם זה צ"ב.

הנתיה"מ כתב בישוב ד' הרמ"ה, דאף דבע"כ איירי בדאיכא עדים וכמו שתמה הרא"ש, מ"מ שפיר פרכינן מינה, דמשמעות הלשון דמתחייב כדברי המזיק אף אם מת השור השני, ומזה מוכח דל"ה משטה, עכ"ד, ובדבריו למדנו ליישב ד' הרא"ש שהק' ע"ד הרמ"ה רק מכח הא דכד איכא עדים לא אמרי' דמשטה, ועי' נתיה"מ בהוספות מכת"י מש"כ לישב ע"ז, ולא הק' בפשוטו דאם איכא עדים מה לי דהוא משטה, וכן הק' תלמיד הרא"ש, אך לפ"ד הנתיה"מ ניחא, דע"ז י"ל דמשמעות הלשון הוא שמתחייב מכח הודאתו אף אם ימות השור השני.

המאירי פירש דדינא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור הוא משום שהלה אומר לו בברי אינך חייב לי שעורים והודאת בע"ד כמאה עדים דמי וכו', ואע"פ שהנתבע מודה בשעורים היאך נחייבהו על מה שהאחר אומר בברי שאינו חייב לו, וכיו"ב אמרו במס' גיטין האומר נתתי שדה לפלוני והוא אומר לא נתן נותן אוכל פירות, עכ"ל.

ואח"כ כתב, ז"ל, גדולי המפרשים כתבו שלא אמרו בטענו חטים והודה לו בשעורים פטור אף מן השעורים, אלא בשחזר וכפר ואמר אין לך אצלי לא חטים ולא שעורים ומשטה הייתי בך, הא אם עמד על טענתו משלם לו שעורים בדין, והקשו עליו א"כ הרי במשנתינו עומד על טענתו הוא שהרי בבי"ד אומר לו כך והיאך הקשו עלי' משמועה זו, ונראה לי בפירוש דבריהם, שאף בעומד על טענתו אינו כופהו בבי"ד מצד הודאתו הראשונה, אלא כגון שהוא קובל עליו בבי"ד ואומר שעורים שיש לי בידך שכבר הודית לי בהן בבי"ד ואם חוזר זה ואומר משטה הייתי פטור, הא אילו כשחזר לתבעו שעורים עומד על טענתו ומודה בהם וכו' חייב.

טענו חטים והודה לו בשעורים שפטרנוהו אף מן השעורים פירשוה גדולי הדורות שלפנינו אפי' יש עדים על השעורים שאין עדות במקום הודאת בע"ד והרי הוא מודה שאין לו אצלו שעורים וכו', עכ"ל.

בסוף הסוגיא כתב, ז"ל, אם תפש דמי השעורים אין מוציאין מידו, העמד ממון על חזקתו, עכ"ל, וזה כדרכו של הקצוה"ח.

תלמיד הרשב"א ס"פ המניח מבו', דאם טב"ח והל"ב פטור משום הודאה נגד הודאה ואוקי ממונא בחזקת מרי', אין לפטור אלא בשאינו עומד בהודאתו, ונ' הטעם בזה, דל"ד לכל הודאה נגד הודאה, שא"א להוציא ממנו, משום דהלה מודה שאינו חייב לו, אך הכא שהלה תובעו בחטים, הרי דכל שהוא מודה ג"כ שהוא חייב לו, שפיר מוציאין מידו, ורק כשחוזר בו, ואתינן עלה משום נאמנות ההודאה, הרי דכיון דהוי הודאה נגד הודאה, אוקי ממונא בחזקת מרי'.

בביאור הגר"א סימן ת' סק"ח חילק בין דין טב"ח והל"ב לחיוב שבועה, דבזה אף דהוי ב' גורמים, חשיב כהודאה ממין הטענה, לבין דינא דטב"ח והל"ב לפטור הממון, דבזה כל דהוי ב' גורמים, ה"ה פטור, דאיכא בזה הודאה, עיי"ש מה שפירש בסוגיא דב"ק, ואכמ"ל.

בשטמ"ק כתב בשם הרא"ה, דנחלקו איזה שור הזיק חשיב כחטים ושעורים, ואמנם בקו' הראב"ד בתם ומועד וברשב"א מבו' לא כן, וצ"ע שהרי הרא"ה ס"ל דלא אזלינן בתר הגורמים.

חזו"א כתב דאינו חייב אף לצי"ש, ובתו"ד במוסגר מבו' שכונתו דכפי דיני הממון בבי"ד כ"ה דין הממון באמת.

ועי' חזו"א ב"ק סימן י"ח סק"ו שביאר כן גדר קנין אודיתא, דאי"ז מעשה קנין, אלא שאנו דנים כפי הודאתו וכו', עיי"ש.

ומה"ט נ', דאף שנקט החזו"א דחייל קנין אודיתא גם בלא שנתכוין להקנות, מ"מ שפיר הי' מקום לדון שלא תועיל הודאה נגד עדים, וגם יש לדון בהודאה נגד הודאה, דכל הקנין הוא כפי דיני ההודאה, ואם בדיני ההודאה אין לנו לילך אחר הודאתו, גם ליכא קנין, ומבו' בזה מש"כ החזו"א שם בטעם הא דמהני תפיסה.

ועיקר הך מילתא דלעולם חייל קנין אודיתא, נ' מוכרח כן מד' הראשונים באומר זה אחי, וכמש"נ במק"א, דהיינו דע"י שאומר שאינו יורש, פקע כח ירושתו, וממילא זוכה האח שאמר זה אחי בכל הירושה, כיון דשאר היורשים פקע כחם.

ועי' נתיה"מ סימן ס' סקט"ו דמבו' ג"כ דאודיתא הוא ככל דיני הודאת בע"ד, וכתב דאודיתא נגד עדים, אם אפשר לישב דבריו עם דברי העדים, לא חייל קנין אודיתא, וכתב עוד דבההיא דאיסורא גיורא, אם הי' רב מרי מודה שלא נתן לו, לא הי' זוכה, אא"כ אפשר דזיכה לו ע"י אחר, דיש לנו לישב ההודאות שלא יסתרו זל"ז.

בד' הרמ"ה נ' לדון, דהא דכשתבעו והודה ל"מ טעין משטה, אי"ז משום דבכה"ג אין לחוש כ"כ להשטאה, אלא היינו דבהודאה ע"י תביעה לא מהני טענת השטאה, וזה ע"ד מה שמצינו בקצוה"ח סימן פ"א שדן בדעת התוס' דל"מ כלל הודאת בע"ד שלא במקום תביעה, עיי"ש.

ומקור לזה, ממש"כ הרמ"ה דהגמ' מייתי' דכ"ה דפטור מן השבועה, אלמא ל"ה הודאה, ה"נ מצי טעין משטה, וצ"ע מהיכ"ת דתלוי דעת בנ"א, בדין התורה אם חשיב כהודאה על הטענה, אך להנ"ל ניחא.

וכ"ה משמעות ל' התוספתא הודאת בע"ד כמאה עדים דמי, אימתי בזמן שתבעוהו והודה וכו', ומ' דבזמן שלא תבעו, גריעא הודאתו, וע"כ הוא דמצי למימר משטה.

ול' התוספתא דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, וצ"ב, ונ' בביאורו ע"פ ד' המ"מ פי"ב מאישות, דהא דאמרה נתקדשתי נאמנת לחזור בה באמתלא, הוא מדין הפה שאסר, והיינו דבלא זה מהיכ"ת תהא נאמנת על חזרתה, ורק משום שהיא אסרה ה"ה נאמנת לחזור בה, ולפ"ז הי' מקום לומר דבתבעו לא חשיב כהפה שאסר, וכדמצינו בד' רש"י כתובות רפ"ב, אך זה מחודש מאד.