פרק כל הכלים מוקצה 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 17 כל הכלים

**ביסוד איסור מוקצה ובבאור ''תורת כלי'' באיסור מוקצה והמסתעף לחילוקי סוגי המוקצה**

1. **יעוין בגמ' בדף קכג ע''ב דבתחילה נחמיה גזר גם על כלים שמלאכתם להיתר [יעוין ברטב''א דהוי היכא דרוב מלאכתן להיתר ואיכא בהו שימוש איסור] שלא לטלטלן,** חוץ מהנך ג' כלים המוזכרים שם בבריתא דבהנהו כיון דהוי צורך האדם לא גזר, ולאחמ''כ התירו דבר שמלאכתו להיתר ואיכא בזה ב' שלבים לדעת אביי בתחילה התירו רק לצורך גופו ולאחמ''כ התירו גם לצורך מקומו, ולדעת רבא השינוי היה בהיתרא דמחמה לצל. ולאחמ''כ התירו כלי שמל''א לדעת אביי רק לצורך גופו ולדעת רבא לצו''מ אולם מחמה לצל אסירא.
2. **ובעיקר דינא דכלי שמל''א יעוין בגמ' בדף קכ''ב ע''ב דס''ל לר' יהודה דכשמל''א אסור גם לצורך גופו.** ובראשונים נקטו דפליג אהך ברייתא, אולם יעוין בתורא''ש וז''ל, דהכי מפרש התירו דבר שמלאכתו להיתר לצורך גופו וחזרו והתירו לצורך מקומו וחזרו והתירו מחמה לצל ועדיין כלי שתשמישו להיתר אבל כלי שמל''א שום ייחוד לא מהני בהו עד שאמרו כל הכלים דמהני בהו ייחוד עכ''ל. ולפי דבריו עיקר החידוש דמהני יחוד בכלי שמל''א. וצ''ב מאי חידושיה דמהני בהו יחוד דבשלמא אי הוי שימוש לא ראוי שייך למימר דבטלה דעתו אולם אי הוי שימוש הראוי ליעשות בו אמאי בעינן לתקנה מחודשת דמהני בהו יחוד.
3. **ויש לעיין בבאור הא דאיכא ג' דרגות בהיתרא דטלטול מוקצה. גופו, מקומו, ומחמה לצל**, ונראה דשרש החילוקים הוא ביחס בין השימוש לחפץ. ד''מקומו'' מאחר דלא הוי שימוש בגוף החפץ אלא כאמצעי להשתמש במקומו לא חשיב כ''שימוש בחפץ'', ויעוין בגמ' בדף קכד דגם התם מובא פלוגתת רבה ורבא אי איכא חילוק בין גופו ומקומו ורבה קרי למקומו שלא לצורך, ורבא תמה עליו דלצורך מקומו ''שלא לצורך קרית ליה'' הא ודאי הוי לצורך. ויש לעיין בבאור פלוגתתם. ובריטב''א כתב וז''ל, אלא רבא מסברא אתא עלה דליכא לאפלוגי בינייהו כלל, דכיון שהתירו להשתמש בהם לצורך גופן ולטלטלם לכך ראוי הוא להתיר גם כן שיוכל לסלקם משם לאחר תשמישם לצורך מקומם, ''כי צורך מקומם כך הוא צורך גדול לשבת'' כצורך גופם. ומבואר דלדעת רבא עיקר היחס הוא ה''צורך שבת'' ולכן לא שייך למקרי לצו''מ כשלא לצורך, אולם אביי ורבה ס''ל דהצורך מתיחס לחפץ ולכן צורך מקומו לא הוי שימוש בחפץ.
4. **ובגדר היתרא דמחמה לצל בכלי שמלאכתו להיתר גם מצינו פלוגתא בראשונים** אי כל טלטול שלא לצורך חשיב מחמה לצל, או דגם במחמה לצל ההיתר נובע מחמת התועלת בחפץ, והנפק''מ אי בכלי שמלאכתו להיתר דמותר בחמה לצל מותר לטלטלו בלי שום תועלת. ובגדר טלטול שלא לצורך יעוין בערוך השולחן ש''ד סעיף טו וז''ל, ואינו מובן הא כיון שמטלטלן וודאי יש לו איזה כונה בזה וצ"ל כגון דאינו אלא מתעסק בעלמא ואין לו שום כונה בטלטולו אך אם יש לו תענוג במה שמטלטלו נהי דבמלאכתו לאיסור לא נחשוב זה צורך הגוף מ"מ במלאכתו להיתר ודאי דמותר. ויש לעיין בדבריו דאפשר דאי נימא דבעינן לצורך דמחמה לצל הגדר בזה דבעינן גם בזה יחס לחפץ [במה דמשמרו עי''ז] וא''כ כל טלטול דליכא לו יחס לגוף החפץ ליכא בזה היתרא.
5. **ובעיקר באור החילוק בהיתרא דמחמה לצל בין כלי שמל''א לכלי שמלאכתו להיתר** יש מהראשונים שבארו [יעוין מאירי קכ''ד ע''א בד''ה מקצת מפרשים ובפמ''ג רס''ה במש''ז סק''א ובתהל''ד ש''ח ה'] דבכלי שמלאכתו להיתר כיון שיכול להעמיד שימוש לשבת א''כ איכא בזה תועלת לשבת, משא''כ בכלי שמל''א דכל השימוש שיש בו הוא בחול, אולם ניתן לומר דגם לדעת רבא דההיתר תלוי בצורך שבת ולכן גם מותר לצורך מקומו מ''מ בעינן דיהא יחס בשימושו לגוף החפץ, רק דלא בעינן דיהא במעשהו מימוש חיובי בחפץ, אלא סגי בהא דאיכא לו שימוש בעצם העברתו ממקום למקום, ולכן במחמה לצל דליכא בזה ''פעולת שימוש'' אלא ''פעולת שמירה'' ליכא בזה להך היתרא. ונפק''מ היכא דמטלטלו מחמה לצל בשביל שימוש באותו יום ויעוין בתהל''ד שח ה' דפשיטא ליה דמהני. ונראה דתליא בהאי חקירה דאי בעינן דיהא יחס בחפץ א''כ כל כמה דכעת ליכא לו שימוש בהעברת החפץ ממקום למקום ליכא בזה היתר טלטול.
6. **עוד מצינו את שיטת ר' נחמיה** דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו וברש''י ותוס' דף לו פליגי [יעוין תוס' ד''ה הא ר' נחמיה] אי הוי רק תשמיש המיוחד לו או בתשמיש הרגיל להעשות בו בשבת, וגם אי הוי תשמיש המיוחד לו לדעת רבא נכלל בזה גם צורך מקומו כיון דהוי חלק מהשימוש שנעשה בו דלאחר שמשתמש בו מחזירו למקומו.
7. **ויש לעיין מה המשמעות של היחס של השימוש לחפץ באיסור מוקצה.** ודוחק לומר דהוי היתר מחמת הצורך בהנהו שימושים והוי שיעורים בדחיה של הצורך לאיסור מוקצה. עוד יש לעיין דלפי''ז יצא דהא דחמיר מוקצה מחמת גופו או מחמת חסרון כיס דליכא בהו כלל היתר טלטול הוי מחמת דבהנהו איסור מוקצה דידהו חמיר דליכא כח בצורך שבת לדחות להך איסורא וצ''ב. ובפשטות נראה דהוי הגבלה בעיקר איסורא דמוקצה והחילוק בין סוגי המוקצים הוי בעיקר סיבת איסורא דמוקצה רק דעדיין יש לעיין בגדר החילוק בין סוגי המוקצים.
8. **וידוע יסוד הרשב''א בשו''ת חלק א סימן תרו דמחלק בין היכא דאיכא תורת כלי להיכא דליכא תורת כלי בעיקר המחייב דאיסור מוקצה.** וז''ל, כל מוקצה בין מחמת איסור בין מחמת מיאוס כל שיש תורת כלי מותר לטלטלו לצורך גופו ולצורך מקומו. ולא אמרינן מוקצה אסור בטלטול אפילו לצורך גופו ומקומו אלא בשאין לו תורת כלי כביצה או גרעיני תמרה וקליפין ועצמות וכיוצא בהן. אבל כשיש לו תורת כלי אין הפרש בין מוקצה מחמת מיאוס למוקצה מחמת איסור לטלטלו לצורך גופו ומקומו. ולא הוציאו מכלל זה אלא מסר הגדול וחבירו המיוחד לו מקום.
9. **ויסוד הדברים דאיכא משמעות לתורת כלי מבואר בגמ' דף מו** **ע''א** בהא דמוקצה מחמת מיאוס שרי בטלטול מחמת דחזי לכסויי ביה מנא ולמרות דלא עומד להאי שימוש כיון דאיכא תורת כלי סגי בהאי שימוש להפקיע ממנו תורת מוקצה, ולכן בצרורות ליכא להאי היתרא. אולם בגמ' נקטה להך טעמא להפקיע לגמרי איסורא דמוקצה, וברשב''א חדית לן דגם לר''י דאית ליה מוקצה ואוסר מוקצה מחמת מיאוס כיון דאיכא תורת כלי לא מצי להאסר לצוג''מ וזה לא מצינו בגמ'.
10. **והא דאיתא בדף קכ''ד ע''א דבצרורות ליכא היתרא דלצוג''מ מחמת דליכא להו תורת כלי** הוי רק בשביל לחלק בין כלי שמל''א לאבנים, דבזה איכא למימר דכיון דגם ר''ש דלית ליה מוקצה מודה בזה [כמבואר בתוס' בדף לו ד''ה הא ר''ש], א''כ בהא ודאי דתליא בתורת כלי דהוי כגזירת כלים שמלאכתם להיתר דגזר נחמיה בתחילה. אבל עדיין לא מצינו דדבר דנאסר מדין מוקצה יחול בו הגבלה באיסור מוקצה. ויעוין לקמן מה דהובא מהראשונים דפליגי אי ר''י מודה להיתרא דכלי שמל''א או דפליג גם בכלי שמל''א ואי פליג א''כ מוכרח דגם כלי שמל''א נובע מאיסור מוקצה. וכן מצינו בראשונים דלר''ש מותר כלי שמל''א גם מחמה לצל דכיון דר''ש פליג על איסור מוקצה פליג גם על איסורא דכשמל''א, ומבואר ג''כ דהוי איסור מוקצה. ולפי''ז לכאורה מבואר בגמ' את יסוד הרשב''א דהוי חילוק בעיקר איסור מוקצה אולם גם בזה איכא למימר דחלוק כלי שמל''א ויעוין לקמן.
11. **ומבואר מכל זה דבאיסורא דמוקצה איכא יחס להפקעה של החפץ משימושים אי הוי מחמת עצמותו דלא עומד לשימושים כמו אבנים וצרורות או דהוי מחמת סיבות חיצוניות** כמו מיאוס או איסור ורק היכא דאיכא הקצאה מצד האדם דמיחד ליה מקום כמוקצה מחמת חסרון כיס בהא איכא גם סיבה לדון את המוקצה בחפץ. ומצינו עוד חילוקים בין היכא דהמוקצה מצד החפץ להיכא דהוי מצד הגברא ראשית כל ברש''י בריש פרקין בהיתרא דדלתות הכלים דלשיטת רש''י כפי איך שמבאר הבאור הלכה סעיף י' הוי מחמת עצם מציאותו ככלי בהיותו מחובר ולא איכפת לן מה שלא מוכןלטלטול.
12. **עוד מצינו בהיתרא דשברי כלים** דאיכא יחס להא ד''הוכנו אגב אביהם'' והפמ''ג ש''ח סק''ח במ''ז מחדש דבשברי כלים דראוים לחזור כהא דדלתות הכלים בהא ההכנה אגב אביהם מתירתן לגמרי בטלטול, בשונה משברי כלים דאסירי לכה''פ מחמה לצל**.** וז''ל,ודלתות הכלים אף על פי שאין ראוין כלל למלאכה אחרת מותרים מחמה לצל, דעדיין שם כלי עליהם, שראוין להתחבר עם הכלים. מה שאין כן בשברי כלים בעינן ראוין למלאכה מה, אז מטלטלין מחמה לצל, הא אין ראוין אסורים על כל פנים מחמה לצל. ויש לעיין מאי איכא בהא דהוכנו אגב אביהם ובמה תליא אי ראוים לחזור.
13. **עוד מצינו בהיתרא דמדוכה שעל גבה שום** דאיתא בשו''ת הרא''ש כלל כ''ב ח' דהוי רק בכלי ובט''ז שי'א ה' הקשה עליו מהא דפסק בנר שהדליקו בו בשבת דלא ביה היתרא דככר או תינוק וכן נפסק בשו''ע רעט ג'. ומיישב דמעלת כלי הוי מחמת דקילא דהתירו לצורך גו''מ, אולם כבר העיר הרעק''א בסימן שח ה' מהא דמבואר בסוגין דגם לדעת ר' יהודה דליכא היתר לצורך גופו ומקומו איכא להיתרא דמדוכה. ומוכיח הרעק''א דהוי מחמת מעלת כלי ומבאר דזהו כונת השיטה המובאת ברז''ה וכן בראשונים דכלי שאני, ובישוב שיטת הרא''ש יש לדון דבבסיס כיון דנאסר אפילו בטלטול מן הצד ודינו כמו הנר שעליו הלכך חשיב כאבן משא''כ בשאר הנך מוקצה דכלי דלא נאסרו בעצמותם. וחזינן מכל זה ג''כ דהיחס לחפץ משפיע על היתר טלטול.
14. **עוד מצינו בבהגר"א יו''ד רס"ו ס''ק ג' דמחלק בין כלי שמלאכתו לאיסור לשאר מוקצה**, דבחפץ שאיכא בו הקצאה גמורה כמו אבן או באופן שדחייה בידים מהשתמשות בהא הוי ''איסור מוקצה'' משא"כ כלי שמל''א דמותר לצוג"מ בהא לא הוי איסור מוקצה אלא רק ''גזירת טלטול'' ולכן במטלטלו לצו''מ יכול להצניעו היכן שרוצה ולא צריך לסלק מידו לאחר שעקר את החפץ ממקומו. וז''ל דדוקא בכלי שמל''א ''שאינו מוקצה'' שמותר לטלטל לצוג''מ רק מחמה לצל אסור דהוי שלא לצורך, דאפילו ר''ש דלית ליה מוקצה כלל מודה בזה וכו' וכמו כלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך כלל בזה מותר כיון שמטלטל לצורך עכ''ל. ומבואר דאיכא עוד חלוקה באיסור טלטול בין היכא דאיכא סיבה מצד החפץ להיכא דליכא סיבה בחפץ.

**ויעוין עוד בשיטה להר"ן** קכ''ב ע''ב ד''ה אלא אמר רבה וז''ל דאפילו לר"ש דלית ליה מוקצה מודה הוא בכלים שמלאכתן לאיסור וכו' דלאו משום ''מוקצה נגעו בהם'' אלא ''טלטול'' הוא שאסרו בשבת בדברים שאין תשמישן רגיל ומשום הוצאה הוא שגזרו עכ''ל, וכן בריטב"א דף קכד ע''ב ד''ה ולענין הלכה וז''ל, דכלים שמלאכתם לאיסור לא מידי מוקצה נגעו בהם לאיסור אלא טלטול הוא שאסרו גזירה משום הוצאה וכשם שגזרו בימי נחמיה בן חכליה אפי' בכלים שמלאכתם להיתר**.**

**ובתורי''ד כתב דגם בזה פליג ר''ש**. וז''ל, דהא דרבא אליבא דר' יהודא הוא אבל ר"ש דלית לי' מוקצה אפי' מחמה לצל שרי אבל ריב"ם זצוק"ל כתב דמודה ר"ש בהני ואין ממש בדבריו, ומבואר בתורי''ד דגם כלי שמל''א מישך שייך לאיסור מוקצה [וכ''נ במרדכי סוף כירה שטו דס''ל דמוקצה מחמת ח''כ מותר לצורך גופו ומקומו ומוכרח לפי''ז דלר''ש כלי שמל''א מותר גם מחמה לצל דאל''כ מאי נפק''מ באיסורא דמסר הגדול הרי מחמה לצל אסור גם בלי הא דהוי חסרון כיס]. ויש לעיין בבאור שרש פלוגתתם.

**ויעוין עוד בהשגות הראב''ד** על הרי''ף ריש ביצה אות ב' וז''ל, בדבר שמל''א מה שאסרו בו לא באו לו משום מוקצה אלא משום דמחזי דרוצה לעשות בו מלאכתו עכ''ל. וכן איתא במאירי בריש ביצה ד"ה אלא בתרנגולת, דהאיסור הוא משום דמחזי כרוצה לעשות בו מלאכה האסורה ולא משום מוקצה נגעו בה **רק דיעוין בשו"ת ציץ אליעזר** חלק ד סימן כו, דמוכיח דבאו לתת טעם למאן דאסר כשמל''א גם לצוגו''מ דיעוי''ש במאירי שם שמדגיש לכתוב בלשון התם משום דסבירא להו דדבר שמלאכתו לאיסור אפילו לצורך גופו אסור לטלטלו משום דמיחזי כרוצה לעשות בו מלאכה האסורה. הרי שכריך ותני האי טעמא משום דמיחזי מפני דס"ל דדבר שמלאכתו לאיסור אפילו לצורך גופו, וגם דברי הראב"ד שם מוסבים על דברי הבעל המאור המדבר אליבא דב"ש דאית להו מוקצה בדבר שמלאכתו לאיסור אפילו לצורך גופו.

1. **עוד מצינו בראשונים בריש פרקין דמוכיחים דנר לא הוי כלי שמל''א.** ומבארים בשתי אופנים או דבעינן דהכלי יעמיד באופן מעשי את האיסור ולא רק יאפשר את האיסור, או דכיון דהוי ממשמשי שבת ליכא בהא איסורא, ומבואר דבעינן יחס בחפץ לאיסור וצ''ב.

**ובתוס' מחלק בין היכא דהשימוש של ההיתר פחות חשוב מהשימוש של האיסור שהחפץ מיועד אליו** להיכא דהוי יותר חשוב, דהיכא דהוי יותר חשוב ליכא בזה דין מוקצה. וצ''ב דסכ''ס הוי מוקצה מחמת האיסור.

1. **עוד מצינו את שיטת הראשונים [יעוין ברמב''ן וברשב''א וריטב''א] בהיתרא דשום ומדוכה דהוי מחמת דסיבת ההקצאה מחמת האיסור** ולכן מה דממשיך להיות שם השום אחר הכתישה כיון דליכא בזה איסורא ליכא בזה הקצאה, ויש לדון אי הוי סיבה להתיר להניח שום בשבת דברגע שמניח הוי כלי שמלאכתו להיתר ולפי''ז יצא דליכא מיגו דאתקצאי בכלי שמלאכתו לאיסור [יעוין בפמ''ג שח במש''ז ס''ק ט''ז] או דהוי רק סיבה להניח בו את השום שנכתש בע''ש דחשיב מיוחד להאי שימוש. ויעוין בריטב''א וז''ל, והוה ליה כקדרה שמטלטלת עם התבשיל ואפי' מחמה לצל, ואפי' לרבי נחמיה היא מטלטלת לצורך השום שלה ''שהיא לכך היא מיוחדת''. אולם יעוין ברמב''ן וז''ל, אלא מלאכתו לאיסור כיון דלית בי' משום הקצאה אלא איסור מלאכתו גורמת לו, כל זמן שהוא משמש היתר מותר. ומבואר דמחמת דליכא בזה הקצאה לכן איכא בזה להאי היתרא. ואי הוי רק היכא דמונח בו מע''ש צ''ב מאי שיאטיה להא דליכא בזה מוקצה הרי הוא במצב של הכנה כבר בע''ש. ואי הוי סיבה דליכא מיגו דאתקצאי ומהני גם בהניחו בשבת א''כ אפשר דכונתו דכיון דלא הוי מוקצה ליכא בזה מיגו דאתקצאי. ומבואר דהא דהקצאתו מחמת האיסור הוי סיבה דלא חשיב מוקצה וכן הוי סיבה דחשיב מוכן להנחת השום אפילו שלעיקר מה שמיוחד לא הוי מוכן. ונראה בראשונים דגם בזה בעינן להא דאיסורו גרם לו.
2. **עוד יש לעיין בבאור חידושא דר' חיננא בר שלמיא משמיה דרב דהכל מודים בסיכי זיירי ומזורי דכיון דקפיד עלייהו מייחד להו מקום.** וצ''ב מ''ש ממסר הגדול דמבואר במשנה בעמוד ב' דאיכא בזה לדינא דמוקצה מחמת חסרון כיס מחמת קפידתו, וברש''י מבואר דהכל מודים אזיל על רבנן דר' נחמיה ומוכיח הפנ''י דף מ''ד ע''ב בסופו דס''ל לרש''י דר''ש דלית ליה מוקצה לא מודה בזה, ובמסר הגדול הלא מבואר בדף קנ''ז דר'ש מודה. וכן מבואר בתו' בדף מ''ד ע''ב דדן דגם ר''ש מודה במיטה שיחדוה למעות ומוכיח כן מסיכי ומזורי לפי פרוש ר''ת דאזיל על ר''ש ומבואר דאיכא בזה חידושא [יעוי''ש בפנ''י]. ובריטב''א בדף קכג ע''ב מצדד דרבא דלא השיב על הקושיא מעלי לקצב עליו בשר דהוי כסיכי ומזורי פליג על הך דינא. וברי''ף בביצה דהביא לתירוצא דמחמה לצל מוכיח הב''י ס''ס תצ''ט דס''ל לרי''ף דרבא סבר דעלי שאני. אולם בריטב''א נקט דפליג על עיקר דינא דסיכי ומזורי וצ''ב מה החידוש בסיכי ומזורי.
3. **ונראה בהקדם מה דידוע בבי מדרשא דאיכא שתי מושגים באיסור מוקצה.** האחד. ''גזירת כלים'' כמו שמצינו דבתחילה גזרו גם על כלי שמלאכתו להיתר, ובזה ודאי ליכא הקצאה מצד החפץ, אלא הוי גזירה אטו הוצאה, וכן איכא דין ''מוקצה'' כמו שמצינו דמוקצה אסור באכילה, וה''ה אסור בטלטול. ובזה מבארים את החילוקים שמצינו בין כלי שמל''א למוקצה מחמת החפץ.

**אולם נראה דהא פשיטא דלא הוי מאותו דין**, דהרי בדין מוקצה לאכילה יעוין בגמ' פסחים מ"ז ע"ב דדנה באיסורא דהבערת עצי מוקצה אי הוי מדאוריתא מדינא דוהכינו ואזהרתיה מלא תעשו כל מלאכה, או דהוי מדרבנן, ויעוין במאירי שם דמביא פלוגתא אי גם למסקנא הוי מה''ת או דלמסקנא הגמ' חזרה בה והוי מדרבנן. וגם אי הוי מדרבנן הוי מצד דאסמכינהו על והכינו. ובדין טלטול מבואר בגמ' בכמה דוכתין דיסוד איסורא דטלטול מוקצה הוי מחמת גזירה אטו הוצאה [יעוין בגמ' שבת קכ"ד ע"ב וביצה דף י"ב ע"א ודף ל"ז ע"א], ובאמת דזהו יסוד גזירת נחמיה המבואר בשבת קכ"ג ע"ב. ויעוין ביראים השלם סימן רע"ד דף קמ"ט ע"א וז"ל, אי מוקצה מחמת מיאוס למאן דאסר מתוך שמאוס בעיניו יוציאנו לחוץ ואי דבר שאין תורת כלי עליו מתוך שאין בו צורך שבת שוכח שבת ומוציאו, ואי מוקצה מחמת איסור מתוך שמטלטל דבר שמלאכתו ניכרת שוכח שבת ומוציאו עכ"ל. ומבואר בדבריו דלא מחלק בין סוגי המוקצים ובכולהו הוי מחמת גזירה. ויעוין עוד בחת"ס בפתיחה למסכת ביצה ובקהלת יעקב לנתיבות הלכות יו"ט בסופו דנקטו דאיסור טלטול ואיסור אכילה חלוקים בגדרם ויסודם, דאיסור אכילה הוי מחמת דין הכנה, ואיסור טלטול הוי גזירה אטו הוצאה, ויעו"ש מה דמוכיחים יסוד זה מהמהרש"א ביצה ל"ג ע"ב דמחלק בהיתרא דאו"נ בין גזירת טלטול לאיסור שימוש דרק טלטול הותר לאו"נ.

**ולדרך האחרונים דגם באיסור טלטול איכא למחייב דמוקצה לכאורה צ''ל דבמוקצה בגופו גם איסור הטלטול נובע מכח הכנה**, ויש שרצו להוכיח מהא דמבואר בשבת (ל' ע"ב) במעשה דדוד המלך דכאשר מת דוד בשבת שלח שלמה לבית המדרש לשאול "אבא מת ומוטל בחמה מה אעשה" ושלחו לו "הנח עליו ככר או תינוק וטלטלו". ומבואר דכבר בימי דוד ושלמה כבר נהג איסור טלטול מוקצה. ולא התירו לטלטל את דוד כי אם ע"י ככר או שאר דבר היתר. ויעוין בשו"ע הרב סימן ש''ח י''ז וז''ל, "אבל דבר שאינו ראוי בשבת היה אסור לטלטל אף בימי דוד ושלמה או קודם לכן". ובארו על פי היסוד דמוקצה מחמת גופו נאסר מכח החפצא דמוקצה וזה כבר נאסר קודם גזירת נחמיה כיון דהוי מדינא ד''והכינו''.

**אלא דהעירו על זה מהא דמבואר ברש"י ביצה י"ב ע"א דנקט לטלטול אבנים לטעמא דהוצאה,** וכן ברמב"ם שנקט לטעמא דלא יהא טלטולו בשבת כבחול ביחס לאבנים. ומבואר דגם בזה הוי מחמת גזירה וצ''ל דבמת היתה סיבה לגזירה גם קודם נחמיה ורק בכלים לא ראו צורך לגזור ונחמיה גזר גם בכלים מחמת שראה שזלזלו יותר מדי באיסור שבת וא''כ יש לעיין עדיין מה המקור להנך תרי דיני כיון דבתרויהו בעי לגזירה.

1. **וכבר ידוע הא דהוכיח החיי אדם מהא דאיכא לדינא דמיגו דאתקצאי דגם אי הוי גזירה מ''מ אסמכינהו על ''והכינו''.** וז''ל, ונראה לי להוסיף עוד טעם, שכיון שראו חכמים לאסור המוקצה מטעמים הנזכרים, סמכו דבריהם על פסוק [שם טז, ה] והכינו את אשר יביאו, דאיכא מאן דיליף בגמ' מפסוק זה דמוקצה הוא דאורייתא, כיון שלא היה מוכן מערב שבת, ולכן אף דלא קיימא לן הכי, מכל מקום סמך גדול סמכו על פסוק זה שלא לטלטל אלא מה שהוא מוכן מערב שבת או ממילא או שהכין במחשבה או במעשה בכל דבר לפי תשמישו, וזהו הטעם עצמו דאמרינן מגו דאתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא, דכיון דלא היה מוכן מערב שבת, נשאר באיסורו, ולכן חלקו חכמים בדבר ואסרו עכ''ל. **וכן מבואר בריטב''א בסוכה** מ''ו ע''ב וז''ל, וכדאמרינן בפרק כירה (שבת מ"ד ב') גבי מטה שיש עליה מעות שאם היו עליה כל בין השמשות מגו דאתקצאי לבין השמשות אתקצאי לכולי יומא, וכן רבים שם, והטעם דמשום דכתיב גבי שבת ויום טוב והכינו שיהא חול מכין לשבת מבעוד יום סמוך רבנן למיסר מוקצה בשבת ויום טוב אם לא היה לו הכן מבעוד יום ממש אף על פי שיש לו הכן ביום טוב או שבת ממש.

**ומבואר דאיכא שייכות בין הגזירה להכנה** אלא דצ''ב דהרי בכלי שמלאכתו להיתר ודאי ליכא שייכות באיסור ל''והכינו'' וא''כ צ''ב מ''ש הגזירה בכלי שמלאכתו לאיסור דבעי לאסמכיה על והכינו לגזירה דנחמיה בכלי שמלאכתו להיתר דהוי גזירה בפני עצמה.

1. **ונראה בהקדם באור יסוד איסורא דטלטול מוקצה בכלי שמלאכתו להיתר דבזה ודאי הוי רק גזירה אטו הוצאה ובפשוטו היה נראה דהוי כשאר שבות דהוי מלתא דהוצאה, ובאמת באו''ש** פכ''ד הי''ב מבאר דהא דעקר בהיתר יכול להמשיך לטלטל הוי מחמת דהוי כעקירה דהוצאה דבעינן דיעקור ע''מ להניח**.** ולפי"ז נראה דאיכא בזה היתרא דאוכל נפש כמו שמלאכה הותרה לאו"נ, ויעוין בקהלת יעקב לנתיבות סימן תק"ט סק"ז ד"ה ומותר לטלטל, דתולה את זה לגמרי בהיתרא דאו"נ דאיכא בזה להיתרא ד''מתוך'' ובמכשירין ליכא להאי היתרא, יעוי"ש דהוכיח כן מהמרדכי.

**אלא דיעוין בזכרון שמואל** כ"ד ס"ק א' בסופו דמוכיח מהגמ' ביצה ד' ממעשה דאושפיזיכניה דר"א ב''א דרצה לצלות ביצים שנולדו ביו"ט בשביל שבת, ומבואר שם בגמ' דמצד היתרא דאו''נ ליכא גרעון דס"ל דצרכי שבת נעשין ביו"ט ורק דדן שם לאסור מצד טלטול מוקצה דהוי נולד, ומבואר דאיסור טלטול מוקצה לא הוי בגדרי ''איסור מלאכה'' דא"כ אמאי ליכא בזה היתרא דאו"נ, ולפי"ז נקט הגר"ש דהא דאיכא בתוס' דאיכא היתרא דאו"נ לענין טלטול לא הוי מצד היתרא דאו"נ אלא הוי היתר דרבנן לענין טלטול כמו שמדויק בלשון תוס' ביצה ח' ע"א ד"ה אמר, ודף כ"ח ע"ב ד"ה גריפת, דהוי היתר לצורך או"נ ושמחת יו"ט, ונראה דהוי היתר בפני עצמו. ומבואר דאיסור טלטול הוי איסור בפני עצמו.

1. **ונראה בגדר הדבר על פי מה דאיתא ברמב"ם פכ''ד הי''ב דשרש האיסור הוא מדינא ד''ממצוא חפצך ודבר דבר''** והוי דין על הגברא שלא יעשה מעשי עבודה וטירחה בשבת שלא קשורים לשבת. ולפי"ז הוי איסור בפני עצמו ולא שייך לאיסור מלאכה ורק דלולי הגזירה אטו הוצאה לא היו מרחיבים את איסורא דממצוא חפצך גם לטלטול מוקצה. **ויעוין היטב ברמב"ם פכ"ד הי"ב י"ג. דמוסיף בזה לטעמא שלא יהא טלטולו בשבת כבחול**  **ויעוין בב"ח ש''ח א' וז"ל,** דנראה דאף הרמב"ם מודה דאיסור מוקצה משום הוצאה אלא כדי ליתן טעם לסמיכות דין איסור מוקצה לדין איסור הילוך כתב דכי היכי דהזהיר הנביא שלא יהא הילוכך של שבת כהילוכך של חול ה"נ לא יהא טלטול של שבת כטלטול של חול עכ"ל. ונראה דכונתו דס"ל לרמב"ם דיסוד גזירת נחמיה הוי מלתא דגזירת הנביאים דממצוא חפצך ודבר דבר כמו שהתחיל הרמב''ם בהלכה י''ב בהאי טעמא דדבר דבר. ורק דלולי הגזירה אטו הוצאה לא היה נחמיה מרחיב האי דינא גם לטלטול, אבל הגזירה מצד עצמה לא הוי סיבה לאיסור.
2. **והשתא נראה לפי''ז דגם הא דמבואר בריטב''א ובחיי אדם דאסמכיה על והכינו לא הוי כאיסור הכנה דהוי בחפצא** [דבשבת בעינן שהחפץ שמשתמשים בו יהא שייך לשבת וזה נעשה ע"י שהוא מיועד לשימושים בשבת דבזה הוא מנותק מחול ורק באופן זה הותר השימוש בו]**,** דאי נימא דאיסור הכנה הוי איסור מצד החפץ כמאכלות אסורות לא שייך לומר דיאסר בזה גם טלטול דהיכן מצינו באיסורים שקשורים ליחס של האדם לחפץ כמאכלות אסורות דיהא בזה איסור ''טלטול'' דטלטול לא הוי לקיחה מהחפץ, וגם אי אסרינן ''השתמשות'' ולא רק אכילה, מ''מ עדיין טלטול בעלמא בלי השתמשות בחפץ מנלן דיאסר, ומוכח דאיסור טלטול ודאי הוי ''איסור גברא''. [ובעיקר גדר איסור הכנה דאכילה יעוין בשו"ת רעק"א קמא ה' דדן בארוכה אי הוי כמאכלות אסורות או איסור גברא. ונראה להוכיח דהאיסור קיים ביחס לחפץ מהא דשאני איסור אכילה מטלטול כמבואר בביצה כ"ד לענין ''ספק מוכן'' דבגמ' יש צד לחלק בין אכילה לטלטול דרק באכילה החמירו ולא בטלטול ואי דין הכנה הוי ביחס לגברא א"כ אמאי איכא חומרא בהתעסקות של הגברא באכילה יותר מאשר טלטול דאדרבה אכילה הוי פחות התעסקות מאשר טלטול דסכ"ס הוא משתמש לצרכו, ולכאורה חזינן מזה דיסוד האיסור הוא מחמת החפץ ובזה שייך להבין דבאכילה איכא יותר יחס לחפץ מאשר טלטול בעלמא. ונראה דבזה יבואר יסוד התוס' בביצה כ''ז ע''א ד''ה אלא, וכן איתא ברא"ש ועוד ראשונים שם לענין מוקצה לחצי שבת, דמחלקים בין אכילה לטלטול, ונראה דיסוד חילוקם הוא דבאכילה בעינן יותר יחס לחפץ מאשר בטלטול ולכן באכילה דנה הגמ' דיהא בעינן את היחס שלו כמוכן מכח מצבו כעת ולא יהני מה דבע''ש היה מוכן בשונה מטלטול דבזה הוה פשיטא לגמ' דסגי בהכנתו בע''ש. ולכאורה שרש החילוק הוא מחמת דאיסור אכילה נובע מחמת החפץ ולכן נסתפקה הגמ' דדנים את מצבו של החפץ כעת, בשונה מטלטול דפשיטא דהוי איסור ביחס לגברא כפי שיתבאר בהמשך]

**ובגדר איסור טלטול נראה דבעינן שההתעסקות שלו לא תהא מנותקת מהשבת.** ולפי''ז נראה דהאסמכיה על והכינו רק לענין היחס לפעולת הטלטול כפעולה שלא קשורה לשבת דהרי גם אי נימא דאיסור אכילה הוי ''איסור חפצא'' אולם הא מיהא חזינן דאיכא יחס להכנה כמצב אחר בחפץ דע''י הכנה הוא משתייך לשבת, ולמדו חז''ל דגם היחס למעשה הטלטול כמעשה שאין בו סתירה לשבת תלוי בהכנת החפץ, וזהו האסמכיה על והכינו דאיסור הטלטול גם שייך להכנת החפץ ולא הוי איסור על מעשה הטלטול גרידא. רק דלולי הגזירה דאטו הוצאה לא היה שייך לתבוע את האדם ולחייבו בהאי איסורא כיון דהוי רק חפצא דאיסורא בלי צווי ורק מכח הגזירה הוא מחויב להאי חפצא דאיסורא.

1. **ונמצא לפי''ז דהחוסר הכנה בחפץ בא רק להגדיר את מעשה הטלטול כהתעסקות המנותקת משבת** וא''כ הוי אותו יסוד דאיסור טלטול דגזירת כלים דהוי ממצא חפצך רק דעיקר החילוק ביניהו בסיבת הניתוק אי הוי מחמת החפץ או מחמת מניעה חיצונית, וא''כ אפשר לומר דהיכא דאיכא ניתוק בחפץ עצמו לא הוצרכו לגזירת נחמיה דבזה פשיטא דאיכא סיבה לאסמכיה על ה''והכינו'' לאסור את פעולת הטלטול ורק בכלי שמלאכתו להיתר וכשמל''א דהניתוק הוא מסיבה חיצונית או בכלי שמלאכתו להיתר מחמת צורת שימושו שלא הוי ממשמשי שבת, או בכלי שמלאכתו לאיסור דהוי מחמת האיסור, בהא בעינן לגזירת נחמיה.
2. **רק דיש לעיין בגדר גזירת נחמיה**, ובכלי שמלאכתו להיתר פשיטא דלא הוי מלתא ד''והכינו'' רק דיש לעיין בכלי שמל''א אי גם בזה הוי איסור על המעשה מצד עצמו, או דבזה חדית לן נחמיה דדנים גם את האיסור כחוסר הכנה בחפץ, והא דהתיר כלי שמלאכתו להיתר ואסר כלי שמל''א לא הוי רק שיקולים בגזירה אלא הוי גדר מחודש בעיקר הגזירה, דלאחר שראה שנזהרים שינה את גדר הגזירה רק למעשה טלטול שיש בו חוסר הכנה מחמת החפץ ולכן בעי כלי שמל''א.

**ונראה דבזה תליא פלוגתת הראשונים אי מודה ר''ש בכלי שמל''א** כיון דכל מה שפליג ר''ש דלית ליה מוקצה הוי רק היכא דבאים לדון את החוסר הכנה מצד החפץ דבזה ס''ל לר''ש דכל כמה דליכא גרעון בגופו של חפץ כמו באבנים או היכא דדחיה בידים, רק דבפועל החפץ לא עומד לשימושים או מחמת דהוי בסיס לדבר האסור או מחמת מיאוס, בזה אמרינן דמאחר דיושב ומצפה לא דיינינן ליה כחסרון הכנה, אולם בכלי שמל''א אי נימא דליכא חסרון בעמידתו לשימושים רק דמאחר דמנותק בפועל משבת בעיקר שימושו מחמת איסורו הלכך הוי סיבה לדון את התעסוקתו בחפץ כהתעסקות בחול בהא לא שייך לסברת ר''ש דיושב ומצפה.

1. **ובגדר היתרא דצורך גופו ומקומו** נראה דלא מבעיא אי הוי איסורא מחמת הניתוק של המעשה מצד עצמו דבזה איכא למימר דהוי רק היכא דאיכא יחס בין המעשה לחפץ דבזה איכא יחס לאיסורא דאיכא בחפץ משא''כ היכא דהוי רק מעשה שימוש, אלא גם אי נימא דהוי רק לר''י דאית ליה מוקצה נראה דלמרות דדיינינן את האיסור כמצב בחפץ מ''מ כיון דלא הוי מצב בגופו לא הוי סיבה לאסור את עצם ההשתמשות בו אלא רק היכא דהשתמשותו מתיחסת לחפץ דבזה דיינינן את חוסר ההכנה דהאיסור, אולם כל כמה שמשתמש שימוש מסוים בחפץ בהא בעינן דבעצם מציאותו של החפץ יהא חסרון הכנה.
2. **ונראה דשרש פלוגתת אביי ורבא אי טלטול למקומו הוי כגופו** הוי מחמת ד''במקומו'' כיון דבגוף הפעולה ליכא ''לקיחת שימוש'' אלא הוי ''עשיה בחפץ'' א''כ פעולתו מתיחסת לחפץ, רק דרבא ס''ל דמאחר דאיכא ע''י מעשהו צורך שבת חשיב כ''שימוש'' ולא כעשיה בחפץ. ויש לעיין על החיי אדם כלל סו סעיף ד דנקט כפי דרכו דהוי חסרון הכנה דהיתרא דגופו ומקומו נובע מחמת דאינם מוקצים להך שימושים. וז''ל, דלתשמישים אלו אינו מקצה מדעתו, שהרי גם בחול לפעמים משתמש בהם לצורך גופם או מקומם. דלפי''ז צ''ב במאי פליגי אביי ורבא. ונראה דגם אי הוי מחסרון הכנה לא בעינן למימר דסיבת ההיתר דגופו ומקומו מחמת דמוכנים לזה, כיון דלא הוי חסרון הכנה בגוף החפצא כעצים ואבנים, דבזה בעינן להעמידם כמשמשים, אלא רק מחמת האיסור דמעמיד את ההתעסקות בחפץ כמנותקת משבת כיון דעיקר יעודו של החפץ הוי איסור. הלכך בזה תליא ביחס של מעשהו אי הוי התעסקות בחפץ או שימוש גרידא.
3. **ונראה דיש לדון בשיטת ר' נחמיה דהתיר כלי רק לתשמישו המיוחד לו** אי ס''ל דעצם הדבר דאיכא בכל כלי שימוש המיוחד לו חשיב כמוכן רק להך שימוש או לשימוש הרגיל בו, והוי הגבלה בהכנה דידיה, או דהוי כגזירת נחמיה בכלי שמלאכתו להיתר דהוי מצב במעשה כמנותק משבת, רק דלא הוי מחמת עצם המצב דלא הוי שימוש הנצרך לשבת, אלא מחמת דלא הוי שימוש המיוחד להך כלי.
4. **והשתא נראה לבאר את יסוד הגר''א דהיתרא ד''התחיל בהיתר''** הוי רק בכלי שמל''א. ונראה דהגר''א נקט כהך צד דהוי איסורא בעצם המעשה ולכן תליא באופן העשיה דאי תחילת העשיה לא עמדה כעשיה המנותקת משבת כיון דלקח בהיתר, תו ליכא איסורא בהך מעשה, וכן מדויק בלשונו דמדמי ליה לאיסורא דכלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך.
5. **ונראה דבזה יתבאר סברת הראשונים בהיתרא דשום במדוכה דאיסורו גרם לו,** וברמב''ן מוסיף דלא נאסר מחמת הקצאה, ונראה דלא מבעיא אי הוי איסור מחמת המעשה גרידא דבזה תליא בגוף המעשה, דכל כמה דליכא במעשה ניגוד לשבת הדר דינא דליכא בזה איסורא, אלא גם אי נימא דהוי חסרון הכנה אפשר לומר דכיון דלא הוי חסרון בגופו של חפץ אלא רק מחמת האיסור לכן התורת הכנה בחפצא מוגבל לאיסור, וכל כמה דליכא איסורא ליכא חסרון בהכנתו ולא איכפת לן מה שעיקר שימושו הוא איסור, כיון דלא דיינינן את החסרון הכנה בגוף החפץ אלא מחמת האיסור. דאי הוי דיינינן בגוף החפץ א''כ איכא למימר דכל כמה דעיקר שימושו מנותק משבת לא יהני מה שמשאיר אח''כ את השום בקדירה כיון דלמה שהוא עומד הוא מנותק משבת. ורק מחמת דכל סיבת הקצאתו מחמת האיסור בהא שייך דיהא חילוק בדין הקצאתו. ולפי''ז ניתן לבאר גם ברמב''ן דכונתו רק להתיר את השום המונח בע''ש.
6. **ונראה עוד דבזה יתבאר סברת הראשונים דנר לא חשיב כשמל''א**, כיון דרק מאפשר לאיסור, או דהוי משמשי שבת, לא מבעיא אי הוי הגדרה במעשה להעמידו כמנותק משבת דבזה בעינן לדון את ההתעסקות בחפץ כהתעסקות המנותקת ולכן בעינן דעצם החפץ יעמיד שימוש אסור, וכן אי מעמיד שימוש לשבת תו לא שייך לדון את ההתעסקות בו כמנותקת משבת, אולם גם אי נימא דהוי סיבה להגדיר את החפץ כאינו מוכן ניחא הא דבעינן דיהא יחס באיסור על גוף החפץ, כיון דחוסר ההכנה צריך להקבע בחפץ וכל כמה דליכא שייכות בחפץ לגוף האיסור לא חשיב אינו מוכן, וכן כל כמה דהעמיד שימוש לשבת לא דיינינן ליה כלא מוכן לשבת. רק דנראה יותר דכיון דנקטו הראשונים להנך חילוקים בשיטת ר''י דכלי שמלאכתו לאיסור אסור גם לצורך גופו נראה יותר דהוי חסרון הכנה.

**ובשיטת תוס' נראה** דכיון דהוי חסרון הכנה א''כ בעינן דיהא חשיב כאינו מוכן לשימוש שבא לעשות בו ובזה תליא בחשיבות השימוש שבא לעשות מול השימוש שהחפץ מיועד אליו, והיכא דהוי שימוש יותר חשוב לא שייך לדונו כאינו מוכן מחמת חוסר הכנתו לשימוש שמיועד אליו.

1. **והשתא נראה לבאר את המשמעות של ''תורת כלי'' באיסור מוקצה** דנראה דדבר דאית ביה ''תורת כלי'' הכונה שעמידתו בעולם הוא כ''משמש לאדם'' ולכן מבואר בגמ' דף מו דסגי גם בשימוש קלישתא דלכסויי ביה מנא [דאם נדון עליו מצד עצמו הוי כמעשה עץ בעלמא] להעמידו כמוכן, כיון דכל החסרון בעמידתו הוי מחמת העדר השימוש בפועל ולזה סגי שימוש כל דהו.

**ובזה יתבאר הא דאיתא בדף קכ''ד דתורת כלי מהני להתיר טלטול דלגופו בכלי שמלאכתו לאיסור,** רק דבזה יש לדון אי הוי רק בכלי שמלאכתו לאיסור, לא מבעיא אי לא הוי הקצאה בחפץ דלפי''ז התורת כלי בא לבטאות דליכא כלל חסרון הקצאה בחפץ. אלא גם אי נימא דהוי הקצאה מ''מ כיון דלא הוי הקצאה בגוף החפץ אלא הקצאה חיצונית לכן איכא בזה להיתר טלטול דגופו ומקומו כמו שנתבאר לעיל.

אולם בשו''ת הרשב''א נקט דגם היכא דאיכא הקצאה בגוף החפץ כמו במוקצה מחמת מיאוס אהני הא דאיכא לו תורת כלי להמעיד את ההקצאה כחיצונית מהחפץ ולכן איכא בזה להיתרא דגופו ומקומו.

1. **ולפי''ז יתבאר היטב היתרא דמוכנים אגב אביהם** דעצם הדבר דהוי שברי כלי הוי סיבה לדונם כעומדים לבני אדם ולא נעשו בהיותם שברים כחומר גלם, מאחר דחזי עדיין לשימוש למרות דאי נדון להאי שימוש מצד עצמו לא הוי סיבה לדונם ככלי. והיכא דלא ראויים כלל לשימוש כיון דאתו מכלי דנים את המניעה כחסרון היכי תימצי, ולכן נאסר רק מחמה לצל. אולם היכא דעומדים לחזור בהא חדית הפמ''ג דלא נדון כלל את המניעה בחפץ אלא כמניעה זמנית בשימוש בכלי ולכן ליכא בזה כלל לאיסורא דמוקצה.
2. **ובזה יבואר סברת הראשונים דאהני תורת כלי להיתרא דמדוכה שע''ג שום** דנראה דהיתרא דמדוכה ע''ג שום הוי רק ביחס להתעסקות של הגברא דחשיב דמתעסק בהוצאת השום, ולפי''ז ניתן לומר דגם היכא דנאסר טלטול בגופו ומקומו מ''מ שאני היכא דהוי כאבן דבזה היחס למעשה התעסקות כמנותקת משבת הוי מחמת גוף החפץ, דהוי כמתעסק באבן, ובזה לא אהני כונת הגברא בהתעסקותו כיון דגוף המצב דמתעסק באבן מגדיר את התעסקותו כמנותקת משבת, משא''כ היכא דהכלי מצד עצמו מוכן רק דאיכא ניתוק חיצוני בהעמדתו לבני אדם בהא ניתן לומר שהיחס יקבע לפי אופן ההתעסקות של הגברא, דכל כמה דליכא יחס בהתעסקותו לחפץ ליכא גרעון בהאי התעסקות, ולא חשיב כהתעסקות המנותקת משבת.
3. **ונראה לבאר על פי זה הא דנקט בתוס' רא''ש דלדעת ר''י בריש פרקין עיקר חידושא דברייתא דמהני יחוד בכלי שמלאכתו לאיסור,** דנראה דהיחוד לא בא לאשוויי ל''כלי'' דהרי הוי ''כלי'' שמלאכתו לאיסור וליכא חסרון בתורת כלי דידיה אלא דמאחר דס''ל לר''י דאסור גם לצוגו''מ נמצא דהאיסור מגרע בהכנת החפץ ולזה בעינן שייחדו למלאכת היתר ויפקיע את היחס שלו לאיסור, והאי יחוד הוי דין יחוד מחודש כיון דלא בא רק לאשוויי לכלי אלא בא להעמיד יחס של הכנה לשימוש המסוים שאותו בא לעשות.
4. **והשתא נראה לבאר את יסוד חידושא דרב דהכל מודים בסיירי ומזורי** דנראה דהחילוק בין מסר הגדול לסייר ומזורי הוי כמו שמבואר בתו' בדף לו דפלוגתת ר'ש ור''י במוקצה דחצוצרות הוי מחמת דחזי מעט למלאכת היתר, ובהא פליגי אי הוי סיבה לדון שמקצהו לגמרי או לא. ומוכיח הרעק''א בדף מז ע''א בד''ה הנח, דבגוונא דלא חזי כלל גם ר''ש מודה כמו שדן תוס' בדף מד במיטה דיחדוהו למעות דגם ר''ש מודה בזה. ויעוי''ש דתמה על תוס' בדף מ''ז דהקשה אמאי בעינן לאיסורא דפתילה מדין בסיס ואמאי לא נאסר מחמת עצמו כמו שברי פתילות, ומישב תוס' דשברי פתילה לא הוי כלי. ותמה הרעק''א דכל כמה דלא ראוי לשום שימוש ממילא הו'ל מוקצה גם לר''ש. ונראה דשרש החילוק לא הוי מחמת השכיחות, אלא בעצם עמידת החפץ אי גם זה נכלל בהעמדתו דאיכא עמידה לשימושים בשעת הדחק, או דלא נכלל כלל בהעמדתו, ולפי''ז נראה דבמסר הגדול ליכא בו כלל עמידה לשימושים אחרים וכל מציאותו הוא לחיתוך וכן שאר הדברים המוזכרים בדף קכב ע''ב, אולם סיכי זיירי ומזורי דהוי כלי תפירה ואריגה איכא בהו בשעת הדחק שימושים נוספים, ולכן הוצרך רב לחדש דעצם הדבר דמקצה להו מקום הוי כדחייה בידים משימושים והוי סיבה לדון כחסרון העמדה בגוף החפץ. למרות דמצד החפץ ליכא הפקעה על הכנתו להאי שימוש. ולפי''ז ניחא הא דהוצרך תוס' בדף מ''ז לבאר דשברי פתילה לא הוי כלי כיון דהתם לא מיחד ליה מקום רק דבפועל ליכא בזה שימושים אחרים חוץ מהדלקת נר, ובזה לא חשיב מניעה בחפץ אלא מניעה חיצונית ולכן בעינן דליכא להו חשיבות כלי דרק ע''י זה חשיב דהחפץ לא מוכן.