20 טכ_ע במין במינו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ג' ב' כסליו תשע"ד

א] הר"ן בסוגיא דזרוע בשילה כתב לדעת ר"ת דטכ"ע דאורייתא, דמש"א דלא נצרכה אלא לטכ"ע דבקדשים אסור, דמשמע דבחולין שרי, ה"מ במין במינו דומיא דזרוע בשלה דבמין במינו לא הוי טעם כעיקר דאורייתא אלא בקדשים בלחוד ואליבא דר' יהודה, עכ"ד.

ונתחדש בד' הר"ן, דאף דטכ"ע דאורייתא, מ"מ כל שנתערב במינו ה"ז בטל אף לר' יהודה דס"ל דמב"מ לא בטל, וצ"ע הטעם בזה.

ב] ולכאו' יל"פ בזה בתרי גווני, חדא, לפמש"כ הרשב"א בסוגיא שם בתו"ד, ז"ל, דלכאו' הוה משמע דלא מיקרי מין במינו לאסור במשהו לר"י אלא בשממשו של איסור מעורב ונבלל בהיתר כעין דם הפר ודם השעיר דמינה יליף לה ר' יהודה, אבל בפליטת אסור הנבלע בחתיכת היתר לא וכו', עכ"ל, ומשמעות הדברים דהוא משום דהא דמב"מ לא בטל, הוא רק בדבר שממשו קיים, אך כל שאין ממשו קיים ה"ז בטל אף במינו,[[1]](#footnote-2) ויל"פ דזהו שכתב הר"ן דאף דטכ"ע דאורייתא, מ"מ ליכא בזה לדינא דמב"מ לא בטיל.

ג] ויל"פ עוד בזה, דעיקר דינא דטכ"ע הוא דאסרה תורה להיתר שיש בו טעם איסור, אך כל שנתערב במב"מ ואין טעם האיסור ניכר, ליכא לעיקר ההלכתא דטכ"ע, וע"כ ה"ז מותר, ויש מקום לפרש כן גם בנידון הרשב"א הנז', אך אי"ז במשמעות לשונו.

ולדרך זו, אין ד' הר"ן במסוים כלפי דינא דמין במינו לא בטל דר' יהודה, אלא אף אם לא יהא דין ביטול מטעמים אחרים, מ"מ ליכא לעיקר דינא דטכ"ע במין במינו.

ד] והנה אמנם צ"ע בד' הר"ן, דאף אם ליכא בזה לההלכתא דטכ"ע, מ"מ כיון דאף בלא דינא דטכ"ע אסור הטעם עצמו מדינא דציר, וא"כ כיון דמין במינו לא בטל, הי' לנו לאסור לזה, אף בלא דינא דטכ"ע.

אך באמת עד"ז מבו' כבר בד' הר"ן לעיל מינה, שכתב לפרש לדעת רש"י, במש"א רבא לא נצרכה אלא לטכ"ע דבקדשים אסור, אשר קשיא דהרי יש באיל ס' או ק' כנגד הזרוע, ז"ל, דרבא נמי לר' יהודה קאמר ובמינו, ומשום דאמר אביי דלר' יהודה אע"ג דבעלמא מין במינו לא בטיל בזרוע בשלה בטל, קאמר רבא דלא שרינן בזרוע בשלה כולי האי, אלא טעמי' הוא דשרינן, דכיון דבקדשים טכ"ע אסור, הול"ל לר' יהודה דלא ליבטיל טעמא ואפ"ה מבטלינן לי', עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הר"ן דלמ"ד דטכ"ע דרבנן, ל"ש בזה דינא דמב"מ לא בטל.

וכבר עמדו ע"ז הגרע"א והחמד"ש והוכיחו מד' הר"ן דבלא הלכתא דטכ"ע מותר אף הטעם שנתערב אף בלא דינא דביטול ברוב, ורק כשהוא בעין ה"ה אסור מדינא דהטמאים.

ה] והנה אמנם למש"נ בדרך קמא בד' הר"ן, די"ל דדינא דמב"מ לא בטל הוא רק בדבר שממשו קיים, וע"כ אף למ"ד דטכ"ע דאורייתא מ"מ לי"ב לדינא דמב"מ לא בטל, הרי ממילא די"ל דגם מש"כ הר"ן בדעת רש"י דטעם שנתערב במינו תליא בדין טכ"ע הוא ג"כ מה"ט, דלמ"ד דטכ"ע לאו דאורייתא, הרי דהגם דהטעם בפנ"ע אסור, מ"מ כיון דאין ממשו קיים לי"ב לדינא דמב"מ לא בטיל, אך למ"ד דטכ"ע דאורייתא, וחשיב הטעם כעיקרו של איסור, יש בזה לדינא דמב"מ לא בטיל, ובדעת ר"ת כתב הר"ן, דאף למ"ד דטכ"ע דאורייתא אין בזה לדינא דמב"מ לא בטיל.[[2]](#footnote-3)

ו] ויש להוסיף עוד בזה, דאף לדרך בתרא דבמב"מ ליכא לעיקר דינא דטכ"ע, כיון שאין טעם האיסור ניכר, י"ל דכ"ז הוא כשיש רוב כנגד האיסור, אך כל שאין רוב, ועכ"פ אם טעם האיסור הוא רוב, הרי דאדרבה חשבינן דטעם מאכל זה הוא טעם האיסור, ויש בזה לדינא דטכ"ע.

ובדומה לזה מצינו בד' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, ומיהא כי שרינן טעם בלא עיקר כשהוא ע"י תערובת, אבל כשהוא מופרש בעיני' הוא ודאי אסור, וכל היכא דהוי טעם איסור מרובה והיתר מועט כמאן דאיתי' בעיני' חשיב, עכ"ל, והנה מבו' להדיא בדבריו דבלא דינא דטכ"ע ל"ב לביטול ברוב, אלא לא נאסר כלל כשהוא בתערובת, ומ' בדבריו דמה"ט גם אם יהא מחצה על מחצה יהא מותר, ורק אם הוי האיסור רוב, חשבינן לי' כאילו הוא בעיני', ועד"ז י"ל גם בנידו"ד.

ולכאו' הוא מוכח כן, שהרי בגונא דנפלו כזית איסור וכזית היתר ממין א' לתוך מין אחר, וליכא ס' כנגד האיסור, הרי יש בזה לדינא דטכ"ע, ולא אמרינן דל"ש בזה דינא דטכ"ע כיון דנתערב גם ממינו ואין טעם האיסור ניכר.

אך באמת אין להביא מזה, דכל הצד לומר דגם אם האיסור רוב לי"ב לדינא דטכ"ע, הוא רק משום שנתערב האיסור בדבר שזהו טעמו, וע"כ י"ל דא"א לנו לחשוב דטעמו הוא טעם דאיסור, שהרי זהו טעמו העצמי, אך כשנתערב באינו מינו דאי"ז טעמו העצמי, ודאי דחשיב דטעמו הוא טעם האיסור, וז"פ.

ז] ואי נימא כן, לא סתרי ד' הר"ן, למש"כ התוס' בסוגיין דאף דזרוע בשלה הוא מין במינו, מ"מ הוי חידוש דשרי אף בגונא דליכא רוב, ולכאו' מבו' בדבריהם דדינא דטכ"ע הוא גם במין במינו, ודלא כמש"נ מד' הר"ן, אך לדרך קמא שנת' בד' הר"ן, אי"ז ענין לד' התוס', ולפי הנ"ל לא סתרי הדברים זל"ז, דאף אם ליכא לדינא דטכ"ע במב"מ, היינו רק כשיש רוב בההיתר כנגד טעם האיסור.

ח] ועפי"ז י"ל ד' הט"ז בסימן ק"ב סק"י, שפירש טעם הא דלא אמרינן דשיל"מ לא בטל בשנתערב טעם גרידא, ז"ל, אין לו לאיסור כח לאסור דהא לא נרגש הטעם במינו והוה כלא נפל האיסור לשם כלל, עכ"ל, והפמ"ג שם כתב ע"ז, ז"ל, עוד יש ללמוד מדבריו דין חדש עד מאד, דהא דבמינו ברובא בטיל היינו כשיש שם ממשו הא פליטה אף רוב אין צריך ומש"ה בדשיל"מ טעמו שרי, דלאו מתורת ביטול קאתינן עליה. ולפ"ז נ"מ טובא באם חתיכה נבילה נפלה לבשר כשר עם מים וסלק שאינו מינו ומינו מבטלו היינו אף שאין רוב בהיתר נגד הפליטה, וזה אינו דבסימן צ"ח מבו' דכה"ג צריך רוב עכ"פ, אלא בספק אם נפל למינו ואין שם אינו מינו ולא רוב כפי הנראה דהולכין לקולא דמן התורה אף רוב אין צריך דטעמו שאין נרגש אין אוסר כלל. וזה לא מתבאר בשום פוסק, וצ"ע רב, עכ"ל.

אך לפמש"נ י"ל, דכל מש"כ הט"ז דהוה כלא נפל האיסור שם כלל, כ"ז הוא אם איכא רוב כנגד האיסור, אך כל דליכא רוב כנגד האיסור, חשיב דטעם המאכל הוא הטעם דהאיסור, ויש בזה לדינא דטכ"ע, וע"כ שפיר נקטו הפוסקים בסימן צ"ח דבעינן שיהא רוב כנגד הטעם, וכל דליכא רוב יש בזה לדינא דטכ"ע, - שו"ר במנחת שלמה תנינא סימן ס"ב שכבר כתב כן בקצרה, עיי"ש.

וי"ל עוד בפשיטות, אי נימא דגם בלא דינא דטכ"ע בעינן רוב היתר, ולפ"ז הרי דכל ד' הט"ז הם רק כלפי דינא דטכ"ע, דבזה הוא שכתב דבמב"מ דאין הטעם נרגש ליכא לדינא דטכ"ע, אך מ"מ בעינן ביטול ברוב, דלזה ל"ב לדינא דטכ"ע, וז"פ.

העתקה מרשימות, - בתוס' ורשב"א מבו' דאחר דין טכ"ע גם במין במינו שייך טכ"ע, ורק אם איכא רוב מותר, אך בד' הר"ן שכתב דלר' יהודה מותר במב"מ, לכאו' מוכרח דל"ב ביטול ברוב, ע"ד שהוכיח הגרע"א.

עי' משמה"ב בית ד' ריש שער ד' לג. שהביא ד' הרמב"ן דמבו' דלמ"ד דמין במינו לא בטל, הוא אף בפליטת כלים, עיי"ש, ועי' עוד בנובי"ת סימן ל"ה שדן בכ"ז.

1. ומצאתי כן גם בתשו' רבינו אפרים שבסו"ס ראב"ן, ז"ל, ועוד בינותי בדברי רבינו שלמה שפירש וכו', ומתוך דבריו הוא ניכר מדעתו להתיר אפי' החתיכה עצמה שקיבלה טעם הנבילה במשהו וכו', והדעת מכרעת כן, שהרי לא מצינו בכ"מ שנחלק ר' יהודה במין במינו דלא בטיל אלא במקום שרוצה לבטל האיסור ממש, דומיא דם השעיר בדם הפר וכן גבי נבילה בשחוטה וכו' וגם גבי אפר פרה באפר מקלה וכו' וכן לענין כיסוי ודם זבחים שנתערב בדם בהמה, הכל משמע היכא דיש לבטל הממש עצמו, אבל היכא דליכא ממש אלא טעם לא אשכחן לר' יהודה דלימא לא בטיל הואיל ואין האיסור בעין, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ לפרש למש"א בסוגיין דזרוע בשילה חידוש הוא לר' יהודה דמין במינו לא בטיל. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל עוד בזה, דהנה הרשב"א בסוגיין הק' דמד' ר"י דס"ל דמין במינו לא בטל אף בפליטות, מוכח דטכ"ע דאורייתא, והחמד"ש בסימן י"ג כתב להוכיח מזה דבלא ההלכתא דטכ"ע ל"ב ביטול ברוב, - אך הגרע"א נקט דמתי' הרשב"א שם מוכח דגם בלא ההלכתא דטכ"ע בעינן ביטול ברוב, ונת' במק"א לדעתו דמכוון קו' הרשב"א הוא, דס"ל דדינא דר"י דמב"מ לא בטל מישך שייך לדינא דטכ"ע, וכאשר כן נ' מל' הרשב"א בתירוצו שם דד' ר"י לא תליא בטעמו ולא ממשו ול"ש בי' כלל, והרי דבקושיתו סבר דדינא דר"י שייך לדין טכ"ע, וע"כ שפיר הק' דחזי' מזה דלר"י טכ"ע דאורייתא, ואכמ"ל, - ולפ"ז י"ל כן גם בדעת הר"ן, דהא דלמ"ד דטכ"ע לאו דאורייתא ליכא לדינא דמב"מ לא בטל, הוא משום דעיקר דינא דמב"מ לא בטל מיוסד על דינא דטכ"ע. [↑](#footnote-ref-3)