חלה יז של
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חלה

**שיעורי הלכה**

**שיעור י"ז**

**הדינים הנידונים**

* **עיסה שנילושה במי פירות.**
* **החיוב להוסיף מים לעיסה.**
* **עיסת הגוי ובשותפות.**
* **המפריש משום מראית העין אם מברך.**

*יורה דעה*

*שכט, ט- של*

**חלה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף ט] **עיסה שנלושה במי פירות, אפילו בלא שום מים, חייבת בחלה.**

[סעיף י] **יש ליזהר מללוש במי פירות שאינם משבעה משקים, אלא א"כ יערב עמהם אחת משבעה משקים.** הגה: ועיין בא"ח סי' קצ"ח בארתי מה הם השבעה משקין. ואם עבר ולש בלא ז' משקין, לא ישרוף החלה, אלא יתן אותה לכהן קטן, כמו שנתבאר לעיל סימן שכ"ב.

## עיסה שנילושה במי פירות

משנה היא בחלה (פ"ב מ"ב) עיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה, ונאכלת בידים מסואבות. וביאור המשנה, שאף שנילושה העיסה במי פירות חייב בחלה, אבל אין העיסה מקבלת טומאה, שהרי החיטים לא הוכשרו במים ולכך נאכלת בידים טמאות, וכן פסק הרמב"ם (ביכורים פ"ו הי"ב). אלא שהרא"ש (הלכות חלה סי' ג) נסתפק בזה, דמבואר בירושלמי (חלה פ"ב ה"א) שדעת רבי עקיבא (טבול יום פ"ג מ"ד) שאין מי פירות מחברים את העיסה [ולכך סובר שעיסה שנילושה במי פירות ונגע טמא בצד העיסה, לא כל העיסה נטמאת אלא רק מקום מגעו], ומבואר בירושלמי שלדעת ר"ע עיסה שנילושה במי פירות פטורה מן החלה, שהרי אין העיסה כמחוברת, וכן דעת ר' יהושע בן לוי (בירושלמי שם) שר"ע חולק על משנתינו.

והש"ך חשש לדעת הרא"ש, וכתב (ס"ק ט) שיפריש חלה בלא ברכה. אבל בנילוש בז' משקין לכ"ע חייב בחלה, ובספר בית הלל חשש גם בז' משקין שיש מחלוקת, אבל קיי"ל לדינא שבז' משקין לכ"ע חייב בחלה, ועל כן יפריש בברכה.

## שצריך לערב מעט מים בעיסה

וכתב השו"ע (סעי' י') שאם עושה עיסה במי פירות יערב שם אחד משבעה משקים, דאל"כ אחר שיפריש חלה לא יוכל לשורפה, שתרומה טהורה אסור לשורפה, כמ"ש הט"ז (סק"ז) והש"ך (סק"י). מיהו קמח המצוי היום שכבר 'נלתת', ממילא כבר הוכשר לקבל טומאה, וא"כ אף אם לש במי פירות בלבד יכול לשרוף את החלה.

ושיעור ההוספה, יעוי' ברע"א שהביא שנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד (טומאת אוכלין פט"ז ה"ד) אם בעינן רוב, שדעת הרמב"ם שאם עירב אפילו מעט מים, העיסה מקבלת טומאה, והראב"ד סובר דבעינן רוב מים. אולם דוקא במים נחלקו, אבל בשאר ששה משקין מודה הרמב"ם שצריך שיהא רוב משקים. ולפי"ז לרמב"ם מספיק שיערב מעט מים, ולראב"ד צריך רוב מים כנגד המי פירות כדי שיוכל לשרוף את החלה.

## עירב מעט מים אם מהני להתחייב בחלה לדעת הרא"ש

ונראה דלשיטת הרמב"ם שמעט מים מדבק את העיסה ה"ה לדעת הרא"ש שנתבאר שעיסה שנילושה במי פירות פטורה מן החלה, מ"מ אם עירב שם מעט מים חייב בחלה, וא"כ צריך עיון אם יכול לברך על הפרשת החלה באופן שנילוש במי פירות ועירב טיפה אחת של מים, דלכאורה יש כאן ס"ס לחייב ברכה. שהרי השיטה העיקרית היא שעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה, ואף שכתב הש"ך לחשוש לדעת הרא"ש, מ"מ הא עירב מעט מים, ויש שיטות שמהני, ומסתבר שיכול לצרף השיטות ולברך. אכן בשאר משקים גם הרמב"ם מודה שבעינן רוב, ובלא זה חשיב כנילוש במי פירות.

## אם מותר לגרום טומאה לתרומה והדין בזה"ז

ואחר שנעשה עיסה אסור לגרום טומאה, שהרי אסור לגרום טומאה לתרומה טהורה, ומה שמותר לעשות עיסה משום שבשעה ששופך את המים עדיין לא נתחייב בחלה, ואחר ששפך את המים כבר הוכשר לטומאה, וכמו שמבואר כל זה ברמ"א סי' שלא (סעי' יט) שכתב גבי תרומה גדולה שראוי להכשיר את הפירות קודם מירוח, ופירש הש"ך (ס"ק לה) שאחר מירוח יהיה אסור להכשיר לטומאה, משום שאסור לגרום טומאה לחולין הטבולים לתרומה טהורה. אכן עיי"ש בגר"א (ס"ק נ) שהביא מסה"ת להקל לגרום טומאה לטבולין לחלה, וכ"ה בכפתור ופרח (פי"ז) וביש"ש (פ"ח דיבמות אות לג).

ובדרך אמונה (פ"ב מתרומות הי"ד ד"ה מדליקין) כתב שהחזו"א השמיט איסור זה לטמא טבול לחלה, וטעמו שבזה"ז קוברים גם תרומה טהורה וגם תרומה טמאה. וממילא לפי"ז בזמן הזה אין חיוב ליתן מעט מים בעיסה, שהרי מותר לגרום טומאה לחלה בזה"ז, אלא שלכתחילה יש ליתן מים, שבלא זה הרי יש לחשוש לדעת הרא"ש ולהפריש בלא ברכה, וכמו שנתבאר. ועי' בקונטרס הלכות תרו"מ שנדפס עפ"י החזו"א, שמשום חשש תקלה מותר לעוטפן בשקית ניילון וכיו"צ וליתן באשפה.

**סי' של**

[סעיף א] **עיסת גוי פטורה אפי' לשה ישראל, ושל ישראל חייבת אפי' לשה לו הגוי. נתנה לישראל במתנה, אם עד שלא גלגלה נתנה לו חייבת, ואם לאחר שגלגלה נתנה לו פטורה.**

## עיסת הגוי

ומבואר שהכל הולך לפי הבעלים, והפוסקים הביאו שהיה מנהג הנשים לקנות עיסה מהגוי כדי להפריש חלה, וכתב המשאת בנימין (סי' א) שאין זה כדין, שהרי עיסת עכו"ם פטורה, והש"ך כתב ליישב קצת את המנהג, שכיון שהיו הנשים נותנות לאופה קודם הגלגול ובעכו"ם מעות קונות [ועי' רע"א שהעיר שיש דעות שהמעות אינם קונות].

## עיסה של שותפות ישראל וגוי

ובסעיף ג' כתב השו"ע שבעיסה של שותפות ישראל ועכו"ם אם היה שיעור בשל ישראל חייבת בחלה ויכול להפריש מיניה וביה, וביאר הט"ז שקיי"ל שיש בילה בדבר לח, והגר"א חולק. וכבר נתבאר דין זה לעיל (שיעור ז) בארוכה להוכיח מהגמרא בזבחים שאף שאין בילה בשווה, מ"מ תולים שבודאי יש מעט משל הישראל, והרי החלה אין לה שיעור מן התורה. וזה גם פשטות כוונת הרא"ש, שהרי כתב שיכול להפריש מיניה וביה כיון שאין שיעור לחלה, וע"כ דעתו שבאמת אין מעורב בשווה ומ"מ אומרים שבודאי יש מעט באותו מקום [והוא נפק"מ גדולה שידוע שמעורב בקמח שלנו גם קמח מחו"ל ולדברי הגר"א אין עצה לזה, אבל אם יש בילה שלכל הפחות יש מעט בכל מקום מהני ההפרשה]. מיהו כל ההיתר הוא רק בחלה, אבל בתו"מ שיש שיעור להפרשה, לכאורה לא מהני, ואין לומר דסמכינן על הרא"ש, שהרי גם ברא"ש משמע שהתיר רק משום שאין שיעור לחלה וכמו שנתבאר.

ודעת הגר"א שאין בילה, ומ"מ כתב שאם מתחילה לקחו את העיסה בשותפות מודה הוא שיכול להפריש מיניה וביה, משום שבכל חלק וחלק יש לשניהם שותפות בו, ודבר זה תלוי במחלוקת רש"י ותוספות (גיטין מז:) שדעת רש"י שבשותפין אומרים שבכל גרגיר וגרגיר יש לכל אחד מחצה, אבל דעת התוספות שלכל אחד מחצה בעיסה, ורק מדין ברירה תולים שמה שבא לידו זהו חלקו כבר מתחילה. וברמב"ם (תרומות פ"'א ה"כ) נראה כרש"י וכ"פ בשו"ע סי' שלא (סעי' יא) ועי' חזו"א שביעית סי' ז ס"ק כט. אבל אם אינם שותפין אלא שעירב ב' בצקים אחד של ישראל ואחד של עכו"ם אז תלוי במחלוקת הרא"ש והגר"א אם יש בילה.

[סעיף ד] **עובד כוכבים שהיתה לו עיסה, ונתגייר. גלגלה קודם שנתגייר, פטור. אחר שנתגייר, חייב. אם ספק, חייב.**

החמיר בספק, כבר נתבאר לעיל (שיעור ט) שיש מקום לחלק בין ספק בדין לספק במציאות.

[סעיף ה] **שני עובדי כוכבים שעשו עיסה כשיעור וחלקוה, ואח"כ נתגיירו, והוסיף כל אחד על חלקו אחר שנתגייר עד שהשלימו לכשיעור, הרי זו חייבת.**

[סעיף ו] **היתה העיסה בין עובד כוכבים וישראל בשותפות, וחלקו ואח"כ נתגייר והוסיף כל אחד על שלו עד שהשלים והוסיף לכשיעור, של ישראל חייבת, ושל עובד כוכבים פטורה.**

יסוד הדין, שבשל גוי כיון שלא נראית מעולם עדיין לא באה העיסה לחיובה, לכך עכשיו חייבת, אבל בישראל כיון שעשה ע"ד לחלק וכבר היה צריך להיות חיוב ונפטר, לכך אינו חוזר לחיוב. לכך בסעיף ו' הישראל חייב, כיון שהעיסה של הגוי לא נראה ונפטר, לכך חייב. אבל הגוי שנתגייר כיון שהוא שותף של ישראל ושל הישראל נראה ונפטר לכך פטור, ומקור דין זה מירושלמי, ועי' ש"ך, ואי"ז מובן כל כך מסברא.

וכתב הרמ"א הגה: ודוקא שעשאוה מתחילה בשותפות על מנת שלא לחלקו, ונמלכו לחלקה אח"כ, אבל אם עשאוה מתחלה על מנת לחלק, אף של עובד כוכבים חייבת.

והגר"א חולק, דהא גם השו"ע מיירי בדין של ע"מ לחלק. וכבר הבאנו לעיל (שיעור ד) שהגר"א חולק ופוסק כדעת הר"ש, שגם בנראה ונפטר כל שחזר ובא לחיוב חייב, וכל המשנה מיירי כשכבר הפרישו חלה. וממילא בדיעבד יש להפריש.

[סעיף ח] **העושה עיסה לבהמה ולחיה, פטור.**

[סעיף ט] **עיסת הכלבים, בזמן שהרועים אוכלים ממנה חייבת, ואם לאו פטורה. ודוקא שניכר בה שהיא לכלבים, כגון שאינה ערוכה ועשויה כצורת לחם, הא לאו הכי חייבת.**

## כשמפריש חלה משום מראית העין אם מברך

והנה החיוב כשעשויה כצורת לחם הוא משום מראית העין, ויל"ד אם חייב לברך כשמפריש משום מראית העין, שברע"א לעיל (על הש"ך ס"ק ה) לעניין עיסת ארנונא [שגם שם מפריש משום מראית העין], הביא מהרשב"א בתשובה לברך אף כשמפריש משום מראית העין, וכמו"כ כתב הרשב"א לגבי שחיטת בן פקועה שמברכים על השחיטה, אף שכל השחיטה היא משום מראית העין. והתבואות שור (סי' יג סק"ט) הקשה מהדלקת נר חנוכה שמבואר בר"ן שאם מדליק משום מראית העין אינו מברך, וחילק שאם תיקנו חכמים מחמת מראית העין מברך, כיון שיש תקנ"ח, אבל אם לא הייתה תקנה אלא הוא רק חשש בעלמא, אז אינו מברך. ובאמת נחלקו הפוסקים אם שייך לאסור מחמת החשש גם בלא שתיקנו חכמים, ודעת החזו"א בכמה מקומות ששייך לגזור מחשש בעלמא [עי' בחזו"א בשבת (סי' סב ס"ק כו ד"ה מדברי) שהוכיח ששייך לגזור בכל מקום שרואים שיש חשש, וידוע שלכך דעתו היתה להחמיר במקרר שלא לפותחו כשהוא עובד].