בישול
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב אי_ש סטפנסקי

**הקדמה - שיטות הראשונים בביאור הירושלמי**

איתא בירושלמי פ"ג ה"ד: ממלא אדם חבית מים ונותנה כנגד המדורה לא בשביל שתיחם אלא בשביל שתפיג צינתה וכו' דברי ר' מאיר, וחכמים אוסרין. ומקשינן מ"ט דחכמים, ומשני כדאמר ר' זעירא מותר להפשיר במקום שהיד שולטת ואסור להפשיר במקום שאין היד שולטת. כלומר, דחכמים גזרו שלא יפשיר במקום שיכול לבא לי"ס שמא ישכח ויבא לידי בישול, וברשב"א ור"ן הוכיחו מכאן שאסור להפשיר כשיטת הרי"ף ולא כשיטת רש"י. והנה בירושלמי כאן מוכח דיד שולטת היינו שאינה סולדת, וכשיטת הש"ך ופר"ח ולא כמהרש"ל ובית יעקב, עי' להלן.

תו אמרינן, אפילו במקום שאין היד שולטת עד היכן, ר' יהודה בר פזי ר' סימון בשם ריב"ח עד שיהא נותן ידו לתוכה והיא נכוית. וכן איתא בירושלמי מס' מעשרות פ"א ה"ו על המשנה שמותר לתת שמן לכלי שני ואסור לתת לכלי ראשון שהוסר מהאש, דהוקבע למעשרות, ור' יהודה סובר לכל הוא נותן חוץ מדבר שיש בו חומץ וציר, ועל זה איתא בירושלמי עד היכן וכו'. ומצינו ב' ביאורים בדברי הירושלמי, במפרשי הירושלמי נקטו בפשיטות שיד נכוית היינו יד סולדת דבבלי (דהיינו אין היד שולטת דירושלמי) ואין זה ב' דרגות. ולפי"ז הירושלמי קאי על כ"ר שהוסר מהאש שאסור, ועל זה מקשה עד היכן ומשני דרק כאשר היד נכוית אסור, והיינו יד סולדת (אין יד שולטת), אך אם אין יד נכוית דהיינו שאין יד סולדת (יד שולטת) מותר אף בכ"ר. וכן נראה בירושלמי כאן לפי גירסא שלפנינו אפילו במקום שאין היד שולטת וכו', ומבואר דקאי על כ"ר שאסור ביד סולדת ומפרש דהיינו יד נכוית.

אך ברמב"ם פ"ג מהל' מעשרות הט"ו כתב שמותר לתת שמן לכלי שני ואינו נקבע למעשרות אע"פ שהוא חם מפני שאינו מתבשל, ואם היה חם ביותר כדי שיכוה את היד לא יתן לתוכו מפני שהוא מתבשל. וברדב"ז בפירוש א' נקט דמש"כ הרמב"ם אם היה חם ביותר איירי בכלי ראשון, ובאמת כלי שני לעולם אינו מבשל. אך בפירוש שני פירש וכן נקט הר"י קורקוס דבכלי שני יש ב' דרגות, יד סולדת אינו מבשל ויד נכוית מבשל. וביארו דמקורו מהירושלמי הנ"ל דפריך בהא דכלי שני אינו מבשל עד היכן, ומשני עד שיהא נותן ידו לתוכה והיא נכוית, דעד שם אינו מבשל אך יד נכוית אף כלי שני מבשל. וכן נקטו החכמת אדם (שערי צדק פ"ב סכ"א ובינת אדם סק"ט) וחזו"א מעשרות ס"ד סקי"ח. ולכאורה לפי"ז צריך לגרוס בירושלמי כאן אפילו במקום שיד שולטת עד היכן, וכן הוא הגירסא בר"ן כאן. [ובחכ"א נקט בפשיטות שהם ב' דרגות, ונקט בתחילה דר' יהודה בר פזי חולק על השיעור יד סולדת ואוסר כלי ראשון רק ביד נכוית ולקולא, והקשה על זה דאם כן ר' יהודה בר פזי חולק בין על ר' יוסי ובין על ר' יונה דלהלן דכ"ר אסור מיד סולדת ואילך, והוכיח מזה כדעת הרמב"ם דקאי על כלי שני ולחומרא].

תו אמרינן, הכל מודים בכלי שני שהוא מותר, מה בין כלי ראשון מה בין כלי שני, א"ר יוסי כאן היד שולטת וכאן אין היד שולטת. א"ר יונה כאן וכאן אין היד שולטת אלא עשו הרחקה לכלי ראשון ולא עשו הרחקה לכלי שני. ומבואר דר' יוסי סובר שכ"ר וכ"ש שוים בכח הבישול, אלא שסתם כ"ר היד סולדת בו ואסור וסתם כלי שני אין היד סולדת בו ומותר, אך כ"ש שהיד סולדת בו באמת אסור מעיקר הדין. אך דעת ר' יונה דכ"ר אסור רק מצד הרחקה צ"ב מדוע אינו אסור מעיקר הדין. ונאמרו בזה ד' ביאורים.

א, הרמב"ן בסוף מס' ע"ז ביאר עפ"י מה דאיתא בירושלמי ה"ה איזהו בישול ברור כל שהאור מהלך תחתיו, וביאר דלא חשיב בישול מהתורה אלא על גבי האש, ומחמת כן ס"ל לר' יונה דחכמים אסרו בהוסר מהאש רק בכ"ר ולא בכ"ש. ולפי"ז הכל מודים שכלי שני מותר היינו בין חכמים ובין ר' יהודה שנחלקו בכ"ר שהוסר מהאש מודים בכ"ש דשרי, ומפרש ר' יונה דמהתורה מודו כו"ע שאפילו כ"ר שהוסר מהאש שרי, וס"ל לחכמים שעשו הרחקה בכ"ר ולא בכ"ש. וכן כתב הר"ן כאן, אלא שנקט שהבבלי פליג על הירושלמי וסובר שכ"ר שהוסר מהאש אסור מהתורה, ויבואר להלן. וכן פירשו את הירושלמי הש"ך ופר"ח יו"ד סי' ק"ה, וביארו הא דכתב הירושלמי כאן וכאן אין היד שולטת וכו' דהיינו יד סולדת, ולמדו מכאן שכ"ר שאין הי"ס אינו מבשל.

ב. החכמת אדם פירש כעין זה לדעת הרמב"ם דיד נכוית גרע מיד סולדת ואסור אף בכלי שני, דפריך מה בין כ"ר לכ"ש שיד סולדת אסור רק בכ"ר ולא בכ"ש, ומתרץ ר' יוסי דסתם כ"ר יד סולדת וסתם כ"ש אין יד סולדת, ולדידיה הוי בישול מהתורה ביד סולדת בין בכלי ראשון ובין בכלי שני. ור' יונה מתרץ עשו הרחקה לכ"ר ולא עשו לכ"ש, והיינו דר' יונה פליג וס"ל שמדין תורה אין בישול אלא ביד נכוית, וגזרו חכמים בכלי ראשון אפילו ביד סולדת ולא גזרו בכלי שני והשאירו כלי שני על עיקר הדין שרק יד נכוית אסור.

ולכאורה נראה דכל זה לשיטת הירושלמי, אך הבבלי סובר שכ"ר אסור ביד סולדת מהתורה משום שהדפנות חמות, ורק כלי שני אין אסור מהתורה אלא ביד נכוית.

ג. הגר"א סי' שי"ח ס"ט ופמ"ג יו"ד סי' ס"ח בהקדמה ביארו דהירושלמי ממשיך לפרש הא דחכמים אוסרים הפשר בכ"ר שמא יבא לידי בישול, ומכל מקום הכל מודים שהפשר בכלי שני מותר, דהיינו בין ר' מאיר בין חכמים. ר' יוסי מפרש דסתם כ"ר אין היד שולטת דהיינו יד סולדת, ולכן גזרו בהפשר שמא יבא לידי בישול, וסתם כ"ש יד שולטת דהיינו אין היד סולדת, ולכן אין מקום לגזור כיון שלעולם לא יבא לידי בישול. ולפי"ז כ"ש שהיד סולדת אסור משום בישול, ואף בזה אסרו חכמים בהפשר שמא יבא לידי בישול. ור' יונה מפרש כאן וכאן באין היד שולטת דהיינו יד סולדת, אלא שעשו הרחקה בכ"ר כיון שאם ישכח יבא לידי בישול ולא עשו הרחקה בכ"ש כיון שאפילו אם ישכח לא יבא לידי בישול, שהרי בישול בכ"ש מותר, וקמ"ל שלא גזרו כ"ש אטו כ"ר. ולפי"ז נמי מוכח שכ"ר שאין היד סולדת בו אינו מבשל. אך יש להעיר לפירושם דבמס' מעשרות נמי איתא לסוגיא זו, והתם לא איירי בהפשר כלל, ועל כרחיך צריך לפרש דהכל מודים שכלי שני מותר קאי על פלוגתת ר' יהודה וחכמים בכ"ר שהוסר מהאש. וצריך לדחוק דהירושלמי שם מביא את כל הסוגיא כלשונה במס' שבת אף שאינה ענין להתם, וצ"ע.

ועוד כתב הגר"א דהירושלמי נמי מודה שכלי ראשון שהוסר מהאש מבשל מהתורה, והא דקאמר איזהו בישול ברור כל שהאור מהלך תחתיו היינו כל שהיה תחת האור אע"פ שעכשיו אינו תחת האור.

ד. מהרש"ל במס' חולין פ"ח סי' ע"א כתב שמעיקר הדין כ"ר שעל האש שאין יד סולדת בו אינו מבשל ואינו מבליע ומפליט כלל, אלא דמסתפינא להקל בכ"ר שעומד על האש כל זמן שהוא חם אפילו אין הי"ס בו, דעשו הרחקה לכלי ראשון כדאיתא בירושלמי. ומבואר דפירש דברי הירושלמי דכאן וכאן באין היד שולטת בו היינו אין היד סולדת בו, ומכל מקום עשו הרחקה לכלי ראשון שעל האש. ובפמ"ג שם הביא כן מדברי הבית יעקב, וכתב הבית יעקב שהש"ך הסכים עמו. אך בש"ך לפנינו הקשה על מהרש"ל דכונת הירושלמי אין היד שולטת שהיד סולדת.

והנה בפמ"ג שם הקשה על מהרש"ל דהירושלמי איירי גם בכ"ר שהוסר מהאש, ולפירושו בירושלמי היה לו להחמיר שאפילו כ"ר שהוסר מהאש שאין היד סולדת בו מבשל. ובמגן אברהם שי"ח ס"ק כ"ח כתב שכ"ר שאין היס"ב מותר דאינו מבשל, מיהו בירושלמי איתא דעשו הרחקה לכ"ר אפילו אין היס"ב. ומבואר שפירש את הירושלמי כדעת מהרש"ל ובית יעקב, ונקט הפמ"ג בכונתו דאיירי בכ"ר שעל האש וכמש"כ מהרש"ל, ולכן נקטה המשנה שהעבירן מרותחין, דהיינו שעדיין היס"ב. אך בשביתת השבת נקט בכונתו כפשטות הירושלמי דאף כ"ר שהוסר מהאש מבשל אפילו שאין היס"ב.

ועוד הקשה הפמ"ג שלפי"ז ביד סולדת אפילו בכלי שני אסור, דהא ההבדל בין כ"ר לכ"ש הוא באין יד סולדת, ונמצא שבין לר' יוסי ובין לר' יונה כ"ש שהיד סולדת בו מבשל, ואילו בירושלמי לאחר מכן נקט דאין בישול ברור אלא כשהאור מהלך תחתיו, וכל שכן שכלי שני אינו מבשל אפילו שהיד סולדת בו.

בשיירי קרבן הקשה מדוע תוס' הוצרכו לבאר שהחילוק בין כ"ר לכ"ש הוא שכ"ר הדפנות חמות וכ"ש הדפנות צוננות, הא הירושלמי ביאר להדיא דעשו הרחקה לכ"ר ולא עשו לכ"ש. ותירץ הפמ"ג שלפי הבנת רמב"ן ר"ן ש"ך ופר"ח בירושלמי לק"מ דהא הירושלמי סובר שכ"ר שהוסר מהאש אינו מבשל ואסור רק מדרבנן, ושפיר שייך לומר שעשו הרחקה לכ"ר ולא לכ"ש, אך להבבלי דכ"ר שהוסר מהאש מבשל מהתורה עדיין צריך לבאר מאי שנא. [וכן לביאור החכמת אדם לפי מש"כ שהבבלי פליג וס"ל דבכ"ר אסור אף יד סולדת מהתורה]. ולפי ביאור הגר"א ופמ"ג דהירושלמי איירי בהפשר לק"מ דהירושלמי מבאר שעשו הרחקה דהפשר בכ"ר משום שהוא מבשל ולא עשו הרחקה דהפשר בכ"ש משום שאינו מבשל, ולא נכנס לבאר כלל מדוע כ"ר מבשל וכ"ש אינו מבשל. ולפי ביאור מהרש"ל בית יעקב ומגן אברהם דאיירי באין י"ס נמי לק"מ, דהירושלמי מחלק בין כ"ר לכ"ש באין היד סולדת, וביד סולדת ס"ל דאף כלי שני אסור, ואילו התוס' באו לבאר שיטת הבבלי שכ"ש שהיד סולדת מותר.

**א. כלי ראשון שעל האש**

כלי ראשון שעומד על האש דברי הכל מבשל מבליע ומפליט בכולו משעה שהיד סולדת בו מדאורייתא. [מלבד בשר שור ומלח שלפי הב"ח אינו מתבשל אא"כ מעלה רתיחות, וכפי שיבואר להלן]. ולגבי הגעלה כתב הטור או"ח סי' תנ"ב שיזהר שלא ינוחו המים מן הרתיחה, שאם ינוחו אסור להגעיל בהן כלים. ואע"פ שמשעה שהיד סולדת מבשל מהתורה מכל מקום קיי"ל כבולעו כך פולטו, ומים רותחים ודאי בולעים יותר ממים שהיד סולדת.

כלי ראשון שעומד על האש ואין היד סולדת בו קיי"ל דאינו מבשל ואינו מבליע ומפליט, אלא שמהרש"ל החמיר עפ"י הירושלמי דמבשל ולא קיי"ל כן. ובש"ך סי' ק"ה החמיר דבולע כדי קליפה אף כשאין יס"ב.

**ב. כלי ראשון שהוסר מהאש**

פלוגתת ת"ק ור' יהודה בתבלין

במשנה מב. האילפס והקדרה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין, אבל נותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי, ר' יהודה אומר לכל הוא נותן חוץ מדבר שיש בו חומץ וציר, וקיי"ל בגמ' דפליג לקולא שאף כ"ר שהוסר מהאש שרי אא"כ יש בו חומץ וציר. וכתבו תוס' דרק בתבלין פליג אך בשאר דברים מודה דכ"ר שהוסר מהאש מבשל, וביארו הפנ"י ורעק"א דהא לעיל מבואר שאסור ליתן מים צוננים למיחם שפינהו מהאש, ואביי מוקי להא מתני' כר' יהודה, ועל כרחיך שלכו"ע כ"ר שהוסר מהאש מבשל, ורק בתבלין שהוא קשה להתבשל פליגי ת"ק ור' יהודה.

והקשה הפנ"י על תוס' דבפ"ק דמעשרות נחלקו ת"ק ור' יהודה לגבי שמן כדהכא, שלת"ק אם נותן שמן לכלי ראשון שהוסר מהאש מתבשל ונתחייב במעשרות ולר' יהודה אינו מתבשל אא"כ יש בו חומץ וציר, והא שמן אינו קשה להתבשל כתבלין ומכל מקום פליג ר' יהודה. ובתחילה כתב ליישב דלענין קביעות מעשרות בעינן בישול גדול יותר, ובזה סובר ר' יהודה שאף שאר דברים אין מתבשלים בכלי ראשון שהוסר מהאש, והקשה על זה ממליחה, דלענין שבת לא הוי בישול ולענין קביעות מעשרות הוי כבישול. ולכן תירץ באופן אחר, דאף דלגבי שבת ר' יהודה פליג לקולא מכל מקום לגבי מעשרות פליג לחומרא, שאף כלי שני קובע למעשרות אם יש בו חומץ וציר, אך כלי ראשון שהוסר מהאש קובע בכל דבר, והיינו טעמא דלגבי קביעות מעשרות סגי בבישול מועט מאשר לגבי שבת, וכן נקט החזו"א.

רעק"א כתב ליישב קושיית תוס' באופן אחר, דר' יהודה סובר דלא הוי בישול דאורייתא אלא בכ"ר שעל האש, אך הוסר מהאש אסור משום מחזי כמבשל, וכמש"כ תוס' לט. לגבי כלי שני לדידן, והתם כתבו תוס' דבתבלין דעביד לטעמא לא מחזי כמבשל, ולכן גם הכא התיר לתת תבלין לכלי ראשון שהוסר מהאש שאין בזה מחזי כמבשל. ולפי"ז מיושבת קושיית הפנ"י דהא לגבי מעשרות לא גזרו משום מחזי כמבשל ובכל גוונא כ"ר שהוסר מהאש מותר.

האם אסור מדאורייתא

לגבי הנידון האם כ"ר שהוסר מהאש אסור מהתורה, דעת הרמב"ן דאסור רק מדרבנן וכמסקנת הירושלמי איזהו בישול ברור כל שהאור מהלך תחתיו. דעת הר"ן שאע"פ שהירושלמי מסיק כן מכל מקום הבבלי פליג, וכפי שיבואר. והגר"א כתב שאף להירושלמי אסור מהתורה, והאור מהלך תחתיו היינו שהיה תחתיו מתחילה אף שהוסר מהאש. (ולעיל הובאו דברי רעק"א שלפי ר' יהודה אסור רק מדרבנן). ומש"כ הר"ן שבגמ' מוכח שאסור מהתורה ביאר בשיירי קרבן שם דתנן במתני' אין נותנים ביצה בצד המיחם בשביל שתתגלגל, ואמרינן בגמ' שאם גלגל חייב חטאת, והא המיחם אינו על גבי האש ומכל מקום חייב חטאת. וכתב הש"ק לדחות דאיירי במיחם שעל האש וחשיב שפיר ככ"ר שעומד על האש. אמנם הרמב"ם בפיה"מ כתב דאיירי במיחם שהוסר מהאש, (יתכן שהוכרח לומר כן משום דס"ל שבעומד על האש לא חשיב תולדות האור אלא אור עצמו), ולפי"ז מוכח שפיר דכ"ר שהוסר מהאש אסור מהתורה.

עוד הוכיח הש"ק דהבבלי פליג מדמחייב חטאת בקולית האספנין ומליח ישן שהדחתן זוהי גמר מלאכתן, והתם אינו על האש ומכל מקום חייב. והפמ"ג בהקדמה לסי' ס"ח סוף ד"ה הדין הב' תמה על ראייתו, דהא כלי שני ודאי אינו מבשל ומכל מקום התם אסור, ועל כרחיך איסורו משום גמר מלאכה, ואף בצונן אסר המג"א בדבר שראוי לאכילה בכך, ואם כן אין זה ענין להכא כלל. אמנם בביאור הלכה האריך להוכיח דאין זה איסור חדש של גמ"מ אלא איסור בישול, ולפי"ז לכאורה יש להוכיח שאין צריך שהאור יהלך תחתיו. אלא ש**יש לחקור** מדוע ס"ל לירושלמי שאין בישול מהתורה רק בכ"ר שעל האש, האם משום דבעינן דרגת חום גבוהה של אש ממש, או שמא אין דרך בישול רק על גבי האש, וכן הוא בשפת אמת כאן. ואם נאמר דבעינן דרגת חום גבוהה י"ל דמליח ישן וקולית האספנין שמתבשלים אף בכלי שני ודאי חייבים מהתורה גם שלא על גבי האש, ובדעת הש"ק משמע דהוי דרבנן משום שאין דרך בישול בכך.

ובפמ"ג שם הוכיח דהבבלי פליג מדאמרינן גזירה תולדות חמה אטו תולדות האור, והנה בתולדות האור אין האור מהלך תחתיו ומכל מקום גזרינן תולדות חמה אטו תולדות האור ולא הוי גזירה לגזירה, ומוכח דאסור מהתורה אף בהוסר מהאש. וכתב דאפשר שבזה פליגי ר' יוסי וחכמים האם גזרו תולדות חמה אטו תולדות האור, דלר' יוסי באור עצמו אין אסור מהתורה אלא באור מהלך תחתיו ולכן תולדות חמה הוי גזירה לגזירה. ועפי"ז יישב מה שהקשו תוס' מדוע אסר ר' יוסי שמא יטמין ברמץ ולא גזר שמא יטמין בסודרין שהוחמו באור, ולהנ"ל סודרין שהוחמו באור אסור רק מדרבנן כיון שאין האור מהלך תחתיו, משא"כ רמץ דהוי אור ממש. ועוד כתב דאפשר שזהו כונת הירושלמי איזהו בישול ברור כל שהאור מהלך תחתיו, דהיינו דבזה כו"ע מודו שאסור מהתורה והוי בישול ברור, אך באין האור מהלך תחתיו הרי זה תלוי בפלוגתא דחכמים ור' יוסי, ולפי"ז הבבלי והירושלמי שוין.

כלי ראשון שהוסר מהאש ומעלה רתיחה

לפי מה דקיי"ל שכ"ר שהוסר מהאש דינו ככ"ר ואסור מהתורה נחלקו הפוסקים האם דינו ככ"ר שעל האש ממש, וכל עוד שמעלה רתיחה אפשר להגעיל בו כלי שבלע מכ"ר שעל האש. דהטור יו"ד סי' קכ"א כתב ונקרא כלי ראשון בעודו רותח אפילו אינו על גבי האש, וי"א שאם נשתמש בכלי בעודו על גבי האש צריך שתהיה גם כן ההגעלה דוקא בכלי שהאש מהלך תחתיו והכי מסתבר. וכתב הב"י דלפי דעה ראשונה כל זמן שרותח מבשל כמו כ"ר שעל האש, ולפי דעה שניה אע"פ שנתנו להם דין כ"ר לענין בישול בשבת מכל מקום הדבר ידוע שאין חומן כל כך גדול כמו בעודן על האור.

כלי ראשון שהוסר מהאש ואינו מעלה רתיחה

הבית יוסף הביא בשם הגהות מרדכי שקרוב הדבר דלא מיקרי כלי ראשון אלא עם סילוקו מן האש מיד, אבל אם הניחו לעמוד להפיג רתיחתו הו"ל כלי שני. ומקורו מהמשנה האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין, משמע דוקא כשהם מעלין רתיחה. ולפי"ז מיושבת קושיית תוס' מאי שנא כ"ר מכ"ש הא י"ס מבשל אף בכלי שני ואין י"ס אין מבשל אף בכ"ר, ולפי הג"מ כלי שני אינו מעלה רתיחה וכ"ר שהוסר מהאש מעלה רתיחה.

אך הבית יוסף הוכיח מהא דאסור ליתן קיתון של מים כנגד המדורה כל זמן שהיד סולדת בו, דאפילו אין מעלה רתיחה אסור. ותמה הט"ז סקי"ב מנ"ל להבית יוסף דאיירי בכ"ר שהוסר מהאש, דלמא איירי כל זמן שעומד כנגד המדורה. ויישב הפמ"ג דכונת הבית יוסף להקשות שכנגד המדורה לעולם אינו יכול להעלות רתיחות, ואם כן אין הבדל בין כנגד המדורה לכ"ר שהוסר מהאש. אמנם בדעת הג"מ י"ל שאם עומד אצל האש הרי זה מבשל אף שאינו מעלה רתיחות, וגרע מכ"ר שהוסר מהאש.

הט"ז הוכיח דלא כהג"מ מרש"י שכתב שהעבירן מרותחין בין השמשות לא יתן לתוכן תבלין משתחשך, והא כיון ששהה ודאי אינו מעלה רתיחות ומכל מקום אסור. וכתב הא"ר דהג"מ מפרש את המשנה דלא כרש"י, דלא יתן לתוכן תבלין היינו מיד כל עוד שהן מרותחין.

וברשב"א כתב שמותר לבשל בשר שור בכלי ראשון שעומד אצל המדורה, ומבואר שכ"ר שעומד אצל האש ולא על גבי האש אינו יכול להעלות רתיחה, ודינו ככ"ר שהוסר מהאש, וכן הובא מהפמ"ג לעיל. ויל"ע בהא דס"ל להירושלמי שכ"ר שהוסר מהאש אינו מבשל מהתורה, מה הדין בכ"ר שעומד אצל המדורה, האם גם לגבי זה חשיב כהוסר מהאש ואסור רק מדרבנן, וכן יש להסתפק לדעת הב"ח דכ"ר שהוסר מהאש ומעלה רתיחה דינו ככ"ר שעל האש, עי' להלן, האם לדעת הירושלמי בכה"ג הוי בישול מהתורה. ולכאורה זה תלוי בחקירה שכתבנו לעיל האם טעם הירושלמי משום שאין דרך בישול בכך וכמו שנקט השפת אמת, ולפי"ז יתכן שאצל המדורה אסור מהתורה אע"פ שאינו מעלה רתיחה, ומאידך כ"ר שהוסר מהאש ומעלה רתיחה מודה הב"ח דהוי דרבנן משום שאין דרך בישול בכך. משא"כ אם טעם הירושלמי שרק כ"ר שעל האש יכול לבשל ובהוסר מהאש אין בו כח בישול, הרי הכל תלוי בדרגת החום, ולפי"ז פשוט שאצל האש נמי הוי דרבנן, ומאידך כ"ר שהוסר מהאש ומעלה רתיחה אסור מהתורה, וצ"ע בכל זה.

דין בשר שור

איתא בגמ' מב: שבשר שור אינו מתבשל בכלי ראשון שהוסר מהאש. וכתב הרא"ש שאם הבשר נמלח הרבה זמן הרי המלח מסייע לבישול ואפשר שמתבשל אף בכ"ר שהוסר מהאש. ועוד כתב, שאע"פ שהבשר עצמו אינו מתבשל מכל מקום הלחלוחית שבו מתבשלת ואסור, וכן כתב הטור. אך הרשב"א והר"ן הביאו דין זה בסתמא, ומשמע שלא חששו ללחלוחית שבו, (יתכן משום שאין כונתו לבשל הלחלוחית אלא את הבשר). וכתב הר"ן דמהא שמעינן שאע"פ שכלי ראשון מבשל, היינו דוקא דברים הקלים להתבשל כמים שמן ותבלין, אך דברים הקשים להתבשל אין מתבשלים בו, אלא לפי שאין אנו בקיאים בטבעי הדברים אנו אוסרים לתת כל דבר בשבת בתוך כלי ראשון בר ממאי דפשיטא בגמ' להתירא. ובמרדכי כתב דאע"פ שכ"ר שהוסר מהאש אינו מבשל בשר שור מכל מקום הוא מבליע, ולכן בשר שור שלא נמלח כלל אסור לבשלו בכ"ר שהוסר מהאש לפי שהבשר בולע מהדם. [ומבואר שאף מבליע ומפליט כאחת, דהיינו שהבישול גורם להבליע את הדם בבשר, ולא דמי לעירוי שלפי השיטות שאינו מבשל הוא הדין דאינו מבליע ומפליט כאחת ומחמת כן התירו למלוג תרנגולת].

הב"ח נקט דאין הבדל בין כלי ראשון שעל האש לכלי ראשון שהוסר מהאש, אלא שבשר שור מתבשל רק ע"י רתיחה, וכ"ר שעל האש רותח ומבשל, וכ"ר שהוסר מהאש ונחו רתיחותיו אינו מבשל. ולפיו מותר לבשל בשר שור בכ"ר שעל האש שאינו רותח ואסור לבשל בשר שור בכ"ר שהוסר מהאש כל עוד שמעלה רתיחות. וכן הוכיח בשביתת השבת אות נ' מלשון המרדכי דכתב: משמע דבשרא דתורא לא בשלה אפילו בכלי ראשון אלא ע"י רתיחות. אך הפמ"ג חולק עליו דאין הבדל בין מעלה רתיחות לאינו מעלה רתיחות, אלא בין כ"ר שעל האש לכ"ר שאינו על האש. ולפיו מותר לבשל בשר בכ"ר שהוסר מהאש ומעלה רתיחות, ואסור לבשל בשר שור בכ"ר שעל האש אע"פ שאינו מעלה רתיחות. ובשביתת השבת החמיר כדברי שניהם.

דין מלח

בגמ' שם נחלקו תרי לישני בדעת ר' חייא, ללישנא קמא תני ר' חייא מלח אינה כתבלין דבכלי שני נמי בשלה, ופליגא דר' נחמן דצריכה מילחא בישולא כבשרא דתורא, וללישנא בתרא תני ר' חייא מלח אינה כתבלין דבכלי ראשון נמי לא בשלה, והיינו דר' נחמן. ופסקו רוב הפוסקים כלישנא בתרא כיון שר' נחמן ודאי סובר כן, ולפי"ז מותר לתת מלח אפילו בכלי ראשון שהוסר מהאש. אך המרדכי כתב בשם ראבי"ה שהרי"ף פסק כלישנא קמא, ואינו ברי"ף לפנינו. והתוס' והגהות אשר"י ומרדכי כתבו שהמחמיר תע"ב.

כתב המרדכי בשם ה"ר דן דמלח שלנו שמתקנים אותו ע"י בישול אין לחוש כדתניא כל שבא בחמין לפני השבת וכו', כלומר שאין בישול אחר בישול. ומכל מקום המחמיר תע"ב שלא ליתן מלח אפילו בכלי שני כל זמן שהיד סולדת בו הואיל ואיכא איסור דאורייתא בבישול, עכ"ל. ובמגן אברהם כתב דמלח שלנו אין צריך להחמיר כלל, וביאר במחצית השקל דאע"פ שהמרדכי החמיר בזה, היינו משום דס"ל שנימוח נידון כדבר לח שנצטנן שאסור לבשלו שוב, אך לפי מה שפסק המג"א בסק"מ לגבי שומן שנימוח דאזלינן בתר השתא ואין בזה משום לח שנצטנן הוא הדין הכא שרי. ובבגדי ישע כתב דמש"כ המרדכי ומכל מקום המחמיר תע"ב לא קאי על מלח שלנו, אך ברמ"א לא משמע כן, דהביא על ההיתר של מלח שלנו את המרדכי שהמחמיר תע"ב, וכן רעק"א ועוד פוסקים נקטו לדינא שראוי להחמיר אפילו במלח מבושל, ולכאורה צריך לחלק בין זה לשומן שנימוח דמלח נימוח טפי וחשיב כלח שנצטנן.

ובשו"ת מהר"ם שיק סי' קל"ג כתב ליישב דעת המג"א דהמרדכי שהחמיר אף במבושל סובר שבלח יש בישול אחר בישול, ואפילו לא נצטנן לגמרי, ושומן ומלח חשיבי כלח, ולכן יש להחמיר בהם אף במבושלים, משא"כ לדידן דקיי"ל אין בישול אחר בישול אף בלח אא"כ נצטנן לגמרי, כאשר נותן מלח לתבשיל הוא יבש ואינו נימוח רק לאחר שנתחמם קצת, וכיון שאינו צונן לגמרי שרי. אך בשביתת השבת דחה דבריו דחשיב הכל כבישול אחד, דאל"ה כל לח שנצטנן יוכל לחממו מעט באופן שאין י"ס ולאחר מכן יוכל להרתיחו לגמרי, ועל כרחיך דלא שרי אא"כ לא נצטנן מרתיחתו הראשונה, ואם כן מלח נמי יש לאסור. ולדינא כתב לחשוש לשיטות הרבה פוסקים שאף במבושל יש לאסור בין שומן שנימוח בין סוכר ומלח, אלא שאין למחות ביד המקילים.

ובמשנ"ב כתב אבל מלח מבושל אין בו משום בישול לכו"ע דאין בישול אחר בישול, וכן בסוכר מותר מה"ט ליתנו בכ"ר לאחר שהעבירוהו מן האש, ויש שמפקפקים בזה, וטוב ליזהר מכ"ר לכתחילה. ובשער הציון ס"ק צ"ה על ההיתר ליתן לכ"ר לאחר שהעבירוהו מן האש כתב ואיסורו הוא מדרבנן מפני שנראה כמבשל והוא הדין לגבי סוכר, ולא נתבאר על מה קאי דלפנינו קאי על ההיתר ולא על האיסור. ואפשר דהציון אזיל על המפקפקים ואוסרים ליתן מלח מבושל בכ"ר, ולפי"ז מבואר שטעם האוסרים אינו משום דנימוח חשיב כלח שנצטנן אלא גזירה חדשה של מחזי כמבשל. ואפשר דכתב כן לפרש מדוע התיר רק כ"ר שאינו על האש, וביאר שאם הוא על האש יש לאסור משום נתינה בתחילה דהיינו מחזי כמבשל.

לגבי דיעבד בנתן מלח לתוך קדירה כתב הבית יוסף בשם שבלי הלקט דאין לאסור משום דזה וזה גורם מותר, וכיון שהיה מלח בתבשיל קודם לכן אין זה גורם לחוד ומותר בדיעבד, אף שודאי עבר על בישול. והנה המשנ"ב העמיד את הנידון בנתן על האש שהוא אסור לכו"ע, וצ"ע מדוע לא יאסר בדיעבד מדין נתינה בתחילה. ואולי במלח לחוד לא שייך לאסור מצד נתינה בתחילה כיון שאין זה ניכר בפ"ע, וצ"ע גדול לדינא.

במשנ"ב כתב שאם המלח שנתן עכשיו כדי ליתן טעם לחוד אסור המאכל עד מוצ"ש אם נתן בכלי שעומד על האש, דאסור מעיקר הדין ויש במלח בנותן טעם. ובשעה"צ ס"ק צ"ח כתב דאפילו במזיד אין להחמיר יותר, (כלומר דאין לאסור לו עולמית כשאר דוכתי), עי' לעיל בריש הסימן בדעת הגר"א ובמש"כ בביה"ל שם. וצ"ע טובא, דשם איירי באיסור דרבנן, דלא החמירו לאסור עולמית באיסור דרבנן, אך מלח בכלי ראשון שעל האש הוי איסור דאורייתא לכו"ע. ולכאורה משמע דמלח אסור רק מדרבנן דאין שייך בזה בישול מהתורה, כמו שמצינו בשמן דאיכא למ"ד שמן אין בו משום בישול וביאר האגלי טל לפי שאין משתנה טעמו, וצ"ע מנ"ל חידוש זה.

**ג. עירוי**

נחלקו הראשונים האם עירוי מבשל ככלי ראשון או שמא אינו מבשל ככלי שני. ונראה דנאמרו בזה ד' שיטות.

א, שיטת הרשב"ם דעירוי ככלי שני ואינו מבשל. אמנם אי אפשר לומר כפשוטו שאינו מבשל כלל, דהא בפסחים עו. מבואר שלרב עילאה גבר והעליון אוסר את התחתון, ולשמואל דתתאה גבר מכל מקום העליון אוסר בתחתון כ"ק, ומבואר שיש לעליון כח בישול אלא שהתחתון גובר. אלא כונת הרשב"ם שלפי שמואל שתתאה גבר הא דעליון משפיע לתחתון כ"ק היינו רק להבליע ולהפליט ולא לבשל. ויש להסתפק מדוע נוצר חילוק בין בישול לבליעה, האם זה הגבלה בכח הבישול של עירוי, דעירוי נחשב ככלי שני לגבי בישול וככלי ראשון לגבי בליעה, או שמא זהו מדין תתאה גבר, דבאמת כח הבישול של העירוי ככלי ראשון לכל דבר אלא שהתתאה גובר עליו לגבי בישול לגמרי ולגבי בליעה רק מקליפה ואילך, ולרב באמת עלאה גבר אף לגבי בישול. ובראשונים נראה יותר שזהו מדין תתאה גבר, דכתבו שהרשב"ם תלי לה בפלוגתת רב ושמואל, ורב ושמואל פליגי בדין עילאה ותתאה ולא בכח הבישול של עירוי.

וכשיטה זו נקטו לעיקר הרמב"ן רשב"א ר"ן ורא"ש.

ב, שיטת תוס' דעירוי מבשל כדי קליפה. ונראה דאין זה הגבלה בכח הבישול של העירוי, דלעולם עירוי ככלי ראשון אלא שהתחתון גובר, וס"ל שהעליון מועיל לתחתון לבשלו כדי קליפה, ונפק"מ באופן שהתתאה חם דאין כאן הפרש בין העילאה לתתאה, דבכה"ג העירוי יבשל לגמרי, וכן נקט רעק"א בגליון הש"ס. ולפי מש"כ לעיל יתכן שאף לדעת הרשב"ם בכה"ג העירוי יבשל לגמרי.

ג, שיטת ר"ת (כפי שנקט הש"ך בתוס' בזבחים) שעירוי מועיל להגעלת כלים אפילו בכלי שבלע ע"י כלי ראשון, דכח הבישול של עירוי וכלי ראשון שוה. והקשה הרשב"ם (הובא בתוס' זבחים צו. בתחילת העמוד) הא עירוי מבליע ומפליט רק כדי קליפה וכאשר הבליעה היתה בכלי ראשון הרי היא בולעת בכל עובי הדפנות, והרי ר"ת עצמו נקט דעירוי מבשל רק כדי קליפה מחמת הקושיא דקיי"ל תתאה גבר, ולא תירצו תוס' מידי. ולכאורה צ"ל בדעת ר"ת דכיון שכח הבישול של עירוי הוא ככלי ראשון ממש כמש"כ לעיל, ורק מדין תתאה גבר אינו מבשל רק כ"ק, בהגעלה לא נאמר הכלל של תתאה גבר ומהני להפליט מכולו. אך הטעם בזה צריך ביאור רב. [הר"ן כתב לחלוק על ר"ת דמהני הגעלה ע"י עירוי מתרי טעמי, חדא דעירוי אינו מפליט מכולו אלא כדי קליפה, ועוד דאפילו אם עירוי מפליט מכולו הא קיי"ל דכבולעו כך פולטו, ודבר שבולע בכלי ראשון אינו נפלט ע"י עירוי שהוא פחות ממנו, דהא דבר שבולע בכלי ראשון שעל האש אינו יכול להגעילו בכ"ר שאינו על האש אף ששניהם מבשלים].

ד, תוס' בזבחים שם כתבו אופן נוסף (וכן כתב הרמב"ן בשם ר"ת וכן נקט הקרבן נתנאל), דכל הנאמר בגמ' בפסחים שעירוי מבשל או מבליע ומפליט כדי קליפה היינו בפסק הקילוח, וכדאיירי התם בצונן שנפל לתוך חם ולהפך, אך בלא פסק הקילוח עירוי מבשל לגמרי וכן מבליע ומפליט לגמרי, ולא אמרינן תתאה גבר כיון שכח הבישול של העליון גדול יותר והרי זה עדיף מהתתאה.

הרשב"א כתב בשם רש"י שעירוי ככלי ראשון ולכן אסור לערות על תבלין, וכן כתבו תלמידי רש"י משמו עי' הערות מה"ק. ולא נתבאר אי ס"ל דמבשל בכולו או רק כ"ק, דאי מבשל בכולו קשה מהא דקיי"ל תתאה גבר.

והביאו הראשונים ז' ראיות לנידון זה.

א, במתני' תנן האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין אבל נותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי. ודייק הרשב"ם מרישא דמתני' שדוקא לכלי ראשון אסור אך בעירוי שרי. ולפי"ז צ"ל דהכונה בסיפא שמותר לתת את התבלין בתוך הקערה או בתוך התמחוי בין כשיש שם תבשיל חם ובין כשמערה עליהם מים חמים, וכן כתב הפמ"ג ביו"ד סי' ס"ח. אך תוס' הקשו דאם כן יקשה לרב דעלאה גבר ממתני'. ור"ת דייק להפך, דבסיפא משמע שנותן את התבלין לקערה ותמחוי לתוך התבשיל אך בעירוי אסור מדלא תנא רבותא שאף עירוי מותר, והא דברישא נקט לא יתן לתוכן תבלין היינו אגב מיחם דאיירי בנותן לתוך כלי ראשון. ובתוס' לפנינו כתבו שכיון שאפשר לדייק מרישא ומסיפא מהא ליכא למשמע מיניה כלל.

ב, בזבחים צה: לגבי שבירת כלי חרס תנן אחד שבישל בו ואחד שעירה לתוכו רותח טעון שבירה, ובגמ' יליף מקרא דואשר תבושל בו ישבר לאתויי עירוי, ואמרינן בגמ' בלוע בלא בישול לא קמבעיא לן וכו'. והוכיח הרשב"ם מהא דעירוי חשיב ליה בליעה בלי בישול דאין עירוי מבשל כלל. אך ר"ת הוכיח דעירוי מבשל מהא דמרבינן מ"אשר תבושל בו" לעירוי אלמא חשיב בישול, והא דקרי ליה בליעה בלי בישול תירצו תוס' משום שהקדשים לא נתבשלו בתוכו.

ג, בירושלמי איתא מהו ליתן תבלין מלמטה ולערות עליהן מלמעלה, ר' יונה אומר אסור, עירוי ככלי ראשון. חייליה דר' יונה מהא דכלי חרס טעון שבירה בעירוי לחוד. ודחי ר' יוסי תמן כלי חרס בולע תבלין אינו מבשל. ומקשה ר' יוסי בר' בון והתני אף בכלי נחשת כן, אית לך למימר כלי נחשת בולע. כלומר, דאם כלי נחשת בולע הוא הדין תבלין מתבשל. ומבואר דמסקנת הירושלמי כר' יונה דעירוי ככלי ראשון. אך הר"ן דחה דאין זה מסקנת הירושלמי ואפשר דר' יוסי לא חש לקושיא מכלי נחשת וס"ל דאף כלי נחשת בולע ואינו מבשל. והוכיח כן דבירושלמי שם מספק"ל לר' יוסי דעירוי אינו מבשל האם בלא פסק הקילוח נמי אינו מבשל, ומסיק דאף בזה פליגי ר' יונה ור' יוסי, אלא שאינו חייב על בישול בשבת רק בעוד שהאור תחתיו. ומבואר שלפי הירושלמי ליכא איסור תורה אלא באור תחתיו, ומדרבנן אף כשאין אור תחתיו, אך בעירוי נחלקו ר' יונה ור' יוסי ומשמע שמסקנת הירושלמי כר' יוסי, ועי' עוד להלן.

ד, בגמ' ע"ז עו. מר עוקבא זמן יורה מעכו"ם והגעילו ע"י נצוצות דהיינו עירוי, ואמרינן שם כבולעו כך פולטו מה בולעו בנצוצות אף פולטו בנצוצות, (דהיינו מאחורי הכלי). ומבואר דלא כר"ת דמהני עירוי להגעלה לגמרי, דהא מבואר בגמ' שלדבר שבולע ע"י כלי ראשון לא מהני הגעלה ע"י עירוי. ובגליון הש"ס הקשה דזה יקשה אף לדעת תוס', דהא היורה היתה רותחת ובכה"ג ליכא למימר תתאה גבר כיון ששניהם חמים, ומדוע באמת לא מהני העירוי להפליט מכולו. [לכאורה הטעם באמת דלא מהני עירוי להגעיל דבר שבלע מכלי ראשון משום דקיי"ל כבולעו כך פולטו דבעינו דרגה שוה של חום, ואף שעירוי מבשל כשאין לומר תתאה גבר מכל מקום אינו בדרגה שוה לכ"ר. ואם כן י"ל שעיקר קושיית תוס' היא על מה שחידש ר"ת שאפשר להגעיל ע"י עירוי גם דבר שבולע מכ"ר אף שאין דרגתם שוה. אך מתוס' כאן לא משמע כן].

ה, בגמ' ע"ז עד: אמר רבא נאוה ארתחו, כלומר כלי היין שבלעו יין נסך בעינן הגעלה. והנה כלים אלו גדולים ואי אפשר להכניסם לכלי ראשון שעל האש, ועל כרחיך ארתחו היינו ע"י עירוי, והוכיח ר"ת דמהני הגעלה ע"י עירוי. ובראשונים דחו ראייתו מב' טעמי, חדא דיין נסך שבולע בצונן קיל טפי ומהני בזה עירוי. ועוד דאפשר שארתחו היינו שיבעירו את האש מלמטה והוי הגעלה ע"י כלי ראשון שעל האש.

ו, בגמ' פסחים לז: מבואר שאם עירו מים רותחים על הקמח הרי זה פטור מחלה משום שנתבשל הקמח, ומבואר שעירוי מבשל בכולו כדעת ר"ת. ואף שתתאה גבר על כרחיך צריך לחלק שבלא פסק הקילוח לא אמרינן תתאה גבר. ויישבו תוס' דהתם איירי באיכא שיעור חלה מצומצם וע"י שנתבשל כדי קליפה ליכא שיעור חלה. ובאמת לדעת הרשב"ם שעירוי אינו מבשל כלל צ"ע מדוע פטור מחלה.

ז, במשנה שבת קמה: תנן כל שלא בא בחמין מערב שבת מדיחין אותו בחמין בשבת, ומבואר שעירוי אינו מבשל. ודחו תוס' דאיירי בהדחה מכלי שני, ומכל מקום לשרות אסור משום מחזי כמבשל. ועוד תירצו דאין הבדל בין עירוי לשריה ובכלי שני אף שריה מותרת והא דנקט מדיחין הוא לרבותא דקולית האספנין אסור אף בהדחה.

להלכה פסק השו"ע שאסור לערות על תבלין מכלי ראשון, והיינו דיש להחמיר בספק דאורייתא שמא עירוי מבשל. ובמשנ"ב פסק דבלא נפסק הקילוח אסור אף בדיעבד, ומשמע שנפסק הקילוח אין לאסור בדיעבד. ובסק"ב העיר מדברי המג"א ופמ"ג שכל שיש מחלוקת אי הוי בכלל בישול אין לאסור בדיעבד, דאיסור מעשה שבת הוא דרבנן וספק דרבנן לקולא, ומדוע הכא בלא פסק הקילוח אסור בדיעבד.

ובעירה לתוך מים פסק שלכתחילה יש לחוש לדעת התוס' דאין להתיר אלא בהפשר, ואם יגיעו המים הצוננים לי"ס אסור, ובדיעבד יש לסמוך על דעת הר"ן וסייעתו דכאשר מערה לתוך מים ומתערבין בהן אין עירוי מבשל. ובאופן שנתבשל כבר אלא שנצטנן לגמרי כגון לערות על קפה ותה מבושלים שנצטננו אף שראוי להחמיר שלא לערות מכלי ראשון מכל מקום אין למחות ביד המקילים. [ומשמע שבלא נתבשל יש למחות ביד המקילים כדעת הר"ן, ורק דיעבד אין לאסור].

**ד. כלי שני**

במשנה מא. תנן אבל נותן הוא לתוכו או לתוך הכוס כדי להפשירן, ונקטו הראשונים שלתוך הכוס היינו אפילו מים מועטים דכלי שני אינו מבשל, ולהפשירן קאי רק על המיחם עצמו. וכן בברייתא מב. ב"ה אומרים בין חמין לתוך צונן ובין צונן לתוך חמין מותר בד"א בכוס, ומבואר שמותר לתת צונן לחמין בכלי שני. וכן במשנה להלן אבל נותן הוא (תבלין) לתוך הקערה או לתוך התמחוי, דכלי שני אינו מבשל. אמנם מצינו בכמה דוכתי שכלי שני מבשל מד' טעמים, א, יש דברים שמחמת חוזק החום הרי הם מבשלים גם בכלי שני, ב, יש דברים שקלים להתבשל גם בכלי שני, ג, יש מקומות שגזרו משום מחזי כמבשל. ד, יש דברים שאף בכלי שני נחשבים ככלי ראשון.

א, חום גדול

מצינו בכמה מקומות שחום גדול מבשל גם בכלי שני, א, הרמב"ם בהל' מעשרות כתב שאם היד נכוית הרי זה מבשל ונקטו הר"י קורקוס ורדב"ז בתי' שני וחיי אדם ועוד דס"ל שיד נכוית הוי חום גדול שמבשל גם בכלי שני, ולפי מש"כ שמקורו מהירושלמי מוכח שאף לגבי שבת כלי שני מבשל. ב, בברייתא איתא בד"א בכוס אבל באבמטי חמין לתוך צונן ולא צונן לתוך חמין, ובר"ן נקט דאיירי בכלי ראשון ונתרבה באמבטי לאסור אף בהפשר, אך שאר הראשונים נקטו דאיירי בכלי שני. ובתוס' כתבו דכיון שחמין הרבה איכא למיגזר שהרואה אותן חמין כל כך סבור דכלי ראשון הוא. אך הרשב"א כתב דכיון שמחממין הרבה אי אפשר לעולם לבא לידי הפשר, ואף שכלי שני אינו מבשל הכא שאני לפי שדרכן לחממן יותר מדאי. וכן לשון הטור: דכיון שהם לרחיצה סתמא חמין הן הרבה ומתבשלין הצוננים שמתערבין בהן. וכ"כ המשנ"ב, ומשמע דהוי מהתורה. ובחכמת אדם הביא סייעתא לדבריו שיד נכוית חמיר טפי מאמבטי, והקשה בשביתת השבת דאמבטי הוי רק דרבנן משום שעומד לרחיצה, אמנם להנ"ל רוב המפרשים נקטו דהוי דאורייתא משום שחום מרובה מבשל גם בכלי שני.

ב, קלי הבישול

פת, מלח, שמן ויין

ג, מחזי כמבשל

במשנה איתא כל שבא בחמין מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת וכל שלא בא בחמין מלפני השבת מדיחין אותו בחמין בשבת, והקשו תוס' לפי מה דקיי"ל עירוי ככלי ראשון מדוע מדיחין אותו בחמין הא מבשל בשבת, ותירצו דמדיחין אותו היינו מכלי שני. והקשו אם כן אפילו לשרות בתוכו שרי דכלי שני אינו מבשל, ומדוע נקט התנא הדחה ותו לא. ותירצו בתי' ראשון דאסור לשרות בכלי שני הואיל והמים חמין מיחזי כמבשל. ובתי' שני כתבו דאף לשרות שני ונקט הדחה לאשמועינן שבמליח ישן אפילו הדחה אסור. ולתירוץ ראשון שגזרו בכלי שני משום מיחזי כמבשל קשה מכמה דוכתי. א, תוס' הקשו מהא דתנן אבל נותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי. ותירצו דתבלין שאני שהן עשויין למתק את הקדירה ולא מיחזי כמבשל. כלומר, שאינו מניח את התבלין בקדירה בשביל לבשל את התבלין אלא בשביל למתק את הקדירה, ולא שייך בזה מיחזי כמבשל. וברעק"א כתב ליישב באופן אחר, דלקמן במשנה מבואר שר' יהודה מתיר לתת לכ"ר שהוסר מהאש תבלין אא"כ יש בו חומץ וציר, וכתבו תוס' שדוקא בתבלין מתיר ולא בשאר דברים, וטעם הדבר דתבלין קשה להתבשל ואינו מתבשל אלא בכלי שעל האש כבשרא דתורא ומלח, ומעתה י"ל שאף לרבנן אין כ"ר שהוסר מהאש מבשל תבלין מהתורה אלא מדרבנן דלא מסתבר שלר' יהודה שרי ולרבנן הוי דאורייתא, וכיון שתבלין אסור בכ"ר שהוסר מהאש רק מדרבנן לא גזרו בכלי שני, משא"כ בשאר דברים גזרו. ב, מהרש"א הקשה מהא דשנינו מ: לגבי שמן טול בכלי שני ותן, אלמא שמן אינו מתבשל בכלי שני, והתם אינו עשוי לטעם אלא לחימום השמן עצמו. ותירץ דשאני התם דמפסיק כלי, והיינו דלא גזרו בהפסק כלי על מיחזי כמבשל. והא דקאמר ש"מ כלי שני אינו מבשל היינו בהפסק כלי. [ועוד יש לפרש דכלי שני אינו מבשל מהתורה והלכך לא גזרו במפסיק כלי]. ג, בתוס' שבת הקשה מהא דתנן שמותר לערות מים לכוס כדי להפשירן, ונקטו הראשונים דאף מים מועטים שרי, ומדוע לא גזרו מצד מיחזי כמבשל. ותירץ דהתם אינו רוצה לחמם את הצוננים אלא לקרר את החמים, ושייך בזה סברת התוס' דבעשוי לטעם ולא לבישול עצמו לא גזרו.

ד, כלי שני ככלי ראשון

מצינו כמה אופנים שדבר שנמצא בכלי שני מבשל כמו כלי ראשון, א, דבר גוש נקט מהרש"ל שמבשל גם בכלי שני, דהא התוס' כתבו שכל הסיבה להקל בכלי שני משום שהדפנות מצננות, ובדבר גוש אין הדפנות משפיעות על התבשיל. ונקטו האחרונים לכתחילה לחוש לדבריו. ב, הפמ"ג נקט דלפי מה דקיי"ל להחמיר בעירוי שלא פסק הקילוח שדינו ככלי ראשון ומבשל לכה"פ כדי קליפה, אם כן אפילו לאחר שפסק הקילוח דינו ככלי ראשון, כיון שהגיע לכלי זה בתורת כלי ראשון. ובטעמא דקרא ביאר שמחמת כן החמיר החזו"א לעשות תה בשבת בכלי שלישי, דחשש שכלי שני נחשב ככלי ראשון מחמת שלא פסק הקילוח.