35. בגדר הפטור דאינו מתכוין ובטעם איסור פסר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

פ' ויק"פ

**בביאור החיסרון דאינו מתכוין ובביאור החידוש דפס"ר**

**בביאור הפטור דאינו מתכוין**

א]מבואר בכמה דוכתי בש"ס דנחלקו ר"י ור"ש האם דבר שאין מתכוין מותר או אסור וזה בין לגבי שבת כמבואר במשנה לגבי גרירת ספסל ובין לגבי שאר דיני התורה כמבואר בגמ' לענין זילוף על גבי המזבח ולענין מילה בבהרת וקי"ל כר"ש דדבר שאין מתכוין אסור והנה בעיקר החיסרון דדבר שאינו מתכוין יש לבאר בכמה אופנים א. יתכן שהביאור שזה סברא בחשיבות של המעשה שאין חשיבות למעשה אלא אם הוא נעשה אם כוונה וכמו שיש מ"ד שמצוות צריכות כוונה שיסודו שלא מספיק שעשה הפעולה אלא שצריך שיהיה לו כוונה שעשיה זו תהיה בתור מצוה וכאן וודאי שלא צריך לעשות לשם מעשה איסור דהרי גם סבור שהוא יום חול הוי איסור אמנם צריך שיהיה לו כונה לעשיית המעשה [והאריך בזה הגר"א קוטלר יבמות סימן ד'] ב.יש לבאר שזה סברא ביחס של המעשה אליו שכל שהמעשה נעשה ללא כונה לעשיתו חשיב כנעשה מאליו ועיין ק"ש ח"ב סימן כ"ג שדימה דבר זה לשחיטה שאפילו שלא צריך כונה אבל נפלה סכין מידו ושחטה שחיטתו פסולה וביאר ברא"ש שזה נעשה מאליו וכן ביאר בחזו"א ס"נ סק"א ג.עיין שערי יושר ש"ג פכ"ה ד"ה אמנם נראה שביאר שכשהתורה אסרה מעשה מסוים כגון חרישה אין איסור אלא אם למעשה זה יש שם של מעשה חרישה וכל שזה נעשה למטרה מסוימת כגון גרירת ספסל כונתו קובעת שזה מעשה גרירה ולא מעשה חרישה וממילא אפילו שזה חרש אין זה מעשה איסור [והנה שיטתו זה לא סותרת לביאור א' דיתכן דכדי לקבוע שם של מעשה שנעשה למטרה מסוימת הוא על ידי כונה נוספת על עשית המעשה לדבר זה]

והנה מבואר בגמ' דמודה ר"ש בפסיק רישיה ולא ימות דהינו שבתחילה סבר אביי שכל שעיקר עשיתו למטרה מסוימת ורק שדרך אגב נעשה עוד דבר חשיב שלא התקיים כאן התנאי של כונה דהרי לא עשה המעשה בשביל הדבר הטפל שנעשה ורבא חידש דבמקום שזה פס"ר חשיב שהתקיים כאן התנאי של כוונה והנה דעת הערוך שזה דוקא בפסיק רישיה דניחא ליה דהינו שזה ודאי דגם בפסיק רישיה צריך כוונה אלא דנתחדש שגם כוונה בתור דבר טפל חשיב דרגא של כונה ולכן זה רק בניחא ליה שאז באמת כונתו לדבר זה וכן הוא בלשון הרא"ש בפרק כל כתבי שביאר דבדלא ניחא ליה מותר מצד שכל האיסור דאנן סהדי דניחא ליה דהינו שמתקיים כאן הדין כונה [ויתכן שעצם הדבר שאנן סהדי דניחא ליה כבר ידענו קודם רק נתחדש שאפילו שזה נעשה בתור כונה טפלה בכל אופן חשיב כוונה]

והנה זהו דעת הערוך אמנם דעת רוב הראשונים שחלקו על הערוך וכתבו שלא צריך ניחא ליה ולשיטתם יש לבאר דבר זה בשני אופנים או שגם הם מודים שיסוד הדין שחשיב שיש כאן כונה אלא שס"ל שאין דין רצון כלל אלא כל שעושה המעשה ויודע שזה בכלל מעשהו זה הדרגא הנצרכת לדין כוונה וכן הוא בלשון רש"י בכריתות כ: שכתב שלא היה יודע שסוף התחתונות להבעיר ומשמע שיסוד הדין פס"ר שיודע שזה קרה ועיין נימוק"י בב"ק כ"ו. [י"א. מדפי הרי"ף] שכתב לענין בושת וז"ל ואע"פ שלא נתכוין לשם בושת כיון שהיה יודע שהיה ניזוק בזה כמי שנתכוין להזיק דומיא ההיא דשבת דמודה ר"ש בפסיק רישיב ולא ימות עכ"ל ומשמע שיסוד הדין שהידיעה חשיבה ככונה אמנם יתכן לבאר שכה"ג שזה וודאי בכלל מעשהו לא צריך כונה כלל על חלק האיסור וכן הוא לשון רש"י קי"ז. לענין מפשיט שהגמ' שואלת שזה פס"ר כתב רש"י וז"ל ואע"ג דלא מכוין מפשיט הוא עכ"ל והסברא בזה על דרך שנתבאר לעיל בהסבר ב' שיסוד הדין כונה מצד שללא זה חשיב כנעשה מאליו וכל זה שייך עד כמה שהמעשה שנעשה לא היה מוכרח שיעשה על ידי אבל אם עשה פעולה שמכריחה שיעשה מעשה זה, זה עצמו סיבה שיתיחס אלי מעשה זה ואין סיבה להסתכל על זה כנעשה מאליו [דהינו שכל שיש כונה על המעשה זה מספיק ולכן רק בנעשה עוד פעולה יש חיסרון של אינו מתכוין] וכן להסבר הגרש"ש שיסוד החיסרון שדבר שנעשה ללא כונה אין לו שם חרישה כל זה אם מצד עצם העשיה זה לא מוכרח שזה מה שיעשה אבל אם לפני עשית המעשה זה ברור שזה מה שעומד כאן להעשות כה"ג חשיב מעשה חרישה גם ללא הכוונה של האדם ואין צורך לכונה של האדם [ועיין ק"ש כתובות אות י"ח ובשערי יושר הנ"ל ובחידושיו לכתובות סימן ד' שביאר כך] [ובאמת שיש לחלק בין פס"ר שהוא תמיד מוכרח להיות ביחד שבזה יתכן שוודאי גדר הדין שגם ללא כונה זה שם המעשה לבין דבר שבמקרה נעשה ביחד שכה"ג המעשה כן נקבע לפי כונתו וצריך שידע שנעשה כאן מציאות זו] אמנם בפשוטו למהלך הראשון שנתחדש שכדי שיהיה חשיבות למעשה צריך שזה יעשה מתוך כונה א"כ אין סיבה שכה"ג לא יצטרכו כונה ורק ששיך לדון כנ"ל שמה שיש כאן ידיעה גמורה שזה יעשה זה עצמו חשיב כוונה

והנה עיקר דבר זה שיש מעלה לפסיק רישיה לא מצד שזה כמתכוין מבואר בתוס' שאנץ פסחים כ"ו. שגם לצד הגמ' שלרב יהודה בלא אפשר וקאמכוין מותר כל זה מתי שזה לא פס"ר והנה כאן גם מכוין מותר והכונה שכונה לא מגדיר מעשה כל שזה לא עיקר עשיתו אמנם במקום שזה מוכרח הוא מוגדר מצד עצמו וכנ"ל אמנם יתכן שזה רק שם שיסוד ההיתר שלא אפשר משא"כ לדידן שיסוד ההיתר זה אינו מתכוין [והנה בפשוטו מהא דכל אינו מתכוין לא הוזכר שצריך שידע שזה לא פס"ר וכן בכל פס"ר לא הוזכר שהאיסור רק אם יודע משמע שעצם המציאות של הפס"ר היא סיבת האיסור וכדלקמן בפס"ר לשעבר וצ"ע]

**בדין פסיק רישיה לשעבר**

ב]והנה בפשוטו הנפק"מ למה שדנו הגרעק"א יור"ד סימן פ"ז והגר"ז סימן קע"ז ובבה"ל סימן שט"ז לענין פס"ר דלשעבר וכגון באופן שסוגר תיבה ולא יודע שיש כאן זבובים דאין לו כונה לצוד וגם אין לו ידיעה שהוא צד אבל כיון שיש כאן זבובים הוי פס"ר שזה יצוד דאם הדין פס"ר הוא מצד שחשיב שיש כאן כונה א"כ כאן שלא יודע שיש כאן זבובים לא שייך להחשיב שיש כאן כונה משא"כ אם הגדר שבפס"ר לא צריך כוונה א"כ גם כאן כיון שזה וודאי יעשה חשיב כמתכוין וכנ"ל [והאחרונים (עיין חידושי הגרש"ר כתובות סימן ז' ובמשנת הגרא"ק יבמות סימן ד') כתבו לחלק בזה בין דין אינו מתכוין של שבת שיסודו דין ידיעה כמו שביאר הגר"ח דבזה כיון שלמעשה לא יודע שנעשה מלאכה הוי אינו מתכוין לבין דין מתכוין של שבת דבזה הביאור כנ"ל ולא צריך כונה ואכמ"ל]

והנה הבה"ל הביא מהרמב"ן שכתב לענין מצרף שלא הוי פס"ר דאולי הכלי כבר מצורף ומבואר שאפילו שזה נידון שכבר היה והספק לא מצד איך המעשה יעשה בכל אופן חשיב אינו מתכוין ועיין שערי יושר הנ"ל שכתב לדחות שכיון שזה דבר לא ידוע אין זה קובע את שם המעשה ללא כונה וזה לשיטתו לעיל בגדר הדין כונה שזה כדי להגדיר את המעשה אמנם אם הסברא כק"ש שזה סברא ביחס לאדם וכה"ג שדעתו למעשה שמוכרח שמכוחו יצא תוצאה זו זה מספיק א"כ לכאורא גם כה"ג הוא כן וצ"ע והנה עיין בה"ל סימן שכ"ו ס"ט לענין לחוף בסבון שלא ידוע אם זה פס"ר להשרת השער שזה אסור מספק וצ"ע למה זה לא תלוי בדין פס"ר לשעבר אמנם למהלך הגרש"ש יש מקום לחלק שספק מציאותי כללי ואם זה משיר זה תמיד משיר ולא בגלל מקרה שקרה כה"ג ודאי חשיב פס"ר ולא צריך להגיע לחידוש הגמ'

והנה עיין תוס' שהוכיחו כערוך מהגמ' דמותר למעט ענבי הדס ביש לו אחר אפילו שזה פס"ר שיוצר הדס וכתבו לדחות וז"ל דאית ליה הושענא אחריתי והואיל וכן שרי לר"ש דשמא לא יצטרך לה ונמצא שלא תיקן כלי ולאו פסיק רישיה עכ"ל וכתב הבה"ל דלכאורא מוכח מכאן דפס"ר דלשעבר מותר וכתב לדחות שכאן זה תלוי בדבר עתידי וצ"ב הנידון שהרי כאן זה ודאי תלוי בדבר עתידי אמנם לכאורא לביאור הק"ש שיסוד הסברא שכיון שודאי יעשה א"כ ממילא זה מתיחס אלי א"כ כאן הרי המציאות של הדס ללא ענבים ודאי מתיחס אלי ורק יש ספק האם זה מעשה מלאכה והרי אין דין כונה ליצירת האיסור כלל ולכאורא זו ראיה עצומה אמנם עיין באמת בלשון הרא"ש דמבואר דכה"ג חשיב פסיק רישיה ורק כתב שכיון שזה רק אסור מדרבנן ויש כאן ספק אולי לא יצטרך ואז לא יחשב שעשה כלי לכן אפשר להקל וצ"ע

ועיין תוס' ועוד ראשונים מ"ג: לענין צידת דבורים שכתבו שאם סוגר הכורת ויש חור שיתכן שהדבורים רואים את זה לר"י אסור ולר"ש מותר וצ"ל שהכונה שזה ספק אם בשעת הסגירה הם רואים את זה ואין כאן צידה או שלא רואים ויש כאן צידה ולכאור אזה פס"ר לשעבר אלא שזה דומה למצרף שזה סוג דבר לא ידוע דלגרש"ש לא הוי פס"ר

**כיון לדבר שלא ברור שיצליח ויש מכוחו פס"ר**

ג]והנה יש לדון במקום שעושה מעשה אם כונה מסוימת וזה לא ברור שהמעשה יעשה אמנם אם זה יעשה הוא פס"ר לעוד דבר שזה איסור דהינו שאין לו כונה לדבר הנוסף וזה לא פס"ר שבפעולתו זה יצא דאולי לא יעשה מה שרוצה והנה בפשוטו אם הדין פס"ר מצד שחשיב שיש כאן כונה על הדבר הנוסף א"כ מסתבר שגם כאן זה כך דביחס למה שרוצה לעשות הוי פס"ר שיהיה כאן עוד דבר וכן לק"ש כיון שיש לו כונה לדבר שממנו ודאי יצא עוד דבר חשיב שיש לו כונה למעשה האיסור אמנם לגרש"ש יש לדון דכל הדין פס"ר שכה"ג לא צריך כונה שכיון שזה ודאי יצא ממעשהו זהו שם המעשה אבל כאן שזה לא וודאי יצא ממעשהו אין זה שם המעשה אמנם אינו מוכרח דיתכן דכיון שלמעשה שרצה הרי כיון וממילא הוי שם המעשה וממילא מה שפס"ר שיצא מזה חשיב גם שזה שם הדבר ודו"ק

ועיין גר"ז סימן ש"ב שדן לענין אשה שבודקת את עצמה שיש צובע על העד וכתב שזה אינו מתכוין אלא שלר"י יש לאסור וכונתו שהרי לא מתכוין לצבוע אמנם הרי עד כמה שיהיה דם זה ודאי יצבע והרי לזה כיון אמנם כיון שלא בטוח שיהיה דם נקט שזה אינו מתכוין ועיין גמ' כתובות ה: דהגמ' אומרת שאם כונתו לדם ופתח ממילא קאתי מותר וכתבו התוס' ד"ה שהכונה שיתכן דם ללא פתח אמנם ברש"י מבואר שכיון שאין הכל בקיאים ויתכן שלא יהיה פתח לכן לא חשיב פס"ר ובפשוטו מבואר שנחלקו בנ"ל דכאן הרי רוצה לפתח ועד כמה שיהיה פתח יהיה דם ותוס' נקטו דהוי פס"ר וברש"י משמע דלא הוי פס"ר [ועיין רמב"ן שם] ועיין רא"ש לענין זילוף שכתב שיתכן שזה יפול לא במקום האש והנה בפשוטו וודאי כונתו לזרוק במקום האש שזהו עיקר המצוה כמבואר בגמ' שם ובכל אופן כיון שזה לא בטוח יהיה ממילא ביחס לכיבוי חשיב אינו מתכוין וצ"ע

**האם צריך פס"ר על האיסור או על המלאכה**

ד]והנה בעיקר ההבנה דפס"ר מצאנו בזה עוד הבנה דהנה הגרעק"א הקשה על המרדכי שאסר לחתות מתחת אש של עכו"ם דאולי יש שם בשר בחלב הרי זה דבר שאינו מתכוין דהרי הוא חותה אש לצורכו ולא הוי פס"ר דאולי אין שם בשר בחלב והוכיח מזה דפס"ר לשעבר אסור ודלא כט"ז ושמעתי להקשות מהגרי"ג אידלשטין שליט"א דלכאורא כאן זה פס"ר לענין בישול מה שתוך הקדירה רק שיש לו ספק מה יש בפנים ולמה שלא יחשב פס"ר גמור ולכאורא מבואר מרעק"א דס"ל שצריך פס"ר לאיסור ועיין שו"ת תורת האוהל למהריל"ד סימן ו' שכתב לדון בעושה דבר שזה אינו מתכוין למלאכה אבל זה פס"ר שזה יעשה או מלאכה פלונית או מלאכה אחרת דהוי פס"ר ובפשוטו הדבר צ"ע דביחס לכל עשיה זה לא פס"ר ומשמע שמספיק פס"ר לדבר האסור וצ"ע

והנה בעיקר הנידון הנ"ל בגדר פס"ר לכאורא יש להוכיח שיסודו מצד שאנן סהדי דניחא ליה דהנה הגמ' ק"ג. שואלת במנכש לצורך התבואה שיתחיב מצד מנכש והגמ' עונה דלא קבעי ליה והגמ' שואלת הרי זה פס"ר ועונה בארעא דחבריה והערוך הוכיח מכאן דפס"ר דלא ניח"ל אסור ועיין רמב"ן שכתב שיתכן שאין איסור מצד השבחת הקרקע וזה רק סיבה להחשיב את הקצירה בכל שהוא כיון שזה חשוב לו ליפות הקרקע והנה מה שהגמ' מביאה את אביי ורבא לכאורא שרואים מהם שאדם שעושה דבר אפילו שכונתו לדבר אחר בכל אופן מונח בדעתו גם על הדבר הטוב שיצא לו מזה ולכאורא מבואר שהדין פס"ר זה מצד הידיעה שבזה ויש לדחות דכונת הגמ' להוכיח למה אין חיסרון בפס"ר מצד משאצל"ג ובהכרח שמונח כאן גם כוונה בפועל למה שקרה וממילא כאן זה סיבה להחשיבו כשיעור ועיין תוס' ביומא ל"ה. מפורש דמה שזה עוזר מצד משאצל"ג זה מצד שכיון שזה ניחא ליה אנן סהדי שעושה בשביל זה ועיין מאירי קי"ז. דביאר דמה דהגמ' שם שואלת לגבי מפשיט כונתה להוכיח דהוי צל"ג והוא כנ"ל

עוד יש לדון בזה דהנה מבואר נזיר מ"ב. שנזיר אסור לסרוק והגמ' שואלת שזה אינו מתכוין ועונה שכל הסורק דעתו על נימין המדולדלים והנה עיין בלשון הרא"ש שם שכתב שזה פס"ר וכן הוא לשון רש"י בשבת פ. שכל האיסור כי זה ודאי משיר וכבר האריך בזה הריב"ש סימן שצ"ד דהינו שלמדו שאין כונת הגמ' שבשביל זה עושה הסירוק אלא ודאי עיקר כונתו להפריד השערות רק בתור דרך אגב כוונתו להשיר והנה מבואר בלשון הגמ' שכל האיסור כי כל המשיר דעתו על נימין וכו' אבל ללא זה אפילו שזה פס"ר זה מותר ומבואר לכאורא שטעם האיסור פס"ר מצד שכונתו לזה אמנם הנה הריב"ש שם כתב שכל סירוק מצד עצמו זה לא ודאי משיר ורק שמתוך כל הסירוקים ודאי באחד מהם זה משיר שער ולכאורא כה"ג כל מעשה הוא לא ודאי איסור ולאחרונים הנ"ל בגדר פס"ר שכאן וודאי כך מוגדר המעשה א"כ כאן זה לא שייך ובהכרח כאן צריך להוסיף שמכלל דעתו גם על זה רק שאם זה לא היה פס"ר לא היה נחשב מספיק רמה של כונה ורק כיון שזה וודאי יקרה ממילא גם כה"ג חשיב רמה של כונה ולפ"ז באמת כאן הוצרכה הגמ' לעוד תוספת ולפ"ז בפס"ר דלא ניח"ל אין את סברת הריב"ש שאם מכח כמה מעשים יצא משהו יהיה אסור אמנם עיין מ"ב סימן שכ"ח סקקנ"א דמבואר לאיסור וצ"ע בזה

**בעושה מלאכה ודעתו לבטלה האם חשיב פס"ר**

ה] והנה מבואר בראשונים מ: שאסור להניח דבר נגד המדורה להתחמם שמא ישכח וישאיר את זה ועיין בית אפרים שדן שזה אינו מתכוין ובאגלי טל מלאכת אופה סקמ"ה כתב שצריך לומר שזה כמו פס"ר ובמג"א סימן רנ"ג מבואר שלגבי בישול האוכל זה מתכוין ולגבי קלקול הקדירה זה אינו מתכוין ולא פס"ר כי אולי יוריד ועיין גר"ז של"ו סי"ז לענין נותן זרעונים במים לאכילת תרנגולים שאם יש צד שיגמרו את זה הוי אינו מתכוין ולא פס"ר ועיין ריטב"א יומא ל"ד: דבעשישות כיון שיתכן שיוציאו קודם צירוף לא הוי פס"ר וצ"ב הנידון בזה

והנה בפשוטו במניח דבר על האש ודעתו להוריד קודם שיתבשל חשיב שיש כאן כונה לדבר שמצד עצמו הוא בישול גמור רק שיש לו דעת לבטל עשיתו ולא חשיב אינו מתכוין אמנם במניח לא למטרת בישול כלל אלא שמדין פס"ר יש כאן בישול בזה יש לדון דאם הדין פס"ר יסודו שכל שיש כונה על המעשה זה מספיק א"כ גם כאן יש כונה על המעשה אבל אם הגדר שכיון שיש לו ידיעה יתכן שכאן חשיב שאין ידיעה שזה יתבשל ולא מסתבר אמנם לגרש"ש יש לדון שכה"ג זה לא מוגדר כמעשה בישול דמה שדבר גם בלי כונה מוגדר שזה העשיה יתכן שמצב שזה עומד להתבטל זה גם מספיק וצ"ע בזה

**מה הם הדברים שנחשבים אינו מתכוין**

ו]מצאנו פטור דדבר שאינו מתכוין והנה הדוגמא הפשוטה זה גורר אדם ספסל ואינו מתכוין לחרישה, שעשה פעולה אחת של גרירה ונעשה עוד פעולה של חפירה ולפעולה זו לא היתה כונתו וכן חפיפה בנזיר שעושה פעולת חפיפה ואין לו כונה למעשה הנוסף שזה תלישת שערות וכן בעילת בתולה שעושה מעשה ביאה ונעשה עוד פעולה של פתילת הפתח וכן במזלף מים על גבי המזבח שעושה פעולה של נתינת מים ונעשה עוד פעולה של כיבוי

אמנם מצאנו אופן נוסף שעושה רק פעולה אחת וכונתו לפעולה זו אמנם בפעולה זו נעשה שני יצירות שונות וכונתו ליצירה אחת ונעשה יצירה אחרת שליצירה זו לא היתה כונתו וגם כה"ג מבואר בגמ' שזה דבר שאינו מתכוין ודבר זה מבואר בכמה דוכתי א. הגמ' ק"ג. אומרת שבקוצר וזה מועיל לקרקע חשיב אינו מתכוין ורק מצד פס"ר זה אסור והנה כאן הוא עשה בשביל היצירה של הדבר הנקצר ונעשה כאן גם על ידי זה השבחה בקרקע וחשיב אינו מתכוין לראשונים שדנו שזה פס"ר ב.בפשוטו מבואר בגמ' קי"ז. לענין מפשיט עור ואין כונתו לעור אלא לצורך הבשר שחשיב אינו מתכוין ובפשוטו שם המלאכה כמבואר בריב"ש זה יצירת העור והוא עשה המעשה בתור יצירת הבשר ללא העור אבל את המציאות שהעור נמצא לבד הוא לא התכוין לזה ובפשוטו מבואר בגמ' שחשיב אינו מתכוין ג.הגמ' בסוכה ל"ג: אומרת דמלקט ענבי הדס לאכילה חשיב אינו מתכוין לענין תיקון ההדס למצוה וזה כנ"ל שכונתו למעשה הפרדת הענבים מההדס אבל הוא עשה את זה בתור היצירה של הענבים ונעשה כאן גם תיקון של הכלי ולתיקון זה אין לו ענין ד.עיין תוס' כתובות ו. שדנו שסוחט כבשים לגופן הוי אינו מתכוין אפילו שמתכוין לפעולת הסחיטה אבל הוא עשה את זה בתור העשיה שהפרי יהיה ללא המים ונעשה כאן עוד יצירה שהמים הם נמצאים לעצמם ה.עיין רש"י בביצה ל"ג. דביאר דכל אוהל דרבנן של חביות ופוריא זה דלא כר"ש דהינו אפילו שכונתו להניח הקדירה על גבי החבית אבל הוא עושה דבר זה בתור ליצור מצב שזה מתבשל ונוצר כאן מצב של אוהל [ותוס' לא הקשו שזה פס"ר אלא שזה מתכוין וביאר בחזו"א מצד שס"ל שזה עצמו האיסור לעשות צורה של אוהל ולא שאסרו החפצא של אוהל דהרי במציאות אין כאן שום אוהל] ו. ועיקר הדבר מבואר בגמ' קל"ג. שהגמ' דנה שעשית מילה במקום בהרת חשיב אינו מתכוין והגמ' רק דנה מצד פס"ר ועיין רשב"א שהקשה שזה מתכוין רק שזה משאצל"ג ותירץ שכיון שהאיסור הוא מעשה המטהר של התינוק לכן חשיב אינו מתכוין דהוא התכוין ליצירה שהתינוק ללא הערלה ולא התכוין ליצירה שהתינוק במצב שאין לו סיבת טומאה

והנה תוס' ושאר הראשונים הקשו על הערוך דס"ל דפס"ר דלא ניח"ל מותר מהדין של מפיס מורסא דמבואר בגמ' שזה משאצל"ג ולא הותר אלא במקום צער ולערוך הוא בכלל ההיתר דדבר שאינו מתכוין ועיין רעק"א שהקשה שכאן הוא מתכוין לפתח ואין זה אלא משאצל"ג והנה בפשוטו קושיתו צ"ע מה זה שונה מכל הני דוכתי דלעיל ולכאורא כאן זה דומה לתירוץ הרשב"א ולמה דימה דבר זה לקושית הרשב"א אמנם כונתו דהנה בעיקר החילוק בין אם לעשות לה פה או להוציא ליחה מצאנו שני אופנים תוס' צ"ד. אומרים שהכונה שלעשות לה פה זה להכניס ולהוציא ולהוציא ליחה זה להוציא לבד וברש"י משמע שההבדל שלהוציא ליחה זה רק לזמן קצר ועשות לה פה שזה יתקיים והנה לפ"ז כאן אין פה שני יצירות שונות אלא שיש כאן יצירה אחת שזה נקב וליצירה זו עצמה יש לה שני פנים א. סתם נקב ב.נקב שהוא חלות פתח שזה בונה ולכאורא כה"ג לא הוי אינו מתכוין דהרי התכוין ליצירה שזה הנקב והיא עצמה הדבר החשוב שזה המלאכה ולא שיש כאן שני עשיות שונות אלא אותה עשיה יש לה שני דרגות של עשיה ואינו אלא משאצל"ג דחלק זה של המלאכה אין לו בזה ענין ועיין קה"י שבת סימן ב' שישב שהמלאכה באמת לא הנקב אלא שזה בנים המורסא ולפ"ז יש פה באמת שני עשיות שונות אמנם בתוס' לא משמע כן אלא שהיצירה זה הדין פתח ולכן דנו כאן בדין פתח שעשוי להכניס ולהוציא

אמנם ביארו בזה רבותינו [עיין חידושי הגר"ש הימן על כתובות ובמשנת הגרא"ק יבמות סימן ד' ובחידושי הגרש"ר יבמות סימן] דבאמת מבואר כאן חידוש שגם אותה עשיה שיש בה יצירה פשוטה של נקב ויש בה יצירה של חשיבות בניה זה גם נחשב אינו מתכוין כיון שלא היה לו כוונה לחלק היצירה של הבניה ומשאצל"ג זה רק מתי שמתכוין לחלק היצירה של הבניה רק שאין לו צורך בזה

והנה יש לדון בזה עוד דוגמא כגון העושה קשר שצריך אותו לאינו של קימא רק שלא מתכונן לפותחו דהוי של קימא והמהריל"ד נקט דהוי משאצל"ג וכה"ג אם נדון שזה דבר שאין מתכוין לערוך לכאורא תלוי בנ"ל דגם כאן את המציאות של הקשירה של שני הדברים הוא התכוין רק הוא עשה את זה בתור יצירה לא חשיבות ויש כאן יצירה של חשיבות [וצ"ע בגונא דהגר"ח דצידה חשיב אינו מתכוין האם זה כמו אופן הנ"ל שמתכוין לתפיסה רק לא בתור שליטתו או שזה מוגדר כשני יצירות וצ"ע]

והנה מבואר בגמ' דבכלאים אין איסור אלא לבישה של הנאה ועיין בית הלוי ח"א ס"א אות ה' שכתב לדון האם הדין הנאה זה רק תנאי כדי שיחשב מעשה לבישה או שכל האיסור זה ההנאה וכתב דמה דמבואר בגמ' ששיך בזה אינו מתכוין בהכרח שההנאה היא עצם האיסור דאם הלבישה היא האיסור והא הרי מתכוין ללבישה רק שהוא עשה את זה בתור לבישה שאין בה שם לבישה ובמציאות יש כאן שם לבישה אין זה אינו מתכוין ובפשוטו עד כמה דמבואר בתוס' שגם מפיס מורסא חשיב אינו מתכוין והביאור כנ"ל דכיון דלא כיון ליצירה שבזה הוי אינו מתכוין א"כ ה"ה כאן [כן ביאר בחידושי הגרש"ר יבמות סימן ז']

והנה התוס' הביאו מהערוך לבאר מסוכריתא דנזיתא שסותם נקב בחבית לא בתור תוספת על החבית רק שבמציאות זה ישאר שיעור זמן של ביטול שזה מוסיף על הכלי וכה"ג חשיב אינו מתכוין והנה כאן מתכוין למציאות של הנחת הסתימה לזמן שהוא הבניה רק שלא מתכוין בתור בניה ולכאורא זה ממש אופן הנ"ל דפס"ר

והנה מבואר בגמ' דחופר גומא פטור מצד שמאצל"ג או מקלקל ובפשוטו מבואר שזה לא אינו מתכוין והנה צ"ע מה זה שונה מתולש עשבים שלא לצורך הקרקע שחשיב אינו מתכוין ויתכן שפעולה זו אינה לקיחת עפר וממילא נוצר בור אלא שחופר בור לצורך העפר וכן הוא בלשון רעק"א וממילא חשיב כונה לבור אמנם עדין צ"ע לנ"ל שאין לו כונה למלאכה שבבור והנה באמת בתוס' בסוכה ל"ג: נקטו שזה אינו מתכוין רק שזה פס"ר וכן בשיטה לר"ן ק"ג. אמנם סתימת הדברים לא כך וצ"ע ויתכן לדון שכיון שלא שיך להפריד חפירת בור ללא יצירת בור כה"ג חשיב מעשה חפירת בור ולא צריך כונה כלל ועל דרך זה מבואר בריטב"א קי"ז. ע"ש

והנה עיין לעיל דכתבנו לדון בגדר הדין כוונה האם דנתחדש שצריך שיהיה חשיבות לעשיה שיש בה כוונה או שכל החיסרון ביחס לאדם שכל שזה לא נעשה בכונה חשיב כנעשה ממילא ועיין משנת הגר"א קוטלר יבמות סימן ד' שלכאורא כל מה ששיך כזה דבר לדון כדין אינו מתכוין זה רק עד כמה שהדין כוונה זה עוד דין א"כ יתכן שצריך כונה ליצירה האסורה אבל אם כל הדין כונה כדי שיחשב מעשה שנעשה מדעתי ולא מאליו הרי כאן ביחס למעשה זה אותו דבר בדיוק שזה עשית הפתח ואין כאן שום עשיה נוספת ומה שייך לומר שזה אינו מתכוין הרי הוא התכוין לכל העשיה .ובפשוטו הוא טענה מוכרחת

וע"ש דבר נפלא שכתב לבאר שיסוד המחלוקת של תוס' והערוך זה בזה עצמו בגדר כונה הנצרך דהערוך נקט שזה דין כונה נוסף על המעשה ממילא כל שזה לא ניחא ליה אפילו שזה פס"ר לא נתקיים כאן תנאי זה משא"כ תוס' למדו שאין זה הגדר אלא שעיקר הפטור שזה נעשה מאליו ולכן כל שזה פס"ר מסתבר שגדר הדין שחשיב שזה נעשה בכונה כיון שכיון למעשה וכנ"ל סק"א וממילא גם בלא ניחא ליה זה אסור ולפ,ז כתב שרק לערוך מפפיס מורסא חשיב אינו מתכוין אבל לתוס' חשיב מתכוין ולפ"ז ישב סתירת דברי התוס' ביומא ל"ד: דבתחילתם כתבו שמפיס מורסא זה כמו מתכוין ובסופם הקשו על הערוך ממפיס מורסא שזה דבר שאינו מתכוין ושיהיה מותר דזה עצמו תלוי בביאורים דלמה דס"ל דגם בלא ניח"ל אסור א"כ כה"ג חשיב מתכוין משא"כ לערוך דס"ל בלא נ"ל מותר ובהכרח שהגדר שיש דין כונה ורצון וממילא גם כה"ג חשיב אינו מתכוין