עג - סימן ש_מ ס_א
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**הנוטל צפרניו או שערו אם חשיב כמשאצל"ג**

א] השו"ע בס"א כתב דאסור ליטול שערו או צפרניו וכו' וחייב, והביאוה"ל הביא פלוגתת הראשונים בזה, דדעת התוס' בשבת צ"ד ב' (ד"ה אבל בכלי) דכל הא דהנוטל צפרניו חייב הוא לר' יהודה דמחייב במשאצל"ג, אך לרבנן דפטרי במשאצל"ג פטור, וכ"כ התוס' במכות כ' ב' (ד"ה במלקט) דהא דהמלקט שחורות מתוך לבנות בשבת חייב הוא כר' יהודה דמחייב במשאצל"ג, וכ"כ הריטב"א שם בשם רש"י, וכ"כ המג"א בסק"א והגר"א והש"ך בנקוה"כ בסימן קצ"ח סק"א והסד"ט שם סקל"ט.

אך הרמב"ן בשבת ק"ו א' כתב דהנוטל צפרניו או שערו כדי לתקן גופו ולייפות עצמו הוי מלאכה הצריכה לגופה, (וכ"כ הרא"ה בשטמ"ק ב"ק ל"ד ב' והריב"ש בסימן שצ"ד, וכן הוכיח הביאוה"ל הכא מד' הר"ח והסמ"ג והרא"ש), ועיי"ש שפירש דהוא משום דהכל דבר אחד והנטילה היא עצמה המלאכה, ובפשוטו היינו משום דחשבינן דהמלאכה נעשית גם בגופו, וכיון שהוא מתקנו שיהא בלא צפרנים ושערות הוי מלאכה הצריכה לגופה.

ב] ובביאור הפלוגתא בזה נראה דאזלי לטעמייהו ביסוד דינא דמשאצל"ג, דהתוס' בשבת צ"ד א' (ד"ה ר"ש פוטר) כתבו דמשאצל"ג היינו כשעושה מלאכה וא"צ לאותו צורך כעין שהיו צריכין לה במשכן אלא לענין אחר, כי הצורך שהיתה מלאכה נעשית בשבילו במשכן הוא גוף המלאכה ושורשו, ומה"ט הוא דהוצאת המת חשיבא כמשאצל"ג משום דא"צ למת ובמשכן היו צריכין לחפצים שהוציאו, וה"נ הוא בצידת והריגת נחש ומזיקין דאינו צריך להם, ובמשכן היו צריכין להן,[[1]](#footnote-2) - אך הרמב"ן בשבת שם כתב דהוצאת המת הויא משאצל"ג משום דאין לו הנאה בהוצאתו ולא בקבורתו, והנאתו היא הטומאה שהוא מונע ממנו, וה"נ בצידת נחש כדי שלא ישכנו דאי"ז אלא מניעת היזק ואין ההנאה והצורך בגופה של מלאכה, ודבריו מתפרשים לפי המבו' בדבריו שם ק"ו א' דיסוד דינא דמשאצל"ג הוא דבעינן שיהא לו צורך והנאה בגוף מעשה המלאכה, ומה"ט הוא דהוצאת המת וצידת נחש ל"ה מלאכה הצריכה לגופה אף דהוא צריך שיצא המת לחוץ ושיהא הנחש ניצוד, דהוא משום דא"צ לגוף המת והנחש אלא שלא יזיקו, וע"כ חשיב דאין לו הנאה בגוף מעשה המלאכה.

ובזה מתפרש טעם פלוגתייהו בדין נוטל צפרניו ושערו אם חשיב כמשאצל"ג, דהתוס' לטעמייהו דיסוד דינא דמשאצל"ג היינו כשעושה המלאכה שלא לצורך שהיו צריכין לה במשכן, וע"כ ה"נ בנוטל צפרניו ושערו הוי משאצל"ג משום שאינו צריך לדבר הנגזז ובמשכן היו צריכין לדבר הנגזז, אך הרמב"ן לטעמיה דפטורא דמשאצל"ג אינו משום דל"ה דומיא דמשכן אלא משום דבעינן שיהא לו הנאה בגוף מעשה המלאכה, וע"כ הוא דנוטל צפרניו ושערו חייב כשהוא לצורך הגוף משום דהמלאכה היא בגוף הנטילה, וכל שיש לו הנאה בנטילה נמצא דיש לו הנאה בגוף המלאכה והוי מלאכה הצריכה לגופה.

ג] והריב"ש בסימן שצ"ד כתב לחייב מטעם אחר בנוטל צפרניו ושערו, משום דהיתה גזיזה במשכן שלא לצורך הצמר והשער אלא לצורך העור כמו בעורות תחשים, וע"כ חייב כל שהוא לצורך גופו אע"פ שא"צ לשיער ומלאכה הצריכה לגופה היא, ולכאו' הוא כדעת התוס' דדינא דמשאצל"ג הוא דבעינן שיעשה המלאכה לצורך שהיו צריכין לה במשכן, וע"כ הא דנוטל צפרניו ושערו חייב אף שהוא לצורך הגוף, הוא משום דהיה גוזז במשכן אף לצורך הגוף.

ובדעת התוס' דנוטל צפרניו ושערו חשיב כמשאצל"ג ולא אמרינן דאף במשכן היתה גזיזה לצורך העור כמו בעורות תחשים, כתב הסד"ט בסימן קצ"ח סקל"ט דס"ל דלא היו גוזזין כלל לעורות תחשים, ואף אם היו מסירין ממנו השער לא היה ע"י גזיזה אלא ע"י מיחוק וגרידה, ולא היתה גזיזה במשכן אלא לצורך הצמר, (ועמש"כ בזה הנשמ"א בכלל כ"א סק"ג), וע"כ כל שגוזז שלא לצורך הדבר הנגזז אלא לצורך הגוף הו"ל משאצל"ג.

## נטילת צפרנים לצורך טבילה אם הוי מלאכה הצריכה לגופה

ד] הרמב"ן בהל' בכורות פ"ג כתב דתלישת כנף לצורך שחיטה הוי משאצל"ג וכ"כ הרא"ש שם בסימן ה', והסד"ט בסימן קצ"ח סקל"ט הוכיח מזה דס"ל דכל שגוזז שלא לצורך הדבר הנגזז הו"ל משאצל"ג, אך לפ"ז תיקשי סתירת דברי הרמב"ן למש"כ בשבת דאף הגוזז לצורך תיקון הגוף חשיב כמלאכה הצריכה לגופה.

ובעכצ"ל כמש"כ הסד"ט שם די"ל דאף אם גוזז לצורך תיקון הגוף חייב, כ"ז הוא כשהוא לצורך תיקון הגוף, אך בתלישת כנף דאי"ז לצורך העור אלא לצורך השחיטה הו"ל משאצל"ג, וכ"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן ח'.

ונפ"מ בזה הוא באשה הנוטלת צפרניה לצורך טבילה, דאף לדעת הרמב"ן דגוזז חייב אף כשהוא לצורך תיקון הגוף, כ"ז הוא כשהוא לצורך תיקון הגוף, אך כל שהוא לצורך טבילה הו"ל כתלישת כנף לצורך שחיטה דמודה הרמב"ן דחשיב כמשאצל"ג, וכ"כ הסד"ט שם והביאוה"ל הכא.

ה] אמנם הנה בד' המג"א הכא בריש הסימן משמע כמש"כ המחה"ש דלדעת הריב"ש דהנוטל צפרניו לצורך תיקון הגוף חייב אף כשנוטלת צפרניה לצורך טבילה חייבת, וצ"ב הטעם בזה, דאף דכשנוטלת לצורך תיקון הגוף חייבת, מ"מ בכה"ג דנוטלת לצורך טבילה דאי"ז לצורך תיקון הגוף מ"ט תהא חייבת.

ובד' המחה"ש שם נראה דהיינו משום דהא דלדעת הריב"ש הנוטל צפרניו לצורך תיקון הגוף חייב אי"ז משום דחשבינן ליה כמלאכה הצריכה לגופה, אלא היינו דאף דהוי משאצל"ג מ"מ הוא חייב משום דכן היה במשכן, (וכ"כ בס' קובץ בפ"ז משבת ה"א דלדעת הריב"ש בגוזז ל"ב שתהא המלאכה הצריכה לגופה, וכ"כ התו"ש הכא סק"א ובסימן שכ"ח סקנ"א), וע"כ הוא חייב אף כשהוא לצורך אחר.

ולפ"ז נמצא דהרמב"ן שפטר בזה לטעמיה דאף דבמלאכת גוזז בעינן שתהא צריכה לגופה, והא דהנוטל צפרניו ושערו חייב אף שא"צ להן הוא משום דהמלאכה היא הנטילה וכיון שהוא מתקן את הגוף שיהא בלא צפרנים ושערות חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, וע"כ כל שתולש לצורך שחיטה דאי"ז תיקון בגוף כלל הו"ל משאצל"ג ופטור, וה"נ כשנוטלת צפרניה לצורך טבילה הו"ל משאצל"ג ופטור, אך לדעת הריב"ש דבגוזז ל"ב שתהא המלאכה צריכה לגופה יש לחייב אף בכה"ג שתולש לצורך שחיטה או שנוטלת צפרניה לצורך טבילה.

ו] אך בעיקר הדברים צ"ע היאך הוא מתישב בד' הריב"ש שכתב שם להדיא דהא דחייב הוא משום דמלאכה הצריכה לגופה היא, והרי דאף בגוזז בעינן שתהא המלאכה צריכה לגופה, אלא דבכה"ג שהוא לצורך תיקון הגוף הו"ל משאצל"ג כיון דאף במשכן היו גוזזין לצורך תיקון העור, וכ"ה מבו' בד' הבית יעקב בכתובות ה' ב' דגם לדעת הריב"ש אינו חייב אלא כשהוא לצורך יפוי העור, וצ"ע.

## מלאכה שיש לו צורך בה ואין כונתו לשם צורך זה אם חשיבא כמלאכה הצריכה לגופה

ז] וע"כ נראה לפרש לד' המג"א בע"א דהא דהנוטלת צפרניה לצורך טבילה חייבת אף שאינה נוטלתן לצורך תיקון הגוף, הוא משום דאף שאינה נוטלת לצורך זה מ"מ יש בזה תיקון הגוף וניח"ל בכך, וע"כ חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, וכ"כ האמרי בינה בדיני שבת סימן ל"ב, (וי"ל דזהו מש"כ הנשמ"א בכלל כ"א סק"ג דאף דהתולש כנף לצורך שחיטה חשיב כמשאצל"ג ופטור, מ"מ הנוטלת צפרניה לצורך טבילה חשיב כמלאכה הצריכה לגופה).

ואמנם ד"ז תליא בפלוגתא רבוותא בדין משאצל"ג, דהנה הרשב"א והריטב"א בעירובין ל"ד ב' ול"ה ה' כתבו דהתולש עולשין בארעא דידיה חייב משום חורש וחשיב כמלאכה הצריכה לגופה אף שאינו צריך עכשיו לאותו תיקון, ומבו' דכל שיש לו צורך במלאכה חשיבא כמלאכה הצריכה לוגפה אף דלא עשה המלאכה לצורך כן, וכ"כ הגרע"א בגהש"ס בשבת ל"א ב' וע"ג ב' דכל דיש לו צורך במלאכה חשיבא כמלאכה הצריכה לגופה אף דלא עשה המלאכה לצורך כן, וכ"כ הגר"ז בסימן רע"ח ס"ד.

אך בפירש"י בשבת ל"א ב' (ד"ה שהוא עושה פחם) משמע דליחשב מלאכה הצריכה לגופה לא סגי במה שיש לו צורך במלאכה אלא בעינן שיתכוין לצורך זה, וכ"ה להדיא בפסקי רי"ד שם, וכ"נ בד' הבעה"מ שם קמ"א ב', וכ"נ בד' הריטב"א שם מ"ב א' (דעיקר פטורא דמשאצל"ג הוא משום דאיכא דבר שהוא בלא כוונה, שאין כונתו לעשותה לצרכה ולאותו דבר שבשבילה נקראת מלאכה במשכן),[[2]](#footnote-3) וכ"נ בד' התוס' ביומא ל"ד ב' (ד"ה ה"מ) דכל הא דבתולש עולשין בארעא דיליה חשיב כמלאכה הצריכה לגופה הוא משום דאנן סהדי שהוא מתכוין ליפות, (אך אם ל"ה מתכוין לכך הרי דאף דיש לו צורך בזה הו"ל משאצל"ג), וכ"ה מבו' בד' המאירי בשבת קי"ז א', עיי"ש.

ולפ"ז הרי דבזה תליא דין נטילת צפרנים לצורך טבילה, דלדעת הסוברים דכל דיש לו צורך במלאכה חשיבא כמלאכה הצריכה לגופה אף שאינו מתכוין לשם כך, הרי דכיון דיש בנטילת הצפרנים תיקון הגוף הו"ל כמלאכה הצריכה לגופה, אך לדעת הסוברים דלא חשיב כמלאכה הצריכה לגופה אלא כשעושה כן לשם צורך זה, הרי דכל שנוטלת הצפרנים לצורך טבילה אף דיש בזה תיקון הגוף מ"מ כיון שאין כונתה לכך חשיב כמשאצל"ג.[[3]](#footnote-4)

ח] ובעיקר הנידון אם ליחשב מלאכה הצריכה לגופה סגי במה שיש לו צורך בכך או בעינן שיתכוין לשם צורך זה, יש להעיר ממש"כ התוס' בשבת ק"ו א' (ד"ה בחובל) דהחובל ומבעיר באיסוה"נ וסבר שיכול ליתן לכלבו ולבשל בו קדירה חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, (אף דבאמת אינו ראוי לו וע"כ הו"ל כמקלקל), וכ"כ הרמב"ן והתוס' הרא"ש שם דהשוחט פסח שלא לאוכליו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה כיון שהוא שוגג וסבור לשחוט יפה ומלאכת מחשבת קרינן ביה, ולכאו' מבו' מזה דליחשב מלאכה הצריכה לגופה תלי במה שמחשבתו היא לצורך גופה ולא תלי במה שבפועל יש לו מזה תועלת, ולפ"ז הדין נותן דכל שלא נתכוין לצורך גופה אף דיש לו בזה צורך הו"ל משאצל"ג, וי"ל.

## אם חייבין בנטילת צפרנים משום קוצר

ט] היראים בסימן ער"ד כתב דיש בנטילת צפרנים משום קוצר,[[4]](#footnote-5) (וכתב דדמי לקוצר ולגוזז וע"כ הוי תולדה דתרוייהו), אך הרמב"ן והרשב"א בשבת ק"ז ב' כתבו דאין דין עוקר דבר מגידולו אלא בגידו"ק והוכיחו כן מהא דהנוטל שערו וצפרניו ושפמו אינו חייב ב', - ובדעת היראים דיש בנטילת צפרנים גם משום קוצר צ"ל דהא דהנוטל שערו וצפרניו ושפמו חייב ב', הוא משום דאף דמצינו לחייב גם משום קוצר וגם משום גוזז מ"מ אינו חייב ב'.

## אם חייב במעשה אחד משום ב' מלאכות

י] ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא, דהנה בשבת קל"ח א' נחלקו במשמר משום מאי מתרינן ביה רבה אמר משום בורר ר' זירא אמר משום מרקד, ובפירש"י שם כתב דלרבה דמשום בורר אף אם התרו בו משום מרקד הוי התראה אלא דמהני להתרות בו משום בורר, ובביאור המהרש"ל לסמ"ג לאוין ס"ה דאם עשה כן בשוגג חייב ב' חטאות, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת בורר סק"ג, - אך בד' המהר"י קורקוס בפ"ז משגגות ה"ו מבו' דפשיטא ליה דאינו חייב ב' חטאות, וכ"כ הלח"מ בפ"י משבת הי"ד לדקדק מל' הרמב"ם שם פ"ח הי"א, וכ"כ הקר"א במו"ק ב' ב' והאג"ט זורה סק"ב אות א'.

ולכאו' לדעת המהר"י קורקוס ודעימיה דמשמר אינו חייב ב', הרי דה"נ אף אם יש בנטילת צפרניו ושערו גם משום קוצר, מ"מ אינו חייב ב', ומד' הרמב"ן והרשב"א שנקטו דאם יש בנטילת צפרניו ושערו משום קוצר חייב ב', יש ללמוד דה"נ במשמר הוא חייב ב'.

יא] אמנם נראה דד"ז תליא בביאור דעת הסוברים דמשמר אינו חייב ב' ול"ד לזומר וצריך לעצים שאמרו בשבת ע"ג ב' דחייב ב', דהלח"מ שם כתב דהוא משום דבורר ומרקד דמו להדדי ואין ראוי שיהא חייב ב', ועד"ז כתב הקר"א שם, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בבורר ומרקד דהם מענין אחד, אך בקוצר וגוזז דהם ב' מלאכות חלוקות דלא שייכי זל"ז, שפיר יש לחייבו במעשה אחד משום תרוייהו.

אך המרכה"מ בפ"י משבת הי"ד כתב דהא דזומר וצריך לעצים חייב ב' הוא משום דנמשך מפעולתו ב' מלאכות, (דהוא פעולה באילן ופעולה בעצים הנקצרים), ומשא"כ היכא דאי"ז אלא פעולה אחת הדומה לב' מלאכות אינו חייב אלא אחת, ולפ"ז ה"נ הוא בנוטל צפרניו ושערו דאף דיש בזה גם משום קוצר וגם משום גוזז, מ"מ כיון דאי"ז אלא פעולה אחת אינו חייב אלא אחת.

## אם יש לחייב בנטילת צפרנים משום קוצר אף שאין צריך לדבר הנקצר

יב] בעיקר מש"כ הרמב"ן להוכיח דאין קוצר אלא בגידו"ק מהא דהנוטל שערו וצפרניו אינו חייב ב', קשיא טובא דאמנם למש"כ התוס' דהא דהנוטל צפרניו חייב אף שאינו צריך להם והוי משאצל"ג הוא כמ"ד דמשאצל"ג חייב עליה, הרי דאם היה בנטילת צפרנים גם משום קוצר היה חייב ב', אך למש"כ הרמב"ן גופיה דהא דנוטל צפרניו חייב אף שאינו צריך להם הוא משום דהכל דבר אחד והנטילה היא עצמה המלאכה, לכאו' כ"ז הוא כשבאנו לחייב משום גוזז דהמלאכה היא בנטילה וסגי במה שהוא צורך תיקון הגוף, אך כל שבאנו לחייב משום קוצר דעיקרו הוא בפסיקת החיות, לא חשיב כמלאכה הצריכה לגופה אלא כשהוא צריך לדבר הנקצר, ולפ"ז הרי דאף דנימא דיש בנטילת שער וצפרנים משום קוצר, מ"מ שפיר ניחא הא דהנוטל שערו וצפרניו חייב אחת ואינו חייב גם משום קוצר דהוא משום דהו"ל משאצל"ג דפטור עליה.

ויש להוסיף דאין לומר דגם במלאכת קוצר נימא הכי דעיקר המלאכה היא בנטילה ואף כשאינו צריך לדבר הנקצר אלא לתיקון הגוף חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, דמלבד דמסתברא מילתא דמלאכת קוצר עיקרה בפסיקת החיות והויא המלאכה בדבר הנקצר, גם הרי להדיא אמרו בשבת ע"ג ב' דהזומר וצריך לעצים חייב ב', ופירשו התורי"ד שם והראבי"ה בסימן קצ"ד דכל שאינו צריך לעצים הו"ל משאצל"ג דפטור עליה, והרי דאף דהוא לתיקון האילן, מ"מ כיון שאינו צריך לדבר הנקצר הו"ל משאצל"ג.

יג] ויש להעיר עוד, דהתוס' שם ע"ג ב' כתבו דהא דזומר וא"צ לעצים אינו חייב משום קוצר הוא אף למ"ד דמשאצל"ג חייב עליה, דלא מיקרי קוצר בעצים אלא בענין זה שהוא צריך להם, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ד שכתב דהזומר והוא צריך לעצים חייב משום קוצר אף שדעתו דמשאצל"ג חייב עליה,[[5]](#footnote-6) - ולפ"ז הרי דאף למש"כ התוס' דהא דהנוטל צפרניו חייב אתיא כר' יהודה דמשאצל"ג חייב עליה, מ"מ ניחא הא דאינו חייב משום קוצר, משום דכל שא"צ לדבר הנקצר לא מיקרי קוצר, (ואף אם מש"כ התוס' דלא מיקרי קוצר אלא כשהוא צריך להן הוא רק בעצים, ואכמ"ל, מסתברא מילתא דה"נ הוא בצפרנים), וכבר כתבו כן הריטב"א והשיטה להר"נ בשבת צ"ד ב' דאין לחייב בנטילת צפרניו משום קוצר משום דאין חייב משום קוצר אלא כשהוא צריך לדבר הנקצר.

## אמירה לנכרי לעשות מלאכה בשינוי

יד] המג"א בריש הסימן כתב להתיר לומר לנכרי ליטול הצפרנים ביד לצורך טבילה דהו"ל שבות דשבות לצורך מצוה, וכ"כ המ"ב בסק"ג, ומבו' דהותר אמירה לנכרי לעשות מלאכה דאורייתא כלאח"י וחשבינן לה כשבות דשבות, וכ"ה מבו' ממש"כ הטור בסימן תקפ"ו בשם רבינו יונה דמותר לומר לנכרי לחתוך שופר כדי לתקנו ע"י מגל דאין דרך לתקנו בו משום דהותר שבות דשבות במקום מצוה, וכ"כ השעה"צ שם ס"ק ק"כ, וכ"כ הפמ"ג באש"א בסימן ש"ז סק"ז.

אך הנה הפמ"ג באש"א בסימן תרנ"ה נסתפק אם מותר לומר לנכרי לתלוש האתרוג מן האילן בפיו משום דהוי כשבות דשבות, וצ"ל דטעם הספק בזה הוא משום דשמא לא הותר אמירה לנכרי לעשות מלאכה כלאח"י אלא כשמשתנה עי"ז תוצאת המלאכה, אך בשינוי במעשה גרידא חמיר איסורו טפי, ולא התירו בזה, - וכ"נ ממש"כ הראשונים בכ"ד לאסור אמירה לנכרי באיסור דאורייתא לצורך מצוה ולא כתבו דיש תקנה לזה שיעשה המלאכה כלאח"י, והיינו כגון במש"כ הראשונים בכ"ד לאסור להביא סכין דרך רה"ר ע"י נכרי לצורך מילה ולא כתבו דיש להתיר לומר לו להביא את הסכין כלאח"י, (ויש להוסיף, דהרמב"ן וש"ר בשבת ק"ל א' עמדו בהא דלר"א מביאין סכין לצורך מילה בשבת דמ"ט לא אמרינן דיביאנו בשערו או כלאח"י, והרמב"ן שם כתב דליכא דוכתא דלא מצי לאתויי איזמל דרך פטור בשערו וכו', ואפ"ה כתבו הראשונים בסתמא דלרבנן אין מביאין סכין אף ע"י נכרי ומשמע דהוא אף אם יביאנו הנכרי בשערו או כלאח"י).

טו] ויש להוסיף, דהנה הר"ן בפ' חבית כתב דלא התירו במקום פסידא אלא מלאכה כלאח"י אך שאר שבותים לא התירו, ומבו' דשבות דמלאכה כלאח"י קייל משאר שבותים, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם בשער המיחוש דאף דכל שבות לא הותר לצורך חולה, מ"מ מלאכה ע"י שינוי הותרה, (ומבו' בדבריו דהיינו אף מלאכה דאורייתא כלאח"י כההיא דגונח יונק), והתהל"ד בסימן שכ"ח סוסקכ"ב (והחזו"א בסימן נ"ו סק"ד ד"ה ולדינא) תמהו ע"ז מכ"ד דמצינו דמלאכה כלאח"י חמירא, ולכאו' מוכח מזה דיש לחלק במלאכה כלאח"י דמשתנה עי"ז תוצאת המלאכה ממלאכה כלאח"י דאין משתנה עי"ז תוצאת המלאכה, וי"ל דה"נ חלוקין הן זמ"ז בדין אמירה לנכרי.

1. וממה שהוצרכו התוס' שם לפרש דהא דחופר גומא וא"צ אלא לעפרה פטור הוא משום דבמשכן היו צריכין לגומא לנעוץ בה וכו' מבו' דפטורא דמשאצל"ג אי"ז משום דבעינן שיהא צריך לעיקר המלאכה (ולא נלמד ממלאכת המשכן אלא מהו דהוי עיקר המלאכה), שהרי בחפירת גומא ודאי דעיקר המלאכה היא בבנין הגומא (ומ"ט הוצרכנו להא דבמשכן היו צריכין לגומא), אלא הוא דין בפנ"ע דחשיבות המלאכה הוא רק כשהיא נעשית לאותו צורך שהיתה נעשית במשכן. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם שהביא בפי' רבינו פרחיה בשבת מ"ב א' דכל שאינו עושה המלאכה בשביל הצורך חשיב כמשאצל"ג, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט מחייב ר"ש בפס"ר ולא ימות, וכתב דהוא משום דהפוסק ראש הציפור כדי לשחק בו הקטן מגמתו ליהנות בגוף אותה המלאכה בודאי שא"א לו לקטן לשחק בראש הציפור אא"כ תיעשה מלאכת השוחט והיא נטילת נשמת הציפור, - ולפי דבריו נמצא דבתולש עולשין ואין כונתו ליפות הקרקע וכל כה"ג אף דהוי פס"ר מ"מ הוי משאצל"ג, (דרק כשחותך ראש הציפור חשיב כמלאכה הצריכה לגופה משום שעושה כן בשביל לשחק בו הקטן), ולא תיקשי ע"ז מהא דמחייבינן בתולש עולשין בארעא דיליה, דלהרמב"ם לטעמיה י"ל דהוא משום דקי"ל דמשאצל"ג חייב עליה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואף אי נימא דכשנוטלת בעצמה הצפרנים חשיב כמלאכה הצריכה לגופה משום דאנן סהדי שהיא מתכונת גם ליפות, (דומיא דתולש עולשין בארעא דיליה), מ"מ בגונא דהמג"א שאומרת לנכרי ליטול הצפרנים לכאו' ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-4)
4. האג"ט גוזז סקי"ד (ד"ה והנה הדבר) כתב דלדעת הרמב"ם דקי"ל דמשאצל"ג חייב עליה מוכח דאין בנטילת צפרנים משום קוצר, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ודבריו צע"ג דדעת היראים גופיה שם דקי"ל דמשאצל"ג חייב עליה, ואפ"ה כתב דיש בנטילת צפרנים משום קוצר. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך י"ל בטעמו בע"א, וזה לפמש"כ המאירי במו"ק ב' דהא דזומר וצריך לעצים חייב שתים (ול"ד למנכש דאינו חייב אלא משום חורש ולמשקה מים לזרעים דאינו חייב אלא משום זורע), הוא משום דהוא מתכוין לשניהם, וע"כ כל שא"צ לעצים ואינו מתכוין אלא לזמירה אינו חייב משום קוצר. [↑](#footnote-ref-6)