שוכר חמור והבריקה או נעשית אנגריא - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שכירות כלים ובתים

יום ועש"ק לך לך ז' מרחשון תשע"א

א] בד' התוס' מבו' דהא דבהבריקה אומר לו הרש"ל, אי"ז משום דאמרינן דמזלו גרם, שהרי התוס' פירשו לדעת שמואל דשלא בדרך הליכתה חייב להעמיד לו אחר, משום דלא מזלו של שוכר גרם, וכתבו ע"ז דע"כ חייב להעמיד לו חמור אחר לעשות מלאכתו לאלתר וכו' אין לו לשוכר להתעכב במלאכתו, ול"ד להבריקה או נשתטתה, ומבו' להדיא דאם הי' דמי להבריקה או נשתטתה, הי' אומר לו הרש"ל, הגם דלא מזלו גרם.

אך בד' רש"י מבו' דהא דאומר לו הרש"ל בהבריקה הוא משום דאף מזלך גרם, וזה שלא כד' התוס'.

אמנם באמת גם בד' רש"י מבו' דלאו היינו דתלינן לה במזלו, אלא דאף מזלו גרם, וכבר עמד ע"ז בביאור הגר"א ר"ס ש"י, ז"ל, משלם, כשיטת ר"ח הנ"ל שא"ל מזלך גרם אבל רש"י פי' ואף מזלך גרם וכן פי' במתני' ונפסיד שנינו, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) והיינו דהרמב"ם דס"ל דמשלם כל השכר, הוא משום דמזלו של השוכר גרם, אך לדעת רש"י דמזל שניהם גרם, א"צ לשלם לו כל השכר, ול"מ הא דאף מזלו גרם, אלא דמה"ט א"צ להעמיד לו חמור אחר, ונ' דהיינו, דכלפי תביעת השוכר למשכיר להעמיד לו חמור אחר, מצי אמר לי' דכיון שאף מזלך גרם, לית לך תביעה עלי, ומאידך לגבי תביעת המשכיר על דמי השכירות, מצי אמר לי', דכיון שאינך מעמיד לי חמור, ואך מזלך גרם לזה, לית לך תביעה עלי.

והנה התוס' הק' ע"ד רש"י באנגריא שאינה חוזרת בדרך הילוכה, דלמה ישכור בהמה אחרת, ועי' בחי' הריטב"א מש"כ בדעת רש"י, אך לפי הנ"ל בדעת רש"י דא"צ לשלם לו שכר רק על הזמן שנשתמש בבהמה, וכמש"כ כן הנמו"י בדעתו, ניחא ד' רש"י, דאה"נ א"צ לשכור בהמה אחרת, אך כיון שבידו לשכור בהמה אחרת, לית לי' תביעה על המשכיר שיעמיד לו חמור אחר.

ז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש, אין המשכיר יכול לומר לשוכר הרש"ל אלא אם השכיר לו למשא ויחד לו את הבהמה, אבל אם השכיר לו לרכוב עליה הוא עצמו, או לשאת עליה משא אלא שאמר לו חמור סתם ולא ייחד לו בהמה, חייב להעמיד בהמה אחרת, עכ"ל, ומ' להדיא בדבריו, דגם בנעשית אנגריא לא מצי למימר הרש"ל אלא בשהשכיר לו למשא, ולא בשהשכיר לו לרכיבה, וכ"ה ג"כ משמעות ד' הרמב"ם ברפ"ה משכירות, וכמש"כ בביאור הגר"א סק"ה וסק"ט בליקוט.

עו"כ הרמב"ם שם בסו"ד, ז"ל, ואמרו הבריקה, הוא שנתבטל הלוכה במחלה ממחלות הבהמות, עכ"ל, ונ' להדיא דאינה ראוי' להליכה כלל, ולפ"ז צ"ב מאי נפ"מ בין שכרה למשאוי לבין שכרה לרכיבה.

ובעכצ"ל בזה, כמש"כ במרכה"מ, דהנה ל' הרמב"ם בפ"ה משכירות ה"א, בד"א בששכרה לשאת עליה משוי שאפשר להשליכו בלא הקפדה, עכ"ל, ול' שאפשר להשליכו, מ' דהוא השלכה מדעת, והיינו שאין לו הפסד במה שישליכה עתה במלון, ומשא"כ בשכרה לרכוב עלי' או בכלי זכוכית שצריכין שמירה יתירה, עיי"ש במה שביאר בכ"ז, גם באו"ש שם ה"ב חילק כן בין כלי זכוכית לשאר משאוי בדינא דהרמב"ם בהל' ב'.

אך לפ"ז איירי רק בשהבריקה באמצע הדרך, וזה דוחק קצת, והרי נעשית אנגריא שלא בדרך הליכתה, איירי שעודה בבית, וא"כ מ' דגם הבריקה מיירי גם כשעודה בבית, וצ"ע.

והנה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש דבשכרה לרכוב עלי' אף בחמור זה חייב להעמיד לו חמור אחר, מבו' דגם בהבריקה איכא לדינא דאם יש בדמי' ליקח יקח ולשכור ישכור, וזה דלא כפשטות ל' הרמב"ם בהלכות, אך נ' דהרמב"ם בהלכות כתב דחייב להעמיד לו חמור אחר, וזה מתפרש כמש"כ בהל' ב' מהו להעמיד חמור אחר, וכ"כ בסמ"ע, ולפ"ז נ' דגם בחמור סתם הוי הדין כן דאם יש בדמי' ליקח וכו', ומש"כ ואם לא העמיד היינו שאין בדמי' ליקח וכו', וזה דלא כמו שפירש הנתיה"מ שם בד' הסמ"ע, דבחמור סתם אין לו ליקח ולשכור בדמי', עיי"ש.

לכאו' יל"פ בד' הרמב"ם דלעולם הוא חייב להעמיד לו חמור אחר, ומש"כ ואם לא העמיד, היינו דאינו נמצא שם וע"כ לא העמיד, או שאין בידו דמים להעמיד לו חמור אחר, ובכה"ג כתב הרמב"ם דיכול ליקח או לשכור, ואי"ז משום דיש בזה לשעבוד דחמור זה, אלא דהוא משום דמזה יש בידו לגבות, ומדויק דהרמב"ם לא כתב בזה אפי' בכל דמי', ואילו בחמור זה כתב הרמב"ם דשוכר אפי' בדמי כולה, והיינו משום דפלוגתת רב ושמואל אם מכלינן קרנא, היא רק בחמור זה, אך בחמור סתם שהוא משועבד להעמיד לו חמור אחר, ואם אינו כאן ואינו מעמיד יש בידו לגבות מן הבהמה, ודאי דאף יש בידו לשכור מדמי כולה.

ולפ"ז ניחא ל' הרמב"ם שכתב שם ה"ו בדין בית דחייב להעמיד לו בית אחר, וסתימת דבריו מ' דהוא חייב בכך, וצ"ע עוד בזה.

נחלקו הראשונים בשוכר בית ומת אם איכא בזה לפטורא דאונס, ולכאו' לדעת הראשונים דאיכא בזה לפטורא דאונס, א"כ אף בנפל הבית יש לפטרו גם משום פטורא דאונס, מלבד מה דיש לפטרו משום שאין הבית קיים.

ולפ"ז גם בנעשית אנגריא יש לנו לדון לפטרו מב' טעמים, גם משום שאין המשכיר מעמיד לו חמור, וגם משום דהוי אנוס.

ולפ"ז בע"כ דהא דבאנגריא שאינה חוזרת צריך לשלם כל השכר, הוא משום דהכא מוכחא מילתא דמזלו גרם, וצ"ע ד' הט"ז בסימן שכ"א והנתיה"מ בסימן ש"י שמבו' לכאו' לא כן.

והט"ז גופי' בסימן של"ד כתב בדין שוכר בית ואירע דבר, דאף אם אי"ז מכת מדינה, ה"ה פטור, משום דל"ה לתרוייהו למידע.

והנה בתשו' ראנ"ח כתב בדין שוכר חנות ואח"כ הרבו את המכס וכבר אין כדאי למכור, דה"ה חייב בכל השכר, כיון דהחנות עצמה קיימת, וכתב דמש"כ מהר"ם פדוואה דאם אסר המלך את המשכונות בטל השכירות, הוא משום דהתם הוי בכלל השכירות זכות ההלואה ברבית, עיי"ש, והובא בחת"ס חו"מ סימן קס"א, גם בס' מעייני החכמה הובא בהע' לטור סימן שכ"א מהד' המאור עמד ע"ד מהר"ם פדוואה, דאטו שכר בהמה להביא עלי' חטים ולא מצא חטים, מצי לחזור בו.

וצ"ע דלכאו' אף שהחנות עצמה קיימת לכאו' יש לפטור בזה משום פטורא דאונס, דומיא דשוכר בית ומת, והרי הא דשוכר בית ומת פטור, הוא משום דמדמינן לי' לשכירות פועלים, ובשכירות פועלים הרי אף באונס כה"ג שאינו נצרך למלאכה, נת' במק"א מד' הרמב"ן הר"ן ומהר"ח או"ז דהוא פטור, וכן נקט הסמ"ע, וא"כ ה"נ הכא דכוותה.

ובאמת הרי בהלכו חמרים ולא מצאו תבואה, אם הוה בעה"ב אנוס יש בזה לפטורא דאונס, ואי נימא דהתם נכלל בזה גם שכירות החמור עצמו, וכן מ' בל' תשו' הרא"ש כלל צ"ב ס"ד, הרי להדיא דגם בכה"ג ששכר בהמה להביא עלי' משאוי, ולא מצאו משאוי, מצי לחזור בו, ושלא כד' מעייני החכמה דפשיטא לי' לא כן, אך יש לדחות ע"ד ד' החזו"א, דכיון ששכר גם את בעלי', ע"כ לא קנה גוף החמור, ואי"ז אלא פסיקה.

וע"פ האמור צ"ל, דהא דבסוגיין לא פטרינן משום פטורא דאונס, היינו משום דבהבריקה שעדין היא ראוי' ע"י טורח, לא חשיב כאונס, ובאנגריא שאינה חוזרת שאינה ראוי' כלל, הוא משום דמוכחא מילתא דמזלו גרם.

ואמנם כ"ז הוא לדעת הרמב"ם ור"פ דהוא חייב בכל השכר, וכן כתבו גם בפסקי ריא"ז ובתלמיד הרשב"א, אך לפ"מ שפירשו הראב"ד והרשב"א שאינו חייב אלא בשכר חצי הדרך שהלך, מעיקרא ל"ק כלל.

והא דבאכלה חגב או שנשדפה לא פטרינן משום פטורא דאונס, נ' דהוא משום דלא עדיף משולח שליח והלך כל היום ולא מצא, שנותן לו כל שכרו, וה"נ הכא דכוותה אף שלבסוף נאנס ולא הי' לו תועלת מהשדה, חייב לשלם לבעלים כל השכר.

אך יש מקום לדון בזה, שהרי חזינן דאם מכת מדינה היא מנכה לו מן חכורו, ונת' להלן דהטעם בזה הוא, משום דשכירות השדה היא להעמיד פירות, וכל שלבסוף לא היו פירות נמצא דלא עבדא ארעא שליחותה, וא"כ לכאו' בדין שיהא בזה גם לפטורא דאונס, אך נ' דאי"ז כן, שהרי גם בשולח שליח להביא דבר ממקום למקום, הוי שכירותו להביא את הדבר, ואם לא הביא לבסוף לא עביד שליח שליחותי', ואפ"ה לי"ב לפטורא דאונס, וה"נ בשכירות שדה דכוותה, וז"פ.

ואף אם נשדפה קודם גמר השנה, נ' דל"מ לחזור בו וליפטר מן השכר שעל הזמן העתיד, דבחכירות נ' דכל השנה הוי שכירות אחת, ואף אם חוזר בו באמצע השנה צריך לשלם כל השכר, דגם מחצית השנה הוי שכרו כן, כיון דא"א להשכירו לאחר, ודמי לשוכר בית ליום א' ולילה עד הנה"ח, וחזר בו ב' שעות קודם אור הבוקר, דנראה דודאי ל"מ לנכות מן השכירות כלום, דקצבת השכר על יום עד הנה"ח הוי כקצבת השכר על יום עד ב' שעות קודם הנה"ח, וז"פ.

והא דביבש המעין ליכא לפטורא דאונס, ולא מיפטר אלא במכת מדינה, הוא משום דלא שכר בית השלחין, אלא שכר שדה, וכיון דהשדה עדין קיימת, ליכא אונס כלל.

ועיקר הקו' בזה, היא רק לדעת הסוברים דגם בחלה המלמד יש לפטור משום פטורא דאונס, אך לדעת מהר"ם דליכא בזה לפטורא דאונס, והיינו או משום דכה"ג אמרינן לבעה"ב נסתחפה שדך, או משום דפטורא דאונס הוא רק משום שאינו שכור לבעה"ב לשעה זו, אך כשחלה המלמד, כיון שבעה"ב צריך שילמד, עדין הוא שכור לו, ונת' כן במק"א, ניחא הא דבהבריקה ונעשית אנגריא ובאכלה חגב וכו', ליכא לפטורא דאונס.

ואי"ז נסתר ממש"כ הט"ז בסימן של"ד דבהי' דבר בעיר איכא לפטורא דאונס, דמלבד די"ל דבדבר חשיב שהבית קיים, והוי כאונס דהשוכר, ומה"ט הרי דעת מהר"ם טיקטין דחייב בכל השכר, וגם הט"ז לא דימהו לנפל הבית, (אך באמת הט"ז לטעמי' דכה"ג דמי לנעשית אנגריא, דאינו פטור אא"כ הוי מכת מדינה), גם כיון שגם אם ל"ה הדבר בבית, ל"ה דר בו משום הדבר שבעיר, נמצא דאף בלא האונס שבבית, הוי השוכר אנוס, וע"כ ודאי דאיכא בזה לפטורא דאונס.

ובפסק מהר"ם טיקטין, שנד' בד"ו אחר תוספתא הוריות, כתב דבשכר בית ויצא מפני הדבר ליכא לפטור אונס, ופירש הטעם, ז"ל, דשאני פועלים וספינה שאין פעולתם בעולם, ובקל יש לדחות ולומר מזלייהו הוא דריע, אבל בית ה"ה עומד לפנינו ופעולתו ישנה בעולם, ולא ריע ממה דהוי מעיקרא, אי"ז דומה אלא להא דתנן בההיא שמעתתא שכר את החמור והבריקה שנתקלקלו עיני' או רגלי' וראוי' קצת למלאכה או שנעשית אנגריא דרך הילוכה, הואיל וראוי' לו ואפי' בטורח, אומר לו הרי שלך לפניך, והכי אמרינן לענין מכת מדינה בריש המקבל וכו' ביבש נהרא זוטא דיכול לאתויי בדולא ואפי' בשדה זו כמש"כ הר"ן בשם הירושלמי, עכ"ל, ומבו' בדבריו דטעמו הוא משום דפטור אונס הוא רק בפועל שאין הפעולה עדין בעולם, וכן בספינה שטבעה שאין הספינה בעולם, ואך ששכר ספינה סתם ויכול להביא לו ספינה אחרת, אך עדין לא הביאה לו, דבכה"ג אמרינן דמזלי' דהפועל והספן גרם, ומשא"כ בשכירות בית שהבית שהשכיר לו בעולם, אמרינן דמזלי' דהשוכר גרם.

אך הנה לכאו' פשוט דדבריו הם דלא כמש"כ מהר"ם דשוכר בית ומת פטור משום אונס, וע"כ שפיר נחלק ע"ז הט"ז בסימן של"ד, דיש לפטור בנידון מהר"ם טיקטין משום פטורא דאונס, גם הש"ך שם כתב דד' מהר"ם טיקטין צ"ע לדינא, אך לא פירש לטעמו.

ובד' מהר"ם טיקטין מבו' דהוכיח כן, מהא דהבריקה ונעשית אנגריא לי"ב לפטורא דאונס, וע"כ דכיון דהבהמה קיימת, ל"ש פטורא דאונס, אלא אדרבה אמרינן דמזלי' דהשוכר גרם, אך לדידן דאף במת השוכר איכא לפטורא דאונס, צ"ל דהבריקה ונעשית אנגריא שאני, וכמש"נ לעיל הטעם בזה.

עו"כ מהר"ם טיקטין שם, ז"ל, ול"ד לכל הני מכת מדינה דפ' המקבל דשדינן להו בתר בעלים קמאי לענין חכירות וה"נ מכת מדינה היא, ל"ד דהכא ל"ה המכה בבתים אלא בבנ"א, כר"י דאמר התם אם קיבלה הימנו במעות בין כך ובין כך אינו מנכה לו מחכורו שעל המעות לא נגזרה גזירה, והכא אפי' רבנן מודו, דע"כ לא פליגי רבנן התם אלא דהני זוזי שכירות דקרקע נינהו, ואם אין קרקע אין מעות וחדא מילתא היא, אבל הכא האי לחודי' קאי והאי לחודי' קאי ה"ז דומה לנשתדפו כל שדותיו ואשתדוף רובא דבאגא ואשתדוף נמי הא בהדייהו, דלא חשיב לי' התם מכת מדינה אע"ג דאשתדוף רובא דבאגא, כיון דאשתדוף כולי' ארעתיא אמר לי' משום לתך הוא, והא נמי להא דמיא, עכ"ל, ולא זכיתי לעמוד על הדברים.

יש מקום לפרש דהא דאכלה חגב מנכה לו מן חכורו, הוא דין מיוחד בחכירות שדה, דבשאר שכירות לכאו' אף שלבסוף ל"ה לו תועלת מן השכירות, ה"ה חייב לשלם, ולא גרע משלח שליח והלך כל היום ולא מצא מה להביא, וגם אם הוי זה מכת מדינה, ורק בחוכר מנכה לו, והיינו משום דגם תשלומי חוכר הוו ע"ד קבלנות שנותן לו חלק מן הפירות, ואך דלפי מה ששיערו שיהא פירות, נתחייב לו פירות מסוימים או נתחייב לו מעות, אך כיון דשורש החיוב הוא מכח קבלת הפירות לבסוף, ע"כ כל שאכלה חגב ואין לו פירות, מנכה לו מן חכורו.

אך באבנ"ז חו"מ סימן כ"ה נקט דפטורא דאכלה חגב הוא בכל שכירות, וכ"נ מד' הר"ש בתשו' מיימוני סימן כ"ז שלמד מינה דנפל הבית אם מכת מדינה היא פטור, אך נ' דאכתי פשיטא מילתא דאם שכר חנות ומכר בה ואבדו כל הדמים במכת מדינה, שאינו מנכה לו, ושאני שכירות שדה, ששימוש השוכר הוא במה שהקרקע מוציאה פירות, וע"ז היא השכירות,[[2]](#footnote-3) וכמש"א בגמ' דק"ו: דכשלקו הפירות לא עבדא ארעא שליחותא, וע"כ כל שלבסוף לא העמידה הקרקע פירות, מנכה לו, ומשא"כ בשאר שכירות דאף אם לבסוף ל"ה לו תועלת מן השכירות, מ"מ ל"ש לומר דלא עבד הבית שליחותו, שהרי שכירות הבית הוא לדור בו, והרי דר בו, ומה לי שלבסוף ל"ה לו תועלת מן הדיורים, וז"פ, ועי' כן באבנ"ז שם, ששוכר קרקע לפירות נותן שכר מה שהקרקע מוציאה הפירות, ובשוכר בית נותן שכר מה שדר בו או ראוי לדור בו.

ולפ"ז הרי דלא מיבעיא בנפל הבית, דאם מכת מדינה היא אינו נותן לו שכר, דלא עביד הבית שליחותו, אלא אף בנעשית אנגריא, הגם דהגוף בעולם, מ"מ ודאי דלא עביד שליחותי', שהרי אינו מעמיד לו רכיבה, שהרי אף באכלה חגב הוי הגוף בעולם, ומ"מ כיון שאינו מעמיד לו פירות, ה"ה מנכה לו, וע"כ אם מכת מדינה היא, דמי לאכלה חגב ומכת מדינה היא, וכמש"כ הט"ז והמחנ"א בביאור הא דניטלה שלא בדרך הליכתה.

ויש להוסיף בזה, דהא דאכלה חגב מנכה לו מן חכורו, ואם לא גדל כלל אינו נותן לו שכר כלל, ולכאו' כיון דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, מ"ט אינו משלם על הזמן שהיתה אצלו קודם לכן, אך פשוט דזה דמי לשוכר חמור ומת באמצע הדרך, שכתבו הראשונים דאם לי"ל הנאה בזה אינו משלם כלום, וה"נ הכא, כיון שכל שכירות הקרקע היא לפירות, הרי שאם לבסוף לא העמידה הקרקע פירות, אינו נותן לו כלום.

ובעיקר דינא דמנכה לו מן חכורו, הנה בד' התוס' ותוס' הרא" ש בדק"ו. מבו', דהיינו דמנכה לו לפי חלקו, והיינו דאם דרך שיהא כ' כורים ונתחייב ליתן לו י' כורים, הרי דאם גדל רק י' כורים, נותן לו ה' כורים, וע"כ אם לא גדל כלל אינו נותן לו כלום, ואם גדל מעט נותן לו לפי חלקו.

אך בד' ראב"ן מבו' לא כן, אלא כתב ב' צדדים אחרים בזה, הצד הראשון שמנכה לו חצי מן החכירות, ואף אם לא גדל כלל, נותן לו חצי מחכירותו, דמחצה הוי פסידא דידי' ומחצה הוי פסידא דבעה"ב, וע"כ כתב דה"נ בברחו מחמת הדבר, נותן מחצית השכר, אף דבכה"ג דמי להיכא דלא גדל כלל, והצד השני, שהחוכר כל הראוי לו, וכל ההפסד הוא על הבעה"ב, ואם דרך שיהא כ' כורים ונתחייב ליתן לו י', וגדל י' כורים, אינו נותן לו כלום, ואם גדל ט"ו כורים נותן לו ה', עיי"ש בדבריו.

1. ומפרש הגר"א, דמש"כ רש"י ונפסיד שנינו, היינו דהמשכיר יפסיד שאינו נוטל שכר על הזמן שהי' החמור באנגריא, והשוכר יפסיד שעליו להמתין, וכן פירש הנמו"י ד' רש"י, אך בחי' תלמיד הרשב"א הביא ל' רש"י וכתב עלה דישלם לו שכרו משלם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ? ונ' הגדר בזה, דכ"ה דבשכירות פועלים מצינו שכירות דקבלן, שעיקר השכירות היא שיעמיד דבר פלוני, גם בשכירות קרקעות איכא כה"ג, והוא בשכירות קרקע, ששכירותו על הקרקע היא שתעמיד לו הקרקע פירות, ועי' בשיעורי הגר"ח לקמן דק"ד. מש"כ לחלק בין חכירות קרקע לשאר שכירות, ועפמש"נ יל"פ הדברים בע"א, דבשכירות בתים הויא השכירות על התשמישים עצמן, ואילו בשכירות קרקע הויא השכירות על הפירות וכעין קבלן, ובחזו"א זרעים סימן כ"א סק"ד כתב, ז"ל, ובב"מ ק"א א' מבואר דהמקבל מן הנכרי נמי פטור מה"ת למ"ד יש קנין ומשמע דאע"ג דאין הנכרי קונה קה"ג הדין כן לר"א גיטין מ"ז א', ולכאו' הרי לא נשאר ביד נכרי כלום, וכתבנו דמ"מ קנין הנכרי חשיב קה"ג טפי מן הקבלן והחוכר, ויש ראי' לזה מהא דנחלקו ר"י ור"ל במוכר שדהו לפירות דסבר ר"י גיטין מ"ז ב' דמביא וקורא, ואילו האריס והחוכר תנן בהדיא פ"ק דבכורים דאינו מביא אלא מכירה לפירות אלים טפי וכו', עכ"ל, ולמש"נ י"ל דכ"ז הוא בקנינו של אריס וחוכר, דאין השכירות על תשמישי הקרקע עצמן, אלא על הפירות, ודו"ק.וע"פ האמור יל"ד דגם שוכר חמור לרכוב עלי' למקום פלוני, הוי זה כקבלנות, שעיקר שכירותו היא שיביאנו החמור למקום פלוני, וי"ל לפ"ז דעת הרא"ה והר"ש דבבית זה ונפל צריך לשלם כל השכר, ואילו בחמור שמת באמצע הדרך א"צ לשלם כל השכר, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)