סימן פ_ח - ה - בדין טענו חטים והודה לו בשעורים
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

אור ליום ד' כ' אלול תשס"ט

א] בחזו"א כתב, דתובעו מנה הלואה והודה לו בנ' פיקדון, וחזר ותבעו אף נ' פיקדון, אינו חייב שבועת מודה במקצת.

ועד"ז כתב בתבעו מנה חוב אביו והודה לו בנ' חוב עצמו, וחזר ותבעו אף נ' חוב עצמו, אינו חייב שבועת מודה במקצת, וזה דלא כמש"כ הש"ך בסימן פ"ח והגר"א שם סק"מ, עיי"ש.

ב] ובביאור הנידון בזה נראה, דהנה בטעם הא דלא אזלינן בתר הגורמים, אלא כל ששניהם שוים בעיקר החיוב, מתחייב הנתבע מכח הודאתו, פירש החזו"א דהיינו כמו הכחשה בבדיקות, ובדבריו ע"ד הרמ"ה ביאר דהוא משום דאף שיש שקר בפרטי המעשה לא איכפת לן.

והביאור בזה נראה, דכשמודה שמעון שהפקיד ראובן בידו מנה, אף שראובן מכחישו שלא הפקיד בידו אלא הלוה לו, אמרי' דמ"מ כיון שהודה שמעון שהוא חייב לראובן מנה, ובזה שוים הם ראובן ושמעון, ה"ה מתחייב מכח זה, דאף שפירש שמעון בדבריו דסיבת חיובו מנה היא מכח הפיקדון, וראובן הודה שלא היתה סיבת חיוב זו, מ"מ מצינו לחייב לשמעון מכח הודאתו שנתחייב מנה.

ובדעת החולקים דס"ל דאזלינן בתר הגורמים, י"ל דגם הם מודים ליסוד הדברים, ואך דס"ל דלעולם אנו דנים החיוב כפי הגורמים, וכל שמודה לו בחיוב מגורם אחר, חשיב כמודה לו על חיוב אחר, וע"כ א"א לחייבו מכח הודאתו שחייב מנה, שהרי לא הודה אלא שחייב מנה מכח גורם זה.

והנה אמנם לגבי עדות נראה, דאם העיד ע"א ששמעון לוה מנה מפלוני, ועד אחר מכחישו שלא לוה ממנו אלא הזיק לו מנה, נ' דודאי אינם מצטרפין, משום דבעדות לא מצינו לתפוס החיוב היוצא מעדותו בפנ"ע, שהרי איכא דין דרישות וחקירות, ואם מכחישין זא"ז בחקירות עדותן בטילה, וכ"ש במכחישין זא"ז בעיקר המעשה, וע"כ אף לדעת הסוברים דאחר שביטלו רבנן דין דו"ח, אף אם מכחישין זא"ז בחקירות עדותן קיימת, מ"מ בכה"ג שמכחישין זא"ז בעיקר המעשה ודאי עדותן בטילה, ומשא"כ בהודאת בע"ד דל"ב לפרש את המעשה שמעיד עליו, הרי ממילא דכל שהודה שהוא חייב מנה, הרי דהגם שפירש בדבריו דהוא משום סיבה מסוימת, והתובע הכחישו על סיבה זו, מ"מ אנו מקבלים את דבריו על עיקר החיוב.

ויש להוסיף, מה שדן הרשב"א בס"פ המניח, דעדים המעידים שחייב ואין יודעים אם חטים או שעורים, ל"מ עדותם כלל, ועי' ישועות ישראל סימן ל' סוסק"ג שהביא ממהרי"ט שנראה דעתו דאם אין העדים יודעים אם חבית של יין או חבית של שמן, אין עדותם עדות כלל מדאורייתא, ופשוט דכ"ז שייך בעדות ולא בהודאה, וזה מתבאר למש"נ.

ג] ואמנם פשוט דכ"ז הוא כשהתובע ג"כ תובע את חוב זה, ואף שהוא מכחישו בסיבת החיוב, אך כל שהתובע אינו תובע את חוב זה, הרי דהגם שלא הודה שלא הי' חוב זה, אלא הודה שלא הי' סיבת החיוב, ודאי דחשיב כהודאה נגד הודאה, וכגון אם הודה שמעון שלקח מראובן חבית יין ועדין לא שילם דמי', והודה ראובן שמעולם לא מכר חבית יין, הרי דהגם דיתכן דלקח ממנו שמעון חבית שמן, מ"מ לא מחייבינן לי' מכח הודאתו, דחשיב כהודאה נגד הודאה, ואף אם אח"כ ישוב ראובן ויתבע שמכר לו חבית שמן, אכתי יהא זה כהודאה נגד הודאה, והיינו משום דכל מה שאנו מחלקים הודאת שמעון ומקבלים את החיוב בפנ"ע, הוא רק משום שראובן המכחישו תובע ג"כ את עיקר החוב, וכל הכחשתו היא רק בסיבת החיוב, וכיון שכל ההכחשה אינה אלא על סיבת החיוב, ע"כ שפיר מצינו לקבל הודאת שמעון על החיוב בפנ"ע, כיון שלא הוכחש עלי', אך כל שאינו תובע את עיקר החוב, ואין לנו סיבה לומר שהי' חוב מכח מחייב אחר, שוב אנו מקבלים את הכחשת ראובן כהכחשה לעיקר הודאת שמעון.[[1]](#footnote-2)

ועד"ז הוא בעדים, דאף לדעת הסוברים דאחר שביטלו חכמים דו"ח בדיני ממונות, הרי שאף אם העדים מכחישין זא"ז בחקירות עדותם קיימת ומצטרפין זע"ז, מ"מ הרי אם באו ב' עדים והעידו שפלוני לוה מפלוני מנה ביום פלוני במקום פלוני, ובאו ב' אחרים והכחישום שהי' הלוה או המלוה עמם ביום פלוני במקום אחר, ודאי דהוי כתרי ותרי ואין מוציאין ממון ע"פ עדותם, ואין אנו מקיימים עדותם ואומרים שלוה פלוני מנה מפלוני ביום אחר, דרק כאשר העדים המכחישים מעידים על אותו חיוב, ואך שמכחישים זא"ז ביום, הוא דאנו מישבים דבריהם ואומרים שא' מהם טועה או משקר ביום, כיון שכל ההכחשה היתה רק על היום, אך כשהעדים המכחישים אינם מעידים כלל על אותו חיוב, ואין לנו טעם וסיבה לומר שהי' החיוב ביום אחר, חזינן להכחשתם כהכחשה על עיקר החיוב.

ד] ולפמש"נ נ', דאף אם תבע ראובן משמעון מנה הלואה שאין דנים בזה על הגורמים והודה לו שמעון בנזק שעדין לא עמד בדין ע"ז ויש לנו לדון על הגורמים דחשיב כטענו חטים והודה לו בשעורים דפטור, שהרי אף כשמודה ראובן על חיוב שא"צ לדון בו על הגורמים, מ"מ כיון שפירש בדבריו שהי' זה הלואה, הודה שלא הזיקו שמעון, וע"כ כל שבהודאת שמעון אנו צריכים לדון על הגורמים, ולא מצינו לתפוס הודאת החיוב לעצמה, לא מצינו לחייבו מכחה, שהרי יש לנו הודאת ראובן כנגדה.

ה] והנה מעתה יש להסתפק, בהא דגם לגבי שבועת מודה במקצת כל שאין חלוקים על הגורמים, ה"ה חייב שבועה, אם היינו נמי מכח ה"ט, שאנו תופסים הודאת הנתבע על עיקר החיוב, ואנו מפרשים שלא היו ב' מעשים המחייבים אלא זהו אותו החיוב שתבעו התובע, ואין אנו מקבלים את מה שפירש הנתבע סיבת חיוב אחרת, או דאף אם היו ב' מעשים המחייבים, מ"מ כיון דלא אזלינן בתר הגורמים, נמצא דהודה הנתבע על אותו חיוב שתבע התובע, ובהודאתו מתקיים תביעת התובע, ואף דחיוב זה שהודה עליו הוא מכח מעשה אחר מהחיוב שתבע התובע, לא איכפת לן.

ו] והנה החזו"א בכ"ד תמה ע"ד הש"ך שנקט בדעת הרמב"ם דאיכא גוונא דל"ה זה הודאה על התביעה ומצי למימר משטה, ומ"מ חשיב כהודאה ממין הטענה לחייב שבועה, וכ"כ הגר"א, והחזו"א תמה ע"ז שהדברים תלויים זב"ז.

ויש לתלות נידו"ז בהנ"ל, דאם הא דחייב שבועה, הוא משום דאין אנו מקבלים את מה שפירש סיבת חיוב אחרת, אלא אמרינן דהודה על אותו החיוב עצמו, הרי ודאי דגם לא מצי טעין משטה אני בך, אך אי נימא דהא דחייב שבועה הוא אף בשאנו מקבלים הודאתו על מעשה אחר, דמ"מ כיון שהוא מודה על אותו חיוב שתובעו התובע חשיב מודה במקצת, הרי שפיר י"ל, דמ"מ מצי טעין משטה אני בך, כיון שאינו מודה על אותו מחייב שתבעו התובע, ודו"ק.

ז] ובזה הוא דתלוי הנידון בתבעו מנה חוב אביו והודה לו בנ' חוב עצמו, וחזר ותבעו גם את חוב עצמו, דהש"ך והגר"א לטעמייהו, דהא דבהודה על גורם אחר הוא חייב שבועה, הוא משום דכל דההודאה היא על אותו חיוב סגי בכך לחייבו, אף שאי"ז אותו מעשה, הרי ממילא דאף שחזר ותבעו חוב עצמו, וידעינן דהודאת הנתבע היא על מעשה אחר, אכתי חשיב כמודה במקצת לחייב שבועה, אך החזו"א לטעמי' דס"ל דהא דבהודה על גורם אחר הוא חייב שבועה, הוא משום דאנו מקבלים את הודאתו כהודאה על אותו חיוב עצמו, הרי ממילא דכל שחזר ותבעו גם על חוב עצמו, דכה"ג מתפרש גם הודאת הנתבע על חוב זה, אינו חייב שבועה.

ח] והנה לדעת ר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, נ' דודאי הוא אף אם חזר ותבעו גם שעורים, דכ"ה משמעות הגמ' בשבועות ד"מ: דהא דטענו חטים וקדם והודה לו בשעורים פטור, הוא רק לדעת רבנן, וכ"ה בר"י מיגש שם דהפטור בזה הוא משום דהוי כטענו חטים והודה לו בשעורים דמה שטענו לא הודה לו וכו'.

וכ"נ להוכיח מד' התוס' שם ע"א שהקשו לדעת ר"ג מאי נפ"מ בהא דיש בלשון הזה לשון קנקנים, ואי נימא דאם חזר ותבעו גם את השעורים מודה ר"ג דפטור, א"כ הרי נפ"מ טובא בשחזר ותבעו גם את הקנקנים, אך למה שדנו התוס' דמודה ר"ג דפטור מדמי שעורים, י"ל דע"כ ל"מ מה שחזר ותבעו את הקנקנים, שכבר הודה שאינו חייב לו קנקנים.

גם העירוני מד' הרא"ש בס"פ המניח, שמבו' בדבריו שהי' מקום לפרש למתני' דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור, בשלא הודה על אותו היום ואותה השעה, והרי דאף בכה"ג מחייב ר"ג שבועה, אף דבכה"ג הוא חייב גם בדמי שעורים, וכמש"כ הרא"ש שם, ויש לדחות בל' הרא"ש שם, עיי"ש.

ט] והנה אי נימא דהא דמחייב ר"ג בטענו חטים והודה לו בשעורים, הוא משום דס"ל דאזלינן בתר עיקר חיוב הממון, ואין אנו דנים כלל על פרטי החיוב, ומה"ט ס"ל דאף הוא חייב בממון, ולא חשיב כהודאה נגד הודאה, הרי יש ללמוד מזה כד' הש"ך והגר"א, דהא דמחייבינן בכה"ג שבועת מודה במקצת, אי"ז משום דאמרינן שהוא מודה על אותו מעשה שתבעו, אלא משום דסגי במה שמודה על אותו חיוב שתבעו.

אך אי נימא דהא דמחייב ר"ג בטענו חטים והודה לו בשעורים הוא משום דסגי במה שהודה מכח התביעה, אף אם הודה על חיוב אחר, ונת' בזה במק"א, אין ללמוד מזה לדידן.

ועי' חזו"א בתו"ד במש"כ לתמוה ע"ד הש"ך, דודאי כל דחשיב כהודאה לחייב שבועה אף לא מצי טעין משטה ולא מיפטר מן הממון, וכתב דאף להסוברים דמודה ר"ג דפטור מן הממון ומ"מ מחייב שבועה, היינו לר"ג דסגי בהודאה כל דהוא, אך לרבנן ודאי יש לדמות זל"ז, והדברים מתפרשים היטב ע"פ הנ"ל, דלר"ג ל"ב כלל שתהא ההודאה על הטענה עצמה, וע"כ הגם דמחייב שבועה, מ"מ ה"ה פטור מן הממון, אך לרבנן דבעי' הודאה על הטענה, הרי דכל דחשיב הודאה על הטענה לחייב שבועה, גם ה"ה חייב בממון, ולא מצי טעין משטה אני בך.

י] בעיקר מש"נ בגדר הא דבהודאה נגד הודאה אין אנו הולכים אחר הגורמים, דהוא משום שאנו תופסים הודאת הנתבע על החיוב, אף שאין אנו מקבלים את פרטי המעשה, יל"פ ד' הטור, דבעד אומר מנה שחור ועד אומר מנה לבן בעי' שיהא תובעו שניהם, והט"ז כתב דאם תובע א' ואינו יודע איזהו מצרפין עדותם, וכל מה שאין מצרפין הוא משום שהוא מכחיש את א' מהן, וצ"ע דמ"ש מהיכא שהנתבע מודה במנה שחור או בדמי חבית יין, והתובע תובע מנה לבן או דמי חבית שמן, שאין אנו הולכים אחר הגורמים וחייב, ועיי"ש בנתיה"מ שהביא בשם התומים דגם בהכחשת תובע לנתבע במנה שחור ומנה לבן אינו חייב, וכנראה הוא משום שנקטו שחלוקים הם בהשווי, עי' בנתיה"מ בהמשך דבריו, אך כתב דבדמי חבית יין ודמי חבית שמן אי"ז כן, ולפ"ז צ"ע מ"ש הכחשת תובע לנתבע מהכחשת תובע לעדים.

ולמש"נ נראה, דבעדים כל שהוכחשו בפרטי המעשה, ונתברר ששיקרו בפרטי העדות אין עדותם עדות, ומשא"כ בהודאה אף אם שיקר בפרטי המעשה, אנו מקבלים את הודאתו על החיוב, וזה ע"ד שנתבאר לעיל היכא שמכחישין העדים זא"ז אם הי' הלואה או נזק, דל"ד להודאה נגד הודאה בזה.

וי"ל עוד למש"כ בשע"י סוף ש"ז, דהא דבעי' שיהא תובעו שניהם, ול"ד להכחשת העדים זא"ז דאינה פוסלת, דהוא משום דכל הא דמיישבים דבריהם, הוא רק בב' נאמנויות שוות, ועי' גם בישועות ישראל סימן ל' סק"ד, ולפ"ז הרי דמה"ט חלוק הכחשת תובע לעדים מהכחשת תובע לנתבע, אך י"ל דהודאה נגד הודאה לא חשיב כב' נאמנויות שוות, דכל א' כלפי עצמו נאמן בהודאתו נגד שאר הודאות, אך הקצוה"ח חשיב לה כתרי ותרי.

יא] במש"נ דכל מה שמיישבים את הודאתו ואת עדותו שאינה כפי הפרטים שאמר, הוא רק משום דגם המכחישו אומר שהי' חיוב זה אלא שמכחישו בפרטי המעשה, נ' דיל"פ בזה ד' הרי"ד הסתומים בב"ב דמ"א:, ז"ל, ורבי' יצחק זצוק"ל כתב ותימא לי היכי מצינן למימר בכת אחת אחד אומר מנה ואחד אומר מאתים שיש בכלל מנה מאתים. והא ממ"נ מכחישין זא"ז במנה. והיאך מצטרפין במנה אחר להוציאו על פיהן והלא אחד מהן פסול שהעיד שקר וכו', התירוץ הוא כפי מה שתירצתי במה"ק שחילוק יש בין מיכן ולהבא ובין באותה העדות ועיי"ש, ואי קשיא היכי מצינן למימר בעדות אחת שנתפוש מקצת עדות הנאמנת ומניחין מקצת המוכחשת. וא"כ נקשה מינה לרבא דפליג לעיל על רב נחמן ואמר ה"מ לעדות אחרת אבל לאותה עדות לא. אלמא כיון דהוכחשו באכילה הוכחשו נמי על אבהתא וכו', תשובה גם רבא מודה בזה דהתם אין אחר שיעזרנו באבהתא הילכך אמרי' כיון דאיתכחיש באכילה בטלה נמי גם באבהתא, אבל הכא דמי שמכחישו במנה אחד עוזרו במנה שני עדותו קיימת באותו מנה שני כיון דאית עליה תרי סהדי, וכן נמי בזה אומר של אבותי וזה אומר של אבותי אילו אייתי ראובן חד סהדי דאסהיד דאבהתי' היא ואכלה שני חזקה. וחד סהדא דאסהיד אין דאבהתא היא אבל לא אכלה איהו שני חזקה כ"א שמעון, הות קיימא ארעא לראובן דאית לי' תרי סהדי דאבהתי' היא, ואע"ג דחד איתכחיש באכילה, כיון שמודה לו באבהתא הוא עדותן קיימת, עכ"ל, וצ"ב טעם החילוק בזה.

ולמש"נ נ' דמפרש הרי"ד, דיסוד הדין דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, הוא משום דכל העדות חשיבא כעדות אחת, וכאילו כל מה שהעידו הוא מעשה אחד, וע"כ כל שנתבטלה מקצת העדות, אין אנו מקבלין המקצת האחר בפנ"ע, דלא העידו ע"ז בפנ"ע, וע"כ כ"ז הוא כשהעדים המכחישין אותם אינם מעידים ג"כ על אותו מעשה, אך כל שגם המכחישים מעידים על אותו מעשה, יש לנו לקבל את הדבר שמודים בו, ולא לבטל אלא את הדבר המוכחש.

והיינו דדינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה הוא, דהעדים המכחישים חשובים כמכחישים את כל העדות, כיון דהוי הכל עדות אחת, וע"כ כל שהם מעידים ג"כ את מקצת העדות, אין הכחשתם אלא על המקצת האחר, וע"כ ל"ש בזה דינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה.

ועיקר גדר זה דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה הוא דההכחשה חיילא על כל העדות, מ' כן בל' הרי"ד ב"ב דל"א:, ז"ל, אבל הכא וכו' וס"ל דבעדות אחת לא פלגינן דיבורא אלא כמו שהוכחשו על מקצת העדות "כך הוכחשו על כולה" וכו', ורבא נמי אע"ג דבעלמא סבר דפלגינן דיבורא וכו', אבל האי דאיתכחיש ס"ל "דלכל סהדותא איתכחיש" ולא פלגינן דיבורא וכו', עכ"ל, והרי דיסוד דינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, הוא דההכחשה חיילא על כל העדות, וזהו שדן הרי"ד דנימא פלגינן דיבורא, ומכח זה לא תחול ההכחשה על שאר העדות.

ועיי"ש להלן שכתב, ז"ל, אי קשיא והא רבא סבר פלגינן דיבורא וכו', וה"נ ניפלוג דיבורא ויהיו מוכחשים באכילה ועל אבהתא יהו נאמנין, תשובה התם גברא לא איתכחיש וכו', אבל הכא דחזי' דהוכחש כל מאי דאמר בהאי זימני' בחזקת מוכחש קאי, וכיון דקאי בחזקת מוכחש היכי מצינן למפלג דיבורי' ולהימוני בשום מידי דקאמר, עכ"ל

יב] ובזה מתישב דינא דהאומר לא לויתי ובאו עדים שלוה ופרע חייב, והק' האחרונים שהרי המלוה עצמו מודה שהעדים פסולים הם, ויש שפירשו דהוא משום שבאותה עדות לא נפסלו, אך קשיא דמ"מ נימא בזה עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, אך להנ"ל, כיון שאינו מכחיש את העדים רק במה שאומרים שפרע, אך במה שאומרים שלוה אינו מכחישם, ליכא בזה לדינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה.

אך קשיא דמ"ש ממש"כ התוס' וש"ר במוציא שט"ח על חבירו ולוה אומר פרעתי מחצה והעדים מעידים שפרעו כולו, דנשבע וגובה מחצה, ואינו נפטר מכח העדים, כיון שמודה שהם פסולין.

אך י"ל דהתם דמעידין על המאתים בדיבור א', א"א לקבל מקצת דבריהם, וכיון שבטלה עדותם על המאתים, אף בטלה עדותם על המאה.

וק' מהתם גם על ד' הרי"ד, דהא דבכלל מאתים מנה, הוא משום דבאותה עדות אינם פסולין, דא"כ מ"ט התם הוא צריך לישבע על אותו המחצה.

ועד"ז קשיא ע"ד הראב"ד, דס"ל דזה אומר מנה וזה אומר מאתים דמצטרפין, הוא אף בשאין התובע תובע אלא מנה, ומשמעות דבריו דה"נ הוא בשב' העדים אומרים מאתים והתובע אומר מנה, וקשיא דא"כ מ"ט התם צריך הלוה לישבע על אותו מחצה, והרשב"א בב"ב שם הביא בשם הראב"ד דהוא משום דהעדים מוכחשים, וצ"ע הרי כתב הראב"ד דאף שהכחיש התובע את העדים אם מנה או מאתים לא חשיב הכחשה, וכבר הוכיח כן הר"ן בסנהדרין מהא דנשבע וגובה מחצה דלא כהראב"ד, וצ"ע בזה.

יג] ובעיקר הקו' בההיא דכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי, הנה מצאתי בתו"ד הישועות ישראל סימן ל' סק"ד דמבו' לישב בזה, דל"ש עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה בכה"ג שהעדות שלוה באה לחייב את הנתבע והעדות שפרע באה לפטרו, עיי"ש באורך, וכן הרגישו בזה כמה מן האחרונים.

יד] עוד תירצו האחרונים על קו' זו, עי' הגה' אמרי ברוך לתומים ועוד, דכיון שכבר הודה ואין עדות העדים מועלת כלל, ליכא עלי' תורת עדות, ול"ד לההיא דנשבע וגובה מחצה שעדותם מועלת לגבי לקוחות.

ויש לכוין הדברים בד' המאירי בב"ב דקכ"ח: בשם חכמי ההר, שדנו מ"ט אין גובה הכל שהרי העדים מוכחשים הם, ותירצו, ז"ל, שבמה שהודה אין לעדותם שם עדות, שאין עדות אלא הבאה ע"י כפירת בע"ד, וא"כ אין עדות אלא במחצה האחר, והרי אינם מוכחשים בו, עכ"ל, ויל"פ שכונתם להך טעמא, אך אי"ז ברור, דהתם הרי איכא נפ"מ ללקוחות, וכמש"כ האחרונים.

בביאור מה שדן הרא"ש דאם הודה כדי להרויח ל"ה הודאתו הודאה, אשר בפשוטו נ' דזה דעת הרמ"ה, יש להוסיף מש"כ בישועות ישראל סימן כ', דהא דהכופר בפיקדון ובאו עדים שהי' ברשותו, אין נפסלין העדים מכח הודאתו להעיד לו פעם אחרת, הוא משום דאינו נאמן לזכותו, וע"כ לגבי מה שכפר בפיקדון, נאמנים העדים שהי' זה בשקר ורצה לגזול, ותו ממילא ליכא הודאה דילי' כלל דהעדים פסולין, שהרי הדבר ידוע לנו שהודה כן כדי לגזול ממון, ואין לך אמתלא גדולה מזו, ומשא"כ בהודאה לחובתו, שאנו מאמינים אותו על ההודאה לגבי עצמו, תו איכא הודאה שהעדים פסולים הם, ולפ"ז ה"נ הכא, כל שאין הנתבע משלם לו את תביעתו, הרי דלדברי הנתבע דתביעת התובע היא שקר, תו ליכא הודאה דהתובע כלל כנגד הודאת הנתבע, שהרי הדבר ידוע שהודה כן כדי לתבוע יותר, אך מד' הרא"ש וש"ר שפירשו דאיכא בזה הודאה, מבו' לכאו' דלא כד' הישועות ישראל, וצ"ע בזה.

1. וכ"נ מד' הרא"ש בס"פ המניח, שכשתבעו חטים בשעה ידועה והודה לו שעורים בשעה זו, חשיב כהודאה נגד הודאה, ומ' דלא יועיל שיחזור ויתבע שעורים מזמן אחר, ונימא דאי"ז הכחשה אלא בזמן, משום דמעיקרא כבר הכחישו זא"ז, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-2)