כלים פכ_ו מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ו מ"א**

א] **וכיס של שנצות,** הרא"ש פירש דהוא כיס בלא תפירות אלא עור עגול וכפולים אותו וסוגרים אותו ברצועות, וע"כ כשהותרו הרצועות ה"ה טהור, משום דחזר לעור פשוט ונשחת מתורת כלי, אך בד' הר"ש מבואר דהוא כיס תפור ועיקרו קיים גם בלא השנצות, והשנצות משמשות לסגירת הכיס.

ובמי"ט כתב דהרא"ש לא ניח"ל בפי' הר"ש, משום דס"ל דבכה"ג אף אם ניטלו השנצות עדיין יש לו תורת כלי, כיון שהוא תפור כצורת כיס אף שהוא פתוח למעלה ולמטה, ועי' גם בחזו"א סימן ל' סק"ד שכתב דלכאו' אם הי' הכיס תפור ואין השנצין אלא בפיו, לא בטל מיני' שם כלי בנטילת השנצין,

ב] ולכאו' הי' נראה, דהר"ש והרא"ש לטעמייהו אזלי, דהנה בתפא"י כתב דפליגי הראשונים מהו שנצות, דהרמב"ם לקמן מ"ב והרא"ש פירשו דשנצות הם הרצועות שמכניסין בלולאות וכן פירש"י בשבת דצ"ב., אך בד' הר"ש מבו' דהלולאות עצמן קרויין שנצות, וכ"ה בערוך ובפי' רה"ג.

ולפ"ז י"ל, דהר"ש לטעמי' דשנצות הם הלולאות עצמן, שפיר י"ל דכשניטלו השנצות טהור אף דהכיס עצמו קיים, דהלולאות הם חלק מעיקר הכיס, וכל שניטלו ואין הכיס ראוי למלאכתו ה"ה טהור, אך הרא"ש לטעמי' דהשנצות הם הרצועות, הרי ודאי דאין לטהר את הכיס בשניטלו הרצועות, שהרי עיקר הכיס קיים, וע"כ הוצרך לפרש דכל שניטלו השנצות חזר לעור פשוט ונשחת מתורת כלי, וע"כ ה"ה טהור.

אך הנה באמת בד' הערוך ורה"ג מבו' דהשנצות הם העור הכפול שבראש הכיס, ונמצא שהם מגוף הכיס, ובע"כ לפ"ז דהא דניטלו שנציו היינו שניטלו הרצועות שנותנין בתוך השנצות, וכ"ה להדיא בל' הר"ש במשנתינו ולקמן מ"ב, ומבו' לפ"ז, דאף דעיקר הכיס קיים, מ"מ ה"ה נטהר בנטילת הרצועות, וצ"ל דהטעם בזה הוא כמש"כ המי"ט, דבד' הר"ש נראה דגם בתחתית הכיס יש שנצים, וכל שניטלו הרצועות נמצא דהכיס פתוח גם מלמטה ואינו ראוי כלל, וע"כ בטל ממנו שם כלי.

ג] **הרי אלו מיטמאין ומיטהרין שלא באומן,** בתפא"י כתב, דאם יש בו ה' על ה' טפחים ה"ה מקב"ט אף אחר שנפשט, שהרי כל עור פשוט שיש בו ה' על ה' טפחים מקב"ט, ואך דמ"מ הוא נטהר מטומאתו הראשונה, כיון דנשתנה לכלי אחר, ובחזו"א סימן ל' סק"א נסתפק בזה, אם איירי מתניתין דוקא בעור פחות מכשיעור, דאם יש בו שיעור ממ"נ הוא טמא, דאם יחזירו טמא משום כלי ואם לא יחזירו טמא משום עור, או דאף אם יש בו שיעור ה"ה טהור, דהו"ל כעור שחשב עליו לסנדלין דטהור, וה"נ הכא ה"ה טהור כ"ז שלא נתן בו את הרצועות.

ד] **אמר ר' יוסי והלא כל הכלים מטמאין ומטהרין שלא באומן,** הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש פירשו, דת"ק קאמר דכלים אלו מיטמאין אף אם נגמרו ע"י הדיוט ומיטהרין אם נתפרקו ע"י הדיוט, וע"ז קאמר ר' יוסי דכל הכלים דינם כן, ובע"כ דמה שהוזכרו כלים אלו הוא לדין אחר, ועמש"כ לפרש עוד בזה באלי' רבה וברש"ש ובחזו"א סימן ל' סק"ב.

והראב"ד בפ"י מכלים הט"ו גריס אמר ר' יוסי "לא" כל הכלים מטמאין ומטהרין שלא באומן, וכתב דבס"א והלא כל הכלים, ולגיר' זו מתפרשים ד' ר' יוסי דלא כל כלים אלו מטהרין שלא באומן, אלא דוקא כפיפה מצרית נטהרת שאף האומן אינו יכול להחזירה, אך שאר הכלים אינם נטהרין כשנתפרקו, משום דההדיוט יכול להחזירן.

ה] **אבל אלו אע"פ שהן מותרין טמאין שההדיוט יכול להחזירן,** בל' הר"ש מבו' דת"ק פליג על ר' יוסי וס"ל דכל שניטלו הרצועות ה"ה טהורין אף דההדיוט יכול להחזירו, וכ"ה להדיא בד' הר"ש והרא"ש לקמן מ"ב דרבנן פליגי בזה על ר' יוסי, וכ"ה מבו' לגיר' הראב"ד שהבאנו לעיל סק"ד.

אמנם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש נראה להדיא דר' יוסי לא פליג על ת"ק, דהא דמטמא ר' יוסי הוא כשלא הסירו את הלולאות אלא שהן מותרות, ובכה"ג מהני הא דההדיוט יכול לקבצן, דעי"ז חשיבי כשלמים ואינם חסרי צורה, כיון שהלולאות קיימות ואינם חסרות אלא קיבוץ, אך הא דמטהר ת"ק הוא בשהסיר את רצועותיו ולולאותיו, ובכה"ג מודה ר' יוסי דטהור, ול"מ הא דההדיוט יכול להחזירו, ובזה מתפרש לישנא דר' יוסי דהלא כל הכלים מטמאין ומטהרין שלא באומן, ומ' דלא פליג על ת"ק בהך מילתא דהני כלים מטהרין שלא באומן, ועמש"נ עוד להלן סק"י בד' הרמב"ם בהלכותיו.

ובזה ניחא מש"כ הרמב"ם דהלכה כר' יוסי, אשר צ"ע דהרי קי"ל דאין הלכה כר' יוסי מחביריו, וכמו שהאריך בס' יד מלאכי כלל ר"ל בדעת הרמב"ם, ועי' בסד"ט ובחזו"א סימן ל' סק"ג שעמדו ע"ז, ולהנ"ל ניחא דלא נחלקו חכמים על ר' יוסי בזה, וע"כ שפיר קי"ל כדינא דר' יוסי.

ו] אך בד' הר"ש והרא"ש לקמן מ"ב מבואר דפליגי ע"ד הרמב"ם, וס"ל דכל שלא ניטלו הרצועות לגמרי אלא עדיין הן תלויות בכיס מודו רבנן דטמא, וכל הא דמטהרי רבנן הוא בשניטלו לגמרי מן הכיס, ור' יוסי מטמא אף בכה"ג משום דההדיוט יכול להחזירן.

ואמנם באמת לדינא לא פליגי הר"ש והרא"ש עם הרמב"ם, שהרי לדעת הר"ש והרא"ש שם הא דמטמא ר' יוסי הוא רק בשלא נפשט הכיס לגמרי, ואילו לדעת הרמב"ם ר' יוסי מטמא אף בשנפשט הכיס לגמרי, ובזה הוא שהצריך הרמב"ם שיהיו הלולאות והרצועות קיימות, ולדעת הר"ש והרא"ש אף בכה"ג טהור, אך היכא שלא נפשט הכיס לגמרי ה"ז טמא אף אם ניטלו הרצועות והלולואות לגמרי, ועמש"נ בזה להלן מ"ב אות ב' ג'.

ז] והנה לדעת הר"ש ודעימי' דרבנן פליגי בזה על ר' יוסי, בפשוטו הי' נראה דפלוגתייהו היא בכל כלי שנתפרק וההדיוט יכול להחזירו, דלרבנן אינו מקב"ט ולר' יוסי ה"ה מקב"ט, ובמשנ"א עמד בזה, דבשבת דנ"ח: פליגי בזה אביי ורבא, דלאביי הא דניטלו ענבליהן עדיין טומאתן עליהן, הוא משום משום דההדיוט יכול להחזירו, ולרבא הוא משום דראוי להקישו ע"ג כלי חרס, ואמאי לא מייתי התם לפלוגתא דתנאי הכא, עיי"ש בדבריו.

והנה באמת מצינו כן בד' הראב"ד בהשגות פ"י מכלים הט"ו, שכתב בתו"ד, ז"ל, ובהפך נמצא במשנה פכ"ו סנדל עמקי וכיס של שנצות וכו' אמר רבי יוסי וכו' אבל אלו אע"פ שמותרין טמאין שההדיוט יכול להחזירם, וכן בגמ' דשבת לגבי ענבל וזוג אמרינן הואיל והדיוט יכול להחזירם אפי' נטלו ענבליהם טומאתם עליהם, אלמא כיון שיכול הדיוט להחזירו כ"ש שהוא כמחובר ואפילו נתפרק וכ"ש בשעת חיבורו, עכ"ל, ונראה מדבריו דדינא דמתניתין ודינא דניטלו ענבליהן חד דינא הוא, דכל שההדיוט יכול להחזירו ה"ה כמחובר, ולפ"ז צ"ל, דהא דפליג רבא התם, הוא משום דס"ל דאין ההדיוט יכול להחזירן, וכמש"כ בחי' הריטב"א שם, אך מודה רבא דכל דההדיוט יכול להחזירן ה"ה מקב"ט, דקי"ל כר' יוסי, אך זה ניחא רק לדעת הסוברים דקי"ל דהלכה כר' יוסי מחביריו, עי' יד מלאכי כלל ר"ל וכלל רל"א, וצ"ע.

אמנם למש"כ התוס' וש"ר שם דרבא פליג על אביי וס"ל דאף דההדיוט יכול להחזירו אינו מקב"ט, הדק"ל דנמצא דפלוגתת אביי ורבא היא פלוגתת רבנן ור' יוסי במשנתינו, ובחזו"א סימן ל' סק"א וסק"ב כתב, דלעולם מודה ר' יוסי בכלי שנתפרק דאינו מקב"ט אף דההדיוט יכול להחזירו, והא דמטמא הכא, הוא משום דס"ל דחשבינן דזהו תשמישו לתת את הסנדל על רגלו ולשום את הרצועה ולקשור, וע"כ אין ניתוק הרצועה מנקביו כשבירתו כיון דבקל להכניסו, וגם דרך להוציאו לפרקים, והרצועה אינו מעיקר הכיס והסנדל אלא הכשר כלי, וע"כ הוא טמא, עכ"ד, וכעי"ז כתב החזו"א גם בסימן ט"ז סקי"ב.

ח] והנה לב' דרכים אלו נמצא, דאביי דס"ל דניטלו ענבליהן עדיין טומאתן עליהן משום דההדיוט יכול להחזירו, הוא משום דקי"ל כר' יוסי, אך לדעת ת"ק דמטהר במשנתינו בכלים שנתפרקו וההדיוט יכול להחזירן, כ"ש דיש לטהר בשאר כלים שנתפרקו.

ונמצא עוד לפ"ז, דלמש"כ התוס' בשבת שם דמודה רבא דכלי שנטמא ונתפרק וההדיוט יכול להחזירו אינו נטהר מטומאתו, ולא פליג על אביי אלא דאינו מקב"ט מכאן ולהבא, הרי דה"נ הכא, כל הא דמטהרי רבנן הוא רק דאינם נטמאין מכאן ולהבא, אך אם נטמאו אינם נטהרין מטומאתן, ועי' בחזו"א סימן ל' סק"א שצידד כן.

אך עיי"ש שכתב לדון בזה, דאפשר דהכא העור ראוי לשאר דבר ואינו חס עליו להחזירו שלא טרח בו בתחלה, ול"ד לכרע המטה וזוג ועינבל דודאי יחזירן דחס עלייהו, והלכך אפשר דאף אם נטמאו מיטהרין, עכ"ד, ולפ"ז י"ל, דהא דמטמא אביי בניטלו ענבליהן משום דההדיוט יכול להחזירו, אתיא אף כדעת רבנן, דכל הא דמטהרי רבנן בכלים אלו, הוא רק משום דאין חס עליהן להחזירן, אך בניטלו ענבליהן דודאי יחזירן דחס עלייהו, מודו רבנן דה"ה מקב"ט אף כשהן מפורקין.

ט] ולדעת הרמב"ם דהא דמטמא ר' יוסי הוא כשלא הסיר הרצועות לגמרי מן הכיס, מתישב בפשיטות הא דמהני הכא מה דההדיוט יכול להחזירו, ול"ד לניטלו ענבליהן דדעת רבא דל"מ הא דההדיוט יכול להחזירו, דשאני הכא דלא נתפרק הכלי כלל, ואך שהותרו הרצועות, ובזה הוא דאמרינן דכל שההדיוט יכול להחזירן חשיבי כשלמים ואינם חסרי צורה, ומשא"כ בניטלו ענבליהן דנתפרק הכלי, ל"מ הא דההדיוט יכול להחזירו.

אך יש להעיר בזה להיפך, במה שפירש הרמב"ם למשנתינו דכל שהסיר את הרצועות לגמרי אינם מקב"ט, דתיקשי מינה לדעת אביי דס"ל דכלי שנתפרק וההדיוט יכול להחזירו ה"ה מקב"ט, וא"כ מ"ט כשהסיר את הרצועות אינם מקב"ט אף שההדיוט יכול להחזירן, ולפ"ד החזו"א שהבאנו לעיל סק"ח דהכא אינו חס עליו להחזירו, ניחא.

ונראה לישב, דהנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ז מכלים ה"ט מבו', דכל שהוסרו הלולאות אין עליו צורת כלי, וע"כ הוא טהור, ולפ"ז נראה, דאף לדעת אביי דכל דההדיוט יכול להחזירו ה"ה מקב"ט, כ"ז הוא בשניטלו ענבליהן דיש צורת כלי עליהן, ובאנו לטהרן משום דאין ראויין למלאכתן ול"ה כלי מעשה, ולזה שפיר מהני הא דההדיוט יכול להחזירן, דחשיבי כראויין למלאכתן, אך בכלים אלו דכל שהוסרו הלולאות אין עליהן צורת כלי, ל"מ הא דההדיוט יכול להחזירן, ולא מטמא ר' יוסי אלא כשעדיין הן מחוברות ואינן חסרות אלא קיבוץ, דבכה"ג חשיבי כשלמים ואינם חסרי צורה, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש והרא"ש לקמן מ"ב, דכל שאין צורת הכלי קיימת כלל, ל"מ הא דההדיוט יכול להחזירן, וכמש"נ שם אות ב'.

י] כתב הרמב"ם בפ"ז מכלים ה"ט, ז"ל, כלי עור שיש לו לולאות ושנצות וכו', אע"פ שכשהן מותרין אין עליהן צורת כלי, הרי אלו מקב"ט כשהן מותרין הואיל וההדיוט יכול במהרה להכניס השנצות בלולאות ויחזור כלי קיבול כשהי', וכן אם נטמאו והסיר השנצות מהן ונפסדה צורתן ה"ה טהורין אע"פ שאפשר להחזירן שלא באומן, עכ"ל, וצ"ב דדבריו סותרים זא"ז, דברישא כתב דהם מקב"ט אף כשהן מותרין משום דההדיוט יכול להחזירן, ובסיפא כתב דכל שהסיר השנצות ה"ה טהורין אע"פ שאפשר להחזירן שלא באומן, ועמש"כ בזה בחזו"נ לעיל פי"א מ"ז ובמשנ"א. ?וכמדומה דהם חילקו אם עשה כן בידים כדי לטהר או לא, ועי' לעיל פי"ד מ"ב אות ז' שהבאנו כן מהמרכה"מ שחילק כן בד' הרמב"ם בדין מינקת, עיי"ש?, ובחזו"א כתב להגי' בד' הרמב"ם.

ובמי"ט כתב לפרש לדבריו, דאף דהן מקב"ט כשהן מותרין הואיל וההדיוט יכול להחזירן, מ"מ כל שנטמאו קודם שהסירו השנצות, ה"ה נטהרין מטומאתן הראשונה בהסרת השנצות, עיי"ש בדבריו, אך צ"ב הטעם בזה, דהגם דמצינו בכ"ד דאיכא שבירה המטהרת את הכלי מטומאתו הראשונה אף דהוא מקב"ט מכאן ולהבא, כ"ז הוא הוא משום דחשבינן לי' ככלי אחר, וע"כ אף שעדין הוא כלי לקב"ט, מ"מ הוא נטהר מטומאתו הראשונה, אך הכא דהא דה"ז מקב"ט הוא משום דההדיוט יכול להחזירו ועדיין הכלי קיים, לכאו' בדין שלא יטהר מטומאתו הראשונה.

אמנם למש"נ לעיל סק"ה מד' הרמב"ם בפיהמ"ש דמחלק דאם הותרו הלולאות ה"ה טמאין, ואם הסירו את הלולאות ה"ה טהורין, הרי הדבר ברור שזהו גם מכוון הרמב"ם בהלכות, דברישא כתב דה"ה מקב"ט כשהן "מותרין" הואיל ויכול ההדיוט "להכניס" השנצות בלולאות, ובסיפא כתב דאם "הסיר" השנצות ה"ה טהורין אע"פ שאפשר להחזירן שלא באומן, וכן פירשו הקרית ספר שם והחס"ד ב"מ פ"א ה"ז והתפא"י בבועז סק"ב, וכ"כ בס' הליכות אליהו פ"י מכלים.[[1]](#footnote-2)

ובד' הקרית ספר שם מבו' עוד, דמה שנקט הרמב"ם לדינא דרישא לענין קבלת טומאה ולדינא דסיפא לענין לטהר מטומאתו הראשונה, רבותא קמ"ל, דברישא שהלולאות קיימות, אף ה"ה מקב"ט מכאן ולהבא, וכ"ש דאין נטהרין מטומאתן, ובסיפא דהסיר הלולאות לגמרי, אף ה"ה נטהרין מטומאתן, וכ"ש דאינם מקב"ט מכאן ולהבא.

יא] הרמב"ם בפ"י מכלים הט"ו כתב, דהחצוצרת שמפוצלת חוליות חוליות, אם יכולין הכל לפרקה ולהחזירה אינה מקבלת טומאה, וכתב ע"ז הראב"ד, ז"ל, ומה שאמר שאם אין יכול להחזירה אלא אומן מקבלת טומאה כשהיא מחוברת אבל אם הדיוט יכול להחזירה אינה מקבלת טומאה אפילו מחוברת ד"ז רחוק מאד, ובהפך נמצא במשנה פכ"ו סנדל עמקי וכיס של שנצות וכו' אמר רבי יוסי וכו' אבל אלו אע"פ שמותרין טמאין שההדיוט יכול להחזירם וכו', אלמא כיון דיכול הדיוט להחזירו כ"ש שהוא כמחובר ואפילו נתפרק וכ"ש בשעת חיבורו, עכ"ל.

ובס' הליכות אליהו שם כתב לישב לפמש"נ לעיל סק"ה בדעת הרמב"ם, דלא איירי הכא כלל בשיצאו הרצועות מן הסנדל והכיס, אלא איירי שהן בתוך נקבי הסנדל והכיס, ואך שהן מותרות, וע"כ בזה שפיר מהני הא דההדיוט יכול לקבצן וליתן צורה לכלי, עכ"ד, והיינו דכל הא דל"מ חיבור ההדיוט, הוא דוקא בחצוצרת שהיא כלי של פרקים ובזה הוא דאמרינן דכל שיכולין הכל לפרקה ולהחזירה ל"ה הפרקים חיבור זל"ז, וע"כ אינה מקב"ט, דכל חלק וחלק בפנ"ע אין תורת כלי עליו, ועי' בחי' הגר"ח שם מש"כ לפרש בזה, אך הכא דהלולאות והרצועות מחוברות לכלי, ואך דבעינן שיהיו מקובצות שיהא צורה לכלי, הרי דע"ז שפיר מהני הא דההדיוט יכול לקבצן.

אך אכתי צ"ע בזה, דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ז מכלים ה"ט מבו' דגם עיקר חיבור הרצועות לכיס נעשה ע"י הדיוט, וכדתנן דמיטמאין שלא באומן, ובזה תיקשי דהיאך מהני חיבור ההדיוט, ומש"כ מחצוצרת של פרקים דאם יכולין הכל לפרקה ולהחזירה אינה מקב"ט.

יב] ונראה לישב, דהנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' כלים שם מבו', דהא דכשהסיר הרצועות אינם מקב"ט, הוא משום דאין עליהן צורת כלי, ומבו' דשפיר איכא תורת כלי להסנדל והכיס בפנ"ע בלא הרצועות, כיון דעיקר הכלי הוא הסנדל והכיס, והרצועות אינם מכלל עיקר הכלי, ול"ב לחיבור הרצועות אלא כ"ה דיהא עליהן צורת כלי.

ולפ"ז ניחא, דע"כ שפיר מהני בזה חיבור ההדיוט, ול"ד לחצוצרת של פרקים דל"מ בה חיבור ההדיוט, דשאני חצוצרת דכל פרק ופרק בפנ"ע אין עליו תורת כלי, וכמו שביאר הגר"ח שם, ובזה ל"מ חיבור ההדיוט, אך בסנדל וכיס דיש עליהן בפנ"ע תורת כלי, ול"ב לחיבור הרצועות אלא ליתן להן צורת כלי, שפיר מהני לזה חיבור דהדיוט.

יג] במש"כ הרמב"ם דכשהותרו הלולאות אין להן צורה לקבל מחמתה טומאה, בפשוטו הי' נראה דהיינו משום דצורתן היא כעור בעלמא ואין עליהן צורת כלי כלל.

אך הנה הרמב"ם בריש מתניתין כתב, דכבר הוקדם לך שכלי עור וכלי עץ אינם מתטמאין מה"ת בשאר טומאות אלא מקבליהם בלבד והכלים הללו שמנו כאן הם נפשטים וחוזרים להיות פשוטים ומתקבצים וחוזרים להיות מקבלים.

ומשמעות דבריו, דהא דמטהרינן בכלים אלו כשהותרו, הוא משום דפשוטי כלי עור וכלי עץ טהורין, ולפ"ז נמצא דמש"כ הרמב"ם דאין להן צורה לקבל מחמת טומאה, היינו דאין להן צורת כלי קיבול, וכן נ' גם בד' הרמב"ם בפ"ז מכלים ה"ט שכתב, ז"ל, אע"פ שכשהן מותרין אין עליהן צורת כלי הרי אלו מקבלין טומאה כשהן מותרין הואיל וההדיוט יכול במהרה להכניס השנצות בלולאות ויחזור "כלי קיבול" כשהי', עכ"ל, אך בד' הרמב"ם שם ה"י מבו' דלא סגי במה שאין להן בית קיבול, ובעינן שלא יהא להן צורת כלי כלל, ונת' להלן מ"ב אות ד', עיי"ש.

יד] והנה אמנם קשיא בזה, דהניחא בכיס של שנצות ובכפיפה מצרית, אך בסנדל העמקי וסנדל לדיקי, שהן עומדין למדרס, הרי אף אם אין להן בית קיבול ה"ה מקב"ט, דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת, וא"כ מ"ט מטהרינן להן כשהותרו.

ובמקד"ד סימן נ"ב סק"ב כתב, דהרמב"ם לטעמי' דס"ל בפכ"ג מכלים ה"א דהא דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ הוא רק מדבריהם, וע"כ הכא דמיירי בשאר הטומאות ולענין טומאה דאורייתא, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, אינו טמא אלא כשיש לו בית קיבול, עיי"ש.

טו] **לא אמרו אלא בכפיפה מצרית שאף האומן אינו יכול להחזירה,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו, דכפיפה מצרית אינה מתטמאת משהותרו לולאותי' ונפסדה צורתה, הואיל והאומן אינו יכול לתקנה וכ"ש מי שאינו אומן, אך באלי' רבה פירש דהיינו דכיון דכפיפה מצרית אין האומן יכול להחזירה אלא ע"י טירחא, ע"כ אם החזירה שלא באומן ה"ה טהורה, וכ"כ הרש"ש.

טז] ובחזו"א סימן ל' סק"ב כתב לפרש לפ"ד הגר"א להא דקאמר ר' יהודה דאף כפיפה מצרית, אשר צ"ע דבכפיפה מצרית הרי אף ר' יוסי מודה, ולפ"ד הגר"א ניחא, דר' יהודה קאמר דגם כפיפה מצרית נטמאת כשהחזירה שלא באומן, ודלא כר' יוסי, ועיי"ש שכתב דהטעם לטמאות כשהחזירה הדיוט, אף דאינה מתקיימת, הוא משום דמשתמשין בה ע"י הדחק.

1. ומש"כ הרמב"ם בדינא בתרא "וכן", נראה דזה מתפרש כמש"כ בפיהמ"ש דאם הרכיב את הרצועות בלולאות אפי' אינו אומן וכו' ה"ה מתטמא "וכן" אם עשאו אומן ואח"כ בא הדיוט והסיר את רצועותיו וכו' ה"ז נטהר, וזהו גם מש"כ בהלכותיו, דכשם שהוא מיטמא שלא באומן וע"כ ברישא הכיס טמא אף שהרכבת וקיבוץ הרצועות נעשה ע"י הדיוט, כך הוא מתטהר שלא באומן, וע"כ כל שהסיר את הרצועות מהן ה"ה טהורין. [↑](#footnote-ref-2)