קלז - ירושת בכורה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - קלז. נמסר בליל ש"ק תולדות ה'תש"ע

ירושת בכורה

הקדמונים עמדו לבאר כיצד חלה מכירת הבכורה מעשו ליעקב אבינו על פי דין, והלא אין אדם מוכר דבר שלא בא לעולם. (ובפירוש הטור על התורה כתב בזה חמשה תירוצים. ונשאנו ונתנו בדבריו בש"ק תולדות תשס"ז). ובקצות החשן (רעח סקי"ג) צדד לפרש שעשו באמרו 'ולמה זה לי בכרה' איבד הבכורה משום דין 'סילוק' דמהני כלפי דבר שלא בא לעולם, דהנה מבואר בגמרא (ב"ב קכד. קכו.) שבכור שאמר איני נוטל פי שנים דבריו קיימים - שלא כשאר יורשים שאינם יכולים לסלק עצמם מירושתם - משום שחלק בכורה 'מתנה' קרייה רחמנא כדכתיב 'לתת לו פי שנים'. ואמר הקצות שכשם שמועיל סילוקו מבכורה לאחר מיתת האב, כך מאותו הטעם גופא יכול לסלק עצמו בחייו, שהרי 'מתנה' קרייה רחמנא ויכול אדם להתנות מראש שלא יזכה בה. [ודוקא יורש דעלמא אינו יכול להסתלק, אם מפני שנחשב שכבר הגיעה הנחלה לידו כיון שהוא יורש ממילא מדין התורה וראוי בכל שעה ושעה לירש (כטעם הר"ן) או מפני שבירושה דאוריתא לא מהני סילוק (כטעם התוס') - לאפוקי ירושת הבעל שהיא באה לאדם על ידי מעשיו ולא משום שארות או מפני שאינה מדאוריתא, הלכך מתנה עליה קודם הנישואין שלא יירש].

והוכיח הקצות כן מדתנן (בב"ב קכו:) האומר איש פלוני בני בכור לא יטול פי שנים, איש פלוני בני לא יירש עם אחיו - לא אמר כלום שהתנה על מה שכתוב בתורה. ואמרו בגמרא לימא מתניתין דלא כר' יהודה דאמר בדבר שבממון תנאו קיים. ומשני, התם [במקדש את האשה ע"מ שאין לה שאר וכסות] ידעה ומחלה, הכא לא קא מחיל. ומשמע בפשטות שאילו היה הבכור מוחל - מועילה מחילתו, וכן משמע ברשב"ם שכתב 'מי מחיל - מה הנאה יש לו לבן שימחול ואע"פ ששתק הבן אין זו מחילה דאינו רוצה להכעיס את אביו'. משמע שאם מחל בפירוש - מהני מחילתו, והלא בשהאב חי עסקינן. הרי דמהני סילוק הבכור מחלק בכורה גם כשהאב חי. [והגם דמתני' גם בבן פשוט מיירי, על כרחך להעמיד דברי הרשב"ם רק בבכור, דהא ביורש דעלמא א"א להסתלק כנ"ל].

ואמנם הרשב"א ועוד ראשונים חולקים על הרשב"ם וסוברים שאין הבכור יכול למחול בחיי אביו על חלק בכורה, ומפרשים דברי הגמרא 'הכא לא קא מחיל' שאינו בר מחילה, או דלרבותא אמרו שאפילו אם מחילתו מחילה הרי כאן לא מחל. ומכל מקום מהרשב"ם מוכח דמהני מחילתו מחיים, ומסתבר טעמו. עד כאן תורף דברי הקצות.

[ולגוף פירוש הקצות בענין מכירת הבכורה יש לעיין, שאף אם יועיל סילוקו של עשו מהבכורה, כיצד יזכה בה יעקב, דלכאורה היה נראה בכגון זה דאבדה בכורה, והלא פשטי המקראות מורים ודאי שהבכורה נמכרה ועברה מעשו ליעקב].

ובנתיבות המשפט (שם) חלק על הקצות שהרי מבואר בסוגית הגמרא (קכו.) דלדעת אמוראים אחת אין הבכור יכול למחול על חלקו קודם חלוקה משום שאין לו לבכור קודם חלוקה. וגם למ"ד שיכול למחול, היינו משום שסובר יש לו לבכור קודם חלוקה. הרי מבואר דלולא שיש לו זכות בנכסים אי אפשר לו למחול, והכי נמי מחיים דלכו"ע אין לו לבכור חלק בכורה - אין יכול למחול.

ומה שהוכיח הקצות מדברי הרשב"ם דמהני מחילה בחיי האב (ע"ש בנתיה"מ) - כבר ביארנו במקום אחר בהרחבה[[1]](#footnote-2) שכוונת הרשב"ם אינה מדין מחילת הבכור אלא משום סילוקו של המוריש את הבכור מליטול חלק בכורה, שאף דבעלמא אין יכול המוריש לסלק את היורש מלירש, זהו משום שהתורה זיכתה לירש והרי זה המוריש מתנה עמש"כ בתורה, אבל אם היורש מסכים שלא לירש, מועילה התנאתו של המוריש הן על בנו הבכור הן על הפשוט, כי מעיקר דין המשפט מועיל המוריש לסלק את היורש אם לא משום מתנה עמש"כ בתורה. ואתי שפיר דברי הרשב"ם כפשוטם על כל מה דתני במתני', הן גבי בכור לא יטול פי שנים הן גבי פלוני בני לא יירש.

אמנם הקצות הביא שכן מבואר בהגהות אשרי שם. ואם כי יש שרצו לפרש כוונת הג"א באופן אחר, אך עתה שנתגלה מקור הדברים באור זרוע, אכן מפורש שם דמהני מחילה וסילוק הבכור בחיי האב, וגם כתב שם שכן דעת רבנו שמואל, ופירש דבריו גבי בכור ולא גבי בן פשוט - וככל דברי הקצות. *< לברר האם מפורש באו"ז כהקצות, או אפשר לפרש כהנתיבות שהבכור מוחל לאביו שיוכל להעביר בכורתו ממנו >*והשתא מוטל עלינו ליישב שיטה זו שיש לה בית אב בראשונים מטענת הנתיבות; הרי בסוגית הגמרא מבואר שרק משום שיש לו לבכור קודם חלוקה יכול לסלק עצמו [למ"ד], הא מחיים משמע דלכו"ע אין יכול.[[2]](#footnote-3)

והנה ככל דברי האו"ז והקצות מבואר גם כן בשו"ת שמחת יום טוב (למהרי"ט אלגאזי. כא?). ושם עמד גם כן על הקושיא מסוגית הגמרא דמשמע שאין הבכור יכול למחול קודם שזכה בחלקו. וכתב דאמנם להך מ"ד דאין לו לבכור קודם חלוקה, אין יכול למחול מקודם שזכה, אבל למאי דקיי"ל כמאן דאמר יש לו לבכור קודם חלוקה, הרי אף מחיים יכול הבכור למחול על חלק בכורה. ודבריו סתומים וחתומים, דעד כאן לא נחלקו אלא ממתי יש לו לבכור חלק, משעת מיתה או כשבאים לחלוק, אבל מחיים דלכו"ע אין לו, משמע שאי אפשר לו למחול. וצ"ע.

ולבאר הענין יש להקדים לחקור בגדר יסוד דין ירושת בכורה, האם הבכור נוטל חלק בכורה מהאב כשם שנוטל חלק הפשוט, כאילו הוא עומד במקום שני אחים, או שמא חלק הבכורה כאילו ניתן לו מהאחים [ובודאי אין הדבר תלוי בדעתם כמתנה, אבל יסוד דין התורה הוא שהבכור מקבל חלק נוסף מאת אחיו], שהרי מבואר בגמרא הנ"ל דמתנה קרייה רחמנא, וגם נחלקו תנאים (בבכורות נב:) אם חלק הבכורה חוזר ביובל משום דמתנה קרייה רחמנא [וס"ל לחד תנא דהמתנה כמכר לחזור ביובל], אם לאו. ואמנם קיי"ל שאינו חוזר, דלא לכל דבר שווינן ליה כמתנה. ומ"מ יש להסתפק בגדר ירושת בכורה אם הוא כירושה מהאב או כמתנה מהיורשים האחרים.

והנה הנתיבות נקט שחלק בכורה מקבל הבכור מהאחים, ובזה פירש סברתו שאין הבכור יכול לסלק עצמו מחיים, או אף לאחר מיתה למאן דאמר אין לו קודם חלוקה - משום שכל עוד לא חל חיוב על האחים ליתן לו אין יכול למחול, דהוי דבר שלא בא לעולם הוא. והוכיח כן מהמבואר בגמרא (קכז) שבכור ופשוט שהוכרו ולבסוף נתערבו, יכולים ליטול חלק בכורה על ידי הרשאה זה מזה. הא בלא הרשאה מדחים אותם האחים שאומרים לכל אחד הבא ראיה שבכור אתה וטול - וקשה, הלא חלק זה בודאי אינו שייך ליורשים ואין הספק אלא בין שני אלו שנתערבו, וא"כ הלא שאר האחים אין להם כל שיירות לאותו חלק כלל וכיצד יכולים לדחותם - אלא ודאי חלק הבכורה הוא כחיוב שהטילה תורה על היורשים לתת לבכור, ועל כן יכולים הם לטעון כלפי כל אחד מהמסופקים 'איני יודע אם נתחייבתי' לך.

ולשיטה זו יש ליתן טעם לשבח בדיוק לשון המשנה 'האומר איש פלוני בני בכור לא יטול פי שנים, איש פלוני בני לא יירש עם אחיו' - גבי בכור נקט לשון נטילה וגבי פשוט ירושה. ובפשיטות י"ל דלשנא דקרא נקט התנא, דהכא כתיב 'לתת לו פי שנים' והתם כתיב לשנא דנחלה, אבל לפי האמור יוטעם יותר, דגדר ירושת הבכורה הוא נטילה מהאחים, שלא כירושה רגילה מהאב.

אכן לשון התוס' (בב"ב יב:) הוא שהבכור עשאו הכתוב כשני אחים [ובזה ביארו שלכך צריך קרא שנוטל הבכור שני חלקיו בחד מצרא, אבל מצד הסברא לא היו כופים את האחים לכך מפני שהוא כשני אחים ואילו היו שני אחיו רוצים להשתתף לא כפינן לשלישי לתת להם חלק ביחד]. וכן הוא לשון הרמ"ה?? וכן מבואר בדברי רבנו יונה להדיא (שם קכה:?). וא"כ נראה דהנך ראשונים נוקטים כצד האחר שהבכור יורש שני חלקים מהאב כמו שני אחים. וזהו טעם האו"ז והאחרונים [וכן דעת הרשב"ם לדבריהם] שיכול הבכור למחול חלק בכורה מחיים כשם שיכול לעשות כן לאחר מיתה, שאין הדבר תלוי בחלות חיוב על האחים.

ויש לראות שהראשונים הולכים לשיטתיהם בענין זה. דהנה אמרו בגמרא (קכד.) יצא על היורשים שטר חוב ואמר הבכור איני נוטל ואיני נותן רשאי. ועמדו הראשונים למאי נפקא מינה באמירה זו. ורשב"ם ותוס' פירשו דנפ"מ כשאי אפשר לפרוע מהבנים האחרים כגון שהלכו למדינת הים או שהם יתומים קטנים, שעל ידי סילוק הבכור מחלקו, לא יוכל הבעל-חוב לגבות חובו מחלק זה. ואולם הר"י בן מגאש פירש דנפ"מ לענין חיוב הטירחה להגבות לבע"ח, שבסילוקו זה מרויח את טרחו במכירת אותם קרקעות להגבות לבעל חוב. והנה הרשב"א שם השיג על כך שלא מצינו חיוב טירחה ביורש נכסים משועבדים כדי להגבות את חוב המוריש. ואולם בחדושי הר"ן שם נראה שמסכים הוא עם עיקר דין זה שחייב היורש ליטפל בהגביית החוב, אלא שהשיג מצד אחר, שאין כופים אותו לירש בעל כרחו את הנכסים המשועבדים.

ובדעת הריב"מ והר"ן נראה כמו שכתב בספר דברי משפט ( ) שסוברים שהיורש נכסים משועבדים, לא רק שעבוד נכסים יש לו אלא אף שעבוד הגוף שהיה למוריש - חל על היורש כלפי אותם נכסים. וכן הוא מבואר בר"ן כתובות ... ר"ת... ואזיל הר"ן לשיטתו כאן שעל היורש להיטפל בנכסים להגבותם לבע"ח. תורא"ש? וכ"ה ברא"ש ובמאירי ב"ק ט? וב"מ יט?. וכן דעת התומים ( ). והנתיבות השיגו? ואולם כדברי התומים מבואר בראשונים הנ"ל.

והנה גוף הסברא שחל שעבוד הגוף על היורשים צריכה באור, והרי לא לוו ולא נתחייבו הם מעולם. וגם הלא ודאי אין זה שעבוד הגוף מוחלט כמו אצל הלווה, אלא רק כלפי אותם נכסים שירשו. ויש להבין אם כן מאין נולד שעבוד זה ומה עניינו. אך באור הדבר על פי מה שבארו האחרונים (נתיה"מ ; זכר יצחק ; הגרשש"ק בכתובות , ועוד. ונתבאר אצלנו בארוכה בכ"מ, וכאן קיצרנו) שגדר דין הירושה חלוק ביסודו מדין המקח או המתנה, שאין הנכסים עוברים מרשות זו לרשות אחרת אלא הנכסים עומדים באותה רשות שהיו ורק היורש הוא שנכנס תחת המוריש ומחזיק ברשותו הממונית. ובזה פירשו מדוע חלה הירושה גם על דברים שאין שייכת בהם הקנאה כגון דבר שלא בא לעולם ודבר שאינו ברשותו ודבר שאין בו ממש. וכן ביארו בזה דעת רבא (בב"ק קיב) שרשות יורש לאו כרשות לוקח למהוי 'שינוי רשות' בגזלן - שבירושה לא נשתנה הרשות אלא שהיורש קם בחריכיה דמוריש להיות מחזיק את רשותו. [ונתבאר שגדר זה אמור בכל היורשים - למעט ירושת הבעל - ולאו דוקא בירושת הבן את אביו, ודלא כפי המקובל מהגרא"ו והגרנ"ט. כן מוכח מרוב-ככל שיטות הראשונים, מלבד אולי בדעת הרלב"ג בפרשת משפטים].

וכן מבואר בדברי בעה"מ ר"פ יש נוחלין, וכ"מ בתורא"ש?... ולפי"ז מובן גדר 'שעבוד הגוף' שחל על היורש בנכסים שירש שהרי הוא נכנס תחת אביו לתפוס את רשותו הממונית, וא"כ כלפי כל דיני הממון היורש נבחן כמייצג את המוריש שהריהו קם תחתיו. ולא דמי ללקוחות שודאי לא יעלה על הדעת לחול עליהם שעבוד הגוף באותם נכסים, מפני שאין ללקוחות כל זיקה וקשר לרשות הקודמת שהרי החפץ עבר מרשות המוכר לרשות הלוקח, משא"כ היורש נכנס תחת רשות המוריש הלכך שפיר כתבו הראשונים הנ"ל שחל עליו שעבוד הגוף כלפי הנכסים שירש.

ודאתינן להכי הרי שמענו חידוש נוסף בדברי הר"י בן מגאש, שאף גבי חלק בכורה כן הוא הגדר, שהבכור קם תחת רשות המוריש, שמשום כך נקט שאף הבכור חייב להיטפל ולטרוח בהגביית החובות מחלקו הכפול. והיינו מפני שנקט דהבכור נבחן כשני בנים ממש והרי הוא קם תחת אביו הן בחלק הפשוט הן בחלק הבכורה. משא"כ לשיטת הנתיבות ודעימיה שהבכור מקבל חלקו מהאחים, הרי כלפי חלק בכורה אין לדונו כיורש את רשות אביו אלא כמי שזכה במתנה מהאחים, ולדעה זו לא מסתבר דליחול שעבוד הגוף על הבכור בחלק בכורה.[[3]](#footnote-4)

1. ע' שיעור לח,ה. [↑](#footnote-ref-2)
2. נראה שהקושיא היא רק לפירוש רשב"ם שם בפלוגתא דאמוראי הנ"ל, שאם אין לו לבכור אינו יכול למחול, אבל לפירוש הרשב"א והריטב"א דלכו"ע יכול למחול קודם משום דמתנה קרייה רחמנא ויכול לוותר עליה עד שתבוא לידו, ופלוגתתם רק בסתמא כשויתר על שדה פלונית אם ויתר על הכל או לא - לפי"ז י"ל דאף מחיים יכול למחול. אלא דמ"מ קשים דברי הרשב"ם מדידיה אדידיה, לפי האו"ז והקצות שדייקו מדבריו שיכול למחול מחיים. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ע לפי"ז לענין דין שינוי רשות, כיצד לדון בחלק בכורה. [↑](#footnote-ref-4)