קידוש ז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעא עד רעג - קידוש

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

**רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

הלכות קידוש

##### **או"ח סימן רעא סעיף ו - ט שיעור ז**

**[סעיף ו]** **אם גמר סעודתו וקידש היום וכו' מברך ברכת המזון וצריך להזכיר של שבת בברכת המזון אף על פי שמברך קודם קידוש**. **הגה: ויש אומרים דאינו מזכיר של שבת דאזלינן בתר תחלת הסעודה וכן עיקר כמו שנתבאר לעיל סימן קפח.**

ומבואר דנחלקו השו"ע והרמ"א אם אכל מבעוד יום ומברך ברכת המזון אחר שקידש היום, אם צריך להזכיר של שבת בברכת המזון, דהשו"ע כתב שצריך להזכיר של שבת בברכת המזון, והרמ"א הכריע שא"צ להזכיר דאזלינן בתר תחילת הסעודה.

## ביאור מחלוקת השו"ע והרמ"א

והנה יסוד מחלוקת זו היא במה שנחלקו הראשונים לגבי מוצאי שבת, והביאם הבית יוסף לעיל (סוף סימן קפח), דדעת הרא"ש בתשובה (כלל כב אות ו) שאם התחיל לאכול בשבת סמוך לחשיכה וחשכה לו קודם גמר סעודתו דאינו מזכיר של שבת בברכת המזון כיון שמברך ברכת המזון בפועל ביום חול, וכתב שם דדמי למי שנאנס ולא התפלל מנחה בשבת ומתפלל תפילת תשלומין במוצאי שבת דמתפלל תפילה של חול, משום שבפועל מתפלל בחול.

אך דעת ההגהות מיימוניות (פרק ב מהלכות מגילה הלכה יד) דצריך להזכיר של שבת בברכת המזון דדמי להא דמצינו (ברכות כז, א) דרב צלי של שבת בערב שבת (כצ"ל ע"פ המגיה בהגהות מיימוניות שם), ומוכח דכיון שמתפלל את התפילה השייכת לשבת צריך להתפלל של שבת, וה"ה הכא דאף שמברך אחר שיצאה השבת, כיון שהברכה שייכת לשבת צריך להזכיר בה של שבת. ובבית יוסף שם הביא משו"ת המהרי"ל (סימן נו) דלסברא זו יש לחלק דלא דמי לתפילת תשלומין שאם שכח להתפלל תפלת מנחה של שבת מתפלל שתיים של חול, דהתם אינו מתפלל תפילה של שבת, ותפילתו היא מדין תשלומין, משא"כ הכא שברכה זו היא ברכה שנתחייב מחמת האכילה בשבת.

ולכאורה נראה דמה שנחלקו השו"ע והרמ"א כאן לגבי סיים סעודתו וקידש היום אם צריך להזכיר של שבת בברכת המזון תליא בפלוגתא זו, דדעת השו"ע כשיטת הרא"ש דאזלינן בתר הזמן שמברך בו, ולכן מזכיר של שבת בברכת המזון, ודעת הרמ"א כשיטת ההגמ"י דאזלינן בתר תחילת הסעודה, ולכן אינו מזכיר של שבת בברכת המזון כיון שהתחיל את אכילתו בחול.

אלא שמצינו להדיא דאינו כן דהשו"ע לעיל (סימן קפח סעיף י) פסק לגבי מי שאכל בשבת והחשיך היום דמזכיר של שבת בברכת המזון, וכשיטת ההגהות מיימוניות שהובא לעיל, ולכאורה לדעת השו"ע דאזיל בתר זמן הברכה, א"כ צריך להיות שלא יזכיר של שבת בברכת המזון כיון שמברך בזמן שהוא כבר חול.

עוד מצינו לקמן (סימן תרצה סעיף ג) לגבי אמירת על הניסים בברכת המזון בסעודת פורים, וכתב שם השו"ע דאומר על הניסים משום דאזלינן בתר תחילת הסעודה, והביא שיש מי שאומר שאין מזכיר על הניסים, ומשמע שהדעה הראשונה היא העיקר שצריך להזכיר על הניסים דאזלינן בתר תחילת הסעודה וצ"ע מאי שנא דהכא סתם שצריך להזכיר של שבת דאזלינן בתר השתא.

## ביאור אחר בדעת השו"ע

והמג"א (ס"ק ד) עמד בזה וביאר דהשו"ע הסתפק אם אזלינן בתר השתא או בתר סוף הסעודה, ולכן כאן הוא הכריע שיזכיר רצה בברכת המזון לצאת ידי חובה אף לפי הדעות שאזלינן בתר זמן הברכה, ומאידך במוצאי שבת אף אם החשיך היום מזכיר רצה בברכת המזון לחוש לדעות דאזלינן בתר תחילת הסעודה, דבכל מקום שיש ספק יכול להזכיר כיון שאין קפידא אם מזכיר שלא לצורך. אכן דעת הרמ"א דקיי"ל להלכה כהדעות דאזלינן בתר השעה שמברך ולכן ס"ל הכא שאינו מזכיר רצה בברכת המזון.

## אכל אחר שנכנסה השבת

והנה כתב המשנ"ב (ס"ק ל) דכל זה הוא דווקא כשלא אכל משחשכה, אך אם אכל מעט אחר שחשכה לכו"ע צריך להזכיר של שבת.

## שבת שאחריה ראש חודש

וכן מצינו במשנ"ב לעיל (סימן קפח ס"ק לג) שהביא את דברי המג"א לגבי שבת שאחריה ר"ח שכתב שאם גמר סעודתו קודם שתחשך מזכיר של שבת בברכת המזון, אך אם אכל פת בלילה ויש עליו חיוב להזכיר של ר"ח ושניהן אי אפשר להזכיר דהוי תרתי דסתרי, יזכיר של ר"ח ולא יזכיר של שבת כיון שזה יש חיוב לכו"ע, משא"כ בהזכרת שבת דיש בזה פלוגתא אם חייב להזכיר כשמברך במוצאי שבת. ומבואר בדבריו דאם אכל אחר החשיכה ודאי שהוא חייב בהזכרת ר"ח ולכן חייב להזכיר של ר"ח ולא מזכיר של שבת.

וביאור דבריו נראה ע"פ דברי המג"א הנ"ל דהוי ספק אם אזלינן בתר תחילה או בתר סוף הסעודה, ולכן מסיק שכיון שהזכרת שבת אינה אלא מספק והזכרת ר"ח מחויבת בוודאות עדיף שיזכיר יעלה ויבוא, ונראה מדברי המג"א כאן שחשש לדעת המחבר דשמא אזלינן בתר השתא.

## ביאור הט"ז בדברי השו"ע

אכן במשנ"ב שם הביא את דעת הט"ז (שם ס"ק ז) שחלק על דברי המג"א שם וכתב שאם התחיל סעודתו וסיימה אחר החשיכה מזכיר גם רצה של שבת וגם יעלה ויבוא של ראש חודש, ואין בזה תרתי דסתרי כיון שגם תחילת הסעודה מחייבת בברכת המזון וגם סוף הסעודה מחייבת ולכן חייב בשניהם [וע"ש בט"ז דמשמע דלדבריו אפילו אם לא אכל בלילה אלא רק מברך אחר שחשכה צריך להזכיר אף של ראש חודש דאזלינן בתר תחילת הסעודה וגם בתר הזמן שמברך בפועל, וכן מדוייק להדיא בדברי המשנ"ב שם בסוף הס"ק שכתב דאם נמשך הזמן ולא בירך והגיע הלילה נתוסף עליו חיוב, ולכן מזכיר את שניהם, ומשמע שאף אם אינו אוכל אחר החשיכה, אלא רק עדיין לא בירך מזכיר את שניהם].

ולדבריו מיושב שפיר דברי השו"ע דלעיל דגם בערב שבת צריך להזכיר של שבת בברכת המזון אם מברך אחר שחשכה כיון שסוף הסעודה מחייב, ולהיפך אם אכל ויצא שבת מזכיר של שבת דאזלינן אף בתר תחילת הסעודה [וע"ש דאף הרמ"א מודה לסברא הנ"ל, והטעם דכתב הרמ"א כאן דאינו מזכיר של שבת היינו משום שמצד שבת אסור לו לאכול קודם קידוש ולכן אינו יכול להזכיר של שבת ע"ש].

## ביאור נוסף מהגר"א

ובביאור הגר"א לקמן (סימן תרצה סעיף ג) נראה ביאור נוסף בדברי השו"ע דהטעם שחייבים להזכיר של שבת כשמברך ברכת המזון אחר החשיכה הוא משום שחלה קדושת שבת עליו מבעוד יום, ובמוצאי שבת צריך להזכיר של שבת משום שעדיין קדושת השבת עליו, ונראה מדבריו דהשו"ע לא נחית לדין אם אזלינן בתר תחילת הסעודה או בתר זמן הברכה, אלא דכל היכא שמברך ועדיין קדושת השבת עליו מזכיר של שבת בברכת המזון.

**[סעיף ז] אף על פי שאסור לו לטעום קודם קידוש אם טעם מקדש.**

## נזכר בסוף הסעודה שלא קידש אם צריך לחזור ולאכול

וכתב בשו"ע הרב (סעיף טו) שאם נזכר בסוף הסעודה שלא קידש ובא לקדש, אינו צריך לחזור ולאכול סעודת שבת, משום שהסעודה שכבר אכל נחשבת לו כקידוש במקום סעודה. [ואמנם הבאנו לעיל (שיעור ד) שנחלקו הראשונים באופן שאכל סעודה מבעוד יום וקידש אחריה אי חשיב קידוש במקום סעודה, היינו דווקא התם שאכל את הסעודה מבעוד יום, אך הכא שאכל את הסעודה בשבת לכו"ע חשיב כקידוש במקום סעודה].

אכן בספר שמירת שבת כהלכתה (פרק נב הערה צ\*) הביא ראיה מדברי המשנ"ב (לקמן סימן רפט ס"ק י) דלא מהני מה שאכל סעודה קודם הקידוש, דכתב המשנ"ב שם לגבי מקום ששאין יין מצוי שכתב השו"ע שם (סעיף ג) שאם אין לו שכר ושאר משקין אוכל בלא קידוש, ובמשנ"ב כתב דבקידוש הלילה אם יש לו פת יקדש על הפת, ואם אין לו פת ולא יבוא לו פת או יין עד חצות, יאכל בלא קידוש, וכשיביאו לו אחר כך פת או יין אומר עליו כל נוסח הקידוש ויסעוד כזית על כל פנים, עכת"ד. והוכיח מזה שאף שסעד לפני הקידוש לא מהני להיחשב הקידוש שאח"כ כקידוש במקום סעודה, וכתב שם שיש לחלק דהתם מיירי כשעבר זמן מרובה ולכך לא מהני הסעודה, אך היכא שמיד בסוף סעודתו מברך על הכוס שפיר הוי קידוש במקום סעודה.

אמנם הראיה מדברי המשנ"ב צ"ע דעל כרחך מיירי התם באופן שלא אכל סעודה לפני שקידש אלא רק אכל פירות וכדו' דהא אם היה לו מיני מזונות הרי יכול לקבוע עליהם סעודתו ולקדש עליהם כמו שיכול לקדש על הפת, ומשום כך כתב המשנ"ב שלא יצא ידי חובת קידוש במקום סעודה וצריך לאכול עוד כזית פת, אך אם אכל סעודה עם פת ואח"כ קידש ודאי עלה לו לשם קידוש במקום סעודה. ואולי כוונת המשנ"ב באופן שאכל תבשיל מחמשת מיני דגן שעל ידי זה נחשב כמקום סעודה כמשמעות המשנ"ב לקמן (סימן רעג ס"ק כה) דרק שכר ושאר משקין לא מהני לקידוש במקום סעודה ע"ש בלשונו, ומכל מקום אי אפשר לקדש על התבשיל דאינו חשוב כמו פת ויין.

**[סעיף ח] אם לא קידש בלילה בין בשוגג בין במזיד יש לו תשלומין למחר כל היום.**

## נזכר שלא קידש בבין השמשות של מוצאי שבת

וכתב המשנ"ב (ס"ק לט) דאם נזכר רק בבין השמשות של מוצאי שבת מצדד הפרי מגדים שיאמר הנוסח של קידוש בלי הזכרת שם ומלכות בפתיחה ובחתימה. ובשעה"צ (ס"ק מז) כתב שכל מש"כ הפמ"ג שיאמר את נוסח הקידוש בלא שם ומלכות היינו היכא שכבר התפלל בשבת, אך אם לא התפלל שחייב בקידוש מדאורייתא יאמר קידוש בשם מלכות, דהוי ספיקא דאורייתא, ומספק חייב בקידוש.

והנה בפמ"ג (א"א ס"ק יא) ציין לדברי המג"א לקמן (סימן תרנב ס"ק א) שכתב דאם לא נטל לולב עד בין השמשות אז ביום הראשון יהיה חייב ליטול בבין השמשות מדין ספק דאורייתא לחומרא אך לא יברך, וביום השני אינו חייב ליטול דספק דרבנן לקולא. אך ע"ש שאם יכול ליטול עדיף, ולזה נראה שכיון הפמ"ג דאם יכול לומר קידוש בלא שם ומלכות שפיר דמי.

והנה מש"כ שעה"צ כאן דאם לא התפלל אומר קידוש משום דספק דאורייתא לחומרא הוא חידוש גדול, כיון שאף שחיוב הקידוש הוא דאורייתא אך נוסח הברכה ודאי אינו מעכב מדאורייתא, והיאך מתחייב מספק לומר קידוש בין השמשות, אדרבה צריך להיות שנאמר ספק דרבנן לקולא. וצ"ע.

ובמשנ"ב לעיל (סימן סז ס"ק א) האריך בזה והביא דעת כמה פוסקים שכתבו דאם הספק הוא אם מחוייב במצוה אז מברך עליה, ודין דספק ברכות לקולא היינו דווקא אם יש ספק אם בירך, אכן נראה בדבריו שם דלהלכה לא קיי"ל הכי, ואף אם יש ספק במצוה עצמה אמרינן סב"ל שאינו חוזר ומברך, וכ"כ המשנ"ב לקמן (סימן תרפז ס"ק ה) לגבי קריאת המגילה בבין השמשות דאינו מברך מספק [ומה שמצינו בספק אם קרא ק"ש דאמרינן שלחומרא הוא חוזר וקורא אותה בברכותיה הוא דין מיוחד בקריאת שמע כמבואר שם במשנ"ב (שם) ובביאוה"ל (ד"ה ספק)].

**[סעיף ט] צריך שתהיה מפה על השולחן תחת הפת ומפה אחרת פרוסה על גביו.**

## הטעמים שצריך לכסות את הפת ונפק"מ בזה

ובטור התבארו ג' טעמים שצריך לכסות את הפת, **א'** כדי שיהא ניכר שבא לכבד שבת, וזהו ע"פ הברייתא המובאת בבלי (פסחים ק, ב) שאין מביאין את השולחן אלא אם כן קידש. **ב'** והביא טעם נוסף מהירושלמי (לפנינו בירושלמי ליתא) שלא יראה הפת בושתו שאע"פ שהוא קודם בהלכות קדימה בברכות מברכים על הפת תחילה. **ג'** עוד כתב הטור טעם נוסף שהוא לעשות זכר למן שהיה מונח בקופסא טל למעלה וטל למטה.

ויש כמה נפק"מ בין הטעמים דהטעם שהוא משום יקרא דשבת שייך רק בליל שבת, וכן אם מקדש על הפת א"צ לכסות אותו לטעם הב' וכמש"כ המשנ"ב (ס"ק מא).

## כיסוי הפת בסעודה ג'

ולגבי כיסוי בסעודה ג' לא שייך את ב' הטעמים הראשונים, והביאו בשם החזו"א (דינים והנהגות פרק י אות יא) שלא נהג לכסות וכ"כ הערוך השולחן (סימן רצא סעיף י), כיון שעיקר הטעם הוא מה שמבואר בבבלי ובירושלמי משום יקרא דשבת או משום בושתה של פת וזה לא שייך בסעודה ג', ויש שנהגו לכסות אף בסעודה שלישית לחוש לטעם הטור שהוא משום זכר למן, וכ"כ באשל אברהם (בוטשאטש).

כתב המשנ"ב (ס"ק מא) בשם הפמ"ג (א"א ס"ק ז) שלפי כל הטעמים אין צריך לכסות את הפת אלא עד לאחר הקידוש, אך הביא שמהחיי אדם (חלק ב כלל ו סעיף יג) משמע דלטעם זכר למן טוב שיהיה מכוסה עד אחר ברכת המוציא.

ונהגו לחוש אף לטעם של זכר למן ולכן גם נוהגים להניח מגש נוסף תחת הפת [אך יתכן שיש לסמוך על המפה של השולחן, עיין בזה בלבוש (סעיף ט) שנראה מדבריו דמהני] וזהו רק משום טעמא דזכר למן, דלשאר הטעמים סגי שמכסה את הפת, וכן משמע בלשון השו"ע שיש להניח מפה גם תחת הפת והיינו משום טעמא דזכר למן.

# **הדינים העולים:**

1. גמר סעודתו וקידש היום לדעת השו"ע מזכיר רצה בברכת המזון ולרמ"א אינו מזכיר, ונראה שהמג"א נוטה לדעת השו"ע.
2. בסימן קפח סתם השו"ע שאם התחיל סעודתו בשבת והמשיך למוצ"ש מזכיר של שבת בברכת המזון.
3. המג"א ביאר דהשו"ע נסתפק אם אזלינן בתר תחילת הסעודה או בתר זמן הברכה, והט"ז נקט שגם ההתחלה היא סיבה לחיוב וגם הסוף, והגר"א ביאר דקדושת שבת חלה כבר מבעוד יום ונמשכת עד סיום סעודה במוצאי שבת.
4. אם אכל אחר חשיכה לכו"ע מזכיר רצה בברכהמ"ז.
5. אכל סעודתו ונזכר שלא קידש אינו צריך לחזור ולאכול, ובשש"כ חילק בין אם נזכר אחרי זמן מרובה או זמן מועט.
6. שכח מלקדש עד לבין השמשות מקדש בלא הזכרת שם ומלכות, וכתב השעה"צ שאם לא התפלל מקדש בברכה כיון דהוי ספק דאורייתא, וצ"ע מדוע לא אמרינן סב"ל.
7. מצינו ג' טעמים בטעם שצריך לקדש על הפת, א. שיהיה ניכר שהסעודה לכבוד שבת, ב. שלא יראה הפת בושתו, ג. זכר למן.
8. נחלקו הפוסקים אם צריך לכסות עד אחר ברכת המוציא לטעמא דזכר למן.
9. החזו"א נהג שלא לכסות את הפת בסעודה שלישית אבל באשל אברהם כתב שנכון לכסות את הפת גם בסעודה שלישית.
10. נהגו לחוש לכל הטעמים ולכן נהגו לכסות מלמעלה ומלמטה וגם בשעת ברכת המוציא משום הטעם של זכר למן.