יא
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / סוכה פ_ק מדף ט - הרב יחזקאל זילבר

**מתני'. הדלה עליה את הגפן וכו'.** במתני' מיירי כשאין חסרון של העושה סוכתו תחת האילן, אלא כל החסרון הוא של סיכוך במחובר, וע"ז המשנה אומרת דסיכוך במחובר כשר באחד מתרי גווני. או שהיה הסיכוך הרבה מהן, או שקצצן.

בגמ' לעיל ט: מבואר שכל הפסול של תחת האילן הוא רק באילן שצלמ"מ, אבל באילן שחמ"מ אין פסול של העושה סוכתו תחת האילן. ולכן במשנה כאן אין חסרון של העושה סוכתו תחת האילן. דמיירי שהאילן הוא חמ"מ.

אלא שעדין הק' בגמ' לעיל מ"ט אמרינן במתני' שאם היה הסיכוך הרבה מהן כשרה, הלא מצטרף סכך כשר עם הסכך פסול, והעמידו שם בגוונא שחבטן. ונחלקו שם הראשנים מחלוקת יסודית, האם קו' הגמ' קא מצטרף וכו' הוא גם בכה"ג שהסכך כשר הוא בשיעור צלתה מרובה, ועליו יש סכ"פ פוסל או לא. דעת התוס' שם [וכן משמע מרש"י שם] דאם הסכ"כ הוא בשיעור צלתה מרובה, לא איכפת לן שיש עליו סכ"פ כלל, ובכה"ג ליכא צירוף של הסכ"כ עם הסכ"פ. ורק כשהסכך כשר מצד עצמו הוי חמתה מרובה, ורק בצירוף הסכ"פ הוי צלתה מרובה, ע"ז הק' מאי איכפת לן שהסכ"כ הרבה, מ"מ הא קא מצטרף סכ"פ בהדי סכ"כ וע"ז תי' דחבטן. והוכיחו כן מסברא 'כיון דכי שקלת ליה לפסול אכתי צלתה מרובה', ועוד הוכיחו כן מראיות ע"ש. [ועי' במהרש"א שכתב שכל דברי התוס' הוא כשהאילן חמתה מרובה, דבכה"ג איירי רבא, אבל בגוונא שהאילן הוא צלתה מרובה הסוכה פסולה, אפי' שהסוכה היא צלמ"מ]. אך הראב"יה כתב בשם הריב"א [הובא גם בשא"ר הרמב"ן והראב"ד בהשגות והר"ן] שסכ"פ שלמעלה פוסל אף שלמטה איכא שיעור סכ"כ. והטעם שהסכך העלין מבטל את מה שתחתיו, ויש בזה אריכות דברים גדולה. הובא לעיל.

אבל ר"ת [הובא בר"ן ובריטב"א] הביא מכאן ראיה שאפי' שסוכה תחת הסוכה או תחת האילן פסולה, אפ"ה אם הסוכה קדמה לאילן אינה נפסלת מדין סוכה שתחת האילן ואין לה פסול של ב' סככים. ודייק לה מדקתני במתני' הדלה עליה את הגפן וכו' וסיכך על גבה פסולה, הרי שאיירי באופן שהדלה את הגפן תחילה ואח"כ סיכך ובזה פסולה הסוכה, אבל אם הסוכה קדמה לאילן אינה נפסלת ע"י האילן. [ולכך פירש דהא דפירס עליה סדין מפני החמה פסולה, איירי שהסדין מסייע להכשר הסוכה, אבל בלא"ה כשרה, אע"פ שהסדין צלתה מרובה מחמתו, כיון שהסוכה קדמה לסדין]. והר"ן והריטב"א דחו ראיתו, וכתבו דמתני' תרתי קתני, הדלה עליה את הגפן וכו' או סיכך על גבן, דהיינו דבין שקדם הסיכוך כדקתני הדלה עליה את הגפן, ובין שקדם האילן וסיכך עליו.

והק' הריטב"א על דברי ר"ת איך דייק לה ממתני' הלא רישא דמתני' איירי שאין הסכך כשר רבה על הפסול, ואין צילתו מרובה מחמתו, [שהרי רק בסיפא קתני אם היה הסיכוך הרבה מהן, אבל ברישא מיירי שאין הסכך כשר רבה], וא"כ איך יתכן שאם הסכך קדם לאילן כשר, הלא אינה מסוככת כהילכתה וצריך לצרף את האילן. [וביאור כוונתו, דזה ברור דמתני' איירי שהאילן והגפן הרי הם חמתו מרובה מצלתו, שהרי קתני במתני' אם היה הסכך הרבה מהן כשר, ומוקמינן בגמ' לעיל דמהני משום שחבטן, והתם מבואר להדיא בדברי רבא דחבטן מהני רק כשהאילן הוא חמתו מרובה, אבל אם היה צלתו מרובה לא היה מהני חבטן, וא"כ ע"כ הכא האילן חמתו מרובה, וכיון שהרישא איירי שהסכך הכשר אינו הרבה, ע"כ שגם הוא חמתו מרובה, א"כ מה בכך שהדלה את הגפן אחר הסיכוך, והסוכה קדמה הלא ליכא בסוכה שיעור הכשר סכך]. ועי' בביאור הגר"א תרכו ד' שהביא דברי הריטב"א וכתב 'וקושיתו איני מבין'. ועי' בפנ"י.

אך הק' הגר"א איך הביא ראיה ר"ת ממתני' לדין ב' סככים, שאפי' ב' סככים שצלתם מרובה אינם פוסלים אם הסוכה קדמה, הרי ע"כ מתני' איירי שהאילן הוא חמתו מרובה מצלתה, שהרי הא דמועיל במתני' בסיפא דאם היה הסיכוך הרבה מהן, היינו בגוונא שחבטן כמבואר לעיל, והיינו דוקא בגוונא שהאילן חמתו מרובה כמבואר בדברי רבא שם [שהרי אמר רבא ל"ש אלא וכו' ומיירי בחבטן אבל בצלתו מרובה לא מועיל חבטן], וא"כ איך הוכיח ר"ת שגם בגוונא שהאילן צלתו מרובה אינו פוסל. ותי' דר"ת סובר דאין חילוק בין שהאילן צלתו מרובה או חמתו מרובה, וס"ל שגם שחמתו מרובה פוסל את הסכך שתחתיו וכשי' ריב"א וראבי"ה, וכיון שמוכח במתני' שאם הסוכה קדמה כשרה, א"כ אפי' כשהאילן צלתו מרובה נמי כשר.

**ואם היה הסיכוך הרבה.** ובגמ' לעיל מבואר דמהני משום שחבטן. ומצינו שנחלקו הראשנים מהו חבטן. רש"י פי' שעירב ומיבטל ברוב. דמדאורייתא כל מילי בטל ברוב. והיינו דהסכך הפסול נעשה כסכ"כ. ועי' בר"ן שם דלא שייך בזה ביטול. וכתב רש"י דהמפרש חבטן היינו תלישה או שליפה טועה שהרי קתני במתני' 'או שקצצן' מכלל דברשיא איירי במחובר. ועי' בפה"מ כאן 'ואם היה סיכוך הרבה מהם כשרה ובתנאי שיקוץ אותם, שאם לא קצצן יצטרף סכך כשר לסכ"פ ופסולה, לפי שאין מותר לסכך בצמחים בעודן מחוברים מן הטעם שנבאר, עוד אמר או שקצצן כשירה בתנאי שינענע אותן ואז תהיה כשרה וכו'. הרי שהרמב"ם פי' שחבטן היינו קצצן, ודבריו פלא כמו שהק' רש"י דהא קצצן כשר אפי' אם היה הרוב מהמחובר. וביאר הר"א בן הרמב"ם דבדין הראשון דמתני' דאם היה הסכך כשר הרבה מהני בחבטן דהיינו קצצן לחודיה. אבל אם היה הסכך המחובר הרבה, לא סגי בקצצן אלא צריך גם לנענע אותן כדאמר שמואל בגמ'. ונמצא דברישא שיש סכ"כ כשיעור [אם היה הרבה מהן], וכל החסרון שמצטרף סכ"פ עם הסכ"כ, בזה סגי בקציצה לחודיה, כיון שע"י הקציצה מתכשר הפסול ושוב ליכא צירוף סכ"פ עם הסכ"כ. אבל בסיפא דאיכא רוב סכ"פ וצריך להכשיר את הסוכה ע"י הסכ"פ, בזה לא מועיל הקציצה וצריך לנענע, שהרי הפסול הוא משום תעשה ולא מן העשוי, וקציצה לא חשיב עשיה כמבואר בגמ' לשמואל דקציצה לאו היינו עשייתן.

אלא דעדין קשה לרב דסבר שגם בקצצן דמתני' אי"צ לנענע דקציצתן זהו עשייתן, נמצא שגם כשהסכ"פ הרבה מהני קציצה, כ"ש אם היה הסכ"כ הרבה, ומה העדיפות בדין הראשון דמתני'. ועמד בקו' זו בשעה"מ.

והביא בקה"י סי' ט' תי' בשם היפ"ע דמבואר בירושלמי דהא דסגי לרב בקציצה לחודיה היינו דוקא כשמתחילה בשעה שסיכך במחובר היה דעתו לקוץ, אבל אם לא סיכך מתחילה ע"מ לקוץ פסולה, וזה ביאור מתני' דאם היה הסכ"כ הרבה מהן סגי בקציצה אפי' אם לא היה בדעתו מתחילה לקוץ, שהרי כל החסרון הוא רק שמצטרף סכ"פ עם הסכ"כ, וע"י הקציצה שוב אינו סכ"פ, אבל בסיפא איירי שהרוב הוא סכ"פ של מחובר, ובעינן להכשיר את הסכ"פ בזה לא מהני אלא אם בתחילה חשב לקוץ.

אלא דעדין צריך לבאר בדעת הרמב"ם בדינא דרישא, הלא סו"ס כיון שהסוכה פסולה מחמת הצירוף של סכ"פ עם סכ"כ, א"כ היא עשויה בפסול. ובכדי להכשיר הסוכה צריך מעשה חדש ואמאי סגי בקציצה הלא צריך גם לנענע. וצ"ע.

וכל ענין זה של צירוף סכ"כ עם סכ"פ יבואר לעיל ט: ועיקר סוגיין הוא על דינא דמתני' דאם קצצן כשרה.

**פסול מחובר.**

רש"י ד"ה פסולה כתב דמחובר פסול דאמר קרא באספך מגורנך ומיקבך, בפסולת גורן ויקב הכתוב מדבר, אך בריטב"א בע"ב הביא דברי רש"י והק' הרי מחובר הוי דבר שאינו מקבל טומאה וגידולו מן הארץ, ומ"ט פסל רחמנא לאותו דבר כשהוא מחובר טפי מתלוש, וכתב הריטב"א דמחובר פסול משום דחסר בעשיה, דמה שמכופף סכך לא נחשב עשיה, ורק בתלוש הוי עשיה.

וכבר ידוע מה שחקרו האחרונים בדין פסולת גורן ויקב, דיש לפרשו דזהו מין הראוי לסיכוך ולא מין אחר, דתנאי לדבר הראוי לסיכוך, הוא גידולו מן הארץ ואינו מקבל טומאה. ומינים שאינם כן אינם ראוים לסיכוך, אך יש לפרש דאין זה תנאי כ"א ילפותא דמקבל טומאה ואין גדולו מן הארץ הוי חפצא הפסולה לסיכוך.

ולפי"ז יתבאר סברת רש"י דכיון דילפינן דדבר המקבל טומאה ואין גדולו מן הארץ הוי חפצא הפסולה לסיכוך, לכך שפיר איכא נמי למילף דגם מחובר הוי פסול, וכשם דדבר שאינו פסולת וגורן הרי הוא פסול, ה"נ מה שמחובר הרי הוא פסול. אבל הריטב"א ס"ל שאין זה ילפותא דכל הנך הוי סכך פסול, אלא דילפינן מה הם התנאים להכשר סכך, דצריך מין פסולת גורן ויקב, ולכך שפיר הק' דמה גרע שהוא מחובר, סו"ס הוי מין הראוי לסיכוך כשהוא תלוש, ולכך פירש שמחובר פסול משום שחסר בעשיה.

ובעיקר בסברת דברי הריטב"א דחסר בעשיה, אולי י"ל דבסוכה בעינן שהסוכה תעשה צל, ודבר שהוא מחובר לעולם שם אילן עליו, ונחשב שהאילן עושה צל ולא הסוכה, ולכך אינו יכול להחשב כדירה של סוכה ולומר שהסוכה עושה צל. ונמצא שחסר בעיקר העשיה של הסוכה. וצ"ע.

עי' ב"י ובב"ח סו"ס תרכו שנסתפקו בשם תוה"ד בסכך תלוש שלבסוף חברו, האם חשיב לענין סוכה כתלוש או כמחובר. והנה לדעת רש"י שמחובר פסול, שנתמעט מקרא דהוי סכ"פ, א"כ ה"נ י"ל דכיון שלבסוף חברו הוי פסול דסו"ס שם מחובר עליו, אבל לריטב"א שעיקר החסרון הוא בעשיה דמחובר נחשב מסוכך מאליו, א"כ בתלוש שנחשב עשיה, מה איכפת לן שלבסוף חברו. ולהנ"ל ניחא דעיקר סברת הריטב"א שאין הסוכה עושה צל אלא האילן עושה צל, וסברא זו י"ל גם בתלוש ולבסוף חברו, דכיון שעכשיו הוא מחובר אין הסוכה עושה צל אלא המחובר, דמחובר יש לו שם לעצמו. וצ"ע

**הדלה עליה את הגפן.** או שקצצן. ואמר רב וצריך לנענע וכו'. ויש להעיר בזה כמה הערות.

א. בשפ"א העיר דכיון שהוא מנענע את הסכך א"כ הוי עשיה חדשה של סיכוך ומה קמ"ל מתני' הרי פשיטא דכשר. ונראה בזה דהנה רש"י כתב 'ומיהו נענוע קרוב לסתירה שמגביה כ"א לבדו ומניחו וחוזר ומגביה את חברו ומניחו'. [וזה ברור שאין כוונת רש"י לאפוקי שאם מגביה את כולם לא מהני, דאדרבא אם מגביה את כולם פשיטא דכשר דזה הוי סתירה גמורה, אלא כוונת רש"י לומר דאפי' שמגביה כ"א לבדו וכו'], והביאור בזה דרש"י כתב בתחילת דבריו 'נהי דאי"צ לחזור ולסותרה כולה', פי' דאם הוא מגביה את כולם הרי בטל שם סכך הראשון, שהרי מיד שמגביה הרי הסוכה חמתו מרובה, וכשמניח הרי איכא עשיה גמורה של סכך וזה שפיטא דכשר שהרי הוי סתירה גמורה, אלא אפי' אם מגביה כ"א לבדו ולא בטל שם הסוכה הראשונה, שהרי עדין היא מסוככת ויש בה צלתה מרובה, ולא בטל שם סוכה אפי' רגע אחד, אפ"ה מהני וזה החי' דאפי' שאינה סתירה גמורה.

ב. עי' ברי"ף שכ' 'וצריך לנענע לשם סוכה ול"א קציצתן זו עשייתן'. וכתב הר"ן דלשם סוכה לאו דוקא שהרי לא בעינן סוכה לשמה, [שהרי סוכת גנב"ך נמי כשרה], אלא משום תולמ"ה אתינן עלה וכו' ולכאו' כוונתו כמו שכתב בק"נ כאן אות כ' [ע"ד הרא"ש שכ' כל' הרי"ף] דר"ל דבעינן לשם צל. והביאור בזה דכיון שעשיה הראשונה היתה בפסול שהרי מחובר הוא, צריך עשיה חדשה של סכך, לכך בעינן שיעשנה לשם צל. וכן כתב במג"א תרכו סעי' ב' דפסק השו"ע וצריך לנענע כ"א וכו' וכתב המג"א לשם צל. אך המעי' בל' הר"ן יראה שלא הזכיר דמשום לשם צל איתינן עלה, אלא כתב משום תולמ"ה. והיה מקום לומר שמצינו ב' סוגי פסולים, דתקרה שאין עליה מעזיבה הרי היא פסולה שהרי לא נעשו לשם סוכה אלא לשם בית, ולפיכך צריך פקפוק וכו', וכן פסק הרמב"ם פ"ה ה"ח, ובית אף שעשהו לשם צל מ"מ הוא פסול כמו שכ' רש"י ד. ד"ה דר"מ דסוכה אמר רחמנא ולא ביתו של כל ימות השנה, הרי דאף שעשאה הבית לצל הרי היא פסולה, דכיון ששם בית עליו הרי הוא פסול עד שיעשה לשם סוכה, ומצינו עוד פסול כמו בחבילין שהעלה ליבוש או לאוצר וכן בגוונא שהסוכה עשויה מאליו כמו חוטט בגדיש, שהתם עיקר הפסול שאינה עשויה לצל, ונראה דהכא ליכא פסול בעיקר העשיה לצל, שהרי עשה הסכך לשם צל אלא שהיו מחוברים, וכיון שנעשו בפסול צריך לעשותם לשם סוכה. וזה כוונת הר"ן דכיון דמשום תולמ"ה הרי שהעשיה היא בפסול וצריכה להיות עשיה בכשרות לשם סוכה.

ג. ועי' במ"ב תרכו סקי"ג 'ר"ל אף שמתחילה הדלה האילן על הסוכה לסכך בו הוי סכך פסול, דמחובר הוא, לא מקרי תולמ"ה כיון שלבסוף 'קצצו לשם סיכוך', הוי עשיה מחדש וכשר, אפי' אין שם שום סכך אחר, ומ"מ בקציצה לבד לא מקרי עשיה גמורה כיון שלא קצצן קודם שהדלה, וע"כ צריך לנענע ג"כ אחר קציצה שנמצא כאילו אותה שעה מניחם במקומתיהם'. ומדקדוק לשונו נראה שלא רק שצריך לנענע לשם סוכה, אלא אפי' הקציצה עצמה צריכה להיות לשם סוכה. וצ"ב שהרי לדידן קציצה לאו כלום היא.

**בביאור מח' רב ושמואל**

א. הנה בעיקר דברי רב איכא ב' חדושים, חדא דאע"ג דפסיקה ל"ח כ"כ עשיה אלא תיקון מועט ואפ"ה מהני ואמרינן פסיקתן זהו עשייתן, ואידך דאע"ג שעשה את הציצית או הסוכה בפסול, אפ"ה מהני כשגמר העשיה היתה בכשרות. וכמבואר בל' רש"י 'אבל זה שקצצן זהו מעשה שלה שנגמר בהכשר'. והשתא יל"ע במה נחלק שמואל, דאפשר דשמואל חולק וסובר שבעינן כל העשיה בכשרות ולא סגי גמר עשיה לבדה, ולכך לא אמרינן פסיקתן זהו עשייתן, אך יל"פ דשמואל חולק וסובר שקציצה לא חשיב כ"כ מעשה שהרי אינו עיקר המעשה אלא תיקון מועט. וכן משמע ברש"י דשמואל סובר שקציצה הוי תיקון מועט, ודרשינן לה מקרא 'ולא מן העשוי בפסול ואתה מתקנו בתיקון מועט'. הרי שעיקר החסרון הוא שקציצה ופסיקה הוי תיקון מועט. וכן משמע בל' הרמב"ן במלחמות לקמן טו. 'כטעמא דשמואל דלא אמרינן פסיקתן זהו עשיתה, אלא בעינן מעשה ניכר'. ומשמע דאם היה עושה לבסוף מעשה גמור היה מהני, אף שאין כל העשיה בכשרות.

והנה בתוס' הק' לרב מ"ט כשעשאה מן הקוצין ומן הגרדין לא מהני, ומדוע לא נימא שקשירת הציצית הוי מעשה. והנה מהא דהעמידו התוס' קו' על רב, הרי שלשמואל ניחא דפסיל, והנה הלא כשעשאה מן הגרדין איכא מעשה גמור של ציצית, ולא רק תיקון מועט כמו קציצה, ואפ"ה ס"ל לתוס' דלשמואל הוא פסול, הרי שסברי התוס' דשמואל ס"ל שבעינן כל המעשה בכשרות ולא סגי בגמר עשיה בכשרות.

ונפק"מ לדינא בתלאן ואח"כ פסק ראשי החוטין לפני הקשירה, דלדעת התוס' דבעינן כל העשיה בכשרות, א"כ ה"נ פסול, אמנם לדעת רש"י דס"ל דטעמו דשמואל דתיקון מועט לא מהני, א"כ כשעושה פסיקה ואח"כ קושר הוי עשיה גמורה, ומהני לשמואל. ובדין זה נח' הראשנים. דעת השו"ע סי' יא סעי' יג דכשר, אך בב"י הביא דעת מהרי"א דבתלאן ואח"כ פסק ואח"כ קשר פסול. [ועי' בביאור הגר"א שם דהטעם דלשמואל כשר משום שיש כאן מעשה גמור, ולכך מהני אף שהוא בגמר. והביא לזה ראיה מלקמן טו. דפקפוק או נוטל אחת מביניהם חשיב מעשה].

והנה מבואר בגמ' דהמטיל לב' קרונות בב"א ופסק קודם הקשירה כשר. ולכאו' מבואר מזה דלא בעינן תליה בכשרות, וסגי בקשירה בכשרות, וקשה מזה לדעת מהרי"א דס"ל שאם תלאן ואח"כ פסק ראשי חוטין שלהם, אף שפסק קודם קשירה הם פסולים. וכבר הק' כן בב"י שם ובס' המכתם. וביותר הלא בגמ' פריך פשיטא שאם פסק קודם הקשירה כשר.

ב. אלא שיש להוסיף בזה דמדקדוק לשון רש"י נראה ששורש מחלקתם הוא בעיקר דינו של תולמ"ה. בד"ה יתיב וכו' 'דאי לא פסולה משום תעשה ולא מן העשוי, דהכי משמע סוכות תעשה וכשאתה עושה אותה תהא ראויה לסוכה, ולא מן העשוי בפסול שאין ראוי לסוכה ואתה מתקנו בתיקון מועט וכו'. הרי שביאר בסברת שמואל דדרשינן תעשה ולא מן העשוי בפסול דצריך עשיה בכשרות, ומה שקוצץ הוי תיקון מועט ולא עשיה. ואח"כ בד"ה אכשורי מכשר וכו' בסברת רב דסגי בקציצה, 'והכי דמי תולמ"ה כגון חוטט בגדיש וכו' שהסיכוך נעשה מאליו ואינו נוגע בו וכו', אבל זה שקצצן זהו מעשה שלה שנגמר בהכשר', הרי דלשמואל לא אמרינן קציצתן זהו עשייתן משום דדריש תעשה בכשרות ולא בפסול, ולכך לא מהני גמר מעשה כקציצה, דהוי תיקון מועט, אבל רב פליג על הך דרשא דבעינן עשיה הראויה, ולכן פירש"י 'והיכי דמי תולמ"ה כגון חוטט בגדיש', ולכך מהני גמר מעשה בכשרות. הרי שהעמיד רש"י דלשמואל איכא ב' דינים בתולמ"ה, חדא שלא נעשה מאליו כגון חוטט בגדיש, ועוד שיהיה נעשה בכשרות, ורב ס"ל דבעינן רק שלא תהיה עשויה מאליו.

אך דבר זה קשה בתרתי, חדא דלא מסתבר לומר דלרב ליכא דין עשיה בכשרות, וביותר שהרי רש"י עצמו כתב דהא דקציצה מהני היינו 'דקציצה חשיב גמר מעשה שלה בכשרות', הרי שגם לרב איכא דין עשיה בכשרות ולא בפסול. וא"כ היה יכול לומר רש"י דשפיר יליף רב דין תולמ"ה כשמואל, אך מ"מ ס"ל דקציצתן זהו עשייתן, למה נקט רש"י לדין חוטט בגדיש. ועוד קשה דאף אי ס"ל לשמואל דדרשינן דאיכא דין עשיה בכשרות ולא בפסול, מ"מ הלא עיקר חידושו של שמואל שגמר עשיה לחודיה לא סגי, וכל' רש"י 'שאי מתקנו בתיקון מועט לא מהני', ודבר זה הוא מסברא, ואיך יליף לה שמואל מקרא.

ג. ונראה דודאי לכו"ע בעינן עשיה בכשרות, וגם לרב כיון שנאמר בסוכה עשיה בעינן עשיה בכשרות, ועוד נראה דודאי לכו"ע קציצה הוי גמר מעשה, אלא דסבר שמואל דכיון דדרשינן תולמ"ה לעשות בהכשר ולא בפסול, הרי דכל שלא עשה עשיה הראויה לסוכה לא חשיב מעשה בסוכה כלל, וחשיב כאליו נעשה מאליו, וזה עיקר חידושו של שמואל דכל שלא נעשה בו מעשה בכשרות הוי כמו חוטט בגדיש שלא נעשה בו מעשה ופסול. וממילא סבר דלא מהני קציצה לחודיה, דקציצה הוי רק גמר עשיה ולא עשיה חדשה, וכיון שהעשיה בפסול אינה חשובה מעשה, נפסלה הסוכה ולא מהני בה תיקון קל, אבל רב ס"ל דדרשינן קרא דתולמ"ה לענין חוטט בגדיש שלא נעשה בו מעשה כלל אלא נעשה מאליו, ולא לענין שעשיה שאינה כשרה אינה עשיה, וסבר שעשיה בפסול נמי חשובה מעשה בסוכה, אלא דמ"מ דבעינן גם עשיה בכשרות כמו בכל דבר שנאמר בו עשיה, בזה סבר רב דכיון דאיכא עשיה בסוכה, אלא שבעינן נמי עשיה 'בהכשר', לענין זה מהני עשיה גם בגמר מעשה, ולכך סגי בקציצה. ויש בזה סברא, שהרי לעולם הכשרות היא רק בגמר העשיה, ולכך רק בגמר העשיה יש קפידה שתהא בכשרות, אבל אי"צ שכל העשיה תהא בכשרות. ונמצא ששורש פלוגתיהו הוא האם עשיה בפסול הוי עשיה בסוכה, ואם חסר בעיקר מעשה גופיה, דחשיב נעשה מאליו לא מהני ע"ז גמר מעשה לחוד, אלא בעינן מעשה חדש, וגמר מעשה מהני רק במקום שיש עשיה גופיה, אלא שבעינן גם עשיה בכשרות.

**ה"נ אמרינן פסיקתן זהו עשייתן.** עי' בתוס' שהק' מהא דאמר רב במנחות מב: דעשאה מן הגרדין פסולה ופרש"י שם משום תולמ"ה, דאין כאן תליה שהרי הוא עומד בבגד מאליו. והק' התוס' הא רב סבר הכא דאמרינן פסיקתן זהו עשייתן, וא"כ ה"נ נימא דמה שקושר הציצית לבסוף זהו עשייתן, ותי' התוס' דאין החסרון משום שאין עשיה, אלא משום דין לשמה שיש בציצית, וגם התליה צריכה להיות לשמה, ולכך לא מהני עשיית הציצית. והיינו דפסיקה מהני רק במקום שצריך עשיה, אבל בחסרון לשמה צריך את כל העשיה בכוונת לשמה ולא סגי כשפוסק לשמה. [ולפי"ז צ"ל דבסוגין כשקושר בפסול ליכא חסרון לשמה, דאיירי כשקןשר קשירה לשמה]

ובביאור דעת רש"י י"ל עפ"י המבואר לעיל דהא דמועיל לרב גמר עשיה היינו דוקא במקום דאיכא עשיה, ואף שהיא עשיה בפסול מ"מ נחשב עשיה, ובזה אמרינן דאף שצריך גם עשיה בהכשר, לענין זה מהני גם פסיקה או קציצה שהוא גמר מעשה. ולכך במקום שהוא מסכך במחובר או שקושר הציצית כשהם מחוברים, ואח"כ פוסק או קוצץ בזה אמרינן שאין הסיכוך או הקשירה בפסול מפקעים מעיקר דין עשיה, ומהני כשלבסוף הוא מכשיר ע"י עשיה מועטת. אבל העושה מן קוצין וגרדין, הרי לא היה כאן מעשה כלל, שהרי הם עומדים מאליו וחסר בעיקר העשיה של הציצית, בכה"ג גם לרב לא מהני פסיקה לחודיה שתחשב הפסיקה למעשה הצריך בציצית. אבל התוס' ס"ל דלכו"ע עשיה בפסול אינה עשיה כלל, ואפ"ה הפסיקה או הקציצה חשובה מעשה, ולכך הק' מ"ט לא יועיל גם בעשאה מן הקוצין ומן הגרדין.

ד. והנה בגמ' בע"ב איכא ב' לישני אי מהני ללקט ביו"ט, אי לולב צריך אגד ואי ילפינן לולב מסוכה לענין תולמ"ה, ואמרינן שם דמאן דמכשיר סבר דלא ילפינן לולב מסוכה, ובפשיטות נראה דאי לא יליפנן לולב מסוכה לא בעינן בלולב עשיה כלל. אך נראה דזה ודאי דאי לולב צריך אגד בעינן עשיה ולא מהני עשיה ממילא, ואין מח' אי צריך עשיה של אגד או לא. אלא דהנידון הוא האם מועיל לקיטה לחודיה או שצריך גם לחזור ולאגדו, וזה תלוי האם ילפינן דבעינן עשיה בכשרות, דאם ילפינן לולב מסוכה שבעינן עשיה בכשרות וכל שלא עשה בכשרות לא הוי עשיה, שוב לא מהני גמר מעשה שהרי נחשב שלא נעשה בו מעשה, אבל אי לא ילפינן לולב מסוכה כשר שהרי נעשה בו מעשה של אגד, וכן כתב רש"י ד"ה וליפינן לולב מסוכה בנין אב מה מצינו בסוכה שיש בה מעשה והקפידה תורה על העשוי בפסול אף לולב כן, היינו דבכדי שלא יועיל קציצה צריך קפידה על העשוי בפסול, ושוב לא מועיל בו גמר מעשה של לקיטה, ומאן דמכשיר לא יליף לולב מסוכה, פרש"י לפסול בו את העשוי, וכן פירש הר"ח דמאן דלא יליף לולב מסוכה סבר דבלולב אמרינן לקיטתן זהו עשייתן, הרי שלא פי' דמאן דלא יליף לולב מסוכה לא בעינן עשיה כלל, אלא דבזה מהני לקיטה.

ולפי"ז ניחא דהכא איכא ספק אי לילפינן לולב מסוכה לענין תולמ"ה, ובמנחות לג: אמרינן גבי מזוזה דאם חתך והניח ולבסוף העמיד פסולה משום תעולמ"ה, ופרש"י שם ד"ה תלי דילפינן מציצית דכתיב בה תעשה, וצ"ע מ"ש לולב דאיכא ספק ובמזוזה יליפנן.

ולהנ"ל ניחא דגבי מזוזה איירי במקום שאין כלל עשיה, שהרי קבע את המזוזה לפני שקבע את צוה"פ, ובזה כיון שאין מעשה כלל, ודאי ילפינן מציצית שצריך עשיה ולא יעשה מאליו, אבל הכא הנידון הוא אי איכא ילפותא דבעינן עשיה בכשרות, דהיינו שאף שעשה מעשה מ"מ כיון שאינו בכשרות אלא בפסול, לא הוי עשיה, בזה איכא ספק אי ילפינן לולב מסוכה או לא.

**רש"י ד"ה תלאן** ורב עמרם שכח ולא פסק עד שעשה כל הגדילים וקשריהם ונמצאת עושין בפסול. ומשמע מרש"י דאם פסק קודם שגמר לעשות כל הגדילים וקשריהם כשר. וכ"כ בערל"נ, וביאר בזה דכיון דקשר אחד וחוליה אחת סגי מהתורה, ע"כ אם פסק ואח"כ עשה קשר אחד וחוליה אחת כשר שהרי עשה שיעור מהתורה בכשרות. ומבואר עוד דאף שעשה עשיה ראשונה בפסול, מ"מ אין חסרון בעצם העשיה, אלא שחסר כאן עשיה בהכשר, וע"ז מהני עשיה כל דהו של קשר אחד וחוליה אחד בכשרות. אמנם בשו"ע סי' יא פסק שאם קשר אחר וחוליה אחת אחר תליה תליה פסול משום תולמ"ה שהרי בפסול עשאם. וביאר במג"א שם דאדרבא כיון שמהתורה סגי בקשר אחד וחוליה אחת כבר נפסלו הציצית קודם שפסקן, ולא יועיל שאחר פסיקה שוב יקשור קשר אחד וחוליה אחת. שהרי כבר נעשה בציצית זה עשיה בפסול. [וכן הביא במ"ב שם]. ובדעת רש"י כתב הב"י דלרווחא דמילתא נקט דאפי' בכה"ג שהכל נעשה בפסול מכשיר רב.

**רש"י ד"ה לפרוזמא דאנשי ביתיה.** דקסבר לילה זמן ציצית הוא, וראיתם אותו פרט לכסות סומא אבל כסות לילה חייב וכו'. ועי' ברע"א שציין לקו' השעה"מ פ"ג מציצית שהק' דמבואר במנחות מג: דרבנן סברי לילה זמן ציצית, ודרשי וראיתם אותו 'ראה מצוה זו ועשה מצוה אחרת התלויה בה ואיזוהי ק"ש'. וכאן פרש"י דרבנן דרש"י פרט לסומא. וביותר הלא רש"י עצמו במנחות שם כתב דרבנן דס"ל דלילה זמן ציצית כ"ש דכסות סומא חייב, וכמבואר בגמ' שם דאפי' ר"ש דסבר דלילה לאו זמן ציצית מ"מ דריש מאשר תכסה בה לרבות כסות סומא, והטעם דאע"ג דאיהו לא חזי אחריני חזי, אבל כסות לילה כו"ע לא חזי, וא"כ לרבנן דכסות לילה חייב כ"ש דכסות סומא חייב.

**בדין תולמ"ה**.

א. הובא לעיל דבדברי רש"י עולה דלשמואל איכא ב' דינים בתולמ"ה, דחא תעשה ולא נעשה מאליו כמו חוטט בגדיש, ואידך תעשה סוכה הראויה ולא סוכה הפסולה, דסוכה העשויה בפסול חסר בעיקר עשיתה, וצריך מעשה חדש קרוב לסתירה.

ויסוד הדברים מבוארים בריטב"א בע"ב. דאמרינן שם ועוד תניא גבי סוכה תולמ"ה מכאן אמרו הדלה וכו' והק' בגמ' היכי דמי, אי בשלא קצצן מאי איריא משום תולמ"ה תפ"ל דמחובר הוא. והנה בשלמא לרש"י ניחא דפסול מחובר ותולמ"ה הם שני פסולים, דמחובר פסול מפסולת גורן ולא משום תולמ"ה, אבל הריטב"א הק' הלא מחובר נמי פסיל מדין תולמ"ה ומה הק' בגמ' תפ"ל דמחובר הוא. וכתב הריטב"א דבדין תולמ"ה ילפינן גם מחובר שלא נעשה בו מעשה כלל, וגם ממעטינן תלוש שעשה לשם דירה ולא לשם צל, דכיון שלא נעשה בו מעשה לשם סוכה נתמעט מתעשה ולא מן העשוי. ופרכינן בגמ' מ"ט פסול משום תולמ"ה, תפ"ל משום מחובר שהוא פסיל טפי, שלא נעשה בו מעשה כלל.

ודברי הריטב"א צ"ב דאפי' לדבריו שיש שני פסולים בתולמ"ה, מ"מ מה הק' בגמ' וכי איך מוכח בברייתא דאירינן בדין תולמ"ה הקל, דהיינו דאיכא עשיה בפסול, דלמא איירי בדין תולמ"ה החמור שהוא מחובר. וביאר ברא"ה 'טעמא נמי דמחוברין משום תולמ"ה, אלא דמחובר לא קרינן ביה תעשה כלל, דפשיטא דמילתא דמין העשוי הוא, ולא בעינן למדרש דממילא משתמע הכי'. הרי דכיון שאמרה תורה סוכה תעשה ממילא ידעינן דמחובר שאין בו מעשה פסולה, ואי"צ לדרשא 'דתעשה ולא מן העשוי', רק לענין תלוש שעשה לשם דירה, וע"ז הק' בגמ' דאי לא קצצן למה צריך לדרשא דתעשה ולא מן העשוי, תפ"ל דמחובר הוא והוא נתמעט ממשמעות דקרא דסוכה תעשה.

ב. עי' בהגהות אושרי פ"א סכ"ד שהביא מח' ראשנים בסיכך תחת הגג ואח"כ הסיר הגג, דר' ברוך מריגשנבורג אומר שפסול משות תולמ"ה, והר' יצחק הלבן מכשיר הסוכה, וכתב שם דאין שייך לומר תולמ"ה אלא היכא דגוף הסוכה היה בפסול כמו גפן ודלעת וקיסוס מחוברים, אבל הכא דגוף הסוכה הוא כשר אלא שהתקרה גורמת לו ה"נ דכשרה אחר שהסיר התקרה. ובדרכי משה סי' תרכו הביא גם בשם בעל ההשלמה דכשר כמו שי' הר"י, והביא ראיה לזה מדאמרינן לעיל דאי עשה איצטבא בסוכה שהיא גבוהה למעלה מכ' אמה כשרה, הרי דכל שאין הפסול בגופו של הסכך ליכא חסרון דתולמ"ה. וצ"ע לדעת הר"ב דאסר.

ולכאו' צ"ל דודאי גם הר"ב מודה דכשאין הפסול בגופו ליכא חסרון דתולמ"ה, אלא דסבר דסוכה שתחת הבית חשיב פסול בגוף הסכך, שהרי אינו מסכך אלא הבית הוא מסכך לכך חשיב חסרון בגוף הסכך, אבל בסוכה שלמעלה מכ"א ליכא חסרון בגוף הסיכוך אלא פסול בגובה.

אמנם ברע"א הביא בשם הגינת ורדים שחקר בטלית שנמצא בה חוט פשתן ונמצא דכשעשה הציצית היתה באיסור כלאים, האם אחר שנטל החוט פשתן צריך לחזור ולהטיל הציצית מחדש מאחר דנעשו בפסול והוי תולמ"ה. וכתב לתלות זאת בפלוגתא דהר"ה והר"י אי בפסול שאינו בגופו איכא משום תולמ"ה, הרי דנקט שפסול כלאים הוי כמו סוכה שתחת הבית דאיכא לדעת הר"ב חסרון דתולמ"ה. וצ"ע מאיצטבא דאין בה חסרון דתולמ"ה.

ולכך צ"ל דפסול תולמ"ה הוא במקום שהפסול הוא בסכך, ולא בגוף הסוכה, וכמבואר ברש"י טז. בד"ה אבל דבדפנות לא אמרינן תולמ"ה, וא"כ י"ל דהר"ב סבר דאף אי נימא דגם בפסול שאינו בגופו איכא תולמ"ה, מ"מ כ"ז הוא רק כשהפסול הוא בגוף הסכך, כמו מחובר או סוכה שתחת הבית, שהחסרון הוא בעיקר המסכך, אבל בפסול שלמעלה מכ"א ל"ח פסול בסכך אלא בסוכה, ולכך אינו חסרון דתולמ"ה.

ומ"מ לדברי הגנות ודרים עולה שנחלקו האם כשאין הפסול מגופו איכא תולמ"ה. ונראה שהוא תלוי בדין תולמ"ה. האם נתחדש שעשיה בפסול לא הוי עשיה. או שהתחדש שצריך עשיה בכשרות, וכל שלא עשה בכשרות לא מהני. דאי נימא שהחסרון של עשיה בפסול הוא דחשיב שאין כאן עשיה כלל, מסתבר לומר שכ"ז הוא רק כשהפסול הוא בגופו, דדבר שגופו פסול לא שייך להחשיבו כעשיה של המצוה, אבל כשאין הפסול מגופו לא מסתבר לומר שהוא מבטל את עיקר העשיה, וזהו סברת הר"י הלבן דכיון שאין הפסול בגופו חשיב שיש כאן עשיה. אבל אם עיקר הדין דתולמ"ה הוא שבעינן עשיה המכשרת, א"כ י"ל דאף שאין הפסול מגופו מ"מ אין כאן עשיה בכשרות.

אך עדין יל"ע בדברי בד"מ שם שכב דהסרת ברעפים מהני 'דכיון דאין הפסול בגופו אמרינן דהסרת התקרה חשיב מעשה'. ודבריו צ"ב דממ"נ אי ס"ל דכשאין הפסול בגופו ליכא חסרון דתולמ"ה, א"כ אי"צ לטעם שהסרת התקרה הוי מעשה, ואם איכא חסרון דתולמ"ה אף שאין הפסול בגופו, א"כ מה מהני הסרת התקרה, הא זה דמי ממש לקציצה דל"ח מעשה לשמואל דקיי"ל כוותיה

**דשלפינו שלופי דלא מינכר וכו'.** מרש"י מבואר דכיון שאינו ניכר הרי הוא פסול מדרבנן דלא הוי עשיה מעליא. ועי' בתוס' שהק' והא מפורש בברייתא משום תולמ"ה, והיינו דלרש"י שהוא דרבנן למה כתבו בברייתא דהוא פסול מה"ת משום תולמ"ה. ותי' אסמכתא בעלמא א"נ הכא מיירי וכו'. ואע"ג דחשיב כתלוש מ"מ כיון דלא נקצץ לגמרי לא אמרינן זו היא עשיה. וצ"ב דאי ס"ל דלענין סוכה חשיב כמחובר כיון שלא נתלש לגמרי, ולא דמי לההיא דהעור והרוטב א"כ שוב קשה ל"ל משום תולמ"ה תפ"ל דמחובר הוא, ואם חשיב כתלוש אמאי פסיל משום תולמ"ה. מ"ש שלפינו שלופי מקציצה גמורה. ומ"מ משמע דלדברי התוס' הרי הוא פסול מה"ת. ועי' בריטב"א שביאר כדברי התוס' ומ"מ כתב שפסולה מדרבנן. ועי' בערל"נ.

**אם עבר ולקטן ביו"ט כשר.** לכו"ע לולב צריך אגד, ונחלקו האם קצצתן זו עשייתן וכו'. עי' בשפ"א שהעיר שיש כאן חידוש שאין בסוכה וציצית, דבסוכה וציצית ע"י העשיה הרי הוא מכשיר את הסוכה והציצית לכך מהני. אבל באגודת הלולב אף שחוזר ומתקן את ההדס, מ"מ בלולב ובערבה לא עביד מעשה כלל, וכיון שגם בהם יהיה הפסול שהרי הם אגודים עם ההדס הפסול איך מהני התיקון רק בהדס. [ומזה רצה לחדש דהא דאמרינן וצריך לנענע, היינו רק את הגפן ואת הדלעת, אבל את הסכך הכשר אינו צריך לחזור ולנענע].

אך נראה די"ל שאחר שאגד את המינים והיו ההדסים עם הענבים מלבד שיש חסרון בהדס, יש חסרון באגודה, וחשיב שהוא אוגד ד' מנים ולא ג', ונמצא דכשהוא מתן את ההדס ומלקט את הענבים ביו"ט, הרי הוא מתקן גם את האגד, דעד עכשיו הוא אגודה של ד' ועכשיו הוא אגודה של ג', ואין צריך מעשה בלולב ובערבה אלא צריך מעשה באגודה, ובמעשה הלקיטה איכא מעשה באגודה כולה.

**לולב צריך אגד**

מבואר בגמ' שנח' ר"י ורבנן האם ילפינן לקיחה לקיחה מאגודת אזוב. ולרבנן שלא ילפינן ליכא דין אגד, ורק משום זה קלי ואנוהו מצוה לאגדו. ובפשיטות לשון הגמ' מורה דלרבנן כלל לא ילפינן לקיחה לקיחה וכל ענין האגודה הוא ענין של נוי בעלמא. אך ידוע ממרן הגרי"ז [מנחות כז] דדין התנאה לפניו במצות שבאגד לולב, אינו כמו נוי מצוה של ציצית ושופר וס"ת נאה, שהתם אין שינוי בגוף עשית המצוה, אלא דהוי מעליותא בקיום המצוה וכבוד והדר בקיום המצוה, וכשם שיש דין זריזים מקדימים למצוה, שהוא מעליותא איך לקיים המצוה, ה"נ יש מעליותא לקיים המצוה בדרך כבוד והדר. אבל הכא באגד הלולב הנטילה של הלולב כשהוא אגוד הוי נטילה אחרת מאשר נטילה של כל אחד לחודיה, והוי שינוי בגוף צורת המצוה שצריכים להיות באגודה, וגם רבנן מודים דילפינן לקיחה לקיחה מאגודת אזוב, אלא דסברי שאינו לעיכובא, ומקרא דזה קלי ואנוהו ההתנאה לפניו, ילפינן דיש דין לכתחילה לקיים המצוה באגודה. ונמצא שההתנאה לפניו של אגודת הלולב הוא לקחת את הלולב באגודה, כמו שיש דין לר"י לקחת באגודה לעיכובא.

וראיה לדבר מדכתב רש"י לקמן לג: דלרבנן אף שאי"צ אגד אלא למצוה בעלמא, מ"מ בעינן קשר גמור שיקשור שני ראשי האגד, אבל אם אגדן כאגודה של ירק לאו אגד הוא, ואי נימא דעיקר האגד לרבנן הוא ענין של נוי בעלמא שהמינים אגודים, מה נפקא אם הם קשורין כאגד של ירק, סו"ס הם אגודים יחד, וע"כ דאף לרבנן איכא דין נטילה של אגד, בדיני אגד וכשם שלר"י איכא דיני אגד, ה"נ לרבנן איכא דין נטילה של אגד משום זה קלי ואנוהו.

ועוד ראיה מדכתבו התוס' בגיטין מה: בשם ר"ת שאין אשה אוגדת לולב ועושה ציצית משום דלא מיפקדא, והיינו דכיון שיש דין עשיה בציצית ואגד לולב, ומי שלא מיפקד על המצווה אינו יכול לקיים דין עשיה במצוה. ולכאו' צ"ע הא קיי"ל כרבנן שאין לולב צריך אגד ורק משום זה קלי ואנוהו מצוה לאגדו, וא"כ מ"ט לרבנן אין אשה אוגדת ועמד בזה במג"א תרמט סק"ח. ולהנ"ל י"ל שאף שלרבנן אין דין אגד לעכב, מ"מ לכתחילה צריך אגד, אינו סתם שיהיו המינים אגודים יחד, אלא שיהיה להם דין אגד, וכיון שאין אשה מיפקדה על דין עשיה בלולב אינה יכולה לאגוד הלולב.

אך יל"ע דאמרו בגמ' לקמן לז. דאמר להו רבא להנהו דמגדלי הושנא דבי ריש גלותא, שייר ביה בית יד כי היכי דלא תיהוי חציצה. ופרש"י שיירי בית יד מתחת לאגד שלא יקחנו במקום אגדו, דקסבר אין האגד מן המצוה כרבנן דאמרי אי"צ אגד ולכך הוא חוצץ, הרי דלר"י דצריך אגד נמצא שהאגד עצמו חלק מן המצוה הוא, וממילא לא הוי חציצה, משא"כ לרבנן דאי"צ אגד הוי חציצה, הרי שהאגד לרבנן אינו חלק מעשית המצוה אלא הוא עוד עשיה של נוי, ולפיכך הוי חציצה. ועי' בחי' ר"א מן ההר.

**מה"מ**. ואד יעלה וכו', הניחא לר"א דמיירי בענני כבוד אלא לר"ע וכו', ועי' בטושו"ע תרכה שהביא הטעם במצות סוכה זכר לענני כבוד דכ' כי בסוכות הושבתי וכו', ועי' בב"י ובב"ח שם שהאריכו מדוע כתב הטור טעם המצוה בסוכה טפי משאר מצות ע"ש. ועי' בביאור הגר"א שהעיר דמהשו"ט דסוגין משמע דסברי כולהו אמוראי כר"ע דסוכות ממש. ועי' שם שהביא מהירושלמי דר' יוחנן ס"ל דעננים מן שמיא הוי ולכך אף אי סבר כר"א דענני כבוד היו אינו יכול ללמוד שצריך גו"ק מ'ואד יעלה וכו' שהרי עננים מן שמיא הוי, ולכך הוצרך לקרא דפסולת גורן ויקב.

ועוד ציין שם הגר"א דרש"י ב: כתב דכולהו אמוראי דפליגי על רבה, [דסובר דסוכה למעלה מכ' פסולה משום למען ידעו דורתכם, ולמעלה מכ' אינו רואה], משום דסברי דסוכות ענני כבוד הוו, ולכך לא איירי קרא בידיעה דישבת סוכה, אלא בידיעת דורות הבאים, הרי שהעמיד כולהו אמוראי בשי' ר"א.