6 ב_ שדנו, בדעת הרא_ש
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק לך לך י' מרחשון תשע"ג

א] סנהדרין ד"ה:, אמר שמואל שנים שדנו דיניהם דין אלא שנקרא בי"ד חצוף, וכתבו התוס' בע"א ד"ה דן, דהן דנים את האדם בעל כרחו, וכ"נ מד' כמה מהראשונים.

אך הרא"ש בסימן ג' כתב, ז"ל, ואי בדלא קבלום עלייהו אלא דנין אותן בע"כ אמאי דיניהם דין וכו', הא אפי' שמואל מודה דבעי שלשה או יחיד מומחה כדפרישית לעיל, וי"ל דמיירי כגון שאמרו דונו לנו כמו שנקראים דיינין מן התורה, ואשמעינן שמואל דדיניהם דין משום דאין עירוב פרשיות כתוב כאן, אלא שנקראו ב"ד חצוף, עכ"ל, ונתפרשו הדברים יותר בתוס' הרא"ש, ז"ל, ומה שפירשו דלשמואל שנים דנין את האדם בע"כ, לא נהירא לי, דא"כ אפי' חד נמי וכו', ואנן דוקא יחיד מומחה קאמרינן, ואפי' שמואל מודה דמדרבנן בעינן ג' הדיוטות או יחיד מומחה, עכ"ל.

ובתרוה"ד פסקים וכתבים סימן ר"ב נשאל שד' הרא"ש סותרים למש"כ בסימן ב', ז"ל, מאן דלית ליה עירוב פרשיות וכו' ויחיד שאין מומחה לכתחלה לא אבל בדיעבד דיני' דינא, עכ"ל, וזה דלא כמש"כ בסימן ג' דאף בדיעבד אין דינם דין אלא בשקיבלום הבע"ד עליהן.

והתרוה"ד כתב לישב, ז"ל, נראה דלק"מ, דע"כ שמואל לאו בדיעבד איירי, מדקאמר אלא שנקראו ב"ד חצוף, משמע ותו לא, והא תקנו חכמים שלא לדון בפחות מג', ומאן דקא עבר אתקנתא דרבנן חצוף הוא דמקרי עבריינא לא מקרי וכו', אלא ע"כ שמואל ר"ל דלא קא עבר אתקנתא דרבנן, ואהא פריך ה"ד, והא דנקט לשון דיעבד ב' שדנו משום דקרו להו חצופין נקט הכי, ומתרץ אשירי דאיירי בכה"ג דלכתחילה יכולין למידן אלא שנקראו ב"ד חצוף ותו לא, עיין היטב האמת כך, עכ"ל, ועי' בפלפו"ח סק"צ מש"כ ע"ז, אך בברכ"י סימן ג' אות ב' תמה על פי' זה בד' הרא"ש, עיי"ש, גם בחזו"א סימן ט"ו סק"א כתב דאין הדברים מתישבים כלל בד' הרא"ש, וצ"ע.

ובחזו"א שם הק' עוד ע"ד הרא"ש, דא"כ מאי פריך בסוגיין דאם איתא ליהוי כב' שדנו, הרי אין דינם דין אלא בקיבל עלי' כמו שנקראין דיינים מה"ת, עוד הק' מהא דפריך לקמן ד"ו. מהא דדן את הדין וכו' ומשמע דלשמואל ניחא, ואמאי הא גם לשמואל אין דיניהם דין בלא קיבלו עלייהו, עוד הק' ממש"א בכתובות דכ"ב. ודילמא בי"ד חצוף הוא, והלא התם קיום הוא דין בעל כרחו.

עוד צ"ע בד' תוס' הרא"ש במשה"ק ע"ד התוס', דאנן דוקא יחיד מומחה קאמרינן, וצ"ב מאי קשיא לי', דהרי מש"א דיחיד מומחה דן, היינו דלכתחילה הוא רשאי לדון, וכמש"כ הרא"ש שם דהא דאל תהי דן יחידי, הוא עצה טובה, וע"כ הוא דבעינן דוקא מומחה, דאם אינו מומחה, אף דאם עבר ודן דינו דין, מ"מ אינו רשאי לדון.

ב] ונ' לדון בביאור ד' הרא"ש, דהנה במש"כ הרא"ש לפרש דמילתא דשמואל איירי בשאמרו דונו לנו כמו שנקראים דיינין מן התורה, בפשוטו הי' נראה דהיינו, דהגם דמדרבנן פסלו אותם לדון ואין דינם דין אפי' בדיעבד, מ"מ כיון שאמרו דונו לנו כמו שנקראים דיינים "מן התורה", הרי דכיון דמה"ת הם כשרים לדון, חשיב כקיבלום הבע"ד עליהן, ומשא"כ למ"ד דמה"ת בעינן ג' ואין ב' כשרים לדון מה"ת, דלדידי' ליכא בזה קבלה, שהרי התנו שידונו אותם כמו שנקראים דיינים מה"ת, וב' אינם נקראים דיינים מה"ת.

אך ילה"ע בזה, דבפשוטו נראה דכשאומרים הבע"ד דונו כמו שנקראים דיינים מן התורה, אין עיקרו בא לאפוקי דא"צ שיהיו דיינים מדרבנן, אלא עיקרו בא לאפוקי לאותם שאינם נקראים דיינים בדין תורה אלא בדיני ערכאות, וא"כ מהיכ"ת נימא דכונתם לקבל עליהן אף דיינים דמדרבנן אינם כשרים לדון, ואטו אם יהיו דיינים אלו דיינים פסולין מדרבנן משום קורבא וכיו"ב, נימא דקיבלום הבע"ד עליהן.

וביותר צ"ע בזה במש"כ בתוס' הרא"ש, ז"ל, אלא ודאי הא דשמואל מיירי מדעתייהו, וכגון שאמרו דונו אותנו "כמו שרגילין לדון", עכ"ל, וצ"ע דכיון דב' שדנו אין דינם דין אלא בשקיבלום עליהם הבע"ד, א"כ כשקיבלו הבע"ד עליהן שידונו אותם "כמו שרגילין לדון", מ"ט יש בכלל זה שידונו אותם בב' שהן פסולין לדון מדרבנן.

ג] ונראה בביאור ד' הרא"ש, דלעולם עיקר דינא דשמואל דב' שדנו דיניהם דין, הוא כמש"כ הרא"ש בסימן ב' דכיון דמדאורייתא יחיד כשר לדון, אף דמדרבנן אין דנים אלא ג', מ"מ בדיעבד אם דנו א' או ב' דיניהם דין.

ומש"כ הרא"ש דאין ב' דנים את האדם בע"כ, נראה דהיינו, דכל הא דיש ביד הדיין לדון בע"כ של הבע"ד, הוא משום שמוטל על הבע"ד לבא לפניו לדין, וע"כ בב' דמדרבנן אינם רשאים לדון, ואין מוטל על הבע"ד לבא לפניהם לדין, אין ביד הדיינים לדון אותם בע"כ, ורק אם באו הבע"ד לפניהם מדעתם, הוא דדינם דין, שו"ר עד"ז בישועו"י סימן ה' סק"ב, דאף אם מהני בדיעבד דין בלילה, מ"מ אם כפו את הבע"ד לדון בלילה ודאי ל"מ, כיון דהכפי' היא שלא כדין, דאינו חייב לעמוד לפניהם, עיי"ש.

ונראה דבזה הוא דקשיא לי' להרא"ש, דכל שבאו לפניהם לדין חשיב כקבלה, וא"כ מ"ט מיקרו בי"ד חצוף, וע"ז הוא שכתב דאיירי בשאמרו דונו לנו כמו שנקראים דיינים מה"ת, או שאמרו דונו אותנו כמו שרגילים לדון, דבכה"ג לא חשיב כקבלה כלל, שהרי לא נתרצו לקבל פסולין, אלא נתרצו לדון כדין תורה, וע"כ לדעת שמואל דבדיעבד מהני הדין בב', הרי דאף דאין בידם לכוף את הבע"ד לדון, מ"מ בכה"ג שנתרצו הבע"ד לדון לפניהם, הוי דינם דין, ואך דמיקרו בי"ד חצוף שעברו על תקנת חכמים, ולדעת רב אבהו דאף בדיעבד ל"מ הדין בב', ל"ה דינם דין, דאף דנתרצו לדון בפניהם, מ"מ כיון דאין נכלל בדברי הבע"ד שנתרצו לקבל עליהן דיינים שלא כדין תורה, אין דינם דין.

ולפ"ז ניחא הא דפריך בסוגיין דאם איתא ליהוי כב' שדנו, שהרי הא דס"ל לשמואל דב' שדנו דיניהם דין, הוא אף בלא שקיבלו הבע"ד עליהן, וע"כ הגם דאין ביד הב' לכפות את הבע"ד לדון לפניהם, אך בכה"ג שנתרצו הבע"ד לדון לפני בי"ד זה, ואמר א' מהדיינים איני יודע, שפיר מצו לגמור את הדין בב'.

וניחא גם הא דפריך מהא דדן את הדין, ומ' דלשמואל ניחא, והיינו דעיקר פירכת הגמ', הוא משום דס"ד דכל שקיבלו הבע"ד עליהן אינו חייב לשלם, ובע"כ דאיירי בשלא קיבלו עליהן, וזהו דפריך דלדעת רב אבהו מ"ט הדין קיים, אך לדעת שמואל ניחא, דלעולם איירי בדלא קיבלו עליהן, אלא שנתרצו שידון אותם, וכגון שאמרו דון לנו כמו שנקראים דיינים מן התורה דאי"ז קבלה כלל, וכנ"ל, וכיון שנתרצו שידון אותם הדין קיים, ומ"מ כיון שלא קיבלו אותו עליהן, ה"ה חייב לשלם.

וניחא גם מש"א בכתובות דלדעת שמואל מהני קיום שטרות בב', אף דקיום הוא דין בע"כ, דכל הא דמודה שמואל דל"מ ב' לדון אלא בשנתרצו לדון לפניהם, הוא רק במקום דבעינן לדין כפיית הבע"ד, דבזה הוא דאמרינן דכיון דב' אינם רשאין לדון, ואין מוטל על הבע"ד לבא לפניהם לדין, אין בידם לדון אותם בע"כ, אך בקיום שטרות דבכח בי"ד לדון אף בלא דעת הבע"ד כלל, ול"ב בזה לדין כפי', אלא הוא משום דא"צ כלל לדעתו, שפיר יש ביד ב' לדון בזה, וז"ב.

ד] ולפ"ז נראה, דזהו שהק' התוס' הרא"ש ע"ד התוס' דאנן דוקא יחיד מומחה קאמרינן, אשר צ"ב דמש"א דיחיד מומחה דן, היינו דלכתחילה הוא רשאי לדון, ולזה בעינן דוקא מומחה, דהוה פשיטא לי' להרא"ש, דאם מודה שמואל דב' אינם רשאין לדון, ודאי דאין בידם לכוף את הבע"ד לדון לפניהם, וכמש"נ, וע"כ נקט דלדעת התוס' דבידם לכוף את הבע"ד לדון לפניהם, בע"כ דהן רשאין לדון לכתחילה, והא דמיקרו בי"ד חצוף הוא כמו שהביא הר"ן לפרש, עיי"ש, וזהו שהק' דאנן דוקא יחיד מומחה קאמרינן, והרי דיחיד שאינו מומחה אינו רשאי לדון לכתחילה, וא"כ ודאי דאין בידו לכוף את הבע"ד.

ומזה הוכיח הרא"ש דלעולם מודה שמואל דיחיד או ב' אינם רשאין לדון, וע"כ באמת אין בידם לכוף את הבע"ד לדון לפניהם, וכל הא דדיניהם דין הוא רק בשבאו הבע"ד לפניהם מדעתם, ואף בגונא דלא חשיב זה כקבלה, (דאם חשיב זה כקבלה לכו"ע דיניהם דין, וגם ל"ה בי"ד חצוף), וז"ב.

ה] שו"ר בברכי יוסף סימן ג' שכתב בתו"ד, ז"ל, ולישוב דברי הרא"ש נראה, דמאי דכתב ברישא דבדיעבד דינו דין, בדקאמר דון לנו הוא, וסמיך אמאי דפריש בדשמואל "דאין סברא דידון בעל כרחו", ואפילו בדיעבד כל שאינו ברצונו מיהא אין דינו דין, עכ"ל, ונראה דדבריו מתפרשים כמש"נ, דאין מכוון הרא"ש דכל דינא דשמואל דב' שדנו דיניהם דין הוא רק מכח קבלת הבע"ד, דודאי הא דדיניהם דין הוא מעיקר הדין, ואך דאין סברא דידונו בע"כ של הבע"ד, ול"מ אלא אם נתרצו הבע"ד לכך.