אין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק פנחס אור לכ"ב תמוז תשס"ז

שבת דמ"ג., אמר רבי יצחק כשם שאין נותנין כלי תחת תרנגולת לקבל ביצתה כך אין כופין עלי' כלי בשביל שלא תשבר, קסבר אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל בשבת.

**א**

א] ביסוד הך דינא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, פירש באו"ז הל' ער"ש סימן ל"ז, ז"ל, טעמא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל מפני דהוה טילטול שלא לצורך השבת, שעיקרו של טלטול אלא לצורך אותו דבר והוא עצמו אינו ניטל, ולא דמי לצורך מקומו שמותר להשתמש במקומו, ולא דמי נמי לטלטול מחמה לצל או מפני שלא יגנבו דהתם הוי הטלטול כדי להציל כלי גופי' ומשכחת בי' צורך שבת שהרי נוטל כליו בשבת וכו', עכ"ל.

והיינו דדינא דר' יצחק הוא משום גזירת כלים דאסור לטלטל כלי שלא לצורך, וס"ל לר' יצחק דלא שרי לטלטל אלא לצורך השבת, וע"כ אסור ליטול כלי לצורך דבר שאינו ניטל משום דאי"ז לצורך השבת.

והנה באו"ז שם כתב עוד, ז"ל, וא"ת לפ"מ שפירשתי דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל איך נותנים כלי עם המים לפני הבהמה ודבורים ועופות והא אינם ניטלים בשבת, אל תשאל כי שגגה הוא כי הכלי ניטל אגב מים שבו, ואפי' כלי ריקם מותר להעמיד בפניהם לצורך ליתן בו מים, וכן המספוא מאכל בהמה ושרי וטלטול דרבנן במקום צער בע"ח לא גזור וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' האו"ז דהגם דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, מ"מ מים ניטלין אף לצורך דבר שאינו ניטל, ואשר זהו מש"כ דהכלי ניטל אגב מים שבו.

ופשוט דאזיל לטעמי' דהא דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, הוא משום גזירת כלים שאין כלי ניטל שלא לצורך, וע"כ אוכלין שאינם בכלל גזירת כלים ומותר לטלטלן אף שלא לצורך, מותר לטלטלן אף לצורך דבר שאינו ניטל.

והאמנם מבו' בד' האו"ז דכ"ז הוא במים שהן ראויין לאדם, אך מספוא שאינו ראוי אלא לאכילת בהמה, אינו ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, ויש ללמוד מזה שדעתו כמש"כ הפמ"ג סימן ש"ח אש"א י' וסימן תמ"ד אש"א א' דמאכל בהמה אין דינו כאוכלין, ואסור לטלטלו שלא לצורך.

ב] ועיקר הך מילתא דבאוכלין ליכא לדינא דר' יצחק והן ניטלין אף לצורך דבר שאינו ניטל, כ"ה גם בחי' הרא"ה בביצה דל"ו. עיי"ש, ולא נתפרש להדיא בדבריו אם אף מאכל בהמה בכלל.

וכ"ה בראבי"ה סימן ר"ד, ז"ל, ואפילו למאן דאית ליה אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, אוכל מיהו שרי לטלטל לכבוד המת, עכ"ל.

ג] ובד' המאירי בבית הבחירה בביצה דל"ו. מבו' דאף במאכל בהמה ליתא לדינא דר' יצחק, ז"ל, צריך שתדע שאף לדעת האומר אין כלי ניטל לדבר שאינו ניטל אוכלין מיהא לצורך בהמה מטלטלין אפילו אינן ראויין לאדם כחתוך נבלה לפני הכלבים אע"פ שאין הכלבים מיטלטלין שאסור להשתמש בבע"ח, עכ"ל, וכ"ה גם בחי' המאירי שם, וכ"ה בחי' ר"ד הכהן שם.

וכ"ה בתוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין, ז"ל, נ' דהלכתא כוותי' דאין ניטל אלא לצורך דבר הניטל, וא"כ היאך נותנין מים לפני הדבורים ומספוא בתוך הכלי לבהמה, הא אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, ובהמה ודבורים לאו ניטלין, ונראה לרבי דהיינו טעמא דהואיל והמים ניטלין אפי' לדבר שאינו ניטל, דהא ליכא מאן דאסר, והרי כלי ניטל לצורך המים והמספוא, דלא אפשר טלטול מים בלא טלטול כלי, להכי שרי דהוי ניטל לדבר הניטל, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ונ' בטעמם, דס"ל דאף אוכלי בהמה ל"ה בכלל גזירת כלים, ומותר לטלטלן שלא לצורך, ובמק"א נת' ללמוד כן מד' הריא"ז ס"פ נוטל, וע"כ לי"ב לדינא דר' יצחק, אשר הוא מיוסד על גזירת כלים, דאסור לטלטל כלי שלא לצורך.

ד] ומד' הרשב"א נ' להוכיח שדעתו כדעת האו"ז דמודה ר' יצחק דאוכלי אדם ניטלין אף לצורך דבר שאינו ניטל, אך אוכלי בהמה אין ניטלין לצורך דבר שאינו ניטל.

דהנה בחי' הרשב"א ביצה דל"ו. כתב, ז"ל, הא דאמר רבי יצחק אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, וא"ת א"כ היאך אמרו בפרקין דלעיל קודר אדם קב או קביים שעורים ונותן לפני בהמתו ושנינו אין אובסין את הגמל אבל מלעיטין אותו והלא הבהמה אינה ניטלת, י"ל בהמה כניטלת חשבינן ליה הואיל ויכול למשכה באפסר, עכ"ל.

והנה אמנם מש"כ הרשב"א דבהמה כניטלת חשבינן לי', היינו רק בבהמה, אך שאר בע"ח לא חשבי' כדבר הניטל, שהרי בסוגיין מותבינן לר' יצחק מהא דתניא דפורסין מחצלת ע"ג כוורת דבורים, והרי דדבורים חשיבי דבר שאינו ניטל,[[2]](#footnote-3) והטעם בזה הוא, דרק בהמה חשיבא כניטלת משום שיכול למשכה באפסר, אך דבורים דא"א להוליכן באפסר לא חשיבי כניטלין.

ועד"ז מצינו באגודה בביצה שם, ז"ל, הק' ר"י וכו', ותירץ דבהמה אינה מוקצה דיכול להוליכה באפסר, אבל אפרוחים חשיבי מוקצה דא"א לטלטלם, עכ"ל.

והנה מש"כ דאפרוחים חשיבי מוקצה, פשוט שלמד כן ממש"א בסוגיין דמיתיבי כל הני תיובתא, ובכלל זה הוא מהא דכופין את הסל לפני האפרוחין, והרי להדיא דאפרוחין חשיבי דבר שאינו ניטל, וזהו שפירש דהגם דבהמה חשיבי כניטלת משום שיכול להוליכה באפסר, מ"מ אפרוחין הוו דבר שאינו ניטל.

ועד"ז כתב המהרש"א לקמן דנ"ג., במש"כ התוס' שם דבהמה חשיבא כדבר הניטל כיון דיכול למושכה ולהוליכה בכל מקום, וכתב המהרש"א דמש"כ התוס' בפ' כירה גבי דיכרי דרב הונא דהו"ל דבר שאינו ניטל, הוא משום דאין דרך למושכן ולהוליכן באחיזת יד כמו חמור דהכא, עכ"ד, אמנם בחי' הריטב"א בסוגיין תירץ כן לההיא דדיכרי, דבהמות דבר הניטל חשיבי כיון שיכול להוליכן בידו.

ולפ"ז יש לתמוה טובא ע"ד הרשב"א, דהיאך מצינו למימר דכל הא דשרי להאכיל בהמה הוא משום דחשיבא כניטלת משום שיכול למשכה באפסר, הרי להדיא תנן לקמן דקנ"ה: דאין נותנין מים לפני דבורים ולפני יונים שבשובך, משום שאין מזונותיהן עליו או משום דמיא שכיחי באגמא, אבל נותנין לפני אווזין ותרנגולין ולפני יוני הרדיסיות, והרי דמותר ליתן מים לפני עופות, אף שאינן ניטלין כלל, וגם לפני דבורים הי' מותר ליתן, אלמלי הא דאין מזונותיהן עליו או דשכיחי מיא באגמא.

ומוכח מד' הרשב"א, דמודה ר' יצחק דאוכלי אדם ניטלין אף לצורך דבר שאינו ניטל, וע"כ שפיר מותר ליתן מים לפני עופות, אף שאינן ניטלין, ולא קשיא לי' להרשב"א אלא מהא דקודר אדם שעורים ונותן לפני בהמתו, ומהא דמלעיטין את הגמל דאיירי בשעורין כמו שפירש"י שם, דכיון ששעורין הוו מאכל בהמה, ואף אם חזו לאכילה לאדם ע"י תיקון, מ"מ אין עומדין לכך, הי' בדין שיהא אסור ליתנן לפני בהמה שאינה ניטלת, שו"ר שכבר רמז לזה הגרד"ל שליט"א בקונט' בעניני שבת סימן י"ז, וז"ב.

והנה אמנם בסוגיית הגמ' בדקנ"ה: שם מבו' דמותר ליתן שעורין לפני הדבורים, עיי"ש דפריך ולטיעמיך מאי איריא מיא אפילו חיטי ושערי נמי, ונ' דהיינו משום דלא קי"ל כר' יצחק, וע"כ שפיר שרי ליתן שעורין שהן מאכל בהמה לפני הדבורים, אך אה"נ לדעת ר' יצחק אסור ליתן שעורין לפני הדבורים, וז"פ.

ה] והנה לכאו' הי' נ', דכל הני קמאי דס"ל דמודה ר' יצחק באוכלין שהן ניטלין לדבר שאינו ניטל, הוא משום דמפרשי לדינא דר' יצחק כד' האו"ז, דלצורך דבר שאינו ניטל חשיב כשלא לצורך, כיון שאי"ז לצורך שבת, וע"כ הוי בכלל גזירת כלים שאסור לטלטלן שלא לצורך, ואשר ע"כ אוכלין שהן ניטלין שלא לצורך, אף הן ניטלין לצורך דבר שאינו ניטל, ופלוגתת הראשונים אם באוכלי בהמה איכא לדינא דר' יצחק, הוא אם אית בהו לגזירת כלים ואסור לטלטלן שלא לצורך, או הוו כאוכלי אדם שמותר לטלטלן שלא לצורך.

ו] אמנם הנה כתב ראבי"ה בסימן ר"ג, ז"ל, ואי קשיא הא אמרינן הכא וכו' פוקו ואמרו לי' לרבי יצחק כבר תרגמה רב הונא לשמעתיך בבבל, דאמר ר"ה וכו' ואין עושין מחיצה למת בשביל מת, תריץ דר"ה מחמיר במת טפי מבשאר מוקצה. והכי פירושא כבר תרגמה וכו' דכי היכי דאמר רבי יצחק במוקצה דידי' שאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, הכי נמי אמר ר"ה במוקצה דידי' דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, והיכא אמר ר"ה במוקצה דמת בשיטתי', ומיהו בשאר מוקצה לא אמר הכי, וכיו"ב אמר ר' יוחנן הלכה כר"י בן לקיש במת, ומסיקנא לדידי' דטילטול מן הצד שמיה טילטול, ובפרק כל הכלים פסק ר"נ הלכה כר"א בן תדאי דטלטול מן הצד לא שמי' טילטול, אלא במת החמירו שהוא כאבן, כדאמרינן בן ח' חי ה"ה כאבן ואסור לטלטלו, אבל מוקצה דאוכלין כגון פגה ופוגלא לא אחמיר בה כולי האי, עכ"ל.

והנה אי נימא דיסוד הדין דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, הוא משום דהוי כטלטול שלא לצורך, לכאו' אין מקום לחלק בין מת לשאר מוקצה.

ומוכח מד' ראבי"ה דיסוד הדין דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, הוא משום איסור מוקצה, דהחמירו במוקצה שלא ליטול כלי אחר לצרכו, וס"ל לרב הונא שלא החמירו כן אלא במוקצה דמת דחמיר טפי, אך בשאר מוקצה לא החמירו כן, וזהו ע"ד שחילק ראבי"ה דהחמירו במת לאסור אף טלטול מן הצד, ואילו בשאר מוקצה לא החמירו כן ושרי בהו טלטול מן הצד.

ז] וכדרך זו דיסוד דינא דר' יצחק הוא שהחמירו במוקצה שלא ליטול כלי אחר לצרכו, מצינו גם בחי' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, אבל הר"ז ז"ל כתב דרב יצחק בשיטת רבי יהודה אמרה, דלדידי' דמחמיר במוקצה נחמיר ביה נמי שלא לטלטל אפילו כלי המוכן מחמתו, אבל לר"ש דמיקל במוקצה נקל נמי לטלטל את הכלי אפילו לדבר שאינו ניטל לדידי' וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א דיסוד דינא דר' יצחק הוא שהחמירו במוקצה שלא לטלטל כלי אחר לצרכו,[[3]](#footnote-4) ופירש דזהו טעמא דהבעה"מ דר' יצחק בשיטת ר' יהודה אמרה, והיינו משום דלר' יהודה דמחמיר במוקצה, ס"ל דהחמירו נמי שלא לטלטל כלי אחר לצורך המוקצה, אך לר"ש דמיקל במוקצה, לא החמירו שלא לטלטל כלי אחר לצורך מוקצה.[[4]](#footnote-5)

אמנם יש לדחות, שלא כתב הרשב"א כן אלא בדעת בעה"מ דר' יצחק בשיטת ר' יהודה אמרה, אך לפ"מ שנחלק שם הרשב"א ע"ד בעה"מ וס"ל דדינא דר' יצחק אתיא אף כר"ש, י"ל שאינו מגזירת מוקצה כלל, אלא הוא משום גזירת כלים.

ח] ובאמת דיש ללמוד כן גם מד' הרשב"א בביצה שהבאנו לעיל סק"ד שכתב דהא דמותר ליתן שעורים לפני בהמתו, הוא משום דבהמה חשיבא כניטלת, הואיל ויכול למשכה באפסר, ועד"ז כתבו התוס' והריטב"א לקמן דנ"ג..

והנה אי נימא דהא דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, הוא משום דחשיב כטלטול שלא לצורך כיון שאי"ז צורך שבת, א"כ הגם דיכול למשוך הבהמה באפסר, מ"מ כיון שאסור להשתמש בה, ולא חזיא בשבת למידי, אין הטלטול צורך שבת כלל, ומ"ט מותר לטלטל לצרכה.

ולכאו' מוכח מזה דדינא דר' יצחק הוא משום דין מוקצה, שהחמירו שלא לטלטל כלי אחר לצורך המוקצה, ובזה י"ל דהגם דבהמה מוקצה היא, מ"מ כיון שאינה מופקעת מטלטול לגמרי, שהרי יכול למשכה באפסר, והגם דהא דמותר למשכה באפסר הוא משום דלא חשיב כטלטול, מ"מ כיון שדרך הוא למשכה, אינה מוקצית לגמרי מטלטול, אף לא החמירו שלא לטלטל כלי אחר לצרכה.[[5]](#footnote-6)

ול' האגודה שהבאנו לעיל סק"ד דבהמה אינה מוקצה, והיינו דהגם דודאי בהמה מוקצה היא, מ"מ אינה מוקצית לגמרי מטלטול, שעומדת היא למשכה באפסר, וע"כ לא אסרו לטלטל כלי לצרכה.

ט] ויש ללמוד כן גם ממש"כ הרשב"א בביצה שם, ז"ל, ונ"ל מכאן דלר' יצחק אין כלי ניטל אפילו משום הוצאת גרף של רעי, דאי לא וכו', וזה תימה דהא גרף של רעי אפילו מעצמו בלא כלי ניטל הוא משום כבוד הבריות כדאיתא בסמוך, עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דאין כלי לצורך דבר שאינו ניטל הוא משום דאי"ז צורך שבת, וע"כ הוי כטלטול שלא לצורך דאסור, הרי פשיטא דאין לאסור ליטול כלי לצורך הוצאת גרף של רעי, שהרי הוי זה צורך שבת, ובע"כ מד' הרשב"א דהא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל הוא משום דכ"ה שאסרו לטלטל המוקצה עצמו אף אסרו לטלטל כלי אחר לצרכו, ואשר ע"כ שפיר י"ל שלא התירו לטלטל כלי אחר לצרכו אפי' משום הוצאת גרף של רעי, ואך שתמה ע"ז הרשב"א, דכיון שהתירו אף טלטול המוקצה עצמו לצורך הוצאת גרף של רעי, כ"ש שיתירו ליטול כלי אחר לצורך זה.[[6]](#footnote-7)

י] ובאמת שהוא מוכרח כן בדעת הרשב"א, שהרי הרשב"א בסוגיין נסתפק אם כלי ניטל שלא לצורך כלל, ומסיק דהמחמיר תבא עליו ברכה, ואי נימא דכלי ניטל אף שלא לצורך כלל, הרי אאל"פ כלל דהא דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל הוא משום דחשיב כטלטול שלא לצורך, שהרי מותר לטלטל כלי אף שלא לצורך כלל.

והנה אמנם הרשב"א דן להוכיח שאין כלי ניטל שלא לצורך, ז"ל, דהא לרבה לא התירו לטלטל להצלה שאינה מצויה ואפילו בדברים הניטלים ולר' יצחק נמי דוקא בצריך למקומו הא בלא"ה לא וכו', עכ"ל, ויש שפירשו דבריו עפי"ד האו"ז, דהא דס"ל לר' יצחק דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, הוא משום שאין כלי ניטל שלא לצורך, וע"כ אסור ליטלו לצורך דבר שאינו ניטל דחשיב כשלא לצורך, אמנם נ' דאי"ז מכוון הרשב"א, דאם הי' כונתו לכך הי' לו להביא לעיקר דינא דר' יצחק דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, אך הרשב"א הביא להא דלא שרי אלא בצריך למקומו, ונ' מזה דכוונתו דמ' דלא משכח"ל שהתחיל לטלטל בהיתר אא"כ הי' צריך למקומו, ואם מותר לטלטל כלי שלא לצורך, הרי משכח"ל בשנטל הכלי שלא לצורך.

י] ולפמש"נ בדעת ראבי"ה והרשב"א דיסוד דינא דר' יצחק דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, אינו משום דהוי כטלטול שלא לצורך, אלא הוא משום שהחמירו במוקצה לאסור לטלטל כלי אחר לצרכו, צ"ב דא"כ מ"ט ס"ל דמודה ר' יצחק באוכלין שהן ניטלין אף לצורך דבר שאינו ניטל, הרי כיון שהחמירו במוקצה שלא לטלטל כלי אחר לצרכו, הי' בדין לאסור אף לטלטל אוכל אחר לצרכו, דמה טעם יש לחלק בין כלים לאוכלין.

יא] ונ' לישב, דהגם דהא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל הוא משום שהחמירו במוקצה שלא ליטול כלי אחר לצרכו, מ"מ אין איסור זה בכלל איסור מוקצה, דאסור ליטול כלי אחר לצורך המוקצה, אלא הוי משום גזירת כלים.

והיינו שהרי מתחילה גזרו על כל הכלים שלא לטלטלן כלל, וחזרו והתירו לטלטל כשמל"ה אף מחמה לצל וכשמל"א לצורך גופו ולצורך מקומו, ובזה הוא דס"ל לר' יצחק שלא התירו לטלטל כלי אלא לצורך דבר הניטל, אך טלטול לצורך דבר שאינו ניטל אינו בכלל ההיתר, והאמנם טעמא דמילתא הוא להרחיק ממוקצה, שאף לא יהא כלי אחר ניטל לצרכו, אך אי"ז אסור משום גזירת מוקצה, שהרי אינו מטלטל את המוקצה עצמו, אלא מכח ה"ט לא התירו גזירת כלים בטלטול לצורך דבר שאינו ניטל.

וזה מדויק בלישנא דר' יצחק דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל בשבת, וצ"ב דאם אכן טעם הך דינא הוא משום שהחמירו במוקצה שלא ליטול כלי אחר לצרכו, א"כ הול"ל דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, דעיקר הדין הוא האיסור, דאסרו ליטול כלי לצורך דבר שאינו ניטל, ומ"ט נקט לההיתר דכלי ניטל לדבר הניטל בשבת, וזה מורה כמש"נ, דיסוד דינא דר' יצחק הוא, משום גזירת כלים, דאף שחזרו והתירו לטלטל כלי שמלאכתו להיתר, לא התירו אלא לצורך דבר הניטל, אך לצורך דבר שאינו ניטל לא התירו, משום שהחמירו במוקצה שלא לטלטל כלי אחר לצרכו.

ולפ"ז ניחא, דע"כ מודה ר' יצחק באוכלין שהן ניטלין אף לצורך דבר שאינו ניטל, דכיון שאוכלין לא היו בכלל גזירת כלים, מותר לטלטלן אף לצורך דבר שאינו ניטל, שלא אסרו חכמים לטלטל לצורך מוקצה, ורק בכלים שאסרו לטלטלן וחזרו והתירו, לא הי' בכלל התירן לטלטלן לצורך דבר שאינו ניטל, וז"ב.

יב] וי"ל עוד, דגם אם דינא דר' יצחק הוא משום איסור מוקצה, שהחמירו בו שלא לטלטל כלי אחר לצרכו, מ"מ י"ל דכ"ז הוא רק משום שאסור לטלטל כלים אלא לצורך, ובזה הוא דאמרי' דכל שבא לטלטל הכלי מכח צורך המוקצה, ה"ז אסור משום שהחמירו במוקצה שלא לטלטל כלי אחר לצרכו, אך באוכלין שמותר לטלטלן שלא לצורך, ל"ש כלל הך איסורא, דכיון דא"צ לקבוע שיהי' הטלטול לצורך דבר זה, לי"ב לאיסור דטלטול לצורך המוקצה, דהגם שכונתו לצורך המוקצה, אי"ז אסור, ורק היכא דכל היתר הטלטול הוא מכח צורך זה, דבע"כ נקבע שהטלטול הוא לצורך זה, בזה הוא שאסרו משום איסור מוקצה, ודו"ק.

אך דרך זו אין מתישבת לפ"מ שדן הרשב"א דשרי לטלטל כלים אף שלא לצורך כלל, ואפ"ה אסור לטלטלן לצורך דבר שאינו ניטל.

יג] והנה בחזו"א סימן מ"ט סקי"א כתב, ז"ל, ומיהו נראה דדוקא לר"נ אסור לשמש בו שלא לצורך או אפי' להשהותו בידו שלא לצורך, אבל היכי דמותר לשהותו מותר לשמש בו ולא מקרי תשמיש טלטול חדש, שהרי אמר מ"ג א' קורה שנשברה סומכין אותה בספסל בצריך למקומו למ"ד אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, "ומסתבר דתשמיש בדבר הניטל לדבר שאינו ניטל נמי אסור", ומ"מ כל שהוא בידו מותר, דלא חל על זה שם טלטול, כיון דעקירתו היה לצורך מקומו כל מקום שמניחו מקומו, וזהו טעם שניטל למקומו מטלטלו לכל מקום, לדעת הגר"א ושאר אחרונים וכמש"כ סק"ח, עכ"ל.

והנה אמנם הא דמסתברא לי' להחזו"א דתשמיש בדבר הניטל לדבר שאינו ניטל נמי אסור, בפשוטו הי' נ' דזה תלוי בטעם הא דאין כלי ניטל לדבר שאינו ניטל, דלדעת האו"ז דהוא משום דחשיב כטלטול שלא לצורך דאסור מגזירת כלים, הרי לכאו' אין לאסור אלא טלטול, דשימוש לא נאסר כלל בגזירת כלים, אך לדעת הסוברים דדינא דר' יצחק הוא משום שהחמירו במוקצה שלא לטלטל כלי אחר מחמתו, לכאו' כ"ה דבמוקצה עצמו אסרו אף להשתמש בו, ה"נ אסרו להשתמש בכלי אחר לצורך המוקצה.

אך לפמש"נ, הרי אף דדעת הראבי"ה והרשב"א דהא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, הוא משום שהחמירו במוקצה שלא לטלטל כלי אחר מחמתו, מ"מ דין זה מיוסד על גזירת כלים, וכמש"נ, וכיון דבגזירת כלים לא נאסר אלא טלטול, ע"כ אף בהא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל לא נאסר אלא טלטול.

ולפ"ז מתבאר בפשיטות הא דמשני הגמ' דאיירי בצריך למקומו, והותר אף להשתמש בו, דהגם דנימא דבכל מוקצה שעודו בידו אסור להשתמש בו, דהשימוש הוי איסור בפנ"ע, מ"מ בדינא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, שלא נאסר אלא הטלטול, הרי דכל דצריך למקומו והתחיל לטלטלו בהיתר, מותר לו גם להשתמש בו, וז"פ.

**ב**

יד] נתבאר בדברינו, דפליגי הראשונים בטעם הא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, דדעת האו"ז דהוא משום שטלטול לצורך דבר שאינו ניטל הוי כטלטול שלא לצורך, כיון שאי"ז צורך שבת, וה"ז אסור משום גזירת כלים, ודעת הראבי"ה והרשב"א דהוא משום איסור המוקצה, שהחמירו שלא לטלטל כלי אחר לצרכו.

ומצינו עוד בד' הראשונים בכ"ד שנ' דעתם כדעת הראבי"ה והרשב"א דהא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל הוא משום שהחמירו במוקצה שלא לטלטל כלי אחר לצרכו.

טו] חדא הוא במש"כ התוס' בביצה דל"ו., ז"ל, וא"ת והא אמרי' לעיל בסוף המביא דטבל מוכן הוא שאם עבר ותקנו מתוקן ובפרק כירה נמי לא חשבי ליה מבטל כלי מהיכנו כיון דחזו, א"כ אכתי תקשי לן דטבל אין אוירא דלבני לא, וי"ל דעולא יאמר לך דמ"מ חשיב ליה כדבר שאינו ניטל כיון דבשבת מיהא לא חזי כל כמה דלא תקנו דאסור לפנותו בשבת כדתנן בפרק מפנין אבל לא את הטבל, עכ"ל.

ובתור"פ שם, ז"ל, וי"ל דנהי דמוכן לגבי אכילה, אפ"ה אינו מוכן כ"כ לטלטל כלי אגבי', עכ"ל.

ובחי' הרשב"א שם, ז"ל, וא"ת ואפילו לר' יצחק אמאי לא והא אמרינן לעיל טבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותקנו מתוקן ובפרק כירה נמי אמרו בחבית של טבל שנשברה ומביא כלי ונותן תחתיה לקבל ולא חשבינן ליה מבטל כלי מהיכנו משום האי טעמא דאם עבר ותקנו מתוקן י"ל דמ"מ אין כלי ניטל בשבילו לרבי יצחק לפי שאין הטבל עצמו ניטל ולפיכך אין מטלטלין כלי בשבילו?

?ממה שדנו הראשונים אם כלי ניטל לצורך טבל, מוכח שאין הטעם משום דאי"ז צורך שבת, דבטבל ודאי אי"ז צורך שבת, שהרי אינו עומד לתקנו?.

טו] וכן נ' גם מד' הרמב"ן לקמן דקנ"ד:, ז"ל, דכי אמרי ר' יצחק ורב הונא התם בפרק כירה אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, דוקא בשביל מת ודבר שאין עליו תורת כלי כגון ביצה ומוקצה, אבל דבר שיש עליו תורת כלי כיון דלצורך גופו ולצורך מקומו מטלטלין אותו, כלי ניטל לו, עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, הוא משום דלצורך דבר שאינו ניטל חשיב כשלא לצורך כיון דאי"ז צורך שבת, הרי הא די"ל דכלי ניטל לצורך כלי שמלאכתו לאיסור, הוא משום דמותר לטלטל כשמל"א לצורך גופו, וע"כ שרי ליטול כלי לצרכו, דהוי זה צורך שבת.

והנה אמנם לפ"ז, הא דשרי ליטול כלי לצורך כשמל"א, הוא רק משום הא דמותר ליטול כשמל"א לצורך גופו, אך אי"ז שייך כלל להא דמותר לטלטל כשמל"א לצורך מקומו, דזה אינו טעם כלל שיהא מותר ליטול כלי לצרכו.

אמנם הנה בד' הרמב"ן מפורש דהא שכלי ניטל לצורך כשמל"א, הוא משום הוא משום שמותר לטלטל כשמל"א לצורך גופו "ולצורך מקומו".

ונ' מוכח מד' הרמב"ן, דהא דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, הוא משום דכ"ה שאסרו לטלטל מוקצה, החמירו נמי שלא ליטול כלי אחר לצרכו, ואשר ע"כ י"ל דמותר ליטול כלי לצורך כשמל"א, דכיון דאף את הכשמל"א עצמו לא אסרו בטלטול לגמרי, אלא התירו לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ה"נ לא החמירו שלא לטלטל כלי אחר לצרכו.

] כתב היראים מ' רע"ד, ז"ל, קי"ל כר' יצחק דאמר בפרק כירה כשם שאין נותנין כלי תחת תרנגולת לקבל ביצתה משום דאין מבטלין כלי מהיכנו כך אין כופין כלי בשביל שלא תשבר דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל וכו', עכ"ל.

וד' היראים צ"ב, מה ענין איסור ביטול כלי מהיכנו לאיסור אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל.

ובאמת העירוני שגם בד' התוס' נ' כן, שהרי התוס' פירשו דר' יצחק מודה לאיסורא דביטול כלי מהיכנו, וזהו טעמא דמתניתין דאין נותנין כלי תחת התרנגולת, ואיירי אף בצריך למקומו, ולפ"ז צ"ב ד' ר' יצחק דכשם שאין נותנין וכו', ובע"כ כד' היראים, ואמנם צ"ב מה ענין זל"ז.

וצ"ל בזה, דעיקר הא דביטול כלי מהיכנו חשיב כסתירה, הגם שהוא משמש עתה למוקצה, וכמו שעמד בזה הפנ"י, ובע"כ דעיקר היכנו של הכלי הוא שלא לתשמישי מוקצה, וזהו שאמר ר' יצחק דמכח זה אף אסרו לטלטל הכלי לצורך זה, אך זה ניחא טפי לפשטות ל' בעה"מ דדינא דר' יצחק הוא משום הקצאה דאוצר?.

] מאירי ביצה דל"ו., יש מי שאומר שלא התירו ליטול דבר הניטל לצורך דבר שאינו ניטל אלא כשאותו דבר שאינו ניטל יש עליו תורת כלי וראוי לאיזה דבר כגון לבנים שנשארו מן הבנין וראויין לישב עליהן או אבנים לבית הכסא והדומה להם וכל שכן אם הוא כלי גמור אלא שאיסור טלטולו בא מצד שמלאכתו לאיסור אבל מה שאינו כלי ואינו ראוי לכלום כגון אבנים שאינן ראויות לבית הכסא אלא לבנין ורוצה לכסותם כדי שלא ילחלחו הבנין ויתעכב יבשותו ונגובו והדומים להם אין נוטלין דבר בשבילם שהרי אין עושין מחיצה למת בשביל המת אלא בשביל החי ואין דברים אלו כלום שהרי בשלישי של שבת מ"ג א' אמרו בהדיא פורסין מחצלת על גבי אבנים והקשו ממנה לר' יצחק שאמר אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל ותירצוה באבנים מקורזלות הא לדעת האומ' שהכלי ניטל אף לדבר שאינו ניטל פירושו בעומדות לבנין כמו שיתבאר שם וא"כ עושין מחיצה למת אף בשביל המת או שמא מת [שאני] שאינו ראוי לכלום, עכ"ל.

אמנם דעת ראבי"ה ר"ג כדעה זו שדחה המאירי, ז"ל, ואי קשיא הא אמרינן הכא וכו' פוקו ואמרו לי' לרבי יצחק כבר תרגמה רב הונא לשמעתיך בבבל, דאמר ר"ה וכו' ואין עושין מחיצה למת בשביל מת, תריץ דר"ה מחמיר במת טפי מבשאר מוקצה. והכי פירושא כבר תרגמה וכו' דכי היכי דאמר רבי יצחק במוקצה דידי' שאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, הכי נמי אמר ר"ה במוקצה דידי' דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, והיכא אמר ר"ה במוקצה דמת בשיטתי', ומיהו בשאר מוקצה לא אמר הכי, עכ"ל.

והראשונים הביאו כן גם בשם הראב"ד, אך נ' שכונתו אחרת היא, דלעולם אין כלי ניטל לצורך כל דבר שאינו ניטל, ורק שהתירו לזה משום הפסד, ובמת לא חשיב כהפסד להתיר, וע"ז הוא שתמה הרשב"א דאדרבה בשאר דוכתי חזינן שהקילו טפי לצורך מת מלצורך אחר, עיי"ש, ומוכח מקו' הרשב"א זו, שפירש ד' הראב"ד כמש"נ.

ושוב מצאתי בעזה"י הדברים מפורשים בד' הראב"ד בכתוב שם עירובין דמ"ד., ז"ל, ומה שאמר בסוף דהשתא דקיימא לן כלי [ניטל] אפילו לדבר שאינו ניטל בשבת, עושין מחיצה למת בשביל מת לא אמר כלום, דהא כרב הונא ס"ל כלי ניטל אפילו לדבר שאינו ניטל ודוקא בשביל הפסד מרובה, ורב חסדא דמקל טפי קסבר אפילו בשביל דבר מועט כגון ביצה אבל בשביל מת דליכא הפסד אבל בזיון הוא דאיכא, לא. אלא משום חי הוא דעבדינן וע"י שנוי ואפילו בחצר שהוא כדופן שני ושלישי, דהכי מפרש לה שילא מרי וכו', אבל בשביל מת אפילו ע"י שינוי אין עושין שאין כלי ניטל לדבר שאינו ניטל אלא משום הפסד, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הראב"ד כמש"נ בדעתו, דשלא לצורך כלל אסור ליטול, רק לצורך התירו, וע"כ זהו דס"ל דלצורך מת לא התירו, וז"ב.

] הרמב"ן במלחמות תמה ע"ד בעה"מ, ז"ל, ועוד מ"ש דהתירו ליטול כלי לדבר שאינו ניטל משום הפסד ממון ולא התירו לבטל כלי מהיכנו, תרוייהו איסורי דרבנן נינהו, עכ"ל.

והנה אמנם הפמ"ג בסימן של"ה עמד ע"ד המג"א שם, דביטול כלי מהיכנו חמיר, דהוי משום סתירה, אך מד' הרמב"ן נ' לא כן, ודו"ק.

ובטעמא דבעה"מ, הוא מפורש בלשונו שטעמו משום דאיסור אין כלי ניטל קייל שאין כולם מודין בו, ומשא"כ ביטול כלי מהיכנו שכולן מודין בו, עיי"ש.

1. ועיקר דבריו מחודשים, דלא כתב כמש"כ האו"ז דניטל הכלי אגב המים שבו, אלא כתב דהואיל והכלי נצרך לצורך נטילת המים, חשיב דניטל הכלי לצורך דבר הניטל, וזה מחודש, דהגם דמטרת טלטול המים היא לצורך דבר שאינו ניטל, מ"מ הכלי שניטל לצורך המים חשיב דניטל לצורך דבר הניטל, ולדבריו ניחא גם מה שעמד האו"ז מ"ט מותר להעמיד לפניהם כלי ריקם לצורך להעמיד בו מים, וכ"ז קשיא לטעמי' דהכלי ניטל אגב המים שבו, אך לפ"ד תלמיד ר"י דחשיב דהכלי ניטל לצורך המים, הרי דמה"ט גם מותר להעמיד לפניהם כלי ריקם כדי להעמיד בו מים. [↑](#footnote-ref-2)
2. שהרי הא דפורסין מחצלת הוא לצורך הדבורים, וכמש"כ בחי' הרמב"ן לקמן דקנ"ד: בתו"ד, ז"ל, וכן כוורת דבורים משום דקס"ד דמשום דבורים מכסי להו והן אינן ניטלין בשבת לעולם, עכ"ל, וכ"ה בחי' המאירי בביצה דל"ו., ומש"כ בהמש"ד שם די"א דהגם דלא קי"ל כר' יצחק, מ"מ לא שרי אלא לצורך כלי ככוורת דבורים, היינו דפריסת המחצלת הויא גם לצורך הכוורת, וכיון שיש עלי' תורת כלי, מותר ליטול המחצלת לצרכה. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"ה גם משמעות ל' הרשב"א בביצה דל"ו. לגבי טבל, ז"ל, י"ל דמ"מ אין כלי ניטל בשבילו לרבי יצחק, "לפי שאין הטבל עצמו ניטל ולפיכך אין מטלטלין כלי בשבילו", עכ"ל, ומ' דטעם דינא דר' יצחק, הוא דכ"ה שהוא עצמו אינו ניטל, אף אסור לטלטל כלי בשבילו. [↑](#footnote-ref-4)
4. והאמנם צ"ב, שהרי עיקר פלוגתת ר"י ור"ש במוקצה, היא דר"י ס"ל דמקצי אינש מדעתי' אף מידי דחזי לי', ור"ש ס"ל דלא מקצי אינש מדעתי' מידי דחזי לי', ונמצא דפלוגתייהו היא בכל הני מילי אי הוו מוקצה, אך היכן מצינו דבדבר דהוי מוקצה מחמיר ר' יהודה טפי מר"ש.

   אך נ' פשוט בזה, שהרי לא פליגי ר"י ור"ש במציאות אי מקצי אינש מדעתי' מידי דחזי לי', אלא היינו דלר"ש לא אסרו משום מוקצה אלא דבר שהוא מוקצה לגמרי, וע"כ כיון דלא מקצי אינש מדעתי' לגמרי מידי דלא חזי לי' אי"ז בכלל איסור מוקצה, ובזה הוא דפליג ר' יהודה וס"ל דאסור משום מוקצה כל דבר דמקצי לי' אינש, אף שאינו מוקצה לגמרי, וטעם הפלוגתא הוא, דר' יהודה ס"ל דחששו חכמים טפי לאיסור מוקצה, וע"כ החמירו לאסור אף בשאינו מוקצה לגמרי, ור"ש ס"ל דלא החמירו באיסור מוקצה, וע"כ לא אסרו אלא דבר שהוא מוקצה לגמרי.

   ולפ"ז זהו שכתב הבעה"מ דלר"י דהחמירו במוקצה, דמה"ט החמירו לאסור אף בהקצאה קלישא, החמירו נמי שלא לטלטל כלי אחר לצורך המוקצה, אך לר"ש שלא החמירו במוקצה, אף לא החמירו שלא לטלטל כלי אחר לצרכו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם הי' מקום לפרש ד' הרשב"א אלו, דטעם הא דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, הוא משום דאין הכלי עומד בשבת אלא לשמש דבר היתר, ומקצי לי' אינש מלשמש דבר איסור, וע"כ אינו ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, כיון דהוי מוקצה מתשמיש זה, וכ"ה פשטות ל' בעה"מ בסוגיין, ז"ל, דמכדי רבי יצחק כמאן אמרה לשמעתיה כר' יהודה דאי"ל מוקצה ולפיכך אמרה והחמיר כל החומר הזה שלא להיות כלי ניטל אלא לדבר הניטל בשבת, "דכמוקצה היא לדבר שאינו ניטל", עכ"ל, ולפ"ז הי' מתבאר טפי הא דכלי ניטל לצורך בהמה, דהגם דבהמה מוקצה היא, מ"מ לא מקצי אינש להכלי והאוכלין מצורך הבהמה, דכיון שיכול למשכה באפסר, דעתו עלי'.

   אך באמת אי"ז מתישב כלל, דאי נימא דטעם דינא דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, הוא משום דמקצי לי' אינש מצורך דבר האסור, ל"ה שייך דין זה כלל באוכלי בהמה שהן עומדין לאכילת בהמה, וודאי לא מקצי להו אינש מליתנן לפני בהמתו, וגם ל"ה שייך הך דינא במרדעת, (דע"ז קיימי ד' התוס' והריטב"א לקמן דנ"ג.), שהיא עומדת לתשמיש החמור, וודאי לא מקצי לה מליתנה ע"ג החמור, ובע"כ מד' הרשב"א דאין טעם דינא דר' יצחק משום דמקצי לי' מצורך דבר האסור, וז"ב.

   וכ"ה מבו' גם ממה שפירש הרשב"א בסוגיין ד' הבעה"מ דר' יצחק בשיטת ר' יהודה אמרה, דהוא משום דר"י מחמיר במוקצה, וע"כ לדידי' נחמיר ביה נמי שלא לטלטל אפילו כלי המוכן מחמתו, אבל לר"ש דמיקל במוקצה נקל נמי לטלטל את הכלי אפילו לדבר שאינו ניטל לדידי' וכו', עכ"ד, ואי נימא דטעם דינא דר' יצחק הוא משום דמקצי לי' אינש מצורך דבר האסור, הרי מתבאר בפשיטות הא דתלי בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, דדמי לכל הני מילי דפליגי בהו אי מקצי להו אינש מדעתי', וממה שהוצרך הרשב"א לפרש דהא דתלי בפלוגתא דר"י ור"ש הוא משום דר"י מחמיר במוקצה ור"ש מיקל במוקצה, מבו' דאין טעם דינא דר' יצחק משום דמקצי לי' מצורך דבר האסור, אלא הוא משום שהחמירו במוקצה שלא לטלטל כלי לצרכו, וכאשר כ"ה ל' הרשב"א, וז"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומעיקר ד' הרשב"א, נ' דיש ללמוד דאסור לטלטל מוקצה אחר כדי לפנות גרף של רעי, שלא התירו אלא את טלטול הגרף עצמו, דאם מותר לטלטל אף מוקצה אחר לצורך פינוי גרף של רעי, א"כ ודאי הי' מותר אף איסורא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל לצורך פינוי גרף של רעי, ובע"כ דאסור לטלטל מוקצה אחר לצורך פינוי גרף של רעי, ואשר זהו שדן הרשב"א דאף לא התירו איסורא דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, משום פינוי גרף של רעי, ואך שתמה ע"ז הרשב"א, דכיון דכל איסורא דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, הוא משום לתא דהמוקצה דהחמירו בו לאסור לטלטל כלי אחר לצרכו, הרי דכיון דהתירו לטלטל אף את המוקצה עצמו משום כבוד הבריות, כ"ש שיהא מותר לטלטל כלי אחר לצרכו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-7)