בענין סחיטת בגדים והשימוש במגבונים בשבת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

בענין סחיטת בגדים.

נחלקו הראשונים האם בסחיטת בגדים יש משום איסור מפרק דדעת הרמב"ם דיש בזה רק איסור מלבן. ודעת הרמב"ם דנו הפוסקים דאוסר משום מלבן גם בשאר משקים. כך היא הכרעתם מהא דהביא דאסור לסתום את האשישה שמא יסחט ולא כתוב שם דווקא אם יש מים. ובמקום אחר כתב מים ודנו דכתב כן משום הרגילות. אמנם דעת ר"ת בכתובות ו. ובסוגיא קיא. דיש ב' מיני סחיטה בבגדים באופן שהוי מים חייב משום מלבן ובאופן שיש שאר משקים חייב משום מפרק. ואמנם מפרק חשיב דווקא באופן שהוא משתמש במים ולא באופן שהם הולכים לאיבוד. ואם סוחט לאיבוד אין זה מפרק אלא מלבן. וכן מבואר ברש"י בסוגיא של שלקות דלכן מותר סחיטה לגופן וכן מבואר לעיל בתוס' עג: דמותר לגופן משום שאם אינו נוטל את מימיהן אין דרך דישה בכך. וכן מבואר ברמב"ן ובר"ן בדף קיא דסחיטה לאיבוד לא הוי סחיטה. אמנם מלבן הוא דווקא במים. אמנם בתוס' בכתובות דף ו. מבואר דאפילו בסוחט לאיבוד הוי מפרק והטעם דלגופן מותר משום שלא נחשב משקה אלא אוכל. ומבואר דאם נחשב משקה גם סחיטה לאיבוד נאסרה.

ובדעת הרמב"ם מדוע לא חייב בסחיטת בגדים משום מפרק יתכן ב' טעמים או שטעמו דאין סחיטה אלא בגידולי קרקע ובעינן דהדבר יהיה גדל בתוכו כמו חלב וכמו דם כפי שיטת רש"י דבעינן שיהא גדל בתוכו משא"כ בגדים שאינו גדל בתוכו. או דדעתו דאין הנוזל בלוע ממש בבגד כפי שחלב בלוע בדד. וכסברת הפמ"ג. עכ"פ להרמב"ם אין דין מפרק בבגדים. וכל החיוב הוא רק משום מלבן.

ובדעת רש"י דסובר דבכבשים אין סחיטה לגופן ומותר דלא גדל בתוכן יש לעיין האם יש סחיטה בבגדים דבדעת המאירי בשם גדולי הדורות מצינו דאסר משום שבבגדים נחשב בלוע יותר מאשר בכבשים ובאופן זה מודה רש"י לחייב הגם שלא גדל בתוכו. וסברא כזו רצינו לומר בשעתו דהגם שאין דישה אלא בגידולי קרקע מכל מקום יתכן דבבגדים דזה בלוע ממש בתוכו חייבם אפילו דלא הוי גידולי קרקע. וברמב"ן מצינו סברא זו לגבי חליבה. ודנו בדעת ר"ת דיתכן דבבגדים דהוא יותר בלוע אפילו מחלב גם ר"ת מודה דהחיוב הוא משום מפרק. דהרי ר"ת סובר דחלב חיובו משום ממחק ולא מפרק משום דלא הוי גידולי קרקע אלא דראינו דר"ת חזר בו בסוגיא של מפרק לתוך אוכל ויתכן דר"ת חזר בו לא מעיקר היסוד אלא לסברת הרמב"ן וסבר דהגם דלא הוי גידולי קרקע מכל מקום מכיוון שהוא בלוע ממש בתוכו יש לו דין מפרק. ועכ"פ כך נקטו הפוסקים דנאמרו ב' שיטות יש שיטות ראשונים שאין פירוק של דישה בבגדים אלא מלבן אמנם שיטת ר"ת דיש סחיטה גם בבגדים.

אלא דהפוסקים נקטו בשיטת ר"ת דבאופן שהוא סוחט לאיבוד. לא הוי סחיטה. אמנם כבר כתבנו דאין זה דבר מוסכם דהגם דכך נראה בשיטת רש"י ובתוס' עג ובר"ן וברמב"ן מכל מקום בתוס' בכתובות דף ו' נראה דגם באופן שסוחט לאיבוד יש לזה שם סוחט. ובאמת בר"ת עצמו מבואר בתוס' בכתובות דמצד מה שהוא סוחט לאיבוד אין זה פטור מעיקר המלאכה. אלא דהרי אינו מתכוון לסחיטה. ורק דהוי פס"ר אלא דלא ניחא ליה ור"ת סובר כהערוך דפס"ר דלא ניחא ליה לא הוי פס"ר.

[ושורש המחלוקת הוא דהערוך הביא ראיה. מזבחים דמבואר דמזלפין יין על גבי אישים. והגם דהוי פס"ר אלא דלא ניחא ליה ומותר וכן מבואר באופן שנוטל פירות מערבה בשביל לאוכלם ביו"ט ועי"ז מוכשר הערבה. ולא חשיב מתקן כלי משום שיש לו הושענא אחריתי ומבואר דפס"ר שלא אכפת לו ואין לו תועלת בדבר לא חשיב פס"ר. וכן ביארו התוס' בקג. דבאופן שחורש בשדה חבירו ולא אכפת לו ואין לו תועלת מותר. ודעת רש"י דדווקא פסיק רישא שלא ניחא ליה בתוצאה לא חשיב פס"ר אבל לא אכפת לו כן חשיב פס"ר. וכן דעת הר"י ועוד ראשונים לחלוק על הערוך. והקשו מהא דמבואר דמותר להוציא קוץ רק משום צערא והגם שהוי פס"ר שעושה חבורה ולא ניחא ליה ומבואר דלא כהערוך. וכן במפיס מורסא דלא ניחא ליה בפה דאם ניחא ליה בפה וודאי גם אם אין מתכוון חייב דהרי הוי פס"ר. ולכן הם חולקים על הערוך. ובביאור הגמ' שהערוך הביא. תי' הראושנים רש"י תי' בזבחים דלא חשיב פס"ר כיוון שאפשר לזלף בטיפין קטנים וברש"י שם מבואר חידוש דמחמת זה יכול לזלף בטיפין גדולים וכבר דיברנו מזה ויש ראשונים שהתירו לזלף רק בטיפין קטנים. ולגבי הושענא ביאר רש"י דלא חשיב כלי כיוון שיש לו הושענא אחריתי. והערוך יעמיד שניחא ליה בפה וסובר דאם הוא לא נתכוון אז חסר בשם מלאכה. והמלאכה עצמה נעשית ע"י הכוונה. אמנם ממוציא את הקוץ צ"ע על הערוך. ושמא גם שם אם לא נתכוון לחבורה אין כאן כלל מלאכה. ואיירי שם בניחא ליה. וצ"ע בזה.] עכ"פ ר"ת סובר כהערוך ומשו"ה הוא מתיר באופן שהולך לאיבוד דאז הוי פס"ר דלא ניחא ליה. ובסברת הדבר נראה דיסוד פס"ר הוא דע"י דזה פס"ר הוי כמתכוון אמנם אם לא ניחא ליא לרש"י או לערוך לא אכפת ליה לא הוי כמתכוון. אמנם הראשונים חולקים על הערוך וסוברים דמדרבנן נאסר והביאו ראיה לזה ומסכימים אם הר"י דכיוון דלא ניחא ליה לא חשיב כמתכוון וחסר במלאכת מחשבת. אמנם הערוך למד דלא חשיב כלל מתכוון. ולא רק דחסר במלאכת מחשבת וכפי שמבואר בערוך דזה פטור בכל התורה כולה. אמנם החולקים סבירא ליה דזה פטור דווקא בשבת ומשום מלאכת מחשבת. ובשאר התורה מבואר ברא"ש דדין זה באמת נאמר רק לגבי שבת. אבל בשאר דיני התורה חייב אפילו בפס"ר דלא ניחא ליה. וכן הובא כאן במ"ב דליתא להתר דהערוך בשאר התורה. אמנם עיין בחידושי ר"ח הלוי בספרו דנקט להפך דפס"ר דלא ניחא ליה הוא רק פטור באינו מתכוון של כל התורה. אמנם לגבי מלאכת מחשבת בעינן ידיעה ויש ידיעה. ולכאורה מדברי הראשונים מבואר להדיא דלא כדבריו וכן מבואר מדברי רש"י דדן דיש פס"ר בשאר כל התורה בלא ניחא ליה ובשבת בלא ניחא ליה פטר וכמו שביארנו בדף עה. דבזבחים צא פטר רק משום שאפשר לזלף בטיפין קטנים. ובשבת עה. פטר משום דלא ניחא ליה ומבואר כמדובר ודלא כהגר"ח.

ובאמת יש עוד צד להתיר דזה שיטת רש"י בסוגייתנו והתוס' בעג והר"ן והרמב"ן דנקטו דבסחיטה לאיבוד אין לזה כלל שם של סוחט. ואינו כלל דש.

והנה יש את סברת הר"י דפליג על ר"ת ועמו כמה ראשונים דאסרו עכ"פ מדרבנן ליבון ביין. ובוודאי ביין לבן ובזה מבואר בט"ז דאפילו ר"ת מודה ור"י אסר ליבון אפילו ביין אדום. וכן הם חלקו על הערוך והם סברו דליתא להתר של פס"ר דלא ניחא ליה ומשו"ה אסור באמת במסוכרייתא דנזייתא גם משום מפרק. והגם דזה אזיל לאיבוד. יתכן דהאיסור הוא גם משום מפרק.

ומצד זה ביארו את הגמ' קיא דאסר סחיטה במוסכרייא דנזייתא משום דיש סחיטה עכ"פ מדרבנן ביין. ובביאור הלכה פשיטא ליה שכל דברי הר"י הם רק דרבנן ולא מפורש כן להדיא בדברי ר"י.

ובאמת לר"ת ביאר את האיסור במסוכרייתא דנזייתא דהרי שם זה הולך לאיבוד וביאר דהאיסור הוא משום עשיית כלי וכפי' של הערוך הובא בתוס' בכתובות ולא משום סחיטה. אלא דהוי מכה בפטיש בעשיית כלי. והר"ן בי' לדרכו של ר"ת דהאיסור הוא דווקא באופן שסוחט לתוך החבית דאז ניחא ליה אבל לא באופן שהוא סוחט לאיבוד.

עוד נושא מצינו זה הנושא של ספוג. ..  **ועיין קמג. במשנה שם ספוג אם יש לו בית עור מקנחין בו**. ועיי"ש ברש"י דמבואר דהוא משום איסור סחיטה. והנה יסוד איסור סחיטה לכאורה הוא משום מפרק דהוא תולדה דדש. וצ"ע דהרי להלן קמה. איתא דאין סחיטה מדאוריתא אלא בזיתים וענבים. וא"כ אינו אלא איסור דרבנן. ויל"ע דלכאורה הגזירה שמא יסחוט הוי גזירה לגזירה. אלא דיש לדון שיבוא לסחוט בצורה של פס"ר. ומבואר דיש איסור פס"ר באיסור דרבנן. אפילו באין מתכוון. אמנם במאירי להלן קמה. בשם גדולי הדורות, נקט דגם ביין ושמן הבלוע בבגד יש איסור סחיטה דאוריתא..**והנה בדין זה שכשיש לעור בית אחיזה מותר להספיג בו.** פי' שם הראשונים. רש"י ומאירי ועוד. דאם אין לו עור בית אחיזה אז כשאוחזו נסחט בין אצבעותיו. ומשמע דכשיש עור לא נסחט בין אצבעותיו ומשמע דבעצם הקינוח ליכא חשש סחיטה. וכנ"ל מבואר בתוס' קמג. ד"ה חבית. ועיין בהשגות הראב"ד פכ"ב הט"ו. דהקשה דגם אם יש עור אי אפשר שיקנח בלא סחיטה. ועיין שם במה שפי' הראב"ד בזה. ועיין מג"א סי' ש"כ סקט"ו. ועיין בביאור הלכה סי' ש"כ סי"ז ד"ה ספוג שכתב דהא"ר והתוספת שבת מצדדים להחמיר אף בספוג יבש אך ברש"י לעיל ד"ה נוטל לא משמע כן. וצ"ע לדינא.

ולהלכה השו"ע בסי' ש"כ סי"ח הביא את שי' ר"ת בשם יש מתירים וכפי' הערוך דהוי פס"ר דלא ניחא ליה. ומשו"ה הוא מתיר לפקוק חבית בפקק של פשתן. אלא דכתב דיש חולקים עליו דהיינו הר"י ודעימיה ואוסרים בפס"ר דלא ניחא ליה מדרבנן. וכתב השו"ע דלמעשה מנהגן היה להקל אפילו כשיש כלי מתחת משום שדנו שכיוון שהבד היה נתחב ע"י ברז אז זה נחשב כמו ספוג עם בית יד מכל מקום יש לפקפק בדבר. דכאן זה וודאי נסחט ושם הפשטות ברש"י והראושנים חוץ מהראב"ד דאין זה פס"ר דיסחט. מכל מקום יש להנהיג שלא יהיה כלי תחת החבית בשעה שפוקקים את הנקב. ובביאור דעת הכרעת השו"ע נחלקו בזה הפוסקים. דעת המג"א דהשו"ע הקל כהערוך ולכן הגם שלכתחילה לא לנהוג כהערוך מכל מקום מנהג העולם להקל ולפחות ללמדם להקל כהערוך דיהיה פס"ר דלא ניחא ליה ולא יותר. וגם הט"ז הביא דמנהג העולם היה להקל כהערוך. והרע"א השיג על ראיית ודאין זה שהעולם נוהגין כהערוך. ומכל מקום הט"ז פליג על המג"א בביאור דברי השו"ע והוא ביאר דטעם ההתר הוא תרתי לטיבותא דגם יש כאן ברזא ארוכה ויש את ההתר עכ"פ לפי הראב"ד דהוי כמו ספוג ובית יד וגם יש את ההתר של הערוך ותרתי לטיבותא בדבר שאיסורו הוא רק דרבנן אפשר לסמוך ע"ז ולפי"ז עיקר הכרעת השו"ע הוא דלא כהערוך וכן נקט המשנ"ב. דההכרעה היא דלא כהמ"ב ופס"ר דלא ניחא ליה נאסר מדרבנן. אמנם החזו"א חולק וביאר דאין כאן סברת תרתי לטיבותא משום שאין זה דומה לראב"ד של ספוג דכאן הוא לא מיועד לספיגה של היין אלא למניעת יציאת היין. אלא סובר החזו"א דלא כהמ"ב אלא דעיקר הכרעת השו"ע היא כהערוך דפס"ר דלא ניחא ליה מותר ומשו"ה הוא סומך ע"ז כאן אלא דכתב דלא ניתן לסמוך על שיטה זו אלא באיסורים דרבנן. כגון כאן דאין כאן איסור סחיטה מן התורה ואפשר משום שלא גדל בתוכו. או דמן התורה אין איסור סחיטה אלא בזיתים וענבים. ובאמת מצינו בר"ן והרמב"ן דביארו דכאן אין סחיטה מן התורה ומדרבנן יש בזה סחיטה אפילו שלא גדל בתוכן משום שענבים וזיתים הם מין הנסחט. ויש לעיין עם החזו"א הלך עם שיטתם.

עלה בידינו מחלוקת בין המ"ב לבין החזו"א מה הוא עיקר פסיקתו של השו"ע לגבי פס"ר דלא ניחא ליה באיסור דרבנן. האם מותר או האם נאסר מדרבנן.

למעשה נהגו להחמיר כהמ"ב ולא להתיר פס"ר דלא ניחא ליה לכתחילה באיסור דרבנן אא"כ יש עוד צירוף וכפי סברת המ"ב.

מגבונים לחים. ר' משה התיר משום שלא נבלע בתוכם. מצינו בפוסקים דיש ג' מצבים במגבונים יש את המים שבלועים בתוך הסיבים יש מים שאופפים את הסיבים ויש מים שנוטפים מבחוץ. ועיין באורחות שבת בבי' בסי' ז' שהביא את תשובת ר' משה לגבי הניגוב בנייר יבש בשבת שר' משה התיר משום שהוא לא בולע בתוכו.

והנה על המים שנוטפים מבחוץ אין סחיטה דהרי הם מבחוץ המים שבלועים בסיבים עליהם יש סחיטה אלא דטען ר' אשר וויס בשו"ת דבדק היטב והמים האלה לא נצרכים בשביל הניגוב. ויש את המים שאופפים את הסיבים ובהם נראה שנתווכחו האורחות שבת עיין שם בביאורים בסי' ז' שהרחיב בזה. והוא טען שזה נחשב בלוע וממילא יש בזה סחיטה. ור' אשר ויס טען שמים שאופפים את הסיבים אין זה כמו המים בבגד שבלועים בתוכו.

והנה שי' הרמב"ם כמו שהזכרנו דאין מפרק במשקין שבלוע בבגד אלא רק איסור מלבן. והנה זה היה דבר פשוט לכל הפוסקים דאין במגבונים משום מלבן או משום שהיה נקי כבר קודם וכן משום שזה דבר שזורקים אותו מיד לאחר השימוש. והטעם שהרמב"ם סבר שאין חייבים על בגד משום מפרק זה משום שאין דישה. אלא בגידולי קרקע שגדל בתוכו. או דבגד לא נחשב שממש בלוע בתוכו. והנה לפי הרמב"ם פשיטא שמותר השימוש במגבונים בשבת.

אמנם השו"ע פסק דלא כהרמב"ם אלא כר"י וכר"ת דיש איסור מפרק גם בבגדים. אמנם עדיין זה תלוי בביאור בכבשים שסחטן לגופן ובאופן זה.

ונראה דתחילת דבר זה תלוי בעצם הנידון האם יש כאן בכלל סוחט והנה מצינו ג' דעות בראשונים מתי יש סוחט. פי' מהו ההתר בסוחט כבשים לגופן. דעת רש"י בסוגייתנו דבעינן סוחט לצורך נטילת המשקין דומיא דדש שהוא נוטל את הדבר הנידוש. ואם לא בעי לדבר הניטל אין לזה שם דש. וכן נראה דסברו התוס' עג: ואם כן לכאורה יש לדון דבמגבונים אין זה נחשב שהוא משתמש במשקין. והנה לכאורה יש לדון האם זה נחשב נטילה במה שהוא משתמש במים שזבים מהמגבונים או דנכון שיש לו בהם שימוש במה שהם זבים כדי לנקות את התינוק אבל אינו נוטלם ויוצא דדעת רש"י והתוס' מצטרפת כאן לדעת הרמב"ם להתיר. והנה לפי הר"ן והרמב"ן שנקטו דסחיטה לאיבוד לאו שמה סחיטה. כמבואר בקיא במסוכרייא דנזייתא. ויש לדון האם כאן חשיב לאיבוד או כיוון דיש שימוש בזה שהם נאבדים אין זה חשיב לאיבוד וצ"ע. והאיסור לכאורה הוא רק לדעת ר"ת והערוך המובא בתוס' בכתובות בהרחבה ולעיל קג. דההתר בכבשים שסחטן לגופן הוא משום שחשיב אוכלא דאיפרת ואין זה חשיב משקה. והערוך סובר דיש התר בפס"ר דלא ניחא ליה וכמבואר דיש בזה מחלוקת המ"ב והחזו"א מהו ההכרעה לדינא. אלא דלכאורה גם לדעת הערוך כאן ליתא להתר דכאן הרי זה ניחא ליה דהרי הוא משתמש במים. אלא דיש מן האחרונים שטוענים שלא ניחא ליה בריבוי המים על המגבונים. דהרי אם התינוק יהא ממש רטוב יהא אדמומיות. ומספיק לזה הלחות שע"ג המגבונים ולא ניחא ליה ברטיבות יתר. ואז יהא מותר גם לשיטות האוסרות דהרי אין האיסור אלא רק מדרבנן ולתינוק נחשב כחולה שאין בו סכנה והתירו דבר זה לצורך התינוק אבל בוודאי לא התירו לצורך אדם מבוגר. אלא דאפשר שזה נכון בנשים ששמות לב לכך אמנם הרבה פעמים גברים רוצים להוציא כמה שיותר בקלות וניחא להו הרבה מים. וכן באופן שיש צואה קשה ניחא להו בהרבה מים ואז זה יהא אסור וצ"ע טענה זו דלכאורה כן ניחא להו במים שיוצאים. וצ"ע בזה. אלא דיש שטענו דבאופן שעושה בנחת ולא בחזה זה מותר וביאור הדבר נראה באופן זה. כמבואר לעיל דבאופן זה יוצא רק מה שאופף את הסיבים ולא במה שבלוע. והרב וואזנר התיר באופן זה אלא דלאחר שהקשו עליו חזר בו. ועיין בתשובת ר' אשר וויס כמדומני סימן לג מה שכתב בזה.

עוד נחלקו ר' אשר וויס והארחות שבת לגבי הראיה מיומא. דהוא הרטיב מגבת מאתמול. ושטף את הפנים. ור' אשר וויס טוען שזה לא נראה כסחיטה. ומבואר דמותר באופן שזה לא נראה כסחיטה וגם כן כאן זה לא נראה כסחיטה. עיין באורחות שבת מה שדחה ראייה ז. עוד טען מהריטב"א בקמ"ה בפוצע את הענבים דעושה על מנת שהמשקה יעשה לטפח את השיער אין זה נקרא לקיום. ולכאורה זה כסברתינו דהגם שמשתמש בדבר חשיב לאיבוד אלא יל"ע אם זה מוכרח דזה המכוון בריטב"א דיש שטענו דהפציעה היא השימוש בענבים עצמם.. עיי"ש..

אמנם יש לדון כאן התר מצד אחר דיתכן דהמים והבגד אם המים נפסלו לשתיה אינם מוגדרים משקה. והנה דנו מהו ההגדרה של משקה. והנה לשיטות דשבעה משקים הוי משקה אז כאן הוי משקה דהוא מים אלא יתכן שזה נפסל מאכילת כלב ובטל מזה שם משקה. אמנם לפי' רש"י דסבר דתלוי באורחיה יש לדון האם כאן איסורו מדאוריתא דיאסר אפילו לתינוק דיתכן דלא חשיב משקה דלא הוי אורחיה או דלמא דכן אורחיה של מגבונים ועוד דיתכן דרש"י מודה דכל שבעה משקים חשיב משקה אפילו דלא הוי אורחיה. ואין רובן לסחיטה. וכנ"ל יש לדון בשיטות הראשונים דרובן לסחיטה הוי משקה. דיתכן דשבעה משקים לעולם חשיב משקה ויש בהם סחיטה. ועוד יש לאסור מטעם האבן העוזר דהוא כתב בביאור דעת התוס' מדוע היה פשוט להם שנאסר סחיטת בגדים הגם דאין סחיטה אלא בזיתים וענבים. והחפץ ה' ביאר דתלוי בדבר הנסחט אם יש לו שם משקה והאבן העוזר ביאר דטעם האיסור הוא משום דהבגד והנוזל הבלוע בתוכו אפילו אם חשיב אוכל חשיב מפרק דהבגד והנוזל הם ב' מינים נפרדים ויש בהם סחיטה כמו אוכל מפסולת. אלא דכאן יש לטעון טענה נוספת דמגבונים לחים אין זה שני דברים אלא דזה חפצא אחד של חומר ניקוי שחלק מוצק וחלק נוזל וזה מוצק מנוזל אבל זה חומר ניקוי היום וממילא אין בזה מפרק. וזה יתכן אפילו אם המים לא נפסלו מאכילת כלב. דהכל מוגדר מין אחד של ניקוי. ורק זה נוזל ממוצק ואין זה חשיב מפרק ויל"ע בזה.

ויוצא דדנו כמה סיבות להקל. א. שיטת הרמב"ם. ב. שיטת רש"י ותוס' דלא הוי דאוריתא כיוון שאינו נוטל את המשקין. ג. שיטת הרמב"ן והר"ן דיתכן דלא חשיב לאיבוד. ואם כן יש כאן כמה שיטות ראשונים דמבואר מדבריהם דאין כאן מפרק ועכ"פ אין כאן מפרק דאוריתא. ויש מקום להתיר לצורך התינוק דחשיב חולה שאין בו סכנה.

כפשוטו לפי הערוך צריך להיות אסור אלא דגם בזה יש שטענו דלא הוה ניחא ליה.

עוד נידון דיתכן באופן שלא סוחט בחזקה אלא מנגב בעדינות אז מוציא רק מה שאופף את הסיבים ויתכן דלא חשיב בלוע. כסברת ר' אשר ויס וגם טען דהגם שבספר השלישי של שמירת שבת כהלכתה הסתפק בזה מכל מקום הרב נויברט אמר לו דעדיין היה מורה התר לשואלים אותו. ובאורחות שבת חלק דנחשב בלוע.

עוד יש לדון בענין של משקה האם בטל מזה שם משקה או דיש לזה שם משקה ולכאורה זה תלוי בסברות הראשונים.. וצריך לבדוק האם נפסל מאכילת כלב. ומכל מקום דנו דיתכן דהכל נחשב מין אחד של חומר ניקוי ואז בוודאי אין בזה משום מפרק. ומכל הדברים האלה נראה דיש מקום להקל. ומכל מקום בוודאי הפשטות היא שצריך להחמיר. אלא אם כן מי שפוסק בעיקר כהרמב"ם דיש לו מקום הרבה יותר גדול להקל בדבר.