פרק ב
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"א אלול ס"ח

**פרק שני**

**משנה א**

**במקור להיתר סיכה במעשר שני**

א]מבואר במתניתין דמעשר שני ניתן לסיכה ועיין ר"ש שכתב שהגמ' ביומא מביאה מקורות שסיכה מכלל שתיה וכונתו לפסוק ותבוא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו וכן ברע"ב כתב שהמקור מהפסוק ותבוא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו והנה עיין רעק"א שהקשה לראשונים שדין סיכה כשתיה הוא רק דרבנן לענין איסור אכילת תרומה ותשלומי תרומה א"כ איך זה סיבה להתיר כאן ועיין תרומות ריש פ"ו שהארכנו בהבאת השיטות והנה ע"ש שהבאינו מהגרי"ז לבאר בדעת הר"מ שלעניין תשלומי תרומה זה דאוריתא ולענין שאר איסורים זה דרבנן וביאר הנ"ל שזה ודאי נתרבה שלעניין החפצא זה נחשב שנעשה בו אכילה ונתקים דיניו משא"כ לגבי הגברא שצריך מעשה אכילה שיחשב לאיסור אין זה מעשה אכילה ולענין תשלומי תרומה זה ביטול דינו כיון שנחשב שזה נאכל בטומאה ע"ש ויתכן שזה גם דעת הר"ש ויתכן שאפילו אם ס"ל שגם לעניין תשלומי תרומה זה דרבנן יתכן שמצד שצריך מעשה אכילה בטומאה לעניין לחייב אבל לעניין שיהיה מותר בתרומה ומעשר שני יתכן שוודאי זה סיבה להתיר

והנה בירושלמי בסוגין מבואר שמה המקור שיש איסור עשה לסוך חוץ לחומה מהא דכתוב לא נתתי ממנו למת איזהו דבר שזה למת שמותר בחי זה סיכה עכ"ד הירושלמי והקשה הגרי"ז שזה מקור להתיר סיכה אבל מהאיסור למת אין ללמוד לחוץ לחומה דבמת אין זה מעשה סיכה והרי זה כמוציאו בשאר חפציו משא"כ לחי שזה מעשה סיכה וביאר שהכונה שכיון שלמדנו שמתקיים בזה דין המעשר שני ממילא עשייתו שלא כדינו כגון בטומאה או חוץ לחומה זה וודאי אסור אמנם באמת צ"ב מה הירושלמי מחפס מקור הרי זה לא גרע מלמכור אותו בעד עבדים ואם נימא ששם זה דרבנן א"ש וצ"ע

והנה בירושלמי שם בתחילה מביא ברייתא שוות סיכה לשתיה לאיסור ולתשלומין [דהיינו תשלומי תרומה] אבל לא לעונש הירושלמי שואל שיש ברייתא לא יחללו להביא את הסך ואת השותה והירושלמי אומר לית כאן סך ע"כ והנה הרמב"ם הביא את הפסוק של ולא יחללו לעניין תשלומי תרומה וביאר הגרי"ז שזה מקור מהתורה וצ"ע דא"כ הפסוק לענין תשלומין כן הולך על סך וצ"ל שהירושלמי הבין שאם זה דרשא על תשלומין זה גם מקור לאיסור כי הפסוק מדבר על איסור אמנם דעת הבבלי שכן מביא את זה על תשלומין שאפשר לחלק וללמוד רק לענין תשלומין וכמו שביאר הגרי"ז

והרמב"ם והר"ש הביאו את הירושלמי הנ"ל שהמקור להתיר מהא דהתורה אסרה למת והנה במ"ב נחלקו ר"ש ורבנן לעניין סיכה במעשר שני והר"ש ביאר שנחלקו האם מותר סיכה ורבנן אומרים ק"ו אם בתרומה מותר כ"ש במעשר שני וצ"ע א"כ זה המקור להתיר דלומדים מתרומה ואין לומר שהנידון שם לאסור מדרבנן דבירושלמי מבואר שכאן הוכיחו מדרבנן לדאוריתא ומבואר שהנידון בדאוריתא וצ"ע ולדעת הר"מ שהנידון על מקרה מסוים א"ש

**בעניין הבערה במעשר שני טהור**

ב]מבואר בתורה לא ביערתי ממנו בטמא דהינו שאסור להדליק שמן של מעשר שני שנטמא ועיין שביעית פ"ח דדעת הר"ש שזה רק איסור בטומאה אבל בטהור אפילו שבתרומה אסור במעש"ש מותר והגר"א שם חולק שתמיד אסור והקשה הגרעק"א לדעת הר"ש למה המשנה לא אומרת שזה מותר בהבערה ואולי זה רק היתר אבל לא שמתקיים בזה דין המעשר שני שהוא דוקא לאכילה אמנם בפשוטו כל דבר שלא מתקיים דינו אסור במע"ש שזה לא גרע מלמכור אותו בעד עבדים שאסור עיין לעיל פ"א מ"ז בדעת הר"ש וצ"ע והנה הר"ש הוכיח שמותר מהא דכתוב לא ביערתי ממנו בטמא ומשמע שבטהור מותר ולכאורא למה שביאר לקמן פ"ה שמה שכתוב למת הכוונה שאפילו שזה למת זה מעכב בוידוי א"כ יתכן שגם כאן הכוונה אפילו שזה טמא זה מעכב אבל וודאי שגם טהור אסור שאין סברא שטמא יותר חמור וצ"ע

**בביאור לאכול דבר שדרכו לאכול ובדין שמן שהבאיש ובחיוב אכילה במעש"ש**

ג]**ולאכול דבר שדרכו לאכול:** עיין פיה"מ ומקורו בירושלמי דאיכא כאן שני הלכות א. לאוכלו כדרכו ב.שאם נפסד ואינו ראוי לאכילה אין חיוב לאוכלו והנה בירושלמי כאן יש שלשה אופנים פת שעיפשה וקנובת ירק ותבשיל שעיבר צורתו ועיין חזו"א דמאי ט"ו' א' שכתב שתבשיל שעיברה צורתו שזה לינת לילה כמבואר בר"ש בשביעית וודאי שלא פקע מזה מעשר שני אלא שהכונה שאין חיוב לאכול אם אין דרך בני אדם לאכול

אמנם עיין רמב"ם פ"ג ממעש"ש הי"א שכתב ואין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה ושמן שנסרח אלא כיון שנפסל מאוכל אדם פקעה קדושתו עכ"ל ובפשוטו הכונה שזה לא ראוי לאכילה ופקע קדושת מעשר שני וצ"ע א"כ משמע שאם לא היה פוקע היו מחייבים אותו לאכול והרי זה ודאי שגם אם זה ראוי לאכילה ע"י הדחק לא חייבים לאוכלו וצ"ע ואולי כוונת הר"מ שאין לו קדושה לעניין שחייבים לאוכלו אבל אין הכוונה שפקע לגמרי הקדושה וצ"ע אמנם עיין תרומות סימן ה' סק"ו שהבאינו דבירושלמי בסוגין לגירסתינו מפורש ששמן שהבאיש פקע ממנו קדושת מעש"ש וכן הוא ברמב"ן בב"מ ל"ח במלחמות וגירסת הגר"א שלא פוקע וצ"ל הטעם כי ראוי לסיכה ע"ש

והנה בפשוטו מבואר שיש חיוב לאכול מעש"ש ורק כאן שזה לא דרכו לאכילה לא צריך ועיין רמב"ן בהשמטות למ"ע שנקט שזה מ"ע דאוריתא ויתכן שגם דעת הר"מ כן אלא שזה חלק מדיני המע"ש ועיין מה שכתבנו בזה תרומות פי"א מ"ה

**בביאור אין מפטמין שמן של מעש"ש**

ד]**אין מפטמין שמן של מעש"ש:**עיין ר"ש כי זה נבלע בשורשים וזה נפסד ולא קונים כזה שמן שכיון שזה רק למפונקים זה הפסד מעש"ש אמנם הרמב"ם ביאר לפי שהוא מפסיד את טעמו וממעט אכילתו ולפ"ז הטעם שאסור לקנות כי זה מאכל שהרבה אנשים לא אוכלים אותו והוא חידוש ובאמת הר"מ לא העתיק דין זה שלא לקנות בו אמנם עיין בשביעית ששם ביאר שע"י הפיטום זה נהיה רפואה וזה כבר לא לאכילה כלל ולפ"ז פשוט שלא קונים בכסף מעש"ש

**בביאור מחלוקת ר"י ור"ל לענין לפי חשבון**

ה]מבואר במתניתין שמעש"ש שנתפטם מחולין השבח לפי חשבון ובירושלמי מבואר שנחלקו ר"י ור"ל האם תלוי בשבח מדה או בשבח טעם הניכר וברמב"ם מבואר שבדעת ר"י צריך גם שבח מדה וגם שבח טעם וכן פסק

והנה הירושלמי הקשה מפת על ר"י ובפשוטו שהרי יש כאן שבח מדה והירושלמי עונה בשאין טעם שבחו ניכר והגר"א גרס בשאין שבחו ניכר דהינו שזה לא תפח ולדעת הר"מ צ"ע שכמו לר"ל חשיב שאין כאן שבח טעם כך לר"י הרי צריך גם טעם ועיין מהרי"ק שהרמב"ם גרס שהקושיא על ר"ל ולפי זה בהכרח התשובה שזה לא נחשב שיש כאן שבח של טעם שזה לא הטעם של העצים עצמם וכמו שביארו הראשונים במשנתינו ולביאור הגר"א צ"ע למה זה לא סברא נכונה ועיין לקמן סק"ז

עוד הקשה הירושלמי מהמשנה של דגים אם קפלוטות והגר"א גרס שהקושיא דבפשוטו הנידון על כל אחד בנפרד וא"כ זה לא שבח מדה והירושלמי עונה שהנידון שמוכר שניהם יחד וממילא יש כאן שבח מדה וצ"ל שאם ימכרו כל אחד בנפרד לא יהיה שיעור שבח כזה גדול ובזה הנידון אמנם צ"ע הרי חלק מהשבח הוא מה שהקפלוטות קיבלו טעם של חולין וזה שייך רק למעשר שני וצ"ל שנגד זה מה שהדגים השביחו זה לא למעש"ש וכדלקמן ועדיין צ"ע

עוד הקשה הירושלמי מברייתא תבשיל של מעשר שני שתיבלו בתבלין של חולין השבח לשני וקשה על ר"ל והירושלמי עונה בשאין טעם שבחו ניכר וביאר הר"ש שרק אם יש שבח גדול ס"ל לר"ל שהשבח שייך לתבלין עוד הקשה הירושלמי מברייתא תבשיל של חולין שתיבלו בתבלין של מע"ש לא יצא מידי פדיונו וקשה על ר"י והירושלמי עונה שהיה שבח מידה עכ"ד והנה בפשוטו כל המחלוקת ר"י ור"ל לעניין שבח שבמעשר שני האם זה מתיחס לגוף המעשר שני וזה רק גרמא שהוא יהיה שוה יותר או שחשיב שיש כאן חומר שהוא לא מעשר שני ואליו מתיחס השויות אבל במקרה שזה תבשיל של חולין כה"ג שיש כאן מעשר שני והוא צריך פדיון וודאי שמין אותו לפי שויותו אמנם מקושית הירושלמי על ר"י חזינן לא כך

ובביאור הדין לר"י כה"ג עיין קה"י זרעים שהאריך בזה שהגר"א ביאר שאין זה צריך פדיון כלל וצ"ע הרי יש כאן טעם איסור וע"ש שיתכן שעל איסור עשה אין דין טעם כעיקר והרש"ס ביאר שכה"ג וודאי שיש פדיון אלא שלא צריך לפי שיעור השבח שבתבשיל אלא כמה ששוה התבלין כשהוא לבדו וע"ש שהביא מהאו"ש שהקושיא שלא יועיל פדיון שחשיב שאין כאן דין ממון אמנם הירושלמי אומר שם שלענין תחומין זה אוסר גם לר"י כי יש כאן דין ממון וצ"ע

**בדין פדיון על טעם מעש"ש**

ו]והנה הר"ש הביא גירסא בתוספתא ושל חולין שנתבל בתבלין של מעשר שני אל יצא מעשר שני שלו לפדיון ע"כ דהינו שלא מועיל פדיון לטעם של מעש"ש דזה דבר שאין בו ממש ולפ"ז אין מקום לשאול על ר"י דהרי מבואר שלא מועיל לזה פדיון ולא בשיעור הפדיון ובאמת הביא שהירושלמי רק שואל מרישא במעשר שני שהושבח ע"י תבלין ולפ"ז הירושלמי מבאר שהיה שבח לר"י דוקא במידה ולר"ל אפילו בטעם שניכר טובא ע"ש

והנה לגירסתינו אדרבא מבואר בירושלמי שאפשר לפדות והירושלמי שואל שלא יצטרכו אלא שלאו"ש הקושיא שלא יועיל פדיון והנה צ"ע לר"ש שלא מועיל פדיון בטעם מה הירושלמי מעמיד המשנה של קפלוטות שיש שבח מדה הרי עדיין את הטעם הבלוע בדגים אי אפשר לפדות ועיין קה"י שרצה לחדש שכיון שזה ביחד אם הקפלוטות שזה יש בו ממש אפשר לפדותו והסברא בזה צ"ע ואולי באמת מיד לאחר פדיון הוא מפריד הדגים וצ"ע

והנה הרמב"ם לא הביא חידוש זה ומשמע שגרס כגירסתינו בירושלמי וגם לא ביאר כאו"ש ולפ"ז אין שום חידוש בירושלמי ואדרבא נקט שמועיל פדיון לטעם [עיין קה"י] וכן מוכח לגר"א ובחזו"א הקשה מהגמ' שבנותן לחמותו לעשות תבשיל חושש לתבלין שבזה משום דמאי ובפשוטו מעשר ומחלל וע"ש שדן שאם עשה את המעשר כשזה היה תבלין זה אחרת וכה"ג מועיל פדיון ולכאורא היה מקום לדון שרק טעם שאין בו ממשות כגון שבישל קפלוטות אם דגים כה"ג זה אין בו ממש אבל תבלין בעין שנתערב יש בו ממש אמנם פשטות הבריתא שמדובר על תבלין משמע גם סוג תבלין שאין טיבולו מטעמו שיוצא ממנו אלא הוא עצמו מטבל כגון מלח וכדו' וצ"ע

והנה העולה מהנ"ל לעניין טעם של מע"ש שדעת הר"ש שלא מועיל פדיון ודעת הגר"א שלא צריך פדיון ודעת הרמב"ם בפשוטו וכן לביאור הרש"ס מועיל פדיון רק שזה כשיעור שויותו ולא לפי חשבון וצ"ע

**בדין לחם שתפח או חיטים שטחנו אותם**

ז]עיין לעיל סק"ה שהבאינו מהירושלמי לגירסת הגר"א שבצק של מעשר שני שתפח ע"י אפייתו בעצים של חולין השבח לחולין וע"ש שהקשינו כיון שכל החומר הקיים הוא מע"ש מה שייך לומר שבפדיון זה אחרת אמנם עיין תוספתא לעניין אם לקחו חיטים של מע"ש וטחנו ואפו אותם פודים אותם כשיעור חיטים וצ"ע כנ"ל ועוד צ"ע לביאור הראשונים ששבח עצים זה גרמא א"כ גם טחינה לכאורא זה כך וצ"ע

**משנה ב**

**בביאור נידון המשנה**

א]בביאור כוונת ר"ש הר"ש והרא"ש והגר"א ביארו כפשוטו שאסור סיכה במעשר שני וביאר הגר"א שהירושלמי דייק מלשון המשנה אם הקל שיש עוד קולא בתרומה חוץ מנידון המשנה והעמיד לעניין אם סכו כהן בתרומה שישראל יכול לעגל את עצמו על זה

אמנם הרמב"ם ביאר שוודאי שר"ש מודה שמותר לסוך אלא שמדובר שמבקש מחברו שיסוך אותו בשמן של מע"ש וחשיב שבעד פעולת הסיכה הוא נותן לו את ההנאה שידו ניסוכה בשמן ואסור לסחור במעשר שני וחכמים אומרים שכיון שאין דרך ליקח על זה כסף מותר ובביאור הראיה מתרומה ביאר הר"מ שגם שם מותר לישראל לסוך כהן אפילו שבזה ניסוכה ידו והביא הר"מ לזה ראיה מהבריתא שלאחר שכהן סך מותר לישראל לסוך את עצמו בשמן זה וצ"ע הדמיון שכאן זה סברא שכבר נתחללה קדושתו אבל קודם שהכהן סך זה לא שייך ובאמת הר"מ לא העתיק לענין תרומה אלא את דין הברייתא וצ"ע

ב]בעיקר טענת רבנן שתרומה חמורה והותרה סיכה כ"ש כאן צ"ע דהרי לעניין אונן מע"ש אסור ותרומה מותר וכן לענין הבערה של תרומה טמאה מותר ומעשר שני אסור ואולי כונתם שזה סברא לדרוש שמותר ולא שזה מותר מק"ו

**משנה ג-ד**

**בביאור תאכל צימחונים ולמה הותר עשייתה בטומאה**

א]**תאכל צמחונים:**הרמב"ם במשנתינו ביאר שהכוונה כיון שדין מעשר שני דוקא לאכילה לכן צריך לאוכלה צמחונים דאחרי זה זה לא ראוי לאכילה ובחיבורו כתב שמותר לאוכלה צימחונים כי אז זה ראוי לאכילה אמנם הראב"ד ביאר שאפשר לאוכלה אחרי זה אלא שהתירו גם לאוכלה צמחונים אפילו שזה עדיף לאוכלה מלילות והטעם שהתירו כדי שיהיה כמה שפחות אפשרות שזה יטמא ויפדה לבהמות שזה בעיקר עומד לבהמות וכן הוא בר"ש שיש כאן קולא שאפשר לאוכלו צמחונים אלא שהוסיף שאז מותר לאוכלו אפילו בטומאה

והנה בעיקר הדין שתרומה מבואר שמותר בטומאה נחלקו בזה הראשונים דהרמב"ם והראב"ד והגר"א ביארו שזה וודאי שאסור לאוכלו בטומאה אלא שתרומה שניתן לבהמה א"כ זה לא הפסד לטמאותה, א"כ לעניין בהמה לא איכפת לן שזה יהיה טמא משא"כ מעשר שני שזה רק לאכילה זה ודאי שאסור לאכול בטומאה אמנם הר"ש והריבמ"ץ והרא"ש נקטו שמותר אפילו לאכול לאדם בטומאה ודבר זה מבואר גם במה שביארו תאכל צימחונים וכן בב"ש יאכל צריד ביארו שהכונה לאדם בטומאת הגוף ע"ש ולכאורא בהכרח שכיון שזה תרומה דרבנן הקילו וצ"ע אמנם צ"ע למה לא ביארו כפשוטו שרק לחוף או להאכיל בטומאה מותר אבל לא לאדם וצ"ל שס"ל שא"כ אין כאן חומרא במע"ש מתרומה דהרי לאכילה תרומה ומע"ש שניהם שווים אמנם עיין מעשרות ס"ב סק"א שהבאינו דדעת הר"ש בחלה שאסור להאכילם לבהמה אלא לאדם ולפ"ז א"ש עוד צ"ב למה באמת החמירו במעשר שני יותר מתרומה

והנה צ"ע איך מותר לטמאות בידיים לר"י שיש לאו בכל קודש לא תיגע ועיין מס' מעשרות סימן ב' שהארכנו עוד בביאור משנתינו ע"ש

**בדין פדיון מע"ש להאכילו לכלבים**

ב]**נטמאו ר"ט אומר יתחלקו לעיסות וחכמים אומרים יפדו:** ומבואר בירושלמי דכיון שלאחר פדיונם וודאי ינתנו לבהמה נחלקו האם פודין להאכילן לכלבים ולכאורא נחלקו בכל מעשר שני שנאכל לאדם ע"י הדחק האם מותר לפדותו כיון שלאחר פדיונו וודאי יאכל לבהמה ועיין לקמן פ"ג מי"א דלדעת הר"מ נחלקו בזה תנאים ולדעת הר"ש אין כזה חיסרון

**בהא דכרשינים חלק מעשיהם בטהרה**

ג]בהא דכרשינים חלק מהדברים עושים בטהרה ביאר הר"ש כדי שלא יביאו לכהן ע"ה וצ"ע שכל האיסור להביא לע"ה כיון שהוא ינהג בזה בטומאה אבל עד כמה שהיה מותר להתנהג בזה בטומאה אין סיבה לאסור להביא לע"ה והנה הר"ש בחלה ביאר שכרשינים נאכל רק לאדם מתקנה מאוחרת ולפ"ז יתכן שלכן אסור להביא לע"ה כי הוא יאכיל לבהמה ועיין מה שכתבנו בזה מעשרות סימן ב' סק"א

**בהיתר להאכיל תרומה טמאה לבהמה**

ד]עיין רש"י בביצה כ"ז שמותר להאכיל תרומה טמאה לבהמה אמנם תוס' ושאר ראשונים חלקו על זה ולפ"ז צ"ע למה כאן מותר להאכיל בטומאה הרי יש חיוב שריפה ובהכרח שיש כאן קולא דרבנן וצ"ע

**משנה ה**

**האם אפשר לחלל הרבה מעות על פחות**

א]לכאורא כוונת המשנה שיש כאן חומרא דרבנן לחוש שכל מה שיוצא לו זה מהמעשר שני וכל זה אם לוקח אחד כאן ואחד כאן אבל אם חופן כה"ג זה לא מסתבר שיצא לו בדיוק הכל מהמעשר שני ואמרינן שזה לפי חשבון והנה הרי קי"ל שאין בילה אלא ליין ושמן ומבואר בירושלמי שבאמת מה שלוקח צ"ל שאם נשאר מעשר שני יהיה מחולל על זה והנה הרי יתכן שיש כאן חולין פחות מהמעשר שני שנשאר שם ומבואר לכאורא שהדין הקדש שווה מנה שחיללו על ש"פ מחולל זה לא דוקא בדבר שמחירו משתנה אלא גם מטבעות על מטבעות וכמדומה שדנו שכה"ג זה וודאי לא עוזר וממשנתינו מוכח שעוזר וכן הנהיג החזו"א

והנה סתימת הירושלמי שמחלל ישר מהכסף על כסף והקשה הר"ש לקמן מה זה שונה ממשנה הבאה שצריך דרך מעות וע"ש שכתב שאולי גם כאן זה הכונה אמנם סתימת הר"מ לא משמע כך ויתכן שכאן כיון שהרי חזינן שדנים שיש בילה ותולים שיצא לו המעשר שני לכן הקילו ודבר זה ניחא יותר אם הטעם במשנה לקמן שחסר בדרך חילול אמנם כל זה אם זה לא מעכב אבל אם זה מעכב צ"ע וכן אם זה גזירה שלא יעשה החילול וודאי שגם כאן זה שייך וצ"ע

**משנה ו**

**בדין חילול כסף על כסף מדוחק**

א]מבואר במתניתין שמחלל הסלע על מעות וחוזר ומחלל על הסלע וצ"ע למה שלא יקח סלע אחד ויאמר אם זה המעשר שני ניחא ואם לא הסלע של מעשר שני יהיה מחולל עליו ועיין רש"י בב"מ נ"ה. ובתוס' שם ובר"ש ורא"ש בדמאי פ"א מ"ג שכתבו שמוכח מכאן שלא מחללים כסף על כסף אפילו מדוחק וחזרו והקשו הרי הגמ' בב"מ מ"ה. שואלת שב"ש וב"ה יחלקו בסלעים על סלעים חזינן שאפשר לחלל סלעים על סלעים ותירצו תוס' בב"מ מ"ה. שמדובר של שני מלכים שכה"ג זה דרך חילול ולכאורא ה"ה מעות כסף על דינר כסף כה"ג זה דרך חילול משא"כ במתניתין מדובר באותו סוג סלע ובזה אין דרך חילול

והנה מבואר בדמאי פ"א מ"ג שיש קולא בדמאי שמחללים כסף על כסף ומשמע שבודאי אסור וביארו הנ"ל שמדובר באותו סוג מטבע שכה"ג בוודאי אסור וכנ"ל ולפ"ז מוכרח שאפילו שזה לא דרך חילול זה מועיל בדמאי ובפשוטו מבואר שבדיעבד זה מועיל דאל"כ גם בדמאי רבנן לא היו מקילים והנה צ"ע דהרי מבואר שנחלקו ר"מ ורבנן לקמן האם אפשר לחלל פירות ומעות על כסף ובפשוטו זה מעות של כסף על דינר כסף והרי כה"ג מותר לכתחילה והנה שיטת תוס' שם שבזה עצמו נחלקו ר"מ ורבנן ודיברו בהוה שזה אם פירות אבל לרבנן תמיד מעות כסף מחללים על דינר כסף אמנם בירושלמי מפורש שזה קולא מיוחדת כאן כי זה אם פירות ולפ"ז צ"ע

והנה מבואר בב"מ נ"ה: דתרומת מעשר של דמאי האוכלו משלם קרן וחומש והגמ' אומרת שזה כר"מ שרבנן עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה ושואלת שמצאנו שהקילו בדמאי יותר מבוודאי שמבואר במשנתינו שמחללים כסף על נחושת בדוחק ובדמאי מבואר שזה לכתחילה והקשו הראשונים למה לא הקשתה הגמ' שכסף על כסף מדויק כאן שבודאי אי אפשר ובדמאי מפורש שאפשר והתוס' שם ביארו ביאור אחר בגמ' ויש שתירצו שהגמ' העדיפה לשאול מדין מפורש ולא מדיוק אמנם הריטב"א החדשים תירץ בחד תירוצא שפה אסור כסף על כסף כי זה אותו מטבע וזה גם בדמאי אסור ורק בשני סוגי מטבעות מבואר בדמאי שמותר וסתימת לשונו שבאמת כך הוא הדין ולפ"ז יתכן שזה באמת מעכב בדיעבד

והנה הר"ש כאן כתב שאין לבאר כנ"ל לחלק שהמשנה בדמאי זה בשני סוגי מטבעות ומשנתינו באותו סלע דמזה שהמשנה אומרת מביא בסלע מעות ולא אומרת שיכול להביא גם מטבעות כסף יותר קטנות משמע שבכל מקרה זה לא עוזר ואי אפשר בכסף ולכן ביאר שטעם משנתינו מצד גזירה דרבנן שמא ישכח לחלל סלע על סלע ולכן חייבו אותו להביא מטבעות אחרות אמנם כתב שעדיין מהמשנה לקמן שלא התירו אלא פירות אם כסף מוכח שאין מחללין מעות של כסף על דינר כסף והגמ' בב"מ יכלה להביא את זה והנה לפ"ז מבואר שלכתחילה וודאי אסור כסף על כסף גם בשני סוגי כסף וצ"ע שהרי הגמ' בב"מ שואלת למה ב"ה וב"ש לא נחלקו בסלעים על סלעים אם יש חיסרון של כסף ראשון ולא כסף שני וצ"ל שכונת הגמ' לעניין בדיעבד או כריב"א שם שלא גורסים את זה והנה לפ"ז בדמאי יתכן שרק בשני סוגי מטבעות מותר ולא באותו סוג מטבע אמנם הר"ש והרע"ב בדמאי כתבו לא כך ולא משמע שחזרו בהם בדין וכן הרי כך הוא סתימת המשנה ועד כמה שאין מקור להעמיד אוקימתא מהיכי תיתי לומר כך

והנה הרמב"ם כתב על משנתינו שמביא אפילו מעות נחושת ומבואר שיכול להביא גם מעות כסף וכתב שכל זה היתר מדוחק ומבואר לפ"ז שמדוחק מותר גם כסף על כסף ומאידך בפ"ד כתב שרק כסף על נחושת אפשר מדוחק וצ"ל ששם הכוונה לאפוקי אותו סוג מטבע ופה מדובר בשני סוגי מטבעות והנה לעניין פירות וכסף על כסף שקי"ל כרבנן שמותר וצ"ל שזה כמו מדוחק [ולכאורא זה גם כוונת הראב"ד שם ולא שזה היתר מיוחד בפירות ופלא על הדרך אמונה שנקט שדעתו כר"ש ואין לזה שום הכרח] והנה הרמב"ם כתב שבדיעבד גם כסף על כסף מחולל ומבואר שזה אפילו באותו סוג מטבע דומיא דמה דאסר מדוחק כסף על כסף וכן נקט החזו"א בדעתו דמאי ג' ד'

והנה בעיקר הנידון הנ"ל באותו סוג מטבע האם יש חיסרון של אין דרך חילול עיין דרך אמונה פ"ד ה"ה בבה"ל שהאריך בזה והביא מהראב"ד בשטמ"ק שכיון שאין בזה צורך וודאי לא עושים כזה דבר ולפ"ז לצורך ובדמאי וודאי התירו

**בסברת הירושלמי שכל מה שמועיל בדמאי מועיל בוודאי בדיעבד וביאור הוכחת הראשונים מירושלמי זה**

ב] עיין בר"ש שהביא מהירושלמי שאמרו בתחילה כל שאמרו בדמאי מחללין, בוודאי מחללין אותו מדוחק והירושלמי שואל ממשנתינו שמבואר שגם מדוחק לא מחללים כסף על כסף אלא רק מעות ובדמאי זה עוזר ולכן הירושלמי אומר בלשון אחר שכל שמועיל בדמאי לכתחילה בוודאי מועיל בדיעבד והכונה לכאורא שאם זה מעכב בעצם החילול אין סיבה שרבנן יקילו בדמאי שהרי כל תקנת דמאי כדי שעל הצד שזה לא מעושר יהיה מתוקן וכאן לא הועילו כלום וצ"ע מכאן על הרמב"ן בגיטין שס"ל שאי אפשר לעשר במחשבה רק בתרומה ובכל אופן בדמאי זה עוזר ועיין מה שכתבנו בזה תרומות פ"א מ"ז וכן לעניין לקוח דבפשוטו מדאוריתא אי אפשר לחלל אם זה טהור ובדמאי מותר ועיין לקמן מש"כ פ"ג מ"י

ועיין ר"ש שדייק מהירושלמי הנ"ל שהבין שמשמעות המשנה בדמאי זה בכל המקרים דאם נימא כמו שהביא לבאר שזה רק בשני סוגי מטבעות א"כ אין סתירה והנה הר"ש ביאר שהמשנה מצד גזירה וצ"ע א"כ מה ראית הירושלמי וצ"ל שהירושלמי וודאי חולק על הבבלי אמנם לעניין משמעות המשנה הביא לדייק מהירושלמי שבדמאי מדובר בכל המקרים ולא להעמיד באוקימתא מסוימת אמנם עיין ברא"ש שלא הביא כלל את סוגית הגמ' בב"מ אלא רק כתב לדון שכל המבואר במשנתינו שלא מחללים כסף על כסף זה רק באותו סוג מטבע והקשה מהירושלמי וצ"ע מה הקושיא אולי הירושלמי הבין שסתימת המשנה בדמאי שתמיד אפשר וצ"ל שהירושלמי אומר כסף על נחושת מדוחק אבל לא כסף מכסף ומשמע שלומדים מלשון המשנה שרק כסף על נחושת ומשמע שא"כ כל כסף על כסף אי אפשר ויתכן עוד שאם בכסף זה רק שני סוגי מטבעות א"כ אין הבדל בין כסף לנחושת אלא ההבדל אם זה אותו מטבע או לא והנה לפ"ז מבואר דעתם שגם שני סוגי מטבעות אין היתר של מדוחק ופירות אם כסף זה היתר מיוחד ודלא כרמב"ם שזה עוד סוג של מדוחק וכמו שביארנו לעיל

**האם בזמן הזה אפשר לחלל כסף על כסף ובאותו גודל מטבע**

ג]מבואר במתניתין שכסף על כסף ובאותו מטבע וודאי לא מחללים ואפילו מדוחק ולענין שני סוגי מטבעות כסף הבאינו לעיל שנחלקו הראשונים שדעת הר"מ להתיר ודעת הר"ש והרא"ש לאסור והנה מה שאסור לכאורא כיון שזה לא דרך חילול א"כ יבאו לזלזל בחילול ולפ"ז גם בזה"ז שבין כה הכל הולך לאיבוד צריך להיות כך

אמנם עיין חזו"א דמאי ג' י"ב' שבזמן הזה שזה הפסד מרובה כיון שאין לנו צורה אחרת לחלל את כל המטבעות על מטבע אחד חשיב כדיעבד שמבואר ברמב"ם שזה חל וצ"ע שלא מבואר שיש דרגא שבדיעבד מותר אלא שאם עשה זה חל ועוד מה ההפסד הגדול לאבד בכל חילול פרוטה ואולי כוונתו ללמוד מדין פירות וכסף אמנם לרמב"ם שם זה כמו מדוחק וזה לא ראיה עוד כתב שדוקא במשנה שיש אפשרות לחלל על נחושת לא התירו אבל היום שכל המטבעות זה כמו אותו סוג זה לא שייך וכה"ג מסתבר שזה סיבה להתיר מדוחק אמנם לכאורא לרמב"ם שאותו סוג מטבע זה גרע זה ג"כ שייך היום שיש כמה גדלים של מטבעות וצ"ע בזה אמנם בדיעבד וודאי זה חל בכל אופן כמבואר ברמב"ם וכמו שהבאינו בר"ש והרע"ב שבדמאי עוזר תמיד

**בדין חילול חלק מהטבע על חלקו השני**

ד]עיין מנח"ש שכתב לחדש שאם נשאר במטבע פרוטה אי אפשר לחלל עליה את שאר המטבע אפילו אם זה של שני בני אדם דזה וודאי לא דרך חילול ולפ"ז גם בדמאי זה לא יעזור ולכאורא עד כמה שמצאנו שמותר גם אותו סוג מטבע א"כ כל שמעביר קדושה מדבר לדבר זה עוזר ומהיכי תיתי לומר שכאן זה לא יעזור ואולי מדרבנן ראוי לאסור גם בזמן הזה וצ"ע

**האם צריך חומש במשנתינו**

ה]עיין תוס' בב"מ נ"ד: ובשאר ראשונים שהקשו שהרי בחילול המעות על פרוטות צריך להוסיף חומש ולמה זה לא הוזכר כאן וכתבו שבאמת כך הדין ועיין לקמן פ"ד מ"ט שהבאינו שיתכן שיש ראשונים שחולקים על זה

**משנה ז**

**ביאור סוגית הגמ' בב"מ מ"ה.**

בביאור מחלוקת ב"ש וב"ה עיין סוגית הגמ' בב"מ מ"ד: מ"ה. ונבאר הסוגיא בס"ד והנה הגמ' אומרת שנחלקו ר"י ור"ל האם ב"ש זה רק בסלעים על דנרי זהב או גם פירות על דינרי זהבובביאור הסברות נאמרו שלשה לשונות בגמ'

**ביאור הדין שלא לחלל פירות על זהב ובטעם ב"ה**

א]בלישנא קמא הגמ' אומרת שמ"ד אחד ס"ל שב"ש ס"ל שכספא טיבעא וזהב פירא וטיבעא הפירא לא מחללינן וב"ה ס"ל שזהב זה טיבעא ולכן אפשר לחלל כסף על זהב כי זה פירות על כסף אבל פירות על זהב לכו"ע אפשר כי זהב וודאי שהוא נחשב מטבע לעניין פירות כמו שמותר לחלל על כסף לב"ה וחד מ"ד אומר שלב"ש אי אפשר לחלל גם פירות על זהב כיון שזה פירא ובפשוטו גם למ"ד זה כל מה שב"ה חולקים שאפשר לחלל על זהב כי זה טיבעא אבל אם נפסוק שכסף הוא טיבעה לגבי זהב אי אפשר לחלל פירות על זהב וכן מבואר בתוס' ד"ה אלא אמנם בריטב"א מבואר לא כך וצ"ע מהיכי תיתי לעשות שני מחלוקות בין ב"ש לב"ה

והנה צ"ע למה באמת אין לחלל על זהב פירות ומה זה שונה מכסף לב"ש וביאר הרמב"ן שכיון שבו עצמו לא תלוי היוקר והזול ובו עצמו לא קונים מידי דאכילה וחיבים לפרוט אותו קודם לכן זה סברא לא לפדות בו כי יצא הפסד למע"ש משא"כ בכסף או נחושת שבו עצמו קונים לא שייך סברא זו

**בטעם שאין לחלל טיבעא אפירא והאם זה דאוריתא**

ב]ובעיקר המבואר בגמ' שאם כסף הוא טיבעא וזהב הא פירא לגביו כזקנותיה דרבי אין לחלל כסף על זהב צ"ב הטעם וברש"י מבואר שכתוב וצרת הכסף בידיך דהיינו שצריך לחלל על דבר שיש לו שם של כסף כלפיו ובפשוטו זה סברא דאוריתא וכן מבואר בדבריו בסוף הסוגיא שהגמ' שואלת על הלשון הראשון שהלשון יעשה ולא יעשה משמע שזה דין לכתחילה והרי ללשון הראשון זה דין דאוריתא וכן הוא ברשב"א שם מפורש שהקושיא גם על הלשון הראשון אמנם הריטב"א החדשים הביא בשם רבו שבפדיה על פירות שלא יכולים להגיע לירושלים זה דאוריתא אבל כאן זה רק דרבנן אטו שיפדה על פירות

והנה קשה הרי על נחושת מפורש במשנה לעיל שאפשר לחלל כסף והרי זה וודאי שהוא פירא כלפיו ואם זה סברא דאוריתא א"כ צ"ע איך אפשר ובפשוטו צ"ל ששם שזה הרי מקרב את אפשרות האכילה א"כ אפשר לדון את זה כחילול על פירות כדי לאוכלם אמנם הקשה החזו"א שהגמ' לקמן בחילול של כסף על נחושת אומרת ירושלים קאמרת שאני ירושלים דרחמנא אמר וצרת הכסף וכו' ומשמע שרק בירושלים שייך לדון מצד הדין חילול על פירות ולכאורא אין זה מוכרח דכונת הגמ' שהדין פדיון לצורך אכילה וכן מוכח לכאורא ברשב"א שם שביאר שקושית הגמ' מהדין חילול בירושלים של כסף על נחושת זה גם על הלשון הראשון והנה הרי קושיא זו קשה גם מחוץ לירושלים ובהכרח שזה מתישב בתירוץ הגמ'

והנה תוס' שם הקשו מה הגמ' אומרת שטיבעא הפירי לא מחללינן הרי מבואר בגמ' בב"ק שאפשר לקנות בהמה ולהעלותה לירושלים ותירצו כיון ששם אי אפשר ועיין חזו"א שהקשה מה הדמיון הרי סוגין מדובר שהחילול הוא לא מדין חילול על אוכל לצורך אכילה משא"כ שם זה מדין חילול על אוכל ואין זה נוגע לסוגין וכמו שמותר לחלל על נחושת וצ"ע ובפשוטו מבואר בתוס' שהוא נידון דרבנן מצד הדין שלא מחללים גם על אוכל מחוץ לירושלים

**הערה בדברי הרשב"א בסוגיא**

ג]עיין רשב"א שהקשה על הלשון הראשון שא"כ יוצא שזיקנותיה דרבי שכסף הוא המטבע זה כב"ש וכתב שלזקנותיה צריך להפוך ולהעמיד המחלוקת בזהב על כסף אמנם לכאורא לפ"ז המחלוקת רק לענין לכתחילה דהרי פה זה יעזור כמו כסף על נחושת כי זה מקרב לאכילה ולא קשה קושית הגמ' בסוף שזה יעכב בדיעבד ועוד דללשון שלב"ש אין לחלל על זהב זה וודאי שעל כסף מותר דהרי כל הטעם על זהב שאי אפשר ביארנו לעיל מהרמב"ן דבו עצמו לא קונים אבל בכסף זה לא שייך וכמו שבנחושת מותר או בכסף לב"ה וצ"ע

**בהא דלזיקנותיה דרבי אפשר לחלל כסף על זהב וביאור דעת רה"ג והרי"ף**

ד]הגמ' בלשון האחרון אומרת שטעם ב"ש מצד שמא ישהה עליותיו וחד מ"ד ס"ל שזה רק סיבה לגזור לא לחלל כסף על זהב וחד מ"ד ס"ל שזה גם סיבה לא לחלל פירות על זהב ומבואר אבל שמעיקר הדין וודאי אפשר לחלל כסף על זהב והקשו הראשונים הרי קי"ל שכספא טיבעא א"כ למה אין פה חיסרון של כספא אפירא לא מחללינן והרא"ש והרשב"א כתבו שבאמת לזיקנותיה דרבי לא נחלקו ב"ש וב"ה בדבר זה אמנם הרמב"ן והראב"ד והבעה"מ [וכן מוכח ברי"ף שנקט שקי"ל כן לדינא] ביארו שכיון שהגמ' אומרת שיש פסוק כסף כסף ריבה זה בא לרבות שאפשר לחלל כל דבר שמצד עצמו יש לו שם כסף [ומשמע מדבריהם שנידון הסוגיא לעיל הוא מדאוריתא ודלא כריטב"א הנ"ל]

והנה הרי"ף הוכיח ממשנה זו שזהב הוא נחשב מטבע לגבי פירות מהא דאפשר לחלל עליו וביאר הרמב"ן שאפילו שיש ריבוי שאפילו כסף אפשר לחלל עליו אבל כל זה כיון שיש לו שם מטבע א"כ הוא בכלל הריבוי של כסף אבל אם הוא פירא לכל דיני התורה אין שום סיבה לרבות אותו

אמנם דעת רב האי גאון לא כך אלא שהוא פירא לכל דיני התורה ועין בעל המאור מה שכתב אמנם שמעתי שבשו"ת ר' האי גאון הובא בשאילתות כתב דהרי ר' דוסא ס"ל שגם אסימון עוזר וכל מה שרבנן חולקים שצריך שיהיה יוצא בהוצאה אבל עד כמה שזה יוצא בהוצאה אפילו אם זה לא כסף אפשר לפדות עליו ובדעת הראשונים צ"ל שס"ל שהחולקים על ר"ד טעם מחלוקתם כי צריך דבר שיש לו שם מטבע ושמעתי ליישב עוד דבספרי יש פסוק מפורש לרבות שאפשר לחלל גם על שאר מטבעות והנה אם נימא שלדבריו נחושת זה גם פירא א"ש אמנם אם נחושת הוא מודה שזה טיבעא א"כ הדרשא יתכן שזה רק בא לומר שזה לא דוקא כסף אבל צריך מטבע וזה בא לרבות נחושת אבל לא זהב שהוא לא מטבע

**משנה ח**

**בביאור כוונת המשנה הפורט וכו'**

א]**הפורט סלע ממעות מע"ש:** בפשוטו הכונה שפורט מעות להופכם לסלע ועיין בראשונים בסברת המחלוקת וכן ביארו הראשונים ב"מ מ"ה אמנם הרמב"ם ביאר שהכוונה שפורט סלע מעשר שני על מעות וההבדל בין משנה זו למשנה הבאה ששם מדובר בירושלים ופה מדובר חוץ לירושלים וצ"ב הסברא של התנאים שחלקו שם ולא חלקו כאן והנה הגמ' בב"מ שאלה מכאן שרואים שאפשר לחלל על פרוטות וקשה על הלשון שלב"ש לא מחללים על זהב ולדעת הר"מ צ"ל שכוונת הגמ' לשאול שמבואר שאפשר לחלל כסף על פרוטות חוץ מירושלים והרי טיבעא הפירא לא מחללינן וצ"ב תירוץ הגמ' שכיון שזה יוצא אבל למעשה לגבי כסף זה פירא ואם הכל סברות דרבנן א"ש

אמנם עיין שנות אליהו שכתב לבאר מתניתין שרוצה לחלל מעות כסף אם מעות נחושת על הכסף ובזה ב"ש ס"ל שאין כזה היתר ורק אם בכל הסלע פורט ממעות נחושת וב"ה ס"ל שאפילו אם רק יש מעות בשוי שקל ושקל הוא כסף אפשר לפדות על סלע של כסף ולפ"ז הוא דומיא דסיפא שהנידון מה הצורה שאפשר לחלל כסף על כסף

**בביאור מחלוקת ר"מ ורבנן**

ב]**ר"מ אומר אין מחללין וכו':** בפשוטו מבואר במשנה שזה וודאי לא מחללים מעות כסף על שקל כסף כי זה אותו סוג מטבע וחסר בדרך חילול ובמקום שיש לו פירות פחות משיעור מטבע כסף דהינו פחות מדינר ורוצה לחללם על מטבע כסף ביחד אם מעות כסף כה"ג נחלקו האם זה סיבה להתיר וגם רבנן שמתירים זה רק כי הפירות אין בהם לבד שיעור מטבע כסף וצ"ע שמשמע שלא עוזר מה שיש בהם שיעור מעה כסף וצ"ע הטעם הרי יכול לחללם על מעה ולמה להתיר לצרף על דינר ואולי כי תמיד הדרך לא להעלות לירושלים אלא דינרים

והנה הגמ' בב"מ שואלת ללשון שטעם ב"ש שלא מחללים כסף על זהב כי יש פסוק כסף ראשון ולא כסף שני א"כ למה לא נחלקו בסלעים על סלעים והקשו התוס' שם הרי מדויק ממשנה ו' שלא מחללים כסף על כסף ותירצו תירוץ אחד שדוקא שם כי זה אותו סוג כסף עוד תירצו וז"ל א"נ אתיא כר"מ דתנן בתר בבא דהפורט סלע אין מחללין כסף על כסף דברי ר"מ וחכמים מתירים עכ"ל והקשה התויו"ט שאין כזה משנה ואדרבא רק בפירות אם מעות נחלקו וביאר החזו"א דמאי ג' י"ב' שתוס' ס"ל שיסוד מחלוקת ר"מ ורבנן האם מחללים כסף על כסף ומה שהזכירו פירות זה מצד הרגילות שאז אדם רוצה לחלל כסף על כסף [וצ"ב הרי תמיד רוצה דינרים על שקל או מעות כסף על דינר שזה כסף קטן על כסף גדול וצ"ע] ותוס' רק נסתפקו האם לרבנן מותר גם שני סלעים שזה אותו סוג מטבע אחד על השני אמנם זה דלא כירושלמי וע"ש שצריך להחמיר כירושלמי כיון שאין ראיה מוכרחת מהבבלי לבאר אחרת

ועיין חזו"א דמאי ג' י"ב' שכתב לעניין חילול המטבע כשנתמלאה שיש לחברים מקום לחוש שלא לחל על אותה מטבע אלא להשאיר במע"ש שמחלל פרוטה ואז לחללה על מטבע שיש בה כמה פרוטות אם הכסף שכה"ג מבואר במתניתין שמותר ועיין חו"ב שהביא שהחזו"א ביאר שפה צריך דוקא שהשיעור שמחלל מהפירות הוא פרוטה וכמדויק בלשונו דאם יש שיעור של יותר מפרוטה אלא שהוא רוצה לחללם על פרוטה כה"ג אין כאן סיבה להתיר לו אם כסף שכל הסיבה כיון שאין לו צורה לחלל הפירות על כל המטבע ע"ש