גדר איסור טריפה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אלו טריפות / טריפה

חולין נח. גדר איסור טריפה

**א. בגדר טריפה אי מכח מעשה המטריף או מה שעומדת למות-**

נח. מבואר דבנתעברה ולבסוף נטרפה יש לדון לאסור הולד משום עובר ירך אמו, אבל נטרפה ולבסוף עיברה אין בו איסור אלא משום זוז"ג.

וצ"ע שהרי גם בנטרפה ולבסוף נתערבה האם באיסור טריפה קיימא ולמה לא נימא בזה עובר ירך אמו [בקו"ש-כו כתב ששאלו כן להגר"ח ולא תירץ מידי]?

ובארו באבנ"ז יו"ד-כג וחזו"א יד(ב) וקו"ש דאיסור טריפה אינו במה שעכשיו היא חולה רק במה שנפל בה חולי המטריף וגורם לה למות אח"כ [ומה"ט בעינן דמחסרא ואין האיסור במצב שהיא עומדת למות לחוד], ולכך אין איסור זה יכול לחול בעובר אלא בשעה שנטרפת האם, ומה שהאם אסורה כל שעתא ושעתא לא אמרינן בזה עובר ירך אמו לאסור גם את העובר וכל איסורו משום נגרם מן האם.

וביתר ביאור מתבאר שם בחזו"א דוודאי אף שכתבו אחרונים דיסוד איסור טריפה הוא משום שאינה חיה וחשיבא כמתה מ"מ שני עניינים יש בטריפה, ומלבד זה יש ג"כ איסור במה שנעשה בה מאורע המטריף ואוסר אותה לעולם אף שאין כבר את סיבת הטרפות כאן ואף אם הדרא לחיותה אסורה, וע"ע מש"כ במקו"א בענין חסרון שחיטה בטריפה.

והוכיח כן מעצם מה שאוסרים את הולד טריפה אף שאין בו שום חולי, והוסיף בקו"ש דהא ולד של בעל מום כשר למזבח כיון שגם אם יתרפא המום הבהמה עצמה כשירה א"כ הולד לא גרע מינה, אבל שאני איסור טריפה שאין האיסור במה שיש בו כעת מציאות של טריפות רק כיון שאירע בו טרפות אוסרו לעולם וא"כ ה"נ נאסר הולד, אבל במה שיש בהאם חסרון חיות כל שעתא אי"ז סיבה לאסור את הולד.

ועוד הוכיח בחזו"א כן ממש"כ בתוס' לב. שאם מתה אחרי שהיא טריפה נשארת באיסור ואם כל איסורה משום שהיא כמתה הרי במיתה גמורה כבר נסתלק חסרון של טריפה, וע"כ טריפה הוא איסור בפנ"ע על מאורע הטריפות שנפל בבהמה, עיי"ש מש"כ לדחות.

ועפי"ז באר בחזו"א דעת הרשב"א במה"ב דאף לו יצוייר שהיתה הטריפה מתרפאת ע"י נס מ"מ באיסורה קיימא דלא עדיפא מולד.

[ועיי"ש בחזו"א שהוסיף לחדש שאם כבר נטרפה האם ואח"כ נתעברה ושוב אירע בה מעשה המטריף נוסף אינו מוסיף בה טרפות וממילא אין הולד נאסר עי"ז, וצ"ב].

והנה עי' באבנ"ז כנראה הבין שכל האיסור הוא רק מכח מעשה המטריף ולא מכח מציאות הטרפות כלל, ועפי"ז נתקשה טריפה מן הבטן איזה איסור יש בה והרי לא נעשה בה מעשה המטריף שהרי מעיקרא היתה כך, ומבואר בגמ' עד. שיש בה איסור, עיי"ש מש"כ בזה.

אבל בחזו"א נראה ששני דינים הם ובוודאי גם מציאות הטריפות אוסרת, ועפי"ז י"ל דטריפה מן הבטן אסורה משום מציאות הטרפות [אלא דלפי"ז אם נתרפא שפיר תהיה מותרת, או בטריפה דיתרת וכה"ג שאינו עומדת למות כש"כ הרשב"א בתשובה הרי כה"ג שנוצרה מן הבטן למה תאסר, ואכתי צריכינן לתי' האבנ"ז].

ובעיקר יסוד האחרונים דעיקר איסור טריפה הוא מכח מעשה המטריף ומבארו בזה טעמא דמ"ד נטרפה ולבסוף עיברה אסורה, הנה זה ניחא להאי מ"ד אבל בראשונים הביאו דאף דקי"ל עובר ירך אמו כרבא ב"ק מז. מ"מ לענין טרפות קי"ל דעיברה ולבסוף נטרפה מותרת.

והטעם עתוס' ב"ק מז. ורמב"ן חולין נח. דלענין טרפות דתלי בחיותא ל"ש לומר עובר ירך אמו שיסוד הטריפות הוא במה שאינה חיה ואף שהאם נטרפה הרי הולד חי יב"ח ואין חיותו תלוי בטריפות אמו לכך אין בו איסור טריפה.

וכ"ה שיטת הר"מ דפסק בעלמא עובר ירך אמו ומ"מ פסק ספ"ה מאכ"א דולד טריפה מותר, ואיירי אפי' בנתעברה ולבסוף נטרפה שהרי בפ"ג מאכ"א הי"א ופי"א שחיטה ה"א נקט דטריפה אינה יולדת וע"כ איירי בנתעברה ולבסוף נטרפה, ומ"מ שריא.

ובפשוטו פליגי בהך יסוד גופא ולהך מ"ד שמתיר ולד טריפה הוא משום דלית ליה כל יסוד האבנ"ז וחזו"א וס"ל שלא מעשה הטרפות אוסר רק חסרון החיות ואף שאינו מוכרח לגמרי לפרש כן מ"מ כ"נ להדיא בלשון הרמב"ן נח. להדיא, וע"ע לקמן משי"ת בזה בד' הרמב"ן עו. גבי צומת הגידין.

[מיהו יל"ע דברשב"א נח. ג"כ כתב כלשון הרמב"ן והרי לדידיה יסוד איסור טריפה אינו משום שאינה חיה שהרי דעתו שיתרת חיה ומ"מ אית ביה איסור טריפה, וע"כ איסור טריפה אינו במה שאינה חיה בפועל רק במכת טרפות תלי, וע"כ אין להוכיח מזה, וצל"ע].

**ב. ביאור לישנא דמתני' מב.-**

ועפ"י יסוד הנ"ל באר האבנ"ז לישנא דמתני' מב. נקו"ה ופסוה"ג ואח"כ קתני ניקב קרום של מוח וכן שאר טריפות בלשון עבר, וכבר עמד רעק"א במשניות על חילוק הלשון והביא מהתו"ח דנקו"ה ופסוה"ג הם במקום השחיטה והוא המשך לדיני שחיטה דקתני עד השתא שאין לשחוט נקו"ה ופסוה"ג משא"כ שאר טריפות הוא דין איסור שאינו ענין להשחיטה.

ובאבנ"ז באר הענין לפי"ד דבכל הטריפות האיסור הוא במה שנעשה בה מעשה המטריף, אבל בנקו"ה ופסוה"ג הרי לא שייך בה שחיטה ואינו משום מעשה הטריפה לחוד.

ובאמת עיין באחיעזר ח"ב ח-ג דנקו"ה שאח"כ עלה בו קרום ונתרפא הרי אף דאיסור טריפה לא פקע מיניה מ"מ אין בו דין נבילה בשחיטתו שבשעת שחיטה שחיטה מעלייתא היא, וזה כד' האבנ"ז דבזה לא סגי מה שמתחילה ניקבה רק בעינן שבשעת שחיטה תהא כן.

והוכיח כן מב"ק עז: דלר"ש מוכר טריפה פטור דכל דליתיה בטביחה ליתא במכירה, וכבר הק' בשו"ת חמד"ש למה הוצרך למצוא אוקימתא בזה רק לר"ש הרי גם לרבנן משכח"ל בנקו"ה דליתיה בטביחה, אלא דכיון שאם תתרפא הדר מהני ביה שחיטה מיקרי איתיה בטביחה ורק לר"ש דאיסור טריפה עושהו שחיטה שא"ר סגי בזה[[1]](#footnote-2).

[מיהו הביא שם מהר"מ פ"ג שחיטה הכ"א דמבואר דהויא נבילה אף אם נעלה בו קרום ונתרפא, וכתב דהיינו דוקא לשיטת הר"מ דהוי נבילה מחיים ואינו תלוי בשעת שחיטה רק הויא כבר כמתה אבל לדידן תלי הכל בשעת שחיטה, וקצת חידוש בעיני לתלות זב"ז שהרי אין הלמ"מ שיהיה נבילה גם אם יתרפא ואף אם הוא נבילה מחיים.

ועי' אמ"ב טריפות-ב שנקט מכח זה דבאמת אם עלה קרום ל"מ ואכתי נבילה היא].

ובזה יש לבאר ג"כ מה שמצאנו בטריפות ענין סופו לינקב גבי אכלה חילתית עיין בפמ"ג מ"ז ס-א, והביאור דאף דהשתא לאו נקובה היא מ"מ יש כאן מכת טרפות ואוסר אותה [מיהו בכו"פ שם פי' דכל שסופו לינקב הרי מהשתא כבר התחיל בה איזה חסרון].

וע"ע מש"כ בקו' זו באבנ"ז יו"ד סו-ח.

**ג. בדעת הרמב"ן דטריפה חוזרת להכשרה-**

והנה דעת הרמב"ן עו. דנחתך צומת הגידין וחותך את הרגל חוזרת להכשרה שכלה ממנה סימן הטריפה, ודימה זה לריאה שניקבה ולא סביך בבשרא שנכשרת.

וברא"ש דחה ד' הרמב"ן דלא דמי לריאה שנכשרת מעצמה אבל מעשה אדם לא יוכל לסלק את הטריפה.

ובראשונים הוכיחו שלא כד' הרמב"ן מגמ' סח: טריפה אין לה היתר, ומדמי לה התם לאבר היוצא דאף אם חזר ונסתלקה סיבת הטריפות מ"מ אינו חוזר להיתר.

ובפשוטו מבואר בד' הרמב"ן שלא כיסוד האחרונים הנ"ל ואין הפסול משום מעשה טרפות רק משום שכל שעתא ושעתא היא טריפה, ויתכן דבהא גופא פליגי הראשונים ע"ד הרמב"ן.

אלא דצ"ע שיטת הרמב"ן דא"כ תיקשי היאך ולד טריפה נאסר הרי הוא כמו שנסתלקה ממנו הטריפות, וכבר נתקשה בזה בקו"ש פסחים-קכ וקו"ש חולין-כו.

ובאמת ברמב"ן נח. כתב דאף דקי"ל עובר ירך אמו מ"מ לענין טרפות קי"ל דעיברה ולבסוף נטרפה שריא משום דיסוד הטריפות הוא במה שאינה חיה ואף שהאם נטרפה הרי הולד חי יב"ח ואין חיותו תלוי בטריפות אמו לכך אין בו איסור טריפה, והוא ממש סברת הנך אחרונים[[2]](#footnote-3).

אבל צ"ע טעם מ"ד שאוסר את הולד טריפה ובפשוטו צ"ל דבהא גופא פליגי דלהך מ"ד שאוסר ולד טריפה ס"ל דמעשה הטרפות אוסר ולא חסרון החיות, ולמאי דקי"ל להתיר ולד טריפה הרי נקטינן לעיקר דחסרון החיות מתיר, וא"כ י"ל דד' הרמב"ן עו. קיימי כפי הלכתא.

אבל באחרונים נתקשו בסתירת ד' הרמב"ן אלו, ובחלק"י יו"ד-ז כתב דשאני ולד כיון שהאם לא נסתלק ממנה הטרפות הרי באיסורה קיימא, אבל היכא שנסתלק מהבהמה עצמה הטרפות ניתרת ועדיף טפי ואין בו משום יוצא שהרי אדרבה כל סיבת האיסור נסתלקה [וכעין סברא זו עקה"י בכורות-ה לענין דם שבשלו שאין בו משום יוצא כיון שהאיסור עצמו נהפך להיתר, וכעי"ז כתבו האחרונים למ"ד אל"ס מותר שאין בו משום נגרם מאיסוה"נ].

אבל אינו מבואר כלל דתינח לענין דין נטרפה ולבסוף עיברה שאיסורה משום יוצא מן האיסור יש מקום לסברא זו, אבל בעיברה ולבסוף נטרפה אין האיסור מכח יוצא מן האיסור רק משום מעשה הטריפות ואף למ"ד זוז"ג מותר אסור משום עובר ירך אמו דחל בו הטרפות עצמה, א"כ מה לי שהאם נשארה באיסורה.

ובחזו"א כתב לבאר דעת הרמב"ן באופן מחודש דשאני נטולת צומה"ג דלא חשיבא טריפה מחיים רק במה ששוחט אותה בלא תיקון, והוא חידוש עצום בביאור דעת הרמב"ן, ועפי"ז א"ש קו' הראשונים מהא דטריפה אין לו היתר, וכן י"ל דבעלמא ולד טריפה אסור דאף להרמב"ן יש איסור בטריפה שנתרפאת, אבל לפי"ז ולד נטולת צומה"ג כשר וזה לא שמענו.

[ובאמת כתב החזו"א דחלב שלה אסור אף מחיים ככל טריפה דכלפי מה שכבר יוצא מן הבהמה ושוב לא שייך בו שחיטתה שפיר חייל דין טריפה, עיי"ש].

**ד. קו' עמו"א משור טריפה שנגח-**

בעמודי אור-מח הק' מב"ק מא. וכי מאחר דמתם קטלינן ליה מועד היכי משכח"ל ומאי קושיא הא איכא לאוקמי כגון שבזמן הנגיחה היה השור טריפת צומה"ג וקי"ל סנהדרין עח. ששור טריפה אינו נהרג, ואח"כ חתכו רגלו ונתרפא ובנגיחה רביעית לאו טריפה הוא ואפשר להורגו?

א. באחיעזר אה"ע יב-ה תי' דדוקא לענין טריפת בהמות ניתנה הלמ"מ דאף שיכול להתרפא ע"י חיתוך הרגל מ"מ כיון שהטרפות עצמה א"י להתרפא חשיב טריפה.

אבל דין טריפה בשור יסוד פטורו משום כמיתת הבעלים כך מיתת השור ומבואר סנהדרין עח. שהבעלים פטור משום עדות שאאי"ל שאף אם יוזמו העדים לא ייהרגו משום שזממו להרוג טריפה והוא גברא קטילא ואין ההורגו חייב ה"נ העדים המעידים עליו פטורים, א"כ כל כה"ג שיש לו רפואה שפיר נהרגים.

וכבר עמד בזה בעמו"א ועיי"ש מש"כ לדחות שאין נהרגים העדים בכה"ג דבשעתו היה טריפה, אבל בפשוטו מסתברא כד' אחיעזר שהרי מבואר בר"מ רוצח ב-ח שהורג טריפה שיש לו רפואה חייב עליו ה"נ העדים מיקרי עדות שאתה יכול להזימה.

ובחי' רש"ה-יא כתב ליישב באופ"א עפ"י המבואר בלשון הרמב"ן דוודאי אף אם יחתכו רגלה תמות אח"כ אלא דפקע מינה שם טריפה ולא חשיבא אלא מסוכנת בעלמא.

וא"כ לענין דין טריפה בשור שהרג אדם בזה כל שעומד וודאי למות לא אכפ"ל שאין בו דין טריפה סו"ס גברא קטילא מיקרי.

אבל אינו מובן בעיני שהרי מבואר סנהדרין עח. דגוסס ביד"ש לא חשיב כמת ולא דמי לטריפה דמחתכי סימנין א"כ מה לי שהוא וודאי ימות הרי העדים שיעידו עליו וודאי חייבים מיתה שהרי הוא כחי לכל דבריו ושפיר חשיב עדות שאי"ל, וצל"ע בזה.

1. ועיקר דינו של האחיעזר כתב שם לתלות בנידון ביה"ל בגדר נקו"ה, דדוקא אם נקו"ה נבילה משום חסרון בשחיטה שהן סימנין שא"ר לשחיטה, אבל אם משום דבטריפות בסימנין לא נתחדש שאין בה טומאת נבילה הרי בפשוטו גם בכה"ג שנתרפא י"ל כן.

   אבל יש לדון דטריפה שנתרפאה אין בה חסרון בשחיטתה רק איסור בעלמא, ובכה"ג פשיטא שאין מטמאת וכל מה דבעי קרא דאין טומאה בטריפה הוא רק בטריפה ממש שחסר בחיות שלה, וצל"ע בזה, ועוד נתבאר במקו"א לדון אם איסור טריפות בלא מציאות של טריפות יש בו החסרון של שחיטת טריפה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומ"מ חלב טריפה אסורים משום יוצא כמבואר במתני' קטז:, וכ"כ בטור-פא לענין מ"ר ועיי"ש בחי' שפ"א. [↑](#footnote-ref-3)