האשה רבה - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

בסיעתא דשמיא

**עד אחד: שנאמן בעדות אשה [להעיד שמת בעלה]: בגדר ההיתר:** עי' בסוגיא דיבמות פ"ז: ופ"ח. ומסקנת הסוגיא "מתוך חומר שהחמרת בסופה הקלת עליה בתחילתה, לא ליחמור ולא ליקיל, משום עיגונא אקילו בה רבנן". ונחלקו הראשונים בגדר ההיתר: א. עי' בתוס' שם שכ' ד"מתקנת חכמים הוא שנאמן ואין זה עקירת דבר מה"ת כיון שדומה הדבר הגון להאמין" ולשיטתם דבדבר הדומה יש כח לעקור דבר מה"ת אף בקו"ע [יבמות פ"ט: ד"ה כיון] ויל"ע אם עקרו את האיסור אשת איש [דהא לא נתברר שהבעל מת וגם לצד שבעלה חי לא עברה באשת איש] או שעקרו הדין דדבר שבערוה צריך שניים, ולשו' תוס' דתקנ"ח "שנאמן". [ומבו' דשייך עקירה להאמין לעד ולא רק לעקור איסור, ואולי י"ל דעקרו החזקת אשת איש והוה כאיסורים] ועי' בחזו"א אהע"ז סימן כ"ב סק"ג שס"ל בד' תוס' דנאמן מה"ת ויל"ע בלשו' התוס' עיי"ש. **ב.** עי' ברש"י שבת קמ"ה: דמדין אפקעינהו, ועי' ברשב"א כתובות ג. שהקשה א"כ למה בבא הבעל הולד מהשני ממזר מן התורה [כמבואר ביבמות פ"ז: ופ"ח:] הא לא היתה אשת איש ועי' בריטב"א יבמות פ"ח. שהקשה למה לרבי שמעון [במתני' יבמות שם] במת ראשון מתייבמת לאחיו הא אפקעינהו. ועי' במאירי יבמות פ"ז: שביאר דאפקעינהו "ובלבד כשלא ימצא שקרן" וכעין זה בש"ש ז' פרק א' עיי"ש [ומ"מ, יש לדון אם ד' רש"י דכיון דאין דבשב"ע פחות משניים לא סמכינן כלל על העד אלא כל ההיתר הוא מדין אפקעינהו או דעכשיו ל"ח שמשקר העד אלא שכלפי צד הספק דשמא הבעל חי בזה אמרי' שגם אם חי עבדינן אפקעינהו כ"ז שלא יתברר שהעד משקר]. אכן עי' בנודע ביהודה תנינא קמ"ז ובעונג יו"ט קל"א שכ' דד' רש"י רק בעד מפי עד [דנאמן כמתני' יבמות קכ"ב.]**. ג.** עי' בריטב"א יבמות פ"ח. "דקים להו לרבנן דבמקום דעבידא לגלויי, שהחמרת עליה בסופה כ"כ, ודאי קושטא קמסהיד, וכי דייקא ומינסבא כדין מנסבא, דאנ"ס במילתא, ופרסום כזה נחשב בכל מקום כעדות גמורה ואפילו מדאורייתא. עיי"ש שהמשיך ש"הכתוב מסרו לחכמים לדעת איזהו דבר מפורסם שניכר דברי אמת שיהיה חשוב כעדות"]. ונראה דס"ל דמותרת מדאורייתא ועדיין יל"ע לד' אם גדר ההיתר הוא **אנן סהדי** שמת הבעל, [מכח העד והדייקא]. או שעיקר הנאמנות הוא הע"א. [ד. עי' ברמב"ם פי"ג מגירושין הלכ' כ"ט שכ' אל יקשה בעיניך שהתירו חכמים ערוה החמורה וכו' ד"אין אתה יכול לעמוד על בוריו שלא מפי העד הזה ואין העד יכול להשמט אם אין הדבר אמת וכו' שדבר רחוק הוא שיעיד בשקר והאמינו וכו' שלא ישארו בנות ישראל עגונות" הרי שכ' סברא דאין אתה יכול לעמוד על בוריו ויל"ע מהי הסברא בזה. וסברא דדבר רחוק שישקר, ולא הביא לסברא דדייקא ומתוך חומר ועיי"ש בראב"ד שכ' אי נמי דייקא ומתוך חומר ויל"ע למה כ' בלשון אי נמי עיי"ש בנו"כ ולק' צ"ג: דאמרי הסברא דעבידא לאגילויי כלפי ע"א ביבמה ובתוס' שם]. והנה, בפרק י' דיבמות יש כמה סוגיות הנוגעות לנידון זה: א. פ"ח: ע"א כשניים [ואין א' יכול להכחישו] ומשמע שקיבלו דבריו וסמכו על פיו ב. צ"ב. ביצא קול שהבעל חי לא חשיב קלא דקודם נישואין, עיי"ש במאירי דהצד לאסור כיון דגם מעיקרא הגדר דלא חיישינן לקול ולמסקנא הע"א כשניים וקול לא עדיף מע"א והביא מגאוני ספרד דכ"ז שלא נישאת קול אוסר. ג. צ"ב. אם נישאת עפ"י ע"א הוה הוראה או טעות ובקרן אורה שם הקשה לריטב"א דמדאורייתא למה הוה הוראה [ויש ליישב כיון דמ"מ בעינן להיתר בי"ד עיי"ש ועי' בתשו' נודע ביהודה תנינא חו"מ סי' ס"ב מש"כ דזה גופא המחלו' שם בגמ' ומחודש]. ד. עי' בגמ' קי"ז. דאין יורדין לנחלה עפ"י ע"א ומבואר דאינו נאמנות גמורה וקצ"ע לריטב"א עי' בחזו"א סימן כ"ב סק"ג. ה. עי' בתוס' חולין צ"ו. דבזינתה תחת שני לא נסקלת דאין ודאות דקידושי שני היו קידושין וכן במת שני ונתייבמה לא פטרה צרתה ויל"ע אם הוא רק לשיטתם דעקרו ויל"ד. ו. יש לדון בע"א שמת בעלה אם מתייבמת דלרש"י דאפקעינהו לא שייך ייבום.

**אשת איש: נישאת עפ"י ע"א ובא בעלה, הולד ממזר מזה ומזה: מראשון אחר גירושי שני:** עי' בתוס' יבמות פ"ז: דנראה דבכל אופן הולד ממזר וכן דייק בחלקת מחוקק סי' ד' סקי"ז [עיי"ש שכ' דמשני הולד ממזר גם אחר גירושי ראשון כמו שהולד מראשון ממזר ואם הוא רק כ"ז שלא גירש שני ליכא ראיה, דנימא כיון דנראית אשתו של שני] וד' הרמב"ם והשו"ע סי' ד' סעיף ט"ז דאחר שגירש שני אין הולד מהראשון ממזר, ועי' בביאור הגר"א סי' י"ז ס"ק ק"ע שביאר ד' השו"ע עפ"י הירושלמי שלענין ממזר הוה כבא על אשת איש דשני ועי' בבית שמואל שם ס"ק כ"ז שפי' באופן אחר כיון דאחר גירושי שני כבר כלו מעשיה ולא גזרו.

**סוטה: בא עליה בעלה אחמ"כ, אם הולד ממזר:** עי' בתוס' יבמות מ"ט: ד"ה סוטה דהולד ממזר מדרבנן [וכמו בגזרו באשה שנישאת עפ"י ע"א שמת בעלה וחזר בעלה דהולד ממנו ממזר] ועיי"ש בתוס' וברא"ש דפליגי.

ברי: נישאת לאחד מעדיה: גדר הברי והסימנים.

עד אחד: אם הוא בירור או הנהגה: עי' בקובץ הערות וחזון איש שפי' עפי"ז החילוק דלא חשיב הודע אליו חטאתו

עד אחד במקום איתחזק

עד אחד בקרבן

עד אחד באיסורים המקור

שתיקה כהודאה: גדרה

חיוב קרבן: אם הוה נגד איתחזק

חיוב קרבן: אם נחשב כאיסורים והטעם

חיוב קרבן: במכחיש ואומא לא אכלתי שוגג ומזיד

חיוב קרבן: באומר איני יודע

ע"א כשנים: הטעם שבבאו שניים ל"ח כשניים:

ע"א כשניים בעדות איסורים

תרומה: טמא על הטהור בטעם האיסור:

תרומה רעה על היפה בגדר האיסור הפסד כהן

תרומה בזמן הזה מרעה טעם הדין:

עקירת דבר מן התורה אם בחפצא או בדין כתובות ג. ואחיעזר על נדה

אם שייך חלות דרבנן כשמדאורייתא לא חל : כגון תרומה דרבנן וטבל דאורייתא או הפקעת קידושין מדרבנן וחל מדאורייתא.

מתמצוה: בצריך להוציא הוצאות אם חשיב מת מצוה

עקירת דבר מה"ת: בדבר גדול תוס' יבמות פ"ח. פ"ט: נזיר ראשונים בסוף נדרים

כפרה בקלב"מ תוס' יבמות פ"ט.

עקירה בשוא"ת ר' אלחנן וקה"י קקיון דיונה רעק"א בתוס' צ.

הערה לפי רש"י דע"א מדין אפקעינהו לא תוכל להתייבם לצד דע"א ביבמה מהני