שיעור טו סימן רו סעיף ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור טו**

**~ סימן רה סעיף ד – סימן רו סעיף ב ~**

[סעיף ד] חתכן לחתיכות קטנות לא נשתנית ברכתן מפני כך.

# ברכת הטחינה והחלווה

כתב המשנ"ב (ס"ק יז) ושומשמין שטחנן נשתנית ברכתן מפה"א לשהכל מפני שאין צורתן עליהן כלל [מ"א], ודעת האבן העוזר דאפילו טחנן מברך בפה"א אם לא שעשה מהן משקין דאז ברכתן שהכל.

ובשערי תשובה (ס"ק ז) ביאר סברת האבן העוזר דכיון שהדרך לטחון את השומשומין מברך עליהם בורא פרי האדמה. וכמו שכבר נתבאר בסימן רג (סעיף ז) לעניין בשמים השחוקים דאף שהם שחוקים ונימוחים לגמרי לא נשתנית ברכתן, כיון שדרך הבשמים לכתוש באופן זה [ואע"ג דנתבאר לעיל בשיעורים דבדבר שמאבד צורתו לגמרי, אף אם הדרך לטוחנו מברך עליו שהכל, וכמש"כ הביאור הלכה (סימן רב סעיף טו ד"ה על הסוקא"ר) לעניין הסוכר דמברך עליו שהכל אף שדרכו בכך ע"ש, צ"ל דהכא חשיב דלא נימוח לגמרי, שהרי ניכר הדבר שהטחינה נוצרה משומשום]. אך צ"ב מאי טעמא דהמג"א דמברך עליו שהכל.

ובאגרות משה (חלק א סימן סה) כתב לבאר דעת המג"א דס"ל שכיון שהדרך לטחון את השומשומין הוא רק בשביל לעשות מהן שמן, ולא בשביל לאוכלם, לא חשיב כדבר שהדרך לאוכלו בטחינה, ולכן אינו מברך עליו אלא שהכל. ולפי דבריו יתכן שבזמנינו שאין עושים מהשומשומין שמן, אלא טוחנים אותם לעשות מהן טחינה, יתכן שאף לדעת המג"א צריך לברך על הטחינה בפה"א.

ומשום כך נראה דעל טחינה גולמית יש לברך בפה"א. אמנם ע"ש באגרות משה דבשביל להימנע מלהיכנס לספק ברכות טוב שימנע מלאכול טחינה בלא פת. ובאמת אכילה זו אינה מצויה כל כך, דעל פי רוב אין אוכלים את הטחינה בפני עצמה. ובאופן שמוסיפים על הטחינה רוב מים נראה דיש לברך שהכל.

ועל ה'חלווה' מברך שהכל, דאף לפי הדיעות שעל טחינה מברך האדמה, הכא מברך שהכל דנשתנית צורתו לגמרי, ודמי למשנ"ת מהביאור הלכה (שם) לעניין הסוכר דמברך עליו שהכל כיון שצורתו משתנית לגמרי. וכן על 'חמאת בוטנים' נראה דמברך שהכל שהרי איבד צורתו לגמרי. ובחמאת בוטנים בלא"ה נראה שיש לברך שהכל כיון שאת רוב הבוטנים אוכלים כשהם שלמים.

[סימן רו סעיף א] בירך על פירות האילן בורא פרי האדמה יצא, אבל אם בירך על פרי האדמה בורא פרי העץ לא יצא, הילכך אם הוא מסופק בפרי אם הוא פרי עץ או פרי האדמה מברך בורא פרי האדמה. ועל הכל אם אמר שהכל יצא ואפילו על פת ויין.

# המסופק אם לברך שהכל או בפה"א

במשנ"ב (ס"ק ג) מביא בשם הפנים מאירות שעל פירות האדמה שטובין מבושלין יותר מחיין שדינן לברך שהכל כשאוכלן כשהם חיין, אם טעה ובירך עליהם בפה"א יצא. ויש לדון באופן שהוא מסופק אם הדרך לאכול את אותו הפרי כשהוא חי, האם יברך שהכל או יברך בפה"א, שהרי גם אם יברך שהכל יוצא בדיעבד, וגם אם יברך בפה"א יוצא בדיעבד.

וכתב השערי תשובה (בריש הסימן) דדעת הראשון לציון שאם יש ספק על פרי האם הוא מברך עליו בורא פרי העץ או בורא פרי האדמה, דעדיף שיברך שהכל, אך הביא מהברכי יוסף (בשערי תשובה) דעדיף שיברך בורא פרי האדמה, וטעמו דעדיף שיברך בפה"א כי היא ברכה יותר חשובה. ולפי"ז בכל ספק כנ"ל עדיף לברך בפה"א כי היא ברכה יותר חשובה.

# טעה ובירך בפה"ע

עוד מבואר במשנ"ב (שם) בשם המג"א דאותן פירות הגדלים על האילן ומברך בורא פרי האדמה משום דלא נגמר הפרי או שאינן עיקר הפרי וכדלעיל (סימן רב סעיף ב וסעיף ו), אם בירך בפה"ע יצא כיון דעכ"פ מין פרי עץ הוא. ובשעה"צ (ס"ק א) הביא שהאבן העוזר וא"ר תמהו על המג"א שהרי מבואר לעיל (בסימן רב סעיף ב) שכיון שיש ספק מהו שיעור הבוסר של פרי מברך בפה"א מספק, ולפי דברי המג"א יכול גם לברך בפה"ע, דגם בזה יוצא בדיעבד.

ובחיי אדם (כלל נא סעיף יב) תירץ דהיינו טעמא דעדיף שיברך בפה"א, משום שבאמת כל פרי העץ הוא גם פרי האדמה, והרי הוא בירך על אותו הפרי, משא"כ כשמברך בפה"ע דיצא ידי חובתו היינו רק משום שלא שיקר בברכתו שהרי הפרי גדל על העץ, אך אין זה ברכה על הפרי.

וע"ע בשעה"צ לעיל (סימן רב ס"ק מב) לעניין העלים והתמרות דקיי"ל שמברך עליהם בפה"א, והסתפק השעה"צ באופן שטעה ובירך עליהם בורא פרי העץ אם יצא בדיעבד, וביאר דאף שהמג"א כאן פסק שאם בירך בפה"ע על פירות האילן שמברכין עליהם בפה"א דיצא בדיעבד, היינו משום דסו"ס חשיב גם כפרי העץ, אך העלין של הקפריסין יתכן שאינם נחשבים כפרי העץ כלל.

# בירך בפה"א על הפת

כתב הנשמת אדם (חלק א כלל נח סעיף ג) שאם טעה ובירך בורא פרי האדמה על הפת יצא. אמנם בריטב"א וברא"ה בברכות (מ, ב וכ"ה בהלכות מהריטב"א הנדפס בסוף המסכת פרק ב אות טז) כתבו שלא יצא בדיעבד. ובשערי תשובה (סימן רז ס"ק א) הביא בזה מחלוקת דהרמ"ע מפאנו פסק שיצא וכדעת הנשמ"א הנ"ל, אך הביא שהריטב"א והרא"ה פסקו שלא יצא. וע"ש בריטב"א דהטעם שלא יוצא בדיעבד, משום שהתורה קראה לו 'לחם' ולכן לא שייך לברך עליו בורא פרי האדמה, ועוד מבואר שם טעם נוסף שעל לחם לא שייך לומר 'פרי', ולכן אינו יוצא אפילו בדיעבד.

ולדינא יל"ע דאף שהחיי אדם לא הביא את דברי הריטב"א והרא"ה, מכל מקום קיי"ל שכל שלא הביאו האחרונים את דברי הראשונים קיי"ל כדברי הראשונים [כמש"כ הש"ך בסימן רמב בכללי הוראה או"ח אות ט], וכיון שהראשונים פסקו שאינו יוצא ידי חובתו אפילו בדיעבד, לכאורה צריך לחזור ולברך וצ"ע.

[סעיף ב] היו לפניו פרי האדמה ופרי העץ, ובירך על פרי האדמה ונתכוון לפטור את פרי העץ יצא.

ובמשנ"ב (ס"ק י) הביא שיש שחולקים על זה וסוברים שאפילו אם נתכוין לפטור את פרי העץ שלפניו לא יצא וצריך לברך עליו בפנ"ע, ומסיק דבדיעבד לא יחזור ויברך, ויותר טוב להיות נמלך שלא לאכול מיד את פרי העץ, אלא לאחר זמן ויחזור ויברך עליהם.

# שיעור זמן של הפסק לעניין ברכה ראשונה

אמנם לא נתפרש במשנ"ב מהו שיעור הזמן שצריך להימנע מלאכול כדי שיוכל לחזור ולברך עליהם ברכה ראשונה.

ומצינו כמה מקורות לעניין שיעור הזמן שבו הוא נחשב כנמלך דהנה בשו"ע הרב בהלכות תפילין (סימן כה סעיף כט) לעניין הפסק בלבישת התפילין כתב וז"ל 'מי שחלץ את תפיליו והיה בדעתו שלא יחזור להניחן עד לאחר זמן מרובה כמו ב' או ג' שעות ואח"כ נמלך לחזור ולהניחן מיד צריך לחזור ולברך עליהם' עכ"ל, אמנם בשו"ע הרב בהלכות סוכה (סימן תרלט סעיף יג) לענין המפסיק ויוצא מן הסוכה ממתי צריך לחזור ולברך כתב וז"ל 'כשיצא מן הסוכה בין גמר אכילה ראשונה להתחלת אכילה אחרונה ושהה שם חוץ לסוכה ולא חזר לאלתר אלא לאחר שעה ושתים אז אין הברכה שבירך על אכילה הראשונה פוטרת אכילה אחרונה כיון שהפסיק ביניהן' עכ"ל, ויוצא שדבריו קצת סותרים האם הפסק הוא בשעה או בשעתיים או בשלוש. וכבר עמד בזה הקצות השולחן (בהלכות תפילין סימן ח) וכן בשבט הלוי (חלק י סימן ב).

וכן הביאו מרש"י ביומא (ל, א ד"ה נוטל, והביאו המשנ"ב סימן קע ס"ק ט) שכתב ששעה אחת או שתיים נחשב כהפסק שהסיח דעתו מהסעודה [ואף ששם מיירי לעניין נט"י, אין הנידון שם לעניין היסח הדעת מהנטילה, אלא הכוונה דכיון שהסיח דעתו מהאכילה צריך לחזור וליטול את ידיו].

וכעין זה מצינו גם לעניין הפסק בלבישת הטלית שיש מבוכה גדולה בפוסקים דבביאור הלכה בסימן ח (ד"ה ויש אומרים) הביא דרבני קשישי דירושלים נהגו לברך שנית על הטלית קטן כשיצאו מבית המרחץ, משום שבפרק זמן כזה הוי הפסק, וסיים שם הביאור הלכה שאולי יש לחלק בין אם שהה הרבה זמן בבית המרחץ או ששהה זמן מועט ע"ש, אך לא נתבאר להדיא שם מהו פרק הזמן שנחשב כשהה זמן מרובה וצ"ע.

והעידו משמיה דהחזו"א שאמר לשואל שאם מוריד את הטלית לשעתיים או שלוש אינו צריך לשוב ולברך עליה, דבפרק זמן כזה אינו נחשב היסח הדעת.

ולעניין הפסק בסוכה מבואר במשנ"ב (סימן תרלט ס"ק מז) שהמפסיק ויוצא מסוכתו להתפלל בבית הכנסת צריך לחזור ולברך באכילה שניה שאוכל לאחר מכן, דיציאה זו נחשבת כהפסק. אמנם באורחות רבינו (חלק ב עמוד רכה) הביא שהחזו"א לא בירך כשיצא להתפלל מנחה ומעריב, אך כשיצא להתפלל ערבית במוצאי שבת שהוא זמן ארוך יותר חזר ובירך. אמנם ע"ש שהסטייפלער בירך גם כשיצא לתפילת מנחה.

וגם לעניין ברכת הנהנין נתבאר במשנ"ב (סימן קפד ס"ק י ובשיעורים שם) שאחר שעבר שיעור של כדי עיכול צריך לחזור ולברך המוציא אם אוכל עוד פת, והיינו דבפרק זמן כזה חשיב כהיסח הדעת גמור. אכן במשנ"ב (שם ס"ק יז) משמע שברכה ראשונה אינה תלויה בשיעור עיכול לדעת הרבה אחרונים.

אך כל זה צ"ע דהנה בביאור הלכה בסימן קצ (סעיף ב ד"ה אחר) מבואר שהדבר תלוי במחשבתו, היינו שאם לא סילק דעתו מהאכילה או השתיה לא נתבטלה ברכה הראשונה אפילו אם שהה כל היום, ולא הוי הפסק אפילו אם עובר זמן ארוך. ולפי זה צ"ע דברי המשנ"ב כאן שכתב שיהיה נמלך שלא לאכול אלא לאחר זמן ואז יוכל לחזור ולברך, דהא על פי דברי הביאור הלכה לעולם לא יהיה בזה הפסק, שהרי דעתו כל הזמן להמשיך ולאכול וצ"ע.

# איך מותר לגרום ברכה שאינה צריכה

ובעיקר מש"כ המשנ"ב שימלך ולאחר זמן יברך ויאכל יל"ע מדוע אינו נחשב כגורם ברכה שאינה צריכה, שהרי על הצד שבירך כראוי אינו צריך להפסיק את אכילתו.

ויל"ע שהרי מבואר במשנ"ב (סימן ח ס"ק מב) באופן שיש ספק אם זמן השהות בבית המרחץ חשיב כהיסח הדעת והפסק, לעניין שיצטרך לחזור ולברך על הציצית, וכתב שם המשנ"ב שלא נכון בספק ברכות לגרום ברכה שאינה צריכה, ולפשוט את הטלית קטן על מנת שלא ללובשו. ומבואר שאינו יכול להיות נמלך כשהאו גורם בכך לברכה שאינה צריכה. וע"ש בביאור הלכה לעיל (שם סעיף יד ד"ה ויש אומרים) דמסיק שיותר טוב שיכוין בבוקר בעת הברכה שלא תפטור הברכה רק עד שיפשטנו בבית המרחץ, וכשמכוין כך אין לחוש שגורם בזה ברכה שאינה צריכה וצ"ע.

ובשערי תשובה בהלכות ציצית (סימן ח ס"ק יב) האריך בסוגיא זו אם מותר להכניס עצמו בספק גרם ברכה שאינה צריכה כדי להינצל מחשש שימנע מלברך על קיום מצוה ע"ש שהביא כמה ראיות בזה.

והנה בשו"ע לעיל (סימן קעד סעיף ד) מבואר דכיון שיש מחלוקת בראשונים אם היין של הבדלה פוטר את היין שבתוך הסעודה, לכן המבדיל קודם הסעודה יכוין שלא להוציא את היין שבתוך הסעודה, ומבואר להדיא שמותר לגרום ברכה שאינה צריכה כדי להימנע מספק ברכות. אמנם כבר נתבאר (בשיעורים שם) דבהלכות הבדלה השו"ע הביא בסתמא את ב' הדיעות, ובשעה"צ שם (ס"ק לט) הביא דמספק אמרינן דספק ברכות להקל, ושבכוונה השמיט השו"ע את העצה שכתב כאן, משום שאם יעשה כן הרי הוא גורם ברכה שאינה צריכה.

וגם בשיעורים על הלכות הבדלה (סימן רצט סעיף ז) הארכנו בזה, וע"ש שהבאנו מהתבואות שור (יורה דעה סימן יט ס"ק יז) דנקט שבכל גוונא דאיכא ספיקא אם צריך לברך יכול לעשות הפסק גדול באופן שיצטרך לברך בוודאי, ולא חשיב ברכה שאינה צריכה כיון שיש לו צורך בזה לצאת מידי ספק.

וכן נתבאר שם מהשו"ע לקמן (סימן רצא סעיף ג) שאם נמשכה סעודת הבוקר עד שהגיע זמן המנחה, יפסיק את הסעודה ויברך ברכת המזון ויטול ידיו שוב ויברך המוציא ויסעד סעודה שלישית, והתירו לעשות כן לצורך קיום מצוות סעודה שלישית כדין.

ויתכן שבאופן שהדיעה העיקרית שאינו פוטר יכול להפסיק כי זה רק צד רחוק שהוא גורם ברכה שאינה צריכה, ולפי"ז כאן גם צ"ל שהשיטה העיקרית שלא יצא, אכן מסתימת דברי המשנ"ב לא משמע שהעיקר כשיטה זו, וצ"ע. ועל כן נראה לדינא דכיון שדין זה שיכול להימלך תלוי במחלוקת הפוסקים האם מותר לגרום ברכה שאינה צריכה כדי להימנע מספק ברכות, וגם יש ספק מהו משך הזמן שבו צריך להימלך מלאכול, על כן נראה שלכתחילה אין לעשות כאן נמלך.

**הדינים העולים:**

1. האוכל טחינה מברך עליה בפה"א, וי"א שראוי להימנע מלאוכלה בפנ"ע, ואם מעורבת ברוב מים מברך שהכל.
2. המסופק אם לברך שהכל או בפה"א יברך בפה"א דהיא ברכה יותר חשובה וי"א שיברך שהכל.
3. אם בירך בפה"ע על דבר שאינו עיקר הפרי יצא, אך לכתחילה כשיש ספק מברך בפה"א.
4. בירך בפה"א על הפת החיי אדם כתב שיצא, אך לדעת הריטב"א והרא"ה לא יצא אפילו בדיעבד, וכיון שלא הביא דבריהם לכאורה צריך לחזור ולברך.
5. בירך בפה"א ונתכוין לפטור פרי העץ נחלקו אם פוטר, ובמשנ"ב כתב שימלך מלאכול, וצ"ע מהו הזמן שצריך להימלך, עוד צ"ע די"א שאסור לעשות כן כי גורם ברכה שאינה צריכה.