כלים פכ_ו מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ו מ"ד**

א] **נפסקה שני' ותקנה טהור מן המדרס,** בשבת דקי"ב: מפרשינן דטעם הא דטהורה מן המדרס הוא משום דפנים חדשות בעו לכאן, ומדמינן לה דה"נ בכלי שניקב כמוציא זית וסתמו וחזר וניקב כמוציא זית וסתמו עד שהשלימו למוציא רימון, ה"ה טהור, משום דפנים חדשות באו לכאן, ועמש"נ בזה לעיל פי"ח מ"ה אות ב' במשה"ק התוס' דמ"ט לא מייתי סייעתא ממתניתין דהתם.

והנה התוס' בשבת שם כתבו, דהא דתני נפסקה שני' ותיקנה, ה"ה בשלא תיקנה, אלא אגב דנקט ברישא תיקנה נקט נמי בסיפא, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח שם ובפירש"י שם ד"ה אדתני ובד' ש"ר שם, אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פ"ז מכלים הי"ב, נפסקה שני' ותיקנה ה"ה טהור מן המדרס, שהרי נעשו לו אזנים חדשות, עכ"ל, ומ' דכל הא דמטהרינן לי' הוא משום שנעשו לו ב' אזנים חדשות, אך קודם שתיקן האזן השני', עדין הוא בטומאתו, וזה צ"ב.

ולעיל פי"ח מ"ו אות ה' נת' בזה, דהנה בהא דמטהרינן משום דפנים חדשות באו לכאן, בפשוטו היינו, דהגם דהשתא הסנדל ראוי למלאכתו, מ"מ חשיב זה כשבירה כלפי הסנדל הראשון, אך מד' רבינו משולם שבשו"ת ספה"י לר"ת סימן מ"ט והובא בתוס' שאנץ סוטה דכ"ט. ובמרדכי פ' כירה מבו' דהוי זה טהרה בפנ"ע דפנים חדשות, דכל שנעשה לכלי אחר ה"ז דבר המטהרו מטומאה קמייתא, עיי"ש, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם שכתב דטעם טהרתו הוא משום שנעשו לא אזנים חדשות, וכ"נ גם בד' ראבי"ה סימן תתקפ"ו, ועיי"ש שכתב דאין לתמוה על טהרה זו, דהלכות טומאה הלכה למשה מסיני וכ"ש דהך טעמא דמסתבר הוא, עכ"ד.

ולפ"ז יש מקום לומר, דכל הא דחשיב הסנדל ככלי אחר, הוא רק בשתיקן את השני', אך קודם שתיקן את השני', לא חשבינן לי' ככלי אחר, דהגם שבלא האוזן הראשונה שתיקן לא הי' עליו תורת כלי, מ"מ כיון שבשעה שתיקן את האוזן הראשונה עדין היתה האוזן השני' קיימת, ול"ה חשבינן לי' ככלי אחר, ע"כ אף עתה שנפסקה האוזן השני', ל"מ האוזן הראשונה לחשבו ככלי אחר, ולי"ב לטהרת פנים חדשות, ורק כשתיקן את האוזן השני', הוא דמטהרינן לי' משום דפנים חדשות באו לכאן, וזהו שכתב הרמב"ם דטהרתו הוא משום שנעשו לו אזנים חדשות, ומ' דאין טהרתו משום שאין לו את האזנים הישנות, אלא משום שנעשו האזנים החדשות, ופנים חדשות באו לכאן, ואכתי צ"ע בזה.

ב] **אבל טמא מגע מדרס,** הראשונים עמדו בזה, דכ"ה דהוא טהור מן המדרס משום דפנים חדשות באו לכאן, הי' לנו לטהרו גם ממגע מדרס, דפנים חדשות באו לכאן.

והנה הרא"ש במשנתינו פירש דהוא משום דהאזן הראשונה כשתיקנה נטמאה מגע מדרס, שהרי נגעה בסנדל שטמא מדרס, וכי נפסקה שני' שפרח ממנו טומאת מדרס, אשתייר בי' מגע מדרס, דכל הסנדל מחובר לאוזן הראשונה, וטמא מגע מדרס משום לתא דידה, וכן פירשו הר"ש והרא"ש לעיל פי"ח מ"ו בהא דכשנשברה שני' ותיקנה טמאה מגע מדרס, עיי"ש.

אך בד' ש"ר מצינו דרכים אחרות בזה, דהנה בפירש"י שבת דקי"ב: ועירובין דכ"ד. פירש מתחילה דהא דטמא מגע מדרס, הוא משום דאף אם נפסקו ב' אזניו עדין הוא ראוי ליטמא מגע מדרס, שהוא ראוי לתשמיש אחר, וע"כ לגבי טומאת מגע ליכא פנים חדשות, וחזר בו רש"י דהא תנן הכא להדיא דלא הפסיק לתקן את הראשונה עד שנפסקה שני' טהור, ופירש בשבת שם דהוא משום שקיבל הסנדל טומאה מעצמו כשהי' אב הטומאה, וכתבו התוס' דלפ"ז אתיא כר"מ דטומאת בית הסתרים מטמאה, ועיי"ש מש"כ בטעם הא דלא אמרינן שבע לה טומאה, ובעירובין שם פירש דהוא משום דבשעת פרישת האזן השני' מהסנדל, נטמא הסנדל מגע מדרס, והתוס' וש"ר תמהו ע"ז, דלא אמרינן בשעת פרישתו מאביו מקב"ט, אלא בבא מבגד גדול.[[1]](#footnote-2)

והתוס' בעירובין שם פירשו, דכשתיקן אוזן ראשון לאחר שתפר חצי' נעשית מחוברת ובא לה טומאת מדרס שבטלה לסנדל, וכשחזר ותפר חצי' השניה בא לסנדל מגע מדרס מן האוזן ותו ליכא פנים חדשות, וכתבו דזה ניחא לדעת הרר"ש דלא אמרינן שבע לה טומאה בטומאה הבאה מעצמו, עוד פירשו, דבא לאוזן טומאת מגע מדרס כשתפרה לסנדל, והסנדל בטל לאוזן דא"א להיות טומאה לזה בלא זה וכו', וכ"כ התוס' בשבת שם בשם ר"י,[[2]](#footnote-3) עוד פירשו בשם ריצב"א, דאיירי בשדרס עליו הזב יחף ונטמא טומאת מדרס ומגע מדרס יחד, והא דלא אמרינן פנים חדשות באו לכאן לגבי טומאת מגע מדרס, הוא משום דלגבי מגע לא שייך פנים חדשות, שהרי אפי' נפסקו ב' אזניו ראוי לקבל טומאת מגע אם מיחדו לתשמיש אחר, ולא נתבטל תורת יחוד מכאן דכל שעה ושעה מתקנו ודעתו להשתמש בו, והיינו דכיון שתיקן הראשונה קודם שנפסקה שני', א"כ נמצא דבפועל הי' הסנדל מיוחד לתשמיש, ולא גרע מהיכא שייחדו לתשמיש אחר שעדין הוא מקב"ט.

ג] והנה בד' החזו"א סימן ל"א סק"ב נראה שפירש בד' התוס' בשם ר"י, שכונתם כד' הר"ש והרא"ש, דחיילא טומאת מגע מדרס על האוזן בשעה שתפרו לסנדל, ושאר הסנדל טמא משום דמחובר לאוזן, אמנם לכאו' בל' התוס' משמע שכונתם דבשעה שתפר את האוזן לסנדל, חיילא טומאת מגע מדרס על כל הסנדל, דהגם דשאר הסנדל שבע לי' טומאה, מ"מ כיון דחיילא טומאה על האוזן, חיילא נמי על כל הסנדל דא"א לזה בלא זה, ול"ד לכל מחובר לטמא דלא חיילא עליו טומאה, דשאני הכא דהם מחוברין זל"ז בשעת חלות הטומאה על האוזן, וע"כ חיילא הטומאה על כל הסנדל, אך דעת הר"ש והרא"ש היא דלא חיילא טומאת מגע מדרס אלא על האוזן, והא דכל הסנדל טמא מגע מדרס, הוא משום דמחובר לאוזן הטמא.

ובאמת צ"ב, דמ"ט הוצרכו התוס' לפרש דחיילא טומאת מגע מדרס על כל הסנדל, ולא ניח"ל לפרש דחלה הטומאה על האוזן, וכל הסנדל טמא משום דמחובר לאוזן הטמא, וכמו שמצינו לעיל פי"ח מ"ז בכרע של מטה ושם מ"ח בתפילין, ועד"ז צ"ע גם בדעת ש"ר שפירשו טעמים אחרים במשנתינו, ולא פירשו דהוא משום שכשחיבר האוזן נטמאת מן הסנדל, דומיא דמתניתין דלעיל בכרע של מטה ובתפילין.

ובחזו"א סימן ל"א סק"ב כתב ב' טעמים בזה, חדא דכיון דאזן בפ"ע לאו כלי הוא ואינו מק"ט [כדין רצועה שאינו עומד לתשמיש אלא לחברה לסנדל], וכל טומאתה משום שהיא חלק של הסנדל היא נטפלת לסנדל, לא חייל עלי' טומאה בפנ"ע, ועוד דבחיבר אוזן אחת, כיון דעדיין הוא ראוי למלאכתו באזן אחת הנשארת לא נגרר הסנדל אחר אזן אלא האזן נגרר אחר הסנדל, וכעין שכ' הראב"ד בפכ"ז מכלים הי"ז לחלק בין כרע לטלאי, עכ"ד.

ד] בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת שם כתב, ז"ל, ושאלתי לרבי, אמאי כי נפסקה השני' ותיקנה טמא כל הסנדל מגע מדרס ואף האוזן שתיקן באחרונה, דהכי משמע שכולו הוא טמא שלא מצינו כלי חציו טמא וחציו טהור, ואמאי תהא טמא במגע האוזן, הלא לא נגע במדרס מעולם משנתקן, אלא בע"כ משום דהוי תיקון הכלי ובטל אגב כלי וחשיב כאילו נגע במדרס, א"כ רישא נמי כי תיקנה לזאת בעוד שהוא טמא מדרס הסנדל, שנשארה עוד אוזן אחת, הך דתיקן אמאי לא תהא טמאה מדרס הואיל ותיקון הכלי הוא, והואיל דאית לה טומאת מדרס, כי נשברה השני' הישנה היכי תפרח הך טומאה, הואיל דנשאר בסנדל שיעור כלי, עכ"ל.

אמנם הנה בד' הר"ש לעיל פי"ח מ"ו ומ"ח ותוס' הרא"ש בשבת שם מבו', דלעולם אין טמא אלא אותו חלק הכלי שחלה עליו הטומאה, ומכח טומאתו טמא גם החלק שחיבר לו, משום דהמחובר לטמא טמא, ולפ"ז נמצא דכל הא דהאוזן שתיקן באחרונה טמאה, הוא רק משום שהיא מחוברת לשאר הסנדל הטמא, אך אין עלי' בעצמה טומאה, ואשר ע"כ כשנשברה השני' ופרחה טומאת מדרס דהסנדל משום דפנים חדשות באו לכאן, לא מטמאינן משום טומאת האוזן, שהרי מעולם לא חלה טומאה על האוזן אלא בתורת מחוברת לסנדל הטמא.

ה] **נפסק עקיבו ניטל חוטמו או שנחלק לשנים טהור,** בפי' הר"ש מכת"י כתב, דהא דתנן נפסק עקיבו היינו או נפסק עקיבו וכו', ועל כל הני תני טהור, דאם נפסקו ב' אזניו ואח"כ תיקנן וכן כל הני דחשיב, טהור מטומאה דלמפרע וטמא מכאן ולהבא, ומבו' דאף בנפסק עקיבו וכו' ה"ה טמא מכאן ולהבא, וכ"כ הרע"ב, ובתוי"ט תמה ע"ז, דמ"ט הוא מקב"ט מכאן ולהבא, הרי לא חזי למידי, וכן תמה המל"מ בפ"ז מכלים הי"ב, אך נראה דמכוון הר"ש הוא הוא בשתיקנם, ובכה"ג הן מקב"ט מכאן ולהבא, דומיא דנפסקו ב' אזניו דאם תיקנו ה"ה מקב"ט מכאן ולהבא.

ו] בחזו"א סימן ל"א סק"ו כתב, דהא דתני דנחלק לשנים, אין המכוון שנחלק כל הסנדל לשנים דזה לא אצטריך לאשמעינן אלא ר"ל נחלק העור החופה את גב הרגל והעקב קיים וע"י העקב עדיין עומד הסנדל אף שהופסק ומ"מ טהור כיון שנפסק, ועיי"ש שדן אם סגי במה שנפסק רובו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ז] **סוליים שנפסק מכל מקום טהור,** בחזו"א סימן ל"א סק"ז כתב, דכל שנשתייר רוב הרגל שלם שלא נפחת ולא נפסק טמא, דלא יהא אלא כקטן מתחלתו, אלא הכא בנפסק תוך רוב הרגל, ועיי"ש שכתב עוד, דבסוליים בעינן שיהא רוב הרגל שלם למטה לצד החוטם, ול"ה כמנעל דסגי במה שיש בו רוב המתלקט, ועי"ש שדן אם הסוליים טמא מדרס.

ח] **מנעל שנפחת אם אינו מקבל את רוב הרגל טהור,** בחזו"א סימן ל"א סק"ו כתב, דלא ברוב הרגל שלצד האצבעות קאמר, דא"כ ל"ה צריך למתני ניטל חוטמו, אלא כל שרוב הרגל חפוי' אף שהפחת למטה והשלם מלמעלה טמא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ובסד"ט כתב דאינו מקבל את רוב הרגל היינו דאינו חופה את רוב גב הרגל, שהמנעל אינו פתוח מלמעלה אלא הוא חופה את גב הרגל, וכל שנפחת גב המנעל ואינו חופה את רוב גב הרגל, בטל מתורת כלי וטהור.

ט] **מנעל שעל האימום ר"א מטהר וחכמים מטמאין,** הרמב"ם והר"ש כתבו דאיירי במנעל העשוי לנעילה, וכתב הר"ש דטעם הפלוגתא הוא, דרבנן סברי נגמרה מלאכתו, ור"א לא חשיב לי' גמר מלאכה עד ששומטו מע"ג האימום, ובטעמא דחכמים דס"ל דחשיב כנגמרה מלאכתו, פירש"י בסנהדרין דס"ח. דהוא משום דאינו מחוסר מלאכה הצריכה אומן שהדיוט יכול לסלקו מעל האימום, וע"כ כבר שם כלי עליו וטמא, וכ"כ הרמ"ה שם.

ובתורי"ד שבת דקמ"א: פירש בזה בע"א, ז"ל, כ"ז שהמנעל לח שצריך להתייבש על האימום ס"ל לר"א דלאו מאני הוא שלא נגמרה מלאכתו אלא כשיתייבש יפה, ורבנן סברי דחזי לנטילה ואע"פ שהוא לח, אבל אם הי' נגוב כל צרכו, אע"פ שעומד על האימום מודה ר"א דהוא כלי ומקב"ט וכו', עכ"ל.

י] והנה בשבת שם תניא, דר' יהודה משום ר"א אומר דאם הי' רפוי מותר, והיינו דמודה ר"א דכשאינו מהודק ע"ג האימום חשיב ככלי, וע"כ מותר לשמטו בשבת, ובפירש"י שם כתב דהא דמודה ר"א ברפוי הוא משום דלאו מחוסר הוצאה הוא, והיינו דמה"ט חשיב כנגמרה מלאכתו אף קודם שהוציאוהו, דאינו מחוסר מלאכה, אך בתורי"ד שם פירש ע"פ דרכו, דהוא משום שכבר נגמרה מלאכתו ונתנגב כל צורכו ולפיכך הרפה האומן את האימום ולא הניחו בתוכו אלא כדי שלא יתקלקל ויתמעך.

יא] ובתוספתא שהביא הר"ש תניא, אר"ש שזורי לא נחלקו ר"א וחכמים על מנעל האימום שהוא טהור, על מה נחלקו על שניטל מעל האימום שר"א מטהר וחכמים מטמאים, מפני שהאשה נועלת בו ומחזירתו לאימום, ובזר זהב פירש דאתי לפרושי טעמא דר"א דמטהר, דהוא משום שהיא מנסה אם הוא כמידתה ומחזירתו לאימום, ובחזו"א סימן ל"א סק"ח נסתפק אם היינו דכיון דשמא יהא צריך עדיין תיקון, ע"כ עד שתנסהו שהוא טוב למידתה לא חשיב עדיין גמרו, או דאיירי שצריך עדיין להחזירו, ומ"מ מטמאים חכמים כיון שנועלין אותו לנסיון, עיי"ש.

ומד' הרמב"ם נראה כדרך בתרא, וזה ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דאיירי בעודו על דפוסו להתיבש "שעדיין לא לבשוהו כלל", וכ"כ בהל' כלים פכ"ד ה"ה מנעל שעל האימום "אע"פ שעדיין לא לבשו אדם" ה"ז מתטמא, ומשמע מזה דאם כבר לבשוהו לנסיון והחזירוהו ע"ג האימום, פשיטא דהוא טמא, דכיון שלבשוהו, חשיב כנגמרה מלאכתו.

יב] הר"ש כתב די"מ דאיירי במנעל שהוא לבוש האימום, ומטמאים חכמים לפי שנועלים אותו לקוצים ומחזירין אותו לאימום, ובפי' הרא"ש ובתורי"ד שבת דקמ"א: כתבו דהכי משמע מהתוספתא, והיינו מהא דאמר ר"ש שזורי שנחלקו בשניטל מע"ג האימום, וזה ניחא רק במנעל העשוי חיפוי לאימום, דר"א מטהר משום דלא חשיב ככלי, וחכמים מטמאין מפני שהאשה נועלת בו ומחזירתו לאימום.

אמנם הר"ש והרא"ש הוכיחו מסוגיא דשבת דלא איירי בכה"ג, אלא איירי במנעל חדש, ובחזו"א סימן ל"א סק"ח פירש כונתם, למש"א שם דלר"א הו"ל מוקצה ואסור לשמטו, ואם הוא חפוי האימום הדין נותן שיהא מותר לשמטו כדין כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו, ועיי"ש שכתב די"ל דלר"א הו"ל כחצוצרות דהוי מוקצה גמור.

ובתורי"ד בשבת שם דן להוכיח מסוגיא דהתם דאיירי במנעל חדש, ממש"א התם דברפוי מודה ר"א דחשיב כלי, ואם איירי במנעל העשוי חיפוי לאימום, אין לחלק בין מהודק לרפוי, ויל"פ דזהו גם מכוון הר"ש והרא"ש, וכ"כ בסד"ט, ועיי"ש שכתב לדחות, דלעולם איירי במנעל העשוי חיפוי לאימום, והא דמודה ר"א ברפוי, הוא מפני שהאשה יכולה לחלצו מע"ג האימום ולנועלו בתוך הבית ולבסוף מחזירתו שם, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכ"ש דאם נטלו מן האימום דמודה בו ר"א, ופליג ר' יהודה עם ר"ש שזורי דתוספתא דמוקי פלוגתייהו כשנטלו, עכ"ד.[[3]](#footnote-4)

יג] **כל חמתות צרורות טהורות,** במנחות דל"ז: אמר רב משרשיא, האי מאן דציירי' לגלימי' לא עבד ולא כלום, מ"ט דכמאן דשרי דמי, ותנן נמי כל חמתות הצרורות טהורות חוץ משל ערביים, ופירש"י שם, דטעם הא דחמתות הצרורות טהורות, הוא משום דרואין כאילו ניתר הקשר וליכא בית קיבול.

והנה בפי' הרא"ש כתב דטעם הא דכמאן דשרי דמי, הוא משום שאינו עומד להתקיים, וכ"ה בפירש"י במנחות שם לענין ציצית, דהא דכמאן דשרי דמי הוא משום דסופה להתיר ולחזור לאיתנה, ובחזו"א סימן ל' סק"ח דהוא משום שעיקר מלאכתו בתפירה, ובדבר שדרכו בתפירה לא חשיבא קשירה חיבור, וכדתניא כיו"ב בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פי"ט מ"א, עכ"ד, ואפשר דכונתו, דכיון שדרכו בתפירה, ע"כ אינה עומד להתקיים בקשירה, וע"כ לא חשיב חיבור, וכמש"כ רש"י והרא"ש.

יד] **חוץ משל ערביים,** בפירש"י במנחות שם כתב דהא דשל ערביים טמא הוא משום שדרכן בכך, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפכ"ד מכלים הי"א, אך הר"ש כתב דהוא משום דאינו נוח להתיר, וב' הטעמים מתפרשים לפמש"כ רש"י והרא"ש דהא דכמאן דשרי דמי הוא משום דאינו עתיד להתקיים, וע"כ של ערביים טמא דעתיד להתקיים, או משום שדרכן בכך, או משום דאינו נוח להתיר, וכ"ה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דשל ערביים שדרכן בכך טמאות, הוא משום שהן מתקיימות.

טו] **ר"מ אומר צרור שעה טהורות צרור עולם טמאות,** הרמב"ם והר"ש והרא"ש פירשו דהיינו דאם אינו עשוי לקיימא טהור ואם הוא עשוי לקיימא טמא, וכן פירש הערוך בע' צר בפי' בתרא, אך בפי' קמא פירש בע"א והר"ש תמה ע"ז, וכ"ה בפי' הראב"ד עדויות פ"ה מ"א.

והרא"ש כתב דר"מ לא מפליג בין ערביים לכו"ע אלא כל שהוא לפי שעה טהור וכל שהוא להתקיים לעולם טמא, ומשמעות דבריו, דלת"ק דמפליג בינייהו ומטמא בשל ערביים, הוא אף בשהוא לפי שעה, וכן דקדק בחזו"א סימן ל"א סק"ח, ועיי"ש שכתב לדון בזה, והיינו דלדעת ת"ק העיקר תלוי אם דרך להתירו או אין דרך להתירו, ולא תלי בדעת העושה, ולר"מ לא תלי בהדרך, אלא תלי בדעת העושה אם דעתו להתירו או אין דעתו להתירו.

טז] הרמב"ם בפיהמ"ש ובפכ"ד מכלים הי"א פירש למשנתינו בחמת שנפחתה ונטהרה ואח"כ קשר מקום הפחת, אך בפירש"י מנחות דל"ז: פירש דאיירי בנודות הצרורות שאין שוליהן תפורין אלא צרורין, והרא"ש כתב לב' האופנים, ובמי"ט כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דאם היתה החמת כן מתחילת עשייתה וצררה בקשר גמור, חשבינן לי' כקשר של קיימא ומקב"ט, והיינו דכיון דעיקר עשייתו היא ע"מ לקשרו, הוי קשר של קיימא, ויל"פ להיפך, דאם היתה החמת כן מתחילת עשייתה, אינה מקב"ט אף אם צררה צרור עולם, דאין דרך עשייתה בכך, וזה ע"ד הא דתניא בחולין דקל"ח. דחמת חדשה אע"פ שמקבלת רמונים טהורה, תפרה ונקרעה שיעורה כמוצ"ר, ובחזו"א סימן ד' סק"ח כתב, דבאותם הכלים שהנקב מפסידן, אם ניקב קודם שנגמרה מלאכתו טהור בנקב כ"ד, ורק בניקב אחר שנגמרה מלאכתו הוא דאינו נטהר אלא בשניקב כשיעור.

יז] ונראה לפרש עוד בזה, דהנה בס' משנת טהרות כתב לדקדק מד' הרמב"ם בפכ"ד מכלים הי"א, דהביא לדינא דמתניתין אחר שהביא לדינא דחמת שנפחתה דטהורה מן המדרס משום דבטל העיקר בטלה הטפלה, דלעולם ל"מ הקשירה אף בחמת של ערביים לחשבו ככלי קיבול גמור, ואך דמ"מ כיון שהיא משמשת לקבלה, חשיב דהעיקר קיים, וע"כ היא טמאה מדרס, וזהו שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דחמת שנפחתה נטהרה מחמת הנקב כמו שנתבאר בפ"כ, ובמי"ט כתב דצ"ל בפי"ז, ולהנ"ל א"צ להגי', דדינא דבטל העיקר בטלה הטפלה נתבאר בפ"כ, עכ"ד.

ולפ"ז נראה, דע"כ פירשה הרמב"ם בחמת שנפחתה, דבחמת שהיתה כן מתחילת עשייתה, ה"ה טמאה מדרס, דהגם דאין עלי' תורת כלי קיבול משום דכמאן דשרי דמי, מ"מ כיון שהיא משמשת למדרס ה"ה טמאה, ורק בחמת שנעשית מתחילתה לשמש ככלי קיבול גמור, הרי דכל שנפחתה, אף שחזר וצררה, אכתי חשיב דבטל העיקר, ואינה טמאה מדרס.

יח] בעדיות פ"ה מ"א תנן, ר"י אומר ו' דברים מקולי ב"ש וחומרי ב"ה וכו' החמת ב"ש אומרים צרורה עומדת וב"ה אומרים אע"פ שאינה צרורה, והראב"ד שם פירש דב"ש ס"ל דבעינן צרורה עומדת כר"מ דאמר צרור עולם טמאות, וב"ה סברי אע"פ שאינה צרורה עומדת אלא אפי' צרור שעה טמאה, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכולהו תנאי דהכא דלא כר' יהודה דאיהו ס"ל ב"ה לקולא, עכ"ד, והרמב"ם והמאירי שם פירשו לפלוגתייהו בע"א, עיי"ש, ולדעתם צ"ל דהא דמטמאי ב"ה בקשורה, איירי בשקשרה קשר עולם, ואתיא כר"מ דמתניתין, וכנראה דמה"ט השמיט הרמב"ם בהלכותיו לדינא דב"ה, דקי"ל כת"ק דהכא דרק של ערביים טמאה, ובשל ערביים לא פליגי ב"ש וב"ה כלל.

יט] **שם בר"ש, תניא בתוספתא סנדל וכו' נפסקה אחת מאזניו או אחת מתריסותיו וכו' טמא, ר' יהודה אומר מן הפנימית טמא מן החיצון טהור,** בפירש"י בשבת דקי"ב. פירש דטעמא דר' יהודה הוא משום דכשנפסק הפנימי ראוי הוא לתקנו וכשנפסקה חיצונה אינו הגון שוב לתקנו, וטעמא דרבנן דאפי' נפסקה חיצונה טמאה, הוא משום דמצי להפכה לרגל השני', ונמצאת החיצונה פנימית, וראוי לתקנה, ונתחדש בדבריו, דאף דעכשיו אין הסנדל ראוי, מ"מ כיון שהוא ראוי לתקנו, ה"ה טמא, ובד' רש"י שם ד"ה טמא, משמע קצת דל"מ ה"ט אלא לענין שלא יטהר הסנדל מטומאתו, אך אינו מקב"ט מכאן ולהבא, וצ"ע, אך בד' הרמב"ן וש"ר שם מבו' דהוא משום דכשנפסקה הפנימית, עדין הוא ראוי להשתמש בו, ועיי"ש בד' הרמב"ן בע"ב שכתב בתו"ד דהא דנפסקה חיצונה טהורה, הוא אף אם ה"ז עומד לתיקון, ופירש הטעם, ז"ל, דהו"ל כלי שנשבר דאפי' עומד לתיקון כגון כלי מתכות וטלית שנקרעה טהור, עכ"ל.

והנה הרמב"ם בפ"ז מכלים הי"ב סתם דסנדל שנפסקה אחת מאזניו טמא מדרס, ונראה מזה דפסק כדעת רבנן דאף אם נפסקה החיצונה טמא, ועיי"ש במל"מ שהאריך בזה, אך בטוש"ע סימן ש"ח סט"ו פסקו כר' יהודה דאם נפסקה החיצונה לאו כלי הוא, עיי"ש**.**

כ] **שם, או שפירשה ממנו רוב כף אחת טמא,** בחס"ד תמה בזה, דאף אם ניטל רוב הכף לא חזי להלך בו, ומ"ט הוא טמא, ומ"ש מהא דתנן דאם אינו מקבל את רוב הרגל טהור, ועמש"כ בזה, ועי' גם בסד"ט ובחזו"א סימן ל"א סק"ז מש"כ בזה. - אמנם הנה המאירי בשבת דקי"ב. גריס או שניטל רוב הכף טהור, ופירשה דהיינו שנפחת עד שאינו מקבל רוב הרגל, וזהו דינא דמתניתין דכה"ג הוא טהור.

כא] **שם, מנעל שנפרם וכו' ונתפסקו רצועותיו וכו' טמא,** בחזו"א סימן ל"א סק"ז שם כתב דמהא דתניא דנתפסקו רצועתיו טמא, ש"מ דמש"א בשבת דקי"ב. דסנדל שנפסקה לו רצועה אינו כלי, אינו רצועה ממש אלא התרסית, דאם נפסקה הרצועה עדיין כלי הוא וטמא, ועיי"ש שתמה ע"ד התוס' בחגיגה דכ"ג. שנראה לא כן.

אך בסד"ט נקט, דשאני בזה מנעל מסנדל, דדוקא סנדל נטהר בפסיקת הרצועות, אך מנעל אינו נטהר בפסיקת הרצועות, והיינו משום דסנדל הוא פתוח מעל גביו והרצועות מעמידות אותו, ומשא"כ במנעל שיש לו פנתא החופה אותו, ואין הרצועות מעמידות אותו, ועיי"ש שכתב דמה"ט תני בסנדל שמקבל את רוב הרגל ובמנעל שחופה את רוב הרגל, דבסנדל שפתוח מעל גביו שייך ל' קיבול ובמנעל שמכוסה על גביו שייך ל' חיפוי, אך בחזו"א שם כתב מפני שהסנדל מעור קשה נופל בו ל' נפחת ול' מקבל, אבל מנעל מעור רך ונופל בו ל' קרועה ול' חופה.

כב] **שם, או שניטלו האיצטלות שלו טמא,** בזר זהב פירש דהוא מקום בסנדל שאוחזין בו, ובחזו"א סימן ל"א סק"ז פירש דהיינו מקום שאוחזין בו לטלטלו ואי"ז מעכב בתשמישו אם נטלו, ועי' בסד"ט מה שפירש בזה.

?ל' הרמב"ם בפיהמ"ש הרי הוא כסנדל שנגע במדרס, מ' קצת דדינא הוא דהכלי השני חשיב כנוגע בכלי הראשון, ולא משום שבפועל הי' בזה מגע, ועמש"נ לעיל פי"ח מ"ח בדעת הרמב"ם בזה.

1. אמנם הנה כבר נת' לעיל פי"ח מ"ח אות ד' ואות ז', דמד' הרמב"ם מבו', דהא דבהתיר את הרביעית טמא מגע ט"מ, הוא משום דכשנתחלף לתפילין אחרות חשיב כנגיעה בתפילין הראשונות, וזה כמש"כ בחזו"א סימן ל"א סק"א לדון דזה יוצא וזה נכנס חשבינן לי' כנוגעין זב"ז, עיי"ש, וכן משמע גם מד' ראבי"ה סימן תתקפ"ו, ולפ"ז יל"פ כן גם בד' רש"י, ואמנם צ"ע בזה, דא"כ מ"ט תלי דין סדין ונעשה וילון בפלוגתא דמגע בית הסתרים, ואכמ"ל. ?עמש"נ להלן פכ"ז מ"ט?. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכתבו התוס', דהא דלא אמרינן בזה שבע לה טומאה, הוא משום דבא לאוזן טומאת מדרס ומגע מדרס בב"א, ובתוס' הרא"ש ורשב"א וריטב"א בשבת שם כתבו עוד, דהוא משום דאין האוזן טמאה מדרס מצ"ע אלא מכח חיבורה לסנדל, וע"כ לא אמרינן בזה שבע לה טומאה, ובד' התוס' מחודש דגם דבר הטמא מדין מחובר לטמא, אמרינן בי' שבע לה טומאה.?עמש"נ בזה להלן פכ"ז מ"ז אות ב'?. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומבו' בדבריו, דלפי' קמא דאיירי במנעל חדש, לא פליג ר' יהודה עם ר"ש שזורי, ונ' דהוא רק לטעמי' דהא דמטהר ר"א הוא במנעל לח, והא דמודה ר"א ברפוי, הוא משום שכבר נגמרה מלאכתו ונתנגב כל צרכו, וע"כ שפיר י"ל דאף דמודה ר"א ברפוי דחשיב כלי, מ"מ במנעל לח שהסירו מע"ג האימום ס"ל דלא חשיב כלי, אך לפ"מ שפירש"י דהא דמודה ר"א ברפוי הוא משום שאינו מחוסר הוצאה, הרי דכ"ש דמודה ר"א בשניטל מעל האימום, ובע"כ דר' יהודה פליג על ר"ש שזורי. [↑](#footnote-ref-4)