י (ב) - בהא דאזלינן בבור בתר פתחו לחיובא דבור ברשותו, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ג' ער"ח שבט תשע"ה

**א**

א] ב"ק דכ"ח: כי אמריתה קמי' דשמואל אמר לי מכדי אסו"מ ומשאו מבורו למדנו וכו', ורב ה"מ היכא דאפקרינהו, אבל היכא דלא אפקרינהו ממונו הוא.

ופירש"י, ז"ל, ורב ה"מ דתקלתו למדנו מבורו, דאפקרינהו, כי בור דסבר רב בור שחייבה עליו תורה בהפקיר רשותו ובורו הוא דחייבתו, אבל לא אפקרינהו ממונו הוא ומשורו למדנו וכו', ושמואל סבר בהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו נמי משתעי קרא ופטר בו את הכלים הלכך מתני' אע"ג דלא אפקרינהו בורו הוי, עכ"ל, וכעי"ז כתב הבעה"מ שם.

ועיי"ש בבעה"מ שהק' ע"ז ממש"א לקמן דנ"ג. דמודה רב בבור ברשותו דחבטה דידי' היא, והרי דמחייב רב בבור ברשותו, וכתב דלטעמי' דר"ע דמחייב בי' קאמר, ולי' לא ס"ל, עכ"ד, ועי' בכתוב שם ובמלחמות שתמהו ע"ז.

ב] ובתור"פ שם כתב לישב, ז"ל, וי"ל דנהי דסבר רב דבור ברשותו חייב, מיהו לאו מתורת בור הוא אלא מתורת שור, וחייב בכלים כמו אסו"מ היכא דלא אפקרינהו, עכ"ל, ועמש"נ בזה בסימן י' (א) סק"? דהיינו, דאף דבתורת בור לא מחייבינן על בור ברשותו, משום דחיובא דבור הוא רק כשהוא שלא ברשות, מ"מ ה"ה חייב בתורת שור.

ועיי"ש שדחה לזה, ז"ל, וג"ז לא נראה דע"כ כיון דסבר בור ברשותו חייב היינו מתורת בור ולא מתורת שור, דא"כ ל"ה רב לא כר' ישמעאל ולא כר"ע דפליגי בפרק הפרה בבור ברשותו, עכ"ל, - עוד ילה"ע ע"ז, שהרי בד' רש"י מבו', דכל הא דפליג שמואל על רב וס"ל דאסו"מ דלא אפקרינהו אינו חייב מדין שור, הוא רק משום דקרא משתעי גם בהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו ופטר בו את הכלים, ולפ"ז הרי בע"כ דר' ישמעאל דס"ל דבור ברשותו פטור, ס"ל כרב דאסו"מ דלא אפקרינהו חייב מדין שור, ותיקשי ממש"א בגמ' דר' ישמעאל פטר בבור ברשותו, ואינו מחייב בזה מדין שור, והאמנם די"ל בזה דבבור ברשותו מודה רב דאין לחייב מדין שור, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין, אך אי נימא בישוב מש"א לקמן דמודה רב בבור ברשותו, דהיינו דלדעת רב יש לחייב בבור ברשותו מדין שור, תיקשי דא"כ מ"ט דר' ישמעאל דפטר בבור ברשותו ולא מחייבינן בזה מדין שור.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ג] ונראה לדון בזה בדעת רש"י, דהנה לקמן דמ"ט: תנן, החופר בור ברה"י ופתחו לרה"ר או ברה"ר ופתחו לרה"י וכו' חייב, וכתבו התוס', ז"ל, כללא דמילתא בכל הך שמעתתא בור בתר פתחו אזלינן דנחשב הבור כאילו הוא במקום שהפתח שם, עכ"ל, ועיי"ש במהרש"א, ז"ל, משום דבכולה שמעתין וכו' ובור ברה"ר ופתחו לרה"י קרוי בור ברה"י בין לחיוב ובין לפטור, עכ"ל.

ונתחדש בזה, דאף למ"ד דבור ברה"ר פטור ואינו חייב אלא בבור ברשותו דהוי בעל הבור, סגי במה שפתח הבור ברשותו, וכל שהבור ברה"ר ופתחו ברה"י ה"ה חייב.

וכפי הנראה שלמדו התוס' לזה, ממש"א לקמן ד"נ., בהא דתניא דהחופר בור ברה"ר ופתחו לרה"י פטור ואע"פ שאינו רשאי לעשות כן לפי שאין עושין חלל תחת רה"ר, ופרכינן דלרב יוסף הא מני לא ר' ישמעאל ולא ר"ע, ואי נימא דלר"ע אליבא דרב יוסף דבור ברה"ר פטור, בעינן שיהא הבור עצמו ברה"י ולא סגי במה דהוי פתחו ברה"ר, א"כ שפיר אתיא הך בבא כר"ע, ובע"כ מזה דכל שפתח הבור ברה"י, חשיב כבור ברשותו דחייב עליו לדעת ר"ע.[[2]](#footnote-3)

ד] והנה יש להסתפק לפ"ז במש"א לקמן דנ"ג. דמודה רב בבור ברשותו דחייב על החבטה משום דחבטא דידי' הוא, אם סגי לזה במה שפתח הבור ברשותו, ומשום דבבור אזלינן בתר פתחו, או דהיינו רק כשקרקע הבור ברשותו, דבזה הוא די"ל דחבטה דידי' היא, אך כל שקרקע הבור ל"ה ברשותו, הרי דהגם שפתחו הוא ברשותו, ליכא למימר בזה דחבטה דידי' היא.

וכבר עמדו דיש ללמוד לזה ממש"כ התוס' לקמן דנ"ד., ז"ל, ומיהו אין נראה שידרוש ר' יהודה אפי' לרב עד שיפול דרך נפילה, דכיון דלא מחייב אלא בבור ברשותו אין לו לדורשו כמו ששמואל אין דורשו, "משום דבכל מקום שיתחייב בהבל מתחייב בחבטה", עכ"ל, ומבו' להדיא בד' התוס', דלמ"ד דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, הרי דבכל ענין דהוא חייב בהבל הוא חייב אף בחבט, והרי דאף בבור ברה"ר ופתחו ברשותו דחשיב כבור ברשותו לחייב עליו, אף הוא חייב על החבט.

וראיתי בשיעורי הגרד"ל שליט"א סימן י"א שתמה בזה, דמ"ט הוא חייב בזה על החבט, הרי כיון דהקרקע עצמה אינה שלו, ליכא למימר בזה דחבטה דידי' היא, ולפ"ד הפנ"י לקמן דמ"ט: דהא דאזלינן בבור בתר פתחו, הוא משום דחשיב כל הבור כדילי' משום דהוא משתמש בו, ניחא.

ה] אך נראה בזה בפשיטות, דעיקר מש"א דמודה רב בבור ברשותו משום דחבטה דידי' היא, היינו דכל הא דפטר רב בחבטה משום דקרקע עולם הזיקתו, היינו רק כשאין הבור שלו, ובאנו לחייבו על עסקי פתיחה וכרי', ובזה הוא דאמרינן דאינו מתחייב מכח עסקי פתיחה וכרי' על החבט, דקרקע עולם הזיקתו, אך בבור ברשותו דחיובו הוא משום דהוא בעל הבור, ה"ה חייב אף החבט, - ולפ"ז הרי דבבור ברה"ר ופתחו ברשותו דחזינן דחשיב כבור ברשותו לחייב אף למ"ד דבור ברה"ר פטור, והרי דל"ב בזה לחיובא דעסקי פתיחה וכרי', אלא כיון דפתחו ברשותו חשיב כבעל הבור, ע"כ ה"ה חייב אף על החבט, וז"פ.

**ג**

ו] והנה ביסוד הך מילתא דאזלינן בבור בתר פתחו, ולמ"ד דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, הרי כל שהבור ברה"י ופתחו ברה"ר פטור עליו, וכל שהבור ברה"ר ופתחו ברה"י חייב עליו, נראה דהוא משום דבור בלא פתח אין תורת בור עליו, והיינו משום דבבור שאינו הולך ומזיק, כל הא דיש עליו תורת מזיק, הוא רק משום שיש בו תקלה המפלת אליו, ועי' ברכ"ש סימן כ"ג בשם הגר"ח בדעת הראב"ד, דהא דמהני כיסוי לפטור, אי"ז משום שמירה, אלא הוא משום דע"י הכיסוי נסתלק הבור, - וע"כ כל דהוי הבור ברשותו ופתחו ברה"ר, לי"ב לחיובא דבור ברשותו, כיון דהבור ברשותו בפנ"ע, אין תורת בור עליו, ומאידך כל דהוי הבור ברה"ר ופתחו ברשותו, כיון דהתקלה דהבור הויא ברשותו, חשיב איהו כבעל המזיק דהבור, ונתחדש בזה, דלחיובא דבור שיש לו בעלים, ל"ב שיהא בעלים על גוף הבור, אלא כל שהוא בעלים על המתקיל דהבור, דהוא דמשוה להבור למזיק, חשיב כבעל הבור.[[3]](#footnote-4)

ז] ויש להסתפק לפ"ז לדעת הסוברים דלרב יש לחייב בבור ברשותו משום שור, אם גם בזה אזלינן בתר פתחו, וכל שהבור ברה"י ופתחו ברה"ר אינו חייב עליו משום שור, וכל שהבור ברה"ר ופתחו ברה"י חייב עליו משום שור, או דבחיובא דשור לא אזלינן בתר בעל התקלה דהבור, אלא בתר בעל הבור עצמו, ותליא אם הבור עצמו הוא ברשותו.

ח] ולכאו' יש ללמוד לזה, ממש"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין, ז"ל, י"ל שטעמו של רב, דהואיל ולא חייבה עליו תורה אלא להבלו והבלא לי"ב מששא, לא ממונו הוא וכו', הרי שלא מצינו שחייבה התורה על נזקי ממונו אלא בשור, הלכך כל ממונו דמזיק משורו גמרינן לי', עכ"ל, וצ"ע דכיון דהבלא לי"ב מששא ולא חשיבא כממונו, א"כ מ"ט הוא חייב ע"ז מדינא דבור ברשותו מכח הא דהוא בעל הבור, והרי כתב הרמב"ן לעיל מינה דטעמא דמאן דמחייב בבור ברשותו אף דכראו ברשות וכו', הוא משום דממונו הוא וע"כ הוא חייב לסלק נזקו כשהוא מפקירו, הרי ההבל לא חשיב כממונו.

ולכאו' הי' נראה דהטעם בזה הוא, דכיון דבבור אזלינן בתר פתחו, ואף אם הבור עצמו הוי ברה"ר מ"מ כל שפתחו ברשותו חשיב כבור ברשותו, א"כ מה לי דההבל לי"ב מששא, הרי מ"מ כיון דהפתח הוא ברשותו חשיב כבור ברשותו, שהרי בלא"ה מחייבינן מדינא דבור ברשותו כשפתחו ברשותו, אף כשההבל והחבט אינם שלו, וא"כ מה לי דההבל לי"ב מששא ולא חשיב כממונו.

ולפ"ז יש ללמוד מד' הרמב"ן דלחיובא דבור ברשותו משום שורו, לא סגי במה שפתחו ברשותו, אלא בעינן שיהא הבור עצמו ברשותו, וע"כ כיון דההבל לי"ב מששא, אינו חייב בזה משום שורו, ורק בחיובא דבור ברשותו משום בור, סגי במה שפתח הבור ברשותו, וכנ"ל.

ט] אך שוב נתבוננתי דיש לפקפק בזה, דהנה כתב הרמב"ן במלחמות לקמן דנ"ג., ז"ל, ואני אומר שלא חייבו הדוחף אלא בממונו, כגון אבנו שלא הפקירה שהוא חייב על הדחיפה כשור, אבל בור שהפקירו אינו חייב על הדחיפה כיון שלא הוזק אלא בקרקע עולם, ולא חייבתו תורה אלא בהבלא דכתיב ונפל עד שיפול דרך נפילה, "ובבור ברשותו הא מודה רב", עכ"ל, ומבו' בד' הרמב"ן דמכח הא דמודה רב בבור דממונו דהוא חייב על הדחיפה, יש לחייב גם בבור ברשותו על היזק החבט, ול"ב להא דהחבטה עצמה הויא דידי'.

והעירוני לתמוה לפ"ז במש"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין דאין לחייב על היזק ההבל משום שורו, כיון דהבלא לי"ב מששא, ותיקשי דהגם דההבל לי"ב מששא, מ"מ כיון שפתח הבור הוא ברשותו, יש לחייבו בזה משום שורו על הדחיפה לתוך הבור.

ולכאו' מוכח מזה, דכל מש"כ הרמב"ן לקמן דבבור ברשותו יש לחייב על הדחיפה, אי"ז מתורת שור, אלא הוא מתורת בור,[[4]](#footnote-5) - והטעם דאינו חייב ע"ז מתורת שור, י"ל דהוא משום דגם חלל הבור שהוא נופל מכחו, לי"ב מששא, וע"כ אין לחייב בזה משום שורו.

ולפ"ז הרי דמהא דהוא חייב ע"ז משום בור, מוכח דלחיובא דבור דממונו, ל"ב שיהא ע"ז תורת ממונו גמור, הראוי לחייב אף משום שור, וע"כ אף דחלל הבור לי"ב ממשות, מ"מ חשבינן לה כבור דממונו, - ולפ"ז הרי די"ל דמה"ט הוא חייב על היזק ההבל, אף דהבלא לי"ב מששא ולא חשיב כממונו לחיובא דשור, וא"צ למש"נ דהוא משום דאזלינן בתר פתחו, וסגי במה שהוא בעל הפתח לחשבו כבעל המזיק דהבור.[[5]](#footnote-6)

ובאמת י"ל דלא סגי בטעם זה, דאף דאזלינן בבור בתר פתחו, הרי היינו דמכח זה חשבינן לי' כבעל המזיק דכל הבור, ואם הבל דלי"ב מששא לא חשיב כממונו לענין בור, ל"ה לנו לחייבו ע"ז, וע"ד שמצינו למ"ד דאש לא חשיב כממונו משום דלי"ב מששא, והרי דאף דא"צ שתהא האש שלו, מ"מ א"א לחייב ע"ז משום המחייב דממונו כיון דלי"ב מששא, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' והרשב"א לעיל דכ"ב. דגם בבור ברה"ר בעינן שיהא בו מששא, אך י"ל דהוא משום דחיובא בבור ברה"ר הוא דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, וה"נ בבור דכוותה.

י] ואמנם הנה לפו"ר מוכח לפ"ז מטעם אחר דלגבי חיובא דשור לא אזלינן בתר פתחו, שהרי פתח הבור לא חשיב כלל כממונו לענין חיובא דשור, ובע"כ דהא דבור ברשותו חשיב כממונו, הוא משום דקרקע הבור הויא דילי'.

אך באמת אין להוכיח מזה, דהנה התוס' והרשב"א לעיל דכ"ב. נקטו בקושייתם דחלל הבור חשיב דלי"ב מששא, עיי"ש, ותיקשי לפ"ז דמ"ט מחייבינן בבור שפתחו ברשותו, הרי פתח הבור לי"ב מששא, ומה לי שהקרקע שנחבט בה יש בה מששא, - ובע"כ דהגם דאזלינן בתר פתחו, מ"מ מכח זה חשבינן לי' כבעלים על הבור עצמו, וע"כ אין לנו לדון כלל על הפתח, אלא על הבור עצמו אם אית בי' מששא או לא, וז"ב.[[6]](#footnote-7)

**ד**

יא] והנה אי נימא כן, דלענין חיובא דשור לא אזלינן בתר פתחו, וכל שהבור ברה"ר ופתחו ברשותו אין לחייב בזה משום שור, נראה דיש לישב היטב ד' רש"י, דמש"א לקמן דנ"ג. דמודה רב בבור ברשותו דחייב משום דחבטא דידי' היא, היינו דהוא חייב ע"ז משום שור, וכמש"כ תור"פ, - ומשה"ק ע"ז דאי"ז לא כר' ישמעאל ולא כר"ע דפליגי בדין בור ברשותו, הנה לפמש"נ י"ל בדעת רש"י דאתיא כדעת ר' ישמעאל דפטר בבור ברשותו, והא דלא מחייב בזה משום שור, הוא משום דאיירי בבור ברה"ר ופתחו ברשותו, דהרי ר' ישמעאל קאמר דבור ברה"י ופתחו ברה"ר זהו בור האמור בתורה, וה"נ בור ברשותו דפטר, הוא בור ברה"ר ופתחו ברשותו, דבזה אין לחייב משום שור, אך כל דהבור עצמו הוי ברשותו, ה"ה חייב ע"ז משום שור.

יב] אמנם צ"ע בזה, דאי נימא דמודה ר' ישמעאל דבור ברשותו חייב משום שור, וכל הא דפטר הוא בבור ברה"ר ופתחו ברשותו דאין לחייב בזה משום שור, ומשום דלענין חיובא דשור אזלינן בתר הבור עצמו ולא אזלינן בתר פתחו, - א"כ הרי הדין נותן דה"נ בבור ברה"י ופתחו ברה"ר יש לחייב משום שור, כיון דלענין חיובא דשור אזלינן בתר הבור עצמו, וזה נסתר מהא דקאמר ר' ישמעאל דבור ברה"י ופתחו ברה"ר זהו בור האמור בתורה, והרי דאינו חייב ע"ז אלא משום בור וה"ה פטור על הכלים, ולא מחייבינן לי' משום שור.

אך נראה, דכל הא דלענין חיובא דשור לא אזלינן בתר פתחו, היינו דלא סגי במה שפתחו הוא ברשותו לחשבו כבעל הבור עצמו לחייב עליו משום שור, אך מאידך כל שהבור הוא ברשותו ופתחו הוא ברה"ר, אין לחייב בזה משום שור, דכיון דבבור שאינו הולך ומזיק אין עליו תורת מזיק אלא מכח התקלה, ע"כ לא סגי במה שהוא בעל הבור עצמו לחייבו משום שורו, ובעינן שיהא גם בעל התקלה, וזהו דקאמר ר' ישמעאל דבור ברה"י ופתחו ברה"ר זהו בור האמור בתורה, ואינו חייב עליו משום שור.

**ה**

יג] והנה בעיקר הא דמפרש שמואל למשנתינו דאיירי בשהוזק הוא עצמו בקרקע, וה"ה חייב ע"ז, משום דבור שחייבה עליו תורה אף לחבטו, ראיתי להעיר בזה בשם הר"א לנדו דלכאו' כ"ז הוא רק למ"ד דבור ברה"ר חייב, אך למ"ד דבור ברה"ר פטור, וכל חיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, הרי דכיון דהקרקע אינה שלו אין לחייבו על היזק החבט.

ולא מיבעיא לדעת התוס' ודעימייהו דאף לדעת שמואל אין לחייב בבור משום התקלה, וחיובו הוא על החבט הבא ע"י מעשיו, וכמש"נ בסימן ט', אלא אף לדעת הרמב"ן ודעימי' דיש לחייב בבור משום תקלה, מ"מ י"ל דבהוחלק במים אין לחייב משום תקלה, וכמש"כ כן הראב"ד והרשב"א בסוגיין והבעה"מ לקמן דנ"ג., והאמנם דבדבריהם י"ל דאי"ז טעם אלא דאין לחייב בזה משום שורו, אך משום בור יש לחייב על התקלה, ואכמ"ל, אך בד' הרמב"ן במלחמות לקמן דנ"ג. מוכח דאף משום בור אין לחייב בזה, שהרי דעתו שם דמודה רב בבור דממונו דהוא חייב על הדחיפה, וא"כ מהא דפטר רב בהחולק א' במים והוזק הוא עצמו, מוכח דבמים אין לחייב על התקלה משום בור.

וקשיא טובא לפ"ז, בהא דמפרש אביי לקמן דכ"ט. דת"ק ור' יהודה פליגי בתרתי, פליגי בשעת נפילה בנתקל פושע, ופליגי לאחר נפילה במפקיר נזקיו, ממאי מדקתני תרתי הוחלק א' במים או שלקה בחרסית וכו' הוחלק א' במים בשעת נפילה וכו', - ודעת התוס' ודעימייהו שם דפלוגתייהו במפקיר נזקיו, היא אף במפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, דלר' יהודה פטור משום דס"ל דבור ברה"ר פטור.

וקשיא לפ"ז, דא"כ מ"ט מחייב ר' יהודה במתכוין, דהיינו כשנתכוין לשברה, הרי אף דהוא מתכוין ויש לחייבו על הבור דהמים, מ"מ היאך מחייבינן לי' על היזק גופו בקרקע, הרי הקרקע אינה שלו, ולי"ב לחיובא דבור ברשותו,[[7]](#footnote-8) והנה אמנם לדעת רש"י לקמן שם דהוחלק א' במים בשעת נפילה, היינו בשעת נפילה ממש, ניחא, דבכה"ג ה"ה חייב משום אדם המזיק, וע"כ הוא חייב על היזק גופו בקרקע, אך לדעת התוס' שם דהיינו לאחר נפילה קודם שהי' בידו לסלק, וה"ה חייב משום בור, לא א"ש.

יד] ולכאו' הי' נראה בזה בפשיטות, דהגם דהקרקע עצמה ל"ה ממונו, מ"מ כיון דכל תורת המזיק דהקרקע הוא מכח המים שמחליקין עלי', ע"כ סגי במה שהמים הם ממונו לחייב ע"ז, - דכ"ה דמחייבינן בבור ברה"ר ופתחו ברשותו משום בור ברשותו, אף שהבור עצמו אינו ברשותו, ה"נ יש לחייב בקרקע רה"ר והמים שלו משום בור ברשותו, וז"ב, אמנם אי"ז מתישב למש"כ הפנ"י בסוגיין בטעם הא דאזלינן בבור בתר פתחו, עיי"ש, ודו"ק, ועמש"נ להלן סק"כ לדון בזה מטעם אחר.

אך קשיא טובא, דא"כ מ"ט פטר רב בזה, משום דקרקע עולם הזיקתו, הרי מודה רב בבור ברה"ר ופתחו ברשותו דחייב אף על החבט, וכמש"נ לעיל סק"ד ללמוד כן מד' התוס', ונת' לעיל סק"ה דהוא משום דכל דחיובו הוא משום בור ברשותו, ה"ה חייב אף על החבט, וא"כ אי נימא דכל דהקרקע היא רה"ר והמים הם שלו, ה"ה חייב על הקרקע משום בור ברשותו, דהו"ל כבור ברה"ר ופתחו ברה"י דחשיב כבור ברשותו, מ"ט פטר רב בזה, והרי כתבו התוס' דלמ"ד דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, בכל מקום שיתחייב בהבל יתחייב בחבט, ותיקשי דבכה"ג דהמים שלו והקרקע אינה שלו, הרי חשיב כבור ברשותו להתחייב עליו, ואפ"ה אינו חייב על החבט, וצע"ג.

**ו**

טו] ולחומר הקושיא אולי י"ל בזה דבר חידוש, דהנה בעיקר הך מילתא דאזלינן בבור בתר פתחו, וכל שפתחו ברה"י סגי בכך לחשבו כבעל הבור, צ"ע דמנ"ל הך מילתא, הרי אף דבור בלא הפתח אין עליו תורת מזיק, ומה"ט לר"ע אליבא דרב יוסף ה"ה פטור בבור ברה"י ופתחו ברה"ר, משום דהבור בפנ"ע אין עליו תורת מזיק, מ"מ מהיכ"ת נימא דסגי במה שהפתח עצמו ברשוות, לחשוב דהוא בעל המזיק דכל הבור.

טז] והנה לקמן ד"נ. אמרינן דלמ"ד דחיובא דבור הוא בבור ברשותו, הא דכתיב כי יפתח וכי יכרה, היינו משום דאי כתב רחמנא כי יכרה הוה אמינא כרי' הוא דבעי כיסוי משום דעבד מעשה, אבל פותח דלא עבד מעשה אימא כיסוי נמי ל"ב.

ובס' ים התלמוד הק', דמאי ס"ד דפותח ל"ב כיסוי, הרי בבור ברשותו מחייבינן אף כשחפרו שור דאחר, ומשום דהו"ל למלויי, ופותח לא גרע מיני', - ועיי"ש במפרשי הים שכתבו לישב, דכל הא דמחייבינן בשחפרו אחר ומשום דהו"ל למלויי, הוא רק אחר דכתיב בקרא דגם פותח חייב, אך צ"ע בזה, דאם חזינן דס"ד דאף בבור ברשותו אין לחייב אלא כשכרה אותו, א"כ אף אחר דגלי קרא דאף פותח חייב, מנ"ל דאף מי שלא פתח חייב מכח הא דהו"ל למלויי, וי"ל.

ושמא י"ל בזה, דלהך מ"ד דחיובא דבור הוא בבור ברשותו, הרי דהא דכתיב בקרא כי יפתח וכי יכרה, לאו היינו דחיובו הוא כשפתחו או כשכרה אותו, שהרי באמת הוא חייב אף כשחפרו אחר, וכנ"ל, אלא היינו דכורה היינו שכל הבור הוא ברשותו, וזהו דכתיב כי יכרה, שכל הבור הוא כרוי ברשותו, ופותח היינו שפתח הבור הוא ברשותו, וזהו דכתיב כי יפתח, שפתח הבור הוא ברשותו, - וזהו מש"א דאי כתיב כי יכרה, הו"א דדוקא בכרי' דהוי גוף הבור ברשותו, הוא דבעי כיסוי, משום דהבור דברשותו עביד למעשה ההיזק, אך בפותח דאין גוף הבור ברשותו, ופתח הבור דברשותו לא עביד למעשה ההיזק, ל"ב כיסוי, וזהו דקמ"ל קרא דהוא חייב אף בפותח, וסגי במה שפתחו ברשותו לחייבו, אך אי"ז מתישב היטב בלישנא דגמ' דכורה עביד מעשה ופותח לא עביד מעשה, דמשמעות הדברים דקאי על האדם הכורה והפותח, ולא קאי על הבור.

יז] ולפ"ז נמצא, דהך דינא דבור ברה"ר ופתחו ברשותו חשיב כבור ברשותו, אי"ז מסברא, אלא ילפינן לה מקרא דמחייב בפותח, אך מסברא ל"ה לנו לחשבו כבור ברשותו, דהגם דהתקלה דהבור הויא ברשותו, מ"מ הרי הבור עצמו אינו ברשותו.

ולפ"ז נמצא, דכל הא דחשבינן לה כבור ברשותו, היינו רק למ"ד דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, דלדידי' הא דכתיב בקרא כי יפתח או כי יכרה קאי על בור ברשותו, ומזה הוא דילפינן דסגי במה שפתחו ברה"י לחייבו, אך למ"ד דחיובא דבור הוא בין ברה"ר ובין ברשותו, וקרא דכי יפתח או כי יכרה קאי על בור ברה"ר דעל עסקי פתיחה וכרי' באה לו, הרי אין לנו מקור כלל דבור ברה"ר ופתחו ברה"י מצינו לחייבו משום המחייב דבור ברשותו, ויש לנו לומר דכיון דהבור עצמו אינו ברשותו, אין לחייב בזה משום בור ברשותו.[[8]](#footnote-9)

יח] ואם כנים הדברים נמצא, דאם נבא לדון בבור ברה"ר ופתחו ברה"י אם הוא חייב בו לדעת רב על החבטה, הרי דהדבר תלוי, דלמ"ד דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, הרי יש ללמוד מקרא דבכה"ג נמי חשבינן לה כבור ברשותו, וממילא דה"ה חייב בזה אף על החבטה, דכל דחיובו הוא משום המחייב דבור ברשותו, מודה רב דהוא חייב אף על החבטה, וכמש"נ לעיל סק"ה, אך למ"ד דחיובא דבור הוא אף בבור ברה"ר, דלדידי' אין לנו ללמוד מקרא דבכה"ג דפתחו ברשותו חשיב כבור ברשותו לחייב, ואין לחייב בזה אלא משום חיובא דבור ברה"ר, לא יתחייב בזה על החבטה.

ולפ"ז ניחא הא דפטר רב בהוחלק א' במים והוזק הוא עצמו בקרקע משום דקרקע עולם הזיקתו, אף דלדעת ר' יהודה דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, מוכח דבכה"ג חשיבא גם הקרקע כבור ברשותו, וכנ"ל, - והיינו משום דהאמנם לדעת ר' יהודה דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, אזלינן בזה בתר פתחו, וכל שפתחו ברה"י חשיב כבור ברשותו, וע"כ ה"נ בקרקע רה"ר והמים שלו חשיב כבור ברשותו, אך לפ"מ דקי"ל דחיובא דבור הוא אף ברה"ר, לא אזלינן בתר פתחו לחשבו כבור ברשותו, וע"כ אף דהמים הוו שלו, מ"מ כיון שהקרקע אינה שלו, לי"ב להמחייב דבור ברשותו, וע"כ אינו חייב על החבט.

יט] אך באמת כמדומה דהדברים רחוקים מקו האמת, ואינם אלא לפלפולא בעלמא, וקוב"ה חדי בפלפולא דאורייתא, - ומלבד זה, יש להעיר ע"ז, דהנה יש להסתפק לדעת התוס' ודעימייהו דכל שחפר בור ברשות חבירו על בעל החצר למלאותו וה"ה חייב על נזקיו, היאך הוי הדין בחפר בור ברשותו ופתחו לרשות חבירו, אם חייב חבירו למלאותו והוא חייב על נזקיו, ויש ללמוד לדין זה מד' קמאי לקמן דמ"ט: שכתבו להדיא דבחופר בור ברשותו ופתחו לרשות חבירו חייב בעל החצר למלאותו, ואמנם בד' התוס' שם אינו ברור שכונתם להך דינא דלקמן דמ"ח. דעל בעל החצר למלויי, אך בד' תוס' שאנץ ותור"פ ונימו"י שם מבו' דיש בזה גם להך דינא, - ולכאו' הטעם בזה הוא משום דאזלינן בבור בתר פתחו, וע"כ חשיב כבור דילי' וה"ה חייב למלאותו, והרי דהך דינא דכל שפתח הבור הוי ברשותו חשיב כבור ברשותו, הוא גם למ"ד דחיובא דבור הוא גם בבור ברה"ר, וצ"ע עוד בכ"ז.

**ז**

כ] נת' לעיל סקי"ד לדון, דבהוחלק א' במים והוזק בקרקע, אף דהקרקע אינה שלו, מ"מ חשבינן לה כבור ברשותו, משום דהמים דהם דמשוו להקרקע למזיק, הוו שלו, ודמי לבור ברה"ר ופתחו ברשותו דחשיב כבור ברשותו.

אמנם נראה דיש לדון הרבה בזה, דהנה דעת התוס' לקמן דמ"ט: דבנתקל בבור ונפל לאחורי הבור חייב, ורק אם נפל מקול הכרי' ה"ה פטור, ונת' בסימן ט' בדעתם, דהא דמחייבינן בנתקל בבור ונפל לאחורי הבור, אי"ז משום דמחייבינן על מה שבורו מתקיל, אלא הוא משום דהקרקע שאחורי הבור ג"כ הויא מכלל הבור, וע"כ כל שנתקל בבור והוי ההיזק מכח מעשיו ה"ה חייב, ורק אם נפל מקול הכרי' דאין ההיזק מכח מעשיו, שלא עשה אלא חצי התקלה, ה"ה פטור.

והנה מבו' לפ"ז, דאף דכל תורת המזיק דאחורי הבור היא רק מכח הבור, מ"מ לא חשבינן לי' לזה שחפר את הבור, כפותח על הבור דאחורי הבור, דאם הוה חשבינן לי' כפותח, הי' מתחייב אף כשנפל מקול הכרי', דומיא דפותח בור דחייב אף כשנפל לבור מקול הכרי', - ועוד מוכח כן, ממש"כ הרא"ש דבהני גווני אינו חייב בכל הנזק אלא מדר' נתן, והרי דאינו נעשה בעל הקרקע, ואם הוה חשבינן לי' כפותח, הי' נעשה בעל הקרקע, והי' חייב בכל הנזק.

ונראה דהטעם בזה הוא, דתורת פותח בור, הוא רק בבור מכוסה שאינו ראוי להזיק כלל, וע"י פתיחתו הכשירו להזיק, אך בהך גוונא דנתקל בבור ונפל לאחורי הבור, הרי הקרקע שאחורי הבור היתה ראוי' להזיק את הנופל עלי' גם בלא הבור, ואך דל"ה עשוי ליפול עלי' בלא הבור, וזה לא חשיב כפותח.

ולפ"ז קרוב הדבר דגם בהא דאזלינן בבור בתר פתחו, הוא רק בפתח, אך במים שע"ג הקרקע, דלא חשיבי המים כפתח דהקרקע, ובפשוטו אם יחליק מקול הכרי' ויוזק בקרקע יהא פטור, לא אזלינן בתר פתחו, ומתישב לפ"ז הא דלדעת רב אינו חייב על היזק הקרקע משום דקרקע עולם הזיקתו, אף דבבור שפתחו ברשותו ה"ה חייב גם על החבטה, וכמש"נ לעיל סקי"ד לתמוה בזה.

אך אי"ז מוכרע, די"ל דלמש"כ הראשונים דקרקע שתחת המים שאני והיא הויא קרקע הבור, ומבו' בד' הראב"ד בסוגיין דמה"ט הוא חייב בכל הנזק, עיי"ש, ע"כ שפיר יש בזה לדינא דאזלינן בבור בתר פתחו, ול"ד לנתקל בבור ונפל לאחורי הבור, דאחורי הבור הוא קרקע לעצמה, ואף שיש עלי' תורת מזיק מכח שעשויים ליתקל בבור וליפול עלי', מ"מ לא חשבינן להבור כפתח דהקרקע שאחורי הבור, וצ"ע בזה.

1. והנה אמנם י"ל בזה, למש"כ הרמב"ן במלחמות, ז"ל, י"ל שטעמו של רב, דהואיל ולא חייבה עליו תורה אלא להבלו והבלא לי"ב מששא, לא ממונו הוא וכו', הרי שלא מצינו שחייבה התורה על נזקי ממונו אלא בשור, הלכך כל ממונו דמזיק משורו גמרינן לי', עכ"ל, ולפ"ז י"ל דאף אם לדעת רב יש לחייב בבור ברשותו מדין שור, היינו רק בהיזק החבט, אך בהיזק ההבל אינו חייב מדין שור, וזהו מש"א לקמן דלר' ישמעאל בור ברשותו פטור, - אך לא נתישב בזה מש"א לקמן דנ"ג. דמודה רב בבור ברשותו דחייב דממ"נ אי בהבלא מיית הבלא דידך היא, והרי דמחייב רב בבור ברשותו אף על ההבל, ולמש"כ התור"פ בדעת רש"י היינו מדין שור, והרי דגם על ההבל מחייבינן מדין שור, - וגם אי"ז מתישב היטב במש"א לקמן דלר' ישמעאל בור ברשותו פטור, אף דאנן קי"ל כשמואל דבור שחייבה עליו תורה להבלו וכ"ש לחבטו, אך למש"כ הנימו"י לקמן דנ"ב. בדעת רש"י דקי"ל כרב, ניחא. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם אי נימא דאיכא מקמאי דפליגי ע"ד התוס' וס"ל דלמ"ד דרק בור ברשותו חייב, בעינן שיהא הבור ברשותו, ולא סגי במה דהוי פתחו ברשותו, י"ל דהא דפרכינן דהא מני לא ר' ישמעאל ולא ר"ע, הוא משום דמהא דתני דאע"פ שאינו רשאי לעשות כן וכו', מ' דבור ברה"ר חייב, וטעם הפטור בשפתח לרה"י, הוא משום דחשיב כבור ברשותו דפטור עליו, דאם בור ברה"ר פטור, מאי ס"ד דמשום דאינו רשאי לעשות כן יתחייב, הרי לא עדיף זה מבור ברה"ר דאינו רשאי לעשות כן ופטור. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולדעת הסוברים דלשמואל מחייבינן בבורו המכשיל ומתקיל, י"ל טעם אחר בהא דבור ברה"ר ופתחו ברשותו חשיב כבור ברשותו, דאף דהבור עצמו אינו ברשותו, מ"מ כיון דפתחו הוא ברשותו והוא מכשיל ומתקיל, ה"ה חייב ע"ז, וי"ל כן אף לדעת רב, להסוברים דמודה רב בבור ברשותו דיש לחייבו על הדחיפה, - אך לכאו' אי"ז מתישב, דלפ"ז הי' בדין דבכה"ג דהבור ברה"ר ופתחו ברשותו ונפל שם שור מקול הכרי' יהא פטור, שהרי בכה"ג שנפל השור מקול הכרי' לא מחייבינן לי' על התקלה וההכשלה, וזה אינו במשמע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיקר הך מילתא דמכוון הרמב"ן שם הוא לחייב מתורת בור, כ"ה מוכרח למסקנת הרמב"ן במלחמות בסוגיין דבבור ברשותו אין לחייב כל משום שור, וא"כ הרי דממש"כ הרמב"ן לקמן דבבור ברשותו יש לחייבו על הדחיפה לתוך הבור, מוכח דמכוון הרמב"ן הוא לחייב משום בור, ועוד, דעיקר מה שהוצרך הרמב"ן להעמיד דינא דהתם אף כדעת רב, נראה דהוא משום דדעת הרי"ף דקי"ל כרב, ואם כל הא דה"ה חייב על הדחיפה, הוא רק לרב לטעמי' דאסו"מ דלא אפקרינהו משורו למדנו, הרי דלא נתישבו בזה ד' הרי"ף, שהרי אנן קי"ל כשמואל דאף אסו"מ דלא אפקרינהו מבורו למדנו, ודו"ק, ומש"כ הרמב"ן בתו"ד שהוא חייב על הדחיפה כשור, לאו הינו דחיובו הוא מטעם שור, אלא היינו דמדמי דכ"ה דשור שדחף לבור דחייב, ה"נ בור דידי' שדחף חייב, - ועי' ברכ"ש סימן י"ב סק"א דמשמע שפירש כן בד' הרמב"ן, אך בדבריו בסק"ב נראה דפירש דמכוון ד' הרמב"ן הוא לחייב משום שור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם הנה בד' התוס' והרשב"א לעיל דכ"ב. מבו' דגם בבור בעינן שיהא בו מששא, ואף בחיובא דבור ברה"ר, והא דבור חשיב דיש בו מששא הוא משום דע"י כריית הבור נשתנה הקרקע ונעשה חלל, ונתחדש בזה דהגם דההבל עצמו אין בו ממש, מ"מ כיון שחלל הבור חשיב דיש בו ממשות, ה"ה חייב ע"ז, ואכמ"ל, - ולפ"ז י"ל כן גם בד' הרמב"ן, דבזה הוא דחלוק דין שור מדין בור, דלחיובא דשור בעינן שההבל עצמו יהא בו ממשות, ולחיובא דבור סגי במה שחלל הבור יש בו ממשות, - ועכ"פ גם לפ"ז מסתברא מילתא, דהך דינא דאזלינן בתר פתחו, הוא רק בחיובא דבור ולא בחיובא דשור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"ה מבו' גם ממשה"ק הרשב"א שם, במש"כ לישב דבור חשיב דאית בי' מששא משום דע"י כרייתו נשתנה ממשות של קרקע ונעשה בור, והק' הרשב"א מהא דחייבה התורה בפותח, ולכאו' הרי גם בפותח מצינו למימר דע"י הפתיחה נשתנה מקום הפתח וחשיב דאית בי' מששא, ובע"כ דלא סגי במה שמקום הפתח חשיב כממונו, אלא בעינן דהבור עצמו יהא חשוב כממונו, וע"כ בעינן שיהא בהבור עצמו מששא, - ואמנם דד' הרשב"א אלו הם בבור ברה"ר דאינו שלו מן הדין, ובזה י"ל דלא אזלינן כלל בתר פתחו, וי"ל דבור ברשותו שאני. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובדוחק י"ל, דבאמת הא דמחייב ר' יהודה בהוחלק א' במים, אי"ז על נזקי גופו, אלא הוא על טינוף כליו במים, ואזיל ר' יהודה לטעמי' דמחייב על נזקי כלים בבור, אך זה רחוק, - ואמנם נראה כן לדעת רב, דס"ל דהא דחייב על טינוף כליו במים, הוא משום דאסו"מ דלא אפקרינהו משורו למדנו, ופירש"י דהוא משום דס"ל דבור ברשותו פטור, ולפ"ז הרי לדעת ר' יהודה דמפקיר נזקיו פטור וחיובא דבור הוא ברשותו, אין לחייב באסו"מ דלא אפקרינהו משום שור, ותיקשי דא"כ מ"ט מחייב ר' יהודה במתכוין על טינוף כליו במים, הרי לדידי' אין לחייב בזה משום שור, אך פשוט דאה"נ, והא דמחייב ר' יהודה בזה, אינו משום שור אלא משום בור, ואזיל לטעמי' דמחייב על נזקי כלים בבור. [↑](#footnote-ref-8)
8. וניחא לפ"ז ד' הרשב"א לקמן ד"נ. שהק' בהא דמחייב ר' ישמעאל בבור ברשותו ופתחו ברה"ר משום בעל התקלה, אף דהבור עצמו הוי ברשותו, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע דאכתי תיקשי הא דמחייבינן בבור ברה"ר ופתחו ברשותו משום בור ברשותו, ושמא הרשב"א פליג על דין זה, ועמש"נ לעיל סק"ג בהערה לדחות הראי' לדין זה מסוגיית הגמ' שם, ולהנ"ל ניחא, דרק למ"ד דחיובא דבור הוא בבור ברשותו, הוא דמהני הא דפתח הבור ברשותו לחשבו כבור ברשותו, וילפינן לה מקרא. [↑](#footnote-ref-9)