חציצה בדבר שיש צער בהסרתו
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

ניסן תשס"ו

א] כתב הב"י סימן קצ"ח, ז"ל, והמרדכי כתב במסכת שבועות בשם ר"י וכו' ואפילו אם יצטער אם יסיר הגלד מעל גבי המכה או אבעבועות שחין שאין דעתו להסיר עתה וקרוי אינו מקפיד, מ"מ רגילות הוא להסיר הכל או תמתין עד שתתרפא ותוכל להסיר וכן פסקו סמ"ג וספר התרומה, וכך הם דברי הרא"ש שהביא בפרק תינוקת וכו' וכתב וכו' הלכך אשה שהיא בעלת חטטין צריכה לרחוץ במים עד שיתרככו עכ"ל, וסמ"ק כתב וז"ל הרגילו הנשים להסיר מעליהן כל גרב וכל שחין אע"פ שמן הדין לא הי' צריך לפי זה אין לאסור מלטבול אשה שיש לה חטטין בראשה, עכ"ל.

ומשמעות ד' הב"י שפירש, דפליגי הראשונים בזה, דדעת המרדכי והסמ"ג וסה"ת והרא"ש דמן הדין צריך להסיר, וע"כ כתב הרא"ש דאשה שהיא בעלת חטטים צריכה לרחוץ במים עד שיתרככו, ואילו דעת הסמ"ג דמן הדין א"צ להסיר, ורק שהרגילו הנשים להסיר, ולדעתו אין לאסור מלטבול אשה שיש לה חטטין בראשה.

ומצינו כן להדיא בשו"ת הגרע"א סי' ס', ז"ל, והבאתי קצת ראי' ממ"ש הב"י והמרדכי כ' וכו' ואפילו אם יצטער אם יסיר הגלד שאין דעתו להסיר עתה מיקרי אינה מקפדת מכל מקום רגילות הוא להסיר הכל או תמתין עד שתתרפא ותוכל להסיר כו', וסמ"ק כתב אע"פ שמן הדין הי' צריך וכו' משמע דהסמ"ק ס"ל לקושטא דמלתא כיון דמצטערת בנטילתה מיקרי אינה מקפדת, אם כן יש לומר דע"כ לא פליג הסמ"ג כצ"ל אלא במצטער בעלמא דכמה פעמים לגודל הקפדה תחוש לעצמה להסיר מידי יום ביומו מעט מעט בנחת ותסבול מעט צער עד שתסיר כולה וכמ"ש הסמ"ק בלשונו מ"מ רגילות הוא להסיר הכל אבל במקום סכנה דודאי לא תסתכן נפשה ומתיאשת מלהסירה לעולם יש לומר דמיקרי אינה מקפדת, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הגרע"א שפירש דעת הסמ"ג, דמש"כ דמ"מ רגילות הוא להסיר הכל או תמתין עד שתתרפא, היינו דמה"ט יש לחשבו כמקפיד כיון דלפעמים מסרת עכשיו בנחת, וגם משום שתסירנו לאחר שתתרפא, וע"כ חוצץ מן הדין, וכ"ה בד' הגרע"א בהמשך התשובה בד"ה גם י"ל שכתב דהא דלדעת הסמ"ג גלד חוצץ הוא משום שדעתה להסירו לאח"ז, וכ"כ גם שם בד"ה אבל בנ"ד דלדעת הסמ"ג ניחא הא דחץ של מתכת חוצץ משום דדעתו להסירו לאח"ז כמו בגלד.

ב] אמנם לכאו' פשטות ד' הסמ"ג, דכונתו דהגם דמדינא חשיב אינו מקפיד ואי"ז חוצת, מ"מ רגילות הוא לחוש ולא לטבול עד שתסירנו מיד או שתמתין עד שיתרפא ותסירנו, וכ"נ להדיא בלשונו שכתב דמיקרי אינה מקפדת מ"מ רגילות וכו', וכ"ה גם ל' ספר התרומה בדיני חציצה שמשם מקור ד' הסמ"ג ונ' להדיא דודאי מיקרי אינה מקפדת, ואפ"ה רגילות להסירו, וכ"ה מבו' בתשובת ר"י שנד' בסו"ס שיטת הקדמונים ע"ז שהוא מקור דין זה, דמן הדין ס"ל דחשיב אינו מקפיד ואי"ז חוצץ, ומ"מ מנהג הנשים להסירו, וגם הוא לא מלאו לבו להקל, עיי"ש.

וכ"ה מבו' להדיא גם בסה"ת סי' ע"ט שכתב לגבי נט"י דגלד לח שמצטער להסירו אינו חוצץ, אע"פ שבטבילת כל גופו רגילין להסיר הכל משום חומרא, עכ"ל, ומקורו מתשובת ר"י שם, ז"ל, ועל סברא זו אני סומך לענין חציצה לנט"י לחולין שהעלה גלד, אבל לענין איסור נדות אעפ"כ לא מלאני לבי להקל, כי מי פרץ גדרם של חכמים וינקה, ומנהג אבות ודברי רש"י אין לעקור ולהקל בלא ראי' ברורה, עכ"ל, וכ"ה בסמ"ג עשין כ"ז, והובא בב"י או"ח סי' קס"א, וכן פסק המג"א שם סק"ט, וצ"ע בד' הב"י והגרע"א.

ושו"ר שהגרע"א גופי' בתשובה שבסו"ס דו"ח כתב כן, דדעת הסמ"ג דמדינא אי"ז חוצץ, ואך שנהגו להסירו, והביא ד' המג"א שאי"ז חוצץ מדינא, וזה דלא כמש"כ בתשובה כאן.

ונפ"מ בזה, במש"כ הגרע"א בסוד"ה אבל בנ"ד, דכיון דכל הצד שגלד חוצץ הוא משום דעתיד להסירו לאח"ז, ע"כ היכא שאין עתיד להסירו לעולם ודאי אי"ז חוצץ, וכ"ז הוא לפ"מ שפירש ד' הסמ"ג, אשר לפ"ז מבו' בד' הסמ"ג דהטעם שה"ז חוצץ הוא משום שעתיד להסירו לאח"ז, אך להנ"ל אין לנו מקור לזה, ובל' ר"י בתשובה שם מבו', דהא דאין גלד חוצץ מכח מה שעתיד להסירו לאח"ז, הוא משום שבמצב זה של הגלד אין מסירין אותו לעולם, עיי"ש, וי"ל דהצד דגלד חוצץ הוא משום שמצ"ע מקפידין עליו, וע"כ אף שאין מסירין אותו משום צער, מ"מ חשיב כמקפיד, ולפ"ז אף אם אין מסירין אותו לעולם מ"מ חשיב כמקפיד, וצ"ע בזה.

ג] והנה הגרע"א שם הביא בשם הגאון בעל נתיה"מ להקשות ע"ד הסמ"ק מאגוד שע"ג המכה וקשקשים שע"ג שבר דחוצצין, וכתב הנתיה"מ דע"כ צ"ל דיש חילוק בין דבר שבגופה לחוץ מגופה, והביא הגרע"א שכ"כ גם הסד"ט, כ"ה דלא תיקשי על הסמ"ק מחץ.

והנה באמת עיקר חילוק זה מצינו בתשובת ר"י שנד' בסו"ס שיטת הקדמונים ע"ז, עיי"ש שכתב דגלד מן הדין אינו חוצץ משום שמצטערת להסירו, וכתב עוד, ז"ל, ואפי' אם יקרא מקפיד, חשיב מעיקר גוף, כיון שאין דרך להסירו בשעה שהוא כ"כ רך מפני הצער, עכ"ל, ולכאו' טעמא בתרא הוא כד' הנתיה"מ והסמ"ק, אך משמע דלטעמא קמא דכל שמצטערת להסירו חשיב כאינו מקפיד, הוא אף בדבר שאינו מן הגוף.

ונ' בביאורו, דבגלד שהוא מן הגוף, הרי דכל שאינו עומד להסירו ל"ב לדינא דמיעוט שאינו מקפיד אינו חוצץ, אלא כיון שאינו עומד להסירו חשבי' לי' כחלק מן הגוף ואי"ז חציצה כלל, ונפ"מ דאף ברובו לא חייץ, ואשר ע"כ אף אי נימא דדבר שמצ"ע אדם רוצה להסירו חשיב מקפיד, אף אם בפועל אינו מסירו משום צער, כ"ז הוא בחציצה דאתינן עלה מדינא דכל שאינו מקפיד אינו חוצץ, אך בדבר שמן הגוף, דכל כמה שאין דעתו להסירו חשבי' לי' כחלק מן הגוף, הרי דאף דחשבי' דמקפיד עליו, מ"מ כיון דסו"ס אין מסירין אותו משום הצער, חשיב כחלק מן הגוף.

ועד"ז נ', דהנה דבר שמקפיד עליו שחוצץ, נ' פשוט דל"מ מידי אם יגמור בדעתו שלא יוציאו לעולם, אף להסוברים דלא אזלי' בתר רוב העולם אלא בתר דידי', שהרי חזינן שדנו הראשונים בדין דבר שמצטערת בנטילתו אם חוצץ, והרי דאף שבפועל אין עומדת להסירו, מ"מ כיון שמצ"ע היא מקפדת עליו, ואף להסוברים דאי"ז חוצץ, נ' דהיינו רק משום דאיכא צער בנטילתו ומכח זה אין בנ"א מסירין אותו, וע"כ מכח זה חשיב כדבר שאינו מקפיד עליו, אך דבר שמקפידין עליו, ל"מ מידי מה שבפועל אין עומד להסירו, וז"ב.

אמנם בדבר שהוא חלק מן הגוף, והא שאנו דנים שיחוץ הוא מכח שעומדין לחתכו מן הגוף וכחתוך דמי, נ' פשוט דבזה אף אם מקפיד עליו, מ"מ כל שבפועל אין עומד לחתכו ל"ה כחתוך ואינו חוצץ.

ועד"ז מבו' באחיעזר ח"ג סי' ל"ג בדינא דדבר שרוב בנ"א מקפידין שחוצץ אף אם היא אינה מקפדת, דכ"ז הוא בדבר החוצץ דאתינן עלי' מדינא דדבר שאינו מקפיד, דבזה כל שרוב בנ"א מקפידין חשיב כדבר המקפיד וה"ז חוצץ, אך ציפורן שחוצצת לדעת הראב"ן משום דעומד ליגזז, ודאי דאם אצל אשה זו אין הציפון עומד ליגזז אינה חוצצת, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ומצאתי עד"ז בראבי"ה סי' תתקצ"א, ז"ל, וכ"ש שערו שאינו עומד לגזוז דרביתי' הוא וחשיב כגופי', ועד כאן לא פליגי רשב"ג ורבנן וכו' אלא בשערו העומד ליגזז, אבל בשאינו עומד ליגזז בין מחמת קטנות "בין מחמת סכנה" דכו"ע נחשב כגופו לדין מעילה, עכ"ל, ומשמעות דבריו דאף בלא מש"כ לעיל מינה דהיכא דאינו מסיר מחמת סכנה חשיב אינו מקפיד, מ"מ לגבי דינא דהעומד ליגזז כגזוז דמי ודאי דאם אינו עומד לגזזו מחמת סכנה ל"ח כגזוז.

אמנם לפ"ז אי"ז מתישב בל' ספר התרומה והסמ"ג שפירשו להדיא דהא דמן הדין אי"ז חוצץ הוא משום דחשיב אינו מקפיד, והיינו משום דינא דמיעוט שאינו מקפיד אינו חוצץ, וכ"ה בסד"ט סקכ"ג ד"ה ותו קשה לי, דהיכא דהוי על רובו ודאי ה"ז חוצץ, וגם בד' הר"י מבו' דס"ל דחשיב אינו מקפיד, ואך שהוסיף דאף אם חשיב כמקפיד, מ"מ בדבר שמן הגוף אי"ז חציצה.

ד] ומשה"ק ע"ז הנתיה"מ מהא דאגוד שע"ג המכה וקשקשים שע"ג שבר חוצצין, י"ל דכיון התם ליכא צער להוציאן, ואך שהם מונעין צער, מנלן דאף זה בכלל מה שחידשו הראשונים דאף דבר שיש צער ליטלו חשיב אינו מקפיד, וע' להלן סק"ו מש"נ עוד בפרט זה.

ויש להוסיף ביאור בזה, דהנה ממה שחילק הנתיה"מ בין דבר שמגופה לדבר שחוץ לגופה, מבו' דמש"כ הראשונים דכל דאיכא צער אי"ז חוצץ, אין הטעם משום דליחשב מקפיד לא סגי בהא דרוצונו להסירו, אלא בעי' שבפועל יהא עומד להסירו, דא"כ אף בדבר שחוץ לגופה ל"ה זה חוצץ,[[2]](#footnote-3) ובע"כ דמכוון ד' הראשונים, דהגם דביסוד הדין כל שאדם רוצה להסירו חוצץ אף אם בפועל אינו עומד להסירו, מ"מ כל שיש צער המעכב הסרתו חשיב כאינו מקפיד, ונפ"מ בזה, דאם ליכא צער בהסרתו, הגם דאיכא טירחא בזה ומכח זה אין דרך בנ"א להסירו, י"ל דשפיר חשיב כדבר המקפיד, ולפ"ז שפיר י"ל דאם אין צער בעצם ההסרה שפיר חשיב כמקפיד.

וי"ל עוד, שהרי יכול ליטלו לפי שעה ולהחזירו וליכא צער בזה כלל, וע"כ חשיב שפיר כדבר המקפיד וכבר כתב עד"ז הסד"ט בסוס"ק י"ט, דמה"ט הן חוצצין הגם שאין בנ"א מקפידין ע"ז שהרי מתרפאין בו, כיון שאפשר להסירן לפי שעה, וע' בנין ציון החדשות סי' נ"ז, ואמנם בתשובת הגרע"א שבסו"ס דו"ח דן בכעי"ז בהא דהיכא שאין מקפדת משום סכנה חשיב כאינו מקפיד, ודן הגרע"א דאף היכא דאם תסיר לזמן מועט ליכא סכנה, מ"מ כיון דצריכה לטבעת שיהי' באותו מקום מחמת חשש סכנה מבטלת לגבי גופה ואינה מקפדת מיקרי לכו"ע, עכ"ד.

והנה אמנם ד' הסד"ט צ"ב, דמה לי שאפשר להסירן לפי שעה, הרי מ"מ כיון שא"א להסירן לעולם, אין היא מקפדת ע"ז, וכמש"כ הגרע"א, וצ"ל בביאור דבריו, עפימש"נ לעיל בד' הראשונים, דביסוד הדין כל שאדם רוצה להסירו חוצץ אף אם בפועל אינו עומד להסירו, ורק היכא שיש צער המעכב הסרתו חשיב כאינו מקפיד, ובזה חידש הסד"ט דכל שאין הצער מעכב הסרתו לפי שעה, הדר דינא דחשיב כדבר המקפיד, אך אכתי צ"ב, שהרי מעיקרא כל עיקר הקפידא היא להסירו לגמרי, וכיון דכלפי הסרה זו חשיב אינו מקפיד משום דאיכא צער בהסרתו, א"כ מה לי שיכולה להסירה לפי שעה, הרי כלפי הסרה לפי שעה לכאו' כלל לא חשיב כדבר המקפיד.[[3]](#footnote-4)

ויתכן עוד בזה, דשאני אגד וקשקשים, דכיון שעומדין להסירן לאח"ז כשיתרפאו המכה והשבר, ע"כ הן חוצצין, דומיא דמש"כ הראשונים דטבעת חוצצת משום שמקפדת עלי' בשעת לישה, והכא עדיף טפי, דאף השתא מקפידין ע"ז, ואך דהשתא איכא צער להסירן, ול"ד לגלד שאין מסירין אותו לעולם במצב זה של הגלד שהוא מחובר ויונק מן הגוף, אלא אחר שיוקלש חיבורו ותיפסק יניקתו, וכמבו' בל' ר"י בתשובה דמה"ט הוא דחשיב אינו מקפיד, ז"ל, והי' מזיק או מצטער, שאז לא הי' חוצץ, כיון שלא הי' ראוי להסירו מעולם "כ"ז כמו שהוא עכשיו", עכ"ל, וצ"ל לפ"ז, דהגם דאף באגד וקשקשים אין מסירין אותן עד שיתרפאו המכה והשבר, מ"מ ליכא שינוי בהאגד והקשקשים עצמן, ומשא"כ בגלד דאיכא שינוי בהגלד גופי', וצ"ע בסברא זו.

ועיקר הדבר דהא דגלד אינו חוצץ הגם שמסירין אותו לאח"ז, הוא משום דאין מסירין אותו במצב זה, מבו' כן גם בשו"ע הגר"ז או"ח סי' קס"א ס"ט, ז"ל, ריר היוצא מן המכה וכו', שעתה אין דעתו להסירו "כ"ז שיהי' בענין זה" קרוי אינו מקפיד ואינו חוצץ לנטילה וכו', עכ"ל, וכן ביאר בדבריו בשו"ת צ"צ יו"ד סי' קנ"ח.

והעירוני דיתכן די"ל עוד, דבאגד וקשקשים הויא המציאות שמורידין אותן גם קודם שנתרפאה המכה, לצורך רחיצה וכיו"ב, וע"כ דמי לחוטי צמר שחוצצין משום שמורידין אותן בשעת חפיפת הראש, וטבעת שחוצצת משום שמורידין אותה בשעת לישה, ול"ד לגלד שאין מסירין אותו במצב זה לעולם, וכנ"ל.

ה] ומשה"ק הסד"ט מהא דחץ חוצץ, צ"ב רב, דהגם דאיכא צער להוציא החץ, מ"מ הרי י"ל דמ"מ דרך בנ"א להוציא החץ הגם שמצטערין בזה, וע"כ שפיר חשיב מקפיד, דלכאו' מילתא דפשיטא הוא דכל מה דאם מצטערין ליטלו אי"ז חוצץ, הוא רק אם באמת הדרך שאין מסירין אותו מכח הצער, ושו"ר בשו"ת כתב סופר יו"ד סימן צ"א שכבר כתב כן.

ו] ובעיקר הנידון בדבר דאיכא צער להסירו אם חוצץ, הנה מצינו בחי' הרמב"ן בנדה דס"ז. שפירש הא דגלד שעל המכה אינו חוצץ, ז"ל, וגלד שעל המכה נמי משום האי טעמא הוא דלא עביד איניש לקלף גלד מכתו משום דקשה למכה עד דיביש ומקליף מנפשיה, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרשב"א שם.

ומבו' בדבריהם, דאף דאלמלי הא דקשה למכה הי' מקפיד ע"ז, מ"מ כיון דמחמת הא דקשה למכה לא עביד איניש לקלף הגלד, חשיב כדבר שאינו מקפיד, ולכאו' ה"ז דומה לדבר שאין מסירין אותו משום צער, ואך נתחדש בזה דאף שאין צער בעצם הקילוף, אלא דה"ז מונע צער, ג"כ חשיב כאינו מקפיד, וזה דלא כמש"נ לדון לעיל סק"ד.

ובמש"כ הרמב"ן עוד דלא עביד אינש לקלף וכו' עד דיביש "ומיקליף מנפשי'", ראיתי מפרשים בזה, דקשיא לי' להרמב"ן דהגם דהשתא אינו מקפיד לקלפו, מ"מ הרי לאח"ז כשיתיבש מקפיד להסירו, וא"כ אף עתה יחשב כדבר המקפיד, דומיא דטבעת דמקפדת עלי' בשעת לישה, וע"ז כתב הרמב"ן דכיון דכשיתיבש ה"ז מתקלף מעצמו לא חשיב כדבר המקפיד, וזה ע"ד מש"כ רש"י בשבת דט"ו: ד"ה בכלי זכוכית, ז"ל, ואין אדם מקפיד על טיט ודבר אחר הנדבק בהן לפי שנופל מאיליו וכו', עכ"ל, וכ"ה מבו' בפירוש הרא"ש במקואות פ,ט מ"ה, ז"ל, אלו חוצצים וכו' בכלי זכוכית, לפי שנדבק מאד ומקפיד עליו, עכ"ל.

והנה באבנ"ז יו"ד סי' רנ"ג וסי' ר"ס תמה בזה, דמה לי שה"ז נופל מאליו, הרי הוא מקפיד ע"ז, ואך שא"צ להסירו משום דנופל מאליו, ועיי"ש שכתב דזהו טעמו של הסמ"ג בשם ר"י שהביא הב"י בסימן ר"ב דפליג ע"ד רש"י, אמנם נ' בביאור ד' רש"י, דודאי דבר שאדם מקפיד עליו להסירו, ואך שכיון שהוא נופל מאליו ע"כ אינו טורח להסירו בעצמו, ודאי חשיב כדבר המקפיד, ולא עדיף מדבר שאינו מסירו מחמת צער שדנו הראשונים דחשיב כמקפיד, וכ"ש הכא שמה שאינו מסירו הוא משום שנפל מאליו דודאי חשיב כמקפיד, אלא הא דטיט בכלי זכוכית חשיב כאינו מקפיד, הוא משום שמכח זה שה"ז נופל מאליו ע"כ אין אדם מקפיד כלל ע"ז, ואף מעיקרא אינו נזהר שלא ידבק בהן טיט, כיון שאי"ז דבר המתקיים על הכלי, וע"כ הוא דחשיב כאינו מקפיד.

אמנם באמת נ' טפי, דאף אלמלי הא דמיקליף מנפשי', ג"כ לא הי' הגלד חוצץ עכשיו משום מה שאח"כ כשיתיבש ה"ה מקפיד להסירו, כיון שבמצב זה שה"ז קשה למכה אינו מקפיד להסירו, ורק כשישתנה הגלד ויתיבש הוא דמקפיד עליו, וכל כה"ג ודאי חשיב כאינו מקפיד, ומה שהוצרך הרמב"ן לה"ט דכשמתיבש מיקליף מנפשי', הוא משום דקשיא לי' דמ' דהגלד לעולם אינו חוצץ, שהרי בזה לא חילקו במשך הזמן כמו שחילקו בריבדא דכוסליתא, וזהו דקשיא לי' דהגם דכ"ז שהוא מועיל למכה אינו מקפיד ע"ז ואינו חוצץ, מ"מ אחר שנתיבש הגלד וכבר אינו קשה למכה מ"ט אינו חוצץ, וע"ז הוא שפירש הרמב"ן דכשמתיבש מיקליף מנפשי', וע"כ נמצא דלעולם אינו מקפיד ע"ז להסירו, וז"ב.

ז] ובשו"ת הגרע"א שם כתב עוד, דאף אי נימא דדבר שמחוץ לגופה חוצץ אף שמצטערת להסירו, כ"ז הוא בדליכא אלא צער, אך אם איכא סכנה להסירו אף דבר שמחוץ לגופה אינו חוצץ, והביא שכ"כ הסד"ט, והביא שהגאון בעל נתיה"מ תמה ע"ז, דהרי בחץ של מתכת כתב הר"ש דאיכא סכנה להסירו, ואפ"ה דעת רבנן דחוצץ.

אמנם הנה ז"ל ראבי"ה סי' תתקצ"א, ורבינו יצחק מסימפונט זצ"ל פי' בפירושי משניות שלו, מתניתין או בשל מתכת ורבנן אי בשל עץ ודברי הכל וכו', מתכת לא מפיק לי' דילמא מיית הילכך לא חייץ אבל בשל עץ מקפיד עלי' לאפוקי חייץ, ורבנן סברי מתכת נמי קפיד עלי' לאפוקי, עכ"ל, מכאן אני דן נמי על השער המדובלל שנפגעו בו בלילה מחמת שד, ונקטינן שהוא סכנת נפשות לגלחן, שאינו חוצץ כדנפרש לקמן וכו', עכ"ל, וכתב עוד, ז"ל, ומן הראיות הללו דעתי נוטה כמו כן להתיר לטבול זב או זבה אם שער שלהם מדובלל ומחובר יחד כמין לבד וכו', ונקטינן סכנות נפשות היא אם יגזור אותה, כדפיר' לעיל גבי חץ של מתכת, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' ראבי"ה, דהא דפליגי רבנן וס"ל דחץ של מתכת חוצץ, הוא משום דפליגי על הא דס"ל לרבי דבחץ של מתכת לא מפיק עלי' דילמא מיית, אלא ס"ל דאף בחץ של מתכת קפיד עלי' לאפוקי, אך אף רבנן מודו דאם איכא סכנה להסיר אינו חוצץ, ואשר זהו מה שלמד מינה ראבי"ה לשער המדובלל דאם סכנת נפשות לגלחו אינו חוצץ,[[4]](#footnote-5) וזה כעין מש"כ הגרע"א שם לישב.

ז] והנה הגאון בעל חשק שלמה כתב בהגהתו למחה"ש סי' קצ"ח סקי"א, ז"ל, ודע דנ"ל ברור דהא דהתירו הגאונים הנ"ל במקום סכנה, היינו אם הסכנה הוא לעולם אף שלא בשעת הטבילה, אבל אם הסכנה הוא אינה אלא בשעת טבילה ואח"כ עובר הסכנה בודאי חוצץ, וראי' גדולה לזה מהא דאמרי' בזבחים י"ט דתלמוד ערוך בפנינו דתפילין חוצצות גבי בגד"כ, ואף דמצות תפילין כל היום ומקפיד שלא להסיר מעליו וכו' וא""כ לכאו' הוי מיעוט שאינו מקפיד, וגבי בגד"כ נמי מיעוט שאינו מקפיד אינו חוצץ וכמו שמבו' בסד"ט סקנ"ב, אלא ודאי דנהי דאינו מקפיד בשעת עבודה, מ"מ מקפיד להסירם בעת שצריך לפנות או בלילה וכו' והלכך חוצץ, עכ"ד.

אמנם בשו"ת אמרי יושר ח"ב סי' פ"ב הוכיח לא כן מסוגיית הגמ' בשבת דק"כ: דתניא התם, הרי שהיה שם כתוב לו על בשרו וכו' נזדמנה לו טבילה של מצוה כורך עליה גמי ויורד וטובל וכו', ותסברא האי גמי היכי דמי אי דמיהדק קא הוי חציצה אי לא מיהדק עיילי ביה מיא, חציצה תיפוק ליה משום דיו וכו', ובחי' הריטב"א שם פירש, ז"ל, חציצה ותיפו"ל משום דיו, פי' דבשלמא לדידי הוה ס"ד דכה"ג אינו מקפיד עליו, ומיעוטו שאינו מקפיד אינו חוצץ, אבל לדבריך דסבירא לך דמיעוטו המקפיד הוא שחוצץ תיקשי, עכ"ל, וכעי"ז בביאור יותר כתב בחי' הר"ן שם.

ולכאו' ביאור ד' הריטב"א והר"ן, דאיהו ס"ל דכה"ג חשיב כמיעוט שאינו מקפיד משום דאסור למחוק הדיו משום איסור מחיקת השם, ומה"ט הוי ס"ל דגם הגמי שמניח על השם חשיב כמיעוט שאינו מקפיד, כיון שאסור לו להסירו בשעת הטבילה, אך לדידך דס"ל דהגמי חשיב כמיעוט המקפיד, והרי דמה שאסור להסירו ל"מ לחשבו כדבר שאינו מקפיד עליו, ה"נ בדין דהדיו עצמו חשיב כמיעוט המקפיד, הגם דאסור למחקו משום מחיקת השם.

והאמנם דצ"ב דמאי מדמי זל"ז, הרי אף אי הדיו חשיב כמיעוט שאינו מקפיד משום דאסור למחקו לעולם, מ"מ בדין דהגמי יהא חשוב כמיעוט המקפיד, שהגם שאסור להסירו בשעת הטבילה, מ"מ הרי יכול להסירו אחר הטבילה, ומשו"ז חשיב כדבר המקפיד עליו.

ובע"כ מוכח מזה, דאם דבר שאסור להסירו חשיב כאינו מקפיד, הרי דאף אם כל האיסור להסירו הוא רק בשעת הטבילה, נמי סגי בזה לחשבו כאינו מקפיד.

אמנם בפירוש ר"ח שם פירש, ז"ל, ואקשינן עלה האי גמי וכו' אי דקטור ומיהדק הוא גופי' חייץ וכו', ולא איפרקא הך קושיא, תו אקשינן עלי' ותיפו"ל דדיו גופי' שהשם כתוב בו שחוצץ וכו', עכ"ל, ומבו' דמפרש דהא דפרכי' דתיפו"ל משום דיו, אי"ז שייך להפירכא הקודמת, ולדבריו אין מקור לחדש דהיכא שא"א להסיר בשעת הטבילה חשיב כאינו מקפיד.

ועיי"ש שכתב עפי"ז בדין אשה שיש לה חור בעור התוף והוי סכנה שיכנסו מים לשם, וצריכה להניח שם מוך בשעת הטבילה, אשר בפשוטו ה"ז חוצץ בטבילה, דהגם דבשעת הטבילה איכא סכנה להסירו, מ"מ כיון שאחר הטבילה היא מסירה אותו, חשיב כמיעוט המקפיד, אך לפי המתבאר מד' הריטב"א והר"ן יש לחשבו כמיעוט שאינו מקפיד, כיון דבשעת הטבילה איכא סכנה להסירו, עכ"ד.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, דמ"ש מטבעת שחוצצת משום שמסירה אותה בשעת לישה, וחוטי שער שחוצצין משום שמסרת אותם בשעה שחופפת ראשה, ובד' האמרי יושר שם מבו' דמחלק, דשאני היכא דהשתא איכא סכנה או איסור להסירם, מהיכא דאף השתא בידו להסירם ואך דהשתא אינו מקפיד ע"ז, דהיכא דהשתא אין בידו להסירם, לא איכפ"ל הא דאח"כ עומד להסירם, ומשא"כ היכא דהשתא בידו להסירם ואך שאינו מקפיד ע"ז, הרי דכל שאח"כ עומד להסירם ה"ז חוצץ, וצ"ב הטעם בזה.

ושמעתי לחלק עוד, דכל מש"כ הראשונים דאף דהשתא אינה מקפדת מ"מ אם מקפדת עליו בשעה אחרת ה"ז חוצץ, היינו רק בכגון טבעת, דמה דהשתא אינה מקפדת הוא משום נוי, ואפ"ה היא מקפדת בשעת לישה, אך היכא דהשתא אינה מקפדת משום סכנה, וכ"ז שהסכנה קיימת אינה מקפדת, ורק לכשתתבטל הסכנה היא מקפדת, לא חשבי' לה כמקפיד, כיון דמשום ה"ט שאינה מקפדת עתה, גם לעולם אינה מקפדת, ואך כשיתבטל טעם זה היא מקפדת, ומשא"כ בטבעת דהיא מקפדת אף כאשר עדין קיים ה"ט שמחמתו אינה מקפדת עכשיו, ולפ"ז ל"ד לתפילין דחוצצין, דהתם אף בזמן קיום המצוה ה"ה מקפיד להסירו בעת שצריך לפנות וכיו"ב, ומשא"כ בגמי דכ"ז שיש לחוש למחיקת השם אינו מקפיד להסירו, ורק כשיסתלק חשש זה הוא מקפיד להסירו.

אך לא נתברר לי אם כנים הדברים, שהרי מצינו לדון כן גם בטבעת ודכוותה, דמה שאינה מקפדת ע"ז השתא הוא משום שאין הטבעת מפרעת למלאכתה, ומה שמקפדת ע"ז בשעת לישה הוא משום שבשעה זו הטבעת מפרעת להלישה, ונמצא דמשום ה"ט שאין הטבעת מפרעת לה, גם לעולם אינה מקפדת, ואך כשיתבטל טעם זה ותפריע הטבעת למלאכה הוא שתקפיד ע"ז, אך יש לחלק בין היכא שיש דבר בחיוב הגורם שאין מקפידין ע"ז, לבין היכא שאין הגורם בחיוב אלא בשלילה, ועי' בזה.

1. ואמנם ד' האחיעזר שם צ"ב, שנקט בדעת החולקים על הש"ך, דאף דלא ס"ל כהראב"ן דציפורן חוצצת משום דעומדת ליגזז, מ"מ חיישי' דחוצצת משום שמקפדת עלי', משום שנהגו להסיר הציפורניים, ובזה אזלי' בתר רוב בנ"א, והדבר צ"ב, דאלמלי הא דציפורן עומדת ליגזז, לכאו' אין מקום כלל לדון דהציפורן עצמה תחוץ מן הדין שהרי היא חלק מן הגוף, ומאידך גם לדעת הראב"ן דציפורן חוצצת משום שהיא עומדת ליגזז, לכאו' הוא רק משום שהיא מקפדת ע"ז, דאלמלי זה מה לי שהיא עומדת ליגזז וכגזוז דמי, הרי הוי מיעוט שאינו מקפיד, ועיי"ש עוד במש"כ דמה דהקילו בשבת ויו"ט וחוה"מ הוא משום דהיכא דלא אפשר לא החמירו על עצמן וממילא ל"ה קפידא, אך לדעת הראב"ן הא עומדות ליגזז אחר השבת, עכ"ד, וג"ז צ"ב כנ"ל.

   ומה שדנו האחרונים דה"ז חוצץ בדיעבד, לכאו' הוא משום דהחמירו ליטול הציפורניים שמא יש שם טיט וצואה, ובכלל חומרא זו דכל היכא שלא נטלה לא סמכי' על ניקור אלא חיישי' שמא יש שם טיט וצואה, וע"כ צריכה לחזור ולטבול.

   ולפ"ז יל"ד במש"כ שם האחיעזר להניח לנשים שאין מתרצות להסיר את הציפורניים לטבול משום שהן אינן מקפידות ע"ז, עיי"ש, אך להנ"ל יל"ד דכיון דאין סומכין על ניקור הציפורניים וחוששין שמא יש שם טיט וצואה, ע"כ אין להניח לטבול בלא ליטול הציפורניים, אך מ"מ י"ל דכיון דבדיעבד אם לנתה אם בעלה א"צ לחזור ולטבול, רק לדעת הש"ך דחושש לדעת ראב"ן דציפורן חוצצת משום שעומדת ליגזז, אשר זה ל"ש בנידו"ד דאין עומדת לגזוז הציפורניים, אין לנו לעכב מלטבול בלא ליטול הציפורניים אם בלא זה תימנע מלטבול, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוכיח כן גם ממש"א בשבת דק"כ: במי שהי' שם כתוב על בשרו, דה"ז חוצץ בטבילה, הגם דאסור להסירו משום מחיקת השם, ועיי"ש בחי' הריטב"א והר"ן דמבו' דפליגי בזה אמוראי אם חשיב כמיעוט המקפיד, וכפי הנראה הוא מטעם הנ"ל, והרי דהגם דבפועל אינו עומד להסירו, מ"מ כיון שמצ"ע הוא מקפיד עליו, ואך מחמת איסור אינו מסירו, חשיב כדבר המקפיד.

   אך עי' בהגהת הגאון בעל חשק שלמה למחה"ש סי' קצ"ח סקי"א ובאו"ש פ"ו מיסוה"ת ה"ו שנקטו דאה"נ היכא שאסור להסירו משום מחיקת השם חשיב כדבר שאינו מקפיד, ועיי"ש מה שפירשו הטעם דהתם חשיב כדבר המקפיד.

   ובאחיעזר ח"ב סי' מ"ח סק"ג דן לפרש בזה, עפי"ד התשב"ץ דאיירי התם בשסופו לימחק ממילא, וע"כ ל"ד לקליעת שערות דעומד להתקיים לעולם, אך זה חידוש לחלק כן, וגם בד' הרמב"ן והרשב"א בנדה דס"ז. מבו' דגלד שעל המכה דאינו חוצץ הוא משום דאינו מסירו משום דקשה למכה, עד דיביש ומיקליף מנפשי', והרי שאף שסופו ליפול, מ"מ חשיב כאינו מקפיד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובדעת הסד"ט צ"ל, דהא דדבר שמצטערת בהסרתו אינו חוצץ, היינו דהגם דהוי מיעוט המקפיד, מ"מ כיון שא"א להסירו ובע"כ יהא שם חציצה זו, ה"ז מתבטל בהכרח לגוף, ואשר ע"כ ס"ל דאם בידו להסירו בשעת הטבילה ה"ז חוצץ.

   ולפי דבריו יש להעיר, במה שלמד הב"י שהבאנו לעיל סק"א מד' הרא"ש שכתב דאשה בעלת חטטין צריכה לרחוץ במים עד שיתרככו, דפליג ביסוד הדין ע"ד הסמ"ק וס"ל דה"ז חוצץ מן הדין הגם שמצטערת בהסרתן, וע"כ ס"ל דהיא צריכה לרככן, ולפ"ד הסד"ט יל"ד בזה, דכל הא דס"ל להגהת סמ"ק דאשה בעלת חטטין מותרת לטבול, הוא משום דס"ל דל"מ לזה ריכוך, וע"כ ממילא דחשיב כדבר שאינו מקפיד, דהגם דהיא מקפדת על החטטין, מ"מ כיון שהיא מצטערת להסירן ובע"כ עלי' להניחן במצב שהן חוצצין, חשיב כדבר שאינו מקפיד, ומשא"כ להרא"ש לטעמי' דס"ל דמהני ריכוך לחטטין, הרי ממילא הדר דינא דחשיב כדבר המקפיד, שהרי בידה לרככן, אך מסברא אי"ז מסתבר, דהגם דבידה לרככן, הרי ע"ז אינה מקפדת כלל, דכל קפידתה היא להסירן לגמרי, וכיון דא"א להסירן לגמרי משום צער, מה לי דבידה לרככן. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובעיקר מש"כ ראבי"ה דשער המדובלל אינו חוצץ משום דסכנת נפשות לגלחו וחשיב כאינו מקפיד, צ"ע, שהרי דעת ראבי"ה בסי' קפ"ו דהשערות נידונים לעצמן, והיכא דרוב שערו קשור אחת אחת ה"ז כחציצה ברובו, וא"כ כיון דמשמע דאירי דכל השער מדובלל ומחובר יחד, לכאו' אין להתיר משום הא דאיכא סכנה לגלחו וחשיב כאינו מקפיד, וכבר כתב כן הגרע"א שם לעיל מינה, בהא דמבו' במרדכי דקליעות שער אין חוצצות משום דבסכנה להסירם הוי רביתי' וכמו בטבילת עובר ביבמות, ולא כתב הטעם משום דאינו מקפיד משום הסכנה, וכתב הגרע"א דאין להביא מזה ראי' דסכנה מיקרי מקפדת, די"ל דמיירי ברוב שער ולכמה פוסקים השערות נדונים לעצמם והוי רוב שאינו מקפיד דחייץ, עכ"ד, וכ"כ הסד"ט בסי' קצ"ח סקי"ט.

   אמנם הנה יעו"ש בראבי"ה שהוסיף, ז"ל, ותו כיון דמפני הסכנה א"א לגלחם היינו רביתי' ולא חייצי וכו', השתא מיהא רביתי' הוא ואין בו אפי' איסור דרבנן לדונו "כרובו שאינו מקפיד", עכ"ל, והרי דבאמת משו"ז הוסיף לטעמא דהיינו רביתי' דמכח זה לי"ב אפי' איסור דרבנן דרובו שאינו מקפיד, ואילו משום טעמא קמא אכתי הי' בו איסור דרבנן, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-5)