מ_מ ביצה פרק א
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מראי מקומות

י"ב טבת פ"א

דף מס' 1

**טלטול ביצה שנולדה ביו"ט**

**ב' א' -** **ביצה שנולדה ביו"ט וכו' וב"ה אומרים לא תאכל,** התוס' כתבו דאף לטלטל אסור, כדתניא לקמן ג' ב' דביצה שנולדה בשבת או ביו"ט אין מטלטלין אותה וכו', וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן ד' א' בההיא דאושפזינכי' דר"א בר אהבה, וכ"כ הבה"ג בהל' יו"ט דלא מיבעיא דלאכלה אסירא, אלא אף לטלטלה נמי אסירא, וכ"כ הרי"ף, וכ"כ הרא"ש בסימן א', וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"א מיו"ט ה"כ, והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד המ"ח, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן וש"ר בשבת מ"ה ב', וכ"כ הטוש"ע בסימן תקי"ג ס"א, - ונתחדש בזה, דאף ביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לאכילה, דעיקר איסורה אינו משום מוקצה, אלא משום הכנה דרבה, או משום גזירת פירות הנושרין או משקין שזבו, מ"מ אסור לטלטלה.

אך התוס' בשבת שם ד"ה דאית בה ביצה צידדו דלר' יוחנן דאסר ביצה משום משקין שזבו, אינה אסורה אלא באכילה אבל בטלטול מותרת, וכ"כ התוס' הרא"ש שם.[[1]](#footnote-2)

בטעמא דהרי"ף ודעימייהו דאסורה הביצה בטלטול, מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א בעבוה"ק שם כתב דכל שהוא אסור לכל מוקצה גמור הוא ואסור לטלטלו, וכ"כ הרי"ף לקמן כ"ד ב' והרא"ש שם סימן ב' בדין נכרי שהביא מדבר שיש במינו במחובר דכל דלא חזי לאכילה מוקצה הוא, וכן האריך המג"א בסימן תקט"ו ס"ב, - והמג"א שם כתב דטעם איסורו הוא משום דדמי לטבל דאסור בטלטול, וכ"כ הגר"א בסימן תמ"ו ס"א ובסימן תרל"ח ס"ב, - והיש"ש בפ"ק דחולין סימן ל"א הוסיף לפרש דהוא משום דכל שאסור באכילה, הו"ל כעצים ואבנים דאסורין בטלטול, וכ"כ הפנ"י בקו"א והגרע"א והחת"ס בסוגיין, והגר"ז בסימן ש"ח ס"ט. - **ב** הראב"ד בכתוב שם בסוגיין כתב דהוא משום דשמא יבא לאכלה, וכתב דמה"ט משקין שזבו אסורין בטלטול, שמא ישתה מהן, ועד"ז כתב בחי' הגרע"א בסוגיין בדעת התוס' בסוגיין די"ל דמכח גזירת משקין שזבו אסרו אף בטלטול. - **ג** היש"ש בסו"ס ה' כתב דאף אם גם דבר האסור באכילה מותר בטלטול, ונתבאר להלן, מ"מ בביצה שנולדה, כיון דבתרנגולת העומדת לגדל ביצים אסורה הביצה אף בטלטול משום מוקצה, אין לחלק בין ביצה הבאה מתרנגולת העומדת לגדל ביצים לביצה הבאה מתרנגולת הבאה מאכילה, ומאחר ששתיהן אסורין באכילה, ה"נ הן אסורין בטלטול, והמג"א בסימן תקי"ג סק"א פירש דהיינו דלא פלוג רבנן.

היש"ש בסימן ה' וסימן י"ז ולקמן פ"ג סימן ט' ובפ"ק דחולין סימן ל"א האריך דאף דבר האסור באכילה מותר בטלטול, עיי"ש, וכ"כ הפנ"י לקמן ד' א' ובגל' חת"ס למג"א סימן תקט"ו ס"ב בדעת התוס' בשבת דס"ל דלר' יוחנן מותרת הביצה בטלטול, וכ"ה מבו' בד' הצל"ח לקמן ג' ב',[[2]](#footnote-3) אך הגרע"א בסוגיין כתב בדעת התוס' בשבת, דאף דכל דבר האסור באכילה אסור אף בטלטול, שאני ביצה דמכח שיש עלי' קליפה הדרך הוא לסמוך בו דבר ומקצת תורת כלי עלי', וע"כ היא מותרת בטלטול,[[3]](#footnote-4) ועד"ז כתב החזו"א בסימן מ"א סק"כ, דכיון דהיא ראוי' להשתמש בה, הו"ל ככלי שמלאכתו לאיסור ומותר לטלטלה לצורך גופה ומקומה.[[4]](#footnote-5)

בדעת התוס' בשבת דמותרת הביצה בטלטול אף שהיא אסורה באכילה, צ"ב, דמ"ש מטבל וכיו"ב דהוו מוקצה משום דהן אסורין באכילה, ובפשוטו צ"ל דשאני טבל שאסור באכילה אף בחול, וע"כ אין תורת אוכל עליו, והו"ל כעצים ואבנים,[[5]](#footnote-6) ומשא"כ בביצה שאינה אסורה באכילה אלא בשבת, דכיון דבחול היא מותרת, יש תורת אוכל עלי'.[[6]](#footnote-7)

ויש להוסיף, דהנה נחלקו רבוותא בדין כלי שמלאכתו לאיסור שאינו ראוי למלאכת היתר אם הוא אסור בטלטול, או דהו"ל כשאר כלי שמלאכתו לאיסור דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 5, - ולדעת הסוברים דהוא מותר בטלטול, י"ל דה"נ הוא באוכל האסור באכילה בשבת, דאף דבשבת לא חזי למידי, מ"מ מותר לטלטלו,[[7]](#footnote-8) - ובדעת הסוברים דאוכל האסור באכילה בשבת אסור בטלטול, אף דהוא ראוי לאכילה בחול, י"ל דמודו דכלי שאין לו מלאכת היתר בשבת מותר לטלטלו, ושאני בזה אוכל מכלי, וצ"ע.

בעיקר מש"כ התוס' בשבת דאף דהביצה אסורה משום גזירת משקין שזבו, מ"מ מותר לטלטלה, כתב החת"ס בסוגיין לפרש בע"א, דהוא משום דלא החמירו באיסור אכילת משקין שזבו שיהא האיסור חמור כ"כ שיהא נחשב כצרורות ועפר,[[8]](#footnote-9) ומצינו בד' הרשב"א לקמן ד' א' שפירש עד"ז בהס"ד התם דמותר לטלטל את הביצה, - והך מילתא דאיכא איסורין דאינם מבטלין מיני' תורת אוכל, ומותר לטלטלו, מצינו כן עוד בכ"ד, ונתבאר במ"מ מוקצה א' דף מס' 31, **א** בשבת קכ"ח א' אמרו דרב במוקצה לאכילה ס"ל כר' יהודה ובמוקצה לטלטל ס"ל כר"ש, והרמב"ן שם פירש דהוא משום דכל דבר אכילה הוא דיו שאסרתו עליו באכילה, ולא אמרינן דאחר שהוא אסור באכילה, תו הוא אסור בטלטול, והחת"ס בסוגיין כתב דהוא משום דגם איסור אכילה גופי' לא חמיר כ"כ בעיני רב, וע"כ אינו נעשה כצרורות ועפר.[[9]](#footnote-10) - **ב** הפנ"י בשבת מ"ג א' כתב, דאף דהמעשר בשבת במזיד לא יאכל, מ"מ כיון דאינו אלא משום קנס ושם אוכל גמור עליהן, אי"ז אסור בטלטול, ועד"ז כתבו הט"ז בסימן ת"ה סוסק"ו, והגר"ז שם ס"ט, בדין פירות שהוציאם ישראל במזיד חוץ לתחום.[[10]](#footnote-11) - **ג** בחי' רמ"ש בתשו' סימן נ"ב סקי"ג כתב בהא דתניא בתוספתא בשבת פט"ו ה"ח דמטלטלין את החדש, דהוא משום דאי"ז אלא איסור גברא, עיי"ש.[[11]](#footnote-12) - **ד** הראש יוסף בשבת מ"ג א' כתב דהא דאוכלין ל"ה מוקצה ביוהכ"פ אף בדליכא קטנים, הוא משום דהו"ל אוכל גמור,[[12]](#footnote-13) ולכאו' הוא משום דאי"ז אלא איסור גברא. - **ה** הרא"ש לקמן פ"ג סימן ב' כתב דהבא מחוץ לתחום מותר בטלטול, אף לזה שבא בשבילו, והשעה"מ בפ"ז מלולב הכ"ה כתב די"ל דאי"ז משום דחזי לאחריני, דזה תליא בפלוגתת הראשונים בדין דמאי אם סגי במה שהוא מותר לעניים, אלא הוא משום דאין איסורו אלא מגזירה, ולא גזרו אלא באכילה ולא בטלטול,[[13]](#footnote-14) וזה מתפרש כנ"ל.[[14]](#footnote-15) - **ו** בשבת קכ"ז ב' אמרו דמטלטלין מע"ש והקדש שנפדו ונתן את הקרן ולא נתן את החומש, והאו"ש בפכ"ה משבת הי"ט כתב דאף למ"ד בב"מ נ"ד א' דכל שלא נתן את החומש ה"ז אסור מדרבנן משום פשיעותא, וכן פסק הרמב"ם בפ"ה ממע"ש הי"ב, מ"מ כיון דפקע מיני' קדושת מע"ש לגמרי, אף דהוא אסור באכילה משום פשיעותא, ל"ה מוקצה, ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה ממע"ש הי"ב.[[15]](#footnote-16)

**איסור מוקצה באכילה ובטלטול**

התוס' כתבו דאי הוה תני אוסרין ומתירין הו"א דהא דמתירין הביצה היינו לטלטל אבל באכילה אסורה, והביאו למה שאמרו לקמן כ"ד ב' בספק מוכן דמותר בטלטול ואסור באכילה.[[16]](#footnote-17)

והך מילתא דיש לחלק בין איסור אכילת מוקצה לאיסור טלטול מוקצה, מצינו כן עוד בכ"ד, **א** בשבת קכ"ח א' אמרו בהא דשרי רב הונא לטלטל בשר תפל, דאף דהוא תלמידי' דרב דס"ל כר"י דאית לי' מוקצה, במוקצה לאכילה ס"ל כר"י ובמוקצה לטלטל ס"ל כר"ש, ולדעת כמה מקמאי הוא משום דהחמירו טפי במוקצה לאכילה.[[17]](#footnote-18) - **ב** התוס' לקמן כ"ז א' ד"ה אלא ובשבת מ"ג א' ד"ה בעודן עליו (הא') כתבו בתי' בתרא דאף לפ"מ דמיבע"ל דיש מוקצה לחצי שבת היינו לענין אכילה, אך לענין טלטול פשיטא לן דאין מוקצה לחצי שבת, וכ"כ הרשב"א לקמן שם והרא"ש שם בסימן ז',[[18]](#footnote-19) והריטב"א בשבת שם, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"ב (הט"ז), - והתוס' איברא תוס' הרא"ש לקמן שם הוסיף לפרש דהיינו דלענין אכילה אימר דאחמור רבנן. - **ג** דעת רבים מקמאי דהותר טלטול מוקצה ביו"ט לצורך אוכל נפש, ויתבאר בעזה"י במקומו, והמהרש"א לקמן ל"ג א' כתב דלא הותר אלא טלטול המוקצה, אבל אכילתו אסורה, וכ"כ המג"א בסימן תק"ט סקט"ו, והגר"ז שם סט"ז.[[19]](#footnote-20)

בטעם הא דשאני איסור אכילת מוקצה מאיסור טלטול מוקצה, כתב החת"ס בסוגיין דהיינו משום דמוקצה דאכילה אסמכוה אקרא דוהכינו אשר יביאו,[[20]](#footnote-21) ומשא"כ באיסור מוקצה לטלטול דהוא מגזירת נחמי', וע"כ החמירו טפי באיסור אכילה, - וכן האריך החת"ס במהדו"ב בפתיחה למכילתין דשאני איסור מוקצה לאכילה מאיסור מוקצה לטלטול, דאיסור מוקצה לאכילה הוא קרוב לדאורייתא או דאורייתא ממש ואסמכוהו אקרא דוהכינו, דאין לאכול בשבת וביו"ט בלי שהוכן מאתמול, וכל שמוקצה מדעתו הרי לא הוכן, אך איסור מוקצה לטלטול הוא מגזירת נחמי', עיי"ש,[[21]](#footnote-22) וכ"כ הבינה לעתים בהל' יו"ט פ"ב ה"י ד"ה ולפענ"ד נראה, והקהלת יעקב בסימן תצ"ח סט"ו ובסימן תק"ט ס"ז,[[22]](#footnote-23) - והגר"ז בסימן תק"ט סט"ז כתב דאיסור אכילת מוקצה הוא כאיסור מאכלות אסורות,[[23]](#footnote-24) וע"כ לא הותר לצורך אוכ"נ, ול"ד לאיסור טלטול מוקצה, דלא גרע ממלאכה שהותרה ביו"ט לצורך אוכ"נ.[[24]](#footnote-25)

המ"מ לסוגיין נתבארו במ"מ מוקצה ב' דף מס' 27 והועתקו בעיקרם משם

**אילימא בתרנגולת העומדת לאכילה אוכלא דאפרת הוא,** בפירש"י כתב דהוא אוכל שנפרד, וכ"כ בפי' ר"ח, והרא"ה הוסיף לפרש דלא נאסר נולד אלא כשהוא משתנה, כגון כלי שנשבר דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי, או משקין שיצאו מפירות העומדין למשקין דמעיקרא פירות והשתא משקין, ומשא"כ הכא דלי"ב שינוי כלל דמעיקרא אוכל והשתא אוכלא, ועד"ז כתב הר"ן דכיון דחזי האי פלגא למאי דהוה חזי כולי', ל"ה נולד.

אך התור"פ הק' ע"ז, דל"ד לאוכלא דאפרת שהוא בעין לפנינו ומסתמא אין אדם מקצה דעתו ממה שהוא לפניו, ומשא"כ בביצה שאינה לפניו ומקצה דעתו ממנה, וכן הק' התורי"ד דכיון דלא חזי לי' מאתמול הוי נולד, דומיא דצואת קטן דהויא נולד, (ולא הותרה אלא משום דעבידי דאתי, וביצה לא עבידא דאתיא), - וכתבו דטעם ההיתר בזה הוא משום דהתרנגולת עומדת לאכילה ואי בעי שחיט לה, וודאי דעתו שיאכל כל מה שימצא בתוכה,[[25]](#footnote-26) וזהו מש"כ התוס' דטעם ההיתר הוא משום דאי בעי שחיט לה ואכיל כל שבגוה, דאלמלי כן הו"ל כנולד, וכמש"כ התור"פ והתורי"ד.

בחי' הגרע"א לקמן ל"ז ב' הק' דלמש"כ התוס' דהא דביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לאכילה ל"ה נולד, הוא משום דאי בעי שחיט לה ואכיל כל דבגוה, א"כ מ"ט שרינן בחולב לתוך הקדירה ביו"ט, ומ"ט לא חשיב החלב עצמו כנולד, שהרי ל"ה בעולם מערב יו"ט, ולאו בגוה הוא, ועיי"ש שכתב דאף דשרינן לשחוט בהמה ביו"ט אף שנוסף בה פיטום, צ"ל דכיון דהוי רק הוספת פיטום לא מיקרי ענין בפנ"ע, אך בחלב ליכא לה"ט, - אך הגר"ז בסימן ש"ה סל"ב כתב דגם החלב שנוסף ביו"ט טפל לבהמה ובטל אצלה, ואם הי' שוחט הבהמה, הי' מותר אף החלב שיתוסף בה ביו"ט, וע"כ גם כשנחלב ממנה לי"ב משום נולד, דהו"ל אוכלא דאפרת.[[26]](#footnote-27)

**מ"ט דב"ש מוקצה הוא,**[[27]](#footnote-28)הבעה"מ הק' ממה שאמרו בשבת קמ"ד ב' דחולב אדם עז לתוך הקדירה, ואף דהעז הויא מוקצה מחמת איסור, מ"מ החלב מותר ול"ה מוקצה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב בדעת הרי"ף, דהא דחולב אדם עז לתוך הקדירה היינו ביו"ט, דהעז ל"ה מוקצה, אך בשבת דהעז הויא מוקצה, אף החלב הוי מוקצה, וכ"כ ההשלמה בסוגיין ובשבת שם, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער ט' בשם יש מי שאומר, וכ"כ הארחות חיים בהל' שבת סימן י"ז והכל בו בסימן ל"א, וכ"כ המרכה"מ בפ"ח משבת ה"י והחזו"א בסימן נ"ו סק"א בדעת הרמב"ם. - **ב** הבעה"מ כתב דאף דהעז הויא מוקצה מ"מ החלב ל"ה מוקצה משום דדעתי' עלי' מאתמול, ומה שאמרו הכא דבתרנגולת העומדת לגדל ביצים הויא הביצה מוקצה, היינו בתרנגולת העומדת לגדל ביצים להוציא מהן אפרוחים, דאין דעתו על הביצים, והתורי"ד בסוגיין ובשבת שם כתב דהוא משום דביצה לא עבידא דאתיא ואין דעתו עלי'. - **ג** הרמב"ן במלחמות ובחי' בשבת שם כתב די"ל דדינא דהתם הוא לדעת שמואל דלית לי' מוקצה ונולד. - **ד** הרמב"ן בחי' שם כתב עוד דהוא משום דאין מוקצה שקפץ מעצמו אוסר אלא למלאכתו, ומשא"כ בחולב בשבת דלא עבר על השבת אפי' בשוגג, לי"ב משום מוקצה מחמת איסור, וכ"כ ש"ר שם, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין. - **ה** הרא"ה כתב דשאני ביצים דיש מהן לאכילה ויש מהן לגדל אפרוחים, וכיון דאין הכנה מועלת בהן שהן דשלב"ל, ע"כ הן נגררין אחר אמן, דכל שהאם עומדת לאכילה הרי הן מותרין אף אם חישב עליהן לגדל אפרוחין, וכל שהאם עומדת לגדל ביצים והיא מוקצה אף הביצים אסורין, ומשא"כ בחלב דלעולם הוא עומד לאכילה, והוא מידי דעביד ואתי ודעתו עליו, וע"כ אף אם העז הויא מוקצה, החלב ל"ה מוקצה. - **ו** הר"ן כתב דהא דפרכינן דמוקצה הוא היינו מדין נולד, וכדמפרשינן דקס"ד דאפי' מאן דשרי במוקצה בנולד אסר, דכיון דהתרנגולת עומדת לגדל ביצים, יצאה מתורת אוכל, וע"כ אף דהביצה הויא אוכל גמור, מ"מ נולד היא, ומשא"כ בחולב עז העומדת לאכילה, דאף דאסור לשחטה בשבת, מ"מ לא יצאה מתורת אוכל, דאריא הוא דרביע עלי', ול"ה החלב נולד, ואף דהעז הויא מוקצה מחמת איסור, מ"מ החלב שלא נאסר מעולם ל"ה מוקצה, והיינו משום דבידו לחלוב את הבהמה, ולא הוקצה החלב מעולם.

ונפ"מ בפלוגתא זו, הוא בדין חלב דעז העומדת לחליבה, דלדעת הבעה"מ והתורי"ד והרא"ה שרי, ול"ד לביצת תרנגולת העומדת לגדל ביצים דאסור, אך לדעת הרמב"ן והר"ן ודעימייהו אסור, וכ"כ האו"ז בסימן שכ"ט, - ועמש"כ בזה הבית מאיר בסימן תק"א ס"א.

**דילמא ב"ש לית להו מוקצה,** התוס' הק' דמצינו דב"ש אית להו מוקצה ביוני שובך, וכתבו דמוקצה דבע"ח חמיר טפי ומוקצה ביותר, והתם הוא דאית להו מוקצה, ודמי להא דמצינו דאף ר"ש דלית לי' מוקצה מודה בגרו"צ דאיתקצאי טפי, והמהרש"א כתב דהיינו רק בכגון יוני שובך דמקצה דעתי' מינייהו משום חורבן שובך, ומשא"כ הכא בתרנגולת, דאע"ג דהוי בע"ח, מ"מ כיון דהם גדלים בביתו של אדם לא מקצי דעתי' מינייהו, וכ"כ המהר"ם, ועמש"נ בזה בדף מס' 18.

**קס"ד אפי' מאן דשרי במוקצה בנולד אסר,** בפירש"י כתב דהיינו משום דהא דשרי במוקצה הוא משום דס"ל דלא מקצי אינש מדעתי' מידי דחזי לי', ומשא"כ בנולד דל"ה ידע דניהוי דעתי' עילוי', והאו"ז בסימן שכ"ט כתב בשם ריב"א שהק' ע"ז, דאם איסור נולד הוא משום דל"ה ידע דליהוי דעתי' עילוי', א"כ מאי פריך מעיקרא דאי בתרנגולת העומדת לאכילה אוכלא דאפרת הוא, הול"ל דאסור משום נולד,[[28]](#footnote-29) והוכיח מזה דאיסור נולד אינו משום שלא הי' דעתו עליו, אלא משום דנשתנה ונעשה ראוי לדבר שלא הי' ראוי לו מתחילה.

הגר"ז בקו"א בסימן תקי"ח סוסק"ה כתב דמש"כ רש"י דאיסורא דנולד הוא משום דל"ה דעתו עליו, הוא להס"ד דמודה בזה ר"ש, אך הא דאסר ר"י בנולד אי"ז משום דאין דעתו עליו, דכל דנשתנה גופו אסור אף שהי' דעתו עליו, והוכיח כן מהא דאסרינן בפתילת הבגד משום נולד, ונתבאר לעיל.

התוס' הק' דמאי ס"ד דאסר ר"ש בנולד, הרי שרי ר"ש להסיק בשברי כלים אף דהוו נולד, וכתבו דהכא הוי נולד טפי שמתחילה ל"ה בעולם, וע"כ ס"ד דמודה בזה ר"ש, וכ"כ הרא"ה, ועד"ז כתב בחי' ר"נ בן הרמב"ן, - ועיי"ש שכתב לפרש עוד, דס"ד דשברי כלים ל"ה נולד, והא דאסר בהו ר"י, הוא משום דלא הוכנו מאתמול לכך, וכדמפרש רב יוסף בחולין י"ד ב' דטעם איסורא דשברי כלים הוא משום דלא הוכנו מאתמול למלאכה זו.[[29]](#footnote-30)

הרשב"א כתב דהא דס"ד דאסר בנולד, היינו בנולד דמוקצה, אך בנולד דעלמא אוכלא דאפרת הוא, והיינו דאף דבתרנוגלת העומדת לאכילה חשיבא הביצה כאוכלא דאפרת, מ"מ בתרנגולת העומדת לגדל ביצים, אף דהתרנגולת מותרת משום דלית לן מוקצה, מ"מ לא חשיבא הביצה כאוכלא דאפרת והויא נולד, - והמהרש"א כתב דאף למש"כ התוס' דהא דבתרנגולת העומדת לאכילה אוכלא דאפרת הוא, הוא משום דאי בעי שחיט ואכיל כל דבגוה, מ"מ שפיר ס"ד דאף מאן דשרי במוקצה בנולד אסר, אף דאי בעי שחיט ואכיל כל דבגוה שהרי שרי במוקצה, דמ"מ כיון שנולדה הביצה מדבר המוקצה, לא שרינן לה מה"ט, - ועמש"כ המהר"ם שיף והפנ"י והגר"ז בקו"א סימן תק"ה סק"א והבית מאיר שם ס"א לפרש הטעם בזה.

המג"א בסימן תק"ה סק"א כתב דבהמה העומדת לגדל ולדות או לחלבה, הויא מוקצה, ואף החלב אסור, וכ"ז הוא למאן דאסר מוקצה ביו"ט, אך למאן דשרי מוקצה הכל שרי, דאי בעי שחיט לה ואוכל הכל, - אך הא"ר שם סק"א כתב דאף דמוקצה מותר, מ"מ החלב אסור משום נולד, לפ"מ דקי"ל לאסור נולד ביו"ט.

והגרע"א והמחה"ש שם תמהו על מש"כ המג"א להתיר בזה מכח הא דאי בעי שחיט לה ואכיל כל דבגוה, ממה שאמרו הכא דס"ד דאף מאן דשרי במוקצה בנולד אסר, והרי דאף דשרי במוקצה, מ"מ חשיבא הביצה כנולד, אף דאי בעי שחיט לתרנגולת ואכיל כל דגוה, וכמש"כ המהרש"א, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"א, - והנתיב חיים שם כתב לישב, דכל הא דחשבינן לה כנולד אף דאי בעי שחיט וכו', הוא לפי הס"ד דהכא, אך לפי המסקנא לא ס"ל כן, אלא למאן דשרי במוקצה, אף דהתרנגולת עומדת לגדל ביצים, מ"מ לא יצאה מתורת אוכל.[[30]](#footnote-31)

**מגביהין מעל השלחן עצמות וקליפין,** בפירש"י בשבת כתב דעצמות קשין שאינן ראויין לכלב, והתוס' שם ובסוגיין וש"ר נחלקו ע"ז, דאם אינם ראויין אף לבהמה לכו"ע הוו מוקצה, ועמש"כ המגיני שלמה בשבת שם והפנ"י בסוגיין בדעת רש"י, ומש"כ היחוסי תנו"א בע' ר' זכרי' בן אבקולס, ונתבאר במ"מ מוקצה א' דף מס' 18.

**וב"ה אומרים מסלק את הטבלא כולה ומנערה,** התוס' הק' דהיאך הותר לסלק את הטבלא, הרי הו"ל בסיס לדבר האסור, והרשב"א בסוגיין הק' עוד דמ"ט הותר לסלקה, וא"צ לנערה במקומה, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר במ"מ מוקצה א' דף מס' 18, ואכמ"ל.

י"ג טבת פ"א

דף מס' 2

**ב' ב' - אין מבקעין עצים מן הקורות,** לקמן ל"א ב' מוקמינן לה בסואר של קורות, ובטעם הא דהו"ל מוקצה, כתבו התוס' בסוגיין דהו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס, וכתבו לפ"ז דמה שאמרו דסתם לן תנא כר"ש, אי"ז מהא דאין מבקעין עצים מן הקורות, דבזה מודה ר"ש, וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבת קנ"ו ב' ד"ה ולא מן הקורה, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, והסמ"ג לאוין ע"ה, וכ"כ הפוסקים בסימן תק"א ס"א, - אך בד' הבעה"מ בסוגיין מבו' דקורות אלו אינם מוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"כ המאירי דאיסורם הוא משום דאין עומדין להיסק, והיינו דהו"ל כמוקצה דאוצר.[[31]](#footnote-32)

**ולא מן הקורה שנשברה ביו"ט**,[[32]](#footnote-33) בטעם הא דקורה שנשברה הויא מוקצה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בשבת קנ"ו ב' ד"ה והא א"ר יוחנן פירשו דאיירי בקורה שהיא מוקצה מחמת חסרון כיס,[[33]](#footnote-34) ואסורה במיגו דאיתקצאי.[[34]](#footnote-35) - **ב** בפירש"י בסוגיין ובשבת קנ"ז א' משמע דהויא מוקצה משום דבביה"ש לא היתה עומדת להסקה, וכ"ה להדיא בד' המאירי. - **ג** הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ב כתב דאיסורה הוא משום שהיא נולד.[[35]](#footnote-36) - **ד** בד' הרשב"א לקמן ל"א א' מבו' דאיירי בקורת בית שנשברה, דהיא מוקצה מחמת איסור, עיי"ש, וכ"כ המ"ב בסימן תק"א סק"ב.[[36]](#footnote-37)

התוס' כתבו דלא מייתי מרישא דאין מבקעין עצים מן הקורות, דאיירי בסואר של קורות דהוי מוקצה מחמת חסרון כיס, ואפי' ר"ש מודה, - ובחי' הגרע"א כתב לדון בזה דהא דמוקצה מחמת חסרון כיס אסור, הוא רק כשעדיין הוא עומד למלאכתו אלא שלפי שעה רוצה להשתמש בו, אך אם באמצע יו"ט מייחד הסכין של שחיטה ומילה לדבר אחר, ואין רצונו להחזיקו עוד לשחיטה ומילה אלא לשאר תשמישים, משעה זו אינו עוד בכלל חסרון כיס, ואינו אלא משום דמיגו דאיתקצאי, ולדעת ר"ש שרי.[[37]](#footnote-38)

והגרע"א כתב לפ"ז לפ"ז דלפ"מ דקי"ל כר"ש, אם נשבר סכין של מילה בשבת עד שאינו ראוי למול בו, י"ל דשרי לטלטול, דכלי מצוי להשתבר והוי כמו קורה רעועה,[[38]](#footnote-39) ובגל' הגרע"א בסימן ש"ח ס"א צידד להתיר בזה, וכתב דמד' התוס' הכא מבו' לאסור בזה, והאבנ"ז בסימן ת"ב סק"ח כתב דל"ד לד' התוס', דהכא זה עצמו חסרון כיס שקורה לבנין יבקעה לעצים להסקה, ומשא"כ בסכין של מילה דליכא חסרון כיס בדבר אם ייחד הסכין לדברים אחרים וימול בסכין אחר, ורק כשמחזיקו למילה יש חסרון כיס בדבר אם ישתמש בו אף לדברים אחרים, אבל כשאינו מחזיקו למילה, אין חסרון כיס בדבר, ודמי לקורה שנשברה דמותרת.

**דין מוקצה בשבת וביו"ט**

**שבת דחמירא וכו' סתם לן כר"ש דמיקל, יו"ט דקיל וכו' סתם לן כר"י דמחמיר,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמוקצה ונולד אסור ביו"ט ואין בהן מחלוקת במקום זה, וע"כ בתרנגולת העומדת לגדל ביצים, אין מחלוקת בין ב"ש וב"ה שביצתו שנולדה ביו"ט אסורה, ומשמע דב"ה גופייהו מפלגי בין שבת ליו"ט בדין מוקצה, - אך הרמב"ן במלחמות כתב דלב"ש וב"ה שוה דין מוקצה בשבת וביו"ט, וגם ר"ש ור"י לא ס"ל לחלק ביניהם, ולר' יהודה ב"ש לית להו מוקצה וב"ה אית להו, ולר"ש ב"ש אית להו וב"ה לית להו, אלא דרבי ראה דבריו של ר"ש בשבת ושנאה בלשון חכמים ובלשון ב"ה, וראה דבריו שם ר"י ביו"ט ושנאו סתם,[[39]](#footnote-40) וכ"כ הרשב"א,[[40]](#footnote-41) - והראב"ד בכתוב שם כתב דאף דב"ה לית להו מוקצה אף ביו"ט, מ"מ רבי בעי לסתומה למילתי' ולא לפרסומא ביו"ט כי היכי דלא ליזלזלו בה, ורובא דעלמא כי חזו מתניתין הכא לחומרא מחמרו בי', וכתב לפ"ז דמי שבקי בהלכה למעשה, עושה אף ביו"ט לקולא, אלא דמי שאינו בקי נוהג במוקצה ביו"ט להחמיר ובשבת להקל, וצידד דאם בא לישאל מורים לו ביו"ט להחמיר ובשבת להקל.

הפסקי רי"ד לקמן בסוגיין כתב דרבה דמפרש למתניתין בע"א, לא פליג על רב נחמן בדין מוקצה דבשבת קי"ל כר"י וביו"ט קי"ל כר"ש, - אך הבעה"מ לקמן ל"ג א' כתב דשאר אמוראי לא שאני להו במוקצה בין שבת ליו"ט, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין דאין בכל האמוראים שיחלק בפלוגתא דר"י ור"ש, עד שבא ר"נ וחידש ד"ז.[[41]](#footnote-42)

הבעה"מ הק' דהיאך מפלגינן בדין מוקצה בין שבת ליו"ט, דמי איכא מידי דבשבת שרי וביו"ט אסור, וכדפרכינן לקמן י"ח ב' דמי איכא מידי דבשבת שרי וביוהכ"פ אסור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב דלא אסרו מוקצה ביו"ט, אלא בדבר האסור אף בשבת משום איסור מלאכה, ונתבאר להלן. - **ב** הראב"ד בכתוב שם בתחילת דבריו כתב דר"נ לית לי' להך כללא דמי איכא מידי וכו'. - **ג** הראב"ד שם מסיק דמוקצה שרי אף ביו"ט, אלא דבעי רבי לסתומה למילתי' ולא לפרסומא ביו"ט וכו', ונתבאר לעיל. - **ד** הרמב"ן במלחמות כתב דשאני במוקצה דיו"ט ראוי לגזירה זו ואין שבת ראוי לכך, דביו"ט יש לחוש טפי דיבואו לעשות מלאכות, וע"כ שפיר מפלגינן בזה בין יו"ט לשבת, ודמי להא דמפלגינן בינייהו בהא דמניחין נר ע"ג דקל בשבת ואין מניחין נר ע"ג דקל ביו"ט, ולהא דמזמנין את הנכרי בשבת ואין מזמנין אותו ביו"ט, ומה שאמרו דמי איכא מידי וכו', הוא בטבילה, ומשום דשבת ויוהכ"פ קדושה אחת להן ולא יבואו לזלזל ביוהכ"פ יותר משבת, וע"כ השוו אותן, שכל מידות חכמים כך הן לגזור דבר ולא חצי דבר,[[42]](#footnote-43) ועד"ז כתב הר"ן בשלהי מכילתין. - **ה** הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת הא' כתב דכיון דמי איכא מידי וכו', בע"כ דמדינא שרי מוקצה אף ביו"ט, אלא שהחמיר רבי ביו"ט כדעת ר"י דלא ליתי לזלזולי בי'.

**יו"ט דקיל ואתי לזלזולי בי',** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דביו"ט אופין ומבשלין ועושין בו כל צרכי אוכל נפש, ואי שרית להו מוקצה אתי לזלזולי בי', - והרמב"ן במלחמות הוסיף לפרש דהוא משום דעיקר איסור מוקצה, הוא כדי שיברור ויזמין לעצמו צרכיו מערב יו"ט ולא יצטרך למחר לחזור ולטרוח בסעודה, שמא יבא לעשות בה מלאכה או טלטול האסורין לו, ויו"ט ראוי לגזירה זו ואין שבת ראוי לכך, שלא יבואו בשבת לעשות מלאכות כאוכל נפש, - והיראים בסימן רע"ד ובסימן ד"ש כתב דהוא משום דאיסור מוקצה הוי מטעם הוצאה, ומתוך שמלאכת הוצאה תדירה ומצוי' לענין היתר ביו"ט, הוזקקו לאסור ולגדור גדר ביו"ט שלא יבא לידי הוצאה האסורה, וכ"כ הרוקח בסימן קל"ט.[[43]](#footnote-44)

**דין מוקצה ביוהכ"פ**

למש"כ הראשונים בטעם הא דביו"ט אתי לזלזולי בי', הדבר פשוט דיוהכ"פ דינו כדין שבת, וקי"ל בזה כר"ש, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן במלחמות דשבת ויוהכ"פ קדושה אחת הן, ולא אתי לזלזולי ביוהכ"פ יותר מבשבת, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ן בשלהי מכילתין, וכ"כ האו"ש בפ"א משביתת עשור ה"ב, - אך הראש יוסף במגילה ז' ב' פירש דהא דאתי לזלזולי ביו"ט הוא משום דאי"ז אלא איסור לאו, ומשא"כ בשבת דהוא איסור סקילה, וכ"נ בד' המל"מ בפ"א מיו"ט הי"ז, ונסתפק לפ"ז בדין יוהכ"פ דהוא איסור כרת אם אתי לזלזולי בי' וקי"ל בזה כר"י.

**דין מוקצה ביו"ט שחל בשבת**

בד' הגר"א בסו"ס תקפ"ח מבו' דלדעת הסוברים דביו"ט קי"ל כר"י, היינו אף ביו"ט שחל בשבת, והדמש"א שם כתב דאף דלי"ב להא דיו"ט קיל ואתי לזלזולי בי', כיון דהוי גם שבת, מ"מ כיון דגזרו מוקצה ביו"ט גזרו גם כשחל בשבת, דלא פלוג רבנן, וכ"כ בחי' הפלאה בסוגיין, ובתשו' זית רענן ח"ב סימן ז' סק"ד, ועיי"ש שהוכיח כן, ובתשו' בית יצחק אהע"ז ח"א סימן נ"ג סוסק"ה וסק"ו, והאו"ש בפ"ב משבת ה"ט,[[44]](#footnote-45) אך בתשו' רב פעלים או"ח ח"א סימן ל' האריך להתיר בזה, עיי"ש, - ובד' הגר"א שם מבו' דהוא אף בדבר הראוי ביו"ט, וכל הקצאתו היא מכח דהוא שבת,[[45]](#footnote-46) וההפלאה שם נסתפק בזה, והאו"ש שם כתב דבכה"ג שרי.

**באלו ממיני המוקצה חלוק דין יו"ט מדין שבת**

נחלקו הראשונים באלו ממיני המוקצה מפלגינן בין שבת ליו"ט, **א** בד' הרי"ף בשלהי מכילתין מבו' דהוא בכל מיני המוקצה שנחלקו בהן ר"י ור"ש, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ז י"ח, והרמב"ן במלחמות בסוגיין, והריא"ז בפירקין ה"א דין כ"ב, והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"א, והשו"ע בסימן תצ"ה ס"ד.

**ב** בפי' ר"ח בשלהי מכילתין כתב דהא דביו"ט קי"ל כר"י, היינו בנולד ובמוקצה מחמת איסור,[[46]](#footnote-47) אבל בבהמות מדבריות ובעז לחלבה וכו' ובתורי דרדיא וכו' קי"ל כר"ש, והביאוהו העיטור בהל' יו"ט (מחלוקת הא') והרא"ש בשלהי מכילתין והטור בסימן תצ"ה, והבעה"ע שם הסכים לדינא לזה, והיש"ש שם סימן י"ט כתב בדעתו, דאף אם בשבת קי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור רק היכא דדחיי' בידים, מ"מ ביו"ט קי"ל כוותי' אף בדלא דחיי' בידים, והביאו המג"א בסימן תצ"ה סק"ו.[[47]](#footnote-48)

**ג** הבעה"מ בסוגיין כתב דלא אסרו מוקצה ביו"ט אלא במוקצה שבא על דבר שהנאתו ע"י מלאכה או מעשה המותר ביו"ט ואסור בשבת, כגון ביקוע עצי הקורות והסקה בשברי כלים ושחיטת המדבריות ועז לחלבה וכו', דכיון דבשבת א"צ לאסרו משום מוקצה, הוא אסור ביו"ט,[[48]](#footnote-49) אך דבר שדרך הנאתו בלא שום מלאכה ומעשה האסורין בשבת, ולי"ב אלא משום מוקצה, כעצמות וקליפין ובהמה שנתנבלה ביו"ט ותמרי דעיסקא, כיון דשרי בשבת, כ"ש דשרי ביו"ט, דמי איכא מידי דבשבת שרי וביו"ט אסור.

**ד** היראים בסימן רע"ד כתב דאף דבכל מוקצה מפלגינן בין שבת ליו"ט, מ"מ במוקצה דבהמות מדבריות לא מפלגינן בינייהו, דאיסורם אינו משום הוצאה, אלא גזירה משום מחוסרות צידה שלא יצודם ביו"ט,[[49]](#footnote-50) וכ"כ הרוקח בסימן קל"ט, וזה לטעמייהו דהא דמפלגינן בדין מוקצה בין יו"ט לשבת, הוא משום דאיסור מוקצה הוי מטעם הוצאה, ונתבאר לעיל.

**ה** בד' הפסקי רי"ד לקמן ל"ג א' מבו' דהא דביו"ט סתם לן כר"י, היינו במוקצה לאכילה או להסקה, אך בדין טלטול מוקצה אף ביו"ט קי"ל כר"ש,[[50]](#footnote-51) וכ"כ התורי"ד לקמן כ"ח ב' דלא מפליג רב נחמן בין שבת ליו"ט אלא במוקצה דאכילה,[[51]](#footnote-52) - וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ז והי"ח,[[52]](#footnote-53) דרק באיסור אכילת מוקצה משום דאינו מוכן, הוא דקי"ל ביו"ט כר"י, עיי"ש,[[53]](#footnote-54) וכ"כ הראשון לציון לקמן כ"ח ב' בדעתו, וכ"כ בהקדמת מקום בינה לס' בינה לעתים הל' יו"ט, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמוקצה מחמת מיאוס שרי אף ביו"ט.[[54]](#footnote-55)

**הכרעת ההלכה בדין מוקצה ביו"ט**

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין מוקצה ביו"ט, דדעת הר"ח בשלהי מכילתין דקי"ל כר"נ דביו"ט קי"ל כר"י, ואך דלדעתו היינו רק בנולד ומוקצה מחמת איסור, וכ"כ הרי"ף שם, והרמב"ם בפיהמ"ש בפ"א מיו"ט הי"ז והי"ח, והבעה"מ הרמב"ן במלחמות והרשב"א וההשלמה בסוגיין, והבעה"מ לקמן ל"ג א', והרמב"ן במלחמות לקמן ו' א' ול"ג א', והרשב"א בסוגיין ולקמן כ"ח ב' ול"ג א' ובעבוה"ק שער ה' פ"א, והפסקי רי"ד לקמן ל"א ב' ול"ג א' ומ' א', וכן צידד היראים בסימן רע"ד, וכ"כ השו"ע בסימן תצ"ה ס"ד.

אך השאילתות בסימן קכ"ח כתב דלא ס"ל כוותי' דר"נ דמוקצה ביו"ט אסור, וכ"כ הבה"ג בהל' יו"ט, וכ"כ בפירש"י לקמן ל"ג א' ד"ה והלכתא, והתוס' לקמן שם ד"ה והלכתא וד"ה דרש, וכ"כ כמה מקמאי בשם ר"ת, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ד, והרמ"ך בפ"א מיו"ט הי"ז, והראבי"ה בסימן תשי"ד, והרא"ש בשבת פכ"ד סימן ד' וסימן ה', והריא"ז בפירקין ה"א דין כ"ד, וכ"כ הרמ"א בסימן תצ"ה ס"ד.

הרמ"א שם כתב דלדעת המתירים מוקצה ביו"ט, נולד אסור אף בשבת,[[55]](#footnote-56) והמ"ב שם סקי"ז כתב דהיינו דאף די"א דגם נולד מותר ביו"ט, מ"מ לא התיר בזה הרמ"א, ואף דבשבת נקטינן להתיר אף בנולד, מ"מ ביו"ט אין להתיר עכ"פ בנולד, ובד' המג"א שם סק"ו והא"ר שם סק"י מבו' דיש לצרף בזה גם לדעת הר"ח ודעימי' דבנולד קי"ל ביו"ט כר"י.

ט"ו טבת פ"א

דף מס' 3

**הכנה דרבה**

\***ב' ב' - כל ביצה דמתילדא האידנא מאתמול גמרה לה וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דע"כ כל שנולדה הביצה ביו"ט דאחר השבת, ה"ה אסורה מדאורייתא, משום שנגמרה בשבת, ואין שבת מכינה ליו"ט, והא דאסרינן אף ביו"ט דעלמא, הוא גזירה אטו יו"ט שאחר השבת, - אך הנה במנהגי מהר"ש סימן ל"ד כתב דעיקר הא דביצה שנולדה ביו"ט אסורה, הוא משום דביצה שנולדה בשבת אסורה ביו"ט שאחריו משום הכנה, ואטו זה אסרו אף בביצה שנולדה ביו"ט, והביאו המהרי"ל בהל' יו"ט אות כ"ה, ועיי"ש שכתב דאין לפרש דאיסור הביצה ביו"ט שאחר השבת הוא משום דשמא נגמרה בשבת, וצע"ג.

**והכינו את אשר יביאו חול מכין לשבת וכו' ואין יו"ט מכין לשבת וכו',** ביסוד דין הכנה דרבה נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דהיינו דבעינן דכל סעודות שבת וסעודות יו"ט יהיו מזומנות ומוכנות מבעו"י של חול, והא דבאחד בשבת בעלמא שרי, הוא משום דסעודת חול לא אצרכה רחמנא זימון מבעו"י דלא שייך בה מוקצה.

ובד' הרשב"א מבו' שפירש בד' רש"י דיסוד דינא דהכנה דרבה הוא משום דבעינן שתהא סעודת שבת מוכנת מבעו"י של חול, וכל שהוכנה ביו"ט שקודם השבת אסורה, וכ"ש דכל שהוכנה בשבת עצמה דאסורה, והשטמ"ק כתב לפרש בזה, דהוא משום איסור מוקצה, וכמש"כ בפירש"י דרבה לטעמי' דמוקצה דאורייתא, דמכח זה הוא דבעינן שתהא סעודת שבת מוכנת מבעו"י,[[56]](#footnote-57) וכ"כ הפנ"י בדעת רש"י,[[57]](#footnote-58) וכ"נ בד' השאילתות בסימן מ"ז, שכתב דמהכא ילפינן לאיסור מוקצה, ומשמעות דבריו דמכח זה הוא דביצה אסורה, וכ"כ בחי' המאירי בפי' קמא, וכ"נ להדיא בס' הישר לר"ת בסימן שפ"ה, לפ"מ שהעתיק לדבריו בחי' תלמיד הרמב"ן לקמן ט"ו ב', עיי"ש.

אך הבעה"מ כתב דדין הכנה דרבה אינו ענין לדין מוקצה, אלא הוא משום דאין מותר בשבת דבר שנברא ביו"ט ולא ביו"ט דבר שנברא בשבת, וגזה"כ הוא בהכנה הבאה מיום קדש לחבירו, ועד"ז כתב הרשב"א, דכיון דסעודת יו"ט ושבת חשיבא למיהוי להו הזמנה, ע"כ אינו בדין שיזמין שבת ליו"ט ולא יו"ט לשבת, והא דבאחד בשבת בעלמא שרי, הוא משום דסעודת חול לא חשיבא ולא שייך בה הזמנה, וע"כ אין לאסור מכח הא שנגמרה בשבת או ביו"ט, וכ"ה מבו' גם בד' התוס', - והיינו דיסוד דינא דהכנה דרבה, אי"ז משום דבעינן שתהא סעודת שבת מוכנת מבעו"י, ומשום איסור מוקצה, אלא הוא משום דדינא הוא דאין יו"ט מכין לשבת ואין שבת מכין ליו"ט, וע"כ הוא דביצה שנולדה ביו"ט שאחר השבת אסורה מדינא, משום דנמצא דיו"ט הכין לשבת, והתוס' והרשב"א נקטו דמכח זה הי' לנו לאסור אף באחד בשבת דעלמא, דאם אין שבת מכין ליו"ט, כ"ש דאין שבת מכין לחול, (וכמש"כ התוס'), אלא דסעודת חול לא חשיבא ולא שייך בה הזמנה, וע"כ לא חשיב דהכינה שבת לחול.[[58]](#footnote-59)

ובביאור הא דאסירא הביצה מכח זה, משמע בד' הבעה"מ דאי"ז איסור כלל על מעשה ההכנה, דהרי הויא ההכנה בידי שמים, אלא גזה"כ הוא דדבר שהוכן ביו"ט אסור בשבת ודבר שהוכן בשבת אסור ביו"ט,[[59]](#footnote-60) - אך בד' כמה מקמאי משמע דהאיסור הוא בההכנה, וזהו שלמדו מזה דאין צרכי שבת נעשין ביו"ט, ונתבאר להלן,[[60]](#footnote-61) וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ב סק"א דהא דאסור לאכלה ביו"ט, הוא משום דנמצא דשבת הכינה ליו"ט "כשנאכלנה", והיינו דמכח הא דאסור דיהא הכנה משבת ליו"ט, אסור לאכלה, דאם יהא מותר לאכלה נמצא דשבת הכינה ליו"ט, וכ"ה מבו' בד' האבנ"ז בסימן שכ"ה סק"ו ובסימן שצ"ח סק"ה.[[61]](#footnote-62)

\*בס' הלכות פסוקות לר"י גאון כתב דהא דאסור לבשל מיו"ט לחול, נלמד מאיסור הכנה מיו"ט לשבת,[[62]](#footnote-63) וכ"כ הבה"ג בהל' יו"ט, וכ"כ השעה"מ בפ"א מיו"ט ה"ד בשם הר"ן בשיטה כת"י, והוסיף לפרש דהיינו, דעיקר דינא דרבה אי"ז רק בהכנה דממילא, אלא הוא אף בהכנה בידים, ואדרבה הכנה בידים כתיבא בהדיא כדכתיב את אשר תאפו, וכיון דמהך קרא נלמד דאסור לאפות מיו"ט לשבת, כ"ש דאסור מיו"ט לחול,[[63]](#footnote-64) - ועיי"ש שכתב דאע"ג דבהכנה דממילא מישתרי חול טפי משבת, משום דסעודת חול לא חשיבא למיהוי לה הכנה, אי"ז מועיל אלא להתיר את הדבר שהוכן בחול, אך לענין איסור האפי', הדבר ברור דאם אסור לאפות מיו"ט לשבת, כ"ש לחול, ולכאו' היינו דהא דמותר לאכול בחול דבר שהוכן בשבת, הוא משום דסעודת חול לא חשיבא למיהוי לה הכנה, ע"כ ל"מ מה שאוכל את הביצה בחול לחשוב עי"ז דהכינה שבת לחול, וע"כ הוא דשרי, אך בהכנה בידים, הרי דכיון דאסור להכין מיו"ט לשבת, כ"ש דאסור להכין משבת לחול.

\*בפירש"י כתב דל"ג אין יו"ט מכין לחבירו, משום דקרא קדריש, וב' יו"ט רצופים בתורה לא אשכחן דמספיקא קעבדינן,[[64]](#footnote-65) - אך הבה"ג בהל' יו"ט כתב דחול מכין לשבת וכו' ואין יו"ט מכין ליו"ט, ופירש דהוא משום דדילמא יום ראשון הוא יו"ט דאורייתא ויום שני הוא חול ונמצא דאופה מיו"ט לחול, וזה לטעמי' דמהך קרא ילפינן דאסור לאפות מיו"ט לחול, ונתבאר לעיל.

**אם איכא איסור הכנה בדבר שהוכן ביו"ט עצמו**

לפ"ד רש"י ודעימי' דדין הכנה דרבה הוא משום דבעינן שתהא סעודת שבת מוכנת מבעו"י, ומשום איסור מוקצה, נמצא דאין עיקר האיסור בביצה שנולדה ביו"ט שאחר השבת, מכח הא שהוכנה בשבת, דכ"ש דאם הוכנה ביו"ט עצמו דאסורה, דבעינן שתהא הכנתה מבעו"י.

אך הבעה"מ הוכיח דאיסור הכנה אינו ענין לאיסור מוקצה, דא"כ מ"ט קאמר דכל ביצה דמתילדא האידנא מאתמול גמרה לה, הרי אף אם בשבת גמרה לה אסורה, משום דלא הוכנה מבעו"י, וכן הוכיח הבעה"ע בריש הל' יו"ט, והרשב"א בסוגיין הק' מזה ע"ד רש"י, - ובחי' המאירי כתב לישב דאה"נ דאף אם מהשתא גמרה לה אסירא, אלא דקים להו דמאתמול גמרה לה, והשטמ"ק הוסיף דהא דאמר מאתמול גמרה לה, הוא לאפוקי שלא נגמרה קודם ב' ימים, וחול מכין ליו"ט.

הרשב"א הק' עוד ע"ד רש"י, דמ"ט בשבת ויו"ט גרידא מדינא ביצה שריא, והיינו דאף דמאתמול גמרה לה והוכנה מבעו"י, מ"מ גם הלידה עצמה חשיבא הכנה, ונמצא שלא הוכנה מבעו"י, - ובדעת רש"י צ"ל כמש"כ בחי' המאירי דלידה ל"ה כהכנה, דגמר הביצה הויא הכנה ולא לידתה, והתוס' לקמן ד' א' (ד"ה אלא) נסתפקו בזה, ונתבאר בדף מס' 6, וע"כ הוא דביצה שנולדה בשבת או ביו"ט גרידא מותרת מדינא, וכ"כ השטמ"ק.[[65]](#footnote-66)

בעירובין ל"ח ב' פריך אביי לרבה דאין יו"ט מכין לשבת, מהא דתנן כיצד הוא עושה מוליכו בראשון ומחשיך עליו ונוטלו, ובא לו בשני מחשיך עליו ואוכלו ובא לו, והא קא מכין יו"ט לשבת, ומשני רבה דתחילת היום קונה עירוב ושבת מכינה לעצמה, - והרשב"א בסוגיין הק' מזה ע"ד רש"י דמכח דין הכנה דרבה דבעינן שיהא מוכן מבעו"י של חול, וא"כ מ"ט שרינן מכח הא דתחילת היום קונה עירוב ושבת מכינה לעצמה, וכן הוכיחו הבעה"מ בסוגיין והבעה"ע בריש הל' יו"ט מהתם דדין הכנה אינו ענין לדין מוקצה, וע"כ הוא דשבת מכינה לעצמה, - וכן הק' התוס' הרשב"א בפסחים מ"ו ב' בשם ר"י על מש"כ הריב"א דכיון דאין יו"ט מכין לשבת כ"ש דאין שבת מכינה לעצמה, והוכיח לפ"ז דבאפי' ובישול ל"ש הכנה, דאל"כ מ"ט לא אסרו במבשל בשבת בשוגג משום הכנה,[[66]](#footnote-67) - ועמש"כ בזה בחי' המאירי והשטמ"ק בדעת רש"י, וצ"ב.[[67]](#footnote-68).

**בדעת רש"י דמוקצה אסור מדאורייתא**

התוס' בעירובין ל"ח ב' ד"ה אמר רבה הק' על מש"כ בפירש"י דרבה לטעמי' דיליף מהא קרא לאיסור מוקצה, דבסוגיית הגמ' בפסחים שם משמע דרבה הדר בי', וכן הק' הרשב"א והר"ן בסוגיין,[[68]](#footnote-69) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י מכת"י שנד' בסו"ס תוס' חכמי אנגלי' כתב דהא דמוקצה דאורייתא היינו במידי דחזי למיכל, אבל מוקצה דאיסור טלטול כגון במידי דלא חזי למיכל כמו אבנים, הוא מדרבנן,[[69]](#footnote-70) כדי שלא יבא להוציאו ולטלטלו לרה"ר, וכ"כ התוס' חכמי אנגלי' והשטמ"ק לעיל בע"א בשמו,[[70]](#footnote-71) והשטמ"ק גריס כן גם בפירש"י לקמן ד' ב', במה שאמרו שם דבדרבנן מבטלין, בדין הסקת עצי מוקצה, דהיינו כגון מוקצה דאיסור טלטול דלאו בר אכילה כי הכא,[[71]](#footnote-72) וכתב דאף דבפסחים אמר רבה דהסקת עצי מוקצה אסורה מדאורייתא, מ"מ לפ"מ דדחינן התם לית לי' איסור מוקצה דאורייתא, אלא במידי דאכילה, דקרא דוהכינו כתיב בפרשת המן, דהוא מידי דאכילה, ועמש"כ בזה ההעמ"ש בסימן מ"ז סק"א, והאפיקי ים בח"ב סימן י"ז. - **ב** בחי' המאירי כתב דהתם אליבא דרב חסדא קאמר, ולאו אדעתי' דנפשי', והשטמ"ק כתב דרבה לא הדר בי' מכח ה"ט, עיי"ש. - **ג** השאג"א בדיני חדש סימן ו' ד"ה ומסתייע לי כתב דלא חזר בו רבה אלא מהא דמחייב מלקות על מוקצה, משום לא תעשה כל מלאכה, אלא לי"ב אלא לאו הבא מכלל עשה, וע"כ לי"ב משום ממשקה ישראל. - **ד** בחי' המאירי כתב די"ל עוד, דהא דיליף הכא מהך קרא הוא מדרבנן, וקרא אסמכתא בעלמא, וכ"כ הפסקי רי"ד,[[72]](#footnote-73) והיינו דאף דאיסור מוקצה דרבנן, אסמכוה רבנן אקרא דוהכינו את אשר יביאו, ומזה נלמד גם דאין יו"ט מכין לשבת, אך לא נתישבו בזה ד' רש"י גופי' שכתב דלרבה מוקצה דאורייתא.

למש"כ הפסקי רי"ד דהא דילפינן לדין הכנה דרבה מקרא דוהכינו, הוא מדרבנן, נמצא דעיקר דין הכנה דרבה הוא מדרבנן, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וכמש"כ הראש יוסף והחת"ס בסוגיין, והפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט פ"א אות כ"ג, וכ"כ המאירי בפתיחה לפירקין, וכ"כ הריא"ז ה"א דין ג', וכן נסתפק בזה המהר"ם שיף בסוגיין, - אך התוס' בד"ה והי' ביום הששי כתבו דהכנה דאורייתא היא, וכ"כ הרשב"א בסוגיין, והרא"ש בסימן א', וכ"כ הטור בסימן תק"ז, והרמ"א בסימן תקי"ג ס"ו.[[73]](#footnote-74)

**אם יש לאסור באפי' ובישול מיו"ט לשבת משום הכנה**

התוס' הק' דהואיל והכנה דאורייתא היא, היאך אופין ומבשלין מיו"ט לשבת, והמהר"ם הק', שהרי להדיא אמר רבה בפסחים מ"ו ב' דהא דאופין ומבשלין מיו"ט לשבת הוא משום הואיל דאי מיקלעי לי' אורחים חזי לי', ומהו שהק' התוס' קו' המפורשת בגמ',[[74]](#footnote-75) והמג"א בר"ס תקכ"ז כתב בתו"ד דד' התוס' תמוהים וצריכים ישוב עם הגמ' בפסחים, והאחרונים נחלקו בביאור דבריו, ואכמ"ל.

והראשון לציון כתב לישב, דנידון הסוגיא בפסחים הוא משום איסור מלאכה שלא לצורך יו"ט, וע"ז הוא שאמרו דשרי משום הואיל, ולרב חסדא שרי משום דצרכי שבת נעשין ביו"ט, אך נידון התוס' הכא הוא דאף דהאפי' והבישול מותרין, מ"מ יש לאסור בזה משום איסור הכנה, וכ"כ הבית מאיר והחת"ס והשפ"א בסוגיין, והחמד משה והקהלת יעקב והבית מאיר והחת"ס בסימן תקכ"ז, והמשיב דבר בח"א סימן ל"ז, והאפיקי ים בח"ב סימן ט"ז.

ובביאור משה"ק התוס' דיש לאסור בזה משום הכנה, כתב הראשל"צ דהיינו דאף דמעשה האפי' והבישול עצמו מותר, מ"מ יש לאסור לאכול בשבת את מה שנאפה ונתבשל ביו"ט משום איסור הכנה, שהרי אף ביצה אסורה, אף שאין איסור כלל בהכנתה, (דהיא בידי שמים), וה"נ יש לאסור לאכול בשבת דבר שנאפה ונתבשל ביו"ט, אף דליכא איסור בהכנתו, וכ"כ הבית מאיר והקהלת יעקב והחת"ס והמשיב דבר שם,[[75]](#footnote-76) - אך האפיקי ים שם כתב דקו' התוס' היא גם לאסור את מעשה האפי' והבישול משום איסור הכנה, דמקרא דוהכינו את אשר יביאו נלמד דאסור להכין מיו"ט לשבת, (ומכח זה אסורה אף הביצה שהוכנה בידי שמים), וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן וש"ר בפסחים מ"ו ב' דמכח איסור הכנה יש לאסור את הבישול עצמו,[[76]](#footnote-77) ונתבאר להלן.

בישוב קו' התוס' דהיאך אופין ומבשלין מיו"ט לשבת ולי"ב משום הכנה, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דרבה לטעמי' דאית לי' הואיל ואי מיקלעי לי' אורחים חזי לי' השתא נמי חזי לי'. - **ב** התוס' כתבו עוד, דאף לדידן דלית לן הואיל ניחא,[[77]](#footnote-78) דבדבר אפוי ומבושל ל"ש בי' הכנה, דאינו מחוסר אלא תיקון בעלמא דמעיקרא הוי חזי לי', ול"ש הכנה אלא בביצה שהוא דבר חדש שלא היתה בעולם ול"ה ראוי מעיקרא, וכ"כ התוס' בעירובין ל"ח א' סוד"ה משום הכנה בשם ריצב"א, וכ"כ התוס' הרשב"א בפסחים מ"ו ב' בשם ריב"א בפי' קמא. - **ג** התוס' הרשב"א שם כתב בשם ריב"א בפי' בתרא דהוא משום דליכא איסור הכנה אלא כשמכין בדבר שאינו ראוי היום בהך הכנה ליהנות ממנה, כגון קניית עירוב שהוא לצורך מחר, וכן גמר דביצה שאינו מועיל אלא ללידה דלמחר, אך כל שהוא ראוי ליהנות ממנה היום, לא חשיבא הכנה למחר, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה והריטב"א לקמן ט"ו ב' בשמו, וכ"כ המרדכי בסימן תרס"ח, ומשמעות הדברים דאי"ז משום הואיל, וכ"ה להדיא בד' הסמ"ג, אלא היינו דכיון דה"ז ראוי ביומו, לא חשיב כלל דיו"ט הכין לשבת. - **ד** בספה"י לר"ת סימן שפ"ה כתב, והובאו דבריו בחי' תלמיד הרמב"ן לקמן ט"ו ב', **דדין הכנה דרבה הוא בדבר דהוי מוקצה, אך כשאופה ומבשל דבר דל"ה מוקצה, מותר מדאורייתא להכינו מיו"ט לשבת, עיי"ש, וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן ט"ו ב', וכ"נ בד' תלמיד הרמב"ן לקמן ד' א' (סוד"ה דרב אית לי' וסוד"ה כתב הרב), עיי"ש.**

בפסחים שם נחלקו רבה ורב חסדא בטעם הא דמדאורייתא אופין מיו"ט לשבת, דלדעת רבה הוא משום דאמרינן הואיל ואי מיקלעי לי' אורחים חזי לי', ולדעת רב חסדא הוא משום דצרכי שבת נעשין ביו"ט, והבעה"מ שם כתב דקי"ל כר"ח דצרכי שבת נעשין ביו"ט.

אך הרמב"ן במלחמות שם תמה ע"ז, דכיון דקי"ל כרבה בדין הכנה דאין יו"ט מכין לשבת, והיינו בין בביצה שהיא הכנה דממילא, ובין בעירוב שהוא שהוא הכנה בידי אדם, ה"נ יש לאסור באפי' מיו"ט לשבת משום הכנה, ובע"כ דהא דאופין מיו"ט לשבת הוא משום הואיל,[[78]](#footnote-79) - ובחי' רבינו דוד שם הוסיף, דכיון דאין יו"ט מכין לשבת בהכנה דממילא, כ"ש דאין יו"ט מכין לשבת בהכנה בידים, ואין לומר דכשם שהותרה מלאכה לצורך יו"ט כך הותרה לצורך שבת, דכיון דדרשינן מקרא דאין יו"ט מכין לשבת, אין לנו לומר שהתירה תורה מלאכה ביו"ט לצורך שבת, שהרי נאסרה המלאכה לצורך שבת מקרא דהכנה.

ובדעת הבעה"מ י"ל כמש"כ התוס' ודעימייהו דל"ש הכנה אלא בביצה שהיא דבר חדש, אך באפי' ובישול ליכא משום הכנה, וגם הא דנאסר הכנה בידים הוא רק כשמכין דבר חדש, וע"כ הוא דצרכי שבת נעשין ביו"ט ולא אסרינן לה משום הכנה, - וי"ל עוד דאזיל לטעמי' דס"ל דדין הכנה הוא גזה"כ דדבר שהוכן ביו"ט אסור בשבת ודבר שהוכן בשבת אסור ביו"ט, ולא מצינו כלל דאיכא איסור במעשה ההכנה,[[79]](#footnote-80) וע"כ שפיר י"ל דצרכי שבת נעשין ביו"ט, ולא אסרינן לה משום הכנה.[[80]](#footnote-81)

בחי' רבינו דוד שם כתב בשם התוס', דדין הכנה דרבה הוא רק בהכנה דממילא ולא בהכנה בידים, וע"כ הוא דצרכי שבת נעשין ביו"ט, ולי"ב משום הכנה, וכתב ע"ז דאינו מחוור, וכ"כ הר"ן שם,[[81]](#footnote-82) וכ"כ המהר"ם חלאוה שם מ"ח א' דהוא סברא הפוכה.

והרמב"ן במלחמות שם כתב להוכיח דדין הכנה דרבה הוא אף בהכנה בידים, ממה שאמרו בעירובין ל"ח ב' דאין מערבין מיו"ט לשבת משום הכנה, - ובחי' רבינו דוד כתב בשם התוס' דעירוב דומה להכנה דממילא, וכ"כ המהר"ם חלאוה שם בשמם, ותמה ע"ז, דאף אם הנחת עירוב דומה להכנה דממילא, מפני שהנחת העירוב קונה שאין הוא עושה בה מעשה של כלום, מ"מ עירוב ברגליו שהוא עושה מעשה בידים, הו"ל כהכנה בידים, וגם ע"ז אמרו בעירובין שם דאיכא משום הכנה.

הרשב"א לקמן ד' ב' הק' דלרבה דאית לי' הואיל, היאך משכח"ל לאסור הכנת יו"ט לשבת, הרי איכא הואיל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דהיינו היכא דליכא הואיל, ומשכח"ל בביצה שנולדה בשבת שאחר יו"ט, דאף דאי בעי שחיט לה לתרנגולת ואכיל לה לביצה, מ"מ הכנת הגמר אינה אלא בשעת לידה, דכשנולדה נמצאת הכנת גמר של אמש הכנה גמורה, וע"כ לי"ב הואיל,[[82]](#footnote-83) וכן משכח"ל בעירוב מיו"ט לשבת, אם סוף היום קונה עירוב,[[83]](#footnote-84) ועד"ז כתב התוס' הרשב"א בפסחים מ"ו ב' בשם ריב"א בפי' בתרא.[[84]](#footnote-85) - **ב** התוס' הרשב"א שם כתב בשם ריב"א בפי' קמא שהוכיח מזה דאיסור הכנה הוא רק כגון גמר ביצה וקניית שביתה שהוא דבר חדש, אך באפי' ובישול ליכא לאיסור הכנה, והיינו דלפ"ז לא מצינו דמהני הואיל היכא דאיכא לאיסור הכנה, ושפיר אסירא הכנה מיו"ט לשבת אף היכא דאיכא הואיל. - **ג** התוס' הרשב"א שם כתב בסו"ד די"ל דהוא משום דסמוך לחשיכה דאין שהות לאורחים לאוכלו מבעו"י לא אמרינן הואיל, ובכה"ג איכא לאיסור הכנה דאורייתא, וכ"כ התוס' שם ד"ה רבה אמר.

**בטעמא דב"ש שהתירו ביצה שנולדה ביו"ט**

בטעמא דב"ש שהתירו ביצה שנולדה ביו"ט ולא אסרוה משום הכנה, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בעירובין ל"ח א' ד"ה משום הכנה כתבו דלית להו לעיקר איסור הכנה, ואף בהכנה בידים כעירוב. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמודו ב"ש דהכנה בידים אסורה, ולא נחלקו אלא בהכנה בידי שמים,[[85]](#footnote-86) וכ"כ המאירי בפתיחה לפירקין. - **ג** בפי' הר"י מלוניל בריש פירקין צידד דמודו ב"ש דביצה שנולדה ביו"ט שאחר השבת אסורה, ולא התירו אלא כשנולדה ביו"ט דעלמא, ולא ס"ל דגזרינן אטו יו"ט שאחר השבת. - **ד** בפי' הר"י מלוניל כתב לפרש עוד, דב"ש שרו אפי' ביו"ט שאחר השבת, דלית להו האי סברא דמאתמול גמרה לה, ולכאו' היינו דס"ל דהאידנא גמרה לה, ולא הוכנה משבת ליו"ט.

**שבת דעלמא תשתרי,** הבעה"מ הק' דכיון דהבהמה עצמה אסורה בשבת, יש לאסור את הביצה משום מוקצה מחמת אסור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בספה"י לר"ת סימן שע"ד כתב דהיינו כשהי' לו חולה מבעו"י בתוך ביתו דאף התרנגולת עצמה מותרת באכילה, וכ"כ הבעה"מ בשם י"מ. - **ב** הבעה"מ שם כתב דהוא משום דדעתו על הביצים והן עצמן מוכנין, וכל מה שאמרו הכא דבתרנגולת העומדת לגדל ביצים מוקצה הוא, היינו כשהיא עומדת לגדל ביצים להוציא מהן אפרוחין, וכנ"ל. - **ג** הראב"ד בכתוב שם לקמן שם כתב דפריך לב"ה דס"ל כר"ש דלי"ל מוקצה, ועד"ז כתב הרשב"א בשם י"מ. - **ד** הרמב"ן במלחמות לקמן כ"א ב' כתב דהוא משום שהמוכן שקפץ עליו איסור שבת ובע"כ של מכין נאסר עליו, לא יצא מכלל הכן אלא לאיסור מלאכתו, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן בע"ב. - **ה** הרמב"ן במלחמות בחולין ט"ו א' כתב לישב למש"כ שם בדעת הרי"ף דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור אלא היכא דדחיי' בידים. - **ו** הר"ן כתב דאף דכיון דהתרנגולת עומדת לאכילה והויא אוכל, משום איסור שבת לא יצאה מתורת אוכל, כיון דהוי אריא דרביע עלי', וע"כ ל"ה הביצה נולד, וגם לי"ב משום מוקצה מחמת איסור, דהביצה לא נאסרה מעולם.[[86]](#footnote-87)

\*המג"א בסימן ש"ה סוסקי"ב כתב בחולב בשבת, דאף אם חלב לתוך האוכל אסור, דכיון דהבהמה אינה ראוי' לאכילה הוי מוקצה, והגר"ז בקו"א שם סק"ב תמה ע"ז, ממה שאמרו הכא דשבת דעלמא תישתרי, והרי דאף דהתרנגולת הויא מוקצה מ"מ הביצה ל"ה מוקצה, וכ"כ המג"א גופי' בסימן שכ"ב סק"א דביצה שנולדה בשבת אינה אסורה אלא משום גזירה, ועוד, שהרי קי"ל דהשוחט בשבת ל"ה הבהמה מוקצה, משום דלא דחיי' בידים, וכ"ש דהחלב ל"ה מוקצה.

ועיי"ש שכתב לישב, דהחלב הוי נולד גמור האסור אף לר"ש, ובדבריו שם סל"ב מבו' דהיינו משום דניתוסף החלב בשבת, (וכתב דהיינו כשלא נחלב מיד בכניסת השבת אלא לאחר זמן, דאפשר שרוב החלב נולד שם בשבת), ואך דביו"ט שרי אף בחולב מעז העומדת לחליבה, משום דאוכלא דאפרת הוא, ובדבריו שם סל"ב מבו' דהוא כמש"כ התוס' דאי בעי שחיט לה ואכיל כל דבגוה,[[87]](#footnote-88) אך בשבת דאסור לשחוט את הבהמה, ל"ה אוכלא דאפרת, והיינו משום לי"ב לה"ט דאי בעי שחיט לה ואכיל כל דבגוה, והוי החלב נולד גמור ואסור.

**השוחט את התרנגולת ומצא בה ביצים גמורות וכו' ליגזור משום הנך דמתילדן ביומיהן,** בפירש"י כתב דאי"ז גזירה לגזירה, דאיירי אף ביו"ט שאחר השבת, וכ"כ התוס' והרשב"א והר"ן, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת הא'.

אך בד' רבינו אפרים שהביא הבעה"מ מבו' דאיירי הכא ביו"ט דעלמא, דביו"ט שאחר השבת אסורות הביצים מדינא, ונתבאר להלן, ובחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב דלדעתו צ"ל דאי"ז גזירה לגזירה, דכולה חדא גזירה היא, דאי לא הא לא קיימא הא, ועד"ז כתב הראש יוסף, - אך ההשלמה כתב לפרש, דהא דפריך דלגזור משום הנך דמתילדן ביומיהן, היינו דכ"ה דגזרו במתילדן ביומי' ביו"ט דעלמא, אטו יו"ט אחר השבת, ה"נ לגזור בנמצאות במעי אמן ביו"ט דעלמא, אטו יו"ט שאחר השבת דהוי ספיקא דאורייתא, וכ"נ בד' רבינו אפרים שהביא התמים דעים בסימן קכ"ד.

התוס' הק' דמ"ט לא אסרינן לה מדינא, דשמא מאתמול גמרה לה, ואף אם ל"ה שחטה היתה נולדת היום, ומיתסרא משום הכנה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמאחר דלא נולדה ע"י כך לא חשיב גמר, והרשב"א הוסיף לפרש דהוא משום שלא נגמרה לגדל אפרוחים אלא בלידה,[[88]](#footnote-89) ואף לאכילה אינה חשובה לגמרי כי אם בלידה, והביא כן מירושלמי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פ"ה הנ"ב, ועד"ז כתב הרמב"ן במלחמות בסו"ד.[[89]](#footnote-90) - **ב** הבעה"מ כתב דביצים במעי תרנגולת כאחד מאיברי' הם, וע"כ אינם נאסרות אפי' ביו"ט שאחר השבת,[[90]](#footnote-91) וכ"כ הר"ן, והוסיף לפרש דמה"ט חשבינן לה כגידולי תרנגולת עצמה דלא מיתסרי משום הכנה, דמה"ט מותר לשחוט בהמה ביו"ט שאחר השבת, אף שנתגדלה בשבת, וכמש"כ הר"ן לעיל מינה, ועד"ז כתב הראב"ד בכתוב שם בסו"ד ע"פ הירושלמי, דהוא משום דכ"ז שהיא מבפנים צריכה היא לאמה, וע"כ היא כירך אמה ומותרת ע"ג אמה, ורק כשיצאה ונגמרה לגמרי ואינה עם אמה, אין הכנת אמה מועילה לה כלום.[[91]](#footnote-92) - **ג** הרמב"ן במלחמות כתב דלא חשיב כהכנה, אלא היכא דאלמלי הכנת הראשון ל"ה השני נהנה באותו הדבר, וע"כ אין לאסור אלא בביצה שנולדה ביו"ט שאחר השבת, דאלמלי גמר של אתמול לא יצאה היום, וע"י הכנת השבת באה לידינו ליו"ט, ומשא"כ בביצה במעי תרנגולת שאנו זכינו בה ביו"ט ולא הביאה לידינו הכנת שבת,[[92]](#footnote-93) ובחי' ר"נ בנו הוסיף לפרש דכיון דלא הועיל הגמר להביאה לידו, הרי דאף שהושבח עי"ז, לי"ב משום הכנה, דדמי לכל בהמות ועופות שגדלים בכל יום, ואין גידולן אוסרן מיו"ט לשבת. - **ד** הבעה"מ כתב בשם רבינו אפרים דשוחט את התרנגולת ביו"ט שאחר השבת ומצא בה ביצים גמורות אסורות, דשמא נגמרו מאתמול, וכל הא דשרי הוא ביו"ט בעלמא, וכ"כ ההשלמה בשם אביו. - **ה** הראב"ד בכתוב שם כתב בתחילת דבריו דקים להו דכל ביצה דגמרה מאתמול שפיר בהשכמה ילדה להו, וע"כ אף ביו"ט שאחר השבת שרי כששחט שלא בהשכמה, אך אם שחט בהשכמה, ה"ז אסור מדינא.

ט"ז טבת פ"א

דף מס' 4

**הכנה בשיירי פתילות ושמן**

**ב' ב' -** בירושלמי בפירקין פליגי בדין שיירי פתילות ושיירי מדורה ושיירי שמן שכבו בשבת דרב ור' חנינא אמרו דאסור להדליקן ביו"ט, ור' יוחנן אמר מותר, וא"ר חסדא דמחלפא שיטתי' דרב, דתמן עביד לה ב' קדושות, והכא עביד לה קדושה אחת, ומבו' דהא דאסרי רב ור' חנינא בשיירי פתילות שכבו בשבת הוא משום דס"ל דשבת ויו"ט קדושה אחת הן, וכיון שהוקצו הפתילות בשבת, הוו מוקצה אף ביו"ט.[[93]](#footnote-94)

והסה"ת בסימן רנ"ג כתב דלפי האמת א"צ להחליף פלוגתייהו ולא תיקשי מרב לרב, דרב חסדא דמחליף הוא לטעמי' דלית לי' הכנה דרבה, אך לפ"מ דקי"ל לדין הכנה דרבה, הרי דמה"ט הוא דאסר רב בשיירי פתילה משבת ליו"ט, דכיבוי קרי הכנה, שיותר הן טובות להדליק כשדלקו ונכבו תחילה, וה"נ הוא בשירי שמן שנעשה צלול יותר כשמדליקין בו,[[94]](#footnote-95) והביאוהו הסמ"ג לאוין ס"ה, והרשב"א בעבוה"ק ש"ה ספ"ד, והרא"ש בסו"ס א', והטור בסימן תק"א, ועד"ז כתבו השטמ"ק לקמן ד' ב' בשם ר"י, והמאירי לקמן ד' א' בשם הראב"ד, וכ"ה גם בתשו' הראב"ד סימן רי"ז,[[95]](#footnote-96) - ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן תשט"ו דהא דאסרינן בשיירי פתילה ושיירי מדורה הוא משום דדמי להכנה,[[96]](#footnote-97) דבמקום שנכבית הפתילה שם נעשית וניתקנה בהיותה פחם והוכנה להדלקה, וה"נ בשיירי מדורה דנתיבשו וטובים להבעיר שנית, והא דגזרו אף בשירי שמן, הוא אטו הא דגזרו בשיירי פתילה, - והך מילתא דיש לאסור בשיירי פתילה משום הכנה, כ"כ גם התוס' בעירובין ל"ט ב' ד"ה אי משכחת להו, וכ"כ האו"ז בסו"ס ש"ל בשם ריצב"א.

אך הרא"ש בסימן א' כתב בתחילת דבריו דאין לאסור בזה משום הכנה,[[97]](#footnote-98) וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה בשם ר"ש איש ירושלים, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן ע"ו, והריא"ז בפירקין ה"א דין י"ב, והאו"ז בסימן ל"ח ובסימן קל"ט, והמאירי לקמן ד' א', וכ"כ הרמ"א בסימן תק"א ס"ז, - ובטעם הא דלי"ב משום הכנה מצינו כמה דרכים, **א** המרדכי בסו"ס תרמ"ד כתב בשם ר"י דהוא משום דגוף הפתילה ועצי המדורה בעולם, והוי כמו אפי' ובישול דלי"ב משום הכנה, כיון דאינו מתקן אלא דבר שהי' בעולם, וכ"כ המג"א בסימן תק"א סקט"ז והמ"ב שם סקל"ד. - **ב** האו"ז שם כתב דעיקר הכנת הפתילה הוא ההבהוב, אך הכיבוי אינו מכלל הכנתה. - **ג** המאירי שם כתב דכיון דאף אם כבו ביומו היו מותרין, וא"צ למה שכבה אתמול, לא חשיב כהכנה.[[98]](#footnote-99) - **ד** הק"נ בסימן א' כתב די"ל למש"כ הרא"ש בפ' במה מדליקין סו"ס י"ח להוכיח דמצי להדליק בפתילה אע"פ שאינה מהובהבת, וע"כ לא חשיב כהכנה, וכ"כ הפר"ח בסימן תק"א ס"ז. - **ה** הפר"ח שם כתב עוד, דהוא משום דשבת הכין לעצמו לחולה שיש בו סכנה, וע"כ לי"ב משום הכנה.[[99]](#footnote-100)

\*התרוה"ד בסימן פ"א כתב לדון דלמש"כ הסה"ת דהא דשיירי פתילות שכבו אסורין משום הכנה, הוא שיותר הן טובות להדליק, הרי דאין לאסור להדליק אלא במקום שהודלקה ונכבית, אך בצד השני מותר להדליקה, ומש"כ הראבי"ה בסימן תשט"ו דאסור לטלטלם, היינו כשהיא קצרה, דאין ראוי להדליק באידך גיסא, ועיי"ש שכתב דיש לאסור בזה, דכיון דהכנה דאורייתא היא, גזרינן דילמא אתי למעבד באידך גיסא, וכתב לדון דהכנה דפתילה אינה אלא מדרבנן, ומשמעות דבריו דמסיק דה"ז אסור מדאורייתא, ועמש"כ בזה המג"א בסימן תק"א סקט"ז.

**הכנה במבשל בשבת**

בדיני מהרי"ו סימן ב' כתב דפת שנאפתה בשבת אסורה ביו"ט שאחר השבת, משום איסור הכנה,[[100]](#footnote-101) וכתב דהודה לו מהרי"ל, והביאו המג"א בסימן שי"ח סק"ב, וכ"כ המ"ב שם סק"ה, - וצ"ע דהוא דלא כמש"כ המג"א והמ"ב בסו"ס תק"א דטעם הא דשיירי פתילה מותרין הוא משום דל"ש הכנה בדבר שהוא בעולם דומיא דאפי' ובישול,[[101]](#footnote-102) ועמד ע"ז התהל"ד בסימן שי"ח סק"ד, - ושמא דבריהם קיימי לפ"מ שחששו בסו"ס תק"א לדעת האוסרים בשיירי פתילה,[[102]](#footnote-103) וגם י"ל דמה שנקטו לעיקר להתיר בשיירי פתילה, הוא בצירוף שאר הטעמים שכתבו הראשונים להתיר בזה, וכמש"כ השעה"צ שם סקמ"ב דדעת רבים מקמאי להתיר בזה, והרי דבריהם הוא מכמה טעמים, וצ"ע.

**הכנה בנוי סוכה ובאתרוג**

התוס' לקמן ל' ב' ד"ה עד מוצאי יו"ט כתבו דנהגו העולם כשחל תשיעי של חג בער"ש, דאין מתספקין מפירות דנוי סוכה בשבת שהוא עשירי, וכתבו דהוא משום הכנה, דהואיל ובער"ש הי' אסור שהוא תשיעי והוא יו"ט, אם הי' נאכל בשבת הי' מכין יו"ט לשבת, והוי כעין נולד כיון שבא עתה ראויות שלו ולא בא ביו"ט, וכתבו דמה"ט יש נזהרין כשחל שמחת תורה באחד בשבת שלא לאכול האתרוג באותו יום, כיון דבשבת הי' אסור, ואם הי' אוכל אותו בשמחת תורה, הי' שבת מכין ליו"ט, וכ"כ הרא"ש בפ' לולב וערבה סימן ה' דכתב רבינו פרץ בשם גדולי איברא דאם חל יו"ט האחרון של חג באחד בשבת, אסור האתרוג משום הכנה, - אך הרא"ש שם נחלק ע"ז דלא שייך כאן הכנה, וכתב שם לעיל מינה להתיר נוי סוכה בשבת שאחר החג, משום דמה הכנה יש כאן, וכ"כ התוס' בסוכה י' ב' סוד"ה עד מוצאי יו"ט, וכ"כ הרא"ש בפירקין בסימן א' דאם חל שמחת תורה ביום א' שרי האתרוג באכילה, דאין כאן הכנה, - והשו"ע בסימן תרס"ה ס"א ובסימן תרס"ז הביא לב' הדעות בזה.

בד' הב"י בסימן תרס"ה ס"א משמע דמש"כ הרא"ש דליכא בנוי סוכה ובאתרוג משום הכנה, הוא לטעמי' דס"ל דליכא הכנה בשיירי פתילות, וכ"כ הגר"א בסימן תרס"ז דטעם הסוברים דיש בזה משום הכנה, הוא משום דדמי לשיירי פתילה דאסורין משום הכנה, ושמא מכוון דבריהם דעיקר הפלוגתא אם שיירי פתילה אסורין משום הכנה, הוא אם שייכא הכנה בדבר דהוא בעולם, ובזה תלי הפלוגתא אם שייכא הכנה בנוי סוכה ובאתרוג שהם בעולם.

אך הא"ר בסימן תרס"ה סק"ב כתב בשם ס' אמרכל דטעם הא דלי"ב משום הכנה, הוא משום דלא נעשה בה תיקון כלל בשבת, ועד"ז כתב השעה"צ שם סק"ב דהוא משום דלא נעשה בו מעשה לא בידי אדם ולא בידי שמים, אלא הדבר בא ממילא ע"י הזמן, - וי"ל עוד, דהוא משום דהרי היו אסורין הנוי סוכה והאתרוג בכל היום הקודם, ולא הותרו הנוי סוכה והאתרוג אלא בתחילת יום זה, ונמצא דלא הכין יו"ט לשבת ולא הכינה שבת ליו"ט, אלא הכינו הם לעצמן.

ובטעמא דהתוס' לקמן ודעימייהו דס"ל דיש לאסור בזה משום הכנה, כתב החזו"א בסימן מ"ט סקי"ד דהוא משום דבביה"ש דט' הי' אסור מחמת מצוה מספק ואזיל לי' איסורו בשחשכה שהוא כבר יו"ט, וכיון דלא הותר ביו"ט עצמו מחמת איסור מוקצה, נמצא דהא דאזיל לי' ביו"ט איסור מוקצה של מצוה, הוכן בשבת לשבת ולא ליו"ט, - והיינו דההכנה לשבת נעשית ביו"ט, כשבטל מיני' תורת מוקצה למצוה, וע"כ חשיב דיו"ט הכין לשבת,[[103]](#footnote-104) ואף דאכתי הי' אסור כל היום משום מיגו דאיתקצאי, מ"מ עיקר ההקצאה למצוה בטלה, והו"ל כהכנה.[[104]](#footnote-105)

**פירות הנושרין**

**גזירה שמא יעלה ויתלוש,** התוס' האריכו לדון באלו גווני אסרינן בפירות שנתלשו מן המחובר משום מוקצה, וענין זה עיקר מקומו הוא לקמן כ"ד ב', ויתבאר שם בעזה"י.

התוס' הק' דמ"ט בעינן בנכרי שהביא דורון לטעמא דמוקצה, ותיפו"ל משום גזירת פירות הנושרין,[[105]](#footnote-106) וכתבו דהתם מיירי בדבר דבעי מרא וחצינא כגון לפת וצנון דל"ש שמא יעלה ויתלוש דאדכורי מדכר, וכתבו עוד דדוקא בפירות וענבים שייך שמא יעלה ויתלוש ושמא יסחוט לפי שאדם מתאוה להם ובעודו בכפו יבלענו, והמהרש"א כתב דהוא חד תירוצא בב' טעמים, וכמש"כ התוס' בשבת קכ"ב א' ובחולין י"ד א', ועמש"כ בזה המהר"ם שיף, - ולמש"כ הבעה"מ ועוד מקמאי דלא גזרו שמא יסחוט ושמא יעלה ויתלוש אלא במידי דאתי ממילא, ונתבאר להלן, ניחא גם הא דבעינן בנכרי שהביא דורון לטעמא דמוקצה, דאיירי בדברים שאינם נושרין מעצמן, ובזה ליכא למיגזר, וכ"כ הרשב"א בשבת קכ"ב א' דבפירות האדמה ליכא לגזירת פירות הנושרין משום דאין נתלשים מעצמן, וכ"כ הר"ן שם בדין עשבים, (אך הרמב"ן שם נסתפק בזה די"ל דגזרו בכל הנתלשין מן המחובר).[[106]](#footnote-107)

בהגה' הגרא"מ הורוויץ תמה ע"ד התוס', דכיון דגזרו משום פירות הנושרין אף בביצה דל"ש כלל החשש דשמא יעלה ויתלוש, משום דכולה חדא גזירה היא, כ"ש דיש לאסור בכל הפירות,[[107]](#footnote-108) - וכבר עמד בזה המהר"ם שיף, וכתב דשאני מידי דבעי מרא וחצינא דל"ה בכלל פירות הנושרין, ומשא"כ ביצה דאע"ג דלא שייך בה שמא יתלוש, מ"מ הוא דומיא דפרי הנושר, והיינו משום דהיא יוצאת מאלי', ודמיא לפירות דל"ב מרא וחצינא, והויא בכלל גזירה דפירות הנושרין, ולמש"כ התוס' דדוקא בפירות וענבים שאדם מתאוה, צ"ל דביצה נמי אדם מתאוה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ע.

התוס' הק' דמ"ט לא אסרו בנכרי שהדליק נר בשביל עצמו, שמא ידליקו הישראל עצמו, כמו שאסרו בפירות הנושרים ובמשקין שזבו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הוכיחו מזה דלא גזרו אלא בדבר שיכול בקל לתלשו, ועד"ז כתב הסה"ת בסימן רמ"ז. - **ב** הסה"ת שם כתב עוד דלא גזרו אלא במידי דאכילה,[[108]](#footnote-109) וזה ע"ד מש"כ התוס' דלא גזרו אלא בתאנים וענבים דאדם מתאוה להם וכו'. - **ג** הרמב"ן וש"ר בשבת קכ"ב א' כתבו דלא גזרו שמא יסחוט ושמא יעלה ויתלוש, אלא במשקין שזבו ופירות הנושרין דממילא קא אתו, ואי שרית לי' אתי למעבד איהו בידים, אך במידי דלא אתי ממילא אלא תלי במעשה, כנכרי שהדליק נר וכיו"ב, ליכא למיגזר בהו מידי, דישראל בנכרי לא מיחלף,[[109]](#footnote-110) וכ"כ הבעה"מ בחולין י"ד ב' דלא גזרו חכמים אלא במידי דאפשר דאתי ממילא.

התוס' כתבו לדון בטעם הא דלא הותר לתלוש ולצוד לצורך אוכ"נ, וענין זה עיקר מקומו הוא לקמן כ"ג ב', ויתבאר שם בעזה"י.

**הנאה דממילא בפירות הנושרין**

בד' התוס' וש"ר מבו' דאם הוה אסרינן בנכרי שהדליק נר דומיא דהא דאסרינן בפירות הנושרין, הי' אסור ישראל להשתמש לאורו, ומבו' דאף דבאיסור מוקצה לא נאסרה הנאה דממילא, ומה"ט הוא דנכרי שהדליק נר משתמש לאורו ישראל ולא אסרינן לה משום נולד, וכמש"כ הריטב"א בשבת שם, מ"מ באיסור פירות הנושרין נאסרה אף הנאה דממילא, מגזירה שמא יעלה ויתלוש,[[110]](#footnote-111) - וכ"ה מבו' גם בד' הסה"ת שם והרשב"א בשבת שם דכל הא דמותר ישראל לירד בכבש שעשה הנכרי, הוא משום דלי"ב להגזירה דשמא יעלה ויתלוש, אך אם הי' בזה להגזירה הי' אסור לירד בו, אף דהו"ל כהנאה דממילא, דמה"ט הוא דמותר ישראל לירד בו, ולא אסרינן לה משום נולד, וכמש"כ הריטב"א שם.

אך הנה הרמב"ן בשבת שם כתב לדון דגם בעשבים איכא לגזירת פירות הנושרין, וכן נסתפק בזה הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ד ב', ולפ"ז הרי דמהא דתניא בשבת קכ"ב א' דנכרי שליקט עשבים מאכיל אחריו ישראל, מבו' דלא נאסרה הנאה דממילא בפירות הנושרים, והוכיח כן הגר"ז בקו"א בסימן תק"ז סק"ד,[[111]](#footnote-112) - והוכיח כן עוד ממש"כ הרמב"ן והר"ן שם דגוי שתלש עצים ועשה כבש, מותר ישראל לירד בה, כיון דמשתמש בעלמא הוא וכיושב על האבן דמי, אף דעצים שנשרו אסירי מגזירה שמא יעלה ויתלוש, כמש"כ הרי"ף לקמן ד' ב', והרמב"ן במלחמות לקמן כ"ד ב',[[112]](#footnote-113) ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד,[[113]](#footnote-114) וצ"ע.

**היא גופה גזירה ואנן ניקום ונגזור גזירה לגזירה,** בפירש"י כתב דהא דלא גזרינן גזירה לגזירה הוא מדכתיב ושמרתם את משמרתי עשו משמרת כלומר גזירה למשמרתי לתורתי, ולא משמרת למשמרת שלא יעשו גזירה לגזירה, וכ"כ המחזו"ו בסימן תכ"ד, ועמש"כ בזה השד"ח במערכת הג' (אות ב') באורך.

ובחי' מהר"י אבוהב לקמן ד' ב' כתב לפ"ז דבאיסור מוקצה שאינו משום גזירה, גזרינן גזירה אחרת, עיי"ש,[[114]](#footnote-115) וכ"נ בד' הרמב"ן בהשגות סהמ"צ שורש א', דמה שאמרו דבשניות דרבנן לא גזרינן גזירה לגזירה, הוא רק משום דאיסור שניות הוא משום גזירה, עיי"ש, - אך בד' המאירי לקמן ל"ו ב' מבו' דגם באיסור תחומין דרבנן לא גזרו גזירה לגזירה, אף דבפשוטו איסור תחומין דרבנן אינו גזירה אטו דאורייתא,[[115]](#footnote-116) וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן כ"ח ב' בשם הבעה"מ.[[116]](#footnote-117)

**כולה חדא גזירה היא,** בפירש"י כתב דהיינו דאי"ז גזירה שלא יבא לידי פירות הנושרין, אלא הויא הביצה בכלל גזירת פירות הנושרין, דאף היא פרי הנושר, - אך היראים בסימן ק"ב כתב דהוא משום דאי לא הא לא קיימא הא, ובכה"ג גזרינן גזירה לגזירה, והיינו דכיון דבלא הגזירה השני' אין מתקיימת אף הגזירה הראשונה, ע"כ אי"ז כגזירה לגזירה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בשבת קכ"ב א', ועד"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש בר"פ במה טומנין, וכן מצינו בד' הראשונים בכ"ד שפירשו דהא דכולה חדא גזירה הוא וגזרינן בזה גזירה לגזירה, הוא משום דאי לא הא לא קיימא הא.

\***משום משקין שזבו,** בשבת קמ"ג ב' אמרינן דמודים חכמים לר' יהודה בשאר פירות שהכניסן לאוכלין דהיוצא מהן מותר, והרמב"ן וש"ר שם הק', דא"כ מ"ט אסרו בביצה שנולדה ביו"ט, הרי אף משקין היוצאין משאר פירות אסורין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן וש"ר שם כתבו דר' יצחק ס"ל דפליגי רבנן אף בשאר פירות דהיוצא מהן אסורין.[[117]](#footnote-118) - **ב** התוס' שם כתבו דשייך טפי לגזור בביצה לפי שהיא עומדת ליסחט מן התרנגולת ודרך לגומעה חי', ומשא"כ בשאר פירות דאין עומדין ליסחט כלל, ולכאו' מכוון דבריהם דמה"ט דמיא לזיתים וענבים דהמשקין היוצאין מהן אסורין,[[118]](#footnote-119) ועד"ז כתב הרמב"ן שם בפי' קמא דשאני שאר פירות העשויין לאכילה ולא למשקין, וכשאדם סוחטן הוא מפסידן מאכילה, וע"כ לי"ב משום שמא יסחוט ולא גזרינן בהו, ומשא"כ בביצה דעבידא להטיל ביצים ולא מפסיד אוכלא ודמיא לזיתים וענבים. - **ג** הרשב"א בסוגיין כתב דביצה דמיא לפירות העומדין למשקין דאסורין משום דכיון דלסחיטה קיימי ניח"ל בהו ודילמא יהיב דעתי' וסחיט, וביצה נמי ניח"ל בלידתה, וכו"ע ניח"ל טפי בביצה הנולדת מביצה הנמצאת במעי תרנגולת, ועוד דשאני משקין שבפירות דאם אין נסחטין מהן הן נשארין בתוך הפרי, ומשא"כ בביצה דכל שאינה מטלת ביצים נפסדין הבעלים בביצים, וע"כ דמיא למשקין שזבו מפירות העומדין למשקין.[[119]](#footnote-120)

**כרבה נמי לא אמרי הכנה לית להו,** הרשב"א לעיל בסוגיין כתב דהיינו דאינהו מוקי לה לקרא דוהכינו בהכנה דידים, ולומר דיכינו היום כדי שלא יעשו מלאכה בשבת,[[120]](#footnote-121) - אך בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן ל"ט כתב בשם הרמב"ם דכו"ע ס"ל דקרא דוהכינו בא לאסור הכנה בידי אדם מיו"ט לשבת,[[121]](#footnote-122) אלא דלדעת רבה נתחדש דאף הכנה בידי שמים אסורה, וע"ז הוא שנחלקו עליו,[[122]](#footnote-123) ועד"ז כתב הפסקי רי"ד לעיל בסוגיין דמה שאמרו דר' יוחנן לית לי' הכנה דרבה, הוא בהכנה בידי שמים, אך כל מידי דהוי מוקצה וצריך הזמנה בפה ליכא מאן דפליג דאינו יכול להזמינו מיו"ט לשבת, וילפינן לה מקרא דוהכינו.[[123]](#footnote-124)

**ביצה אוכלא ופירות אוכלא לאפוקי משקין דלאו אוכלא וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דמה"ט כשגזרו על משקין שזבו ל"ה ביצה במשמע, שהרי אינה משקה, וכן פירש במה שאמרו דביצה בלועה וכו' לאפוקי פירות דמגלו וקיימו, היינו דמה"ט כשגזרו על פירות הנושרין אין נשירת הביצה בכלל, וזה לטעמי' דהא דכולה חדא גזירה הוא הוא משום דהוי הביצה בכלל פירות הנושרין ובכלל משקין שזבו, וזהו דס"ל לרב יוסף דביצה ל"ה בכלל משקין שזבו כיון דאינה משקה, ור' יצחק ס"ל דביצה ל"ה בכלל פירות הנושרין דאינה כפרי הנושר, וממילא דהו"ל כגזירה לגזירה, - אך לדעת ש"ר דהא דכולה חדא גזירה היא הוא משום דאי הא לא קיימא הא, מתפרש מה שאמרו דביצה אוכלא וכו', דהיינו דמה"ט ל"ד ביצה למשקין ואין לגזור בביצה אטו משקין שזבו, וה"נ מתפרש מה שאמרו דביצה בלועה וכו', וכ"נ בד' הרשב"א בסוגיין ובד' הרמב"ן בשבת קכ"ב א' שפירשו כן.[[124]](#footnote-125)

\*הרשב"א הק' למ"ד דאיסורא דביצה הוא משום משקין שזבו, אף דביצה אוכלא היא, דמ"ש מהא דשרינן בשבת קמ"ד ב' בסוחט משקה הבא לאוכל משום דהוי כאוכל, וכתב דהתם שאני דכיון דעביד איהו האוכל בידים וסוחט לי' לתוך האוכל הו"ל הוכחה טפי, ומשא"כ הכא דביצה ממילא קא אתי, טעי בה אטו משקין שזבו מעצמן, ועמש"כ בזה התורי"ד בשבת קמ"ד ב', ואכמ"ל.

\***אם לאוכלין היוצא מהן מותר,** בפירש"י ד"ה אם לאוכלין וד"ה אלמא מבו' דהא דשרי הוא מכח תרי טעמי, חדא, דכיון דלא ניח"ל בהני משקין ליכא למיגזר שמא יסחוט, ועוד, דכל שהכניסן לאוכלין הוי היוצא מהן אוכלא דאפרת, ואינו בכלל גזירת משקין שזבו, דאם ל"ה ע"ז תורת אוכלא דאפרת, הי' זה בכלל גזירת משקין שזבו, אף דליכא למיגזר בזה שמא יסחוט, (וכמו שאסרו בביצה שנולדה ביו"ט מגזירת משקין שזבו), - ומבו' בדבריו דזהו הא דרמי ר' יוחנן דר' יהודה אדר' יהודה, דאף דהא דשרי ר' יהודה כשהכניסן לאוכלין הוא משום דאי"ז עומד ליסחט, הרי מ"מ נלמד מזה דכל דהוי אוכלא דאיפרת אינו בכלל גזירת משקין שזבו, וה"נ יש להתיר בביצה שנולדה ביו"ט,[[125]](#footnote-126) דאף דביצה עומדת ליסחט, הרי בביצה גופה ל"ש הגזירה, וכל הא דאסרינן לה הוא משום דהיא בכלל גזירת משקין שזבו, ואם אוכלין שזבו מותרין משום דאוכלא דאיפרת הוא, אין לאסור בביצה.

**אין מטלטלין אותה לא לכסות בה את הכלי ולא לסמוך בה כרעי המטה,** הגר"ז בקו"א בסימן תק"ז סוסק"ד כתב דמשמע דלא נאסר אלא לטלטלה כדי לסמוך בה כרעי המטה, אך אינו מטלטלה מותר לסמוך עלי' כרעי המטה, משום דהוי הנאה הבאה מאלי', והוכיח מזה דבאיסור הכנה לא נאסר הנאה הבאה מאלי', ואין אסור אלא לטלטלו ולהשתמש בו, שהרי בגמ' אמרינן דלרבה ניחא דאסירא הביצה משום הכנה דאורייתא, ואפ"ה לא נאסר לסמוך בה כרעי המטה בלא לטלטלה, ובסימן תק"ט סק"ג כתב להוכיח מזה דמשום איסור מוקצה לא נאסר לסמוך בו כרעי המטה בלא לטלטלו, ונתבאר בדף מס' 7.

**בשלמא לרבה דאמר משום הכנה הוי ספיקא דאורייתא וכו',** הרשב"א כתב דהיינו דמוקמינן להך ברייתא ביו"ט שאחר השבת דאסורה הביצה מדאורייתא, וכ"כ המהרש"א, וכ"כ הפר"ח בסימן ק"י סקמ"ו בדעת הרא"ה בבדה"ב בית ד' ש"ב כד:, - אך הרשב"א שם כתב דמשום גזירה דיו"ט שאחר השבת דהוא איסור דאורייתא, אסרו אף ספק דביצה שנולדה ביו"ט, וכ"כ בחי' הגרע"א דכיון דאיסורו אטו איסורא דאורייתא, מיקרי שורש בדאורייתא, וספיקו אסור, ועד"ז כתבו הפנ"י והרש"ש.

**אלא לרב יוסף ולר' יצחק וכו' ספיקא דרבנן היא,** התו"י כתבו דלרב נחמן לא פריך, דמוקצה חמיר והוי כעין דאורייתא, וכמו שאסרו לקמן כ"ד ב' בספק מוכן, - אך הרשב"א כתב דאף אם איסורה הוא משום מוקצה יש להתיר בספיקה, דהוי ספק דרבנן, דהא דלא פריך לרב נחמן, הוא משום דכבר אידחי, או משום דאמר לך רב נחמן דהאי תנא סבר מוקצה דאורייתא, - ופלוגתא זו תליא בפלוגתת קמאי בדין ספק מוכן, ויתבאר בעזה"י במקומו.

בעיקר מש"כ התו"י דהא דאסירא הביצה מספק, הוא משום דמוקצה הוי כעין דאורייתא, כתב החת"ס דאף דרק איסור אכילת מוקצה אסמכוה אדאורייתא, ונתבאר בדף מס' 1, מ"מ כיון דאסור באכילה מספק, שוב אין מטלטלין אותה בודאי, דהו"ל כצרורות ועפר,[[126]](#footnote-127) ועד"ז צ"ל למש"כ הרשב"א דספק מוקצה לקולא, ולפ"ז תיקשי דמ"ט לדעת רבה ניחא הא דאף בספק אין מטלטלין אותה, ובע"כ דכיון דהיא אסורה מכח הספק, הו"ל כעצים ואבנים, וע"כ אין מטלטלין אותה, - ונתחדש בזה דאף דאין איסורו אלא מספק, מ"מ חשבינן לה כצרורות ועפר בודאי, ולא אמרינן דלהצד שהוא מוכן חשיב שפיר כאוכל, אף דבפועל א"א לאכלו מפני הספק, והחת"ס לעיל ב' א' פירש בדעת הסוברים דספק מוכן אסור באכילה ומותר בטלטול, דהוא מה"ט, עיי"ש, (ועמש"כ בחי' הגרע"א לקמן כ"ד א'), ועמש"כ בזה בשיעורי אשר לשלמה סימן ה'.

י"ט טבת פ"א

דף מס' 5

**דבר שיש לו מתירין**

**ג' ב' - הוי דשיל"מ וכל דשיל"מ אפי' באלף לא בטיל,** בפירש"י כתב דאע"ג דמדאורייתא חד בתרי בטל, אחמור רבנן דהואיל ויש לו מתירין לאחר זמן, לא יאכלנו באיסור ע"י ביטול, - אך הר"ן בנדרים נ"ב א' כתב בדעת הרי"ף דהוא משום דלר' יהודה מין במינו לא בטיל, לפי שכל דבר שהוא דומה לחבירו אינו מחלישו ומבטלו אלא מעמידו ומחזקו, והא דלרבנן בטיל, הוא משום דאינם דומים זל"ז דזה אסור וזה מותר, והו"ל כמין בשאינו מינו, אך בדשיל"מ נטו רבנן משום חומרא לדר' יהודה, דכיון דאין ד"ז חלוק מן ההיתר לגמרי ביאיסור והיתר, שהרי אף הוא סופו להיות ניתר כמוהו, אינו בטל במינו, כיון דדמו טובא זל"ז, שהן שוין במין, וגם אינם חלוקין לגמרי באיסור והיתר.

בד' רבים מן האחרונים מבו' שפירשו בד' הר"ן, דהא דדשיל"מ לא בטל, אי"ז כלל משום דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, אלא הוא משום דהו"ל כמין במינו.

אך בד' הט"ז ביו"ד סימן ק"ב סק"א וסק"ה מבו' דגם לפ"ד הר"ן עיקר הא דאי"ז בטל הוא משום דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, וכ"כ החת"ס בסוגיין, וכ"כ היד יהודה בסימן ק"ב סק"ה, והתורת חסד או"ח סימן י"ט סק"ה, והאחיעזר בח"ב סו"ס י"ד, והקוב"ש באות ד',[[127]](#footnote-128) - והיד יהודה שם כתב לפרש בזה, דמש"כ הר"ן דהוא משום דהו"ל כמין במינו, היינו דע"ז הסמיכו חכמים להאיסור, ועד"ז כתבו התורת החסד והקוב"ש שם, - אך בד' האחיעזר שם נראה דהיינו דהא דחשבינן לה כתאכלנו "באיסור", הוא משום דהו"ל כמין במינו, ואי"ז ביטול מעליא, וע"כ החמירו בזה חכמים.[[128]](#footnote-129)

הצל"ח בסוגיין ולקמן כ"ד ב' ובפסחים ט' ב' ובתשו' נובי"ת אהע"ז סימן ל"ח כתב דהא דביצה אינה בטילה משום דשיל"מ, היינו לענין איסור אכילה, אבל לענין איסור טלטול ל"ש דשיל"מ, דדוקא באכילה דמה שיאכל היום לא יאכל למחר, בזה הוא דאמרינן דעד שיאכלנו היום באיסור יאכלנו למחר בהיתר, ומשא"כ בטלטול שיכול לטלטלו היום וגם למחר, והטלטול שיטלטל היום הוא בפנ"ע ולמחר הוא בפנ"ע, וכ"כ בחי' הגרע"א לקמן כ"ד א', והחת"ס בסוגיין, וכן צידד בתשו' הגרע"א ח"ג סימן נ"ו.

אך הראבי"ה בסימן תשס"ג כתב בדין ספק עירוב דהו"ל דשיל"מ כיון שיש לו מתירין בחול לילך למקום שיחפוץ, ומבו' דאף דיכול לילך גם היום וגם למחר, מ"מ חשיב כדשיל"מ, וכ"ה מבו' ממש"כ הראבי"ה שם בספק תיקון ברוח רביעית, דחשיב כדשיל"מ, - וכ"ה מבו' ממש"כ המשאת בנימין בחי' דינים ליו"ד אות ד' דכלי שבלע איסור ונתערב בכלים אחרים, אסור להשתמש בו בתוך מעל"ע, דכיון דיכול להמתין עד אחר מעל"ע דהו"ל נטל"פ, הו"ל כדשיל"מ, וכ"כ הש"ך בסימן ק"ב סק"ח, אף דיכול לבשל גם היום וגם למחר, ועמד ע"ז הגרע"א בתשו' ח"ג שם ובמערכה ד' (שנד' בחי' רע"א עירובין ל"ח א'),[[129]](#footnote-130) - וכ"כ הפנ"י לקמן כ"ד ב' והפמ"ג באש"א בסימן ש"י סק"ח ובסימן תקי"ג סק"ד דמהני הא דדשיל"מ לא בטל לאסור אף בטלטול, ומשמעות דבריהם שם דאי"ז בתולדה מהא דה"ז אסור באכילה, דהו"ל כעצים ואבנים, אלא דגם איסור הטלטול הוי כדשיל"מ, וכן נקט בגל' הגרע"א למג"א סימן ש"ח סקי"ז,[[130]](#footnote-131) והביאוה"ל שם ס"ז (ד"ה מבעו"י) הביא לדבריו.

הצל"ח לקמן שם כתב דלמש"כ הר"ן בנדרים דהא דשיל"מ לא בטל הוא משום דהו"ל כמין במינו, אף לענין טלטול אינו בטל, אך מ"מ הא דמחמרינן בספק מוקצה משום דדשיל"מ הוא רק באכילה, וכ"כ בדו"ח מערכה ד' בשם הגרע"א, - אך למש"כ הט"ז ודעימי' דגם לדעת הר"ן עיקר הא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, ונתבאר לעיל, י"ל דאף לדעתו ה"ז בטל לענין טלטול, דלי"ב לה"ט דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר.

הפנ"י לקמן כ"ד ב' כתב דאין לומר דלענין טלטול לא שייך דינא דדשיל"מ, שהרי בברייתא הכא תניא דאין מטלטלין אותה וכו' וספיקא אסורה, ומשמע דמספק היא אסורה אף בטלטול, אף דהא דאסורה מספק הוא משום דהו"ל דשיל"מ, כדמפרש רב אשי לקמן בסוגיין.[[131]](#footnote-132)

ובחי' הגרע"א לקמן כ"ד א' כתב די"ל דאף דעיקר הא דאסורה מספק אי"ז באכילה משום דהו"ל דשיל"מ, מ"מ אחר דאסורה באכילה מחמת ספק, ממילא היא אסורה בטלטול דהו"ל כעצים ואבנים, וכ"כ בתשו' חדשות להגרע"א או"ח סימן ה', וכ"כ בדו"ח מערכה ד' בשם הגרע"א, וכ"כ החת"ס בסוגיין.[[132]](#footnote-133)

אך הצל"ח בסוגיין כתב דכל הא די"ל דמכח הא דאסרינן לה באכילה משום דשיל"מ אסורה אף בטלטול, הוא רק לר' יהודה דאית לי' מוקצה, אך לר"ש דלית לי' מוקצה, אף דכולן אסורות באכילה משום דשיל"מ, מ"מ הן מותרין בטלטול, כיון דלא דחינהו בידים, וכתב לפ"ז דאם הך ברייתא אתיא כר"ש, הרי דהא דתנן דכולן אסורות הוא רק באכילה, - והיינו דכיון דכל הא דאסורה באכילה הוא מספק, ל"ה כעצים ואבנים, וכמש"נ לדון בזה בדף מס' 4, אלא דלר"י כיון דהיא אסורה מספק מקצי לה מדעתי' וע"כ היא אסורה בטלטול,[[133]](#footnote-134) אך לר"ש דכל דלא דחיי' בידים לא מקצי מדעתי', היא מותרת בטלטול.

\* הגרע"א בדו"ח במערכה ד' הוכיח דאף לענין טלטול חשיב כדשיל"מ, ממה שאמרו לקמן ל"ט א' דאין מים ומלח בטלין בעיסה לענין איסור תחומין משום דהוי דשיל"מ, - אך כבר עמד ע"ז הצל"ח לקמן כ"ד ב' וכתב דהתם מיירי להביאו למקומו לאכלו, וע"כ הו"ל כדשיל"מ, והוכיח כן ממש"כ בפירש"י לקמן ל"ט א' דהא דהו"ל דשיל"מ הוא משום דיכול לאכלה כאן.[[134]](#footnote-135)

**אלא אי אמרת ספק טריפה דבר שאין לו מתירין הוא,** הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א ח. כתב דהא דל"ה כדשיל"מ, אף דאפשר שתטעון עוד התרנגולת ויותרו כולן, או שתחי' י"ב חדש, הוא משום דלא חשיב כדשיל"מ אלא כשהוא בידו או שיבא ההיתר בודאי, וכ"כ המאירי לקמן בסוגיין, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן ק"ב ס"ב, - אך בתשו' הרי"ד סימן ע"א השיב להאו"ז דאין לאסור בחתיכה שנאסרה ע"י תיקו שנתערבה באחרות משום דשיל"מ, דשמא יבא אליהו ויתירנה או שמא נמצא בה טעם להתיר, דהרי אם יבא אליהו ויתירנו נמצא שלא הי' אסור מעולם, ומ"ט נחמיר ע"ז שלא יהא בטל, וכל הא דדשיל"מ לא בטל הוא כשהיום הוא אסור בבירור ולמחר יהא מותר בבירור, ומשא"כ בחתיכה שנאסרה מספק, הרי ממ"נ, אם יבא אליהו ויאסרנה הוי כשאר איסורים הבטלים ברוב, ואם יבא אליהו ויתירנה, איגלאי מילתא שהכל הי' היתר ואין כאן תערובת איסור, והביאו האו"ה בכלל כ"ה דין י"ח, אך האו"ז בסימן תשנ"ה אות א' נקט דבכה"ג חשיב כדשיל"מ, (ולא נסתפק בזה אלא משום דאין ההיתר ודאי).[[135]](#footnote-136)

ובתשו' צמח צדק הקדמון סימן ס"ט הביא בשם חתנו בעל עבודת הגרשוני שתמה כן ע"ד הרשב"א דמ"ש לדון בזה דין דשיל"מ, ועיי"ש שכתב לישב דהוא משום דאף אם יתברר אח"כ שלא היתה התרנגולת טריפה, מ"מ מי שאכלה בשעת הספק עביד איסורא, וע"כ שפיר שייך לדון בזה לדין דשיל"מ, והסכימו לזה הפר"ח בסימן ק"ב סק"ז, והפמ"ג במש"ז שם סק"ב, והמנחת יעקב בכלל ע"ד סקי"א, ועד"ז כתב השערי ישר בש"א פ"ח, - אך הדברים צע"ג וכמו שתמה היד יהודה שם סקי"ב, דכל איסורא דספק הוא משום דשמא פוגע באיסור, אך הכא הרי להצד דהוי טריפה הו"ל דבר שאין לו מתירין ובטל, וא"א לאסרו אלא מכח הא דשמא יתברר דאי"ז טריפה והוא מותר, ואיך יעלה על הדעת לאסרו באכילה מכח הספק דשמא מותר הוא, הרי אם מותר הוא אכילתו מותרת, וזהו משה"ק הפליתי שם סק"ד.[[136]](#footnote-137)

**ר"א אומר רואין אותן כאילו הן פרודות והתחתונות מעלות את העליונות,** בפירש"י כתב כתב דהא דהתחתונות מעלות את העליונות אע"פ שאינם בספק דימוע, הוא משום דתרומת פירות דרבנן והקילו בהעלאתם, וכ"כ התוס' בזבחים ע"ג א', - אך לדעת הרמב"ם דס"ל דתרומת פירות דאורייתא, צ"ל דהא דמקילינן דהתחתונות מעלות את העליונות, הוא משום דדין דימוע הוא מדרבנן והקילו בו, ומצינו כן בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס תס"ג בטעם הא דתנן בתרומות פ"ד מ"ח דהשחורות והלבנות מעלות זא"ז.

**לעולם ספק יו"ט ספק חול הו"ל דשיל"מ וכל דשיל"מ אפי' בדרבנן לא בטיל,** בפירש"י כתב דהיינו דאף ביצה האסורה מדרבנן אינה בטילה בתערובת, וכ"ה דבביטולה מחמרינן מה"ט, בספיקה נמי מחמרינן מה"ט, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קפ"ט ובתשו' חדשות יו"ד סימן ט' הק' דלמש"כ הר"ן דהא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דהוי כמין במינו, היאך דימה רב אשי דה"נ ספיקו אסור,[[137]](#footnote-138) ועד"ז הק' הפנ"י, - והיד יהודה ודעימי' הוכיחו מזה דגם לדעת הר"ן עיקר הא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, ונתבאר לעיל.

הפנ"י לעיל בסוגיין הק' דכיון דכבר ידעינן להא דדשיל"מ לא בטל, א"כ מעיקרא מאי פריך דהו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, הרי כיון דהחמירו דדשיל"מ לא בטל אפי' באלף, כ"ש דיש להחמיר בספיקו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הלח"מ בפ"א מיו"ט ה"כ כתב דהא דאי"ז בטל הוא משום דאיכא בתערובת איסור ודאי, ומשא"כ בספק דאיכא ספק בהאיסור עצמו ואינו איסור ודאי, ובחי' מהר"י אבוהב בסוגיין הוסיף דס"ד דהא דספיקא דרבנן לקולא היינו דלא אסרו חכמים כלל במקום ספק, וע"כ יש להתיר אף בדשיל"מ, דאי"ז כלל תאכלנו "באיסור", ורב אשי משני דהא דספיקא דרבנן לקולא, היינו דאף דחל האיסור אף במקום ספק, מ"מ אזלינן לקולא, ובדשיל"מ לא אזלינן לקולא, דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר. - **ב** הצל"ח והחת"ס לעיל בסוגיין כתבו דס"ד דהא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דהו"ל כמין במינו, וכמש"כ הר"ן בנדרים, ואי"ז טעם להחמיר בספיקו. - **ג** הגרע"א לקמן בע"ב ובפסחים כ"ט ב' כתב דס"ד דהא דדשיל"מ לא בטל הוא רק באיסור דאורייתא, אך באיסור דרבנן אף דשיל"מ בטל,[[138]](#footnote-139) והוכיח כן מלישנא דרב אשי דכל דשיל"מ אפי' בדרבנן לא בטיל, ואם כבר קים לן דדשיל"מ אינו בטל אף באיסור דרבנן, אלא דס"ד דספק דרבנן שרי אף בדשיל"מ, א"כ העיקר חסר מן הספר, וכ"כ הפר"ח בסימן ק"י סקמ"ו בתו"ד, והשעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו,[[139]](#footnote-140) והשעה"מ והגרע"א הוכיחו כן מד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"כ, (ויישבו בזה לקו' הלח"מ שם).[[140]](#footnote-141)

\*הראבי"ה בסימן תשס"ג כתב דדבר שספק אם הובא מחוץ לתחום שרי, משום דתחומין דרבנן והו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, ול"ד להא דאסרינן הכא בביצה שספק אם נולדה ביו"ט, דהכא כי מוקמית לי' אחזקה הרי לא נולדה, ומשא"כ בספק דתחומין, והביאו המרדכי בסימן תרפ"ה, אך האחרונים בכ"ד נקטו לאסור ספק בדשיל"מ אף היכא דליכא חזקה, (ונחלקו אם היכא דאיכא חזקת היתר שרי).[[141]](#footnote-142)

והצל"ח בסוגיין עמד בזה דאם הכא איכא חזקה שנולדה ביו"ט, מאי פריך מעיקרא דהו"ל ספיקא דרבנן,[[142]](#footnote-143) וכתב לדון להוכיח מזה דקי"ל דספק דרבנן מותר במקום חזקת איסור, וכן הוכיח הפליתי בבית הספק סוסק"ז,[[143]](#footnote-144) והקוב"ש באות ג' הק' דאכתי מאי פריך, הרי י"ל דהך ברייתא אתיא כר' יוסי דאסר בספק דרבנן במקום חזקת איסור.

והחוו"ד בבית הספק סק"כ כתב לישב, דהכא הו"ל חזקה העשוי' להשתנות ול"ה חזקה,[[144]](#footnote-145) - ולפ"ז צ"ל דמש"כ הראבי"ה דהכא איכא חזקה, היינו דאף דליכא בזה להכרעת החזקה, מ"מ כיון דלפ"מ שהוחזק לפנינו יש לאסור בזה, יש לחוש טפי לצד האיסור, ובכה"ג לא התירו בדשיל"מ.

\*הפר"ח בסימן תצ"ז ס"ג הוכיח מד' כמה מקמאי דבספק דפלוגתא בדרבנן אזלינן לקולא אף בדשיל"מ, וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"ב פ"א אות כ"ז, והשאג"א בסימן צ', ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ה.[[145]](#footnote-146)

והפמ"ג שם כתב דאף בספק איבעיא אזלינן לקולא, וכ"כ הגרע"א במערכה ד', והיד יהודה בהשמטות לסימן ק"ב סקט"ו ולקיצור כללי ס"ס אות ל"ג, - אך הבית מאיר בסימן תרפ"ח כתב דבספק דאיבעיא לא מקילינן בדשיל"מ,[[146]](#footnote-147) וכ"כ בתשו' שערי ציון ח"ג סימן א'.

**אלא בתרנגולת העומדת לגדל ביצים היא ואמה אסורה,** בפירש"י כתב דהיינו משום דשמעינן לי' לר"א לקמן ל"ד א' דאית לי' מוקצה, וכ"כ הבעה"מ לקמן שם, ותמה ע"ד הרי"ף בשלהי מכילתין שהוכיח מהא דפריך הכי, דקי"ל ביו"ט כר"י, - והראב"ד בכתוב שם לקמן שם כתב בדעת הרי"ף, דמהך מתניתין לא שמעינן דאית לי' לר"א מוקצה, דאיירי התם בגרו"צ דמודה בהו ר"ש, והביאו הרמב"ן במלחמות שם, - והשעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ט כתב בדעת רש"י שהביא מהתם דר"א אית לי' מוקצה, דהוא משום דס"ל דהא דאסרינן בגרו"צ דחזו ולא חזו הוא רק לדעת ר"י, אך לדעת ר"ש שרי,[[147]](#footnote-148) וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן כ"א, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 10.

**נשחטה הובררה דלאכילה עומדת,** השטמ"ק כתב דאם מוקצה דרבנן, הרי דמה"ט הוא דיש ברירה, כדקי"ל דבדרבנן יש ברירה, - והגידו"ש כתב לדון בזה, דלמש"כ בפי' הר"ן בגיטין כ"ד ב' דהא דבדרבנן יש ברירה הוא משום דהו"ל ספיקא, מ"ט שרינן בזה במוקצה דהו"ל דשיל"מ,[[148]](#footnote-149) והוכיח מזה דבספיקא דדינא אזלינן לקולא אף בדשיל"מ, וכבר כתבו כן השאג"א בסימן צ' והחת"ס לקמן י' א' דהא דבדרבנן יש ברירה הוא אף בדשיל"מ, משום דהו"ל ספיקא דדינא.

התוס' בעירובין ל"ח א' ד"ה משום הכנה כתבו דהא דקאמר ר"א דתיאכל היא ואמה, ואין הביצה אסורה, הוא משום דר"א שמותי הוא וס"ל כב"ש דביצה שנולדה ביו"ט מותרת, וכ"כ הרשב"א, - וכתב די"ל עוד, דס"ל דטעמא דמתניתין הוא משום הכנה דרבה, כאשר כ"ה מבו' מהא דתניא לקמן דר' יהודה אומר משום ר"א עדיין היא מחלוקת, וס"ל דלא אסרו ב"ה אלא ביו"ט שאחר השבת, ולא גזרו ביו"ט דעלמא אטו יו"ט שאחר השבת.[[149]](#footnote-150)

**שבת ויו"ט קדושה אחת**

**קסבר רב קדושה אחת הן,** התורי"ד בעירובין ל"ח א' ובפסקיו שם ל"ט ב' כתב דטעמא דמ"ד דשבת ויו"ט קדושה אחת הן, הוא משום דאין חול מפריד ביניהם, וע"כ הוו כקדושה אחת וכיומא אריכא דמו, וטעמא דמ"ד דב' קדושות הן הוא משום דזה קדוש לעצמו וזה קדוש לעצמו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאי"ז ענין להפלוגתא בב' יו"ט של ר"ה אם הוו קדושה אחת או ב' קדושות, ויישב בזה לקו' התוס' שם ל"ט א' (ד"ה מודים חכמים).[[150]](#footnote-151)

בפירש"י בפסחים מ"ו ב' ד"ה מדאורייתא כתב דטעמא דמ"ד דצרכי שבת נעשין ביו"ט הוא משום דחדא קדושה היא דתרוייהו שבת איקרו, והרמב"ן במלחמות שם כתב דתליא בפלוגתא דהכא אם שבת ויו"ט קדושה אחת או ב' קדושות, והקר"א בעירובין ל"ח א' הוכיח מזה דלמ"ד דקדושה אחת הן הוי זה מדאורייתא, וכן נקט הגאו"י שם ל"ח ב',[[151]](#footnote-152) - אך בחי' המאירי משמע דהא דהו"ל קדושה אחת, הוא מתקנ"ח.

\*הריטב"א בסוכה מ"ו ב' כתב דמה שאמרו הכא דשבת ויו"ט קדושה אחת, לאו היינו דהוו קדושה אחת ממש, אלא היינו דכיון שהוקצה לביה"ש של מוצ"ש הוקצה ליו"ט, ומה שאמרו דקדושה אחת הן, היינו דשניהם קדושין בודאי, ול"ד לב' ימים טובים של גליות דנולדה בזה מותרת בזה, משום דממ"נ או שהיום השני חול הוא וא"צ הכן, או שהיום השני קדש והראשון חול והי' לביצה הכן מבעו"י, - והשעה"מ בפ"א מיו"ט הכ"ד תמה ע"ז, דא"כ מאי פרכינן עלה מהא דאמר רב הלכה כד' זקנים וליבא דר"א דאמר ב' קדושות הן, וצע"ג.

הרמב"ן במלחמות לקמן כ"א ב' הק' דלמ"ד דשבת ויו"ט קדושה אחת הן, היאך אכיל בשרא ביו"ט שאחר השבת, הרי בע"ח כולן נאסרו בשבת והוו מוקצה מחמת איסור,[[152]](#footnote-153) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן שם הוכיח מזה כמש"כ שם דהמוכן שקפץ עליו איסור שבת לא יצא מכלל הכן אלא לאיסור מלאכתו, וכל שהוכן בהיתר ל"ה מוקצה, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לעיל ב' ב'. - **ב** הר"ן בריש מכילתין כתב דאה"נ דמ"ד דשבת ויו"ט קדושה אחת הן לא שחיט בשרא ביו"ט שאחר השבת. - **ג** בתשו' הרי"ד סימן ע"ו כתב דכל שנאסר בשבת משום מלאכה כגון בהמה בחיי', מותר ביו"ט, אף למ"ד דשבת ויו"ט קדושה אחת הן, דיו"ט לגבי מלאכה זו כחול הוי, וצ"ב, - והאו"ש בפ"א מיו"ט הי"ט כתב דהוא משום דלגבי איסור שאינו נוהג ביו"ט ל"ה שבת ויו"ט קדושה אחת,[[153]](#footnote-154) וכ"כ החזו"א בסימן מ"ט סקי"ז, ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דהוא משום דלדין מוקצה לא סגי במה שבפועל הסיח דעתו, אלא דבעינן לסיבת ההקצאה, וע"כ כל דההקצאה היא מחמת איסור, וכלפי איסור זה ל"ה שבת ויו"ט קדושה אחת, אי"ז אסור ביו"ט,[[154]](#footnote-155) ועמש"כ ע"ז המנחת שלמה בח"ב סימן י"ז סק"ד.

כ' טבת פ"א

דף מס' 6

**מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר**

**ד' א' -** התוס' הק' דשמא הא דאסר רב הוא משום דמיגו דאתיקצאי לביה"ש דשמא יום שבת הוא איתקצאי לכולי יומא דיום שני, והריטב"א בסוכה מ"ו ב' כתב דזהו מה שאמרו דקדושה אחת הן, ונתבאר לעיל, והוכיחו מזה דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, וכ"כ התוס' בשבת כ"ב א' סוד"ה אסור ובסוכה י' ב' ד"ה עד, וכ"כ המכתם והר"ן בסוגיין וההשלמה והמאורות לקמן ו' ב', והרא"ש בסוכה פ"ד סימן ה', והר"ן בעירובין מ' א', וההשלמה והמאורות והמכתם שם הוכיחו כן מהא דמותר לשחוט בהמה ביו"ט שאחר השבת, ולא אסרינן לה משום דאיתקצאי בביה"ש משום ספק שבת.[[155]](#footnote-156)

ובטעם ההיתר בזה, כתבו ההשלמה והמאורות והמכתם שם, דהוא משום דאיסור זה אינו ביו"ט אלא בשבת, ואילו היינו יודעין שבביה"ש הי' יו"ט שרי, לא אמרינן בכה"ג מיגו דאיתקצאי, וכ"כ בתוס' איברא תוס' הרא"ש לקמן בסוגיין, ועד"ז כתב הריטב"א בסוכה מ"ו ב' בפי' הב', - והישוע"י בסימן רס"א סק"ה ובסימן תרס"ז כתב דהיינו משום דהו"ל כמוקצה בטעות, וע"כ לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, שהרי בתחילת היו"ט הי' מותר, אלא דבפועל הי' אסור מכח החשש שעדיין הוא שבת,[[156]](#footnote-157) וכ"כ המאיר לעולם בח"א סימן י"ד כט., והחזו"א בסימן מ"ט סקי"ג ד"ה ובהא דכתבו.[[157]](#footnote-158)

\*החזו"א שם נסתפק בהתירא דמוקצה מחמת יום שעבר, אם התירו הוא לאחר שכבר הוא ראוי, או דהתירו הוא למפרע, וכתב דנפ"מ בזה הוא בהדס בביה"ש אם מותר לטלטלו, דאם התירא דמוקצה מחמת יום שעבר הוא רק לאחר שכבר הוא ראוי, הרי דבביה"ש שעדיין אינו ראוי אסור לטלטלו, אך אם ההיתר הוא למפרע, מותר לטלטלו, דממ"נ אם שביעי הוא הרי הוא חול, ואם שמיני הוא ראוי להריח בו, ואע"ג שאינו ראוי להריח מספק, מ"מ כיון דבעצם הוא ראוי אלא שפורש בטעות אין כאן מוקצה,[[158]](#footnote-159) ועיי"ש שצידד להתיר בזה.[[159]](#footnote-160)

התוס' הק' ממה שאמרו דנוי סוכה אסורין עד מוצאי יום תשיעי במיגו דאיתקצאי בביה"ש מכח דהוא ספק יום שמיני, והרי דאמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, וכתבו דמוקצה מחמת מצוה שאני.

ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בד' התוס' משמע כמש"כ הראש יוסף והצל"ח דהוא משום דהוא צריך לאכול בה מכח הספק, וע"כ איתקצאי למצותו,[[160]](#footnote-161) וכ"כ התוס' בסוכה י' ב', והרא"ש בפ' לולב וערבה סימן ה', וכ"נ בד' ההשלמה והמאורות לקמן ו' ב' והמכתם בסוגיין, והחזו"א בסימן מ"ט סקי"ג כתב דמה"ט הוקצה בודאי למצוה זו, דאף אם באמת הוא יום שמיני, מ"מ נצרך לו סוכה לקיים מצות חכמים, (וכתב דאפשר דאין הסברא כן באמת, אלא כיון דיתיב בה מיחזי כהקצאה ודאית). - **ב** הרשב"א והר"ן כתבו דהוא משום דבמוקצה דמצוה החמירו חכמים, ואמרינן בי' מוקצה מחמת יום שעבר, וכ"כ המאירי בפי' קמא, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ"ב א' ומ"ה א', והרשב"א בעירובין מ' א', והריטב"א שם ל"ט ב'. - **ג** המאירי כתב די"מ דבמוקצה למצוה שהקצהו מדעת אף לביה"ש אמרינן מיגו דאיתקצאי, ומשא"כ במוקצה הבא מאליו ובע"כ נאסר בביה"ש מחמת יום שעבר.[[161]](#footnote-162)

\*דעת ר' יוחנן בסוכה מ"ו ב' דאתרוג בשמיני מותר וסוכה אפי' בשמיני אסורה, ודעת לוי דאתרוג אפי' בשמיני אסור, ונחלקו הראשונים בביאור הפלוגתא בזה, דבפירש"י שם כתב דטעמא דלוי דאתרוג אפי' בשמיני אסור, הוא במיגו דאיתקצאי בביה"ש דשמיני משום דהוא ספק שביעי, ובשביעי הוקצה לכל היום, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, והרשב"א בעירובין מ' א', ובטעמא דר' יוחנן דאתרוג בשמיני מותר, כתבו הריטב"א והר"ן והמאירי שם דהא משום דלא הוקצה כלל לביה"ש, משום דאף אם לא נטלו כל היום אינו נוטלו בביה"ש, דהו"ל ספיקא דרבנן, ולפ"ז מבו' דלכו"ע אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, עכ"פ במוקצה למצוה דחמיר.[[162]](#footnote-163)

אך התוס' שם י' ב' ד"ה עד מוצאי יו"ט כתבו דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, אף במוקצה למצוה, וזהו טעמא דר' יוחנן דאתרוג בשמיני מותר, וטעמא דלוי דאתרוג אפי' בשמיני אסור, הוא משום דגזר אתרוג אטו סוכה, וכ"כ הרא"ש שם סימן ה'.[[163]](#footnote-164)

המאירי כתב די"מ דהא דביצה שנולדה בשבת מותרת ביו"ט ולא אסרינן לה במיגו דאיתקצאי לביה"ש, הוא משום דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי אלא במוקצה מה"ת, אך במוקצה זה דאינו אלא מדרבנן לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, דדמי להא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי בטבל ובבית שנפחת, וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן,[[164]](#footnote-165) - והשעה"מ בפ"א מיו"ט הכ"ד עמד ע"ד התוס' שהק' דנימא הכא מיגו דאיתקצאי, והרי דעת התוס' גופייהו לקמן ל"א ב' דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי באיסור דרבנן כשנסתלק האיסור מן העולם, ועמש"כ בזה בגל' הגרע"א שם, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 24.

בס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב לקמן כ"ז א' הק' בעיקר מה שדנו הראשונים אם אמרינן מוקצה מחמת יום שעבר, דכיון דיודע שאחר ביה"ש יהא מותר, הו"ל כגמרו בידי אדם, וכן הק' הקוב"ש באות ו', ועיי"ש במש"כ בזה, ומש"כ בזה הקה"י בסימן ב', והמנחת שלמה בח"א סימן י' סק"ב ובח"ב סימן י"ז אות ג', ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 22.

דעת רש"י לקמן כ"ד ב' ובעירובין ל"ט ב' דנכרי שהביא דורון ביו"ט ראשון, דאסורין לערב בכדי שיעשו, היינו בליל יו"ט שני, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הכ"ד, והשו"ע בסימן תקט"ו ס"א, - והרשב"א והריטב"א והר"ן בעירובין שם כתבו דהא דלא אסרינן בכל היו"ט שני במיגו דאיתקצאי, הוא משום דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במה שנאסר מחמת היום שעבר.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סו"ס ק"נ ובגל' שו"ע שם עמד בזה, דכל הא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, הוא בהא דאסור בביה"ש מכח ספק דיום שעבר, ומשא"כ התם דה"ז אסור בכדי שיעשו אף דודאי דהוא לילה,[[165]](#footnote-166) - ולמש"כ האחרונים דטעם הא דלא אמרינן מוקצה מחמת יום שעבר, הוא משום דממ"נ וכו' והו"ל כמוקצה בטעות, ניחא, דמה"ט גם לא אמרינן מוקצה מכח הא דאסור בכדי שיעשו, כיון דלהצד דהיום הב' קדש אי"ז אסור, והו"ל כמוקצה בטעות,[[166]](#footnote-167) וכ"כ בס' בני ציון סימן י"א, ועיי"ש במש"כ לישב עוד.

**איסור הכנה בלידת הביצה**

**אלא בהכנה דרבה קמיפלגי,** התוס' הק' דהרי כל שנולדה היום מאתמול גמרה לה, ונמצא דכל שנולדה בשבת כבר נגמרה מער"ש, ומאי הכנה איכא,[[167]](#footnote-168) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בפי' קמא דכיון שנולדה בשבת ה"ז הכנה דגם בשעת לידה שייך הכנה,[[168]](#footnote-169) וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל ב' ב' דהלידה ג"כ נקראת הכנה דמחמת הלידה אנו נהנין בה, והתור"פ כתב דהוא משום דע"י לידה הוכנה לגדל אפרוח,[[169]](#footnote-170) והרא"ש בסימן ז' הוסיף דהוא גם משום דע"י הלידה טובה יותר לאכול.[[170]](#footnote-171) - **ב** התוס' כתבו בפי' בתרא דכיון דאם נולדה ביו"ט אסורה, א"כ אם תהא מותרת כשנולדה בשבת בשביל אותה לידה של שבת, הרי שבת מכינה ליו"ט,[[171]](#footnote-172) וכ"כ ההשלמה לקמן ו' א', ותלמיד הרמב"ן והמכתם והמאירי בסוגיין.[[172]](#footnote-173) - **ג** האו"ז בסימן ש"ל אות א' כתב בשם ר"ש דאיירי בביצת תרנגולת העומדת לגדל ביצים, דלא הוכנה בער"ש בחול אגב אמה, דל"ש בה הזמנה במעי אמה עד שנולדה. - **ד** האו"ז שם כתב עוד דדילמא רב לא ס"ל דכל ביצה דמתיילדא האידנא מאתמול גמרה לה, אלא בו ביום הוכנה, ונמצא דלא הוכנה אלא בשבת.[[173]](#footnote-174)

**הכנה בדבר הראוי ביומו**

הרמב"ן במלחמות לעיל שם כתב דכל הא דאסרינן משום הכנת הלידה הוא מדרבנן, דמדאורייתא הו"ל הכנה ליומא ומותרת היא ביומה דשבת ויו"ט מכינין לעצמן, וכ"ש דהיא מותרת למחר, ואינה אסורה אלא מדרבנן שנאסרה ביומא, ונמצאת הכנתה ליום שני, והו"ל יו"ט מכין לשבת, וכ"כ הר"ן, והרשב"א כתב ג"כ דאיסורה הוא מדרבנן, אך משמעות דבריו דאי"ז משום דאסורה מדרבנן ועי"ז ל"ה כהכנה ליומא, אלא היינו משום דגזרו בהכנה דלידה אטו הכנה דגמר דאסורה מדאורייתא,[[174]](#footnote-175) וכ"ה מבו' בתוס' איברא תוס' הרא"ש,[[175]](#footnote-176) וכ"כ המג"א בסימן תקי"ג סק"ח, והגר"ז שם ס"ט.

אך רי"ו בנתיב ט"ו אות כ"ב כתב דהא דביצה שנולדה בשבת אסורה ביו"ט הוא מדאורייתא, וכ"כ היש"ש בסימן ג' דלתי' קמא דהתוס' דהלידה הויא הכנה מדינא, ה"ז אסור מדאורייתא,[[176]](#footnote-177) וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן א' סק"ז, והמאמ"ר בסימן תקי"ג סק"ח, והגר"ז בקו"א בסימן תק"א סוסק"ב, וכן נסתפק בזה הצל"ח בסוגיין,[[177]](#footnote-178) וכ"ה מבו' במנהגי מהר"ש סימן ל"ד, והביאו המהרי"ל בהל' יו"ט סימן כ"ה, עיי"ש, ובד' היש"ש ודעימי' מבו' דהיינו דאף מדאורייתא דהיא מותרת ביומא, מ"מ כל שלא אכלה ביומא נמצא דשבת הכינה ליו"ט,[[178]](#footnote-179) - וצע"ג דמ"ש מביצה שנגמרה או שנולדה בשבת זו דמותרת בשבת הבאה, וכן היא מותרת ביו"ט שאינו סמוך לשבת, והיינו משום דאף שלא אכל את הביצה, מ"מ כיון שהי' ראוי לאכלה, חשיב דשבת הכינה לחול או לעצמה, וא"כ מ"ט כשנולדה בזה אסורה בזה מדאורייתא, ולא אמרינן דשבת הכינה לעצמה,[[179]](#footnote-180) - ושמא ס"ל דהא דהיא מותרת בשבת אחרת, אי"ז משום דשבת הכינה לחול, אלא הוא משום דע"י שהיתה ראוי' בחול, חשיב דהי' לה הכנה בחול, וצ"ע.

הסה"ת בסימן רנ"ג כתב דפתילות שכבו ביו"ט ראשון של ר"ה, אסור להדליקן ביו"ט שני של ר"ה משום הכנה, והביאוהו הסמ"ג לאוין ס"ה, והרא"ש בסו"ס א', והטור בסימן תק"א, - והיש"ש בסו"ס ג' כתב דהוא כמש"כ בדעת התוס', דשייך הכנה אף בדבר המותר ביומו, וע"כ אף דהפתילות מותרות ביום הראשון מ"מ כל שלא הדליקן ביום הראשון, חשיב דהיום הראשון הכין לשני, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן תק"א סוסק"ב, וכ"נ בד' הגר"א בסימן תצ"ח ס"ה, עייש"ה, - אך הב"ח בסו"ס תק"א כתב דהוא משום דלא הותר להבעירן ביו"ט ראשון אלא לצורך, וע"כ כל שלא הוצרך להן בראשון, חשיב דהכין היום הראשון לשני.

**עירוב תבשילין בהכנה האסורה מדרבנן**

הראבי"ה בסימן תשמ"ח נסתפק בהא דביצה שנולדה ביו"ט אסורה בשבת, דכיון דאיסורה הוא משום הכנה, מהני לזה עירוב תבשילין,[[180]](#footnote-181) והיינו משום דאין איסורה אלא מדרבנן, וכמש"כ הראשונים,[[181]](#footnote-182) - אך מסתימת ד' ש"ר והפוסקים מבו' דהא דביצה שנולדה ביו"ט אסורה בשבת, הוא אף כשהניח עירוב תבשילין, ולהלן נתבאר ללמוד כן מסוגיית הגמ' בההיא דאושפזינכי' דרב אדא בר אהבה, וצ"ב הטעם בזה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** לדעת הסוברים דהא דנולדה בזה אסורה בזה הוא מדאורייתא, ניחא דל"מ בזה עירוב תבשילין. - **ב** **הראבי"ה שם** נסתפק דעירוב תבשילין ל"מ אלא לדבר שגמרו בידי אדם, כדגמרינן לי' מדכתיב אשר תאפו אפו,**[[182]](#footnote-183)** וכ"כ בס' המכתם לעיל ב' ב' דאין עירוב **מועיל אלא להכנה דבידי אדם, אבל דבידי שמים לא, וכ"כ הארחות חיים בהל' יו"ט ס"כ דאין העירוב מתיר אלא טורח הבישול והאפי' אבל דבר הבא מאליו אינו מתיר. -** ג האו"ז בסימן שמ"ג אות ט' כתב בשם הר"ב ב"ר יצחק דכיון דהביצה אסורה ביו"ט, ל"מ בזה עירוב תבשילין, דאין עירוב תבשילין מועיל אלא בדבר המותר ביו"ט. - ד **בפי' ריבב"ן לעיל ב' ב' כתב דהוא משום דל"מ עירוב לדבר דליתי' בעולם, שאין העירוב מועיל אלא להכין לשבת ואינו מועיל למוקצה, וצ"ב. -** ה **בד' כמה מקמאי מבו' דל"מ עירוב תבשילין להתיר איסור דרבנן, וכל הא דמהני עירוב תבשילין הוא משום דאמרינן הואיל ומדינא שרי, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז ניחא דל"מ עירוב תבשילין אף להתיר לאיסור הכנה דרבנן.[[183]](#footnote-184)**

**הכנה בעגל שנולד בשבת**

נחלקו הראשונים בדין עגל שנולד בשבת אם הוא אסור ביו"ט שאחריו,[[184]](#footnote-185) וכמה דעות בדבר, **א** הרשב"א בשלהי סוגיין כתב בשם רבינו אפרים דאסור, משום דבשבת עצמו הוא אסור משום מוקצה מחמת איסור, וכיון דהוא אסור ביומו, אינו מכינו ליו"ט, וכ"כ הר"ן דאפשר להחמיר ולאסרו. - **ב** הרשב"א שם כתב דשרי משום דאם הי' חולה בתוך ביתו שרי אף לבריא באומצא,[[185]](#footnote-186) וחשיב דשבת הכינה לעצמה, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת הא', וכ"כ הר"ן בשם יש חולקין. - **ג** הרא"ש בסימן ז' כתב דשרי משום דלידת עגל לא חשיבא הכנה כלל, דדוקא לידת ביצה חשיבא הכנה משום דעי"ז הוכנה לגדל אפרוח וגם היא טובה יותר לאכול, וכ"כ הטור בסימן תצ"ח. - **ד** ההשלמה לקמן ו' א' כתב דל"ש כלל הכנה בעגל שנולד בשבת, ול"ד לביצה שנולדה בזה דאסורה בזה, הוא משום דאם היתה נולדת ביו"ט היתה אסורה, ל"ש הכנה כלל בעגל שנולד בשבת, וכ"כ המכתם והמאירי בסוגיין, וכ"כ הבית מאיר בסימן תק"ז ס"ב דלתי' בתרא דהתוס' אין מקום לאסור בזה, וכ"ה בד' הפר"ח בסימן תצ"ח ס"ה.[[186]](#footnote-187)

הבית מאיר בסימן תק"ז ס"ב כתב דמה שהוצרך הר"ן לפרש הטעם לאסור בזה, משום דהוי מוקצה מחמת איסור, ולא סגי במה שאסור לשחטו בשבת, היינו משום דאכתי הוה חשיב דשבת הכינה לעצמה, כיון דאם יחלה אדם יהא ראוי אף לבריא, וע"כ כל הא דאסור הוא משום דהו"ל מוקצה, ואף אם יחלה אדם לא יהא ראוי לבריא, ולא הכינה השבת לעצמה לבריא, וכ"כ הגרע"א לעיל ב' ב' ד"ה וא"ת הא אכתי.

אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ד הס"ה מבו' דטעם האוסרים הוא משום דאסור לשחטו בשבת, וסגי בהכי לחשוב דלא הכינה השבת לעצמה,[[187]](#footnote-188) - וכ"ה מוכח ממש"כ הרא"ש והטור דאם לידת העגל היתה חשובה כהכנה הי' עגל שנולד בשבת אסור ביו"ט, אף דדעתם דשוחט בשבת לחולה מותר לבריא ול"ה מוקצה, כמש"כ הרא"ש בפ"ק דחולין והטור בסימן שי"ח, ובע"כ דהא דחשיב כהכנה הוא משום דאסור לשחטו בשבת, או כדעת היש"ש ודעימי' דשייך הכנה אף בדבר המותר ביומו.

בחי' הגרע"א לעיל ב' ב' ד"ה וא"ת הא אכתי וד"ה אמנם אדרבה כתב דמש"כ הר"ן דל"ה הכנה משום דאם הי' לו חולה שרי, אי"ז מכח הא דאם הי' לו חולה מבעו"י שרי, דזה אינו טעם להתיר, שהרי כיון שנתברר שלא הי' לו חולה מבעו"י, לא הכינה השבת לעצמה, אלא הוא כדעת הסוברים דשוחט לחולה בשבת מותר לבריא ולי"ב משום מוקצה, ודלא כמש"כ הר"ן גופי' בפ"ק דחולין דהוי מוקצה מחמת איסור, - ועיי"ש בד"ה וא"ת הא אכתי ובד"ה לפ"ז י"ל שכתב דטעם האוסרים דס"ל דהוי הכנה, הוא משום דס"ל דהשוחט לחולה בשבת אסור לבריא והוי מוקצה מחמת איסור, ולא הכינה השבת לעצמה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א והר"ן דהאוסרים ס"ל דהו"ל מוקצה מחמת איסור.[[188]](#footnote-189)

אך בד' הבעה"ע בהל' יו"ט מפורש דהא דל"ה הכנה, הוא משום דאם הי' לו חולה מבעו"י הי' מותר, ואזיל לטעמי' בהל' שחיטה (כג.) דאם ל"ה לו חולה מבעו"י, הוי מוקצה מחמת איסור, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ד הס"ד והס"ד, עיי"ש, וכ"כ הבית מאיר בסימן תק"ז ס"ב, - ובד' הרשב"א בעבוה"ק שם משמע דעיקר ההיתר בזה הוא משום דאיסור אחר גרם לו, והיינו דכיון דאם הי' לו חולה מבעו"י הי' מותר, נמצא דעיקר ההכנה ראוי' לשבת, ואף דל"ה לו חולה בתוך ביתו ולא הותר בפועל בשבת, מ"מ חשיב דשבת מכינה לעצמה, דרק בביצה שנולדה בשבת, דא"א כלל שתהא מותרת ביומא, הוא דחשיב דשבת מכינה ליו"ט.

\*בגל' הגרע"א למג"א סימן תצ"ח סקי"א והועתק בחי' בסוגיין כתב דנפ"מ בין טעמי ההיתר בזה, בעגל שנולד בשבת מבהמה העומדת לגדל ולדות, דלדעת הבעה"ע ודעימי' שרי ביו"ט שאחריו, דשבת הכינה לעצמה, דאם ישחוט לחולה מותר לבריא באומצא, אך לדעת הרא"ש אסור, דבכה"ג דהבהמה עומדת לגדל ולדות, חשיבא לידת העגל כהכנה, דכל הא דלא חשיבא כהכנה, הוא רק משום דא"צ כלל ללידה, דגם בלא לידה יכול לאכלו למחר ע"י שחיטת האם,[[189]](#footnote-190) וזה לא שייך בעומדת לגדל ולדות ואינו רוצה לשחטה, דצריך הוא ללידה.[[190]](#footnote-191)

**הכנה באפרוח שנולד בשבת או ביו"ט**

לקמן ו' א' פליגי אמוראי בדין אפרוח שנולד ביו"ט אם הוי מוקצה, ונחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו, ונחלקו הראשונים בדין שבת ויו"ט הסמוכין זל"ז ונולד אפרוח בזה אם הוא אסור בזה, ותליא בפלוגתייהו בדין עגל שנולד בשבת, **א** הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ד הס"ג כתב דלפ"מ דקי"ל דאפרוח שנולד ביו"ט הוי מוקצה, אם נולד בזה אסור בזה, וכ"כ הרשב"א והר"ן לקמן בסוגיין, ומבו' בדבריהם כמש"כ הא"ר בסימן תקי"ג סקט"ו דלדעת הסוברים דאפרוח שנולד ביו"ט ל"ה מוקצה, אף אם נולד בשבת מותר ביו"ט, ואף דאסור לשחטו בשבת.[[191]](#footnote-192) - **ב** הטור בסו"ס תקי"ג כתב בשם אחיו ה"ר יחיאל דאם נולד בשבת אסור ביו"ט משום הכנה, כיון דבעודו בקליפתו ל"ה ראוי לכלום, וע"כ הויא לידתו הכנה, ומשמעות דבריו (כמש"כ הט"ז שם סקי"א) דהיינו אף לדעת הסוברים דאם נולד ביו"ט ל"ה מוקצה,[[192]](#footnote-193) (ועמש"נ בזה להלן), וזה כדעת הרא"ש דהא דעגל שנולד בשבת מותר ביו"ט, הוא משום דלידת עגל ל"ה הכנה כלל.[[193]](#footnote-194) - **ג** המאירי לקמן ו' א' כתב דלמש"כ בסוגיין דהא דביצה שנולדה בזה אסורה בזה, הוא משום דאם היתה נולדת ביו"ט היתה אסורה, הרי דה"נ באפרוח שנולד בזה אין לאסרו בזה, אלא לפ"מ דקי"ל דאפרוח שנולד ביו"ט הוי מוקצה, אך לדעת הסוברים דאפרוח שנולד ביו"ט ל"ה מוקצה, אם נולד בזה אינו אסור בזה, דכ"ה דלידת ביצה ל"ה הכנה, ה"נ לידת אפרוח ל"ה הכנה. - **ד** היש"ש בסו"ס י"ז כתב דלידת אפרוח ל"ה הכנה כלל, ואף לדעת הסוברים דאפרוח שנולד ביו"ט הוי מוקצה, מ"מ אם נולד בזה מותר בזה, דלא קי"ל כתי' בתרא דהתוס' דכל דאם הי' נולד ביו"ט הי' אסור, חשיב דשבת הכינה ליו"ט.

נחלקו האחרונים במש"כ הטור דאפרוח שנולד בשבת אסור ביו"ט, אם ה"ז אסור מה"ת, ותליא במש"נ לעיל בדין ביצה שנולדה בזה אם אסורה בזה מדאורייתא, וכמה דעות בדבר, **א** הב"ח שם כתב דעיקר הא דלידת אפרוח חשיבא כהכנה אינו אלא מדרבנן, וזה לטעמי' בסימן תק"ז ס"ב דגם הא דלידת ביצה ונשירת עצים חשיבא כהכנה אינו אלא מדרבנן. - **ב** הדרישה שם סק"ג כתב דעיקר הא דחשיב כהכנה, הוא משום דאם הי' נולד ביו"ט הי' אסור משום מוקצה, וע"כ אם באנו להתירו מכח שנולד בשבת הו"ל כהכנה, וכמש"כ התוס' בתי' בתרא, וכ"כ היש"ש בסו"ס י"ז, וכ"כ הב"י שם די"ל דהא דיש בו משום הכנה הוא מכח הא דהו"ל מוקצה,[[194]](#footnote-195) ולפ"ז אי"ז הכנה אלא מדרבנן. - **ג** הט"ז שם סקי"א כתב דה"ז אסור מדאורייתא, ואף אם נולד ביו"ט אסור בשבת מדאורייתא, ונתחדש בדבריו דלא אמרינן דיו"ט הכין לעצמו, (וזה כדעת הסוברים דביצה שנולדה בזה אסורה בזה מדאורייתא), וכ"כ המאמ"ר שם סק"ח. - **ד** המג"א שם סקט"ו כתב עפי"ד הר"ן דאי"ז הכנה אלא מדרבנן, דמדאורייתא חשיב דשבת הכינה לעצמה, כיון דאפשר לשחטו לחולה בשבת,[[195]](#footnote-196) וכ"כ הא"ר שם סוסקט"ו עפי"ד הרשב"א. - **ה** הגר"ז שם סי"ט כתב דאם נולד בשבת אסור ביו"ט מדאורייתא, כיון דבשבת א"א לשחטו ולאכלו, וכ"כ המ"ב שם סקל"ז בשם י"א, ולפ"ז אם נולד ביו"ט אינו אסור בשבת מדאורייתא.

**הכנה בדבר שהי' ראוי לעשותו ביום זה**

האו"ז בסימן שכ"ט כתב בשם ה"ר יעקב ב"ר נתן, דכל הא דביצה שנולדה בשבת אסורה ביו"ט, הוא לפי שאם היתה נולדה ביו"ט היתה אסורה, וע"כ גם כשנולדה בשבת אסורה ביו"ט משום הכנה, אך אם היתה מותרת ביו"ט, אף אם נולדה בשבת ל"ה אסורה משום הכנה, - ומשמעות דבריו דהיינו דאף דהלידה עצמה חשיבא כהכנה, מ"מ ליכא איסור הכנה אלא בדבר שאם היתה הכנה זו נעשית ביו"ט הי' אסור, ובעינן להכנת השבת, אך כל דאם היתה הכנה זו נעשית ביו"ט עצמו הוה שרי, אף אם נעשית ההכנה בשבת שרי,[[196]](#footnote-197) - והראש יוסף לקמן בסוגיין פירש כן גם בד' התוס' בתי' בתרא, דמודו דלידת הביצה חשיבא כהכנה, דאם גמר הביצה חשיב כהכנה כ"ש דלידתה חשיבא כהכנה, אלא דאלמלי הא דביצה שנולדה ביו"ט אסורה, ל"ה ביצה שנולדה בזה אסורה בזה, משום דלידת השבת לא הועילה ליו"ט.

אך בתשו' הר"ח ב"ר משה שהביא האו"ז שם נחלק ע"ז, וכתב דאף בכה"ג איכא משום הכנה, והוכיח כן ממש"כ הסה"ת דשיירי פתילות שכבו בשבת אסור להדליקן ביו"ט, אף דאם היו כבים ביו"ט היו מותרין,[[197]](#footnote-198) ומעיקר הא דביצה שנגמרה בשבת אסורה ביו"ט, אף דאם היתה נגמרת ביו"ט היתה מותרת,[[198]](#footnote-199) והאו"ז שם הסכים לדבריו, - ויש ללמוד כן עוד מכ"ד, **א** ממשה"ק התוס' וש"ר לעיל ב' ב' בשוחט את התרנגולת ביו"ט שאחר השבת ומצא בה ביצים גמורות דמ"ט לא מיתסר מדאורייתא משום הכנה דשמא מאתמול גמרה לה, ואף דל"ב להכנת השבת, דאף אם היתה נגמרת ביו"ט היתה ראוי'.[[199]](#footnote-200) - **ב** ממה שדנו הראשונים בעגל שנולד בשבת דיהא אסור ביו"ט משום הכנה, אף דל"ב להכנת השבת, דגם אם הי' נולד ביו"ט הי' מותר. - **ג** ממש"כ התוס' בתי' קמא דהא דנולדה בזה אסורה בזה הוא משום דלידת הביצה הויא הכנה, ודעת היש"ש ודעימי' דהו"ל הכנה מדאורייתא, אף שאם היתה נולדת ביו"ט היתה מותרת מה"ת, וגם הרמב"ן ודעימי' שכתבו דאינה אסורה אלא מדרבנן, אי"ז מכח ה"ט, אלא משום דשבת הכינה לעצמה. - **ד** ממש"כ בדיני מהרי"ו סימן ב' דהמבשל בשבת אסור ביו"ט משום הכנה, והביאו המג"א בסימן שי"ח סק"ב, וכ"כ המ"ב בסימן תק"ה סקי"ב דהחולב בשבת אף לתוך האוכלין אסור ביו"ט משום הכנה, אף דאם הי' מבשל וחולב ביו"ט הי' מותר.[[200]](#footnote-201)

**כתנאי וכו' ר"י אומר משום ר"א עדיין היא מחלוקת,** הרשב"א לעיל ג' ב' הק' מהא דפרכינן התם לרב יוסף ולר' יצחק מברייתא דספיקא אסורה, דמ"ט לא מוקמינן כר"א דאית לי' הכנה, ואינהו דאמרי כת"ק דלית לי' הכנה, וכתב דהוא משום די"ל דטעמא דת"ק אינו משום דלית לי' הכנה דרבה, אלא משום דס"ל דכיון דמדינא שרי ביומה אין כאן הכנה,[[201]](#footnote-202) ולא ס"ל דכיון דמדרבנן היא אסורה ביומא, יש בזה משום הכנה מדרבנן, - אך בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב בשם הרמב"ן דטעמא דת"ק הוא משום דלית לי' הכנה דרבה כלל, עיי"ש, ועמש"כ בזה בתוס' איברא.

והרשב"א לעיל ג' א' הק' בהא דפריך ר' יוחנן דר' יהודה אדר' יהודה, משום דמפרש דאיסור ביצה הוא מגזירת משקין שזבו, שהרי ר' יהודה ס"ל דאיסור ביצה הוא משום הכנה, דמה"ט קאמר דעדיין היא מחלוקת, וכתב דר' יוחנן שמיע לי' מרבי', דר' יהודה משמי' דר"א קאמר לה ולי' לא ס"ל אלא כת"ק דנולדה בשבת תאכל ביו"ט ולית לי' הכנה, וכ"כ השעה"מ בפ"א מיו"ט הי"ט בסו"ד בשם שיטה כ"י להר"ן, ועיי"ש בשעה"מ במש"כ בזה, ובמש"כ בחי' הגרע"א לעיל שם.

**מהו לאטווינהו האידנא וניכלינהו למחר וכו',** בפירש"י מבו' דמיבע"ל אם ביצה שנולדה ביו"ט אסורה בטלטול, או אינה אסורה אלא באכילה, והרשב"א הוסיף דס"ד דכיון דלא נאסרה אלא בגזירת משקין שזבו ולא מחמת עצמה מותר לטלטלה, - ועמש"נ בדף מס' 1 בטעם הא דמסקינן דאסור לטלטלה.

**מאי דעתך רב ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן,** מבו' דלדעת רב ביצה שנולדה ביו"ט אסור לאכלה בשבת אף אם הניח עירוב תבשילין, שהרי הכא בע"כ דהניח עירוב תבשילין, דאל"כ בלא"ה אסור לצלות הביצה מיו"ט לשבת, ואפ"ה אמרינן דלדעת רב היא אסורה בשבת, - וקשיא טובא במה שנסתפק הראבי"ה בסימן תשמ"ח דביצה שנולדה ביו"ט מותר לגמעה בשבת ע"י עירוב תבשילין, ונתבאר לעיל, וצע"ג.

**אבל ביומי' לא וכו' אין מטלטלין אותה,** הראש יוסף הק' דמ"ט לא אסרו בזה אלא משום טלטול, הרי יש לאסור בזה משום איסור בישול, דכיון דהיא אסורה ביו"ט, לא שייך בזה הואיל, - והצל"ח כתב דצ"ל דס"ל דצרכי שבת נעשין ביו"ט, ול"ב בזה לדין הואיל, וכתב דר' יוחנן לטעמי' דלית לי' הכנה דרבה, וע"כ ס"ל דצרכי שבת נעשין ביו"ט,[[202]](#footnote-203) - וי"ל עוד, למש"כ השאג"א בסימן ס"ד דהשוחט ביו"ט בהמה האסורה מדרבנן, אמרינן בזה הואיל, כיון דמדאורייתא שרי, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' מבו' דלפ"ז כל דאיכא עירוב תבשילין, שרי אף מדרבנן, ולפ"ז ניחא דאף דהיא אסורה ביו"ט מדרבנן, מ"מ כיון דמדאורייתא שריא אמרינן הואיל,[[203]](#footnote-204) - ועמש"כ בזה האפיקי ים בח"ב סימן ט"ו, והחזו"א בסימן מ"ט סוסקט"ו.

הצל"ח הק', דאם ר' יוחנן ס"ל דצרכי שבת נעשין ביו"ט, א"כ מ"ט לא הותר לטלטל הביצה לצורך אוכ"נ דשבת, למש"כ התוס' בכ"ד דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ ושמחת יו"ט, וה"נ הי' לנו להתיר לטלטל הביצה לצורך אוכ"נ דשבת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ הראב"ד בכתוב שם בריש פירקין דאיסור טלטול ביצה שנולדה ביו"ט הוא איסור בפנ"ע מגזירה דשמא יבא לאוכלו, ונתבאר בדף מס' 1, לא מצינו דהותר איסור זה לצורך אוכ"נ. - **ב** הצל"ח כתב דצ"ל למש"כ התוס' לקמן ט' ב' ד"ה אלמא דלגבי ביצה ל"ש שמחת יו"ט, וה"נ ל"ש בה עונג שבת, ולא התירו טלטול מוקצה לצורך זה,[[204]](#footnote-205) וזה כמש"כ היש"ש בפ"ג סימן כ"א דמה"ט הוא דלמ"ד דביצה שנולדה ביו"ט אסורה משום מוקצה, לא התירוה משום צורך אוכ"נ. - **ג** הצל"ח כתב עוד למש"כ המג"א בסימן תק"ט סקט"ו דאף דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, מ"מ אסור להשתמש בו, וה"נ הכא דטלטול הביצה הוא כדי להשתמש בו לטוותו ולא הותר אף לצורך אוכ"נ.[[205]](#footnote-206) - **ד** החזו"א בסימן מ"ט סקט"ו כתב דכיון דביו"ט אסור לטלטלה לצורך אוכל נפש דבישולה, אסורה לטלטל גם בשביל אוכל נפש דשבת, וצ"ב. - **ה** הזכרון שמואל בסימן כ"ד סוסק"א כתב דהא דהתירו טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ, אי"ז משום התירא דאוכ"נ, אלא הוא היתר בפנ"ע משום שמחת יו"ט, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולא התירו כן לצורך שבת.

**הכנה בעצים שנשרו מן הדקל בשבת**

**עצים שנשרו מן הדקל בשבת אסור להסיקן ביו"ט ואל תשיבני ביצה וכו',** משמע דלדעת רב דביצה שנולדה בזה אסורה בזה משום הכנה דרבה, ה"נ עצים שנשרו מן הדקל בשבת אסור להסיקן ביו"ט משום הכנה דרבה, וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסימן ב', וכ"כ התוס' בעירובין ל"ט ב' ד"ה אי משכח"ל, ובתשו' ריצב"א שהביא האו"ז בסימן ש"ל אות ג', והטוש"ע בסימן תק"ז ס"ב.

והריצב"א שם כתב להוכיח מזה דיש הכנה בדבר שהוא בעולם, ושלא כדעת הסוברים דבדבר שהוא בעולם ליכא הכנה, אך היש"ש בסימן ז' כתב דעצים שנשרו מן הדקל חשיב כמו שלא היו בעולם, וע"כ יש בהן משום הכנה.

הטור בסימן תק"ז כתב בשם אחיו ה"ר יחיאל דהא דהן אסורין משום הכנה הוא מדאורייתא, - והב"ח שם כתב דאי"ז הכנה דאורייתא ממש כיון דכבר נגמרו העצים מבעו"י, ואי"ז אלא כעין הכנה דאורייתא, וכ"כ המג"א שם סק"ד, אך כתב דמשמעות ד' הטור דהוי הכנה דאורייתא, וכ"כ הבית מאיר שם, והראש יוסף בסוגיין.[[206]](#footnote-207)

המג"א שם סק"ד כתב דלדעת הסוברים דעגל שנולד בשבת מותר ביו"ט משום דאם הי' לו חולה הי' מותר, ה"נ הכא ל"ה הכנה דאורייתא כיון דאם הי' חולה הי' מותר לבשל בעצים אלו,[[207]](#footnote-208) וכ"כ הגר"א שם,[[208]](#footnote-209) - אך הבית מאיר שם כתב דשאני בעגל שנולד בשבת, דאם הי' לו חולה הי' מותר אף לבריא באומצא, ומשא"כ בעצים שנשרו דאף אם יהא לו חולה אסור לבשל בהן לבריאים, יש בזה הכנה דאורייתא,[[209]](#footnote-210) ועד"ז כתבו הקהלת יעקב שם ובחי' חת"ס מהדו"ב לעיל בסוגיין.

העולת שבת שם סוסק"ב צידד דאין העצים אסורין מדאורייתא, משום דדין הכנה דאורייתא הוא רק במידי דאכילה, וכמשמעות פירש"י לעיל ב' ב',[[210]](#footnote-211) והביאו הפמ"ג באש"א שם סק"ד, ועמש"כ בזה האפיקי ים בח"ב סימן י"ח סוף אות ג'.

**הכנה בפירות הנושרין**

התוס' בעירובין ל"ט ב' ד"ה אי משכח"ל כתבו דדבר הניצוד או הנלקט בזה אסור בזה משום הכנה,[[211]](#footnote-212) וכ"כ הסה"ת בסמן רמ"ט, והסמ"ג לאוין ס"ה, והתור"פ בסוגיין, וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין דפירות שנשרו בזה אסורין בזה משום הכנה, דכיון דהן אסורין ביומא, משום מוקצה או מגזירה שמא יעלה ויתלוש, הו"ל הכנה ליום השני, וכ"כ האו"ז בסו"ס ש"ל, והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ד הס"ב.

אך היש"ש בסימן ז' ובפ"ג סימן ו' צידד דל"ש הכנה כלל בפירות הנושרין, כיון שהיו בעולם וראויין היום, אלא שאסורין משום תלישה, ואריא דאיסורא רביע עלייהו, ורק פירות שאין ראוין כלל לאכול חיים, או דגים שניצודו בשבת, דמי לעצים שנשרו מן הדקל, שלא היו ראויים היום כלל, ושייך בהו הכנה, ובפ"ג שם כתב דלדינא אין להתיר בזה.[[212]](#footnote-213)

הרשב"א כתב דהא דה"ז אסור משום הכנה הוא מדרבנן, דמדאורייתא שרי משום דשבת הכינה לעצמה, ורק מדרבנן דה"ז אסור בשבת, הוא דחשיב דשבת הכינה ליו"ט, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ר"י דאין ההכנה בזה אלא מדרבנן, - והמג"א בסימן תקט"ו סק"ח כתב דלדעת היש"ש בפירות שאין נאכלין חיים הוי הכנה דאורייתא,[[213]](#footnote-214) והיינו דדמי לביצה שנולדה בזה דאסורה בזה, דלדעת היש"ש הו"ל הכנה דאורייתא.[[214]](#footnote-215)

כ"ב טבת פ"א

דף מס' 7

**הנאה ושימוש במוקצה**

**שבת כ"ט א' - כי אדליק בה פורתא הו"ל שבר כלי וכי קא מהפך באיסורא קא מהפך,** הרשב"א כתב להוכיח מזה דמוקצה מותר בהנאה, דהרי לא פריך אלא משום דמהפך באיסורא ומשום איסור טלטול, אך אם לא מהפך בהו, אע"פ שהתבשיל מתבשל בו אין בכך כלום, - והוכיח כן גם ממה שאמרו לעיל בסוגיין דכל הא דאין מסיקין בפתילת הבגד, הוא משום דצריך להדליק ברוב היוצא, וכי קא מדליק בשבר כלי קא מדליק, והיינו משום דאסור להשתמש בידים בשברי כלים, והרי דאלמלי הא דצריך להדליק ברוב היוצא, לי"ב איסורא, אע"ג דממילא דולק והולך ונעשה שבר כלי ונהנה ממנו ומשתמש לאורו, וכתב דיש לדחות דשאני הכא דמיקלי קלי איסורא, אך במוקצה בעין אסור ליהנות ממנו.[[215]](#footnote-216)

הרשב"א כתב דאסור להשתמש במוקצה בידים כגון הדלקה או לסמוך בו כרעי המטה ואפי' במקומו שאינו מזיזו ומטלטלו, אבל הנאה הבאה ממילא שפיר דמי, ונתחדש בדבריו דכל שמשתמש במוקצה בידים ה"ז אסור, אף בתשמיש שאינו מחסרו, כסמיכת כרעי המטה,[[216]](#footnote-217) - ובגל' הגרע"א למג"א סימן שכ"ה סק"ט כתב דלדעתו אסור לישב ע"ג אבנים, דכ"ה דאסור לסמוך בו כרעי המטה, ה"נ אסור לסמוך גופו עליו, וכ"כ בס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב בסוף סוגיא דמוקצה לסימן תק"א, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בקו"א בסימן תק"ט סק"ג.[[217]](#footnote-218)

אך הנה בפירש"י לקמן קכ"ה ב' ד"ה צאו ולמדום מבו' דמותר לישב ע"ג אבנים כשאינו מטלטלן, וכ"כ הריטב"א שם דלישיבה גרידתא א"צ שום הכן, דהא אינן משמשות אלא מעשה קרקע בעלמא, - וכ"נ בפירש"י לקמן נ' א' ד"ה צריך לקשר דאף חריות שלא ייחדן לישיבה מותר לישב עליהן כשאינו מטלטלן, ודקדק כן המג"א בסימן ש"ח סקמ"א, - וכ"כ הרמב"ן לקמן קכ"ב א' דהא דנכרי שעשה כבש לעצמו יורד אחריו ישראל, ולי"ב משום מוקצה הוא משום דמשתמש בעלמא הוא וכיושב על האבן דמי, אבל לטלטל הכבש אסור,[[218]](#footnote-219) וכ"כ הריטב"א והר"ן שם.

הביה"ל בח"א סימן י"ב אות א' כתב להוכיח מכ"ד דמוקצה מותר בהנאה אף ע"י מעשה בידים, **א** לקמן מ"ט א' תנן דטומנין בגיזי צמר ואין מטלטלין אותן, ואפ"ה שרי להחזיר הקדירה לתוכן, כדתנן התם דנוטל ומחזיר. - **ב** לקמן ל"ט א' אמרו דהא דמודה ר' יוסי דלא יטמיננה בחול, הוא משום דמזיז עפר ממקומו, והתוס' פירשו דהוא משום דהעפר הוא מוקצה, ואפ"ה ליכא איסורא במה שנצלית הביצה בו, אלא במה שהוא מזיז את העפר. - **ג** לקמן קמ"א א' תנן דהקש שע"ג המטה לא ינענעו בידו אבל מנענעו בגופו, דהו"ל טלטול מן הצד, ולא אסרינן מכח הא דשוכב עליו ונהנה גופו מן המוקצה, - והביה"ל בסו"ד תמה מהני דוכתי ע"ד הרשב"א דמוקצה אסור בהנאה ע"י מעשה.

והשביתת השבת קוצר סקל"ז כתב דמודה הרשב"א דמותר לישב ע"ג אבנים, והיינו משום דלגבי תשמיש זה של ישיבה ע"ג האבנים, לעולם לא הקצה מדעתו, ומש"כ הרשב"א דאסור לסמוך במוקצה כרעי המטה, הוא בביצה וכיו"ב שהוא נולד גמור, וה"ז אסור בכל תשמישים, ולפ"ז י"ל דמה"ט מותר להחזיר קדירה לתוך גיזין המוקצין, ולטמון בעפר, ולשכב ע"ג קש, משום דלא הוקצו מתשמישין אלו, ואפ"ה אסור לטלטלן, משום דאין תורת כלי עליהן,[[219]](#footnote-220) וזה מתישב למש"כ הגר"ז ודעימי' דאיסור השתמשות אינו משום דחשיב כטלטול, אלא הוא משום דהו"ל כאכילה, (ונתבאר להלן), וכ"כ המאורי אש בפ"ב, - ועד"ז כתב הקה"י בביצה סימן ד', דמש"כ הרשב"א דאסור להשתמש במוקצה ע"י מעשה, הוא רק במוקצה דאיסורו משום שאינו מוכן, אך במוקצה דעצים ואבנים, דאי"ז משום דאינם מוכנים לתשמיש זה,[[220]](#footnote-221) אלא הוא איסור בפנ"ע שאסרו חכמים בטלטול עצים ואבנים, משום גזירת הוצאה או מטעמי אחריני שכתב הרמב"ם בפכ"ד משבת, לא נאסר אלא הטלטול, אך ההשתמשות בהן לי"ב איסורא.[[221]](#footnote-222)

\*הריטב"א לקמן קכ"ב א' הוכיח להך מילתא דלא נאסר מוקצה בהנאה, גם מהא דאם הדליק נכרי נר משתמש לאורו ישראל, ולא אסרוהו משום הנאה מן המוקצה, אך הרמב"ן והר"ן שם לא עמדו כלל בהא דמשתמש לאורו ישראל, ולא עמדו אלא בהא דתנן בסיפא דעשה נכרי כבש יורד אחריו ישראל, ולכאו' הוא משום דפשיטא להו דלא נאסרה הנאה דממילא, ולא הוצרכו לפרש אלא להא דמותר לירד בכבש, אף שעושה מעשה בגוף המוקצה.

וי"ל דהרמב"ן והר"ן למדו לזה מהא דמותר להאכיל לבהמתו מוקצה, אף דהמוקצה מתכלה בכך, ול"ד להא דאסור להסיק בעצי מוקצה, ובע"כ דהוא משום דכל שאינו עושה מעשה בגוף המוקצה לי"ב איסורא, - אך בד' הריטב"א שם משמע דהא דמותר להאכיל לבהמתו מוקצה, הוא משום דאין הוא עצמו משתמש בו, אך אם משכחת כה"ג שישתמש הוא עצמו במוקצה, ה"ז אסור, אף דאינו עושה מעשה בגוף המוקצה, וע"כ הוצרך לפרש דהא דמותר להשתמש לאור הנר שהדליק הנכרי, הוא משום דלא נאסרה הנאה מן המוקצה כשאינו מחסר ממנו.[[222]](#footnote-223)

הגר"ז בקו"א בסימן תק"ט סק"ג הק' לדעת רש"י ודעימי' דמותר לישב ע"ג אבנים, דא"כ מ"ט אסרו לעיל בסוגיין להדליק בפתילה שהיא שבר כלי אף שאינו מטלטלה, וכתב דהוא משום דלא הותר לישב ע"ג אבנים, אלא משום דאינו עושה מעשה בגוף האבן, ואינו משתמש בגוף המוקצה, ומשא"כ כשמדליק בפתילה שהוא עושה מעשה בגוף הפתילה שמאחיז בה האור, וה"ז משתמש בגוף המוקצה.

אך הנה הריטב"א לקמן קכ"ב ב' כתב דהא דמותר לירד בכבש שהוא מוקצה, הוא משום דלא אסרו מוקצה ונולד אלא לאכילה ושתי' ובטלטול, אך כל שהוא עומד במקומו "ואינו מחסר ממנו" ולא מטלטלו שרי, ומבו' דכל שהוא מחסר ממנו בתשמישו, דמי לאכילה דאסורה, ולפ"ז הרי דמה"ט אסור להדליק בפתילה, כיון דהיא מתחסרת כשמדליקין בה.

מד' הריטב"א משמע, דהא דאסור להדליק במוקצה, הוא משום דהו"ל כאכילת מוקצה דאסורה, ואי"ז משום איסור טלטול, וכ"כ הגר"ז בסימן תק"ט סט"ז, דכמו שנאסר לאכול את המוקצה ה"נ נאסר להשתמש בו, דתשמישן של עצים ואבנים זו היא אכילתן,[[223]](#footnote-224) וכ"כ הגר"ז בסימן ק"כ סק"ג, והקהלת יעקב בסימן תצ"ח סט"ו ובסימן תק"ט ס"ז, והאפיקי ים בח"ב סימן כ"ג, - אך המ"ב בסימן תק"א סקכ"ג כתב דהוא משום דמעשה ההדלקה שעושה בכלי שנדלקת על ידו חשיב כטלטול, ולכאו' מכוון דבריו דהתעסקות במוקצה דמיא לטלטול דאסור, וכ"כ החזון יחזקאל בסוגיין, וכ"כ הביה"ל בח"א סו"ס י"ב,[[224]](#footnote-225) וכתב לדמותו למש"כ המג"א בסימן שכ"א סק"ז דאסור ליתן מים ע"ג בשר ביום ג' לשחיטתו.

בפירש"י לקמן קכ"ד ב' ד"ה ואין מסיקין כתב דהא דאין מסיקין בשברי כלים הוא משום דהו"ל מוקצין ולא חזו לטלטול, וכ"כ בפירש"י בביצה ל"ב א' (ד"ה אין מסיקין), והשעה"צ בסימן תק"א סקל"א כתב דמשמע דכל שאין מזיזו ממקומו אף שמדליקו בידים לית לן בה, ודלא כמש"כ הרשב"א, ועמד ע"ז מהא דאסרינן לעיל בסוגיין להדליק בפתילה שהיא שבר כלי, שאינו מטלטלה,[[225]](#footnote-226) - אך הביה"ל בח"א סימן י"ב כתב דמש"כ רש"י דהאיסור הוא משום טלטול, הוא משום דהרי הא דמסיקין בכלים הוא ע"י שמרבה עליהם עצים מוכנים, וכמו שאמרו בסוגיין, ובכה"ג יש להתיר אף בשברי כלים, וע"כ כל האיסור בזה הוא משום טלטולן, שלא הותר להרבות עליהן עצים ולהסיק בהן, אלא משום דכשמהפך בהן מיקלי קלי איסורא, אך לטלטלן לתוך התנור אסור, ועמש"נ בזה להלן.

\*המהרש"א בביצה ל"ג א' הק' בהא דאין סומכין את הקדירה ביו"ט בבקעת, דהרי התירו טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, וכתב דאף דהותר לסלק המוקצה לצורך אוכ"נ, אבל להשתמש בדבר מוקצה כסמיכת קדירה בבקעת אסור לטלטל, דתשמישו וטלטולו הוא כעין אכילתו דאסור, וכתב לישב לפ"ז מש"כ בפירש"י שם דהא דרטיבא אסור הוא כדעת רב דאית לי' מוקצה, אף דרב לא ס"ל במוקצה כר"י במוקצה לטלטול, וכמו שאמרו בשבת קכ"ח א', והיינו משום דטלטול שהוא להשתמש הו"ל כעין אכילתו ובזה ס"ל כר"י.

וצ"ע דלדעת רוב קמאי דמותר לישב ע"ג אבנים וכיו"ב ולי"ב משום איסור השתמשות במוקצה, לכאו' אף כשסומך את הקדירה בבקעת לי"ב משום איסור השתמשות אלא משום איסור טלטול, - ובד' הגר"ז בסימן תק"ט סט"ז מבו' דהיינו, דכל הא דמותר לישב ע"ג אבנים, הוא משום דאינו עושה מעשה בגוף המוקצה, ובאה ההנאה מאלי', אך כל שמטלטל את הבקעת לסמוך בה את הקדירה, והוא משתמש במוקצה ע"י מעשה שעושה בגופו, יש בזה לאיסור השתמשות, וכ"נ להדיא בל' המהרש"א דעיקר האיסור בזה הוא משום דמטלטל לצורך זה, - וזה ע"ד מש"כ הגר"ז דהא דאסור להדליק בשבר כלי הוא משום דעושה מעשה בגוף הפתילה, ובכה"ג איכא לאיסור השתמשות.

אך למשמעות ד' הריטב"א דעיקר איסור השתמשות במוקצה הוא רק כשמחסר בכך מן המוקצה דהו"ל כאכילה, הדין נותן דאף כשמטלטל לצורך שימוש שאינו מחסר מגוף המוקצה, לי"ב לאיסור השתמשות במוקצה, - וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' הרא"ש בשבת ל"ו א', דלפ"מ דס"ל לרב במוקצה לטלטול כר"ש, מותר לטלטל מכבדות של תמרה לצורך גופן, אף אם לדעת ר"י הוו מוקצה גמור, והרי דתשמיש במוקצה ל"ה כאכילה,[[226]](#footnote-227) - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראשונים בכ"ד דבמטה ובנר ובכרכי דזוזי שאין ראויין לאכילה אסר רב אף בטלטול, דרק בדבר דאסור באכילה דיו שאסרת עליו באכילה, או משום דבדבר העומד לאכילה לא מקצי לי' אלא מאכילה, והרי דהתשמיש שמשתמשין בהן ל"ה כאכילה,[[227]](#footnote-228) דאם הוה חשבינן לי' כאכילה, הי' בדין דסגי במה שנאסר להשתמש בו, וגם הי' לנו לומר דלא מקצי לי' אלא מלהשתמש בו.[[228]](#footnote-229)

\*הסה"ת בסימן רמ"ז ורמ"ח כתב דישראל שעשה כבש או הדליק נר אף בשוגג, אסור לירד בו ולהשתמש לאורו, וכתב לדמותו למה שאמרו בחולין ט"ו ב' דשוחט בשוגג אסור משום דלא חזי לכוס, וה"נ דמיא להא דקודם שהדליק הנר ועשה הכבש אינו יכול לירד בו ולהשתמש לאורו, והביאו הטור בר"ס שי"ח, והב"ח שם כתב דהאיסור בזה הוא משום מוקצה, וכ"ה מבו' ממש"כ הסה"ת לדמותו להא דשוחט בשוגג אסור משום דלא חזי לכוס, ומבו' בחולין ט"ו ב' דהוא משום מוקצה, - והבית מאיר שם תמה ע"ז, דהרי לא נאסר ליהנות מן המוקצה בהנאה דממילא, וכמו שהוכיח הרשב"א בסוגיין, וא"כ מ"ט נאסר להשתמש לאור נר שהדליק ישראל,[[229]](#footnote-230) - עוד צ"ע, דאם יש בזה משום מוקצה, א"כ מ"ט כשעשה נכרי כבש והדליק נר מותר ישראל לירד בו ולהשתמש לאורו ולא אסרינן לה משום מוקצה, והסה"ת גופי' בסימן רמ"ח כתב דגם בשל נכרי איכא משום מוקצה, ומה"ט אם אפה נכרי פת אסור משום דקמח לא חזי לכוס, ודמי לשוחט בשבת דאסור.[[230]](#footnote-231)

המנחת שלמה בח"א סימן י"ד עמד בזה דכיון דאיכא איסור בפנ"ע בהשתמשות במוקצה, מ"ט שרינן בקש שע"ג המטה מכח הא דהוי טלטול בגופו, הרי אף דאין לאסור בזה משום טלטול, מ"מ יש לאסור משום השתמשות שבאה ע"י מעשה, וכתב דצ"ל דכיון דטלטול בגופו לא שמי' טלטול, הו"ל כהשתמשות בלא טלטול דשריא, - ועמש"נ במ"מ מוקצה ג' דף מס' 8 אם הותרה השתמשות במוקצה בעודו בידו, ולדעת הסוברים דשרי, אף אם איסור השתמשות הוא איסור בפנ"ע, ואי"ז משום דהוי כטלטול, צ"ל דהוא משום דהו"ל כהשתמשות בלא טלטול דשריא, וצ"ע.

**דעבד כדרב מתנה וכו' מרבה עליהן עצים מוכנין ומסיקן,** בפירש"י כתב דהיינו דמרבה עליהן עצים ומבטלן ברוב, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' התוס' תלמיד ר"י הזקן, - אך הרשב"א כתב דאי"ז מתורת ביטול, דכל דבר שהוא בעין וניכר בשעת תשמישו אינו בטל, אלא דהכא א"צ ביטול, והא דבעינן להרבות עליהן, הוא כדי שלא יראה כמטלטל את האיסור אלא כמטלטל ההיתר וכשמטלטל בשבר כלי הו"ל כטלטול מן הצד,[[231]](#footnote-232) אך הרשב"א גופי' בביצה ד' ב' כתב דהא דמרבה עליהן עצים מוכנים, הוא מדין ביטול ברוב, והוא רק כשאינו ניכר, ונתבאר להלן.

המג"א בסימן תק"ז סק"ב כתב דלדעת הסוברים דבההיא דרב מתנה הא דמותר לבטל איסור לכתחילה, הוא רק משום שכבר נתערבו תחילה בהיתר, ונתבאר להלן, הא דהכא שרי לבטל אף דלא נתערב כלל בהיתר, הוא משום דבשעה שמערב הוי הכלי עדיין היתר, אלא דאחר שיתחיל לישרף יהי' איסור, ואי"ז מבטל איסור לכתחילה, וכ"כ החת"ס בסוגיין, ומתישב בזה משה"ק התוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין דמ"ט לא פרכינן עלה דהא מבטל איסור לכתחילה, כדפריך בביצה ד' ב'.[[232]](#footnote-233)

הראש יוסף הק', דכיון דהא דמסיקין בכלים הוא כשמרבה עליהן עצים מוכנין, מ"ט לא הותר בכה"ג להסיק בשברי כלים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ר"ח מבו' בתו"ד דהטעם בזה הוא למש"כ המג"א דהא דמותר להרבות עליהן הוא משום דבשעה שמערב הוי הכלי עדיין היתר, וע"כ בשברי כלים דכבר הוו איסור, אסור להרבות עליהן. - **ב** הראש יוסף כתב דלמש"כ הרשב"א דהא דשרי כשמרבה עליהן אף דה"ז ניכר, הוא משום דהו"ל כטלטול מן הצד, הרי דכשבא לטלטל שברי כלים להסיקן דהו"ל טלטול גמור, ל"מ הא דמרבה עליהן, וכתב עוד, דאף כשאינו מטלטלן אסור, משום דאסור להדליקן משום איסור שימוש במוקצה, וע"ז ל"מ הא דמרבה עליהן, כיון דה"ז ניכר ולא בטל. - **ג** הצל"ח בביצה ל"ג א' כתב דדוקא בכלים שמותר לטלטלן לתוך התנור, אלא שאחר שהם בתנור כשמדליק בהן נעשו שברי כלים, מרבה עליהן עצים מוכנים, ומשא"כ בשברי כלים דאסור לטלטלם לתוך התנור, וכ"כ הביה"ל בח"א סימן י"ב,[[233]](#footnote-234) והוסיף לפרש דהוא משום דכל הא דשרי לבטל, הוא משום דמיקלא קלי איסורא, (וכמו שאמרו בביצה ד' ב'), וע"כ לא הותר לבטלן כדי לטלטלן לתוך התנור, דאכתי לא מיקלא קלי איסורא.

הרמב"ם בפ"ב מיו"ט הי"ב כתב דמסיקין בכלים שלמים, והשמיט למה שאמרו הכא דלא שרי אלא ע"י שמרבה עליהן, והמ"מ שם כתב דגם הרי"ף השמיטה, וכתב דאפשר דהי' להם גירסא אחרת או פי' אחר בזה, ועמש"כ בזה המרכה"מ והשעה"מ והבינה לעתים שם, והחת"ס בסוגיין ובביצה ד' ב', והבית מאיר בסימן ש"ח ס"ו, והעמק ברכה יו"ט אות ה'.

**ביצה ד ב' - והא קא מהפך באיסורא,** בפירש"י כתב דהוא כשמוליכן בתנור מזוית לזוית, והפמ"ג במש"ז ביו"ד סימן צ"ט סקי"ב כתב דהאיסור בזה הוא משום טלטול מוקצה, ועיי"ש שהק' לפ"ז דמאי משני לקמן דמיקלי קלי איסורא, הרי בשעת הטלטול אכתי לא מיקלא קלי, ונתבאר להלן, - אך הנחלת יעקב בסוגיין כתב דאין לאסור בזה משום טלטול מוקצה, דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ, ובע"כ דהאיסור בזה הוא משום ההשתמשות במוקצה, וכ"כ החת"ס בסוגיין, ועיי"ש שכתב דהא דפריך משום דמהפך באיסורא, דמשמע דהאיסור הוא בהטלטול, הוא משום דלא נאסרה הנאה דממילא, ואין לאסור אלא משום דמהפך באיסורא ועושה מעשה בידים כדי ליהנות מן המוקצה.[[234]](#footnote-235)

המהר"ם שיף הק' דהרי מעיקרא שאמרו דמרבה עליהן עצים מוכנים, הוא משום ביטול ברוב, וא"כ מאי פריך דקא מהפך באיסורא, והק' עוד, דמ"ט לא פריך מעיקרא דהא מבטל איסור לכתחילה,[[235]](#footnote-236) וכתב דס"ד דהא דמרבה עליהן עצים מוכנים ומסיקן, אי"ז משום ביטול ברוב, אלא דכיון דמדליק כולן יחד, הוי זוז"ג להנאת הבישול שרי, וע"ז פריך דאכתי יש לאסור בזה משום הא דמהפך באיסורא, וע"ז משני דהוא משום ביטול ברוב, ופריך דהא דאין מבטלין עצים לכתחילה.

**כיון דרובא דהיתרא נינהו כי קא מהפך בהיתרא קא מהפך,** בפירש"י כתב דהא דבהיתרא מהפך הוא משום דהאיסור בטל ברוב, וכ"כ הרי"ף, והרשב"א כתב דמסתברא דהיינו כשאינו מכיר עצי האיסור לאחר שנתערב, דאם הוא מכירן אין ביטול מועיל להן, שאין ביטול בדבר הניכר לעין,[[236]](#footnote-237) וא"א להפך בהתירא בלא איסורא, וכ"כ הר"ן.[[237]](#footnote-238)

והראש יוסף בשבת כ"ט א' כתב דלמש"כ הרשב"א שם דע"י דמרבה עליהן אינו נראה כמטלטל את האיסור אלא כמטלטל את ההיתר, וכשמטלטל בשבר כלי הו"ל כטלטול מן הצד, הרי דזהו גם מה שאמרו הכא דכי קא מהפך בהתירא קא מהפך, ואי"ז מדין ביטול, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן כ"ג, והזכרון שמואל בסימן כ"ד סק"ג הוסיף דבזה מדוקדק לישנא דגמ' דאמרו דבהתירא קא מהפך, ולא אמרו דבטל ברובא, - אך החת"ס בשבת שם כתב דהכא א"א להתיר משום טלטול מן הצד, דכיון דאין ניכר בין עץ לחבירו, יש לחוש שיבא לטלטל ולהפך בעץ איסור עצמו, ובע"כ בעינן בזה להיתר דביטול.[[238]](#footnote-239)

**והא אין מבטלין איסור לכתחילה,** למש"כ הרשב"א בשבת דהא דמרבה עליהן ל"ב בזה לדין ביטול, והא דשרי הוא משום דהו"ל כטלטול מן הצד, קשיא דמאי פריך דאין מבטלין איסור לכתחילה, הרי אי"ז מדין ביטול, וקשיא גם בהא דפריך דהו"ל דשיל"מ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראש יוסף בשבת שם כתב דאף דכשמרבה עליהן ליכא לאיסור טלטול, אכתי יש בזה לאיסור הנאה מן המוקצה, וע"ז בעינן לדין ביטול, - ועד"ז כתב האפיקי ים בח"ב סימן כ"ג דבעינן בזה לדין ביטול משום דכשמדליק בעצים הו"ל כמעשה השתמשות במוקצה דאסירא,[[239]](#footnote-240) וכ"כ הזכרון שמואל בסימן כ"ד סק"ג,[[240]](#footnote-241) והמאורי אש בפ"ב. - **ב** החת"ס בשבת שם כתב דהכא מודה הרשב"א דבעינן לדין ביטול, ונתבאר לעיל. - **ג** בחי' סוגיות להחת"ס בסוגיין כתב, דלי"ב לאיסור טלטול מוקצה, משום דהו"ל כטלטול מן הצד, מ"מ כיון דעצים שנשרו אסורין גם מגזירת פירות הנושרין, כמש"כ הרי"ף והרא"ש יש לאסור בזה אף בהנאה דממילא, וע"כ בעינן בזה לדין ביטול, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן כ"ג בתחילת דבריו, והחזון יחזקאל בשבת שם, והעמק ברכה יו"ט אות ה'.

**אבל בדרבנן מבטלין,** נחלקו הראשונים באלו גווני הותר לבטל באיסור דרבנן, **א** בד' התוס' מבו' דהוא אף כשעדיין לא נתערב כלל בהיתר ובא לבטלו לכתחילה, וזהו שהק' מהא דבעיגול דרבנן לא הותר לבטלו, וכ"נ בד' ההשלמה בסוגיין, והראבי"ה בסימן תשט"ז, ותשו' הרשב"א ח"א סימן תפ"ה. - **ב** הרמב"ן ביבמות פ"ב א' ובמלחמות בפסחים מ"ו ב' בסו"ד כתב דלא התירו לבטל אלא כשכבר נתערבו העצים בעצי היתר, דבכה"ג התירו להוסיף ולבטל, אך לערב לכתחילה אסור, וכ"כ הרשב"א בסוגיין בפי' קמא ובתוה"ב בית ד' ש"ג לב. ובתשו' ח"א סימן של"ו, וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן צ"ט ס"ו. - **ג** הרא"ה בבדה"ב שם כתב דלא התירו הכא לבטל אלא משום דמיקלא קלי איסורא, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בשם הרמב"ן בפי' בתרא, וכ"כ הרשב"א בסוגיין בפי' בתרא, וכ"כ הרא"ש בסימן ב' והר"ן, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשט"ז בשם רשב"ט, וכ"כ הרמ"א ביו"ד שם.

המאירי בסו"ד כתב להוכיח דלא התירו הכא לבטל לכתחילה, ורק כשנתערב בעצי היתר התירו להוסיף עליהן, מהא דנקט דנפלו לתוך התנור, ואם הותר לבטל לכתחילה, הרי אף כשלא נפלו לתוך התנור יהא מותר להרבות בהן עצי היתר וליתנם לתוך התנור, וכ"כ המג"א בסימן תק"ז סק"א, - ולדעת הסוברים דהתירו הכא אף כשלא נתערבו בעצי היתר, יש להעיר דמ"ט נקט דנפלו לתוך התנור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בחי' המאירי כתב די"ל דהא דהתירו לבטל הוא משום דהוא קרוב לדיעבד,[[241]](#footnote-242) וכן צידד החמד משה בסימן תק"ז דלא הותר לבטל אלא כשנפל לתנור, דאם לא נבטל אין לו מקום לאפות פתו, ועד"ז כתב הנהר שלום שם, והביאם הביאוה"ל שם ד"ה שלא יהיו.[[242]](#footnote-243) - **ב** הצל"ח לקמן ל"ג א' והביה"ל בח"א סימן י"ב כתבו דל"מ לבטל כדי להתיר לטלטל לתוך התנור, והביה"ל כתב דהוא משום דאכתי לא מיקלא קלי איסורא, וכתבו דמה"ט הוא דאין מסיקין בשברי כלים אף ע"י ביטול, ונתבאר לעיל. - **ג** למש"כ הרשב"א בשבת דשרי כשמרבה עליהן אף דה"ז ניכר, משום דהו"ל כטלטול מן הצד, י"ל דכל שאינם בתוך התנור ובא לטלטלם לתנור, הו"ל טלטול גמור, ול"מ הא דמרבה עליהן, וכן נקט הראש יוסף בשבת שם, ונתבאר לעיל.

\*התוס' כתבו דהא דהותר לבטל באיסור דרבנן הוא רק באיסור שעיקרו מדרבנן, ובחי' הגרע"א כתב דלפ"ז יש ללמוד דבאיסור שעיקרו מדאורייתא הוי ספיקו לחומרא, שהרי חזינן דאיסור מוקצה קייל מאיסור שעיקרו מדאורייתא, וכיון דבאיסור מוקצה כתבו התו"י לעיל ג' ב' דחמיר כעין דאורייתא וספיקו אסור, כ"ש דאיסור שעיקרו מדאורייתא דחמיר טפי דספיקו לחומרא, ועיי"ש במש"כ לדחות, ועמש"כ בזה האפיקי ים בח"ב סימן כ"ג.

**ה"מ היכא דאיכא לאיסורא בעיני' הכא מקלא קלי איסורא,**[[243]](#footnote-244)הפמ"ג במש"ז בסימן צ"ט סקי"ב הק' דאף דלבסוף מיקלא קלי איסורא, מ"מ היאך הותר להפך ולטלטל את העצים, הרי בשעה זו אכתי לא מיקלא קלי, וכן הק' הבגדי ישע בסימן תק"ז, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** החמד משה בסימן תק"ז כתב דאה"נ דלא הותר להפך בהן עד שיהיו גחלים,[[244]](#footnote-245) והביאו השעה"צ שם סקכ"ז.[[245]](#footnote-246) - **ב** הראש יוסף בסוגיין כתב דעיקר הא דמשני דהכא מיקלא קלי איסורא, היינו דכל הא דדשיל"מ לא בטל, הוא רק כשאוכל גוף האיסור, אבל ליהנות מחומו כה"ג בטל, וה"נ דאיסור טלטול בטל, כיון דלא אכל לגוף האיסור ולי"ב אלא טלטול בעלמא, ופירש כן בד' הר"ן. - **ג** הבינה לעתים בפ"ב מיו"ט ה"י ד"ה ולפענ"ד נראה כתב דלענין איסור טלטול לא אמרינן דדשיל"מ לא בטל, אלא דכל דאי"ז בטל לגבי איסור השתמשות, ממילא ה"ז אסור בטלטול, אך הכא דההשתמשות מותרת משום דמיקלא קלי איסורא, אף הטלטול מותר. - **ד** הנחלת יעקב כתב דהכא ליכא משום איסור טלטול, דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ, וכל האיסור בזה הוא משום ההשתמשות, וע"ז שפיר מהני הא דבשעת הנאתו מיקלא קלי איסורא. - **ה** הביאוה"ל בסימן תק"ז ס"א ד"ה מרבה עליהם כתב דצ"ל דמכח הא דבשעת עיקר הנאתו מיקלא קלי איסורא, כבר ניתר מעיקרו משעת התערובת, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סוסק"ג דמכח הא דמיקלא קלי איסורא, מותר ליגע בהן אחר שנתבטלו ברוב, אף קודם שהדליקן. - **ו** האפיקי ים בח"ב סימן כ"ג כתב למש"כ הרשב"א בשבת דהא דמרבה עליהן ולי"ב משום איסור טלטול, הוא משום דהוי כטלטול מן הצד, ול"ב בזה לדין ביטול, וכל הא דבעינן לדין ביטול הוא משום איסור הנאה והשתמשות, והיינו או דמשום גזירת פירות הנושרין נאסרה הנאה, או דבמוקצה גופי' נאסר להשתמש ע"י מעשה בידים, וע"ז מהני הא דבשעת הנאתו מיקרי קלי איסורא,[[246]](#footnote-247) וכ"כ הזכרון שמואל בסימן כ"ד סק"ג, והמאורי אש בפ"ב, ועמש"כ בזה בס' לשון לימודים סימן ל"ז.

\*המרדכי בסימן רנ"ט כתב דאף דדשיל"מ לא בטל, היינו כשהאיסור בעין מתחילה ואח"כ נתערב, אך כל שלא ניכר מעולם ובשעת ביאתו לעולם נתערב, אף דשיל"מ בטל, ודימה ד"ז למה שאמרו הכא דמרבה עליהן עצים מוכנים ומבטלם כיון דליכא לאיסורא בעיני', אע"ג שהעצים מוקצין הן בעין, - ובחי' חת"ס מהדו"ב בסוגיין כתב בדעתו דמפרש דעיקר הא דשרינן הכא, הוא משום דליתא לאיסורא דאבוקה בעיני', שהרי תחילת ביאתו לעולם הוא ע"י ביטול ברוב, ובכה"ג לא החמירו שלא יתבטל דשיל"מ, כיון דלא ניכר האיסור מעולם, ואף דהעצים היו ניכרים, מ"מ ההנאה שבאה ע"י האבוקה הוי תחילת ביאתו לעולם ע"י ביטול.

נחלקו הפוסקים בכה"ג דמרבה עליהן עצים, אם מותר להתחמם בהן בשעת ביעורן או ליהנות לאורם, דבכה"ג ליכא למימר דמיקלא קלי איסורא,[[247]](#footnote-248) עמש"כ בזה המג"א בסימן תק"ז סק"ג, והא"ר שם סק"ה, והחמד משה שם, והגר"ז שם ס"ד ובקו"א סק"ד, והמ"ב שם סק"ח, והביאוה"ל שם ד"ה מרבה עליהן.

כ"ו טבת פ"א

דף מס' 8

**ב' ימים טובים של גליות**

**ד' ב' - נולדה בזה מותרת בזה,** בפירש"י כתב דהוא משום דחד מינייהו חול וממ"נ שריא, וכ"כ בפירש"י לעיל ג' ב' ד"ה אודו לי, ומשמעות דבריו דעיקר הא דל"ה ב' הימים כקדושה אחת, הוא משום דחד מינייהו חול, אך אם הי' שניהם קדש, הו"ל קדושה אחת,[[248]](#footnote-249) וכ"כ התורי"ד בעירובין ל"ח א' ובפסקיו שם ל"ט ב', והיינו דאף דשבת ויו"ט הוו ב' קדושות אף דשניהם קדש, מ"מ בב' ימים טובים של גליות דקדושת ב' הימים היא משום אותו היו"ט, הרי דאם שניהם קדש הו"ל קדושה אחת, וכמש"כ התורי"ד שם, עיי"ש,[[249]](#footnote-250) - אך בד' הרא"ה לקמן בסוגיין משמע דאף אם ב' הימים קדושים, מ"מ כיון דעיקר התקנ"ח שיהיו שניהם קדושים היא מכח הספק, הו"ל ב' קדושות, וכ"ה מבו' בד' הלח"מ והמרכה"מ בפ"ו מיו"ט הי"ד, ועד"ז מוכח מד' הסה"ת ודעימי' בדין ב' ימים של ר"ה.[[250]](#footnote-251)

**והא רב אסי מבדיל מיו"ט לחברי',** בפירש"י כתב דהי' מברך המבדיל בין קדש לחול, משום דיו"ט שני חול הוא ואין עושין אותו אלא משום מנהג אבותינו, - אך הרא"ה צידד דהי' מבדיל בין קדש לקדש,[[251]](#footnote-252) כיון דאף היום שני קדוש מתקנ"ח, וכתב דעיקר הא דהי' מבדיל, הוא משום דהיום הראשון קדוש מדאורייתא, והשני הוא מדרבנן, והו"ל מקדושה חמורה לקדושה קלה.[[252]](#footnote-253)

בפירש"י כתב דהא דהי' מבדיל רב אסי, הוא משום דס"ל דקים לן בקביעא דירחא, והמנ"ח במצוה ש"א אות א' תמה ע"ד רש"י דמה מועיל בקיאות, הרי הי' תלוי בבי"ד של א"י, ועמש"כ בזה החת"ס, ונתבאר להלן, - אך הרא"ה כתב דלא הבדיל רב אסי אלא בגונא דאיתרמי דאתיידע לי' אימתי קידשו בי"ד את החדש, ומ"מ עשה ב' ימים, משום דהי' זה מקום שאין מגיעין בו שלוחי בי"ד.

**רב אסי ספוקי מספקא לי' ועביד הכא לחומרא והכא לחומרא,** הראבי"ה בסימן תשי"ז עמד בזה דהיאך הי' מבדיל מספק, הרי הו"ל ספק ברכה לבטלה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראבי"ה שם כתב דכיון דקי"ל ספיקא דאורייתא לחומרא ל"ה ברכה לבטלה, דהו"ל כאילו הצריכו אותו חכמים לברך ולהבדיל, וכתב לדמותו למה שאמרו דספק קרא קר"ש חוזר וקורא למ"ד דקר"ש דאורייתא,[[253]](#footnote-254) וכ"כ השטמ"ק בשם הריטב"א בתי' בתרא.[[254]](#footnote-255) - **ב** השטמ"ק כתב בשם הריטב"א בתי' קמא דהי' מבדיל באמצע התפילה והי' חותם בברכת יו"ט. - **ג** השטמ"ק כתב עוד בשם הריטב"א כ"נ דצ"ל דהוא משום דמדאורייתא הוא חול גמור וחזי להבדלה, והיינו דכיון דמדאורייתא ודאי איכא לחובת הבדלה, אלא דהספק הוא אם אסרו חכמים להבדיל בכה"ג, ומספק אזלינן לקולא ומבדיל, וכ"כ החת"ס.[[255]](#footnote-256)

\*הראבי"ה שם כתב דקידוש והבדלה יש להן סמך מה"ת, ומשמע דאינם מה"ת, ואך דמ"מ כיון דיש להן סמך מה"ת, הוי ספיקם לחומרא, אך השטמ"ק כתב בשם הריטב"א דחיוב הבדלה הוא מדאורייתא, - ונחלקו בזה הראשונים, דהרמב"ם בפכ"ט משבת ה"א כתב דמצות הבדלה בשבת היא מה"ת, וכ"כ התורי"ד בפסחים ק"ו א' בשם השאילתות, וכ"כ הר"ש משאנץ באגרות הרמ"ה סימן ע"ח, וכ"כ הרמ"ה שם סימן ע"ט, וכ"נ בד' הריטב"א בשבת ס"ט א' וס"ט ב', עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש בברכות כ' ב' בשם רבינו קלונימוס,[[256]](#footnote-257) - אך בד' הסמ"ק בסו"ס רפ"א ובסימן רפ"ג מבו' דעיקר מצות הבדלה היא מדרבנן, וכ"כ השבה"ל בסימן ק"ל, והארחות חיים בהל' הבדלה סי"ח, והריטב"א בפסחים נ"ד א' ובהל' ברכות פ"ב הכ"ו, וכ"כ המ"מ בהל' שבת שם בשם י"א, וכן הוכיח בגל' הגרע"א בסימן רצ"ו מד' התוס' בשבועות כ' ב'.

והמ"מ בפכ"ט משבת הי"ח כתב דאין קידוש יו"ט מה"ת, ולפ"ז ה"נ אין הבדלה דיו"ט מה"ת, למש"כ הרמב"ם שם ה"א דגם מצות הבדלה נלמדת מקרא דזכור את יום השבת לקדשו, אך בד' הריטב"א מבו' דאף הבדלה דיו"ט היא מה"ת, וכ"כ הר"ש משאנץ והרמ"ה שם,[[257]](#footnote-258) והפמ"ג באש"א בסימן רצ"ו סקי"א עמד בפלוגתת המ"מ והריטב"א בזה.

הראשונים כתבו דאף דקי"ל דב' ימים טובים של גליות ב' קדושות הן, מ"מ אין מבדילין מיו"ט לחבירו, ולא קי"ל כרב אסי, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דחיישינן דילמא אתי לזלזולי בי', וכ"כ המאירי בטעמא קמא וכ"כ הפסקי תוס' באות ט"ו, וכ"כ הר"ש משאנץ באגרות הרמ"ה סימן ע"ח, וכ"נ גם בד' הרמ"ה שם סימן ע"ט, והריטב"א בסוכה מ"ז א', והטור בסימן תקל"ט, וכ"כ בתשו' הר"א אב"ד סימן י"ד בטעמא קמא. - **ב** בתשו' הרב אב"ד שם כתב לפרש עוד, דהוא משום דאחר שעשינו אותו קדש בכל ברכותיו נעשנו חול, וכ"כ המאירי בסוגיין בטעמא בתרא, וכ"כ הבעה"ע בהל' שחיטה שער ו' מו. ובהל' סוכה סוף שער א'.[[258]](#footnote-259) - **ג** הרא"ה לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דשניהם שוין באיסור מלאכה, אלא שזה מדאורייתא וזה מדרבנן.[[259]](#footnote-260)

\*בתשו' הר"ש משאנץ שם הוכיח מהא דאין מבדילין מיו"ט לחבירו כדי שלא יבואו לזלזל בו, דלא כמש"כ הרמ"ה שם סימן ע"ד דהא דאין מברכין על סוכה בשמיני הוא רק משום דסוכה בשמיני דרבנן ומצות יו"ט בשמיני דאורייתא, ואי מברכינן אסוכה דרבנן אתי לזלזולי בדאורייתא דאמרי חול הוא ויבואו לאיסור מלאכה דאורייתא, וכתב דמה"ט הוא דמברכין על ספירת העומר בליל יו"ט ב' של פסח, ולא חיישינן לזלזול, דלא שבקינן לברוכי על ספירת העומר דאורייתא משום חשש איסור יו"ט שני דרבנן, דא"כ מ"ט אין מבדילין מיו"ט לחבירו, אך דהבדלה היא מדאורייתא, ויו"ט שני הוא מדרבנן, - והרמ"ה שם סימן ע"ט השיב ע"ז, דלא נעקר בזה מצות הבדלה דאורייתא, דמבדילין במוצאי יו"ט שני לחול והבדלה זו עולה לב' הימים, דדמי להא דמי שלא הבדיל במוצ"ש מבדיל למחר, וכ"כ בתשו' הר"א אב"ד שם,[[260]](#footnote-261) ועוד דביטול הבדלה הוא בשוא"ת.

**כוותי' דרב אסי מסתברא דהאידנא ידעינן בקביעא דירחא ועבדינן תרי יומי,** הרמב"ן במלחמות לקמן בסוגיין כתב דמה שאמרו דידעינן בקביעא דירחא, הוא אחר שהתקין הלל בנו של ר"י הנשיא למנות ע"פ החשבון, אך בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', אין אדם יודע בקביעא דירחא אלא בקירוב מקום, וכ"כ התורי"ד והרא"ה וחי' המאירי בסוגיין, וכ"כ הריטב"א בסוכה מ"ג א', וכ"כ השטמ"ק בסוגיין בשמו, וכ"ה מבו' בד' החינוך במצוה ש"א שצידד כן.

אך בפירש"י כתב דהא דידעינן בקביעא דירחא היינו דע"י חשבון שמחשבין תולדתו אנו למדים אם נראה ביום ל', והחת"ס כתב בדעתו דהיינו דאף דעדיין היא מקדשין ע"פ הראי', מ"מ כבר רבו יודעי העתים שיודעים ע"פ חשבון שתראה הלבנה ביום ל', ומדינא רשאים לסמוך על הרוב שיקדשוהו בי"ד,[[261]](#footnote-262) ועיי"ש שהוכיח כן מד' הראב"ן, ונתבאר להלן.[[262]](#footnote-263)

ויש להוסיף, דהנה הרמב"ן במלחמות שם הוכיח לפ"ז דבימי ר' זירא ובימי רבא לא היו מקדשין ע"פ הראי', והי' זה אחת תיקון הלל בנו של ר"י הנשיא למנות ע"פ החשבון, וכ"כ הרא"ש בסימן ד' והמאירי לקמן ו' א' והר"ן לקמן י"ז א' דבימי רבא ל"ה מקדשין ע"פ הראי',[[263]](#footnote-264) - אך הרמב"ם בפ"ה מקידוה"ח ה"ג כתב דעד ימי אביי ורבא היו סומכין על קביעת א"י,[[264]](#footnote-265) ולפ"ז בע"כ דהא דא"ר זירא דידעינן בקביעא דירחא, הוא דידעו אימתי יקדשו בי"ד את החדש,[[265]](#footnote-266) אך עמש"כ החזו"א בסימן ק"ל לפרש בזה בע"א,[[266]](#footnote-267) וכיסוד דבריו מצינו בס' יסוד עולם מאמר ד' פ"ה, ואכמ"ל.

**אמר אביי וכו' ואילו בטלו כותים עבדינן חד יומא והיכא דמטו שלוחין עבדינן חד יומא,** המהר"ם הק' דמה מייתי מינה, הרי מ"מ מצינו למימר דבמקום שאין השלוחין מגיעין הטילו עליהן החכמים חוק קבוע שיהיו עושין לעולם ב' ימים וקדושה אחת הן, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה החת"ס והרש"ש.

**והשתא דידעינן בקביעא דירחא מ"ט עבדינן תרי יומי וכו',** בד' הפסקי רי"ד מבו' דכ"ז הוא מדברי אביי, וזה מתישב לטעמי' דבימי אביי כבר הי' קביעות החדשים ע"פ חשבון, דכיון דמעיקרא היו עושין בכל הגולה יום אחד וגם אח"כ ל"ה עושין ב' ימים אלא היכא דמספקא להו, הרי דגם עכשיו שעושין ב' ימים, אי"ז בעבור שחכמים עשאום קדושה אחת כיומא אריכא, אלא מנהג בעלמא הוא, וע"כ אם נולדה בזה מותרת בזה ממ"נ.

אך בד' הראב"ן במכילתין מבו' דלאו אביי קאמר לה, אלא הוא מסקנא דגמ', ועיי"ש שכתב דאף דקי"ל כרב דנולדה בזה מותרת בזה, מ"מ גאוני מגנצא היו עושין כרב אסי, ופירש בדרך קמא דהוא משום דלפ"מ דאמרינן במסקנא דבזה"ז אין עושין ב' ימים מחמת ספק אלא משום מנהג הו"ל כקדושה אחת, עיי"ש,[[267]](#footnote-268) והחינוך במצוה ש"א הביא ב' הדעות בזה, וכתב דנהגו להתיר אף בזה"ז, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, (ועמש"נ בדף מס' 10 בדעת הרמב"ם בזה).

**הזהרו במנהג אבותיכם בידיכם זימנין דגזרה המלכות גזירה ואתי לאקלקולי,** לגירסא זו מבו' דהא דעושין ב' ימים בזה"ז והצריכו ליזהר במנהג האבות, הוא משום דחיישינן דזימנין דגזרה המלכות גזירה ואתי לאקלקולי, וכ"כ כמה מקמאי, - אך בתשו' ר"ה גאון בתשו' הגאונים (מוסאפי') סימן א' כתב דהא דעושין ב' ימים בזה"ז יש בזה ב' תשובות, חדא, דגם עכשיו פעמים שיהי' שמד שם ויצטרכו לשנות ויתקלקל הדבר, ועוד דהנביאים ציוו את ישראל שבחו"ל ואין אנו יודעין אמיתת עילת הדבר בודאי, ואף אין אנו יודעים כי בודאי סרה העילה שזה הדבר תלוי בה כדי שנסיר אותה בסורה, וכל דבר שבמנין צריך מנין אחר להתירו, ומבו' בדבריו דתרי טעמי נינהו, חדא דהזהרו במנהג אבותיהם, ועוד דזימנין דגזרה המלכות גזירה, וכ"נ בד' התוס' בריש תענית (ד"ה מאימתי) דתרי טעמי נינהו.

בספה"י לר"ת סימן תקל"ז פירש למה שאמרו דהזהרו במנהג אבותיכם בידיכם, דהיינו דעיקר הא דעושין יו"ט שני הוא ממנהג, והוכיח לפ"ז מהא דמברכין ומקדשין בו, דמברכין על המנהג, והביאוהו התוס' בברכות י"ד א' (ד"ה ימים) ובסוכה מ"ד ב' (ד"ה כאן) ורבים מקמאי, וכ"כ הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן ל"ח, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ בפסחים נ"א ב'.[[268]](#footnote-269)

אך הפסקי רי"ד בפסחים נ"ב א' כתב דמנהג זה אינו כשאר המנהגות שאין משמתין עליהן שהרי מנהג זה לא נהגנו מעצמינו, אלא שלחו מתם שנעשה כמנהג שהיו עושין אבותינו, והם גזרו והחמירו עלינו לעשות, והו"ל איסור דרבנן, וע"כ משמתינן ע"ז, והריטב"א בסוכה מ"ד א' כתב דמה"ט הוא דמברכין ומקדשין ביו"ט שני כיון שחייבונו חכמים לנהוג בו כמנהג אבותינו, וכ"כ הר"ן שם דתקנה קבועה היתה שינהגו כמנהג אבותיהם, ואף שאם לא נהגו כן לא היו גוזרין עליהן, (ומה"ט אין בני א"י עושין ב' ימים), אך מ"מ הי' זה תקנה קבועה לאותם שכבר נהגו, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, ואכמ"ל.

כ"ז טבת פ"א

דף מס' 9

**ב' ימים טובים של ר"ה**

**ד' ב' - ב' ימים טובים של ר"ה וכו' נולדה בזה אסורה בזה,** בפירש"י כתב דהוא משום דהם ודאי חוק קבוע להיות כיום ארוך מדרבנן, שמתחילה לא מחמת ספק התחילו לעשותן, ובפירש"י לקמן בסוגיין בסוד"ה עד המנחה, כתב דהוא משום דאם באו עדים אחר המנחה ולמעלה עושין אותו היום קדש ולמחר קדש, וע"כ יש על הרחוקים לעשותו גם משום הספק דשמא בא עדים אחר המנחה והוי קדושתו אחת, וליכא ממ"נ דחד מינייהו חול, דשמא אין כאן חול אלא שניהם קדש, וכ"כ בפירש"י בעירובין ל"ט א' ד"ה ור' יוסי וד"ה אי אתם מודים, וכ"כ הרשב"א בעירובין שם בע"ב ד"ה ה"ק, וכ"כ הריטב"א בעירובין שם ובר"ה י"ח א'.

ולכאו' לפ"ז נמצא, דאף דב' ימים טובים של ר"ה הוו קדושה אחת, מ"מ אין קדושת היום השני אלא מספק, שהרי להצד דבאו עדים עד המנחה וקידשו את היום הראשון, אין היום השני קדוש כלל, וממילא דאף בזה"ז אין קדושת היום השני אלא מספק, ולא חמירא קדושתו משאר יו"ט שני של גלויות, וכל הא דקדושה אחת הוא, היינו דגם להצד דהוא קדש, הוי גם היום הראשון קדש, וכ"כ השעה"מ בפ"ח מעירובין ה"ח, וכ"ה מבו' בד' הנובי"ק או"ח סימן ל'.

אך בסוגיית הגמ' לקמן כ"ב א' דאסר רב אשי לכחול עין ביו"ט שני של ר"ה משום דקדושה אחת הוא, מבו' דמהני הא דקדושה אחת הוא, דמה"ט חשבינן דקדושת היום השני היא בודאי, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ם בפ"י מאבל ה"י דאף אבילות יום ראשון דאורייתא אינה נוהגת ביו"ט שני של ר"ה, משום דשניהם כיום ארוך הן, וצ"ב בטעמא דמילתא.[[269]](#footnote-270)

ושוב מצאנו הטעם בזה בד' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ז' בהג"ה, דהוא משום דשאני שאר יו"ט שני דאינו בא אלא מחמת ספק, מיו"ט שני של ר"ה שאינו בא מחמת ספק, דאף בגונא דהוי היום הראשון קדש, עושין אף את היום השני קדש, וכמו שאמר רבה דמודה ריב"ז שאם באו עדים מן המנחה ולמעלה נוהגין אותו היום קדש ולמחר קדש, ואע"פ שאין בזה ספק, וע"כ עשאוהו חכמים כשל תורה, - ולכאו' המכוון בזה, דעיקר מה שהקילו ביו"ט שני, הוא משום דלהצד דהראשון קדש הוי השני חול, וכיון דאנו דנים את הראשון לקדש גמור, לא החמירו ביום השני כשל תורה, כיון דהוא כתרתי דסתרי, ומשא"כ ביו"ט שני של ר"ה דיתכן דהוא קדש אף דגם היום הראשון הוא קדש, החמירו בו כשל תורה, - ושו"ר שכבר כתב עד"ז האבנ"ז בסימן שצ"ד סקי"ז י"ח, עיי"ש.

**ונתקלקלו הלויים בשיר,** בפירש"י כתב דהיינו בשיר תמיד של בין הערבים, אך בשיר תמיד של שחר אין טעות, דאף אם אם הוקדש החדש קודם הקרבתו היו אומרים שיר של חול, לפי שברוב השנים אין העדים ממהרין לבא כ"כ, והתוס' הביאו דכ"ה להדיא בברייתא בר"ה ל' ב' דתמיד של ר"ה שחרית קרב כהלכתו, והיינו דאומרים עליו שיר של חול.

ובחי' המאירי צידד דכ"ה דהיו אומרים בשחרית שיר של חול, ה"נ היו מתפללין בערבית ובשחרית תפילת חול, ול"ה מקדשין על הכוס, - אך כתב בשם קצת מפרשים דהיו מתפללין בערבית ובשחרית תפילת יו"ט ומקדשין על הכוס, וכתב לדעתם דל"ד להא דהיו אומרים בשחרית שיר של חול, דהוא משום דהי' די להם בשיר של קדש שאומרים בתמיד של בין הערבים, - ועמש"כ בזה השקל הקדש בביאוה"ל בפ"ה מקידוה"ח ה"ז.

**ואם באו עדים מן המנחה ולמעלה נוהגין אותו היום קדש ולמחר קדש,** בפירש"י בעירובין ל"ט א' ד"ה ור' יוסי מבו' דרק אם באו עדים מן המנחה ולמעלה הוא דנוהגין ב' הימים קדש, אך כל שבאו העדים למחר, ליכא לתקנה זו, ונתברר שהי' היום הראשון חול,[[270]](#footnote-271) וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שם בע"ב ד"ה ה"ק, וכ"כ הריטב"א שם, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דכיון דבכה"ג שבאו עדים מן המנחה ולמעלה שורת הדין מה"ת שיכולין לקדשו, הניחוהו בקדושתו כאילו הוא יו"ט, ועשאוהו עם השני כיומא אריכא, (ומשא"כ כשלא באו עדים כלל, ול"ה מן הדין לקדש את היום הראשון, לא עשאוהו קדש), ועד"ז כתבו הלבוש בסימן ת"ר ס"א והגר"ז שם ס"ד, וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן תק"ה, וכ"נ בפירש"י בסוגיין בסוד"ה עד המנחה, ובד' הרא"ה בסוגיין, וכ"כ המהרש"א והמהר"ם לקמן ו' א'.

אך הרשב"א בסוגיין בריש ד"ה אמר רבה, ולקמן בע"ב בד"ה א"ל אביי כתב דאף בגונא שלא באו עדים כלל עושין גם את היום הראשון קדש, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בתחילת דבריו,[[271]](#footnote-272) וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מקידוה"ח ה"ח, וכ"כ הריא"ז בפ"ק דר"ה ה"ג דין י"ג, וכ"כ השטמ"ק לקמן בע"ב, וכן צידד המהר"ם שיף לקמן שם,[[272]](#footnote-273) וכ"כ הצל"ח בסוגיין,[[273]](#footnote-274) - והאבנ"ז בסימן תנ"א האריך הרבה בנידון זה, עיי"ש.

בל' הרמב"ם בפ"ג מקידוה"ח ה"ה וה"ו משמע קצת דבכל ר"ח תיקנו כן, דאם באו עדים מן המנחה ולמעלה עושין ב' הימים ר"ח, ומשום דבכל ר"ח תיקנו דאין מקבלין עדים מן המנחה ולמעלה משום חשש קלקול, וכ"כ השבה"ל בסימן קפ"א בשם ה"ר משולם ב"ר קלונימוס, והביאו הב"י בסימן קל"א, וכ"כ הצל"ח בברכות כ"ו ב'.[[274]](#footnote-275)

אך בפירש"י בסוגיין ובר"ה ל' ב' משמע קצת דלא תיקנו דאין מקבלין עדים אלא מן המנחה ולמעלה, אלא בר"ה, ולא בשאר ר"ח, וכ"כ המאירי בר"ה שם, וכ"כ הפנ"י והטו"א שם,[[275]](#footnote-276) וכ"נ בד' הקר"א בעירובין מ' א', - וכ"נ ממש"כ הרא"ה בסוגיין דה"ה בשאר חדשים דאפשר בקלקול, דהא איכא מוסף ושיר חדש, אבל מעשה שהי' בר"ה הי' ועלה התקינו, והיינו דכיון דהמעשה הי' בר"ה ועלה התקינו, לא תיקנו כן אלא בר"ה ולא בשאר ר"ח,[[276]](#footnote-277) דאם גם בשאר ר"ח תיקנו כן, מ"ט הוצרך לומר דמעשה הי' בר"ה ועלה התקינו.[[277]](#footnote-278)

**אמר רבה מתקנת ריב"ז ואילך ביצה מותרת וכו',** בפירש"י מבו' דס"ל דאחר תקנת ריב"ז אם באו עדים מן המנחה ולמעלה לא היו עושין אלא את היום הראשון קדש, וכ"כ התוס' והבעה"מ והרא"ה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והרשב"א בפי' קמא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מקידוה"ח ה"ו.

אך הרמב"ן במלחמות והרשב"א בפי' בתרא כתבו דמודה רבה דאף אחר תקנת ריב"ז אם באו עדים מן המנחה ולמעלה נוהגין אותו היום קדש ולמחר קדש, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין, ואפ"ה ס"ל דכיון דמונין מיום ראשון והא דעושין אף את היום השני קדש הוא משום דמהרה יבנה המקדש, ל"ה ב' הימים קדושה אחת, דדוקא קודם תקנת ריב"ז שלא היו מקבלין את העדים ואפ"ה נוהגין בו קדש ולמחר קדש, הוא דהוו קדושה אחת, ועד"ז כתב בפי' הר"י מלוניל דכיון דלא היו עושין את היום השני קדש אלא משום חומרא בעלמא, הוו ב' קדושות, ועד"ז כתב המאירי.

**הא לן והא להו,** הבעה"מ כתב דמה שאמרו דהא להו, היינו רק במקום הועד שאין להם ספק כלל, דאם באו עדים ביום הראשון הוי אותו היום קדש ולמחר חול, ואם באו עדים ביום השני, הוי היום השני קדש, ואיגלאי דהיום הראשון הי' חול, אך בשאר א"י חוץ ממקום הועד ביצה אסורה, דדמי להא דלבני בבל שעושין ב' ימים אף לאחר תקנה ביצה אסורה, וכ"כ המאירי.

אך בד' התוס' בסוד"ה הא לן מבו' דבכל א"י ביצה מותרת,[[278]](#footnote-279) וכ"נ בד' התוס' בעירובין ל"ט א' והרשב"א והריטב"א שם, וכ"כ הרא"ה, ופירש דהוא משום דכל א"י כבית הועד דמיא, שכולה ראוי' לבית הועד, וע"כ כיון שנשתנה דינה לעשות יום בבית הועד, אף בשאר מקומות שבא"י שעושין ב' ימים הוא מן הספק, והו"ל ב' קדושות, והחזו"א בסימן קל"א סק"ה כיון לזה מדעתו.

בד' התוס' בסוגיין ובעירובין שם מבו' דמה שאמרו הא לן והא להו, הוא מדברי רבה, דכל הא דקאמר דמתקנת ריב"ז ביצה מותרת הוא רק לבני א"י, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בעירובין שם, והשטמ"ק כתב לפ"ז דהא דאמר רבה אמינא לך אנא ריב"ז ואת אמרת לי רב ושמואל, היינו דאמינא לך אנא ריב"ז דמיירי לבני א"י, ואת אמרת לי רב ושמואל דמיירי לבני בבל.

אך בפירש"י בד"ה מתקנת ריב"ז משמע דרבה גופי' ס"ל דאף לבני בבל ביצה מותרת, דכיון דאין בי"ד עושין ב' ימים, נמצא דאף הרחוקים העושין ב' ימים אינו אלא מספק, והוי כשאר יו"ט של גליות דביצה שנולדה בזה מותרת בזה,[[279]](#footnote-280) ולפ"ז צ"ל דמה שאמרו דהא לן והא להו, הוא שנויא דגמ' לדעת רב ושמואל, אך רבה גופי' נחלק על רב ושמואל, וכמו שאמר אמינא לך אנא ריב"ז ואת אמרת לי רב ושמואל, - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן קל"א סק"ב.[[280]](#footnote-281)

**וכל דבר שבמנין צריך מנין אחר להתירו,** הרמב"ם בפ"ב מממרים ה"ב כתב דהא דצריך מנין אחר להתירו היינו שיהיו גדולים מן המנין הראשון בחכמה ובמנין, וכדתנן בעדיות פ"א מ"ה דאין בי"ד יכול לבטל דברי בי"ד חבירו עד שיהי' גדול ממנו בחכמה ובמנין, - אך הראב"ד שם כתב דכל שבטל הטעם יכול בי"ד אחר להתירו אף שאינו גדול כראשונים, וכ"כ הרא"ה והמאירי והשטמ"ק בסוגיין,[[281]](#footnote-282) - והר"ן בסנהדרין נ"ט כתב דצריך מנין אחר להתירו כמנין חכמים הראשונים, והיש"ש בסימן ט' כתב דצריך שיהיו חשובים כמותן.

בפירש"י בסנהדרין נ"ט ב' ד"ה לכל דבר שבמנין כתב דהא דצריך מנין אחר להתירו הוא אף כשקבעו זמן לדבר, שהרי אף בסיני אסר להם תשמיש ג' ימים קודם מ"ת, ולאחר ג' ימים הוצרך להתיר להם, אע"ג דממילא משתמע התירא, דהא ג' ימים הוא דאסר והרי עברו, וכ"נ גם בדבריו לקמן בסוגיין בד"ה מכדי, - אך התוס' בסוגיין ובסנהדרין שם כתבו דכל שקבעו זמן ועבר הזמן שרי, וא"צ היתר, וכל הא דצריך מנין אחר להתירו הוא כשלא קבעו זמן לדבר, והא דכתיב היו נכונים לשלשת ימים, אי"ז קביעות זמן,[[282]](#footnote-283) וכ"כ הרשב"א והרא"ה והמאירי בסוגיין, והר"ן בסנהדרין שם, והרשב"א והמאירי והר"ן הוסיפו דלא גרע מנודר או נשבע עד זמן, דכשיבא הזמן א"צ להתיר.

\***כרם רבעי הי' עולה לירושלים,** היחוסי תנו"א בע' ר"י בן זכאי כתב בשם ריב"א דאף במע"ש היתה תקנה זו, שהרי גמרינן כרם רבעי קדש קדש ממעשר לכמה דברים, ומ"ט לא נגמר נמי להא מילתא, וכ"כ בחי' המאירי בסוגיין, וכ"כ המאירי בר"ה ל"א ב' בשם י"א, וכתב דלא מצאנוה כן בד' הרמב"ם, וכ"נ קצת בפירש"י בר"ה שם ד"ה הי' עולה, עיי"ש.

אך היחוסי תנו"א שם פקפק בזה, דמהא דתני לה בכרם רבעי ולא תני במע"ש, דהו"ל לאשמועינן בדבר הנוהג בכל שנה ושנה לבד משנה שלישית ושישית, ואמינא דה"ה לכרם רבעי דיליף ממעשר, או דכיון דאי"ז אלא משום התקנה, הי' צריך להשמיענו דתיקנו כן בתרוייהו, משמע דלא תיקנו כן אלא בכרם רבעי ולא במע"ש,[[283]](#footnote-284) - ועיי"ש שכתב דהטעם בזה הוא לפי שאין גוזרין גזירה על הציבור אא"כ רוב הציבור יכולין לעמוד בה, ואין אדם יכול לעלות ענביו לירושלים בכל שנה חוץ משלישית ושישית, ומשא"כ בכרם רבעי דאינו אלא לאחר ד' לנטיעתו, יכולין לעמוד בו, כיון שאינו נוהג עוד באותו הכרם, - והטו"א בר"ה שם פירש הטעם בזה, משום דרבעי נוהג בכל השנים, ומשא"כ מע"ש שאינו נוהג בשנה שלישית וששית ובשביעית, וע"כ תיקנו כן ברבעי, כדי שיעטרו את שוקי ירושלים גם באותם השנים, ועיי"ש שכתב דאין לפרש דהוא ואם משום דלעטר סגי בשל כרם רבעי לחוד סגי, דמ"מ הו"ל לתקן איפכא לעטר בשל מע"ש ולא בשל כרם, - ועמש"כ בזה הצל"ח בסוגיין.

\*בפירש"י בסוד"ה במזרח לוד כתב דבכיצד מברכין פליגי אם כרם רבעי או נטע רבעי, ומבו' דלמ"ד דרבעי נוהג בכל האילנות, היתה התקנה להעלות לירושלים בכל האילנות, אך בכת"י ליתא לד' רש"י אלו, וכמש"כ הדק"ס, וכ"נ בפי' הרא"ש במע"ש פ"ה מ"ב.

אך בתוספתא מע"ש פ"ה ה"י תניא דהא דעולה לירושלים, היינו רק בכרם שיש בו ה' גפנים, אך כרם שאין בו ה' גפנים ושאר כל האילן ה"ז נפדה סמוך לחומה, ודעת רשב"ג דאף כרם שאין בו ה' גפנים עולה לירושלים, וכ"ה בירושלמי במע"ש רפ"ה דלא תיקנו כן אלא בכרם, עיי"ש, וכ"ה לפ"מ שאמרו בירושלמי שם ה"ב דטעם התקנה הוא משום שלא היו ענבים מצויות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט ממע"ש ה"ה דלא תיקנו כן אלא בענבים של כרם רבעי, אך שאר הפירות נפדין אפי' סמוך לחומה, וכ"כ המאירי בר"ה ל"א ב'.[[284]](#footnote-285)

\***וביקש להפקירו לעניים,** הטו"א כתב דהוא משום דר"א שמותי הוא, וס"ל כב"ש דהפקר לעניים הפקר, ועמש"כ בזה השפ"א שם, - ועמש"כ האו"ש בפ"ב מממרים ה"ב בסו"ד בטעם הא דהי' יכול להפקירו, אף דמע"ש ממון גבוה, וא"א ליתנו במתנה, וה"נ א"א להפקירו.

\*התוס' הק' דאם לא קדשה לע"ל מה היו מרויחין העניים, והמהרש"א עמד דמ"ט לא הק' דאם לא קדשה לע"ל מ"ט הוצרך כלל להעלותו לירושלים, הרי ל"ה בו כלל דין כרם רבעי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהרש"א כתב עפי"ד התוס' בר"ה ל"א ב' ד"ה וביקש ר"א דהוא משום דהו"ל דבר שבמנין, והפנ"י תמה ע"ז, דמ"ש בזה דין דבר שבמנין, דא"כ מ"ט כל המצוות התלויות בארץ ואין נוהגות בזה"ז, אין נוהגות משום דבר שבמנין, ובע"כ דכיון דהכתוב תלאן בקדושת הארץ ל"ש בזה דין דבר שבמנין, (ועיי"ש שכתב לפרש לד' התוס' בר"ה בע"א, והסכים לזה הצל"ח).[[285]](#footnote-286) - **ב** הפנ"י כתב די"ל דמה שנהגו רבעי אף דלא קדשה לע"ל, הוא מדרבנן. - **ב** הצל"ח כתב, דהוא משום דדעת התוס' דרבעי נוהג אף בחו"ל, וע"כ אף דלא קדשה לע"ל לא גרע מחו"ל.[[286]](#footnote-287) - **ד** הקוב"ש באות כ"ב כתב לישב למש"כ התוס' בזבחים ס' ב' די"ל דאף אם קדושת ירושלים לא קדשה לע"ל, מ"מ קדושת הארץ קדשה לע"ל.

\*התוס' כתבו דהיו מרויחין העניים דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, וכ"כ הראשונים בכ"ד דאף מע"ש ונטע רבעי שחללו על שו"פ מחולל, והגר"א ביו"ד סימן רצ"ד סק"כ עמד בזה, דהא דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, הוא משום דאין אונאה להקדש, כמו שאמרו בב"מ נ"ז א' ותמורה כ"ז א', ובמע"ש ונטע רבעי ליכא לה"ט,[[287]](#footnote-288) וכתב דהוא משום דקי"ל כר"מ דמע"ש ונטע רבעי הוי ממון גבוה, ודמי להקדש,[[288]](#footnote-289) ולדעת ר"י דהוו ממון הדיוט, באמת ל"מ לפדותו על שו"פ.

**מאן חבריך ריב"ז וכו',** הראב"ד בפ"ב מממרים ה"ב הוכיח מזה דכל שבטל הטעם יכול בי"ד אחר לבטל אף שאינו גדול כראשונים, שהרי ריב"ז ל"ה גדול כראשונים,[[289]](#footnote-290) - והכס"מ שם כתב לישב דאפשר דריב"ז הי' גדול מן הראשונים,[[290]](#footnote-291) ועמש"כ בזה הרדב"ז והלח"מ והמרכה"מ והאו"ש שם, ואכמ"ל.

\***וכי תימא למצות עונה,** המהרש"א הק' דכיון דבטל האיסור, ממילא נצטוו בפו"ר כמו שנצטוו כבר, וכתב דבעינן להך קרא דנאמרה מצות פו"ר לב"נ ונשנית לישראל ולזה ולזה נאמרה, - אך הקרני ראם שם דממה שאמרו למצות עונה, משמע דלא קאי על מצות פו"ר אלא על מצות עונה, ונלמד מזה דיהא לכל אדם מצות עונה בשובם מההר, - ועמש"כ בזה בחי' בית מאיר באורך.

כ"ט טבת פ"א

דף מס' 10

**ה' ב' - אטו ביצה במנין מי הואי, ביצה בעדות תליא מילתא וכו',** הרשב"א הק' דשפיר קאמר אביי ומה דעתי' דרב יוסף דס"ל דהוי כדבר שבמנין דצריך מנין אחר להתירו, וכתב דס"ל דאף דהתקין ריב"ז דמקבלין עדים מן המנחה ולמעלה, מ"מ כשלא באו עדים ביום ראשון כלל, נשאר הענין בתקנתו הראשונה דהוו ב' הימים קדושה אחת, ונפ"מ דביצה שנולדה בראשון אסורה בשני, ואביי פליג דהא בהא תליא, דכיון דאם באו עדים מן המנחה ולמעלה לא היו נוהגין קדש ביום השני, אף כשלא באו עדים כלל נמצאת קדושת היום הראשון בספק, וביצה מותרת.

וזה ניחא להרשב"א לטעמי' לעיל בסוגיין דבזמן שביהמ"ק קיים אף אם לא באו עדים ביום הראשון כלל הי' היום הראשון קדש, אך לדעת רש"י ודעימי' דכל שלא באו עדים ביום הראשון כלל נתברר דהי' היום הראשון חול, ונתבאר בדף מס' 9, אכתי קשיא דמה דעתי' דרב יוסף, הרי כל הא דבזמן ביהמ"ק היתה ביצה אסורה, הוא משום הספק שמא באו עדים מן המנחה ולמעלה והיו ב' הימים קדש, אך אחר תקנת ריב"ז הרי אף אם באו עדים מן המנחה ולמעלה עושין את הראשון קדש והשני חול, ואם באו עדים ביום השני הוי היום השני קדש והראשון חול, ומ"ט תהא הביצה אסורה, וצ"ע.

**מי לא מודה ריב"ז שאם באו עדים מן המנחה ולמעלה שנוהגין אותו היום קדש ולמחר קדש,** בפירש"י כתב דהיינו דאע"ג דתיקן ריב"ז לקבל עדות החדש כל היום להיות מונין למועדות מן הראשון, מ"מ לא נעקרה התקנה הראשונה ממקומה לעשות יו"ט שני, וע"כ הוו ב' הימים קדושה אחת, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והרשב"א,[[291]](#footnote-292) - והרמב"ן בתו"ד כתב דהא דלא נעקרה התקנה ממקומה לעשות ב' הימים קדש,[[292]](#footnote-293) הוא משום דמהרה יבנה המקדש ויאמרו אשתקד לא עשינו אלא יום אחד אף השתא נמי לא נעשה יום אחד, וכ"כ הר"י מלוניל והרא"ה,[[293]](#footnote-294) והרא"ה כתב עוד דהא דלא נעקרה התקנה ממקומה לעשות ב' הימים קדש, הוא משום זכר למקדש.[[294]](#footnote-295)

גירסת ר"ח מי לא מודה ריב"ז שאם לא באו עדים מן המנחה ולמעלה שנוהגין אותו היום קדש ולמחר קדש, והתוס' פירשו דהיינו דאם לא באו עדים עד סמוך לחשיכה ול"ה שהות ביום כדי לקבל עדותן, ומ"מ היו יכולין לעשות מעט מלאכה ול"ה עושין, אלמא קדושה אחת היא, וכ"כ התוס' בעירובין ל"ט א' ד"ה אי אתם מודים, - והשטמ"ק כתב לפרש דהיינו דאם לא באו ביום ל' כלל, היו עושין ב' ימים טובים, וכיון דהוצרכו לעשות ב' ימים היו נוהגין בו קדושה אחת כמו אם באו עדים אחר המנחה, וכ"כ התוס' איברא, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מקידוה"ח ה"ח, וכ"כ התוס' בסו"ד לגירסת המהר"ם, (ולגירסא שלפנינו כתבו עד"ז לגירסת רש"י, וכמו שפירש המהרש"א, עיי"ש, וכ"כ השעה"מ בפ"ח מעירובין ה"ח).

המהר"ם שיף כתב דלמש"כ התוס' דאם באו עדים עד סמוך לחשיכה ול"ה שהות ביום כדי לקבל עדותן, היו עושין גם את היום הראשון קדש, ה"ה דאם לא באו עדים כלל מיקרי קדושה אחת, כיון דאף סמוך לחשיכה שאם יבואו עדים באותה שעה שא"א לקבלן ל"ה עושין מלאכה, - אך האבנ"ז בסימן תנ"א סק"ט כתב דלפי' זה רק אם באו עדים סמוך לחשיכה, שהי' ראוי לקדש את היום הראשון אלא שנאנסו שלא הי' להם פנאי הוא דהוי אף הראשון קדש, אך אם לא באו עדים כלל ביום הראשון, נתברר דל"ה היום הראשון קדש,[[295]](#footnote-296) וי"ל דמ"מ לעולם אין עושין מלאכה ביום הראשון סמוך לחשיכה, שמא יבואו עדים בשעה זו, ואף דלא יהא שהות לקבלם, מ"מ הוי הראשון קדש.

**ב' ימים טובים של ר"ה בארץ ישראל**

בפי' ר"ח כתב דמהא דאמר רבא דאף מתקנת ריב"ז ביצה אסורה דמי לא מודה ריב"ז וכו', ש"מ שאפי' בני א"י צריכין להיות עושין ר"ה ב' ימים, וכ"כ הרי"ף, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מקידוה"ח וש"ר.

אך הבעה"מ כתב בשם רבינו אפרים דבני א"י אינם עושין אלא יום אחד, והסכים לדבריו, ופירש דהוא משום דחזרה כל א"י להיות כבית הועד שאין להם ספק בקדושת היום וא"צ לעשות אלא יום אחד, - והרשב"א הוסיף לפרש לדבריהם, דכל הא דעושין ב' הימים קדש, הוא משום הספק שמא באו עדים מן המנחה ולמעלה, אך השתא דידעינן בקביעא דירחא, הו"ל כמו שבאו עדים קודם המנחה וא"צ לעשות ב' ימים, וכל א"י הויא כבית הועד, שכל א"י ראוי' לקבל בה את העדים,[[296]](#footnote-297) והו"ל כמו שקיבלו את העדים בכל א"י קודם המנחה.[[297]](#footnote-298)

ובטעמא דש"ר דבני א"י עושין ב' ימים בזה"ז, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפ"ה מקידוה"ח ה"ז וה"ח כתב דהוא משום דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' היו רוב בני א"י עושין ב' ימים, ואף בירושלים עצמה פעמים היו עושין ב' ימים, כשלא באו עדים ביום ל', וע"כ התקינו שיהיו עושין אותו אפי' בני א"י ב' ימים בזה"ז שקובעין על החשבון, והרשב"א בסוגיין הוסיף לפרש דהוא משום דגם בזה איכא לה"ט דמנהג אבותיכם בידיכם, וגזרו לעשות כמנהג הראשון, משום דזימנין דגזרו שמדא ואתי לאקלקולי, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והרא"ש בסימן ד' בסו"ד.

**ב** הרמב"ן במלחמות בתחילת דבריו כתב דכיון דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' היו כולן עושין ב' ימים חוץ ממקום הועד והיו תופסים אותם בקדושה אחת, ע"כ אף בזה"ז עושין ב' ימים, כיון דל"ה נוהגין בהן מתחילה מחמת ספק, אלא קדושה אחת הותקנה עליהן, וכל היכא דקדושה אחת, אע"ג דהדר ידעינן בקביעא דירחא עבדינן תרי יומי, וכמו שאמרו לעיל ד' ב' דכוותי' דרב אסי מסתברא מהא דבזה"ז עושין ב' ימים, והרי דאם הוי קדושה אחת, הוי זה טעם לעשות ב' ימים אף בזמן דידעינן בקביעא דירחא,[[298]](#footnote-299) ופירש בזה למש"כ הרי"ף דמהא דאמר רבא דאף בזה"ז ביצה אסורה דמי לא מודה ריב"ז וכו' נלמד דגם בזה"ז עושין ב' ימים בא"י, [[299]](#footnote-300) אך הרשב"א הסכים למש"כ רבינו אפרים והבעה"מ לדחות ראיית הרי"ף, ואך דמ"מ הסכים לדינא דהרי"ף דעושין אף בא"י ב' ימים כמו שהיו נוהגין בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי'.

**ג** בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב, דהרי אף ריב"ז כשבאו לו עדים מן המנחה ולמעלה והו"ל ידיעה ברורה ל"ה מבטל התקנה הראשונה והי' עושה ב' ימים, וע"כ אף אי נימא דבזה"ז יש לבני א"י ידיעה ברורה, אינם יכולין לבטל התקנה וצריכין לעשות ב' ימים, ושמא זהו מכוון הרמב"ן במלחמות בתו"ד.[[300]](#footnote-301)

הרמב"ן במלחמות הק' ע"ד רבינו אפרים, דלפי דבריו הדין נותן דבזה"ז אף בב' ימים טובים של ר"ה ביצה מותרת ומניח אדם עירוב תבשילין מיו"ט לחבירו ומתנה, שהרי הא דבב' ימים טובים של ר"ה ביצה אסורה, הוא מפני התקנה דמודה ריב"ז דאם באו עדים מן המנחה ולמעלה עושין ב' ימים, וכבר בטלה תקנתן של ראשונים ושל ריב"ז בימי ר' הלל ובית דינו שתיקנו למנות ע"פ החשבון, ובחי' ר"נ בן הרמב"ן הוסיף, דאם בא"י דנים לר"ה כשאר ימים טובים ואין עושין ב' ימים, ה"נ כ"ה דבשאר ימים טובים ביצה מותרת, הי' לנו להתירה אף בר"ה, ועד"ז הק' הרא"ש בסימן ד'.

אך בד' הרשב"א מבו' דגם לדעת רבינו אפרים והבעה"מ ביצה אסורה אף בזה"ז, דבכל מקום ובכל זמן שעושין ב' ימים הוו קדושה אחת דומיא דקודם תקנת ריב"ז, - והיינו דאף דבא"י אין עושין אלא יום א', הרי היינו משום דהו"ל כבאו עדים עד המנחה דהיום השני חול, אך בחו"ל דעושין אף את היום השני קדש מספיקא דיומא, הרי דלהצד דהיום השני קדש הוו ב' הימים קדושה אחת, שהרי בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', כל שהי' אף היום השני קדש, היו שניהם קדושה אחת.[[301]](#footnote-302)

\*בתשו' חזו"א סימן קי"ג כתב, דלדעת רבינו אפרים והבעה"מ הא דאין עושין ב' ימים טובים של גליות בא"י, הוא אף במקומות שלא היו השלוחין מגיעין, והיינו דהרי בר"ה ל"ה השלוחין מגיעין בכל א"י, ואפ"ה אין עושין אלא יום אחד, משום דכל א"י ראוי' לבית הועד, וה"נ בשאר ימים טובים אין עושין בא"י אלא יום אחד אף במקום שלא היו השלוחין מגיעין, כיון שהיא ראוי' לבית הועד, ועיי"ש שכתב דאף לדעת ש"ר דגם בא"י עושין ב' ימים ר"ה, הוא משום דגם בבית הועד היו עושין לפעמים ב' ימים,[[302]](#footnote-303) אך בשאר ימים טובים מודו דבכל א"י אין עושין אלא יום אחד משום דהיא ראוי' לבית הועד.[[303]](#footnote-304)

**קבורת מת ביו"ט ראשון וביו"ט שני**

**מת ביו"ט ראשון יתעסקו בו עממין,**[[304]](#footnote-305)בפירש"י בשבת קל"ט ב' ד"ה מת ביו"ט ראשון כתב דהא דשרי לקברו ע"י עממין, הוא רק כשנשתהה כבר, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם בד"ה ולא ידענא וד"ה או מאחרי', וכ"כ השאילתות בסימן צ"ד דהא דקוברין אותו ע"י נכרים הוא כשאינו משתמר עד למחר, וכ"כ הרא"ש בסימן ה' בשם הבה"ג, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשי"ח, והאו"ז בסימן של"א, והמדרכי במו"ק סימן תתס"א.

אך הרמב"ן בשבת קל"ט ב' כתב דמד' הגאונים שלא חילקו בזה, יש ללמוד דס"ל דאף היכא דלא אשתהי יתעסקו בו עממין, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן שם, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה, וכ"כ הרא"ש בסימן ה', וכתב דהוא משום דכבוד הבריות דוחה אמירה לנכרי שבות דרבנן, ואע"ג דלא סריח, כבוד המת הוא שלא להלינו, והמדחה מטתו ה"ז משובח, ועוד דאיכא תוספת צער לאוננים ביו"ט, וכ"כ הר"ן והמאירי בסוגיין, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט הכ"ג, וכ"כ השו"ע בסימן תקכ"ו ס"ב.

הראב"ן במו"ק כתב דהא דיתעסקו בו עממין, הוא בקבורתו, אך ישראל יוציאוהו וישאוהו עד לקבר ויתנוהו בקבר, דמתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה שלא לצורך,[[305]](#footnote-306) והביאו הראבי"ה בסימן תשי"ח, והמרדכי בשבת סימן תכ"ו, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"ג ס"ב, והמאירי בסוגיין,[[306]](#footnote-307) והטור בסימן תקכ"ו בשם ה"ר יחיאל, וכ"כ השו"ע שם ס"א, - אך הרמב"ן בשבת ובתורת האדם שם נחלק ע"ז, דיתעסקו בו עממין בכל עסקו משמע, ולא התירו אף לטלטלו ולהוציאו ע"י ישראל, וכתב כמה טעמים בזה, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן כ"ב, וכ"כ הר"ן בסוגיין, - ועמש"כ בזה המ"ב בסימן תקכ"ו סקי"ב ובשעה"צ שם סקי"ב.

\*הר"ן הוכיח מסוגיית הגמ' בר"ה כ' א' דמת בר"ה ויוהכ"פ לא הותר לקברו אף ע"י עממין, והתוס' בב"ק פ' ב' ד"ה אומר לנכרי כתבו דמן הדין הי' לנו להתיר בזה, ומה שלא התירו בזה הוא לפי שהוא מכוער ומגונה ומתבייש שנקבר בשבת שנעשה באיסור שבת אפי' ע"י נכרי, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם בשער הסוף ענין מי שמתו מוטל לפניו, והביאו המג"א בסימן שי"א סקי"ג.

**מת ביו"ט שני יתעסקו בו ישראל,** הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 178 כתב דבזמן שמקדשין ע"פ הראי' לא הותר לקברו ע"י ישראל, כיון דהי' הדבר ספק שמא יו"ט שני הוא יו"ט של תורה, ורק בזה"ז דידעינן בקביעא דירחא, הרי דאף דמנהג אבותינו בידינו, מ"מ משום בזיון המת שויוה כחול, וכ"כ הצל"ח בסוגיין,[[307]](#footnote-308) - אך הערוה"ב בהמשך דבריו בעמ' 179 כתב די"ל דאף בזמן שמקדשין ע"פ הראי' הותר לקברו ע"י ישראל, כיון דברוב שנים ל"ה עושין אלול מעובר, ודמי להא דלא היו עושין יוהכ"פ ב' ימים, וכ"כ הטו"א בר"ה י"ח א' וי"ט ב'.[[308]](#footnote-309)

הרמב"ן בשבת קל"ט ב' כתב בשם השאילתות דהא דיתעסקו בו ישראל, היינו היכא דליכא עממין, אבל אם איכא עממין יתעסקו בו עממין, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן ה' בשם הבה"ג, וכ"כ האו"ז בסימן של"א, - אך הרמב"ן שם נחלק ע"ז, דכיון דאמרינן דכחול שויוה רבנן, לגמרי משמע, ואף היכא דאפשר ע"י עממין, וכתב דכן המנהג, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשי"ח, וכתב דהוא משום דכבודו בישראל יותר מבגוים, וכ"כ הרוקח בסימן ש"א והר"ן והמאירי בסוגיין, וכ"כ השו"ע בסימן תקכ"ו ס"ד.[[309]](#footnote-310)

הארחות חיים בהל' יו"ט סימן כ"ז כתב בשם הראב"ד שציוה להלין את המת ביו"ט ראשון עד יו"ט שני כדי שיתעסקו ישראל בטלטולו ובהוצאתו,[[310]](#footnote-311) וכתב דחלקו עליו חביריו, דמותר לנו לקברו ביו"ט ראשון לעשות שבות דאמירה מלקברו ביו"ט שני לעשות שבות דיש בו מעשה, וכ"כ השו"ע בסימן תקכ"ו ס"ב, ועמש"כ השעה"צ שם סקט"ו והביאוה"ל שם.

**נהרדעי אמרי אף בביצה דמאי דעתך דילמא מעברי לי' לאלול מימות עזרא ואילך לא מצינו אלול מעובר,** התוס' כתבו דנהרדעי לא פליגי על ר' יוסי דאמר דביצה שנולדה בראשון אסורה בשני, דר' יוסי אסר אי איתרמי, ונהרדעי אמרי דלא איתרמי, ועמש"כ ע"ז החזו"א בסימן קמ"א סק"ו, - אך התוס' בעירובין ל"ט א' סוד"ה אי אתם מודים כתבו דנהרדעי לית להו דר' יוסי.

בד' התוס' בעירובין שם מבו' דהא דאמרי נהרדעי דאף בביצה, הוא אף בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', דאף שהיו עושין בגולה ב' ימים משום החשש דשמא עיברו לאלול, מ"מ הו"ל ב' קדושות, דאזלינן בתר רוב שנים שאינם מעוברות,[[311]](#footnote-312) - והאחרונים פירשו לד' נהרדעי בכמה אנפי, עמש"כ המהר"ם והמהר"ם שיף והפנ"י והצל"ח, ואכמ"ל.

**לא אמרן אלא דאשתהי אבל לא אשתהי משהינן לי',** בפירש"י כתב דקאי על הא דיתעסקו בו ישראל, והאו"ז בסו"ס של"א כתב דאף דגם ביו"ט ראשון לא הותר לקברו ע"י עממין אלא היכא דאשתהי, כמש"כ בפירש"י בשבת קל"ט ב', נקט רש"י לפרש יו"ט שני משום דסליק מינה, וה"ה ליו"ט ראשון, - אך הרמב"ן בשבת קל"ט ב' כתב דגם לדעת רש"י י"ל דמר זוטרא לא קאי אלא על יו"ט שני, וע"ז פליג רב אשי, אך ביו"ט ראשון פשיטא לן דלא יתעסקו בו עממין אלא היכא דאשתהי, - ועיי"ש שכתב דלדעת ש"ר דביו"ט ראשון הותר ע"י עממין אף בדלא אשתהי, היינו משום דהא דאסר מר זוטרא הוא רק ביו"ט שני דמחלל יו"ט בידים, אך ביו"ט ראשון שרי ע"י עממין אע"ג דלא אשתהי,[[312]](#footnote-313) וכ"כ הר"ן בסוגיין.[[313]](#footnote-314)

בחי' הגרע"א תמה ע"ד הרמב"ן והר"ן, דלפ"מ דס"ל דהא דביו"ט שני יתעסקו בו ישראל היינו אף אם אפשר בעממין, א"כ מאי קאמר מר זוטרא דלא אשתהי משהינן לי', דמ"ט משהינן לי', הרי מצי לקברו ע"י עממין, דלא גרע מיו"ט ראשון דשרי לקברו ע"י עממין אף אם לא אשתהי, ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דהא דמשהינן לי' היינו בדליכא עממין, מ"מ כיון כיון דאילו הי' עממין בפנינו הי' מותר לקברו ע"י עממין, וממילא דהי' מותר אף ע"י ישראל, דכל שבאת לקברו ע"י עממין מותר אף ע"י ישראל, שהרי גם באשתהי אפשר ע"י עממין, ואפ"ה שרי ע"י ישראל, וה"נ בדלא אשתהי, כיון דלא משהינן לי' ובאנו לקברו ע"י עממין, מה לי אם אשתהי או לא,[[314]](#footnote-315) וא"כ גם היכא דליכא עממין יהא מותר ע"י ישראל, דכי בשביל שאין עממין כאן יהא אסור ע"י ישראל.

**רב אשי אמר אע"ג דלא אשתהי נמי לא משהינן לי',** בפי' ר"ח כתב דקי"ל כרב אשי דהוא בתרא, וכ"כ רבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקכ"ו ס"ד, - אך האו"ז בסימן של"א כתב דקי"ל כמר זוטרא.

**אפי' למיגז לי' גלימא ולמיגז לי' אסא,** הרמב"ן בשבת קל"ט ב' ובתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה כתב דלאו היינו דלחפור קבר דאית בי' טירחא יתירא אסור, אלא קמ"ל דאפי' אסא וגלימא דאפשר בלא"ה, דאפשר לכרוך אותו בתכריכיו בלא תפירה, אפ"ה שרי משום כבודו של מחת, וכ"ש בגופה של קבורה שדוחין עלי' יו"ט שני לגמרי, והביא כן מהבה"ג, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, וכ"כ האו"ז בסימן של"א בשם ריב"א, וכ"כ הר"ן והמאירי בסוגיין, והמרדכי במו"ק סימן תתס"א.

אך בפירש"י מכת"י במו"ק ח' ב' כתב דהיינו רק בטלטול ושאר דברים שאין בהן טורח כגון לכבס ולגזוז שער, אך לא הותר לחפור לו קבר דטירחא יתירא היא, כדתנן התם דאין חופרין כוכין במועד,[[315]](#footnote-316) והרמב"ן בשבת שם וש"ר כתבו לדחות, דהא דתנן דאין חופרין כוכין במועד, הוא לצורך מתים שימותו, וכמש"כ הרי"ף, (וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מיו"ט ה"ח), ועמש"נ בזה במ"מ למלאכת חוה"מ דף מס' 3.

**מניח אדם עירובי תבשילין מיו"ט לחבירו ומתנה,** התור"פ כתב דאינו מברך על עירובו, דשמא ברכה לבטלה הוא, וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ד, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין, וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן תקכ"ז סכ"ב בשם ס' לחם סתרים, - אך הכנה"ג בהג"ט שם אות ד' כתב בשם הגהות רי"ף דאע"ג דמערב מספק מברך עליו, ואי"ז כשאר ספיקות דאין מברכין עליו,[[316]](#footnote-317) וכ"כ המג"א שם סקכ"ה, והא"ר שם סקל"ד, והגר"ז שם סכ"א.

**תנאי בזה"ז דסומכין על החשבון**

הרמב"ם בפ"ו מיו"ט הי"ד ט"ו כתב דכל הא דמערב אדם ומתנה ומעשר את הטבל על תנאי, כמו שאמרו בעירובין ל"ט ב' דמתנה אדם על הכלכלה ביו"ט ראשון ואוכלה בשני, הוא רק בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', והיו בני הגלויות עושין ב' ימים טובים להסתלק מן הספק, אך בזה"ז דסומכין על החשבון, אין יו"ט שני להסתלק מן הספק אלא מנהג בלבד, אין אדם מערב ומתנה ואינו מעשר את הטבל על תנאי.[[317]](#footnote-318)

אך הראב"ד שם נחלק ע"ז, דלא ראינו הגאונים הראשונים שחלקו בד"ז, וכ"ש הוא שהרי השני עתה חול גמור הוא, וכ"כ הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט עמ' 178 ו179,[[318]](#footnote-319) וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ד סימן קמ"א, והריטב"א בסוגיין, והר"ן לקמן י"ז א', וכ"כ הטור בסימן תקכ"ח בשם הרא"ש, והשו"ע שם ס"ב.

למש"כ הרמב"ם דבזה"ז א"א להתנות משום דאין עושין את היום השני להסתלק מן הספק, צ"ע דא"כ לפ"מ שאמרו בר"ה כ"א א' דבמקום שמגיעין שלוחי ניסן ואין מגיעין שלוחי תשרי, עושין אף בניסן ב' ימים, גזירה ניסן אטו תשרי, הי' בדין דבכה"ג לא יהא מערב ומתנה ומעשר על תנאי, כיון דידוע דהיום הראשון הוא קדש, וזה לפי כל הטעמים שנתבארו להלן בטעם הא דבזה"ז אינו מתנה, ולא משמע כן, - וביותר צ"ע, שהרי ביו"ט של שבועות ל"ה ספיקא כלל, והא דהיו עושין ב' ימים הוא כדי שלא לחלק במועדות, כמש"כ הרמב"ם בפ"ג מקידוה"ח הי"ב, ועמש"כ בתשו' חת"ס או"ח סו"ס קמ"ה ויו"ד סימן ר"נ, וא"כ מ"ט בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' הי' מערב ומתנה ומעשר את הטבל על תנאי אף בב' ימים של שבועות, - ועמש"כ בזה בס' שלמי תודה יו"ט סימן ה'.

הלח"מ בהל' יו"ט שם הק' ממש"כ הרמב"ם שם פ"א הכ"ד דב' יו"ט של גליות ב' קדושות הן ואינם כיום אחד, וע"כ הוא דביצה שנולדה בזה מותרת בזה, ולא חילק דבזה"ז דיו"ט שני אינו להסתלק מן הספק אלא מנהג בלבד, נולדה בזה אסורה בזה,[[319]](#footnote-320) וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ד סימן קמ"א דמודה בזה הרמב"ם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המ"מ שם כתב דהא דבזה"ז אין אדם מערב ומתנה, הוא לפי שדבר ברור שהוא שהיום הראשון הוא קדש והשני הוא חול, אלא שאנו עושין אותו יו"ט, וא"כ היאך יערב ביו"ט והיאך יתנה אם היום חול, והוא יודע שהראשון הוא קדש והשני הוא חול, וכשאומר אם היום קדש ולמחר חול א"צ עירוב, ידוע שכן הוא כדבריו ואין עירובו עירוב, ונמצא אופה מיו"ט שני של דבריהם לשבת בלא עירוב, וה"נ כשמפריש בב' הימים על תנאי, היאך יאמר ביום השני אם אתמול קדש והיום חול תהא תרומה, הרי ידוע שכן הוא כדבריו שהיום חול, ונמצא מפקיע גזירת חכמים שגזרו שלא לתרום בו, והדרכ"מ בסימן תקכ"ח סק"ב כתב לפ"ז, דע"כ אי"ז טעם אלא דא"א לערב או לעשר בתנאי, אך הא דביצה שנולדה בזו מותרת בזו משום דב' קדושות הן הוא גם בזה"ז, ועד"ז כתב הר"א ב"ר עזריאל בערוגת הבושם ח"ג סימן ס"ט (עמ' 179).

**ב** הלח"מ שם כתב דהא דבזה"ז אין אדם מערב ומתנה, הוא משום דמנהג אבותיהם בידיכם, וע"כ הוא צריך להתנות כמו שהיו עושין בזמן שהי' להם ספק, וכשמתנה ואומר אם היום קדש ואתמול חול או אם היום חול ולמחר קדש, התנאי שמוציא בפיו הוא דבר שקר, שהרי ודאי היום חול, ולעשות בלא תנאי א"א, דצריך לעשות כמו שהיו עושין בראשונה, ומשא"כ בביצה דאינו מתנה כלל, אלא ממילא כיון דהשני חול הוא מותר.

**ג** בד' הלח"מ שם מבו', דאף דבזה"ז ב' הימים קדושין בודאי, מ"מ הוו ב' קדושות,[[320]](#footnote-321) ואך דמ"מ כיון דשניהם קדושין בודאי, א"א להתנות,[[321]](#footnote-322) והמרכה"מ שם כתב דמה"ט הוא דביצה שנולדה בזה מותרת בזה אף בזה"ז, והא דלא אסרינן בזה משום הכנה דרבה, דכיון דב' קדושות הן אין יו"ט מכין לחבירו, הוא משום דלא נאסר הכנה מיו"ט ליו"ט אחר מדין הכנה דרבה, כיון דמדאורייתא לא משכח"ל ב' יו"ט הסמוכין זל"ז, ולא קאי ע"ז קרא דוהכינו את אשר יביאו, (ועמש"נ להלן בנידו"ז אם איכא איסור הכנה מיו"ט לחבירו).

**ד** בחי' הגר"ח שם כתב דעיקר דין ב' יו"ט של גליות לא עשאום שינהגו שניהם בתורת ודאי אלא בתורת ספק, ואע"ג דידעינן השתא בקביעותא דירחא, מ"מ דינם רק כספיקא, כיון דעיקר התקנה מעיקרא כך היתה ומנהג אבותינו בידינו, אך כ"ז הוא לגבי היו"ט שני, אך היו"ט הראשון, כיון דהשתא ליכא ספיקא וידעינן בודאי דהוא היו"ט של תורה, הוי יו"ט בתורת ודאי, ואין בו סרך דין ספק כלל, וע"כ כל שבאנו לדון את היו"ט ראשון בפנ"ע, חשיב כודאי יו"ט, וכל שבאו לדונו להצטרף עם השני, הרי דגם הראשון לענין צירופו עם השני הוי כספק, וע"כ הוא דנולדה בזה מותרת, דכיון שבאנו לאסרה מכח ב' הימים יחד, הרי דלענין זה חשיב כל יום כספק, ומשא"כ לענין תנאי, דדנים על כל יום בפנ"ע, והראשון הוא ודאי יו"ט ואין בו לא עירוב ולא קריאת שם שם תרומה, ול"מ ע"ז תנאי, וממילא דאף היום השני הוא בדין תקנתו דהוא יו"ט לכל דבר.[[322]](#footnote-323)

**הא דב' יו"ט של ר"ה הוו קדושה אחת אם הוא אף לקולא**

הרמב"ם בפ"ח מעירובין ה"ח כתב דהמערב לב' יו"ט של גליות או לשבת ויו"ט וכו' צריך שיהי' העירוב במקומו מצוי בליל א' ובליל ב' וכו', מפני שהן ב' קדושות ואינן כיום אחד כדי שנאמר מליל א' קנה העירוב לב' ימים, ומשמע דבב' יו"ט של ר"ה שהן קדושה אחת, א"צ שיהא העירוב קיים בליל ב', והיינו משום דחשבינן להו כקדושה אחת אף לקולא,[[323]](#footnote-324) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק בית נתיבות שער ה' פי"ח הלכה קל"ו. - אך הראב"ד שם השיג ע"ז, דאפי' בב' יו"ט של ר"ה שהן קדושה אחת, צריך שיהא העירוב קיים בליל ב', דלחומרא אמרינן שהן קדושה אחת אבל לקולא לא אמרינן.

והשעה"מ שם כתב בטעם פלוגתייהו, דתליא בפלוגתת רבוותא בהא דאם באו עדים מן המנחה ולמעלה עושין אותו היום קדש ולמחר קדש, אם הוא אף כשלא באו עדים אלא למחר, ונתבאר בדף מס' 9, דהראב"ד ס"ל דכל שלא באו אלא למחר אין היום הראשון קדש, וע"כ הוא דל"ה ב' הימים קדושה אחת רק לחומרא, ומשום צד הספק דבאו עדים מן המנחה ולמעלה, אך לקולא יש לחוש דב' קדושות הן, משום צד הספק שלא באו העדים אלא למחר, והרמב"ם ס"ל דאף אם לא באו עדים אלא למחר הוי היום הראשון קדש, וע"כ הוו קדושה אחת אף לקולא, - אך בסו"ד כתב להוכיח גם בדעת הראב"ד דאף כשלא באו עדים אלא למחר הוי היום הראשון קדש, ואפ"ה ס"ל דעיקר הא דקדושה אחת הן ל"ה אלא לחומרא, וכאשר כ"ה מבו' בד' המ"מ שם שפירש כן, עיי"ש,[[324]](#footnote-325) - ועמש"כ הגר"א בסימן תק"ג ס"א, והגאו"י בעירובין ל"ט א', והאו"ש בהל' עירובין שם עוד בטעם הפלוגתא בזה.

הבה"ג בהל' יו"ט כתב דאסור לאפות מיו"ט לחבירו, אף בב' ימים של ר"ה, דשמא היום הראשון דאורייתא הוא והיום השני חול, ואין אופין מיו"ט לחול, והביאו הראבי"ה בסו"ס תשמ"ח, וכ"כ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ד, ועיי"ש שהוסיף, דאף דב' יו"ט של ר"ה קדושה אחת הן, היינו דוקא להחמיר ולא להקל, וכ"כ השו"ע בסימן תק"ג ס"א דאסור לבשל מיו"ט לחבירו אף בב' ימים של ר"ה, ובד' הגר"א שם משמע דהיינו כדעת הראב"ד דל"ה קדושה אחת לקולא, אך לדעת הרמב"ם דהוו קדושה אחת אף לקולא, מותר לבשל מזל"ז.

אך המג"א שם סק"א ובסימן תט"ז סק"א עמד בזה, דמשמעות ד' השו"ע בסימן תט"ז ס"א דב' ימים של ר"ה הוו קדושה אחת אף לקולא, ואפי' נאכל בראשון יוצא בשני, וא"כ מ"ט כתב דאסור לבשל מיו"ט לחבירו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המג"א שם כתב דכיון דבאמת ראשון עיקר, אסור לבשל בו ליום השני, דמכין מיו"ט לחול, ומשא"כ לענין עירוב דממ"נ אם אמרינן דיום שני חול הוא א"צ עירוב, ועמש"כ המחה"ש בסימן תק"ג שם לפרש לדבריו. - **ב** השעה"מ בפ"ח מעירובין ה"ח כתב, דכל הא דב' הימים הוו קדושה אחת, הוא רק להצד דלא באו עדים ביום ל', אך להצד דבאו עדים ביום ל' עד המנחה, הרי אין יום ל"א קדוש כלל, ונמצא דאף דלענין נאכל העירוב אמרינן דממ"נ, דאם לא באו עדים ביום ל' הוו קדושה אחת, ואם באו עדים ביום ל' הרי הב' חול וא"צ עירוב, מ"מ אין להתיר לבשל מזל"ז, דיש לחוש שמא באו עדים ביום ל' והיום השני חול ונמצא אופה מיו"ט לחול,[[325]](#footnote-326) וכ"נ בד' הראבי"ה שם שפירש דהוא משום דמי יימר דאתו עדים מן המנחה ולמעלה. - **ג** השעה"מ שם כתב די"ל עוד, דרק לענין עירובי תחומין דרבנן הוא דמהני הא דמדאורייתא הוו קדושה אחת, אך בהא דאסור לבשל מיו"ט לחול דהוא מדאורייתא, ל"מ הא דמדרבנן הוי קדושה אחת, ואף דמדאורייתא אמרינן הואיל, מ"מ כשמבשל סמוך לשקיעת החמה דלא אמרינן הואיל ה"ז אסור מדאורייתא, וע"כ לא התירו לזה כלל,[[326]](#footnote-327) וכ"כ הקר"א בעירובין ל"ט א', ועד"ז כתב בהגה' הגר"ב פרענקיל בסימן תק"ג.

הסה"ת בסימן רנ"ג כתב דשיירי פתילות שכבו ביו"ט ראשון של ר"ה אסורין ביו"ט שני, משום הכנה, והביאוהו הסמ"ג לאוין ס"ה, והרא"ש בסו"ס א', והטור בסימן תק"א, - והמהרי"ל בסוף הל' ר"ה הק' ע"ז דממ"נ אם הוו קדושה אחת, הו"ל כאותו היום דמותר להדליק בהן, ואם הוו ב' קדושות כב' יו"ט של גליות, לי"ב משום הכנה, וכן הק' בגל' הגרע"א בסו"ס תק"א,[[327]](#footnote-328) - והדרכ"מ שם פירש דטעם האיסור בזה הוא משום דל"ה קדושה אחת להקל, וכ"כ הפר"ח והבית מאיר שם,[[328]](#footnote-329) - והבית מאיר שם כתב דלמש"כ השו"ע בסימן תט"ז ס"א כדעת הרמב"ם דב' יו"ט של ר"ה הוו קדושה אחת אף להקל, אין לאסור בזה, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"ב.

**הכנה מיו"ט לחבירו**

מד' הסה"ת ודעימי' מבו' דאיכא דין הכנה מיו"ט לחבירו, וכ"ה מבו' ממש"כ בחי' המאירי בעירובין ל"ח א' דכל הא דליכא הכנה מיו"ט לחבירו, הוא משום דחד מינייהו חול,[[329]](#footnote-330) וכן נקט הלח"מ בפ"ו מיו"ט הי"ד, עיי"ש,[[330]](#footnote-331) - אך המרכה"מ שם כתב דליכא דין הכנה מיו"ט לחבירו, כיון דמה"ת לא משכח"ל ב' יו"ט סמוכין זל"ז, ויישב בזה לד' הרמב"ם שם, ונתבאר לעיל.

**ברכת שהחיינו ביו"ט שני של ר"ה**

בתשו' רש"י שבמחזור ויטרי סימן ש"כ ובסידור רש"י סימן קע"א כתב דאומרים שהחיינו ביום שני של ר"ה, דאין חילוק בין יו"ט של ר"ה לשאר יו"ט של גליות אלא לענין ביצה ומחובר לאסור של זב"ז, וטעמא משום דאף בזמן בי"ד פעמים היו עושין ב' ימים אע"פ שלא הי' שם ספק שיום ב' הוה עיקר י"ט והיו גומרין יום ראשון בקדושה שלא יזלזלו בו לשנה הבאה, אבל לענין זמן ממ"נ אי ספק הוא אומר זמן, ואי אמנהגא דבי"ד סמכינן שהיו נוהגין היום קודש ולמחר קודש אומרים זמן,[[331]](#footnote-332) דהא מיום ב' היו מונין תיקון המועדות והוא עיקר ר"ה וצ"ל בו זמן,[[332]](#footnote-333) ושלא כדעת רבותיו דאין אומרים זמן בר"ה אלא ביום הראשון דקדושה אחת הן וכחד יומא אריכא דמו, - ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן תקל"ד בשם רשב"ם, וכתב ע"ז, דלבי נוקף על דבריהם, כיון שאנו נוהגין למנות למועדות מן היום הראשון נראה דראשון עבדי עיקר, - אך המרדכי בפסחים סימן תרי"א כתב לפרש בזה, דאע"ג דבזה"ז מונים למועדות מיום ראשון דחשבינן לי' עיקר, מ"מ מה שהם קדושה אחת היינו מחמת המנהג שהיו נוהגים בזמן שביהמ"ק קיים כשהיו באים עדים מן המנחה ולמעלה, ולפי מנהג זה הי' היום השני עיקר והיו אומרים בו זמן, - ועמש"כ בדין זה הרא"ש בר"ה פ"ד סימן י"ד והטור סימן ת"ר והב"י שם.

א' שבט פ"א

דף מס' 11

**ו' א' - אפרוח שנולד ביו"ט רב אמר אסור,** בטעם הא דה"ז אסור מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בפי' קמא כתבו דהיינו כר"י דאית לי' מוקצה,[[333]](#footnote-334) ובפירש"י לקמן בסוגיין (סוד"ה לכלבים) כתב דהוא נולד, וכ"כ הרא"ה. - **ב** התוס' בפי' בתרא כתבו דאף ר"ש מודה הכא דהוי כגרו"צ, והתוס' הרא"ש כתב דהיינו משום דליתניהו בעולם, אך הרשב"א כתב דהוא משום דבעודו בקליפתו לא חזי למידי. - **ג** הרשב"א כתב עוד דהוי מוקצה מחמת חיסרון כיס, דבעודו בקליפתו כו"ע חיישי לי' כ"ה דלא ליפסד.[[334]](#footnote-335)

נחלקו הראשונים בדין שבת ויו"ט הסמוכין זל"ז ונולד אפרוח בזה אם הוא אסור בזה משום הכנה דרבה, והאוסרים בזה נחלקו אם איסורו הוא מדאורייתא, ונתבאר בדף מס' 6.

**ושמואל ואיתימא ר' יוחנן אמר מותר וכו',** נחלקו הראשונים בטעמא דשרי, וכן בהא דעגל ביו"ט מותר, ול"ד לביצה שנולדה ביו"ט דאסורה, **א** הבעה"מ כתב דהוא משום דמתיר עצמו בשחיטה,[[335]](#footnote-336) וכתב לפ"ז דגם רב מודה לה"ט דמתיר עצמו בשחיטה, דמה"ט הוא דשרי עגל שנולד ביו"ט, ואך דס"ל דאי"ז מועיל להתיר לאפרוח שנולד ביו"ט דהוי מוקצה. - **ב** הרמב"ן במלחמות כתב דלדעת שמואל ואיתימא ר' יוחנן הוא משום דמתיר עצמו בשחיטה, ולדעת רב דלי"ל לה"ט דמתיר עצמו בשחיטה הוא משום דאיסור ביצה שנולדה ביו"ט הוא משום הכנה, והכא ליכא הכנה. - **ג** הרמב"ן שם מסיק דבבע"ח לא גזרו, דל"ד למשקין שזבו ולפירות הנושרין, וכ"כ הרשב"א וההשלמה והמכתם והמאירי, וכן פירש המהר"ם בד' התוס' לקמן בסוגיין, ונתבאר להלן.

**הואיל ומתיר עצמו בשחיטה,** בפירש"י כתב דהואיל ומתיר עצמו בלידתו להיות נשחט, מה שלא הי' לפני לידתו, אף מוקצה התיר את עצמו בלידתו, דמיגו דאתקן להא אתקן להא, ועמש"כ המאירי להוסיף לפרש בזה, - והפנ"י תמה ע"ז דמה נתינת טעם הוא זה, אדרבה עיקר ענין מוקצה הוא כיון שלא הי' ראוי מאתמול דזה גורם האיסור, ומה מיגו הוא זה,[[336]](#footnote-337) - ועמש"כ בזה האו"ש בפ"ב מיו"ט ה"ג ד"ה לכן נראה לפרש.

בד' הבעה"מ והרמב"ן שהבאנו לעיל מבו' דגם בעגל שנולד ביו"ט איכא לה"ט דמתיר עצמו בשחיטה,[[337]](#footnote-338) וכ"כ הרשב"א,[[338]](#footnote-339) וכ"כ המאורות והמכתם דעגל שנולד מבהמה מדברית שרי משום דמתיר עצמו בשחיטה,[[339]](#footnote-340) - אך המאירי כתב דרק באפרוח שנולד אמרינן דמתיר עצמו בשחיטה, משום דקודם לידתו הי' לו דין שרץ שאין שחיטתו מטהרתו, ולידה זו הועילה להוציאו מכלל שרץ ולהתירו ע"י שחיטה, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, ומשא"כ בעגל שנולד דלא נתחדש בו היתר שחיטה, וכ"כ הצל"ח לקמן בסוגיין, וכ"כ השעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"א בסו"ד והגרע"א בסוגיין בדעת הטור, והמרומי שדה בסוגיין כתב לפרש כן בד' הירושלמי בפירקין, אך בד' הרשב"א מבו' שפירש לד' הירושלמי בע"א, ועמש"כ בזה בחי' המאירי, ומש"כ האו"ש בפ"ב מיו"ט ה"ג.

**וכי מה בין זה לעגל שנולד ביו"ט,** לדעת הבעה"מ ודעימי' דגם בעגל איכא לה"ט דמתיר עצמו בשחיטה, מתפרש הא דפרכי רב כהנא ורב אסי לרב, דס"ל דהא דעגל שנולד ביו"ט שרי הוא משום דמתיר עצמו בשחיטה, וזהו דפרכי מינה לרב דלית לי' לה"ט דמתיר עצמו בשחיטה, וכ"כ בחי' הגרע"א, - אך בחי' המאירי כתב לפרש דהא דפרכי מינה, היינו דנהי דלית לך לה"ט דמתיר עצמו בשחיטה, מ"מ הרי אנו רואים דעגל שנולד ביו"ט מותר מאיזה טעם שיהי', וה"נ יש להתיר באפרוח, והוצרך לזה לטעמי' דס"ל דבעגל שנולד ליכא לה"ט דמתיר עצמו בשחיטה.

המאירי כתב לפרש דהא דפרכי ר"כ ור"א מעגל שנולד ביו"ט, וס"ל דאין להתיר בזה משום אוכלא דאיפרת, הוא משום דהואיל והוא מחוסר שחיטה לא מיקרי אוכלא דאיפרת, - והא דמשני רב הואיל ומוכן אגב אמו, היינו דכיון דאמו עומדת לאכילה ודעתו עלי' מערב יו"ט, התפשט דעתו על מה שבתוכה ממילא, כיון דהעובר ניתר בשחיטת האם, וכיון שהי' דעתו על העובר אגב האם, אך כשנולד העובר ליכא עלי' איסור מוקצה, אף שלא הי' דעתו עליו בפרט.[[340]](#footnote-341)

ההשלמה כתב דהא דעגל שנולד ביו"ט שרי, ול"ד לביצה דאסורה משום הכנה דרבה, הוא משום דבעגל ליכא למימר דמאתמול גמרה לה, ול"ד לביצה, והמאירי כתב דהוא משום דעגל ואפרוח נגמרים ואין יוצאים מעל"ע אלא פעמים מקדימין ופעמים מתאחרים, - אך הרשב"א כתב דלמ"ד דאין בהמה יולדת למקוטעין, הדין נותן דעגל שנולד ביו"ט שאחר השבת אסור, משום דנגמר מאתמול, ומכח זה יש לגזור אף כשנולד ביו"ט גרידא, כמו שגזרו בביצה, וכתב דאתיא כמ"ד דבהמה יולדת למקוטעין, - ועמש"כ בזה במנהגי מהר"ש סימן ל"ד, והביאו המהרי"ל בהל' יו"ט אות כ"ה.

נחלקו הראשונים בדין עגל שנולד בשבת אם הוא אסור ביו"ט שאחריו משום הכנה דרבה, ונתבאר בזה בדף מס' 6.

**ומה בין זה לעגל שנולד מן הטריפה,** התוס' הק' דהרי מוכן הוא דיכול להושיט ידו במעי אמו וישחטנו,[[341]](#footnote-342) ובתשו' הגרע"א החדשות סימן ס"א ובגל' שו"ע סימן תצ"ח כתב דקשיא עוד, דאם יש שחיטה לעובר במעי אמו, ליכא למימר בזה הואיל ומתיר עצמו בשחיטה, וא"כ מ"ט פרכי רב כהנא ורב אסי לרב, הרי גם לר' יוחנן תיקשי, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלתי' הב' דהתוס' צ"ל דהא דחשיב דמתיר עצמו בשחיטה, הוא משום דלכתחילה אסור לשחטו, משום דהוי כשוחט בלילה, וכתב דהוא דוחק מאד לדונו בשביל כך דמתיר עצמו בשחיטה, כיון דל"ה מקודם שום מניעה בסימנים דידי' שהיו ראויים לשחיטה, אלא דלילה מעכב עליו,[[342]](#footnote-343), ועמש"כ בזה החת"ס.

התוס' כתבו בתי' בתרא דהכא מיירי בלא כלו לו חדשיו עד היום, וא"כ ל"ה מוכן היום, הואיל ובביה"ש ל"ה חזי, והשעה"מ בפ"א מיו"ט הכ"ד הק' ע"ז, דכיון דהא דהי' אסור בביה"ש הוא משום ספיקא דיום שעבר, הו"ל כמוקצה מחמת יום שעבר דל"ה מוקצה, כמש"כ התוס' לעיל ד' א' (ד"ה נימא), - ובחי' הגרע"א כתב לישב, דהכא לא באנו לחשבו כמוקצה מכח איסור אכילה מחמת ספק נפל, אלא דכיון דאם היו שוחטין אותו בביה"ש הי' אסור באכילה, לא מיקרי אוכל נפש, ונמצא דהי' אסור לשחטו בודאי בביה"ש משום איסור מלאכת יו"ט, ודמי לבהמה שנשחטה בשבת דהויא מוקצה מחמת איסור דהי' אסור לשחטה בביה"ש.

המהרש"א הק' דמ"ט לא הקשו לרב מעגל שנולד קודם י"ט ולא כלו לו חדשיו ויום ח' שלו הוא בי"ט דהשתא לא הוי מוכן היום דביה"ש ל"ה חזי,[[343]](#footnote-344) וכתב דלמאי דמסיק דהא דעגל שנולד מן הטריפה שרי הוא משום דמוכן אגב אמו לכלבים, הרי דבכה"ג שלא כלו לו חדשיו ויום ח' שלו ביו"ט אסור, משום דל"ה ראוי בביה"ש אף לכלבים,[[344]](#footnote-345) - והצל"ח נחלק ע"ז, דמה שהי' אסור בביה"ש הוא מטעם ספק נפל, ועכשיו שהגיע יום ח' נודע למפרע שהי' מותר גם אתמול, ודמי לבהמה שאירע בה בערב יו"ט ספק טריפה, וביו"ט נזדמן לו חכם והתירה דל"ה מוקצה, אף דבביה"ש לא נודע שהיא מותרת, ועיי"ש שכתב דיש לחלק דשאני בדבר התלוי בהוראת חכם, שגם אם הי' מזדמן החכם אתמול הי' יכול להתיר, ומשא"כ בעגל זה דא"א שיהא נודע התירו אלא ביום ח', וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן תצ"ח סק"ט, - ועמש"כ בזה החמד משה בסימן תצ"ח סק"ה, והמ"ב שם סקכ"ט.

**הואיל ומוכן אגב אמו לכלבים,** הראב"ד בכתוב שם לקמן כ"א ב' כתב דאתיא כר"ע דס"ל דמותר לשחוט לצורך כלבים, ותמה לפ"ז ע"ד הרי"ף שפסק כריה"ג דאסור לשחוט לצורך כלבים, - אך הרמב"ן במלחמות שם דאף דאסור לשחוט לצורך כלבים, מ"מ מוכנת היא ביו"ט לזורקה לפני כלבים והן אוכלין אותה חי', וכ"כ הרשב"א בסוגיין, - והרמב"ן שם כתב עוד, דאף דאסור לשחוט לכלבים, מ"מ ל"ה מוקצה מחמת איסור, דהמוכן שקפץ עליו איסור שבת ובע"כ של מכין אסרו עליו, לא יצא מכלל הכן אלא לאיסור מלאכתו, וכל שהוכן בלא שיעבור על האיסור, ל"ה מוקצה מחמת איסור.[[345]](#footnote-346)

הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"א כתב דעגל שנולד ביו"ט אם היתה אמו עומדת לאכילה מותר, מפני שהוא מוכן ע"ג אמו, ואילו שחט אמו הי' זה שבמעי' מותר וכו', והמ"מ שם כתב דמש"כ הרמב"ם אם היתה אמו עומדת לאכילה, לא בא למעט אם היתה טרפה, דאף הטריפה עומדת היא לכלבים, אלא בא למעט אם היתה עומדת לחרישה או לחלבה.

אך בס' המכתם והמאירי כתבו בדעת הרמב"ם דעגל שנולד מן הטריפה אסור, דלא קי"ל לה"ט דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם,[[346]](#footnote-347) - והמכתם והמאורות כתבו בשם ההשלמה שהסכים לזה דלא קי"ל לה"ט דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, דרב כהנא ורב אסי לא ס"ל לה"ט, אלא דשרי משום הואיל ומתיר עצמו בשחיטה, - אך המאירי כתב דקי"ל דשרי, משום דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז.[[347]](#footnote-348)

התוס' כתבו דהא דבאפרוח שנולד לא שרינן משום דמוכן לכלבים, הוא משום דבעינן מוכן ועומד, וזה אינו עומד לכלבים, - והמג"א בסימן תצ"ח סק"ח צידד לפ"ז דבזה"ז יש לאסור בעגל שנולד מן הטריפה, כיון דטריפה אינה עומדת לאכילת כלבים, אלא למכרה לנכרי, ועמש"כ המקו"ח בסימן תמ"ו סק"ב בטעם הא דל"מ בזה"ז הא דראוי לנכרי - אך הא"ר שם סק"ח כתב דאף בזה"ז טריפה עומדת גם לכלבים, עיי"ש, והשעה"צ שם סקכ"ו כתב דכן משמע מהגר"ז, וכ"כ בתשו' משיבת נפש.

**השתא מוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים וכו',** בביאור סוגיין נתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 15, עיי"ש, - ועי' גם מש"נ בדף מס' 11 בד' התוס' וש"ר בהא דמייתינן ממתניתין דאם ל"ה נבילה מער"ש וכו' דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים.

\*התוס' כתבו דבהא דתנן אין נותנין כלי תחת הנר וכו' ואין נאותין הימנו לפי שאינו מן המוכן, לא שייך לרבויי יו"ט, וכ"כ הרשב"א דהתם בשבת דוקא ולא ביו"ט, ונתחדש בדבריהם דביו"ט מותר להסתפק מן השמן המטפטף מן הנר, והבית מאיר בסימן תקי"ד ס"ג תמה ע"ז, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה דף מס' 2 בסופו.

**תניא כותי' דרב עגל שנולד ביו"ט מותר,** התוס' כתבו דהא דאינו אסור משום נולד כמו ביצה, היינו משום דהא דשייך לאסור משום נולד הוא רק בדבר מאכל דומיא דפירות הנושרין ומשקין שזבו, אבל בע"ח לא, - והמהר"ם פירש לדבריהם דקשיא להו, דאף דאי"ז אסור משום מוקצה, דמוכן אגב אמו, מ"מ מ"ט אי"ז אסור משום גזירת פירות הנושרין ומשקין שזבו, דומיא דביצה לדעת רב יוסף ורב יצחק, וע"ז הוא שכתבו דבע"ח ל"ד לפירות הנושרין ומשקין שזבו, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות ודעימי', וכ"כ הצל"ח בסוגיין, והדגמ"ר והגרע"א בגל' המג"א בסימן תצ"ח סק"ח, - אך היש"ש בסימן י"ח פירש דנידון התוס' הוא לאסרו משום מוקצה דנולד, וע"ז הוא שכתבו דבבע"ח ליכא לאיסור נולד, וכתב דאפשר דהוא משום דאינו ראוי לאכול מיד אחר לידתו בחיים, ועוד דגם קודם לידתו הוא ראוי לאכול כמו אחר לידתו, והביאו המג"א בסימן תצ"ח סק"ח, ועמש"כ בזה המחה"ש שם.

**אפרוח שנולד ביו"ט אסור,** הבה"ג בהל' יו"ט כתב דקי"ל כרב דאפרוח שנולד ביו"ט אסור, וכ"כ בפי' ר"ח בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"א, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג', והראב"ן בסימן תמ"ג, והראבי"ה בסימן תשכ"ב, והראב"ד בכתוב שם, והרמב"ן במלחמות, וכתבו כן בשם השאילתות, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ה' פ"ד הס"ג והרא"ש בסימן ו' בשם הגאונים, - אך הבעה"מ כתב דקי"ל דשמואל דשרי משום דמתיר עצמו בשחיטה, וכ"כ בס' המאורות בשם ההשלמה, וכ"כ הרשב"א בחולין ס"ד א' ובתוה"ב בית ב' ריש ש"ד, וכ"כ הר"ן בשמו.

**ראב"י אומר אף בחול אסור לפי שלא נתפתחו עיניו,** התוס' לעיל בסוגיין ד"ה אפרוח שנולד כתבו דקי"ל כראב"י דכל שלא נתפתחו עיניו אסור, וכ"כ הרא"ש בסימן ז' דקי"ל כראב"י דמשנת ראב"י קב ונקי, וכ"כ הראב"ן בסימן תמ"ג, והראבי"ה בסימן תשכ"ב, - אך הרי"ף בחולין ס"ד א' כתב דקי"ל כרבנן דשרי אף שלא נתפתחו עיניו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממאכ"א ה"י, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג', וכן צידד הרשב"א בחולין שם ובתוה"ב בית ב' ריש ש"ד,[[348]](#footnote-349) וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן ט"ו ס"א.

ד' שבט פ"א

דף מס' 12

**ו' ב' - השוחט את התרנגולת ומצא בה ביצים גמורות מותר לאכלם בחלב,** התוס' הק' דמ"ש מביצת נבילה דאסורה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבה"ג בהל' יו"ט כתב דהוא משום דבשר עוף בחלב דרבנן הוא, ומשא"כ באיסור נבילה דאורייתא, וכ"כ התוס' בסוגיין בפי' קמא, וכ"כ בפי' הראב"ד בעדיות פ"ה מ"א.[[349]](#footnote-350) - **ב** התוס' כתבו בסו"ד לפ"מ שפירשו המהרש"א והמהר"ם דהא דביצת נבילה אסורה הוא גזירה אטו ביצת טריפה שהגדילה באיסור דאסורה מדינא, ומשא"כ לענין בב"ח דליכא למיגזר דל"ד זל"ז, וכ"כ הרמב"ן בחולין נ"ח א' בשם י"מ. - **ג** התוס' בעירובין ס"ב ב' ד"ה אפי' ביעתא ובכ"ד כתבו בשם ר"ת דבביצת נבילה החמירו משום דנבילה דבר האסור הוא, אך בב"ח לא החמירו דכל חד וחד באפי נפשי' שרי.[[350]](#footnote-351) - **ד** היראים בסימן ס"ג כתב דהוא משום דבנבילה כתיב לא תאכל כל נבילה, דכל הנאכל בנבילה מיתסר, ומשא"כ לענין בב"ח דבעינן בשר, כל שנגמרו הביצים נפקי מתורת בשר,[[351]](#footnote-352) וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת א' בטעמא בתרא, והפסקי רי"ד לקמן בסוגיין, והרא"ה בבדה"ב בית ב' ש"ג נד:, ועד"ז כתב בחי' ר"נ בן הרמב"ן בשם הרמב"ן, ועד"ז כתב הרמב"ן בחולין נ"ח א' בטעם הא דאף ביצים המעורות מותר לאכלן בחלב, ולא אמרינן דכגופה דמי. - **ה** בס' המכתם לעיל בסוגיין כתב בשם הרמב"ם דקי"ל כב"ש דביצת נבילה מותרת, וזה לפי גירסתו בד' הרמב"ם בפ"ג ממאכ"א ה"י,[[352]](#footnote-353) וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בעדיות פ"ה מ"א דקי"ל כב"ש דביצת נבילה שהיא גמורה מותרת, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דמותר לאכלן בחלב, ולמ"ד דביצת נבילה אסורה, ה"נ אף כשמצא ביצים גמורות אסור לאכלן בחלב.[[353]](#footnote-354)

\*הבעה"מ לעיל בפירקין כתב דטעם הא דביצים שנמצאו במעי תרנגולת מותרין אף ביו"ט שאחר השבת, הוא משום דהוו כאחד מאברי', והרמב"ן במלחמות שם הק' ע"ז מהא דמותר לאכלן בחלב, והרי דל"ה הביצים כאחד מאברי', וכן הק' בחי' ר"נ בן הרמב"ן שם, והר"ן שם כתב דאף דהוו הביצים כאחד מאברי' מ"מ מותר לאכלן בחלב משום דאין תורת בשר עליהן, - וצ"ב בטעמא דהרמב"ן והר"נ בנו שהק' כן, אף דאינהו גופייהו ס"ל דטעם הא דמותר לאכלן בחלב הוא משום דאין תורת בשר עליהן, - ושמא י"ל דכל הא דאין תורת בשר עליהן, הוא משום דל"ה כגופה ממש, אלא דכיון דמחוברת לה וכל יניקתה ממנה יש עלי' איסור טריפה, וכמש"כ כן הרמב"ן בחולין שם, אך אם הוי כאחד מאברי' ממש, דמה"ט אינה אסורה משום הכנה, הי' לנו לחשבה כבשר ולאסור לאכלה בחלב.

**אלא עם יציאתה נגמרה ומותרת לאכלה ביו"ט הא במעי אמה אסורה וכו',** גירסת התורי"ד אלא אם יציאתה נגמרה ואסורה לאכלה ביו"ט הא במעי אמה מותרת פשיטא דתניא וכו', וכ"כ בחי' הרא"ה ובשטמ"ק בשם הריטב"א, ועיי"ש במש"כ לפרש גירסא זו.

בפירש"י כתב לפרש דהס"ד דבמעי אמה אסורה לאכלה ביו"ט, הוא משום דלא נגמרה בחול ואסורה משום הכנה דרבה, והמהרש"ל עמד בזה דמה הכנה שייך ביומו, וכתב שמא מכוון רש"י הוא לגזירת הכנה, דגזרינן בנולדה ביו"ט אטו יו"ט שאחר השבת, - והצל"ח כתב לפרש לד' רש"י דאין יו"ט מכין לעצמו, וע"כ יש לאסור שמא נגמרה היום ואין יו"ט מכין לעצמו, ועד"ז כתב המלאכת יו"ט באות פ', וכתב דאזיל רש"י לטעמי' לעיל ב' ב' דמשמעות דבריו דאין יו"ט מכין לעצמו, ונתבאר בדף מס' 3.??

**מהו דתימא וכו' והאי דקאמר דפחיא משום דצריבן למאי נפ"מ למיתבה לי' ביני ביני,** בפירש"י כתב דהיינו דאי בעי להו לאכילה, אין המקח בטל, כיון דבני אכילה נינהו, אלא שאלו יפין מהן, אלא דצריך להחזיר לו דמי מעליותן, והרמב"ן בב"ב ק"ג א' הוכיח מזה דאף דבטעות בדבר שבמשקל אפי' פחות מכדי אונאה חוזר, מ"מ כל שאפשר להשלים משלים,שהרי כיון דאמר דפחיא וחשיבו טפי משום דצריבן, לא גרעי מדבר שבמשקל, ואפ"ה סגי במה שיחזיר לו דביני ביני, משום דהו"ל כפירות שיכול להחזיר לו ביצה אחת להשלים מה שביניהם.

אך הר"ן בקידושין מ"ב ב' תמה ע"ז, דאף דכל שיכול להשלים משלים ה"מ במדה שחסרה, דכיון שהשלים הרי יש לו ללוקח כל מה שנתכוין לקנות, אך מי שנתכוין לקנות דבר חשוב ונתן לו המוכר דבר גרוע, ל"מ להשלים לו בהרבה מן הגרוע או בדמים, כדתנן בב"ב פ"ג ב' דיפות ונמצאו רעות לוקח יכול לחזור בו,[[354]](#footnote-355) ועיי"ש שכתב דבע"כ דאיירי הכא כגון דאותבינהו ולא אפרוח, וכגירסת קצת ספרים, (וכן גירסת הרא"ש בסימן ט'), ובכה"ג הוא שאמרו דאי לאכילה בעי להו סגי באהדורי ביני ביני, דכיון דלאכילה בעי להו וא"א לו להחזירן שהרי הפסידן, א"צ המוכר להחזיר לו כל המעות, כיון שלא הי' להלוקח להושיבן, וכיון דהפסידן חייב, וא"צ המוכר לשלם לו אלא דביני ביני,[[355]](#footnote-356) אך אם הביצים קיימות בטל המקח, וכ"כ המהרש"ל בסוגיין וביש"ש סימן כ'.

ובדעת רש"י והרמב"ן י"ל כמש"כ השטמ"ק בסוגיין בשם הריטב"א דביצים דפחיא אינם טובות יותר, אלא שהן מבושלות יותר ושוקלין יותר, וע"כ אי"ז מק"ט, אלא הו"ל כדבר שבמשקל דמשלים עליו,[[356]](#footnote-357) וכ"נ ממש"כ הרמב"ן לדמותו לדבר שבמשקל וממש"כ דמחזיר לו ביצה אחת להשלים מה שביניהם, והרי דכל הגריעותא בביעי דשחוטה הוא בחיסרון המשקל.

אך משמעות ד' רש"י דלעולם ביצים דפחיא טובות יותר לאכילה, אלא דכיון דאף ביעי דשחוטה בני אכילה נינהו, אי"ז מק"ט, ובפשוטו צ"ל דהוא משום דאין בזה קפידא גמורה לבטל את המקח,[[357]](#footnote-358) - וכ"ה מבו' ממש"כ התרוה"ד בסימן שכ"ב ללמוד מזה דהלוקח בשר מאיל מסורס ונמצא מאיל שאינו מסורס דאינו טוב לאכול כמסורס, ל"ה מק"ט, אלא נותן לו הדמים דביני ביני,[[358]](#footnote-359) וכ"כ הרמ"א בחו"מ סימן רל"ג,[[359]](#footnote-360) והנתיה"מ שם סוסק"ג כתב דהוא משום דאין קפידא כ"כ, ועמש"כ בזה החת"ס בסוגיין.

\***קמ"ל,** בפירש"י כתב דהוא משום דסתם מאן דבעי ביעי דפחיא לאפרוחים בעי להו ואין אלו שוין לו כלום, והשטמ"ק הוסיף דהיינו משום דמסתמא ל"ה מוקי נפשי' כולי האי למיבעי ביעי דפחיא משום חשיבות זוטא דאית בהו, ועד"ז כתב בחי' המאירי, והחת"ס כתב דמה"ט הוא דהו"ל מק"ט, אף דאין הולכין בממון אחר הרוב, ולא אמרינן דשמא לאכילה בעי להו ול"ה מק"ט,[[360]](#footnote-361) עיי"ש, ועמש"כ השער משפט בסימן רל"ג סק"א לישב בע"א, לגירסת הר"ן ודעימי' דאותבינהו ולא אפרוח,[[361]](#footnote-362) ואכמ"ל.

**ביצה שיצאה מערב יו"ט וחזרה מותרת לאכלה ביו"ט,** בפי' הר"י מלוניל לקמן בסוגיין כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דכבר הוכנה ביציאת רובה דרובו כילוד ולא חל עלי' איסור יו"ט כלל, ועיי"ש שכתב דאע"פ שבעה"ב לא ידע, ליכא מוקצה, דדעתי' דאינש אכל מידי דאיתי' בביתי' אע"ג דלא ידע לי'.

**ואיכא דאמר עם יציאת כולה אין רובה לא ולאפוקי מדר' יוחנן,** הצל"ח כתב דודאי דלא איירי ביו"ט שאחר השבת, דא"כ מאי קאמר דאם יציאת כולה נגמרה, הרי נולדה בזה אסורה בזה, אלא איירי ביו"ט דעלמא,[[362]](#footnote-363) - ועיי"ש שהק' לפ"ז דמ"ט אסר כשיצאה רובה מערב יו"ט, הרי שתצא רובה ותחזור הוא מילתא דלא שכיחא, ודמי לשוחט תרנגולת ביו"ט ומצא ביצים גמורות דלא גזרו בהן משום דהוי מילתא דלא שכיחא, וכמו שאמרו לעיל ב' ב', וכתב דס"ל דבכה"ג הו"ל בכלל ביצה שנולדה ביו"ט, וא"צ לגזור בפירוש על כה"ג, וע"כ הויא בכלל הגזירה אף דהיא מילתא דלא שכיחא, ול"ד לשוחט תרנגולת ומצא ביצים גמורות דאינה נכללת בגזירת ביצה שנולדה, אלא דפרכינן דהי' לחכמים לגזור על ביצים אלו, וע"ז אמרינן דמילתא דלא שכיחא לא גזרו.

בטעם הפלוגתא בזה כתב הצל"ח לקמן בסוגיין ד"ה והנראה בזה דר' יוחנן לטעמי' דאיסור ביצה שנולדה ביו"ט הוא מגזירת משקין שזבו, וכל שיצא רובה מערב יו"ט וחשיב כיצאה כולה, לי"ב לגזירת משקין שזבו, ורב לטעמי' דאיסור ביצה שנולדה ביו"ט הוא משום הכנה דרבה, וכל שלא יצא כולה עדיין לא נגמרה ביצה, לענין שתהא מגדלת אפרוחים ולענין שיושבח טעמה, וע"כ הוי בכלל גזירת ביצה שנולדה ביו"ט,[[363]](#footnote-364) וטעמא דל"ק דאף רב שרי בזה, הוא משום דס"ל דהוי כמילתא דלא שכיחא דלא גזור בה רבנן, ועמש"כ בזה החת"ס בע"א, ונתבאר לעיל בהערה.

**ומצא בה ביצים גמורות מותר לאכלן בחלב, ר' יעקב אומר אם היו מעורות בגידין אסורות,** בפירש"י לעיל ו' ב' כתב דת"ק לקולא פליג דשרי אף כשהן מעורות בגידים, וכ"כ התוס' בסוגיין, ורבים מקמאי, - אך דעת רשב"ם, שהביאו הרמב"ן בחולין נ"ח א', והר"נ בן הרמב"ן בסוגיין, והראבי"ה בסימן תשכ"ד, והמרדכי בסימן תר"נ, והשטמ"ק בב"ק מ"ז א', דת"ק לחומרא פליג דרק כשנגמרה לגמרי עם קליפתה החיצונה שרי, אך כל שלא נגמרה אסירא אף דאין מעורה בגידין, ולר' יעקב כל שאין מעורה בגידין שריא, אף שלא נגמרה עם קליפתה החיצונה.[[364]](#footnote-365)

לדעת רש"י ודעימי' דת"ק לקולא פליג דשרי אף כשהן מעורות בגידין, נחלקו הראשונים בביאור האופן דשרי, **א** בפירש"י לעיל שם דהיינו כשנגמר החלמון, והביאו הרא"ש בסימן ח', והטור ביו"ד סימן פ"ז כתב דמשמע דשרי אף אם אין לה חלבון כלל.[[365]](#footnote-366) - **ב** הרשב"א בסוגיין כתב דהיינו כשנגמר החלבון והחלמון ונפרד החלבון מן החלמון, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ג' ש"ג עה: והרא"ה והר"ן בסוגיין, וכ"כ הרמב"ן בחולין נ"ח א' ור"נ בן הרמב"ן בסוגיין בשם רש"י. - **ג** בס' המכתם בסוגיין כתב בשם רבינו דהיינו כשהן גמורות באותה הקליפה הלבנה אע"פ שהיא רכה עדיין, וכ"כ הארחות חיים בהל' איסורי מאכלות סימן ע"ב בשם י"א. - **ד** הארחות חיים שם כתב די"א דבעינן שיהיו גמורות בצורתן שיהא להן אורך ויהא ראשון אחד חד והאחד כד. - **ה** בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו כשנגמרה הקליפה החיצונה,[[366]](#footnote-367) וכ"כ הסה"ת בסימן כ"ט,[[367]](#footnote-368) וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בעדיות פ"ה מ"א, - ועוד נחלקו הראשונים אם קי"ל כת"ק או כר' יעקב, וגם נחלקו מהו דחשיב כמעורות בגידין, - ועמש"כ הש"ך בסימן פ"ז סק"י ובס' הארוך שם בביאור הדעות ובהכרעת ההלכה בזה, ובמש"כ היד יהודה שם סק"ו באורך, ואכמ"ל.

הרמב"ן בחולין נ"ח א' הק' בהא דשרי ת"ק ביצים גמורות אף כשהן מעורות מגידין, דמ"ש ממה שאמרו התם לפי גירסתו שם דביצת טריפה אסורה, דכיון דאגידא בגופה כגופה דמיא, וכתב לישב בכמה אנפי, **א** דשאני ביצת טריפה דכיון שהיא מחוברת לה וכל יניקתה ממנה אסורה, אך ל"ה כגופה ליקרא בשר וליאסר לענין בב"ח. - **ב** דהא דלענין טריפה כגופה דמיא, הוא מדרבנן, משום דגזרינן שמא היתה קטנה שבקטנות בשעת טרפות ומעורה לגמרי והויא כגופה, ובכה"ג הוא שאמרו לעיל ג' ב' דביצת טריפה אסורה מדאורייתא, ובב"ח לא החמירו כ"כ משום דבשר עוף בחלב דרבנן, או משום דאין איסורה מגופה אלא מחמת תערובת. - **ג** לדעת רשב"ם לא התיר ת"ק אלא בביצים גמורות ממש שקליפתן החיצונה קשה ונגמרה לגמרי, ואף אינם מעורות בגידין, וע"כ ל"ה כגופה.

\***מן השלל של ביצים,** בפירש"י במנחות ע' א' ד"ה מבפנים כתב דכל הא דטהור הוא כשתלשם ואכלם מבחוץ, אך אם הכניס פיו למעי' ואכלן בפנים מטמא, והתוס' שם תמהו ע"ז, דהוא כהלכתא בלא טעמא, דאטו משום שהכניס פיו בתוך מעי' יחשבו יותר בשר.

**ומן הגידין,** בפירש"י כתב דקסבר אין בגידין בנו"ט, ועמש"כ ע"ז הראש יוסף, אך בחי' המאירי צידד דאף למ"ד דיש בגידין בנו"ט מ"מ אי"ז עיקר בשר, ולי"ב לטומאת נבלת עוף טהור.

**ומן הבשר שנתלש מן החי,** בפירש"י כתב דהוא משום דלאו נבילה הוא, והראש יוסף הק', דהרי אף אבמה"ח דעוף אינו מטמא, כדממעטינן לה בתו"כ מקרא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג משאה"ט הט"ו, וא"כ מ"ט תני בשר שנתלש מן החי, דאף בבהמה אינו מטמא, ולא תני אבמה"ח, דאף דהוא מטמא בבהמה, מ"מ אינו מטמא בעוף, וכן הק' הנאו"י בסימן י"ג סק"ד, ועמש"כ ע"ז הזכר יצחק בתשובתו שם סימן י"ד, ונדפס בזכר יצחק סימן ל"ד, ואכמ"ל.

**דלא כר' יעקב דאי כר' יעקב האמר אם היו מעורות בגידין אסורות,** הרמב"ן בחולין נ"ח א' הק' דלמש"כ הבה"ג דהא דכשמצא ביצים גמורות מותר לאכלן בחלב, הוא משום דבשר עוף בחלב דרבנן, אך לענין דאורייתא דינם כגופה, א"כ מ"ט לרבנן ניחא הא דהאוכל מן השלל של ביצים טהור, וכתב דהוא משום דאפושי טומאה מדרבנן לא מפשינן, והא דס"ד דהוא דלא כר' יעקב, הוא משום דלר' יעקב דאסר אף בבב"ח דרבנן, קס"ד דלענין טומאה נמי מחמיר, וכ"כ השטמ"ק בב"ק מ"ז א'.[[368]](#footnote-369)

והיראים בסימן ס"ג הק' דלמש"כ שם דהא דכשמצא ביצים גמורות מותר לאכלן בחלב, הוא משום דאין תורת בשר עליהן, אך הוו בכלל נבילה, דא"כ מ"ט אתיא לרבנן ניחא הא דהאוכל מן השלל של ביצים טהור, וכתב לישב בכמה אנפי, ובסו"ד כתב דהוא משום דלענין טומאת נבלת עוף טהור ילפינן מקרא דבעינן שם בשר, וע"כ מדמינן לה לדין בב"ח.

**עד כאן לא קאמר ר' יעקב התם אלא לענין איסורא,** בפירש"י כתב דהיינו דאע"ג דלאו בשר נינהו אסר להו מדרבנן הואיל וקרובים להיות בשר ואיכא למיגזר משום בב"ח, והרשב"א כתב דאף דגם כשאינם גמורות אין איסורן אלא מדרבנן, דבשר עוף בחלב אינו אלא מדרבנן, מ"מ גזרו אף בגמורות, ול"ה כגזירה לגזירה, דכולה חדא גזירה היא.

**דאפושי טומאה לא מפשינן,** בפירש"י כתב דאע"ג שגזרו בטומאות במקומות הרבה, ליכא למימר ה"נ נגזור, דלא ניחא לן דליפשו בטומאות, והשטמ"ק כתב בשם הריטב"א דהיינו דלא גזרו חכמים אלא בדברים שהן מצויין, ולא הוסיפו לגזור בזו דהיא טומאה מחודשת, דנבלת עוף טהור אינה מטמאה במגע ובמשא ומטמאה בבית הבליעה, ובחי' ובבהמה הוא בהיפך ממש, - אך התוס' בב"ק י"א ב' ד"ה גזירה מקצתה ובמנחות ס"ט א' ד"ה דבלע הוצין כתבו לה"ט דאפושי טומאה לא מפשינן אף בשאר טומאות, וכן מצינו בד' הראשונים בכ"ד, וצ"ע.

**כיון דאיכא אינשי דלא אכלי איצטריך לאשמועינן,** הקוב"ש באות כ"ט כתב דהיינו כיון דאיכא אינשי דלא אכלי להו וכו'. והיינו דס"ד דהו"ל שלא כדרך אכילתן ובכה"ג אינו מטמא בבית הבליעה, משום דכתיב בה אכילה, וכאשר כ"ה במנחות ע' א' דכל דלא עבידי אינשי דאכלי הכי אינו מטמא בגדים בבית הבליעה, ועמש"כ האתוו"ד בכלל א'.[[369]](#footnote-370)

**למאי נפ"מ לכדרב מרי וכו',**[[370]](#footnote-371)בחי' המאירי הק' דמאי נפ"מ בהא דעטלף נולד בלילה, ודאדם נולד בין ביום ובין בלילה, וכתב דאפשר דנקט הני אטו האיך, - וכתב עוד, דבאדם נפ"מ בנולד בין השמשות, דדינו דהוא ספק אם נולד ביום או בלילה, ואם לא הי' תשמישו אלא באחד מהן, הוי שדינן לי' בתר זמן תשמישי'.

**אי הכי דרב מרי נמי אימא מארעא ספנא,**[[371]](#footnote-372)הצל"ח הק' דלמש"כ הרא"ש בסימן ז' דהא דלידת ביצה הויא הכנה הוא משום דעי"ז הוכנה לגדל אפרוח, הרי בדספנא מארעא לא שייך בה הכנה, שהרי אף כשנולדה אינה מגדלת אפרוח, כמו שאמרו לעיל בסוגיין,[[372]](#footnote-373) וא"כ י"ל דרב מרי איירי בתרנגולת העומד לאכילה דלי"ב איסור מוקצה ונולד, ואיסורה הוא משום הכנה, וע"כ כשהשכים ומצא ביצה היא מותרת ממ"נ, דאם ע"י זכר הוחמה, אינה יולדת בלילה, ואם מארעא ספנא אין בו איסור כלל, ור"י בן שאול מיירי בעומדת להטיל ביצים, ויש בזה איסור מוקצה אף בדספנא מארעא, וע"כ חיישינן שמא מארעא ספנא ונולדה בלילה, וכתב דלמש"כ הרא"ש דחשיב כהכנה גם משום דע"י הלידה טובה יותר מלאכול, י"ל דהוא אף בדספנא מארעא.

ו' שבט פ"א

דף מס' 13

**ז' ב' - ו****ב"ה אומרים לא ישחוט,** הרשב"א בתוה"ב בית א' ש"ה כתב דמשמע מזה דאסור לשחוט כשאין לו עפר לכסות,[[373]](#footnote-374) והוכיח כן גם מהא דתנן בפ"ב דביכורים ומייתינן לה לקמן בסוגיין דכוי אין שוחטין אותו ביו"ט ואם שחטו אין מכסין את דמו, ומסוגיית הגמ' בחולין ל"א א', וכ"ה להדיא בתוספתא בפ"ו דחולין דלא ישחוט אדם בספינה אא"כ הי' לו עפר מוכן, וכ"כ הטוש"ע בסימן כ"ח סכ"א.

והקדושת יו"ט במנחות סו"ס ל"ד הק' דלדעת ר"י דמותר ללבוש בשבת בגד שאין בו ציצית, משום דא"א לו לעשות בו ציצית, ולא נאסר להכניס עצמו לחיוב ציצית דא"א לו לקיימו, מ"ט אסור לשחוט כשא"א לו לכסות, הרי לא נאסר לשחוט בלא כיסוי, אלא אחר ששחט נתחייב לכסות, וכל דא"א לו לכסות לא עביד איסורא במה שאינו מכסה, וכן הק' הגליון מהרש"א ביו"ד שם,[[374]](#footnote-375) ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר בזה במ"מ ציצית דף מס' 4, ואכמ"ל.

**לא ישחוט ויכסה קאמר,** בפירש"י פירש דהיינו דלא יגמור מעשה השחיטה דהיינו הכיסוי, ואע"פ ששחט לרא יגמור, והמהר"צ חיות והטל תורה כתבו ללמוד מזה דמצות כיסוי היא גמר מצות שחיטה, ועיי"ש שהביאו כן מכ"ד, ובס' ביאורי ענינים הביא שמצינו כן עוד בד' הראשונים בכ"ד, עיי"ש, ואכמ"ל.

**אמר רבה ה"ק וכו' רב יוסף אמר ה"ק וכו' במאי קמיפלגי,** בפירש"י כתב דרבה ורבה יוסף קמיפלגי אליבא דב"ש, והתוס' לקמן ט' ב' ד"ה א"ר יוחנן כתבו בשם ר"ת שהק' דדוחק גדול הוא דרבה ורב יוסף שו"ט אליבא דב"ש,[[375]](#footnote-376) והוכיח מזה דמה שאמרו שם דמוחלפת השיטה היינו דמוחלפת ההיא דהשוחט, דב"ה סברי יחפור בדקל ויכסה, ופליגי רבה ורב יוסף אליבא דב"ה, וכ"ה בספה"י לר"ת סימן שע"ח, וכ"כ ההשלמה בסוגיין.

והרמב"ן במלחמות בסוגיין כתב די"ל דמפלוגתייהו אליבא דב"ש, נפ"מ בדעת ב"ה, דלדעת רבה דלא התירו ב"ש לחפור אלא אחר ששחט, בע"כ דב"ה לא התירו כלל, אך לדעת רב יוסף דב"ש מתירין לחפור ולשחוט, אף ב"ה לא נחלקו אלא כשאין לו עפר, דצריך לעשות מלאכה קודם שחיטה, אך כל שיש לו עפר, אין אוסרין עליו לשחוט, דכששוחט הוא בהיתר, וכיון דשחט מודים שיחפור בדקר ויכסה, וכתב דכ"ה משמעות ד' הר"ח בסוגיין שכתב דקי"ל ב"ה דאמרי לא ישחוט אא"כ הי' לו עפר מוכן "וכדרבה".[[376]](#footnote-377)

\*הבעה"מ בשבת קל"ד ב' כתב בדין מילה בשבת, דכל שנשפכו החמין קודם המילה אין מלין אותו, אך כשנשפכו החמין הנצרכים לרחיצתו אחר המילה, וכ"כ הרשב"א שם דאף דאם ימולו אותו יהא מותר לחמם משום פיקו"נ, מ"מ אסור למולו ולהכניס עצמו לידי דחיית שבת, וכ"כ התורי"ד בעירובין ס"ח א' והמאירי בסוגיין, - אך הרמב"ן בשבת שם כתב דאם נשפכו החמים הנצרכים לרחיצתו אחר המילה, מלין אותו, ואחר המילה מחממין לו מים משום פיקו"נ, ולא אמרינן דתדחה המילה כדי שלא להביא אותו לסכנה, דאין למצוה אלא שעתה, ואין לדחות מילה מפני דחיית שבת שיבא לאחמ"כ מפני הסכנה, וכ"כ בפי' ריו"נ בעירובין שם.

והרשב"א בשבת שם הוכיח דבכה"ג אין מלין אותו, מהא דהכא אסור לשחוט לכתחילה, אך דמודו ב"ה דאם שחט יחפור בדקר ויכסה, ובע"כ דכל שאנו יודעין בתחילת הענין שיבא לידי איסור מלאכה ואפי' דרבנן, תידחה אותה מצוה כדי שלא נבא לבסוף לידי כך, וע"כ הוא דאסור לשחוט בדליכא עפר מוכן, ולדעת הרמב"ן הי' בדין דישחוט מפני מצות שמחת יו"ט, דבשעת שחיטה אין כאן דחוי כלל, ולאחר שחיטה הרי כאן מ"ע דכיסוי וה"ז דוחה לחפירת הדקר דהוא איסור דרבנן, ואין דוחין מצות שמחת יו"ט בשעתה שלא נבא לידי איסור דרבנן לאחר שחיטה,[[377]](#footnote-378) וכ"כ הרשב"א לקמן ח' ב', - והר"ן בשבת שם כתב לדחות, דשאני שחיטה ביו"ט דאינה מצוה קבועה כמילה, וע"כ הוא דאסור לשחוט ולהביא עצמו לידי היתר.

**צריך שיתן עפר למטה ועפר למעלה,** התבו"ש בסימן כ"ח סקי"ג נקט דנתינת העפר למטה היא מכלל מצות הכיסוי, שצריך שיכסה הדם בין מלמטה ובין מלמעלה, וכ"נ בד' הט"ז שם סק"ג, וכ"כ היד יהודה שם סק"ג.

ובפירש"י בחולין ל"א א' ד"ה דמזמין כתב דבעינן שיניח את העפר שלמטה בידים, או יזמיננו בפה לכך, אך התוס' שם פ"ג ב' ד"ה צריך שיתן נקטו דא"צ שיתן הוא את העפר, וגם ל"ב שיזמיננו לכך, וכ"כ הרא"ש שם סימן י', וכן נחלקו בזה עוד מקמאי, והובא הפלוגתא בזה בשו"ע יו"ד סימן כ"ח ס"ה, - והביה"ל בח"ב סו"ס י"ד כתב דלדעת רש"י הוי העפר שלמטה מכלל המצוה, וע"כ בעינן שיזמיננו לכך,[[378]](#footnote-379) אך לדעת התוס' י"ל דעיקר המצוה הוא בהעפר שלמעלה, והעפר שלמטה אינו מכלל המצוה אלא הוא תנאי בעלמא, דלקיים מצות כיסוי צריך שיהא הדם על העפר, כ"ה דלקיים מצות ציצית צריך בגד בת ד' כנפות, ולקיום טבילה צריך להסיר החציצה, - אך כבר עמד היד יהודה שם, דבד' התוס' והרא"ש מבו' דהא דא"צ להזמין העפר שלמטה, הוא משום דנתינת הדם על העפר חשיבא כנתינת עפר, דמה לי שנותן העפר על הדם או שנותן הדם על העפר.[[379]](#footnote-380)

**רבה סבר וכו' אי לא חיישינן דילמא ממליך ולא שחיט ולדידי הא עדיפא דאי לא שרית לי' אתי לאמנועי משמחת יו"ט,** בספה"י לר"ת סימן שע"ח הק' מהא דתניא לקמן י"א דב"ש אומרים אין מוליכין טבח וסכין אצל בהמה וכו' ומפרשינן התם דהוא משום דחיישינן לאימלוכי, והרי דב"ש חיישי לאימלוכי ומ"ט דרב יוסף דס"ל דהכא לא חיישינן לאימלוכי, והוכיח מזה דמוחלפת השיטה, ופליגי רבה ורב יוסף אליבא דב"ה,[[380]](#footnote-381) - והרמב"ן במלחמות כתב לישב, דטעמא דרב יוסף דלא חיישי ב"ש הכא לאימלוכי, הוא משום דשכיח דליכא עפר ואתי לאמנועי משמחת יו"ט, ומשא"כ התם דשחיט בביתי' דהכי שכיחא טפי, ועוד דסמוך לחפירה שחיטה ולא אתי לאימלוכי, ועד"ז כתב הרא"ה בסוגיין, ועמש"כ בזה המאירי והשטמ"ק בע"א.

**דקר נעוץ**

**והוא שיש לו דקר נעוץ מבעו"י,** בטעם הא דבעינן שיהא לו דקר נעוץ מבעו"י, נחלקו הראשונים, דבפירש"י בסוגיין בד"ה והא קעביד כתישה ולקמן ט' ב' ד"ה וממאי דמוחלפת וד"ה אבל היכא מבו' דהוא משום דעי"ז הו"ל כחפור ועומד, ולי"ב משום איסור חפירת גומא, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד, ובפסקיו לקמן בסוגיין מבו' דהיינו, דכיון דחופר גומא וא"צ אלא לעפרה פטור עלי', הרי דאף דה"ז אסור מדרבנן, מ"מ בכה"ג דאיכא דקר נעוץ וכבר הותחלה הגומא לי"ב איסורא.

אך בד' התוס' בסוגיין ד"ה ואינו צריך ולקמן ט' ב' ד"ה א"ר יוחנן מבו' דהוא משום איסור מוקצה, דכל שאין לו דקר נעוץ, אין העפר מוכן, ואסור לכסות בו משום מוקצה, וכ"כ הרשב"א בסוגיין, והרא"ש בסימן ט' ובסימן י'.

לדעת התוס' ודעימייהו בפשוטו כל דאיכא דקר נעוץ הוי העפר מוכן ולי"ב משום מוקצה, והא דלכתחילה אסור לשחוט אף כשיש לו דקר נעוץ, הוא משום איסור חפירת גומא.

אך לדעת רש"י ודעימי' דכל דאיכא דקר נעוץ לי"ב משום חפירת גומא, בע"כ דהא דלכתחילה אסור לשחוט אף כשיש לו דקר נעוץ, הוא משום איסור מוקצה, וכ"ה להדיא בד' התורי"ד, - ועיי"ש שכתב דהא דל"מ הא דאיכא דקר נעוץ לחשוב העפר למוכן, הוא משום דלא נעץ הדקר ע"ד כן, אך כל שנעץ הדקר ע"ד כן, אין לך הזמנה גדולה מזו ומותר לשחוט לכתחילה,[[381]](#footnote-382) - והאו"ז בהל' כיסוי הדם סימן שצ"ב כתב דהא דל"ה העפר כמוכן אף דאיכא דקר נעוץ, דהוא משום דאין הכנה במחובר לקרקע, וכ"ה מבו' גם בדבריו בהל' יו"ט סימן של"ג, ולפ"ז אף אם נעץ הדקר ע"ד כן אין העפר מוכן, ולא ישחוט לכתחילה.

לדעת רש"י ודעימי' דאף היכא דאיכא דקר נעוץ, ל"ה העפר כמוכן, בע"כ דהא דמודו ב"ה דאם שחט יחפור בדקר ויכסה, הוא משום דהתירו לאיסור מוקצה משום מצות כיסוי הדם, וכ"כ התורי"ד בסו"ד, וכ"ה מבו' גם בד' האו"ז בסימן של"ג ובהל' כיסוי הדם סימן שצ"ב, - והאו"ז שם כתב לפ"ז בשם ריב"א, דמה שאמרו לקמן בסוגיין דאין מכסין באפר כירה שהוסק ביו"ט, היינו לכתחילה, אך אם שחט כבר מותר לכסות בו, אע"ג דמוקצה הוא, כ"ה דמותר לחפור בדקר ולכסות אף דאין העפר מוכן.[[382]](#footnote-383)

בסוגיית הגמ' לעיל ט' ב' מבו' דגם הא דשרו ב"ש לשחוט ולחפור בדקר ולכסות, הוא רק כשיש דקר נעוץ, והתוס' שם האריכו דגם לפ"מ דמסקינן דמוחלפת השיטה הוא כן, - ובפירש"י שם מבו' דהוא משום דכל דליכא דקר נעוץ איכא איסור חפירה, ובכה"ג מודו ב"ש דאסור, ומשמע דכל הא דאסרו ב"ש בכה"ג הוא משום איסור חפירה, אך לי"ב משום איסור מוקצה, אף דליכא דקר נעוץ ולי"ב הכנה כלל,[[383]](#footnote-384) - וזה מתפרש כמש"כ התורי"ד בסוגיין דב"ש ס"ל דעפר חצירו מוכן הוא, ולי"ב משום מוקצה.[[384]](#footnote-385)

\*בספה"י לר"ת סימן שע"ח כתב דהא דמוחלפת השיטה היינו ההיא דהכא, דב"ה סברי דישחוט ויחפור בדקר ויכסה, והכי קי"ל, וכתב לפ"ז דמותה לשחוט חי' ועוף בלא הכנת עפר, ותמה על מה שהחמירו העולם על עצמם להכין עפר, דהוא דלא כהלכתא, - והתוס' לקמן ט' ב' ד"ה א"ר יוחנן תמהו ע"ז דאף דקי"ל דישחוט ויחפור בדקר ויכסה, אף היינו רק היכא דאיכא דקר נעוץ, וא"כ יפה נהגו העולם שלא לכסות רק בעפר מוכן, וכ"כ הרא"ש בסימן ט'.[[385]](#footnote-386)

והב"ח בסימן תצ"ח כתב בדעת ר"ת, דס"ל דהא דבעי דקר נעוץ הוא משום איסור חפירה, וכמו שפירש"י, אך כל דאיכא דקר נעוץ דלי"ב משום חפירה, שרי לכסות אף שאין העפר מוכן, משום דלא נעץ הדקר ע"ד כן, (או משום דאין הכנה במחובר לקרקע),[[386]](#footnote-387) וזהו דס"ל דבשאר עפר מותר לשחוט ולכסות אף כשאינו מוכן, - והתוס' והרא"ש שתמהו על דבריו, הוא לטעמייהו דס"ל דהא דבעינן דקר נעוץ הוא משום דבעינן שיהא העפר מוכן, וע"כ ה"נ בשאר עפר אסור לשחוט ולכסות כשאינו מוכן.

ז' שבט פ"א

דף מס' 14

**ח' א' - כדר' אבא דא"ר אבא החופר גומא וא"צ אלא לעפרה פטור עלי',** התוס' הק' דהרי מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמשום שמחת יו"ט התירו, וכ"כ הרשב"א, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג', והשבה"ל בסימן רנ"ב. - **ב** הפסקי רי"ד כתב דכיון דחופר גומא וא"צ אלא לעפרה פטור עלי', הרי דאף דה"ז אסור מדרבנן, מ"מ בכה"ג דאיכא דקר נעוץ וכבר הותחלה הגומא לי"ב איסורא, ויש לפרש כן גם בד' רש"י, ונתבאר בדף מס' 13. - **ג** הרא"ה כתב דהתירו חכמים לזה משום מצות כיסוי.[[387]](#footnote-388) - **ד** השטמ"ק כתב בדעת רש"י דהא דשרי הוא משום דאיכא תרתי דהוי משאצל"ג ומקלקל, וכ"כ הפנ"י בתו"ד.[[388]](#footnote-389)

המהרש"א כתב דמש"כ התוס' דמשום שמחת יו"ט התירו, הוא לדעת ב"ש דמותר לשחוט לכתחילה ולחפור ולכסות, ובע"כ דהא דהתירו לאיסור חפירת גומא, הוא משום שמחת יו"ט,[[389]](#footnote-390) אך לדעת ב"ה דלא התירו אלא כשכבר שחט, הרי לי"ב משום שמחת יו"ט, דהרי אין הבשר אסור באכילה כשלא כיסה הדם, אלא הא דהתירו בזה הוא משום מצות כיסוי, וע"ד שאמרו בירושלמי דכל ששחט מכסה אף באפר שהוסק ביו"ט כדי שלא לעקור מצות כיסוי, וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן ט', - אך המג"א שם סקכ"ה כתב בשם הרא"ש דהא דשרי לחפור הוא משום שמחת יו"ט, וכ"נ להדיא בד' הבעה"ע והשבה"ל דאף לדידן הא דשרי הוא משום שמחת יו"ט, והפמ"ג שם כתב דמצות כיסוי הוי נמי שמחת יו"ט, והמחה"ש שם כתב דל"ד הוא.[[390]](#footnote-391)

התוס' כתבו לפי דבריהם, דאף דהתירו משום שמחת יו"ט, מ"מ בעינן דקר נעוץ, משום דבעינן שיהא מוכן מערב יו"ט, והרא"ש בסימן י' הוסיף לפרש דהא דלא התירו לאיסורא דאינו מוכן, משום שמחת יו"ט, הוא משום דאיכא תרתי איסורא, חדא דאינו מוכן, ועוד דחופר גומא וא"צ אלא לעפרה אסור מדרבנן,[[391]](#footnote-392) - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דזהו שאמרו בירושלמי דהא דאסור לכסות באפר שאינו מוכן, הוא כשלא שחט, אבל אם שחט מוטב שיטול מן האפר שהוסק ביו"ט ממה שיניח הדם בלא כיסוי, ונתבאר להלן, ול"ד להא דאסרי ב"ה בדליכא דקר נעוץ אף כששחט, דהתם הוא משום דאיכא תרתי,[[392]](#footnote-393) - ועמש"כ היש"ש בסימן כ"א לפ"ז, והביאו המג"א בסימן תצ"ח סקכ"ה.

**אבל הוסק ביו"ט אסור,** התוס' כתבו דאף ר"ש מודה דאסור, משום דהוי נולד גמור, דמעיקרא עצים והשתא אפר, וכ"כ התוס' וש"ר בעירובין מ"ו א', וכ"כ הסמ"ק בסימן קצ"ד, והריקאנטי בסימן קמ"ב, והשיטה להר"נ בשבת כ"ט א' ומ"ז א', - אך הרא"ה והר"ן כתבו דהא דה"ז אסור, הוא משום דביו"ט קי"ל כר"י, וכ"כ הריא"ז בפירקין דלפ"מ דקי"ל כר"ש מותר לשחוט ולכסות אף באפר שהוסק ביו"ט, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בשבת מ"ז א', וכ"כ השיטה להר"נ שם בשם הרא"ה, וכ"כ האו"ז בסימן של"ג בשם ריב"א, והריב"א כתב כן בשם רש"י, והאו"ז כתב דאינו בפירש"י שלפניו, - והרשב"א בסוגיין נסתפק בזה.[[393]](#footnote-394)

**ואם ראוי לצלות בו ביצה מותר,** בפירש"י כתב דהוא משום דמאתמול בעודם עצים היו מוכנים להיסק ולבשל ולצלות ועודנו בתשמיש זה, ונתחדש בזה, דאף דנשנתנה גופו שינוי גמור מעצים לאפר, מ"מ כל שלא נשתנית מלאכתו ל"ה כנולד,[[394]](#footnote-395) ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 26 בהערה, ועמש"כ בזה הראש יוסף בסוגיין ע"ד התוד"ה ואמר.

המג"א בסימן תק"ז סק"ו דאם נצטנן האפר וחזר והוחם שרי, משום דאין מוקצה לחצי שבת, - והבינה לעתים בפ"ג מיו"ט ה"י בסו"ד פקפק בזה, ובדבריו שם פ"ב הי"ח משמע דהוא משום די"ל דכל שנצטנן האפר, שוב אינו ראוי ע"י חימומו לשום מלאכת בישול, עיי"ש.[[395]](#footnote-396)

הבינה לעתים שם הק' ע"ד המג"א, דא"כ אף כשנצטנן לא יהא מוקצה, כיון דבידו הוא לחמם ומקרי גמרו בידי אדם, וגם דמי לבשר תפל ולכל דבר שאינו נאכל כמות שהוא חי, דל"ה מוקצה, כיון דסופו להיות ראוי ובידו לעשותו, והשעה"צ בסימן תק"ז סקל"ב כתב דאין בדבריו כדי לדחות לד' המג"א.[[396]](#footnote-397)

הרשב"א לקמן ל"ג א' הק' במה שאמרו התם דאין סומכין את הקדירה בבקעת משום דלא ניתנו עצים אלא להסקה, דמ"מ כיון שהן ראויין להסקה, מ"ט לא יטלטלם אף לסמוך בהן את הדלת, ומ"ש ממה שאמרו הכא דכל שהאפר חם שראוי לצלות בו, מותר לכסות בו, ובגל' הגרע"א בסימן תצ"ח סט"ו הק' בע"א קצת, דכיון דהעצים עצמן היו מוקצין לשאר תשמישין, הרי דמה שרצונו להשתמש באפר לשאר דברים כדין כלי הוי כנולד, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר במ"מ מוקצה ג' דף מס' 9, עיי"ש.

**טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש**

התוס' כתבו דהא דמסלקין אפר הכירה ביו"ט כדי לאפות, הוא משום דלא נאסר לטלטל ביו"ט בשביל אוכל נפש ושמחת יו"ט, וכ"כ התוס' לקמן כ"ח ב' ד"ה גריפת ול"א ב' ד"ה אמר, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ז, וכ"כ המרדכי בעירובין סימן תפ"ט, והמאירי לקמן ל"א ב', וכ"כ הרמ"א בסימן תק"ט ס"ז ותקי"ח ס"ג, - אך הריטב"א בעירובין ל"ד ב' צידד דלא הותר לטלטל מוקצה לצורך אוכ"נ, עיי"ש, וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן ל"א ב' בדעת ת"ק במתניתין שם.

בטעם המתירים טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, מבו' בד' היש"ש בפ"ג סימן כ"א ובד' הצל"ח לעיל ד' א' דאי"ז ע"ד הא דהותרו מלאכות ביו"ט לצורך אוכל נפש, אלא הוא היתר בפנ"ע משום שמחת יו"ט, וזהו דס"ל דלא התירו אלא במידי דצריך לי' טובא, ונתבאר להלן, וכ"נ בד' הפמ"ג במש"ז סימן תצ"ח סוסקט"ז, ובאש"א סימן תק"ט סקט"ו, - אך בד' המהר"ם לקמן כ"א ב' מבו' דהוא מכח הא דהותרה מלאכת יו"ט לצורך אוכל נפש,[[397]](#footnote-398) וכ"כ האהעו"ז בסוגיין, והגר"ז בסימן תק"ט סט"ו, והקהלת יעקב שם ובסימן תצ"ט סט"ו ובבית יעקב בכתובות ז' א', והגר"ז שם כתב דהיינו דטלטול מוקצה אינו חמור מעשיית מלאכה שהותרה לצורך אוכל נפש, וכ"נ בד' המהר"ם, והקהלת יעקב שם כתב דהוא משום דאיסור מוקצה הוא מגזירת הוצאה, וכיון דהוצאה עצמה הותרה לצורך אוכל נפש, אף טלטול מוקצה הותר לצורך אוכל נפש.

ומצינו כמה נפ"מ בזה, **א** היש"ש שם כתב דלא התירו בכל אוכל נפש, אלא בדבר דצריך לי' טובא, שהתירו לו משום שמחת יו"ט, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ונתבאר להלן, וכ"כ הצל"ח לעיל שם, - וזה לטעמי' דהוא היתר בפנ"ע שהתירו משום שמחת יו"ט, אך אם יש בזה להיתר דאוכל נפש, ודאי דיש להתיר בכל אוכל נפש.

**ב** הקהלת יעקב בסימן תצ"ט שם ובבית יעקב בכתובות שם כתב דכ"ה דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, ה"נ הוא לשאר צורך היום מדינא דמתוך,[[398]](#footnote-399) וכ"נ בד' הש"ך שהביא המג"א בסימן ש"ח סקע"ג, וכ"כ הנזירות שמשון שם, וכ"כ השעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ח ד"ה ויש לי מן התימה, וכ"כ האבנ"ז בסימן של"ה סק"ז,[[399]](#footnote-400) - אך בד' התוס' בכתובות שם מבו' דלא הותר טלטול מוקצה לצורך היום, ועמד ע"ז הבית יעקב שם, וכ"כ המג"א בסימן ש"ח שם, והפמ"ג באש"א סימן תמ"ו סק"ג,[[400]](#footnote-401) - ותליא בהנ"ל דאם הא דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש הוא משום התירא דאוכל נפש, הדין נותן דה"נ יש בזה לדינא דמתוך,[[401]](#footnote-402) אך אם הוא היתר בפנ"ע משום שמחת יו"ט, אין להתיר לשאר צרכי היום, וכ"כ הזכרון שמואל בסימן כ"ד סוסק"א, והמנחת שלמה בח"ב סימן מ"ב.

**ג** המהר"ם לקמן שם כתב דלמ"ד דהותרה מלאכה לצורך אוכל נפש של בהמה, כ"ש דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש דבהמה, וכ"כ האו"ש בפ"א מיו"ט הי"ג, - וזה לטעמייהו דאף בטלטול מוקצה איכא להתירא דאוכל נפש, אך אם הוא היתר בפנ"ע משום שמחת יו"ט, אין להתיר לטלטל לצורך אוכל נפש דבהמה, וכ"כ המנחת שלמה בח"ב סימן מ"ב.

**ד** הצל"ח לעיל שם כתב דכיון דצרכי שבת נעשין ביו"ט, שרי לטלטל מוקצה ביו"ט לצורך שבת, ועיי"ש שכתב לדון דלא התירו אלא לצורך אוכל של יו"ט משום שמחת יו"ט, אבל בשבת ליכא שמחה, ודחה לזה דעונג שבת הוא מצוה כמו שמחת יו"ט,[[402]](#footnote-403) - וכל מקום הנידון בזה הוא לטעמי' שם דהוא היתר בפנ"ע משום שמחת יו"ט, וכמש"כ שם דלא התירו בביצה דלי"ב שמחת יו"ט, אך אם הוא משום התירא דאוכל נפש, ודאי דיש להתיר אף לצורך אוכל נפש דשבת, ככל צרכי שבת דנעשין ביו"ט, וכ"נ בד' החזו"א בסימן מ"ט סקט"ו.

**ה** האהעו"ז בסוגיין כתב דלא הותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש היכא דאפשר לעשותו מבעו"י, דהו"ל ככל מכשירי אוכל נפש דאפשר לעשותן מבעו"י דאסורין, וכ"כ האבנ"ז בסימן של"ה סק"ז,[[403]](#footnote-404) ועד"ז כתב הקהלת יעקב בסימן תק"ט שם דלא הותר טלטול מוקצה דמכשירי אוכל נפש, בגונא דלא הותרה מלאכה גמורה,א[[404]](#footnote-405) - אך העולת שבת בסימן תק"ז סק"ד כתב דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש אף בדאפשר מאתמול, והביאו הביאוה"ל שם ס"ד (ד"ה כיון שהי') וכתב דאין דבריו מוכרחין, וכ"כ הצל"ח לקמן י"ד א' ד"ה ואני תמה, ועמש"כ בזה השעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"י, והבינה לעתים שם פ"ג ה"י בסו"ד, - ותליא בהנ"ל דאם הא דהותר מוקצה לצורך אוכל נפש הוא משום התירא דאוכל נפש, הדין נותן דכל דאפשר לעשותו מבעו"י אסור, ככל מכשירי אוכ"נ דאפשר לעשותן מבעו"י, אך אם הוא היתר בפנ"ע משום שמחת יו"ט, י"ל דהתירו אף כשאפשר לעשותו מבעו"י.[[405]](#footnote-406)

**ו** הפמ"ג במש"ז סימן תרל"ח סוסק"ד כתב דאם נפלו נויין ביו"ט על השלחן וא"א לאכול שם מותר לטלטלן, דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, ומ"מ אם אפשר ע"י טלטול מן הצד יעשה ולא יטלטל בידים, והביאו הביאוה"ל שם ס"ב (ד"ה וביו"ט), וכ"נ בד' הגרע"א בשבת קמ"ב ב' דלא הותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש כשאפשר בענין אחר, - וזה מתישב אם הוא היתר בפנ"ע משום שמחת יו"ט, אך אם הוא משום התירא דאוכל נפש, הדין נותן דשרי אף כשאפשר בע"א.[[406]](#footnote-407)

**ז** בד' השעה"צ בסימן תק"ז סקל"ז מוכח דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש בדבר שאינו שוה לכל נפש, עיי"ש, - וזה מתישב אם הוא היתר בפנ"ע משום שמחת יו"ט, אך אם הוא משום התירא דאוכל נפש, אין להתיר בדבר שאינו שוה לכל נפש.

**ח** בס' שלמי תודה יו"ט סימן י"ח סק"ו נסתפק אם ביו"ט שחל בשבת הותר לטלטל מוקצה לצורך שמחת יו"ט, או דדוקא שבות דיו"ט התירו לצורך אוכל נפש ושמחת יו"ט, אך שבות דשבת לא התירו,[[407]](#footnote-408) - וכל מקום הנידון בזה הוא אם הוא היתר בפנ"ע משום שמחת יו"ט,[[408]](#footnote-409) אך אם הוא משום התירא דאוכל נפש, אין מקום כלל להתיר ביו"ט שחל בשבת.[[409]](#footnote-410)

**אכילה ושימוש במוקצה אם הותרו משום אוכל נפש**

היש"ש בפ"ג סימן כ"א הק' דמ"ט אסרו בביצה שנולדה מתרנגולת העשוי' לגדל ביצים, ולא התירו משום אוכל נפש, והוכיח מזה דלא התירו רק בדבר דצריך לי' טובא, וכתב דמה"ט הוא דאסרינן בפירות הנושרין ובדגים שניצודו משום מוקצה, ולא שרי משום אוכל נפש,[[410]](#footnote-411) - אך המהרש"א לקמן ל"ג א' כתב דאף דטלטול מוקצה הותר לצורך אוכל נפש, מ"מ אכילתו לא הותרה, ועיי"ש שכתב דאף לא הותר להשתמש בו, דתשמישו וטלטולו זהו כעין אכילתו,[[411]](#footnote-412) ומה"ט הוא דאין סומכין את הקדירה בבקעת, ולא שרינן לה משום אוכל נפש, וכ"כ המג"א בסימן תק"ט סקט"ו,[[412]](#footnote-413) וכתב דכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט, עיי"ש, וכ"כ הגר"א בסימן תקי"ח ס"ג.[[413]](#footnote-414)

ובטעם הא דשאני אכילה ושימוש במוקצה דלא הותרו לצורך אוכל נפש, מטלטול מוקצה דהותר לצורך אוכל נפש, מצינו כמה דרכים, **א** הגר"ז בסימן תק"ט סט"ז כתב דהוא משום דאיסור טלטול הוא כאיסור מלאכה שהותרה לצורך אוכל נפש, אך איסור אכילת מוקצה, הוא כאיסור מאכלות אסורות,[[414]](#footnote-415) דלא הותרו לצורך אוכל נפש, וה"נ ההנאה שנהנה במה שמשתמש במוקצה הו"ל כאכילתו, וע"כ לא הותרה לצורך אוכל נפש. - **ב** הקהלת יעקב בסימן תצ"ח סט"ו ובסימן תק"ט כתב דלא הותר לצורך אוכל נפש אלא איסור טלטול דהוא מגזירת הוצאה, וכיון דהוצאה עצמה הותרה לצורך אוכל נפש, אף טלטול מוקצה שרי לצורך אוכל נפש, אך איסור אכילה דהוא מקרא דוהכינו, לא הותר לצורך אוכל נפש, וכ"כ האבנ"ז באהע"ז סימן נ"ו סקכ"ו. - **ג** בד' החת"ס במהדו"ב בפתיחה למכילתין משמע דהוא משום דאיסור אכילה דמוקצה הוא קרוב לדאורייתא ואסמכוה אקרא דוהכינו, וע"כ לא התירוהו לצורך אוכל נפש, ומשא"כ באיסור טלטול דהוא מגזירת נחמי' התירוהו לצורך אוכל נפש.[[415]](#footnote-416)

**בטעם הא דלא הותר לכסות באפר שאינו מוכן משום צורך אוכל נפש**

הב"י בסימן תקי"ח ס"ט הק' דכיון שהתירו טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, מ"ט לא התירו לשחוט לכתחילה ע"ד לכסות באפר שהוסק ביו"ט,[[416]](#footnote-417) - והמהרש"א בסוגיין כתב לישב, דטלטול האפר אינו לצורך אוכל נפש אלא לצורך הכיסוי, וכ"כ הב"ח בסימן תקי"ח סי"ד דכיון דמותר לאכול אף אם לא כיסה, אין הכיסוי לצורך אוכל נפש, וכ"כ הט"ז שם סוסק"ז,[[417]](#footnote-418) - והמג"א בסימן תק"ט סקט"ו כתב לישב דהוא משום דלא הותר להשתמש במוקצה לצורך אוכל נפש, וע"כ אף אסור לכסות באפר.

השעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ח הק' ע"ד המהרש"א דנקט דיש להתיר כיסוי לצורך אוכל נפש, דהרי המהרש"א גופי' לקמן כתב דהשתמשות במוקצה הויא כאכילתו ולא הותרה לצורך אוכל נפש, - והבינה לעתים שם פ"ג ה"י כתב לישב, דכיון דמצוות לאו ליהנות ניתנו, לא חשיב כהשתמשות במוקצה, ולי"ב אלא משום איסור טלטול, וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"ב פ"א אות י"ד, והבית מאיר בסוגיין, והאמרי בינה יו"ט סימן י"ב.[[418]](#footnote-419)

ובדעת המג"א דאסר לכסות באפר שאינו מוכן, אף דמצוות לאו ליהנות ניתנו, כתב האמרי בינה שם דהרי מוקצה אינו אסור בהנאה, אלא דההשתמשות במוקצה אסורה, ומה"ט הוא דהנאה דממילא בלא השתמשות מותרת, וע"כ אף תשמיש דמצוה נאסר, ולא אמרינן בזה דמצוות לאו ליהנות ניתנו.[[419]](#footnote-420)

**עבר ושחט ואין לו אלא אפר שהוסק ביו"ט**

התוס' הביאו מירושלמי דהא דאסרו באפר שהוסק ביו"ט, הוא כשלא שחט, אבל אם שחט שרי, שלא לעקור מצות כיסוי, וכ"כ הרא"ש בסימן י', וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה בשם מורו, וההגמי"י ברפ"ג מיו"ט בשם רבינו יהודה, והאו"ז בהל' כיסוי הדם סימן שצ"ב בשם ריב"א,[[420]](#footnote-421) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ב הי"ז, והטוש"ע בסימן תצ"ח סט"ו, - אך הרמב"ם בפ"ג מיו"ט ה"א כתב דאם עבר ושחט כשאין לו עפר מוכן או אפר הראוי לטלטלו, לא יכסה דמם עד לערב.

בירושלמי שם אמרו דאם שחט מוטב שיטול מאפר שהוסק ביו"ט "ואל יחפור בדקר ויכסה", והביאוהו הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג', והראבי"ה בסימן תשכ"ו, והאו"ז בסו"ס של"ג, והשבה"ל בסימן רנ"ב, וכ"כ הארחות חיים בהל' יו"ט סימן מ"ו והכל בו בסימן נ"ח בשם ההשלמה, - והב"י בסימן תצ"ח סט"ו פירש לדבריהם דהיינו דלא יחפור בדקר ויכסה כשאין לו דקר נעוץ, אך אם הי' לו דקר נעוץ עדיף טפי, וכתב דכן נראה מד' הרא"ש והטור, (ועמש"כ הדמשק אליעזר שם להוכיח כן מדבריהם), וכ"כ הרמ"א שם, והט"ז שם סקט"ז.

אך הרשב"א בעבוה"ק שם כתב דאם שחט ויש לו דקר נעוץ ואפר כירה שהוסק ביו"ט, מכסה באפר ואינו מכסה בדקר נעוץ, וכ"כ הב"ח בסימן תצ"ח גם בביאור ד' הכל בו דאיירי בדקר נעוץ דחמיר טפי משום דיש בו גם משום גומא,[[421]](#footnote-422) וכ"כ המג"א שם סקל"א, והפר"ח שם סי"ד וסט"ו, והגר"א שם סט"ו,[[422]](#footnote-423) ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, - ועמש"כ בזה השעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ח באורך, והראש יוסף בסוגיין.[[423]](#footnote-424)

ח' שבט פ"א

דף מס' 15

**ח' א' - וא"ר יהודה מכניס אדם מלא קופתו עפר ועושה בה כל צרכו,** התוס' הק' דהרי תניא דהכניס עפר לגינתו או לחורבתו מותר לכסות בו, ומאי קמ"ל רב יהודה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהכניס עפר לגינתו או לחורבתו היינו דהכניס עפר הרבה במקום אחד לצורך גינתו, והתוס' כתבו דלפ"ז זהו דקמ"ל רב יהודה דאף אם לא הכניס הרבה רק מלא קופתו, מ"מ אינו בטל אגב קרקע, וכ"כ הטוש"ע בסימן תצ"ח סט"ז וסי"ז. - **ב** התוס' כתבו די"ל דבהכניס לגנתו או לחורבתו לא מיירי רק לכסות בו, אך שאר צרכים לא, וקמ"ל רב יהודה דהואיל והכניס מלא קופתו עושה בו כל צרכו, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן בסוגיין ד"ה מיתיבי, וכ"כ האו"ז בסימן של"ג, והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ב הי"ח י"ט.[[424]](#footnote-425) - **ג** הפסקי רי"ד כתב דבהכניס לגינתו או לחורבתו לא מצינו אלא דכל שהכניסו לצורך הוא מוכן לכל דבר, וקמ"ל רב יהודה דאף כשהכניס מלא קופתו סתם מסתמא מוכן הוא, וכ"נ בד' הריא"ז ה"ב דין ד'.[[425]](#footnote-426)

במש"כ התוס' דבהכניס עפר לגינתו וחורבתו לא שרי אלא כשהכניס הרבה, ובהכניס מלא קופתו שרי אף שהכניס מעט, מבו' בד' השטמ"ק דהיינו דכשמכניס לגינה או לחורבה, כיון דאורחייהו בהכי, בטל העפר לקרקע, וע"כ לא שרי אלא כשהכניס עפר הרבה דאינו בטל, אך כשהכניס לבית דאין דרך להכניס בו עפר, אפי' מעט עפר אינו בטל, וכ"נ בד' הב"י בסימן תצ"ח סט"ז, וכ"כ הלבוש שם סט"ז וסי"ז, והברכ"י שם אות ה', והגר"ז שם סכ"ז.

אך המאמ"ר שם סק"כ כתב דמד' הטור שם נראה דאף בהכניס עפר לגינתו ולחורבתו, איירי כשהכניסו לביתו, אלא דאם הכניסו לצורך גינתו או חורבתו ל"ה כמוכן לשאר צרכים אלא כשהכניס הרבה, אך אם הכניס בסתם, אפי' מלא קופתו שרי,[[426]](#footnote-427) וכ"נ בד' הגר"א שם סט"ז, וכ"כ המ"ב שם סקפ"א ובשעה"צ ס"ק ק"ב.

בפירש"י כתב דמיירי בעפר תיחוח שאינו מחוסר לא כתישה ולא חפירה, והב"י בסימן תצ"ח סט"ז הק' דמ"ט שרי בדליכא דקר נעוץ, ומ"ש ממה שאמרו לעיל דאף בעפר תיחוח לא הותר אלא בדאיכא דקר נעוץ, וכתב דהתם שאני שהוא קרקע עולם, וע"כ אע"פ שהוא תיחוח צריך חפירה אם אין דקר נעוץ בו, ומשא"כ הכא שהוא עפר המיטלטל, ואע"פ שאין דקר נעוץ בו א"צ חפירה, - אך המג"א שם סקל"ב כתב דלמש"כ שם סקכ"ה וסקכ"ו דהא דבעינן דקר נעוץ הוא משום הכנה ניחא, דע"כ הכא שהכניס את העפר והכינו, ל"ב דקר נעוץ, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם.

**מיתיבי כוי וכו',** הרשב"א בפי' קמא כתב דה"ה דהו"מ לאקשויי אברייתא דהכניס עפר לגינתו ולחורבתו, אלא דדילמא ל"ה ידע לי', - ובפי' בתרא כתב דלא קשיא לי' אלא על רב יהודה דאמר דעושה בו כל צרכו, וא"כ מ"ט אין מכסין בו דמו של כוי, אך אברייתא דקתני מכסין לא קשיא לי', משום דלא הותר אלא לעשות בו כל צרכו, אלא לכסות בו בדיעבד, והיינו דכיון דלא הותר אלא לכסות בו בדיעבד, משום מצות כיסוי, הרי דבכוי דספק הוא אם יש בו מצות כיסוי, לא הותר לכסות בו.

**לכסיי' באפר כירה או בדקר נעוץ,** בפירש"י בד"ה אפי' ודאי מבו' דהא דפריך דלכסיי' בדקר נעוץ הוא לב"ה, והתוס' פירשו בדעתו דהיינו דפריך אסיפא דאם שחטו אין מכסין את דמו, דמ"ט אינו מכסה בדקר נעוץ, כדתנן במתניתין דאם שחטו שיחפור בדקר ויכסה, ומבו' דכיון שהתירו בדיעבד לכסות בדקר נעוץ, אף בכוי דספק אם יש בו מצות כיסוי, הותר לכסותו בדקר נעוץ, וכ"כ התוס' בחולין פ"ד ב' ד"ה כסוי דמוכח בסוגיין דמותר לכסות כוי בדאיכא דקר נעוץ, והרא"ה בסוגיין כתב לפרש דהוא משום דבכוי דאית ספיקא דאורייתא, ראוי להתיר בו דקר נעוץ דאיכא קצת הכנה, וכ"כ הרא"ה לקמן בסוגיין דדקר נעוץ ואפי' לספק ה"ה כעפר מוכן ממש.[[427]](#footnote-428)

והבינה לעתים בפ"ב מיו"ט הי"ח עמד בזה, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דכיון דאפר כירה אינו מוכן לספק אין מכסין בו, והרי דלא הותר לכסות בדיעבד באפר שאינו מוכן, אף דבודאי הותר לכסות בדיעבד אף באפר שאינו מוכן, וכמו שאמרו בירושלמי, והוכיח מזה דאיסורא דאפר שאינו מוכן חמיר מאיסורא דדקר נעוץ,[[428]](#footnote-429) וכ"כ בחי' הגרע"א בסוגיין, - ועיי"ש שהוכיחו מזה כד' הב"י בסימן תצ"ח סט"ו דהיכא דיש לו אפר שאינו מוכן ודקר נעוץ, מכסה בדקר נעוץ, ונתבאר בדף מס' 14, וצ"ע.[[429]](#footnote-430)

התוס' כתבו די"ל דהא דפריך דלכסיי' בדקר נעוץ הוא לפ"מ דמפכינן דלב"ה אף לכתחילה ישחוט ויחפור בדקר ויכסה, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן שע"ח, והבעה"מ בסוגיין, וכ"כ הרשב"א בסו"ד, וכתב די"ל עוד דפריך הכי לב"ש, וכ"כ הרא"ה, - ולפי דבריהם י"ל, דבזה הוא דס"ל דיש להתיר אף בכוי, דהרי הא דהתירו לשחוט לכתחילה ולכסות בדקר נעוץ, אי"ז משום מצות כיסוי, אלא משום שמחת יו"ט, ובזה אין לחלק בין ודאי לספק, שהרי אף בכוי שהוא ספק, כל דא"א לכסותו ביו"ט אסור לשוחטו, וע"כ יש להתיר משום שמחת יו"ט לשחטו ולכסות את דמו בדקר נעוץ, וכ"כ הצל"ח בסוגיין בתו"ד.[[430]](#footnote-431)

**אי הכי מאי איריא ספק אפי' ודאי נמי,** בפירש"י כתב דהוא משום דכב"ה קי"ל דאסרי ואפי' דיעבד בלא דקר נעוץ, והתורי"ד תמה ע"ז דגם ב"ש לא התירו אלא בדאיכא דקר נעוץ,[[431]](#footnote-432) והצל"ח כתב בדעת רש"י, דאף דלא התירו ב"ש לשחוט לכתחילה אלא בדאיכא דקר נעוץ, מ"מ לדידהו שרי בדיעבד אף בדליכא דקר נעוץ.[[432]](#footnote-433)

**והא מדקתני סיפא ואם שחטו אין מכסין את דמו מכלל בדאית לי' עסקינן,** הבינה לעתים בפ"ב מיו"ט הי"ח הק' דמ"ט לא משני דאיירי כשאין לו אלא אפר שאינו מוכן, כגון אפר שהוסק ביו"ט, וע"כ בודאי מכסין את דמו באפר זה, וכמו שאמרו בירושלמי, אך בספק לא התירו, ורישא דקתני דכוי אין שוחטין אותו ביו"ט, רבותא קמ"ל, דלא מיבעיא ודאי וכו', ועיי"ש מש"כ בזה.

**לספק מ"ט לא דקא עביד גומא,** הפר"ח בסימן תצ"ח סי"ד בסו"ד הק' ממה שאמרו הכא דאף באפר איכא משום עשיית גומא, על מש"כ הרא"ש בסימן י' דבאפר כירה ליכא משום איסור עשיית גומא, והיינו משום דדמי להיכא דכולו הוא עפר תיחוח דלי"ב משום עשיית גומא, וכן הק' הביאוה"ל שם סט"ו (ד"ה ואם שחט), וכתב דצ"ל דמכוון הגמ' דבע"כ לפרש דהא דלספק לא איירי בגונא דאיכא משום עשיית גומא, - והבינה לעתים בפ"ב מיו"ט הי"ח כתב לישב לגירסת הרשב"א במשמה"ב בית א' ש"ה יט: דגריס דקר נעוץ מוכן לודאי ואינו מוכן לספק, וכ"כ בחי' הרשב"א בסוגיין דהכי גרסינן, וע"ז הוא דאמרינן דהוא משום דעביד גומא, - ועמש"כ הפנ"י לישב בע"א.

**כי קא עביד כתישה אתי עשה ודחי ל"ת,[[433]](#footnote-434)** הרשב"א הק' דהרי אפשר לקיים שניהם דימתין ולא יכסה עד הערב, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דאין מעבירין על המצוות, וכיון דא"א לקיים עכשיו את שניהם, אתי עשה ודחי ל"ת, דאם ימתין אפשר דמטריד ולא מקיים, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בשבת כ"ד ב' דכל דאפשר לקיים שניהם למחר לא חשיב כאפשר לקיים שניהם.[[434]](#footnote-435) - **ב** הרשב"א מסיק דהו"מ למיפרך הכי, אלא דאקשינן עלי' מצד אחר, ולא דייקינן בה כולי האי. - **ג** הרא"ש בסו"ס י"א כתב דהא דלא התירו לשחוט כוי ביו"ט ולשמור את הדם עד הלילה ויכסנו, הוא לפי שאין שוחטין לתוך הכלי, ואם ישחטנו על העפר יבלע בארץ ולא יהא רישומו ניכר, ולכאו' מה"ט גם לא חשיב כאפשר לקיים שניהם.

הרשב"א הק' דאם אמרינן בזה עדל"ת, מ"ט כששחט לא יחפור בדקר ויכסה אף כשאין לו דקר נעוץ ואף בעפר שאינו תיחוח, וכתב דה"ז אסור משום טלטול מוקצה, דהעמידו חכמים דבריהם במקום עשה, וע"ד מה שאמרו לקמן בסוגיין דכששחט צפור מערב יו"ט אין מכסין את דמו ביו"ט, והרי דאף משום טירחא בעלמא עקרו חכמים למצות כיסוי בשוא"ת.

**אפר כירה דעתו לודאי ואין דעתו לספק, ואזדא רבא לטעמי' וכו' לכסות בו דם צפור אסור לכסות בו צואה,** צ"ב דמה לי שלא הכינו לספק, הרי מ"מ כיון דהוא מוכן לודאי, הדין נותן דיהא מותר להשתמש בו אף לשאר דברים, ככל כלים המותרין להשתמש בהן אף לתשמיש שלא הוכנו להן.

והחזו"א בסימן מ"ג סק"ו כתב די"ל דהוא משום דאפר דמי לעצים שלא ניתנו אלא להסקה ואסורין לשאר תשמישין שלא הוכנו להן, ועיי"ש שהק' ע"ז דאי"ז מתישב לדעת ר"ת דהא דלא ניתנו עצים אלא להסקה הוא מגזירה יו"ט אטו שבת, אך מדינא מותר להשתמש אף בעצים לשאר תשמישין,[[435]](#footnote-436) - וכתב דאפשר דכיון דהוא הולך לכסות בו צואה בטלה לה הכנתו לצפור, שהרי אינו עומד עכשיו לצפור, ולאחר שיכסה בו צואה לא יהא ראוי עוד לכיסוי, והק' ע"ז ממה שאמרו בשבת קכ"ה א' דל"מ זריקה לאשפה בשבת.

הרש"ש כתב דמה שאמרו דהא דאסור לכסות דם הכוי באפר כירה הוא משום דאינו מוכן לספק, הוא רבותא טפי מהא דהכניס עפר לכסות בו דם צפור אסור לכסות בו צואה, דבצואה הו"ל ספק גמור אם יצטרך לו, אך בכוי הרי אע"ג דספק הוא, מ"מ ודאי הוא לו דחייב לכסות מספק, וגם השעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"א בתו"ד עמד בזה, עיי"ש, ולא נתפרש בדבריו דמ"ט באמת אמרינן בזה דאינו מוכן לספק, אף דודאי הוא לו דחייב לכסות מספק.

והאג"מ באו"ח ח"ג סימן צ"ד כתב לישב, דעיקר הא דאמרינן דדעתו לודאי ואין דעתו לספק, אי"ז משום דעל הודאי חשב ועל הספק לא חשב, דא"כ הי' בדין דאם לא ידע כשהכניס העפר שיהא צריך לשחוט עוף דיהא אסור לכסות, אלא היינו דכשהכניס עפר סתם ולא חשב כלום, הוא כמו שאמר ופירש שמכניס העפר לכסות בו כל מה שיצטרך, ובזה הוא דאמרינן דאין בכלל הכנתו אלא דבר דהוא ודאי דצריך, ולא דבר דהוא ספק אם צריך, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז טעם הא דכיסוי דם צפור חשיב כודאי, אף אם לא ידע דיהא צריך לשחוט, ולכסות בו צואה לא חשיב כודאי, וע"כ אף דמספק הוא צריך לכסות, מ"מ כיון דא"צ לכסות אלא מחמת הספק, ואין חיובו אלא על הצד שכוי הוא חי', אי"ז בכלל הכנתו.

**נהרבלאי אמרי אפי' הכניס עפר לכסות בו דם צפור מותר לכסות בו צואה,** בפירש"י כתב דטעמייהו הוא משום דגם כיסוי צואה הוא קרוב לודאי, וכ"כ הבעה"מ בתו"ד, וכ"כ בחי' המאירי דמודו נהרבלאי דמוכן לודאי אינו מוכן לספק, דאל"כ מ"ט בכוי אין מכסין את דמו, אלא דכיון דספק צואה קרוב לודאי הוא ומילתא שכיח, הוי העפר מוכן לכך, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בהל' כיסוי הדם סימן שצ"א,[[436]](#footnote-437) - אך בד' הרשב"א מבו' דטעמא דנהרבלאי הוא משום דמוכן לודאי הוי מוכן לספק, וזהו שכתב דלדידהו הא דכוי אין מכסין את דמו, הוא גזירה משום התרת חלבו, וכ"כ השעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"א בשם הר"ן, - ובתשו' הרשב"א ח"ד סימן שט"ז, ובמשמה"ב בית א' שער ה' יט: נסתפק בזה, עיי"ש.

\*במש"כ הרשב"א והר"ן דטעמא דנהרבלאי הוא משום דמוכן לודאי הוי מוכן לספק, צ"ע דמ"ט הוצרכו לפרש כן, הרי להדיא פליגי לקמן בסוגיין אם כוי ה"ה כצואה, וטעמא דמ"ד דכוי אינו כצואה, הוא משום דצואה חשיבא כודאי, וכמו שפירש"י, וזהו שאמרו דתסתיים דרבא הוא דאמר דכוי ה"ה כצואה, דמהא דאמר דהכניס עפר לכסות בו דם צפור אסור לכסות בו צואה, ש"מ דצואה חשיבא כספק, ומ"ט לא נימא דזהו טעמא דנהרבלאי, ומה"ט הוא דס"ל דהכניס עפר לכסות בו דם צפור מותר לכסות בו צואה, ומהיכ"ת דס"ל דמוכן לודאי הוי מוכן לספק,[[437]](#footnote-438) - ושמא מפרשי להפלוגתא דכוי ה"ה כצואה, כמש"כ הרש"ש, דפליגי בהכניס לכסות בו דם צפור אם אינו מכסה בו כוי, כ"ה דאינו מכסה בו צואה, או דמכסה בו כוי, דכיון דמספק הוא חייב לכסות, הו"ל כודאי, ומה שאמרו דתסתיים דרבא הוא דאמר, הוא מהא דאמר רבא דהכניס עפר לכסות בו דם צפור אינו מכסה בו צואה, ולא קאמר רבותא טפי דאם הכניס עפר לכסות בו כוי אינו מכסה בו צואה,[[438]](#footnote-439) אך בד' הרשב"א בתשו' ובמשמה"ב שם מבו' דמפרש למה שאמרו דכוי ה"ה כצואה כפירש"י, עיי"ש, - ושו"ר מש"כ בזה הראשל"צ בסוגיין, עיי"ש.

י"א שבט פ"א

דף מס' 16

**כיסוי דם כוי ביו"ט**

**ח' ב' - רמי ברי' דרב ייבא אמר וכו' גזירה משום התרת חלבו,** הרשב"א כתב דאע"ג דאיכא עשה דכיסוי, י"ל דדחינן לי' בשוא"ת כדי שלא יבא לידי אכילת חלבו שיש בו כרת, או דכיון דספק הוא ואפשר לכסותו בערב ואין נדחה עשה שבו לגמרי, מוטב שידחה על הערב כדי שלא יבא לידי התרת חלבו דאפשר דיש בו כרת.

הבעה"מ כתב דמהא דאיצטריך לטעם זה דגזירה משום התרת חלבו, ש"מ דס"ל דכשהכניס מלא קופתו עפר הוא מוכן אף לספק ומותר לכסות בו צואה, אף אם אי נימא כרבא דחשבינן לה כספק, וכ"כ המכתם והמאירי, וכ"ה מבו' בד' הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת הג' והשבה"ל בסימן רנ"ב דכל הא דאין מכסין כוי באפר כירה, הוא גזירה משום התרת חלבו,[[439]](#footnote-440) וכ"כ היש"ש בסימן כ"ג, והגר"א ביו"ד סימן כ"ח סט"ו, וכ"כ בחי' המאירי בד' הרי"ף שלא הביא להא דמוכן לודאי אינו מוכן לספק, וכ"כ השכנה"ג בהגה"ט סימן תצ"ח אות ח' והפר"ח שם סי"ח בדעת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש.

אך ההשלמה כתב **דהא דאף דאפר כירה אינו מוכן לספק, מ"מ איצטריך לה"ט דגזירה משום התרת חלבו, דמה"ט אסור לכסות את דמו אף כשהכניס עפר לצורך כיסוי כוי, וכ"ה מבו' בד' המאורות,** וכן צידד בתשו' הרשב"א ח"ד סימן שט"ז, ובמשמה"ב בית א' ש"ה יט., וכ"ה מבו' בדבריו בעבוה"ק ש"ב פ"ב ה"כ והכ"א, וכ"נ מד' האו"ז בהל' כיסוי הדם סימן שצ"א שהביא להך דינא דהכניס עפר ואפר כירה אינו מוכן לספק.[[440]](#footnote-441)

היש"ש שם כתב, דאף דקי"ל דלא כרבא ואם הכניס עפר בסתמא הוא מוכן לעשות בו כל צרכיו ואף לספק, מ"מ כל שהכניס לצורך ודאי, אינו מוכן לספק, וקי"ל לדינא דרבא דאם הכניס עפר לכסות בו דם צפור אסור לכסות בו צואה,[[441]](#footnote-442) וכ"כ השכנה"ג והפר"ח שם, והמג"א בסימן תצ"ח סקל"ג, והא"ר שם סקל"ג, והמאמ"ר שם סקכ"ב, והגר"ז שם סכ"ח, והראש יוסף בסוגיין.

אך המאירי כתב דלפ"מ דקיל דהא דכוי אין מכסין את דמו הוא גזירה משום התרת חלבו, לא קי"ל כלל להך דינא דמוכן לודאי אינו מוכן לספק, ואף אם הכינו לודאי מוכן הוא אף לספק, וכ"כ הראשל"צ בסוגיין בדעת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש והטוש"ע שהשמיטו לדין זה, שעמדו ע"ז המג"א והראש יוסף שם, וכ"כ השעה"צ בסימן תצ"ח ס"ק ק"ט בדעתם.

**כיסוי דם שאינו חייב בכיסוי שנתערב עם דם החייב בכיסוי**

**אפי' שחט בהמה חי' ועוף ונתערבו דמן זב"ז אסור לכסותו ביו"ט,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דטרח נמי בשל בהמה, והוא טירחא שאינה של מצוה, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז בסוגיין, והרשב"א בעבוה"ק שער ב' ספ"ב, וכן הביא השעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"ב משיטה כ"י בשם ההשלמה,[[442]](#footnote-443) - **ב** הרא"ה כתב דהוא בעפר שאינו מוכן לכך, וגם בכוי לא נאסר אלא בעפר שאינו מוכן לכך, ומדבריו בבדה"ב בית א' ש"ה יט. נראה דהיינו דלא נאסר אלא בדקר נעוץ שאינו מוכן לגמרי, ולא התירוהו בכה"ג שנתערב דם בהמה שאינו חייב בכיסוי, וה"נ לא התירוהו בכוי דספק אם הוא חייב בכיסוי, וכ"כ המאירי, ובחידושיו הוסיף לפרש דהוא משום דהיתר דקר נעוץ קולא הוא, ולא התירוהו לגבי דם בהמה דא"צ כיסוי, וכ"כ הטור בסו"ס תצ"ח. - **ג** בחי' המאירי צידד לפרש דהוא משום דמוכן לודאי אינו מוכן לספק, וכיון שנתערב בו דם שאינו חייב בכיסוי, הו"ל כספק.[[443]](#footnote-444)

בפירש"י כתב דמה שאמרו דלא כוי בלבד אמרו היינו דאסור לכסותו משום דשמא בהמה היא וטרח טירחא דלאו מצוה ואפי' באפר הכירה,[[444]](#footnote-445) - אך השיטת ריב"ב כתב דבכוי אין לאסור משום טירחא, כיון דשמא טעון הוא כיסוי, ואין איסורו אלא מגזירה משום התרת חלבו, ול"ד לשחט בהמה וכו' ונתערב דמן דאיכא בהמה ודאי דל"ב כיסוי, וכן הביא השעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"ב משיטה כ"י בשם ההשלמה, וכ"כ הט"ז בסימן תצ"ח סקכ"א והפמ"ג שם בדעת הרמב"ם.

לדעת רש"י דאסור לכסות כוי משום דשמא בהמה היא וטרח טירחא דלאו מצוה, צ"ע דזה דלא כמו שאמרו לעיל דהא דאין מכסין דם הכוי הוא גזירה משום התרת חלבו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהר"ם כתב דאה"נ דלפ"מ שאמרו הכא יש לאסור לכסות דם הכוי משום טירחא, ול"ב להגזירה משום התרת חלבו, וכ"כ הט"ז בסימן תצ"ח סקי"ט וסקכ"א והפמ"ג שם. - **ב** הלח"מ בפ"ג מיו"ט ה"א כתב דהא דבעינן להגזירה משום התרת חלבו, היינו דמה"ט אסור אף היכא דאיכא דם צפור ושכח כוי סמוך לו ומכסה הכל בדקירה אחת, דבכה"ג ליכא משום טירחא, וכ"כ הא"ר בסימן תצ"ח סקל"ו. - **ג** השעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"ב כתב דהא דבעינן בכוי להגזירה משום התרת חלבו היינו דמה"ט אין שוחטין אותו ביו"ט, דמשום ספק טירחא שלא לצורך ל"ה אסרינן לשחטו שימנע בכך משמחת יו"ט,[[445]](#footnote-446) ומשא"כ בשחט בהמה וכו' ונתערב דמן, כיון דאין הכיסוי מעכב את האכילה, יש לאסור משום טירחא שלא לצורך, ועד"ז כתבו המהר"ם שיף בסוגיין, והחי' מהרל"ח בסו"ס תצ"ח.

הרשב"א בעבוה"ק שער ב' ספ"ב כתב דאם נתערב דם הכוי בדם חי' או עוף לא יכסה, שהרי נמצא טורח ומטלטל מחמת דם הכוי, ובפשוטו כ"ז הוא לדעת רש"י דאף כיסוי דם הכוי אסור משום טירחא, אך לדעת השיטת ריב"ב ודעימי' דלי"ב משום טירחא, כיון דשמא הוא טעון כיסוי, ולא נאסר כיסוי דמו אלא מגזירה משום התרת חלבו, הרי דבכה"ג דנתערב דמו בדם חי' או עוף מותר לכסותו, - אך השעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"ב כתב די"ל דגם בכה"ג איכא להגזירה משום התרת חלבו, דאיכא למיחש שיאמר אי לאו דדם חי' הוא ל"ה מטרחי' לי' רבנן לכסות, אלא היו אומרים שלא יכסה כדין נתערב דם בהמה בדם חי', ויש לחוש שיבא להתיר את חלבו.

הפסקי רי"ד כתב דאף דמותר לכסות צואה ביו"ט משום דמאיסא לי', מ"מ דם כוי ודם בהמה אסור לכסותן, משום דלצד אחד הוא שוחט אותן, ואין הדם עומד בתוך הבית דליהוי לי' גרף של רעי, ואינו מכסה אלא כדי לקיים מצות כיסוי, וכיון דהכוי ספק ודם בהמה אין בו דין כיסוי, אין טורחין ביו"ט בעבורם, והריא"ז בפירקין ה"ב דין ה' ו' כתב לפ"ז דאם הי' דם הכוי או דם הבהמה שנתערב באמצע החצר מכסין אותן בעפר מוכן, כדין גרף של רעי, ועיי"ש שכתב דאף בכה"ג לא הותר לכסותן בדקר נעוץ, דלא התירו לכסות בדקר נעוץ אלא דם חי' ולא דם בהמה,[[446]](#footnote-447) וכ"כ הרמ"א בסימן תצ"ח סי"ח,[[447]](#footnote-448) ואך דמשמעות דבריו דאי"ז משום דהדם מאוס והוי כגרף של רעי, אלא משום דשמא יתלכלכו כליו וע"כ הו"ל כגרף של רעי, וכ"כ הב"ח שם, ועמש"כ המאמ"ר שם סקכ"ג, וצ"ע.

והמג"א שם סקל"ה הק' ע"ז ממה שאמרו לעיל בסוגיין דאי הכי אפי' בחול נמי, ומשני דבחול אמרי לנקר חצירו הוא צריך, ומשמע דביו"ט לא אמרינן לנקר חצירו הוא צריך, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הביאוה"ל שם ד"ה אפי' דם בהמה.[[448]](#footnote-449)

**שאין יכול לכסותו בדקירה אחת,** הטור בסו"ס תצ"ח כתב דבכה"ג אסור לעשות אפי' דקירה אחת ולכסות בה, אפי' דקירה אחת אסור לעשות ולכסות בה, וכ"כ בחי' המאירי, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג מיו"ט ה"ב ובד' ש"ר, וכן הוכיח המאמ"ר בסימן תצ"ח סקכ"ה מד' כמה מקמאי, וכתב דכ"ה משמעות לישנא דגמ', וכ"כ היש"ש בסו"ס כ"ג ופירש דהוא משום דשמא לא יכסה הדם המחוייב בכיסוי ונמצא שטרח ביו"ט שלא לצורך, וכ"כ הב"ח שם.

אך הט"ז שם סקכ"א כתב דאף אם לא סגי בדקירה אחת לכסות כל הדם, מ"מ יכסה מקצת הדם בדקירה אחת, כיון דקי"ל דא"צ לכסות כל הדם, וכשנתערבו הדמים ביחד ליכא למיחש שנשאר במקום אחד דם בהמה בלא דם חי' או עוף, שהרי נתערב הכל ואין חלק לזה בלא זה,[[449]](#footnote-450) - ובטעמא דהטור ודעימי' דאין מכסין אף בדקירה אחת, מצינו כמה דרכים, **א** הא"ר שם סקל"ח כתב דהוא משום דשמא באותו מקום שמכסה הוא מעט דם חי' עד שנתבטל, וזה מתפרש כמש"כ הגר"ז בקו"א שם סק"ו דאף בתערובת דלח בלח אינו מתערב בשוה בכל החלקים מהתערובת, וע"כ יש לחוש דבמקום שמכסה ל"ה מראית דם ניכר בו אם הי' דם הבהמה מים, ואין דם זה צריך כיסוי כלל, וכ"כ המ"ב שם ס"ק ק"ה. - **ב** הנתיב חיים שם כתב דמיירי כשאין הדמים מעורבין יחד, אלא שהן סמוכין זל"ז ואינו יודע מהו דם החי' ומהו דם הבהמה, וכ"כ השעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"ב בסו"ד,[[450]](#footnote-451) ודקדק כן ממש"כ בחי' המאירי דא"א לברור איזו של בהמה ואיזו של חי'. - **ג** המאמ"ר שם כתב דאף דסגי בכיסוי מקצת דמו, מ"מ לכתחילה צריך לכסות כל הדם הכנוס לפניו, ולא רצו חכמים להתיר שום צד חפירה ביו"ט כל שאינו מקיים כל המצוה כתיקונה.[[451]](#footnote-452) - **ד** הברכת ראש בחי' שבשלהי נזיר כתב דבכה"ג דצריך ב' דקירות, גזרו חכמים בדקירה אחת שמא יבא לכסות בב' דקירות. - **ה** השפ"א בסוגיין כתב די"ל בדוחק דמיירי היכא דאיכא דם הרבה באופן דבדקירה אחת אין מכוסה כלל דנופל לתוך הדם ואין ניכר הכיסוי.

**כיסוי דם צפור ששחט מערב יו"ט**

**שחט צפור מערב יו"ט אין מכסין אותו ביו"ט,** בפירש"י כתב דהוא משום דהי' לו לכסות מבעו"י, וגם לי"ב משום שמחת יו"ט, כיון דאינו נאסר באכילה כשאינו מכסה את הדם,[[452]](#footnote-453) והרשב"א לעיל בסוגיין ובעבוה"ק ש"ב פ"ב הי"ד כתב דאסור לכסות בכה"ג אף בעפר מוכן, וכ"כ המאירי, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ב דין ז', והאו"ז בהל' כיסוי הדם סו"ס שצ"ב, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג מיו"ט ה"ב, כמש"כ השעה"צ בסימן תצ"ח ס"ק קכ"ז, וכ"כ הפנ"י לקמן בסוגיין דכ"נ מסתימת כל הפוסקים, וכ"כ המג"א בסימן תצ"ח סקל"ט, והמ"ב שם ס"ק ק"ו, - אך בד' הרא"ה משמע כמש"כ השעה"צ שם דכל הא דאין מכסין אותו הוא בדקר נעוץ,[[453]](#footnote-454) וכ"כ המהר"ם, וכן צידד הבגדי ישע בסו"ס תצ"ח.

בטעם הא דאסרינן לכסות אף בעפר מוכן, כתב הרשב"א לעיל בסוגיין סוד"ה אתי דהוא משום דשוא"ת שאני והעמידו חכמים דבריהם במקום טירחא דשחיטה מאתמול, - אך בדבריו לעיל מינה בסוד"ה והא דאמרינן מבו' דהוא משום דיש לחוש שיבא לידי חופר וכותש דאורייתא, אלא דבשוחט ביומו לא אסרו משום שמחת יו"ט, וצ"ע.

**הפרשת חלה מעיסה שגלגל מערב יו"ט**

**גלגל עיסה מערב יו"ט מפריש ממנה חלתה ביו"ט,** בפירש"י מבו' דאיירי אף בחלת א"י, וכ"כ התוס', וכ"ה מבו' בד' הרי"ף, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והרשב"א, ובטעם הא דשרי להפריש חלתה כתב בפירש"י דהוא משום דלא גזרו על תרומת עיסה, שהרי מותר לגלגלה ביו"ט ולאפותה כדי לאכול פת חמה, והרמב"ן במלחמות הוסיף לפרש דלא גזרו חכמים אלא שלא להפריש תרו"מ לפי שהן טבולין מאתמול ואפשר הי' לו לתקן, ומשא"כ בחלה דמאחר שהותר להעלותה מפני שרובן אינן טבולין מאתמול הותרו לעולם ולא פלוג רבנן ושרו משום שמחת יו"ט.

אך התוס' כתבו בשם תוספות דאיירי בחלת חו"ל, וכ"כ הבעה"מ, והראב"ד בכתוב שם ובפ"ג מיו"ט ה"ח, והרא"ש בסימן י"ג והרא"ה והמאירי, וכ"כ הראבי"ה בסו"ס תש"ל, וכ"נ בד' הריא"ז ה"ב דין ח', - ובטעם ההיתר בזה כתבו התוס' בשם תוספות דהוא משום דלא מיחזי כמתקן, כיון דאוכל והולך ואח"כ מפריש, וכ"כ הבעה"מ והראב"ד בהשגות והרא"ש והריא"ז, - אך הרא"ה כתב דהוא משום דהויא דרבנן, ואף למ"ד דאין מעלין את המדומע, בהא קייל דלי"ל עיקר בדאורייתא.

לדעת רש"י ודעימי' דשרי אף בחלת א"י, נחלקו הראשונים בטעם הא דשאני מכיסוי דאם שחט צפור מערב יו"ט אין מכסין אותו ביו"ט, **א** בפירש"י משמע דהוא משום דבכיסוי ליכא משום שמחת יו"ט, כיון דאינו נאסר באכילה בלא כיסוי, ומשא"כ בחלה דאסורה העיסה באכילה בלא הפרשה, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין והראב"ן במכילתין, והתוס' הק' ע"ז דהרי מיירי בחו"ל דאוכל והולך ואח"כ מפריש ואי"ז מעכב האכילה, והחת"ס כתב די"ל דכיון דבחלת א"י שהוא עיקר התיקון לא גזרו, לא שייך למגזר טפי בחלת חו"ל, דהו"ל כחוכא ואיטלולא. - **ב** התוס' כתבו ע"פ הירושלמי דמיירי שלא גמר הלישה מערב יו"ט, ואע"פ דיכול להפריש מבעו"י משעת גלגול, מ"מ אחר שנגמרה הלישה ביו"ט הו"ל כאילו נעשית כל הלישה ביו"ט שרגילות הוא שלא להפריש חלה עד גמר הלישה. - **ג** המאירי כתב דבגלגל עיסה אע"פ שהי' אפשר לו מבערב הואיל וביו"ט עצמו עוסק בבצק בקיטוף ואפי' הותרה הפרשה אגבן, ומשא"כ בדם צפור שאין לו עסק ביו"ט באותו דם כלל. - **ד** המהר"ם שיף כתב לדעת התוס' בתי' קמא דהוא משום דכיסוי גרע טפי דהוי טירחא יתירא. - **ה** המהר"ם כתב בדעת רש"י דלא אסרו בשחט צפור מערב יו"ט אלא כשאין לו עפר מוכן אלא דקר נעוץ, עמש"נ בזה לעיל, ובכה"ג ליכא למימר דל"ה בכלל הגזירה, שהרי אסור לשחוט לכתחילה ולכסות בדקר נעוץ, ועמש"כ הפנ"י לפרש לפ"ז בע"א.

**אבוה דשמואל אמר אפי' גלגל עיסה מערב יו"ט אין מפריש ממנה חלתה ביו"ט,** בפי' ר"ח לקמן י"ג א' מבו' דקי"ל כאבוה דשמואל,[[454]](#footnote-455) וכ"כ הרי"ף בסוגיין, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ג בשם רש"י, וכ"ה בס' האורה לרש"י ח"א סימן ס"ט, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מיו"ט ה"ח, והראב"ד בכתוב שם, והרמב"ן במלחמות בסוגיין, והרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער א' פ"י הנ"ז, וכ"כ השו"ע בסימן תק"ו ס"ג, - אך התוס' כתבו דקי"ל כרבה דגלגל עיסה מערב יו"ט מפריש ממנה חלתה ביו"ט, וכ"כ הבעה"מ, וכ"כ הראב"ד בהל' יו"ט שם, והראב"ן בפירקין, והראבי"ה בסימן תש"ל, והסה"ת בסימן פ"ד, והפסקי רי"ד בסוגיין ובס' המכריע סימן א', והריא"ז בפירקין ה"ב דין ח', והרא"ש בסימן י"ג.[[455]](#footnote-456)

הרשב"א כתב ע"פ הירושלמי, דאף דבעיסה טהורה אם גלגלה מערב יו"ט אין מפריש ממנה חלתה ביו"ט, מ"מ בעיסה טמאה אם לא נגמרה לישתה מערב יו"ט, מפריש ממנה חלתה ביו"ט, דבעיסה טמאה אינו חייב להפריש אלא בגמר הלישה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"י הנ"ז, וכ"כ המ"מ בפ"ג מיו"ט ה"ח, וכ"כ הפר"ח בסימן תק"ו ס"ג, והמ"ב שם סקי"ט.

**חלת חו"ל**

**חלת חו"ל אוכל והולך ואח"כ מפריש,** הבעה"מ כתב דהיינו דאין העיסה טבולה לה כלל, וכ"כ הרשב"א, וכ"כ הר"ש בחלה פ"ד מ"ח דחלת חו"ל אינה טובלת, וכ"כ הרשב"א בפסקי חלה שער ד' הי"א, והמאירי בחולין צ"ח ב', והטור ביו"ד סימן שכ"ג, והרדב"ז בפ"ה מביכורים הי"ב, - והבית מאיר בסימן שכ"ג ס"א כתב דהיינו דאין בחלה זו אלא המצוה דרבנן להפרישה, אך קודם הפרשה אין בה איסור אכילה, אלא שאם אוכל כל העיסה בלא הפרשה ביטל המצוה,[[456]](#footnote-457) וכ"כ המהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ד אות מ"ז סק"ב.[[457]](#footnote-458)

אך בתשו' רב צמח גאון שהביא הכפו"פ בפט"ו והמהר"י קורקוס בפ"ה מביכורים ה"ז, והאבקת רוכל בסימן י', כתב דכל שאכל עיסת חו"ל בטיבלא לא מזמנינן עלי', והכפו"פ שם כתב דזה נלמד מדין אוכל טבל דרבנן דאין מזמנין עליו, וכ"כ הרשב"א בברכות מ"ה א' בשם הראב"ד, וכ"כ ההשלמה והמכתם שם מ"ז ב', והמאירי שם מ"ז א', ומבו' דכל שלא הפריש יש בזה משום טבל, והעיסה עצמה אסורה, וע"כ אין מזמנין עליו, - וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסו"ס י"ג שכתב דכל שאכל ולא הפריש נמצא אוכל טבל, וכ"כ היראים בסימן קמ"ח דבכה"ג שלא הפריש אוכל טבל דרבנן,[[458]](#footnote-459) וכ"נ ממש"כ הסה"ת בסימן פ' דאף אם אין מפרישין החלה שני' אין העיסה טובלת כמו חלה ראשונה שאסור לאכול מן העיסה עד שיפרישנה אם בתחילה אם בסוף, וכ"ה מבו' ממש"כ המהר"י וייל בסימן מ"ח דכל שלא נטלו מן העיסה חלה ונתבשלה הויא כולה טבל, והביאוהו הט"ז בסימן שכ"ד סקט"ו, והש"ך בסימן שכ"ג סק"ה, - וכן האריכו הגדוה"ק בסימן שכ"ג סק"ד,[[459]](#footnote-460) והחלת לחם בסימן ב' סק"י, והמשכנות יעקב בסו"ס קל"ה, - ועיי"ש שכתבו דהא דאוכל והולך ואח"כ מפריש הוא מדין ברירה, כמש"כ המהר"י וייל שם,[[460]](#footnote-461) והחזו"א בדמאי סימן י"ג סקי"ד כתב דהיינו דתנאי בי"ד הוא דתיכף לחיוב העיסה בחלה תוקדש החלה אותה שעתיד להפריש, וכיון שקבעו חכמים כן תקנה קבועה לכל ישראל וכל ישראל עושה ע"ד חכמים הוי כהתנה כל אחד על עיסתו בשעה שמגלגלה.

החזו"א שם כתב דמהא דפריך הכא דלימא פליגא דשמואל אדאבוה וכו', משמע דהא דאוכל והולך ואח"כ מפריש אינו מטעם דחייל למפרע, אלא שלא גזרו בזה איסור טבל, ובלבד שיפריש אח"כ, וזהו דבעי למימר דמותר להפריש ביו"ט שאין כאן תיקון, - ועיי"ש שכתב די"ל דלעולם הא דאוכל והולך ואח"כ מפריש הוא משום דחייל בתנאי בי"ד למפרע, והא דפריך דלימא פליגא וכו', היינו דל"ה שבות כיון דכבר חייל בתנאי בי"ד.[[461]](#footnote-462)

המ"ב בסימן תק"ו סק"כ כתב דאם עבר והפריש במזיד, אסור לו ולאחרים עד מוצ"ש, ומשמעות דבריו דקאי גם על חלת חו"ל, ונתחדש לפ"ז דאף דאוכל והולך ואח"כ מפריש, מ"מ כל שהפריש ביו"ט, ונמצא דהיתר העיסה הוא מכח הפרשה זו, ה"ז אסור משום מעשה שבת, וצ"ע.[[462]](#footnote-463)

**מי לא מודה שמואל שאם קרא עלי' שם שאסורה לזרים,** התוס' כתבו בתו"ד דהיינו דמה"ט מיחזי כמתקן, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער א' פ"י הנ"ח, ועד"ז כתב הרא"ה דמה"ט שפיר חשיבא וחשיב תיקון ואסור,[[463]](#footnote-464) וכ"כ המאירי דכיון דאסורה לזרים, תיקון הוא.

אך הנה הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ד כתב דהא דאסור להפריש תרו"מ בשבת הוא משום שזה דומה למקדיש אותן פירות שהפריש, ועוד, מפני שהוא כמתקן אותן בשבת, והאו"ש שם הי"ב כתב לפ"ז דזהו דפריך הכא דלימא פליגא אדשמואל וכו', דכיון דאוכל והולך ואח"כ מפריש לי"ב משום מתקן, ומשני דכיון דאסורה לזרים ה"ז אסור משום מקדיש,[[464]](#footnote-465) וכ"כ המרומי שדה לקמן ל"ז א' בדעת רש"י,[[465]](#footnote-466) - וכ"ה מבו' להדיא בחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין דכיון דקריאת השם מהני למיסר לזרים הו"ל כמקדיש, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות, וזהו שהוכיח מהא דאין מגביהין תרו"מ בשבלים, אף שלא נטבלו,[[466]](#footnote-467) וזהו שכתב דאף לר' יהודה דמעלין את המדומע בשבת, הוא משום דאינו קורא שם דמעיקרא תרומה והשתא תרומה, אבל חלה מודה דמעיקרא חול והשתא חלה, והיינו דמה"ט הו"ל כמקדיש.

\*בתשו' מהרלב"ח סימן ט"ז כתב בדעת הרמב"ם, דכל הא דאסור להפריש תרו"מ משום דהוי כמתקן, הוא בשבת, אך ביו"ט אין לאסור מכח זה, דכל אוכל נפש מותר לתקן ביו"ט, וכל הא דאסור להפריש תרו"מ ביו"ט הוא משום דהוי כמקדיש, והסכימו לזה המרכה"מ בפכ"ג משבת ה"ט, והצל"ח לקמן י' ב',[[467]](#footnote-468) - אך לדעת ש"ר דעיקר האיסור בהפרשת תרו"מ הוא משום דהוי כמתקן, מבו' דגם ביו"ט יש לאסור משום מתקן, וכ"כ התוס' בחגיגה ח' א' סוד"ה משום סקרתא, והתורת חסד בסימן כ"ח סק"ז כתב דהא דלא הותר תיקון זה לצורך אוכל נפש, הוא משום דלא מיקרי אוכל נפש ולא מכשירי אוכל נפש, אלא בתיקוני המאכל בעצמותו שיהי' ראוי לאכלו, אבל להתירו מאיסור שבו אינו בכלל זה ולא הותר ביו"ט, כיון דאי"ז מונע את האכילה בעצם רק איסורא רביע עלי'.[[468]](#footnote-469)

\*בפי' ר"ח פירש המו"מ בסוגיין, דפריך דכיון דאוכל והולך ואח"כ מפריש ויש לו עדיין רשות לאכול בלא הפרשת חלה, כאילו לא נתחייב, ומשני דכיון דאם הפריש חלה וקרא עלי' שם חלה היא אסורה לזרים, אפשר לעשותו מערב יו"ט קרינן בי', - והקה"י בח"ה סימן מ"ז כתב לפרש דהיינו, דעיקר הא דאסר אבוה דשמואל הוא משום דכבר הגיע זמן הפרשתו מערב יו"ט, וכמש"כ הר"ח לעיל מינה, וע"ז פריך דכיון דאוכל והולך ואח"כ מפריש, אין זמן הפרשתו חל בשעת גלגול, וחשיב כמו שלא הגיע זמנו, והדין נותן דיהא מותר להפריש ביו"ט, דדמי לגלגל עיסה ביו"ט דמותר להפריש ממנה חלה, וע"ז משני דכיון דאם קרא עלי' שם אסורה לזרים וכבר הי' אפשרות להפריש קודם יו"ט, חשיב דכבר הגיע זמן חיובו קודם יו"ט, וע"כ אסור להפריש ביו"ט.

התוס' כתבו בהא דאוכל והולך ואח"כ מפריש, דצריך שהעיסה שמשייר תהא גדולה, כדי שיהי' לה הכירא אחר הפרשה, שיהיו שיירי' ניכרין, וכ"כ הסמ"ג עשין קמ"א, והרא"ש בסימן י"ג, - אך בפירש"י כתב דהא דאוכל והולך ואח"כ מפריש, היינו דאוכל כל הפת ומשייר כדי חלה ומפרישה באחרונה, וכ"כ בפירש"י בבכורות כ"ז א' ד"ה אוכל והולך, וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין, והרשב"א בפסקי חלה פ"ב.[[469]](#footnote-470)

והרשב"א והר"ן בסוגיין כתבו די"א דצריך להניח מן האחרונה קצת יותר מכדי שיעור חלה כדי שיפריש מן המוקף,[[470]](#footnote-471) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"א פ"י הס"ב בשם יש מי שהורה, ובפסקי חלה שם בשם ר"ת, וכן דנו בזה התוס' בבכורות כ"ז א' ד"ה אוכל והולך, - והתוס' שם כתבו דמד' רש"י מבו' דא"צ כלל מן המוקף,[[471]](#footnote-472) וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין בשם ר"ת, וגם בד' התוס' בסוגיין והסמ"ג והרא"ש מבו' דא"צ לשייר אלא משום דבעינן שיירי' ניכרין, ולא משום דבעינן מן המוקף.

הרא"ש בסימן י"ג והטור בסימן תק"ו כתבו בשם רש"י, דביו"ט דאסור להפריש החלה, אם אוכל ומשייר החלה, הוי בכלל אין מגביהין תרו"מ ואסור, והב"י שם סוס"ג כתב דלדעתו לא שרי אלא כשמשייר הרבה יותר מכדי החלה, אך הב"ח שם כתב דאם משייר יותר מן החלה שרי, דבכה"ג לא נקרא על הנשאר שם חלה עד שיפריש ממנו, ואזיל רש"י לטעמי' דבחול א"צ לשייר אלא כדי חלה, וכ"נ בד' המ"ב שם סקכ"ב והשעה"צ שם סקל"א.

התוס' כתבו דאם שכח ולא הפריש, יעשה מצה אחת ויאפה אותה ויצרפן ויפריש מאחת על כל האחרות אגב אותה מפני שחיובה בא עכשיו, וכ"כ המרדכי בפסחים סימן תקצ"ז,[[472]](#footnote-473) והר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ד, וכ"כ הרמ"א בסימן תק"ו ס"ג, - ובד' ר"פ שם מבו' דלא הותר אלא כשעושה עיסה אחת כשיעור חלה, ועמד ע"ז היד אפרים בסימן תק"ו למג"א סקי"א, וכתב דהיינו משום דכל דלי"ב שיעור חלה, והי' יכול לאכלו בלא הפרשה, אלא שהוא גורם הפרשה בידים מחמת שמצרף אותה בכוונה, אסור לו לצרפו בכוונה ולחייבו בחלה, וכ"כ הפמ"ג והמחה"ש שם, - אך החמד משה שם סק"ד כתב דשרי אף כשעושה עיסה שאין בה שיעור חלה, ומצרפה לעיסה שגלגל מערב יו"ט, וכ"כ הגר"ז שם ס"ז, והמקו"ח בסימן תנ"ז סק"א, - ועמש"כ המ"ב בסימן תק"ו סקכ"ו ובשעה"צ שם סקמ"ג.

י"ג שבט פ"א

דף מס' 17

**הולכת סולם ביו"ט**

**ט' א' - אין מוליכין את הסולם,** בפירש"י כתב דקס"ד בסולם המיוחד לכך וניכר שהוא של שובך, המהרש"א עמד במש"כ רש"י דקס"ד, שהרי להדיא אמרו בגמ' דבסולם של עלי' דברי הכל אסור, והרי דלא שרי אלא בסולם הניכר שהוא של שובך, ולא הדרינן בן מזה, ועמש"כ בזה השעה"מ בפ"ה מיו"ט ה"ד והצל"ח בסוגיין, ונתבאר להלן.

**בטעם הא דאין נטילת הגוזלות אסורה משום צידה**

התוס' כתבו דהא דמותר ליטול את הגוזלות ולי"ב משום צידה, הוא משום דאיירי בקטנים שלא פרחו, אך בגדולים יש בהן משום צידה, כמו שאמרו לקמן כ"ד א' דהצד יוני שובך חייב, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו, והמרדכי בסימן תרנ"ה, והרשב"א לקמן י' ב' ובעבוה"ק שער ה' פ"ג הל"ז, והרא"ה לקמן י' ב' והר"ן לקמן י' א', וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ה' בשם רבינו אפרים, וכ"כ הטוש"ע בסימן תצ"ז ס"ט, וכן האריך הפר"ח שם, וכתב כן גם בדעת הרמב"ם.

אך בפירש"י לקמן י"א א' ד"ה במפורחים מבו' דאיירי אף בגוזלות הפורחים למרחוק, וכ"כ הבעה"ע שם, וכ"כ המ"מ בפ"ב מיו"ט ה"ה בדעת הרמב"ם שם, - ובטעם הא דמהני בהו זימון ולא אסרינן משום צידה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן כ"ד א' ד"ה יוני שובך משמע דמה שאמרו דהצד יוני שובך חייב, הוא ביוני הבר דהן שטין ואוכלין בחוץ, אך שאר יוני שובך לי"ב משום צידה, וכ"כ הב"ח בסימן תצ"ז אות ו' והפר"ח שם ס"ט בדעתו.[[473]](#footnote-474) - **ב** הבעה"ע שם כתב דאף דהצדן חייב, מ"מ מהני בהו זימון וניטלין הן בלא צידה, ול"ד לחי' דל"מ בהו זימון, דהוא משום דצידה מעליא בעיא ואינה ניצודת אלא בטורח גדול, וע"כ אינה ניטלת בלא צידה, והמאירי לקמן י"א א' תמה על דבריהם, דכיון דהצדן חייב היאך מהני בהו זימון,[[474]](#footnote-475) וצ"ע.[[475]](#footnote-476) - **ג** בד' הרמב"ם בהל' יו"ט שם מבו' דאף דיוני שובך וכו' מחוסרין צידה, מ"מ הא דאסור ליטלן אי"ז משום איסור צידה, אלא משום איסור מוקצה, וזה כמש"כ הרמב"ם שם ה"ז דגם הא דאין צדין דגין וחי' ועוף מן הביברין הוא משום איסור מוקצה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן כ"ג ב',[[476]](#footnote-477) והגר"ז בקו"א בסימן תצ"ז סק"א כתב דמה"ט הוא דמהני בהו זימון.[[477]](#footnote-478) - **ד** הרד"ע בהל' יו"ט שם כתב דד' המ"מ שם קיימי במקום הניצוד כגון בשובך, ובכה"ג הוא דמהני להו זימון, אך לצודן פשיטא דאסור, וכ"כ השעה"מ בפ"י משבת הכ"ד, ועיי"ש שכתב דגם כשהן בשובך עבידי לרבויי, מ"מ א"צ צידה מעליא ונוח לתופסן על נקלה ואין איסורו אלא מדרבנן, ומשום שמחת יו"ט התירו.

\*בעיקר מש"כ התוס' דאיירי בקטנים שלא פרחו, הק' היש"ש בסימן כ"ח ממה שאמרו לקמן י"א א' דאילימא במפורחין איכא למימר הני אזלי וכו', והרי דאף במפריחין לי"ב משום צידה,[[478]](#footnote-479) והוכיח מזה דאף במפריחין שרי כשהן קטנים, דאינם פורחות אלא מעט ול"ש בהו צידה,[[479]](#footnote-480) וכ"כ הרשב"א לקמן י' ב' ובעבוה"ק שם דאף כשהן מפריחין קצת ואינם מחוסרין צידה מותר לצודן, והפר"ח בסימן תצ"ז ס"ט כתב כן גם בדעת התוס' דמש"כ דאיירי בקטנים שלא פרחו, היינו שלא פרחו פריחה מרובה אלא פריחה מועטת.

**דב"ש סברי הרואה אומר להטיח גגו הוא צריך וב"ה סברי שובכו מוכיח עליו,** בפירש"י כתב דהיינו דלב"ש הרואה שמוליכו אומר להטיח גגו הוא צריך, ולב"ה שובכו של סולם מוכיח שהוא ניכר שהוא של שובך, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, - אך הגר"א בסימן ש"א סמ"ה כתב בדעת תשו' הרשב"א בח"ז סימן צ"א דטעמא דב"ש דאסרי הוא דהרואה שמעמיד הסולם לשובך שעל הגג אומר להטיח גגו הוא צריך,[[480]](#footnote-481) וב"ה שרו משום דהשובך שבגג מוכיח עליו דמעמידו לצורך השובך,[[481]](#footnote-482) - ועמש"כ בזה בפי' הר"י מלוניל.

**אבל ברה"י דברי הכל מותר,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין אדם רואהו, - ובד' התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה מאי דקא שרי ובעירובין ע"ז ב' סוד"ה אי הכי ועוד מקמאי שם מבו' דאף בחצר ליכא משום מראית העין, ואף דבני החצר רואין אותו, ורק ברה"ר הוא דאיכא מראית העין, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בשבת ס"ד ב', דלמ"ד דלא אסרו בחדרי חדרים, פוקק לה זוג בצוארה ומטייל עמה בחצר,[[482]](#footnote-483) וכ"כ הפסקי מהרי"ח שם, והביאו ההג"א שם סימן י"ג, - ובד' המג"א בסימן ש"ה סוסק"ו מבו' דבמבוי איכא משום מראית העין, וכ"כ בגל' הגרע"א למג"א סימן ש"א סקנ"ו, אך הפמ"ג והבית מאיר בסימן ש"ה שם פקפקו בזה, עיי"ש.[[483]](#footnote-484)

**דבר האסור משום מראית העין אם אסור אף בחדרי חדרים**

**כל מקום שאסרו חכמים מפני מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור,** הר"ן כתב בסו"ד דהא דאסרו אף ברה"י, הוא משום שאם אתה מתיר לו ברה"י, אף הוא יעשה כן ברה"ר כיון שהדבר מותר ויאמר אין כאן רואים, וגם משום דחששו חכמים שמא יראהו אדם ברה"י, והמחה"ש בסימן תר"מ סק"ח כתב בתו"ד די"ל דהוא משום דלא פלוג רבנן.

**תנאי היא דתניא שוטחן בחמה וכו',** נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהשאילתות בסימן מ"ב כתב דקי"ל דכל מקום שאסרו חכמים מפני מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור, וכ"כ הרי"ף בשבת קמ"ו ב', והפסקי רי"ד שם, והרא"ש שם סימן ט', והרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין ובפ"ה מיו"ט ה"ד ובפכ"ב משבת ה"ב, והתוס' בעירובין ע"ז ב' ד"ה אי הכי, ובע"ז י"ב א' ד"ה כל מקום בשם ר"י, והרמב"ן במלחמות והרשב"א והר"ן והמאירי בסוגיין, והיראים בסימן ער"ב, והסמ"ג לאוין ס"ה, והבעה"ת בשער מ"ו ח"ז אות ב'.

אך הרשב"א והר"ן בסוגיין כתבו בשם ר"נ גאון דקי"ל דלא אסרו בחדרי חדרים, והביאוהו גם התוס' בע"ז שם והרא"ש בשבת שם, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ד', ובהל' שחיטה סוף ח"א, והסה"ת בסימן קמ"ב, והבעה"מ בסוגיין ובשבת ס"ד א', והראבי"ה בסימן תשל"א בשם רשב"ט, והרא"ה בסוגיין ובע"ז שם, והריטב"א בשבת ובע"ז שם, והריא"ז בפירקין ה"ג דין א' ובשבת פכ"ב ה"ג דין ב'.

\*הרשב"א כתב בשם ר"נ גאון שהוכיח דקי"ל דלא כרב, מהא דתנן בחולין מ"א א' דאין שוחטין לתוך הגומא אבל עושה גומא לתוך ביתו כדי שיכנס הדם בתוכו ובשוק לא יעשה כן כדי שלא יחקה את המינים, והרי דאף דבשוק אסור משום מראית העין, מ"מ בתוך ביתו שרי, וכן מהא דתנן במו"ק ח' ב' דעושין ארון עם המת בחצרו, והרי דאף דברה"ר אסור, מ"מ בחצר שרי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב די"ל דתנאי היא, והני מתניתין הם כמ"ד דלא אסרו משום מראית העין בחדרי חדרים. - **ב** הרשב"א כתב דמהא דלא אמרו ע"ז דלימא פליגא אדרב, משמע דלא פליגי ע"ז, דבההיא דחולין הדבר ניכר וידוע שאינו עושה אלא לנקר חצירו, ואם משכח"ל בשוק כה"ג הי' מותר,[[484]](#footnote-485) ובההיא דמו"ק לא אסרו בחצר משום דמה שחושדין אותו במעשהו שהוא איסור אינו כן אלא בהיתר,[[485]](#footnote-486) ול"ד להכא דמה שסוברים שהוא מטיח את גגו, הוא אסור.[[486]](#footnote-487) - **ג** הר"ן כתב דבההיא דמו"ק כשעושה עם המת בחצר ליכא למיחש למראית העין שהכל רואין שהוא עושה לצורך המת,[[487]](#footnote-488) ומה"ט אמרו בירושלמי דבאדם מפורסם שרי אף כשעושה בשוק.

**איכא דאמרי וכו' מחלוקת ברה"י וכו' אבל ברה"ר דברי הכל אסור,** נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, **א** הרי"ף לא הביא לפלוגתת תרי לישני, והבעה"מ כתב בדעתו, דלפ"מ דס"ל דקי"ל דדבר האסור משום מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור, בע"כ דפלוגתא דב"ש וב"ה היא בין ברה"ר ובין ברה"י, וזה כמש"כ בפירש"י דלדעת רב פלוגתא דב"ש וב"ה היא אף ברה"ר, וכ"כ התוס', וקי"ל כב"ה דשרי אפי' ברה"ר, וכ"כ הראב"ד בפ"ה מיו"ט ה"ד והרשב"א והר"ן והמאירי בסוגיין בדעתו. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ה מיו"ט ה"ד פסק כל"ב דרב חנן דפלוגתא דב"ש וב"ה היא ברה"י, אך ברה"ר לכו"ע אסור, ואף דדבר האסור משום מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור, מ"מ הכא שרו ב"ה מפני שמחת יו"ט.[[488]](#footnote-489) - **ג** הבעה"מ כתב דלדעתו דקי"ל דדבר האסור משום מראית העין בחדרי חדרים שרי, קי"ל כל"ב דרב חנן דפלוגתא דב"ש וב"ה היא ברה"י, אך ברה"ר לכו"ע אסור, וכ"כ הרשב"א והר"ן לדעת ר"נ גאון, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ד' בשם רבינו אפרים. - **ד** הרא"ש בסימן י"ד כתב בשם הגאונים דקי"ל כל"ק דרב חנין דבדרבנן עבדינן לקולא, ולפ"מ דקי"ל כב"ה אף ברה"ר שרי, וכתב כן גם בדעת הרי"ף, ועמש"כ בזה הקרבן נתנאל שם, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ד', והריא"ז ה"ג דין א'.

**לא נחלקו אלא להחזיר וכו',** בחי' המאירי כתב דטעמא דב"ה דשרו אף להחזיר, הוא משום דהתירו סופן מפני תחילתן, ועיי"ש שכתב דלפ"מ דקי"ל כתנא דמתניתין דפלוגתייהו היא בהולכת הסולם, אף ב"ה מודו דאין מחזירין, ולא התירו בזה סופו אטו תחילתו כיון דליכא בזה פסידא כלל, וכ"כ השיטת ריב"ב, - ועיי"ש שכתב דמד' הרי"ף משמע דס"ל דלתנא דמתניתין פליגי בין בהולכה ובין בחזרה, ונקט הולכה להודיעך כחן דב"ש, וכ"כ הצל"ח לקמן בסוגיין בדעת רש"י, ועמש"כ בזה הצל"ח לעיל במתניתין.

**הולכת סולם של עלי'**

**אבל בסולם של עלי' דברי הכל אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דההוא ודאי אמרי להטיח גגו הוא צריך, והיינו משום דכל הא דשרו ב"ה הוא בסולם של שובך דשובכו מוכיח עליו, וכ"כ בפי' ר"ח, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד והר"ן, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין ובעירובין ע"ז ב' ובד' רבים מקמאי, - אך הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ז כתב דטעם איסורו הוא משום דאין עליו תורת כלי,[[489]](#footnote-490) - ובד' הרשב"א בסוגיין ובעירובין שם מבו' דלדעת הר"ח והראב"ד טעם איסורו הוא משום דאדם קובע לו מקום וע"כ הוא אסור בטלטול.[[490]](#footnote-491)

לדעת הרמב"ם ודעימי' דאיסור טלטול סולם של עלי' הוא משום מוקצה, היינו אף ברה"י,[[491]](#footnote-492) - אך לדעת ש"ר דהאיסור הוא משום דהרואה אומר, כתבו התוס' בעירובין ע"ז ב' ד"ה אי הכי דלל"ק דרב חנין דפלוגתא דב"ש וב"ה היא ברה"ר, אבל ברה"י לכו"ע שרי, ה"נ סולם של עלי' לא נאסר אלא ברה"ר, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ג דין א' להתיר בזה, - אך הרא"ש בסימן י"ד נסתפק בזה די"ל דכל הא דשרי ברה"י הוא בסולם של שובך, אך סולם של עלי' אסור אף ברה"י.[[492]](#footnote-493)

השעה"מ בפ"ה מיו"ט ה"ד כתב דלל"ב דרב חנין דפלוגתא דב"ש וב"ה היא ברה"י, וברה"ר לכו"ע אסור, אין לחלק בין סולם של שובך לסולם של עלי', דכ"ה דסולם של שובך שרי ברה"י דדבר האסור משום מראית העין בחדרי חדרים מותר, ה"נ סולם של עלי' שרי ברה"י, והך ברייתא דמפלגא בינייהו ס"ל כהני תנאי דדבר האסור משום מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור, ופלוגתא דב"ש וב"ה היא אף היא ברה"ר, וכ"כ הצל"ח לעיל בסוגיין, - ועיי"ש שכתבו לפרש לפ"ז למש"כ בפירש"י במתניתין דקס"ד סולם המיוחד לכך וניכר שהוא של שובך, והיינו משום דלל"ב דרב חנין דקי"ל כוותי' איירי אף בסולם של עלי'.

התוס' הק' ממה שאמרו בעירובין ע"ז ב' דמטלטלין את הסולם,[[493]](#footnote-494) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהתם מיריי בקטנים, והכא מיירי בגדולים, וכ"כ התוס' בעירובין שם ד"ה אי הכי בשם ר"ת דהתם מיידי בסולמות של בית שדרך לטלטל מזוית לזוית, והכא איירי בסולמות של עלי' שהם גדולים וחזו להטיח בהן גגו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם והרא"ש שם סימן ב' ובפירקין סימן י"ד. - **ב** הרשב"א בסוגיין כתב דהכא מיירי בסולמות של עלי' שאין דרך לטלטלם ורגילין להטיח בהן גגות, והתם מיירי בסולמות שאדם רגיל לעשות לטלטלן בכל עת ואין רגילות להטיח בהן גגות, והשעה"צ בסימן תקי"ח סקמ"א כתב דלדעתו שרי בסולמות שבבית אף אם הן ראויין להטיח בהן, וכמש"כ הט"ז שם סק"ד.[[494]](#footnote-495) - **ג** התוס' בסוגיין כתבו בשם ה"ר אברהם דהתם מיירי בשבת דאין לחוש שיאמרו להטיח גגו הוא צריך, כיון דאסור להוציאו לחוץ,[[495]](#footnote-496) והכא מיירי ביו"ט דמותר להוציאו לחוץ, ויש לחוש שיאמרו להטיח גגו הוא צריך,[[496]](#footnote-497) וכתבו דלפ"ז אסור לטלטל סולמות שלנו ביו"ט,[[497]](#footnote-498) והתוס' בעירובין שם הוסיפו לפרש דהיינו דביו"ט כשמוליך הסולם ברה"ר יש לחוש שיאמרו להטיח וכו', וע"כ אסרו אף בחדרי חדרים, ומשא"כ בשבת דאין רגילות להוליכו לרה"ר, לא גזרו בחצר, וכ"כ הרא"ש בסוגיין ובעירובין שם.[[498]](#footnote-499) - **ד** הרשב"א בסוגיין ובעירובין שם כתב בשם הר"ח והראב"ד דמה שאמרו שם דכובדו קובעו, היינו דמה"ט אדם קובע לו מקום, וע"כ אסור לטלטלו, ומבו' בדבריו דלפ"ז ל"ק מהכא, והיינו משום דמה שאסרו הכא לטלטל סולם של עלי', הוא משום דכובדו קובעו,[[499]](#footnote-500) וכ"כ הריטב"א בעירובין שם. - **ה** לדעת הסוברים דקי"ל דדבר שאסרו משום מראית העין אינו אסור בחדרי חדרים, ונתבאר לעיל, י"ל דמה"ט הוא שאמרו התם דמותר לטלטל סולם, וכמו שדנו התוס' בעירובין שם לישב כן.[[500]](#footnote-501) - **ו** בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב דהכא לא אסרו אלא ההטי' וההולכה משובך לשובך, אבל לטלטלו במקומו מותר, וכ"כ הגר"א בסימן תקי"ח ס"ד בדעת הרשב"א בעבוה"ק, וכתב דלפ"ז ניחא מה שאמרו בעירובין דמותר לטלטל את הסולם.[[501]](#footnote-502)

י"ד שבט פ"א

דף מס' 18

**ט' ב' - אלמא גבי שמחת יו"ט ב"ש לחומרא וב"ה לקולא וכו',** המאירי כתב דאיסור גמור לא הותר משום שמחת יו"ט, ובכל הני מילי דמייתינן בסוגיין ליכא איסור מוקצה גמור ולא איסור מלאכה גמור,[[502]](#footnote-503) אלא יש בזה סרך איסור, ובזה הוא שנחלקו אם הוא משום שמחת יו"ט, ועיי"ש במש"כ לפרש מ"ט בכל הני ליכא איסור גמור.[[503]](#footnote-504)

**א"ר יוחנן מוחלפת השיטה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י משמע כמש"כ הפנ"י דהיינו דמוחלפת ההיא דהכא, דל"ה מוליכין את הסולם משובך לשובך ולב"ה אין מוליכין, וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין בשם יש מי שפירש. - **ב** בספה"י לר"ת סימן שע"ח פירש דהיינו דבההיא דשוחט חי' ועוף הוחלפה שיטתם, דלב"ש לא יחפור אא"כ הי' לו עפר מוכן מבעו"י, ולב"ה יחפור בדקר ויכסה, וכ"כ התוס' והבעה"מ והראב"ד בכתוב שם והמכתם והרא"ה והמאירי בסוגיין וההשלמה לעיל ז' ב'. - **ג** הראב"ן במכילתין כתב דהיינו דהחליפו ב"ה שיטתן גבי כיסוי בשמחת יו"ט ואחמירו בה, וגבי שאר שמחת יו"ט אקילו, ולא ידעינן טעמא מאי.[[504]](#footnote-505)

**עד כאן לא קאמרי ב"ש התם אלא היכא דאיכא דקר נעוץ,** בפירש"י כתב דהיינו משום דכל דאיכא דקר נעוץ ליכא צד איסור כלל, וכ"כ המאירי, - אך הרשב"א כתב דודאי דאף דאיכא דקר נעוץ, מ"מ מיחזי כחפירה, דהא קא עביד גומא, אלא דכיון דאיכא דקר נעוץ חשיבא הכנה גמורה, ושרי רבנן בכה"ג ביו"ט לגמרי כאילו אין כאן איסור כלל, - והרא"ה כתב דאף דאיכא דקר נעוץ איכא קצת איסורא, דמה"ט אסרי ב"ה, אלא דבכה"ג דאיכא קצת הכירא, שרו ב"ש משום שמחת יו"ט.

**א"נ עד כאן לא קאמרי ב"ה הכא אלא דשובכו מוכיח עליו וכו',** הרשב"א כתב דמה שאמרו א"נ עד כאן לא קאמרי ב"ה, אי"ז כשאר א"נ שבש"ס דפירושו כמו איבע"א, דהכא הרי איצטריך לשנויי גם אליבא דב"ה, אלא פירושו וכן, דגם לב"ה איכא לשנויי דהתם משום דשובכו מוכיח עליו, וכ"ה מבו' ממה שאמרו בשלהי סוגיין דבשלמא ב"ש אב"ש לא קשיא וכו' אלא ב"ה אב"ה קשיא, והרי דלא סגי בהא דמשני דב"ש אדב"ש, ואכתי קשיא דב"ה אדב"ה.[[505]](#footnote-506)

**אבל התם לא,** בפירש"י כתב דהא דהתם לא הוא משום דגזרי משום כתישה דילמא דימנין דבעי כתישה,[[506]](#footnote-507) והשעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ח בסו"ד עמד בזה דמ"ט הוצרך לפרש דהוא משום גזירת כתישה, ולא פירש דהוא משום איסור מוקצה, והוכיח מזה דדעת רש"י דדקר נעוץ בעי הכנה, ולי"ב משום מוקצה, וכל הא דאסרי ב"ה הוא משום גזירת כתישה, עיי"ש.

**עד כאן לא קאמרי ב"ה הכא אלא דאיכא תורת כלי עליו,** בפירש"י כתב דאע"פ שמלאכתו לאיסור מותר לטלטלו לצורך גופו, ובחי' המאירי הוסיף לפרש דמאחר דשם כלי עליו והוא צריך לגופו של כלי למלאכה המותרת אין בו סרך איסור, - וזה לטעמייהו דמפרשי דעלי הוא כלי שמלאכתו לאיסור, ויתבאר בעזה"י במקומו, אך לדעת התוס' ודעימייהו דעלי הוי מוקצה מחמת חסרון כיס, צ"ב דא"כ מאי משני דאיכא תורת כלי עליו, הרי אכתי הו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס, ומ"ט שרו ב"ה.[[507]](#footnote-508)

והרא"ה לקמן י"א א' כתב לפרש דהיינו דכיון דתורת כלי עליו קיל איסורי', וע"כ התירוהו משום שמחת יו"ט,[[508]](#footnote-509) - וי"ל עוד למש"כ המג"א בסימן תק"ט סקט"ו, דאף דלא הותר שימוש במוקצה לצורך אוכל נפש, מ"מ כל דתורת כלי עליו שרי, ומה"ט הוא דשרי ליטול את העלי לקצב עליו בשר,[[509]](#footnote-510) וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן תצ"ט סקי"א, ובגל' הגרע"א שם, וזהו דמשני דהתם אין ההיתר משום שמחת יו"ט, אלא הוא משום דהותר שימוש במוקצה לצורך אוכל נפש כשיש עליו תורת כלי דקייל איסורי'.[[510]](#footnote-511)

**עד כאן לא קאמרי ב"ה הכא אלא דחזא למזגא עלי',** התוס' לעיל בסוגיין ד"ה א"ר יוחנן הק' דזה דלא כמו שאמרו לקמן י"א ב' דהא דשרו ב"ה הוא משום דהתירו סופן משום תחילתן, והוכיחו מזה דהא דמוחלפת השיטה היינו ההיא דדקר נעוץ, ולפ"ז תו לא קשיא דב"ה אדב"ה, והא דהתירו ב"ה אי"ז משום דחזא למזגא עלי', אלא משום דהתירו סופן משום תחילתן, - והרשב"א כתב לישב דמה שאמרו הכא דהא דשרו ב"ה הוא משום דחזא למזגא עלי', היינו דאלמלי הא דחזי למזגא עלי' ל"ה שרי לי' משום שמחת יו"ט, ורק משום דחזי למזגא עלי', התירו סופן משום תחילתן, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בתו"ד, דכיון דחזי למזגא עלי' ולא מוכחא מילתא דעבר עלי' בשבות, שרו ב"ה משום שמחת יו"ט.[[511]](#footnote-512)

**אלא אי קשיא וכו' אין נותנין עור לפני הדורסן ולא יגביהנו אא"כ יש עליו כזית בשר וב"ה מתירין וכו',** בחי' הגרע"א כתב דלא פריך אלא מהא דשרו ב"ה ליתן עור לפני הדורסן אף דיש בזה משום עיבוד, וע"ז הוא דמשני דחזי למזגא עלי' ולא מחזי כ"כ כעיבוד, אך מהא דהתירו ב"ה להגביהו ליכא למיפרך, דאף אם לא חזי למזגא עלי', מ"מ כיון דהתירו סופן משום תחילתן, דאם לא יתירו לו ימנע מלשחוט, יש בזה להתירא דטלטול מוקצה משום שמחת יו"ט, וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן תצ"ט ס"ג, ועיי"ש שכתב לישב בזה למש"כ המרדכי בסימן תרנ"ז והרמ"א בסימן תצ"ט ס"ג להתיר לטלטל נוצות של עוף אחר השחיטה, אף דלא חזו למזגא, ויתבאר בעזה"י במקומו.[[512]](#footnote-513)

ולכאו' יש ללמוד מדבריו, דהיתר מוקצה לצורך אוכל נפש, אי"ז מכח התירא דמלאכת יו"ט לצורך אוכל נפש, דא"כ ל"ה לנו להתיר בטלטול העור דאינו מועיל לצורך אוכל נפש, דאף דיש לחוש שאם לא יתירו לו לטלטל את העור, לא ישחוט, אי"ז מועיל לחשוב את טלטול העור כמלאכת אוכל נפש,[[513]](#footnote-514) אלא הוא היתר בפנ"ע משום שמחת יו"ט, ומהני הא דהתירו סופן משום תחילתן, דמה"ט התירו משום שמחת יו"ט אף את טלטול העור, - אך יש להעיר בזה, דאם הא דהותר לטלטל מוקצה הוא משום שמחת יו"ט, ואי"ז משום מלאכת אוכל נפש, א"כ אכתי תיקשי דב"ה אדב"ה, דמ"ש שהתירו טלטול מוקצה משום שמחת יו"ט, ובשאר דוכתי לא התירו.[[514]](#footnote-515)

**ב"ש אומרים אין מסלקין את התריסין וכו' אלמא גבי שמחת יו"ט ב"ש לחומרא וב"ה לקולא,** בביאור הא דפרכינן מינה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאף דטעמא דב"ה דשרו הוא משום דס"ל דאין בנין וסתירה בכלים, מ"מ הי' לנו לאסור להחזיר משום דהוי טרחא דלא צורך, והא דשרינן לה הוא משום תחילתן, וזהו דמייתינן מינה דמקילינן משום שמחת יו"ט, וכ"כ בחי' המאירי. - **ב** הרא"ה לקמן בסוגין כתב דהא דפרכינן מינה הוא משום דאף דאין בנין וסתירה בכלים, מ"מ יש לחוש שמא יתקע, ואף דמיירי כשיש להן ציר באמצע, מ"מ יש לגזור בזה אטו ציר מן הצד, ואפ"ה שרו ב"ה משום שמחת יו"ט. - **ג** להגירסא שלפנינו דמשני דעד כאן לא קאמרי ב"ה הכא אלא משום דאין בנין וסתירה בכלים, בע"כ דהא דפריך מינה, הוא מהא דלא אסרו ב"ה בזה משום איסור בנין וסתירה, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות, עיי"ש.

**א"ר יוחנן מוחלפת השיטה,** הרי"ף פסק בדין תריסין כב"ה דשרי אף להחזיר, ובדין שחיטה ביו"ט העתיק למתניתין דב"ה אומרים דלא ישחוט אא"כ הי' לו עפר מוכן מבעו"י, והרמב"ן במלחמות כתב דכ"כ כל הגאונים, - והבעה"מ תמה ע"ז דהרי בגמ' רמינן להו אהדדי ומפכינן לחד מינייהו, והיאך פסק הרי"ף לתרוייהו, וכן הק' ההשלמה לעיל ז' ב' והמכתם בסוגיין.

והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג' כתב לישב דמה שאמרו דמוחלפת השיטה היינו אלא דהחליפו ב"ש וב"ה שיטתן, והחמירו ב"ה בכל מקום ולא החמירו בתריסין משום טעמא דהתירו סופן משום תחילתן, ועד"ז כתב הרא"ש בסו"ס ט' בשם ה"ר יוסף דהחליפו ב"ה שיטתן להקל בסילוק תריסין טפי מאחריני, משום דהוי צרכי רבים ואין רוב צבור יכולין לעמוד בה, וכ"כ המרדכי השלם בסימן תרנ"ב, ועד"ז כתבו הראב"ן במכילתין, והראבי"ה בסימן תשכ"ו.[[515]](#footnote-516)

והרמב"ן במלחמות כתב לישב דהא דמפיך להו ר' יוחנן הוא משום דס"ל דכשיש להן ציר מן הצד פליגי ואפ"ה שרו ב"ה, או משום דס"ל דיש בנין וסתירה בכלים ואפ"ה שרו ב"ה, אך לפ"מ דקי"ל דפלוגתייהו היא כשיש להן ציר באמצע וסברי ב"ה דאין בנין וסתירה בכלים, ואין מקום לאסור בזה אלא משום גזירה לגזירה, וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן י"א ב', שפיר ניחא הא דשרו ב"ה בכה"ג, ולא קשיא מההיא דשוחט חי' ועוף, ועד"ז כתב הרשב"א, והוסיפו די"ג דבגמ' משני לה הכי דעד כאן לא קאמרי ב"ה הכא אלא משום דאין בנין וסתירה בכלים, (וכהגירסא שלפנינו), וכ"כ הרא"ה דלגירסא זו נתישבו ד' הרי"ף.

התוס' הוכיחו מכ"ד דמה שאמרו דמוחלפת השיטה היינו ההיא דהשוחט, ועמש"כ המגיני שלמה והפנ"י לישב לדעת הסוברים דמפכינן לההיא דתריסין, - ובספה"י לר"ת סימן שע"ח הוסיף להוכיח כן, דאם הא דמוחלפת השיטה היינו ההיא דתריסין, אכתי תיקשי דב"ש אדב"ש מכל הנך דלעיל, דכיון דאף בתריסין התירו ב"ש סופן משום תחילתן, כ"ש דהי' להם להתיר בכל הנך דלעיל, וכן הוכיחו הבעה"מ בסוגיין, וההשלמה לעיל ז' ב', - והמהרש"א עמד ע"ד התוס' שלא הק' כן, ומבו' בדבריהם דאם מפכינן לההיא דתריסין נתישב שפיר בשנויי דחיקי דלעיל, ועמש"כ הפנ"י לישב בזה באורך.

\*התוס' והרשב"א הק' דאם הא דמוחלפת הוא ההיא דתריסין, הרי דהא דלב"ה אין מסלקין הוא משום דיש בנין וסתירה בכלים, ובר"פ כל הכלים סתם לן תנא דיש בנין וסתירה בכלים, - וצ"ב דאם אין לאסור בתריסין אלא משום דיש בנין וסתירה בכלים, א"כ מה פריך ר' יוחנן דב"ה אדב"ה, הרי י"ל דהא דשרו ב"ה הוא משום דס"ל דאין בנין וסתירה בכלים.[[516]](#footnote-517)

אך הנה בל' התוס' והרשב"א דרק הא דאין "מסלקין" את התריסין אינו מתישב אלא אם יש בנין וסתירה בכלים, אך הא דאין מחזירין, מתישב אף אם אין בנין וסתירה בכלים, ולפ"ז ניחא דזהו דפריך ר' יוחנן דב"ה אדב"ה, דמ"ט שרו להחזיר את התריסין, - והמהר"ם בסוגיין כתב לפרש בזה, דבהחזרת התריסין יש לאסור משום דהוי טירחא דלאו צורך, וכמש"כ בפירש"י, ולקמן י"א ב' כתב לפרש בזה, דבהחזרת התריסין יש לאסור מגזירה שמא יתקע, וכמש"כ התוס' לקמן שם, ורק בסילוק התריסין דלי"ב להגזירה דשמא יתקע, הוא דאין לאסור אלא אם יש בנין וסתירה בכלים.

**הזמנה ביוני שובך**

**ב"ש אומרים לא יטול אא"כ נענע מבעו"י וב"ה אומרים עומד ואומר זה וזה אני נוטל,** בטעם הא דאסור לטלטל את היונים בלא זימון מבו' בסוגיית הגמ' לעיל דהוא משום מוקצה, וזהו שאמרו דעד כאן לא קאמרי ב"ה הכא אלא כיון דמוקצה הוא בעומד ואומר מכאן אני נוטל סגי, והתוס' לעיל ב' א' ד"ה דילמא ב"ש הק' בהא דס"ד דב"ש לית להו מוקצה, דתיקשי מהא דאסרי הכא,[[517]](#footnote-518) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דמוקצה דבע"ח חמיר טפי ומוקצה ביותר, ודמי לגרו"צ דמודה בהו ר"ש, והבעה"מ שם כתב דהיינו בבריכה הראשונה, דחייס עלייהו ומקצה להו מדעתי' משום חורבן שובך, ובד' המהרש"א והמהר"ם שם נראה שפירשו כן גם בד' התוס', עיי"ש, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין.[[518]](#footnote-519) - **ב** הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ה' כתב דגוזלות הוו כמדבריות, שהן עשויין לפרוח בכל מקום, וכגרו"צ דמו,[[519]](#footnote-520) וכ"כ השבה"ל בסימן רמ"ח, ועד"ז כתב בחי' המאירי בסוגיין ולעיל ב' א' דכיון דהן מדדין הו"ל כמדבריות ואסירי אף לר"ש. - **ג** הרשב"א לעיל שם כתב דל"ה מצי לאקשויי מינה משום דמצי למימר דמוחלפת השיטה.[[520]](#footnote-521) - **ד** הרא"ה לעיל שם כתב דלפ"מ דס"ד דב"ש לי"ל מוקצה,[[521]](#footnote-522) מתפרש הא דאסרי ב"ש הכא, הוא משום דדילמא מימליך, או משום דזימנין דמשכח להו כחושין ואתי לאימנועי משמחת יו"ט.[[522]](#footnote-523) - **ה** הריא"ז ה"ג דין ב' כתב דהוא משום דחיישינן שמא יטלטל אחד או שנים וימצא טובים מהם ויניח אותם ונמצא שטלטל שלא לצורך, ולא התירו טלטול המוקצה אלא לצורך.[[523]](#footnote-524) - **ו** הראבי"ה בסימן תשל"ב כתב דהוא משום דחיישינן דזימנין דמטלטל ושביק מטלטל ושביק וקא מטלטל מידי דלא חזי לי' ויש בזה משום טירחא שלא לצורך, ועד"ז כתב הראב"ד בכתוב שם לעיל שם, דאף דיוני שובך ל"ה מוקצה לר"ש, מ"מ אסרי ב"ה משום דאיכא למיחש למטלטל ושביק.

בד' הטור בסימן תצ"ז מבו' דאף דקי"ל כר"ש, מ"מ יוני שובך בעו זימון,[[524]](#footnote-525) - והבית מאיר שם ס"ט כתב דהוא כמש"כ התוס' והבעה"מ דביוני שובך מודה ר"ש משום דמקצה דעתו מיני' משום חורבן שובכו,[[525]](#footnote-526) - והגר"ז שם סי"ז כתב דהא דהוו מוקצה, הוא משום דאינם ברשותו של אדם ואינם מוכנין לו,[[526]](#footnote-527) - והשעה"צ שם סקמ"א כתב דהוא משום דהו"ל כמדבריות, וכמש"כ המאירי, ועיי"ש שעמד בזה דאי"ז מתישב לדעת הסוברים דקי"ל דאף מדבריות שרי, וכתב דשמא הוא משום דבמדבריות כאלו שלא היו מעולם ברשותו כו"ע מודו.

**עומד ואומר זה וזה אני נוטל,** בל' הרמב"ם בפ"א מיו"ט הכ"ה משמע דא"צ להכינם בדיבור, וסגי כשמכינם במחשבה, ועמד ע"ז הגר"ז בקו"א בסימן תצ"ה סק"ח, וכ"כ השעה"צ בסימן תנ"ז סקנ"ג בשם הגר"ז.[[527]](#footnote-528)

**דב"ש סברי גזרינן דילמא אתי לאימלוכי,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דגזרינן דכשיבא ליטלם למחר יבא לימליך וחייס עלייהו והו"ל טלטול שלא לצורך, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשל"ב. **ב** בפירש"י לעיל בד"ה אבל היכא פירש דהא דאסרינן בזה הוא משום דכל דממליך בטלה לה הזמנה למפרע,[[528]](#footnote-529) וכ"כ הר"ן דדילמא חייס עלייהו ונמצאת הכנתו מאתמול בטעות, וכ"נ בד' הבעה"מ בריש פירקין. - **ג** בפי' ר"ח כתב חיישינן שמא ימלך וכו' ונמצא בטל משמחת יו"ט, וכ"כ בחי' המאירי בפי' בתרא. - **ד** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דחיישינן שמא ימלך ויחשוב שלא יקחם, ושוב ימלך שנית אחרי שנכנס יום טוב לקחתם והן מוקצה. - **ה** הרא"ה כתב דמה שאמרו גזרינן ל"ד הוא, אלא היינו דחיישינן דילמא מימליך דמילתא דעבידא הוא משום דבריכה ראשונה ואינם חשובין מוכנין אלא בנענוע דהשתא גמר בדעתי'. - **ו** בחי' המאירי כתב בפי' קמא כתב דהוא משום דחיישינן שמא למחר כשיבא ליטלן ימלך עליהן ויטול מאחרים שבאותו שובך שלא הזמינם, אם יש שם אחרים שאינם של בריכה זו.

י"ח שבט פ"א

דף מס' 19

**סוף טומאה לצאת**

**י' א' - המת בבית וכו' כולן טמאים,** בפירש"י כתב דהוא משום שגזרו חכמים טומאה על מקום שהוא דרך יציאת הטומאה שסופו לצאת דרך שם,[[529]](#footnote-530) ומבו' דדינא דסוף טומאה לצאת הוא מדרבנן, וכ"כ בפירש"י בחולין קכ"ה ב' סוד"ה טומאה בתוכה, וכ"כ המאירי בסוגיין, והר"ש באהלות פ"ג מ"ו, וכ"כ השעה"מ בפ"ח מעירובין ה"ז בסו"ד בדעת הרי"ף והרא"ש, - אך בפירש"י לקמן ל"ח א' ד"ה בדאורייתא כתב דדינא דסטל"צ הוא מהלכה למשה מסיני דהלכות טומאה הכי גמירי להו,[[530]](#footnote-531) וכ"נ בפירש"י בעירובין ס"ח א' ד"ה כולן טמאין,[[531]](#footnote-532) וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקפ"ה, והשטמ"ק בסוגיין בשם מורו, וכ"כ החזו"א בכ"ד בדעת הרמב"ם.

בפירש"י כתב דהא דכולן טמאים, הוא משום דאין יודעין באיזה פתח יוציאנו, והמאירי כתב דמטמאין את כולן מספק, אך בחי' הגרע"א כתב דמשמעות ל' הר"ש והרא"ש דכולן טמאין בודאי, דכיון שא"י באיזה פתח יוציאנו הוי כאלו סוף טומאה לצאת בכולם, וכאלו כולם פתוחים, וכ"כ השאג"א בסימן צ', והחת"ס בסוגיין, ועמש"נ להלן בקו' התוס' די"ל דתליא זה אם יש ברירה.

הגרע"א הק', דאם כל הפתחים טמאין מספק, ורק הכלים שבפתח אחד טמאים, מ"ט אין כלים אלו בטלים בשאר הכלים שבפתחים האחרים, וכתב לדון דהוא משום דחשיבי ולא בטלי, ועיי"ש משה"ק ע"ז, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בס' צמח דוד כתב לישב, דכיון דגם אם היו כלים רק בפתח אחד היו ספק טמאים, נמצא דאין הספק כלל מכח תערובת הכלים, ובכה"ג ליכא לדין ביטול ברוב, ונחלקו בזה רבוותפא, ואכמ"ל.[[532]](#footnote-533) - **ב** השערי ישר בש"ג פכ"ד כתב לישב, דבכה"ג גם במציאות האמיתית לא נתייחד פתח אחד לטומאה, אלא איכא בודאי טומאת ספק על כל אחד מן הפתחים, וע"כ ל"ש בזה דין ביטול ברוב. - **ג** בשיעורי אשר לשלמה כתב בשם הגרי"ש כהנמן זצ"ל דיש לחוש דתחילה הי' עומד לצאת דרך פתח זה ואח"כ דרך פתח זה וכו', ונמצא דיש לחוש דכל הפתחים טמאים, ול"ש בזה ביטול ברוב.

הגרע"א הק' עוד, מ"ט לא מטהרינן לכל הכלים משום דספיקא דרבנן לקולא, לדעת הסוברים דדין סטל"צ הוא מדרבנן,[[533]](#footnote-534) וכתב די"ל דהוי כב' שבילין דבאו לישאל בב"א, ואף דהכא שואל על כל פתח לבדו, מ"מ כיון דכל ההיתר הוא משום דשמא יוציא דרך הפתח השני, הו"ל כמו בב"א, ול"ד לב' שבילין בבאו בזאח"ז, דא"צ להזכיר חבירו.

**ולו פתחים הרבה,** בפירש"י כתב דכולם פתוחים או כולם סגורים, והשטמ"ק הביא מש"כ הרמב"ן בנדה כ"ז ב' דהך דינא הוא רק כשהפתחים כולם סתומים או מוגפין, אך אם הפתוחין כל פותח טפח מוציא טומאה לצד שני ואין לו הצלה כלל, והיינו דכשהן פתוחים ל"ב לדינא דסוף טומאה לצאת, אלא הן טמאין משום דהטומאה יוצאת בפותח טפח, וע"ז ל"מ מידי הא דחישב להוציאו בפתח אחר וכו', - והחת"ס כתב דמש"כ רש"י דכולן פתוחים היינו שלא היו סגורין במסגרת אלא היו מגופפין, ועד"ז כתב הרש"ש.

אך השטמ"ק כתב בשם מורו בדעת רש"י, דמיירי כשאין ברוחב המשקוף טפח ואין בו דין אהל, ואפ"ה כלים שתחתיו טמאים,[[534]](#footnote-535) וכתב עוד דאיירי כגון שיש הפסק חצר בין הפתחים ובין המת, דבכה"ג אין הפתחים טמאים אלא מדינא דסוף טומאה לצאת, - ונתחדש בדבריו דאף בהני גווני איכא לדינא דסוף טומאה לצאת, וכמש"כ התרוה"ד בח"ב סימן כ"ד לדון לטמאות תחת שער העיר מדינא דסוטל"צ,[[535]](#footnote-536) וזה דלא כמש"כ בפי' ר"ח בסוגיין דיסוד דינא דסוף טומאה לצאת הוא דבכה"ג אי"ז חוצץ בפני הטומאה, משום דכל פתח העומד ליפתח כפתוח דמי, דלפ"ז ל"ש דינא דסוטל"צ בכה"ג, וכ"כ בתשו' מהרי"ל סימן ק"נ אות ו' בשם רבותיו דל"ש דינא דסטל"צ היכא דאויר מפסיק משום דיסוד דינא דסטל"צ הוא דעבדינן כאלו הדלת פתוח והוי חד אהל, וכ"כ בתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ו, ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן י"ח,[[536]](#footnote-537) ואכמ"ל.

**וב"ה אומרים אף משימות המת,**[[537]](#footnote-538) בפירש"י דקס"ד דפלוגתייהו היא בכלים שהיו בין מיתה למחשבה, דלב"ש אין ברירה, ואין מחשבתו מועלת לטהר את שאר הפתחים למפרע, ולב"ה יש ברירה ומועלת מחשבתו לטהר את שאר הפתחים למפרע, אך כו"ע מודו דמכאן ולהבא טהורין שאר הפתחים, וכ"כ הרא"ה וחי' המאירי, - אך בפירש"י בעירובין ס"ח א' ד"ה עד שלא ימות כתב דלב"ש דלית להו ברירה, ונחתא טומאה לשאר הפתחים, ה"ה טמאין אף מכאן ולהבא, דכיון דנחתא להו טומאה תו לא סלקא מינייהו במחשבה, וזה ע"ד מש"כ בפירש"י הכא בטעמא דב"ש למ"ד דפלוגתייהו היא בכלים דמכאן ולהבא, ונתבאר להלן, - והתורי"ד בסוגיין כתב דלא פליגי ב"ש וב"ה בברירה כלל, ואף ב"ש מודו דיש ברירה, אלא דס"ל דלא חשיבא מחשבה להציל, ואף מכאן ולהבא טמאין כל הפתחים.[[538]](#footnote-539)

התוס' הק' דלפ"מ דס"ד דב"ה מטהרין את הפתחים למפרע דאית להו ברירה, היכי משכח"ל דינא דרישא דכל הפתחים טמאים, הרי איכא למימר דלבסוף כשמוציאין באותו הפתח הוברר הדבר מתחילה דסופו לצאת דרך שם, וכן הק' התורי"ד והרשב"א והרא"ה, - והפנ"י עמד בזה, דהרי משכח"ל שפיר לענין דאין הכהן רשאי ליכנס דרך שום אחד מהפתחים עד שיפתח אחד מהן או שיחשוב להוציא דרך אחד מהן, וכן אין להשתמש בכלי שנמצאו שם עד לאחר שיפתח או שיחשוב, ועמש"כ בזה המי"ט באהלות פ"ז מ"ג.

ובחי' הגרע"א כתב בתו"ד די"ל דקו' התוס' הוא דיש לטהר את כל הפתחים מדינא דספק דרבנן לקולא, ולא נתפרש בדבריו דא"כ מ"ט העמידו התוס' לקו' זו לב"ה דאית להו ברירה, - ולכאו' הטעם בזה, דלב"ש דלית להו ברירה, י"ל דכל הפתחים טמאים בודאי, כיון דיתכן שתצא הטומאה דרכם, וכל פתח דיתכן שיוציאו דרכו את הטומאה, הו"ל פתח הטומאה ויש בזה לדינא דסוטל"צ, וכמש"כ כן הגרע"א לעיל מינה, די"ל דכיון דאין ידוע באיזה פתח יוציאנו, הוי כאילו סוף טומאה לצאת בכולם, וכולם טמאים לודאי, אך לב"ה דאית להו ברירה, הרי דאין טמא אלא הפתח שיתברר לבסוף דהי' סופו לצאת דרך שם, ונמצא דהא דמטמאינן מעיקרא לכל הפתחים, אינו אלא מספק, וזהו שהק' התוס' דהי' לנו לטהרם משום דספק דרבנן לקולא.

התוס' תירצו דאיירי כשעשו פתח חדש והוציאוהו המת דבכה"ג לא שייך ברירה,[[539]](#footnote-540) והשפ"א הק' דמ"ט ל"ש בכה"ג ברירה דנימא דהוברר הדבר דלא הי' עומד לצאת דרך שאר הפתחים, אלא דרך הפתח החדש, וכן הק' הקוב"ש באות ל"ו,[[540]](#footnote-541) - ולא נתפרש לן, שהרי אף אם הי' דעתו מעיקרא לפתוח פתח חדש ולהוציאו, היו שאר הפתחים טמאים,[[541]](#footnote-542) והרי דאף דבפועל הוא עומד להוציאו דרך הפתח החדש, מ"מ כיון דאכתי אין פתח זה קיים, חשבינן להפתחים הקיימים כפתחי הטומאה, וא"כ מה יועיל הא דהוציאו לבסוף דרך הפתח החדש, דאף דהוברר שהי' עתיד להוציאו משם, לא עדיף מהיכא דמעיקרא הי' דעתו לפתוח פתח חדש ולהוציאו דשאר הפתחים טמאים.

**לטהר את הפתחים מכאן ולהבא,** בפירש"י כתב דטעמא דב"ש דמטמאי אף מכאן ולהבא, הוא משום דס"ל דמשירד תורת טומאה לפתחים במיתת המת שוב אינו עולה מהן אלא ע"י מעשה.

ובטעמא דב"ה דס"ל דמחשבה מועלת לטהר הפתחים מכאן ולהבא, כתב הרא"ה דהוא משום מחשבה דמצטרפת בסוף למעשה, וצ"ב, - ובחי' המאירי כתב דס"ל דבמחשבה פקעה טומאתן, והקוב"ש באות ל"ד כתב לפרש דהיינו, דעיקר טומאת הפתח אינה משום שמתחילתו הי' עומד שיצא המת דרכו, אלא משום דגם עכשיו סוף המת לצאת בו, וע"כ אם חישב להוציא בפתח אחר וכבר אין סוף המת לצאת דרכו, ה"ה טהור.[[542]](#footnote-543)

**דילמא מטלטל ושביק וכו',** התור"פ הק' דמ"ט אינו מכין את כל השובך, ויהא מותר לטלטל את מי שירצה, וכתב דכל דבר העומד לגדל כולו ל"ה הכנה עד שיאמר זה וזה אני נוטל, וכ"כ האו"ז בסימן של"ד אות ב' בשם ריב"א דאין אדם יכול להזמין אלא לפי מה שהוא צריך ואם הזמין יותר ל"ה הזמנה, וכ"כ הרשב"א בשם תוס', וכ"כ המאירי בשם הראב"ד, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ד, והאגודה בסימן י"ג, וכ"כ השו"ע בסימן תצ"ז סי"א, - אך הרשב"א צידד דאם מכין את כולן ואומר כולן יהיו מוכנים לי שמה שאני צריך מהן שפיר דמי, דהו"ל כאווזין ותרנגולין, וכ"כ בחי' המאירי בדעת רש"י.[[543]](#footnote-544)

בטעם הסוברים דל"מ להכין את כולם, מצינו כמה דרכים, **א** המאירי כתב בשם הראב"ד דהוא משום דאין הכנה אלא במה שצריך, וכתב דכ"ה בכל מוקצה דאין הכנה חלה אלא על הצריך,[[544]](#footnote-545) וכן משמע בד' התור"פ והאו"ז, ועד"ז כתב הב"ח בסימן תצ"ז ס"ז דאין הזמנה מועלת אלא למה שהוא צריך, וכל מה שאינו צריך הו"ל כמזמין עצים ואבנים לאכילה שאין הזמנה מועיל להן לטלטלן, כיון שאין אדם אוכלן, וכמו שאמרו לקמן כ"ו ב' דאי דלא חזו כי אזמין מאי הוי. - **ב** בחי' המאירי כתב דהוא משום דאפי' אם באו אורחין אין אדם עשוי להחריב שובכו, ולא חיילא הכנה לחורבן שובכו.[[545]](#footnote-546) - **ג** הגר"א בסימן תצ"ז סי"א כתב דהוא משום דל"ה דעתו אלא לזוג, אלא דסומך על מה שיברור, וכ"כ המ"ב שם סקל"ד.

הרשב"א כתב דאף לדעת התוס' דל"מ להכין את כולם, מ"מ אם זימן את כולן דאם יצטרך את כולם יקח, ואם יצטרך לזוג אחד מהם לבד יקח, הרשות בידו, וכ"כ רי"ו שם, וכ"נ בד' האגודה שם, וכ"כ הרמ"א בסימן תצ"ז סי"א, - אך בד' הרמ"א בדרכ"מ הארוך שם נראה שפירש בדעת ההג"א דאף בכה"ג ל"מ, משום דאין יכול להזמין אלא לפי מה שהוא צריך, וצ"ע.

**דזימנין דמשתכחי שמנים כחושים וכחושים שמנים וקמטלטל מידי דלא חזי לי',**[[546]](#footnote-547)בפירש"י כתב דהיינו דכל אותן שטלטל יותר על צרכו מוקצין היו, וכ"כ הרא"ה, ועיי"ש שכתב דמה"ט לא שייך ה"ט כלל בבע"ח שברשותו דהם מוכנים, ואפי' מטלטל ומניח כל היום כולו אין כאן איסור, דבהתירא קא עסיק, - אך הראבי"ה בסימן תשל"ב כתב דאין הטעם בזה משום מוקצה, אלא משום טירחא שלא לצורך, ועיי"ש שכתב דמ"מ באווזין ותרנגולין שלנו לא חיישינן לכל הני, משום דמורגלין בהן וידוע לו איזה כחוש ואיזה שמן, וכתב דמ"מ יר"ש יתן עיניו מתחילה ליטול ולשחוט ולא יברור ויניח, דאע"ג דאינו מוקצה הרי חששו חכמים לטירחא, ועד"ז כתב הב"י בסימן תצ"ז ס"ו בשם המהר"י אבוהב, וכתב דלא קי"ל הכי, ועמש"כ הפר"ח שם.

**זימנין דמשתכחי כולהו כחושין ואתי לאמנועי משמחת יו"ט,** הבעה"מ בריש פירקין כתב דהיינו דכל דמשכח להו כחושין מה שלא עלתה בדעתו, נמצאת הכנתו מאתמול כשאמר מכאן אני נוטל למחר הכנה בטעות ואינה הכנה, אלא כולן מוקצין הן, וקא מטלטל מידי דלא חזי לי',[[547]](#footnote-548) ועוד דקא מימנע לי' משמחת יו"ט לגמרי, וכ"כ בחי' המאירי, - אך בפירש"י משמע דאין הטעם בזה משום מוקצה, אלא רק משום דחיישינן דכשימצאם כחושין לא יטלם וימנע משמחת יו"ט, וכ"נ בד' ש"ר.

הרא"ה הק' דמ"ש מתרנגולים שבביתו דלא הצריכו לומר מבעו"י זה וזה אני נוטל משום דחיישינן שימנע משמחת יו"ט, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרא"ה כתב דלא הצריכו חכמים משום חשש זה לומר כלום מערב יו"ט, ולא לייחד מה יאכל ביו"ט, ורק ביונים דצריכין הזמנה, הצריכוהו לומר דזה וזה אני נוטל, כדי שיועיל להכין ודאי שמחת יו"ט. - **ג** השטמ"ק כתב בשם הריטב"א דרק ביונים שההוצאה יתירה על השבח, יש לחוש שימלך משום חורבן שובכו, אבל בתרנגולים שהן עומדים לאכילה, יאכל מה שימצא. - **ג** השטמ"ק כתב דשאני תרנגולים שהוא מבקרן תדיר ויודע מה הן ואין לחוש, ומשא"כ ביונים שאין דרך לבקרן אם שמנים אם כחושים, ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן תשל"ב, וכתב כן גם בשם רשב"ט, ועד"ז כתבו הפר"ח בסימן תצ"ז ס"ו בסו"ד, והפמ"ג במש"ז שם סק"ו ובאש"א שם סקי"ג. - **ד** למש"כ הבעה"מ דכל דמשכח להו כחושין הויא הכנתו בטעות, י"ל דרק בכה"ג הוא דחיישינן שימנע משמחת יו"ט, כיון דבטלה הכנתו והוו כולן מוקצין, ואסור ליטול מהן, אך בתרנגולים שבביתו דהם מוכנים ועומדין, הרי דגם אם ימצא כולם כחושין יטול מהן, ולא מימנע משמחת יו"ט.

האו"ז בסימן של"ד אות ב' כתב דמי שיש לו תרנגולות בביתו שהקצה אותן לגדל ביצים צריך להזמין אותן מערב יו"ט אם עלה על דעתו לאכול מהן ביו"ט, ומבו' בדבריו שם דלא סגי שיאמר מכאן אני נוטל, אלא צריך שיאמר זה וזה אני נוטל, דאל"כ חיישינן דילמא מטלטל ושביק, וכ"כ הארחות חיים בהל' יו"ט סכ"ד והכל בו בסימן י"ח, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן תצ"ז ס"י.

**זימן שחורים ומצא לבנים וכו',** בחי' המאירי כתב דמשמע דכל שמצאם במקומם, אף שיש מן השחורים בהרבה מקומות שבשובך ואין לו סימן מובהק בהם שיכירם, הואיל ומצאם במקומם לא חיישינן שנתחלפו, - והשעה"צ בסימן תצ"ז סקס"א נסתפק אם היינו רק כשהם בתוך חורים אחרים, או אפי' כשהם בתוך חור אחד כל שהזמין אותם השחורים שבצד זה ומצאן כן לא חיישינן לאתהפוכי, וכתב דמד' הב"ח משמע דבכה"ג אסור.

\*הצל"ח כתב דלא איירי כשיש שם שובכים אחרים שיש להם בעלים אחרים, דא"כ אף בחול אסורים הם לו משום גזל, אלא איירי כשיש שם שובכים אחרים שלו בעצמו או של הפקר, ועיי"ש שכתב דאף היונים שבשובכים של הפקר מוקצין, ול"ד למה שמצינו בכ"ד דגוי א"צ הכן, דהיינו משום דאין הגוי מקצה מדעתו כלום וכיון שמוכן לבעליו הוא מוכן לכל אדם, ומשא"כ בשל הפקר, ועמש"כ בזה החזון יחזקאל בפ"א ה"ז.

**כגון שזימן שחורים ולבנים והשכים ומצא שחורים במקום לבנים ולבנים במקום שחורים וכו',** בפירש"י כתב דהיינו כשזימן שחורים ולבנים בב' קינים והם מובדלין במחיצות ועליות, והאו"ז בסימן של"ד אות ג' כתב דאם זימן שחורים ולבנים בקן אחד ומצא לבנים במקום שחורים ושחורים במקום לבנים מותרין, דהני ודאי איתהפוכי איתהפוך, והביאו ההג"א בסימן ט"ו, - והחת"ס בסוגיין פירש הטעם בזה למש"כ הרמב"ן בב"ב כ"ד א' דאף דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, מ"מ כל שהוא במקומו ממש חזקה כאן נמצא וכאן הי', ואין הולכין אחר הרוב.[[548]](#footnote-549)

**קמ"ל הנך אזדו לעלמא והני אחריני נינהו,** גירסת הרא"ה והני מעלמא אתו, וכתב דל"ד מעלמא, אלא ה"ה דיש לחוש שבאו אחרים מהשובך עצמו, וכ"כ השטמ"ק בשם הריטב"א, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ג הל"ט, - אך השטמ"ק כתב בשם מורו דאיירי כשאין בשובך יונים אחרים, ואין לחוש שלא שבאו יונים מעלמא, וכ"נ בפירש"י, וכ"כ הפר"ח בסימן תצ"ז סי"ב בדעתו, ועמש"כ בזה בחי' המאירי.

**לימא מסייע לי' לר"ח דאמר רוב וקרוב הולכין אחר הרוב,** השטמ"ק כתב דלמש"כ הריטב"א דאיירי כשהיו יונים אחרים בשובך, צ"ל דהא דמייתינן מינה דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, הוא משום דמיירי דהן קרובין זל"ז יותר משאר הקינים, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה, ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ג הל"ט, - אך בחי' המאירי נחלק ע"ז, דכל שכולן קרובין לא אזלינן בתר אותו שקרוב יותר, ופירש כן בהא דמשני דאיירי בדף, ונתבאר להלן.

המהר"ם שיף לקמן בסוגיין הק', דהיאך שמעינן מינה דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, הרי י"ל דשוין הן, וע"כ הן אסורין מספק, דספק מוכן אסור, וכן הק' השעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו, - והפנ"י כתב לישב דל"ש לומר דרוב וקרוב כי הדדי נינהו, דהרי מסברא רוב עדיף, והצד לומר דאין הולכין אחר הרוב, הוא משום דילפינן לה מעגלה ערופה דאזלינן בתר קרוב אף דאיכא אחריתא דנפישא מינה,[[549]](#footnote-550) ועמש"כ בתשו' חמד"ש בפתיחה לפרש הטעם דמסברא רוב עדיף, ואכמ"ל.

\*בב"מ כ"ה א' אמרו דאם מצא כלי ולפניו פירות, יש לתלות שהפירות הם של בעל הכלי, היכא דליכא הוכחה להיפך, והקצוה"ח בסימן רס"ב סק"ב הק' דלפ"מ דקי"ל דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, מ"ט תלינן שהפירות הם של בעל הכלי, ולא אזלינן בתר רובא, - אך הנה הנתיה"מ שם סק"ו כתב דכיון דבעל הכלי נאמן לומר שהיו פירות בכלי, ע"כ לא חיישינן דפירות שהיו בכלי נאבדו והני אחריני נינהו, דהוא חשש רחוק, והקה"י בב"ב סימן ט"ו כתב דמה"ט לא אמרינן בזה דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, דהיינו רק היכא דאין ידוע כלל אם הי' כאן מהקרוב, ובכה"ג אזלינן בתר הרוב, ואמרינן דל"ה כאן כלל מהקרוב, ומשא"כ התם דתלינן שהיו פירות בכלי, הרי דאי נימא דהפירות שנמצאו הם מרובא דעלמא, ניבעי למימר דהפירות שהיו בכלי אזדי להו והני אחריני נינהו דעתו מעלמא, וכל כה"ג לא אמרינן דרובא עדיף לומר שמה שהי' כבר מהקרוב נאבד ונעלם, וכ"כ בשיעורי הגר"ש בב"מ שם.

והקה"י שם הק' ע"ז ממה שאמרו הכא דגם בכה"ג שזימן שחורים ולבנים וכו' אמרינן דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, אף דאי נימא דהיונים שנמצאו הם מהרוב, ניבעי למימר דהיונים שהיו כאן הלכו לעלמא, ועיי"ש שכתב דצ"ל דכיון דבע"כ נעשה בהן מעשה שלא כדרכן, דאין דרכן להתהפך, ע"כ אזלינן בתר רובא, ועוד דבע"ח שאני שכן דרכן לילך, ועמש"כ בזה בשיעורי אשר לשלמה בסוגיין.

בתשו' הגרע"א ח"ג סימן נ"ו הוכיח מהכא דאזלינן בתר רוב בדשיל"מ, דלדעת הסוברים דלא אזלינן בתר רוב, כ"ש דלא אזלינן בתר קרוב, וא"כ מה מייתינן מהכא דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, הרי י"ל דהולכין אחר הקרוב, ואפ"ה הן אסורין משום דהו"ל דשיל"מ ולא אזלינן בי' בתר קרוב.[[550]](#footnote-551)

**הכא נמי בדף,** בפירש"י כתב דהיינו דיש דף לפני השובך בולט ויוצא ממנו ושם באים ויושבין יונים דמעלמא תדיר, וחיישינן דמן הדף באו לקינים, וכיון דהו"ל כולהו קרובים, אזלינן בתר רובא,[[551]](#footnote-552) - והרא"ה כתב דכל יוני השובך רגילין לנוח שם תדיר,[[552]](#footnote-553) וע"כ לא מיקרי הני שבתוך הקן קרוב טפי מאידך, שאף הם תדיר באותו הדף.

ובחי' המאירי כתב דאף דהחור שבצידו קרוב יותר מן הדף, מ"מ כולהו קרוב מיקרי, - והשעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו תמה ע"ז ממה שאמרו בב"ב כ"ד א' בדם הנמצא בפרוזדור ומספק"ל אם בא מן החדר או מן העלי' דהו"ל רוב וקרוב, והרי דאע"ג דהחדר והעלי' קרובים נינהו, מ"מ כייון דהעלי' קרוב יותר קרי לי' רוב וקרוב, וצ"ע.

הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ו כתב דזימן שחורים ולבנים וכו' אסורים, שאני אומר שמא אותן שזימן פרחו להן ואלו אחרים הן, וכל ספק מוכן אסור, והבינה לעתים שם עמד בזה, דלפ"מ דקי"ל דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, הרי יש לאסור בודאי, ול"ב בזה להא דספק מוכן אסור, ועיי"ש במש"כ בכמה אנפי, ובמש"כ הראש יוסף והראשל"צ בסוגיין.

**ממ"נ אי אחריני נינהו הא אחריני נינהו, ואי לא אחריני נינהו הא איכא חד דמערב בהו,** הרשב"א כתב דמכוון הגמ' דתליא בפלוגתא דרבי ורבנן בהניח מנה ומצא מאתים, דלרבנן דכולן חולין משום דאמרינן דהני אחריני נינהו, ה"נ הכא אמרינן דאחרינן נינהי, ולרבי דמנה מונח ומנה מוטל, ה"נ הכא אמרינן דלא אחריני נינהו אלא דאיכא חד דמערב בהו, וכ"כ הב"ח בסימן תצ"ז סוס"ח, וכתב דהוא דלא כפירש"י, וכ"כ המחה"ש שם סקי"ד.

המג"א בסימן תצ"ז סקי"ד כתב דנפ"מ בין הטעמים הוא בגונא שנאכל אחד מהן או שנפל לים, דאם הא דאסרינן הוא משום דאיכא חד דמערב בהו ואינו בטל, הרי דבכה"ג שנאכל וכו' שרי,[[553]](#footnote-554) אך אם הא דאסרינן הוא משום דאחריני נינהו, אף בכה"ג אסור,[[554]](#footnote-555) - ועיי"ש שעמד לפ"ז ע"ד הר"ן שכתב דהא דאסרינן בזימן ב' ומצא ג', הוא משום דבע"כ איכא חד מעלמא שאינו מוכן דמעורב בהן וכו', ולא כתב גם להא דחיישינן דהני אחריני נינהו, - וכתב דצ"ל דס"ל דלפ"מ דמסקינן לקמן דשאני גוזלות הואיל ועשויין לדדות, לא חיישינן שהלכו כלם, אלא אמרינן אחד בא לכאן, ול"ד להניח מנה ומצא מאתים דאמרינן דאחריני נינהו, משום דאין דרך להניח מעות אצל מעות חבירו, ומשא"כ ביונים דאמרינן דמעלמא בא אחד לכאן, ועמש"כ בזה המחה"ש שם.

\*בגל' הגרע"א בסימן תצ"ז כתב במש"כ המג"א דאם נפל אחד מהן לים שרי, דאף דקודם שנפל אחד מהם לים הי' הדין דכולם אסורין ואין בידו להתירן, שהרי קי"ל דאם הפיל בידים אסורין, וא"כ הוקצו כולם באותה שעה,[[555]](#footnote-556) מ"מ כשנפל אחד מהן ותלינן דהאיסור נפל מותרין שאר הגוזלות, דאין מוקצה לחצי שבת.

י"ט שבט פ"א

דף מס' 20

**י' ב' - איכא חד דמערב בהו,** התוס' הק' דמ"ט אינו בטל ברוב, וכתבו דהוא משום דבע"ח חשיבי ולא בטלי, א"נ דהו"ל דשיל"מ ואפי' באלף לא בטל, וכ"כ הרשב"א והמאירי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ג ה"מ.

והשעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו הק' ע"ד התוס' דמעיקרא מאי קשיא להו, הרי להדיא אמרו לעיל ד' א' דכל דשיל"מ אפי' בדרבנן לא בטל, - וכתב לישב לפמש"כ שם לפרש לסוגיית הגמ' לעיל ג' ב' דמעיקרא ס"ד דהא דדשיל"מ לא בטל הוא רק באיסור דאורייתא, ורב אשי הוא דמשני דכל דשיל"מ אפי' בדרבנן לא בטיל, (ועמש"נ בזה בדף מס' 5), וזהו דקשיא להו דלמ"ד דבאיסור דרבנן אף דשיל"מ בטל, מ"ט הכא אינו בטל, והוצרכו לישב דהוא משום דבע"ח חשיבי ולא בטלי, ובתי' בתרא כתבו דהו"ל דשיל"מ ולא בטל, והיינו דאפי' למ"ד דבאיסור דרבנן אף דשיל"מ בטל, מ"מ במוקצה דחמיר כשל תורה מודה דדשיל"מ לא בטל, - ועיי"ש שכתב לפרש עוד בזה, דמעיקרא ס"ל כדעת הסוברים דבדבר החוזר לאיסורו לא חשיב כדשיל"מ, דלפ"ז אף איסור מוקצה לא חשיב כדשיל"מ משום דהוא חוזר ונאסר ביו"ט הבא, וכמש"כ כן המנחת כהן בשער התערובת,[[556]](#footnote-557) ובתי' בתרא חידשו דהו"ל דשיל"מ לאחר יו"ט, דכיון דשרי לאחר יו"ט חשיב כדשיל"מ, אף דהוא חוזר ונאסר ביו"ט הבא,[[557]](#footnote-558) וכ"כ הבינה לעתים שם והצל"ח בסוגיין,[[558]](#footnote-559) ועמש"כ הבינה לעתים שם והקה"י בסימן ט' לדון בזה, - ועמש"כ האמרי בינה בדיני יו"ט סימן י"ז לישב עוד בכמה אנפי.

\***חולין ומע"ש מעורבין זב"ז,** בפירש"י כתב דנוטל היפה שבהן ואומר וכו' ואם חולין היא תהא חברתה מחוללת עלי', והתוס' תמהו ע"ז דאין מחלללין כסף על כסף, וכן הק' הר"ש במע"ש פ"ב מ"ו,[[559]](#footnote-560) - אך בחי' המאירי כתב דאע"ג דטיבעא אטיבעא לא מחללינן הכא שאני דלא אפשר, - ועמש"כ המהר"י קורקוס בפ"ו ממע"ש ה"ב, והדרך אמונה בביאוה"ל שם, ואכמ"ל.

**הניח מנה ומצא מאתים וכו' וחכ"א הכל חולין,** בפירש"י כתב דהוא משום דתולין להקל לומר שנטל את הראשון והניחו במקום אחר והניח שוב את אלו ושכח שאין אדם מניח מעות חולין ומעות מעשר ביחד, והתוס' כתבו דמה"ט הוא דשרי אף בדאורייתא, אף דבדאורייתא לא אמרינן שאני אומר, - אך הרשב"א כתב בתי' קמא דלא שרי אלא במע"ש דרבנן, ובתי' בתרא כתב דשרי אף בדאורייתא משום דכודאי נשתנו משוו להו רבנן, (וע"כ אזלינן בהו בתר רובא דעלמא דחולין נינהו), ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ רש"י ותוס' דכיון דאין אדם מניח מעות חולין ומעות מעשר ביחד, ע"כ חשבינן להו כודאי נשתנו.

\*בפסחים י' א' אמרינן דאם הניח ט' ככרות חמץ ומצא י', תליא בפלוגתא דרבי ורבנן, - והרש"ש שם תמה דלמש"כ רש"י ותוס' הכא דטעמא דרבנן דהניח ט' ומצא י' הכל חולין הוא משום דאין אדם מניח חולין אצל מעשר, א"כ מ"ט אמרו דלדעתם אם הניח ט' ככרות ומצא י' צריך לבדוק אחר כל הט', הרי התם ליכא לה"ט, וכן הק' החמד משה בסימן תל"ט סק"י בתו"ד.[[560]](#footnote-561)

\*הבעה"מ שם כתב דלרבנן צריך ביטול, אך בדיקה א"צ משום דהוי ספק דרבנן, אך בד' הראב"ד בכתוב שם מבו' דצריך אף בדיקה, וכ"כ המהר"ם חלאוה שם, והוכיח כן מהא דשרו רבנן במעשר, ובע"כ דתלינן בודאי דאחריני נינהו,[[561]](#footnote-562) וע"כ יש להצריך בדיקה, דאי"ז ספק דרבנן אלא ודאי, וכ"כ הטור בסימן תל"ט, והב"י שם כתב דהוכיח כן מהא דמקילין רבנן לומר דהכל חולין, ובע"כ דהוי כאילו ליכא ספיקא כלל, וכמש"כ המהר"ם חלאוה.

**הניח מאתים ומצא מנה וכו' וחכ"א הכל חולין,** בפירש"י כתב דהואיל ולא העלהו לירושלים לא הפרידן זמ"ז ושניהם נטלן והניחם במקום אחר וזה חולין הוא שהניחו שם אח"כ ושכח, - והמהרש"א הק' דא"כ מה מדמינן לה לגוזלות, הרי בגוזלות ליכא לה"ט,[[562]](#footnote-563) ועמש"כ בזה המהר"ם שיף והפנ"י והחת"ס.[[563]](#footnote-564)

\*בפסחים י' א' אמרינן דאם הניח י' ככרות חמץ ומצא ט', תליא בפלוגתא דרבי ורבנן, ובד' הבעה"מ שם מבו' דהיינו כשלא ביטל, אך אם ביטל אף לרבנן א"צ בדיקה אחר כל הי', דהו"ל ספיקא דרבנן ולקולא,[[564]](#footnote-565) - והשעה"מ בסימן תל"ט סקט"ו עמד ע"ז מהא דפריך הכא דלרבנן יש לאסור בזימן ג' ומצא ב', אף דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, - ובדעת הבעה"מ צ"ל דשאני הכא דאיסור מוקצה הו"ל דשיל"מ ולא מקילינן בספיקו.

**חד אמר בב' כיסין מחלוקת וכו' וחד אמר בכיס א' מחלוקת,** בד' המאירי מבו' דמ"ד דבכיס אחד מחלוקת אבל בב' כיסין ד"ה מנה מונח ומנה מוטל, היינו רק בההיא דהניח מאתים ומצא מנה, אך הא דשרו רבנן בהניח מנה ומצא מאתים, הוא אף בב' כיסין, - וכ"ה מבו' ממש"כ הטור בסימן תל"ט דהא דהניח י' ככרות ומצא ט' צריך לבדוק אחר כל הי', הוא רק כשקשורין יחד, ומבו' מדבריו דהא דהניח ט' ומצא י' צריך לבדוק אחר הט', הוא אף כשאינם קשורין יחד, וכ"נ בד' השו"ע שם ס"ג, וכ"כ המג"א שם סק"ז, והא"ר שם סק"ט, והחמד משה שם סק"י, והגר"ז שם ס"ח, והמ"ב שם סקי"ד וסקי"ז, וכן משמע בד' התוס' הרא"ש בפסחים י' א' והריא"ז שם ה"ג דין ו' ובד' הרשב"א והרא"ה ור"נ בן הרמב"ן בסוגיין, שכתבו דההיא דהניח י' ככרות ומצא ט' איירי במקושרין, ולא כתבו כן בההיא דהניח ט' ומצא י'.

אך התוס' בפסחים י' א' ד"ה הניח י' הביאו מהכא דכשאין קשורים ד"ה חולין ומע"ש מעורבין זב"ז, וכ"כ התוס' הרשב"א שם, ומבו' דלמ"ד דפלוגתייהו היא בכיס א', היינו אף בהא דהניח מנה ומצא מאתים, דבב' כיסין לכו"ע חולין ומע"ש מעורבין זב"ז, וכ"ה להדיא בפי' הר"ש והרא"ש במע"ש פ"ד מי"ב, עיי"ש,[[565]](#footnote-566) - ולפ"ז גם הא דהניח ט' ומצא י' צריך לבדוק אחר הט', הוא רק כשהן קשורים יחד, וכ"כ המהר"ם חלאוה שם, והמקו"ח בסימן תל"ט סק"ז כתב כן לדינא, (ונחלק ע"ד המג"א שם).

**הכא בגוזלות מקושרין עסקינן,** בחי' ר"נ בן הרמב"ן הק' דמ"ט איצטריך לאוקמה בגוזלות מקושרין, לוקמה בשאינם מקושרין ול"ה בעינן לה"ט דגוזלות מנתחי מהדדי, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הרא"ה, - ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הפר"ח בסימן תצ"ז סי"ג דלמ"ד דבב' כיסין מחלוקת, הרי דאף אם איירי מתניתין בגוזלות שאינם מקושרין, מ"מ קמ"ל דגוזלות ל"ד לכיסין משום דעשויין לדדות, אך למ"ד דבכיס אחד מחלוקת, הרי דאם איירי מתניתין בגוזלות שאינם מקושרין, תיקשי דמאי קמ"ל, הרי אף בכיסין אמרינן דמנה מונח ומנה מוטל, וכ"ש בגוזלות, וע"כ איצטריך לאוקמה בגוזלות מקושרין, וקמ"ל דאע"ג דבכיסין כה"ג אמרינן דהני אחריני נינהו, שאני גוזלות דמנתחי מהדדי.[[566]](#footnote-567)

הב"י בסימן תצ"ז סי"ג כתב דלדעת הרמב"ם בפ"ו ממע"ש ה"ג דפלוגתייהו היא בב' כיסין, אף משנתינו איירי בגוזלות שאינם מקושרין, ובכה"ג הוא דשרי, אך בגוזלות מקושרין אמרינן דכולהו ניטלו והני אחריני נינהו, אך לדעת הטור בסימן תל"ט דפלוגתייהו היא בכיס אחד, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' התוס' בפסחים י' א' והמהר"ם חלאוה שם דקי"ל הכי, בע"כ דאיירי מתניתין בגוזלות מקושרין ואפ"ה שרי, וכ"כ הריא"ז והר"ן והמאירי בסוגיין דשרי אף בגוזלות מקושרין, וכ"כ האו"ז בסימן של"ד אות ה', וכ"כ היש"ש בסימן כ"ז, ועיי"ש שעמדו לפ"ז ע"ד הטור שם דלא הזכיר דשרי אף בגוזלות מקושרין, ועמש"כ בזה היש"ש שם והט"ז שם סק"ט, אך הפר"ח שם סי"ג כתב דאף לדעת הרמב"ם יש להתיר אף בגוזלות מקושרין, עיי"ש, - והרמ"א שם כתב לדינא להתיר בזה, ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א שם סק"ה, והמ"ב שם סקמ"א.

**ולא מיבעיא קאמר וכו',** בפירש"י כתב דל"ג לה, אלא גרסינן ולא מיבעיא זימן בתחתונה וכו', ועמש"כ בזה הבעה"מ,[[567]](#footnote-568) והראב"ד בכתוב שם, ור"נ בן הרמב"ן, והשטמ"ק בשם הריטב"א.

**בב' קינים זוז למעלה מזו וכו' ובא ומצא בעליונה ולא מצא בתחתונה וכו',** הרשב"א הק' דמ"ט אסרינן בכה"ג, ולא אזלינן בתר קורבא דמוכח, ואף דבע"כ דאחד מן הקינים אזיל לעלמא, נימא דהנך דתחתונה אזיל, - אך הרא"ה כתב דהא דאסרינן בכה"ג הוא משום דליכא קרוב, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם, וצ"ב, - והשטמ"ק כתב בשם מורו דהוא משום דאיכא תרתי לריעותא שלא מצאן במקומן, וגם בקן שלא הזמין לא מצא כלום, וכיון דכולהו ניידי ואיכא חד דאזיל לעלמא, לא אזלוינן בתר קורבא כולי האי, דלא אמרינן תרתי דהתחתון הלך לו והעליון יצא לפני הקן, אלא כיון דבע"כ דכולהו ניידי והאחד הלך, חיישינן דלמא עליון הלך והתחתון בא לפני הקן העליון, ועמש"כ להוסיף לפרש בזה בהגה' פתח הדביר על הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ה' סקי"ג.

ההשלמה כתב דאף דקי"ל דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, מ"מ דינא דרבא בב' קינין הלכתא הוא, וכ"כ המאורות והמאירי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ג המ"ג ורי"ו בנתיב ד' ח"ד, - אך הרמב"ם ועוד מקמאי לא הביאו לדין זה, והב"י בסימן תצ"ז סי"ד כתב בדעתם דס"ל דלפ"מ דקי"ל דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, א"צ להעמידה בב' קינים וכו', וי"ל דבכה"ג דב' קינים אפי' זימן בתחתונה ולא זימן בעליונה שרו, דכיון דאותם שזימן מצאם במקומן לא חיישינן להו כלל, - והפרישה שם סק"ו והב"ח שם תמהו ע"ז, דאדרבה כיון דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, כ"ש דיש לאסור בכה"ג דב' קינים, - אך מד' ההשלמה שהוצרך לומר דדינא דרבא הלכתא הוא, וכן מד' ש"ר שהוצרכו להביא לדין זה, מבו' דאף דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, מ"מ בב' קינים וכו' הי' מקום להתיר, והיינו משום דאיירי בדליכא קינים אחרים בתוך נ' אמה, ובכה"ג ס"ד דשרי משום דלא אמרינן דהני סרוכי סרוך, וכ"כ הפר"ח שם סי"ד, והשעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו בסו"ד, והפר"ח שם כתב לדינא דקי"ל לדינא דרבא, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ועמש"כ ע"ז השעה"מ שם.

**אין נוטלין את העלי לקצב עליו בשר,** בטעם האיסור בזה, נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דמלאכתו לאיסור לכתוש במכתשת ומשו"ה אסרי ב"ש, ובפירש"י לעיל י' א' ד"ה את העלי כתב דס"ל לב"ש דכיון דמלאכתו לאיסור אסור לטלטלו אפי' לצורך גופו, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל וריבב"ן, וכ"כ הבעה"מ והרשב"א לעיל ב' א',[[568]](#footnote-569) והבעה"מ שם כתב דב"ש עדיפא אפי' מדר"י, דלא אסר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו. - **ב** התוס' כתבו דאיירי כשהוא מוקצה מחמת חסרון כיס, כדמוקמינן לה בשבת קכ"ג א', וע"כ הוא דאסור לטלטלו אף לצורך גופו,[[569]](#footnote-570) וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז דכיון דהוא כבד מייחד לי' מקום וקפיד עלי', וכ"כ הרשב"א לעיל י' א', וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לעיל שם בשם הרמב"ן. - **ג** הרא"ה כתב דלהך לישנא דאיירי בכלי שמלאכתו לאיסור, טעמא דב"ש דאסרי הוא משום טירחא יתירא ועובדין דחול, ועד"ז כתב הר"ן דהוא משום דדמי לעובדין דחול. - **ד** המאירי כתב דהוא משום דנראה שרוצה לעשות בו מלאכה הראוי' לו שהיא מלאכה האסורה, ולעיל ב' א' כתב דע"כ אף אם ב"ש לית להו מוקצה, מ"מ אסרו הכא משום שנראה שרוצה לעשות בו מלאכה, ולא משום מוקצה נגעו בה, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בריש פירקין.

**וב"ה מתירין,** התוס' כתבו דטעם הא דשרו הוא משום שמחת יו"ט, וכ"כ התוס' בשבת קכ"ג א' ד"ה הא נמי, והפסקי רי"ד והריא"ז בסוגיין, וזה לטעמייהו דהוא מוקצה מחמת חסרון כיס, אך לדעת רש"י ודעימי' דעלי הוא כלי שמלאכתו לאיסור, הרי דמה"ט הוא שהתירו ב"ה, ככל כלי שמלאכתו לאיסור דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו.[[570]](#footnote-571)

למש"כ התוס' ודעימייהו דהא דשרו ב"ה הוא משום שמחת יו"ט, כתב הרא"ה דהיינו משום דקייל להו איסורא משום דאיכא תורת כלי עלי', וכמו שאמרו לעיל י' א', - והיינו דאף דהתירו מוקצה לצורך אוכל נפש, מ"מ לא התירו להשתמש במוקצה, וכמש"כ המהרש"א לקמן ל"ג א', והמג"א בסימן תק"ט סקט"ו, והכא דהתירו ב"ה להשתמש בעלי, הוא משום דתורת כלי עליו, וע"כ התירוהו משום שמחת יו"ט, וי"ל עוד, כמשמעות ד' המג"א שם והפמ"ג באש"א סימן תצ"ט סקי"א, ובגל' הגרע"א שם, דכיון דתורת כלי עליו יש בזה לההיתר דמוקצה לצורך אוכל נפש, ונתבאר בדף מס' 18.

אך המאירי כתב דהא דשרו ב"ה הוא משום דכלי שמלאכתו לאיסור ניטל לצורך גופו, ומשמע דכל דהוי מוקצה מחמת חסרון כיס אסור ליטלו, ולא התירו לזה משום שמחת יו"ט, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק סוף שער ב' הצ"ט, והיינו משום דלפי דבריהם דאיירי הכא בעלי שהוא כלי שמלאכתו לאיסור, אין מקור שהתירו ב"ה אף במוקצה מחמת חסרון כיס, וכן צידד החמד משה בסימן תצ"ט סוסק"ז בדעת הרמב"ם, ונחלק על מש"כ המג"א שם סקי"א דאף למש"כ השו"ע שם דעלי הוא כלי שמלאכתו לאיסור, מ"מ אף כלי כלי המוקצה מחמת חסרון כיס מותר לטלטלו לקצב עליו משום שמחת יו"ט, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ס"ה.

התוס' הרא"ש בשבת קכ"ד א' כתב דהא דהתירו לקצב עליו בשר, אף דהוי מוקצה מחמת חסרון כיס, הוא משום דהוא צורך גדול ליו"ט, - ומשמעות דבריו דלא הותר כל שימוש בכלי מוקצה לצורך אוכל נפש ושמחת יו"ט, ורק הכא התירו משום דהוא צורך גדול, וצ"ע.

**אין נותנין עור לפני הדורסן,** הרא"ה כתב דאף דגם הגבהתו אסורה, מ"מ קמ"ל דאפי' בשעת הפשט בעוד שתופס בו אסור ליתן אותו לפני הדורסן, משום מראית העין, וכ"כ השטמ"ק, - ולכאו' מכוון דבריו, דאף דמוקצה גמור אסור להוליכו אף בעודו בידו, וכמבו' בדבריו לקמן כ"ח ב', ונתבאר במ"מ מוקצה ג' דף מס' 8, מ"מ מותר להניחו באיזה שירצה, וא"צ לזרקו מידו, כמש"כ הרא"ה לקמן שם, וזהו דקמ"ל הכא דאף בשעה שתופס בו אסור להניחו לפני הדורסן.[[571]](#footnote-572)

והמאירי כתב דהא דאין נותנין עור לפני הדורסן, הוא אף כשיש עליו כזית בשר, דבכה"ג הותר לטלטלו, ואפ"ה אסור להניחו לפני הדורסן, משום שנראה כמעבד.[[572]](#footnote-573)

**ולא יגביהנו אא"כ יש עליו כזית בשר,**[[573]](#footnote-574)בטעם הא דאסור העור בטלטול, כתב הרא"ה דהוא משום דלא חזי, וכ"ה מבו' בד' הר"ן הכא והרשב"א לקמן בע"ב, ובד' התוס' בשבת מ"ט א' ד"ה טומנין בשלחין, והר"ן שם, - אך הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דהו"ל נולד, דכ"ז שהיתה הבהמה חי' ל"ה ראוי' לשכב עלי' וכשמפשיטה עכשיו הו"ל נולד, וכ"כ הקרבן נתנאל בסו"ס י"ז דחשיב כנולד, וכ"כ בחי' הגרע"א לעיל י' א' ובשבת מ"ט א'.[[574]](#footnote-575)

**ושוין שאם קצב עליו בשר שאסור לטלטלו,** בשבת קכ"ג ב' וקכ"ד א' מפרשינן דהיינו מחמה לצל, וכ"כ הרי"ף בסוגיין,[[575]](#footnote-576) - אך לדעת התוס' ודעימייהו דאיירי הכא בעלי שהוא מוקצה מחמת חסרון כיס, הרי דמה"ט הוא דאחר שקצב עליו בשר אסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו,[[576]](#footnote-577) וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו בשם ר"י.[[577]](#footnote-578)

בתשו' רבינו אפרים שבראבי"ה סימן ק"ע הק' דמ"ט שרי להפשיט העור ביו"ט, הרי אפשר דשקיל בברזי, וכיון דאפשר לאכול בלא הפשט מ"ט התירו להפשיט, ועיי"ש שכתב דאין לומר דהוא משום דהתירו סופו משום תחילתו, דלקמן בע"ב לא מנו לזה בכלל הדברים שהתירו, ועוד דלא התירו מלאכה דאורייתא משום תחילתן, - ובתשו' רבינו יואל שם השיב, דכיון דהפשט הבהמה הוא צורך אוכל נפש, ה"ז דוחה יו"ט, ושרי אף להפשיט כדרכו, והיינו דכל דמעשה המלאכה נצרך לצורך אוכל נפש, א"צ לעשותו באופן המותר.[[578]](#footnote-579)

המג"א בסימן של"א סק"ה כתב לאסור לטלטל איזמל לאחר המילה, ולא אמרינן בזה דאין מוקצה לחצי שבת, והוכיח כן ממה שאמרו הכא דאחר שקצב עליו בשר אסור לטלטלו, אף דמעיקרא הי' מותר לטלטלו לקצב עליו בשר לצורך יו"ט,[[579]](#footnote-580) - וצ"ב, דהרי הכא הוי גם מעיקרא מוקצה גמור, אלא שהתירו לטלטלו משום שמחת יו"ט, ואחר שקצב עליו בשר דליכא בטלטולו משום שמחת יו"ט אסור לטלטלו, ומה מקום יש לדון בזה משום דאין מוקצה לחצי שבת.[[580]](#footnote-581)

כ"א שבט פ"א

דף מס' 21

**י"א א' - אבל בתברא גרמי דברי הכל מותר,** בביאור הס"ד לאסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דדילמא ממלך ולא תבר, ואשתכח דטרח בכדי, וכ"כ האו"ז בסימן של"ה בשם ריב"א. - **ב** בד' הרא"ה מבו' דהוא משום דיש בזה טירחא יתירא, דכלי גדול הוא וטרחו מרובה, ועיי"ש שכתב דהא דשרי, (אף דלדעתו הא דאסרי ב"ש בעלי הוא משום טירחא יתירא ועובדין דחול), הוא משום דמלאכתו להיתר, (ולכאו' היינו דמה"ט ל"ה כעובדין דחול). - **ג** השטמ"ק כתב דהוא משום די"ל דמייחד לי' מקום, והו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס.[[581]](#footnote-582) - **ד** הפנ"י כתב דס"ד דכיון דבשבת מלאכתו לאיסור, אף ביו"ט דינו ככלי שמלאכתו לאיסור דאסור לטלטלו שלא לצורך גופו ומקומו, גזירה יו"ט אטו שבת.[[582]](#footnote-583)

**להודיעך וכו' דאפי' דבר שמלאכתו לאיסור נמי שרו,** הרא"ה כתב דמה שלא אמרו להודיעך וכו' דאפי' מוקצה מחמת חסרון כיס נמי שרו, הוא משום דתלי בתרי לישני אם עלי הוא כלי שמלאכתו לאיסור או מוקצה מחמת חסרון כיס, וזה לפי דבריו לעיל מינה דתליא בתרי לישני, - ועיי"ש שהוסיף, דהך לישנא דדבר שמלאכתו לאיסור, מתישב גם כלפי מוקצה מחמת חסרון כיס, דמוקצה מחמת חסרון כיס אינו אסור בכלי שמלאכתו להיתר, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ג' דף מס' 5.

**מהו דתימא ממלך ולא תבר,** לפ"מ שפירש"י לעיל מתפרש הס"ד לאסור משום דדילמא ממלך ולא תבר, דהוא משום דנמצא דטרח בכדי, - אך הרא"ה פירש דהוא משום דס"ד דלא חשיב כדבר שמלאכתו להיתר,[[583]](#footnote-584) ונפ"מ בזה אף לדידן, דלפ"מ דמסקינן דחשיב כדבר שמלאכתו להיתר מותר לטלטלו אף שלא לצורך גופו ומקומו.

**ב"ש אומרים אין מוליכין טבח וסכין אצל בהמה ולא בהמה אצל טבח וסכין,** בפירש"י כתב דהיינו כשהם רחוקין זמ"ז דדילמא בתר דטרח ממליך, ומבו' בדבריו דטעם האיסור בזה הוא משום טירחא שלא לצורך, - אך הרשב"א כתב דאיירי כשמוליך מרה"ר לרה"י, ולפ"ז הא דאסרינן משום דדילמא ממליך היינו דיהא בזה משום הוצאה מרה"י לרה"ר,[[584]](#footnote-585) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ג הכ"ד.

בחי' ר"נ בן הרמב"ן כתב די"ג מוליכין טבח וסכין אצל בהמה ולא בהמה אצל טבח וסכין, וכ"ה לפנינו בתוספתא פ"א הי"ג, וכ"כ ההשלמה והרא"ש בסימן י"ז, והיינו משום דהולכת סכין אי"ז טלטול וטורח כ"כ שיהיו חוששין לאימלוכי, - ועיי"ש שכתב דטעם גירסא דילן הוא משום דגם הולכת סכין הוי כטורח, או דאיירי כשמוליך ברה"ר, דאם ממליך יש בזה משום הוצאה ברה"ר.

בד' הרשב"א ור"נ בן הרמב"ן מבו' דכל שהוליך סכין לצורך שחיטה ונמלך ולא שחט עבר משום הוצאה, וכ"כ הצל"ח בסוגיין, והמהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ג ריש אות מ"א, - והקוב"ש באות מ"א תמה דכיון דהוציא הסכין כדי לשחוט, מה בכך שנמלך אח"כ, ואטו המבשל כדי לאכול ביו"ט ואח"כ לא אכל עובר למפרע על בישולו, והרי לדעת רבה אף המבשל מיו"ט לחול אינו לוקה משום הואיל דאי מיקלעי לי' אורחים, אף דלבסוף לא באו אורחים, וכ"ש דאם בישל לצורך אורחים ואח"כ לא באו דפטור, ועד"ז הק' המלאכת יו"ט בהשמטות לאות פ"ט, וצע"ג.

הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' עמד בהא דמותר להוליך בהמה אצל טבח דרך רה"ר, אף דאפשר מאתמול, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן שם הוכיח מזה דאוכל נפש עצמו שרי אף כשאפשר מאתמול, והולכת הבהמה שהיא הדבר הנאכל חשיבא כאוכל נפש עצמו ולא כמכשירין, ול"ד להוצאת קטן למולו, דכיון דהמילה היא הדוחה, הרי דהוצאת הקטן שאפשר לעשותה מער"ש אסורה, וכ"כ הרא"ה והר"ן בסוגיין, והרא"ה הוסיף לפרש דגם הוצאת הסכין חשיבא כאוכל נפש עצמו,[[585]](#footnote-586) וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בפי' בתרא. - **ב** בחי' ר"נ בן הרמב"ן בפי' קמא כתב דהכא ל"ה כאפשר מאתמול, דאינו יודע באיזה מקום יאכל למחר שאין אדם קובע מקום לסעודתו, ול"ה יכול להביא הבהמה והסכין מבערב שאינו יודע באיזה מקום יביאם. - **ג** הרמב"ם בפ"א מיו"ט ה"ו כתב דאף שאסרו חכמים כל מלאכה שאפשר לעשותה מערב יו"ט, מ"מ לא אסרו הוצאה ביו"ט אף דכל הוצאה אפשר לעשותה מערב יו"ט, כדי להרבות בשמחת יו"ט ויוליך ויביא כל מה שירצה וישלים חפציו, ולא יהי' כמי שידיו אסורות. - **ד** בחי' המאירי לקמן י"ב ב' כתב דא"א לעלות על לב כל הדברים הצריכים לו לאדם, וע"כ אי"ז נכלל בדין דבר שאפשר לעשותו מערב יו"ט. - **ה** היש"ש בסימן ל' כתב דאף להסוברים דאוכל נפש עצמו שאפשר לעשותו מערב יו"ט אסור לעשותו ביו"ט, מ"מ בהוצאה שרי בכל ענין, משום דמלאכה גרועה היא, ועד"ז כתב המג"א בסימן תצ"ח סקכ"ד דאף לדעת הרא"ש בבכורות פ"ג סימן ה' דכל מלאכה הנעשית קודם השחיטה חשיבא כמכשירין, מ"מ מותר להוליך הבהמה או הסכין משום דבהוצאה מקילינן,[[586]](#footnote-587) ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס או"ח סימן קמ"ז.

**מולח אדם כמה חתיכות בשר בב"א אע"פ שא"צ אלא לחתיכה אחת, רב אדא בר אהבה מערים ומלח גרמא גרמא,** ביאור דינא דהכא, וביאור דיני הערמה, נתבאר נתבאר באורך במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 32, עיי"ש.

**ב"ש אומרים אין מסלקין את התריסין ביו"ט וב"ה מתירין אף להחזיר,** סוגיא זו נתבארה באורך במ"מ למלאכת בונה דף מס' 8, ואכמ"ל.

**ג' דברים התירו סופן משום תחילתן וכו' ותריסי חנויות,** השטמ"ק כתב בתו"ד דמה שהתירו בתריסי חנויות, הוא משום דאין בנין בכלים, אלא דה"ז אסור מדרבנן מגזירה שמא יתקע, והתירו בזה משום שמחת יו"ט, אך אם הי' בזה איסור דאורייתא ל"ה שרינן לי' משום שמחת יו"ט, - וכ"כ בתשו' רבינו יואל שבראבי"ה סימן ק"ע ובשבה"ל סימן רנ"ג דאין להתיר להפשיט את הבהמה מכח הא דהתירו סופן משום תחילתן, דלא התירו מלאכה דאורייתא מכח זה, - וכ"כ הב"ח בסימן תצ"ז סי"א והמג"א שם סקי"ח דמה"ט הוא דהשוחט את הבהמה ונמצאת טריפה אסור להפשיט את העור.[[587]](#footnote-588)

הראב"ן לקמן י"ב א' נסתפק במוציא לולב למצותו וכיו"ב אם התירו סופן להחזירן לבית משום תחילתן, דהא דאמר עולא ג' דברים התירו וכו' ל"ד הוא אלא כל דכוותייהו, או דלא התירו אלא בג' דברים אלו, - והראבי"ה בסימן תשל"ח כתב דמותר להחזירן, והא דלא חשיב להו עולא, הוא משום דלא מתניא במתניתא בהדיא, וכ"כ האו"ז בסימן של"ח, והרא"ש בסימן י"ח, והמרדכי בסימן תרנ"ח,[[588]](#footnote-589) - ומסתימת דבריהם משמע דשרי להחזיר אף דרך רה"ר, והחלקת יואב בח"א או"ח סימן כ"ה הק' דהרי לא התירו סופן משום תחילתן באיסור דאורייתא, וכתב דשאני הוצאה דמלאכה גרועה היא, וצ"ב, - ועמש"כ בזה המנחת שלמה בח"ב סימן ס' אות י"ח, - ומש"כ בס' יו"ט כהלכתו סימן ל"ז אות ב'.

**מהו דתימא וכו' ואפי' מערב יו"ט נמי קמ"ל וכו' דיו"ט אין דערב יו"ט לא,** הרשב"א כתב דמשמע דעור דמערב יו"ט אסור אף לטלטלו, דמשמע דבמערב יו"ט מודו ב"ה לב"ש אף להא דלא יגביהנו, וכ"כ התוס' בשבת מ"ט א' ד"ה טומנין בשלחין והר"ן שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"א הס"ו, - אך האו"ז בסימן פ"ח כתב בשם ריב"א, דרק הא דשרי ליתן העור לפני הדורסן הוא משום דהתירו סופן משום תחילתן, אך הא דשרי לטלטלו הוא משום דל"ה העור מוקצה כלל, ומבו' בדבריו דאין להתיר טלטול העור משום תחילתן, דגם אם יהא אסור לטלטלו לא ימנע מלשחוט, ולפ"ז לא אסרו במערב יו"ט, אלא ליתן את העור לפני הדורסן, אך טלטולו שרי אף בכה"ג, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז ה"ד דין ג',[[589]](#footnote-590) וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג מיו"ט ה"ד, ובד' הרא"ש בסו"ס י"ז, ועמש"כ בזה בחי' הגרע"א לעיל י' א' ובשבת מ"ט א', והחזו"א בסימן מ"ג סקכ"ב.

הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"א הס"ו כתב דלא התירו אלא כששחט ביו"ט, אך אם שחט בערב יו"ט, אפי' לא הופשט אלא ביו"ט אסור, וכ"כ המאירי לעיל במתניתין, וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ז', והרא"ש בסו"ס י"ז, והטוש"ע בסימן תצ"ז ס"ג, - אך המ"מ בפ"ג מיו"ט ה"ד כתב בדעת הרמב"ם ובדעת רש"י דכל שהופשט ביו"ט שרי אף אם נשחט מערב יו"ט.[[590]](#footnote-591)

הרוקח בסימן ס"ז כתב דהתירו לטלטל נוצה של עופות לאחר שהסירו אותה מעל העוף, דדמי לעור לפני הדורסן דהתירו סופו משום תחילתו, וכ"כ המרדכי בסימן תרנ"ז, והרמ"א בסימן תצ"ט ס"ג, - והפר"ח שם תמה ע"ז דלא התירו אלא בעור משום דחזי למזגא עלי', ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, - אך הא"ר שם סק"ה דרק בנתינת העור לפני הדורסן בעינן לה"ט דחזי למזגא, אך בטלטול בעלמא ל"ב לזה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ג, ועמש"כ הגרע"א והבית מאיר שם.

**ב"ש אומרים אין מוציאין לא את הקטן וכו',** מכאן עד מתניתין בדף י"ד ב' נתבאר באורך במ"מ למלאכות יו"ט, עיי"ש.

כ"ג אייר פ"א

דף מס' 22

**י"ד ב' - ב"ש אומרים אין משלחין ביו"ט אלא מנות,** בטעם הא דאסרי ב"ש לשלוח דבר שאינו מוכן, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול.[[591]](#footnote-592) - **ב** הרא"ה כתב דהוא משום דדוקא בשליחת מנות איכא הוכחה שהוא לצורך היום, ומבו' דהא דאסור לשלוח דבר שאינו מוכן, הוא משום דמיחזי דשולח לצורך חול. - **ג** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דשמא אותו שנשתלחה לו לא יאכלנה ביו"ט, ונמצא שטרח ביו"ט שלא לצורך יו"ט, וכ"כ המאירי ותלמיד הרשב"א והשלנ"ל.[[592]](#footnote-593)

**וב"ה אומרים משלחין בהמה וכו',** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דב"ה לא חיישי להכי שלא יאכלנה חבירו ביו"ט, וכ"כ המאירי והשלנ"ל, ומבו' דכל שיודע שלא יאכלנה חבירו ביו"ט אסור לשלוח, וכ"כ הריטב"א בשלהי מתניתין, דכל דדמתכוין בפירוש לצורך מחר אסור לשלוח אפי' מנות, - אך הגר"ז בסימן תקט"ז ס"א כתב דאף שהוא יודע שחבירו לא ישחטם, מ"מ מותר לשלוח לו, כיון שאילו הי' רוצה הי' שוחטן ואוכלן, והביאו המ"ב שם סק"א, וצ"ל דהוא משום דדמי לתפילין דמותר לשלחן ביו"ט, משום ששמחה היא לו שמתכבד במתנותיו אצל חבירו והו"ל כצורך היום, וכמש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ח (המ"ז), ונתבאר בדף מס' 2 פלוגתת רבוותא בזה, וצ"ע.

**אבל לא תבואה,**[[593]](#footnote-594)בפירש"י כתב דהוא משום שאינה ראוי' היום, דאין טוחנין ביו"ט, ובטעם האיסור לשלוח דבר שאינו ראוי היום, כתב בפי' הר"י מלוניל דהוא משום דהרואה שמוליכן זה יודע שאינן לצורך יו"ט, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד והרא"ה דהוא משום שנראה ששולח ביו"ט לצורך חול, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו, דאף שראוי לטיסני במכתשת קטנה, אפ"ה לא שכיח שיעשה כן והרואים אומרים שהוא לצורך חול, וכ"כ השטמ"ק, ועמש"נ להלן דעת רבינו אפרים ובעה"ע בטעם הא דאין שולחין תבואה.

נחלקו הפוסקים באיסור שילוח תבואה וכיו"ב, **א** הט"ז בסימן תקט"ז סק"א כתב דהיינו דרך רה"ר, וכתב לפ"ז דלדידן דלית לן רה"ר שרי. - **ב** הא"ר שם סק"ב כתב דאסור לשלח אף דרך כרמלית או רשות שאינה מעורבת, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה ובקו"א סק"א,[[594]](#footnote-595) ופירשו כן בד' המג"א שם סק"א.[[595]](#footnote-596) - **ג** הנהר שלום שם סק"א כתב דאסור לשלחו אף בעיר המעורבת,[[596]](#footnote-597) וכ"כ הבית מאיר שם, והחיי אדם בכלל צ"ו ס"ז, וכתבו דהוא משום עובדא דחול, וכן צידד השעה"צ שם סק"ו, למש"כ המאירי והלבוש דטעם האיסור הוא משום דמיחזי שהוא לצורך חול.[[597]](#footnote-598)

**ר"ש מתיר בתבואה,** בפירש"י כתב דהוא משום דשמא יבשלם בקדירה ויכתשם במכתשת קטנה, ומשמע דאף דספק הוא אם יעשה כן, מותר לשלחם, וכ"נ בד' הרא"ה, ופירש דטעם ההיתר בזה הוא משום דתלינן להתיר כל כמה דאפשר, וכיון דאפשר לתלות לשום ענין דלצורך היום, מותר, - והריטב"א כתב דכל שהוא מתכוין לצורך מחר אסור, ולא הותר אלא היכא שהוא מתכוין לצורך היום, דכיון דאפשר דחזיא ליו"ט שרי.

\*הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ג כתב בשם רבינו אפרים דטעם פלוגתא דת"ק ור"ש, הוא דת"ק דאסרי לשלוח תבואה הוא משום מוקצה, ור"ש דשרי הוא לטעמי' דלית לי' מוקצה, והבעה"ע תמה ע"ז, דמאכל בהמה אינו מוקצה לכו"ע,[[598]](#footnote-599) וכן הק' בחי' המאירי, דהכא לאו מתורת מוקצה אתי עלה, שהרי אף לת"ק מותר לאכלה בביתו ולא נגעו בה אלא מטעם שילוח.

והבעה"ע שם כתב ע"פ הירושלמי דטעם פלוגתא דת"ק ור"ש הוא דת"ק ס"ל כריה"ג דלא הותרה מלאכה לצורך בהמה, ור"ש ס"ל כר"ע דאף נפש בהמה במשמע, והרא"ש בסימן כ"ד כתב דגמ' דידן פליגא על הירושלמי, ועמש"כ בזה הריטב"א לקמן בסוגיין, והיש"ש בסימן מ"ב, והקה"ע והמראה"פ בפירקין.

הרי"ף הביא להא דתניא דר"ש מתיר בתבואה של חטין לעשות מהן וכו', והרא"ש בסימן כ"ד והר"ן כתב דמשמע דס"ל דקי"ל כר"ש, אך הריטב"א והשטמ"ק נסתפקו בדעת הרי"ף בזה, וכ"כ המאורות והמאירי בביהב"ח והשיטת ריב"ב, וכן הכריע הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ח המ"ו, - אך הרא"ש נחלק ע"ז וכתב דלא קי"ל כר"ש, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ה מיו"ט ה"ז, והריטב"א בסוגיין, ובחי' המאירי בשם רבינו הגדול, והטוש"ע בסימן תקט"ז ס"א.

**ובלבד שלא יעשנו כשורה,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דאוושא מילתא ונראה כמוליכם למכור בשוק, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן. - **ב** הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ג כתב בשם רבינו אפרים דהוא משום שנראה שאחד מוכר ואחד לוקח ואחד סרסור,[[599]](#footnote-600) וכ"כ הר"ן והמאירי בשמו. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא כדי שלא יעשה מעשה יום חול גמורים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ח. - **ד** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דאוושא מילתא ונראה שלצורך חול הוא שולח לו, וכ"כ הריא"ז.

האו"ז בסימן שמ"א כתב בשם ריב"א דמעיקרא רצה לפרש, דהא דאסור לעשותו כשורה לא קאי אכולה מתניתין, אלא באותם שיש לחוש בהן שלא יאמרו שמוליכן למכור בשוק, כגון בהמה חחי' ועף כשהן חיין דדרכן להוליכן לשוק, ואין דרכן לשלחן בתלתא גברי, אבל בהמה חי' ועוף שחוטין ויינות ושמנים וסלתות דרכן הוא לשלחן מנות אפי' בתלתא גברא, ואין נראה כמוליכן למכור בשוק,  **- אך חזר בו ואמר דהואיל ולא נתפרש בהדיא לחלק בזה, אין לנו להקל מסברא, ואסור לשלוח כל דבר בג' בנ"א ביו"ט, וכ"ה מבו' בד' ש"ר.**

**הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ח כתב דכל ששלשתן הולכין זה אחר זה בשורה אחת אסור, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והשו"ע בסימן תקט"ז ס"ב, - אך היש"ש בסימן מ"ד צידד דאף כשהולכין בערבוביא אסור, וכתב דכל שהולכין זאח"ז, יש לאסור אף בג' מינים, דזה נראה להדיא כעובדא דחול, ואוושא מילתא טובא, והביאו המג"א בסימן תקט"ז סק"ג, - ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ג, והגר"ז בקו"א שם סק"ב, והשעה"צ שם סקי"א.**

**תלתא גברי ותלתא מיני מאי תיקו,** הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ח פסק לקולא, והמ"מ כתב דהוא משום דהו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכ"כ ההגמי"י שם, וכ"כ המאורות ותלמיד הרמב"ן והר"ן והמאירי בסוגיין, והמאורות כתב כן גם בדעת הרי"ף, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ו דין ב', והסמ"ג לאוין ע"ה, והאו"ז בסימן שמ"א, והרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ח ה"נ, והשו"ע בסימן תקט"ז ס"ב, - אך האו"ז שם כתב בשם ריב"א דאסור אף בתלתא גברא ותלתא מיני, וכ"כ הראב"ן במכילתין והראבי"ה בסימן תשמ"ג דתיקו דאיסורא לחומרא, וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ג, וכ"כ הר"ן בשם הבה"ג, וכתב כן גם בדעת הרי"ף שהשמיטה.

**ר"ש מתיר בתבואה כגון וכו' שעורים ליתן לפני בהמתו,** הריא"ז ה"ו דין א' כתב להתיר לשלח שעורין הראויין לבהמה, שמותר לטרוח בשביל הבהמה, ואזיל לטעמי' בפ"ב ה"ב דין ו' דס"ל דקי"ל כר"ע דאפי' נפש בהמה במשמע, והיינו דאף דבהא דשרי ר"ש בחטין, דעתו דקי"ל כב"ה דאסרי, מ"מ בהא דשרי בשעורים קי"ל כוותי', וזה כמש"כ הריטב"א בביאור ד' הירושלמי, דר"ש דשרי בשעורים הוא כר"ע דאפי' נפש בהמה במשמע.[[600]](#footnote-601)

אך לדעת רוב קמאי דקי"ל כריה"ג דאסור לעשות מלאכה לצורך בהמה, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 16, לכאו' הדין נותן דאסור לשלח שעורים ליתן לפני בהמתו, ולא קי"ל בזה כר"ש, וכ"כ המג"א בסימן תקט"ז סק"א, דהא דאסור לשלוח ליתן לפני בהמתו, הוא משום דאסור לעשות מלאכה לצורך בהמה,[[601]](#footnote-602) - אך הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ח התיר לשלח שעורים ליתן לפני בהמתו, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף, למש"כ הרא"ש ודעימי' בדעתו דקי"ל כר"ש, וצ"ע הטעם בזה.[[602]](#footnote-603)

המ"ב בסימן תקט"ז סק"ה הביא פלוגתת האחרונים בהא דקי"ל כב"ה דאסור לשלח שעורים, אם הוא אף כשחבירו צריך היום ליתן תבואה לבהמתו, והוא שולחם לו לצורך כך, במקום שיש עירוב, דלי"ב משום איסור הוצאה, ועמש"כ בזה בשעה"צ שם סק"ט.

**עדשים לעשות מהן רסיסין,** בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ח המ"ט מבו' דב"ה דפליגי על ר"ש אסרו אף בעדשים, לפי שא"א לטחון אותן ביו"ט, וכ"כ המאירי, - ובחי' שבריש ספר מער"ק הביא מהרשב"א שתמה ע"ד הרמב"ם בפ"ה מיו"ט ה"ז שכתב דמשלחין קטניות, דהרי משמעות הברייתא דפליגי ב"ה אף בעדשים,[[603]](#footnote-604) וכתב דשמא דעת הרמב"ם דכיון דלא קתני בברייתא אלא תבואה סתם, ש"מ שלא נחלקו ב"ה אלא בתבואה בלבד, ואין בכלל תבואה אלא חמשת המינים בלבד.[[604]](#footnote-605)

**משלחין כלים וכו',** הבעה"מ לעיל י"ב א' כתב דב"ה היא דאית להו מתוך, אך לב"ש אסור להוציא כלים, משום דהנאת גופו היא ולאו אוכל נפש, וכ"נ בד' הרמב"ן בשבת קכ"ד ב', - אך הראב"ד בכתוב שם לעיל שם כתב דבהוצאת מלבוש מודו ב"ש דשרי, דהו"ל כהוצאת אוכל נפש, ולא נחלקו אלא בהוצאת כלים שלא לצורך מלבוש ולא לצורך אוכל נפש, וכ"כ בחי' המאירי בסוגיין.[[605]](#footnote-606)

**שמא תכרך לו נימא על בשרו,** בפירש"י כתב בפי' קמא דהיינו דחיישינן שמא תכרך לו נימא גסה שמחממת במקומה, וכ"כ תלמיד הרמב"ן והמאירי, - אך בפי' בתרא כתב רש"י דאף אם נכרכה נימא בעלמא אסור, דכיון דעיקר הבגד מהנהו ומחממו מלמטה הו"ל הא לבישה דאית בה הנאה, ובפי' הראב"ד בפ"ק דתמיד הוסיף לפרש דהיינו דע"י שנכרכה לו נימא אחת על בשרו, חשבינן לה כלובש את הבגד, והיינו דכל הא דשרי להציע תחתיו, הוא רק כשאי"ז מלבוש כלל, אך כל שלובש את מקצתו, נאסר גם מה שמציע תחתיו, וע"כ ה"ז אסור,[[606]](#footnote-607) והדברות משה בשבת סימן מ"ה ענף ה' כתב דזהו גם מכוון ד' רש"י,[[607]](#footnote-608) ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ובטעם פלוגתת ב' הלשונות בפירש"י, ואכמ"ל.

**מפני מה אמרו וילון טמא מפני שהשמש מתחמם כנגדו,** בפירש"י כתב דהיינו דמה"ט יש תורת כלי עליו, ול"ה כאחד ממחיצות הבית שאינן מקב"ט, והחזו"א בכלים סימן כ"ה סקכ"ד כתב לפרש בזה, דאם הי' הוילון חשוב כמחובר, ל"ה מועיל מה שיש לו תשמיש בגד, דמחובר לעולם טהור, וכל המשמשין עם הקרקע טהורין, אלא הוילון אינו קבוע אלא תלוי על ווי העמודין, וע"כ אף דאם ל"ה לו תשמיש בגד הי' מתבטל וחשיב מחובר, מ"מ עכשיו שהשמש מתעטף בשוליו חשיב עדיין כתלוש ולא מבטל לתורת מחיצה.[[608]](#footnote-609)

\*בד' המאירי מבו' דהא דהוילון טמא מכח הא דהשמש מתחמם כנגדו, אי"ז אלא מגזירה דרבנן, וכ"נ בד' הריטב"א, ויש להסתפק אם הוא משום דמן הדין חשיב כמשמש עם הקרקע, או הוא משום שאינו מיוחד לתשמיש זה, ומה שלפעמים השמש מתעטף בו אינו חושבו ככלי מן הדין.

התוס' הק' דמ"ט פרוכת המקדש מקב"ט, אף דל"ש בה ה"ט דהשמש מתחמם כנגדה,[[609]](#footnote-610) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דכיון דמיכף כייפי' עלוי' דארון, הוי הוא אהל ומטמא במת,[[610]](#footnote-611) ומהני זה שיהא עלי' תורת כלי לטמא בשאר טומאות.[[611]](#footnote-612) - **ב** התוס' כתבו לישב עוד, דכשהיו נושאים הפרכת ממקום למקום נותן הכלים לתוכה, וע"כ יש עלי' תורת כלי.[[612]](#footnote-613) - **ג** הרא"ה כתב, דאף דעיקר טומאת וילון הוא משום דהשמש מתחמם כנגדו, מ"מ לא פלוג רבנן וטימאו אף בהני דלא שייך ה"ט, ועד"ז כתבו הר"נ בן הרמב"ן והריטב"א והשטמ"ק. - **ד** בפי' הראב"ד בפ"ב דתמיד כתב, דאף דהפרוכת אסורה בהנאה, מ"מ כיון שאם היתה חול היתה ראוי' לשמש להתחמם, ע"כ תורת כלי עלי', וכתב לדמותו לכלי של איסוה"נ, דאף שאסור להשתמש בו, אפ"ה הוא מקב"ט, מפני שראוי לתשמיש אם ל"ה אסור בהנאה.[[613]](#footnote-614) - **ה** התוס' כתבו דגירסת בה"ג מפני מה וילון אסור, והיינו כמבו' בדבריהם בחולין צ' ב', (כמש"כ המהר"ם שם), וכ"כ המאירי בסוגיין, דלדעתו י"ל דלהא דוילון מקב"ט ל"ב להא דהשמש מתחמם כנגדו, וכ"כ הרא"ש בפ"ב דתמיד, ועמש"כ הצל"ח בטעם הא דהוא מקב"ט אף דאין השמש מתחמם כנגדו.[[614]](#footnote-615)

כ"ד אייר פ"א

דף מס' 23

**ט"ו א' - אלא בקשין,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י ביומא ס"ט א' ד"ה קשים הם וד"ה שרי כתב דהוא משום דליכא איסור כלאים כלל בבגדים קשין שאינם מחממים,[[615]](#footnote-616) שלא נאסרה העלאה אלא דומיא דלבישה שיש בה הנאת חימום, וכ"כ הבעה"מ בסוגיין בפי' קמא, והר"נ בן הרמב"ן, וכ"נ בד' הרמב"ן והר"ן בשבת קי"א א'. - **ב** בד' הראב"ד בכתוב שם משמע דהוא משום דמדאורייתא ליכא איסור כלאים בבגדים קשין, אלא דמדרבנן אסרו בדרך לבישה, אך בהצעה תחתיו לא גזרו. - **ג** בפי' ר"ח כתב דכיון שהם חזקים אין נימא נמשכת מהן, וע"כ לא גזרו שלא להציען תחתיו, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן בשם ר"ת והריטב"א, וכ"כ הראב"ן במכילתין, והראב"ד והרא"ש בתמיד פ"ק, והרא"ש בכלאים פ"ט מ"ב. - **ד** התוס' כתבו דכיון דאף ברכין לא נאסר להציע תחתיו אלא מדרבנן, לא גזרו בקשין, והבעה"מ בפי' בתרא כתב דהוא משום שאין דרכו של אדם להשתמש בהן ליהנות מהן, ועד"ז כתב בספה"י לר"ת סימן שפ"ב דהוא משום דבמילתא דלא שכיחא לא גזרו רבנן, - והפסקי רי"ד כתב דהוא משום דלא גזרו אלא ברכין העשויין לחמם ולא בקשין, אף דלבישתן אסורה משום דיש בהן כבוד.

בטעם הסוברים דיש איסור כלאים בבגדים קשים, אף דלי"ב הנאת חימום, מצינו כמה דרכים, **א** הפסקי רי"ד בסוגיין כתב דהוא מפני שהלבישה עשוי' לכבוד, ואע"פ שאין מתחממין בלבישתן יש בהן כבוד, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן מ"ג, דהלבישה היא פעמים לחמם פעמים לכבוד ופעמים להגן מן החמה ומן הצינה, וע"כ אף דבגדי כהונה קשין הן ואין בהן חימום יש בהן כבוד, וע"כ לבישתן אסורה מה"ת, - **ב** האו"ז בסימן שמ"א כתב בתו"ד דהוא משום דכל שמתכסה בהן בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים הו"ל דרך מלבוש ונהנה מהן.[[616]](#footnote-617) - **ג** בפי' הראב"ד בפ"ק דתמיד כתב דהוא משום דכל שאדם צריך לאותו בגד והוא לבוש בו, אע"פ שאין בו חימום אסור, ולכאו' מכוון דבריו דלבישה גמורה אסורה אף בלא הנאת חימום, וכמש"כ כן העונג יו"ט בסימן צ"ו.

התוס' הוכיחו דאיכא איסור כלאים דאורייתא אף בבגדים קשין, ממה שאמרו בערכין ג' ב' דכהנים אשתרי כלאים לגבייהו, אף שהיו בגדיהם קשין, - ובישוב דעת רש"י ודעימי' דליכא איסור כלאים בבגדים קשין, מצינו כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב דמה שאמרו דבגדי כהונה קשין הן הוא באבנט שהי' קשה שהיו חוגרין בו מתניהן, ומה שאמרו דהותר להן כלאים הוא בחשן ואפוד של כה"ג שהיו רכין ולא קשין לפי שהיו עשויין ללבישה.[[617]](#footnote-618) - **ב** הראב"ד בכתוב שם בסוגיין כתב דבגדי כהונה אע"ג דקשין הן יש הנאה בלבישתן, וע"כ יש בהן משום כלאים דאורייתא, ומשא"כ בשאר בגדים קשין דאין הנאה בלבישתם. - **ג** השטמ"ק כתב בשם מורו דמה שאמרו בערכין דהותר להם איסור כלאים, הוא לפי הס"ד דהגמ' ביומא דיש בבגדי כהונה משום כלאים, דל"ה מסיק אדעתי' דליהוו קשים. - **ד** השיח יצחק ביומא ס"ט א' כתב דכשהתירה תורה כלאים באבנט, לגמרי שרי לי', שהרי לא ציוה הכתוב לעשותן קשין, ואם יש בידם לעשותן רכין, כגון לעשות חוטין דקין מאד, ג"כ שרי, וזהו שאמרו דאישתרי כלאים לגבייהו, ומה שאמרו דבגדי כהונה קשין הן, הוא שהי' הדרך לעשותן קשין.

**האי נמטא גמדא דנרש שריא,** בפירש"י כתב דשריא לישיבה שאינו מחמם, ומשמע דלא הותר אלא לישב ע"ז, אך אסור ללבשו, וכ"כ התוס' בדעתו, וכ"כ בדעתו גם בתשו' הרי"ד סימן מ"ג, והאו"ז בסימן שמ"א, והסכימו לזה, וכ"כ הראב"ן בתשו' שבתחילת הספר סימן קט"ז, - אך בספה"י לר"ת סימן שפ"ב כתב דכיון דלבדים לי"ב איסור כלאים דאורייתא משום דל"ה שוע טווי ונוז, ומדרבנן הוא דאסירי, לא גזרו חכמים אלא ברכין ולא בקשין, וכ"כ התוס' בסוגיין ורבים מקמאי.

**ערדלין אין בהן משום כלאים,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב שלובשין אותן תחת מנעליהן וכו',[[618]](#footnote-619) והא דלי"ב משום כלאים הוא משום דקשים הם.[[619]](#footnote-620) - **ב** בפי' ר"ח כתב דהא דלי"ב משום כלאים, הוא משום דאין דרך חימום בכך, וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסימן כ"ה.[[620]](#footnote-621) - **ג** הרמב"ם בפ"י מכלאים הט"ו כתב דהא דלי"ב משום כלאים הוא משום דעור הרגל קשה הוא ואינו מתחמם כשאר הגוף, והרא"ש בהל' כלאים בגדים סו"ס כ' כתב דהוא משום דהעקב קשה ואינו מתחמם, וכ"כ הטור ביו"ד סימן ש"א.[[621]](#footnote-622)

**הני צררי דפשיטי אין בהם משום כלאים,** בפירש"י פירש דהיינו בגד כלאים שצרורים בו מעות בחיקו, והא דלי"ב משום כלאים דהוא משום שהמעות מקשין אותו ואינו מחמם, - ובספה"י לר"ת סימן שפ"ב הוסיף דהוא משום דאינן שוע טווי ונוז, וכיון דקשין הן לא גזרו אף בלבישתן, - ובפי' הראב"ד בפ"ק דתמיד כתב דהוא משום דל"ש בו לבישה והעלאה, שהרי חתיכת בגד בעלמא הוא ונותנו בחיקו, וכיון דאין בו לא כבוד ולא חימום ע"כ שרי.

והרמב"ם בפ"י מכלאים הי"ט דהוא צלצולין קטנים שעושין אותן העם בבית יד שלהן לצרור בהן מעות, והא דלי"ב משום כלאים הוא משום דאין דרך חימום בכך,[[622]](#footnote-623) וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן ש"א סי"ד.

**רב אשי אמר אחד זה ואחד זה אין בהן משום כלאים,** בפי' ר"ח כתב דקי"ל דאף דבזרני אין בהן משום כלאים, וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסימן כ"ה, והרמב"ם בפ"י מכלאים הי"ט, והשו"ע ביו"ד סימן ש"א סי"ד, - אך הרא"ש בהל' כלאי בגדים סימן כ' כתב דצררי דבזרני יש בהן משום כלאים, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ט ח"ב, והטור ביו"ד סימן ש"א.

**סנדל המסומר אסור לנעלו ומותר לטלטלו,** התוס' בשבת ס' א' ד"ה לא בסנדל כתב דחשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ הריטב"א והמאירי שם, והרשב"א והריטב"א בסוגיין, וכ"כ המאירי בסוגיין בשם יש מכריעין, - אך המאירי בתחילת דבריו כתב דמותר לטלטלו אף שלא לצורך גופו ומקומו, - ולכאו' טעם הפלוגתא בזה בכלי שאין איסורו משום איסורי מלאכת שבת, אלא מגזירה בפנ"ע, אם חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, ונתבאר במ"מ מוקצה ג' דף מס' 6.

המרדכי בסימן תרס"ז כתב דבגד שעטנז מותר לטלטלו בשבת דתורת כלי עליו, ודמי לסנדל המסומר דאסור לנועלו ומותר לטלטלו,[[623]](#footnote-624) וכ"כ רבינו שמחה בתשו' שהביא האו"ז בסימן תשע"ו ובהל' שבת סימן נ"ג ובהל' יו"ט סימן שמ"א, - אך המהר"ם מר"ב בס' תשב"ץ קטן סימן מ"ו כתב דאסור לטלטל מלבוש של כלאים בשבת ויו"ט, וכן צידד האו"ז בסימן נ"ג, והביא תשו' רבינו שמחה שהתיר, - והשו"ע בסימן ש"א סמ"ז הביא לב' הדעות, והגר"ז שם ספ"ה פירש בטעם הפלוגתא בזה, דהמתירין ס"ל דהוי ככל כלי שמלאכתו לאיסור דמותר לטלטלו משום דתורת כלי עליו,[[624]](#footnote-625) והאוסרים ס"ל דאין עליו תורת כלי ומלבוש, כיון דאף בחול אינו ראוי ללבשו, וע"כ ל"מ הא דראוי לכסות בו, כיון שאינו מיוחד לכך, ודמי לצרורות שבחצר דל"מ הא דראויין לכסות בהן, כמו שאמרו בשבת מ"ו א'.[[625]](#footnote-626)

**שרא להו לשדורי תפילין ביו"ט,** הרא"ה כתב דאף שאין משתמשין בו ביו"ט כדרך תשמישו בחול, מ"מ מותר לשלחו ביו"ט, משום שצריך לו להתלמד בהן ובהלכותיהן, וכ"כ הריטב"א והמאירי והמכתם, וכ"כ הרמב"ן בשבת קכ"ד ב', דהוא משום שאפשר שיהיו צריכין היום לאותו שנשתלחו לו להתלמד בהלכות עשייתן, ומבו' דסגי במה דאפשר שיצטרך להם, וכבר חשיב כצורך היום, (ועיי"ש שכתב כן גם בהא דמשלחין כלים תפורין ושאינן תפורין, דהוא משום דהן ראויין לבו ביום ושמא יצטרך להם, - אך הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ח המ"ז כתב דהא דהתירו לשלחו ולהוציא מרה"י לרה"ר, הוא לפי ששמחה היא לו שמתכבד במתנותיו אצל חברו וה"ז כצורך היום.[[626]](#footnote-627)

ההג"א בסימן כ"ה הק' בהא דמותר לשלוח תפילין משום דחשיב כדבר שנאותין ממנו, שהרי במתניתין תנן דהן לצורך המועד, וכתב דהא דנאותין ממנו בחול, היינו בחוה"מ, ובכלל זה תפילין שנאותין בהן בחוה"מ, ולצורך המועד דקתני, היינו לצורך חוה"מ, וכ"כ הריא"ז בפירקין,[[627]](#footnote-628) והוכיח מזה דמניחין תפילין בחוה"מ, וכן רמזו לזה התוס' בעירובין צ"ו א' סוד"ה ימים, - אך הגר"א בסימן ל"א ס"ב כתב דט"ס הוא במתניתין וצ"ל אע"פ שאינן לצורך המועד, וכאשר כ"ה בירושלמי, - ועמש"כ בזה המשכנות יעקב או"ח סימן ל"ח פא: פב., ואכמ"ל.

**כל שנאותין בו בחול משלחין אותו ביו"ט,** בפירש"י הק' דא"כ מ"ט אין משלחין סנדל המסומר, אף דנאותין בו בחול, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דלא לימא מדשרו רבנן לשלחו ש"מ מותר לנעלו, ומשא"כ בתפילין דאף אם מנח להו ביו"ט ליכא איסורא, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד. - **ב** הרא"ה לעיל בסוגיין כתב דכיון דאיסורו מחמת גזירה, החמירו בו שלא לשלחו ביו"ט, ועד"ז כתב המאירי דיש לחוש שמא ינעול, ומתוך שאירעה תקלה על ידו החמירו בו. - **ג** התוס' בשבת ס' א' ד"ה לא בסנדל המסומר כתבו דכיון שבאה תקלה על ידו ליכא שמחת יו"ט.

**הי' בא בדרך ושקעה עליו חמה וכו',** בפירש"י כתב דהיינו בער"ש, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף בפ' המוצא תפילין, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם והרמב"ן במלחמות בסוגיין, - אך התוס' כתבו דאיירי בחול, והא דמניח ידו עליהן הוא משום דס"ל דלילה לאו זמן תפילין הוא, וכ"כ הבעה"מ.

1. והחת"ס בסוגיין כתב דהתוס' שם לא כתבו כן אלא בדרך אפשר, אך באמת אינו כן, והיא אסורה אף בטלטול, - אך בד' התוס' הרא"ש שם משמע להדיא דלפי האמת הוא כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והצל"ח שם כתב בדעתם, דכל הא דהביצה מותרת בטלטול, היינו לדעת ר"ש דלית לי' מוקצה, אך לר"י דאית לי' מוקצה, כיון שהיא אסורה באכילה ואינה ראוי' בשבת, הו"ל מוקצה, - והגרע"א בסוגיין כתב כן למש"כ בדעת התוס' דהא דמותרת הביצה בטלטול הוא משום דראוי' היא לסמוך בה, דע"כ כ"ז הוא לדעת ר"ש, אך לדעת ר"י, הרי דאחר שנאסרה הביצה באכילה אין שם אוכל עלי', ואף שהיא ראוי' לשאר תשמישין, הו"ל כנולד, משום דמוכן לאכילה אינו מוכן לשאר תשמישין, ודמי להא דאסר ר"י בגרעיני תמרה, ובבהמה שנתנבלה ביו"ט. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובשיעורי אשר לשלמה סימן ג' כתב דנפ"מ בזה, דאם הא דמותרת הביצה בטלטול הוא משום דיש עלי' תורת אוכל, מותר לטלטלה אף שלא לצורך כלל, אך אם הא דמותרת בטלטול הוא משום דיש מקצת תורת כלי עלי', אסור לטלטלה שלא לצורך כלל, דלא עדיפא מכל כלי שמלאכתו להיתר דאסור לטלטלו שלא לצורך, - אך באמת יש מקום לומר דגם אם הא דמותר לטלטלה הוא משום דתורת אוכל עלי', לא הותר לטלטלה אלא לצורך גופה ומקומה, דכיון שהיא אסורה באכילה, לא עדיפא מכלי שמלאכתו לאיסור דאסור לטלטלו לצורך גופו ומקומו, וכמש"כ החזו"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך בדבריו לא נתפרש דהוא משום דיש תורת כלי עלי', וי"ל דהיינו דכל הא דאוכל האסור באכילה הוי מוקצה, הוא משום דלא חזי למידי והוי כעצים ואבנים, אך ביצה שראוי' אף בשבת לסמוך בה, ל"ה כעצים ואבנים, ואזיל החזו"א לטעמי' בכ"ד דאף כלי שאינו ראוי למלאכת היתר בשבת הוי כעצים ואבנים, ולפ"ז לא מצינו דחלוק דין אוכל מדין כלי, וי"ל דהא דאוכל האסור באכילה אסור בטלטול, הוא משום דלא חזי למידי, ונתבאר להלן, ואך דמ"מ כיון שהיא אסורה לעיקר תשמישה, לא עדיפא מכלי שמלאכתו לאיסור דאסור לטלטלו לצורף גופו ומקומו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובד' הרמב"ן במלחמות בפסחים מ"ו ב' משמע להדיא, דאף אם הי' איסור טלטול מוקצה מדאורייתא, מ"מ דבר האסור באכילה מדרבנן, ל"ה מוקצה אלא מדרבנן, ומתרי טעמי הוא דאין סתם יינם אסור בטלטול אלא מדרבנן, חדא, משום דאיסור טלטול הוא מדרבנן, ועוד, משום דאיסור סתם יינם הוא מדרבנן, ונתחדש בזה דהא דדבר האסור באכילה חשיב כעצים ואבנים, אי"ז משום דבפועל לא חזי למידי, אלא דהאיסור שעליו מבטלו מתורת אוכל, וע"כ כל שאין איסורו אלא מדרבנן, ל"ה כמוקצה אלא מדרבנן, וכ"נ ממש"כ כמה מקמאי דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור דרבנן, ומה"ט הוא דטבל מוכן אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש לדמותו למש"כ הרמב"ן בשבת מ"ו א' דהא דשרגא דנפטא יש עליו תורת כלי, הוא משום דתורת כלי עליו להשתמש בו אחר השבת, והגר"ז בסימן ש"ח ספ"ה פירש טעם האוסרים לטלטל בגד שעטנז, דהוא משום דאין עליו תורת כלי ומלבוש כיון דהוא אסור בלבישה אף בחול, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 4. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך לדעת הסוברים דהוא אסור בטלטול, אשר בפשוטו הוא משום דבשבת לא חזי למידי והו"ל כעצים ואבנים, ועמש"נ במ"מ מוקצה שם, הדין נותן דה"נ אוכל האסור באכילה בשבת אסור לטלטלו, משום דלא חזי למידי, - וי"ל דמכח זה יש לאסור אף בביצה האסורה באכילה, דאף דהיא ראוי' לסמוך בה, מ"מ אי"ז מועיל להתיר לטלטלה, דדוקא כלי שמלאכתו לאיסור דתורת כלי עליו, הוא דמהני הא דה"ז ראוי לתשמיש כלי בשבת, דתשמיש זה הוא בכלל הכנת הכלי, ומכח זה ל"ה כעצים ואבנים, ומשא"כ בביצה דתורת אוכל עלי', הרי דכל שאינה ראוי' לאכילה כלל בשבת, ל"מ הא דראוי להשתמש בה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש שכתב דהיינו דמה"ט לא חמיר מטבל דמוכן הוא אצל שבת, - וצע"ג, דהרי אף דטבל מוכן הוא אצל שבת, וכל שעבר ותיקנו מתוקן ולא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, מ"מ קודם שתיקנו אסור לטלטלו, דהו"ל כעצים ואבנים, וכדתנן בשבת קכ"ו ב', ובגמ' שם קכ"ח א' אמרו דהוא אף בטבל הטבול מדרבנן. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם לכאו' זה מתישב רק למש"כ הרמב"ן דהא דשרי רב בטלטול, הוא משום דלא חשש לד' ר' יהודה אלא באכילה, אך למש"כ כמה מקמאי דהוא משום דאינו מקצה אותו אלא מאכילה ולא מטלטול, צ"ע, דאחר דמקצה אותו מאכילה וה"ז אסור, מ"ט אינו נאסר בטלטול, וי"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך בדין פירות שהביא נכרי מחוץ לתחום, כתבו הרשב"א בשבת מ"ו ב' ובעבוה"ק ש"ה פ"ב הל"ג דהא דהן מותרין בטלטול אף לזה שהביאן לו הוא משום דחזי לאחרים, וכ"כ הרא"ש לקמן פ"ג סימן ב', אך השעה"מ בפ"ז מלולב הכ"ה כתב דיש לפרש לדברו בע"א, ונתבאר להלן, וכ"כ האו"ז בהל' ר"ה סימן רס"ה בשם הר"ש, והשטמ"ק לקמן כ"ה א' בשם הסמ"ג, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן כ"ב ונד' תשו' זו בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתמ"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך הגר"ז בסימן ש"ח סוס"ט כתב דהא דחדש ל"ה מוקצה הוא משום דהוא עומד להאכילו לבהמות ולמוכרו לנכרים, וכ"כ המנחת ביכורים לתוספתא שם, - ומצינו בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' ספ"ב דאם אסר ככר על עצמו בשבועה הוי מוקצה, אלמלי הא דחזי לאחרים, אף דאי"ז אלא איסור גברא. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך הלבוש בסימן תרי"ב ס"י כתב דהא דאוכלין ביוהכ"פ ל"ה מוקצה, הוא משום דחזי לקטנים, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן תרי"א סוסק"ב, והא דל"ה מוקצה אף בדליכא קטנים, בפשוטו הוא משום דכל דחזי לאחרים ל"ה מוקצה, אף כשאינם בעיר ובפועל א"א ליתן להם, וכמש"כ הסה"ת והסמ"ג בדין חלה במקום שאין כהן, ונתבאר במקומו, וכ"ה מבו' גם ממש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ה' דכל אוכלין ביוהכ"פ הוו מוקצה, והאמרי בינה בדיני שבת סימן ט' והאו"ש בפ"ד מיו"ט ה"י תמהו ע"ז, דהרי חזי לקטנים, אך מכוון הגרע"א הוא, (כמש"כ בס' שלמי תודה דיני יו"ט סימן כ"א בשם הקה"י) דהוו מוקצה לענין אכילה, דע"ז ל"מ הא דחזי לקטנים, (וע"ד שכתבו התוס' בשבת מ"ו ב' דנדרה מככר הוי מוקצה לאכילה, אף דחזי לאחרים). [↑](#footnote-ref-13)
13. ומש"כ הרא"ש דמותרין בטלטול כיון דמותר לישראל אחר, טעמא דהוא דקא יהיב לומר דמותרין בטלטול ואין כאן איסור מוקצה כלל, מדחזינן דשרי לישראל אחר. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומתישב בזה משה"ק בגל' הגרע"א שם, דזה דלא כמו שהוכיח המג"א בסימן תקט"ו דכל דאסור באכילה ממילא הוי מוקצה כמו עצים ואבנים. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועמש"נ עוד במ"מ למכילתין ח"ב דף מס' 27 ב' בהערה דמה"ט הוא דדמאי ל"ה מוקצה מכח הא דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', אף דאסור להפקיר בשבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. החת"ס עמד בזה, דהא דספק מוכן מותר בטלטול אף דהוא אסור באכילה י"ל דהיינו משום דאין איסורו אלא מספק, וע"כ אי"ז עושהו כצרורות, והיינו דלהצד דהוא מוכן, שפיר חשיב כאוכל, ואף דבפועל א"א לאכלו מכח הספק, מ"מ אי"ז מבטל מיני' תורת אוכל, ומשא"כ בביצה דאסורה באכילה, הרי דמכח זה הו"ל כצרורות ויש לאסרה אף בטלטול, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך הריטב"א שם י"ט ב' כתב דהוא משום דבדבר העומד לאכילה אינו מקצה דעתו אלא מאכילה, עיי"ש, וכ"כ הר"ן שם מ"ד ב' וקנ"S ב'. [↑](#footnote-ref-18)
18. והרא"ש שם כתב לחלק בין מידי דאכילה למידי דטלטול, וי"ל דהיינו דבדבר העומד לאכילה, הרי דאי נימא דיש מוקצה לחצי שבת, ואסור לאכלו, תו ה"ז אסור אף בטלטול, ככל דבר האסור באכילה דאסור אף בטלטול, - אך בד' ש"ר משמע דאם אין מוקצה לחצי שבת לענין טלטול, הרי דאף בדבר העומד באכילה דה"ז אסור באכילה משום מוקצה, דלענין אכילה יש מוקצה לחצי שבת, מ"מ אינו אסור בטלטול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך היש"ש בפ"ג סימן כ"א כתב דאף אכילת מוקצה הותרה, והא דביצה שנולדה ביו"ט אסורה באכילה משום מוקצה, הוא משום דלא התירו אלא בדבר דצריך לי' טובא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-20)
20. והיינו דאף דדעת רוב קמאי דקי"ל דאיסור אכילת מוקצה לאו דאורייתא הוא, ונתבאר בדף מס' 3, מ"מ אסמכוה אקרא דוהכינו, וכ"כ הרמב"ן במלחמות לקמן בסוגיין דאיסור מוקצה אסמכוה אקרא דוהכינו, עיי"ש, וכ"כ הריטב"א בסוכה מ"ו ב', והתוס' חכמי אנגלי' בסוגיין, וכ"נ בפירש"י לקמן כ"ו ב' (ד"ה ואי דלא אחזו), וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"ב פ"א אות ה'. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובשיעורי אשר לשלמה סימן א' כתב לדקדק כן ממש"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ז כל שאסור לטלטלו בשבת אסור לטלטלו ביו"ט וכו' וכל שמותר בשבת מותר ביו"ט, ויש ביו"ט מה שאין בשבת איסור מוקצה, שהמוקצה אסור ביו"ט ומותר בשבת וכו', כיצד תרנגולת וכו' ואסור לאכול מהן ביו"ט עד שיכין אותם וכו', אבל בשבת הכל מוכן אצל שבת וא"צ הכנה, עכ"ל, והרי דהדברים האסורין בטלטול אף בשבת, לא הזכיר בהן איסור מוקצה, אלא דאסורין בטלטול, ורק במוקצה האסור ביו"ט משום דאינו מוכן קרי לה איסור מוקצה. [↑](#footnote-ref-22)
22. ויש להסתפק אם מכח גזירת נחמי' בעינן הכנה גם לטלטול, ומה"ט הוא דדבר שהוקצה מדעתו אסור אף בטלטול, וכ"נ בד' הפנ"י בשבת מ"ד א' והחיי אדם בכלל ס"ו ס"א, דאף לענין טלטול בעינן הכנה, עיי"ש, או דלענין טלטול ל"ב הכנה כלל, אלא דכיון דדבר שלא הוכן אסור באכילה ובהשתמשות, הוי כדבר שאינו ראוי בשבת דהוא כעצים ואבנים ואסור לטלטלו.

    וממש"כ הריטב"א בשבת י"ט ב' והר"ן שם מ"ד ב' וקנ"ד ב' די"ל דבדבר שאין ראוי לאכילה עיקר הקצאתו היא מטלטול, משמע דבעינן הכנה אף לטלטול, - אך בד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ז והי"ח מבו' דעיקר הא דביו"ט קי"ל כר"י, הוא משום דבעינן הכנה לאכילה, ונתבאר בדף מס' 2, והרמב"ם שם פ"ב הי"ז כתב דכל שאסור לאכלו או להשתמש בו ביו"ט מפני שהוא מוקצה אסור לטלטלו, ומשמע להדיא דעיקר איסורו הוא לאכילה ולהשתמשות, דבזה הוא דקי"ל ביו"ט כר"י, ואחר דה"ז אסור באכילה והשתמשות, אף אסור לטלטלו, משום דהוי כעצים ואבנים. [↑](#footnote-ref-23)
23. והך מילתא דאיסור אכילת מוקצה הוי כאיסור דמאכלות אסורות, מצינו כן בד' הרא"ה בע"ז כ"ח א' ובבדה"ב בית ג' ש"ז צג: דלא הותר אכילת מוקצה לחולה שיש בו סכנה, משום דלא התירו לו איסורי אכילה, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שכ"ח סקט"ו, ושם סק"מ נתחבט בדין זה, וכן האריך לדון בזה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-24)
24. והקהלת יעקב שם כתב, דאיסור טלטול מוקצה דהוא מגזירת הוצאה, הותר לצורך אוכ"נ, דומיא דהוצאה עצמה שהותרה לצורך אוכ"נ, ומשא"כ איסור אכילת מוקצה דאסמכוה אקרא דוהכינו, לא הותר לצורך אוכ"נ. [↑](#footnote-ref-25)
25. והתורי"ד כתב דהוא משום דכל ביצה דמתילדא האידנא מאתמול גמרא לה, וזה לטעמי' דטעם ההיתר הוא משום דאם הי' שוחטה הי' אוכל את הביצה, אך לפירש"י דטעם ההיתר הוא משום דהתרנגולת הויא אוכל והו"ל אוכל דאפרת, לכאו' א"צ לזה, ודמי להא דביו"ט מותר חלב שנחלב מן הבהמה, משום דהוי כאוכלא דאיפרת, אף אם ניתוסף חלב ביו"ט, ונתבאר להלן, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן לקמן בע"ב דבתרנגולת העומדת לאכילה יש להתיר אף אם לא נגמרה הביצה מאתמול, וכתב דמה שאמרו דמאתמול גמרה לה, הוא משום דאם היתה נגמרת היום היתה מותר. [↑](#footnote-ref-26)
26. ולפי דבריו נמצא, דמה שאמרו דבתרנגולת העומדת לאכילה אוכלא דאפרת הוא, הוא אף אלמלי הא דכל ביצה דמתילדא האידנא מאתמול גמרה לה, - אמנם הנה התורי"ד כתב דהוא משום דמאתמול גמרה לה, ונתבאר לעיל בהערה, ואך דלטעמי' לא תיקשי מהא דמותר לחלוב ביו"ט ולי"ב משום נולד, שהרי דעתו דאף כשהעז עצמה הויא מוקצה, אין החלב אסור משום נולד, משום דודאי אתי ודעתי' עילוי', ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-27)
27. הרי"ף בשלהי מכילתין הוכיח מזה דביו"ט קי"ל כר"י, וזהו דפריך דמ"ט דב"ש מוקצה הוא והיינו דדבר ידוע הוא דהמוקצה אסור, והבעה"מ לקמן ל"ג א' כתב לדחות, דהרי מפרשינן הכא דאף די"ל דב"ש לית להו מוקצה, קס"ד דאף מאן דשרי במוקצה בנולד אסר. [↑](#footnote-ref-28)
28. וצ"ב, דלכאו' גם לפירש"י כל הא דאסרינן מכח הא דל"ה דעתו ע"ז, הוא רק משום דהוי דבר חדש דאינו בכלל ההכנה שהוכן מבעו"י, ואך דאם הי' דעתו ע"ז, היתה ההכנה גם על דבר חדש זה, ומשום דאין דעתו ע"ז ליכא ע"ז הכנה, אך בתרנגולת העומדת לאכילה דאוכלא דאפרת הוא, לא איכפת לן כלל דל"ה דעתו על הביצה. [↑](#footnote-ref-29)
29. וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין דאיסורא דשברי כלים הוא או משום נולד דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי, או משום דלא הוכן מאתמול למלאכה זו, וזה כמש"כ הרשב"א בחולין י"ד ב' בשם רבינו יונה דלרב יוסף איסור שברי כלים הוא משום מוקצה דהכנה, ודלא כמש"כ השטמ"ק שם בשם הראב"ד דהא דאסרינן משום דלא הוכן מאתמול למלאכה זו הוא משום נולד, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-30)
30. לכאו' מכוון דבריו דהרי לפי הס"ד הויא ביצה נולד גמור ואסורה אף לר"ש, והא דמסקינן דשריא לר"ש, אי"ז משום דביצה לא חשיבא כנולד גמור, וכמש"כ כן המהרש"ל בסוגיין, אלא הוא משום דלר"ש דשרי במוקצה והתרנגולת עצמה מותרת, אין הביצה נולד כלל, משום דאי בעי שחיט לתרנגולת ואכיל כל דבגוה, ואה"נ דאם משכחת גוונא דליכא לה"ט דאי בעי שחיט ואכיל כל דבגוה, אסורה הביצה אף לדעת ר"ש, דהויא נולד גמור, וכ"כ הבית מאיר בסימן תק"א ס"א בדעת המג"א, ועיי"ש במש"כ עוד בענין זה. [↑](#footnote-ref-31)
31. והבית מאיר בסימן תק"א ס"א כתב ללמוד כן גם מד' רש"י בשבת קכ"ה ב' ד"ה קפיד עלי' דמבו' בדבריו דסואר של קורות אי"ז מוקצה מחמת חסרון כיס, ול"ה מוקצה אלא לר"י משום דהן עומדות לבנין ואינם עומדות להסקה, - אך העירו די"ל דגם לדעת התוס' ודעימי' דסואר של קורות הוו מוקצה מחמת חסרון כיס, היינו לענין הסקה, דבזה הוא מפסידן מתשמישן, אך לענין ישיבה ל"ה כמוקצה מחמת חסרון כיס, דאינו מקפיד שלא לישב עליהן, דאי"ז מפסידן מתשמישן, וזהו שכתב רש"י התם דסואר של קורות ל"ה מוקצה מחמת חסרון כיס. [↑](#footnote-ref-32)
32. התוס' הק' במה שאמרו דהתם סתם לן תנא כר"י, דהרי אף ר"ש אינו מתיר אלא ביושב ומצפה, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 16 ובהערה שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-33)
33. וזה לפ"מ שפירשו דרישא איירי בקורות שהן מוקצה מחמת חסרון כיס, וסיפא דקורה שנשברה קאי ג"כ על קורות אלו. [↑](#footnote-ref-34)
34. הבית מאיר בסימן תק"א ס"א כתב ללמוד מזה דמוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר בשבת ובטלה הקפדתו שרי לדעת ר"ש, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 16 ומס' 17, ובמ"מ מוקצה ג' דף מס' 1, - ובד' הגרע"א בסוגיין מבו' שנקט בדעת התוס' בסוגיין דמוקצה מחמת חסרון כיס שנשבר אסור אף לפ"מ דקי"ל כר"ש, ולפ"ז לדעתם אף דרישא דאין מבקעין עצים מן הקורות איירי בקורות שהן מוקצה מחמת חסרון כיס, מ"מ סיפא דולא מן הקורה שנשברה ביו"ט לא איירי בקורות אלו, וכמש"כ כן הראב"ד בכתוב שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-35)
35. והמג"א בסימן תק"א סק"ב והמ"ב שם סק"ג כתבו מה"ט לאסרה ביו"ט להאוסרים נולד ביו"ט, עיי"ש, וכבר כתב כן הסמ"ג לאוין ע"ה די"ל דכל הא דסתם לן תנא כר"י בקורה שנשברה, הוא משום דהויא נולד, וכמש"כ הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-36)
36. והראב"ד בכתוב שם בסוגיין כתב דאף דרישא דאין מבקעין עצים מן הקורות איירי בקורות שהן מוקצה מחמת חסרון כיס, מ"מ סיפא דולא מן הקורה שנשברה ביו"ט לא איירי בקורות אלו, דא"כ הול"ל אין מבקעין עצים מן הקורות ואפי' נשברו ביו"ט, - ולכאו' לדעתו טעם איסורה הוא משום נולד, או משום דנשברה מן הבית והויא מוקצה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-37)
37. וזה לטעמי' בכ"ד דביד אדם לבטל הקצאתו באמצע השבת, ואי"ז אסור אלא משום מיגו דאיתקצאי, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 1. [↑](#footnote-ref-38)
38. מבו' בדבריו דכל הא דשרי הוא משום דסכין מצוי להשתבר, אך בלא"ה הי' אסור, והיינו משום דמודה ר"ש היכא דאין יושב ומצפה דאסור, ולפ"ז כל מש"כ הגרע"א להתיר בסכין של שחיטה ומילה שייחדו באמצע השבת לדבר אחר, הוא רק מכח הא דהסכין מצוי להשתבר, והוא יושב ומצפה שיעמוד לשאר תשמישין, דאי נימא דכיון שהוא בידו לייחדו לשאר תשמישין, לעולם הו"ל כיושב ומצפה, הדין נותן דגם כשנשבר יהא מותר אף בלא הא דכלי מצוי להשתבר, שהרי אף כשהוא שלם בידו לייחדו לשאר תשמישין ולהתירו, וכשנשבר לא גרע מיני', וכ"ה להדיא בתחילת דבריו דבקורות בריאות דאין עשויות להשתבר ול"ה כיושב ומצפה, מודה ר"ש דאסור, ול"מ מה שמייחדן לשאר תשמישין, ובמ"מ מוקצה ב' דף מס' 17 נתבאר לישב בזה משה"ק האור גדול ע"ד הגרע"א ממה שאמרו בשבת קנ"ז א' דבארזי ואשוחי מודה ר"ש דאסור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-39)
39. אך בד' הרא"ה שכתב בהא דפריך דמכדי מאן סתמא למתניתין רבי וכו', דה"נ מצי לאקשויי דב"ה אדב"ה מ"ש דהכא שרו והכא אסרי, וכתב דמשום דתלי טעמא בסתמי דמתניתין מקשינן אסתמי, לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-40)
40. והרשב"א הוסיף דעיקר הדין הוא דמוקצה שרי, ובשבת דחמירא אוקמי' אדיני', וביו"ט דקיל כ"ה דלא לזלזלו בי' סתם לן כר"י, ועד"ז כתב הבעה"ע בהל' יו"ט המחלוקת הא', - ועיי"ש שהוסיף, דעיקר קרא דמוקצה בשבת כתיב, והיינו דאיסור מוקצה אסמכוה אקרא דוהכינו דכתיב בשבת, וע"כ מדינא אין לחלק בין שבת ליו"ט, אלא שהחמיר רבי ביו"ט כ"ה דלא לזלזלו בי'. [↑](#footnote-ref-41)
41. והבעה"מ והרמב"ן נקטו דאפ"ה קי"ל כדעת ר"נ, - אך הרא"ש בשלהי מכילתין כתב בשם ר"ת ור"י שהוכיחו מכ"ד דלא מפלגינן בדין מוקצה בין שבת ליו"ט, וכתבו מכח זה דקי"ל דלא כר"נ, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשי"ד. [↑](#footnote-ref-42)
42. ועיי"ש שכתב דהוא כמו שאמרו לקמן שם בדין מגמע את החומץ ובולע, דכ"ה דקודם טיבול שרי, ה"נ אחר טיבול שרי, כיון דהוא ביום אחד בקדושה אחת ואין גזירה לחצי שיעור, והיינו דה"נ לענין טבילה, הרי דבשבת שרי לטבול אף אם הוה משכחת גוונא דלא יהא נראה כמיקר, דאין גזירה לחצי דבר, וע"כ הוא דאין לחלק בזה בין שבת ליוהכ"פ, ואף דביוהכ"פ לעולם אינו נראה כמיקר, מ"מ שרי. [↑](#footnote-ref-43)
43. מבו' בדבריהם דגם איסור מוקצה באכילה הוי גזירה משום הוצאה, וזה דלא כמש"כ החת"ס ודעימי' דאיסור מוקצה באכילה הוא איסור בפנ"ע משום דבעינן הכנה מבעו"י, ונתבאר בדף מס' 1, ולדעתם לכאו' אי"ז משום גזירת הוצאה. [↑](#footnote-ref-44)
44. והזית רענן שם כתב דבהא דאין מניחין נר ע"ג דקל ביו"ט ובהא דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט, הרי דביו"ט שחל בשבת דלא שייך עיקר הגזירה דינו כשבת לחוד, ולא שייך בזה לא פלוג רבנן, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וכן צידד בתשו' בית יצחק שם בהא דאין מניחין נר ע"ג דקל ביו"ט, - וצ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין לדמות הא דהחמירו במוקצה ביו"ט טפי מבשבת, להא דמניחין נר ע"ג דקל בשבת ואין מניחין נר ע"ג דקל ביו"ט, ולהא דמזמנין את הנכרי בשבת ואין מזמנין את הנכרי ביו"ט, וי"ל. [↑](#footnote-ref-45)
45. וזהו שכתב בדין שופר דלדעת השו"ע דיש מוקצה ביו"ט ודאי דאסור לטלטלו בר"ה שחל בשבת, אף דבר"ה שחל בחול אי"ז מוקצה כלל, וכל הקצאתו היא מכח הא דהוא שבת, ואמנם יש מקום לדחות דשאני שופר דהוי מוקצה אף ביו"ט, ורק בר"ה הוא דל"ה מוקצה, ודמי דין ר"ה שחל בשבת לדין שאר יו"ט, אך לכאו' אין לחלק בזה, דאף דבשאר יו"ט הו"ל מוקצה, מ"מ ביו"ט דר"ה כל הא דאסור לתקוע בו הוא מכח איסור שבת, והו"ל כשאר דבר דהקצאתו היא מכח השבת. [↑](#footnote-ref-46)
46. היש"ש בפ"ה סו"ס י"ט כתב דאף לדעת הסוברים דהא דבשבת קי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור הוא רק היכא דדחיי' בידים, מ"מ מש"כ הר"ח ביו"ט קי"ל כוותי' במוקצה מחמת איסור, הוא אף היכא דלא דחיי' בידים, והביאו המג"א בסימן תצ"ה סק"ו, וכ"כ הב"ח בסו"ס תצ"ה, והוכיח כן מעיקר מש"כ הר"ח דביו"ט קי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור, אף דגם בשבת קי"ל כוותי' במוקצה מחמת איסור, ובע"כ דהיינו במוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים, וכ"כ התפארת שמואל בהגה' הרא"ש בשלהי מכילתין. [↑](#footnote-ref-47)
47. וכ"כ הב"ח בסו"ס תצ"ה, והתפארת שמואל בהגה' הרא"ש בשלהי מכילתין, - והב"ח שם הוכיח כן מעיקר מש"כ הר"ח דביו"ט קי"ל כר"י במוקצה מחמת איסור, אף דגם בשבת קי"ל כוותי' במוקצה מחמת איסור, ובע"כ דהיינו במוקצה מחמת איסור דלא דחיי' בידים. [↑](#footnote-ref-48)
48. הראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז, דאף דדברים אלו אסורין בשבת, הרי אין איסורן משום מוקצה, ואם שחט בהמה בשבת בשוגג מותרת וביו"ט אסורה, ונמצא שהחמירו ביו"ט בדבר המותר בשבת, - ובדעת הבעה"מ צ"ל דאה"נ אם שחט בהמה ביו"ט מותרת ולי"ב משום מוקצה, דכיון דבשבת היא מותרת, מי איכא מידי וכו', וכל הא דבהמות מדבריות ועז לחלבה ותורי דרדיא הוו מוקצה ביו"ט, הוא קודם שנשחטו, דאף בשבת הן אסורין בטלטול. [↑](#footnote-ref-49)
49. נתחדש בדבריו דחלוק הוא עיקר איסור מוקצה דהוא מטעם הוצאה, מאיסורא דבהמות המדבריות דהוא מגזירה שמא יבא לצוד, - וצ"ל לפ"ז דהא דתלי דין מוקצה דמדבריות בפלוגתא דר"י ור"ש, היינו דמכח גזירת צידה אסרו שחיטת בהמות שאינם תחת ידו כל שאין דעתו עליהן, וע"כ תליא בפלוגתא ר"י ור"ש אם דעתי' דאינש אכל מידי דחזי לי'. [↑](#footnote-ref-50)
50. וזהו שכתב שם בהא דאין סומכין את הקדירה בבקעת דקי"ל במוקצה כר"ש, ובהא דאין מסיקין בשברי כלים כתב דקי"ל ביו"ט כר"י, וכ"כ גם לקמן ל"א ב' בהא דאין מבקעין עצים מן הקורה שנשברה ביו"ט, ובשלהי מכילתין בדין בהמות מדבריות, דקי"ל ביו"ט כר"י, והיינו משום דלא קי"ל ביו"ט כר"י אלא במוקצה לאכילה, או להסקה דהויא כאכילה, כיון דהוא מכלה את העצים בתשמישו, אך בסמיכת קדירה בבקעת דאי"ז כאכילה אלא כטלטול בעלמא, קי"ל כר"ש, - ויש להוסיף, דעיקר הדברים מתישבים היטב עם מש"כ הפסקי רי"ד בשבת קנ"ז א' דההקצאה דקורה שנשברה ביו"ט ודנבילה שנתנבלה בשבת הו"ל כמוקצה דאכילה, וההקצאה דנר שהדליקו בו בשבת ודכלי שמלאכתו לאיסור הו"ל מוקצה לטלטול, וכתב שם דיש לחלק ביניהם, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-51)
51. ואמנם דהתם כתב דלדעת רב נחמן במוקצה לטלטול קי"ל כר"י אף בשבת, כדמוכח מכולהו סתמא דשבת, - אך לפ"מ דקי"ל דמוקצה לטלטול שרי בשבת, י"ל דה"נ שרי ביו"ט. [↑](#footnote-ref-52)
52. וצ"ל לפ"ז דמש"כ הרמב"ם שם פ"ד הי"א דאין סומכין בבקעת שלא התירו לטלטל עצים ביו"ט אלא להסקה בלבד, הוא משום דגם השתמשות במוקצה דמיא לאכילה, ואמנם לפ"ז נמצא דאף דלא חילקו בדין טלטול בין שבת ליו"ט, מ"מ לעולם יהא אסור ביו"ט משום דאסור להשתמש בו משום מוקצה, ומכח זה אסור לטלטלו, (ולפ"ז לא פליג הרמב"ם ע"ד ש"ר), וזה דלא כמש"כ הראשל"צ בדעתו דמוקצה מחמת מיאוס מותר ביו"ט, - וי"ל עוד למש"כ המאירי בסוגיין דאף אם גם ביו"ט קי"ל כר"ש, מ"מ י"ל דאין סומכין בבקעת משום דאין עלי' תורת כלי, וכ"כ המג"א בסימן תק"ב סקי"א, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-53)
53. וזהו שכתב הרמב"ם בהי"ז דכל שמותר לטלטלו בשבת מותר לטלטלו ביו"ט, ואין ביניהם אלא איסור מוקצה דהיינו מוקצה לאכילה, כמש"כ הרמב"ם שם הי"ח דאסור לאכול מהן עד שיכין אותם, ובשבת הכל מוכן אצל שבת וא"צ הכנה, אך באיסור טלטול כל שמותר לטלטלו בשבת מותר לטלטלו ביו"ט, - והנה אמנם אף דלא מפלגינן בין שבת ליו"ט באיסור טלטול, מ"מ כל שאסור באכילה או בהשתמשות ביו"ט משום מוקצה, אסור אף לטלטלו, כמש"כ הרמב"ם שם פ"ב הי"ז, שהרי אף בשבת הי' אסור לטלטלו אם הי' אסור באכילה ובהשתמשות. [↑](#footnote-ref-54)
54. אך הרמב"ן במלחמות בסוגיין כתב דמוקצה מחמת מיאוס אסור ביו"ט, וכ"כ הרשב"א והרא"ה והר"ן לקמן כ"ח ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ח הצ"ז והצ"ח וש"ה פ"ב הי"ד. [↑](#footnote-ref-55)
55. וזה מיוסד ע"ד הבה"ג בהל' יו"ט שפירש למה שאמרו לקמן ל"ג א' דאוד שנשבר אסור להסיקו ביו"ט, דאף דגם ביו"ט קי"ל כר"ש, מ"מ בנולד קי"ל כר"י אף בשבת, ונמצא דלדעת הסוברים דחלוק דין יו"ט מדין שבת, ליכא מקור מהתם דבנולד קי"ל כר"י, אך לדעת הסוברים דאף ביו"ט קי"ל כר"ש, מוכח מהתם דבנולד קי"ל כר"י אף בשבת, אך הרא"ש בשלהי מכילתין כתב לדחות, דהא דאמר רבא דאוד שנשבר אסור להסיקו ביו"ט, הוא משום דרבא לטעמי' דס"ל כר"י אף בשאר מוקצה, וכ"ה לדעת ש"ר דס"ל דקי"ל ביו"ט כר"ש, וס"ל דאף בנולד קי"ל כר"ש. [↑](#footnote-ref-56)
56. וכ"נ ממש"כ בפירש"י דהא דבאחד בשבת בעלמא שרי, הוא משום דבסעודת חול לא שייך בה מוקצה, והרי דעיקר הא דאסרינן כשהכין יו"ט לשבת, הוא משום איסור מוקצה, - אך מאידך ממש"כ בפירש"י בתחילת דבריו דסעודת חול לא חשיבא ולא שייכא בה הזמנה, לא משמע כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. אך הר"ן פירש בד' רש"י דלעולם דין הכנה דרבה הוא דין בפנ"ע ואינו משום מוקצה, ומש"כ רש"י דרבה לטעמי' דמוקצה דאורייתא, היינו דכיון דמוקצה דאורייתא, אלמא הכנה דממילא חשיבא, דהא מאי דאסיר מישתרי ע"י הכנה, וכיון דחשיבא כולי האי, שפיר מידריש קרא דוהינו להכנה דביצה דממילא, ולא מוקמינן לי' להכנה דבידים בלחוד. [↑](#footnote-ref-58)
58. אך בד' הבעה"מ משמע דהא דלא אסרינן באחד בשבת בעלמא, אי"ז משום דסעודת חול לא חשיבא וכו', אלא הוא משום דגזה"כ הוא בהכנה הבאה מיום קדש לחבירו, ולא נאסר הכנה מיום קדש לחול. [↑](#footnote-ref-59)
59. ובפי' הר"י מלוניל כתב דטעם איסור הביצה, הוא משום דמאתמול גמרה לה, ונמצא שיהנה ממעשה שבת, ולכאו' הוא ע"ד ד' הבעה"מ שאסרה תורה ליהנות ביו"ט ממה שהוכן בשבת. [↑](#footnote-ref-60)
60. אך אי"ז מוכרח, דגם למש"כ הבעה"מ דגזה"כ הוא דדבר שהוכן ביו"ט אסור בשבת וכו', י"ל דהוא מכח דההכנה הויא דבר האסור, וע"כ הוא שנאסר דבר שנעשה ע"י ההכנה, וכמשמעות ד' הר"י מלוניל שכתב דנהנה ממעשה שבת, וע"כ י"ל דיש ללמוד מזה דכ"ש דהכנה בידים אסורה. [↑](#footnote-ref-61)
61. ועיי"ש בסימן שצ"ח שכתב לחדש לפ"ז דבהכנה בידים לא נאסר לאכלו בשבת, כיון דאף אם יהא אסור לאכלו בשבת, נעשית ההכנה, כיון שעשה את ההכנה ע"מ לאכלו בשבת, וע"כ ליכא קפידא במה שיאכלנו בשבת, - אך העירו דזה נסתר ממש"כ התוס' הרשב"א בפסחים מ"ו ב' והריטב"א בעירובין ל"ח ב' דכל הא דמבשל בשבת בשוגג יאכל, הוא משום דשבת מכינה לעצמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
62. וכ"נ ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רע"ז דאין יו"ט מכין לשבת וכ"ש ליו"ט שני שהוא חול. [↑](#footnote-ref-63)
63. ואמנם לדעת ר"ח דצרכי שבת נעשין ביו"ט, ולא יליף מקרא דוהכינו לאסור בישול מיו"ט לשבת, אין ללמוד מהך קרא דלאסור לבשל משבת לחול, וצ"ל דילפינן לה מקרא אחרינא, - ושוב העירו דהנימו"י בפסחים מ"ו ב' כתב דהא דלר"ח המבשל מיו"ט לחול לוקה, נלמד מקרא דוהכינו, דחול מכין לשבת ויו"ט, ואין יו"ט ושבת מכינים לחול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-64)
64. מבו' בד' רש"י דאם ל"ה ב' ימים טובים מכח ספק, הי' בזה איסור הכנה, ולכאו' הוא דלא כפי המבו' בסוגיית לקמן ד' ב' דאם ב' ימים טובים אינם מכח ספק, הו"ל קדושה אחת ממש, ולפ"ז לכאו' ל"ש בזה איסור הכנה, - וי"ל דאזיל רש"י לטעמי' דס"ל דבכלל דינא דהכנה הוא שיהא מוכן מבעו"י, ואף אם הוכן בשבת עצמה אסור, ונתבאר להלן, וע"כ אם היו ב' ימים טובים קדושה אחת, שפיר הי' בזה לאיסור הכנה. [↑](#footnote-ref-65)
65. ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דהרי התרנגולת עומדת לאכילה, וע"כ כל שנגמרה הביצה מבעו"י, אף שנולדה בשבת, אין לאסרה משום מוקצה, דהויא כאחד מאברי' ואוכלא דאיפרת הוא, וכל הא דיש בה משום מוקצה הוא כשלא נגמרה מבעו"י, ומכח זה הוא דאסרינן גם כשנגמרה בשבת שקודם יו"ט, והיינו דאי נימא בדעת רש"י דעיקר הא דאסרינן לדעת רבה הוא מדין מוקצה, אין מקום לאסור כלל מכח הלידה, שהרי ביצה שנולדה בשבת ל"ה מוקצה, דאוכלא דאפרת הוא, כמו שאמרו לעיל בע"א. [↑](#footnote-ref-66)
66. צ"ע דמ"ט לא קשיא לי' מכל מבשל ביו"ט דמותר באכילה ולא אסרינן לה משום הכנה, - וי"ל בתרי גווני, חדא, דס"ל דאיסור הכנה הוא דכל דבר שהוכן בהכנה האסורה, אסור באכילה, וכיון דאסור להכין מיו"ט לשבת, ע"כ אם הוכן מיו"ט לשבת ה"ז אסור באכילה, וזהו שהק' דכ"ש דיש לאסור במבשל בשבת, שהוכן בהכנה האסורה, אך במבשל ביו"ט דה"ז הכנה המותרת, אין לאסור לאכלו, ומתישב בזה משה"ק ר"י על דבריו מהא דשבת מכינה לעצמה בעירוב, דהתם ליכא איסור כלל בהכנה זו, וע"כ שבת מכינה לעצמה, וגם ניחא הא דלא אסרינן ביצה שנולדה ביו"ט מכח הא דהוכנה בלידתה, כיון דאין איסור בהכנה זו, - וי"ל עוד, דכיון דמותר לבשל ביו"ט, חשיב דכבר הי' מוכן מתחילת היו"ט, דכבר הי' ראוי בתחילת יו"ט ע"י בישול, ורק בשבת דאסור לבשל, הוא דחשבינן דל"ה מוכן בתחילת שבת. [↑](#footnote-ref-67)
67. והשטמ"ק כתב בתחילת דבריו דלפ"מ שפירש לעיל מינה בד' רש"י לק"מ, וצ"ב, - ושמא מכוון דבריו, דהנה הרי במערב מיו"ט לשבת ל"ש כלל לדון משום איסור מוקצה ומשום הא דבעי הכנה מבעו"י, ותיקשי דא"כ מ"ש בזה עיקר דין הכנה דרבה, - וצ"ל דלעולם עיקר דינא דהכנה הוא דבעינן שיהא מוכן מבעו"י, ול"ב שיהא מוכן מבעו"י "של חול", והא דל"מ כשהוכן ביו"ט, הוא משום דדינא הוא דאין יו"ט מכין לשבת, ומשו"ז ל"מ חיילא הכנה ביו"ט לשבת, ואך דאלמלי איסור מוקצה, ל"ה בעינן כלל שיחול ע"ז הכנה ביו"ט, ול"ש בזה הא דאין יו"ט מכין לשבת, ורק משום איסור מוקצה דכל שלא הכין מבעו"י אסור, הוא דבעי' שתחול הכנה ביו"ט, וכיון שאין יו"ט מכין לשבת ע"כ ה"ז אסור, ועד"ז כתב הפנ"י, עיי"ש, וכיון דדינא הוא דאין יו"ט מכין לשבת, ע"כ מכח זה יש לאסור לערב מיו"ט לשבת, דנמצא דיו"ט מכין לשבת, ואף דבביצה לא אסרינן אלא מכח הא דבעינן הכנה מבעו"י, היינו משום דאל"כ ל"ה חשבינן כלל שהכין יו"ט לשבת, ומשא"כ בעירוב שהוא מכין בידים מיו"ט לשבת, יש לאסור מכח הא דאין יו"ט מכין לשבת, - ואשר ע"כ כ"ז הוא אם סוף היום קונה עירוב ויו"ט מכין לשבת, אך אם תחילת היום קונה עירוב ושבת מכינה לעצמה, אין מקום לאסור כלל, שהרי ל"ש התם כלל הך דינא דבעינן הכנה מבעו"י, ולא באנו לאסור אלא מכח דאין יו"ט מכין לשבת, ובזה הוא דאמרינן דשבת מכינה לעצמה, - ושמא זהו מכוון תלמיד הרמב"ן לקמן ד' א', עייש"ה. [↑](#footnote-ref-68)
68. והבית מאיר בסוגיין האריך לישב ד' רש"י לפי דרכו של הר"ן דאין מכוון רש"י דעיקר דין הכנה דרבה הוא משום מוקצה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-69)
69. צ"ב במש"כ רש"י דאיסור מוקצה דרבנן הוא במידי דלא חזי למיכל, ולכאו' אף במידי דחזי למיכל, אין איסור מוקצה דאורייתא אלא באכילה, והא דאסור בטלטול אינו אלא מדרבנן, וכמש"כ כן הפנ"י בשבת מ"ד א' ובפסחים מ"ח א' דאיסור טלטול מוקצה לכו"ע אינו אלא מדרבנן, וכ"כ הראשון לציון בסוגיין, ובחי' הפלאה מכת"י לקמן ג' א', והקהלת יעקב בסימן תק"ט ס"ז, ובתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ט. [↑](#footnote-ref-70)
70. וכ"נ ממש"כ בפירש"י דדין הכנה הוא משום דאחשבה רחמנא לסעודת שבת שיזמיננה מבעו"י, וה"ט הוא רק במידי דאכילה, וכבר עמד ע"ז העולת שבת בסימן תק"ז סוסק"ב, והביאו הפמ"ג באש"א שם סק"ד, עיי"ש, וכ"כ החמד משה שם סק"ג, והברוך טעם בסוגיין. [↑](#footnote-ref-71)
71. אך לפנינו בפירש"י שם ליתא לתיבות אלו, אלא כתב דבדרבנן כגון מוקצה דהכא, - והברוך טעם בסוגיין והאפיקי ים בח"ב סימן י"ז כתבו דגם לפ"ז משמע מד' רש"י דרק מוקצה "דהכא" אינו אסור אלא מדרבנן, אך בדבר הראוי לאכילה ה"ז אסור מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-72)
72. והפסקי רי"ד כתב לחדש, דאף מאן דפליג על הכנה דרבה, מודה דבהכנה בפה א"א להזמין מוקצה מיו"ט לשבת, ולא פליג אלא בהכנה דממילא. [↑](#footnote-ref-73)
73. והרשב"א הוכיח דהכנה דאורייתא, ממה שאמרו לקמן ג' ב' דלרבה דאמר משום הכנה הו"ל ספיקא דאורייתא וכל ספיקא דאורייתא לחומרא, - והפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט פ"א אות כ"ג כתב לישב, דלפ"מ דמסקינן דדשיל"מ אף בדרבנן ספיקו אסור, גם לדעת רבה אין איסור הביצה אלא מדרבנן, ואפ"ה ספיקה אסור, וכ"כ בביאור להמהר"ם שיף, - והחת"ס כתב לישב בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-74)
74. ועיי"ש שכתב דהתוס' הוצרכו לתרץ לפ"מ דקי"ל לדין הכנה כרבה, ולא קי"ל כר"ח דמדאורייתא צרכי שבת נעשים בי"ט, וגם לא קי"ל לה"ט דהואיל, וע"ז כתבו התוס' דהא דשרי הוא משום דבאפי' ובישול ל"ש הכנה, - והבית מאיר תמה ע"ז, דמה מהני הא דבאפי' ובישול ל"ש הכנה, הרי אכתי יש לאסור בזה משום איסור מלאכה ביו"ט, כיון דצרכי שבת אין נעשין ביו"ט, וגם לא אמרינן הואיל, וכן תמהו החמד משה בסימן תקכ"ז סק"א והקהלת יעקב שם. [↑](#footnote-ref-75)
75. וצ"ע, דהיאך מצינו לאסור בשבת דבר שנאפה ונתבשל ביו"ט משום איסור הכנה דממילא, הרי ודאי דכיון שהי' ראוי לאכלו ביו"ט, חשיב דיו"ט הכין לעצמו, ול"ב בזה לדין הואיל, וכמש"כ כן התוס' הרשב"א בשם הריב"א, ונתבאר להלן, דדמי לביצה שנולדה ביו"ט דמותרת בשבת שאחריו משום דיו"ט הכין לעצמו, אף אם נולדה בסוף היום דלא מיקלעי לי' אורחים וליכא הואיל, - וצ"ל, דבביצה שנולדה ממילא, אין לנו לילך אחר דעתו, וכיון שהיא ראוי' לאכילה ביו"ט, חשיב דיו"ט הכין לעצמו, ומשא"כ כשאפה ובישל מיו"ט לשבת בידים, אזלינן בתר מחשבתו לחשוב הכנה זו כהכנה לשבת, וע"כ יש לאסור לאכלו בשבת משום איסור הכנה. [↑](#footnote-ref-76)
76. ומבו' בד' הרמב"ן שם דבטעמא דמ"ד דאין צרכי שבת נעשין ביו"ט, י"ל דהוא משום דב' קדושות הן, וי"ל דהוא משום איסור הכנה, והיינו די"ל דהוא משום דב' קדושות הן ויש בזה לאיסור לא תעשה כל מלאכה, דומיא דאופה מיו"ט לחול, וי"ל דלי"ב משום לא תעשה כל מלאכה, אלא הוא משום איסור הכנה, - אך י"ל דגם למש"כ דהוא משום איסור הכנה, הרי דמכח זה לא התירה תורה מלאכה ביו"ט לצורך שבת, והדר יש בזה גם לאיסור לא תעשה כל מלאכה, וכאשר כ"נ בד' רבינו דוד שם, ועד"ז מצינו בד' רבינו דוד שם מ"ז ב' בטעם הא דלרבה המבשל בעצי מוקצה עובר משום לא תעשה כל מלאכה, (והאחרונים נתחבטו בזה), ואכמ"ל, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ ההלכות פסוקות והבה"ג דהא דאסור לבשל מיו"ט לחול נלמד מאיסור הכנה, ונתבאר לעיל, ומכח זה לוקה המבשל מיו"ט לחול משום לא תעשה כל מלאכה. [↑](#footnote-ref-77)
77. המהרש"ל כתב דמש"כ התוס' לדידן דלית לן הואיל, היינו דאין לנו בזמן הזה אורחים שיבואו בי"ט כמו שהי' בימיהם, וצ"ע דא"כ מ"ט באמת שרי לבשל, הרי אף דלי"ב משום הכנה וכמש"כ התוס', מ"ט לי"ב משום איסור מלאכה, לרבה לטעמי' דצרכי שבת אין נעשין ביו"ט, ועד"ז הק' בביאור למהר"ם שיף, אך המהר"ם והמהר"ם שיף פירשו דמכוון התוס' הוא לדידן דקי"ל דלא כרבה ולית לן הואיל, וכ"כ המג"א בר"ס תקכ"ז והבית מאיר שם. [↑](#footnote-ref-78)
78. ועיי"ש שכתב דר"ח דאית לי' דצרכי שבת נעשין ביו"ט, הוא לטעמי' בעירובין ל"ח ב' דמשמע דלית לי' לדין הכנה דרבה. [↑](#footnote-ref-79)
79. וצ"ל לפ"ז, דנידון הסוגיא בעירובין ל"ח ב' לאסור בעירוב מיו"ט לשבת משום הכנה, אין האיסור בזה במעשה העירוב עצמו, אלא כיון דהו"ל הכנה, ע"כ ל"מ העירוב ביו"ט להתיר בשבת, וכ"נ ממש"כ רבינו דוד והמהר"ם חלאוה בפסחים בשם התוס' דעירוב חשיב כהכנה דממילא, ולפ"ז בע"כ דנידון הסוגיא שם הוא דמשום הכנה לא יועיל העירוב ביו"ט להתיר בשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך תיקשי דמ"ט לא אסרינן באופה ומבשל ביו"ט לשבת, משום דדבר שהוכן ביו"ט אסור בשבת, - וי"ל דכיון שהי' ראוי לאכלו ביו"ט, חשיב דיו"ט הכין לעצמו, ול"ב בזה לדין הואיל, והיינו דדמי לביצה שנולדה ביו"ט דהיא מותרת בשבת שאחריו, אף אם נולדה סמוך לסוף היום דלא מיקלעי לי' אורחים, דמ"מ כיון שהיא ראוי' לאכילה ביומה, חשיב דיו"ט הכין לעצמו, - ומשה"ק הרמב"ן ודעימי' הוא משום דס"ל דאיכא איסור במעשה ההכנה, וכיון שהי' דעתו להכין לצורך שבת, חשיב כמכין מיו"ט לשבת, ול"מ הא דה"ז ראוי ביו"ט, אך לדעת הבעה"מ דליכא איסור במעשה ההכנה, אלא דדבר שהוכן ביו"ט אסור בשבת, הרי דכל שהוא ראוי ביו"ט עצמו, חשיב דיו"ט הכין לעצמו ושרי. [↑](#footnote-ref-81)
81. והחמד משה בסימן תקכ"ז סק"א כתב לפרש לד' התוס' שהביא הר"ן, דהוא כמש"כ התוס' בסוגיין דבאפי' ובישול ליכא משום הכנה, ולפ"ז אין עיקר מכוון התוס' לחלק בין הכנה דממילא להכנה דבידים, אלא עיקר מכוון התוס' דאף דבדבר דאית בי' משום הכנה ה"ז אסור אף בהכנה דממילא, מ"מ באפי' ובישול דלי"ב משום הכנה ה"ז מותר אף בהכנה בידים, - אך אי"ז מתישב במש"כ רבינו דוד והמהר"ם חלאוה בשם התוס' דהא דאיכא דין הכנה בעירוב, הוא משום דחשבינן לה כהכנה דממילא, והרי דס"ל דחמיר דין הכנה דממילא מדין הכנה דבידים, ואם הי' העירוב כהכנה בידים ל"ה בזה איסור הכנה, ורק משום דהוא כהכנה דממילא יש בזה איסור הכנה. [↑](#footnote-ref-82)
82. צ"ב, דהרי ודאי דאף אם לא אמרינן הואיל מ"מ ביצה שנולדה ביו"ט מותרת בשבת, משום דיו"ט מכין לעצמו, אף אם הוא אחר סעודתו, והיינו דכיון שהיתה ראוי' לאכלה ביו"ט, חשיב דהכין יו"ט לעצמו, וא"כ מ"ט לא קשיא לי' להרשב"א אלא משום הואיל, - וצ"ל דשאני ביצה שבמעי התרנגולת דמצ"ע אינה עומדת לאכילה, וע"כ לא חשיב דיו"ט הכין לעצמו, ורק אם אמרינן הואיל הוא די"ל דחשיב דיו"ט הכין לעצמו, הואיל ואם הי' שוחט את התרנגולת הי' אוכל את הביצה. [↑](#footnote-ref-83)
83. משמעות דבריו דכל שמערב מיו"ט לשבת הו"ל הכנה דאורייתא, וכ"נ להדיא בדבריו לקמן י"ז א', וכ"נ בד' עוד מקמאי, ונתחדש בזה, דאף דעיקר העירוב אינו אלא מדרבנן, מ"מ אחר דמדרבנן בעינן להעירוב, יש בזה לאיסור הכנה דאורייתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
84. וכנראה זהו מש"כ החינוך במצוה רח"צ דלפי דעתי לא משכח"ל לאיסור הכנה דאורייתא אלא בביצה. [↑](#footnote-ref-85)
85. וזה ע"ד מש"כ הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן ל"ט בשם הרמב"ם דאף אמוראי דפליגי על רבה מודה דהכנה בידי אדם אסורה, ולא פליגי אלא בהכנה בידי שמים. [↑](#footnote-ref-86)
86. לכאו' מכוון דבריו, דאף דבביה"ש ל"ה בידו לשחוט את התרנגולת ולאכול את ביצתה, מ"מ לא חשיבא הביצה כמוקצה מחמת איסור, שהרי בלא"ה הכנת הביצה אינו לאכלה ע"י שחיטת התרנגולת, אלא לאכלה כשתיולד, וכלפי הכנה זו ליכא הקצאה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיי"ש בקו"א שכתב, דאף דבסוגיין מבו' דביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לגדל ביצים חשיבא כנולד, אף למאן דשרי במוקצה, ולא אמרינן דכיון דהתרנגולת עצמה מותרת, הו"ל אוכלא דאפרת, וכמש"כ המהרש"א, ונתבאר להלן, מ"מ לא חשיב כנולד גמור האסור אף לר"ש, - וצ"ע, שהרי התוס' פירשו דהס"ד דמאן דשרי במוקצה בנולד אסר, הוא משום דהוי כנולד גמור דמודה בו ר"ש, והרי דאף דשרי במוקצה והתרנגולת עצמה מותרת, מ"מ חשיבא הביצה כנולד גמור, ושמא זה עצמו טעם הא דמסקינן דמאן דשרי במוקצה שרי אף בביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לגדל ביצים, (אך אי"ז במשמעות ד' הגר"ז). [↑](#footnote-ref-88)
88. לכאו' זה מתישב למשמעות ד' הבעה"מ בסוגיין דדין הכנה דרבה הוא דגזה"כ דדבר שהוכן בשבת אסור ביו"ט, וע"כ כיון דגמר הביצה חשיב כהכנה דהביצה דעי"ז היא מוכנת לגדל אפרוחים, וחשיב דהוכנה הביצה ביו"ט, ה"ז אוסרה בשבת, - אך למשמעות ד' כמה מקמאי דדין הכנה דרבה הוא דההכנה אסורה, והא דאסור לאכלה, הוא משום דאם יהא מותר לאכלה נמצא דשבת הכינה ליו"ט, וכמש"כ כן המ"ב והאבנ"ז, ל"ה לנו לאסור מכח הא דהוכנה ע"י הגמר לגדל אפרוחים, דאי"ז הכנה כלל לאכילתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-89)
89. כ"ה מבו' בחי' ר"נ בן הרמב"ן שפירש כן בד' הרמב"ן דהוא תי' בפנ"ע, - אך בחי' הגרע"א לקמן ד' א' פירש בד' הרמב"ן, דעיקר הא דלי"ב משום הכנה הוא משום דלא בא לידינו ע"י הגמר, ואך דקשיא לי' להרמב"ן דגם בביצה שנולדה ביו"ט שאחר השבת לא באה לידינו ע"י הגמר, דבלא"ה הי' בידו לשחטה, וע"ז כתב הרמב"ן ב' דרכים, חדא, דמ"מ כל שלא שחט ונולדה באה לידינו ע"י הגמר, ועוד, דכיון דל"ד טעם אכילתה בפנים לטעם אכילתה בחוץ, חשיב דהביצה שנולדה באה לידינו רק ע"י הכנת הגמר, דאף דהי' בידו לשחטה, הרי עי"ז היתה באה לידינו ביצה אחרת, וביצה זו שבאה לידינו בלידתה, הוא רק ע"י הכנת הגמר. [↑](#footnote-ref-90)
90. הרמב"ן במלחמות הק' ע"ז, דאין הביצים כאחד מאברי התרנגולת, שהרי אמרו מותרות לאכלן בחלב, - אך הר"ן כתב דהא דמותר לאכלן בחלב, הוא משום דאין תורת בשר עליהן, ועמש"נ בזה בדף מס' 12, אך לענין הכנה חשיבא לן כגידולי תרנגולת עצמה דלא מיתסרי משום הכנה. [↑](#footnote-ref-91)
91. ואמנם בד' הראב"ד משמע שפירש דהוא משום איסור מוקצה, וכמו שאמרו בירושלמי מעיקרא דטעמא דב"ה הוא משום דנעשה כמוקצה שיבש וכו', אלא דכ"ז שהיא ירך אמה מהני לה הכנת אמה, ול"ה כמוקצה, וכשיצאה והיא לעצמה אין הכנת אמה מועלת לה, וע"כ יש בה לאיסור מוקצה. [↑](#footnote-ref-92)
92. ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מ"ט אסרינן בביצה שנולדה ביו"ט שאחר השבת, הרי הי' יכול לשחטה ולאכול היא וביצתה, ומה הועיל לנו גמר של אתמול, וכתב דמ"מ כיון דלא שחט ונולדה, שבת הכינה לפנינו, דאף שהי' ראוי לבא אלינו ע"י שחיטה אף בלא הגמר שנגמרה בשבת, מ"מ כיון דבפועל בא לידינו ע"י גמר זה, יש בזה משום הכנה. [↑](#footnote-ref-93)
93. וזה מתישב למש"כ הר"ן בריש פירקין דלמ"ד דשבת ויו"ט קדושה אחת, אסור לשחוט בהמה ביו"ט שאחר השבת, דהו"ל מוקצה מחמת איסור, אך לדעת הסוברים דשרי, ונתבאר בדף מס' 5, צ"ע דמ"ש שיירי פתילות שכבו דאסורין, ועמש"כ בזה בתשו' הרי"ד סימן ע"ו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך התור"פ ותוס' איברא בסוגיין תמהו דבשיירי שמן לא שייכא הכנה כלל. [↑](#footnote-ref-95)
95. והמאירי שם פירש דהא דיש בזה משום הכנה, אי"ז משום דעי"ז הם טובות יותר להדליק, אלא הוא משום שהכיבוי גרם שלא דלקו עד כלותם, - וכ"ה מבו' ממש"כ המאירי שם בשם הראב"ד דספינה שבאה בשבת מחוץ לתחום, אסור לצאת ביו"ט שאחריו ולהיות כבני העיר, וכן פירות שבאו מחוץ לתחום בשבת, אסורין ביו"ט הסמוך לו, וכ"ה גם בתשו' הראב"ד שם לאסור בפירות. [↑](#footnote-ref-96)
96. והראבי"ה שם פירש כן בד' הירושלמי בפ' בכל מערבין, וכ"כ האו"ז בסימן ש"ל בשם ריצב"א דמוכח בירושלמי דאיסורו הוא משום הכנה, וכ"כ המרדכי בסימן תרמ"ד בשם ר"י, - אך האו"ז שם נחלק ע"ז דלדעת הירושלמי הא דאסר רב הוא משום דקדושה אחת, וכ"ה בד' הסה"ת שם. [↑](#footnote-ref-97)
97. הגר"א בסו"ס תק"א כתב דלמש"כ הרא"ש דטעם האוסרים בזה הוא משום דשבת ויו"ט קדושה אחת, ולא משום הכנה, הרי דאף דאין לאסור ביו"ט שאחר השבת, דקי"ל דשבת ויו"ט ב' קדושות הן, מ"מ יש לאסור בב' ימים של ר"ה דקדושה אחת הן, - וצע"ג, דמה מקום יש לאסור מכח הא דקדושה אחת הן, הרי אף ביום הראשון מותר לחזור ולהדליק בהן ול"ה מוקצה כלל, - אך באמת בד' הב"י שם מבו' דיש מקום לאסרם גם ביום הראשון עצמו, ועמש"כ בזה הדרישה שם בשם המהרש"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-98)
98. והך מילתא אם שייך הכנה בדבר שהי' ראוי גם אם הי' נעשה ביום זה, נחלקו בזה הראשונים, ונתבאר בדף מס' 6, ועיי"ש בהערה שנתבאר דיש לפרש לד' המאירי הכא בע"א. [↑](#footnote-ref-99)
99. ועיי"ש שכתב לדמותו להא דקי"ל דעגל שנולד בשבת מותר ביו"ט שלאחריו ולי"ב משום הכנה, - ונחלקו הראשונים בזה, ונתבאר בדף מס' 6. [↑](#footnote-ref-100)
100. ופשוט דכ"ז הוא לדעת הסוברים דהמבשל בשבת בשוגג אסור עד מוצ"ש אף לאחרים, וע"כ ה"ז אסור אף ביו"ט שאחריו משום הכנה, אך לדעת הסוברים דה"ז מותר אף בשבת, לי"ב משום הכנה, דשבת הכינה לעצמה. [↑](#footnote-ref-101)
101. והמג"א שם כתב דאף למש"כ בסימן תקכ"ז דשייך הכנה בבישול, היינו דאסור לבשל מיו"ט לשבת, אך אם בישל אינו אסור בהנאה. [↑](#footnote-ref-102)
102. וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שי"ח ס"ג דתלי דין זה בדינא דשיירי פתילה, וכתב דיש לחוש לסברא הראשונה, והוא כמש"כ בסו"ס תק"א דיש לחוש לסברא הראשונה. [↑](#footnote-ref-103)
103. ודבריו שם קיימי במש"כ התוס' דנוי סוכה אסור בשבת שאחר יו"ט אחרון, - וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ התוס' לאסור אתרוג ביו"ט אחרון כשחל בא' בשבת, אף דלא בטלה ההקצאה למצוה ביום ח', וי"ל. [↑](#footnote-ref-104)
104. ויש להוסיף, די"ל דכ"ז הוא משום דאלמלי דבטלה ההקצאה למצוה ביום ט', הי' אסור אף ביום י' במיגו דאיתקצאי, דבמוקצה למצוה אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, דאל"כ ל"ה חשבינן לה דיו"ט הכין לשבת, כיון דההיתר בשבת אינו מכח הא דבטלה ההקצאה ביו"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-105)
105. בחי' הגרע"א האריך לישב דבעינן לטעמא דמוקצה דמכח זה אסרינן אף בספק מוכן, עיי"ש, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ. [↑](#footnote-ref-106)
106. ונפ"מ רבתא לדינא בזה, הוא בפלוגתת רבוותא אם יש לאסור בנכרי שחלב ביו"ט לתוך הקערה, משום גזירת משקין שזבו, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-107)
107. העירו דיש מקום לומר, דאה"נ לדעת רב יוסף דגזרו בביצה אטו פירות הנושרין ול"ה כגזירה לגזירה, יש לאסור בכל פירות הנושרין מכח גזירה זו, ול"ב לאיסור מוקצה, דאף דלא שייכא עיקר הגזירה בפירות דבעו מרא וחצינא, או בפירות שאין אדם מתאוה, מ"מ יש לגזור בהן אטו פירות הנושרין, וכל מה שאמרו לקמן דאי"ז אסור אלא משום מוקצה, הוא לפ"מ דקי"ל דאיסור ביצה הוא משום הכנה דרבה, ולא אסרו בזה משום פירות הנושרין דהו"ל גזירה לגזירה, וה"נ בפירות דלא שייכא בהו עיקר הגזירה, לא גזרו בהן אטו פירות הנושרין, ואין איסורן אלא משום מוקצה, אך אי"ז במשמעות ד' התוס' שהעמידו לדבריהם בסוגיין, ומשמע דדבריהם מתישבים אף לדעת רב יוסף. [↑](#footnote-ref-108)
108. והסה"ת שם כתב דנפ"מ בזה הוא בדין נכרי שבישל לעצמו בשר ביצים ודגים בשבת אם מותר ישראל לאכול, ועיי"ש שכתב דל"ד למבשל בשבת בשוגג דיאכל, דהיינו דוקא בישראל עצמו שבישל בשוגג דליכא למגזר פן יבשל במזיד דלא ברשיעי עסקינן, ומשא"כ בנכרי שבישל לעצמו, אי שרית לי' לישראל למיכל איכא למיגזר דילמא יאמר לו לנכרי לבשל בשבילו, וצ"ב, שהרי המקור לאסור בזה הוא מהא דאסרו בפירות הנושרין, והתם הרי חיישינן שיבא הישראל לעשות מלאכה דאורייתא ולתלוש. [↑](#footnote-ref-109)
109. ועיי"ש שכתבו דמ"מ פירות שתלשן גוי ומשקין שסחט גוי אסורין, דכיון דכשבאו ממילא אסירי, אף כשנעשו ע"י גוי אסורין, דאם נתיר כשנעשו ע"י גוי, יבא לאכול אף כשנעשה מעצמן, וכולה חדא גזירה היא. [↑](#footnote-ref-110)
110. ונמצא לפ"ז דאיכא נפ"מ בהא דפירות הנושרין אסורין מגזירה שמא יעלה ויתלוש, אף דבלא"ה הן אסורין משום מוקצה, דמכח זה הן אסורין אף בהנאה דממילא, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן כ"ג בתחילת דבריו, וצ"ע לפ"ז במשה"ק התוס' דמ"ט בעינן להגזירה שמא יעלה ויתלוש, ותיפו"ל משום מוקצה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-111)
111. והאפיקי ים בח"ב סימן כ"ג כתב דיש לדחות למש"כ הפמ"ג באש"א סימן שכ"ה סק"ט די"ל דאף אם מוקצה אסור בהנאה, מ"מ מותר להעמיד בהמתו ע"ג עשבים, משום דהתורה התירתם בפירוש לבהמה, מדכתיב למען ינוח ודרשינן תן לו נייח שיהא אוכל במחובר, וכל שיש היתר מפורש מה"ת לא גזרו חכמים, - ובסו"ד כתב להוכיח מד' הר"ש בתרומות בפ"ח דפירות הנושרין אינם אסורין אלא באכילה ולא בהנאה, ואף לא בהנאה דבידים. [↑](#footnote-ref-112)
112. והנה אמנם למש"כ הרמב"ן וש"ר בשבת שם דלא גזרו אלא במידי דאתי ממילא, יש מקום לדון דאף בעצים שנשרו לא גזרו, אך הרי הרמב"ן שם נסתפק דגזרו בכל הנתלשים מן המחובר, ועוד, די"ל דגם עצים הוי מידי דאתי ממילא, וכ"כ הגר"ז שם. [↑](#footnote-ref-113)
113. ולפ"ז צ"ל דמשה"ק הרמב"ן שם דמ"ט לא אסרו בנכרי שעשה לצורך עצמו דומיא דמשקין שזבו ופירות הנושרין, לא קאי על נכרי שהדליק נר, דאף אם הי' בזה משום פירות הנושרין הי' מותר ישראל להשתמש לאורו, דהו"ל הנאה דממילא, אלא על מילא מים להשקות בהמתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-114)
114. ואמנם בד' הריטב"א בשבת נ' ב' מבו' דגם באיסור מוקצה אמרינן דאין גוזרין גזירה לגזירה, - אך י"ל דלא פליג ביסוד הדברים, אלא ס"ל דאיסור מוקצה הוא משום גזירה. [↑](#footnote-ref-115)
115. והרשב"א בעירובין ל"ו א' כתב בשם הראב"ד, דאף אם תחומין י"ב מיל דאורייתא, מ"מ איסור תחומין דאלפים אמה דרבנן אינו משום לתא דתחומין די"ב מילף דרחוקין הן זמ"ז מאד. [↑](#footnote-ref-116)
116. אך הרמב"ן במלחמות לקמן כ"ח ב' מבו' דאיכא גווני דגזרינן שמא יצא חוץ לתחום אף דתחומין דרבנן, וי"ל דהוא משום דס"ל דבאיסור שאינו משום גזירה, לא אמרינן דאין גוזרין גזירה לגזירה, וכמשמעות דבריו בהשגות סהמ"צ. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך לא נתישב בזה משה"ק התוס' בשבת שם והרשב"א בסוגיין דלר' יוחנן גופי' דס"ל בשבת שם דהלכה כר' יהודה בשאר פירות, מ"ט ביצה שנולדה אסורה, ור' יוחמן גופי' מפרש בסוגיין דהוא מגזירת משקין שזבו. [↑](#footnote-ref-118)
118. וזהו דרמי ר' יוחנן בסוגיין דר' יהודה אדר' יהודה, דר' יוחנן לטעמי' דס"ל דשרי ר' יהודה אף בזיתים וענבים שהכניסן לאוכלין, אף דזיתים וענבים עומדין ליסחט, וה"נ יש להתיר בביצה שנולדה ביו"ט, וכמש"כ המהרש"א בשבת שם, והיינו דאף דטעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דבזיתים וענבים שהכניסן לאוכלין ל"ש טעם הגזירה דשמא יסחוט, הרי גם בביצה שנולדה ביו"ט ל"ש טעם הגזירה, ואם הויא בכלל משקין שזבו משום שהיא עומדת ליסחט, יש לאסור גם בזיתים וענבים אף שהכניסן לאוכלין, ועמש"כ החזו"א בסימן נ"ה סק"ב ד"ה בתו'. [↑](#footnote-ref-119)
119. וקשיא טובא ע"ז ממה שאמרו לקמן בסוגיין דר' יוחנן רמי דר' יהודה אדר' יהודה, דהתם שרי ר' יהודה משקין שזבו בפירות העומדים לאוכלין אלמא כל אוכלין לר' יהודה אוכלא דאיפרת הוא, והכא אסר בביצה שנולדה ביו"ט, ולהדיא דביצה שנולדה ביו"ט ל"ד לפירות העומדין למשקין אלא דמיא לפירות העומדין לאוכלין, ועד"ז הק' השטמ"ק בשם מורו, וביותר קשיא במשה"ק הרשב"א דלר' יהודה דס"ל דאם לאוכלין משקין היוצאין מותרין, ביצה נמי באה מאוכל היא, ומאי קשיא לי', הרי זהו דרמי ר' יוחנן התם דר' יהודה אדר' יהודה ומשני דמוחלפת השיטה, ועמש"נ בזה בשבת שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-120)
120. ויש להעיר ממש"כ הרשב"א בעירובין ל"ח א' ד"ה אמרו לו ול"ח ב' ד"ה א"ל אביי דאף מאן דפליג על דין הכנה, מודה דהכנה בידים אסורה, עיי"ש, ומשמעות דבריו שם דהוא מדאורייתא, אך הרשב"א גופי' שם (בד"ה ורמינהי) כתב דרב חסדא לית לי' טעמא דהכנה כלל, (ואף בהכנה דבידים), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-121)
121. מש"כ דליכא מאן דפליג דהכנה בידי אדם אסורה, צ"ע שהרי דעת רב חסדא בפסחים מ"ו ב' דצרכי שבת נעשין ביו"ט, ואמנם דבריו קיימי בהכנה משבת ליו"ט, והיא אסורה לכו"ע, אך למש"כ דילפינן לה מקרא דוהכינו, הרי יש ללמוד מזה דאף הכנה מיו"ט לשבת אסורה. [↑](#footnote-ref-122)
122. ועיי"ש שכתב לדקדק כן מלישנא דגמ' שאמרו הכנה דרבה, דמשמע דאיכא הכנה אחרת חוץ מהכנה דרבה, ולא נחלקו אלא בדין הכנה דרבה. [↑](#footnote-ref-123)
123. והתוס' לקמן י"ז א' סוד"ה מ"ט כתבו דהכנה דבידי אדם אסורה לכו"ע, - אך י"ל דאי"ז אלא מדרבנן, כאשר כ"נ בד' התוס' בסוגיין בד"ה והי' ביום הששי, דלמאן דפליג על רבה אף הכנה בידי אדם לי"ב איסורא, וע"כ לא קשיא להו היאך אופין ומבשלין מיו"ט לשבת, אלא לדעת רבה. [↑](#footnote-ref-124)
124. ואמנם י"ל דלאו היינו דמה"ט אין מקום כלל לגזור בביצה אטו משקין שזבו או אטו פירות הנושרין, אלא היינו דמה"ט ליכא למימר דאי הא לא קיימא הא, והו"ל גזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-125)
125. ובפירש"י בע"ב בד"ה אוכלא דאפרת מבו' דכל הא דיש להתיר בזה, הוא בתרנגולת העומדת לאכילה, אך בתרנגולת העומדת לגדל ביצים יש לאסור אף מגזירת משקין שזבו, וכ"נ גם בדבריו בסוד"ה לדידכו, והיינו דהא דס"ל לר' יהודה דבהכניסן לאוכלין ליכא לגזירת משקין שזבו, אי"ז משום דהנסחט מהן הוא אוכל ואוכל אינו בכלל גזירת משקין שזבו, אלא אף דגם אוכל הוי בכלל גזירת משקין שזבו, מ"מ כל שהכניסן לאוכלין הוי כאוכל שנתפרר, וכלישנא דגמ' דאוכלא דאפרת הוא, וע"כ אינו בכלל משקין שזבו, וה"נ בביצה שנולדה מתרנגולת העומדת לאכילה דאוכלא דאפרת היא, ל"ה בכלל משקין שזבו, אך כל שנולדה מתרנגולת העומדת לגדל ביצים דאי"ז אוכלא דאפרת, שפיר הויא בכלל משקין שזבו, - אך העירו ע"ז ממה שאמר רבינא ברי' דרב עולא דבתרנגולת העומדת לגדל ביצים ור"י לטעמי' דאית לי' מוקצה, ולהנ"ל הרי ל"ב להא דאית לי' מוקצה, דאף אלמלי איסור מוקצה, יש לאסור בזה מגזירת משקין שזבו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-126)
126. ועד"ז כתב הגרע"א בכ"ד דאף אם משום דשיל"מ אין אסורה הביצה אלא באכילה, מ"מ אחר דהיא אסורה באכילה מכח הספק, הו"ל כעצים ואבנים והיא אסורה בטלטול, ונתבאר בדף מס' 5. [↑](#footnote-ref-127)
127. וכ"ה מבו' ממש"כ הר"ן בסוגיין דכל הא דדשיל"מ לא בטל, הוא רק דומיא דביצה שאינה נפסדת אם ימתין לה לערב, - וכ"ה מבו' ממה שנסתפק הר"ן בס"פ אין צדין דכ"ה דדשיל"מ אפי' באלף לא בטל, ה"נ אין הולכין בו אחר הרוב, וגם לפ"מ שנסתפק הר"ן שם דאזלינן בו בתר הרוב, (וכ"כ הר"ן לקמן ז' א'), הוא משום דלא אתחזק איסורא. [↑](#footnote-ref-128)
128. אך לדעת ש"ר צ"ב דמ"ט חשבינן לה כתאכלנו "באיסור", הרי היתר הביטול הוא היתר לכתחילה, ועמד ע"ז בס' פני ארי' סימן ב', והוסיף, דלא מצינו דבאיסור שנתבטל ברוב איכא מידת חסידות לפרוש ממנו, וא"כ מ"ט חשיב כאכילה באיסור, - והיד יהודה בסימן ק"ב סק"א כתב לפרש דהוא משום דהחמירו חכמים בכ"ד שלא יתבטל, כדי להרחיק מן האיסור, שלא יהא האיסור קל בעיני הבריות ויבואו לאכול האיסור עצמו או שלא יהא רוב נגדו, ומכח זה הוא דגזרו בדשיל"מ, דכיון שאנו יכולים לאכלו בהיתר לא נסמוך על הביטול, - אך הפני ארי' שם כתב דהיינו דעיקר היתר הביטול הוא משום דא"א לאסור את המותר, שהרי אינו בדין שיהא מוכרע הרוב מן המיעוט, וע"כ כל התערובת נאכל, ומזה נמשך ממילא שגם האיסור נאכל אף דבעצמותו הוא איסור, וכיון דכל הא דהאיסור נאכל, הוא כדי שלא לאסור את ההיתר, ע"כ כל שיש להאיסור מתירין לאחר זמן גזרו חכמים שלא יאכלנו באיסור ע"י ביטול, דכיון שיכול לאכלו באופן שיהא היתר גמור, מ"ט יאכלנו באיסור, והיינו דעיקר דינא דביטול ברוב הוא, דאף דהאיסור מצ"ע דינו להיות אסור, מ"מ כיון שאם יהא עומד באיסורו יאסר אף ההיתר עמו, ע"כ מדינא דאחרי רבים להטות הרוב מכריע את המיעוט ומתירו, ואשר ע"כ בדשיל"מ דאפשר לקיים גם את דין האיסור ולאכלו לאחר שיותר, תיקנו חכמים שלא יתבטל. [↑](#footnote-ref-129)
129. ובתשו' שם הוכיח מד' הרמ"א בסימן קכ"ב ס"ט שלא כד' הש"ך, ועיי"ש במש"כ לדחות, - ויש להוסיף, דמסתימת ד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' סוף ש"ד משמע דכלי שבלע איסור ונתערב מותר אף כשהוא בן יומו, ולא חשיב כדשיל"מ מכח הא דבידו להשהותו, וי"ל דהוא כמש"כ הגרע"א די"ל דכיון דבידו לבשל גם היום וגם למחר ל"ה כדשיל"מ, אך י"ל דהוא משום דגם כלי שאינו בן יומו אסור מדרבנן, ונמצא דאין לו מתירין לגמרי, ומצינו שנחלקו בכעי"ז הרמב"ן במלחמות והר"ן בפסחים ל' א', וכמש"כ בתשו' הגרע"א שם.

     עוד יש להוסיף, דהב"ח בסימן תמ"ז ס"ד והמג"א שם סק"מ כתבו דלדעת הסוברים דחמץ חשיב כדשיל"מ, משום דמותר לאחר הפסח, הרי דכלי שבלע חמץ שנתערב בכלים אחרים לא בטל, - אך אין ללמוד מדבריהם דחשיב כדשיל"מ אף דבידו לבשל גם היום וגם למחר, דהתם כיון דהבלע עצמו הוי דשיל"מ, ודאי דאינו בטל, ולא הביא הגרע"א אלא מד' הש"ך, דהתם הרי הבלע עצמו אין לו מתירין, אלא הכלי יש לו מתירין. [↑](#footnote-ref-130)
130. והראש יוסף לקמן ד' ב', ובפמ"ג במש"ז סימן צ"ט סקי"ב, ובפתיחה להל' יו"ט ח"ב פ"א אות י" א פירש בד' הר"ן לקמן ד' ב' דהא דדשיל"מ לא בטל הוא רק לענין אכילה ולא לענין טלטול, - אך אי"ז משום דלא חשיב כיש לו מתירין, אלא משום דבאיסור טלטול לא החמירו שלא יתבטל, וה"נ הוא בהא דמוקצה אסור בהנאה דלא החמירו בזה שלא יתבטל, - ונתבאר בדף מס' 7. [↑](#footnote-ref-131)
131. וכ"כ הגר"ז בסימן תקי"ג ס"ד והמ"ב שם סק"ד דביצה שנולדה ביו"ט ונתערבה אסורה אף בטלטול, - אך י"ל דאי"ז משום דגם איסור טלטול הוי כדשיל"מ, אלא דאחר דהיא אסורה באכילה, הו"ל כעצים ואבנים ואסורה בטלטול, וכמש"כ הגרע"א והחת"ס. [↑](#footnote-ref-132)
132. והתהל"ד בסימן של"א סק"ג כתב לפרש בזה מש"כ התוס' בשבת קל"ה א' ד"ה בן ח' דספק בן ח' מותר לטלטלו, וכ"כ האגודה שם אות קס"ה, וכ"כ המג"א בסימן ש"ל סקט"ז והאחרונים שם, ודלא כמש"כ הטוש"ע שם ס"ח דאסור לטלטלו, ול"ה כספק מוקצה דאסור משום דשיל"מ, דלענין טלטול ל"ה דשיל"מ, וכל הא דספק מוכן אסור בטלטול, היינו משום דהוא אסור באכילה והו"ל כעצים ואבנים, וזה ל"ש בתינוק, - אך לכאו' א"צ לזה, אלא הוא משום דספק בן ח' אינו מוקצה בודאי, ודמי לכל דבר שמשתמשין בו לדבר שהתועלת בו היא בספק, דל"ה מוקצה. [↑](#footnote-ref-133)
133. יש מקום לדון בזה, דאף לר"י אין לאסור מכח הא דמקצי לה מדעתי', דאין מוקצה לחצי שבת, וזה תליא אם הא דאין מוקצה לחצי שבת מהני אף להתיר בשעת ההקצאה, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 20, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-134)
134. ולפ"ז גם אין להוכיח ממשה"ק התוס' בעירובין מ"ה ב' ד"ה איבע"א בהא דגשמים שירדו ביו"ט הוו כרגלי כל אדם מספק, ולא מחמרינן משום דשיל"מ, דס"ל דאף לענין טלטול חשיב כדשיל"מ, וכבר עמדו האחרונים ע"ד הנובי"ת או"ח סימן ע"ד שכתב דמד' התוס' שם מוכח שלא כדבריו. [↑](#footnote-ref-135)
135. והיד יהודה בסימן ק"ב סקי"ב כתב בטעמו, דהוא משום דבספק שעמד בתיקו, אף אם יוכרע אח"כ להיתר, אי"ז בירור למפרע, דבשעה שהורו החכמים לאיסור, ה"ז אסור, דהתורה אמרה על פי התורה אשר יורוך, וע"כ חשיב כדשיל"מ. [↑](#footnote-ref-136)
136. והעירו די"ל בזה למש"כ היד יהודה שם סק"א דעיקר הא דדשיל"מ לא בטל וחשבינן לה כתאכלנו "באיסור", הוא משום דהחמירו חכמים בכ"ד שלא יתבטל, כדי להרחיק מן האיסור, שלא יהא האיסור קל בעיני הבריות ויבואו לאכול האיסור עצמו או שלא יהא רוב נגדו, ונתבאר לעיל, ולפ"ז י"ל דע"כ כיון דעכשיו ביצה זו אסורה מספק, הרי דכל שאנו מתירין אותה מכח הביטול, יש לחוש דמכח זה יבואו להקל באיסורים וכו', וע"כ שפיר י"ל דיש לו להמתין עד שיתברר שהיא מותרת ולא לסמוך על היתר הביטול. [↑](#footnote-ref-137)
137. ובתשו' חדשות או"ח סימן ה' ד"ה אך באמת כתב הגרע"א דהא דהוצרך הר"ן למצוא טעם להא דדשיל"מ לא בטל, אף דבע"כ מודה לה"ט דעד שתאכלנו באיסור דמה"ט הוא דספיקו אסור, הוא משום דס"ל דבביטול הוי היתר גמור. [↑](#footnote-ref-138)
138. אך הלח"מ שם כתב דמהא דלא פריך הגמ' מעיקרא מהא דתניא בסיפא דנתערבה באלף כולן אסורות, מבו' דכבר קים לן דהא דדשיל"מ לא בטל הוא אף באיסור דרבנן, ואפ"ה ס"ד דספיקו מותר, וכ"כ הצל"ח בסוגיין והחת"ס לעיל בסוגיין, ועמש"כ בזה השעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ו. [↑](#footnote-ref-139)
139. ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן בע"ב, די"ל דהא דדשיל"מ לא בטל הוא רק באיסור דאורייתא אך באיסור דרבנן בטל, ורק רב אשי הוא דחדית דאפי' באיסור דרבנן לא בטל, וכן הוכיח הראש יוסף לקמן שם. [↑](#footnote-ref-140)
140. אך הצל"ח בסוגיין צידד בדעת הרמב"ם דס"ל דלא קי"ל כרב אשי, וספק דרבנן שרי אף בדשיל"מ, וכ"כ המרכה"מ בהל' יו"ט שם. [↑](#footnote-ref-141)
141. והגר"א בסימן שכ"ה ס"ט פירש בדעת השו"ע שם דס"ל כד' הראבי"ה דלא אסרו ספק בדשיל"מ אלא היכא דאיכא חזקה, - אך הט"ז שם סק"ז, והא"ר שם סקי"ח, והמחה"ש שם סקכ"א, והמ"ב שם סק"נ פירשו לד' השו"ע בע"א, ונקטו דהא דאסרינן ספק דרבנן בדשיל"מ, הוא אף בדליכא חזקה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-142)
142. ועיי"ש שכתב מכח זה לפרש לד' המרדכי בע"א, - אך אי"ז מתישב בד' הראבי"ה שהוא מקור ד' המרדכי. [↑](#footnote-ref-143)
143. לכאו' י"ל לפי המבו' בד' הש"ך בכללי ס"ס סקכ"א דהא דספק דרבנן אסור במקום חזקת איסור, אי"ז משום דהחזקה מכרעת את הספק והו"ל ודאי איסור, אלא הוא משום דלא הקילו בספק דרבנן היכא דאיקבע איסורא, עיי"ש, - ולפ"ז י"ל דכל דלא איקבע איסורא שרי אף היכא דאיכא חזקה, וע"כ הוא דשרי הכא. [↑](#footnote-ref-144)
144. והעירו די"ל עוד בזה למש"כ האבנ"ז ביו"ד סימן שמ"א דבתינוק שספק אם נולד בער"ש או בשבת, ליכא למיתי עלה משום חזקת מעוברת, דל"מ החזקה לומר דנולד בשבת, ועד"ז כתב החזו"א ביו"ד סימן קט"ו סק"א דל"מ חזקת מעוברת לומר דעכשיו הוא דילדה וליתן לה ימי טוהר, וה"נ הכא ל"מ חזקת התרנגולת לומר שנולדה הביצה ביו"ט, - ושוב העירו דלפ"ז מתישב משה"ק הראשונים בסוגיין דמ"ט לא פריך לרב נחמן דאיסור הביצה הוא משום מוקצה, דמ"ט ספיקה אסורה, ולהנ"ל ניחא, דבאיסור מוקצה דהוא משום דלא הוכנה הביצה מערב יו"ט, שפיר מהני חזקת התרנגולת לומר שלא הוכנה הביצה מערב יו"ט, ומד' הראשונים שעמדו בזה, מבו' שלא כדרך זו. [↑](#footnote-ref-145)
145. אך הביה"ל בח"ג סימן ל' והתורת חסד באו"ח סימן ל"ח סק"ג הוכיחו מפירש"י בעירובין ל"ט ב' ד"ה לא תימא להו דהא דמחמרינן בספיקא דרבנן בדשיל"מ, הוא אף בספיקא דדינא, אך למש"כ הבית מאיר לחלק בין ספק דפלוגתא לספק דאיבעיא, אין להוכיח מד' רש"י, וכן הוכיח התורת חסד שם מפירש"י לקמן כ"ו א' סוד"ה א"ל ר"ש. [↑](#footnote-ref-146)
146. ועיי"ש שכתב דהוא משום דהוא משום דהא דמקילינן בספק דפלוגתא בדשיל"מ, הוא משום דהוא דין בפנ"ע דבשל סופרים הלך אחר המיקל, וכ"נ בד' הפר"ח, אך בספק דאיבעיא דל"ש הך דינא, אדרבה יש להחמיר טפי מספק דמציאות. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך המהר"ם בסוגיין כתב בדעת רש"י, דמהא דאמר ר"א סתמא עומד אדם על המוקצה, משמע דבכל מיני מוקצה איירי וס"ל דבעי הכנה. [↑](#footnote-ref-148)
148. אך היש"ש בב"ק פ"ה סימן ל"ב נקט דהא דבדאורייתא אין ברירה ובדרבנן יש ברירה הוא בודאי, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-149)
149. ויש להעיר, שהרי מהא דתניא לקמן דר' יהודה אומר משום ר"א עדיין היא מחלוקת, יש ללמוד דאף אם נולדה ביו"ט דעלמא אסורה, דאל"כ ל"ה בזה משום הכנה דשבת ויו"ט הכינו ליומא, - ועמש"נ להלן בהערה ללמוד מזה בדעת הרשב"א דהא דנולדה ביו"ט אסורה בשבת, הוא מגזירה אטו הכנת גמר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-150)
150. אך בירושלמי שם ה"ט אמרו דטעמא דמ"ד דשבת ויו"ט קדושה אחת וב' יו"ט של גליות דב' קדושות, הוא משום דשבת ויו"ט הוו קדושה אחת ארוכה, ובב' יו"ט של גליות אחד קדש ואחד חול, וטעמא דמ"ד דשבת ויו"ט ב' קדושות וב' יו"ט של גליות קדושה אחת, הוא משום דיו"ט אצל שבת כחול אצל שבת, ומשא"כ בב' יו"ט של גליות דשניהם שוין, - והקר"א בעירובין ל"ט א' כתב לפ"ז, דכל הא דשבת ויו"ט ב' קדושות, הוא משום דביו"ט הותר מלאכת אוכ"נ, וע"כ הוי כחול אצל שבת, אך שבת ויוהכ"פ קדושה אחת הן, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ח מעירובין ה"י, והמג"א בסימן תרכ"ד סק"ז נסתפק לדעת הרמב"ם אם הא דשבת ויוהכ"פ הוו קדושה אחת הוא אף להקל, ובגל' הגרע"א שם כתב דמשמעות ד' הרמב"ם שם דמהני הא דקדושה אחת הן דאם נאכל עירובו באחד מהן יוצא עליו בשני, והרי דהוו קדושה אחת אף לקולא. [↑](#footnote-ref-151)
151. ועיי"ש שכתב דמ"מ איכא איסור הכנה דרבה מיו"ט לשבת, ולא אמרינן דכחד יומא אריכא דמי ויום זה הכין לעצמו, דגלי קרא לענין הכנה דאפ"ה אסור, - והנה אמנם המג"א בסימן תרכ"ד סק"ז כתב דאם שבת ויוהכ"פ הוו קדושה אחת אף לקולא, לי"ב איסור הכנה, אך היינו משום דלפ"מ דקי"ל דשבת ויו"ט ב' קדושות הן, לא מצינו דאיכא איסור הכנה אף בקדושה אחת, ורק למ"ד דשבת ויו"ט קדושה אחת הן, הוא דנתחדש דאף בקדושה אחת איכא איסור הכנה. [↑](#footnote-ref-152)
152. בס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב לקמן כ"ז א' הק' דלכאו' יש להתיר בזה משום דהוי כגמרו בידי אדם, כיון דמעיקרא ידוע שיהא מותר ביו"ט, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 22. [↑](#footnote-ref-153)
153. ועיי"ש שפירש כן בד' התוס' לקמן ט"ז ב' ד"ה רבי אומר בטעם הא דמערבין עירובי חצירות מיו"ט לשבת אף למ"ד דקדושה אחת הן, וכ"כ הגרע"א לקמן ט"ז ב' ד"ה טעמי' דרבי, אך לעיל מינה (בד"ה רבי אומר) כתב לפרש לדבריהם בע"א, דכל הא דל"מ עירוב בחצי היום, הוא משום דבעינן שיהא חלות העירוב מזמן תחילת האיסור טלטול, ומשא"כ בעירובי חצירות דמערב בשעה שמותר לו והעירוב בא רק להתיר הטלטול בשבת מהני במה שמערב קודם שבת קודם התחלת האיסור. [↑](#footnote-ref-154)
154. ולכאו' גם בד' הרמב"ן והר"ן מוכח כן, דאל"כ תיקשי דמ"ט לא הביאו מהא דבר"ה שחל בשבת מותר לשחוט ביום השני, אף דב' ימים של ר"ה קדושה אחת הן, ובע"כ דכיון דביום הראשון הי' האיסור מכח שבת ולא מכח ר"ה, לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, - ומה שעמדו בזה בשבת ויו"ט, הוא משום דס"ל דהתם "השבת" הויא קדושה אחת עם היו"ט, וע"כ אף לענין איסור שחיטה הו"ל קדושה אחת, - ושו"ר מש"כ בזה בס' שלמי תודה יו"ט סו"ס כ"א. [↑](#footnote-ref-155)
155. אך למש"כ הרמב"ן בכ"ד דהמוכן שקפץ עליו איסור שבת לא יצא מכלל הכן אלא למלאכתו וכו', אין להביא מזה, - ובתשו' הרי"ד סימן ע"ו כתב דהא דלא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, הוא משום דאיסור שחיטה אינו נוהג ביו"ט והוי לגבי שחיטה כחול, וכ"כ הרא"ש מלוניל בתמים דעים סו"ס ק"כ, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-156)
156. ועיי"ש בסימן רס"א שהק', דהרי הי' אסור אף בתחילת היו"ט משום תוספת שבת, והוכיח מזה דלא נאסר מוקצה בתוספת שבת, אך אכתי תיקשי לפ"ז, דיהא אסור לשחוט בהמה ביו"ט שאחר השבת, משום דהי' אסור לשחטה בתחילת היו"ט משום תוספת שבת, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן ב', והשלמי תודה יו"ט סימן כ"ג סק"ג. [↑](#footnote-ref-157)
157. והחזו"א שם צידד דההיתר בזה הוא למפרע, ונפ"מ בזה דמותר להריח בהדס בביה"ש דתחילת שמיני, דממ"נ אם שביעי הוא הרי הוא חול, ואם שמיני הוא ראוי להריח בו, ואע"ג דא"א להריח בו מספק ואין בו עכשיו תשמיש, מ"מ כיון דבעצם הוא ראוי אלא שפורש ממנו בטעות, אין כאן מוקצה. [↑](#footnote-ref-158)
158. ובביאור הצד לאסור בזה י"ל, דכל הא דשרינן במוקצה מחמת יום שעבר, משום דהוא כמוקצה בטעות, הוא בדינא דמיגו דאיתקצאי, דכל דהוי הקצאתו בטעות חשיב כמוכן ולי"ב לדינא דמיגו דאיתקצאי, אך מ"מ בזמן שאינו ראוי מכח הספק הו"ל כעצים ואבנים, אלא דלא אמרינן מכח זה מיגו דאיתקצאי, וכמש"נ בכ"ד דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי אלא כשאיסורו משום שאינו מוכן. [↑](#footnote-ref-159)
159. והעירו דממש"כ הגרע"א והחת"ס דהא דביצה שספק אם נולדה ביו"ט אסורה בטלטול, אף דאיסור טלטול ל"ה כדשיל"מ, וגם מש"כ התו"י דספק מוקצה חמיר הוא רק באכילה, הוא משום דאחר שהיא אסורה מחמת הספק הו"ל כעצים ואבנים, ונתבאר בדף מס' 4 ומס' 5, מבו' דס"ל דבזמן שאין הדבר ראוי מחמת הספק, הוא אסור בטלטול בודאי, ולפ"ז הדין נותן דיהא הדס אסור בטלטול בביה"ש, - ויש להוכיח כן ממש"כ הרמ"א בסימן תקט"ו ס"ד דדבר האסור ביו"ט שני משום שהביאו הנכרי ביו"ט ראשון, אסור אף בטלטול, וכ"כ המג"א שם שם סק"ב דעד כדי שיעשו הוא אסור בטלטול, והרי דאף דכל איסורו הוא משום הצד דהיום הראשון הוא קדש, מ"מ הוא אסור בטלטול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-160)
160. אך הפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט חלק ב' פ"א אות י"ט פירש בד' התוס' בסוגיין דהוא משום דמוקצה דמצוה חמיר טפי ואמרינן בי' מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, ועיי"ש שלמד לזה מד' התוס' לקמן ל' ב' ד"ה עד מוצאי יו"ט. [↑](#footnote-ref-161)
161. והריטב"א בסוכה מ"ו ב' כתב די"א דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי אלא בדבר שדחאו בידים או בדבר שהוקצה למצותו ממש מדעת, אבל לא במה שנאסר מדין הכן, ומה"ט הוא דביצה שנולדה בזה מותרת בזה. [↑](#footnote-ref-162)
162. אך בד' הריטב"א שם מבו' דאף בשאר מוקצה אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, ופירש דזהו טעמא דנולדה בזה אסורה בזה. [↑](#footnote-ref-163)
163. ובד' הראשונים מצינו עוד טעמים בטעמא דר' יוחנן דאתרוג בשמיני מותר, **א** הריטב"א שם כתב די"א דהוא משום דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי אלא בדבר שדחאו בידים או שהוקצה למצותו ממש מדעתו, ומשא"כ באתרוג שלא נאסר בביה"ש של שביעי אלא מדין הכן. - **ב** הריטב"א כתב די"ל דהוא משום דמדינא למצותו איתקצאי והי' בדין שיהא מותר לאלתר כשיצא בו, ואנו מחמירין לאסרו עליו כל היום משום דזימנין דנפיק בה בין הערבים, ודיינו לאסור מכח זה בביה"ש מכח ספק היום, ולא שנפריז בחומרא זו כאיסור מן הדין לומר בה מיגו. - **ג** הפסקי רי"ד לקמן ל' ב' כתב דהוא משום דאף איסורו בביה"ש אינו אלא מטעם מיגו דאיתקצאי, וע"כ לא אמרינן מכח זה מיגו דאיתקצאי לאסרו ביום השמיני, דתרי מיגו לא אמרינן, וכ"כ השיטת ריב"ב בסוכה שם, וכ"כ המאירי בסוגיין בשם מגדולי קדמונינו. [↑](#footnote-ref-164)
164. בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ה' הוכיח כד' התוס' דלא אמרינן מוקצה מחמת יום שעבר, מהא דבשבת שאחר יוהכ"פ לא אמרינן דכל המאכלים הוו מוקצה במיגו דאיתקצאי בביה"ש, וכן בשבת שאחר הפסח אין החמץ אסור במיגו דאיתקצאי בביה"ש, - וצ"ב דמה הוצרך להוכיח כן, הרי להדיא אמרו הכא דשבת ויו"ט נולדה בזה מותרת בזה, והרי דלא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, ואיך שיהא הטעם בזה, הרי מה"ט יש להתיר גם בשבת שאחר יוהכ"פ ובשבת שאחר הפסח, - אך י"ל דאתי הגרע"א לאפוקי דלא נימא דהא דנולדה בזה מותרת בזה ולא אמרינן מיגו דאיתקצאי, הוא משום דבמוקצה מחמת איסור דרבנן לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, וזהו שהוכיח מהני גווני דהוו מוקצה מחמת איסור דאורייתא, ואפ"ה לא אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר. [↑](#footnote-ref-165)
165. והבינה לעתים בפ"ב מיו"ט ה"י כתב לישב דדמי להא דמסוכנת דלדעת הרי"ף ודעימי' לקמן כ"ז ב' לא אמרינן בה מיגו דאיתקצאי אף לר"י, כיון דברי לי' שתמות, וה"נ בכה"ג דידע דאחר בכדי שיעשו יהא מותר, והו"ל כמו גמרו בידי אדם, - אך צ"ע מעיקר מש"כ התוס' וש"ר לדון דנימא מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, ולא אמרינן דהוי כגמרו בידי אדם, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן ב'. [↑](#footnote-ref-166)
166. אך מד' הגרע"א מוכח שפירש להא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-167)
167. בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סו"ס ל"ט תמה ע"ד השואל שפירש דהא דנולדה בזה אסורה בזה הוא משום הכנת הלידה, דלידה לאו הכנה היא, דגם קודם הלידה היתה מוכנת במעי אמה, אלא הוא משום הכנת הגמר, עיי"ש, - ולא נתפרש בדבריו דמה טעם יש לאסור משום הכנת הגמר, הרי כיון דמאתמול גמרה לה נמצא דהכנת הגמר היתה מער"ש, וכמשה"ק התוס' וש"ר, ואין לומר כמש"כ האו"ז דרב ס"ל דהאידנא גמרה לה, דהרי הרמב"ם פסק בספ"א מיו"ט לדינא דרב, אף דאנן קי"ל כרבה דמאתמול גמרה לה, - והעירו די"ל דהיינו דכיון דמה שאסרו לביצה שנולדה בשבת, הוא אטו שבת שאחר יו"ט, הוי גדר הגזירה, דחשבינן לה כמו שהוכנה ביו"ט, וע"כ מכח זה היא אסורה אף ביו"ט שאחריו, דכ"ה דאי הוה משכח"ל מדאורייתא שיהיו ג' ימים קדושים זאח"ז (והיו ג' קדושות), הוי אסרינן בשלישי את הביצה שנגמרה בראשון, ה"נ מכח הגזירה חשבינן לה כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-168)
168. אך לדעת רש"י לעיל ב' ב' דדין הכנה דרבה הוא משום דבעינן שתהא סעודת שבת מוכנת מבעו"י, בע"כ דהלידה לא חשיבא כהכנה, דאל"כ מ"ט ביצה שנולדה בשבת או ביו"ט אינה אסורה מדינא, משום שהוכנה בלידתה, וכ"כ בחי' המאירי והשטמ"ק לעיל שם בדעתו, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן תצ"ו סק"ה, והנה אמנם הראש יוסף בסוגיין ובפמ"ג באש"א סימן תקי"ג סק"ח דקדק מד' רש"י דההכנה הכא היא מדאורייתא, וכתי' קמא דהתוס', אך לכאו' י"ל בדעת רש"י כמש"כ האו"ז דאיירי בביצת תרנגולת העומדת לגדל ביצים, או דס"ל דבו ביום הוכנה, וע"כ הוא דהו"ל הכנה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-169)
169. ועמש"נ בדף מס' 4 בהערה לדון דלכאו' אי"ז מתישב למשמעות ד' כמה מקמאי דדין הכנה דרבה הוא דההכנה אסורה, והא דאסור לאכלה, הוא משום דאם יהא מותר לאכלה נמצא דשבת הכינה ליו"ט, וכמש"כ כן המ"ב והאבנ"ז, דא"כ ל"ה לנו לאסור מכח הא דהוכנה בלידה לגדל אפרוחים, דאי"ז הכנה כלל לאכילתה. [↑](#footnote-ref-170)
170. הב"ח בסימן תק"ז ס"ד כתב דעיקר מש"כ התוס' דהלידה חשיבא כהכנה, אי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא ל"ה הכנה אלא כשנגמרה הביצה דנתחדשה ברי' חדשה, - אך בד' הראשונים מבו' דמדאורייתא הו"ל הכנה, ולא כתבו דאי"ז אלא אסור מדאורייתא, אלא משום דהכין ליומו, וכן נקטו היש"ש ודעימי', ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-171)
171. משמעות ד' התוס' בתי' זה דס"ל דרק גמר הביצה חשיב כהכנה, ולידתה דאי"ז שינוי בגופה לא חשיבא כלל כהכנה, דרק בתי' קמא חידשו דגם לידת הביצה חשיבא כהכנה, וע"כ כל הא דחשיבא הלידה כהכנה, הוא רק משום דהותרה מכח הלידה, וכ"ה להדיא בד' ההשלמה ותלמיד הרמב"ן והמכתם והמאירי, - אך הראש יוסף לקמן בסוגיין כתב דגם לתי' זה עיקר הא דלידה חשיבא כהכנה הוא מדאורייתא, אלא דס"ל דלי"ב לאיסור הכנה דאורייתא, כיון דאם היתה נולדת ביו"ט היתה מותרת מדאורייתא, ולא הועילה לידת שבת ליו"ט, וע"כ אי"ז אסור אלא מדרבנן, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-172)
172. ולכאו' גם דרך זו אינה מתישבת לדעת רש"י, למש"כ השטמ"ק והפנ"י בדעתו דעיקר דין הכנה דרבה הוא משום איסור מוקצה, דלפ"ז לא מצינו דאיכא איסור בפנ"ע על דבר שהוכן ביו"ט, וכל הא דה"ז אסור בדיעבד הוא משום מוקצה, ולפ"ז הכא דלי"ב משום מוקצה, שהרי אם שחט ביו"ט ומצא ביצים גמורות מותרות, אין לאסור בדיעבד מכח ההכנה, ובעכצ"ל בדעת רש"י כמש"כ האו"ז, וכמש"נ לעיל בהערה בדעתו. [↑](#footnote-ref-173)
173. האפיקי ים בח"ב סימן י"ח כתב דצ"ל לפ"ז, דמה שאמרו דר' יוחנן לית לי' הכנה דרבה, ולא אמרו דהוא משום דס"ל דמאתמול גמרה לה, הוא מהא דמפרש ר' יוחנן דטעם איסור ביצה הוא מגזירת משקין שזבו, וגם מהא דמחלק ר' יוחנן לקמן בסוגיין בין ביצה לעצים שנשרו בע"א, מבו' דלא ס"ל להכנה כלל, - ועיי"ש שהק', דאם דעת רב דהאידנא גמרה לה, א"כ מ"ט אסורה ביצה שנולדה בשבת או ביו"ט, הרי ליכא למיגזר מידי, ויש להוסיף דהאו"ז גופי' בסו"ס שכ"ט נקט דכל הא דביצה אסורה הוא רק משום דמאתמול גמרה לה, אך אם היתה נגמרת ביו"ט היתה מותרת, (ודלא כמש"כ המאירי והשטמ"ק בדעת רש"י), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-174)
174. וכ"ה מוכח ממש"כ הרשב"א לעיל דר"א ס"ל לדין הכנה דרבה, כדמוכח מהא דקאמר דפליגי בנולדה בזה אם אסורה בזה, אלא דס"ל דלא אסרינן אלא ביו"ט שאחר השבת ולא ביו"ט גרידא, ולא גזרו יו"ט דעלמא אטו יו"ט שאחר השבת, והרי דאף דס"ל דביו"ט גרידא שרי, מ"מ אם נולדה ביו"ט אסורה בשבת, ואף שהיא מותרת ביומא אף מדרבנן, ובע"כ דהוא מגזירה בהכנה דלידה אטו הכנה דגמר, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין דהא דעגל שנולד ביו"ט מותר בשבת, הוא משום דא"א למיהוי בי' איסור הכנה דאורייתא כשנולד בשבת שלאחר יו"ט, והרי דאם הוה משכח"ל איסור הכנה דאורייתא, הי' אסור בשבת כשנולד ביו"ט, אף דהכין יו"ט ליומו ואף מדרבנן שרי, והיינו משום דגזרינן אטו הכנה האסורה.

     אך בעיקר הדברים צ"ע, דהרי הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דפירות הנושרין ביו"ט ואפרוח שנולד ביו"ט אסורין בשבת, משום דהן אסורין ביומא מדרבנן, וא"כ הדין נותן דה"נ ביצה שנולדה בזה אסורה בזה מדין הכנה, כיון דהיא אסורה ביומא מדרבנן, ומ"ט הוצרך הרשב"א לפרש דהוא גזירה בפנ"ע שגזרו בהכנה דלידה אטו הכנה דגמר. [↑](#footnote-ref-175)
175. והנה אמנם היש"ש בסימן ג' פירש לד' הר"ן דהוא כמש"כ התוס' בתי' בתרא, דכיון דאם נולדה ביו"ט אסורה, ע"כ כל שבאנו להתירה מכח דנולדה בשבת הו"ל כהכנה, וע"כ אי"ז הכנה אלא מדרבנן, וכ"כ המהרש"א, וכ"כ המאמ"ר בסימן תק"ז סק"ו ובסימן תקי"ג סוסק"ח, ובסימן תקי"ג צידד לפרש כן גם בד' הרמב"ן, - אך הבית מאיר בסימן תק"ז ס"ב תמה ע"ז, דדברי הר"ן מתפרשים כמש"כ הרמב"ן והרשב"א דהלידה עצמה הויא הכנה, ואך דאי"ז אסור אלא מדרבנן, דמדאורייתא הו"ל כהכנה ליומא, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הר"ן לדון בעגל שנולד בשבת דיהא אסור ביו"ט משום הכנה. [↑](#footnote-ref-176)
176. אך בתוס' איברא כתב כד' התוס' דהלידה חשיבא כהכנה, ובהמש"ד הק' דמ"ט הו"ל הכנה הרי הכינה ליומא, וכתב דהוא מכח הא דאסרו חכמים ביצה שנולדה בשבת או ביו"ט, ולהדיא דאף דהלידה מצ"ע חשיבא כהכנה, מ"מ כל דה"ז ראוי ביומו לי"ב משום הכנה. [↑](#footnote-ref-177)
177. וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן תק"ז ס"ב, עיי"ש, - והראש יוסף בסוגיין ובפמ"ג באש"א בסימן תקי"ג סק"ח דקדק כן מד' רש"י בסוגיין, דה"ז אסור מדאורייתא, והשעה"צ שם סקט"ז כתב דכ"נ בחי' המאירי בסוגיין. [↑](#footnote-ref-178)
178. ובדבריהם מבו' להדיא דגם אם היתה מותרת ביומא אף מדרבנן, מ"מ כיון שלא אכלה ביומא, חשיב דהכינה שבת ליו"ט, וכמו שדימהו היש"ש לעגל שנולד ביו"ט דהוא מותר ביו"ט אף מדרבנן, ואפ"ה הי' מקום לאסרו בשבת משום הכנה, - אך הראש יוסף בסוגיין כתב די"ל דאחר דאסורה הביצה ביומא מדרבנן, לא חשיב דשבת הכינה ליומא, כיון דבפועל ה"ז אסור בשבת, וע"כ ה"ז אסור מה"ת ביו"ט, וכ"כ האפיקי ים בח"ב סימן י"ח.

     ובדעת הרמב"ן ודעימי' שכתבו דל"ה הכנה אלא מדרבנן, י"ל דאף אי נימא דלענין דין הואיל, כל דה"ז אסור מדרבנן לא אמרינן הואיל, ויתבאר בעזה"י במקומו, מ"מ לענין לחשבו כהכנה ליומו, לא תלי במה שבפועל יש בידו לאכלו, אלא במה דה"ז ראוי ליומו, וכיון דמדאורייתא ה"ז ראוי, חשיב כהכנה ליומו. [↑](#footnote-ref-179)
179. והנה הצל"ח כתב דל"ד להא דאם אפה ובישל ביו"ט והותיר דמותר בשבת, דהתם הוא משום דבישול ואפי' ל"ה הכנה, וכמש"כ התוס' לעיל ב' ב', - וג"ז צע"ג, שהרי להדיא כתבו התוס' שם דגם אם בישול ואפי' חשיבי כהכנה, מ"מ אם אמרינן הואיל שרי, ולהדיא דכל דיו"ט הכין לעצמו, אינו אסור בשבת. [↑](#footnote-ref-180)
180. ועמש"נ להלן ללמוד מסוגיית הגמ' לקמן דל"מ עירוב תבשילין להתיר לאכול בשבת ביצה שנולדה ביו"ט, [↑](#footnote-ref-181)
181. וכ"נ ממש"כ בספה"י לר"ת סימן שפ"ה דהא דל"מ עירוב תבשילין בדין הכנה דרבה, הוא משום דאין עירוב מועיל להתיר מוקצה, ובחי' המאירי לעיל ב' ב' כתב דהוא משום דהכנת הזמנה הויא דאורייתא ול"מ לזה עירוב, ולפ"ז הדין נותן דבהא דנולדה בזה אסורה בזה, דאי"ז משום מוקצה ואי"ז הכנה אלא מדרבנן, מהני עירוב תבשילין, אך בפי' ריבב"ן לעיל ב' ב' כתב דביצה שנולדה ביו"ט אינה נאכלת בשבת ע"י עירוב תבשילין, דל"מ עירוב לדבר שאינו בעולם ואינו מועיל להתיר המוקצה, (ולכאו' הוא מיוסד ע"ד ר"ת בספה"י), ואם לא נפלה ט"ס בדבריו מבו' דגם בהא דנולדה בזה אסורה לזה, איכא לה"ט דל"מ עירוב לדבר שאינו בעולם ואינו מועיל להתיר המוקצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-182)
182. י"ל דהוא משום דהתירא דעירוב תבשילין הוא ע"י דחשבינן לה כתחילת האפי' והבישול, וזה ל"ש בהכנה דממילא, - וי"ל עוד, דל"מ עירוב תבשילין אלא על הכנה דידי', אך בהכנה בידי שמים, מה יועיל הא דהבעלים עשה עירוב תבשילין, הרי אי"ז הכנה דידי', ומה ענין העירוב תבשילין שעשה הוא, להכנת הביצה בידי שמים. [↑](#footnote-ref-183)
183. והנה אמנם התוס' לעיל ב' ב' ד"ה והי' ביום הששי כתבו דלהכנה דאורייתא ל"מ עירוב תבשילין, דלא אתי תקנתא דרבנן למעקר הכנה דאורייתא, ומשמע דלהכנה דרבנן שפיר מצי מהני עירוב תבשילין, והא דל"מ עירוב תבשילין לביצה שנולדה ביו"ט דאסורה בשבת, י"ל כמש"כ המכתם והארחות חיים דל"מ עירוב להכנה דממילא, (וד' התוס' שם קיימי בהכנה דבידים), - וי"ל דאף דל"ה מצי התוס' להקשות מזה, די"ל דשפיר מהני עירוב תבשילין להכנה דרבנן, מ"מ לפי האמת ל"מ עירוב תבשילין אף להכנה דרבנן, - אך השעה"צ בסימן שכ"ב סק"ג כתב דהא דל"מ עירוב תבשילין להתיר לביצה שנגמרה ביו"ט ונולדה בשבת, הוא משום דלא אתי דרבנן ועוקר דאורייתא, ומשמע דאל"כ הי' מהני עירוב, אך דהוי הכנה דממילא, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט ל"מ עירוב תבשילין לביצה שנולדה ביו"ט דתהא מותרת בשבת, (ושמא הוא כמש"כ האו"ז דל"מ עירוב תבשילין בדבר האסור ביומו, ושאני ביצה שנגמרה ביו"ט, שהיא ראוי' ביומה ע"י שחיטת האם), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-184)
184. הרשב"א והר"ן כתבו דעגל שנולד ביו"ט ודאי דמותר בשבת, כיון דיו"ט לעצמו הכין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ד הס"ד, - והב"ח בסו"ס תק"א כתב דלדעת האוסרים בפתילות שכבו ביו"ט ראשון של ר"ה, ולא שרינן משום דהכין לעצמו, ה"נ הי' לנו לאסור בעגל שנולד ביו"ט, אלא דקי"ל כמש"כ הרא"ש דלידת העגל לא חשיבא כהכנה. [↑](#footnote-ref-185)
185. בגל' הגרע"א למג"א סימן תצ"ח סקי"א והועתק בחי' בסוגיין כתב ללמוד מזה דמשום הא דמותר לחולה, לא חשיב דשבת הכינה לעצמה, ורק משום דכשהי' לו חולה מותר אף לבריא באומצא, הוא דחשיב דשבת הכינה לעצמה, וכ"כ הקהלת יעקב והבית מאיר בסימן תק"ז ס"ב, ובחי' חת"ס מהדו"ב בסוגיין. [↑](#footnote-ref-186)
186. והראש יוסף לקמן ו' ב' ד"ה ואגב גררא כתב דלטעם זה אין להתיר בעגל שנולד בשבת מבהמה העומדת לגדל ולדות, שהרי אם הי' נולד ביו"ט הי' אסור, וחשיב דהכינה שבת ליו"ט, וכ"כ בפמ"ג באש"א בסימן תצ"ח סקי"א. [↑](#footnote-ref-187)
187. ונפ"מ רבתא בזה, דלמש"כ הרשב"א בסוגיין והר"ן דהא דחשיב כהכנה ולא אמרינן דשבת הכינה לעצמה הוא משום דבשבת הוי מוקצה מחמת איסור, אי"ז אסור אלא מדרבנן, אך למש"כ הרשב"א בעבוה"ק דהא דלא אמרינן דשבת הכינה לעצמה הוא משום דאסור לשחטו בשבת, ה"ז אסור מדאורייתא, וכמש"כ כן הגר"ז בסימן תקי"ג סי"ט והמ"ב שם סקל"ז בדין אפרוח שנולד בשבת. [↑](#footnote-ref-188)
188. צ"ע דלפ"ז נמצא דעיקר הפלוגתא בין ב' הדעות הוא בדין שוחט לחולה אם מותר לבריא באומצא, ואי"ז כלל במשמעות ל' הרשב"א והר"ן, דלא פליגי אלא אם מהני הא דאילו אית לי' חולה וכו' לחשבו כשבת מכינה לעצמה, - ומזה נראה דכו"ע ס"ל דאם ל"ה לו חולה מבעו"י הוי מוקצה מחמת איסור, כאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן ו' א', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ד (הס"ד), ובתשו' ח"ד סימן שט"ז, ובמשמה"ב בית א' ש"ה (יט:), והר"ן בפ"ק דחולין ובשבת ל"ח א' וקכ"ב א', (וחזר בו הרשב"א ממה שצידד בתוה"ב בית א' סוף ש"ד להתיר בזה), אלא שנחלקו אם מהני הא דאם הי' לו חולה מבעו"י שרי, לחשבו כשבת הכינה לעצמה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הבעה"ע והרשב"א בעבוה"ק. [↑](#footnote-ref-189)
189. נתחדש בדבריו, דמש"כ הרא"ש דלידת עגל ל"ה כהכנה, אי"ז משום דלידתו אי"ז שינוי בגופו, דרק לידת ביצה הוא דחשיבא כהכנה משום דהוכנה ע"י הלידה לגדל אפרוחים וגם טובה יותר לאכילה, אלא הוא משום דהי' ראוי לו גם בלא הלידה ע"י שחיטת האם, - ולפ"ז צ"ל דגם מש"כ הרא"ש דהא דלידת ביצה הויא הכנה הוא משום דראוי' עי"ז לגדל אפרוחים וכו', היינו משום דאל"כ ל"ה הכנה כיון שבידו לשחוט את התרנגולת ולאכול את הביצה שבתוכה, אך זה דלא כמשמעות ד' התוס' בסוגיין שנסתפקו אם לידה חשיבא הכנה, (דאם הצד דלא חשיבא הכנה הוא משום דבידו לשחוט את התרנגולת, ל"ה לנו לאסור מכח הא דאם נולדה ביו"ט אסורה והכינה לידת שבת ליו"ט, שהרי אם הי' שוחטה ביו"ט היתה מותרת), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-190)
190. וזה כמש"כ האו"ז בסימן ש"ל דהא דביצה שנולדה בזה אסורה בזה וחשיבא לידת הביצה כהכנה, הוא בתרנגולת העומדת לגדל ביצים, ונתבאר לעיל, - אך יש להעיר דמד' ש"ר משמע דלא ס"ל לחלק בזה, וכמש"כ האפיקי ים בח"ב סימן י"ח, וגם בד' האו"ז משמע דהוא מטעם אחר, דבתרנגולת העומדת לגדל ביצים, לא הוזמנה והוכנה הביצה אלא בלידתה. [↑](#footnote-ref-191)
191. ובפשוטו הוא רק לדעת הסוברים דעגל שנולד בשבת מותר ביו"ט, משום דאם הי' לו חולה בתוך ביתו שרי, וחשיב דשבת הכינה לעצמה, אך לדעת הסוברים דעגל שנולד בשבת מותר ביו"ט, ה"נ יש לאסור באפרוח שנולד בשבת אף למ"ד דאפרוח שנולד ביו"ט ל"ה מוקצה, משום דמתיר עצמו בשחיטה, - אך בגל' הגרע"א למג"א סימן תקי"ג סקט"ו כתב דאף לדעת הסוברים דעגל שנולד בשבת אסור ביו"ט משום דאף אם ישחט לחולה אסור לבריא באומצא משום מוקצה מחמת איסור, מ"מ באפרוח שנולד בשבת למ"ד דל"ה מוקצה משום דמתיר עצמו בשחיטה ליכא לה"ט, דאם ישחטנו לחולה יהא מותר לבריא, דאין מוקצה לחצי שבת, כיון דההקצאה שהיתה בתחילת השבת בטלה מכח הא דמתיר עצמו בשחיטה, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ותליא ביסוד דינא דמוקצה לחצי שבת, (ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 20), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-192)
192. ויש להעיר לפ"ז במש"כ הא"ר שם סקט"ו עפי"ד הרשב"א דמש"כ הטור דאם נולד בשבת אסור ביו"ט, הוא רק לדעת הסוברים דאפרוח שנולד ביו"ט הוי מוקצה, - ולכאו' הגם דכ"ה דעת הרשב"א, מ"מ אי"ז במשמעות ד' הטור, ואזיל לטעמי' דס"ל דכל הא דעגל שנולד בשבת מותר ביו"ט הוא משום דלידת עגל ל"ה כהכנה. [↑](#footnote-ref-193)
193. ואמנם כ"ז הוא כשנולד בשבת, דלא הכינה השבת לעצמה, אך כל שנולד ביו"ט, הרי דלדעת הסוברים דל"ה מוקצה [↑](#footnote-ref-194)
194. צ"ע היאך זה מתישב במשמעות ד' הטור שם דאף לדעת הסוברים דאפרוח שנולד ביו"ט ל"ה מוקצה, מ"מ אם נולד בשבת אסור ביו"ט משום הכנה, - ועוד צ"ע דלפ"ז מ"ט הוצרך הטור לפרש דהא דשייך בו הכנה הוא משום דבעודו בקליפתו ל"ה ראוי לכלום. [↑](#footnote-ref-195)
195. וצ"ע שהרי בד' הטור משמע דאף לדעת הסוברים דאפרוח שנולד ביו"ט ל"ה מוקצה, מ"מ אם נולד בשבת אסור ביו"ט, ובע"כ דהא דחשיב כהכנה, הוא משום דאסור לשוחטו בשבת, או כדעת הסוברים דאיכא הכנה אף בדבר המותר ביומו, וכבר נתבאר לעיל דכ"ה מבו' גם ממש"כ הרא"ש והטור דאם הי' לידת עגל בשבת חשובה כהכנה, הי' עגל שנולד בשבת אסור ביו"ט, אף שדעתם דשוחט בשבת לחולה מותר לבריא ול"ה מוקצה מחמת איסור, וא"כ הדין נותן דה"ז הכנה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-196)
196. וכ"ה למשמעות ד' רש"י לעיל ב' ב' דעיקר דין הכנה דרבה הוא משום איסור מוקצה, ומכח זה בעינן שתהא ההכנה מבעו"י של חול, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בגונא דבעינן שתיעשה הכנה זו מבעו"י, אך בגונא דאם נעשית ההכנה ביו"ט עצמו שרי ולי"ב משום מוקצה, ה"נ יש להתיר כשנעשית ההכנה בשבת. [↑](#footnote-ref-197)
197. אך המאירי בסוגיין כתב דשיירי פתילות שכבו בשבת מותרין ביו"ט משום דאם כבו ביו"ט מותרין ליומן, - וצ"ע אם היינו דליכא איסור הכנה בדבר שאם הי' נעשה ביו"ט הי' מותר, או דהיינו דהכיבוי לא חשיב כהכנה, אלא דאם הוה אסרינן להו כשכבו ביו"ט, אף כשכבו בשבת הי' בזה משום הכנה, דומיא דנולדה בזה דאסורה בזה שפירש המאירי דהוא מכח דאם היתה נולדת ביו"ט היתה אסורה, - וכדרך בתרא נראה ממש"כ המאירי לעיל מינה לדון דהא דנולדה בזה אסורה בזה, הוא משום דהלידה חשיבא כהכנה, ומשמע דלדרך זו ל"ב להא דאם היתה נולדת ביומו היתה אסורה, וכ"נ גם ממש"כ לעיל ב' ב' לדון בדין שוחט את התרנגולת ומצא בה ביצים גמורות ביו"ט דאחר השבת שיהיו הביצים אסורות משום הכנה, - אך מאידך בדבריו לקמן ו' א' משמע דאף אם לידה חשיבא כהכנה, מ"מ אפרוח שנולד בשבת מותר ביו"ט, משום דגם אם הי' נולד ביו"ט הי' מותר, דרק לדעת הסוברים דאין יו"ט מכין ליומו, הוא דהוצרך המאירי שם לפרש דאין יו"ט מכין ליומו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-198)
198. ובדעת הר"י ב"ר נתן צ"ל דהא דביצה שנגמרה בשבת אסורה ביו"ט, הוא משום דאם היתה נגמרת ביו"ט ל"ה נולדת בו ביום, וע"כ בעינן להכנת השבת, וכ"כ הראש יוסף לקמן בסוגיין בתו"ד, - וי"ל עוד דס"ל כמש"כ המאירי והשטמ"ק לעיל ב' ב' בדעת רש"י דגם אם היתה הביצה נגמרת ביו"ט היתה אסורה. [↑](#footnote-ref-199)
199. ואמנם יש שפירשו דזהו מש"כ הרמב"ן במלחמות שם בתי' קמא בטעם הא דלי"ב משום הכנה, - אך בד' ר"נ בן הרמב"ן שם מבו' להדיא דאי"ז מכח זה, אלא הוא משום דכל שלא בא לידינו ע"י הגמר, אף שהושבח עי"ז, לי"ב משום הכנה, דדמי לכל בהמות ועופות שגדלים בכל יום, ואין גידולן אוסרן מיו"ט לשבת. [↑](#footnote-ref-200)
200. ובדבריהם נתחדש טפי, דאף דהוא דבר שבידו לבשל ביו"ט, מ"מ כל שנתבשל בשבת חשיב כהכנה. [↑](#footnote-ref-201)
201. לכאו' מכוון דבריו דבע"כ דרב יוסף ור' יצחק ס"ל דהך ברייתא משבשתא היא, שהרי בהך ברייתא נתפרש דר"א אית לי' לדין הכנה דרבה, ואף ת"ק לא מצינו שנחלק בזה, וע"כ ל"ה מצינו לאוקמי להא דתניא דספיקא אסורה, כר"א דהך ברייתא. [↑](#footnote-ref-202)
202. אך הראש יוסף והחת"ס הק' ע"ז, דלמש"כ בפירש"י בפסחים מ"ו ב' והרמב"ן במלחמות שם דטעמא דמ"ד דצרכי שבת נעשין ביו"ט הוא משום דשבת ויו"ט קדושה אחת הן, הרי דלר' יוחנן דס"ל דב' קדושות הן, אין צרכי שבת נעשין ביו"ט, וכן הק' הגבו"א בחי' שנד' בסוף הספר, - והנה אמנם בהגה' הביה"ל לחי' הגרע"א מהד' המאור לקמן י"ז א' כתב דמש"כ רש"י דהא דצרכי שבת נעשין ביו"ט הוא משום דקדושה אחת הן, אי"ז ענין להפלוגתא אם שבת ויו"ט קדושה אחת הן, ועד"ז כתב המנחת שלמה בח"ב סימן מ"ב אות ד' בהערה, - אך דבריהם אינם מתישבים בד' הרמב"ן במלחמות שכתב להדיא דתליא בהפלוגתא אם שבת ויו"ט קדושה אחת או ב' קדושות. [↑](#footnote-ref-203)
203. אך הגבו"א בחי' למכילתין שנד' בסוף הספר נקט דאין להתיר הכא משום הואיל, דכיון דאסורה ביומה, ולכאו' הוא שלא כדבריו בשאג"א. [↑](#footnote-ref-204)
204. וצ"ע אם טעם זה מתישב במש"כ התרוה"ד בסימן ע"ח לאסור לבשל דגים מוקצין מיו"ט לשבת, והביאו הרמ"א בסימן תקט"ו ס"ד, ולא התירו טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ דשבת, ואף דהיש"ש בפ"ג סימן כ"א כתב דגם לצורך אכילת דגים לא הותר טלטול מוקצה, אך המג"א בסימן תק"ט סקט"ו תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-205)
205. צ"ע דמ"ט צליית הביצה חשיבא כהשתמשות, ועמש"כ בזה המנחת שלמה בח"ב סו"ס מ"ב, - ולכאו' יש ללמוד מדבריו דבר חדש, דהא דנאסר טלטול לצורך השתמשות, אי"ז משום דהשתמשות במוקצה חמירא ולא התירוה לצורך אוכ"נ, אלא היינו דלא הותר טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ, אלא כשנפגש מוקצה בצורך אוכ"נ, אך כל שבאנו לקבל אוכ"נ ע"י המוקצה לא התירוהו, דאדרבה עיקר איסור מוקצה הוא כדי שיכין כל צרכיו קודם יו"ט, כמש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל ב' ב', והחמירו במוקצה דיו"ט טפי ממוקצה דשבת, וע"כ ה"נ לא התירו לטלטל הביצה כדי לצלותה לצורך אכילתה, וזהו גם מש"כ החזו"א בסימן מ"ט סקט"ו, דכיון דביו"ט אסור לטלטל את הביצה לצורך אוכל נפש דבישולה, אסורה לטלטל גם בשביל אוכל נפש דשבת, - אך לכאו' אי"ז במשמעות ד' המג"א שם שהק' ע"ז ממש"כ התוס' דמוקצה מותר בהנאה, והרי דהא דאסור להשתמש במוקצה לצורך אוכל נפש, הוא משום דאיכא איסור בפנ"ע בהשתמשות במוקצה, וגם בד' המהרש"א לקמן ל"ג א' מבו' דהא דלא הותר השתמשות במוקצה לצורך אוכל נפש, הוא משום דחשיבא כאכילה. [↑](#footnote-ref-206)
206. ויש להוסיף, דד' הב"ח שם מיוסדים על הא דס"ל דאף למש"כ התוס' בתי' קמא דלידת הביצה הויא הכנה, אי"ז אלא מדרבנן, אך לדעת הסוברים דלידת הביצה הויא הכנה דאורייתא, וגם הרמב"ן וש"ר מודו דהלידה הויא הכנה דאורייתא, אלא דאי"ז אסור מדאורייתא משום דשבת הכינה ליומה, ה"נ נשירת העצים הויא הכנה דאורייתא, אך באמת בד' הטור שם משמע דבתחילת דבריו נקט דלא כד' רבינו יחיאל ולי"ב הכנה דאורייתא, וכמש"כ הב"ח שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-207)
207. והא דמדרבנן הו"ל הכנה, אף דאם הי' לו חולה הי' מותר, ול"ה אסרינן לה משום פירות הנושרין ומשום מוקצה, צ"ל דהיינו משום דהדבר עצמו אסור ואינו מוכן, ל"מ הא דאם יהא לו חולה יהא מותר בפועל להשתמש בו, ורק מדאורייתא דהעצים עצמן מותרין, אלא שבאנו לדון דבפועל אין בידו להשתמש בהן משום איסור הבערה ובישול, הרי דע"ז מהני הא דשרי להבעיר ולבשל לחולה, וחשיב דשבת הכינה לעצמה. [↑](#footnote-ref-208)
208. ולפי דבריהם נמצא, דהטור דס"ל דהוי הכנה דאורייתא אזיל לטעמי' דס"ל דכל הא דעגל שנולד בשבת מותר ביו"ט הוא משום דלידת העגל ל"ה הכנה, אך אם הויא הכנה הי' אסור מדאורייתא ביו"ט, והיינו או משום דאסור לשחטו בשבת ולא חשיב דשבת הכינה לעצמה, או משום דאיכא הכנה אף בדבר המותר ביומו, וכמש"נ לעיל, דאין לפרש דהא דהי' אסור ולא חשיב דהכינה השבת לעצמה הוא משום דה"ז אסור משום מוקצה, שהרי דעת הטור דהשוחט בשבת לחולה מותר לבריא, ול"ה מוקצה מחמת איסור. [↑](#footnote-ref-209)
209. ובדעת המג"א והגר"א צ"ל, דכיון דאם הי' מבשל בהן לחולה, הי' מותר התבשיל לבריא מדאורייתא, סגי בכך לחשוב דשבת הכינה לעצמה, אך הקהלת יעקב כתב דאין סברא לומר כן, דכיון דגוף הבישול אין בו היתר לבריא, ל"ש לומר דשבת הכינה לעצמה, - וי"ל עוד, דאזלי כדעת הסוברים דריבוי בשיעורים אינו אסור אלא מדרבנן, והמג"א בסימן שי"ח סק"ו הביא הפלוגתא בזה, ונמצא דאם הי' לו חולה הי' בידו מדאורייתא לבשל אף לבריא, - ועמש"כ האפיקי ים בח"ב סימן י"ח אות ג' באורך בענין זה. [↑](#footnote-ref-210)
210. ולמש"נ בדף מס' 3 בדעת רש"י דהא דמוקצה דאורייתא הוא רק במידי דאכילה, הרי דגם דין הכנה דהוא מיוסד על איסור מוקצה הוא רק במידי דאכילה. [↑](#footnote-ref-211)
211. נתחדש בדבריהם דשייכא הכנה בדבר הניצוד, אף שכבר הי' בעולם ולא נעשה שינוי בגופו כלל, והמג"א בסימן תקט"ו סוסק"ח כתב דאי"ז אלא מדרבנן, אך משמעות דבריו דהוא רק לדעת הסוברים דבאפרוח שנולד בשבת ל"ה הכנה דאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-212)
212. ובפ"ד סימן ה' כתב דהטעם לאסור בזה, הוא משום דמאחר שהיום נתלשו, זוהי הכנתו, וקודם תלישתו חשבינן כאלו לא באו לעולם, ודמי קצת ללידת ביצה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-213)
213. ומבו' בדבריו, דלדעת הסוברים דביצה שנולדה בזה אינה אסורה בזה מדאורייתא משום דשבת הכינה ליומא, ה"נ פירות שאין נאכלין חיים שנשרו בשבת אינם אסורין ביו"ט מדאורייתא, וכ"ה גם בדבריו שם סקי"ג, - והיינו דאף דאין ראויין בלא בישול, מ"מ כיון דאם יהא לו חולה ויבשלם לו יהיו ראויים אף לבריא, חשיב דשבת הכינה ליומא. [↑](#footnote-ref-214)
214. ואמנם למש"כ הב"ח דעיקר ההכנה בעצים שנשרו מן הדקל אינה מדאורייתא אלא כעין דאורייתא, וכ"כ המג"א בסימן תק"ז סק"ד, ה"נ בפירות הנושרין אי"ז אלא כעין דאורייתא. [↑](#footnote-ref-215)
215. התוס' בפסחים כ"ו ב' סוד"ה חדש יותץ ובע"ז ס"ו ב' ד"ה אמר רבא כתבו דהא דמבשל בשבת בשוגג יאכל, ולא אסרינן לה משום דיש שבח גחלים שהן מוקצה בפת, הוא משום דכל הא דאסרינן מכח הא דיש שבח עצים בפת הוא באיסור הנאה, ומוקצה מותר בהנאה, - והזכרון שמואל בסימן כ"ד סק"ה הק' למש"כ הרשב"א לדון דמוקצה אסור בהנאה, דא"כ מ"ט לא אסרו בזה משום שבח גחלים בפת, וכתב לישב דודאי דמוקצה אינו איסור הנאה, וכמו שאמרו בביצה כ"א ב' דשיורי כוסות לאו איסוה"נ נינהו, וכ"ה מוכח מהא דמותר להעמיד בהמתו ע"ג מוקצה, אלא דלקיחת הנאה מן המוקצה אסורה משום איסור מוקצה, דהו"ל כאכילת מוקצה דאסורה, וע"כ אין מקום לאסור את התבשיל. [↑](#footnote-ref-216)
216. הראש יוסף כתב להוכיח כד' הרשב"א מהא דתניא בביצה ג' דביצה שנולדה אין מטלטלין אותה לא לכסות בה את הכלי ולא לסמוך בה כרעי המטה, ולכאו' הו"ל למיתני דאין מטלטלין אותה, ומ"ט הוצרך לפרש דהוא לכסות בה את הכלי או לסמוך בה כרעי המטה, ובע"כ דה"ק דאין מטלטלין אותה משום דטלטול מוקצה אסור, ואפי' לסמוך כרעי המטה בלא טלטול אסור, - אך הגר"ז בקו"א בסימן תק"ט סק"ג כתב דמהא דתניא דאין מטלטלין אותה וכו' ולא לסמוך בה כרעי המטה, משמע דאם אינו מטלטלה שפיר דמי לסמוך בה, ותמה מזה ע"ד הרשב"א. [↑](#footnote-ref-217)
217. ובס' בינה לעתים בפ"ב מיו"ט הי"א והי"ב כתב לפ"ד הרשב"א דאין לאסור להטמין ביצה בחול שהוא מוקצה מכח הא דנהנה מן המוקצה, דלא נאסר הנאה ממוקצה בלא שמטלטלו, ומותר להדליק במוקצה כשאינו מטלטלו, - והבית אברהם שם תמה ע"ז, דהרי להדיא כתב הרשב"א דאסור לסמוך כרעי המטה במוקצה אף שאיניו מטלטלו, וה"נ אסור להדליק מוקצה, דהו"ל כמשתמש בו בידים, וה"נ יש לאסור להטמין בו. [↑](#footnote-ref-218)
218. ועיי"ש שכתב לדון דאף מותר לטלטל את הכבש, משום דהוו העצים ברשות הנכרי וא"צ הכן, ומ"מ אם תלש הנכרי עצים ועשה כבש אסור לטלטלו, ואפ"ה מותר לירד בו, - ולמש"כ הגרע"א ודעימי' בדעת הרשב"א דאסור לישב ע"ג המוקצה, צ"ל כן דהא דכשעשה נכרי כבש יורד אחריו ישראל, הוא משום דעצים שברשות הנכרי א"צ הכן, ול"ה מוקצה כלל. [↑](#footnote-ref-219)
219. ועד"ז צ"ל במה שלא הוכיח הרשב"א דהנאה דממילא מותרת, מהא דמותר להשתמש באור הנר, אף דהשלהבת הויא מוקצה, כמו שאמרו לקמן מ"ז א', והיינו משום דהשלהבת עומדת להשתמש לאורה, ולא הוקצית מכך כלל, ואף דאסור לטלטלה משום דאין תורת כלי עלי', מ"מ אין לאסור להשתמש בה, ובזה מתישב גם הא דמותר להחזיר קדירה ע"ג האש, אף אי נימא דחשיב כמעשה בגוף המוקצה, (אך בד' השעה"צ בסימן תק"ז סקכ"א וסקכ"ב משמע להדיא דגם לדעת הרשב"א מותר להעמיד קדירה ע"ג אש דמוקצה, ולא חשיב כמעשה בגוף המוקצה, וכ"כ הקה"י בביצה סימן ד'). [↑](#footnote-ref-220)
220. ועיי"ש שכתב להוכיח דהוא דין מוקצה בפנ"ע, ואי"ז מכח הא דאין מוכנין לתשמיש, חדא, דהרי קי"ל כר"ש דכל שלא דחאו בידים חשיב כמוכן, ועוד, דהרי דעת הרשב"א דאף כשייחדן לתשמיש אסור לטלטלן אלא כשייחדן לכך לעולם, וגם לדעת הר"ן הרי בדבר שאין דרך לייחדו בעי יחוד לעולם, אף דבכה"ג שייחדן לתשמיש ליכא חיסרון הכנה, אלא כיון דאין עליהן תורת כלי אסור לטלטלן. [↑](#footnote-ref-221)
221. ועיי"ש שכתב דאכתי קשיא מהא דמותר להטמין בחול, והיינו משום דחול אינו עומד כלל לתשמיש, ויש בו גם חיסרון הכנה, והדין נותן דאסור להשתמש בו, - אך למש"כ השביתת השבת י"ל דמ"מ לא הוקצה העפר מתשמיש זה, וע"כ לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-222)
222. ונפ"מ רבתא לדינא בזה, הוא בגונא דנותן מוקצה בידים לפני בהמתו, אם יש בזה לאיסור השתמשות, ובד' הרא"ה בביצה ל"ג א' נראה להדיא דה"ז אסור משום השתמשות, וזהו שפירש דהא דהותר ליתן סופלי לפני בהמתו, הוא משום דהן עומדין למאכל בהמה, ונתבאר במ"מ מוקצה ג' דף מס' 9, וכ"כ האבנ"ז בסימן ק"כ דליתן מוקצה לבהמתו חשיב כמשתמש במוקצה, דאסור מקרא דוהכינו, וכ"נ בד' הפנ"י בשבת מ"ד א', - אך הצל"ח בביצה שם נקט דאין האיסור בזה אלא משום טלטול, וכ"ה מבו' בד' השעה"מ בפ"א מיו"ט הי"ז בסו"ד, וכ"כ האו"ש בפ"א מיו"ט הי"ג, והבני ציון בסו"ס ט"ז. [↑](#footnote-ref-223)
223. וכ"ה מבו' ממש"כ המהרש"א דלרב דאית לי' במוקצה דאכילה כר"י, ה"נ הוא בהשתמשות במוקצה, דתשמישו הוא כעין אכילתו, ונתבאר להלן, - וכ"ה מבו' ממש"כ המהרש"א והמג"א בסימן תק"ט סקט"ו דאף דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, מ"מ אסור לאכלו או להשתמש בו, וע"כ הוא דאסור לסמוך קדירה בבקעת ואסור להסיק בעצי מוקצה, והרי דהא דאסור להסיק בעצי מוקצה, אי"ז משום איסור טלטול, אלא משום איסור השתמשות, ואמנם י"ל למש"נ בדף מס' 6 בדעת הצל"ח דהא דאסור להשתמש במוקצה, אי"ז משום דאיסור השתמשות במוקצה לא הותר לצורך אוכל נפש, אלא הוא משום דלא הותר טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ, אלא כשנפגש מוקצה בצורך אוכ"נ, אך כל שבאנו לקבל אוכ"נ ע"י המוקצה לא התירוהו, אך אי"ז במשמעות ד' המהרש"א והמג"א, - וכ"נ ממש"כ המג"א שם דאף שכתבו התוס' דמוקצה מותר בהנאה, היינו דבדיעבד מותר ליהנות ממנו, אך לכתחילה אסור להשתמש בו, ומשמע דהוא איסור השתמשות. [↑](#footnote-ref-224)
224. והביה"ל שם לעיל מינה כתב במש"כ התוס' בכתובות ז' א' דהא דהמוצא חמץ ביו"ט אסור לשורפו, ולא שרינן לה משום מתוך, הוא משום דאסור לטלטלו משום מוקצה, ותיקשי דמ"ט לא ישרפנו במקומו, ובע"כ דכ"ה דמוקצה אסור בטלטול ה"נ אסור לשורפו במקומו, - וזה מתישב רק לטעמי' דהא דאסור להסיק במוקצה הוא משום דחשיב כטלטול, אך אי נימא דהא דאסור להסיק במוקצה הוא משום דהו"ל כאכילה דאסורה, הרי דבכה"ג דשורף את החמץ שלא ע"מ ליהנות בו, אין מקום לאסור. [↑](#footnote-ref-225)
225. והחזון יחזקאל בסוגיין כתב דמש"כ רש"י דהא דאין מסיקין בשברי כלים הוא משום דלא חזו לטלטול, היינו דכיון דלא חזו לטלטול אסור אף להתעסק בהן ולהסיקן, וזה לטעמי' דהא דאין מדליקין במוקצה, הוא מכח איסור הטלטול. [↑](#footnote-ref-226)
226. אך בד' התוס' שם שלא תירצו כד' התוס' הרא"ש, י"ל דס"ל כמש"כ המהרש"א דתשמיש במוקצה חשיב כאכילתו, וס"ל בזה לרב כר"י. [↑](#footnote-ref-227)
227. וכ"נ גם ממשה"ק התוס' וש"ר בשבת י"ט ב' בהא דאסר רב בכרכי דזוזי אף דבמוקצה לטלטול ס"ל כר"י, ולא ניח"ל לישב דהא דאסר רב הוא לטלטלם לצורך תשמישם דחשיב כאכילה, וכמש"כ השעה"מ בפ"א מיו"ט הי"ז לישב כן. [↑](#footnote-ref-228)
228. אמנם באמת אין להוכיח מזה לדינא שלא כד' המהרש"א ודעימי' דכל שמטלטל לצורך תשמיש יש בזה לאיסור השתמשות, די"ל דאף דיש בזה לאיסור השתמשות, מ"מ בהא דבמוקצה לאכילה ס"ל כר"י, הוא רק באכילה ממש, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א והשיטה להר"נ בשבת כ"ט א' דאף במוקצה להסקה ס"ל לרב כר"ש, אף דהסקה במוקצה אסורה משום איסור השתמשות, - ובזה מתישב מש"כ הרשב"א דבמטה וכו' ל"ה כמוקצה לאכילה, אך דס"ל דאסור לסמוך כרעי המטה במוקצה ואף תשמיש שאינו מחסרו אסור.

     אך י"ל עוד דהא דס"ל להרשב"א דאסור לסמוך כרעי המטה במוקצה, אי"ז משום דחשיב כאכילה, אלא הוא משום דכשמשתמש בו בידים הו"ל כטלטול, וכמש"כ המ"ב בסימן תק"א, וע"כ הו"ל כמוקצה לטלטול, ושמא י"ל דגם איסור מוקצה בהסקה הוא משום דהוי כטלטול, וע"כ נקטו הריטב"א והשיטה להר"נ דבמוקצה להסקה ס"ל לרב כר"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-229)
229. ועיי"ש שכתב דאולי נדחוק כמש"כ הרשב"א די"ל דהא דמותר להדליק בכלי אע"ג דנעשה שבר כלי ונהנה ממנו ומשתמש לאורו, הוא משום דכשנהנה ממנו מיקלא קלי איסורא, ונימא דבנר שהדליק ישראל בשבת שאני, דבשעה שנהנה מן הנר הדולק, גוף הנר המוקצה לא חשיב כמיקלי איסורא, - וצ"ב, דמ"ש שבר כלי הדולק דחשיב כמיקלי איסורא ומותר להשתמש לאורו, מנר הדולק דלא חשיב כמיקלי איסורא ואסור להשתמש לאורו. [↑](#footnote-ref-230)
230. ושמא י"ל בזה, דהא דנכרי שעשה כבש והדליק נר מותר ישראל להשתמש בהן, ולי"ב משום איסור מוקצה, הוא משום דהוי זה הנאה דממילא, והנאה דממילא מותרת, כמו שהוכיח הרשב"א, והא דכשעשה ישראל כבש והדליק נר אסור להשתמש בהן, הוא משום דמה שמשתמש בהן הישראל הוא מכח מעשה עשיית הכבש והדלקת הנר שנעשה מתחילה ע"י ישראל, וחשבינן לה כהנאה בידים, ומכח זה אסור אף לישראל אחר להשתמש בהן, משום דמצטרף הנאתו עם המעשה שעשה הישראל מתחילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-231)
231. מבו' בד' הרשב"א דיש לאסור בטלטול השבר כלי משום איסור טלטול מוקצה, וע"ז מהני הא דהו"ל כטלטול מן הצד, וצ"ע שהרי הותר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש, וכמש"כ הראשונים בכ"ד, ושמא אין מכוון הרשב"א לאסור משום טלטול, אלא משום השתמשות במוקצה, ואך דכיון דלא נאסרה השתמשות אלא ע"י מעשה, מהני בזה התירא דטלטול מן הצד, וכמש"נ לעיל דמהני בזה התירא דטלטול בגופו וכו', ולמש"נ בדף מס' 6 בהערה די"ל דלא הותר טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ, אלא כשנפגש מוקצה בצורך אוכ"נ, אך כל שבאנו לקבל אוכ"נ ע"י המוקצה לא התירוהו, ניחא. [↑](#footnote-ref-232)
232. ולמש"כ הרשב"א דהכא אי"ז מדין ביטול, ניחא דע"כ ליכא למיפרך עלה מהא דאין מבטלין איסור לכתחילה, ומשא"כ בההיא דביצה דבעינן לדין ביטול, וכמש"נ להלן, וכ"כ החת"ס. [↑](#footnote-ref-233)
233. ויש להעיר על דבריהם, שהרי אין לאסור כלל משום טלטול העצים, דהותר טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ, ועמש"נ בזה לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-234)
234. וצ"ל דהא דלא אסרינן מכח עיקר הא דהוא מסיק את העצים, הוא משום דכל דמרבה עליהן עצים מוכנים, הוי עיקר מעשה ההיסק בהעצים המותרים, ואף דמשתמש גם בהעצים האסורין לי"ב איסורא, ועד"ז כתב הביה"ל בח"א סו"ס י"ב, (ואך דדבריו קיימי לפי דרכו שם דהא דאסור להסיק הוא משום דהו"ל כטלטול). [↑](#footnote-ref-235)
235. ולמש"נ לעיל בהערה ניחא, דס"ד דהא דמרבה עליהן עצים מוכנים, אי"ז מדין ביטול ברוב, דאין מבטלין איסור לכתחילה, ודשיל"מ לא בטל, אלא הוא משום דהוי עיקר מעשה ההיסק בהעצים המותרין, ולי"ב משום איסור השתמשות במוקצה, וע"ז פריך דהא מהפך באיסורא, ועושה מעשה בפנ"ע בעצים האסורין, ויש בזה משום איסור טלטול, או דבכה"ג איכא משום איסור השתמשות (וכמש"כ הנחלת יעקב), - ועמש"כ בחי' חת"ס מהדו"ב בסוגיין לישב בע"א, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-236)
236. אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן תפ"ה דלא מצינו ביטול איסור ניכר בתוך היתר, אלא בב' ענינים של דבריהם שאין להן עיקר בדאורייתא, כגון חלת חו"ל וכו', וכן במוקצה דרך שריפתו בעצים שנשרו בתוך התנור וכו', ומבו' דהכא הקילו שיתבטלו אף עצים הניכרין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-237)
237. והיש"ש בסימן ז' כתב כתב דמד' שאר המחברים שלא חילקו בזה משמע דשרי גם כשמכיר את עצי האיסור, משום דאי"ז דומה לשאר ביטולין, דהכא מיקלי קלי איסורא, וכתב לדקדק כן מעיקר הא דפריך דהא קא מהפך באיסורא, וע"ד קו' המהר"ם שיף, ומהא דמשני דבהתירא קא מהפך ולא משני דכבר נתבטל ברוב והתירא הוא, ובתחילת דבריו כתב דהא דשרי הוא כשמזיז אותן כאחד, ואנו תולין לומר מה שנתהפך ומזיז דהתירא הוא שהרי הוא הרוב ואזלינן בתרי' ונאמר שלא הזיז האיסור כלל, והביאוהו המג"א בסימן תק"ז סק"ב, והמ"ב שם סקי"א, והביאוה"ל שם (ד"ה שלא יהיו) כתב ללמוד כן מד' הסה"ת והרא"ש. [↑](#footnote-ref-238)
238. אך גם לפי דבריו קשיא סתירת ד' הרשב"א בזה, דהכא כתב דכל דעצי המוקצה ניכרין אסור משום דא"א להפך בהתירא בלא איסורא, ולמש"כ בשבת הרי דאדרבה אם עצי המוקצה ניכרין בידו להפך בהעצים המותרין, ואך אם עי"ז מהפך גם לעצי המוקצה, הו"ל כטלטול מן הצד, - וגם בעיקר דבריו צ"ב, דלפ"ז נמצא דהא דשרינן הכא כשמרבה עליהן עצים והא דשרינן התם כשמרבה עליהן הוא ב' דינים חלוקין ולא שייכי זל"ז, ומה מדמינן לה בגמ' שם. [↑](#footnote-ref-239)
239. ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז סתירת דברי הרשב"א, דבההיא דשבת דבשעה שמדליק היו כלים שלמים, ואחר שנעשו שבר כלי אינו עושה מעשה הדלקה בהן, לי"ב משום איסור השתמשות במוקצה, וכל האיסור בזה הוא משום טלטול, וע"ז מהני הא דרובא דהתירא דהו"ל טלטול מן הצד, אך הכא דעושה מעשה הדלקה גם בעצים המוקצין, יש בזה לאיסור השתמשות במוקצה, ובעינן לדין ביטול, אך אי"ז מתישב היטב בל' הרשב"א בסוגיין דמשמע דהא דבעינן שלא יהיו ניכרין, הוא מכח מה שאמרו דבהתירא קא מהפך, ולדרך זו הרי מה שאמרו דבהתירא קא מהפך אי"ז כלל מדין ביטול, והוא אף כשהן ניכרין, אלא דמלבד זה בעינן לדין ביטול, ועמש"כ בזה המאורי אש בפ"ב, וכבר כתב עד"ז בחי' חת"ס מהדו"ת בסוגיין, - ויש להעיר, דלכאו' אף כשמדליק בכלים שלמים, מ"מ מה שמהפך בהן הוא לצורך הבערתם, ומ"ט לי"ב לאיסור השתמשות במוקצה, וכמש"כ כן הנחלת יעקב בסוגיין דאסור להפך משום השתמשות במוקצה, וכ"כ הבנין שלמה בפ"ב מיו"ט הי"ב. [↑](#footnote-ref-240)
240. ועיי"ש שכתב דלמש"כ הרשב"א שם איירי הכא כשעצי האיסור ניכרין, והא דיש בזה לדין ביטול, הוא משום דההנאה דמקבל אח"כ מהחום, היא מתערובת האיסור וההיתר, ובשעה זו אין האיסור ניכר, וע"כ ה"ז בטל, - וכתב דלפ"ז מתישב עיקר הא דפריך דהא קא מהפך באיסורא, אשר צ"ב דכבר אמרו דמרבה עליהן עצים מוכנים ובטלים העצים האסורין ברוב ומאי קא פריך, וכמשה"ק המהר"ם שיף, ולהנ"ל ניחא, דאף דלגבי איסור השתמשות במוקצה מהני הא דמרבה עליהן עצים מוכנים, דבשעה שנהנה מן העצים המוקצין אין האיסור ניכר, מ"מ בשעה שמהפך בהן אכתי הם ניכרין ואינם בטלין ברוב, וזהו דפריך דקא מהפך באיסורא, - וכבר כתב עד"ז בחי' חת"ס מהדו"ב בסוגיין. [↑](#footnote-ref-241)
241. והשטמ"ק כתב די"ל דלא התירו אלא כשנפלו לתוך התנור דהוא מילתא דלא שכיחא, ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א בסימן תק"ז סק"ב, והשעה"צ שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-242)
242. אך בד' ש"ר מבו' שלא חילקו בזה, וכמש"כ הביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-243)
243. הזכרון שמואל בסימן כ"ד סק"ד עמד בזה, דכיון דמוקצה מותר בהנאה דממילא, ולא נאסר אלא להסיק בידים, דההשתמשות בגוף המוקצה אסירא, הרי הוי האיסור בגוף מעשה ההסקה, ומה מהני הא דבשעת ההנאה מיקלא קלי איסורא, וכתב דצ"ל דכיון דהאיסור במוקצה הוא ההשתמשות של ההסקה, והיינו מה שהוא עושה השתמשות להוציא הנאה, ע"כ כל דבשעה ההנאה מיקלא קלי, ה"ז מועיל גם להתיר את מעשה ההשתמשות, ועמש"כ בזה בס' לשון למודים סימן ל"ז. [↑](#footnote-ref-244)
244. ומצינו עד"ז בפי' הר"י מלוניל שכתב דהא דשרי הוא משום דאינו מהפך בהן עד שהובערו רובן כמנהג כל מחמי תנורין, - ואך דבדבריו מבו' דהא דמיקלא קלי איסורא, אי"ז משום דכבר נעשו גחלים ואין האיסור קיים, אלא הוא משום דהן עומדין לאיבוד ולא חשיב איסור דידהו, ול"ד לביצה שאינה עומדת לאיבוד. [↑](#footnote-ref-245)
245. העירו דלפ"ז מ"ט הוצרכו לדין בפנ"ע דכל דמיקלא קלי איסורא אף דשיל"מ בטל, ותיפו"ל דאחר שכבר נשרף ונעשה גחלים, ל"ה זה דשיל"מ כלל, דהו"ל כמאכל הנפסד עד הערב דל"ה כדשיל"מ, וכמש"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין, והשו"ע ביו"ד סימן ק"ב ס"ד. [↑](#footnote-ref-246)
246. והראש יוסף בשבת שם כתב בע"א, דעיקר הא דמשני דמיקלא קלי איסורא, היינו דליכא כלל איסור בהנאה מן המוקצה, וכל האיסור הוא משום הטלטול, ובזה ל"ב לדין ביטול, אלא הא דשרי הוא משום דהוי כטלטול מן הצד, וכתב דלפ"ז אין ללמוד מהכא דהיכא דמיקלא קלי איסורא מותר לבטל איסור דרבנן לכתחילה, דהכא ל"ב כלל לדין ביטול. [↑](#footnote-ref-247)
247. והגר"ז בקו"א בסימן תק"ז סק"ג כתב בדעת הריא"ז והמ"מ והרוקח, דמה שהתירו משום דמיקלא קלי איסורא, אי"ז משום דאינו נהנה מהן עד אחר שנשרפו, אלא הוא משום דבשעה שהן נשרפין ה"ה כמבוערין מן העולם וכאילו אינם כלל, וע"ד שאמרו כל העומד לישרף כשרוף דמי, ועד"ז מצינו בפי' הר"י מלוניל בסוגיין, ונתבאר לעיל בהערה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-248)
248. ואמנם יש מקום לדחות, דמש"כ רש"י לה"ט דחד מינייהו חול, הוא משום דאם היו ב' הימים קדש, הרי דאף אם הוו ב' קדושות הוה אסרינן לה משום הכנה, שהכין יום אחד לחבירו, ועמש"נ בזה להלן, אך אי"ז במשמעות ד' רש"י. [↑](#footnote-ref-249)
249. וי"ל עוד עד"ז, לפ"מ שאמרו בירושלמי בעירובין פ"ג ה"ט דטעמא דמ"ד דשבת ויו"ט ב' קדושות הן וב' יו"ט של גליות קדושה אחת, הוא משום דיו"ט אצל שבת כחול אצל שבת, ומשא"כ בב' יו"ט של גליות דשניהם שוין, - ולפ"ז י"ל דבהא מודו כו"ע דבב' יו"ט של גליות כיון דשניהם שוין הדין נותן שיהיו קדושה אחת, וכל הא דס"ל לרב דב' קדושות הן הוא משום דחד מינייהו חול. [↑](#footnote-ref-250)
250. וזה ממש"כ לאסור להדליק ביו"ט שני של ר"ה שיירי פתילות שכבו ביו"ט ראשון משום הכנה דרבה, והרי כל הא דיש לאסור בזה הוא משום דב' הימים קדושים, דאם חד מינייהו חול אין מקום בזה לאיסור הכנה, ואפ"ה יש בזה לאיסור הכנה, ולא חשבינן להו כקדושה אחת לגמרי, ועמש"נ בזה בדף מס' 10 בסופו. [↑](#footnote-ref-251)
251. והשטמ"ק כתב דגם מש"כ בפירש"י שהי' אומר המבדיל בין קדש לחול, רישא דהבדלה נקט, ולא שהי' חותם כן, דא"כ אתי לזלזולי בי', אלא הי' חותם בין קדש לקדש, או בין קדש חמור לקדש קל, - וצ"ע דאם רישא דהבדלה נקט, מ"ט הוצרך רש"י לפרש שהי' אומר כן, הרי אף בהבדלה משבת ליו"ט, אומרים בתחילת ההבדלה המבדיל בין קדש לחול, ומ"ט פירש דהוא משום דיו"ט שני חול גמור הוא. [↑](#footnote-ref-252)
252. ולכאו' אזלי לטעמייהו, דרש"י לטעמי' דעיקר הא דהוו ב' קדושות הוא משום דחד מינייהו חול, ולפ"ז הא דמבדיל מיו"ט לחברי' הוא משום דהיום השני חול, וע"כ הי' מבדיל בין קדש לחול, - אך הרא"ה לטעמי' דהא דהו"ל ב' קדושות הוא אף אם שניהם קדושים, והא דמבדיל מיו"ט לחברי' הוא משום דהראשון קדושתו מדאורייתא והשני קדושתו מדרבנן, וע"כ הי' מבדיל בין קדש לקדש. [↑](#footnote-ref-253)
253. ומשמעות דבריו דהא דלי"ב משום ספק ברכה לבטלה, הוא משום דהוא מחויב לברך, ול"ה כברכה לבטלה, - אך בסימן תקצ"ז כתב דהא דספק קרא אמת ויציב חוזר וקורא, ולא אסרינן לה משום ספק ברכה לבטלה, הוא משום דאיסור ברכה לבטלה אינו אלא מדרבנן, וכ"ה בד' השטמ"ק בשם הריטב"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-254)
254. החת"ס הק' ע"ז, דאף דהבדלה דאורייתא, היינו שיאמר נוסח הבדלה, אך הברכה אינה דאורייתא, והיאך הוא מברך מספק, - ובדעת הראבי"ה והריטב"א צ"ל, דכיון דמדין ספק דאורייתא הוא חייב להבדיל, יש בזה להתקנ"ח שתיקנו להבדיל בברכה, ומצינו כן גם בד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ב הכ"ה דמי שנסתפק אם קידש על היין בליל שבת מברך ברכת הקידוש, והביאו כן מד' הפמ"ג במש"ז בסימן רע"א סקי"א והשעה"צ שם סקמ"ז דפשיטא להו דבביה"ש מקדש בברכה, משום דהו"ל ספיקא דאורייתא. [↑](#footnote-ref-255)
255. אך לכאו' אי"ז מתישב אי נימא דכל שעקרו חכמים מצוה מה"ת, בטלה עיקר המצוה, ואם עבר ועשה לי"ב קיום מצוה כלל, ואם בירך ע"ז הו"ל ברכה לבטלה, ונתבאר במ"מ ציצית דף מס' 16, דלפ"ז הרי כיון דמספק"ל אם הוו קדושה אחת וביטלו חכמים למצות הבדלה, א"א להבדיל בברכה מספק. [↑](#footnote-ref-256)
256. והתוס' הרא"ש שם כתב בשם ר"ת שתמה ע"ז דתינח קידוש אבל הבדלה מאי איכא למימר, - ולכאו' אין ללמוד מדבריו דעיקר הבדלה אינה אלא מדרבנן, די"ל דהיינו דאף דהבדלה דאורייתא, מ"מ הא דהבדלה על היין הוא מדרבנן, ול"ד לקידוש די"ל דמדאורייתא הוא על היין מדכתיב זכור את יום השבת זכרהו על היין, וכ"כ הר"ש משאנץ שם בדעתו, - אך יש לפקפק בזה, דהרי דעת הסוברים דהבדלה דאורייתא הוא מקרא דזכור את יום השבת דהוא אף ביציאתו, או מקרא דלהבדיל בין הקדש ובין החול, וא"כ למש"כ רבינו קלונימוס דקידוש על היין דאורייתא, משום דזכרהו על היין, הדין נותן דאף הבדלה על היין היא דאורייתא, (דגם הבדלה ילפינן לה מקרא דזכור, ואם ילפינן לה מקרא דלהבדיל, הרי עיקר הך קרא קאי על יין), ובע"כ דס"ל לר"ת דעיקר הבדלה אינה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-257)
257. והר"ש שם כתב דעיקר מצות הבדלה ילפינן לה מקרא דלהבדיל בין הקדש ובין החול, ולטעמי' ס"ל דגם הבדלה דיו"ט היא מדאורייתא, וכמש"כ שם דמהך קרא מידרשי תרוייהו, והקוב"ש באות י"ב כתב דמה שלא הביא הר"ש לקרא דזכור דזכרהו בין בכניסתו ובין ביציאתו, הוא כד' המ"מ דמהך קרא לא ילפינן ליו"ט, (וכתב דלפ"ז נמצא לדעתו דקידוש דיו"ט דרבנן והבדלה דאורייתא) וצ"ע, דלפ"מ דס"ל להר"ש דילפינן למצות הבדלה מקרא דלהבדיל, מהיכ"ת דמודה לד' הרמב"ם דילפינן לה נמי מקרא דזכור. [↑](#footnote-ref-258)
258. ובד' הבעה"ע בהל' סוכה שם מבו' להדיא דאי"ז משום דלא ליתי לזלזולי, ונקט שם דזה אינו טעם דלא יבדילו מיו"ט לחבירו, (ושמא הוא כדעת הרמ"ה דאי"ז טעם שלא יבדילו הבדלה דאורייתא כדי שלא יבואו לזלזל ביו"ט שני דרבנן, אלא הוא טעם בפנ"ע דאחר שעשינו אותו היום קדש לא נעשנו חול, וכ"ה מבו' בד' הר"א אב"ד והמאירי דב' טעמים הם. [↑](#footnote-ref-259)
259. וזה לטעמי' דעיקר הא דהי' רב אסי מבדיל, אף דגם היום השני הוא קדש מתקנ"ח, הוא משום דהיום הראשון הוא קדוש מדאורייתא והשני הוא מדרבנן, והו"ל מקדושה חמורה לקדושה קלה, ונתבאר לעיל, ובזה הוא דלא קי"ל כוותי' דכיון דהן שוין באיסורא, אין מבדילין מזל"ז. [↑](#footnote-ref-260)
260. נתחדש בדבריהם דגם הבדלה דיו"ט מתקיימת אף ביום אחר, וזה דלא כמש"כ בתשו' זרע אמת ח"ג סימן נ"א ובגל' הגרע"א בסימן רצ"ט ס"ו, והמ"ב שם סקט"ז, דאינו מבדיל ביום אחר, אך בד' הר"ש שהביא מזה, נראה דס"ל דא"א להבדיל ביום אחר, (וכ"נ גם בד' הראבי"ה והריטב"א שכתבו דהא דהי' רב אסי מבדיל הוא משום דהו"ל כספיקא דאורייתא), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-261)
261. וכ"נ ממש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין דהא דאמר אביי דהיכא דמטו שלוחין עבדינן חד יומא, היינו ד"האידנא" נמי היכא דמטו שלוחין קודם יו"ט עבדינן חד יומא, ומשמע דבימי אביי עדיין היו מקדשין ע"פ הראי'. [↑](#footnote-ref-262)
262. ויש להוסיף, דהתורי"ד כתב לפי דבריו דמה שאמרו דאנן ידעינן בקביעא דירחא, אי"ז משום שאנו חכמים יותר מן הראשונים וכו', אך בפירש"י בד"ה והא רב אסי וד"ה ספוקי מספקא מבו' דהא דאנן ידעינן בקביעא דירחא, הוא משום דרבו חכמים יודעי העתים, וזה לטעמי' דהי' זה בזמן שקידשו ע"פ הראי'. [↑](#footnote-ref-263)
263. צ"ע דהרמב"ן גופי' בס' הזכות בגיטין ל"ו א' כתב דהלל בנו של ר"י הנשיא שתיקן סדר העיבור ומנה שנים וקידש חדשים, הי' בשנת תר"ע לשטרות, והביאו הסה"ת בשער מ"ה אות ד', ובס' יוחסין מאמר ב' (סדר האמוראים אות ה') הביא כן מתשו' ר"ה גאון שהובאה בס' העיבור מאמר ג' פ"ז, והוא רצ"א או ר"צ שנה אחר חורבן הבית, דהבית חרב בשנת שע"ט או ש"פ לשטרות, והוא אחר ימיהם של אביי ורבא, וכמש"כ באגרת ר"ש גאון דאביי שכיב בשנת תרמ"ט לשטרות ורבא שכיב בשנת תרס"ג לשטרות, ובסדר תנאים ואמוראים כתב דאביי נאסף בשנת תר"ס לשטרות ורבא בשנת תרס"ג לשטרות. [↑](#footnote-ref-264)
264. והאו"ש שם הוכיח כן, ממה שאמרו בר"ה כ"א א' דרבא הוה יתיב בתעניתא תרי יומי, וכן הוכיחו הברכ"י בסימן שצ"ג אות א' והחת"ס בסוגיין, אך בפי' ר"ח בר"ה שם גריס רבה, וכ"ה בהגמי"י בסוף הל' שביתת עשור, ולפ"ז ניחא, והאו"ש שם הביא עוד לסוגיית הגמ' בסנהדרין י"ב א' דמבו' דבימי רבא היו מעברין שנים בא"י, ובתענית כ"ט ב' משמע דבימי אביי הי' חל ט"ב בער"ש, אף דבקביעות דלפי החשבון אין ט"ב חל בער"ש. [↑](#footnote-ref-265)
265. אך השקל הקודש בביאוה"ל בפ"ה מקידוה"ח ה"ג הביא מהמגד"ע בפ"ו מיו"ט הי"ד דגריס הכא א"ר זביד, ולפ"ז ניחא, דרב זביד הי' בימי רב פפא שכבר לא היו מקדשין ע"פ הראי', ובסדר תנאים ואמוראים כתב דנאסף רב זביד בשנת תרצ"ו לשטרות. [↑](#footnote-ref-266)
266. אך אין דבריו מתישבים בד' הרמב"ן במלחמות והתורי"ד והריטב"א שכתבו להדיא דמה שאמרו דידעינן בקביעא דירחא הוא אחר שתיקן הלל קביעות החדשים ע"פ החשבון ובטל בי"ד הגדול שהיו מקדשין ע"פ הראי'. [↑](#footnote-ref-267)
267. והחת"ס עמד בזה, דהרי כבר אמר ר"ז דכוותי' דרב אסי מסתברא דהאידנא ידעינן בקביעא דירחא וקא עבדינן תרי יומי, ונחלק ע"ז אביי ואמר דכוותי' דרב מסתברא, - וכתב לפרש, דמה שאמר ר"ז דהאידנא ידעינן בקביעא דירחא, היינו דאף שהיו מקדשין בימיו ע"פ הראי', מ"מ היו בקיאין לידע אימתי יראה המולד ע"פ החשבון וידוע ע"פ רוב שביום זה קידשו בי"ד את החדש, וע"ז נחלק אביי דכותי' דרב מסתברא, דאכתי הא דעושין ב' ימים הוא משום הספק, - אך מה שאמרו דשלחו מתם וכו', הוא מילתא אחריתי, והוא אחר שקבע הלל קביעות החדשים ע"פ חשבון, וליכא ספק כלל, ובזה הוא דס"ל דהוי קדושה אחת. [↑](#footnote-ref-268)
268. ובחי' הגרי"ז בפ"א מברכות כתב כן גם בדעת הרמב"ם שכתב בפ"א מיו"ט הכ"א דזה שאנו עושין בחו"ל כל יו"ט מאלו ב' ימים מנהג הוא, ומשמע דיו"ט שני בעיקר תקנתו דין תורת מנהג עליו, וכ"ה בל' הרמב"ם שם פ"ו הי"ד, וכ"ה בד' הרמב"ם בפ"ו מת"ת הי"ד שכתב דמנדין את המחלל יו"ט שני אע"פ שהוא מנהג, והרי דבעיקר איסורו רק תורת מנהג עליו, ועיי"ש במש"כ לישב לדעת הרמב"ם הא דמברכין ומקדשין ביו"ט שני, ול"ד להא דס"ל דאין מברכין על הלל דר"ח, ובתשו' ברכת אברהם שם כתב לישב בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-269)
269. ובד' הרמב"ן במלחמות לקמן בסוגיין משמע דתיקנו חכמים דבכל ענין שעושין ב' ימים הוו קדושה אחת, ומה"ט הוא דבירושלים היו ב' הימים קדושה אחת, אף כשבאו עדים ביום ל"א, ולפ"ז נמצא דקדושת היום השני היא בודאי, דאף אם באו עדים קודם המנחה ובבית הועד ל"ה אלא היום הראשון קדש, מ"מ בשאר המקומות הוו ב' הימים קדש בודאי, וע"כ חמיר משאר יו"ט שני של גליות, וכ"כ האבנ"ז בסימן שצ"ה סק"ט לדעתו, - ושו"ר עד"ז בתשו' משנת ר"א סימן י"א סוסק"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-270)
270. וכ"נ בתשו' רש"י בדין ברכת שהחיינו ביו"ט שני של ר"ה, ונתבאר בדף מס' 10 בסופו בהערה. [↑](#footnote-ref-271)
271. ואך דמשמעות דבריו דלעולם עיקר התקנה דהוי אף היום הראשון קדש הוא כשבאו עדים מן המנחה ולמעלה, אך כשלא באו עדים כלל ל"ה לעיקר התקנה, ומ"מ אחר דכשבאו עדים מן המנחה ולמעלה הוו ב' הימים קדושה אחת, תיקנו דאף כשבאו עדים ביום השני יהיו ב' הימים קדושה אחת, משום דאשתקד וכו'. [↑](#footnote-ref-272)
272. והתוס' לקמן שם בד"ה מי לא מודה כתבו דאף אחר תקנת ריב"ז, מ"מ כשבאו העדים סמוך לחשיכה ול"ה שהות ביום כדי לקבל עדותם, ומ"מ היו יכולין לעשות מעט מלאכה ול"ה עושין, והרי דקדושה אחת הן, וכ"כ התוס' בעירובין ל"ט א' ד"ה אי אתם מודים, - והמהר"ם שיף כתב דלפ"ז גם אם לא באו עדים כלל ביום ל' היו עושין אף את היום הראשון קדש, - וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרכו לפרש דאיירי בגונא שבאו עדים סמוך לחשיכה, הרי גם כשלא באו עדים כלל אסרינן לעשות מלאכה סמוך לחשיכה, אף אם ידוע דכבר לא יבואו עדים, וכמש"כ כן השטמ"ק לקמן שם, - ולכאו' משמעות ד' התוס' דכל התקנ"ח דעושין אותו היום קדש היא רק כשבאו עדים ביום הראשון שראוי לקדשו, ואך דאך אחר תקנת ריב"ז דמקבלין עדים כל היום, אכתי קיימא תקנה זו בגונא שבאו עדים סמוך לחשיכה, אך אם לא באו עדים כלל ביום ל', אין עושין אותו היום קדש, ואמנם לעולם אסור לעשות מלאכה ביום הראשון אף סמוך לחשיכה, שמא יבואו עדים, - ושו"ר שכ"כ האבנ"ז בסימן תנ"א סק"ט ואילך. [↑](#footnote-ref-273)
273. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דביצה אסורה מספק שמא באו עדים מן המנחה ולמעלה, אף למ"ד דספיקא דרבנן לקולא אף בדשיל"מ, דכיון דכל צד ההיתר הוא משום דשמא היום השני הוא חול, דאם הוא קדש אסורה הביצה, כיון דאף היום הראשון הוי קדש, לא שרינן מכח ספק זה, דא"כ אתו לזלזולי בי'. [↑](#footnote-ref-274)
274. ועיי"ש שכתב לישב בזה מש"כ המג"א בסימן ק"ח סקט"ז דאם שכח יעלה ויבא במנחה של יום א' דר"ח מתפלל ערבית שנים לכו"ע, דהא ירויח שיאמר יעלה ויבא, והבנין אריאל הק' דהרי ב' ימים של ר"ח הם מספק, וא"כ ממ"נ אם ביום הי' ר"ח, היאך יאמר בלילה יעלה ויבא, ואם הלילה הוא ר"ח, א"כ ביום ל"ה ר"ח ולא טעה כלל בתפילתו, ולהנ"ל ניחא, דב' ימי ר"ח הוו ר"ח בודאי, והביאו בגל' הגרע"א למג"א שם, - אך בעיקר דברי המג"א יש לפרש עוד, למש"כ הרמב"ם בפ"ח מקידוה"ח דהא דעושין את יום ל' ר"ח בזה"ז דקביעות ר"ח היא ע"פ החשבון, הוא דין ודאי, הואיל ומקצתו ר"ח, עיי"ש, ועד"ז כתב בפסקי הריא"ז בפ"ק דר"ה ה"ג דין י"ד, - וי"ל עוד למש"כ בתשו' הרי"ד סימן ל"ב דאף כשקידשו ע"פ הראי' ועיברו את החדש הי' אף יום ל' קדש, מפני שהוא זמנו של קידוש, וכתב דכן היו עושין מימות הנביאים, כדכתיב בדוד ביום החדש השני, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-275)
275. והטו"א שם כ"ה ב' בתחילת דבריו נקט דגם בשאר ר"ח ל"ה מקבלין עדים מן המנחה ולמעלה, אך בסו"ד כתב די"ל דלא תיקנו כן אלא בר"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-276)
276. והפנ"י והטו"א שם כתבו טעמים אחרים במה שלא תיקנו כן בכל ר"ח, אף דבכולהו איכא לחשש תקלה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-277)
277. וצ"ע במש"כ בס' שקל הקדש בצה"ל בפ"ג מקידוה"ח סקכ"ט בשם הרא"ה בסוגיין דתיקנו כן בכל ר"ח. [↑](#footnote-ref-278)
278. והתוס' הק' לפ"ז לדעת רבה, מהא דא"ר יוסי בעירובין ל"ט א' בב' ימים של ר"ה דנולדה בראשון אסורה בשני, אף דהי' בא"י אחר החורבן דהו"ל ב' קדושות, ולד' הבעה"מ ודעימי' ניחא, וכמש"כ הפנ"י, (ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דר' יוסי הי' בבית הועד, מ"מ הי' מורה הלכה לשאר בני א"י), אך החזו"א בסימן קל"א סק"א כתב דלישנא דר' יוסי מודה דאיירי בבן ירושלים, עיי"ש, וכתבו דהא דאמר דנולדה בראשון אסורה בשני הוא קודם חורבן, ולא תיקשי דמאי דהוה הוה, דנפ"מ אף בזה"ז לבני בבל, וכ"כ התוס' בעירובין ל"ט א', והרשב"א והריטב"א שם, - אך הרמב"ן במלחמות והרשב"א בסוגיין כתבו בפי' קמא לפרש בע"א, והחזו"א בסימן קל"א סק"ב כתב לדון דגם הבעה"מ מפרש כן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-279)
279. אך י"ל דלא פירש"י כן אלא לס"ד דגמ', דס"ד דשרי רבה ביצה אף לבני בבל, אך לפ"מ דמשני דהא לן הא להו, אף רבה גופי' לא קאמר אלא לבני א"י, וכ"נ בחי' המאירי. [↑](#footnote-ref-280)
280. ומש"כ החזו"א שם דלמש"כ הבעה"מ דהא להו היינו רק בבית הועד, בע"כ דרבה גופי' לא ס"ל הכי, מבו' דלא כן בחי' המאירי, ועיי"ש שהק' דמאי האי דקאמר ביצה מותרת, הרי כל עצמו חול גמור נוהגין בו, וכתב די"ל דנפ"מ בזה דאף בזה"ז דאין מקדשין ע"פ הראי' ועושין בירושלים ב' ימים ביצה מותרת, ועוד דאיירי כשלא באו עדים כלל בראשון שנהגו בו קדש מספק ומחרתו נוהגין קדש ודאי, ובכה"ג קאמר ביצה מותרת, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן תנ"א סק"ה, ועיי"ש בסק"ד שהוכיח מזה בדעת הבעה"מ, דקודם תקנת ריב"ז היו עושין היום הראשון קדש אף כשלא באו עדים כלל, וע"כ הוא דרק אחר תקנת ריב"ז הוא דביצה שנולדה בראשון מותרת בשני בכה"ג שלא באו עדים, אך קודם תקנת ריב"ז היתה הביצה אסורה בכה"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-281)
281. ובחי' המאירי הוסיף לפרש, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה, דאף דאין בי"ד יכול לבטל דברי בי"ד חבירו אא"כ גדול ממנו בחכמה ובמנין, הכא אין כאן ביטול דברי בי"ד חבירו, שהרי הראשוינים נמי אדעתא דהכי תקון דכשלא יהא קלקול שיר יקבלו את העדים, ואם היו בי"ד הראשונים לפנינו היו הם עצמן מתירין, ומ"מ אף דאין כאן ביטול דברי בי"ד, מ"מ הוי דבר שבמנין וצריך מנין אחר להתירו. [↑](#footnote-ref-282)
282. והראב"ן בסימן תמ"ב כתב דאף דכשקבעו זמן ועבר הזמן א"צ מנין אחר להתירו, מ"מ התם איצטריך להתירו, משום חומרא דתקנה ומנין השכינה. [↑](#footnote-ref-283)
283. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דתניא בתוספתא בפ"ה דמע"ש דשאר כל האילן של נטע רבעי כמע"ש, והרי דכל מע"ש אפי' כרם נפדה אפי' סמוך לירושלים, דאם כרם דמע"ש עולה לירושלים, הכי בעי למיתני, ושאר כל האילן נפדה סמוך לירושלים, דהיינו בין מע"ש ובין נטע רבעי. [↑](#footnote-ref-284)
284. ובירושלמי במע"ש פ"ה ה"ב אמרו דהא דתיקנו כן הוא משום דהיו עושין בטהרה לנסכים ול"ה ענבים מצויות, ולכאו' לפ"ז אין התקנה אלא בענבים, וכמו שאמרו בירושלמי שם ריש ה"א, - וצ"ע בד' הרא"ש במע"ש שם שהביא לד' הירושלמי, ובתחילת דבריו משמע להדיא דלמ"ד דנטע רבעי הוי התקנה בכל הפירות. [↑](#footnote-ref-285)
285. ואך דבד' הפנ"י מבו' דקו' התוס' שם היא קו' הגמ' הכא, והצל"ח כתב דב' קו' הם, עיי"ש, - וי"ל עוד, דקו' הגמ' הכא היא משום דל"ש טעם התקנה כדי לעטר שוקי ירושלים בפירות, וכמש"כ בפירש"י דמה לנו לעטרה לצורך הנכרים, אך קו' התוס' היא דאם בטלה קדושת ירושלים ואין תורת ירושלים עלי', ליכא בזה לעיקר התקנה להעלות לירושלים. [↑](#footnote-ref-286)
286. וכ"ה להדיא בד' התוס' במגילה י' א' ד"ה דכו"ע דאם לא קדשה לע"ל הי' צריך לפדותו כאותו שבחו"ל. [↑](#footnote-ref-287)
287. ולכאו' י"ל, דמהא דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, נלמד דחילול הקדושה מהני אף שלא בשויו, דאם ל"ה מהני חילול הקדושה שלא בשויו, ל"ה מועיל בזה הא דאין אונאה להקדש, ואך דמ"מ כיון דיש להקדש זכות ממון בזה, אין בידו לפדותו על פחות משויו, אלא משום דאין אונאה להקדש, אך במע"ש ונטע רבעי דליכא זכות ממון כלל וליכא אלא קדושה, שפיר מהני חילול על שו"פ אף בלא ה"ט דאין אונאה להקדש, ושו"ר עד"ז בתשו' אור גדול החדשות סימן י', ועמש"כ הקה"י בזרעים סימן כ"ב סק"ב לדון עוד בע"א, - ובזה מתישב גם משה"ק הטו"א באבני שהם במגילה כ"ג ב' דלמש"כ התוס' במנחות ע"א ב' ובתמורה כ"ז ב' דהא דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל, הוא רק בבעלים הפודה את שלו, דלפ"ז הדין נותן דבנטע רבעי אף הבעלים לא יהא בידם לפדותו על שו"פ, דכיון דלא חיילא הקדושה מכח הבעלים, וגם אין בידם לישאל ע"ז, דמי בעלים לאחר, ועיי"ש מש"כ בזה, אך להנ"ל י"ל דכל הא דאחר ל"מ לחלל על שו"פ, הוא משום זכות הקדש, דלאו כל כמיני' ליקח מן ההקדש בפחות משויו, אך בנטע רבעי דליכא אלא קדושה, שפיר מהני חילול בשו"פ אף כשמחלל אחר. [↑](#footnote-ref-288)
288. אך אי"ז מתישב למש"כ האו"ש בפ"ב מממרים ה"ב בסו"ד דר"א דשמותי הוא ס"ל כב"ש דנטע רבעי לא איתקש למעשר, ושו"ר שעמד ע"ז המנחת שלמה בח"א סימן ס"ו. [↑](#footnote-ref-289)
289. והמאירי הק' גם מהא דתיקן ריב"ז שיהיו מקבלין עדות החדש כל היום, וביטל תקנת הראשונים, - אך הראב"ד לא הביא מזה, וגם בד' הרא"ה בסוגיין מבו' דלא קשיא לי' אלא ממשמעות הגמ' דאם הי' נמנה ריב"ז על הביצה הי' מתירה, - ועמש"כ בזה הראשון לציון והבית מאיר בסוגיין. [↑](#footnote-ref-290)
290. והכס"מ שם הק' ע"ד הרמב"ם ממה שאמרו לעיל בסוגיין דהשתא דידעינן בקביעא דירחא מ"ט עבדינן תרי יומי וכו', אף דאין בי"ד שבימי האמוראים גדול כשל המתקנים ב' ימים, ועמש"כ בזה החת"ס לעיל שם, - והקוב"ש באות י"ד כתב לישב, דהתם הרי קאי למ"ד דב' קדושות הן, ולדידי' ל"ה תקנ"ח לעשות ב' ימים, אלא דהיו עושין כן מספק, כמבו' כן בפירש"י לעיל שם, וע"כ ל"ש בזה כלל הא דצריך מנין אחר להתירו, וכ"כ האבי עזרי בהל' ממרים שם, - ועמש"כ בשיעורי אשר לשלמה סימן י' אות א' בביאור קו' הכס"מ. [↑](#footnote-ref-291)
291. אך הרמב"ם בפ"ג מקידוה"ח ה"ו כתב דאחר תקנת ריב"ז אפי' אם באו עדים ביום ל' בסוף היום סמוך לשקיעת החמה מקבלין עדותן ומקדשין יום ל' בלבד, ומבו' דאחר תקנת ריב"ז אף כשבאו עדים מן המנחה ולמעלה ל"ה היום השני קדש, - וזה לטעמי' דמשמעות דבריו שם פ"ה ה"ח דגריס הכא כגירסת ר"ח דאם לא באו עדים וכו', ומפרש דהיינו דאם לא באו עדים כלל ביום ל', היו עושין ב' הימים קדש. [↑](#footnote-ref-292)
292. והיינו דהרי בזמן ביהמ"ק היו מקדשין את היום הב', ותיקנו דיהא אף היום הראשון קדש, אך אחר תקנת ריב"ז דהיו מקדשין את היום הא', מהיכ"ת שיהא אף היום הב' קדש, הרי מעולם לא תיקנו על היום הב' שיהא קדש, וכמשה"ק כן התוס' דמנ"ל הך סברא דתיקנו לענין מועדות לחוד, ואף היום השני קדוש בודאי. [↑](#footnote-ref-293)
293. והר"י מלוניל הק' דאם חיישינן להכי, מ"ט לא חיישינן שיאמרו דאשתקד מי לא היינו מונין מראשון ליוהכ"פ השתא נמי נימני, וכתב דלהא ליכא למיחש, דע"ה אינם זוכרין לאיזה יום אנו מונין אם לראשון או לשני, אבל זכירת ב' ימים או יום אחד לא ישכח אפי' מתשב"ר. [↑](#footnote-ref-294)
294. ונחלקו הראשונים בדעת רבה דס"ל דאחר תקנת ריב"ז ביצה מותרת, אם הוא משום דפליג על רבא וס"ל דאחר תקנת ריב"ז אף אם באו עדים מן המנחה ולמעלה ל"ה עושין את ב' הימים קדש, או דס"ל דאף דהיו עושין את ב' הימים קדש מ"מ ל"ה ב' הימים קדושה אחת וביצה מותרת, ונתבאר בדף מס' 9. [↑](#footnote-ref-295)
295. ולכאו' משמע כן ממה שהוצרכו התוס' לפרש דאיירי בגונא שבאו עדים סמוך לחשיכה, ולא פירשוה כשלא באו עדים כלל, - וכ"נ למש"כ התוס' דיש לפרש כן גם לגירסת הספרים אם באו עדים, והיינו דמה שאמרו אם באו עדים מן המנחה ולמעלה היינו כשבאו סמוך לחשיכה, וכ"כ תור"פ, ומשמע דרק אם באו עדים הוא דהוו ב' הימים קדש, אך אם לא באו עדים כלל ל"ה היום הראשון קדש. [↑](#footnote-ref-296)
296. ואמנם הנה הבעה"מ לעיל בסוגיין כתב במה שאמרו דהא להו, היינו רק בבית הועד, ולא אמרינן לה"ט דכל א"י ראוי' לבית הועד, וכמש"כ הרא"ה שם, ונתבאר בדף מס' 9, וי"ל דהוא משום דהתם הוא בזמן שקידשו ע"פ הראי', שהי' בית הועד במקומו, ורק בזה"ז דליכא בית הועד, הוא דאמרינן דכל א"י דינה כמקום בית הועד. [↑](#footnote-ref-297)
297. והחזו"א בסימן קל"א סק"ו הוסיף לפרש בזה, דמה"ט ל"ש בזה הזהרו במנהג אבותיכם, דגם אבותיהם לא עשו ב' ימים כשבאו עדים קדם המנחה, וכיון דלא שייך לקבוע מקום הועד, דבכל א"י הי' אפשר להיות מקום הועד, ע"כ אין מקום לב' ימים ר"ה בא"י, ומשא"כ בחו"ל שאינה ראוי' לבית הועד, הרי דכ"ה דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' היו עושין בה ב' ימים, אף בזה"ז עושין בה ב' ימים, דהזהרו במנהג אבותיכם. [↑](#footnote-ref-298)
298. ומשמעות דבריו דהוא משום דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', היו ב' הימים קדושה אחת "בודאי", ואף בירושלים כשבאו עדים ביום ל"א היו ב' הימים קדושה אחת משום דאשתקד וכו', והיינו משום דתיקנו חכמים דבכל ענין שעושין ב' ימים, יהיו קדושה אחת, וע"כ הוא דאף בזה"ז עושין ב' ימים, - והיינו דאם כל הא דהוו ב' הימים קדושה אחת, הוא מכח הספק דבאו עדים מן המנחה ולמעלה, הרי דבזה"ז דליכא ספיקא, א"צ לנהוג ב' ימים אלא מכח הא דהזהרו במנהג אבותיכם, ול"ד למה שאמרו לעיל דכותי' דרב אסי מסתברא וכו', דהתם היינו דהוו ב' הימים קדושה אחת בודאי, וע"כ הו"ל תקנה קבועה, ורק משום דבזמן שקידשו ע"פ הראי' היו ב' הימים קדושה אחת בודאי, ע"כ הו"ל תקנה קבועה ואף בזה"ז עושין ב' ימים. [↑](#footnote-ref-299)
299. והחזו"א בסימן קל"א סק"ו הוסיף לפרש בזה דהיינו, דאף דבבית הועד כשבאו עדים קודם המנחה ל"ה עושין אלא יום אחד, מ"מ קביעות ע"פ החשבון אינו כבאו עדים קודם המנחה, שענין החשבון וענין ראי' ב' ענינים הם, וכיון דבטלה הראי', אף במקום הועד צריך לנהוג מנהג הראשון, וע"כ אף דדין כל א"י כדין בית הועד, מ"מ צריך לעשות ב' ימים, - ואך דכ"ז הוא משום דהא דהיו עושין בבית הועד ב' ימים הוא קדושה אחת, וע"כ אף בזה"ז קיימת תקנה זו, אך אם הא דהיו עושין ב' ימים הוא מחמת ספק, ואין עושין ב' ימים בזה"ז אלא משום דהזהרו במנהג אבותיכם, י"ל דבא"י לא אמרינן הכי, - וזהו שהביא הרי"ף מהא דאמר רבא דאף אחר תקנת ריב"ז הוי קדושה אחת, וע"כ צריך לעשות ב' ימים אף בא"י בזה"ז. [↑](#footnote-ref-300)
300. צ"ב, דהרי כל התקנה הראשונה היתה כשבאו עדים מן המנחה ולמעלה, ואף ריב"ז לא ביטל את התקנה הראשונה בכה"ג, אך כשבאו עדים עד המנחה הרי ל"ה עושין אלא את היום הראשון קדש, וא"כ בזה"ז דדמי לבאו עדים עד המנחה, אין עושין אלא יום אחד, ואין בזה ביטול התקנה הראשונה, ושמא י"ל למש"כ החזו"א בסימן קל"א סק"ו בדעת הרמב"ן דקביעות ע"פ החשבון אינו כבאו עדים קודם המנחה. [↑](#footnote-ref-301)
301. ובדעת הרמב"ן שהק' כן ע"ד רבינו אפרים, כתב החזו"א בסימן קל"א סק"ו דצ"ל דס"ל דאף דבעיקר יו"ט שני אמרינן הזהרו במנהג אבותיכם, אבל לענין קדושה אחת לא שייך זה, וע"כ אם בא"י אין עושין בזה"ז ב' ימים, אף בחו"ל דעושין ב' ימים, ל"ה קדושה אחת, דלענין זה לא אמרינן הזהרו במנהג אבותיכם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-302)
302. והנה אמנם בד' הרשב"א בסוגיין והריטב"א בסוכה מ"ג א' מבו' דעיקר הא דעושין ר"ה ב' ימים בא"י, הוא משום דגם בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' היו עושין בכל א"י ב' ימים חוץ ממקום הועד, ולא ס"ל להך מילתא דכל א"י דינה כבית הועד, וכ"כ הריטב"א בסוכה מ"ג א', וע"כ הוצרך הריטב"א שם ובר"ה י"ח א' לפרש דהא דבשאר ימים טובים אין עושין בכל א"י ב' ימים, הוא משום דקבעו חכמים ע"פ הרוב, - וי"ל לדעתם דמה"ט הוא דעושין ר"ה ב' ימים גם בירושלים, אף דבזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' ל"ה עושין בה ב' ימים כשבאו עדים קודם המנחה, משום דברוב א"י היו עושין ב' ימים, והרמב"ם בפ"ה מקידוה"ח הי"ב והריא"ז בפ"ק דר"ה (ה"ג דין י"ג) שפירשו דהא דעושין בא"י ב' ימים הוא גם מכח הא דגם בירושלים פעמים שהיו עושין ב' ימים, י"ל דהוא לטעמייהו דלא ס"ל להא דהולכין ע"פ הרוב, (וס"ל דאף בחו"ל אין עושין ב' ימים במקום שהיו השלוחין מגיעין), וע"כ כל הא דאף בירושלים עושין ב' ימים, הוא משום דגם בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' פעמים שהיו עושין ב' ימים. [↑](#footnote-ref-303)
303. והראשונים נחלקו בדין זה, דדעת הרמב"ם בפ"ה מקידוה"ח הי"ב דכל הא דבא"י אין עושין ב' ימים הוא במקומות שהיו השלוחין מגיעין, אך במקומות שנתחדשו אח"כ או ששכנו בהן ישראל אח"כ עושין ב' ימים כמנהג רוב העולם, - אך הריטב"א בר"ה י"ח א' ובסוכה מ"ג א' כתב דכיון דברוב א"י היו השלוחין מגיעין והיו עושין יום אחד, עושין בכל א"י יום אחד, ואמנם אי"ז מן הטעם שכתב החזו"א דכל א"י ראוי' לבית הועד, ונתבאר לעיל בהערה, וכן דעת עוד מרבוותא. [↑](#footnote-ref-304)
304. הקוב"ש באות כ"ה כתב דמהא דקוברין מת ביו"ט ע"י נכרים, ואין ממתינין עד הלילה לקיים מצות קבורה ע"י ישראל, מוכח דהמצוה מתקיימת גם ע"י נכרים, ולא אמרינן בזה אין שליחות לנכרי, והיינו משום דגוף המצוה היא תוצאת המעשה, שיהא המת קבור, ולא המעשה עצמו, והרי אם קברוהו ואח"כ גררוהו חי או ליסטים מקברו, ודאי דחייבין לקברו שנית, ולא אמרינן דכבר נתקיימה מצות קבורה. [↑](#footnote-ref-305)
305. והרמב"ן בשבת ובתורת האדם שם והר"ן בסוגיין כתבו דגם לדעות אלו לא הותר לטלטלו אלא ע"י ככר או תינוק, - אך בד' ש"ר מבו' דס"ל דהותר לטלטלו אף שלא ע"י ככר ותינוק, ועמש"כ המאירי בסוגיין לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-306)
306. והמאירי כתב לדקדק כן ממש"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הכ"ג דהמת ביו"ט ראשון יתעסקו "בקבורתו" הגוים וביו"ט שני יתעסקו בו ישראל, וכ"כ הב"י בסימן תקכ"ו ס"א, אך הביא מש"כ המ"מ שם בדעת הרמב"ם דביו"ט ראשון אין ישראל מתעסקין בו אף לטלטלו. [↑](#footnote-ref-307)
307. ועיי"ש שכתב לפ"ז דבע"כ דבימי רבא כבר פסקו מלקדש ע"פ הראי', וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין והרא"ש בסימן ד', - אך עמש"נ בדף 9 בהערה דלמש"כ ר"ה גאון ועוד מקמאי דפסקו מלקדש ע"פ הראי' בשעת תר"ע לשטרות, הי' זה אחר ימי רבא, - וי"ל למש"כ החת"ס לעיל ד' ב' דהא דא"ר זירא דאנן בקיאינן בקביעא דירחא, היינו משום דאף דעדיין היא מקדשין ע"פ הראי', מ"מ כבר רבו יודעי העתים שיודעים ע"פ חשבון שתראה הלבנה ביום ל', ומדינא רשאים לסמוך על הרוב שיקדשוהו בי"ד, ונתבאר בדף מס' 9, וי"ל דבכה"ג הוא דאמר רבא דיתעסקו בו ישראל. [↑](#footnote-ref-308)
308. ועיי"ש שכתב, דביו"ט שני של פסח ל"ה קוברין את המת, כיון דבזה הו"ל ספיקא דאורייתא, - אך בתשו' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ו' כתב דברוב השנים ל"ה חדש אדר מעובר, וכ"כ בחי' המאירי לקמן כ"א א', ולפ"ז י"ל דגם ביו"ט של פסח היו קוברין את המת. [↑](#footnote-ref-309)
309. והרמ"א שם כתב דנוהגין דכל דאפשר ע"י עממין עושין הקבר והארון והתכריכין על ידיהן, וכ"כ הרא"ש בסימן ה' והטור שם, - והגר"א שם כתב דהיינו משום שחששו לדעת הסוברים דקי"ל כמר זוטרא דלא התירו אלא היכא דאשתהי, וגם חוששין לדעת ר"ת דאסר משום דיש לחוש שתכוף המלכות אותם לעשות מלאכה, וגם משום דאינם בני תורה, ובמקום דאפשר עבדינן כוותייהו, - אך המאמ"ר שם סק"ו כתב די"ל דהוא משום דס"ל כדעת השאילתות ודעימי' דלא הותר לעשות ע"י ישראל כשאפשר ע"י עממין. [↑](#footnote-ref-310)
310. אך המאירי העיד בשם תלמידי הראב"ד המובהקים, שלא אסר משום חשש הוצאה וטלטול, דאף ביו"ט ראשון ה"ז מותר ע"י ישראל, אלא שלא רצו שיתסקו בו עממין אף בחפירת הקבר. [↑](#footnote-ref-311)
311. והחזו"א בסימן קמ"א סק"ו כתב דהיינו דאף דנהגו ב' ימים, ולא הלכו אחר רוב שנים, מ"מ לא מחמרינן לאסור נולדה בזה שתהא אסורה בזה, - ונראה דהיינו משום דהא דכשעיברו את אלול היתה ביצה שנולדה בזה אסורה בזה, הרי אי"ז מכח עיקר קדושת היום השני, דא"כ ל"ה מקום לחלק בזה, אלא הוא מכח התקנ"ח שהתקינו דבכה"ג יהא אף היום הראשון קדש, - וע"כ אף דנהגו בגולה ב' ימים, ולא הלכו אחר רוב שנים, היינו רק לענין קדושת היום השני, דיש בזה חשש דאורייתא, אך לא חששו להא דבכה"ג עשו אף את היום הראשון קדש, וע"כ הוא דביצה שנולדה בזה מותרת בזה. [↑](#footnote-ref-312)
312. וכתב די"א דמר זוטרא אתרוייהו קאי, ורב אשי פליג אתרוייהו, והא דיהיב טעמא דיו"ט שני לגבי מת כחול שויוה רבנן, משום דמחללינן עלי' בידים הוצרך לפרש טעמו של דבר, וכתב דאי"ז מתישב בלישנא דרב אשי. [↑](#footnote-ref-313)
313. ובחי' הגרע"א בסוגיין כתב לחדש, דטעמא דמר זוטרא דביו"ט שני לא הותר אלא היכא דאשתהי, וביו"ט ראשון הותר אף בדלא אשתהי, הוא משום הא דשרי לקברו ביו"ט ראשון אף היכא דלא אשתהי, הוא משום דאם לא נתיר כן ונצטרך להשהותו עד למחר, ג"כ נצטרך לחלל יו"ט ולקברו, ואע"ג דיו"ט שני כחול שויוה רבנן, מ"מ כיון דשם יו"ט עליו לא מיקרי כ"כ אפשר בהיתר, ומשא"כ במת ביו"ט שני דאפשר להשהותו עד למחר, אסור לקוברו אף ע"י עממין, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דבא"י אסור לקבור מת ביו"ט ראשון ע"י עממין היכא דלא אשתהי, כיון דאפשר להשהותו למחר ולקברו בהיתר, וכתב לישב לפ"ז לסוגיית הגמ' בשבת קל"ט ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-314)
314. לכאו' מכוון דבריו, דהרי הא שהתירו ביו"ט שני ע"י ישראל אף דאפשר ע"י עממין, הוא משום כבוד המת, וא"כ גם היכא דלא אשתהי, כל שאנו באין לקבור המת ע"י עממין, יש להתיר אף ע"י ישראל משום כבודו, - אך בדעת הרמב"ן והר"ן צ"ל, דכל דאשתהי ובע"כ צריך לקברו ביום זה, התירו אף לקברו ע"י ישראל משום כבודו, אך כל דלא אשתהי דבידינו להשהותו, הרי דאף דהתירו לקברו ע"י עממין, מ"מ לא התירו מכח זה אף לקברו ע"י ישראל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-315)
315. והרמב"ן בשבת שם כתב בשם הראב"ד והוא בהשגות בפ"ח מיו"ט ה"ד וה"ח דהא דאין חופרין כוכין במועד, הוא משום דמנהגן הי' לחפור בקרקע חפירה כ"ש וקוברין בה לפי שעה ואח"כ קוברין בכוכין וקברות, וע"כ אסרו חפירת כוכין וקברות במועד, שהרי אפשר בקבר עראי שאין טרחו מרובה, ועיי"ש שתמה ע"ז טובא, וכתב עוד בשם אחרים, דחמור חוה"מ מיו"ט שני, כיון דידעינן בקביעא דירחא, וע"כ התירו לחפור קבר ביו"ט של ר"ה ועצרת וביו"ט אחרון של חג ופסח, אע"פ שבחוה"מ אסור, ודחה לזה. [↑](#footnote-ref-316)
316. לכאו' הטעם בזה, דכ"ה דכשמערב בעיו"ט ראשון מברך על העירוב, אף דאין העירוב מועיל אלא אם יו"ט שני הוא קדש, ה"נ הוא כשמערב ביום הראשון ומתנה, - אך בדעת התור"פ ודעימי' נראה, דאף דבערב יו"ט ראשון מברכין על העירוב, דהוי ככל מצוות הנוהגות ביו"ט שני דמברכין עליהן, כ"ז הוא כשעושה את מעשה המצוה בודאי, אף דלהצד דיו"ט שני הוא חול לאו מידי הוא, אך כל שמערב ביום הראשון בתנאי, ועושה את מעשה העירוב בספק, אין מברכין ע"ז, - ועמש"כ בתשו' תורת חסד או"ח סימן כ"ו אות א' כמה טעמים בזה. [↑](#footnote-ref-317)
317. המאירי בסוגיין והר"ן לקמן י"ז א' הק' ע"ד הרמב"ם דרבא דאמר מניח אדם עירובי תבשילין מיו"ט לחבירו, הי' בקי בקביעא דירחא, אך כבר כתבו האחרונים דלהרמב"ם לטעמי' דס"ל דבימי אביי ורבא ל"ה מקדשין ע"פ הראי', ונתבאר בדף מס' 9, - אך המאירי הק' עוד ממה שדנו רבינא ורב אשי לערב עירובי תבשילין ולהתנות, אף דבימים ל"ה מקדשין ע"פ הראי', ועמש"כ בזה בתשו' בית אפרים סימן נ"א בשם הגר"ז מוואלאזין, ובמש"כ בזה הבית אפרים שם. [↑](#footnote-ref-318)
318. ועיי"ש שכתב דהטעם בזה הוא, דאף דבזה"ז ב' הימים קדושים בודאי, מ"מ כיון דעיקר הא דהיום השני קדוש הוא משום דהזהרו במנהג אבותיכם, אין לנו להחמיר יותר מהם, כי לא יבא לידי קלקול. [↑](#footnote-ref-319)
319. אך הראב"ן במכילתין כתב בדרך קמא בדעת גאוני מגנצא דבזה"ז דעושין ב' ימים מחמת מנהג הו"ל כקדושה אחת, ונולדה בזה אסורה בזה, והחינוך במצוה ש"א הביא לדעה זו, ונתבאר בדף מס' 9. [↑](#footnote-ref-320)
320. וזה דלא כמש"כ בפירש"י דהא דב' יו"ט של גליות ב' קדושות הן הוא משום דחד מינייהו חול, דלפ"ז הדין נותן דבזה"ז דב' הימים קדושין בודאי הוו קדושה אחת, אלא אף דב' הימים קדש, מ"מ כיון דעיקר הא שנהגו קדושה בשניהם הוא מכח הספק, הו"ל ב' קדושות. [↑](#footnote-ref-321)
321. אך השטמ"ק בסוגיין כתב דלדעת הרמב"ם בזה"ז הוו ב' הימים קדושה אחת, וע"כ הוא דל"מ בהו תנאי. [↑](#footnote-ref-322)
322. ועיי"ש שכתב דגם אי נימא דלדעת הרמב"ם גם משום יו"ט שני בעצמו ל"מ התנאי, דאע"ג דתקנתו הוא משום ספק, וכמו שאמרו דמנהג אבותינו בידינו ומשום גזירה שמא יחזור הדבר לקלקולו, מ"מ כיון דבזה"ז ליכא ספק, אלא הוי הדין שינהגו במנהג ספק, ל"ש בזה תנאי, דכל חלות התנאי הוא רק במקום שיש ספק באמת, וגם דכיון דדינו הוא בתורת ודאי שינהגו בו משום ספק, הו"ל כודאי דל"ש בו תנאי, מ"מ כשדנים על ב' הימים יחד, לא חייל דין יו"ט על שניהם ביחד, וע"כ הוא דנולדה בזה מותרת בזה. [↑](#footnote-ref-323)
323. והקר"א בעירובין ל"ט א' נסתפק לפ"ז, בגונא דחל יו"ט שני של ר"ה בשבת, בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', אם נמי אמרינן דאם נאכל עירובו בראשון יוצא עליו בשני, - וצ"ב, דלכאו' אף דבקדושת ר"ה הוו ב' הימים קדושה אחת, אך קדושת שבת ל"ה קדושה אחת עם קדושת יום ראשון של ר"ה, וכמש"נ בדף מס' 5 בסופו בהערה דמה"ט לא דנו הראשונים דבר"ה שחל בשבת יהא אסור לשחוט ביום השני משום דקדושה אחת הן ומיגו דאיתקצאי וכו', משום דקדושת השבת ל"ה קדושה אחת עם קדושת היום השני, ומ"ט יועיל לשבת העירוב שעירב בראשון. [↑](#footnote-ref-324)
324. ונפ"מ רבתא בין ב' הדרכים הוא בדין שבת ויוהכ"פ שכתב הרמב"ם שם ה"י דקדושה אחת הן, אם אף בזה ס"ל להראב"ד דבעינן שיהא עירובו קיים בליל ב', וזה למש"כ בגל' הגרע"א למג"א סימן תרכ"ד סק"ז דבד' הרמב"ם משמע דא"צ בזה שיהי' עירובו קיים אף בליל ב', (ודלא כמו שנסתפק המג"א שם דל"ה שבת ויוהכ"פ קדושה אחת לקולא), - ולמש"כ הגר"א דטעמא דהראב"ד הוא משום כשבאו עדים קודם המנחה הוי רק היום הראשון קדש, וכן למש"כ הגאו"י והאו"ש דטעמא דהראב"ד הוא משום דבזמן שקידשו ע"פ הראי' פעמים שהי' היום השני קדש מדאורייתא והראשון ל"ה אלא מדרבנן, הרי דבשבת ויוהכ"פ מודה הראב"ד דהוו קדושה אחת אף לקולא. [↑](#footnote-ref-325)
325. ובדעת המג"א והגר"א דלא ניח"ל בזה, לכאו' הוא כמש"נ בדף מס' 9 דמסוגיית הגמ' בביצה כ"ב א' ומד' הרמב"ם בפ"י מאבל ה"י מבו' דמהני הא דקדושה אחת הן לחשוב דקדושת היום השני היא בודאי, אך למש"נ שם לפרש עפי"ד התמים דעים, אי"ז מוכרח כלל. [↑](#footnote-ref-326)
326. והביאוה"ל בסימן תק"ג ס"א ד"ה ואפי' כתב דאף למש"כ הגר"א דלדעת הרמב"ם מותר לבשל בר"ה מיום לחבירו, היינו רק כשראוי ליהנות ממנו באותו יום דשייך בזה הואיל, דאף דמדרבנן אסור, מ"מ הם אמרו והם אמרו, אך אם לא יגמר עד שקיעת החמה דיש בזה ספק דאורייתא, אסור לבשל מיום לחבירו. [↑](#footnote-ref-327)
327. ויש לפרש כן במש"כ הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות י' דאף דשיירי שמן וכו' אסורין משבת ליו"ט, מ"מ הן מותרין בב' יו"ט של ר"ה, וי"ל דהוא משום דהוו קדושה אחת, אך י"ל דהוא משום דס"ל דליכא איסור הכנה מיו"ט לחבירו, (ונתבאר להלן), וי"ל עוד דהוא משום דהיו"ט הכין לעצמו. [↑](#footnote-ref-328)
328. וזה ניחא אי נימא בדעת הראב"ד דעיקר דינא דקדושה אחת הוא רק לחומרא, אך אי נימא דהוא משום דשמא לא באו עדים כלל ביום ל' והוי השני קדש והראשון חול, או דהוא משום דשמא היום הב' קדוש מדאורייתא והראשון אינו אלא מדרבנן, אינו טעם דיהא איסור הכנה מזל"ז, דכלפי הצד דשניהם קדושים הו"ל קדושה אחת. [↑](#footnote-ref-329)
329. וכ"נ ממש"כ בפירש"י לעיל ב' ב' דל"ג ואין יו"ט מכין לחבירו, משום דקרא קא דריש וב' ימים רצופין בתורה לא אשכחן דמספיקא עבדינן להו, ומשמע דמדרבנן דמשכח"ל ב' ימים רצופין איכא לאיסור הכנה מיו"ט לחבירו, - אך יש לדחות דמכוון דבריו הוא, דכיון דקרא קא דריש ולא משכח"ל ב' ימים רצופין, לא דרשינן לאיסור הכנה מיו"ט לחבירו, וע"כ אף דמדרבנן משכח"ל ב' ימים רצופין, לי"ב לאיסור הכנה. [↑](#footnote-ref-330)
330. ויש להעיר לפ"ז במש"כ השעה"צ בסימן תק"ג סק"ד בפשיטות דמותר לבשל מיו"ט ראשון של פסח ליו"ט אחרון, אלמלי הא דיכול לבשל בחוה"מ, ולכאו' לדעת הרמב"ן ודעימי' דמכח איסור הכנה מיו"ט לשבת, אף אין צרכי שבת נעשין ביו"ט, ה"נ הדין נותן דכיון דאיכא איסור הכנה מיו"ט לחבירו, אסור לבשל מיו"ט ראשון ליו"ט אחרון, והעמק ברכה יו"ט אות ח' הוכיח דמותר לבשל מיו"ט ראשון ליו"ט אחרון, ממה שאמרו בפסחים דלמ"ד דצרכי שבת נעשין ביו"ט הוא אף כשאין סמוכין זל"ז, אך להנ"ל הרי דאף דלמ"ד דצרכי שבת נעשין ביו"ט שרי, מ"מ לפ"מ דקי"ל לאיסור הכנה אסור לבשל מיו"ט לחבירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-331)
331. החזו"א בסו"ס קל"ז עמד במש"כ רש"י דממ"נ אי ספק וכו', דהרי אין כאן ב' צדדים כלל, דודאי אין מקום לקדש יום שני אלא מחמת ספק דלמא לא נתקדש יום ראשון אלא שני, ואנו נוהגין קדושה אחת משום שמא באו עדים מן המנחה ולמעלה, - אך לכאו' מכוון ד' רש"י, דמה שעושין ב' ימים ר"ה, הוא גם משום ספק, איזה מהן יו"ט ואיזה מהן חול, דבזמן ביהמ"ק אם באו עדים קודם המנחה היו עושין את הראשון קדש והשני חול, ואם באו עדים למחר עושין את השני קדש והראשון חול, וגם משום הצד דשניהם קדש, דבזמן ביהמ"ק אם באו עדים אחר המנחה היו עושין את ב' הימים קדש, ולב' הצדדים צריך לברך זמן ביום השני, וזה מתישב לרש"י לטעמי' דאם לא באו עדים ביום הראשון ל"ה היום הראשון קדש, ונתבאר בדף מס' 9. [↑](#footnote-ref-332)
332. צ"ע דלמש"כ רש"י בסוגיין דהא דאף אחר תקנת ריב"ז ביצה אסורה, הוא משום דאם באו עדים מן המנחה ולמעלה אף שהיו מונים למועדות מן הראשון מ"מ היו עושין גם את השני קדש, הי' בדין שלא יאמרו זמן ביום השני, שהרי הראשון עיקר ומונין ממנו לתיקון המועדות,, ועמש"כ בזה החזו"א בסו"ס קל"א. [↑](#footnote-ref-333)
333. והק' דא"כ מ"ט הוצרכו שמואל ור' יוחנן לה"ט דהואיל ומתיר עצמו בשחיטה תיפו"ל דלית להו מוקצה, וכתב דקאמרי לה"ט דמה"ט שרי אף לר' יהודה, - אך הרמב"ן במלחמות כתב דאף דשמואל ור' יוחנן לית להו מוקצה היינו בשבת, אך ביו"ט אית להו מוקצה, משום דביו"ט סתם לן תנא כר"י, וכמו שאמרו לעיל ב' ב', וכ"כ הרשב"א, - והרמב"ן שם כתב עוד די"ל דיש לאסור בזה מגזירת משקין שזבו, דומיא דביצה שנולדה ביו"ט, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשט"ז ותשס"ג די"ל כן, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-334)
334. צ"ב, דהרי באנו להתירו לאחר שנולד וכבר אינו מוקצה מחמת חיסרון כיס, ובכה"ג אין לאסרו אלא משום דמיגו דאיתקצאי, וא"כ מ"ט ה"ז אסור אף לר"ש, - ולכאו' צ"ל, דכל הא דפליג ר"ש דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי, הוא במוקצה מחמת איסור, אך במוקצה מחמת חיסרון כיס מודה דאמרינן מיגו דאיתקצאי, אך זה דלא כמש"כ התוס' בשבת קנ"ו ב', והתוס' הרא"ש שם כ"ט א', דדבר המוקצה מחמת חיסרון כיס שנשבר שרי לדעת ר"ש דלית לי' מיגו דאיתקצאי, - ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 16 ו17. [↑](#footnote-ref-335)
335. נתחדש בדבריו דמהני ה"ט דמתיר עצמו בשחיטה, דמה"ט לי"ב לאיסור משקין שזבו, וגם הרמב"ן במלחמות הסכים לזה, וזה אינו מתישב עם מש"כ האו"ש בפ"ב מיו"ט ה"ג ד"ה לכן נראה לפרש בביאור טעמא דהואיל ומתיר עצמו בשחיטה. [↑](#footnote-ref-336)
336. ועיי"ש שכתב דבאמת אי"ז טעם להתיר איסור מוקצה, דשמואל ור' יוחנן לית להו מוקצה, ואי"ז טעם אלא דלא חשיב נולד, וכ"כ בס' בינה לעתים בפ"ב מיו"ט ה"א, אלא שפירש טעם ההיתר בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-337)
337. ובחי' הגרע"א עמד בזה דמ"ט חשיב דמתיר עצמו בשחיטה, אף דגם קודם לידתו ראוי לשחטו, ועיי"ש מש"כ בזה, ונתבאר להלן, - אך צ"ע בד' הרשב"א שנקט דעגל שנולד ביו"ט חשיב דמתיר עצמו בשחיטה, אף שכתב בהמש"ד דמהני לו שחיטה במעי אמו, אלא דהו"ל מילתא דלא שכיחא. [↑](#footnote-ref-338)
338. ועיי"ש שהק' דמ"ט בהמה מדברית או צבי שניצוד ביו"ט אסורין משום מוקצה, ולא שרינן להו מכח הא דמתירין עצמן בשחיטה, וכתב דהוא משום דכבר הי' להן היתר זה, אלא שלא היו בידינו, ומשא"כ הכא דעכשיו בא לו היתר זה, וכ"כ הבעה"מ, אך הביא מירושלמי דפרכינן כן, דאם עגל שנולד ביו"ט מותר מפני שמתיר עצמו בשחיטה, תהא אף בהמה מדברית וצבי' מותרין הואיל ומתירין עצמן בשחיטה. [↑](#footnote-ref-339)
339. אך ההשלמה כתב בתו"ד דעגל שנולד מבהמה מדברית אסור, משום שאינו מוכן אגב אמו, וצ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ בס' המאורות בשמו דקי"ל דאפרוח שנולד ביו"ט שרי משום דמתיר עצמו בשחיטה, וא"כ ה"נ יש להתיר בעגל שנולד מבהמה מדברית, ולהדיא כתב ההשלמה שם לעיל מינה, דגם בעגל שנולד איכא לה"ט דהואיל ומתיר עצמו בשחיטה, - אמנם הנה באמת בד' ההשלמה שלפנינו מבו' להדיא דס"ל דקי"ל כרב דאפרוח שנולד ביו"ט אסור, וזהו שכתב דהא דעגל שנולד ביו"ט מותר, הוא משום שיש כאן ב' הכנות, וע"כ הוא דס"ל דעגל שנולד מן המדברית אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-340)
340. ובזה מתפרש משה"ק רב כהנא ורב אסי מעגל שנולד מן הטריפה, אף שבידו לשחוט את האם לכלבים ולשחוט את העגל לאדם, למש"כ הראב"ד בכתוב שם לקמן כ"א ב' דהגמ' הכא אתיא כמ"ד דמותר לשחוט לצורך כלבים, ול"ה כמוכן לאדם, - כיון דאין דעתו על העובר בפנ"ע, אלא דהוא בכלל דעתו על האם, וכיון דל"ה דעתו על האם אלא לכלבים, אין דעתו על העובר לאדם, - ועמש"כ בזה האפיקי ים בח"ב סו"ס י"ח. [↑](#footnote-ref-341)
341. הרשב"א כתב לישב, דאף דיכול להושיט ידו במעי אמו ולשחטו, מילתא דלא שכיחא היא ולא שמה הכנה, וכ"כ הרא"ה, ולכאו' הוא משום דכ"ז שלא נשחט הוא אסור באכילה, אלא שבאנו לדון דחשיב כמוכן מכח הא דבידו לשחטו, וכל דהו"ל מילתא דלא שכיחא ל"מ זה לחשבו כמוכן, - והרשב"א כתב לישב עוד, דלא ניח"ל למנקט מילתא דלא שכיחא, וצ"ב דמ"מ מאי פרכי רב כהנא ורב אסי לרב, - והרא"ה כתב לישב עוד, דכל הא דמהני שחיטה לעובר במעי אמו, הוא רק בכשירה, אך בטריפה ל"מ, וי"ל דהוא משום דכ"ז שהוא במעי אמו חשיב אף העובר כטריפה, וע"כ ל"מ בו שחיטה, וי"ל עוד דהוא משום דכל הא דמהני שחיטת עובר במעי אמו, הוא מכח דין השחיטה שבאמו, וכמש"כ התוס' בחולין ע"ה א' (סוד"ה לדברי המתיר) לדעת ר"ל, וע"כ כל שאמו טריפה ואין שחיטתה מתירתה באכילה, אף ל"מ שחיטת העובר להתירו. [↑](#footnote-ref-342)
342. ולכאו' יש מקום לדמותו להא דפריך בירושלמי במדברית ובצבי' דנימא הואיל ומתיר עצמו בשחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-343)
343. נתחדש בדבריו דלדעת שמואל ור' יוחנן יש להתיר בזה משום דמתיר עצמו בשחיטה, וכ"כ הצל"ח בסו"ד, וצ"ב, שהרי לא נתחדש לו היום היתר בשחיטה, שהרי נתברר דאף קודם ח' הי' מתיר עצמו בשחיטה. [↑](#footnote-ref-344)
344. ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א סימן תצ"ח סק"ח דהיכא דעגל הנולד מספק טריפה י"ל דאסור, משום דבביה"ש לא היתה אמו עומדת לא לאדם ולא לכלבים, והביאו השעה"צ שם סקכ"ז, - ולכאו' הוא משום דיש לחוש שאינה טריפה, ומ"מ הי' אסור לשחטה ביו"ט משום הספק שהיא טריפה, ונמצא דבביה"ש הויא מוקצה מחמת איסור, ול"ה מוכן לאדם. [↑](#footnote-ref-345)
345. והרמב"ן כתב דמכח הני טעמי מייתינן הכא מהא דאסר ר"י בנבילה שנתנבלה בשבת דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ולא מפרשינן דאסר ר"י משום מוקצה מחמת איסור, ונתבאר פלוגתת הראשונים בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 13. [↑](#footnote-ref-346)
346. והבינה לעתים בהל' יו"ט שם כתב לפרש לד' הרמב"ם בע"א, למש"כ הראב"ד דמה שאמרו דמוכן אגב אמו לכלבים, הוא כמ"ד דמותר לשחוט לצורך כלבים, ולפ"ז לפ"מ דקי"ל כריה"ג דאסור לשחוט לצורך כלבים, ל"ה מוכן אגב אמו לכלבים. [↑](#footnote-ref-347)
347. ועמש"נ במ"מ מוקצה ב' דף מס' 15 פלוגתת הראשונים אם קי"ל להא דמוכן לעורבים הוי מוכן לאדם, ודעת המאירי דאף דקי"ל בפירות הנושרין דמוכן לעורבים ל"ה מוכן לאדם, מ"מ הכא קי"ל דשרי משום דמוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-348)
348. והרשב"א שם הוכיח כן מהא דפליגי רב ור' יוחנן באפרוח שנולד ביו"ט, ובחול לכו"ע שרי אף שלא נתפתחו עיניו, וכן הוכיח הר"ן בחולין שם, - אך התוס' לעיל בסוגיין כתבו דפלוגתא דאמוראי באפרוח שנולד ביו"ט, הוא בדאיתרמי שנתפתחו עיניו. [↑](#footnote-ref-349)
349. ודעת היראים בסימן ס"ג דקי"ל דבשר עוף בחלב דאורייתא, וכתב עפי"ז לדעת הבה"ג, דאסור לאכול ביצים גמורות הנמצאים במעי התרנגולת בחלב, ולא הותר אלא לאכלם בחלב שחוטה דאינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-350)
350. ובביאור טעם החילוק בזה מצינו ד' דרכים, דהתור"פ בסוגיין כתב בשם רבי בונביאה בנו של ר"י מכרך טיירכי דהוא משום דביצה בחלב הו"ל כנ"ט בר נ"ט, דהתרנגולת נותנת טעם בביצה והביצה בחלב, ומשא"כ בביצת נבילה וטריפה דהוי חד טעם שהתרנגולת נותנת טעם איסור בביצה, - והשטמ"ק בכתובות ס' ב' כתב דהוא משום דבביצת נבילה גזרו אטו נבילה עצמה, אך בביצה בחלב לא שייך להחמיר, דאין האיסור עד שתפול לתוך החלב ואז אין ידוע שנמצאת בתרנגולת, ולא שייך לגזור אטו בשר, - והשטמ"ק בב"ק מ"ז א' כתב דהוא משום דמגונה הדבר להתיר ביצת נבילה שיצאה מן האיסור, ומשא"כ בביצת שחוטה, דאי"ז דבר מגונה אם נתירנה בחלב. - והריטב"א בעירובין ס"ב ב' כתב דלא גזרו לענין בב"ח, משום דחידוש הוא דכל חד בפנ"ע שרי ובהדי הדדי אסור. [↑](#footnote-ref-351)
351. הקוב"ש באות כ"ז הביא מש"כ התוס' בפסחים כ"ב א' ד"ה והרי דם דהא דלא משני דכשהותרה נבילה היא ודמה הותרו, הוא משום דדם לא חשיב כבשר, ומבו' דלענין איסור נבילה בעינן בשר, והק' דלדעת היראים דלענין איסור נבילה ל"ב בשר, מ"ט לא משני דכשהותרה נבילה היא ודמה הותרו, - ושמא י"ל דהוא משום דרק דברים הנאכלים הוו בכלל איסור נבילה, כדכתיב לא תאכל כל נבילה, אך דם דמשקה הוא, ל"ה בכלל נבילה, - אך בד' הבעה"ע שם מבו' דהא דליכא בדם משום בב"ח הוא משום דלאו בשר הוא, וע"כ הוא דלענין טומאת נבילה דם נבילה מטמא, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-352)
352. והמ"מ שם כתב דט"ס הוא, ובשנו"ס שם הביא מד' כמה מקמאי דגרסי כן בד' הרמב"ם, ומה שהוכיח המ"מ לאסור בזה מד' הרמב"ם שם הי"ט, עיי"ש בשנו"ס דבכתי"ת ליתא. [↑](#footnote-ref-353)
353. ומתפרש בזה טעם הא דפסק הרמב"ם כב"ש דביצת נבילה מותרת, משום דקי"ל כת"ק דהשוחט את התרנגולת ומצא בה ביצים גמורות מותר לאכלן בחלב, וה"נ יש להתיר בביצת נבילה, - ובחי' המאירי בסוגיין ובביהב"ח לעיל ג' ב' כתב דהרמב"ם סמך על הירושלמי שאמרו דהך מתניתין דב"ה אוסרין בביצת נבילה היא למשנה ראשונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-354)
354. והרשב"א בסוגיין כתב דהא דאמר להו מק"ט הוא, היינו דאי"ז כיפות ונמצאו רעות, אלא כמין אחר הוא, ולכאו' הוצרך לזה, משום דאף אי בעי להו לאכילה, הו"ל כיפות ונמצאו רעות, ובע"כ דאי בעי להו לאפרוחים הוי כמין אחר, וצ"ב, שהרי אף ביפות ונמצאו רעות לוקח יכול לחזור בו, ועמש"כ בזה בהגה' לרשב"א דפו"ר. [↑](#footnote-ref-355)
355. הקוב"ש באות כ"ח הק' דמ"ט הוא חייב, ומ"ש מההיא דהניח להם אביהם פרה שאולה וטבחוה ואכלוה, דפטורין מטעם מזיק, כיון דסבורין שהי' של אביהן, וה"נ הכא דהוא סבור שהוא שלו, אין לנו לחייבו, וכ"כ הנתיה"מ בסימן רל"ב סק"ה דבכה"ג שעשה הלוקח נזק במקח כשלא הי' בידו לבדוק שיש בו מום, הו"ל כאונס כעין גניבה ופטור, דומיא דהניח להן אביהם פרה שאולה, - וי"ל בתרי גווני, חדא, לדעת הסוברים דהלוקח מקח ונמצא מק"ח הו"ל שומר שכר עליו, וע"כ הוא חייב כשהזיקו, אף דהו"ל כאונס כעין גניבה, - ועוד, דאין חיובו מדין מזיק, אלא משום דכל שהפסיד את המקח בידים, דמי להיכא דאינו מחזיר את המקח, דל"מ לתבוע את מעותיו מדין מק"ט, אלא את הדמים היתירים על דמי המקח, וכן משמע קצת בד' הגר"א בחו"מ סימן רל"ב סק"א וסימן רל"ג סק"ב, ולדרך זו ניחא משה"ק השער משפט בסימן רל"ג סק"א ממש"כ הרמב"ם בפט"ז ממכירה ה"ו בדין מק"ט דכל שעשה בו הלוקח מום אחר שדרך לעשותו פטור, (ועיי"ש בשער משפט שכתב לישב בע"א), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-356)
356. אך צ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ הרמב"ן במלחמות וש"ר לעיל בפירקין ע"פ הירושלמי דהא דגמר הביצה ל"ה הכנה אלא כשנולדה הביצה, הוא משום דאינו דומה טעם אכילתה מבפנים לטעם אכילתה מבחוץ, והרי דביצה שנולדה טעמה אחר מביצה שנמצאת בתרנגולת שחוטה, דאם כל המעליותא דביצה שנולדה הוא דהיא שוקלת יותר, אין בזה טעם לחשבה כהכנה, דהו"ל ככל בהמה שנתפטמה דאי"ז הכנה. [↑](#footnote-ref-357)
357. אך הקרבן נתנאל בסימן ט' כתב לפרש לד' רש"י, דאה"נ דאף אם בעי להו לאכילה, יכול הלוקח לחזור בו, דומיא דיפות ונמצאו רעות, והנפ"מ בהא דבעי להו לאפרוחים, הוא דהו"ל מק"ט גמור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-358)
358. בתשו' ושב הכהן סימן ס"ד כתב דהיינו אף כשהפרש הדמים הוא פחות משתות, ול"ד לאונאה בדמים דפחות משתות הוי מחילה, וכ"כ בדו"ח הגרע"א מכת"י בחו"מ סימן רל"ג, דדמי לטעות בדבר שבמשדה ובמשקל דאף בפחות מכדי אונאה חוזר, ועיי"ש שצידד דאף ביותר משתות ל"ה ביטול מקח, כיון דאין עיקר האונאה בדמים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-359)
359. והב"ח שם עמד בזה דלמש"כ הר"ן בקידושין אין הדין כן, והו"ל כיפות ונמצאו רעות דלוקח יכול לחזור בו, וכ"כ הגר"א שם, והנתיה"מ שם סק"ג, והגרע"א בדו"ח מכת"י שם, ועמש"כ השער משפט שם סק"א באורך. [↑](#footnote-ref-360)
360. לכאו' הי' מקום לדון, דכל הא דאין הולכין בממון אחר הרוב, הוא רק דומיא דמוכר שור לחבירו ונמצא נגחן, שלא פירש שהוא קונה שור שאינו נגחן, ובזה הוא דאמרינן דכיון דאין הולכין בממון אחר הרוב, לא חשיב כמפרש שקונה שור שאינו נגחן, וע"כ אי"ז מק"ט, דכיון דכלפי מכירה לשחיטה אי"ז מום כלל, לא פירש שהוא קונה שור שאינו נגחן, אך משא"כ הכא שאמר ביעי דפחיא למאן, ונתן לו המוכר ביעי דשחוטה, הרי הגם דאם קנאם לאכילה ל"מ לבטל המקח, משום שאינו מקפיד ע"ז, אך כל שקנאם לגדל אפרוחים והוא מקפיד ע"ז, מצי לבטל המקח, וה"ז דומיא דכל מק"ט דמצי הלוקח לגלות שהוא מקפיד ע"ז, הגם דיש הרבה בנ"א שאינם מקפידין ע"ז, - אך מוכח דלא כן, מעיקר הס"ד דאי"ז מק"ט משום דשמא לאכילה בעי להו, והרי דאף שאמר ביעי דפחיא למאן, מ"מ כל שלא נתברר לנו שקנאם לאפרוחים, לא מצי למימר שהוא מקפיד ע"ז, ול"ד לכל מק"ט דמצי הלוקח לגלות שהוא מקפיד ע"ז, דהתם הוא משום דודאי הו"ל מום שיש שמקפיד עליו, ומשא"כ הכא דעל הצד שקנאם לאכילה, אי"ז מום כלל הראוי לבטל את המקח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-361)
361. ועיי"ש שכתב עוד די"ל דמה"ט השמיטו הרי"ף והרמב"ם לדין זה, משום דאתיא כמ"ד דהולכין בממון אחר הרוב, ולפ"מ דקי"ל דאין הולכין בממון אחר הרוב ל"ה מק"ט, והביא דכ"ה להדיא בד' הסמ"ק בסימן ער"ב דכשלקחן בסתמא ל"ה מק"ט, וכ"נ גם בד' הסמ"ג לאוין ק"ע. [↑](#footnote-ref-362)
362. והחת"ס כתב לחדש, דלהך לישנא דעם יציאת רובה נגמרה, אף ביו"ט שאחר השבת שרי, דאף דאם נולדה בשבת אסורה ביו"ט, משום דהלידה עצמה הויא הכנה, וכמש"כ התוס' לעיל ד' א' בתי' קמא, מ"מ בכה"ג שחזרה ויצאה אח"כ ביו"ט, לא הועילה לידת שבת כלל, ולי"ב משום הכנה, - ועיי"ש שכתב דלתי' בתרא דהתוס' שם, דהא דנולדה בזה אסורה בזה, הוא משום דאם היתה נולדת ביו"ט היתה אסורה, וע"כ כשנולדה בשבת הו"ל כהכנה, ה"נ יש לאסור הכא ביו"ט שאחר השבת, וכתב דזהו טעמא דהך לישנא דאסר בזה ר' יוחנן אף ביו"ט דעלמא, דהוא אטו יו"ט שאחר השבת. [↑](#footnote-ref-363)
363. צ"ב, דאף דלא נגמרה לגדל אפרוחים ולענין שיושבח טעמה אלא ביציאת כולה, מ"מ כיון דיצא רובה מערב יו"ט, לכאו' נגמרה יום קודם לכן, וכמש"כ החת"ס בסוגיין, וא"כ ליכא למיגזר מידי, אך השפ"א כתב די"ל דמשעה שנגמרה אינה שוהה בתוך התרנגולת מעל"ע עד שתצא כולה, וכל שלא יצא מערב יו"ט אלא רובה, אמרינן דנגמרה בו ביום, עיי"ש, ולפ"ז ניחא, (אך לפ"ז א"צ לפרש דהגמר לענין לגדל אפרוחים ולענין שיושבח טעמה הוא רק בלידת כולה). [↑](#footnote-ref-364)
364. ועמש"כ הרמב"ן ור"נ בן הרמב"ן והשטמ"ק שם לפרש לדעתו לתרי לישני בסוגיין בהא דתנא מן השלל של ביצים טהור אם אתיא אף כר' יעקב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-365)
365. אך בד' התוס' בסוגיין נראה שפירשו בד' רש"י דיש לה חלבון, אלא שלא נגמר אלא החלמון, ועמדו ע"ז המהר"ם והמהר"ם שיף והתפארת שמואל בהגה' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-366)
366. אך בפי' הר"י מלוניל בר"פ כל הבשר כתב דביצים גמורות אף שאין להן קליפה החיצונה מותר לאכלן בחלב. [↑](#footnote-ref-367)
367. ואך דבד' הסה"ת י"ל דמפרש כפי' רשב"ם דת"ק לחומרא פליג, דלא שרי אלא כשנגמרה הביצה לגמרי בקליפתה החיצונה. [↑](#footnote-ref-368)
368. ועמש"כ בחי' המאירי לישב בע"א, ולכאו' מכוון דבריו, דאף אם חשבינן להו כבשר, מ"מ כיון דאינם עיקר בשר אין טומאתן אלא מדרבנן, וכמש"כ שם בהמש"ד דאכל מן האשכול ומן הקורקבן ובני מעים, כיון דאינם מעיקר בשר, אין טומאתן אלא מדרבנן, וע"כ ל"ד להא דאסרו בביצת נבילה, דהוא משום דאם הויא חשיבא כבשר היתה אסורה מדאורייתא, ומשא"כ הכא דאף אם היו חשובין כבשר, ל"ה בהן טומאה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-369)
369. ולמש"כ בחי' המאירי דכל שאינו מעיקר בשר לי"ב מדאורייתא לטומאת נבלת עוף טהור, והא דבאוכל מן האשכול וקורקבן ובני מעים, מטמא הוא מדרבנן, י"ל דזהו דקמ"ל דאע"ג דאיכא אינשי דלא אכלי ואינו מעיקר בשר, מ"מ ה"ז מטמא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-370)
370. הראש יוסף כתב דנלמד מזה דליכא אפי' מיעוטא דמיעוטא דנולד בלילה, שהרי יצאה רובה וחזרה הוי מיעוטא דמיעוטא, כמש"כ הר"ן, וכ"נ בפירש"י לקמן בסוגיין, ואפ"ה אמרינן דגם אם בדק יפה יש לתלות דיצאה רובה וחזרה ולא תלינן שנולדה בלילה. [↑](#footnote-ref-371)
371. בפירש"י כתב דכל דספנא מארעא יולדת אף בלילה, ובחי' המאירי כתב דהוא משום דפעמים דספנא גם בלילה, וע"כ פעמים שיולדת בלילה. [↑](#footnote-ref-372)
372. יש להעיר, דד' הרא"ש שם לא קיימי על הא דגמר הביצה חשיבא כהכנה, אלא על הא דביצה שנולדה בזו אסורה בזו דהלידה עצמה חשיבא כהכנה, אך הא דהגמר חשיבא כהכנה, י"ל דאי"ז משום דמכח זה נולדה וראוי' לגדל אפרוחים, - אך יש להעמיד לקו' זו ע"ד הרשב"א לעיל ב' שפירשו דאף גמר הביצה לא חשיב כהכנה, אלא משום דעי"ז נולדה וראוי' לגדל אפרוחים. [↑](#footnote-ref-373)
373. צ"ב, דהרי הכא אם ישחוט דינא הוא דיחפור בדקר ויכסה, ונמצא דשפיר תתקיים מצות כיסוי, ובע"כ דהא דאסור לשחוט, הוא משום דאסור להכניס עצמו להיתר זה, וכמש"כ הרשב"א גופי' בשבת קל"ד ב', (ונתבאר להלן) והיאך יש ללמוד מזה דאסור לשחוט כשאין לו עפר, - ובפשוטו י"ל דמכוון הרשב"א להוכיח מהא דתנן דלא ישחוט אא"כ הי' לו עפר מוכן מבעו"י, והרי דגם אם אין לו עפר מוכן כלל וליכא דקר נעוץ לא ישחוט, ובע"כ דהוא משום דאסור לשחוט כשא"א לכסות, - וי"ל עוד דאם מותר לשחוט כשאין לו עפר לכסות, ואף אם הי' אסור אח"כ לחפור בדקר ולכסות, הי' מותר לשחוט, ל"ה אסרינן לשחוט מכח הא דמכניס עצמו להיתר זה, דכיון דהשחיטה מצ"ע מותרת, אין לנו לאסור מכח מה דעי"ז יתירו לו לחפור בדקר ולכסות, וע"כ כל הא דאסור לשחוט הוא משום דאסור לשחוט כשאין לו עפר לכסות, ובזה הוא דאמרינן דאין להתיר לו לשחוט ע"ד דאח"כ יהא מותר לחפור בדקר ולכסות, משום דאסור להכניס עצמו להיתר זה. [↑](#footnote-ref-374)
374. ולדעת המג"א בסימן י"ג סק"ח דמש"כ ר"י דמותר ללבוש בגד כשא"א להטיל בו ציצית הוא מדאורייתא, אך מדרבנן ה"ז אסור, ולא הותר אלא במקום כבוד הבריות, ניחא, וכמש"כ הקדושת יו"ט שם, - אך הנה בד' התוס' הרא"ש ביבמות צ' ב' משמע להדיא דבשבת דא"א לעשות ציצית מותר לכתחילה להתעטף בבגד שאין בו ציצית, ול"ב להתירא דכבוד הבריות, וכ"כ העולת תמיד בסימן י"ג סק"ט והט"ז שם סק"ה, ולפ"ז קשיא דמ"ש מהא דאסור לשחוט כשא"א לו לכסות. [↑](#footnote-ref-375)
375. אך הרשב"א לקמן י' א' כתב לישב דהא דשו"ט רבה ורב יוסף הוא לתרוצי למתניתין דהשוחט דמשמע דיעבד עם סיפא דמתניתין דמשמע אפי' לכתחילה ולתרוצי לישנא דמתניתין אתו, - והרא"ה לקמן ט"ו ב' כתב דאף דמצינו בשבת קל"ה א' דפרכינן דטעמא דב"ש אתי לאשמועינן, מ"מ היכא דפירושא הוא, ודאי דכיון דהזכיר דעת ב"ש יש לנו לפרש מאי קאמרי. [↑](#footnote-ref-376)
376. והרמב"ן כתב דהא דקי"ל כרבה, הוא כדקי"ל בכולה תלמודא דרבה ורב יוסף הלכה כרבה, - אך ההשלמה והמאירי כתבו דהלכה כרב יוסף, ועיי"ש שכתבו כמה טעמים בזה. [↑](#footnote-ref-377)
377. והנה אמנם למש"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין כ"ה דעת רב יוסף, דכל שיש עפר מלמטה מותר לשחוט, כיון דכששוחט הוא בהיתר, ואחר ששחט מותר לחפור בדקר ולכסות, ונתבאר לעיל, אך הרי קי"ל כדעת רבה דאף בכה"ג אסור לשחוט, אף דכששוחט הוא בהיתר, - והמאירי בסוגיין כתב די"א דקי"ל כרב יוסף דכל שיש עפר מלמטה שוחט לכתחילה וחופר לצורך העפר מלמעלה, והק' ע"ז מהא דכשנשפכו החמים אסור למול, אף כשנשפכו החמים של אחר המילה, ולא אמרינן דימול ואח"כ יחממו לו משום פיקו"נ, וכתב דצ"ל דאף דבאיסור דאורייתא לא התירו בכה"ג, ואף ע"י נכרי, דאמירה לנכרי בדבר שיש בו מעשה מה"ת חמור משבות שאין בו איסור תורה אף ע"י ישראל, מ"מ הכא דליכא אלא איסור דרבנן התירו, וכ"ש בזהו דמאחר שהשחיטה הותרה הקילו במכשירי'. [↑](#footnote-ref-378)
378. אך בד' הלבוש בסימן כ"ח ס"ה מבו' דהעפר מלמטה אינו מכלל עיקר מצות הכיסוי, וע"כ א"צ שיתננו בידים, והא דבעינן שיזמיננו לכך, הוא משום דהכי משמע בעפר עפר המזומנת לכך, והיד יהודה שם סק"ג תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-379)
379. ולפ"ז מבו' מדבריהם דמודו דהעפר מלמטה הוי מכלל עיקר מצות כיסוי וצריך שיעשה כיסוי זה בידים, אלא דבמה שנותן הדם על העפר, הוא עושה את כיסוי זה בידים. [↑](#footnote-ref-380)
380. ולא נתפרש בדבריו, דאם אתיא אליבא דב"ה, א"כ מ"ט דרבה דחייש לאימלוכי, הרי לב"ה מוליכין טבח וסכין אצל בהמה וכו' ולא חיישינן לאימלוכי, ועמד ע"ז הרמב"ן במלחמות, - ובחי' המאירי כתב לישב דשאני הכא דהו"ל טורח של אב מלאכה, ואף דאיירי בדקר נעוץ ועפר תיחחוח מ"מ הוי איסור דרבנן באיסור מלאכה וחמיר טפי. [↑](#footnote-ref-381)
381. ועיי"ש שתמה על מש"כ ר"ח דכל דנעץ דקר מבעו"י הו"ל מוכן, דא"כ אפי' לכתחילה ישחוט כיון שיש לו דקר נעוץ, - ואזיל לטעמי' דכל דאיכא דקר נעוץ לי"ב משום איסור חפירה, וא"כ אי נימא דגם הוי העפר מוכן, מ"ט לא ישחוט לכתחילה, אך בדעת הר"ח י"ל דס"ל כדעת התוס' ודעימייהו דאף בדאיכא דקר נעוץ איכא לאיסור חפירה, וע"כ הוא דלא ישחוט לכתחילה. [↑](#footnote-ref-382)
382. ומצינו לדין זה גם בד' הסמ"ג לאוין ע"ה בשם מורו, ובד' ההגמי"י בפ"ג מיו"ט ה"א בשם רבינו יהודה, ולמדו לזה מהא דתנן דמודים שאם שחט שיחפור בדקר ויכסה, - וההגמי"י שם תמה ע"ז, דמה מדמי לה להא דיחפור בדקר ויכסה, הרי מוקמינן לה כשיש לו דקר נעוץ מבעו"י, והב"י בסימן תצ"ח כתב דטעמא דהני רבוותא הוא משום דבדיעבד סמכו ע"ד ר"ת דס"ל דמותר לכסות אף בעפר שאינו מוכן, (ונתבאר להלן), והיש"ש בסימן כ"א תמה טובא ע"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש בע"א, - ולפ"ד האו"ז ניחא, דהרי אף כשיש לו דקר נעוץ מבעו"י ל"ה העפר מוכן, ואפ"ה מותר לכסות בו, וזהו שלמדו מזה דה"נ מותר לכסות בשאר עפר שאינו מוכן, וכ"כ מדעתם הפר"ח בסימן תצ"ח סט"ו, ובהגה' הגר"ב פרענקיל לט"ז שם סקי"ב. [↑](#footnote-ref-383)
383. ואין לומר דלעולם אף היכא דאיכא דקר נעוץ הו"ל מוקצה, משום שלא נעצו ע"ד כן, או משום דאין הכנה במחובר לקרקע, והא דשרו ב"ש הוא משום דהתירו איסור מוקצה משום שמחת יו"ט, וע"ד שכתבו התוס' וש"ר לפי דרכם בטעם הא דשרו ב"ש ולא אסרו משום חפירת גומא, דלהדיא כתב בפירש"י שם דכל דאיכא דקר נעוץ ליכא צד איסור כלל, והרי דאף לי"ב משום מוקצה, ולפ"ז לא מצינו כלל דהתירו לב"ש לאיסור מוקצה, ואפ"ה מבו' בפירש"י דכל הא דאסרי ב"ש בדליכא דקר נעוץ, הוא משום איסור חפירה, - וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן שם דפרכינן בהא דתנן דב"ש אומרים אין נוטלין את העלי לקצב עליו בשר וב"ה מתירין, ממשנתינו דלענין שמחת יו"ט ב"ש לקולא, ומשני דהא דשרו ב"ש הכא הוא משום דאיכא דקר נעוץ, והרי הא דאסרי ב"ש ליטול עלי לקצב עליו בשר, פירש"י לקמן שם דהוא משום איסור מוקצה, ואי נימא דאף היכא דאיכא דקר נעוץ הו"ל מוקצה, ואפ"ה התירו לזה משום שמחת יו"ט, אכתי תיקשי דמ"ט לא התירו ליטול עלי לקצב עליו בשר משום שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-384)
384. והוכרח הרי"ד לזה לטעמי' דאיירי הכא בדקר שלא נעצו ע"ד כן, דאינו מועיל לחשוב העפר למוכן, ובע"כ דהא דשרו ב"ש הוא משום דס"ל דהעפר מצ"ע הוי מוכן, - אך לדעת האו"ז דאיירי בדקר שנעצו ע"ד כן וטעמא דב"ה דאסרי הוא משום דאין הכנה במחובר לקרקע, הרי דלב"ש דבע"כ דס"ל דיש הכנה במחובר לקרקע, מהני נעיצת הדקר להכין את העפר, ולא מצינו דס"ל דכל עפר חצירו מוכן הוא, ולפ"ז כל הא דשרי לב"ש, הוא רק כשנעץ הדקר ע"ד כן, אך כל שלא נעץ הדקר ע"ד כן דהוי העפר מוקצה, מודו ב"ש דאסור לשחוט. [↑](#footnote-ref-385)
385. ואין לומר דדעת ר"ת דמאן דשרי לשחוט ולחפור ולכסות הוא אף בדליכא דקר נעוץ, דלהדיא כתב בספה"י לר"ת שם דהכי הלכתא דב"ש לחומרא וב"ה לקולא, "וכגון שיש דקר נעוץ", ועמד ע"ז בהגה' הגר"ב פרענקיל לט"ז סימן תצ"ח סקי"ב, וכ"כ בשמו הבעה"ע בהל' שחיטה ש"ב ח"ו והראבי"ה בסימן תשכ"ו והס' המאורות בסוגיין והארחות חיים בהל' יו"ט סמ"ז, - וכ"ה מוכח מהא דפרכינן לקמן בסוגיין דליכסיי' באפר כירה או בדקר נעוץ, וכתבו התוס' דלפי' ר"ת דמוחלפת השיטה, פריך אליבא דב"ה דליכסיי' בדקר נעוץ, וכ"כ בספה"י לר"ת שם, והרי דלא שרו ב"ה אלא היכא דאיכא דקר נעוץ. [↑](#footnote-ref-386)
386. ויש להוסיף, דאין לומר דטעמא דב"ה דשרו הוא משום דס"ל דחשיב העפר כמוכן, משום דכל עפר חצירו מוכן הוא, או משום דנעיצת הדקר הויא הכנה, וכמש"נ לעיל לדעת רש"י ודעימי' בטעמא דב"ש, שהרי להדיא מבו' בסוגיית הגמ' לקמן ט' ב' דלפ"מ דמוחלפת השיטה הויא פלוגתת ב"ש וב"ה לטעמייהו אם התירו איסור משום שמחת יו"ט, והרי דאף לב"ה לא חשיב העפר כמוכן, ואפ"ה ישחוט ויחפור בדקר ויכסה, דהתירו לאיסור מוקצה משום שמחת יו"ט, ובאמת דאין מקום כלל לפרש דטעמא דב"ה הוא משום דכל עפר חצירו מוכן הוא, דהרי בכל סוגיית הגמ' לקמן מבו' דבעפר בעי הכנה, ואטו אתיא דלא כב"ה. [↑](#footnote-ref-387)
387. ועיי"ש שכתב דהא דלא העמידו חכמים דבריהם במקום מצוה, הוא משום דאיכא הכירא דדקר נעוץ. [↑](#footnote-ref-388)
388. והפנ"י שם נקט די"ל דכל משאצל"ג ומקלקל שרי לכתחילה, והא דחופר גומא וא"צ אלא לעפרה אסור לכתחילה אף לדעת ר"ש, הוא משום טלטול העפר, אך לכאו' י"ל דלא הותר אלא במקום מצוה, וע"ד מש"כ התוס' בכתובות ה' ב' (ד"ה את"ל) די"ל דהא דאינו מתכוין ומקלקל מותר הוא במקום מצוה. [↑](#footnote-ref-389)
389. הפנ"י והבית מאיר הק' מסוגיית הגמ' לקמן ט' ב', דמשמע דהא דשרו ב"ש בדאיכא דקר נעוץ, אי"ז משום שמחת יו"ט, אלא משום דמן הדין ליכא איסור כלל, ועיי"ש מש"כ בזה, - והשעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ח ד"ה איברא הביא משיטה כת"י בשם הר"ן, דמכוון הגמ' שם הוא דכיון דלא התירו אלא ע"י דקר נעוץ זכור הוא ולא אתי לאיחלופי, והשעה"מ כתב ע"ז דאין נראה כן מד' התוס' הכא, שהק' דאם התירו משום שמחת יו"ט, למה לי דקר נעוץ. ?ועמש"כ המלאכת יו"ט אות כ"ט??. [↑](#footnote-ref-390)
390. והאבהא"ז בפ"ג מיו"ט כתב דמן הדין הי' להתיר מעיקרא לשחוט לחפור ולכסות משום שמחת יו"ט, אלא דאסרו חכמים לעשות כן לכתחילה, אך מ"מ כל ששחט אמרינן דמותר לו לגמור החפירה ולכסות, כיון דמעיקר הדין הי' מותר לו לעשות כן לכתחילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-391)
391. ויש להעיר לפ"ז במשה"ק הרא"ש בסימן ט' ע"ד ר"ת שהתיר לשחוט ולכסות באפר שאינו מוכן, דהרי אף ב"ש לא התירו אלא בדקר נעוץ, ולכאו' לפמש"כ הרא"ש גופי' בסימן י' דהא דלא התירו ב"ה בדיעבד בדליכא דקר נעוץ, הוא משום דאיכא תרתי, אך מודו דמותר לכסות באפר שאינו מוכן, הרי דה"נ י"ל דהא דלא התירו ב"ש לכתחילה בדליכא דקר נעוץ, הוא משום דאיכא תרתי, אך היכא דליכא משום חפירה, שפיר התירו לכסות אף באפר שאינו מוכן, - וצ"ל דמ"מ כיון דמה שהתירו לכתחילה הוא בדקר נעוץ, לא מצינו כלל דהתירו לכתחילה לאיסורא דאינו מוכן, וזהו שהק' הרא"ש דמנ"ל לר"ת להתיר בזה. [↑](#footnote-ref-392)
392. ולדעת רש"י ודעימי' א"צ לזה, דהרי לדעתם הא דאסרי ב"ה בדליכא דקר נעוץ, אי"ז כלל משום איסור מוקצה, דאף היכא דאיכא דקר נעוץ אין העפר מוכן, משום דלא נעץ הדקר ע"ד כן, או משום דל"מ הכנה במחובר לקרקע, אלא הוא משום איסור חפירה, וע"כ שפיר אמרו בירושלמי דמודו ב"ה דכל ששחט מותר לכסות באפר שאינו מוכן, ואדרבה לדעתם יש להוכיח כן מהא דשרו לחפור בדקר ולכסות, אף דאין העפר מוכן, וכמש"כ הסמ"ג ודעימי', ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-393)
393. ועיי"ש שכתב דהטעם לאסור בזה הוא משום דמעיקרא עצים והשתא אפר, ודמי לשברי כלים דאין ראויים למלאכה דמודה ר"ש דאסירי, וצ"ב, - והאו"ז שם כתב בשם הריב"א שנסתפק לאסור בזה אך לר"ש, משום דהו"ל כאפר האסור לטלטלו אם לא הכינו מערב יו"ט, משום דאינו כלי ולא אוכל, וה"נ באפר כירה שנשתנה לגמרי, ואינו עומד כלל למה שהי' עומד עד עכשיו, דקודם שהוסק ל"ה ראוי כלל לכיסוי, ועכשיו נעשה אפר שאין עליו תורת אוכל או תורת כלי, והעירו דכ"נ להדיא בפירש"י ד"ה שהוסק וד"ה אבל הוסק דעיקר הא דאסרינן הוא משום דלא הותר לכסות באפר, אלא משום דדעתו עליו, וכל שהוסק ביו"ט ול"ה דעתו עליו, לי"ב הכנה כלל, (ואזיל רש"י לטעמי' בשבת מ"ז א' דס"ל דאפר שא"צ לו, ל"ה מוכן, ועמד ע"ז הרמב"ן שם, עיי"ש), ועמש"נ עוד בזה במ"מ מוקצה ב' דף מס' 27 בהערה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-394)
394. ובפירש"י כתב עוד דאיידי דחזי להפוכי בי' לצליית ביצה שקיל לי' נמי ומנח לי' על הדם, וכ"כ הראב"ן במכילתין, דמתוך שמותר לטלטל האפר לצורך הביצה שראוי' היא לו, יכול נמי לטלטלה לכסות, ומשמע דכלפי הכיסוי מצ"ע הוי כנולד, כיון דלא הוכן לכך כלל, אלא דכיון דראוי להפך בו ומכח זה מותר לטלטלו, אף מותר לטלטלו ולהניחו על הדם, אך זה מתישב רק אי נימא דהאיסור בכיסוי הוא משום איסור טלטול, ולא משום איסור השתמשות, ועמש"נ בזה להלן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-395)
395. וי"ל עוד דהוא משום די"ל דכל דנצטנן וחשיב כנולד, ל"מ הא דחזר והוחם להפקיע תורת נולד מיני', דרק כשנשתייר בו תשמישו הראשון הוא דל"ה נולד, אך כל שבטל תשמישו הראשון וכבר חזינן לי' כדבר אחר, ל"מ הא דחזר ונראה לתשמישו הראשון שלא נחשיבנו כדבר אחר. [↑](#footnote-ref-396)
396. וי"ל דהוא משום דאפר אינו עומד כלל לחממו, וע"כ ל"ה כגמרו בידי אדם, דאף אם דינא דגמרו בידי אדם הוא גם כשאין דעתו לעשות כן ביו"ט, מ"מ מסתבר דבעינן שיהא הדבר מצ"ע עומד לכך, דאם אינו עומד לכך, לא עדיף מכל תשמיש שאין הדבר עומד לו, דל"מ לחשבו כמוכן, - וי"ל עוד, דל"מ הא דגמרו בידי אדם, אלא כשבאנו לאסור משום שאינו ראוי, ובזה הוא דאמרינן דכל דגמרו בידי אדם חשיב כדבר הראוי, אך הכא דהאפר חשיב כנולד, ל"מ מידי הא דבידו להפקיעו מתורת נולד, דמ"מ כ"ז דחשיב כנולד, הוא אסור בטלטול, והבינה לעתים שהק' דיהא בזה לדינא דגמרו בידי אדם, לכאו' הוא משום דאם מכח דינא דגמרו בידי אדם חשבינן לי' שהוא ראוי לצלות בו, ל"ה כלל כנולד, אך בדעת המג"א י"ל, דאף דמכח הא דגמרו בידי אדם חשיב כדבר הראוי, מ"מ אי"ז מועיל להפקיע תורת נולד מיני' [↑](#footnote-ref-397)
397. וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ז שכתב דכל שאסור בשבת וכו' ה"ז אסור ביו"ט אא"כ הי' בו צורך אכילה וכיו"ב וכו', וכל שאסור לטלטלו בשבת אסור לטלטלו ביו"ט אלא לצורך אכילה וכיו"ב, ומשמע דחד דינא הוא דכ"ה דכל מלאכה ושבות הותרה ביו"ט לצורך אכילה וכיו"ב, ה"נ טלטול מוקצה הותר ביו"ט לצורך אכילה וכיו"ב, - וכ"נ ממש"כ הפסקי רי"ד לקמן ל"א ב' בדעת ר"מ דביו"ט שהותר אוכל נפש התירו לטלטל האבנים, ובשבת שלא הותר אוכל נפש לא התירו לטלטל האבנים, ויש לדחות, ואדרבה ממש"כ הרי"ד שם דהא דהתירו ביו"ט הוא משום כבוד יו"ט, משמע דהוא היתר בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-398)
398. והמנחת שלמה בח"ב סימן מ"ב תמה ע"ז, דא"כ מ"ט אסור לטלטל מוקצה ביו"ט מחמה לצל או כדי שלא יגנב או יפסד, הרי מלאכת הוצאה מותרת לצורך דברים אלו, דחשיב כצורך קצת, וגם מ"ט אסור לטלטל מוקצה גמור לצורך גופו, אך דמותר להוציא כסא מרה"י לרה"ר כדי לישב עליו, וגם מ"ט אסור לפקח את הגל על שופר של רה"ר משום איסור מוקצה, כמש"כ הר"ן בר"ה והטור בסימן תקפ"ו ולא שרינן לה משום מתוך, - ובהגה' ר"פ לסמ"ק סו"ס רפ"ב משמע דיש להתיר ביו"ט טלטול כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל, משום דחשיב כצורך קצת דשרי, עייש"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-399)
399. והגרע"א בגל' הט"ז בסימן תק"א סק"ז כתב דהותר להוציא הפתילה הישנה מפני החדשה, משום דטלטול מוקצה הותר לצורך אוכל נפש, ולכאו' מבו' בדבריו דהותרו אף שאר צרכים מדינא דמתוך, - אך י"ג בד' הגרע"א דהותר מפני שמחת יו"ט, ולפ"ז י"ל דס"ל דאף דהוא היתר בפנ"ע שהתירו משום שמחת יו"ט, מ"מ מכח זה יש להתיר גם בהדלקת נר, דגם בזה איכא משום שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-400)
400. והפמ"ג באש"א סימן תק"ט סקט"ו כתב דלא הותר מוקצה אלא לאוכל נפש, ולא משום שמחת יו"ט לחודי', וציין לד' הא"ר שם סקי"ט והא"ז שם סק"ו דמשמע כן. [↑](#footnote-ref-401)
401. והנה אמנם נתבאר לעיל בהערה דמשמעות ד' הרמב"ם דהא דהותר מוקצה לצורך אכילה, הוא חד דינא עם הא דהותרה מלאכה לצורך אוכל נפש, אך מ"מ נראה דלדעתו לא הותר טלטול מוקצה לשאר צרכים, דהרי דעתו דדינא דמתוך הוא רק בהוצאה והבערה ולא בשאר מלאכות, ויתבאר בעזה"י במקומו, וה"נ בטלטול מוקצה ליכא לדינא דמתוך. [↑](#footnote-ref-402)
402. וכבר עמדו בסתירת דברי הצל"ח למש"כ לקמן ט' ב' דבדבר שהותר משום שמחת יו"ט, אין להתיר בשבת, משום דבשבת לא שייך שמחה. [↑](#footnote-ref-403)
403. והאבנ"ז שם כתב דלא משכח"ל טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש דחשיב כגוף אוכל נפש, ולעולם אינו חשוב אלא כמכשירין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-404)
404. ולכאו' לפי דבריהם נמצא, דלרבנן דמכשירי אוכל נפש אסורין, לא הותר טלטול מוקצה כלל לצורך מכשירין, - אך לכאו' אי"ז במשמעות ד' התוס', וכ"כ הבית מאיר בסימן תק"ז ס"ד דדין טלטול מוקצה לצורך מכשירי אוכל נפש, לא תליא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-405)
405. ובד' הר"י מלוניל והר"ן לקמן ל"ב ב' בהא דתנן דאין גורפין את התנור אבל מכבשין, מבו' דהותר טלטול עפר מוקצה לצורך אוכל נפש, אף בכה"ג שלא הותרה מלאכה גמורה, והב"י בסימן תק"ז כתב כן בדעת רש"י לקמן שם דלהתיר טלטול סגי במה דאיכא צורך כ"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-406)
406. ומצאנו גם בד' הט"ז בסימן תק"ז סק"ה והיד אפרים שם, דאף לר"י דהותרו מכשירי אוכל נפש אף כשאפשר בענין אחר, מ"מ כל שיש בזה טלטול מוקצה לא הותר אלא כשא"א בענין אחר, עיי"ש, אך הב"ח בסימן תקי"ד ס"ב נקט דאין לחלק ביניהם, ואם טלטול לא הותר משום דאפשר בענין אחר, כ"ש דכיבוי לא שרי בכה"ג. [↑](#footnote-ref-407)
407. ולמש"כ הצל"ח לעיל ד' א' דהותר טלטול מוקצה ביו"ט לצורך עונג שבת, בע"כ דרק איסור מוקצה דיו"ט הותר, ואיסור מוקצה דשבת לא הותר, וכמש"כ כן הצל"ח שם, דמה"ט אסור לטלטל מוקצה בשבת לצורך עונג שבת, ולפ"ז ודאי דאסור לטלטל מוקצה ביו"ט שחל בשבת לצורך שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-408)
408. וגם לפ"ז מסתברא מילתא דלא הותר אלא שבות דיו"ט, וכ"ה בכל הדברים שהותרו בפירקין משום שמחת יו"ט, דמסתבר דלא הותרו ביו"ט שחל בשבת, - וגם במה שאמרו לקמן ל"א ב' דביו"ט אמרו אבל לא בשבת, (דמזה הוא שלמדו התוס' שם להתיר טלטול מוקצה לצורך אוכל נפש), פירש"י שם דהוא משום דביו"ט הותר אוכל נפש, ולפ"ז ודאי דבשבת לא הותר אף לצורך שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-409)
409. ואמנם במוקצה או בנולד דשרי בשבת ואסור ביו"ט, י"ל דכיון דכל איסורו הוא משום יו"ט, ה"ז מותר לצורך אוכל נפש אף ביו"ט שחל בשבת, וכ"כ בס' שלמי תודה שם, - אך יש מקום לדון בזה, דאחר דהוא אסור משום מוקצה דיו"ט ולא חזי למידי, תו הוי מוקצה גמור ויש בזה אף לאיסור מוקצה דשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-410)
410. המג"א בסימן תק"ט סקט"ו תמה ע"ז ממש"כ התוס' דשרי לטלטל מוקצה לצורך אפיית פשטיד"א, ואטו ה"ז צריך לו יותר מדגים, ועוד שהרי כתבו התוס' דמותר לטלטל אבנים ועפר המונחים לפני פירות כדי לאכול הפירות אע"פ שא"צ להם כ"כ. [↑](#footnote-ref-411)
411. אך השעה"מ בפ"ב מיו"ט כתב בדעת הב"י שפירש בד' המרדכי בעירובין סימן תפ"ט דמותר להשתמש במוקצה לצורך אוכל נפש, ודלא כמש"כ המג"א בסימן תק"ט סקט"ו לפרש לד' המרדכי בע"א, וכ"נ גם בד' הריטב"א שם ל"ד ב' בשם ריצב"א, - וי"ל דהוא משום דס"ל דהשתמשות במוקצה כשאינו מחסר ממנו, ל"ה כאכילה, וכמש"כ בדף מס' 7 מד' הראשונים בכ"ד. [↑](#footnote-ref-412)
412. ועיי"ש שכתב דמ"מ כל דתורת כלי עליו, הותר אף להשתמש בו, ומה"ט הוא דנוטלין את העלי לקצב עליו בשר, ונתבאר בדף מס' 18, ובדף מס' 20 נתבאר לדון דכמה מקמאי פליגי על דין זה, עיי"ש, - והצל"ח לקמן י"ד א' הוכיח דכ"ז הוא כשא"א מבעו"י, אך כל שאפשר מבעו"י אסור לטלטל מוקצה להשתמש בו אף דתורת כלי עליו, עיי"ש, ונתבאר במ"מ למלאכת אוכל נפש דף מס' 6. [↑](#footnote-ref-413)
413. ובדף מס' 6 בהערה נתבאר לדון בד' הצל"ח דהא דנאסר טלטול לצורך השתמשות, הוא משום דלא הותר טלטול מוקצה לצורך אוכ"נ, אלא כשנפגש מוקצה בצורך אוכ"נ, אך כל שבאנו לקבל אוכ"נ ע"י המוקצה לא התירוהו, דאדרבה עיקר איסור מוקצה הוא כדי שיכין כל צרכיו קודם יו"ט, כמש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל ב' ב', והחמירו במוקצה דיו"ט טפי ממוקצה דשבת, - אך בד' המהרש"א והמג"א מבו' דהוא משום דאיכא איסור בפנ"ע בהשתמשות במוקצה וה"ז כאכילה, ואיסור זה לא הותר לצורך אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-414)
414. והך מילתא דאיסור אכילת מוקצה הוי כאיסור דמאכלות אסורות, נתבאר בדף מס' 1 דמצינו כן בד' הרא"ה בע"ז כ"ח א' ובבדה"ב בית ג' ש"ז צג: דלא הותר אכילת מוקצה לחולה שיש בו סכנה, משום דלא התירו לו איסורי אכילה, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שכ"ח סקט"ו, ועמש"כ הפמ"ג שם סק"מ ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-415)
415. וכן צ"ל לדעת הסוברים דהא דהותר מוקצה לצורך אוכל נפש הוא היתר בפנ"ע משום שמחת יו"ט, דלפ"ז בע"כ דהא דאכילה ושימוש לא הותרו, הוא משום דחמירי טפי, - וי"ל עוד, למשמעות ד' הרמב"ם דהא דביו"ט קי"ל כר' יהודה הוא רק באיסור אכילת מוקצה, אך באיסור טלטול קי"ל כר"ש, ונתבאר בדף מס' 2, ולפ"ז י"ל דכיון דבאיסור אכילת מוקצה חמיר דין יו"ט מדין שבת, הרי דכיון דבשבת לא התירו לאיסור אכילת מוקצה, כ"ש דביו"ט דחמיר טפי לא התירו, וי"ל עוד עד"ז, למש"כ הרמב"ן במלחמות בריש מכילתין דביו"ט החמירו טפי בהכנה, וע"כ באיסור אכילה דהוא משום והכינו, לא התירוהו ביו"ט לצורך אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-416)
416. הב"י שם העמיד לקו' זו ע"ד המרדכי בעירובין, והשעה"מ בפ"ב מיו"ט ה"ט הק' דמ"ט לא הק' כן ע"ד התוס' שכתבו ג"כ להך מילתא דמותר לטלטל מוקצה לצורך אוכל נפש, - ועיי"ש שכתב דהוא משום דבד' התוס' י"ל דהשתמשות במוקצה לא הותרה לצורך אוכל נפש, וע"כ הוא דאסור לשחוט ע"ד לכסות באפר שאינו מוכן, וכמש"כ כן המג"א, וע"כ הק' הב"י ע"ד המרדכי שהתיר לכסות הפשטיד"א באפר מוקצה, והרי דהותר להשתמש במוקצה לצורך אוכל נפש, וא"כ מ"ט לא הותר לשחוט ע"ד לכסות באפר שאינו מוכן. [↑](#footnote-ref-417)
417. והמג"א בסימן תק"ט סקט"ו הק' ע"ז, דכיון דאסור לשחוט משום דא"א לכסות, חשיב הכיסוי כצורך אוכל נפש, - ועמש"כ בזה הקהלת יעקב שם, והפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט ח"ב פ"א אות י"ד ובראש יוסף בסוגיין. [↑](#footnote-ref-418)
418. והאמרי בינה שם עמד בזה, דמאי ק"ל להמהרש"א ע"ד רב יהודה דאסר לשחוט ע"מ לכסות באפר שאינו מוכן, הרי רב יהודה גופי' ס"ל בר"ה כ"ח א' דמצוות ליהנות ניתנו וממילא הוי כתשמיש גמור, וכתב דדוחק לומר דקו' המהרש"א היא לדידן דקי"ל דמצוות לאו ליהנות ניתנו. [↑](#footnote-ref-419)
419. ובדעת המהרש"א י"ל דס"ל דאין ההשתמשות אסורה מצ"ע, אלא משום ההנאה שמקבל ע"י ההשתמשות דהויא כאכילה, ואך דלא נאסרה הנאה דממילא, וכאשר כ"נ ממש"כ הגר"ז דאיסור אכילה דמוקצה הוא כמאכלות אסורות, ובכלל זה הוא גם איסור השתמשות, וכ"נ ממש"כ הנחלת יעקב לעיל ד' ב' דמכח הא דבשעת ההנאה מיקלא קלי איסורא, ליכא איסור בעיקר ההשתמשות, וע"כ שפיר אמרינן בזה דמצוות לאו ליהנות ניתנו. [↑](#footnote-ref-420)
420. והסמ"ג ודעימי' למדו לזה מהא דאם שחט יחפור בדקר ויכסה, וההגמי"י שם תמה ע"ז, ונתבאר בדף מס' 13 בהערה. [↑](#footnote-ref-421)
421. וכ"נ ממש"כ הארחות חיים שם ע"ז דכ"כ הרשב"א, והרי הרשב"א כתב להדיא דמכסה באפר שאינו מוכן ואינו מכסה בדקר נעוץ. [↑](#footnote-ref-422)
422. והמג"א הוכיח כן מלישנא דהירושלמי דקאמר דמוטב שיכסה באפר ולא יחפור בדקר ויכסה, ומשמע דקאי אמתניתין דהוא בדקר נעוץ, והפר"ח והגר"א הוסיפו להוכיח דאם איירי בדליכא דקר נעוץ, מאי קאמר מוטב וכו', דמשמע דהוא משום דיש לו אפר כירה, הרי גם כשאין לו אפר כירה אסור לחפור כשאין לו דקר נעוץ, אך השעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ח והבינה לעתים שם כתבו דהירושלמי לטעמי' דמשמע דס"ל דאם שחט יחפור בדקר ויכסה אף כשאין לו דקר נעוץ, משום דעדל"ת, וע"כ קאמר דמוטב שיכסה באפר ולא יחפור בדקר ויכסה. [↑](#footnote-ref-423)
423. והבינה לעתים בפ"ב מיו"ט הי"ח והגרע"א בסוגיין כתבו להוכיח דאיסורא דדקר נעוץ קייל מאיסורא דאפר שאינו מוכן, וכד' הב"י, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-424)
424. והאו"ז והרשב"א שם כתבו ע"פ הירושלמי, דכל הא דהותר לכסות בו, הוא רק בדיעבד שכבר שחט, אך אסור לשחוט ע"מ לכסות בהן, והגר"א בסימן תצ"ח סי"ז כתב כן גם בדעת התוס' בתי' בתרא, והביאו השעה"צ שם ס"ק ק"ו, אך הפר"ח שם כתב בדעת התוס' דמותר לכסות בו לכתחילה, ועמש"כ בזה הראש יוסף בסוגיין, - ויש להעיר, דהרי ברישא דהך ברייתא תניא דאפר כירה שהוסק ביו"ט אסור, והיינו דאסור לשחוט ע"מ לכסות בו, דבדיעבד שכבר שחט מותר לכסות בו, וכמו שאמרו בירושלמי, והביאוהו האו"ז והרשב"א שם, ומשמע דהא דתניא בסיפא דהכניס עפר וכו' מותר לכסות בו, הוא לכתחילה, - וביותר יש להעיר במש"כ האו"ז שם דהא דמותר לכסות בו הוא משום דכ"ז שהוא צבור דעתי' עילוי' לכל צרכיו, וכיון דלא הותר אלא בדיעבד, מ"ט בעינן להא דדעתי' עלי', הרי בדיעבד מותר לכסות אף באפר שהוסק ביו"ט דאינו מוכן כלל, ושמא בעינן לה"ט, דמכח זה אם יש לו עפר זה ואפר שהוסק ביו"ט, מכסה בעפר זה ואינו מכסה באפר שהוסק ביו"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-425)
425. וכ"נ מד' הרמב"ם בהלכותיו שהשמיט לדינא דהכניס עפר לגינתו או לחורבתו, ועמד ע"ז הפר"ח בסימן תצ"ח סי"ז, והיינו משום דהוא בכלל דינא דר' יהודה דמכניס אדם מלא קופתו עפר ועושה בו כל צרכו, - ועמש"כ הראשון לציון בסוגיין לישב לד' הרמב"ם בע"א. [↑](#footnote-ref-426)
426. ולדעת הרשב"א דשהכניס לגינתו וכו' לא הותר אלא לכסות בו בדיעבד, וכשהכניס מלא קופתו מותר אף לעשות בו שאר צרכים, משמע להדיא בדבריו דלא תליא להיכן הכניסו, אלא תליא לצורך מה הכניסו, דאם הכניסו לצורך גינתו וכו' לא הותר לעשות בו שאר צרכים, ואם הכניסו סתם מותר לעשות בו שאר צרכים. [↑](#footnote-ref-427)
427. אך הרא"ה בבדה"ב בית א' ש"ה יט. כתב דאסור לכסות דם הכוי בדקר נעוץ, כיון דאית בי' קצת איסורא משום גומא, עיי"ש, ועמש"נ בדעתו בדף מס' 16. [↑](#footnote-ref-428)
428. ועד"ז יש להעיר בד' הרשב"א שכתב דהא דלא פריך מברייתא דהכניס עפר לגינתו וכו', הוא משום דהתם לא הותר אלא לכסות בו בדיעבד, ובע"כ היינו דכיון דלא הותר אלא לכסות בו בדיעבד משום מצות כיסוי, לא התירו בכוי דספיקא הוא, והרשב"א גופי' כתב דיש מקום לפרש דהא דפריך דלכסיי' בדקר נעוץ הוא בדיעבד ואליבא דב"ה, ולא דחה לזה אלא משום דאי"ז במשמעות ל' הגמ', והרי דאף דלא התירו לכסות בדקר נעוץ אלא בדיעבד, מ"מ פשיטא לן דיש להתיר אף בכוי דספיקא הוא. [↑](#footnote-ref-429)
429. ואכתי צ"ע דמהיכא פשיטא להגמ' הך מילתא דהתירו לכסות בדקר נעוץ אף בספק, הרי כ"ה דהא דהותר לכסות באפר שאינו מוכן הוא רק בודאי, ה"נ י"ל דהא דהתירו לכסות בדקר נעוץ הוא רק בודאי, ובד' הרא"ה משמע דמסברא הוא כן דמשום ספק דאורייתא ראוי להתיר בדקר נעוץ דאיכא קצת הכנה, ועמש"כ בזה הפנים מאירות בסוגיין. [↑](#footnote-ref-430)
430. אך אי"ז מוכרע, דבחי' המאירי לעיל בסוגיין מבו' דהא דהתירו ב"ש משום שמחת יו"ט לשחוט ולחפור בדקר ולכסות, הוא רק משום דמצטרפא בהדי' מצות כיסוי, עיי"ש, ולפ"ז שפיר יש מקום לומר דבכוי שהוא ספק לא התירו, וכ"נ בד' הרא"ה שהוצרך לפרש דהא דפריך דליכסיי' בדקר נעוץ, הוא משום דכיון דאית בי' ספיקא דאורייתא וכו', אף שפירש בהמש"ד דהא דפריך דליכסיי' בדקר נעוץ הוא לב"ש, (וכתב דאגב שיטפי' הוא), אך י"ל דהוא ב' דרכים. [↑](#footnote-ref-431)
431. וכ"ה להדיא בסוגיית הגמ' לקמן ט' ב' דלא התירו ב"ש אלא בדאיכא דקר נעוץ, - אך י"ל דאמנם לפ"מ דמסקינן התם דהא דשרו ב"ש הוא משום דלי"ב צד איסור כלל, לא התירו אלא בדקר נעוץ, אך לפ"מ דס"ד התם דהתירו ב"ש משום שמחת יו"ט, שרי אף בדליכא דקר נעוץ, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דגמ' שם דדחי דדילמא עד כאן לא קאמרי ב"ש התם אלא "היכא" דאיכא דקר נעוץ, ומשמע דמעיקרא ס"ד דשרו ב"ש אף בדליכא דקר נעוץ, וי"ל דדברי רש"י הכא הם לפי הס"ד. [↑](#footnote-ref-432)
432. וצ"ב דמ"ט תליא זה בפלוגתא דב"ש וב"ה, וי"ל למש"כ הרא"ש בסימן י' דהא דלא שרו ב"ה בדיעבד בדליכא דקר נעוץ, ול"ד להא דשרי בדיעבד לכסות באפר שאינו מוכן, הוא משום דאיכא תרתי איסורי, - ולפ"ז י"ל דע"כ לב"ש לטעמייהו דס"ל דעפר חצירו מוכן הוא, וכמש"כ התורי"ד רי"ד בדעתם, ובדף מס' 13 נתבאר דכ"ה דעת רש"י, הרי דאף בדליכא דקר נעוץ ליכא אלא חד איסורא, וע"כ לדעתם שפיר יש להתיר בדיעבד לכסות אף בדליכא דקר נעוץ. [↑](#footnote-ref-433)
433. בפירש"י כתב דהיינו דאתי עשה דכיסוי הדם ודחי לל"ת, אך בפי' ר"ח כתב דהוא עשה דושמחת בחגך, וכ"כ הר"ח בהמש"ד דיוט עשה ול:ת, ושמחת יו"ט עשה בלב דהוא, וצ"ע דמשום עשה דשמחת יו"ט אין לדחות ל"ת, וכמו שהוכיח הגר"ז בקו"א בסימן תצ"ח סק"ד מכ"ד, וגם צ"ע ממה שאמרו דאם בהדי דכתיב מכסה הוי בעידנא, והרי דהעשה הדוחה הוא עשה דכיסוי, וכ"כ הר"ח שם, ובהגה' החשק שלמה הק' עוד, דאם הוא משום עשה דשמחת יו"ט, הרי אף בספק איכא לעשה זה, וי"ל דבספק ל"מ העשה דשמחת יו"ט לדחות להל"ת דיו"ט, שהרי אפשר דאין הכיסוי נצרך לשמחת יו"ט, (ואף דבפועל אסור לשחוט משום דא"א לו לכסות, י"ל דכיון דלהצד דאינו חייב בכיסוי מותר לו לשחוט בלא לכסות, ואין הכיסוי נצרך לשמחת יו"ט, אי"ז דוחה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-434)
434. ואך דהרמב"ן שם כתב דהוא משום דהוא מחוסר זמן, ועכשיו א"א לקיים את שניהם, וברמב"ן שבדפוסים הוסיף דהוא משום דחביבה מצוה בשעתה, אך במהד' ז"י ליתא, וכ"נ בד' הרשב"א שם, וזה דלא כמש"כ הרשב"א הכא דהוא משום דאפשר דמיטריד ולא מקיים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-435)
435. ויש להעיר עוד, דאף לדעת ש"ר דמדינא אסור להשתמש בעצים לשאר תשמישין, צ"ע אם י"ל דמה"ט הוא דאסור להשתמש באפר ועפר לתשמישין שלא הוכנו להם, דדוקא עצים אסורין משום דאין עליהן תורת כלי, וכמש"כ הבעה"מ ועוד מקמאי לקמן ל"ג א', אך אפר ועפר י"ל דיש עליהן תורת כלי, וכמש"נ במ"מ מוקצה ג' דף מס' 9, - וגם למש"כ הרמב"ן במלחמות לקמן ל"ג א' דהא דלא ניתנו עצים אלא להסקה הוא משום דהן מוקצין משאר תשמישין, לכאו' אפר ועפר אינם מוקצין משאר תשמישין. [↑](#footnote-ref-436)
436. עיי"ש שכתב דקי"ל כנהרבלאי דהכניס לכסות בו דם צפור מותר לכסות בו צואה, דטלטול ביו"ט מדרבנן הוא ובשל סופרים הלך אחר המיקל, ואפ"ה כתב שם דהא דכוי אין מכסין את דמו הוא משום דמוכן לודאי אינו מוכן לספק, ובע"כ דהא דקי"ל כנהרבלאי, הוא משום דצואה הוא קרוב לודאי, - אך צ"ע במש"כ האו"ז שם דקי"ל דכוי ה"ה כצואה ואם הכניס עפר לכסות בו צואה מותר לכסות בו כוי, דכ"ה דכוי הוי ספק ה"נ צואה הוי ספק, ולכאו' לפ"מ דקי"ל כנהרבלאי, בע"כ דצואה הוי כודאי, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דהא דכוי ה"ה כצואה, הוא כדעת רבא דס"ל דצואה הויא כספק, ואם הכניס עפר לכסות בו דם צפור אינו מכסה בו צואה, - ושמא י"ל דבהך גוונא דהכניס עפר לכסות בו צואה, קי"ל לקולא כרבא דצואה חשיבא כספק, וס"ל דבשל סופרים הלך אחר המיקל אף בתרי קולי דסתרי אהדדי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-437)
437. ואין לומר דטעמא דמ"ד דכוי אינו כצואה, הוא משום דצואה הויא ודאי טפי מכוי, אך אכתי כיון דאי"ז ודאי גמור, הדין נותן דאם הכניס לכסות בו דם צפור אינו מכסה בו צואה, דא"כ מהו שאמרו דתסתיים דרב הוא דאמר דכוי ה"ה כצואה, הרי י"ל דס"ל דכוי אינו כצואה דצואה הויא ודאי טפי, ומ"מ אם הכניס לכסות בו דם צפור אינו מכסה בו צואה, וכמו שעמד ע"ז הרש"ש. [↑](#footnote-ref-438)
438. ובד' השכנה"ג בהגה"ט סימן תצ"ח אות ח' נראה שפירש כן, עיי"ש, וגם השעה"מ בפ"ג מיו"ט ה"א כתב לדון לפרש כן, אך עיי"ש שדחה לזה, דא"כ הול"ל תסתיים דרבא וכו' מהא דאמר רבא דאפר כירה דעתו לודאי ואין דעתו לספק. [↑](#footnote-ref-439)
439. וכ"נ ממש"כ התוס' לעיל בע"א ד"ה הכי דאפר כירה מוכן לכסות בו צואה, וכ"כ הפסקי רי"ד שם והריא"ז בפירקין ה"ב דין ג', והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג', - וכ"נ ממש"כ הראב"ן במכילתין דאם הכניס מלא קופתו עפר הוא מוכן לכסות בו צואה, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח סל"ח. [↑](#footnote-ref-440)
440. והצל"ח בסוגיין האריך לפרש בע"א דאיכא ב' מיני כוי, ובכוי שהוא ברי' בפנ"ע אסור לכסותו גזירה משום התרת חלבו, ובכוי הנולד מבהמה וחי', ליכא לגזירה זו, ועיי"ש מש"כ לדינא לפ"ז, והמ"ב בסימן תצ"ח סקצ"ה הביא לדבריו, אך מש"כ המ"ב בשמו דבנולד מצבי הבא על התיישה מותר לכסותו בעפר שהכינו לכך, צ"ב, דהצל"ח שם כתב דלפ"מ דתני דאסור לכסות דם כוי משום איסור טירחא אף בכה"ג אסור, (ואין מכסין דם הכוי, רק בנולד מתייש הבא על הצבי' דהוא חייב בודאי בכיסוי), עיי"ש. [↑](#footnote-ref-441)
441. והראב"ן במכילתין והראבי"ה בסימן תשכ"ז הביאו להך דינא, ואך דלדעתם אי"ז משום דמוכן לודאי אינו מוכן לספק, אלא משום דלא הכניסו כדי לנקות חצירו אלא לצורך מצוה.ג [↑](#footnote-ref-442)
442. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם שם דלא יכסה אפי' הי' לו עפר מוכן או אפר, אף דבכה"ג לי"ב סרך איסור, שהרי בדבריו שם ה"א מבו' דמוכן לודאי הוי מוכן לספק. [↑](#footnote-ref-443)
443. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלפ"מ דקי"ל דמוכן לודאי הוי מוכן לספק, והא דכוי אין מכסין את דמו הוא גזירה משום התרת חלבו, הרי דבכה"ג דשחט בהמה וכו' ונתערב מותר לכסות אף בזאח"ז בעפר מוכן ובדקר נעוץ. [↑](#footnote-ref-444)
444. ולמש"כ הרא"ה דהא דשחט בהמה וכו' ונתערב דמן אסור לכסותו הוא משום דלא הותר בכה"ג לכסות בעפר שאינו מוכן, מתפרש מה שאמרו דלא כוי בלבד אמרו, דאף הא דאין מכסין דם הכוי הוא בעפר שאינו מוכן, וכמש"כ הרא"ה דהוא דלא כטעמא דרמי ברי' דרב ייבא דהא דאין מכסין דם הכוי הוא גזירה משום התרת חלבו, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב שם דמכסין דם הכוי בעפר מוכן, אך לדעת רמי ברי' דרב ייבא מודה הרא"ה דאין מכסין דם הכוי אף בעפר מוכן, (אך הביאוה"ל בסימן תצ"ח סי"ח בסו"ד לא כתב כן, וצ"ע).

     אך הטור בסו"ס תצ"ח פירש דהא דאין מכסין דם הכוי הוא גזירה משום התרת חלבו, והא דשחט בהמה וכו' ונתערב דמן אין מכסין הוא בדקר שאינו נעוץ, - והט"ז שם סקכ"א כתב דלפ"ז מתפרש מה שאמרו דלא כוי בלבד אמרו, היינו דלא רק בכוי אסור לכסותו משום דאיכא למיחש לאיסור, שיבואו להתיר חלבו, אלא אף בשחט בהמה וכו' ונתערב דמן אסור לכסותן בדקר נעוץ מצד איסור, ועד"ז כתב בחי' המאירי בדרך קמא, עיי"ש, ועמש"כ בחי' מהרל"ח על הטור באורך. [↑](#footnote-ref-445)
445. ועיי"ש שכתב דמש"כ בפירש"י דהאיסור בזה הוא משום טירחא, היינו דאחר דלא התירו לשחטו מגזירה משום התרת חלבו, הרי דאף אם עבר ושחט אסור לכסותו משום טירחא, ול"ב בזה להגזירה משום התרת חלבו, וכתב עוד דנפ"מ בזה, דמה"ט אף אם נתערב דם הכוי בדם חי' ועוף אין מכסין אותו, ונתבאר להלן.

     ולכאו' י"ל עוד, דעיקר הגזירה משום התרת חלבו, הוא רק משום דאסור לכסות דם הספק משום טירחא, וע"כ אם יתירו לשחוט את הכוי ולכסות את דמו יש לחוש שיבואו להתיר את חלבו, אך אלמלי הא דאסור לכסות דם הספק משום טירחא, ל"ה חיישינן שיבואו להתיר את חלבו, וזהו שאמרו בגמ' דביו"ט אי מספקא מי אמרי לי' רבנן זיל "טרח" וכסי, וכ"כ הרי"ף דמאן דחזי וכו' דאי ספק הוא "ל"ה מטרחי רבנן לכסות לדמי' ביו"ט מספיקא" וכו'. [↑](#footnote-ref-446)
446. וי"ל דאי"ז סותר למש"כ התוס' בחולין פ"ד ב' ד"ה כסוי להוכיח מסוגיית הגמ' לעיל דהתירו לאיסור דקר נעוץ משום ספק, דאף דמן הדין הי' לנו להתיר בזה, מ"מ כיון דמשום גרף של רעי אין מתירין לאיסור דקר נעוץ, ואין ההיתר בזה אלא משום מצות כיסוי, יש לחוש שיבואו להתיר את חלבו. [↑](#footnote-ref-447)
447. והביאוה"ל שם כתב דמסתימת הסוגיא מוכח דאין לשחוט הכוי לכתחילה ביו"ט בכל גווני ואפי' באמצע החצר, אף דשם ליכא חשש בהכיסוי דיאמרו לנקות חצירו הוא מכסה, וכתב דצ"ל דהוא משום דלא רצו חכמים לחלק בזה לענין לכתחילה, - ולכאו' יש לדון עוד, דהוא משום דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, ובד' הביאוה"ל דלא ניח"ל בזה, י"ל דהוא משום דדבר שהוא צורך האדם ודרכו לי"ב משום עשיית גרף של רעי לכתחילה, (עמש"נ בזה במ"מ מוקצה א' דף מס' 28). [↑](#footnote-ref-448)
448. והגר"א שם כתב ע"ד הרמ"א דמפרש דמה שאמר רמב"י דאין מכסין דם הכוי הוא בעפר שאינו מוכן, דאל"כ היאך אמרו בחול אמרי לנקר וכו', הרי אף ביו"ט שרי משום גרף של רעי, והביאוה"ל שם בסו"ד כתב דלפ"ז לפ"מ דקי"ל כש"ר דאין מכסין דם הכוי אף בעפר מוכן, לא קי"ל כדינא דהרמ"א, - וצע"ג דלהדיא כתב הריא"ז דאין מכסין דם הכוי אף בעפר מוכן מגזירה משום התרת חלבו, ורק כששחטו באמצע חצירו דהוי כגרף של רעי הוא דמותר לכסותו בעפר מוכן, ולא נאסר בכה"ג לכסותו אלא בדקר נעוץ, - והדמש"א שם כתב לפרש לד' הגר"א בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-449)
449. והגר"ז בקו"א שם סק"ו הק' דא"כ אף בנתערב דם כמה חיות יהא אסור לכסות בכמה דקירות, כיון דסגי בדקירה אחת לכיסוי מקצת דמו, אך הברכת ראש בחי' שבשלהי נזיר כתב דבדם חי' שרי אף בכמה דקירות משום דלכתחילה מצוה לכסות כל דמו, ורק בנתערב דם בהמה דטורח אף בשל בהמה, בכה"ג העמידו חכמים על עיקר הדין דאין חייב לכסות אלא מקצתו, ונפ"מ דלפ"ז אף בשחט חי' אחת שרי לכסות דמה בכמה דקירות כדי לכסות כל הדם, אך לדעת הגר"ז אין להתיר בזה, וכ"כ הגר"ז שם סל"ב דהא דשרי לכסות בהרבה דקירות הוא רק כששחט הרבה. [↑](#footnote-ref-450)
450. לכאו' אי"ז מתישב למש"כ השיטת ריב"ב דבכוי אין לאסור משום טירחא שלא לצורך כיון דשמא הוא טעון כיסוי, ולא אסרו משום טירחא שלא לצורך אלא כשמכסה גם דם בהמה דודאי דאינו טעון כיסוי, וגם מש"כ הא"ר והגר"ז דהא דאין מכסין בדקירה אחת הוא משום דשמא במקום זה בטל דם החי', לכאו' אי"ז מתישב לד' השיטת ריב"ב, וי"ל. [↑](#footnote-ref-451)
451. צ"ב במש"כ דלא רצו להתיר שום צד חפירה, שהרי לדעת רוב קמאי אין מכסין בכה"ג אף בעפר ואפר מוכן, משום דהוי טירחא שלא לצורך, ובזה לכאו' הדין נותן דכל שמתקיים בכך עיקר מצות כיסוי, ל"ה כטירחא שלא לצורך ושרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-452)
452. ובפי' ר"ח בסוגיין כתב דהא דאין מכסין אותו ביו"ט, הוא כשפשע ולא כיסהו מערב יו"ט, והשעה"צ בסימן תצ"ח ס"ק קכ"ח נסתפק אם בדוקא נקט כן, ועיי"ש שכתב דאפשר דס"ל דכיסוי מעכב האכילה, והיינו דמה"ט יש להתיר לכסות ביו"ט משום שמחת יו"ט, ורק היכא דפשע ולא כיסהו לא התירו לו, כיון דהי' בידו לעשות כן מערב יו"ט, - והעירו דהראב"ן במכילתין העתיק לד' ר"ח אלו לנוסחת כת"י, אף דכתב להדיא דאינו נאסר באכילה כשאינו מכסה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-453)
453. והשעה"צ שם כתב דהרא"ה אזיל לטעמי' דמפרש לכולה סוגיין בדקר נעוץ, והיינו דלדעתו לא מצינו כלל דאיכא איסור טירחא בכיסוי, ולא אסרו לכסות כשנתערב דם בהמה וכו' אלא בדקר נעוץ, וה"נ הא דאסרו כששחט מערב יו"ט הוא בדקר נעוץ, - אך בד' הטור שם משמע דאף דס"ל דהא דשנתערב אין מכסין הוא רק בדקר נעוץ, מ"מ הא דאסרו כששחט מערב יו"ט הוא אף בעפר מוכן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-454)
454. אך הרא"ש בסימן י"ג כתב בשם ר"ח דקי"ל כרבה, ובס' האשכול בהל' חלה הביא כן מפי' ר"ח בסוגיין, ותמה ע"ז ממש"כ הר"ח לקמן בפירקין דאם לש עיסה מערב יו"ט אין מפרישין ביו"ט, וכתב דשמא ט"ס הוא בדבריו. [↑](#footnote-ref-455)
455. ואמנם נחלקו אם הא דשרי רבה הוא אף בחלת א"י, או הוא רק בחלת חו"ל, דהתוס' כתבו דהוא אף בחלת א"י, וכ"כ הראב"ן והסה"ת והרי"ד, אך הבעה"מ והראב"ד והריא"ז והרא"ש כתבו דהוא רק בחלת חו"ל, וכ"כ הראבי"ה בסו"ד, - והתוס' כתבו דלא הותר אלא כשלא גמר הלישה בערב יו"ט, וכ"כ הסה"ת בסימן פ"ה. [↑](#footnote-ref-456)
456. וכ"נ ממש"כ הראב"ן בסימן נ"ד דהא דאוכל והולך ואח"כ מפריש, היינו שאוכל בלא הפרשה ובלא מחשבה, "והפרשה שבאחרונה אינה אלא שלא תשכח תורת תרומה". [↑](#footnote-ref-457)
457. אך בד' החזו"א בדמאי סימן י"ג סקי"ד נראה שפירש דאי נימא דבחלת חו"ל ליכא איסור טבל, היינו דכל שהפריש לבסוף לא גזרו איסור טבל, אך כל שלא הפריש לבסוף, יש בזה לאיסור טבל, ולפ"ז אי"ז נסתר ממש"כ רבים מקמאי דכל שאכל ולא הפריש הו"ל אוכל טבל. [↑](#footnote-ref-458)
458. וכ"כ הדרכ"מ ביו"ד סימן שכ"ג סוסק"ד, והש"ך שם סק"ו, והב"ח בסימן תנ"ז אות א', והט"ז שם סק"ז, והמ"ב שם סק"ד, והמג"א בסימן תק"ו סק"ח, אך הבית מאיר בסימן שכ"ג כתב דיש לדחוק בד' הדרכ"מ דמש"כ דאכל למפרע טבל ל"ד הוא, אלא ר"ל שאכל העיסה בלא קיום המצוה. [↑](#footnote-ref-459)
459. ועיי"ש שכתב דמש"כ הבעה"מ ודעימי' דאינה טובלת ל"ד הוא, אלא הוא לומר דל"ד לחלת א"י דאסור לאכול מן העיסה קודם הפרשה, אלא הקילו לאכול על סמך ההפרשה שלבסוף, אך אם לא הפריש הו"ל טבל למפרע. [↑](#footnote-ref-460)
460. ומה"ט כתב המהרי"ו שם דאם בישל העיסה קודם שהפריש חלה, ואח"כ הפריש ממנה יותר מאחד מק"א, נאסרת כל העיסה משום טעם החלה שנבלע בה. [↑](#footnote-ref-461)
461. וכתב דלפ"ז צ"ל דהא דמשני דמי לא מודה וכו', היינו דכיון דרק ע"י ההפרשה נאסר לזרים, ה"ז חל עכשיו, וכתב ללמוד מזה דיש לאסור במתנה בער"ש שיחול בשבת ע"י ברירה, אך כתב ל' הגמ' לא משמע כפי' זה, דהול"ל מי לא מודה שמואל דאינה אסורה לזרים עד שיפריש. [↑](#footnote-ref-462)
462. אך שמא מש"כ המ"ב לאסור בדיעבד, הוא רק בחלת א"י, והכי מסתברא, דבחלת חו"ל דלדעת רבים מקמאי קי"ל דאף אם גלגל מערב יו"ט מותר להפריש ביו"ט, אין לאסור בדיעבד, וכמש"כ המ"ב בסימן שי"ח סק"ב דבכל ספק פלוגתא אם ה"ז מלאכה האסורה בשבת, אין לאסור בדיעבד. [↑](#footnote-ref-463)
463. ואזיל הרא"ה לטעמי' דמשמעות דבריו דעיקר הא דפריך דלימא פליגא דשמואל אדאבוה, היינו דאף דאסור לאכול אם לא יפריש לבסוף, מ"מ כיון דקיילא כולי האי דאוכל והולך ואח"כ מפריש, בדין הוא דמותר להפריש, וע"ז משני דכיון דחשיבא דאסורה לזרים, חשיב תיקון, אך בד' התוס' והרשב"א נראה דס"ל דהא דפריך דלימא פליגא דשמואל אדאבוה, היינו דכיון דאוכל והולך ואח"כ מפריש אין בזה תיקון כלל, ובע"כ דהא דמשני דמודה שמואל דאם קרא עלי' שם אסורה לזרים, היינו דמה"ט מיחזי כמתקן. [↑](#footnote-ref-464)
464. וכ"כ המשכנות יעקב בסימן קל"ה, והעמודי אור בסימן כ"ג, והחשק שלמה בסוגיין, והתורת רפאל בסימן פ"ג, והחזון יחזקאל בשבת ל"ד א', והקה"י בסימן ח', וכן נקט הקוב"ש באות ל"ב. [↑](#footnote-ref-465)
465. אך מד' התוס' ודעימייהו שהוצרכו לפרש דכיון דאם קרא לה שם אסורה לזרים ע"כ הו"ל כמתקן, מבו' דלא נאסר להפריש תרו"מ וחלה משום דהוי כמקדיש, וכ"ה מבו' מד' הבעה"מ ודעימי' שהתירו להפריש חלת חו"ל משום דל"ה כמתקן, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' ועוד מקמאי בכ"ד לדון להתיר להפריש בשבת מכח הא דיכול ליתן עיניו וכו' דומיא דהא דשרינן להעלות את המדומע, ונתבאר במ"מ מוקצה א' דף מס' 11, - וכ"ה מבו' גם בד' המאירי לקמן ל"ו ב' והריב"ש בסימן קנ"ו, ועיי"ש במש"כ לפרש מ"ט לא אסרינן לה משום מו"מ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-466)
466. והנה אמנם בגל' הגרע"א בפ"ה ממעשר הכ"ג פירש לד' הרמב"ן דהא דאסור, הוא משום דמיקרי מתקן, עיי"ש, אך בד' ר"נ בן הרמב"ן מפורש דלא מיקרי תיקון כלל, ואפ"ה אסור, והיינו משום דהוי כמקדיש, ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דלפ"ז מותר להפריש מעשר עני בשבלים, משום דאינו אסור לזרים ול"ה כמקדיש, - ובעיקר מש"כ הרמב"ן דאין מגביהין תרו"מ בשבלים, קשיא טובא דזה דלא כמש"כ הרמב"ן במלחמות בפסחים ק"ה א' דהא דבספק חשיכה אין מעשרין את הודאי, הוא משום שהוקבע למעשר ונאסר באכילת עראי והו"ל מתקן, וכ"כ המאירי והר"ן שם, והרי דאם לא הוקבע למעשר, והיינו לדעת הסוברים דאין שבת קובעת קודם גמר מלאכה, מותר להפריש ממנו, ועמש"כ בזה בתשו' אמרי יושר ח"ב סימן צ"ו סק"ב, ובתשו' שבט הלוי ח"ד סימן ל"ח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-467)
467. והקה"י בסימן ח' עמד בזה, דזה נסתר מהא דפריך דכיון דאוכל והולך ואח"כ מפריש יש להתיר להפריש ביו"ט, והרי דהא דאסור להפריש הוא משום דהוי כמתקן, דאם הוא רק משום דהוי כמקדיש, מה מהני הא דאוכל והולך ואח"כ מפריש, ועיי"ש מש"כ בזה, וי"ל עוד למש"כ החזו"א די"ל דעיקר הא דפריך מהא דאוכל והולך ואח"כ מפריש, היינו דל"ה שבות כיון דכבר חייל בתנאי בי"ד למפרע. [↑](#footnote-ref-468)
468. וצ"ע דמ"ש מכיבוי הנר לצורך דבר אחר דאמרו לקמן כ"ב א' דלדעת ר' יהודה שרי, אף דהנר אינו מונע את הדבר אחר, אלא דאיסורא רביע עלי', וכ"ה מבו' ממש"כ הרא"ש בבכורות פ"ג סימן ה' דחפירת עפר לצורך כיסוי הדם, חשיבא כמכשירי אוכל נפש, כיון דאסור לשחוט כשאין לו עפר לכסות, ועמש"כ ע"ז השטמ"ק לעיל ח' ב' בשם מורו, - ולכאו' צ"ל דבאמת כה"ג חשיב כמכשירי אוכל נפש, ומ"מ אסור להפריש תרו"מ, משום דהוי כמכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט דאסורין, ושו"ר שכ"כ הבית מאיר בסימן ת"ק ס"ו דהפרשת חלה כיון דאינה אלא הכשר העיסה מאיסור טבל, ל"ה מלאכת אוכל נפש ממש אלא מכשירין, וכיון שהי' אפשר לעשותו מערב יו"ט אסור. [↑](#footnote-ref-469)
469. והפר"ח בסימן תנ"ז ס"א פירש דהטעם בזה הוא משום דכל שאכל מקצת בהיתר מקמי הפרשה, אע"פ שלא נשאר לבסוף אלא שיעור חלה גרידא, שפיר קרינן בי' ראשית ממה שאכל, ועמש"כ הקוב"ש באות ל"ג. [↑](#footnote-ref-470)
470. והמהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ד אות מ"ז סק"ב כתב דאע"ג דאין מתקיים מוקף במה שכבר אכל, מ"מ כיון דמתקיים מוקף באותו מעט אשר שייר יותר דיו, ועיי"ש שכתב בדעת הרא"ש בפירקין בסימן י"ג דפליג ע"ז וס"ל דכל שאינו מקיים מוקף על מה שכבר אכל, לא חשיב קיום מוקף באותו מיעוט שנשתייר. [↑](#footnote-ref-471)
471. והשטמ"ק החדש בבכורות כ"ז א' כתב בשם הרא"ש שהסכים לפירש"י, דכיון שהקילו בה לאכלה בטבלה, כ"ש דל"ב מוקף, והמהרי"ט אלגאזי שם אות מ"ז סק"ב עמד בזה די"ל דלא תיקנו חכמים תרומה בחו"ל אלא לענין הפרשה, ולי"ב איסור טבל כלל, אך מה שתיקנו להפריש י"ל דהוא כעין דאורייתא ובעינן שיהא מן המוקף, ובדעת הרא"ש י"ל דאזיל לטעמי' בסו"ס י"ג דאם אכל ולא הפריש לבסוף הו"ל כאוכל טבל, והרי דגם בחלת חו"ל איכא משום טבל, ואפ"ה התירו לאכול קודם שהפריש, וע"כ שפיר יש ללמוד מזה דכ"ש דל"ב מוקף. [↑](#footnote-ref-472)
472. והמרדכי שם כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דדמי לשחט בהמה וחי' ועוף ונתערב דמן דאם יכול לכסות דמן בדקירה אחת מכסה אף ביו"ט, ולהא דמותר להטביל כלי ע"ג מימיו לטהרו, ודנדה מערמת וטובלת בבגדי', וכ"ש הכא דיש להתיר, כיון דאין עושה בהן שום מעשה, אלא שמחשב לפטור האחרות אגב המצה המחויבת, ובזה נתישב משה"ק הקוב"ש באות ל"ב דמ"ט לא אסרו בזה משום ריבוי בשיעורים, עיי"ש, אך בעיקר מה שהביא המרדכי מהא דשחט בהמה וכו' ונתערב דמן דאם יכול לכסות דמן בדקירה אחת מכסה, צ"ב דמה מייתי מינה, הרי ליכא איסור בכיסוי דם בהמה ביו"ט, וכל האיסור בזה הוא משום טירחא, ובכה"ג דמכסה בדקירה אחת אין מקום לאסור כלל, (וכדפרכינן עלה לעיל בסוגיין דבדקירה אחת פשיטא דמותר). [↑](#footnote-ref-473)
473. וצ"ע מהא דתניא לקמן כ"ה א' בדין זימון יונים, בד"א ביוני שובך ויוני עלי' וצפרים שקיננו בטפיחים ובבירה, וקאי על פלוגתא דב"ש וב"ה בפירקין, (וכ"ה בתוספתא בפירקין), ומשמע דאיירי ביוני בר, וכמש"כ הב"ח בדעת רש"י דזהו דקתני שקיננו בטפיחים, ואפ"ה תניא דמהני בהו זימון, ולדעת התוס' ודעימייהו צ"ל דאיירי ביונים קטנים, וכמש"כ המהר"ם והראש יוסף לקמן שם, אך אי"ז כד' רש"י שהעמיד לדין הזימון דיונים בפירקין אף ביונים גדולים המפריחין למרחוק. [↑](#footnote-ref-474)
474. ועיי"ש שכתב דאפשר דדבריהם קיימי כשאינם מפריחין לגמרי, ובכה"ג א"צ לומר הבא מצודה ומצודנו, וע"כ מהני בהו זימון, - אך זה דלא כמש"כ המ"מ בפ"ב מיו"ט ה"ה בדעת הבעה"ע דמהני זימון בכל גוונא, אשר כ"נ ממש"כ הבעה"ע שם דאף דהצדן חייב מהני בהו זימון, - וצ"ל כמש"כ המחה"ש בסימן תצ"ז סקי"ב בביאור דברי המג"א שם בדעת תשו' הרא"ש, דאף דכל שאין דעתו עליהן כאילו אינם ברשותו ומיקרי מחוסר צידה וחייב, מ"מ כל שזימנם ודעתו עליהן הוי כאילו הן ברשותו ואין מחוסרין צידה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-475)
475. ואין לפרש לדבריו כדעת הרמב"ם דהאיסור בדבר המחוסר צידה הוא משום מוקצה, וע"כ מהני בזה זימון, דלהדיא כתב הבעה"ע במחלוקת י"ב דמלאכת צידה לא הותרה ביו"ט. [↑](#footnote-ref-476)
476. והפנ"י לקמן שם כתב בדעתו דמלאכת צידה הותרה ביו"ט, וכל הא דאסרינן במחוסר צידה הוא משום מוקצה, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-477)
477. ועיי"ש שכתב דהא דמהני בהו זימון, ול"ד לדגים וחי' ועוף שבביברין גדולים דל"מ להו זימון, הוא משום דנוח לתופסן, ול"ד לדגים וכו' דאי"ז תלוי בדעתו שיתפסו שהרי אפשר שלא ישיגם כלל, וע"כ ל"מ להו זימון. [↑](#footnote-ref-478)
478. לכאו' י"ל כמש"כ בחי' המאירי לקמן שם דהו"מ למיפרך הכי, דאי במפריחין ל"מ להו זימון משום איסור צידה, וכ"כ הרא"ה שם, וכ"כ הרשב"א לקמן י' ב' די"ל כן. [↑](#footnote-ref-479)
479. והיש"ש שם כתב עפי"ד תשו' הרא"ש בכלל כ"ג ס"ו דכל האיסור בזה הוא רק כשהן מפריחין חוץ לתחום, עיי"ש, והמג"א בסימן תצ"ז סקי"ב כתב דבד' ש"ר מבו' דלא שרי אלא כשהן מפריחין מעט, ומש"כ הרא"ש דכל האיסור הוא כשהן מפריחין חוץ לתחום, הוא לטעמי' שם דכל האיסור בזה הוא משום מוקצה, ועמש"כ המחה"ש שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-480)
480. וזהו שכתב הרשב"א שם להוכיח דאם שטח בגדי פשתן מער"ש א"צ לסלקן, דמי איכא למ"ד שאם הוליך הסולם מערב יו"ט משובך לשובך שצריך לסלקו כדי שלא יאמרו עכשיו הניחו שם להטיח גגו, והרי דהא דהרואה אומר להטיח גגו, הוא הרואה שהניחו שם, דלפירש"י דהיינו דהרואה שמוליכו ממקום למקום אומר להטיח גגו הוא צריך, ליכא מראית העין כלל בסולם המונח, וכמש"כ הדמשק אליעזר שם. [↑](#footnote-ref-481)
481. ולפ"ז צ"ל דהא דמפלגינן לקמן בסוגיין בין סולם של שובך לסולם של עלי', היינו דבסולם של שובך שניכר שהוא עשוי לצורך השובך, שרי להוליכו ממקום למקום, ואף ב"ש לא אסרי אלא כשמעמידו, וב"ה שרו משום דשובכו שבגג מוכיח עליו, אך בסולם של עלי' שאינו ניכר שהוא עשוי לצורך השובך, אסור להוליכו ממקום למקום, וע"כ לא שרינן מכח הא דשובכו שבגג מוכיח עליו, כיון דאף הולכתו ממקום למקום אסורה, וצ"ע, ובזה מתפרש מש"כ בתשו' הרשב"א שם להוכיח מהא דא"צ לסלק סולם של שובך לב"ש, ולא הוכיח כן מהא דא"צ לסלק סולם של עלי' לדידן, והיינו משום דעיקר האיסור בסולם של עלי', הוא בהולכתו ממקום למקום. [↑](#footnote-ref-482)
482. והגר"ז בסימן ש"ה סי"ד כתב דהוא משום דבחצר אין רואים שיחשדוהו, וכ"כ המחה"ש שם סק"ה, ואמנם הי' מקום לפרש דהיינו משום דבחצר לא מיחזי כמאן דאזיל לחינגא, אך לפ"ז בפשוטו ל"ה לנו לאסור בזה למ"ד דכל דבר שאסרו חכמים משום מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור, כיון דבחצר לא מיחזי כמאן דאזיל לחינגא, (וכמש"כ כמה מקמאי דכל דבחדרי חדרים ליכא לעיקר המראית העין, לא אסרו, ונתבאר להלן). [↑](#footnote-ref-483)
483. ולכאו' ממש"כ התוס' בסוגיין ובעירובין שם ועוד מקמאי דבשבת ליכא חשש מראית העין בסולם כיון דאסור להוציאו לרה"ר, יש ללמוד דבמבוי ליכא משום מראית העין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-484)
484. והיינו דכל הא דאסרו בחדרי חדרים, הוא רק היכא דגם בחדרי חדרים איכא לעיקר המראית העין, אלא דאין אדם רואהו, אך כל דבחדרי חדרים ליכא לעיקר המראית העין, אף אם יראהו אדם, לא אסרו, וכ"כ התוס' בשבת ס"ה א' ד"ה אמר רב ובחולין מ"א א' ד"ה ובשוק, והרא"ש בשבת פכ"ב סימן ט', והתוס' הרא"ש בשבת קכ"ז א'. [↑](#footnote-ref-485)
485. אך בסו"ד דחה לזה, דהתם הוי המראית העין שיחזיקו שעושה מלאכה גמורה לעצמו לצורך חול ולא לצרכי המת, ואפ"ה לא אסר בחצר עם המת. [↑](#footnote-ref-486)
486. וכתב דבזה ניחא גם הא דתניא בכתובות ס' א' דצינור שעלו בו קשקשין ממעכן ברגלו בצנעא בשבת ואינו חושש, והיינו משום דהתם אין חושדין אותו אלא במה שהוא עושה והם חושבים שהוא אסור ואינו אלא מותר, - והר"ן כתב לישב, דהתם מן הדין ה"ז אסור, אלא דבמקום פסידא לא גזור רבנן, וע"כ לא רצו חכמים להתיר אלא בצנעא, וליכא למימר שלא יתירו כלל, דא"א בלא"ה, וגם אין לחוש דמתוך הצנעא יבא לידי פרהסיא, דכיון שהדבר אסור בעצמו ישמע לך, ולא יעשה בפרהסיא, ועוד דאף אם יש לחוש לכך א"א בלא"ה, - והתוס' בכתובות ס' א' ד"ה ממעכן ברגלו כתבו דלא גזרו לאסור בחדרי חדרים אלא היכא דאיכא מראית העין דאיסור דאורייתא, וכ"כ הרא"ש בשבת פכ"ב סימן ט', ועמש"כ ע"ז המג"א בסימן ש"א סקנ"ו, והביאוה"ל שם סמ"ה. [↑](#footnote-ref-487)
487. ולכאו' אדרבה מהא דלא שרי כשעושה בחצר אלא עם המת, ובחצר אחרת אסור, מוכח דכיון שאסרו משום מראית העין, ה"ז אסור אף בחדרי חדרים, ולא התירו אלא כשעושה עם המת בחצר, דליכא לעיקר המראית העין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-488)
488. והראב"ד שם תמה ע"ז, דבגמ' לא מפלגינן הכי, ופרכינן עלה דלימא רב דאמר כב"ש, ומשני דתנאי היא, ועמש"כ בזה המ"מ שם, ובחי' המאירי בסוגיין, והמהרי"ק בסימן קס"ה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-489)
489. ובטעם הא דאין עליו תורת כלי מצינו כמה דרכים, **א** הב"ח בסימן ש"ח אות י"א כתב דהיינו משום דהוא גדול, והשעה"צ בסימן תקי"ח סקמ"ז כתב דהוא כמש"כ הר"ח והראב"ד דכובדו קובעו, וכ"כ הראשל"צ בסוגיין. - **ב** המג"א בסימן ש"ח סקל"ח כתב דדמי לדלתות הבתים שלא הוכנו לטלטול, ומבו' בדבריו דאי"ז משום דכובדו קובעו, וכמש"כ המחה"ש שם. - **ג** המרכה"מ בהל' שבת שם ה"ט כתב דהוא משום דאין לו תואר כלי כלל, וצידד דהוא כמו קורה שנעוצים בה יתידות ועולין ומטפסין. [↑](#footnote-ref-490)
490. ובירושלמי בפירקין אמרו מה בין סולם של שובך מה בין סולם של עלי', א"ר יעקב בר אחא סולם של שובך אם עשה הוא מלאכתו מאתמול כחושין הן סולם של עלי' יכול הוא לעשות מלאכתו מאתמול, א"ר יוסה ב"ר בון סולם של שובך יכול הוא לעמוד עליו ולעשות מלאכתו סולם של עלי' אינו יכול לעמוד עליו ולעשות מלאכתו, ונחלקו המפרשים שם בביאורו, וכן נחלקו במה שאמרו שם בסולם של שובך שהוא עולה בו לעלי', וסולם של עלי' שהוא עולה בו לשובך, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-491)
491. וי"ל דמזה הוא שלמד הרמב"ם דאיסור סולם של עלי' הוא משום מוקצה, דאל"כ מ"ט מפלגינן בין סולם של שובך לסולם של עלי', הרי אף סולם של שובך אסור ברה"ר, ואפ"ה שרי ברה"י, דמשום שמחת יו"ט לא החמירו לאסור בחדרי חדרים, ומ"ט סולם של שובך אסור אף ברה"י, ובע"כ דהוא משום מוקצה. [↑](#footnote-ref-492)
492. צ"ב, שהרי בגמ' לעיל מפרשינן דטעם הא דברה"י לכו"ע שרי, הוא משום דדבר שאסרו משום מראית העין אינו אסור אלא במקום שאדם רואהו, ולא אסרו בחדרי חדרים, וא"כ מ"ט נימא דבסולם של עלי' אסור אפי' בבית, - וצ"ל כמש"כ השפ"א בתו"ד די"ל דבשל עלי' דאיכא מראית העין גדול אסרו אפי' בחדרי חדרים. [↑](#footnote-ref-493)
493. והתוס' העמידו לקו' זו לפ"מ שכתבו דקי"ל כר' דוסא, וכ"כ התוס' בסו"ד דהא דאסור לטלטל סולמות שלנו הוא משום דשמא הלכה כר' דוסא, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ד' דקי"ל כר' דוסא, ועמש"כ בזה הב"י בסימן תקי"ח ס"ד, והיש"ש בסימן כ"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-494)
494. והרשב"א כתב עוד דהכא מיירי בסולמות גדולות מאד שאין רגילות לעולם אלא להטיח בהן גגות, והתם מיירי בשאר סולמות קטנות שרגילין להזיזן ולטלטלן בכל עת וע"כ שרי, - וגם לדרך זו משמע דבסולמות קטנות שרי אף אם הן ראויין להטיח בהן גגות, ולא אסרו אלא בסולמות גדולות מאד שאין עומדין אלא להטיח בהן גגות. [↑](#footnote-ref-495)
495. לעיל בהערה נתבאר ללמוד מדבריהם דאף במבוי ליכא משום מראית העין, עיי"ש, - אך אכתי צ"ע, דמ"מ בעיר המוקפת מחיצות דמותר לטלטל בכולה בשבת, שפיר שייכא הגזירה אף בשבת. [↑](#footnote-ref-496)
496. הראש יוסף כתב לפרש כן בד' הרמב"ם בפכ"ו משבת ה"ז שכתב דאין מוליכין סולם של שובך משובך לשובך שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול ויבא לצוד, ולכאו' למש"כ הרמב"ם בפ"ה מיו"ט דהא דביו"ט מוליכין סולם של שובך ברה"י ולא אסרוהו בחדרי חדרים הוא משום שמחת יו"ט, הרי דבשבת יש לאסור מכח זה, ומ"ט הוצרך הרמב"ם לטעם אחר, ובע"כ דס"ל דבשבת דאסור להוציאו לחוץ ל"ש מראית העין כלל, וכ"כ המרכה"מ בהל' שבת שם. [↑](#footnote-ref-497)
497. וכ"כ הראבי"ה בסימן תשל"א דסולמות שלנו, אם עומדים שם מקודם עולים ויורדים בהם, אבל אסורין לטלטל להביא שום דבר. [↑](#footnote-ref-498)
498. בתשו' בית יצחק אהע"ז ח"א סימן נ"ג סק"ו נסתפק לפ"ז אם ביו"ט שחל בשבת מותר לטלטל סולם, משום דאסור להוציאו לחוץ, או דדינו ככל יו"ט דאסור, ועיי"ש שכתב דבדין מוקצה דחלוק דין יו"ט מדין שבת, לא פלוג רבנן בין יו"ט לבד לבין יו"ט שחל בשבת, ועמש"נ בזה בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-499)
499. יש להעיר דאי"ז מתישב עם מש"כ בפי' ר"ח בסוגיין דהא דסולם של עלי' אסור הוא משום דהרואה אומר להטיח גגו הוא צריך, כיון דאין שובכו מוכיח עליו, - ושמא יש לדחוק דמש"כ הר"ח כן, הוא לדעת בני ר"ח דשרי להטותו, דלדידהו בע"כ דאיסורו הוא משום דהרואה אומר וכו', אך לפ"מ דמסקינן דאסור להטותו מחלון לחלון, אין איסורו משום דהרואה אומר וכו', וכדחזינן דאף ר' דוסא דאסר בסולם של שובך, שרי להטותו מחלון לחלון, אלא משום דכובדו קובעו, - אך אי"ז במשמעות דבריו, וגם בסו"ד כתב דלא שרי ר' דוסא וכו' וכ"ש של עלי', ומבו' דהוא מחד טעמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-500)
500. אך הרא"ש בסימן י"ד כתב ע"ז דקשיא דר"ח גופי' דקאסר הכא משמע התם דסבר סולמות של בבל אין להם קבע וניטלין בשבת, - והקרבן נתנאל פירש לדבריו דהיינו דמשמע דר' חייא אוסר אפי' ברה"י, מדקאמרי לי' סולם בא לידינו והתרנוהו, ולא סיימו קמי' אי הוי ברה"י או ברה"ר, ואמר להם צאו ואסרו מה שהתרתם. [↑](#footnote-ref-501)
501. והשעה"צ שם סקמ"ח עמד בזה דממה שעמד הרשב"א בסוגיין ובעירובין שם בקו' התוס', מוכח דס"ל דאף טלטול בעלמא אסור, שמא יאמרו שמטלטלו כדי לתקן גגו. [↑](#footnote-ref-502)
502. וצ"ב במש"כ המאירי דאין בזה איסור מלאכה, משום דאיירי בעפר תיחוח, ובחידושיו כתב דהוא בצירוף הא דאיכא דקר נעוץ, דזה דלא כמש"כ לעיל ח' א' דאף בעפר תיחוח איכא לאיסור עשיית גומא, ולא שרי אלא משום דהוי משאצל"ג, ואף דמדרבנן אסור, התירוהו משום שמחת יו"ט, וא"כ הרי יש בזה סרך מלאכה, ואפ"ה התירוהו, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בסוגיין בהא דפריך מההיא דתריסין, דהוא משום דבההיא דהשוחט נמי מלאכה היא דאי צריך לגופה חייב עלי', אלא שפטור משום כונה שלו. [↑](#footnote-ref-503)
503. ובחי' המאירי לקמן י"א א' הוכיח מזה דלא כמש"כ כמה מקמאי בהא דאין נוטלין את העלי, דהוא משום דהו"ל מוקצה מחמת חסרון כיס, ויתבאר בעזה"י במקומו, דא"כ הרי הוי מוקצה גמור, ומה מדמינן לה הכא לשאר מילי דאין בהן מוקצה גמור, - אך מד' הני קמאי מבו' דנידון הסוגיא הכא הוא אף היכא דאיכא איסור גמור, דמ"מ יש להתירו משום שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-504)
504. והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג' פירש כן לפ"מ דמסקינן דהא דא"ר יוחנן דמוחלפת השיטה הוא מכח ההיא דתריסין, והיינו דהחליפו ב"ה שיטתן והחמירו בכל מקום ולא החמירו בתריסין דהתירו סופן משום תחילתן, ועד"ז כתב הרא"ש בסו"ס ט' בשם ה"ר יוסף, - אך בד' הרשב"א לקמן בסוגיין מבו' דכ"ז הוא לפ"מ דמסקינן דקאי על ההיא דתריסין, אך מה שאמרו מעיקרא דמוחלפת השיטה, היינו דמפכינן דב"ש ודב"ה. [↑](#footnote-ref-505)
505. ומבו' לפ"ז, דהא דפריך אלמא גבי שמחת יו"ט ב"ש לחומרא וב"ה לקולא וכו', היינו משום דפשיטא לן, דאם הקילו בחד דוכתא משום שמחת יו"ט, ה"נ יש להתיר באידך דוכתא, וע"כ אף לפ"מ דמשני דב"ש אדב"ש, אכתי קשיא דמ"ט דב"ה דהקילו הכא משום שמחת יו"ט, ולא הקילו בדקר נעוץ, - דאי נימא דעיקר הא דפריך הוא משום דחזינן דאף ב"ש דלא התירו הכא משום שמחת יו"ט, הקילו בדקר נעוץ, והרי דאיסורא דדקר נעוץ קייל מאיסורא דהולכת סולם, וא"כ מ"ט דב"ה דהתירו הכא משום שמחת יו"ט ולא התירו התם, הרי דלפ"מ דמשני דב"ש אדב"ש דהתם איכא דקר נעוץ וע"כ הוא דשרי, ולדעת רש"י אי"ז משום שמחת יו"ט כלל, הרי דלב"ה דפליגי ע"ז וס"ל דאף דאיכא דקר נעוץ אית בי' צד איסור, שפיר י"ל דאף דהתירו הכא משום שמחת יו"ט, מ"מ התם ס"ל דחמיר טפי ולא התירוהו משום שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-506)
506. אך בחי' המאירי כתב דהוא משום דדומה לחפירה, וע"כ לא התירו בזה ב"ה, ועמש"נ בדף מס' 13 פלוגתת הראשונים בטעמא דב"ה. [↑](#footnote-ref-507)
507. ובד' הראש יוסף לקמן י"א א' ד"ה שיטה הב' נראה דמפרש דאה"נ מש"כ התוס' שם דעלי הוי מוקצה מחמת חסרון כיס, אינו מתישב רק לדעת ר"ת דמפכינן לההיא דהשוחט, ושרו ב"ה משום שמחת יו"ט, וה"נ שרו בעלי משום שמחת יו"ט, אף דהוא מוקצה מחמת חסרון כיס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-508)
508. אך לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' דבדבריהם מבו' דמכוון שנויא דגמ' הוא דאי"ז היתר משום שמחת יו"ט, אלא לי"ב איסור כלל, וזהו שהק' דמאי קאמר גבי עור דחזא למזגא עלייהו, הרי לקמן מפרש טעמא משום שמחת יו"ט, (ונתבאר להלן). [↑](#footnote-ref-509)
509. אך בד' השעה"מ בפ"ב מיו"ט הי"ח נראה דס"ל דנטילת העלי לקצב עליו בשר לא חשיב כשימוש במוקצה, וכמש"כ האפריון שלמה שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-510)
510. ונפ"מ בזה הוא, דלמש"כ הרא"ה דההיתר בזה הוא שמחת יו"ט, אין להתיר בזה לצורך ביצה וכיו"ב דלי"ב משום שמחת יו"ט, וכמש"כ התוס' לעיל בסוגיין (ד"ה אלמא), אך למש"כ המג"א דהוא משום דהותר מוקצה לצורך אוכל נפש, יש להתיר בזה בכל מילי, וכמבו' בד' המג"א שם, אך לדעת היש"ש והצל"ח גם הא דהתירו מוקצה משום אוכל נפש, הוא היתר שהתירו משום שמחת יו"ט, ולא התירו בביצה וכיו"ב, ונתבאר בדף מס' 14, - אך יש מקום לדחות, דגם למש"כ הרא"ה דההיתר בזה הוא משום שמחת יו"ט, מ"מ כיון דקייל איסורי', התירוהו אף משום שמחת יו"ט כ"ד, ושרי אף לצורך ביצה וכיו"ב. [↑](#footnote-ref-511)
511. אך מד' התוס' מבו' דמפרשי לכולהו שנויי דהכא, דלאו היינו דכיון דקייל איסורי' ע"כ התירוהו משום שמחת יו"ט, אלא היינו דלי"ב סרך איסור כלל, ואין התירו משום שמחת יו"ט, וכמש"כ המאירי, וזהו כמו שפירש"י בהא דמשני דעד כאן לא קאמרי ב"ש התם אלא היכא דאיכא דקר נעוץ, דהיינו דלי"ב סרך איסור כלל, ואין התירו משום שמחת יו"ט, וה"נ מה שאמרו דהא דשרו ב"ה משום דחזא למזגא עלי', היינו דמה"ט לי"ב סרך איסור כלל, ואין התירו משום שמחת יו"ט, וזהו דקשיא להו ממה שאמרו לקמן דהא דשרו ב"ה הוא משום דהתירו סופן משום תחילתן. [↑](#footnote-ref-512)
512. אך הרא"ה לקמן י"א א' כתב דגם הא דהותר טלטול העור הוא משום דחזי למזגא עלי', וע"כ אין להתיר טלטול חלבים דומיא דטלטול העור, וכ"כ הפר"ח בסימן תצ"ט ס"ג, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-513)
513. וכאשר כ"ה מבו' מד' כמה מקמאי שהתירו להחזיר מחזורים וכיו"ב ביו"ט משום דהתירו סופן משום תחילתן, ומבו' בדבריהם דבעינן בזה להיתר בפנ"ע דהתירו סופן משום תחילתן, ולא חשיב כמלאכת אוכל נפש, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-514)
514. ולכאו' צ"ל בזה וכ"נ בד' הגרע"א, דאף דלא התירו שאר איסורין משום שמחת יו"ט, מ"מ איסור מוקצה קייל טפי והתירוהו משום שמחת יו"ט, - וצ"ל לפ"ז דהא דפרכינן מדקר נעוץ לדעת הסוברים דאיסורו הוא משום מוקצה ומההיא דעלי, הוא משום דאיסור שימוש במוקצה חמיר טפי, וכמש"כ החת"ס במהדו"ב בפתיחה למכילתין, ודמי לשאר איסורין, וזהו דמשני דהא דהתירו בעלי, הוא משום דתורת כלי עליו, וקייל איסורי', וכמש"כ הרא"ה, ונתבאר לעיל, - אך אי"ז מתישב למש"כ המהרש"א לעיל ח' א' והב"ח בסימן תקי"ח דהא דלא הותר לכסות באפר שאינו מוכן משום צורך אוכל נפש, הוא משום דהכיסוי אינו לצורך אוכל נפש, ונתבאר בדף מס' 14 בדעתם דס"ל דבכיסוי הדם ליכא לאיסורא דשימוש במוקצה, משום דמצוות לאו ליהנות ניתנו, וגם בד' המאירי בסוגיין מבו' להדיא דלא התירו איסור מוקצה גמור משום שמחת יו"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-515)
515. והראב"ן שם כתב עוד, דאף אם מוחלפת השיטה ודברי ב"ש הן דברי ב"ה ודברי ב"ה הן דברי ב"ש, דב"ה מקילי גבי שמחת יו"ט, מ"מ כיון דסוגיא דשמעתין כב"ש אזלא, הלכתא כוותי', - ולא נתפרש לן, דאם מצינו למימר דבתריסין קי"ל כב"ש דמתירין אף להחזיר, ובשחיטה קי"ל כב"ש דלא ישחוט אא"כ הי' לו עפר מוכן מבעו"י, א"כ מ"ט מפכינן להו. [↑](#footnote-ref-516)
516. ואף אי נימא דר' יוחנן דפריך ס"ל דיש בנין וסתירה בכלים, וכמו שדן בזה הרמב"ן במלחמות, מ"מ לפ"מ דקי"ל דאין בנין וסתירה בכלים ל"ב לאפוכינהו, וא"כ מאי קשיא להו להתוס'. [↑](#footnote-ref-517)
517. והרשב"א שם הביא בשם רש"י והוא בשנו"ס בפירש"י שנד' בסו"ס תוס' חכמי אנגלי' שהק' כן בהא דמפרש רב נחמן דטעמא דב"ש הוא משום נולד, ופרכינן עלה דמי א"ר נחמן הכי וכו', דמ"ט לא פרכינן עלה ממתניתין, וכתב דניח"ל לאקשויי מדידי' אדידי', ומבו' דלפ"מ דמשני דביו"ט סתם לן תנא כר"י, מתישב גם קו' זו דב"ש אדב"ש, וצ"ב, והרשב"א תמה ע"ז דאכתי תיקשי בהא דפריך לעיל מינה דדילמא ב"ש לית להו מוקצה, דמ"ט לא אקשי לי' דבע"כ דב"ש אית להו מוקצה דמה"ט הוא דאסרי הכא. [↑](#footnote-ref-518)
518. אך בתשו' זרע אמת ח"א בחי' למכילתין סו"ס מ"ג כתב דאין מכוון המהרש"א לפרש לד' התוס' כד' הבעה"מ, אלא היינו דבמוקצה דבע"ח דדחינהו בידים ונתנם בשובך מודה ר"ש, ומשא"כ בעז לחלבה ותרנגולת לביצתה שהם בביתו ולא דחינהו בידים, ודמי להא דמודה ר"ש במדבריות דאסירי. [↑](#footnote-ref-519)
519. ושמא זהו מש"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן לעיל ב' א' דיוני שובך ויוני עלי' כגרו"צ דמו ואפי' ר"ש מודה בהו. [↑](#footnote-ref-520)
520. מבו' בדבריו דדינא דב"ה דעומד ואומר וכו' מתישב אף למאן דלי"ל מוקצה, ורק דינא דב"ש דלא יטול אא"כ נענע אינו מתישב אלא למאן דאית לי' מוקצה, וע"כ אם מוחלפת השיטה ליכא לאתויי מינה דב"ש אית להו מוקצה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-521)
521. והך מילתא דלדעת ר"ש ל"ה יוני שובך מוקצה, הוא מבו' כן להדיא בד' הרמב"ם בפ"א מיו"ט הי"ח, עיי"ש, וכן משמע כן גם ממש"כ בפי' הר"י מלוניל דהא דצריך הכנה ליוני שובך, הוא משום דכתיב והכינו, ודמי לתרנגולת העומדת לגדל ביצים. [↑](#footnote-ref-522)
522. אך הבעה"מ לעיל שם כתב דאין לפרש כן, דהא דאסרינן משום דזימנין וכו' הוא ג"כ משום מוקצה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן שם. [↑](#footnote-ref-523)
523. לכאו' אזיל לטעמי' בפ' כל הכלים ה"ב דין ד' שכתב דמחצלאות שכורכין אותן זוגות זוגות לסחורה, או שהיו עשויות לפרוש ע"ג הספינה, אין מטלטלין אותן אלא לצורך, וכן התמרים או שאר מיני פירות שאצר אותם לסחורה אין מטלטלין אותן אלא לצורך גופן, כגון אם צריך לאכול מהן או לצורך מקומן, ונתחדש בדבריו דאף לר"ש דלית לי' מוקצה, לא הותר טלטול המוקצה אלא לצורך גופו או מקומו, ובזה מתפרש מש"כ הריא"ז בס"פ נוטל דגרעיני תמרים דהו"ל נולד אין מטלטלין אותן אלא לצורך, ובזה מתפרש גם משמעות ד' הריא"ז בפ' כל הכלים (ה"ב דין י' - י"ג) דשברי כלים העושין מעין מלאכה לא הותר לטלטלן אלא לצורך מלאכתן, וע"כ כיון דיוני שובך הוו מוקצין, הרי דאף לר"ש דלי"ל מוקצה אסור לטלטלן שלא לצורך, וע"כ הצריכו להזמינם, דאל"כ חיישינן שיטלטלם שלא לצורך. [↑](#footnote-ref-524)
524. והבית מאיר שם ס"ט כתב דמד' הסמ"ג שהשמיט לכל דיני זימון דיוני שובך ויוני עלי', משמע דס"ל דלפ"מ דקי"ל כר"ש אין יוני שובך צריכין זימון, ועיי"ש שהק' ע"ז, דהרי טעם הסוברים דקי"ל ביו"ט כר"ש, הוא משום דס"ל דב"ה אף ביו"ט ס"ל כר"ש ודלא כרב נחמן, והכא הרי ב"ה גופייהו מצרכי זימון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-525)
525. צ"ב, דהבעה"מ כתב דהיינו רק בבריכה ראשונה, ואי"ז מתישב בד' הטור שסתם בזה. [↑](#footnote-ref-526)
526. י"ל דהוא כמש"כ השעה"צ דכיון דאינם ברשותו הו"ל כמדבריות, - אך שמא י"ל דהיינו דכיון דאינם ברשותו, אין איסורן משום הקצאה, אלא משום דמצ"ע אינם עומדין לאכילה ואינם מוכנין כלל, והו"ל כעצים ואבנים. [↑](#footnote-ref-527)
527. אך הנה בד' הגר"ז בקו"א שם משמע דס"ל דכל מש"כ הרמב"ם דסגי להכינם במחשבה, הוא רק כשאין שם אלא ב' יונים, אך כל שיש שם הרבה יונים דיש לחוש דילמא מטלטל ושביק, לא סגי במחשבה ובעי אמירה דזה וזה אני נוטל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-528)
528. והראש יוסף עמד בסתירת דבריו בזה, והמהר"ם לעיל ב' א' כתב דמש"כ דהו"ל טלטול שלא לצורך, הוא משום איסור מוקצה, - וי"ל עוד למש"כ הריא"ז, דאף למאן דלי"ל מוקצה, מ"מ אסור לטלטלו שלא לצורך, וזהו דחיישינן שמא ימלך ותיבטל ההזמנה, ותו יש לאסור בזה בטלטול שלא לצורך, וזהו גם מש"כ בפירש"י לעיל דאשתכח "דטלטלה בכדי" דכיון דממליך בטלה לה הזמנה למפרע. [↑](#footnote-ref-529)
529. אך הרמב"ם בפיהמ"ש באהלות פ"ז מ"ג כתב דהא דכל הפתחים טמאים הוא מדין קבר סתום, וכ"נ בדבריו בפ"ז מטו"מ ה"ב, והר"ש שם תמה ע"ז, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-530)
530. ופירש כן במה שאמרו שם דהא דלי"ב ברירה, הוא משום דבדאורייתא אין ברירה, - ולדעת הסוברים דסטל"צ הוא מדרבנן כתב השעה"מ בפ"ח מעירובין ה"ז בסו"ד דמה שאמרו התם דבדאורייתא אין ברירה, היינו משום דעיקר טומאת מת הוא דאורייתא, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ט' סקכ"א, וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוגיין דאף שכתב בתחילת דבריו דדין סוף טומאה לצאת הוא דגזרו טומאה באותו פתח שסוף הטומאה לצאת, מ"מ כתב בסו"ד דהא דאין בזה ברירה הוא משום דבדאורייתא אין ברירה. [↑](#footnote-ref-531)
531. והשטמ"ק בסוגיין והתרוה"ד בח"ב סימן כ"ד עמדו בסתירת דברי רש"י בזה, והתוי"ט באהלות פ"ז מ"ג כתב דמש"כ הרע"ב שם דגזירת חכמים היא, ל"ד הוא, אלא קרי לי' גזירת חכמים הואיל ואינו מפורש בכתוב, וי"ל כן גם בד' רש"י, אך השעה"מ בפ"ח מעירובין ה"ז בסו"ד תמה ע"ז, דל' גזירת חכמים אינו צודק כלל בדבר שהוא הלמ"מ. [↑](#footnote-ref-532)
532. הגרע"א הק' עוד, דמ"ט ל"מ ליטול אחד מן הכלים ולומר דהם מן הרוב דכל דפריש מרובא פריש, ול"ה כקבוע, כיון דאינו ניכר, - וצ"ב, דמ"ש מכל תערובת בגונא דאי"ז בטל, דל"מ ליקח אחד מן התערובת מכח הא דכל דפריש, והיינו או משום דמדרבנן אף קבוע שאינו ניכר הוי קבוע, או משום דכל דהספק הוא על כל התערובת, א"א לדון על כל אחד בפנ"ע דהוא מן הרוב, - ושמא י"ל דבכל תערובת בגונא דאין האיסור בטל משום דהוא דבר חשוב וכיו"ב, הרי דמכח זה גם חשבינן לי' כקבוע, ומשא"כ הכא אף אם ליכא ביטול ברוב משום דאין הספק מכח התערובת, מ"מ כיון דאין האיסור חשוב בתערובת ל"ה כקבוע, והדין נותן דיהא מותר ליטול אחד מן הכלים ולומר דהוא מן הרוב, אך באמת יש מקום לדון, דכל דאין הספק מכח התערובת ליכא לדינא דכל דפריש מרובא פריש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-533)
533. האמרי בינה בדיני בב"ח סימן כ"א כתב לישב, דכיון דהוא עתיד להתברר, לא אזלינן בכה"ג לקולא בספק דרבנן, ועיי"ש במש"כ לישב עפי"ז גם למשה"ק הגרע"א דיתבטלו הכלים הטמאים ברוב, - וצ"ע דלמ"ד הכא דאף כשהוציאו בפתח אחד אי"ז מועיל לטהר אלא מכאן ולהבא, משום דאין ברירה, הרי אי"ז עתיד להתברר כלל, - ושמא י"ל דלמ"ד דאין ברירה כל הפתחים טמאים בודאי, ורק למ"ד דיש ברירה ועתיד להתברר איזה מן הפתחים הוא הפתח דהטומאה, הוא דיש לדון להתיר אף קודם שנתברר משום דהו"ל ספיקא דרבנן, וע"ז שפיר י"ל דכיון דהוא עתיד להתברר, לא אזלינן לקולא, אך יש לפקפק בזה, דגם למ"ד דיש ברירה, הרי שמא לא יוציאו את המת מאחד מן הפתחים, ובכה"ג כל הפתחים טמאין, ועמש"נ בזה להלן בביאור ד' התוס'. [↑](#footnote-ref-534)
534. צ"ב דמ"ש בזה דין סוף טומאה לצאת, הרי אף אם היתה הטומאה שם ל"ה הכלים טמאין, כיון שאין המשקוף רחב טפח ואין עליו תורת אהל, ועמש"כ בזה בשיעורי אשר לשלמה בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-535)
535. אך השטמ"ק כתב, דאין טמא אלא העומד על פתח הבית שהמת בתוכו, אבל פתחים של שאר הבתים, אע"פ שסוף המת לצאת דרך שם טהור, דתרתי בעינן שיהא פתחו של בית שהמת שם ושסופו לצאת בו, - והיינו דיסוד דינא דסוטל"צ הוא דפתחי הטומאה טמאים, ונתבאר להלן בהערה, ולא חשיב כפתח דהטומאה, אלא כשהוא פתח של הבית שהמת בתוכו, וסוף המת לצאת בו. [↑](#footnote-ref-536)
536. והגרע"א שם כתב לפ"ז דאף היכא דאין אויר מפסיק, לא אמרינן סוטל"צ אלא אם סוף הטומאה לצאת דרך הכותל, דבכה"ג הוי כאילו הפתח פתוח וממילא הטומאה מתפשט לשם, אך כל דאין סוף הטומאה לצאת דרך הכותל ונתקיימה סתימת הכותל, אף דהטומאה עתידה לבא למקום זה דרק מקום שמפסיק אויר, לי"ב לדינא דסוטל"צ. [↑](#footnote-ref-537)
537. הרא"ה כתב דהא דהא דפתח זה שחישב להוציאו טמא, הוא כשהוציאו בסוף באותו פתח, דאם הוציאו בסוף בפתח אחר טהור הראשון שחישב עליו, דמעשה מוציא מידי מחשבה, - ולכאו' מכוון דבריו דה"ז טהור למפרע, דלטהרו מכאן ולהבא ל"ב לה"ט דמעשה מוציא מידי מחשבה, שהרי כבר אין המת שם, ונתחדש בדבריו דמהני דין ברירה אף בכה"ג דחישב להדיא להוציאו דרך פתח זה, דמ"מ כל דהוציאו בסוף בפתח אחר, אמרינן דהוברר הדבר דלא הי' עתיד לצאת דרך פתח זה, ועמש"כ בענין זה בס' טו"ד פ"ז מטו"מ סקמ"ה ובשעה"צ שם. [↑](#footnote-ref-538)
538. ואמנם הנה בד' רש"י בעירובין מבו' דאף דטעמא דב"ש הוא משום דל"מ מחשבה להעלות את הפתחים מטומאתן, כ"ז הוא משום דס"ל דאין ברירה, דאם יש ברירה ומועלת מחשבתו לטהר את הפתחים למפרע, ל"ש בזה הך דינא דאין מחשבה מועלת להעלות את הפתחים מטומאתן, שהרי הוברר הדבר דמעולם ל"ה פתחי הטומאה, ודמי להיכא דחישב להוציאו עד שלא ימות המת, דמודו ב"ש דמועלת מחשבתו, - אך בד' התורי"ד מבו' דאף דמודו ב"ש דיש ברירה, מ"מ ס"ל דל"מ מחשבה להעלות את הפתחים מטומאתן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-539)
539. הצל"ח נסתפק בכה"ג דבשעה שמת היו כל הפתחים נעולין ואח"כ נפתח אחד מהן דכל הפתחים טהורין למפרע, ואח"כ פתח פתח חדש והוציאו דרך שם, אם בכה"ג אמרינן דכל הכלים שהיו תחת שאר הפתחים טמאים, דא"א לומר דבשעת פתיחת אחד מן הפתחים הוברר שיצא המת דרך פתח זה, שהרי סופו יוכיח שלא יצא דרך פתח זה, או דמ"מ אמרינן דכשנפתח אחד מהן הוברר שלא יצא המת דרך הפתחים הנעולין, ועמש"כ בזה המי"ט באהלות פ"ז מ"ג, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-540)
540. ועיי"ש שכתב לדמותו למה שמצינו באומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש וכו', דכל שנבקע הנוד אמרינן דהוברר שלא הי' עתיד לבא לידי הפרשה, - ואמנם באמת ד"ז תליא בפלוגתא, דאמנם בפירש"י בחולין י"ד ב' ד"ה התם כתב דכל שיבקע הנוד הוברר שלא הי' עתיד לבא לידי הפרשה, ומה"ט הוא שאמרו דהו"ל שותה "טבלים" למפרע, אף דדעת רש"י שם דגם למ"ד דאין ברירה חיילא התרומה, ואכמ"ל, אך בפירש"י בעירובין ל"ז ב' ד"ה ואיבע"א ובסוכה כ"ד א' ד"ה אוסרין ובגיטין כ"ו א' ד"ה טבלים למפרע כתב דהא דכשנבקע הנוד הו"ל אוכל טבלים, הוא משום דלא הובררה התרומה, ומבו' דכל דלא הופרש כלל לא אמרינן דהוברר דל"ה עתיד לבא לידי הפרשה, וכל הא דלא חיילא התרומה, הוא משום דלא הובררה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-541)
541. דל"מ הא דחישב עליו להוציאו בפתח אחר, רק כשהפתח קיים, כמבו' באהלות פ"ז מ"ג ובד' הרמב"ם פ"ז מטו"מ ה"ב, אך בד' הצל"ח בסוגיין נראה שנקט דלא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-542)
542. וצ"ב בטעמא דב"ש דמטמאי משום דאין עולין מטומאתן אלא במעשה, והרי כיון דכל טומאת הפתחים הוא משום דסוף הטומאה לצאת דרך שם, הדין נותן דכל שכבר אין סוף הטומאה לצאת דרך שם טהורין, - וצ"ל דעיקר דינא דסוף טומאה לצאת, הוא דפתח דהטומאה טמא, וכל שסוף הטומאה לצאת דרך שם, חשיב כפתח דהטומאה, וע"כ כל דכבר הי' ע"ז תורת פתח דהטומאה, אי"ז בטל אלא ע"י מעשה.

     ועיקר הך מילתא דדינא דסוטל"צ הוא דפתח דהטומאה טמא, כ"נ מהא דמטמאינן להו אף כשחישב לפתוח פתח חדש ולהוציאו, וכ"נ ממש"כ הגרע"א לדון דכל דאין יודע באיזה פתח יוציאנו כל הפתחים טמאים בודאי, וגדולה מזו מצינו בפי' רגמ"ה בב"ב י"ב א' בחד פירושא, דטומאת פתחים היא אף בקבר, שאינו עתיד להוציא את המת משם, (ועמש"כ בזה בס' טו"ד בפ"ז מטו"מ ה"ב בביאוה"ל ד"ה נטמא), וכ"נ עוד מכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-543)
543. ודקדק כן ממש"כ בפירש"י בד"ה רבא אמר דל"ה דעתו אלא בכדי צרכו, אך הפר"ח בסימן תצ"ז סי"א כתב דמכוון ד' רש"י הוא דמן הדין ל"מ ההזמנה אלא לכדי צרכו, והב"ח שם ס"ז דקדק מל' רש"י לקמן בסוגיין דל"מ הזמנה ליותר מכדי צרכו, - ויש להוסיף, דעיקר מש"כ המאירי לדקדק מד' רש"י, הוא לפ"מ שפירש דהצד דל"מ להזמין את כולם הוא משום דדינא הוא דא"א להזמין יותר מכדי צרכו, ונתבאר להלן, וזה דלא כמש"כ בפירש"י דכל הא דל"מ הוא משום דאין דעתו אלא בכדי צרכו, אך למש"כ הגר"א דהא דל"מ להזמין את כולם דהוא משום דאין דעתו אלא לזוג אחד, שפיר יש לפרש כן גם בד' רש"י. [↑](#footnote-ref-544)
544. אך המאירי נחלק ע"ז דשפיר חשיב כהכנה לדבר הצריך לו, שהרי אם יבואו אורחים יהא הכל צריך לו. [↑](#footnote-ref-545)
545. והיינו דמודה המאירי ליסוד דברי הראב"ד דאין הכנה אלא לדבר הצריך, אלא דבשאר מוקצה שפיר מהני בכה"ג משום דהוא צריך לו אם יבואו אורחים, ומשא"כ ביונים דאף אם יבואו אורחים אין אדם עשוי להחריב שובכו, ל"ה כדבר הצריך, ול"מ ההכנה, - ולפ"ז מסתברא מילתא דאם זימן את כולם דאם יצטרך את כולם יקח, שפיר מהניא ההכנה, וכמש"כ הרשב"א וש"ר, ולא אמרינן דלא חיילא ההכנה לחורבן שובכו, דכיון דהו"ל דבר הצריך, שפיר מהניא ההכנה. [↑](#footnote-ref-546)
546. הבעה"מ בריש פירקין גריס זימנין דמנח כחושין ושקיל שמנים, א"נ מנח שמנים ושקיל כחושין, ופירש דהיינו דפעמים הי' בדעתו להזמין שמנים וביו"ט יבואו לידו תחילה כחושין ויניחם, א"נ בחילוף, - ובחי' המאירי כתב דל"ג מנח שמנים ושקיל כחושין, דלא שכיח למעבד הכי. [↑](#footnote-ref-547)
547. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דכשאומר זה וזה אני נוטל מהני, ולא אמרינן דכל שנמצאו כחושים הו"ל הכנה בטעות, הוא משום דמאחר שאינו מקפיד למשמש בהן כבר נמלך עליהן בדעתו בין שיהיו שמנים בין שיהיו כחושים, - אך בפירש"י בד"ה ה"מ מערב יו"ט כתב דהא דמהני כשאומר זה וזה אני נוטל, הוא משום דכיון שיודע שהזמין לאלו, לא שקיל אחריני, שהרי יודע שמוקצין הן שלא זימנן, ואזיל לטעמי' דפליג ע"ד הבעה"מ וס"ל דלא אמרינן כלל דכל שנמצאו כחושין הו"ל הכנה בטעות, וכל הא דאסרינן כשאומר מכאן אני נוטל הוא משום החשש דמטלטל מידי דלא חזי לי', וכמש"כ בד"ה מידי דלא חזי לי', וע"כ הוא דשרי כשאומר זה וזה אני נוטל, דליכא למיחש שיטול אחרים שלא זימנן. [↑](#footnote-ref-548)
548. יש מקום לדון דהכא א"צ לטעם זה, אלא היינו דכל שהוא באותו הקן אף בלא דין קרוב ליכא ריעותא כלל להסתפק שבאו יונים מבחוץ, ורק כשהם בב' קינים ועכשיו נמצא שחורים במקום לבנים וכו' יש לנו להסתפק מהיכן באו, ובכה"ג הוא דאמרינן דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, וכ"נ בחי' המאירי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-549)
549. ויש לפרש עוד בזה, למש"כ בשיעורי הגר"ש בב"ב כ"ג ב' דהא דאזלינן בתר קרוב אי"ז משום בירור וע"ד דינא דרוב, אלא היינו דמכח הקרוב נקטינן דאין לנו מקום להסתפק, דלא מחזקינן ריעותא לדוכתא אחריתי, ובסתמא תלינן לי' דבא ממקום זה, ודמי לדינא דכאן נמצא כאן הי', ומה"ט הוא דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, דכיון דאיכא רוב שהוא מן הרחוק, א"א לומר שלא נסתפק בכך, וכל שאנו מסתפקין בכך הולכין אחר הרוב, ולי"ב כלל לדין קרוב, - ולפ"ז י"ל דאין מקום כלל דיהיו רוב וקרוב שוין זל"ז, דממ"נ אם במקום רוב יש לנו להסתפק שהוא מן הרחוק, ליכא בזה לעיקר ההלכתא דקרוב, ואם אף במקום רוב מצינו למימר דאין לנו להסתפק שהוא מן הרחוק, לא שייכא בזה כלל ההכרעה דרוב.

     אך בעיקר הדברים יש להעיר ממש"כ בפירש"י מכת"י בסוגיין, שהובא בהגו"צ במהד' עוז והדר, דהא דרוב וקרוב הלך אחר הרוב, סברא הוא דרובא שכיחא, וכ"כ השאילתות בסימן ס"ח, ומשמע דרוב וקרוב בני חדא ביקתא נינהו, ואלא דכיון דרוב שכיח טפי אזלינן בתרי'. [↑](#footnote-ref-550)
550. אך לדעת הסוברים דלא אזלינן בתר רוב בדשיל"מ, בעכצ"ל דמ"מ בתר קרוב אזלינן, - וזה מתפרש למש"כ בשיעורי הגר"ש בב"ב כ"ג ב' דהא דאזלינן בתר קרוב הוא משום דמכח הקרוב נקטינן דאין לנו מקום להסתפק, דלא מחזקינן ריעותא לדוכתא אחריתי, וכיון דאין לנו ספק כלל, ה"ז מועיל אף בדשיל"מ, דלא אסרינן בדשיל"מ, אלא היכא דאיכא צד איסור, דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר. [↑](#footnote-ref-551)
551. ובפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה בדף כתב דהא דאזלינן בכה"ג אחר הרוב, הוא משום דאיכא תרתי, וכ"ה גם בפירש"י מכת"י הכא (שהובא בהגו"צ מהד' עוז והדר), דאזלינן בתר הרוב משום דאיכא תרתי רוב וקרוב בהדי', - ונתחדש בזה, דאף בכה"ג דכולהו קרובים, איכא לדין קרוב, אלא דכיון דכלפי היונים דעלמא איכא רוב וקרוב, וכלפי היונים שבשובך ליכא אלא קרוב, תלינן שבאו מן היונים דמעלמא דאיכא תרתי, ולא אמרינן דכלפי ספק זה אם בא מן היונים דעלמא או מן היונים שבשובך, ל"ש עיקר דין קרוב, כיון דהוא קרוב לזה כלזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-552)
552. וזה לטעמי' דהא דאסורין אי"ז משום דאמרינן דהם יונים דמעלמא, אלא משום דאמרינן דהם יונים אחרים מהשובך עצמו. [↑](#footnote-ref-553)
553. ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם בדשיל"מ דלא בטל יש להתיר כשנפל אחד לים, עמש"כ בזה השו"ע ביו"ד סימן ק"י ס"ז, והש"ך שם סקנ"ז, והיד יהודה שם סקל"ה, ועמש"כ הצל"ח בסוגיין לתמוה בזה ע"ד המג"א. [↑](#footnote-ref-554)
554. ובד' האו"ז בסימן של"ד אות ד' נראה דס"ל לדינא דאם נפל אחד מהן לים כולן מותרין, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז דאף דאם נפל אחד לים שרי, מ"מ ל"מ להפריח אחד מהן ולהתיר את האחרים, ושלא כד' הר"י צרפתי שהביא בהל' גיד הנשה סימן תנ"ח. [↑](#footnote-ref-555)
555. לכאו' אזיל לטעמי' בכ"ד דס"ל דדבר האסור מחמת ספק או תערובת, הרי דמכח זה הו"ל מוקצה בודאי, כיון דבפועל לא חזי, ומכח זה דאסרינן בספק מוכן ובמוקצה שנתערב באחרים אף בטלטול, אף אם איסור טלטול ל"ה כדשיל"מ, וע"כ ה"נ הכא כיון דכל הגוזלות אסורין מכח תערובת הגוזל האסור, הוו כל הגוזלות כמוקצה. [↑](#footnote-ref-556)
556. ועיי"ש שכתב דל"ד לביצה שנולדה ביו"ט דחשיבא כדשיל"מ, אף אם איסורה הוא משום נולד, דהיינו משום דביצה זו אינה חוזרת ונאסרת בשבת וביו"ט הבא, דרק ביו"ט זה הויא נולד, אך בשבת ויו"ט הבא היא מוכנת, ומשא"כ ביונים אלו שלא הזמינם, דהם אסורין גם בשבת וביו"ט הבא. [↑](#footnote-ref-557)
557. ועיי"ש שכתב דזהו שכתבו התוס' דהו"ל דשיל"מ "לאחר יו"ט", אשר לכאו' הוא שפת יתר, אלא שבאו לפרש דאע"ג דל"ד לביצה שנולדה ביו"ט שנשאר בהתירו לעולם, ומשא"כ בגוזלות אלו דחוזרים ונאסרים ליו"ט הבא, אפ"ה כיון דיש לו מתירין לאחר יו"ט, חשיב כדשיל"מ. [↑](#footnote-ref-558)
558. הצל"ח שם נסתפק בגונא שאמר זה וזה אני נוטל למחר ולא הוצרך להם למחר ונשאר בשובך עד יו"ט אחר, אם הן אסורין, וצידד דכיון דלא הוצרך להן נשארו ממילא כמקדם וה"ה מוקצים וצריכין הכנה שנית, ובסו"ד פקפק בזה, די"ל דכיון דזימנם גלי דעי' שאינו מחזיקם לגדל יונים ונשארו ממילא מוכנים, וכתב דלפ"ז לא חשיב כדשיל"מ כיון דהן חוזרין לאיסורם, - ולא נתפרש לן דמ"ט הוצרך לזה, הרי אף אי נימא דמה שהכינם ליו"ט זה מהני אף ליו"ט אחר, מ"מ אותו הגוזל שלא הוכן ונתערב חוזר לאיסורו ביו"ט הבא, וע"כ לא חשבינן לי' כדשיל"מ, ואדרבה אי נימא דמה שהכינם ליו"ט זה אינו מועיל ליו"ט אחר, י"ל דשפיר חשיב כדשיל"מ, דכל הא דל"ה כדשיל"מ כשחוזר לאיסורו, הוא משום דכשיחזור לאיסורו ניבעי להיתר הביטול, אך הכא הרי ביו"ט הבא יהיו כולם אסורין, ולא יהא בזה להיתר הביטול כלל, - ושו"ר שכבר תמה בזה האמרי בינה בדיני יו"ט סימן י"ז. [↑](#footnote-ref-559)
559. ובפירש"י בפסחים י' א' ד"ה מעורבין כתב דמביא סלעים בשוה מנה ואומר כל מקום שהן מעות מע"ש ה"ה מחוללים על הסלעים הללו, והר"ש במע"ש שם כתב דיתכן פירושו אם אותו מנה הוא מעות נחושת, דאם הוא מעות דכסף אין מחללין אותו על סלעים של כסף, וי"ל עוד דהוא משום דמחללין כסף על כסף כשאינם שוין, וכמש"כ התוס' בב"מ מ"ה א' (ד"ה ליפלגי) והר"ש והרא"ש בדמאי פ"א מ"ב, - והנה אמנם המהר"י קורקוס בפ"ד ממע"ש ה"ו כתב דאזיל רש"י התם לטעמי' הכא דס"ל דמחללין כסף על כסף, וצ"ב דא"כ מ"ט הוצרך להביא סלעים בשוה מנה, ולא כתב דנוטל סלע היפה וכו', וכמש"כ הכא, ובע"כ דהתם ס"ל כדעת ש"ר דא"א לחלל כסף על כסף בשוין. [↑](#footnote-ref-560)
560. ושמא י"ל, דעיקר הפלוגתא דרבי ורבנן אינה בתלי' זו דאין אדם מניח חולין אצל מע"ש, אלא היינו דלרבי כשהניח מנה ומצא מאתים, חשיב דמצא את מה שהניח, דכאן נמצא וכאן הי', ואין לנו להסתפק כלל שמא אחריני נינהו, וכיון דחשיב דמצא את מה שהניח, אין לנו לומר דאחריני נינהו מכח ה"ט דאין אדם מניח חולין אצל מע"ש, אך לרבנן כיון שלא מצא כמו שהניח אלא מצא מאתים, לא חשיב כמצא את מה שהניח, ויש לנו להסתפק שמא אחריני נינהו, ואחר דיש לנו להסתפק בכך, תו יש לתלות דאחריני נינהו משום דאין אדם מניח חולין אצל מע"ש, - וזהו דתלינן בפלוגתייהו לדין הניח ט' ככרות ומצא י', אף דהתם ליכא לה"ט דאין אדם מניח וכו', דלרבי דחשיב דמצא את מה שהניח, אין הבית צריך בדיקה, ולרבנן דלא חשיב דמצא את מה שהניח, צריך הבית בדיקה מספק, - וי"ל דזהו מכוון החמד משה שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-561)
561. ובדעת הבעה"מ י"ל דס"ל כמש"כ הרשב"א בתי' קמא, דהא דהכל חולין הוא במע"ש דרבנן, ושרינן מספק, - וי"ל עוד דס"ל דשאני לענין מע"ש דהו"ל ודאי משום דאין אדם מניח חולין אצל מע"ש, ומשא"כ לענין חמץ דליכא לה"ט, ומ"מ שפיר מדמינן להו, כמש"נ בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-562)
562. המהרש"א לא העמיד לקו' זו ע"ד רש"י, אלא ע"ד התוס', - ובד' הראש יוסף מבו' דהיינו משום די"ל דכ"ה דבמעות מע"ש דרך שלא להפרידן, ה"נ בגוזלות דרך לפרוח כולהו בצוותא חדא, אך לדעת התוס' שפירשו דאיירי במע"ש דאורייתא והא דשרי הוא משום דהו"ל ודאי שלא הפרידן זמ"ז, אין לדמות לזה דין גוזלות, דבגוזלות אי"ז ודאי. [↑](#footnote-ref-563)
563. ואמנם קשיא עוד בזה ממה שאמרו בפסחים י' א' דהניח י' ככרות ומצא ט' פלוגתא דרבי ורבנן, אף דהתם ליכא לה"ט דודאי לא הפרידם זמ"ז וכו', - ולכאו' צ"ל ע"ד מש"נ לעיל בהערה, דעיקר הפלוגתא דרבי ורבנן אינה בתלי' זו דלא הפרידם זמ"ז, אלא דלרבי כשהניח מאתים ומצא מנה חשיב דמצא את המנה שהניח, ואין לנו להסתפק שמא הוא מנה אחר, ולרבנן לא חשיב כמצא את מה שהניח, ויש לנו להסתפק שמא הוא מנה אחר, ואף דאכתי יש להסתפק דהוא אותו מנה, הרי דע"ז מהני ה"ט דודאי לא הפרידם זמ"ז דתלינן דאי"ז אותו מנה, וזהו דתלינן לדין הניח י' ככרות ומצא ט' בפלוגתייהו, דלרבי דחשיב דמצא את מה שהניח א"צ לבדוק אחר ט' ככרות אלו, ולרבנן דלא חשיב דמצא את מה שהניח צריך לבדוק אחר ט' ככרות אלו [↑](#footnote-ref-564)
564. אך בד' הראב"ד והמהר"ם חלאוה שם מבו' דהוא אף כשביטל, וכ"כ הטור בסימן תל"ט, ובפשוטו היינו משום דמהא דשרו רבנן במע"ש נלמד דתלינן בודאי דהני אחריני נינהו, וכנ"ל, ובדעת הבעה"מ צ"ל כמש"נ לעיל בהערה ?, - ובחי' רבינו דוד בפסחים שם כתב דהא דצריך בדיקה, הוא משום דבדיקת חמץ על הספק נתקנה, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-565)
565. וכ"נ בד' התוס' חכמי אנגלי' בסוגיין שהק' דמ"ט נחלקו בסיפא יותר מברישא, והרי דס"ל דאין לחלק ביניהם, אך י"ל דמכוון דבריו דממה שלא נחלקו ברישא משמע דבזה לכו"ע הא דשרו רבנן הוא אף בב' כיסין, (וכמש"כ המאירי ודעימי'), אלא שעמד בטעמא דמילתא. [↑](#footnote-ref-566)
566. והט"ז שם סק"ט כתב בתו"ד בע"א, דהוא משום דיש לפרש משנה דהכא וחמשנה דמע"ש בסגנון אחד, כיון ששנויים בל' אחד, וכיון דמתניתין דהתם איירי בכיס אחד, יש לפרש אף למשנתינו בגוזלות מקושרין. [↑](#footnote-ref-567)
567. ונתחדש בדבריו, דאף היכא שנמצאו הגוזלות שזימן במקום שהניחם, מ"מ כל דלא מצא את הגוזלות שלא זימן, יש לחוש דהנך שזימן אזלי לעלמא, - אך לפירש"י מבו' דכל הא דחיישינן דהנך שזימן אזלי לעלמא, הוא רק משום דלא מצאן במקומם, וכ"כ ההשלמה והמאורות, וכ"כ הרשב"א דהיכא דלא אשתנו כלל ודאי דהן מותרין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ג המ"ד דכל שנמצאו בתוך הקן או אפי' על פתח הקן לעולם מותרין, דאמרינן כאן נמצאו כאן היו, וזה כמש"כ הרמב"ן בב"ב כ"ד א' דאף דרוב וקרוב הולכין אחר הרוב, מ"מ כל שנמצא במקומו אמרינן דחזקה כאן נמצאו וכאן היו ולא אזלינן בתר רוב, וכ"כ המאירי. [↑](#footnote-ref-568)
568. והרשב"א שם הק' דא"כ מ"ט לא פרכינן מינה התם אהא דס"ד דב"ש לית להו מוקצה, - אך בד' הבעה"מ שם מבו' די"ל דאף דבכלי שמלאכתו לאיסור ס"ל לב"ש דהוי מוקצה גמור, מ"מ בתרנגולת העומדת לגדל ביצים שהיא גדלה בביתו של אדם ודעתו עלי', לית להו מוקצה. [↑](#footnote-ref-569)
569. אך בדעת רש"י וש"ר שלא העמידוה במוקצה מחמת חסרון כיס, צ"ל דס"ל כמש"כ הרא"ה דלאידך לישנא דשבת לא איירי במוקצה מחמת חסרון כיס, והיינו שהרי בשבת קכ"ג ב' וקכ"ד א' מפרשינן דהא דשוין דאם קצב עליו בשר אסור לטלטלו הוא מחמה לצל, והרי דלא איירי במוקצה מחמת חסרון כיס, וכ"כ הריטב"א בשבת קכ"ג א' דלמסקנא לא איירי במוקצה מחמת חסרון כיס, - וכ"ה מבו' בד' הרי"ף שכתב דהא דאם קצב עליו בשר אסור לטלטלו הוא מחמה לצל, והרא"ש בסימן ט"ו כתב בדעתו דהוא משום דקי"ל כאוקימתא בתרייתא דרבא. [↑](#footnote-ref-570)
570. ולמש"כ הרא"ה דטעמא דב"ש הוא משום טירחא יתירא ועובדין דחול, משמע מדבריו דמודו ב"ה דהי' לנו לאסור בזה, אלא דקייל להו איסור זה והתירוהו משום שמחת יו"ט, - אך הר"ן כתב דב"ה לא חיישי להכי. [↑](#footnote-ref-571)
571. אך בחי' ר"נ בן הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דכשמטלטל את העור לצורך גופו, ניטל הוא באיזה מקום שרוצה לטלטלו, דכיון דבידו הוא מטלטל אותו אפי' בבית הדורסן וליכא משום טלטול, ומבו' דכ"ז שעודו בידו מותר להוליכו, - ואך דבדבריו שם מבו' דהעור אינו מוקצה גמור, אלא דינו כדין כלי שמלאכתו לאיסור דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-572)
572. אך מד' הרא"ה שהוצרך לפרש דהא דתני דאין נותנין עור לפני הדורסן, הוא אפי' בשעת הפשט בעוד שתופס בו, משמע דס"ל דכל שיש עליו כזית בשר מותר אף ליתנו לפני הדורסן, ונפ"מ בזה לדינא הוא בבהמה שנשחטה מערב יו"ט, דמודו ב"ה דאסור ליתן העור לפני הדורסן, אם ה"ז אסור אף כשיש עליו כזית בשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-573)
573. הרשב"א בעבוה"ק שער א' פי"א הס"ו כתב דאסור להגבי' העור כשנשחט מערב יו"ט אא"כ יש עליו בשר, וצ"ב במש"כ בסתמא דשרי כשיש עליו בשר, ולא הצריך שיהא עליו כזית בשר, ואין לומר דהא דתני הכא כזית בשר ל"ד הוא, דלהדיא מבו' בד' הרשב"א לקמן כ"ח ב' דדוקא הוא, וכל שיש עליו פחות מכזית בשר אסור לטלטלו. [↑](#footnote-ref-574)
574. ומד' התוס' והרשב"א אין מקור שנחלקו ע"ז, דדבריהם שם קיימי בבהמה שנשחטה מערב יו"ט, וי"ל דאף הפשיטוה מערב יו"ט, וע"כ ל"ה העור נולד, ואם נשחטה מערב יו"ט והפשיטוה ביו"ט צ"ע אם חשיבא כנולד, ועמש"כ בזה הגרע"א שם, - אך בד' הרא"ה והר"ן בסוגיין מבו' דאף כשנשחטה הבהמה ביו"ט ל"ה העור נולד, ועמש"כ החזו"א בסימן מ"ג סק"י וסקכ"ב לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-575)
575. והמאירי בשבת קכ"ג א' כתב דהא דהוצרך להשמיענו דאסור לטלטלו, היינו דלא נימא דהתירו סופו משום תחילתו, - והר"י מלוניל והמאירי בסוגיין כתבו דהא דלא התירו בזה סופו משום תחילתו, הוא משום דאינו נפסד בחמה, - והראש יוסף כתב דהוא משום דיכול לקצב בצל, וכמש"כ כן המג"א בסימן תצ"ז סקי"ט בטעם הא דאם נמצאת הבהמה טריפה אסור לטלטלה, ולא התירו בזה סופן משום תחילתן, - אך הצל"ח כתב לדון דמותר להחזירו מכח הא דהתירו סופן משום תחילתן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-576)
576. אך החת"ס בסוגיין כתב לחדש, דאף דאסור לטלטל מוקצה מחמת חסרון כיס אף לצורך מקומו, משום דמקפיד על מקומו, מ"מ הכא שהוא חוץ למקומו, שרי להחזירו למקומו המיוחד לו, ולא נאסר אלא לטלטלו מחמה לצל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-577)
577. ובפירש"י כתב דהא דאסור לטלטלו הוא משום שנעשה בו צורך יו"ט, וצ"ב דמ"ט הוצרך לזה, הרי לפ"מ שפירש דאיירי בעלי שהוא כלי שמלאכתו לאיסור, הרי דהא דשרו ב"ה לטלטלו, אי"ז היתר בפנ"ע משום צורך יו"ט, אלא הוא משום דמדינא מותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו, והא דכשקצב עליו בשר אסור לטלטלו, הוא מחמה לצל, - אך בד' המאירי מבו' דמש"כ דכבר נעשה צורך יו"ט, היינו דע"כ אין טלטולו לצורך גופו אלא מחמה לצל וה"ז אסור, וכ"כ הראש יוסף. [↑](#footnote-ref-578)
578. ומה"ט הוא דמותר להפשיט לצורך העור, אף דאם הי' דעתו שלא להשתמש בעור, הו"ל משאצל"ג, ולדעת הערוך הו"ל פס"ר דלא ניח"ל ולי"ב איסור כלל, - וניחא בזה משה"ק החלקת יואב בח"א סימן כ"ה. [↑](#footnote-ref-579)
579. וכן הוכיח הט"ז ביו"ד סימן רס"ו סק"א, ואך דבדבריו מבו' דאזיל לדעת הסוברים דעלי הוי כלי שמלאכתו לאיסור, וצ"ב, דלדידי' הרי הו"ל כלי שמלאכתו לאיסור דאף דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, מ"מ אסור לטלטלו מחמה לצל, ומה מייתי מינה, ושמא ס"ל כמש"כ הצל"ח בסוגיין דכ"ז שהוא עומד לקצב עליו בשר חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-580)
580. ויש שפירשו דגדר מה שהתירו טלטול העלי לקצב עליו בשר, אף דלא הותר שימוש במוקצה לצורך אוכל נפש, הוא משום דהקילו לחשבו כמוכן ועומד לשימוש זה, ומה"ט הוא דלא התירו אלא בדבר שיש עליו תורת כלי, ול"ה מוקצה כלל, וע"כ הי' מקום לדון להתיר אף אחר שקצב עליו בשר מכח הא דאין מוקצה לחצי שבת, אך לפ"ז הדין נותן דקודם שקצב עליו בשר מותר לטלטלו אף לצורך גופו אחרינא או לצורך מקומו, ולא מצינו כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-581)
581. ולא נתפרש להדיא בדבריו אם הא דקמ"ל דשרי, הוא משום דלא מייחד לי' מקום, או דאף דמייחד לי' מקום, כיון דהוי כלי שמלאכתו אף להיתר, לי"ב לדין מוקצה מחמת חסרון כיס, עמש"נ בזה במ"מ מוקצה ג' דף מס' 5. [↑](#footnote-ref-582)
582. ואמנם נחלקו הראשונים בהך מילתא אם כלי שמלאכתו לאיסור בשבת וביו"ט מלאכתו להיתר, דינו ביו"ט כדין כלי שמלאכתו להיתר, או דינו ככלי שמלאכתו לאיסור גזירה אטו שבת, ונתבאר במ"מ ביצה ח"ב דף מס' 16, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-583)
583. לכאו' הוא מתפרש למש"כ החת"ס בשבת קכ"ג א', דאף דבר שיש עליו תורת כלי מכח הא דהוא ראוי למלאכת היתר, מ"מ כל שאינו מיוחד למלאכת היתר, לא חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, ונתבאר במ"מ מוקצה ג' דף מס' 13, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-584)
584. וצ"ע ממש"כ הרשב"א לעיל י' א' בתו"ד דהכא אף אם ממליך לא עביד איסורא לגמרי אלא משום טורח יו"ט, וע"כ אף דב"ה לא חיישי הכא לאמלוכי, י"ל דבחפירת עפר קודם שחיטה לצורך כיסוי חיישי לאימלוכי. [↑](#footnote-ref-585)
585. והאבנ"ז בסימן ת"ו סקי"ב כתב דהיינו משום דכשמוציא סכין לשחוט בו לא נעשה שום תיקון בגוף הסכין, אלא במה שנתקרב הסכין אצל הבהמה, וכשם שנתקרב הסכין אל הבהמה כך נתקרבה הבהמה אצל הסכין, והרי נעשה התיקון באוכל נפש ממש, - וי"ל עוד, דכיון דלא נעשה תיקון בגוף הסכין, ע"כ חזינן למעשה ההוצאה כעיסוק בתיקון האוכל, וחשיב כאוכל נפש עצמו, ולא חשיב כמכשירין, אלא כשהוא עיסוק בפנ"ע בתיקון הכלי וכיו"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-586)
586. ויש להוסיף, דאין לומר דכל מש"כ הרא"ש דמלאכה קודם השחיטה חשיבא כמכשירין, הוא רק במלאכה שיש בה תיקון בגוף הבהמה, ומשא"כ בהוצאה דאין בה תיקון בגוף הבהמה לעולם חשבינן לה כאוכל נפש עצמו, - שהרי הרא"ש שם כתב דמה"ט הוא דאסור להביא בהמה מחוץ לתחום כדי לשחטה, וכיון דהבאת בהמה מחוץ לתחום כדי לשחטה חשיב כמכשירין, ה"נ הוצאתה מרשות לרשות כדי לשחטה חשיב כמכשירין.?אך יש לדון דאין מכוון הרא"ש דהבאה מחוץ לתחום חשיב כמכשירין, וע"כ הוא דאסור, שהרי אף הבאת פירות אסורה?. [↑](#footnote-ref-587)
587. אך היש"ש בפ"ג סימן י"ג כתב בתו"ד דמהני הא דהתירו סופן משום תחילתן להתיר אף למלאכה דאורייתא, וכ"כ התפארת שמואל על הרא"ש בפ"ג סימן ח', - וזה מתפרש לפי דבריו בפ"ה סימן ד' בתו"ד דגדר התירא דהתירו סופן משום תחילתן, הוא דחשבינן לה כאוכל נפש, וכ"כ גם בביאור מהרש"ל על הסמ"ג ל"ת ס"ה, דהא דשרי אף מלאכה דאורייתא הוא משום דהו"ל כאוכל נפש ממש. [↑](#footnote-ref-588)
588. מבו' מדבריהם דאף כשאין ההוצאה לצורך שמחת יו"ט, אלא לצורך מצוה, יש בזה להא דהתירו סופן משום תחילתן, ומה"ט כתבו הראבי"ה והמרדכי והרא"ש דמותר להחזיר המחזורים, - אך הגר"א ביו"ד סימן רס"ו סוסק"ג כתב דאין להתיר לטלטל האיזמל אחר המילה מכח הא דהתירו סופן משום תחילתן, דלא אמרו אלא בשמחת יו"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-589)
589. ואזיל הריא"ז לטעמי' בפ' במה טומנין ה"א דין ה' שכתב דכל עורות מוכנין הן בין לחין ובין יבישין בין של בהמה דקה ובין של בהמה גסה, וציין למש"כ בקונט' הראיות בפירקין. [↑](#footnote-ref-590)
590. אך המאירי לעיל כתב דאע"פ שרש"י פירש עור שהופשט מערב יו"ט ל"ד, אלא כל ששחט מבערב אע"פ שהופשט ביו"ט אסור, ועיי"ש שכתב דהיינו דוקא כשהי' שהות מבעו"י להפשיטו, ועמש"כ בזה המג"א בסימן תצ"ט סק"ה, והשעה"צ שם סקט"ו. [↑](#footnote-ref-591)
591. ואמנם הנה לדעת הרמב"ם כל הדברים שנאסרו כדי שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, הוא משום דחיישינן שיבא לידי מלאכה, וכמש"כ בתשו' סימן ש"ו, ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ נימא דלא יאכל כדרך שהוא אוכל בחול, ולא יסב כדרך שהוא מיסב בחול, וכ"ה מבו' בדבריו בהלכותיו בכ"ד, פכ"א משבת ה"ג וה"ד והי"א והי"ז והי"ט, ופכ"ב הט"ז והי"ט, ופכ"ד ה"ט, ופכ"ו ה"ז, ולפ"ז בע"כ דגם הכא יש לחוש שיבא לידי מלאכה, ושמא הוא משום דחיישינן שיבא לשלוח ולהוציא מרשות לרשות לצורך חול, או משום דחיישינן שיבא לבשל ולתקן מאכלים אלו לצורך חול. [↑](#footnote-ref-592)
592. ולפ"ז לכאו' הוא ע"ד הא דתניא לעיל י"א א' דב"ש אומרים אין מוליכין טבח וסכין אצל בהמה ולא בהמה אצל טבח וסכין, ומפרשינן התם דהוא משום דחיישינן לאמלוכי. [↑](#footnote-ref-593)
593. העולת שבת בסימן תקט"ז סק"א כתב דהא דמשלחין בע"ח, היינו כשהן עומדין לאכילה, אבל אם עומדין לגדל ולדות אסור, שהרי אינם ראויים ביו"ט, והו"ל כמו תבואה שמחוסרת טחינה, - והא"ר שם סק"א כתב דיש לחלק, דטחינה הויא מלאכה האסורה לעשות ביו"ט בכולם, משא"כ בשחיטה דמותר באחרים ול"ה מחוסר מעשה אסור, וכ"כ בתשו' מהרי"ל דיסקין בחלוקא דרבנן שבסוה"ס בסוגיא דאין משלחין סק"ב דאף בהמה העומדת לגדל דהויא מוקצה משלחין, ועיי"ש בסק"ג שכתב דהיינו כשאינו נושאם על כתפו אלא הם הולכין, (ועיי"ש שהאריך לדון אם איכא בכה"ג איסור שילוח, - ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"ג.. [↑](#footnote-ref-594)
594. ועיי"ש שכתב דטעם האיסור בזה הוא משום דלא הותר טלטול והוצאה מרה"י לכרמלית לצורך חול, - אך לכאו' יש מקום לדון בזה, דאמנם כל שאינו עומד שיאכלנו ביו"ט אסור לשלחו אף דרך כרמלית, אך במה שאסרו לשלוח תבואה אף אם יאכלנו, משום שנראה ששולח לצורך חול, י"ל דהוא רק דרך רה"ר, - אך ד' הט"ז לא נתישבו בזה, שהרי דעתו שם דמותר לשלוח תבואה כל שדעתו לאכלו ביו"ט, וכל הא דאסור הוא כשאין דעתו לאכלו, ואפ"ה ס"ל דשרי לשלוח דרך כרמלית, וכנראה הוא משום דחשיב כצורך היום, כיון ששמחה הוא לו שמתכבד במתנותיו אצל חבירו, (אך הגר"ז שם כתב דאין להתיר מכח זה, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-595)
595. וכן פירש גם הבית מאיר שם, - אך המחה"ש שם פירש דד' המג"א קיימי על שילוח שעורים לצורך בהמתו, דאי"ז אסור אלא משום דלא הותרה מלאכה לצורך בהמה, וע"כ כל דהוי רשות אחת שרי, אך שילוח חטים אסור בכל ענין, וכן צידד הפמ"ג שם, - ועמש"כ בזה הראש יוסף בסוגיין. [↑](#footnote-ref-596)
596. ובטעם האיסור כתב דהוא משום דשמא המקבל המתנה או מי שיראה, יאמר דאלמלי דטחינה מותרת למה לו לשלחו היום, או דהוא משום דלא התירו לשלוח לחבירו אלא דבר שיוכל חבירו ליהנות בה היום. [↑](#footnote-ref-597)
597. והנה אמנם בד' הלבוש שכתב דהאיסור הוא משום דהוי טירחא לצורך חול, יש מקום לומר דהיינו רק כשעושה דבר האסור לצורך זה, - אך למש"כ המאירי דהוא משום דמיחזי כמוליך לטחון ומתעסק בצורך חול, ודאי דיש לאסור בכל שילוח. [↑](#footnote-ref-598)
598. ובדעת רבינו אפרים יש מקום לומר דס"ל דחטין אין עומדין ליתנם לבהמה, וע"כ הו"ל מוקצה, אך אי"ז מתישב בהא דאסרינן גם בשעורים, אף שהם עומדין לבהמה ואינם מוקצה, - וע"כ צ"ל דס"ל כדעת רש"י לקמן כ"א ב' ודעימי' דלדעת ריה"ג הוי מאכל בהמה מוקצה ביו"ט, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 16. [↑](#footnote-ref-599)
599. הראש יוסף כתב דלדעתו יש לאסור אף אם אחד נושא ושנים עמו בלי מתנות, ומשא"כ לדעת ש"ר אין אסור אלא כשלשתן נושאים, - וצ"ל לפ"ז דהא דמיבע"ל בתלתא גברי ותלתא מיני, הוא כשאינם הולכים יחד, וס"ל דאף כה"ג חשיב כשורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-600)
600. ונמצא לפ"ז, דפלוגתייהו דב"ה ור"ש בחטין, ופלוגתייהו בשעורים, הם מתרי טעמי, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן תקט"ז סק"א, לפ"מ שפירשו המחה"ש והפמ"ג שם בדבריו, ונתבאר בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-601)
601. והמחה"ש שם פירש דדבריו קיימי רק על שעורים דקיימי לבהמה, אך חטים אסור לשלחן אף בלא"ה, וכתב לפ"ז, דמש"כ המג"א שם דאם הם רשות אחת שרי, הוא רק בשעורים, אך חטין אסורין אף בכה"ג, וכן צידד הפמ"ג שם, - אך הא"ר שם סק"א, והגר"ז בקו"א שם סק"א, והבית מאיר שם, והשעה"צ שם סק"ו, לא פירשו כן לדבריו, - ועמש"כ בזה הראש יוסף בסוגיין. [↑](#footnote-ref-602)
602. ושמא י"ל, דעיקר הא דמותר לשלוח הוא משום דשמחה היא לו שמתכבד במתנותיו אצל חבירו והו"ל כצורך היום, כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק שם המ"ז בטעם הא דמשלחין תפילין, ואך דבעינן שיהיו ראויין ליהנות מהן היום, ולזה סגי במה שראוי ליתנם לפני בהמתו. [↑](#footnote-ref-603)
603. ואמנם הנה בנוסח המשנה שלפנינו תנן להדיא דלב"ה משלחין קטניות, וכ"ה בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם, וברור שזהו מקורו של הרמב"ם להתיר בזה, - והרשב"א שנתחבט בזה הוא משום דל"ג לה במתניתין, וכ"כ המאירי דבגמ' שלנו ל"ג לה, וכן ליתא בנוסח המשנה שבירושלמי, ובפסקי רי"ד, ובחי' המאירי, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א הכא שצידד דבמיני קטניות הראויין לאכלם כמות שהן בלא כתישה מודים ב"ה, והרי דל"ג לה במתניתין. [↑](#footnote-ref-604)
604. ובד' הריטב"א משמע דשאני עדשים משאר קטניות, דשאר קטניות ראויין לאכלם כמות שהן בלא כתישה, וע"כ מודו בזה ב"ה, ומשא"כ בעדשים, ועד"ז כתב הראשל"צ בסוגיין בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-605)
605. והרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה כתב דלא הותרה מלאכה אלא לצורך הנאה דגוף ממש הדומה לאכילה, לאפוקי תפירת בגדים ללובשן וכיו"ב דאי"ז הנאה הנכנסת לגופו של אדם כאכילה, וצ"ב דא"כ מ"ט הותר שילוח כלים הראויין ללבישה ביו"ט [↑](#footnote-ref-606)
606. ועיי"ש שכתב דבזה ניחא הא דגזרו שמא תיכרך נימא, אף דהו"ל דבר שאינו מתכוין, והיינו משום דכל שתיכרך נימא, עביד איסורא במה שמוצע תחתיו, דהוא מתכוין שיהא תחתיו, ועמש"כ המפרש בתמיד שם לפרש בע"א, ומש"כ עוד בזה הקה"י בח"ח סימן ט', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-607)
607. אך לכאו' בל' רש"י משמע טפי דהיינו, דמכח הא שיש לו הנאה במה שמציע תחתיו, חשיבא אף לבישת הנימא כלבישה שיש בה הנאה, - והיינו משום דהא דבעינן לבישה שיש בה הנאה, לאו היינו דעיקר האיסור הוא בההנאה, אלא הוא תנאי בעלמא בלבישה שיהא בה הנאה, והואיל והוי זה חדא לבישה ובלבישה זו איכא הנאה, יש לאסור גם משום חלק הלבישה שעל בשרו, אף דבחלק לבישה זה בפנ"ע ליכא הנאה. [↑](#footnote-ref-608)
608. וי"ל עוד, דאף דהוילון אינו מחובר, מ"מ מה שהוא משמש כמחיצה, ודאי דחשיב כמשמש עם הקרקע ואין עליו תורת כלי, ורק משום שהשמש מתעטף בו, דשימוש זה אינו משמש עם הקרקע, הוא דיש עליו תורת כלי. [↑](#footnote-ref-609)
609. הרא"ש בפ"ב דתמיד כתב לישב דהא דמטבילין אותה היינו לאחר עשייתה דכלים הנגמרין בטהרה צריכין טבילה לקודש, - אך התוס' והתוס' הרא"ש בחולין צ' ב' כתבו דאין לפרש כן, משום דהא דכלים הנגמרין בטהרה צריכין טבילה לקודש, היינו בכלים המקבלין טומאה, אך כלים שאינם מקב"ט מ"ט יהיו צריכין טבילה לקודש. [↑](#footnote-ref-610)
610. התוי"ט בשקלים פ"ח מ"ד כתב דלפ"ז רק הפרוכת שהיתה לדביר מקב"ט, אך שאר הפרוכות שהיו במקדש ל"ה מקב"ט, ועיי"ש במשה"ק ע"ז. [↑](#footnote-ref-611)
611. וכ"נ בד' התוס' בסוכה י"ט ב' דדבר הנטמא טומאת אהלים נטמא אף בשאר טומאות, וכמש"כ הפנ"י שם, אך השטמ"ק בסוגיין, והרא"ש בפי' לתמיד כ"ט ב' כתבו דאינו נטמא אלא במת, ועמש"כ בזה החזו"א באהלות סימן ט' סק"ז, ובנגעים סימן א' סקכ"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-612)
612. צ"ב מה מהני טעם זה בפרוכת שהיתה בבית עולמים, שלא נשאו אותה ממקום למקום, ועמד בזה התו"ח בשקלים פ"ח מ"ד, ועמש"כ בזה הרש"ש שם. [↑](#footnote-ref-613)
613. בדעת התוס' וש"ר שלא תירצו כן, יש להסתפק אם הוא משום דפליגי בעיקר הדין, וס"ל דכלי של איסוה"נ אינו מקב"ט משום שאינו ראוי לתשמיש, או דס"ל דבוילון גרע, כיון דאין עיקרו עומד לתשמיש זה, וע"כ אינו מקב"ט רק אם הוא משמש בפועל לכך, גם י"ל דכל שאינו משמש בפועל לכך, הוא בטל לבית, וחשיב כמחובר, (וזה לפ"ד החזו"א בכלים שנתבארו לעיל). [↑](#footnote-ref-614)
614. ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה בוילון הנעשה לתלות גבוה למעלה מתשמיש אדם, דאין השמש מתחמם בו, דלדעת רש"י ותוס' ודעימייהו אינו מקב"ט כיון שאין השמש מתחמם כנגדו, אך לדעת הבה"ג הוא מקב"ט, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דממה שלא הביא הרמב"ם להא דוילון טמא משום שהשמש מתחמם כנגדו, ורק לענין כלאים הביאה בפ"י מכלאים הי"ד, נראה דגריס כגיר' בה"ג, דאם הי' גורס כגירסתינו שטומאתו הוא משום שהשמש מתחמם כנגדו, הי' לו להביאו, כיון דאיכא נפ"מ לדינא בטעם זה, - אך לכאו' למש"כ הרא"ה ודעימי' דגזרו חכמים טומאה אף בוילון שאין השמש מתחמם כנגדו, מסתבר דאף וילון התלוי למעלה מקומת אדם מקב"ט, וגם לדעת הראב"ד דאף וילון האסור בהנאה שאין השמש מתחמם כנגדו, מ"מ תורת כלי עליו כיון שאם הי' חול הי' ראוי להשתמש, יש מקום לדון דה"נ הוא בוילון התלוי למעלה מקומת אדם, ויש לחלק, - ובד' הט"ז ביו"ד סימן שע"ג סק"ג משמע דאף וילון התלוי בגובה מקב"ט, והחזו"א בכלים סימן כ"ה סקכ"ה נחלק ע"ז, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-615)
615. כן פירשו התוס' והתו"י שם בדעתו, דלי"ב איסור כלאים אף בלבישה, - והשיח יצחק שם עמד בזה, דהוא דלא כדבריו בסוגיין ד"ה בקשין וד"ה שריא דמשמע להדיא דלבישה אסורה אף בבגדים קשין, ולא הותר אלא להציע תחתיו, ולכאו' י"ל שדעתו כמשמעות ד' הראב"ד בכתוב שם, דמדאורייתא שרי אף בלבישה, ומדרבנן אסרו בדרך לבישה, ובהצעה תחתיו לא גזרו. [↑](#footnote-ref-616)
616. והקה"י בסימן י"א סק"א ד"ה אך צריך תמה ע"ד המתירים לבישת כלאים בגדים קשים משום דלי"ב הנאת חימום, דמ"ט אי"ז אסור משום דיש בזה הנאה דמגין על האדם בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים, וכן מצילו מבזיון, ואף הנאת לבישה מפני החמה ומפני הגשמים חשיבא כהנאת לבישה לאיסור כלאים, כדתנן במוכרי כסות דבלבד שלא יתכוין בחמה מפני החמה ומפני הגשמים, וכתב דשמא אע"פ דל"ד הנאת חימום אסור אלא אפי' הנאת הגנה מן החמה ומן הגשמים, מ"מ בעינן עכ"פ שיהא ראוי להנאת חימום, דאל"כ אינו בשם בגד של לבישה, ולגבי כלאים בגד כתיב. [↑](#footnote-ref-617)
617. והראב"ד בכתוב שם תמה ע"ז, דהחשן ואפוד היו קשין יותר מהאבנט, - ובתשו' הרדב"ז סימן אלף ת"ע כתב לישב עפי"ז, דמה שאמרו דבגדי כהונה קשין הם הוא בחשן ואפוד, ומה שאמרו דהותר לכהנים כלאים הוא באבנט, וכ"כ הרדב"ז בפ"י מכלאים הל"ב, והמהר"י קורקוס בפ"ח מכלי המקדש הי"א, אך קשיא טובא ע"ז, דמה שאמרו בגמ' ביומא דבגדי כהונה קשין הן, קאי על האבנט, עיי"ש, ותמה ע"ז הביה"ל בח"א ר"ס ג'. [↑](#footnote-ref-618)
618. ובד' הראשונים מצינו כמה דרכים בפי' צורת הערדלין, עמש"כ הערוך בע' עדלר, והפסקי רי"ד בסוגיין, והראב"ן במכילתין, ומש"כ הרמב"ם בפ"י מכלאים הט"ו, והכס"מ שם כתב שפירש כן לערדלין, והאחרונים נחלקו בביאור ד' הרמב"ם שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-619)
619. ולדעת הסוברים דאף בגדים קשים אסורין בלבישה, כתב האו"ז בסימן שמ"א דהא דשרינן בערדלין, הוא משום דה"ז דומה לישיבה עליהן, דאי"ז דרך העלאה, וכ"כ המאירי דאי"ז לבישה, וכתב די"ל עוד דהוא משום שאין בו שוע טווי ונוז ושרי אף בלבישה לדעת ר"ת ודעימי', - ובתשו' הרי"ד סו"ס מ"ג כתב דכל הא דשרי הוא משום דלא היו עולין על גב הרגל אלא תחת כפות הרגלים היו עושין כן, דאם היו עולין ע"ג הרגל, אע"פ שאין בהן חימום אלא עשויין להגן, כיון דדרך העלאתן בכך אסירי, דכל לבישה אסורה אע"פ שהיא עשוי' להגן. [↑](#footnote-ref-620)
620. והראב"ן במכילתין כתב דהוא משום דאינם עשויין להנאת חימום אלא להנאת מדרך כף רגל. [↑](#footnote-ref-621)
621. והדרישה שם הק', דאף דכנגד העקב אינו נהנה, הרי מ"מ בשאר הרגל הוא נהנה, ואע"ג דשם אי"ז כלאים, הרי בגד דיש בו כלאים מצד אחד, אסור ללבשו אף בצידו השני, ועיי"ש במש"כ לישב בכמה אנפי, ומש"כ הב"ח בקו"א שם, והט"ז שם סקי"ב, והערוה"ש שם סכ"ד, והחדרי דעה שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-622)
622. ואמנם י"ל דמש"כ הרמב"ם לה"ט דאין דרך חימום בכך, הוא לפ"מ שפסק כרב אשי דאף דבזרני אין בהן משום כלאים, ומפרשינן דהוא משום דאין דרך חימום בכך, אך למ"ד דבזרני יש בהן משום כלאים, בע"כ דהא דצררי דפשיטי אין בהן משום כלאים הוא מטעם אחר. [↑](#footnote-ref-623)
623. ונחלקו האחרונים בזה, דבד' המג"א בסימן ש"ח סקע"ד והא"ר שם סקפ"ח מבו' להדיא דהיינו דמותר לטלטלו אף מחמה לצל, ולא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, וכ"כ היש"ש בפירקין בסו"ס מ"ד בדעת האו"ז והמרדכי, - אך היש"ש שם כתב דאסור לטלטלו שלא לצורך גופו ומקומו, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ח ספ"ה, - ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא שנתבאר לעיל בסנדל המסומר אם חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור, או דכיון דאין איסורו משום איסור שבת לא חשיב ככלי שמלאכתו לאיסור. [↑](#footnote-ref-624)
624. והפמ"ג באש"א סימן ש"ח סקע"ד כתב דטעם המתירין לטלטל בגד שעטנז הוא משום דראוי לכסות בו, ולכאו' מכוון דבריו דלא סגי בהא דתורת כלי עליו, ובעינן להא דראוי לכסות בו, וכמו שאמרו בשבת מ"ו א' בשרגא דנפטא דכיון דיש עלי' תורת כלי, מהני הא דראוי' לכסות בה, אך בהא לחודי' דראוי לכסות בו לא סגי, וכמו שאמרו בשבת שם. [↑](#footnote-ref-625)
625. ומצינו כן בד' הרמב"ן בשבת שם, דמה שאמרו שם בשרגא דנפטא דתורת כלי עליו, הוא משום דכלי גמור הוא ותורת כלי עליו להשתמש בו לאחר השבת, והרי דאם אינו ראוי להשתמש בו בחול ל"ה תורת כלי עליו, - אך בדעת המתירים לטלטל בגד שעטנז, דס"ל דחשיב דתורת כלי עליו, צ"ל דהא דתורת כלי עליו, אי"ז משום שהוא ראוי למלאכתו בחול, אלא משום דיש עליו צורת ותואר כלי, וע"כ אף בגד שעטנז דאסור בלבישה בחול, יש עליו תורת כלי, ומותר לטלטלו. [↑](#footnote-ref-626)
626. והרשב"א בסוגיין כתב עד"ז בהא דתנן דאין משלחין סנדל המסומר, דאף דאסור לטלטלו אלא לצורך גופו ומקומו, מ"מ בעי למיתני דאסור לשלחו, משום דלשלחו היינו נמי צורך גופו, שחבירו שמח ונהנה בדבר, וכ"כ התוס' בשבת ס' א' ד"ה לא בסנדל המסומר. [↑](#footnote-ref-627)
627. הצל"ח תמה ע"ז, דא"כ משמע דלא הותר לשלח אלא לצורך חוה"מ, אך כל שאינו לצורך חוה"מ אף שהוא לצורך אחר יו"ט אין משלחין, וא"כ יהא אסור לשלח תפילין בימים אחרונים של פסח וסוכות וכן בשבועות ובר"ה, - אך המשכנות יעקב באו"ח סימן ל"ח פא: כתב דאין ההיתר בזה משום צורך חוה"מ, אלא היינו דכיון דהוא לצורך המועד דהיינו חוה"מ שהוא תיכף אחר יו"ט, א"כ שמחה הוא לו ביו״ט כשישלחו דברים שצריך להם תיכף אחר יו״ט ואינן מחוסרין תיקון כלל, והו"ל צורך יו"ט קצת, והוא כב"ה דאית להו דמתוך שהותרה לצורך הותרה שלא לצורך אם יש בו צורך היום קצת, וע"כ אף בעצרת וביו"ט אחרון מותר, כיון דיש בו צוךר תיכף אחר יו"ט שמחה היא לו, ולא נקט והן לצורך המועד, אלא לאשמעינן דאסור לשלוח ביו״ט דבר שאין ניאותין בהן בחוה״מ אלא בחול שאחר יו״ט האחרון, דאי"ז שמחה לו שישלחו לו ביו"ט ראשון דבר שלא יהנה ממנו עד עבור המועד כולו, - ואמנם בד' הריא"ז משמע להדיא דכל הא דמותר לשלוח תפילין הוא משום דהוא שולחן לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-628)