16 קידוש הלחם
קטגוריות: ש_ס / מו מעילה / מעילה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' פורים דפרזים תשס"ג

**בדין זריקת פיגול - א'**

**בדינה לענין להוציא ולהביא למעילה, ולענין קידוש הלחם,**

**ובביאור סוגיא דמעילה ד"ג:, ושי' המפרש בזה, ובסוגיא דמנחות דמ"ז:**

א] מעילה ד"ג:, אמר רב גידל אמר רב, זריקת פיגול אינו מוציא מידי מעילה בקק"ד ואינו מביא לידי מעילה בקק"ל, וכו', איתיבי' ר"פ לאביי וכו', שחטה חוץ לזמנה וחוץ למקומה לא קדש הלחם, אלמא פיגול מייתי לי' לידי מעילה וכו', א"ה גבי תודה נמי עד דזריק, מאי קדש ליפסל דבעי שריפה, ע"כ.

והנה במנחות דמ"ז, תני אבוה דר' ירמי' בר אבא, שתי הלחם שיצאו בין שיטה לזריקה וזרק דמן של כבשים חוץ לזמנן, ר"א אומר אין בלחם משום פיגול, ר"ע אומר יש בלחם משום פיגול, וכו', מתקיף לה רב פפא וכו', ובהדר עיילינהו פליגי, דר"א סבר לה כרבי דאמר שחיטה מקדשא ואיפסלו להו ביוצא ור"ע כר"א בר"ש דאמר שחיטה לא מקדשא ולא מיפסלי ביוצא, האי מאי וכו', אלא אי אמרת כר"א בר"ש ס"ל דאמר זביחה לא מקדשא, זריקת פיגול מי מקדשא, והאמר רב גידל אמר רב זריקת פיגול אינה מביאה לידי מעילה ואינה מוציאה מידי מעילה וכו', ולאו איתותב רב גידל, ע"כ הסוגיא.

והנה במש"א בגמ' דאיתותב רב גידל, נחלקו הראשונים בפירושו, דבתוס' שם ד"ה ולאו איתותב, ז"ל, ולא חשיב שנויא דהתם דריש מעילה, דרב פפא הוא דמקשה להו ולא ס"ל הך שנויא, מיהו תימה דהתם בסוף שמעתין מייתי לי' סיוע, ואית דגרסי ולא איתותב רב גידל בניחותא, ואינו נראה, עכ"ל, ובפי' המפרש לק' ד"ו., פי' מש"א התם דאיתותב רב גידל, דהיינו משום המבו' בסוגיא שם דסתמא ור"ש תרוייהו ס"ל דזריקת פיגול מוציאה מידי מעילה בקק"ד, וכ"ה בפי' רגמ"ה שם, ודבריהם צ"ב, דהרי כל המבו' התם דמתני' הויא דלא כרב גידל, היינו רק למ"ד דהיתר זריקה שנינו, אך למ"ד דהיתר אכילה שנינו, הרי שאדרבה מתני' מסייעא לרב גידל, עיי"ש, וצ"ע, ובשטמ"ק במנחות שם פי', ז"ל, פי' דבהא מילתא איתותב, דהי' רוצה לדמות דכ"ה דאין זריקת פיסול לא מביא לידי מעילה בקק"ל ולא מוציא מידי מעילה בקק"ד ה"נ לא מקדשי ללחם, והיינו כפי' התוס' בסוגיין, אך לפי' המפרש ורגמ"ה בסוגיין אין לפרש כן, דהרי לדעתם אף מעיקרא לא ס"ד לדמות דין קידוש הלחם לדין מעילה, בהא מילתא איתותב, דמסיק התם נהי דמעילה לי"ב לחם מיהא קדיש, עכ"ל.

ובדעת הרמב"ם נ' שמפרש כגיר' זו שהביאו התוס' דאמר ולא איתותב רב גידל בניחותא, דהנה הרמב"ם בפי"ז מפסוהמ"ק הי"ט פסק דלא כר"פ במנחות שם, ועיי"ש בכס"מ שכ' שטעמו משום דר"פ דרך דחי' אמרה, אך הלח"מ שם בפ"א בל"ג תמה על טעם זה עיי"ש, ובכס"מ כ' לפרש עוד בטעמא דהרמב"ם, דגריס ולא איתותב ר"פ בניחותא, כמש"כ התוס', והיינו משום דלפי' התוס' והשטמ"ק בסוגיא דמנחות שם, הרי נמצא דלקושטא דמילתא ל"ק על עיקר פירושו דר"פ בסוגיא שם, דהרי אנן ס"ל דל"ד דין קידוש הלחם לדין מעילה, וגם אין לומר דהרמב"ם מפרש כפי' המפרש לקמן דאיתותב רב גידל במש"א דזריקת םיגול אינה מוציאה מידי מעילה, דהרי הרמב"ם פסק כרב גידל דזריקת פיגול אינה מוציאה מידי מעילה, וכמבו' בדבריו רפ"ג ממעילה, (וכבר תמהו האחרונים ע"ד המהר"י קורקוס שכתב דלא פסק הרמב"ם כרב גידל לענין הוצאה מידי מעילה), ואי אמרו במנחות דאיתותב בזה רב גידל הי' להרמב"ם לפסוק כן, (וצ"ע בד' הכס"מ פ"ג ממעילה ה"ג שעמד ע"ד הרמב"ם שפסק כדרב גידל, ממה שאמרו במנחות דאיתותב רב גידל, ומ"ט לא תי' בפשיטות דהרמב"ם מפרש לה דבניחותא קאמר דלא איתותב רב גידל, וכמש"כ איהו גופי' בהל' פסוהמ"ק הנז').

ויש להעיר עוד, בד' התוס' במנחות דע"ט., שנקטו ע"פ הסוגיא במנחות דמ"ז: הנז' דאיתותב רב גידל, וזריקת פיגול אף מביאה לידי מעילה, וצ"ע דהרי לפי' התוס' בדמ"ז: לא אמרו בסוגיא שם דאיתותב רב גידל, רק לדעת ר"פ גופי', אך אנן לא ס"ל כן, וביותר, שהרי לענין הבאה לידי מעילה מסייעי' בסוגיין ממתני' לרב גידל, וע' גם בתוס' הרא"ש נדרים די"ב. שכתב דאיתותב רב גידל, אך התוהרא"ש שם איירי לענין להוציא מידי מעילה, ויל"פ דס"ל דלהלכה חלוק לענין להוציא מידי מעילה מענין להביא לידי מעילה, וכדעת המפרש ורגמ"ה דלענין להוציא מידי מעילה איתותב רב גידל, והרי גם הא דמסייעי' לרב גידל ממתני', הוי רק לענין שאינו מביא לידי מעילה, ולא לענין שאינו מוציא מידי מעילה, וכמבו' בסוגיא לק' ד"ד: וכמו שפי' התוס' שם הטעם לחלק בזה, (וית' עוד בזה בעז"ה לקמן סק"ט).

והנה צ"ע בסוגיא דהתם, דמדמה הגמ' דכ"ה דלרב גידל זריקת פיגול אינה מוציאה ומביאה לידי מעילה, ה"נ ל"מ לקדש הלחם, וצ"ע דהרי בסוגיין מסיק דל"ד דין קידוש הלחם לדין מעילה, ואף לרב גידל דזריקת פיגול אינה מביאה לידי מעילה, מ"מ מהניא שחיטת פיגול לקדש הלחם, וכדמוכחי' לה ממתני' דמנחות דע"ט:.

והנה למה שפי' השטמ"ק שם, הרי זהו גופא מש"א שם דלאו איתותב רב גידל, ולק"מ, וכן למה שפי' התוס' הרי כל הסוגיא התם אתיא כדעת ר"פ דמדמה דין קידוש הלחם לדין הבאה והוצאה מידי מעילה, וע"כ לדידי' שפיר פריך מדרב גידל, ושפיר משני דאיתותב רב גידל, דלדידי' דמדמה דין קידוש הלחם לדין הבאה והוצאה מידי מעילה, הרי הוי זה תיובתא לרב גידל ממתני' דמנחות דע"ט:, דתנן התם דשחיטת פיגול מהניא לקדש הלחם.

אך לדעת המפרש ורגמ"ה, ק' טובא, דמה פריך התם מדרב גידל, הרי מודה רב גידל דמהני לקדש הלחם, כמבו' בסוגיין, ואין לומר דסוגיא דמנחות לא ס"ל לחלק כן, דהרי להדיא תנן במתני' מנחות דע"ט: דשחיטת פיגול מהניא לקדש הלחם, ומזה הוכיחו בסוגיין דאף לרב גידל חלוק דין קידוש הלחם מדין הבאה לידי פיגול, וביותר שהרי לפי' המפרש והרגמ"ה בסוגיין, הרי מעיקרא לא ס"ד לדמות דין קידוש הלחם לדין הבאה לידי מעילה, ואך דמעיקרא ס"ד דמתני' דמנחות דע"ט: איירי לענין מעילה, וע"כ פריך מינה אדרב גידל, ומשני דמתני' איירי לענין קידוש הלחם, ודממילא פשיטא דל"ק מזה על ר"ג, דל"ד דין קידוש הלחם לדין הבאה לידי מעילה, והרי דפשיטא להגמ' בסוגיין דל"ד זל"ז, וע"כ גם אין לפרש לדעתם דפריך הגמ' שם אדר"פ גופי' דמדמה להו, שהרי לפירושם אף ר"פ לא דימה דין קידוש הלחם לדין מעילה.

וביותר צ"ע להגיר' שהביאו התוס', דמפר' דאמרי' בניחותא דלא איתותב רב גידל, וכ"נ גם דעת הרמב"ם וכדלעי', וצ"ע טובא, דהרי כל מה דלא איתותב רב גידל הוא משום דמשני דחלוק דין קידוש הלחם מדין הבאה לידי מעילה, אך לפ"מ דס"ל לסוגיא דמנחות דדמו זל"ז, הרי איכא לאותובי רב גידל ממתניתין, וכבר עמדו בכעי"ז הקר"א והחזו"א, והקר"א הוסיף להקשות ממתני' דמנחות דט"ו. דשחט את התודה לאכול ממנה למחר היא והלחם מפגולין, והרי להדיא דמהני שחיטת פיגול לקדש הלחם, ואף לענין שיחול דין פיגול על הלחם, ולדעת רב גידל בע"כ דל"ד דין קידוש הלחם לפגלו לדין הבאה לידי מעילה, וא"כ מאי פריך בדמ"ז: שם דלרב גידל היאך מהני זריקת פיגול לקדש הלחם לחייב עליו משום פיגול, (ועיי"ש בקר"א שהעיר מ"ט לא מותבי' בסוגיין אדרב גידל מהך מתניתין, ויש להעיר דלפי' המפרש ורגמ"ה לק"מ, דלדעתם הרי הא הוה פשיטא להגמ' דל"ד דין קידוש הלחם לדין הבאה מידי מעילה, וע"כ ל"מ כלל לאותובי' לרב גידל מהך מתני', ולא מותבי' לי' רק ממתני' דמנחות דע"ט: דס"ד דאיירי לענין מעילה, וז"פ), וצ"ע רב בזה.

וכן ק' עד"ז בדעת הרמב"ם, שפסק בפי"ז מפסוהמ"ק הי"ט דלא כר"פ דמנחות דמ"ז: הנז', וכ' הכס"מ שם בדרך השני', והלח"מ שם פ"א הל"ג, דס"ל דאידחי ר"פ וכדמותבי' לי' מדרב גידל, וצ"ע רב, דהרי הרמב"ם גופי' הגם דפסק כרב גידל, מ"מ פסק בהל' פסוהמ"ק שם דשחיטת פיגול מקדשת הלחם, והרי דל"ד דין קידוש הלחם לדין מעילה, וא"כ אף ליכא לאותובי לדרב פפא, דהגם דזריקת פיגול אינה מוציאה ומביאה למעילה, מ"מ שפיר מהניא לקדש הלחם, וצ"ע בזה.

ב] והנה בכס"מ פ"ג ממעילה ה"ג, הביא ד' מהר"י קורקוס, בהא דפסק הרמב"ם שם כרב גידל דזריקת פיגול אינה מביאה לידי מעילה, דאע"ג דאמרי' במנחות דמ"ז: דאיתותב רב גידל, לא איתותב רק במאי קאמר בזריקת פיגול דאינה מוציאה מידי מעילה, אבל במאי דאמר שאינה מביאה הלכתא כוותי', עכ"ד, וכ"ה גם לשי' המפרש ורגמ"ה, דמפרשי דהא דאיתותב רב גידל היינו מברייתא דלקמן ד"ו., ולא איתותב רק לענין להוציא מידי מעילה, דלענין להביא מידי מעילה, הרי אדרבה מסייעי' לי' בד"ד: ממתני', וז"ב, וכ"ה מתבאר להדיא בפי' רגמ"ה בד"ד:, דלענין הבאה לידי מעילה קי"ל כרב גידל, ולענין הוצאה מידי מעילה איתותב רב גידל, וזמש"א במנחות דאיתותב רב גידל, עייש"ה בדבריו.

והלח"מ בפ"א מפסוהמ"ק הל"ג תמה ע"ז, דהרי סוגיא דמנחות איירי לענין זריקת פיגול דמקדשא, וע"ז אמרו דלא מקדשא כי הא דרב גידל, ומשמע דל"ד אלא למאי דקאמר רב גידל דזריקת פיגול אינה מביאה לידי מעילה, ועל דא קאמר ולאו איתותב רב גידל, משמע דתיובתא הוי לענין הבאה, עכ"ד, ויש לדון בזה מכמה טעמים די"ל דדין קידוש הלחם דמי לדין הוצאה מידי מעילה, וע' כן במשנת ר"א זבחים סי' י"ב, ואכמ"ל בזה.

אך הגרע"א בגליון הרמב"ם בהל' מעילה שם הוסיף להקשות, דהא התיובתא היא על מה דמוכח דמביאה לידי פיגול, דכמו דמקדש הלחם ה"נ מביאה לידי פיגול כמפורש בסוגיא, עכ"ל, והנה קושית הגרע"א כפי ל' הקושיא, ק' רק אם נפרש כד' התוס' דמש"א דאיתותב רב גידל הוי מכח מתני' דשוחט את התודה חוץ לזמנה דקדש הלחם, ובאמת כ"ה בתוס' מנחות דע"ט. הנז', דאיתותה רב גידל לענין להביא לידי מעילה, ואזלי לטעמייהו, אך אם נפרש כפי' המפרש ורגמ"ה דהתיובתא הויא מהברייתות דלק' ד"ו. ל"ק קו' זו, דהרי מהנך ברייתות באמת ליכא תיובתא רק למש"א רב גידל דאינה מוציאה מידי מעילה, ושו"מ שכ"כ בס' חק נתן, עיי"ש, אך אכתי ק' טובא, דהרי הא מיהא מבו' בסוגיין דדין קידוש הלחם דמי לדין "הבאה" לידי מעילה, וכדמתיב רב פפא דמדינא דקדש הלחם אלמא פיגול מייתי לידי מעילה, והרי דדין קידוש הלחם דמי לדין הבאה לידי מעילה, וא"כ הרי ה"נ הסוגיא במנחות דסל דדמי דין קידוש הלחם לדינא דרב גידל, היינו לדינא דרב גידל דזריקת פיגול אינה מביאה לידי מעילה, וא"כ אף מש"א דאיתותב רב גידל, בע"כ דהיינו דאיתותב במה שאמר דזריקת פיגול אינה מביאה לידי מעילה, וע' קר"א בסוגיין שרמז להקשות כן, וע' משנת ר"א שם, שכ' דצ"ל דל' הגמ' ל"ד, וצ"ע בזה.

ואמנם דלדעת המפרש ורגמ"ה, שג"כ מפרשים דלא איתותב רב גידל רק במה שאמר דאינה מוציאה מידי מעילה, אך במה שאמר דאינה מביאה לידי מעילה הלכתא כוותי', וכנ"ל, פשוט דלק"מ קו' זו, דלעולם י"ל דדין קידוש הלחם דמי לדין הוצאה מידי מעילה, ול"ק ע"ז כלל ממש"א רב פפא בסוגיין דאלמא זריקת פיגול מביאה לידי מעילה, והרי דמדמי לה לדין הבאה לידי מעילה, דזה לק"מ לדעתם, דהרי אינהו מפרשים בסוגיין, דהא דמותיב ר"פ הוא משום דפירש למתני' דקדש הלחם ואית בי' מעילה, וזהו דמדמי לה לדרב גידל, ולפ"ז הרי דע"כ הוא דמוכיח מינה ר"פ לדין הבאה לידי מעילה, כיון דאף התם איירי לענין להביא לידי מעילה, אך לעולם י"ל דדין קידוש הלחם, אף אי מדמי' לי' לדין מעילה, אין לדמותו כלל לדין הבאה לידי מעילה, אלא לדין הוצאה מידי מעילה, וז"פ וברור.

אך למה שפי' התוס' בסוגיין, דהא דמותיב ר"פ ממתני', הוא משום דדימה דין קידוש הלחם לדין הבאה לידי מעילה, הרי מבו' מזה דדמי דין קידוש הלחם לדין הבאה לידי מעילה ולא לדין הוצאה, ואי נימא דכן פי' מהר"י קורקוס לדעת הרמב"ם, דפי' המפרש והרגמ"ה, הרי ק' טובא, וכמשה"ק התוס' דלא מצי' כלל דאיכא מעילה בלחם, ועמש"נ בזה לק' ס"ק ו' ז', הרי ק' טובא על מה שפי' לסוגיא דמנחות דלא איתותב רב גידל רק במה שאמר דאינה מוציאה מידי מעילה, וצ"ע רב, שהרי התם דנו על דין קידוש הלחם, ודין קידוש הלחם דמי לדין הבאה לידי מעילה, כמבו' בסוגיין, וצ"ע בזה.

ג] והנה בביאור מה שדנו בסוגיין בדין פיגול דהוי בזריקה, נחלקו תוס' והמפרש ורגמ"ה, דדעת התוס' דודאי סגי שיחשב מחשבת פיגול בשחיטה, ואך שדנו בסוגיין דכיון דבעי' שיקרבו מתיריו, א"כ י"ל דלא חייל פסול פיגול עד הזריקה, וי"ל דלעולם פסול פיגול חייל מיד, ורק כרת ליכא עד שיקרבו מתיריו, ובזה הוי כל נידון הסוגיא, ומסקינן מכח ההיא דאילפא, דאף אי נימא דלא חייל פסול הפיגול בלא שיקרבו מתיריו, מ"מ כל שקרבו מתיריו איגלאי מילתא למפרע דחייל פסול הפיגול מעיקרא, ולמסקנת הגמ', ליכא ראי' לנידון זה אם בעי' שיקרבו מתיריו אף לענין פסול הפיגול, או דל"ב לי' רק לענין כרת, וע' חזו"א מה שדן בזה.

אך דעת המפרש ורגמ"ה, דנידון הסוגיא הוי, אם סגי לדין פיגול שיחשב מחשבת פיגול בשחיטה לחודה, ובעי' שיקרבו מתיריו, אך א"צ שיקרבו מתיריו במחשבת פיגול, או"ד ל"ח הפיגול רק אם חישב מחשבת פיגול גם בהזריקה, ולמסקנא ליכא ראי' לנידון זה, אך בד' המפרש בכ"ד נ' שדעתו דלהלכה צריך שיחשוב מחשבת פיגול גם בזריקה, וכמש"כ בד"ב: ד"ה ומשני, ובד"ד.ד"ה אי דלא זרק.

והנה לא נתפרש בגמ' לדעת המפרש והרגמ"ה, אם כל שזרק לבסוף, במחשבת פיגול או בשתיקה, חייל הפיגול למפרע, או שאינו חל רק מכאן ולהבא, וצ"ע בזה.

ובהשקפה ראשונה הי' נראה מסברא, דאי נימא דבעינן שיזרוק במחשבת פיגול, אשר היינו בפשוטו דלא חייל הפיגול רק ע"י מחשבת פיגול בכל המתירין, וא"כ ודאי דלא חייל הפיגול למפרע, דהרי כל חלות הפיגול הויא ע"י במחשבה שחישב גם בשעת הזריקה, ואי"ז תנאה בעלמא שיקרבו מתיריו, די"ל דכל שנתקיים התנאי וקרבו מתיריו חייל הפיגול למפרע.

אמנם באמת נ' ברור, דאף אי נימא דבעי' שיחשב מחשבת פיגול גם בהזריקה, מ"מ לאו היינו דחלות הפיגול חייל רק ע"י מחשבת פיגול בכל המתירין, אלא הוי זה תנאה בעלמא בדין קרבו מתיריו, דבעי' שיקרבו המתירין במחשבה, וית' לקמן בעז"ה הגדר בזה, וכמה ראיות לדבר, **א', מדינא דר' יהודה דכל שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום פיגול וחייבין עליו כרת, ואי נימא דלא חייל הפיגול רק ע"י המחשבה בכל המתירין, א"כ הרי נמצא דלעולם לא קדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, דהרי מחשבת הפיגול הויא רק ע"י מחשבתו בכל העבודות, וכבר קדם לזה מחחשבת המקום, אך יש לדחות, דכיון שכבר חישב מחשבת זמן קודם מחשבת המקום, הרי שהגם דלא סגי בה לפגל, מ"מ כבר אין בכח מחשבת המקום להוציא מידי הפיגול, ואולי הטעם בזה, דכיון דכבר חישב מחשבת זמן, תו ל"מ חיילא מחשבת המקום.**

ב'**, בעיקר הדין ק', דאי נימא דגדר הדין הוא דלא חיילא מחשבת פיגול רק ע"י שחישב בכל המתירין, א"כ מ"ט סגי שיחשב מחשבת פיגול בזריקה לחודה, דודאי מודים המפרש ורגמ"ה דסגי שיחשב בזריקה לחוד, וע' בזה בס' מעיל יעקב שדן לומר דלא סגי שיחשוב בזריקה לחוד, ודחה לזה, עיי"ש, ואי נימא דגדר הדין דבעי' שיחשב בזרקיה, הוא משום דבעי' שיקרבו כל המתירין במחשבה, וע"י זה הוא דחייל הפיגול, הרי לכאו' כ"ה דלא סגי שיחשב מחשבת פיגול בשחיטה לחודה, עד שיחשב בכל המתירין, ה"נ מה"ט גופא הי' לנו לומר דלא סגי שיחשב בזריקה לחודה.**

ג'**, הנה בעיקר שי' המפרש ורגמ"ה, דכל שפיגל בשחיטה, לא חייל הפיגול עד שיחשב גם בזריקה, תמהו האחרונים מכ"ד דמפורש במתני' דכל שחישב בשחיטה לחודה הוי פיגול וחייבין עליו כרת, והרי בד' המפרש מבו' דבלא שחישב בזריקה אין חייבין עליו כרת, (וכמו שכבר עמד בזה בס' חק נתן), וכמבו' להדיא בדבריו בד"ד. ד"ה דברי הכל, עיי"ש, וכ"ה גם בדבריו לעי' ד"ב:, (ומ"מ פסולא ודאי איכא, וכמבו' כן בל' המפרש בכ"ד, דרק "פיגול גמור", לא הוי רק ע"י שחישב גם בזריקה, ועמש"נ בדברינו בסימן ב', בגדר הדין בזה), וכתבו האחרונים ע' כן בס' משמרות כהונה שהובא בס' מעיל יעקב, ובעולת שלמה לק' ד"ד. דבהנך מתני' יל"פ דהא דחייל הפיגול אף בשחישב בשחיטה לחוד, הוי זה מדין ע"ד ראשונה הוא עושה,[[1]](#footnote-2) ובזה ניחא מה שפי' המפרש לק' ד"ח. ד"ה הוזה דמה, דהזאה קובעת בפיגול שחישב בו "קודם לכן", ול' קודם לכן צ"ב, שהרי לדעת המפרש לא מיקבע בפיגול רק אם חישב גם בזריקה, ולהנ"ל ניחא, דאף שחישב רק קודם לכן, מ"מ שפיר מיקבע פיגול, כיון שע"ד ראשונה הוא עושה,** (**ומש"א הכא דל"מ אם לא חשיב בזריקה, איירי בב' כהנים דל"ש בזה ע"ד ראשונה, כ"כ בס' עולת שלמה, או בשחישב להדיא שלא לשם פיגול, ובס' מש"כ כתב דהכא אתיא כרבנן דלי"ל ע"ד ראשונה הוא עושה, אך למשי"ת לקמן בעז"ה, דהכא מודו כו"ע דאמרי' ע"ד ראשונה הוא עושה, אי"ז מתישב, וצ"ע**)**.**

**וצ"ע דהרי מבו' בזבחים דמ"א: דרבנן לית להו כלל דכל העושה ע"ד ראשונה הוא עושה, ובס' מש"כ כתב, דהנך מתני' אתיין כר"מ דאי"ל ע"ד ראשונה הוא עושה, והנה מלבד דק' להעמיד כן לכל הנך מתני', גם צ"ע דהרי למה שנקטה הגמ' בכ"ד דטעמא דר"מ הוא משום דס"ל מפגלין בחצי מתיר, ודלא כר"ל שמפרש טעמא דר"מ משום ע"ד ראשונה הוא עושה, הרי אין מקור כלל דס"ל דע"ד ראשונה הוא עושה, וצ"ע בזה.**

**ד] ונ' מוכח מזה, דלעולם ודאי פשיטא דכל שחישב מחשבת פיגול בשחיטה, חייל הפיגול ע"י מחשבה זו לבדה, ול"ב להזריקה רק מדינא דקרבו מתיריו, אך אין הפיגול חל ע"י מחשבתו בשעת הזריקה, והא דכל שלא חישב בשחיטה לא חייל הפיגול, נ' דהיינו משום דכל שלא חישב בזריקה לא חשיב כלל שקרבו מתיריו, כיון שכבר נפסל הקרבן במחשבת הפיגול שחיב בשחיטה, והויא הזריקה זריקה פסולה, ורק היכא דחישב מחשבת פיגול בזריקה, הוא דאיכא ע"ז תורת הרצאת פיגול, וחשיב דקרבו מתיריו, וצ"ב.**

**ונראה לדון לבאר הגדר בזה, עפמש"כ רש"י בזבחים דמ"ב:, בהא דפריך התם דכי מדי בהיכל מיא בעלמא הוא דקא מדי, ופירש"י ז"ל, דבשלמא מפגל בשחיטה אע"ג דפסלי' והדר זרק לי' או במחשבה או בשתיקה וכו', ע"כ בהכי אמר רחמנא לפיגול וזריקה זו כמו שהיא מרצה לפיגולו, וכו', אלא למ"ד דטעמא משום חצי מתיר, אין כאן זריקה, כיון דלא גמרה מחשבת פיגול ועשה סופה לדעת כשרה, זיל הכא חצי עבודה היא וזיל הכא חצי עבודה היא, עכ"ל, והדברים סתומים, ופי' בזה מרן הגרי"ז זצ"ל, דהא דנתחדש דזריקת פיגול מרצה לפיגולו, היינו שנתחדש בזה דין הרצאה מחודשת דזריקת פיגול, וע"כ כל שחישב מחשבת פיגול בחצי עבודה, ובחצי השני לא חישב, לא חשיב דקרבו מתיריו, דהרי זריקה זו אינה מרצה בתורת זריקה כשרה, כיון דחשיב בחצי' מחשבת פיגול, וגם אין לה תורת הרצאת פיגול, כיון שעשה סופה לדעת כשרה, עכ"ד.**

**ונ' שעד"ז יל"פ בדעת המפרש ורגמ"ה בסוגיין, דלא ס"ל כד' רש"י לחלק בין פיגל בשחיטה לבין פיגל בחצי עבודה, אלא ס"ל דאף היכא שפיגל בשחיטה, י"ל כן דכי מדי מיא בעלמא הוא דקא מדי, ול"ח שקרבו מתיריו, ונ' דע"כ הוא דבעי' שיזרוק במחשבת פיגול, דבכה"ג חשיב שפיר שקרבו מתיריו, דאיכא על הזריקה תורת הרצאת פיגול, והוי זה דומיא דמה שפירש"י בזבחים שם, דהיכא דפיגל בכל הזריקה, ל"ק דמיא בעלמא הוא דקא מדי, והיינו משום דבכה"ג אי"ב לההלכתא דהרצאת פיגול, כיון שחישב מחשבת פיגול בכל העבודה, וה"נ הכא דכוותה כל שחישב מחשבת פיגול בזריקה, אי"ב לההלכתא דהרצאת פיגול, אך כל שזרק שלא במחשבה, לא חשיב דקרבו מתיריו כיון דמיא בעלמא הוא דקא מדי, ויש מקום לדון לפ"ז, דל"ב רק שיחשוב בזריקה מחשבת פיגול, אך בקבלה וההולכה ל"ב שיחשוב מחשבת פיגול, והיינו משום די"ל דהא דמיא בעלמא אי"ז חיסרון רק בזריקה, (ועד"ז נת' בדברינו בסימן ב', דהא דל"מ הקטרת עפרא בעלמא, הוי זה גריעותא רק בהקטרה ולא בשאר עבודות, עיי"ש), וכ"ה משמעות ל' המפרש בכ"ד דל"ב שיחשוב מחשבת פיגול רק בזריקה, (וכן נ' גם מהא דמוקי לדאילפא דחישב נמי בזריקה, וצ"ע דהרי מ"מ לא חישב מחשבת פיגול בהסימן השני דהשחיטה, והיאך יחול הפיגול, ובע"כ דבהשחיטה חשיב שפיר קרבו מתיריו אף אם לא חישב בה מחשבת פיגול, ויש לדחות), וצ"ע בזה.**

**ולפ"ז ניחא מה שעמדנו בזה לעי',** א'**, הא דאמר ר' יהודה דכל שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום הוי פיגול, ניחא בפשוטו, כיון דלעולם הוי חלות הפיגול ע"י המחשבה שחישב בשעת השחיטה, ומה דבעי שיחשב בזריקה הוי רק כ"ה שיחשב שקרבו מתיריו ולא יהא זה מיא בעלמא.**

ב'**, הא דסגי שיפגל בזריקה לחוד, ולא אמרי' דכ"ה דלא סגי שיפגל בשחיטה לחוד, ה"נ לא סגי שיפגל בזרקה לחוד, ג"כ מבו' היטב למש"נ, דרק היכא שפיגל בשחיטה הוא דבעי' שיפגל גם בעבודות שאח"כ, דאל"כ מיא בעלמא הוא דקא מדי, ולא חשיב דקרבו מתיריו, אך כל שפיגל בזריקה, שפיר חייל הפיגול, שהרי בהעבודות שקדמו לזה אכתי לא הי' מיא בעלמא, ושפיר חשיב דקרבו מתיריו, וז"ב.**

ג'**, הא דאמרי' בזה ע"ד ראשונה הוא עושה, הגם דלרבנן לא אמרי' ע"ד ראשונה הוא עושה, ואף בדעת ר"מ פליגי בזה אמוראי אם טעמו משום ע"ד ראשונה הוא עושה, ולמש"נ נ' לבאר בזה, עפ"מ שבי' מרן הגרי"ז זצ"ל, בהמבו' לענין מחשבת פיגול דל"א ע"ד ראשונה הוא עושה, אשר ק' ע"ז מכ"ד דאמרי' ע"ד ראשונה הוא עושה, ובי' בזה מרן הגרי"ז, דרק בפיגול דבעי' שיחול פסול ע"י מחשבתו, הוא דלא אמרי' ע"ד ראשונה הוא עושה, ובי' כן בד' רש"י זבחים דמ"א: ואכמ"ל בזה, ולפ"ז א"ש היטב, דע"כ הגם דכל שחישב מחשבת פיגול בשחיטה בעי' שיחשב נמי בזריקה, מ"מ אמרי' בזה ע"ד ראשונה הוא עושה, דכיון שנתבאר דלעולם חייל הפיגול ע"י מחשבת השחיטה לחודה, והא דבעי' שיחשב בזריקה הוי כ"ה שיהא ע"ז תורת הרצאת פיגול, הרי דלענין זה שפיר אמרי' ע"ד ראשונה הוא עושה, כיון דל"ב שיחול פסול ע"י מחשבתו, אלא בעי' רק שיהא ע"ז שם עבודת פיגול, ודו"ק.**

**ועכ"פ כיון שנתבאר דאף אי נימא דבעי שיחשב מחשבת פיגול גם בזריקה, מ"מ חייל הפיגול ע"י מחשבתו בשחיטה בלחוד, ואך דבעי' לזריקה במחשבה מדינא דבעינן קרבו מתיריו, הרי פשוט דנידון זה אי חיייל הפיגול למפרע, לא תליא כלל בנידון הגמ', שהרי לב' הצדדים בגמ' ל"ב אלא שיקרבו מתיריו, ואך דפליגי אי ליחשב קרבו מתיריו בעי' שיחשוב בהזריקה מחשבת פיגול, או דל"ב לזה, והדר יש להסתפק, אם כל שקרבו מתיריו לבסוף חייל הפיגול למפרע, או דלא חייל רק אחר שקרבו מתיריו, וצ"ע בזה.**

**ה] והנה לכאו' יש להוכיח בזה, מדינא דר' יהודה דכל שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום פיגול וחייבין עליו כרת, והנה הרי לדעת התוס' הוכיחה הגמ' מזה דחייל פוסול פיגול בשחיטה לחוד, ודחי דאף אםלא חייל הפסול עד הזריקה, מ"מ כל שזרק לבסוף חייל הפיגול למפרע, אך המפרש ורגמ"ה פי' לראיית הגמ' באופ"א, עיי"ש, שלדעתם אין לפרש כד' התוס' שהוכחת הגמ' הוא מדחשיב קדמה דאלמא חל הפיגול בשחיטה לחוד, כיון שלדעתם הרי לא הי' בזה כלל נידון הגמ' אי חייל הפיגול בשחיטה לחוד, אלא הי' הנידון בדין קרבו מתיריו, אי בעי' לזה שיחשב אף בזריקה, וע"כ לא תלי בזה כלל אי חשיב קדמה מחשבת הזמן, (שהרי נת' דגם הנידון אי חייל הפיגול למפרע, לא תלי כלל בנידון הגמ'), והנה הרי לדעתם פשיטא לה להגמ' דלא חייל פסול הפיגול עד שעת זריקה, וצ"ע דא"כ תיקשי לדידהו מה מהני דקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, הרי לא חייל פסול הפיגול עד הזריקה, ולכאו' מוכח מזה דס"ל דכל שקרבו מתיריו לבסוף חייל הפיגול למפרע, וע"כ שפיר מהני מה שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, כיון דאיגלאי למפרע שחל פסול הפיגול תחילה, וכמו שמסיק כן הגמ' לדעת התוס', דמה"ט מהני קדימת מחשבת הפיגול, משום דכל שזרק לבסוף איגלאי מילתא למפרע.**

**אמנם יש לדחות, דלעולם לא חייל הפיגול רק אחר שקרבו מתיריו, ולא חייל למפרע, ואפ"ה מהני מה שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, משום די"ל דלדין קדמה ל"ב שיחול הפיגול תחילה, אלא סגי במה שקדמה המחשבת פיגול, (וכמש"נ לדון כן בדברינו בסוגיא דתפוס לשון ראשון, עיי"ש), וע"כ הגם דלא חייל הפיגול עד הזריקה, מ"מ כיון שקדמה המחשבת פיגול למחשבת פסול, ס"ל לר' יהודה דל"מ המחשבת פסול להוציא מידי המחשבת פיגול, וצ"ע בזה.**

**ומד' המפרש ורגמ"ה לעי' ד"ב:, מ' קצת דאף היכא שקרבו מתיריו לבסוף לא חייל הפיגול למפרע, וזה ממה שפי' שם מש"א בגמ' דחוץ לזמנו וחוץ למקומו הואיל ומרצה לפיגולו, ופי' המפרש ז"ל, כלומר הואיל ושחיטת פיגול חשיבא כולי האי דלעולם לא מיקבע פיגול לחייבו כרת עד שיקרבו כל מתיריו שיזרק הדם וכו', והיינו מרצין שמרצה הזריקה לשם פיגול, וכיון דהא שחיטה, כן הגי' הרש"ש וכ"ה בפי' רגמ"ה, חשובה כ"כ שצריכה מרצין לפיגול, אכתי לא יצאה מקדושתה ומועלין בה, עכ"ל, וכ"ה בפי' רגמ"ה, והרי שלא פי' ד' הגמ' כפי' התוס', דשחיטת חוץ לזמנו עדיפא דהיא מרצה לפיגולו, אלא פי' ד' הגמ', דחשיבא השחיטה כיון שאינה מפגלת בפנ"ע וצריכה עוד רצוי לפיגול, וע"כ לא יצאה מקדושתה ע"י השחיטה, והנה אי נימא דכל שקרבו מתיריו לבסוף חייל הפיגול למפרע, הרי לכאו' נמצא דבכה"ג שקרבו מתיריו לבסוף, איגלאי מילתא שיצאה מקדושתה ע"י השחיטה, וא"כ מ"ט מועלין בה בכה"ג, ומ' מזה דאף היכא שקרבו מתיריו לבסוף לא חייל הפיגול למפרע, וע"כ לעולם לא יצאה מקדושתה ע"י השחיטה, ויש לדחות.**

**והנה אי נימא בדעת המפרש ורגמ"ה דאף כל שקרבו מתיריו לא חייל הפיגול למפרע, צ"ע רב, דא"כ מה פריך רב פפא אדרב גידל מההיא דהשוחט את התודה במחשבת פיגול דקידש הלחם, הרי התם חייל הקידוש ע"י השחיטה, ובשעת השחיטה הרי אכתי לא חייל פסול פיגול, וע"כ שפיר קדש הלחם, וכאשר כן משני הגמ' לפי' התוס', ולכאו' מוכח מזה דהא הוה פשיטא לרב פפא דכל שקרבו מתיריו לבסוף חייל הפיגול למפרע, וע"כ שפיר פריך מינה לדעת רב גידל דזריקת פיגול אינה מביאה לידי מעילה, ה"נ בדין דלא תהני שחיטת פיגול להביא לידי מעילה.**

**ו] אמנם נ' דיש לדון בזה, דהנה בעיקר פי' המפרש ורגמ"ה, דהא דמתיב רב פפא ממתני' דהשוחט את התודה, הוא משום דפירש למתני' דקדש הלחם לענין מעילה שמועלין בלחם, צ"ע רב, וכמו שהק' התוס', דודאי אין מעילה בלחם דלא מיקרי קדשי ד', דאף בתודה אין מעילה אלא באימורין ובשטמ"ק הוסיף בהקו', שאף בהאימורין אין מועלין עד אחר זריקה, והתוס' הביאו פי' רבינו האי דמיירי הכא בד' לחמי תודה הניתנין לכהן, וכתבו ע"ז, דג"ז אינו נראה, דלא מישתמיט תנא בשום מקום שיש בהן מעילה, ועוד דחזה ושוק הניתנין לכהנים אין בהן מעילה, עכ"ד.**

**והנה בד' המפרש ורגמ"ה נ' להדיא דהמעילה הויא בכל הלחמי תודה, וזה צ"ע טובא, דהרי קק"ל הן, ומה עדיפי הלחמי תודה מכל קק"ל שאין בהן מעילה רק באימורין וגם אין מועלין בהן עד לאחר זריקה.**

**והנה יש לדון לישב דעת המפרש והרגמ"ה בב' דרכים, הדרך הא', דהנה בפי' המפרש לעי' ד"ב:, ז"ל, חוץ לזמנו וחוץ למקומו למאי חזו, וכו', הא פיגול הוא ולא חזו לא האימורין לגבוה "ולא הבשר לכהנים", ולא הוי קדשים ראויין כלל, עכ"ל, ולק' ד"י. אמרו שאם נהנה מבשר קק"ד שנטמא קודם זריקה אין מועלין בו, ופריך ע"ז פשיטא, ופי' המפרש ז"ל, דמאי קא מפסיד, דכיון שנטמאו בשר קק"ד לא חזי "לא לכהנים" ולא לגבוה וכו', עכ"ל, ויש ללמוד מד' המפרש, דהא דאיכא מעילה בבשר קק"ד קודם זריקה, הוי זה משום שעומד הבשר לכהנים, והיינו דהצורך גבוה שבזה הוא ליתנו לכהנים, והאמנם דאחר זריקה אין מועלין בבשר, משום שכבר חל ההיתר כהנים, וכל שחל היתר לכהנים לי"ב מעילה, אך קודם שחל היתר לכהנים, אי"ב תורת קדשי ד' מכח הא דאי"ב צורך גבוה ליתנו לכהנים, ונ' שמה"ט י"ל, דבהא דאחר זריקה אין מועלין בבשר, הוי זה רק מכח שהזריקה מוציאתו מידי מעילה, (ומשום שיש לו שעת היתר לכהנים), אך אין לבא בזה משום דינא דנעשה מצותו, (ונת' בזה לק' סק"??), ול"ד לאימרוים לאחר הקטרה דלי"ב מעילה משום דינא דנעשה מצותו, וכדתנן לקמן בפ"ב, דשאני הכא דאכתי לא איתעבידא מצותו, דהרי התורת קדשי ד' שבזה הוי מכח שעומד הבשר לכהנים, וע"כ י"ל דכ"ז שלא אכלוהו הכהנים, אכתי לא חשיב שנעשית מצותו.**

**ולפ"ז י"ל דהא דבשר קק"ל לי"ב מעילה, ואף חזה ושוק הניתנין לכהן לי"ב מעילה, היינו משום דקודם זריקה אכתי ל"ה הקק"ל בכלל קדשי ד', ואחר זריקה דחייל עלייהו תורת קדשי ד', באמת הי' בדין שיהא מעילה על החזה ושוק דקאי לכהנים, ואך שכיון דכבר חייל ההיתר לכהנים, ע"כ הוא דלי"ב מעילה, אך אילו הוה משכחת גוונא שאחר זריקה לא יחול ההיתר לכהנים בהחזה ושוק, הי' בהן מעילה, דחשיבי קדשי ד' מכח הא דאי"ב צורך גבוה ליתנן לכהנים.**

**ולפ"ז נ' די"ל, דע"כ הוא דמועלין בלחמי תודה, ויל"פ דהיינו רק אחר זריקה קודם שהורמו מהן ד' חלות, דכ"ה האופן הרגיל, שאין מרימין תרומת לחמי תודה עד אחר זריקה, כמבו' כן בנדרים די"ב:, דאחר הזריקה אי"ב שם קדשי ד' מכח שדינן לינתן מהן ד' חלות לכהנים, ול"ד לחזה ושוק דלי"ב מעילה אף אחר זריקה, דשאני חזה ושוק שכבר חייל בהו ההיתר לכהנים, וע"כ לא חשיבי קדשי ד', ומשא"כ בהלחמי תודה קודם הרמה שעדין אסורין הן לכהנים, הוו בכלל קדשי ד' ואי"ב מעילה.**

**ונמצא לפ"ז, דהא דתנן במתני' דמנחות דשחטה חוץ לזמנה וחוץ למקומה קדש הלחם, ופי' לה רב פפא דהיינו לענין מעילה, לאו היינו כפשוטו שכבר אחר השחיטה מועלין בהלחם, דודאי לא עדיף הלחם מן האימורין שאין מועלין בהן עד אחר זריקה, אלא היינו דקידש הלחם לענין שמועלין בו אחר זריקה, וצ"ע בזה.**

**ואי נימא הכי, הרי דלעולם י"ל דאף היכא שקרבו מתיריו לבסוף לא חייל הפיגול למפרע, ומ"מ שפיר פריך רב פפא ממתני' דקדש הלחם, דכיון דמפרש ר"פ למתני' דאיירי לענין מעילה, ודין מעילה הרי לא חייל על הלחם רק אחר זריקה, הרי דשפיר דמי לדרב גידל, ולדעת רב גידל דזריקת פיגול אינה מביאה לידי מעילה, אף הי' בדין שלא תביא לידי מעילת הלחם.**

**והנה במה שפירשו המפרש ורגמ"ה, דהא דפריך ר"פ ממתני' דקידש הלחם הוא משום דמפרש דמתני' איירי לענין מעילה, ולא פירשו כפי' התוס' דמדמה ר"פ דכ"ה דקידש הלחם ליפסל, ה"נ יהני זריקת פיגול להביא לידי מעילה, הנה בפשוטו הטעם דלא ניח"ל לפרש כן, הוא משום דס"ל דאין לדמות כלל דין קידוש הלחם לחיפסל לדין הבאה לידי מעילה, אך למש"נ י"ל עוד בזה, דלעולם יש לדמות דין קידוש הלחם לדין מעילה, ואך דס"ל דמהא דקידש הלחם ליפסל ליכא למיפרך כלל אדרב גידל, כיון דקידוש הלחם חייל ע"י השחיטה, ובשעת השחיטה אכתי לא חייל פסול הפיגול, שאינו חל רק אחר שקרבו מתיריו, ול"ד לדין מעילה דחייל ע"י הזריקה, ובשעת הזריקה כבר חייל פסול הפיגול, וע"כ בע"כ לפרש דהא דפריך רב פפא, הוא משום דפירש למתני' אף לענין מעילה, אשר זה חייל רק ע"י הזריקה, שכבר חייל פסול הפיגול, וז"פ.**

**ולפ"ז הרי שה"נ יל"פ, דהא דמשני בגמ' למתני' דקדש הלחם דהיינו ליפסל, לאו היינו דחלוק דין קידוש הלחם מדין מעילה, דלעולם י"ל דביסוד הדין דמי דין קידוש הלחם לדין מעילה, אלא היינו דשאני קידוש הלחם ליפסל דחייל בשעת שחיטה, וע"כ שפיר קדש הלחם אף בששחט במחשבת פיגול, כיון שעדין לא חייל פסול הפיגול, ול"ד לדין מעילה דחייל ע"י הזריקה, וע"כ ל"מ זריקת פיגול לעענין מעילה, כיון שכבר חל פסול הפיגול, אך צ"ע ע"ז, דא"כ למ"ד דהיתר שחיטה שנינו או דהיתר זריקה שנינו, ל"ש כלל דינא דרב גידל, ואף בדהוי פיגול בדין דיצא מידי מעילה, (לפי המבו' בפי' המפרש לקמן די"ל דאף בפיגול שייך היתר זריקה, וכדעת השטמ"ק בד"ד: אות י"ח, ושלא כדעת התוס' בד"ד, ואכמ"ל בזה), כיון שאכתי לא חייל הפיגול, ואי"ז במשמע הסוגיא לקמן, עייש"ה, וצ"ע בזה, (אך אי נימא דכל שקרבו מתיריו לבסוף חייל הפיגול למפרע, ניחא שפיר, דע"כ אף למ"ד היתר שחיטה והיתר זריקה, מ"מ כיון שלבסוף קרבו מתיריו איגלאי מילתא דמעיקרא כבר חייל הפיגול, ולי"ב היתר שחיטה והיתר זריקה).**

**ואם כנים הדברים, הרי א"ש היטב הא דפריך בסוגיא דמנחות, אהא דמוקי ר"פ דר"ע ס"ל כראב"ש דשחיטה לא מקדשא, ופריך עלה דא"כ היאך מקדשא להו זריקה, הרי זריקת פיגול לא מקדשא, כ"ה שאינה מוציאה מידי מעילה, וק' טובא דמה מדמי דין קידוש הלחם לדין מעילה, והרי בסוגיין מבו' דאין לדמות זל"ז, וגם דאי מדמי' להו זל"ז, א"כ איתותב רב גידל ממתני' דבשחיטה חוץ לזמנה קדש הלחם, אך למש"נ א"ש היטב, דהא דמבו' בסוגיין דאין לדמותם, הוא רק משום דמתני' ס"ל דקידוש הלחם חייל בשחיטה, וע"כ הוא דל"ד לדין מעילה, דהגם דזריקת פיגול אינה מוציאה מידי מעילה, מ"מ מהניא שחיטת פיגול לקדש הלחם, ומשום דאכתי לא חייל פסול הפיגול בשעת שחיטה, וכמש"נ, וע"כ נמי לא איתותב ר"פ ממתני' דבשחיטה חוץ לזמנה קדש הלחם, אך משא"כ בסוגיא דמנחות דקיימי' למ"ד דקידוש הלחם הוי ע"י הזריקה, הרי דזה דמי שפיר לדרב גידל, דכ"ה דלרב גידל אין זריקת פיגול מוציאה מידי מעילה, ה"נ ל"מ לקדש הלחם.**

**ז] אמנם באמת כ"ז רחוק מן האמת, דלא משמע כן כלל בד' המפרש ורגמ"ה דהמעילה בלחמי תודה הויא רק לאחר זריקה, וגם לא משמע כלל דמפרשי בשנויא דגמ' דהא דחלוק דין קידוש הלחם מדין מעילה, הוא משום דקידוש הלחם חייל ע"י שחיטה, אלא מ' דכלל ל"ד דין קידוש הלחם לדין מעילה, ע' בדבריהם.**

**וע"כ נ' לפרש בהא דמועלין בלחמי תודה קודם זריקה באופן אחר, דהנה בד' הרא"ש בנדרים די"ב:, מבו' דהכהן זוכה בתרומת לחמי תודה אף קודם הזריקה, וכן נ' בד' הר"ן שם, וצ"כ הטעם בזה, דהרי זכיית הכהן בתרומת לחמי תודה, הויא מכח זכיית הכהן המקריב, וכדכ' בקרא לכהן הזורק את דם השלמים לו יהי' (ויקרא ז' י"ד), וא"כ מהיכ"ת תהא זכייתו אף קודם זריקה, וצ"ע בזה, ולפ"ז י"ל דע"כ הוא דמועלין בלחמי תודה אף קודם זריקה, והיינו מכח דינם שניתן מהן לכהנים, וכמש"נ לעי' מד' המפרש, דאף הא דה"ז ניתן לכהנים מהני לחשבן כקדשי ד', ול"ד לאימורים שאין מועלין בהן עד אחר זריקה, דשאני אימורין שאין נבררין לגבוה עד אחר הזריקה, ומשא"כ לחמי תודה שזכות הכהנים בהן קיימת אף קודם זריקה, ע"כ מועלין בהן קודם זריקה, ול"ד נמי לחזה ושוק שאין מועלין בהן קודם זריקה, משום דזכות הכהנים בחזה ושוק לא חיילא עד אחר זריקה, ומשא"כ בלחמי תודה שהן זכאין בהן אף קודם זריקה, והא דאחר זריקה אין מועלין בחזה ושוק הוא משום שכבר הותרו לכהנים, וכמש"נ לעי', וע"כ לחמי תודה קודם זריקה שפיר מועלין בהן.**

[**ועד"ז י"ל גם בדעת רבינו האי, דס"ל דמועלין בד' לחמי תודה הניתנין לכהן, והתוס' הק' ע"ז מ"ש מחזה ושוק שאין מועלין בהן, ולהנ"ל א"ש היטב, דחזה ושוק אחר זריקה אין מועלין בהן משום שכבר הותרו לכהנים, וקוקם זריקה אין מועלין בהן כיון שעדין לא הובררו לחלק כהנים דומיא דהא דאין מועלין באימורי קק"ל קודם זריקה, ומשא"כ תרומת לחמי תודה שזוכין בה הכהנים קודם זריקה, שפיר מועלין בהן כיון שכבר חיילא בהו זכיית הכהנים ועדין לא הותרו להם, וז"ב.**

**וי"ל עוד בטעם החילוק בין חזה ושוק לבין תרומת לחמי תודה, לפי המבו' בד' הרשב"א בנדרים די"א:, עיי"ש שכתב דהא דחזה ושוק ל"ח כדבר הנדור, היינו משום שאין האיסור מחמת נדרו וכו', אלא שנאסרו לזרים מחמת שהתורה זכתה אותם לכהנים להיות כנכסיהם ושלא יהא אחר זוכה באכילתן ודבר האסור הוא, עכ"ד, ומה"ט שאני בכור דחשיב דבר הנדור, כיון שאינו נאכל אלא לזכרי כהונה, ושם די"ב: תמה הרשב"א מ"ט א"א להתפיס בתרומת לחמי תודה אחר זריקה, הרי אסורין לזרים, עיי"ש מה שיישב בזה, וממה שלא יישב הרשב"א דתרומת לחמי תודה הוו כחזה ושוק שאיסורן לזרים הוא משום שהתורה זכתה אותם לכהנים וכו', נ' ללמוד שדעתו דתרומת לחמי תודה אין נאכלת אלא לזכרי כהונה, וע"כ לי"ב להך טעמא, וכמש"כ הרשב"א לעי' דבכור ל"ד לחזה ושוק, כיון שאינו נאכל אלא לזכרי כהונה, וכן נקט הקר"א בנדרים שם בפשיטות, דתרומת לחמי תודה אין נאכלת אלא לזכרי כהונה.**

**ונ' הטעם בזה, דכ"ה שכתב הרשב"א שם לעי' מינה דבכור אינו נאכל אלא לזכרי כהונה, אשר כנר' הינו מדכ' ובשרם יהי' "לך", והגם דכתיב בתרי' כחזה התרומה וכשוק התנופה, ה"נ תרומת לחמי תודה דכ' בה לכהן הזורק את דם השלמים לו יהי' ויקרא ז' י"ד, אינה נאכלת רק לזכרי כהונה, וצ"ע בזה, האמנם דבמתני' זבחים דנ"ה. תנן בתודה ואיל נזיר שהמורם מהם נאכל לכהנים לנשיהם לבניהם ולעבדיהם, ופירש"י שם דהמורם מתודה היינו חזה ושוק וד' חלות, (וכן פסק הרמב"ם בפ"א מביכורים ה"י ובפ"י ממעה"ק ה"ד), אך בדעת הרשב"א והקר"א י"ל דהמורם היינו חזה ושוק, אך החלות אינם בכלל זה, ועד"ז צ"ל דהא דתניא בתוספתא זבחים פ"ו ה"ח דהמורם מן התודה נאכלין לאנשים ולנשים ולעבדים, היינו רק חזה ושוק, ומד' התוספתא בלא"ה ל"ק ע"ד הרשב"א, דהרי בתוספתא שם תניא נמי דבכור נאכל לנשים ועבדים, והרשב"א שם בדי"ב. כתב דבכור אינו נאכל אלא לזכרי כהונה, ובע"כ שדעתו דלא קי"ל כהך תוספתא, וא"כ ה"נ שפיר י"ל דתרומת לחמי תודה נאכלת רק לזכרי כהונה, אך שוב אח"ז ראיתי מפורש בירושלמי ס"פ יש מותרות דבת כהן אוכלת בחלות תודה, עיי"ש, וצ"ע מזה ע"ד הרשב"א.**

**ולפ"ז מבו' היטב, דע"כ שאני תרומת לחמי תודה מחזה ושוק, דחזה ושוק אין מועלין בהן כיון שמה שהן אסורין לזרים אי"ז מכח ההקדש, אלא הוי זה איסור בפנ"ע מכח שזכתה תורה אותן לכהנים, ומשא"כ תרומת לחמי תודה שאיסורן לזרין הוי מכח ההקדש, ע"כ י"ל שאף אי"ב מעילה מכח זה, ודו"ק.**

**ובאמת שאיך שיהי' הטעם בד' הרשב"א, הרי עכ"פ כיון שלגבי חזה ושוק כ' הרשב"א שאיסורן אינו מכח ההקדש, אלא הוי מכח שזכתה אותן תורה, ובתרומת לחמי תודה מבו' ברשב"א שהוי האיסור מכח ההקדש, הרי שמה"ט אף חלוקין הן לענין מעילה, וכמש"נ, וז"ב**]**.**

**אך יל"ע בזה, דלפ"ז נמצא דה"נ בבכור בדין שימעלו בו אף קודם זריקה, כיון שזכיית הכהן בבכור חלה אף קודם זריקה, ואמנם כן כ' הפנים מאירות בב"ק די"ב: מטעם אחר, אך בפשוטו לא מצינו כן, וצ"ע בזה, אך לפ"ז מרן הגרי"ז בספרו בהל' בכורות א"ש, דרק זכיית הכהן בתורת מתנו"כ חלה מחיים, אך זכייתו בתורת קדשי המקדש לא חיילא רק לאחר זריקה, אך בזה לא נתישב למש"נ לעי' עוד, די"ל דחלוק תרומת לחמי תודה מחזה ושוק, לפ"ד הרשב"א בנדרים, דחזה ושוק איסורן הוי משום שזכתה אותן תורה לכהנים, וע"כ הם נאכלין לנשיהם ולעבדיהם, ומשא"כ תרומת לחמי תודה הוי איסורן מכח הקדש, הרי שלפ"ז נמצא דבבכור שלדעת הרשב"א אסור אף לזכרי כהונה, והוי איסורו מכח הקדש, בדין שיהיו מועלין בו, אך באמת נ' שא"צ לזה, וכמו שהעירוני, אלא אדרבה אי לא נימא כד' מרן הגרי"ז, ניחא בפשיטות, דבבכור כיון שאין חלוקתו לאנשי משמר, ואין זכיית הכהן בו מכח העבודה, ודאי דאין זכיית הכהנים טעם למעילה, דהוי זכייתם בזה כזכייתם בתרומה וכדומה, שאינה כלל טעם לאשוויי קדשי ד', וז"פ.**

**ועכ"פ לפ"ז הרי מהא דמתיב ר"פ מההיא דקידש הלחם אדרב גידל, מוכח דכל שקרבו מתיריו חייל הפיגול למפרע משעה שחישב, דאי נימא דלא חייל הפיגול רק מכאן ולהבא, א"כ הרי ל"ק כלל מהא דקידש הלחם, דשאני התם דחייל קידוש הלחם ע"י השחיטה, וע"כ הוא דמהני שחיטת פיגול לקדש, כיון דאכתי לא חייל פסול הפיגול, ומשא"כ להוציא ולהביא מידי מעילה דהוי זה ע"י הזריקה, ל"מ לזה זריקת פיגול כיון שכבר חייל פסול הפיגול, ואם מאיזה טעם פשיט"ל לר"פ דאף האיסור שחל קודם שקרבו מתיריו נמי גורם שלא תהני השחיטה, א"כ הרי שע"ז ל"ה מהני כלל שנויא דגמ' דאיירי התם בדלא חישב בזריקה, דהרי הא דבעי שיחשב בזריקה, היינו כמש"נ לעי' דאל"כ ל"ח שקרבו מתיריו, אך אי אף דייני' דאף קודם שקרבו מתיריו לא תהני השחיטה, הרי דלא יועיל כלום מה שלא חישב בשעת הזריקה, וז"פ, ובע"כ דכל שקרבו מתיריו לבסוף חייל הפיגול למפרע, וע"כ שפיר מדמי דכ"ה דמהניא השחיטה לקדש הלחם למעילה, הגם שאיגלאי מילתא למפרע שכבר חל הפסול פיגול, ה"נ מהניא הזריקה להביא הלחם לידי מעילה, וז"פ.**

**ולפ"ז הדר צ"ע בסוגיא דמנחות, דמדמה הגמ' דין קידוש הלחם לדין מעילה, וצ"ע דהרי בסוגיין מבו' דל"ד זל"ז, והרי אי מדמי' להו זל"ז, הוי זה תיובתא לרב גידל ממתני' דמנחות דע"ח:, וממילא דק' טובא היאך מצינו לאתויי מדרב גידל על קידוש הלחם, הרי אי נימא דדמו זל"ז בע"כ דליתא כלל לדרב גידל.**

**ח] ונ' לדון בזה, די"ל דחלוק הוא דין קידוש הלחם למ"ד דשחיטה מקדשא לי', מקידוש הלחם למ"ד דזריקה מקדשא לי', והגם שמבו' בסוגיין דל"ד קידוש הלחם לדין מעילה, היינו רק למ"ד דשחיטה מקדשא לי', אך למ"ד דזריקה מקדשא לי' דהסוגיא במנחות אתיא לדידי', שפיר יש לדמות זל"ז.**

**ובפשוטו יל"פ הטעם בזה, דלמ"ד דשחיטה מקדשא לי', מתפרש גדר הדין, דכל שנתקיימה שחיטה בקרבן, ממילא מתקדש הלחם, דשחיטה הרי אינה עבודה רק ביחס להקרבן עצמו, וע"כ ודאי דאין השחיטה מקדשת להלחם, ורק דכיון שנתקיים דין שחיטת הקרבן, ממילא מתקדש הלחם, וע"כ הגם דל"מ שחיטת פיגול להביא לידי מעילה, מ"מ מהניא לקדש הלחם, כיון דל"ב שהשחיטה תקדש הלחם, אלא הוא מתקדש ממילא, ומשא"כ למ"ד דזריקה מקדשא לי', דלדעתו מסתבר שגדר הדין הוא דהזריקה היא המקדשת, כיון דזריקה הויא עבודה אף ביחס לכל הנטפל להקרבן, ושפיר מציא לקדש את הלחם, וע"כ להך מ"ד דמי דין קידוש הלחם לדין הבאה לידי מעילה, כיון דאף קידוש הלחם אינו בתוצאה מחלות הזריקה בהקרבן, אלא הוי זה חלות החל ע"י הזריקה, שהיא מקדשת להלחם, וע"כ שפיר מדמי', דאי ל"מ הזריקה להביא לידי מעילה, אף אינה מועלת לקדש הלחם, וצ"ע בזה.**

**ונ' לדון לבאר הטעם בזה, דהנה בביאור הא דאמרי' בסוגיין, דהגם דל"מ זריקת פיגול להביא ולהוציא מיד מעילה, מ"מ מהני שחיטת פיגול לקדש הלחם, הנה בפשוטו נ' שהטעם בזה הוא, דלדינא דזריקה מביאה ומוציאה מידי מעילה, בעינן שתחול הזריקה על האימורין להביאן לידי מעילה, ושתחול הזריקה על הבשר להוציאו מידי מעילה, וזריקת פיגול ל"מ לפעול בהאימורים והבשר, ומשא"כ לענין קידוש הלחם, יל"פ דלאו היינו שהשחיטה חלה על הלחם לקדשו, אלא היינו דדינא הוא דע"י שנתקיימה שחיטה בקרבן נתקדש הלחם, וע"כ אף בשחיטת פיגול, כיון שה"ז מרצה לפיגולו, ואית לה תורת שחיטה, וחשיב שנתקיימה שחיטה בקרבן, תו ממילא אף נתקדש הלחם.**

**ולפ"ז י"ל דע"כ הוא דלמ"ד זריקה היא דמקדשא ללחם, ל"מ הזריקה לקדש הלחם, רק אם מהניא אף להוציא מידי מעילה, דהגם דלמ"ד דשחיטה מקדשת להלחם, מהניא אף שחיטת פיגול לקדש, אך הרי היינו משום דסגי במה דחיילא השחיטה בהקרבן, דעי"ז נתקדש הלחם, וע"כ כיון דאף בשחיטת פיגול חייל היתר השחיטה בהקרבן, ע"כ אף נתקדש הלחם, ומשא"כ למ"ד דזריקה הוא דמקדשא ללחם, ובעי' שיחול היתר זריקה בקרבן, ועי"ז מתקדש הלחם, הרי י"ל דאי ל"מ זריקת פיגול להוציא מידי מעילה, אשר היינו משום דלא חייל עי"ז היתר זריקה, הרי ממילא שאף לא נתקדש הלחם, דהגם דל"ב שתחול הזריקה על הלחם לקדשו, מ"מ כיון דבעי' שתחול זריקה בהקרבן, הרי דאי ל"מ הזריקה להוציא מידי מעילה ולא חייל היתר זריקה בקרבן, הרי ממילא דאף לא נתקדש הלחם, ורק אי נימא דזריקת פיגול מוציאה מידי מעילה, אשר היינו משום דחייל היתר זריקה ע"י זריקת פיגול, וכמו שיתבאר לקמן בעז"ה, ע"כ אף נתקדש הלחם עי"ז.**

**ולפ"ז נ' לישב גם מש"כ מהר"י קורקוס, דמש"א במנחות דאיתותב רב גידל, היינו רק לענין להוציא מידי מעילה, אך לענין שאינה מביאה לידי מעילה הלכתא כוותי', וצ"ע דא"כ מה מדמי לה דה"נ מהניא זריקת פיגול לקדש הלחם, הרי קידוש הלחם דמי לדין הבאה לידי מעילה, וכמבו' בסוגיין דמתיב רב פפא, דמהא דקדש הלחם ש"מ דזריקת פיגול "מביאה" לידי מעילה.**

**ולפי מש"נ נראה, דהנה בביאור הטעם לחלק בדין זריקת פיגול, דמהניא להוציא מידי מעילה ול"מ להביא לידי מעילה, פירשו התוס' לק' ד"ד: ד"ה לא, ז"ל, ואומר מורי הרר"פ דשנא ושנא, דלגבי הוצאת מעילה בקדשי קדשים בעי' ראוי לאכילת אדם, הלכך מדאקבעא רחמנא בפיגול אע"ג דבעיא הרצאת כשר כך הרצאת פסול, כלומר שיהא מרוצה לאכול בהיתר ממנו, אלמא דחשבה רחמנא זריקת פיגול להיות בכלל הרצאת אכילה, וא"כ דין הוא נמי גבי קק"ד שתוציא מידי מעילה, אבל בקק"ל שתהא חשובה הזריקה להיות חלק גבוה מבורר, לא מצינו שתהא חשובה לענין זה, עכ"ל, וע' עוד מש"כ התוס' לק' ד"ו:, בבי' מש"א בסוגיא שם דיותר יש לזריקת יוצא להביא לידי מעילה מלהוציא מידי מעילה, וק' דהוי איפכא מדין זריקת פיגול, דקאמר דמהני להוציא מידי מעילה ול"מ להביא, וכ' בזה התוס' ע"פ דבריהם הנז', עיי"ש.**

**והנה מבו' מד' התוס' דביסוד הדין ל"ב לענין להביא לידי מעילה שתחול הזריקה טפי מאשר לענין להוציא מידי מעילה, וע"כ לענין יוצא, הרי שאדרבה טפי מסתבר דתהני הזריקה להביא לידי מעילה, ואינו ברור בד' התוס' בד"ו: הנז', אם כונתם דהא דהומ"ל דתהני זריקה ליוצא להביא לידי מעילה ולא תהני להוציא מדי מעילה, הוא משום דלהוציא מדיי מעילה בעי' שיחול היתר לכהנים, ומשא"כ להביא לידי מעילה סגי שתחול זריקה בקרבן,** (**וכאשר כן נ' מל' המפרש בד"ג: ד"ה א"ר גידל וד"ה ואותה זריקה, ובד"ז. ד"ה שחט בשתיקה, דמבו' בלשונו דהא דל"מ זריקה פסולה להוציא מידי מעילה, הוא משום דליכא היתר לכהנים, אוף אם הי' לזה תורת זריקה, מ"מ כיון שאין היתר לכהנים אכתי מועלין בה, ומשא"כ הא דלא מהניא הזריקה להביא לידי מעילה, הוי רק משום דלאו זריקה היא כלל, והיינו דאי הי' לזה תורת זריקה, הי' חל דין מעילה על האימורים, (הגם דלא חייל היתר על האימורים להקטרה), ומה דל"מ הזריקה להביא האימורים לידי מעילה, הוא רק משום דלאו זריקה היא כלל**)**, וע"כ הגם דאין זריקה מועלת ליוצא, ולא חייל בי' היתר לכהנים, וע"כ אין הזריקה מוציאתו מידי מעילה, מ"מ י"ל דתהני להביאו לידי מעילה, כיון דהזריקה עצמה כשרה היא, ואית לה תורת זריקה, וע"ז קמ"ל דאף ל"מ להביא לידי מעילה, (ובפשוטו היינו, דהגם דהזריקה עצמה כשרה היא, מ"מ לא חיילא הזריקה כלל כלפי האימורים, וע"כ ל"מ להביאם לידי מעילה), או דנימא בכוונת התוס', (כדמשמע מסוף לשונם), דהגם דאין זריקה מעולת ליוצא להביאו לידי מעילה, כיון דלא חייל בזה היתר כלל, מ"מ ס"ד דתהני להביא לידי מעילה, כיון דאיכא על האימורין דין לא ירדו, ואי"ב דין הקטרה מסוים, (ול"ד להא דאין מוציאה הבשר מדיי מעילה, כיון דהבשר פסול הוא, וליכא עלי' היתר כלל, דל"ש בי' דין לא ירדו), וצ"ע בזה.**

**והא דלגבי זריקת פיגול אמרי' דמהניא להוציא מידי מעילה ול"מ להביא לידי מעילה, היינו משום דבההלכתא דהרצאת פיגול נתחדש דחשיבא כהרצאת אכילה, וע"כ הוא דמהניא להוציא מידי פיגול, ומשא"כ להביא לידי מעילה דבעינן שתברר האימורים לגבוה, הרי שזה לא נתחדש בההלכתא דהרצאת פיגול, דאית בה הרצאה לענין זה, וצ"ב הטעם בזה, דלכאו' מדינא דכהרצאת כשר, אף בעי' שיהא לה תורת הרצאה על האימורים המתירתן להקטרה, וצ"ע.**

**והנה יש להסתפק, למ"ד דזריקת פיגול מוציאה מידי מעילה, אם מהניא הזריקה להתיר לאיסור הבשר קודם זריקה, ובפשוטו הי' נראה, דכיון דזריקה זו פסולה היא, ודאי דלא חייל על ידה היתר זריקה, (ואף דמהניא להוציא מידי מעילה, היינו משום דלענין זה ל"ב שיחול היתר זריקה על הבשר, וע' לקמן עוד בזה), אך לפ"ד התוס' דהא דמהניא הזריקה להוציא מידי מעילה, הוא משום דינא דכהרצאת כשר דחשבא רחמנא לזריקת פיגול להיות בכלל הרצאת אכילה, הרי נ'**

סימן זה לא זכינו לסיומו, ובל"נ אי"ה עוד אשוב ואשנה פרק זה

1. ובס' עולת שלמה שם כ' לבאר לפ"ז, בה דמייתיי לקמן מהא דאמר אילפא וכו', ופי' המפרש דהיינו דאילפא אמר כגון שאמר הריני שוחט סימן א' חוץ לזמנו וכו', והוה מ' דבזריקה לא חשיב כלום, וצ"ע דמ"ט פריך מדעולא, והו"ל למיפרך ממתני' דהתם קתני לה בהדיא דשחט חוץ לזמנו וקיבל והלך וזרק בשתיקה, ולהנ"ל ניחא, דבמתני' יל"פ הטעם משום ע"ד ראשונה הוא עושה, ומשא"כ בדאילפא דשחט סימן ראשון חול"ז וסימן שני חול"מ, הרי ליכא ע"ד ראשונה לומר דזרק בפיגול, וע"כ מייתי מינה, ופי' שם עוד דמה"ט נמי לא פריך מדר' יוחנן דאמר בעבודה א' מחלוקת, כיון דלדידי' יל"פ הטעם משום תפוס ל' ראשון, וממילא דתו שייך בזה ע"ד ראשונה הוא עושה, אך בפרט זה צ"ע דהרי לישנא דר' יוחנן הוא ד"אף" בעבודה א' מחלוקת, והרי דהוי המחלוקת אף בב' עבודות, וא"כ מ"ט לא פרכי' אף מר' יוחנן, וכן ילה"ע גם עמש"כ הקר"א דלדעת התוס' לא פריך מדר' יוחנן כיון שיל"פ הטעם משום תפוס ל' ראשון, וצ"ע כנ"ל דהרי מודה ר' יוחנן דהוי המחלוקת אף בב' עבודות, וי"ל עוד דהא דלא פריך רק מדאילפא ולא מדר' יוחנן, הוא משום דאילפא נקט בלשונו שאמר סימן ראשון וכו', ול' זה מ' דבזריקה לא חישב כלום, וע"כ ל"מ פריך מדר' יוחנן דבדבריו שפיר יל"פ דחישב גם בזריקה. [↑](#footnote-ref-2)