19. בדין משתי וברוכי בהדדי הדדי
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

י"ב אלול ע"ד

**סימן י"ט**

**בדין משתי וברוכי בהדי הדדי לא אפשר**

**א]דעת תוס' והרי"ף בביאור דין הפסק דברכת המזון**

**ב]ביאור הרמב"ן בדעת הרי"ף**

**ג]בקושית הרשב"א דברכת המזון לא הוי חובה**

**ד]בביאור סברת הרי"ף שכל אחד מצוה בפני עצמו ובדין פורס מפה ומקדש**

**ה]האם ברכת המזון הוי הפסק גם לגבי אכילה שלא חלק מהסעודה**

**ו]האם סברת רב אשי רק לגבי יין או לגבי לחם**

**ז]בגדר הדין דברכת המזון הוי הפסק ונפק"מ בטעות או ברכה לבטלה**

**דעת תוס' והרי"ף בביאור דין הפסק דברכת המזון**

א] מבואר במשנה חולין פ"ו: שר"י ס"ל שבשוחט חיה ועוף צריך קודם לכסות את דם החיה ורק אחרי זה לשחוט העוף והגמ' אומרת שלא צריך לברך על השחיטה של העוף אלא זה נפטר בברכה של שחיטת החיה והגמ' שואלת מה זה שונה מהדין דבירך על היין בתוך המזון שצריך לברך על היין שלאחר המזון ואפילו באמר הב לן ונברך הוי הפסק והגמ' עונה שהתם מישתי וברוכי בהדי הדדי לא אפשר אבל הכא אפשר דשחיט ומכסי בחדא ידא עכ"ד הגמ' והנה פשטות לשון הגמ' שכל שבירך על דבר ולאחר זה היה מצב שלא יכל לאכול זה מפסיק ומחיב ברכה חדשה ולפ"ז ביצא להתפלל יצטרך לחזור ולברך אמנם כתבו התוס' והרא"ש והבעל המאור שודאי אינו כן וכל דברי הגמ' רק בדבר שחשיב הפסק וסילוק דהינו ברכת המזון שזה גמר הסעודה וכן כיסוי שזה גמר השחיטה שבזה דנה הגמ' שזה מפסיק וחידשה הגמ' שאם אפשר בהדי הדדי זה לא מפסיק ועפ"ז כתבו הרא"ש והבעל המאור שבליל הסדר לא צריך לברך על כל כוס וכוס אפילו שיש הפסק של הלל ביניהם ואז אסור לשתות כיון שמצב זה הוא לא סיבה להפסק ורק על כוס שלישי כיון שהיה ברכת המזון באמצע צריך לברך

אמנם עיין רי"ף פסחים ק"ט. שכתב שבליל הסדר צריך לברך על כל כוס וכוס כיון שמבואר בגמ' שכל חד וחד מצוה בפני עצמה וכתב שיש סיוע לסברא זו מהגמ' בחולין דאומרת שמישתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר ומבואר בדעת הרי"ף דס"ל שסברת הגמ' בחולין זה לא דוקא בדבר שהוא גמר אלא כל שלאחר שבירך ברכה ראשונה על מאכל הוא לא יכול לאכול מחמת שמשתי וברוכי בהדי הדדי לא אפשר זה סיבה לחייב ברכה ראשונה נפרדת

והנה בהא דמבואר ברי"ף שבהגדה שייך חיסרון זה עיין בעל המאור שהקשה הרי בין הכוסות האלו אם רצה לשתות יכול לשתות דהינו שנקט שיסוד החיסרון בברכת המזון לא מצד המציאות שלא יכול לברך ולשתות יחד אלא מצד שאסור אז לשתות אמנם עיין ר"ן ובמאירי שכתבו שכונת הגמ' שבמציאות אי אפשר וכיון שכאן הוא צריך לומר הגדה ואז הוא לא יכול לשתות לכן זה הפסק וצ"ע א"כ מי ששומע ויוצא מדין שומע כעונה זה לא יהיה הפסק אמנם בעיקר דבריו עיין רמב"ן שכתב שבתוך ההגדה ודאי אסור לשתות והוסיף שהרי יש את ההלל ושם הרי מבואר בגמ' שאסור להפסיק בדיבור וא"כ ה"ה בשתיה ואכילה ובפשוטו דעת הבעל המאור והרא"ש שאפילו אם דיבור אסור זה לא מחייב ששתיה ואכילה זה אסור [ונפק"מ לשתות תוך פסוקי דזמרה]

**ביאור הרמב"ן בדעת הרי"ף**

ב] ועיין רמב"ן במלחמות שהקשה כמה קושיות א. דהרי מבואר בגמ' פסחים ק"ג. דחברים שיצאו באמצע הסעודה לבית הכנסת כשחוזרים לא צריכים לברך הרי מפורש שאפילו שיצאו להתפלל אין זה הפסק [אמנם עיין מאמר מרדכי שכתב לדייק ברבינו ירוחם שאפשר לדחות שיצאו לא למצות תפילה אלא לשמוע דבר או לומר תהלים ע"ש וכן הוא במאירי פסחים ק"א: דמדובר שיצאו לשמוע קדיש או קדושה וצ"ע הרי גם בזה אסור להפסיק באמצע] ב. דמבואר בגמ' שיין שקודם המזון פוטר יין שתוך המזון הרי בירך המוציא באמצע ולמה שזה לא יהיה הפסק לגבי ברכת היין [אמנם עיין מאירי שכיון שהכל זה ברכות של אכילה זה לא מהוה הפסק] ג. עוד הקשו הראשונים דאחד שברך ברכת הרעמים באמצע הסעודה יצטרך לחזור ולברך המוציא וודאי אין הדין כן

ועיין רמב"ן במלחמות ה' שכתב שכל סברת הרי"ף שהגדה והלל חשיב הפסק זה רק בדבר שהוא חובה כגון בסדר שיש חובה להפסיק בין כוס לכוס אבל בדבר של רשות אין זה הפסק ולכן ברכת המוציא לא מפסיק מברכת היין שקודם הסעודה וכן תפילה לא מפסיק כי לא חייב לברך תוך הסעודה ובפשוטו כוונתו שגם אם הגיע זמן תפילה וחייב להתפלל אבל כיון שמצד עצם הסעודה זה לא מחייב שיתפלל באמצע מה שבמקרה השאיר התפילה לזמן זה אינו חיסרון ועיין מהר"ם חלאוה שכתב מפורש שכיון שיכל להתפלל קודם זה לא מהוה הפסק וע"ש שגם ברכת הרעמים לא חשיב שזה מחויב וכן הוא בשו"ת הרשב"א המיוחסות סימן ר"א ולכאורא הכוונה שכיון שזה לא מחויב מצד סדר האכילה מה שבמקרה שמע באכילה זה לא חשיב הפסק ורק דבר שאדרבא מצד סדר דינו שזה יהיה לאחר הברכת הנהנין שבירך זה מהוה חיסרון [אמנם בר"ן ורשב"א בחולין כתבו דאם הגיע סוף זמן תפילה ומתפלל הוי הפסק ורק אם יש לו עוד זמן חשיב רשות וצ"ל שכיון שלמעשה לא התפללו קודם א"כ הוא מחויב להתפלל חשיב כמו שזה חיוב לאחר הברכה וכן מסתבר שזה מצד שהזמן שקבע אכילתו מחייב תפילה]

עוד הקשה למה ברכת המרור זה לא הפסק לגבי אכילת מצה שבסעודה ותירץ שכיון שברכת המוציא היא זו שפוטרת המרור ממילא זה לא הפסק דכמו שברכת מצה זה לא הפסק כך ברכה זו דהינו שכל דבר שהוא לצורך דבר שנפטר בברכה הוא לא נחשב הפסק [ומבואר בדבריו שטפל צריך ברכה] והנה בפשוטו עיקר סברת הרמב"ן שדבר של חובה שקבוע לתוך האכילה זה מחלק האכילה לשתים וממילא ההלל הוא הפסק מצד הדיבור שבזה ולכן כאן ביאר שהדיבור של ברכת מרור זה לא הפסק ביחס לברכת המוציא על האכילה של אחרי זה כיון שזה ברכה שפוטרת דבר שנפטר בברכת המוציא אבל לכאורא אם ידבר דבר של רשות לאחר אכילת המרור אין סיבה שזה לא יהוה הפסק שכיון שמברך על המרור זה מחלק האכילה לשנים וכאן הדיבור של רשות הוא סיבה להחשב הפסק והרי ודאי שאינו כן אמנם משמעות הרמב"ן שכל החיסרון של חובה לא מצד שזה מחלק האכילה לשנים אלא שזה סברא שדבר זה מפסיק שהברכה לא תחול על ההמשך והוי כהיסח הדעת מהברכה ולכן כאן זה סברא שדיבור זה לא חשיב הפסק וצ"ע

והנה לכאורא קשה איך היין של כוס שני יכול לפטור היין שבסעודה הרי בירך באמצע ברכת מצה ומרור וזה הרי חובה ועל זה לא יעזור תירוצי הרמב"ן והנה באמת הרשב"א במיוחסות סימן ר"א הקשה איך כוס של קידוש פוטר יין שתוך הסעודה הרי כאן חייב לאכול מצד שיש דין קידוש במקום סעודה ועיין חידושי רבינו דוד פסחים ק"ט שביאר שכיון שיכול לשתות כל היין שרוצה קודם הסעודה ולא להפסיק אם הסעודה באמצע לכן חשיב שהסעודה רשות ולא מפסיקה ולפ"ז א"ש גם שמצה ומרור לא מפסיק את היין וכל קושית הרמב"ן רק במצה שיש חיוב אכילה מרור בין הכורך והאפיקומן אבל באמת יתכן שעל סתם מצה לא היה שואל כי יכול לאכול הכל קודם המרור וצ"ע בזה

והנה רב אשי בפסחים ס"ל שברכת המזון זה לא הפסק לגבי היין והוכיח דבר זה מהא דעושים הבדלה וקידוש יחד ואחד לא מהוי הפסק לגבי השני והגמ' עונה ולא היא התם עקר דעתיה ממשתיא הכא כולא חדא ברכתא היא ועיין רמב"ן שכתב שמכאן מוכח כסברת הרי"ף דיסוד החיסרון מצד שמשתי וברוכי בהדדי אי אפשר שאם כל החיסרון מצד שזה גמר א"כ כאן ברכת הבדלה זה לא גמר אמנם באמת עיין רשב"ם שם שגרס שעיקר תשובת הגמ' שכאן הוא עקר דעתו מלשתות וכאן זה לא עקירה מלשתות דהינו שזה עצמו חילוק הגמ' שרק דבר שהוא גמר הוא מחלק ולפ"ז רב אשי באמת הבין שכל דבר מחלק והגמ' מבארת שזה לא הטעם והגמ' בחולין זה כמסקנת הסוגיא

**בקושית הרשב"א דברכת המזון לא הוי חובה**

ג] והנה יש כאן קושיא עצומה שהקשה הרשב"א במיוחסות סימן ר"א דהרי כל מקור הדין של הרי"ף של משתי וברוכי בהדי הדדי לא אפשר זה מברכת המזון והרי שם זה לא חובה לברך ברכת המזון לפני שתית היין והניחא לגבי כוס של ברכת המזון זה חייב להיות לאחר הברכת המזון אבל ודאי שהדין גם מי ששותה סתם וכמבואר ברי"ף מ"ב. שיין שקודם המזון לא פוטר יין שלאחר המזון דהינו לאחר ברכת המזון ולכאורא צ"ל שכל החידוש שכתב הרמב"ן שרק בחובה יש הסברא של משתי וכו' זה רק בדבר שהוא לא גמר אבל בדבר שהוא גמר בזה גם אם הוא רשות הוא סיבה לחלק ויתכן הסברא שסעודה אחת שזה דבר אחד צריך מחלק יותר אלים משא"כ דבר שהוא לאחר הסעודה שהוא פחות אחד אם מה שעשה בזה גם רשות מחלק ולפ"ז עיקר מחלוקתו אם תוס' דלתוס' יסוד ההפסק הוא מה שזה גמר אמנם לרי"ף יסוד ההפסק מה שיש כאן דבר שמשתי וברוכי בהדי הדדי לא אפשר וכדהוכיח מהבדלה רק שאת התוספת שיהיה דבר של חובה זה רק בדבר שהוא לא גמר אמנם עדין הסברא צ"ב [אמנם עיין רבינו דוד שכתב שברכת המזון זה חובה וצ"ע]

והנה עיין א"א סימן ר' סק"ג שדייק מהמג"א שאדם יכול לצאת ברכה ראשונה של ברכת המזון ולהמשיך לאכול אחרי זה דברים שלא צריכים ברכת המזון והבה"ל שם חלק מצד הפסק ומבואר שנקטו שרק כל הברכת המזון מחלק ולא ברכה אחת ולכאורא כל זה לתוס' שזה מצד סילוק א"כ יתכן שהסילוק זה כל הברכת המזון ולא חלק אבל לכאורא לרמב"ן שזה מצד משתי א"כ הברכה ראשונה זה לא גרע מהלל וכדו' אמנם למה דכתבנו דבברכת המזון צריכים להגיע למה שזה סילוק יתכן שגם לרמב"ן לא חשיב הפסק אמנם אין זה מוכרח דכאן זה רק בתור תנאי ובזה יותר מסתבר שגם חלק ממחלק זה מספיק וצ"ע

**האם ברכת המזון הוי הפסק גם לגבי אכילה שלא חלק מהסעודה**

ד] והנה בעיקר הא דמבואר שברכת המזון הוי הפסק יש לדון בשתה מים קודם הסעודה ורוצה לשתות מים לאחר הסעודה האם כה"ג ברכת המזון מחלק ובפשוטו לתוס' שמה שזה מחלק מצד שזה גמר א"כ כל זה ביחס לאכילה של הסעודה דהינו מה שנאכל בסעודה אבל מה שנאכל קודם הסעודה אין סיבה שזה יחשב גמר אמנם לרי"ף שמה שלא יכול לאכול בזמן הברכה זה החיסרון א"כ גם כה"ג הוי הפסק אמנם אם נימא כנ"ל שברכת המזון אין זה חובה ומה שהוא מפסיק מצד שהוא סילוק א"כ כאן שזה לא סילוק יחזור הסברא שזה רשות וכמו שהקשה הרשב"א והנה היה מקום לומר שזה רק סילוק למה שנפטר בברכת המזון אמנם הראשונים הרי דנו האם יין צריך ברכה לעצמו [ודעת הרי"ד שצריך ברכה אחרונה] ולא הוכיחו מהא דברכת המזון הוי סילוק, ובהכרח שנקטו שכיון שהיין זה חלק מהסעודה, ברכת המזון חשיב סילוק לגבי זה גם אם הוא צריך ברכה בפני עצמו

אמנם אין הדבר כן, דהרי מפורש בראשונים דצריך לברך על יין שלאחר ברכת המזון בליל הסדר וזה אפילו בשתה קודם הסעודה ולא שתה בסעודה וזה לא נפטר בברכת המזון ולדעת הרמב"ן יתכן שכאן ברכת המזון זה חובה דהרי יש חיוב אכילת סעודה בין הכוסות אמנם לתוס' לכאורא אין סיבה שברכת המזון יחשב סילוק ביחס לשתיית היין שקודם הסעודה ועיין רי"ף מ"ב. שכתב על המשנה של יין שלפני המזון פוטר לאחר המזון שהכונה קודם ברכת המזון דאל"כ ברכת המזון מפסיק ומבואר שזה בכל גוני וביותר דעיין תוס' ק"ב: שהקשו למה בברכת כוס של ברכת המזון לא מברכים על היין קודם ברכת המזון כמו כל כוס של ברכה ותירצו שברכת המזון יחשב הפסק כמו שתמיד זה הפסק ביחס ליין של קודם ומבואר שגם ביחס לברכה שהיא לא מכלל הסעודה כלל בכל אופן נקבע שברכת המזון זה הפסק וצ"ב הסברא אמנם לכאורא כל זה דוקא ברכת המזון אבל מעין ג' זה לא הפסק לענין בו"נ דהינו דמבואר כאן שברכת המזון יש בו מחלק יותר מאשר שאר ברכות ויתכן מצד שבאמת כך הדרך שגם בדברים הבאים לאחר הסעודה הדרך לאוכלם קודם ברכת המזון ולא אחרי וצ"ע

**בביאור סברת הרי"ף שכל אחד מצוה בפני עצמו ובדין פורס מפה ומקדש**

ה] והנה הרי"ף בתחילתו כתב שכיון שמבואר בגמ' שאין בד' כוסות זוגות כיון שכל אחד זה חד מצוה לכן זה סיבה לברך על כל כוס וכוס והנה בפשוטו כוונתו שכיון שכל אחד זה מצוה בפני עצמה זה עצמו סיבה לברך על כל כוס דהינו שמדין כוס של ברכה שיברכו על כל אחד ואחד [ועיין קו"א לגר"ז סימן רע"ב] אמנם דבר זה לא יתכן כמבואר ברא"ש דהרי חזינן דלרב אשי שברכת המזון זה לא הפסק לא מברכים על כוס ברכת המזון וכן הראשונים הביאו מהירושלמי דבפורס מפה ומקדש כיון שהוא תוך סעודתו לא מברך בורא פרי הגפן חזינן שעיקר הדין זה שתית הכוס ואין דין לברך על כל כוס של מצוה ועיין רמב"ן בתוך דבריו שביאר שעיקר כונתו דחזינן שזה לא זוגות מצד שדנים כל אחד כשתיה בפני עצמה דהינו שזה כמו נמלך וזה עצמו שחזינן בגמ' שלא מסתכלים על זה כשתיה אחת זה סיבה לגבי ברכה שכל אחד צריך ברכה מצד דיני ברכות אלא שטעמא בעי למה שלגבי דיני ברכות זה לא יחשב כשתיה אחת בזה הטעם באמת כמבואר ברי"ף בהמשך כיון שהיה הלל באמצע שזה מפסיק ובזה א"ש לשון הרי"ף שזה סיוע לסברא הראשונה אמנם לפ"ז אם חולקים על הרי"ף בדין של הפסק שהוא לא גמר לא שייך גם הטעם הראשון

והנה השו"ע פסק שמברכים רק על כוס ראשון ושלישי דהינו שנקט כדעת הרא"ש אמנם הרמ"א כתב שהמנהג לברך על כל כוס וכוס והגר"א ביאר מצד שפסקו שזה הפסק אמנם לפ"ז בהכרח שאם אוכל כזית כרפס צריך ברכה אחרונה והשו"ע פסק לא כך והרמ"א לא השיגו לכן ביארו המג"א והט"ז שקי"ל מצד הטעם הראשון שכל אחד זה מצוה בפני עצמה אמנם לנ"ל הדבר פלא שכל סברת הרי"ף רק מצד הסברא השניה וצ"ע ובט"ז כתב שמכונים לא לצאת ויתכן שהכונה שכיון שיש כאן ספק עשו פתרון זה ולפ"ז גם במברך על היין ויודע שיצטרך לפרוס מפה ולקדש ראוי שיכוין לא להוציא את היין שבקידוש ויוכל לברך ולא הוזכר דבר זה וצ"ע בזה

והנה בעיקר הדבר שמצב שלא יכול לברך זה מפסיק עיין רי"ף פסחים ק. שכתב שבקידש עליו היום שפורס מפה ומקדש צריך לברך המוציא וכתב הרמב"ן והבעל המאור שזה לשיטתו שכיון שבזמן הקידוש אסור לאכול חשיב הפסק ולפ"ז נקטו שגם צריך לברך הגפן על הקידוש והקשו מהירושלמי דמבואר שלא מברך בורא פרי הגפן בקידוש אמנם הרא"ש כתב שכאן זה סברא מיוחדת כיון שכשהגיע שבת חל עליו איסור אכילה עד שיקדש זה סיבה שצריך לחזור ולברך המוציא אמנם כתב שזה רק סברא לגבי המוציא שזה לאחר הקידוש אבל לא על היין שזה מיד בתחילת הקידוש ולכאורא הסברא שעד כמה שההפסק מצד האיסור ממילא כלפי ברכת היין זה לא שייך דהאיסור עד שיקדש שזה ברכת היין ועדין הסברא צ"ב אמנם לשיטת הרי"ף לא שייך חילוק זה ולפ"ז קשה מהירושלמי ועיין רמב"ן שכתב שהירושלמי אזיל לרב אשי שברכת המזון הוא לא הפסק וה"ה הקידוש זה לא הפסק אמנם לבבלי שפסק דלא כרב אשי באמת צריך לברך על הקידוש

**האם סברת רב אשי רק לגבי יין או לגבי לחם**

ו] והנה לרב אשי דס"ל דברכת המזון לא הוי הפסק לברכת היין דלא ס"ל הסברא של משתי וכו' יש לדון האם גם לגבי לחם יכול לכוין שימשיך לשתות לאכול לאחר הסעודה ורק לדידן מצד משתי וכו' לא יכול או שכל מה שרב אשי חולק זה רק לגבי יין שהברכת המזון זה על הסעודה ויכול לכוין שזה לא יהיה על היין אבל אם מברך על דבר מסוים לגבי דבר זהו הוא ודאי חשיב הפסק וגמר ולא מצד שמשתי וברוכי בהדדי אי אפשר ועיין גר"ז סימן ק"צ ס"ז שכתב דבמברך ברכה אחרונה על יין מה שלא יכול לשתות אחרי זה מצד הסברא של משתי וכו' ומשמע שס"ל דלרב אשי באמת אם מתכונן להמשיך לשתות לאחר על הגפן יכול להמשיך לשתות

אמנם לכאורא יש להוכיח מדברי הראשונים לא כך א.עיין תוס' רי"ד שכתב להוכיח שצריך ברכה אחרונה על יין בסעודה דאל"כ שתמיד זה נפטר בברכת המזון מה טעם רב אשי שחולק ומה צריך לסברא של משתי וכו' הרי ודאי שהברכה אחרונה של הדבר חשיב גמר אמנם הרי קי"ל שלא צריך לברך על הגפן על מה שתוך הסעודה וא"כ בפשוטו מוכרח דלרב אשי גם דבר שהוא ברכה אחרונה על מה ששתה בסעודה בכל אופן יכול לכוין לשתות אחרי זה אמנם עיין תורי"ח מ"א: שכתב שסברת רב אשי שמכוין לא לפטור היין ששתה ומבואר שפשיטא ליה שאם היה מכוין לפטור היין בזה ודאי לא שיך שימשיך לאכול אחרי זה אלא זה היה נחשב הפסק ועיין רשב"א שכתב להוכיח שלא צריך ברכה אחרונה על יין בסעודה דאל"כ מה הגמ' צריכה להגיע לדין משתי וכו' תיפו"ל מצד שבירך על הגפן וצ"ב מה זה עדיף ומשמע שהכונה שאם מברך על הגפן לא צריך להגיע לטעם הגמ' וכנ"ל

**בגדר הדין דברכת המזון הוי הפסק ונפק"מ בטעות או ברכה לבטלה**

ז] והנה בעיקר הא דמבואר שיש כאן סברא שברכת המזון הוי הפסק יש לדון האם הכוונה שהחלות ברכת המזון הוא שמפסיק או שהעשיה מצד הבן אדם הוא זה שמחלק הסעודה ונפק"מ במקום שיברך ברכה אחרונה שזה יהיה ברכה לבטלה כגון שהיה שם צואה או שלא אכל עדין שיעור וכדו' והנה בעלמא ודאי שיש בזה היסח הדעת גם כן אחרי שזה ההלכה אמנם נפק"מ במקום שלא ידע ההלכה שאחרי ברכת המזון לא יכול להמשיך דהינו שמצידו לא היה כאן אלא כונה לעשות המציאות של ברכת המזון ויש מקום לומר שהדין של משתי וברוכי בהדי הדדי זה מצד העשיה של הבן אדם משא"כ הדין של ברכה על מה שאכל שבזה גם רב אשי מודה וכן לדידן גם במקום שיוכל לאכול באותו זמן זה מפסיק שזה מצד המציאות של הברכה דהינו שזה החלות ברכה על אכילתו

והנה כתב המג"א סימן ק"צ סק"ג שאם היה דעתו לשתות יין לאחר כוס של ברכה ובירך על הגפן בטעות לא צריך לחזור ולברך על היין ומבואר בדבריו שההיסח הדעת שבברכה אחרונה זה לא עצם המציאות של הברכה אלא מצד העשיה שמצידו ולכן כיון שזה היה טעות אין כאן היסח הדעת והנה עיין רעק"א שהביא להקשות מהדין של ברכת המזון לפני שאכל האפיקומן דמבואר בתוס' שצריך עוד הפעם המוציא וכתב שכל סברת המג"א במקום שבאמת התכוין להמשיך לאכול אחרי זה דהינו שחשב שכך הדין לברך ברכה אחרונה ולהמשיך ולשתות אבל לכאורא צ"ע שכיון שאתכא וכו' א"כ זה כמו שדעתו עוד לאכול ועיין חיי אדם שהקשה על המג"א מהגמ' שברכת המזון זה הפסק גם עד כמה שמתכונן לשתות כוס לאחרי זה ומכח זה חידש שכל המג"א זה רק בברכה אחרונה רגילה ולא בברכת המזון שזה יותר אלים שלא שיך בזה טעות וע"ש שתמה מנ"ל למג"א חידוש זה

אמנם עיין גר"ז שכתב שכל סברת המג"א רק כאן שעצם מה שאמר הברכה זה היה טעות שכה"ג לא היה לו כוונה לעשות את פעולת הגמר אבל אם התכוין לברך רק שטעה בדין וודאי שזה הפסק ועיין מג"א סימן קל"ז שאם בירך ברכה לאחר קריאת התורה לאחר שני פסוקים צריך לחזור ולברך ברכה ראשונה ועיין ברכי יוסף שהקשה שזה סותר למג"א כאן שאם בירך בטעות זה לא מחלק וכתב לנ"ל שדוקא באופן המג"א שאמר את הברכה בטעות אבל כאן התכוין להגיד רק שטעה שכבר קרא שלש פסוקים כה"ג ודאי הוי הפסק ובפשוטו גם לחילוק רעק"א זה כך אמנם עיין שער הציון קל"ז סקי"ג שהביא את החיי אדם שדימה הדין שם למג"א כאן [ויתכן שזה כדביארנו שיש כאן הסברא של אתכא שחשיב שדעתו להמשיך וכמבואר במאמר מרדכי שם לגבי אם גלל הספר שלא חשיב היסח הדעת] וזה כשיטתו שברכת המזון גרע

והנה הט"ז שם כתב שכיון שבירך ברכה אחרונה בטעות לא צריך לחזור ולברך ברכה ראשונה ובפשוטו זה תימא מה זה שונה מברכת המזון דעצם המציאות שמברך זה מחלק וגם באפיקומן שזה בטעות ודברי החיי אדם לחלק בין הברכות מחודשים כמו שהעיר הוא בעצמו שם אמנם ראיתי לבאר דבאופן הט"ז הרי ברכתו לבטלה ואין כאן חלות ברכה ולכן ס"ל שכאן כל מה שיש לדון מצד שבפועל הסיח דעתו ובזה נקט שיש כאן את הסברא שאתכא דרחמנא סמיך וחשיב שדעתו להשלים ולקרות וממילא אין כאן מה שיחלק אמנם המג"א ס"ל שתמיד המחלק בברכת המזון בדעתו לשתות זה עצם המציאות שבא לברך ולא מה שחל כאן ברכת המזון וממילא אין לחלק בזה ודו"ק

והנה לכאורא כל דברי המג"א דבירך על הגפן בטעות רק שייך לשיטת תוס' שכל הדין שברכת המזון מפסיק מצד הסילוק שבזה אמנם לרי"ף שזה מצד שמשתי וברוכי וכו' א"כ הרי גם כאן במציאות לא יכל אז לאכול וחשיב הפסק אמנם אם נימא שבברכת המזון חשיב רשות כל הגמ' רק כי זה סילוק א"כ יתכן שדברי המג"א גם לרמב"ן אמנם עדין זה יותר מחודש דכיון שהסיבה זה מה שאי אפשר יחד רק שזה מהוי חיסרון או בחובה או בסילוק בזה ודאי יתכן שדבר שהוא מעשה סילוק בעצם זה מספיק שכאן גם ברשות זה חיסרון וצ"ע הסברות בזה