עירובין פרק ב
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב אי_ש סטפנסקי

**דף יז ע"ב**

**עושין פסין לביראות וכו'**

כתבו התוס' דאע"ג דפרוץ מרובה על העומד לא חשיב מחיצה מדאורייתא, הכא חשיב מחיצה משום דאיכא שם ד' מחיצות, ואיכא בכל צד אמה מכאן ואמה מכאן, ולכן המקום הפרוץ חשיב פתח. ועי' בחי' רבינו חיים הלוי הל' שבת שביאר דע"י האמה שבצדדים חשיב הפרוץ כפתח ולא כפרצה, דשם מחיצה שבצדדים גורם לפרצה להחשב כפתח, עיי"ש.

אמנם הראשונים כתבו בשם הראב"ד, דמהתורה אף פרוץ מרובה חשיב מחיצה, והא דאמרינן לעיל הכי אגמריה רחמנא למשה וכו' היינו דכך עתידין חכמים לתקן, אך מדין תורה פרוץ מרובה הוי מחיצה. ולגבי עולי רגלים העמידו על דין תורה.

ובתוס' הרא"ש לאחר שכתב כדברי התוס' הוסיף: והא דפרצה יותר מעשר אוסרת כל ההיקף ואפילו הוא גדול הרבה, מדרבנן הוי. ופשטות כונתו להקשות מדוע בפסין מהני פרצה יותר מעשר, [לדעת ר' יהודה מהני עד י"ג אמה ושליש, ואף לדעת ר' מאיר אין צריך עשר אמות מצומצמות, וכדלהלן], הא פרצה יותר מעשר אוסרת אפילו בעומד מרובה. ותירץ, דפרצה יותר מעשר אוסרת בכל מקום רק מדרבנן, והכא הקילו. ולפי"ז מבואר בתוס' רא"ש דפרצה יותר מעשר בכל דוכתא הוי מדרבנן, והאחרונים נחלקו בזה.

ועוד יתכן לבאר בדבריו, דהוקשה לו לאחר שתירץ דשם ד' מחיצות מהני לעשות פרצה לפתח, אם כן מדוע לא מהני פסי ביראות ליותר מעשר, הא איכא שם ד' מחיצות, ונימא דכמו דמהני לפרוץ מרובה כך מהני ליותר מעשר לעשות את הפרצה לפתח, דהא לעיל יא ע"א מדמינן פרוץ מרובה ליותר מעשר לגבי שם פתח. וע"ז תירץ, דבאמת מעיקר הדין מהני, אלא דרבנן החמירו שלא יועיל יותר מעשר לר' מאיר ויותר מי"ג אמה ושליש לר' יהודה, לפי שאין צורך לבהמות כולי האי. ולפי"ז אין ראיה מהתוס' רא"ש לפלוגתת האחרונים האם פרצה יותר מעשר בכל דוכתא דאורייתא או דרבנן.

הריטב"א יישב קושיית התוס' איך מהני פרוץ מרובה בפסין, דכך הוא דין תורה, דכל שיש מחיצות שלימות בזויות שיעור אמה לכל צד כעין פסי ביראות, שפס א' חשובה מחיצה גמורה, ולא תפסל בשום פרצה בעולם. ומשמע מדבריו דאין זה מועיל לעשות לפרצה שם פתח, אלא דאע"ג דאיכא פרצה אין זה פוסל את המחיצות שבצדדין, דשם ד' מחיצות מהני שלא תפסל בשום פרצה בעולם.

ומדיוק דבריו שכתב שום פרצה בעולם משמע דאתא ליישב נמי איך מועיל יותר מעשר, דגם לזה מהני שם ד' מחיצות. והא דלא מועיל יותר מי"ג ושליש לר"י ויותר מעשר מרווחות לר"מ, על כרחיך צ"ל דחכמים אסרו היכא דלא הוי צורך הבהמות, וכמש"כ לעיל בתוס' רא"ש בביאור השני.

**עושין פסין לביראות וכו'**

במס' שבת (צט ע"ב) מייתי ברייתא דבור ברה"ר עמוק י' ורחב ד' אין ממלאין ממנו בשבת אא"כ עשו לו מחיצה גבוה י' טפחים. וכתבו התוס' שם דדוקא מחיצה מהני, אך פסין לא מהני אלא בבאר מים חיים או בור הרבים [כדעת ר"ע לקמן כב ע"ב]. ובחי' רעק"א כאן הקשה, מדוע לא תירצו התוס' פשוט יותר, דפסין התירו רק לעולי רגלים ולבהמה, כמבואר בגמ' להלן.

עוד כתבו התוס', דדוקא עמוק י' ורחב ד' דהוי רה"י, אבל פחות מכאן דהוי כרמלית לא החמירו כל כך, ומשתרי שפיר בפסין. כלומר, דבור שאינו נחשב רה"י, כגון שאינו עמוק י' או אינו רחב ד', דדינו ככרמלית, מותר לטלטל ממנו לרה"ר על ידי פסין אפילו בבור היחיד, וכן אפילו בלא עולי רגלים.

ובביאור דבריהם נחלקו האחרונים, בהגהות ראמ"ה שם ביאר דמדין תורה על ידי פסין חשיב רה"י גמורה, וחכמים החמירו להחשיבו ככרמלית, אך לא החזירו את דינו לרה"ר גמורה, ולפיכך מותר לטלטל מהבור שהוא כרמלית לבין הפסין, שהרי מותר לטלטל מכרמלית לכרמלית.

אך בחי' רעק"א כאן כתב, דלפי התוס' שם מותר לטלטל מבור עמוק י' לכרמלית ע"י פסין. וביאור דבריו נראה, דהבין לפרש דברי התוס' דכל היכא דבלא פסין מותר מהתורה לטלטל, ורק מדרבנן אסור, לא החמירו על ידי פסין כלל. ולכן בור שאינו עמוק י' דדינו ככרמלית ומהתורה מותר לטלטל ממנו לרה"ר, לא החמירו חכמים ע"י פסין ושרי אף בזה"ז. ועפי"ז כתב דבור עמוק י' דמדין תורה מותר לטלטל ממנו לכרמלית, לא אסרו חכמים ע"י פסין. והעיר דבפוסקים לא כתבו דין זה.

והנה לפי רעק"א יש לבאר מדוע כתב רש"י במתני' דאיירי בפסין ברה"ר, הא גם בכרמלית צריך לפסין. ולהנ"ל י"ל דבכרמלית גם בזה"ז שרי, ואין זה דין המשנה כלל.

**תוד"ה וארבעה, דלגבי עו"ר הקילו וכו'**

מבואר בתוס' דאתי אוירא פוסל רק מדרבנן. ולפי מש"כ התו"י רק ברוחב אמה אינו פוסל רק מדרבנן, אך פחות מכאן פוסל אף מדאורייתא. ובריטב"א הביא בזה ג' שיטות, די"א דבפשוטים אין צריך רוחב אמה, ולפי"ז מוכח כשיטת התוס' דאף בפחות מאמה אינו פוסל רק מדרבנן. וי"א דצריכין רוחב ג' או ד' שהוא דבר חשוב, ולפי"ז י"ל דמדאורייתא אינו פוסל רק פחות מג' או ד' אמות. ושיטת רש"י דאף בפשוטים בעינן רוחב אמה. ולפי"ז י"ל כהתוס' ישנים דעד רוחב אמה אמרינן אתי אוירא מדאורייתא.

**רש"י ד"ה אחת נכנסת, קולא הוא וכו'**

לגבי פרצת מבוי שנינו לעיל ג ע"ב דשיעורו בעשר אמות מצומצמות, ואילו הכא משערינן במרווחות. וצ"ל דהא דהכא מהני עד עשר אינו משום שפרצה בעלמא היא עשר אמות, אלא הכא מעיקר הדין מהני טפי מעשר, וכמו שלפי ר' יהודה מהני עד י"ג אמה ושליש, אלא דלפי ר' מאיר אין צריך לבהמות יותר מעשר מרווחות.

ויש לחקור האם שיעור דרבקות הוא סיבה, דחכמים תקנו שיעור זה כדי שיוכלו הבהמות להכנס, או דהוא סימן בעלמא, אך עיקר קביעת השיעור הוא מטעם פרצה, דעד שיעור זה אפשר להחשיבו כפתח. ומהא דלפי ר' יהודה שיערו לפי י"ג אמות ושליש [דלא מצינו בכל התורה דחכמים ישערו מידות לפי שליש] משמע דזה סיבה ולא סימן בעלמא. וכן מבואר ברבינו יהונתן דר"מ ור"י פליגי איך הדרך להכניס את הרבקות, עיי"ש.

והנה לעיל יא ע"א אמרינן, דאי אפשר להוכיח דלא מהני צוה"פ לעומד מרובה מדלא מהני ליותר מעשר, דמה ליותר מעשר דלא מהני בפסי ביראות לר' מאיר. ולכאורה הא דלא מהני בפסי ביראות לר' מאיר הוא משום דאין צורך ליותר מעשר מרווחות, אך מעיקר הדין מהני ליותר מעשר כמו דמהני לפרוץ מרובה. ועוד, דהא דלא מהני ביותר מעשר לר' מאיר הוא עשר מרווחות, אך עשר מצומצמות מהני אף בפסי ביראות, וצ"ע.

וכן לעיל י ע"א אמרינן הא דקאמר ר' יהודה הרחב מעשר אין צריך למעט היינו עד י"ג ושליש, כמו שמצינו בפסי ביראות, והא בפסי ביראות איכא ד' מחיצות ומעיקר הדין מהני אפילו יותר, והא דגזרו י"ג ושליש הוא משום שאין צורך לבהמות יותר מזה, ומה זה שייך לרוח רביעית במבוי, דלא שייך שיעור זה כלל. וצ"ל דמכל מקום לא מצינו שהקילו חכמים יותר מזה, וצ"ע.

**דף יח ע"א**

**תוד"ה אפילו, דאלת"ה תקשי מתני' לר"ח וכו'**

ביאר המהרש"א, דחכמים הקילו גבי פסין במילי דרבנן, אך מחיצה שלא הוקפה לדירה לדעת ר' חנינא הוי רשות הרבים מדאורייתא, וע"כ צ"ל כרש"י דאיירי במים הראויים לשתיית אדם. והקשה רעק"א מנ"ל למהרש"א דהוי רה"ר גמורה, הא התם מבואר רק דלא הוי רה"י מדאורייתא, ומכל מקום הוי מקום פטור ומדרבנן כרמלית, ולכן אסור לטלטל שם, אך עדיין לא הוי רה"ר.

ויל"ע לדברי רעק"א, אם כן מדוע כתבו התוס' דע"כ צ"ל כרש"י דהוקף לדירה מהא דר"ח, דלמא חכמים הקילו גבי פסין דמותר לטלטל אע"ג דלא הוקף לדירה.

והנה לקמן כ ע"א אמר ר' אלעזר דהזורק לבין פסי ביראות חייב, ומקשינן פשיטא, אי לא הוי רה"י היכי שרי ליה למלאות. ומשנינן דקמ"ל דאפילו במקום דבקעי רבים מהני. ופריך והא אמרה חדא זימנא דקיי"ל כחכמים, ומשני חדא מכלל חברתה אתמר. ויל"ע מדוע פשוט לגמ' דאי התירו פסי ביראות ברה"ר הזורק לשם חייב, דלמא הוי ככרמלית. ונראה דבישוב קושיא זו נחלקו המהרש"א ורעק"א, דהמהרש"א יישב דכל מה דמהני פסי ביראות ברה"ר במקום דבקעי רבים זה רק משום דעביד ליה רה"י, אך אי לא מהני פסין במקום דבקעי רבים לעשותו רה"י לא מהני כלל, והוי רה"ר. דאין סיבה שפסין במקום דבקעי רבים יפקיע מרה"ר ולא יעשה רה"י. ועפי"ז כתב המהרש"א גם לגבי מחיצה שלא הוקפה לדירה במקום דבקעי רבים, דאי לא הוי מחיצה גמורה לעשות רה"י, לא הוי מחיצה להפקיע בקיעת רבים, והוי רה"ר מהתורה.

ובדעת רעק"א יש מקום לחלק, דכאשר החיסרון במחיצות מצד פרוץ מרובה, אי מהני ברה"ר לעשותו כרמלית הוא הדין מהני לעשותו רה"י מהתורה, דאין סברא לחלק בזה. אך כאשר החיסרון הוא דלא הוקף לדירה, בזה שפיר יש לחלק דמהתורה מהני להפקיע שם רה"ר ולא מהני לעשותו רה"י. אך לפי"ז לא יתיישב הוכחת התוס' דאיירי בהוקף לדירה.

ולפיכך י"ל דהרעק"א הבין ליישב דחכמים לא הקילו לטלטל במקום דהוי כרמלית מהתורה אף לצורך עולי רגלים, וכל הקולא לעולי רגלים זה רק במקום דהוי רה"י מהתורה. ולכן הגמ' מוכיחה מהא דשרי לטלטל דהוי רה"י והזורק שם חייב. וזה גם הביאור בדברי התוס' הנ"ל, דאי איירי במחיצה שלא הוקפה לדירה, אף דהוי כרמלית מכל מקום לא הקילו בכך לצורך עולי רגלים, וע"כ איירי בהוקפה לדירה.

אמנם מרש"י שם משמע כמש"כ בדעת המהרש"א, דרש"י כתב דהנידון הוא אי הוי רה"ר או רה"י, ולרעק"א יתכן דהוי כרמלית.

**תוד"ה בור לחוד, המקשה נמי ידע וכו'**

כתב המהרש"א דלפי"ז אין הבדל כלל בין ב' הלשונות, אלא דלישנא קמא לא פירש דבריו בקושייתו ובתירוצו ולישנא בתרא פירש יותר. אך הריטב"א פירש דלא כתוס', אלא ללישנא קמא מקשינן מסברא דאין מקום לחלק בין בור לבאר.

**תוד"ה בור לחוד, פירש רש"י בור מים מכונסין דעבידי דפסקי וכו'**

בפלוגתת ת"ק וחנניה יש לפרש דפליגי בשל רבים, אך בשל יחיד לכו"ע אין עושין פסין לבור, ולפי"ז פליגי ת"ק וחנניה בפלוגתת ר"ע וריב"ב, וכשם שמתני' אתיא בין כר"ע בין כריב"ב כך מתני' אתיא בין לת"ק בין לחנניה. ויש לפרש דפליגי בשל יחיד, ומכל מקום ת"ק מתיר ע"י פסין, ועדיף טפי מר' עקיבא. וחנניה סובר שאין הבדל בין יחיד לרבים, אלא בור לעולם אסור ובאר לעולם מותר, וד' שיטות איכא. ולפי"ז מתני' לא אתיא כת"ק. ומדכתב רש"י בטעמא דחנניה דעבידי דפסקי על כרחיך דאיירי בשל יחיד, דהא ברבים לא חיישינן לזה, ומתני' לא אתיא כת"ק. וכן ביאר מהרש"א.

**דיו פרצוף פנים היה לו לאדם הראשון**

יתכן דכל הני ג' דברים, דיומדין דיופרא ודיו פרצוף פנים, באים להורות דאין זה אחד ואין זה שנים, אלא אחד כפול. דיומדין הוא עמוד אחד שנראה כשנים, דיופרא הוא גידול אחד בשני זמנים, ודיו פרצוף פנים הוא פרצוף אחד משני צדדים.

**דף יט ע"ב**

**האריך בדיומדין כשיעור פשוטין לר"מ מהו**

פירש רש"י דר' מאיר הזכיר בדבריו רק פשוטין, ומספק"ל האם מהני גם דיומדין או לא. והא דעדיפא פשוטין מדיומדין פירש"י דיש בזה היכר טפי, ועי' ריטב"א שהקשה ע"ז ופירש באופן אחר.

והוסיף רש"י אלא מרחיק פורתא מהפס ונותן שם פשוט וכן לאידך גיסא. ובפשטות נקט כן כדי שלא נימא אתי אוירא מהאי גיסא ומהאי גיסא ומבטל ליה. אך כתב המהרש"א, דאין כונתו לומר דאליבא דאמת צריך להרחיק פורתא משום אתי אוירא, דהא להלן מבעיא ליה אליבא דר' יהודה אי אמרינן אתי אוירא, ואם נאמר דגם אליבא דר' מאיר יש מקום להסתפק בזה מדוע מספק"ל רק אליבא דר' יהודה. ועל כרחיך צ"ל דמהא דקאמר ר' מאיר בסתמא דאפשר להניח פשוטין משמע דאפילו באופן ששייך אתי אוירא מהני פשוטין. ולכן ביאר דרש"י כתב כן לרבותא, דאפילו במקום שלא שייך אתי אוירא, דמרחיק פורתא, מכל מקום יש צד לומר שעדיף פשוטין משום היכרא.

**הכי נמי מסתברא מדקתני ובלבד שירבה בפסין**

כתב מהרש"א דכל זה מדברי הגמ', דאי רבה עצמו פשט לו דמשמע כן מלשון המשנה, מה הסתפק שוב לר' יהודה האם פשוטין עדיפי או דיומדין עדיפי, הא כבר פשט לו דלשון המשנה ובלבד שירבה בפסין משמע דמאריך בדיומדין, והאי סיפא קאי אף לר' יהודה, ומוכח דמהני דיומדין.

אך הריטב"א כתב דהא סיפא ובלבד שירבה בפסין קאי לר' מאיר, דהא תנן מותר להרחיק כל שהוא, ואילו לר' יהודה עד בית סאתים. ולפי"ז ליתא לדברי המהרש"א.

**יותר מי"ג אמה ושליש לר"י מהו**

פירש רש"י דהספק הוא האם עדיף להאריך את הדיומדין משום שאין בזה את החיסרון של אתי אוירא, או דעדיף להניח פשוטין משום היכר. וכתבו בתוס' ר"פ דלפי הצד שדיומדין עדיף מהני רק דיומדין ולא פשוטין. ואע"ג שלפי ר' מאיר ודאי מועיל פשוטין, והספק לעיל היה אי מהני גם דיומדין, מכל מקום לר' יהודה כיון דלא הזכיר בדבריו פשוטין יתכן דלא מהני פשוטין.

וכתב המהרש"א דהספק הוא בפרוץ מרובה, אך בעומד מרובה ודאי דדיומדין עדיפי. ועי' תוס' ר"פ.

**ואם איתא זו מחיצה וזו מחיצה מיבעי ליה**

כתב המהרש"א, דבפשטות פשט לו מעצם הדין דלפי ר' יהודה לא מהני ליותר מבית סאתים, ואם מאריך את הדיומדין דאיכא עומד מרובה הא הוי מחיצה גמורה ומדוע לא מהני. אך כתב, דאם כן מדוע לא הוכיח מהמשנה גופה דלפי ר' יהודה לא מהני ליותר מבית סאתים. ולכן כתב, דפשט לו רק מלשון הברייתא זו מחיצה ואלו פסין, דמשמע שהפסין לא חשיבי מחיצה.

וכן הא דהקשו התוס' דהכא פשיטא ליה דהארכת דיומדין עדיפי מפשוטין היינו נמי מהלשון גרידא, דלגבי פשוטין ניחא לגמ' הלשון ואלו פסין, ולגבי דיומדין מקשה דהו"ל למימר וזו מחיצה, ומבואר דהוי מחיצה טפי.

אך בתוס' ר"פ כתבו דהפשיטות מהברייתא היא מעצם הדין ולא מהלשון. והא דלא פשט כן ממתני' י"ל דבברייתא מבואר טעם הדבר, דזו מחיצה וזו פסין.

**תוד"ה ואם, אבל הכא איירי ברחב הרבה וכו'**

מבואר דהא דהקילו חכמים לעולי רגלים הוא כדי שיוכלו לעשות כניסה לבהמות, ולא משום שאין להם מספיק מחיצות, דהא הכא נקטו התוס' דהיכא דאיכא בית סאתים בעינן דיומדין כדי שיהא עומד מרובה, ומבואר דלא הקילו עליהם שלא יצטרכו הרבה מחיצות.

**תל המתלקט עשרה מתוך ארבע וכו'**

פירש הריטב"א דמספק"ל משום דאין היכר מחיצות ע"י התל לחוד. ופשיט דדין תל כדין עמוד עגול דזה תלוי בפלוגתת תנאים. [משמע דאביי נמי ידע דבעמוד עגול פליגי תנאי, אלא דמספק"ל דלמא תל גרע דליכא היכר, ופשט לו רבה דאין סברא לחלק בין תל לעמוד, ואף שאין היכר כולי האי מהני]. ועיי"ש מה שכתב לפרש בשם הראב"ד דתל דומה לאבן מרובעת.

**חיצת הקנים קנה קנה פחות משלשה וכו'**

הא דחיצת הקנים גרע מדיומד דעלמא פי' הריטב"א בתרתי, או משום דאותה האמה יש בה פרוץ מרובה, או משום דהוי שתי בלא ערב. ומספק"ל דלמא לגבי פסי ביראות אף דהקילו בפרוץ מרובה בעינן לכה"פ שהפסין יהיו מחיצה מעלייתא.

**איכא דאמרי גודריתא דקני קא מבעיא ליה**

פירש רש"י קנים מחוברים הרבה בעץ אחד סמוך לארץ, ומלמעלה הן מתפרשין. ומשמע דליכא גובה י' אלא רק סמוך לארץ הם מחוברים. אך הריטב"א כתב דהם מחוברים יפה מלמטה עד עשרה גובה. וצ"ע אם כן מאי קמ"ל, הא הוי ככל עמוד עגול.

והרמב"ם פי"ז הכ"ח כתב או חבילה של קנים, ומשמע דגודריתא דקני היינו שאין זה אבן אחת אלא חבילה של קנים, ומכל מקום אמרינן רואין.

**דף כ ע"א**

**גזירה שמא יאמרו עירוב מועיל לבין הפסין**

כלומר, דיש ב' הבדלים בין מבוי לרשות שבין ב' חצרות, דברשות שבין ב' חצרות כל חצר אוסרת על חברתה, ולא מועיל בזה שיתוף. ומאידך אם עירבו החצרות ע"י פתח שביניהם מהני, ואינם אוסרים זה על זה. אך מבוי אין אוסרין זה על זה, ומהני שיתוף, ומאידך אפילו אם עירבו ביניהם לא מהני, דבעינן שיתוף במקום עירוב.

ועי' רעק"א בגליון הרמב"ם שדייק מרש"י וריטב"א כאן שאי אפשר לערב ב' חצרות מחמת רשות שבין שניהם, אלא צריכים שיהיה פתח בין החצרות עצמם. אך מהרמב"ם דייק דמהני. [לכאורה אם כל חצר פרוצה לרשות שביניהם אין כאן ג' רשויות, ויכולים לערב יחד מחמת רשות זו, ורק באופן שיש פתח בלבד בין כל חצר לרשות שביניהם אינם יכולים לערב יחד, וצ"ע].

**דהדרן ועירבן**

פירשו התוס' דהא דתניא בד"א שלא עירבו אבל עירבו מותרין היינו דאם הדרן ועירבן מותרין. ולכאורה היה מקום לפרש דכל הברייתא איירי בהדרן ועירבן, וע"ז מחלקינן אם עירבו או לא. ועי' בהגהות יעב"ץ.

**יבשו מים בשבת**

עי' להלן כא ע"א מש"כ בשם הקהלות יעקב.

**בעי רבין יבשו מים בשבת ובאו בשבת מהו**

מרש"י משמע דאיירי בחד גוונא, שארע שיבשו המים בשבת ואח"כ חזרו בשבת, ועי' ראמ"ה ונימוקי הגרי"ב מדוע הזכיר בספיקו שיבשו בשבת. אך הרמב"ם פי"ז הל"ד כתב, יבשו המים בשבת אסור וכו' באו לו מים בשבת מותר לטלטל ביניהם. וכתב המ"מ דהרמב"ם פירש באו מים בשבת מותר אפילו כשיבשו מערב שבת. ומשמע דהרמב"ם ביאר דלא כרש"י, אלא דרבין נסתפק שני ספיקות, ולא איירי בחד גוונא.

ובעל ההשלמה כתב דלפי רש"י י"ל דדוקא ביבשו מים בשבת והדר חזרו בשבת מותר, אך אם יבשו בערב שבת וחזרו בשבת אסור. ואע"ג דקיי"ל כל מחיצה הנעשית בשבת מותר, הני מילי היכא דלא היו מחיצות כלל, אך הכא היו מחיצות אלא שלא התירו מחמת שלא היה מים, וזה גרע טפי מהיכא דלא היו מחיצות כלל ונעשו המחיצות בשבת. והוכיח כן מלעיל יז ע"א דלפי ר' הונא אם בתחילת השבת לא היו ג' בני אדם ונתוספו עליהן בשבת אסור, ולא הוי כמחיצה הנעשית בשבת. ובדעת הרמב"ם צ"ע טובא, מאי שנא באו מים בשבת מבאו דיורין בשבת.

**לא שנו אלא לזרוק אבל לטלטל אסור**

פירש רש"י מדרבנן. והקשה השפת אמת, אם כן מאי פריך דמדרבנן אסור לטלטל, הא לצורך עולי רגלים התירו איסורים דרבנן. ותירץ, דאין כונת הגמ' להקשות דכיון דאסור לטלטל מדוע הוי מחיצה לגבי פסי ביראות, אלא כונת הגמ' לדחות את הראיה מהברייתא, דאי אפשר להוכיח דהוי מחיצה שהרי לטלטל אסור, ואם נרצה לומר דלענין פסי ביראות הקילו מכל מקום ראיה מהברייתא ליכא. עיי"ש מש"כ ליישב לפי"ז קושיית המהרש"א על התוס' בשבת.

**הזורק לבין פסי הביראות חייב**

עי' מש"כ לעיל יח ע"א תוד"ה אפילו ב' ביאורים בסוגיין.

**חדא מכלל חברתה אתמר**

פירש הריטב"א דר' אלעזר אמר הזורק לבין פסי ביראות חייב, ומכלל זה שמעינן נמי דכאן הודיעך כחן של מחיצות. דאם נאמר להיפך דר' אלעזר אמר רק כאן הודיעך וכו', דלמא ס"ל כר' יוחנן דכאן ולא ס"ל קאמר.

אך המהרש"ל כתב דאי אפשר לפרש כן, דאם ר' אלעזר אמר רק הזורק לבין פסי ביראות חייב, מדוע הוצרכה הגמ' לומר דלפי ר' אלעזר כאן הודיעך כחן של מחיצות, מאי קמ"ל בזה. ולכן כתב דר' אלעזר אמר רק כאן הודיעך כחן של מחיצות, אלא דבלא טעם אין לנו לומר כאן ולא ס"ל, ולפיכך אשמעינן דלפי ר' אלעזר הזורק לבין פסי ביראות חייב, לומר דר' אלעזר כאן וס"ל קאמר.

**דף כ ע"ב**

**א"ל תניתוה ובלבד שתהא הפרה ראשה ורובה מבפנים**

הרמב"ם פי"ז הכ"ט כתב: מותר להקריב ארבע הזויות לבאר והוא שתהיה פרה ראשה ורובה לפנים מן הפסין ושותה. אע"פ שלא יאחוז ראש הבהמה עם הכלי שבו המים, הואיל וראשה ורובה בפנים מותר ואפילו לגמל. היו קרובים יתר מזה אסור להשקות מהן אפילו לגדי שהוא כולו נכנס לפנים. ומבואר מדבריו דיש תנאי להיתר פסי ביראות שתוכל הפרה להכנס שם ראשה ורובה, ובאופן שיש ב' אמות יוכל להכניס שם גמל אע"פ שאין ראשו ורובו בפנים. [וצ"ל דאיירי במניח הכלי עם המים על הארץ, דאם אוחז בידיו הא בעינן ראשו ורובו בפנים]. ובאופן שאין ב' אמות אינו יכול להקשות גם לגדי שראשו ורובו בפנים. ועי' מגיד משנה דמקורו בירושלמי.

אך יל"ע לפי"ז מאי פריך הכא מדתנן ובלבד שתהא הפרה רו"ר בפנים, הא הכא הוי תנאי להיתר פסין. וצ"ל דהטעם שחכמים התנו כן הוא משום שבנקיט מנא ונקיט לה או בנקיט מנא ולא נקיט לה בעינן רו"ר בפנים. ומטעם זה אסרו אפילו בלא נקיט מנא כלל.

ובשפת אמת הבין שהרמב"ם פסק להלכה שבין נקיט לה בין לא נקיט לה שרי באופן שראשו ורובו בפנים. והקשה דלפי תירוץ שני בתוס' ד"ה מה הועילו מבואר דר' ענן סובר שאם נקיט לה אין צריך ראשו ורובו בפנים. וכן נקט הריטב"א להלכה שבנקיט לה אין צריך רו"ר בפנים כדמוכח מר' ענן.

אמנם הרמב"ם פט"ו ה"א כתב: בהמה שהיתה רובה בחוץ וראשה בפנים אובסין אותה, ובגמל עד שיהא רו"ר בפנים הואיל וצוארו ארוך. ומבואר להדיא כפסק הריטב"א שאם נקיט לה שרי גם כשאין רו"ר בפנים, ורק בגמל לא מהני. ומש"כ בפי"ז והוא שתהיה רו"ר בפנים וכו' הוי תנאי להיתר הפסין, ואין כונתו דבאמת בעינן הכי.

ואכתי יל"ע מדוע לא פירש הרמב"ם בפט"ו להדיא שאם נקיט מנא ולא נקיט לה בעינן רו"ר בפנים. וצ"ל דסמך על מש"כ בפי"ז, וצ"ע.

**דף כא ע"א**

**איני והאמר ר' יצחק וכו'**

יל"ע מדוע מקשה רק אם לא הותרו אלא לבהמת עו"ר בלבד, הא גם אם נאמר שמותר בין לאדם בין לבהמה קשה, מדוע צריך באר מים חיים הא בלא"ה חזי לבהמה. ואין לומר דבעינן שיהיו ראויים לכל, דהא השתא נמי ראויים לאדם כשהם רחבים, ומכל מקום לא סגי בזה להצריך באר מים חיים אלא משום דבעינן חזי לאדם. ויתכן שאם התירו לכתחילה בין לאדם ובין לבהמה, תקנו חכמים שיהיו ראויים לאדם שזהו עיקר השימוש, אך אך התירו רק לבהמה, ולאדם התירו רק כשהם רחבים, מסתבר שאין צריך שיהיו ראויים לאדם, כיון שעיקר ההיתר הוא משום בהמה.

**מידי דחזי לאדם בעינן**

רש"י כתב דבעינן מים חשובים. והתוס' כתבו דאם דלה לבהמה ונשתיירו הרי הם מותרים לאדם, ובעינן שיהא ראוי לכך. ועוד תירצו, דכאשר יש בהמות מותר גם לדלות לאדם לכתחילה. ועי' בשפת אמת מה שביאר עוד. ובפשטות לתירוץ קמא ולרש"י אסור לדלות לצורך אדם אלא לצורך בהמה בלבד. וכתב הקהלות יעקב, דלפי"ז מוכח דאסור לטלטל בפסין רק מים מהבור בלבד, שהרי כל צורך אחר לא עדיף ממים לאדם דאסור.

והקשה, אם כן מה מספק"ל לעיל ביבשו מים, הא אין מה לטלטל, דכל מה שהותר זה לטלטל את המים. ותירץ, דלצורך בהמה התירו הכל, דלא פלוג חכמים, ורק לצורך אדם נחלקו התירוצים בתוס'. ויש להוכיח כן מהא דאובסין את הגמל דכתבו התוס' בריש דבריהם דאיירי בחזי לאדם, ומשמע דאף לתירוצם הראשון מהני חזי לאדם לטלטל את האבוס, ומוכח דלצורך בהמה לכו"ע התירו הכל.

עוד יש ליישב, דלאחר שדלו את המים לצורך בהמה מותר לטלטל בין הפסין בכל מקום, והשתא מספק"ל אם דלו כבר לצורך בהמה ויבשו המים שבבור, האם מותר לטלטל בין הפסין את המים שדלו כבר או לא.

**דף כב ע"א**

**תוד"ה או דלמא, אין להתיר יותר**

באופן שהבור קטן מסתבר דיוכל להרחיב את הפסין עד בית סאתים לדעת ר' יהודה. וגדר הדברים, דחכמים התירו בפסי ביראות להרחיב עד בית סאתים, וכאשר הבור גדול התירו טפי עד ב' אמות.

**תוד"ה והא א"ר יוחנן, וא"ת שאני ירושלים וכו'**

בפשטות קושיית התוס' דלמא ר' יוחנן מודה לחכמים דמהני פסין אפי' במקום דבקעי רבים, אלא דהכא איכא פרצה יותר מי"ג ושליש, ובמקום פרצה לא מהני אף בפסין מהתורה. ותירצו, דאיכא צוה"פ וליכא פרצה, ולכן מהני מהתורה. אך מש"כ דלפי פירוש אחר לעיל ו ע"ב ניחא צ"ע, מאי שייטא להכא.

ועי' חזון איש סי' י' במסקנתו דבחומת ירושלים איכא שם ד' מחיצות, ולפיכך הוי רה"י.

**תוד"ה חייבין, לעומד באמצע הפילוש**

כלומר, דכל מקום אחר שעומד חשיב רה"י מחמת ב' מחיצות, ורק העומד באמצע הפילוש אין לו ב' מחיצות. [וכן לרבנן דבעינן ג' מחיצות, באופן שיש ד' מחיצות ופרצה בב' מחיצות זה כנגד זה, רק העומד כנגד הפילוש חשיב רה"ר מהתורה, אך העומד בפנים הרי הוא מוקף בג' מחיצות].

ובראשונים יישבו קושיית תוס' דר"י ורבנן פליגי בתרתי, האם אמרינן אתי רבים והאם סגי בב' מחיצות, ור' יוחנן סובר כר' יהודה רק לגבי אתי רבים ולא לגבי שיעור המחיצות.

**דף כב ע"ב**

**תוד"ה אילימא, הו"מ לאקשויי וכו'**

כלומר, דכיון שכל ארץ ישראל נחשבת רה"י מהתורה גם ירושלים בכלל, ואף אם אין דלתותיה ננעלות היא נחשבת רה"י מחמת סולמא דצור ומחתנא דגדר.

ובתירוצם דהכא אליבא דרבנן מבואר דרבים בקעי את המחיצות של סולמא דצור ומחתנא דגדר, וכן מבואר בתוס' ד"ה דלמא, וכמש"כ החזון איש.

**תוד"ה דלמא, דמחיצה שאינה עשויה בידי אדם וכו'**

הקשה הרש"ש אם כן מדוע מספק"ל בתל המתלקט רק לר' יהודה, הא גם לרבנן יש להסתפק משום שאינו עשוי בידי אדם. אמנם בתוס' רא"ש כתב בתירוץ התוס': ושמא במחיצה שאינה עשויה בידי אדם בהיקף גדול כזה אפילו רבנן מודו, ומבואר דתרתי בעינן, עשוי בידי שמים והקף גדול, ולפי"ז ניחא. ועי' ריטב"א שתירץ באופן אחר, דכל הקף גדול עד שאין רואה את המחיצות ואינו עשוי לדירה לא חשיב מחיצה כלל. [ומשמע דתרתי בעינן].

והנה בתוס' כאן ולעיל מבואר דלרבנן יש לדון כל ארץ ישראל כרה"י, ומבואר דסולמא דצור ומחתנא דגדר הם בג' צדדים, שהרי לרבנן בעינן ג' מחיצות. אמנם הריטב"א כתב דהיו כמין גאם, ומשמע דהיו רק ב' מחיצות ואזיל לשיטתו דב' מחיצות דר' יהודה הם כמין גאם, ולפי"ז לרבנן בלא"ה לא הוי רה"י, וצ"ע.

**כל היכא דניחא תשמשתיה מסרה לרבים וכו'**

צ"ב מאי שנא מחצר דלעיל שאם רבים בוקעין בו חשיב רה"ר לר' יהודה, והא חצר ודאי לא מסרה לרבים. ואם משום דאיירי בנתן בעל החצר רשות לרבים לעבור בחצירו, הא הכא איירי בשביל של עיר, ומסתבר שיש רשות לרבים עכשיו לעבור שם.

הא דמחיצה נדרסת לא הוי מחיצה אף לרבנן, משום שדריסת הרבים גורמת שלא נאמר גוד אחית, אך אינה מבטלת את השם מחיצה מהצדדים.

**דף כג ע"א**

**הגינה והקרפף שהן שבעים אמה ושיריים וכו'**

חכמים אסרו לטלטל במקום שהקף המחיצות לא נעשה לדירה ויש בו יותר מע' אמה ושיריים, ובע"ב ילפינן להו מחצר המשכן [דעד שיעור מאה על חמישים חשיב מחיצה אף שלא הוקף לדירה], ומבואר שאע"ג שהיו במשכן הרבה שימושים מכל מקום אינם שימושי דירה. ובתוס' הקשו דנילף מעזרה שאפילו יותר מבית סאתים חשיב מחיצה. ותירצו דכל דבר ילפינן ממשכן. ולפי"ז מדרבנן אסור לטלטל בעזרה בשבת, דהוי כקרפף שלא הוקף לדירה.

ועוד תירצו, דהעזרות חשיבי מוקפות לדירה לפי שהיו שומרים בה כל הלילה. ומוכח מדבריהם שבמשכן לא היו שומרים כל הלילה. אך צ"ב מדוע שמירה בלילה נחשבת לדירה טפי משאר שימושי המקדש.

ויתכן שריב"ב מצריך שומירה או בית דירה וכן ר' יהודה מצריך בור שיח ומערה לפי שגם במשכן היו מעט שימושים, ולא הוי לגמרי כקרפף. [ויל"ע מדוע ר' עקיבא סובר שע' אמה בריבוע דוקא, הוי במשכן היה מאה על חמישים, ולא משמע דר' עקיבא לא יליף ממשכן].

**תוד"ה ובלבד, דאם כן במאי פליג ר' עקיבא וכו'**

עי' מהרש"א דקושיא זו קשה רק לצד זה בתוס' דבעינן שומירה רק ביתר מב"ס, אך לב' הצדדים הקודמים אינו קשה. אמנם בתוס' רא"ש הקשה כן על הצד דפליגי בע' אמה מצומצמות.

**דף כג ע"ב**

**דבר מועט יש על ע' אמה ולא נתנו חכמים שיעור**

תוס' ביארו לפי שיטתם דלר' יהודה הדבר מועט נמי בכלל פחות מע' אמה, ורק יותר מב"ס אסור. וביאור דבריו דלא צמצמו חכמים לשער בע' אמה אלא נתנו מעט יותר. אך בתוס' רא"ש כתב תירוץ נוסף דר' יהודה סובר כר' עקיבא דדבר מועט אסור, עיי"ש, ולפי"ז ביאור דברי ר' יהודה דחכמים לא שיערו באותו דבר מועט.

**תוד"ה פשטיה, הוי אסמכתא בעלמא**

עי' ר"ן וגאון יעקב דבלא"ה הוי אסמכתא בעלמא, שהרי כל איסור טלטול בקרפף יותר מב"ס הוא דרבנן. [וכן הא דיליף מיניה לענין מדידת תחומין לדעת חכמים דר"ע הוא מדרבנן, ומבואר אם כן דאף בב' דרשות דרבנן שהם אסמכתא שייך להקשות והא מבעי ליה וכו'].

**קרפף שהוא יותר מב"ס שהוקף לדירה נזרע רובו וכו'**

תורף הסוגיא דיש ב' איסורים בקרפף, חדא, יותר מב"ס אסור לטלטל ד' אמות, ודינו ככרמלית, ועוד, איסור רשויות, לרבנן אפילו כלי החצר ולר' שמעון רק כלי הבית. לגבי איסור כרמלית מבואר בגמ' שהקובע הוא הרוב, דאם נזרע רובו אפילו שהוא פחות מב"ס המיעוט בטל לגבי הרוב ואסור, ואם נזרע רק מיעוטו אפילו שהוא יותר מב"ס הרי הוא בטל לגבי הרוב ומותר. [אך ר' ירמיה מדפתי פליג וס"ל דיותר מב"ס אינו בטל לרוב וחשיב כרמלית, ודלא כמש"כ תוס' ד"ה לר' שמעון בפשיטות, וצ"ע].

ולגבי דין רשויות, לדעת חכמים אפילו נזרע מיעוטו אם במקום שנזרע יש ב"ס מצומצות אסור לטלטל ממנו לחצר, [ואסור לטלטל בשניהם ד' אמות כיון שהם פרוצים זה לזה, ופרוץ למקום האסור לו הוי ככרמלית].

לדעת ר' שמעון שמותר לטלטל כלי החצר מחצר לקרפף, רש"י בתחילה כתב הואיל וחד גברא הוא, ואח"כ כתב אפילו היא של ב' בעלי בתים. ותירצו הר"ן ומהרש"א דהכא שהחצר והקרפף פרוצים זה לזה אינם מותרים בטלטול אלא כששניהם של חד גברא, אך כשאינם פרוצים מותרים אף בב' בעלי בתים. וכבר תמה החזון איש (סי' פט ס"ק יג) שאין סברא לחלק בזה כלל.

ובריטב"א יישב דאין כונתו לומר דבעינן שיהיו של חד גברא, אלא כונתו שאם החצר עצמה או הקרפף עצמו שייך לב' בני אדם הרי הם אוסרים זה על זה. וכבר תמה החזון איש שם, דהכא איירי בכלי החצר, ואפילו חצר של ב' בני אדם אינם אוסרים זה על זה. עיי"ש מה שכתב ליישב דברי רש"י בדוחק.

ולדעת רבנן שאסור לטלטל כלי החצר מחצר לקרפף, כתב הריטב"א להוכיח מסוגיין דאפילו בחד גברא אסור, שהרי מבואר בסוגיין שלרבנן אסור אפילו נזרע ב"ס מצומצם, והכא איירי בחצר שנזרעה חציה, ובפשטות איירי שכולה של אדם אחד.

לדעת ר' שמעון שאסור לטלטל כלי הבית מחצר לקרפף, כתב רש"י ואפילו דחד גברא. וכן אסור לטלטל כלי הבית מחצר לגג. וצ"ע מדוע יאסר, הרי אפילו מבית לגג או מבית לקרפף מותר, ואיך יתכן לאסור מחצר לגג או לקרפף. ובריטב"א כתב בשם הרמב"ם דחד גברא מותר אף כלי הבית, ולא הביא שדעת רש"י לאסור, וצ"ע.