=יא בביאור דין שול_ק לדעת רש_י ודעימי_
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**יא**

**בביאור דין שכירו ולקיטו לדעת רש"י ודעימי'**

א] **עירובין** דס"ד., אלא אמר רבא ליזיל חד מינייהו ליקרב לי' ולשאול מיני' דוכתא ולינח בי' מידי דהוה לי' כשכירו ולקיטו ואמר רב יהודה אמר שמואל אפילו שכירו ואפילו לקיטו נותן עירובו ודיו.

**ופירש"י**, ז"ל, אפילו שכירו ולקיטו של נכרי, אם ישראל הוא, נותן עירובו עם בני מבוי ודיו, עכ"ל.

**והנה** בפשוטו הא דמהני שנותן הישראל עירובו עם בני מבוי, אף דדירת גוי ל"מ בה עירוב, הוא משום דדינא דשול"ק הוא דשויוהו רבנן כבעלים, וחשיבא דירתו של ישראל, וע"כ שפיר מהני עירובו.

**וכ"ה** מבו' בחי' הרשב"א בסוגיין, שתמה על פירש"י, ז"ל, תמיהא לי היאך נותן זה עירוב, והלא אינו דר שם ולא מקום פיתא איכא ולא מקום לינה איכא, וי"ל דלגבי ביתו של גוי הקלו וכו' דאפי' שכירו ולקיטו שאין לו שם לא מקום לינה ולא מקום פיתא יהא כבעה"ב דעלמא כישראל הדר שם וכו', עכ"ל, והרי דהא דשול"ק מערב הוא משום דחשיב כבעה"ב, וזהו דקשיא לי' להרשב"א שהרי אין לו מקום פיתא ולינה ול"ש בו עירוב כלל, ותירץ שהקילו חכמים לחשבו כבעה"ב שיש לו מקום פיתא ולינה, וכ"ה מבו' בל' הרשב"א בשו"ת ח"ד סי' רח"צ דלדעת רש"י הא דשול"ק של גוי נותן עירובו, הוא משום דהוי כבעה"ב, וכ"ה ל' הריטב"א, שנעשה הישראל כשכירו ולקיטו שהוא חשוב כבעל הבית ונותן עירוב עם בני חצר ושוב אין חוששין לרשותו של גוי, עכ"ל, וכ"ה ל' הריטב"א לקמן דס"ו., אבל שול"ק שהוא בא מכח הגוי הרי הוא "כאילו כל הרשות קנוי' לו", עכ"ל, וכן נ' להדיא גם בפסקי ריא"ז ה"א דין ו', עיי"ש.

**ונ'** ללמוד כן מסוגית הגמ' להלן, דבעי אביי היו שם ה' שכירים וה' לקיטים מהו, ופי' הרשב"א והריטב"א דאיירי בשאין להם מקום פיתא ולינה שם, וטעם האיבעיא פי' הרשב"א, ז"ל, ולפיכך בעא מיני' אביי מרב יוסף, כיון דחזינן להו כבעלי הבית נימא הכי בין להקל בין להחמיר, או דלמא להקל אמרו להחמיר לא אמרו, עכ"ל, והרי להדיא דהא דשול"ק נותן עירובו הוא משום דחזינן לי' כבעה"ב, והקילו חכמים דאף דאין לו מקום פיתא ולינה שם חזינן לי' כבעה"ב שיש לו מקום פיתא ולינה שם, ואשר זהו דמיבע"ל אם אמרי' לזה גם להחמיר.

ב] **אמנם** הנה ז"ל הטור סי' שפ"ב, ונמצא זה כאילו הוא שכירו או לקיטו ודר עמו בביתו, ונותן עירוב "בשבילו" ודיו, ודוקא כה"ג דמיחזי כשלוחו, אבל אם יחד הגוי מקום בבית לשכירו להשתמש בו אינו יכול ליתן עירוב בשבילו, שאינו כשלוחו בכל הבית שאין לו אלא מקום המיוחד לו, עכ"ל, והרי להדיא דהא דשול"ק של גוי נותן עירובו אינו משום דחשיב כבעלים אלא הוא משום דהוי כשלוחו.

**וכ"ה** בתוס' הרא"ש לקמן דס"ו, ז"ל, דהתם כיון ששניהם שותפין בבית ישראל והגוי ל"ד לשול"ק של גוי דהוי כמו שלוחו, עכ"ל, ובתור"פ שם, ז"ל, דדוקא שול"ק שאינו עיקר בדירת הבית וה"ה כשלוחו של גוי, אבל התם הישראל והגוי שוים בעיקר דירת הבית זה כמו זה, ולכך אין האחד נעשה שליח לחבירו, עכ"ל.

**ואמנם** צ"ב היאך מהני עירוב השול"ק בתורת שליח דהגוי, הרי הגוי גופי' אינו בתורת עירוב, וע' קה"י סי' י"ט.

**ונ'** לבאר בזה, דמש"כ הראשונים דחשיב כשליח דהגוי, אין המכוון בזה דמדין שליחות חשיב כאילו הגוי עצמו עירב, דזה ודאי ל"מ דגוי אינו בתורת עירוב, אלא המכוון בזה דהוי הישראל כמורשה של הגוי, וע"כ בכחו לפעול דינים על רשות הגוי, וע"כ אף מצי לערב רשות הגוי, והיינו משום דהא דגוי אינו בתורת עירוב, לאו היינו דרשות הגוי ל"מ לה עירוב, אלא היינו דגוי ל"מ עביד עירוב, אך כל דהישראל מערב את רשות הגוי שפיר דמי.

**אך** ילה"ע בזה, מדינא דהשו"ע בסי' שפ"ה ס"ד דישראל שהמיר אוסר, הגם שעירב קודם שהמיר, והנה הרי התם נעשה העירוב על ידו בעודו ישראל, וכבר חייל שבת אחת, ואפ"ה כל שהמיר ל"מ העירוב, ולכאו' חזינן מזה דרשות גוי ל"מ לה עירוב, אף היכא שנעשה העירוב ע"י ישראל, ויש לחלק, ועמש"נ בזה להלן סק"ח בהערה.

ג] **והנה** שיטת הר"י מקינון שהביאו הרא"ש ור"פ שם דישראל שהוא שותף עם הגוי מערב דטפי עדיף משול"ק, ולדעתו נ' דהא דשול"ק מערב אי"ז משום שהוא כשלוחו, דא"כ ודאי עדיף טפי שול"ק, דדמי טפי לשלוחו, אך גם לדעתו נ' דהא דשול"ק מערב אי"ז משום דחשיב כבעלים, אלא משום דדמי לה' הדרים בבית אחד דא' מערב לכולם, עיי"ש בדבריו דמפורש כן, ואשר ע"כ כתב דל"מ השול"ק לבטל, דדוקא בעירוב אמרי' דה' השרויים בבית אחד עירוב א' לכולן, אך משא"כ בביטול דצריך כל א' וא' לבטל, עיי"ש.

**והטעם** דמהני בזה דינא דא' מערב ע"י כולם, הגם דגוי אינו בתורת עירוב, הוא כמש"נ דהא דל"מ עירוב בגוי היינו רק דגוי ל"מ עביד עירוב, אך כל דעביד ישראל עירוב ומהני זאת לרשות הגוי מדינא דא' מערב ע"י כולם, שפיר דמי.

**אמנם** דעת תוס' ודעימייהו דהיכא דהישראל שותף ל"מ לערב, וליכא בזה לדינא דא' מערב ע"י כולם, והיינו משום דגוי אינו בתורת עירוב, וס"ל דל"ד לשול"ק דמערב רשות הגוי ואף דהגוי אינו בתורת עירוב, דשאני שול"ק שבכחו לפעול דינים על רשות הגוי, וע"כ שפיר מצי חייל העירוב על רשות הגוי, אך משא"כ כד אתינן משום דינא דא' מערב ע"י כולם, שאין לישראל כח ברשות הגוי, ל"מ עירובו להתיר רשות הגוי.

ד] **ונ'** להוכיח שגם דעת התוס' היא כן, דהא דשול"ק דגוי מערב אי"ז משום דשויוהו רבנן כבעלים על רשות הגוי, דהנה התוס' לקמן ד"ע: דנו בבן הדר עם אביו אם יכול לערב, מדינא דה' הדרים בבית א' עירוב א' לכולם, או דכיון שהבן טפל לאביו ל"מ הבן לערב, וכתבו ע"ז התוס', ז"ל, ומהא דאמר לעיל אפילו שכירו ולקיטו נותן את עירובו, אין ראי' לכאן, דילמא ה"מ בגוי אבל בישראל לא, עכ"ל.

**והיינו** שדעת התוס' כפירש"י דמימרא דשמואל דשול"ק נותן עירובו ודיו איירי בישראל שהוא שול"ק של גוי, וכ"ה מבו' גם בדבריהם בדס"ו. ד"ה מערב ובדע"ב. ד"ה ומודין, ודנו התוס' אם ה"נ שול"ק של ישראל נותן עירובו.

**והנה** אי נימא דהא דשול"ק של גוי נותן עירובו, הוא משום דשויוהו רבנן כבעלים, הרי פשיטא דהוי זה קולא מסוימת בגוי דלא אסר מדינא, אך בישראל דאסר מדינא ודאי לא יהני עירוב השול"ק, ומה נסתפקו התוס' בכך, והאמנם דבישראל היכא שיש להשול"ק מקום פיתא שם י"ל דיהני מדינא דה' השרויים בבית א' עירוב א' לכולם, אך אין ללמוד לזה מדינא דשול"ק דגוי דמערב רשות הגוי משום דחשבי' לי' כבעלים על רשות הגוי.

**[גם** לפום מה שדנו התוס' דדילמא בישראל ל"מ עירוב דשול"ק, עיי"ש בתוס' הרא"ש ובפסקיו שפירש הטעם בזה, ז"ל, דדילמא ה"מ בגוי דדירתו לא חשיבא דירה כ"כ אבל בישראל לא, עכ"ל, והרי שאין הטעם לחלק ביניהם משום דגוי לא אסר מדינא, אלא הטעם הוא משום דגוי אין דירתו דירה כ"כ, ונ' המכוון בזה, שהרי מה שדנו התוס' שמא לא יערב הבן הוא משום דהוא טפל לאביו, וע"ז דנו להוכיח משול"ק של גוי שמערב הגם שהוא טפל לבעה"ב, וע"ז דחו דשמא ה"מ בגוי דדירתו ל"ה דירה כ"כ, וע"כ אין הישראל נטפל אליו, ומשא"כ בישראל שדירתו חשובה נטפל בנו אליו, ול"מ לערב,[[1]](#footnote-2) וזה ע"ד מה שחילקו התוס' בדע"ב. בין גוי לישראל, עיי"ש].

**ונ'** מוכח מזה בדעת התוס', דהא דשול"ק של גוי נותן עירובו, אי"ז כלל קולא מסוימת בדירת גוי דשויוהו להשול"ק כבעלים, אלא הוא משום דהוי השול"ק כשלוחו של הגוי, או משום דינא דאחד מערב ע"י כולם, וע"כ שפיר דנו התוס' ללמוד מזה לישראל, דיכול בנו לערב.[[2]](#footnote-3)

ה] **והא** דנותן שול"ק עירובו, הגם שאין לו מקום פיתא ולינה שם, הנה אי נימא דהא דשול"ק נותן עירובו הוא משום דהוי כשלוחו, ניחא, דע"כ א"צ כלל שיהא לו מקום פיתא שם, אך אי נימא דהא דנותן עירובו הוא מדינא דא' מערב ע"י כולם, צ"ב דא"כ היאך נותן עירובו היכא דמושיל לי' דוכתא ואין לו מקום פיתא שם, ומי שאין לו מקום פיתא ל"ש בו עירוב, וכמבו' כן בד' התוס' לקמן ד"ע: ד"ה אחד, דמי שיש לו בית בחצר ואינו דר בו ל"מ לערב, ורק לדעת ר"מ דהוא אוסר עליהם, כתבו התוס' דמסתמא יכול לערב, ועמש"נ עוד בנידו"ז בסימן מ"ז סקי"א.

**וי"ל** בזה בכמה גווני, חדא י"ל, דהקילו חכמים בדירת גוי לחשוב הישראל כדר שם דירה גמורה, וכמש"כ כן בחי' הרשב"א והריטב"א לדעת רש"י, ובשול"ק של ישראל באמת ל"מ אלא היכא שיש לו מקום פיתא שם, ועמש"נ בזה בסימן י"ד סק"א.

**וי"ל** עוד כמש"נ בסימן י"ב סק"ה בדעת הרשב"א, דדינא דה' הדרים בבית אחד א' מערב לכולם הוא אף בשאין לו מקום פיתא שם, דמ"מ כיון שהוא חלק מדיורי הבית מצי לערב את דיורי הבית, ואשר ע"כ מצי השול"ק לערב את דיורי הבית, ואף שאין לו מקום פיתא ולינה.

**וי"ל** עוד, דהרי ההיא דמושיל לי' דוכתא איירי באחד מבני המבוי שיש לו דירה גמורה במבוי זה, ואשר ע"כ שפיר חייל עירובו מכח דירתו שבמבוי, ותו ממילא חייל העירוב אף על דירת הגוי, דהגם דמי שאין לו מקום פיתא בחצר ל"מ לערב, מ"מ היכא שיש לו מקום פיתא בחצר ועירב, נ' דחייל העירוב אף על שאר בתים שיש לו בחצר שאין לו מקום פיתא בהם, ונפ"מ בזה, דאף אם יבא לדור בהם בשבת לא יאסור, ואף להסוברים דלא אמרי' בזה כיון שהותרה הותרה.

ו] **וצ"ע** לדעת הנך ראשונים שפירשו דינא דשול"ק משום שליחות דא"כ מה איבעיא לי' לאביי בה' שכירים וה' לקיטים, הרי כלל לא מצינו שהחשיבו חכמים את השול"ק כבעה"ב, וא"כ מהיכ"ת דה' שכירים ולקיטים יאסרו.[[3]](#footnote-4)

**אך** לדעת הר"י מקינון דהא דשול"ק מערב הוא משום דינא דאחד מערב ע"י כולם, הרי דאי נימא דהא דמהני זאת אף היכא שאין להשול"ק מקום פיתא שם, הוא רק משום שהחשיבוהו כדר שם, וכנ"ל סק"ה, ניחא דזהו הא דמיבע"ל בה' שכירים ולקיטים שאין להם מקום פיתא שם, אם החשיבום כדרים שם לאסור.

**ונ'** לישב, דהנה התוס' לקמן דע"ב. ד"ה ומודין כתבו, דאם יש לאדם סופר או מלמד בביתו או כעין אותן הבחורים הבאין ללמוד תורה אין אוסרין עליו ולא בעו עירוב, וכתבו הטעם בזה, ז"ל, ועוד דאין משאיל להם רשותו לאסור עליו ולא זה על זה ומצי לסלוקינהו, והוה לי' כה' שכירים וה' לקיטים דלא אמרי' להחמיר כדאמרינן לעיל דאחד נותן עירובו ודיו, ואפי' שרויין בחדרים ובעליות, דאם בשרויין כולם בבית בזה לא הוה מסתפק אביי דקאמר מהו, דאפילו הי' הבית שלהם לא היו אוסרין זה על זה, וכיון דגבי גוי דדירתו לא שמה דירה לא אסרי אלא חשיבי כולהו כחד, כל שכן גבי ישראל דדירתו שמה דירה דבטלה דירתם גבי דירתו של בעה"ב, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש ובפסקיו ותור"פ שם.

**ובחי'** הרשב"א לקמן דע"ג. פליג על דינא דהתוס', וכתב ז"ל, וה' שכירו ולקיטו דלעיל אינה ראי' וכו', ועוד שכבר כתבתי למעלה גבי אותן החמשה שכירו ולקיטו דמדינא בישראל אינו אוסר, שהרי אינן דרין שם ואין להם שם לא מקום פיתא ולא מקום לינה אלא מקום בעלמא הוא שהשאיל להן להעמיד שם מעט כלים, אלא דבדירת גוי הוא שהקלו כיון דדירתו כדיר של בהמה ואחר שהחמירו בו הקלו וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, וחמשה שכירו ולקיטו שאמרו בכאן אינה ראי', דהא פירשנו דהא מיירי בשאין להם בכאן לא מקום פיתא ולא מקום לינה וקולא הוא שהקילו חכמים אצל שכירו ולקיטו של גוי ומשלך נתנו לך וכו', עכ"ל, וצ"ב דעת התוס' שהוכיחו מהכא.

**ונ'** פשוט בזה, דהתוס' ודעימייהו לטעמייהו אזלי, דס"ל דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו אי"ז כלל משום דשויוהו רבנן כבעלים, וע"כ פירשו דאיבעיא דאביי בה' שכירים ולקיטים הויא רק בשיש להם מקום פיתא שם, דאם אין להם מקום פיתא ודאי אינם אוסרים, שהרי לא נתחדש כלל בדינא דשול"ק דחשיב כדר שם אף שאין לו מקום פיתא שם.

**וביאור** האיבעיא הוא כמבו' מד' התוס', דבישראל שיש לו ה' שכירים ולקיטים פשיטא שאינם אוסרים, כיון שדירתם בטילה אצל דירתו של בעה"ב, אך בה' שול"ק של גוי מיבע"ל לאביי, דכיון דחזינן דשול"ק של גוי נותן עירובו אף בעל כרחו של הגוי, והיינו כמו שפירשו התוס' בדע"ב. משום דדירתו של גוי ל"ח דירה כ"כ, וע"כ מצי השול"ק לערב בעל כרחו, א"כ מה"ט אף ה' שול"ק יאסרו זע"ז, שהרי הא דה' שול"ק של ישראל אין אוסרין זע"ז הוא משום שדירתם בטלה אצל דירתו של בעה"ב, אך משא"כ בה' שול"ק של גוי שנתחדש דכיון דלא חשיבא דירתו כ"כ דירתו בטלה אצל דירתו של השול"ק, א"כ בדין שיאסרו זע"ז, וז"ב.

ז] **והנה** בפירש"י פירש לאיבעיא דאביי, ז"ל, ה' שכירים ולקיטין דרים בחדרים ובעליות וכו', והשתא דרשותא דנכרי, מהו לתת כולן בעירוב וכו', מי אמרינן כי היכי דשוינהו לי' לשכיר וללקיט כבעלים להקל ולהתיר עירובו במבוי זה, הוו נמי בעלים להחמיר, או דלמא לקולא שוינהו רבנן כבעלים אבל לחומרא לא דכל בעירובין להקל והני דירה ודאי לאו דידהו היא, עכ"ל.

**והנה** בחי' הרשב"א כתב ע"ד רש"י, ז"ל, ונראה לי פי' לפירושו דלאו דוקא שרויים ממש בחדרים ובעליות, שאלו כן ודאי אפילו להחמיר נמי וכולן מערבין וצריך ליתן פת לכל אחד ואחד וכו', עכ"ל, והיינו דאיירי בשאין להם מקום פיתא ולינה שם, וכמש"כ הרשב"א להלן דע"ג., ובזה הוא דמיבע"ל לאביי אם אמרו שול"ק להחמיר וחשבינן להו כדרים שם וצריכים כולם ליתן חלק בעירוב.

**והנה** לפ"ז נמצא, דאיבעיא דאביי היא אם הא דהחשיבו חכמים את השול"ק כדרים בבית, הוי אף לחומרא או לא.

**אמנם** הנה ל' פירש"י שלפנינו הוא דהאיבעיא היא אם שוינהו רבנן "כבעלים" להחמיר, או דלא שוינהו כבעלים וממילא אינם אוסרים משום "דדירה זו לאו דידהו היא", ונ' מזה להדיא, דאיירי בשיש להם מקום פיתא ולינה שם, וכפשטות ל' רש"י דאיירי בשדרים בחדרים ועליות, אלא דמ"מ אינם אוסרים משום דדירה זו לאו דידהו היא, וכן נ' גם ממש"כ רש"י בריש דבריו, דאילו הי' "רשות שלהן" היו צריכין לתת כולן בעירוב וכו' והשתא ד"רשותא דגוי" מהו לתת כולן בעירוב וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דאיירי בשיש להם מקום פיתא ולינה שם, ומה שאינם אוסרים הוא משום דאי"ז רשות שלהן אלא רשותא דגוי.

**והטעם** בזה הוא כמש"כ התוס' בדע"ב. דמה שאינם אוסרים הוא משום שבטלה דירתם אצל דירתו של בעה"ב, וזהו משום דהויא הדירה שלו.

**והא** דמיבע"ל לאביי אם הם אוסרין, נ' מל' רש"י דהוא משום דבדינא דשול"ק נתחדש דהחשיבוהו חכמים כבעלים על רשות הגוי, וע"כ הוא דמצי לערב את רשות הגוי, הגם דגוי אינו בר עירוב, ואשר זהו דמיבע"ל אם ה"נ חשיבי כבעלים על רשות הגוי להחמיר, ואין בטלים אצל דירתו של הגוי, והוי כה' הדרים בחדרים ועליות דצריכים ליתן כולם בעירוב.

**ולפ"ז** למדנו מד' רש"י, דגדר דינא דשול"ק נותן עירובו ומהני העירוב לרשות הגוי, הוא משום דחשבי' לי' כבעלים על רשות הגוי, וזה דלא כמש"נ בדעת התוס' ודעימיי' שהוא משום דחשיב כשלוחו או משום דינא דה' הדרים בבית אחד דעירוב א' לכולם, והא דמהני עירובו אף שאין לו מקום פיתא ולינה שם, הוא כמש"נ לעיל סק"ה לדעת התוס' דכיון שהוא חלק מדיורי הבית, מצי לערב את דיורי הבית, אף שהוא אין לו מקום פיתא ולינה, או משום דאיירי שיש לו דירה גמורה במבוי זה, וחייל עירובו מכח דירתו שבמבוי, ותו ממילא חייל העירוב אף על דירת הגוי, וצ"ע עוד בזה.

ח] **והנה** בפשוטו הי' נראה, דלדעת רש"י ודעימי' דדינא דשול"ק דגוי הוא שמערב עם בני החצר, ול"ב להשכיר, איכא נמי נפ"מ לחומרא.

**דהנה** לדעת הרמב"ם והראב"ד ודעימי' נתחדש שבכח השול"ק להשכיר רשות הגוי, אך לדעת רש"י ודעימי' לא מצינו שבכח השול"ק להשכיר רשות הגוי, ולכאו' נ' דלדעתם ל"מ אם לא יערב אלא ישכיר לבני החצר, שהרי לדעתם הא דשול"ק מתיר רשות הגוי הוא ע"י עירובו, ולא מצינו כלל דמצי שול"ק ישראל להשכיר רשות הגוי.[[4]](#footnote-5)

**והנה** אמנם להסוברים דמהני שכירות בישראל, י"ל דה"נ יהני שישכיר השול"ק, דכ"ה דמצי ליתן עירוב ודיו, ה"נ מהני שישכיר, אך להסוברים דל"מ שכירות בישראל לא יהני בכה"ג, וגם להסוברים דמהני שכירות בישראל, מ"מ בהנך גווני דל"מ שכירות דישראל לא יהני הכא, וגם בגווני דמהני שכירות דישראל, הרי דאי נימא דהא דמהני שכירות בישראל היינו רק משום דהויא כביטול רשות, א"כ לא יהני שישכיר שול"ק, למש"כ בתוס' הרא"ש ותור"פ לקמן דס"ו. דל"מ ביטול רשות דשול"ק, אך משמעות ד' התוס' שם דמהני ביטול רשות דשול"ק, ויש לדחות, והמאירי בסוגיין נסתפק בזה אם מהני ביטול רשות בשול"ק דגוי, ומצאתי ביחוסי תנאים ואמוראים ע' ר' יהודה בן אושעיא, שכתב דשול"ק של גוי יכול לבטל רשות.

**אמנם** נ' להוכיח שאף לדעת רש"י, מלבד מה דמצי השול"ק לערב, גם מצי להשכיר רשות הגוי, והוא ממש"כ השו"ע בסי' שפ"ב סי"ד, דשכרו משול"ק לזמן, אע"פ שסילקו תוך הזמן מהיות שול"ק, מותרים עד תום הזמן, והטעם בזה פי' במ"ב שם סקמ"ד, דחשבינן אותו השכירות כאילו שכרו מבעה"ב כיון שנחשב כאילו עשה ברשותו.

**ולכאו'** ילה"ע בזה, שהרי השו"ע שם סי"ב הביא פלוגתת הראשונים בדין שול"ק ישראל אם צריך להשכיר, או שנותן עירובו ודיו, ולכאו' דין זה דשכרו משול"ק לזמן אע"פ שסילקוהו מותרין עד תום הזמן, אשר סתימת הדברים דאיירי אף בשול"ק ישראל, ניחא רק לדעת הסוברים דשול"ק משכיר רשות הגוי, וע"כ אף שנסתלק מהיות שול"ק, מ"מ חשבי' כאילו שכרו מבעה"ב, אך לדעת הסוברים דשול"ק נותן עירובו ודיו, נ' פשוט דהיתר העירוב בטל כשסילקוהו מלהיות שול"ק.

**והטעם** בזה, שהרי הב"י פירש טעם הסוברים דשול"ק נותן עירובו ודיו, דהוא משום דינא דאחד שוכר ע"י כולם, וע"כ די במה שנותן עירוב עם שאר בני החצר, וכאשר כן פי' ריו"נ בסוגיין, וכ"כ המ"ב שם סק"מ, ועמש"נ בזה באורך בסימן י"ג.

**ולפ"ז** הרי ודאי דכאשר סילקוהו מהיות שול"ק, בטל עיקר ההיתר, שהרי כבר אין השאלה קיימת, שהרי כשלא נתן דמים, ודאי יכול הגוי לחזור בו כל שלא פירש מתחילה זמן, וכ"ה גם למש"נ בסימן י"ג סק"ג בדעת ריו"נ, דלעולם ליכא כלל שאלה ושכירות, ורק כיון שהוא דר בבית הגוי, חשבי' לי' כאילו שכר בית הגוי.[[5]](#footnote-6)

**וקשיא** לפ"ז דאיך סתם השו"ע דאם שכרו משול"ק לזמן אע"פ שסילקו תוך הזמן מהיות שול"ק מותרים עד סוף הזמן, הרי לדעה השני' שהביא בסי"ב דשול"ק נותן עירוב ודיו, בדין דלא יהני בכה"ג, וכמש"נ.

**ונ'** מוכח מזה, דגם לדעת רש"י ודעימי' דשול"ק נותן עירובו ודיו, מ"מ מהני גם שישכיר רשות הגוי, ואשר ע"כ שפיר כתב השו"ע דאם השכירו משול"ק אף אם סילקוהו מותרין עד סוף הזמן.

**אך** צ"ב, דמנלן באמת הך דינא דמהני אף כשמשכיר השול"ק רשות הגוי, הרי לא מצינו בגמ' אלא דמהני עירובו, ומנלן דאף מצי להשכיר רשות הגוי, וי"ל.

**ונ'** להוכיח כן עוד, דהנה בשו"ע שם סי"ג כתב, דאם ייחד לו מקום בבית שמשאיל לו, כיון שאינו כשלוחו בכל הבית, לא מהני, ובמ"ב שם סקמ"ג כתב, דהאחרונים הסכימו לדינא וכו', אבל כשיש לו רשות להשתמש במקום שייחד לו או שיש לו רשות לסלק את הישראל א"כ עדיין יש לו שייכות עם הישראל והוי כשלוחו, עכ"ל.

**וילה"ע** בזה, דלפ"מ שפירש המ"ב בסק"מ דטעמא דרש"י דישראל שהוא שול"ק של גוי א"צ להשכיר אלא נותן עירובו ודיו, הוא משום דס"ל דל"ד שכירות מתיר בגוי ה"ה שאלה, וממילא שאלתו מועיל בעד כולם, וכמש"כ כן ריו"נ וכ"ה בב"י, הרי לכאו' אין להתיר היכא שייחד לו הגוי מקום, שהרי בפשוטו התירא דשכירות מגוי הוא רק בשלא ייחד לו הגוי מקום מסוים בביתו, דכל שייחד לו מקום מסוים בביתו בפשוטו אי"ז שכירות המתרת את כל רשות הגוי, אך בספר העתים סי' פ"ז, נ' להדיא דכל דשכר מן הגוי מקום מסוים להניח שם דבר, הוי שכירות מעליא המתרת רשות הגוי, עיי"ש.

**ולפ"ז** קשיא דהיאך סתם המ"ב דמהני התירא דשול"ק אף אם ייחד לו הגוי מקום, הרי לכאו' כ"ז הוא לדעת הסוברים דשול"ק משכיר רשות הגוי, אשר לדעתם י"ל דאף בשייחד לו הגוי מקום מ"מ הוי כשלוחו להשכיר את כל רשותו, אך להסוברים דשול"ק נותן עירובו ודיו, אשר לפ"מ שפירש המ"ב הוא משום דשאלתו מן הגוי מתרת, הרי לכאו' אין להתיר היכא שייחד לו הגוי מקום.

**ומוכח** מזה, דאף להסוברים דשול"ק נותן עירובו ודיו, מ"מ מצי גם להשכיר רשות הגוי, וע"כ אף בכה"ג שייחד לו הגוי מקום, מצי השול"ק להשכיר רשות הגוי לכו"ע, ואה"נ בגונא שלא ישכיר את רשות הגוי, אלא יתן עירובו, לא יהני אף לדעת הסוברים דשול"ק נותן עירובו ודיו, וכ"ה ל' המ"ב דהא דמהני בכה"ג שייחד לו הגוי מקום, הוא משום דאכתי הוי כשלוחו, ואי"ז טעם אלא דיהני מה שמשכיר רשות הגוי, אך כל שאינו משכיר רשות הגוי, לא יהני לכו"ע.

**שו"ר** שנחלקו בזה העולת שבת והעצי אלמוגים סקי"ט, ועיי"ש מש"כ על פי' הב"י בדעת הרמב"ם, וע' עוד במאמ"ר סק"י.

**שו"ר** בשו"ת הרשב"א המיוחסות סי' ר"כ, שכתב דשול"ק יכול או לערב או להשכיר, ולכאו' זה להדיא זה כמש"נ, אך יל"פ דכונתו דלדעת רש"י יכול לערב ולדעת הראב"ד יכול להשכיר.

**ושו"ר** עוד בפי' ר"י בן חכמון בסוגיין, דמפורש להדיא בכל דבריו דשול"ק ישראל מהני בין שישכור ובין שיערב, עיי"ש.

ט] **הנה** בפשוטו דינא דשול"ק נותן עירובו ודיו הוא אף היכא שאינו מבני החצר, והנה אמנם בעצי אלמוגים סי' שפ"ב סקי"ט, ובחיי אדם כלל ע"ה סי"ב נקטו, דכל הך דינא דשול"ק ישראל מערב, הוא רק היכא שהוא דר בחצר, אך אינהו ס"ל דדינא דנותן עירובו ודיו הוא מדינא דאחד שוכר ע"י כולם, וכדעת ריו"נ ודעימי', וע"כ ס"ל דבעי' שיהא גר בחצר, וכ"ה במ"ב סי' שפ"ב סקמ"ב.

**אמנם** למש"נ לעיל סוסק"ה בדעת התוס', י"ל דכ"ז הוא היכא שיש לו מקום פיתא בבית הגוי, אך בגונא דמושיל לי' דוכתא י"ל דל"מ עירובו אא"כ יש לו בית אחר בחצר.

**אך** למש"כ הרשב"א דהא דשול"ק נותן עירובו הוא משום דחשיב כבעה"ב וכאילו יש לו מקום פיתא ולינה שם, הרי ודאי דשפיר מצי ליתן עירובו אף היכא שאינו דר בחצר.

י] **אמנם** נ' לדון בזה, דכ"ז הוא היכא דעכ"פ הניח מידי ברשות הגוי, דהקילו חכמים לחשבו כאילו דר שם בפיתא ולינה, וע"כ מצי לערב רשות הגוי, אך היכא שאין לו כלום בבית הגוי, י"ל דכה"ג ל"מ לערב, ואף דיש לו זכות להניח דבר ברשותו.

**והטעם** בזה, שהרי אף מי שדר בחצר והניח ביתו בשבת זו ל"מ לערב את ביתו, עמש"נ בזה בסימן מ"ז סקי"א, וי"ל דשול"ק שהחשיבוהו כדר בבית הגוי לא עדיף מיני', וכל שהניח בית הגוי בשבת זו ל"מ לערב את בית הגוי, וע"כ רק אם הוא משתמש בבית הגוי בשבת זו חשבינן לי' כדר שם ויכול לערב, אך אם אינו משתמש שם דמי למניח את ביתו דל"מ לערב.

**ועד"ז** נ' גם לדעת ריו"נ ודעימי', דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא משום דינא דאחד שוכר ע"י כולם, ונת' בסימן י"ג סק"ד, דעת הסוברים דמהני אף בשאין השול"ק מבני החצר, דהוא משום דשויוהו רבנן לדירת השול"ק דירה וחשיב כאחד מבני החצר, וע"כ תו מהניא שכירותו להתיר מדינא דאחד שוכר ע"י כולם, ולפ"ז נ', דהיכא שאינו משתמש כלל בשבת זו בבית הגוי, ל"ש לחשבו כדר שם, וממילא דל"ש בזה דינא דאחד שוכר ע"י כולם.

**והנה** שמעתי מהרה"ג רמ"ר שליט"א תקנה להתיר הטלטול בבתי חולים, לזכות העירוב לרב ביה"ח אשר הוא חשיב כשול"ק בכל חדרי ביה"ח, ויועיל עכ"פ לדעת רש"י ודעימי' דשול"ק ישראל נותן עירובו ודיו, אך למש"נ יש לפקפק בזה, וצ"ע בזה לדינא.

**גם** מלבד זאת, ל"מ עצה זו למש"נ בסימן י"ח ס"ק ח' ט' דתינוק שנשבה הגם דדינו כישראל מ"מ אין מועיל בו עירוב, וא"כ אכתי יאסור רשות התינוקות שנשבו, דל"מ להו עירוב, וגם ל"מ בהו עירוב דשכירו ולקיטו, שלא הקילו בזה אלא בדירת גוי ולא בדירת ישראל, אך בזה יש לצרף דעת הסוברים דתינוק שנשבה דינו כגוי, עמש"נ בזה באורך בסימן י"ח, ודעת רוב הפוסקים דכל שדינו כגוי הוי זה אף לקולא, וצ"ע עוד בזה.

1. ולכאו' נ' דד' הרא"ש קיימי לפ"מ דמסיק בדס"ו כדעת הר"י מקינון דדינא דשול"ק מערב הוא משום דינא דא' מערב ע"י כולם, אשר לפ"ז יש להוכיח מהא דשול"ק מערב, דדינא דא' מערב ע"י כולם הוא אף במי שהוא טפל לבעה"ב, וע"ז דחי דבגוי שדירתו לא חשיבא דירה כ"כ אין השול"ק נטפל אליו, וע"כ מצי לערב, ומשא"כ בישראל.

   אך לדעת הסוברים דדינא דשול"ק מערב הוא משום דהוי כשלוחו, הרי אין להוכיח מזה כלל דדינא דא' מערב ע"י כולם הוא אף במי שטפל לבעה"ב, שהרי הא דשול"ק מערב אי"ז כלל משום דינא דא' מערב לכולם, ואך דלפ"ז יל"פ דהא דמייתי' משול"ק הוא, דכ"ה דשול"ק מערב משום דחשיב כשלוחו של בעה"ב, ה"נ בנו של אדם הוי כשול"ק דילי' והוי כשלוחו, וע"ז יש לדחות דשמא רק בגוי דלא אסר מדינא הקילו לחשוב שול"ק כשלוחו ולא בישראל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' נ' נפ"מ רבתא בפלוגתת הראשונים זו בדעת רש"י, אם הא דשול"ק נותן עירובו ודיו הוא משום דהשול"ק מערב את רשות הגוי דחשיב כשלוחו או מדינא דא' מערב ע"י כולם, או הוא משום דחשבי' לי' כבעלים ורשות הגוי מסולקת והוא בגונא שעירב תחילה ואח"כ נעשה שול"ק, דאם דינא דשול"ק הוא משום דמערב רשות הגוי מדין שליחות, לכאו' בעי' שיערב אחר שנעשה שול"ק, וכן אם דינא דשול"ק הוא משום דינא דא' מערב ע"י כולם, הרי בעי' שיערב תחילה, וכמבו' כן בשו"ת הרא"ש כלל כ"א ס"ו וברמ"א סי' שע"ב ס"ג, אך יש לחלק דהתם איירי בה' שגבו עירובם, אך ה' שדרים יחד ממש י"ל דמהני אף בכה"ג, אך אם הא דשול"ק נותן עירובו הוא משום דחשבי' לי' כבעלים ורשות הגוי מסולקת, מהני אף אם נתן עירובו תחילה, אך לפשטות לדעת רש"י לקמן ד"ע: דל"מ עירוב על חלק שזכה בו עתה, לכאו' לא יהני בכה"ג, ובחי' המאירי בסוגיין מפורש דמהני אף היכא שעירב תחילה, וכתב שם דבשול"ק דישראל ל"מ העירוב שנתן תחילה, והיינו משום דבשול"ק דישראל בעי' שיחול העירוב גם על רשות הישראל, וע"כ ל"מ לזה העירוב שנתן תחילה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם הנה הבאנו בסימן י"ב סק"ד מה שפירשו הרמב"ם והמאירי והרשב"א בעבוה"ק דאיבעיא דאביי בה' שול"ק הויא שמא ל"מ רק אם ישכירו כולם, דרק כולם יחד הוו שלוחי הבעלים, ולכאו' יל"פ כן לדעת התוס' דאיבעיא דאביי היא שמא ל"מ רק אם יערבו כולם דרק כולם יחד הוו שלוחי הבעלים, אך בד' תוס' ותוס' הרא"ש ותור"פ בדע"ב. מפורש לא כן, שהרי כתבו דאם היו כולם דרים בבית א' לא הי' אביי מסתפק דודאי אין אוסרין זע"ז, ומבו' להדיא בדבריהם דהאיבעיא הויא אם אוסרין זע"ז, וע"כ ל"ש האיבעיא היכא שכולם דרין בבית א', דאי נימא דהאיבעיא הויא דשמא רק כולם יחד הוו שלוחי הבעלים, הרי שפיר שייכא האיבעיא אף בשדרים בבית א', וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם י"ל, דאף לדעת הסוברים דשול"ק של גוי משכיר רשות הבעלים, ג"כ ל"מ רק אם נתן חלק בעירוב, עמש"נ בזה בסימן י"ב ס"ק ו' ז' דפליגי בזה הראשונים, ולפ"ז ליכא לנפ"מ זו, אך אכתי קיימא נפ"מ זו באופנים שנתבארו להלן דלא מצינו להתיר מכח העירוב אלא מכח השכירות. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולדעת תוס' והרשב"א והריטב"א ודעימייהו דהא דשול"ק נותן עירובו ודיו, הוא משום דמהני העירוב להתיר אף רשות הגוי, יש להסתפק אם מהני זאת אף אחר שסילקוהו מהיות שול"ק, דאי נימא דהא דמהני הוא מדינא דאחד מערב ע"י כולם, פשוט שכל שסילקוהו מהיות שול"ק ל"מ כלל העירוב, אך אי נימא דהא דמהני הוא מדין שליחות, יתכן דשפיר מהני אף אחר שסילקוהו, אך יש לפקפק בזה, די"ל דכל הא דמהני העירוב הגם דרשות הגוי ל"מ לה עירוב, הוא רק משום דחייל העירוב על רשות הישראל, וע"כ ה"ז מועיל להתיר אף את רשות הגוי, אך בעת שנסתלק הישראל מכאן וליכא אלא רשות הגוי לבדה, ל"מ לה היתר העירוב, שהגם שכבר חל העירוב, ובזה ניחא משה"ק לעיל סוסק"א דהיאך מהני עירו השול"ק להתיר רשות הגוי, ומ"ש מהא דקי"ל בסי' שפ"ה ס"ד דישראל שהמיר אוסר, הגם שכבר עירבו קודם שהמיר, וכתב המ"ב שם סק"ז דלא אמרי' דכיון שהותר לאיזו שבתות שחלו קודם שהמיר הותר לכל השנה, דכל שבת ושבת מילתא בפנ"ע היא, וה"נ הכא דכוותה, ולהנ"ל ניחא, דהכא שאני משום דחייל העירוב גם על רשות הישראל. [↑](#footnote-ref-6)