הילמי, מערכה
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / כללי

*הילמי*

***א) במשנה קח. כתב אין עושין הילמי [מי מלח מרובין] בשבת אבל עושה הוא את מי המלח [מועטים] וטובל בהן פתו ונותן לתוך התבשיל, א"ר יוסי והלא הוא הילמי בין מרובה ובין מועט ואלו הן מי מלח המותרים נותן שמן לכתחילה לתוך המים או לתוך המלח. ובראשונים איתא ג' טעמים. רש"י ד"ה והלא כתב מפני שהוא כמעבד מתקן את האוכל הנתון לתוכו כדי שיתקיים עכ"ל. ואע"ג שרש"י כתב טעם זו בר"י מסתמא זה גם הטעם לרבנן, וכן מפרש המאירי ושיטת הר"ן ברבנן. ולכאורה הפשט דהוי כמעבד ולא מעבד ממש משום דאין עיבוד באוכלין כמבו' בדף עה:, אלא גזירה משום מעבד. והריטב"א קח. ד"ה והא מפרש וז"ל ומשום דמחזי כעובדין דחול וכעושה לצורך ימי החול נמי עכ"ל, וכן קח: ד"ה ותניא דאפי' לבו ביום [מי מלח מרובין אסור] ומשום דמחזי כעובדי דחול עכ"ל. והרמב"ם שבת פכ"ב הל"י כתב מערב אדם מים ומלח ושמן וטובל בו פתו או נותנו לתוך התבשיל, והוא שיעשה מעט אבל הרבה אסור מפני שנראה כעושה מלאכה ממלאכת התבשיל, וכן לא יעשה מי מלח עזין והן שני שלישי מלח ושלישי מים מפני שנראה כעושה מוריס, ומותר למלוח ביצה אבל צנון וכיוצא בו אסור מפני שנראה ככובש כבשים בשבת והכובש אסור מפני שהוא כמבשל, ומותר לטבל צנון וכיוצא בו במלח ואוכל עכ"ל. ומהלשון 'מפני שנראה כעושה מלאכה ממלאכת התבשיל' למד האו"ש דהוי שבות דמבשל, וכן נראה מהתיו"ט במשנה שהקשה על הרמב"ם וז"ל אם משום מבשל קשיא שה"ל לשנות דיני קשרים קודם לכן עכ"ל. אמנם הערוה"ש סי' שכ"א ס"ל וכן בסל"ב מפרש הרמב"ם וז"ל שהטעם [מפני] שנראה כעושה מלאכה עכ"ל ולא כתב ממלאכת התבשיל, משמע דהוא למד פשט ברמב"ם דמי מלח אסור משום דעשה מלאכה – פי' וכעובדא דחול, כהריטב"א. [בירושלמי יש עוד טעם, ר' יוחנן אמר משום גמר מלאכה, פי' הילמי אסור משום מכה בפטיש כהמפרש הצפ"פ על הרמב"ם שם.]***

***ב) א"ר יוסי והלא הוא הילמי בין מרובה ובין מועט ומפרשת הגמרא שר' יוסי בא לאסור. ובברייתא בגמרא מפרש הטעם וכי מפני שהללו מרובין והללו מועטין, הללו אסורין והללו מותרין, יאמרו מלאכה מרובה אסורה מלאכה מועטת מותרת אלא אלו ואלו אסורין עכ"ל [ומוסיף המאירי וז"ל ומאחר שאף המועטת נקראת הילמי יאמרו מ"מ הילמי מותר בין רב למעט עכ"ל]. התיו"ט במשנה כתב וא"ת דשפיר קאמר רב יוסי ומאי מהדרי רבנן וי"ל דסבירא להו שאין לאסור משום מעבד אלא כשעושה כן בדבר העומד להתקיים כמו הכבשים, דהשתא דמי לעיבוד אבל לצורך אכילה לשעתו לא דמי לעיבוד, כך למדתי מדברי הטור סי' שכ"א עכ"ל. וכן נראה שיטת הר"ן וז"ל מי מלח מרובין להשתמש בהם לאחר שבת וסיפא דקתני אבל עושה הוא מי מלח היינו לצורך שבת עצמו לטבול בו פתו ולתת לתוך התבשיל עכ"ל. וכן המאירי ד"ה אמר וז"ל בא להתיר כל זמן שהן מועטין שאדם מרגיש בהם שאינם נעשות אלא לצורך שבת לטבול שם את פתו או ליתן לתוך התבשיל ולא ליתן שם אוכלין מרובין להתקיים שם אחר שעה עד שיהא סבור שהוא עושה כן לצורך חול ע"ש.***

***ג) ואפשר לפרש בריטב"א, דמהדרי רבנן שאיסור הילמי משום עובדא דחול, ומועטין לא הוי עובדא דחול. ואם הפשט בהרמב"ם שהילמי אסור משום שהוי שבות דמבשל, צריך לפרש דמהדרי רבנן, שאם לא עומד להתקיים לא מחזי כמבשל משום שאין כובשין כבשים כך. אבל קשה שלפ"ז אם מחזי ככובש כבשים אסור, והא הרמב"ם בסיפא שם מפרש שהטעם שמולח צנון אסור משום שנראה ככובש כבשים והכובש אסור מפני שהוא כמבשל, ולמה לא כתב הרמב"ם טעם זה בהילמי, וצ"ב. הפרמ"ג בא"א סק"ד מדייק בהרמב"ם דעשיית מי מלח מרובין אסור בלי ליתן לכבשין. לפ"ז את"ש שלא כתב הרמב"ם שנראה ככובש כבשים, שא"כ יהיה אסור בלבד בנתינה לכבשים. ולפי האו"ש מסתמא אין איסור להרמב"ם דלא מחזי כבישול. ולפ"ז צ"ל שהפמ"ג ג"כ למד הרמב"ם כמו הריטב"א דהילמי אסור דעשה מלאכה חשובה וכעובדא דחול.***

***ד) בירושלמי פי"ד הל"ב איתא וז"ל מה בין הילמי ומה בין מי מלח, הילמי צריכה אומן מי מלח אין צריכה אומן, וכו' ר' יוחנן שנייא היא הכא שהיא גמר מלאכה, ע"ש. הפני משה שם במשנה מפרש וז"ל הילמי הוא כשעושה מי מלח מרובין וטעמא מפרש בגמרא לפי שהילמי צריכה אומן כלומר שהוא כמלאכה ממלאכת התבשיל וצריכה אומן ולידע כמה יהא נותן בהן. אבל הוא עושה מי מלח כלומר מי מלח מועטין וטובל בהן פתו או נותנן לתוך התבשיל שזה א"צ אומן לכך עכ"ל. למד הפני משה לומד בירושלמי כהרמב"ם, שהילמי אסור משום דצריך מעשה אומן לעשות מלאכה במלאכת התבשיל, אבל מיעוט מותר משום שלא צריך אומן. ומה החילוק אם צריך אומן, וצ"ל דהחילוק הוא אם כעובדא דחול אם לאו. וממילא גם הפני משה למד ברמב"ם כהערוה"ש דהילמי אסור משום שהוא כעובדא דחול. וכן הריטב"א קח: ד"ה שלו מביא את הירושלמי וז"ל ירושלמי מה בין הילמי ומה בין מי מלח הילמי צריכה אומן מי מלח אינה צריך אומן ע"כ ואיפשר דמשום דהילמי הן מי מלח מרובים מפני כן צריכה אומן ואתיא כשיטתא דגמרא דילן עכ"ל, פי' כמו דגמרא דילן אוסרת משום עובדא דחול ה"ה אומן פי' עובדא דחול והוי אסור. אמנם למה צריך מעשה אומן גבי הילמי יותר ממי מלח מועטין.***

***ה) הקרבן העדה שם מפרש הירושלמי כרש"י, שהילמי אסור משום מעבד. ומה החילוק אם צריך אומן. וצ"ל שאם צריך אומן נראה כמעבד, משא"כ מי מלח מועטין לא נראה כמעבד משום שלא צריך אומן. וזה שלא כהתוי"ט דנ"ל שמפרש החילוק בין רב למיעוט אם הוא עומד להתקיים כמו הכבשים ודמי לעיבוד, וצ"ב מה המחלוקת.***

***ו) יש לבאר מהי מי מלח מועטים, אם זה הרבה מים ומיעוט מלח או פשט דהפרופרוציה הוא שוה אלא שיש מקצת הילמי. החי' הר"ן קח: ד"ה אלא כתב וז"ל אבל מי מלח מועטין לצורך טבול אותה סעודה מותר. ומיהו אפילו מועטין כל היכא שיש שני שלישי מלח אסור עכ"ל. מוכח דהפרופורציה של מלח ומים הוא שוה, ואם הוי מקצת הילמי מותר. וכן מוכח מלשון הרמב"ם הנ"ל דכתב הדין של הילמי ואח"כ הדין דשני שלישי מלח אסור דלא תלי זה בזה, וכ"כ הכס"מ שם בשם הר"ן. וכן מוכח בהטור סי' שכ"א ובב"י שם וכן במחבר שם ס"ב. אבל בירושלמי הנ"ל כתוב וז"ל רב הונא אמר כל שנותנין לתוכה מלח והיא נשרית זו היא מי מלח (פי' הקר"ע – והמלח נימוח בתוכו) ושאינו נשרית זו היא הילמי. א"ר אבהו כל שנותנים לתוכה ביצה והיא שוקעת זו היא מי מלח ושאינו שוקעת זו היא הילמי עכ"ל. מוכח דמפרש דמי מלח הפרופורציה של מלח הוי פחות מההילמי. וצ"ב מה המקור של הראשונים לחלוק על הירושלמי.***

***ז) בהגמרא קח: איתא תני ריב"ח אין עושין מי מלח עזין מאי מי מלח עזין רבה וריב"א דאמרי תרווייהו כל שהביצה צפה בהן וכמה אמר אביי תרי תילתי מילחא ותילתא מיא ע"כ, ואם זה גדר בהילמי למה מביאה הגמרא הברייתא ומפרשת ביצה שוקעת, הו"ל לפרש זאת על משנה שלנו. אלא מוכח דאפילו אם המלח מועטין, אעפ"כ הביצה דלא שוקעת אסור, וזה המקור דהבבלי חולק על הירושלמי. ולפ"ז הבבלי למד מי מלח עזין הוי מי מלח מועטין דחייב משום דדומה למורייסא [כהרמב"ם הנ"ל], אבל הירושלמי למד דמי מלח עזין הוי הילמי.***

***ח) שו"ר שכ"כ החי' הר"ן שהבבלי חולק עם הירושלמי מה הוא הילמי וז"ל ירושלמי כל שנותנים ביצה לתוכה ושוקעת מי מלח שאינו שוקעת הילמי ע"כ, ונראה לי דלא אתיא כגמרא דילן דאלו מגמרא משמע דהיינו הילמי והיינו מי מלח אלא דלמרובין קרי הילמי ולמועטין מי מלח עכ"ל. אמנם שו"ר במאירי קח. ד"ה מי וז"ל מי מלח עזים הרבה לא היה דרכן לעשותו לטבול בהן פתן לשעתן אלא להצניען לערב מהם כל השבוע במורייסן ואחר שכן אף במועטין אסור לעשותן הא כל שאינן עזים כל כך מותר וא"כ לא אסרו במשנתנו מי מלח בלא שמן אלא בעזים ואיזהו שיעורן לאיסור כל שיש שם שני שלישי מלח ושליש מים ע"כ. לפ"ז האיסור במשנתנו הוא דוקא מי מלח עזין שהוי הילמי כהירושלמי. וזה שלא כהר"ן, וכנראה מהרמב"ם וש"פ.***

***ט) לפ"ז לירושלמי שלומד דמי מלח עזין הוי הילמי, וצריך שני שלישי מלח ושליש מים, שפיר צריך אומן. משא"כ מי מלח מועטין לא צריך אומן, שאין לו פרופורציה. וה"ה דאתי שפיר למה הקרבן העדה לא מפרש כהתוי"ט, כיון שהירושלמי למד דמי מלח עזין הוי הילמי, א"כ אין חילוק בין רב למיעוט אלא החילוק בפרופורציה. וכן אתי שפיר למה ההתוי"ט לא מפרש כהקרבן העדה, משום שאם למד הבבלי כהר"ן וסייעתו, לא צריך מעשה אומנות לעשות הרבה מי מלח.***

***י) ר"י במשנה מסיים דמי מלח מותרים ע"י נותן שמן לכתחילה, ומפרש רש"י ד"ה ואילו שהשמן מעכב שאין המלח מערב יפה ומתיש את כחו מהיות מי מלח עזין. אבל המ"מ ברמב"ם שם מפרש בר"י דמותר משום דהוי שנוי, וצ"ב למה המ"מ חולק על רש"י. יש להקשות על רש"י שלת"ק שבבבלי (להר"ן) דס"ל דאפילו אינו מי מלח עזין אסור ולמה מועיל נתינת השמן למתיש כחו של מי עזין [ מ' ]. ולכאורה זה הטעם שהריטב"א ד"ה אלו כתב שההתיר של שמן הוי דוקא למי מלח מועטים. וכן מביא פשט כזה הערוה"ש סי' שכ"א סל"ב. ואולי ס"ל רש"י כן. אמנם פשטות המשנה הוי ששמן מועיל אפילו במי מלח מרובין. לפ"ז הוצרך המ"מ לכתוב עוד טעם לנתינת שמן תחילה, שהוי בשינוי, וזה מועיל בין במי מלח מרובין או מועטין.***

***יא) ואפשר לומר עוד טעם למה המ"מ חולק על רש"י. שאם למד הרמב"ם כהריטב"א משום דמחזי כעובדא דחול, מה הנפק"מ אם מתיש את כחו, הא סוף סוף מחזי כמלאכה. אבל אם עושה מי מלח ע"י שנוי שוב לא מחזי כמלאכה. ובריטב"א ג"כ מפרש ההתיר של נתינת השמן הוי מטעם שינוי, וזה לשיטתו דלא הוי כעובדא דחול אם עשה בשינוי. ולפי המבואר לעיל דהפני משה בירושלמי למד הרמב"ם כהריטב"א ג"כ מפרש ההתיר של שמן דהוי שינוי [משא"כ הקרבן העדה מפרש כרש"י לשיטתיה]. וכיון דהריטב"א מפרש ההתיר של נתינת השמן הוי מטעם שינוי, למה כתב הריטב"א שמועיל שמן דוקא במי מלח מועטין, וצ"ע.***

***יב) אמנם המ"ב סי' שכ"א סק"ט ובשעה"צ סק"ז כ' ששמן מועיל אפילו במי מלח מרובין, וכתב הטעם של רש"י וז"ל שהשמן מחליש את כח המלך מלהיות עז ואין עליו שם מי מלח ע"כ. וצ"ע שאפילו אינו מי מלח עזין הוי אסור ולמה מועיל נתינת השמן להתיש כחו של מי עזין (וכן עי' הפמ"ג סי' שכ"א א"א סק"ד, משא"כ העו"ש ותו"ש כדהביא בשעה"צ שם סק"ז). אפשר י"ל, שהמ"ב כתב וז"ל שהשמן מחליש את כח המלך מלהיות עז ואין עליו שם מי מלח ע"כ. ויש להקשות למה כתב 'ואין עליו שם מי מלח', והרי דוקא ר"י היה חושש שמאחר שאף המועטת נקראת הילמי יאמרו מ"מ הילמי מותר, משא"כ הת"ק, וכיודע שהל' כת"ק. וצ"ל דהמ"ב למד כיון שלא נקרא מי מלח, שוב לא נראה כמעבד, ועיין.***