פרק ח_
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב דוד שלמה שימל

**דף ע"ז ע"א**

**פרק שמיני - פרק התודה**

**בדיני לחמי תודה**

**החילוקים בין לחמי תודה לשאר מנחות**

א. לחמי תודה קדושים בקדוה"ג כמנחות אלא שיש ב' חילוקים ביניהם א. המנחות הם קדשי קדשים ולחמי תודה הם קדשים קלים (ומה"ט נאכלים בכל ירושלים לכל אדם וכמבו' בזבחים דנ"ה ע"א), ב. המנחות מתקדשות להיות בקדוה"ג בכלי שרת ולחמי תודה מתקדשים בשחיטת הזבח (וכמבו' להלן דע"ח ע"א). וכ' בחזו"א (כה, ו) שאפי' אם ימדוד השמן של לחמי תודה בכלי קודש לא יתקדש השמן להיות קדוה"ג כיון שדינו להתקדש דווקא בקדושת הזבח. ובס' מבואי הקדשים הביא דוגמא לזה משי' רש"י (ע"ט ע"א) דנסכים הבאים עם הזבח אין מתקדשים להיות קדוה"ג בנתינתם לכ"ש משום שדינם להתקדש עם הזבח.

**דין מתנה ראשונה בלחמי תודה**

**ב.** עוד כ' החזו"א (כה, ו) דאעפ"י שצורת עשיית החלות והרקיקין והרבוכה שבלחמי תודה כחלות ורקיקין של שאר מנחות מ"מ יש חילוק ביניהם שבכל המנחות עשייתם מצוה וע"כ דינם להעשות דווקא בעזרה בשמן וסולת קדושים משא"כ לחמי תודה אין דין לעשותם בקודש ואין עשייתם בשמן וסולת קדושים. ואיכא נפק"מ גדולה לפי"ז שאין דין בזה מתנה ראשונה של שמן משום שכל דין זה דווקא במנחות שחידשה תורה אופן עשייתם ש"סולת בשמן תעשה" אולם בתודה שאין עשייתם מצוה אלא שצריך לעשותם כדוגמת חלות ורקיקין (שיהיו בלולים או משוחים) אבל אין בהם דיני "מתנות" שיש במנחות.

אמנם בס' מעשה הקרבנות (סי' קפ"ט) כ' שגם בלחמי תודה יש דין מתנה ראשונה, ואולי ס"ל שמתנה זו מועלת בצורת הבלילה וע"כ יש האי דינא גם בלחמי תודה.

**מותר השמן שבלחמי תודה**

**ג.** נתבאר במתני' לקמן אם ראית שמן שמתחלק בעזרה וכו' ויש להעיר מ"ט לא קתני התם שהוא מותר שמן לחמי תודה, ולכאו' הטעם בזה דחלות ורקיקין של תודה שעשייתן של חול אין שייך לדון בהם מותר כלל ושיעור השמן שיש בחלות מעיקרא הוא כפי שעור הבלילה והמשיחה שיש בעלמא ולא שייך לדון בזה מותר. אמנם יעוי' בראב"ד תו"כ (צו פ"י פי"א) שכ' שבלחמי תודה צריך להחזיר המותר לחלות משום דאל"ה מי יתיר את המותר דהא צריך שיפריש עליהם התרומת לחמי תודה כדי להתירם. [ביאור דבריו דמותר השמן ברקיקים אינו מותר משום שלכתחילה אינו עומד אלא למשיחה אלא יש לו דין שיריים הצריך היתר ומה"ט הכא שצריך לתרום עליו ע"כ הוא חלק מן החלות כדי שתחול עליו התרומה ומה"ט מחזירו לחלות].

ויש להעיר ע"ד הראב"ד דהא לחמי תודה עשייתן בחול ומה שייך לדון שיש כאן מותר שמן שצריך היתר, ומבו' בראב"ד שדין השיעור בשמן שצריך לעשות בו הלחמי תודה הוא שיעור שמחייב שכל השמן יהא בחלות. אמנם צ"ב לפי"ז מ"ט הוצרך הראב"ד להטעם שצריך את היתר התרומה הא בלא"ה מחויב הוא מדין השיעור [ואי נימא שמצד קיום דין השיעור היה יכול לתת ככל חלות ורקיקים א"כ זהו החלות והרקיקין שצריך לתרום מהם ואין כאן מותר כלל שצריך לתתו בחלות] וצ"ב.

**דף ע"ז ע"ב**

**בדיני מנין וצורת הלחמי תודה**

**בביאור המשנה "שיהיו כל הקרבנות שוות"**

**א. מתני' "מכל קרבן" שיהיו כל הקרבנות שוות שלא יטול מקרבן אחד על חבירו. יעוי' בפירש"י (העליון)** שמבו' שב' דינים נשנו כאן א. שיהיו כל החלות שוות (ועי"ז התרומה תהיה אחד מי') ב. שלא יטול מן אחד שנים ומזה לא כלום משום דבעי' שלא יטול מקרבן על חבירו. [ויעוי' בליקו"ה שכ' שמה"ט הגיה הגר"א בתו"כ "ושלא יטול וכו'" (היינו עם וי"ו) לומר שהוא דין בפנ"ע, וכ"ה הגירסא במשניות, וכן מוכח בתוס' בזבחים (דע"ז ע"ב) וכמו שיבו' להלן].

אמנם ברש"י (כת"י) ובראב"ד בתו"כ מבו' שהוא דין אחד שיהיו החלות שוות כדי שלא יטול ממין על חבירו וביאור הדברים כמש"כ רש"י שאם היה ממין זה חמשה וממין זה ט"ו ונטל לתרומה אחד ממין זה ואחד ממין זה נמצא שאחד משלים את חבירו בתרומה.

נמצא דנחלקו הראשונים האם יש דין שיהיו כל החלות שוות מצד עצם דין החלות. ולכאו' איכא נפק"מ ביניהם באופן שעושה מכל מין ומין חלה אחת עשירית מהסולת (כדי לעשותה תרומה) האם דינו לעשות שאר החלות שוים בגודלם[[1]](#footnote-1), וקצת יש להעיר בזה ממתני' דמבו' שכל חלה היא שליש עישרון ומשמע שדינה דווקא בגודל זה כדי שיהיו כולם שוים בגודלם וצ"ע לשי' רש"י (כת"י) מה המקור לזה. עוד יש להעיר דהנה נתבאר במתני' שאת העשרה עשרונות של המצה צריך לחלק בשוה והתינח להראשונים יש ללמוד גם האי דינא מהדין שיהיו כל חלותיה שוות ואולם לרש"י (כת"י) מנ"ל האי דינא. והיה מקום לומר דבחמץ המקור מהילפותא שיהא "עישרון לחלה" ומצה ילפי' מחמץ, אמנם ברש"י מבו' דקרא ד"מכל קרבן" ילפי' שלא יעשה מזה חמש ומזה ט"ו ומבו' שבלא האי קרא אין מקור שצריך שיהיו עשרה חלות וצ"ע.

**הטעם דאיצטריך גז"ש דתרומה וגם "מכל קרבן"**

**ב.** ויש להעיר טובא דהנה בגמ' ילפי' מקרא "דתרומה" דבעי' שיהא אחד מעשרה ומינה ילפי' לתודה ולכל המנחות שהחלות צריכות להיות עשרה וא"כ צ"ע מ"ט צריך קרא ד"מכל קרבן" שיהיו הקרבנות שוות הא יש ללמוד זאת מגז"ש לתרומה דבעי' שיהא אחד מעשרה כמותו.

והביאור בזה דבאמת הקשו התוס' בזבחים (דנ"ז ע"ב) היאך ילפי' מהגז"ש לתרומת מעשר שצריך שיהיו החלות עשרה דילמא עביד חלה גדולה ויטול ממנה פרוסה לתרומה ותי' התוס' וז"ל: וי"ל דהא אמרי' אחד שלא יטול פרוסה ועוד דדרשי' התם שיהיו כל הקרבנות שוים אלמא דבעי להנך חלות דלהוי כל חד כחלות תרומה עכ"ל. ביאור דבריהם דבאמת אין הילפותא בסוגיין דבעי' עשר חלות מג"ש דתרומת מעשר אלא מהתם ילפי' שיתן אחד מעשרה וכיון דילפי' שצריך שתהא חלה שלמה ושיהיו כל החלות כחלת התרומה נמצא ממילא דבעי' י' חלות [ולפי"ז אין כוונת התוס' בדע"ז ע"ב לומר ב' תירוצים אלא רק משום הב' דרשות שהביאו יש לנו ללמוד שצריך עשרה חלות וכמו שנתבאר].

**הערה על שי' הראשונים דסגי באפרשינהו בלישייהו**

**ג.** ועדיין צ"ב דהא נתבאר לעיל (ס"פ שביעי) דמהני הפרשתם בלישה ולעשותם ד' חלות וא"כ מדיני התרומה אין עיכובא שיהא י' חלות ומנ"ל ללמוד מהא לדין המנחה שתהא י' חלות. ועי' בעול"ש בסוגיין שעמד בזה וכ' דמ"מ ילפי' משום דלכתחילה ההפרשה היא מי' חלות וההפרשה בלישה כשאי"ז י' חלות הוא בדיעבד.

ועדיין יש להעיר דהנה נתבאר לעיל (בענין אפרשינהו בלישייהו) ששי' הראשונים שדין ההפרשה אחד מכל קרבן ושיהיו כל הקרבנות שוים יכול להתקיים בלישה ע"י שיחלק אותם לי' עיסות ויפריש תרומה, ולפו"ר לדבריהם אחר ההפרשה יכול ללושם כאחד ולאפותם כחלה אחת וא"כ תמוה לדבריהם דאין מקור לי' חלות.

וצ"ל פשוט דאף לדבריהם לא חלה התרומה לגמרי [לא מיבעיא אם ביאור דבריהם כהראב"ד דגם האפיה נידונית כי' חלות משום שחילקם לי' עיסות אלא גם אם כוונתם כהתוס' בנדה דחלה ההפרשה מ"מ לא חלה הקדושה לגמרי] וא"כ פשוט דגם לדבריהם הוא רק בדיעבד ולא לכתחילה וע"כ יש ללמוד מהלכתחילה שדין התודה בארבעים חלות.

**הערה על שי' רש"י (כת"י)**

**ד.** והנה כ"ז א"ש לשי' רש"י (העליון) והתוס' בזבחים (דנ"ז ע"ב) דמבו' מדבריהם דשיהיו כל הקרבנות שוות הוא דין בפנ"ע ומהא יש ללמוד כנ"ל אמנם לשי' רש"י (כת"י) שכל הילפותא רק שלא יעשה ממין אחד גדול וממין אחד קטן כדי שלא יטול תרומה מזה על זה [ואין דין מצד דין החלות להיות שוים להחלה של התרומה] צע"ט היאך נלמד מתודה שיש דין עשר חלות הא מקרא דתרומה יש ללמוד רק שיפריש עשירית מהחלות (או מהעיסה) לתרומה ומהו המקור לעשר חלות, והיה מקום לתרץ בזה עפ"י המבו' בשיטמ"ק (דמ"ו ע"א אות ג') שיש דין שכל החלות יהיו ראיות לתרומה ולפי"ז המקור לי' חלות בשיעור שוה הוא מהא שצריכים כולם להיות ראוים לתרומה. אמנם ברש"י (שם) מבו' ביאור אחר בסוגיא ומבו' מדבריו דלא ס"ל כחידוש השיטמ"ק, וצ"ע.

**בדיני הפרשת תרומת לחמי תודה**

**מיהו המפריש תרומת לחמי תודה**

**א.** מתני' מכולם היה נוטל אחד מעשרה, במקד"ד (כט, א) דן האם הדין תרומה הוא ע"י הבעלים או ע"י הכהן. וברש"י (כת"י) מבו' "הכהן נוטל אחד מעשרה" וכן מבו' במפרש בנדרים וכן הוא ריהטת דברי הר"מ. ובמקד"ד (שם) העיר שמדברי הגמ' לעיל (ס"פ שביעי) דאפרשינהו בלישייהו משמע שההפרשה ע"י הבעלים ומה"ט הם היו מבררים את החלות לתרומה [ובהגהות מנחת מרדכי שם כ' דמשמע כן מלשון התו"כ (וכ"ה הלשון בגמ') "נמצאו לחמה של תודה ארבעים חלות, נוטל אחד מהם מכל מין **ונותן לכהן** והשאר נאכל לכהנים" ומשמע שבעל הקרבן תורם], ובמקד"ד (שם) הסיק דהתרומה היא של הבעלים והכהן היה כשלוחו על ההפרשה. [וכן הוכיח המקור ברוך מהסוברים דיש מעילה בתרומת לחמי תודה וע"כ היינו מהפרשת הבעלים עד הנתינה לכהן, (ויש להעיר ע"ד דגם אם הכהן מפריש משכח"ל שיפריש ע"ד שלא לזכות לעצמו אלא ליתן לחבירו דעדיין לא חלה הזכיה וצ"ע)].

**האם ד' מינים הם ד' תרומות או תרומה אחת**

**ב.** יש לחקור בהא שצריך לתרום מכל מין ומין האם הם ד' תרומות נפרדות או שהיא תרומה אחת מכל המינים [וקצת משמע מהדרשא "אחד מכל קרבן" שכל מין ומין הוא קרבן בפנ"ע] ונפק"מ בזה בהפריש אחד מן המינים האם ניתר אותו מין לאכילה גם קודם שהפריש משאר מינים, ודן בזה המקד"ד (כ"ט, א').

עוד יש לדון במה שדרשי' בגמ' "ממנו מן המחובר" האם צריך שיהיו כל החלות כולם בזמן התרומה של כאו"א או שכל מין ומין צריך שיהא מוקף בהפרשתו, ולפו"ר יש לחלות זה בחקירה הנ"ל האם הם ד' תרומות נפרדות או תרומה אחת היא, ויש לחלק דאף שההיתר חל רק בעשיית כל התרומה מ"מ דין המוקף הוא דין בהפרשה שתהא מן המחובר וכל שהחלות שמפריש עליהם במחובר סגי. ובמנח"א הביא מהראב"ד בתו"כ שמבו' שיש דין שיהיו כל המ' חלות במחובר בשעת ההפרשה. וכן משמע ברש"י (העליון) בד"ה מן המחובר שכ' שהדין הוא שיהיו **כל** החלות יחד בשעת התרומה ומשמע שכוונתו לכל המ' חלות.

**בדין ההפרשה "מן המחובר"**

**ג.** בגמ' "והקריב ממנו" מן המחובר. ופירש"י (כת"י) שיהיו כולם בכלי אחד כשיטול תרומה, ובתוס' חלקו ע"ד וכתבו דסגי במוקף כמו "ממנו" דכתיב גבי תרומה. והוכיחו מהסוגיא לעיל (כ"ד ע"א) כפירש"י דבעי' שיהיו בכלי אחד ושתהא בהם נגיעה. והטעם דלא סגי במוקף יעוי' במנח"א שהביא מהגרי"ז שהוכיח מהסיפרי בפרשת נשא דילפי' מרקיקי נזיר דיש דין שיהיו כולם "בסל אחד" [וכ"ה לשון הר"מ שמביא כולם בכלי אחד וכ"ה לשון הראב"ד בתו"כ דבעי' שיהיו כולם בכלי אחד בשעת שחיטה ויקח מהם ד' חלות ותרומה ומבו' שעיקר הדין שיהיו בכלי אחד בשעת שחיטה] ומהא יש ללמוד שגם "ממנו" של התרומה היינו בכלי אחד. [ועי' במנח"א שהוכיח דע"כ האי דינא שיהיו בכלי אחד היינו סתם כלי עץ ואי"צ שיהיו כלי שרת ואכמ"ל].

ובמקד"ד (כט, א) ביאר טעם רש"י דבתרומה ומעשר כל פרי ופרי חייב בפנ"ע והדין מוקף הוא כדי שיהיה יכול להפריש מאחד ולפטור את חבירו, משא"כ בחלה שע"י הצירוף נעשים למחוייבים צריכים צירוף סל ומה"ט ה"ה בתרומת לחמי תודה שצירוף החלות מחייב את התרומה צריך שיהיה צירוף, אלא שהעיר המקד"ד דהתם כל שהיה צירוף יכול להפריש אח"כ מן המוקף אעפ"י שאינם מצורפים ותי' דכל שהגלגול צירפם נעשו לחייבים ואפי' יפרדו נשארים בחיובם.

והעיר הר"י לאבנשטיין דהא בצירוף סל והפרידם נמי נשאר חייב בחלה ויכול לתרום מן המוקף וא"כ ה"ה הכא יהא שייך הפרשה במוקף אם היו מצורפים מתחילה בסל. ויש לחלק קצת באופ"א דבחלה שהצירוף הוא לגרום "החיוב" כל שהיו מצורפים ונעשו למחוייבים וע"כ בהפרשה אי"צ שיהיו בצירופם (וסגי במוקף לההפרשה) משא"כ בתרומת לחמי תודה הדין צירוף הוא לקיום מצוות ההפרשה שאין דין להפריש אלא מכל החלות יחד, ומה"ט א"ש שבתרומת לחמי תודה הדין צירוף אינו בשחיטה בשביל חלות החיוב אלא בההפרשה ודו"ק.

**הפרשה מן הפרוס**

**ד.** מתני' "אחד" שלא יטול מן הפרוס. יש לעי' אם הוא לעיכובא, ויעוי' בעול"ש לעיל (ע"ו ע"א) שכ' דכמו שדין הפרשה מי' חלות אינו לעיכובא דהא מהני הפרשה בלישייהו אעפ"י שלכתחילה צריך שיהא מי' חלות ה"ה לגבי פרוס. אלא שהעיר לפי"ז על סוגיית הגמ' (דע"ו ע"א) שתמהה היאך יטול מן החלות והא הו"ל פרוס הא י"ל שעשה כן בדיעבד (כמו שלא עשה המ' חלות), וביאר העול"ש דתמיהת הגמ' מ"ט קתני שאם אפאן ד' חלות יצא והא לכתחילה אסור להפריש פרוסה ויש לו ליקח אחרות וע"כ איירי אחר שכבר הפריש בלישה.

ויש להעיר טובא על דבריו דאי איירי אחר השחיטה א"כ אין יכול להביא אחרים וצריך הוא בדיעבד לפרוס (לפי מה שחידש שהוא רק לכתחילה) ואם איירי קודם השחיטה א"כ כמו שדינו להביא לחם אחר כדי שיקיים התרומה בשלמה ולא בפרוסה כך יש לו להביא אחרים כדי לקיים דין ארבעים חלות ומאי אולמיה האי מהאי.

אלא דבעיקר הנתבאר בדברי העול"ש שפרוס אי"ז לעיכובא יש לתמוה מגמ' ערוכה דמ"ו ע"א דמבו' שהלחם פסול [ועיי"ש ברש"י בשיטמ"ק שמבו' הטעם בזה וצ"ע].

והנה בשיטמ"ק שם מבו' דהטעם משום דבעי' "אחד" שלא יטול מן הפרוס ויש דין שיהיו כולם ראויים לכהן, ויש לתמוה ע"ד מסוגיא לעיל (דע"ו ע"ב) שתמהה הגמ' על ד' חלות היאך יטול תרומה והא בעי' שלא יהא פרוס ותי' דהפריש בלישה ד' חלות לתרומה, וצ"ע דהא עכ"פ אפה את כל הנותרים בד' חלות ואין הם ראויות לכהן (דהא הם יותר מעשרה ואם יפרסם הו"ל פרוס). וצ"ל דבעי' שמצדד חשיבותם יהיו ראויות לכהן כמו החלת תרומה וע"כ בעי' שלא יהיו "פרוסות" אבל אי"צ שיהא ממש ראויים לתרומה שיהיו אחד מעשרה, וצ"ע.

עוד יש לדון במפריש חלק מחלה שלמה האם יש בזה חיסרון "פרוס", ובראב"ד (שהובא בראשונים עירובין פ"א ע"א) הוכיח דכה"ג לא חשיב "פרוס" ובראשונים שם דחו ראייתו. אמנם בראשונים בקידושין דנ"א שאם מקדש חצאים בשמונים חלות תודה הו"ל פרוס, וצריך לחלק בזה ויבו' להלן בדע"ט ע"ב.

**בדיני האיסור שבתרומת לחמי תודה**

**בדין מיתה, וחומש, ודימוע, בתרומת לחמי תודה**

**ה.** בגמ' בעי רבא תרומת לחמי תודה וכו' מבו' מסוגיית הגמ' דבלא דרשא הדין הפשוט הוא שיהא בהם דין מיתה וחומש אלא שדנה האם ממעטינן להו מקרא, עוד נסתפקה הגמ' האם היא מדמעת ועי' ברש"י (העליון) שביאר דבהא לא אשכחן קרא ולהנתבאר ביאור דבריו דספק הגמ' שגם להצד שאין בו מיתה וחומש משום דנתמעטו מקראי מ"מ שמא לגבי דימוע שאין קרא יהא בו דין דימוע [והעירו דבסוגיית הגמ' יש לבאר דהספק האם מדרבנן החמירו בו שיהא בו דין דימוע אמנם מדברי רש"י שכ' "דהא לא אשכחן קרא" משמע דדין דימוע דאורי'].

אמנם הר"מ פסק בכולהו שהוא ספק מבו' מדברי הר"מ שלא פירש הגמ' באת"ל אלא הכל ספק אחד הוא דאם אין בו חומרת תרומה לא יהא בו דין דימוע. ובכתבי הגרי"ז דקדק בדברי הר"מ שהספק אם יש להם דין תרומה או לא (ויבוא עוד להלן).

וכ' המנ"ח (מ' רפ"ד) דאף להצד שאין בו מיתה משום תרומה מ"מ קודם ההרמה חשיב טבל וציינו שכן מבו' במפרש בנדרים (די"ב ע"ב ד"ה אות דמפרשי) וכן מבו' בראב"ד בתו"כ (פר' צו) שהובא לעיל (בדין מותר השמן שברקיקי לחמי תודה) [וע"ע או"ש פט"ו ממאכ"א]. ויעוי' בעול"ש בסוגין שכ' הכרח נפלא לזה מסוגית הגמ' בנדרים שא"א להתפיס בתרומת לחמי תודה אחר זריקה ולהרא"ש שאין מתפיס בתרומה משום שהוא דבר האסור מחמת האיסור טבל שהיה מקודם יהא מוכרח שגם כאן היה איסור טבל. [ועדין צ"ע שהאיסור טבל בא מכח הפרשת הלחמי תודה וצ"ל דמ"מ הטבול לתרומה הוא דין שחל ממילא ואינה ממש מכח הפרשתו וכמו בדין חלה שחל ע"י גלגול דידיה לא הוי כדבר הנדור ה"ה דין תרומה שחל מכח מה שהוא לחמי תודה ודו"ק.]

**האם בתרומת לחמי תודה יש איסור קדשים**

**ו.** יש לחקור האם החלות של תרומת לחמי תודה ג"כ הותרו לזרים ע"י התרומה וכל איסורם רק משום איסור תרומה או שמא הם עצמם לא הותרו ונשארו בהם איסור קדשים לזרים אלא שהותרה אכילתם לכהנים [ככל חזה ושוק בקק"ל שהוא מורם מן הקדשים ואסור לזרים].

ומצינו בזה פלוגתת האחרונים, דהנה הקשה במקד"ד (כט, א) על ספק הגמ' האם יש בהם דין דימוע דהא ביבמות (דפ"א ע"ב) מבו' שיש דימוע בקדשים וביאר המקד"ד דכל הדין דימוע הוא רק בקדשים הנאכלים רק לכהנים אבל תרומת לחמי תודה הותרו לזרים מדין הקדשים ונסתפקה הגמ' האם יהא דין דימוע משום הדין תרומה, ומבו' מדבריו דהתרומה התירה כל החלות להיות מותרים להדיוט מדין הקדשים, אמנם במנ"ח (סוף מ' רפג) פשוט לו דכל הנידון בגמ' אם חייב משום תרומה היינו אם חייב רק משום מורם מן הקדשים או אם חייב שנים גם משום תרומה. [ובתמיהת המקד"ד הנ"ל עי' בכ' הגרי"ז סוף זבחים שכ' לתרץ דנידון הגמ' אם יצטרף לתרומה אחרת לדמע (והובא במנח"א בסוגיין)].

עוד הביא בכתבי הגרי"ז שם מהגר"ח שהוכיח שיש לזה גם דין מורם מן הקדשים ממה שכתב בירושלמי שהחוזרת לבית אביה שחוזרת לתרומה ואין חוזרת לקדשים אינה חוזרת לאכול בתרומת לחמי תודה ומבו' שיש לזה דין מורם מן הקדשים.

והנודע להביא ראיה לזה מדברי הגר"א (בשנות אליהו ריש פ"ק דברכות) שדקדק לשון המשנה "משעה שהכהנים נכנסים לאכול **בתרומתן**" וביאר הגר"א דדדקדוק המשנה להפקיע תרומת לחמי תודה שאינה משלהם אלא "משולחן גבוה קא זכו" ומבו' שגם מדין הקדשים יש בו דין מורם מן הקדשים כחזה ושוק שמשולחן גבוה קא זכו ואסור לזרים.

עוד יש ראיה לשיטה זו משיטת הראשונים דיש מעילה בתרומת לחמי תודה, ויעוי' בתוס' מעילה (ד"ג ע"ב) שהביאו בשם רב האי גאון שקרבן תודה הנאכל לבעלים אין בו מעילה אבל תרומת לחמי תודה הנאכלים לכהנים יש בהם מעילה ומבו' להדיא שההיתר של הלחמי תודה מדין הקדשים הוא על כל החלות תודה ולא על התרומת לחמי תודה ומה"ט נשאר בקדושתו עם דין מעילה.

עוד מבו' כן בשי' הרמב"ם לפי"מ שדקדק בכתבי הגרי"ז בדבריו שספק הגמ' האם יש לתרומת לחמי תודה דין תרומה או לא (ואין הספק רק על חומר דיני תרומה ודו"ק) וצ"ב להצד שאין זה תרומה מ"ט יש אסור לזרים וע"כ הוא משום שעכ"פ הוא מורם מן הקדשים.

**דין תשלומי תרומה בתרומת לחמי תודה**

**ז.** מבו' בגמ' דיש דין תשלומי תרומה בתרומת לחמי תודה וכל ספק הגמ' אם יש בו גם חיוב חומש. והקשה באבהא"ז (פ"ט ממעה"ק) דאם התשלומין יהא דינם "תרומת לחמי תודה" היאך יהיו מותרים הא אין להם זריקה שתתירם באכילה, וביאר דנעשו כתרומת לחמי תודה אחר זריקה. עוד כ' דכל הדין תשלומין הוא על הדין תרומה שבו ולא על הדין קדשים.

ונפק"מ עצומה בין ב' ביאורים אלו האם יהא דין אכילתם דווקא בירושלים או בכ"מ [ועי' במקד"ד (כט, א) שנסתפק בזה][[2]](#footnote-2), עוד יהא נפק"מ בזה לדין חוזרת לבית אביה דלפי הנתבאר לעיל שיש להם דין מורם מן הקדשים א"כ אם יש לזה גם דין קדשים אינה חוזרת לאכילת תשלומי תרומה ואם יש לזה רק דין תרומה יכולה לאכול.

**דף ע"ח ע"א**

**דיני הרבוכה שבחביתין ומנחת חינוך**

**האם מנחת חינוך דכהן הדיוט באה רבוכה**

**א.** מתני' המילואים היו באים כמצה שבתודה חלות רקיקין ורבוכה ובגמ' מבו' המקור לדין רבוכה דכתיב "זה קרבן אהרן ובניו אשר יקריבו לה' ביום המשח אותו" וכו' מקיש חינוכו (דכהן הדיוט) להמשחו (היינו חביתין דכה"ג) וכו'. ומבו' לפי"ז בסוגיין דמנחת חינוך דהדיוט באה רבוכה. אמנם במשנל"מ (פ"ה מכלי המקדש הט"ז) הביא מהתו"כ שמבו' דמנחת חינוך דכהן הדיוט אינה באה רבוכה ואין בה ג' לוגים והיינו שדינה ככל המנחות ונקט שם שהר"מ פסק כסוגיא דידן דדינה כחביתין לכל מילי.

**מהי רבוכה במים או בשמן**

**ב.** ברש"י (העליון) כ' "ורבוכה היינו חלוט בשמן" וכ"כ בר"מ בפיה"מ בפ"ט וז"ל: אמנם נתחזקה דעתי בענין רבוכה שהוא ריבוי בשמן וכו' ודעתי נוטה שענין רבוכה היא ענין קלויה בשמן וכו' עי"ש בכל דבריו, ועי' בכתבי הגרי"ז (דנ"א ע"ב) שנקט כן בשי' הר"מ. ובעבודת הקרבנות (סי' קצ"א) הביא רש"י והר"מ הנ"ל וכ' שאדמו"ח [הח"ח] ס"ל שאין כוונת הר"מ שקיום החליטה היא בשמן אלא דמשום שהיו שמים ריבוי שמן ברבוכה (וכמבו' ברש"י בסוגיין ששמים בה ב' ידות של שמן יותר מחלות ורקיקין) ע"כ חשיב כחלוט בשמן אבל עיקר החליטה היא במים רותחין, ומש"כ רש"י הנ"ל צ"ל כגירסת השיטמ"ק "ורבוכה היינו חלוט הס"ד, ומה"ד שמן לאו וכו' עכ"ל, וכ"ה ברש"י בזבחים ד"ט ע"א שהחליטה היא במים וכ"ה ברש"י לעיל דנ"ג ע"ב עי"ש.

**זמן החליטה במים**

**ג.** בר"מ פי"ג ממעה"ק כ' לענין מנחת חביתין שאחר הבלילה בשמן חולט אותם ברותחים, ובחזו"א (כ"ו, י"ט) כ' לבאר שע"י השמן שבעיסה הסולת מגובל כל צרכו ואין הוא מתפזר במים הרותחים, והוסיף החזו"א דיש לו רשות ללוש ואח"כ לחלוט, עוד כ' (סי' ל"ה, ג') הביא שלדעת הרמב"ן ראוי לעשות לכתחילה עיי"ש. [ובסי' כ"ט (במוסגר) כ' וז"ל: כ"ה בר"מ דהחליטה בין בלילה ללישה ואפשר שאין קפידא בזה ויכול לחולטה אחר לישה או קודם בלילה עכ"ל, וצ"ע דלעיל מינה כ' בסמוך דצריך לבלול מקודם כדי שלא יתפזר הסולת במים].

והעיר בס' מבואי הקדשים (עמ' רכ"א) דאף שבמעשה החביתין להר"מ חולט ואח"כ לש מ"מ בלחמי הרבוכה שבתודה לש ואח"כ חולט וטעם הדבר שבחביתין שהיה ג' לוגים שמן ושיעור זה סגי לגבל את הסולת ע"כ יכול לחלוט ואח"כ ללוש משא"כ בתודה ששיעורה רבע לוג לג' עשרונים אין די בשמן כדי לגבל העיסה וע"כ לש ואח"כ חולט והוא קצת מדוקדק בר"מ עיי"ש. אמנם במעשה הקרבנות הביא מאדמו"ח הח"ח שגם בלחמי תודה חולט ואח"כ לש וכמ"ש בקרא "סולת מורבכת", ולכאו' מבו' כן ברש"י בזבחים (ד"נ ע"א) שכ' דקודם בלילה חולט עיי"ש.

אמנם יש לדחות דרש"י לשיטתו דקודם הבלילה היה לש ולפי"ז א"ש שאין כאן חליטת סולת אלא חליטת בצק [אם עשה החליטה אחר הלישה] והר"מ לשיטתו שהלישה אחר הבלילה קודם האפיה ע"כ צריך החליטה אחר הבלילה ודו"ק (נתעוררתי מחוברת "מעשה המנחות" להר"ד שבדרון).

הנתבאר לן דבמנחת חביתין וחינוך לשי' הר"מ בולל וחולט ואח"כ לש ולשי' הרמב"ן בולל ולש ואח"כ חולט [ובלחמי תודה נחלקו האחרונים האם חולט בעודו סולת או אחר הלישה], ולכו"ע החליטה היא קודם האפיה, אמנם ברבינו גרשום במנחות (ד"נ ע"ב) ס"ל דהחליטה אחר האפיה עיי"ש.

**בדיני מנחת חינוך**

**ביאור הפלוגתא האם מביא שנים או שלש**

**א.** בגמ' אמר רב חסדא כהן גדול המתקרב לעבודה צריך ב' עשרונות האיפה אחת להמשחו ואחת לחינוכו מר בר רב אשי אמר שלש ולא פליגי הא דעבד עבודה וכו' מבו' מסוגיית הגמ' שכה"ג שלא עבד מימיו צריך להביא ב' קרבנות אחד לחינוכו לעבודה ואחד לחינוכו לכה"ג, ובכס"מ הביא מהירושלמי דיש בזה פלוגתא ולחד מ"ד מביא רק שנים אחד לחינוכו ואחד לחביתין. ובאו"ש (פ"ה מכלי המקדש הי"ז) ביאר פלוגתתם דלמ"ד אבנטו של כה"ג ושל כהן הדיוט שוים הרי דכה"ג הוא ג"כ כהן הדיוט ומה"ט מביא שנים אחת לחינוך כהן הדיוט ואחת לחינוך כה"ג אבל למ"ד דאבנטו של כה"ג של בוץ ושל כה"ג של כלאים א"כ הוי רק כהן גדול ואינו כהן הדיוט כלל לכן אינו מביא רק אחת לחינוכו. [ועיי"ש שביאר שהגמ' בזבחים די"ח דס"ל דכהן הדיוט שלבש בגדי כהן גדול הוי יתור בגדים ס"ל שאבנטם שוה ומה"ט אין כאן חיסור בגדים].

**האם מנחת חינוך היא לעיכובא (והיאך מקריב ב' מנחת חינוך)**

**ב.** במקד"ד (ל, א) דן האם מנחת חינוך מעכבת, והביא שם דבתו"כ מבו' שאם הקריב קודם מנחת חינוך פסולה ובירושלמי מבו' שכשרה ובמשנל"מ (פ"ה מכלי המקדש) כ' דהמבו' בתו"כ שפסולה הוא ט"ס [עיי"ש ראייתו] והגר"א גרס בתו"כ פסולה וכ' דיש לגרוס כן גם בירושלמי.

ויעוי"ש במקד"ד שדן להצד שמנחת חינוך מעכבת היאך מקריב מנחת חינוך דהדיוט קודם מנחת חינוך דכה"ג כיון דבעי' שיהא עובדה בידו (וכמו שיבו' להלן) [והוסיף בזה דאין לומר שהראשונה עובד בד' בגדים דהא כה"ג מתמנה בפה לענין בגדים וכה"ג שעבד בבגדי כהן הדיוט הקרבתו פסולה] ועיי"ש שהכריח דלמ"ד שחינוכו מעכב ע"כ מקריב שניהם ביחד והר"מ שפסק שמקריבן בזא"ז הוא לשיטתו שמנחת חינוך אינה מעכבת. [עי' לקמן שיש ליישב באופ"א.]

ויעוי' בדרך חכמה שכ' שמקריב הראשון בד' בגדים והשני בח' בגדים ובשעה"צ ציין לדברי המקד"ד הנ"ל וצע"ט דהא לענין הבגדים מתמנה בפה ובפרט למ"ד שמנחת חינוך אינה מעכבת דינו בח' בגדים. והעירו לבאר בזה דאעפ"י שמתמנה בפה לענין איסור בעולה וכדו' מ"מ לענין עבודה אין מתחנך אלא בעבודה בבגדים וע"כ י"ל דיכול מקודם לעשות המנחת חינוך הראשונה של הכהן הדיוט בד' בגדים והמנחת חינוך השניה בשמונה בגדים. [ויעוי' להלן (באות הבאה) שמבו' מהר"מ לביאור הגרי"ז שמתחנך לכהונה גדולה כבר בראשון והשני עליו בחובת תשלומין ולפי"ז ע"כ דכבר בראשונה עושה בח' בגדים].

**באופן חיוב ההקרבה במנחת חינוך**

**ג.** בר"מ (שם הט"ז) כ' "אין הכהן עובד תחילה וכן כה"ג וכו' עד שיביא עשירית האיפה משלו ועובדה בידו וכו'" ויעוי' בחזו"א (לה, ו) שכ' להוכיח מדברי התוס' (ס"ב ע"ב) דיכול הכה"ג לשלח העשירית האיפה עם אחר, והוכיח מהא דהדין שיעבדה בידו אינו אלא למצוה.

והנה הר"מ (שם בהלכה י"ז) כשהביא דינא דסוגיא כ' על המנחה הראשונה "ועובדה בידו" ועל המנחה השניה לא הביא האי דינא, וביאר הגרי"ז לדקדק מדבריו שאי"ז דין בה"מנחת" חינוך שיוקרב ע"י הכהן עצמו אלא הוא דין בהחינוך שיהא ע"י ידיו של כהן ומה"ט כל שמתחנך להיות כהן הדיוט או כה"ג צריך שיעשה העבודה בידו אולם אחר שעבד עבודה הראשונה אחר שנתמנה להיות כה"ג שוב אי"צ לעשות המנחה השניה בידו, והוסיף לחדש שה"ה אם עבר ועבד עבודה ראשונה בקרבן אחר אי"צ לעשות המנחת חינוך בידיו, ובמנ"ח (קפ"ה, ג') דן דשמא אחר שכבר עבד עבודה אחרת אין שייך להשלים אח"כ, ולביאור הגרי"ז בדברי הר"מ מבו' דשייך בזה דין תשלומין[[3]](#footnote-3).

ולביאור הגרי"ז יש ליישב תמיהת המקד"ד הנ"ל (באות הקודמת) דלעולם מתחנך להיות כה"ג כבר בראשונה וא"כ אין חיסרון שהמנחת חינוך מעכבת ומה שצריך להקריב עוד מנחת חינוך הוא בחוב קרבן גרידא ואין קרבן זה מחנכו.

**דף ע"ח ע"ב**

**השוחט את התודה ולחמה חוץ לחומה**

**ג' שי' הראשונים בביאור "חומת בית פאגי"**

**א.** השוחט את התודה בפנים ולחמה חוץ לחומה לא קידש הלחם ונחלקו אמוראי בגמ' מהו חוץ לחומה לר"י חוץ לחומת בית פאגי ולר"ל חוץ לחומת העזרה. וברש"י (העליון) מבו' שחוץ לחומת לבית פאגי היינו חוץ לחומת הר הבית[[4]](#footnote-4) וברש"י (כת"י) ובפסחים (דס"ג ע"ב) ביאר חוץ לחומת ירושלים, והיינו דנחלקו הראשונים בביאור שי' ר' יוחנן דלרש"י (העליון) דווקא תוך חומת הר הבית קדשה ולרש"י (כת"י) כל תוך ירושלים קדשה.

ויעוי"ע בר"מ בפיה"מ שכ' שהוא מקום "חוץ לחומת הר הבית" ומבו' מדבריו שבעי' שיהא בתוך חומה זו הסמוכה להרב הבית. [ובתיו"ט ביאר כוונת הר"מ בפיה"מ כרש"י (וכן מבו' בקר"א שהבית פאגי הוא תוך הר הבית ומה"ט חומתו היא חומת הר הבית), וכבר תמה הרש"ש על התיו"ט שבר"מ בפיה"מ להדיא כ' שהבית פאגי גופיה הוא מקום "חוץ" לחומת הרב הבית].

והנה בביאור שי' הראשונים ביאר הקר"א דרש"י (העליון) ס"ל דאעפ"י שר' יוחנן ס"ל שאי"צ על בסמוך ממש מ"מ צריך שלא יהא רחוק מן המזבח וע"כ צריך שיהא לכה"פ במחנה לויה ולרש"י (כת"י) מהני שיהא בכל מקום אכילתו שהוא כל ירושלים. אמנם בשי' פי' המשניות להר"מ דבעי' שיהא תוך חומת בית פאגי צ"ע דאם אי"צ מחנה לויה מ"ט יש דין בבית פאגי דווקא. ועי' ברש"ש שעמד בזה וביאר בכוונת הר"מ דבית פאגי הוא מקום תוך ירושלים שהחומה שלו היא חומת ירושלים וא"כ כוונת הר"מ לחומת ירושלים וכשי' רש"י כת"י ופסחים [והוא ע"ד מה שפי' בשי' רש"י (העליון) שהוא מקום תוך הר הבית וחומתו הוא חומת הר הבית]. אלא שיש להעיר על הרש"ש מ"ט נקט ר' יוחנן לשון זה, וצ"ל דמשום שהוא היה מקום אפיית המנחות (וכמבו' שם בפיה"מ) א"כ רגילות הוא שאם הלחם אינו בעזרה הוא עכ"פ במקום אפייתו ולכך נקט לשון זה.

**בדמיון הגמ' לפלוגתתם בשוחט על החמץ**

**ב.** והנה תמהה הגמ' דהא איפליגו בה חדא זימנא בשוחט את החמץ על הפסח דר"ל חייב דווקא כשיש עמו בעזרה ור"י חייב אעפ"י שאין עמו בעזרה, ולכאו' צ"ב מה השייכות בין הפלוגתות והא לר"י הכא בעי' עכ"פ שיהא עמו בירושלים. ויש ליישב דדמיון הגמ' דבשניהם נחלקו האם בעי' על בסמוך ומה שלר"י בלחמי תודה חוץ לירושלים לא קדוש אי"ז מדין "על" בסמוך אלא שצריך שיהא בירושלים כדי שלא יפסל ביוצא [ומסתבר דמקום פסולו אינו מקום קידושו וע"כ אין מתקדש כלל], אמנם כ"ז א"ש דווקא לרש"י כת"י ופסחים דס"ל שבית פאגי היינו חוץ לחומת ירושלים משא"כ לרש"י (העליון) דבעי' שיהא עכ"פ בתוך הר הבית [והיינו משום דבעי' שיהא קצת בסמוך] צ"ב האם בחמץ גם חוץ לחומת הר הבית עובר לר"י. [ובאמת דהיה מקום לבאר הצריכותא שיחלקו הכא ולגבי חמץ פשוט שאין מעלה בהר הבית, אמנם מסוגיית הגמ' משמע דסגי במה שנחלקו לגבי חמץ והוא צע"ט דמהתם לא נדע כלל שיש דין בלחמי תודה שיהא בתוך חומת הר הבית] וכבר עמד בזה הקר"א.

**בביאור טעמא דר' יוחנן דבעי' תוך חומת ירושלים**

**ג.** הנתבאר מדברי רש"י בפסחים דטעמא דר"י דבעי' שיהא תוך חומת ירושלים משום שנפסל ביוצא ולפי"ז בפסח אליבא דר"י אפי' כשהחמץ חוץ לירושלים חייב, אמנם בר"ש פ"ק דכלים מבו' דלר' יוחנן צריך שיהא עמו החמץ בירושלים ותמה עליו הגרעק"א דירושלים לא שייך כ"א בתודה שנפסל ביוצא ולא לגבי חמץ. ובצמח דוד כ' לתרץ תמיהתו דהר"ש ס"ל דטעמא דר' יוחנן דבעי' בירושלים מהטעם שכ' הר"ח בפסחים דגם לר"י בעי' שיהא בסמוך אלא שאי"צ סמוך ממש וע"כ סגי בירושלים [והיינו ע"ד הנתבאר לעיל בשי' הסוברים שהוא חומת הר הבית]. וא"כ גם לגבי חמץ שייך האי דינא.

והנה לפי"ז יש מקום לומר דלהסוברים שלר' יוחנן בעי' שיהא עכ"פ בהר הבית גם בחמץ האיסור דווקא כשהוא עמו בהר הבית. אמנם ברא"ש בכלים שם מבו' כהר"ש שעובר עליו דווקא בירושלים אלא שבדבריו מבו' הטעם משום ש"על חמץ" היינו לכה"פ מקום אכילת הפסח (וכ"כ הקר"א בסוגיין) ולפי"ז טעם זה שייך דווקא בכל ירושלים ולא בהר הבית ודו"ק. **בתמיהת הגרעק"א דשמא אין פלוגתתם אם בעי' "על" בסמוך**

**ד.** עוד תמה ברעק"א על דמיון הגמ' דמנ"ל לגמ' דיסוד פלוגתת ר"י ור"ל לגבי הלחם אם צריך שיהא בעזרה היא האם בעי' על בסמוך שמא פלוגתתם הוא לשיטתם (בזבחים דפ"ט ע"ב) האם בשר קק"ל שיצא לפני זריקת דמים נפסל וכמו שלר"י כשהלחם חוץ לירושלים שהוא מקום פסולו אינו מתקדש כך לר"ל כיון שהוא חוץ לעזרה שהוא מקום פסולו אינו מתקדש.

וכבר העירו בזה דלהראשונים דטעמיה דר' יוחנן משום שבעי' שיהא בסמוך לא מצינו סברא זו וע"כ לכו"ע הוא משום דבעי' שיהא סמוך וכל תמיהתו דווקא לפירש"י בפסחים דטעמיה דר"י משום שכשהוא בחוץ נפסל ביוצא וע"כ אין מתקדש ולפי"ז תמה הגרעק"א די"ל דגם לר"ל שטעמו משום שבשר קק"ל קודם זריקת דמים נפסל ביוצא ולא פליגי אם בעי' על בסמוך. [וציינו האחרונים שם שבירושלמי (יומא פ"ו) ביאר פלוגתתם לשיטתם וכהבנת הגרעק"א].

והנה מדברי הגרעק"א מבואר דדינא ד"והביאום לה'" הנאמר בקדשים קלים שצריכים שיהיו בעזרה נאמר גם על הלחמי תודה ולפי"ז לר"ל אי"צ שיהיו רק בשעת שחיטה אלא צריכים להיות בעזרה עד הזריקה [וכן לר' יוחנן אף שבדיעבד אם יצאו לא נפסלו מ"מ דינם לכתחילה להיות בעזרה מדין "והביאום לה'"]. ובאחרונים כ' ליישב קושייתו דדינא ד"והביאום לה'" נאמר רק על הבהמה שדין הקרבתה בפנים אולם הלחם שאין לו דין הקרבה בפנים לא נתחדש בו דינא ד"והביאום לה'" וע"כ אין צריך להיות בעזרה וטעמיה דר"ל משום על בסמוך שצריך שיהא עמו בשעת שחיטה [ולפי"ז אין איסור להוציאו בין שחיטה לזריקה] ועי' בקה"י פסחים (סי' מה) מה שהאריך בזה.

והעירוני על שי' הרעק"א דיש בו דין עזרה להמבו' בכתבי הגרי"ז לבאר דברי הר"מ בפ"א מפסוה"מ הל"ב דאף דקיי"ל כר"י שבשר קק"ל שיצא קודם זריקה אינו נפסל מ"מ אין עליו היתר זריקה לאכילה ולפי"ז לחמי תודה להגרעק"א לא יכול להיות בו היתר אכילה אף לר"י אם יהא חוץ לעזרה בשעת זריקה.

**עוד ב' ישובים לתמיהת הגרעק"א**

**ה.** עוד כ' באשר לשלמה ליישב עפ"י דברי הגרי"ז שיש ב' דיני יוצא א. פסול קדשים כשהם יצאו ממחיצת קדושתם ב. כל בשר היוצא חוץ למחיצתו נאסר דילפי' לה מקרא ד"בשר בשדה טריפה" (ואכמ"ל), ומעתה ביאר דלר"ל בשר קק"ל קודם זריקת דמים לא נפסל מדין קדשים חוץ למחיצתם אלא נאסר מדין בשר חוץ למחיצתו ד"בשר בשדה טריפה" ודין זה אינו טעם לגרום שלא נתקדש כשהוא בחוץ.

ובצמח דוד (על חי' הרעק"א) כ' לתרץ דנפק"מ בלשכות הפתוחות לעזרה דאין בהם פסול יוצא, ביאור כוונתו דמהא דאמר ר"ל עד שיהיו עמו בעזרה משמע דבעי' בעזרה ממש שהוא מקום השחיטה ולפי"ז מוכרח שטעמו משום על בסמוך ולא משום פסול יוצא ודו"ק.

**בדין שלא יהא פרוס בכל החלות תודה**

**פלוגתת רש"י והשיטמ"ק בזה**

**א.** בגמ' אמר רבא וכן לענין לחמי תודה פשיטא הכא לחם כתיב וכו' מהו דתימא אחד אמר רחמנא שלא יטול פרוס והא כמאן דפריסא דמיא קמ"ל. יש להעיר דמשמע מדברי הגמ' דהו"א שכל הלחמי תודה יהיו פסולים מה"ט וצ"ב הא דין "אחד" שלא יטול פרוס נאמר על התרומת לחמי תודה. וצריך לדחוק כוונת הגמ' ד"וכן לענין לחמי תודה" היינו כל הי' חלות ואף התרומה עמהם ובזה אשמעינן דכה"ג אין בזה חיסרון פרוס.

והנה בגמ' דמ"ו ע"א מבו' דאם מששחטה נפרס לחמה הדם יזרק וכו' והלחם פסול, וברש"י ביאר המקור מלחם הפנים שאם נפרס אחת מהחלות פסול. ובשיטמ"ק שם כ' המקור וז"ל: משום דכתיב אחד מכל קרבן שלא יטול פרוס ובעי' שיהיו כולם ראויות לכהן עכ"ל. מבו' מדברי השיטמ"ק שיש דין שכל החלות יהיו ראויות לתרומה ומה"ט דין "אחד" שלא יטול פרוס הוא דין בכל החלות ולפי"ז א"ש יותר המבו' בסוגיין. [וכן משמע בראב"ד עירובין (דפ"א) שיובא להלן בסמוך.]

**בתמיהת המקד"ד על שי' רש"י**

**ב.** אלא דהקשה המקד"ד (כט, ב) לפירש"י מ"ט צריך לקרא ד"אחד" על תרומת לחמי תודה שלא יהא פרוס הא בלא"ה יש ללמוד מלחה"פ דבעי' שלא יהא פרוס. וביאר המקד"ד דהסוגיא בדמ"ו איירי בנפרס שנפל ממנו פירורין והו"ל חסר וכה"ג יש ללמוד מלחה"פ משא"כ בסוגיין הו"א שכל שאין חוטין יוצאים ממנו עדיין נחשב כפרוס אולם אי"ז חסר ובהא הפסול לפירש"י רק משום "אחד" שלא יטול פרוס ולפירש"י דין זה הוא דווקא בתרומת לחמי תודה.

**הערות בסוגית תודה ששחטה על שמונים חלות**

**תודה ששחטה על ארבעים חצאי שמונים חלות**

**א.** בגמ' תודה ששחטה על שמונים חלות חזקיה אמר וכו' הכל מודים וכו' בגמ' בעירובין ד"נ ע"א מבואר דתודה "ליתא לחצאין" וברשב"א שם הביא בשם הראב"ד דהכוונה כשהקדיש שמונים חלות ואמר יקדשו חציין והטעם שלא קדשי משום דינא דאחד שלא יטול פרוס. ויש לעי' דיעוי' בעירובין דפ"א דהביא הרשב"א מהראב"ד שתודה שהפרישה ד' חלות לא חשיב כפרוסה ונחשב שמקיים דין עשר חלות [ונתבאר לעיל דע"ו ע"א כוונתו] ומ"מ מתבאר מדבריו דכשהם בלחם שלם לא חשיב כפרוס.

והעירו לבאר בדברי הראב"ד דכל שקיום הדין בחצי מהחלה שצריך צירוף לחצאי חלות אחרות חשיב כפרוס משא"כ כשמקיים דינו בכל הד' חלות אעפ"י שמקיים בכל אחת מהם דין י' חלות אין להחשיבו כפרוס. אמנם במקנה בקידושין נקט דכל שהחלה שלמה אעפ"י שמקיים דינו בחצי מהחלה חשיב כשלם ולא כפרוס עי"ש.

**ביאור הקדשת שמונים חלות לאחריות**

**ב.** בגמ' מר סבר לאחריות קא מכוון ומר סבר לקרבן גדול קא מכוון וכו' ביאר החזו"א (לב, יא) דבשעת שחיטה שמקדשת ארבעים חלות תו לא שייך אחריות אלא הכוונה דבשעת הפרשתו הקדיש לאחריות אם נאבד עד השחיטה.

אמנם לעיל מינה (שם סק"י) חידש החזו"א בשי' הר"מ ששייך לקדש שמונים לאחריות בשחיטה ולברר בשעת זריקה איזה ארבעים רוצה שיהיו להקרבן [וביאר בזה המבו' בר"מ (פי"ב מפסוה"מ הט"ו) שאם אומר יקדשו מ' מתוך שמונים מושך ארבעים וכו' דהכוונה שיכול לברר בשעת זריקה עיי"ש בארוכה בדבריו].

**למ"ד לאחריות קא מכוון ואמר שבליבו היה לקרבן גדול**

**ג.** עוד חידש החזו"א (שם) דלמ"ד לאחריות אפי' יאמר אח"כ שבליבו היה לקרבן גדול הו"ל דברים שבלב ואינו נאמן, מבו' מדבריו דאפי' אם נאמן לומר כן לא מהני, וצ"ב מ"ט חשיב כה"ג דברים שבלב. וצ"ל המבו' בזה עפ"י שם בדברי החזו"א בזה"ל: דלא שייך כאן הביא סתמא דלא חשיב כלום דלכאו' א"א כאן בלא מחשבה עכ"ל מבו' מדבריו דמשום שאין אדם המביא סתם בלא כוונה ע"כ אצל כל האנשים הכוונה לאחריות ומה"ט הסתמא מתפרש מאליו לאחריות וכל שיאמר שכוונתו היתה לקרבן גדול הו"ל דברים שבלב.

והעירוני שברש"י בקידושין (דנ"א ע"א) מבו' שפלוגתתם בהפריש סתם "והלך לו" שכה"ג שייך פלוגתתם האם לאחריות קמכוין או לקרבן גדול קמכוין אבל בפירש אזלי' בתר פירושו ודלא כהחזו"א.

**בהא שלמ"ד מקדשים שלא מדעת אין חיסרון דכל שאינו בזא"ז**

**ד.** בגמ' אביי אמר וכו' ברש"י (כת"י) גרס דכו"ע לקרבן גדול קא מכוון ונחלקו אם מקדשים שלא מדעת. ובכתבי הגרי"ז תמה דהא גם למ"ד שמקדשים שלא מדעת אם יהא לו דעת להדיא איזה חלות יקדשו לא תועיל השחיטה לקדש כולם (אף שכולם קדושים בקדושת דמים לתודה זו) וע"כ שמהני גם דעתו וא"כ כשרוצה להדיא שכל השמונים חלות יקדשו מה יועיל מה שמקדשים שלא מדעת כיון שיש גם את דעתו להדיא על כל החלות שייך בזה כללא דכל שאינו בזא"ז אפי' בב"א אינו (כמבו' בגמ' בקידושין). ועיי"ש מש"כ דמכיון שמקדשים שלא מדעת הו"ל כאיתא בטעות דמבו' בגמ' בקידושין דלא שייך בזה כללא דכל שאינו.

ובקובה"ע (כ"ה, ג) הביא בזה המבו' בתוס' בבכורות דבקדושה הבאה מאליה לא דנים כל שאינו בזא"ז ומה"ט אף שמצד מעשהו יש כאן חיסרון כל שאינו מ"מ משום שקדושת הכלי באה מאליה לא דנים את הסיבה שבאה מחמתו (לקדושת כל החלות) עם הסיבה שיש משום הכלי כדי שיהא כל שאינו בזא"ז.

עוד יש ליישב בזה עפ"י סברת האו"ש לבאר שי' הר"מ בדינא דנדרים שפסק בהקמה והפרה בב"א שחלה ההקמה וצ"ב הא שייך בזה כללא דכל שאינו, וביאר האו"ש דהקמה חלה גם בלב והפרה רק בדיבור וא"כ להקמה יש ב' סיבות ולהפרה רק סיבה אחת וע"כ אף שהדיבור לא מועיל (שכלפי זה יש כל שאינו) מ"מ בהקמה יש גם את הלב ומהני, ולפי"ז ה"ה הכא לכל השמונים יש סיבה להתקדש מכח מעשהו וכלפי סיבה זו יש לדון כל שאינו ונשאר עכ"פ הסיבה מצד הכלי, ויש לדון בזה.

**האם כלי שרת מקדש כשלהדיא דעתו שלא יתקדש**

**ה.** ויש לתמוה בסוגיין היאך מתקדש ע"י הכ"ש הא אמר בהדיא שרוצה שיתקדש מכח דיבורו ולכאו' הו"ל כאומר שלא יקדש הכלי, ויעוי' בחזו"א (לב, יא) שעמד בזה וביאר דכל שאמר שרוצה שמונים אין כאן מחשבה ומחאה שלא יהא ארבעים מכח הכלי וע"כ כל שדיבורו לא הועיל כלפי קדושת הכלי א"כ אין כאן אלא חיסרון דעתו ושייך בזה כללא דכ"ש מקדשים שלא מדעת.

ויעוי' שם בחזו"א שבתורף דבריו מבו' דבכל קדושת כלי ממש אליבא דמ"ד מקדשים שלא מדעת חלה הקדושה אפי' בע"כ אולם בשחיטה בכה"ג לא חלה הקדושה וע"כ הוצרך לביאור הנ"ל, אמנם הקר"א דן גם בשחיטה האם באומר להדיא שלא יקדשו האם קדוש או לא והסיק לעיקר שקדוש וכן כ' בשפ"א, ולפי"ז אין מקום לקושיה כלל.

אלא דבמה שנקט החזו"א (והאחרונים הנ"ל) שבקדושת כלי לא מהני מחאתו ומקדש בע"כ ציינו בזה לשיטמ"ק בב"ב (דצ"ז ע"א) שהביא בשם הרא"ש שגם בקדושת כלי כל שאומר להדיא שלא יקדשו אינו קדוש. אלא שצ"ע ע"ז מהסוגיא בסוכה (ולעיל בזבחים פי"ג) דמבו' שאם שמים המים מעיו"ט נפסל בלינה וצע"ט הא חושבים להדיא שלא יתקדש וצ"ע בה.

עוד הביא החזו"א שם הגירסא שלפנינו "דכו"ע לאחריות קמכוין" וביארה דמשום שהביא פ' חלות אעפ"י שאמר לאחריות מ"מ למ"ד מקדשים שלא מדעת כיון שמצד מעשיהו מינכר שהביא כולם ולא ניכר ההבאה לאחריות ע"כ השחיטה מושכת כל הפ' ומה"ט לא חל כלום ולמ"ד אין כ"ש מקדש שלא מדעת הוא תלוי במחשבתו ואין כאן אלא מ', ודבריו חידוש גדול שיועיל מדין כ"ש מקדש שלא מדעת להחשיב שיש כאן פ' אעפ"י שלהדיא רצה רק מ' וצ"ע.

**בדברי ר"ש מקדשים שלא מדעת**

**ו.** בשיטמ"ק (בהשמטות) תמה על המבו' בסוגיא לתרץ דכו"ע סברי מקדשים שלא מדעת ונחלקו בסכין והא לעיל ד"ז ע"א הביאה הגמ' דר' יוחנן ס"ל כ"ש אין מקדשים אלא מדעת, וכבר עמדו ע"ז התוס' שם. ויעוי"ש בתוס' שכתבו וז"ל: שאני התם דמתוך שמקדש מדעת מקדש נמי שלא מדעת וצ"ב דבריהם [ועיי"ש מש"כ בזה הטה"ק (והובאו דבריו לעיל שם בפ"ק) והוא דחוק מאד בלשון התוס'].

ובשיטמ"ק כ' דהכא שיש לו דעת לקדש מקדש עכ"פ ארבעים מתוך שמונים משא"כ התם שאין לו דעת לקדש כלל, וביאור דבריו כמו שנתבאר לעיל מהחזו"א דכשרוצה שיתקדש שמונים אין כאן מחאה שהכלי לא יקדש וע"כ כיון שרוצה הוא בהקידוש אעפ"י שרוצה שמונים הא מיהא מתקדשים ארבעים. ולכאו' זהו גם כוונת התוס' שם.

והנה בתוס' לעיל (ד"ז ע"א) תמה עדיין מההיא דסוכה לגבי מילוי יתר מהשיעור דלא דנים בסוגיין שיתקדשו ארבעים מתוך שמונים ועי"ש מש"כ ליישב בזה ובמה שביארנו שם דבריהם, ובשיטמ"ק ביאר עפ"י ביאורו דיש חילוק אם יש לו דעת בהקידוש או לא ודו"ק. ומדברי התוס' שלא חילקו כן משמע דלא ס"ל לחלק בזה, ולכאו' מוכרח כהטה"ק

**האם ה"סכין" מקדש או ה"שחיטה" מקדשת**

**ה.** נחלקו הראשונים האם סכין של שחיטה צריך להיות כ"ש, ובתוס' בזבחים (ריש פ"ה) תמהו מסוגיין דמבו' שהסכין מקדש. וביארו האחרונים [חזו"א (לב, יא), כתבי הגרי"ז] דאין הסכין מקדש אלא השחיטה מקדשת, והוסיף החזו"א דגם הזבח עצמו אין הסכין מקדש הדם שאין הסכין נוגע בדם כלל וק"ו בסוגיין שאין הסכין מקדש הלחם וע"כ שה"שחיטה" מקדשת.

והנה בסוגיין הביא הגמ' סברות לחלק בין קידוש כלי לקידוש החלות ע"י שחיטה דכלי עדיף שיש לו תוך וע"כ יש יותר סיבה שיקדש שלא מדעת וברש"י משמע שהוא כפשוטו שהוא אלימות בכלי [וכן לאידך גיסא למ"ד אין מקדשים אלא מדעת הוא חיסרון בכלי שצריך תוך], ולכאו' לביאור האחרונים הנ"ל יש לפרש יותר פשוט דיש חילוק אם ה"כלי" מקדש או ה"שחיטה" מקדשת ודו"ק.

**דף ע"ח ע"ב – דף ע"ט ע"א**

**קידוש הלחם בשחיטה פסולה**

**האם קידוש הלחם תלוי בשחיטה שפסולה בקודש**

**א.** מתני' שחטה חוץ לזמנה וחוץ למקומה קדש הלחם וכו' ובגמ' מתני' מני ר"מ וכו'. העולה מסוגיית הגמ' דר"מ ס"ל דשחיטה במחשבת חול"ז או חול"מ לכו"ע קדוש הלחם ופלוגתת התנאים בשחטה ונמצאת בעלת מום (היינו בדוקין שבעין) דלר"א קידש ולר' יהושע לא קידש, ולר' יהודה בנמצאת בע"מ לכו"ע לא קידש ופלוגתתם במחשבת חוץ למקומו האם קידש או לא, והדר ר"א לגבי ר' יהושע שלא קידש.

והנה בפשטות ביאור חילוקי הפסולים במתני' הוא דכל שפסולו בקודש הו"ל כשחיטה לקדש הלחם [ויש לבאר בזה בתרי אנפי א. דעצם מה שפסולו בקודש הוא טעם דיש לזה שֵם שחיטה ב. דמה שמועיל לעלו לא ירדו הו"ל קצת כקרבן ומה"ט ע"כ יש לזה שֵם שחיטה גם לענין לקדש הלחם]. וכן מבו' ברש"י במתני' דשחטה ע"מ לאכול חול"מ קדוש הלחם "דפסולו בקודש הוא וקיי"ל וכו'" שחטה ונמצאת טריפה לא קדוש הלחם "דפסולו קודם שחיטה היא" [והיינו דמה"ט חשיב אין פסולו בקודש][[5]](#footnote-5).

אמנם בהמשך סוגיית הגמ' מבו' סברא לחלק בזה דאפי' לר"ע שבדוקין שבעין לא ירדו מ"מ לא קדוש הלחם ומבו' שאי"ז תלוי בדין פסולו בקודש לענין על"י, וי"ל שכ"ד רש"י הם לההו"א דגמ'.

אמנם י"ל בשי' רש"י שהוא תלוי בפלוגתת התנאים בסוגיין דיעוי"ש ברש"י שלא גרס כגירסא דידן "ור' יהושע כי אמר ר"ע וכו'" [דלפי"ז מצינו גם לשי' ר"מ שאי"ז תלוי בפסולו בקודש] אלא פי' "ואידך ר' יהודה אמר לך", ומעתה י"ל דס"ל לרש"י דאליבא דר"מ הוא תלוי בפסולו בקודש ופלוגתת התנאים דבע"מ ובדוקין שבעין האם הדין הוא כר"ע שעלו לא ירדו או לא (וכן ביאר הקר"א) ודווקא אליבא דר' יהודה הוצרכה הגמ' לחדש דאעפ"י שבבע"מ לא ירצו מ"מ לא קדוש הלחם ולדידיה מסקנת הגמ' דאי"ז תלוי בפסולו בקודש לענין עלו לא ירדו אלא בהרצאה. [והעירוני לדקדק מרש"י כת"י דבשי' ר' יהודה ביאר הטעם בחוץ לזמנו משום שמרצה לפיגולו והיינו כמו שנתבאר דלר' יהודה הוא תלוי בהרצאה].

**בהטעם שבשלא לשמה אין מקדש הלחם (ובדין שינוי בעלים)**

**ב.** והנה ברש"י (העליון) במתני' ביאר החיסרון במחשבת שלא לשמו שאין מקדש הלחם "הואיל ומפיק לה מקדושתה לגמרי שהרי שחטה לזבח אחר", ובאחרונים דנו האם בשינוי בעלים קדוש הלחם [שפ"א (ע"ח ע"ב) מקד"ד (יט, ה) וחזו"א (ל"ב, טז' מ')] ולכאו' מלשון רש"י הנ"ל משמע שהוא רק בשינוי קודש שיש חיסרון בקדושתו ולא בשינוי בעלים. ותמה השפ"א דא"כ היאך דנה הגמ' (דע"ט ע"א) ללמוד חוץ למקומו משלא לשמו הא התם החיסרון מטעם אחר. והעיר הר"י לאבנשטיין דרש"י במתני' אזיל בשי' ר"מ שכל שפסולו בקודש מקדש הלחם ומה"ט הוצרך רש"י לטעם חדש מ"ט בשלא לשמו אין מקדש אעפ"י שפסולו בקודש אולם הסוגיא אזלא בשי' ר' יהודה שאין הטעם משום פסולו בקודש וא"כ הטעם בשלא לשמה הוא משום חיסרון הרצאה ומה"ט דנה הגמ' ללמוד משלא לשמה.

**ביאור הפלוגתא בחוץ למקומו אליבא דר' יהודה**

**ג.** נתבאר בגמ' דאליבא דר"י נחלקו בחוץ למקומו האם לדמותו לחוץ לזמנו או לבע"מ ושלא לשמה, ולגבי חוץ לזמנו היה פשוט לגמ' דלכו"ע קדוש הלחם משום שמרצה לפיגולו, וצ"ב מ"ט בחוץ למקומו דנה הגמ' דלא קדוש הלחם. וביותר מכך יש לתמוה דהגמ' דנה האם לדמותו לחוץ לזמנו או לבע"מ והטעם שדנה הגמ' שלא לדמותו לחוץ לזמנו משום שיש כרת, ותמה העול"ש שהוא סברא לאידך גיסא דאם חוץ לזמנו שיש בו כרת והוא חמור מקדש הלחם חוץ למקומו שאין בו כרת נמי יקדש הלחם.

וביאר בעול"ש דכוונת הגמ' דחוץ לזמנו שיש בו כרת ומרצה לפיגולו מקדש הלחם משא"כ חול"מ שאין מרצה לפיגולו, וכ"ה משמעות רש"י וכ"ה להדיא בתוס'. ועי' במשל"מ (פי"ח ממעה"ק ה"ח) שדן האם בחול"מ בעי' שיהא מרצה לפיגולו וציין לדברי התוס' בסוגיין, ולהנתבאר לפו"ר הוא מוכרח בביאור הסוגיא.

ואולי יש לבאר הסוגיא עפ"י משמעות דברי רש"י (העליון) דלעולם חוץ למקומו גרוע מחוץ למזנו והטעם משום שחוץ לזמנו הוא מחשבה על תוך העזרה וחוץ למקומו הוא מחשבה על חוץ לעזרה ודווקא משום שחוץ לזמנו פחות גרוע מחול"ז ע"כ מחשבה זו חמורה שעושה "קרבן" פסול [ומה"ט שייך בזה יותר דינא דמרצה לפיגולו] וע"כ יש בזה כרת, ולפי"ז הטעם שדנה הגמ' בחוץ למקומו הוא מחמת שמחשבה זו יותר גרועה ומה"ט דנה הגמ' ששחיטה זו לא תקדש את הלחם.

**בביאור דברי ר' יהושע שיש לדמות חול"מ לבע"מ**

**ד.** נתבאר בגמ' דלר' יהודה פלוגתת ר"א ור"י האם לדמות חול"מ וחול"ז או לבע"מ [וצב"ט מ"ט לא מקישים לחול"ז כשאר דוכתי ויבו' להלן]. ויש לברר מאיזה בע"מ יליף ר' יהושע (אליבא דר' יהודה), ולפו"ר מבע"מ גמור דלכו"ע אם עלה ירד, וכוונתו לדונו כדבר שאין בו הרצאה כלל (או חמור פסולו כעין בע"מ) שאין לו כח לקדש הלחם. אלא שהוא תימה גדול שדימה ר' יהושע פסול מחשבת חוץ למקומו לבע"מ שאין בו קדושת הקרבה כלל. עוד יש להעיר דמבו' בסוגיין דאליבא דר"מ דפליגי בבע"מ הכריחה הגמ' דהכוונה בדוקין שבעין ואליבא דר"ע ובפשטות עלה קאי ר' יהודה, וא"כ מסתבר דגם לר' יהודה כוונת ר' יהושע להוכיח מבע"מ דר"ע דאעפ"י שאם עלה לא ירד מ"מ לא קידש הלחם וה"ה בחוץ למקומו (וכן ביאר בקר"א בפשיטות עיי"ש).

אלא שתמה הקר"א טובא לפי"ד על המשך סוגיית הגמ' שהדר ביה רבה לגבי דרבא מדהדר ר"א לגבי ר"י וצב"ט הא לענין בע"מ כו"ע דעלו לא ירדו ואעפי"כ אין קדוש הלחם וא"כ גם אם נדון חוץ למקומו כבע"מ לא תרד. עוד תמה שם הקר"א על עיקר דברי התוס' לחלק בין קד"ק לקק"ל.

ויעוי' במילואים לקר"א (סי' צ"ז) שביאר עיקר הסברא מ"ט לא מקישים בסוגיין חול"מ לחול"ז דענין ההיקש שייך לענין חומר הפסול אולם כשהנידון לגבי קידוש השחיטה או הזריקה בזה יש לחלק דדווקא חול"ז שמרצה לפיגולו יש מעילה וקידוש לחם ולא בחול"מ [והא דבעלו לא ירדו לרבא תרד ולא מקישים לחול"ז נתבאר בזה בזבחים (דפ"ד ע"א) דהחילוק בזה בין קד"ק לקק"ל דכיון שחסר להם זריקה המביאתם להיות קדשי ה' ע"כ א"א להקיש חול"מ לחול"ז שתועיל הזריקה בפסול לעשותם קדשי ה']. ולפי"ז יש לבאר דאף שתרוייהו ס"ל כר"ע שדוקים שבעין לא ירדו מ"מ ה"מ בקד"ק ולא בקק"ל (כמו שאין מקדש הלחם) ומה"ט תלי לה רבה בדין עלו לא ירדו דבע"מ שבקק"ל ירדו.

אלא שצב"ט לשון הגמ' "כי אמר ר"ע וכו'" ועיי"ש שדחק בזה שאין כוונת הגמ' לחלק בין עלו לא ירדו לקידוש לחם אלא בין עלו לא ירדו דקק"ד לקידוש לחם דקק"ל ודו"ק.

**דף ע"ט ע"א**

**הנסכים מתקדשים בשחיטת הזבח**

**ביאור נידון הסוגיא לרש"י כת"י (והטעם ששחיטה פסולה אינה מקדשת את הלחם)**

**א.** מתני' הנסכים שקידשו בכלי וכו' ובגמ' אמר זעירי אין הנסכים מתקדשים אלא בשחיטת הזבח וכו' העולה מפירש"י (כת"י) שנידון הסוגיא לענין להפסל בלינה דממתני' משמע שמשקדשו בכלי קדשי קדוה"ג להפסל בלינה ועלה הביאה הגמ' חידושא דזעירי דאין קדוש אלא בשחיטה הזבח. ולביאור זה תמיהת הגמ' על זעירי ממתני' דנמצא זבח פסול ואעפי"כ יפסלו בלינה, והיינו דאם הוא פסול בשחיטה היאך מתקדש הזבח אליבא דזעירי (ומ"ט יפסל בלינה).

וצ"ב הא שנינו לעיל דתודה שנשחטה בשחיטה פסולה הלחם קדוש וא"כ י"ל דה"ה הכא. [והיה מקום לומר דס"ל לגמ' ד"נמצא זבח פסול" היינו שנמצא שהיה פסול קודם השחיטה (וכגון נמצא טריפה) וא"כ אין השחיטה יכולה לקדשו. אמנם הוא דוחק דא"כ מ"ט הוצרכה הגמ' לחדש ד"ונמצא זבח פסול" היינו אחר השחיטה ולא ביארה כפשוטו אפי' בנפסל בשחיטה עצמה] ובקר"א מבו' דיש לחלק בין קידוש הלחם בתודה לקידוש הנסכים ולא נתבאר חילוקו.

וי"ל בזה דהלחם הוא חלק נפרד בקרבן אלא שמתקדש עם הקרבן ומה"ט כל שיש "שחיטה" בקרבן אעפ"י שהיא שחיטה פסולה מתקדש הלחם עם הזבח משא"כ נסכים אינם עוד חלק בקרבן גרידא אלא כל דינם ומטרתם הוא להדר את הקרבן וכל שהקרבן נפסל בשחיטה אין בכח שחיטה זו לחייב ולקדש הנסכים לקרבן זה.

ובמנח"א כתב בזה סברא לאידך גיסא דלחמי תודה הם חלק מקרבן התודה וע"כ מתקדשים אפי' ע"י שחיטה פסולה משא"כ הנסכים הם כקרבן בפנ"ע וע"כ אין בכח שחיטה פסולה לקדש חלק קרבן זה.

אלא שיש לתמוה דלענין שלא לשמה מצינו לאידך גיסא דבלחמי תודה אין שחיטה שלא לשמה מקדשת הלחם ובנסכים שחיטה שלא לשמה מקדשת הנסכים. וצ"ל בזה דלענין נסכים פשוט הוא דכל שהקרבן כשר רק שאינו מרצה עדיין הוא טעון נסכים ורק כשהשחיטה פסולה אין בכח שחיטה זו לחייב נסכים (מטעמים הנ"ל) ולענין תודה הוא גזה"כ ששלא לשמה אין טעון לחם, וביאור החילוק בין שלא לשמה לשחיטה פסולה צ"ל שנתחדש בהגזה"כ שכל שחסר בהקרבן שמה"ט אינו מרצה אין הוא טעון לחמי תודה. אלא שהעיר ע"ז המנח"א דהגמ' לעיל הוכיחה משלא לשמה לחוץ למקומו ואי נימא שבשלא לשמה הטעם משום שתודה זו אינה מחוייבת לחם היאך דימתה הגמ' לשלא לשמה ועיי"ש מה שכ' לתרץ בזה.

**האם נסכי יחיד (בלא תנאי בי"ד) א"א לשנותם מההפרשה או מהשחיטה**

**ב.** העולה למסקנת הגמ' לפירש"י דשמן קדוש משהופרש ולא מועיל בו תנאי בי"ד משום שהוא גופיה דמנחה, והנסכים קדושים משנשחט עליהם הזבח וכדיליף זעירי מקרא ואעפי"כ מהני אחר שחיטה לשנותם לזבח אחר משום תנאי בי"ד [ולא התנו שיצא לחולין אלא רק שלא יחול שֵם קרבן זה עליהם ויוכלו לשנותם לזבח אחר משום גזירה וכמבו' בגמ'].

ויש לברר האם בלא תנאי בי"ד [והיינו בנסכי יחיד] אין יכולים לשנותם משהופרשו או משהוקדשו בכלי או דווקא בשחיטת הזבח, ומצינו פלוגתא באחרונים בביאור דברי הברייתא השמן "משהופרש" וכו' דבליקו"ה ביאר דהיינו דווקא כשקדוש בקדוה"ג ע"י כלי והחזו"א (כ"ב, י"ד) ביאר דאפי' ע"י שהוקדשו קדושת דמים, ומעתה י"ל דלשי' החזו"א דגם בקדו"ד חל השם של הקרבן לענין שלא יוכלו לשנותו א"כ ה"ה בנסכים י"ל דאעפ"י שנתחדש בקרא שחל עליהם קדוה"ג רק בשחיטת הזבח מ"מ בלא תנאי בי"ד כל שחל עליהם קדו"ד לזבח זה אין יכול לשנותם לזבח אחר משא"כ לביאור הליקו"ה דווקא כשחל עליהם קדוה"ג אין יכול לשנותם לזבח אחר וא"כ בנסכים שחל קדוה"ג רק בשחיטת הזבח רק מהשחיטה אין יכול לשנותם לזבח אחר [אא"כ היה תנאי בי"ד שאז יכול לשנות אפי' אחר השחיטה (לרבי אפי' אם היה זריקה בפסול משום ששחיטה וזריקה מעלים זה בלא זה ולרשב"א דווקא אם נשפך הדם דבזה שייך כל העומד אולם אם היה זריקה פסולה לא אמרי' כל העומד ואין השחיטה מקדשת וכמבו' בפירש"י עיי"ש)].

**ביאור רש"י העליון בסוגיא (וראיה לנידון הנ"ל)**

**ג.** והנה ברש"י (העליון) ביאר סוגיית הגמ' דחידושו של זעירי דקודם שחיטת הזבח יכול לשנותו לזבח אחר ומשנשחט הזבח לא [והא דהוצרכה הגמ' לתנאי בי"ד הוא שגם אחר השחיטה יוכל לשנותו וכמו שנתבאר לעיל], והוסיף שם בדבריו דקודם שחיטת הזבח חולין נינהו. ופשוט שאין כוונתו לומר שאין בזה אפי' קדו"ד אלא הכוונה דאין קדוה"ג ולפי"ז מבו' מדבריו דקדו"ד לחודיה אינה גורמת שלא יוכל לשנות לזבח אחר, ולפי"ז מבו' כהליקו"ה דכל שיש בו קדו"ד לחוד יכול לשנותם לזבח אחר.

ונראה לבאר (לשי' החזו"א) דמה שחילקה הגמ' שאני שמן דגופיה דמנחה הוא אי"ז רק סברא מ"ט אין בזה תנאי בי"ד אלא הוא גם טעם מ"ט הוא משתייך להסולת משהופרש בקדו"ד ותו אין יכול לשנותו אבל בנסכים אין יכול לשנותם דווקא כשקדשו בקדוה"ג והוא דווקא בשחיטה. [ויסוד הדברים מבו' להדיא בתוס' דט"ו ע"ב (וכמו שיבו' בסמוך). אלא שיש לדקדק שהוצרכו לזה רק בשי' רבנן דפליגי על ר"מ דס"ל שם בסוגיא שאין השחיטה מקדשת הזבח דלא יוכל לשנותו לזבח אחר וביארו התוס' דמ"מ דינא דרב חסדא לגבי שמן הוא לכו"ע אולם בשי' ר"מ משמע שלא הוצרכו לזה וא"כ לכאו' יש ראיה כהליקו"ה, אלא דהתוס' לשיטתייהו דלכו"ע חל קדוה"ג בכלי (וכמו שיבו' להלן) אש"ה, ודו"ק].

אלא דיש לתמוה על שי' הליקו"ה מראיית החזו"א מהגמ' להלן (ד"פ ע"א, ובפסחים די"ג) דהאומר זו תודה וזו לחמה אבדה התודה אבד הלחם ואין יכול לשנותו לזבח אחר אעפ"י שיש בו רק קדושת דמים. ובאמת דלהנתבאר בשי' החזו"א דלאו גופא דזיבחא קדוש רק עם הזבח צ"ע דהלחמי תודה אין הם גופא דזיבחא, ובהערות לקר"א כ' לתרץ בזה דשמא מכיון שלחם אין ראוי להתקדש בפנ"ע ע"כ לעולם יש להחשיב כשייכים להזבח וזה גופא גורם שיהיו כעין גופא דזיבחא שיתקדשו בקדושת דמים לחוד, ואולי סברא זו מועלת גם לשי' הליקו"ה וצ"ע.

**בעיקר ביאור הסוגיא לפירש"י (העליון)**

**ד.** והנה ברש"י (העליון) בפירושו הראשון ביאר תמיהת הגמ' דאליבא דזעירי שמתקדש בשחיטה א"כ במתני' כשנפסל בשחיטה "נפסלו נמי הנסכים", ונראה שהוצרך לזה משום דהוקשה לו תמיהת הקר"א (לעיל אות א') דמ"ט תמהה הגמ' דבשחיטה פסולה לא יתקדש הנסכים והא לגבי תודה מבו' דבשחיטה פסולה מתקדש הלחם וע"כ ביאר רש"י תמיהת הגמ' דאם השחיטה מקדשת ה"ה השחיטה תגרום שיפסלו הנסכים ולא יוכל לשנותו לזבח אחר.

אמנם עיקר ביאורו צע"ט דבלא זעירי נמי תקדשי מתני' דאם נתקדש בכלי תו לא יהא שייך לשנותו [דהא זעירי לא איירי להדיא על ה"לשנותו לזבח אחר" אלא על הקדושה (ודלא כהתוס' דלקמיה דע"כ זעירי איירי רק על ה"לשנותו לזבח אחר" דהא סבירא להו דלענין קדוה"ג מהקדש ע"י הכלי) וע"כ הוא מסברא וא"כ תקשי מתני'] ואי נימא דמסברא אין משתייך להזבח ע"י הקדושת כלי והקביעות חלה עם השחיטה א"כ תקשי שיפסל עם הזבח בשחיטתו. עוד צ"ע דלפי"מ שסוברת הגמ' שהנסכים נפסלים מכח הזבח א"כ גם בזריקה יפסלו ולא יוכלו לשנותם לזבח אחר. ועי' בעול"ש במה שביאר בזה.

**בדברי התוס' דט"ו ע"ב האם סוגיין כר"מ או כרבנן**

**ה.** בתוס' בסוגיין (ד"ה אין הנסכים) תמהו על פירש"י שביאר חידושא דזעירי לגבי להפסל בלינה וציינו למה שכתבו לעיל (דט"ו ע"ב) להכריח דלענין פסול לינה מתקדשי כבר בקדושת כלי[[6]](#footnote-6), וע"כ דסוגיין איירי רק לענין לשנות לזבח אחר ולפי"ז חידשו בתירוצם הראשון דסוגיין דווקא לר"מ שהשחיטה מקדשת דלא יוכל לשנותו לזבח אחר.

עוד ביארו התוס' דסוגיין ג"כ לרבנן וסוגיא דהתם איירי בשחיטת פיגול דבזה סברי רבנן דאין השחיטה מקדשת אולם בשחיטה כשרה גם לרבנן מתקדש בשחיטה שלא יוכל לשנותו לזבח אחר.

ולפי ב' ביאוריהם הנ"ל ביארו התוס' תמיהת הגמ' בסוגיין ממתני' מ"ט יכול לשנותו דווקא כשיש זבח אחר ומשום תנאי בי"ד ובלא"ה לא [אלא דלפירושם הראשון ביארו דדקדקה הגמ' דאי לאו תנאי בי"ד היה קדוש משהוקדשו בכלי (וצ"ע דברי ר"מ שמתקדש רק בשחיטה) ולפירושם הב' ביארו דתמיהת הגמ' היאך שחיטה פסולה מקדשת לרבנן], והוא דוחק גדול שסמכה הגמ' תמיהתה על מה שהוכרחה לבאר שדינא דמתני' הוא משום תנאי בי"ד.

**בביאור התנאי בי"ד שיהא לזבח אחר ולא יצא לחולין**

**ו.** העולה מסוגיית הגמ' דמה שהזבח לא קידש הנסכים הוא משום תנאי בי"ד (וא"כ הוא רק בקרבן ציבור וכמו שפירש"י כת"י וכן מבו' בר"מ) ובדליכא זבח אחר שכבר זבוח באותה שעה לא אתנו שיצא לחולין, ויעוי' בקר"א שתמה דמ"מ היאך יתקדש להיות נסכי הזבח הזבוח הא לא נשחט עמו, ועיי"ש במה שחידש דהשחיטה קידשתו להיות נסכים הקרבים עם הזבח ותנאי בי"ד שלא יהיו לזבח זה אלא לזבח אחר, ודבריו חידוש גדול מאד דהוא קדושה בפנ"ע להיות "נסכים הבאים עם הזבח" אעפ"י שלא שייכים לזבח שנזבחו עמו.

וע"כ נראה שלעולם לא נתקדשו עם הזבח ויהיו כנסכים הבאים בפנ"ע שיכול להקריבם עם הזבח אלא שיצא חידוש גדול לפי"ז שיהא דינם שיוכלו להקריבם בלילה ולא יפסלו בשקיה"ח, וכן מבו' בחזו"א (קכז, י').

אלא דעדיין יש להעיר דהנה לשי' התוס' הנסכים נתקדשו בהכלי להיות קדושים לגמרי בקדוה"ג אלא שמתקדשים בשחיטה להיות נסכים הקרבים עם הזבח ובהא איכא תנאי בי"ד שאם יפסל לא יתקדשו להיות קרבים עם הזבח אלא כנסכים הבאים בפנ"ע וכמו שנתבאר, אמנם לפירש"י שהשחיטה מקדשתם להיות קדוה"ג א"כ ע"י התנאי בי"ד לא נתקדשו בשחיטה והיאך יפסלו בלינה, וע"כ שהשחיטה גורמת ב' חלקים נפרדים א. קדוה"ג ב. שיהיו נסכים הבאים עם הזבח ואתנו רק על החלק השני ועדיין השחיטה מקדשתו להיות קדוש בקדוה"ג אעפ"י שנפסל אח"כ ובטל דינו להיות קרב עם הזבח.

אמנם בליקו"ה ביאר דהלב בי"ד מתנה עליהם שיהיו להזבח האחר שהיה זבוח באותה שעה ולפי"ד יש ליישב בפשיטות דחשיבי כנסכים המתקדשים עם זבח האחר ודינם להפסל בשקיה"ח ואין יכול להקטירם בלילה.

**ביאור שי' הר"מ שבק"צ שאין זבח זבוח ישרף מיד**

**ז.** והנה בר"מ כ' דאם אין זבח זבוח באותה שעה "נעשו כמו שנפסלו בלינה וישרפו" (וצ"ב טובא מלשון המשנה), וצ"ע טעמו. ויעוי' במנח"א שהביא מהגרי"ד דהר"מ ס"ל דהלב בי"ד מתנה עליהם גרם שלא להם קדושת הקרבה ע"י השחיטה ומה"ט כשאין זבח זבוח דינו להשרף מיד [דהעיבור צורה הוא משום הקדושת הקרבה].

ולכאו' צ"ב לדידיה היאך אם יש זבח זבוח יכול להביאו עם הזבח הא אין לו קדושת הקרבה, וצ"ל שקדושה זו חלה בזריקה (והתנאי הוא שלא יחול ע"י השחיטה לחוד), ולביאור הליקו"ה יש ליישב באופן פשוט ודו"ק.

**שי' הר"מ בדין נסכים הבאים עם הזבח**

**ביאור הליקו"ה והחזו"א בשי' הר"מ**

**א.** בר"מ (פי"ב מפסוה"מ ה"ו) פסק כזעירי דסוגיין שאם נפסל בשחיטה לא קדשו הנסכים להקרב ואם נפסל מקבלה נתקדשו להקרב דאין הנסכים מתקדשים אלא בשחיטת הזבח [וכ' שם החילוק בין קרבן ציבור דלב בי"ד מתנה עליהם שיקרבו לזבח אחר לקרבן יחיד שמלינן ושורפן], ובפי"ח ה"ח פסק כרבנן שאין הנסכים מתפגלים מן הזבח, וצ"ע דכיון דס"ל שהשחיטה מקדשת הנסכים מ"ט אינה מפגלתן.

ובליקו"ה וחזו"א ביארו שי' הר"מ דס"ל כתי' הב' שבתוס' (דט"ו ע"ב) שרבנן ס"ל דשחיטה כשרה מקדשת את הזבח ודווקא שחיטה פסולה אין מקדשת את הזבח. אלא דכבר הקשו התוס' בסוף דבריהם על ביאור זה דא"כ משכח"ל לרבנן שהנסכים יתפגלו מחמת הזבח אם היתה שחיטה כשרה ופיגל בזריקה. ובליקו"ה ביאר די"ל בזה דעיקר טעמא דרבנן הוא משום שאדם יכול להביא נסכיו מכאן ועד עשרה ימים וביאור הדברים דמה"ט יש לדונם כקרבן בפנ"ע ולא ממש כחלק מן הזבח ומה"ט אין הנסכים מתפגלים לעולם עם הזבח.

והשתא דאתינן להכי לכאו' אי"צ לביאור האחרונים הנ"ל בשי' הר"מ די"ל שהר"מ ס"ל דאעפ"י ששחיטה פסולה נמי קובעת שאין יכול לשנות לזבח אחר מ"מ הוא סברא לענין פיגול שאין הזבח מפגל הנסכים [ובאמת התוס' לא חילקו באופן זה ומה"ט נשארו בתימה].

ובדיבוק חבירים (הערות) הוסיף הר"ר אייזנברג לבאר עפ"י הנתבאר לעיל לחלק מ"ט שחיטה פסולה מקדשת הלחם ואין מקדשת הנסכים ונתבאר החילוק דלחמי תודה שאין בהם הקרבה לחודייהו הרי הם טפלים להקרבן ומתקדשים גם בשחיטה פסולה משא"כ בנסכים, ומעתה יש לבאר דפלוגתת ר"מ ורבנן היאך לדון נסכים דלר"מ יש לדונם כעין גופא דזיבחא שגם שחיטה פסולה מקדשתם ורבנן פליגי, ומה"ט ס"ל לרבנן שגם בשחיטה כשרה שנתקדשו עם הזבח מ"מ אין הם כגופא דזיבחא להתפגל עם הזבח. [ויש לדחוק לפי"ז סוגיית הגמ'].

**ביאור המקד"ד והגרי"ז בשי' הר"מ**

**ב.** במקד"ד (סי' י' סק"א) כ' לתרץ עצם תמיהת התוס' על סתירת הסוגיות דהסוגיא בדט"ו איירי כשבא לשנות באותו זבח לבהמה אחרת ובזה ס"ל לרבנן דכיון דאין הזיקה לבהמה זו דווקא אין הפיגול בה מפגל את הלחם משא"כ סוגיין איירי לענין לשנותו לחיוב אחר ובזה מודו רבנן דכל שנתקדש בשחיטה אין יכול לשנותו לחיוב אחר. [ובמנח"א הביא כעין תי' זה גם מהגרי"ז (והובא בכתבי הגרי"ז דט"ו)]. ולפי"ז יש ליישב דברי הר"מ דיכול לשנותו לזבח אחר באותו החיוב ולא לחיוב אחר.

**ביאור שי' הר"מ שיכול להוסיף בנסכים אחר שחיטה**

**ג.** בר"מ (פי"ב מפסוה"מ ה"ה) כ' שנסכים שחסרו יביא נסכים אחרים למלאותן, ומקורו מהתוספתא פ"ד דמנחות. ובמנח"א הביא תמיהת הגרי"ז דהיאך משלים אחר שנשחט הזבח הא אין יכולים להתקדש עם הזבח. וביאר הגרי"ז דע"כ כולם קריבים בנסכים הבאים בפנ"ע.

ומבו' מהא חידוש גדול דגם נסכים שקידשו עם הזבח יכול לקיים בהם גם הקרבה בנסכים הבאים בפנ"ע ועיי"ש במנח"א שתמה בזה דא"כ כל נסכים הבאים עם הזבח לא יהיו פסולים בלילה משום שיכול לקיים בהם דין נסכים הבאים בפנ"ע. וצ"ל בזה דאין יכול לשנות ולבטל מהם דין נסכים הבאים עם הזבח (וע"כ נפסלים בשקיה"ח) אלא שכשאין יכול לקיים בהם דין הקטרה מדין באים עם הזבח יכול לקיים בהם עכ"פ דין הקטרה כבאים בפנ"ע.

עוד יש להוסיף בזה דנסכים הבאים עם הזבח אי"ז "תוספת קדושה" אלא הוא נקבע עם הזבח להכשר ולפסול וע"כ גם נסכים שיבואו עם הזבח בלא שיקדשו עמו יכולים להיות נקטרים עמו ביום הקטרת הזבח כדין נסכים הבאים עם הזבח ושפיר מצטרפים עם הנסכים שחסרו.

**דף ע"ט ע"ב**

**סוגיית חליפי תודה**

בגמ' ת"ר מהו אומר תודה יקריב מנין למפריש תודתו ואבדה וכו' אחר שריבה הכתוב ומיעט מנין לרבות ולדות וחליפות וכו' להקרבה ת"ל אם על תודה יכול יהיו טעונות לחם וכו' יש לתמוה בתרתי א. מ"ט צריך ב' קראי על הקרבת החליפי תודה ב. מ"ט צריך ב' קראי שהחליפים אינם טעונים לחם.

ובתוס' בתמורה (די"ח ע"ב) עמדו בתמיה הראשונה ובהגהות הגר"א שם ביאר בפשיטות דתחילת הברייתא ביארה דיכול להקריב אחד מהם שירצה ובהמשך הברייתא נתחדש שיכול להקריב שניהם (ואף שהוזכר בתחילה "יכול תהא שניה טעונה לחם" היינו לפי"מ שנתבאר בהמשך הברייתא שיכול להקריב השניה ג"כ), אמנם עדיין צ"ע מ"ט צריך ב' קראי דהחליפים לא טעונים לחם. וכבר פירש בזה ברש"י כת"י דהמשך הברייתא לאו אחליפות קאי דנפקא ליה מרישא וכ"ה בשיטמ"ק, ועי' במנח"א במה שהביא מהגרי"ז והוא דחוק בברייתא.

אלא דיש לברר עיקר דינא דחליפי תודה הא לכאו' כל קרבן תודה בנדבה יכול לבוא בפנ"ע ומ"ט דנים אותו ל"חליפי תודה" ויבו' להלן בס"ד.

**דף פ' ע"א**

**בדין ולד תודה**

**(ובסוגיית אדם מתכפר בשבח הקדש)**

**הטעם שבמתכפר בולדה אין חיסרון דדבר שבחובה אין בה אלא מן החולין**

**א.** בגמ' אלא אולד תודת חובה לפני כפרה טעון להם לאחר כפרה אין טעון לחם מאי קמ"ל דקסבר ר' יוחנן אדם מתכפר בשבח הקדש. העולה מהסוגיא דולד תודת נדבה הו"ל מותר תודה דלעולם אין טעון לחם וולד עולת חובה אליבא דר' יוחנן יכול להקריבו ולהתכפר בו ולהביא לחם.

ויש להעיר מ"ט אין בזה חיסרון דדבר שבחובה אין בא אלא מן החולין, והתינח היכא שהפרישה מעוברת שפיר בא כל ההקדש בין של האם ובן של העובר ע"י הקדשו אולם בהפריש ריקנית וילדה היאך יתכפר בשבח הקדש, ויעוי' בשפ"א (סוגיין) ובחזו"א (תמורה לג, ז) שביארו דכיון שהולד הוא חלק מהאם נמצא שהוא חלק מהקדשו וע"כ אין בזה חיסרון דאין בה אלא מן החולין.

**בסתירת הסוגיות האם לר' יוחנן בחטאת שייך אדם מתכפר בשבח הקדש**

**ב.** תמהו בתוס' מהמבו' בגמ' בתמורה דלא ס"ל לר' יוחנן לגבי חטאת דאדם מתכפר בשבח הקדיש וביארו דלמ"ד שיירו משוייר (והיינו עובר לאו ירך אמו) הו"ל כמפריש ב' חטאות לאחריות ואי"ז "שבח הקדש" ולמ"ד שיירו אינו משוייר או בהפריש ריקנית ונתעברה וילדה דין הוא דולד חטאת למיתה אזלא ורק לגבי שאר קרבנות שייך הדין דאדם מתכפר בשבח הקדש [ועי' בהוכחת התוס' מהמשך הסוגיא לדבריהם]. אלא שתמהו התוס' על דבריהם מסוגיא לקמן (דפ"א ע"א) שביארה דינא דר' יוחנן לגבי חטאת גם אם שיירו אינו משוייר ומבו' דגם בזה שייך אדם מתכפר בשבח הקדש ולא אזלא למיתה.

ובשיטמ"ק כ' לתרץ דהסוגיא לקמן ס"ל דדווקא בהפריש ריקנית ונתעברה חשיב כולד חטאת דלמיתה אזלא ובהפריש מעוברת אפי' למ"ד שיירו אינו משייר אדם מתכפר בשבח הקדש. אלא שגם להשיטמ"ק הוא סברת הגמ' להלן לדון שזהו טעמו של ר' יוחנן (וכלשון הגמ' "דילמא" אם שיירו אינו משוייר) אולם הסוגיא דידן לא ס"ל לחלק בזה וכמו שהוכיחו התוס' מהמשך סוגיין ודו"ק.

**בביאור החזו"א לבאר פלוגתת הסוגיות בזה (וכשי' השיטמ"ק הנ"ל)**

**ב.** והנה העולה מדברי התוס' דיש סתירה בין מסקנת הגמ' במנחות (להלן דפ"א) למסקנת הגמ' בתמורה דהתם ס"ל לגמ' דע"כ ס"ל לר' יוחנן שיירו משייר דאל"ה הו"ל ולד חטאת דלמיתה אזלא והסוגיא להלן הסיקה די"ל דר' יוחנן ס"ל דשיירו אינו משוייר ואעפי"כ אדם מתכפר בשבח הקדש ולא אמרי' דתיזיל למיתה. ויש לעי' לשי' התוס' האם הסוגיא לקמן ס"ל הכי דווקא בהפריש מעוברת או אפי' בריקנית ונתעברה.

ויעוי' בחזו"א (תמורה ל"ג, ו') שביאר צדדי הפלוגתא בין סוגיא דתמורה לסוגיא להלן דהגמ' להלן ס"ל דשייך גם בחטאת מתכפר אדם בשבח הקדש משום דס"ל שהדין דולד חטאת אזיל למיתה הוא דווקא לאחר שכיפר באם שעי"ז נעשה הולד ל"מותר" ודינו למיתה ומה"ט קודם שכיפר באם יכול להתכפר בולד אולם הסוגיא בתמורה ס"ל שאין אדם מתכפר בולד חטאת ולמיתה אזלא משום דס"ל דתיכף כשנולד חל עליו קדושה דחויה של "מותר" שדינה למיתה ומה"ט אף שבשאר קרבנות יכול להתכפר בו מ"מ בחטאת כך דינו משום הלכתא שדינו למיתה ולא משום שאין עומד לכפרה.

העולה לביאור זה דלהצד שאדם מתכפר הביאור דכ"מ שעדיין לא כיפר באם יכול להתכפר בהולד ואין הוא "מותר" ולפי"ז אין חילוק אם הפריש מעוברת או הפריש ריקנית וילדה. והעיר החזו"א (שם) לפי"ז מ"ט נקט ר' יוחנן דווקא הפריש מעוברת ועיי"ש שביאר דבאמת אה"נ גם בהפריש ריקנית וילדה ונקיט מעוברת לרבותא לאשמועינן דאפי' ששיירו אינו משויר מתכפר בשבח הקדש.

אמנם לשי' השיטמ"ק לעיל מבו' דגם למ"ד שיירו אינו משויר שייך לחלק בין הפריש מעוברת להפריש ריקנית ולפי"ז ר' יוחנן איירי בהפריש מעוברת בדווקא, וביאור החילוק דכל שהיה הולד בשעת ההקדש אעפ"י שירך אמו חל עליו קדושה שראוי להתכפר בה ודווקא בנתעברה לאחר הפרשה חל דינה מעיקרא שדינה למיתה.

וכשיטת השיטמ"ק מבו' ג"כ ברש"י (העליון) להלן (בדפ"א) שביאר הסוגיא דהטעם שאדם מתכפר בשבח הקדש "דכי הפרישה מעוברת דעתיה אכל שבחא" ומבו' שכל דברי ר' יוחנן דמתכפר בוולדה הוא דווקא בהפרישה מעוברת ולא בריקנית ונתעברה.

**האם יכול להקריב הולד לנדבה קודם לאם**

**ג.** בס' דבר שאול (תמורה סי' כ"ט) דן למ"ד אדם מתכפר בשבח הקדש האם יכול ליקח הולד ולהקריבו בתורת נדבה בלא לחם קודם שכיפר באמה, ולכאו' למ"ד שיירו משויר דחשיב שהקדיש שתים לאחריות יהא זה תלוי במה שיתבאר להלן בכל שנים לאחריות האם יש קדושה עיקרית שצריך להקריבה מקודם הקדושה בקדושת אחריות, אמנם למ"ד שיירו אינו משויר שהוא מדין "אדם מתכפר בשבח הקדש" לפו"ר אי"ז חיוב להתכפר בשבח זה אלא שיכול להתכפר בו ויכול לקבוע שרוצה להתכפר באמה וממילא תהא הקרבתה כנדבה בלא לחם.

ויעוי' בטה"ק שדן בזה בין בולד חטאת ובין בחליפי חטאת אם יכול לקבוע שהראשונה תהא לנדבה בלא לחם ועי"ש במה שהביא משמעות פלוגתת רש"י בסוגיין ורש"י בכריתות, ועיי"ש הטעם בפלוגתתם.

**הפריש שתי חטאות לאחריות**

**בביאור שי' התוס' בדין אחריות**

**א.** בגמ' אלא רועה לרבי היכי משכח"ל כדרבי אושעיא, דאמר רבי אושעיא הפריש שתי חטאות לאחריות מתכפר באחת מהן והשניה תרעה. וכ' בתוס' (ד"ה הפריש) דע"כ לא בהפריש בזא"ז דא"כ אין מתכפר בשניה ומתכפר באחת מהם משמע באיזה שירצה ובב"א נמי לא מהני מדין כל שאינו בזא"ז אפי' בב"א אינו, וע"כ דאמר תקדיש אחת מהן וכו'. לפו"ר כוונת התוס' דבחטאת לא שייך שיהא ב' קדושת חטאת לאותו חטא וע"כ הכריחו דהקדיש אחת משנים, ותמהו ע"ז דא"כ היאך יברר אחת מהן לתודה והא אין ברירה.

ובקר"א תמה על דבריהם דאם אחת קדשים ואחת חולין גם אם יוכל לברר מהו התודה מ"ט השניה רועה הא הו"ל חולין גמורים. וביארו האחרונים (טה"ק ועוד) דאין כוונת התוס' שהאחת חולין אלא כמו שביארו בפסחים (דצ"ז ע"ב) ובתו"י יומא (דס"ז ע"ב) שעשה אחת לקדשים והשני לאחריות, וס"ל להתוס' שקדושת אחריות אי"ז קדושה גמורה וכל שעדיין לא נאבדה או נפסלה צריך להקריב הקדושה העיקרית ולא האחריות ומה"ט תמהו התוס' שיהא בזה חיסרון של אין ברירה. [ויש להעיר מ"ט לעיל (די"א ע"ב) לגבי ב' קמצים ס"ל להתוס' דאיירי שהקדיש אחד משני קמצים והתם לא תמהו התוס' היאך יברר ויקטיר, והעירו דשמא התם מקטיר השני לשם עצים וצ"ע.]

וידוע בזה מה שתי' הגאב"ד דפוניבז' דהטעם שיכול ליקח אחד ולהקריבו משום דהתערובת גופא מחשיבתו כאבדה שאין יכול להקריב העיקרי וע"כ איזה מהם שיקח כשר [ויסה"ד מבו' גם בטה"ק עיי"ש].

**ביאור החזו"א בכוונת דברי התוס'**

**ב.** אמנם בחזו"א (כא, י) ביאר באופ"א כוונת דברי התוס' וז"ל: ונראה דכוונתם לפרש דאינו מקדיש להקריב שניהם אלא להקריב אחד אלא שיוקדשו שניהם כדי שיהיו שניהם ראויים להקרבה וכו' ומה שדקדקו בתוס' פ' ע"א למה לא שייך לברירה וכוונתם שא"א להקדש אא"כ סופו להקרב י"ל דכיון שמצד עצמו ראוי להקרבה שפיר מיקדיש עכ"ל. והנה מש"כ שקדושים שניהם כדי שיקריב אחד כוונתו שבעיקר הקדושה אחד להקרבה ואחד לאחריות [וראיה שציין לזה דברי התו"י ביומא שלהדיא כתבו באופן זה] וצ"ב לפי"ז מ"ט ביאר תמיהתם "שא"א להקדיש אא"כ סופו להקרב" ולא פירש כמו שנתבאר לעיל דצריך לברר מהו הקדוש ומהו האחריות.

וצ"ל דס"ל להחזו"א דהנה לא איירינן שאמר בהדיא שאחד קדוש ואחד לאחריות וא"כ כוונת התוס' ששניהם קדושים לכך שיקחו מביניהם אחד לקרבן וכיון שכך הוא עיקר דינם אין שייך בזה דין ברירה, אלא דס"ל להתוס' דאין שייך שיהיו שניהם קדושים באופן זה משום שאין קדושה אלא להקרבה ומה"ט ס"ל להתוס' שכל הקדושה היא מחמת הברירה שבלקיחתו קובע מהו הקדוש להקרבה, וע"ז העיר החזו"א דשפיר י"ל דכ"א מצד עצמו ראוי להקרבה ויש בו קדושה וע"כ שייך שיהיו שניהם קדושים כדי ליקח אחד מהם להקרבה.

**תמיהת האחרונים דשייך שיהיו שניהם קדושות**

**ג.** ובעיקר המבו' בדברי התוס' שאין קדושת אחריות קדושה גמורה (בא' מב' הסברות הנ"ל) יעוי' באחרונים (קר"א חזו"א הנ"ל) שתמהו דשפיר י"ל ששניהם קדושים קדוה"ג גמורה ויכול ליקח אחד מהם לחובתו [ובחזו"א דימה זאת להמבו' בגמ' דאפי' אחר ששחט החטאת יכול לשחוט אחרת ולצאת בה יד"ח חטאתו].

ובאמת בר"מ (פ"ד מפסוה"מ ה"ה) מבו' דהמפריש שתי חטאות לאחריות מתכפר באיזה מהן שירצה והשניה תרעה וכו' ומבו' דשייך להעמיד ב' חטאות הקדושות בקדוה"ג שאחת מהם תקרב לחובתו.

והעירו שנחלקו בזה רש"י (העליון) ורש"י (כת"י), דהנה ברש"י (ד"פ ע"ב ד"ה אבל) כ' "אבל בחטאת וכו' שאין דרכו של בנ"א להרבות בחטאות" ומשמע שיכול להרבות אם ירצה, אמנם ברש"י (כת"י) כ' דחטאת לאו בת נדר ונדבה הוא וע"כ אין יכול להרבות.

**הפריש ב' תודות לאחריות**

בגמ' הפריש שתי חטאות לאחריות וכו' והא גבי תודה כה"ג אין טעונה לחם, מבו' מסוגיית הגמ' דהמפריש ב' בהמות לתודה לאחריות שניהם קרבות אלא שהשניה שהוא לאחריות אין טעונה לחם. והנה בתוס' בזבחים (ד"ד ע"א) כ' דהמפריש ב' חטאות או עולות או שלמים ואמר שאם הראשונה תקרב כהלכתה השניה חולין כל שהוקרבה הראשונה כדין השניה חולין אבל אם הפריש שניהם לאחריות ולא פירש התנאי הנ"ל דינם שהם רועות. ותמה העול"ש (שם) דהתינח בחטאת שאין השניה ראויה להקרבה ע"כ רועה אולם בעולה ושלמים שראויה להקרבה מ"ט רועה היא עצמה תקרב עולה, וביותר צ"ע מ"ט מותר שלמים רועה ויפלו דמיה לעולה הא ראויה להקרב לשלמים.

עוד תמה הקר"א שם מסוגיין שמבו' דאם הפריש ב' תודות לאחריות שניהם קרבות כתודה אלא שאין השניה טעונה לחם. וביותר מכך תמה העול"ש ממשנה מפורשת בשקלים דמותר עולה עולה ומותר שלמים שלמים ומבו' דמותר שלמים שלמים ולא עולה.

ויעוי' במנח"א (זבחים ד"ד ע"א) שביאר עפ"י הנתבאר להוכיח מדברי התוס' בסוגיין שקדושת אחריות אינה קדושה גמורה ונתבאר בתוס' בפסחים (דצ"ז ע"ב) דקדושה זו קיי"ל שרועה. ומעתה יש לבאר דכיון שאין בקדושה זו קדושה גמורה דינה שתרעה ויפלו דמיה לעולה ולא יקריב היא עצמה לשלמים או לתודה. [והוסיף להביא שם מהגרי"ז דהדין "מותר" דאזיל לרעיה אי"ז דווקא כשאין ראוי לדינו אלא גם כשקרב חליפיו שלא לשמה וצריך קרבן אחר לכפרה אין יכול להקריב הראשון לכפרה כיון דחל ביה דין מותר מחמת שקרבו חליפיו].

אלא שעדיין תמה שם ממתני' בשקלים הנ"ל ומסוגיין דמבו' דהמותר קרב לדינו, ועיי"ש שביאר שהוא פלוגתת רבנן ור"א האם המותר אזיל ליחיד או לציבור והמשנה בשקלים וסוגיין אזיל לר"א דראוי ליחיד ומה"ט הוא ראוי לדונו ומש"כ התוס' שרועה ונופל לעולה היינו לרבנן. [ביאור הדברים דבין לר"א ובין לרבנן הוא "קדושת אחריות" וכמו שנתבאר אלא שלר"א יכול להביא קדושה זו להקרבה על יחיד וע"כ היא עצמה תקריב ולרבנן שאזלא לנדבת ציבור ע"כ תרעה ותקרב לעולה ודו"ק].

**דף פ' ע"ב**

**בדין חליפי תודה**

**ביאור פלוגתת רבא ואביי האם השלישית טעונה לחם**

**א. בגמ' (דע"ט ע"ב)** נתבאר ללמוד מן הקרא שאם אבדה תודתו והפריש אחרת תחתיה ומצא הראשונה ושניהם עומדות יכול להקריב איזה מהן שירצה לחובתו עם לחם והשניה לנדבה בלא לחם והיינו דווקא בתודת חובה אבל בחליפי תודת נדבה מרבה בתודות הוא וכולם טעונות לחם[[7]](#footnote-7).

ובגמ' (ד"פ ע"ב) הובא פלוגתת רבא ואביי בהפריש תודה ואבדה והפריש אחרת ואבדה והפריש שלישית ונמצא כולם מה דינם עיי"ש, וצ"ב סברת פלוגתתם. וביאר הגרי"ז דמבו' מהסוגיא דמה שחליפי תודה אין בה לחם אי"ז משום שנתכפר באחר אלא מחמת שיש לו שֵם חליפי תודה ומעתה פלוגתתם דאביי ס"ל דכולם חשיבי חליפי תודה שאין צריכים לחם ורבא ס"ל שרק מה שהופרש על התודה יש לה דין חליפיה אבל השלישית חשיבא חליפי השניה ולא חליפי הראשונה. [ויעוי' במנח"א שהביא כמה ראיות נפלאות שהדין פטור מלחם הוא משום שם "חליפי" תודה ולא משום שנתכפר באחרת. (וכבר נתבאר לעיל גם לענין ולד חטאת שאי"ז משום שנתכפר באחרת אלא משום שיש לו שֵם מותר ואפי' שהיה יכול להתכפר בה משום שאדם מתכפר בולד הקדש מ"מ חל בו דין "מותר" שלמיתה אזלא)].

**ביאור הצריכותא לחלק בין חטאת לתודה**

**ב.** נתבאר בגמ' דכפלוגתתם בתודה כך פלוגתתם לגבי חטאת איזה חטאת חשיבא "חליפי" הראשונה שיהא בה דין "תמות", ונתבאר בגמ' הצריכותא בזה "מהו דתימא התם הוא דאיכא למימר מרבה בתודות הוא וכו' אבל הכא דליכא לממר וכו'" ולהנתבאר בהגרי"ז דהנידון מה נקרא חליפין צ"ב הצריכותא בזה.

וצ"ל הביאור בזה דבאמת יש לברר מהו השם "חליפי תודה" הא יכול לעשות תודה אחרת לחובתו, וצ"ל דחיוב קרבן בהרי עלי אי"ז חיוב נדר גרידא אלא "חיוב קרבן", ומעתה י"ל דכל שכבר הפריש תודה לקיום חובתו אין יכול להעמיד עוד קרבן לחיוב זה וחייב הוא להעמיד חליפי אותה תודה ולא יכול לחדש תודה אחרת.

ומעתה ביאור החילוק דהו"א דבתודה השם "חליפי" תודה בא רק לחליפיו ממש אבל שאר התודות שאינם ממש חליפי הראשונה כיון שיכולות להיות כנדבה יכול לעשותם רק חליפי השניה [וכלפי הראשונה הם כתודת נדבה] משא"כ בחטאת שאין יכול לעשותה חטאת הו"א דהשם "חליפי" הוא משום שאין היא יכולה להיות נדבה וע"כ לעולם יהא לה דין מותר חטאת דלמיתה אזלא.

אלא דבעיקר ביאור זה שאין יכול להעמיד עוד קרבן אחר לחובתו ומה"ט חייב הוא לעשות חליפין יש להעיר דהתינח להמבואר בתוס' לעיל שלא שייך ב' קרבנות לחיוב אחד א"ש אולם להמבו' בר"מ שיכול להפריש ב' חטאות לחטאת ליקח מהן איזה שירצה א"כ במה קרבן זה חשיב "חליפי תודה".

**תמיה על המבו' בסוגיין**

**ג.** מבו' בדברי רבא דאם הקריב הראשונה השלישית טעונה לחם ואם הקריב השלישית הראשונה טעונה לחם, וצ"ב דהתינח כלפי החליפין יש לחלק בין השניה לשלישית וכמו שנתבאר אולם כלפי הראשונה לעולם אינה חליפין ואעפי"כ מה שלא כיפר בה פוטרה מלחם וא"כ מ"ט אם נתכפר בשלישית הראשונה טעונה לחם. ומבו' דכל שלא הקריב את "חליפתה" לא נאמר בה הגזה"כ שרק האחד טעון לחם וחשיבה כלפי השלישית כתודה בפנ"ע שטעונה לחם, ודו"ק.

בדין תמורת תודה

דין הקרבת התמורה קודם כפרה

א. **מבו' בגמ' (ד"פ ע"א) דולד תודה קודם כפרה טעון לחם [משום שיכול להתכפר בו] ולאחר כפרה אין טעון לחם, ויש לברר היאך הדין בתמורת תודה האם כשיקריבה קודם כפרה טעון לחם. ובר"מ (פי"ב מפסוה"מ ה"ח) כ' דין זה לגבי תמורה [ומש"כ הר"מ "הרי שתיהן צריכות לחם" יעוי' בענין הבא מה שנתבאר בזה]. ותמהו האחרונים מסוגיין דמבו' דתודה שנתערבה בתמורתה ומתה אחת מהם התמורה פטורה מן הלחם ואין מתכפר בה אעפ"י שלא נתכפר בראשונה, ובשפ"א חידש דכל שמתה עיקר התודה אין יכול להתכפר גם בתמורתה ופטורה מן הלחם והסברא צ"ב. ובחזו"א (תמורה לג, ז) מתחילה הכריח שהוא ט"ס בר"מ, ובסו"ד כ' לדחוק דכוונת הגמ' שנתערבה "בתמורתה" היינו תמורת תודת חברתה (ותמורתה לאפוקי תמורת קרבן אחר).**

**ויעוי' בשפ"א שהביא שכדברי הר"מ מבו' גם ברש"י (העליון) שביאר (דע"ט ע"ב ד"ה אבל לפני) היינו ולד תמורה וחליפים, אלא שדחק דכ"ז לההו"א דגמ' שלא הבינה הגמ' טעמא דר"ח אולם אליבא דאמת שהטעם בולד שאדם מתכפר בשבח הקדש ה"מ בולד ולא בתמורה.**

**והטעם לחלק בין ולד לתמורה מבו' בחזו"א (שם) דשייך בזה סברת דבר שבחובה אין בה אלא מן החולין, ובמילואים לקר"א הביא שכן מבו' בתו"י ביומא (דנ"א ע"א). ויעוי' בחזו"א שכ' הסברא לחלק בין ולד תודה לתמורת תודה דבולד הוא בכלל מה שהקדיש ויכול להתכפר בכל חלק וחלק ממה שהפריש משא"כ בתמורה מילתא אחריתי היא ואין זה בא מן החולין. ובקה"י יומא (סי' י"ג) ביאר הסברא בזה באופ"א דמה שהוא המשכה מן הראשון חשיב שלא בא מן החולין.**

**ובסברת שי' הר"מ י"ל בתרי אנפי א. דמה שנמשך מקדושתו הוא מעלה ולא חיסרון דמה"ט חשיב שבא מכח הקדשו, עוי"ל דס"ל דתמורה היא קדושה חדשה ולא המשכת קדושה וחשיב שבאה קדושתה מן החולין.**

בדין תמורת נדבה

ב. **כ' הקר"א (ע"ט ע"ב) דלא נתפרש בסוגיא דין תמורת נדבה האם יש בה לחם, וכ' בזה דהסברא נותנת דאין חילוק בזה בין תודת חובה לתודת נדבה ובשניהם עצם היותו "תמורה" חשיב מותר ואין טעון לחם.**

**אמנם בר"מ מבו' שתמורת תודת נדבה טעונה לחם, ובקר"א תמה בזה דלא שייך בזה מרבה בתודות וביאר בזה וז"ל: דבנדבה דלא שייך חליפין כלל ותמורה נמי הוי כחליפין ומרבה בתודה הוא עכ"ל. ביאור דבריו דענין תמורת הקרבן יש לדונו כחליפי הקרבן וע"כ בתמורת תודה חובה שיש לו חליפין אם נתכפר בבהמה ואח"כ הקריב תמורתה אין טעון לחם משא"כ בתמורת נדבה כיון דלא שייך בה חליפין יש לדון התמורה כמרבה בתודות וטעון לחם.**

**ויש לתמוה על הר"מ מהמשך הסוגיא שמקשה הגמ' שיביא בהמה ולחם ויאמר דאי הך דקיימא תודה הא לחמה והא תיהוי תמורה, והא העמידה הסוגיא מקודם דאיירי בתודת נדבה שנתערבה בתמורה ואעפי"כ מבו' שאם עושה עתה תמורה אין תמורה זו חייבת לחם, ועי' בחזו"א במש"כ לתרץ בזה באופן מחודש.**

בשי' הר"מ בדין חליפי וולד ותמורת תודה

**בר"מ (פי"ג מפסוה"מ ה"ח) כ' וז"ל: ולד תודה ותמורתה והמפריש תודתו ואבדה והפריש אחרת תחתיה אם הביאו לאחר שכיפר וכו' ואם עדיין לא כיפר בה והרי היא וחליפתה או היא וולדה או היא ותמורתה עומדות "הרי שתיהם צריכות לחם" וכו' עכ"ל. מבו' מדברי הר"מ שבנתכפר בכולם קודם התודה שניהם צריכות לחם, והוא תמוה מהברייתא (דע"ט ע"ב) דמבו' דמקריב איזה שירצה והשניה אין טעונה לחם.**

**ויעוי' בשפ"א שכ' סברא ששניהם יהיו חייבים לחם משום שהאם כבר נתחייבה בלחם, ולפי"ז י"ל כן בשי' הר"מ וברייתא באופן שהקריב הראשונה אבל כשהקריב השניה ומביא עמה לחם אי"ז פוטר את הראשונה שכבר נתחייב להביא עמה לחם מקודם, אמנם בר"מ משמע שבכל גוונא שניהם טעונות לחם.**

**עוד תמהו האחרונים דגמ' ערוכה היא בד"פ ע"ב אליבא דרבא דבשלשתן לפנינו והקריב הראשונה השניה אין טעונה לחם וכן הוא להדיא בר"מ. ובליקו"ה כ' לבאר בדברי הר"מ דדווקא כשבאו שניהם לעזרה חל חיוב לחם בשניהם (דשניהם ראוים להקרבה עם לחם), ולפי"ז יש לבאר הדרשא הנ"ל שרק אחד מהא לחם היינו בלא באו שניהם לעזרה. אלא שגם הוא תמה דמלשון הבריתא והר"מ לא משמע דאיירי דווקא בלא באו לעזרה.**

**ובהערות לקר"א לבאר שי' הר"מ קצת באופ"א דאיירי כששחט שניהם קודם זריקה דכה"ג שניהם נשחטו באופן שראויים שניהם להקרבה להיות תודה ומה"ט שניהם טעונים לחם. [ולפי"ז א"ש הברריתא דאיירי ששניהם עומדות ועדין לא נשחטו.**

**אמנם בר"י קורקוס ובקר"א ובשפ"א ובחזו"א נקטו שאין כוונת הר"מ שהקרבת שניהם טעונה לחם אלא שניהם ראויים להקרבה ואיזה שיקריב יביא לחם.**

**דף פ"א ע"ב**

**סוגיית תודה מן החולין ולחמה מן המעשר**

**פלוגתת רש"י ותוס' בטעם חיובו בלחם מן החולין**

**א.** מתני' תודה עלי מן החולין ולחמה מן המעשר יביא היא ולחמה מן החולין, ופירש"י (כת"י) דלחם שייך בתר תודה דכיון דאמר הרי עלי מן החולין "בע"כ מיחייב בלחם" הלכך האי דהדר ואמר לחמה מן המעשר לאו כלום הוא עכ"ל. ויעוי' במהר"י קורקוס (פט"ז ממעה"ק הט"ז) שביאר כוונתו שענין חיוב הלחם בתודה אינו מכח נדרו אלא הוא חיוב דממילא מכח התודה וכיון דהתודה חייבתו בלחם חולין אין מועיל מה שאמר שיביא לחמה מן המעשר [וכ"ה משמעות לשון הר"מ (שם)], אמנם בתוס' ביארו דינא דמתני' דאחר שאמר הרי עלי תודה חייב בתודה ולחמה וכשהדר ואמר ולחמה מן המעשר "אין יכול לחזור בו", לכאו' ביאור דבריהם דהלחם בא מכח נדרו ומה"ט מה שמוסיף "ולחמה מן המעשר" הו"ל כחזרה ואין יכול לחזור בו.

אלא דיש לברר הדברים דלפו"ר אף שנתבאר בגמ' דהאומר הרי עלי לחמי תודה חייב הוא ולחמה משום שאדם יודע וכו' וק"ו באומר הרי עלי תודה שהיא ולחמה קאמר מ"מ ה"מ באומר הרי עלי תודה סתם דבזה יש לנו לפרש דבריו שכשנתחייב תודה נתכוין לכלול גם את חיוב הלחם אולם באומר להדיא אחר חיוב התודה את חיוב הלחם אין סיבה לומר שכלל באמירת תודה גם את חיוב הלחם.

וע"כ צ"ל בזה דמשום שהתודה עם לחמה היא קרבן אחד גדול ע"כ אף שלא נתכוין להכליל בתוך בדבריו תודה ולחמה מ"מ עצם נדרו בחלק מן החיוב חשיב כדיבור של נדר בכל החיוב [וכעין קרבן אילו היה חיובו דווקא מב' כבשים כל שנתחייב כבש אחד ה"ז כנדר של ב' כבשים] וע"כ כשממשיך ואומר שיהא מן המעשר הרי הוא כמתחייב דבר אחר מהדיבור הקודם שחייב את הכל מן החולין והו"ל כחוזר בו, ובהא חידשו התוס' דהו"ל כחזרה בהקדש דל"מ תכ"ד[[8]](#footnote-8).

וכ' במהר"י קורקוס (שם) דנפק"מ טובא ביניהם באומר הרי עלי לחמי תודה מן המעשר ותודה מן החולין דלפירש"י גם כה"ג מחויב מכח התודה בלחם מן החולין ואין בכחו לשנות החיוב מן המעשר ולפירוש התוס' כיון שעדיין לא חל חיוב לחם מן החולין יכול להקדים ולהתחייב הלחם מן המעשר.

**האם חיוב התודה מחייבת לחם גם שלא מחמת נדרו**

**ב.** אלא דיש לחקור מהו חיוב הלחם בתודה האם הקרבן מחייב את הלחם או שהנדר מחייבו, ובעונג יו"ט (סי' פ"ז) כ' להוכיח שחיוב לחם הוא מדין התודה מהא שהנודב תודה ג"כ חייב לחם [וכמבו' בגמ' ד"פ ע"א], וכן הכריח מהמבו' בהמשך הסוגיא דהאומר הרי עלי תודה בלא לחמה כופים אותו להביא לחם וע"כ דהתודה מחייבת לחם גם בלא נדרו וא"כ מ"ט ס"ל להתוס' שיש בכוחו לקבוע שיהא לחמה מן המעשר.

ויעוי' במנח"א שביאר דס"ל להתוס' דאעפ"י שהתודה מחייבת לחם מ"מ אי"ז משום שהקרבן מחייב שיהא עליו לחם (כעין קרבן שמחייב שיהא עליו נסכים) אלא הקרבן עם הלחם הוא קרבן גדול שצריך להביאו יחד, ומעתה כמו שיכול להגביל את חיוב התודה כך יכול להגביל את חיוב הלחם שמכח התודה ומה"ט כל החיסרון רק משום שכשאמר הרי עלי תודה חל חיובו בשלמות ותו לא מצי הדר ביה אולם כשמלכתחילה עשה את חיובו שיהא רק מן המעשר אעפ"י שהתודה חייב מן החולין מ"מ יכול לקבוע חיובו בלחם רק מן המעשר ומה"ט כל החיסרון במתני' רק משום שכבר נתחייב ותו לא מצי הדר ביה. ורש"י פליג וס"ל דכל שחל חיוב התודה מן החולין אין יכול להגביל הלחם שיהא פחות מחיוב התודה ומה"ט כשחיוב התודה הוא חולין חייב גם הלחם מן החולין[[9]](#footnote-9).

**בביאור דין הרי עלי תודה מן המעשר ולחמה מן המעשר**

**ג.** והנה מבו' במתני' דהאומר הרי עלי תודה מן המעשר ולחמה מן החולין יביא, ויעוי' בשפ"א שדן היאך הדין באומר הרי עלי תודה מן המעשר ולא פירש דין הלחם האם חיוב הלחם מן המעשר בהתודה או שחייב לחם מן החולין, ועיי"ש שכ' שיש סתירה בדקדוקי המשנה בזה ובסו"ד הביא מהתו"כ דאפי' אמר תודה מן המעשר מחוייב להביא הלחם מן החולין. [ויש להעיר דיש בדבריו ב' חידושים א. שחיוב הלחם חל יותר מחיוב התודה עצמה ב. דלפו"ר כל שאמר הרי עלי תודה מן המעשר ולא פירש הלחם "תודה ולחמה קאמר" וא"כ אם דנים שכלל דבריו תודה ולחם מן המעשר מ"ט יתחייב להביא הלחם מן החולין]. אלא דכ"ז לגירסת הגר"א שם בתו"כ אמנם לגירסת הראב"ד אין ראיה לחדוש זה ואדרבא משמע שחיובו מן המעשר.

ובשפ"א כ' לתמוה בזה על דינא דמתני' דא"כ מ"ט האומר הרי עלי תודה מן המעשר ולחמה מן המעשר יביא שניהם מן המעשר והא כשאמר הרי עלי תודה מן המעשר נתחייב בלחם חולין ולא יוכל לשנות חיובו שיביא הלחם מן המעשר.

ולכאו' תמיהתו שייכת לפי' רש"י ולא לפי' התוס', דלשי' התוס' י"ל דדווקא כשאמר הרי עלי תודה מן החולין והוי נדר מצד דיבורו גם על הלחם מן החולין ע"כ כשחוזר ואומר לחמה מן המעשר הו"ל כחוזר מדיבורו משא"כ כשאומר תודה מן המעשר אין כולל דיבורו לחם כלל (דא"כ היה כלול בדיבורו לחמה מן המעשר) אלא שהתודה מחייבת אותו להביא מן החולין בזה י"ל דכל שתכ"ד אמר שיהא לחמה מן המעשר יכול להגביל חיובו למעשר, משא"כ לשי' רש"י שמבו' דכל שחל חיובו ממילא תו אין יכול לשנותו א"כ גם כה"ג אי נימא כהתוס' שנתחייב ממילא בחלות חולין תו לא יוכל לשנותם.

אמנם הביאור פשוט דהא נתבאר שכל מה דס"ל לרש"י דמחייב ממילא בחולין ואין יכול להגביל את חיובו משום שחיוב התודה הוא מן החולין ומעתה כשהחיוב תודה הוא מן המעשר יכול להגביל את חיוב הלחם שיהא רק מן המעשר.

ובנתיה"מ (סי' רנ"ה ס"ק ג') כ' לבאר בביאור דינא דמתני' דמשום שהמחויב תודה מחויב בלחמה נמצא שבאמירתו הרי עלי תודה נתחייב ממילא בלחם ודבר שבחובה אין בא אין מן החולין [ולפו"ר זהו הביאור ברש"י (העליון) שהביא בביאור דינא דמתני' שהחיסרון משום "דבר שבחובה"]. ולפי"ד הנתיבות יוכרח שלא כדברי התו"כ שהמחויב תודה מן המעשר מהחיוב בלחמה מן המעשר דא"כ עדיין קשה קו' השפ"א דמה יועיל כשאומר תודה מן המעשר ולחמה מן המעשר הא מאחר שנתחייב בלחם חולין שייך בזה הדין דדבר שבחובה אין בא אלא מן החולין ודו"ק.

**המבו' בתוספתא באומר הרי עלי תודה מן המעשר**

**ד.** נתבאר מדברי התוס' שהאומר הרי עלי תודה מן המעשר מחויב להביא לחמה מן החולין, ויעוי' בתוספתא (פ"ח הי"ד) דמבו' דהאומר חציה מן החולין וחציה מן המעשר יביא חצי מן החלות מן החולין וחצי מן המעשר, ומבו' שדין החלות כדין התודה ודלא כהתו"כ שהאומר הרי עלי תודה מן המעשר חייב להביא לחמה מן החולין.

ויעוי' במנח"א שכ' להוכיח מדברי התוספתא שהלחם גריר בתר התודה וחיוב הלחם כחיוב התודה [וכמו שנתבאר בשי' רש"י], אמנם נראה שאין ראיה מדברי התוספתא שהתודה גוררת את לחמה אלא י"ל דס"ל דלא כחידוש הב' שמבו' בתו"כ שאין דנים הלחם ככלול בתוך דיבורו אלא דנים שאמר היא ולחמה חציה מן החולין וחציה מן המעשר ודו"ק. [ויעוי' בחזו"י שביאר דברי התוספתא גם בנדבה ולפי"ז מבו' בדברי התוספתא בביאור המנח"א אמנם י"ל דאיירי שם דווקא באומר הרי עלי משום שהוא כלול בדיבורו וכנ"ל וצ"ע].

**בדין המתחייב לחמי תודה (ביאור סוגיית הגמ')**

**ה.** בגמ' הרי עלי לחמי תודה מביא תודה ולחמה מ"ט וכו', תנן תודה מן המעשר ולחמה מן החולין יביא כמו שנדר ואמאי כיון דאמר לחמה מן החולין וכו' שאני התם כיון דאמר תודה מן המעשר נעשה כאומר וכו'. דברי הגמ' תמוהים מאד וכקו' התוס', ועי' בתוס' במה שביארו. [ודבריהם צ"ב מלשון הגמ' שתמהה "יביא היא ולחמה מן החולין" דהא לביאורם כוונת תמיהת הגמ' אמאי לעיל באומר הרי עלי לחמי תודה לא יוכל להביא התודה מן המעשר ולא היתה תמיהת הגמ' לחייב אותו להביא שניהם מן החולין וצ"ב.]

וברש"י להדיא לא משמע כדבריהם דפירש "נימא נמי סוף מילתא נקט ויביא הכל מן החולין" וא"כ צ"ע טובא שי' רש"י. ואולי י"ל בדוחק בביאור שיטתו דס"ל לגמ' דלא מסתבר שחייב עצמו בחלות יותר מן התודה אלא דבלא חידושא דר"ה ע"כ כוונתו לזה (דהא בלחמי תודה לא נתחייב תודה וא"כ כוונתו שחייב עצמו לחמי תודה מן החולין על התודה מן המעשר אולם לחידושא דר"ה יש לנו לתלות שחייב עצמו לחמי תודה עם התודה מן החלות ומלבד זאת חייב עצמו בתודה נפרדת מן המעשר, והתוס' לא ס"ל ביאור זה וע"כ פירשו באופ"א.

ויש לברר בין לשי' התוס' ובין לשי' רש"י תי' הגמ' נעשה כאומר וכו' הא לכאו' כוונת הגמ' לתרץ דאעפי"כ יותר מסתבר שמתכוין שיהא הלחם חולין על התודת מעשר ומה הוצרכה הגמ' למשל זה ד"נעשה כאומר הרי עלי תודה לפטור לחמה של פלוני" וצ"ב.

ויעוי' במהר"י קורקוס (פט"ז ממעה"ק הי"ז) דמבו' מדבריו בביאור כוונת הגמ' דמשום שאמר תודה מן המעשר מעיקר הדין חיובו להביא הלחם מן המעשר ומה"ט דימתה הגמ' את תוספת חיובו להביא הלחם מן החולין דה"ז כמחייב עצמו לפטור תודתו של חבירו. אמנם כבר נתבאר לעיל לדון בארוכה בזה ומהתו"כ מבו' דגם באומר תודה מן המעשר מחויב בלחם מן החולין וא"כ עדיין צ"ע כנ"ל.וביותר יש לברר המשך תמיהת הגמ' "אי הכי רישא דקתני וכו'" הא להנתבאר כוונת הגמ' להכריח שחיוב החלות עשה על התודה ולא עשה חיוב אחר [דהכי מסתבר טפי] ואי"ז שייך באופן זה. וצ"ל דכוונת הגמ' לתמוה מ"ט ברישא לא נדון שמעיקרא כך פירוש דיבורו שיהא התודה עם חלות מעשר ולא נדון זאת כחזרה ובזה חילקה הגמ' דבזה אין כוונתו שיהא התודה על הלחם. אמנם כ"ז א"ש לשי' התוס' דיש לדון אם הם ד' דבורים נפרדים או לא אולם לשי' רש"י דטעם חיובו שהתודה חולין מחייבת חלות חולין מה יועיל שכוונת דיבורו שיהא חייב תודה על חלות מעשר.

**בדין שלא יביא מחיטי מע"ש**

**היאך חל התודה ושלמים ממעות מע"ש**

**א.** בגמ' ולא יביא מחיטי מע"ש אלא ממעות מע"ש, ר"נ ור"ח דאמרי תרוייהו לא שנו אלא מחיטי מע"ש אבל מחיטין הלקוחות ממעות מע"ש יביא וכו' אני אומר אפי' מחיטין הלקוחות ממעות מע"ש לא יביא וכו'. והנה טעמא דמ"ד דהחיטים עצמם לא יביאו לתודה א"ש דילפי' משלמים שהמע"ש עצמו אין יכול לעשותו תודה אולם טעמא דמ"ד שלא יקח אפי' מחיטים הלקוחים ממעות מע"ש צ"ב דא"כ היאך משכח"ל שיקנה חיטים ללחמי תודה. ויעוי' בפירש"י שביאר דבעי' שיקח חיטים לשם תודה ממעות מע"ש ולכאו' המעלה בזה [יותר משאם קנה חיטים למע"ש ובא לעשותם לתודה] משום שמיד בשעת המקח דין החיטים לתודה [וכמו"כ בשלמים כשקונה ממעות מע"ש חל בשעת המקח שדין הבהמה לשלמים].

ולכאו' צ"ב היאך יכול להקדיש הבהמה או החיטים קודם שקנה אותם. וי"ל שהוא מדין עבד כנעני ע"י שקובע שהמקח יחייב לשלמים או לתודה ולא אליו וע"כ חלה מיד קדושת שלמים ותודה על הבהמה והחיטים. אלא שהעירו בזה דהנה נחלקו האחרונים מהו יסוד דין עבד כנעני ואי נימא דהוא מדין שליחות יש לדון שאין יכול לקיים חיוב נדרו בזה דהא הקדשו כשליחות להקדש ועדיין יש לדון בזה וצ"ע.

ובבד קודש (קדשים) ביאר בזה דכך הוא דינו שקדושת המע"ש תתחלל להיות שלמים ואי"ז מכח הקדושה פה של הגברא, ועיי"ש שהביא ראיה לדבריו מהא שהיה הו"א בירושלמי שאפי' קנה סתם בהמה תהא לשלמים עיי"ש באורך.

**בביאור הטעם דלא יביא מחיטים הלקוחות ממעות מע"ש**

**ב.** נתבאר בגמ' טעמא דמ"ד דלא יביא מחיטים הלקוחות וכו' משום שילפי' משלמים "מה שלמים אין מין מעשר אף תודה אין מין מעשר" וצ"ב טעמא דהאי גזה"כ. עוד יש לברר טעמא דהאי מ"ד דמ"ל אם קונה ממעות מע"ש וחל על החיטים קדושת מעשר ותודה ומ"ל אם חל מקודם קדושת מעשר ואח"כ מחיל קדושת תודה.

ולכאו' י"ל בזה דבאמת יש לברר מ"ט המעשר עצמו אין יכול לעשותו לתודה [הא מדין חיוב נדרו נתחייב שיוכל להביא מן המעשר], וע"כ צ"ל שהוא מדין המעשר שלא יעשהו לתודה וצ"ב מ"ט. וי"ל בזה דבאמת צריך לגזה"כ שיכול ליקח בהם שלמים דהא מפסיד המעשר שהאימורים אין נאכלים וכן לענין לחמי תודה יש הפסד למעשר שיכול להשפך הדם ויהא אסור באכילה אלא דנתחדש שכך דינו שיכול להביא שלמים ותודה ומ"מ המעשר עצמו לא נתחדש בו האי חידושא שיכול להפסידו. ומעתה יש לבאר טעמא דאידך מ"ד דדווקא מעות שאין עומדים לאכילה יכול לעשותם לתודה ולא החיטים עצמם שעומדים לקיום דין אכילת המעשר.

אמנם העירני הר"י לאבנשטיין דזה אינו דהא כל המיעוט דווקא מ"מין" הראוי להיות מעשר אולם אם קנה בהמה ממעות מעשר ובא להקדישה לשלמים מותר והא התם הבהמה עצמה היתה ראויה לאכילה ואעפי"כ יכול לעשותם לשלמים.

והנה בירושלמי מובא מח' בהטעם שיכול לקנות שלמים מן מע"ש אף שמבריח אימוריו מן האכילה דחד אמר שהטעם משום שבלקיחתה מפקיעה קדושת מעשר וחל קדושת שלמים וחד אמר שההיתר משום שמצוותה בכך. [ואיכא נפקותא גדולה בין ב' הטעמים בירושלמי לדין הנ"ל האם כשלקח בהמה לבשר תאוה ממעות מע"ש יכול להקדישה לשלמים דלטעם הא' בירושלמי אין יכול להקדישה לשלמים ולטעם הב' יכול להקדישה (והוא מבו' להדיא שם בירושלמי)].

ומבואר שם בירושלמי דיש ראיה לטעם הראשון ממתני' דטעם החילוק בין חיטים למעות משום שבמעות בלקיחתם מפקיע קדושת מעשר וחל קדושת שלמים. והיינו שהירושלמי נקט דכל ההיתר דווקא ממעות מע"ש ולא מחיטים הלקוחות וביאר טעמא דהאי מ"ד משום שרק בלקיחתם ממעות לתודה פוקע קדושת מעשר וחל קדושת שלמים ואין יכול ליקח חיטים שהם מע"ש ולהשתמש בהם לקרבן.

ויש להוסיף בטעם החילוק אם קונה מעיקרא או שעושהו אח"כ לשלמים עפי"ד הגר"ח שחידש שיש חילוק בין דרך חילול לדרך מקח, שבדרך מקח צורת הפדיון שהקדושה נפקעת מן המעשר ואח"כ חלה על המקח משא"כ בחילול כל צורתו הוא העתקת הקדושה, ומעתה א"ש שבדרך מקח שהוא צורה שבו פוקע הקדושה בו נתחשב שחלה קדושה אחרת משא"כ כשהוא דרך חילול.

ויעוי' בדרך אמונה (פ"ז ממע"ש הי"ז) שנקט שמדברי הבבלי מבו' שלא נקט כהירושלמי מהא שהוצרך להביא מקור משלמים דבעי' מין שאין ראוי למעשר ולכאו' אין הכרח לזה דיש לומר שלא נקטינן כן מסברא אלא מקרא וילפי' מגזה"כ דהאופן שבו חידשה תורה שיכול לחלל על שלמים הוא רק בצורה שמעבירו ממעשר לקדושת שלמים שהוא בשעת לקיחה ומה"ט אין יכול ליקח החיטים מעשר ללחמי תודה (אף שהם לקוחים ממעות מע"ש). [אמנם כ"ז א"ש אי נימא בשי' הבבלי שבלקיחתה פוקע קדושת מעשר וחלה קדושת שלמים אולם אל"ה צ"ב מ"ט אם חלים שניהם יחד בשעת לקיחה אי שחל מקודם קדושת מעשר ואח"כ קדושת שלמים].

אמנם גם בזה יש להעיר דבירושלמי שם מבו' לפי ביאור זה דאין יכול להקדיש בהמה שיש עליה קדושת מעשר לשלמים ובשיטת הבבלי נתבאר לעיל שרק ממין הראוי למעשר אין יכול להביא וא"כ א"א לומר ביאור זה. והעירני הר"א שטרסברג דמ"מ י"ל שבמין הראוי למעשר הקפידה תודה שהוא עצמו לא יפסד וע"כ ההיתר דווקא אם קונה ומפקיע הקדושת מעשר.

**פלוגתת האחרונים בשי' הר"מ בזה**

**ג.** בר"מ (פט"ז ממעה"ק הי"ז) כ' וז"ל: ולא יביא לחמה מחיטי מע"ש אלא ממעות מע"ש כמו הבהמה שהיא ממעות מע"ש. ונקטו האחרונים (מהר"י קורקוס, רידב"ז, ליקו"ה) שהר"מ פסק כמ"ד שיכול ליקח ללחמי תודה מחיטים הלקוחים ממעות מע"ש אמנם בקר"א ובחק נתן נקטו בשי' הר"מ שלא יביא אפי' מחיטים הלקוחים ממעות מע"ש.

אלא שתמה הקר"א היאך פסק הר"מ כן הא כל אמוראי דסוגיין לבד מר"ז ס"ל דיביא ומ"ט פסק כיחידאה דלא יביא. ועיי"ש שביאר דהר"מ פסק כטעמא דירושלמי שההיתר ליקח לחמי תודה הוא רק כשפוקע המע"ש ומה"ט ס"ל להר"מ דאין חילוק בין חיטי המע"ש עצמם לחיטים הלקוחים ממעות מע"ש. [ועיי"ש שהביא ראיה מדברי הר"מ דס"ל שפקע הקדושת מעשר.]

עוד הביאו לתרץ בזה עפ"י מש"כ העול"ש שכל נידון הסוגיא האם יביא מחיטים הלקוחות היינו לר' יהודה שמעשר ממון הדיוט אולם לר"מ שמע"ש ממון גבוה ודאי אין יכול להביא מחיטין הלקוחות ממעות מע"ש וכמבו' בהמשך הסוגיא דלדידיה א"א להתפיס שלמים על מעות עמ"ש ולפי"ז הר"מ שפסק מע"ש ממון גבוה ס"ל דלא יביא גם מחיטין הלקוחות ממעות מע"ש. [אמנם יבו' להלן שיש לחלק בזה ואכמ"ל].

**דף פ"ב ע"א**

**המתפיס מעות מע"ש לשלמים**

**בהטעם דאין יכול להתפיס מעות מע"ש לשלמים**

**א. בגמ' אמר רב אמי המתפיס מעות מע"ש לשלמים לא קנו שלמים מ"ט דלא אלימא קדושת שלמים למיחל אקדושת מע"ש, ולהלן בסוגיא איכא פלוגתת אמוראי אם יכול להתפיס ונתבאר בגמ' דאליבא דר"י דמע"ש ממון הדיוט לא פליגי שיכול להתפיס כי פליגי לר"מ שמע"ש ממון גבוה. ולפו"ר ביאור סוגיית הגמ' דלמ"ד ממון גבוה אינו בעלים להחיל על זה קדושת שלמים וכן מבו' באו"ש (פ"ו מחו"מ)** ובמקד"ד (י, ג), ויש להעיר דלפי"ז יש ב' טעמים נפרדים בסוגיא בהטעם שאין יכול להחיל ע"ז קדושת שלמים. ותמהו מדברי הר"מ שהביא ב' הטעמים.

ויעוי' בקה"י שביאר דהחילוק בין מ"ד ממון גבוה למ"ד ממון הדיוט הוא טעם באלימות הקדושה שלא יוכל לחול ע"ז קדושת שלמים, והדברים מבוארים להדיא ברש"י (העליון) שביאר "דלא חלה קדושת שלמים אממון גבוה".

**בטעם החילוק בין קונה בהמת שלמים למתפיס במעות קדושת שלמים**

**ב.** אלא דיש לברר עיקר נידון הסוגיא דהנה דינא הוא דיכול הוא לקנות שלמים ממעות מע"ש (דילפי' שם שם ממעשר) וא"כ צ"ב מ"ל אם קונה בדמים שלמים ומ"ל אם מתפיס בהם קדושת שלמים. וכבר נתבאר לעיל טעם המבו' בירושלמי שכל ההיתר לקנות שלמים משום שבזה מפקיע המעשר ולפי"ז אש"ה. עוד יש ליישב גם לטעם הב' בירושלמי שכל ההיתר בשלמים משום שמצוותו בכך וכ"ז שייך כשמקדיש הבהמה לשלמים ולא במתפיס קדושת דמים על המעות גרידא.

וכן משמע מפירש"י (כת"י) דטעם החילוק בין מתפיס קדושת שלמים לקונה בהם שלמים משום שבבהמה חלה קדושה הראויה למזבח וביאור הדברים דכל הגזה"כ שיכול לקנות בהם שלמים דווקא כשהבהמה ראויה להקרבה שמצוותו בכך. [וכבר נתבאר לעיל שיהא נפק"מ בין ב' ביאורים אלו באופן שקנה בהמה ממעות מע"ש האם יכול להקדישה לשלמים ודו"ק].

**בקושיית העול"ש מלחמי תודה מחיטים הלקוחים ממעות מע"ש**

**ג.** ויעוי' בעול"ש שהעיר דאי"צ לטעם דמה שלמים אין מין מעשר אף תודה וכו' הא בלא"ה אין ראוי שיחול קדושת דמים על לחמי תודה ויעוי"ש שכ' דהאי טעמא אינו אלא לר"י שיכול לחול קדושת שלמים על מע"ש.

ולכאו' יש ליישב באופ"א דכל החיסרון לרב אמי דאין יכול להתפיס היינו דווקא קדושת דמים של שלמים שאין מצוותו בכך אבל קדושת דמים של לחמי תודה שמצוותו בכך שפיר יכול להקדיש. אמנם כ"ז א"ש רק לביאור הב' שבירושלמי שטעם המעלה בבהמת שלמים משום שמצוותה בכך אולם העול"ש שם נקט כטעם הא' בירושלמי שכל ההיתר דווקא כשפוקע קדושת מעשר וחל שלמים וא"כ גם בתודה כן ומ"ט צריך לקרא הנ"ל. וכבר נתבאר לעיל לתרץ די"ל שהוא גופא ילפי' מן הקרא שכל ההיתר בתורה במין הראוי למעשר הוא רק באופן זה ולפי"ז אש"ה.

**הלוקח חיה לזבחי שלמים ובהמה לבשר תאוה לא יצא העור לחולין**

**ד.** מסקנת הגמ' דהטעם שלא יצא העור לחולין בלוקח חיה לזבחי שלמים דלא חל קדושת שלמים [וכדינא דרב אמי דהמתפיס קדושת דמים של שלמים על מעשר לא חל קדושת שלמים. וצ"ב דהתינח בלוקח בהמה לבשר תאוה אין יוצא העור לחולין כמבו' בירושלמי דמשום שהיו מבריחים הבהמה משלמים קנסוהו שלא יצא העור לחולין אולם בלוקח חיה לזבחי שלמים אף דלא הועיל הקדושת שלמים מ"מ יהא דינו כלוקח חיה לבשר תאוה דיוצא העור לחולין (וכדילפי' לה ברפ"ג דעירובין). ונתבאר בגמ' הטעם "דנעשה כלוקח שור לחרישה" וצ"ב הדברים. ויעוי' ברש"י (העליון וכת"י) דמבו' דהטעם בזה הואיל ושלא כדין עשה, ולכאו' כוונתם שגם בזה הוא מדין קנס וכן פירש המשנה ראשונה. [ואולי יש להוסיף טעם בזה דכ"מ שיוצא העור לחולין רק כשקונהו בהבלעה לצורך הבהמה [דהעור שומר על הבשר והקנקן מחזיק היין] אולם כשלוקחו לשלמים ועי"ז יצא העור לחולין כל שלא חל השלמים אין יוצא העור לחולין מדין שומר].

ויעוי"ש במשנה ראשונה שתמה על המבו' בתוס' (ד"ה אינו) שגם הבשר של החיה מוכרו למעשר ואין אוכלו [דהא כתבו "דלא חייל החיה לא קדושת שלמים ולא תורת בשר תאוה" וכ"ה משמעות דברי רש"י (העליון) שכ' "דמוכרם הן ועורן"], ולפו"ר כל הקנס הוא דווקא על העור שלא יצא לחולין אולם החיה והבהמה עצמם יאכלו, וכ"ה בר"מ וברע"ב.

**בדין דבר שבחובה אין בא אלא מן החולין**

**בהטעם שצריך קרא למעט פסח וחטאת ממעשר**

**א.** מתני' מנין לאומר הרי עלי תודה שלא יביא אלא מן החולין ת"ל "וזבחת פסח לה' אלוקיך" וגו' ונתבאר בגמ' דהאי מקור הוא לר' ישמעאל ור"ע יליף לה מפרו של אהרן דכתיב "אשר לו" משלו ולא משל מעשר. והקשו האחרונים דלעיל בגמ' איצטריך לילפותא בשלמים ותודה שבאים מן המעשר וא"כ בפסח וחטאת דליכא קרא מנ"ל שיבוא מן המעשר.

ובמקד"ד (י, ג) כ' לבאר בזה דקראי דלעיל נתחדש דין מדיני המעשר שמותר לקנות בו תודה ושלמים [ואין חיסרון שמפסיד את המע"ש במה שמבריח את אימוריו למזבח] ומהא יש ללמוד שאין היתר מדיני המעשר לקנות שאר קרבנות ואם לקח מן המעשר אינו נפסל הקרבן אולם בסוגיין נתחדש שמדיני הקרבנות שיביאו מן החולין ולא מן המעשר ואם הביא מן המעשר הוא פסול בקרבן[[10]](#footnote-10). [אלא דכל ביאור זה רק אי נימא שמדין דבר שבחובה וכו' אין יוצא יד"ח ויעוי' להלן שיתבאר שהוא נידון בירושלמי, ולהצד שדין דבר שבחובה הוא רק לכתחילה עדיין צ"ע].

עוד כ' בחזו"א (מ"ב, כ"ד בתירוצו השני) לתרץ בזה דא"א ללמוד ממה שהוצרכה התורה לרבות תודה ושלמים דשמא מה שריבתה התורה בשלמים ותודה הוא למצוה ובשאר קרבנות הוא רשות.

עוד י"ל דבתודה ושלמים ריבתה תורה שיכול לקנות כל הקרבן מדמי מע"ש ואין קפידא שהאימורים ג"כ ממעות מע"ש וא"כ י"ל דכ"מ שיש לנו ללמוד שאין יכול להביא שאר קרבנות היינו שאין יכול לקנות גם האימורים ממעות מע"ש אולם הבשר חטאת ואשם י"ל שיכול לקנות ממעות מע"ש וע"כ צריך לקרא דדבר שבחובה אין בא אלא מן החולין. [ובב' תירוצים אלו יש ליישב הדרשא גם אם דין דבר שבחובה אין בה אלא מן החולין הוא דין לכתחילה ולא בדיעבד].

**תמיה מ"ט צריך קרא לר"מ שמע"ש ממון גבוה**

**ב.** ובמקד"ד (שם) תמה דעדיין תקשי לר"מ דממון גבוה הוא ואין יכול להתפיס בו קדושה (לולי הגזה"כ בתודה ושלמים) דלדידיה עדין צ"ע מ"ט צריך קרא לחטאת ואשם. ויעוי' בחזו"י (זבחים פ"ז ה"ב) שכ' די"ל שאיצטריך להדרשא דווקא לר"י ולא לר"מ מטעם זה[[11]](#footnote-11), אלא דיש להעיר דהתינח אם דינא דמתני' גם לר"י שממון הדיוט אולם יעוי' להלן שיתבאר מהטו"א (חגיגה ד"ח ע"ב) שדינא דמתני' דווקא לר"מ שממון גבוה ולא לר"י ולפי"ז עדיין צ"ע. עוד יש להעיר מלשון רש"י בחולין דכ"ב ע"א שכ' "**ואפי'** לר"י שמע"ש ממון הדיוט וכו'" ומבו' שדינא דמתני' הוצרך גם לר"מ וצ"ע כנ"ל.

ובחזו"א (מ"ב, כ"ד) כ' ליישב דיש מקום ללמוד חטאת ואשם משלמים ותודה וכמבו' בסוגיא דחגיגה (ח, א) דהכהנים יוצאים יד"ח שלמי שמחה בחטאת ואשם וא"כ ה"ה הכא הו"א שיוכלו לקיים דין המעשר בחטאת ואשם באכילת הכהנים הבשר. ויש להעיר טובא דהנה נתבאר בירושלמי (בדף מס' 15) ב' טעמים מ"ט יכול להביא שלמים א. משום שבקנייתו פקע המעשר וחל שלמים ב. שמצוותו בכך. ולכאו' כ"ז שייך בשלמים ותודה דבזה י"ל דהגזה"כ שיש מעלה להמע"ש שיתקיים ע"י קרבן שלמים ותודה אולם בחטאת ואשם מנ"ל שיהא דינם לכך. וביותר צ"ע להצד בירושלמי שפקע קדושת מעשר [ונתבאר לעיל הטעם משום שמצוותו לשלמים] לכאו' דוחק הוא שיש דין שיפקע קדושת מעשר כדי שיחול בו קדושת חטאת.

עוד יש להעיר על תירוצו דיעוי' בתוס' בזבחים (ד"נ ע"א) שהקשו ל"ל למילף מחטאת דאין מביאים קרבנות מן החולין הא בלא"ה הו"ל שלמים ותודה ב' כתובים הבאים כאחד ואין מלמדים, ולפי"ז לא היה הו"א ללמוד חטאת משלמים כיון דתודה ושלמים ב' כתובים הבאים כאחד.

**בטעם הדין דדבר שבחובה אין בא אלא מן החולין**

**ב' ביאורי המקד"ד בדין זה**

**א.** במקד"ד (י', ו') כ' ב' ביאורים בהטעם שא"א להביא קרבן מן המעשר משום דבר שבחובה אין בא אלא מן החולין א. דמשום שכבר מחויב להביאו א"א להתחייב בו עוד חיוב אחר ב. משום הקדושה. והנה טעמו הראשון מבו' במאירי (חגיגה ז' ע"ב, חולין כ"א ע"ב) דהטעם הוא משום שא"א לצאת חיובו בהבאת קרבן כשמחויב בהבאתו מצד אחר [ולכאו' הביאור בזה שכל שכבר מחויב משום חיובו הראשון אין יכול לקיים באותו מעשה חיוב נוסף וא"כ הכא שמחויב להביאו לירושלים מדין המע"ש אין יכול לקיים בזה חיוב הבאתו מצד הקרבן, ועדיין צ"ב].

וביאור טעמו השני דהוא משום הקדושה לכאו' הכוונה דכל שכבר קדוש יש חיסרון בהפרשתו ויסה"ד משמע בחזו"א (מ"ב, כ"ד) אלא שהעיר החזו"א מהו החיסרון לר' יהודה שממון הדיוט וביאר דמ"מ היה קדוש למצוותו. ביאור הדברים דודאי חלה ההפרשה אלא הוא חיסרון בגוף קדושת הקרבן כשאין מיוחד כולו לקרבן אלא יש בו עוד יחוד אחר מלבד דין הקדשים (דענין קדושה הוא התיחדות וכל שמתיחד גם לדין אחר הוא חסר בהקדושה).

עוד ביאור מצינו בזה באחרונים דיעוי' בטו"א (חגיגה ד"ה ע"א) ובאו"ש (פ"ז ממע"ש ה"ג) שכ' הטעם בזה משום שמע"ש ממון גבוה ואי"ז "משלו", אלא שצב"ט הא יכול אחר להביא קרבן עבורו אעפ"י שאי"ז "משלו", וצ"ל דסגי במה שבא מן ההדיוט לגבוה וכל שהוא קודש הוא כבר ממון גבוה ואין כאן הבאה גמורה לגבוה.

אלא שיש להעיר דהתינח לר"מ שמע"ש ממון גבוה אולם לר"י שאין הוא ממון גבוה אין כאן קדושה לגבוה שיהא חיסרון בהבאתו מן ההדיוט, וי"ל דגם לר"י יש בו קדושה אלא דלא אלימא קדושתיה. [ובערוה"ש (ד"ה סעי' י"ח - כ') ביאר עפ"י המבו' בגמ' דגם לר"י הוי ממון הדיוט רק בירושלים אבל בגבולים הוא ממון גבוה. (ועדיין צ"ב לפי"ז דבירושלים יוכל לצאת יד"ח גם במע"ש וצ"ע)].

**האם דין דבר שבחובה וכו' שייך גם בשאר חיובים**

**ב.** והנה יש לדון האם דין דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין שייך רק בקרבנות או גם בשאר חיובים. וראיתי שציינו בזה פלוגתת האחרונים דבשו"ת פנ"י (סי' ב') ובבנין ציון (ח"ב סי' קל"ז) נקטו שהוא דין דווקא בקרבנות. [ובפנ"י הביא ראיה מדברי התוס' בסוגיין שתמהו דלר' ישמעאל דיליף מקרא דפסח מנ"ל בעופותו מנחות, ואי נימא שהוא דין בכל חיוב מ"ט צריך קרא לזה. ויש להעיר על תמיהתו להנתבאר לעיל שבקרבנות נתחדש דגם עיכוב לצאת יד"ח דלפי"ז תמיהת התוס' דאין מקור לעיכוב (ויש ליישב דיש ללמוד לכל דוכתא לעיכובא וצ"ע בזה)].

אמנם במהרי"ל (נ"ו, ז') נקט שאין ליתן מתנות לאביונים ממעשר כספים משום דבר שבחובה אין בא אלא מן החולין (והובא במג"א סי' תרצ"ד). [ולכאו' י"ל דאין הכרח מן המהרי"ל שיש האי דינא גם במצוות ושמא דווקא בדבר שבממון שחיובו לעניים בזה ס"ל להמהרי"ל דא"א לקיים חיובו באותה נתינה לב' חיובים נפרדים אבל שאר דיני מצווה יכול לקיימם גם בחפצא דמעשר ולא שייך בזה דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, אמנם יעוי' בדברי מהרי"ל שם שצידד סברא זו וע"כ דן לקיים המתנות לאביונים רק משום הטוה"נ שיש להנותן (ששימח העני שנתן לו) וע"כ דן שיהא שייך בזה מתנות לאביונים, אלא דמ"מ דן שיהא בזה חיסרון דדבר שבחובה אין בא אלא מן החולין].

ולכאו' פלוגתת האחרונים היא תלויה בטעמים הנ"ל דלסברת המאירי שא"א לקיים ב' חיובים במעשה אחד יש לדון דין זה בכל המצוות אולם לביאורי האחרונים ולביאור החזו"א יש לדון טובא שדין זה שייך רק בקרבנות שדין ההבאה הוא "משלו" ולא מממון גבוה או דין ההפרשה צריך להיות מן החולין ולא מן הקודש ואי"ז שייך בשאר מצוות כלל.

**האם יכול להביא קרבנות מן התרומה**

**ג.** במקד"ד (ל"ג, ג') כ' נפק"מ בין ב' ביאוריו הנ"ל האם יכול להביא נסכים מן התרומה ויעוי"ש שכ' לתלות ספיקו בהטעמים שהובא לעיל בדין דבר שבחובה אין בה אלא מן החולין דאם הוא משום הקדושה א"כ ק"ו בתרומה שאין יכול להביא ממנו ואם הוא משום שבלא"ה צריך הבאת מקום אי"ז שייך בתרומה, ונקט לעיקר שהוא משום הקדושה. [ועיי"ש מקודם שדן דבלא"ה יש איסור לשרוף תרומה טהורה ועוד דן האם יש בזה ח"ו ממשקה ישראל ואכמ"ל].

והנה בנידון זה יהא נפק"מ גם בין ב' הטעמים הקודמים אחרונים וחזו"א) דבערוה"ש (שם) נקט לפי דרכו דכל החיסרון במע"ש משום שהוא ממון גבוה ואינו בא משלו ואי"ז שייך בתרומה (וכבר נתבאר לעיל לדון בטעם זה ואכמ"ל), אמנם לטעם המקד"ד והחזו"א דהוא משום החיסרון בהפרשה גם בתרומה יהא חיסרון זה.

[והנה בבנין ציון (שם) הביא ראיה דדבר שבחובה אין בה אלא מן החולין שייך רק בקרבנות מהא דבגמ' בפסחים מבו' דאי לאו דרשא מיוחדת היה אדם יוצא יד"ח במצה של מע"ש, ומבו' מהא שדין דבר שבחובה וכו' שייך רק בקרבנות ולא במצוות. וכל דבריו שייכים רק אי נימא שדין דבר שבחובה היינו שאין יכול לקיים חובתו בדבר קדוש אולם להצד שיסוד הדין הוא שאין יכול לקיים חיוב בדבר שכבר חייב בו אין ראיה מהתם כלל].

**האם דבר שבחובה הוא דין לכתחילה או לעיכובא**

**ד.** בתורת זרעים הביא דברי הירושלמי ספ"ק דמע"ש (לגי' הפנ"מ) שמבו' דדין דבר שבחובה אין בא אלא מן החולין הוא דין לכתחילה ובדיעבד יוצא יד"ח, ועי' במנח"א (ד"ב ע"א) שהביא דכן מוכח מדברי המלכי צדק (פ"ק דמע"ש מ"ז) עיי"ש ראייתו. אמנם באחרונים שם בדברי התוס' (שפ"א גרי"ז) נקטו פשוט שאין יוצא יד"ח וכן דן בזה הקוב"ש (ביצה אות נ"א) עיי"ש.

ולכאו' פשוט דגם להצד שאין יוצא בו יד"ח מ"מ הקרבן כשר אלא שהוא דין בקיום חובתו של הגברא שאין יוצא בזה יד"ח. אמנם במקד"ד (סי' י' סק"ג וסי' ל"ג סק"ב) משמע שהקרבן פסול, [וכן הוא לשון הקוב"ש בביצה (אות כ"א) לחקור האם הוא לכתחילה או שהקרבן פסול] ושמא אין כוונתם שפסול להקרבה אלא שיש בו פסול שמה"ט אין יוצא בו יד"ח.ובכנסת הראשונים שהביא מפי' רבינו שמואל שהוא פסול ונראה מדבריו שהוא פסול לגמרי. ואולי יש לבאר הטעם בזה להביאור שהחיסרון בהפרשה דלפי"ז אין כאן הפרשת קרבן גמורה וע"כ הקרבן פסול לגמרי.

**חידוש הגראי"ל מאלין שהוא דין בקרבן**

**ה.** ובחי' הגראי"ל מאלין (ח"א סי' כ"א) דן להכריח שיש ב' דינים בדין דבר שבחובה אין בא אלא מן החולין א. מדין החובה על הגברא שאין יוצא יד"ח במעשר כ"א בחולין ב. מדין הקרבן שדינו דווקא מן החולין [ועיי"ש שביאר בזה דגם במביא כמה חגיגות שיוצא יד"ח בחגיגה הראשונה מ"מ יש דין בכל החגיגות שאין באות אלא מן החולין], ויש לבאר הדברים עפ"י הסברא שכ' בדעת החזו"א שהוא חיסרון בהפרשה ומה"ט יש בזה חיסרון בעצם הקרבן (וכמו שנתבאר לדין שמה"ט הקרבן יפסל).

והנה נתבאר בתוס' (ד"פ ע"ב) דהטעם באומר תודה מן החולין ולחמה מן המעשר אין יכול לחזור בו בתכ"ד משום שבהקדש אין יכול לחזור תכ"ד. וצ"ב הא מצד ההקדש יכול להביא מן המעשר וכל חיובו מן החולין הוא מדין נדרים שדבר שבחובה אין בא אלא מן החולין.

עוד יש להעיר על המבו' בגמ' (זבחים ד"נ ע"א) דהילפותא של תודה משלמים שבאה מן המעשר הו"ל מלמד קודש, וצ"ב הא דין זה הוא מדיני המעשר שלא להביא מן ההקדש ולא בדיני ההקדש.

ולפי הנתבאר שדין ההבאה מן החולין אי"ז רק דין בקיום חיובו אלא הוא מעלה בעצם הקרבן (שהוא יותר מופרש להקרבן כשאין בו דינים אחרים) אש"ה דמה שיכול להביא שלמים ותודה מן המעשר הוא דין בהקדש ושייך בזה חיסרון שאין יכול לחזור בו ולהביא להקדש מן המעשר ולא מן החולין מחמת החיסרון בקרבן ודו"ק.

1. ויעוי' בתוס' (דנ"ו ע"ב) שכ' להעיר במנחת חביתין שהיו שוברים אותם ביד א"כ אין החלקים שוים, ומבו' מדבריהם שגם בחביתין מלבד הדין של מנין החלות יש דין שיהיו שוים בגודלם וכבר העירו הברה"ז והצ"ק על דברי התוס' שם דהסוגיא איירי במנין החלות ולא בגודלם ועיי"ש מש"כ בזה, ומדבריהם מבו' המקור שבחביתין ג"כ יש דין שיהא שוות, ויש להוסיף על דבריהם דכמו שאת מנין החלות בחביתין ילפי' מלחם הפנים ילפי' מהתם ג"כ שיהיו שוות. [↑](#footnote-ref-1)
2. עוד יש לדון אם תהא אכילתם רק ליום ולילה, ואולי דין זה ודאי רק בקרבן ולא בלחמי תודה שיש בהם קדושה גרידא. [↑](#footnote-ref-2)
3. [עוד דן המנ"ח שם בכה"ג שנמצא תקלה בכה"ג ומינו כה"ג אחר ביוה"כ היאך ישלים אחר יוה"כ כשאינו כה"ג ואכמ"ל]. [↑](#footnote-ref-3)
4. וביאר הרש"ש דבית פאגי היה בתוך הר הבית וחומתו במקום אחד היתה חומת הר הבית ומה"ט נקטה הגמ' הלשון חומת בית פאגי. [↑](#footnote-ref-4)
5. והעירו דלהלן (ד"פ ע"א ד"ה ועל בע"מ) פירש"י דהטעם שלא קדוש הלחם משום שקודם שבאו לעזרה נפסלו, וצ"ל בזה כמו שביארו האחרונים בשיטתו דמשבאו לעזרה הכוונה פסול השייך משבא לעזרה ולפי"ז א"ש דפסול השייך בשחיטה (בדיני קדשים) היינו פסול השייך רק אחר שבאו לעזרה ופסול קודם שחיטה הוא פסול השייך קודם שבאו לעזרה ואי"ז פסולו בקודש. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויעוי"ש שכתבו בדוחק לתרץ שי' רש"י משאר דוכתי די"ל דאיירי התם בנסכים הבאים בפנ"ע עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. ביאור החילוק בין חובה לנדבה יעוי' פירש"י אם איירי באומר הרי עלי או באומר הרי זו, עוד פירש"י דתלוי אם מחויב בתודה מחמת "ארבעה חיובים להודות" או שהוא נדבה. ולב' הפירושים מהא שיכול להביא חליפי תודת נדבה ולהרבות בתודה מבו' שיכול להביא תודה בלא חיוב, וצ"ע שי' הרש"ש שכ' שאין תודה באה בנדבה. וצ"ל שכל שמחויב בתודה יכול להביא עליה כמה תודות אולם אין ראיה שיכול להביא תודה בלא חיוב כלל. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובמנחת אריאל העיר בזה דכיון שאין חוזר מעצם ההקדש אלא מהדין לבוא מן החולין א"כ אי"ז דין בהקדש אלא הוא דין בכה"ת היאך לקיים חיובו ומ"ט חשיב כחוזר בו מן ההקדש. וצ"ל בזה דהכא שהחיוב להביא מן ההקדש ובא להגביל חיוב זה ג"כ חשיב כחזרה מההקדש. [↑](#footnote-ref-8)
9. ובעיקר הדבר האם חיוב הלחם הוא חיוב דממילא מחובת תודה או חיוב מחמת נדרו יעוי' בשפ"א שרצה לתלות בזה פלוגתת אביי ורבא האם ילפי' מ"שמור" רק תודה או גם לחמה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
10. ויעוי' בתוס' ד"ב ע"א שהקשו מ"ט איצטריך לקרא בפרו של אהרן שאין בא מן המעשר הא בלא"ה אין יכול להביאו כיון דלשריפה אזיל, והעירו האחרונים (שפ"א, גרי"ז) שהוא הלכה בדין מעשר ואיצטריך לקרא שמדין הקרבן לא יביא ואם הביא לא יצא יד"ח. ובאמת יש להעיר כן על דברי התוס' בסוגיין שכ' לבאר הטעם דנסכים לא יביא אלא מן החולין משום דרשת הסיפרי שא"א להביא עולה מן המעשר כיון שכולה לשריפה ואין בה אכילה של שמחה, ולכאו' האי קרא הוא מדיני המעשר (איזה אכילה לעשות בו) ואין מקור שאין יוצא בקרבן יד"ח. [↑](#footnote-ref-10)
11. ויסה"ד מבו' בגרי"ז לתרץ את התמיהה ע"ד התוס' בד"ב ע"א (המובא לעיל בהערה) שכוונת התוס' דלר"מ שמע"ש ממון גבוה כ"מ שיכול לקנות תודה ושלמים שבזה חידשה תורה שמצוותו בכך אולם בשאר קרבנות שאין דין המעשר שיהא לחטאת וכדו' שייך הסברא דאין קדושה חלה על קדושה ואי"צ קרא שאין יכול להביא אלא מן החולין. [↑](#footnote-ref-11)