שיעור לו סימן קעח ה-ו קעט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור לו**

**~ סימן קעח סעי' ה-ז- סי' קעט ~**

[סימן קעח סעיף ה] י"א ששבעת המינים טעונים ברכה לאחריהם במקומם, וי"א דדוקא מיני דגן. הגה: וי"א דוקא פת לבד.

### ג' שיטות בשו"ע והכרעת המשנ"ב בזה

מבואר שיש ג' שיטות מה נחשב לדבר הטעון ברכה במקומו, ויש בזה כמה נפק"מ כמו שנתבאר לעיל בסימן זה, דבדבר הטעון ברכה במקומו אם היה דעתו לאכול במקום השני [ולדעת הב"ח בעינן שכך תהיה דעתו מתחילה כמשנ"ת], יכול לצאת ממקומו ולברך במקום השני, אך בדבר שאינו טעון ברכה במקומו אם משנה את מקומו צריך לחזור ולברך עליו בכל שינוי מקום.

ובמשנ"ב (ס"ק מה) הכריע בשם האחרונים שלכתחילה יחמיר לברך אף על פירות מז' מינים דווקא במקומם, לחוש לדעות שהם טעונים ברכה במקומם. וביאור דבריו נראה שאף דקיימא לן דכל ספק דרבנן לקולא, מכל מקום כיון שאפשר להחמיר בקל יש להחמיר [וכמו שמצינו כעין זה בכמה מקומות בשו"ע וכגון בסימן פג (סעיף ג) בדין הזמנה לבית הכסא, באופן שיש ספק בלשונו אם הזמינו לבית הכסא, שפסק השו"ע שלכתחילה אין קורין בו ואם קרא בו יצא, ואף שהוא רק ספק דרבנן, מכל מקום פסק השו"ע שלכתחילה לא יקרא בו והיינו מטעם הנ"ל דכל ספק דרבנן שאפשר להחמיר בקל צריך להחמיר. וע"ש בפמ"ג (א"א ס"ק ג) שהאריך בזה].

### שינה את מקומו בדבר המסופק אם טעון ברכה במקומו

עוד מבואר במשנ"ב שהאוכל פרי משבעת המינים שיש ספק אם הוא דבר הטעון ברכה במקומו, ואחר כך שינה את מקומו והלך למקום אחר, דמספק לא יברך, כי יש לחוש שהוא דבר הטעון ברכה במקומו שאינו חוזר ומברך עליו. וכ"כ המג"א (ס"ק יב).

אך יש לדון באופן ששינה את מקומו אם הוא צריך לכתחילה לחזור למקומו, כדי לחוש לשיטות שז' מינים טעונים ברכה במקומם. והנה בחידושי הרעק"א כאן נקט שאינו צריך לחזור למקומו הראשון, וטעמו משום דספק דרבנן לקולא. ומכח זה הקשה על דברי המג"א (ס"ק יב והובאו לעיל) דס"ל שהאוכל פירות מז' מינים ושינה את מקומו דאינו צריך לחזור ולברך עליו, משום דיש לחוש שהוא דבר הטעון ברכה במקומו, והקשה הרעק"א דכל הסברא שבדבר הטעון ברכה במקומו אינו צריך לחזור ולברך, הוא משום שחייב לחזור למקומו הראשון והרי זה המשך אכילתו הראשונה, אך כאן כיון דמדין ספק דרבנן לקולא הוא אינו צריך לחזור למקומו הראשון, הרי הסיח דעתו וא"כ מדוע אינו צריך לחזור ולברך, ונשאר בצ"ע. אמנם בפמ"ג (משבצו"ז ס"ק ט) דחה את דברי הרעק"א, ונראה כוונתו דס"ל שאף בכה"ג שיש ספק אם הוא דבר הטעון ברכה במקומו חייב לחזור ולברך במקומו, והטעם כמו שנתבאר שאף דקיי"ל דספק דרבנן להקל, ס"ל דצריך לטרוח להחמיר לכתחילה ולחזור למקומו [ועולה דנחלקו הרעק"א והפמ"ג בנידון הנ"ל אם הוא מחייב לחזור למקומו, והיינו דאף שבכל ספק דרבנן לכתחילה מחמירים כמו שנתבאר לעיל, נחלקו כאן אם חייב לטרוח בשביל זה, או שבמקום טירחא אמרינן דספק דרבנן להקל].

### השותה יין בפורים והולך מבית לבית

ושאלה זו מצויה בפורים שמברך על יין במקום אחד ואחר כך הוא הולך ממקום למקום, דאי נימא דיין הוא דבר הטעון ברכה במקומו א"צ לחזור ולברך בכל מקום ומקום כיון שמעיקרא היה בדעתו ללכת לשם [והיינו כששותה יין בשיעור רביעית שבזה הוא חייב ברכה לכו"ע כמבואר בסימן רי סעיף א ע"ש]. ובספר וזאת הברכה (פרק ו עמוד 60) הביא בשם הגרי"ש שמספק יברך ברכה אחרונה בכל מקום קודם שיוצא, וכשיגיע למקום אחר יברך עליו בתחילה, וביאר שם טעמו דכן ראוי לעשות, ואף שלפי הצד שז' מינים טעונים ברכה במקומם הרי הוא גורם ברכה שאינה צריכה, דמדינא פוטר אף את מה ששותה במקום שהוא הולך לשם, מ"מ התירו לעשות כן כדי לצאת מכלל ספק ברכות [וכמו שמבואר בתבואות שור (סימן יח ס"ק יז, והובא כבר כמה פעמים בשיעורים) שמשום ספק ברכות התירו לגרום ברכה שאינה צריכה].

אמנם נראה דכאן אין הדין כן דאף שבעלמא התירו בשביל לצאת מכלל ספק ברכות לגרום ספק ברכה שאינה צריכה, הכא הוא גורם ברכה שאינה צריכה בוודאי, שהרי בדבר שאינו טעון ברכה במקומו קיי"ל שאינו צריך לברך ברכה לאחריה אם הולך ממקום למקום, וא"כ ממה נפשך אינו צריך לברך ברכה זו שלאחריה, דאם הוא דבר הטעון ברכה לאחריה הרי הוא יכול להמשיך אכילתו במקום אחר, ואם הוא דבר שאינו טעון ברכה במקומו, הרי אינו צריך לברך לאחריה בהולך ממקום למקום, וממילא הוא גורם בוודאי לברכה שאינה צריכה. וכן מצאנו להדיא בתהילה לדוד כאן (ס"ק ג) שכתב דהכא אין לברך לאחריה משום שהוא גורם ברכה שאינה צריכה. וע"ש שמסיק שיש להקל בזה ולצאת אפילו לכתחילה בלא לברך לאחריו, ואין לחוש שישכח מלברך היות ודעתו לאכול במקום השני, ואפילו בדבר שאין טעון ברכה במקומו מותר ללכת לאכול במקום השני ולברך שם ברכה אחרונה. וצ"ע לדינא.

## [סעיף ו] מי שנזכר בתוך הסעודה שלא התפלל ועמד והתפלל, אפילו אם אין שהות לגמור סעודתו ולהתפלל, שחייב להפסיק ואי אפשר לו לאכול עד שיתפלל, עם כל זה לא הוי הפסק.

### המפסיק בסעודתו כדי להתפלל

כוונת השו"ע בסעיף זה לאפוקי ממש"כ התוס' בפסחים (קב, א ד"ה ועקרו) בריש דבריהם שתפילה נחשבת כהפסק כי אינו יכול לאכול בזמן התפילה, ואנן קיי"ל שתפילה אינה נחשבת כהפסק וטעמא דמילתא כי אינו חייב להתפלל ובתוס' שם כתבו שרק ברכת המזון שהוא גמר הסעודה, זה עושה היסח הדעת.

עוד כתב המשנ"ב (ס"ק מז) דאף שתפילה אינה נחשבת כהפסק לעניין ברכת המוציא, מכל מקום צריך לחזור וליטול את ידיו, דחיישינן שמא לא שמר את ידיו. אמנם הביא דדעת כמה אחרונים שאף אם התפלל אינו צריך ליטול את ידיו, דבעת התפילה ודאי נזהר שלא לטנף את ידיו.

והוסיף שם המשנ"ב דבאופן שהלך להתפלל מחוץ לביתו להתפלל, בזה לכו"ע צריך לחזור וליטול את ידיו כשחוזר כיון שבדרך אינו שומר את ידיו [אך נראה שאם האולם שבו הוא אוכל נמצא בסמוך ממש לביהכנ"ס אינו צריך לחזור וליטול את ידיו דאין לחוש שטינפם]. ויש לעורר דכן הדין במי שיוצא באמצע סעודתו מחוץ למקום הסעודה, דכשחוזר צריך לחזור וליטול את ידיו. ודבר זה מצוי אצל נערים שיוצאים לשחק וכדומה באמצע הסעודה, דצריכים לחזור וליטול את ידיהם כשחוזרים.

סעיף ז] אדם שישן בתוך סעודתו שינת עראי, לא הוי הפסק. הגה: וכן אם הפסיק בשאר דברי רשות, כגון שהוצרך לנקביו וכיוצא בזה.

### הישן בתוך סעודתו

ומבואר במשנ"ב (ס"ק מח) שאף אם שהה משך זמן לערך שעה, אם נאנס בשינה חשיב כשינת עראי דלא חשיב כהפסק, ואינו צריך לחזור ולברך המוציא. ומשמע בדברי המשנ"ב שאם הוא ישן יותר משעה חשיב בוודאי כהיסח הדעת והוא צריך לחזור ולברך כשממשיך באכילתו. והטעם נראה דיותר משעה הוא זמן מופלג המחשיבו כהפסק גמור. ועיין משנ"ב (ס"ק מח) בשם הפמ"ג שגם בשינת ארעי צריך נטילת ידיים בלא ברכה.

ומצינו כעין זה בדין הפסק בין בשר לחלב שהביא הרמ"א (סימן פט סעיף א) שיש נהגו להפסיק שעה אחת בין בשר לחלב, וביאר שם היד יהודה (ס"ק ב) שהוא ע"פ דעת התוס' (חולין קה, א ד"ה לסעודתא) שבעינן שלא יאכל את הבשר והחלב באותה סעודה, ולכך בעינן הפסק של שעה אחת, דכל שיש המתנה של שעה אחת חשיב שמסלק עצמו מסעודתו (אך ע"ש בש"ך שכתב טעם אחר ואכמ"ל), והיינו דהפסק שעה הוא זמן מופלג שנחשב כסילוק סעודה.

[ויש שמועה בשם החזו"א על המוריד טליתו ודעתו להחזירה שאם מפסיק עד זמן של שעתיים לא יחזור ויברך, וצ"ע דלפי מה שנתבאר נראה דכל שמפסיק יותר משעה הוי כהפסק מופלג וצריך לחזור ולברך עליו ואכמ"ל].

### ההולך לביה"כ באמצע אכילת פירות

כתב הביאור הלכה (ד"ה כגון) שהאוכל פירות או שתה משקין והפסיק באכילתו והלך לבית הכסא דכשחוזר למקומו צריך לחזור ולברך על הפירות או המשקין דיציאה זו נחשבת להפסק. ונראה דדין זה הוא רק בזמנם, שבית הכסא היה מחוץ לביתו, ולכן כשיוצא לשם וחוזר לביתו הוי הפסק שמצריכו לחזור ולברך, אך בזמנינו שבית הכסא בתוך ביתו, א"צ לחזור ולברך כשחוזר, דהכל נחשב כבית אחד.

## [סימן קעט סעיף א] גמר סעודתו ונטל ידיו מים אחרונים, אינו יכול לאכול ולא לשתות, עד שיברך ברכת המזון.

### הפסק לאחר מים אחרונים

וכתב המשנ"ב (ס"ק א) דלכתחילה לא יפסיק אפילו בדיבור מעט, דתיכף לנטילה ברכה, אך אם צריך להפסיק בדבר נחוץ, או בדיעבד אם הפסיק יטול ידיו שנית כדי להיות תיכף לנטילת מים אחרונים ברכה.

ובהמשך דבריו הביא המשנ"ב דיש פוסקים שכתבו שלכתחילה יכול להמשיך ולאכול אחר שנטל מים אחרונים ולאחר מכן יחזור ויטול את ידיו בשנית, אך סיים שלהפסיק בדיבור או לאיזה עסק אסור, אף אם יחזור ויטול לאחר מכן את ידיו, וביאר השעה"צ (ס"ק ז) דכיון שלא אכל עוד הרי ידיו נקיות, ומה שיטול אח"כ אינו מעלה ואינו מוריד כי ידיו אינם מזוהמות. וקצ"ע שלעיל כתב דבדיעבד אם הפסיק יחזור ויטול את ידיו ולא אמרינן דנטילה זו אינה מעלה ואינו מוריד. וצ"ל דס"ל למשנ"ב שלכתחילה אין לסמוך על סברא זו, ורק בדיעבד אם דיבר יחזור ויטול את ידיו.

[ובאמת בשועה"ר כאן (סעיף ה) כתב שיכול לכתחילה לדבר אחר מים אחרונים ובלבד שיחזור ויטול, משום שבידו להחליט שהמים הראשונים אינם נטילת ידיים של מים אחרונים, אלא הרי הם כמים בעלמא. אמנם בתהיל"ד (ס"ק א) הקשה שבשו"ע הרב בסימן רעא (סעיף יב) כתב להדיא שלכתחילה אסור לדבר אחר נטילת מים אחרונים אף אם יחזור ויטול ידיו בשנית וצ"ע].

**הדינים העולים:**

1. י"א שז' מינים טעונים ברכה במקומם וי"א שרק מיני דגן וי"א שרק פת. ובמשנ"ב מחמיר לכתחילה בכולם לברך עליהם במקומם משום ספק דרבנן שאפשר להחמיר בקל, ואם שינה למקום אחר לא יברך עליהם ברכה לפניה במקום אחר.
2. דעת הרעק"א שאם יצא אינו צריך לחזור למקומו ולברך, ומהפמ"ג משמע שצריך לחזור כי צריך לטרוח בספק דרבנן כשאפשר להחמיר בקל.
3. השותה יין והולך מבית לבית דעת הגרי"ש שיברך ברכה לאחריה בכל מקום ומקום. אך נראה שלא יברך מספק דהוא גרם ברכה שאינה צריכה בוודאי וכ"כ התהיל"ד.
4. המפסיק בסעודתו כדי להתפלל אינו הפסק לברך המוציא וי"א שא"צ נט"י, אך אם יוצא מביתו לכו"ע צריך ליטול ידיו, וכן בכל פעם שיוצא ממקום הסעודה צריך ליטול ידיו כשחוזר.
5. הישן בתוך סעודתו שינת עראי א"צ לחזור ולברך המוציא [אך צריך נט"י], ושינת קבע שישן על מטתו או יותר משעה הוא הפסק.
6. ההולך לבית הכסא באמצע אכילת פירות הוי היסח הדעת, והיינו רק כשבית הכסא מחוץ לביתו.
7. לכתחילה לא יפסיק בדיבור אחר מים אחרונים, ואם הפסיק יחזור ויטול ידיו שוב.