מ_מ - שכירות חפצים - ב
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / פועלים - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

**בגדר שכירות חפצים**

**חקרו האם תשלומי שכירות הוא על השימוש, או על הזכות או הקנין שיש לשוכר**

**ראיות שהתשלום על השימוש**

א. מבואר בדף ס''ה א' דאף בשכירות חפצים אמרינן אין שכירות משתלמת אלא לבסוף, ואם התשלום על הקנין היה צריך להיות חייב מיד - ואולי יש לדחות דאע''פ שמתחייב מיד זמן הפרעון הוא רק בסוף, ורק היכא שיש סיבה שיהיה חייב מיד הוי ריבית, דומיא דכל שכירות פועלים דאיכא למד''א דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף ואפילו הכי אינה משתלמת אלא לבסוף -.

ב. בדברי הרשב''א שו''ת ח''ב סי' שכ''ח מבואר דאף בשכירות חפצים אמרינן ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, וכן הוא במחנ''א שכירות סי' ג', קצוה''ח סי' קכ'''ו סק''ג, אבנ''מ סי' כ''ח סקמ''ו - ועי' חזו''א ב''ק סי' כ''א סקל''ב שכתב 'דכבר זכה האומן בהתחלת המלאכה כל שכרו אלא שהוא בתנאי אם ישלים מלאכתו' ויש לעיין מהסוגיא בקידושין דף ס''ג א' לגבי מקדש במלוה, ומהסוגיא בע''ז דף י''ט ב' דמשמע שלא חל החיוב בהתחלה -.

ג. דעת הרמב''ן ועוד ראשונים דבשכר בית זה ונפל הבית, אין השוכר צריך לשלם על הזמן שלא דר, ואי נימא שהתשלום על הקנין, מאי שנא מכל קונה בית ונפל הבית שחייב לשלם את כל דמיו, ויש לדחות עי' ש''ך סי' של''ד סק''ב, נתה''מ סי' של''ד סק''ב, חזו''א ב''ק סי' כ''ג סק''י.

ד. רעק''א בגליון שו''ע סי' שמ''א דן בשוכר שמת ולא הניח אביהן אחריות נכסים וכתב בצד הראשון 'נלענ"ד דאף בלא הניח להם אביהם נכסים צריכין לשלם השכירות משלהם אף דאין להם זכות יותר מאביהם, מ"מ כיון דאביהם לא היה להם זכות שמוש בחנם ה"נ אין להם זכות שמוש בחנם' ועי' להלן שכתב דאפשר לומר שמשלם על הקנין.

**ראיות שהתשלום על הקנין**

א. הראשונים דס''ל דבנפל הבית חייב את כל השכר, ע''כ ס''ל שהתשלום על הקנין, ויש לדחות על פי מש''כ רש''י בדף ק''ג א' דאומר לו המשכיר מזלך גרם, וא''כ הוי כשבר השוכר את הבית, דנחשב שהמשכיר העמיד לו את הבית לכל הזמן, וחייב השוכר כל רגע ורגע על מה שהמשכיר מצידו העמיד לו בית לכל הזמן.

ב. מבואר בדף ס''ה א' דמותר להשכיר בית לשנה ולשלם בהתחלה י' במקום י''ב בסוף, ואי נימא דהתשלום על השימוש, א''כ הרי הוא מלוה לו מעות ומקבל בתמורה את השכירות יותר בזול, ומדוע אינו ריבית, ומוכח דמשלם על הקנין, ואע''פ שזמן הפרעון הוא בסוף יכול להקדים את הפרעון, וכתב הקובה''ע סי' נ''ג סק''ט די''ל דאע''פ שבכל שכירות משלם על השימוש, כשהקדים שכרו משלם על הקנין.

ג. הריטב''א בכתובות דף ל''ד ב' כתב דהשוכר בית ומת ולא הניח אחריות נכסים, היורשים דרים בבית השכור וא''צ לשלם, ולכא' מוכח בדבריו דהתשלום על הקנין, דאל''כ והשימוש מחייב תמורה, מדוע אין היורשים חייבים לשלם על השתמשות - ויש לדחות שהאב התחייב בהתחלה לשלם על ההשתמשות, והוי כהתחייב להשתמש ולשלם אל השימוש, ולכן רק האב חייב, ולא יורשיו כשלא הניח אחריות נכסים -.

ד. כתב רעק''א בגליון שו''ע סי' שמ''א - על השוכר בית ומת ולא הניח אחריות נכסים - 'ומ"מ אפשר לומר דאביהם **מיד ששכר נעשה בע"ח על דמיו** וזכה בשמוש ויכולין היורשים לומר אבינו אנו יורשים זכות השמוש וחובו אין משלמין ודמי לקנה מטלטלי' ולא נתן דמיהם ומת דיורשין זוכי' בהמטלטלין וחובו אין משלמין ה"נ שכירות ליומא ממכר הוא'.

ה. הרמ''א בסי' של''ד סעי' א' הביא ב' דעות במת השוכר אם גובים מנכסיו - ומשמע שאין היורשים רוצים לגור, ואפילו הכי חייבים לשלם מנכסי אביהם - וביאר הסמ''ע שם דסברת המחייבים הוא 'שאני שכירות בתים דה"ל כמכר לו הבית כל אותה שנה', ומשמע שהתשלום על הקנין, ולא על ההשתמשות.

ו. כתב הש''ך בסי' של''ד סק''ב 'ועוד נ"ל דאפי' אי אמרינן שכירות ליומא ממכר הוא אין היורשים צריכין לשלם די"ל דלכל יומא ויומא ממכר הוא' ולכא' מבואר בדבריו ששכירות הוא חלות בפני עצמו, וחלות שכירות הוא סיבה שכל יום ויום יזכה בקנין גוף לפירות בחפץ השכור, וא''כ אע''פ שמשלם על הקנין ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ומבואר בש''ך דכיון שהקנין חל בכל יום לא התחייב האב שמת, והבנים מעולם לא קצצו עמו לשלם על כך, ויש לעיין האם כוונת הש''ך דרשאין לדור בחנם אפי' אם הניח אביהן אחריות נכסים - ורעק''א הנ''ל מספ''ל רק בלא הניח אביהן אחריות נכסים - או דכוונתו דכיון דכל יומא וכו' לא ירשו היורשים מאומא, מכיון שחלות שכירות יש בו חובה וזכות, ואין ירושה אלל על זכות שאין בו חובה, ושכירות הוא חלות המחייבת את השוכר לשלם על כל יום שנעשה קנוי לו, וא''כ אף בתשלום אינם רשאין לגור, ועלה ד' צדדים בשוכר שמת, או שרק כשהניח אביהם אחריות נכסים גובין מהם, או שבכ''ג אין גובים ורשאין לדור בחנם, או שאין רשאין לדור אפי' בשכר, או שרשאין לדור ולשלם אף כשלא הניח אביהם אחריות נכסים.

**האם קנוי לשוכר קנין גוף לפירות בחפץ השכור, או שאין לו אלא זכות, או שאין לו אלא שעה''ג על המשכיר בלבד.**

מבואר בדף נ''ו ב' דשכירות הוא ממכר ליומיה, ונח' הראשונים בביאור הדבר, והובאו ב' הדרכים בתוס' רא''ש שם וז''ל היינו לענין דאינו קרוי ביתו של שוכר ולא קנין כספו אבל מ"מ קניא להשתמש בה כל ימי שכירותו, אי נמי הכא קרא יתירא דריש לענין אונאה דכתיב ממכר לרבות מכר כל דהו', וז''ל הנמוק''י 'והא דאמרינן דשכירות מכירה ליומא וקניא היינו לענין שישתמש בו כל ימי שכירותו אבל גוף הדבר אינו קנוי כלל', ויש לדון האם הכוונה שאין לו קנין כלל בגוף הדבר, או שאין קנוי לו אלא גוף לפירות, ואין הגוף עצמו קנוי לו לזמן, ועי' לח''מ פ''ז מהלכ' שכירות ה''א.

**מקורות וראיות שיש לשוכר קנין גוף לפירות**

א. כתב הרמב''ם בפ''ז מהלכות שכירות ה''א 'כשם שמתנה אדם כל תנאי שירצה במקח וממכר כך מתנה בשכירות **שהשכירות מכירה לזמן קצוב היא**', ובפ''א מהלכ' שאלה ה''ה 'ודין הוא הלוקח קונה הגוף קנין עולם בדמים שנתן ומקבל מתנה קנה הגוף קנין עולם ולא נתן כלום **והשוכר קנה הגוף לפירותיו** עד זמן קצוב בדמים שנתן והשואל קנה הגוף לפירותיו עד זמן קצוב ולא נתן כלום', ובריש פכ''ג מהלכ' מכירה כתב 'מקנה אדם הגוף לפירותיו ... ואין זה מקנה דבר שלא בא לעולם שהרי הגוף מצוי ומקנה לפירות, הא למה זה דומה לשוכר בית או שדה לחבירו שלא הקנה לו הגוף אלא הנאת הגוף'.

ב. כתב הרמב''ן בכתובות דף נ''ט 'דשכירות ושאלה ... קני ליה למילתיה ויכול למכור זכותו וקונין ממנו בכסף בשטר ובחזקה דהא קרינא ביה ביתו שלו לענין הקדש ... **זכותו דשוכר קנין גוף הוא** ... וה"ה נמי דבכורו של לוה נוטל פי שנים בגופה ... שוכר נמי כיון **דקני ליה גוף לפירותיו** יש לו בקרקע' ועי''ש שכתב דהא דמבואר בע''ז דשכירות לא קניא, הכוונה דאין קנוי לו הגוף לזמן, אלא קנוי לו רק גוף לפירות, ועי''ש שכתב דכיון שקנוי לו לפירות אין חל הקדש המשכיר.

ג. כתב הרשב''א בשו''ת ח''ב סי' שכ''ח בענין שוכר בית ומת דאין שייך דין אונס בשכירות בית משום דשכירות ממכר ליומיה 'דכיון ששכר שמעון הבית ממנו לשנה ... חייב הוא בדמי שכירותו בין דר בו כל השנה בין לא דר בו דשכירות כמכר ומכור הוא לו לימי שכירותו ... שזה לא מחמת דירתו שלו ממש מתחייב לו אלא מפני שזה מכר לו ביתו לשנה ... ואילו קנה בית ונתחייב בדמיו ומת קודם שידור שם הנטען בזה טענת אונס'.

ד. כתב הרא''ש בשו''ת כלל א' סי' א' דשוכר זוכה בקנין חצר בחצר השכורה משום דשכירות ממכר ליומיה.

ה. הריב''ש כתב דל''מ מחילת השוכר, ומבואר בדבריו שיש לשוכר קנין בגוף החפץ, ולא רק זכות.

ו. הריטב''א בדף צ''ט א' כתב דסברת ר' הונא דמשיכה אינה מועלת לקנין שאלה משום 'דמשיכה אינה קונה במטלטלין מדאורייתא ורבנן הוא דתקון וכי תקון דוקא במכר או במתנה שהוא קנין הגוף אבל בשאלה דלית בה לשואל אלא קנין פירות לא תקנו לה משיכה' משא''כ שכירות דנקנה במשיכה משום 'דשאני שכירות דמכירה ליומא היא והרי הוא בכלל משיכה שתקנו בלקוחות' ובקידושין דף מ''ז ב' כתב 'דלהכי לא מיקני כלי בשאלה במשיכה, משום דבשאלה לא מיקני ליה גוף הכלי כלל אלא תשמיש שבו, ואין התשמיש ההוא ראוי לקנות במשיכה כשם שאין אותיות נקנות במסירה לחודה לענין שעבוד שבהם, שאין משיכה קונה אלא במושך גוף הדבר הנקנה ... ואפילו אם תמצא לומר דנותן כלי לפירות ותשמיש קונה במשיכה, התם גופא ממש מקני לפירותיו לאותו זמן ... מה שאין כן בשואל דלא מיקני ליה גופא'.

**ראיות שאין לשוכר קנין גוף לפירות**

א. בב''ב דף קל''ו ב' המוכר שדהו לפירות רבי יוחנן אמר מביא וקורא וריש לקיש אמר מביא ואינו קורא רבי יוחנן אמר מביא וקורא קסבר קנין פירות כקנין הגוף דמי וריש לקיש אמר מביא ואינו קורא קנין פירות לאו כקנין הגוף דמי, ומבואר דלכו''ע שוכר מביא ביכורים, וכתב החזו''א שביעית סי' כ''א סק''ד דבריש ביכורים מבואר דחוכר אינו מביא, ומבואר דחלוק שכירות מקנין גוף לפירות.

ב. עוד הוכיח החזו''א שאין שכירות ככל קנין גוף לפירות מהא דגוי שקנה קנין גוף לפירות מישראל והשכירו לישראל פטור השוכר מתרו''מ, ואי נימא דשוכר קונה קנין גוף לפירות לא נשאר ביד הגוי מאומה.

ב. מבואר בדברי הרשב''א בשו''ת ח''ב סי' שכ''ח דאף בשכירות חפצים אמרינן דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ואי נימא דקנה השוכר קנין גוף לפירות, הרי הוא משתמש בשלו וא''א לחייבו לשלם על השימוש - קובה''ע סי' נ''ג -.

ג. דעת הרמב''ן ועוד ראשונים דבשכר בית זה ונפל הבית, אין השוכר צריך לשלם על הזמן שלא דר, ואי נימא שקנה השוכר קנין גוף לפירות א''כ ע''כ התשלום על הקנין, וא''כ מאי שנא מכל קונה בית ונפל הבית שחייב את כל דמיו, ויש לדחות עי' ש''ך סי' של''ד סק''ב, נתה''מ סי' של''ד סק''ב, חזו''א ב''ק סי' כ''ג סק''י.

ד. וכעין זה יש להוכיח מהחוכר שדה ומחמת מכת מדינה לא גדל תבואה, דמנכה לו מן חכורו, ואם שכירות הוא כקונה גוף לפירות לכא' היה חייב לשלם לו אף במכת מדינה.

ה. כתב המהרש''ל ביש''ש ב''ק פ''ה סי' ל''ג 'דגוף הבהמה לעולם של המשכיר, ונקראת שלו לכל מילי, וכן הבית לעולם שלו, אבל מ"מ ההנאה שיש לשוכר על אותה דבר הוא ממכר ממש ... דשכירות ליומא ממכר הוא, פי' ההנאה ששכר ממנו, שיש לו רשות להשתמש בו, הילכך שייך בו אונאה', ועי''ש בסי' ל''ד דשאלה אינה ממכר ליומיה, וכן הוא בדברי הריטב''א דף צ''ט א' דרק שכירות הוא ממכר ליומיה ולא שאלה.

ו. כתב השו''ע סי' שי''ג סעי' ג' - ומקורו מדברי הרמב''ם - דדבר הפקר הנמצא בחצר זוכה בו המשכיר, וביאר הש''ך שם 'שכירות ממכר הוא לענין ההנאה של השכירות ולא לענין גוף הדבר ה"נ כיון שאין גוף החצר קנוי לשוכר אין החצר זוכה לו', ועי' ביאור הגר''א סי' שט''ו סק''ג.

ז. עי' נתה''מ סי' קע''ו סק''א, סי' קצ''ב סוף סק''ו, סי' קצ''ד סק''ג, סי' רל''ה סק''י, סי' ש''י סק''ד, סי' שי''ב סק''ה, וסקי''ג, סי' שט''ו סק''א, סי' שי''ז סק''ב, סי' שמ''א סקט''ו, מקור חיים סי' ת''מ סק''ה, ובחלק מהמקומות נראה שאפי' בשכירות בית זה אין לשוכר זכות בבית אלא רק שעה''ג על המשכיר, ואין הבית אלא כאפותיקי מפורש כמוש''כ הרשב''א, אלא שבדברי הרשב''א י''ל דיש שעה''ג לתת לו קנין בבית, ובדברי הנתה''מ נראה שאין לו אלא שעה''ג לתת לו דיורים, ואינו משועבד להביא לו זכות בבית.

**האם בשוכר בית סתם יש זכות לשוכר בבית שנתנו לו כמו שיש זכות לשוכר בית זה**

א. הרמב''ן בכתובות דף נ''ט והר''ן והנמוק''י בנדרים דף מ''ו ב' כתבו דבהקדישו משכיר חלוק בין בית זה לבית סתם, דבבית זה לא חל ההקדש, ובבית סתם חל ההקדש.

ב. הדרכי משה סי' שי''ב סק''ו והש''ך סי' שי''ב סק''ה הביאו דהנמוק''י דף ק''ג א' הביא מהרמב''ם - וכן פסק הש''ך סי' שי''ב סק''ה - דבבית זה אין יכול המשכיר להוציאו ולתת לו בית אחר, משא''כ בבית סתם יכול להעבירו לבית אחר, והריטב''א בדף ק''ג א' כתב שאינו יכול להעבירו לבית אחר - אולם הט''ז סי' י''ז כתב דאין כוונת הנמוק''י כן, אלא אף לדעת הרמב''ם אינו יכול להעבירו עי''ש, וכעין זה כתב הנתה''מ שם סקי''ב -.

מבואר שיש לשוכר בית זה יותר זכויות משוכר בית סתם, ומאידך השוכר בית זה ונפל הבית אין חייב לתת לו בית אחר משא''כ בבית סתם, והיה נראה דשכירות בית זה ושכירות בית סתם שונים במהותם זה מזה, דבשכירות בית זה קנה גוף לפירות בבית, ובבית סתם לא קנה מידי בבית אלא יש רק שעה''ג על המשכיר להעמיד לו בית, אלא דמוכח שגם בבית זה יש שעה''ג על המשכיר.

**האם יש שעה''ג בבית זה, או שאין שכירות בית זה אלא כקונה גוף לפירות**

א. כתב הרשב''א דף ע''ח א' 'וזה כללו של דבר בחמור זה אחריות עליו אף על פי שהוא בעצמו אינו ראוי למלאכה כגון שמת או נשבר והרי הוא כאפותיקי מפורש ובחמור סתם כאפותיקי סתם'.

ב. כתב הריטב''א דף ק''ג א' על שוכר בית זה ונפל 'ודוקא שנפל לאחר שירד לתוכו, אבל אם נפל קודם לכן וקודם שנתקיים השכירות לא מצי יהיב ליה בית נפול, דאדעתא דבני ליה הוא דאגר, וכשם שנתחייב להעמיד בו דלתות ומנעול, וכש"כ הא שאין אדם שוכר בית נפול לדירה'.

ג. כתב הרא''ש כלל ל''ה סי' ו', ונפסק ברמ''א סי' שי''ד סעי' א', דהשוכר בית זה, ואחר שדר בו מעט, נפלו מעט קורות ויש סכנה לגור בו, חייב המשכיר לתקן את הבית, ואין דינו כנפל הבית.

ד. מבואר ברמב''ם ונפסק בשו''ע סי' שי''ב סעי' י''ז דמשכיר שסתר את בית השכור חייב לעמיד לו בית אחר אף בשוכר בית זה, ומבואר שיש שעה''ג גם בבית זה, ועי''ש נתה''מ סק''ה, ועי' בביאור הגר''א שם שכתב שכן הוא ברש''י ותוס' בערכין עי''ש, וכן מבואר בדברי היש''ש ב''ק פ''ה סי' ל''ג בדברי רש''י ותוס' בערכין, מהא דכתבו התוס' על דברי הגמ' 'המשכיר בית לחברו ונתנגע אף על פי שחלטו כהן אומר לו הרי שלך לפניך נתצו חייב להעמיד לו בית' דאיירי בבית זה, ואפילו הכי בנתצו חייב להעמיד לו בית אחר משום דהוי כסתרו המשכיר כמוש''כ רש''י שם 'דמשום מזליה דמשכיר הוא שנחשד על הגזל או על צרות העין' - והקשה הש''ך יו''ד בנקודות הכסף סי' רכ''ה לסקמ''ה א''כ מדוע בחלטו כהן דאסור בהנאה א''צ להביא לו בית אחר, ועי''ש במהרש''ל שכתב דכיון שהזק שאינו ניכר הוא יכול לומר לו הרי שלך לפניך -.

ה. הקונה גוף לפירות בחמור, ומת החמור, ודאי אין לו זכות בנבילה לשכור בו חמור אחר, וע''כ - כן הוכיח הנתה''מ בסי' רל''ה סק''י וסי' שי''ב סק''ה ועי' להלן - דמלבד קנין גוף לפירות שיש לשוכר, יש לו גם שעה''ג על המשכיר, והחמור הוא אפותיקי מפורש כמוש''כ הרשב''א - ודוחק לומר דמלבד קנין גוף לפירות יש לו עוד קנין בגוף החמור על הצד שימות החמור -.

ו. הובא שהנתה''מ הוכיח שיש שעה''ג גם בחמור זה, מהא דיש לו זכות בנבילה - ולכא' כוונתו דשייך זכות שימוש בבהמה, אך לא שייך זכות למכור את הנבילה, אלא רק שייך שיהיה שעה''ג וחמור הוא רק אפותיקי מפורש, דאל''כ מנה אין כאן משכון אין כאן - וכתב בסי' שי''ב סקי''ג דכל זה רק בחמור זה שהנבילה משועבדת לו, אך בבית זה שאין האבנים משועבדים לו אין שעה''ג, והעיר הגר''נ ברוק שליט''א דהנתה''מ כתב את דבריו רק לדברי הרשב''א דס''ל שאין אונס בשכירות בית זה, אך לדעת הרמב''ם ששוכר שסתר את הבית חייב לו בית אחר ע''כ יש שעה''ג גם בבית זה כמבואר בנתה''מ בסק''ה.

---------------------------------------

**בדברי רש''י במתני'**

א. כתב רש''י 'מתה או נשברה חייב המשכיר למכור העור והנבילה לכלבים, ולהוסיף מעות ולהעמיד לו חמור, או ישכור לו אחר בדמי נבילה, שהרי חמור זה שיעבד לו, או יחזור לו שכרו' ונח' בדברי רש''י האם כוונתו דחייב להוסיף מעות מכיסו, או דאינו חייב אלא שאם לא יוציא מעות מכיסו מכלינן קרנא.

ב. הרא''ש סי' י' והרמב''ן דף ע''ט א' והר''ן דף ע''ח ב' נקטו בדעת רש''י כאן ובדף ע''ט א' ד''ה לא מכלינן דכשהבעלים כאן, אף בחמור זה חייב להוסיף מעות ולקנות חמור אחר, ונראה שהבינו בדברי רש''י דאף כשאין בדמיה לשכור, אכתי מחוייב להוסיף מעות ולקנות חמור אחר, והקשו הראשונים הרי לא שיעבד לו אלא חמור זה, ולא התחייב להוציא מעות, ולכן העמידו הרא''ש והר''ן - וכ''כ הרמב''ן דאפשר להעמיד כן - דבמתני' איירי בחמור סתם, והרמב''ן כתב שאפשר להעמיד את המשנה בחמור זה ואיירי שיש בדמיה ליקח חמור אחר, והרשב''א דף ע''ח א' הקשה על פי' זה דהיאך שנה סתם בלא שום תנאי חייב להעמיד לו חמור, דמשמע דבכ''ג חייב להעמיד לו חמור, אף כשאין בדמיה ליקח או לשכור.

ג. כתב המהר''ם שי''ף דרש''י הוכרח להעמיד את המשנה בחמור זה, דאל''כ היאך אומר לו הרי שלך לפניך בנעשית אנגריא.

ד. רעק''א דף ע''ט א' והדרישה סי' ש''י והמהר''ם שי''ף והמהדורא בתרא כתבו ליישב את דברי רש''י דאין כוונתו דחייב להוסיף מעות, אלא כוונת רש''י במתני' ובדף ע''ט א' הוא דאף לרב דלא מכלינן קרנא, כל זה רק משום דשמא חפץ המשכיר להוסיף מעות ולקנות אחר ולא יכלה קרנו, אך כשהוא לפנינו ואינו רוצה להוסיף מעות ולקנות אחר אף לרב מכלינן קרנא,

ה. היש''ש ב''ק פ''ה סי' ל''ג נקט כדברי הראשונים, וכתב דנח' רש''י ושאר ראשונים בשכר חמור זה ומת האם חייב להעמיד לו חמור אחר, ומשמע בדבריו דלא רק להוסיף מעות חייב אלא אף כשהנבילה אינה שוה כלום חייב להעמיד חמור אחר, וצ''ב היאך יפרש את דברי הגמ' בדף ע''ט א' שבחמור סתם חייב להעמיד לו חמור אחר, ובחמור זה א''צ להעמיד חמור אחר, וצ''ל דכוונת הגמ' הוא דכיון שאין הבעלים כאן ואין יכולים להוסיף מעות, בחמור זה לא מכלינן קרנא לרב, ובחמור סתם שכל נכסיו משועבדים להעמיד חמור אחר ממילא מכלינן קרנא דלא גרע הנבילה משאר נכסיו - ואף לדעת הרמב''ן דלא חל השעבוד, בחמור זה יכול לחול זכות ע''י משיכת החמור - ולמד''א דמכלינן קרנא ההבדל בין חמור זה לחמור סתם הוא אם רק הנבילה משועבדת, או שכל נכסיו משועבדים, ואכתי צ'ע אם כשהמשכיר כאן הרי הוא צריך להוציא מעות מכיסו, א''כ בע''כ שיש עליו שעה''ג, וא''כ מדוע אין כל נכסיו משועבדים ככל חוב, עוד צ''ע מדברי הגמ' בדף ק''ג א' דבשכר בית זה ונפל אינו חייב להעמיד לו בית אחר, ובשלמא לדברי הראשונים דא''צ להוציא מעות מכיסו יש לחלק בין בית לחמור כמוש''כ הראשונים, אך לדברי רש''י דחייב להוציא מעות מכיסו צ''ב מאי שנא בית מחמור.

ו. התשובות מימוניות משפטים סי' כ''ז וההגה''א בסוגיין כתבו דרש''י בדף ק''ג א' ס''ל דהשוכר בית זה, ונפל הבית, חייב השוכר לשלם לו את כל שכרו אף על הזמן שלא דר, וצ''ע מדברי הגמ' בדף ע''ט א' דבחמור זה ואין בדמיה לקנות או לשכור משלם רק על מה שהלך, ושמעתי ליישב על פי דברי האחרונים הנ''ל, דאין מבואר בגמ' דבאין בדמיה לשכור חייב רק חצי הדרך, ורק מבואר דכשאין בדמיה ליקח לרב דלא מכלינן קרנא חייב רק שכר חצי הדרך, ובכה''ג כשהבעלים כאן יש לו זכות שיעמידו לו הבעלים חמור אחר, ורק כשאין הבעלים כאן אינו יכול לשכור משום שיש זכות לבעלים להוסיף וליקח אחרת, ונמצא שיש לו זכות לקבל חמור, רק אין לו זכות לבחור באיזה דרך יתן לו הבעלים חמור אחר, ולכן כשאינו כאן אינו יכול לשכור אחר, וכיון שהבעלים מחוייבים להעמיד לו אחר, אלא שאינם כאן, אין מגיע להם כל שכרם, ורק בבית שאינו מחוייב להעמיד לו בית אחר אף כשהוא בפנינו חייב את כל שכרו.

ז. יש לעיין לדברי האחרונים בדעת רש''י כשאין הבעלים כאן, האם רשאי השוכר להוסיף משלו ולקחת חמור אחר, ויהיה המשכיר שותף בחמור, או''ד דכיון שלא יקבל בכה''ג המשכיר את כל שכרו, מכיון שחלק מהחמור אינו שלו, יש לו זכות שימכרו את הנבילה וישכרו חמור אחר, ויקבל את כל שכרו, ולכן אינו רשאי להוסיף משלו ולקחת אחר.

ח. אי נימא דרש''י ס''ל דמתני' איירי בחמור זה, וחייב להעמיד לו חמור הכוונה מדמי הנבילה, וכן מבואר ברמב''ן דיש להעמיד כך את דברי המשנה, וצ''ע - תוס' הרא''ש ותוס' ר''פ - מדברי הגמ' דבאנגריא שאינה חוזרת חייב להעמיד לו חמור, והרי כאן אין נבילה, ולדברי היש''ש בדעת רש''י דבחמור זה שמתה חייב להעמיד לו חמור אחר ניחא.

בביאור דברי רש''י 'או יחזור לו שכרו'

א. נח' בביאור דברי רש''י, הטור והב''י נקטו בדעת רש''י דביד המשכיר להחזיר שכרו, ובכה''ג אין זכות לשוכר בנבילה לקנות או לשכור חמור אחר, ורק כשאין מחזיר לו את שכרו יש לו זכות בנבילה, והב''ח נקט בדברי רש''י שיש זכות לשוכר בנבילה וכדלהלן.

ב. כתב הטור סי' ש''י שכתב 'ומדברי רש"י יראה שיוכל המשכיר לומר אחזיר לך שכרך ולא נהירא דכל זמן שיש בדמיה לשכור כאילו היא עדיין קיימת ואין אחד מהם יכול לחזור בו'.

ג. כתב הב''י בסי' ש''י 'ונראה שטעמו משום דנהי דחמור זה שיעבד לו ואינו יכול לומר לו בחצי הדרך אחזיר לך מעותיך ואקח חמורי היינו דוקא בעוד החמור חי אבל כשמת אזדא ליה לענין זה שאם רצה להחזיר לו שכרו אינו יכול לכופו למכור הנבלה וליקח או לשכור בדמיה זה נראה לומר לדעת רש"י', וכעין זה מבואר בדברי הגר''א שם סק''ט, דהיינו דאע''פ שיש לו זכות בחמור, כשמת פקע זכותו, אך אכתי יש זכות לשוכר לומר למשכיר שיחזיר לו את כל מעותיו אם לא ישכור בדמי הנבילה חמור אחר, אע''פ שאם אין בדמי הנבילה לשכור חייב לשלם לו את הדרך שהלך כמבואר בגמ' - ולפי''ז גם החילוק שכתב רש''י בין אם מתה בבית הבעלים וכו' הוא רק סברא לענין להחזיר מעותיו -.

ד. עי' ברמב''ן דף ע''ט א' שכתב שיש להעמיד את המשנה בחמור סתם, אע''פ שאם מת החמור אין חייב המשכיר להביא לו חמור אחר, יש לפרש במתני' דחייב להעמיד לו חמור שאם לא ימעיד לו חמור מחזיר לו את שכרו, והביא שגם רש''י פירש כן במתני' דחייב להעמיד לו חמור אם אינו רוצה להפסיד את שכרו - והרמב''ן חלק על רש''י וס''ל דבחמור זה הנבילה משועבדת לשוכר, אך הביא את רש''י לגבי הפי' במשנה דחייב לעמיד לו חמור אין הכוונה אלא דאם לא יעמיד לו חמור יחזיר לו את שכרו -.

ה. התשובות מימוניות משפטים סי' כ''ז וההגה''א בסוגיין כתבו דרש''י בדף ק''ג א' ס''ל דהשוכר בית זה, ונפל הבית, חייב השוכר לשלם לו את כל שכרו אף על הזמן שלא דר - ובדברי המ''מ פ''ה ה''ו לא נראה שפי' כן ברש''י - וברש''י כאן מבואר דבחמור זה אם לא יעמיד לו חמור מדמי הנבילה מחזיר לו את כל שכרו - כמבואר בדברי הרמב''ן שכוונת רש''י שיחזיר אף את דמי הדרך שכבר הלך', וכן מבואר בדברי הגר''א סי' ש''י סק''ט, אך בדברי המל''מ מבואר דכוונת רש''י שיחזיר לו שכר הדרך שלא הלך - והחילוק הוא בין היכא דיש על המשכיר ליקח או לשכור להיכא שאין מוטל עליו, דבחמור דעתם שאם לא ישכור לו בדמי הנבילה לא ישלם מידי, משא''כ בבית הוי כאין בדמיה לשכור - כמבואר בראשונים דף ע''ט א' - דחייב את כל שכרו.

ו. הב''ח כתב דאף רש''י פי' מתני' בחמור סתם, וכוונת רש''י הוא דבין בחמור זה ובין בחמור סתם כשיש בדמי הנבילה לשכור לו חמור אחר הרי הוא משועבד לכך, אפי' אם אפשר למצוא לשכור רק ביוקר גדול, וכוונת רש''י הוא דחייב להעמיד לו חמור אחר מדמי הנבילה, ואם אין בדמי הנבילה בכדי להעמיד לו חמור אחר, כיון שאמר חמור סתם, אם לא יעמיד לו חמור אחר יחזיר לו שכרו, ואע''פ שאמר חמור סתם 'פשיטא דלא נשתעבד להעמיד לו חמור אלא בשביל שכרו וכשמחזיר לו שכרו לפי שנאנס דמת החמור אין המשכיר חייב כלום'.

ז. לדברי הראשונים שפירשו בדברי רש''י שחייב להוסיף מעות, משמע שיש עליו שעה''ג ואינו יכול להיפטר בהשבת שכרו, ולפי''ז צ''ל דכוונת רש''י במה שכתב או יחזיר שכרו כוונתו דאם אינו עושה כדין, יש זכות לשוכר לקבל את כל שכרו.

בדברי רש''י 'מזלך גרם ונפסיד שנינו'

א. כתב רש''י מזלך גרם ונפסיד שנינו - ופי' הגר''א בסי' ש''י סק''ד דמפסיד המשכיר חלק מהשכר, וכן מבואר בנמוק''י, ונחלק רש''י על הרמב''ם שכתב שמשלם כל שכרו - ולפי''ז לכא' במכת מדינה רק המשכיר מפסיד אף בהבריקה ונעשית אנגריא.

ב. צ''ב - כן הקשה הרשב''א - לדברי רש''י דפטור המשכיר באנגריא והבריקה משום דאומר לו מזלך גרם, מדוע במתה אינו יכול לומר לו מזלך גרם, ואין לומר דכיון דבמתה שנפסד המשכיר א''א לומר דמחמת מזלו של השוכר הפסיד המשכיר, דאכתי יקשה מכלי זכוכית ורכיבה דחייב להעמיד לו חמור אחר אע''פ שלא הפסיד המשכיר, ועי' בדברי הריטב''א שכתב 'פירש רבינו אנגריא חוזרת בתוך ימי שכירותה דכיון דכן מיחזי דמזלו של שוכר גרם דהא משכיר לא מפסיד מידי, אבל אנגריא שאינה חוזרת בתוך ימי שכירותה מזלו של משכיר הוא' וצ''ל דכתב כן רק על אנגריא, אך בהבריקה אין פטור משום מזלו גרם כדמוכח מרכיבה וכלי זכוכית, וע''כ דבהבריקה פטור משום שעדיין ראויה החמור למלאכה, ורק באנגריא שאינה ראויה למלאכה הוצרך לומר שפטר משום שמזלו גרם, ואולי בהבריקה לא שייך מזלו גרם, משום שאף אחר שיחזיר למשכיר ישאר כן ונמצא שגם המשכיר נפסד.

------------------------------------------------

**בענין שוכר חמור זה או בית זה, ומת החמור, או נפל הבית**

נח' הראשונים האם בית שנפל דינו כחמור שמת, רוב הראשונים נקטו שבית שנפל אין לוקח או שוכר באבנים, ושיטת הרמ''ה - הובא בטור סי' שי''ב - שאף בבית אם יש בעציו ובאבניו כדי ליקח אחר יקח ואם אין בהם כדי ליקח אחר ויש בהן כדי לשכור ישכור.

א. הראשונים הוכיחו מדברי הגמ' בדף ק''ג א' 'אי דאמר ליה בית זה נפל אזל ליה' ולא קאמר דאם יש בדמיו וכו' דבבית אין הדין כחמור שמת.

ב. ובישוב דברי הרמ''ה כתב הדרישה 'לפי סברתו צ"ל הא דפריך תלמודא בסוף השואל היכי דמי אי דאמר ליה בית זה נפל אזדא ליה ר"ל ואמאי קתני במתניתין (קג א) חייב להעמיד לו בית דמשמע שהחיוב מוטל על המשכיר ליתן לו בית כשהיה לו אחר או להחזיר לו שכירותו משלם וכמ"ש עוד בסמוך ואמאי הא אזדא ליה'.

ג. בביאור החילוק בין בית לחמור כתבו הראשונים ב' סברות, תוס' כתבו 'אין הבית עומד לימכר אלא להוסיף עליו ולחזור ולבנותו כבתחילה וכיון דא"ל בית זה ונפל אין למוכרו וגם לא קבל עליו להוסיף יציאה בבנין בית זה אלא בית זה כמו שהוא השכיר לו לדור בו כל זמן שיוכל וכי נפל אזדא אבל חמור שמת אין עומד אלא למכרו בדמים ולכך יש בדמיה ליקח יקח לשכור ישכור'.

ד. והרמב''ן בדף ק''ג א' אחרי שכתב כדברי התוס' כתב 'ועוד דהתם חמור זה קאמר ובין חי ובין מת חמור הוא ומשתעבד ליה, אבל הכא בית זה אמר ליה ואין כאן אותו בית שהרי נפל ולאו בית הוא'.

ה. הרא''ש בשו''ת כלל ל''ה סי' ו' הביא את דברי התוס' וכתב 'ומזה יש ללמוד דאם נתקלקלו הקורות והתקרה מסתמא עומד הוא ליתקן ולא שייך למימר אזדא ליה דעדיין נקרא בית אלא שמסוכן לדור בו ודמי לההיא דחמור הילכך חייב המשכיר ליתן' ולכא' דברים אלו מתאימים לדברי הרמב''ן שרק משום שאין על הבית שם בית אין משועבד לו, משא''כ לדברי התוס' שלא השתעבד להוסיף דמים, מדוע כאן השתעבד להוסיף דמים.

ו. כתב הב''י בסי' שי''ב 'וכתב הרב המגיד בפרק י"ח מהלכות אישות (ה"ב ד"ה נפל המדור) גבי מדור אלמנה שנפל אין מחייבים אותו לבנותו כתב הרשב"א ז"ל ולאו למימרא שאין חייבים לבנותו אבל אם בנאוהו שתהא היא דרה בו אלא מכיון שנפל נסתלק זכותה ממנו עכ"ל. ומשם יש ללמוד דהוא הדין למשכיר' ויש לפרש בתרי אנפי י''ל דכיון שאין דעתו להתחייב לבנותו, דעתו שיהיה לו זכות בבית רק עד שנפל, וי''ל דנתן לו זכות רק בבית הזה, וכשנפל ובנאו פנים חדשות באו לכאן, וכמבואר בדברי הרמב''ן דשעבד לו רק בית ולא את האבנים.

ז. עוד כתב הב''י שם 'ונראה לי דכי היכי דמדור אלמנה שנפל ואמרה הניחו לי לבנותו אין שומעין לה הוא הדין לשוכר' וגם כאן יש לפרש בתרי אנפי, י''ל דכיון שלא השתעבד להוסיף מעות דעתו שיהיה לו זכות רק עד שיפול, ולא עלה על דעתם שישאר לו זכות לבנותו, וי''ל שנתן לו זכות רק בבית, וכשנפל אף אם יבנהו אין זה אותו הבית שהיה לו בו זכות אלא בית אחר.

ח. עי' שטמ''ק שהביא מהראב''ד שחלוק בית מחמור, משום שבחמור שכרו ללכת למקום פלוני, וכל הדרך הוא ענין אחד, משא''כ דירה בבית כל חלק אינו קשור לחלק האחר, ולכן רק בחמור שיעבד לו את הנבילה משא''כ בבית.

**האם בשכירות חמור סתם יש שעה''ג**

א. דעת הרמב''ן דבלא קנין אין שעה''ג, והגמ' - ואולי גם המשנה - איירי בלא קנין, ואין כוונת גמ' שחייב שלכור לו חמור אחר אלא שאם לא יתן לו חמור אחר לא יהיה השוכר חייב לשלם לו אף על הדרך שכבר הלך.

ב. הראב''ד לא ניחא ליה להעמיד את המשנה כן ופי' דאיירי באופן שעשו קנין.

ג. הרשב''א כתב בשם הראב''ד דקנין מעות לא מהני בחמור, אלא רק בקרקעות, והנמוק''י כתב 'איכא דמפרשי דהא דאמרינן הכא חייב להעמיד לו חמור מיירי כגון שהקדים לו שכרו על חמור סתם וכל שיש לו חייב להעמיד לו חמור דקנייה במעות דמעות קונות בשכירות מטלטלין ואפילו מדרבנן דלא שייך למימר בהו נשרפו חטיך בעלייה וכמו שפירש לעיל פרק הזהב'.

ד. הרשב''א לא ניחא ליה להעמיד מתני' כשעשו קנין, וגם לא ניח''ל העמיד מתני' בחמור זה, ולכן כתב 'לאחר שמסר לו חמור אחד כבר נתקיים מעשה ביניהם במסירתו של זה ואלא מיהו כיון דא"ל חמור סתם ומסר לו זה הרי זה כאלו נשתעבד בכך מחמת אחריות להעמיד לו חמור אחר, וכדרך שהוא משעבד לו הנבלה בחמור זה כך משעבד עצמו בחמור סתם באחריות על כל נכסי'.

ה. הרא''ש כתב 'דבמשיכת החמור נשתעבדו נכסי המשכיר להעמיד חמור עד אותו מקום'.

ו. הריטב''א כתב 'והנכון דכיון דמשך חמור ראשון וקנאו במשיכה למלאכתו ונתחייב למשכיר בשכרו דשוב אינו יכול לחזור בו, באותה הנאה נתחייב לו משכיר להעמיד לו חמור כאילו קנו מידו'.

ו. עלה בידינו ד' שיטות בביאור מתני', או שמהני משיכה לשעבדו, או דאיירי בהקדים שכרו ומהני קנין כסף בשכירות מטלטלין, או דאיירי כשעשו קנין סודר, או דאיירי בחמור זה, וחייב להעמיד לו חמור מדמי הנבילה.

ז. לדעת הראשונים דאינו חייב לו חמור אחר משום שאין קנין, כתב רעק''א בגליון שו''ע סי' שי''ב סעי' י''ז דהיה מקום לומר דכל זה רק בחמור סתם, אך בבית סתם, כשהחזיק בבית הוי חזקה לכל בתיו כמבואר בגמ' דדי בחזקה בבית אחד לקנות י' בתים משום דסדנא דארעא חד הוא.

----------------------------------------

**האם בחמור סתם יש לו זכות כמו שיש לשוכר חמור זה**

יש לדון האם שכירות חמור סתם, הוי כשכירות חמור זה בתוספת חמור סתם, או''ד דבחמור סתם אין לו זכויות כמו שיש בשכירות חמור זה.

אי נימא דחמור זה הוא מקח של קנין גוף לפירות, וחמור סתם הוא שעה''ג, יש לדון אם בחמור סתם יש גם מקח וגם שעה''ג או רק שעה''ג, ואי נימא דבחמור זה יש גם שעה''ג יש לדון אם מכיון שמשועבד רק להעמיד לו חמור זה, לכן יש לו יותר זכויות בחמור ממה שיש בחמור סתם, או שכל חמור סתם הוא חמור זה עם תוספת שעבוד לחמור אחר.

א. נח' הראשונים האם בבית סתם יכול להעבירו מבית לבית, הריטב''א כתב 'ומיהו לבתר דנחת בגויה דכו"ע לא מצי משני ליה לבית אחר וכבר זכה בבית זה בין שהוא גדול או קטן, וזה ברור' והדרכ''מ סי' ש''י סק''ו, והש''ך סי' שי''ב סק''ה וסקי''ט נקטו דדעת הרמב''ם שהובא בנמוק''י אינו כן אלא יכול להעבירו מבית לבית, אולם הט''ז שם סעי' י''ז נקט שלא נח' הרמב''ם בזה.

ב. ואכתי יש לדון - רעק''א בגליון שו''ע סי' ש''י על דברי הסמ''ע סק''ו - האם בחמור זה יש זכות לשוכר בנבילה, ומקום הספק הוא רק לדעת הרמב''ן שלא חל שעה''ג בחמור סתם, האם יש לו זכות בחמור שנתן לו דומיא דחמור זה ויכול ליקח או לשכור, או''ד דבחמור סתם אין כוונתו לתת לו זכות בחמור, אלא דעתו רק להשתעבד להעמיד לו שימוש של חמור, וכיון שלא חל השעבוד, לא חל מאומה, אך לשיטת הרא''ש והרשב''א והריטב''א שחל שעה''ג בחמור סתם, לא גרע הנבילה משאר נכסיו, וכל נכסיו משועבדים לו.

ג. ומקום הספק הוא הן לשיטת הריטב''א והן לשיטת הרמב''ם, די''ל דאף לשיטת הריטב''א שאינו יכול להעבירו מבית לבית, אולי אין כוונתו דחמור סתם הוי כשכירות חמור זה לכל הדינים, אלא אולי רק לענין להעבירו מבית לבית דעת השוכר שלא יוכל להעבירו, ולכן דעתו שיהיה לו זכות בבית, אך אין לו זכות בנבילה כמו שיש בשוכר חמור זה, ורק כשהחמור בעין שאפשר להשתמש בו יש לו זכות שימוש בו, או''ד דדעתו לשעבד לו את החמור, וא''ת לדעת הרמב''ן שלא חל שעה''ג, א''כ מנה אין כאן משכון אין כאן, י''ל דהקנה לו את גוף הבהמה בתנאי דומיא דמש''כ הריטב''א בדף ע''ח א' לגבי באתה חבילה לידו עי''ש, אך י''ל דאין כוונתו להקנות לו את גוף הבהמה, אלא דעתו רק להתחייב להעמיד לו חמור, וכיון שלא חל שעה''ג, אף אין לו זכות בחמור שנתן לו.

וכן יש להסתפק לדעת הרמב''ם שיכול להעבירו אולי כל זה רק משום שהשכיר לו בית סתם, ולכן זכותו בבית זה קלוש יותר ויכול להעבירו, אך דעתו לשעבד לו את הנבילה כמו בחמור זה.

ד. בדברי הרמב''ן בכתובות דף נ''ט מבואר דחלוק בית זה מבית סתם לענין הקדישו משכיר, ומבואר דאין בית סתם רק תוספת על בית זה, אלא גם יש גרעון בבית סתם, אך אכתי יש לדון אם כוונת הרמב''ן שאין לו קנין בבית אך יש לו זכות, או''ד שאין לו אפי' זכות בבית שנתן לו משום שאין דעתו לתת לו זכות בבית, אלא רק לתת לו מקום לדור, ועי' ריטב''א לעיל דף ל''ה ב' בסוף העמוד דגם בחמור סתם יכול השוכר להשאיל, ואי ס''ל כדברי הרמב''ן בכתובות דרק אם יש לשוכר קנין הגוף הרי הוא יכול להשכירו לאחר, יהיה מבואר בריטב''א דגם בחמור סתם יש לו שעה''ג - אלא שהרמב''ן הוכיח מהסוגיא שם שיכול המשכיר להשאיל שיש לו קנין בגוף, והריטב''א הוכיח דאיירי שם בחמור סתם, וא''כ צ''ב לדברי הרמב''ן שאין לו בחמור סתם קנין הגוף כיצד יכול השוכר להשאיל -.

ה. הב''ח בסי' ש''י כתב דבחמור סתם אין כוונתו להשתעבד להביא לו חמור אחר אם ימות החמור, ואפילו הכי כתב דיש לשוכר זכות בנבילה כמו שיש לשוכר חמור זה, וצ''ב מהיכי תיתי ששעבד לו את הנבילה יותר משאר נכסיו, ורק אי נימא דחמור סתם הוי כחמור זה ורק התחייב בנוסף לחמור זה להעמיד לו חמור אחר ניחא - ואף אם לא חל ההתחייבות כדברי הרמב''ן, או לא התכווין להתחייב כדברי הב''ח, אך ההסכם היה שישלם לו רק אם יעמיד לו חמור אחר, וזה התוספת שיש בחמור סתם יוצר מחמור זה - ועי' בב''ח בסי' שי''ב סקי''ח שכתב בדעת הרמ''ה שאין זכות בחמור סתם בנבילה אלא רק בחמור זה עי''ש.

ו. לדעת הראשונים שיש שעה''ג בחמור סתם, א''כ אף בבית זה יהיה לו זכות באבנים, אע''פ שבבית זה כתבו הראשונים - מלבד דעת הרמ''ה - שאין זכות לשוכר באבנים, אפילו הכי בבית סתם כיון שיש שעה''ג ויכול לגבות מכל נכסיו, לא גרע האבנים משאר נכסיו.

ז. כתב הרשב''א דף ע''ח א' 'אבל לאחר שמסר לו חמור אחד כבר נתקיים מעשה ביניהם במסירתו של זה ואלא מיהו כיון דא"ל חמור סתם ומסר לו זה הרי זה כאלו נשתעבד בכך מחמת אחריות להעמיד לו חמור אחר, וכדרך שהוא משעבד לו הנבלה בחמור זה כך משעבד עצמו בחמור סתם באחריות על כל נכסיו' והיה נראה בדברי הרשב''א שחמור סתם הוי כחמור זה בתוספת חיוב אחריות, אלא שנראה ברשב''א שגם בחמור זה אינו מקח אלא השתעבד להעמיד לו חמור, והחמור הוא אפותקי מפורש, וא''כ אין כוונת הרשב''א בחמור סתם דהוי כמקח על החמור שנתן לו, אלא נתינת החמור הוי כהתחלת קיום ההסכם, וחידש הרשב''א שעי''ז חל שעבוד להעמיד לו חמור, ואולי זה כעין תחילת מלאכה בשכירות פועלים.

ח. בדברי הש''ך מבואר דאע''פ שבשכירות בית סתם יכול להעבירו מבית לבית, אינו יכול להעבירו לבית קטן יותר, אע''פ שלכתחילה היה יכול לתת לו בית קטן יותר, וצ''ב אם לא זכה בבית שנתן לו אלא יש לו רק שעה''ג לתת לו בית, מדוע אחר שהביא לו בית גדול אינו יכול להביא מלו בית קטן, ולכא' מבואר בש''ך שיש לו זכות בבית, אלא שכיון שאמר לו בית סתם הוי כהתנה שיוכל לתת לו בית אחר, וכיון שאינו אלא תנאי דעתם שיוכל להביא לו בית אחר שאינו גרוע מהבית שנתן לו וצ''ע.

**זכות השוכר בנבילה**

א. מבואר בטור סי' ש''י דאף ביוקר גדול יכול לשכור מהנבילה, ועי' תוס' דף ע''ט א' דהקשו אי לא שכיח לאוגרי למה יתן לו שכר חצי הדרך, והעמידו תוס' דיכול לשכור בטפי פורתא, וצ''ע מדברי הגמ' 'אם יש בדמיה לשכור ישכור' וא''כ מה הקשו תוס' ומה חידשו בתי', ולכא' מוכח בתוס' כדברי הטור דיכול לשכור בדמיה אפי' ביוקר גדול, ולרב דלא מכלינן קרנא אין שוה לשוכר לשכור ביוקר גדול משום שלא ירויח מידי ממכירת היין לאחר ששילם ביוקר גדול עבור חמור אחר, ולכן הקשו תוס' וכו', ותי' דאיירי ביוקר קצת ולא ביוקר גדול, וישאר רווח לשוכר במכירת היין, ועי' דרישה סי' ש''י.

ב. מבואר בטור סי' ש''י שרק הנבילה משועבדת, אך אין שכרו משועבד.

ג. ונראה שנח' בביאור דברי הטור הב''ח והפרישה ורעק''א, בדברי רעק''א מבואר דיכול לשכור רק היכא דאחרי שישכור ישלם למשכיר שכר כל הדרך, אך אם אין בנבילה בכדי לשכור, ונצרך גם שכר חצי הדרך שלא הלך אינו יכול לשכור, דשכר הדרך אינו משועבד, ואע''פ שאם לא ישכור גם לא ישלם על חצי הדרך שלא הלך, אכתי ישאר למשכיר הנבילה, אך אין זכות לשוכר שגם הנבילה לא ישאר למשכיר וגם לא ישלם לו על כל הדרך.

ד. אך בדברי הפרישה מבואר דאף חצי מדמי השכירות שלא הלך משועבד, ורק אם נתייקר אע''פ שהנבילה משועבדת אף לשכור ביוקר גדול, אין שכר חצי הדרך שלא הלך משועבד לשכור ביוקר, אלא רק כפי השכר שקבעו בהתחלה עי''ש, ועי' בדברי הב''ח.

ה. המ''מ והגר''א סי' ש''י סק''ו כתבו דדעת הרמב''ם דרק במת החמור יש זכות לשוכר ליקח או לשכור, אך בהבריקה אף באופן שאינו יכול לומר הרש''ל כגון בשכרו לרכיבה או בכלי זכוכית, אין זכות לשוכר ליקח או לשכור בדמיה, אלא רק אם רוצה המשכיר את שכרו חייב הוא להעמיד לו חמור אחר, ועי' סמ''ע שם סק''ה שכתב שבטור מבואר דף בכה''ג יש זכות לשוכר בנבילה, וכתב שאף הרמב''ם ס''ל הכי.