ציונים והערות 8 נטלפ שבח ופגם
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

טבת מס' 8

# שמעתתא דנטל"פ – ג'

# 'שבח ופגם' - דף ס"ז. ס"ח.

**השביח ולבסוף פגם**

**פגם ולבסוף השביח**

**אינו משביח ואינו פוגם**

**חסירה מלח ויתירה מלח**

**הערות בגפ"ת**

**גמ' דף ס"ז. אמר רב יהודה אמר שמואל לא שנו עד אמר ריש לקיש. ובדף ס"ח. אמר עולא מחלוקת עד ס"ח: ההוא עכברא.**

# השביח ולבסוף פגם

**בסוגיא זו יש לברר מ"ט לבסוף פגם אסור ומ"ש מנבילה שסרחה,**

**עי' תוס' ס"ח. ד"ה אבל, וחדושי הר"ן שם, וברא"ה בבד"ה בית ד' א'.**

**בגמ'** ס"ז. נקט ר"י בפשיטות דהשביח ולבסוף פגם אסור, וכן הוא מסקנת הגמ' ס"ח., והוכיחה כן מהברייתא שם, והכי קי"ל לדינא בסי' ק"ג. **והקשו הראשונים** דדין זה צ"ע טובא, דכיון דמשוה הגמ' טעם פגום לנבילה שאינה ראויה לגר, א"כ כמו דבנבילה גופא אף דנאסרה מתחילה, כשנסרחה שריא, כן צריך להיות בטעם, ומה אכפ"ל שהשביח בתחילה, והרי עכשיו הטעם היתרא הוא, ומצינו בזה כמה מהלכים.

**א. תוס'** ס"ח. ד"ה אבל, תירצו דהכא השביח בשעת התערובת, שבשעה שנפל האיסור לתוך ההיתר היה נטל"ש וכו' וחל עליה איסור, אבל ההוא דנבלה בעודה נבלה נפגם ושריא. ולכאו' ר"ל דהקובע בתערובת הוא שעת ההתערבות, אך זה גופא צ"ע מ"ט, והרי כל שעה ושעה ראוי הרוב לבטל את המיעוט, וצריך שבכל שעה יהא בו כח נו"ט שאוסר ואינו בטל, וא"כ כאשר נפגם יגבר הרוב ויתיר, ויש להאריך בביאור הדבר, ועי' **מהרש"א** וצ"ב.

**ב. בחידושי הר"ן** דף ס"ח. כתב, דהנה בכולא שמעתין מתבאר חידוש להשוות נטל"פ שהוא 'פוגם קצת' לאינו ראוי לגר דנבילה דהוא 'סרוח ממש', (והסיבה לכך מבואר בר"ן במק"א דכשהאיסור מופיע כטעם ושימושו הוא כטעם, לכך כשהוא פוגם אין בו שימוש והנאה), וס"ל לגמ' דהנ"מ בפגום מעיקרא דמעולם לא הושבח תבשיל זה מחמת טעם האיסור, אבל בהשביח ולבסוף פגם כיון שבשעה שהשביח נאסר התבשיל הוה ליה כנבילה, וכיון שחל עליו איסור א"א להתירו עד שיפסל מלאכול לאדם כנבילה, דומיא דמאי דאמרי' במסכת חולין [ד' ק"ח] חנ"נ, דכל שאינו נפסל מלאכול לאדם, נהנה הוא מתבשיל זה שנעשה איסור מתחילתו. **והנה** אין כוונתו ממש לחנ"נ דכתב רק 'דומיא', **ועוד** דדעת הר"ן ק"ח. ד"ה וסבר רב דחנ"נ בשאר איסורים אינו אלא מדרבנן, וכאן נראה דהוא דין תורה, דומיא דכל הדרשות והסברות דאיירי בהם הר"ן הכא[[1]](#footnote-2). ולכאו' כוונתו דכיון דבתחילה הטעים והשביח לאוכל, שוב הוא נעשה לחלק מ'האוכל' דכבר מצורף הוא לחתיכה, ומעתה אינו נידון כ'טעם' דנימא דשרי כשאין לו הנאה מהטעם, אלא נידון כאוכל עצמו ששיעור קלקולו הוא עד דיהא סרוח, אבל כשפוגם בתחילה דלא בא להשביח, אינו מצטרף להיות חלק מהאוכל, ונידון כ'טעם' ואינו מהנה ושריא, ועי"ש היטב בדבריו דביאר את כל השיטות אמוראי ותנאי בזה.[[2]](#footnote-3). [[3]](#footnote-4)

**ג. עי' ברא"ה** בבדק הבית בית ד' א' [עומקא 192], דבשורת הדין נטל"פ לא הוי אלא בסרוח לגמרי, והא דמקילים בנטל"פ אע"פ שאינו סרוח ממש (כחומץ בגריסים), הוא קולא דרבנן למ"ד טכ"ע לא"ד, **ולפי"ז** ביאר דלא התירו חכמים בהשביח ולבסוף פגם. או משום דס"ל לשמואל חנ"נ בשאר איסורים (ולדבריו דסוגיא הכא הוא מדרבנן יכול להיות דין חנ"נ ממש). **ועי"ש** שתירץ עוד, דהטעם שאסרינן השביח ולבסוף פגם, מפני שהדברים עצמם מושבחים ורק התערובת היא שפגמה, והדברים צ"ב. ועי' **בפמ"ג** סי' ק"ג שפ"ד סק"ז, "השביח ולבסוף פוגם יראה דליכא איסור תורה[[4]](#footnote-5) אלא משום דחל שם איסור לא שייך להתירן[[5]](#footnote-6), וציין לבד"ה הנ"ל, [ויש להעיר דמש"כ הבד"ה דאינו אלא מדרבנן הוא לטעמיה דמדאורייתא בעי 'סרוח', וכמש"נ].

# פגם ולבסוף השביח

**עיקר הסוגיא – לברר מקור הדין דלבסוף השביח אסור, ולברר אם אסור גם בשעת הפגם, ויש לברר את גדרי דינים אלו וסברתם.**

**עיקרי הראשונים בסוגיא הם הרמב"ם פט"ו הכ"ח ובנו"כ, המאירי בחידושיו ס"ז., ובפוסקים עי' ש"ך ס"ק ז' ופר"ח ס"ק ח'.**

**כתב הרמב"ם** פט"ו ממאכ"א הכ"ח "והוא שיהיה פוגם מתחילה ועד סוף, אבל אם פגם בתחילה וסופו להשביח, או השביח בתחילה אע"פ שסופו לפגום הרי זה אסור", וכתב **הכס"מ** שם דכן דעת **הרשב"א** בתוה"ב י"ט:[[6]](#footnote-7) וכ"כ **המאירי** בחידושיו ס"ז. [עומקא 168].

**והנה** לא נתבאר המקור מהגמ' לדין זה, **והגר"א** ציין דהוא מפורש בירושלמי. **ועי' כס"מ** דהרמב"ם והרשב"א למדו כן בק"ו מהשביח ולבסוף פגם שאסור אע"פ שאותו שבח ע"מ לפגום הוא, פגם תחלה כ"ש דאסור, דהא פגם זה אינו פגם כיון שהוא על מנת להשביח, עכ"ד. **הנה** מבואר בדבריו דאפשר ללמוד לאסור השביח בסוף מהשביח בתחילה, **אמנם** לפי המבואר לעיל לאסור משום דשעת ההתערבות קובעת כמש"כ תוס' ונשאר הדבר באיסורו, או דומיא דחנ"נ כמש"כ הר"ן והרא"ה, א"כ לכאו' א"א ללמוד מזה להשביח בסוף, דהכא מעיקרא היה פגום[[7]](#footnote-8), וא"כ צ"ע לדעת הרמב"ם מ"ט אוסרים בהשביח בתחילה. **עוד** יש לדקדק מגוף דברי הרמב"ם, שנראה שזהו הלכה אחת שיהא פוגם מתחילה ועד סוף, וצ"ע. **ועי'** היטב בדקדוק לשון הכס"מ דנראה דיש לדון בכלליות הדבר ובתכליתו אי משביח או פוגם בתערובת, ועי' נמי בדברי **המאירי** בשמעתין, ויש להאריך בדבר.

**כתב הש"ך** ק"ג ס"ק ז', דאין האיסור אלא אחר שהשביח, אבל בשעה שהוא פגום שרי[[8]](#footnote-9), והביא דכן מפורש באיסור והיתר סי' ל"ב ה' [עומקא]. אולם **הכנסת הגדולה והפרי חדש** ס"ק ח' חולקים על הש"ך וכתבו דאף קודם שהשביח אסור, והביא הפר"ח דכן מפורש בירושלמי ה"ג. וכן כתב להדיא **המאירי** בשמעתין, וז"ל ויראה שכל שסופם להשביח אסור אף קודם שהשביח, אא"כ דרך התבשיל ליאכל קודם שנצטננו, עכ"ל. ועי"ש בפר"ח שכתב לדקדק כן מלשון הרמב"ם יעו"ש, ודייק כן נמי מלשון הכס"מ דמשמע דהא דלבסוף השביח הוא רק בגוונא דהיה עשוי לכך, שמחמת כן אי"ז נחשב לפגם מתחילה וכמש"כ "דהא פגם אי"ז פגם", וא"כ יאסר גם בשעת הפגם, ודלא כהש"ך[[9]](#footnote-10). **עוד** כתב הפר"ח דהוא מוכרח מהא דהשביח ולבסוף פגם אסור אף בשעת הפגם ה"ה בזה, והדברים צ"ב, מה השייכות בין הדברים הרי התם לא הותר בשעת הפגם כיון דנאסר, אבל הכא מהיכ"ת לאסור לפני שהושבח [ודומה להא שהקשינו לעיל בכס"מ]. **ובאמת** כל שיטה זו דכבר בשעת הפגם היא אסורה [הגם שהיא השיטה העיקרית] צ"ב טובא, דכיון דסוף סוף פוגם הוא, מאיזה סיבה יאסר עתה[[10]](#footnote-11), ויש לטרוח ולבאר הדברים, דהוא מעיקרי הסוגיא.

**ילה"ק** על האי דינא דהשביח לבסוף אסור, דהרי בגמ' ס"ז. העמידו למשנה בגריסין רותחין והרי ודאי דהם עשויים להצטנן, ועי' **פר"ח** הנ"ל, דיש אחרונים שכתבו דכוונת המשנה שהם מותרים רק בעוד הם רותחין, והיינו כשיטת הש"ך דלעיל, אבל צ"ע דמשמעות המשנה דשרי בכל אופן, **ולכך** כתב דהא דשרי הוא משום דהוקלש כח החומץ וכבר אינו משביח, וכעי"ז כתב **המהר"ם** דכאשר נתערב בעודו רותח אינו משביח כלל. **אמנם** עי' היטב **במאירי** שם דבאמת הוא משביח, ולדבריו צ"ל דמשנתינו איירי כשהדרך לאכול בעודם רותחין והכל תלוי איך הדרך לאוכלם, וכמש"כ המאירי שם, (וכן נראה בירושלמי דהובא בפר"ח הנ"ל)[[11]](#footnote-12).

**והנה** בעיקר הנידון דלבסוף השביח, יש להעיר דהנה בנבילה שהיתה סרוחה והשביחה הסכימו **הרא"ה והמשמרת** [י"ט.] דשריא, **והחו"ד** ק"ג ס"ק א' הוכיח זאת מהא דדרשינן בגמ' להתיר סרוחה מקרא דאינה ראויה לגר, ולכאו' תפו"ל שאי"ז דרך אכילה וע"כ איירי שחזר ותיקנה, ולכך מצד דרך אכילה שפיר חייב, ומקרא ילפינן דכבר נעשה לחפצא דהתירא, (וכלשון הגמ' "אינה קרויה נבילה")[[12]](#footnote-13). **וקשה** דא"כ פגם ולבסוף השביח נמי לישרי, ועי' **חו"ד** שם דכתב דנטל"פ לא דמי לנבילה שהסריחה וחזר ותיקנה, דהתם הוא היתר בעצם, משא"כ נטל"פ כיון שאינו סרוח אי"ז היתר בעצם, יעו"ש. **וביאור הדברים** דנטל"פ אי"ז אלא היתר כשהוא ב'תערובת' וכל קיומו שם הוא בתורת 'מטעים', לפיכך כשהוא פוגם הוא מותר, אבל אי"ז היתר על עצם החפצא, וכאשר הוא משביח הוא ודאי יאסור, דהגדרתו בתערובת שפיר יכולה להשתנות, [ובאמת עי' במשמרת שם שהקשה כן על הרא"ה דנקט דכל נטל"פ הוא סרוח, ומבואר מדבריו נמי כהחו"ד **דלדידן** דנטל"פ הוא אינו סרוח בחפצא, מובן מ"ט השביח לבסוף אסור].

# אינו משביח ואינו פוגם

**במשנה** ס"ה: זה הכלל כל שבהנאתו בנו''ט וכו'. ויל"ע איך יהא הדין כשאינו משביח ואינו פוגם, ומ"מ 'מטעימו' (היינו שניכר טעמו של האיסור במין האחר), אך אינו משביחו בזה ואינו פוגמו בזה. **והנה** לשון המשנה ברישא כל שבהנאתו, ופרש"י שנהנה בטעמו של איסור, נראה דבעינן שישביח, ומאידך לשון התלמוד בכל מקום הוא נו"ט טעם לפגם[[13]](#footnote-14).

**בירושלמי** פרק י' מתרומות ה''ד איתא 'הדא אמרת לא לשבח ולא לפגם אסור', וכן הוא **בהג' אשר"י** בפרקין סי' ט', דאי אינו משביח ואינו פוגם אסור, והו"ד **בב"י** כאן, וכן האריכו בזה **הש"ך ובפר"ח** ס"ק ב', ונקטו דהוא אוסר.

**והנה** הש"ך שם הוכיח כן, מדכתב **הרשב"א** בתוה"ב יח: ונפסק בשו''ע סימן ק' ס"ב, דאם נימוח הגיד ואינו ניכר צריך ס' כנגדו, והא קי"ל דאין בגידין בנו"ט ומ"ט בעי ס', וע"כ דאע"פ שאין בו טעם להשביח מ"מ כיון שאינו פוגם אסור, וה"ה בכל דבר איסור דאינו פוגם. **וצוח הפר"ח** על ראייתו מגיד הנשה, דמתבאר מראיה זו דהבין הש"ך דהנידון דאינו משביח ואינו פוגם היינו איסור יבש כעץ שאינו מפליט טעם, אבל באמת בכה"ג בכל האיסורים שרי, והנידון הכא הוא על דבר שנותן את טעמו ואיסורו משום טעמו, איך יהא דינו כשאינו משביח. **אמנם** נראה דודאי גם הש"ך איירי בדבר שיש בו טעם אלא שאינו משביח, וראייתו היא, דכאשר נימוח גוף הגיד לא אהני חידושא דעץ הוא, משום דכשהוא נימוח **הופעתו בתערובת היא כ'טעם'** וצריך הוא להיות בגדרי טעם אע"פ שהוא ממשו, ולכך אי טעם שאינו משביח חשוב אינו ראוי לגר, גם הוא יהא שרי, ומדכתב הרשב"א דבנימוח בעי ס' אלמא חשוב כטעם אע"פ שאינו משביח[[14]](#footnote-15). ועי' בכל אריכות דברי הפר"ח בזה, ומ"מ בגוונא דיש טעם שאינו משביח מודה הוא דאסור, ועי' **מנחת כהן** פרק י' [עומקא].

**עי' ריטב"א** ס"ז. ד"ה נעשה כמי, שמבואר דיש לאסור כשאינו משביח ואינו פוגם, ופירש כן בדברי הגמ' יעו"ש.

[[15]](#footnote-16)**והנה** בעצם הדין דאינו משביח ואינו פוגם אסור יל"ע הרבה, דהרי כתב **הר"ן** דראוי לגר היינו דבעינן שיהנה מן האיסור, וכאן אין הטעם מהנהו. **וכן** יל"ע במש"כ **הרשב"א בשם הראב"ד** דטעם לא בטל מפני שאין חשיבות האוכל אלא בטעמו, ולכאו' איזה חשיבות יש לטעם שאינו משביח ואינו פוגם, **ומוכח** מזה כמש"נ במק"א (שיעור ה') שהנאת הטעם היא בעצם זה דאיכא בזה טעם של המין האחר במין ההיתר[[16]](#footnote-17), ויש להאריך בדבר[[17]](#footnote-18).

**פסק ההלכה -** אינו משביח ואינו פוגם אסור, ש"ך ס"ק ב', ולא מצינו חולק בזה, דדבר שיש לו טעם ורק שאינו משביח ואינו פוגם, דאסור.

# חסירה מלח ויתירה מלח

**עיקר הסוגיא - לברר פשט דברי ריש לקיש ור' יוחנן במאי קמיירי, וכמה מהלכים בראשונים יש בזה, ויש לבאר צדדי הגמ', הסברות והטעמים לכל לישנא, ולפי כל פירוש ופירוש.**

**גמ'** ס"ז. **אמר ריש לקיש נותן טעם שאמרו וכו'.** בביאור פשט שמעתין, מצינו לכאו' כמה מהלכים.

**א.** עי' היטב **פרש"י** ד"ה נותן טעם, דאיירי דהאיסור לבדו הוא פוגם את התבשיל, ורק אילו היה מלח **'היה מפיג פגימת טעם האיסור ומתקנו'**. ולפי"ז לישנא קמא דס"ל דאזלינן לחומרא דאינו נחשב נטל"פ, הוא חידוש, דהרי עתה הוא פוגם, ומ"ל שהיה אפשר ליתן דבר אחר שיתקנו, אמנם עי"ש ברש"י דכתב **'אילו היתה כתיקונה',** נראה דמיירי דלפי התוכנית הראויה של הכנת התבשיל היה ראוי ליתן המלח, ולא רק כדי להציל הפגם והנזק, ולכך נידון כנו"ט שאינו פוגם[[18]](#footnote-19), ומבואר **דאין דנים בפועל** אי השביח או פגם, אלא **בהגדרת עצם הדבר** אי הוא ראוי לתבשיל או לא, ויש להאריך בדבר. ולל"ב וכן ההלכה אזלינן לקולא כיון דבפועל פוגם.

**ובדברי ר"י** דאמר אם ריבה טעם לפגם מותר, עי' היטב **ברש"י** דכבר היה התבשיל פגום, אלא שהאיסור ריבה בפגם. [ויל"ע אי כוונת הגמ' להוכיח מר"י דהלכה כר"ל, או דמה דאמר הש"ס והלכתא וכו' מימרא בפ"ע היא, ומסדר הדברים בגמ' נראה דהיא ראיה לר"ל. **וילה"ק** דאין להוכיח מדריו"ח ל'חסירה מלח' דהתם אפשר דלא נחשב כלל 'פגומה' דהרי אי יוסיפו מלח כמתכונתו אשר ראוי לו, לא יהא פגם, ודברי ר"י להקל אינם ראיה **אלא ליתירה מלח**, וצריך לבאר דשורש נידון הסוגיא תלוי ביסוד אחד, וממנו יוצאים כל הנפק"מ, ויש להאריך בדבר].

**ב. עי' בתורת הבית** [י"ט. -:], דמימרא דר"י איירי כשכל אחד אינו יכול לבדו לפגום והפגם נעשה **בצירוף שניהם,** וקמ"ל דנחשב פוגם אע"פ דהאיסור אינו אלא 'מסייע'. ועי"ש עוד בדקדוק הלשון דנראה דגם תרי לישני דר"ל היינו בכה"ג דכל חד לחוד אינו פוגם יעוש"ה, ובלשון הזה הובאה נמי ההלכה **בטור והשו"ע**, דהפגם לבדו אינו פוגם אלא בסיוע דבר אחר, ובהא מסקינן דהוה נטל"פ. **וצ"ע דהב"י** הביא על זה את דברי רש"י, 'שהמלח היה מפיג פגימת טעם האיסור ומתקנו', ולכאו' רש"י כתב להדיא פרוש אחר וכנ"ל, וא"כ דאפשר דרש"י ס"ל דדוקא היכא דיש לו כח לפגום לבדו מסקינן דהוא פגם ומותר, אבל כשאין לו כח לפגום לבדו אינו פגם. (והרשב"א נמנע מפרש"י, י"ל דס"ל דבגוונא דהוא ממש פוגם אין הבנה בל"ק).

**ג. עי' תורי"ד** (מהדורא תנינא) דכתב אין אומרים קדירה זו חסירה מלח, פי' אם לא היתה הקדירה פגומה מחמת ד"א וזה פגמה עכשיו, אז התירו חכמים, שנמצא שזה פגמה **ולולי זה היתה משובחת**, אבל **אם היתה פגומה** מחמת ד"א אע"פ שגם זה הוסיף לפוגמה לא התירו חכמים, שכיון שהיא פגומה ועומדת אינן חוששין לפגם זה, **ובלישנא בתרא** כתב אין אומרים חסירה מלח היא, כלומר וכבר נפגמה מחמת ד"א ולא נחוש לפגם זה ויאסרנה, אלא אע"פ שהיתה פגומה מטעם ד"א וזה מוסיף לפוגמה מותר, עכ"ל. **הרי** דמפרש דבמחוסרת מלח ויתירה מלח כבר נחשבת פגומה, ומתבאר דהיה סברא לדון דאי אינו משנה את התבשיל 'ממושבח' ל'פגום' אינו נחשב פוגם, (וכמו שפרש"י בר"י). **והנה** יש לדון הרבה בסברא זו דהרי סוף סוף הוא אינו ראוי לתבשיל זה ופוגמו, ומ"ל שהתבשיל כבר פגום, וכן צ"ע לפרש"י בדברי רבי יוחנן, ויש להאריך בזה הרבה.

**ברמב"ם** השמיט כל שמעתא זו דר"ל ורבי יוחנן, וצ"ע מ"ט השמיט דין זה. **ואולי** למד הרמב"ם דשמעתא זו שייכת לפגימה בתחילה או בסוף, וכבר נכלל במש"כ 'שיפגום מתחילה ועד סוף', וכן במש"כ הרמב"ם 'ובלבד דלא יהא סופו להשביח' היינו כשסופו להשביח מאיליו[[19]](#footnote-20) אבל בלא"ה (כגון שצריך להוסיף מלח) מותר וצ"ע, ועי' **ש"ך** ס"ק ז'.

**כתב רע"א** בגליון השו"ע, דבחסירה מלח דמותר, שרי להוסיף היתר עד ס', ושוב להוסיף המלח, ואין בזה משום אין מבטלין וכו' כיון דגם נטל"פ בעי ביטול א"כ הוא כבר נתבטל, אלא דכאשר יעשה נטל"ש יתחדש בו הענין דטעמא לא בטיל, וע"י שהוסיף בו' ס' גרם שלא יתחדש הופעת הטעם, אבל ביטול איסור לא ביטל, עכ"ד יעו"ש[[20]](#footnote-21).

**פסק ההלכה -** **השו"ע** סי' ק"ג ס"ג פסק דיתירה מלח נחשב נטל"פ, ועי' **ש"ך** דה"ה חסירה מלח, ועי' **פמ"ג**, ועי' **ביאור הגר"א** דציין על זה את דברי רבי יוחנן, (ויל"ע מ"ט לא ציין לזה את ר"ל דהוא בעל המימרא, ואולי משום דבר"ל איכא ב' לשונות). **ב.** חסר מלח אפשר דמותר להוסיף עד ס' ואח"כ לתקן, ואין בזה מבטלין איסור - **רע"א.** **ג.** ספק אם הדבר השביח או פגם הולכין להחמיר, **כ"כ רבינו ירוחם**[[21]](#footnote-22), **ובפר"ח** ס"ק ח' דבמב"מ ויש רוב יש להקל.

**הערות בגפ"ת**

**דף ס"ז. נעשה כמי שהשביח ולבסוף פגם.** **הראשונים** נתקשו בלישנא 'דנעשה כמי' והרי ודאי משביח הוא, ועי' **תוס' ובמש"כ מהר"ם** בדבריהם[[22]](#footnote-23). ועי' **ריטב"א** שפירש באופ"א דר"ל דאע"ג דלא משבח ממש בתחילתו, דינו כאלו השביח ממש כיון **שלא פגם** בתחלתו, ושמעינן מזה הלכה דבאינו משביח ואינו פוגם אסור עי' לעיל. ועי' **בר"ן** על הרי"ף [עומקא] מה שביאר בפשט הגמ'.

**שהשביח ולבסוף פגם שאסור.** הנה הכא נקט הש"ס **בפשיטות** דהשביח ולבסוף פגם אסור, אמנם עי' לקמיה דף ס"ח.

**דף ס"ח. תד"ה אמר עולא וכו' דלא פליגי ר"מ ור"ש בקראי דלעיל.** עי' היטב **הגהות הב"ח**, והיינו דלא דרשי נמי מגיעולי נכרים דהרי משם נילף לאסור אף פגומים מעיקרא, וכן כתב באריכות **בחדושי הר"ן**, אמנם פשטות לשונם דאיירי בקראי דנבילה דא"א לפרש כדלעיל דר"מ ור"ש פליגי בהלכות נבילה אי שריא קרא דוקא בסרוחה מעיקרא, דא"כ היה לר"מ לאסור בפגומה מעיקרא דלא נחשב כסרוחה מעיקרא דנבילה כיון דהיה אסור לפני שנתערב, (כן פירש מהרש"א), ויש להוסיף דלפי"ז אי"צ לומר דנטל"פ מסברא אלא לכו"ע ילפינן מנבילה (דהותרה בכל גוונא שתסרח), ור"מ מסברא נקט להחמיר בהשביח ולבסוף פגם ולא דמי לנבילה כמבואר בתוס' לק'.

**תד"ה או דלמא וכו'.** וכיו"ב כתב **הריטב"א** [עומקא], יעו"ש בדבריו.

**נפק דק ואשכח.** לשון **נפק** לחפש, נמצא הרבה בש"ס. ועי' **תוי"ט** (אבות ב' ט') יציאת השכל והשוטטות להתבונן בעיון ולהשכיל היטב[[23]](#footnote-24).

**שאור של תרומה וכו'.** עי' **פר"ח** יו"ד צ"ח סק"ז דביאר את עיקר הא מלתא דשאור אוסר דהוא משום שמתקן העיסה ואין זה אלא מדרבנן, דלא דמי לטעם כעיקר כי אין טעם השאור מורגש בעיסה.

**שאני עיסה הואיל וראויה לחמע.** עי' **רשב"א וריטב"א** דטעמו דר"ש דפליג על זה הוא דס"ל דסוף סוף לעיסה זו הוא פוגם.

**רד"ה נפל של תרומה.** כתב רש"י דהוא מוגדר כהשביח **ולבסוף פגם**, וכן הוא מפורש בגמ' לק' בע"ב, ומי פליגי בהשביח ולבסוף פגם והא קתני נפל וכו'. **ויל"ע בזה** דהרי ההחמצה הראשונה רק השביחה והעמידה את העיסה על מתכונתה, והפגם שנעשה אח"כ הוא ע"י השאור השני ומ"ט להחשיב את הראשון שהוא 'פגם', ועי' **בפי' הראב"ד** [עומקא 92] ד"ה שאור של חולין מה שביאר בזה דבאמת גם השאור הראשון פגם, יעוש"ה.

**ס"ח: ומי פליגי כשהשביח ולבסוף פגם והא קתני וכו'.** ולא שייך כאן לומר דראוי לחמע וכו' דההוכחה היא מר"ש דאוסר ור"ש פליג על סברא זו, וכנ"ל.

**תד"ה ת"ש מסיפא, מהך דנפל של תרומה תחילה וכו'.** עי' **מהרש"א** דכוונתם להוכיח מיניה וביה בחשבון, דהנה אם במעיקרא כו"ע מודו דשרי, א"כ פלוגתתם בהשביח ולבסוף פגם, והרי מתרומה תחילה מבואר דבזה לכו"ע אסור, וע"כ פלוגתתם במעיקרא.

**אלא לאו ש"מ בפוגם מעיקרא מחלוקת.** ובפירוש **הראב"ד** [עומקא 93] כתב ותיובתא דעולא בתרתי, והיינו דעולא ס"ל דבפגם מעיקרא לכו"ע שרי ופליגי בהשביח ולבסוף פגם, אבל בברייתא בנפל תרומה תחילה מבואר דבהשביח ולבסוף פגם לכו"ע אסור (תיובתא א'), ובחומץ לגריסים מבואר דפליגי במעיקרא (תיובתא ב').

**והני תלתא בבי**[[24]](#footnote-25).

1. **וכן** דעת הר"ן דחנ"נ הוא רק דרך בישול, והרי לקמיה אסרינן אף בשאור של תרומה שאינו דרך בישול. [↑](#footnote-ref-2)
2. **אמנם** בתוס' לא הזכירו דהחילוק הוא מה שבנטל"פ לא בעי 'סרוח', אלא חילקו בין בעין לתערובת. [↑](#footnote-ref-3)
3. **עי'** קה"י דלא ראה את דברי הר"ן, וביאר מדנפשיה דהוא כמו חנ"נ. ועוד כתב דכמו דמצינו בגמ' ס"ח. דגם בנבילה גופא יש סברא דכיון דחל כבר שם אוכל ושם נבילה לא יפקע, סברה הגמ' דבטעם ראוי לדון כן גם לקושטא, דאחר דנקבע שהוא טעם והוא אסור לא יפקע. (ויש לבאר דוגמת מה דמצינו בכלים דאחר שחל שם כלי לא פקע שמו אלא בנקב גדול, אבל מעיקרא לא יחול בו שם כלי אפי' בנקב קטן). **דרך נוספת בזה,** עי' יד יהודה סי' ק"ג בקצר ס"ק י"ד דלשיטות דאמרינן נהפך מבואר היטב הא דלא מהני מה שפגם לבסוף, וכ"כ החידושי הרי"ם ע"ז דף ס"ז. אמנם יש לתמוה טובא, דנהפך שייך רק כשהוא 'מוטעם' באיסור, דזהו מגדירו כאיסור, אבל כשאזל הטעם ודאי יש להתירו, וכ"כ בפשיטות רע"א בשו"ת מהדו"ק תשובה פ"ב, וה**חו"ד** ק"ו א'. [↑](#footnote-ref-4)
4. **בתוס'** ד"ה אבל מבואר שנקטו דהאיסור הוא מדאורייתא, שהקשו דהשביח ולבסוף פגם הוא דומה לנבלה שהסריח בסוף שילפינן מקרא דשרי, וכן נקט להדיא הנוב"י סי' כ"ו ד"ה והנה לעולא, וכן נראה בחידושי הר"ן נמי, דמדאורייתא הוא, וכמש"כ לעיל. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ועי'** שפ"ד (ס"ק י"ד ד"ה והנה) שחידש לפי"ז חידוש גדול, דהיינו דוקא ביד ישראל אבל כשבא ליד גוי חוזר להתירו. [↑](#footnote-ref-6)
6. **עי"ש** דכתב רק הא דבעינן שיפגום מתחילתו ועד סופו, אבל השביח מתחילתו ואח"כ פגם הרי"ז אסור, ולא כתב הרשב"א להדיא דגם פגם ולבסוף השביח אסור, וכנראה הכס"מ דייק מתחילת דבריו דבעינן שיפגום מתחילה ועד סוף. ומה דלא כתב זאת להדיא בהמשך דבריו, י"ל דנקט הרשב"א דעולא וכל הסוגיא איירי רק בהשביח ולבסוף פגם, אבל פגם ולבסוף השביח הוא פשוט יותר, ולכך לא הוצרך לפרטו אחרי שכלל דבריו. אמנם במשמרת [י"ט.] כתב להדיא בזה"ל "ועוד דפגם ולבסוף השביח **דאמרינן** דאסור" אך צ"ע מש"כ דאמרינן היכן נאמר דבר זה, ועי' יד יהודה ק"ג י"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. **עי'** פר"ח שתמה על הק"ו, וכתב דלא דמי, דהשביח ולבסוף פגם האיסור הוא מצד שכבר חייל איסורא, אבל פגם ולבסוף השביח צד האיסור הוא משום שחוזר וניעור. ועי' בביאור הגר"א צ"ח ס"ק ד' [עומקא 207] בסוף דבריו, דכתב דהב"י דלמד בק"ו 'טעה מאוד בזה' דמוכיח מהירושלמי שיש שיטות שאוסרות בזה ומתירות בזה יעו"ש [וחזינן מדבריו דיש שיטה דמתירה בהשביח לבסוף]. [↑](#footnote-ref-8)
8. **הש"ך** הוכיח את דבריו מהא דאיתא בגמ' דבחסרה מלח שרי, ואע"פ שאח"כ יוסיפו מלח, והפר"ח כתב לדחות דהתם הוא מחוסר מעשה, משא"כ כאן דעומד להצטנן מאליו. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ועי'** יד אברהם (מודפס בגליון השו"ע) דמצדד דהש"ך והפר"ח אינם חולקים, אלא תלוי אי עומד ועשוי להשביח אז אסרינן ואל"ה אינו אסור עתה, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. **והאיסור** בעודו פגום הוא מדאורייתא, כמש"כ ביד יהודה בקצר ס"ק ט"ז ובארוך ס"ק י"א. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ועי'** עוד במאירי שם דנראה דגם השביח ולבסוף פגם דאסור, הנ"מ כשלא עמד לכך תחילה וחידשו בו הרתחה, או אפי' בהיה ע"ג כירה אבל ההרתחה שלא בידיעתו, אבל אם גם עמד ע"ג הכירה, וגם ההרתחה בידיעתו ובסיבתו, חשוב פגום מעיקרא. [↑](#footnote-ref-12)
12. **אולם** הפמ"ג סי' ק"ג שפ"ד ס"ק ב' נקט שכשהשביח חזר לאיסורו. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ועי'** לשון הרמב"ם פט"ו הכ"ח בד"א 'בשהשביחו' אבל אם פגם זה האסור למותר 'והפסיד טעמו' הרי''ז מותר, הנה לכשתדקדק את הרישא בעי **משביח** אבל בסיפא מפורש דתלי **במפסיד,** אלמא בלא הפסיד ולא הרויח אסור. ולשון הרשב"א בתוה"ב י"ט. 'לפי שאינו נו''ט **דאדרבה** פוגם' בזה, משמע דסגי אף שאינו פוגם, דלכאו' כתב רק לתוספת ורבותא דהוא גם פוגם, וצ"ע. ועי' לשון הר"ן על הרי"ף "שזה שאוכלו אינו נהנה מן האיסור אלא מצטער עליו, הלכך שרי, משמע דבעינן דוקא מצטער ופוגם. [↑](#footnote-ref-14)
14. **עי'** חידושי הגר"ח הלכ' מאכ"א פט"ו, דהנה כתב הרמב"ם דבב"ח וכלאי הכרם חייבים עליהם גם שלא כדרך אכילתן, ומתבאר שם דגם ליכא בהם דינא ד'אינו ראוי לגר', וקשה דא"כ איך יש בהם היתרא דנטל"פ, ותירץ הגר"ח דטכ"ע לא התחדש אלא **באזהרת אכילה לפי גדרי ודיני אכילה**, ולכן אע"פ שהם עצמם אסורים גם שלא כדרך אכילה, מ"מ **בתורת טעם** לא יאסרו, אלא כשיש בהם שם מאכל ולא בפגומים. והקשו מבני החבורה שליט"א דהניחא בטעם גרידא, אבל טעמו וממשו בבב"ח מ"ט שרי ביה נטל"פ, וע"כ נראה כהנ"ל דעד כמה דהוא מופיע בתערובת כטעם, ע"כ הוא צריך להיות ראוי לטעימה, וכל מה דשייך לומר שנאסרו בשר בחלב וכלאי הכרם כמו שהם, גם ללא שם אכילה, היינו כשהם בעין, אבל עד כמה שהם בתערובת וקיימים כטעם, ע"כ הם צריכים להטעים ובנטל"פ אינם מטעימים. [↑](#footnote-ref-15)
15. **בעיקר** הנידון דאינו משביח ואינו פוגם יש לדון מכמה מקומות, **א.** מורינו רה"כ הגר"ש קויפמן שליט"א הקשה, מ"ט לא הוכיחו הפוסקים דאסור מדברי הגמ' ס"ז: דבפגם פורתא לרבנן לא חשיב פגם ואוסר, ואי פגם פורתא אוסר כ"ש כשאינו משביח ואינו פוגם כלל אוסר, אלמא לא בעינן **השבחה.** ולכאו' י"ל הרי איירי התם על פגם שנעשה מחמת שהטעם היה בלוע בדופני הקדירה, ובדרך משל איירי כשבישלו תפו"א בקדרה שבלועה מבשר, וזה שהתפו"א **מוטעמים בטעם בשר הוא שבח להם**, (דמין בשר הוא משביח במין תפו"א) אלא דהטעם בשר עצמו הוא פגום קצת, ואין מכאן ראיה לגוונא **דאין השבחה כלל** בזה שהטעם קיים במין האחר. **ב.** עוד יש להעיר, דלכאו' יש להוכיח לאסור גם מדברי רבי יוחנן בדף ס"ז: דמחדש דדבר פגום וריבה בפגם נמי הוה נטל''פ, ועי"ש היטב בפרש"י דמיירי דכבר היה פגום והאיסור רק ריבה הפגם, ואי נימא דכל דאינו משביח הוא כבר נטל"פ, א"כ פשיטא דהוה נטל"פ מטעם דאינו משביח, וע"כ דבעינן שיהא '**פוגם'**, וזהו דדן רבי יוחנן אי דבר הפוגם דבר פגום יש לו 'שם פוגם' או לא, ולכאורה היא ראיה ניצחת, ולא ראיתי מי דעמד על ראיה זו, אמנם עי' לק' 'בענין חסירה מלח' מש"כ מפירוש הרשב"א בתורת הבית שם בפרוש הגמ', וכן העתיק הטור, ולפי"ז יש לדחות דליכא ראיה. **ג.** עי' תוס' לק' ס"ט. בראש העמוד וא"ת מאי קאמר לא ידענא אי אשבוחי משבח לטעמיה קפילא ארמאה וי"ל דשמא עכברא בשיכרא מחזק את השכר ומחמצו, והשתא כשנתחזק השכר אין ידוע אם מחמת השכר עצמו עכ"ל. הנה תירצו דאינו יכול לידע אי **השבח** מחמת העכבר או מחמת השכר עצמו, אבל קשה דמ"מ הרי מרגיש הוא דהעכבר **לא פגם**, אלמא כל שאינו **משביח** אף דלא פגם **מותר**, ויש ליישב, ושו"ר שעמד בראיה זו הספר 'מנחת פתים' סי' ק"ג א' דהקפילא יטעום אי נרגש פגם או לא ואין נפק"מ מהיכן בא השבח והוכיח מזה דלא כהש"ך דגם באינו משביח שרי. [↑](#footnote-ref-16)
16. **דחשיבות** האוכל בטעמו אין הכוונה לקורת רוח דיש מהטעם, אלא דרק דבר שיש בו טעם נחשב אוכל, ונמצא דמה דאוכל זה קיים כאוכל הוא **גם** ע"י טעם האיסור. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ועי'** עוד בדברי הריטב"א ד"ה ואינה נאכלת דבגוונא דהטעם מצד עצמו פוגם, אמנם מחמת מיעוטו לא נרגש פגמו אבל נרגש טעם האיסור, אפ"ה שרי. [↑](#footnote-ref-18)
18. **והנה** ר"ל נקט תרי גווני 'חסירה מלח' ו'יתירה מלח', וביתרה מלח כבר א"א לתקן הדבר, וא"כ לפי המציאות שלפנינו כך הוא התבשיל, דאחר דהותירו בו מלח נשתנה התבשיל ובא לאופן הזה, ואין מין האיסור ראוי לו ודאי יש להחשיבו כפוגם, וצ"ע ל"ק. [↑](#footnote-ref-19)
19. **כמו** שחילק הפר"ח ס"ק ח'. [↑](#footnote-ref-20)
20. **הנה** רע"א נוקט דלהר"ן לא בעי ביטול, ושרי משום שאינו נהנה, ומשמע דלדבי הר"ן אסור להרבות בהיתר, כיון דאח"כ יבוא לידי 'ביטול איסור', ויש לעיין בזה, דאיסור אין מבטלין לכאו' הוא רק כשיש איסור קמן, ומבטלו, אבל הכא כשיבוא האיסור הוא יופיע מבוטל, ואולי אפשר דר"ל דהאיסור אינו בהוספת הס', אלא האיסור הוא בזה שמוסיף מלח, דבזה גופא הוא עושה דיהא כאן 'איסור מבוטל' (דיש כאן סיבת איסור בתערובת אלא דכנגדה איכא ביטול) אך צ"ע דאפשר דבס' דליכא מציאות של טעם אין דררא דאיסור, ויש להאריך בדברים הרבה לפי מש"נ בסוגיות הקודמות. [↑](#footnote-ref-21)
21. **בסוף** נתיב י"ז ח"ח קס"א ג'. [↑](#footnote-ref-22)
22. **שעיקר** השבח הוא כאשר מערבין החומץ אחרי שהרתיחו הגריסין וציננו אותם, אבל עירבם בצוננים ואח"כ הרתיח אי"ז עיקר השבח, ואם מערב החומץ כשהם רותחים אינם משביחים כלל. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ובמדרש** שמואל (שם) כתב דנפק היינו "התבודד במחשבתו ודקדק בעיון, **ויצא** ממחשבות הגופניות עד שמצא את אשר בקש'. [↑](#footnote-ref-24)
24. **והני** תלתא בבי וכו' בברייתא שנויים ד' דינים, א. שאור של חולין ותרומה שחימצו יחד ר"מ אוסר ור"ש מתיר [בבא דרישא]. ב. נפל של תרומה תחילה לכו"ע אסור [ונקרא מציעתא]. ג. נפל של חולין ואח"כ של תרומה ר"מ אוסר ור"ש מתיר [גם הוא נקרא מציעתא]. ד. היין שנפל לעדשים וחומץ לגריסים דר"מ אוסר ור"ש מתיר. [נקרא בבא דסיפא], כן הוא לפרש"י, ויש שיטה אחרת בראשונים, ואין להאריך. [↑](#footnote-ref-25)