כלי שני ושלישי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / כלי ראשון שני ועירוי

ענייני כלי שני

**א. כלי שני-**

בדין כלי שני נחלקו הראשונים דעת הרשב"א בתוה"ב (ב.) והר"ן ע"ז (לח:) בשם הרמב"ן דאף דקי"ל דלענין שבת אינו מבשל מ"מ מבליע ומפליט שפיר עיי"ש שהוכיח זה ממליחה שאוסרת לענין או"ה אף שאינו מבשל לענין שבת.

ועוד הוכיח כן מגמ' ח: דלמ"ד בית השחיטה רותח נאסר הסכין אף שחום ביה"ש פחות מכ"ש, עיי"ש.

אבל דעת הר"ן שם דכשם שאינו מבשל ה"נ אינו מבליע ומפליט ושרי, ומה שהוכיח הרמב"ן ממליחה דמשכח"ל כה"ג כתב הר"ן דבאמת במליחה חייב גם לענין שבת דהוי כמבשל, אבל כל שאינו מבשל אינו מפליט ומבליע.

וכן מוכח לשיטת ר"ת דכל שאינו מבשל אינו מבליע ולכך הוכיח דעירוי מבשל, פר"ח סח-יח.

ולהלכה בשו"ע קה-ב היקל בזה, וע"ע בשו"ע סי' סח הביא שני שיטות בזה וכתב דבדיעבד שרי, וכן מבואר בפשטות הרמ"א צב-ז [עי' לקמן דיתכן דהתם כו"ע מודו].

אבל דעת מהרש"ל הו"ד בט"ז קה-ד דאף בכלי שני יש להחמיר שמבליע או מפליט ורק אינו מבשל, כדעת הרשב"א.

[וע"ע ביש"ש ז-לח דבכלי חרס יש להחמיר טפי משאר כלים וגם בש"ך קה-ה החמיר בכלי חרס שהוא קל לבלוע גם לשיטות שבכלי שני אינו מבליע].

ולהלכה הט"ז כתב להחמיר בכ"ש אם לא בהפסד מרובה, אבל בש"ך מסיק להקל אף בקצת הפסד, ובדרכ"ת קה-סב הביא מפמ"ג וחת"ס שהחמירו דבעינן הפמ"ר דוקא.

וע"ע בבי"מ דבאיסור דרבנן יש להקל בזה גם לכתחילה ועי' בפמ"ג פתיחה ח"ב סוף פ"א שהיקל בזה.

ולהלכה ראיתי בקיצור שו"ע הל' בב"ח הביא הכרעת הפוסקים דבאיסור דרבנן יש להקל כהש"ך דאף בהפסד מועט שרי, ובדאורייתא צריך להחמיר כהט"ז ורק בהפמ"ר שרי, ובבדה"ש קה-לט היקל עוד יותר, עיי"ש.

**ב. מעט רוטב שמצטנן מהר-**

יש מקומות שסתם הרמ"א דכ"ש אינו מבשל והאחרונים שתקו לו, עי' ברמ"א צב-ז חלב שנשפך ע"ג קרקע דינו ככ"ש ואמרינן ת"ג אם הניחו קדירה חמה, ומשמע שם שאם העמידו עליו קדירה צוננת אינו אוסר כלל, וכן שם עירוי הנזחל ע"ג כירה ונפסק הקילוח אינו אוסר דדינו ככ"ש.

ועי' בפר"ח סק"ל,לא, העיר ע"ד הרמ"א אלו דקי"ל להחמיר בכ"ש, אבל ש"א שתקו לו.

וביד יהודה צב-מג הביא דביש"ש היקל בעירוי שע"ג קרקע אף דדעתו בכ"ד להחמיר בכ"ש, וכתב דשאני עירוי שע"ג קרקע שרובו נבלע בקרקע ונשאר רק מעט ומצטנן במהירות אין בו חומרא של כ"ש לכו"ע [מלבד דעת הפר"ח].

ובס' מעדני אשר כתב די"ל כן גם לענין עירוי הנזחל ע"ג כירה דכיון שהוא מתפשט על שטח גדול ואינו מרוכז הרי הוא מצטנן במהירות שכל מקום ומקום יש בו רק מעט, ולא שייך בו חומרת כ"ש.

ומקור לדבר ברמ"א סי' צג וש"ך שם גבי עירוי שאם הוא רק טיפה אחת מצטנן במהירות ואין בו דין עירוי וה"נ י"ל לענין כ"ש.

וע"ע בשו"ע צב-ט נר שנטף ממנו הוי עירוי שנפסק הקילוח ואינו אוסר, ולא כתבו שם הפוסקים להחמיר בכ"ש, מלבד הפר"ח סקל"ז, וכנראה דעת האחרונים דה"נ התם הוא טיפה אחת מצטנן במהירות כמבואר בסי' צג ברמ"א וש"ך [ואמנם גם שם כתב הפר"ח דלדעת הסוברים שכ"ש אוסר ה"נ אף שאין לו מעלת עירוי אוסר מתורת כ"ש, אבל דעת ש"א כנראה דאף לענין כ"ש שייך קולא זו].

מבואר מכ"ז דדעת הפר"ח להחמיר בכ"ש גם בכה"ג שהוא מעט, אבל ש"א הקילו בזה.

**ב. פסח-**

לענין פסח, עי' ברמ"א תמז-ג בכלי שני אין לחוש ויש מחמירים בכ"ש בפסח וטוב להחמיר.

ובמ"ב תמז-כה ושעה"צ סק"כ דעתו להקל מדינא לענין פסח ככל השנה ורק חיישינן לשיטות דכ"ש מבליע ומפליט לענין פסח, וכ"נ במקו"ח תמז-ז בדעת הט"ז.

וכ"נ בהגר"א ועפי"ז דקדק לשון הרמ"א דדוקא בפסח עצמו החמירו ולא בשש שעות שאין בו כרת יש להקל [ובמ"ב לא העתיק חלק זה מהגר"א].

אבל בשעה"צ הביא דעת הפר"ח דאף להמתירים בכ"ש בכל איסורין, בפסח אסור משום דמבליע משהו, ולדעתו אף בהפמ"ר יש לאסור [ומ"מ גם לפי"ד בשש שעות שרי שאין בו איסור משהו].

ע"ע בשו"ע תנא-ה דנשתמש בכלי שני צריך להגעילו בכלי שני, וכן ברמ"א שם סעיף א' הביא כן בשם המ"מ לאסור גבי חמץ בכ"ש.

ובדעת השו"ע שם נקט המג"א דלא אסר אלא בעירוי מכ"ר ולא בכ"ש, והח"י חלק ע"ז ונקט דאף בכ"ש אסר.

וכבר העיר הגר"א בסעיף א' ע"ד השו"ע בסעיף ה' היאך כתב שצריך הגעלה בכ"ש הרי ז"א אלא להרשב"א דכלי שני בולע ולא קי"ל הכי.

וכה"ק בח"י ע"ד המג"א שנקט בדעת השו"ע להתיר כ"ש אף בחמץ, שהרי בסעיף ה' מבואר לא כן, ועיין מחה"ש שם שבאר ד' המג"א דלכתחילה החמיר גם בכ"ש, אבל בדיעבד היקל ובסעיף א' דאיירי בכלי חרס הוי כדיעבד לכך היקל בדעת השו"ע.

וע"ע בביאוה"ל תסז-יב שנסתפק בדעת השו"ע אם אוסר כ"ש בפסח עיי"ש גבי מליגת תרנגול.

ולהלכה נקטו כל הפוסקים דלכה"פ לכתחילה צריך להחמיר בכ"ש בפסח כש"כ הרמ"א, ובדיעבד אם גם אינו ב"י יש להקל, ובשעה"צ סק"י נסתפק בלשונות הפוסקים אם גם בכלי בן יומו יש להקל בדיעבד כמו בשאר איסורין או דוקא באב"י יש להקל].

וביש"ש נקט עוד חידוש דאף מבליע בכולו ועדיף מעירוי שאינו אלא כד"ק[[1]](#footnote-1).

ובנקוה"כ שם תמה ע"ד בתרתי, חדא מה שנקט היש"ש דמבליע בכולו היאך יהיה עדיף דאמרינן פסחים עו. שאינו אלא בכד"ק?

וביותר העיר דמהרש"ל בתשובה פסק שאינו מבליע אלא כד"ק, ומ"מ דעת הט"ז מבואר שמבליע בכולטו וכ"פ בפר"ח סח-יח אלא שכתב שאין סברא זו עיקר בש"ס לכך יש להקל בהפמ"ר אבל לאסור כד"ק לית דין ולית דיין בזה, עיי"ש [ולהלכה ראיתי מביאים דקי"ל כהש"ך בזה, אבל בבדה"ש שם ראיתי שמחמיר בזה אם לא במקום הפסד].

וגם בעיקר דינו של היש"ש דכ"ש מבליע תמה ע"ז מגמ' פסחים דאדמיקר ליה בלע משמע דאח"כ וודאי אינו מבליע ומפליט שכבר הוא נצטנן א"כ ה"נ בכ"ש נצטנן ע"י הכלי?

א. בפמ"ג מ"ז קה-ד נקט דאזיל היש"ש כטעמיה דבכלי לא אמרינן ת"ג, וממילא נשאר רותח ויכול לבשל את מה שניתן בו ואף בכולו כיון שהוא תתאה, עיי"ש מש"כ עפי"ז עוד.

אבל העיר ע"ז בבדה"ש קה-ב ד"ה ויש דהפר"ח קה-יב פסק כדעת הרמ"א דבכלי נמי אמרינן ת"ג, ומ"מ נקט סח-יח כהיש"ש דכ"ש מבליע ומפליט ולדידיה וודאי תיקשי קו' נקוה"כ.

ב. בחוו"ד צא-ה כתב דיסוד הפלוגתא דע"ג ות"ג הוא רק ביחס שבין שני האוכלים, דכיון שהעליון חם א"י להרתיח את התחתון למ"ד ת"ג, אבל הוא בעצמותו לעולם נשאר בכוחו אף בכ"ש ויש בכוחו להבליע ולהפליט בדבר אחר אף אם בכלי אמרינן ת"ג, ואכ"מ בזה.

בעיקר ד' היש"ש יש לתמוה מגמ' פסחים עו. למה בסכו בשמן של תרומה אין בו איסור לכה"פ ככ"ש, וכתב בבדה"ש קה-ב בביאורים ד"ה ויש דצ"ל דאם נתבשל מעיקרא בכלי שאינו על האש אין בו איסור ורק אם נתבשל על האש ואח"כ נתנו אותו בכ"ש שרי, ועיי"ש מה שציין לדבריו צב-ח שלא נקט כן ונתבאר עוד במקו"א.

ולפי"ז דינו של הרמ"א צב-ז קדירה שהניחו על חלב צונן אף שנתחמם אח"כ מ"מ אין מבליע ומפליט הוא גם לשיטת היש"ש כיון שמעיקרא נתחמם לא על האש.

**ג. מבליע ומפליט כאחד-**

כתב הש"ך קה-ה דאף להאוסרים כ"ש שהוא מבליע ומפליט מ"מ אינו מבליע ומפליט כאחד ונפק"מ מזה דדוקא אם עירו איסור על היתר או להיפך אוסר, אבל אם עירו על שני אוכלין אין אומרים שגם פלט ע"י העירוי וגם הבליע, שאין כח בעירוי שנפסק הקילוח [וכלי שני] לעשות שני פעולות, ומקורו ביש"ש ח-סד.

[ועיין בפמ"ג מ"ז קה-ד נסתפק בדין זה אם עיקרו כמשמעות לשון היש"ש שאין בכוחו של כ"ש לחמם ולהרתיח כ"כ עד שיוכל להבליע את פליטתו בדבר אחר.

וזה בכגון שנפלו שני חתיכות צוננות לכלי שני א"י הכלי לחמם אותו כ"כ עד שיפליט וגם יבליע את הבלע, אבל אם אחד מהם כבר חם ונפל לכ"ש ואח"כ נפלה חתיכה צוננת שפיר מבליע ומפליט מזל"ז.

או דאף אם אחד מהם כבר חם מ"מ אינו מבליע ומפליט ורק באחד מהם צלול ולח שאי"צ פליטה ובליעה אוסר ונאסר, עיי"ש מה שהכריע בזה.

ובמקו"א הבאנו מחוו"ד צד-כב גבי חלב שנשפך על הכירה שאף אם כ"ש אוסר בכולו אינו אוסר אלא את הקדירה ולא התבשיל שבה משום שאינו מבליע בקדירה ומפליט אח"כ לתבשיל, ובבדה"ש העיר דלפי"ד הפמ"ג יל"ד דכיון שהחלב חם יכול להבליע בתבשיל, ומיהו י"ל דכיון שהוא נבלע דרך הקדירה הרי כ"ש אינו מחמם את הקדירה כ"כ עד שיכולה להבליע אח"כ בתבשיל לא נאסר ורק בשתי חתיכות הנוגעות זב"ז צידד הפמ"ג לאסור.

וע"ע בדגמ"ר תניינא על הט"ז קה-ד שאם נתן כף חולבת לתוך קערה כלי שני של בשר ורוטב, הרוטב והכף נאסרו מכח פליטת החלב, אבל הבשר והקערה מותרים שאינו מפליט ומבליע כאחד, וכנראה פשיטא ליה דאף כשהבשר כבר חם אינו מבליע ומפליט כאחת].

וכן לענין עירוי מכ"ר לשיטת הרשב"ם שאינו מבשל הרי אף שמבליע ומפליט [כפי"מ שנקט הש"ך בדעתו ונתבאר במקו"א באורך] מ"מ אינו מבליע ומפליט כאחד.

ובזה באר מש"כ התוס' דלרשב"ם מותר למלוג תרנגולים בעירוי מכ"ר, ובאר הש"ך כיון שאינו מבליע ומפליט כאחד, וה"נ לפי"ז מותר למלוג תרנגולים בכ"ש אף לשיטת הרשב"א.

אבל ביד יהודה צא-יב בסופו כתב שאין לסברת היש"ש מקור בראשונים ואדרבה מד' הראשונים לא נראה כן, עיין בתוה"ב להרשב"א (עט:) שלשיטתו שכלי שני מבליע ומפליט אסור למלוג את התרנגולת בכ"ש מבואר שכוחו של כ"ש הוא גם להבליע ולהפליט.

ע"ע מש"כ בענין זה בדיני הדחת הקערות.

ברמ"א סט-ט וש"ך סקל"ז,לח, מבואר דכ"ש בדבר חריף אוסר בכולו, ועיין בש"ך דלאו דכו"ע הוא אלא דבמקום שאין הפמ"ר צריך להחמיר.

ועיי"ש בפמ"ג וחוו"ד ביאורים סקי"ב, ובסי' קה-י דנו אם גם מבשל בכה"ג, וע"ע דרכ"ת סט-קנג, קה-לט בנידון זה.

**ד. מצקת-**

בט"ז צב-ל דן בנטל מים מכ"ר ע"י מצקת אם יש להם דין כ"ר, עיי"ש הביא ממהרי"ל בהל' פסח שאין להגעיל בעירוי אלא בשפיכה ישירה מהכ"ר ולא ממצקת שהיא ככ"ש, אבל אם משהה את הכלי עד שדפנותיו חמות שפיר הוי ככ"ר [ועיין בט"ז שלא נתפרש כמה ישהה ובפשוטו תלי עד שמתחממות הדפנות].

בט"ז דחה דבריו דהא בעוד המצקת בתוך הקדירה וודאי היא כדין כ"ר שהרי במגעיל כלי בתוך קדירה חשיב הכלי רותח ע"י מי ההגעלה [ואי"צ לשהותו משך זמן], ואיך כשמוציא תחזור לדין כ"ש.

והוכיח כן ממוציא זבוב בכף צריך שישים במרק שבכף כנגד הזבוב מבואר שעדיין הוא ככ"ר.

ועיי"ש שהביא ד' תרוה"ד-קפג דכשמוציא את הכף אינו אלא ככ"ש ולא נאסר הבלוע, וכתב לדחות דאיירי דוקא במוציא את המצקת ריקה ואין בו חום כ"כ להבליע ולהפליט.

ואח"כ הביא הט"ז ספק התוס' ע"ז לג: בדין קערה שנותן בתוך הקדירה ומוציא אותה אם היא בדין כ"ר, והרי לנו שהוא ספיד"ד והרא"ש פשט דוודאי הוי ככ"ר אף להגעלה.

ולהלכה מסיק בט"ז דחשיב ככ"ר בין לענין או"ה ובין לענין בישול בשבת לכה"פ לחומרא.

יסוד ספק התוס' באר בחזו"א יו"ד-לב משום דאין הקערה ישירות על האש רק בתוך הקדירה שעל האש וי"ל דכה"ג אין דינו ככ"ר אחר שמוציאו [לכאו' לפי"ז ד' התוס' אמורים דוקא אם הכלי עומד על האש בשעה שנוטל במצקת, ולא עיינתי בזה].

ובחוו"ד צב-כז חלק על דבריו דאף שאם מבשל בתוך המצקת י"ל דהוי ככ"ר מ"מ בעירוי ממנה אינו מבשל לענין שבת רק מבליע ומפליט, ותו"ד דלענין בישול בעי דוקא דפנות המחממות ומצקת אין לה דפנות המחממות שהרי לא עמדה על האש ממש ושרי לענין שבת לכה"פ שאינו מבשל, ולענין הגעלה ל"מ, וכל מה שאסר באו"ה בכף עם זבוב הוא דוקא לענין או"ה דתלי בבליעה ופליטה.

ועיי"ש דאפי' מש"כ מהרי"ל שאם משהה הרבה זמן יש לאסור ג"כ אינו מסתבר דסו"ס אין לו דפנות המחממות וכנפסק הקילוח דמי ואינו מבשל לענין שבת [וכנראה בתוס' לג: איירי במבשל במצקת עצמה ולא בעירוי].

ולהלכה במ"ב שיח-פז החמיר בזה גם לענין שבת, וכדעת הט"ז.

ובמש"כ הט"ז להתיר באופן שמוציא את המצקת בלא מים שהיא מצטננת מיד, מבואר בזה חידוש גדול דכלי ראשון שמוציא מן האש בלא מים מצטנן מיד.

וזה נסתר לכאו' ממשנה שבת מא. המיחם שפנהו וכו' אף שאין בו מים, וכתב ביד יהודה דס"ל דהוא חומרא מיוחדת שהחמירו לענין שבת ולא לענין או"ה, ועיין בדה"ש סי' קה בביאורים.

ולהלכה עיין בחזו"א יו"ד-לב ד"ה ובתה"ד החמיר בדין מצקת גם בכה"ג, ועיי"ש שגם הט"ז חזר בו מחילוק זה אחר שהביא ד' התוס' דלפי"ז ספיקו של תרוה"ד הוא כד' התוס' ואינו תלוי כלל אם נשאר במצקת מים.

**ה. כלי שלישי-**

כתב הפר"ח שם דלמאן דאסר בכלי שני ה"נ בכלי שלישי אסור כל שהיס"ב, וכ"מ בחזו"א או"ח סוס"י-נב לענין שבת דכל שכלי שני אוסר כגון קלי הבישול ה"נ בכלי שלישי [אלא דמסיק דכיון שמן הדין שרי ואינו אלא חומרא ועל הרוב אין יד סולדת בו לא נהגו כן בכלי שלישי].

אבל בשעה"צ תנא-י משמע דאף למחמירים בכ"ש מ"מ בכלי שלישי שרי, עיי"ש.

ועיין בפתחי תשובה צד-ז בשם החת"ס שהמנהג להחמיר בזה דלא כש"כ המג"א תמז-ט להקל בזה אף לענין חמץ.

**ו. קלי הבישול-**

לענין שבת מבואר בשו"ע סי' שיח שקלי הבישול אסורים אף בכלי שני.

בחזו"א או"ח נב-יח מבואר מדבריו דאף לענין או"ה אמרינן כן ואסור אף בכ"ש. וכן במג"א או"ח תמז-ט

אבל בנובי"ת יו"ד-ס מבואר שאין לאסור משום קלי הבישול דדוקא לענין בישול מתבשל אבל אינו מבליע ומפליט אלא בכ"ר [והוא קולא שיש בדין בליעה ופליטה מבישול], וע"ע ביד יהודה קה-יב שהביא כן ממהרי"ל. קנז-יד (ועי' ארחות שבת פ"א הערה צג ששמע שהעירו כן לחזו"א שאין לדמות וחזר בו.

1. ובאמת היה מקום לדון דענין ת"ג תלי דוקא בבישול ולא סגי במבליע ומפליט ובכ"ש לא אמרינן ת"ג, וכ"מ לשון רש"י פסחים עו. דענין ת"ג הוא ע"י שמרתיח את העליון, וכ"מ בש"ך צא-ו [ועיי"ש בפמ"ג].

   ולשיטת החוו"ד צא-ה אמרינן ת"ג גם בבליעה ופליטה בלא בישול הרי וודאי בכ"ש נמי.

   אח"כ ראיתי הדבר מבואר להדיא בתורי"ד שבת מא: עיי"ש שהעמיד דינא דרב דע"ג וצנון לתוך חם שרי היינו דוקא בכלי שני ומבואר דאף בכה"ג ס"ל לשמואל ת"ג ואוסר כולו, ועוד נתבאר ענין זה בגדרי ת"ג. [↑](#footnote-ref-1)