כסף ז - בדעת הרמב_ם אם משיכה קונה מה_ת
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

בד' הרמב"ם כתבו האו"ש והגר"ח דגם משיכה קונה מה"ת, וכ"נ ממש"כ בסהמ"צ ובפיהמ"ש דילפי' מקרא דמיד ליד, וזה כד' המאירי ב"מ דמ"ז: דכתב דגם לר' יוחנן ילפינן משיכה מהך קרא, אך המיוחס לריטב"א בשם הר"ר שלמי' והריא"ז כתבו דהוא מסברא, ולכאו' מוכח כן מסוגיית הגמ' דלר' יוחנן דרשי' לה למילתא אחרינא, וצ"ע בדעת הרמב"ם והמאירי, והרי דאף משיכה הויא דאורייתא, ורק דמדאורייתא גם מעות קונות, ומדרבנן לא קנה עד שימשוך.

ועוד ראי' לזה, ממש"כ דעמיתך ממעט גוי מאונאה, ולפ"ז לא מייתר קרא למדרש מיד עמיתך בחדא, וכיון שכתב הרמב"ם פ"א מזכי' הי"ד דגוי קונה בין בכסף ובין במשיכה, הרי בע"כ דגם ישראל קונה בכסף ובמשיכה, דאין לנו מקור לחלק ביניהם, אך עי' אבהא"ז מש"כ לישב, דתרי עמיתך כתיבי התם, עיי"ש, ועוד יש לדחות דתרתי שמעינן מינה, ובגמ' לא מצינו אלא דבע"כ קרא אתא לחד מינייהו, אך שפיר י"ל דאתא לתרוייהו.

ובזה ניחא ד' הרמב"ם לגבי מעילה, דנתן לחבירו קרדום של הקדש וכו', והתוס' כתבו דהוא דלא כמ"ד דתיקנו משיכה בשומרים, אך הרמב"ם הביא לתרוייהו, וי"ל שדעתו כדעת הריטב"א, אך ק' ע"ז מד' הרמב"ם לגבי כהן שמכר לישראל בכסף.

ויש להוסיף בזה, דהנה כמה מן האחרונים כתבו דהתם הטעם דכ"ז שלא חזר בו המקח קיים, או משום דכשמושך ה"ז חל למפרע, אך זה נסתר מד' הרמב"ם באתנן, ורחוק לומר דג"ז הוא בכלל אינו מבורר בשעת ביאה, ולכאו' מוכרח בדעת הרמב"ם דלא סגי בקנין דרבנן, ותיקשי מדינא דמעילה, ולפי הנ"ל ניחא, דמשיכה קונה מדאורייתא, ודינא דתיקנו משיכה בשומרים, מבו' בל' הרמב"ם דהיינו שתיקנו שלא יתחייב עד שימשוך, עיי"ש, אך באמת לפ"ז שפיר י"ל דאף אם משיכה אינה אלא מדרבנן, מ"מ אם במתנה ה"ז מועיל מדאורייתא, ה"נ בשאלה ה"ז מועיל מדאורייתא, וע"כ שפיר הוא מועל מדאורייתא, וכן נ' גם מד' תוס' והרשב"א בב"ק דניחא להו הא דמעל, ותיקשי שהרי משיכה אינה קונה מדאורייתא, ובע"כ דבשאלה ה"ז קונה דומיא דמתנה, (אא"כ נחלק בין תקנת משיכה לתקנת משיכה בשומרים, וזה רחוק).

אמנם יל"פ בזה בע"א, כמש"כ המחנ"א, דלגבי מעילה סגי בהוצאה דרבנן, והיינו דגם הדאורייתא מכיר בקנין דרבנן, ואך דאי"ז קנין גמור דאורייתא, וצ"ב הגדר בזה.

ומקור לזה יש להביא מד' הריטב"א בכ"ד, וכמש"נ.

עוד י"ל בזה הקו' דמ"ט אי"ז מועיל בתורת יאוש, עי' קהלת יעקב שדן בזה, ועוד דמ"ט אי"ז אינו ברשותו, ולהנ"ל ניחא.

ועפי"ז י"ל לדעת הרמב"ם החילוק בין לולב דל"מ קנין דרבנן, וכן במכר לישראל דל"מ קנין דרבנן, מאתנן דכל דמדרבנן אי"ז קנוי לה אי"ז אתנן, ולפ"ז י"ל דגם לגבי מעילה ה"ז תלוי בדרבנן, בין למעול היכא דמדרבנן הוי זה הוצאה, וכנתנו לחבירו, ובין שלא למעול היכא דאי"ז הוצאה, וכגון נתן לסיטון, והגמ' דמבו' לא כן, הוא פלוגתת תנאי, וכמש"כ הריא"ז, וכן נ' בדעת הרמב"ם.

וי"ל עוד עפי"ד האו"ש והאבהא"ז, וכיון דהוצאה הוי נמי משום הנאה, ע"כ ל"ב בזה מעש"ק המועיל, אלא כל שבפועל הוי זה נתינה גמורה לאחר, דמדרבנן הוי זה דילי', הוי זה מעילה גמורה.

עוד יל"ד בזה במה שדקדקו מד' הרמב"ם דבעלי' של מוכר ל"מ משיכה, ולהנ"ל ודאי מהני, שהרי זה מועיל מן התורה, ובע"כ מכוון ד' הרמב"ם דלא תיקנו להצריך משיכה.

אך גם בזה נ' דא"צ לזה, אלא לדעת הרמב"ם יסוד התקנה הוא שלא יקנה עד שימשוך, וזהו שכתב דהכא לא תיקנו משיכה, ויש לדחוק כן גם בל' החינוך.

עוד יש להוכיח כן, ממה שהוצרך הרמב"ם לפרש בפ"ז דהקדש אינו נקנה אלא בכסף, דכתיב ונתן הכסף וקם לו, והרי דבלא זה הי' נקנה מה"ת במשיכה, דאל"כ אף אלמלי הך קרא, הרי לא עדיף מהדיוט דאינו נקנה במשיכה, אך יש לדחות, דקנין מהקדש דאי"ז בכלל עמיתך, הוי כקנין מגוי, דנקנה בין בכסף ובין במשיכה, וע"כ בעינן להא דכתיב ונתן הכסף וקם לו.

אך נ' דמהתם יש להוכיח להיפך, ונת' בזה באורך במק"א.

עוד יל"ד לפ"ז, לישב ד' הרמב"ם שהביא לדינא דמוסירה לא קניא, אשר תמוה דבבהמה ל"מ מסירה כלל, ולהנ"ל נ', דהנה בל' הרמב"ם מ' דדינא דדברים שדרכן להגבי', הוא מתקנ"ח, דכך היתה תקנת משיכה, ובהפקר י"ל דמהני משיכה מדינא, שהרי בלוקח מגוי מהני משיכה מדינא, ורק מיד עמיתך ל"מ משיכה, וע"כ מהפקר שפיר מהני, גם י"ל דהפקר נקנה בקל וכו'.

ולפ"ז ה"נ הי' בדין שיועיל מסירה בבהמת הפקר, דהא דל"מ מסירה בבהמה הוא משום דאפשר במשיכה, וזה ל"ש בהפקר, וע"כ בעינן לה"ט דמאן מסר לי' דליקני.

ועד"ז יל"פ בד' המאירי דרכוב קונה רק בהפקר ולא בנכסי חבירו, ולא נתפרש הטעם בזה, ויל"פ כנ"ל דהוא משום דאפשר במשיכה מעליא, ובהפקר ל"ב לזה, ואמנם לדעת המאירי אין לפרש הטעם כנ"ל, שהרי ס"ל דמשיכה קונה מדאורייתא, אלא יל"פ דהוא משום דבהפקר שנקנה בקל ליכא להך דינא.

ויש להוסיף, דזה תליא ביסוד הדין דדברים שדרכן להגבי', דבד' הרמב"ם נ' דהוא משום שהצריכוהו הקנין המעולה, וזהו שכתב דבבהמה לא הצריכוהו למשכה, וע"כ נמי ס"ל דבשליפי רברבי יש לו לפרקן ולמשכן, וע"כ מסתבר דהוא רק דין בתקנ"ח, שהצריכוהו לעשות הקנין המעולה.

אך אי נימא כמש"כ רבינו יונה והרא"ש, דהיינו דלאו אורחי' למעבד הקנין הגרוע, מסתבר דהוא שייך גם בקנין משיכה דאורייתא.

אמנם י"ל דחצר מהני מדאורייתא גם במקח, אך העירוני בזה, ממש"א דנכסי יתומים ה"ה כהקדש, ובטוש"ע סימן קצ"ח כתבו דהוא כדין תורה, והתם ודאי מ' דגם חצר ל"מ, עיי"ש,

פסקי ריא"ז דמ"ז: דמשיכה קונה מה"ת אף לר' יוחנן, דמשיכה ל"ב קרא, דסברא הוא דכיון דמושך החפץ מביאו לרשותו.

א] בדעת הרמב"ם י"ל כד' הריא"ז בקונט' הראיות דהוי זה פלוגתת תנאי אם מעל אף שהפקיעו חכמים קנין כסף, ופסק הרמב"ם כמתניתין דכה"ג לא מעל, וע"כ דוקא נתן לבלן מעל, וכדמדייק רבא, ולא אתי למעוטי נתן לספר כד' התוס', אלא אתא למעוטי נתן מעות בעד מקח.

ובמשה"ק האחרונים ע"ד הרמב"ם דפסק דתיקנו משיכה בשומרים, ופסק דנטל קרדום של הקדש וכו' מעל, ומוכח בזה שדעתו כדעת הריטב"א ב"מ דצ"ט., הנה אי נימא בדעתו כמש"כ הגרמ"ש והגר"ח דאף משיכה קונה מה"ת, אי"ז ראי' כלל, ולדעתו מש"א תיקנו משיכה היינו שלא יקנה עד שימשוך, וכ"ה להדיא בפיהמ"ש פ' מרובה ובסהמ"צ ע' רמ"ה.

אך במק"א נת' ללמוד מד' הרמב"ם פ"ט ממכירה בדין הקדש ובדין יתומים, דאין משיכה קונה מה"ת.

ועפי"ז נת' במק"א בדעתו, דכל הא דדברים שדרכן להגבי' אין נקנין אלא בהגבהה, הוא רק במקח, דמתקנ"ח הוא דמהני המשיכה, וה"נ הוא במתנה, די"ל כהרמב"ן דאי"ז אלא מתקנ"ח, אך בהפקר מהני משיכה בכל מידי, ונת' עפ"ז גם לגבי מסירה, עיי"ש, ונת' בזה גם ד' המאירי דרכוב קונה בהפקר ואינו קונה במו"מ, ואכמ"ל.