27 שלקות ב - בדעת הרי_ף והרמב_ם
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ד' כ"ב אלול תשע"א

א] ברכות דל"ח בסוגיא דשלקות, כתב הרי"ף, ז"ל, אמר רבנאי משמיה דאביי זאת אומרת שלקות מברך עליהן בפה"א, וקיי"ל הכי דהא רב ושמואל ור' יוחנן כולהו סבירא להו דשלקות בפה"א, ותנ"ה יוצאין ברקיק השרוי ובמבושל שלא נמוח דברי ר"מ וכו', ולא פליג רבי יוסי עלי' דר"מ אלא במצה משום דבעינן טעם מצה וליכא אבל בעלמא אפילו ר' יוסי מודה דשלקות במלתייהו קיימי ומברכינן עלייהו בפה"א ואפי' תומי וכרתי, עכ"ל.

ומשמעות ד' הרי"ף, שהוכיח מהא דיוצאין ברקיק המבושל וגם ר' יוסי לא פליג אלא משום דשלקות במילתייהו קיימי, דאפי' בתומי וכרתי שבישלן מברכין עליהן בפה"א.

ובפשוטו הי' נראה במכוון ד' הרי"ף, דס"ל דרקיק המבושל חשיב כנשתנה לגריעותא, ומהא דיוצאין בו יד"ח מצה, ש"מ דאף בהנהו דנשתנו לגריעותא ע"י בישולם במילתייהו קיימי ומברכין עליהן בפה"א.

אך צ"ע בזה, דכבר נת' בסימן ג' דנראה טפי דהך דינא דכל שנשתנה לגריעותא מברכין עליו בפה"א, הוא דין מסוים לגבי ברכה, ול"ש הך דינא כלל לגבי מצה, ועיי"ש סק"ז שנת' להוכיח כן מהא דמברכין על פת שנתבשלה המוציא, ואף בשנשתנית לגריעותא, וא"כ אף אי נימא דכל שנשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, ניחא שפיר הא דיוצאין ברקיק המבושל.

וגם בעיקר הדברים לא ברירא לי דרקיק המבושל חשיב כנשתנה לגריעותא, והרי אדרבה מצינו דחשיב עי"ז כמצה עשירה, והרי דהבישול משביחו, אך עמש"נ בזה בסימן ג' סוסקי"ג, דכלפי תורת לחם שבו הוי זה שינוי לגריעותא, עיי"ש.

ויש ללמוד כן מד' הרמב"ם, שכתב בפ"ו מחו"מ ה"ו, ז"ל, אבל מצה שבשלה אינו יוצא בה יד"ח באכילתה שהרי אין בה טעם הפת, עכ"ל, וכ"ה גם בד' הרא"ש בסוגיין דהא דאין יוצאין ברקיק המבושל יד"ח מצה הוא משום שנשתנה לגריעותא, והרי דאף שדעת הרמב"ם והרא"ש דדברים שדרכן לאכלן חיין, מברכין עליהן כשהן מבושלין שהכל, מ"מ כל הא דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא רק משום דבעינן טעם מצה, והיינו משום דהא דאין מברכין עליהן את ברכתן, הוא דין מסוים לגבי ברכה, ול"ש הך דינא כלל לגבי מצה,[[1]](#footnote-2) או משום דרקיק המבושל לא חשיב כנשתנה לגריעותא.[[2]](#footnote-3)

וכ"ה להדיא בב"י סימן שי"ח, עיי"ש שתמה ע"ד היראים שכתב דטעמא דר' יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דבישול מבטל האפי', ותמה ע"ז הב"י, שהרי לפ"מ דקי"ל דשלקות מברכין עליהן בפה"א, בע"כ דטעמא דר' יוסי הוא משום דבעינן טעם מצה וליכא, עיי"ש, וכ"ה להדיא גם בביאור הגר"א סימן קס"ח ס"י וסי"ג, עיי"ש, ועמש"נ בדבריו בסימן ג' ענף ב'.

ב] ונ' בביאור ד' הרי"ף, דהנה בפירש"י בסוגיין פירש בד' רב חסדא, ז"ל, כל ירק הנאכל חי שתחלתו בפה"א, שלקו אפקי' ממלתי' לגריעותא ומברך שהכל וכו', וכל ירק שאין דרכו ליאכל חי, שמתחילתו אם אכלו חי שהכל הוא מברך, שלקו והביאו לדרך אכילתו הוא עיקר פריו ומברך בפה"א, עכ"ל.

ונ' להדיא בד' רש"י, דדוקא בירק שאין דרכו ליאכל חי, הוא דס"ל לרב חסדא דבשלקו מברכין עליו בפה"א, אך בירק שדרכו ליאכל חי ומבושל, מברכין עליו כשהוא שלוק שהכל,[[3]](#footnote-4) וכ"ה גם בחי' הרשב"א בשם הראב"ד, ז"ל, אבל הראב"ד ז"ל כתב דלרב חסדא אפילו לא פגים להו כיון דאישתני מפרי האדמה מברך עליה שהכל, עכ"ל.

וכ"נ גם בד' ר"ח שהביא ראבי"ה סימן ק"ו, ז"ל, ומיהו בסיפא דמילתא אר"ח כל שתחלתו בפה"א כגון תומי וכרתי שלקו שהכל, בהא לית הלכתא כוותי', דהא דר' יוחנן לא קיימא כוותי', דאמר ר"ח בר אבא אני ראיתי את ר' יוחנן שאכל זית מליח ובירך עליו תחילה וסוף, והמליח קיי"ל ה"ה כרותח והנה הוא כשלוק ומברך עליו תחלה בפה"ע ולבסוף על העץ ועל פרי העץ וכו' שמע מינה דבמלתייהו קאי, עכ"ל, והנה הרי זית משתבח במליחתו, וכמש"כ הרשב"א בסוגיין והביא כן מירושלמי, ואפ"ה נקט הר"ח דלדעת ר"ח אין מברכין עליו את ברכתו,[[4]](#footnote-5) וזה דלא כמש"כ במיוחס לריטב"א דההיא דזית מליח אתיא אף כרב חסדא, משום דהמליח משביחו, והרי דס"ל דלדעת ר"ח לא אמרינן דשלקות במילתייהו קיימי, רק בדבר שאין דרכו לאכלו חי שמברכין עליו שהכל, וזה כדעת רש"י והראב"ד. [[5]](#footnote-6)

והטעם בזה הוא, דלעולם ביסוד הדין ס"ל לר"ח דשלקות לאו במילתייהו קיימי, וע"כ מברכין עליהן שהכל, ואך דכל שאינו נאכל כמו שהוא חי, ודרך אכילתו היא לאכלו מבושל, לא אמרינן בזה דשלקות לאו במילתייהו קאי, כיון דאדרבה עיקר פריו הוא לאכלו שלוק, וע"כ מברכין עליו בפה"א.

ודבריהם מתישבים טפי בלישנא דרב חסדא, דכללא כייל דכל שתחילתו בפה"א שלקו שהכל, ולדעת התוס' ודעימייהו לאו כללא הוא, והרשב"א פירש דבאמת מה"ט הוא דבעי היכי משכח"ל, וכן נ' גם בל' הירושלמי שהביא הרשב"א בסוגיין, דאמרינן אמר רבי יוסי ברבי בון ולא פליגי זית ע"י ש[אין] דרכו להאכל חי אפילו כבוש בעינו הוא, ירק כיון ששלקו נשתנה, ונראה להדיא דרק בזית שאין דרכו להאכל חי, הוא דאמרינן דאפי' כבוש בעינו הוא, משום דעיקרו לכך עומד, וע"כ לא אמרינן דנשתנה ולאו במילתי' קאי.

ג] והראני הרי"א הדברים מבוארים כן גם בסידור רש"י סימן קכ"א, וכעי"ז בס' הפרדס סימן פ"ה ובמחזו"ו סימן ע"ג, ז"ל, כל שדרכו לאכול חי ואכלו מבושל כגון פירות, מברך שהכל, דאישתני מדרכו והלכתו אישתני לברכה גרועה וכו', וכל שדרכו לאכל מבושל ואכלו חי מברך שהכל דהא אכיל ליה שלא כדרכו וסגי ליה בהכי, ובמבושל מברך בפה"א, שעיקרו לכך נברא ליאכל דרך בשול וכו', ערמונים לא נבראו אלא לצורך בישול, המבשלן במים מברך בפה"א, והאוכלן חיין משונה הוא בעיני ומברך שהכל, עכ"ל, והרי להדיא דכל הא דבדבר שדרכו לאכול מבושל מברכין עליו בפה"א, הוא משום דעיקרו לכך נברא ליאכל דרך בישול, והיינו דמה"ט לא אמרינן בזה דשלקות לאו במילתייהו קיימי, דאדרבה זהו עיקר פריו.[[6]](#footnote-7)

ושם סימן קכ"ב כתב, וכעי"ז בס' הפרדס ובמחזו"ו שם ובשו"ת רש"י סימן ע"ר, ז"ל, פעמים ראיתי את רבי שהביאו לפניו על השולחן אגוזים בדבש וכו' ומברך עלייהו בפה"ע, כי הי' אומר אגוז עיקר ודבר טפילה, אף על פי שמטוגנות בדבש לא נשתנה פרי מהוייתו ואי"ז בישול, עכ"ל, ומבו' להדיא, דאם הי' חשיב הטיגון בדבש כבישול ונשתנה ע"י האגוז מהוייתו, הי' מברך עליו שהכל, ואף דה"ז משתנה למעליותא, ואזיל לטעמי' דס"ל דכל שדרכו לאכלו גם חי ובישלו, לאו במילתי' קאי ומברכין עליו שהכל, אך יש לדחות דס"ל דחשיב דהאגוז עצמו נשתנה לגריעותא, ואך דהדבש מתקנו, וכמו שדנו בזה האחרונים.

ושם סימן ק"ח כתב, ז"ל, אגוז בדבש רבי וכו' ומברך עליו שהכל, לפי שנשתנה האגוז מכמות שהי', עכ"ל, וכ"ה במחזו"ו סימן ס"ט וס' האורה ח"ב אות קנ"ד ורוקח סימן שמ"ב וראבי"ה סימן קי"ז ושבה"ל סימן קס"ג, ומבו' ג"כ דס"ל דכל שנשתנה האגוז בבישולו, לאו במילתי' קאי, ואף דלא נשתנה לגריעותא,[[7]](#footnote-8) ואך דמש"כ דחשיב דנשתנה האגוז מכמות שהי', הוא דלא כמש"כ בסימן קכ"ב דלא חשיב שנשתנה מכמות שהי'.[[8]](#footnote-9)

ד] ולפ"ד הני קמאי נמצא, דלעולם י"ל דתומי וכרתי לא חשיבי כלל כדבר המתגרע בבישולו, וחשיבי כדבר שדרך לבשלו, שהרי מבשלין אותן עם בשר, וכמש"כ הראשונים, ומ"מ כיון שהן נאכלין חיין, ע"כ כל שבישלן לאו במילתייהו קיימי ומברכין עליהן שהכל.

ולפ"ז נ' דזהו שהוכיח הרי"ף מהא דיוצאין ברקיק המבושל, דלא קי"ל כר"ח בתומי וכרתי, משום דהא דס"ל לר"ח דבתומי וכרתי ששלקן מברכין עליהן שהכל, הוא משום דשלקות לאו במילתייהו קיימי, ואך דכל שאין נאכלין חיין לא אמרינן דלאו במילתייהו קיימי, כיון דאדרבה זהו עיקר פריו, וממילא בדין דלא יצאו יד"ח מצה ברקיק המבושל, ומהא דיוצאין ברקיק המבושל, ור"י נמי לא פליג אלא משום דבעינן טעם מצה, ש"מ דשלקות במילתייהו קיימי ודלא כר"ח, וז"ב, והוא מדויק כן בל' הרי"ף שכתב דשלקות במילתייהו קיימי ואפי' תומי וכרתי, ומ' דלר"ח הא דבתומי וכרתי ששלקן מברכין שהכל, הוא משום דלאו במילתייהו קיימי.

שו"ר באו"ז סימן קס"ח שהביא ל' הרי"ף ואינו לפנינו, [[9]](#footnote-10) ז"ל, הא דדרש ר"ח כל שתחילתו שהכל כגון וכו', שלקו דאשתני לעילויא בפה"א "דזה דרכו ונטיעתו לכך והוא עיקר פריו" הא הלכתא היא וכו', אבל הא כל שתחלתו בפה"א שלקו כגון תומי וכרתי הנאכלין חיין ושלוקין וכו', עכ"ל, והרי להדיא דמפרש הרי"ף דלדעת ר"ח אין מברכין בפה"א בשלקות, אלא היכא שדרכו ונטיעתו לכך והוא עיקר פריו, וגם מפורש בדבריו דתומי וכרתי נאכלין חיין ושלוקין, ואפ"ה ס"ל לר"ח דמברכין עליהן כשהן שלוקין שהכל, וזה כמש"נ בדעתו, ועיי"ש בד' הרי"ף שהוכיח דלא קי"ל כר"ח, מההיא דזית מליח, וכד' הר"ח, וזה ג"כ מורה כמש"נ בדעתו, דלדעת ר"ח אין מברכין בפה"א בשלקות, אלא כשהוא עיקר פריו, וכמש"נ.

ה] ולפ"ז י"ל בדעת הרי"ף, דכל הא דס"ל דשלקות מברכין עליהן בפה"א, הוא דוקא בתומי וכרתי דדרך לשלקן, ואך שבאנו לדון משום דשלקות לאו במילתייהו קיימי, ובזה קי"ל דשלקות במילתייהו קיימי, אך כל שאין דרך לשלקן, מברכין עליהן שהכל, דהגם דשלקות במילתייהו קיימי, מ"מ כ"ה דדברים שאין דרך לאכלן חי מברכין עליהן שהכל, ה"נ דברים שאין דרך לאכלן מבושל מברכין עליהן שהכל.

ומתישב בזה משה"ק הרשב"א ע"ד הרי"ף מההיא דלקמן דל"ט. דפרמינהו פרימא זוטא, ובלא"ה י"ל למה שפירש הרא"ה בסוגיא שם, שו"ר בפי' רשב"ץ לקמן שם שכתב דאדרבה מה"ט הוא שהשמיט הרי"ף לדין זה.[[10]](#footnote-11)

והדברים מפורשים כן בשיטת ריב"ב, ז"ל, שלקות, ירק שדרכו לאכלו חי ושלוק כגון תומי וכרתי, מברכין עליהן בין חי ובין שלוק בפה"א וכו', וכן נראה לי הכותב, כל ירקות שדרכן לאכלן חיין ולא מבושלין כגון צנון והדומה לו, אם שלקן והוציאן מדרך מאכלן מברך עליהם שהכל, עכ"ל, והרי להדיא דמפרש בדעת הרי"ף דתומי וכרתי חשיבי כדבר שדרך לאכלו מבושל, ורק בזה הוא דקי"ל דבמילתייהו קיימי ומברכין עליהן בפה"א, אך ירקות שאין דרך לאכלן מבושלין מברכין עליהן שהכל.

וכ"ה מבו' במאירי בסוגיין, ואך שלא כתב כן בדעת הרי"ף, ז"ל, ירקות וכו' שמברך עליהן בפה"א וכו', אלא בשאוכלן בדרך שראויים לאכלן, כיצד ירקות שדרכן לאכלן חיים ואם נתבשלו נפסדו כגון קשואים ואבטיחים ודומיהם מברך וכו' וכשהן מבושלים שהכל, וירקות שדרכן לאכלן כשהן מבושלים ואין דרכן לאכלן כשהן חיים כגון קרא וסילקא ודומיהן וכו' וכשהן חיין שהכל, ואם דרכן לאכלן חיין ומבושלין "כגון שומין וכרתי" ודומיהם מברך עליהם בפה"א בין חיין בין מבושלין, עכ"ל, והרי להדיא דהא דקי"ל דמברכין על תומי וכרתי המבושלין בפה"א, הוא משום שדרכן לאכלן בין חיין ובין מבושלין, אך ירקות שאין דרכן לאכלן מבושלין, מברכין עליהן כשהן מבושלין שהכל. [[11]](#footnote-12)

ויש להוסיף, דהא דל"ה מצינו לפרושי, דמ"ד דשלקות מברכין עליהן שהכל, איירי בשנשתנו לגריעותא, דבכה"ג אי"ז דין ד"שלקות" מברכין עליהן שהכל, שהרי הך דינא הוא גם להיפך בדברים שאין דרך לאכלן חיים, ודו"ק.

ו] ולפ"ז נראה במש"כ הרמב"ם פ"ח מברכות ה"ג, ז"ל, פירות או ירקות שדרכן להאכל חיים אם בשלן או שלקן מברך עליהן בתחלה שהכל ולבסוף בורא נפשות וכו', עכ"ל, והב"י בסימן ר"ה נקט בדעת הרמב"ם דפליג ע"ד הרי"ף וס"ל כדעת התוס' ודעימייהו דקי"ל כרב חסדא.

אמנם הנה בפי' רבינו מנוח שם כתב, ז"ל, ודברים שדרכן לאכלן חיים ומבושלין, כגון חבושים חציר ובצלים ושומים וכיו"ב, עכ"ל, והרי שנקט בדעת הרמב"ם דשומים דרך לאכלן חיים ומבושלין, וזה כדעת הר"ח ורש"י ודעימייהו.

ולפ"ז הרי נמצא דמש"כ הרמב"ם דמברכין עליהן את ברכתן כשאכלן מבושלין, הוא משום דקי"ל דלא כרב חסדא וכדעת הר"ח והרי"ף, ואפ"ה אם אין דרכן לאכלן מבושלין מברכין עליהן שהכל, דומיא דהא דכשאין דרכן לאכלן חיין מברכין עליהן שהכל, וכ"נ בס' המכתם, דהרמב"ם ס"ל כהרי"ף, עיי"ש.

ונ' מקור גדול לדרך זו בד' הרמב"ם, ממה שהשמיט הרמב"ם למש"א בגמ' ע"ד רב חסדא דמשכח"ל בתומי וכרתי, והנה הרי בגמ' בעי היכי משכח"ל ומשני בתומי וכרתי, ומ"ט השמיטו הרמב"ם, והרי מש"א בגמ' ברישא דמשכח"ל בכרובא וסילקא הביאו הרמב"ם, ובע"כ מזה בדעת הרמב"ם, דבאמת לא קי"ל כרב חסדא דבתומי וכרתי ששלקן מברכין עליהן שהכל, וז"ב.

ובזה ניחא גם מה שלא השיג הראב"ד ע"ד הרמב"ם בזה, והרי דעת הראב"ד דלא קי"ל כרב חסדא, וכמש"כ בחי' הרשב"א משמו, ולהנ"ל ניחא, דלהראב"ד לטעמי' ר"ח איירי בדברים שאין נפגמין ע"י הבישול, וס"ל דלאו במילתייהו קיימי, ובזה הוא דלא קי"ל כוותי', אך בדברים הנפגמים ע"י הבישול ואין דרך לאכלן מבושלין, מודה הראב"ד דמברכין עליהן שהכל, דומיא דדברים שאין דרך לאכלן חיין דמברכין עליהן שהכל.

ז] ולפי האמור נמצא, דלדינא לא פליגי הרי"ף וסייעתו עם התוס' וסייעתם, דכו"ע מודו דבדברים הנאכלין חיין ומבושלין ואכלן מבושלין מברכין עליהן את ברכתן, וכו"ע מודו דבדברים הנאכלין חיין ואכלן מבושלין אין מברכין עליהן את ברכתן, ואך דלדעת התוס' ודעימייהו זהו דעת רב חסדא, ולדעת הרי"ף ודעימי' הוא דלא כרב חסדא.

ואמנם בחדא מילתא הוא דפליגי, בדין תומי וכרתי שנתבשלו, דלדעת התוס' ודעימייהו מברכין עליהן שהכל, ולדעת הרי"ף ודעימי' מברכין עליהן בפה"א.

ובפשוטו הי' נראה דהוא פלוגתא מסוימת היאך לדון לתומי וכרתי, שהרי כתבו התוס' וש"ר שהן משביחין ע"י הבשר, ובזה הוא שנחלקו אם חשיב כדבר הנגרע בבישולו וכמש"כ התוס' ודעימייהו, או לא.

אמנם נראה טפי דטעם הפלוגתא בזה הוא ביסוד הדין דדבר שאינו נאכל חי ודבר שאינו נאכל מבושל, דהרי"ף ודעימייהו ס"ל דהוא תלוי בדרך אכילתו, וכאשר כ"ה ל' הרמב"ם והר"א בנו והריטב"א, וכמש"נ בסימן א' סק"א וסק"ג, וע"כ ס"ל דתומי וכרתי שדרך לאכלן מבושלין, מברכין עליהן בפה"א, והגם שאין דרך לבשלן לצורך עצמן אלא לצורך הבשר, מ"מ כיון שדרך לאכלן כך, מברכין עליהן את ברכתן, (ובפרט דהא דאוכלין אותן כך, אי"ז מחוסר ברירה, שהרי באמת כשהן מתבשלין עם הבשר ה"ה משביחים ובנ"א חפצים באכילתן), אך התוס' ודעימייהו ס"ל דהוא משום שהוא טוב חי יותר ממבושל, או משום דאישתני לגריעותא בבישולו, וע"כ ס"ל דתומי וכרתי שנתבשלו מברכין עליהן שהכל, כיון שהם עצמן מתגרעין בבישולן, וז"ב.

ח] ויש להוסיף, דהנה בסימן א' סק"א נת' ללמוד מד' הרמב"ם והר"א בנו והמאירי, דדינא דנאכלין חיין דמברכין עליהן כשהן מבושלין שהכל, ודינא דנאכלין מבושלין דמברכין עליהן כשהן חיין שהכל, חד דינא הוא.

ולפמש"נ נמצא, דלהרמב"ם והמאירי לטעמי' הוא מוכרח כן, שהרי לדידהו דלא קי"ל כר"ח, הרי דלא נתפרש בגמ' כלל להך דינא דדברים הנאכלין חיין מברכין עליהן כשהן מבושלין שהכל, ואך דמסברא הוא כן, משום דדמי לדברים הנאכלין מבושלין דמברכין עליהן כשהן חיין שהכל, וע"כ ודאי דהוי זה חד דינא, שהרי אין מקור כלל לחדש דין בפנ"ע דדבר שנשתנה לגריעותא בבישולו מברכין עליו שהכל, וז"ב.

1. שוב הראוני בפי' החרדים לירושלמי בפירקין, שנקט בדין ירקות דמרור, שאם היו משתנים לגריעותא ע"י בישולם, הי' זה טעם שלא יצאו בהן יד"ח, ול"ה בעינן לה"ט דבעינן טעם מרור, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם באמת למש"נ בסימן א' סק"א בדעת הרמב"ם, דהא דמברכין עליהן שהכל, הוא חד דינא עם הא דדברים שדרך לאכלן מבושלין מברכין עליהן כשהן חיין שהכל, דדינא הוא שאין מברכין את ברכת הפרי אלא כשאוכלו בדרך אכילתו, הרי ודאי דהוי זה דין מסוים לגבי ברכה, ול"ש הך דינא כלל לגבי מצה, וכמש"נ בסימן ג' סק"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך שו"ר בנהר שלום סימן ר"ה סק"א שדקדק לא כן ממש"כ רש"י שלקו אפקי' ממילתי' לגריעותא וכו' ולקמן מוקי לה בתומי וכרתי, עכ"ל, וכנראה כונתו דממה שהביא להא דמוקמי' לה בתומי וכרתי, נ' להדיא דאי"ז היכ"ת בעלמא, אלא אתי לפרושי דרק דומיא דתומי וכרתי שמתגרעין בבישולן, הוא דמברך עליהן שהכל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם יש שלמדו מל' ר"ח שבפי' ר"ח הנדמ"ח דזית אישתני לגריעותא, אך זה שיבוש, דמכוון הר"ח הוא דאישתני לגריעותא בברכתו, עיי"ש שכתב דש"מ דלא אישתני לגריעותא, והרי דהנידון דאישתני לגריעותא הוא בברכתו.

   אמנם הנה באו"ז סו"ס קס"ח נ' דס"ל דזית מליח משתנה עי"ז לגריעותא, וע"כ הוכיח ממעשה רב דקי"ל דאף בנשתנה לגריעותא מברכין עליו שהכל, עיי"ש, אך יתכן דהאו"ז למד לזה מד' הרי"ף שהביא שם דמההיא דזית מליח ש"מ דלא קי"ל כרב חסדא, אך אי נימא בדעת הרי"ף דס"ל דלרב חסדא אף היכא דלא אישתני לגריעותא מברכין עליו שהכל, אין מקור מד' הרי"ף לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובתוס' ר"י שיריליאון נ' דדעת ר"ח דכל שמשתנה בבישולו לגריעותא מברכין עליו שהכל, ולכאו' זה דלא כמש"כ ראבי"ה בשמו, אך למש"נ ניחא, דכל מש"כ ר"ח דקי"ל דמברכין בפה"א, הוא רק במקום שאינו משתנה לגריעותא בבישולו, ואך דר"ח ס"ל דכל שהוא נאכל גם חי ואין עיקרו לבישול, מברכין עליו כשהוא מבושל שהכל, ובזה לא קי"ל כוותי'. [↑](#footnote-ref-6)
6. ודעת רש"י בזה הוא דעת יחיד דלא מצינו בשאר קמאי, דס"ל דקי"ל לדינא דשלקות מברכין עליהן שהכל, ורק כשאין נאכלין חי הוא דמברכין עליהן בפה"א, ובד' שאר קמאי לא מצינו לזה דגם הר"ח והראב"ד דמפרשי הכי בדעת רב חסדא, ס"ל דלא קי"ל כוותי', (ובאמת צ"ע במה שהביא הב"י בסימן ר"ה לדעת הראב"ד, דהרי לדידי' לא קי"ל הכי), והעירוני בזה ממש"כ בסידור רש"י סימן קט"ז, ז"ל, וכל מיני קטניות בתחילה בפה"א בין חיין בין מבושלין, שכן דרך אכילתן בין חי בין מבושל, עכ"ל, והרי דס"ל דכל שדרך אכילתו בין חי בין מבושל, מברכין עליו כשהוא מבושל בפה"א, וזה דלא כמש"כ בשאר דוכתי דמברכין עליו שהכל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך שו"ר במהרי"ק שורש מ"ג שנראה שפירש דאין מכוון ד' רש"י דמברכין עליו שהכל משום שנשתנה בטיגונו וכדינא דשלקות, אלא הוא משום שנשתנה ואין ניכר צורת האגוז, וכדין קמחא דחיטי, עיי"ש, וכ"ה בשעה"צ סימן ר"ב סקפ"א. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להוסיף, דהנה התוס' בב"ב דצ"ז. כתבו בשם רש"י דמברכין על יין מבושל שהכל, ולפי הנ"ל י"ל, דמודה רש"י לד' התוס' ודעימייהו דיין מבושל לא אישתני לגריעותא, והא דס"ל דמברכין עליו שהכל, הוא לטעמי' דס"ל דקי"ל דכל שלקות לאו במילתייהו קיימי אא"כ עיקרם עומד לכך. [↑](#footnote-ref-9)
9. שו"ר דכנראה הוא ל' ר"ח, שבספרו של האו"ז הי' כתוב בתו"ד הרי"ף, ומצינו כן גם באו"ז סימן קע"ו שהביא ד' הרי"ף ואינו בד' הרי"ף שלפנינו אלא הוא בפי' ר"ח, ושו"ר בביאוה"ל סימן רט"ז ס"ג שכתב בתו"ד ע"ד האו"ז, ז"ל, ודע שבכמה מקומות מביא דברי ר"י אלפס וליתא באלפס שלפנינו ואולי נמצא בתשובותיו, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש לסייע לזה, ממש"כ בשו"ת הרי"ף ח"א סימן רצ"ה, דיין מבושל מברכין עליו שהכל, והנה בטעם הסוברים דיין מבושל מברכין עליו שהכל, מבו' בד' הראשונים דהוא משום דאישתני לגריעותא, והרא"ש בפ' המוכר פירות מדמי לה לדינא דשלקות, ולפ"ז הרי יש ללמוד מזה דמודה הרי"ף דדבר הנגרע בבישולו, מברכין עליו שהכל, אך יש לדחות דהוא דין מסוים לגבי יין, דכל שנשתנה לגריעותא אין עליו חשיבות יין לברך עליו בפה"ג. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיקר הך מילתא דמודה הרי"ף דדברים שאין דרך לבשלן מברך עליהן שהכל, דומיא דדברים שאין דרך לאכלן חי, מצינו כן גם בד' הרא"ה בפי' הרי"ף, ז"ל ואפי׳ תומי וכרתי, פי׳ אע״ג דמשובחין יותר כשהן חיין והשלק פוגם בהן קצת, מ״מ כיון דאורחייהו בשלק במילתייהו קיימי לברוכי עליהו בפה"א, עכ"ל, וכעי"ז כתב הרשב"ץ, ז"ל, ומיהו ה"מ בתומי וכרתי, דאע"ג דבחיות עדיפי מבשליקתן, אפ"ה כשהן שלוקין אכלי להו אינשי ועבידי דשלקי להו, אבל שאר ירקות כגון אבטיחים וכיו"ב, לכו"ע אין מברכין עליהן אלא שהכל, דהנהו ודאי מפגמי טובא בהכי, עכ"ל.והרי דדברים דלאו אורחייהו בשלק, אין מברכין עליהן בפה"א, ואך דהרא"ה והרשב"ץ מפרשי לההיא דתומי וכרתי בע"א, דאף דדרך לבשלם, ה"ה מתגרעים בבישולם, וע"כ ס"ל לר"ח דמברכין עליהן שהכל כיון שנשתנו לגריעותא, ולדעת הרי"ף לא קי"ל הכי, ואף דבר שנשתנה לגריעותא מברכין עליו שהכל, ומ"מ כל שאין דרך לאכלו מבושל, אין מברכין עליו שהכל.

    וכ"ה גם בס' המכתם, שכתב ע"ד הרי"ף, ז"ל, וכללא דמילתא הכי הוא, דכל שדרך לאכלו חי ולא שלוק כגון קשואין או אבטיחין וכו' אם בשלם בטלה דעתו ואין מברך עליהן אלא שהכל, וכל שנאכל מבושל או שלוק אבל אין נאכל חי, כגון סלקא וכרובא וכיו"ב, אם אכלן חיין מברך עליהן שהכל וכו', עכ"ל, והרי שנקט דמודה הרי"ף דדברים שאין נאכלין מבושלין מברכין עליהן שהכל, דומיא דהא דדברים שאין נאכלין חיין מברכין עליהן שהכל, וזהו שכתב המכתם דהוא משום דבטלה דעתו.

    ועי' בס' המאורות שכתב ג"כ דכל מש"כ הרי"ף דמברכין עליהן בפה"א, הוא רק בשדרכן לאכלן בין חיין ובין שלוקין, ואך דהוא כתב לפ"ז, דלעולם מודה הרי"ף דקי"ל כר"ח דבתומי וכרתי ששלקן מברך עליהן שהכל, ואך דס"ל דאיירי רק ברכין הרבה דאשתנו לגריעותא ע"י בישול, עיי"ש.

    וכ"ה גם לדעת הטור, שכתב בדעת הרי"ף דתומי וכרתי מברכין עליהן כשהן חיין שהכל, והרי דס"ל דהא דקי"ל דמברכין עליהן שלוקין בפה"א, הוא משום דחשיב שהן משתנין לעלויא ע"י בישולם, ולדעתו ודאי דמודה הרי"ף דכל שמשתנה לגריעותא בבישולו מברכין עליו שהכל. [↑](#footnote-ref-12)