ה יסלח לה
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / כללי

**ה' יסלח לה**

1. מקור.
2. פסוק.
3. הא אין מחשבה רע מצטרף למעשה.
4. לפני עור.
5. שאר ענינים.
6. מקור.
   1. גמרא (קידושין דף פא:, נזיר דף כג.) – "דתניא: אישה הפרם וה' יסלח לה, מה הכתוב מדבר. באשה שנדרה בנזיר ושמע בעלה והפר לה, והיא לא ידעה שהפר לה בעלה, והיתה שותה יין ומטמאה למתים. רבי עקיבא **כי הוה מטי להאי פסוקא הוה בכי**, אמר: ומה מי שנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה, אמרה תורה: צריכה כפרה וסליחה, מי שנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר חזיר, על אחת כמה וכמה".
      1. מכות מרדות – ר' יהודה (משנה בנזיר כג.), רמב"ם (נדרים פרק י"ב הל' י"ח).
      2. גליוני הש"ס (נזיר דף כג.) – "וכשהי' ר"ע מגיע אצל פסוק הזה הי' בוכה ומה מי שנתכוון לעלות בידו בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה כו', נ"ב בס' בית שמואל אחרון עה"ת פ' פנחס הביא בשם ס' נזר הקודש מדוע דווקא ר"ע הי' בוכה בזה וכ' דמבואר בזוה"ק ובהאר"י ז"ל דעשרה הרוגי מלכות היו גלגול י' שבטים שמכרו את יוסף ויוסף אמר להם אתם חשבתם עלי לרעה אלקים חשבה לטובה וא"כ חטא המכיר' הוי כנתכוון לבשר חזיר ועלה בידו בשר טלה ור"ע מבואר שהי' גלגול שמעון ולכך היו לו יסורין גדולים יותר מכולם לפי ששמעון נכנס בעובי הקורה וע"כ ר"ע דייקא כשהגיע למקרא זה הי' בוכה דצריך לקבל יסורין גדולים עבור חטא מכירת יוסף עכ"ד דפח"ח".
   2. מה הציור: האם האשה מתכוון ליין, ו'יודעת' שיין אסור, ו'יודעת' שהמשקה יין, ועדיין היא שותה. או, שהיא חושבת שהיין מותר. או, שהיא חושבת שהמשקה לא היה יין.
      1. בפשטות, היא יודע שהיין אסור, וגם המשקה הוא יין, והיא כמו 'מזיד'.
      2. אבל עי' חזו"א (מנחות סי' מ"ב ס"ק י"ח) – "נראה דכו"ע מודים בסבור שהוא חלב וסבור שחלב מותר ואכלו פטור, וכדאמר קדושין פ"א ב' בהפר לה בעלה דיש לה סליחה ...".
      3. שחשב שחלב מותר, ושהחלב נמצא שומן. ונראה שעדיין יש הדין של ה' יסלח לה.
      4. ויהיה כמה נ"מ: למשל, מי שמתכוון יחוד, ולא יודע שיש איסור יחוד. יש דין ה' יסלח לה, ולפני עיור. עי' לקמן.
7. פסוק.
   1. **ג' פסוקים**.
      1. במדבר פרק ל' פסוק ו' (אביו לבת) – ספרי (שם), רש"י (שם), רמב"ם (נדרים פרק י"ב הל' י"ח).
      2. במדבר פרק ל' פסוק ט' (אביו ובעל לנערה המארתה) – ספרי (שם).
      3. במדבר פרק ל' פסוק י"ג (בעל לאשתו) – גמרא (קידושין דף פא:, נזיר דף כג.), ספרי (שם, עי' גירסת הגר"א).
   2. **למה רש"י על הפסוק של אביו לבת, והמשל של בעל לאשתו**.
      1. הפסוק של בעל לאשתו כתוב מפורש הפרה, ולומד משם לשאר ציורים – מזרחי (שם פסוק ו'), משכיל לדוד (שם).
      2. ששם כתוב חז"ל – מהר"ל (שם פסוק ו').
      3. שביתו למעטה מבת כ', ואין עונשים – מהרי"א - **אמנם** עי' צדה לדרך (שם, למסקנא), באר הטיב (שם), באר שדה (שם), דברי דוד (שם).
      4. מראי מקומות – נחלת יעקב (שם), באר בשדה (שם), משאת המלך (קידושין אות שפ"ט).
   3. **למה הגמרא על הפסוק של בעל לאשתו**.
      1. הפסוק של בעל לאשתו כתוב מפורש הפרה, ולומד משם לשאר ציורים.
         1. מזרחי (שם פסוק ו').
         2. משכיל לדוד (שם).
         3. מהרש"א (קידושין דף פא: ד"ה אישה) – "בקראי קמאי דפרשת הפרת אב לבתו ובהפרת ארוסה נמי כתיב וה' יסלח לה ומיירי נמי אחר ההפרה כמו שפרש"י בחומש ואפשר דאי לאו קרא דהכא בנשואה הנהו ב' קראי וה' יסלח לה איירי בענין אחר שאם עברה ולא הפר לה האב והארוס יסלח לה ה' אבל בהאי קרא דנשואה מפורש טפי אישה הפרם וה' יסלח לה דמשמע אחר הפרה וק"ל".
         4. תורה תמימה (במדבר פרק ל' אות ע"ד) – "ולכאורה קשה למה לא דריש כזה בפסוקים הקודמים דכתיב שם לשון כזה, בפ' ו' ובפסוק ט', יעוי"ש, והמתין עד הכא, וי"ל משום דשם אפשר לאוקמי בעברה על הנדר בלא הפרה, אבל הכא כתיב מפורש אישה הפרם וה' יסלח לה, דמשמע מפורש שגם לאחר ההפרה צריכה סליחה, וקשה למה כן, לכן דריש מה שדריש".
      2. רבותא קאמר, דמסתמא בעל מיפר לה.
         1. פי' הרא"ש (נזיר דף כג.).
         2. מהר"ל (שם פסוק ו').
         3. שיטה מקובצת (נזיר דף כג.).
      3. מראי מקומות – פרדס יוסף (מטות אות כ"ז), תורת משה (פסוק י"ג), הגריש"א זצ"ל (הערות במסכת קידושין דף פא: ד"ה דתניא(, באר שבע (סי' נ"ו), מהרי"ל דיסקין (פסוק ו'), שערי אהרן (שם), דברי שאול (מהדו"ק שם), נדרי זרוזין (סי' ר"ג אות ה').
         1. פנים יפות (פסוק ו') – "פירש"י ... ובאמת בלשון הסוגיא בסוף קדושין [פא ב] כתיב בל"ז, אלא דשם ס"ל דקאי על ונסלח לה דסיפא דקרא, ונראה משום דבאמת דסיפא דקרא גבי בעל י"ל הא דכתיב ונסלח לה, היינו משום דאחז"ל [נזיר יט א] בנזיר שמביא קרבן, משום דנזיר חוטא הוא על שציער עצמו מן היין, וכיון דכתיב בסיפא דקרא כל נדר וכל שבועת איסר לענות נפש, א"כ מיירי בנדרי עינוי נפש שציער עצמו, וכיון שבאמת הפיר ואינה מביאה קרבן א"כ צריכה כפרה על מה שציערה עצמה. ועוד מכ"ש אם לא שמעה הפרה וציערה עצמה בעינוי נפש לאחר הפרה צריכה כפרה, אבל עיקר הוכחה מן האב דמיפר כל נדריה, כמ"ש הרמב"ם ביו"ד סי' רל"ד [סנ"ח] שהאב מיפר כל נדרי בתו אפילו בלא עינוי נפש, כמשמעות הכתוב דכתיב סתם כל נדריה, וכן הוא דעת רש"י ז"ל כמ"ש הרא"ם, א"כ אין כאן עינוי נפש וע"כ הא דצריכה כפרה כמ"ש רש"י אם לא שמעה שהפר ועברה על נדרה, והא דתני בברייתא שם גבי בעל היינו דקמ"ל כיון דרישא דקרא מיירי בסליחה זו, גם בסיפא גבי בעל מיירי בסליחה זו, והיינו דקאמר במה הכתוב מדבר כיון דרישא דקרא בסליחה זו גם בסיפא דקרא מיירי בהכי, והיינו דמפרש רש"י במה הכתוב מדבר פירוש מדרישא דקרא מוכח גם בסיפא דמיירי בסליחה זו, ועיין בחידושינו שם שכתבנו להיפוך דמדסיפא דקרא מוכח רישא דקרא משום דהבעל מיפר דברים שבינו לבינה אפילו בדברים שאין לה צער, אך ראיתי בספרי כתוב דגם אב מיפר דברים שבינו לבינה, א"כ ליכא לפרושי הכי, אלא כמ"ש כאן דמרישא דוקא מוכח גם סיפא, ונראה דלדעת הפוסקים שם דגם האב אינו מיפר אלא נדרי עינוי נפש, והיא סברת ר"ש כמ"ש הב"י [בכ"מ ה' נדרים פי"ב, ה"א] דסתם ספרי ר"ש י"ל דר"ש לטעמיה דס"ל נדר חוטא הוא, יש לפרש כולי קרא שצריכה כפרה על שציערה עצמה".
8. הא אין מחשבה רע מצטרף למעשה.
   1. **י"ל כיון שעשה מעשה**.
      1. מאירי (קידושין ריש דף פא:, תשובה מאמר א' פ"ז עמ' 171) – "לעולם יזהר אדם שלא להשקיע שום הרהור עבירה בלבו שההרהור מביא לידי מעשה וכל שהרהר בעבירה **והשביע את יצרו** מצד הרהורו אף על פי שלא עשה עבירה הואיל ובמחשבת עבירה היה עון הוא וצריך כפרה מעשה היה באחד מגדוליהם שנזקק לאשתו והוא סבור עליה שהיא אחרת ואף כשנודע לו שאשתו היתה הזקיק עצמו לתשובה הואיל ובמחשבת עבירה היה והוא שאמרו אישה הפרם וה' יסלח לה במה הכתוב מדבר באשה שנדרה בנזיר ושמע בעלה והפר לה והיא לא ידעה שהפר לה בעלה ושותה יין ומטמאה למתים ואעפ"כ צריכה סליחה הה"ד וי"י יסלח לה".
      2. תורת משה (פר' מטות ד"ה אשה).
      3. חיד"א (פתח עינים, נזיר דף כג. ד"ה וכשהיה).
      4. תרומת הכרי (פתח השער אות ח') - שיש לתרץ ע''פ מה שאיתא במס' כלים (פכ''ו מ''ח) עורות של בעה''ב מחשבתן מטמאתן, ושל עבדן אין מחשבתן מטמאתן, ופי' הרע''ב דעבדן עביד דמימלך ומוכרן והלוקח יעשה מהם מנעלים ועדיין לא נגמרו מלאכתן לכך ע''כ. וכתב התרומת הכרי שהטעם שאין הקב"ה מצרף מחשבתו למעשה הוא משום דעביד לימלך ואינו מוכרח שהמחשבה יגיע לידי מעשה, אבל בחשב לאכול בשר חזיר והעלה בידו בשר טלה, שפיר נחשב מחשבתו כמעשה, דהא לא שייך שמא ימלך, דהא עשה המעשה (אלא שיש בזה טעות).
      5. עמק הנציב (פר' מטות סוף עמ' רפ"ו).
      6. כלי חמדה (פר' ויחי אות ד').
      7. מהרי"ל דיסקין (פר' מטות).
      8. מצות שלמה (כלל ג' במ"ח ס"ק ז', בתוך מצות ראי"ה עמ' ק"א).
      9. אג"מ (או"ח ח"א סי' ו' ד"ה ופירוש, עי' יו"ד ח"ב סי' ו' ד"ה הנה) – "ופירוש כתר"ה שאיירי שהצילן לכן נחשב רק מחשבה רעה, הנה לבד שהפירוש בעצם לא נכון כלל, ודאי שיש על מחשבה שעשאה במעשה אך שנבטל האיסור, עונש כגון באחד שהעמיד בשבת קדרה לבשל ובא עכו"ם וכבה האש ולא נתבשל או שסלק הקדרה שנמצא שלא עבר על איסור בשול, ודאי יענש וכדיליף בגמ' מוה' יסלח לה בנזיר דף כ"ג בחשב לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה שנענש משום דהוא **מחשבה שנעשה במעשה וחמור ממחשבה לבד**, וא"כ כ"ש הכא שיש לו ליענש".
      10. תשובות והנהגות (ח"ג סי' תע"ט ד"ה עוד) – "לכאורה קשה שהרי אין הקדוש ברוך הוא מעניש על מחשבה רעה אלא בע"ז וכמבואר בספ"ב דקידושין, והא דנענש כאן וכמבואר בפסוק וה' יסלח לה, כגון באכל טלה ונתכוון לחזיר, היינו דוקא כשמוכיח בזה שאינו שולט על יצרו, ועל כך הוא דנענש".
   2. **י"ל צריך כפרה, אבל אינו נענש כמו המעשה**.
      1. מאירי (תשובה מאמר א' פ"ז עמ' 168, קידושין דף לט: ד"ה לעולם) – "לעולם יזהר אדם שלא להרהר בעבירה שאע"פ שמחשבה רעה אין הקדוש ברוך הוא מצרפה למעשה כלומר שאין נענש בה כאלו עשה מעשה מכל מקום נענש הוא עליה אחר שהוא מכוין בהרהורו לכונת עשיית העבירה ושלא נמנע מעשייתה מצד כבישת יצרו אלא שלא נזדמן לידו להוציא הרהורו לפועל".
      2. עי' ספר חסידים (סי' תתתתע"ג).
      3. עי' רדב"ז (ח"ז סי' כ"ט) – "כי תימא משום דלא בא הדבר לידי גמר לא חשבו דמחשבה רעה אין הקב"ה מצרפה למעשה הא ליתא שאם המניעה היתה מצדו לפי שנתגבר על יצרו ניחא אבל לא היתה המניעה אלא מפני שהיתה נדה והנפש המתאוה קצה בה שהרי הנכרים מרחקים הנדה ומקרבים שאר העריות".
      4. תורת משה (פר' מטות ד"ה אשה).
      5. עי' אג"מ (אה"ע ח"א סי' ס"ט).
   3. **נ"מ בין הטעמים**.
      1. חבצלת השרון - שיש חילוק גדול בין התרומת הכרי והגרי''ז, דלפי התרומת הכרי האיסור הוא המחשבה, משא''כ לפי הגרי''ז האיסור הוא המעשה. ועי' שם בחבצלת השרון שהביא מן הגרש''ז אויערבך זצ''ל שיש להסתפק במי שאכל בשר וסבר שהוא בשר חזיר, האם מברך ברכה אחרונה, דהא לדעת הר''מ בפ''א ברכות הי''ט האוכל דבר איסור אין מברך עליו ברכה ראשונה ואחרונה. וכ' החבצלת השרון שלכאו' הדבר תלוי במחלוקת הנ''ל, דלפי התרומת הכרי שכל האיסור הוא רק מחשבתו, א''כ אין כאן אכילת איסור וצריך לברך ברכה אחרונה, אך לפי דברי הגרי''ז דיש כאן מעשה איסור, אז יש מקום לדן יש לפטור אות מהברכה אחרונה, ויש לפלפל הרבה בה, עי' שם.
      2. עוד נ"מ, שלא יודע שזה אסור.
   4. **יש לדייק מן הרמב''ם שהאיסור במתכוון לחזיר אינו משום המחשבה אלא שנחשב המעשה כמעשה איסור** (ולמד הגרי"ז שהפסוק וה' יסלח לה אינו בה לחייבו בכפרה, אלא אדרבה דבא לפוטרו מן מלקות).
      1. חי' הגרי"ז (נזיר דף כג.) – "והנראה בזה, דהרמב"ם מפרש דהא דנלמד מקרא דצריך כפרה וסליחה, אין הכוונה שאנו דנים כלפי שמיא שצריכה כפרה וסליחה משום שנתכוונה לאיסור, אלא שנלמד דמעשה כזה של שתיית יין והיא מזידה לעבור זהו מעשה איסור שצריכה ע"ז סליחה וכפרה, **דהתורה החשיבה מעשה זה למעשה איסור**, אלא לענין מלקות של תורה מהני הפרת הבעל וחשיב כהיתר דלא לילקי ע"ז, אך בעצם ה"ה כמעשה איסור ומשו"ה לוקה ע"ז מכות מרדות (ולא רק משום דנתכוונה לאיסור). וכ"ז נלמד מהקרא דה' יסלח לה דעל מעשה כזה היא פטורה רק ממלקות אך טעונה כפרה וסליחה".
   5. מראי מקומות – פרדס יוסף (פר' מטות אות כ"ז ד"ה והנה בעצם), כתר כהונה (אות תרל"ה בספרי), דרך פקודיך (הקדמה ז' אות א'), מנחת אשר (פר' מטות).
9. לפני עור.
   1. **כיבוד אב ואם**.
      1. מחמיר – תוס' (קידושין דף לב. ד"ה דמחיל, "דמחיל ליה ליקריה. וצריך לומר שהודיעו קודם לכן שלא יהא כמו נתכוין לאכול [בשר] חזיר ועלה בידו בשר טלה דאמר לקמן בפ' בתרא (דף פא:) שצריך מחילה וכפרה"), ריטב"א (בקידושין שם ומגיה ס"ק תת"א, **אא"כ** להדריכו בדרך ישרה), עי' יד רמ"ה (שם). עי' פאות כהלכה (עמ' ר"מ הע' נ"ד).
      2. מיקל – ספר חסידים (סי' קנ"ב).
      3. מראי מקומות – שבט הלוי (ח"ב סי' קי"א אות ה'),
   2. **יחוד** (כמו בעלה בעיר או פתח פתוח).
      1. **היא יודעת שבעלה בעיר, והוא לא יודע**.
         1. חייבת האשה להקדים לו שבעלה בעיר.
            1. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סי' ל"ה אות ד', הסכמה לס' דבר הלכה ד"ה וכמו) – "וכמו כן לענין איסור יחוד במי שנכנס אצל אשה אע"פ שהיא יודעת שבעלה בעיר ומותר מן הדין להתיחד עמה אפי"ה היא חייבת להקדים ולהודיע לו שבעלה בעיר, וכן אם היחוד הוא בהיתר מפני שיש שם באותו הבית עוד פתח שהוא פתוח לרה"ר אפי"ה היא חייבת להקדים ולהודיע לו על כך, דאל"כ אף שהמתיחד עמה אינו מקפיד ואינו שואל כלום מ"מ אם הוא בכה"ג שמצד הדין היה צריך לשאול נמצא שאם היא לא תקדים לומר לו הרי היא מסייעת ידי עוברי עבירה ומכשילתו באיסור, והדבר צריך הכרע".
            2. הגריש"א זצ"ל (תורת היחוד פרק ז' סוף הערות).
            3. הגר"י בעלסקי זצ"ל (אהל יעקב יחוד עמ' תקנ"ד אות ל') – "אשה שבעלה בעיר ומתייחדת עם איש יהודי **שאינו שומר** תורה ומצוות, האם היא צריכה לומר לו שבעלה בעיר. והשיב: תאמר לו שבעלה בעיר".
            4. קובץ הלכות יחוד (פרק ד' סעי' ב').
            5. נטעי גבריאל (יחוד פרק ל"ה סעי' י"ב).
            6. מנחת איש (פרק ח' סעי' ל"ה).
            7. הרימו מכשול (פרק ד' סעי' י"א אות א').
      2. **חייבת האשה לומר הדלת פתוח**.
         1. עי' הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סי' ל"ה אות ד' ד"ה וכמו, הסכמה לס' דבר הלכה ד"ה וכמו) – "וכן אם היחוד הוא בהיתר מפני שיש שם באותו הבית עוד פתח שהוא פתוח לרה"ר אפי"ה היא חייבת להקדים ולהודיע לו על כך, דאל"כ אף שהמתיחד עמה אינו מקפיד ואינו שואל כלום מ"מ אם הוא בכה"ג שמצד הדין היה צריך לשאול נמצא שאם היא לא תקדים לומר לו הרי היא מסייעת ידי עוברי עבירה ומכשילתו באיסור, והדבר צריך הכרע".
         2. יביע אומר (מעין אומר ח"ח פרק ב' סי' כ"ג) – "שאלה: כאשר יש בעיית יחוד והשאירו פתח פתוח אבל רק הבעל או רק האישה יודעים מכך, האם זה מציל מדין ייחוד. תשובה: לא מציל".
         3. נטעי גבריאל (יחוד פרק ל"ב סעי' י"ט) – "אם האיש המתייחד אינו יודע שפתח פתוח, חייבת האשה להודיע לו, כדי שלא יהא סבר שהוא עובר על איסור יחוד, שגם בזה חטא".
         4. מנחת איש (פרק ח' סעי' ל"ה).
         5. הרימו מכשול (פרק ד' סעי' י"א אות א').
   3. **לשה"ר לתועלת**.
      1. מחמיר.
         1. ח"ח (לשה"ר כלל ד' סעי' י"א, ס"ק מ"ו, עי' רכילות כלל ט' במ"ח ס"ק כ"ב) – "הוא לגנותו התכוין. והרי זה דומה לנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה דאמרינן בנזיר דצריך כפרה, וגם על זה שייך לפני עור כדמשמע בקדושין (ל''ב ע''א) בתוספות ד''ה דמחיל ליה ליקריה עי''ש. ועוד נוכל לומר בפשיטות דזה מיקרי עלה בידו בשר חזיר משום דמשמע בכ''מ דבענינים כאלו תלוי העיקר בכוונה כאשר מבואר בבבא מציעא (דף נ''ח ע''ב) בגמרא לא צריכא אף על גב דדש ביה בשמיה ועיין ברש''י שם שפירש ולא הגיע לו שום ביוש אפילו הכי הוא לגנותו התכוין, הרי דעל כונתו בלבד איבד חלקו לעולם הבא, ולא יהא עדיף הכא מהתם על כל פנים לענין עצם האיסור".
      2. מיקל.
         1. תשובות והנהגות (ח"ג סי' תע"ט) – "בחפץ חיים הלכות לשון הרע כלל ד' סעיף י"א פוסק שאם דורש וחוקר על מישהו לצורך שידוך, צריך להודיע ששואל על שידוך, שבלאו הכי הוא עובר לפני עור, שהשני לא יודע שנשאל על דבר המותר, והיינו לתועלת לצורך שידוך, והוא מתכוין ללשון הרע ועל כך גופא נענש, שדומה לנתכוון לאכול חזיר ועלה בידו טלה שצריך כפרה וכמבואר בקידושין פא: ובנזיר כג. ובתוס' קידושין לב. ד"ה דמחיל. וכעין זה בספר 'שמירת שבת כהלכתה' בשם הגרש"ז אויערבך זצ"ל שבפיקוח נפש ראוי ליקח שומר שבת, שאם הרופא מחלל שבת אף שאין איסור בפיקוח נפש והוא מצוה, מ"מ הלוא הוא מתכוין לאסור ולא איכפת לו פיקוח נפש ויש בזה לפני עור שמכשילו בעבירה ע"ש. ובעצם לא ידעתי מנלן שע"ז יש כבר איסור לפני עור על דבר שהוא בעצמו היתר, שאינו דומה למכשול דקרא שהוא מניעת מכשול שיוזק חבירו מדבר שהוא היזק מצד עצמו, והוא הדין באיסור, אבל כאן הדבר מצד עצמו מצוה ומנלן לאסור, ואם כן הא דאמרינן וה' יסלח לה שצריך כפרה כנ"ל, היינו כשאוכלת דבר הרשות, אבל כשנעשית טובה שהלשה"ר שדיבר מועיל ע"י הרופא בשבת לרפאות חולה או לישא אשה שהיתר ואפילו מצוה רק לא נתכוין לכך לא מצינו שנענש".
      3. בלי תועלת.
         1. הגרשז"א זצ"ל (מכתב בועליהו לא יבול ח"א עמ' שכ"ה) – "בכלל ד' סעיף י"ב: 'וְאִם עָבַר וְסִפֵּר לָשׁוֹן הָרָע עַל חֲבֵרוֹ וּבָא לַעֲשׂוֹת תְּשׁוּבָה, תָּלוּי בָּזֶה, אִם הַשּׁוֹמְעִים דָּחוּ אֶת דְּבָרָיו, וְלֹא נִתְגַּנָּה חֲבֵרוֹ עַל יְדֵי זֶה כְּלָל בְּעֵינֵיהֶם, אִם כֵּן לֹא נִשְׁאָר עָלָיו, כִּי אִם הֶעָוֹן דְּבֵין אָדָם לַמָקוֹם, דְּהַיְנוּ שֶׁעָבַר עַל רְצוֹן ה', שֶׁצִוָּה עַל זֶה וכו'. ולפי"ז יוצא, במקום שהשומע ידע מסיפור הלשה"ר לפני ששמע ממספר הלשה"ר (כגון, שראה בעיניו), אין המספר עובר משום בין אדם לחבירו. האם המספר עובר מצד דינא דבין אדם למקום, או שאינו עובר כיון שבסיפור הדברים לא העלה ולא הוריד כלום, דדוקא כשלא ידעו השומעים עובר כיון שבעצם סיפורו עבר מדין בין אדם לחברו אילו היה השומע מאמינו, משא"כ כשידע השומע מלכתחילה. הרב השיב על מכתבו וז"ל: דבריו נכונים, אולם המספר שנתכוין לגנותו ודאי חשיב כנתכוין לחזיר והעלה בידו בשר טלה".
   4. **רופא חילוני למחלל שבת בשביל פקו"נ**.
      1. מחמיר – הגרשז"א זצ"ל (ששכ"ה פרק ל"ב הע' קכ"ה ***[דפו"ח, הע' ק"ל]***).
      2. מיקל – תשובות והנהגות (ח"ג סי' תע"ט, לשונו מובא לעיל).
   5. **צדקה**.
      1. מחמיר.
         1. הגרשז"א זצ"ל (צדקה ומשפט פרק ב' הע' נ"ז) – "שהנותן לפושט יד ויודע שהוא רמאי, אע"פ שגמר בלבו לתת לו לשם מתנה, מ"מ הוא מכשילו, כמי שנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה, שצריך מחילה וכפרה, כמו שאמרו בקידושין דף פ"א ע"ב ובנזיר דף כ"ג ע"א, ומוכח מדברי התוס' בקידושין דף לב ע"א ד"ה דמחיל שגם באופן זה עובר משום לפני עור לא תתן מכשול, ע"כ".
      2. מראי מקומות – צדקה ומשפט (פרק ב' הע' נ"ז, "וצ"ע").
         1. אג"מ (רשומי אהרן ח"א עמ' כ' אות י"ט) – "פעם ניגש איש אחד לקבל צדקה ממו"ר זצ"ל במקום לתת את הצדקה בידו כדרכו הניח את הצדקה על השולחן, ומשם לקח אותה האיש בעצמו. והדבר היה מוזר מאד בעיני, וכשיצא אותו איש מהחדר פנה אלי מו"ר זצ"ל ואמר 'אומרים שאין לתת לאותו אדם צדקה, אז הנחתי את הכסף על השולחן להפקירו שלא יהיה עובר בו משום גזילה, ויזכה בו מן ההפקר'".
   6. **לעכו"ם**.
      1. מיקל [אין לפנ"ע, כיון שהוא בין אדם לחבירו. א"נ איו ה' יסלח לה, כיון שאיו האיסור חלק מהז' מצות] – צהר (ח"ו עמ' קכ"ז אות ט'), הגריש"א זצ"ל (שערי שלום שער י"ב סעי' ז' ס"ק ב', חשוקי חמד שבת דף קטז: עמ' תקע"ב ד"ה הצעתי), הגרח"ק זצ"ל (שם).
      2. מראי מקומות – הרימו מכשול (פרק ד' סעי' י"ב).
   7. **בין אדם לחבירו**.
      1. מיקל – ערבי נחל (סוף פר' ויחי), כלי חמדה (פר' ויחי אות ד', ופר' כי תצא עמ' רכ"ח אות ה'), פרדס יוסף (פר' ויחי אות ס"ז ד"ה ובגוף), קובץ תורת האדם לאדם (ח"ד עמ' 147), מסביב השולחן (90 ר' פרץ שליט"א), אמנם עי' המאירי (תשובה עמ' 168), והפוסקים שכיבוד אב ואם הוי בין אדם לחבירו.
   8. **התוצאה הוי מצוה**.
      1. מיקל.
         1. בית יצחק (יו"ד ח"א סי' ח' אות ח', ע"ע לקמן) – "הנה בעיקר הדין המבואר במס' נזיר בנתכוין לדבר איסור ועלה בידו דבר היתר חייב מכות מרדות אמנם במנחות דף ס"ד אי' פלוגתא בזה רבה ורבא בנתכוין להעלות דגים והעלה דגים ותינוק. ולגירסא דידן ס"ל לרבה פטור זיל בתר מעשיו ורבא ס"ל חייב זיל בתר מחשבתו וגירסת הראב"ד פ"ה משבת דרבא ס"ל פטור ורבה ס"ל חייב. ומשמע דלמ"ד פטור אין כאן שום חיוב ואף מכות מרדות כשעשה במזיד פטור. נ"ל הטעם דשם בנתכוין לדבר עבירה ועשה מצוה פטור לגמרי משא"כ בנתכוין לדבר עבירה ועשה דבר הרשות חייב מכות מרדות ועיין בר"ן סוף פ' האורג שחילק ג"כ בין דבר מצוה לדבר הרשות. ובהכי מיושב מה דקשה לי קו' גדולה לגירסת הראב"ד דרבא ס"ל פטור זיל בתר מעשיו והרי רבא גופי' ס"ל בפסחי' כ"ה ע"ב בלא אפשר וקמכוין דאף לר"י אסור דמתכוין כשאין מתכוין לקולא ל"א ולר"ש בין לאביי בין לרבא אסור. הרי דשם המעשה מותרת דלא אפשר והכוונה משוי' לי' איסורא. והרי רבא ס"ל זיל בתר מעשיו. ובכאן המעשה הוא מותרת להנ"ל ניחא דדוקא בעביד מצוה ס"ל לרבא זיל בתר מעשיו משא"כ לדבר הרשות".
         2. תשובות והנהגות (ח"ג סי' תע"ט) - לשונו מובא לעיל.
      2. מחמיר.
         1. ח"ח (לשה"ר כלל ד' סעי' י"א, במ"ח ס"ק מ"ו [לשונו מובא לעיל]) – "אבל אם לא יודיע לחבירו את סיבת דרישתו, ויעשה עצמו כמתנכר, כדי שיודע לו בטוב מהותו של אותו האיש, נראה פשוט דעובר בזה על לפני עור, שעל ידו יעשה חבירו איסור אם יספר עליו דברים של דופי אפילו אם אמת הוא, כאשר ביארנו במקום אחר דאיסור לשון הרע הוא אפילו על אמת לכל הפוסקים, ולא ניתן להאמר רק אם מכוין שעל ידי סיפורו בגנותו יצמח מזה טובה לאחר אבל בלאו הכי לא, ואף שעל ידי ספורו נסבב טובה לאחר מכל מקום הוא לגנותו התכוין, על - כן צריך לעשות כמו שכתבנו".
         2. הגרשז"א זצ"ל (ששכ"ה פרק ל"ב הע' קכ"ה ***[דפו"ח, הע' ק"ל]***).
   9. **לשים פיתיון לפני חושד**.
      1. מחמיר.
         1. תורה לשמה (סי' ת"ז) – "ודע כי אין לעשות תקנה לנידון השאלה שיקנה לו את הממון שהוא מנסהו בו קודם שינסהו ויזכה אותו לו ע"י אחר שלא בידיעתו שזכין לאדם שלא בפניו ונמצא אם גנב אח"כ את שלו הוא נוטל ואין כאן גניבה דזה אינו דאפ"ה כיון דלא ידע זה שזה הממון שלו הוא אלא לוקח אותו בתורת גניבה ה"ז עביד איסורא משום דאיהו לאיסורא קא מכוין ונמצא ג"כ זה מכשילו וראיה לזה ממ"ש בגמרא דקידושין דף פ"א ע"ב רבי חייא בר אשי וכו' הוה אמר הרחמן יצילנו מיצה"ר יומא חד שמעתינהו דביתהו אמרה וכו' קשטה נפשה חלפה ותנייה קמיה וכו' תבעה וכו' כי אתא לביתיה הוה קא שגרא דביתהו תנורא סליק וקא יתיב בגויה א"ל מאי האי אמר לה הכי והכי הוה מעשה אמרה ליה אנא הואי וכו' אמר לה אנא מיהא לאיסורא איכווני כל ימיו של אותו צדיק היה מתענה עד שמת באותה מיתה דתניא אישה הפרם וה' יסלח לה במה הכתוב מדבר באשה שנדרה בנזיר ושמע בעלה והפר לה והיא לא ידעה שהפר לה בעלה והיתה שותה יין ומטמאה למתים ר' עקיבה כי הוה מטי להאי פסוקא בכי אמר ומה מי שנתכוון לאכול חזיר ועלה בידו בשר טלה אמרה תורה צריכה כפרה וסליחה מי שנתכוון וכו' ע"ש וכך איתא להאי ברייתא בנזיר דף כ"ג ע"ש ועי' הרמב"ם ז"ל בהלכות נדרים פי"ב הי"ח דפטור ממלקות ומכין אותו מכת מרדות ע"ש נמצא אף על גב דהתירא עבד כיון דאכוון לאיסורא ה"ז צריך כפרה וסליחה ואיך יכשילנו בזה. וכך נמי מצינו בגמרא דקדושין דף ל"ב גבי רב הונא דקרע שיראי באנפיה רבה בריה אמר איזול אחזי אי רתח אי לא רתח ומקשה בגמרא ודילמא רתח וקעבר אלפני עור לא תתן מכשול ומשני דמחיל ליה ליקריה וכתבו התוספות ז"ל וצ"ל שהודיעו קודם שלא יהא כמו נתכוון לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה ע"ש".
         2. שרידי אש (או"ח סי' נ"ז).
         3. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"ג סוף סי' ק"ה).
      2. מיקל.
         1. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' שס"ט).
         2. עי' אג"מ (יו"ד ח"ג סי' צ' ד"ה ומה, ויש לחלק) – "ומה שהביא מתשובות מהרי"ל דיסקין שהקשה על הא דהקשה הגמ' בכתובות דף ג' ע"ב ולידרוש להו דאונס שרי, הא יש לדחות הנישואין בשביל שלא יעבור ההגמון על איסור נערה מאורסה ואשת איש שבני נח מצוין מצד הלאו דלפנ"ע, למה שכתבתי ודאי לא קשה כלל דודאי ברור לכו"ע ואף להגמון הרשע שאין רוצין בזה והיו עושין כל התחבולות שלא יבא ההגמון והוא עושה העבירה ברשעות בעל כרחם, אבל אף בלא זה לא קשה כלום, **וכי יעלה על הדעת שמי שיש לו מעות ולא שמרם כהוגן וגנבו ממנו עבר על לפנ"ע** ואף כשהוא מצוי שיגנבו שהוא פשיעה ממש נמי לא שייך שיעבור על לפנ"ע, ול"ד להמלוה מעות בלא עדים שעובר על לפנ"ע בב"מ דף ע"ה ע"ב אף שג"כ הוא על מה שהפסידו שודאי אינו רוצה דהתם נתן בידים ולא על מה שנגרם איסור בהפסד לעצמו שבזה לא שייך שלא איכפת לו בהאיסור שנאסור בשביל זה".
      3. **לתפיסת גנב, ולצורך שמירה על רכושו** – שערי שלום (שער י"ב סעי' ז'), משפטי התורה (ח"א סי' ע"ח), עי' חכם לב יקח מצוות (עמ' ת"ה).
         1. חשוקי חמד (שבת דף קטז:, עמ' תק"ע) – "... ואולי אפשר להתיר את הנסיון של גניבת הכסף על סמך כך דאדם לא חייב להפסיד את ממונו או זכויותיו כאשר חברו יכשל על ידו, וכמו שהתירה תורה לתבוע שבועה מחברו המכחש ומנסה לגנוב כספו, למרות שברור לתובע שהנתבע ישבע לשקר, בכל זאת מותר להשביעו והוא משום שאינו חייב להפסיד זכויותיו בגלל הרצון לא להכשיל את חברו. וכעין זה נראה דמותר להתקין לבעלי חנויות בחנויותיהם פעמון אזעקה, המופעל כשגנב פורץ פנימה, ומסתברא דמכיון שמתוקן לכך אין זה חשיב רק כפסיק רישיה אלא כמבעיר ממש, ואף על גב דהוא מתעסק, הא כתב בשו"ת רע"א (סימן ח) דחשיב שגגת עבירה דרך מתעסק, מכל מקום אין צריך לחשוש כלל לזה שבגלל הצלת ממון מכשילים את הגנב בחילול שבת. אך צ"ע אם יבואו שוטרים בשבת, ויעברו בכך על איסורי תורה. ויתכן שגם בעניננו הדבר מותר משום שאין בעה"ב חייב להפסיד את ממונו, ולכן מותר לו לעשות את כל הנחוץ לו, ואם הגנב יכשל, הלעיטהו לרשע וימות, ועדין צע"ג אם מותר".
      4. **לחנכו** – שערי שלום (שער י"ב סעי' ז' ס"ק ג').
   10. מראי מקומות – משנת פקו"נ (סי' כ"ג אות י"ג, ובהשמטות שם), משאת המלך (קידושין אות רע"ד), לפני עור (סי' י"ב), שערי שלום (שער י"ב סעי' ז'), הרימו מכשול (פרק ד' סעי' י', סי' כ' ).
   11. **פשט** באור החיים הקדוש (בראשית פרק נ' פסוק כ') – "ואתם חשבתם וגו' אלקים חשבה לטובה. והרי זה דומה למתכוון להשקות חבירו כוס מות והשקהו כוס יין שאינו מתחייב כלום והרי הם פטורים וזכאים גם בדיני שמים".
       1. **יוצא מזה טובה**.
          1. בית יצחק (יו"ד ח"א סי' ח' אות ח') – "ובהכי אולי יש ליישב מה שהקשה לי חכם אחד באור החיים סוף פרשת ויחי במקרא דאתם חשבתם עלי רעה שכ' הרי זה דומה למתכוין להשקות חבירו כוס מות והשקהו כוס יין שאינו מתחייב כלום והרי הם פטורים וזכאים הם גם בדיני שמים. והדברים תמוהין דהרי בנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה צריך כפרה וילפינן מקרא דאשה הפרם וד' יסלח לה. ואיך כ' שהם פטורין וזכאים גם בדיני שמים. להנ"ל י"ל כמו דבעבירה לשמים כשנתכוין לעבירה ועשה מצוה פטור וא"צ כפרה. ה"ה כשנתכוין להרע לחבירו ועשה לו טובה פטור וזכאי אף בדיני שמים ולפמ"ש נכונים דברי הלבוש יו"ד סי' קנ"ז שכ' מי שהעלה לבו טינא תוכל אשתו לבא אליו להטעותו באופן שיהא סבור שבא על הערוה ושרי וזה תמוה דהרי צריך כפרה שנתכוין לבשר חזיר והיא עוברת אלפני עור. ומכשילתו. להנ"ל ניחא דכיון שהוא עושה מצוה א"צ כפרה. [והנה בדברי האור החיים י"ל עוד לפמ"ש בספ' דעת קדושים להגאון בעה"מ ושב הכהן דרוש א' דאף דבעבירות שבין אדם לחבירו אין יו"כ מכפר מ"מ אם לא חטא רק במחשבה מיקרי זאת בין אדם למקום ויו"כ מכפר ע"ש. א"כ הן הן הדברים כיון דל"ה רק מחשבה לרעה כבר כיפר יו"כ]".
          2. דברי יציב (יו"ד סי' ס"ז ד"ה ועיין) – "באוה"ח הקדוש ... ורבים ראו כן תמהו מברייתא ערוכה בנזיר כ"ג ע"א וקידושין פ"א ע"ב, דמי שנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה צריך כפרה וסליחה וכו', ועיין לאא"ז בישמח משה שם [דף קי"ח ע"א מדפה"ס] מ"ש לפרש הכתוב כי התחת אלקים אני עיין שם, ולמוחזלל"ה מזוו"ר בעצי חיים [ח"ב פרשת ויגש דף י"ג טור ג']. ואמרתי ליישב דבש"ס מיירי בעלה בידו בשר טלה בשר הרשות, משא"כ בכה"ג שעלה בידו לעשות מצוה להחיות את חבירו שבמקום כוס של מיתה השקהו עוד כוס של יין ולא רק של מים, אינו מתחייב בידי שמים, דאין זה כעלה בידו בשר טלה אלא כעלה בידו בשר קדשים ודו"ק. וזה שאמר להם יוסף אלקים חשבה לטובה להחיות עם רב, ונמצא שעלתה בידכם מצוה גדולה וממילא פטורים וזכאים גם בדיני שמים, וכדברי האוה"ח הקדוש, [וע"ע שו"ת בית יצחק יו"ד סי' ח']".
          3. הגריש"א זצ"ל (הערות במסכת קידושין דף פ"א: ד"ה ומה, עי' קובץ התשובות סי' רמ"ד).
          4. תשובות והנהגות (ח"ג סוף סי' תע"ט) – "והעירוני למש"כ האוה"ח הק' סוף פרשת ויחי בקרא ד'ואתם חשבתם עלי רעה אלוקים חשבה לטובה', דבנתכוין להשקות חבירו כוס מות והשקהו יין שאינו מתחייב כלום וזכאי הוא גם בדיני שמים. ופי' בשו"ת בית יצחק דבנתכוין לרעה ועשה מעשה דרשות נענש על המחשבה, אבל אם המעשה היה של מצוה או שיצא מזה טוב אינו נענש על המחשבה. וביאור הדבר דהמחשבה עושה המעשה דרשות לאיסור משא"כ במעשה מצוה, והיינו כדברינו ממש וב"ה שהנחני בדרך אמת".
          5. ערבי נחל (בפסוק).
       2. **בין אדם לחבירו**.
          1. כלי חמדה (שם אות ד').
          2. הגר"מ אליפנט שליט"א (בקובץ תורת האדם לאדם ח"ד עמ' 147).
       3. מראי מקומות – פרדס יוסף (שם אות ס"ז).
10. שאר ענינים.
    1. **איזה איסור עובר, ה' יסלח לה, או עבירה עצמו**.
       1. עבירה עצמה – הגרש"ק זצ"ל (אמרי שפר פר' בהעלותך פרק י"ב פסוק ט', לשונו מובא לקמן), גליוני הש"ס (נזיר דף כג., לשונו מובא לעיל), [פשט בתרומת הכרי גבי שוויה אנפשיה], לרעך כמוך (ח"ג עמ' שס"א אות י"ג).
       2. שבת (דף נד: - דף נה.) – "כל מי שאפשר למחות לאנשי ביתו ולא מיחה, נתפס על אנשי ביתו. באנשי עירו, נתפס על אנשי עירו. בכל העולם כולו, נתפס על כל העולם כולו. אמר רב פפא: והני דבי ריש גלותא נתפסו על כולי עלמא ... אמר לו הקדוש ברוך הוא לגבריאל: לך ורשום על מצחן של צדיקים תיו של דיו, שלא ישלטו בהם מלאכי חבלה. ועל מצחם של רשעים תיו של דם, כדי שישלטו בהן מלאכי חבלה. אמרה מדת הדין לפני הקדוש ברוך הוא: רבונו של עולם, מה נשתנו אלו מאלו. אמר לה: הללו צדיקים גמורים, והללו רשעים גמורים. אמרה לפניו: רבונו של עולם, היה בידם למחות ולא מיחו. אמר לה: גלוי וידוע לפני, שאם מיחו בהם, לא יקבלו מהם. אמרה לפניו: רבונו של עולם, אם לפניך גלוי להם מי גלוי. והיינו דכתיב זקן בחור ובתולה טף ונשים תהרגו למשחית ועל כל איש אשר עליו התו אל תגשו וממקדשי תחלו וכתיב ויחלו באנשים הזקנים אשר לפני הבית".
          1. ראמ"ה (שבת דף נה.) – "שם גלוי וידוע לפני שאם מחו כו'. נראה דפסיקא ליה לר' אחא למימר הכי ולא אמר אהא דהי' בידם כו' והיינו דכתיב כו' דא"כ היכי קרי להו ב"א שקיימו כו' דהא לא קיימו מצות תוכחה ולא הוו מקודשים. אבל בכה"ג ודאי לא עברו כלל דהא מצוה שלא לומר דבר שאינו נשמע אלא שנענשו משום לפניהם מי גלוי והוי כנתכוין לחזיר ועלה בידו טלה".
    2. **ה' יסלח לה, על איסור לפני עור** – מהר"ם שיק (קידושין ריש דף פא:), הגרח"ק זצ"ל (מסכת כותים פרק א' מטהר אות ד').
    3. **האם פסול לעדות**.
       1. מיקל.
          1. בית יצחק (יו"ד ח"א סי' ב' אות כ"ב, סי' ח' אות ו') – "ובאם יכול לשאול על השבועה באופן דמהני שאלה. השוחט מותר אף שכבר עבר דהרי עוקר הנדר מעיקרא ואין ראי' מקרא דאישה הפירם וד' יסלח לה שהיא עשתה עבירה מדצריכה כפרה ועיין בקידושין דף פ"א דבאמת צריך תשוב' אבל אין עונשין על מחשב' ואין פוסלין לעדות בשביל מחשבה. והרי עולה בא על הרהור הלב. והגע בעצמך אם שוחט יהרהר יפסול לשחיטה. וע"כ אין פוסלין אלא בעבר בפועל ואם מתיר הנדר נהי דמחשבתו לאיסורא המעשה נעקרת ואין לפסול. ולא הוצרכתי לבאר זה אלא שראיתי שהגאון מהרש"ק ז"ל בסוף ס' נדרי זרוזין ח"ב בהשמטות לכינויי נדרים סי' ר"ו החמיר בזה ולדעתי אין להחמיר. ועיין נזיר כ"ג דלר"י חייב מכות מרדות. ורמב"ם פסק כן ע"כ מוכח דחמיר מהרהור ולפ"ז יש סברא לומר שנפסל אמנם עיין מנחות ס"ד ע"כ ל"פ רבא ורבה אלא בפרש מצודה להעלות דגים והעלה דגים ותינוק. אבל בפרש מצודה להעלות דגים ולא העלה רק תינוק לכ"ע פטור באופן דמ"מ לדעתי השוחט לא נפסל בזה ושוב מצאתי בפמ"ג א"ח פתיחה כוללת ח"א אות כ"ו שנסתפק בחשב לאכול דבר איסור ונמצא שהי' מותר אם נפסל לעדות מדרבנן ומ"מ לדעתי בנשאל על נדרו לא נפסל לשחיטה ויבואר אי"ה במק"א (ע' בתשובות לקמן)".
       2. מראי מקומות.
          1. פמ"ג (או"ח פתיחה כוללת ח"א אות כ"ו) – "ובשו"ת מגידות נסתפקנו מי שהיה לפניו חתיכה וסברו הכל שהוא חלב ואכל במזיד ואח"כ נודע ששומן היתה, אי מפסל מדרבנן כמו באשה שנדרה בנזיר ובעלה היפר ואכלה ענבים דסופגת מכת מרדות, כמו שאיתא בנזיר פרק ד' משנה ג' ופסק כן הר"מ ז"ל פרק י"ב מנדרים [הלכה יח], וכל שיש מכת מרדות מפסל לעדות מדרבנן כדכתיבנא [לעיל אות כד]. וצ"ע אם יש לחלק בין זה לההיא דנזיר, ובדברי התוספות יום טוב שם יש לנו הרהורי דברים אין מקומו פה".
    4. **רק הב"ד של המט"ט**.
       1. הגרש"ק זצ"ל (אמרי שפר פר' בהעלותך פרק י"ב פסוק ט') – "דלמ' לא נצטער מקודם שהלך הקב"ה והענן סר ... מ"ש ומדוע לא יראתם לדבר בעבדי במשה ולא אמר מדוע דברתם בעבדי במשה. אך הנה ידוע מאמרם ז"ל בקידושין דנתכוון לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה צריך כפרה. אך בס' נזר הקודש כתב בפ' וישב דב' בתי דינין יש למעלה דכשהקב"ה בעצמו דן את העולם הוי נתכוון לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה א"צ כפרה. אך כשאין הדור ראוי ומתנהג העולם בב"ד של מט"ט אז צריך כפרה. ולפי"ז י"ל דה"נ לפי האמת כיון שמרע"ה הי' עניו מאד ולא הקפיד כלל ע"ז וא"כ לא הוי להם חטא שדברו לה"ר על מרע"ה. אך זה ידע הקב"ה לבדו כי הוא היודע מחשבות ובוחן לבות ידע שמשה רבינו לא הקפיד ע"ז אך המה לא ידעו את זה ואולי מקפיד בלבו וא"כ הוי להם להתיירא מלדבר שמא הוא מקפיד ולכך אמר הקב"ה אף שלפי האמת הוא עניו ולא הקפיד כלל עכ"פ מדוע לא יראתם לדבר בעבדי משה שאין אתם יודעים מחשבות שבלבו ושמא הוא מקפיד וא"כ הוי חטאם גדול כ"כ. אך לפי"ז הרי הוי נתכוון לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה וזה נמי צריך כפרה. אך בב"ד של שהקב"ה בעצמו דן א"צ וא"כ לא הוי ראוי להעניש'. אך כיון דכתיב ויחר אף ד' בם וילך והענן סר מעל האהל והתחיל להתנהג העולם בב"ד מט"ט אז והנה מרים מרים מצורעת כשלג וא"ש ונכון".
       2. וכן מיושב הסוגיא בשבת (דף נה., מלכי חבלה עם הקב"ה) - לשונו מובא לעיל.
       3. וכן לשון הפסוק (ה' יסלח לה, ולא הב"ד של מט"ט).