2. קדירה שבישל בה ירקות ובדין כל יום נעשה גיעול לחברו
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / הגעלת כלים - הרב מאיר קאופמן

י"ב אייר ע"ז

# בדינא דקדירה שבישל בה ירקות וכל יום נעשה גיעול וכו'

### בביאור דינא דרבא דכל יום נעשה גיעול לחברו

א] מבואר במשנה שדבר שדרכו על ידי האש כגון שפוד ואסכלא צריך ליבון והגמ' ע"ז ע"ו. שואלת סתירה דבמשנה בזבחים מבואר שלגבי שפוד שבלע קדשים שמספיק הגעלה והגמ' מתרצת שמשנתינו שזה בלע איסורא אבל שם זה בלע היתר ורבא שואל מה זה משנה הרי עכשיו חל על זה נותר ויש כאן בליעה של איסור ולכן רבא מבאר שכל יום נעשה גיעול לחברו דהינו שכל יום לאחר הבישול של הקרבן מבשלים שלמים של מחר וזה גיעול על הקרבן הקודם והגמ' שואלת שהרי במשנה מבואר שצריך הגעלה והגמ' מניחה בקושיא

ועיין רשב"א בחידושים ובתוה"ב שתמה הרי מדובר גם כאן בכלי שבלע על ידי האור שצריך ליבון ולמה מספיק מה שמבשל בו עוד הקשה שהרי תמיד הכלל שחם מקצתו חם כולו וכלי שבלע דרך חלקו כולו צריך הגעלה וכאן כשמבשל בו אין כאן מעשה הגעלה על הכל ותירץ שעל ידי הבישול מתמעט הבליעה שנשאר מאוד קצת במקום של הבישול וכן בשאר הכלי כיון שזה רק בלע על ידי חם מקצתו חם כולו ועכשיו חלק כבר יצא על ידי הבישול ממלא הטעם שנשאר הוא טעם קלוש ובזה חידוש סוגין שמועיל בישול ולא צריך ליבון והנה בש"ך בנקודות הכסף משמע שכל הקולא שמועיל הגעלה ולא צריך ליבון ודבריו צ"ע כמו שתמה החזו"א וביד יהודה דהרי אין כונת הרשב"א להעתיק את הדין של רב אשי אלא את דינו של רבא וביותר שאם עושה הגעלה הרי מועיל אפילו לאחר זמן האיסור וכמבואר ברב אשי וכאן בפשוטו כל מה שזה מועיל רק קודם זמן האיסור ובהכרח שיש כאן קולא שגם דבר שלא מועיל בתור הגעלה אבל קודם חלות האיסור זה מועיל כמו הגעלה [ועיין בזה לקמן] והנה החוו"ד נקט שזה דוקא אם היה שישים כנגד הכלי אמנם רעק"א חלק עליו דהרי מבואר בראשונים שסתם כלי אין בו שישים כנגד תכולתו והרשב"א הרי התיר מפורש גם בכלי אם בישל תוך הכלי ירקות

והנה צ"ב למה שבאמת כאן זה לא יועיל בתור הגעלה רגילה ובפשוטו יש כאן כמה חילוקים א. שלא צריך להגעיל כל הכלי והחזו"א כתב שסתימת הדברים שגם לא צריך לבשל באותו גובה שבישלו בו את האיסור אמנם בט"ז מבואר לא כך וכן מבואר בבד"ה עמוד שס"ח שהוכיח מסוגין שבליעה של נצוצות של פעם אחת לא צריך גדנפא ומבואר שאם היה צריך גדנפא גם כאן צריך לבשל עד שם דהינו שזה ודאי שבמקום הבליעה הקודם צריך לבשל וכן מבואר בראב"ד על תו"כ שביאר שזה הטעם של רבנן שלא סמכו על כל יום נעשה גיעול לחברו שמא לא יבשל באותו גובה ובפשוטו גם ברשב"א עצמו מפורש שכל יסוד הקולא שלא צריך לבשל בכל הכלי כיון שהמקום הזה רק בלע על ידי חם מקצתו חם כולו ומבואר שאם זה בלע ממש כגון שהבישול הקודם היה על מקום יותר גבוה באמת כה"ג זה לא יועיל אלא שצ"ב א"כ הרי יתכן שהיה ניצוצות והרי דעת הרשב"א שגם ניצוצות של פעם אחת צריך גדנפא [ומהזה הוכיח החזו"א שלא צריך לבשל באותו גובה של הפעם הקודמת] וצ"ל שלגבי בליעות של ניצוצות שזה יותר קלוש מועיל הבישול גם בשאר הכלי ב. עוד מבואר ברשב"א שמועיל אפילו צלי של בשר שהרי בשפוד צולים וזה לא מועיל כלל בתור הגעלה ג. ובחזו"א כ"א א' כתב שהרוטב של הבישול הוא מתעבה ולא מועיל בו הגעלה וגרע משאר משקין אפילו לשיטות שלא צריך דוקא מים וכאן מועיל אפילו כה"ג [אמנם היד יהודה צ"ג א' נקט שזה מועיל כמו שאר משקין] ד. עיין ביאור הגר"א צ"ד סקי"א שביאר שאפילו דבהגעלה בעלמא צריך דוקא מעלה רתיחות אבל כאן לא צריך מעלה רתיחות אמנם הש"ך בנקו"ה נקט שצריך שיעלה רתיחות אמנם משמע שם שנקט שצריך הגעלה גמורה ודבר זה דחו האחרונים

### בהא דהותר לבשל קדשים אחרים ולא חששו לבליעות

ב] והנה בעיקר הא דמבואר בגמ' שבישלו כל יום שלמים של מחר וזה היה גיעול לשלמים של אתמול הקשו תוס' זבחים צ"ו. ד"ה ואם טש הרי זה ממעט מאכילת שלמים של מחר שיצטרכו לאכול אותם כמו היום ותירצו שזה נ"ט בר נ"ט דהינו שעל הטעם שנבלע בשלמים של מחר כשמגיע הערב הוא כבר נ"ט בר נ"ט ולא יחול עליו נותר אמנם חזרו והקשו שהרי מבואר בגמ' שחטאת אפשר לבשל ושם הרי זה איסורא כיון שהדין שאסור לזרים זה כבר דין שחל והרי באיסורא אין דין נ"ט בר נ"ט ותירצו שבאמת יש כאן קולא דרבנן שכיון שזה מין במינו שזה לא ימעט מזמן האכילה וצ"ב א"כ למה לגבי הדין נותר צריך להגיע לכל יום נעשה גיעול לחברו ולמה ששם לא נימא שמין במינו בטיל ובנקו"ה ביאר שלגבי פסול שחל רבנן לא הקילו ורק לגבי דבר שיש לו דין אחר הקילו אמנם בפשוטו הביאור כמבואר בחוות דעת צ"ג סק"ב שעד כמה שחל דין נותר ויש כאן דין מו"ש א"כ ודאי שאין להשתמש ולבטל האיסור שבכלי שהרי חייבה התורה שיעשו מו"ש

והנה בתוס' מבואר שהקשו גם מיוצא שהרי אם מבשל שלמים בכלי של חטאת יש כאן גם יוצא מצד הטעם של החטאת וצ"ב למה לא נימא שגם זה חשיב נ"ט בר נ"ט דהרי בתחילה זה נבלע ואחרי זה הוא יוצא והחוו"ד צ"ג ב' ביאר שכוונת תוס' שמותר להוציא הכלי אם הבליעה של החטאת לחוץ ולבשל בו שלמים ולפ"ז מבואר שגם אם חל פסול יש הקולא של מין במינו ומה שזה חלוק מנותר הוא מצד ששם יש חלות דין מו"ש וכנ"ל אמנם צ"ע מנ"ל לתוס' דבר זה שלא בישלו השלמים תוך העזרה כדי להכשיר הכלי והיה מקום לומר שנקטו תוס' שיוצא גם קודם שיצא כבר חל דין שאסור לאכלו מחוץ לעזרה וא"כ חשיב היתרא בלע ואין זה כנותר שכל החלות פסול חל רק לאחר שנהיה נותר

והנה ברמב"ן מבואר שהקשה גם על בישול שלמים של מחר שיאסר בלילה מצד הבליעות ומבואר שנקט שלא חשיב נ"ט בר נ"ט ובפשוטו זה לשיטתו שנקט בסוגיא דנ"ט בר נ"ט שהטעם שיצא מהכלי יש לו עוד תורת טעם ורק שאין בו כח להטעים את החלב ולפ"ז איסור נותר יחול עליו ורק תוס' לשיטתם שהטעם עצמו חשיב כבר טעם קלוש [אמנם עיין ברמב"ן שהקשה עוד שהכלי חוזר ובולע מהשלמים שבלע מהטעם של אתמול וא"כ מה שיך לומר שכל יום נעשה גיעול לחברו הרי מבואר שגם לגבי הבליעות בכלי נקט שזה לא נ"ט בר נ"ט [לכאורא זה כונתו ואולי יש לדחוק] ולכאורא יש מקום לומר שנקט שגם לגבי זמן האכילה כיון שחל כבר דין אכילה ליום אחד ולא יותר דין זה הוא איסורא ולכן אפילו אם איסור נותר לא יחול אבל לאחר זמן אכילתו הוא יהיה אסור לאוכלו מצד שמדיני הקדשים שאין לו היתר אכילה אלא בזמן אכילתו ואין זה נכון דהרי מבואר בגמ' שזה היתרא וזה לא רק לגבי האיסור נותר אלא גם לגבי זמן האכילה ומשמע ברמב"ן שבליעה באוכל שנבלע בכלי יחד זה לא יורד עוד דרגא וצ"ע]

### בטעם רבנן שפליגי על ר"ט

ג] והנה צ"ב איך הרשב"א למד מכאן שכל יום נעשה גיעול לחברו הרי כל זה לר"ט אבל רבנן חולקים וכן הוא בביאור הגר"א צ"ד סקי"א ובפר"ח צ"ג ד' ושלכן רב אשי אמר תירוץ אחר ויתכן שנקט שרבנן רק חולקים מצד שלא הקילו שיבשל קרבן שלמים לאחר חטאת ויסמוך על ביטול של מין במינו אבל בעיקר הדין הם מודים וכן משמע מתוס' בזבחים שהקשו על רבנן שלכל הפחות אם בישל שלמים של מחר שיהיה מותר שכאן זה נ"ט בר נ"ט ולא צריך להגיע לשום ביטול ומבואר שנקטו שזה הטעם שרבנן חולקים אמנם צ"ב שהרי גם לרב אשי הרי לאחר הגעלה עדין החטאת הבלוע בו הוא איסורא וכל ההיתר מצד מין במינו לא בטיל ובהכרח שגם רבנן מודים לקולא וכל מה שחולקים כי לא ס"ל שכל יום נעשה גיעול לחברו ובדעת תוס' צ"ל שהקילו רק לאחר הגעלה שלא נשאר כמעט טעם אמנם היה מקום לומר שמכח קושיא זו מוכרח שבהכרח שרבנן רק חולקים כי לא ס"ל שכל יום נעשה גיעול לחברו

והנה באמת הדבר צ"ע על עיקר סוגין איך הגמ' מישבת שכל יום נעשה גיעול לחברו הרי זה רק לר"ט ורבנן חולקים ולא משמע שכונת הגמ' להעמיד המשנה כר"ט ועיין חידושי הגרי"ז שהביא מהראב"ד פ' צו פ' ז' שכתב שהטעם של רבנן או מצד שלא יבאו לזלזל בדיני מו"ש או שחוששים שלא יבשל בפעם השניה כמו בפעם הראשונה וצ"ע א"כ למה בסיפא זה עוזר וע"ש שביאר שלכן באמת צריך דוקא הגעלה ממש ולפ"ז יתכן שלא גרס אי הכי למה צריך הגעלה או שגם אם גורסים אבל התשובה היא כנ"ל ועיין חידושי הגרי"ז שהאריך בדעת הרמב"ם שרבנן פליגי שיש דין מו"ש קודם שיחול עליו נותר ולכן אין להקל מצד שכל יום נעשה גיעול לחברו דהרי חייב למו"ש מיד אמנם כאן הנידון שיש עוד הלכה מצד הבליעות שבו ולזה מועיל שכל יום נעשה גיעול לחברו ע"ש העולה מהנ"ל דבדעת רבנן מצאנו שני ביאורים למה חולקים האם זה מצד שלא ס"ל כל יום נעשה גיעול לחברו ולפ"ז לא קי"ל כרשב"א או שזה סברא ממיוחדת שם לגבי חיוב מו"ש וזה לא שייך אצלינו וצ"ע בכל זה

ועיין ב"י שכתב עוד שלתוס' שיש כאן קולא דרבנן שמין במינו לא בטיל אין להוכיח מכאן וצ"ב כוונתו הרי מבואר שכל הקולא רק ביחס לבישול הקרבן אבל ביחס למה שלא חל נותר זה לא מצד זה ועין פר"ח שכתב שכונתו שיתכן שגם לגבי כל יום נעשה גיעול לחברו זה מחמת הקולא שיש כאן שמין במינו לא בטיל אבל בעלמא זה לא מועיל והנה הדבר תימא שעד כמה שחל כאן נותר רבנן לא הקילו דאל"כ למה צריך לכל יום נעשה גיעול לחברו וצ"ל שזה ודאי שנשאר רק כל שהוא וכה"ג לגבי קדשים הקילו ולפ"ז גם לתוס' זה רק סברא לא להשתמש בכלי לכתחילה אבל אם ישתמש זה לא יאסר

### ביאור הרמב"ן בסוגין

ד] והנה עיין רמב"ן [והאריך בזה הריטב"א] שכתב שודאי שכונת רבא שקודם מגעילים השפוד ואסכלא דאל"כ יש כאן מביאין קדשים לבית הפסול ורק לאחר הגעלה חידש הרמב"ן שבאמת כבר לא נשאר שם רק כל שהוא בעלמא ובאמת זה כבר לא נותן טעם ולכן אין כאן חיסרון של מביאים קדשים לבית הפסול ורק יש כאן עדין חיסרון שיש חיוב מו"ש לגבי הכל שהוא נשאר שחל עליו נותר ועל זה עוזר שכל יום נעשה גיעול לחברו והנה לדבריו כל שפוד שעשו הגעלה הוא כבר לא יאסור דבר אחר כיון שלא נשאר אלא משהו בעלמא ודלא כמבואר כאן בחידושי הרשב"א וכן בד"מ תנ"א סק"ה ובמ"ב שם סקי"ט ל"ב והנה לכאורא לרמב"ן מבאר שעל יד ההגעלה נשאר עדין משהו בכלי ויחול עליו איסור נותר ולכן הגמ' שואלת שעדין בבישול ביום השני עובר כאן נותר

והנה צ"ב מה נוסף בכל יום נעשה גיעול לחברו יותר מההגעלה שנעשתה בתחילה וכי הגעלה פעמים יש לה מעלה מיוחדת וראיתי לבאר שזה הרמב"ן לשיטתו חולין ק"ח: שמי הגעלה הם רק מוציאים ולא נכנסים לכלי א"כ על ידי הגעלה נשאר משהו בכלי שאין עליו שום ביטול אבל על ידי הבישול של דבר אחר שזה נכנס לתוך הכלי חל ביטול על המשהו הנמצא שם והנה לפ"ז ההיתר של סוגין שכל יום נעשה לחברו אין זה בגלל הקלשה אלא מצד ביטול ואין זה במשמעות הריטב"א כלל ובפשוטו צ"ל שבכל יום נעשה גיעול לחברו בסוגין הכונה שצולה על השפוד בשר אחר ובזה יש הקלשה יותר מאשר הגעלה על שפוד וכמבואר במרדכי הובא בב"י סימן תנ"א שליבון קל זה יותר מהגעלה אמנם כאן שיש עליו בשר לכאורא זה לא ליבון קל וצ"ע

והנה עיין ריטב"א שכתב שלרמב"ן אין מקור לחידוש הרשב"א ולכאורא כונתו דהרי היה כאן הגעלה אמנם צ"ב שהרי מפורש ברמב"ן שכל ההגעלה מצד דאל"כ יש כאן מביאים קדשים לבית הפסול אבל ללא זה על ידי הבישול של כל יום זה מספיק וכן מוכח מר"ט וכל דברי הרמב"ן לכאורא רק לרבנן וצ"ל שרבנן יתכן שבזה פליגי ובתירוצו של רבא זה רק בהקלשה לאחר הגעלה ואין מקור ליותר מזה

והנה בעיקר מה שנקט הרמב"ן שעל ידי הגעלה נשאר רק משהו בעלמא צ"ע א"כ למה התורה הצריכה ליבון בכלי מדין וצ"ל או מצד שאין מבטלין איסור לכתחילה וגם כאן שאין כונתו לבטל זה כך או שס"ל שזה גזה"כ מיוחדת דהרי אם טע"כ לאו דאוריתא צ"ע כל פרשה דכלי מדין ובהכרח שזה גזה"כ עיין בבד"ה י"א. וברבינו בדוד בסוגיא דטע"כ שנקטו שזה חידוש מיוחד בכלי עכו"ם וברמב"ם מבואר שזה חידוש מיוחד בכל הכלים ועיקר הדבר מבואר ברמב"ן בפסחים ל. שנקט שכלי חרס לאחר הגעלה לא נשאר שיעור נותן טעם והקשה מהא דהתורה הצריכה שבירה בכלי חרס ותירץ שכיון שנשאר משהו בעלמא ורצתה התורה לבערו לכן צריך שבירה ע"ש וברבינו דוד וצ"ע בזה

### האם יש הקלשה של בשר על ידי חלב

ה] והנה עיין בית יוסף שהקשה על הדין של הרשב"א מהסמ"ק שאם תחבו כף חולבת בכלי בשר והיה בו שישים דמבואר שהכף צריך הגעלה ולמה לא נימא שעל ידי הבשר יש כאן הדין של כל יום נעשה גיעול לחברו כמו בבישל בו ירקות וע"ש שדן שהוא חולק אמנם זה סתירה בטור וכן קשה [כן הקשה בחוו"ד] דברשב"א עצמו רק היקל בישל ירקות אבל משמע שבבישל בכלי בשר חלב זה לא מועיל אמנם יש לדחוק שבאין שישים הרי הכל נאסר ולא מצוי שיש שישים כנגד הכלי ועיין ב"י שכתב לחדש שכל דברי הרשב"א רק אם זה נעשה אם דבר אחר אבל כל שזה נעשה אם חלב או בשר שכיון שזה דבר שהוא סיבה לאסור אינו בדין שזה יתיר את הכלי וצ"ב מה הסברא של אינו בדין הרי למעשה זה מוציא הבלע מהכלי ועיין חזו"א סימן ט"ז סק"ה שמשמע שכל דין הגעלה זה קולא של התורה ולכן זה סברא שכה"ג לא חל הקולא וע"ש שלפ"ז גם להגעיל כלי בשר על ידי חלב לא יועיל אמנם הביא מרעק"א שכתב שכל סברת הרשב"א רק לגבי הקלשה שחלה על ידי בישול אבל לא לגבי הגעלה ומשמע שנקט שכאן כל הקולא מצד שנכנס לכלי עוד טעם וזה מה שמקליש משא"כ בהגעלה זה מוציא החוצה אמנם מפורש בלשון הרשב"א והריטב"א כאן שהגדר של כל יום נעשה גיעול לחברו שזה מוציא הבלע ומה שנשאר זה קצת שלא חל עליו חלות שם נותר וצ"ע

והנה בעיקר הא דמבואר בב"י שעד כמה שיש דין של הקלשה על ידי בישול מסברא גם בתחב כפית חולבת תוך בשר זה צריך להיות מותר עיין חוו"ד צ"ד סק"ד וכן בשו"ת רעק"א סימן פ"ג וכן בחזו"א כ"א ד' שכתבו לדון שברגע שתחב הכף החולבת לפני שהספיק להיקלש הטעם זה כבר נאסר מצד בשר בחלב ואחרי זה כשזה נקלש זה כבר איסורא אמנם הנה על טעם הבשר שנכנס בכף ודאי לא חל איסור שהרי זה מקושר לכל הקדירה וכל הנידון שיחול איסור על טעם החלב שבכף ודבר זה תלוי ברמב"ן ותוס' האם יכול לחול איסור בשר בחלב רק על אחד מהם ולפ"ז צ"ע קושית הב"י הרי בפשוטו מכל דין הסמ"ק שצריך פעמים מוכח כתוס' וכדהארכנו שם וא"כ אין מקום לקושית הב"י

ועיין חוו"ד צ"ג ב' בסופו שכתב שכיון שמבואר ברב אשי שהיתרא בלע מועיל הגעלה ה"ה כאן מועיל הקלשה ובפשוטו דבריו צ"ע שאם נבוא לדון מצד סברת רבא הרי כל דבריו רק על קודם שחל האיסור ואם מצד סברת רב אשי הרי צריך דוקא הגעלה ולא מועיל שכל יום נעשה גיעול לחברו אמנם יש כאן מוקם עיון עד כמה שגם סברת רבא וגם סברת רב אשי זה סברא שלא יחול איסור א"כ יש מקום לומר שאפילו שרבא לא ס"ל כלל מרב אשי ולדבריו כל הקולא רק אם עדין לא חל איסור אבל עד כמה שרב אשי חידש שבנבלע כשזה היתר שיך לדון שיש חלק שמראש לא חל עליו איסור דהינו שכל חלק שנשאר לאחר הגעלה הוא קלוש א"כ ה"ה החלק שנשאר לאחר בישול שזה כמו הגעלה זה גם סיבה להתירו דהרי הסיבה ברבא שלא חל עליו כי הוא טעם קלוש ונקט החוו"ד שבאמת כך הדין ולפ"ז גם עד כמה שחל איסור על החלב אבל על החלק שלא יוצא על ידי הבישול מראש לא חל עליו איסור אמנם מדברי רעק"א מבואר לא כך וכן פשטות הראשונים שכל חידושו של רב אשי רק לגבי דבר שלא יוצא אלא על ידי ליבון ולא על דבר שנשאר לאחר בישול וצ"ל שזה יותר מאוחד אם הטעם שכל שחל על חלק חל על הכל ודו"ק בזה

ומצאנו עוד ישוב בחוו"ד צ"ו סק"א שכתב לחדש שגם החלב שתוך הכף לא נאסר קודם שהוא הוקלש שכיון שסופו להתפשט ומה שישאר זה טעם קלוש שהוא לא סיבה לאיסור בשר בחלב לכן לא יחול כאן איסור כלל ולפ"ז א"ש קושית הב"י גם לתוס' וע"ש שביאר בזה הדין של המהר"ם שבצלים הבלועים בבשר שבישלם בחלב ויש שישים שגם הבצלים מותרים אפילו שאין הגעלה לאוכלים אבל כיון שמה שנשאר זה הוקלש ממילא לא חל על זה איסור בב"ח ואפילו שבתחילתו זה לא הוקלש אבל כיון שסופו להקלש זה סברא שמראש לא יחול על זה איסור אמנם צ"ע הרי לא קי"ל כרשב"א וכתב שזה רק בכלי אבל באוכל קי"ל כרשב"א ודבריו צ"ע שאוכל הרי זה כמו כלי חרס ויותר קל מכלי מתכת

והנה הב"י הקשה עוד מכף חולבת שאינו בן יומו שתחבה בתוך בשר דמבואר שצרך הגעלה וכאן כיון שזה אינו בן יומו ולא חל שום איסור למה לא נימא שכל יום נעשה גיעול לחברו והנה היה מקום לדון למה דנקטו האחרונים דהחלב שבכף נאסר לפני ההקלשה א"כ ה"ה כאן אמנם כל זה אם היה הגדר שחל חנ"נ מדין אינו בן יומו אמנם כיון דמבואר בפסוקים שמותר להשתמש בו ירקות חזינן שגם בגדר הדרבנן לא חל כאן איסור בשר בחלב רק שאסור לבשל חלב כי יש כאן בשר וכן איפכא א"כ קשה שעצם הבישול בבשר הוא גיעול לכף אלא בהכרח צריכים אנו לסברת הב"י שאין חלב מקליש בשר וכן איפכא

והנה לאחר שסברא זו מוכרחת א"כ לא שייך את ביאור החוו"ד בדין של בצלים שזה מצד הקלשה והדרא קושית האחרונים איך שיך להתיר הבצלים הרי זה נאסר בתחילה מצד החלב שנכנס בבשר וצע"ג

### האם קי"ל כדינו של הרשב"א

ו] והנה לענין הלכה דנו הפוסקים האם קי"ל כרשב"א והב"י כתב להוכיח מהסמ"ק והטור לגבי תחיבת כף שצריך פעמים שישים שאין דין של הקלשה אמנם הבאינו שהאחרונים כתבו לדחות שהחלב שבכף נאסר קודם שהוקלש אמנם עיין חזו"א שלפ"ז מספיק פעם את שישים דהבשר שנכנס בכף הוא באמת לא נאסר ביציאת הכף כיון שכבר הוקלש טעם החלב ורק אם ס"ל חנ"נ זה סיבה לאסור אבל הטור לא ס"ל חנ"נ אמנם אם נימא שאין הקלשה על ידי חלב שכן מוכח בפשוטו מהטור שהעתיק גם הרשב"א וגם הסמ"ק וכן מרבינו ירוחם כדביאר שם הב"י א"כ אין שום מקור דלא כרשב"א מה שידק הב"י מסה"ת כבר כתבו האחרונים שמדובר שם בכ"ח ושם ודאי מודה הרשב"א וכדלקמן אמנם כבר הבאינו דבריטב"א בסוגין כתב שדין הרשב"א אינו מוכרח וכן הוא במאירי ועיין חזו"א סימן כ"א סק"ד שכתב שזה ספיקא דדינא ובסימן כ"ב סק"ג כתב שקי"ל דלא כרשב"א ולכאורא לב"י הנ"ל שאין הקלש בחלב אין הכרח לחלוק לדינא ולכאורא ודאי שיש לצרפ בספיקות וכן הביא כן בבדי השולחן בשם החסד לאברהם

והנה בפשוטו את דינו של רב אשי ודאי קי"ל וכל הנידון האם פוסקים את רבא וכן מבואר מכל הראשונים שדנו שמועיל הגעלה לחמץ כי זה היתרא בלע אמנם הש"ך סימן קכ"א סק"ה הביא מהרמ"ע מפאנו דמשמע שנקט לגבי בליעה של בשר שצריך דוקא ליבון ובפשוטו מצד שפסק דלא כרב אשי וכבר תמה שם ברעק"א בזה שודאי קי"ל כרב אשי ועיין יד יהודה שהביא מההגהות מימוני שכתב שפוד של בשר שצריך ליבון ומועיל ליבון קל וע"ש שלמד מזה שקי"ל דלא כרב אשי אמנם הפר"ח ביאר עוד טעם לחלוק על הרשב"א שחלב זה נחשב איסורא בלע עיין בשיעור הקודם והנה השו"ע סימן תק"ט ס"ה פסק שביו"ט מותר להעשות ליבון קל על שפוד של בשר לעשות בו גבינה והגרעק"א סימן קכ"א כתב שמבואר כאן שחלב זה היתרא ולכן מועיל ליבון קל שזה כמו הגעלה וכן הוא בב"י שם בשם המרדכי אמנם היד יהודה כתב שרק על ליבון קל סמכו כיון שיש דיעות שזה ליבון גמור בצירוף לשיטות שקי"ל כרב אשי אבל באמת לגבי הגעלה אין לסמוך על רב אשי והנה הדבר פלא למה לא לפסוק כרב אשי ומשמע בנקו"כ שזה מצד טענת הב"י שזה רק קולא בקדשים וכמו שאת רבא לא פוסקים בגלל זה ה"ה את ר' אשי וצ"ע

### בביאור שיטת בעל העיטור והאם יש הקלשה בכ"ח

ז] והנה עיין טור שהביא מהעיטור שאם בישלו בקדירה של בשר, חלב והיה בזה שישים כנגד הקדירה אפשר להשתמש בו אחרי זה גם בשר וגם חלב והטור תמה על זה שכיון שאין הגעלה לכלי חרס א"כ איך אפשר לבשל בזה חלב הרי לא יצא טעם הבשר עיין ב"י שכתב שלכאורא גם בשר אין לבשל דהרי זה בלע עכשיו חלב אמנם הביא מהמהר"י בירב שישב שס"ל שהקדירה לא בולעת חלב כל זמן שלא נח מרתיחתו ולכן רק הוקשה לו שאין הגעלה לבשר ועיין רעק"א בסימן פ"ג ושם בסימן פ"ד שעדין קשה שהרי קודם שזה נהיה רותח שאז זה ודאי בלע וא"כ אז נאסר הבשר שבלוע בכלי והרי אין עליו הגעלה ועיין ב"י שכתב שלכאורא כיון שחל כאן הקלשה א"כ אין סיבה שיאסר לבשל בו חלב שטעם הבשר שהיה בו הוקלש אם נימא שגם על ידי חלב חל הקלשה אמנם רעק"א תמה עליו כנ"ל שהרי קודם ההקלשה הוא כבר נאסר וע"ש שלרמב"ן ניחא שהרי בתחילה זה עדין לא נאסר כל כי הכל מקושר ואחרי שזה מעלה רתיחות זה מגעיל את עצמו וזה לא חוזר ובולע ע"ש והנה לנתבאר לעיל מהחוו"ד שאין לאסור מצד שבתחילה זה נבלע מיושב גם דעת העיטור אם נימא שכשהוא רותח הוא לא חוזר ובולע וכנ"ל

והנה מבואר מהב"י שנקט שמסברא הדין של הקלשה זה גם בכלי חרס ובזה ישב את סברת העיטור וכן הקשה סתירה בטור אמנם האחרונים דיקו את לשון הרשב"א שרק היקל בכלי מתכת ולא בכלי חרס ועיין רעק"א תשובה מ"ט ד"ה מה שכתב שהקשה מהגמ' בפסחים שקדירות בפסח ישברו מצד בליעה של חמץ ולדעות שזה היתרא א"כ יועיל הגעלה ובהכרח שבחרס זה לא עוזר וכן בכל כלי חרס שצריך שבירה גם לר"ט ולא אומרים שכל יום נעשה גיעול לחברו עוד יש להוכיח מהגמ' בפסחים שאומרת שתנור שטשו בו אליה מועיל להסיקו והגמ' שואלת א"כ למה רב אמר שקדירות בפסח ישברו ולשיטות שחמץ זה איסורא א"כ אינו דומה שבשר שזה היתרא מועיל הגעלה ה"ה ההיסק הנ"ל מועיל שזה עדים מהגעלה משא"כ בחמץ וצ"ע בכל זה

### בדין שפוד שצלו בו בשר ואחרי זה גבינה האם מועיל הגעלה

ז] והנה עיין פמ"ג תס"א ס"א שכתב שאם צלה בשפוד בשר ואחרי זה בישל גבינה כה"ג צריך דוקא ליבון כיון שזה כבר נאסר ואפילו שלכאורא ביחס לגבינה מועיל הגעלה אבל הרי שיטת הר"ן שאפילו אם יפרידו החלב זה ישאר באיסורו והוסיף שכיון שאין הגעלה לאוכלים א"כ כיון שהבשר הרי נשאר בשפוד ממילא החלב לא יוצא ממנו ולדבריו כל דבר שבלע באש ואחרי זה בבישול לא יועיל הגעלה על מה שבלע בבישול וסתימת הדברים לא כך והנה בעיקר דבריו כבר הבאינו לעיל סק"א דבראשונים מבואר שגם אם כבר נאסר כל שזה נבלע בהכשר מועיל הגעלה וכן הוא בגר"ז תנ"א סי"ג בהגהה אמנם ע"ש ובסעיף כ"ה שכתב שגם אם צלה בשר בשפוד ואחרי זה גבינה יש כאן את ההיתר בהגעלה והנה זה ודאי שאם אין שישים בגבינה נגד הבשר א"כ זה נאסר כבר קודם שנבלע שיצא טעם בשר לגבינה ונאסר וחזר ונבלע אמנם כונתו במקרה שיש שישים בגבינה נגד הבשר וממילא רק נאסר מה שנכנס מהגבינה לתוך השפוד אמנם עדין צ"ע שכאן באין כאחד שזה נכנס הוא נאסר והרי לגבי נ"ט בר נ"ט מבואר שכל שבבת אחת זה נבלע ונאסר חשיב איסורא בלע כמבואר בתוס' שכל בשר שמתבשל בקדירת חלב אפילו שהטעם שיוצא הוא נ"ט בר נ"ט אבל באין כאחד זה נאסר עיין סוגיא דנ"ט בר נ"ט שהארכנו בזה וא"כ ה"ה כאן ויתכן שדעתו כרשב"א שכל שהופרד הבשר מהחלב פקע האיסור וכיון שביחס לבשר שהיה בשפוד לא חל איסור על החלק שלא יוצא רק בהגעלה ממילא מצד החלב לבד אין בזה איסור ויש לדון עוד שלסברת הראב"ד בשיעור הקודם שכאן יסוד ההיתר שכל שהאיסור חל בבלוע אין בזה החומר שצריך ליבון ואין זה מצד שלא חל על זה איסור וכדין נ"ט בר נ"ט א"כ יתכן שגם אם זה חל בבת אחת בבליעתו אבל כיון שכל האיסור חל בתור בליעה זה גם לא חשיב איסור חמור ומועיל לא הגעלה וצ"ע בזה

והנה עיין חת"ס בתשובה סימן ק"י הובא בפתחי תשובה סימן קכ"א שדן בבלע בצלה בשר ולאחר שאינו בן יומו צלה גבינה האם מצד הגזירה של אינו בן יומו אטו בן יומו זה כאילו יש כאן איסורא של בשר בחלב ולא יועיל הגעלה אלא שיצטרכו ליבון והנה למבואר בגר"ז הרי אפילו צלה בשר ואחרי זה חלב במעת לעת מועיל הגעלה אמנם אם נימא שזה מצד שלא פסק כר"ן יתכן שהחת"ס החמיר כר"ן אמנם בעיקר דבריו צ"ע שהרי באינו בן יומו מבואר שמעיקר הדין מותר לבשל ירקות חזינן שלא דנים שיש כאן בשר בחלב מדרבנן וצ"ע