אהלות פרק א
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות - הרב אי_ש סטפנסקי

**חרב הרי הוא כחלל**

**א. האם דוקא כלי מתכות - ג' שיטות**

דעת ר"ת שדוקא בכלי מתכות נאמר הדין שחרב כחלל, ולא בשאר הכלים. וכן משמעות רש"י חולין ג ע"א ושבת קא ע"ב, שנקט הדין דחרב כחלל בכלי מתכות.

דעת הרמב"ם בריש הל' טו"מ והר"י מסימפונט בפירושו הראשון והרע"ב והגר"א דהוא הדין בשאר כלים, ואתא לאפוקי כלי חרס בלבד, דכיון שאינו נעשה אב הטומאה כל שכן שאינו נעשה כחלל.

לפי פירושו השלישי של הרי"מ דוקא חרב שנחלל בו המת נעשה אבי אבות. ועי' משנ"א שלמד בכונת הרמב"ם בפיה"מ כפירוש זה, שדוקא החרב שנחלל בו המת נעשה אבי אבות. אך יתכן בקל לפרש דברי הרמב"ם שיתאימו עם דבריו בהלכות, דקרא גופיה איירי בחרב שנחלל בו המת, ושוב ילפינן מיניה לשאר הכלים בין כלי מתכות בין כלי שטף, שהם שוין לחרב ונעשים אבי אבות. ועי' חזון איש (ס"כ סק"ח) שהקשה על פירושו מהשפוד התחוב באהל וכו', והתם נטמא השפוד מהאהל ולא מהמת.

הר"ש הוכיח דהוא הדין בשאר הכלים מהא דילפינן בספרי שכלים הנוגעים באדם טמא מת נעשים כמוהו מקרא וכבסתם בגדיכם, והרי בגדים אינם כלי מתכות ומכל מקום נעשים כמוהו. ודחה הר"ש דאיכא לאוקמי בתכשיטי זהב וכסף, דאשכחן בבגדי כהונה דקרי ליה בגדים. והרמב"ן בב"ב כ ע"א כתב דאפשר לאוקמי בשריון העשוי ממתכת.

עוד הוכיחו כהרמב"ם מהתוספתא לגבי חמת הנתונה בתנור וכו' בא טהור ואחז בו והעלהו נטמא וטימא את החמת וטימאה החמת את התנור, אלמא חמת מעור נמי נעשית כמוהו. ודחו דהתם התנור טמא מחמת טומאה בחיבורין. (וברמב"ן שם כתב בתוך דבריו גדר טומאת חיבורין דנעשה כעין יד להביא הטומאה, שהאדם כל זמן שהוא נוגע בטומאה הוא אבי אבות. וצ"ע אם גדר חיבורין הוא שנעשה בזמן מגעו אבי אבות למה הוצרך לומר שנעשה יד להביא הטומאה. וצ"ל דהרמב"ן נקט שגם גדר טומאת יד כך היא, שהיד נעשה טמא כפרי עצמו לגבי להביא טומאה לנוגע בו).

ר"ת הוכיח כדבריו שאין טומאת חרב בשאר כלים מקושיית הגמ' בנזיר נד ע"ב מאן דנגע בכלים בר הזאה הוא, ולכאורה הוא בר הזאה מחמת שהכלים נעשים כחרב. ובשלמא לר"ת י"ל דמתני' איירי אף בשאר הכלים שאינם נעשים כמת עצמו, אך להרמב"ם קשה. ותירץ הרמב"ן דהנוגע בחרב הרי הוא כחלל, אף שנטמא ז' ימים מכל מקום אינו טעון הזאה שלישי ושביעי, עי' להלן. והרמב"ם בהל' נזיר פ"ז ה"ח נמי נקט כן, אך כתב דיראה לי שדוקא לגבי נזיר אינו טעון הזאה, לפי שימי טומאתו עולין לו למנין נזירותו, עיי"ש, אך בעלמא הנוגע בחרב טעון הזאה.

ובתוס' בנזיר שם תירצו דקושיית הגמ' שם אינה על כלים הנוגעים במת אלא על ימי ספרו וימי גמרו דהמשך המשנה שם קאי, והוי כמו וכו'.

וברמב"ן שם נטה לדעת הרמב"ם דאף שאר הכלים נעשים כחרב, אך לבסוף הביא ירושלמי בפסחים להדיא כדעת ר"ת שדוקא כלי מתכות נעשים כמת עצמו. וכן נקט בפירושו עה"ת במדבר לא, יט.

**ב. האם דין חרב נתחדש רק במת - ג' שיטות**

מפשטות המשניות מבואר שדין חרב כחלל נתחדש במת עצמו, שהכלים הנוגעים במת נעשים אבי אבות, ובטמא מת, שהכלים הנוגעים באדם טמא מת נעשים אב הטומאה. וכן דעת רוב הראשונים.

דעת הרי"מ בפירושו השני שדין חרב כחלל נתחדש רק במת עצמו, אך כלים הנוגעים בטמא מת אינם נעשים כאב הטומאה אלא מדין חיבורין.

דעת רבינו חננאל בחולין ג ע"א שדין חרב כחלל נתחדש אף בראשון לטומאה, דאדם שנגע בטמא מת נעשה ראשון לטומאה וטמא טומאת ערב, ואם נגע בכלים נעשים גם הם ראשון לטומאה.

והוכיח כן ר"ח מהא דמקשינן התם איך יתכן טמא שוחט מוקדשין, אילימא דאיטמי במת, בחלל חרב אמר רחמנא חרב הרי הוא כחלל אב הטומאה הוא, לטמייה לסכין ואזל סכין ומטמא לבשר, אלא דאטמי בשרץ. ופירש רש"י דהסכין נטמא באב הטומאה כאדם עצמו, והרי הוא מטמא את הבשר. והקשה רש"י מדוע הוצרך לומר דהסכין אב הטומאה, הרי אפילו בלא דין חרב כחלל דהסכין הוא רק ראשון לטומאה הרי הוא מטמא את הבשר. ועוד הקשה הרשב"א, מדוע הוצרך לאוקמי בנטמא בשרץ, לוקמי בנטמא האדם מטמא מת, דהוא ראשון לטומאה ואינו מטמא כלים. ומכח שני קושיות אלו גרס הר"ח אילימא דנטמא בטמא מת, והשתא האדם הוא ראשון לטומאה, ומכל מקום עושה את הסכין ראשון לטומאה כמותו, דאף בראשון לטומאה אמרינן חרב כחלל.

והקשו עליו הרמב"ן והרשב"א איך יתכן לומר כן, הא אדם אינו מטמא כלים, ואין הסכין נטמא כלל. ותירץ הקובץ שיעורים (פסחים אות סז) דהר"ח והרשב"א נחלקו מדוע אין ראשון לטומאה מטמא כלים, הר"ח נקט משום שאין כלים נעשים שני לטומאה, והכא דאמרינן חרב כחלל והכלי נעשה ראשון לטומאה שפיר יוכל לקבל טומאה מראשון לטומאה. אך הרמב"ן והרשב"א נקטו דאין בכח ראשון לטומאה לטמא כלים כלל, ולכן אינו עושה את הכלי כמותו. [ומכל מקום קשה לר"ח מנלן דאף בראשון לטומאה אמרינן חרב כחלל, הא לכל דבר צריך פסוק].

ולכאורה מגמ' זו קושיא גדולה על פירושו השני של הרי"מ דאין חרב כחלל אלא במת עצמו, אך בטמא מת הוי רק בחיבורין, דהא הכא לא איירי בשוחט בעודו נוגע במת, ומדוע נעשה החרב כחלל, וצע"ג.

**ג. האם חרב כחלל מטמא באהל ובמשא - ג' שיטות**

דעת ר"ת דחרב שנגע במת מטמא אף באהל, וכן מוכח לפירושו בסוגיא בשבת קא ע"ב, עי' תוס' רא"ש שם. ומחמת כן הקשה על הגמ' בב"ב כ ע"א דמוקי לה בגרוגרות שהיו בחבית של מתכת מדוע אין החבית עצמה מטמאת את הבית השני מדין חרב כחלל. ותירץ, דכיון שליכא חלל טפח אמרינן טומאה רצוצה בוקעת ועולה, ואינה מתפשטת לבית השני. ועוד תירץ, דהגרוגרות מכסים את פי החבית וחוצצים בפני הטומאה.

הרמב"ן בב"ב שם הביא דיש מי שאומר דלא אמרינן חרב כחלל אלא לענין מגע ומשא, אך לענין אהל לא. והוכיחו כן מהמשנה ריש אהלות דר' עקיבא אמר יש לי חמישי, ואם חרב מטמא באהל היה יכול לומר יש לי שישי, שאם נטל את החרב לאהל אחר הרי האדם נטמא בטומאת אהל. ודחה, דר' עקיבא מקמי דתיקום ליה אי מנינן אהל אי לא לא בעי לרבויי אהלים.

דעת הרמב"ם דאין חרב מטמא אלא במגע בלבד ולא בטומאת משא, כיון שאף המת עצמו אינו מטמא במשא אלא מק"ו. וכתב ע"ז הרמב"ן: וזה צריך עיון. ומצינו שנחלקו בזה רש"י ותוס' חולין ע"א, ועי' מקדש דוד ריש סי' מ"ט שהוכיח כרש"י והרמב"ם.

ועוד כתב המקדש דוד שם לבאר דעת הרמב"ם, דהרמב"ם בריש הל' טו"מ למד שמת מטמא במשא ק"ו מאהל, ולא ק"ו מנבלה, וכיון שחרב אינו מטמא באהל תו ליכא ק"ו, ולפיכך אינו מטמא במשא.

הרמב"ן נקט דלא יתכן לומר שחרב מטמא אף באהל ומטמא אף בשאר כלים, ולפי הרמב"ם וסייעתו דכל הכלים כחרב על כרחיך אינם מטמאים באהל, ולא ביאר מדוע דבר זה מוכרח.

והוכיח הרמב"ן כר"ת דחרב מטמא באהל מהא דילפינן דין חרב מקרא בחלל חרב שנאמר לגבי טומאת אהל, ולא נאמר כן בקרא וכל הנוגע בעצם וכו' שנאמר רק לגבי טומאת מגע. ודחה, דמשום הכי לא כתביה רחמנא בחלל חרב גבי נגיעה משום שנאמר שם והזה על האהל וכו' וס"ד דלהכי אקשיה רחמנא לומר לך כי היכי דחלל אין לו טהרה הכי נמי חרב אין לו טהרה.

עוד הוכיח הרמב"ן דלא כר"ת מהא דאמרינן בחולין קכ"ג ע"א לגיון הנכנס לבית הבית טמא שאין לך כל לגיון ולגיון שאין לו כמה קרקפלין, ולפי ר"ת דחרב מטמא באהל תיפו"ל לטמאות את הבית מחמת החרבות שלהם. ודחה, דחרבות דבר הנראה לעין אם יש להם או לא, משא"כ קרקפלין אין רואין ולכן מטמאינן בכל גוונא.

ולדעת ר"ת דחרב מטמא באהל כתב החזון איש (ס"ט סוף סק"ז) דמכל מקום אינו מטמא בקבר סתום.

**ד. האם הנוגע בחרב טעון הזאה**

הרמב"ן שם נקט דהנוגע בחרב טמא שבעה ימים כשאר טמא מת אך אינו טעון הזאה שלישי ושביעי, מאחר שריבה הכתוב חרב כחלל בפסוק ראשון (בפר' חוקת) לטומאה ולא שנה אותו בפסוק שני להזאה. ויישב בכך את קושיית הגמ' בנזיר הנוגע בכלים בר הזאה הוא. וכן נקט בעה"מ בחולין עא ע"ב.

אך הרמב"ם הל' נזיר פ"ז ה"ח נקט דהנוגע בחרב צריך הזאה שלישי ושביעי, ורק לגבי נזיר אינו צריך, עיי"ש.

והקשה הרמב"ן על תירוצו מהירושלמי בנזיר (הובא בר"ש ריש אהלות) דהנוגע בכלים טעון חיטוי, אלמא אמרינן חרב כחלל אף לגבי הזאה. ותירץ דהבבלי בנזיר שם פליג על הירושלמי.

וכתב בחידושי מרן רי"ז הלוי עה"ת פר' מטות דהרמב"ן והרמב"ם פליגי לשיטתם, דהנה בקרא (במדבר לא, יט) כתיב "כל הורג נפש וכל נוגע בחלל תתחטאו ביום השלישי וביום השביעי אתם ושביכם". וכתב רש"י דקאי על טומאה בחיבורין. והרמב"ן שם כתב דקאי על טומאת משא, ור' מאיר לשיטתו דאית ליה דיו ולא יליף בק"ו. אך הרמב"ם פ"ה ה"ג הביא שני פסוקים לגבי חרב כחלל, קרא דפר' חוקת בחלל חרב, וקרא דפר' מטות כל הורג נפש. (עי' מל"מ שם שביאר מדוע הוצרך לתרי קראי). ומעתה כיון דהאי קרא קאי על חרב כחלל ונאמר שם להדיא הזאה בשלישי ושביעי מוכח דהנוגע בחרב צריך הזאה, ולפיכך הוצרך הרמב"ם בהל' נזיר לחדש דנזיר שאני. אך הרמב"ן אזיל לשיטתו דקרא דפר' חוקת קאי על טומאת משא, ושפיר נקט דהנוגע בחרב אינו טעון הזאה שלישי ושביעי.

**ה. חרב כחלל לגבי גילוח נזיר וכהן**

דעת ר"ת דנזיר הנוגע בחרב שנגע במת טעון גילוח, וביאר בזה קושיית הגמ' בנזיר כלים בר הזאה הוא, כלומר, דאי איירי בכלי מתכות הרי נזיר מגלח עליו, ועל כרחיך איירי בשאר הכלים, ואם כן אינו טעון הזאה.

ושלח לו רבינו חיים כהן, דכיון שר"ת עצמו סובר שחרב מטמא באהל, ובמס' שמחות וכן בתוספתא דמכות איתא שכל טומאה שהנזיר מגלח עליה כהן מוזהר עליה, וכל שאינו מגלח אין כהן מוזהר, ואם כן כהן מוזהר שלא להכנס לבית שיש שם חרב שנטמא במת, וזה לא יתכן, דאין לך בית שאין בה שום כלי מתכות שהיה באהל המת או שום מסמר. (לכאורה מסמר הוא דבר המחובר לקרקע ואינו מטמא, וצ"ע). ועל כרחיך צ"ל אחד משנים, או שאין נזיר מגלח על חרב, או שאין חרב מטמא באהל.

ודחה ר"ת דאי אפשר לסמוך על תוספתא זו, שהרי רביעית דם אין נזיר מגלח וכהן מוזהר, וכיון דהאי בבא לאו דוקא הוא הדין אידך בבא לאו דוקא, ולגבי טומאת חרב נזיר מגלח ומכל מקום אין כהן מוזהר. ועי' מנ"ח מצוה רס"ז אות י"ח.

אך הרמב"ן חולק על ר"ת ונקט שאין נזיר מגלח על טומאת חרב, דהכי איתא להדיא בתוספתא ריש אהלות, במה דברים אמורים לתרומה וקדשים, אבל אין הנזיר מגלח אלא על המת בלבד.

והר"ש הביא בשם ר"ת להפך, דאע"פ שאין הנזיר מגלח על טומאת חרב מכל מקום כהן מוזהר עליו, ואע"פ שאיתא בתוספתא כל שאין הנזיר מגלח אין הכהן מוזהר על כרחיך כללא לאו דוקא דהא רביעית דם אינו מגלח וכהן מוזהר. וכתב הר"ש (כת"י) דאין זה ראיה, דאפשר שאתיא כזקנים הראשונים שאין כהן מוזהר על רביעית דם. אי נמי כל מין טומאה קאמר.

להלכה כתב הרמ"א סי' שס"ט דיש אומרים שכהנים אסורים ליטמא בחרב שנטמא ממת, ויש מקילין, וכן נהגו להקל ואין נזהרין מזה. ועי' ביאור הגר"א שם באריכות.

**ו. הגדרת טומאת חרב**

הרמב"ן שם כתב דכיון דחזינן בתוספתא שאין הנזיר מגלח על טומאת חרב, יש להוכיח נמי שאינו כמת לאהל ולהזיה, שאם הוא כמת לאהל והזיה למה אין הנזיר מגלח עליו והרי הוא כמת לכל דבר. והקשה בחידושי ר' שמואל סי' ט' דהרמב"ם ביאר מדוע יש דברים שמטמאים כמת ואין הנזיר מגלח עליו, לפי שגילוח נזיר תלוי בעצמו של מת, ודברים הפורשים מהמת שאינם עצמם של מת אין נזיר מגלח. ולפי"ז אי אפשר להוכיח מהא דאין נזיר מגלח על חרב שאין זה כמת ממש, שהרי גם אם דינו כמת ממש לטמא באהל והזיה אכתי אין זה עצמו של מת. [וכן קשה לדעת ר"ת דנזיר מגלח, והא אין כאן עצמו של מת].

ונראה ליישב, דהנה יש לבאר פלוגתת ר"ת והרמב"ן דפליגי ביסוד טומאת חרב, דלפי ר"ת טומאת חרב נחשבת כטומאת מת, דהחרב מקבל את טומאת המת עצמו, ולכן החרב מטמא באהל וטעון הזאה ונזיר מגלח עליו, דג' נידונים אלו תלויים בטומאת מת, והרי לחרב נמי איכא טומאת מת. ומכל מקום אין כהן מוזהר עליו, דלגבי כהן אסרה התורה להטמאות ממת ממש, ולא אסרה להטמאות בטומאת מת, ואף שהחרב מטמא בטומאת מת מכל מקום אין כאן מת ממש.

משא"כ הרמב"ן סובר שטומאת חרב אינה נחשבת טומאת מת, אלא שהתורה חידשה שהחרב שנטמא ממת יש לו טומאה עצמית חמורה בדרגה של טומאת מת, אך אינו נושא בתוכו את טומאת המת עצמו אלא טומאה חדשה, ולפיכך אין המת מטמא באהל והנוגע בו אינו טעו הזיה ואין הנזיר מגלח עליו, דכל אלו תלויים בטומאת מת ולא בחומר הטומאה של אבי אבות הטומאה, ואע"פ שטומאת החרב חמורה מכל מקום אין כאן טומאת מת.

והשתא שפיר הוכיח הרמב"ן מהא דאין הנזיר מגלח דאף טומאת אהל והזיה ליכא, דבשלמא לגבי רביעית דם ושאר טומאות הפורשות מהמת שייך לומר שיש בהם טומאת מת אף שאינם עצמו של מת, ולכן מטמאים באהל ומכל מקום אין הנזיר מגלח עליהם, אך לגבי חרב אין סיבה שיטמא באהל והזיה אלא אם הוא מקבל את טומאת המת עצמו, וכמו שביארנו לדעת ר"ת, וכיון שהוא נושא בתוכו את טומאת המת עצמו הרי זה עצמו של מת, דאין זה טומאה אחרת שפורשת מהמת אלא טומאת המת עצמו, ולפיכך היה צריך להיות שנזיר יגלח עליו.

אך אכתי דבר זה תלוי בחקירה מה הכונה עצמו של מת, האם זה תנאי בעלמא שצריך שיקבל טומאתו מעצמו של מת, או שמא הוא סימן לדרגת הטומאה, דעצמו של מת הוא טומאה חמורה יותר, ורק בדרגת חומרא זו נזיר מגלח. ונפק"מ באופן שנגיע לדרגת טומאה חמורה כמו עצמו של מת ומכל מקום אינו עצמו של מת, דתנאי ליכא וחומר הטומאה איכא. והשתא הביאור שכתבנו לעיל תלוי בחקירה זו, דאמנם החרב נושא בתוכו את עצמו של מת מכל מקום הוא גופיה אינו עצמו של מת, וחסר כאן התנאי שיטמא בעצמו של מת. [ויתכן שבחידושי הגרש"ר שם נתכוין בתירוצו לדברינו, עייש"ה].

ולפי"ז אתי שפיר מש"כ הרמב"ן עה"ת פר' חוקת דחרב אינו מטמא באהל, שאם היה החרב שנטמא במת מטמא באהל היו הכהנים אסורים בכל הבתים, שבכולן החרב טמא ויהיה מטמא אותם באהל. ולכאורה הרמב"ן סותר עצמו דנקט במס' ב"ב שאין כהן מוזהר על חרב. אמנם להנ"ל מיושב שפיר דהא בהא תליא, דאם חרב מטמא באהל הרי הוא כמת ממש ואף הכהן מוזהר עליו.

עוד יש לבאר עפי"ז מש"כ המאירי בשבת קא ע"ב בשם י"מ שאם החרב נטמא במגע המת הרי הוא מטמא באהל כדעת ר"ת, אך אם החרב נטמא באהל המת אינו מטמא אחרים באהל, ובזה מיושב קושיית הרמב"ן לר"ת מדוע לא אמר ר"ע יש לי שישי. אך צ"ב מה החילוק בין נטמא ממגע לנטמא מאהל. ולהנ"ל יש לפרש דאם נטמא במגע הרי הוא נעשה כמת ממש כשיטת ר"ת, ולכן הוא מטמא באהל, אך אם הוא נטמא מאהל המת, כיון שלא נטמא מגופו של המת אלא מהתפשטות הטומאה אינו נעשה כמת עצמו אלא שטומאתו חמורה, וכמו שכלי מתכות שנגעו בטמא מת נעשים כמוהו, ובזה אינו מטמא באהל כשיטת הרמב"ן.

והנה בריש מס' ב"ק אמרינן דאבות הטומאה תולדותיהן לאו כיוצא בהן, והקשו התוס' הא טמא מת עושה כלי מתכת כיוצא בו, דחרב הרי הוא כחלל, אלמא יש מהן כיוצא בהן. ותירצו, דחרב זה אינו עושה חרב אחר כיוצא בו, ואינו דומה לאדם שעושה חרב כיוצא בו. והגר"ח נקט דלולי דברי התוס' י"ל דחרב אינו תולדה כלל, אלא הוא טומאת המת בעצמו. דהנה בכל העברת טומאה ע"י נגיעה איכא תרי גווני, או שהטומאה נמשכת ע"י נגיעה, וזה נקרא אב ותולדה, או ע"י ששניהם נעשים כדבר אחד, כמו יד לטומאה או טומאה בחיבורין, דאין הטומאה עוברת ע"י הנגיעה, ואין זה טומאה נמשכת ששייך לקרוא לזה אב ותולדה, אלא בזה שהם נעשים אחד עם הטומאה ממילא נעשה הכל לטומאה אחת. וכן הוא בחרב אין זה טומאה נמשכת אלא שנעשים כדבר אחד.

ועי' בספר נחלת שי שהביא מהגרי"מ פיינשטין באופן אחר, דהמת עושה את החרב לטמא בטומאה החמורה של טומאת מת, וכמו שייסד לגבי מדרס שאין הזב מטמא את המדרס בטומאה חמורה, אלא שהוא נותן למדרס שם מדרס וממילא הוא מטמא, והוא נחשב למקור הטומאה, ולכן בכל מקום איתא זב עושה מדרס ולא מוזכר זב מטמא מדרס. וכן בחרב המת נותן לחרב שם חרב וממילא הוא כמת. ועי' בספר ברכת האהל עמ' ר"ט.

**ו. הנוגע בחרב ביום השביעי שלו**

א. עי' רש"ש חגיגה כג ע"א שאדם שנגע בחרב ביום השביעי שלו אינו טמא אלא יום אחד, דלא יהיה חמור מהחרב עצמו. דהא לגבי בועל נדה אצטריך קרא שאינו עולה לרגלה, מכלל דשאר טמאים עולין לרגלו, ומשכח"ל בחרב כחלל. ועי' מקדש דוד ריש סי' מ"ט שהוכיח כן מדלא אמרינן שהחרב ביום השביעי נחשב כנוגע בעצמו ויצטרך למנות שוב שבעה ימים, ויהיה טומאתו י"ד יום. והקשה ע"ז מהגמ' ביומא ח ע"ב עיי"ש. ולכאורה יש לדחות שדוקא בנדה היה ס"ד שעולה לרגלה, לפי שכל יום משבעת הימים טומאתה נקלשת, ושייך לומר שלא יהא הבועל חמור מהנדה עצמה. אך בטומאת מת כל ז' הימים הטומאה בתקפה הראשון, אלא דלאחר ז' ימים וב' הזאות מהני טבילה, והנטמא ממנו גם כן צריך לעשות כסדר הזה, ואין זה נחשב שהוא חמור יותר, שהרי בשעת הנגיעה נמי היה המטמא צריך ז' ימים. ולכן אין החרב נטמא מעצמו ביום השביעי, שהרי מכל מקום הוא עבר ז' ימים, ואכתי צ"ע. ועי' קהלות יעקב סי' י"ח שדחה ראיית המקדש דוד דאין החרב נטמא מעצמו ביום השביעי לפי ששבע לה טומאה, עיי"ש.

**ז. גדר אדם באמצע**

הא דחרב אינו עושה חרב כיוצ"ב יש לפרש דלא נתחדש פעמיים דין חרב כחלל, ולו יצוייר שהיה מת עצמו כלי היה עושה חרב כחלל דאין זה פעמיים חרב. אך לגבי טמא מת מבואר שאם הכלים נגעו בחרב דהם אב הטומאה אינם עושים כלים כיוצ"ב אלא השלישי בין אדם בין כלים טמאים טומאת ערב, ולכאורה הכא אין זה פעמיים חרב, דהכלים שנגעו בכלים דינם כאב הטומאה מעיקר הדין ומדוע אין עושים כיוצ"ב. ועל כרחיך צ"ל דהטעם שחרב אינו עושה כיוצ"ב משום דאין דין חרב כחלל רק ממת או מאדם ולא מכלים, וב' תנאים בעינן לחרב כחלל, שהמטמא לא יהיה כלי והנטמא יהיה כלי. וזה ביאור המשנה חומר באדם מבכלים וכלים מבאדם, דמצד המטמא איכא חומר לאדם ומצד הנטמא איכא חומר לכלי.

**חרב כחלל לגבי ביאת מקדש**

תנן במס' נזיר נו ע"ב, אמר ר' אליעזר משום ר' יהושע כל טומאה מהמת שנזיר מגלח עליה חייבין עליה על ביאת מקדש, וכל טומאה שאין נזיר מגלח אין חייבין על ביאת מקדש. אמר ר' מאיר לא תהא זו קלה מן השרץ. כלומר, שהרי הנטמא מהשרץ והוא ראשון לטומאה ונכנס למקדש חייב כרת, והוא הדין הנטמא ממת בטומאה שאין הנזיר מגלח. אך ר' אליעזר ור' יהושע סוברים שאינו חייב על ביאת מקדש. וכן איתא בתוספתא ריש אהלות דאין חייבין על ביאת מקדש אלא על טומאת המת בלבד. וכתב הר"ש דהוא הדין לנטמא משרץ ונבלה ובכל טומאה היוצאה מגופו, ולא אתא למיעוטי אלא נוגע בכלים דאין טומאה יוצאה מגופן. כלומר, דר' אליעזר ור' יהושע עונים על טענת ר' מאיר שטומאה שאין נזיר מגלח קלה מן השרץ לפי שאין הטומאה יוצאת מגופן.

ונחלקו אמוראים בירושלמי בנזיר מה הכונה שכל טומאה שאין הנזיר מגלח אין חייבין על ביאת מקדש.

דעת הר"ש בביאור הירושלמי

לפי ר' יוחנן אינו חייב אלא על הראשון בלבד, כלומר אדם שנגע במת ונכנס למקדש חייב כרת, וכלי שנגע במת והכניסו למקדש חייב מלקות, ונקט לשון "על" משום כלים. אך אדם או כלים שנגעו בהם אין חייבים עליהם כרת או מלקות. ולפי"ז המשנה בנזיר מתפרשת בפשיטות דרק הנוגע במת חייב כרת לפי שנזיר מגלח עליו, אך אדם שנוגע בטמא מת או בחרב כחלל פטור, דאין הנזיר מגלח על נגיעה בטמא מת ועל נגיעה בחרב.

והדר מפרש דיליף ר' יוחנן מאיש אשר יטמא ולא יתחטא, ורק הנוגע במת טעון חיטוי. ומקשינן, והא הנוגע בחרב כחלל נמי טעון חיטוי ומכל מקום אינו חייב על ביאת מקדש. ומתרץ ראב"ח דקרא בטומאת איש באיש ולא בטומאת איש בכלים, כלומר, דקרא איירי בטומאת איש באיש ולכן נקט קרא דתלוי אם טעון חיטוי או לא, אך הוי סימן בעלמא ועיקר הטעם הוא משום שאין הנזיר מגלח עליו, ולכן לגבי נוגע בחרב אף שהוא טעון חיטוי מכל מקום פטור. ובחזון איש (כ, א) ביאר דמקורו של ר' יוחנן מ"איש" יתירא, ומהתם יליף דאין זה תלוי באמת בחיטוי אלא הוי סימן בעלמא.

לפי ר' יוסי כל טמא שנכנס למקדש חייב, ואפילו רביעי במת, ורק בטבול יום איכא חילוק דאדם או כלי שנגע במת חייב ואדם או כלי שנגע בטמא מת או בחרב פטור. ולפי"ז צריך לדחוק מתני' דנזיר בטבול יום, וצ"ע.

ונסתפק הר"ש האם ר' יוסי מבאר דברי ר' יוחנן או שהוא חולק. וכתב החזון איש (סק"ב ד"ה תני תניי) דמהא דמסייע הירושלמי לר' יוחנן מהברייתא דכל שאין הנזיר מגלח מוכח דר' יוחנן פטר בכל שני ולא רק בטבול יום. ועוד כתב (סק"א), דאע"פ שר' יוסי למד כן מדברי רבי, מכל מקום נסתפק הר"ש שמא ר' יוחנן פטר בכל גוונא, לפי שמדברי רבי אין להוכיח כלל, דרבי אמר שאין לחלק בין קודם חיטוי לאחר חיטוי עד שיטבול, ואילו ר' יוחנן פטר שני מביאת מקדש אף קודם חיטוי. ותמה כיצד הוכיח ר' יוסי מדברי רבי לחייב ביא"מ כל הטמאים.

ומש"כ הר"ש ומשמע לר' יוסי דעל הראשון חייב אפילו טבל בשביעי שלו צ"ע טובא, דגמ' ערוכה היא במכות ח ע"ב שטבול יום חייב על ביאת מקדש. ותירץ החזון איש (סק"ב ד"ה ופר"ש) דהר"ש בא להוכיח שאף בכלים חייב מלקות על טבול יום, והוכיח כן לפי הצד שר' יוסי מבאר דברי ר' יוחנן, ור' יוחנן הא קאמר "על הראשון" משום כלים, וכמש"כ הר"ש לעיל, ואם כל החילוק בין ראשון לשני הוא בטבול יום מוכח שאף בכלים חייב בטבול יום.

לפי ר' אילא אף אדם שנגע בטמא מת ונכנס למקדש חייב כרת, וכן כלי שנגע בטמא מת והכניסו למקדש חייב מלקות, ודלא כר' יוחנן שמחייב רק על הראשון. ומפרש טעמו דיליף מיתורא ד"איש" שגם הנוגע במי שטעון חיטוי חייב. ומקשינן דבכלים משכח"ל שלישי שנוגע בטעון חיטוי ומדוע הוא פטור, ומתרץ דקרא איירי באיש, ובזה מרבה שהנוגע במי שטעון חיטוי חייב, אך בכלים רק הנוגע במת חייב. ובחזון איש סק"ב ביאר בדברי ר' אילא שרק אדם באדם חייב, אך אדם בכלים או כלים באדם אף שנגע בטעון חיטוי פטור, וגזיה"כ הוא. (הא דנקט החזון איש שאדם בכלים במת פטור מוכח מקושיית הירושלמי מברייתא דחלמא, דהתם האדם נגע בכלי שנגע במת. אך מש"כ החזון איש דאף כלים באדם במת פטור לכאורה אינו מוכח בר' אילא, וצ"ע).

ולפי"ז אי אפשר לפרש מתני' דנזיר לגבי דרגות הטומאה, דהא נזיר שנוגע בטמא מת אינו מגלח ומכל מקום חייב על ביאת מקדש, ועל כרחיך איירי בטומאות הפורשות מהמת.

ומקשה לר' אילא מברייתא דחלמא דהנוגע בכלים שנגעו במת חייב על ביא"מ. וכתב החזון איש דכל שכן שקשה לר' יוחנן דאין חייב אלא על הראשון. ובתחילה מתרץ דאיירי לגבי הכלים עצמם ולחייב מלקות, אך דוחה דסתם אין חייבים משמע כרת, ועל כרחיך באדם הנוגע בו. והדר מייתי סייעתא לר' יוחנן ממתני' דנזיר, ודוחה דאיירי בטומאות הפורשות ולא בדרגות הטומאה. והדר אמר ר' ירמיה דר' יוחנן מודה לגבי מלקות שחייב אף על באדם שנגע בטמא מת, ומקשינן ממתני' דנזיר דהא אין הנזיר מגלח על טמא מת, ושם משמע דהשני פטור לגמרי אף ממלקות, ודוחה דאיירי בטומאות הפורשות.

וכתב החזון איש דהשתא נדחו דברי ר' יוחנן ור' אילא מברייתא דחלמא, ועל כרחיך דאף הנוגע באדם שנגע במת או בכלים שנגעו במת חייבין על ביא"מ, ומתני' דנזיר בטומאות הפורשות ולא בדרגות הטומאה, ולפיכך פסק הרמב"ם פ"ג מביאת מקדש שאדם שנגע בטמא מת, בין אם נגע באדם שנגע במת בין נגע בכלים שנגעו במת חייב. אך הראב"ד פסק דאין חייב אלא הראשון שנגע במת בלבד, וכר' יוחנן. וצ"ל דמכל מקום נקטינן לעיקר כדברי ר' יוחנן, וכפשטות המשנה בנזיר דאיירי אף לגבי דרגות הטומאה, ודלא כר' ירמיה, וברייתא דחלמא צריך לדחוק במכניס כלי עצמו וחייב היינו מלקות.

והקשה הר"ש דבפסחים עט ע"א קאמר ר' חסדא שסכין שנטמא מטמא מת, שהוא אב הטומאה כמו האדם שטימאו, ונגע באדם ונעשה ראשון לטומאה הרי הוא בכרת. אלמא אף שבא מטומאת חרב חייב כרת. ותירץ, דגמ' זו סברה כר' מאיר שלא תהא זו קלה מן השרץ. והקשה החזון איש דבסוגיא בנזיר שם מבואר שר' מאיר הסכים לדינא עם ר' אליעזר ור' יהושע שאין חייבין על טומאות שאין הנזיר מגלח. ובעיקר קושיית הר"ש תירץ החזון איש (סק"ו), דסכין שנטמא בטמא מת הכונה שנטמא במת עצמו כמו דקאמר התם בנטמא בטומאת שרץ שהכונה משרץ עצמו. אמנם יש חילוק גדול בלשון הגמ', דבשרץ קאמר בטומאת שרץ ובמת קאמר בטמא מת. ובמנ"ח שס"ג אות ח' כתב דאי אפשר ליישב דהכונה שנטמא ממת עצמו, וטמא מת לאו דוקא, דאם כן מדוע נקט חרב כחלל, הא אפילו בלא דין חרב נעשה הסכין אב ומטמא לאדם טומאת ערב.

עוד תירץ, דכיון שר' אילא סובר שאף אדם באדם חייב על ביאת מקדש אע"פ שהוא טמא רק טומאת ערב, ומוקי מתני' דנזיר בטומאות הפורשות, ור' אילא אתותב מברייתא דחלמא דהתם מבואר שאף אדם שנגע בכלים שנגעו במת חייב, שפיר י"ל דר' חסדא הוסיף וסבר שאף אדם שנגע בכלים שנגעו בטמא מת חייב. וכתב החזון איש דמכאן מקור גדול להרמב"ם שחייבים על ביא"מ אף בשני ולא רק בראשון, ודלא כר' יוחנן ור' אילא.

ודברי החזון איש תמוהים מאוד, דעיקר קושיית הר"ש היא משום שאין הנזיר מגלח על טומאת חרב, וכאשר אדם נגע בסכין שנטמא בטמא מת אינו טמא אף טומאת ערב אלא מחמת דין חרב כחלל, ובזה ליכא חיוב על ביא"מ כלל. ואין זה שייך לכל הנידון של הירושלמי האם חייבים על הראשון שנגע במת או אף על השני, כיון דהכא צריך לדין חרב כחלל בשביל עיקר הטומאה. ואף הרמב"ם עצמו פסק שם דבכה"ג אינו חייב על ביא"מ, ומגמ' זו קושיא גדולה על הרמב"ם, ואין זה סייעתא. וכן באמת הקשה המנ"ח שם, דגם לשיטת הרמב"ם קשה מגמ' זו.

דעת הגר"א בביאור הירושלמי

בדעת ר' יוחנן ור' יוסי גירסת הגר"א והר"ש שוין, אך בדעת ר' אילא גרס הגר"א להפך מהר"ש, הוא עצמו שנגע בכלים שנגעו במת חייב, דכתיב אשר יטמא ולא יתחטא בטומאת איש בכלים. כלומר, דאם אדם נגע בכלים שנגעו במת הרי הוא טעון חיטוי משום שנגע בחרב כחלל, ולכן חייב על ביא"מ, משא"כ אם נגע באדם שנגע במת פטור, לפי שאינו טמא טומאת שבעה. ומקשינן, דלפי"ז כלים שנגעו באדם שנגעו בכלים נמי יתחייב המכניסן למקדש מלקות, דהא הכלים טעונים חיטוי. ומתרץ כדאמר ראב"ח דקרא בטומאת איש באיש, וביאר החזון איש (סק"ג) דראב"ח אמר דבריו על ר' יוחנן, וכמו שפירשנו לעיל בביאור הר"ש דקרא איירי רק בטומאת איש באיש, והוא הדין לר' אילא י"ל דקרא איירי רק בטומאת איש (שנגע בכלים שנגעו במת) ולא בטומאת כלים.

ולפי"ז אדם באדם פטור לכו"ע, שהרי אינו טעון חיטוי, ונחלקו ר' אילא ור' יוחנן באדם שנגע בכלים, דהוא טעון חיטוי, ומאידך לא נגע במת עצמו. (ונראה שלפי ר' אילא גם כלים שנגעו באדם או בכלים שנגעו במת חייב, דאין הבדל בין אדם שנגע בכלים לכלים שנגעו באדם, ורק כלים באדם בכלים נתמעט לפי שהם שלישי, וצ"ע). ומייתי סייעתא לר' אילא מברייתא דחלמא שהנוגע בכלים שנגעו במת חייב. והדר מייתי סייעתא לר' יוחנן מברייתא דמפורש להדיא שאין חייבין אלא על ראשון שנגע במת דומיא דנזיר, וכאן אין לדחות בטומאות הפורשות דהא האי ברייתא איירי להדיא אף לגבי דרגות הטומאה. והדר מייתי מר' ירמיה דלענין מלקות מודה ר' יוחנן, ומקשה עליה ממתני' דנזיר, ודחי דהתם איירי בטומאות הפורשות, ושפיר יש לקיים דברי ר' ירמיה.

ונמצא לגירסת הגר"א שלפי ר' אילא חייב אף באדם שנגע בכלים שנגעו במת, ולפי ר' יוחנן חייב רק על הראשון שנגע במת, ומכל מקום לענין מלקות כל הטמאים חייבים. ומה שפסק הרמב"ם דאף אדם באדם חייב לא יתכן לביאור הגר"א.

וכתב החזון איש שם דלפי ר' אילא אינו חייב על ביא"מ אלא הטעון חיטוי, ומכל מקום אדם שנגע בחלמא שנגעו במת חייב, ומוכח לפי"ז דחרב כחלל שייך אף בשאר כלים ולא רק בכלי מתכות, וכן באמת דעת הגר"א בא"ר.

ועוד מוכח לפירוש הגר"א דאין נזיר מגלח על חרב כחלל, ודלא כר"ת. דהא מייתי סייעתא לר' יוחנן לאפוקי מר' אילא מברייתא דראשון שהנזיר מגלח חייב על ביא"מ שני שאין הנזיר מגלח אינו חייב על ביא"מ, ועל כרחיך שני היינו אדם שנגע בחרב, דאי אדם שנגע באדם אין מכאן סתירה לדברי ר' אילא, ומכל מקום אין הנזיר מגלח עליו.

דעת הכסף משנה בביאור הירושלמי

הרמב"ם פסק שאין חיוב ביא"מ על טומאה שאין הנזיר מגלח, דהיינו על טומאות הפורשות מהמת, או על טומאת חרב כחלל, דהיינו הנוגע בכלים שנגעו באדם שנגע במת, או הנוגע באדם שנגע בכלים הנוגעים במת. וכונתו, דלולי דין חרב כחלל היה טהור לגמרי, וכיון שטומאתו רק מדין חרב כחלל אינו חייב על ביא"מ. אך אדם או כלים שנגעו בטמא מת חייב, שהרי הוא שני לראשון שנגע במת. ולשיטתו צריך לפרש המשנה בנזיר בטומאות הפורשות.

והראב"ד חולק עליו דאין חייב אלא בטומאה שהנזיר מגלח ממש, דהיינו מי שנגע במת בין אדם ובין כלים, אך מי שנגע בטמא מת פטור, שהרי אין הנזיר מגלח עליו. ונקט דמתני' בנזיר איירי אף בדרגות הטומאה.

והנה להראב"ד יש לפרש את הירושלמי כהר"ש או כהגר"א ופסק כר' יוחנן דאין חייבין אלא על הראשון. אך להרמב"ם צ"ע כיצד יפרש את הירושלמי. ועי' מש"כ לעיל בשם החזון איש דלפירוש הר"ש מסיק הירושלמי בקושיא מברייתא דחלמא בין לר' אילא ובין לר' יוחנן ולכן פסק דחייב אף על אדם באדם.

ובכסף משנה ביאר הירושלמי אליבא דהרמב"ם באופן אחר, דלפי ר' יוחנן אינו חייב אלא על שני שנגע בראשון, דהיינו אדם שנגע באדם שנגע במת, אך שלישי פטור, שהרי הוא טהור לגמרי. ויהיב טעמא דכתיב איש אשר יטמא ולא יתחטא, כלומר, איש אשר יטמא באדם שטעון חיטוי ולא יתחטא חייב, אך הנוגע באדם שטמא טומאת ערב פטור. והנה מילתא דפשיטא היא, אלא עיקר דבריו לאפוקי אדם שנגע באדם שנגע בכלים שאינו חייב על ביא"מ על אף שהוא טמא טומאת ערב, לפי שהוא שלישי למת. ומקשינן מדוע הוא פטור, הא נגע במי שהוא טעון חיטוי. ומשני דקרא בטומאת איש באיש ולא בטומאת איש בכלים. ומסיק דכולהו הלכה למשה מסיני ואין בזה טעם, שהרי מצד הפסוק יותר מסתבר לתלות בטעון חיטוי.

והדר מייתי דר' אילא מקל טפי מר' יוחנן וסובר שאין חייב על ביא"מ אלא על הנוגע במת, אבל אדם באדם פטור. ומקשה מברייתא דחלמא דאדם שנגע בכלי שנגע במת חייב, ולפיכך מסיק כר' יוחנן דבכל גוונא חייב. [ובזה ניחא טפי מפירוש הר"ש, דלפי הר"ש הקושיא מברייתא דחלמא היא אף לר' יוחנן ולא משמע כן]. והדר מייתי ראיה לר' יוחנן דרק שני חייב ולא שלישי ממתני' דנזיר, ופירוש המשנה היא שכל דבר שנזיר מגלח עליו חייב הנוגע בו על ביא"מ, אך דבר שאין הנזיר מגלח עליו אין הנוגע בו חייב, וזהו כר' יוחנן. וכן פסק הרמב"ם.

ובהמשך דבריו פירש הכס"מ את הרמב"ם על פי דבריו בהל' טומאת מת, דאין חיוב על ביא"מ אלא על טומאה המפורשת בקרא, דהיינו הנוגע במת והנוגע בו, אך טומאה שאינה מפורשת דהיינו טומאת חרב כחלל, שנתרבה מדרשא ואין זה מפורש, אין הנזיר מגלח עליו ואין חייבין עליו על ביא"מ. ולפיכך כל טומאה שלולי דין חרב כחלל היה טהור וכל טומאתו היא מחמת דין חרב אין חייבין עליו על ביא"מ, כיון שעל טומאת חרב אין הנזיר מגלח.

ובעיקר פלוגתת הרמב"ם והראב"ד האם מתני' דנזיר איירי בסוג הטומאה או אף בדרגות הטומאה, עי' בחי' מרן רי"ז הלוי סוף הל' פסה"מ דביאר, שלפי הרמב"ם ביאור הכלל כל שאין הנזיר מגלח אין חייבין על ביא"מ היינו שחיוב ביא"מ תלוי בטומאה המפורשת בקרא, וכל שאין הנזיר מגלח זה סימן בעלמא שאינו מפורש בקרא, ולכן זה תלוי בסוג הטומאה. משא"כ לפי הראב"ד אין זה סימן בעלמא אלא שהדין ביא"מ באמת תלוי בגילוח הנזיר, ולכן זה נאמר אף לגבי דרגות הטומאה.

והנה המנ"ח (רסג אות טז ד"ה ודע, שס"ג אות ז) נקט שבכל מקום שאין חיוב כרת על ביא"מ הוא הדין ליכא איסור דאורייתא, ומהתורה מותר להכניסו למקדש, ורק מדרבנן אסור. והקשה בחי' מרן רי"ז הלוי עה"ת פר' מטות, דבקרא שם נאמר ואתם חנו מחוץ למחנה ז' ימים כל הורג נפש, ומבאר הרמב"ם דקאי על חרב כחלל, אלמא אף הנטמא מחרב כחלל אסור בביא"מ מהתורה. וכתב דזה לק"מ דהא הנוגע בחרב היה טמא מהתורה לכה"פ טומאת ערב אף בלא דין חרב כחלל. ואע"פ שבלא דין חרב כחלל היה סגי ביום אחד וכל הז' ימים הוא מחמת חרב, מכל מקום כיון שבפועל אינו יכול לטבול הרי טומאתו היא גם בלא טומאת חרב, ולכן הוא אסור בביאת מקדש ז' ימים. אך מכל מקום קשה בקרא וכבסתם בגדיכם, דלפי הרמב"ם איירי בכלים ואדם וכלים במת, וכמו שביאר המל"מ, עי' להלן, ואף בזה נאמר דאסור בביא"מ, וכאן הרי לולי הדין חרב כחלל היה טהור. ועל כרחיך דאיכא איסור דאורייתא אף היכא דליכא חיוב.

ולדעת הראב"ד קרא איירי בטומאה בחיבורין, דהיינו אדם שנגע בכלי שנגע במת, ונטמא האדם מהמת. ויש להוכיח לדעת המל"מ והמנ"ח דנזיר מגלח על טומאה בחיבורין, וחייבין על ביא"מ.

**טומאה בחיבורין**

במס' ע"ז לז ע"א מייתי ברייתא העיד יוסי בן יועזר על דיקרב למיתא מסאב וקרו ליה יוסף שריא. ומבאר בגמ' שמדין תורה אדם שנגע באדם בזמן מגעו במת טמא שבעה, לפי שטומאה בחיבורין דאורייתא דכתיב וכל אשר יגע בו הטמא יטמא, ומשמע דטמא מת שנוגע באדם יטמא כמותו טומאת שבעה. ורבנן גזרו אף שלא בחיבורין, ואתא יוסי בן יועזר ואוקמא אדאורייתא דרק בחיבורין טמא. והדר אמר רבא בשם ר' נחמן ביאור אחר בברייתא, וכתבו תוס' שם דמכל מקום לא פליג רבא בעיקר הדין שטומאה בחיבורין ע"י אדם באדם טמא שבעה מדאורייתא.

תנן במס' נזיר מב ע"א נזיר שהיה מטמא למתים כל היום חייב אחת, אמרו לו אל תטמא אל תטמא חייב על כל אחת ואחת. ומקשינן מדתניא כהן שהיה לו מת מונח על כתיפו והושיטו לו מת אחר פטור לפי שהוא מחולל ועומד. ומשני כאן בחיבורין כאן שלא בחיבורין. ומקשינן והא טומאה בחיבורין לאו דאורייתא דהא לא אמרו טומאה בחיבורין בנזיר ועושה פסח. ומשני כאן בחיבורי אדם באדם כאן חיבורי אדם במת. ונאמרו בזה כמה ביאורים.

רש"י פירש דתירוץ הגמ' הוא דמתני' איירי בטומאה שלא בחיבורין, כלומר דהניח את המת ואח"כ נגע במת אחר, וברייתא במת מונח על כתיפו דהוא נוגע כל הזמן במת, והוי כטומאה אחת הואיל ולא נסתלק מטומאה ראשונה. וע"ז מקשה דטומאה בחיבורין לאו דאורייתא, ומוכח שהנוגע במת אינו נחשב כמחובר למת ממש ואין זה טומאה אחת. ומשני, דבעודו נוגע במת הוי טומאה אחת, וע"י חיבורין של אדם באדם הוי דרבנן. [וצ"ב מה הס"ד לדמותן]. ולפי"ז קשה ממסקנת הסוגיא בע"ז דאדם באדם דאורייתא, וצ"ל דלרבא אין ראיה כלל דטומאת חיבורין דאורייתא, ולא דרשינן קרא דוכל אשר יגע בו הטמא יטמא שנעשה כמותו, אלא טמא טומאת ערב בלבד.

תוס' פירשו דתירוץ הגמ' הוא דמתני' איירי בטומאה שלא בחיבורין, כלומר דפירש ואח"כ נגע במת אחר, דע"י שנוגע במת אחר נמצא מוסיף טומאה על טומאתו, שאם אחר יגע בו יטמא שבעה, ולפיכך חייב. [דין זה מובן יותר לפי הצד שחיבורין היינו שנעשה בזמן מגעו אבי אבות כמת עצמו, דאם הוי רק צורה של חיבור למת אין הנזיר מוסיף טומאה לעצמו. ויתכן לדחות, דעצם מה שהוא יכול להעביר טומאה לאחרים חשיב מוסיף טומאה]. ולפיכך מקשינן דלפי"ז מוכח שטומאת חיבורין דאורייתא מדחשיב מוסיף טומאה, והא לא אמרו לנזיר ועושה פסח אלמא אינו דאורייתא. ומתרץ כאן בחיבורי אדם באדם, כלומר ג' בני אדם נוגעין זה בזה, דהשלישי טמא שבעה רק מדרבנן, ולא גזרו בנזיר ועושה פסח, כאן בחיבורי אדם במת דהיינו אדם באדם בלבד, דהוי חיבורין מדאורייתא.

ועפי"ז ביארו התוס' את הסוגיא בע"ז באופן אחר, דחכמים גזרו אף שלא בחיבורין טומאת שבעה, דהיינו שלא בחיבורי אדם באדם אלא בג' בני אדם. ויוסי בן יועזר ביטל תקנה זו והחזירו לדאורייתא שרק אדם באדם טמא. ולפי"ז הברייתא שלא אמרו חיבורין אלא לנזיר ועושה פסח קאי על תקנת חכמים קודם שביטלה יוסי בן יועזר. ועכ"פ לשיטתם אדם באדם דאורייתא, ואין הבדל בין נזיר ועושה פסח לשאר בני אדם.

הרמב"ם פ"ה ה"ב פסק דאדם באדם דרבנן, ודוקא לתרומה ולא לנזיר ועושה פסח, וכתב הכסף משנה דפירש את הגמ' בנזיר כרש"י, והגמ' בע"ז דחה משום דרבא מסיק לה בענין אחר. והנה הראב"ד כאן לא השיג כלום, ובה"ג השיג דחרב כחלל נאמר רק בכלי מתכות, או בשאר כלים בחבורין, וכל המקראות אינן אלא בחיבורין. ודייק המל"מ מדלא השיג בה"ב דמודה הראב"ד שחיבורי אדם באדם דרבנן, ורק לגבי כלים השיג, עי' להלן.

ביאור המקראות ודינים העולים

ג' מקראות נאמרו לגבי חרב כחלל, בפרשת חוקת כתיב "בחלל חרב", בפרשת מטות כתיב "כל הורג נפש", ושם כתיב "וכבסתם בגדיכם". ונחלקו הראשונים בביאור המקראות, ונבאר בס"ד עפ"י המל"מ.

דעת הרמב"ם

הרמב"ם נקט ד"בחלל חרב" ו"כל הורג נפש" נאמר לגבי כלי שנוגע במת דנעשה כמותו, ומטמא אחרים להיות אב הטומאה אפילו כשפירש מהמת. וקרא "וכבסתם בגדיכם" אתיא לכלי שנוגע בטמא מת דנעשה כמותו להיות אב הטומאה. ואף שכל כיבוס בגדים שבתורה איירי בכלים שנגעו באדם בעודו מחובר לזב, הכא קיבלו חז"ל שהכלי נעשה כמו הטמא מת אפילו בלא חיבורין.

ובספרי איתא על הפסוק כל הורג נפש ולמדך הכתוב שהכלי מטמא אדם בחיבורי המת כאילו נוגע במת עצמו. והרמב"ם יפרש דחיבורי המת היינו אם נגע מקודם במת מטמא עכשיו אדם כאילו נוגע במת עצמו, ואפילו לאחר שפירש מהמת, וזהו דין חרב כחלל.

והקשה המל"מ למה לי תרי קרא לחרב כחלל. ותירץ, דלולי הפסוק הורג נפש ס"ד דקרא וכבסתם בגדיכם קאי רק על הכלים שנגעו באדם שנגע הוא עצמו במת, אך אם נטמא האדם מחרב כחלל אינו עושה כלים כמותו, קמ"ל קרא הורג נפש דאף כשנטמא מחרב עושה בגדים כמותו. והא דלא סגי בקרא דהורג נפש לחוד, דאכתי ס"ד דוכבסתם בגדיכם קאי רק על נוגע בחלל. והשתא ילפינן מיתורא דקרא הורג נפש לאשמועינן דאף בכה"ג טעון כיבוס בגדים.

העולה לדינא לדעת הרמב"ם, שחיבורי אדם באדם דרבנן, ולגבי חיבורו אדם בכלים או כלים באדם אין נפק"מ, שהרי הכלים נעשים כמו הנוגע בהם אף בלא חיבורין. [אמנם יש לדון נפק"מ לגבי גילוח נזיר, שהרי אין נזיר מגלח על חרב, ואם נאמר שע"י חיבורין נזיר מגלח יש לדון האם נזיר מגלח כשנגע בכלי בעודו מחובר למת].

דעת הראב"ד

הראב"ד נקט שרק הפסוק "בחלל חרב" קאי על דין חרב כחלל, ופסוק זה נאמר בכלי מתכות בלבד. אך אידך קראי דהיינו "הורג נפש" וקרא "וכבסתם בגדיכם" קאי על טומאה בחיבורין כמו כל כיבוס בגדים בתורה. וביאר המל"מ דהראב"ד מפרש את הספרי כפשוטו, שהכלי מטמא אדם בחיבורי המת, דהיינו בעודו מחובר למת. ונתחדש כאן שאדם שנוגע בכלי בעודו מחובר למת הרי הוא נעשה אב הטומאה, ואף בכלי שטף שאין בהם דין חרב כחלל. ואידך קרא וכבסתם בגדיכם איירי להיפך, שאם הכלי נוגע באדם בעודו נוגע במת הרי הוא אב הטומאה, ואף בכלי שטף, והוא מחמת טומאה בחיבורין.

ולשיטת הראב"ד נקט המל"מ דכלי מתכות שנגעו בטמא מת נעשים כמותו מסברא, דכיון שגלי קרא לגבי מת עצמו שנעשים כמותו הוא הדין לגבי טמא מת. [ועל דרך זה למד רבינו חננאל בריש חולין דאף כלים שנגעו בראשון נעשים כמותו, ואף שאין לזה ילפותא, מכל מקום נקט שמסברא כלי מתכות נעשים כמו הנוגע בהן]. אך ברמב"ן בע"ז מבואר שלפי הראב"ד כל המשנה בחיבורין, וכדעת הרי"מ. ומבואר שנקט בדעת הראב"ד שכלי מתכות שנגעו בטמא מת אין נעשים כמוהו, דאין לזה מקור, ועל כרחיך מתני' בחיבורין. וכן מבואר בראב"ד פ"ח מנזירות ה"ח, וכן משמע בראב"ד שהעמיד הפסוק וכבסתם לחיבורין, ובספרי למד ארבעה טמאים במת מהאי קרא. ועי' חזון איש ס"כ סק"ח.

נמצא לדעת הראב"ד שאדם באדם דרבנן, אך אדם בכלים או כלים באדם דאורייתא. [ואפשר דלשיטתו יש ליישב הסתירה בין הסוגיא בע"ז לסוגיא בנזיר, דהסוגיא בע"ז איירי באדם שנגע בכלי שנוגע במת, דחיבורין כהאי גוונא דאורייתא, והסוגיא בנזיר באדם שנגע באדם שנוגע במת, דחיבורין כהאי גוונא דרבנן. אך לשון הגמ' בע"ז לא משמע דאיירי בכלים אלא אדם באדם. ועי' עוד בחזון איש ס"ט סק"ו דהראב"ד יפרש תירוץ הגמ' בנזיר כאן בחיבורי אדם באדם, דהיינו אדם שנגע באדם שנגע במת, דהוי דרבנן, כאן בחיבורי אדם במת, דהיינו אדם שנגע בכלי שנגע במת, דהוי דאורייתא].

ולגבי כלים בכלים במת לדעת הראב"ד, המל"מ נקט דכלי שני נעשה אב הטומאה מדאורייתא. אך החזון איש ס"ט סק"ו נקט דהוי אב הטומאה רק מדרבנן, דכלים בכלים הוי כאדם באדם. וזה תלוי במחלוקת דלעיל, שלפי הרמב"ן דמתני' איירי בחיבורין על כרחיך כלים בכלים דרבנן, שאל"כ מאי שנא כלים ואדם מכלים וכלים. אך לפי המל"מ דמתני' לא איירי בחיבורין אין ראיה לזה.

דעת הרמב"ן

הרמב"ן פירש את הפסוק הורג נפש לטומאת משא, שאם נשא את המת ע"י החרב הרי הוא נטמא כאילו נגע במת. וכן משמע בספרי דברישא שם ילפינן טומאת משא מק"ו מנבילה ועל זה מייתי ר' מאיר את הלימוד מהורג נפש, וביאר הרמב"ן דר' מאיר לית ליה ק"ו מנבילה משום דאית ליה דיו, ואם ילפינן מנבילה לא יהיה טמא אלא טומאת ערב כנוגע בנבלה, ולכן הוצרך ללמוד מהורג נפש. [וברמב"ם ריש הל' טומאת מת למד טומאת משא מק"ו מנבלה, ופירש את הספרי לטומאת חרב כחלל, ולא הוקשה לו דנימא דיו. וצ"ל דהק"ו הוא רק גילוי מילתא דמשא כמגע, וכל חד כדאית ליה, נבלה טומאת ערב כמגע ומת טומאת שבעה כמגע במת].

ולגבי חיבורין נקט הרמב"ן בפר' מטות שאדם שנגע בכלי שנגע במת נעשה האדם אב הטומאה מדרבנן, אך מהתורה ליכא חיבורין לכלים. ובמס' ע"ז שם נקט שאדם שנגע במת הרי הוא נעשה כמוהו, ואדם או כלים שנוגעים בו נעשים אב הטומאה מהתורה. ולפי"ז אדם שמחובר למת מטמא את הנוגע בו טומאת שבעה בין אדם ובין כלים, אך כלי שמחוב למת אינו מטמא את הנוגע בו אלא טומאת ערב בלבד. אך החזון איש ס"ט סק"ו נקט בדעת הרמב"ן שאדם המחובר למת אינו מטמא כמותו אלא אדם ולא כלים, והמל"מ נקט בדעת הרמב"ן שאדם באדם נמי הוי דרבנן. וצ"ע לתרוייהו מדברי הרמב"ן בע"ז.

תוס' בנזיר נקטו דחיבורי אדם באדם דאורייתא, וכתב המל"מ דכל שכן שכלים באדם הוי דאורייתא, שהרי בזב כלים באדם טמא ואדם באדם טהור. ונסתפק המל"מ האם יש טומאת חיבורין לכלים שנוגעים במת, בין לטמאות אדם שנוגע בהם בין לטמאות כלים שנוגעים בהם, דאפשר שאין חיבורין אלא לאדם כמו שמצינו בזב. ובגליון הרמב"ם לרעק"א ציין לתוס' בשבת יז ע"א דכלים שמחוברין למת ונגע בהם אדם נעשה אה"ט מדאורייתא, אלמא דאף לכלים איכא חיבורין מהתורה. וכן נקט החזון איש שם, דלפי התוס' כל אופני חיבורין הוי דאורייתא.

**אין האהל מתחשב**

בפשטות ר' עקיבא וחכמים נחלקו בשפוד שמונח בתוך אהל המת, וביאור פלוגתתם י"ל שנחלקו בעיקר טומאת אהל, האם טומאת אהל היא צורת חיבור למת, או שהוא נטמא מהתפשטות הטומאה. והנה לר' עקיבא אי אפשר לומר שזה חיבור למת דאם כן אין הבדל בין מגע ומשא לאהל, אך לחכמים יתכן לומר דאע"פ שנטמא מהתפשטות הטומאה מכל מקום אינו נחשב לעוד טומאה, לפי שהטומאה שמתפשטת היא טומאת המת בעצמו, ואין כאן עוד דרגה.

ויש שלמדו כן בכונת הרמב"ם בפיה"מ. אך בלשונו יותר משמע דאיירי בשפוד שהוא מחזיק את האהל והוא חלק מהאהל. וראיתי שיש שפירשו בדבריו דאיירי בשפוד שמגיע עד האהל למעלה, ואינו מחובר אליו, ולפיכך הוא עצמו מקבל טומאה. אמנם אינו נמצא עם המת באהל אחד, שהרי אין טפח בין ראש השפוד לאהל, ולפיכך טומאת אהל מגיעה עד אליו והוא נטמא ממגע האהל. ויתכן לומר דיש שני דינים בטומאת אהל, חדא מה שהטומאה מתפשטת ונמצא מהתפשטות הטומאה, ועוד דין של צורת חיבור למת. והנפק"מ ביניהם באופן שנוגע בצמצום לאהל ואינו נכנס לתוכו, דאינו נמצא עם המת באהל אחד שהרי אין עליהם אהל אחד, ובכה"ג נטמא רק מהטומאה שמתפשטת. והשתא י"ל דכאשר השפוד נמצא בתוך האהל ממש לכו"ע אינו מתחשב, לפי שזה צורת חיבור למת והוי כמגע, ורק כאשר השפוד מגיע עד תקרת האהל דאינו נטמא בתורת חיבור למת אלא במגע מהטומאה שמתפשטת שייך לומר שהאהל מתחשב.

הר"ש בתחילה פירש כנ"ל אלא שהעמיד באהל פשתן שמקבל טומאה. ויתכן שהוכרח לזה משום שר' עקיבא דאמר יש לי חמישי משמע דאיירי על ה' דברים שמטמאים ובאהל גרידא אין לפנינו דבר שנטמא. והקשה הר"ש לפי השיטות שחרב מטמא אחרים באהל כמת עצמו, מדוע לא אמר ר' עקיבא יש לי שישי, דכאשר החרב נטמא מאהל ומטמא אחרים באהל איכא שישי. ומוכח מקושייתו שכיון שחרב מטמא אחרים באהל הוא הדין איכא טומאת אהל פשתן ע"י חרב.

ולפיכך ביאר הר"ש דבסתם טומאת אהל מודה ר' עקיבא דאין האהל מתחשב. אלא הכא איירי במת שנוגע בו מבחוץ ואפ"ה אין האהל מתחשב, ובכה"ג אהל שני ודאי מן המנין. ומצינו ביאורים מדוע החרב נעשה כמת עצמו, הא לא נטמא מאהל המת אלא נגע באהל מבחוץ.

התוס' בשבת יז ע"א כתבו דמכאן מוכח שיש חיבורין לטומאת אהל. כלומר, שאם אדם נוגע בדבר שנמצא באהל המת הרי זה נחשב שהוא עצמו נוגע במת וטמא שבעה. וכונתם דהכא נמי החרב נגע באהל שמאהיל על המת, ונטמא מאהל המת בחיבורין. ועפי"ז ביאר הקהלות יעקב סי' טז פלוגתת ר"ע ורבנן בגדר דין חיבורין, דלפי ר' עקיבא האדם שנגע במת נעשה כמת עצמו בזמן חיבורו, ולכן אפשר להחשיבו כדבר חמישי, ולפי חכמים מעשה יד בעלמא עביד, והוא עצמו כטמא מת אף בשעת חיבורו. ולפיכך אין האהל מתחשב, שהרי אינו עושה אלא מעשה יד בעלמא, ואין כאן חמישי.

אך בדעת הר"ש דייק הקה"י דאין זה מדין טומאה בחיבורין, אלא שאהל פשתן מעיקר הדין אינו מק"ט לפי שהוא מחובר, והתורה חידשה שיקבל טומאה ויעשה כמת עצמו, ולפיכך דינו חמור ועושה חרב להיות אה"ט. ולזה כתב דחרב שיכנס לאהל פשתן לא יעשה את האהל כחרב עצמו לטמאות את הנוגע בו מבחוץ טומאת שבעה, ולכן לא קאמר יש לי שישי.

והנה אהל פשתן נחלק בעוביו לשנים, כמבואר בפ"ז מ"ב, החצי שלצד המת נחשב כמת עצמו והחצי השני כטמא מת, והנוגע בו טמא טומאת ערב. והקשה הר"ש שם דהשפוד שנגע באהל מבחוץ טמא רק כטמא מת, ואילו הכא תנן דהשפוד נעשה כמת עצמו. ותירץ לדעת הרי"מ דכל עוד שהמת בתוך האהל אף הצד החיצון נחשב כמת עצמו, והנוגע בו טמא טומאת שבעה והחרב נעשה כמת עצמו, ורק לאחר שיצא המת ממנו נעשה הצד החיצון כטמא מת והנוגע בו טמא טומאת ערב.

והקשה הקה"י איך יתכן לומר כן, הא כיון שנעשה הצד החיצון כמת עצמו איך פקעה טומאתו לאחר מכן. ותירץ, דהצד החיצון לעולם דינו כטמא מת ולא כמת עצמו, אלא דכיון שטומאת המת מתפשטת בתוך הצד הפנימי ומגיעה עד הצד החיצון, הרי הנוגע בצד החיצון נחשב כנוגע בחיבורי המת, ולפיכך הוא טמא כנוגע במת עצמו. אמנם לאחר שיצא המת מהאהל לא נשאר אלא טומאת הצד החיצון שהוא טמא מת, ולכן הנוגע בו טמא ערב.

ועוד אפשר לומר, דבאמת אין טומאת המת מתפשטת לתוך עובי האהל אף בצד הפנימי, אלא דכלפי חיבורין חשיב כל האהל כחתיכה אחת, וכל מה שהם נחלקים לשנים זה רק כלפי טומאת עצמו, ולכן הנוגע בצד החיצון כשהמת בתוכו חשיב כנוגע במת.

והנה לדעת הרי"מ דכל הכלים כחרב שפיר יש להעמיד את המשנה שם ביצא המת מהאהל, ומכל מקום צד הפנימי נחשב אבי אבות משום שנעשה כמת עצמו, וצד החיצון נחשב אב הטומאה משום שהוא יורד בדרגה אחת. אך לדעת ר"ת דדוקא כלי מתכות נעשים כמת אי אפשר להעמיד את המשנה ביצא המת מהאהל, דאם כן גם הצד הפנימי יורד בדרגה להיות אב הטומאה. ועל כרחיך מתני' בעוד המת בתוכו, ומכל מקום הנוגע בצד החיצון טמא טומאת ערב, ולא אמרינן לגבי זה טומאה בחיבורין, דכיון שהתורה חידשה שנדון אותם כשני כלים שוב הצד החיצון נחשב כנפרד לגמרי מהצד הפנימי. והשתא קשה איך אפשר להעמיד משנתינו בשפוד שנגע בצד החיצון, הא בכה"ג הוי השפוד טמא מת בלבד. וצ"ל דלפי ר"ת איירי בנגע בצד הפנימי שמרודד לארץ, דליכא טומאת אהל, אך איכא טומאה בחיבורין לאהל.

**טומאת אבר שלם**

בפ"ו מעדיות מ"ב נחלקו תנאים בטומאת אבר שלם, לר' אליעזר רק אבר מהחי מטמא, אך אבר מהמת צריך כזית בשר או עצם כשעורה. ולר' יהושע ור' נחוניא אף אבר מהמת מטמא בטומאת אבר, ואין צריך כזית בשר ועצם כשעורה. ושם מ"ג נחלקו בכזית בשר או בעצם כשעורה הפורשין מאבר מהחי, לפי ר' יהושע בין בשר בין עצם טהור, שהרי בחי לא נתחדש טומאת בשר וטומאת עצמות אלא טומאת אבר בלבד. לפי ר' אליעזר בשר הפורש טמא ועצם הפורש טהור, ולפי ר' נחוניא להפך, בשר הפורש טהור ועצם הפורש טמא.

ומבאר ר' אליעזר סברתו דמצינו מרובה טומאת בשר מטומאת עצמות לגבי נבלות ושרצים, דנוהג בהם טומאת בשר ולא טומאת עצמות. דבר אחר, אבר שיש עליו בשר כראוי מטמא במגע במשא ובאהל, חסר הבשר טמא חסר העצם טהור. וצ"ע דאם כן אדרבא, מרובה טומאת העצם מטומאת הבשר, דהא חזינן שהאבר מטמא גם בלא בשר ואינו מטמא בלא העצם.

ותירץ החזון איש (כא, יא) דהא דאבר שאין עליו בשר כראוי מטמא במגע ובמשא היינו כשפירש עם הבשר וחל עליו שם אבר ואח"כ נחסר ממנו הבשר, אך אם האבר פירש בלא בשר כראוי אינו מטמא כלל, והשתא חזינן שיש בכח הבשר לטמאות את האבר גם לאחר שפירש ממנו, משא"כ עצם שפירש טהור ואין בכוחו לטמאות את האבר כשיפרוש ממנו, ולפיכך חשיב מרובה טומאת הבשר.

ועוד כתב לפרש, דכאשר פירש הבשר מהאבר לא פקע שם האבר ממנו, ולפיכך דין הוא שאף הבשר הפורש טמא, משא"כ כאשר פירש העצם מהאבר פקע שם האבר ממנו, ודין הוא שאף העצם הפורש טהור.

עוד יש מקום לפרש בפשיטות דברי ר' אליעזר, דהנה יש להסתפק בהא דאבר שאין עליו כראוי מטמא במגע ובמשא, האם מעט בשר מיהא בעינן, או שמא אין צריך בשר כלל בשביל טומאת מגע ומשא. ובחזון איש שם הוכיח מקושיית הר"ש פ"ב מ"ה דצריך מעט בשר, דהקשה שם מדוע לא קתני אבר מן החי שחסר עצמו או בשרו, ולכאורה כשחסר בשרו אכתי מטמא במגע ובמשא, ומבואר שאם חסר הבשר לגמרי אינו מטמא כלל. ולפי"ז י"ל דמרובה טומאת הבשר לפי שסגי במעט בשר לטמאות מדין אבר, ואילו בעצמות בעינן שכל העצם תהא בעינה, ולא סגי במעט עצם.

והנה שם איתא בסברת ר' נחוניא דמרובה טומאת עצמות מטומאת בשר שהבשר הפורש מן החי טהור ואבר הפורש ממנו והוא כברייתו טמא. ולכאורה כברייתו הכונה לאבר שלם, ואבר שלם כולל בשר ועצמות, ומאי חומרא איכא בעצמות טפי מבשר. וביאר בתוס' שאנץ שם שכברייתו היינו שיש על האבר בשר שיכול לחיות, אלמא עצמות גרמי טומאה יותר מבשר. ויש לבאר דבריו דכיון שאם נחסר מעט בשר עדיין מטמא מדין אבר, ואם נחסר מעט עצם אינו מטמא מדין אבר, הרי זה ראיה שהגורם העיקרי של טומאת האבר הוא העצם שבו ולא הבשר שבו, והרי זה נחשב שמרובה טומאת עצמות מטומאת בשר.

ולדברינו לעיל עולה שר' אליעזר ור' נחוניא נחלקו מהו הגורם העיקרי של טומאת האבר, לר' אליעזר הבשר הוא העיקרי, והראיה מדסגי במעט בשר. ואילו לר' נחוניא העצם הוא העיקרי והראיה מהא דאם נחסר מעט עצם תו לא חשיב אבר שלם.

ובמתני' איתא דאבר שאין עליו בשר כראוי מטמא במגע ובמשא ואינו מטמא באהל. ופירש הרא"ש שכשאין עליו בשר כראוי מטמא בעצם כשעורה. ומשמע מדבריו דמטמא במגע ומשא מדין טומאת עצמות ולא מדין טומאת אבר, וזה צ"ע טובא, דאם כן באבר מהחי לדעת ר' יהושע ור' אליעזר לא יטמא במגע ומשא, שהרי אין טומאת עצמות בחי, ובמשנה בעדיות מבואר שאף בחי נאמר הדין שאבר שאין עליו בשר כראוי מטמא במגע ומשא. ועוד, דאם כן אין הבדל בין חסר בשר לחסר עצם, דבשניהם אינו מטמא מדין אבר אלא מטמא מדין בשר או עצם.

וצ"ל בכונת הרא"ש שבדין אבר נתחדש שני דברים, חדא דאין צריך שיעור, ואף כל שהוא מטמא. ועוד, דמטמא אף בפירש מהחי. והוקשה לרא"ש מדוע כשאין עליו בשר כראוי מטמא במגע ומשא ולא באהל, הרי טומאת אבר היא אף לטמא באהל. ולכן נקט שכאשר אין עליו בשר כראוי לא נתחדש בדין אבר שאינו צריך שיעור, אמנם לאחר שיש בו שיעור מחמת העצם כשעורה שוב הוא מטמא מדין אבר. ולפיכך אינו מטמא באהל שהרי השיעור שבו הוא שיעור של דבר שאינו מטמא באהל. ובזה ניחא מדוע מטמא אף בחי אע"פ שאין עצם כשעורה מטמאת בחי, שהרי השתא הוי טומאת אבר, אלא דצריך שיעור של עצם כשעורה משום שאין עליו בשר כראוי.

ובר"ש ביאר את המשנה שם חסר בשר טמא חסר אבר טהור, דאם חסר בשר שאין עליו בשר כראוי אכתי מטמא במגע ובמשא, ואם חסר עצם ולא נשאר לא כזית בשר ולא עצם כשעורה הרי הוא טהור לגמרי. והחילוק בין חסר בשר לחסר עצם צ"ל באופן שאין פחות מכזית בשר ופחות מעצם כשעורה, דאם האבר שלם מטמא באהל, ואם נחסר מהבשר כראוי ויש בו מעט בשר מטמא במגע ואם נחסר מהעצם אפילו כל שהוא הרי הוא טהור לגמרי. ולכאורה המשנה שם איירי באבר מהחי, ובכה"ג אפילו יש בשר כזית ועצם כשעורה יש חילוק בין חסר עצם לחסר בשר, וצ"ע.