פרק כלל גדול1-8
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול שגגות

**פרק כלל גדול**

**מתניתין דף ס"ז ע"ב וכן גמ' כריתות דף ט''ז א-ב**

**בגדר החילוק בין שוכח עיקר שבת ליודע עיקר שבת אי הוי בגוף המחייב דשגגה או רק ביחס לחילוק ימים**

1. **כלל גדול אמרו בשבת כל השוכח עיקר שבת ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה אינו חייב אלא חטאת אחת היודע עיקר שבת ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה חייב על כל שבת ושבת**. מבואר דהיכא דהשגגה היא בעצם הידיעה של מציאותה של שבת דיינינן ליה כחדא שגגה, משא''כ היכא דידע למציאותה של שבת רק דשגג בידיעת הזמן דחשב דהוי חול בהא השגגה מתיחסת לכל שבת, ובגמ' ס''ט ע''ב יליף ליה מקראי דושמרו בני ישראל את השבת ואת שבתתי תשמרו דמחד קרא ילפינן שמירה אחת לשבתות הרבה, ומחד קרא ילפינן שמירה אחת לכל שבת ושבת. ויש לעיין בבאור החילוק בין הנך תרי שגגות אי הוי חילוק בעיקר המחייב דשגגה דבשוכח עיקר שבת השגגה לא מתיחסת כלל למלאכה אלא לעיקר החפצא דשמירת שבת דהוי שוגג ב''שמירת שבת'' ולכן בזה השגגה היא על ה''ושמרו בני ישראל את השבת'' דהיינו על המושג ''שמירת שבת'' משא'''כ היכא דשכח שהיום שבת כיון דיודע דאיכא חיוב שמירת שבת רק דששכח שהיום שבת נמצא ששגגתו מתיחסת ל''איסורי שבת'' ולכן בזה היחס לשגגתו הוא ל''שבתותי תשמורו'' דהיינו על ''קיום איסורי שבת'' דאיכא בכל שבת ושבת. או דנימא דכיון דביסוד הדבר כל מעשה הוי הוי שגגה נפרדת רק הא דהוי העלם אחד הוי סיבה לדונו כחדא שגגה א''כ ניתן לומר דכל הילפותא דשבתותי תשמורו הוי חידוש דין דכל שבת חשיב שגגה נפרדת דימים מחלקים כמו שיתבאר לקמן וביחס לזה איכא חילוק באופן השגגה דאי שגג בגוף מציאותה של שבת לא דיינינן מחמת חילוק הימים לכל שבת כשגגה נפרדת.

**בבאור יסוד חילוק ימים והמסתעף להא דבשוכח עיקר שבת ליכא לדינא דחלוקת ימים**

1. **בפשטות היה נראה דהוי סברא לגבי חילוק הימים, דהנה בחילוק ימים מצינו שתי דרכים יסודיות,** או דאיכא בזה ידיעה מחלקת כמו שמבואר ברש''י דאי אפשר שלא שמע בינתים שאותו היום הויא שבת, אלא שלא נזכר לו במלאכות שנעשו בו. והא דחשיב ידיעת חטא יעוין ברמב''ן ובראשונים דמבארים דסגי במה דכפי ידיעתו כעת יודע ששבת שעברה אוסרת מלאכות, ולא בעינן דיהא יחס בידיעתו למלאכות שעשה בשבת הקודמת ולכן היכא דנודע לו ששבת רק דעדיין שגג במלאכות דליכא לו ידיעה על איסור מלאכה בשבת לא חשיב ידיעה לחלק. ויעוין בחידושי הר''ן וז''ל, שכיון שנודע לו שאותו היום שבת היה הרי נודע לו כל ענין החטא עד שאלו היה יודע מתחלה מה שהוא יודע עכשיו לא היה עושהו וכל כה"ג הויא ידיעה לחלק אפילו שאינו זכור שעשה מלאכה ולא נודע לו שחטא ממש.

**רק יעוין ברמב''ן דדן דסגי בעצם הדבר דאיכא לו ידיעה שאם היה מתבונן בה היה יודע שאתמול היה שבת ולא בעינן דיעמוד לו בפועל הידיעה ששבוע שעבר היה שבת**. וז''ל, ולי נראה ימים שבנתיים דהוו ידיעה לא ששמע שאותו היום שבת היה ולא שנזכר מאיליו אלא שלא נתן לבו לדבר כלל, אבל מאחר שהוא יודע עיקר שבת ויודע שיום שביעי לעולם הוא שבת ולאחר שבוע אחר שידע בכל ימות השבוע שהן חול, ואלו נתן דעתו לחשוב ודאי ידע שהיום שבת וכשעשה מלאכה בשביעי שעבר שבת היתה, אף על פי שלא נתן דעתו לכך ידיעה היא, ואפשר שאף רש"י ז"ל לזה נתכוין עכ''ל.

**ויעוין עוד בפירוש הראב''ד לתו''כ** [ספרא דבורא דחובה פרשתא א' פרק א' ס''ק י''ג] וז''ל, קא מבעיא ליה ימים שבינתים אי הוי ידיעה לחלק פי' הואיל והוא מותר במלאכה בינתים וכל העולם עושים מלאכה וימי שבתות רואה אותם כולם בטילים ''אע''פ שאינו מתבונן בהם הוו עליה כידיעות מפני שהיה לו לדעת'', וכן בנדה אפילו נדה אחת שאין כאן גופין אם ראתה ובא עליה כיון דבימי טומאתה אינה מתעסקת עמו בשמושו ולבישת בגדים ותכשיטיה כמו שמתעסקת בימי טהרתה אותן ימים הווין ליה כידיעה לחלק שהיה לו להתבונן בהם.

**אופן נוסף מבואר בתוס' דעצם הדבר דאיכא ימי היתר בינתים הוי סיבה לחלוק** ולפי''ז לא תליא כלל בידיעה רק יעוין ברמב''ן דמביא מהרשב''ם דגם נקט דעיקר המחלק הוא הימי היתר רק דנקט דבעינן דיוודע לו הימי היתר ובזה הוי סיבה לחלק את השגגות. וז''ל, אבל הר"ר שמואל ז"ל פי' שכיון שנודע לו יום החול הוי הפסק לההעלמות שהרי יצא מן הספק הראשון ויודע שעכשיו חול הוא.

1. **ובבאור דברי התוס' דסגי בעצם הדבר דאיכא ימי היתר בינתים יעוין בריטב''א מה דמבאר בזה.** וז''ל, ואף על פי שלא היינו צריכים לתת טעם למקרא אפשר לתת טעם בדבר כי ההעלמות שהם תלויות בימים כגון זו העלמות חלוקות הם, כלומר [שלא] מחמת העלמה קמייתא אתיא ליה אידך, שכשנעלם ממנו שבת שנייה אפשר היה לו לידע בינתים שבת ראשונה והעלמה שנייה במקומה עומדת, וכיון שאין זו תלויה בזו ואפשר לזו בלא זו הויא כל אחת חלוקה לעצמה, והיינו דגלי לן קרא דכתיב את שבתותי תשמורו דימים של היתר שבין ימי האיסור שיהו חשובים כידיעה לחלק. ומבואר דעצם הדבר דאפשר לזו בלא זו ולא מחויב העלמה אחת מחברתה הוי סיבה לדון את זה כשתי העלמות.

**והשתא נראה פשוט דהיכא דלא ידוע כלל על מציאותה של שבת** לא מבעיא אי בעינן את הידיעה בפועל ששבוע שעבר היה שבת דבזה פשיטא דהיכא דלא יודע כלל על מציאותה של שבת לא שייך קיומה של ידיעה זו, אלא גם אי נימא דעצם חילוק השבתות מגדיר את את העלמתו כשתי העלמות כל זה שייך היכא דיודע לעיקר שבת רק דטעה בזמן דבזה אמרינן דע''י דאיכא לחילוק דימי היתר כל שבת הוי שגגה נפרדת כמו שנתבאר, וא''כ ליכא מקור לומר דהוי חילוק בעיקר המחייב דשגגה.

**בפלוגתת רש''י ותוס' אי לדין ידיעה מחלקת בעינן דוקא ידיעת חטא**

1. **יש לעיין בבאור הא דידיעה מחלקת** אי הוי מצב בשגגה דע''י דאיכא ידיעה בין המעשים חשיב כשגגה בפני עצמה או דנובע מכח היסוד דחיוב קרבן חל בידיעה ומאחר דחל כבר חובת קרבן על המעשה שנודע לו תו לא מצי להפטר בהאי קרבן על המעשה השני דהחיוב סיים את הקרבן כלפי הך חטא דבו איכא לידיעה וברש''י דלא הצריך דידיעת חטא ודאי חזינן דהוי חילוק בשגגה רק דיש לעיין בשיטת תוס' דהצריך ידיעה חטא גמורה אי הוי מחמת דס''ל דבעינן שיחול חיוב קרבן מכל הידיעה. וכן נראה בראב''ן [מובא בתוספי תוספות] וז''ל, כיון דכתיב הודע אליו חטאתו אשר חטא ומתחייב להביא קרבן על חטא זה שחטא לא מכפר בקרבן זה חטאים שיעשה אח''כ.

**ויעוין בקובץ שמועות** שבועות אות ה וז''ל, דלכאורה הא דידיעה מחלקת בין שני זיתים הוא, משום דע"י הידיעה חל חיוב הקרבן וכדכתיב או הודע. אבל אין הדבר כן, דהא אף בחצי שיעור איכא מ"ד דמחלקת, והרי ידיעה זו אינה מחייבת קרבן. וכן ידיעת ספק איכא מ"ד כריתות י"ח דמחלקת אף על פי שאינה מחייבת. ועיין בתוס' שבת ע"ב ד"ה בעל, דאפילו למ"ד אשם ודאי לא בעי ידיעה, מחלקת ידיעה במעילה. וע"כ הטעם דידיעה מחלקת הוא כמ"ש רש"י בשבת שם, דמשוויא להו שתי שגגות. ומשו"ה בשפחה חרופה אין ידיעה מחלקת, ע"ש בתוס', כיון דחייב אף במזיד. מיהו כ"ז בידיעה שבינתיים, אבל הא דא"ר יוחנן שבת ע"א אכל שני זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על הראשון וחזר ונודע לו על השני חייב שתים, בהא לא שייך טעמו של רש"י דהוויין שתי העלמות, וע"כ הטעם משום דידיעה גורמת כפרה. ונמצא דשני הטעמים אמת. ויעוין בר''ח דף ע''א ע''ב בבאור טעמא דר' יוחנן וז''ל, ר' יוחנן דריש על חטאתו והביא כיון שנודעה לו חטאתו נתחייב בה וכשיתודע לו השניה עוד מתחייב בה דאין אדם פורע חובו במה שכבר נתחייב בו.

**ביסוד התוס' דבתינוק שנשבה לא אמרינן תמחוין מחלקין**

1. **אולם יעוין בגמ' דף ס"ח ב' דאיתא בבריתא תינוק שנשבה לבין הנכרים וכו' ועשה מלאכות הרבה וכו' אינו חייב אלא חטאת אחת, וחייב על הדם אחת ועל החלב אחת וכו'**, ובתוד"ה וחייב, כתבו דמיירי אפילו כשאכלן בכמה תמחויין דלר"י חייבין על כל תמחוי אפילו בהעלם אחד, ובתינוק שנשבה אינו חייב אלא אחת עכ''ד. והדברים צ"ב כיון דתמחויין מחלקין אף כשאכלן בהעלם אחד, א"כ מ"ש תינוק שנשבה ויעוין בראש יוסף דגם גופין מחלקין ליכא בזה. ובחידושי ר' אריה לייב מאלין חלק ב סימן נו מבאר וז''ל, והנראה בזה דחלוק דין העלם אחד אצל כל אדם מדין תינוק שנשבה, דבעיקר דין העלם אחד שאינו חייב אלא אחת נראה דאף שיש בזה באמת שני שגגות שנתחלף לו חלב בשומן שכל חתיכה שגגה בפ"ע היא, מ"מ זהו דין מסוים שע"י שעשה בהעלם אחד הרי זה מצרפן כאחת, וכמו דלענין חיוב מלקות צריך שיתרו בו על כל כזית כדי שילקה על כאו"א, ובלא"ה אפילו אכל כל היום אינו חייב אלא מלקות אחת ומבואר בר"ן בנדרים י"ז א' שאין זה משום חסרון התראה אלא מדין התראות מחלקות הוא, [יעוש"ה בדבריו שכתב דכך הוא הדין גם בקיבל עליו נזירות אם יאכל ואכל זיתים הרבה אינו מונה אלא נזירות אחת עד שיתרו בו בין אכילה לאכילה ובלא"ה מיקרי אכילה אחת], וה"נ נאמר דין דהעלם אחד משוי להו כמעשה אחד אף דשני שגגות הן, ובזה הוא דנאמר דין דתמחויין מחלקין וחשיב כשני מעשים, באופן דחילוק תמחויין אינו מועיל אלא לחלק שלא יהי' בזה דין צירוף כאחד ע"י שהי' בהעלם אחד, משא"כ בתינוק שנשבה דעצם דין העלמתו חלוקה הוא, ע"י שאינו יודע כלל כל התורה, הרי יסוד הדין הוא שאין כאן כלל יסוד לשני חיובים והכל חשיב שגגה אחת, ושוב אינו מועיל בזה חילוק תמחויין, דשגגה אחת היא אצלו ואינו חייב אלא אחת. ואשר לפי"ז נראה דהא דאיתא בשבת שם דחייב על הדם אחת ועל החלב אחת גם זה חידוש דין הוא, משום דלפי"ז הי' אפ"ל דגם שמות איסור מחולקים אינו מועיל לו לחלק ולחייבו שתים דשגגתו אחת היא, וזהו דקמ"ל דשמות איסור מחולקים שאני שכ"א שם איסור בפ"ע הוא וגם תינוק שנשבה חייב על כאו"א.

ומבואר דלכה''פ בתינוק שנשבה דמופקע לגמרי מידיעה דשבת הוי יחס אחר לגוף שגגתו דליכא יחס למעשים כמעשים חלוקים אלא השגגה היא ביחס ל''שמירת שבת'' ובזה קיימת תביעתו והוי שגגה אחת, ולכן בזה אין מקום לגופים מחלקין דהוי רק היכא דמצד השגגה איכא חילוק, רק דאיכא צירוף מכח מה דהוי בהעלם אחד.

**ביסוד התוס' אי הוי רק בתינוק שנשבה או גם בהכיר ולבסוף שכח**

1. **ויש לעיין אי הוי רק בתינוק שנשבה או גם בהכיר ולבסוף שכח** [כמו שמבואר בגמ' דגם בזה חשיב שכח עיקר שבת ואדרבה במסקנת הגמ' בהא כו''ע מודו רק דפליגי בתינוק שנשבה]. ויעוין בריטב''א שם וז''ל, וקמ"ל ''דגבי האי שלא ידע לעולם איסור חלב'' אינו חייב אלא אחת על כל התמחויין. ומשמע דהוי רק בהך גוונא דלא ידע כלל לעולם איסור חלב. אולם היכא דידע ושכח לאיסור חלב חשיב כשתי שגגות. ויש לעיין אי גם בשבת איכא חילוק בין שכח ללא ידע מעולם. **ויעוין בשו''ת אבני נזר** חו''מ סימן קצא סק''א וז''ל, ומה שכתבת שגם בנדה בשוכח עיקר נדה אינו חייב על שני גופין אלא אחת. לא ירדתי לסוף דעתך בזה. דהא איתא במשנה כלל גדול אמרו בשבת וכו' משמע דדוקא בשבת תלוי בשגגות ולא בשאר איסורים. ומבואר דמחלק בין שבת לשאר איסורים. אולם יעוין במשנת ר' אהרון סימן י' וכן בשיעורי הגרי''מ פינשטיין [מובא בקובץ ישורון חלק י''ד] דנקטו דגם בשבת איכא חילוק בין תינוק שנשבה, לשכח. ובגרי''מ מבאר דבשכח כיון דידע לאיסור שבת ולאיסורי מלאכות כל כמה ששכח התביעה מתיחסת למלאכה רק דנתבע על מה דשכח את הגורם לאיסורם, אולם היחס של התביעה הוא ל''מלאכה'' ולכן שייך בזה גופים מחלקים, ובאמת דמצינו בגמ' בדף ס''ח ע''א דדנה בתחילה דשכח עיקר שבת הוי רק בתינוק שנשבה אולם הכיר ולבסוף שכח הוי כ''שגגת שבת'' ומחייב על כל שבת ושבת. ומבואר דבשכח איכא יחס למצב שהיה קודם שכחתו דעליו נתבע בשכחתו לכן שייך לדון דהוי כשגגת שבת וזדון מלאכות.

**ביסוד הגרח''ש דגם שגגת שבת וזדון מלאכות הוי מחייב מחודש דשגגה**

1. **אלא דיעוין במשנת הגרח''ש** סימן כו סק''ה דמאריך להוכיח דגם שגגת שבת וזדון מלאכה הוי מחייב מחודש של שגגה דלא הוי ביחס למלאכה אלא ביחס ל''חילול שבת'' דאיכא מכח המלאכה רק דילפינן שמירה אחת לשבתות הרבה דכל כמה דהשגגה היא ביחס לזמן דלא ידע ש''היום'' שבת לא דיינינן ליה כשגגה אחת דחילול שבת אלא דכל שבת נדונית כחילול שבת נפרד מחמת דידיעות מחלקות ולפי''ז מתבאר הא דלא שייך בזה גופים מחלקים כיון דבחפצא דחילול שבת ליכא חילוק בינייהו, אלא רק במעשה המלאכה. ויעוי''ש דמבאר לפי''ז את החילוק בין שאר איסורים לאיסור שבת דבשאר איסורים התביעה דשגגה הוי ביחס למעשה העבירה ולכן בזה איכא דין גופין מחלקין. ולפי''ז מבואר הא דמצינו בכריתות ט''ז ע''ב בסוף העמוד [יעוין ברש''י תוס' ובשטמ''ק שם] דגם אי שבתות כגופין דמיא ובזדון שבת ושגגת מלאכות מחייב על כל מלאכה שבכל שבת מ''מ בהעלם שבת וזדון מלאכות דמחייב על כל שבת ושבת לא הוי מצד גופין מחלקין אלא רק מחמת דחשיב ידיעה כמו שנתבאר, ואי הוי חצי שיעור תליא בפלוגתא דאין ידיעה לחצי שיעור, ומבואר דלא מהני בזה חילוק שבתות מצד דהוי כגופין מחלקים. ומוכח דגם בשגגת שבת בידע לעיקר שבת ליכא יחס לחילוק גופין.

**עוד מבאר הגרח''ש בסק''ה לפי''ז את ספק הגמ' לקמן דף ע' ע''ב בהעלם שבת והעלם מלאכות אי נדון כשגגה אחת** למרות דאיכא גם שגגת מלאכות דאיכא בזה תביעה ביחס לכל מלאכה בפני עצמה, וצ''ב מה מהני הא דשגג גם בשבת לסלק את התביעה על שגגת המלאכה. ובשלמא אי חילוקי מלאכות הוי כחילוקא דגופין א''כ הוי כדינא דשגגת וזדון מלאכות דלא אמרינן דמלאכות מחלקות אולם אי נימא חילוקי המלאכות נידון כשמות איסור נפרדים כמו שמבואר בתוס' רי''ד קל''ח [יעוין בתוצאות חיים סימן ה' מה דמאריך בזה] א''כ צ''ב מה מהני שגגת שבת לצרפם, ואדרבה בתינוק שנשבה דלא אמרינן גופים מחלקים מ''מ היכא דהוי שתי שמות כחלב ודם חשיב שתי שגגות. ומוכח דשגגת שבת שאני.

**ויעוין עוד במנחת חינוך מצוה ל''ב סק''ה דמחדש דכיון דבשגגת מלאכות ליכא חילוק מלאכות א''כ חשיב כולהו כשם אחד ולפי''ז היכא דעשה שתי חצאי מלאכות מצטרפי.** וז''ל, דאף דקיי"ל דיש חלוק מלאכות לשבת, ואם עשה איזה מלאכות בהעלם אחת, חייב על כל מלאכה בפני עצמו, והוו כשמות מוחלקין באיסורים, וכאוכל חלב ודם בהעלם אחת דחייב תרתי, אבל כל זה אינו, רק בשגגת מלאכות, ''בזה הוא דגלתה תורה, דאף דכל המלאכות נכללין בלאו אחד דלא תעשה כל מלאכה, מ"מ אין דינן כאוכל שני איסורים משם אחד וכאוכל חלב וחלב בבת אחת. ורק כאוכל חלב ודם, ''אבל בשגגת שבת וזדון מלאכות אינו חייב אלא אחת דהוי שם אחד''. א"כ למאי דקיי"ל באיסורים דאם אכל שני חצאי שיעור, משם אחד מצטרפין ומשתי שמות אין מצטרפין. א"כ ה"נ אם עשה שתי חצאי מלאכות מאותן הצריכין שיעור, כמו קצירה וטחינה וכדומה ועשאן בשגגת מלאכה, כיון דדינן כשתי שמות וכחלב ודם לחייב על כל אחת בפני עצמו בשיעורין שלמים. ממילא אינן מצטרפות ג"כ כחלב ודם, אבל אם עשאן בשגגת שבת או שהי' מזיד ולענין סקילה, כיון דהוי דינן כשם אחד, מצטרפין בעשה שתי חצאי מלאכות, וכאוכל חלב וחלב דמצטרפי, וכן ביוה"כ אם נאמר דאין חלוק מלאכות בו, וביו"ט מבואר בש"ס דאין בו חלוק מלאכות, א"כ כל המלאכות הוו שם אחד, כנבלת בהמה וחיה דמצטרפי. ויעוין באפיקי ים ח''ב סימן ד' ענף ט' מה דמאריך בנידון זה.

**אלא דבעיקר הבאור בהא דבשגגת שבת לא דיינינן להא דשבתות כגופין דמיין. יעוין בפרוש הראב''ד לתו''כ** ספרא דבורא דחובה פרשה א' הי''ג וז''ל, דאין כאן גופין מוחלקין שהרי אינו מכיר בשבתות כלום כמו שמכיר בגופי הנדה שאע''פ שאינו יודע בטומאתן מכיר הוא בגופיהן עכ''ל. ונראה מדבריו דבשביל לדון את השבת כמחלקת בעינן דיהא יחס בעבירתו לשבת וזה ע''י שמכיר בשבת והזיד במלאכה דשגג במלאכת איסור בשבת, משא''כ היכא דשגג בגוף השבת ואינו מכיר בשבת דבהא עבירתו על עצם העלמה דשבת וליכא בזה יחס לגוף השבת לכן לא שייך לדון בזה את השבת כמחלקת אלא רק מכח חילוק הימים דחשיב כידיעה.

**יסוד המשנת ר' אהרון ואבן האזל דחילוקא דימים הוי סיבה לדון את חילוקא דשבתות כגופין ובאור באבן העוזר בשיטת רש''י דלא בעי ידיעת חטא**

1. **יעוין במשנת ר' אהרון** סימן י' סק''ג דחקר בהא דשכח עיקר שבת לא אמרינן דשבתות כגופין אי גלי לן קרא דשמירה אחת לשבתות הרבה דחשיב דחשיב שגגה אחת לכל השבתות, או דכל שאינו יודע עיקר שבת לא הוו השבתות כלל כגופין מוחלקין דדוקא ביודע שיש שבת בתורה הוי השבתות חלוקין לגביה, וכיון לסברת הראב''ד, רק יעוין בסק''ה דמחדש לפי''ז דהא דהא דבשגגת שבת מחייב מכח חילוק הימים שבינתים לא הוי דין מחודש של ידיעה מחלקת אלא דיסוד החילוק נובע מדין שבתות כגופין רק דהיה קשה לגמ' דגם בהעלם שבת טועה בכל השבתות שבעולם דהטעות בחשבון גורמת טעות עד סוף העולם וא''כ להוי כשוכח עיקר שבת ולזה אמרינן דימים שבינתים הוי ידיעה לחלק והוי כטעות יחידי רק על שבת אחת.

**ויעוין עוד באבן האזל הלכות שגגות פרק ז הלכה ח דגם נקט כן בשיטת הרמב''ם** וז''ל, והנה סברתנו מוכרחת מדברי הרמב"ם גבי נדה בפרק ה' שכתב הרמב"ם דכשטבלה בינתיים הוי כשתי נדות וקשה דבגמ' מוכח מכאן דימים שבינתים הוי ידיעה לחלק, ומבואר דהוא חד טעמא ורק דהגמ' מוכיח משבת לנדה או מנדה לשבת דהיא סברא אחת דהוי כמו שתי גופין משום סברא דימים שבינתיים.

**ויעוין באבן העוזר על הש''ס דנקט כן בבאור שיטת רש''י** דלא בעי ידיעת חטא, דהוי רק סיבה לדון את החילוק דאיכא בגוף המלאכות רק דבאבן העוזר מעמיד בגוונא שעשה מלאכות חלוקות דהוי שתי שמות ובזה מהני הא דאיכא חילוק בידיעות להפקיע את החיבור דאיכא ע''י מה דהוי שגגה אחת.

**בדינא דשבתות כגופין**

1. **היודע שהוא שבת ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה חייב על כל אב מלאכה ומלאכה.** יעוין היטב בכריתות ט''ז ע''א ע''ב ובפלוגתת רבה ור' חסדא אי כו''ע מודו דשבתות הוי כגופין מחלקין או דפליגי בזה ר''א ור''ע. ונפק''מ לבאור דינא דמתניתין אי חייב על כל מלאכה שבכל שבת או דחשיב חיוב אחד על כל השבתות. ובבאור האי דינא דשבתות כגופין דמיא נראה דנובע מכח השייכות של הזמן בגוף האיסור, רק דיש לעיין אי חשיב מחמת הכי כשתי שמות נפרדים דכל שבת הוי חילול נפרד, או דחשיב כחילוק במעשה העבירה כמו בבועל שתי נדות דעצם הדבר דהוי שתי מעשים בשתי גופים הוי סיבה לדונו כשתי מעשים. ויעוין ברש''ש כריתות טז ע''א דמביא בזה פלוגתא בין רש''י לתוס' והרמב''ם, דרש''י מדמי ליה לקצר וזרע דהוי שתי שמות, והתוס' ופיה''מ לרמב''ם מדמו ליה לבועל שתי נדות.

**ביסוד הרמב''ם דדין ימים מחלקים ושבתות כגופין הוי רק היכא דעשה מלאכות חלוקות**

1. **יעוין ברמב''ם** **שגגות פרק ז הלכה ח'** וז''ל, עשה מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת [זריעה נטיעה והברכה] בשבתות הרבה בין בזדון שבת ושגגת מלאכות בין בשגגת שבת וזדון מלאכות חייב על כל מלאכה ומלאכה, ואף על פי שהיא מעין מלאכה אחת, מפני שהשבתות כגופין מוחלקין. יעוין בלח"מ דהוכיח מהרמב"ם דדוקא משום דעשה מלאכות הרבה הוא דחייב על כל מלאכה ומלאכה אבל בעשה מלאכה אחת כגון שזרע וזרע בשבתות הרבה לא נימא בזה שבתות כגופין מוחלקין, וכן בזרע וזרע בשגגת שבת וזדון מלאכות לא אמרי' ימים שבינתים הוין ידיעה לחלק. רק דתמה מהא דבכריתות דף ט"ז מבואר דאי סבירא לן שבתות כגופין דמיין חייב על אותה מלאכה עצמה של כל שבת ושבת.

**ויעוין באבן האזל** דמיישב על פי מה דמוכיח מהא דיליף בגמ' שבת דף ס"ט ע"ב לחלק בין יודע עיקר שבת לשוכח עיקר שבת מקרא ד''ושמרו'' ומקרא ד''את שבתותי תשמורו'', וקשה דלמה לי קרא הא אפשר ללמוד מסברא דשוכח עיקר שבת ודאי הוי חדא שגגה אבל יודע עיקר שבת לא הוי חדא שגגה דטעות כל יום הוא טעות בפ"ע משא"כ טעות בדין הוא ודאי טעות אחת. ומיישב האבן האזל וז''ל, ולכן צ"ל דמה דהוצרך הגמ' לדרשא דקרא משום דכיון דקיי"ל שבתות כגופין ובגופין הא אשכחן דאפי' בשגגה אחת חייב לזה איצטריך קרא דושמרו, וא"כ עכשיו דאיכא קרא דושמרו מסתבר דילפינן מהך קרא ''דבשבת בעינן שגגה לכל שבת'' וזהו טעמא דשוכח עיקר שבת דלא מהני גופין מחולקין, וא"כ ה"נ בדין בשגגת מלאכות דשגג במלאכה אחת ועשה אותה בהרבה שבתות אין טעם לחייב אלא אחת ''דחדא שגגה הוא'', ולכן דוקא אם עשה הרבה מלאכות מעין מלאכה אחת דמצד דין שגגה היו הרבה שגגות דממה שישגוג בזריעה אינו מוכח שישגוג בנטיעה, אלא דבלא דין שבתות כגופין אינו חייב אלא אחת וכמו דבשבת אחת אינו חייב אלא אחת אף דהוא הרבה שגגות דעכ"פ עיקר העבירה היא אחת ועשאם בהעלם אחד, אבל כיון דשבתות כגופין דמיא לכן חייב, ונמצא דהך דינא דשבתות כגופין דמיא חלוק מדין גופין מחלקין דהתם אפי' בחדא שגגה דליכא קרא דושמרו, אבל הכא דאיכא קרא ד''ושמרו'' בעינן לבד דין שבתות מחלקות שיהיו שגגות מיוחדות.

**ויעוין עוד בלח''מ דהקשה מהרמב''ם עצמו** (ה"ב) וז''ל, כל היודע עיקר שבת אבל שכח שהיום שבת אעפ"י שעשה מלאכות הרבה חייב חטאת אחת על כל היום כו', וכן חטאת על כל שבת ושבת ששגג בו, משמע אעפ"י שעשה אותן מלאכות בכל שבת ושבת. **ויעוין באו''ש** הלכה י' וז''ל, לק"מ, דאם עשה מלאכה אחת בשני שבתות אינו חייב רק אחת, משום דכל מה שעשה פעולה אחת מכפר הקרבן על כולו, אבל בעשה כמה מלאכות תו כל שתייחס הקרבנות אל הבדל המלאכות שחרש וזרע, מביא קרבן על חרישה של שבת ראשונה, ומביא קרבן על זריעה של שבת שניה, אף על גב דכבר נתכפר על זריעה של שבת ראשון בקרבן שהביא על הראשון על החרישה, מ"מ זהו רק בגדר גרירה, ודוק. **ומבואר בדבריו יסוד גדול** דהיכא דאיכא שגגת שבת ועשה כמה מלאכות לא אמרינן הוי חטא אחד והקרבן מיוחס לשתי המלאכות כאחת, אלא דהקרבן ודאי מתיחס למעשה שעליו מפריש את הקרבן רק מדין גרירה נתכפר במעשה השני, ולכן מחויב להפריש קרבן נוסף לשבת הבאה על המעשה שנתכפר עליו רק בגרירה כיון דליכא כפרה עצמית על הך חטא.

**אולם יעוין בקרית ספר** הלכות שגגות פרק ז דנראה מדבריו דהרמב''ם כתב כן לרבותא דגם בזה אמרינן דימים מחלקים וז''ל, ונראה דמלאכה אחת שעשאה בכמה שבתות ששגג בלא ידע שהיום שבת וכן בשבת אחרת שחייב על כל מלאכה ומלאכה דימים שבנתיים הוו ידיעה לחלק ולא בעי במלאכה אחת בכמה שבתות כי האי דאי הוה פשיט ליה דאינו חייב אלא אחת אכתי הוה מיבעיא ליה במלאכות שהן מעין מלאכה אחת ולהכי בעי מיניה בעושה מלאכות הרבה בשבתות הרבה מעין מלאכה אחת.

**בבאור יסוד החילוק בין שגגת שבת לשגגת מלאכות**

1. **היודע שהוא שבת ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה חייב על כל מלאכה ומלאכה**. בבאור החילוק בין שגגת מלאכות לשגגת שבת יעוין בגמ' דף ע' דמקשה מ''ש רישא ומ''ש סיפא ואיכא בגמ' שתי תרוצים בזה רב ספרא מיישב כאן מידיעת שבת הוא פורש, וכאן מידיעת מלאכה הוא פורש. והקשה לו ר''נ דכלום פריש משבת אלא משום מלאכות, וכלום פריש ממלאכות אלא משום שבת ומיישב ר''נ, דהתם חדא שגגה, הכא טובא שגגות הויין. ומבואר בזה שתי דרכים יסודיות בבאור החילוק בין שגגת שבת לשגגת מלאכות. אי הוי מחמת אופן השגגה או מכח החילוקים בידיעות החסרות לו דהא גופא הוי סיבה לחלק וצ''ב מאי איכא בידיעות מצד עצמם, ויעוין במשנת ר' אהרון סימן י' סק''ד ד''ה אמנם, וז''ל, והיינו דחיוב חטאת הוא כשנודע לו שחטא דבעי או הודע אליו חטאתו ובזה הדבר תלוי דאם יש כאן ידיעה אחת המחייבת אינו חייב אלא חטאת אחת וכל כשפורש מהרבה ידיעות והיינו דיש כאן הרבה ידיעות המביאות לידי חיוב חטאת חייב על כל אחת ואחת. ויעוי''ש מה דמבאר לפי''ז בטוב טעם את שרש הנידון בהעלם זה וזה בידו דף ע' ע''ב יעוי''ש היטב.

י.טחן – פרק כלל גדול -2-

**בבאור החלוק בין תינוק שנשבה ליודע עיקר שבת ושכחה**

**דף ס"ח ע"א**

**בבאור הא דבמעשר ליכא אבות ותולדות**

1. **יעוין בתוס' ד"ה דאית ביה אבות ותולדות** וז''ל, וי"ל דלא שייך להזכיר אבות ותולדות במילי דלית ביה איסור מלאכה. ובמפרשים תמהו על דברי התוס' [וקדמם הרשב''א] מהא דאשכחן דקתני אבות ותולדות אפי' במילי דלאו איסור מלאכה כהא דאיתא בריש ב"ק בנזיקין וטומאה דנקטו אבות ותולדות. ובמהרש''א מיישב דעיקר כונת תוס' דלא שייך להזכיר ''כלל גדול'' משום דאיכא אבות ותולדות אלא במידי דאית ביה איסור מלאכות. אולם יעוין במהרש''ל וכן במהר''ם בתוספת באור דכונת תוס' דרק בגוונא דאיכא סברא בחילוק בין התולדה לאב כמו באיסור מלאכה שהתולדה מלאכה גרועה ופחותה מן האב, וכן גבי נזיקין התולדה היא גרועה ואין נראה כ"כ מזיק להתחייב עליו כמו על האב, וכן גבי טומאה התולדות הן ראשון ושני לטומאה, אבל גבי מעשר שהאבות הן דגן תירוש ויצהר והתולדות הן שאר מיני פירות כגון תאנים ורמונים מן הסברא אין נראים שאר פירות פחותים שלא להתחייב במעשר כמו הגפן אלא שגזירת הכתוב הוא שלא לחייב במעשר אלא בדגן תירוש ויצהר לכך לא שייך להזכיר גבי מעשר אבות ותולדות.

**אולם יעוין בפנ''י ובחת''ס** דמבארים דעיקר כונת תוס' דבאיסורי דרבנן כיון דהוי ''סייג'' לא שייך למקרי ''תולדה'' אלא רק ב''איסורי מלאכה'' דרבנן, ובהא דאיסורי מלאכה שאני יעוין בחת''ס וז''ל, פ' דלא שייך למיקרי איסורים וסייגים דרבנן תולדות לדאורייתא אלא במידי דמלאכה כיון דאשכחן בשום פעם בשבת שהם תולדות לאותן אבות מן התורה מש"ה גם בשביעית שאסרו רבנן לאותן מלאכות משום סייג מ"מ נקראו תולדות לאותן אבות כיון שהן תולדות לאותן אבות במלאכת שבת. משא"כ מעשר שאיסור דרבנן אינו תולדה לאיסור דאורייתא אלא סייג לו. כן הבנתי כוונתם מלשון הראב"ן דף רמ"ו ע"א עכ''ל. ובפנ''י נראה דהוי חילוק בעיקר גדר האיסור דבאיסורי מלאכה גדר האיסור הוי ''איסור מלאכה'' ולא הוי הרחקה בעלמא.

**בבאור פירוש רש''י בחומרא דתלוש ומחובר דאיירי לענין איסור הפירות**

1. **תוס' ד''ה גדול עונשו של שבת משל שביעית.** יעוין בתוס' מה דהוכיח מרש''י דמפרש לגבי איסורא דפירות ולא לגבי איסור מלאכה ותמה עליו דא''כ נערבינהו ונתני לחומרא דשבת ושביעית ממעשר לענין הא דמעשר הוי רק במאכל אדם. ויעוין במגיני שלמה דמבאר דהכרחו של רש''י מהא דמתניתין דשביעית לא מיירי כלל באיסור עבודה אלא באיסור פירות שביעית כמבואר במתניתין כל שהוא מאכל אדם כו'. ובישוב קושית תוס' יעוי''ש מה דמישב בכמה אופנים.

**בהא דפאה לא תקנו רבנן לחייב ירק ותאנה**

1. **יעוין ברש''י ותוס' דפליגי אי בפאה מדאוריתא ליכא חיוב רק על דגן תירוש ויצהר**, ולשיטת ר''ת חיובא מדאוריתא רק על דגן תירוש ויצהר ורבנן חייבינהו בכל מילי לבר מתאנה וירק, והנך דרשא דאין לקיטתו כאחת ומכניסו לקיום הוי אסמכתא דרבנן, ובהא דרבנן לא תקנו גם על תאנה וירק יעוין בתוס' דמבאר דהוי מחמת דע''י דאין לקיטתו כאחת ואין מכניסן לקיום איכא הפסד לעניים, ובשיטת רש''י דמדאורייתא מחייב בכולהו ורק דאיכא פטורא על תאנה וירק יעוין בריטב''א דמביא מהרשב''ם וכן מביא התורא''ש מהרב פורת דעל ירק ואילן בלחודייהו לא תקנו. אולם ר''ת תמה עלייהו דאיכא עוד אילנות החייבות בפאה דחשיב לקיטתו כאחת, וברמב''ן ובר''ן מיישבים דיסוד טעמא דפטורא דאין לקיטתו כאחת ומכניסו לקיום מדאוריתא הוי מכח סברת תוס' דאיכא בזה הפסד עניים ולכן לא תקנו בהו רבנן חיובא.

**ובאבי עזרי פ''ב ממתנות עניים** מבאר דחלוק פטורא דלקיטתו כאחת ומכניסו לקיום דהוי ב''חיוב פאה'' מפטורא דדגן תירוש ויצהר במעשר דהוי פטור ב''מין המחויב'' ומאחר דבפאה הפטור הוא ב''עיקר החיוב'' בהא לא תקנו רבנן חיובא.

**בבאור סברת הגמ' דהכיר ולבסוף שכח חייב על כל שבת וכן הא דדנה הגמ' דבידע עיקר שבת ושכח את יום השבת חייב על מלאכה ומלאכה**

1. **רב ושמואל דאמרי תרוייהו מתניתין בתינוק שנשבה לבין הנכרים וגר שנתגייר לבין הנכרים אבל הכיר ולבסוף שכח חייב על כל שבת ושבת.** יעוין במהרש''א דף סח עמוד ב ד''ה בפרש"י, בד"ה ליתני הכיר ולבסוף כו', דהקשה דמאחר דחילוקא דכל שבת נובע מכח הא דידיעות מחלקות והכא לא שייך למימר דאיכא ידיעה בפועל בין שבת לשבת [כיון דשכח עיקרה של שבת כמו שמבואר ברש''י דליכא למימר ימים שבינתיים הויין ידיעה לחלק] א''כ אמאי לא הוכיח תוס' דחילוקא דימים הוי גזה''כ. ויש לעיין אמאי ניחא ליה אי הוי גזה''כ דלכאורה כל כמה דליכא לו כלל ידיעה על מציאותה של שבת לא שייך בזה חילוק ימים כמו שביאר תוס' לעיל דכלפיו ליכא משמעות לימי היתר.

**ונראה דיש לעיין בעיקר סברת הגמ' דידע ושכח חשיב כשגגה ביחס לכל שבת** מ''ש מתינוק שנשבה ואמאי איכפת לן שידע בתחילה, וביותר קשה הא דמבואר בגמ' לקמן דלפי''ז **ידע עיקר שבת ושכח את יום השבת חייב על מלאכה ומלאכה** דמאי איכא בהא דידוע את המושג דאיכא שבת לאשוויי כשגגת מלאכות.

**ויעוין בריטב''א** [וכן מבואר בתורי''ד] וז''ל, דמסברא הוה אתינן למימר הכי דחזינא דהאי תנא כל היכא דמסיק בידיעה טפי מסיק דרגא דחיוב חטאת, דהא מפליג בין מי שלא הכיר בשבת מעולם למי שהכיר בה ושכחה לגמרי שזה אינו חייב אלא חטאת אחת וזה חייב על כל שבת ושבת, וכיון שכן היא הנותנת דאידך דאית ליה ידיעה בשבת טפי שידע שבת ולא שכחה דנחלק בחיוב חטאת דליחייב על כל מלאכה ומלאכה. **ויעוין עוד בחידושי המהר''ל** וז''ל, דכיון שאנו אומרים שאם הכיר בה בעיקר שבת ושכחה חייב על כל שבת ושבת, ולמה יהיה חייב על כל שבת ושבת כיון ששכחה לעיקר שבת, אלא דלא חשבינן שכחה לכולם, וכאילו יודע הוא לעיקר שבת, כיון שידע כבר עיקר שבת אם כן הא מילתא נמי, כיון שיודע עיקר שבת רק ששכח שהיום שבת, הוי כאילו ידע שהיום שבת, ואם ידע שהוא שבת אמרינן דחייב אכל מלאכה ומלאכה, ואם כן בהא מילתא דאינו יודע שהיום שבת בוודאי נמי חייב על כל מלאכה ומלאכה ואף על גב דהיכי ששכח עיקר שבת ולא ידע מן שבת כלל לא אמרינן דהוי כאילו לא שכח שהיום שבת וכאילו ידע דהיום שבת, דודאי תרי מילי לא אמרינן שנאמר דהוי כאילו ידע עיקר שבת וידע גם כן שהיום שבת. עכ''ל. ויש לעיין בבאור הדבר.

**ונראה בהקדם דיסוד המחייב דשגגה הוא לא ביחס לגוף המעשה אלא להעלם הידיעה דהביא למעשה העבירה** והוי שתי סוגי תביעות, דתביעת עונשים הוי ביחס למעשה העבירה שנעשה מכוחו, משא''כ חיוב קרבן בא על ה''שגגה'' דיסודו בתביעה על הגברא לעמוד בידיעתו על חוקי ואיסורי התורה והיכא דנעלם ממנו ידיעתו מחוייב על גוף ההעלמה רק דכל כמה דליכא השלכה מכח העלמתו לא מחייב על ההעלמה, אולם כל כמה דאיכא מעשה תו מחייב על ההעלמה. ונראה דבזה יתבאר הא דמצינו בחיוב קרבן דבעינן את ידיעת הגברא לגוף החיוב ובאור הדבר נראה דכיון דהמחייב דקרבן לא נובע מגוף המעשה אלא רק כמעמיד את העלמתו א''כ ניתן לומר דבשביל להעמיד את הגברא במצב של העלמה בעינן דידוע לו חוסר ידיעתו, ובזה נידונית אי ידיעתו כהעלמה כלפיו, דכל כמה דליכא לו ידיעה ליכא להעדר הידיעה יחס כהעלמה בהגברא.

**והשתא נראה דשרש הנידון בגמ' אי לדון את העלמתו היכא דשכח לעיקר שבת כשגגת שבת** אי דיינינן לפי מצבו בשעת העבירה, ומאחר דכעת ליכא לו ידיעה כלל על מציאות השבת הוי כתינוק שנשבה, או דכל כמה דהיה לו ידיעה מוקדמת תו דיינינן את העלמתו ביחס להך ידיעה ומאחר דידע לשבת נמצא דהתביעה שלו על עצם העלמת שבת ממנו, וכן בידע לעיקר שבת ושכח דהיום שבת כיון דידע את עצם מציאותה של שבת וגם כעת נעלם ממנו רק הזמן א''כ התביעה שלו על מה שידיעתו בעיקר שבת לא העמידה לו את ה''איסור מלאכה'' ביום השבת ולכן התביעה מתיחסת ל''מלאכות''.

**והשתא נראה דכל מה דבעינן לימים מחלקים הוי היכא דהתביעה עומדת מכח מצבו בשעת המעשה**, ובזה אמרינן דכיון דכעת לא יודע שהיום שבת בעינן דבכל שבת יהא יחס עצמי לאי ידיעה ביחס להך שבת, דכל כמה דנעלם ממנו מנין הימים ולא ידוע מתי שבת הוי ''העלמה אחת'' אולם אי דיינינן את התביעה מכח הידיעה שהיתה לו כיון דהך ידיעה התיחסה לכל שבת בפני עצמה הלכך חשיב כשתי העלמות.

**אלא דיעוין בחידושי הרשב''א דמבואר בדבריו כמו המהרש''א.** וז''ל, ומהא דרב ושמואל דאוקימו מתניתין בשהיתה עיקרה של שבת שכוחה ממנו נראה לי גם כן קושיא לפירוש רש"י דמתניתין (עיין לעיל ס"ז ב' ד"ה היודע), דכיון שהיתה עיקר שבת שכוחה ממנו מאי ימים שבינתיים איכא והיאך שמע שהיה שבת, ואפילו ללישנא בתרא מתניתין נמי בין בשהכיר ולבסוף שכח בין בשהיתה עקירה של שבת שכוחה ממנו, אבל לפירוש שני (שם ד"ה על) דאוקימו לה בגזירת הכתוב ניחא, ומבואר ברשב''א דהצריך לימים שבינתים לחלק אלא דעיקר דבריו צ''ע דנראה דהצריך לחלוקת ימים גם בלא ידע כלל לשבת וצ''ב. **ויעוין בראש יוסף** מה דמבאר באור נפלא בעומק כונתו.

**בדין קבלת מצוות בגירות אי מעכבא**

1. **גר שנתגייר בין הגוים.** יעוין בתוס' שלא הודיעוהו מצות שבת, ומבואר דלקבלת מצוות סגי בהודיעוהו מקצת מצוות, והר"מ (פ"ז משגגות ה"ב) העמיד בגר קטן, ופירשו הכס"מ ולח"מ דליכא קבלת מצוות בגר קטן, ומבואר לפי''ז דקבלת מצוות לא מעכבא וס''ל כדעת הראשונים בכתובות י''א דלא בעינן להודיעו את המצוות משיגדיל, ובב"י יור"ד רס"ח כתב שאם לא הודיעו לו מצוות אינו מעכב, וכתב והכי משמע בפרק כלל גדול. ויעוין באילת השחר דמקשה על תירוץ התוס' דמכיון שמתכונן להתגורר בין הגוים ושם אינו יכול לקיים כל המצות, א"כ אין זה קבלת עול מצות.

ויעוי''ש עוד דהעיר מהא דלקמן (דף ע"ב ב') מבואר דגם לענין ע"ז שייך אומר מותר, ופירש"י דהיינו גר שנתגייר בין הגוים, וצ''ע דאיך יתכן שלא הודיעוהו מאיסור ע"ז שזה לכאורה העיקר ביהודי, ומצאתי בחת''ס ס''ח ע''ב ד''ה ר' יוחנן ור''ל, דהעיר בזה וז''ל, בגר גדול שנתגייר אפי' לא הודיעוהו שום מצוה עכ"פ א"א שלא ידע קצת דמקצת מע"ז ועי"ז נתן לבו להתגייר. ועוד במה נתגייר אם לא שעכ"פ נתן לבו לעזוב עבודתו ולקבל עבודת ישראל.

**בגדר המציאות דתינוק שנשבה**

1. **יעוין בהערות הגרי''ש דמוכיח מהא דבעינן דיהא בין הנכרים וכל דלא היה בין הנכרים ל"ש במציאות שיהא שכוח כל עיקר שבת,** וא''כ בזמנינו היהודים החפשים לא הוו תינוקות שנשבו כיון שנמצאים בין יהודים, ובאמת דכן נראה ברמב''ן ב''מ ע''א ע''א ד''ה ועוד בענין ריבית, דכתב דבן המשומדת לא חשיב תינוק שנשבה לענין איסור להלוותו בריבית וז''ל, לא דמי דאילו התם [בתינוק שנשבה לבין הגויים] לא ידע כלל אבל כאן דידע ושביק תורת ישראל ומדבק בע''ז וחקות הגויים הרי הוא משומד גמור, וכן מביא הב''י יו''ד קנ''ט מהנמוק''י ב''מ שם, רק דכתב דהרמב''ם פ''ג מהלכות ממרים דכתב דבני הקראים חשיבי תינוקות שנשבו פליג עלייהו, ומסיק דכיון דמפורש כן ברמב''ם לא שבקינן דברי הרמב''ם המפורשים.

**רק דיעוין בחזו''א** יו''ד א' סק''ו וז''ל, ומה שנחלקו אחרונים בצדוקים בדורות האחרונים אי חשיבי כאנוסים היינו בהכרעת שיעור הידיעה שיודעים ממציאות ישראל ושאבותיהם פרשו מהם ונותנים להם כתף סוררת אי דיינינן להו כשיעור ידיעה למחשב מזיד או לא. ומבואר דעיקר הנושא הוא כמה עומד להם המציאות שיהודי זה לא האופן שבו הם מתנהגים.

ויעוין עוד בחזו''א יו''ד סימן ב' ס''ק כ''ח דמביא משו''ת מהר''ם דכיון דאין אנו יודעין להוכיח דיינינן להו כאנוסין. **ויעוין בחוט השני** ח''ב פרק מ' דדן דהרמב''ן איירי במשומד בזמנם דידע שיצא מכלל ישראל ולא הוי ככת הצדוקים שפיתחו שיטה דזה היהדות, ובזה בעינן שיעמוד להם הידיעה דהם לא הולכים בדרך הנכונה ופורשים ממציאות ישראל וליכא פלוגתא בין הרמב''ן לרמב''ם. ולפי''ז דן בחוט השני דדכל מה דדן החזו''א את הכופרים בזמנינו כאנוסים הוי מחמת שחושבים שמציאותו של היהודי לא קשורה לקיום תורה ומצוות ולא מפקיעים עצמם מיהדות ולכן בהא כו''ע מודו דהוי כאנוסין.

**בפלוגתת רב ושמואל ור' יוחנן ורשב''ל אי תינוק שנשבה חייב קרבן וביסוד שיטת מונבז**

1. יעוין בגמ' דמעמידה דאיכא פלוגתא בתינוק שנשבה אי הוי כהכיר ולבסוף שכח ומחייב קרבן או דפטור. ובבאור טעם הפטור בגמ' מבואר את טעמא דמונבז דגם ס''ל דפטור ויליף ליה מהיקשא דשוגג למזיד דמה מזיד שהיתה לו ידיעה אף שוגג דאית ליה ידיעה, אולם בדעת ר''י ורשב''ל דפטרי פליגי רש''י ותוס' דרש''י מפרש דטעמייהו מחמת דאומר מותר אנוס הוא, ובתוס' פליג עליו וס''ל דטעמייהו כטעמא דמונבז.

**ובשיטת רש''י יש לעיין בתרתי.** האחד. קושית תוס' מהא דאומר מותר לא חשיב אנוס, ומחייבינן ליה לקמן בע''ז וחלב. שנית אמאי שביק לטעמא דמונבז. **ובבאור הא דשביק לטעמא דמונבז איכא שתי דרכים במפרשים.** ושרש הדברים נובע מקושית תוס' ד''ה כ''ש שהוספת, דכל כמה דאיכא היקשא דבעי ידיעה אמאי הכיר ולבסוף שכח פטור, ובראשונים מוכיחים מכח זה דלא כרש''י דנקט דלא שייך בזה בנין אב ממזיד וס''ל לראשונים דלענין הא דהיכא דליכא ידיעה כלל פטור ילפינן בנין אב ממזיד דבעינן דיהא ידיעה לאשוויי כחטא, והא דגם היכא דאיכא ידיעה רק דשגג בקרבן איכא חיוב קרבן להא בעי להיקשא דמזיד. אולם לשיטת רש''י דלא שייך למילף מבנין אב עדיין קשה קושית תוס'. ובחידושי הר''ן מיישב דאי איתא דלא מחייב אלא היכא דאיכא ידיעה בשעת מעשה אין זה קרי שוגג [דבעינן דיהא קיום לשוגג דקרא בשגגה גמורה] הילכך מקיש שוגג למזיד לכל מאי דאפשר לאקשויינהו הן לענין דבעי שהיתה לו ידיעה והן לענין דסגי בשגגה במקצת לאשוויי כשוגג, אולם באחרונים נקטו דזה מה דהכריח את רש''י לפרש דטעמא משום דאומר מותר אנוס הוא. ונאמרו בזה שתי דרכים דבראמ''ה מבאר דהוי באור וטעם לילפותא ממזיד דהוי רק לגבי הא דבעינן דהיתה לו ידיעה והכיר ולבסוף שכח מחייב. ובפנ''י וכן בחידושי מהר''ל מבארים דמונבז עצמו הא דפטר היכא דלית ליה ידיעה לא הוי מהיקשא אלא כמו שנקט בתחילת דבריו דמזיד קרוי חטא ושוגג קרוי חוטא והיינו דהוי סברא דלא חשיב ''חוטא'' בכה''ג.

ומבואר פלוגתא יסודית בין רש''י לתוס' ביסוד טעמא דמונבז דפטר היכא דלית ליה ידיעה, אי הוי מלתא דאונס ולפי''ז תינוק שנשבה הוי היכי תימצי לאומר מותר, או דעצם הדבר דליכא לו ידיעה קודם החטא הוי סיבה דליכא בזה חיוב קרבן. ויש לעיין בבאור הנך טעמי ושרש הפלוגתא דמונבז ורבנן וכן רב ושמואל ורשב''ל ור''י.

**בבאור טעמא דאונס ובאור פלוגתתם**

1. **בבאור הא דחשיב אנוס יעוין ברש''י כריתות** ב' ע''א סד''ה ועל לא הודע, וז''ל, אבל אומר מותר לגמרי דעוקר כל הגוף לאו שוגג הוא אלא אנוס הוא ופטור. ומבואר דרק היכא דמופקע מעצם הידיעה על האיסור כמו תינוק שנשבה בהא חשיב אונס רק דלא בעינן לפי''ז דוקא תינוק שנשבה דמופקע לגמי מהיהדות אלא גם בגוונא דשייך ליהדות רק דלא ידע כלל ממציאותה של שבת הוי אנוס [כן מבואר בחוט המשולש המובא לקמן] . ויעוין בחוט המשולש ח''א סימן י''ג [מובא בבית הלוי ח''א בתשובות מהגר''ח סימן ג'] דתליא בפלוגתת אביי ורבא במכות ז' ע''ב אי אומר מותר מתמעט מגלות מחמת דהוי אונס או דהוי קרוב למזיד, דאביי ס''ל דהוי אונס. ובתוס' ס''ל דהוי מיעוט מסוים בשגגה, ובדעת רש''י נוקט הגר''ח דפליג על תוס' וס''ל דהוי מפטורא דאונס. ורק בדעת רבא דס''ל דהוי קרוב למזיד מוכיח הבית הלוי מדינא דמתניתין דשוכח עיקר שבת חייב קרבן דהא דחשיב קרוב למזיד הוי רק ביחס לגלות אולם יעוין ברמב''ן במכות שם דמצדד דהא דחשיב קרוב למזיד הוי רק בהכאה דכתיב מכה נפש בשגגה וכיון דעל גוף ההכאה הוא קרוב למזיד לא איכפת לן דביחס לעבירה הוא שוגג משא''כ בחיוב קרבן דכתיב תחטא בשגגה דבזה היחס הוא לחטא, רק דיעוי''ש דנקט לפי''ז דלא הוי רק בתינוק שנבה אלא בכל אומר מותר ולכן תמה לפי''ז מ''ט דאביי דבעלמא לא חשבינן ליה לאנוס והכא בהכאה חשיב כאונס.

**ובישוב הגמ' בדף ע''ב ע''ב וסנהדרין ס''ב מאומר מותר בע''ז יעוי''ש דמישב בשתי אופנים**. או דהתם איירי בהכיר ולבסוף שכח, או דרק באומר מותר כל הגוף איכא למימר דאנוס הוא דמאין היה לו לשום על לבו לשאול שום שאלה. אבל אם יודע עיקר הדין דע"ז אסורה היה לו לשאול כל פרטי הדינים שיזדמנו לו וללמוד כל פרטי האיסור. **וסברא זו מבוארת בריטב''א מכות** שם בבאור שיטת רש''י וז''ל, עוד תירצו דהתם מיירי בשאינו עוקר כל הגוף דידע לשבת או לע"א ודכותה לעשה או לאו או בתחומין לשבת כדאיתא התם שאם אמר מותר לגמרי פטור מקרבן, והכא בעינן לומר שאומר מותר לגמרי שאין יודע בו שום איסור עכ''ל. אולם יעוין תוס' בסנהדרין ס''ב ד"ה העלם זה וזה, דנקט דלא חשיב אומר מותר אלא היכא שאומר שמותר לגמרי ואין איסור כלל, כגון תינוק שנשבה לבין הגוים, אבל שאר אומר מותר כגון בשוכח ואי מדכרו ליה מדכר לא הוי אומר מותר.

**ועיקר דבריו דאביי ס''ל כר' יוחנן דאומר מותר אנוס הוא** יעוי''ש ברמב''ן וז''ל, ואי מפרשינן ליה כגון בתינוק שנשבה לבין הגוים, איכא למימר אביי סבריה דר' יוחנן אמר דפטר ליה אפי' בשאר מצות כדאי' בפ' כלל גדול (שבת ס"ח ב') ורבא אמר לך טעמא דהכא משום דבעינן מכה בשגגה כדפרישית.

**בבאור הפלוגתא אי איכא בתינוק שנשבה לפטורא דאונס**

1. **יעוין בחוט המשולש** שם שנראה מדבריו דפלוגתתם בעיקר הדבר אי חשיב אונס. וז''ל, וא"כ לענין קרבן ודאי שוגג גמור מיקרי אפי' אומר מותר מעיקרו ועוקר כל הגוף כגון תינוק שנשבה לבין העו"ג ולא ידע כלל שהוא ישראל. ולענין גלות בישראל אינו נקלט דלא סגי ליה בגלות דקרוב למזיד הוא.

**ובאמת דבתוס' מבואר להדיא דגם תינוק שנשבה לא חשיב אנוס ורק לענין גלות חשיב שוגג,** רק דבעיקר הדבר יש לעיין אמאי לא חשיב אונס דמאי הו''ל למעבד, ומ''ש מאדם שסמך על רוב דמבואר בגמ' נדה י''ח דבא עליה שלא בשעת וסתה דהוי אונס דמה הו''ל למעבד כיון דסמך על רוב. ומבואר דכל היכא דלא היה צריך להעלות בדעתו חשיב אנוס ומה לנו יותר מתינוק שנשבה דלא הו''ל לאסוקי אדעתיה. ויעוין בפנ''י וז''ל, ואין לך אונס גדול מתינוק שנשבה וגר שנתגייר דמאי אית להו למיעבד כיון שלא היה להם ידיעה מעולם. מיהו אי לאו דאשכחן דמזיד נמי מיקרי חוטא א"כ תו לא הוי משמע דחטא למעוטי אנוס אלא אדרבה למעוטי מזיד וכל שקרוב למזיד כדאשכחן בכמה דוכתי דלשון ''חטא'' היינו שוגג, ומזיד מיקרי ''עון'', וא"כ היה באפשר לומר דתינוק שנשבה חייב בקרבן אף על גב דאנוס רחמנא פטריה היינו כגון מיתה או מלקות וממון אבל בקרבן אפשר דחייב דכפרה מיהא בעי כדאשכחן לקושטא דמילתא דרבנן מחייבי ליה בקרבן אף על גב דאנוס הוא והיינו מהאי טעמא גופא.

**ומבואר בפנ''י דשייך לדון דהמחייב דכפרה דנובע משגגה לא בעי לחפצא ד''עוון'' אלא תליא ב''חטא''**, ו''חטא'' חשיב גם באונס, אלא דצ''ב מההיא דנדה י''ח דבא עליה שלא בשעת וסתה חשיב אונס. ויעוין באילת השחר דהקשה כן ומיישב וז''ל, וי"ל דדבר שיש בעולם אף על פי שלא ידוע הוי שוגג אבל דבר שעדיין אינו נמצא שלא שייך שאדם ידע הוי אונס, לכן שלא בשעת וסתה דצריך שיתחדש יציאת דם הוי אונס משא"כ תינוק שנשבה שהדבר יש בעולם אף על פי שהוא לא יודע הוי רק שוגג.

**ובעיקר באור פלוגתת רבנן ומונבז ורב ושמואל ורשב''ל ור''י אי איכא לפטורא דאונס בקרבן יעוין בחת''ס דמבאר דהוי נידון יסודי בעיקר גדר חיוב קרבן אי הוי עונש או כפרה,** ומבאר לפי''ז דגם הפלוגתא אי איכא חיוב קרבן היכא דאית ליה ידיעה על הלאו והכרת תליא בנידון זה. וז''ל, והנלע"ד דכשתימצי לומר בדברי מונבז יראה דלדידי' מיחשב חיוב קרבן כעונש מן העונשים דחייבי' רחמנא בקרבן ומה"ט גופא חייבי' רחמנא כל שיש לו ידיעה טפי דיש לחייבו ייתר כשיש לו ידיעה משאין לו ידיעה ומ"מ גם בהכיר ולבסוף שכח נמי חייב. אבל שכוח מעיקרא שהוא ממש אונס גמור אין ראוי לענשו זה הוא סברת מונבז. אמנם לר"ע לא יתואר חיוב קרבן בעונש כלל אדרבא מיחס חס רחמנא עליו להצילו מעונש וניתן לכפרה ומשו"ה כל שידע בכרת או אפי' בלאו לית לי' כפרה כי גדול עונו ואמנם שכוח מעיקרא נהי דאין ראוי לענשו מ"מ לא ימלט מקצת חטא דעכ"פ אינו כמי שאנסוהו נכרים, וכיון שהקרבן אינינו לעונש אדרבא מיחס רחמנא עליו א"כ שכוח מעיקרא ראוי לחוס עליו טפי ולחייבו קרבן.

**בבאור שיטת תוס' דהוי גזה''כ בחיוב קרבן**

1. **בשיטת תוס' יש לעיין דכל כמה דלא חשיב אונס מהו גדר הפטור.** וניתן לומר בזה שתי אופנים, או דהוי כמו פטורא דאומר מותר בגלות דנלמד משגגה יתירי, ומבואר דכל כמה דבעינן ל''שגגה'' שייך למימר דהוי חסרון ב''שגגה'' למרות דלא הוי אונס וה''ה הכא גדר הילפותא הוא דהוי חסרון בשגגה כההיא דפטור גלות דס''ל לתוס' דנלמד משגגה יתירא ולרבא הוי מחמת ד''קרוב למזיד'' ולאביי הוי מצד דהוי ''קרוב לאונס'', אולם מצורת הילפותא דמונבז מהיקשא למזיד דבעי ידיעה נראה דהוי מיעוט בחיוב קרבן דחיובו תליא בידיעה, והבאור בזה לפי מה שבארנו לעיל את יסוד התביעה בחיוב קרבן דנובע מכח העלם הידיעה ובזה איכא למימר דהאי תביעה דהעלמה מישך שייכא היכא דהיתה לו ידיעה ובזה איכא לתביעה על העלמתה ממנו, אולם היכא דלא שייך כלל לידיעה ליכא לו תביעה על מה דליכא לו הך ידיעה.

י.טחן – פרק כלל גדול -3-

**ביסוד הנידון אי שגגת קרבן הוי שגגה ובבאור פלוגתת ר''י ור''ל אי בעי שגגת לאו ובגדר דינא דשגגת שבת הוי העלם אחד**

**דף ס"ט ע"א**

**ביסוד דינא דמונבז דשגגת קרבן הוי שגגה**

1. **ואלא מונבז שגגה במאי כגון ששגג בקרבן**. יש לעיין בגדר הך שגגה דקרבן אי הוי ביחס לעצם ה''חיוב קרבן'' דעצם הדבר שמחוסר בידיעה על חיוב הקרבן שבא על שגגה משווי ליה ל''שגגה'', או דנימא דהשגגה בחיוב קרבן הוי ביחס לחומר העבירה דלא יודע את חומרתה דאיכא בה חיוב קרבן על שגגתה. ובפשטות היה נראה דמאחר דשגגה צריכה להתיחס ל''עבירה'' א''כ כל כמה דהקרבן לא מוסיף חומרא בעבירה אמאי חשיב שוגג ב''עבירה'', ואמאי לא חשיב ''מזיד'' כיון דהזיד בלאו וכרת. רק דיש לעיין דאמאי אי ידיעה זו מגרע במזידות שלו דהרי יודע את כל מה שנוגע לעבירת המזיד דידע גם בלאו וגם בכרת וגם אי נימא דעבירה שיש בשגגתה חטאת מעמידה חומרא בעבירה מ''מ מנלן דבעינן לאשוויי למזיד גם על האי שיעורא דהאי חומרא, והיה נראה מכח זה דלדעת מונבז המושג ''שוגג'' לא מתיחס כלל ל''עבירה'' וזה מה דילפינן ממזיד דאיכא לו ''ידיעה'' וחשיב ''חוטא בעבירה'' והא דחשיב שוגג הוי מחמת דחסר לו בנתונים על ההשלכות שיש מכח העבירה והוי כ''מוטעה בעשיה שעשה'' ולכן לא הוי ''מזיד''. ולפי''ז יוצא דגדר שוגג לא מתיחס ליחס שלו לעבירה אלא דהוי מחמת חסרון ידיעתו על ההשלכות שיש במעשהו.

**ויעוין בהגהות ראמ''ה דמבאר דהא דפליגי רבנן על מונבז הוי מחמת דלא חשיב ''שב מידיעתו''** שהרי אם יודיעוהו שחייב קרבן לא יתחייב כלל. ואי נימא דאי הידיעה של חיוב קרבן מתיחס לחומרת העבירה מאי איכפת לן דאי ידע לא יהא ''חייב קרבן'' הרי עיקר הענין בידיעה הוא דע''י דאיכא חיוב קרבן מודע לחומרת העבירה שעשה וממילא יפרוש מהעבירה, ומאי איכפת לן דכשידע לא יהא ''חייב קרבן'' סכ''ס ידע בזה את חומרת העבירה שנעשתה על ידו ולא היה עושה את העבירה באופן זה, וחזינן מדבריו דהבין דהיחס הוא ל''גוף החיוב'' ולזה הקשה דכיון דבדין שב מידיעתו בעינן דישוב מכח הידיעה א''כ כל כמה דהוי ידע בשעת העשיה מחיוב הקרבן תו כבר ליכא לחיוב קרבן וא''כ לא יפרוש מחמת כן מהעבירה.

**ועיקר הבנתו דהיחס הוא לגוף החיוב לכאורה מבואר בתוס',** דיעוין בתוס' דנקט דבהזיד בקרבן למרות ששגג בלאו מודה מונבז דלא חשיב שוגג כיון דלא הוי שב מידיעתו, ומכח זה נוקט תוס' דאי ידע מחיוב סקילה אין לחייבו בקרבן דכיון דאינו שב מסקילה פשיטא שאפילו היה יודע שחייב גם קרבן שלא היה שב ולא שב מידיעתו הוא, ולכאורה אי נימא דידיעת החיוב קרבן מעמידה חומרא בגוף העבירה בהא דאיכא חיוב גם בשגגתה א''כ אמאי נקט תוס' בפשיטות דאי לא פריש מסקילה לא יפרוש מהקרבן הרי בחיוב קרבן שבא על שגגה נעמד חומרא שלא קיימת בעונש סקילה דעונש סקילה בא על מזיד וקרבן בא על שוגג, עוד יש לעיין מה שממשיך תוס' דבהזיד בכרת חשיב ליה שב מידיעתו לקרבן היינו משום דכרת אפשר בתשובה וקרבן לא אפשר בתשובה, ואי היחס בקרבן הוא לחומרת העבירה א''כ ממ''נ אי חומרת כרת שוה לחומרת הקרבן מה מהני הא דליכא בתשובה ודוחק לומר דהא דליכא תשובה מוסיף לחומרת העבירה דהרי החומרא היא בהא דגם בשוגג איכא חיוב, ומוכח דהיחס הוא לחיוב עצמו ובזה אמרינן דהוי חיוב אלים דלא ניתן להפקיעו, וכן מובן לפי''ז כונת תוס' דאי הוי מזיד בסקילה ולא פריש מחיוב סקילה ק''ו דלא יפרוש מחיוב קרבן דביחס לחיוב ודאי דחיוב סקילה אלימ-+א, רק דעדיין יש לעיין בקושית הראמ''ה דאמאי יפרוש מחמת ידיעת החיוב קרבן הרי אי יעשה את החטא בידיעה לא יהא עליו חיוב קרבן.

ובאמת יעוין בטל תורה [לגר''מ אריק] דגם נקט בתוס' דהיחס לגוף החיוב רק דכתב דלולי דבריו היה נראה דהוי חומרא בעבירה רק בבאור הדבר מה מעמיד החיוב קרבן ביחס לעבירה יעוי''ש דברים נפלאים. וז''ל, בעניותי צע"ג דהאיך יתכן לומר שמפני הכרת לא היה שב רק מחמת מעט דמים שעלה הקרבן ולולא דבריהם היה נראה דהנה כל עניני איסורי תורה אין אתנו יודע עד מה אם הדברים בעצמן מתועבין או גזירת מלך היא ועלינו לקיים פקודתו. אמנם דברים שחייבה תורה קרבן על שגגתו הרי הדבר מוכרח שהדבר מצד עצמו מתעב נפש הישראלי דאם הי' מחמת גזירת מלך הרי כיון שלא ידע לא פגם כלל במצות המלך. והשתא יתכן דמחמת חיוב כרת לא הי' שב מרשעו כי יצרו תקפו הלא אין הדבר מתועב מצד עצמו רק מחמת ציוי השי"ת וידמה בדעתו שה' יסלח לו וזה כשאינו יודע אם חייב קרבן על שגגתו, אבל ביודע שחייב קרבן על שגגתו הרי בזה נודע לו שהמעשה מצד עצמה מתועב ופוגם נפשו וגופו והתוה"ק שהזהירתו ע"ז היא כמזהיר שלא ילך באש למען לא יכוה וזה חמיר בעינו יותר, ויתכן אולי ידע מזה הי' שב מחמת ידיעה זו עכ''ל.

**בישוב קושית הראמ''ה דאמאי חשיב שב מידיעתו בשגגת קרבן**

1. **ונראה בהקדם מה דיש לעיין בבאור דינא דשב מידיעתו,** וידוע חקירת המל''מ פ''ג משגגות ה''ז אי דינא ד''ושב מידיעתו'' הוי ביחס לשעת העבירה דבעינן דאי היה יודע לשגגתו בשעת העבירה היה פורש מהעבירה, או דהוי בשעת חיוב הקרבן ויעוי''ש דמדייק מהרמב''ם דגם מומר שעבר עבירה ובשעת מעשה העבירה גם אי היה יודע ששגג היה עובר את העבירה מ''מ אי בשעה שנודע לו החטא חזר בתשובה ומתחרט על מעשהו חשיב ''שב מידיעתו'', אולם מוכיח מתוס' דתליא בשעת החטא.

ולכאורה שרש הנידון הוא אי הוי מצב ב''שגגה'' דלמחייב דשגגה בעינן דהעדר הידיעה גרם את החטא, ואי היה עושה את החטא גם אי היה יודע חסר בחפצא דשגגה, או דהוי הלכה ב''חיוב קרבן'' דלחיוב קרבן בעינן שיתחרט על חטאו.

**ויעוין בקה''י סימן כ''ט דבתחילה מישב את קושית הראמ''ה דהוי הלכה בחיוב קרבן** דבעינן שיתחרט על חטאו ולכן לא דיינינן כלל מה היה עושה אם היה יודע בשעת העבירה, דהעיקר תליא כעת אי מתחרט על חטאו רק דמקשה מהא דמבואר בתוס' דהיכא דאיכא סקילה כיון דאינו שב מסקילה פשיטא שלא היה שב מקרבן, ומבואר דהיחס הוא לשעת החטא. רק דיעוי''ש דמוכיח מתוס' בשבועות דף כו בהא דמבואר התם דנשבע על הככר ומצטער עליה ואכלה לא חשיב שב מידיעתו, וברש''י מפרש שמצטער רוצה לאוכלה וגם אי הוה ידע שמושבע עליה היה אוכלה. אולם תוס' מבאר דאי ידע שמושבע עליה לא היה אוכלה רק דמצטער דהוא לא שוכח את שבועתו ואכלה דהא לא איכפת ליה להיות שוגג, ואדרבה רוצה להיות שוגג. ובתחילה הוכיח מזה הקה''י דהוי הלכה בחלות החיוב דבעינן שיצטער על מעשהו, אולם לפי מה דהוכיח מתוס' דהוי הלכה בשעת מעשה החטא מבאר הקה''י דגדר ההלכה דבעינן שבשעת עשית השגגה אי היה יודע שהוא שוגג היה מונע עצמו ממעשה זה.

**ובשיטת רש''י בשבועות דפירש את הידיעה ביחס למזידות** מוכיח הקה''י דס''ל דבעינן שבשעת החטא היה נמנע אי היה יודע והקובע אי היה נמנע מהחטא ע''י ידיעתו, ויש לעיין בבאור כונת תוס' דבפשטות ענין שב מידיעתו אי נימא דהוי בשעת מעשה העבירה הוא לאשוויי כשוגג ע''י דחסרון הידיעה הוא זה שגרם לעבירה דידיה ואי הוי יודע לא היה חוטא, וא''כ כל כמה דאי הוי ידע לא הוי חוטא א''כ הוי שוגג מאי איכפת לן דניח''ל בהאי שגגה.

**ויעוין עוד במנחת אריאל דהקשה מהא דמבואר בתוס' דלא ניתן לאוקמי את שגגה דמונבז במזיד בקרבן ושגג בלאו,** דא''כ לא חשיב שב מידיעתו, ולכאורה כיון דשגג בלאו כל כמה דנודע לו דאיכא לאו לא היה עושה את המעשה וכן כעת מתחרט על מעשהו וא''כ צ''ב מה שייך בזה לחסרון דאינו שב מידיעתו.

**ביסוד דינא דשב מידיעתו והמסתעף לישוב קושית הראמ''ה ובאור התוס'**

1. **ונראה דדינא דשב מידיעתו לא הוי בגוף החפצא דשגגה,** דלחפצא דשגגה סגי בעצם הדבר דבשעת עשית העבירה היה חסר לו את הנתונים על הך מעשה שעשה ובזה חשיב ''שוגג'' ולא חשיב ''ביד רמה'', רק דבדין שב מידיעתו נתחדש דמאחר דהתביעה דחיוב קרבן נובע מכח התביעה על חוסר קיומה של ידיעת החטא אצלו ולא הוי כמזיד דהוי תביעה על גוף המעשה הלכך בשביל לחייבו בחיוב קרבן על חוסר ידיעתו בעינן להשוותו כמוטעה במה שעשה והלכך בעינן דיהא ''שב מידיעתו'', דהיינו דהידיעה על ההשלכה מכח מעשהו תגרום לו להתחרט ולא לרצות בחטא שעשה וכל כמה דהידיעה לא תגרום לאי רצונו בחטא ליכא משמעות בגברא עצמו להשוותו כ''מוטעה'' מחמת חסרון ידיעתו, ותו לא שייך להטיל חיוב על חסרון הידיעה, וממילא מצד אחד לא הוי ''מזיד'', ומאידך גיסא לא שייך להטיל חיוב קרבן על חסרון הידיעה.

**ולפי''ז נראה דעיקר היחס בדין שב מידיעתו הוי ביחס ל''חיוב קרבן שחל בעשיתו''** דזהו ההשלכה שקיימת בפועל מכח עשיתו בשוגג, ולכן גם אי שגג בלאו וכרת כל היכא דהזיד בקרבן חשיב לא שב מידיעתו כיון דלא איכפת ליה בחיוב קרבן שחל בחטאו, וא''כ לא שייך לשוויי כמוטעה בהך מעשה שעשה למרות דביחס לעבירה שעשה ודאי דהוי שוגג.

**ולפי''ז מיושב קושית הראמ''ה** דאמאי בשגגת קרבן חשיב שב מידיעתו דהרי אם ידע לא יפרוש מעשיתו, ולפי''ז נראה דמאחר דהשב מדיעתו לא הוי הגבלה בשגגה דבעינן שהעדר הידיעה יגרום לחטא, אלא הוי לענין לאשוויי כמוטעה בהך עשיה דלא מודע להשלכות שנעשו מכח זה, א''כ לא בעינן לדון מה היה קורה אי היה יודע בשעת העשיה אלא עיקר הנושא להעמיד את היחס לחסרון ידיעתו ביחס למעשה שעשה, וא''כ זה מה שנתחדש ב''שגגת קרבן'' דלמרות דעבר במזיד על הלאו וכרת, מ''מ לא היה רוצה לעמוד במצב זה של ''עשיה עם חיוב קרבן'' ונמצא דחוסר ידיעתו בחיוב קרבן משווי כ''טעות ושגגה בעשיתו''.

**ולפי''ז ניחא היטב הא דנקט תוס' בשבועות דהעיקר תליא ביחס שלו לשגגה אי ניח''ל בשגגה או לא**, דאי היה רוצה בשגגה א''כ לא שייך לאשוויי כמוטעה על מה שנעשה על ידו.

**והשתא נראה דהנידון אי היחס לשעת העבירה או לשעת החיוב** [אי נימא דלא כמו שנקט הקה''י ברש''י דהוי דוקא היכא דהיה פורש מכח ידיעתו אלא היחס למעשה שגגה שנעשה אי ניח''ל בהך מעשה] לא הוי נידון מהותי בעיקר גדר שב מידיעתו אי הוי ביחס לחיוב קרבן או ביחס למלאכה דגם אי נימא דהיחס הוא לשעת החיוב יש מקום לדון אי בעינן דוקא לאשוויי מוטעה בשעת המעשה או דמאחר דחיוב קרבן חל בידיעה בעינן שגם בשעת החיוב יעמוד כמעשה בהך עשיה שעשה ואי כעת ניח''ל בהך עשיה תו לא מחייבי קרבן על הך מעשה.

**ונראה עוד להוכיח דדינא דחשיב מידיעתו הוי דין בפני עצמו מהא דמבואר ברש''י צ''ג ע''ב בשגג באוכלין והזיד בכלי דמחייב חטאת** ובתו' הקשה דהיכא דהזיד באחד לא שייך לחייבו חטאת על השני כיון דעשה במזיד להך סוג עבירה א''כ לא הוי שב מידיעתו, ובמגיני שלמה תירץ דמיירי דלא היה צריך להאוכלין כ"כ ולא היה עושה כן במזיד, אבל הכלי היה צריך לו הרבה לעשות כן ועשה אפילו במזיד. וברעק''א פסחים כ''ט עמוד א' אות ג' כתב וז''ל, ומבואר דס"ל בדעת רש"י דאף דחזינן דאינו פורש עצמו מחמת חומר העבירה לחוד מ"מ כיון דהאיסור היה מונע לעשותו מחמת שא"צ לו כ"כ מקרי גם כן שב מידיעתו. ויש לעיין דאי השב מידיעתו בא להעמיד את השגגה א''כ כל כמה דהעבירה היא לא שיקול בשבילו א''כ לא שייך להחשיבו שוגג ב''עבירה'' דהרי היה עושה את העבירה גם במזיד ומאי איכפת לן דכעת היה לו שיקול צדדי דלא היה צריך כ''כ לאוכלין ולכן לא היה עובר את העבירה, ואי נימא דעיקר הענין בשב מידיעתו הוא להעמיד את חוסר הידיעה כטעות ביחס למעשה שנעשה, א''כ בזה שייך להכניס גם שיקולים חיצוניים, דכיון דבפועל לא היה עושה את המעשה אי היה יודע שהיא עבירה.

**ויעוין עוד ברעק''א בדף צ''ג דמישב באופן אחר את קושית תוס'** וז''ל, ויש לי לומר, דהאי הזיד על האוכלין, היינו הזיד בלאו לחוד, וסבירא לי' לרב ששת כר"ל בפרק כלל גדול (לעיל דף סט ע"א) דהזיד בלאו ושגג בכרת אינו חייב קרבן עכ''ל.

ונראה דגם בזה מבואר דשב מידיעתו לא בא להעמיד את השגגה בעבירה דכל כמה דהזיד בלאו לא הוי שוגג א''כ אמאי לא סגי בהא דלא שב מהלאו דבזה הוי מזיד על הלאו. וחזינן ג''כ דשב מידיעתו ענינו לאשוויי ''מוטעה'' בהאי עשיה וכל כמה דבפועל לא היה עושה אותה למרות דהוי מחמת הכרת א''כ תו חשיב שב מידיעתו.

עוד יש להוכיח דלא הוי מצב בשגגה מהא דמבואר ביומא דף פ' ע''א באוכל חלב בזמן הזה ושגג בחלב דנתחלף לו בשומן דצריך לכתוב שיעור שמא יבא ב''ד אחר וירבה בשיעורין, ובגמ' מקשה דאי הכונה דירבו בקרבנות ע''י דיחייבו קרבן על כזית קטן, הרי אינו שב מידיעתו דגם אי ידע דהוי חלב היה עובר את האיסור כיון דחשב דשיעור כזית יותר גדול, [ובהא דלא חשיב שוגג מחמת עצם אי ידיעת השיעור יעוין במל''מ פ''ב משגגות ה''ב דמבאר דהאי שגגה הוי כתולה בב''ד דלא חשיב שב מידיעתו, כיון דפעל מכח הב''ד ודעת הב''ד היא זו שתפרישו] אולם עדיין צ''ב אמאי לגבי השגגה דנתחלף החלב בשומן חשיב שאינו שב מידיעתו הרי מה דאי ידוע לו שזה חלב יעבור את האיסור לא הוי מחמת דרוצה לעבור איסור אלא דחשב דליכא בזה איסור כיון דליכא בזה שיעור א''כ אמאי מגרע ב''שגגה על העבירה'', [ויעוין באבי עזרי פי''ג ה''א בסופו דמעיר דאיכא בזה חידושא בדין שב מידיעתו] ואי נימא דדין שב מידיעתו לא בא להגדיר את השגגה אלא רק בא להשוותו כ''מוטעה'' א''כ בהא איכא למימר כיון דבפועל המניעה מהמעשה לא תלויה בידיעה שזהו חלב א''כ לא שייך לדון אותו כ''מוטעה מכח אי ידיעת החלב'' אלא רק מכח אי ידיעת השיעור ובאי ידיעת השיעור ליכא למחייב דשגגה כמו שהבאנו מהמל''מ.

**יסוד האבי עזרי בגדר ''העלם דשבועה''**

1. **לעיל הבאנו את רש''י ותוס' בשבועות כ''ו לגבי שגגה בשבועה היכא דמצטער על הככר** דרבא טען דלא חשיב שב מידיעתו ופליגי רש''י ותוס' אי כונת הגמ' דכיון דמצטער אוכלו גם במזיד או דמצטער דהיה רוצה לשכוח מהשבועה ולהיות במצב של שוגג, ויעוין לעיל מה שהוכחנו מזה בגדר שב מידיעתו, ויעוין באבי עזרי פ''ג הי''א משבועות דמאריך להוכיח דשאני גדר חיובא דשגגה של כל התורה מחיובא דשגגה של שבועת ביטוי, דבשוגג של כל התורה כולה היחס של השגגה הוא לעשיתו דלא הוי במזיד, משא''כ בשגגת שבועה דרק על העלם שבועה חייב ולא על העלם חפץ, דבזה בעינן שיהא ''העלם שבועה'' ותחול על השגגה שם ''העלם שבועה'' והא דמצטער לא חשיב שב מידיעתו הוי רק ביחס להאי ידיעה דהעלם שבועה, ולדעת רש''י החסרון מחמת דבעינן דיאכל רק מכח השכחה, דבזה נידון דההעלם שחל בו הוא רק ''העלם שבועה'' וביחס למעשה לא הוי מזיד כיון דסכ''ס נתעלמה הידיעה בשעת מעשה ולא עשה את המעשה בידיעה, וכן לתוס' כיון דרוצה שישתכח השבועה אין זה נקרא ''העלם שבועה'' היכא דכונתו שיתעלם ממנו השבועה. ויעוי''ש מה דמבאר לפי''ז את הרמב''ם דמבאר שם דאיירי באומר מותר דחשב דמותר לו משום צער לאכול, דלמרות דביחס למעשה ודאי דחשיב ''שוגג'' אולם לגבי לדונו כ''העלם שבועה'' כיון דידע לשבועה ולאיסור רק דמדמה שמפני הצער מותר אין זה נקרא ''העלם שבועה''.

**בדינא דמונבז דמחייב בשגגת קרבן אי מחייב גם בשגגת סקילה**

1. **לפי מה שנתבאר דעיקר יסודו של מונבז דהיחס לשגגה הוא לתוצאות שבאים מכח מעשהו א''כ גם היכא דשגג בסקילה למרות דהזיד בלאו וכרת ראוי לחייבו בקרבן,** רק דלפי מה דמבואר בתוס' דהיכא דהזיד בקרבן לא חשיב ''שב מידיעתו'' מבואר דהיחס בדין שב מידיעתו הוא לקרבן וא''כ מוכח שגג גם בקרבן אולם בעיקר היחס לשגגת סקילה כשגגה נראה דהוי שגגה. וכן מבואר בריטב''א וז''ל, וא"ת כיון דאמרת דמיירי הא כששגג בסקילה אמאי אוקימנא כששגג בקרבן נימא דשגג בסקילה דחשיבא למהוי שגגה לדברי הכל, יש שתירצו דכי הוה מוקים ליה בשוגג בסקילה הכי נמי צריך לאוקמה בשוגג בקרבן נמי שאם מזיד בקרבן לא מיקרי שב מידיעתו אף על פי ששגג בסקילה, וי"ל דכיון דאיכא כמה איסורים דחיוב קרבן דלית בהו בזדונם סקילה נקט שגגת קרבן דשייך בהו בכולהו עכ''ל. ומבואר בריטב''א דשגגת סקילה חשיב שגגה רק דדן אי בדין שב מידיעתו בעינן דוקא את היחס לחיוב קרבן או גם אי שב מידיעתו מכח ההשלכה דחיוב סקילה.

**בדינא דמונבז בשגגת קרבן או לר''י בשגגת כרת היכא דהתרו בו על הלאו אי מחייב מלקות על הלאו וקרבן על השגגה**

1. **יש לעיין היכא דהתרו בו על הלאו אי מחייב מלקות על הלאו,** או דכיון דסכ''ס דיינינן ליה כשוגג מכח השגגת קרבן א''כ תו לא מצי להתחייב משום מזיד, ויעוין ברש''ש שבועות ל''ז ע''א דנקט דאם התרו בו על הלאו לוקה ואינו מביא קרבן. ובחזו''א חו''מ סימן ו' ס''ק י''ב נקט איפכא וז''ל, ושמעינן מכאן דהזיד בלאו ושגג בכרת דחייב חטאת אף אם התרו בו למלקות פטור דחשיב שוגג. ומבואר בדבריהם דלא שייך לדון לתרווייהו דהוי מזיד לענין הלאו ושוגג לקרבן.

**אולם יעוין בטל תורה דמביא בזה ירושלמי מפורש** ריש פ"ג דשבועות דבכה"ג ששגג בכרת והזיד בלאו והתרו בו לוקה ומביא קרבן. **ויעוין גם בשפת אמת** בסוגין דמביא את הירושלמי (תרומות פ"ו ה"א) דלר"י בהזיד בלאו ושגג בכרת לוקה ומביא קרבן וכתב השפ''א דכן י"ל למונבז בהזיד בכרת ושגג בקרבן דחייב כרת וקרבן, ונראה דלפי מה שנתבאר דהמחייב דקרבן שונה ביסוד מחיובא דמזיד בעונשין, דחיובא דמזיד נובע מכח עצם המעשה, משא''כ בחיוב קרבן דהתביעה על העלם הידיעה בשעת החטא וא''כ ליכא סתירה בין שתי החיובים, דאמנם לענין חיוב מלקות חשיב ''מזיד'' דלגבי מה שנדרש לחיוב מלקות חשיב שהמעשה נעשה במזיד, אולם לענין חיוב קרבן דהתביעה ביחס להעלם ידיעתו, כיון דחיוב קרבן תליא בידיעה על החיוב קרבן לדעת מונבז, או לדעת ר' יוחנן בכרת, א''כ בשביל להפקיע את חיוב קרבן בעינן שידיעת החטא תהא שלימה, וכל כמה דאיכא גרעון בידיעת החטא תו הוי שוגג ביחס לתביעה על העלם ידיעתו.

**בהא דהזיד בלאו לא חשיב מומר לענין קרבן**

1. יעוין בשו"ת אחיעזר חלק ג סימן נ סק''ה. וז''ל, אלא שיש לתמוה מהא דהזיד בלאו ושגג בכרת בשבת ס"ט דלריו"ח חייב קרבן והא הוי מומר ע"י עבירת הלאו ואין מקבלין קרבן ממומר, וכבר הרגישו בזה ועיין בעמודי אור סי' מ"ב, והוכיחו מזה דע"י עבירת הלאו לא הוי מומר עכ''ל. אולם יעוין בחזו''א יו''ד סימן ב' ס''ק ט''ו וז''ל, מ''מ כיון שנודע לו שחלב איסור כרת, הוי כעשה תשובה, כיון דמעכשיו הוא פורש מחלב, ועדיין יש לדון שאינו ראוי לקרבן כיון דבשעת חטא היה עושה דבר שנעשה בו מומר לכה''ת, ואפשר דלא חשיב מומר עדיין במעשה זה כיון שעכשיו הוא נעשה מומר וכעין דאמרינן בשחיטה שהשוחט בשבת שחיטתו כשירה.

**בבאור פלוגתת רבנן ומונבז אי שגגת קרבן הוי שגגה**

1. **בפשטות נראה דרבנן ס''ל דבעינן שהיחס של השגגה יעמוד בעבירה שהיא המחייב של הקרבן** ולא בגוף חיוב הקרבן, אולם מצינו בגמ' לקמן דדנה בשבועת ביטוי דאיכא חיוב קרבן למרות דליכא בזדונו כרת, אי בהא מודו רבנן דשגגת קרבן שגגה, וברמב''ם פ''ב ה''ב משגגות פסק דשבועה שאני ומחייב בשגגת קרבן, וחזינן דגם לרבנן איכא יחס לשגגת קרבן ורק היכא דזדונו כרת בהא בעינן שגגה בכרת. ובבאור החילוק בגמ' נראה דהוי מחמת דהוי חידוש דאיכא חיוב קרבן על הלאו גרידא ומאחר דהוי חיוב מחודש סגי בשגגה מועטת. אולם יעוין במאירי וז''ל, ומודים חכמים בזו למונבז ששגגה היא שכל שזדונו לאו שגגת קרבן שגגה היא מפני שהיא מצויה אחר שאין רוב קרבנות באין על זדון לאו אבל דבר שזדונו כרת אין שגגת קרבן שלו מצויה ומתוך כך אינה קרויה שגגה.

**בבאור סברת ר' יוחנן דסגי בהא דהזיד בכרת ולא איכפת לן דהזיד בלאו**

1. **יעוין ברש''י ד''ה כיון ששגג בכרת אף על גב שהזיד בלאו.** וז''ל, ''שאז הקרבן על הכרת הוא בא''. **ויעוין בחדושי המהר"ל** וז''ל, דטעמא דרבי יוחנן דהקרבן בא בשביל כרת ולא בא בשביל לאו, ולפיכך אם שגג בכרת מביא קרבן דהא שגג בדבר שבא עליו קרבן, אבל שגג בלאו אין זה עיקר עבירה שבא עליו קרבן, ואף על גב שהזיד בזה מביא שפיר קרבן דהא עיקר עבירה שבשבילו הקרבן שגג בה. ואף על גב דאם אין לאו אין קרבן, דהא פסח ומילה איכא כרת ואין קרבן כיון דאין בהם לאו, מכל מקום הקרבן בא על הכרת ולא על הלאו. ומבואר דגם לר' יוחנן החפצא בשוגג הוא לא העדר הידיעה ביחס לעבירה אלא בהא דליכא לו את הנתונים הגורמים את חיוב הקרבן והוי כמוטעה ביחס לחיוב קרבן.

**ויעוין באחיעזר חלק ג' סימן פ''ב דמביא גדולה מזו מהגר''ח מבריסק** בקושיא מיבמות ל"ג בשנים שקדשו שתי נשים והחליפו את של זה לזה ומקשה הגמ' מהא דתני ר''ח דהרי כאן ט''ז חטאות ואי במזיד מאי איכא קרבן, וברעק''א תמה דהלא קי''ל כר יוחנן דשגג בכרת והזיד בלאו חייב חטאת, וא''כ שפיר משכחת בהחליפו במזיד בלאו ושוגג בקרבן. וז''ל האחיעזר, ושמעתי מאלופי ומיודעי הגאון ר' חיים מוולאזין ע"פ המבואר בכריתות דכ"מ שאתה מוצא ב' לאוין וכרת א' חלק חטאת ביניהן, ולפי המסקנא הא דבעריות אם עשאן כולן בהעלם א' חייב על כל או"א משום דהלאוין מחלקין לחטאות, [יעוין כריתות ג' ע''ב] ולפ"ז אפשר אף דס"ל לריו"ח בשבת ס"ט דאם הזיד בלאו כיון ששגג בכרת חייב, דוקא בכ"מ היכא דהחיוב בא מצד הכרת ושגגת כרת שמה שגגה, אבל לענין חלוק חטאות דיש בזה כרת אחד ורק דהלאוין מחלקין החטאות, והגורם לחילוק חטאות הם הלאוין, ולהכי בעינן שיהיה שוגג בלאוין, ובמזיד בלאו ושגג בכרת לא מהני לגבי חילוק חטאות אף לריו"ח. עכ''ל.

ומבואר בדבריו דלמרות דהלאו הוא לא גורם החיוב מ''מ כיון דבפועל לולי הלאו ליכא לחיוב קרבן ובעינן את הלאו לחיוב קרבן בפועל הלכך ידיעת הלאו חשיב כחלק מהידיעה דמעמידה את חיוב הקרבן, ויעוין באבי עזרי פי''ד מסנהדרין דתמה דכיון דהחטאת לא באה בשביל הלאו, דקרבן לא בעי אזהרה והלאוין הם רק שמחלקים לחטאות א''כ אמאי חשיב כגורם בחיוב ויעוי''ש עוד דמדייק מסתימת הרמב''ם דלא מחלק בין עריות לשאר חייבי כריתות בדין שגגת כרת ובתרוויהו סגי בשגגת כרת.

**ויעוין בקה''י סימן כ''ט דמעיר על יסוד הגר''ח מהא דמבואר ברבא דף ס''ט ע''ב דגם באכילת תרומה הזיד בלאו ושגג במיתה הוי שגגה להתחייב בחומש דמיתה במקום כרת וחומש במקום קרבן.** ולפי דברי הגר''ח יהא מוכרח דחיוב החומש בא מחמת חיוב מיתה ואפילו בלא הלאו היה חייב חומש כמו בקרבן דלא בעי אזהרה, וצ''ב דבשלמא לענין חטאת ילפינן מהיקשא דריב''ל דבעינן דבר שזדונו כרת ומנלן למימר כן בתרומה ויעוין במנחת אריאל אות י'–י''ג דמביא כמה ראיות לנידון זה אי חיוב חומש תליא במיתה.

**בהא דבעינן בחיובא דקרבן להא דזדונו כרת יש לעיין אי הוי חומרא בעבירה או דהוי חלק מדיני החיוב דהיכא דאיכא חיוב כרת בזדונו איכא בשגגתו חיוב קרבן**

1. **ובעיקר הגדר בהא דבעינן בחיובא דקרבן להא דזדונו כרת יש לעיין אי הוי חומרא בעבירה** דרק עבירה דאית ביה חומרא דכרת אית ביה מחייב לקרבן בשגגתה, או דנימא דהוי חלק מדיני החיוב דהיכא דאיכא חיוב כרת בזדונו איכא חיוב קרבן בשגגתו, ובגר''ח מוכח דהוי מדיני החיוב דאי הוי חומרא בעבירה א''כ הא דבעי שישגגו בכרת הוי רק ביחס לחומרת העבירה דבעינן דיעמוד לו חומרת העבירה בדרגה של חיוב כרת וא''כ מאי שיאטיה להא דבעריות בעינן את הלאו לחלק את הכרת, דהרי לפי''ז היחס של הכרת לא הוי כגורם בפועל את החיוב אלא כחומרא בעבירה. ומוכח דהדין כרת גורם את החיוב קרבן, ולכן היחס לשגגת כרת הוא לגוף החיוב כרת כגורם לחיוב הקרבן.

**ויעוין בתוס' בדף י''ד במכות ד''ה לאפוקי דהקשו למ''ל למעוטי מילה מקרבן משום דהוי קום ועשה תפוק ליה דאינה בכרת דלעולם לא יתברר שיהא בכרת עד שימות,** ומיישב דלעולם כל זמן שלא מל עונש כרת עליו. ומבואר בתוס' דהכרת לא בא להעמיד חומרא בעבירה אלא בעינן לגוף החיוב כרת דאי בא רק להעמיד את החומרא בעבירה מאי איכפת לן שבפועל לא יהא ענוש כרת. ובעיקר באור תרוץ התוס' יעוין בקה''י דמבאר דכונתו כהראב''ד פ''א ממילה דבערל שלא מל מתחייב תיכף כרת רק דבמל אח''כ מתקן ופוטר עצמו מהכרת. ומבואר בתוס' דהוי מדיני הכרת ולכן בעינן דיהא לחיוב כרת בפועל.

ולשיטת הרמב''ם דס''ל דקושית תוס' דאינו חייב כרת עד שימות והוא ערל במזיד מוכח דלא בעי לחיוב כרת בפועל ויש לעיין אי מוכח לפי דבריו דהכרת הוי חומרא בעבירה, ויעוין בקה''י סימן ל' דמבאר דגם לפי דבריו לא הוי בגדר חומרא אלא דהוי מתנאי העבירה דמחייבתו חטאת שיהא עבירה שיש עליה עונש כרת ולכן חשיב דהדין כרת הוא גורם בחיוב.

**בבאור הרמב''ן דלדעת ר' יוחנן ''ידיעת לאו לא שמה ידיעה''**

1. **ובעיקר הבאור בשיטת ר' יוחנן דלא בעי לשגגת הלאו** יעוין ברמב''ן ד''ה והא דאמרינן, בהא דמבואר בגמ' דאליבא דר' יוחנן ידיעת הלאו למרות דלא נצרכת לחיוב הקרבן משווי ליה לידיעת שבת למשווי כשגגת מלאכות, ומקשה הרמב''ן וז''ל, קשיא לן מה ידיעה היא זו אדרבה לר' יוחנן כיון דשגגת כרת שמה שגגה ''וידיעת לאו לא שמה ידיעה'' זה שיודע בשבת לאו ושגג בכרת ''שגגת שבת הוא'' ולאו זדון שבת מקרי. ואי נימא דהא דמחייב על שגגת כרת הוי מחמת דהכרת גורם לחיוב הקרבן א''כ מאי שייאטיה לידיעת שבת הרי הוי רק הלכה בחיוב קרבן דתליא בכרת, אולם בעיקר היחס לאיסור שבת אמאי לא חשיב ידיעה, ומהי כונת הרמב''ן דידיעת לאו לא שמה ידיעה.

**ויעוין עוד ברמב''ן בדף ע' ע''ב דמיישב הא דחשיב ידיעת שבת למרות דידיעת לאו לא שמיה ידיעה,** וז''ל, הא דאמרינן משכחת לה דידע לה לשבת בלאו, דאע"ג דידיעה דלאו לא הויא ידיעה ה"מ בבאין לחייבו בשגגה זו אבל הכא בשגגת מלאכות דכרת מחייבינן ליה, אלא דלא הוי שוכח עיקר שבת מחמת שגגת מלאכות אלא בשוכח אותן לגמרי אבל האי דידע דהיום שבת ומלאכות הללו אסורות בו בלאו הא אית ליה בשבת ידיעה הלכך משום שגגת מלאכות מצינן לחיוביה. ויש לעיין בבאור דבריו. ונראה דראשית כל יש לעיין בעיקר כונתו דידיעת לאו לא שמיה ידיעה ואפשר דכונתו על פי יסוד האחרונים דחלוק חיוב מלקות מחיוב מיתה, דחיוב מלקות דבא על הלאו יסודו מחמת ההמראה והוי חיוב אחד בכולהו לאוין, משא''כ חיוב מיתה נובע מחמת החפצא דעבירה וזהו הסיבה לחילוקי המיתות דאיכא בין העבירות, ולפי''ז ניתן לומר דחיוב קרבן בא גם על החפצא דעבירה, ולכן כל כמה דאיכא לו רק את ידיעת הלאו ליכא משמעות בידיעת הלאו כלפי חיוב קרבן, מאחר דידיעת הלאו מעמידה רק מצב של איסור המראה דלית ביה שום יחס לחפצא דעבירה. ולפי''ז מתבאר היטב קושית הרמב''ן דלא חשיב גם ''ידיעת שבת'' דלאשווי כ''ידיעת שבת'' בעינן דבידיעה שלו יהא יחס לשבת ומאחר דהוי ידיעת לאו ליכא בזה יחס לאיסורי שבת, ורק מיישב הרמב''ן דכיון דידע דהיום שבת והוי יום שונה הלכך סגי במה דיודע דביום זה איכא איסורים למרות דבגוף ידיעת האיסור ליכא יחס לשבת מ''מ הא גופא דידיעת הלאו מתקשרת ליום השבת חשיב בהכי ''ידיעת שבת''.

**בבאור שיטת ר''ל דבעינן שישגוג בלאו וכרת**

1. יש לעיין אי גם אליבא דר''ל איכא יחס בשגגתו לחיוב קרבן, רק דכיון דחיוב קרבן נאמר רק היכא דאיכא לאו הלכך חשיב כנתון ביחס לחיוב קרבן, או דלדעת ר''ל בעינן את ידיעת האיסור, ושרש הנידון בבאור הילפותא ד''לא תעשינה'' אי הוי ביחס ל''לאו'' או ל''איסור'', ויעוין בתוס' ד''ה דידע, וכן ברשב''א דנקטו דגם אי ידע לעשה דשבתון חשיב שגגה, אולם בריטב''א ובר''ן וכן דן הרמב''ן בחד תירוצא ס''ל דבעינו שישגוג באיסור ולכן אי ידע לעשה הוי חסרון בשגגה. ובבאור טעמא דתליא בשגגת הלאו יעוין בחדושי המהר"ל. וז''ל, וקאמר דטעמא דריש לקיש דכתיב בקרא אשר לא תעשנה וגו'. דבעינן גם כן שגגת לאו. ואף על גב דאין הקרבן בא על הלאו, מכל מקום אם אין לאו ליכא קרבן, ולפיכך צריך שישגג גם כן בלאו.

**בבאור התוס' דבמזיד בסקילה לא הוה שב מידיעתו**

1. **יעוין ברעק''א דתמה דאמאי ליכא למימר דבמזיד בסקילה** איירי אלא דלא אתרו ביה דחייב רק לשמים ומהני תשובה. ובחתם סופר מיישב דמיירי בחבר שאינו צריך התראה והרי אינינו בטוח אולי ראוהו עדים מרחוק ויביאהו לב"ד ויסקלוהו ואפ"ה מוסר נפשו למיתה ש"מ שלא היה שב נמי מקרבן.

**בבאור קושית הגמ' דידע ליה לשבת במאי והמסתעף לבאור העלם זה וזה בידו**

1. **בשלמא לרבי יוחנן דאמר כיון ששגג בכרת אף על פי שהזיד בלאו משכחת לה כגון דידע לה לשבת בלאו אלא לרבי שמעון בן לקיש דאמר עד שישגוג בלאו ובכרת דידע ליה לשבת במאי**. בבאור קושית הגמ' יעוין ברש''י וביתר באור ברמב''ן וז''ל, דאי לא ידע ליה בלאו העלם זה וזה בידו הוא ולקמן אמרינן שאינו חייב אלא אחת. ומבואר דהיחס להעלם מלאכות תליא בידיעת הלאו, ויעוין בקה''י סימן ל''א דתמה זה דהרי סכ''ס בנוגע לאיסור כרת שזהו שגגתו [לר''י ששגגתו בכרת] הא הוי חדא שגגה כללית שנעלם ממנו עיקר דין כרת של מלאכה ומחמת העלם זה עשה את כל המלאכות, ועדיין הוי העלם זה וזה בידו, ונראה על פי יסוד הגרח''ש [במשנת ר' חיים שלמה סימן כ''ו סק''ה] דהא דשגגת שבת מצרפת לא הוי מחמת היחס להעלם שגרם למעשה העבירה, אלא דבדין שגגת שבת נתחדש דהחיוב הוא לא על החפצא דעשית מלאכה אלא על מעשה חילול השבת, ולענין ידיעת החטא לא בעינן ''ידיעה על המלאכה'' אלא רק על מה ש''חילל שבת'', דבחידושא דקרא דשבתותי תשמורו נתחדש דאיכא תביעה על העלם של החילול שבת מצד עצמו, ולכן בזה מצטרפים כל המלאכות כגוף אחד, דבחילול שבת ליכא חילוק בינייהו. ולפי''ז נראה פשוט דכל כמה דאיכא ידיעת לאו דבזה השבת עומדת כמחוללת אצלו א''כ הוי מזיד על ה''חילול שבת'' ותו לא יכול להיות נדון בדין שגגת שבת.

**ונראה דעל פי יסוד זה יש לפשוט את ספק הראש יוסף בדף ע עמוד ב היכא דטעה טעות אחת שגרמה להכשל בכמה מלאכות אי חשיב שגגה אחת כשגגת שבת או דהוי שגגת מלאכות**. וז''ל, ודע שאני העני מסופק בידע לקצירה וטחינה שאסורות המה וגם ידע שהיום שבת, רק שגג סבור שיעוריה דשבת על דרך משל ב' גרוגרת דוקא, אי מחייב שתיים או לאו, דמסיק לעיל שגגה טובא הוין י"ל דגלי רחמנא דשם קצירה וטחינה הוה כב' שמות כחלב ודם, ומשא"כ כאן ידע מקצירה וטחינה רק שגג בשיעורי' אפשר דחדא שגגה חשוב ואין חייב אלא אחת וצ"ע. ונראה דכל ספיקו שייך אי נימא דהחדא שגגה הוי ביחס למלאכה, אולם לפי מה שנתבאר מהגרח''ש דהוי חפצא אחר דשגגה, דהוי ביחס לחילול שבת א''כ כל כמה דידע לשבת לאיסור מלאכות רק טעה בשיעור המלאכות לא שייך לדון את החפצא דשגגה ביחס לחילול שבת דעל השבת הוא מזיד. ויעוין במנחת אריאל דמביא מהאחרונים דדנו בספק זה ויעוי''ש מה דמביא בזה מהמרחשת ועוד אחרונים.

**בדין ידיעת עשה אי חשיב זדון שבת**

1. **יעוין בראשונים דנראה מדבריהם דכו''ע מודו ד''ידיעת עשה חשיב ידיעה''** למשווי דזדון שבת רק דפליגי אי לדעת ר''ל דבעינן שישגוג בלאו בעינן גם שישגוג בעשה, חוץ מהרמב''ן דנקט דגם אי נימא דידיעת עשה חשיב שגגה לר''ל מ''מ לא חשיב בהכי ידיעת שבת ועדיין הוי העלם זה וזה בידו, ויעוין בחידושי מהר''ל מה דתמה על תוס' דנקט ידיעת עשה חשיב ידיעת שבת. וז''ל, דמאי ענין עשה לקרבן ואפילו אם ידע לשבת באיסור עשה אין לומר שנקרא זה ידיעה לשבת לחייב על כל שבת ושבת קרבן, דאטו אם ידע שמצוה לאכול שלש סעודות וכי מיקרי דבר זה ידיעה, אין סברא בזה כלל, אבל צריך שידע שבת במידי דשייך לקרבן, ואף על גב דאין הקרבן בא רק על הכרת כיון שאין קרבן בלאו, נקרא זה ידיעה לשבת, לחייב עליה קרבן אפילו לרבי יוחנן. ובלאו הכי נמי לא קשיא כלל דמנ"ל לתוס' הא מילתא, דכיון דבעינן שידע שהוא שבת בודאי צריך שידע שבת לגמרי והשבת היא בלאו, וצריך שידע שיש בו לאו, ול"ד להא מילתא שאין צריך שידע הכרת, הפרש גדול יש בין לאו וכרת דכרת לא הוי רק חיוב עונש ואין זה עיקר שבת רק עונש דידיה, אבל בלאו אף על גב דיש עונש על הלאו מ"מ זה עיקר שבת שלא יעשה מלאכה וזהו הלאו עכ''ל.

**ועיקר קושיתו מזכירת חיוב עונג שבת יעוין בריטב''א** וז''ל, פירוש שאין ידיעה ל''שבת'' מפני קדוש והבדלה ועונג אכילה אם אינו יודע ענין שביתת המלאכות שהוא עיקר, והוא הגורם הזכירה של קידוש והבדלה ועונג המאכל, על שם ''שבת וינפש''. והיינו שהקידוש ועונג שבת בא לאחר דאיכא חפצא דשבת דבזה נאמר ''וינפש'', ומבואר דהחסרון בידיעת עונג שבת לא הוי מחמת דאין לזה שייכות לחיוב קרבן, אלא דבשביל לאשוויי כידיעת שבת צריך דיעמוד לו הידיעה שמעמידה את החפצא דשבת דזהו ה''איסור מלאכה'', אולם בהא סגי גם לעשה דשבתון דגם בזה נעמד יום השבת כיום מנוחה ממלאכות.

ונראה דלפי מה דנתבאר דעיקר מה דבעינן ב''שגגת שבת'' לאשוויי את העלמו ביחס לחפצא ד''חילול שבת'' בלי שייכות לגוף המלאכה, א''כ כל כמה דאיכא לו יחס לשבת הדר דינא דביחס ל''חילול שבת'' הוי כמזיד, רק דעדיין יש לעיין אי לאשווויי לידיעתו כידיעה על חילול שבת בעינן דוקא לאיסור או סגי בעשה דשבתון בפרט אי נימא דעשה דשבתון הוי גדר אחר מאיסור מלאכה כמו שנקט האו''ש הלכות יום טוב פרק א הלכה ז דהעשה דשבתון מתיחס לגוף האדם אי שבת ממלאכה ונח ולא למעשה מלאכה שנעשה על ידו ומבואר דבעשה דשבתון ליכא יחס כלל למעשה המלאכה אלא למצב בגברא ואולי בהא לא סגי למשווי כידיעה על ''חילול שבת''.

**בבאור תרוץ הגמ' דידע ליה בתחומין**

1. מבואר בגמ' דכל כמה דידע דאיכא איסור כל שהו בשבת חשיב בהכי ''ידיעת שבת'' כיון דאית ביה איסורא ותו לא חשיב שגגת שבת דשגגתו באיסורים שיש ביום השבת, ויעוין בראשונים דהקשו עוד מלאו דמחמר או בהבערה אי ללאו יצאת, ויעוין באבי עזרי שגגות פ''ז ה''ג דתמה דמה מהני הנך ידיעות כיון דהנך איסורי דתחומין או הבערה אי ללאו יצאת וכן מחמר לא ילפינן להו מלא תעשה כל מלאכה אלא הוי לאווי אחריני ו''באיסור מלאכה'' היה שוגג וא''כ במחייב של הקרבן דנובע מ''השגגה בלאו וכרת'' הוי העלמה אחת. ויעוי''ש דתמה גם על תוס' דסגי בידיעת עשה. ולפי מה שנתבאר דהנידון הוא לאשוויי כידיעה על ''חילול שבת'' דרק בזה חשיב העלם אחד, ובזה כל כמה דאיכא לו יחס לשבת דשייך בה חילול תו הוי ''מזיד בחילול שבת'' ובזה לא איכפת לן שם האיסור דסכ''ס האיסור הוי ביחס לשבת.

**אולם יעוי''ש באבי עזרי** דמחדש מכח זה דבאמת מאחר דגם בשגגת מלאכות היה מן הראוי שיתיחייב חטאת אחת כיון דשם האיסור הוא ''איסור מלאכה'' והל''ט מלאכות הוי צורת של ''מלאכה'' א''כ שם האיסור הוא אחד והוי העלמה אחת, אלא שיש גזה''כ מ''אחת שהיא הנה'' לחייב בזדון שבת על כל אב ואב מאחר שהן שמות חלוקים במלאכה, ולכן כל שיש ''זדון שבת'' באיסור אף שאין מזיד ב''איסור מלאכה'' ועל איסור מלאכה היה העלמה אחת מ''מ ''מזיד שבת קרינן ביה'' וחייב על כל אב ואב דאתרבאי מקראי ד''אחת שהיא הנה'' לחייב על כל אחת ואחת. ויעוי''ש מה דמבאר לפי''ז את התמיהה בדברי הרמב''ם שם.

**בדברי התו''י דהיכא דטעה בשיעור חשיב שגגת מלאכה**

1. **יעוין בתו''י דהקשה דאמאי לא משני דידע לשבת אלא שטעה בשיעוריהן** כגון דסבר דלא מחייב אלא בהעביר ה' אמות בר"ה או בתופר ג' תפירות וכותב ג' אותיות ובעמודי סימן י''ד ס''ק כ''ה העיר דבכה"ג כיון דמ"מ ידע שעובר על חצי שיעור אם כן הרי הוא מזיד ולא שוגג כיון דלא פריש מאיסור חצי שיעור, כדאיתא בירושלמי (תרומות פ"ו ה"א) אמר אני פורש מכזית ואיני פורש מכחצי זית אמר רבי בון בר חייא נעשה כאוכל חצי זית בשוגג וחצי זית במזיד עכ"ל, הרי מבואר דבאינו פורש מחצי זית הרי הוא מזיד עכ''ד.

**ויעוין בדברי יחזקאל** סימן ז' דמוכיח מהתו''י דס''ל דבאיסורי שבת ליכא לאיסור דחצי שיעור וז''ל, ועוד נראה דדעת התו"י דבאיסורי שבת ל"ש ח"ש אסור מן התורה, ומ"ש רש"י בשבת (דף ע"ד ע"א) לפרש מאי דפריך שם וכי מותר לאפות פחות מכשיעור מטעם דח"ש אסור מן התורה, יפרש התו"י דקושית הש"ס אינו אלא דאסור מדרבנן ועיין במגיה במ"ל (פי"ח מהלכות שבת הל"ח) שהביא כן מדברי הח"צ בתשובה סימן פ"ו ועשה סמוכין לזה מדברי התוס' ביומא (דף ע"ד) יעו"ש, ועיין בריטב"א שבת (דף צ"א) שכתב לענין מטמא תרומה דאינו עובר אלא בכזית, ובפחות מכזית ליכא איסור כלל, ויש לומר דהוא גם כן מהאי טעמא דהח"צ דח"ש שייך רק באיסורי אכילה ולא בשאר איסורין עכ''ל.

**אלא דבעיקר הנידון בשגגה בשיעור** יעוין במל''מ פ''ב משגגות ה''ב דפשיטא ליה מסברא דהוי שגגה ובעיקר הטענה דהוי מזיד באיסורא דחצי שיעור יעוין בגמ' ביומא דף פ' ע"א בהא דאמר רבי אלעזר האוכל חלב בזמן הזה צריך שיכתוב לו שיעור שמא יבא בי"ד אחר וירבה בשיעורין, ומקשה הגמ' דמאי ירבה בשיעורין, אי נימא דמחייבי קרבן אכזית קטן והתניא אשר לא תעשינה בשגגה ואשם, השב מידיעתו מביא קרבן על שגגתו לא שב מידיעתו אינו מביא קרבן על שגגתו, ופירש"י והאידנא לא שב מידיעתו הוא דאי נמי הוי ידע דחלב הוי הוי אכיל ליה דהא השתא קים לן דלא חייבה תורה אלא על כזית איגורי שהוא כזית בינוני עכ"ל. וצ''ע דהרי לכו"ע חצי שיעור אסור מה"ת או מדרבנן, ואם הי' יודע שהוא חלב לא הי' רשאי לאכול, ויעוין בשערי יושר שער א' ספ''ב וז''ל, אלא כיון דאיסור זה איסור אחר הוא אינו חייב חטאת על איסור זה של חצי שיעור, ועל מה שאנו באים לחייבו חטאת היה היתר בשעה שאכל היינו שלא היה פורש מן אכילתו משום זה, משו"ה פטור מחטאת. ולפי''ז יש לדון דגם אי הוי מזיד על איסורא דחצי שיעור עדיין ליכא בזה תורת מזיד על האיסור שעליו בא החיוב חטאת רק דיש לעיין מדברי הירושלמי ויעוין באפיקי ים ח''ב סימן ד' סוף ענף ט'.

בס"ד

י.טחן – פרק כלל גדול -4-

**בדינא דהולך במדבר ואינו יודע אימתי שבת**

**דף ס"ט ע"ב**

1. **אמר רב הונא היה מהלך במדבר ואינו יודע אימתי שבת מונה ששה ימים ומשמר יום אחד חייא בר רב אומר משמר יום אחד ומונה ששה וכו' אמר רבא בכל יום ויום עושה לו כדי פרנסתו.** יעוין ברש''י דרבא הוי פירושא לדינא דמונה ששה ימים דגם בהם אסור במלאכה ורק דעושה כדי פרנסתו, ומבואר דמעיקר הדין אסור בכל הימים מספק רק מחויב להעמיד יום אחד כשבת כדי שלא תשתכח תורת שבת כמו שמבואר ברש''י ד''ה בקידושא ואבדלתא, אולם יעוין בירושלמי דמבואר דאיכא בזה פלוגתא בין הבבלי לירושלמי אי מותר בכל ששת הימים במלאכה [יעוין בחידושי חת''ס] , ויעוין בקובץ הערות סימן כ''ז דמבאר דשרש הנידון הוא אי אזלינן בתר רובא דיעוין במג"א ר"ס שמ"ד דהקשה ניזל בתר רוב הימים שהם חול ותי' דשבת מיקרי קבוע. ומבואר בזה שתי יסודות. האחד. דאיכא רוב ביחס לזמן. שנית. דחשיב קבוע. ויש לעיין במאי פליג הירושלמי אי איכא הכרעת רוב ביחס לזמן או בהלכות קבוע ובחת''ס מבאר דפליגי בהלכות קבוע. ובקובץ הערות מבאר דפליגי בהלכות רוב. ובבאור הסברא דלא ניזיל בזה בתר רובא יעוי''ש דמבאר בשתי אופנים או מחמת דהוי תרתי דסתרי או דבעינן שהבשעת הכרעת הרוב איכא לכל הרוב לפנינו וזמן הוי דבר מתחלק דלא נמצא לפנינו בשעת הכרעת הרוב.

**בבאור טעמא דתרתי דסתרי**

1. יעוין בתוס' [סנהדרין פ' ע"ב ד"ה הנסקלין] גבי הנסקלין בנשרפין, דלא אזלינן בתר רובא היכא דרובא נסקלין דממנ"פ נעשה איסור. ובבאור החילוק בין רוב לחזקה דהרי בחזקה אזלינן בתר חזקה בשתי שבילין למרות דהוי תרתי דסתרי יעוין בשערי ישר שער ג פרק ה וז''ל, ונלענ"ד דענין זה דמהני חזקה להתיר לכל אחד אף דממה נפשך נעשה איסור כמו בשני שבילים ושתי כתי עדים ובשני נזירים כשנזרקה טומאה ביניהם כמו שכתבו תוס' בפרק קמא דחולין דף ט' ע"ב ובריש נדה דאף שודאי אחד מהם נטמא מוקמינן כל אחד אחזקתיה, כלל זה הוא רק בדין חזקה, דענין החזקות שאמרה תורה להעמיד על החזקה הוא כלל בהנהגה שעלינו להתנהג כן בכל הספיקות, אבל אינה בגדר הכרעה על המציאות כלום כמו שביארנו ענין זה בשער ב', ומשום הכי כל אחד אוקמיה אדינו ואין דינו נגרע על ידי חבירו, אבל בהיתר הבא מחמת הרוב בין רובא דאיתא קמן ובין רובא דליתא קמן דילפינן כל זה מקרא דאחרי רבים להטות, אם הוראת הרוב על הרבה דברים ביחד וידוע לנו שהוראה בטלה היא על אחד מהם אינה הוראה כלום, ובכה"ג ודאי לא אמרה תורה לסמוך על הוראת הסנהדרין אם ידוע לנו שהוראתם בטלה נגד אחד מהם, וכמו דלא אזלינן בתר הוראת סנהדרין כמו כן בכל רוב בין דאיתא קמן ובין דליתא קמן אם הרוב מראה לנו על כמה דברים ביחד שהוא כך וכך, וידעינן שאחד מהם אינו כפי הוראת הרוב לא אזלינן בכה"ג בתר הרוב.

**ובבאור טעמא דהירושלמי דלא חשיב תרתי דסתרי** יעוין בקובץ הערות קובץ הערות סימן כז סעיף ו וז''ל, ושמא י"ל, כיון שחייבוהו חכמים לשבות בשביעי, תו לא הוי תרתי דסתרי גם מדאורייתא, כיון שבפועל לא יבא לידי איסור ממ"נ.

**ועיקר סברתו דמכח איסורא דרבנן לא חשיב תרתי דסתרי יעוין בפמ''ג** בא''א דמבאר כן בכונת המג''א דנקט דגדר איסורא דיום השביעי הוי כיו''ט שני, ובא ליישב בזה אמאי לא אמרינן ספק דרבנן לקולא, ובפמ''ג מבאר דהא לא הוקשה לו מ''ט קבעו יום דאסור בו מדרבנן, רק דתמה דמ''ט מותר בכל הימים מחמת ספק דרבנן לקולא הרי איכא בזה תרתי דסתרי דודאי יעבור על איסור שבת. וז''ל, ואמנם הוה קשיא לי משני שבילין [פסחים י, א] ושתי קדירות [יו"ד סימן קיא סעיף ה] ועיר ספק מוקף חומה [או"ח סימן תרפח סעיף ד] דאין אומרים ספק דרבנן לקולא היכא שוודאי עובר, י"ל דאין הכי נמי קאמר, דאע"ג ספק דרבנן לקולא וכאן אי אפשר להתיר כל שבעה ימים, א"כ מה חזית, ועל זה תירץ דההוא יומא שקיבל שבת חל עליו כמו יום טוב שני.

ומבואר דביחס לתרתי דסתרי באיסורא דרבנן דהוי מחמת מאי חזית דהוי רק היכא דדנים על תרוייהו בבת אחת דהוי כחוכא ואיטלולא ובהא מהני הא דנבחר יום אחד לאיסור [יעוין דוגמת זה בנדה פרק האשה] אולם ביחס לדאוריתא דהוי סברא בעיקר הכרעת רוב עדיין צ''ע אי שייך למימר כן כיון דסכ''ס ביחס לעיקר הספק ליכא הכרעה וכל הימים בכלל הספק. ואולי ניתן לבאר דהוי גרעון בעיקר המחייב להנהיג את הרוב דמאחר דדיני ההנהגות [גם אי הוי הכרעה] ניתנו מחמת הספק א''כ כל כמה דבפועל ליכא לו ספק בהנהגתו א''כ ליכא מחייב כלפי הך יום וממילא ניתן להכריע את שאר הימים.

**בבאור טעמא דבעינן את הרוב לפנינו**

1. **יעוין בקובץ הערות** סימן כז סעיף ה דמביא את הרא"ש פרק אותו ואת בנו [חולין פ"ה סי' ה'] וז''ל, בהמה שנשחטה אמה היום ונתערבה באחרות וצריך לשחוט מהן בו ביום כיצד יעשה מכה אותן וטורדן וכל הפורש מן הרוב הוא פורש ושנים הנותרים אסור לשוחטן עד למחר עכ''ל. ומבואר בדבריו דדן את הכרעת הרוב בנפרשים למרות דודאי יהא שקר דכפי הכרעת הרוב יתיר את כולם בשחיטה וזה אי אפשר דודאי חד מנייהו אסור לשוחטו מ''מ דנים על כל נפרש בפני עצמו ורק דבשנים הנותרים דליכא כבר לרוב ליכא את סיבת ההיתר. ויש לעיין בבאור כונתו אי הוי מחמת דבעינן לסיבת ההיתר כל רגע ורגע ולא אמרינן דכל כמה דאיכא רובא חל היתר בכל חד בפני עצמו, או דהוי הלכה ברוב דבעינן דיהא לפנינו ובעינן את המצאות הרוב כחלק מסיבת ההיתר. ובקובץ הערות מבאר דהוי מחמת דבעינן את הרוב לפנינו. וז''ל, דצריך שיהא כל הרוב בב"א ולא מהני מה שמתחלה היה רוב. ולפי"ז נבאר דבנידון ביחס ל''זמן'' לא שייך כלל רוב, דכל חלק מהזמן הוא תמיד בזאח"ז. ובשיטת הירושלמי דמהני רובא יעוי''ש דמביא מהגר''ח דאפשר דהא דשנים האחרונים אסורין, אינו אלא מדרבנן, ומדאורייתא אזלינן בתר רובא אפילו בשנים האחרונים.

**ועיקר יסודו דבעינן את הרוב לפנינו ולכן ליכא הכא דין רובא יעוין בקובץ שיטות קמאי** מה דמביא מספר יחוסי תנאים ואמוראים לרבינו יהודה ב''ר קלונימוס משפירא מה שהשיב לר' ברוך מריגנשפורק על מה שדן אי אי אזלינן הכא בתר רובא או דחשיב קבוע כיון דלעולם זה ידוע. והשיב לו וז''ל, דלא שייך הכא רוב וקבוע דמהיכא גמרינן רוב דכתיב אחרי רבים להטות וקבוע ומארב לו וכו' הלכך דומיא דהנהו בעינן שהרוב הוא בעולם וכו' משא''כ בסדר הימים שאין שני ימים שולטים כאחת אלא יום הולך ויום בא ואין יום מתערב בחבירו והיכי שייך למימר רובא וקבוע לעולם אין יום היתר ויום איסור באין כאחת ונ''ל אע''ג דרוב ימים חול אין זה רוב שדברה עליו תורה שרי אפילו רובא דליתא קמן לא אשכחן בהדיא מדאוריתא וכו'.

**בבאור גדר דינא דרובא דאיתא קמן והמסתעף לנידון אי בעינן את הרוב לפנינו**

1. בבאור הנידון אי בעינן את הרוב לפנינו נראה דתליא בעיקר גדר רובא דאיתא קמן דיעוין בשו"ת חמד"ש אה"ע סימן כ"ד סקי"ב בתשובה מהחוו"ד דהוי רוב בצדדי הספק. וז"ל, דרובא דליתא קמן הוא מה דליתא קמן בדינא כגון רוב בהמות אינם טריפות שבהמות אחרות אינן מגדלין הספק, ולא באים בדין, שאפילו לא היה רק בהמה אחת בעולם היה בה ספק זה אם היא כשירה או טריפה, משא"כ ברוב סנהדרין או בט' חנויות דאילו לא היה רק חנות אחת לא היה שום ספק, וכשיש עוד אחד נעשה ספק אם מזו אם מזו, וכל שיש יותר מגדיל הספק יותר, וכולן באין בדין לפנינו לומר אם מזו אם מזו זה חשוב רובא דאיתא קמן עכ"ל. ומבואר בדבריו דכל החפצא דרובא דא"ק היא במה שריבוי החנויות מגדיל את הספק.

**ויעוין גם בשערי יושר ש"ג פ"א סק"ג דנקט דהוי מצד השייכות של הרוב לקביעת הדין בחתיכה** וז"ל, דכיון שהבשר בעל כרחו נפרש מאחד מהעשר , כל חנות וחנות גורמת דין על הבשר לספק את הדין על הבשר, ונמצא דעל הבשר איכא תשעה צדדים הגורמים צד היתר וצד אחד הגורם צד איסור והתורה אמרה אחרי רבים להטות, דכן הוא הדין בדיינים שאמרה תורה שהדין היוצא מהרוב עלינו לעשות כן, כמו כן הדין הנולד מרוב חנויות נגד המיעוט הוא דין שעלינו להתנהג כן עכ"ל.

ולפי''ז נראה דהכרעת הדין קיימת גם לאחר דליכא לרוב לפנינו כיון דסיבת ההכרעה היא מכח ריבוי הצדדים ולעולם ועד איכא להאי סיבה רק מה דיש לדון אי בעינן את הסיבה כל רגע ורגע וביחס לנידון ב''זמן'' לעולם ועד איכא רוב צדדים דהוי יום חול ורק בנידון הרא''ש בשנים הנותרים דהצדדים נובעים מכח המציאות של ריבוי הנפרשים בהא יש לדון דכל כמה דכעת ליכא ריבוי נפרשים ליכא לסיבת הרוב.

**אלא דבעיקר גדר רובא דא''ק יעוין בר"מ קזיס** חולין י''א וז"ל, דמדכתיב אחרי רבים להטות שמעינן דאזלינן בתר רובא בין להחמיר בין להקל, ודווקא ברובא דא"ק כגון סנהדרין דהיינו שנודע לנו בודאי שיש כאן רוב ומיעוט כגון שנודע שרוב העיר ישראלים או נכרים, אבל ברובא דליתא קמן כגון אם רוב הבהמות כשרות שלא נודע לנו זה רק במה שאנו רואים השחוטות מהן שרובן כשרות, אמנם הנמצאות בחיים לא נוכל לדעת בבירור אם רובן כשרות אם לאו, אין לנו ראיה הנ"ל שהולכין אחריו. וכשנרצה להכריע לצד היתר מטעם רוב צריך שיהיה הרוב ידוע וברור וברובא דליתיה קמן מאן לימא לן דאיכא רוב, ובאו להוכיח שהולכין אחר הרוב בזה מפרה אדומה.

**וכמו"כ כתב החת"ס בב''ב כ''ג ע''ב** ד"ה אע"ג וז''ל, ולא מקרי ליתי' קמן אלא כל שאין כאן תערובות וקבוע כלל לא רוב ולא מיעוט אלא מנהג העולם כך רוב נשים בני קימא יולדות רוב עולם אינם סריסים ואילוניות רוב מצויים אצל שחיטה מומחים הן וכו'.הנה כל אלה וכיוצא בהם איה שוקל ואיה סופר אשר מנה מניין האנשים עתה אם הם סריסים או לא, אם המצויים מומחים או לא אך מנהג העולם כך נוהג. עכ''ל.ומבואר דאיכא יחס לאופן של המצאות הרוב אי מספר ומנין הרוב קיים בעצם המציאות, או דידעינן בפועל דאיכא רוב מחמת ריבוי המקרים אולם ליכא לנו ידיעה במסוים על קיומו של רוב במציאות.

**ויעוין גם בקוב"ש** ב''ב אות כד דמעמיד את החילוק ביחס להמצאות הרוב רק דבקוב"ש נוקט דעצם הדבר שליכא ידיעה במסוים על כל חלק וחלק מהרוב אלא הוי ידיעה כללית דאיכא רוב, שלא נבנית מכח קיבוץ הפרטים בהא גופא איכא גרעון באיתא קמן וגם אי ע''י הידיעה הכללית נדע על קיומו של רוב במציאות הוי חסרון ברוב. **וחזינן גם מדבריהם דאיכא יחס לאופן עמידת הרוב** רק לא כהר''מ קזיס דהוי בעצם מה דהוא לפנינו אלא באופו מציאותו כ''רוב''.

**ונראה דיסוד הענין הוא על פי הא דמבואר** **בר"ן בע"ז ר"פ כל הצלמים** בפלוגתא דר''מ ורבנן לגבי צלם שעובדין אותו פעם אחת בשנה במקומו של ר''מ דלר''מ דחייש למיעוטא חיישינן מכח זה גם במקומות שלא מבורר מנהגם דנוהגים כהך מקום שלא מבורר. ובר''ן מבאר דאין הכונה דחיישינן דגם הנך מקומות עובדים להך צלם [כמו שנקט שם הרמב"ן] אלא דהוי גזירה שלא יכשלו במקומו, רק מאחר דחייש למיעוטא חזינן דחשש יותר למיעוט, ולכן איתא סיבה יותר לגזור מחמת המיעוט, **ובבאור הא דס"ל לר"ן דבהאי רובא כו"ע מודו יעוי"ש דמדמי ליה לרובא דאיתא קמן דדיינים.** וז''ל דברובא דאיתא קמן אפילו ר"מ מודה ביה, וטעמא דמילתא שכיון שהוא רוב וידוע לפנינו הרי הוא חשוב לבטל את המיעוט ולעשותו כמי שאינו, וה"נ הרי רוב המקומות שאין נעבדין בהן ידוע אצלנו ואיתא קמן ולפיכך ראוי שיבטל המיעוט שלא נחוש לסתם מקומות מפני מקומו של ר''מ עכ"ל.

**ומבואר בר"ן שמעלת איתא קמן נובעת מחמת שהוי חשוב לבטל את המיעוט** ומוכח מזה שיסוד דין רוב הוא לא מחמת דאיכא מעלה בצד הרוב מול המיעוט, אלא להיפך דיסוד דין רוב הוא מחמת מצבו של צד המיעוט בספק מחמת הרוב, והוי מיסוד דין ביטול, ולפי"ז ניתן להבין שהמשמעות של האיתא קמן הוא ביחס של הרוב כקיים בעצם המציאות מכח מה דנמצא לפנינו ולא עומד רק כצד בעלמא, ולפי''ז יש מקום להבין דבעינן את המצאות הרוב לפנינו כחלק מסיבת הרוב ובזמן דליכא לפנינו קיבוץ של ימי חול כל יום הוי זמן בפני עצמו ליכא לעיקר סיבת דין רובא דאיתא קמן.

**ביסוד המג''א דחשיב קבוע**

1. יעוין בבאור הלכה שדמ ד''ה אפילו ביום וז''ל, ומה שאסור במלאכה בכל יום אפשר משום דעשאוהו רבנן כקבוע ואפילו אם נאמר דיום זה של שבת הוא בכלל קבוע גמור מדאורייתא והוי כמחצה על מחצה מ"מ מידי ספיקא דאורייתא לא נפקא. ויש לעיין בבאור ספיקו, ויעוין בראש יוסף דדן אמאי חשיב קבוע ניכר [יעוין בתוס' נזיר י''ב ע''א ד''ה אסור ובעוד כמה דוכתי דנקט דבעינן ניכר] וז''ל, היינו קבוע ד"ת דלכל העולם ניכר יום שבת והוא א"י ומ"מ א"י מאין הוציא זה. וכפה''נ זה כונת ספק הבאור הלכה. ויעוין עוד בחת''ס דמבאר באופןמ אחר אמאי לא חשיב קבוע וז''ל, אמנם בירושלמי משמע לי' דפליג אהא וס"ל שעושה כל צרכו ואזל בתר רובא. וצ"ל דס"ל נהי דשבת קבוע הוא מ"מ כל יומא ויומא ה"ל פרוש ממקום קביעתו דכל יום פרוש מימים העתידים לבוא. אף על גב דהוה פרוש לפנינו ס"ל דמדאורייתא אפי' פרוש לפנינו שרי. וכן דעת הר"ן פג"ה בסוגי' דמכריזין.

**ויעוין עוד בשער המלך** הלכות מגילה וחנוכה פרק א הלכה יא דמביא את הר"ן בפ"ק דמגילה וז"ל, ולענין עיירות המסופקות אם הם מוקפות חומה מימות יהושע או לא הורו הגאונים שהולכים בהם אחר רוב עיירות שרובן אינן מוקפות חומה ומביא להקשות דאמאי לא חשיב קבוע ומיישב בשם רבו יסוד מחודש בדין קבוע. וז''ל, ומו"ה ז"ל בספר לשון למודים חא"ח ס"ס רמ"ג תי' לזה וז"ל ול"נ דלק"מ דלא אמרינן קבוע כמחצה על מחצה דמי אלא היכא דשקיל או שפירש בפנינו מהקבוע אבל היכא דלא יצא מתוך הקבוע כגון עיירות דבאפי נפשייהו קיימי אזלינן בתר רובא ודאי ודמי לבשר הנמצא דאמרינן כל דפריש מרובא. ולפי''ז גם בנידון בזמן לא שייך תורת קבוע כיון דהזמן לא יצא מתוך הקבוע.

**בדברי הראשונים אי הוי ספק דאוריתא או דרבנן**

1. **יעוין בקרית ספר** וז''ל, המהלך המדבר ולא ידע מתי הוא יום שבת הוי ספיקא דאוריתא ואוסר לעשות שום מלאכה בכל הימים. ומבואר דהוי ספק דאוריתא אולם יעוין ברמב''ן דמבאר הא דמותר לילך חוץ לתחום אפי' למ"ד תחומין דאורייתא כיון דאיסור עשה הוא ואינו איסור סקילה לא החמירו. ובפשטות מבואר בזה דאיסורא דמלאכות הוי מדרבנן ולכן שייך לומר דרבנן החמירו רק באיסור סקילה אולם יעוין בספר יד המלך סו''ס שדמ דתלה את זה בנידון אי ספק דאוריאת לומרא הוי מדרבנן ובראש יוסף בסוגין גם מצדד כון בכונתו רק דתמה דהכא הוי איקבע איסורא יעוי''ש. ויעוין ברמב''ן דמסיים וז''ל, וליכא למימר דשאר יומי נמי לא אזיל חוץ לתחום א"כ לעולם יעמוד במדבר ויחלל שבתות וימות בארץ גזרה. ויעוין בפמ''ג בא''א סק''ב וז''ל, וי"ל דבא ליתן טעם אף למאן דאמר [רמב"ם שבת כז, א] י"ב מיל דין תורה, אפילו הכי שרי לילך כמה שרוצה, דפקוח נפש, דימות בארץ גזירה. וההוא יומא נמי, דמה חזית. ואף מדרבנן בחר לו יום זה לא רצו להחמיר עליו, כיון דליכא סקילה.

**בהיתרא דאשה שאין לה וסת אי מהני בהא רובא דימים**

1. **יעוין בשערי יושר** ש''ב ספ''ח וז''ל, אבל באשה שאין לה וסת כלל דקיי"ל על פי רוב הפוסקים דמותרת לבעלה בלא בדיקה, וע"י בדיקה ודאי לית מאן דפליג, ולכאורה למה לא ניחוש שמא תראה בתוך ביאתה, ונ"ל דגם בכה"ג י"ל דאיכא תורת רוב להיתירא כיון דשעות שהיא רואה בהם הם מיעוט ורוב השעות הם שאינה רואה בהם, אמרינן שהשעה שאנו דנים עליה שהיא מן רוב הזמנים שאינה רואה בהם, ועיין בשו"ע או"ח סימן שד"מ בהולך במדבר ואינו יודע מתי יום השבת דאסור במלאכה כל הימים אם לא מחמת פיקוח נפש, וכתב המג"א סק"א ואף על גב דרוב הימים הם חול זה מיקרי קבוע. עכ"ל. היינו כיון דבכל העולם יודעים את השבת משו"ה חשוב קבוע, אבל בכה"ג דעכשיו כשאנו דנים על השעה הקרובה שעה זו היא מעורבת בין השעות ואינה ניכרת לשום אדם ואין שייך בזה ענין קבוע אזלינן בתר רובא. ואף דלכאורה לא דמי להולך במדבר לענין שבת דשם הזמן גורם הבדל הדינים מיום זה ליום אחר ואזלינן בתר רוב הימים, אבל בכה"ג שאנו מסופקים מתי תהא שעת נדותה דאין הזמן גורם הדין רק מקרה הראיה גורם הדין, ועלינו לדון מתי תראה אם בזמן זה או בזמן אחר [כונתו להקשות דכיון דגורם הדין הוא המקרה ולא הזמן א''כ במקרה איכא רק שתי צדדים], הנה באמת הכל אחד הוא, דגם אם נבוא לדון על מקרה של ראית נדותה, ג"כ י"ל דאזלינן בתר רוב שמקרה זו תבוא ברוב העתות ולא בעת זו שאנו דנים עליה היינו בשעה זו של תשמיש [כונתו דגם במקרה כיון דהנידון על אופן הגעת המקרה ובזה איכא רוב אפשרויות הלכך איכא בזה רובא]. ועוד נ"ל דבכה"ג אין לנו לדון על ''מקרה של הראיה דם נדה'' רק על ''עת נדותה'', דלא דמי לאומר הרי זה גיטך שעה אחת קודם מיתתי שאנו דנים שמא ימות בשעה הבאה ולא על השעה בין השעות, דשם מקרה של מיתתו גורם הדין שתתגרש בשעה הקודם לזה, אבל בכה"ג אף אם נאמר דכל שנעשית ערוה מן העריות נאסרת בשעה הקודמת משום יחוד וקירוב בשר, אין מקרה המעשה גורם לאיסור זה של השעה הקודמת, רק מה ''שנעשית אסורה לביאה גורם'', ועלינו לדון אם תהיה ''אסורה בשעה הביאה'', וע"ז שפיר איכא רוב, דברוב השעות היא מותרת לביאה. עכ''ל.

**בגדר חיובא דשמירת יום השביעי בספק אי הוי מדאוריתא**

1. **יעוין ברש''י והר''ן דחיובא דיום השביעי הוא רק שלא ישתכח תורת שבת**, אולם יעוין בגליוני הש''ס מה דמביא בזה מהמגיד מישרים וז''ל, ע' ס' מגיד משרים לב"י תחלת פרשת משפטים דמתבאר מדבריו דאין זה מעניין ספק לבד רק אצל האינו יודע נעשה דבר עצמיי דשביעי ששובת בו הוא בעצם השבת שלו וכזה מה שע"ע יוצא בשנה השביעית הוא ג"כ עניין שמיטה אלא דהיא שמיטה שלו בפרטיותו כשמיטת הכלל בשביעית לשנות היובל. **ויעוין עוד בשו"ת הרדב"ז** (חלק א סימן עו) וז''ל, שאלת ממני, אודיעך דעתי בענין השבת כי יש חילוק גדול בין השוכנים במזרח לשוכנים במערב, ונמצא שמה שהוא לאלו שבת הוי לאלו חול. תשובה, דע כי שאלה זו נבוכו בה רבים ונכבדים, אבל אודיעך דעתי בה, דע כי השבת נמסרה לכל אחד מישראל, שנאמר (תשא לא, יג) ''כי אות הוא ביני וביניכם'', וכמו שאות הברית הוא לכל אחד ואחד, כן השבת נמסר לכל אחד ואחד, וכיון שהשבת נמסר לכל אחד בכל מקום שהוא מונה ששה ימים ובסוף הששה עושה שבת שהוא זכר למעשה בראשית, שנאמר (שם, טז) ''כי ששת ימים עשה ה' וגו''. שאם אין אתה אומר כן, אפילו בארץ ישראל יש חילוק קצת וכו', וגדולה מזו אמרו המהלך במדבר ולא ידע מתי הוא שבת מונה ו' ימים מיום שטעה ומקדש שביעי ומברך בו ברכת היום ומבדיל במוצאי שבת, ואעפ"י שאינו עושה בכל יום אלא כדי חייו, ה"מ מפני שהוא ספק שמא הוא שבת לכל בני אותו המחוז אשר הוא בו, וחל עליו איסור שבת, אי נמי, משום דאם הוא שבת הרי יש בו איסור שבת לכל בני העולם, שאין חילוק בין השוכנים בקצה המזרח לשוכנים בקצה המערב אלא י"ב שעות או פחות, ונמצא שזה עושה מלאכה בזמן שהוא שבת לכל, מ"מ למדנו מדחייבוהו לקדש שביעי משמע דלכל אחד נמסר לעשות זכר למעשה בראשית כל חד וחד כי אתריה. תדע, שאחר שהגיע לישוב, וידע שטעה ועשה מלאכה בשבת, לא חייבוהו להביא קרבן לא חטאת ולא אשם ולא וידוי, משום שקיים מצות שבת.

**ויעוין עוד בחיי אדם שבת כלל א' דגם נקט דיום השביעי דעושה איכא בו חפצא דשבת.** וז''ל, וכן כשמונין מנין הימים, יהיו מונים על שם השבת, דהיינו יום ראשון בשבת, ויום שני בשבת, וכן כולם, כי קדושת השבת היא נמשכת לכל יום, כי הוא המרכז האמצעי שכל ימי השבוע יונקים ממנו. יום א' ב' ג' נקראין אחר השבת, שהם מקבלים קדושה משבת העבר. ויום ד' ה' ו' נקראים קודם שבת, כי הם מושפעים ומקבלים קדושה משבת הבא. ולכן ההולך במדבר או שנשבה בין הנכרים ואינו יודע מתי הוא שבת, מונה ז' ימים מיום שנתן אל לבו ושכחו, ומקדש השביעי בקידוש והבדלה. והטעם, לפי שקדושת שבת מתפשטת בכל יום. ולכן כל יום שישבות, מכל מקום יש בו מקצת קדושת שבת. וכפה''נ מקור דבריו בראשית חכמה שער הקדושה (פ"ב אות כ"ז) בשם רבו הרמ"ק זי"ע שנקודת השבוע שהוא שבת סובבת והולכת בכל ימות החול להשפיע עליהם, היא הגורמת שזה שאינו יודע אימתי שבת יכול לקדש יום אחד שנותן אל לבו לפי חשבונו, ורשאי לעשות בו קידוש והבדלה, והובא דבריו בשל"ה (מס' חולין תורה אור ד"ה וז''ל ראשית חכמה).

**בגדר חיובא דיום השביעי אי חיובו מדרבנן כמו שמבואר בראשונים בסוגין והמסתעף לאיסור מלאכות דרבנן**

1. **יש לעיין אי רבנן קבעוהו כשבת לגביו והוי דין ודאי מדרבנן, או דין ניהוג בעלמא**. ויעוין במג''א סק''ג דמביא שתי שיטות בדין מלאכות דרבנן דבא''ר נקט דליכא איסורא, דספק דרבנן לקולא, ובמג''א מוכיח מהרא''ש [ומציין גם לתוס' וצ''ב] דהוצרך להתיר איסור תחומים כדי שימהר לצאת מן המדבר גם אי הוי איסור דרבנן דמוכח מזה דגם איסור דרבנן אסור. ובבאור הדבר יעוי''ש וז''ל, ואף על גב דקי"ל ספקא דרבנן לקולא דכיון דחל עליו שבת אסור בכל כמו בי"ט שני דהוי נמי ספיקא ואיסור שבות. ומבואר דהוי דין ודאי, רק בעיקר באור דברי המג''א יעוין בפמ''ג בא''א סק''ג דהא דאסור גם מלאכות דרבנן לא בעינן להך טעמא דעשאוהו כיו''ט שני כיון דאיכא סיבה לרבנן לאסור כדי שלא תשתכח תורת שבת, רק כיון דלא שייך לדון ספק דרבנן לקולא בכל הימים דממ''נ חילל שבת, לזה ביאר המג''א דכיון דעשאוהו כיו''ט שני ליכא לסברת מאי חזית לאסור הך יום משאר ימים.

**ובבאור דעת הא''ר יעוין בחוט השני** ח''ד פרק צ''ד סק''א דמבאר דס''ל לא''ר דכל יום נידון בפני עצמו. וז''ל, די''ל דהכא לא מקרי שמתיר בפעם אחת אלא היום מתיר ולמחר אפשר שלא יהא צורך או שיצא מן המדבר.

**ובהא דמבואר במג''א דרק ביום השביעי איכא איסורא דמלאכות דרבנן** יעוין בתוספת שבת דהוכיח מהא דהוצרך תוס' להתיר איסור תחומין מחמת פקו''נ דבשאר מלאכות דרבנן איכא איסורא. ולפי''ז צ''ל דהא דתרוץ השני נקט תוס' דגם ביום השביעי מותר הוי כסברת הרא''ש כדי שימהר לצאת מן המדבר. ובבאור הא דליכא בזה ספק דרבנן לקולא יעוין בערוך השולחן שדמ א' וז''ל, ואפילו איסור דרבנן אסור לו לעשות ולא שייך בזה ספיקא דרבנן לקולא דכל ספק שהוא מפני חסרון ידיעה אינו ספק כמ"ש ביו"ד סי' ק"י ועוד דאין כאן ספק דבע"כ יש כאן שבת העומד בפני עצמו ואינו מעורב בשאר הימים אמנם אם אין לו.

**ובעיקר הנידון ביחס למלאכה דרבנן יעוין ברמב''ן** דנקט בתחילה לטעמא דתחומין דרבנן וכתב שם דמה''ט גם ביום השיביע ליכא איסורא ומבואר דמלאכות דרבנן הותרו בכל הימים.

**ובעיקר היתרא דיום השביעי באיסור תחומין יעוין בריטב''א** וז''ל, וכן בדין ואפי' למ"ד תחומין דאורייתא, דשאני הכא שאם אתה אוסר עליו לצאת מתחומו אפילו שאר הימים גם כן לא ילך יותר מאלפים דמאי שנא שאר יומי, ואם כן נמצא עומד בסכנה ואתה גורם לו לעשות חילול שבת שהוא עושה בכל יום ויום כדי פרנסתו, ולפיכך מוטב שילך בכל יום ויום כל מה שיוכל כדי לצאת מן הספק ומן הסכנה. ומבואר דמכח ה''מאי חזית'' איכא היתר בכולהו יומי ולא בוחרים יום אחד לאסור עליו.

**ביסוד היתרא דהליכה כדי לצאת מן המדבר**

1. **יעוין במגן אבות לדף ס''ט ע''ב דדן אי הוי מכח דינא דמוטב לחלל שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה,** או דהוי מחמת חשש מיתה ומכריח דלא שייך להך דינא דמוטב וכו' דהוי רק בההיא דיומא דף פה דאיכא פקו''נ של מיתה ובזה מותר לחלל שבת להצילו ממיתה אולם הכא דהנידון כמה חילולי שבת יעשה מנלן דמותר לחלל שבת כדי לחסוך חילולי שבת עתידיים. ויעוין בלשון הריטב''א ''לצאת מן הסכנה'' וכן ברמב''ן ד''ימות בארץ גזירה'' ונראה דהוי חשש מיתה. רק יעוין ברמב''ן דמוסיף ד''כי לעולם יעמוד במדבר ויחלל שבתות הרבה''. ומשמע דאיכא בזה להך היתרא דמוטב לחלל שבת אחת וכו'.

**ובאמת יעוין בשו"ת חתם סופר** חלק א (או''ח) סימן פג דדן מכח דינא דסוגין למסור שוטה לאימוץ אצל גויים כדי לרפאותו למרות דיכשל באיסורי תורה. וז''ל, נחזור לענינינו הנ"ל אם הוא שוטה כל כך שיהיה פטור מכל מצוות, נהי דמ"מ אסור למיספי ליה איסור בידים, ואפילו נניח דהמסירה לבית החינוך הוי כמיספי איסור בידים, מ"מ שרי כדי להוציאו משטיותו ולהכניסו לדת יהדות, ומוטב שיחלל תורה זמן מה כדי שישמור מצות הרבה, דומה קצת להולך במדבר ואינו יודע מתי שבת שאסור לו לעשות יותר מכדי פקוח נפש משום ספק שבת ומ"מ הולך כמה שירצה אפילו למ"ד תחומין דאורייתא, עיין תוס' מס' שבת ס"ט ע"ב ד"ה עושה וכו' דאי לאו הכי לא יגיע לעולם ליישוב, ע"ש, ודוקא ביום שמקדש בו תליא אי תחומין דאורייתא או לא, אבל בשאר ימים מותר אפילו למ"ד תחומין דאורייתא.

**ויסוד הנידון תלוי אי הך דינא דמוטב וכו' הוי רק טעמא להיתרא דפקו''נ** אולם יסוד ההיתר הוא מחמת הצלת נפשו או דהמיתה היא היכי תימצי להעמיד את המצב של העדר שמירת שבתות וקיום מצוות וסיבת ההיתר היא מחמת העדר קיום המצוות. ויעוין בשו''ת אגרות משה או''ח חלק ג סימן סט וז''ל, אך בעצם אין לפרש כפשוטו שהוא מדין דחיה דהא אף שר"ש בן מנסיא ביומא דף פ"ה ורשב"ג בשבת דף קנ"א שאמרו בפק"נ טעם זה אינו טעם ממש לדינא שבשביל זה מחללין שבת דהא לכו"ע מחללין שבת אף על חיי שעה שלא יהיה מהצלתו אף קיום שבת אחת דליכא מאן דפליג בזה, אלא הוא טעם בעלמא מ"ט אמרה זה תורה והוא ככל הטעמים שנאמרו במצות התורה שאינם לדינא אלא שבשביל זה החשיבה תורה חיי נפש של אדם ומאחר שהחשיבה בזה חיי נפש של האדם החשיבה אף לחיי שעה שלו, וא"כ לא שייך זה באין נוגע לחיי נפש של האדם אלא לקיום השבת לבד.

**בהא דלא מהני היתרא דעושה כדי פרנסתו להקדים לעשות ביום אחד שיעור שיספיק גם לשאר הימים**

1. **יעוין בבאור הלכה** שדמ א' ד''ה מצומצמות, דהקשה דאמאי לא הרשוהו שירויח ביום אחד או בשני ימים הרבה יותר מכדי פרנסתו כדי שיוכל לשבות אח"כ ד' וה' ימים ממלאכה שעי"ז קרוב שיקיים מצות שבת כדין תורה משא"כ עתה שהוא עושה בכל יום ויום בודאי יתחלל שבת במלאכה דאורייתא. ומיישב וז''ל, י"ל דעתה כשהוא עושה כדי פרנסתו אין זה מקרי ''חילול שבת'' דנוגע לו בכל יום לפקו"נ, וע"כ זה עדיף יותר משיעשה יום או יומים יותר מפרנסתו ויחלל שבת בספק ברצונו. [**ויעוין בקש''ק מה דמובא מיחוסי תנאים ואמוראים** סד''ה ואין להקשות. וז''ל, וכיון שמצמצם בסעודתו אפילו אם פגע בשבת אין כאן איסור מלאכה דהא ברשות קא עביד ומוטב בכה''ג, ולא להכין מיום זה כדי למחרת, דמלאכת יום זה ברשות והיתר פקו''נ הוא עושה].

ויעוי''ש דדן לפי''ז באיש הצבא שהוצרך לעשות איזו מלאכה דאורייתא ונאנס ולא עשאה מע''ש והגיע בין השמשות אי עדיף שיעשה כעת למרות דהוי ספק כיון דעי''ז ינצל מודאי חילול שבת. ובפשטות הוי כההיא דסוגין דמבואר דכל זמן דליכא לפקו''נ לפנינו לא ראוי להקדים ולחלל לפני זה. רק דכתב שם וז''ל, ויש לדחות דבעניננו הוא שני ימים משא"כ הכא דהוא יום אחד מה נ"מ בין תחלת המעל"ע של שבת לאמצע המעל"ע מוטב יותר שיקדים דאפשר שינצל עי"ז מחילול שבת. ויש לעיין בבאור החילוק בין שתי ימים לאותו יום, דאי להיתרא דפקו''נ בעינן דיהא היתר לפנינו מאי איכפת לן דאותו יום יהא היתר וכי ההיתר מתיחס ל''יום''. ובאמת יעוין בכף החיים שכ''ח ס''ק ס''ג וז''ל, ואם צריכים לבשל עבורו בשבת והרופא אומר שא''צ ליתן לו לאכול עד אחר ד' שעות אחר שיעשה הרפואה אין היתר לבשל רק בשעה הצריך לבשל ולא קודם.

**ויעוין עוד בנצי"ב** ב''העמק דבר'' פ' קרח דמחדש דמי שברור שתהיה לו ענין סכנה למחר בשבת ויצטרך לעשות מלאכה בשבת וכשיעשה המלאכה בע"ש לא יצטרך לעשות המלאכה בשבת שאף כשע"ש הוא יום טוב יעשה בע"ש שהוא רק באיסור לאו כדי שלא יצטרך לעשות המלאכה בשבת שהוא איסור סקילה. ומבואר דאיכא היתרא מכח הפקו''נ דלמחר. **ובאגרות משה** ח''ג סימן ס''ט תמה עליו וז''ל, ודאי הוא מילתא דתמיהא כדכתב כתר"ה, דכיון דהיום ליכא סכנה ומחר אם תהיה סכנה יוכלו להצילו אז מהסכנה ע"י מלאכה אין טעם להתיר לחלל יום טוב אף שהוא קיל משבת מאחר דעדיין ליכא ענין הפק"נ לדחות שום איסור, דרק היכא דאיכא כבר לסכנה שאז הוא זמן ההצלה ויש להציל באיסור קל ובאיסור חמור צריך להציל בהקל, אבל כשהסכנה תהיה בשבת באופן שברור שגם בשבת יוכלו להצילו באיסור מלאכה אין לעשות ביום טוב אף שהוא קל כיון שעדיין ליכא סכנה ולא ניתן יום טוב לידחות ממנה אף שהוא איסור קל משבת.

**רק יעוי''ש עוד בחולה שיש בו סכנה דהרופאים אומרים דיכול להמתין כמה שעות ולטפל בו אז אי מצי להקדים ולחלל עכשיו.** ובחוט השני פרק צ''ד עמוד רסה מדייק מהשו''ע שכ''ח ד' דכתב שאם יודע שהוא חולי הממתין עד מוצ''ש אין מחללים את השבת. ומוכח דאם לא יוכל להמתין למוצ''ש ויוכרח לחלל שבת מצי לחלל השתא. ומבאר הגר''נ דכבר עכשיו דינו כחולה מסוכן ואיכא כעת לסיבת ההיתר רק אי מצי להמתין למוצ''ש לא הוי סיבה להתיר חילול שבת אולם כל כמה דמחויב מכח מצבו חילול שבת נמצא דאיכא כבר להיתר לפנינו. **אולם יעוין באגרות משה דנקט דליכא בזה היתרא** וז''ל, משום דרק כשכבר איכא חשש סכנה חייבה תורה לרפא ע"י רופאים ולעשות כל התחבולות אף בחלול שבת ועבירת כל איסורין ולא לסמוך על נסים, אבל כל זמן שאין הסכנה עדיין ליכא חיוב זה ורשאין לסמוך גם על נסים שמא לא תהיה הסכנה כלל אף שהוא שלא כפי דרך הטבע ואמירת הרופאים, וממילא אסור לחלל שבת בתחלת היום שעדיין ליכא הסכנה.

**בבאור הבה''ג בתרוץ הגמ' ודלמא מאתמול שבת הואי והמסתעף לקושית הבאור הלכה**

1. **יעוין ברש''י דמבאר דנמצא מחלל שבת שלא לצורך פקו''נ** כמו שהבאנו לעיל מהבאור הלכה דהוי הגבלה בהיתרא דפקו''נ. אולם הבה''ג מוסיף וז''ל, וכתיב והכינו ''חול מכין לשבת'' ו''אין שבת מכין לחול''. ויעוין בגליוני הש''ס בבאור דבריו וז''ל, ונראה דאינו מפרש כפירש"י דקשה במ"ש רש"י דנמצא מחלל שלא לצורך פקו''נ, דמה החילוק בין אם עושה יום שלפניו עבור יום הבא, מעשותו ביומו, והרי שניהם ספיקי שבת בשוה, ועוד נראה דיותר היה ראוי שישמר יום אחד לגמרי ויעשה ביום שלפניו ב' פרנסות דהשתא אפשר דמיתרמי לי' עכ"פ יום שבת לשימור משא"כ בעשותו בכל יום כדי פרנסה הרי וודאי מחלל שבת, ועל כן פירש הבה"ג דקושית הגמ' דאם יעשה בכל יום כדי פרנסה הרי לא יהיה כאן עבירת איסור הכנה כלל משא"כ אם ישמור יום אחד ויעשה מלפניו ב' פרנסות א"כ שמא הוא שבת ועובר בו אאיסור הכנה לחול ואיסור הכנה הרי אין כאן הכרח כלל שמותר וע"כ שפיר אסור.

**וההוא יומא מינכר בקידושא ואבדלתא**

1. **יעוין בריטב"א וז''ל, וא"ת והיאך יאמר ברכות על הספק** דכי אמרינן ספק ברכה בדאורייתא חוזר כשהוא יודע שהוא חייב בברכה ודאי אלא שהוא מסופק אם ברך ואם לאו, י"ל דספק ברכה לבטלה איסורא דרבנן הוא, אי נמי בלא ברכה קאמר. ומבואר בריטב''א דחשיב ליה כספק דאוריתא ובמנחת אריאל סק''ח העיר דלשיטת המג''א סימן רעא דאת הקידוש דאוריתא יוצא יד''ח בתפילה א''כ מאי אחשיב ספק דאוריתא ויעוין בריטב''א דאי ליכא לו פת מקדש ומבדיל בתפילה כמו ביהכ''פ דליכא פת ונראה מדבריו דגם מתפלל תפילת שבת [וכן מבואר בפמ''ג במ''ז סק''ג וז''ל, והוי יודע, דבאותו יום מתפלל שבת כדינו, וכן הוא בר"מ פרק ב' מהלכות שבת הלכה כ"ב ומקדש שביעי ומברך בו ברכות היום ומבדיל במוצאי שבת. היינו קידוש, ברכה, והוא הדין תפלה] וא''כ צ''ב אמאי לא יצא בתפילה ודחוק לומר דכונת הריבט''א דרק אי ליכא לו פת יקדש בתפילה ובאמת אי איכא לו יין או פת יתפלל של חול ויקדש על הפת והיין וצ''ב.

**ובעיקר קושית הריטב''א דאמאי לא הוי ברכה לבטלה יעוין בשער הציון** סק''ב דמביא את רש''י והר''ן דנקטו דהוי תקנ''ח לזכרון שלא תשתכח תורת שבת. וז''ל, וכיוונו בזה לתרץ האיך התירו לו לברך ברכת קידוש והלא על כל פנים מידי ספיקא לא נפקא, ועל זה פרש לזכרון וכו'. ומבואר דע''י דאיכא צורך בזה משום התקנה לא הוי ברכה לבטלה וכן מבואר בפמ'''ג שם וז''ל, ועיין סימן רט"ו במ"א [ס"ק ו] ברכה שאינה צריכה כו', וכאן הוה ברכה הצריכה, כי כן תקנו חז"ל.

**ובעיקר הנידון אי מתפלל תפילת שבת יעוין בספר למנצח לדוד** (ח"ב דף יג עמוד א) לגר''ד פארדו דכתב דמתפלל של חול, משום שאף בשבת היה מן הדין שיתפלל י"ח ברכות אי לאו משום דלא אטרחוה רבנן, ואפילו להזכיר שבת בתפלת חול אין להזכיר כי אולי אינו שבת והוי הפסק, ודי לו במה שתקנו לו זכרון דברים בקידוש והבדלה, והסכים עמו החיד"א במחזיק ברכה (סי' שד"מ סק"א).

**בהא דלא מקדש כל יום מספק**

1. **יעוין בראש יוסף** דמקשה דאמאי לא מחויב לומר כל יום בא"י מקדש השבת דספק תורה הוא, וההוא יומא מינכר ליה בתפלה של שבת וברכות כמ"ש הרמז"ל, רק דמסופק אי בעינן דוקא בשם או סגי בברוך מקדש השבת. ובעיקר קושיתו **מובא בספר פניני קה''י** ח''ב עמוד ס''ו דמיישב על פי יסוד הדבר אברהם [ח''א ל''ד] דבספירת העומר ''ספירת ספק לא הוי ספירה'' וה''ה י''ל דבקידוש מאחר דבעינן ליחד את יום השביעי משאר ימים א''כ בספק לא הוי קידוש ורק ביום דנתקן לזכרון הוי ספירת ודאי. **ובחוט השני** ח''ד פרק צ''ד סק''א מיישב דמאחר דענין קידוש הוא הבדלתו משאר ימים א''כ כיון דכל הימים אסורים מספק ליכא בזה הבדלה ובעינן לתקנה מיוחדת לקדש ביום השביעי כדי שיהא ניכר לגברא אולם בגוף היום ליכא הבדלה.

**ויעוין עוד בקרית ספר** הלכות שבת פרק ב וז''ל, ונראה דהוי דרבנן לזכרון בעלמא שיהא לו שם חלוק משאר הימים ולא תשתכח תורת שבת ממנו ''דמדאוריתא לא מחייב לקדש ולהבדיל כיון שאין יודע אם הוא שבת''. ונראה כסברת הקה''י דהוי מחמת דחשיב ספק.

**בדין הנחת תפילין וברכת ההנחה**

1. **יעוין בבאור הלכה** דדן לענין הנחת תפילין אי חייב הנחה ומסיק דלא מבעיא אי איכא רובא מדאוריתא דודאי מחויב אלא גם אי הוי קבוע מדאוריתא והוי ספק מ''מ מידי ספיקא לא נפקא ורק בתפילת שבת יניח דלא יהא תרתי דסתרי. **ולגבי הברכה אי הוי לבטלה** יעוין בדובב מישרים ח''ב סימן י''ח דמוכיח דמותר לברך על סמך רוב וז''ל, וכן אזכור שבשו"ת מהר"ם מינץ [השני, סימן ט"ו] העיר בראיה נפלאה דעל הרוב מותר לברך, מש"ס יבמות דף קכ"א [ע"ב] שנשבע שטבע חסא, אף על גב דלהלכה פסקינן דבמים שאין להם סוף אשתו אסורה משום דחיישינן למיעוטא, וביאר המרדכי [הגהות סוף יבמות] דעל הרוב מותר לישבע, וא"כ הכ"נ לענין חשש ברכה לבטלה דהוא משום הלאו דלא תשא כמבואר בש"ס ברכות דף ל"ג [ע"א], מותר לברך היכא דרוב הוא לחיוב ואמנם המג"א שם בסי' שד"מ [סק"א] ביאר דלא שייך הכא ענין רוב משום דהו"ל קבוע, מ"מ כל זה לענין איסור מלאכה בשבת משום דשבת קבוע הוא וקיימא האיסור מלאכה, אבל לענין המסובב אם להניח תפילין בברכה שפיר אזלינן בתר רובא ומותר לברך, [ואף על גב דלא סמכינן אחזקה לענין ברכה כמבואר בט"ז או"ח סי' ח' [סק"ח], מ"מ רוב עדיף מחזקה, וגם דהט"ז מיירי רק באפשר לברורי].

ויעוין עוד בבאור הלכה שם דמצדד דמאחר דפטור דשבת הוא מפני שהם עצמם אות, וא"כ זה שעושה בו מלאכה לפרנסתו אין בו הכר [דלא מסתבר לומר דבקידוש לבד הוא ההכר, דהא עיקר האות הוא דהקב"ה שבת ממלאכתו ביום השביעי, והוא ג"כ שובת] ולפי''ז הוי חיוב ודאי.

**היכא דזוכר את היום שיצא בו אי ביום השמיני דהוי ודאי חול אי מחויב להכין גם לשאר הימים**

1. יעוין בריטב''א וז''ל, אלא מסתברא שעושה באותו יום כדי מה שיוכל לעשות עד כדי פרנסת של שבעת הימים. ויעוין במ''ב ס''ק י''א דמביא כן מהאחרונים וכתב על זה בשער הציון סק''ט וז''ל, ומזה נוכל ללמוד בזמננו דאם נתנה הממשלה הרוממה מלאכה לאיש הצבא שתהיה עשויה מתוקנת ליום השבת בצהרים, מחוייב להכין המלאכה מקודם כדי שלא יצטרך לחלל השבת, דהרי הממשלה לא צותה שיעשה דוקא ביום השבת.

**בהא דאיתא ברש''י בדרשא דשבתותי תשמורו דלא מסרן אלא לחכמים להודיען מסברא**

1. **יעוין בראש יוסף** וז''ל, מ"ש רש"י מסר לחכמים לא שהשם אמר למשה בסיני דסתירת ב' הכתובים מורים ע"ז כמו רוב דרשות המקראות שהם בקבלה (ולא נקראו הלמ"מ הואיל ויש להם רמז בכתוב), אולי דא"כ למה להו לחז"ל בכריתות לומר ימים שבנתיים הואיל וקבלה הוא, אלא מסר לחז"ל והוצרכו לסברא, ומוכח כשיטת רש''י דחילוקא דימים מחמת הידיעה שבינתיים דאי הוי גזה''כ א''כ בהכרח שכך נאמר בסיני דעצם חילוק הימים גורם את הדין, ויעוי''ש עוד דמביא עוד נפק''מ בין רש''י לתוס' בהולך במדבר ויודע עיקר שבת ויום שבת ושכח ב' שבתות דלרש"י חייב חטאת א' דממי שמע ולתוס' ימי היתר מחלקין.

י.טחן – פרק כלל גדול -5-

**בבאור פלוגתת ר' ספרא ור''נ בחילוק בין שגגת שבת לשגגת מלאכות והמסתעף לספק הגמ' בהעלם זה וזה בידו, ובבאור יסוד חילוק מלאכות בשבת, והבערה ללאו יצאת, ובדברי הראשונים בבאור הגמ' בהעלם זה וזה בידו**

**דף ע' ע"א**

**בבאור סברת ר' ספרא דחילוק שגגת מלאכות נובע מחמת דמידיעת מלאכה הוא פורש**

1. **גמ' מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא אמר רב ספרא כאן מידיעת שבת הוא פורש, וכאן מידיעת מלאכה הוא פורש אמר ליה רב נחמן כלום פריש משבת אלא משום מלאכות וכלום פריש ממלאכות אלא משום שבת. אלא אמר רב נחמן קרבן דחייב רחמנא אמאי אשגגה התם חדא שגגה הכא טובא שגגות הויין.** מבואר בזה פלוגתא יסודית אי חילוק השגגות בשגגת מלאכות נובע מחמת חילוק הידיעות שלאחר המעשה, דבשגגת מלאכות הידיעה הגורמת לפרישתו מהעבירה הוי ידיעה חלוקה כלפי כל מלאכה ומלאכה משא''כ בשגגת שבת שהידיעה מתיחסת רק לשבת וממילא יודע את איסור המלאכות. או דחילוק השגגות נובע מגוף השגגה דהיינו אי הידיעה שגרמה לחטא. ויעוין בתוס' רי''ד וז''ל, והילכך אין לתלות טעם בתר הידיעה שהיא סוף המעשה אלא בתר השגגה שהיא תחלת המעשה וכששגג בשבת לא שגג במלאכות וכששגג במלאכות לא שגג בשבת ובתר שגגות אזלינן.

ויש לעיין בבאור סברת ר' ספרא דתליא בידיעה דלאחר המעשה. ויעוין בתוס' רי''ד שם וז''ל, רב ספרא סבר למיתב טעמא משום דבכל מקום ''ידיעות מחלקות לחטאות'' והכא נמי ''ידיעות מחלקות'' דכי שגג בשבת והזיד במלאכות כי מודעי ליה דשבת היום פורש וידע שחטא ואין כאן אלא ידיעה אחת וכי הזיד בשבת ושגג במלאכות צריכין להודיע לו שזו מלאכה אסורה וזו מלאכה אסורה ויש כאן הרבה ידיעות עכ''ל. ו**יש לעיין בבאור דבריו דהנה בהא דידיעה מחלקת** איכא שתי צדדים או דהוי מצב בשגגה דע''י דאיכא ידיעה בין המעשים חשיב כל מעשה כשגגה בפני עצמה, או דנובע מכח היסוד דחיוב קרבן חל בידיעה ומאחר דחל כבר חובת קרבן על המעשה שנודע לו תו לא מצי להפטר בהאי קרבן על המעשה השני דהחיוב סיים את הקרבן כלפי הך חטא דבו איכא לידיעה. וכן נראה בראב''ן [מובא בתוספי תוספות ריש פרקין] וז''ל, כיון דכתיב הודע אליו חטאתו אשר חטא ומתחייב להביא קרבן על חטא זה שחטא לא מכפר בקרבן זה חטאים שיעשה אח''כ.

**ויעוין בקובץ שמועות** שבועות אות ה וז''ל, דלכאורה הא דידיעה מחלקת בין שני זיתים הוא, משום דע"י הידיעה חל חיוב הקרבן וכדכתיב או הודע. אבל אין הדבר כן, דהא אף בחצי שיעור איכא מ"ד דמחלקת, והרי ידיעה זו אינה מחייבת קרבן. וכן ידיעת ספק איכא מ"ד כריתות י"ח דמחלקת אף על פי שאינה מחייבת. ועיין בתוס' שבת ע"ב ד"ה בעל, דאפילו למ"ד אשם ודאי לא בעי ידיעה, מחלקת ידיעה במעילה. וע"כ הטעם דידיעה מחלקת הוא כמ"ש רש"י בשבת שם, דמשוויא להו שתי שגגות. ומשו"ה בשפחה חרופה אין ידיעה מחלקת, ע"ש בתוס', כיון דחייב אף במזיד. מיהו כ"ז בידיעה שבינתיים, אבל הא דא"ר יוחנן שבת ע"א אכל שני זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על הראשון וחזר ונודע לו על השני חייב שתים, בהא לא שייך טעמו של רש"י דהוויין שתי העלמות, וע"כ הטעם משום דידיעה גורמת כפרה. ונמצא דשני הטעמים אמת. ויעוין בר''ח דף ע''א ע''ב בבאור טעמא דר' יוחנן. וז''ל, ר' יוחנן דריש על חטאתו והביא כיון שנודעה לו חטאתו נתחייב בה וכשיתודע לו השניה עוד מתחייב בה דאין אדם פורע חובו במה שכבר נתחייב בו.

**והשתא יש לעיין בבאור דברי התוס' רי''ד דמדמי ליה לידיעות מחלקות** דהרי הכא הידיעה קיימת לאחר שתי המעשים רק דהידיעה מתיחסת לכל מעשה בפני עצמו ומה שייך בזה דיהא חלוקה במעשים מכח הידיעה הרי לידיעות מחלקות בעינן דיהא חילוק במעשים מכח הידיעה או ביחס לגוף ההעלמה או ביחס לחלות החיוב.

**ויעוין במשנת ר' אהרון** סימן י' סק''ד ד''ה אמנם, וז''ל, והיינו דחיוב חטאת הוא כשנודע לו שחטא דבעי או הודע אליו חטאתו, ובזה הדבר תלוי דאם יש כאן ידיעה אחת המחייבת אינו חייב אלא חטאת אחת, וכל כשפורש מהרבה ידיעות והיינו דיש כאן הרבה ידיעות המביאות לידי חיוב חטאת חייב על כל אחת ואחת. ומבואר בדבריו דכיון דחלות החיוב חל בידיעה א''כ היכא דבידיעה איכא יחס לכל מלאכה בפני עצמה חשיב דאיכא בזה כמה סיבות חיוב נפרדות לכל מלאכה. אולם בלשון התוס' רי''ד נראה דהוי מדינא דידיעות מחלקות. וצ''ב.

**בבאור יסוד דין ידיעה בשעת גמר העבירה והמסתעף לעיקר דין ידיעה בקרבנות**

1. **ונראה בהקדם הא דמבואר בדף ק''ב ע''א במשנה דכל חייבי חטאות בעינן דתחילתן וסופן שגגה גם באופן בזורק חפץ ד' אמות דאין בידו להחזיר,** עוד מבואר שם בגמ' דבהך דינא דידיעה קודם גמר החטא היכא דזרק חפץ ובב' אמות האמצעיות הוי מזיד גם אי יש ידיעה לחצי שיעור לא דיינינן ליה. ובתוס' שם מבאר דכיון דבתחילת זריקה הוי שוגג ואינו יכול להחזירה הוי כחדא שגגה. ומבואר דלמרות דבעינן לידיעה גם לאחר המעשה בשביל חלות החיוב מ''מ לענין לחלק בין המעשים בהא ליכא משמעות לידיעה דלאחר המעשה. ויעוי''ש בתוס' דחשיב כאילו מתחילה ועד סוף היא חדא שגגה. ויש לעיין וכי הוי שתי הלכות נפרדות הרי הכל נובע מהא דבעינן שגגה לחיוב קרבן ובהכרח דאיכא שייכות בין שתי ההלכות. ובעיקר הך דינא דבעינן ידיעה בשעת חלות החיוב צ''ב אמאי חשיב כמזיד מחמת זה דמאי איכפת לן **בידיעתו היכא דכבר המעשה לא תלוי בו.**

**ונראה מוכרח מזה דהמחייב דשגגה חלוק מיסודו ממזיד,** דמזיד המחייב הוא מכח גוף המעשה שנעשה על ידו, משא''כ בשגגה התביעה היא על ה''ונעלם'' דהיינו דאיכא תביעה על עצם אי ידיעתו בחטא שהביאה בפועל לחטא. ומעשה העבירה רק מעמיד את היחס לאי ידיעתו.

**ונראה דבזה יתבאר היטב הא דבעינן את הידיעה בחיוב קרבן בשביל עצם חלות החיוב** דמאחר דהתביעה לא נובעת מכח עצם המעשה אלא מכח העדר ידיעתו, א''כ כל כמה דלא נודע לו על העבירה שעשה לא נעמד עדין כגברא חוטא, כיון דכל מציאותו כחוטא הוא מכח המצב של העלם הידיעה, ומצב זה קיים כלפיו, ולא הוי כמעשה עבירה שיש לו קיום בעצם מציאות המעשה, ולכן כל כמה דלא עומד כלפי עצמו במצב של ''העלם'' כלפי העבירה ליכא משמעות להעלמו, ד''העלם'' הוא ''העלם הידיעה''. ומצב זה נשלם היכא דאיכא לידיעה שבה איכא להעלם ידיעתו.

ולפי''ז מבואר היטב הא דבעינן להעלמה גם בגמר החטא דכיון דכל ענינו של המעשה להעמיד את המצב של ה''העלם'' ומאחר דהיחס להעלם הידיעה נקבע ע''י ידיעת הגברא לאחר החטא א''כ כל כמה דבשעת גמר החטא כבר נודע לו החטא א''כ המעשה שנעשה על ידו לא יכול להעמיד את היחס כלפיו כ''נעלם'' דהרי השתא יודע הוא ונמצא דהחטא נעשה במצב של ידיעה.

**ולפי''ז יוצא דדין ידיעה מחלקת בין שתי מעשים ודין ידיעה בגמר המעשה נובעים מאותו יסוד** דתרוייהו באים להעמיד את העלם הידיעה במעשה העבירה רק דדין ידיעה בגמר המעשה שייכת רק היכא דקיימת בשעת גורמי החיוב אבל לא מהני לחלק בין המעשים, דבשביל לחלק בעינן שהמעשים יהיו תלויים בו, דאי כבר נשלם המעשה מצדו לא שייך בזה חילוק מכח מצבו של הגברא כיודע אלא רק אי איכא יחס בין הידיעה להך מעשה וזה רק באופן שתלוי בו המשך המעשה.

**ויעוין ברמב''ן במלחמות** [שבועות דף ג ע''א] וז''ל, דכיון שלא פשע אלא בכניסתו ואין אתה יכול לחייבו אלא על הכניסה על כרחך שני זיתי חלב בהעלם אחת הוא, ועוד ידיעה באמצע מאי מהניא לו והלא א"א לו לפרוש בלא הנאה שהרי המשמש מת בעריות חייב והרי אמרו השב מידיעתו מביא קרבן על שגגתו וזה אינו שב מידיעתו דהא א"א הלכך לאו ידיעה היא וה"ל שני זיתי חלב בהעלם אחד וה"נ אמרי' במסכת שבת בשילהי פ' הזורק בזורק בר"ה דידיעה שבינתים לאו ידיעה היא מפני שאין בידו עכ''ל. ואפשר דאין כונתו דהוי כלל בידיעה מחלקת דבעינן שב מידיעתו אלא דבידיעה ביחס למעשה שכבר לא תלוי בו בהא כל כמה דשייך לדון בזה ''תורת מחלק'' הוי רק אם הידיעה תצליח לסיים את ההעלם כלפי הך מעשה כהעלם בפני עצמו, ובזה ניתן לומר שתי אופנים או דעצם המצב שלא תלוי בו ההמשך מגרע ביחס של הסיום. או דמאחר דהוא לא שב מידיעתו מכח האי ידיעה ולא יכול להקבע חיוב קרבן על הך מעשה א''כ לא שייך לסיים את ההעלם כלפי הך מעשה במסוים [רק דאי לא בעינן שב מידיעתו לחיוב קרבן א''כ הא גופא דנסתיים חיוב קרבן על הך מעשה הוי סיבה לסיימו ולהגדיר את המעשה השני כשגגה נפרדת], אולם כל היכא דהוי מעשים נפרדים, בהא עצם הדבר דנודע לו על הך מעשה שעשה, וכעת עשה את המעשה השני, בהא גופא חשיב שתי העלמות. ולא איכפת לו אי הידיעה אמורה למנוע אותו מהמעשה השני.

**והשתא נראה דשרש הנידון בסוגין אי איכא בידיעה דלבסוף סיבה לחלק לשתי העלמות את המעשים שנעשו כבר, נובע מכח האי דינא דהידיעה קובעת את היחס להעלמת החטא אצל הגברא,** והלכך ס''ל לר' ספרא דעצם הדבר דאיכא יחס בידיעה לכל מלאכה בפני עצמה, הוי סיבה לדון את המעשים כשתי העלמות. רק ר' נחמן טען לו דכיון דגם בשגגת שבת הידיעה של שבת מתיחסת למלאכות ואין משמעות לידיעת שבת בפני עצמה א''כ אי נדון את היחס בין הידיעה למלאכה גם בשגגת שבת איכא יחס בידיעה לכל מלאכה, וכשנדון את ההעלמה מכח הידיעה איכא יחס לכל מלאכה, ולכן הכריח מזה דהיחס לחלוקה של ההעלמות תלוי באי הידיעה הגורמת את החטא ומאחר בשגגת שבת גורם השגגה הוי אי ידיעת השבת הלכך נידון כחדא שגגה.

**בבאור ספק הגמ' בהעלם זה וזה בידו אי תליא בפלוגתת ר' ספרא ור' נחמן ור' אשי בסיבת החילוק בשגגת מלאכות**

1. **יעוין בחת''ס** וז''ל, ולפי ס' זו אין מקום להסתפק בהעלם זה וזה בידו דפשיטא שיתחייב על כל א' וא' דהרי עכ"פ צריך ידיעה לפרוש לכל מלאכה בפ"ע, משא"כ ר"נ דאמר התם חדא שגגה הוה א"כ יש סברא לומר העלם זה וזה בידו אינו חייב אלא א' דכיון ששכח שבת כבר שכח הכל, וא"כ ר"נ לטעמי' לקמן בהיפוך העמוד וק"ל. ומבואר בדבריו דבהעלם זה וזה בידו מכיון דסכ''ס מחוסר בשתי הידיעות נמצא דלא מגרע בזה הא דאיכא גם שגגת שבת. **ויעוין במשנת ר' אהרון** דגם נקט כן ומבאר על פי דרכו דהא דתליא בידיעה הוי מחמת דחלות החיוב חל בידיעה, ומכיון דבידיעה על החטא היה מחוסר גם בידיעת המלאכות נמצא שבשעת הידיעה איכא גם את ידיעת המלאכות וחשיב דאיכא סיבת חיוב נפרדת לכל מלאכה, ובזה לא מגרע דאיכא גם שגגת שבת.

**ונראה דגם לפי מה שנתבאר בתוס' רי''ד דהוי מדין ידיעות מחלקות** אפשר לומר דכיון דסיבת החילוק נובע מחמת דהידיעה מעמידה את היחס להעלמה של הגברא, א''כ כל היכא דסכ''ס בעינן לידיעת המלאכות איכא בזה יחס ל''העלם מלאכות'' והא דאיכא גם שגגת שבת לא מגרע ביחס של ההעלמה כלפי המלאכות, רק דיש לדון דכל כמה דאיכא לשגגת שבת הדר דינא דלא נדון כלל במצב זה את היחס של ההעלמה למלאכות כיון דכל כמה דשכח משבת ליכא משמעות לשכחת המלאכות.

**ובאמת יעוין בירושלמי דמבואר בדבריו דס''ל דיסוד החילוק הוא בשגגת מלאכות מכח הידיעה, ואפ''ה דן אי בהעלם זה וזה בידו מגרע הא דאיכא לשגגת שבת**. וז''ל הירושלמי, מה בין מזיד בשבת ושוגג במלאכות מה בין שוגג בשבת ומזיד במלאכות אמר ר' יוסי למה מזיד בשבת ושוגג במלאכות חייב על כל אחת ואחת שאם אומר את לו מלאכה הוא זו פורש ממנה ועושה מלאכה אחרת ולמה שוגג בשבת ומזיד במלאכות אינו חייב אלא אחת שאם אומר את לו שבת היא זו מיד הוא פורש, שגג בזה ובזה, רב המנונא אמר אינו חייב אלא אחת, אמר לי' ר' זעירא ולא כ"ש היא אלו מזיד בשבת ושגג במלאכות אינו חייב על כל אחת ואחת מפני שניתוסף לו שגגת שבת אובד שגגת מלאכות.

**בהא דשוכח עיקר שבת לא חשיב העלם זה וזה בידו**

1. **יעוין במשנת ר' אהרון** סימן י' אות י''ב ד''ה אכן, לפי דרכו בבאור סברת ר' ספרא דהוי מחמת דחיוב קרבן חל מכח הידיעה וחשיב דאיכא סיבות חיוב נפרדות וגם בהעלם זה וזה בידו מחייב אכל חדא וחדא. דמקשה דלפי''ז בשוכח עיקר שבת דמחייב חדא אמאי לא חשיב כהעלם זה וזה בידו כיון דחסר לו גם את ידיעת המלאכות וכשנודע לו חטאו איכא יחס בידיעה לכל המלאכות. ומכריח מכח זה דלר' ספרא דין שוכח עיקר שבת הוי דין מחודש דבשוכח עיקר שבת לא מהני כל דיני חילוק לחלק החטאות. [ויעוין עוד בסק''ז דמוסיף דהוי דין כללי דכל היכא דשכח עיקר הדין ליכא חילוק חטאות ומוכיח כן מהא דמבואר בשבת ס'ח ע''ב דבתינוק שנשבה גם בדם וחלב חייב אחת למרות דאיכא לחילוקא דתמחויין יעוי''ש בתוס'].

**ויעוי''ש דמביא מהירושלמי ר''פ כלל גדול דאליבא דר' יוחנן דינא דשוכח עיקר שבת הוי רק בלא ידע מעולם** אולם בהכיר בה ושכחה מחייב על כל אחת ואחת [כמו הס''ד של הגמ' בדף סח] ומבאר דהירושלמי לשיטתו דלא ס''ל לדין שגגה אחת ומפרש את חילוק המלאכות מכח הסברא דמהרבה ידיעות פורש, וא''כ הרי בע''כ דדין שוכח עיקר שבת הוא דין בפני עצמו דלא מהני דיני חילוק לחלק החטאות, וא''כ שפיר י''ל ד''שוכח עיקר'' דנאמר בו הדין המסוים דלא מהני בה חילוק חטאות הוי רק בתינוק שנשבה דליכא לו יחס כלל לידיעת שבת עכ''ד.

אולם לפי מה שנתבאר דהוי דין ''ידיעות מחלקות'' נראה דגם אי נימא דבהעלם זה וזה בידו חשיב עדיין חילוק מלאכות כיון דמחוסר את ידיעת המלאכות מ''מ היכא שכח עיקר שבת בהא ודאי ליכא משמעות לחסרון ידיעתו ביחס למלאכות כיון דחוסר ידיעתו לא מתייחס כלל לדיני השבת וממילא לא שייך לדון מכח ידיעתו השתא יחס של חילוק למלאכות.

**ביסוד דין חילוק מלאכות דשבת**

1. יעוין בגמ' דמקשה חילוק מלאכות מנא לן. ומישבת או דילפינן ליה מלא תבערו אש דנכתב ללמד דאיכא חיוב על כל אב בפני עצמו או מאחת מהנה. ובבאור קושית הגמ' יעוין בריטב''א דמקשה דהא כיון דמלאכות משונות וחלוקות זו מזו הן הוה ליה כאוכל חלב ודם בהעלם אחד שהוא חייב שתים. ומיישב וז''ל, י"ל דאדרבה כיון דשם מלאכה אחת הם ואיסור כולם משום לא תעשה כל מלאכה, הוה ליה כאוכל חלב וחלב בהעלם אחד שאינו חייב אלא אחת. ויש לעיין לפי''ז בגדר הילפותא מה נתחדש בהנך קראי וידוע החקירה אי הוי כגופין מחלקין כמו שמבואר ברש''י דף ע''ב ע''ב או דהוי כשמות מוחלקין כמו שמבואר בתורי''ד דף קלח ע''א בד''ה משום מאי מתרינן ביה. וז''ל, פי' כיון דהבערה לחלק יצאת כאלו כתיב לאו אכל מלאכה ומלאכה דמי, ''והו"ל כמו לאוין דחלב ודם'' שהן חלוקין זה מזה וצריך להתרות על החלב משום חלב ועל הדם משום דם וכך על כל מלאכה ומלאכה. ומבואר בדבריו דהוי איסור עצמי לכל מלאכה ומלאכה בפני עצמה. ויש שתלו את זה בשתי הילפותות יעוין בברכת שמואל על שבת סימן ל''ד ויעוין עוד בתוצאות חיים בארוכה.

**ונראה בהקדם עיקר חלוקת ל''ט מלאכות** דיעוין בגמ' דיליף ליה מדברים הדברים ואלה הדברים בגימטריא ל''ט, ובדף מ''ט ע''ב איתא פלוגתא אי החלוקה לל''ט מלאכות נובעת רק ממשכן, או מל''ט פעמים שכתוב מלאכה בתורה, ויעוין בראשונים שם דבהא כו''ע מודו דילפינן ממשכן, רק מאן דיליף ממלאכות ס''ל דלקביעה של האבות כ''אבות'' לא סגי בעצם מה דהוו במשכן ורק מאחר דילפינן מקרא דמלאכה דאיכא ל''ט הלכך בהכרח דאיכא משמעות מסוימת ל''ל''ט מלאכות'' ולקביעה איזה ל''ט זה כבר ילפינן ממשכן, אופן נוסף מבאר הרמב''ן דלולי קרא ד''מלאכה'' הוי אמרינן דכל מלאכה גם אי לא כתובה במשכן מחייב עליה וקרא ד''מלאכה'' נותן את ההגבלה דרק על הני ל''ט מחייב. אופן נוסף מבואר בתורא''ש וז''ל, דחכמים בררו כל מלאכות החשובות יותר ועשאום אבות עד שהשלימום לל"ט והשאר עשאום תולדות. ומבואר דאיכא חשיבות להנך מלאכות מצד עצמם. ומבואר מכל זה דחז''ל קיבלו דבמלאכת שבת למרות דקרא כתיב ''לא תעשון כל מלאכה'' מ''מ איכא משמעות ל''ל''ט מלאכות'' רק הנידון באופן הילפותא.

**ונראה דהיסוד בזה הוא** דהחפצא דמלאכה הוא לא בעצם הדבר שעושה מעשה שהוא לא חלק משימושי האדם אלא מעשה של מלאכה והתעסקות, אלא דאיכא משמעות לצורת ההתעסקות וכל צורה איכא לה משמעות עצמית.

**ויש לעיין לפי''ז בבאור יסוד חילוק החטאות מכח האבות,** אי הוי מחמת דהיחס השונה דאיכא בין מלאכה למלאכה הוי סיבה לחלק ובזה איכא לדימוי ד''גופין מחלקים'', או דנתחדש בזה דהשינוי בין כל מלאכה נותן יחס עצמי לכל מלאכה בגוף האיסור וליכא שם כולל של ''איסור מלאכה'' אלא כל התעסקות נאסרת מצד עצמה וזהו הבאור בתורי''ד דהוי כשם נפרד לכל מלאכה.

**ולפי מה שנתבאר דהדימוי לתרי גופין** לא מתיחס לחילוק המציאותי אלא לחילוק במהות המלאכה, דהרי לפי מה שנתבאר עיקר החלוקה של ל''ט באה ללמד דאיכא יחס לאופן ההתעסקות בחפצא דמלאכה רק דשם האיסור הוא אחד ''לא תעשון מלאכה'', אולי יש לבאר לפי''ז את רש''י בסנהדרין ס''ב ע''ב דכתב דקצירה וטחינה הוי שמות מוחלקין ולכן חייב תרתי, דאפשר דאין כונתו ללאוים נפרדים אלא למעשה איסור שונה.

1. **ונראה להוכיח עוד דהך צד דהוי כגופין מוחלקין לא נובע מחמת החילוק המציאותי בין המלאכות, דהנה מצינו פלוגתא בגמ' אי איכא חילוק מלאכות ביו''ט** [מכות כ''ב פסחים מח] והשתא אי נימא דעצם המציאות הוי סיבה לחלק מ''ש יו''ט משבת, ומוכח דהמחלק מחמת דהוי מעשה איסור שונה, ובזה איכא חילוק בין שבת ליו''ט דאי ליכא חילוק מלאכות ביו''ט האיסור ''מלאכה דיו''ט'' הוא בעצם הדבר שעושה מעשה שהוא לא חלק משימושי האדם אלא מעשה של מלאכה והתעסקות, ולכן ליכא חילוק בין הל''ט מלאכות דהכל הוי אופנים של התעסקות.

**בגדר דינא דהבערה ללאו יצאת**

1. **יש לעיין בגדר דינא דר''י דלאו יצאת אי לא הוי כלל ''איסור מלאכה'' כיון דלא הוי התעסקות ממשית דיצירת האש הוי דבר שאין בו ממש משא''כ כיבוי דהוי עשית פחמים [יעוין בתו''י דנקט כן אולם יעוין בשו''ת חוות יאיר סימם קלב בסופו דנקט דליכא חילוק בין מבעיר למכבה], או דהוי קולא במלאכה,** והנה יעוין בתוס' פסחים ה' ע''ב ד''ה לחלק. וז''ל, ועוד אומר ריב"א דלמ"ד ללאו יצאתה לא היה אסור ביום טוב כיון ד''אין שם מלאכה עליה''. אולם יעוין בשאג''א סימן ע''א וז''ל, אבל מ"מ נ"ל דאפי' למ"ד הבערה ללאו יצאת אפ"ה חייב עליה בי"ט דוודאי ''שם מלאכה עליה'' וכו' אלא דגלי קרא יתירא דלא תבערו לר"י דהבערה ללאו יצאת והוציאה הכתוב מכלל עונש מיתה וכרת של מלאכת שבת ואינה אלא בכלל לאוין דשבת.

ויעוין עוד בגמ' לקמן דף קכ ע"ב דדרשינן מ''לא תעשה כל מלאכה'' דעשייה הוא דאסור גרמא שרי, וכתבו האחרונים (מחזה אברהם מ''א מ''ג אחיעזר ח"ג ) דלפ"ז למ"ד דהבערה ללאו יצאת וקרא דלא תבערו הוי איסור חדש בפנ"ע כיון דלא כתיב ביה לשון עשיה ה"ה דגרמא נמי אסור, והקשו לפי''ז דא"כ מאי ראיה דאיכא לאו בהבערה דלעולם י"ל דהוי בכלל שאר מלאכות שבת, והא דכתבה התורה להדיא לא תבערו, היינו לאשמועינן דאפי' בגרמא אסור, ודלא כשאר מלאכות שבת.

ויעוין בהערות לגרי''ש אלישיב דמביא עוד מאחרונים דנקטו דמאחר דהוי איסור בפנ"ע דאין לו שייכות למלאכת המשכן כשאר מלאכות שבת, א"כ ליכא בזה להנך פטורי דאצל'ג ופטורי דמלאכת מחשבת [יעוין בשו"ת ערוגת הבושם (או"ח סי' פ מלאכת מבעיר אות ד] וגם בזה קשה דמאי לא נימא דלענין זה אצטריך קרא. ומוכרח דאי הוי ''איסור מלאכה'' לא היה שייך דיהא חילוק לענין אופן החיוב על העשיה וכל מה דשייך הנך חילוקי רק מחמת דלא הוי ''מלאכה'' אלא איסור בפני עצמו ולכן מוכרח דהוי לאו בעלמא שלא שייך כלל ל''חפצא דמלאכה''.

**דף ע' ע"ב**

1. **בעא מיניה רבא מרב נחמן העלם זה וזה בידו מהו אמר ליה הרי העלם שבת בידו ואינו חייב אלא אחת אדרבא הרי העלם מלאכות בידו וחייב על כל אחת ואחת.** יש לעיין בבאור ספק הגמ' דאי דיינינן בשגגה את הגורם לעשית העבירה א''כ הכא כיון דסכ''ס מחוסר ידיעה בתרוייהו נמצא דגם אי ידיעת המלאכות גרמה וא''כ אמאי ליכא בזה חילוק מלאכות. והיה ניתן לומר דכיון דלתורת שגגה בעינן לשתי השגגות שמכח שגגה אחת לבדה לא שב מידיעתו א''כ השגגה נשלמת באי ידיעת השבת, אולם גם בזה צ''ב דסכ''ס נשלמת בתרוייהו ובעינן גם לאי ידיעת המלאכות וכי הוי הלכתא דבעינן ששגגת המלאכות תעמוד בפני עצמה.

**בבאור הא דלא חשיב שוכח עיקר שבת**

1. **יעוין בראשונים דהקשו דאמאי לא חשיב כשוכח עיקר שבת** דהרי לא ידע כלל לא לשבת ולא למלאכות ובתוס' מחדש דהא דבשכח עיקר שבת הוי בכלל קרא דשמירה אחת לשבתות הרבה הוי רק מחמת דהוי כתינוק שנשבה דגם אי יזכירו לו לא ידע ובעינן ללמדו מחדש, ולכן גם בשכח בעינן ללמדו מחדש ובזה חשיב שהעלמת הידיעה היא מגוף מציאותה של שבת, משא''כ הכא למרות דשכח לגמרי משבת מ''מ הוי ''שכחה'' ואי מדכרי ליה מדכר, ולפיכך לא דיינינן את העלמתו ביחס למציאותה של שבת אלא ביחס לקיום השבת, וכל שבת נדונית בפני עצמה. אולם יעוין בראשונים דמישבים בכמה אופנים. דיעוין ברש''י דזכר לשאר מלאכות והא דנקטה הגמ' לקמן דאי העלם זה וזה בידו חייב, ניחא הא דמחייב בכל ל''ט מלאכות, יעוין בריטב''א דמבאר דאיירי דזכר למלאכה אחת בשעה שעשה לשאר המלאכות ולאחמ''כ שגג בהאי מלאכה. וברז''ה מפרש דבעידנא דעבד להו למקצתייהו לא הוה ידע להו דאסירי אבל יודע הוא שנאסרו המלאכות האחרות בשבת ולאורתא עביד להו ולא ידע שאסורות ונזכר על האחרות שהן אסורות בשבת, אבל לעולם העלם שבת היה בידו בכולן ולפיכך היא העלמה אחת.

וברמב''ן מיישב דשוכח עיקר שבת דמתני' היינו שסבור שאין שבת בתורה כלל אבל הכא אפשר דידע ליה שיש שבת בתורה ונאסרו בו מלאכות אלא דאפשר דקא טעי שלכך נסמכה פרשת שבת למשכן לומר דהנך דהוו במשכן שריין ואינך כולהו אסירן וכי האי גוונא לאו שוכח עיקר שבת הוא שאין השגגה באה לו אלא מצד המלאכות, ומיהו לא מקרי זדון שבת דכיון דלא ידע ליה לשבת במידי דהוי קושטא לאו זדון שבת הוא, הילכך אי אמרת העלם זה וזה בידו חייב שפיר דכי האי גוונא העלם זה וזה בידו מקרי.

**בבאור מהלך הרז''ה בבאור ספק הגמ'**

1. **יעוין ברז''ה וז''ל**, **פי' לפי שאנו רואין במשנתנו שכל שידיעתו מתמעטת חיובו מתמעט** ואף זה שהעלם זה וזה בידו דין הוא שלא יתחייב יותר מן היודע עיקר שבת שהרי נתמעטה ידיעתו פחות ממנו ואין להוסיף חיובו יותר ממנו וכי קתני היודע עיקר שבת שהוא חייב על כל שבת רבותא קמ"ל דאפילו האי דאית ליה ידיעת כל המלאכות אינו חייב אלא אחת על כל שבת ושבת וכ"ש כשהעלם זה וזה בידו א"ל אדרבה הרי העלם מלאכות בידו פי' דקרבן דחייב רחמנא אמאי אשגגות כ"ש האי דנפישי ליה שגגות שבת ושגגות מלאכות וכי קתני במתני' היודע שהוא שבת חייב על כל אב מלאכה ומלאכה רבותא קמ"ל דאפילו האי דלא שגג בשבת נפישי חיוביה וכ"ש זה ששגג בזה ובזה.

ומבואר בדבריו דשרש הנידון הוא בעיקר באור החילוק בין שגגת שבת לשגגת מלאכות אי הוי מחמת שיעור הידיעה דבשגגת מלאכות כיון דיודע לשבת נתבע יותר על על העלמו ולכן נתבע על שגגת המלאכות דכיון דידע לשבת היה צריך לידע על המלאכות משא''כ בלא ידע לשבת כיון דליכא לו כלל ידיעה על השבת בהא לא נתבע על כל מלאכה בפני עצמה, למרות דידע שבשבת איכא איסורי מלאכות וכל כמה דידע לשבת ידע ממילא לאיסורי מלאכות, מ''מ כיון דמנותק בידיעתו מעיקר הידיעה שהיום שבת ליכא עליו תביעה על המלאכות ששגג בהם מחמת אי ידיעתו, ולפי''ז בהעלם זה וזה בידו דמנותק מתרוייהו פשיטא דלא יהא חייב, ובאור סברת הגמ' דאדרבה העלם מלאכות בידו הוי ביחס לשגגה וכל כמה דאיכא יחס בשגגה לכל מלאכה הוי סיבה לחייבו על כל מלאכה ורק בזדון מלאכות דהוי מזיד במלאכה וכל שגגתו מתיחסת לשבת בהא ליכא סיבה לחייבו על המלאכות בפני עצמם אולם כל היכא דאיכא שגגת מלאכות לא איכפת לן בהא דאיכא שגגת שבת כיןן דסכ''ס שגגתו מתיחסת גם למלאכות ורק דחדשה המשנה דגם היכא בידע לשבת דאיכא צד מזיד נפישי חיוביה ומחייב על כל השגגות, כ''ש היכא דשגג גם בשבת דמחייב על כל השגגות.

**בבאור מהלך התוס' בסוגין** **בבאור ספק הגמ'**

1. יעוין בתוס' דנתקשה מספק הגמ' בשבועות בהעלם טומאה ומקדש או העלם שבועה וחפץ [דבטומאה בעינן העלם טומאה ובשבועה להעלם השבועה והגמ' שם דנה בהעלם זה וזה בידו] והתם פושטת הגמ' לחומרא דדיינינן להעלם טומאה ושבועה. ומיישב וז''ל, והא דמהדר ליה הכא לפוטרו משום דקסבר שגגת שבת עיקר דעיקר המצוה היא משום שבת. ויעוין גם בריטב''א וז''ל, פירוש דעל שגגת שבת שהיא עיקר יש לנו לעשות עיקר. ויש לעיין ראשית כל אמאי שגגת שבת חשיב ''השגגה העיקרית''. שנית מאי איכא בהא דהוי עיקר סכ''ס בעינן ג''כ לאי ידיעת המלאכות.

ובבאור הא דחשיב השגגה העיקרית יעוין בתורא''ש וז''ל, והא דמהדר ליה הכא לפטורא משום דקסבר שגגת שבת עיקר משום דשבת הוא דכתיב בקרא. ומבואר בדבריו דכיון דבתורה עיקר היחס הוא לשמירת שבת והמלאכות לא כתובות להדיא הלכך עיקר היחס לשגגתו הוא ל''שמירת שבת''. ובבאור הא דלא דיינינן מחמת זה לשגגת מלאכות נראה דשרש הנידון הוא ביחס ל''העלם הגברא'' דכיון דעיקר היחס לאיסורי שבת בקרא מתיחס לגוף ה''חילול שבת'' נמצא דעיקר הידיעה שמחוסר ממנה היא העלם ''חילול שבת'' ולכן דיינינן את חסרון ידיעת המלאכות כחסרון ידיעה בפרטים ולא בגוף ההעלמה. ונראה לפי''ז דגם ספק הגמ' בשבועות הוי ביחס ל''העלמה'' רק דהתם דנה הגמ' דעצם הדבר דהידיעה המוקדמת היא ידיעת המקדש הוי סיבה לדון אותה כעקירה ובזה ס''ל לגמ' דכיון דסכ''ס בעינן לתרוויהו ליכא יחס לשלבים בידיעה. משא''כ בשגגת שבת דהצד לדון אותה כעקירת הוי מחמת גוף העמדת האיסור דהעמידה שלו בתורה מתיחסת לגוף השבת. **רק דנראה דלפי באור הראשונים דהעלם זה וזה בידו מקרי ג''כ היכא דידע לשבת לשאר מלאכות** או כבאור הרמב''ן דחשב דמלאכות אחרות אסורות, בהא לא שייך למימר דידיעת השבת עיקרית כיון דאי ידיעת השבת לא מתיחסת לגוף השבת באופן דליכא מושג של חילול שבת, ומוכרח דהוי ביחס לשגגה וסגי בהא דאיכא לשגגת שבת ביחס למלאכות, ולפי''ז צ''ל כבאור התוס' בשבועות יעוין בהמשך.

ועיקר הבאור בגמ' בשבועות דהוי ביחס לקביעת היחס להעלמה מבואר ברי''י מגאש שם וז''ל, מי אמרינן עיקר העלמה זו על העלמת המקדש הוא שהרי אפי' אם נודע לו שהוא טמא לא היה פורש שהרי אינו יודע שזה המקום מקום מקדש הוא וכיון שכן נמצא שהעלמה כולה על המקדש הוא ופטור או דילמא עיקר העלמה על הטומאה היא שהרי אפילו אם יודע לו שזה המקום מקום מקדש הוא לא היה פורש ממנו שהרי אינו יודע שהוא טמא וכיון שכן נמצא שהעלמה כולה על הטומאה הוא וחייב.

**בבאור הצד דיינינן להעלם המלאכות אליבא דתוס' בסוגין**

1. בפשטות נראה דהנידון הוא בהא גופא אי היכא דאיכא ידיעה עיקרית הוי סיבה לגרע ביחס של העלם הידיעה השניה. אולם יעוין בריטב''א דגם נקט כתוס' בבאור הצד דאזלינן בתר שגגת שבת דהוי מחמת דהוי עיקר, אולם בבאור הצד דאזלינן בתר מלאכות. יעוי''ש וז''ל, ופרכינן דאדרבה הרי העלם מלאכות בידו וכיון דבהעלם מלאכות לחוד חייב כמנין המלאכות, מפני שהוסיף בשגגת שבת אינו נשכר שלא פטרו הכתוב בשגגת שבת בחטאת אחת אלא כשאין עמה שגגת מלאכות. ונראה מדבריו דלאחר דגלי קרא דאיכא חילוק מלאכות א''כ הא דשגגת שבת מחייב חדא הוי חידושא דלא דיינינן לחילוק מלאכות ובזה ס''ל לגמ' דהאי חידושא איכא רק היכא דהוי רק העלם שבת.

**ויעוין במשנת הגרח''ש** סימן כו סק''ד דגם הולך בדרך זו רק דתלי ליה בבאור גדר דינא ד''חילוק מלאכות'' דאי הוי כחילוק שמות והוי כלאוים נפרדים א''כ הוי הלכתא דשגגת שבת מצרפם, ובזה איכא למימר דבאופן דאיכא גם שגגת מלאכות וכל מלאכה הוי שם בפני עצמו, הך העלמה מבטלת את ההעלמה דשגגת שבת וליכא בה דין שגגת שבת דמצרפן. **ויעוי''ש דמפרש דספק הגמ' הוא בעיקר הגדר דחילוק מלאכות** אי הוי מצד שמות חלוקים או דהוי כגופין מוחלקין, דאי הוי כגופין הרי מבואר בכריתות י''ז דגם אי שבתות כגופין מצטרפין בשגגת שבת. ומבואר דכל היכא דאיכא לשגגת שבת ליכא כלל יחס של חילוק מכח מעשה העבירה. אולם בריטב''א מבואר דהצד דאזלינן בתר שגגת שבת נובע מחמת דמכח השגגת שבת העיקרית לא דיינינן כלל לשגגת המלאכות. ועיקר דבריו דספק הגמ' תלוי בגדר חילוק מלאכות צ''ב. ואדרבה איכא מזה לכאורה קושיא להנך שיטות דהוי מצד גופין מוחלקין. ומוכרח מזה דהסברא דבשגגת שבת ליכא יחס לשבתות כגופין הוי סברא מיוחדת ביחס לחילוק שבתות, כמו שמבואר **בפרוש הראב''ד לתו''כ** [ספרא דיבורא דחובה פרשה א' הי''ג]. וז''ל, דאין כאן גופין מוחלקין שהרי אינו מכיר בשבתות כלום כמו שמכיר בגופי הנדה שאע''פ שאינו יודע בטומאתן מכיר הוא בגופיהן עכ''ל. ונראה מדבריו דבשביל לדון את השבת כמחלקת בעינן דיהא יחס בעבירתו לשבת וזה ע''י שמכיר בשבת והזיד במלאכה דשגג במלאכת איסור בשבת, משא''כ היכא דשגג בגוף השבת ואינו מכיר בשבת דבהא עבירתו על עצם העלמה דשבת וליכא בזה יחס לגוף השבת לכן לא שייך לדון בזה את השבת כמחלקת אלא רק מכח חילוק הימים דחשיב כידיעה.

**בבאור מהלך התוס' בשבועות בבאור ספק הגמ'**

1. **יעוין בתוס' שבועות י''ט ב' וז''ל,** וי"ל דלא דמי דהכא סברא הוא דליחייב כיון דאיכא נמי העלם טומאה אבל התם אין סברא לחייבו על כל אחת ואחת דכיון דבשגגת שבת וזדון מלאכות לא מיחייב אלא חדא השתא נמי דשגג במלאכה הרי יש כאן נמי שגגת שבת. ויעוין בחת''ס בסוגין וז''ל, דברי תוס' בכאן דחוקים, ובשבועות י"ט תירץ במרווח, וכוונתם דמסברא חיצונה לחייב בין על העלם טומאה בין על העלם מקדש וחידוש הוא שחידשה תורה לפטור על העלם מקדש, אבל עכ"פ לא יגרום העלם מקדש פטור על העלם טומאה, וההיפוך בזה בשבת מסברא חיצונה אין כאן חילוק מלאכות וחידוש חדשה תורה אין לך בו אלא חידושו על העלם מלאכה בלי צירוף העלם שבת ופשוט עכ''ל. ומבואר בדבריו איפכא ממה שנתבאר לעיל בריטב''א, דאדרבה מסברא ליכא חילוק מלאכות והוי חידוש רק בשגגת מלאכות גרידא. רק דיש לעיין לפי''ז בבאור ספק הגמ', ונראה דיסוד דבריו הוא דחילוק מלאכות לא הוי שמות איסור נפרדים אלא דהחילוק נובע מחמת השינוי בצורת ההתעסקות והמלאכה בכל אב ואב, רק מאחר דלא הוי שינוי מהותי, דכולהו הוי חפצא ד''מלאכה'' רק דהוי שינוי בצורה הלכך חלק מסיבת ''המחלק'' נובע מחמת דהשגגה מתיחסת לכל מלאכה בפני עצמה, וכל כמה דליכא שגגת מלאכות ליכא כלל סיבה לחילוק, ולא בעינן למימר דהשגגת שבת מצרפת, אלא דליכא כלל לסיבת החילוק, ורק דנה הגמ' אי בעינן שיהא שגגת מלאכות לחודייהו, או גם אי איכא לתרווייהו כין דסכ''ס איכא יחס גם למלאכות הוי סיבה לחלק.

**בבאור פלוגתת הראשונים בבאור סברת ר' אשי וטענת רבינא**

1. **אלא אמר רב אשי חזינן, אי משום שבת קא פריש הרי העלם שבת בידו ואינו חייב אלא אחת ואי משום מלאכה קפריש הרי העלם מלאכות בידו וחייב על כל אחת ואחת.** יעוין ברש''י תוס' והראשונים. והמתבאר דלרש''י תליא בעצם הדבר דאי פירש מחמת הזכרת שבת גרידא דע''י כך זוכר למלאכות, או דפירש מחמת הזכרת המלאכות, רק דבתוס' תמה דמנלן דאי יזכירו לא את המלאכות לא יזכר מחמת זה בשבת ויפרוש, ומכח זה מפרש דאם משום שבת קא פירש איירי בגוונא שאומר בעצמו דאי הוו מודעי ליה אשבת לבד היה פורש, ואי הוו מודעי ליה אמלאכות לא היה פורש, א"כ העלם שבת עיקר שהוא היה שכוח יותר, ואי משום מלאכות פריש דשיילינן ליה ואמר דאי הוו מודעי ליה אמלאכות לא הוה צריך לאודועיה אשבת, ואי הוו מודעי ליה אשבת הוה צריך לאודועיה אמלאכות, הרי העלם מלאכות עיקר וחייב על כל אחת ואחת.

**ונראה דלפי תוס' הנידון הוא כמו שנתבאר לעיל בסברא דשגגת שבת דחשיב עיקר ההעלמה,** דמבואר דשייך לדון בהעלמה של שתי דברים את עיקר ההעלמה בידיעה אחת מבינייהו, ולכן פשט ר' אשי דלמרות דליכא יחס מכח גוף הא דהוי ידיעת שבת למשווי כעיקר, אולם היכא דסיבת הפרישה היא רק מכח ידיעת השבת או להיפך רק מכח ידיעת המלאכה בהא איכא סיבה לאשוויי להך ידיעה כעיקר, והא דדחה ר' אשי דכלום פריש וכו' אפשר דפליג וס''ל דליכא יחס כלל של עיקר וטפל אלא דכל כמה דבעינן שתי הידיעות בשביל לפרוש ליכא יחס לחד מנייהו יותר מחבירו.

**ובבאור שיטת רש''י יעוין בחידושי מהר''ל** וז''ל, אבל אין קשיא כיון דפריש ממלאכות אין ספק מוציא מידי ודאי, ואמרינן ממלאכות פירש, ולמה ניחוש לדבר שהוא ספק.

**בבאור הרמב''ן בבאור דחית רבינא**

1. יעוין ברמב''ן דגם נראה מדבריו דתליא במה דהודיעוהו ולא בעינן שיאמר דלא היה פורש מכח הידיעה השניה. רק בבאור דחית הגמ' יעוי''ש ברמב''ן וז''ל, ורבינא השיב כלום פריש משבת אלא משום מלאכות, כלומר כיון שהעלם זה וזה בידו ודאי אינו חייב אלא אחת שמ"מ עכשיו העלמת שתיהן בידו, אבל כשאדם אומר לו שבת הוא נותן אל לבו שבשביל המלאכות אומר לו כן או שאומר בדעתו כמו שטעיתי בשבת טעיתי במלאכות ונזכר הכל, ועכשיו הוא שבאה לו ידיעה זו אבל מתחלה העלם זה וזה בידו היו, אלא לא שנא ואינו חייב אלא אחת עכ''ל. ומבואר בדבריו דגם אי כעת פורש מחמת ידיעת שבת או מלאכות לבדה לא הוי סיבה להגדיר את מצבם בהעלם קודם הידיעה דאיכא יחס בהעלם יותר להך ידיעה שפרש ממנה, מאחר דגורם הפרישה נתחדש כעת בשעת שהזכירו לו כמו שביאר הרמב''ן דעכשיו הוא שבאה לו ידיעה זו.

**וכן מבואר בר''י מגאש** בשבועות י''ט בהא דאיתא התם להנך סברות ביחס העלם טומאה ומקדש. וז''ל, אמר רב אשי חזינן אי מטומאה קא פריש, כלומר אם כשאומרים לו טמא אתה ופורש נמצא שעיקר העלמה בטומאה היתה וחייב ואם כשאומרים לו מקדש הוא זה פירש נמצא שעיקר העלמה על המקדש היא ופטור. אמר ליה רבינא לרב אשי כלום פריש מטומאה אלא משום מקדש כלומר כיון שאומרין לו טמא אתה ממילא מרגיש שזה המקום מקדש הוא וכאילו אומרים לו שזה המקום מקדש הוא וכן נמי כשאומרין לו שזה המקום מקדש הוא ממילא מרגיש שהוא טמא וכאילו אומרים לו טמא אתה וכיון שכן אפילו כי פירש מהודעתו שהוא טמא אין ללמוד ממנו שהעלמתו על הטומאה היתה וכי פירש מהודעתו שזה המקום מקום מקדש הוא אין ללמוד ממנו שהעלמתו על המקדש היתה ועדין בעיא דרבא עומדת היא.

**באור החפץ ה' בדברי רש''י**

1. **ובעיקר באור שיטת רש''י יעוין בספר חפץ ה' [לר' חיים בן עטר] דמבאר דשרש סברת ר' אשי לדעת רש''י נובעת מכח הא דבעי ידיעה לחיוב קרבן**. וז''ל, ופשיט רב אשי מסברא דכיון דחיובא דחטאת לא הוי אלא בידיעתו אשר חטא, לזה חזינן כד חל עליו חיוב הקרבן אם חל עליו ביודעו שבת אז מייתי אשגגת שבת ואם חל עליו ביודעו את המלאכות מייתי אשגגת מלאכות אף על גב דשגג ג"כ בשבת. ולזה אותביה רבינא לרב אשי כלום פריש וכו' פירוש, ממילא מידיעת מלאכות נמי קא פריש, וכשחל עליו חיוב הקרבן אידיעת מלאכות נמי הוה וא"כ הדרא קושייא לדוכתין בתר מי אזלינן וכו', ולרב אשי יאמר דגם אנו יודעים דגם שגג בתרוייהו אלא חזינן הזכירה שהזכירוהו בפירוש מה היא ואם הוא ידע ממילא וזכר שכחה אחרת לת לן בה. וזהו נמי שיטת רש"י ז"ל שפירש בד"ה אם משום שבת וכו' זה וכו'. אם משום שבת היתה שאמרו לו שבת היום ופירוש אשתכח דמשום וכו' ופירש אשתכח הוא לגבי דידן דדיינינן ליה הכי דהוא בודאי דבתרוייהו שגג אלא ודאי כוונתו דבשעת הודעתו חזינן מההיא היתה ההודעה דמחייבתו קרבן אם משום שבת ואם משום מלאכה ודוק היטב.

**בבאור המהר''ל בפלוגתת ר' אשי ורבינא**

1. **ובעיקר באור ספיקא דסוגין יעוין במהר''ל דמבאר היטב את הגירסא המובאת בתוס' דעיקר הבאור להאי גירסא הוא דלהצד דפריש מכח ידיעת שבת לא בעינן למימר דלא היה פורש מכח ידיעת המלאכות** דגם אי שתיהם היו גורמים לפרוש כל חד בנפרד מ''מ כיון דגם ידיעת שבת סיבה להפרישו תו ליכא לחסרון דבעינן גם לידיעת המלאכות, דכל החסרון הוא היכא דליכא משמעות לידיעת שבת לבדה, אולם כל כמה דהיה פורש גם מידיעת שבת לבדה נמצא דאיכא יחס במסוים גם לשגגת שבת וסגי בזה לחייבו, ורק להצד דפריש מחמת ידיעת המלאכה בהא בעינן דידיעת שבת לא הוי סיבה רק ידיעת המלאכות . וסברת רבינא דכיון דסכ''ס סיבת הפרישה הוי גם מחמת המלאכות נמצא דבפועל סיבת פרישתו מחמת שתיהם וליכא יחס לידיעה שגרמה את התזכורת לתרוויהו.

י.טחן – פרק כלל גדול -6-

**בשמעתתא דגרירה ובבאור שיטת הרמב''ם דמחלק בין קצירה וטחינה לשתי זיתי חלב**

**דף ע' ע''ב**

**אמר רבא קצר וטחן כגרוגרת בשגגת שבת וזדון מלאכות, וחזר וקצר וטחן כגרוגרת בזדון שבת ושגגת מלאכות, ונודע לו על קצירה וטחינה של שגגת שבת וזדון מלאכות, וחזר ונודע לו על קצירה ועל טחינה של זדון שבת ושגגת מלאכות קצירה גוררת קצירה וטחינה גוררת טחינה.**

**בבאור המציאות ד''נודע לו וחזר ונודע לו''**

1. **יעוין בראש יוסף דמביא מהפנ''י דהקשה דאיך יצויר ''חזר ונודע''** הרי כיון דנודע שגגת שבת בהכרח דנודע דגם המלאכות אסורות דאל"כ לא שייך נודע דמשמע שנודע החטא (ומוסיף הראש יוסף דלרש"י והרשב''ם דנודע והפריש קרבן יעוין לקמן ודאי מוכרח דהוי ידיעת חטא) וא"כ נודע כל הד' מלאכות. ותירץ שבשעה שנודע לו על קצירה ראשונה שכח לגמרי ענין קצירה שנייה ואינו יודע שקצר כלל אם לא לאחר שחזר ונודע לו שנית. ובכה"ג יש לפרש ג"כ בבבא דסיפא. ולפי''ז יוצא דהכא הידיעה השניה לא באה להעמיד את גוף העלמת האיסור כיון דכבר בידיעה הראשונה איכא לידיעת האיסור רק כיון דשכח שקצר לכן לא העמידה לו הידיעה את האיסור על האי מלאכות. ונמצא שהידיעה השניה הי כגילוי מלתא על הידיעה הראשונה שכוללת גם להנך קצירות.

ובפמ''ג דוחה דבריו וז''ל, ולי ההדיוט י"ל דזדון שבת ושגגת מלאכה סבור שאין קוצר כשיעור ואין טוחן כשיעור, או חותך תלוש והוא מחובר, או ב' קצירות הוין קוצר תבואה וכדומה מהארץ, וקוצר מעציץ שאין נקוב, סובר זה אסור וזה מותר, או מחתך ירק דק דק חייב משום טוחן וכדומה הרבה, א"כ יצויר בפשיטות דנודע דבצפרא קצר וטחן ושבת [דהיינו שגגת שבת וזדון מלאכות] ואפ"ה מה שעשה בערב סובר שאין זו קצירה ואין זו טחינה וכדאמרן וא"כ שפיר אמר וחזר ונודע אח"כ דגם באפניא מלאכות האסורות הוה.

**בבאור דברי רבא אי הקדימה היתה רק בידיעה או גם בהפרשה**

1. **יעוין היטב בתוס'. והמתבאר בדבריו דאיכא שתי אופנים יסודיים בבאור דברי רבא**. אי איירי בנודע לו תרוייהו ועיקר החילוק הוא באופן הפרשתו דאי הפריש קודם על שגגת שבת איכא גרירה לכולהו, אולם אי הפריש על הקצירה של שגגת המלאכות כיון דהוי שגגות חלוקות ההפרשה חלה רק ביחס לקצירה ולכן ליכא גרירה על הטחינה דשגגת מלאכות. ומה דתלה רבא בידיעה הוי מחמת דכך הרגילות דמה דנודע לו בתחילה מפריש קודם, או דכונת הגמ' דנודע לו והפריש קודם הידיעה השניה, והחידוש הוא דלמרות דעדיין ליכא ידיעה על השגגה השניה מ''מ כבר נקבע דכפרתו תהא ע''י הך קרבן, וכשיודע לו אח''כ מתכפר בהקרבה של קרבן זה, ורק תליא על מה הפריש את הקרבן בתחילה לענין אי יהני על הטחינה דשגגת מלאכות כמו שמבארת הגמ'.

ויעוין בתוס' דמוכיח כפירוש קמא מהא דמבואר לקמן בגמ' דנסתפקה בפלוגתת ר''י ור''ל לקמן אי פליגי בידיעות דלאחר העדים אי מחלקות ובהפרשות כו''ע מודו דמחלקות או בידיעות כו''ע מודו דלא מחלקי, ורק דפליגי בהפרשות אי מחלקות ואמאי לא נוכיח מהכא דפליגי בהפרשות דאל''כ רבא דלא כמאן. ובאמת יעוין ברש''י לקמן דף ע''א ע''ב דמקשה מהא דאיתא לקמן בדף ע''א ע''א באוכל שתי זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על אחד מהם ואכל את השלישי בהעלמו של שני דפליגי אביי ורבא אי תליא על מה מפריש את הקרבן דאי מפריש על הראשון לא מהני לשלישי ואי מפריש על האמצעי מהני לכולהו או דאיכא גרירה ובכל גוונא נתכפרו כולהו וצ''ב אמאי לא אמרינן לרבא דידיעות מחלקות. ומיישב רש''י דפליגי רק בהפרשות, או דס''ל כר''ל דידיעות לא מחלקות. ולכאורה מוכרח מזה דגם בקצירה וטחינה לא הפריש לאחר הידיעה הראשונה אלא רק לאחר שנודע גם השגגה השניה בא להפריש והנידון רק מה מפריש בתחילה. וכן נקט השיטה לר''ן בשיטת רש''י וז''ל, והא דאמר רבא ונודע לו על קצירה וטחינה של שגגת שבת וכו'. פרש"י ז"ל או טחינה קאמר וכ"ש בשנודע לו בשתיהן וכן הוא בהדיא במקצת הספרים ונודע לו על קצירה או טחינה, ו''מיירי בשנודע לו קודם שהפריש הקרבן דבהא ידיעות דאחר מלאכות אינן מחלקות''.

אולם כבר העירו הפנ''י והצל''ח והשפת אמת מרש''י בדף ע''א ע''א ד''ה אבל נודע לו, דנקט דמיירי שהפריש מיד החטאת קודם שנודע על קצירה וטחינה השניה. ויעוין עוד בפנ''י דמעיר דאמאי לא הוקשה לרש''י גם מהך מימרא קמא דרבא בקצירה וטחינה ומיישב דבאוכל חלב לא שייך לקצירה וטחינה דבזה צריך לדחוק כתוס' דהנודע לו קודם לא כולל את ההפרשה רק דמחמת דנודע לו בתחילה מפריש קודם להך ידיעה למרות דכבר נודע לו השניה.

ויעוין בפנ''י דמחדש דרש''י חילק בין קצירה וטחינה לאוכל זיתי חלב. ובבאור החילוק יעוי''ש דמבאר על פי מה דהכריח לעיל דהחזר ונודע לא הוי על עצם העלמת האיסור אלא רק על מציאות מעשה הקצירה הלכך ליכא בזה סיבה לחלק כיון דכבר בידיעה הראשונה איכא יחס בהעלם החטא לתרוייהו.

**בבאור החילוק בין ידיעה להפרשה אי נימא דההפרשה קובעת את אופן כפרתו**

1. **לפי מה שנתבאר בשיטת רש''י יוצא דלמרות דליכא בזה לדינא דידיעות והפרשות מחלקות מ''מ איכא בזה קביעה על אופן כפרתו** וכל כמה שנודע לו קצירה דשגגת מלאכות והפריש קרבן היכא דנודע לו אח''כ שגגת שבת לא מצי להפריש קרבן אחד ולפטור לכולהו רק דיעוין בצל''ח וז''ל, אמנם הדבר פשוט שאם נודע לו הקצירה והטחינה של זדון שבת תיכף מתחייב ב' קרבנות, ופשיטא דשוב אינו נפטר באחד, ואין כאן רבותא שטחינה במקומה עומדת. ואף שכתבו התוס' בד"ה נודע וכו', שיש לו ברירה להביא קרבן אחד או שתים כפי אשר יפרש בשפתים בשעת הפרשה על מה הוא מפריש. נלע"ד דשם בזית חלב כשנודע על הראשון נתחייב קרבן אחד, ואח"כ כשנודע לו על השני והשלישי תיכף הברירה בידו להפריש על השני ולהפטר בקרבן אחד, וגם הברירה בידו להפריש על הראשון או על השלישי, וממילא יתחייב עוד אחד, אז הברירה בידו, שמעולם לא נתחייב ב' קרבנות. אבל כשנודע לו על הקצירה והטחינה של זדון שבת בראשונה ותיכף נתחייב בשני קרבנות, שוב אף שיודע לו מקצירה וטחינה של שגגת שבת אין בידו להפטר בקרבן אחד ואפילו לאביי.

**ביסוד החכ''צ והקרית ספר דשאני העלם ידיעת האיסור מהעלם ידיעת החפץ ובבאור דעת הרמב''ם דגם בנתכפר קודם ידיעת החטא השני לא בעי כפרה**

1. **ויסוד הדברים דשאני חילוק ידיעות בשגגת שבת ושגגת מלאכות משתי זיתי חלב מבואר בשו''ת חכ''צ סימן קס''ד** בישוב הסתירה ברמב''ם דפסק כר''י דידיעות מחלקות ומאידך גיסא הביא את דינא דרבא גם בקצירה טחינה וגם בשתי זיתי חלב למרות דלא נודע לו תרוויהו. וגדולה מזו דברמב''ם מבואר דגם היכא דנתכפר כבר בקרבן קודם הידיעה השניה איכא לדינא דרבא. וזה ודאי תמוה דהרי לאחר כפרה כו''ע מודו דמחלק.

ויעוין בשו''ת חכ''צ [יעוין בחידושי חת''ס דאנו אין לנו בבאור דברי הרמב''ם רק לדברי החכ''צ] דמבאר דהרמב''ם פירש כמו הרשב''ם ורש''י דהפריש לאחר הידיעה קודם הידיעה השניה והוקשה לו קושית תוס' ומכח זה הכריח דאיכא חילוק בשנוי הידיעות.

**ולצורך הבנת הדברים נעתיק את לשונו.** וז''ל, ע"כ נראה לו לרמב''ם לחלק בין הנושאים והוא דהך דקצר וטחן כו' ''בהעלם ידיעת התורה ודיניה הוא'', ולא בהעלם ''ידיעת החפץ'' מה הוא אם חטים או שעורים אם מחובר או תלוש, והך דפליגי ר' יוחנן ור"ל לקמן מיירי בהעלם החפץ שיודע היה שחלב אסור בתורה אלא שסבור היה שזה הכזית שהוא אוכל הוא שומן וכן בכזית השני סבור היה שהוא שומן. וההפרש ביניהם הוא שבקצר וטחן בשגגת שבת וחזר וקצר וטחן בשגגת מלאכות כיון שהכל הוא בהעלם דיני התורה ולא היתה לו ידיעה בינתיים שוב א"א להם להתחלק לשתי חטאות לא מחמת שתי ידיעות שאחר שני המעשים ולא מחמת הפרשה שבין ידיעה לידיעה, וכיון שעל כרחנו באנו לידי מדה זו לומר דבהך דקצר וטחן אין ההפרשות מחלקות נוח לו לרבנו משה לומר דאף בהקריב קרבן על קצירה וטחינה נמי מיירי דכיון דנודע לו דקאמר רבא לאו ידיעה לחוד היא דהא על כרחנו צריכינן למימר נודע לו והפריש קרבן כדהוכחנו לעיל בשם ר"ש בתוס' אף אתה אמור נודע לו והפריש והקריב קרבן מדקסתים סתימי ולא אמר נודע לו והפריש קרבן ש"מ דהכל בכלל אפי' הביא כפרתו ואח"כ נודע לו על הקצירה וטחינה שנייה וכו', ''מעין תינוק שנשבה לבין הגויים שאינו מביא אלא חטאת אחת על מאה זיתי חלב שאכל אף שמתחלה לא נודע לו אלא כזית א' והקריב עליו קרבן ואחר כפרה נודעו לו האחרים שאינו צריך להביא עוד עליהם שום קרבן אף שנודעו לו אחר כפרה'', וכן אם עשה כל הט"ל מלאכות בשגגת שבת אף שמתחלה לא נודע לו אלא על אחת מהנה והקריב עליה קרבן וחזר ונודעו לו האחרות א"צ להביא עוד שום קרבן על האחרות שכולן נתכפרו בכפרה הראשונה שהביא על הנודע לו ראשונה, והיינו משנתנו היודע עיקר שבת ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה חייב על כל שבת ושבת דמשמע מילתא פסיקתא קתני דלעולם א"ח אלא אחת על כל שבת ושבת בין שנודעו לו אח"כ המלאכות שעבר עליהן בפעם אחת או בכמה פעמים בין קודם כפרה בין לאחר כפרה, והך פלוגת' דר"י ור"ל מיירי בהעלם חפץ שיודע היה איסור חלב מה"ת אלא שסבור שזה שומן וחזר ואכל כזית אחר בחזקת שומן דכיון שההעלם והשגגה היא בחפץ בקל הם מתחלקים לחטאות אם נודע לו וחזר ונודע.

**וטעם נכון וברור יש לחלק בין הנושאים** דבשההעלם הוא בידיעת התורה כיון שנודע לו על א' מהן כבר נודע' לו מקצת ידיע' על כל האחרים שעדיין הם עלומי' ממנו, שהרי אילו ידע ידיעה זו שנודעה לו עכשיו שהיא שחלב אסור בתורה קודם אכילת הכזית השני לא היה אוכל הכזית השני, לאפוקי בסבור היה שהוא שומן אף אם נודע לו שהכזית הראשון הוא חלב עדיין לא נודעה לו שום ידיעה על הכזית השני שאכל בחזקת שומן שאף אילו ידע קודם אכילת הכזית השני שהכזית ההוא שאכל היה חלב עדיין לא היה נמנע מאכול את הכזית השני כיון שסבור היה שהוא שומן, ודיקא נמי לישנא דרבנו משה דבדינא דר"י ור"ל נקיט האוכל ''כזית חלב'' ו''כזית חלב'' בהעלם אחת ''שכל כזית וכזית'' נעלם ממנו שכבר אפשר היה שיתעלם הא' בחושבו שהוא שומן ויהא האחר ידוע לו שהוא חלב, אבל בדינא דרבא נקיט אכל ''שני זיתי חלב בהעלם אחד'' שכל הזיתי חלב שאכל הכל הוא העלם א' וא"א שיידע האחד ויתעלם חברו והוא באופן שהעלמו הוא שאינו יודע שחלב אסור בתורה ואילו ידע שחלב אסור בתורה היה נמנע בודאי מאכול שום אחד מהזיתים שאכל ולכן אין כח בידיעות שאחר אכילת שניהם לחלקם לחטאת מטעם הנזכר למעלה. ודרך זו טובה ונכונה בפירוש השמועות וברורה בטעמה עכ''ל.

**ומבואר דבהעלם על דיני התורה כיון דההעלם מתיחס לדין נמצא דכל כמה דנודע לו הדין תורה איכא בזה כבר ידיעה על כל ה''העלם'',** ומה דחסר לו ידיעת המציאות לא מגרע ב''ידיעת ההעלם'' ולכן ליכא בזה ''מחלק'' ומבואר בדבריו כיסוד הפנ''י.

**ויעוין עוד בלח''מ פ''ז ה''י משגגות דמביא יסוד זה מהקרית ספר** וז''ל, אפשר שהרב ז"ל סובר דדוקא באכל חלב וחלב בהעלם אחת הוא דאמרינן אם יודען בשתי ידיעות דידיעות מחלקות אף על פי שלא הפריש קרבן עדיין וחייב שתי חטאות, משום ''דכיון דנודע לו בשתי ידיעות הוי כשתי שגגות'' כיון שאכל כל כזית מחתיכה אחת כדאמרינן לעיל, אבל גבי מלאכות בשבת דאפשר דעביד כולהו בשגגה אחת כמו שוכח עיקר שבת שנצטוו ישראל דאפילו עביד כולהו ל"ט אינו חייב אלא אחת, משא"כ בשאר איסורין דחייב על כל חלב שאכל חטאת ועל כל דם שאכל חטאת אחת דכולהו מלאכות גבי שבת חשבינן להו כחדא להכי ס"ל לרבינו ז"ל דאפי' נודע לו בשתי ידיעות, ואפילו אחר שנתכפר, אינו חייב אלא חטאת אחת. עכ''ל.

**ויעוין בחזו''א ס''ב ס''ק י''ד דגם הולך בדרך זו רק דמוסיף דגם היכא דנודע לו העלם שבת וידע שקצר רק דחשב שקצירה מותרת גם חשיב דאיכא בזה כבר לידיעת ההעלם** כיון דבידע לשבת איכא כבר יחס לכל איסורי שבת והידיעה על איסור קצירה הוי רק השלמה להך ידיעה. ובבאור הדבר יעוי''ש וז''ל, דדוקא כשנודע לו אחד מהם ידיעת החטא וידיעת ההעלם והשני עדיין לא נודע לו לא החטא ולא ההעלם, אז ידיעות מחלקות, אבל כשנודע לו ההעלם של ב' הזיתים קודם ידיעת חטא של אחד מהן אין ידיעת החטא מחלקת, ''דעיקר פשיעת האדם הוא הסחת הדעת וההעלם המביאתו לידי העבירה'', והלכך כשקצר וטחן בהעלם שבת ואח''כ קצר וטחן בהעלם מלאכות כיון שנזכר שהיום שבת הרי נודע לו ההעלם אע''ג דהשתא שכח וקצר או שיודע שקצר אבל טועה שקצירה מותרת מ''מ יש כאן ידיעת ההעלם וכו' וכבר כיונו לזה מהרמ''ט הובא בלח''מ שם והחכ''צ סימן קס''ד, אלא שלא נתבאר כל הדברים בדבריהם עכ''ל.

**ובעיקר דברי הרמב''ם** והמסתעף לפלוגתת ר''י ור''ל בידיעות מחלקות יעוין לקמן בדף ע''א ע''ב מה דיובא בזה ממפרשי הרמב''ם והאחרונים.

**בפלוגתת רש''י ותוס' בדינא דקצירה גוררת קצירה וטחינה גוררת טחינה**

1. **יעוין ברש''י דקצירה גוררת קצירה לא הוי דין גרירה אלא הוי כאוכל שתי זיתי חלב בהעלם אחד כיון דלא היתה ידיעת חטא בינייהו,** אולם בתוס' ס''ל דמאחר דהוי העלמות חלוקות הלכך הוי סיבה דיהו חלוקין לחטאות כמו שמבואר בגמ' לקמן דר' זירא ס''ל דחלוקין לחטאות היכא דאיכא שיעור שלם לכל חד מנייהו, ורק מדין גרירה מהני לתרווייהו ור' זירא פליג על דין גרירה, ובאמת בגמ' חזינן דאיכא בזה נידון אי חלוקין לחטאות ויש לעיין בבאור שרש הנידון.

ונראה דאי נימא דשגגת שבת הוי מחייב בפני עצמו כמו שהבאנו מהגרח''ש דהתביעה היא על ההעלם ד''חילול שבת'' ולא ביחס לגוף המלאכה, משא''כ בהעלם מלאכות דההעלם מתיחס לאיסור מלאכה הפרטי, א''כ איכא למימר דזה עצמו הוי סיבה לחלק בין שתי ההעלמות כשתי מחייבים נפרדים ולא בעינן בזה לידיעת החטא בינתיים, רק דא''כ צ''ב מה הצד לדונו כהעלם אחד ואולי כל היכא דליכא ידיעה בניתיים ליכא סיבה לסיים את היחס להעלם במסוים לשבת כיון דבהמשך שכח גם למלאכות הלכך חשיב דאיכא תביעה אחת על שתי ההעלמות. אולם אי נימא דלא הוי מחייב בפני עצמו אלא דשגגת מלאכות הוי רק סיבה לחילוקי החטאות ע''י דאיכא בשגגת מלאכות יחס בהעלמה במסוים למלאכה, אולם מצד המחייב דהעלמה בתרוויהו הוי ביחס למלאכה שנעשתה א''כ בשביל לחלק בעינן ידיעת חטא או גופין מחלקין וא''כ מאי איכא בהא דהוי שתי סוגי העלמות.

**ונראה לפי מה שנתבאר דהמחייב דשגגה מתיחס לגוף ההעלמה** ומעשה העבירה רק בא להעמיד את ההעלמה א''כ איכא למימר דהיכא דאיכא שינוי באופן ההעלמה ג''כ הוי סיבה לחלק כיון דהתביעה עומדת על גוף ההעלמה.

**ולכאורה יש להוכיח דלא הוי חילוק בגוף המחייב מהא דהוכיחה הגמ' דגם היכא דחלוקין לחטאות מצטרפי מהא דאיכא צירוף אכילות לכזית גם באופן דתמחויין מחלקים**. ולכאורה מבואר בזה דגם חילוקא דהעלמות הוי כחילוק דתמחויין דאי נימא דחילוקא דהעלמות הוי בגוף המחייב מאי שייאטיה לחילוק תמחויין.

**ובבאור שיטת רש''י יש לעיין** דאי חשיב דהפריש על תרוייהו א''כ אמאי בנודע לו על קצירה דזדון שבת דנתכפר בזה גם קצירה דשגגת שבת לא אמרינן דהוי כהופרש על הקצירה וממילא הוי כהופרש גם על הטחינה כיון דהוי שגגה אחת ואמאי בעינן לדין גרירה. והבאור נראה פשוט דשאני היכא דהפריש על קצירה דשגגת שבת דבזה חלות דין הכפרה דהקרבן הוא ביחס ל''העלם שבת'', וממילא בעיקר דין הקרבן חלה הפרשתו גם כלפי הטחינה, ולכן הוי סיבה גם שהטחינה דשגגת מלאכות תתכפר כיון דהוי בהעלם אחד עם הטחינה, משא''כ היכא דהפריש על קצירה דשגגת מלאכות כיון דכל היחס לקצירה דשגגת שבת הוי מחמת דדיינינן ליה כהעלם אחד א''כ כל מה דשייך לדון להעלם אחד הוי רק את ''הקצירה'' מאחר דהשכחת שבת והשכחת מלאכת קצירה תרוייהו הוי סיבה ל''שגגת קצירה'' והלכך חשיב כהעלם אחד על ''הקצירה'' אולם לטחינה ליכא שייכות כלל ל''שגגת קצירה דמלאכה'' ולכן בעינן לדין גרירה.

**בבאור דברי התוס' שבועות בבאור חילוקא דהעלם מלאכות והעלם שבת**

1. **יעוין בתוס' שבועות** (דף י"ח ע"א) בד"ה אי בע"ה. וז"ל, משמע הכא דאע"פ שנודע לו בינתיים שבא על הנדה, כיון שלא נודע לו שנתחייב חטאת שסבור להיות אנוס, חשבינן ליה בהעלם אחת וכן פירש בקונטרס, וא"ת דאמר בפרק כלל גדול (ע"א ע"א) בעי מיני' ר"י מר"ז קצר וטחן כחצי גרוגרות בשגגת שבת וזדון מלאכות, וחזר וקצר וטחן כחצי גרוגרות בזדון שבת ושגגת מלאכה מהו שיצטרפו, א"ל חלוקין הן לחטאות ולא מיצטרפי. פי' שאם היה בכל פעם כגרוגרות היה חייב שתי חטאות, אף על פי שלא היתה ידיעת איסור בינתיים, וי"ל דרבא לטעמיה דס"ל התם דאינו חייב אלא אחת, אי נמי התם חשיב ליה ידיעה כיון שנודע לו כל מה שהיה ספק באותה שעה. ומבואר בתוס' דמחלוקת רבא ור"ז הוא, אם ידיעה כזו שאינה ידיעת איסור מחלקת, ויעוין באפיקי ים חלק ב סימן ה דמקשה דלכאורה הוי סתירה לדבריהם בסוגיין דכתבו דבגרירה פליגי, ובעיקר דבריהם דאיכא בזה תורת ידיעה יש לעיין מהתוס' בריש פרקין דנקט דבעי ידיעת חטא.

ויעוי''ש דמחדש דאיכא שתי דיני ידיעות האחד. ידיעה לחייב חטאת ובזה כו"ע מודים דבעינן דוקא ידיעת חטא. שנית. ידיעה לחלק השגגות שיהיה כשתי העלמות דבזה ידיעה בעלמא, אף שלא ידיעת חטא סגי, דעכ"פ הוויין שתי שגגות, וממילא בלא סברת גרירה, חייב להביא שתי חטאות דהוויין שתי שגגות מצד הידיעה שבינתיים, ורק דאי איכא דין גרירה הוי סיבה שיתכפר בקרבן אחד על שניהן, דעכ"פ לא יצא מאכילה ראשונה לשעה הראויה לקרבן כיון דלא היה ידיעת חטא בינתיים, ויסוד החילוק בין אוכל שתי זיתי חלב להכא לא הוי מצד גוף השינוי בהעלמות אלא ביחס למעשה המחייב דבאוכל שתי זיתי חלב בהעלם אחת ולא היה לו שום ידיעה בינתיים הוי כאוכלן ממש בבת אחת בחד אכילה. וא"כ מעיקרו אין עליה רק חיוב חטאת אחת, דחדא שגגה וחד מעשה הוא, [יעוין בר"ן ז"ל נדרים י"ז ע"א] משא''כ בהעלם שבת ומלאכות כיון דאיכא לו ידיעה בינתיים לא חשיב מעשה אחד. ויעוי''ש דמיישב לפי''ז דדברי התוס' בסוגיין ובשבועות מישך שייכי להדדי, דלרבא דאית ליה גרירה, נמצא ממילא דכל זמן שלא היה ידיעת חטא בינתיים מתכפר בקרבן אחד, אף שהיה לו ידיעה קצת והו"ל כשתי העלמות, ולר"ז דלית ליה גרירה, ממילא בהיה לו ידיעה בינתיים, אף שלא היה ידיעת חטא, מ"מ כיון דהו"ל כשתי העלמות וגרירה לית ליה, ממילא מתחייב תרתי.

**בבאור הראשונים בשבועות בבאור חילוקא דהעלם מלאכות והעלם שבת**

1. **יעוין ברמב''ן ובר''ן ובריטב''א** בשבועות י''ח ע''א דגם נתקשו בהא דנודע לו שהיא נדה לאחר הבעילה קודם הפרישה וסבר שמותר לפרוש באבר חי דחשיב העלם אחד עם הכניסה. ומקשים הראשונים דכיון דנודע לו שהיא נדה רק דטעה באיסור פרישה אמאי לא הוי סיבה לחלק כמו בהעלם מלאכות והעלם שבת. ויעוי''ש בר''ן וז''ל, דהתם אלו לא נתחדש לו לעולם דבר אחר כבר ידע ידיעה גמורה שחטא אלא שבאתה לו העלמה אחרת נמצא שהן ב' העלמות אבל עם הארץ זה עדיין הוא בהעלמתו ראשונה שמתוך שהיה סבור מתחלה שמותר לו לבעול הוא סבור אף עכשיו שאנוס הוא ולא חטא הילכך אחד הוא עכ''ל. ומבואר דהסיבה לחילוק של ההעלמות לא הוי מכח ''הידיעה'' אלא הוי מחמת עצם הדבר דהוי שתי העלמות נפרדות אולם הסיבה דחשיב כשתי העלמות לא הוי מחמת השינוי בהעלמה בין ''שגגת שבת'' ל''שגגת מלאכות'' אלא מחמת דהעלם אחד לא מחייב את חבירו ולכן חשיב כשתי העלמות.

**בפלוגתת רש''י והמיוחס לר''ן אי בשגגת שבת וזדון מלאכות ונודע רק על הקצירה אי הא דטחינה גוררת טחינה הוי מדין דגרירה או גם בזה הוי כהעלם אחד**

1. **יעוין ברש''י דגם בטחינה דשגגת שבת למרות דנודע על הקצירה והקרבן הופרש על הקצירה חשיב דהופרש גם על הטחינה וממילא הוי שתי הטחינות כנעשו בהעלם אחד**. וכן מבואר בריטב''א. וז''ל, ואין צריך לומר כי הקצירה והטחינה שהיו שתיהן בשגגת שבת לא שייך בהו גרירה דהא תרוייהו בני חטאת אחת הן ומה שהופרש על זו כאילו הופרש על זו. אולם יעוין במיוחס לר''ן דבקצירה גוררת קצירה נוקט דגרירה לאו דוקא והוי כהעלם אחד עם הקצירה דשגגת מלאכות, אולם בטחינה גוררת טחינה כתב וז''ל, כלומר מדינא טחינה ראשונה נגררת בקצירה ראשונה דהא קצר וטחן בשגגת שבת אינו חייב אלא אחת דהא שתיהן בהעלם א' ודין הוא שתתכפר עמה. וכל חדושו דרבא הוא במה שאמר שטחינה של זדון שבת שמן הדין הוא חלוקה לעצמה לקרבן כיון דהיא בשגגת מלאכות ואפ"ה היא נגררת עם טחינה של שגגת שבת ומתכפרת עמה אף על פי שאינה מתכפרת לעצמה שאין הקרבן בא בשבילה שעל הקצירה הופרש עכ''ל.

ומבואר בזה פלוגתא יסודית בגדר הא דשגגת שבת הוי סיבה דההפרשה על הקצירה מהני גם על הטחינה [למרות דבשעת ההפרשה נודע לו רק על הקצירה] אי הוי בעיקר חלות ההפרשה, דמאחר דנעשו בהעלם אחד והמחייב דקרבן הוי מחייב חד לתרוייהו הלכך מעיקרא חלות הדין קרבן חל לתרוויהו כאחת, או דהחלות קרבן חל על הקצירה רק דהדין כפרה דחל ע''י הקרבן חל בתרווייהו כאחת. אולם הא מיהא נראה פשוט דגם לפי המיוחס לר''ן דליכא הפרשה במסוים כלפי הטחינה הא דגוררת לטחינה דשגגת מלאכות לא חשיב גרירה דגרירה, מאחר דהדין כפרה דחל בטחינה דשגגת שבת הוי בעיקר הדין מכפר דאיכא בקרבן, דלא מתיחס רק למעשה הקצירה אלא לכל מה שכלול ב''העלם שבת'', ודבר זה יתבאר היטב על פי מה שנתבאר דהכפרה בשגגה הוא על עצם המצב של ה''העלם'' והמעשה רק מעמיד את ''ההעלם'' ומאחר דבשגגת שבת הוי ''העלם שבת'' הלכך ההפרשה חלה כלפי ה''העלם שבת'', וגם אי נימא דלא הוי מחייב מחודש על ההעלם ד''חילול שבת'' בלי יחס לגוף המלאכה, אלא דההעלם מתיחס ל''איסור מלאכה'' מ''מ כיון דההעלם דמלאכה הוי מחמת ''שכחת שבת'' ולא מחמת שכחת האיסור מלאכה הלכך כל כמה דאיכא כפרה על הקצירה איכא בזה כפרה על ה''העלם שבת'' וממילא נכלל בזה גם ''הטחינה'' כיון דגם הטחינה העמידה את ההעלם שבת שהביא לאיסור מלאכה.

**דף ע"א ע"א**

**בדין גרירה דקצירה דזדון שבת על הטחינה שעם הקצירה דזדון שבת אי הוי דין גרירה**

1. **גמ' אבל נודע לו על קצירה של זדון שבת ושגגת מלאכות קצירה גוררת קצירה וטחינה שעמה, וטחינה שכנגדה במקומה עומדת.** יעוין בגמ' לקמן דמבארת דהטחינה שכנגדה חשיב גרירה דגרירה, ומבואר דהכפרה דטחינה דשגגת מלאכות חשיב גרירה, ובבאור הא דחשיב גרירה איכא ג' שיטות בראשונים דברש''י מבואר דהא דקצירה דשגגת מלאכות גוררת את הקצירה דשגגת שבת לא הוי גרירה דחשיב כהעלם אחד, ורק הא דגריר לטחינה שעמה בהא בעינן לחידושא דגרירה, אולם בתו' נקט להיפך דהא דגוררת לטחינה שעמה לא הוי מדין גרירה כיון דאי אפשר דלכפר על הקצירה ללא טחינה, ורק הא דקצירה דשגגת מלאכות גוררת לקצירה דשגגת שבת בהא בעינן לדין גרירה. ובאור פלוגתתם ביחס לקצירה אי בעינן לדין גרירה יעוין מה דנתבאר לעיל. רק דיש לעיין בבאור סברת תוס' דהא דלכפרה על טחינה שעמה לא בעי לדין גרירה. ויעוין עוד ברא''ה המובא במיוחס לר''ן דגם נקט כתוס' דעל טחינה שעמה לא בעי לדין גרירה, רק דס''ל גם כרש''י דקצירה דשגגת מלאכות ושגגת שבת הוי כהעלם אחד. והא דהוכיחה הגמ' מרבא דס''ל גרירה יעוי''ש במיוחס לר''ן בד''ה ומי אית ליה לרבא גרירה. וז''ל, פי' ו''מטחינה דגוררת טחינה'' הוא דקא מקשה דהויא מדין גרירה אבל אידך מדינא הוא כדפרישי' לשיטת הרא"ה. ונראה דכונתו כמו שהבאנו לעיל מהמיוחס לר''ן דהא דטחינה גוררת טחינה בשגגת שבת היכא דהפריש על הקצירה דשגגת שבת הוי דין גרירה כיון דלא הוי כהופרש ממש על הטחינה אלא דהדין כפרה חל גם בטחינה ולכן בשביל שגם הטחינה דשגגת מלאכות תתכפר בעינן לחידושא דגרירה.

**והא דחשיב טחינה שכנגדה גרירה דגרירה** יעוי''ש בד''ה גרירה דגרירה לית ליה. וז''ל, פי' הרא"ה ז"ל דלאו דוקא גרירה דגרירה שכשמביא קרבן על קצירה של שגגת מלאכות ומתכפרת עמה טחינה של שגגת שבת לאו משום גרירה הוא אלא מדינא כדפרישנא לעיל, אלא לומר שכיון שעיקר הקרבן על קצירה של שגגת מלאכות שחלוקה ממנה לקרבן וטחינה של שגגת מלאכות כל עצמה אינה מתכפרת אלא ע"י קצירה שעמה הא חשיבא ליה גרירה דגרירה עכ''ל. ומבואר בדבריו דעצם הדבר דהכפרה דטחינה לא הוי מצד עצמה אלא מחמת דאי אפשר לכפרה דקצירה בלי טחינה הוי סיבה לדון את הטחינה שכנגדה כגרירה דגרירה. והא דבהפריש על קצירה דשגגת שבת למרות דגם בזה הכפרה על הטחינה שעמה לא הוי מעיקר ההפרשה של הקרבן לא חשיב מחמת הזה הגרירה דטחינה שכנגדה גרירה דגרירה, שאני התם דההפרשה היתה על הקצירה דשגגת שבת דהוי העלם אחד עם הטחינה דבהא חשיב דעיקר כח המכפר של הקרבן עומד גם על הטחינה גם אי לא נימא דחשיב כהופרש מעיקרא על הטחינה, משא''כ היכא דהפריש על הקצירה דשגגת מלאכות דבהא למרות דגם הטחינה דשגגת מלאכות מתכפרת מ''מ בהא ליכא לעיקר כח המכפר של הקרבן אלא דהוי כפרה דממילא מחמת דהוי חד עם הקצירה, ולכם אין לטחינה כח לכפר על הטחינה דשגגת מלאכות כיון דליכא בקרבן כח כפרה עצמי על הטחינה רק דממילא נתכפרה עם הקצירה. וכן מבואר ברא''ה וז''ל, אבל טחינה שכנגדה במקומה עומדת דהא מן הדין חלוקה היא טחינה זו לחטאת כיון דהיא בשגגת מלאכות ולאפוקי ההיא דלעיל דנודע לו על קצירה של שגגת שבת דקצירה וטחינה חדא היא לגמרי וכשמפריש קרבן על הקצירה הרי עיקר הקרבן ג"כ מן הדין על הטחינה לגמרי ונמצאו קצירה וטחינה של שגגת מלאכות מתכפרות עמהן דחדא נינהו כדפרישנא.

**ומבואר דאיכא ב' גדרים בגדר כפרה דטחינה** **שעם הקצירה דשגגת שבת היכא דהפריש על הקצירה דשגגת שבת**, או דהוי כאילו הפריש על הטחינה או דהדין כפרה חל גם ביחס לטחינה [כמו שנתבאר לעיל דהחלות דין כפרה הוי ביחס להעלם שבת ולכן נכלל בזה גם הטחינה]. **וב' גדרים היכא דהיכא דהפריש על הקצירה דזדון מלאכות**. אי הוי מדין גרירה כמו שמבואר ברש''י או דאי אפשר שתתכפר הקצירה בלי טחינה שעמה. ויש לעיין ראשית כל שרש הנידון אי בעי לדין גרירה שנית גדר דין גרירה.

**בבאור הנידון אי בעי לדין גרירה על הכפרה דטחינה שעמה**

1. **ובבאור הנידון אי בעי לדין גרירה** נראה דשאני בשגגת שבת דההעלם דקצירה וטחינה הוי העלם אחד ולכן היכא דהפריש רק על הקצירה נתכפר גם הטחינה דההפרשה של הקרבן התיחסה לקצירה דשגגת שבת דבזה איכא יחס בגוף הקרבן כלפי ''ההעלם שבת'' דהקצירה דשגגת שבת מעמידה את ההעלם שבת, [וכבר נתבאר לעיל דאיכא בזה שתי צדדים או דחשיב כהופרש על הטחינה או דכח הכפרה של הקרבן מהני גם על הטחינה] אולם היכא דההפרשה על הקצירה דשגגת מלאכות דהקצירה מעמידה את ה''שגגת קצירה'' גם אי נימא דגם הקצירה דשגגת שבת מצטרפת ללא דין גרירה הוי מחמת דההעלם שבת גם איכא בו יחס ל''העלם קצירה'' ובזה חשיב כחד עם הקצירה דשגגת מלאכות, מ''מ הדין כפרה דהקרבן חל ביחס ''להעלם קצירה'' ולכן ליכא יחס בגוף הקרבן לטחינה דכל היחס בין הטחינה לקצירה הוא כל כמה דהדין כפרה חל על ה''העלם שבת'' בלי יחס במסוים לקצירה, ולפי''ז מבואר היטב הא דבעינן לדין גרירה. רק דהרא''ה ותוס' ס''ל דגם אי ההפרשה חלה ביחס לקצירה, כיון דסכ''ס ההעלם שהקצירה מעמידה הוי ''העלם שבת'' לא שייך להעמיד את הכפרה על ה''העלם שבת'' רק ביחס לקצירה דההעלם שבת מצד מציאותו כולל לתרוויהו, ורש''י ס''ל דכיון דכל המחייב לכפרה על השגגת שבת נובע מחמת החיבור עם השגגת מלאכות בקצירה הלכך גם חלות הכפרה חלה רק ביחס לקצירה, ורק מדין גרירה נתכפר גם הטחינה.

**בגדר דין גרירה והמסתעף לבאור התוס' בנידון דגרירה**

1. **בגדר דין גרירה נראה דהוי סיבת כפרה מחודשת מכח עצם המצב דאיכא כפרה במעשה אחד מההעלמה**, ועיקר חידושא דגרירה דלמרות דליכא סיבה בעיקר דין הקרבן לכפר על הדבר הנגרר, מ''מ עצם הדבר דאיכא בפועל חלות כפרה על על מעשה שיש לו שייכות לדבר הנגרר, איכא בזה סיבה לכפרה גם על הדבר הנגרר. ונראה דבזה יתבאר היטב שיטת תוס' דהנידון דגרירה הוא ביחס לעיקר הך דינא דקצירה וטחינה דשגגת שבת גוררת לקצירה וטחינה דשגגת מלאכות דלמרות דחשיב תרי העלמות מ''מ איכא בזה דין גרירה. והדברים צ''ב דכל כמה דחשיב העלמות חלוקות מה שייך בזה דין גרירה, וכי שייך דין גרירה על שתי מעשים שיש חילוק ידיעה ביניהם. ונראה דשאני היכא דאיכא חילוק ידיעה דהמחלק הוא בגוף העלמת הגברא דהוי העלמה מחודשת כיון דנודע לו ואח''כ נעלם ממנו, משא''כ בשגגת שבת ומלאכות דליכא חילוק ידיעה בגברא אלא עצם המצב דהוי שתי העלמות הוי סיבה לחייב שתי קרבנות [ויעוין לעיל מה דהובא מהאפיקי ים בבאור תוס' בשבועות דהתיחס לידיעה דכונת תוס' רק כסיבה לא לדון את זה כחד מעשה אלא כשתי מעשים ושתי העלמות] ולפי''ז נראה דבמחייב המחודש דגרירה כיון דהכפרה בדבר הנגרר נובעת מחמת עצם חלות הכפרה בחד מינייהו בלי יחס לגוף ההעלמה, א''כ בהא תליא רק אי היה חילוק של ידיעה אצל הגברא דבזה הוי שתי העלמות מצד הגברא [ובזה בעינן ידיעת חטא] אולם כל כמה דהחילוק נובע מחמת אופן ההעלמה בהא כיון דהמחייב לכפרה הוי מחמת עצם חלות הכפרה א''כ בהא העיקר תליא אי ניתן לראותם כחד וכל כמה דמצד הגברא היה חד העלמה דכל הזמן נעלם ממנו איסורי שבת בתחילה מחמת אי ידיעת שבת ואח''כ מחמת אי ידיעת המלאכות הלכך בהא סגי למחייב בגרירה להשוותם כחד.

**בבאור הנידון אי אמרינן גרירה לגרירה**

1. **אביי אמר טחינה נמי גוררת טחינה שם טחינה אחת היא**. יש לעיין בבאור הנידון אי אמרינן גרירה לגרירה ולפי מה שנתבאר דגרירה הוי סיבה מחודשת מכח עצם חלות הדין כפרה בחלק מההעלמה, א''כ איכא למימר דמהני רק היכא דכח הכפרה דאיכא במקצת הוי דין כפרה מעיקר דין הקרבן, משא''כ בדבר הנגרר שהכפרה דאית ביה לא נובע מעיקר דין הקרבן אלא ד''חלה בו כפרה'' מכח הדין גרירה, בזה ליכא מחייב לגרור את השאר. אולם יעוין במיוחס לר''ן דמביא מהרא''ה לפי דרכו דהא דטחינה שעמה מתכפרת לא הוי מדין גרירה אלא מחמת דאי אפשר לקצירה להתכפר ללא טחינה דמבאר דזהו גם שרש סברת אביי ד''שם טחינה אחת היא'' דמאחר דהטחינה נכללת בכפרה דקצירה תו אמרינן דהיחס הוא לא רק להעלם שבת אלא לגוף הטחינה. וז''ל, והרא"ה ז"ל פירש דכיון דתתכפר מן הדין טחינה של שגגת שבת אי אפשר ג"כ לזו שלא תתכפר עמה.

**ויעוין עוד בחידושי אבן העוזר דף ע' ע''ב וז''ל, אבל אביי דין גרירה חשיבא ליה כמו שהביא עליה קרבן ממש.** ומבואר בדבריו דיסוד פלוגתת אביי ורבא הוי בעיקר גדר דין גריריה אי הוי בעיקר המחייב והוי סיבה דעיקר חיוב הקרבן יהא גם בדבר הנגרר או דהוי רק גרירה בחלות הכפרה.

**בבאור שיטת הרמב''ם דמחלק בין גרירה דשתי זיתי חלב לגרירה דטחינה**

1. **יעוין בגמ' דהקשתה מהא דלענין שתי זיתי חלב לא ס''ל לרבא דין גרירה,** ומתרצת דבתר דשמעה מאביי סברה. ומקשה דאי הכי טחינה נמי תגרר לטחינה ומישבת גרירה אית ליה, גרירה דגרירה לית ליה. ובפשטות מבואר בגמ' דלמסקנא גם בשתי זיתי חלב ס''ל כאביי דאי הביא קרבן על אחד מהם נתכפרו כולם. אולם יעוין ברמב''ם פ''ו הי''א דפסק כמימרא דרבא בדינא דשתי זיתי חלב דרק היכא דהביא לאמצעי נתכפרו כולם, ומאידך גיסא בפ"ז ה"י פסק כמימרא דרבא דבקצירה וטחינה דאיכא בהו גרירה. וצ''ב דהיאך מזכה הרמב"ם שטרא לבי תרי, שפסק לדין גרירה בקצר וטחן, וגם להך דינא דהביא קרבן על הראשון ראשון ושני מתכפרין שלישי לא נתכפר, וכבר תמהו עליו בזה כל מפרשי הרמב''ם ויעוין בריטב''א דכבר תמה בזה ונשאר בצ''ע.

**ובעיקר הפשט בגמ' לדעת הרמב''ם מצינו ג' דרכים.** או דהא דנקטה הגמ' דבתר דשמעה מאביי הדר ביה הוי דחויא בעלמא לפי סברת המקשן דמדמי ליה להדדי אולם באמת איכא חילוק בנייהו וכן נקט המאירי [ויעויו לקמן באור החילוק] או כמו שביאר הכס''מ פ''ז ה''י דכונת הגמ' דהא דנקט אביי לדין גרירה בקצירה הוי רק לאחר ששמע מאביי את כח הגרירה דמהני גם באוכל שתי זיתי חלב וס''ל דלכה''פ בקצירה וטחינה איכא גרירה. אופן נוסף מובא בשו''ת חכ''צ מהמהר''י קורקוס וז''ל, דבהאי דקאמר גרירה אית ליה חזר בו מההיא דקאמר בתר דשמעה מאביי סברה, וכאילו אמר אלא גרירה אית ליה וכו', וס"ל לר"מ דכיון דבשלשה זיתי חלב אכל השלישי אחרי ידיעת הזית הראשון הו"ל ''גרירה דגרירה'' ולא דמי לקצירה וטחינה של שגגת שבת דתרווייהו כחדא חשיבי וא"א להם להפרד ושתיהן נעשו קודם ידיעת קצירת שגגת מלאכות.

**ובבאור שיטת הרמב''ם יעוין היטב במאירי דס''ל בשיטת הרמב''ם דהגרירה הוי על הטחינה שעמה וכן מבואר בכס''מ ובבאור הסברא לחלק בין גרירה דשבת לשתי זיתי חלב מצינו ג' דרכים**

**מהלך המאירי.** יעוין במאירי, וז''ל, שטחינה וקצירה הואיל ושתיהן בהעלמת שבת כמעשה אחד הם אבל שני זיתי חלב שביניהם ידיעה היאך הם מתכפרים ע"י אמצעי הואיל והאמצעי אינו מתכפר מצד עצמו עכ''ל. ויעוין בכס''מ דמביא מהמהר''י בי רב דמבאר בכונתו דטחינה וקצירה דשגגת שבת לא הוי מדין גרירה אלא דחשיב כחד וז''ל, ולא דמי כלל שמי שיאמר שהעושה קצירה וטחינה בשגגת שבת אין בכאן אלא מעשה אחד שהשגגה לא היתה אלא בשסבר שלא היה שבת ואין שם אלא מעשה אחד שהוא שגגת שבת אבל באכל שני זיתי חלב יש שם שני מעשיות ומפני זה כשאנו אומרים שהקצירה גוררת קצירה וטחינה שעמה ''אין זה גרירה שהכל הוא דבר אחד שכיון שנתכפר שגגת שבת כל מה שעשה ג"כ מתכפר שהכל שהכל הוא מעשה אחד ואינו גרירה שהכל הוא אחד'' אבל בענין שני זיתי חלב שאכל בהעלם אחת ונודע לו על הראשון ואכל השלישי בהעלם השני למה יתכפר השלישי בשביל השני והקרבן לא נעשה בשביל השני אלא בשביל הראשון ומפני שהיה בהעלמו מתכפר השני עכ"ל. ולכאורה הוי כסברת תוס' והרא''ה דאי אפשר דתתכפר הקצירה בלי הטחינה שעמה כמו שנתבאר לעיל דהכפרה מתיחסת ל''העלם'' דזהו שרש המחייב דשגגה ומאחר דהקצירה מעמידה את ''ההעלם שבת'' א''כ הוי כחד עם הטחינה דתרוייהו מעמידים את אותו העלם. רק דלפי''ז נצטרך לומר דפליג על הרא''ה דהבאנו לעיל דהא דטחינה גוררת טחינה הוי מדין גרירה. וצ''ל דס''ל כהריטב''א דההפרשה על הקצירה דשגגת שבת הוי כהפריש על הטחינה. ויעוין ברמב''ם וז''ל, קצירה גוררת קצירה וטחינה גוררת טחינה וכאילו עשה ארבעתן בשגגת שבת וזדון מלאכות שאינו חייב אלא חטאת אחת, וכיון שהקריב חטאת זו נתכפר לו על הכל.

**מהלך המהר''י קורקוס.** יעוין מה שהבאנו לעיל מדבריו דגם נקט להאי סברא דכחד חשיבא רק דלא הוי סיבה דלא יהא בעינן כלל לדין גרירה אלא רק הוי סיבה דלא נדון את הטחינה כגרירה דגרירה עם הקצירה בשונה מזיתי חלב דחשיב כגרירה דגרירה. ובבאור דבריו נראה דמאחר דכל היכא דהוי שתי העלמות ובעינן לדון דהפרשה של חדא העלמה תהני להעלמה השניה [ע''י הזית השני דהיה בהעלמה עם השלישי, או ע''י קצירה דשגגת מלאכות דהוי בהעלמה עם הטחינה] בעינן לדין גרירה כיון דכל הכפרה של הזית השני הוי כחלק מההעלם של הזית הראשון דחלוק מההעלם של הזית השלישי ע''י הידיעה שבניתים וכן הקצירה דשגגת שבת דבאה כחלק מההעלם דשגגת מלאכה וחלוקה מההעלם של הטחינה דהוי מכח השגגת שבת הלכך מן הראוי דהוי כגרירה כגרירה כיון דליכא סיבה עצמית לכפרה על קצירה דהזית השני רק כחלק מההעלם הראשון ולכן רק בקצירה וטחינה ד''שגגת שבת'' דהמחלק הוא רק אופן ההעלמות דמחמת זה החיבור בין הקצירה דשגגת מלאכות לשגגת שבת הוי רק ביחס לקצירה, אולם הא מיהא כיון דליכא בזה חילוק דידיעה ליכא בזה חלוקה בגוף המעשים אלא רק בחלות הכפרה דמתיחס רק לקצירה דשגגת שבת, ובזה אמרינן דמאחר דסכ''כ הוי קצירה ד''שגגת שבת'' ובשגגת שבת הטחינה והקצירה הוי כחד הלכך איכא בזה למחייב דגרירה, דכיון דאיכא חלות כפרה בקצירה הוי סיבה גם לטחינה דהוי כחד עם הטחינה מכח המאחד של השגגת שבת, משא''כ בשתי זיתי חלב דהא דאיכא דין כפרה בזית השני עם הראשון הוי מחמת דנידון כחדא אכילה עם הראשון ובזה ליכא כלל שייכות לזית השלישי דהוי כאכילה נפרדת א''כ ליכא כלל יחס בחלות הכפרה דחל בשני כלפי הזית השלישי ולכן הוי כגרירה דגרירה.

**מהלך הכס''מ.** יעוין בכס''מ וז''ל, וטעם יש בדבר לחלק בין גרירה זו לגרירה זו שבענין קצירה וטחינה שפיר שייך ביה למימר גרירה דכיון דבשגגת שבת נעשו שתיהם ה"ל כדבר אחד אבל אוכל שני זיתי חלב בהעלם אחת ההעלם אינו מצוי שיעלם ממנו שהחלב אסור אבל ההעלם הראוי הרגיל וההוה הוא שיעלם ממנו שזה חלב ויסבור שהוא שומן וא"כ כשאכל כזית חלב זה וסבור שהוא שומן ואח"כ אכל כזית חלב זה וסבור שהוא שומן הרי הם כשני דברים ואף על פי שמתכפרים שניהם בקרבן אחד מ"מ לא חשיבי כ"כ כדבר אחד לשיתכפר בקרבנו של ראשון השלישי שלא היה בהעלמו אף על פי שהיה בהעלמו של שני. ומבואר בדבריו דאיכא חילוק בין קצירה וטחינה בהעלם שבת לאוכל שתי זיתי חלב בהעלם אחד בעיקר הך דינא דמתכפרין בקרבן אחד, דבקצירה וטחינה בשגגת שבת הוי כדבר אחד ממש וסיבת החיוב הוי מכח תרוייהו כאחת, משא''כ בשתי זיתי חלב כיון דההעלמה היא מחמת חוסר הידיעה דהחתיכה היא חלב כיון דבכל חתיכה איכא העלמה בפני עצמה הוי כשתי העלמות נפרדות ושתי מחייבים נפרדים רק דמתכפרים בקרבן אחד, ולכן לענין המחייב דגרירה איכא בזה נפק''מ בינייהו דרק בקצירה וטחינה איכא חלות גרירה ע''י דחל כפרה בקצירה משא''כ בשתי זיתי חלב דהוי שתי העלמות נפרדות. אלא דבעיקר מה דמעמיד הכס''מ את העלם שתי זיתי חלב בהעלם ידיעת המציאות כבר הובא לעיל מהקרית ספר והחכ''צ דמאריכים בשיטת הרמב''ם דלא דן לחילוק ידיעה וכפרה בשתי זיתי חלב ובקצירה וטחינה דהוי מחמת דהוי העלם ידיעת האיסור ולפי דבריהם לא שייך תרוץ הכס''מ וכן העיר באבן האזל שם.

**מהלך המשנת ר' אהרון והגרח''ש בבאור שיטת הרמב''ם**

1. יעוין במשנת ר' אהרון וכן במשנת הגרח''ש דמאריכים בבאר שיטת הרמב''ם ויסוד דבריהם דגרירה דשגגת שבת וגרירה דשתי זיתי חלב שונים ביסודם דבשגגת שבת הגרירה הוי בגוף המחייב כיון דבשגגת שבת נתחדש דהמחייב מתיחס לחפצא דשגגת חילול שבת ולא ביחס לגוף המלאכה ולכן חשיב דמעיקרא המחייב של הקרבן הוי ביחס לתרוייהו משא''כ בשתי זיתי חלב דהשגגה הוי ביחס לאיסור אכילה דבזה הדין גרירה הוי ביחס לחלות הכפרה. וס''ל לרמב''ם בדעת רבא דמחלק בין הני תרי דיני גרירה ורק בקצירה וטחינה דהגרירה הוי בגוף המחייב בהא ס''ל לדין גרירה.

י.טחן – פרק כלל גדול -7-

**בבאור הנידון אי העלם שבת ומלאכות מחלקין לחטאות ומצטרפי, וחלק א' בסוגיא דידיעות מחלקות**

**דף ע"א ע"א**

**בבאור הגמ' דמלתא דפשיטא להו לאביי ורבא מבעיא ליה לר' זירא**

1. **גמ' מילתא דפשיטא להו לאביי ורבא מבעיא לרבי זירא דבעי רבי זירא מרבי אסי וכו' אמר ליה חלוקין לחטאות ולא מצטרפין.** יעוין ברש''י דהמלתא דפשיטא להו הוא הא דאין חלוקין לחטאות, וצ''ב לפי''ז הא דנקטה הגמ' דבעי ליה לר' זירא הרי ר' זירא פשיטא ליה דחלוקין לחטאות רק דנסתפק אי מצטרפי, ויעוין בריטב''א חדשים דמבאר דלשיטת רש''י אפילו הא דחלוקין לחטאות מיבעיא להו לר' זירא ור' ירמיה, והא דקא בעי מהו שיצטרפו הכי קאמר חלוקים לחטאות או אינם חלוקים לחטאות ואם תמצא לומר חלוקים לחטאות מצטרפים כשהן שני חצאין או לא, ואהדר ליה דחלוקים לחטאות ולא מצטרפין, ולפירוש זה בין על חילוק החטאות בין על הצירוף קאמרינן דבתרוייהו פשיטא להו לאביי ורבא ובתרוייהו מיבעיא ליה לר' זירא.

אולם יעוי''ש דמביא מתוס' דבאמת ספיקא דר' זירא הוי רק לענין צירוף והא דאמרינן מילתא דפשיטא להו לאביי ורבא מיבעיא ליה לר' זירא היינו ענין צירוף זה דלאביי ורבא פשיטא דמצטרפין, דהא פשיטא להו לעיל שאינם חלוקים לחטאות כדברירנא לעיל, וכל שסובר דשני שיעורים שלמים אינם חלוקים לחטאות פשיטא כי כשהן שני חצאין מצטרפים, שאפי' מי שסובר שהם חלוקים לחטאות יש מהם שסובר שהם מצטרפין, ומי שאמר שאין מצטרפין לא אמר אלא מפני שסובר שהן חלוקים לחטאות.

**בבאור הנידון אי חלוקין לחטאות**

1. **מבואר בגמ' דשייך לדון את החילוק באופן ההעלמה כ''מחלק'' לענין קרבן.** ובבאור הא דהוי סיבה לחלק נראה לפי **שנתבאר דהמחייב דשגגה מתיחס לגוף ההעלמה** ומעשה העבירה רק בא להעמיד את ההעלמה א''כ איכא למימר דהיכא דאיכא שינוי באופן ההעלמה ג''כ הוי סיבה לחלק כיון דהתביעה עומדת על גוף ההעלמה. רק דיש לדון אי הוי רק בהך גוונא ד''שגגת שבת'' ו''שגגת מלאכות'' דמצינו חילוק בינייהו בגוף המחייב דשגגה, דבשגגת שבת דמחייב קרבן אחד על כל המלאכות בהא איכא יחס אחר להעלמה, לא מבעיא אי נימא דהוי מחייב אחר כמו שנקט במשנת הגרח''ש [סימן כו סק''ה] דבשגגת שבת הוי מחייב על ה''חילול שבת'' בלי יחס ל''מלאכה'', אלא גם אי נימא דהתביעה היא ביחס של העלמה למלאכות שנעשו, אולם מאחר דאיכא יחס בהעלמה לניתוק של אי ידיעת השבת בלי יחס למעשה האיסור הלכך נידון כשתי העלמות. או דגם באכילת חלב היכא דנעלם ממנו בתחילה איסור חלב ולאחמ''כ נעלם ממנו ידיעת מציאות החתיכה שנכשל באכילתה, ניתן לדון את זה כשתי העלמות למרות דגם בהעלם של ידיעת איסור חלב היחס הוא לאיסור אכילת חלב ולא הוי כמו העלם שבת דהוי ידיעה מוקדמת ביחס לזמן דהוי זמן שמחייב איסורי מלאכה.

**ויעוין בפנ''י דמדייק מהא דנקטה הגמ' את הספק רק בהאי גוונא דשגגת שבת ושגגת מלאכות דהוי רק בכה''ג.** ויעוי''ש עוד דמבאר דכונת הגמ' דהואיל דחלוקין לחטאות מצטרפי לא הוי ביחס לחיובא דשתי קרבנות, אלא ביחס להא דשגגת שבת מחייבת קרבן אחד ושגגת מלאכות מחייבת קרבן על כל מלאכה דזהו הטעם לחלוקה בינייהו ומכח זה הוי סיבה דלא יצטרפו.

**אולם יעוין באפיקי ים ח''ב כלל ה' דמביא מהירושלמי (פרק כלל גדול ה"א) דאיתא שם הך אבעיא דר"ז,** וז''ל, ואמר ר"מ אף על גב דלא אמר ר"י דא מילתא אמר דכוותה, אכל חצי זית בידיעת הקודש והעלם טומאה, וחצי זית בהעלם קודש ובידיעת הטומאה, העלם שבו והעלם שבו מהו שיצטרפו עכ''ל. ומבואר דאינו מחלק בין שגגות דגבי שבת לשגגות אחרות.

**ובאמת יעוין בראשונים בשבועות י''ח בהא דנודע לו שהיא נדה לאחר הבעילה קודם הפרישה וסבר שמותר לפרוש באבר חי דחשיב העלם אחד עם הכניסה**. ומקשים הראשונים דכיון דנודע לו שהיא נדה רק דטעה באיסור פרישה אמאי לא הוי סיבה לחלק כמו בהעלם שבת והעלם מלאכות. ומבואר להדיא בדבריהם דלא מחלקי בין שבת לעלמא ורק בישוב הקושיא יעוי''ש שתי דרכים בראשונים.

* 1. **מהלך התוס'.** יעוי''ש בתוס' וז''ל, וי"ל דרבא לטעמיה דס"ל התם דאינו חייב אלא אחת, אי נמי התם חשיב ליה ידיעה כיון שנודע לו כל מה שהיה ספק באותה שעה. ובפשטות מבואר בתוס' דמחלוקת רבא ור"ז הוא, אם ידיעה כזו שאינה ידיעת איסור מחלקת, ויעוין באפיקי ים חלק ב סימן ה דמקשה דלכאורה הוי סתירה לדבריהם בסוגיין דכתבו דבגרירה פליגי, ובעיקר דבריהם דאיכא בזה תורת ידיעה יש לעיין מהתוס' בריש פרקין דנקט בפשיטות דבעי ידיעת חטא. עוד יש לעיין דאי נימא דאיכא משמעות לגוף ידיעת ההעלם גם בלי שייכות לאיסור, א''כ מה באור פלוגתתת ר''ג ורבנן אי איכא ידיעה לחצי שיעור, ויעוין בתוס' בדף ק''ה ע''א ד''ה ר''ג דמבאר את טעמא דר''ג דאין ידיעה לח''ש דהוי מחמת דבעי ידיעת חטא ואי נימא דסגי בידיעת ההעלם מאי איכפת לן דליכא יחס בידיעתו לחטא, ובאמת יעוי''ש במצפה איתן דמבאר את סברת רבנן על פי תוס' בשבועת י''ח דהיכא דנדוע לו כל מה שהיה ספק באותה שעה חשיב ידיעה וצ''ב.

ויעוין באפיקי ים דחקר אי הא אי הא דאוכל העלם אחד מחייב חד חטאת הוי מחמת דנידון כהתעסקות אחת של אכילה [יעוי''ש דמביא מהר''ן בנדרים י''ז דהוי נפק''מ גם למתנה נזירות באכילה דחשיב אכילה אחת וחייב נזירות אחת] או דבאמת חשיב כשתי אכילות וכל אכילה הוי מחייב לחטאת רק דהוי דינא דכל זמן דליכא ידיעת חטא בייניהו מתכפר בקרבן אחד אתרוויהו. ומבאר דזהו יסוד חילוק התוס' בסוגין בין אוכל שתי זיתי חלב בהעלם אחד דלא בעי לדין גרירה לאוכל בשתי העלמות שונות, דבאוכל שתי זיתי חלב חשיב כ''אכילה אחת'', משא''כ בהעלם שבת והעלם מלאכות דהוי כ''שתי אכילות נפרדות'', ובזה בעינן להאי דינא דקרבן חד יכפר אתרוויהו, ומה דתוס' נקט לדין גרירה כונתו להך דינא דמכפר קרבן חד אתרוויהו דזה מהני מדין גרירה.

ולפי''ז מבאר דעיקר כונת תוס' בשבועות דסיבת החילוק של שגגת שבת ומלאכות לשתי מעשים לא נובע מחמת עצם השינוי בהעלמות אלא מחמת הידיעה כלפי הך מעשה שנעשה כבר דבזה הסתיים כמעשה נפרד, ולכן בעי לדין גרירה. אולם ליכא בזה שייכות לדין ידיעות מחלקות אלא הוי כהיכי תימצי לדון את השנוי בהעלמות.

**אולם נראה דאפשר לומר באופן אחר בבאור כונת תוס' בשבועות** דבאמת הא דבהעלם אחד מחייב חדא לא הוי מחמת דחשיב אכילה אחת אלא דהוי שתי אכילות רק כיון דהתביעה בשגגה הוא לא על גוף המעשה אלא בהעלם שנעמד ע''י המעשה א''כ כל כמה דהוי העלם אחד הוי מחייב חד לקרבן, רק בשביל להפקיע את היחס של העלמה כהעלמה אחת איכא שתי צורות, או מכח ידיעת הגברא על העלמו וזה רק ע''י ''ידיעת חטא'' דבזה הוי סיבה להגדיר את העדר הידיעה השניה כהעלמה בפני עצמה מצד הגברא, ואיכא חילוק מכח אופן מציאות ההעלמה ובזה גם איכא שתי צורות. האחד. מכח עצם החילוק במציאות כמו בשתי גופין או שתי תמחויין, שנית מצד אופן החילוק בהעלמה וזה מה דדנה הגמ' בסוגין, ורק בזה ס''ל לתוס' דהיכא דהחילוק מצד צורת ההעלמה בעינן דיהא סיום לכל העלמה כהעלמה בפני עצמה, ולזה סגי ידיעת הגברא בהעלמה שהיתה לו למרות דליכא בזה ''ידיעת חטא'' אולם גם לתוס' אין הכונה לדין ידיעה מחלקת דבזה ודאי בעינן לידיעת חטא.

אולם התוס' בסוגין נקט דהא הוי פשיטא לכו''ע דחשיב כ''שתי העלמות'' רק דמהני מדין גרירה כמו שנתבאר לעיל דהוי מחייב בפני עצמו מכח חלות הכפרה במקצת, רק דכיון דסיבת החילוק לא הוי מחמת גוף המציאות כמו בתמחויין וגופין, הלכך ביחס למחייב דגרירה דעומד ביחס לגוף המעשה בלי שייכות לאופן ההעלמה, לא תופש בזה החילוק בהעלמות.

* 1. **מהלך הראשונים**. יעוין ברמב''ן בשבועות שם וז''ל, ואיכא למימר התם כי קא מצטרפת ידיעה קמייתא להאי ידיעה דבנתים אשתכח דידע ידיעה גמורה, ואף על פי שבאה לו העלמה אחרת מעלמא [כונתו דמיד נעשה לו העלמה אחרת שהעלימה ממנו בפועל את האיסור] לאו העלם אחד הוא דהא מעיקרא לאו בהך העלמה עבד והעלמה אחרת היא, אבל הכא מחמת העלמה ראשונה באה לו העלמה זו שהרי הוא היה סבור מותר לבעול ומתוך שמותר לבעול היה סבור עכשיו שלא חטא שאנוס הוא הילכך העלם אחד הוא [יעוין גם בר''ן ובריטב''א דנקטו כן]. ונראה דגם לראשונים סיבת החילוק לא הוי מחמת דינא דידיעות מחלקות אלא דהוי מחמת עצם הדבר דהוי העלמה אחרת ''דמעיקרא בהך העלמה עבד והשתא עבד בהעלמה אחרת'' ורק דלא סגי בעצם שינוי העלם הידיעה אלא בעינן דכל העלמה תעמוד בפני עצמה ולא תהא מוכרחת מחברתה דהיכא דמוכרחת מחברתה חשיב ''העלמה אחת'' דהיינו שלסיום של ההעלמות כהעלמות חלוקות ס''ל לרמב''ן דתליא בגוף המציאות שכל העלמה הוי מאורע בפני עצמו דלא תלוי בחבירו. אולם הא מיהא חזינן בראשונים דסיבת החילוק בין ההעלמות לא הוי רק בשבת מחמת החילוק הדינים בין שגגת שבת לשגגת מלאכות.
  2. **ובגוף באור החילוק בין ההיא דשבועות לסוגין יעוי''ש בריטב''א עוד אופן**. וז''ל, ועוד דהתם בתר דידע להו לתרוייהו ידע דחטא בתרוייהו ליזהר בהם להבא, אבל הכא לעולם לא ידע דחטא בקמייתא דליזדהר מינה להבא עכ''ל. ונראה דגם לסברא זו סיבת החילוק הוא ''אופן ההעלמות'' רק כיון דבנדה גם לאחר שנודע לו שהיא נדה ליכא בזה סיבה להפרישו מלבא עליה סמוך לוסתה כיון דעדיין לא עומדת לפניו כנדה, הלכך לא שייך לדונו כהעלם נפרד, דהיחס להעלם כדבר נפרד הוא רק היכא דידיעת ההעלם גורמת בפרישה מהחטא, ולכן רק בהך העלם דסוגין דלאחר שנודע לו תרוייהו ידע דחטא בתרוייהו ונמצא דכל חד מנייהו גורם בפרישה מהחטא בהא דיינינן לכל העלם בפני עצמו.

**בבאור סברת רבנן דאיכא ידיעה לחצי שיעור**

1. **כבר הבאנו לעיל מהמצפה איתן דף קה דמדמי ליה לתוס' בשבועות,** דרבנן ס''ל דסגי בידע כל מה שהיה לו לידע, אולם כבר הוכחנו דאין כונת תוס' לדין ''ידיעה מחלקת'' אלא לחילוקא דהעלמות ורק ע''י הידיעה איכא סיום לכל העלמה בפני עצמה וא''כ בידיעה לחצי שיעור דליכא חילוק בהעלמות ליכא להאי סברא.

ובעיקר הבאור בדין ידיעה לחצי שיעור נראה דניתן לומר דכיון דהתם החסרון בידיעת האיסור לא נובע מחמת חסרון נתונים בגוף המעשה רק דכך דינו של מעשה בחצי שיעור א''כ איכא למימר דבזה ודאי ליכא חסרון בהעדר החטא דעיקר הענין בידיעת חטא הוא מחמת דבעינן שיעמוד לו בצורה מושלמת ''המעשה שעשה'' ומאחר דהמעשה שעשה הוי סיבה לחטא א''כ כל כמה דלא נודע לו חטאו בהאי מעשה חסר בהעמדת הנתונים המציאותיים על האי מעשה שעשה ולכן בחצי שיעור דמעיקרא הוי מעשה שלא הוי סיבה לאיסור א''כ ליכא חסרון בהעדר ידיעת האיסור כיון דליכא בזה גרעון בידיעת המעשה, ונראה דגם בההיא דשבועות למורת שנודע לו דמעשה הביאה הוי ''ביאת נדה'' אולם כיון דהידיעה שלו צריכה להתיחס למציאותה כאשה האסורה באיסור נדה הלכך כל כמה דלא עומד לו דמחייבת גם לפרוש חשיב דעדיין לא עמד לו בצורה מושלמת ידיעת החטא והפרישה הוי העלם אחד עם הביאה, ובשיטת ר''ג דבעי את עצם ידיעת החטא מבואר דבשביל להעמיד את הידיעה כמחלקת בעינן דיהא סיום להך מעשה שעשה כמעשה המחייב קרבן וכל כמה דליכא סיום להך מעשה כמעשה המחייב הוי חד העלמה.

**אלא דבעיקר סברת רבנן יעוין ברמ''ה ב''ב דף נ''ה ע''ב** וז''ל, דיש ידיעה לחצי שיעור לחלק וכיון דאיתידע לה בנתים מקמי דגמרה לה הוצאה. נעשית ראשונה כמי שנקלטה או שנשרפה דפטור, דידיעה הוא דמתיא ליה לידיה חיוב חטאת וראשונה כי אתידע ליה לאו בר חיובא הוא דחצי שיעור הוא. ואמטול הכי נעשית כמי שנקלטה או שנשרפה ותו לא חזיא לאיצטרופי בהדי בתרייתא, ולפיכך פטור עכ''ל.

**ומבואר דלא הוי מדינא דידיעות מחלקות** אלא דכיון דחיוב חטאת נובע מכח הידיעה א''כ כל כמה דנודע לו חצי שעור דלית ביה חיוב חטאת איכא בזה הפקעה על הך מעשה מלהיות חייב לקרבן כיון דאיכא בו ידיעה דהוא לא מחייב לקרבן והוי כנשרף. ויעוין בתוצאות חיים סימן י' דמבאר כן בכונת רש''י בדף ק''ה וז''ל, יש ידיעה לחצי שיעור ''כדי שלא יצטרף עמו חצי האחר''.

**בבאור נידון הגמ' אי איכא צירוף בין שתי חצאי זיתים**

1. **יש לעיין בבאור ספק הגמ'**, דלכאורה כל כמה דחלוקין לחטאות הוי שתי העלמות איך שייך יצטרפו לאכילה אחת למרות דהוי אכילה בתוך כדי אכילת פרס, דבלי זה לא שייך צירוף באכילה, מ''מ כיון דהוי שתי העלמות אמאי לא חשיב כשתי שגגות, ובאמת דיש לעיין כן גם בהא דדנה הגמ' דתמחויין מחלקין הוי רק לחומרא לחייב שתי קרבנות אולם לא הוי לקולא לענין לחלק בין שתי חצאי זיתים ולהפקיע מהם את הצירוף. וצ''ב וכי הוי ספק דלא דיינינן לקולא, ויעוין בחידושי הר''ן וז''ל, ובהא הוא דשקלי וטרי דאיכא למימר דאפילו מאי דחשיב לחלק בין שני שיעורין שלמים לא חשיב לחלק בין שני חצאי זיתים, לפי שזיתים שלמים חשובין וראויין להתחלק ומשום הכי מחלקן אפילו חילוק קטן, משא"כ שני חצאי זיתים שמתוך שכל אחד שיעור קטן אינו ענין בפני עצמו ונגרר אחר חבירו ואינו מתחלק ממנו אלא בחילוק גדול, והיינו דשקלי' וטרי' אי ר' יהושע דאמר תמחויין מחלקין לחומרא דוקא הוא דקאמר או דילמא בין לקולא בין לחומרא, ''ולאו משום דמסתפק ר' יהושע בתמחויין אי מחלקין אי לא שקלי' וטרי' בהני'', דאי מסתפק אדרבה הוה לי' למימר דבחצי שיעור מחלקין ובשיעור שלם אין מחלקין שלא להביא חולין לעזרה, אלא היינו טעמא משום ''דמילתא זוטרתי מחלקה טפי בין שיעורין שלמים'' ואינם ראויים לחלק בין חצאי שיעורין עכ''ל. ומבואר בדבריו דחצי שיעור כיון דעמידתו ביחס לאיסור הוא כ''חצי שיעור'' א''כ נמצא דאיכא בו מצד עצמותו צירוף עם החצי השני ולכן ניתן לומר דבשביל להפקיע את צירופו בעינן חילוק יותר גדול.

**בסתירת דברי רש''י בשיעור אכילת פרס אי הוי רק בין האכילות או מתחילת האכילה לסופה**

1. יעוין ברש''י ד''ה חלב וחלב, וז''ל, שני זיתים ''והפסיק ביניהם'' יותר מכדי אכילת פרס דהוו להו ''שתי אכילות''. ובד''ה שאם אכל חצי זית וחזר ואכל חצי זית, וז''ל, באותו העלם, וכגון שלא שהה ''מתחילתו של ראשון עד סוף גמר אכילת אחרון'' יותר מכדי אכילת פרס. וברש''ש הביא מהברית אברהם דמחלק בין אכילת מצוה לאכילת איסור דבמצוה עיקר מה דבעינן דלא יהא הפסק דאכילת פרס בין האכילות, רק לא נתבאר היטב מה דמישב לפי''ז את הסתירה ברש''י. ועיקר היסוד דאיכא חילוק בין מצוה לאיסור יעוין בהערות הגרי''ש דמביא כן מהגרש''ק. ובבאור הדבר נראה דבמצוה איכא ממשעות לכל חלק במצוה והשיעור הוי חשיבות בקיום המצוה דאכילה ולכן עיקר מה דבעינן דלא יהא ניתוק בינייהו אולם כל כמה דליכא ניתוק תו דיינינן ליה כחד לגבי החשיבות של האכילה משא''כ באיסור דכל המשמעות של האיסור לחיוב מתקבלת רק מכח השיעור א''כ כל כמה דליכא חיבור בין תחילת האכילה לסופה ליכא משמעות לאיסור.

**אלא דבעיקר דברי רש''י בד''ה חלב וחלב יש לעיין** דמאחר דאיירי בשתי זיתים א''כ למאי בעינן להפסק דאכילת פרס הרי כל כמה דלא הוי העלם אחד כמו בחלב ודם דהוי שמות איסור חלוקים מחייב שתים גם היכא דליכא לחילוקא דאכילת פרס. ובאפיקי ים ח''ב סימן ה' מיישב וז''ל, ואולי י"ל דרש"י ז"ל דייק בלשון המשנה דאמר אכל חלב וחלב ולא אמר אכל שני זיתי חלב. וע"כ הוכיח רש"י ז"ל. דהכונה באמרו חלב וחלב היינו דאכל ביותר מכדי אכילת פרס. דהיינו שתי אכילות. וכונת התנא להשמעינו דהעלם אחד מהני לצרף גם שתי אכילות. ויעוין במנחת אריאל דמיישב לפי''ז את הסתירה ברש''י דגם אי נימא דבשביל לצרף את תחילת האכילה לסופה בעינן דיהא שיעור אכילת פרס בכל האכילה מ''מ הכא כיון דבעינן למשויי כשתי אכילות כל כמה דבין האכילות לא יהא שיעור אכילת פרס נמצא דחלק מהזית הראשון מצטרף עם השני ולא הוי שתי אכילות נפרדות ועדיין איכא למימר דבשתי אכילות נפרדות דבכל חד איכא כזית שלם איכא שתי חיובים.

**בפלוגתת הרמב''ן ותוס' אי בפיגול ונותר איכא צירוף לקרבן**

1. **יעוין בתוס' דהא דנתרבי מקרא דכל שבקדש פסול דאיכא צירוף לפיגול ונותר לענין איסור אכילה הוי רק לענין מלקות** אבל לא לענין חיוב קרבן. וברמב''ן בסוגין פליג עליו וס''ל דגם לענין קרבן מצטרפי אהדדי. ויעוין בקה''י זבחים סימן ל''ג דמביא מהתוס' בזבחים דנסתפק בזה. ויעוי''ש דמבאר דשרש הנידון הוא אי הא דאיכא לאו כללי דכל דבקדש הוי רק סיבה לאיסור מחודש, ומאחר דבהאי איסורא ליכא כרת לא שייך בו חיוב קרבן, או דהוי סימן דאיכא שייכות בין הנך פסולי ולמרות דהוי שמות נפרדים מ''מ כולהו בני איסור אחד נינהו ואיכא צירוף בנייהו.

**דף ע"א ע"ב**

**בבאור שיטת ר' יוחנן דידיעה דלאחר מעשה מחלקת**

1. **איתמר אכל שני זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על הראשון וחזר ונודע לו על השני רבי יוחנן אמר חייב שתים וריש לקיש אמר אינו חייב אלא אחת רבי יוחנן אמר חייב על חטאתו והביא וריש לקיש אמר פטור מחטאתו ונסלח לו.** יש לעיין בבאור סברת ר' יוחנן דידיעה דלאחר מעשה מחלקת, ולכאורה תליא בבאור הא דאוכל שתי זיתים בהעלמה אחת מחייב קרבן אחד אי הוי מצד חשיב כהתעסקות אחת והוי כאכילה אחת, או דביסוד הדבר הוי שתי התעסקויות ואיכא בזה שתי סיבות חיוב לקרבן, רק דנתחדש דמצי להתכפר בקרבן אחד אתרוייהו, ויעוין באפיקי ים ח''ב סימן ה' דהאריך בחקירה זו ומביא לזה ראיות מהראשונים.

והשתא אי נימא דחשיב אכילה אחת ואיכא מחייב אחד לקרבן צ''ב מה יהני ידיעה דלאחר המעשה לחלק את גוף המעשה דכל כזית תחשב כאכילה נפרדת, אולם אי ביסוד הדבר איכא מחייב לקרבן מכח כל זית רק דנתחדש דמתכפרים בקרבן אחד בהא איכא למימר דכל כמה דנודע לו נקבע החיוב במסוים על הך חטא ולא מצי להתכפר בזה על החטא השני, ויעוי''ש באפיקי ים דמוכיח מהר''ח דביאר כן וז''ל, ר' יוחנן דריש על חטאתו והביא כיון שנודעה לו חטאתו נתחייב בה וכשיתודע לו השניה עוד מתחייב בה דאין אדם פורע חובו במה שכבר נתחייב בו. ומבואר דהידיעה משפיעה על חיוב הגברא.

**אולם נראה דיש לחקור בעיקר הא דבעינן ידיעה לחיוב קרבן** [כמבואר בדף ע''ב ע''א דחטאת בעי ידיעה בתחילה] אי הוי בעיקר המחייב דקרבן דהידיעה הוי כגמר החטא או דהוי הלכתא בחלות חיוב הגברא דבשביל דיהא מחויב בקרבן בעי לידיעתו. וכבר הוכיח בשערי יושר שער א' פרק ד' דהוי בעיקר החפצא דחטא מהא דמבואר בתוס' בקידושין כ''ז ע''ב דקודם ידיעה חשיב ''נקה האיש מעוון'' לענין השקאת סוטה ומבואר דחסר בעיקר החפצא דחטא. וז''ל, מזה אנו למדין דבשעה שהיה העלם הידיעה לא היה עליו כל חטא וכשנתודע נתחדש עליו החטא, וכן מוכח ענין זה מדין אשם תלוי שמכפר עד הידיעה וכשנודע לו שחטא חייב חטאת עכ''ל.

אולם יעוין בברכ''ש שבת סימן לו דמבאר את פלוגתת ר''ש ור' יוסי בכריתות כ''ג בשנים שאכלו שתי חתיכות שאחד מהם מחייבת חטאת אי מצו להביא חטאת אחת בתנאי או דליכא עדיין חיוב חטאת כיון דליכא ידיעה. ומבאר הברכ''ש דהא כו''ע מודו דבעי ידיעה לחיוב קרבן, רק דפליגי אי הוי דין בחפצא דחטא דבעינן ד''החטא יהא נודע'' ומכיון דאיכא ידיעת החטא מכח שניהם א''כ ביחס לחטא איכא ידיעה, אולם ר' יוסי ס''ל ד''גברא בעי ידיעה'' וכל זמן דליכא ידיעה לגברא ליכא חיוב חטאת ולכן לא יהני מה דמתוך שניהם איכא ידיעה.

ואי נימא דהידיעה נצרכת לעיקר החפצא דחטא, א''כ איכא למימר דגם אי נימא דהא דמחייב קרבן אחד הוי מחמת דחשיב ''חטא אחד'' מ''מ כל זה היכא דנודע לו אתרוייהו דבהא אמרינן דמחמת דחשיב כמעשה אחד הוי ידעה אחת על שתיהם אולם כל כמה דנודע לו במסוים על מעשה אחד קודם למעשה השני, א''כ בהא אמרינן דכיון דהידיעה מעמידה את היחס לחטא, א''כ איכא בזה תורת ''מחלק'' והוי סיבה לדון כל העלמה כהעלמה בפני עצמה.

**והבאור בהא דהידיעה מעמידה את עצם החטא** יתכן על פי היסוד דבמחייב דשגגה שונה ביסודו ממזיד דבשגגה המחייב על עצם המצב של ההעלמת האיסור בגברא ורק דהמעשה מעמיד את ההעלמה, ולפי''ז ניתן להבין דהחטא דהעלמה נקבע רק כשנודע לו החטא, דבזה איכא יחס למציאות של ההעלמה כלפיו, דכל זמן שלא נודע לו החטא לא עומד אצלו ההעלמתו כהעלמת חטא.

**בהא דמבואר דינא דידיעה מחלקת דר' יוחנן גם בין המעשים בשפחה חרופה דמחייבת במזיד דלא שייך לחילוקא דהעלמה**

1. **אלא דבעיקר גדר ידיעה מחלקת** יעוין לקמן בדף ע''ב בהא דמבואר שם בגמ' דלמאן דס''ל דאשם ודאי בעי ידיעה היכא דבעל ה' בעילות בשפחה חרופה למרות דגם במזיד מחייב קרבן אחד אכולהו מ''מ היכא דבעל בשוגג ונודע לו בין בעילה לבעילה מחייב ה' קרבנות, דכיון דאיכא יחס לידיעה דלאחר מעשה לענין חיוב קרבן ה''ה דאיכא יחס לידיעה דבין המעשים. והדברים צ''ב דמאחר דגם במזיד לא מחייב ה' קרבנות א''כ מאי איכא בהא דאיכא ידיעה על השגגה הרי גם במזיד יודע שעשה עבירה וכבר איכא סיבה לחיוב קרבן בשעת העבירה ומה מוסיף הידיעה בשגגה.

ונראה דאי יסוד חילוקא דידיעה הוי כמו שנראה בר''ח דהוי מחמת חלות החיוב דחל כבר ביחס למעשה הראשון בהא ודאי קשה מ''ש ממזיד דגם חל כבר חיובא על המעשה הראשון, אולם אי נימא כמו שנתבאר לעיל דחלוק המחייב דמזיד משוגג דבשוגג התביעה לא על עצם המעשה אלא דהמעשה היכי תימצי להעמיד את ההעלמה ולכן שייך לדון את הידיעה כמחלק בהעלמה לדונם כהעלמות נפרדות, כיון דהידיעה מעמידה את היחס להעלמה כ''חטא'' א''כ איכא למימר דגם בשפחה חרופה למרות דמחייב במזיד קרבן אחד על חמש בעילות התם הוי גזה''כ כמבואר בכריתות דף ט' דילפינן ליה מחטאתו אשר חטא להשוות מזיד כשוגג, רק דגם במזיד מבואר שם בגמ' דהיכא דהוי גופין מחולקין מחייב על כל ביאה וביאה, ומבואר דהוי לגמרי כמו שוגג דרק היכא דליכא מחלק מתכפר בקרבן אחד אתרוייהו, וא''כ ניחא היטב הא דשאני הידיעה בשגגה מהידיעה דאיכא במזיד, דמזיד דהתביעה על עצם המעשה א''כ בהא ליכא משמעות לידיעה כ''מחלק'' משא''כ בשוגג דהתביעה על ''ההעלמה'' דגם בשפחה חרופה איכא חילוק בין התביעה דשוגג לתביעה דמזיד דבשוגג ליכא תביעה על המעשה, א''כ במחייב דההעלמה בהא איכא לחילוקא דידיעה, רק דתליא בפלוגתא אי באשם בעי ידיעה דאי לא בעי ידיעה ליכא משמעות לידיעה כקביעה בחטא דההעלמה.

**ובעיקר באור הילפותא בשפחה חרופה במזיד משוגג** נראה דאי נימא דגם בשוגג איכא מחיב על כל מעשה בפני עצמו רק דהוי דינא דמתכפר בקרבן אחד אכולהו ניחא היטב הילפותא למזיד דגם במזיד למרות דאיכא מחייב נפרד על כל מעשה מ''מ מתכפר בקרבן אחד אכולהו.

**מהלך רש''י והריטב''א בגדר חילוקא דידיעה לאחר מעשה**

1. **אלא דיעוין ברש''י דנראה מדבריו מהלך מחודש בגדר חילוקא דידיעה.** וז''ל, אבל שוגג ונודע לו בין ביאה לביאה למאן דבעי ידיעה בתחלה באשם ודאי חשיב הוא לחלק לאשמות ''כהבאת כפרה המחלקת לעושה מזיד'' וצריך להביא על כל אחת ואחת אליבא דר' יוחנן דאמר לעיל באוכל שני זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו בשתי ידיעות שמביא חטאת על כל אחת ואחת, ''דחשיבא ליה חילוק ידיעה כאילו הביא קרבן בין ידיעה לידיעה'' הכא נמי חשיב חילוק ידיעה כאילו הביא קרבן בין ביאה לביאה עכ''ל. ומבואר דיסוד חילוקא דידיעה נובע מחמת היחס של הידיעה כ''הבאת כפרה''. ובבאור הדבר נראה דמאחר דכל זמן דלא נודע לו חטאו אין לו על מה להתנחם ולהתחרט נמצא דמשעת הידיעה שבה מתנחם על חטאו איכא לתחילת הכפרה. וכן מבואר בריטב''א וז''ל, אם תמצא לומר שתהא ידיעה מחלקת בשפחה חרופה לא יהא אלא מטעם דידיעה חשובה ככפרה ''כיון שנודע בחטאו וניחם עליו'', שזה הוא הטעם דידיעה מחלקת בחטאות לאחר מעשה למ"ד שהיא מחלקת, ולהכי מדמינן להו אהדדי.

**בבאור פלוגתת ר' יוחנן ור''ל**

1. יש לעיין בבאור פלוגתתם ובפשטות היה נראה דפלגי בגוף היחס לידיעה כמחלקת, או כתחילת כפרה. או למהלך הר''ח אי איכא יחס להא דחל כבר חיובו לקבוע את חיוב הגברא בחיוב בפני עצמו. אולם יעוין בכס''מ פ''ו משגגות הי''א דמקשה על הרמב''ם דמביא להך דינא דאוכל שתי זיתי חלב וקצר וטחן דמתכפר בקרבן אחד גם לאחר ידיעה וכפרה למרות דפסק כר' יוחנן דאפילו ידיעה מכפרת וביחס לסתירה בדין חילוק ידיעה יעוין לקמן מה דנתבאר בזה, אולם ביחס לכפרה צע''ג דבזה נראה בגמ' דליכא מאן דפליג בזה. ויעוי''ש בכס''מ וז''ל,ואף על גב דבגמרא משמע דטפי עדיף לחיובי שתים בנודע לו אחר כפרה מבנודע לו קודם כפרה דאמרינן ור"ל הא כתיב על חטאתו והביא ההיא לאחר כפרה, י"ל דההוא לר"ל אבל לר"י הוי איפכא דבנודע לו לאחר כפרה אינו חייב להביא עוד קרבן שכבר נתכפר.

**ומבואר בדבריו דאיכא תרי פלוגתות בין ר' יוחנן לר''ל.** האחד. ביחס לדין ידיעה מחלקת דבזה ר' יוחנן מחמיר דידיעה מחלקת. שנית. בדין חילוק כפרה דבזה ר' יחנן מיקל דליכא חילוק כפרה. והדברים צ''ע דלכאורה צריך להיות שייכות בין שתי המחלוקות ולמרות דבחשבון הילפותות מפסוקים כך יוצא, אולם צריך להבין בסברא את שרש פלוגתתם.

**מהלך הקה''י**

* 1. **יעוין בקה''י סימן ל''ג דמבאר דשרש פלוגתתם בגדר ידיעה** דר' יוחנן ס''ל דידיעה נצרכת לעיקר המחייב דקרבן ולכן ס''ל דהוי מחלק, ור''ל ס''ל דהוי דין בכפרה דאינו מתכפר רק במצב דאיכא ידיעה מצדו על החטא ולכן לא הוי סיבה לחלק דליכא לידיעה יחס לחיוב קרבן. ולפי''ז מבאר הקה''י דהא דדריש ר' יוחנן דבאוכל כזית ומחצה מתכפר גם על המחצה למרות דנודע לו רק על הזית הוי מחמת דהקרבן גורר את החצי זית דליכא בו חיוב קרבן מצד עצמו ולכן היכא דנודע אחד מנייהו כיון דבידיעה ליכא סיבה לחלק תו הזית השני דלא נודע חיובו נגרר בכפרת הראשון, משא''כ ר''ל דס''ל דידיעה לא הוי גורם בחלות החיוב א''כ נמצא דהזית השני מחויב בקרבן ותו לא שייך שיגרר בכפרת הראשון.

**מהלך הגרא''ל**

* 1. **יעוין בחידושי ר' אריה ליב ח''א סימן ח' דמבאר ג''כ דהוי מדינא דחצי זית רק יעוי''ש דמרחיב יותר בבאור גזה''כ דחצי זית**. וז''ל, ונראה דמפרש הרמב"ם שגם זה איכלל במאי דדריש ר"י מקרא דמחטאתו לענין כזית ומחצה, דהנה רש"י פירש הך דינא דכזית ומחצה משום דחצי זית לא חשיב, ונתכפר בהדי' דזית בלא שום ידיעה, אכן הרמב"ם כתב בה"י בזה"ל, אכל כזית ומחצה בהעלם אחת ונודע לו על כזית וחזר ואכל חצי זית בהעלמו של שני אינו חייב אלא חטאת אחת שאין חצי זית מצטרף לראשון אף על פי שהוא בהעלמו שהרי נודע לו על מקצת העלמה ראשונה עכ"ל, וכבר העיר עליו בלח"מ דהא גם באכל שני זיתי חלב נודע לו על מקצת העלמה ראשונה,. ועיי"ש שפירש דכוונת הרמב"ם לפרש"י אלא שסתם דבריו. ונראה לפרש באופן אחר והוא דהרמב"ם מפרש ''דקרא זה מגלה לן דדנין אותם כחטא אחת של כזית ומחצה'', ולא כשני חטאות של כזית כזית, דמכיון שאין על החצי זית חיוב קרבן בפ"ע, דליכא קרבן על חצי זית, מצטרף להחטא של כזית להתכפר עמו הואיל ונעשו בהעלם אחד, וחשובין כחטא אחד, ומפני כך נתכפר לו החצי זית בלא שום ידיעה, דלא בעי' כלל ידיעה על כל החטא אלא כל שנודע לו מקצת החטא חשיב בכך ידיעה להתכפר כל החטא והן הן דברי הרמב"ם שהרי נודע לו על מקצת העלמה ראשונה פירוש וחשיב בכך ידיעה להתכפר כל ההעלמה, ומשו"ה הוא דאין החצי זית מצטרף לחצי זית שני, אשר לפי"ז נראה דמפרש הרמב"ם דשייך ואיכא דין זה גם בשני זיתי חלב, והוא באופן זה שלא נודע לו על השני עד אחר שנתכפר על הראשון, דבכה"ג נמי כיון שלא נודע לו אז על השני ולא חל עליו חיוב קרבן מיוחד, שפיר מצי להתכפר בקרבן שהביא על הראשון בתורת חטא אחד של שני זיתים, כיון שנעשו בהעלם אחד, והוא הוא דינא דהעלם אחד הנלמד מקרא דמחטאתו דבקרבן שהביא על מקצת ההעלמה מתכפר על כולה, ויותר דע"י דינא דהעלם אחד נעשה כחטא אחד, ולכך נמי מתכפר על השני בלא שום ידיעת חטא, דמתכפר עליו בתורת חטא אחד של שני זיתים וכמו שביארנו לענין כזית ומחצה, וא"כ סגי בידיעת מקצת החטא דלהוי ידיעה להתכפר כולה, ועי' בלח"מ שהקשה לפירוש הכס"מ, מפני מה הוצרך הגמ' לשנות דר"י מוקים לקרא דמחטאתו בכזית ומחצה, לוקמי' בנודע לו לאחר כפרה, ולמש"נ הרי חד מילתא הן והוא הוא.

**ובבאור התליה בר' יוחנן ור''ל יעוי''ש וז''ל,** האומנם דכל זה שביארנו דמקרא דמחטאתו ילפינן דמצי להתכפר על שניהם בתורת חטא אחד של שני זיתים, וממילא דנתכפר על השני אפילו בלא שום ידיעה עליו, ליתא כ"א לר"י, אבל לר"ל מכיון דקדריש לקרא דמחטאתו בנודע לו על השני קודם שנתכפר על הראשון, הרי לא נאמר בקרא זה כלל דנעשו כחטא אחד של שני זיתים, דהא אדרבה קרא מיירי כשנודעו לו שניהם ועל שניהם נתחייב בידיעות מחולקות להביא קרבן, והקרא מגלה לן דמ"מ מתכפר על שניהם בקרבן שהביא רק על אחד מהם, וא"כ הרי שוב אין לנו קרא מיותר דניליף מיני' דמצי כלל להיות מתכפר עליהם בתורת חטא אחד של שני זיתים, אלא לעולם נידונים כשתי חטאות, ומעתה הרי כל שלא נודע לו על השני בשעה שמתכפר על הראשון לא מצי השני להיות מתכפר כלל, דהא מחוסר ידיעה וחטאת בעי ידיעה, וכן בכזית ומחצה חולק ר"ל וסבר דלא נעשה לחטא אחד של כזית ומחצה, ולא מצי החצי זית להתכפר בידיעת הכזית, ואך לר"י דקרא דמחטאתו רק להכי הוא דאתא, בכזית ומחצה וכן בנודע לו לאחר כפרה, ע"כ למידים מקרא זה דע"י דינא דהעלם אחד נידונים כחטא אחד של כזית ומחצה, וממילא דמהני ידיעת מקצתו לכולו.

**מהלך האבי עזרי**

* 1. **יעוין באבי עזרי דמבאר על פי דרך הר''ח** דיסוד דינא דידיעות מחלקות הוא דמאחר דנתחייב בחטאת מכח הידיעה הראשונה אין לו להפטר בהאי חטאת כבר מחויב בה בעבירה אחרת. ומבאר האבי עזרי דלפי''ז סברת ר''ל היא דחשיב כלא נגמרה הידיעה והידיעה השניה היא המשך לידיעה הראשונה כיון דנעשו בהעלם אחד ואף שלגבי כזית הראשון חיוב החטאת נגמר מ''מ במה שנוגע לכזית השני חשיב שעוד לא נגמר הידיעה גם על הכזית הראשון וידיעה אריכתא היא, ומחדש האבי עזרי דכיון דהמחייב לקרבן הוי עבירה שזדונו כרת א''כ גם היכא דליכא עדיין ידיעה על החטא השני מ''מ כיון דסכ''ס מכח הידיעה על החטא הראשון איכא קרבן המחויב על האי חטא א''כ הוי סיבה לכפר גם על החטא השני כיון דנעשו בהעלמה אחת והוי חטא אחד עם השני, דהא דבעינן ידיעה לחיוב קרבן הוי רק להעמיד את החטאת כחטאת המחויבת כלפי החטא, שלא תהא חולין לעזרה, אולם כל כמה דאיכא סיבה להעמידה כמחויבת להאי חטא הדר דינא דמכפרת על כל חלקי החטא, ורק אליבא דר''ל דכלפי החטא השני לא נגמר הידיעה על החטא הראשון, נמצא דלגבי החטא השני חסר הכפרה על כזית הראשון. ומבואר דר''ל חדית לן דאיכא שתי התיחסויות לכזית גם את היחס העצמי וגם יחסו כחלק מההעלמה דשתי הזיתים ויחס זה נקבע רק בגמר הידיעה של תרוייהו, והלכך הכפרה דחלה בו לא עומדת ביחס להעלמה הכללית של שתיהם ולא יכולה לכפר אתרוויהו.

**בבאור דרשא דר''ל דמחטאתו ונסלח לו**

1. **יעוין בר''ח** וז''ל, ור"ל דריש מחטאתו ונסלח כל שהוא בהעלם אחד חטאת אחד הוא ומחטאתו ונסלח קרינן ביה. ומבואר דהילפותא הוא על עצם הדבר דהידיעה לא מחלקת וחשיב חטא אחד, אולם יעוין ברש''י וז''ל, אפילו לא הביא אלא על ''מקצת חטאתו'' ונסלח לו כולו עכ"ל, וצ''ב דכל כמה דאין ידיעות מחלקות א''כ הוי חיוב אחד אשניהם ועל שניהם הביא קרבנו ואמאי חשיב שהביאו על מקצת חטאתו ויעוין בחידושי ר' אריה לייב ח''א סימן ח' דמוכיח מהא דלעיל דקאמר רבא הביא קרבנו על הראשון ראשון ושני מתכפרין שלישי לא נתכפר, ולכאורה צ''ב דמאחר דקאי כמ"ד אין ידיעות מחלקות כמו שמבואר ברש''י א''כ אמאי לא דיינינן ליה כהביא מעיקרא על השני וממילא צריך להתכפר גם השלישי דהיה בהעלם אחד עם השני ומבואר דאפילו לר"ל דאין ידיעות מחלקות ושניהם מתכפרים בקרבן אחד, מ"מ כשהפריש קרבן על אחד מהם עצם הפרשת והבאת הקרבן הוי לבד על אותו חטא, ולא חלה הבאתו על שניהם, ומה שהשני מתכפר דין מיוחד הוא דמכיון שנעשו בהעלם אחד גם הוא מתכפר בקרבן שהביא על הראשון, והלכך לולא דין גרירה אין כח בשני לכפר על השלשיל ונראה דגם הריטב''א לעיל דנקט בשיטת רש''י דקצירה וטחינה הנעשו בשגגת שבת והפריש על הקצירה חשיב כהפריש על הטחינה [וגם טחינה גוררת טחינה לא הוי חידושא כיון דנעשו בהעלם אחד] הוי רק בשגגת שבת דחשיב כחטא אחד משא''כ בשתי זיתי חלב דהוי שתי מעשים רק דמתכפרים בקרבן אחד דבזה ההפרשה מתיחסת לזית הראשון וכן מבואר שם להדיא בריטב''א. ויעוי''ש דמחדש לפ''ז דבנודע על שניהם כאחד נראה דאינו כן ולא אפשר כלל להפריש קרבן על כזית אחד בלבד, דחיוב אחד הוא בין שניהם והפרשת הקרבן על כל החיוב היא ולא אפשר לחלקו, [רק יעוי''ש דמביא מהלח''מ דנקט גם בכה''ג ניתן לחלקו].

**ויסוד הך דינא דהקרבן שהובא על הראשון מכפר על השני ואף על פי שלא הובא עליו הוא נלמד מקרא ד''מחטאתו ונסלח לו'',** והיינו דלמידים מקרא זה דכיון שנעשו בהעלם אחד מצטרפין לקרבן אחד, והקרבן שהובא על מקצת חטאתו שנעשה בהעלמה זו מכפר על כולו, וא"ש הא דדרשינן מיני' דאין ידיעות מחלקות.

ועפי"ז יתבאר הא דמספקינן לומר בגמ' דר"ל סבר דהפרשות נמי אינן מחלקות, ולכאורה אינו מובן, שהרי כשהפריש קרבנו על כזית אחד ואכתי לא נודע לו אז השני בודאי היתה הפרשה זו על אותו כזית בלבד, וא"כ האיך יעלה קרבנו לכפר גם על השני שלא הופרש עליו, וכבר הרגיש בזה באור שמח, ולפי האמור א"ש, דהלא גם כשהם רק בידיעות מחולקות נמי עצם הפרשת הקרבן היא רק על אותו חטא שהפרישו עליו, ומ"מ מתכפר השני, ומשום דהוא הוא עצם דינא דמחטאתו דסבר ר"ל שהקרבן הבא לכפר על הראשון מכפר גם להשני הואיל ושתיהם נעשו בהעלם אחד, וא"כ שפיר יתכן דין זה בין בחילוק ידיעות בין בחילוק הפרשות.

י.טחן – פרק כלל גדול -8-

**בסוגיא דידיעות מחלקות ובדין ידיעה והפרשה בשפחה חרופה בין ביאה לביאה**

**דף ע''א ע''ב**

**בדברי הר''ח דאביי ורבא דס''ל גרירה פליגי אר''י ור''ל וס''ל דגם בנודע לו לאחר כפרה נתכפר בראשון**

1. יעוין בר''ח וז''ל, מיהו סוגיא דשמעתא לדברי הכל לאחר כפרה דראשון נודע לו השני צריך חטאת שניה, והא סברא דרבה ואביי בגרירה פליגא אתרווייהו, דהא אוקימנא דלתרווייהו לר' יוחנן ולר"ל כשנודע לו לאחר שנתכפר על הראשון צריך חטאת שניה ורבה אמר אכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על אחד מהן וחזר ואכל כזית אחד בהעלמו של שני הביא קרבן על הראשון ראשון ושני מתכפר אלמא ודאי אם נודע לו על השני אחר שנתכפר על הראשון אינו חייב על השני קרבן אחר שכבר נתכפר בגרירה עם הראשון עכ''ל. ומבואר בדבריו דאביי ורבא הוי שיטה נוספת וס''ל דגם לאחר כפרה ליכא חילוק בין שתי העבירות. ודבריו מחודשים יותר ממה שנתבאר בכס''מ בשיטת הרמב''ם, דהכס''מ תלי את זה בר' יוחנן ור''ל, ולר''ל דידיעות לא מחלקות לא מהני הקרבן על החטא השני [יעוין לעיל מה שנתבאר בזה]. אולם בר''ח נראה דגם אי ידיעות לא מחלקות מהני כפרתו קודם ידיעת החטא השני. ובפשטות נראה בדבריו דכל כמה דאיכא למחייב דגרירה תו לא שייך לדון בזה חילוק מכח הכפרה כיון דבמחייב דגרירה נתחדש דכל כמה דהקרבן מחויב ואיכא לו תורת הקרבה תו חלות הכפרה דהקרבן חלה בעצם החטא וכל כמה דהחטא השני נעשה בהעלם אחד עם החטא דנתכפר בקרבן תו מתכפר בהדיה ולא איכפת לן בהא דעדיין לא נודע חטאו. **ולפי''ז ניתן לומר דגם הרמב''ם דפסק דבשתי זיתי חלב ליכא חילוק ידיעות הוי מכח דינא דגרירה והוי רק לאחר שנתכפר.** ויעוין באו''ש פרק ו הלכה יא וז''ל, וכעת נדפס פירוש ר"ח (שבת ע"א ע"ב ד"ה איתמר) וראיתי כי רבינו לקח פסקיו משם.

**יסוד הכס''מ בדינא דידיעות מחלקות**

1. **יעוין בכס''מ** פ''ו הי''א וז''ל, ולפי"ז מש"כ רבינו אבל נודע לו על שניהם כאחד מביא חטאת אחת כשנודעו לו שניהם קודם הקרבת הקרבן נודע לו על שניהם כאחד מקרי ואף על פי שהי' שהות בין ידיעה לידיעה וכו' עכ"ל. ויש לעיין בדבריו דאיך משכחת לה לדינא דידיעות מחלקות דהרי היכא דנודע רק על אחד מהם והביא קרבן ס''ל לרמב''ם דמתכפר גם השני כמו שהאריך הכס''מ בשיטת הרמב''ם דלר''י ידיעות מחלקות היכא דנתכפר קודם שנודע לו על השני מהני כפרתו וא''כ בהכרח דדינא דידיעות מחלקות מצריך את ידיעת שתיהם קודם ההקרבה, ואי נימא דגם היכא דאיכא שהות לא חשיב ידיעות מחלקות היאך משכחת לה לדינא דידיעות מחלקות. ויעוי''ש בהמשך דבריו דמבאר דהאופן שבו איכא לחילוקא דידיעות הוי בגוונא שנודע לו על הראשון וחזר ושכחו ואח"כ נודע לו על השני, יעוי''ש מה דמבאר בכונת הרמב''ם בג' זיתי חלב דהפריש על האמצעי דכתב הרמב''ם דמהני הפרשתו גם היכא דלאחר כן נודע לו הראשון והשלישי ומקשה הכס''מ דהרי הרמב''ם איירי שנודע לו כבר על הראשון. ומיישב דכונת הרמב''ם דאם אחר שנודע לו על הראשון ואכל כזית בהעלמו של שני חזר ונעלם ממנו הראשון והביא חטאת על האמצעי נתכפר בכולהו, ואפילו שיחזור להוודע לו על הראשון פטור. ומבואר בדבריו דדינא דידיעות מחלקות ליתא כ"א באופן דשתי הידיעות היו נפרדות לגמרי זו בלא זו, [דבאופן זה בעינן להא דנתכפר קודם שנודע לו על הראשון דמחמת זה לא מהני חילוק ידיעות כמו שנקט הכס''מ בבאור שיטת הרמב''ם דליכא לדינא דידיעות מחלקות בזיתי חלב] ולא משכחת לן כ"א באופן שנודע לו על הראשון וחזר ושכחו ואח"כ נודע לו על השני, אבל כל שבשעה שיוודע לו על השני עדיין יודע מהראשון ידיעת שניהם כאחד מקרי.

ובבאור דבריו יעוין בחידושי הגרא''ל ח''א סימן ח' וז''ל, והנראה בביאור דבר זה עפ"י מש"כ דיסוד הך דינא דידיעות מחלקות הוא רק זה שהקרבן שהביא על חטא אחד אינו מכפר על חטא השני מאחר שכבר נתחייב עליו קרבן מיוחד, וא"כ הרי לא שייך כל הך דינא כ"א במקום שהבאת הקרבן הוי על חטא אחד בלבד, אבל באופן שאפשר לו להביא קרבן אחד על שניהם ממש לא שייכא כלל לדין ידיעות מחלקות. אשר לפי"ז נראה דכל היכי שבשעה שנודע לו על השני עדיין זוכר ויודע מהראשון, שפיר יכול להביא קרבנו על שניהם ממש כיון דבההוא שעתא נודעו לו שניהם, ונהי דאילו הי' מביא קרבנו על הראשון לא הי' מתכפר השני עמו, מ"מ הרי יכול להביא קרבנו על שניהם ביחד, שממילא דאין לחייבו אלא אחת, וע"כ לא משכחת לן דין ידיעות מחלקות כ"א בכה"ג שבשעה שנודע לו על השני נשתכח ממנו הראשון, דאז היו בידיעות מחולקות לגמרי ואינו יכול להביא קרבן אחד על שניהם, דמשו"ה הוי הבאת הקרבן על אותו חטא שהביאו לבד.

**בבאור שיטת הרמב''ם דבקצר וטחן ואכל שתי זיתי חלב ליכא לדינא ידיעות מחלקות למרות דפסק כר''י דידיעות מחלקות**

1. **מצינו בזה ד' דרכים**.

**מהלך הכס''מ.** כבר הובא לעיל מהלך הכס''מ דכל דינא דידיעות מחלקות הוי רק היכא דנודע לו תרוייהו קודם הכפרה דראשון אולם היכא דנתכפר קודם הידיעה של השני פקע חיובו גם מהשני ויעוין לעיל מה שנתבאר בזה בארוכה.

**מהלך המהר''י** **בי רב.** יעוין בדבריו דנקט דהיכא דהוי אכילה אחת תכדא''פ ליכא בזה חילוק דידיעה. והמעיין היטב בדבריו יראה דלא בא להעמיד יסוד בצירופא דתכדא''פ דבזה הוי מחייב אחד, משא''כ שתי אכילות בהעלם אחד דהוי שתי חיובים שמתכפרים בקרבן אחד, דיעוי''ש דמדמי ליה לשגגת שבת וזדון מלאכות וזדון שבת והעלם מלאכות דמשנודע לו על השגגת שבת ממילא נודע לו גם על הזדון מלאכות. ויעוי''ש מה דמבאר לפי''ז את ה''נודע וחזר ונודע'' באופן אחר דהוי ביחס להתעוררות לבו להפריש קרבן אולם בידיעה לא חסר, והתם הוי ידיעה מצאותית בכולהו ומהא דמדמי לה לשתי אכילות בב''א ונודע לו על חד מנייהו מוכרח דכונתו דכיון דהוי מעשה אחד חשיב ידיעה על כל המעשה, וכן מבאר הראש יוסף בכונתו וז''ל, וכלל כוונתו דאביי ורבא כר' יוחנן דידיעת מחלקת והפריש בין אוכל ב' זיתי חלב בשתי אכילות (היינו לאחר כא"פ) ונודע הא' ואח"כ הב' ידיעות מחלקות אבל אוכל שני זיתי חלב באכילה א' (תוך כדא"פ) נודע א' כאלו נודע השני. ולפי''ז הא דליכא חילוק בזה חילוק כפרה הוי מחמת דאיכא כבר ידיעה אכולהו.

**מהלך הקרית ספר. יעוין בקרית ספר פ''ו משגגות** דנקט דהוי כללא דכל היכא דהוי חדא שגגה ליכא בזה חילוק ידיעות ובשתי זיתי חלב חשיב חדא שגגה מחמת דאיירי באותה חתיכה, והשגגה היא באי ידיעת הזית השני דמשויך להאי חתיכה דנודע לו כבר שהיא חלב ולכן חשיב חדא שגגה. משא''כ פלוגתת ר' יוחנן ור''ל איירי בשתי חתיכות נפרדות. וז''ל, ובמילתא דרבא נקט אכל שני זיתי חלב בהעלם א' דהיינו שני זיתי חלב חתיכה א' ''דהכל שגגה א'' היא והיינו שני זיתי חלב דמשמע מחתיכה אחת וכו', אבל אם נודע לו על א' מהם כשאכל כל א' מחתיכה אחרת בהא פליגי ר' יוחנן ור"ל ואם נודע לו על א' מהן כשאכלן מחתיכה אחת לכ"ע אינו חייב אלא א' אפי' בשתי ידיעות ''דאין ידיעות כי האי מחלקות כיון דהוי הכל שגגה א' '' ויעוי''ש דנקט דכל זה הוי ביחס לידיעה אולם היכא דהפריש ונתכפר איכא בזה חילוק. וז''ל, אבל אם אחר הפרשה וכל שכן אחר כפרה נודע לו על כזית שניה חייב שתים אפילו היתה מאותה חתיכה דהפרשות מחלקות ואביי ורבא לא איירו אלא קודם הפרשה.

**מהלך החכ''צ.** יעוין בחכ''צ סימן קס''ד דמיסד דשאני העלם ידיעת האיסור מהעלם ידיעת החפץ דבהעלם על דיני התורה כיון דההעלם מתיחס לדין נמצא דכל כמה דנודע לו הדין תורה איכא בזה כבר ידיעה על כל ה''העלם'', ומה דחסר לו ידיעת המציאות לא מגרע ב''ידיעת ההעלם'' ולכן ליכא בזה ''מחלק''.

**ויעוין בחזו''א ס''ב ס''ק י''ד דגם הולך בדרך זו רק דמוסיף דגם היכא דנודע לו העלם שבת וידע שקצר רק דחשב שקצירה מותרת גם חשיב דאיכא בזה כבר לידיעת ההעלם** כיון דבידע לשבת איכא כבר יחס לכל איסורי שבת והידיעה על איסור קצירה הוי רק השלמה להך ידיעה. ובבאור הדבר יעוי''ש וז''ל, דדוקא כשנודע לו אחד מהם ידיעת החטא וידיעת ההעלם והשני עדיין לא נודע לו לא החטא ולא ההעלם, אז ידיעות מחלקות, אבל כשנודע לו ההעלם של ב' הזיתים קודם ידיעת חטא של אחד מהן אין ידיעת החטא מחלקת, ''דעיקר פשיעת האדם הוא הסחת הדעת וההעלם המביאתו לידי העבירה'', והלכך כשקצר וטחן בהעלם שבת ואח''כ קצר וטחן בהעלם מלאכות כיון שנזכר שהיום שבת הרי נודע לו ההעלם אע''ג דהשתא שכח וקצר או שיודע שקצר אבל טועה שקצירה מותרת מ''מ יש כאן ידיעת ההעלם וכו' וכבר כיונו לזה מהרמ''ט הובא בלח''מ שם והחכ''צ סימן קס''ד, אלא שלא נתבאר כל הדברים בדבריהם עכ''ל.

**רק דבעיקר מה שנתבאר בכונת החכ''צ** דחשיב ידיעה כלפי כל הפרטים יעוין בראש יוסף דף ע''א ע''א דמדייק שם את דבריו דהעיקר תליא בהא דאם ידע אחר שאכל את הכזית הראשון שחלב אסור לא הוה אכל הב' ולכן איכא בזה חילוק בין אי ידיעה בהעלם איסור להעלם החפץ דהעלם החפץ לא מחייב את ידיעתו בחתיכה השניה ולכן אין שייכות בין שתי הידיעות, אולם הראש יוסף עצמו מבאר דהוי מצד דהוי כנודע לו אתרוייהו.

**ויעוי''ש עוד דנקט דהיכא דחסר לו בידיעת הדין ליכא בזה תורת ידיעה** דיעוי''ש דנקט דלפי מהלך החכ''צ בעינן דוקא דנודע לו תרוויהו גם קצירה וגם טחינה דשגגת שבת וז''ל, ולפי דברי ח"צ ז"ל הרווחנו במה דאמר בגמרא ונודע לו על קצירה וטחינה ראשונה שניהן בדוקא דאלו נודע רק על קצירה שחטא אבל טחינה א' לא נודע לו שחטא דסבור עדיין טחינה מותרת כמו שעשה קצירה וטחינה שני' בשגגת מלאכות א"כ ידיעת מחלקות כה"ג עכ"פ לטחינה בתרייתא, ובמקומה עומדת דלא שייך טעם דחכם צבי דא"נ נזכר בראשונה על הקצירה ששבת היום וטחינה שכח וסבור שמותרת בשבת לא היה נמנע ועושה טחינה שניה, וכן לטעמא דידי דנודע דנתוודע לו כל השגגה שהי' בארבעתן, ז"א דטחינה שניה עדיין שגגה במקומה עכ''ל.

**בפלוגתת הראשונים מיהו הך מ''ד דבעי ידיעה**

1. **אמר עולא למאן דאמר אשם ודאי לא בעיא ידיעה בתחילה וכו'.** יעוין בראשונים דפליגי מיהו הך מ''ד דבעי ידיעה באשם דברש''י מבואר דהכונה לר''ע דס''ל דלא מביא אשם בודאי בתנאי לכשיודע לו ובתו' תמה עליו מסיפא דמתניתין התם דמבואר דסברת ר''ע מחמת דלא ראוי שיפסיד דאי יביא בתנאי, א''כ על הצד דלא הוי מעילה יתחייב לשלם את הממון שהפריש לתשלומי מעילה, ולכן מחלק שם ר''ע בין מעילה מועטת דליכא פסידא למעילה מרובה. ובישוב הקושיא על רש''י יעוין במגיני שלמה דמכיח מהמשנה שם דבתחילה ס''ל לר''ע דלא מהני כלל הבאה קודם ידיעה רק לבסוף חזר בו מכח טענת ר''ט, ומצינו בכמה דוכתי שהתנא אמר הכי ואח"כ חוזר בו והענין בזה ששמע מרבו שמועתו, ואח"כ כששמע מאחר בענין אחר, הכריע ששמועות האחר יותר אמת, וא"כ גם ענין מתני' דכריתות יש לפרש כן, וא"כ משנת ר"ע הראשונה ששמע מרבו כן, וא"כ ס"ל לרבו דבעי ידיעה בתחילה, אלא שר"ע הכריע כר"ט מסברת עצמו דלא כרבו, אבל רבו גמריה למשנה ראשונה, וס"ל דבעי ידיעה, וא"כ מצינו מ"ד דס"ל דבעי ידיעה.

**ובתוס' לא פירש בהדיא מיהו התנא אולם המהרש''א מבאר** בהא דהביא תוס' את לשון הגמ' דמדברי שניהם נלמוד דכונתו לבאר בזה דהתנא דס''ל דבעי ידיעה היינו רבנן דפליגי על ר''ע ור''י וס''ל דאין מביאים אשם תלוי על מעילה. וז''ל המהרש''א, ר"ל מדברי שניהם דהיינו ר' טרפון ור' עקיבא לאפוקי מחכמים דפוטרים התם במתני' מאשם תלוי במעילות, ומפרש לה בגמרא דאית להו דאין מביאין אשם תלוי אלא בדבר שזדונו כרת והיינו מ"ד אשם ודאי בעי ידיעה בתחלה. ודבריו תמוהים דמאחר דטעמא דרבנן מחמת דבעי דבר שזדנו כרת א''כ מאי שיאטיה לנידון אי ביע ידיעה לאשם ודאי ויעוין גם ברבינו נסים גאון דנקט ג''כ דהיינו רבנן. וז''ל, אמר רבא מדברי שניהם נלמוד אשם ודאי לא בעי ידיעה בתחילה

ומכלל זו המימרא נלמוד כי מי שחולק על ר"ע ור' טרפון בדבר הזה סובר שאשם ודאי בעי ידיעה בתחילה וזה האשם נידון כחטאת מה חטאת בעינן ידיעה בתחילה אף אשם ודאי נמי בעי ידיעה בתחלה. ובפנ''י מבאר דכיון דרבנן ילפי מגז''ש מחטאת דבעי דזדונו כרת ה''ה דילפי מזה דאשם בעי ידיעה כמו חטאת. אולם במהרש''א נראה דזה נובע מעיקר האי דינא דליכא חיוב אשם תלוי במעילה וצ''ב.

**ביסוד המהרש''א בגדר דינא דידיעה בחיוב חטאת והמסתעף בבאור הא דלרבנן בעי ידיעה**

1. **יעוין עוד במהרש''א בדף ע''ב ע''א דהקשה אליבא דרבנן דליכא חיובא דאשם תלוי אמאי לא יביא אשם ודאי בתנאי דשלמים.** וז''ל, ואין להקשות לחכמים דפוטרין נמי התם מאשם תלוי במעילה מ"מ יתנה בשלמים כמו בשפחה חרופה הכא די"ל כיון דלדידהו לא אשכחן אשם תלוי במעילה ס"ל דאשם ודאי בעי ידיעה בתחלה, ולא קאמר דסגי ליה שיתנה בשלמים בשפחה חרופה אלא למאן דאית ליה אשם תלוי במעילה ולא בעי ידיעה בתחלה נימא נמי דה"ה באשם של שפחה חרופה דלא בעי ידיעה בתחלה ומצי להתנות בשלמים, ובספק חטאת נמי לא מצי להתנות בשלמים של נקיבה שהרי התורה הקפידה להביא אשם תלוי על הספק עכ''ל.

ונראה בכונתו דכל כמה דליכא חיובא דאשם תלוי הבאור בזה הוא דהך חטא בעי ידיעה לעיקר החפצא דחטא כמחייב לקרבן, ולכן ליכא לחיובא דאשם תלוי דליכא עדיין חטא שיהא תלוי בספק, ולכן הנושא אי אשם בעי ידיעה תלוי בנידון אי איכא חיובא דאשם תלוי, ולמאן דמחייב באשם תלוי חזינן דחשיב ספק חטא גם קודם הידיעה, והא דבחטאת לא מצי להתנות בשלמים מחמת דבעי ידיעה למרות דאיכא חיובא דאשם תלוי, וא''כ חזינן דאיכא חפצא דחטא קודם הידיעה למרות דחטאת בעי ידיעה. בהא מיישב המהרש''א דכיון דהתורה קבעה דבמצב של ספק יהא הקרבה דאשם תלוי, ובודאי קרבן ודאי ודאי, א''כ בשלמא היכא דהוי אותו סוג קרבן איכא למימר דכבר קודם הידיעה איכא מחייב גם לאשם ודאי, אולם אי הוי שתי סוגי קרבנות א''כ בהכרח שהתורה הקפידה דכל זמן איכא לו את הקרבן שלו וכל זמן שלא נודע חטאתו ליכא עדיין לחיובא דחטאת.

**בבאור קושית רש''י דאמאי לא יביא חטאת בתנאי על פי יסוד המהרש''א**

1. **ועיקר היסוד מבואר ברש''י ד''ה למ''ד אשם ודאי**, דיעוי''ש הקשה כקושית המהרש''א דאמאי בחטאת לא יביא אשם ודאי בתנאי לר''ט דמהני אשם בתנאי ומיישב דהוי תרי מיני, ובמג''א סי' א' ס"ק יא תמה דהא קיי"ל דחטאת בעי "ידיעה", וכדילפינן מקרא ד"או הודע אליו חטאתו", וא"כ מה לי אם ספק וודאי מין אחד הם אם לאו, תיפוק ליה שאי אפשר לה לחטאת ללא ידיעה, ואף אילו הוו בני חד מינא, נמי לא הוה שייך להביא חטאת בתנאי כל זמן שלא נודעה לו חטאתו. וכן תמה בחידושי הר''ן.

ולפי מה שנתבאר במהרש''א דכל הסיבה דדנים את הידיעה כגורם בחיוב הוי מחמת חילוק הקרבנות ניחא היטב דברי רש''י דאה''נ ר''ע דס''ל דלא מהני תנאי גם באשם דהוי אותו סוג קרבן ס''ל דבעי את הידיעה לעיקר החיוב, אולם ר''ט דס''ל דמהני תנאי ס''ל דהדין ידיעה נובע מחמת חילוק הקרבנות. ומצאתי ביד דוד דמפרש כן בכונת רש''י וז''ל, ואפשר לומר, דלרש"י מה שאמר רבי טרפון, שממין שהוא מביא על הודע, מביא על לא הודע, דקשה מה בעי רבי טרפון בזה והוא דברי מותר, אלא וודאי עיקר מחלוקתם תליא בהכי, דר"ע סבר אשם בעי ידיעה בתחילה, מדחזינן באשם תלוי דחטאת דאינו מכפר כפרה, עד שיוודע לו ויביא חטאת, והטעם בזה מפני שאמרה תורה, דחטאת בעי ידיעה בתחילה, ולא רצה הקדוש ברוך הוא לכפר בקרבן אחר, ממילא נאמר כן באשם מעילות, ור"ט השיב לזה, דאין ראי', דמה שצוה הקדוש ברוך הוא באשם תלוי דחטאת דבעי ידיעה, היינו, משום דאין הקרבן של אשם תלוי וחטאת שוים, ולכן אמר הקדוש ברוך הוא, דלא יכפר לו האשם עד שיוודע לו, ויביא חטאת שהוא הקרבן השייך לאותו עבירה, אבל גבי מעילה דהכל קרבן אחד הוא, לא הקפיד הקדוש ברוך הוא על ידיעה, ולזה דייק שממין שהוא מביא על הודע, כלומר מטעם זה ראוי לומר דלא בעי ידיעה, ולא כמו גבי חטאת, דהקפיד הקדוש ברוך הוא על הידיעה.

**בבאור הראשונים דמאן דבעי ידיעה היינו ר' יוסי**

1. בראשונים פירשו דאזיל על ר' יוסי דס''ל דאין מביאים אשם בשיתוף, יעוין בכריתות דף כ"ב ב' היו שתי חתיכות אחת של קדש ואחת של חולין ובא אחד ואכל את הראשונה ובא חבירו ואכל את השניה וכל אחד מהם הוא בספק מעילה, רבי עקיבא אומר זה מביא אשם תלוי וזה מביא אשם תלוי, וחכמים פוטרים, ר' שמעון אומר שניהם מביאים אשם ודאי אחד בתנאי ויאמר כל אחד מהם אם חברי מעל הרי זה אשם ודאי שלו ויהא חלקי קנוי לו ואם אני מעלתי חלקו קנוי לי והרי זה אשם ודאי שלי, ר' יוסי אומר אין שנים מביאים אשם אחד. ומבאר הריטב''א וז''ל, ובודאי שאין טעמו של ר' יוסי משום דסבר שאין להביא אשם בשיתוף דא"כ היינו רבי עקיבא, אלא טעמא דידיה משום דסבר שאין אשם ודאי מכפר קודם ידיעה, והכי מוכח בפ"ק דכריתות (ז' ב') גבי ההיא דשתי נשים שהפילו וכו' דטעמא דר' יוסי משום דבעי ידיעה בתחלה.

**מהלך מחודש בר''ח בבאור הנידון דידיעה בסוגין**

1. **יעוין בר''ח דמוכיח מהגמ' בכריתות ט' דאיכא פלוגא יסודית בחיובא דשגגה דשפחה חרופה אי בעי ידיעה בתחילה או גם בשכח מעיקרו איכא חיוב קרבן ועולא נתכוין להאי פלוגתא.** וז''ל, אית דאמר דכד בעיל שפחה חרופה בשגגה בעי ידיעה בתחלה כדבעי לענין חטאת דעלמא וכדמפרשינן השוכח עיקר שבת מכלל דהוי ליה ידיעה ואית מאן דאמר כיון דמזיד ושוגג כי הדדי מייתי אף שוגג שלא היתה לו ידיעה בתחלה מייתי אשם, וקאמר עולא למ"ד לא בעי ידיעה בתחלה סבר דהא לא דמיא הא שגגה לשגגת חטאת דעלמא וכשם שבזדון מביא קרבן אחד על בעילות הרבה הכי נמי שוגג אם בעל כמה בעילות בכמה העלמות או מהן בזדון ומהן בשגגה אינו מביא אלא קרבן אחד עכ''ל. ובבאור דבריו יעוין בשלמי יוסף מהגר''א רוטשילד דמוכיח מדבריו דיסוד הך פלוגתא אי בעי ידיעה בתחילה בשפחה חרופה הוי פלוגתא יסודית בעיקר המחייב דשוגג בקרבן דשפחה חרופה, אי נובע מעצם המעשה ורק דבעינן דלא יהא אנוס, או דנובע מחמת ה''העלמה'', ועולא בא לומר דלמאן דס''ל דגם בלא היתה לו ידיעה מתחילה מחייב לא שייך כלל חילוקא דידיעות. ויש לעיין לדעת רב ושמואל ריש פרקין דגם תינוק שנשבה חייב קרבן חטאת ואפ''ה איכא חילוק ידיעות וצ''ל דס''ל דגם בהך דתינוק שנשבה איכא תביעה על גוף מציאות ההעלמה דלא הוי אנוס, רק דיצא לפי הר''ח דשרש הפלוגתא בחטאת אי בעי ידיעה בתחילה הוי ביחס של ההעלמה אי חשיב בהכי העלמה. ונקט הר''ח דהפלוגתא בשפחה חרופה הוי גם להך מ''ד דבחטאת בעי ידיעה בתחילה ולא חשיב בהכי העלמה, מ''מ בשפחה חרופה דמחייב על השוגג כמזיד לא בעי לחפצא דההעלמה.

**ויעוי''ש עוד דמיישב על פי זה את הסתירה ברמב''ם**. דמצד אחד הרמב''ם פ"ט משגגות הלכה ה' ו' פסק דבשפחה חרופה ידיעות אין מחלקות אף בין מעשה למעשה והפרשות מחלקות אף לאחר כל המעשים, ומאידך גיסא בה''י פסק דאשם בעי ידיעה תחלה וא"כ ידיעות מחלקות כר"י. ובלח"מ תירץ דבכריתות ט' א' משמע דר' יוחנן גופא סובר דבהעלם א' אין ידיעות מחלקות ומשמע אף אי אשם בעי ידיעה דכן הלכה דלא כתוס' כאן ד"ה בעל דמוקי להא כמ"ד לא בעי ידיעה, רק דלפי''ז יש לעיין על חילוק הרמב''ם בין ידיעות להפרשות, ובלח''מ בה''ו מבאר דהרמב''ם חילק בין ידיעות להפרשות דרק לגבי ידיעות מהני הא דמחיב גם במזיד שלא להחשיב לחילוקא דידיעות. אולם בראש יוסף תמה עליו וז''ל, אלא דלפי''ז קשה למה פסק דהפרשה לאחר המעשים מחלקות, מנא ליה הא, דבפלס א' הם לכאורה, ולמ"ד אשם בעי ידיעה וידיעת מחלקות בחטאת, אפ"ה באשם אין מחלק, א"כ ה"ה הפרשות לאחר כל המעשים, ואף שיש לחלק מ"מ מנא ליה הא ועיין לח"מ ה''ו וצ"ע עכ''ל. ולפי''ז ניחא היטב דליכא שייכות בסוגין לדין ידיעה הנצרך לחיוב קרבן אלא לפלוגתא בתינוק שנשבה, ובזה ס''ל לרמב''ם דלמרות דבחטאת קיי''ל דאפילו בתינוק שנשבה חייב חטאת וחשיב העלמה בהכי מ''מ לענין הנידון אי בשפחה חרופה מחייב על ההעלמה אפשר דס''ל כהך מ''ד דכיון דמחייב על השוגג כמזיד המחייב לא נובע מההעלמה.

**דף ע"ב ע"א**

**בבאור יסוד דינא דעולא דלמ''ד דאשם בעי ידיעה איכא משמעות לידיעה כמחלק בין המעשים למרות דמחייב גם במזיד**

1. **יש לעיין דמאחר דגם במזיד לא מחייב ה' קרבנות א''כ מאי איכא בהא דאיכא ידיעה על השגגה הרי גם במזיד יודע שעשה עבירה וכבר איכא סיבה לחיוב קרבן בשעת העבירה ומה מוסיף הידיעה בשגגה.** ונראה דאי יסוד חילוקא דידיעה הוי כמו שנראה בר''ח לעיל דהוי מחמת חלות החיוב דחל כבר ביחס למעשה הראשון בהא ודאי קשה מ''ש ממזיד דגם חל כבר חיובא על המעשה הראשון, אולם אי נימא כמו שנתבאר לעיל דחלוק המחייב דמזיד משוגג, דבשוגג התביעה לא על עצם המעשה אלא דהמעשה היכי תימצי להעמיד את ההעלמה ולכן שייך לדון את הידיעה כמחלק בהעלמה לדונם כהעלמות נפרדות, כיון דהידיעה מעמידה את היחס להעלמה כ''חטא'' א''כ איכא למימר דגם בשפחה חרופה למרות דמחייב במזיד קרבן אחד על חמש בעילות התם הוי גזה''כ כמבואר בכריתות דף ט' דילפינן ליה מחטאתו אשר חטא להשוות מזיד כשוגג, רק דגם במזיד מבואר שם בגמ' דהיכא דהוי גופין מחולקין מחייב על כל ביאה וביאה, ומבואר דרק היכא דליכא מחלק מתכפר בקרבן אחד אתרוייהו, רק דכל היכא דהוי אותו מעשה בהא נתחדש בקרא דמה דחזר כמה פעמים על אותו מעשה לא חשיב מחלק, וא''כ ניחא היטב הא דשאני הידיעה בשגגה מהידיעה דאיכא במזיד, דבמזיד דהתביעה על עצם המעשה א''כ בהא ליכא משמעות לידיעה כ''מחלק'' משא''כ בשוגג דהתביעה על ''ההעלמה'' דגם בשפחה חרופה איכא חילוק בין התביעה דשוגג לתביעה דמזיד , דבשוגג ליכא תביעה על המעשה. א''כ במחייב דההעלמה בהא איכא לחילוקא דידיעה, וכל חד חשיב העלמה בפני עצמה, ולא הוי כה' בעילות במזיד דהוי אותו מעשה, רק דתליא בפלוגתא אי באשם בעי ידיעה דאי לא בעי ידיעה ליכא משמעות לידיעה כקביעה בחטא דההעלמה, דעצם המצב המציאותי דנודע ונעלם ממנו וחזר ונודע ונעלם ממנו לא הוי סיבה לדונו כשתי העלמות דהוי כמו ה' בעילות כיון דהוי אותו העלמה שחזרה על עצמה ורק אי נוכל לדון את הידיעה כמחלק וכסיום לכל העלמה כגמר חטא, בהא יש משמעות לכל העלמה כחטא נפרד, דהיחס להעלמה כחטא נפרד הוא בהעמדת ההעלמה אצל הגברא, דבזה כל העלמה עומדת בפני עצמה, אולם כל כמה דלא בעי ידיעה ודנים את ההעלמה מחמת המציאות א''כ הוי אותו העלמה.

**ולפי מה שנתבאר לעיל בשיטת הר''ח בבאור הך מ''ד דלא בעי ידיעה דהכונה לפלוגתא אי איכא בשפחה חרופה חיובא בתינוק שנשבה** [גם למ''ד דבחטאת פטור בתינוק שנשבה] ונתבאר לעיל דשרש הנידון אי המחייב בשפחה חרופה נובע מהחפצא דדהעלמה ולפי''ז נראה דגם לדעת הר''ח יסוד הך דינא דחילוקא דידיעה נובע מחמת דנקבע יחס לכל העלמה בפני עצמה, ורק דלא הוי כחטאת דעלמא דהתביעה עומדת על שגגת הגברא דבזה ודאי איכא חילוק מכח הידיעה דכל מעשה הוי ''שגגה נפרדת'' ולכן בשפחה חרופה תליא בפלוגתת ר''י ור''ל אי ידיעה דלאחר המעשה מחלקת, דבזה מבואר דהידיעה יכולה לעמוד כמחלק וכסיום להעלמה. ולפי''ז נראה דהא דנקט הר''ח בידיעות מחלקות אחר המעשים להך טעמא דאין אדם פורע חובו במה שכבר נתחייב אין כונתו לכלל חדש בחלות החיוב דקרבן אלא דעיקר כונתו דגם אי נימא דאיכא בזה סיום להעלמה מ''מ כיון דלא הוי מחלק בגוף המעשה אלא רק ביחס לגברא היה מן הראוי דגם אי כבר נקבע כהעלמה כיון דהוי מעשה אחד עם ההעלם השני א''כ גם היכא דנודע לו על השני הוי סיבה נוספת לאותו חיוב ולא לחיוב בפני עצמו, ובזה נקט הר''ח דכיון דחל כבר חיוב קרבן מכח ההעלם הראשון תו לא מצי לפרוע חיובו במעשה השני באותו קרבן, אלא דכל מעשה מעמיד סיבת חיוב נפרדת לקרבן אחר.

**אלא דיעוין ברש''י דנראה מדבריו מהלך מחודש בגדר חילוקא דידיעה.** וז''ל, אבל שוגג ונודע לו בין ביאה לביאה למאן דבעי ידיעה בתחלה באשם ודאי חשיב הוא לחלק לאשמות ''כהבאת כפרה המחלקת לעושה מזיד'' וצריך להביא על כל אחת ואחת אליבא דר' יוחנן דאמר לעיל באוכל שני זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו בשתי ידיעות שמביא חטאת על כל אחת ואחת, ''דחשיבא ליה חילוק ידיעה כאילו הביא קרבן בין ידיעה לידיעה'' הכא נמי חשיב חילוק ידיעה כאילו הביא קרבן בין ביאה לביאה עכ''ל. ומבואר דיסוד חילוקא דידיעה נובע מחמת היחס של הידיעה כ''הבאת כפרה''. ובבאור הדבר נראה דמאחר דכל זמן דלא נודע לו חטאו אין לו על מה להתנחם ולהתחרט נמצא דמשעת הידיעה שבה מתנחם על חטאו איכא לתחילת הכפרה. וכן מבואר בריטב''א וז''ל, אם תמצא לומר שתהא ידיעה מחלקת בשפחה חרופה לא יהא אלא מטעם דידיעה חשובה ככפרה ''כיון שנודע בחטאו וניחם עליו'', שזה הוא הטעם דידיעה מחלקת בחטאות לאחר מעשה למ"ד שהיא מחלקת, ולהכי מדמינן להו אהדדי.

**בבאור הא דבשפחה חרופה חשיב דליכא יחס לידיעה כגורם בחיוב למרות דליכא אשם תלוי בשפחה חרופה**

1. **יעוין בראשונים דתמהו בזה רק דתלו את זה בנדון אי מביאים קדשים לבית הפסול,** דאי מביאין א''כ מצי להתנות בשלמים, ויעוין בדובב מישרים ח''א סימן ל''ז דהוכיח מדבריהם דדינא דאין מביאין קדשים לבית הפסול הוי מדאוריתא [ודלא כשער המלך בפ"ג מה' קרבן פסח ה"ט דנקט דאינו רק מדרבנן]. וז''ל, דע"כ התוס' ז"ל לא ס"ל כדעת השער המלך הנ"ל רק ס"ל דאין מביאין קדשים לבית הפסול הוא איסור דאורייתא, והראיה מדהקשו הא ידיעה גורמת כפרה משום שאינו יכול להתנות, ואי ליכא רק איסור דרבנן הא שפיר יכול להתנות מדאורייתא ושפיר לא חשיב ידיעה גורמת כפרה מדאורייתא, אלא ע"כ ס"ל דהוא איסור דאורייתא ומשום הכי מוכרח התוס' לתרץ דלא חשיב גורמת כפרה משום דאי עבר והתנה מה שעשה עשוי וז"ב וצ"ע על השער המלך שלא העיר מתוס'**.**

**ובישוב הקושיא איכא כמה דרכים ברבותינו הראשונים.**

**תרוץ תוס'.** יעוין בתוס' דמיישב דכיון דאם עבר והתנה מה שעשה עשוי הלכך לא חשיב דהידיעה גורמת את הכפרה.

**תרוץ הרמב''ן.** יעוין ברמב''ן דמישב דאיכא נפק''מ היכא דבאו הוא וחבירו על שתי נשים ואחת מהן שפחה חרופה דיכולין שניהן להתנות ולומר כל אחד אם ודאי אני בעלתי זה אשמי ואם חבירי זה אשמו, ולמאן דבעי ידיעה בתחלה אי אפשר.

**תרוץ הרא''ה .** יעוין במיוחס לר''ן דמביא מהרא''ה [וכן מיישב הריטב''א] דעיקר יסוד דינא דעולא הוא דכיון דאשם לא בעי ידיעה לחיוב בקרבן א''כ ליכא יחס לידיעה במחייב של הקרבן אלא דבא על המעשה גרידא ולכן גם אי איכא ידיעה בין המעשים הוי כידיעה לאחר מעשה, ולא מעמידה חילוק בין המעשים. וז''ל, דעולא לא נחת השתא לענין ידיעה מכל וכל וה"ק כיון דידיעה באשמות לא חשיבא ידיעה שהרי אין הקרבן בא על הידיעה אלא על המעשה שעשה והילכך כל שנסתפק אם עשה העבירה מביא קרבן אף על פי שאין שם ידיעה והילכך בעל חמש בעילות בשפחה חרופה בשוגג אף על פי שהיתה לו ידיעה בנתיים ולכולי עלמא ידיעה דבנתים מחלקת הכא לא חשיבא ליה ידיעה לחלק משום דה"ל כידיעה דאחר מעשה דעלמא.

ובבאור הראשונים דלא ניח''ל בתירוץ זה מבואר דעצם הדבר דצריך בפועל את הידיעה לכפרה הוי סיבה לחלק בין הך מעשה דקודם הידיעה למעשה דלאחר הידיעה ולסיים אותו בפני עצמו אולם הא ודאי מבואר דהידעה באה כ''מחלק'' ולא כ''תחילת כפרה'' דאי הוי כתחילת כפרה א''כ לכאורה בהא פשיטא דבעינן את הידיעה כגורם בגוף חיוב הקרבן ולא כהיכי תמצי לאשוויי כאשם ודאי.

**רק דראיתי בפני השבת דהביא מהגר''י אידלשטין זצ''ל דהעיר דבתוס' נראה דהוקשה לו רק דיתחייב שתים,** ויעוי''ש דתמה דכל כמה דהידיעה מחלקת א''כ בעי ידיעה גם לחטא השני וא''כ הדר דינא דיתחלק מהחטא השלישי וכן הלאה, ויעוי''ש מה דמיישב, ונראה דכיון דכל מטרת הידיעה לאשוויי כאשם ודאי דבעי ידיעה, א''כ כיון דביסוד הדבר מתכפר בקרבן אחד אכולהו סגי בהאי ידיעה לאשוויי כאשם ודאי כלפי כל העבירות, ורק מאחר דסכ''ס בעינן לידיעה לאשוויי כאשם ודאי איכא סיבה לחלק בין המעשב דקודם הידיעה לשאר המעשים אולם ליכא סיבה לחלק את שאר העבירות, וכן מדויק בלשון תוס' וז''ל, אמאי אינו חייב לא אחת לחייב שתים דהא צריך ידיעה אחת לכה''פ דאם לא נודע לו לא היה יכול להביא שום קרבן ומבואר דהעיקר תליא במה דבעי ידיעה אחת לאשוויי אשם ודאי.

**תרוץ רבינו שמשון.** יעוין בתורא''ש דמביא את תירוצו. וז''ל, ורבינו שמשון תירץ דמיירי כגון שאחת מהני בעילות במזיד דהשתא כל אינך דבשוגג לא בעו ידיעה ומצטרפי עם אותה שבמזיד. ויש לעיין בכונתו דלכאורה כל כמה דבעינן את הידיעה למשויי כאשם ודאי מה מהני דאיכא ידיעה באותה שנעשתה במזיד סכ''ס כלפי שאר העבירות הוי כאשם תלוי. ומבואר בדבריו דכיון דכל מה דבעינן את הידיעה רק לשוויי כאשם ודאי, סגי בהא דאיכא תורת הקרבה של אשם ודאי על האי חטא ומכיון דכולהו מתכפרים בחדא קרבן אהני הך קרבן לכולהו. ובראשונים דלא תרצו כן חזינן דלמרות דמתכפרים בקרבן אחד מ''מ בעינן שיהא יחס של אשם ודאי כלפי כל המעשים.

**ויעוין ברעק''א דגם תירץ כתירוץ הר''ש דסגי בהא דהוי קרבן כלפי חד מנייהו רק דברעק''א מעמיד** בגוונא דנודע לו על א' והביא כפרתו דאינך מתכפרים ממילא בהאי קרבן כיון דלא בעי ידיעה לכתחילה. ויש לעיין אמאי לא העמיד הר''ש בהך גוונא ואמאי הוזקק לומר דבעל במזיד ואולי רק במזיד דהיחס של הקרבן כאשם ודאי נובע מחמת גוף החטא שנעשה במזיד בהא מהני למשווי כאשם ודאי לכולהו, אולם כל היכא דנעשה בשוגג וכל היחס של הודאי נעשה מכח הידיעה בהא ידיעה דחדא לא מהני לכולהו ויש לעיין.

**בבאור קושית ר' המנונא דלא יהני חילוק דהפרשה בין המעשים**

1. יעוין בתוס' דמבאר דמאחר דהגמ' מדמה ידיעה דקודם מעשה לידיעה דלאחר מעשה ה''ה לענין הפרשה כל כמה דלא מהני הפרשה לאחר המעשים לא יהני גם קודם המעשה. ומיישבת הגמ' דמעשה דלאחר הפרשה לא קאמינא ומבאר תוס' וז''ל, פירוש איני משוה בין מעשה למעשה, לאחר כל המעשים. ובבאור הא דליכא הפרשה לאחר המעשים יעוי''ש דמבאר דלא מבעיא לר''ל אי נימא דפליג גם בהפרשות אלא גם לר' יוחנן מחדש תוס' דבעינן הפרשות עם ידיעות. ומבואר בתוס' דגם למ''ד דלא בעי ידיעה באשם שייך לחילוקא דהפרשה לאחר המעשים, רק דבעי ידיעה והפרשה. ובתרוץ הגמ' מבואר דאה''נ דלאחר המעשים ליכא חילוקא דהפרשה אולם ליכא מזה ראיה לקודם המעשה.
   1. **בהא דמבואר בתו' דביסוד הדבר שייך לחילוקא דהפרשה לאחר המעשים גם אי לא בעי ידיעה. יש לעיין מה שייך לדון לחילוקא דהפרשה לאחר המעשים הרי כיון דלא בעי ידיעה א''כ הוי כנודע כולהו,** וא''כ כמו בעשה שתי עבירות בהעלם אחד והפריש על חד מנייהו מהני ההפרשה לכולהו ה''ה הכא. ויעוין ברעק''א על התוס' לעיל דהקשה על הא דהוכרח תוס' להוכיח דהנפק''מ בהא דאשם לא בעי ידעה הוי ביחס לידיעה בין המעשים דמבואר בתו' דגם אי אשם לא בעי ידיעה שייך לחילוקא דידיעה לאחר המעשים, רק כיון דלא הוי ידיעה חשובה לא מחלקת. וברעק''א תמה וז''ל, דלמאי צריכים לראי' הא בפשוטו ע"כ מיירי רק בבין מעשה למעשה דאילו אחר כל המעשים פשיטא דידיעה אין מחלקת, דהא כיון דלא בעי ידיעה בתחילה ''אפילו כיפר ממש קודם שנודע על השניות הכל מתכפרים בכפרה זו'' כיון דלא בעי ידיעה. **ולכאורה מוכח בתו' דלמרות דמתכפר בקרבן אחד אכולהו מ''מ לא הוי כעשה כמה עבירות בהעלם אחד ונודע לו כולהו דאיכא שייכות בינייהו בעיקר החטא** ובזה מהני הפרשה דחד לכולהו משא''כ הכא דהוי עיברות נפרדות רק דהוי כמה סיבות לאותו קרבן א''כ ההפרשה מתיחסת לחטא שהפריש עליו ולכן אי הפרשות מחלקות לא יהני הפרשה דחד לכולהו אלא כל חטא מחייב קרבן בפני עצמו. ולכן גם בנודע לו קודם על מעשה אחד למרות דלא בעי ידיעה אי הוה אמרינן דאיכא יחס לידיעה למרות דלא גורמת בחיוב קרבן הוי סיבה להיות מחלק כיון דסכ''ס הוי עבירות חלוקות.

**ובעיקר באור קושית ר' המנונא יעוין בריטב''א מה דמביא מהתוס',** וז''ל, ותירצו דנהי דלעיל משמע דטפי חשיבי ידיעה והפרשה לחלק מידיעה גרידתא, סבר רב המנונא דהתם הוא כשבאת לחלק לאחר מעשה, אבל הכא דאיירי בין מעשה למעשה כל כך חשובה לחלק ידיעה גרידתא כידיעה והפרשה, וכיון דאמרינן דגריעא כולי האי ידיעה באשמות שאינה חולקת בינתים ואפילו למאן דסבר דמחלקת בחטאות לאחר מעשה, א"כ היא הנותנת שאפילו יש עמה הפרשה לא תהא מחלקת. ובבאור הא דהוה פשיטא לגמ' דהפרשות מחלקות בין המעשים יעוי''ש וז''ל, וא"ת ומנא ליה לרב המנונא לאקשויי הכי דילמא דאין הכי נמי, י"ל דא"כ לא משכחת בשגגות ביאות שפחה חרופה אלא קרבן אחד ואף על פי שהיתה כפרה בינתים דהא הפרשה דבינתים ככפרה חשיבא, א"נ גמרא גמירי לה דודאי ידיעה והפרשה מחלקת בכל מקום בינתים.

**בבאור הא דנקט תוס' דלדינא דהפרשות מחלקות בעי ידיעה**

1. נראה דמוכח דלא הוי קביעה בחיוב הקרבן אלא דהוי קביעה לסים אותה כהעלמה בפני עצמה וזה ע''י ההפרשה דהוי כתחילת הקרבה דבזה חשיב כסיום ע''י שהתחיל כבר את תהליך ההקרבה ולכן בעי לידיעה שבה איכא את הסיום להעלמה רק דההפרשה קובעת את הסיום בפועל.

**בבאור תרוץ הגמ' דהפרשה דקודם מעשה שאני**

1. **יש לעיין אי באמת חזרה הגמ' ונקטה דלענין חילוקא דבין המעשים איכא כח בהפרשה לחלק או דהוי דין אחר דלא ראוי להתכפר בקרבן שכבר הופרש עבור החטא הראשון**. ויעוין בריטב''א דנראה דנסתפק בזה וז''ל, א''ל מעשה דלאחר הפרשה לא קאמינא. דודאי הפרשה חשיבא טפי, גם אין לומר שיתכפר שום אדם בקרבן שהופרש קודם שחיטה עכ''ל. ויש לעיין להך טעמא דאין ראוי שיתכפר דלכאורה הוי רק סיבה דהקרבן הראשון לא יכול לכפר על החטא השני אולם מנלן שמחמת זה יהא סיבה לחלק את שתי החיובים באופן דלא יכול להפטר בקרבן על החטא של השני גם על הראשון ובגמ' בפשטות נראה דאיכא בזה חילוק בגוף המחייב וכל חד מחייב קרבן מצד עצמו. ויעוין בריטב''א לקמן וז''ל, הדעת נותנת שהיא מחלקת בין עבירות לדברי הכל, כי ההפרשה כשמחלקת בינתים היינו משום דחשיבא להו כמו כפרה בינתים, ואין להתכפר על שום חטא בקרבן שכבר הופרש כדפרישנא לעיל. ומבואר דהאי סברא דא''א להתכפר בקרבן שכבר הופרש הוי סיבת לחלק, וכן מבואר באו''ש שגגות פרק ט הלכה ו' וז''ל, ורב המנונא סבר דהפרשה כיון שאין יכולת לכפר על עבירה שעשה אח"כ תו הוא מחולק אליבא דכו"ע, דחייב שני קרבנות, וכשמביא על השניה לא נתכפרה עבירה ראשונה. וכן אם נאבד מביא שתי קרבנות, דההפרשה מחלקת לענין חיובים.

**ובעיקר באור השק''ו בגמ' יעוין בריטב''א דמביא מרבינו ידידיה דמפרש דנידון הגמ' הוי בכח החילוק שבהפרשה אי בעי לידיעה או דהוי סיבה בפני עצמו**. וז''ל, והרב ר' ידידיה ז"ל תירץ דרב המנונא היה סובר דכי אמרינן דידיעה והפרשה מחלקות אין כח ההפרשה אלא בסיוע הידיעה שעמה, וכיון שלדברי עולא גרוע כל כך ידיעה באשמות שלא תחלק בינתים, ודאי אף לסייע לא יהא בה ממש, ומשני דהא ליתא שההפרשה ראויה לחלק בלא ידיעה.

**בבאור פלוגתת ר' דימי ועולא [לדעת הראשונים דפליגי]**

1. **יעוין בתוס' ובראשונים** דדנו אי הא דאמר ר' דימי דלמ''ד דאשם בעי ידיעה היכא דהפריש קודם בין מעשה למעשה הוי סיבה לחלק גם לר''ל, הוי רק למ''ד דבעי ידיעה, ואליבא דמ''ד דלא בעי ידיעה גם הפרשה בין המעשים לא מחלקת או דמודה לעולא דבהפרשה בין המעשים גם אי לא בעי ידיעה הוי סיבה לחלק ורק דנקט כן לרבותא דאפילו למ''ד דבעי ידיעה לא מחייב לר''ל רק לאחר הפרשה.

**ויעוין בתוס' דנקט דאי נימא דפליג א''כ למ''ד דלא בעי ידיעה מהני הפרשה דקודם המעשה לכפר על המעשה שנעשה אח''כ וה''ה היכא דנתכפר כבר מהני הכפרה** ויעוי''ש דתלה את ספק הגמ' בזבחים בעולה אי מכפרא על עשה דלאחר הפרשה בהאי דינא דר' דימי, ויעוין באו''ש פ''ט ה''ו דדן בעיקר הצד דהפרשה לא מחלקא לאחר המעשים אי הוי רק סיבה דליכא שתי חיובים נפרדים ומצי להפטר בקרבן השני רק דכל זמן דלא הקריב את הקרבן השני מצי להקריב את הקרבן הראשון שהפריש רק דלא נתכפר רק מה שנודע לו קודם הפרשה ויעוי''ש דמביא בזה פלוגתא בירושלמי בין ר''י ור''ל, ורק מהבבלי דנקט דגם למ''ד דהפרשות לא מחלקות כפרות מחלקות מוכח דלא מהני לכפר על החטא שנודע לו אחר הכפרה, ומכח זה מקשה דלפי''ז בשפחה חרופה ליכא מ"ד דהאשם יכפר על מה שבעל אותה אחר הפרשתו, דאפילו בחטאת בידיעה למ"ד דבעי ידיעה של כזית שני לכפר על הכזית השני אינו מכפר החטאת שהפרישו על כזית ראשון על מה שנודע לו אחר הפרשה.

**ולכאורה מבואר בזה דתוס' הבין דכיון דהכא דנים על הפרשה דקודם מעשה** א''כ כל כמה דבשפחה חרופה מצי לכפר על חטא דנעשה אחר הכפרה לא שייך למימר דהפרשה לא תחלק, ובבאור הדבר נראה כמו שהבאנו מהריטב''א דיסוד חילוקא דהפרשה נובע מחמת דחשיב כהקרבה כפי איך שמבואר בלשון הריטב''א דהפרשה דבינתים ככפרה חשיבא, והלכך כל כמה דהקרבה גופא מחלקת ודאי חשיב כסיום לחטא, ורק מאחר דגם היכא דנתכפר כבר מהני כפרתו לחטא שנעשה אח''כ הלכך לא ניתן לראות בכפרה כסיום להאי חטא כין שהכפרה לא מתיחסת בדוקא לחטא שהופרש הקרבן עבורו.

**בבאור הנידון אי אשם דשפחה חרופה הוי כעולה או כחטאת**

1. **ובעיקר באור הנידון אי מהני לכפר על עבירות דאחר הכפרה יעוין ברמב''ן** וז''ל, וטעמא דרב דימי משום דמדמה להו לעולות שאם עבר על עשה והפריש קרבן וחזר ועבר על עשה כולן מתכפרין בקרבן אחד והכי נמי למאן דלא בעי ידיעה לא שנא, ועולא סבר מי דמי התם לא קבע ליה על איזה מהם קרבנו בא אבל הכא קרבנו קבוע ונקבע על בעילה ראשונה שהופרש עליה. ויש לעיין בבאור הנידון אי הוי כעולה. ונראה דפליגי ביסוד הך דינא דבשפחה חרופה מתכפר על כל הבעילות בקרבן אחד אי הוי מחמת דכח הכפרה של הקרבן מונח בעצם ההפרשה דההפרשה פעלה בקרבן דמכפר דמכפר על האי חטא דבעילת שפחה חרופה בלי שייכות למעשה שעליו הופרש הקרבן וא''כ הוי כחטאת דמכפרת רק על החטא דנעשה קןדם ההפרשה, אולם ניתן לומר דכח הכפרה בקרבן דשפחה חרופה הוי דבר דממילא דכל כמה דאיכא תורת קרבן על האי חטא דשפחה חרופה הוי סיבה לכפר על כל העבירות שנעשו באותו אופן של עשיה [דאי הוי גופין מוחלקין הוי כשתי עבירות]. ולפי''ז ניחא הא דמהני לכפר גם על מה שנעשה אח''כ דכל כמה דהכפרה לא נמצאת בגוף חלות ההפרשה של הקרבן תו מצי לכפר גם על החטאים נשעשו לאחר ההפרשה ובזה הוי כעולה דעצם מציאותו כדורון מכפרת.