חבורה מקואות פרק ד
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקואות - הרב אי_ש סטפנסקי

**גדרי המשכה**

מקואות פ"ד מ"ד: מים שאובין ומי גשמים שנתערבו בחצר ובעוקה ועל מעלות המערה, אם רוב מן הכשר כשר ואם רוב מן הפסול פסול, מחצה למחצה פסול. אימתי בזמן שמתערבין עד שלא יגיע למקוה, היו מקלחין בתוך המים וכו'. וביאר הר"ש, דאם רוב מן הכשר כשר כיון שנתערבו בחצר, ודרך המשכה ירדו ונתערבו במקוה. משא"כ היו מקלחין לתוך המים, שלא נתערבו בחצר אלא מהלכין בפני עצמן למקוה, הרי הן פוסלין בג"ל, ואע"פ שדרך המשכה ירדו למקוה, דקסבר המשכה אינה מטהרת כלל אפילו ג"ל לבסוף, ודלא כראב"י דסוף פ"ק דתמורה דקאמר שהשאיבה מטהרת ברבייה ובהמשכה.

ובפשטות יש מקום לבאר דעת הר"ש דהאי תנא סובר שאין המשכה מטהרת כלל, והא דתנן ברישא שאם נתערבו בחצר ונפלו למקוה בתערובת אזלינן בתר הרוב, אין זה מדין המשכה כלל אלא מדין ביטול ברוב. וביאור הדבר, דכאשר נפלו ג"ל למקוה אינם בטלים ברוב לפי שתקנו חכמים שהם יפסלו את המקוה, ודבר שפוסל אינו בטל. משא"כ כאשר התערובת היתה קודם לכן, כיון שאין השאובין פוסלין את המים לפני שנפלו למקוה, [דג"ל פוסלים "מקוה" ואינם פוסלים מים בעלמא], ממילא הם בטלים ברוב, והשתא נפלו למקוה לאחר ביטול. ומהאי טעמא בסיפא דהיו מקלחין בלא תערובת פוסלין בג"ל, דאע"פ שבאו למקוה בהמשכה מכל מקום הם פוסלין, וכל החילוק בין הרישא לסיפא הוא אם נתבטלו השאובין ברוב קודם שנפלו למקוה או רק לאחר נפילתם למקוה.

אך לשון הר"ש "כיון שנתערבו בחצר ודרך המשכה ירדו" משמע קצת דהא דמטהרינן ברישא ברוב מן הכשרים אינו רק משום ביטול ברוב אלא גם משום שדרך המשכה ירדו, ואף שהמשכה לחוד אינה מטהרת מכל מקום ע"י המשכה וביטול ברוב מטהרינן. ונפק"מ בנפלו בתוך צינור למקוה לפי הצד בראשונים דהמשכה צריכה להיות ע"ג קרקע, דהכא ליכא המשכה ואיכא ביטול ברוב, דאם בשביל לטהר בעינן גם המשכה הרי הם יפסלו בג"ל. [ובכת"י חזר בו הר"ש ופירש את המשנה כהרמב"ם, עי' להלן].

וכן מבואר להדיא ברא"ש, דביאר דהאי תנא סובר כראב"י דבעינן רבייה והמשכה, אלא דס"ל דיש תנאי שלישי שיתערבו המים קודם שירדו למקוה, דהא בסיפא בהיו מקלחין לתוך המים נמי איכא רבייה והמשכה ומכל מקום פוסלין בג"ל משום שלא נתערבו קודם נפילתם למקוה. וביאר דראב"י בתחילה סבר כן ולאחר מכן חזר בו וסבר דסגי ברבייה והמשכה, דהא בתוספתא איתא בשם ראב"י דגג שיש בראשו כ"א סאה של מ"ג, ממלא בכתף ונותן לתוכו י"ט סאה ופותקן לחצר, ומבואר דבעינן שיבואו המים למקוה בתערובת ויתבטלו קודם נפילתם. ועכ"פ מבואר מדבריו להדיא דהטהרה היא מחמת רבייה והמשכה וביטול קודם נפילת המים, ואין זה רק מחמת ביטול ברוב, וכמו שדייקנו בדברי הר"ש. אך צ"ע טובא מדוע צריך גם המשכה וגם ביטול קודם נפילתו למקוה.

והנה הרמב"ם בפיה"מ ביאר את המשנה באופן אחר, דהאי תנא סובר שסגי ברבייה והמשכה, והיו מקלחין בתוך המים פירושו בלא המשכה כלל, ולפיכך הם פוסלים בג"ל, ומקלחין היינו מיד מהכלי. וברישא דנפלו ע"י המשכה כיון דאיכא נמי רבייה הרי הם כשרים. והא דנקט תנא שנתערבו בחצר לאו דוקא והוא הדין בכל המשכה ורבייה אינם פוסלים בג"ל. והקשה הרמב"ם, אם כן איכא משנה להדיא דרבייה והמשכה מטהרת, ומדוע הוצרכה הגמ' בתמורה לאשמועינן דרבייה והמשכה מטהרת. ותירץ, דאי ממתני' ס"ד שדוקא אם נתערבו קודם לכן אינם פוסלים, (וכפי שבאמת סוברים הר"ש והרא"ש), קמ"ל שאפילו נתערבו בתוך המקוה רבייה והמשכה מטהרת.

[ויל"ע דיקשה נמי להיפך, מדוע המשנה נקטה דין רבייה והמשכה באופן שנתערבו קודם לכן, ולא נקטה את הרבותא הגדולה יותר שאפילו נתערבו במקוה כשרים. ושמעתי ליישב דאיכא נמי רבותא בנתערבו קודם לכן, דס"ל שהשאובים פוסלים שם את המים בג"ל, דפסול ג"ל אינו תלוי בשם מקוה אלא כל מים שנתערבו עמם נפסלים, וכאשר נתערבו בכשרים אכתי לא היו בהמשכה, קמ"ל דאין שאובין פוסלים בג"ל אלא בתוך המקוה].

וצ"ב מהו ענין רבייה והמשכה, דאם המשכה מטהרת מים שאובין מדוע צריך נמי רבייה, ואם מהני ביטול ברוב למה צריך המשכה. ונאמרו בזה ג' ביאורים.

א. התורת זרעים עמ' ק"ב כתב, דלפי השיטות שרובו שאוב פוסל מהתורה הביאור הוא פשוט, דעל פסול דאורייתא לא מועיל המשכה, אלא על פסול דרבנן בלבד, ולפיכך כאשר רובו מי גשמים דפסול שאובין בזה הוא דרבנן מהני המשכה, ואילו כאשר רוב שאוב דהפסול בזה הוא דאורייתא לא מהני המשכה. [יתכן דהמשכה לא מהני רק מדרבנן, אלא שרבנן החמירו בפסול דאורייתא]. אך לפי השיטות שכולו שאוב נמי דרבנן קשה.

ב. וביאר התורת זרעים, דבפסול מים שאובין איכא תרי פסולין, חדא מה שתקנו שהמים עצמן פסולין ואינם ראויים למקוה. ועוד תקנו שמים שאובין פוסלין את המקוה בג"ל ונעשה הכל כשאוב. וכן הוא לשון הרמב"ם רפ"ד: מדברי סופרים שהמים השאובין פסולין לטבילה, ולא עוד, אלא מקוה מים שאינם שאובין שנפל לתוכה ג"ל מים שאובין פסול הכל. ונפק"מ בין שני הדינים בנפלו המים שלא מן הכלי, דלגבי דין הפוסל של המים שהם פוסלין בג"ל אין זה אלא כשנפלו המים מהכלי למקוה, וכדתנן בספ"ג דבעינן שיפלו מג' כלים ולא פסק הקילוח. משא"כ פסול המים עצמן אין זה תלוי בנפילתן, וכל שיש בהם שם שאובין אינם כשרים לטבול בהן.

ומעתה דין המשכה מהני לגבי הפסול ג"ל, דכיון שלא נפלו המים מהכלי אינם פוסלים, אך לגבי פסול עצמן לא מהני המשכה כלל, כיון שאין זה מוריד את הפסול מהמים. אלא שלגבי פסול המים עצמן מהני ביטול ברוב, דכיון שרוב המקוה ממים כשרים שם המקוה נקבע לפי הרוב וכולו כשר. [ואף להצטרף למ"ס מהני, כיון ששם המקוה נקבע לפי רובו]. וכן מבואר ברמב"ם פ"ד ה"ח: אין המים השאובין פוסלין את המקוה בג"ל עד שיפלו לתוך המקוה מן הכלי, אבל אם נגררו המים השאובין חוץ לקמוה ונמשכו וירדו למקוה אינן פוסלין את המקוה וכו'. ומבואר שענין טהרת המשכה היא שאין המים נופלין למקוה מהכלי.

ג. הזכר יצחק סי' נ"ו ביאר באופן אחר, דבמים שאובין יש ב' פסולין, חדא פסול במים עצמן שהם פסולין למקוה ופוסלין בג"ל, ועוד דין בעשיית המקוה, דבעינן שיהא המקוה בידי שמים ולא בידי אדם. וכלפי דין המים עצמן מהני המשכה להוריד את הפסול שאובין, בין לגבי פסול עצמן ובין לגבי פסול ג"ל. אך כלפי דין המקוה לא מהני המשכה, דהא מכל מקום לא נעשה המקוה בידי שמים. אלא שלזה מהני ביטול ברוב, לפי שלגבי פסול גוף המים לא שייך ביטול ברוב להוריד פסול שאובין, דאכתי לא יצטרפו לשיעור מ"ס, ועוד, שהמים פוסלין ואינם מתבטלין. אך לגבי פסול המקוה שפיר מהני ביטול ברוב לפי שדין המקוה נידון לפי רובו. [ואין זה מדין ביטול אלא מדין הלך אחר הרוב].

והנה לשיטת הראב"ד בבעלי הנפש במסקנתו דלפסול תפי"א מהני המשכה בכולו, אי אפשר לומר כהזכר יצחק, שהרי הכא איכא פסול בעשיית המקוה כמו בשאובין ומכל מקום מהני המשכה. ולפי הראב"ד צ"ל להפך, דלגבי פסול בעשיית המקוה מהני המשכה, דחשיב מעתה כנעשה בידי אדם, ולגבי הפסול בגוף המים לא מהני המשכה, דהפסול לא יורד ע"י המשכה. ומאידך דין ביטול ברוב מהני לפסול בגוף המים ולא מהני לפסול בעשיית המקוה. ולפי"ז לגבי תפי"א דכל הפסול הוא בעשיית המקוה מהני המשכה בכולו, ואילו בפסול שאובין דיש גם פסול בגוף המים מלבד המשכה בעינן נמי רבייה.

ומסתבר לתלות בזה פלוגתת הראשונים בדיני המשכה, דהרמב"ם כתב דאם המשיך את המים ע"ג סילון שאינו כלי נמי מהני, ואילו הרמ"א כתב בסעי' מ"ו דיש אומרים דבעינן המשכה ע"ג קרקע הראויה לבלוע, כגון רצפה של אבנים וכדו', דכיון שראויה לבלוע נתבטלו אגב קרקע, וכשזוחלת לגומא נעשית כאילו באו מתמצית הקרקע כי נתבטל מהם שם שאובין. עוד מחלוקת מצינו בשיעור המשכה, דיש אומרים דבעינן ג' טפחים, וביאר הגר"א בשם הריב"ש דפחות מכאן כלבוד דמי, ויש אומרים דסגי בכל שהוא. וביאר הגרי"ז (תמורה) דב' המחלוקות תלויות זה בזה, דאם טהרת המשכה מהני משום שנתבטלו אגב קרקע בעינן קרקע הראויה לבלוע, וסגי בכל שהוא, דבזה סגי להתבטל לקרקע, ואין זה שייך ללבוד כלל. אך אם הטהרה משום שלא נפלו מכלי למקוה וכמש"כ הרמב"ם, כל שנפלו מדבר שאינו נחשב כלי סגי בזה, ואף בנפלו מסילון, ומאידך בעינן ג' טפחים שלא יחשב כלבוד ונפלו מהכלי. ומסתבר דב' צדדים אלו תלויים במש"כ לעיל, דלפי התורת זרעים טהרת המשכה מהני רק לפוסל של השאובין, ומשום שלא נפלו מכלי, אך לפי הזכר יצחק מהני המשכה אף לטהר הפסול של גוף המים, וזה לא שייך לנפילה מכלי, שהרי אפילו בלא נפלו מכלי אינם מצטרפין למ"ס, ומכל מקום המשכה מהני, ועל כרחיך נאמר כאן דין חדש לטהר את הפסול של גוף המים, וזה יתכן רק ע"י שמתבטלין לקרקע, וכאילו באו מתמצית הקרקע מחדש.

ומעתה נבא לבאר דברי הרא"ש דבעינן ג' תנאים לטהר המים, רבייה והמשכה וביטול ברוב לפני נפילתם למקוה על פי דרכו של הזכר יצחק. דהנה מלבד הפסול בגוף המים שהם פסולים לטבילה, ומלבד הדין שהם פוסלים את המקוה, יש במים שאובים דין נוסף שהם פסולים להקוות עליהם ואפילו בלא הפוסל של ג"ל. דהא ג"ל שנפלו למקוה הרי הם פוסלים את כל המקוה, ומים אלו שנפסלו אינם פוסלים אחרים בג"ל ומכל מקום אי אפשר להקוות עליהם. וכן מוכח מהא דתנן לעיל פ"ג מ"ב בור שבחצר לעולם הוא בפסולו עד שיצא ממנו מלואו ועוד, ומבואר שכאשר ממעט את השאובין מג"ל אין המקוה כשר עד שיוציא את כל המים שנפסלו, אך המים הכשרים שמכניס לאחר מכן אינם נפסלים בג"ל של המים הפסולים, וכאשר יוציא את כל הפסולים המקוה כשר. ומוכח דמים אלו אינם פוסלים בג"ל ומכל מקום אי אפשר להקוות עליהם. ומעתה יש לחדש דמים שמתבטלין לקרקע אף שיורד הפסול של גוף המים לגבי שאינם פוסלים בג"ל, מכל מקום לגבי הפסול להקוות עליו לא מהני. ולפיכך המשכה מהני רק לגבי פסול ג"ל אך לגבי הפסול להקוות עליו בעינן ביטול קודם שיבאו המים למקוה, דאי מצד הרבייה בתוך המקוה הרי המים פוסלין את המקוה להקוות עליהם קודם שיתבטלו, וכמש"כ לעיל. [אך לפי התורת זרעים אי אפשר ליישב כן, דהא פשוט שאם המים לא נפלו מכלי, כשם שאינם פוסלים בג"ל כך אינם פוסלים להקוות עליהם, שהרי כאשר נפלו מים שאובים מד' כלים יכול להוסיף מים כשרים למ"ס].

כתב הרמב"ם שם: וכן גג שהיה בראשו עשרים סאה ומשהו מ"ג, ומלא בכתפו ונתן לתוכו פחות מכ' שנמצא הכל פסול, ופתח הצנור ונמשכו הכל למקום אחד, הרי זה מקוה כשר. שהשאובה שהמשיכוה כולה כשרה, הואיל והיה שם רוב כשר. ומקורו מהסוגיא בתמורה דכי אתא רבין אמר ר' יוחנן שאובה שהמשיכוה כולה טהורה. [התם מקשינן שאין זה לא כראב"י ולא כרבנן, ומחמת כן אמרינן דרבנן שחולקים על ראב"י סוברים שהמשכה בכולה מהני. אמנם הרמב"ם פסק לדינא גם כראב"י וגם כרבין, ועי' כסף משנה שם איך ביאר הרמב"ם את הסוגיא]. וביאר הרמב"ם דהמשיכוה כולה הכוונה שלאחר שנפסלו המים המשיכו את כולה, ומכל מקום המקוה כשרה לפי שרוב המים שבה היו מהכשרים. וצ"ע איך מהני כה"ג, הא כבר נפסלו המים, ואין כאן רבייה להכשיר.

ולדעת הזכר יצחק י"ל דג"ל שנופלין למקוה ופוסלין את כל המים פסול המים שייך לפסול גוף המים, דגם הם נפסלים, אך לגבי עשיית המקוה דבעינן בידי שמים הא מי הגשמים באו בידי שמים, ואף שנפסלו מחמת נפילת ג"ל מכל מקום בעשיית המקוה ליכא פסול כלל. ומעתה כאשר המשיך את כל המקוה למקום אחר פסול גוף המים יורדים לגמרי, ומצד פסול בעשיית המקוה מהני רוב הכשרים, דלגבי דין זה נשארו מי הגשמים בכשרותם.

ולדעת התורת זרעים צריך לפרש דאמנם המים נפסלו מחמת נפילת ג"ל, מכל מקום מים אלו פוסלים אחרים [להקוות עליהם] רק במקומן, אך כאשר נפלו למקום אחר אינם פוסלים. וכן הוכחנו לעיל בדעת הרמב"ן. ומעתה כאשר המשיך את כל המים למקום אחר הרי נעשה כאן מקוה חדש, ולגבי מקוה זה חזרו מי הגשמים לכשרותם, וכיון שבמקום זה ליכא נפילה מכלי, ואיכא רוב מי גשמים, שפיר הוי מקוה כשר. [ועוד יש ליישב אף לפי השיטות שהמים שנפסלו פוסלים אחרים בג"ל, ולא רק במקומן. דמה שהמים נפסלו זה רק לגבי הפוסל שבהם, דהם קיבלו את הדין של המים שפסלו אותם, אך לגבי פסול גופן כל שאינם שאובין בעצמותן אינם נפסלים. והשתא כאשר המשיך את כל המקוה, כיון שיורד דין הפוסל שבהם שוב הם כשרים לגמרי, ומטהרים את השאובים ברבייה].

עוד כתב הרמב"ם שם ה"י את דין משנתינו, דאם מתערבין בחצר ונמשכין ויורדין לעוקה וכו' אם רוב מן הכשר כשר רוב מן הפסול פסול, אימתי בזמן שמתערבין וכו' אבל אם היו הכשרים והפסולים מקלחין לתוך המקוה וכו'. והקשה הכסף משנה מה הוסיף הרמב"ם בהלכה זו, הא כבר כתב לעיל דין רבייה והמשכה. ולכן כתב חידוש גדול להלכה, דאם נפלו ג"ל מים שאובין בהמשכה קודם שיש במקוה כ"א סאה, אע"פ שיוסיף אח"כ כשרים ובסך הכל איכא רבייה והמשכה לא מהני להכשיר את המקוה עד שיפלו השאובין בתערובת עם כשרים ויתבטלו קודם לכן. ורק בנפלו לאחר שיש במקוה כ"א סאה מהני רבייה והמשכה לחוד בלא ביטול קודם לכן. והא דתנן בסיפא היו מקלחין וכו' אם ידוע שנפלו לתוכן מ' סאה מים כשרים קודם שירדו לתוכן ג"ל וכו' על כרחיך בנפלו בלא המשכה, וכמש"כ הרמב"ם בפירושו, דאם נפלו בהמשכה אין צריך שיפלו אחר מ' סאה מים כשרים אלא אחר כ"א סאה מים כשרים.

וברמ"א הביא דין זה להלכה, דבעינן שיקדמו רוב הכשרים לשאובים בהמשכה, אך אם קדמו השאובים בהמשכה לרוב הכשרים לא מהני, [ולא הזכיר את דין משנתינו שאם נפלו בתערובת מהני בכל אופן].

ומהא דכתב הכסף משנה שאם נפלו ג"ל קודם שיש רוב כשרים לא מהני המשכה משמע דפחות מג"ל לית לן בה, אע"פ שנפלו קודם שיש במקוה כ"א סאה. ואם כן משמע דאף הפוסל של הג"ל נשאר עד שיהיה במקוה רוב כשרים, וכל המים חוזרים ונפסלין. אך רעק"א בשו"ע נקט שאם נפלו ג"ל קודם שיש רוב כשרים, יוכל להוסיף מי גשמים עד שיהיו מ"ס כשרים ויחזור המקוה לכשרותו. ומבואר שהבין בכסף משנה שהדין שג"ל פוסלין את המקוה יורד בהמשכה בכל אופן, ואפילו כשאין רוב כשרים, ורק לגבי הדין רבייה יש חילוק, דרבייה מהני רק קודם נפילת השאובים. וגם מסברא כן הוא, דכיון שפסול ג"ל של המים השאובים יורד בהמשכה, וזה נעשה קודם נפילת המים, אין הבדל איך נופלים השאובים למקוה, דכבר ירד מהם הפוסל של ג"ל. ועל כרחיך ביאור דברי הכסף משנה הוא שרוב הכשרים מבטלין את השאובין רק אם היו שם קודם לכן, דהם חשובים טפי, אך אם השאובים קדמו אין הכשרים מבטלין אותן. ולפיכך נקט רעק"א שאם הוסיף מי גשמים ואין צריך לצירוף השאובין שפיר המקוה כשר.

תוס' בתמורה כתבו בשם השאילתות, דמקוה שנפלו בו ג"ל מים שאובים ונפסל כולו (וכן מקוה שכולו שאוב), ואח"כ המשיך את כל המים למקום אחר, שוב אינם פוסלים את המקוה, וע"ז אמר ר' יוחנן שאובה שהמשיכוה כולה כשרה. כלומר, שאם יוסיף עליהם מ"ס כשרים הרי זה מקוה כשר, ואפילו היו מקודם אלף סאה שאובין שהומשכו. והא דקאמר ראב"י דבעינן רבייה והמשכה היינו בשביל להצטרף למ"ס, אך אם מוסיף אח"כ מ"ס של מי גשמים דאין צריך את הצירוף, אפילו כולו שאוב כשר להקוות עליו ואינו פוסל בג"ל. וכתב הבית יוסף דאין נראה כן מדברי הרמב"ם ושאר פוסקים. (כלומר, שהרמב"ם ביאר שאובה שהמשיכוה כולה באופן אחר, דאם נפלו מיעוט מים שאובים למקוה ופסלוהו והמשיכן למקום אחר, הרי זה מקוה כשר, ואין מקור לחידושו של השאילתות). [ועי' לעיל שכתבנו בשם רעק"א דאע"פ שהרמב"ם חולק באופן שכולו שאוב שאי אפשר להקוות עליו מ"ס כשרים, מכל מקום אם הקדים את מיעוט הפסולים לרוב הכשרים מודה הרמב"ם שאפשר להקוות עליו, וכמש"כ לעיל].

וסברת השאילתות היא דהמשכה מהני להוריד את הפוסל של הג"ל, וכן את הפסול שאי אפשר להקוות עליהם, אך מה שהם עצמם פסולים בעינן רוב כשרים להכשירם, וכמש"כ לעיל. והרמב"ם סובר דכיון שבמ"ס הראשונים היו רוב פסולים שוב לא מהני להוסיף מים כשרים, דכבר נקבע שרוב המקוה נעשה בידי אדם. אך השאילתות סובר דכיון שאפשר להקוות עליהם ויש כאן מ"ס כשרים, הרי המקוה כשר.

**קבעו ולבסוף חקקו**

פ"ד מ"ה השוקת שבסלע אין ממלאין ממנה ואין מקדשין בה ואין מזין ממנה ואינה צריכה צמיד פתיל ואינה פוסלת את המקוה. היתה כלי וחיברה בסיד ממלאין בה ומקדשין בה ומזין ממנה וצריכה צמיד פתיל ופוסלת את המקוה. ומבואר במשנה שאם קבעו ולבסוף חקקו לא חשיב כלי לכל דבר, ואם חקקו ולבסוף קבעו חשיב כלי לכל דבר.

ובמס' ב"ב סה ע"ב תניא, צינור שחקקו ולבסוף קבעו פוסל את המקוה, קבעו ולבסוף חקקו אינו פוסל את המקוה. ומקשינן דלא אתיא כר' אליעזר ולא כרבנן, דלגבי דף של נחתומין שקבעו בכותל איתא ר' אליעזר מטהר דחשיב כמחובר, וחכמים מטמאין דחשיב כתלוש, והכא מני, אי ר' אליעזר אפילו חקקו ולבסוף קבעו, אי רבנן אפילו קבעו ולבסוף חקקו. ופירש הרשב"ם שם, דמהא דלא מפליג בין תקנו ולבסוף קבעו ובין קבעו ולבסוף תקנו אלמא לר' אליעזר הכל טהור ולרבנן הכל טמא, ולפיכך מקשה האי ברייתא מני. ומשני, לעולם רבנן היא ושאני שאיבה דרבנן. כלומר, דמעיקר הדין אף קבעו ולבסוף חקקו חשיב תלוש, אלא שלגבי מים שאובין הקילו. ומקשינן אי הכי אפילו חקקו ולבסוף קבעו נמי, ומשני שאני התם דאיכא תורת כלי עליו בתלוש. ומבואר למסקנת הסוגיא שלגבי דינים דאורייתא אפילו קבעו ולבסוף חקקו חשיב תלוש, ורק בדינים דרבנן הקילו.

ויל"ע אם כן איך סתם התנא דידן שהשוקת שבסלע אינה פוסלת את המקוה, הא לשיטות הראשונים שרובו שאוב פסול מהתורה אם רוב המים עברו דרך אותה שוקת הרי היא פוסלת את המקוה, שהרי לגבי דאורייתא חשיב תלוש. ובשלמא הא דאין ממלאין ממנה ואין מקדשין ומזין ממנה י"ל שרבנן החמירו לחושבו כמחובר אע"פ שמעיקר הדין הוי כתלוש, אך לגבי פסול שאובין איך הקילו חכמים ברובו שאוב שפסול מהתורה.

עוד יל"ע מדוע אינה צריכה צמיד פתיל, הא לגבי דינים דאורייתא דינה כתלוש ובלא צמיד פתיל הטומאה עוברת לתוך הכלי.

ובאמת הראב"ד בתשובות ופסקים עמ' ע"ה כתב: ואי קשיא לך רישא למה הוצרך ליה השוקת שבסלע אינה פוסלת את המקוה, והא אפילו קבעה ולבסוף חקקה אינה פוסלת. ותירץ, נהי דאינה פוסלת משום דשאובה דרבנן, אבל לענין הזאה ומילוי וקידוש ולכל דבר כלי הוא, דכל תלוש ולבסוף חברו כתלוש דמי. ומבואר מדבריו דשוקת גריע מקבעו ולבסוף חקקו לפי שלא היתה תלוש מעולם. ולפי"ז ניחא דכל הני דמתני' חשיבי כמחוברים לגמרי מעיקר הדין, ואף כלפי דינים דאורייתא, ולפיכך אפילו כל המקוה עברה בשוקת כשר, וכן אינה צריכה צמיד פתיל.

אך הרא"ש כאן כתב ואפילו היה תלוש אלא שקבעו ולבסוף חקקו אין תורת כלי עליו לכל דין מי חטאת. וכן כתב הר"ש בפרה פ"ה מ"ז. ומבואר מדבריהם דלא כהראב"ד, ומה שנקטה המשנה שוקת שבסלע לאו דוקא אלא הוא הדין קבעו ולבסוף חקקו. והשתא הדרא הקושיא מהסוגיא בב"ב שלגבי דינים דאורייתא חשיב כתלוש. והיה מקום לומר דהר"ש והרא"ש לא פליגי על הראב"ד אלא לגבי פרה, דס"ל שרבנן החמירו לגבי פרה שלא יחשב כלי עד שיחקקנו ולבסוף יקבענו, ובאמת להקל לא אמרינן דחשיב כמחובר, ומודים להראב"ד שאם קבעו ולבסוף חקקו צריך צמיד פתיל, ואם רובו שאוב פסול מהתורה הרי הוא פוסל את המקוה. ואם נאמר כן יתיישב שפיר מדוע ברישא נקטה המשנה שוקת שבסלע ובסיפא נקטה היתה כלי וחברה בסיד, ולא כתבה דין האמצעי דקבעו ולבסוף חקקו. והיינו משום שבזה דינם חלוק, שלגבי לפסול את המקוה יש חילוק בין מיעוט לרוב, ולגבי פרה החמירו רבנן דחשיב כמחובר, ולגבי צמיד פתיל חשיב תלוש וצריכה צמיד פתיל.

אך הרמב"ם פי"א מכלים הכ"ד כתב: לפיכך דף של נחתומין של מתכת שקבעו בכותל טמא וכן כל כיוצ"ב משאר כלי מתכות שנקבעו וכו'. ומשמע שדוקא כשקבע דף בקרקע טמא כשהיה, אך אם קבעו ולבסוף חקקו אינו מק"ט. והקשה הקהלות יעקב (טהרות סי' נג) דמסקנת הסוגיא בב"ב שלגבי דאורייתא אפילו קבעו ולבסוף חקקו מק"ט. [ומהא דכתב הרמב"ם פ"ו ממקואות ה"ו לחלק בצינור בין קבעו ולבסוף חקקו לחקקו ולבסוף קבעו לא קשה מידי, דהא דעת הרמב"ם דכולו שאוב דרבנן].

ובקהלות יעקב שם תירץ דהרמב"ם למד בביאור הגמ' בב"ב דלא כהרשב"ם, דודאי דף של נחתומין איירי בחקקו ולבסוף קבעו, ולפיכך חכמים מטמאין, אך בקבעו ולבסוף חקקו אף חכמים מטהרין, וכמו שפסק הרמב"ם. והא דמקשינן שלגבי שאובין לדעת חכמים יש לפסול אף בקבעו ולבסוף חקקו, היינו משום שמצינו חילוק בין שם כלי לגבי שאובין לשם כלי לגבי טומאה, וכמש"כ הראב"ד בהשגות פ"ח ה"ז, דלגבי שאובין אין צריך שם כלי של קבלה אלא כל שיש לו תוך ומקבל פוסל בשאובין, והשתא אף שקבעו ולבסוף חקקו אמנם לא חשיב כלי לגבי טומאה אך לגבי שאובין אין חילוק, שהרי יש לו תוך המקבל, ורק בשאובין דרבנן הקילו חכמים שלא יפסול.

אך אכתי קשה מדברי הטור (הובא ברמ"א סעי' ז' ומקורו מהרא"ש הל' מקואות), דגיגית שקבעה בארץ ונתמלאה ממי גשמים אין טובלין בה, כיון שהיה שם כלי עליה קודם שקבעוה, עד שיהא בשוליה נקב כשפופרת הנוד. וכתב הש"ך ס"ק כ"א דמשמע שאם לא היה עליה שם כלי בתלוש כגון שקבעו עץ או אבן ואח"כ חקקו כשר, וכן הוא במשנה וברא"ש ופוסקים. ותמה הגר"א דלפי הפוסקים דטבילה בתוך כלי פסולה מהתורה או לפי הפוסקים שכולו שאוב פסול מהתורה, לגבי דין תורה אף קבעו ולבסוף חקקו חשיב ככלי, ומדוע אפשר לטבול שם. וכן הקשה בשו"ת רעק"א יו"ד סי' ל"ט.

ובכתבי הגר"ח תירץ, דיש חילוק בין מחובר לענין קבלת טומאה לדין מחובר לגבי שם כלי בפרה ושאר דברים, דלגבי פרה ושאר המנויים במשנה החיבור לקרקע מועיל להפקיע שם כלי, והכל תלוי אם יש שם כלי או לא, אך לגבי קבלת טומאה אף כשלא יפקיע שם כלי אין מחובר מק"ט. וכן חקרו האחרונים לגבי אוכל, דמחובר אינו מק"ט, האם זה משום שקרקע אינו מק"ט, או שמא מחמת חיבורו לקרקע פקע ממנו שם אוכל. ונקט הגר"ח דיש ב' סיבות לטהר. והנה החילוק אם חקקו קודם או קבעו קודם כלפי הדאורייתא שייך רק לגבי הפקעת שם כלי, דקיי"ל שכל הכלים יורדים לידי טומאה במחשבה ואין עולין אלא בשינוי מעשה, דלהפקיע שם כלי צריך מעשה גמור, והשתא אם חקקו קודם כיון שחל עליו שם כלי בתלוש תו לא פקע בחיבורו לקרקע, ומהתורה חשיב ככלי, ואם קבעו קודם כיון שלא חל עליו שם כלי בתלוש מהתורה לא חשיב ככלי. וכל זה לגבי שם כלי, אך לגבי קבלת טומאה כיון שיש טעם נוסף לטהר דכל דבר מחובר אינו מק"ט ואף בלא הפקעת שם כלי, אם כן חיבורו לקרקע צריך לטהרו אף שחקקו ולבסוף קבעו, דלא מהני מה שכבר חל עליו שם כלי בתלוש שלא יפקע שם כלי ע"י חיבורו לקרקע, כיון שהחיבור לקרקע מטהר גם בלא הפקעת שם כלי, ולפיכך לגבי טומאה רק מדרבנן מק"ט.

והקשה על תירוצו, דבגמ' מוכח שאם שאיבה דאורייתא אף לגבי שאיבה אין חילוק בין חקקו קודם לקבעו קודם, אע"פ ששאיבה תלוי בשם כלי ולא בקבלת טומאה. ותירץ דחכמים תלו דין שאיבה בקבלת טומאה, עיי"ש.

ובדרך זה יישב נמי שיטת הטור, דהא לגבי טבילה בתוכו הכל תלוי בדין ביטול כלי, ואין זה שייך לקבלת טומאה, ולגבי ביטול שם כלי אף בדאורייתא יש הבדל אם חקקו קודם או קבעו קודם.

ובשו"ת רעק"א שם נסתפק בכלי שניקב וקבעו בארץ ואח"כ סתם הנקב, האם חשיב כקבעו ולבסוף חקקו, כיון שבשעה שקבעו לא היה לו שם כלי, או שמא חשיב כחקקו ולבסוף קבעו. ולכאורה לדברי הגר"ח דלעיל צ"ע מה הצד שייחשב כחקקו ולבסוף קבעו, הא כיון שחיברו בתורת נקוב לא חל עליו שם כלי במחובר. ונראה מדבריו שהצד לפסול הוא משום שכלי עם נקב יש בו עדיין שם כלי אלא שהוא כלי פסול, ולכן אף כשקבעו בארץ לא פקע שם כלי ממנו, וכאשר יסתום הנקב שוב הוי כלי מעליא. ועיי"ש ברעק"א שאם קבע כלי בארץ ואח"כ ניקבו ושוב סתמו ודאי הוי כלי לפסול את המים.

עוד איתא במשנה שם: ניקבה מלמטה או מן הצד ואינה יכולה לקבל מים כל שהוא כשרה. כמה יהא בנקב כשפה"נ. אמר ריב"ב מעשה בשוקת יהוא שהיתה בירושלים והיתה נקובה כשפה"נ וכו'. ובפשטות הא דמפרש כמה יהא בנקב כשפה"נ איירי בנקב מלמטה או מהצד ולגבי שלא יפסול את המים שבכלי בשאובין. והקשה הר"ש דבמס' יבמות טו ע"א מייתי למעשה דשוקת יהוא לענין עירוב מקואות, כגון מקוה חסר או שאוב ומשיקו למקוה כשר דבעינן כשפה"נ. ותירץ, דזה תלוי בפלוגתת התנאים בתוספתא, דאיכא מ"ד שנקב מלמטה מפקיע שם כלי בכל שהוא ואיכא מ"ד דאף מלמטה בעינן כשפה"נ, [לכאורה כונתו דרישא דתוספתא אם היה נקוב כשפה"נ אין פוסל ואם לאו פוסל איירי בין מהצד בין מלמטה, וכשעלו ג' רגלים ליבנה הכשירוה להן אפילו נקוב כמחט מלמטה, וכן סובר ראבר"י דבד"א מן הצד אך מלמטה אפילו כל שהוא, אך קודם שהכשירוה ביבנה סברו שאף מלמטה כשפה"נ]. וסוגיא דיבמות סברה דנקב מלמטה מפקיע שם כלי בכל שהוא, ועל כרחיך כמה יהא בנקב לא קאי ארישא, דשם איתא בהדיא בין מלמטה בין מן הצד, והרי מלמטה אין צריך כשפה"נ. אך למ"ד שאף מלמטה סגי בשפה"נ מתני' מתפרשת כפשטה דכמה יהא בנקב קאי ארישא ולא בעירוב מקואות. ובפשטות לפי"ז קיי"ל כסוגיא דיבמות וכראבר"י כיון שחבריו אמרו לו יפה הורית, ובנקב למטה סגי בכל שהוא.

אך הרמב"ם פ"ו ה"ג פסק: נקבה מלמטה או מן הצד כשפה"נ כשרה ואינה פוסלת את המקוה. ומבואר שפסק כתנא דמתני' דאף מלמטה בעינן כשפה"נ ולא סגי בנקב כל שהוא. ובאמת צ"ע מדוע בעינן כשפה"נ הא הכלי אינו מחזיק מים, ואיך עושהו שאובין.

והנה הרמב"ם כתב עוד בה"ד: הלוקח כלי גדול כגון חבית גדולה או עריבה גדולה, ונקבו נקב המטהר אותו וקבעו בארץ ועשהו מקוה הרי זה כשר. וביאר הכסף משנה דהרמב"ם פירש שקסטלין דתוספתא הוא חבית גדולה, ואיירי לענין לטבול בתוכה, וס"ל דהא דאמר ראבר"י הלכה זו הוריתי ברומי לטהרה אין הכונה דסגי בנקב כל שהוא אלא הכונה דסגי בנקב בכדי טהרתו, ואין צריך כשפה"נ. וצ"ע מה החילוק בין ה"ג דבעי כשפה"נ לה"ד דסגי בנקב המטהרו. ובכסף משנה כתב ליישב כמה אופנים:

א. בה"ג איירי בחיבר הכלי לקרקע בעודו שלם, ולפיכך לא בטל שם כלי עד שינקב כשפה"נ, משא"כ בה"ד איירי בחיבר לקרקע לאחר שניקב, ולפיכך בטל שם כלי בנקב המטהרו. ולפי"ז צ"ל דמתני' כמה יהא בנקב כשפה"נ איירי בחיברו לקרקע קודם שניקב, ודוחק. וגם מסברא צ"ע מדוע ניקב בכדי טהרתו לאחר שחיברו לא מהני, הא החיבור לקרקע מגרע בשם כלי ולא להפך.

ב. בה"ג איירי בשוקת שבסלע שהוא כלי אבנים, וכיון שכלי אבנים אינם מק"ט אי אפשר לשער בהם בכדי טהרתו, ולפיכך נקטו שיעור כשפה"נ, ובה"ד איירי בכלי המק"ט, ולפיכך שיעורו בכדי טהרתו. ולפי"ז צ"ל דמתני' כמה יהא בנקב כשפה"נ איירי בכלי אבנים דוקא. וגם מסברא צ"ע מדוע כלי אבנים שיעורן בשפה"נ, הא בכלי אבנים יותר קל להפקיע שם כלי ולא להפך.

ג. בה"ג איירי בשוקת, וכיון שאם חיברה ואח"כ חקקה כשרה גזרו חכמים שאם חקקה ואח"כ חיברה לא תתכשר עד שינקב כשפה"נ, כי היכי דלהוי הכירא. וצ"ב מה החילוק בין שוקת לכלי גדול או עריבה. [ולא משמע ששוקת היינו מאבן, דהא כתב הכס"מ דאפילו את"ל דכלי שחיברו בסלע כל כלי במשמע ואפילו של חרס].

וג' תירוצים אלו צ"ע, דלכאורה שיעור שפה"נ מצינו רק לגבי עירוב ולא לגבי הפקעת שם כלי, ולפי כל תירוצי הכס"מ שיעור שפה"נ מועיל להפקעת שם כלי.

ומדברי הגר"ח והגרי"ז עולה ביאור אחר בחילוק בין ה"ג לה"ד. דהנה הראב"ד השיג על הרמב"ם דלא סגי בנקב המטהרו, דהא לגבי שידה שבים תנן פ"ו מ"ה דאין מטבילין בהן אא"כ היו נקובין כשפה"נ, ולפי ר' יהודה בכלי גדול בעינן נקב ד' טפחים ובקטן ברובו. ועכ"פ חזינן דלא סגי בנקב המטהרו אלא כשפה"נ או ד' טפחים. והרמב"ם עצמו פסק שם ה"ח דבעינן נקב כשפה"נ, ומאי שנא כלי גדול שחיברו לקרקע משדה שבים.

ותירץ הגר"ח בדעת הרמב"ם, דלגבי טבילה בתוך הכלי לא סגי בהפקעת שם כלי ע"י נקב המטהרו, דמכל מקום אינו טובל בקרקע, ובתו"כ ילפינן מדכתיב מהקש בור מקוה מים למעין דבעינן טבילה בקרקע. והשתא כאשר ניקב הכלי בכדי טהרתו וחיברו בקרקע, הרי זה נחשב לטבילה בקרקע כיון ששם כלי פקע ע"י הנקב, והרי המים מונחים ע"ג הקרקע. משא"כ בשדה שבים לא סגי בנקב המטהרו והפקעת שם כלי, דאכתי אין המים מונחים על הקרקע אלא ע"ג מים שבים. ורק ע"י נקב כשפה"נ נתחברו המים שבכלי למים שבקרקע, ומטעם חיבור חשיבי כמונחים בים.

והוסיף הגר"ח דאף הראב"ד מודה לזה, אלא שהוא סובר שלגבי טבילה בתוכו ליכא הפקעת שם כלי בנקב המטהרו אלא צריך נקב גדול של ד' טפחים או ברובו. וס"ל להראב"ד שבין לר' יהודה ובין לחכמים ע"י נקב כשפה"נ איכא עירוב מקואות לים, וע"י נקב ד' טפחים או רובו איכא הפקעת שם כלי, ופליגי האם סגי בעירוב בלא הפקעת שם כלי, דלפי ר' יהודה כיון דהוי טבילה בתוך כלי פסול ולא סגי בעירוב, ולפי חכמים טבילה בכלי תלוי רק בחיבור לקרקע, ואין צריך להפקיע שם כלי, ומים שבתוך כלי שמחוברים לקרקע כשפה"נ כשרים לטבול בהם. והשתא שפיר הקשה על הרמב"ם מדוע סגי בנקב המטהרו הא לכו"ע להפקעת שם כלי צריך ד' טפחים או רובו. ובדעת הרמב"ם צריך ליישב דר' יהודה וחכמים פליגי בתרתי, וס"ל לחכמים דאף לגבי שאובין סגי בנקב המטהרו להפקיע שם כלי, ולפיכך פסק דסגי בנקב המטהרו.

והנה הגרי"ז הביא את יסודו של הגר"ח דטבילה בכלים תלוי בחיבור לקרקע ולא תלוי בשם כלי, וביאר בזה את התוספתא דמחלקינן בין נקב מהצד דבעינן כשפה"נ לנקב מלמטה דסגי בכל שהוא, דכאשר הנקב בצד, אמנם בטל שם כלי מחמת שאינו מקבל מים, אך מכל מקום אי אפשר לטבול בו משום שאין המים מחוברים לקרקע, דשולי הכלי מפסיקין, ורק בנקב שפה"נ איכא חיבור לקרקע. [ואף שהנקב בצד חשיב חיבור לקרקע, ואין צריך נגיעה בקרקע]. משא"כ נקב למטה, כיון שהקרקע מחזיקה את המים וכל המים נשענים על הקרקע, חשיב חיבור לקרקע גם בכל שהוא, ולפיכך כשר לטבול בו. והנה כל זה ביאר בתוספתא, אך הרמב"ם בה"ג נקט שתנא דידן חולק על התוספתא וס"ל דאף בנקב מלמטה צריך נקב כשפה"נ בשביל חיבור, ולא סגי במה שהקרקע מחזיקה את המים. [ואף שלגבי פרה הביא מהרמב"ם שאם ניקב נקב קטן שאינו מטהרו ופקקו בסמרטוט פסול לפי שאין המים עגולין כלי, כלומר שהסמרטוט מחזיק את המים ולא הכלי, התם איירי לחומרא שכיון שהמים נשענים גם על הסמרטוט אין כאן רק החזקת כלי, אך לקולא - דאם הקרקע עוזרת להחזיק את המים חשיב כמונחים בקרקע - לא מצינו].

ומעתה יש לבאר את החילוק בין ה"ג לה"ד, שבה"ג איירי בכלי שנקב המטהרו הוא כמוציא רימון וכדו', ובזה כתב הרמב"ם דאם לא ניקב בכדי טהרתו אלא בשפופרת הנוד אינו פוסל את המקוה, ואע"פ שיש עליו עדיין שם כלי לגבי קבלת טומאה מכל מקום טובלין בו לפי שהמים מחוברים לקרקע, וכמש"כ הגר"ח. ואילו בה"ד איירי בכלי שנקב המטהרו הוא פחות משפופרת הנוד, ובזה כתב הרמב"ם שאם ביטל שם כלי טובלין בו אע"פ שליכא נקב כשפה"נ, והם ב' האופנים לחבר את המים לקרקע, או בנקב כשפה"נ בלא ביטול שם כלי או ע"י ביטול שם כלי בלא נקב כשפה"נ.

ואע"פ שהרמב"ם בה"ג איירי לגבי לפסול את המקוה בשאובין, יתכן לחדש דכל שניקב הכלי בשפה"נ שהמים שבו מחוברים לקרקע, אע"פ שיש עליו עדיין שם כלי לא נעשו המים שאובים, שהרי הם מחוברים לקרקע גם בהיותן בתוך הכלי, ושאובין הוי רק כשאינם מחוברים לקרקע. ולפי מש"כ לעיל בשם הגר"ח דלגבי דין שאובין דימוהו חכמים לקבלת טומאה ולא להפקעת שם כלי בלא"ה ניחא.

אמנם מדברי הש"ך משמע דלא כהגר"ח, דהש"ך ביאר חילוקי הדינים של קבעו בארץ וכו', דמלבד נקב המטהרו בעינן נמי הוכחה דהוי בנין ולא כלי, ואפשר ע"י ארבעה אפשרויות, או ע"י שקבעו בארץ דהיינו ששקעו בקרקע, או ע"י סיד ובנין דהיינו צרורות, דכך הוא הדרך לעשות בנין, או ע"י שיבנה, דהיינו בלא שיקוע, או ע"י שמירחו בארץ. ומשמע מדבריו שסיד ובנין מהני אף בתלוש ממש, וכל ענין קבעו בארץ הוא בשביל להוכיח שזה בנין ולא כלי, ודלא כהגר"ח שהתנאי הראשון לטבול בתוכו הוא חיבור לקרקע, ולא סגי בביטול שם כלי ע"י הנקב.

והנה בהגהות רעק"א הקשה על הרמ"א שהחמיר כשיטת הראב"ד לעשות נקב כשפה"נ, דבכלי עץ שנקב המטהרו הוא כמוציא רימון לא יועיל שפה"נ, דהא שיטת הראב"ד שאם טבל אחורי כלים נמי טבילתו פסולה מדרבנן, גזירה אטו תוך כלי, ולכן אסור לעשות שליבות עץ במקוה, וכן שכן שאסור לטבול בכלי שמחובר לקרקע כשפה"נ. ובאמת בשו"ת רעק"א נקט שלפי הראב"ד בכלי עץ בעינן נקב המטהרו בכל אופן.