פרק במה טומנין1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 4 במה טומנין

י.טחן – פרק במה טומנין -1-

**בגדרי שרש איסור הטמנה ובאור דינא דקופה שטמן בה והמסתעף לדינא דהטמנה במקצת**

**דף מ"ז ע"ב**

**ביסוד איסור הטמנה במוסיף הבל ואינו מוסיף הבל**

1. **במה טומנין ובמה אין טומנין אין טומנין לא בגפת ולא בזבל לא במלח ולא בסיד ולא בחול בין לחין בין יבשין וכו'.** מבואר במתניתין איסור הטמנה בדבר המוסיף הבל, ויעוין עוד במשנה דף נ''א לא כסהו מבעוד יום לא יכסנו משתחשך וברש''י שם דמבואר דהוי דין נוסף של איסור הטמנה גם באינו מוסיף הבל רק דהוי רק משתחשך. ובגמ' בדף ל''ד ע''א מבואר להדיא להנך תרי דיני דאיסור הטמנה בדבר המוסיף הבל ודבר שאינו מוסיף הבל. ובבאור ההכרח דדינא דמשנתנו הוי גם מבעוד יום יעוין בדף ל''ד ע''א ברש''י שם ובמהר''ם וברעק''א ואכמ''ל.

**ובבאור שרש הנך תרי גזירות יעוין בדף ל''ד ע''א דאיכא התם שתי גרסאות** דלגרסת רש''י גזירת הטמנה בדבר המוסיף הבל הוי מחמת שמא יטמין ברמץ ויחתה, וגזירת הטמנה באינו מוסיף הבל הוי מחמת שמא ירתיח והוי הרחקה שלא יעשה מעשה בישול כשיראה שקדירתו נצטננה.

אולם גרסת הר''ח והרמב''ם היא להיפך דבמוסיף הבל הוי שמא ירתיח, ובאינו מוסיף הבל הוי מחמת שמא יטמין ברמץ. ויעוי''ש בחידושי הר''ן וז''ל, זו היא גירסת הגאונים, וכן פירשו אם נתיר להטמין בדבר המוסיף מבעוד יום שמא תרתח הקדירה בשבת ויצטרך לגלות עד שתנוח הרתיחה, ויחזור ויכסה בשבת ונמצא טומן בדבר המוסיף הבל שהוא אסור, ואקשינן אי הכי בין השמשות ליגזור שלא יטמין בדבר המוסיף לצורך מחר, ופרקינן סתם קדירות בין השמשות רותחות הן כלומר רתחו ונחו וכיון שנחו אין רותחין כ"כ הרמב"ם ז"ל בפ"ד מה' שבת. וגרסי' אמר רבא מפני מה אמרו אין טומנין בדבר שאינו מוסיף משחשכה גזירה שמא יטמין ברמץ ויצטרך לומר לפי גירסא זו דרמץ דבר שאינו מוסיף הוא וזו הוא שקשה בגירסת הגאונים ז"ל דרמץ ודאי דבר המוסיף הבל הוא עכ''ל.

ומבואר ברמב''ם דהא פשיטא דבשבת עצמה איכא איסור להטמין בדבר המוסיף הבל רק דעיקר חידושא הא דאסור גם מבעוד יום. ובבאור הא דפשיטא ליה דאיכא איסורא בשבת עצמה יעוין בר''ן שם דהקשה מהא דמבואר במשנה בדף נ''א דהיכא שטמן בערב שבת מגלה ונוטל וחוזר ומטמין בשבת. ומיישב וז''ל, לאו קושיא היא דהתם בדבר שאינו מוסיף וכיון שאינו מתחדש שום חום בשבת אינו כתחלת הטמנה אבל בדבר המוסיף שכל שעה ושעה מתחדש חומו והולך כתחלת הטמנה היא.

**ויעוין באבן האזל הלכות שבת פרק ד הלכה ב דמבאר בכונת הר''ן דיסוד איסורא דהטמנה בשבת עצמה הוי מהך גזירה דהטמנה בדבר דאינו מוסיף הבל,** **רק דמוכיח מהרמב''ם דהוי ''גזירת בישול''.** וז''ל, אכן נראה לומר דהא דדחקו להר"ן לפרש כן הוא משום דסבר דכל החששא דיגלה ויכסה את הקדירה בשבת, הוא משום שיעשה הטמנה בשבת דאסור אפילו בשאינו מוסיף הבל כשמטמין לכתחילה וכדמוכח מפורש מלשונו עיין שם. אבל רבינו בפירוש המשניות וכן משמע נמי מחיבורו, פירש באופן אחר והוא דהטמנה בדבר המוסיף הבל בשבת אסור משום בישול וכן הוא לשונו בפיהמ"ש בר''פ במה טומנין, דאף דהיה מן הדין להתיר אפילו כשיתבשל בשבת דהא אינו תולדות האש אלא דגזרו שמא יאמרו כמו שמותר תוספות חום בהטמנה מותר נמי על גבי האש ממש ויבא לחמם על גבי האש בשבת עכ''ד. ומפורש בדבריו דלהטמין במוסיף הבל בשבת אסור מעיקר דינא דבישול והיינו בנצטננה מעט וגזרו תולדות שאר דברים אטו תולדות האש וכדאיתא בגמ' גזירה מעין זו, עכ"פ מוכח ''דליכא כאן גזירת הטמנה בשבת'' כ"א ''גזירת בישול בתולדות האש''. עכ''ל.

והא דמבואר דבאינו מוסיף הבל גזרו אטו יטמין ברמץ דשמא יחתה ומבואר דאיכא ''גזירת הטמנה בשבת'' יעוי''ש דמבאר דהכא בכסהו ונתגלה שאני.

**ויעוי''ש עוד דתלה את הנידון אי שייך בזה גזירת בישול בפלוגתת הרמב''ם והראשונים אי ממאכל בן דרוסאי איכא איסור בישול.** וז''ל, אבל הר"ן א"א לו לפרש כפירוש רבינו דאיסור ההטמנה כאן הוא משום בישול משום דסובר דאם נתבשלה כמאב"ד אין כבר בישול אח"ז כדאיתא בדבריו בריש כירה דכתב גבי לא יחזיר בשבת שנראה כמבשל, וע"כ לא שייך למיגזר בהטמנה בשאר דברים אטו תולדת האור דאחרי שנתבשל כמאב"ד שוב אין בישול וליכא למיגזר מידי ולכן פירש דהטעם דאסור הוא משום הטמנה בשבת, אבל רבינו דפסק בפ"ט דהמבשל דבר שנתבשל כל צרכו פטור משמע דוקא בבישל כ"צ אבל כמאב"ד יש בו אח"כ בישול כדהוכיח שם המ"מ, וא"כ שפיר יש לומר דסתם קדירות שבא להטמינן אינן מבושלות כל צרכן איכא למיגזר משום בישול וכמש"כ בפיהמ"ש כשיראו שמותר להוסיף חום ע"י שאר דברים ויבואו להחזיר גם על תולדות האש במבושל רק כמאב"ד, [וגם אפשר דס"ל לרבינו דדוקא ברותח אין בישול אחר בישול בנתבשל כ"צ אבל בצונן אפי' נתבשל כבר כ"צ שייך בישול, ובפ"ט שם מיירי ברותח לכן איכא למיגזר שיטמין צונן דשייך בישול, אבל עוד צ"ע זה בדעת רבינו] וא"כ לדידיה כל הגזירה משום בישול.

**בבאור הא דאיתא ברמב''ם דבאינו מוסיף הבל גזרינן אטו רמץ**

1. **יעוין בפיה''מ ריש פרקין** וז''ל, וטעם איסור ההטמנה בתבשיל באלו הדברים המנויים וכו' והדעת היה מחייב שתהיה ההטמנה בשבת בדבר שאינו מוסיף מותרת אבל אסרו גזירה שמא יטמין ברמץ והוא האפר החם לפי שהוא אינו מוסיף, ''ואסרנו ההטמנה באפר חם מפחדנו שתהיה בה גחלת האש קטנה'' ובעת שמניעים האפר יחתה בגחלים ולפיכך לא התירו ההטמנה בשבת ואפילו בדבר שאינו מוסיף משום גזירת רמץ ורמץ גזירה שמא יחתה בגחלים, ואולי תקשה בעיקר שהוא אצלנו אין גוזרין גזירה לגזירה והוא שיגזרו ב"ד דבר בשעה מן השעות ואח"כ ישוב ויגזור גזירה לאותה גזירה זה הדבר אינם עושים אבל אם יהיו שתי הגזירות בשעה אחת הרשות בידם והוא דבר נעשה תמיד והוא ענין אמרם כולה חדא גזירה היא ר"ל כי מי שגזר זאת הגזירה ראה שלא תתקיים זאת הגזירה אלא בגזירה אחרת תחזק אותה ותסמוך אותה ולפיכך גזר שתי הגזירות יחד עכ"ל,

**ויעוין באבן האזל מה דמיישב לפי''ז את קושית הר''ן דרמץ מוסיף הבל.** וז''ל, דהר"ן מפרש רמץ כפשוטו דכיון דאמרינן שמא יחתה בגחלים א"כ יש בו עוד גחלים וכיון שיש בהרמץ עוד גחלים ניכרים בודאי יש בו הרבה חום וא"כ הוא דבר המוסיף הבל אבל הרמב"ם הא כתב להדיא מפחדנו שיהיה בה גחלת האש קטנה והיינו דבודאי למראית עין לא נמצא בהרמץ גחלים וזהו אחר זמן שכבר נתקרר הרמץ ולא נמצא בו גחלים ורמץ זה הוא דבר שאינו מוסיף הבל ורק שכתב מפחדנו שיהיה בה גחלת האש קטנה והיינו שלא נראית, ''ואין זה בגדר חששא וספק כמו גבי שמא יטה, אלא בגדר גזירה'' ולכן שייך בזה הא דאין גוזרין גזירה לגזירה וע"כ צריך לומר דכולה חדא גזירה היא כמ"ש הרמב"ם.

**בפלוגתת הראשונים אי הקולות שנאמרו בגזירת שהיה איכא גם בגזירת הטמנה**

1. יעוין בתוס' ד''ה במה טומנין, דמביא את פלוגתת רבינו שומואל ור''ת אי הוי כשהיה או דמאחר דהטמנה הוי לצורך מחר וכן האש יותר נתפסת כיון דהוא מכוסה הלכך איכא יותר חשש חיתוי ובזה בכל גוונא איכא איסורא. ויעוין בר"ן על הרי"ף דף כא עמוד ב תוספת באור בזה וז''ל, וטעמא דמילתא משום דבשהייה כיון דלא מטמין לה מסתמא לאורתא קא בעי לה וחומה משתמר עד שעת אכילה ועוד שכיון שהוא מניחה מגולה ושליט בה אוירא אין חתוייה מועיל לה כל כך ומשום הכי לא גזרינן שמא יחתה אלא בבשיל ולא בשיל בלחוד אבל בהטמנה דלמחר קא בעי לה אין חומה משתמר ואתי לאחתויי, ועוד שכיון שהיא טמונה החיתוי מועיל בה הרבה ומשום הכי בהטמנה בכולהו גווני אסור עכ''ל.

ולכאורה לשיטת רש'י ריש כירה דגזירת שהיה מישך שייכא לגזירת הטמנה ותרוייהו נובעים מחמת ה''מוסיף הבל'' א''כ מוכרח דהוי חד דינא לתרוייהו וכ''נ בב''י רנ''ג ד''ה ומ''ש רבינו לחלק, יעוי''ש דנק דר''י ס''ל כראבי''ה דלכיא חילוק בין הטמנה לשהיה ולחנניא מותר בתרוויהו מאכל בן דרוסאי.

**רק דיש לעיין בזה מהא דמבואר ברש''י בדף ל''ד ע''ב דכתב דגזרו להטמין אף בבישלה כל צרכה אטו לא בישלה כ"צ עד שיגרוף או יקטום והכי מסקינן בפ' כירה יעוי''ש.** ולכאורה מבואר דלא כחנניה, אלא דצ''ע כמו שהקשה האבן האזל מהא דרש''י בעצמו פסק כחנניא בדף ל"ז בהא דאמר ואנן דמשהינן קדירה סמכינן אחנניא כשנתבשל כמאב"ד מותר להשהותו ע"ג כירה ואפילו באינה גרופה וקטומה. ולפירש"י הטמנה ושהייה חדא איסורא ואין מחלק ביניהן, ועוד דרבא מרא דהאי שמעתתא [בדף לד] דאין טומנין בדבר המוסיף הבל סבירא ליה בדף ל"ז ע"ב כחנניה דמותר להשהות באינה גרופה וקטומה [יעוי''ש ברש''י]. ומבואר דגם לרש''י שייך דיהא חילוק בין הטמנה לשהיה.

**ובבאור הדבר נראה דיסוד דברי רש''י דמדמי שהיה להטמנה כמו שביאר המאירי בריש פרק כירה** **דס''ל דליכא חשש שמא יחתה מצד עצם המצב של השהיה על הגחלים**, אלא דיסוד גזירת הטמנה הוא דכל כמה דהעמיד את קדירתו במצב שמקור החום מוסיף הבל הוי סיבה לגזור שיטמין ברמץ דבזה איכא חשש חיתוי מצד עצמו. ורק דאיכא שתי אופנים ביחס לקדירה כנמצאת בדבר המוסיף הבל, או בהטמנה דבזה גם בסילוק מהכירה איכא בה יחס למוסיף הבל, או ע''ג הכירה ובנמצאת ע''ג הכירה לא בעי ל''הטמנה'', רק דיש להעיר דגם בזה איכא חילוק בין תוכה לעל גבה כמו שמבואר בדף ל''ז יעוין ברש''י שפירש דהוי כמטמין ברמץ, והכונה דכל כמה דמטמין בתוכה בהא איכא יותר יחס להמצאות הקדירה במוסיף הבל ולכן איכא בזה יותר סיבה לגזור.

**ולפי''ז נראה דשייך שיהא בזה חילוקים** דלמרות דבגוונא דבשהיה היכא דנתבשל כמאכל בן דרוסאי ליכא איסורא הוי מחמת דבזה היחס הוא לא בגוף הדבר אלא מכח חום הכירה דפועל בקדירה, ולכן כל כמה דלא צריך את חום הכירה ליכא יחס בין הכירה לקדירה אולם כל כמה דטמן אותו לגמרי בהא ליכא חילוקא.

**ונראה דחנניא דמתיר בשהיה במאכל בן דורסאי ואסר בחזרה הוי כמו שמבואר ברש''י בדף ל''ח ע''ב דהוי כמטמין לכתחילה** ומבואר דבחזרה איכא יותר יחס למקור החום ולכן בזה הוי כהטמנה ובהא מודה חנניא לגזירת הטמנה.

**ויעוין במהר''ם בנט בדף ל''ד ע''ב דמוכיח כן מרש''י ולפי''ז מבאר הא דמוכיח שם רש''י מהא דר' אושעיא ור' יוחנן דהחמירו בשהיה לאסור גם מבושל כל צורכו אטו אינו מבושל** דכונתו להוכיח דכל היכא דדינינן לשהי כהטמנה אסרינן בכל גוונא הלכך למורת דבשהיה פוסקים כחנניא דלא דן לשהיה כהטמנה מ''מ כל היכא דאסרינן כגון בחזרה דדמיא להטמנה בהא ליכא חילוקא.

**ומבואר דלמרות דגם לרש''י שאני הטמנה משהיה מ''מ לא הוי כסברת תוס' דהוי מחמת החשש חיתוי** אלא דלא מחלקים בין מבושל כל צרכו לאינו מבושל, ונראה דהוי לשיטתם דתוס' דנקט לטעמא דשמא יחתה הוצרך להעמיד חילוקים בחשש חיתוי, אולם לרש''י הוי מחמת דכל כמה דאסרינן ליה מחמת דהוי כהטמנה תו לא מחלקינן בין מבושל כל צרכו לאינו מבושל כל צרכו.

**דף מח ע''א**

**בשיטות הראשונים בדינא דקופה שטמן בה אסור להניחה ע''ג גפת**

1. **דאמר רבי זירא משום חד דבי רבי ינאי קופה שטמן בה אסור להניחה על גפת של זיתים וכו' לעולם אימא לך לענין הטמנה דשומשמין נמי אסור לענין אסוקי הבלא דזיתים מסקי הבלא דשומשמין לא מסקי הבלא**. מבואר בגמ' דאיכא שתי אופנים באיסור הטמנה האחד באופן של הטמנה בתוך הדבר המוסיף הבל שנית באופן שהקדירה נמאת בתוך קופה שלא מוסיפה הבל רק דמונחת על דבר המוסיף הבל ובזה בעינן שיהא בו כח לאסוקי הבלא ולכן הוי רק בזיתים למורת דגם שמושמין מוסיפים הבל.

**ובבאור הך דינא דקופה איכא ג' דרכים ברבותינו הראשונים** יעוין היטב בראשונים .

**ובחידושי הר''ן מעמיד בקצרה את הנך ג' שיטות.** וז''ל, יש כאן מחלוקת **שיש מי שאומר** דכי אמרינן דאסור להניחה דוקא בששולי הקדירה נוגעין בגפת, אבל בקופה שיש לה שוליים והניח בה הקדירה כדרכה מותר להניח על גבי גפת של זיתים שכיון שאין הקדירה נוגעת בגפת שהויי הוי ולאו הטמנה. **ויש מי שאומר על דרך סברא זו** דנהי דאמרי' דהיכא דאיכא הפסק בין קדירה לדבר המוסיף שרי דשהויי ענין לעצמו והטמנה ענין לעצמו הני מילי היכא ''דמפסיק אוירא'' אבל היכא דלא מפסיק אלא שולי קופה אסור דהו"ל כהטמין בדבר שאינו מוסיף, ואחר נתן על הכל דבר המוסיף דאסור וזו היא שיטת הרמב"ן ז"ל.

**אבל הרב ר' יונה ז"ל כתב דאפילו מפסיק אוירא בין קדירה לגפת אסור**, דכי שרינן שהויי על גבי כירה קטומה אף על פי שהיא מוספת הבל דוקא בשאינה מוטמנת מלמעלה ומשום הנהו טעמי דכתיבנא במתני', אבל כל שהיא מוטמנת גלי אדעתיה שהוא מקפיד בחימומה ולצורך מחר הוא דקא בעי לה, ומשום הכי אסור להשהותה על גבי כירה קטומה ועל גבי כל דבר המוסיף גזירה שמא יחתה לא התירו להשהותה אלא כשמניחה מגולה וכסויה עליה כמנהגו בחול.

**בבאור הך שיטה דבעינן ששולי הקדירה יגעו בגפת**

1. **נראה דמבואר בדבריהם דמאחר דעיקר גזירת הטמנה ענינה בשייכות דאיכא בין הקדירה למקור החום א''כ מן הראוי דיהא יחס ישיר למקור החום ע''י המגע בגפת,** והא דמהני ההטמנה דקופה בהדי הגפת למרות דהקופה לא מוסיפה הבל יעוין ברמב''ן וז''ל, והלכך הבלא דמצד אחד כהטמנה היא, כיון דמחוברת לקופה שההטמנה בתוכה, דכולה קדירה טמונה היא וצדה אחד טמון בדבר המוסיף והוא מעלה הבל לכולה בתוך הקופה. ונראה בבאור כונתו דמאחר דעיקר ענין ההטמנה לקבוע את היחס של העמדת הקדירה במקור החום לא כעמידה חיצונית ד''שהיה'' אלא דאיכא בזה חיבור למקור החום ע''י ההטמנה בתוכה הלכך כל כמה דסכ''ס היא טמונה ואיכא מקור חום שמתיחס להך הטמנה ע''י ששולי הקדירה נוגעים בגפת הלכך הוי סיבה לדון את הטמנה של הקופה ביחס לגפת ולהעמיד מכח זה את היחס לקדירה כטמונה בגפת ולא כמונחת הנחה חיצונית.

**בבאור הך שיטה דלא איכפת לן בהפסק הקדירה**

1. **נראה דהא ודאי מבואר דלא דיינינן את הפסק הקופה כניתוק ממקור החום,** רק דיש לדון בגדר הדבר אי חשיב דהגפת ושולי הקופה הוי כחד וממילא הוי ממש כמונח ע''ג הגפת, או דנתחדש בזה דלחיבור למקור החום לא בעי הנחה ממשית אלא העיקר שלא יהא הפסק אויר, וכל כמה דהקדירה טמונה אפילו בדבר שלא מוסיף הבל כיון דסכ''ס איכא חיבור למקור החום ע''י שמשפיע ומוסיף הבל סגי בזה להאי יחס של הטמנה בדבר המוסיף הבל. ויעוין בחזו''א ל''ז ס''ק י''ט דנקט דלפי''ז אין חילוק בין גרוף אינו גרוף כיון דעיקר האיסור נובע מכח הבגדים והגפת הוי היכי תימצי להופכם כמוסיפים הבל.

**ויעוין בלשון הר''ן דהו"ל כהטמין בדבר שאינו מוסיף, ואחר נתן על הכל דבר המוסיף דאסור.** ונראה דחשיב דכל הקדירה טמונה בדבר שאינו מוסיף הבל רק אח''כ ''נתן על הכל דבר המוסיף'' ונראה כצד ב'. **ויעוין עוד בשיטה לר''ן** וז''ל, דהיינו דוקא כשהקופה שטמן בה מונחת ע"ג גפת של זיתים שנוגעת בהן דלא שליט בה אוירא דהשתא כיון שכולה טמונה ומקצתה בדבר המוסיף ומסיק הבלא אסור.

**אולם יש לעיין בלשון הרמב''ן** וז''ל, ואפשר שאפילו יש שולים לה כיון שהן נוגעין בגפת עצמו נקראת הטמנה, שאם טמן בדבר שאינו מוסיף וטמן על הכל בדבר המוסיף אף זה אסור, **''וצד אחד** אסור'' ובלבד במיני דמסקי הבלא. ונראה מלשונו דעיקר יסודו דלא דיינינן את הפסק הקופה כניתוק אולם הא מיהא דלא דיינינן מחמת זה את כל הקדירה כטמונה אלא רק כטמון מצד אחד. ויעוין בחזו''א סימן ל''ז ס''ק י''ט ד''ה ודעת רמב''ן, דמוכיח מהרמב''ן דהטמנה מצד אחד הוי הטמנה והא דמבואר בגמ' להך דינא בגוונא שטמונה בקופה יעוי''ש דמבאר בזה שתי אופנים.

**ויעוין ברשב''א דהביא להך פירושא דהרמב''ן בזה''ל**, ויש מפרשים קופה שטמן בה אסור להניחה על גבי גפת של זיתים ודוקא בששולי הקופה נוגעין בגפת דהוה ליה כטומן בדבר שאינו מוסיף וטמן את הכל בדבר המוסיף, ואם כן לדבריהם הא דר' זירא אתא לאשמועינן דאפילו טמן בקופה שדפניה מבדילין בין הקדירה והגפת אסור, ואינו נראה כן אלא דוקא בשטמן קאמר. ומבואר דהבין דלהך פירושא לא בעינן להטמנה אלא סגי במה דמונח על הגפת.

**בבאור דעת הרשב''א ורבינו יונה דגם בהפסק אויר חשיב הטמנה**

1. **יעוין בב"י (סי' רנ"ז) וז"ל, כלומר, דאע"ג דמותר לשהות ע"ג כירה שאינה גרופה וקטומה הכא שהיא מכוסה בבגדים אעפ"י שהבגדים אינם מוסיפין הבל מחמת עצמם מ"מ מוסיפין הבל מחמת הגחלים והו"ל מטמין בדבר המוסיף הבל ואסור** וכן כתב הר"ן בריש פרק במה טומנין (שם) בשם ה"ר יונה והרשב"א.

**ויש לעיין בלשון הרשב''א** [וכן ברבינו יונה] וז''ל, ואפשר שאפילו אין הקופה דבוקה ממש על גבי גפת של זיתים אלא שהיא תלויה עליו אסור, דכיון שטמן כבר גילה בדעתו שהוא רוצה להניחה למחר ומקפיד עליה שישתמר חומה ואתי לחתויי, דכיון דמשום גזירת חתוי הוא מה לי נוגעת בדבר המוסיף מה לי אינה נוגעת כל זמן שגלה בדעתו שהוא מקפיד שישתמר חומה.

**ונראה מדבריו דהאיסור מחמת הגחלים דלמטה** רק דההטמנה שנעשה ע''י הקופה הוי סיבה לחשש חיתוי דבזה מגלה בדעתו דרוצה להניחו למחר ומקפיד על שמירת החום.

**ויעוין בשו''ת אבנ''ז חו''מ סימן קו דאכן תמה בזה על הב''י** וז''ל, הן אמת דק"ל מנ"ל להב"י הא. והר"ן בשם רבינו יונה כתב להדיא דהאיסור משום שמא יחתה כיון שמטמין ומקפיד בחימומו אסור להשהות ע"ג כירה קטומה וע"ג דבר המוסיף שמא יחתה ''ולדבריו האיסור משום גחלים דלמטה שמא יחתה''.

**ונראה דהב''י הבין דיסוד הך טעמא הוא מכח הא דחשיב שהבגדים עצמם מוסיפים הבל וזהו יסוד הסברא לכל הנך שיטות** והא דפליגי בהפסק אויר הוי מחמת דההפסק אויר הוי סיבה לנתק את את היחס לגחלים וע''י כך להפקיע את שרש גזירת הטמנה שענינה מחמת החשש חיתוי, ולזה בא הרשב''א ורבינו יונה בהך סברא דגלי אדעתיה להפקיע את החסרון מחמת הניתוק של האויר.

**ויש שהעירו מהא דמבואר ברשב''א דף ל''ט בהא דדנה הגמ' בטעמא דר' יוסי דלא יטמיננה בחול ופליגי רבה ור' יוסף אי הוי מחמת גזירת הטמנה או שמא יזיז עפר ממקומו,** ובראשונים שם תמהו בסברת ר' יוסף דלא דן בזה לגזירת הטמנה ויעוי''ש ברשב''א וז''ל, כתב מורי הרב ז"ל דקסבר שלא גזרו אלא בדבר המוסיף מצד עצמו כגון גפת ומלח וכיוצא בהן, אבל הכא שאין חומן מצד עצמם אלא מחום השמש וכשתסלקם ממקומן יתקררו הלכך אפילו במקומן לא גזרו. ומבואר דר' יוסף ס''ל דבעינן שסיבת החום תהא מחמת הדבר בעצמו ואין נראה דדינא דקופה שטמן בה יהא תלוי בפלוגתת ר'י יוסף ורבה. ולכאורה מוכרח דסיבת האיסור מחמת הגחלים רק דההטמנה בקופה הוי סיבה לשייך את הקדירה לגפת דבהטמנה מגלה בדעתו דרוצה את השפעת הגפת בקדירה.

**ובעיקר הבאור בב''י דסגי בהא דהבגדים מוסיפים הבל למרות דמלמטה יש הפסק אויר יעוין בשו'ע הרב בקו''א רנ''ז סק''ב** וז''ל, אבל כשדבר המוסיף נוגע בה בין מלמעלה כגון הבגדים שמוסיפים הבל מחמת האש שתחתיהם בין מלמטה שנוגעת בגחלים שהגחלים מעלים הבל למעלה דמי לרמץ. שאף שברמץ יש אפר וגחלים גם מלמעלה, מכל מקום כיון שהגחלים שלמטה מעלים הבל למעלה יבאו לטעות להטמין אף ברמץ, שעיקר הטעות להטמין ברמץ שחששו לו חכמים הוא בא מחמת הוספת ההבל ולא מחמת ההטמנה שמכסה כולו מלמעלה ומלמטה עכ''ל. ומבואר דלא בעי למציאות ההטמנה אלא רק כהיכי תימצי שהתבשיל מונח באופן דמסביבו איכא סיבה להוספת הבל. ויעוי''ש דמבאר דגם אי הטמנה במקצת אסירא הוי מחמת שהקדירה מוסיפה הבל מחמת הגחלים ולכן חשיב דנמצא כולו במצב של הוספת הבל.

**בבאור דעת רש''י ביסוד איסורא דקופה**

1. **יעוין ברש''י ד''ה אסוקי,** וז''ל, כגון זה שהטמין בדבר אחר, והניח קופה על הגפת, דליכא אלא שהגפת מעלה הבל למעלה, ומרתיח קדרה שבקופה. ונראה מדבריו דעצם הדבר דאיכא הוספת הבל למעלה מכח הגפת הוי סיבה לדונו כטמון בדבר המוסיף הבל ויעוין בשו''ע הרב בקונטרס אחרון רנ''ז סק''ב **דהוכיח מהב''י דהצריך שהבגדים עצמם יחשבו כמוסיפים הבל דלא ס''ל כרש''י דתליא בהא דהגפת מעלה את ההבל ומרתיחה את הקדירה**. וז''ל, דאם כן למה ליה להב"י להוסיף מלבו שהבגדים מוסיפים הבל מחמת האש שלא הוזכר כלל בדברי הפוסקים שהביא שם, ולא סגי ליה כדפרש"י גבי גפת שתחת הקופה (שמשם למדו הפוסקים לענין גחלים) שהגפת מעלה הבל ומרתיח את הקדרה. אלא ודאי דסבירא ליה להב"י, דמכיון שאין איסור אלא כשהיא טמונה למעלה כמו שכתבו הטור והר"ן וכמשמעות לשון הפוסקים שהביא, אם כן על כרחך צריך לומר שהבגדים הם המוסיפים הבל ואסור משום שמטמין ממש בדבר המוסיף הבל.

**ונראה דאפשר לומר דרש''י לשיטתו בר''פ כירה דגם שהיה הוי מגזירת הטמנה** כמו שנתבאר לעיל דעיקר הגזירה הוא מכח השייכות לדבר המוסיף הבל וא''כ יוצא דליכא משמעות לצורת ההטמנה מצד עצמה [דדמיא להטמנה ברמץ] אלא רק כהיכי תימצי לשייך את הקידרה למקור החום ומזה נובע הגזירה שיטמין ברמץ ולכן לא איכפת לן בצורת ההטמנה.

**אולם יעוי''ש בשו''ע הרב** וז''ל, ולא סגי ליה כדפרש"י גבי גפת שתחת הקופה (שמשם למדו הפוסקים לענין גחלים) שהגפת מעלה הבל ומרתיח את הקדרה. וכונתו לשיטת הפוסקים דהטמנה במקצת הוי הטמנה וכפי איך שהבאנו לעיל מה דביאר בשיטתם דהוי מחמת דמרתיח את הקדירה ונמצא דאיכא הוספת הבל בכל החלל.

**בבאור דעת תוס' ביסוד איסורא דקופה**

1. **יעוין היטב בתוס' וברא''ש סימן ג' דנקטו דהוי גזירה שמא** **יטמין כולה בתוכה** ויעוי''ש מה דמבארים לפי''ז את המנהג להטמין בכירות שלנו לאחר שגרפו אותם דרק גבי גפת איכא למיחש שמא יטמין כולה בתוכה אבל בכירות שלנו לא שייך למיחש הכי וברא''ש מוסיף דבקופה נתן הקדירה לשם הטמנה. **ויעוין בשו''ע הרב בקו''א רנז ב' דנקט דלפי''ז סיבת האיסור היא הגפת שמתחת**, **והב''י ס''ס רנ''ז דנקט בשיטת הטור דהבגדים בעצמם נהיו מוסיפים הבל גם בלי הגחלים בכירה לא ס''ל כן**. וז''ל,דאי לא תימא הכי אלא הטעם הוא משום גזרה, אין סברא כלל לחלק בין טמונה בבגדים לאינה טמונה, סוף סוף הגחלים מעלים הבל בהקדרה ויש לגזור שמא יטמין בתוכם ממש. ועוד שכיון שאינה נוגעת בגחלים אין סברא כלל לגזור שמא יטמין בתוכם, דהא אית ליה הכירא, דאסרינן ליה אפילו על גבה ממש. ובפרט אם תימצי לומר דאיסור הנגיעה בגחלים הוא גם כן משום גזירה, שבבעל המאור פ"ג למד איסור זה מדין הקופה שעל גבי הגפת, אם כן על כרחך צריך לומר דהא דבאינה נוגעת לא גזרינן הוי משום דאית ליה הכירא, אם כן אף שהיא טמונה למעלה אין לגזור, שהרי אין גזירה זו תלויה בטמונה, דהא על גבי גחלים ממש אף במגולה גזרינן.

ובר מן כל דין משמע עוד בבית יוסף בהדיא כמ"ש, שהרי כתב על מה שכתב הטור על הטמנה של אדוני אבי יש לפקפק כו', שאף על פי שלא היו גחלים בכירה מכל מקום מחמת חום הכירה כו', עיין שם דמבואר בהדיא דכשהיא טמונה למעלה אסור אף על פי שאין שם גחלים, הפך מה שכתבו התוס' ורא"ש דשרי בכהאי גוונא משום דליכא למיגזר שמא יטמין בתוך קרקע הכירה עכ''ל.

**ובשיטת תוס' והרא''ש דהוי מחמת גזירה יעוין בשלטי גבורים סק''ג בסופו נקט דנאסר גם בהפסק אויר,** אולם יעוין בחזו''א סימן ל''ז ס''ק י''ט ד''ה בתוספות, דדן דלפי טעם התוס' דהוי רק סיבה דליכא למיגזר שישקענו בקרקע הכירה היכא דאיכא גחלים למטה יהא אסור גם היכא דהקדירה ע''ג פטפוט ואיכא הפסק אויר.

**בדין הטמנה במקצת**

1. **יעוין ברשב''א דהוכיח דאיסורא דקופה הוי גם היכא דאיכא הפסק אויר דאל''כ איכא איסורא גם בלי ההטמנה בקופה וז''ל,** ועוד נראה לי דעל כרחין הכא בכל ענין מיירי ואפילו בשאינה נוגעת על גבי הגפת ממש שאילו בנוגעת ממש, למה לי משום שטמן בקופה אפילו לא טמן כלל יהא אסור, שהרי כל זמן שפני הקדירה דבוקין על פני דבר המוסיף הבל זו היא הטמנה וכמו שכתבנו בריש פרק כירה (ל"ו ב') משמן של רבינו האיי ורבינו חננאל ז"ל, שהטמנה במקצת הטמנה היא ואין הדבר תלוי בהטמנת כל הקדרה.

ומבואר דלדעת הגאונים והר''ח המובאים בר''פ כירה דנקטו דדינא דפרק כירה דהוי בשהיה איירי במונח על כסא של ברזל, [דאי מונח ע''ג גחלים אסור גם במבושל כל צרכו ומצטמק ורע לו], לא בעי הטמנה בבגדים אלא עצם השהיה ע''ג גחלים אוסרת ודלא כהב''ח רנ''ג סק''י דנקט דהוי רק בצירוף הבגדים וכן הוכיח בשו''ע הרב מהדו''ב רנ''ט ד''ה עיין רשב''א.

**אולם יעוי''ש בשו''ע הרב דמוכיח מספר התרומה [מפתחות רלא] דכתב להאי איסורא דנתינה תחת גחלים בוערות דוקא בקדירה טמונה** וכן הוכיח בקו''א רנ''ז סק''ב מהסמ'''ג וכן בחזו''א ל''ז י''ט ד''ה כתב ב''י. ומבואר בהדיא כמו שכתב הב"ח דדוקא בהטמנה אסרו על גבי גחלים.

**ויעוי''ש בסימן רנ''ט דמדייק כן מלשון רבינו יונה המובא בר"ן ריש פ"ד,** דלא סבירא ליה כמו שכתב הרשב"א להוכיח מזה דר' זירא מיירי דוקא במפסיק אוירא, מדכתב ''דאפילו מפסיק אוירא'' ולפי דעת הרשב''א עיקר החידוש הוא במפסיק אוירא דבעי להטמנה של הקופה. ויעוי''ש עוד דמדייק מלשון הרשב"א שתלה בדעת עצמו וכתב ''נראה לי'' כו' ולא תלה ברבו, מכלל דרבו סבירא ליה דאפילו לא מפסיק אוירא לא אסר אלא בהטמנה.

**בבאור שיטת האו''ז**

1. **יעוין באו''ז סימן ח' דהביא את הר''ח דאסר להניח קדירה ע''ג גחלים אפילו שאינה טמונה מכל צדדיה** וכתב דמרש''י ל''ז ע''ב ד''ה ור' ששת, דכתב דאנן דמשהינן קדירה על גבי כירה שאינה גרופה אדחנניה סמכינן משמע דמותר גם ע''ג גחלים וז''ל, ומלשון רש"י שפירש ואנן דמשהינן ע"ג כירה שאינה גרופה משמע שאף על הגחלים מותר לשהות, וכותי' מסתברא דתנן אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום ואוקמא רב אלעאי א"ר כדי שיצולו כמאב"ד דהיינו כחנניא ואוקמא רב אשי בבשרא אגומרי, ש"מ דחנניה דהלכתא כוותי' סבר דכל שהוא כמאב"ד מותר לשהותו ע"ג גחלים ממש.

**ובבאור דבריו איכא שתי דרכים ברבותינו הפוסקים.** דיעוין בב''י סימן רנ''ג ד''ה ומ''ש רבינו לחלק, דמבאר דלא הוי מחמת הטמנה במקצת אלא משום דס''ל כשיטת רש''י וראבי''ה שדין הטמנה כדין שהיה וכמו שבשהיה ליכא איסור בדבר מבושל ה''ה בהטמנה.

וכן הוכיח בשו''ע הרב מהדו''ב סימן רנ''ט ד''ה ומיהו בספר [בסוגרים], מהא דהעתיק המרדכי את דבריו והמרדכי התיר גם באופן שהקדירה טמונה בגחלים על פני כל גובהה.

**אולם בב''ח סימן רנ''ז ד''ה והנה, מבאר דטעמא דהאו''ז הוא משום שהטמנה במקצת אינה הטמנה**, וכ''נ בדרכי משה רנ''ג סק''ג בסופו. **ולכאורה יש להוכיח כן מהא דממשיך האו''ז שם** וז''ל, אבל ודאי להטמינו בתוך גחלים לצורך מחר בהא ודאי מסתברא כפר"ח דאסור, דהא קיי"ל דאין טומנין בדבר המוסיף הבל גזירה שמא יטמין ברמץ ויחתה. ולכאורה נראה דכונתו לחלק בין הטמנה במקצת להטמנה בכולו.

**ולמהלך הב''י צ''ל דיסוד חילוקו הוא כסברת תוס' ריש פרקין דלצורך מחר איכא חשש חיתוי**, רק דס''ל דלא תליא בגוף מעשה ההטמנה אלא תליא בכונתו וצ''ב, ויעוין בחזו''א ל''ז ס''ק י''ט סד''ה מיהו, דהעיר בזה וז''ל, ולא נתפרש כונתו מה בין רישא לסיפא אי רישא לצורך לילה וסיפא לצורך מחר הלא הטמנה לצורך לילה נמי אסור, גם לשונו לא משמע דבא לחלק בין לצורך היום לצורך מחר, ואי כונתו לחלק בין מעמיד ע''ג גחלים למקיף הגחלים סביב הקידרה הו''ל לפרש, ונראה כונתו ז''ל לחלק בין מעמיד ומכוין להטמנה ובין משאיר הקדירה בלא כונת הטמנה עכ''ל.

**בבאור השיטות דהטמנה במקצת אסירא ובישוב קושית האו''ז מבשר ע''ג גחלים**

1. **יעוין בפמ''ג** אשל אברהם סימן רנד ס"ק יב וז''ל, בשר על גבי גחלים ממש, מותר כמאכל בן דרוסאי בסעיף ב', אף דהוה הטמנה כהאי גוונא, הא לא קשה מידי, דווקא "בקדירה" ונוגעת בגחלים הוה כהטמנה, שמתחמם דופני הקדירה על ידי אש שתחתיה, וכקופה שטמן בה אסור על גבי גפת [שבת מז, ב], מה שאין כן צלי בלא קדירה על גבי אש ממש, לית כאן דרך הטמנה עכ''ל. ומבואר דגם להך מ''ד בעינן דיהא הטמנה בכולו רק דס''ל דהקדירה עצמה חשיב כמוסיף הבל כמו שנקט הב''י בבגדים.

**ועיקר היסוד דאיכא יחס לחימום הקדירה יעוין מה דהבאנו לעיל משו''ע הרב** בקו''א רנ''ז ב' דגם נקט כן רק דביאר דיסוד הדברים נובע מחמת דלא בעי צורת הטמנה אלא רק את המצב דמוסיף הבל שנעשה מכח ההטמנה**.**

**אולם יעוין בשו''ע הרב במהדו''ב לסימן רנ''ט ד''ה והשתא דמבאר באופן אחר על פי מה דמיסד דבגזירת הטמנה איכא יחס לתבשיל הטמון אי מכוסה מן העין ולתועלת באור הענין נעתיק את לשונו הזהב. וז''ל,** והא דתנן שורין כו', בלאו הכי צריך להבין לפי דעת רש"י דבמים במים שייך הטמנה (ר"ל צונן בחמין דכלי ראשון דחמי טבריא, דבכלי שני שרי בהדיא בברייתא דף מ"ב), וגם התוס' לא פליגי אלא משום שהצונן מתערב בחמין.

על כן צריך לומר דהא דתנן שורין כו', משום דהתם לא מיקרי הטמנה כלל, כי המליח נראה תוך החמין, וגם אם אינן צלולין כל כך, מכל מקום לא דמי לרמץ שמכוסה וטמון לגמרי (אלא אם כן נותן כלי תוך החמין כסילון דטבריא שהמים שבסילון מכוסים וטמונים לגמרי, ואף שהסילון נראה הרי גזירת ההטמנה היא על אוכלין ומשקין ולא על כלים לגמרי), והיינו טעמא נמי דגרמא חייא שפיר דמי ליתן ברוטב רותח. משא"כ מים במים שנעלמים מן העין ונטמנים ומתכסים הצוננים בחמין, ומשום הכי נכללים בגזירת איסור הטמנה לפירוש רש"י, וגם הר"ן חושש לדבריו עיין שם. ור"י בתוס' סבירא ליה דאף שנטמן ונכסה מן העין יפה כברמץ ממש אפילו הכי לא דמי לרמץ, שברמץ אין הנטמן בו מעורב בו כלל משא"כ במים שמתערבים במים, אלא א"כ הם בתוך כלי כסילון דטבריה שאינם מעורבים וגם הם טמונים ומכוסים מן העין, ואף שהסילון נראה הרי גזרת הטמנה היא על אוכלים ומשקין ולא על כלים.

**והשתא אתי שפיר להרא"ש דבשר וחררה על גבי גחלים לא דמי לקדירה על גבי גחלים, משום דכשגוף האוכל או המשקה מגולה לא שייך כלל הטמנה** אפילו במקצת אלא כשהוא בקדרה דוקא. ואף אם פי הקדרה מגולה הרי גם בסילון היה פיו מגולה [עכ"פ קצהו הראשון שבו נמשכין המים לתוכו], אלא דהתם כולו טמון בדבר המוסיף והכא בקדרה דהדבר המוסיף אינו אלא תחתיה, ואפילו הכי הטמנה בדבר המוסיף מיקרייא, מדאמר ר' זירא קופה שטמן בה אסור כו' משום דמסקי הבלא ומרתיח הקדרה, ואם כן הוא הדין בקדרה לבדה בלי קופה, מאחר שהאוכל טמון בה והגחלים מוסיפים בם הבל ומרתיחים אותם. ואתי שפיר לשון הרא"ש בשם ר"ח אבל הטמנה על גבי גחלים כו', ''דכהאי גוונא מקרי נמי הטמנה, והיינו משום דהתבשיל כולו טמון בקדרה'' והקדרה טמונה במקצת בדבר המוסיף, ולא נתנו דבריהם לשיעורים. **והיינו נמי מה שכתב הרא"ש ריש פ"ד שמא יטמין בתוכה, דחד טעמא הוא**, דמהאי טעמא לא נתנו דבריהם לשיעורים. וכשאינו ראוי להטמין בתוכו כגון קרקע הכירה הוא דאיכא לפלוגי בין דרך הטמנה ממש בבגדים וכהאי גוונא דאסור בכל ענין, מאחר שבגמרא לא פירש האי טעמא משום גזרה אלא אסרו סתם אסוקי הבלא עכ''ל.

**ומבואר בדבריו פשט מחודש בדברי ברא''ש** דנקט לגזירה דשמא יטמין בתוכה דלא הוי סיבה מחודשת אלא רק טעם אמאי לא נתנו דבריהם לשיעורים.

**ובעיקר הקושיא מההיא דבשרא אגומרי יעוי''ש עוד בד''ה והנה להרשב''א** וז''ל, אף על גב דהוי ליה הטמנה ובהטמנה אפילו נתבשל כל צרכו אסור, היינו דוקא בקדרה, אבל ע"ג גחלים ודאי לא יחתה שלא יתחרך ויפסיד כמו שכתב הרשב"א סוף פרק קמא בפשיטות. ואף על גב דמצטמק ורע לו נמי אסור בהטמנה, פשיטא ליה להרשב"א דלא דמי כלל מצטמק ורע לו למתחרך שנפסד לגמרי.

**בבאור השיטות דהטמנה במקצת מותרת**

1. **בפשטות נראה דבריהם דאיכא יחס לצורת ההטמנה וכל כמה דליכא כיסוי חיצוני בכל הקדירה לא הוי דומיא דרמץ,** אולם יעוין בשו''ע הרב מהדו''ב רנ''ט ד''ה והנה, וז''ל, היינו טעמא משום דבמקצת לאו הטמנה היא להרב רבינו יונה כמו שנתבאר לעיל (ולהרא"ש יתבאר לקמן), והיינו טעמא דליכא גילוי דעת שמקפיד על חומה, דהיינו טעמא דחיישינן לחיתוי טפי בהטמנה מבשהייה להרב רבינו יונה שבר"ן רפ"ד עכ''ל. ומבואר בדבריו דמאחר דעיקר חומרא דהטמנה נובע מחמת גילו דעתו שמקפיד על חומה הלכך איכא יחס לצורת ההטמנה ורק היכא דטומן מכל הצדדים איכא גילוי דעת.

**ויעוין עוד בבאור הגר''א** סימן רנ''ג סעיף א' ס''ק לה דמציין על דברי הרמ''א דהתיר הטמנה במקצת את התוס' בריש פרקין דהביא את טעמא דר''ת בהא דהטמנה חמירא מחמת הגילוי דעת דאיכא בהטמנה וז''ל, וי"א דאפי'. תוס' ריש פ"ד מ"ז ב' ד"ה במה ונראה לר"ת לחלק כו' ע"ש עכ''ל. ונראה מדבריו כבאור הגר''ז.

**בישוב קושית האחרונים מהא דמבואר בדף מ' דלולי איסור בישול בשמן היה ניתן להניח פך שמן בכלי ראשון ולכאורה מבואר דהטמנה במקצת מותרת ולכן ליכא גזירת הטמנה דהפח מגולה מלמעלה**

1. **יעוין בהגהות ראמ''ה דף מ' ע''ב ד''ה טול** וז''ל, ואין בו משום הטמנה ואפי' בכלי ראשון משמע דליכא משום הטמנה. וע"כ דבתר דשמע רבי היתר הטמנת צונן ועי' בתוס' רפ"ד ד"ה דזיתים. **אלא דיש לעיין לשיטת רבינו יונה** [יובא לקמן] דהוציא מסוגיא דלקמן דאיכא איסורא דאולודי חומא בהטמנת צונן דלא שייך האי תירוצא ויעוין בשו''ע הרב במהדו''ב רנ''ט ד''ה וכן, דנקט דלפי זה מוכח דהטמנה במקצת לא הוי הטמנה.

**רק דיעוין בסוף דבריו בד''ה הילכך מחוורתא דמחדש דאיסור הטמנה נקבע לפי גדרי איסור בישול** וז''ל, דסבירא להו להרמב"ן והרשב"א ורא"ש דבעובדא דרבי שייך נמי הטמנה במקצת אלא דהיינו דוקא אי שמן יש בו משום בישול ובכלי ראשון דוקא, אבל אי אין בו משום בישול אין לאסור משום הטמנה, מאחר ששנינו כחמין שהוחמו כו', אם כן אין להחמיר יותר מאילו עשה כן בשבת וכו' אבל בשמן אי אין בו משום בישול כלל לכולי עלמא אין לאסור משום הטמנה אפילו בשבת, כמו שאין לאסור בו חזרה על גבי כירה בהניחו על גבי קרקע או אפילו ליתנו לכתחלה, שאין לאסור משום שנראה כמבשל מאחר דשרי לבשלו, רק שלא יהיה חשש חיתוי, וחזרה והטמנה דמו להדדי כי הא דתניא אין מחזירין מטמונה לכירה ומכירה לטמונה כו'.

**ובחזו''א סימן ל''ז ס''ק לב מוכיח מזה את יסודו דבשתי קדירות זה ע'ג זה חשיב כחדא ולא אסרינן במה שהתחתון מעלה הבל לעליון.**

**בדין הטמנה במקצת בדבר שאינו מוסיף הבל**

1. **יש לעיין אי גם בזה סגי בבהטמנה במקצת** או דבזה ודאי בעינן שיטמין את כולה כיון דסיבת הגזירה שמא ירתיח ובזה בעינן דהתעסקותו תהא בחימום התבשיל ולכן בעינן שיטמון את הקדירה לגמרי ולא הוי כאיסור הטמנה במוסיף הבל דהוי מחמת דהוי דומיא דרמץ, ובזה יש לדון בצורה שבה איכא את הדומיא דרמץ. ויעוין בשו''ע הרב מהדו''ב רנ''ט ד''ה וכן משמע, דמצדד בתחילה לומר כן רק דמביא כמה ראיות דליכא בזה חילוק וז''ל, ואין לומר דרשב"א מודה בדבר שאינו מוסיף הבל דבעינן כולו דוקא, ואפומא דקומקמא עיקר האיסור הוא משום ההטמנה בבגדים. דהא למד כן ממשמעות המשנה, ומשם יש ללמוד גם כן לאינו מוסיף שלא התירו אלא מבעוד יום. ובלאו הכי נמי דוחק לחלק ביניהם נגד משמעות לשון הגמרא סוף פרק במה מדליקין מפני מה אמרו כו'. וגם אם כן על כרחך נתנו שיעור. ובר מן כל דין, מבואר כן בהדיא מלשון הרשב"א ור"ן פ"ג הובא בש"ע סי' רנ"ז דדוקא שלא יתטנף כונתו להא דמבואר התם דמנהיח כיסוי על תבשיל לכסותו מן הכברים וכדומה לא הוי כמטמין ומבואר שאלו היה נותנו לשמור חומו היה בזה איסור הטמנה אע''פ שהכיסוי לא מוסיף הבל ומנח רק למעלה.

**ויעוין בפמ''ג רנ''ח במ''ז סק''א** דמבאר הא דהוצרך הב''י ס''ס רנ''ח לבאר הא דמותר להניח מבעוד יום כלי שיש בו דבר קר ע''ג קדירה חמה ולא הוי מוסיף הבל מחמת שחום הקדירה מתמעט והולך, הוי לשיטתו שהטמנה במקצת איסרא ולכן הוצרך לומר דלא הוי מוסיף הבל, ולכן מאחר דהניח צונן ליכא בזה איסורא רק במוסיף הבל, ומבואר דאי היה מניח דבר חם איכא בזה איסור הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל ומוכח דגם באינו מוסיף הבל איכא אסורא דהטמנה במקצת.

**רק יעוין בשו''ע הרב בהמשך דבריו בד''ה והנכון, דמחדש דאיכא חילוק דיסוי בין איסור הטמנה באינו מוסיף הבל דתליא בכיסוי דלמעלה וסגי בכיבוי דלמלעה משא''כ במוסיף הבל דהעיקר תליא בהטמנה שמתחת ומחדש דאפשר דאניו מוסיף הבל כו''ע מודו דסגי בכיסוי לדמעלה**. וז''ל, והנכון בדעת הרשב"א, דסבירא ליה בפשיטות דאין להוסיף על דברי חכמים, ואין לך אלא מה ששנו חכמים בלשון המשנה באיסור ההטמנה, דגבי איסור באינו מוסיף שנו במשנה לשון כיסוי דוקא לא יכסנו משתחשך כו', וגבי איסור בדבר מוסיף שנו לשון הטמנה סתם אין טומנין כו', ובמקצת נמי הטמנה היא בלשון המשנה, וכדהוכיח הרשב"א. ואף שבגמרא סוף פ"ב נזכרו שתיהן לאיסור בלשון הטמנה, לא נחית התם רבה לפרש חילוקי דיני איסורן אלא טעמיהן לבד, בשגם דבשתיהן הטמנה במקצת הטמנה היא, אלא דמכל מקום הך כי אורחה והך כי אורחה. דבדבר המוסיף עיקר פעולת ההטמנה היא ודאי מלמטה תחת הקדרה וגם סביבותיה ולא על גבה מלמעלה כנודע שטבע ההבל לעלות למעלה, ואף שמתפשט גם כן לצדדים עד ג' טפחים כדתנן ריש פ"ב דבבא בתרא, מכל מקום עיקרו עולה למעלה, ואפילו דשומשמין דאמרינן דלא מסקי הבלא, היינו משום שהקופה מפסקת. ותדע דבריש פ"ב דבבא בתרא לא מפלגינן בין גפת לגפת, ומשום הכי גזרו אף שלא נתן דבר המוסיף על גבי הקדרה מלמעלה. משא"כ בדבר שאינו מוסיף רק שמעמיד ההבל החם שבה שלא יצא החוצה העיקר הוא על פיה מלמעלה, שאם תהא פתוחה למעלה לא יועילו כלום המוכין וגיזין שתחתיה וסביבותיה, וגם אם מועילים קצת אין דרך בני אדם לעשות כן כלל, והעושה בטלה דעתו ולא גזרו כלל על דבר שאינו מצוי כלל, כמ שכתבו התוס' פ"ב דבבא בתרא, ואם כיסה למעלה ולא למטה וסביבותיה, אמרינן נמי הטמנה במקצת שמה הטמנה, וכדתנן סתמא לא יכסנו משתחשך.

**וגם ספר התרומה וסיעתו יש לומר דמודים באינו מוסיף,** כמשמעות לשון המשנה תחת הכר כו' דבכיסוי לחודיה אסור. וכדמשמע גם כן מלשון ספר התרומה וסיעתו גבי כסהו ונתגלה. ואף על גב דבדבר המוסיף סבירא להו שנתנו חכמים דבריהם לשיעורים דלא כרשב"א, דהיינו דסבירא להו דאיסור דבר המוסיף הוא כשעיקר ההטמנה הוא בדבר המוסיף, לאפוקי גחלים מועטים סביב הקדרה ותחתיה לא מיקרי עיקר.

**בקושית האחרונים מדינא דהנחה דמיחם ע''ג מיחם**

1. **יעוין בבריתא לקמן בדף נא ע''ב דמניחין מיחם ע''ג מיחם דהיינו שמותר להניח תבשיל חם על כלי אחר שיש בו תבשיל וכן נפסק בסימן שיח סעיף ו',** והקשו האחרונים דאמאי ליכא איסור הטמנה וגם אי נימא כסברת הב''י רנ''ח ד''ה ומ''ש רבינו דמיחם חשיב אינו מוסיף הבל כיון דמתקרר והולך עדיין קשה אמאי ליכא איסורא דהטמנה דאינו מוסיף הבל.

**ויעויו בתהלה לדוד** רנ''ח סק''ט דמוכיח מזה דבאינו מוסיף הבל ליכא איסורא דהטמנה במקצת וכבר הבאנו לעיל הוכחות השו''ע הרב דליכא בזה חילוק רק לפי מה דמסיק הגר''ז דהאינו מוסיף הבל העיקר תליא בכיסוי, א''כ התם ליכא כיסוי דרק מלמטה איכא הטמנה.

**ובבית מאיר** סימן רנ''ג סעיף א' ד''ה בהגהה וי''א מחדש דגם מאן דאסר הוי רק במניח ע''ג גחלים דבהכרח איכא גם סביב הקדירה מעט מהגחלים ובזה הוי דמיא דרמץ, משא''כ היכא דהוי רק תחת הקדירה. וז''ל, א"ו עיקר טעם הטור אף לשיטת הב"י דאף במגולה למעלה שייך הטמנה היינו ע"ג גחלים דלא ימלט שאיזה גחלים מסבבים הקדירה והוי הטמנה במקצת אבל קדירה ע"ג קדירה שאין העליון נוגע כלל בהדבר המוסיף ההבל אינו כלל דרך הטמנה וזה לענ"ד הפשוט בכונת הטור.

**ויעוין עוד בשו''ע הרב** במהדו''ב סימן רנ''ט וז''ל, ולא דמי לע"ג גחלים וגפת שאסור משום הטמנה במקצת, דיש לומר דסבירא ליה דמיחם לא מיחלף כלל ברמץ, כמו שכתבו התוספות דף ל"ט גבי סודרין, וכהאי גוונא כתבו ריש פ"ד לענין קרקע הכירה.

ובחזו''א סימן ל''ח ס''ק ל''ב דמוכיח מזה את יסודו דליכא איסור הטמנה מקדירה לקדירה.

**[יש לציין שהרבה מהדברים נעזרתי באוצר עיונים במתיבתא].**

ויע