פרק כל גגות
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב משה אפרים ליברמן

**פתיחה לפרק כל גגות**

**יסוד תקנת עירובי חצירות**

**שיטת רש"י ז"ל**

עי' רש"י לעיל יב ע"ב (ד"ה חצירות) שיסוד האיסור להוציא מביתו לחצר המשותפת הוא משום שע"י שרשות חבירו מושלת בחצירו חשוב כרשות לרשות והיינו כמו שביאר רש"י בדף כא ע"ב (ד"ה שלמה) ובשבת יד ע"ב (ד"ה עירובין) שעיקר תקנת שלמה היה שלא להוציא מרשות היחיד לרשות היחיד גזירה אטו רה"י לרה"ר ולכן מרשות שלו לרשות חבירו חשוב כב' רשויות אולם מדברי רש"י בשבת ו' ע"א (ד"ה לא עירבו) משמע שחצר משותפת לא היה אסור מצד מה שרשות חבירו מושלת בו [והיינו טעמא שכיון שסו"ס גם לו יש חלק בזה לא היה חשוב שינוי רשות וכמבואר סברא זו ברש"י לק' צ' ע"ב ד"ה ורב ולק' צא ע"א ד"ה לדברי וע"ש רש"י על הרי"ף וכן הביאו הראשונים צ' ע"א משמו] אלא הטעם שע"י שהוא רשות לרבים והבית רשות ליחיד זה גופא מחשיבו כרשות לרשות ע"ש ויותר הדברים מפורשים ברש"י לעיל עג ע"ב (ד"ה שהמבוי) וכן הוא בטור סי' שפ"ו.

**שיטת הרמב"ם**

עי' רמב"ם ריש הל' עירובין שלדעתו עיקר גזירת שלמה היה מלתה דמוציא מרה"י לרה"ר והיינו דכיון שהבית הוא רשות של יחיד והחצר הוא רשות של רבים לכן עשאו חז"ל כמוציא מרה"י לרה"ר [ולא כפירש"י שהרבים הוא רק היכ"ת להגדירו כרשות אחרת] ולפי זה היה מן הראוי להתיר להוציא מביתו לבית חבירו וכמו שהעיר בספר הבתים [העתיקו בברכי יוסף בקו"א לסי' ש"ע] אך זה אינו שהרי מבואר שלרבנן אסור להוציא מגג לגג משום הדיורים שלמטה ומבואר שכ"ש שדיורים שלמה צריך עירוב וכן משמע ברמב"ם פ"א עירובין ה"ג אך צ"ב טעם הדבר ועי' תוי"ט פ"ז מ"א שר"ל שמש"כ הרמב"ם היינו גזירת שלמה ואילו איסור מבית לבית הוא מגזירת חכמים וצ"ב למה השמיטו הרמב"ם גזירה זו. וע"ע ביה"ל סי' ש"ע סעיף ג' (ד"ה או) ובשו"ת אבני נזר סי' ש"א.

**שיטת הרשב"א**

הרשב"א בעבודת הקודש שער ג' אות ר"ס כתב "הבתים אע"פ שתשמישן אחד אסור לטלטל מביתו של זה לביתו של זה עד שיערבו ולא עוד אלא אפילו מביתו לבית המשותפת בינו ובין חבירו ומביתו לחצר המשותפת לו עם חבירו אסור עד שיערבו",

וכתב ע"ז הביה"ל סי' ש"ע ס"ג (ד"ה או) "הרי דלדידיה עיקר הגזרה היתה מבית לבית ואח"כ הוסיפו דאפילו מבית לחצר אסור", אולם עי' רשב"א שם באות ע"ד חצרות של רבים הם שיש להם מחיצות גמורות כתקנן אלא שהבתים פתוחין לתוכן והחצרות משותפין וכל בית ובית מיוחד לבעליו אע"פ שהחצר רשות היחיד גמורה הוא דבר תורה חכמים אסרו להכניס ולהוציא מן הבתים לחצר ומן החצר להם עד שיערבו גזירה שמא יתחלף להם רה"ר דעלמא ברשות חצר המשותפת לרבים ויוציאו מביתם לרה"ר", ומבואר שדעת הרשב"א כדעת הרמב"ם שעיקר איסור מבית לחצר הוא משום לתא דמוציא מרה"י לרה"ר וצ"ע מש"כ באות ר"ס ובספר הבתים העתיק בשם הרשב"א מש"כ באות ר"ס קצת באו"א "ואצ"ל מביתו לחצרו המשותפת", ומשמע שאדרבה עיקר האיסור הוא מבית לחצר וגם השמיט לכתוב מביתו לבית המשותפת שבזה כפשוטו לא שייך סברת הרשב"א לאסרו מדין רה"ר דשאני חצר שהחילוק מבתים משפיע גם בחצר [ובאמת אינו ברור לאסור מביתו לבית המשותפת עי' תוס' סג ע"ב (ד"ה בטילו) ובדף פה ע"ב (ד"ה בית התבן)]

**איסור הוצאה מרשות לרשות וגדר איסור כלי ששבת בבית**

עיקר איסור רשויות אינו בכלי ששבת אלא בכל הוצאה מבית לחצר וגם בלא שבת שם עי' גיטין עט ע"ב ובראשונים שם ובראשונים לק' צט ע"ב אך באופן שהוציא מבית לחצר בדרך היתר וכדומה נתחדש איסור של כלי ששבת בבית ובגדר האיסור כתב בתוס' ר"פ לעיל כג ע"ב "ומשום דכיון שהיו כשקדש היום בבית א"כ הוי כמו אם היו עכשיו בבית", וכ"כ בגאון יעקב פט ע"א (ד"ה פשיטא) והגרע"א בשבת קל ע"ב ובשו"ע הרב סי' שע"ב סעיף א' [ואף שיסוד איסור רשויות הוא מלתא דמלאכת הוצאה וברה"י ורה"ר לא מצינו חומרת כלי ששבת עי' גאון יעקב לעיל עד ע"א שהחמירו בזה ברשויות דרבנן שמא יבוא לטלטל מבית לחצר וגדר הדברים הוא שכל ששבת בבית והוא כלי השייך לבית אנו רואים את הכנסתו לחצר אחר כגמר ההוצאה מן הבית ועי' או"ש פ"ב מילה ה"ו "האיסור משום ששובת בבית והוי כיוצא חוץ לרשותו וחוץ לתחום",]

ובאור שמח פ"ב מהל' מילה ה"ו ר"ל בדעת רבינו חננאל שעיקר ההיתר לטלטל כלי חצר מחצר לחצר הוא ע"י ששבת בחצר וכל שלא שבת בחצר אף שלא שבת בבית [כגון שהיה לבוש בבגדיו לדעת הבית מאיר סי' שמ"ט שאינו קונה שביתה בכה"ג] מ"מ אסור להוציא מחצר לחצר. ועי' חזו"א סי' ק"ד ס"ק כ"ה.

**הגדרת כלי ששבת**

מבואר ברשב"א לק' צט ע"ב שהגדרת כלי ששבת בבית או בחצר תלוי בכניסת השבת וכן מבואר שם בחי' הריטב"א אך החזו"א סי' ק"ד ס"ק כ"ה לא נקט כן ע"ש.

**מחצר לחצר חשוב כב' רשויות לגבי כלי בית**

הנה מל' השמנה משמע שמה שסובר ר"ש שחצרות וקרפיפות חשוב כרשות א' היינו רק לגבי כלי חצר ולא לכלי בית שכדי לאסור כלי בית הטעם משום דחשוב כב' רשויות והיינו שכל שנחשב כרשות א' גם לגבי כלי בית יהא מותר כיון שכבר נכנס לרשות זה אין כאן הוצאה חדשה ומצינו כה"ג בשעה"צ סי' שע"ב סק"ט שצידד לומר שגם לרש"י האוסר לר"ש מבית לקרפף מ"מ כל שכבר הכניסו לקרפף שלו מותר להעבירו לקרפף אחר משלו והיינו משום דב' קרפיפות דחד גברא חשיבי כרשות א' ממש ועי' גיטין עט ע"ב דמבואר שאילו גג ראובן וגג שמעון היה נחשב כרשות אחת היה מותר להכניס כלי מגג שמעון לבית ראובן.

**כמה ספיקות בדינים אלו**

א) כלי ששבת בבית ונמצא בחצר חבירו האם מותר להחזירו לחצירו בפשוטו תלוי בב' צדדים הנ"ל ועי' חזו"א סי' ק"ד ס"ק כ"ה ["ולעניין להחזיר מחצירו של שמעון לחצירו של ראובן נראה דאסור דכיון דב' חצירות הן רשויות חלוקות לעניין כלים ששבתו בבת אסור הכנסה והוצאה",]

ב) כלי ששבת בבית של ראובן ונמצא בחצר של שמעון האם מותר להכניסו לבית של שמעון כיון דעירבה חצר ובתים חדא נינהו עי' גאון יעקב פט ע"א ובית מאיר סו"ס שמ"ט.

ג) כלי ששבת בית ראובן ונמצא בחצר של שמעון אסור להכניס לחצר של לוי גאון יעקב פט ע"א חזו"א סי' ק"ד ס"ק כ"ה וע"ש מה שצידד בטעם הדבר.

**להוציא כלי בית ממקום פטור לחצר**

עי' לעיל פז ע"ב שמבואר שלמ"ד שמותר להחליף ברשויות דרבנן מותר להכניס כלי ששבת בבית של ראובן לבית של שמעון דרך מקום פטור וצ"ע הרי נהי שמקום פטור לא חשוב רשות לאסור מ"מ הרי כלי ששבת בבית ועי' חי' אבן העוזר לעיל עז ע"א שעמד בזה אך לכאורה הביאור כיון דמקום פטור בטיל להכא ולהכא נמצא שכבר נכנס לרשות זו ואה"נ מקום פטור שלמעלה מי' יהיה אסור כיון שאינו בטל

**לטלטל כלי ששבת בבית בתוך חצר שאינה משותפת**

עי' רש"י שבת קל ע"ב שכלי ששבת בבית והגיע בשבת לחצר שאינה משותפת מותר לטלטלו בכל החצר [כך כתב הגרע"א בדעתו אולם בתפארת ירושלים פ"ט דעירובין ר"ל שכוונת רש"י באופן שהיה לבוש בבגד בין השמשות שלא קנה שביתה בבית ע"ש וכן כתב הבית מאיר סי' שמ"ט ומצינו ברש"י בג' מקומות בעירובין שמפורש לאיסור עי' רש"י עירובין סו ע"א (ד"ה ומבטלין) וברש"ש צא ע"א ד"ה מותר וצג ע"ב ד"ה רב ובאמת שגם מדברי רש"י שבת הנ"ל משמע כן ממש"כ שהביא בזה מחלו' ר"ש ורבנן ומשמע כדברי הבית מאיר שאף שבכלי ששבת בבית ע"י שהחצר רשות משותפת חשוב כל מלא נימא כמוציא מרשות לרשות וכמבואר בריטב"א לעיל עו ע"ב מ"מ לגבי כלי ששבת בחצר חשוב כל החצרות רשות אחת] וכן מבואר דעת התוס' לק' צא ע"ב (ד"ה וכלים אולם ע"ש מהרש"א) אך הרשב"א בעבודת הקודש שער ג' אות ק"ט כתב לאסור וכן הוא משמעות הרמב"ם בפ"א עירובין ה"ב שכתב "אסור לשנים לטלטל **ב**רשות היחיד", [ופשוט שלטעמייהו אזלי והיינו שלרש"י שהאיסור מלתא דרשות לרשות ליכא טעם לאסור בתוך החצר אך לרמב"ם ורשב"א שלגבי כלי בית חשוב החצר כרה"ר ודאי אסור חוץ לד"א אך מצינו ברשב"א בעבודת הקודש שער ג' אות ו' לגבי גג הסמוך לרה"ר שאע"פ שדינו כרה"ר מדרבנן מ"מ מותר לטלטל בתוכו וכמו שדייק הדרכי משה בסי' שס"א אך דעת הרמב"ם שם (פי"ד ה"ט) לאסור הטלטול גם בתוך הגג ע"ש חי' ר"ח הלוי] ועי' ריטב"א לעיל עו ע"ב ומשמע מדבריו שאסור כמלא נימא.

**לטלטל בתוך בית חבירו**

עי' בית מאיר סי' שמ"ט שכיון שהאיסור טלטול בתוך החצר הוא מלתא דרה"ר ודאי שבתוך בית חבירו לא שייך איסור זה אולם באבן העוזר סי' שס"ו והגרע"א במכתבו להבית מאיר שם נקטו שגם ברשות של יחיד שייך איסור זה והיינו שיסוד האיסור מלתא דהוצאה דכלי בית שבאמת היה ראוי לאסור מלא נימא רק כל פחות מד' נחשב כמקום אחת.

**אם יש לחלק בין הוציא באיסור להוציא בהיתר**

בחי' הרע"א לק' פז ע"ב נקט שכל שהכניסו מבית לחצר דרך איסור אסור כמלא נימא אבל בהכניסו דרך היתר אינו אסור אלא חוץ לד' אמות ובתוס' רי"ד (תליתאה) כתב שכל שהוציאו דרך היתר מותר לטלטלו בכל החצר, ע"ש. אך בביה"ל סי' שע"ב ס"א (ד"ה שמא) נקט שאין חילוק בין דרך היתר לדרך איסור, ע"ש.

**הוצאה לקרפף מאדם אחד**

עי' בראשונים לעיל כג ע"ב שהוכיחו מהסוגיא שם שלדעת רבנן אסור להוציא מחצר לקרפף אפילו מאדם א' כיון שיש בזה שינוי תשמישים וכפשוטו כן הדין לר"ש לגבי כלי בית אך בחי' הריטב"א שם הביא דעת י"א שלדעת ר"ש מותר מבית לקרפף של אדם אחד ועי' בית מאיר סי' שנ"ח מש"כ לבאר בזה ובביה"ל סי' שע"ב (ד"ה או גג) אולם הריטב"א ותוס' רי"ד צא ע"א נקטו שגם אליבא דרבנן ליכא איסור מחצר לקרפף דחד גברא. ועי' רמב"ם פ"ג הי"ח ובמג"א ריש סי' שע"ב.

פרק כל גגות

**בשלמא רבנן סברי כשם שדיורין חלוקים וכו'**

עי' רש"י לק' צ' ע"א (ד"ה חדא) "דחלוק למטה סליק ואזיל לעיל" אך אינו ממש כבית ולכן מותר מגג לחצר וכש"כ רש"י לק' צא ע"א (ד"ה חכמים) ועי' חי' המאירי מה שהביא בזה מהראב"ד [ומבואר שלכו"ע לא מהני מה שרה"י עולה עד לרקיע לעשותו כבית ממש ובעיקר דין רה"י עולה לעניין רשויות דרבנן עי' לעיל פה ע"א תוס' ד"ה בור ובמהרש"א שם ודעת הרשב"א אינו כן כמבואר בעבודת הקודש שער ג' אות רפ"ד וע"ש אות קפ"ד מש"כ לעניין זיזין]

**דכל למעלה מי' רשות אחת**

עי' חי' בית מאיר שהק' למה לי טעם זה תיפו"ל כמו שפירש"י במשנה שכיון שאין תשמישן תדיר אין בהם חילוק רשות וע"ש מש"כ בזה וכן העיר הרש"ש [קושייתם צ"ב שלכאורה יש כאן ב' נידונים א' מחמת עצמו וא' מחמת דיורים שלמטה] ועי' מאירי "הואיל ואין תשמישם תדיר אחר שהם למעלה מעשרה",

**גזירה משום תל ברה"ר**

דעת רש"י דהיינו אפילו כששניהם לאדם א' אך הרשב"א שבת ט' ע"א ולעיל עז ע"א ובעבודת הקודש שער ג' אות ק"ד חולק ודעתו שרק בתל של יחיד בחצר שאינה מעורבת שכיון שאסור לטלטל מחצר לתל הרי נראה שהחצר רה"ר והתל רה"י [עי' לעיל שנתבאר שלדעת הרשב"א באמת טעם האיסור משום שמדרבנן החשיבו החצר כרה"ר] ולכן יש לגזור אטו תל ברה"ר וכ"מ בחי' המאירי [וצ"ע שמגג גבוה לגג נמוך לא משמע דמיירי שהוא גג של ב'] אך בחי' הריטב"א כתב שכל שהחצר לא' והתל לאחר גזרינן [ועי' בדבריו בשבת ט' ע"א]

**אם גדר האיסור הוא מדין רשויות**

הנה כפשוטו כל האיסור הוא מגזירת הוצאה מרה"ר לרה"י ואין בה איסור רשויות בכלל אך מצינו ברשב"א וריטב"א לק' צב ע"א לגבי הוצאה מגג לחצר לר"מ שג"כ טעמו מגזירה כדלק' צ' ע"ב וכתבו ששייך בזה דין פרוץ במילואו למקום האסור לו וכפשוטו אם איסורו מדין גזירה לא שייך בזה דין פרוץ במילואו [אך יש לעיין מלעיל מב ע"א ובתוס' ד"ה ומטלטל וע"ש תוס' הרא"ש ובבית מאיר סי' ת"ג] ומשמע א"כ שגדר האיסור דרבנן היה שהחשיבו כשינוי רשויות אך יש לחלק בזה בין גג גבוה לנמוך לגג לחצר וכמבואר במהרש"א שבת קל ע"ב שרק גג וחצר שם שחלוק בתשמישו חשוב שינוי רשות לר"מ [וע"ש רש"ש] אבל לא מגג גבוה לנמוך [והיינו שמגג וחצר לא שייך כ"כ הגזירה כש"כ התוס' לק' בע"ב לכן לא גזרו אלא בצירוף שינוי רשות אך י"ל שכוונת המהרש"א ע"פ שיטת שמואל לפי המבואר בתוס' צ' ע"ב ד"ה ורב וצ"ע] וע"ע תוס' הרא"ש לק' צ' ע"ב שנתקשה בל' הגמ' שלדעת ר"מ חצרות רשות לעצמם כיון שאינו אלא מחמת גזירה ומותר לטלטל מחצר לגג שאינו גבוה י' ע"ש

**להלכה אם יש לחלק בין גזירת תל מאיסור גג גבוה**

כתבו התוס' שאף דקי"ל כר"מ בגזירותיו לא קי"ל בזה כר"מ כיון דקי"ל כר"ש שכולם רשות א' אולם הרשב"א אף שפסק כר"ש מ"מ לעניין גזירת תל מבואר בדבריו בשער ג' אות ק"ד שקי"ל כר"מ בזה ועי' בחי' המאירי "ומ"מ י"א שבזו הואיל והוזכרה בה גזרה ר"ל משום תל ברה"ר הלכה כר"מ בגזירותיו ואע"פ שאביי אמר הכא משום גזירה וכו' אינו כן אלא בזו משום חלוק רשויות הוא ופוסקים בה כר"ש אבל זו גזירה גמורה היא", וצריך להוסיף שבגג גבוה ובחצר לא שייך כ"כ הגזירה וכש"כ התוס' ולכן איסורו רק משום רשויות.

**מאי לאו דשרי לטלטולי דרך כותל**

כפשוטו משמע שלא נח בכותל ואפ"ה אסור ועי' חזו"א סי' ק"ג ס"ק י"ט שהוכיח מכאן שגם ברשויות דרבנן אסור עקירה בלי הנחה [ועי' ביאור הלכה סי' שנ"ג ס"א (ד"ה בכל גווני) שהוא תלוי במחלו' האחרונים שהביא בביה"ל סו"ס שמ"ט] והנה עי' ריטב"א שהק' שקושיית הגמ' מהברייתא אינו קשה במיוחד על אביי אך להנ"ל י"ל שרק בגזירה דתל שהוא מלתא דרשויות דאורייתא אסור עקירה בלי הנחה ולא באיסור רשויות ועי' ביה"ל סי' שס"ו סעיף א' (ד"ה מבתיהם) שהביא מהפמ"ג להסתפק לעניין זה עוקר וזה מניח ברשות שלא עירבו ע"ש [אך בביאורים בסוף חי' המאירי פ"ו ס"ו האריך להוכיח שבאיסור עירוב א"צ כלל גדרי עקירה והנחה ע"ש בדבריו ומצינו בביה"ל סי' שנ"ה סעיף א' (ד"ה וצריכים) בשם נהר שלום שברשויות דרבנן לא שייך היתר החלפה במקום פטור ע"ש אך כבר תמה על דבריו בחזו"א סי' ק"ג סק"כ מגמ' מפורשת לעיל פז ע"ב]

**להוציא מקרפף יותר מב"ס לרה"י**

וע"ש חי' הריטב"א שקס"ד דמיירי בגג יותר מבית סאתים ע"ש והיינו שכיון שגג יותר מב"ס דינו ככרמלית אסור להוציא ממנו לחצר שדינו כרה"י אך עי' רש"י שבת קל ע"ב (ד"ה קרפיפות) שמשמע שמותר להוציא מקרפף יותר מבית סאתים לחצר שהיא רה"י ועי' בית מאיר סי' שע"ב ס"א ועי' שו"ת מבי"ט ח"ב סי' מ"ח דהיינו טעמא שכל מה שעשו חז"ל יותר מב"ס ככרמלית אינו אלא לעצמו אבל לא לגבי אחרים ע"ש וכ"כ במאמר מרדכי סי' שע"ב סק"ג בדעת רש"י אולם בעצי אלמוגים סי' שע"ב סק"ד ר"ל שכוונת רש"י לחצר שאינו מתוקנת שלדעת רש"י דינו כרמלית ומותר להוציא ממנו לכרמלית גמור, ע"ש. וכ"כ בתורת רפאל סי' נ"ג.

**שמעתתא דמחיצות שאינן ניכרות**

**רב אמר אין מטלטלין בו אלא בד' אמות**

**גדר הדין פרוץ למקום האסור**

והיינו שע"י שנעשה פרוץ במילואו למקום האסור לו נעשה ככרמלית ולכן אסור לטלטל ד' אמות ומדברי רש"י לק' צ' ע"א מבואר שנעשה כרמלית ממש עד כדי שמותר לטלטל ממנו לכרמלית גמור ע"ש ובעיקר גדר פרוץ למקום האסור עי' שלום יהודה סי' כ"ח במכתב החזו"א ז"ל ["שדין פרוץ במילואו הוא יסוד פשוט בחז"ל שאין ליחד שום דין על רשות בלתי גדור מסביביו כמחיצת רה"י וכל שהוא פרוץ אין מיחדין אותו אלא א"כ אפשר לחול הדין על ב' רשויות יחד",] ומדברי התוס' לעיל מב ע"א מבואר שגם במקום שאיסור טלטול ברשות השני אינו מלתא דרשויות אלא מגזירה אפ"ה שייך בזה דינא דפרוץ במילואו וכן מבואר ברש"י לק' צג ע"ב (ד"ה רב) וע"ע בבית מאיר סי' ת"ג אך בהגהת מהרל"ח על הטור סי' שנ"ח ר"ל שעיקר דין פרוץ למקום האסור אינו אלא מטעם גזירה ומדברי הרז"ה ומאירי לק' צד ע"א מבואר שלא נקטו כן.

אך יש לעיין מהמבואר בתוס' לעיל יז ע"א (ד"ה עירב) ורא"ש שם (סי' כ"ג) שכותל חצר שנפרצה לא חשוב ליתנהו למחיצות כיון שיש המחיצות החיצונות שעושים את שתיהם רה"י וכ"כ רשב"א וריטב"א לק' צג ע"ב וצ"ל כיון שסו"ס יש להם מחיצות החיצוניות העושים אותו רה"י אין בזה החומרא דליתא למחיצות וע"ע בשו"ת אבני נזר סי' ש"א מש"כ בזה.

**פרוץ במילואו למקום פטור**

עי' שו"ע הרב סי' שמ"ה סעיף כ"ג שנקט שגם בפרוץ למקום פטור יש דין פרוץ במילואו והנפק"מ שע"י זה פקע ממנו שם רה"י ונעשה מקום פטור והיינו שפרוץ במילואו הוא סברא מן התורה שע"י שפרוץ למקום נעשה כמוה והדברים מחודשים מאד.

**פרוץ למקום האסור לגבי כלי בית**

עי' בתוס' (ד"ה רב) שיש בזה נפק"מ גם לדידן דקי"ל כר"ש שגגין רשות אחת לגבי כלי בית שגם כלפי כלי בית שייך דין פרוץ במילואו למקום האסור לו ע"ש שהוכיחו כן מדברי רש"י לעיל מב ע"א ועי' יתרון אור במשניות שתמה שהרי משנה מפורשת היא לק' צב ע"א שקטנה אסורה ולדידן ע"כ אינו אלא לגבי כלי בית [ואין לומר שמתני' כרבנן דמהגמ' לק' צב ע"א מוכח דליכא סתם משנה דלא כר"ש]

**כותל חצר שנפרצה טעם איסורו**

אך בעיקר גדר האיסור בכותל חצר שנפרצה עי' שו"ת הגרע"א סי' ל"ו שדן אם הגדר שניתוספו דיורים והו"ל כחצר שלא עירבו כולם או שנשאר ב' חצירות אלא שכ"א נפרצה למקום האסור וע"ש יתרון אור שאם נאמר שאיסורו משום שניתוספו דיורים א"ש דברי התוס' [ולכאורה היינו שמה שאסור לטלטל בתוך ד' אינו משום שניתוספו דיורים שמטעם זה אינו אלא כחצר שאינה מעורבת ורק ע"י פרוץ במילואו למקום האסור לה דנעשה ככרמלית הוא דאסור לטלטל ד' אמות אך שם ביאר באו"א, ע"ש.] וע"ע שו"ת אבני נזר סי' ש"א שר"ל שנחלקו בזה הראשונים ז"ל, ע"ש. הנה מדברי רש"י לעיל עו ע"ב מבואר שכותל חצר שנפרצה נעשה כחצר אחת וא"כ צ"ע בסוגיין דמבואר שאיסורו מחמת פרוץ למקום האסור ולכן נעשה כרמלית וי"ל דשאני גג ע"י חילוק הדיורים למטה אך באמת ברש"י לק' צג ע"ב וצד ע"א מבואר דתרתי איתנהו בהו וע"ש יתרון אור דהיינו שלא עשהו כחצר א' אלא לחומרא, ע"ש.

**תי' החזו"א לחלק בין טלטול בתוכו לטלטול מהבית לתוכו**

ובחזו"א סי' פ"ח ס"ק כ"ד ר"ל שנהי שמקטנה וגדולה מוכח שיש פרוץ למקום האסור רק כלפי כלי הבית מ"מ י"ל דזהו רק להוציא מבית לחצר אבל לא לעניין טלטול בתוכו ד' אמות ע"ש [והיינו שלומר דנעשה כרמלית כשפרוץ רק לגבי כלי בית הוא חידוש גדול אך לומר שעכ"פ הקטנה נעשה דינו כגדולה ושוב אסור להוציא שם כלי בית זה מובן]

**גו"א לדעת ר"ש**

בעיקר מה שמבואר בתוס' שגם לדעת ר"ש שגגין רשות אחת אמרי' גו"א יש להעיר מהמבואר לק' צ' ע"א שלמ"ד שכולו רשות אמרי' לא אמרי' גו"א וכש"כ שם רש"י (ד"ה התם) וצ"ל שכיון שכלפי כלי הבית מודה ר"ש שגגין אינם רשות אחת לכן ביחס לכלי בית אפשר לומר גו"א וכ"כ בעצי אלמוגים בכוונת התוס' לק' צ' ע"א שלר"ש כלפי כלי בית לא יהיה קרפף יותר מבית סאתים

**[הסברא לאסור פרוץ למקום האסור לגבי כלי בית**

לכאורה בשלמא לדעת האו"ש ודעימיה שגדר האיסור הוצאת כלי בית מחצר לחצר הוא מלתא דחילוק רשויות דחצר א"ש שביחס לכלי בית חשוב פרוץ למקום האסור אבל לדעת ר"פ ודעימיה שיסודו משום גמר הוצאה מן הבית ונמצא שגם בחצר הראשון יש איסור לכלי בית אלא דשם כבר נעשתה האיסור ושוב ליכא תוספת במוליכו באותה חצר א"כ מה שייך פרוץ למקום האסור אך זה אינו שכבר נתבאר לעיל שגם לדעת ר"פ הטעם שאסור להוציא כלי בית מחצר לחצר יסודו משום חילוק רשות והיינו שרק משום שכלפי הכלי בית אנו רואים כל חצר רשות לעצמה יש איסור להוציא כלי בית מחצר לחצר והיינו שאילו היו החצירות כרשות אחת גדולה כמו כלפי כלי חצר היה מותר לטלטלו בכולו כל שכבר נכנס והרי יסוד פרוץ במילואו ביאר החזו"א דהיינו משום שכל שאין לראות ב' הרשויות כרשות א' שוב חסר בגידור רשות הראשון ודוק**]**

**דעת הראשונים שלא אמרי' בכלי בית נפרצה למקום האסור**

וע"ש יתרון אור שביאר ע"פ זה דברי רש"י המוקשים בדף כג ע"ב שדעתו שלגבי כלי בית לא אמרי' נפרצה למקום האסור לו [והיינו שלגבי כלי בית אין לאסור אלא מצד דניתוספו דיורים ולכן לא שייך זה אלא בב' בעלים, וע"ש שכן מדויק ברש"י שלק' צג ע"ב (רב) כשדן לאסור כלי חצר בתוך ד' אמר מצד נפרצה ואילו צד ע"א (ד"ה זה) כשדן לאסור כלי בית לתוך החצר כתב משום שנעשה כחצר א' ע"ש ויש להוסיף עוד שי"ל שבגגים ע"י חילוק דיורים שלמטה לא שייך לדונו כלל כניתוספו דיורים] וזהו נמי דעת הטור בסי' שנ"ח ע"ש דרכי משה הגהת מהרל"ח ובמג"א ומיושב קושיית הגרע"א שם מסי' שע"ד.

ועי' שו"ת שערי ציון סי' ד' ענף שביאר שזהו ג"כ דעת הרמב"ם שהשמיט מחלו' רב ושמואל דס"ל שלדידן אין בזה נפק"מ שלגבי כלי בית לבד לא איכפת בפרוץ למקום האסור ומה שמבואר במתני' לק' צב ע"א ביאר שם דאדרבה ברמב"ם שם ביאר הטעם משום דיורי גדולה בקטנה וכבר תמה בבית מאיר סי' שע"ד למה לי טעם זה תיפו"ל דנפרצה במילואה אך להנ"ל א"ש שמצד נפרצה במילואו אין לאסור כיון שהוא רק לגבי כלי בית. [אך י"ל דשאני קטנה וגדולה שע"י שדיורי גדולה מושלים בקטנה נעשה כחצר א' ממש ושוב ל"ש פרוץ למקום האסור]

**כי פליגי במחיצות שאינן ניכרות**

**[הטעם לומר גו"א במחיצות שאינם ניכרות**

כתב רש"י "שמחיצות המבדילות למטה בין הדיורין אמרי' גוד אסקינהו" ומשמע שטעמו של שמואל שאומרים גו"א במחיצות שאינם ניכרות אינו משום שלא איכפת ליה באינם ניכרות רק כיון שבתוך הבית הם ניכרות ודיורים שלמעלה שייכים לדיורים שלמטה לכן חשוב שפיר מינכר והיינו שגדר החסרון במחיצות שאינם ניכרות הוא שמחיצה צריך להיות ניכר לרשות שהוא בא לגדור וכל שאפשר לראות הרשות שלמטה כחלק מרשות שלמטה הרי ממילא מהני מה שמחיצות ניכרות למטה ולפי זה היה אפשר לומר שלענין תורת רה"י לכו"ע חשוב כרשות אחת וממילא מהני מה שניכר למטה אבל לענין פרוץ במילואו שבזה הרי ניתוסף רשות האסורה למעלה שביחס לרשויות דרבנן ב' רשויות נינהו בית וגג ולכן מחיצות הניכרות בבית אינו מועילים לגג לדעת רב]

**גג שיש לו בליטה מכל צדדיו אם חשוב רה"י**

עי' בתוס' שגם גג הבולט חשוב מחיצות שאינן ניכרות ולכן אם יש גג הבולט ד' טפחים חשוב הגג כרמלית ע"י שפרוץ לבליטת ד' שהיא כרמלית וכבר תמה המהרש"א שכל שהגג בולט הגג מחמת עצמו לא חשוב רה"י גם בלי מה שהוא פרוץ לבליטה ומצינו בזה כמה תי'.

**תי' המהרש"א (יסוד חסרון בקיעת גדיים)**

וע"ש מהרש"א מה שתי' וצ"ב ובשו"ת אגרו"מ או"ח ח"א סי' קל"ט ענף א' כתב לבאר כוונתו שאף שבמקום שא"א לומר גוד אחית משום בקיעת גדיים אין הפירוש שמתבטל המחיצה לגמרי אלא שבמקומו א"א לדון הגדירה אבל ביחס למקום בגג שאין בליטה וליכא בקיעת גדיים מועיל הגו"א של מקום הבליטה ויש שציינו לזה מש"כ בחי' הגר"מ הלוי פי"ז מהל' שבת הי"ז להסתפק ביסוד החסרון בבקיעת גדיים אם יסוד דינו בעיקר הילכתא דגו"א או שהוא חסרון בהל' מחיצות וגם במחיצה גמורה אילו היה בקיעת גדיים היה מתבטל ע"י הבקיעה ע"ש והיינו שבקיעת גדיים הוא חסרון בגידור הרשות ולא בעצם מחיצת גו"א [ועי' רשב"א לק' טז ע"א ובבכור שור לעיל יא ע"א, אך ברש"י שבת קא ע"א מפורש שהחסרון של גו"א הוא שבכה"ג לא אמרי' גו"א ובאמת רש"י חולק על התוס' כאן וא"ש]

**דברי הגהת מרדכי פ"ג (רה"י עולה עד הרקיע)**

ומדברי הגהת מרדכי בפ"ג מתבאר שכוונת התוס' הוא שלגבי הגג בעצמו כיון שמתחתיו הוא רה"י לכן נעשה גם הגג רה"י מדין רה"י עולה עד הרקיע והיינו גם בלי דין גו"א [וכדמצינו כה"ג ברשב"א בעבודת הקודש שער ג' אות מ"ז שגם בחורי רה"י אמרי' רה"י עולה עד הרקיע ע"ש] וכ"כ בגאון יעקב בסוגיין ובשו"ע הרב סי' שמ"ה סעיף כ"ג והאריך בזה טובא בשערי ציון סי' ד' [וע"ש שבזה מתיישב קושיית הבית מאיר בסי' שע"ד למה הוצרכו התוס' לומר שהגג נעשה כאורזילא כדי שלא נאמר פ"ת הרי פ"ת מועיל רק למטה ולא למעלה ולהנ"ל ניחא שכל שלמטה רה"י הרי ממילא עולה עד הרקיע וע"ש גאון יעקב] ולפי זה רק בבית נעשה הגג רה"י בלי מחיצות ניכרות אבל עמוד שיש עליו בליטות לא יהיה רה"י.

**דעת הרא"ש ורש"י בזה**

אולם ברא"ש סי' ב' כתב שכשיש גג הבולט כולו נחשב ככרמלית וכן מבואר ברש"י לק' צב ע"א (ד"ה אף גג) והיינו שלדעתם אין רה"י למעלה אלא מדין גו"א וכשאין מחיצות ניכרות אינו רה"י [אולם רש"י לק' צ' ע"א (ד"ה קשיא) כתב שטעם איסור גג בליכא מחיצות ניכרות הוא משום שבני רה"ר אסרי לה וכבר תמה שם בתוס' הרא"ש שהיאך יאסרו בני רה"ר כיון שאין רה"ר למעלה מי' ועיקר הטעם משום דליכא מחיצות וע"ש רשב"א וריטב"א. וע"ע ל' רש"י לעיל פד ע"ב (ד"ה בכומתא) "דכל רשות שרחבה ד' ואינה גבוהה עשרה **אצל רה"ר** כרמלית היא"]

**פרוץ במילואו ברה"י שא"צ מחיצות**

אך יש בזה חידוש שגם רה"י שגדור בלי מחיצות אפ"ה כל שפרוץ במילואו למקום האסור לו נאסר ובאמת בהגהת מדרכי שם חולק על התוס' מהאי טעמא וע"ש שערי ציון שר"ל שנחלקו בזה ר"ת ור"י בתוס' לעיל פד ע"ב [אך צ"ע דבסי' שס"א קי"ל כר"ת ואילו בסי' שמ"ה סעיף ט"ז קי"ל כר"י בתוס' בסוגיין ועי' בשו"ת נפש חיה סי' כ"ה שהאריך בזה] ומצינו מחלו' כעין זה לגבי חורין אם יש חסרון של פרוץ למקום האסור עי' מג"א סי' שנ"ג סק"ד ובאבן העוזר ובבית מאיר שם והגהת הגרע"א סי' שנ"ה ובתוס' ר"פ עז ע"א

**אבן העוזר תוס' שבת ויד אפרים**

אך בחי' אבן העוזר תמה בדברי התוס' שמה מועיל שאין התקרה כארזילא הרי דעת התוס' לק' צד ע"ב שפ"ת לא אמרי' ביותר מב' רוחות ולכן כתבו שהתוס' איירי באופן שרק מצד א' הגג בולט ולכן כיון שיש לגג ג' מחיצות ניכרות סגי בזה [אך עדיין צ"ע שכיון עיקר הפ"ת מועלת למטה ורק אח"כ אמרי' עולה עד לרקיע הרי למטה יש רק ב' מחיצות וכשאינו עריבן לדעת התוס' לכו"ע ל"א פ"ת, אך אם נאמר שעל פ"ת אפשר לומר גו"א י"ל שכיון שלגבי למעלה חסר רק מחיצה א' שפיר דמי ודוק] ולכן כל החסרון אינו אלא משום פרוץ לבליטה וכ"כ התוס' שבת וביד אפרים סו"ס שע"ד ויש בזה חידוש שבלי פרוץ במילואו לכרמלית סגי לרה"י בג' מחיצות והאריך בזה בשו"ת אבני נזר סי' ש'.

**למה הבליטה אינו נעשה רה"י מדין חורין**

עי' חי' האבן העוזר שתמה שכל שהגג מצד עצמו רה"י למה שלא יטפל אליו הבליטה מדין חורי רה"י וכן תמה החזו"א בסי' ק"ד סק"ו [צ"ע הרי דעת החזו"א בסי' ס"ה ס"ק ס"ג שרק בלא ניחא תשמישתיה נטפל לרשות ונעשה חורין] וע"ש באבן העוזר שתי' שכל שאם אינו חורין אוסר הרשות אין חורים מצילו וכבר תמהו מבית שאין תוכו עשרה וי"ל ע"פ סברת החזו"א הנ"ל שבלא ניחא הוא חורין ממש משא"כ בנידו"ד.

**שיעור בליטה בגג הבולט**

אך עכ"פ מבואר בתוס' שכל שאין הגג בולט ד' לא חשוב גג הבולט וכ"כ במג"א סו"ס שע"ד [ועי' ביה"ל סי' שמ"ה סעיף ט"ז ד"ה גג] אך מתבאר שאין הטעם משום שעד ד' נחשב עדיין מינכר אלא שפחות מד' הו"ל מקום פטור וא"כ לעניין יותר מבית סאתים המבואר ברשב"א בעבודת הקודש שער ג' אות פג-ד י"ל שסגי במשהו הבולט ובחזו"א סי' ק"ד סק"ו נסתפק בשיעור הבליטה, ע"ש.

**דעת הראב"ד שלרה"י לא בעינן מחיצות ניכרות**

עי' חי' הרשב"א שהביא בשם הראב"ד שודאי לגבי מחיצות רשות היחיד מועיל גם מחיצות שאינן ניכרות ורק לגבי דין פרוץ במילואו למקום האסור לו יש חסרון במחיצות שאינן ניכרות וכ"כ לדינא בעבודת הקודש שער ג' אות פג-ד [וצ"ע מדברי הרשב"א בחי' לעיל מד ע"א שפשיטא ליה שמחיצות שאינן ניכרות הוא חסרון גם במחיצת רה"י ועי' שו"ת אגרו"מ או"ח סי' קל"ט אך לסברת מהר"ל בסמוך א"ש דשאני התם שאין המחיצות ניכרות גם כלפי רה"ר] ובטעם הדבר כתב בחיי אדם כלל מ"ז סעיף י"ב שעיקר דין מחיצות שאינם ניכרות אינם אלא מדרבנן אך בחי' מהר"ל מפראג כתב סברא נוספת שלגבי רה"י סגי מה שהמחיצות ניכרות למטה [ועי' משנת אליהו סוכה סי' ז', אמנם מצינו בתוס' לק' צג ע"ב (ד"ה גידוד) שאינו ברור מהו הדין כשיש מחיצות כלפי רה"ר וכלפי רה"י ליכא מחיצות וברמב"ן שבת ז' ע"א פשיטא ליה דלא מהני וכ"כ בפנ"י גיטין טו ע"ב בדעת רש"י וע"ע בדברי הרא"ש פ"ק דשבת סי' י"א והרמב"ן שם מבואר שבית שאין תוכו עשרה וחקק בו צריך מחיצות י' מבחוץ למחיצות מצד רה"ר וכן צריך צירוף המחיצות לחקק בשביל המחיצות של רה"י]

אולם הגאון יעקב נקט שמחלוקת רב ושמואל הוא מחלוקת בדין תורה גם לגבי מחיצות רה"י וכן נקט בגנזי הגר"ח ס"ד.

**דעת החזו"א ז"ל שלרה"י לכו"ע בעינן מחיצות ניכרות**

ובחזו"א סי' ק"ח סק"ב נקט שאדרבה לגבי דין תורה לכו"ע לא אמרי' גו"א במחיצות שאינם ניכרות ורק לגבי דרבנן נחלקו רב ושמואל ודייק כן מדברי התוס' שמשמע שהנידון בגג בולט לדין כרמלית אינו תלוי אם קי"ל כרב או כשמואל ע"ש [וע"ש דחילו מהמבואר לק' צ' ע"א שלשמואל גגין השוים שהם יותר מב' סאתים לא אמרי' גו"א לחלקם לב' מקומות וממילא יהיה פחות מבית סאתים אך באמת בתוס' ד"ה רב כתבו שאמרי' גו"א לחלקו ועי' מש"כ בחי' אבן העוזר ליישב מהמבואר לק' צ' ע"א דלא אמרי' ע"ש]

**דעת השערי ציון ובדין תל המתלקט אם חשוב מחיצות ניכרות**

עי' רשב"א לק' צ' ע"א שנקט שתל המתלקט חשוב מחיצות שאינן ניכרות וכ"מ שם בריטב"א [ובטעם הדבר כתב בשערי ציון שעיקר המחיצה בתל המתלקט הוא המחיצה הישרה שאחורי התל ומהני מדין חוקקין ולכן חשוב אינה ניכרת אך בפשוטו י"ל שכיון שסו"ס המחיצה נעשה מקרקע עולם ואינו נראה כמחיצה לכן חשוב כאינה ניכרת] וע"פ זה תמה מהמבואר בכמה דוכתי שמועיל תל המתלקט לגדור פרצה לכרמלית והוכיח שע"כ עיקר דין מחיצות שאינן ניכרות נאמרה רק בעירוב דיורים ולא בפרוץ למקום האסור לו [וצ"ע שמצד עירוב דיורים אינו נעשה לכרמלית ואילו כאן מבואר שלרב אסור לטלטל חוץ לד' אמות] ועי' בחזו"א סי' ק"ח סק"ט מש"כ על דבריו.

**הטעם שאויר עמוד חשוב רה"י**

עי' רמב"ן שבת צט ע"ב שנקט שבעמוד לא אמרי' גו"א [והיינו משום דליכא מחיצות ניכרות וכמבואר בסוכה ד' ע"ב ונקט שזה אינו דין מיוחד לגבי דפנות סוכה ועי' רשב"א בעבודת הקודש שער ג' אות נ"ב ובחי' ר"ח הלוי פ"ד מהל' סוכה הי"א] ולכן רק קרקע העמוד חשוב רה"י אך הרשב"א בעבודת הקודש שם חולק שגם אויר עמוד עולה עד הרקיע ובחי' ר"ח הלוי שם ר"ל שאין זה מדין גו"א אלא משום שמחיצות שלמטה גודרות את הרשות עד הרקיע וע"פ זה כתב בגנזי הגר"ח סי' ד' שמהאי טעמא גם גג הבולט חשוב רה"י כיון שלא בעינן לזה גו"א וכל שלמטה יש מחיצות הניכרות ממילא הם גודרות הרשות עד לרקיע ולכן רק לעניין פרוץ למקום האסור לו דבעינן מחיצות בין הרשות למקום האסור הוא דלא מהני מחיצות שלמטה אך רש"י בסוגיין כתב להדיא שהטעם שעמוד חשוב רה"י הוא משום גו"א וכן הוא בחי' הרשב"א. אך מדברי הרשב"א בעבודת הקודש שם משמע שאחר שפני העמוד חשוב רה"י שוב אמרי' רה"י עולה הרקיע כמו בחורין, ע"ש.

**כמה הערות בדברי התוס'**

**ואע"ג דלא שלטי ביה רבים וכו'** מבואר דלא שלטי ביה הוא סיבה למה שלא יהא כרמלית וצ"ב והיינו כמו שמבואר בשבת ו' ע"א שכרמלית דומה קצת לרה"ר אך ע"ש ברש"י דהיינו משום שאין לו מחיצות ולא משום דשלטי ביה רבים קצת.

**וגזוזטרא דלא הוי כרמלית וכו'** צ"ע דבלא"ה קשה דשם מבואר דנעשה רה"י ממש ולכן אסור לטלטל מכרמלית לו וא"כ גם אם נאמר שלמעלה מי' אינו כרמלית מ"מ הוא מקום פטור ולא רה"י.

**כיון דלא הוי רה"ר ולא רה"י וכו'** צ"ב איזה נתינת טעם הוא זה הרי גם בית שאין תוכו י' אינו לא רה"י ולא רה"ר ואולי כוונתו שלמעלה מי' נחשב כאויר כל שאינו רשות ואינו דומה לבית שאין תוכו י' דשם הוא למטה מי' ולכן ראוי לשם רשות מחמת עצמו.

**דידע שפיר דאיירי ביתר מבית סאתים וכו'**

עי' חי בית מאיר שתמה שכל שגם בלי מחיצות אינו כרמלית מה איכפת לן שהוא יותר מבית סאתים ועי' חזו"א סי' ק"ח שכתב ליישב שכמו שיתר מבית סאתים גודלו משפיע על המחיצות שחסר בגידור המקום כמו כן משפיע על גובהו שאינו נחשב גבוה י' ע"ש.

**רש"י ד"ה אבל אין "דאי לאו דמחוברין הן אין דריסה מזה לזה"**

צ"ע דהרי שיעור נפרץ לחבירו הוא כל שהוא תוך ד' טפחים כש"כ התוס' לק' צ' ע"א (ד"ה כרמלית) וא"כ מצינו אופן שהוא פרוץ לחבירו ואפ"ה יש לו מחיצות ניכרות והיינו כל שהוא תוך ד' טפחים ויש אויר ביניהם ועי' שו"ת אבני נזר סי' ער"ב שר"ל שכיון שאין מחיצה לפחות מד' לכן כיון שהרואה את המחיצה אינו רואה המקום ד' שבתוך הבית לכן חשוב כמחיצה שאינה ניכרת ע"ש.

**דהויא לה הא דקטן מחיצה נדרסת**

**גדר החסרון דמחיצה נדרסת**

עי' שערי ציון ס"ד שהחסרון במחיצה נדרסת הוא מדין אתי רבים ומטלי מחיצה ובחזו"א סי' ק"ח האריך לחלוק עליו שבדריסת דיירי החצר לבד ודאי לא חשוב רבים לבטל מחיצה וכפשוטו הוא חסרון בגו"א שכיון שעיקר הגו"א הוא ע"י החילוק שלמטה כל שלמעלה אינו מורגש ההבדלה ע"י שדורסים מצד לצד ל"ש גו"א וז"ל הריטב"א "פי' ונעשית כקרקע עולם לדרוס בה", [והיה אפשר לומר שהוא בגדר בקיעת גדיים שמונע גוד אחית ועי' שו"ע הרב סי' שנ"ה קו"א סק"ג אך אינו דומה שבבקיעת גדיים תלוי אם ראוי לזה ולא אם יש בפועל]

**אם להלכה קי"ל שיש חסרון במחיצה נדרסת**

בתוס' לעיל כב ע"ב הביאו החסרון דמחיצה נדרסת אך בשו"ת חת"ס סי' פ"ט כתב שלדינא לא קי"ל כן וכן האריך בשערי ציון סי' ד' אך בחזו"א סי' ק"ח חולק וכן הוא בשו"ת אמרי יושר ח"א סי' ר"ב

**מחיצה ראויה לדירה**

פירש"י "מחיצה קבוע וקיימא", וכ"כ בחי' הריטב"א, וברשב"א בעבודת הקודש (ש"ג אות רנ"ה) כתב "עשה האחד מחיצה גבוהה עשרה טפחים", ועי' חי' המאירי "ר"ל מחיצת י' טפחים ששיעור זה ראוי לדפנות של דירה".

**עשה סולם קבוע לגגו הותר בכל הגגין**

עי' פירש"י "ואפילו לרבנן וכו'", ועי' ריטב"א שהעיר שאפשר לאוקים דברי ר"נ גם להלכה לגבי כלי בית וכ"כ בחי' הרשב"א ובעבודת הקודש (ש"ג אות רנ"ג) ובמאירי אך ברמב"ם טור ושו"ע לא הובא דין זה ועי' בית מאיר סי' שע"ד ס"ד שהיינו משום שנקטינן כפירש"י שר"נ אמר כן רק אליבא דרבנן, והיינו שסברת אחלי מועיל רק להוריד חומרת החילוק דיורים שבא מחמת דיורים שלמטה וצ"ב.

**בני עלייה ע"ג ביתו**

**החילוק בין עשה מחיצה לבנה עלייה**

הנה מדברי תוס' רשב"א וריטב"א מבואר שאין הבדל בין עשה מחיצה ראויה לדירה לבין בנה עלייה אך באמת לעיל אמרו עשה מחיצה ראויה לדירה וכאן אמרו בנה עלייה ומשמע שלעיל משתמש בו תשמיש גג וכאן בנה בית ממש [אך עי' חזו"א סי' ק"ד ס"ק י"ב "מ"מ משמע דאף אינו מקום פתו חשיב ליה תשמישי הגג טפי משאר בני הגג",] ובזה מבואר פירש"י שאע"פ שבעשה מחיצה על הגג לא צריך גם לעשות דקה שאני התם שגם בגגו הוא משתמש בתשמיש גג ולכן בני שאר הגגות מוחלים לו גגם אבל בבנה עלייה שהפך גגו לבית צריך סיבה חדשה לסילוק בני שאר הגגין אך בתוס' מבואר בשם ר"י שליכא סיבה חדשה לקבל שאר הגגין אלא שלעניין שימוש בית כל שאינו עושה דקה לא חשוב כלל ראוי לדירה.

**פי' ר"ח**

עי' בתוס' מה שהביא בשם ר"ח ומתבאר לדבריהם שאפילו במקום שהוא פרוץ במילואו לשאר הגגין ולא עירב עמהם סגי בדקה ושוב אינו אוסר על האחרים מדין פרוץ במילואו וכבר תמה בחזו"א סי' ק"ד ס"ק י"ג שמה יועיל דקה סו"ס הם פרוצים במילואם למקום האסור להם וברשב"א וריטב"א הביאו פירש הר"ח באו"א, ע"ש.

**פעמים שהדקה לאיסור**

עי' גאון יעקב דהיינו שאף שיש מקום בצידי הגג ללכת ע"י הדקה לשאר הגגין אפ"ה אסור שע"י שסתם הצד של שאר הגגין יש סילוק והיינו שאף שלמעשה הדקה אינו פועל איסור מ"מ יש בזה חידוש שאע"פ שיש כאן דקה והיה ראוי להתיר אפ"ה נשאר באיסורו ולכאורה זהו ג"כ כוונת המהרש"א ומיושב השגת החזו"א.

ועי' פירש"י ואסור גם לר"מ כיון שסילק עצמו מן הגגין וצ"ב מה שייך סילק לגבי שאר הגגין שבין כך אינו שלו ואפ"ה חשיבי כרשות אחת, ועי' חזו"א סי' ק"ד ס"ק י"ב מש"כ בזה. ועי' שפ"א בסמוך בא"ד ד"ה בגמ' התם שר"ל שמה שר"מ חולק על רבנן בגגין אינו אלא כשאין מחיצה ביניהם [וע"ע תוס' הרא"ש בד"ה היכא "אבל ר"מ דחשיב להו רשות אחת לא אמרי' בהו גו"א לחלקן זה מזה דהוו להו כל הגגין כחצר אחת כיון דלא מחשיב המחיצות לחלקן זה מזה לאוסרן זה על זה" ומשמע שאילו היינו גו"א היה אסור גם לר"מ] וצ"ע שברש"י מבואר הטעם משום סילוק משאר הגגין ולא משום המחיצה.

**כרמלית ורה"י קא מיבעיא ליה**

עי' בתוס' כגון שהעמוד מופלג מן העמוד ד' שאל"כ הו"ל העמוד פרוץ במילואו לגג עי' גאון יעקב שתמה שגם בסמוך בתוך ד' לא לאסור כיון שיש לעמוד מחיצות ניכרות ונימא גו"א והנה לעיל עח ע"ב אי' ששיעור חריץ לחלק בין ב' חצרות הוא ברוחב ד' טפחים וע"ש ברש"י שכל שהוא פחות מד' נוח לפסוע עליו וכ"כ ברשב"א עו ע"ב ועי' חכם צבי סי' ה' שהיינו שדריסתם על המחיצת מבטל הגו"א והיינו כמו שמצינו לעיל פט ע"ב שבמחיצה הנדרסת לא אמרי' גו"א וא"כ ה"ה בעניינינו [אך א"כ צ"ע מתי שייך מה שאמרו לעיל פט ע"א שאם יש מחיצות ניכרות לגג כל גג מותר דממנ"פ אם יש ד' הרי בלא"ה מותר ואם ליכא ד' הרי הוא מחיצה הנדרסת]

אך בחזו"א סי' ק"ח ס"ק י"ג כתב הטעם משום דמחיצה לפחות מד' ל"ח מחיצה [וע"ש מה שביאר כוונת הראשונים שכתבו סברת פסעי ע"ש] אך מצינו ברמב"ם פ"ג מהל' עירובין הי"ב שאם נסר לאורך החריץ ע"ג מקצת הרוחב ומיעטו מד' מערבין א' ואין מערבין שנים אע"פ ששם בתוך הבור יש רוחב ד' [ועי' נובי"ת סי' מ"ב] ובשערי ציון ס"ד כתב שהוא מדין אתי רבים ומבטלי מחיצה ובחזו"א שם תמה עליו וביאר שכל שיש מקום שאין בו ד' הרי זה מפסיק הגו"א, ע"ש. [ולכאורה יש לבאר כוונת הראשונים שהטעם שמועיל גו"א ממחיצות שלמטה לגבי רשות שלמעלה אינו אלא כשרשות שלמעלה צריך לעבור דרך המחיצות והיינו כשאינו בתוך ד' ולא מיפסע פסעי לכן כיון שהדרך להגיע מצד א' של החריץ לצד השני הוא ע"י דריסה בחריץ שפיר נחשב החריץ כמחיצה גם לגבי הרשות שלמעלה אבל כל שיכול לעבור מצד לצד בלי להכניס לחריץ נמצא שמחיצת החריץ אינו נחשב כמחיצה כלל כלפי הרשות העליון]

**קושיית המהרש"א**

עי' מהרש"א שהעיר שאמאי לא נוקים בעית רמב"ח באופן שהעמוד הוא בתוך ד' לגג ונמצא ששתיהם כרמלית ע"ש [ואם נאמר שספיקת הש"ס רק בצירוף ב' סוגי כרמלית כדלק' א"ש]

**אלא ב' אמות בגג וב' אמות באכסדרא**

**טלטול מקרפף יותר מב"ס לכרמלית גמור**

הנה עי' לעיל סז ע"ב שמותר לטלטל מקרפף יותר מבית סאתים לכרמלית גמור ואף שכרמלית יותר מב"ס מה"ם רה"י גמור הוא מ"מ הקילו חז"ל לטלטל ממנו לכרמלית כדי שיכירו שהוא כרמלית ולא יבואו לטלטל בכולו ודחו איסור טלטול מרה"י לכרמלית מפני איסור טלטול בתוכו מפני שאינו שכיח וע"ש בתוס' בשם ר"ת שלאו דווקא בסלע שבים אלא ה"ה בכל קרפף יותר מב"ס וע"ש מהרש"א שאף שבזה ליכא תי' על קושיית מאי שנא מ"מ לא פלוג והתירו כל יותר מב"ס לכרמלית אך בחי' הרשב"א שם מבואר שאין בזה משום לא פלוג אלא שגם זה לא שכיח ע"ש ובגאון יעקב אולם ע"ש ברשב"א וריטב"א שם הביאו דעת הראב"ד שחולק ע"ז וס"ל שרק בסלע שבים הותר לטלטל לכרמלית ע"ש.

**טלטול מרשות שפרוץ במילואו לכרמלית גמור**

נמצינו למידים לדעת ר"ת שמחמת גזירה התירו מכרמלית דרבנן לכרמלית דאורייתא אך עדיין אין זה מחייב להתיר טלטול מכל כרמלית כגון מפרוץ לכרמלית לכרמלית גמור כש"כ שם הגאון יעקב "דשכיחא טפי מדבקעה לקרפף א"נ טלטול במבוי גופי' מידע ידיעי דבלא תיקון אסור וליכא למיגזר", וכ"כ הפמ"ג סי' שמ"ה א"א סק"ג וכן מתבאר בחי' הרשב"א וריטב"א בסוגיין שהטעם לאסור טלטול מגג הפרוץ לכרמלית גמור הוא שגג הפרוץ מה"ת רה"י גמור והיינו שאף שביותר מב"ס מותר שאני התם שיש סיבה להקל וכנ"ל

אך עי' מג"א סי' שע"ד סק"ג שביאר באו"א שי"ל שכל שיש לו ג' מחיצות ואין איסורו אלא מחמת פרוץ לכרמלית גם מדרבנן חסר לו בשם כרמלית ע"ש. [ואמנם דהיה אפשר לחלק בזה בין נפרץ לכרמלית לבין נפרץ למקום האסור לו והיה אפשר לומר שזה תלוי אם מדרבנן צריך ד' מחיצות או איסורו רק מחמת שנפרץ למקום האסור וק"ל]

**דעת רש"י בזה**

עי' ברש"י שביאר בב' אופנים או שאכסדרא איירי ביתר מבית סאתים או שאין לו מחיצות [עי' תוס' הרא"ש רש"ש גאון יעקב וחזו"א] ומבואר שמותר לטלטל מרשות הפרוץ במילואו למקום האסור לו, לכרמלית גמור אולם עי' תוס' שבת סי' שע"ד שכתב להוכיח מדברי רש"י לעיל כד ע"א לאסור בזה ודבריו צ"ע וכבר העיר עליו בבית מאיר שם. [ועי' בסמוך מדברי התוס' לעיל כה ע"ב] ועי' רש"י שבת קל ע"ב וובעצי אלמוגים סי' שע"ב סק"ד ובתורת רפאל סי' נ"ג שדעת רש"י שמותר לטלטל מחצר שלא עירבו לקרפף יותר מבית סאתים.

**שיטת הרשב"א**

אולם ברשב"א וריטב"א הוכיחו מסוגיין לאסור לטלטל מרשות הפרוץ למקום האסור לכרמלית גמור ממה שלא העמידו בעית רמב"ח בעמוד שאינו גבוה י' שהוא כרמלית גמור וע"כ שאסור לטלטל מרשות הפרוץ במילואו לכרמלית גמור וכ"כ לדינא הרשב"א בעבודת הקודש שער ג' אות ס"ד אך בחי' לשבת ט' ע"א נקט שמותר לטלטל מרשות הפרוץ לכרמלית, לכרמלית גמור למאן דמתיר ביותר מב"ס.

**דעת התוס'**

התוס' כתבו בשם ר"ת שאסור לטלטל מרשות הפרוץ לחבירו לכרמלית גמור כיון שרשות הפרוץ לחבירו ראוי להתירו בעירוב ודייק מזה הגאון יעקב שמשמע ששאר כרמלית כגון פרוץ לכרמלית שא"א לתקנו בעירוב מותר לטלטל ממנו לכרמלית גמור [וכש"כ התוס' שבת ט' ע"א] וע"ש שדבר זה תלוי במחלוק' הראשונים לק' סז ע"ב אך בהגהת הגרע"א סי' שע"ד העיר מדברי התוס' לעיל כה ע"ב שאסור לטלטל מחצר הפרוץ לקרפף לכרמלית אף דשם אינו ראוי לתקנו ע"י עירוב ע"ש. אך גם לדעת ר"ת שפרוץ לכרמלית דינו ככרמלית גמור לעניין להתירו לטלטל ממנו לכרמלית גמור מ"מ אינו כרמלית גמור לאסור לטלטל מגג ממנו וכמבואר מבעית רמב"ח מגג לאכסדרא עי' גאון יעקב.

**ביאור דברי רש"י לק' ע"ב**

עי' תוס' לעיל כה ע"ב שהביאו בשם רש"י לק' ע"ב לאסור לטלטל מכרמלית שאינו גמור לכרמלית גמור אולם מדברי רש"י שם משמע שאין הנידון מצד איסור כרמלית אלא מצד שינוי רשויות אלא שאילו היה כרמלית גמור לא היה בזה איסורא דשינוי רשויות ויש לבאר בזה בתרי אנפי או כש"כ העצי אלמוגים סי' שע"ב סק"ד שהשינוי מגג לאכסדרא אינו שינוי גמור ורק בצירוף השינוי של הסוגי כרמלית מועיל להחשיבו כב' רשויות או שנאמר שדעת רש"י שבכרמלית גמור אינו מקום תשמיש ול"ש בו שינוי רשויות.

**מי אמרי' כיון דלא האי חזי לדירה**

עי' ברש"י דהיינו בגג שבין הגגין והיינו שאז הוי כרמלית ולכן מותר לטלטל ממנו לכרמלית אחר ותמה בתוס' רי"ד למה העמידו הסוגיא האיבעיא בכרמלית הו"ל למיבעיא בגג יחידי לאכסדרא שאינו יותר מבית סאתים אך להמבואר בעצי אלמוגים הנ"ל עיקר השאלה אינו אלא בצירוף שינוי שמחמת הב' סוגי כרמלית.

**ביאור ב' צדדי האיבעיא**

ברש"י משמע שהספק אם טעמו של רבנן משום כשם שיש דיורים חלוקים וכו' או לא ותמה ע"ז בתור"פ שלהדיא מבואר לעיל פט ע"א שטעמו של רבנן משום כשם ועי' גאון יעקב שי"ל שנסתפקו אם סגי בכשם מצד א' וזהו מגג לאכסדרא ע"ש ובתוס' ר"פ כתב שגם באכסדרא הנידון על הגג והספק אם יש מספיק דיורים בתוך האכסדרא לומר כשם ע"ש וצ"ע שהרי רמב"ח נסתפק בעמוד של"ש כלל כשם וכו'

**קושיית התוס' מברייתא דלק'**

לרש"י מבואר שעיקר הספק אם לרבנן סגי בשינוי בעלים ותמהו התוס' מברייתא דלק' דמפרש שלרבנן גג וחצר חשיבי רשות אחת ועי' רשב"א וריטב"א שתי' ע"פ מש"כ רש"י לק' בע"ב שמה שהותר לטלטל מגג וחצר אינו אלא כשיש לבעל הגג שותפות בחצר וא"כ כאן נסתפקו באופן שליכא שותפות אך צ"ע שהרי מחצר לחצר מותר גם בלי שותפות ועמד בזה בבית מאיר וע"כ שלא סגי בשינוי בעלים לחוד ובעינן נמי שינוי תשמיש וא"כ היאך אמרו כאן שאסור מגג לאכסדרא כמו מגג לגג הרי שם אסור גם בלי שינוי תשמיש. ועי' גאון יעקב

[ולדבריהם משמע שעיקר בעית רמב"ח אינו קשור כלל לגג ועיקרו ספק גם מאכסדרא לחצר וצ"ע ועי' באמרי יעקב שר"ל שרק במקום שנידון ככרמלית בזה כיון שאינו מקום תשמיש כ"כ צידדו של"צ שותפות]

ברש"י לק' צ' ע"ב מבואר שלא כדבריו בסוגיין ועיקר הספק אינו מחמת שינוי בעלים אלא מחמת שינוי תשמיש ועמד בזה הגאון יעקב וחזו"א ובגאון יעקב נסתפק אם תלוי רק בשינוי תשמיש או גם בשינוי בעלים ומה שתלו הספק באיסור מגג לגג ביאר הגאון יעקב שהסיב שיש שינוי תשמיש מגג לאכסדרא הוא מחמת חשיבות הדירה של הגג ע"י חילוק הדיורים שלמטה או משום שהוא בצירוף שינוי בעלים שיש מחמת דיורים שלמטה ע"ש

**ביאור התוס' רי"ד**

בתוס' רי"ד נקט שסוגיין מיירי בשניהם רה"י [ומה שאמרו ב' אמות ל"ד אלא שסתם טלטול בד' אמות] ויסוד הספק הוא בגדר האיסור בב' גגין והיינו די"ל שעיקר סברת כשם אינו אלא לאשוויי לגג לדירה חשובה כחצר [והיינו שגג מחמת עצמו אין בו דיורים גמורים אפילו כחצר וכש"כ בתוס' רי"ד לק' תליתאה צא ע"א שלא שכיח בגג מאני דבית ורק ע"י סברת כשם חשוב דירה אגב הבית ולק' בע"ב כתב שלר"מ שלית ליה כשם אסור לטלטל מגג לחצר מעיקר הדין כמו שאסור לטלטל מחצר לקרפף] ומה שאסור לטלטל מגג לגג ומותר לטלטל מחצר לחצר ומגג לחצר היינו שגג מיוחד כל א' בגגו משא"כ החצר רשות כולם שולטות בה ולכן מגג לגג חשוב מרשות לרשות אבל מחצר לחצר אין בו שינוי רשות וכן מגג לחצר ולפי זה יש לאסור מגג לאכסדרא שגם אכסדרא מיוחד לבעליו או שנימא שסברת כשם הוא סברא מיוחדת בגג לאוסרו כמו הבית וא"כ רק מגג לגג אסור ולא מגג לאכסדרא.

ועי' תוס' רי"ד ריש פירקין מה שהביא מחלוקת בירושלמי בזה.

**ב' אמות בגג וב' אמות באכסדרא**

עי' פירש"י דאיירי באכסדרא יותר מב"ס ולכאורה צ"ע שהרי א"כ הרי זה כקרפף כמבואר בתוס' ד"ה הכא ובראשונים לעיל כד ע"ב שכל שדינו כקרפף יותר מב"ס לעניין טלטול בתוכו ה"ה שדינו כקרפף לעניין שינוי רשויות [אך בדעת רש"י יש לפלפל בזה עי' לק'] ואין לומר שמ"מ יש בזה שינוי בעלים שהרי שינוי בעלים בלי שום שינוי רשות מותר כמו שמותר מחצר לחצר.

**אכסדרא לא חזיא לדירה וחורבה חזיא לדירה**

צ"ב מה איכפת לן דחזיא לדירה לכאורה עיקרו תלוי אם יש דיורים אך באמת נחלקו רש"י ותוס' לעיל עד ע"א ופה ע"א בדירה בלי בעלים אם נחשב רשות לאסור תוכו שלדעת רש"י כל שראוי לדירה אף שבפועל אינו גר שם אוסר ולדבריו א"ש שעיקרו תלוי בראוי לדירה אך לדעת התוס' צ"ב [ואולי כל שראוי לדירה ועושה שם תשמישי חצר חשוב דירתו כבית] וע"ע תוס' רי"ד מש"כ בזה. ובחזו"א סי' ק"ד ס"ק ט"ז שכל דירה שליכא בעלים באמת תלוי בבעיא דר' ביבי ע"ש [בעיקר בעית הגמ' בחורבה משמע שהוא ספק בדין גג ואילו צדדי הספק שייך לכאורה גם מחצר לחורבה וצ"ע]

**קשיא דרב אדרב**

[בתוד"ה שמואל מבואר שס"ד דלא איירי ביותר מב"ס אך בתוד"ה קשיא מבואר שגם בס"ד ידעו דאיירי ביותר מב"ס (עי' מהרש"א) וכן כתבו לעיל פט ע"ב ד"ה במחיצות] עי' בתוס' שהטעם דס"ד דאיירי בלא מינכר היינו משום שאל"כ אינו מובן כלל שיטת שמואל וצ"ב הרי לדעת התוס' לעיל פט ע"ב ידעו כבר דאיירי ביותר מב"ס וא"כ אין זה תלוי כלל במינכר ועי' מהרש"א בתי' הב' שאע"פ שלדעת שמואל אין הבדל מינכר ללא מינכר מ"מ לגבי הוקף לדירה יש לחלק ע"ש וצ"ב [ואולי הכוונה שבמחיצות שאינן ניכרות גם לשמואל לא אמרי' גו"א ואינו אלא מדין רה"י עולה עד הרקיע ולכן ליכא מחיצות לדירה משא"כ במחיצות ניכרות דאמרינן גו"א הרי ממילא יש מחיצות לדירה גם למעלה] אולם בחזו"א סי' ק"ד סק"ח נקט שהתוס' אזלי כאן בשיטת רש"י שהנידון מצד חסרון מחיצות, ע"ש.

ועי' פירש"י "וכן בגג יחידי לרבנן ליתסרו עליה בני רה"ר וחצירות", צ"ע למה בדברי ר"מ לא הזכיר רש"י בני חצר ועי' מרומי שדה שר"ל לדעת רש"י שלרבנן גם חצירות של שתי אנשים חשוב ב' רשויות ורק כשיש לו שותפות בגויה הוא דחצירות רשות לעצמם משא"כ לר"מ ולכן רק לרבנן החצירות יכולות לאסור הגגין, ע"ש. ועי' לק'.

**התם לא הוי יותר מבית סאתים**

עי' פירש"י דהיינו שכיון שלדעת ר"מ כולו רשות אחת לא אמרי' גו"א במחיצות שבין הגגין משא"כ לדעת רבנן ועי' גאון יעקב שתמה "ומה ענין רשות א' לגוד אסיק וכי משום דרשות אחת הן לא מצית אמרת גו"א ועוד לר"מ נמי בכלים ששבתו בתוך הבית לאו רשות א' הן", [עי' בתוס' שהעירו בזה ובעצי אלמוגים כתב שאה"נ לגבי כלי בית אינו כרמלית] עי' אבני נזר סי' רס"ג סק"ג שהוציא מדברי התוס' שלא אומרים גוד אסיק ברשות א' לחלקו [ועי' חזו"א סי' ק"ג סק"ב "וברה"י לא שייך גו"א דכל רה"י כחדא רשותא הוא בגובים ועומקים שבו",]

ועי' רשב"א לעיל מד ע"ב "ואפילו לשמואל נמי דאית ליה גו"א מחיצתא מודה הוא בגג יותר מבית סאתים שהוא ככרמלית ואין אנו רואים המחיצות כאלו עולות למעלה", ועי' חזו"א סי' ק"ח סק"ב שממה שלא אמר שמואל גו"א למעט מיותר מבי"ס מוכח שמעיקר הדין מודה שמואל שמחיצה שאינן ניכרות ל"ש מחיצה.

ועי' חי' אבן העוזר לעיל פט ע"א מש"כ לבאר דברי התוס' שם וליישבם מהשגת המהרש"א ומדבריו מתבאר שעיקר דין גו"א לא נאמר כשיש צורך לעשותו ב' רשויות אבל מה שיריוח באופן צדדי לא נאמר בזה דין גו"א ע"ש ["דהא דס"ל לשמואל לק' דהגגין חשיבין יותר מב"ס היינו לר"מ דא"א להעלות על הגגין כלים ששבתו בבית דהא ר"מ גזר משום תל (נ"ב לכאורה היינו לשיטת רש"י שגם באדם א' גזר) וכיון דלא שכיחי כלים ששבתו בבתים על הגגין ע"כ א"צ לגו"א דלענין כלים ששבתו כולם רשות א' הן ע"כ חשבינן לכל הגגין כחדא למיהוי יותר מב"ס אבל כאן אליבא דר"ש דשרי להעלות כלי בתים על הגגין כל א' בגגו ע"כ משום היתרא דכלי בתים לטלטל בכל גג וגג צריכין אנו לגו"א שלא יאסרו הגגין זע"ז וכיון דלענין כלי בתים צ"ל גו"א ושרינן בטלטול כלי בתים בכלל גגו ונתבטל מתורת קרפף ע"כ מש"ה א"א שוב לאסור גם כלים ששבתו בגג מלטלטל בכל הגגין"]

**תוד"ה הכא דהוי יותר מבית סאתים**

**"אע"ג דלענין כלים ששבתו בבית אינו רשות אחת וכו'",**

בעצי אלמוגים נקט שכוונת התוס' שעכ"פ לעניין כלי בית כיון שצריך לומר גו"א שיוכל לטלטלו בגגו ושלא יהא פרוץ במילואו לגג חבירו א"כ ה"ה שאינו חשוב יותר מבית סאתים אך דבריו צע"ג שהרי מדברי התוס' לק' צא ע"א (ד"ה ושמואל) מבואר שגם לגבי כלי גג שלא יוכל לטלטלו לביתו חשוב פרוץ במילואו למקום האסור לו והיינו גג חבירו ואסור לטלטלו לביתו אם לא לדעת שמואל ע"י גו"א ונצא א"כ שגם לגבי כלי גג אמרי' גו"א אליבא דשמואל וע"כ שכוונת התוס' שכיון שלגבי דיני הגג בעצמו לא אמרי' גו"א לא מהני לענין יותר מב"ס [והעיר בזה בקו' אמרי יעקב]

**הכא הוי יותר מבית סאתים**

עי' בתוס' שדירת גג אינו ממש כמו קרפף ולכן בפחות מב"ס מותר ממנו לחצר אך אינו ממש כחצר ולכן ביותר מב"ס נעשה קרפף ובתוס' בע"ב (ד"ה ורב) כתבו שלדעת ר"מ הו"ל כקרפף ממש וכ"כ שם בתוס' רי"ד והיינו ר"מ לטעמו דלית ליה כשם שיש דיורין חלוקים למטה וכו' ע"ש מהרש"ל וגאון יעקב. ומבואר לפי זה שסברת כשם אינו מועיל אפילו לעשותו כחצר וצ"ע וא"כ למה אסור ממנו לחצר ועי' מש"כ בזה בתוס' רי"ד בסוגיא הקודמת אך מדברי רש"י פט ע"א (ד"ה חצירות) ובדף צא ע"א (ד"ה וקרפיפות) משמע שגגין וחצירות שווים בתשמישן, ועי' לק'.

**והני מחיצות למטה עבידן למעלה לא עבידן**

**סברת רב**

בסברת רב עי' רש"י לק' ע"ב (ד"ה מאי שנא) שאע"פ שלא נעשו לדירת מעלה מ"מ ע"י גו"א נעשה גם למעלה מוקף לשם דירה אולם ברשב"א וריטב"א כתבו שלדעת רב נעשו גם לדירת מעלה ע"ש.

**מחלוקת רש"י ותוס' בביאור הסוגיא**

הנה בכל מוקף לדירה יש ב' תנאים חדא שיהא מקום עם תשמישי דירה כחצר וכדומה וב' שהמחיצות יהיו נעשים ע"ד אותו תשמיש לאפוקי הוקף ולבסוף פתח ובתוס' (ד"ה הכא) מבואר שנקט שהחסרון בגג הוא בשימוש הגג שאינו דירה גמורה אבל מצד ההיקף לדירה ליכא חסרון מצד עצמו וכמבואר בתוס' ע"ב (ד"ה לשמואל) שיש דעת בעשיית מחיצות למטה על דיורי הגג למעלה אלא שליכא שם דיורים חשובים ולכן אילו היה שם חצר על הגג גם לשמואל היה מועיל מחיצות שלמטה. ומה שמועיל מחיצות לדירה היינו משום שאז מקבל היקף המחיצות שלמטה ושם הוא היקף לדירה ממש אך צ"ב דסו"ס אינו מקום דירה [ואמנם עי' בשו"ת מבי"ט ח"ב סי' מ"ח שעיר נחשב מוקף לדירה כיון שכלפי הבתים חשוב מוקף לדירה ומבואר בא"ר סי' שנ"ח סק"ו שמהני אע"פ שאינו פתוח כלל לבית (אך הדברים צ"ע שעיקר דברי המבי"ט לומר שמוקף לצד הבתים הו"ל כמוקף גם לצד העיר אבל אין לו ראייה שם שמועיל מוקף לדירה בלי שיהא שם שימוש דירה ועי' ביה"ל שם שפשיטא ליה דלא כא"ר, ע"ש.) והיינו שכל שיש לו מחיצות של דירה סגי אף שהמקום אינו משמש כדירה כל שהמקום שייך לדירה לאפוקי זרעים דלעיל כג ע"ב]

אך עי' מרומי שדה שר"ל שדעת רש"י אינו כן ועיקר החסרון הוא במחיצות אבל בשימוש הגג ליכא חסרון [ועי' לעיל שהבאנו מדיוק דברי רש"י שגג וחצר תשמישם שוה] וכן משמע ממה שנחלקו רב ושמואל לעניין ספינה ושם הרי ליכא חסרון בדיורים ואינו אלא חסרון במחיצות.

**אלא שכפאה לזופתה**

עי' בריטב"א שבכה"ג אפילו תחתיה אין מטלטלין אלא ד' אמות וכ"כ הב"י סי' שס"ב בדעת רש"י (ד"ה שכפאה) אולם ברא"ש סי' ב' מבואר שרק על גבה אין מטלטלין אבל בתוכה מטלטלין.

**ורב אליבא דר"מ ליטלטלי מגג לחצר**

עי' בתוס' שס"ד דכאן לא שייך גזירת ר' יצחק בר אבדימי וצ"ל שידענו שאסור לר"מ מכח הברייתא דלק' [עי' רש"י ד"ה ורב] אולם עי' ברש"י לעיל פט ע"א (ד"ה חצירות) "אבל מגג לחצר לא כדקתני ובלבד שלא יהא גג גבוה מחבירו **וכ"ש** מגג לחצר", ולדבריו צ"ע ס"ד של הגמ'.

ועי' ריטב"א שלדעת שמואל לר"מ לא הקשו כי י"ל שמה שאמרו לק' שגג וחצר חשוב ב' רשויות היינו ביותר מב"ס והא דפליגי רבנן היינו לטעמיה שע"י חילוק שלמטה נעשו ב' רשויות ואמרי' גו"א ושוב אינו יותר מב"ס משא"כ לר"מ כש"כ רש"י בע"א, אך צ"ע ממה שלדעת ר"ש חשוב רשות ועי' מהרש"א בתוס' בע"א ובחי' אבן העוזר וא"ש.

**רש"י ד"ה ורב אליבא דר"מ**

עי' ריטב"א שהק' לפירש"י למה לא הקשו מגג פחות מב"ס לקרפף פחות מב"ס וצידד לומר דאה"נ שמותר לרבנן ומה שאסרו לק' היינו ביותר מב"ס וצ"ע א"כ היאך הותר לחצר והרי מקרפף יותר מב"ס לחצר אסור.

"לדברי חכמים גגין וחצרות רשות אחת ומטלטלין מגג יחידי לחצר שם רבים **שיש לו רשות בה**" בראשונים לעיל כבר דייקו מרש"י שמגג לחצר שאין לו רשות אסור והיינו שמגג לחצר יש שינוי רשות ותשמיש ולכן אסור ורק ע"י שיש לו בה רשות חשוב רשות אחת ועי' בית מאיר (בחי' לש"ס) שהק' דא"כ גם מחצר לחצר יאסור ובמרומי שדה ר"ל שאה"נ שגם מחצר לחצר אסור לדעת רש"י לרבנן אך א"כ צ"ע למה לי טעמא בגג משום כשם שיש דיורים חלוקים למטה וכו' וצ"ל שגג בלי סברא זו אינו נחשב כחצר אלא כקרפף [וכש"כ התוס' לפי ביאורו של מהרש"ל וגאון יעקב] וכש"כ התוס' הרי"ד וליכא שינוי רשויות [ולפי זה בקרפף ליכא איסור לכו"ע]

"ואשמעינן אע"ג דגג לרבנן רשות מיוחדת וחצר הוא רשות שותפות מטלטלין דלא גזור וכו'", [כפשוטו היה אפשר לומר שהחידוש הוא זה גופא שאע"פ שגג דינו כבית ולכן אסור לגג אחר מ"מ אינו כבית גמור לאסור גם לחצר וכש"כ רש"י לק' צא ע"א ד"ה לדברי] צ"ב דכפשוטו מעלת בית הוא מצד חילוק בעלים ולא משום רה"י לרשות שותפות אך עי' רש"י לעיל עג ע"ב (ד"ה שהמבוי) "ולא תימא דבית וחצר זו רשות היחיד וזו רשות הרבים", ומבואר שכל שיש לו חלק בחצר אין לאסרו מצד שינוי בעלים ועיקר איסורו מצד רה"י לרה"ר ואיסור זה לא אסרו אלא או מבית לחצר או מחצר למבוי

**תוד"ה לשמואל**

בתוס' מבואר שהטעם שמותר לטלטל מגג יותר מב"ס לקרפף יותר מב"ס הוא משום שכל שגג דומה קצת לקרפף וכל שהוא יותר מב"ס נעשה קרפף ממש ולדעתם מבואר שכל שמוגדר כקרפף לעניין יותר מב"ס ה"ה שדינו כקרפף לעניין רשויות [ולכן נקטו שחצר שהוקף ולבסוף פתח דינו כקרפף גם לגבי רשויות] אולם ברש"י (ד"ה ושמואל) כתב שהטעם שלדעת שמואל מותר לטלטל מגג יותר מב"ס לקרפף יותר מב"ס הוא משום שכל שהוא כרמלית גמור שוב ליכא דין שינוי רשות.

**בא"ד "אבל בגג דבלא"ה חשוב קצת מוקף לדירה".**

עי' חזו"א סי' ק"ד ס"ק י"ז שלדברי התוס' מוכח שרחבה אין דינו כגג ואסור לחצר שהרי לעיל כד ע"א מבואר שברחבה אסור בהוקף ולבסוף פתח ואם דינו כגג היה לן להתיר בהוקף ולבסוף פתח וזהו דלא כדברי הריטב"א כג ע"ב ורשב"א כד ע"א אך צ"ע שבסוגיין הביאו פי' התוס' והעירו די"ל שהתוס' לא כתבו כן אלא לעניין פחות מבית סאתיים [והיינו שביותר מב"ס הרי לא נחשב רחבה מוקף לדירה שלעניין יותר מב"ס הרי רחבה וגג לא חשיבי כלל כמקום דירה].

בעיקר מש"כ התוס' עי' חזו"א סי' ק"ד ס"ק י"ז שהעיר שלאחר שנפחת הגג ומשתמש בו מן הבית הו"ל חורי רה"י וכמבואר ברא"ש בסי' ב' וא"כ מה איכפת לן ביותר מב"ס [אך י"ל שעיקר גדר חורים אינו אלא בנטפל לרשות וזיזים ע"י שאינו נכנס בהם ואינו אלא משתמש מביתו להם לכן חשיבי כחורים וא"כ י"ל שרק גג הפתוח לבית דרך חלון חשוב חורים אבל בגזירה דשמא יפחת חיישינן שיתח פתח גדול וישתמש בתוך הגג עצמו כחצר ואז אין דינו כחורים]

**לדברי ר"מ גגין רשות לעצמן וכו'**

רד"ה וקרפיפות "ומחצר לקרפף נמי לא וכו' ור"מ לא שמעינן ליה דפליג וכו' לכאורה אפילו בחילוק רשות דשמן שוה ליכא מחלוקת ועיקר המחלוקת הוא בסברת כשם שדיורים חלוקים למטה שרבנן ס"ל שע"י זה נעשה קצת כבית ור"מ חולק אבל בחצר דל"ש סברא זו לא מצינו שום מחלוקת [אולם לפי"ד המרומי שדה יוצא שגם מחצר לחצר נחלקו ר"מ ורבנן והיינו שיש מחלוקת בין ר"מ לרבנן בדין ב' רשויות ששמן שוה אם נחשב כב' רשויות אך מדברי רש"י ד"ה קרפיפות משמע שרק בגגין נחלקו]

**לדברי חכמים וכו' קרפיפות רשות לעצמם**

דעת רש"י שלדעת חכמים אסור מחצר לקרפף אפילו מאדם א' וכ"ד תוס' רשב"א ריטב"א לעיל כג ע"ב אולם הריטב"א בסוגיין כתב שרק בב' בעלים יש איסור מחצר לקרפף וכ"כ בתוס' רי"ד. ועי' גאון יעקב שמסתבר כריטב"א כאן שעיקר עירובין מחמת שינוי בעלים שבזה אפשר לגזור אטו רה"י לרה"ר ולא משום שינוי תשמיש עוד העיר שהרי במבוי חזינן שמועיל שיתוף וא"כ ה"ה קרפף אך עי' בחי' המאירי לעיל פט ע"א "ומבוי רשות לעצמו ובמינו מצד ששתופו לרבים גדול מכל האחרים", ומבואר שהטעם שמבוי חשוב רשות לעצמו אינו משום שינוי תשמיש אלא משום ריבוי הדיירים ולכן מועיל שפיר עירוב.

ולדעת רש"י וסייעתו מצינו שנחלקו הראשונים אם גם לר"ש אסור מבית לקרפף של אדם א' או לא ועי' ריטב"א לעיל כג ע"ב (ד"ה ולא לכלים) שמסתבר שלר"ש מותר כל שאינו ב' בעלים וצ"ב כוונתו ועי' בית מאיר סי' שנ"ח [ולכאורה הביאור הוא שי"ל שיסוד שיטת ר"ש הוא שלא שייך לחלק רשות מצד שינוי תשמיש לחוד אלא בשינוי בעלים וכיון שאין משמעות לשינוי בעלים אלא בבית והיינו שמקום שאינו תדיר לתשמיש אין שם בעלים עליו לכן לדידיה ליכא איסור רק מבית לחצר חבירו וא"כ ה"ה שלדידיה מותר מביתו לקרפף שלו כיון שליכא שינוי בעלים]

**אבל עירבו לא דגזרינן**

עי' תוס' רי"ד שהטעם שלא גזרו בגגין היינו משום דלא שכיחי שם כלי בית וע"ע רש"ש לעיל פט ע"א ובמרומי שדה צב ע"א.

**תוד"ה ושמואל אומר וכו'**

"אומר ר"י דהתם לקלוט ולהוליך לביתו קאמר", ובפשוטו הכוונה שנהי שהגשמים לא שבתו בגג מ"מ אסור להוציא מגג חבירו לביתו גם כשלא שבתו בגגו ואדרבה זהו עיקר האיסור להוציא מרשות לרשות אך לפי זה אם יניח המים בגגו יוכל אח"כ להביאו לביתו אולם עי' חזו"א סי' ק"ד ס"ק כ"ה שנקט בטעם הדין שדין כלי ששבת אינו תלוי בבין השמשות אלא גם באמצע שבת ולכן כיון שהגיע הגשמים לגג חבירו שוב דינו ככלי ששבת בגג חבירו ואסור להכניסו לביתו [וכן מבואר בבית מאיר סי' שמ"ט] אולם בחי' הריטב"א לק' צט ע"ב מפורש שדין כלי ששבת תלוי בבין השמשות וכן משמע שם בחי' הרשב"א ובעבודת הקודש שער ג' אות קע"ח.

**בכומתא וסודרא**

עי' פירש"י דהיינו ששבת בית ועי' בית מאיר שאילו היה לבוש בהם מבעוד יום הרי זה בטל לגופו ולא כלל כשבת בבית וע"ש שכן הדין בצואה [וע"ע בדבריו סי' שנ"ה] אך דעת המג"א סו"ס שע"ו אינו כן וע"ע הגהת הגרע"א סי' שנ"ה.

**טלטול הכומתא וסודרא בכל החצר**

לכאורה משמע שכל ההבדל בין כלי חצר לכלי בית הוא לגבי מחצר לחצר אבל באותו חצר תרווייהו מותרים וכן דייק בתוס' רי"ד וכן הוא משמעות שיטת רש"י שבת קל ע"ב [אך מצינו ברש"י בג' מקומות בעירובין שמפורש לאיסור עי' רש"י עירובין סו ע"א (ד"ה ומבטלין) וברש"ש צא ע"א ד"ה מותר וצג ע"ב ד"ה רב ובאמת שגם מדברי רש"י שבת הנ"ל משמע כן ממש"כ שהביא בזה מחלו' ר"ש ורבנן ומשמע כדברי הבית מאיר שאף שבכלי ששבת בבית ע"י שהחצר רשות משותפת חשוב כל מלא נימא כמוציא מרשות לרשות וכמבואר בריטב"א לעיל עו ע"ב מ"מ לגבי כלי ששבת בחצר חשוב כל החצרות רשות אחת] והתוס' לק' ע"ב (ד"ה וכלים) [ע"ש ברש"ש ובשו"ע הרב סי' שפ"ה ובבית מאיר סי' שמ"ט אך עי' מהרש"א שפי' כוונת התוס' באו"א]

ועי' רע"א שבת שם ובגאון יעקב לעיל עו ע"ב ובבית מאיר סי' שמ"ט שהעירו מהמבואר לעיל עו ע"ב שלדעת רב שלא נאמר מקום פטור ברשויות דרבנן כותל שאין בו ד' על ד' בין ב' רשויות כיון שב' רשויות שולטות בו אסור לזוז בו כמלא נימא וע"ש בריטב"א שכל נימא ונימא הו"ל כמוציא מרשות לרשות וא"כ לפי זה גם בחצר שאינו מעורבת כיון שב' רשויות שולטות בו היה לנו לאסור לזוז בו כלי בית אפילו כמלא נימא ע"ש אך בפשוטו החילוק מבואר שמקום פטור בין ב' רשויות כיון שבטל להכא ולהכא לכן ב' רשויות שולטות בו אבל כל שיש בו שיעור רשות הו"ל רשות משותפת וכולה חדא רשותא היא וכ"כ בחזו"א סי' ק"ד ס"ק כ"א אך מדברי הריטב"א לעיל עו ע"ב מבואר שבכותל ד' על ד' ג"כ נאמר שאסור לזוז כמלא נימא ואילו בסוגיין משמע בריטב"א שכומתא וסודרא אסור רק בחצר אחרת [ועי' חזו"א שם שר"ל שהוא ט"ס בריטב"א שם ע"ש] ועי' תוס' רי"ד לעיל עו ע"ב שכתב לחלק בזה בין כותל גבוה י' לבין חצר ע"ש.

ברשב"א בעבודת הקודש שער ג' אות ק"ט מבואר שאסור לטלטל כלי בית בחצר שאינה משותפת אך טעמו מבואר שם שהוא שחז"ל החשיבו חצר שאינה מעורבת כרה"ר [ולשיטתו אזיל במש"כ שם אות ע"ה בגדר איסור טלטול מבית לחצר שאינה מעורבת] ולכן כתב שהאיסור לטלטל הוא חוץ לד' אמות ולא כמלא נימא [ועי' בית מאיר סי' שמ"ט ובביה"ל סי' שע"ב ס"א (ד"ה שמא)]

אך הגרע"א שבת קל ע"ב והאבן העוזר סי' שס"ו נקטו שגם בבית אסור לטלטל כלי ששבת בבית אחר יותר מד' אמות ולדבריהם צ"ל שגדר הדין שהוא נחשב כהשך טלטול הראשון רק בתוך ד' אמות חשוב כאותו מקום

**חילוק בין טלטול בהיתר לטלטול באיסור**

ועי' תוס' רי"ד שכתב שכל מה שהותר לטלטל הכומתא סודרא בכל החצר אינו אלא כשהגיע לחצר בהיתר אבל בטלטל באיסור אסור לטלטל גם באותו חצר ולכאורה זהו ע"ד דברי הגרע"א שגדר האיסור הוא המשך טלטול הראשון וזה שייך רק בטלטל דרך איסור [ומבואר א"כ שמחצר לחצר דין אחר הוא] וע"ע בדברי הגרע"א סי' שנ"ה והובא בחי' פז ע"א. ומשמע מדבריו שכל שטלטל באיסור אסור אפילו כמלא נימא ורק בטלטל בהיתר מותר בתוך ד' אמות, ע"ש.

**שבת קל ע"ב**

**מבוי שלא נשתתפו בו עירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין**

בטעם האיסור כתבו התוס' לעיל סג ע"ב (ד"ה בטילו) שע"י שכיון שגזרו על החצר לא לטלטל ממנו למבוי אטו כלי בתים גזרו ג"כ לא לטלטל במבוי כלל ועי' שיטה לר"ן לק' קלא ע"א שביאר שכיון שמבוי וחצר רשות אחת ורגילים לטלטל מחצר למבוי אם יעשה המבוי לכרמלית לא יתקיים גזירתם ע"ש ולדבריהם נקטו התוס' שם שגם אם לא' מחברי המבוי מותר לטלטל במבוי מ"מ כלפי שאר בני המבוי אסור מדין גזירה אך בתוס' בסוגיין כתבו הטעם שע"י שאסור לטלטל שם כלי חצר ואין במבוי שימוש נעשה ככרמלית וכ"כ בתוס' ר"פ לעיל סג ע"ב ולדבריו כתב שאם לגבי בן מבוי א' מותר לטלטל שוב אינו כרמלית גם לשאר בני המבוי [ועי' חזו"א סי' פ"א סק"א]

ומדברי הריטב"א לעיל סג ע"ב מבואר שעיקר דינו של רב אינו אלא שאינו מועיל לחי וקורה ומשמע שפס ד' סגי, ע"ש.

עי' רמב"ם פ"ה מהל' עירובין הט"ו שהביא לדינו של רב אף שלא קי"ל שעירבו אסור בכל חצר ועי' חזו"א סי' ק"ד סק"כ מה שהעיר עליו מסוגיין.

**איתמר שתי חצירות וחורבה אחת ביניהם**

עי' ברשב"א וריטב"א שלפי שיטתם שדירה בלא בעלים אין בו איסור כלל אפילו להכניס שם כלי ביתו צ"ל דסוגיין מיירי בחורבה שיש להם בה כשימוש חצר ומשמע שלדעת רש"י שדירה בלי בעלים אסור א"ש סוגיין וצ"ע שלדבריו דינו כבית גמור ואסור להביא שם אפילו כלי חצר

וכתב הרשב"א דע"כ איירי באינה ראויה לדירה דאילו בחורבה הראויה לדירה אין מוציאין לה אפילו כלי חצר וצ"ב דכיון שדירה בלי בעלים ל"ש דירה ואין לו בהם אלא שימוש חצר מה איכפת לן דחזו לדירה

עי' פירש"י דחורבה זו לא שנא שלהם ל"ש של אחרים שהרי קאי לר"ש דברי רש"י צ"ב חדא שהרי חצירות רשות אחת גם לרבנן ועוד שמהו המעלה של חורבה שלהם כיון ששניהם שותפים בה ולא עירבו ועמד בזה בחזו"א סי' ק"ד ס"ק כ"ד [ויש לבאר שהרי באמת צ"ע שלדעת רש"י חורבה אסורה אף שאין בה בעלים כלעיל עד ע"א וצ"ל שכאן מיירי כחורבה דלעיל צ' ע"א שחסר קצת תיקון ולכן אינו חזו לדירה לגמרי ולכן אינו ממש כבית ובזה אסור מחצר לה לדעת רבנן עי' לעיל צ' ע"א אך כל שיש לו שותפות בו אסור וכמו בית מחצר לולא שבית נחשב לרה"י וחצר נחשבת כרה"ר וכש"כ רש"י לעיל עג ע"ב]

**וחייא בר רב אמר אף לשעירבה ושתיהן אסורות**

עי' פירש"י שהיינו טעמא שגוזרים שלא עירבו אטו שעירבו וצ"ב א"כ מהו הלשון נותנין אותה גם לשעירבה ועי' בריטב"א "לומר שרשות שתיהן שולטות בו ואסרי אהדדי", וצ"ב ומשמע שגדר איסור בעירבו אינו סתם גזירה אלא שע"י שעירב החצר עם הבית ניתק החצר ונטפל לבית ונעשה כבית ולכן אסור לטלטל ממנו לחצר אחר או לחורבה וכדי להתיר החצר שלא עירב **נותנין** החורבה למי שלא עירב [ומצינו כה"ג לעיל עז ע"א בלזה בנחת ולזה בקשה שכתב הרב המגיד שאסור לבעל הקשה להשתמש גם בכלי חצר כי מדין כופין על מדת סדום נותנין הרשות לבעל הנחת כדי שיוכל להשתמש שם כלי בית] וחייא בר רב חייא שטדרבה מחמת גזירה נותנין לשתיהם וממילא אסרי אהדדי

בב' חצירות וא' עירב וא' לא עירב מבואר ברש"י וריטב"א שהיה מקום להתיר מחצר שעירב לחצר שלא עירב וצ"ל שכלפי החצר שלא עירב לא ידונו כבית אך למסקנא משמע שאסור ועי' חזו"א סי' ק"ד ס"ק כ"א.

**שמעתתא דחצר קטנה שנפרצה לגדולה**

**דין לחי הנראה מבחוץ**

עי' בתוס' שלמ"ד נראה מבחוץ שמיה לחי ע"כ איירי בנכנסים ומשמע שלחי הנראה מבפנים מועיל מן התורה [ובדרך אמונה פ"ז כלאים ר"ל שרק לגבי כלאים כתבו כן התוס' וע"פ מש"כ התוס' לק צג ע"א (ד"ה חציו) אך כבר העירו שבתוס' הרא"ש מפורש דקאי על כל הדינים המוזכרים בסוגיין] ויש שכתבו לחלק בין לחי א' לב' לחיים אך לדינא לא מצינו הפוסקים שהביאו לתנאי של נכנסים אלא לעניין עירובין חוץ מהשו"ע הרב שהביאו בסי' נ"ה ובסי' ע"ט ועמדו בזה הקר"א בסוגיין ומרומי שדה סוכה יט ע"א ומדברי ביאור הגר"א ואבן העוזר סי' נ"ה סעיף י"ג מפורש דלא בעינן נכנסים, ע"ש.

**ש"מ ממתני' דיורי גדולה בקטנה וכו'**

עי' ריטב"א דהיינו ממה דתנן מפני שהיא כפתחה של גדולה ומשמע שמעיקר דין של המשנה ליכא ראייה לזה והיינו משום שלזה סגי לומר שיש מחיצה כלפי הגדולה ולא כלפי הקטנה וכ"מ ברש"י אולם עי' רמב"ם פ"ג מהל' עירובין הכ"ד שהביא לדינא של המשנה ונימק הטעם משום שדיורי גדולה בקטנה ותמה בבית מאיר סי' שע"ד שלכאורה לעיקר דינו של המשנה לא צריך טעם זה וכה"ג צ"ע בדברי רש"י לעיל ז' ע"ב (ד"ה כאן) ואמנם בחי' ר' ישמעאל בן חכמון מבואר שמה שאמרו במתני' מפני שהיא פתחה של גדולה בא לבאר טעם ההיתר בגדולה וכ"מ בספר המאורות ולדבריהם ע"כ הראייה מעיקר דין של המשנה.

ועי' תוס' לק' ע"ב (ד"ה שאילמלי) שצידדו לומר דליכא איסור לנטוע זרעים בקטנה כל שהרחיק ד' אמות מגפנים שבגדולה ולפי זה מוכח שבלי דין דיורי גדולה בקטנה לא היה איסור כלל וצ"ב ומשמע לכאורה שכיון שע"י הגיפופי נעשה החלל לפתח הו"ל ממילא מחיצה גם לקטנה לולא הדין של דיורי גדולה בקטנה.

**הטעם שקטנה נאסר רק משום שדיורי גדולה בקטנה**

בעיקר דברי הרמב"ם שהוצרך לאסור קטנה מדין דיורי גדולה בקטנה עי' שערי ציון סי' ד' ענף ו' שר"ל שהרמב"ם ס"ל שלדידן דקי"ל כר"ש ל"ש לאסור מדין פרוץ במילואו למקום האסור לו ולכן אין לאסור אלא משום הך סברא שדיורי גדולה בקטנה [הנה הרמב"ם השמיט לגמרי דין גג והביא רק חצר [ועי' רש"ש] ועי' ספר הבתים שהרמב"ם סובר שזה א"ש רק לרבנן שגגין ב' רשויות וצ"ע א"כ למה הביא חצר אך להנ"ל י"ל שדיורי גדולה בקטנה לא שייך בגג כיון שכל א' נטפל לבית שלמטה] וע"ש שצידד עוד לומר שכיון שלא מיירי בנכנסים הרי יש לחי גם לקטנה מדין נראה מבחוץ ולכן אין לאסור הקטנה אלא מדין דיורי גדולה בקטנה וכ"כ בעצי אלמוגים

**לטלטל מגדולה לקטנה**

עי' בית מאיר סי' שע"ד שתמה שכיון שדיורי גדולה בקטנה והקטנה נטפל ונעשה כחלק מן הגדולה היה מן הראוי שיהא מותר לטלטל מגדולה לקטנה ועי' בחי' רבינו חננאל בן שמואל שהביא בשם רבינו ניסים שכתב שמותר להוציא מגדולה לקטנה ואסור להוציא מהקטנה לגדולה, ע"ש. [ועי' כעין זה בתוס' לק' צג ע"ב (ד"ה גידוד)]

**כשיש פרצה יותר מי'**

יש לעיין באופן שיש פרצה בין הגיפופי יותר מי' [למ"ד שפירצת י' מן התורה או אם נאמר שבגיפופי לכו"ע הוא כן] האם גם בכה"ג אמרי' שהקטנה כפתחה של גדולה והיינו שי"ל שרק באופן שכלפי הגדולה יש הבדלה לקטנה אז הוא דנעשה כפתחה של גדולה וכבר נסתפק בזה בדרך אמונה פ"ז מהל' כלאים ציון הלכה אות רכ"ט.

**דיורי גדולה בקטנה**

**גדר הדין**

עי' רבינו חננאל "כלומר כל הדר בגדולה כאלו בקטנה הוא דר" וכ"כ בריא"ז וע"ש שכתבו שזהו ג"כ הטעם לאיסור זריעה בקטנה משום שאנו רואים הגפנים כאילו הם בקטנה [ולכאורה צ"ב שבשלמא בדין שתלוי בכללות המקום כגון בעירובין או גט אשה שהדיורים אינם מתייחסים למקום שעומד עליו אלא לעיקר הרשות לכן כל שהקטנה נטפלת לגדולה הרי ממילא חשוב כדר גם בקטנה אבל בכלאים שאינו מתייחס אלא לד' אמותיו ולא לכל הרשות א"כ גם לאחר שנטפל הקטנה לגדולה אין זה סיבה להחשיב הגפנים בקטנה כל שהוא חוץ לד' אמותיו ומדברי ר"ח לק' משמע שמודה לרש"י שכל הקטנה נאסרה]

אולם ברש"י פירש "ומושכין אותה אצלן" ועי' תוס' הרא"ש לק' צג ע"א שהעיר מדברי רש"י לק' שם דמשמע כפיר"ח וע"ש שביאר שתחילת הדין הוא שדיורי גדולה בקטנה והיינו שכיון שקטנה נטפלת לגדולה לכן שם הגדולה על הקטנה ולכמה דינים לא סגי בזה כדי לאסור ובעינן נמי לומר שע"י שהקטנה נטפל לגדולה שדינן הקטנה לגדולה וע"ע ריטב"א בסוגיין ונבאר בקיצור ע"פ דברי רש"י הדינים המובאים בסוגיין

גפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה לפירש"י גדר הדין כיון שכל הקטנה חשוב כפתחה של הגדולה לכן נחשה שיש גפנים גם בקטנה ומשמע שלזה לא סגי בדיורי גדולה בקטנה כיון שלא חל שם על כל הגדולה.

אשה בגדולה וגט בקטנה מדברי רש"י מבואר שהטעם שאשה מתגרשת היינו משום שיסוד דין אשה בתוך החצר דהוו כידה ולכן כיון שחל שם האשה על הגדולה גם הקטנה שנטפלת לגדולה מקבלת שם זה [ורק לגבי אשה בקטנה הק' רש"י מדין שדינן אולם בתוס' הרא"ש שם מבואר שגם באשה בגדולה בעינן לשדינן] אולם ברבינו חננאל מבואר הטעם שאנו רואים כל מה שבקטנה כאילו בגדולה, וצ"ב.

ציבור בגדולה וש"צ בקטנה מבואר מדברי רש"י שבזה לא סגי במה ששם גדולה על הקטנה כיון שהט' אינם נותנים שם על הגדולה וגם לא סגי במה שכלפי הש"צ ליכא מחיצה כיון שכלפי הציבור יש מחיצה [אך עי' תוס' רי"ד שאם יש מנין בקטנה וא' בגדולה אף שלא שדינן הציבור לקטנה מ"מ מי שנמצא בגדולה מצטרך עמהם לענות קדיש קדושה ויוצא יד"ח, ע"ש.] ולכן בעינן לומר שדינן הש"צ הנמצא בקטנה הנטפל לגדולה בתר הט' הנמצאים בגדולה וכאילו כולם בגדולה ולכן רק היחיד אפשר לזרוק לרבים [אבל לעניין עירובין לא בעינן לדין שדינן וסגי במה שדיורי גדולה בקטנה ולכן לא איכפת לן באיזה חצר יש יותר דיורים אך בגאון יעקב ביאר באופן אחר ע"ש]

תשעה בגדולה ויחיד בקטנה מצטרפים גם בזה מבואר בתוס' דבעינן לדין שדינן שכדי לצרף מנין צריך שיהא צירוף בין כולם ולא סגי מה שכלפי א' יש לו מנין

צואה בגדולה אסור לקרות ק"ש בקטנה לכאורה צ"ב הרי עיקר האיסור הוא על מחנה המדבר שיהא נקי וכל שהוא חוץ לד' אמות היאך יאסר ומשמע שהגדר בזה שהצואה נותן שם מקום מלולכך למקומו [והיינו ד' אמותיו שגם לצואה יש שליטה על ד' אמותיו כדמשמע במשנ"ב סי' ע"ו ס"ק י"ב וכ"כ בשו"ת דברי מלכיאל ח"ה סי' ב'] ולכן ע"י שהקטנה נטפלת לגדולה השם מקום שאינו נקי שחל על הגדולה חל ממילא גם על הקטנה ולכן אסור לקרות שם ק"ש.

**שיטת הראשונים שבכל אופן רק עיקר גורר הטפל**

עי' תוס' רי"ד שכתב וז"ל, "כל זו השיטה מוכח דגפנים אסרי זרעים וזרעים לא אסרי גפנים" וביאור דבריו עי' חי' מאירי "מאחר שהגפנים שהם עיקר אצל הזרעים הם בגדולה שהיא עיקר אצל הקטנה", והיינו שדעתם שכדי לגרור הקטנה בתר הגדולה לא סגי במה שהגדולה עיקר אצל הקטנה אלא דבעינן נמי שביחס לנידון זה יהא הדבר שבגדולה עיקר לגבי הדבר שבקטנה.

**ואם זרע זרעים אסורים גפנים מותרים**

עי' מנחות טו ע"ב שבאופן שרק הזרעים נאסרו ולא הגפנים יש ק"ו שמה האוסר אינו נאסר ק"ו שאין הנאסר אסור וכ"ה בירושלמי פ"ז כלאים ה"ג אמנם ע"ש ירושלמי שחילק בין גפנים לזרעים וע"ש ביאורי הגר"א (לד ע"א) ובשנו"א פ"ז מ"ד ומ"ח שהזרעים נחשבים האוסר כדכתיב "פן תוקדש הזרע" והגפנים נחשבים הנאסר ולכן אפשר שהזרעים יהיו אסורים ולא הגפנים אבל אין לאסור הגפנים בלי הזרעים ומה שמבואר במנחות שהגפנים נחשבים האוסר ע"ש שנו"א במשנה ז' מה שביאר בזה אך בר"ש שם מ"ה משמע שלא חילק בין זרעים לגפנים אלא דע"ש שעכ"פ מדרבנן אסור לכו"ע [אך יש שפירשו כוונת הק"ו לחומרא והיינו לאסור שניהם עי' דרך אמונה פ"ה כלאים ה"ח ביה"ל] ובחזו"א כלאים סי' ג' ס"ק י"ט ר"ל שבעלמא הגפנים האוסרים ורק במסכך גפנו ע"ג זרעים בזה עיקר השם תערובת הוא כלפי הזרעים ורק אגב הזרעים נאסרו הגפנים, ע"ש.

**גפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה**

**פירש"י**

ברש"י ביאר שאע"פ שלאחר שיגדלו הזרעים [אבל לפני שגדלו אף שכבר נשרשו ליכא איסור ועי' מה שביאר בזה במקד"ד כלאים סי' ס"א סק"ח] יש תערובת כלפי הגפנים שבקטנה מ"מ כיון שאינו אלא מדרבנן [היינו כיון דמיירי מזרעים שאיסורם מדרבנן כש"כ התוס' ובמקד"ד סי' ס"א סק"ז ר"ל דהיינו משום הק"ו דמה האוסר הנ"ל וע"ע חזו"א כלאים סי' י"א סק"ח ועי' לעיל] לא קנסו כשזרע בהיתר ועי' בחזו"א כלאים סי' י"א סק"ח שאע"פ שבזה שזורע גפנים בגדולה הרי עושה שהזרעים בקטנה יהיו כלאים אין זה גרמא בעלמא כיון שכלפי הגפנים ליכא תערובת

ועי' ראשונים שתמהו על פירש"י הרי יש איסור גם לקיים כלאים ועי' תוס' הרא"ש וריטב"א שי"ל דאיירי באינו שלו ואינו יכול לעוקרו והיינו שצריך שיהא ניחותא בגפנים וגם בזרעים [עי' מקד"ד סי' ס"א סק"א] אולם הרשב"א תמה ע"ז [וקושייתו צ"ב שהרי כלפי הגדולה ליכא תערובות וא"כ גם אם יהא ניחותא לגבי הזרעים לא יאסור הגפנים ועוד שכל שאינו שלו וליכא ניחותא אינו אונס אלא שחסר בעיקר האיסור] ועי' חזו"א סי' י"א סק"ח שצידד ליישב דעת רש"י שכיון שהגפנים לא נאסר הרי האוסר אינו נאסר ואין בזה אלא משום קנסא וכנ"ל מנחות טו ע"ב ולכן כשלא עבר לא קנסינן ליה.

**שיטת התוס'**

בתוס' ביארו שעיקר איסור כלאים נאמר על זריעה בכרם אבל כל שאין עליו שם כרם אלא שדה ליכא איסור כלאי הכרם ולכן בגפנים בקטנה וזרעים בגדולה אף שבשעת הזריעה היה שם כרם על הקטנה מ"מ כשזורע בגדולה פקע ממנו שם שדה וחל על הכל שם כרם עי' תוס' ר"פ וצ"ב הרי ודאי הקטנה יכול לתת שם גם לעצמה וא"כ למה שלא יהא גם כרם וגם שדה וכבר תמה בזה הגאון יעקב ואמנם ע"ש רבינו פרץ ["אבל הכא בגדולה יש שם שדה עליו עבור הזרעים שבה ואין שם כרם עליה כלל אף כי יש גפנים בקטנה משום שאין דיורי קטנה בגדולה ואתה בא לאסור הקטנה משום דדיורי הגדולה בקטנה **אדרבה מהאי טעמא גופא שריא** משום דיורי הגדולה בקטנה א"כ שם הגדולה בקטנה וכו'"] ומשמע שודאי למעשה כשאנו דנים הקטנה כלפי עצמה יש שם שדה על הקטנה רק עיקר הסברא הוא שעד כמה שאנו רואים הקטנה כנטפל לגדולה וממילא חל עליה שם כרם הרי כלפי טפילות זו הקטנה נטפל לגמרי לגדולה ואין לדון על הקטנה בבת אחת גם משום כרם וגם משום שדה. [אך צ"ע שלכאורה כל מה שצריך לדיורי גדולה בקטנה הוא לאסור חוץ מד' אבל בתוך ד' אסור כי חסר מחיצה וא"כ בזה שפיר יאסר ול"מ דאה"נ וצ"ל ע"פ המבואר לעיל שגם בתוך ד' היה מותר לולא דין דיורי גדולה בקטנה]

עי' חזו"א כלאים ס"ג ס"ק י"ט שהבין כוונת התוס' באופן אחר שהגפנים הם האוסרים הזרעים וע"פ זה העיר מדברי התוס' על דברי הגר"א בשנו"א כלאים פ"ז מ"ד [הובא לעיל] שהזרעים הם האוסרים והגפנים האוסרים שבתוס' מבואר שהאוסר הם הגפנים,

**נפק"מ בין רש"י לתוס'**

לדעת התוס' לא הותר הזריעה בקטנה אלא כשבגדולה יש זרעים אבל אם בגדולה יש גפנים ובקטנה יש זרעים נאסרו הזרעים גם בזרע בהיתר משא"כ לדעת רש"י אין הבדל [וכ"כ בחזו"א כלאים סי' ח' ס"ק י"א]

ועי' מקד"ד סי' ס"א סק"ח שר"ל שיש כאן מחלוקת יסודי בין רש"י לתוס' שלדעת רש"י אנו רואים הקטנה כאילו היא תוך הגדולה אבל לדעת התוס' אין הגדולה בתוך הקטנה ואינו אלא שחל שם הגדולה על הקטנה [וכן בגט חל על הגדולה שם ידו של אשה ובצואה על הקטנה שם מקום שאינו נקי] ולכן ר"ל שיש נפק"מ בין רש"י ותוס' לעניין כלאי זרעים שלדעת רש"י אם זרע בגדולה חיטים אסור לזרוע קטנה שעורים דהוי כמו קטנה כולה בגדולה אבל לתוס' שעיקר האיסור משום שחל שם כרם על הקטנה זה לא שייך בכלאי זרעים אולם החזו"א כלאים סי' י"א סק"ח נקט שגם לדעת תוס' אסור והיינו לשיטתו שסברת התוס' מחמת שהגפנים הם האוסרים ובכלאי זרעים שניהם אוסרים, ע"ש.

וע"ש עוד במקד"ד שנסתפק לדעת התוס' כשבגדולה יש גפנים והיא בחו"ל ובקטנה יש זרעים בא"י אם ע"י שחל שם כרם בקטנה אסור אע"פ שהגדולה בחו"ל ע"ש.

**הרחקת ד' אמות בקטנה**

ברש"י כתב שאינו מועיל להרחיק ד' אמות בקטנה וכדתנן מפני שהיא כפתחה של גדולה והיינו שכל הקטנה נידון משום פתחה וכ"כ התוס' (ד"ה שאילמלי) ולק' צג ע"א (ד"ה חציו) ולהנ"ל יש בזה ב' ביאורים שלדעת רש"י הטעם משום משום שחל על כל הקטנה שם פתח הגדולה וכאילו כל הקטנה בתוך הגדולה ולתוס' הטעם שחל שם כרם על כל הקטנה

ועי' חי' הריטב"א שמ"מ כל שהגפנים בגדולה רחוקים מפתח הקטנה ד' אמות סגי ולכאורה בשלמא לרש"י שהטעם שכל הקטנה נחשב כפתחה לכן שפיר מהני להתרחק מהפתח אבל לתוס' שחל שם כרם על כל הקטנה מה מועיל להתרחק [אך עיקר דברי התוס' שחל שם כרם על כל הקטנה צ"ב הרי בשלמא אם כל הגדולה היה כרם אז מובן ששם הגדולה על הקטנה אבל אם רק מקצת הגדולה הסמוכה לפתח הוא כרם נמצא שאין בכללות הגדולה שם כרם וא"כ היאך יחול שם כרם על הקטנה מחמת הגדולה]

**אשה בקטנה וגט בגדולה אינה מתגרשת**

הק' רש"י למה שלא נשדי אשה בתר הגט [והיינו כמו שאנו רואים שיש צירוף ליחיד בקטנה ע"י דשדינן ליה לגדולה וממילא רואים כל המנין בגדולה כמו כן נשדי האשה בגדולה ע"י שהיא נמצאת במקום הנטפל לגדולה] ועי' תוס' ר"פ שהק' בנוסח אחר "וא"ת והלא דיורי הגדולה מושלים בקטנה והגט היא בגדולה (ד)[ו]א"כ הוי כמו שהיה בקטנה והוי שפיר האשה עומדת במקום הגט", [והיינו שרש"י לטעמו שדיורי גדולה בקטנה פירש"י ומושכין הקטנה לגדולה לכן הק' שיחשב האשה בגדולה ור"פ בשיטת התוס' דשם הקטנה על הגדולה היינו שכל מה שיש בגדולה כאילו בקטנה לכן הקושיא שכאילו הגט בקטנה]

הרמב"ם השמיט דין אשה בגדולה ועי' מש"כ לתרץ בשו"ת זכרון יוסף אבעה"ז סי' י"ב ובמה שהעיר עליו בפתחי תשובה אבעה"ז סי' קל"ט סק"ב

**צואה בגדולה אסור לקרות ק"ש בקטנה**

עי' ריטב"א שאסור לקרות בכל הקטנה אפילו הרחיק ד' אמות מהצואה שבגדולה וכמבואר ברש"י לעניין כלאים וכ"כ בחי' הרשב"א [סוף העמוד] אולם בחי' המאירי מבואר שיש מקום לחלק בין כלאים לצואה ע"ש והנה בשו"ע סי' ע"ט סעיף ג' משמע שסגי בהרחקת ד' אמות וע"ש שו"ע הרב בקו"א סק"א "וצ"ע מ"ש מגפנים ע"ש ברש"י ותוס'", אך באמת גם לגבי כלאים משמע בשו"ע יו"ד סי' רצ"ו סעיף מ"ט שסגי בהרחקת ד' אמות וע"ש ביה"ל (ד"ה שירחיק) שעמד בזה וציין שכבר עמד בזה בשו"ת יבשר טוב (תרכ"ח) ושם בסי' י"ט ר"ל שלמסקנא לא נדחו דברי אביי וקי"ל שאין מחיצה לאיסור ולכן מותר כל שמרחיק ד' וכבר כתב כן הקר"א בסוגיין.

**צואה בקטנה מותר לקרות ק"ש בגדולה**

עי' ריטב"א שצריך עכ"פ להרחיק ד' מהצואה וצ"ב שכיון שכלפי הגדולה יש מחיצות למה שיהא אסור לקרות בגדולה [ועי' מאירי] ומשמע שכיון דסו"ס הקטנה טפילה לגדולה חשוב גם הקטנה כמחנהו אע"פ שאינו תוך ד' וצ"ל שכלאים שאני דסגי במחיצה.