2 טריפה אינה חי_
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

אור ליום ג' י"ט טבת תש"ע

**א**

א] חולין דמ"ב., אמר ר"ל וכו' רמז לטריפה שאינה חי' מה"ת מנין, דקתני סיפא זה הכלל כל שאין כמוה חי' טריפה מכלל דטריפה אינה חי', מנא לן דכתיב וזאת החי' אשר תאכלו, חי' אכול שאינה חי' לא תיכול, מכלל דטריפה לא חי', ולמ"ד טריפה חי' מנ"ל, נפקא לי' מזאת החי' אשר תאכלו זאת החי' אכול חי' אחרת לא תיכול מכלל דטריפה חי' וכו', אלא טריפה חי' מנא לי', נפקא לי' מאידך תדבר"י, דתדבר"י בין החי' הנאכלת ובין החי' אשר לא תאכל אלו י"ח טריפות שנאמרו למשה מסיני.

ובחי' הגרע"א הקשה, ז"ל, יל"ע למש"כ התוס' בסנהדרין דע"ח. דאף למ"ד טריפה חי' מ"מ סופו למות מאותו חולי וגברא קטילא קטיל עיי"ש, ויש להוסיף דכן נ' בד' התוס' לקמן דק"מ. שכתבו, דאע"ג דחי' אינה חי' זמן מרובה, א"כ גם לדידי' אפשר למעט שאינה חי' לא תיכול, ואטו י"ב חודש כתיב בתורה, עכ"ל.

ולכאו' צ"ל בזה, למש"כ היראים מ' ס"ו, ז"ל, וזמן י"ב חדשים סברא, מאחר שתלה הכתוב בחיות יש לומר עד שיעברו עלי' כל ימות השנה, ועתה החולי שנדבקה בעת השנה בקור וחום לח ויבש, עכ"ל, והוא מיוסד על סוגיית הגמ' לקמן דנ"ז:, עיי"ש בפירש"י, ומבו' בדבריו, דכל שאינה ראוי' לחיות כל עונות השנה, לא חשיב כחיות, וע"כ ילפי' מהא דתלה הכתוב בחיות, דאינה חי' י"ב חודש.

ולפ"ז מתישב היטב קו' הגרע"א, דע"כ מדילפי' דשאינה חי' לא תיכול, יש ללמוד דטריפה אינה חי' י"ב חודש, וע"כ כבר משנטרפה לא חשיבא כחי', אך למ"ד דטריפה חי', הרי דהגם דסופה למות מאותו חולי, ומה"ט ההורג את הטריפה פטור, השתא מיהא חי' היא, ואינה בכלל שאינה חי' לא תיכול, שהרי כתב היראים דמדתלה הכתוב בחיות ילפי' שאינה חי' י"ב חודש, וע"כ לא מצינו למדרש לקרא למ"ד דטריפה חי' י"ב חודש, וז"ב.

ב] אמנם באמת מד' הרשב"א למדנו דאף למ"ד דטריפה חי' ב' וג' שנים, ה"ז נכלל בקרא דשאינה חי' לא תאכל, דהנה בשו"ת הרשב"א ח"א סימן צ"ח כתב, ז"ל, הרי שמנו חכמים במשנתנו וכו' וקתני בסיפא דמתניתין זה הכלל כל שאין כמוה חי' טריפה, ואמרינן עלה בגמרא דתנא דמתניתין אית לי' טריפה אינה חי' וכו', אלא איכא מאן דאית לי' התם דהאי דקתני במתניתין שאין כמוה חי' לאו אינה חי' י"ב חודש בלבד קאמר, אלא אינה חי' מאותו טריפות וסופה למות ממנו לאחר זמן קאמר, וכדאמרי לי' לרבי דאמר סימן לטריפה ל' יום והלא הרבה שמתקיימין ב' וג' שנים ואוקימנא בתנאי, עכ"ל.

וד' הרשב"א צ"ב, שהרי בסוגיין אמרו דמתני' ס"ל כמ"ד דטריפה אינה חי', וכמו שהביא הרשב"א בתחילת דבריו, וא"כ מהו שכתב דמ"ד דטריפה חי' ב' וג' שנים מפרש כן למתניתין, גם בהמש"ד הרשב"א כתב, ז"ל, או שתאמר שזו הכריעה בין המחלוקות והעידה שאין הלכה כתנא דמתניתין אלא כתנא דבריתא דאמר טריפה חי', עכ"ל, והרי דתנא דמתניתין ס"ל דטריפה אינה חי', וכבר עמד ע"ז בחי' חת"ס בסוגיין.

והברור בביאור ד' הרשב"א, הוא מש"כ בס' גידולי הקדש סימן ?, דהרשב"א פליג ע"ד רש"י בסוגיין שכתב דמ"ד דטריפה חי' הוא הני תנאי דאמרו לו דמתקיימת ב' וג' שנים, אלא ס"ל דתנא אחרינא הוא, והוא תדבר"י דמייתינן בסוגיין, אך הני תנאי דמתקיימת ב' וג' שנים נמי ס"ל דטריפה אינה חי', ואך שנחלקו בשיעור הזמן דאינה חי', דדעת רבי דהוא ל' יום, ודעת ר"ש בן אלעזר דהוא י"ב חודש, ודעת חכמים דאמרו לו, דהיא מתה לאחר זמן.

אמנם בשו"ת ראש אפרים סו"ס ז' פירש ד' הרשב"א דאף למ"ד דטריפה חי' סופה למות ממנו לאח"ז, והק' ע"ז ממש"א בסוגיין דמקרא דשאינה חי' לא תיכול ילפי' דטריפה אינה חי', וכקו' הגרע"א, ולמש"נ ניחא.

ויש לסייע עוד לזה, ממש"כ הרשב"א שם לדון, ז"ל, שלא אמרו שהיתרת זו אינה חי', אלא כך אמרו שכך קבל משה מסיני שהיתרת כנטול, וכל שאילו ינטל אינו חי י"ב חודש, אפי' מעתה שלא ניטל טריפה כאילו ניטל, ואע"פ שהוא מרבה כחול ימים עם יתרונו, עכ"ל, והנה אי נימא דגם למ"ד דטריפה חי', מ"מ סופה למות מאותו חולי, א"כ אף אי נימא דביותרת לא אמרי' דטריפה אינה חי', מ"מ מנלי' להרשב"א שהיא מרבה כחול ימים עם יתרונו, ול"ה כלמ"ד דטריפה חי', דסופה למות מאותו חולי, אך למש"נ בדעת הרשב"א דלמ"ד דטריפה חי', אין סופה למות מאותו חולי, הרי דשפיר כתב הרשב"א דכיון דביותרת לא אמרו דאינה חי', ה"ה ראוי' להרבות כחול ימים, ועי' להלן סק"ח מש"נ לסייע עוד לזה מד' הרשב"א בח"א סימן ע"ג.[[1]](#footnote-2)

ג] וכדעה זו דלמ"ד דטריפה חי' אין סופה למות מאותו חולי, מצינו גם בד' התוס' בע"ז ד"ו. ד"ה אלא, ז"ל, וא"ת טריפה נמי היכי מימעטא מהאי קרא הא מאן דאית לי' טריפה יולדת כל שכן דאית לי' נמי טריפה חי' וכו' וא"כ היכי ממעטת מקרא דמכל החי הרי ראוי' היא לחיות, וי"ל דנפרש לקרא הכי מכל החי שיהא כולו בריא וזריז ולא חולה וטריפה אע"ג דהוא חי מ"מ אינה בריאה אלא חולה כל ימי' ומתמעטה והולכת, עכ"ל, ונ' להדיא מדבריהם, דאין סופה למות כלל, ואך דאינה בריאה והיא חולה כל ימי'.

וכן נ' גם ממש"כ התוס' שם ד"ה ודלמא נח גופי' טריפה הוה, ז"ל, ואע"ג שחי לאחר מכאן שנים רבות וכו', י"ל דהשתא קאי כמ"ד חי' דקסבר טריפה חי' וכו', עכ"ל, והרי דלמ"ד דטריפה חי', הוא ראוי לחיות שנים רבות.

וכ"ה גם בתוס' זבחים דקט"ז., ז"ל, דילמא נח גופי' טריפה הוה, וא"ת והלא חי אחרי כן ג' מאות שנה, וי"ל דשמא לא הי' בכח ובריאות כראוי לו, וסוגיין כמ"ד טריפה חי', עכ"ל, ועיי"ש עוד בדבריהם בד"ה אבל, שג"כ נראה כן.

**ב**

ד] יש להסתפק למ"ד דטריפה אינה חי', אם יסוד איסור טריפה הוא מכח הא גופא שאינה חי' דחשיבא כמתה, או דלעולם עיקר איסורא דטריפה הוא משום עצם הטרפות והחיסרון, ואך דילפי' מקרא דלא חשיבא טריפה רק בטרפות וחיסרון הממיתים.

והנה בפירש"י לעיל דל"ז: ד"ה מכלל דמסוכנת כתב, ז"ל, דטעמא דטריפה לאו משום קירוב מיתה הוא אלא משום חיסרון, עכ"ל, והרי להדיא דעיקר איסורא דטריפה אינו מכח מה שהיא נוטה למות, אלא משום החיסרון, אך עיי"ש בתוס' הרא"ש במה שפירש בד' רש"י, ולפי דבריו יל"ד בזה, ועי' גם בתוס' לעיל דל"ז. ד"ה השתא, שכתבו דאין ללמוד נבילה בק"ו מטריפה, משום דטריפה מחסרא, ונ' ג"כ כן.

אך הנה ממה שפירש"י בזבחים דס"ט:, דלמ"ד דטריפה אינה חי' הרי היא בכלל נבילה משנטרפה ומאז ירדה לה טומאה, ועיי"ש בתוס' שתמהו ע"ז, נ' להדיא דלמ"ד דטריפה אינה חי', עיקר דינה ואיסורה הוא משום דחשבינן לה כמתה, וע"כ אף ירדה לה טומאה משנטרפה.

ועיי"ש בתוס' שהביא בשם הר"ר חיים שפירש דלמ"ד דטריפה אינה חי', הגם שאינה מטמאה לפי שהיא בחיי' עתה, מ"מ אבר הפורש ממנה הוי כפורש מן המתה ומטמא, וגם מדבריו מבו' דלמ"ד דטריפה אינה חי', עיקר דינה הוא דחשבינן לה כמתה, וע"כ הגם שאינה מטמאה משום דאית בה חיות כ"ד, מ"מ הבשר הפורש ממנה מטמא כבשר הפורש מן הנבילה.

וכ"נ מד' הרמב"ם פ"ד ממאכ"א, ז"ל, ת"ל ובשר בשדה טרפה וגו' לכלב תשליכון אותו, עד שיעשה אותה בשר הראוי' לכלב, הא למדת שהטריפה האמורה בתורה היא שטרפה אותו חית היער ושברה אותה ונטה למות ועדיין לא מתה, אף על פי שקדם ושחטה קודם שתמות ה"ז אסורה משום טריפה "הואיל וא"א שתחי' ממכה זו הבאה עלי'", נמצאת למד שהתורה אסרה המתה והיא הנבלה, "ואסרה הנוטה למות מחמת מכותי' ואע"פ שעדיין לא מתה" והיא הטריפה, "וכשם שלא תחלוק במיתה וכו', כך לא תחלוק בנוטה למות" בין שטרפתה חי' ושברתה בין שנפלה מן הגג ונשתברו רוב צלעותי' וכו', "הואיל והיא נוטה למות מכל מקום ה"ז טריפה" וכו', וענין הכתוב "שהנוטה למות מחמת מכותי' וא"א לה לחיות מחמת מכה זו אסורה", מכאן אמרו חכמים זה הכלל כל שאין כמוה חי' טריפה, עכ"ל.

ומבו' בכל ד' הרמב"ם, דאיסורא דטריפה הוא משום שהיא נוטה למות וא"א שתחי' ממכה זו, וכ"ה שאסרה תורה מתה באיסור נבילה, אסרה נוטה למות באיסור טריפה, וזהו דילפי' דכ"ה דבאיסור נבילה לא חילקה תורה וכו' ה"נ באיסור טריפה לא חילקה תורה.

ובפשוטו כ"ה מבו' בד' הרמב"ם שם הי"ז דנבילה וטריפה מצטרפין "הואיל והטריפה תחילת נבילה היא", עכ"ל, והרי דאיסורא דטריפה הוא משום שהיא נוטה למות והיא תחילת נבילה, אך למש"נ בדברינו בגדר איסור טריפה לדעת הרמב"ם, אין להביא משם.

ה] ומצאתי בזה דברים מפורשים בד' הרשב"א בח"א סימן תקמ"ו, שנשאל בעוף שנדרס ונשחט מיד אח"כ אם הוי טריפה, והשיב, ז"ל, מה זו שאלה, כל שהטיל הארס במקום העשוי לנקוב ולעבור ה"ז דרוסה ואסורה, וכל שהאדים בשר כנגד בני מעים אנו דנין אותה כאלו נקב בני מעים על העתיד לעשות, וכלל הטריפות כן הן שאינן מתות מיד אלא שאין טריפה חי' ועל העתיד אנו אוסרין כאלו כבר מתה, ואף עוף זה אם תניחנו ימות ואינו חי ואין לו תקנה, עכ"ל.

ומפורש בד' הרשב"א, דלמ"ד דטריפה אינה חי', הוי איסורא דטריפה משום שהיא עתידה למות, ואנו אוסרין אותה כאילו כבר מתה.

ובד' הרשב"א נתחדש טפי, דלאו היינו דאיסורא דטריפה הוא משום שהיא נוטה למות ואין בה חיות גמורה, ובהמה שאין בה חיות גמורה אסרתה תורה באיסורא דטריפה, אלא איסורא דטריפה הוא משום שאנו אוסרין על העתיד כאלו כבר מתה.

וכ"נ גם מד' הרשב"א לקמן דנ"ח. שפירש בטעמא דקי"ל דולד טריפה מותר, אף דקי"ל דעובר ירך אמו, ז"ל, דלענין טריפות שאני שתלוי הדבר בחיות הבהמה, כדקיי"ל דטריפה אינה חי', ועובר זה הרי יש לו חיות בפני עצמו ומתקיים יותר מי"ב חדש, ואע"פ שנשברה רגלה של אמו מה מזיק לעובר, עכ"ל, וכ"ה בל' הרמב"ן והר"ן שם, ומבו' בד' הרשב"א דחלוק הוא גדר איסורא דטריפה למ"ד דטריפה אינה חי' מלמ"ד דטריפה חי', דלמ"ד דטריפה חי' אין איסורא דטריפה משום חיסרון חיות, ולדידי' יש לאסור ולד טריפה דעובר ירך אמו, אך למ"ד דטריפה אינה חי', הוי כל איסורא דטריפה משום חיסרון החיות, וע"כ אין העובר נאסר עם אמו, כיון שיש לו חיות בפנ"ע.[[2]](#footnote-3)

ו] אמנם מד' הרשב"א בח"א סימן צ"ח מבו' לא כן, ז"ל, ועוד אני אומר שלא אמרו שהיתרת זו אינה חי', אלא כך אמרו שכך קבל משה מסיני שהיתרת כנטול, וכל שאילו ינטל אינו חי י"ב חודש, אפי' מעתה שלא נטל טריפה כאילו נטל, ואע"פ שהוא מרבה כחול ימים עם יתרונו, וכן בחסר רגל אפי' חי' טריפה, שאילו לא נולדה כן אלא שלימה ונטל רגלה לא חיתה אף עכשיו טריפה, עכ"ל.

והנה אם עיקר איסורא דטריפה הוא משום שהיא עומדת למות, ואנו דנים אותה על העתיד לעשות כאילו כבר מתה, הרי ל"ה מקום לאסור ביותרת ובטריפה מתחילת ברייתה שאינה עומדת למות, ובע"כ מד' הרשב"א דגם למ"ד דטריפה אינה חי', אין עיקר איסורה מכח מה שהיא עומדת למות, אלא עיקר איסורה הוא משום הטרפות והחיסרון שבגופה, ואך דלא חשיב כטרפות, אלא חיסרון הממית, ובזה הוא דנאמרה ההלכה דיתר כנטול, וכל שאילו ינטל אינו חי י"ב חודש, אפי' מעתה שלא נטל טריפה כאילו נטל, וע"כ נמי אף בחסר רגל מתחילת ברייתו, כיון דהוי זה חיסרון הממית בשהיתה שלימה וניטל רגלה, ע"כ אף בכה"ג דאינה מתה, מ"מ מהני חיסרון זה לאשוויי לה טריפה.

ולדעת הרשב"א בשאר דוכתי דס"ל דעיקר איסורא דטריפה הוא מכח מה שהיא עתידה למות, נ' בע"כ דס"ל דאף יותרת ואף טריפה מתחילת ברייתה אינה חי', וע' בשו"ת נאות דשא סימן י"ד שהוכיח כן מד' הרשב"א בכ"ד.

ז] והנה כתב הרשב"א שם לעיל מינה, ז"ל, ואם יש מי שלבו נוקפו ויאמר שמא לא דברו חכמים אלא על הרוב, ורוב בע"ח שנטרפו בא' מן הטרפיות שמנו חכמים אינן חיין, אבל אפשר שמקצתן חיין חזק גופם וטבעם וכו', שאם תתפוש חבל ההבל בשני ראשיו ותאמר הלכה כתנא דמתניתין שאין רוב הנטרפים באותו טרפות חיים, אבל שיש שחיין ממנו וכל שחי ממנו י"ב חודש יצא זה עצמו מכלל טרפות, זה בטל מכמה טעמים וכו', עכ"ל.

והנה צד זה דהרשב"א מתישב היטב אי נימא דאיסורא דטריפה הוא מכח זה שאינה חי' והיא עומדת למות, וע"כ י"ל דכל שחי ממנו י"ב חודש ונתברר שהוא אינו עתיד למות מאותו טרפות, לי"ב לאיסורא דטריפה, אך לפי המבו' בד' הרשב"א שם דאיסורא דטריפה הוא משום הטרפות עצמה, ואך דרק חיסרון הממית מטריף, ואך במקום שאינו ממית, כגון בחסירה מתחילת ברייתה, א"כ הרי אף שחי ממנו י"ב חודש והוא אינו עתיד למות מאותו טרפות, מ"מ כיון שחיסרון זה הוא חיסרון הממית, וע"כ שאר בהמות שנחסרו חיסרון זה הוו טריפות, בדין דאף בהמה זו תהי' טריפה, וכאשר כן דעת מהרש"ל, דמיעוט טריפות חיות, ואף מיעוט אלו אסורות.

אמנם הנה בד' הרשב"א שם מבו', דאי נימא דמקצת טריפות חיות, ה"ז מכח חוזק גופן וטבען, עיי"ש, ולפ"ז נ' דמה"ט הוא דפשיטא לי' להרשב"א, דבהמה זו שאינה מתה מכח הטרפות, אינה אסורה משום טריפה, שהרי בבהמה זו אי"ז כלל חיסרון הממית, ול"ד לחסירה מתחילת ברייתה, שאף בבהמה זו הוי זה חיסרון הממית אם היתה שלימה והי' ניטל ממנה, וע"כ לא חשיבא כטריפה.

ח] והנה כתב הש"ך בסימן נ"ז סקמ"ח, ז"ל, ומשמע מדברי הרשב"א שם, דצ"ל הא דהיא חי' י"ב חדש ע"כ נס הוא, אבל עכ"פ טריפה היא, עכ"ל, ועי' בשו"ת חכם צבי סימן ע"ז שעמד ע"ד הש"ך שלא מצינו כן בד' הרשב"א דתלינן דמה שהיא חי' י"ב חודש נס הוא, עיי"ש, ולמש"נ נ', דל"ד למש"כ הרשב"א דאם מיעוט טריפות חיות, אין מקום לאסרן, דשאני הני מיעוט דחיות, דמשום חוזק גופן וטבען אי"ז חיסרון הממית כלל, וע"כ ל"ה טריפה, ומשא"כ בהמה שחי' דרך נס, ודאי דהויא טריפה, כיון שהיא חסירה חיסרון הממית, ולא עדיפא חי' דרך נס, מחסירה מתחילת ברייתה דנמי היא חי', ואפ"ה חשיבא כטריפה.

אמנם לד' הרשב"א בסימן תקמ"ו דאיסורא דטריפה הוא משום שהיא עתידה למות ואנו אוסרין אותה כאילו כבר מתה, יש מקום לדון דכל שהיא חי' דרך נס, אינה אסורה, דכה"ג לא מצינו לחשבה כאילו כבר מתה, וצ"ע בזה.

**ג**

ט] כתב הרשב"א בח"א סימן ע"ג, ז"ל, ואח"כ חזר ופירש מה שכתוב בין החי' הנאכלת ובין החי' אשר לא תאכל וכו', להבדיל ביניהן לפי המקרים שיארעו להן, ומה הן המקרים מקרי הטרפיות שיש מהן אסורין ויש מהן מותרין, כיצד ניקב קרום של מוח העליון ולא התחתון כשרה לפי שעדיין חי', ואם ניקבו שניהם פסולה שאינה חי' כדקיימא לן דטריפה אינה חי', ויש מן הטרפיות שאנו רואין שמתה מחמתן ואפ"ה כשרה, וכמו שאמרו גבי כוליא והא קא חזינא דמחו בכוליא וקטלי, והיתה התשובה וכי להוסיף על הטרפיות יש גמירי דאי מבדרי לה סממני חי', ולפיכך אמרה תורה לדקדק ולהבדיל בין הטרפיות שאין להן תקנה ובין הטרפיות שאף על פי שהיא נטרפת ומתה מהן יש להם תקנה בבידור סמנין וכיוצא בזה וכו', ולדעת תדבר"י דס"ל דטריפה חי' "אלא שי"ח טרפיות למד הקדוש ברוך הוא למשה בסיני" וכו', ובלשון אחר מפורש יותר היא שנוי' בדתדבר"י ומייתינן בריש פרק אלו טרפות, דאמרינן התם למאן דאמר טריפה חי' טריפה מנא להו, "כלומר הטרפיות האסורות מנא לי'", נפקא לי' מדרבי ישמעאל דתדבר"י בין החי' הנאכלת ובין החי' אשר לא תאכל אלו שמונה עשר טרפיות שנאמרו לו למשה בסיני, כלומר אע"פ שאלו ואלו כשרות להיות הבדל ביניהן אלו לאיסור ואלו להיתר, כמו שנצטוה משה ונאמרו לו בסיני מפורש, ודבר ברור הוא, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דמש"א תדבר"י די"ח טריפות נאמרו למשה מסיני, הוא לטעמי' דס"ל דטריפה חי', ולדידי' א"א לנו ללמוד מהו טריפה מדעתינו, שהרי אף טריפה חי' היא, וא"כ מהיכן יודע לנו איזה חולי חשיב כטריפה ואיזה חולי לא חשיב כטריפה, אלא נאמר זה למשה מסיני, אך למ"ד דטריפה אינה חי', ל"ב בזה להלמ"מ, אלא דקדקו חכמים איזו טריפה חי' ואיזו אינה חי', וכל טריפה שאינה חי' אסורה.[[3]](#footnote-4)

וזה מתישב היטב עם מש"נ לעיל סק"ב בדעת הרשב"א, דלמ"ד דטריפה חי' אין סופה למות כלל, דלדעת התוס' בסנהדרין דאף למ"ד דטריפה חי' סופה למות מאותו חולי, הרי שפיר י"ל דגם לדידי' ל"ב להלמ"מ אלו טריפות אסורות, אלא כל שסופה למות מאותו חולי הויא טריפה, ויל"ד בזה.

י] והנה בתו"ד הרשב"א מבו', דמפרש דהא דפריך בסוגיין למ"ד דטריפה חי' מנא לי', לא פריך דמנלי' הא מילתא גופא דטריפה חי', אלא פריך דמנא לי' טריפות האסורות, וגריס למ"ד טריפה חי' "טריפה" מנא לי', ודלא כגיר' דילן דלא גרסינן תיבת טריפה.

ובפשוטו הי' נ' דכונתו להך מילתא גופה, דבשלמא למ"ד דטריפה אינה חי', דקדקו חכמים אלו טריפות אינם חיות ואלו הם שאסורות, אך למ"ד דטריפה חי', מנלן אלו חולאים הוו טריפה ואלו חולאים ל"ה טריפה, וע"ז משני שנאמרו הטריפות למשה מסיני.

אך אי"ז מתישב בסוגיית הגמ', דמשני מעיקרא דנפקא לי' מזאת החי' אשר תאכלו זאת החי' אכול חי' אחרת לא תיכול מכלל דטריפה חי', ואם הא דפריך מנא לי', היינו דמנלן אלו חולאים הוו טריפה, מאי משני דנפקא לי' מזאת החי' וכו', הרי אכתי לא ידעינן אלו חולאים הוו טריפה, וגם בהא דמשני לבסוף דנפק"ל מאידך תדבר"י דבין החי' הנאכלת וכו', אין מ' דעיקר המכוון הוא להא דמסיים אלו י"ח טריפות שנאמרו למשה מסיני, אלא משמע דמשני דילפי' לה מקרא.

ובע"כ צל"פ בד' הרשב"א, דהגמ' פריך דמנלן דטריפה אסורה אף בשהיא חי', והיינו דכיון דאם טריפה חי' א"א לנו לידע אלו חולאים הוו טריפה, ע"כ מסתבר לדרוש לקרא דטריפה אינה חי', אשר עפי"ז נדע אלו טריפות אסורות, וע"ז משני דילפי' לה מקרא, והוסיף תדבר"י דכיון דילפי' מקרא דטריפה חי', הרי דאלו טריפות אסורות א"א לנו לידע מדעתינו, אלא הם הטריפות שנאמרו למשה בסיני.

בתשו' לקדמון מאיטלי' שהובאה בקובץ ש"ק לעיל דל"ז: כתב, דאיסור טריפה הוא משום שעתידה למות וחשבינן לה כאילו היא מתה, וזה כד' הרשב"א בתשו' שהבאנו לעיל.

ועיי"ש שעמד דמ"ט מסוכנת שריא, וכתב דהוא משום דאי בדרי לה סמנים חי', וזה כד' הראב"ד בתו"כ.

וכ"ה בראבי"ה אלף פ"ט, ז"ל, אחוזת הדם המעושנת והמצוננת או שאכלה סם המות דבהמה או שאכלה הרדופני וכו', ושאכלה צואת תרנגולין או שהלעיטה תועה וכו', או חילתית וכו', או פילפלין או שאכלה צואת כלבים וששתת מים הרעים וכו', כל אילו כשירים וגם אין בהם סכנת נפשות דהדרא בריא. אבל טריפה לא הדרא בריא ואפילו אי בררו לה סימנין לרפאותה ואינה חי' י"ב חדשים וכו', עכ"ל, וזה כד' הראב"ד.

1. ויש לסייע לזה עוד, ממש"כ בחי' הרשב"א יבמות דק"כ: בדעת רשב"א דנחתך רגלו מן הארכובה ולמעלה ל"ה טריפה, ז"ל, ומשמע נמי התם דרשב"א לא משום שיכולה ליכוות ולחיות קא מכשיר, אלא מפני שאינה טריפה מצד החולי עצמו, מדאקשינן התם וכו' אלא לתדבר"י וכו' והא איכא בהמה שנחתכו רגליה מן הארכובה ולמעלה טריפה, ופרקינן סבר לה כרשב"א דאמר יכולה לכוות ולחיות, ואקשינן וכי יכולה ליכוות ולחיות מאי הוי הא תדבר"י טריפה חיה ס"ל, אלא סבר לה כרשב"א דאמר כשרה, אלמא רשב"א מצד עצמה מכשיר לה, ולא מצד שיכולה ליכוות ולחיות, ואע"ג דבתוספתא דמס' חולין תניא רשב"א מכשיר מפני שיכולה ליכוות ולחיות, כיון דבגמרין אמרינן איפכא משמע דההיא מתניתא לא מתניא בבי מדרשא ומשבשתא היא, עכ"ל.

   והנה אי נימא דגם למ"ד דטריפה חי' סופה למות מאותו חולי, הרי י"ל דגם לפ"מ דמשני הוי טעמא דרשב"א משום דיכולה ליכוות ולחיות, ואך דמעיקרא פריך דדילמא רשב"א קאמר דיכולה ליכוות ולחיות י"ב חודש, ולמ"ד דטריפה חי' אי"ז טעם להתירה, וע"ז משני דסבר לה כרשב"א דאמר כשרה, והטעם דכשרה הוא משום שיכולה לכוות ולחיות ואין סופה למות כלל, ועד"ז ילה"ע גם במש"כ הרמב"ן להלן בסוגיא שם, דמשני דסבר לה כרשב"א ולא מטעמי'.

   ומ'' מזה דדעת הרשב"א דלמ"ד דטריפה חי', אין סופה למות כלל, וע"כ ליכא למימר דהא דנחתכה רגלה מן הארכובה ולמעלה אינה טריפה, הוא משום דיכול לכוות ולחיות, שהרי בלא"ה אין סופה למות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף, דהנה התוס' לקמן דפ"ה: כתבו בהא דס"ד התם דשוחט את הטריפה ומצא בן ט' חי שרי באכילה, ז"ל, דוקא נקט בן ט' חי אבל מת או בן ח' פשיטא דהוי ירך אמו שהיא טריפה, ואע"ג דאמר באלו טרפות דולד טריפה ל"ה ירך אמו, היינו לפי שהוא חי ואין חיותו תלוי באמו, עכ"ל, אמנם עיי"ש בחי' הרמב"ן והרשב"א והר"ן שם שעמדו ג"כ מ"ט לא נקט בבן ט' מת ובן ח' חי, ותירצו בע"א, והרי דס"ל דגם בן ט' מת ובן ח' חי, אינו נטרף עם אמו, וצ"ב הפלוגתא בזה.

   ונ' ברור דאזלי לטעמייהו, דהנה התוס' לקמן דנ"ח. כתבו ג"כ דהא דולד טריפה מותר אף דעובר ירך אמו, הוא משום דלענין טרפות שאני דתלוי בחיות בהמה ולעובר יש לו חיות בפני עצמו, עכ"ד, אך לא תלו לה התוס' שם ובשאר דוכתי בהא דקי"ל דטריפה אינה חי', ועי' בס' גדה"ק סימן? שעמד בזה, וכתב דהתוס' אזלי לטעמייהו בסנהדרין דע"ח. דאף למ"ד דטריפה חי' סופה למות מאותו חולי, אך כבר נת' לעיל סק"ג דהתוס' בדוכתי אחריני לא ס"ל כן, ונ' בדעתם, דאף דלמ"ד דטריפה חי' אין סופה למות, מ"מ הוי איסורה מכח חיסרון החיות, וכמש"כ התוס' בע"ז דאינה בריאה אלא חולה כל ימי' ומתמעטה והולכת, וע"כ אין העובר נאסר עמה, כיון שיש לו חיות בפנ"ע.

   אך בדעת הרשב"א נ', דרק למ"ד דטריפה אינה חי', דאיסורה הוא משום שהיא עומדת למות, ואנו אוסרין אותה כאילו כבר מתה, ע"כ העובר שאינו עומד למות, אינו אסור.

   ולפ"ז נ', דבזה הוא דפליגי התוס' וש"ר בדין בן ט' מת ובן ח' חי אם הוא נטרף עם אמו, דהתוס' דס"ל דהא דאין עובר נטרף עם אמו הוא משום דיש לו חיות בפנ"ע, הרי דבהני גווני דאין לו חיות בפנ"ע, ה"ה נטרף עם אמו, אך לדעת ש"ר דהא דאין עובר נטרף עם אמו, הוא משום שאינו עומד למות שהוא ראוי להתקיים יותר מי"ב חודש, הרי ממילא דאף בן ח' חי אינו נטרף עם אמו, שאף הוא ראוי ליגמר ולהתקיים יותר מי"ב חודש, ונ' דאף בן ט' מת, הגם שאינו ראוי להתקיים, מ"מ אי"ז מכח טרפות אמו, וע"כ אינו נטרף עם אמו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובד' הרשב"א ח"א סימן צ"ח משמע, דלמ"ד דטריפה אינה חי', יש טריפות שהוסיפו חכמים מסברתם שטריפה זו אינה יכולה לחיות, והרגיש בזה היד"י בסימן ל' סק"ג (קט.), וזה מתישב היטב לטעמי', דלמ"ד דטריפה אינה חי', לא נמסר בהלמ"מ אלו חולאים הוו טריפה, אלא ילפי' מקרא דכל שאינה חי' הויא טריפה, וע"כ כל שראו חכמים בחכמתם שאינה חי', הוי זה בכלל טריפה האסורה. [↑](#footnote-ref-4)