שיעור כב קעב-קעג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור כב**

**~ סימן קעב-קעג ~**

[סימן קעב סעיף א] שכח והכניס משקין לתוך פיו בלא ברכה, בולען ואינו מברך עליהם ברכה ראשונה. הגה: וי"א דמברך עליהם וכן נראה עיקר.

### הכניס משקין לפיו בלא ברכה

איתא בגמרא בברכות (נ, ב) אמר רב יהודה שכח והכניס אוכלין לתוך פיו בלא ברכה מסלקן לצד אחד ומברך. ומסקינן שם שבמשקין בולען, ובאוכלין במידי דלא ממאיס פולטן, ובמידי דממאיס מסלקן. ובביאור דינא דגמרא ששכח ובלע משקין בולען נחלקו הראשונים דלדעת רש"י והר"ח בולען ואינו מברך עליהן, אך דעת הרשב"א בשם הראב"ד שבולען ומברך עליהם.

ובביאור דעת הראשונים שאינו צריך לברך עליהם מצינו ב' טעמים דמדברי רש"י משמע שמותר לו לבלוע בלא ברכה כיון שאם יפלוט אותם ימאסו ויבוא לידי הפסד אוכלין, וכן ביאר המשנ"ב (ס"ק א). אמנם הרבינו חננאל (מובא ברא"ש שם סימן לג) כתב דהטעם שאין מברכין עליו הוא משום שהמשקין שבתוך פיו מאוסים ובטל מהם שם משקה ואינם טעונים ברכה כלל, ובשעה"צ (ס"ק ג) רמז לדבריו וכתב שמשאר הראשונים לא משמע כדבריו. והנפק"מ בזה דהנה כתב המשנ"ב (ס"ק א) שאם יש מעט מים בפיו ויכול לברך על ידי הדחק יברך, והוא ע"פ פירוש רש"י שכל מה שהתירו לבלוע בלא ברכה הוא כדי שלא יבוא לידי הפסד אוכלין, אך אם אפשר לברך ודאי שצריך לעשות כן, אמנם לדעת הרבינו חננאל אינו צריך לברך אפילו אם יכול לברך כיון שאותו משקה מאוס הוא ואינו טעון ברכה.

### אם יש לו עוד משקין

והנה במשנ"ב (ס"ק ב) הביא שיש אומרים שאם יש לו עוד משקין, יפלוט ולא יהנה בלא ברכה וכן ראוי לנהוג. ומקור דבריו מהמג"א (ס"ק א) שכתב שיש לחוש לדעת הראב"ד שהיא דעת הרמ"א שבסמוך דס"ל שמש"כ בגמרא דבמשקין בולען היינו שבתחילה בולען ואחר כך מברך עליהם ברכה ראשונה, וכתב שם בראב"ד שאם יש לו משקים אחרים לא התירו לו לסמוך על ברכה שבסוף אלא פולט את המשקין ואחר כך ישתה מים אחרים ויברך עליהם. ומש"כ המשנ"ב שנכון לחוש לזה צ"ע, שהרי לדעת רש"י הטעם שהתירו לו לבלוע בלא ברכה הוא כדי שלא יבוא לידי הפסד אוכלין, ואיך כתב לחוש לדברי הראב"ד ולפלוט את המשקין הרי יש בזה הפסד אוכלין. [ואולי צ"ל דאף לדעת רש"י אין הביאור שהתירו לאכול בלא ברכה, משום דאיסור ביזוי אוכלים יותר חמור מהאיסור של לאכול בלא ברכה, אלא הכוונה שבמקום שיש ביזוי אוכלין לא אסרו חז"ל ליהנות בלא ברכה, אמנם אם ירצה לפלוט מפיו אין איסור בדבר].

### בגדר האיסור לאכול בלא ברכה

ובעיקר גדר האיסור שלא לאכול ולשתות בלי ברכה יש לחקור האם אכילה בלא ברכה נחשבת כאכילה של איסור, או שאינו נחשב כאכילת איסור אלא רק אמרו שאסור לאכול בלא ברכה דהיינו שיש חיוב לברך, והנה מדברי המשנ"ב כאן משמע שהוא איסור בעצם שהרי כתב המשנ"ב שאם יש לו משקים אחרים יפלוט את אותם משקין, ולכאורה הרי בלאו הכי הוא לא יברך על אותם משקים וא"כ מדוע שלא יבלע אותם, ומוכח שיש איסור בעצם בליעת הדבר בלא ברכה ולכן צריך לפלוט אותם.

וכן נראה להוכיח ממש"כ המשנ"ב לעיל (סימן סב ס"ק ט) שאותן השותין במרחץ שלא כדין הם עושים כיון שטעון ברכה לפניו ואסור שם לברך אפילו ע"י הרהור. וגם בזה צ"ע שהרי הוא אינו יכול לברך במקום זה כלל ואם כן מדוע יש שם איסור לשתות בלא ברכה הרי לא מוטל עליו הברכה כשהוא נמצא במקום זה, ומוכח שיש איסור בעצם באכילת דבר בלא ברכה ולכך אף אם הוא אינו יכול לברך באותו מקום יש לו איסור לשתות [ואמנם מצינו שמותר לאונן לשתות כיון שהוא פטור מברכות (וכמש"כ המשנ"ב סימן עא ס"ק ד) ולא אמרינן שיש איסור ליהנות מהעולם הזה בלא ברכה, ונראה הטעם שלא שייך שיהיה את האיסור ליהנות מהעולם הזה בלא ברכה אלא רק למי שהוא בתורת ברכה אך אונן אינו שייך בברכות כלל].

והנה יש לדון במי שאכל בלא ברכה אם צריך לברך לאחריה, דהנה קיי"ל (סימן קצו סעיף א) שמי שאכל דבר איסור אף על פי שאינו אסור אלא מדרבנן אין מברכין עליו בסוף, ולכאורה באופן שאוכל בלא ברכה הרי הוא עובר אדינא דאסור ליהנות בלא ברכה, ואולי לא יברך ברכת המזון על אכילה זו וצ"ע. אמנם פשוט שבמקום ששכח בשוגג לברך על אכילתו ודאי יברך בסוף, וכמבואר במשנ"ב בסימן קצו (ס"ק ד) שאם אוכל בשוגג חייב לברך לאחריה.

ולפי"ז יש לדון במי שאינו יכול לברך כי עשו לו ניתוח במיתרי הקול, דלכאורה היה נראה דאסור לו לאכול כיון שאינו יכול לברך, ויצטרך בכל פעם לשמוע מאחר וצ"ע [אמנם במקום שאין לו מי שיברך ויוציא אותו אם הוא בחשש פיקו"נ ודאי יש להקל].

[וה"ה שאינו מצטרף לזימון כל מי שאכל במזיד אכילה בזמן שאסור לו לאכול כמו שאוכל לפני קידוש או בתענית וכדומה, ויתכן אף שלא יצטרך לברך עליו לאחריה כיון שאכילה זו נחשבת כאכילה של איסור (וע"ע באגרות משה או"ח חלק ד סימן סט אות ו), אמנם אם אכל בשוגג הוא מצטרף לזימון כמש"כ לעיל בשם המשנ"ב.]

### מדוע אינו יכול לברך על ידי הרהור

הנה נתבאר בדברי השו"ע שאם יש לו משקין בתוך פיו יבלע בלא ברכה, ויש לעיין מדוע לא אמרינן ליה שיברך ע"י הרהור. וכן הקשה הפרי מגדים (משבצו"ז ס"ק ב). ועיין בפמ"ג (א"א ס"ק א) דלרבינו חננאל לא קשה מידי שאחר שנמאסו המשקים אינם טעונים ברכה כלל. אמנם עדיין יל"ע לפי מש"כ המשנ"ב כפירוש רש"י דטעון ברכה אלא שהקילו שלא יברך משום ביזוי ואכלין א"כ קשה מדוע שלא יברך ע"י הרהור. ובאמת לשיטת המשנ"ב לא קשה כ"כ שהרי במשנ"ב לעיל (סימן סב ס"ק ח) הביא שנחלקו הפוסקים אם יכול לברך ע"י הרהור, ונראה שדעת המשנ"ב שם נוטה שלא לברך ע"י הרהור ע"ש, אך עדיין יש להעיר מדוע לא כתב המשנ"ב שיברך על ידי הרהור כדי לצאת ידי חובה לאותם השיטות שמועיל ברכה ע"י הרהור.

### בביאור דעת הרמ"א

דעת הרמ"א שי"א שמברך עליהם, והיא דעת הראב"ד דס"ל שאף אם גמר לאכול יכול לברך ברכה שלפניה. ובמג"א הסתפק אם יברך גם ברכה שלאחריה, שהרי לא מצינו שמברכים ב' ברכות סמוכות זו לזו. ומסתימת דברי המשנ"ב משמע שלדעה זו צריך לברך גם ברכה שלאחריה. מכל מקום לעניין הלכה הכריע המשנ"ב (ס"ק ה) שורב הפוסקים נקטו כדעה הראשונה שהיא שיטת המחבר שאינו מברך אלא ברכה שלאחריה.

## סימן קעג

[סעיף א] מים אמצעים רשות, וה"מ בין תבשיל לתבשיל אבל בין תבשיל לגבינה חובה. (עיין בי"ד סי' פ"ט).

### חיוב נטילה והדחה בין תבשיל בשר לתבשיל גבינה

הנה בשו"ע מבואר שבין תבשיל של בשר לגבינה חייב ליטול את ידיו. והרמ"א ציין למש"כ בסימן פט (סעיף ג), ובמשנ"ב (ס"ק ב) ביאר כוונתו דמדברי המחבר כאן משמע שהחיוב ליטול את ידיו הוא רק אם אחר שאכל מהתבשיל של בשר הוא רוצה לאכול גבינה עצמה, אך אם אחר שאכל תבשיל של בשר הוא רוצה לאכול תבשיל של גבינה, אינו חייב ליטול את ידיו, וכן דעת המחבר ביורה דעה (שם), אך הרמ"א שם הביא שיש מצריכים נטילה אפילו אם רוצה לאכול רק תבשיל של גבינה.

אכן למעשה כתב הרמ"א שם שנהגו להחמיר שלא לאכול גבינה אחר תבשיל של בשר כמו אחרי בשר עצמו ואין לשנות, וכוונתו שאחר אכילת תבשיל של בשר צריך להמתין שש שעות כמו אחר אכילת בשר. ובהגהות היד אברהם שם כתב שבדרכי משה מוכח שה"ה שיש להקפיד שלא לאכול אפילו תבשיל של גבינה אחר תבשיל של בשר, והביא שכ"כ המהרש"ל (במכונות ועטרת שלמה ס"ק ד), אמנם דקדק מדברי הרמ"א שם שמשמע שבתבשיל של גבינה אין להחמיר, ואם אכל תבשיל של בשר עושה קינוח והדחה ואז הוא יכול לאכול תבשיל של גבינה מיד. ולמעשה נהגו להחמיר שלא לאכול אפילו תבשיל של גבינה עד שיעבור שש שעות מזמן שאכל תבשיל של בשר וכ"כ היד יהודה (שם בקצר ס"ק כז). [ובקטנים אפשר שיש להקל שאינם צריכים אלא קינוח והדחה כיון שלדעת כמה פוסקים סגי בכך].

### אם צריך נטילה כשאוכל עם כלי

הנה לשון המשנ"ב (שם) שיש ליטול ידיו בין תבשיל של גבינה אם נוגע בהם בידיו, ומשמע מלשונו שכל החיוב ליטול את ידיו הוא דווקא באופן שנוגע בתבשיל בידיו אך אם הוא אוכל ע"י כפית או מזלג אינו צריך ליטול את ידיו, נחלקו שם הפוסקים דדעת הפר"ח (ביו"ד שם ס"ק כ) שאינו צריך ליטול את ידיו אך הפמ"ג (שם ש"ד ס"ק כ) כתב שאפילו אם אכל אם כלי צריך ליטול את ידיו.

[סעיף ב] בין בשר לדגים, חובה ליטול משום דקשה לדבר אחר, וחמירא סכנתא מאיסורא (ועיין י"ד סי' קט"ז).

### מחלוקת השו"ע והרמ"א אם צריך נטילה בין דגים לבשר

הרמ"א כאן ציין ליורה דעה סימן קטז (סעיף ג), וביאר דבריו במשנ"ב (ס"ק ד) ששם גם כתב השו"ע שצריך ליטול ידיו בין דגים לבשר, אך דעת הרמ"א שם שאין להחמיר בזה וסגי בקינוח והדחה. וגדר קינוח והדחה דקינוח הוא שיאכל דבר בין דגים לבשר, והדחה הוא שישתה משקה שמדיח את פיו.

### קצת דיני קינוח והדחה

צריך לעשות גם קינוח וגם הדחה, ואין קפידא מה יעשה תחילה שיכול לעשות תחילה קינוח ואחר כך הדחה או להיפך. [ועיין בבית יוסף שהביא מהטור ביורה דעה (סימן פט) שיש שנהגו לטבול את הלחם ביין ולאוכלו ויוצאים בזה ידי חובת קינוח והדחה בבת אחת, אך כתב שם שאין כדאי לעשות כן לכתחילה].

וביד יהודה (סימן פט בקצר ס"ק טז) הקשה שהרי דעת הרמ"א (בסעיף ג) שמים אמצעים אסור לעשות בשאר משקין אלא במים, והטעם משום שהם אינם מנקים את השומן והמאכל, וא"כ קשה איך מועיל מה ששותה יין להדחת הפה, ותירץ שהלכלוך שבתוך הפה לא נתפס כל כך, ולכן מהני אפילו הדחה ע"י יין שאינו מנקה כל כך.

### אם בזמנינו צריך הדחה בין דגים לבשר

המשנ"ב (ס"ק א) הביא מהמג"א (ס"ק א) שאפשר שבזמנינו אין סכנה כל כך באכילת דגים עם בשר, משום שנשתנו בזה הטבעים מזמן חז"ל. וציין שם ליורה דעה סימן שטז (סעיף ג) ששם מבואר שאף שבגמרא קיימא לן שפרה חולבת הולד שילדה ודאי אינו בכור מכל מקום האידנא חיישינן לבכור כיון שבזמנינו בהמה חולבת אף קודם שילדה, ועוד ציין לאבן העזר סימן קנו (סעיף ד) ששם מבואר שבזמנינו אף יולדת לתשעה יולדת למקוטעין ע"ש. ובשד"ח (כללים ט) הביא דברי התוס' במו"ק (יא, א ד"ה כוורא) שגם כן כותב שהשתנו הטבעים ע"ש שהאריך בזה.

### באיסור לצלות דגים עם בשר

והנה עיקר האיסור הוא לבשל דגים עם בשר, ומכל מקום כתב הרמ"א ביורה דעה (סימן קטז סעיף ב) שאין לצלות דגים עם בשר משום ריחא, אמנם בשו"ת חת"ס (יו"ד תשובה קא) הביא שהמהרש"ל הקשה מדוע השמיט הרמב"ם דין זה, וביאר המהרש"ל שהרמב"ם ידע ברפואה שע"י צליה אינו מזיק ע"ש. וכן הביא הש"ך שם (ס"ק א) דלדעת המהרש"ל מותר לצלות דגים עם בשר דריחא לאו מילתא לעניין זה. אמנם החת"ס שם מסיק לדינא שצריך להחמיר בזה, ואף שנראה ברמב"ם שאין בו משום סכנה, משום דהוי כדבר שבמנין שצריך מנין אחר להתירו. אמנם אם עבר וצלה דגים עם בשר כתב הרמ"א (שם) שאינו נאסר בדיעבד.

### עבר ובישל בשר עם דגים

ואם עבר ובישל דגים עם בשר נחלקו הפוסקים דדעת הט"ז (ביו"ד שם ס"ק ב) שאפילו עם יש שישים כנגד המין השני כיון שהוא דבר של סכנה לא אומרים שבטל בשישים. אך הש"ך (בנקה"כ שם) מיקל שבטל בשישים, ויש שכתבו שיש להקל על פי מה שכבר נתבאר שאין בדבר זה סכנה ממש אלא הוא רק משום דבר שבמנין כמו שנתבאר לעיל, וא"כ יש להקל בביטול בשישים. ומכל מקום לעניין הלכה נקטינן להקל בזה בדיעבד שמועיל שישים לבטל טעם הדג בבשר. [אמנם לבשל דגים בסיר של בשר כתב הט"ז (סימן צה ס"ק ג) שיש להקל לכתחילה אפילו אם הסיר הוא בן יומו, וכן המנהג להקל בזה שאין מייחדים סיר מיוחד עבור הדגים].

ובתשובות החתם סופר (יו"ד חלק ב סימן פג) הקשה איך שייך שיתבטל טעם הדגים בבשר הרי זה ביטול של היתר בהיתר, וקיי"ל שהיתר בהיתר לא בטיל. ובתחילה כתב לתרץ שמה שמזיק באכילת דגים עם בשר זה הארס שבטעם הדגים עם הבשר, ולכן כתב שאם יש ביטול בנותן טעם שוב אינו מזיק. ועוד תירץ שבלח בלח אין את הכלל שהיתר לא בטל, והביאו הפת"ש (יו"ד סימן רצט ס"ק א). ונראה לבאר את הסברא בזה כיון שבביטול לח בלח הביטול הוא במציאות, שהרי מתערבים המינים, אמנם ביטול של יבש ביבש הרי האיסור עומד בעינו כדמעיקרא, ורק חידשה התורה שהביטול מתירו, ובהיתר בהיתר לא התחדש דין ביטול ודוק.

**הדינים העולים:**

1. הכניס משקין לפיו בלא ברכה בולען, לדעת רש"י ור"ח אינו מברך, ולדעת הראב"ד מברך לאחר שבולע. הטעם שאינו מברך לרש"י כדי שלא יבוא לידי הפסד אוכלין ולדעת ר"ח כי המשקה מאוס וא"צ ברכה.
2. המשנ"ב מכריע שאם יש לו עוד משקין ראוי להחמיר כשיטת הראב"ד ויפלוט המשקין שבפיו, ואח"כ יברך על המשקין האחרים.
3. מוכח מכמה מקומות שיש איסור לאכול בלא ברכה אף כשאינו יכול לברך.
4. יש לדון במי שאכל בלא ברכה במזיד אם צריך לברך אחריה כמו מי שאכל אכילה של איסור.
5. מי שעשו לו ניתוח במיתרי הקול ואינו יכול לברך לכאורה עדיין אסור לו ליהנות בלא ברכה, וצריך לשמוע ברכה מאחר. ולמשנ"ב נראה שאינו יכול לברך על ידי הרהור.
6. צריך להדיח ידיו בין תבשיל של בשר לגבינה ולרמ"א אף בין בשר לתבשיל של גבינה. ולהלכה צריך להמתין שש שעות.
7. נחלקו הפוסקים אם כשאוכל עם כלי צריך נטילה בין גבינה לבשר ובמשנ"ב משמע שא"צ נטילה.
8. לדעת השו"ע צריך נטילה בין דגים לבשר, ולרמ"א סגי בקינוח והדחה.
9. לצלות דגים עם בשר הרמ"א מחמיר ובדיעבד יש להקל.
10. עבר ובישל דגים עם בשר ויש שישים בבשר כנגד הדגים נחלקו הפוסקים ונקטינו להקל בזה. ולבשל דגים בסיר של בשר המנהג להקל.