9 ט. חינוך קטן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

**חלק גדול מהדברים ראיתי בקונטרס בעניני חינוך מגיסי הרה"ג ר' יעקב שוורץ ע"ש**

בס"ד י"ט כסליו תש"ע

**במצוות חינוך וספיה לקטן**

**א]ביאור הסוגיא דר"ה ל"ג בתקיעת קטן בשופר בשבת**

**ב]בביאור הגמ' בשבת קל"ט. שאסור בקטן רק מצד שאתי למיסרח ובדבר שיש בו מחלוקת האם יש מקום להקל יותר באיסור ספיה**

**ג]בסוגיא דמי שהחשיך שבת קנ"ג.**

**ד]בביאור הסוגיא דקטן הבא לכבות שבת קכ"א.**

**ה]באיסור ספיה ביוה"כ באכילה ושאר עינויים ובדברי המ"א במקום שיש חינוך דיש ספיה**

**ו]בהיתר המ"א לקטן לאכול קודם קידוש או תפילה ובהא דאין בזה חינוך**

**ז]בגיל חינוך**

**ח]בחידוש האיסור והיתר שלענין שבת מספיק הבנה שלא לעשות**

**ט]בגיל חינוך לקידוש ותשעת הימים**

**י]האש יש ספיה בביטול מצות עשה**

**י"א]האם יש ספיה באיסורים מחמת היום כגון יוה"כ סוכה ובהבדל בין בשר לחלב**

**י"ב]בענין ספיה באיסור שנעשה ללא מעשה**

**י"ג]מהו ספיה**

**י"ד]בדברי המ"א בנתינת אוכל לקטן חוץ לסוכה ובהעמדת קטן ליד מתג החשמל**

**ט"ו]בדין עוגה אם אותיות ליתנה לקטן**

**ט"ז]בביאור האיסור דאתה ובנך והאם יש איסור אמירה לקטן כמו עכו"ם**

**י"ז]בחידוש המג"א דמותר להאכיל חמץ לקטן שזה נצרך לו**

**י"ח]בדין ספיה לצורך חינוך ובהגיע לחינוך**

**י"ט]בחידוש הגר"ז שמותר אמירה לקטן לצורך גדול באקראי**

**כ]האם יש את היתר הרשב"א לספות איסור לקטן לצורכו גם במקום שיש חיוב חינוך**

**כ"א]בדין חינוך במצוות דרבנן ובביאור לשון הר"מ**

**כ"ב]בדין טבל לרשב"א**

**ביאור הסוגיא דר"ה ל"ג בתקיעת קטן בשופר בשבת**

א]מבואר במשנה ר"ה ל"ב: אין מעכבין את התינוקות מלתקוע אבל מתעסקין עמהן עד שילמדו ובגמ' אמר ר"א ואפילו בשבת תנ"ה מתעסקין בהן עד שילמדו ואפילו בשבת ואין מעכבין את התינוקות מלתקוע בשבת ואין צריך לומר ביו"ט הא גופא קשיא אמרת מתעסקין בהם עד שילמדו ואפילו בשבת אלמא לכתחילה אמרינן תקעו והדר תנא אין מעכבין עיכובא הוא דלא מעכבין הא לכתחילה לא אמרינן תקעו לא קשיא הא בקטן שהגיע לחינוך הא בקטן שלא הגיע לחינוך ע"כ הגמ' לגירסת רש"י

והנה הסתירה דמצד אחד משמע במשנה שרק לא מעכבין אותם אבל לא אומרים להם לתקוע ומצד אחד משמע שמלמדין אותם לתקוע דהיינו שאומרים להם לתקוע וביאר רש"י שהגמ' עונה שבהגיע לחינוך מלמדים אותו לתקוע ובלא הגיע לחינוך רק לא מוחים בו ועיין תוס' ובתוס"ר וברא"ש שהקשו איך זה יתכן שבהגיע לחינוך מלמדין אותו לתקוע הרי יש מצוות חינוך אמנם כל זה לשיטתם שגם בלאוין יש דין חינוך אבל לראשונים שרק במצות עשה יש חינוך א"כ כאן שזה לאו אין בזה חינוך אלא שצ"ע הרי בשבת יש עשה לשבות ממלאכה ולכאורא זה כמו ענוי יוה"כ אמנם ברשב"א בסוגין מבואר שדן שאין בזה חינוך וחזינן שזה לא דומה ליוה"כ עוד הקשו הראשונים איזה סברא שבהגיע לחינוך מותר ובלא הגיע לחינוך אסור וצ"ב הקושיא דבהגיע לחינוך ראו סיבה להתיר משאין כאן בשלא הגיע לחינוך והדרינן לאיסור ספינן

ועיין תוס' ותוס"ר שביארו לגירסת רש"י איפכא דבלא הגיע לחינוך מותר ללמד אתו ובהגיע לחינוך רק לא מוחים בו והקשו למה בלא הגיע לחינוך מלמדים אותו הרי מבואר בגמ' ביבמות שגם איסור דרבנן לא ספינן לקטן בידים [ולא ס"ל כרשב"א שזה רק למ"ד מצווים להפרישו אבל אם אין מצווין מותר להאכילו בידים] ותירצו כיון שלפעמים יש מצוה בתקיעת שופר ולא דמי לשאר איסורים עוד הוקשה להם למה בהגיע לחינוך לא מוחים בו הרי יש מצות חינוך דס"ל שגם על לאו יש מצות חינוך ותירצו כיון שמעיקר הדין יש מצוה לתקוע בשופר כה"ג לא חייבו למונעו מלתקוע

אמנם עיין רשב"א וחידושי הר"ן שגם ביארו כך והקשו למה בהגיע לחינוך אסור ללמד אתו לתקוע הרי זה רק איסור דרבנן ומותר לספות איסור דרבנן לקטן לצורכו והר"ן הוסיף שזה גם בהגיע לחינוך כדמוכח מהגמ' ביבמות שגם על אביו הקשתה שאין מצוין להפרישו [ועיין לקמן שנחלקו בזה הרשב"א והר"ן האם דבר שהוא לצורך קטן זה גם סיבה לדחות חינוך] ותירצו שצריך שזה יהיה לצורך הקטן וכאן שזה רק כדי ללמדו לעשות המצוה זה לא צורך שזה סיבה להתיר וחזר הר"ן והקשה א"כ למה בלא הגיע לחינוך מותר ללמדו הרי אסור ספינן לקטן גם באיסורים דרבנן ותירץ שכאן כיון שמעיקר הדין צריך לתקוע ורבנן אסרו כה"ג לא אסרו כדי שיתרגל לתקוע עכ"ד והנה צ"ב כיון שרבנן הפקיעו המצוה א"כ היום זה שבות גמור ומה זה משנה שמדאורייתא מותר לתקוע עוד צע"ג לשיטתם שאין חינוך על איסורים א"כ מה שיך כאן לחלק בין הגיע לחינוך ללא הגיע לחינוך הרי אין על זה מצות חינוך ועיין ר"ן שהוסיף שכל ההיתר בהגיע לחינוך זה רק ביו"ט ולא בשבת ולכאורא מוכרח שגם מה שכתבו שאין חינוך בלאו הכוונה דוקא בדבר שזה לצורך הקטן וכמו לענין לא תאכילום אבל עד כמה שאין בזה צורך הקטן וודאי אסור ויש בזה חיוב חינוך וצריך בירור פרט זה ועיין קובץ שיטות קמאי הרבה ראשונים שיש חינוך על שבת ועיין שיטת ריב"ב שביאר שכאן יש חינוך מצד שמא יעבירנו ברה"ר ויתכן דדין חינוך הוא ביחס לדאוריתא צ"ע

אמנם גירסת הרי"ף תנ"ה מתעסקין בהם עד שילמדו ואפילו בשבת ואין מעכבין התינוקות מלתקוע ביו"ט והגמ' שואלת סתירה דבסיפא משמע שבשבת מונעים מהם מלתקוע והגמ' עונה שיש הבדל בין הגיע לחינוך או לא ועיין רי"ף שביאר בתחילה שהכוונה שבהגיעו לחינוך מותר אפילו ללמדם ובלא הגיעו לחינוך אסור שיתקעו וכן הוא בהשגות הראב"ד על הרמב"ם פ"ב משופר ועיין תוס' שכתבו שלפי גירסא זו לא יתכן לבאר שבלא הגיעו לחינוך אסור לתת להם לתקוע הרי בדרבנן לכו"ע אין מצווין להפרישם אמנם עיין בר"ן על הרי"ף ובריטב"א שביארו שכאן שזה אושא מילתא ויבאו לומר שמותר לתקוע בשבת לכן ללא טעם מיוחד לא נותנים להם לתקוע ובמאורות כתב שמדובר בעושה על דעת אביו שמצווים להפרישו אמנם התוס' והרא"ש ביארו לגירסא זו שבהגיעו לחינוך מעכבין בהם מלתקוע ומדין חינוך ובלא הגיעו לחינוך מחנכים אותם לתקוע ואין בזה ספינן כיון שמדין דאוריתא צריך לתקוע ע"ש וכן נקט המ"מ בדעת הרמב"ם אמנם בפירוש המשניות כתב כביאור הראשון ברי"ף

והנה הגמ' בערכין ב: אומרת הכל חייבין בתקיעת שופר ומביאה את המשנה של אין מעכבין את התינוקות מלתקוע ולא מביאה את הסיפא ועיין תוס' בר"ה שכתבו שמזה מוכח שדין זה שאין מעכבין אבל לא אומרים להם לתקוע זה בהגיעו לחינוך ולחולקים צ"ל שכוונת הגמ' להביא את הסיפא וכמבואר בשטמ"ק שם

והנה הראשונים הביאו מהירושלמי דמפורש שבהגיעו לחינוך מותר לתקוע ולפי זה בלא הגיעו לחינוך אסור ויש ראשונים שכתבו שההתר לתקוע בשבת זה רק במקום שבבית דין תוקעין בשבת ולהלכה השו"ע פסק לאסור ומשמע שיש חיוב חינוך גם בל"ת וצ"ע

והנה עיין מג"א סימן שמ"ג שהביא מרבינו ירוחם שלצורך מצוה מותר ספינן לקטן באיסורים דרבנן והמג"א כתב שכן הוא בתוס' בסוגין אמנם לביאור הראשונים שכל ההיתר בלא הגיע לחינוך א"כ מבואר שבהגיע לחינוך אסור מצד חינוך לכל הפחות והצורך מצוה הוא לא סיבה להתיר והנה כל זה דוקא מצוה שלצורך חינוך הקטן וכדמבואר בגמ' שכוס של קידוש של יוה"כ לא נותנים לו וכן לענין קידוש בבית הכנסת הראשונים לא דנו להתיר מצד שזה לצורך מצוה וכמדומה שהגר"ז ביאר כ"ל שאין כאן חינוך דאדרבא כשיגדל הרי יהיה אסור לו [ועיין לקמן בענין ספינן במקום חינוך]

בפשוטו ברוב הראשונים מבואר שזה וודאי דביו"ט מותר להתעסק אם הקטנים שיתקעו וכל הנידון רק בשבת אמנם לכאורא גם כאן הכונה לא שהגדול תוקע דזה וודאי אסור לו אלא רק שמלמדו איך תוקעים וכמו שביארו הראשונים לענין שבת

והנה לכאורא לכל הראשונים שביארו שבהגיע לחינוך לא תוקעין עמו וזה מצד חינוך של שביתה במלאכה ומבואר שזה תלוי בגיל חינוך וזה דלא כאיסור והיתר המובא במ"ב שכתב שמאז שהוא מבין שאומרים לו לא לעשות אסור שהרי מדובר על גיל שיודע לתקוע וזה וודאי גיל יותר גדול ואולי הדין חינוך המחודש הזה של האיסור והיתר הוא רק בדאוריתא וצ"ע ועיין לקמן סק, מה שישבנו בזה

**בביאור הגמ' בשבת קל"ט. שאסור בקטן רק מצד שאתי למיסרח ובדבר שיש בו מחלוקת האם יש מקום להקל יותר באיסור ספיה**

ב]הגמ' בשבת קל"ט. מביאה מחלוקת האם מותר לזרוע כישות בכרם ואומרת שרב משרשיא נתן פרוטה לתינוק נכרי שיזרע והגמ' שואלת שיתן לתינוק ישראל ודוחה שאתי למיסרח והגמ' שואלת שיתן לגדול נכרי ואמרת שאתי לאיחלופי בישראל ועיין רשב"א כאן וביבמות שהקשה הרי יש איסור לא תאכילום וא"כ איך יכול לתת לקטן והוכיח מכאן שאין לא תאכילום באיסורים דרבנן כל שיש צורך לקטן או לגדול ורק כשזה צורך הגדול זה נאסר מצד אתי למיסרח אמנם הריטב"א דחה שכאן מעיקר הדין הרי מותר דהרי כל המיקל בארץ הלכה כמותו בחו"ל ורק בזה הגמ' הקילה על ידי עכו"ם או קטן והנה לכאורא דבריו מוכרחים בגמ' שהרי הקשו הראשונים שיש כאן איסור מקיים כלאים בכרם שזה איסור עליו ותירצו שמעיקר הדין מותר ורק שלא רצה ליטוע בידים וצ"ע ראית הרשב"א וצ"ל שס"ל שאין שום מעלה במה שיתן לקטן דכמו שאם הוא יעשה יש בזה איסור דרבנן כך אם הקטן עושה יש בזה איסור לא תאכילום ומזה הוכיח שאין איסור מצד לא תאכילום אמנם ברש"י ובריטב"א מבואר שכיון שמעיקר הדין מותר לכן יש מעלה לתת לקטן והנה בפשוטו גדר הדין לא תאכילום הוא כמו איסור לפני עור וכל שלקטן יש על מי לסמוך אין בזה איסור כי הוא יכול לסמוך על המתירים ונראה שזה דעת הריטב"א אמנם דעת הרשב"א שזה איסור עצמי של הגדול ולכן כל שהגדול ס"ל שזה אסור אין שום מעלה במה שיתן לקטן

והנה הב"י סימן רס"ט דן האם מותר לשתות כוס של קידוש בבית הכנסת והביא שהמנהג לתת לקטנים וביאר טעם אחד שכיון שיש מתירים לגדול לכן אפשר להקל בקטן והנה דבריו דלא כהרשב"א וגם לריטב"א נראה שזה דוקא כאן שמעיקר הדין מותר לכן בקטן יש להקל אבל בקידוש דזה ספק וגדול אין להקל לכאורא גם לקטן אין להקל וצ"ע ועיין סימן רנ"ט ס"ז בדבר שמעיקר הדין מותר שכתב ברמ"א שעדיף על ידי קטן

והנה כתב הרמב"ם שכלאי זרעים מותר לקיים ומקורו מהא דהגמ' שואלת שיעשה על ידי עכו"ם והרי עדין יש איסור מקיים אלא בהכרח שאין איסור אמנם הראשונים דחו שרק כאן שמעיקר הדין מותר אפילו על ידי ישראל ורק שלא רצה לעשות מעשה בידים ובדעת הרמב"ם צ"ל שס"ל כדעת הרשב"א לעיל שרק דבר שהוא איסור יותר קל יש סברא להקל ולא דבר שהוא אותו חומר איסור ובפשוטו לפ"ז בהכרח צ"ל שס"ל שמה שהגמ' שאלה שיתן לקטן זה מצד שאין איסור ספיה לקטן בדרבנן וצ"ע שדעת הרמב"ם שיש איסור ספיה בדרבנן כמבואר בדבריו וכבר הקשה כן בשו"ת הראנ"ח ויש שכתבו שזה רק מצד שאתי למיסרח וס"ל שזה גם בדבר שהוא לצורך הקטן ושיוה"כ זה היתר מיוחד אמנם בפשוטו אינו כן

אמנם לנ"ל א"ש שס"ל שגדר האיסור לא תאכילום זה מצד ההכשלה של הקטן וכדין לפני עוור שאפילו שהוא לא מצווה במצוות אבל הטילה התורה עלינו שלא נכשילו באיסורים ולכן כל שהוא יש לו על מי לסמוך כמו כאן שמעיקר הדין הרי מותר א"כ לא שייך בזה איסור לא תאכילום אמנם לגבי איסור מקיים כלאים שזה איסור שלו בזה אין סברא להקל יותר מעצם הזריעה

ועיין בזה עוד לקמן סק"ד בענין אתי למיסרח

**בסוגיא דמי שהחשיך שבת קנ"ג.**

ג] מבואר בגמ' שבת קנ"ג דמי שהחשיך בדרך מניח על החמור ובגמ' מבואר שאם אין חמור נותנו לקטן והנה לענין חמור הגמ' שואלת שהוא מוזהר על שביתת בהמתו ועונה שנוטל ממנה לפני שמניחה והקשו הראשונים שגם בקטן הרי יש לא תאכילום וכמבואר בגמ' שבעושה על דעת אביו אסור ותירצו שגם כאן הכוונה שנוטל ממנו לפני שנח שכה"ג אין איסור דאוריתא וכתב הרשב"א דמכאן מבואר כחידושו שאין לא תאכילום באיסורים דרבנן דאל"כ מה הרווח לתת לקטן הרי בשני המקרים עובר איסור או מצד שבת או מצד לא תאכילום ואע"ג שבעושה לצורך הגדול זה אסור אבל כיון שזה רק מצד שאתי למיסרח לכן זה יותר קל ועיין ריטב"א שכתב שאדרבא מכאן מבואר שיש בזה איסור דדוקא כאן שכיון שאדם בהול על ממונו התירו אבל ללא זה אסור וצ"ע כוונתו דהרי לצורך הגדול באמת גם לרשב"א אסור מצד שאתי למיסרח

והנה בגמ' שם שואלת בבהמתו שאין ענין לעשות אם בהמה ע"י שאין הנחה שכה"ג יכול לעשות אם חברו גם כן ועונה שבבהמה אין איסור דרבנן כה"ג ודימה הרשב"א שה"ה שאין ענין בקטן יותר מחברו אם בשניהם יש איסור דרבנן אמנם יתכן שזה הרשב"א לשיטתו כנ"ל שזה איסור של הגדול אבל אם נימא שזה גדר שהגדול מצווה על האיסור של הקטן וכדין לפני עוור א"כ יתכן שזה עצמו סיבה שזה יחשב איסור יותר קל

ועיין שלט"ג שם שהביא מהתוס' רי"ד שכתב שלא תאכילום דאוריתא זה רק אם ממש מצוה לו לעשות איסור אבל אם רק מראה שנוח לו דהינו שעושה על דעת אביו זה רק דרבנן וכאן התירו מצד שבהול על ממונו ולכן לא צריך להגיע לאוקימתא של הראשונים שנוטל לפני שהוא מניח ע"ש

ובמ"מ תירץ שכיון שהוא אומר לבנו קודם השבת אין בזה לא תאכילום וצ"ע הרי הוא עושה לדעת אביו ורק מחמת שזה רצונו וצ"ב

והנה הראשונים כאן רק דנו מצד לא תאכילום ולא דנו מצד אתה ובנך ומשמע שאין איסור מיוחד לענין שבת וצ"ע במה הפסוק מדבר ועין בזה לקמן

**בביאור הסוגיא דקטן הבא לכבות שבת קכ"א.**

ד]מבואר במשנה בשבת קכ"א קטן שבא לכבות אומרים לו אל תכבה מפני ששביתתו עליך והגמ' אומרת שמע מינה קטן אוכל נבילות בית דין מצווים להפרישו והגמ' עונה בעושה על דעת אביו וביאר רש"י שזה כמו שאביו ציוה אותו כיון שהוא יודע שאביו מרוצה ועושה את זה בשביל זה ובפשוטו הכוונה שיש כאן איסור לא תאכילום ועיין ראשונים שהקשו שהרי זה מלאכה שאינה צריכה לגופה שזה רק איסור דרבנן ובזה לכו"ע אין מצווים להפרישו ותירצו או שהמשנה כר"י או שבאמת זה בכלל קושית הגמ' שש"מ שגם בדרבנן מצווים להפרישו ועיין רשב"א שאפילו שלשיטתו אין איסור דרבנן של לא תאכילום בדרבנן אבל כאן שעושה לצורך הגדול אסור מצד שאתי למיסרח והריטב"א כתב דבפשוטו מוכח מכאן שאסור לא תאכילום גם באיסור דרבנן ויתכן שס"ל שלא שייך כאן אתי למיסרח כיון שזה לא דבר קבוע וכמו שכתבו הראשונים לענין כוס של ברית שאין בזה אתי למיסרך כיון שזה דבר לא קבוע וצ"ע בדעת הרשב"א שהעתיק את דברי הראשונים שבדבר לא קבוע אין אתי למיסרך ועיין גר"ז שזה רק בדבר שהוא מצוה ולא סתם דבר וכן הוא בריטב"א בעירובין

אמנם עיין בר"ן על הגמ' של כישותא בכרם שהבאינו קודם שהקשה שהרי זה לא קבוע ותירץ שכיון שזמן הזריעה קבוע לכן יש בזה אתי למיסרח ומבואר בדבריו שגם דבר שהוא לא דבר מצווה אם זה לא קבוע אין בזה אתי למיסרח וצ"ע מסוגין ויתכן שכיון שמצוי כל הזמן סיבות לומר מלאכה לקטן בשבת הוי כדבר קבוע כל שבת וזה לא כמו ברית מילה שזה רק מקרה שקורא

ועיין רשב"א שהביא מהירושלמי ז"ל אבל קטן שבא לכבות אין שומעין לו לא כן תני ראו אותו יוצא ומלקט עשבים אין זקוק לו תמן יש לו צורך בעשבים הכא אין לו צורך בכיבוי והנה בפשוטו הירושלמי לא מדבר כלל בעושה על דעת אביו אלא בעושה מעצמו ובזה יש חילוק שלצורכו לא מפרישים אותו אבל אם עושה לצרכינו מפרישים אותו ועיין רשב"א שמזה מבואר כדבריו וצ"ע הרי כאן אין לא תאכילום ובהכרח הנידון מצד חינוך בזה מבואר שלצרכו לא צריך להפרישו וצ"ע מה ראיה לדבריו ואדרבא מבואר שיש מצות חינוך לענין שבת ודלא כמו שכתב הרשב"א שרק על מצוות עשה וצ"ע

והנה בפשוטו הדין עושה על דעת אביו הוא דאוריתא מדין לא תאכילום ולכן זה אסור גם באחר אמנם בשער הציון סימן של"ד כתב שאם זה אביו הוא דאוריתא ואם זה אחר הוא רק דרבנן ומבואר שאין כאן ספיה בידים וזה רק אסור מצד האיסור של אתה ובנך וצ"ב א"כ מהו האיסור באחר ובפשוטו מבואר שכמו שיש איסור אמירה לעכו"ם כך יש איסור אמירה לקטן ולגבי זה חשיב שאומר לו כי עושה על דעת הגדול וכן הוא בגר"ז ועיין ארחות השבת פרק כ"ד שהאריך בזה אמנם כבר הבאינו דהראשונים כולם ביארו שזה מצד ספינן ולא שיש כאן איסור חדש ובפשוטו אין לנו אלא דברי הראשונים ועיין בזה לקמן בגדרי ספיה

והנה במה דפשיטא להו לראשונים דמשאצל"ג אין בזה לא תאכילום לכאורא היה מקום לומר שזה שבות חמור והוי כדאוריתא וכמו שלענין אמירה לעכו"ם שבמקום צורך מותר שבות דשבות אמנם משאצל"ג אסור וביותר דפשטות הגמ' מבואר שאסור דהגמ' ביבמות שואלת שר"י שאומר על דעת אביו חזינן שס"ל שאין מצוין להפרישו והרי במקום אחר אמר שמצווין להפרישו ומה קושיא הרי ס"ל להלכה כר"ש שמשאצל"ג פטור וא"כ הוי דרבנן שלכו"ע אין מצווין להפרישו ולכן העמיד בעושה על דעת אביו ובפשוטו מבואר שכה"ג זה כמו דאוריתא לענין מצווין להפרישו וא"כ ה"ה לענין איסור ספיה ועיין בית יהלוי ואחיעזר שהאריכו בקושיא זו וצ"ע

**באיסור ספיה ביוה"כ באכילה ושאר עינויים ובדברי המ"א במקום שיש חינוך דיש ספיה**

ה]מבואר בגמ' ביומא ע"ח: שקטנים אסורים בנעילת הסנדל ומותרים בשאר דברים והגמ' שואלת מה ההבדל ומתרצת שיגידו שגדולים הלבישו להם מה שאין כן שאר דברים יגידו שעשו להם את זה מאתמול דהיינו שזה וודאי שאסור לגדול לעשות לצורך הקטן כגון לסוכו או ללבוש לו מנעליו ורק שבמנעלים יגידו שגדול הלבישו להם לכן אסרו גם לקטן עצמו ללבוש והגמ' שואלת שהרי מבואר שלכתחילה מותר לתת להם הכל ועיין רש"י שביאר שמשמע גם על ידי גדול לכתחילה והגמ' עונה ששאר דברים היינו ריבתיהו ולא גזרו ביה רבנן משאין כן בשאר דברים

ועיין ר"ן תחילת פ"ח דיומא שהביא את נידון הראשונים האם שאר עינוים זה דאוריתא וכתב להוכיח שזה דרבנן דאל"כ איך מותר לתת לקטן הרי יש כאן לא תאכילום משא"כ אם זה דרבנן א"ש שאין לא תאכילום באיסורים דרבנן וכשיטת הרשב"א [והוסיף שזה גם בלא הגיע לחינוך עיין לקמן סק" ] ומבואר שגם לרשב"א דבר שזה לא ריביתיהו אסור דהינו שלא כל צורך הקטן הוא סיבה להתיר ובדעת תוס' יתכן שכאן זה סברא מיוחדת מצד שחז"ל ראו בזה את גידולו של התינוק

והנה לענין אכילה ביוה"כ שזה וודאי דאוריתא ובכל אופן מותר להאכיל קטן בידים וצ"ב הטעם שאין בזה לא תאכילום ובמנח"ח כתב שזה רק מתי שיש צד פיקו"נ אבל אם לא כן אסור להאכילו אמנם בפשוטו וודאי אינו כן וכדמוכח מכל הראשונים שדנו לתת לתינוק כוס של ברית שזה ביוה"כ עצמו ולא כתבו שזה דוקא במצב שיש צד סכנה ועיין מחזה אליהו שהאריך בראיות ברורות מדברי הראשונים שאין בזה שום איסור וצ"ב טעמא דמילתא וע"ש שהביא שיש שכתבו שבאיסורי גברא אין לא תאכילום אמנם זה צ"ע משבת דבפשוטו יש איסור לא תאכילום ויש שכתבו שבאיסורי גברא שזה לצורך גידול הקטן אין לא תאכילום ובר"ת בספר הישר כתב שכיון שעצם האכילה יש בו סכנה לכן אין בזה לא תאכילום כלל והנה מדברי הר"ן וכן מפשטות הגמ' מבואר ששיך על איסור יוה"כ לא תאכילום אפילו שזה איסורי גברא אמנם יתכן שזה הסברא של היינו ריבתיהו אמנם בר"ן שכתב שזה רק מצד שזה דרבנן מבואר שעיקר הטעם כי לפעמים יש בזה סכנה לכן זה סברא שאין בזה לא תאכילום וכלשון ר"ת בספר הישר

והנה המ"א תרט"ז כתב שיש לא תאכילום ביוה"כ והקשה מה זה שונה מסוכה וכתב דשם בעצם מה שנותן לו הוא יכול לאכול מחוץ לסוכה משא"כ כאן ובסימן תר"מ כתב שבאמת אסור וכן פסק השו"ע וצ"ע שהוא עצמו הרי כתב בסימן רס"ט שאין לא תאכילום על יוה"כ וביאר כי זה איסור גברא והוכיח מזה לאכילה לפני קידוש לקטנים ופה כתב שבאמת אסור אמנם זה ברור שכוונתו שבמקום שיש דין חינוך דהינו שרבנן לא דנו את זה כריבתיהו כה"ג יש גם לא תאכילום וכן מבואר מהשער הציון שדן שהדין תענית שעות זה לא איסור גמור ואין בזה לא תאכילום ומבואר שמצד האיסור של יוה"כ מדאוריתא גם בזמן שזה לא סכנה דחזינן הרי שרבנן חייבו חינוך בכל אופן פשיטא ליה שאין בזה לא תאכילום

אמנם לכאורא נראה להוכיח דלא כמ"א אלא שבאיסור שאין לא תאכילום אפילו אם רבנן תיקנו חינוך זה לא יוצר לא תאכילום דהנה הגמ' בסוכה מביאה ראיה שאפשר סוכה למעלה מעשרים אמה מהלני המלכה שישבה אם בניה והגמ' אומרת שאחד מהם וודאי הגיע לחינוך והרי כל מעשיה עשתה על פי חכמים והראשונים הקשו הרי קטן אוכל נבלות אין בית דין מצוין להפרישו וביארו מצד חינוך והוכיחו מזה שיש חינוך גם על האמא עיין תו"י ביומא ובתוס' בנזיר ובתרוה"ד והנה למה לא ביארו שהרי וודאי שהיא אמרה להם לאכול ועד כמה שלא היה סוכה כשירה יש כאן לא תאכילום ולכן צריכה סוכה כשירה ומבואר שפשיטא להו שכיון שמדאורייתא אין לא תאכילום וכמבואר מקטן הצריך לאמו שפטור בכל אופן מהסוכה אם כן גם כשרבנן תיקנו חינוך זה לא סיבה שיהיה לא תאכילום ונראה שזה מה שהוקשה למ"א מסוכה ותירץ ששם זה לא נחשב ספיה דיכול ללכת לסוכה וזה צ"ב דהכל לפי הענין ועוד וכי זה גרע מלהביא איסור לידו שאסור כמבואר בחגב מלתת לו לאכול מחוץ לסוכה אמנם היה אפשר לומר שסוכה שזה רק מצות עשה ואין בזה איסור עשה אין בזה לא תאכילום אמנם ואין זה ראיה ליוה"כ אמנם המ"א שנקט שגם בסוכה יש לא תאכילום זה לכאורא נסתר מהראשונים הנ"ל וצ"ע ועיין בזה לקמן בגדרי ספיה

**בהיתר המ"א לקטן לאכול קודם קידוש או תפילה ובהא דאין בזה חינוך**

ו] המ"א רס"ט כתב להתיר לקטנים לאכול לפני קידוש וכן סימן ק"ו לפני התפילה מצד שזה איסור רק מחמת היום והוכיח דבר זה מיוה"כ שמבואר שמותר לספות להם בידים בלא הגיע לחינוך וע"ש עוד טעמים בכללי לא תאכילום וצ"ע שכל זה בקטן שלא הגיע לחינוך אבל בהגיע לחינוך אדרבא כמו שחזינן ביוה"כ שיש חיוב חינוך א"כ ה"ה כאן יש חיוב חינוך וכאן זה לא כמו שאר צומות שזה טורח גדול שמסתבר שלא הטילו חיוב חינוך אבל כאן יכול להתפלל או לקדש ויוכל לאכול ולמה שלא יהיה על זה דין חינוך ואין לומר שמדובר בקטן שלא הגיע לחינוך דהרי מדובר על אחד שחייב בתפילה וברכות ויכול לשתות הכוס של קידוש בבית הכנסת וצ"ע אמנם הר"ן בתחילת פ"ח דיומא נקט שבסיכה ושאר עינוים לא גזרו חינוך עד שהגיעו לגיל בר מצוה וא"כ מבואר שבעלמא דדבר שזה ריבתיהו לא גזרו חינוך ורק לענין יוה"כ באכילה החמירו אמנם הרמ"א סימן תרט"ז פסק שבהגיע לחינוך אסור בהכל ועיין בה"ל שהביא שכן הוא בעיטור ובשיבולי הלקט ובטור ובמאירי וכתב שכך קי"ל ולפ"ז מבואר שגם בדבר שזה ריבתיהו יש חינוך אמנם מבואר שזה רק מגיל תשע ולא מאז שמבין ענין יוה"כ ועיין בזה לקמן סק"

**בגיל חינוך**

ז]יש לעין מהו גיל חינוך והנה לענין צום ביום הכיפורים מבואר בגמ' יומא ע"ח לענין לחנכו בתענית שעות שנחלקו אמוראים האם זה בן תשע עשר או עשר אחד עשרה או אחד עשרה שתים עשרה והנה בפשוטו זה סברא מיוחדת לענין צום שזה דבר שקשה לילדים אבל מצוה אחרת השיעור אחר וכן נקטו תוס' בערכין ב: אמנם מצאנו ראשונים שלמדו מכאן לשאר מצוות א.עיין רש"י ערכין ב: לענין שופר שכתב שזמן החינוך הוא מחלוקת אמוראים ביומא וכן הוא בדבריו במגילה י"ט: לענין קריאת המגילה וכן בברכות ט"ו ע"ש ב. עיין ר"ח בר"ה ל"ג: לענין חינוך של שופר שכתב שהגיל כמו שמבואר ביומא שזה גיל אחד עשרה דהינו שפסק שם כר"י וכן הוא בדבריו במגילה שם ג. עיין רי"ף בברכות מ"ח לענין זימון שקטן שיודע למי מזמנין עליו מצטרף לזימון ויש ראשונים שזה בר מצוה אמנם הרי"ף ביאר שזה גם בקטן בן תשע עשר וביאר הרשב"א שם שמה שכתב גיל זה מצד שאז הוא הגיע לחינוך ולכאורא הכונה של ברכות ומבואר שנקט שהשיעור הוא גיל תשע ולכאורא זה נלמד מסוגיא דיומא וכן כתב בדף כ. לענין ק"ש שזמן חינוך בכל מקום זה גיל תשע עשר ואף הרמב"ם שלענין זימון כתב שבע שמונה יתכן מצד שס"ל שלא צריך הגיע לחינוך אלא כל שהוא מבין בענין זימון מזמנים עליו וכמו דאיכא מאן דאמר שגם מוטל בעריסה מזמנים עליו ובפשוטו בדעת הרי"ף מבואר כהרשב"א אמנם בתר"י הביא מהריף כגיל הרמב"ם ומשמע שהיה להם גירסא אחרת ד. עיין טור סימן ט"ז שהשיעור של בגד של ציצית הוא ילד בן תשע וביאר המ"א שזה שיעור חינוך

[אמנם צ"ע דמבואר בגמ' בעירובין שדנה שיתנו היין לתינוק לשתות וכתב הרשב"א שהכוונה שהגיע לחינוך מצוות ולא הגיע לחינוך תענית וצ"ע הרי לדעת הרשב"א חיוב חינוך הוא רק מגיל תשע שזה אותו זמן של יוה"כ ומבואר שגם לענין ברכות זה שיעור יותר מוקדם וצ"ע שלענין ברכת המזון כתב גיל תשע עשר וכן לענין ק"ש כתב תשע עשר וצע"ג ובקש"ק בעירובין הביא מתשובות רש"י שנקט שלא צריך הגיע לחינוך וכתב שהרי מאכילין אותו ביוה"כ ובהכרח שלא הגיע לחינוך וזה כשיטתו שכל המצוות הגיל הוא כמו ביוה"כ]

אמנם מצאנו מצוות שחייבו חינוך אפילו קודם שיעור זה א. עיין גמ' סוכה שקטן שאין צריך לאמו חייב בסוכה והגמ' אומרת שזה בן חמש שש וגם זה רק מצד שלפני זה הוא מצטער אבל ללא זה הוא חייב קודם כמבואר בשמאי שפיחת המעזיבה מפני הקטן עיין ר"ן וריטב"א שם [אמנם הריטב"א כתב בחד פירושא שזה סברא מיוחדת מצד שכדי שיהיה כעין תדורו שזה אם משפחתו ע"ש] ב. לעניין לולב כתוב שקטן שיודע לנענע חייב בלולב ג. לענין עליה לרגל מבואר שמאז שיכול ללכת ברגליו חייב בעליה לרגל ד. לענין ציצית מאז שיודע להתעטף חייב בציצית וזה לכאורא וודאי קודם גיל תשע ועיין רשב"א ברכות שכתב מפורש שהדין בסוכה זה שיעור שלא הגיע לחינוך ומבואר שיש גיל חינוך כללי ויש מצוות שחייבו קודם ועיין מאירי חגיגה ב: שכתב שדרך כלל חיוב חינוך זה מגיל תשע עשר אלא שדברים שידיעתם קלה ומצויה בפחות מכן מחנכין אותם משיגיעו לאותו דבר והביא את הדוגמאות הנ"ל שחייבים קודם גיל חינוך

והנה לראשונים הנ"ל משמע שהיה ענין מיוחד במצוות אלו לתקן שיעור חינוך קודם אמנם עיין ר"ן בסוכה כ"ח וכן בריטב"א שם שכתבו שכל מצוה תיקנו זמן חינוך לפי ענינה ובסוכה זה לפי שיעור שלא צריך לאמו ובציצית זה שיודע להתעטף ומשמע שאין כאן שיעור מיוחד אלא שסוכה לפי ענין מצוותה ראוי גם בכזה גיל וכן פסקו המ"א והמ"ב סימן שמ"ג ועיין תוס' בערכין שתמהו על רש"י שלמד מיוה"כ ששם זה ענין מיוחד שצריך גיל שיכולים לצום

ובאמת מצאנו עוד ראשונים שכתבו לענין חינוך גיל אחר עיין ר"י מלוניל לענין חינוך שופר שכתב שזה גיל שבע שמונה וכן הוא ברבינו מנוח פ"ב משופר ה"ז ב. עיין לעיל דברמב"ם מבואר שהגיע ליודע למי מזמנים עליו זה גיל שבע שמונה אמנם אין מזה ראיה שזה גיל חינוך ועין רמב"ם פ"ו מחמץ ומצה ששיעור חינוך למצה מאז שיכול לאכול כזית מצה וכתב המ"מ שמקורו מהגמ' שקטן שאוכל כזית צלי נמנים עליו וצ"ע ששם לא כתוב חיוב חינוך אלא ממתי אפשר להמנות עליו וגם הרמב"ם לענין פסח לא כתב שמגיל זה חייבים להימנות עליו וכן משמע שם בעוד ראשונים וצ"ע ובכל אופן זה גיל מאוד קטן ילד שאוכל כזית מצה וצ"ע מה שייך בזה חינוך ובאמת זה אותו קושיא על שמאי שפיחת המעזיבה מפני הקטן ואולי בדין זה גם הרשב"א מודה שזה מצוה שחז"ל ראו ענין לחייב בגיל יותר מוקדם וצ"ע

**בחידוש האיסור והיתר שלענין שבת מספיק הבנה שלא לעשות**

ח] והנה המ"ב סימן שמ"ג הביא מהאיסור והיתר שהשיעור של הפרשה מלאוין כגון מחילול שבת מאז שהוא בר הבנה שאומרים לו לא לעשות ובפשוטו שס"ל כראשונים שאין שיעור לחינוך ואפילו שמצוות זה שיעור יותר גדול אבל לא לעבור על לאו זה מאז שמבין לא לעשות ועיין שער הציון שם דמבואר שנקט שגם אם חינוך בעלמא גם מוטל על אחרים אבל זה וודאי שזה רק בהגיע לחינוך ולא בגיל שהוא רק בר הבנה שלא לעשות וצ"ע מנ"ל לחלק בזה ויתכן שזה צירוף שיטות שכיון שיש שיטות שאין חיוב חינוך אף פעם על מישהו אחר לכן גם אם נימא שצריך להחמיר זה דוקא בשיעור חינוך שלכו"ע זה שיעור חינוך

ושמעתי מהרה"ג ר"א מאירוביץ שליט"א לבאר עוד דהנה נחלקו הראשונים בחיוב חינוך האם זה על האב או על הבן ורש"י בברכות מ"ח. נקט שזה חיוב על האב ולכן כתב שקטן לא יכול להוציא גדול במקום שהגדול חייב מהתורה והר"ן במגילה הביא מהרמב"ן שזה סברא שאפילו בחיוב דרבנן הוא לא יכול להוציא גדול כיון שאין עליו חיוב כלל אלא רק אביו חייב לחנכו אמנם תוס' והר"ן שם חולקים על זה וס"ל שזה וודאי שהטילו חיוב על הקטן ולכן יכול להוציא גדול במקום שהוא חייב מדרבנן ועיין קה"י בברכות שנקט שזה וודאי שיש חיוב גם על האב לחנכו ולפ"ז שמעתי לבאר שיתכן שאפילו אם נימא בעלמא שחיוב חינוך זה גם על האחרים וכמו שהכריע המ"ב לענין דאוריתא אבל יסודו כיון שהקטן יש עליו חיוב ממילא אחרים צריכים לדאוג שיקיים את חיובו אבל במקום שאין עליו חיוב וודאי שאין דין לאחרים לדאוג שיקיים מצוות מצד חינוך ורק על אביו מוטל לחנך את בנו והנה מסתבר ששיעור זה שיש לו הבנה שאסור לעשות זה לא שיעור שאפשר להטיל עליו שלא לעשות אלא זה שיעור ששיך לאביו לחנכו ולכן כיון שכה"ג אין עליו שום חיוב וודאי שאין על אחרים חיוב לחנכו

אמנם לכאורא נראה שעד כמה שחיוב חינוך זה על הבן כמבואר בתוס' אין לנו שום מקור להמציא שיש מקומות שחיבו על האב ללא שחייבו את הבן ומסתבר שכל דברי האיסור והיתר רק שייך לרש"י אמנם זה עדין יתכן שסברת תוס' שזה חיוב גם על אחרים למנוע הבן זה וודאי רק שיך לתוס' ולכן כאן אין מקום להחמיר את שיטת התוס'

אמנם הרי מצאנו שיש חיוב חינוך לעליה לרגל בזמן שיכול להלך ברגליו ושם לכאורא אין עדיין דעת לבן שאפשר להטיל עליו חינוך וכן לרמב"ם שקטן שיכול לאכול כזית מצה יש בזה חיוב חינוך הרי אין לו דעת ובהכרח שיש חיוב חינוך על האב גם במקום שאין חיוב על הבן ויתכן שזה רק במקומות שמצאנו וצ"ע

והנה בפשוטו יש להוכיח מהראשונים דלא כאיסור והיתר הנ"ל א. דהגמ' בשבת אומרת שקטן שבא לכבות צריך למונעו בעושה על דעת אביו אבל ללא זה אין צריך למונעו כיון שאין בית דין מצווין להפרישו והקשו התוס' שהרי יש חינוך ותירצו שמדובר בלא הגיע לחינוך ומבואר שגיל כזה שיכול לכבות דליקה ושייך בו עושה על דעת אביו והוא עדין לא הגיע לחינוך של שבת אמנם לנ"ל שזה רק סברא באביו יתכן שכאן מדובר שאביו לא נמצא וזהו דוחק שהגמ' תתרץ שזה מדין חינוך אביו וכן עיין לעיל שהארכנו בביאור הגמ' בר"ה שבתינוקות לענין לתקוע בשבת יש הבדל בין הגיעו לחינוך או לא והרבה ראשונים ביארו ולכאורא כך קי"ל להלכה שבלא הגיעו לחינוך מותר להתעסק עמם לתקוע ובהגיעו לחינוך אסור רק שלא מוחים בידם ולפ"ז הדין חינוך שם הוא מצד שביתה ממלאכה ביו"ט ושבת ומבואר שמדובר בקטן שיודע לתקוע ובכל אופן חשיב לא הגיע לחינוך של שביתה בשבת וזה וודאי שיעור שהוא בר הבנה שלא לעשות ובכל אופן חשיב שלא הגיע לחינוך אמנם לנ"ל יתכן שעד כמה שנדון מצד החיוב של האב לחנכו ללא שיש חיוב על הבן שם זה לא שייך דאדרבא הרי מלמדים אותו לתקוע דהיינו שחז"ל העדיפו לחנכו לתקוע ורק במקום שיש חיוב על הבן עצמו בזה אמרו שלא יתקע מצד דין שבת וזה וודאי ככל גיל חינוך שהוא מבין שיש מחויבות להקב"ה לא לעשות מלאכה וצ"ע בזה

והנה בפשוטו מקובל שכוונת האיסור והיתר שאומרים לו שלא יעשה והוא מבין לא לעשות וזה גיל שתים שלש אמנם היה נראה שכוונתו שהוא מבין שיש כזה מושג שדבר זה אסור לעשות דהיינו שיש הקב"ה שהוא מצווה דברים ודבר זה הוא ציוה לא לעשות וזה וודאי גיל יותר גדול וזה דומה לשאר חיוב חינוך שמצאנו במצוות שהוא מבין את המצווה ויתכן שמספיק שמבין שזה אסור מצד שלימדו אותו שזה אסור אבל שהוא ידע לבד שדבר זה אסור לעשות ולא רק שיודע לרגע זה כי אמרו לו לא לעשות וצ"ע

**בגיל חינוך לקידוש ותשעת הימים**

ט]עיין מ"ב שכתב שגיל חינוך לענין קידוש והבדלה זה היודע ענין שבת ומשמע שלא מספיק שיודע לעשות הפעולה של מעשה קידוש והבדלה אלא צריך שיבין את תוכן מצוות הקידוש והבדלה וצ"ע מנ"ל דבר זה הרי לענין סוכה מספיק שיודע לשבת בסוכה או לענין מצה שיודע לאכול ואם נימא ששם חז"ל חיבו יותר מוקדם משאר המצוות א"ש אמנם לענין ברכה מבואר במ"ב שגיל חינוך הוא מאז שיודע למי מברכים דהינו שלא מספיק שיודע לעשות את מעשה המצווה וצ"ל הטעם שיש דברים שהכונה היא מעצם החפצא של המצווה ועד כמה שהוא לא מבין את תוכן הדבר לא שייך חינוך אפילו שיודע לעשות הפועלה ולפ"ז יתכן שס"ל למ"ב שגם קידוש מעיקר החפצא של המצוה זה להבין ענין שבת ולקדשו בבאו ובצאתו וצ"ע

והנה לעניין תשעת הימים מובא בפוסקים שנותנים יין של הבדלה לתינוק שלא הגיע לחינוך להתאבל על ירושלים ורק הגיע לחינוך ברכות וצ"ע למה צריך הגיע להתאבל ולא מספיק שמבין שאומרים לו לא לעשות פעולות אלו אמנם באמת יש אחרונים שכתבו שזה רק סברא לענין מצוה דהינו שכה"ג זה פחות חיוב מאשר גדול ולא שבאמת אין עליו חיוב חינוך ובאמת לענין תכבוסת בקטן שם מבואר במ"ב שהגיל חינוך הוא גיל שש שוודאי שזה לא הגיע להבין הענין להתאבל על ביהמ"ק

**על מה יש איסור ספיה**

**א.בביטול מצות עשה**

י]מבואר בגמ' שיש איסור ספיה על דם שרצים וטומאת כהנים ובפשוטו הוא בכל האיסורים דילפינן מהתם וכן הוא בריטב"א ובתוס' רי"ד ביבמות וברמב"ן עה"ת פ' אמור וברשב"א שבת קנ"ג ובר"ן יומא פ"ח וכן פסק במ"ב סימן שמ"ג וכן הוא פשטות הגמ' דמבואר שגם על אכילת תרומה טמאה יש איסור למ"ד מצווין להפרישו ויש אחרונים שדנו בדעת הטור שבשאר איסורים זה רק דרבנן אמנם וודאי שפשטות הגמ' והראשונים לא כך וכן קי"ל להלכה וצ"ל שילפינן משם לשאר איסורים והיה מקום לומר שזה רק באיסור לאו אמנם מבואר בגמ' שגם תרומה טמאה אסור אפילו שזה רק איסור עשה וכן מבואר בגמ' שחלב בהמה טמאה אסור והקשה רעק"א הרי לדעת הרמב"ם אין בזה מלקות ומבואר שילפינן מהכא לשאר איסורים אם לא שנדחוק שאפילו דמבואר בגמ' שעל איסורים דרבנן לא גזרו שמצווים להפרישו אבל על איסורים דאוריתא וודאי גזרו וכמו לענין להאכילו איסור דוודאי גזרו גם על איסורים דרבנן

והנה יש לדון האם יש לא תאכילום מדאוריתא על ביטול מצוות עשה ויתכן שגם מדרבנן אין דכל מה שמצאנו שיש לא תאכילום על איסור דרבנן דומיא דלאו אבל על ביטול מצוה יתכן שאין לא תאכילום והנה עיין הגהות מימוני פכ"ט משבת אות מ' שכתב שמותר לתת לקטנים לאכול לפני קידוש דיש לא תאכילום רק על לאו דומיא דשרצים אבל לא על מצוות עשה וקידוש זה מצוות עשה ובפשוטו כוונתו שכיון שכל האיסור לאכול קודם קידוש הוא פרט במצוות קידוש א"כ כל שאין לא תאכילום על מצוות קידוש וודאי שגם אין על הפרטים שבזה אמנם עיין ב"י סימן רס"ט הובא במ"א שם שהקשו על טעם זה שכיון שאנן קי"ל שגם באיסור דרבנן יש לא תאכילום ה"ה כאן ולנ"ל לכאורא זה לא דומה דאיסור דרבנן זה איסור ודומה ללאו דאוריתא משא"כ מצוה שגם בדאוריתא כה"ג פטור וצ"ל שהם הבינו שכל הסברא שמצוה זה אחרת מצד שזה פחות חמור וא"כ דרבנן וודאי שזה פחות חמור וכיון שקי"ל שגם בדרבנן יש לא תאכילום לכל הפחות איפה שזה לא לצורך הקטן ה"ה כאן ולפ"ז קי"ל שגם בביטול מצות עשה יש לא תאכילום אמנם יתכן שזה באמת רק מדרבנן וצ"ע [אב פ"ב: לכאורא עיקר חידוש הרשב"א שאין מדרבנן איסור על הקטן לעשות דבר לצורכו ואין בזה חינוך וממילא אין בזה לא תאכילום אבל במקום שיש עליו חינוך יתכן שיש בזה לא תאכילום אמנם אין זה נכון דהרשב"א הרי נקט שגם שלא לצרכו זה רק מצד אתי למיסרח ולא מצד לא תאכילום ולפ"ז גם באכילה ביוה"כ שיש חינוך אפילו לצאכו אבל אין לא תאכילום וצ"ע]

אמנם עיין ר"ן פ"ח דיומא שנקט שאם שאר ענוים זה דאוריתא יש בזה לא תאכילום אפילו דבפשוטו הרי מזה שאין על זה כרת חזינן שהלאו לא נאמר על זה אלא שזה בכלל המצוות עשה של ועניתם את נפשותיכם אמנם יתכן שזה גדר לאו הבא מכלל עשה דהינו שזה גדר איסור ולא רק שבזה לא מקיים המצווה

ועיין תרוה"ד סימן קכ"ה שדן לענין אכילת מצה בער"פ לקטן האם יש בזה לא תאכילום וכתב שכמו שמהר"ם כתב שלענין קידוש שזה ביטול עשה אין לא תאכילום ה"ה כאן כיוון שזה פגם במצות עשה ובזה חילק בין זה לאיסור אכילת תרומה טמאה וכוונתו כנ"ל שכאן שכל יסוד האיסור כדי לקיים המצוה של אכילת מצה כדין א"כ כל שאין לא תאכילום על מצות אכילת מצה ה"ה על האיסורים שמכח זה ועיין מג"א סימן תרט"ז שדן לענין להאכיל קטן חוץ לסוכה וכתב שזה ביטול מצות עשה ואין בזה לא תאכילום וציין לראשונים האלו

העולה מהנ"ל דמצאנו בהגהות מימוני שאין איסור לא תאכילום על ביטול מצוות עשה ומכח זה התיר לתת לקטן לאכול קודם קידוש וכן התרוה"ד התיר מכח זה להאכיל קטן מצה בערב פסח במקום שאין חיוב מצד חינוך ע"ש וכן המ"א כתב שלכן מותר להאכיל קטן חוץ לסוכה וכן כתב בסימן ק"ו שמותר להאכיל קטן לפני התפילה [אלא שבמקום שיש חינוך נקט לאסור והוכחנו לעיל דלא כדבריו] והב"י והמ"א נקטו שלראשונים שיש לא תאכילום על איסור דרבנן ה"ה על ביטול מצות עשה והבאינו שלכאורא אינו מוכרח וכמדומה שהפרי יצחק כבר העיר בזה

והנה נפק"מ לכאורא לענין לבישת בגד ארבע כנפות ללא ציצית דהמרדכי נקט שזה רק מצוות עשה ואין כאן איסור ללבוש בגד ארבע כנפות ללא ציצית ולכן אם נקרע בשבת מותר ללובשו ללא ציצית ולהגהות מימוני יהיה מותר להלביש לקטן שלא הגיע לחינוך בגד ללא ציצית אמנם הרי במ"א מבואר שיש איסור מדרבנן ומצד זה יהיה לא תאכילום אמנם יתכן שכל האיסור מכח דין המצווה וכיון שאין לא תאכילום על המצווה ה"ה על האיסור מכח זה וכמו שכתבו שאין איסור להאכילו לפני קידוש או לפני התפילה וצ"ע

**באיסורים מחמת היום כגון יוה"כ סוכה ובהבדל בין בשר לחלב**

י"א] ועיין לעיל שהבאינו עוד נידון באחרונים שדנו שבאיסורים שהם מחמת היום וזה לא איסורי חפצא אין לא תאכילום והמ"א הביא דבר זה לענין אכילה קודם התפילה או מצה בערב פסח או אכילה חוץ לסוכה ועיין מחזה אליהו שהאריך בהבאת לשונות הראשונים והביא מפורש שהראשונים רובם ביארו לענין יוה"כ סברא מיוחדת כי זה צורך גידולם ורק שם בדבר שזה לא איסור חפצא לא גזרו ויתכן שהכוונה רק במקום שאסור לאכול כל דבר ולא רק משהו מסוים ובפשוטו מהא דמבואר בראשונים בכל דוכתי שיש איסור לא תאכילום באיסורי שבת שזה לא איסורי חפצא ולא הזכירו מחמת דין מיוחד של אתה ובנך מוכח שלא ס"ל סברא זו וכן הר"ן הרי הקשה שאם שאר עינוים דאוריתא זה יאסר בקטן מצד לא תאכילום וע"ש שהאריך בזה

ולכאורא נפק"מ לענין האם יש לא תאכילום בהאכלת קטן שלא חיכה שש שעות בין בשר בחלב שאין בזה איסור חפצא וכאן אין זה מוכרח שזה מכלל גידול הקטן שהרי יכול לאכול דברים אחרים וכדחזינן בר"ן שסיכה ורחיצה זה לא בכלל גידול הקטן להתיר איסור לא תאכילום אמנם גם אם נימא שאין בזה לא תאכילום אבל יש בזה דין חינוך בהגיע לחינוך אמנם בזה אפשר לסמוך על השיטות שרק באותה סעודה אסור וכמו שכתב החת"ס שגם בחולים אפשר לסמוך על השיטות האלו ועוד דדעת הר"ן שבדבר שזה ריבתיהו אין חינוך וכנ"ל סק"ו

**בענין ספיה באיסור שנעשה ללא מעשה**

י"ב]עיין גמ' בב"מ ע. דמעות של יתומים מותר להלותן בריבית ובפשוטו משמע שזה אפילו בריבית קצוצה וצ"ב טעם הדבר ועיין בחידושי הרשב"א שכיון שהם לא עושים שום מעשה אלא האפוטרופוס מלוה בשבילם ואין בזה הדין של בי"ד מצווים להפרישם או לא תאכילום כיון שזה ללא מעשה ועיין ריטב"א שנראה שזה כוונתו והגמ' מסיקה שאסור וביאר מצד שאתי למיסרח ומשמע שנשאר שמעיקר הדין מותר

והנה לכאורא זה נסתר מהר"ן שנקט שבסך לקטן ביוה"כ יש כאן לא תאכילום וכן נקט בנדה ל"ב. שלסוך קטנה בת יום בשמן תרומה יש בזה לא תאכילום אמנם יש לחלק ששם המעשה נעשה בגופם הוי כמעשה גמור וכל דברי הראשונים כשהמעשה נעשה בממונם

והנה מבואר בגמ' נזיר נ"ז דאיכא מאן דאמר שאשה לא מוזהרת באיסור הקפה ויכולה להקיף קטן והקשו האחרונים למה שלא יהיה לה איסור לא תאכילום ועיין קה"י שבועות, ובבית אפרים יור"ד סימן ס"ב ד"ה הא כתב שכיוו שהקטן לא עושה מעשה אין בזה לא תאכילום אמנם לנ"ל כיון שהמעשה נעשה בגופו חמיר וכה"ג אסור אמנם יתכן שיש לחלק בין איסור שהוא מצד הנאת הבן אדם שכה"ג חשיב יותר שזה מעשה שלו כגון יוה"כ וסיכת שמן תרומה לבן הקפה שזה רק איסור מעשה וצ"ע

והנה שמעתי בזה מגיסי הגר' יעקב שורץ דלכאורא לפ"ז אין לא תאכילום באיסור חמץ ושביתת בהמתו ולפ"ז יש עיצה להיפטר מהאיסור על ידי שיקנה להם הבהמה או החמץ ולא מיבעיא לקטן שלא הגיע לחינוך אם יש צורה להקנות לו כגון על ידי אודיתא אבל אפילו בהגיע לחינוך אבל אם זה לא בנו דיש פוסקים שאין מצוות חינוך וצ"ע

**מהו ספיה**

י"ג]בפשוטו קי"ל שקטן אוכל נבלות אין בי"ד מצווים להפרישו אבל יש איסור לא תאכילום דהיינו להאכילם בידים והנה המכניס לפה הקטן הוא וודאי בכלל האיסור ובגמ' ביבמות מבואר שגם באומר לו הבא לי מפתח מרה"ר זה איסור לא תאכילום ועיין רשב"א ביבמות שם ובגיטין נ"ה שנקט שזה אסור מדאוריתא אפילו שמצד אמירתו הקטן יכול לעשות ללא הנחה ולא יהיה בזה איסור דאוריתא וכן הוא ברשב"א בשבת קנ"ג

והנה מבואר בגמ' שהמשנה שקטן שבא לכבות לא נותנים לו לכבות זה אפילו אם אין בי"ד מצווים להפרישו בכל אופן כיון שהוא עושה על דעת אביו זה אסור ועיין רשב"א וריטב"א שם דמבואר שכה"ג זה אסור מדאוריתא וכן נקטו בשבת קנ"ג וכן בנדה מ"ו: אמנם שיטת התורי"ד שזה דרבנן ובזה יישב הסוגיא דריש פ' מי שהחשיך דמבואר שיכול לתת על גבי הקטן ואין בזה לא תאכילום אמנם כל הראשונים יישבו בדרכים אחרות

והנה צ"ב מהו הגדר של עושה על דעת אביו שנאסר מהתורה וחשיב שמאכילו איסור ועיין רש"י ביבמות שכתב וז"ל שהתינוק צופה באביו ורואה שנוח לו בכך ואביו עומד עליו דהוא כאילו הוא מצווהו לעשות אבל הנך מפתחות דרב יצחק לא הודיען שנאבדו שם ולא הכיר בדעתו שנוח לו בכך עכ"ל ומשמע שכל שהקטן עושה כי יודע שזה רצון הגדול יש בזה איסור של לא תאכילום ויתכן שזה דוקא אם הגדול גילה דעתו שרוצה שהקטן יעשה ולא רק שניחא ליה בזה וכן הוא לשון הריטב"א בימות וז"ל פרש"י כי כשעומד אביו עליו ומגלה דעתו דניחא ליה שיעשה הרי הוא כאומר קום עשה וכאילו מאכילו בידים שהוא אסור ולא אמרו אלא כשאוכל מעצמו ואין האב מגלה לו פנים דניחא ליה וכ"ש שלא יאמר לו קום אכול עכ"ל וכן הוא בנימוק"י ביבמות שם והנה משמע בפשטות שזה רק אם האב נמצא שם שכה"ג חשיב כאילו אומר לו וכן הוא בלשון הריטב"א בשבת וז"ל ודעתו לעשות נחת לאביו וכגון שאביו עומד עליו דחשבינן כאילו עושה ברשותו ובמצוותו עכ"ל ועיין שיטה לר"ן בשבת שהביא מהרא"ה כנ"ל וז"ל שאביו עומד על גבו ומסתכל בו והוא כעושה במצוותו עכ"ל

אמנם עיין רש"י בשבת קכ"א שכתב וז"ל בקטן שיודע להבחין שכיבוי זה נוח לאביו ועושה בשבילו עכ"ל והנה לא הזכיר כלל שאביו שם ומשמע שכל שעושה לצורך הגדול כי מבין שהגדול רוצה שיעשה הוי איסור דאוריתא ועיין ב"י סימן של"ד שהביא מרבינו ירוחם וז"ל אבל אם מוכחא מילתא שעושה ע"ד גדול שמבין הקטן שגדול נחת רוח הוא לו בכך אסור עכ"ל ולא הזכיר שדוקא שהגדול שם וכאילו מצווהו ועיין בר"ן שם שביאר החילוק בין עכו"ם לקטן וז"ל שכל שהוא בן דעת אפילו כשהוא מכוין להנאתו של ישראל אדעתא דנפשיה מקרי לפי שהוא שוקל בעצמו שראוי לו לעשות כך מפני שישתכר בו עכשיו או לאחר זמן אבל קטן שאין לו שיקול דעת ואינו עושה אלא מפני שמכיר דאבוה ניחא ליה בהכי אדעתא דאבוה מקרי הלכך אסור עכ"ל וכן הוא בחידושיו ומשמע שכל שעושה לצורך אביו הוי כמאכילו

ועיין ב"י שדן בזה ובסופו נקט שגם אם אביו לא שם אלא כל שיודע שניחא ליה בזה אסור ובזה ביאר השמטת הרי"ף בעושה על דעת אביו דתמיד זה כך והאחרונים הקשו הרי הגמ' עשתה אוקימתא וביארו שתמיד זה ספק דאולי עושה על דעת אביו ומבואר אבל שכל זה אפילו שלא בפניו וצ"ע בזה

ועיין רשב"א שנקט שבמפר נדר לאשתו ולא חל ההפרה יש בזה איסור לא תאכילום ודימה לדין עושה על דעת אביו והנה שם לא גילה דעתו שרוצה שתאכל אלא היא רוצה שיפר לה ומשמע שכל מה שתעשה האיסור בגללו הוי כמאכילו ובזה זה דומה לעושה על דעת אביו דהינו שמחמת רצונו הוא עושה את זה אמנם עיין ריטב"א בנדה מ"ו שכתב וז"ל לכך נ"ל דכי האי גוונא לא חשיב כמאכיל בידיים וכאומר הבא לי מפתח דהא לא כפי לה דתיכול מנדרה אלא דיהיב לה רשותא והיתרא דאם תרצה תאכל עכ"ל דהינו שלא מספיק שעושה בגללו אלא צריך שיחשב עושה בציויו וצ"ב מחלוקתם

והמ"מ כתב בדעת הרמב"ם שאם אמר לקטן לעשות המלאכה בער"ש אין בזה לא תאכילום והרי וודאי שעושה בגלל אביו ולצורך אביו וסברתו צ"ב

והנה מבואר בגמ' בשבת צ: שאסור לתת חגב חי לקטן שמא ימות והוא יאכלנו וכתב רש"י וז"ל ואפילו למאן דאמר קטן אוכל נבלות אין בית דין מצווין להפרישו מודה הוא דלא יהבינן ליה בידים דתניא לא תאכילום להזהיר גדולים על הקטנים עכ"ל ועיין מג"א ס' שמ"ג שהביא זה להלכה ומבואר שאפילו כאן שלא אמר כלל לקטן לאכול וכן זה לא ברור שיאכלנו אלא שבגרמתו הקטן יאכל את זה ועד כמה שהוא יאכל זה יתיחס אליו זה מספיק סיבה לאסור וזה לכאורא ראיה לרשב"א הנ"ל שמה שמפר לה חשיב בכלל האיסור של לא תאכילום

והנה עיין רשב"א ביבמות שכתב שאפשר שאם מניח את הקטן ליד נבילה והוא אכלה אין זה בכלל האיסור ונראה שאין זה סתירה לרש"י הנ"ל דכאן מה שהוא יאכל לא רואים את זה קשור להנחה שלו ליד הנבילה משא"כ כשנותן לו בידו עד כמה שהוא יאכל זה מתיחס לנתינה שלו ביד הקטן וצ"ע ובפשוטו במניח נבילה לפניו הוי וודאי איסור שזה כאילו שאומר לו לאכול ובפרט למבואר ברש"י הנ"ל

**בדברי המ"א בנתינת אוכל לקטן חוץ לסוכה ובהעמדת קטן ליד מתג החשמל**

י"ד] והנה עיין מג"א שהקשה על דבריו שיש לא תאכילום ביוה"כ בהגיע לחינוך, א"כ למה במביא לו לאכול מחוץ לסוכה אין בזה האיסור ותירץ כי הוא יכול לאוכלו בסוכה ויש שהבינו כוונתו שזה סוג מצוה שאין בה לא תאכילום ולא מסתבר ועוד שהמג"א במקום אחר כתב מפורש שיש בזה לא תאכילום ומשמע שכוונתו שזה סברא שמצד נתינתו אין פה לא תאכילום וכן העתיק המ"ב סימן תר"מ סק"ו שלצות לו לאכול אסור ורק להניח לפניו מותר והסברא כנ"ל וצ"ע מה זה שונה מהרש"י הנ"ל שגם שם מצד הנתינה שלי אין שום ציוי שיאכל וזה רק החלטה של התינוק וכן זה לא ניתן כלל למטרת אכילה וצ"ע

וראיתי בארחות שבת שכתב שמותר להעמיד קטן שהוא לא בר הבנה כלל ליד מתג החשמל והוא להנאתו יכבה החשמל שכה"ג זה כמו להביאו ליד נבילה ולי הקטן נראה שכה"ג שמעשיו מוכיחים שזה כוונתו שמחזיקו ליד המתג הרי זה ספינן גמור וצ"ע [וכן אמר לי הגר"צ וובר שכיון שזה פעולה מוכרחת שיעשה ודאי שזה בכלל לא תאכילום]

**בדין עוגה אם אותיות לתיתה לקטן**

ט"ו] והנה עיין מג"א שעוגה שיש עליה אותיות שאסור לשוברה מותר ליתנה לתינוק וצ"ע למה זה לא בכלל ספיה שהרי מביא לו כדי לאכול ואין זה דומה לחוץ לסוכה שיכול לאוכלו בסוכה ומצד עצם הנתינה שמתפרשת לאכילה אין כאן ציויו לאכול חוץ לסוכה ודבר זה הוא החלטת הקטן והנה מקור הדברים במרדכי בשבת פ"ז אות שס"ט וז"ל נשאל לרבינו מאיר על עוגות התינוקות שכותבין עליהם האותיות ותיבות איך אוכלים אותם התינוקות ביו"ט והשיב אי משום מוחק ביו"ט ליכא איסורא דאוריתא במוחק שלא על מנת לכתוב כדאמרינן בפרק כלל גדול מיהא איסורא דרבנן איכא ובתינוק אין לחוש דקטן אוכל נבלות אין בי"ד מצווין להפרישו היכא דלא ספינן בידים עכ"ל והנה בסוף דבריו נראה דכל ההיתר שלא נותנים לו בידים אלא הוא לוקח לבד אמנם צ"ב מה הוצרך לומר שזה איסור דרבנן ועיין אגודה פ"ז דשבת שכתב וז"ל כ' הרמז"ל דאין להאכיל בידים לתינוקות דהו"ל מוחק ואף שלא על מנת למחוק מ"מ הוי איסורא דרבנן אבל אין מוחין לתינוקות דקטן אוכל נבילות אין בי"ד מצווין להפרישו עכ"ל הרי מפורש שרק אם לוקח לבד מותר והרי כתב דבר זה בשם המהר"ם וודאי שזה כוונת המרדכי וצ"ע המ"א שסתם בזה וצריך לדחוק כיון שלדעת הרשב"א שמותר ספינן לצורך הקטן אין כאן איסור ויש דעות שאין בזה מוחק כלל לכן התיר בקטן ולא מטעם המרדכי וכן ראיתי שביאר בחוט שני וכן בכף החיים נקט שכל היתר המ"א זה לשיטת הרשב"א

אמנם עיין גר"ז סימן שמ"ג שכתב אסור ליתן לתינוק חגב חי שמא יאכלנו וכו' וכל זה באיסורי מאכלות ואפילו הוא איסור שהזמן גורם (כוונתו כגון יוה"כ) אבל מותר ליתן לתינוק בשבת חפצים שיכול לעשות בהם מלאכה לעצמו אפילו שיודע שיעשה בהם כגון ליתן לתינוק עוגה שכתובים עליה אותיות שאסור לאכלה בשבת אע"פ שהתינוק יאכלנה בוודאי כיון שמתכוין הוא להנאת עצמו אין צריך להפרישו וכו' רק שלא יתן לתוך פיו עכ"ל וסברתו צ"ב ועוד שאחרי שבאגודה מפורש לא כך בהכרח דלא כסברא הנ"ל ולפ"ז וודאי שאסור לתת לקטן כלי שמלאכתו לאיסור אם מצד הנתינה זה רק למטרת איסור

**בביאור האיסור דאתה ובנך והאם יש איסור אמירה לקטן כמו עכו"ם**

ט"ז] מבואר בתורה שמות פ"כ פ"ט לא תעשה מלאכה אתה ובנך ובתך וגו' ועיין רש"י עה"ת וברמב"ן ובחינוך מצוה ל"ב שכתבו מפורש שיש כאן חיוב על האב שבנו לא יעשה מלאכה בשבת ולשון הרמב"ן לדעתינו ולרצונינו וצ"ע מה צריך פסוק מיוחד תיפו"ל מצד הדין של לא תאכילום ועיין שער הציון סימן של"ד שכתב שקטן שבא לכבות דליקה אם זה דליקת אחרים זה רק איסור דרבנן ואם זה דליקת אביו זה איסור דאוריתא של אתה ובנך ומבואר שהדין שעושה על דעת אביו דהינו לצורך אביו בלי שאביו בקש ממנו אין בזה לא תאכילום אלא רק איסור אתה ובנך ועיין רשב"א שבת קנ"ג לענין בנו שעושה מלאכה לדעתו שהביא האיסור של אתה ובנך אמנם בתחילתו כתב שהאיסור הוא לא תאכילום ויתכן כנ"ל אמנם עיין רשב"א ביבמות שלמד מהדין בעושה על דעת אביו לענין איסור נדר שבמתיר לה חשיב עושה לדעתו ומבואר שאין כאן חידוש של עושה על דעתו שנאסר רק בשבת ועיין לעיל שהבאינו מרבינו ירוחם שנקט שהדין בעושה על דעת אביו זה לא דווקא באביו וכן הוא במאירי ביבמות קי"ד ע"ש וכן הוא סתימת תוס' שבת קנ"ג

והנה לביאור השער הציון הנ"ל צ"ע מהו האיסור למישהו אחר הרי זה לא בנו וצ"ל שיש איסור אמירה לעכו"ם גם לקטן וכן משמע בגר"ז סימן של"ד אמנם מהיכי תיתי לחדש כן ועוד דהרשב"א כתב מפורש שכל האיסור בכיבוי דליקה עד כמה שזה דרבנן הוא רק מצד שאתי למיסרח הרי מבואר שאין איסור אמירה לעכו"ם והרי במשאצל"ג לא התירו אמירה לעכו"ם גם במקום צורך גדול כמבואר בדליקה ועיין בארחות שבת שהאריך בזה האם יש איסור אמירה לקטן

ובאמת שהראשונים בכמה דוכתי שדנו על איסורי שבת ותמיד דנו מצד לא תאכילום ולא הזכירו איסור מיוחד בשבת ומשמע שלא התרבה כאן חיוב יותר מתמיד אמנם צ"ע א"כ מה צריך פסוק ואם נימא דבעלמא אין לא תאכילום באיסורי גברא א"כ א"ש שצריך כאן ילפותא שבאיסור שבת הוא חמיר ובאחיעזר הביא מהגר"ח שנפק"מ שהוי מומר לשבת ובבית אפרים נקט שזה אסמכתא בעלמא ואין כאן איסור כלל ובפשוטו צ"ל שאין כאן איסור נוסף יותר מאשר לא תאכילום אלא שיש סיבה שהתורה כתבה או כמו שכתב בשו"ת מוצל מאש שטרח וכתב לה קרא

**בחידוש המג"א דמותר להאכיל חמץ לקטן שזה נצרך לו**

י"ז]עיין מג"א סימן שמ"ג שכתב שמותר להאכיל קטן שצריך חמץ והובא במ"ב סימן ת"נ וביתר אריכות בגר"ז שם והדגישו שזה אפילו במקום שזה לא פיקוח נפש וצ"ע למה אין כאן לא תאכילום ונראה שלמד שבדבר שזה ריביתיהו כמו שלא גזרו ביוה"כ עד גיל תשע לענין אכילה ה"ה תמיד כשזה כך והנה נסתייע מהרשב"א שהוכיח מיוה"כ לכל דבר שהוא צורך הקטן וצ"ע שהרשב"א רק הוכיח שאין אתי למיסרך לצורך הקטן אבל במקום שיש כאן לא תאכילום דאוריתא בזה לא דן כלל ובפשוטו יתכן שרק בדבר שבכל אופן זה מחסר בגידול התינוק אין בזה לא תאכילום כגון סיכה או אכילה ביוה"כ אבל כאן שבמקרה הוא צריך לאכול דוקא חמץ גרע ובפרט שהנידון בדאוריתא אמנם דעת המג"א שכמו שהתירו אכילה בקטן ביוה"כ גם במקום שזה לא פיקו"נ אלא שזה צורך גדול ה"ה כאן אמנם הרי שם מותר אפילו אם עכשיו אין לו צורך כלל לעצם חיותו ואפילו לתת לו מיני מתיקה וכמבואר בראבי"ה ס' תקכ" הובא בקש"ק פסחים קי"ט. וכאן הרי לא התירו אלא בנצרך לו דוקא חמץ ובהכרח לחלק בין סוג איסור שהוא רביתיה דהקטן למקרה שקרא וא"כ יש מקום לאסור אפילו בלצורך ובפרט לפר"ח שכתב להתיר רק בצירוף שזה לא איסור חפצא אלא מחמת היום דכאן לכאורא זה דבר אסור וצ"ע

**בדין ספיה לצורך חינוך ובהגיע לחינוך**

י"ח] עיין מג"א שם שכתב שלצורך מצוה מותר ספיה לקטן והוכיח דבר זה מהא דמותר להאכיל קרבן פסח לקטן ועיין חת"ס שהביא שבר"ן ביאר שאין בזה איסור כלל וכתב שלפ"ז אין לנו מקור לחידוש זה ולכאורא גם לתוס' יש מקום לומר שזה דוקא כאן שאין צורה אחרת לחנכו למצוות אכילת קרבן פסח אבל במקום שבמקרה יש עבירה בעשית המצוה זה וודאי לא סיבה לדחות עוד כתב להוכיח מהא דמותר לתת לקטנים לתקוע בשבת אמנם עיין לעיל סק"א שהבאינו שלדעת הרבה ראשונים אדרבא מבואר שאסור בהגיע לחינוך ובפשוטו כן קי"ל להלכה ועיין סק"א דהבאינו דהראשונים הקשו על הגירסא שבהגיע לחינוך מותר הרי יש מצוות חינוך עוד יש להוכיח מההיתר של קטן לידור בנזיר ולהביא חולין בעזרה לצורך חינוכו אמנם שם יתכן שכיון שאין צורה אחרת איך לחנכו לכן זה סיבה להקל עוד יתכן ששם הרי מדרבנן הוא נזיר ולכן גם לא שיך לאסור מצד האיסור של לא תאכילום על איסורים דרבנן

והנה עיין פרי יצחק שכתב שגם אם יש היתר זה הוא רק בדבר שהוא עצמו מצוה כגון שאוכל קרבן פסח או שלומד לתקוע אבל אם עושה מעשה איסור אלא שמכח זה יוכל לעשות מצוה אין את ההיתר ונפק"מ שאין להתיר להביא סידור מכח מצוה שאין זה עצמו מצוה וגם רעק"א רק דן מצד דברי הרשב"א שזה לצורך הקטן ולא דן מצד צורך מצוה [ובשאלה הוזכר שלא הגיע לחינוך וצ"ע הרי לענין שבת חינוך זה מאז שהוא בר הבנה ומשמע שזה לא דבר ברור אלא יתכן שזה כמו שאר המצוות] אמנם בשו"ת חת"ס דן להתיר לתת תינוק למקום של גוים שיוציאהוהו משטותו ויאכילהו איסורים מצד שזה לצורך מצוה

והנה עיין ט"ז סימן שמ"ו שכתב שמותר לטלטל על ידי קטן בכרמלית וביאר החת"ס בתשובה שמדובר לטלטל הסידור לצורך הקטן וכן צידד בשו"ת רעק"א הובא בבה"ל סימן שמ"ג והנה הרשב"א בר"ה הקשה על הא דמבואר לגירסתו דבהגיע לחינוך אסור להתעסק עמו לתקוע הרי זה לצורך הקטן וכה"ג הרי מותר באיסור דרבנן ותירץ שכה"ג שכל הרוח שהוא יקיים מצוה זה לא חשיב צורך והוכיח עוד דבר זה מהא דבגמ' מבואר שבנזיר קטן מותר הקפת הראש מצד שאתי חינוך דרבנן ודוחה הקפת הראש שזה דרבנן ומה צריך לזה תיפו"ל שזה לצורך הקטן ואין בזה לא תאכילום אלא בהכרח שצורך מצוה זה לא צורך כיון שיש לו מזה ניוול ע"ש ומבואר מדבריו שצורך מצוה זה לא צורך וצ"ע על האחרונים הנ"ל אמנם בעצם ראיתו מהגמ' בנזיר יש לדחות ששם הגדול הרי מקיף וצריך להתיר גם אם האיסור שלו וצ"ע בסוגיא דשם והנה הרשב"א דחה הראיה עוד מהגמ' בר"ה שבהגיע לחינוך אסור אמנם תלה דבר זה בשאלה האם יש חינוך על ל"ת וכמו שהאריך ביבמות וצ"ע למה איסורי שבת ויו"ט זה לא גם עשה שהרי יש מצווה לשבות ממלאכה ומפורש בגמ' שכל מלאכה אפילו ביו"ט חשיב ביטול עשה לגבי עדל"ת והרי את יוה"כ ביאר הרשב"א שזה נחשב מצוות עשה ולכן יש בזה חינוך וצ"ע

**בחידוש הגר"ז שמותר אמירה לקטן לצורך גדול באקראי**

י"ט]עיין גר"ז סימן שמ"ג שכתב שמותר לומר לקטן לעשות מלאכה דרבנן לצורך גדול אם זה באקראי שאין בזה אתי למיסרח לדעת הרשב"א שבאיסורים דרבנן אין לא תאכילום אלא מצד אתי למיסרח כשיש צורך לגדול עכ"ד והנה הדברים בפשוטו פלא דהרי מבואר בגמ' שקטן שבא לכבות מוחים בו וביאר הרשב"א אפילו שזה משאצל"ג אבל מצד שאתי למיסרך אסור אפילו שזה מקרה אמנם הגר"ז עצמו שם הוסיף וז"ל רק שיהא בענין שאין איסור מה שעושה בשבילו כגון לצורך מצוה כמבואר בסימן של"ד דהיינו שהגר"ז שם ביאר טעם חדש למה אסור לומר לקטן כיון שעושה לצורך הגדול ויש בזה איסור כעין אמירה לעכו"ם אמנם כבר הוכחנו לעיל דברשב"א עצמו מפורש שהאיסור מצד אתי למיסרך ולא ס"ל כלל מהאיסור של אמירה לקטן והנה התוס' הרי דנו להתיר לשתות בברית מילה כי זה לא קבוע אמנם קשה ממשנה זו ובהכרח או לחלק בין דבר מצוה לדבר הרשות כמו שחילק הריטב"א או שכיון שזה יכול לקרוא כל שבת שיצטרכו לעשות מלאכה זה כמו קבוע ובאמת הפוסקים דנו בענין לטלטל סכין מילה דרך כרמלית וכן בגמ' דנה על הבאת מים בחצר שלא עירבו ולא הוזכר בשום מקום היתר להביא הסכין על ידי קטן ומשמע שאין בזה היתר כלל וצ"ע

**האם יש את היתר הרשב"א לספות איסור לקטן לצורכו גם במקום שיש חיוב חינוך**

כ]עיין רשב"א שגם לאחר שהוכיח שאין לא תאכילום באיסור דרבנן במקום שזה לצורך הקטן עדין נתקשה אבל שבהגיע לחינוך שיהיה חיוב חינוך ורצה להעמיד הגמ' בלא הגיע לחינוך ודחה דבר זה וכתב שבהכרח שאין חינוך על ל"ת אלא על קיום עשה ומבואר בדבריו שבדבר שיש בו חינוך אין ההיתר שזה לצורך הקטן וכן מבואר בדבריו בר"ה שנתקשה למה אסור לתת לקטן לתקוע בשבת הרי זה לצורכו ותירץ תירוץ אחד שבהגיע לחינוך אסור

אמנם עיין ר"ן תחילת פ"ח דיומא שכתב לענין שאר עינוים וז"ל ועוד מדפסיק ותני התינוקות מותרים ולא אשכחן בשום דוכתא חינוך בהני כדאשכחן בתענית משמע שעד שהגיעו לפירקן מותרין בכולן ואפילו על ידי גדולים ובשלמא אי דרבנן נינהו שפיר שכל שהוא לצורכו של תינוק אע"פ שהגיע לחינוך מאכילין אותו איסור דרבנן ואפילו בידים וכדמוכח בפרק יוצא דופן גבי קטנה שנדרה בעלה מיפר לה וכמו שכתבתי פ"ק דר"ה בס"ד אלא אי אמרת דאוריתא נינהו היכי שרי עכ"ל ומפורש בדבריו שנקט שהסברא שזה צורך הקטן זה גם סברא לענין חינוך דהרי יוה"כ חשיב מצות עשה שלכן יש חינוך ובכל אופן לא גזרו חינוך על חשבון צורך הקטן אלא באכילה ולא בשאר דברים ולפ"ז וודאי שיהיה מותר לאכול קודם התפילה או קידוש שזה צורך הקטן ומסתבר לדמות דבר זה לסיכה ולא לאכילה ביוה"כ ובדעת הרשב"א צ"ל שפה זה בגדר דבר שזה ריביתיהו שבזה אין חינוך וצ"ע הגדרים בזה עוד יתכן שס"ל שזה וודאי שבגיל החינוך לתענית זה כולל את כל החמשה עינויים ועיין סימן תרט"ז דהרמ"א פסק דמגיל תשע אסור כל העינויים והבה"ל הביא כן מהעיטור והשיבולי הלקט והמאירי וכתב שכך קי"ל ולפ"ז מבואר אדרבא כדברי הרשב"א שיש חינוך גם במקום שזה ריבתיהו וצ"ע ועיין פרי יצחק שכמדומה שדן במחלוקת הרשב"א והר"ן הנ"ל

**בדין חינוך במצוות דרבנן ובביאור לשון הר"מ**

כ"א]עיין ב"י סימן שמ"ג דהביא את לשון הר"מ פכ"ד משבת הי"א וז"ל קטן שעושה בשבת דבר שהוא משום שבות וכו' אין בית דין מצווים להפרישו וכן אם הניחו אביו אין ממחין בידו ועיין ב"י שביאר שלא מוחים ביד האב אבל אם זה איסור דאוריתא מוחים ביד האב שלא מוחה בו וצ"ב החילוק וכמדומה שיש אחרונים שביארו שחיוב חינוך זה רק על דאוריתא ולכאורא זה המקור של הכרעת המ"ב מהחיי אדם שהדין חינוך הוא גם על אחרים אמנם רק בדאוריתא דהינו אין חיוב חינוך על דרבנן וצ"ע שהרי לענין שופר הנידון על תקיעה בשבת שזה איסור דרבנן ומבואר שיש חינוך לחלק מהראשונים וכן במגילה מבואר במשנה שיש דין חינוך וכן סתימת הפוסקים בכל מקום וצ"ע

**בדין טבל לרשב"א**

כ"ב]דעת הרשב"א שמותר להאכיל קטן איסורים דרבנן ונתקשה למה לא מערבים בטבל דרבנן ותירץ כי זה לא חזי לגדולים וזה לא דומה למאכל ביוה"כ שזה לא אסור בעצם ומשמע מדבריו שגם איסור טבל מותר לקטן וצ"ע הרי מפורש במשניות דמאי שאסור לתת לקטן דמאי ושלכן אסור לחנוני למכור דמאי בגלל התינוקות אפילו שכה"ג דין המעשר הוא דרבנן וצ"ע

עוד צ"ע א"כ למה טבל מדרבנן זה מוקצה הרי זה חזי לקטנים וכי זה גרע מדבר שראוי לבהמות וצ"ע ועיין בית הלוי ח"א סימן י"ג סק"ז שהקשה כן

אב פ"ב