נוגע וחוזר ונוגע
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב

חולין קכד: נוגע וחוזר ונוגע

**א. דין נוגע וחוזר ונוגע-**

מבואר בסוגיין פלוגתא דתנאי אם יש נוגע וחוזר ונוגע, וכתב הרמב"ן דהיינו בנוגע בב"א בשתי ידיו בשני חצאי זיתים ובזה פליגי אם מצטרפות הנגיעות, וכש"כ רש"י קכד: יש נוגע וחוזר ונוגע כלומר שתי נגיעות מצטרפות [אבל בזא"ז פשיטא שאינו מצטרף].

אבל דעת הראב"ד עדיות ג-א פי' דפלוגתתם איירי בנגע בחצי זית ותוך כדי שנוגע בו נגע גם בחצי זית השני, דלמ"ד אין חוזר ונוגע הרי בכה"ג אינו מצטרף אבל אם נוגע בשניהם יחד לכו"ע מצטרף [וכפשט הלשון נוגע **וחוזר** ונוגע].

אבל דבריו צ"ב אטו מעשה הנגיעה מטמא והרי כל רגע ורגע נטמא ע"י נגיעתו, והוי כמו בב"א ממש, וצ"ע.

ברש"י במתני' כתב דלר"י אינו מטמא במגע משום דא"א ליגע בב"א ושתי נגיעות אין מצטרפות, ובפשטות כוונתו שאם היה יכול ליגע באותו חלק ביד בשניהם היה נטמא אבל כיון שא"א ליגע אלא בשתי חלקי ידיו הוי שתי נגיעות ואין מצטרפות זל"ז [ודוחק לפרש כוונתו ע"ד הראב"ד שאם יצוייר שיגע יחד יטמא אלא דא"א ליגע בב"א ממש משום א"א לצמצם].

**ב. אין נוגע וחוזר ונוגע-**

מבואר בסוגיין דעת ר"י ור"ד שאין נודע וחוזר ונוגע, ומבואר בגמ' דבמשא שפיר מטמא אבל בעינן שיהיה נושא והוא דנישא ובעי מרודד דוקא, אבל גם במרודד במגע אינו מטמא.

וטעם מ"ד דאין נוגע וחוזר ונוגע בפשוטו הוא משום שאין שתי נגיעות מצטרפות זל"ז.

אבל במשנה אחרונה אהלות ג-א כתב שאם האוכלין מכונסין יחד אף שאינו מחובר כ"כ שיהיה נחשב כנגיעה אחת בכולו מ"מ שפיר יצטרפו שתי מגעות לטמא [וכנראה מרודד לא מהני משום שאינו מכונס יחד רק מחובר ע"י רצועה לחוד], והוכיח כן מנדה כז:.

[ומ"מ לשיטת הר"מ שיתבאר לקמן דס"ל אף למ"ד יש נוגע וחוזר ונוגע בעי מרודד כנראה ה"נ לא סגי במכונס ויצטרכו גם שיהיה מרודד, וע"ע בר"מ ו-יז לענין אוכל פרוד].

והוכיח כן מתרווד רקב שמטמא באוהל אף שהוא נוגע וחוזר ונוגע ורק במגע אינו מטמא כמבואר קכה: שהרי לא שייך שיגע בכולו יחד באותו זמן, והנה לא שמענו דמ"ד אין חוזר ונוגע יחלוק בדין זה, וע"כ דכיון שהכל מכונס יחד מודו כו"ע שיש נוגע וחוזר ונוגע [מיהו בפשטות ד' הרמב"ן בסוגיין משמע דמ"ד אין נוגע וחוזר ונוגע וודאי יחלוק בזה ומשום דבעי נישא כדינא דעולא, ועיין לקמן מה שיל"פ אופ"א בכוונת הרמב"ן].

ומבואר דעתו דחסרון נוגע וחוזר ונוגע אינו משום שא"א לצרף שתי מעשי הנגיעות אלא משום שצריך כזית אחד יחד וחצי זית אין בכוחו לטמא.

ועיין בתפא"י אהלות שם כתב לדקדק לשון רש"י בסוגיין דאין מאהיל וחוזר ומאהיל שהבית מאהיל כאן וחוזר ומאהיל כאן, דדוקא בכה"ג ששני החצאין במקומות שונים ל"מ אבל אם הם מונחין זע"ז שצריך רק אוהל אחד מעליהם שפיר מהני, והיינו שעיקר החסרון הוא משום שאין צירוף במגעות ולא משום חסרון בכח המטמא של חצי זית דלא כמשנ"א.

וכ"מ פשטות לשון רש"י במתני' שאם היה נגיעה אחת בשני החצאין שפיר היה מהני.

ובחזו"א עוקצין א-יד דחה ד' המשנ"א ונקט דוודאי אף במכונסין יחד אינו מטמא, ומה שהוכיח מתרווד רקב כתב בחזו"א שאינו ראיה כלל דהתם זהו שיעור כזית שבו שנתנה בו הלמ"מ דסגי במכונס.

וביאור דבריו כנראה דאף הוא מודה לעיקר ד' המשנ"א דעיקר החסרון של חוזר ונוגע הוא שאין כח בחצי זית לטמא כיון שאינו מצורף לזית שלם, אלא דס"ל דא"א לצרפם ע"י נגיעה לחוד, ושאני תרווד רקב שכך ניתן מהלמ"מ שיעורו לטמא וזהו חשיבותו במה שהוא מכונס יחד, וע"ע באשר לשלמה ג-ב האריך ביסוד זה.

וכנראה מבואר כדבריו בתו"ר נדה כז. עיי"ש שהביא דעת רש"י שהטעם שאין תרווד רקב מטמא במגע משום שאין נוגע וחוזר ונוגע[[1]](#footnote-2), ודחה דא"כ אף באוהל נמי, וע"כ כתב דהלמ"מ הוא.

וא"א לפרש כוונתו דהלמ"מ הוא שלא יטמא במגע שהרי בגמ' קכה: איתא הטעם משום דלא נגע בכוליה, וגם א"כ מה תי' על קו' דאין אהלות מצטרפות.

וכנראה כוונתו דאדרבה מה שמטמא באוהל הוא משום הלמ"מ, וצ"ב אטו יש כאן הלמ"מ דלענין תרווד רקב מועיל חוזר ונוגע, והרי לא ניתנה הלכה דתרווד רקב אלא כלפי שיעור הטומאה.

וכנראה כוונתו ע"ד החזו"א דעיקר דין חוזר ונוגע הוא חסרון שיעור המטמא ובתרווד זהו שיעורו.

אלא שיש להעיר ע"ד מד' הרמב"ן שהוכיח דלמ"ד יש נוגע וחוזר ונוגע לא בעי מרודד [וכל מה דדריש עולא נישא בעינן הוא רק למ"ד אין חוזר ונוגע] דאל"כ תרווד רקב היכי משכח"ל דמטמא והא לאו מרודד הוא, ולפמש"כ הרי יש הלמ"מ מיוחדת גבי תרווד שזהו שיעורו וא"כ י"ל דאף אי בעי מרודד גם למ"ד שיש נוגע וחוזר ונוגע מ"מ תרווד רקב שפיר מטמא דהכי הוא שיעורו?

ובשחיטת חולין תי' בזה דעיקר נידון הרמב"ן הוא בגדר הדין דחדית לן עולא דבעי נישא והוא דנושא ואינו מטמא אלא במרודד, דס"ד לפרש שעיקרו הוא דין בצורת הנשיאה דבעי נשיאה אחת, ובזה פשיטא ליה להרמב"ן דאף בתרווד רקב בעי משא אחד כדי לטמא, וכל הלמ"מ אינו אלא בחשיבותו ושיעורו לטמא אף שאינו מחובר אבל מ"מ צריך שיעשה מעשה נשיאה אחד.

וע"כ הוכיח הרמב"ן דיסוד הדין דבעינן מרודד אינו דין בצורת הנשיאה, אלא הוא דין אחר שיסודו משום חסרון חוזר ונוגע וכשנ"ת ענין זה שאין כח בחצי זית לחוד לטמא, ואף במשא א"א לו לטמא אלא ע"י שהוא מרודד, וע"כ למ"ד יש נוגע וחוזר ונוגע שפיר יכול לטמא.

וממילא גם תרווד רקב יכול לטמא לכו"ע משום דכך הוא הלמ"מ שזהו שיעורו.

ולפי"ז מתבאר שאין כוונת הרמב"ן כפי פשטות כוונתו לומר דדין תרווד רקב תלוי בפלוגתא דנוגע וחוזר ונוגע, אלא דכיון דבעי מרודד משום חסרון חוזר ונוגע הוא הרי בתרווד רקב י"ל דלכו"ע מהני כך הוא שיעורו מהלמ"מ, ומיהו חידוש הוא בפשט ד' הרמב"ן.

ובעיקר יסוד המשנ"א ע"ע לקמן בביאור שיטת הרמב"ן דמשמע נמי דס"ל כעיקר יסוד המשנ"א.

**ג. החילוק בין מגע למשא ואוהל-**

והנה מבואר בגמ' דאף למ"ד שאין נוגע וחוזר ונוגע מודה במשא שאם נושא שני חצאי זיתים יחד נטמא, ודוקא לענין מגע ואוהל אין נוגע וחוזר ונוגע.

ובראשונים הק' היאך אמרו דבר אחד והא ר"ד טיהר אף במשא ור"י מטמא במשא, ותי' הראב"ד הו"ד ברמב"ן רשב"א ור"ן[[2]](#footnote-3), דמה דמטמא ר"י הוא משום שמחוברים בעור וחד משא הוא, אבל ר"ד איירי בנושא שני חצאי זיתים שונים והוי חוזר ונושא.

ובתו"ר תמה על תירוצם דא"כ מהו דקתני במתני' מודה ר"ע בשני חצאי זיתים שתחבן בקיסם דטמא והא ר"י עצמו ג"כ מטהר בזה דהוי כשני חצאין מפורדין, ואין קו' מבוארת כ"כ וכש"כ בלב אריה דבפשוטו כשם דחשיב חד משא ע"י העור ה"נ ע"י קיסם.

והרמב"ן תי' דכיון דבעי מרודד י"ל דר"ד איירי באינו מרודד.

והנה הראשונים הק' מ"ש משא דמטמא ואילו באוהל אינו מטמא, וכנראה לא הוקשה להם מ"ש מגע ממשא, דפשיטא להו כש"כ, אבל הוקשה להם מ"ש מאוהל שהאוהל מאהיל על הכל יחד.

הרשב"א תי' דבמשא הכל הוא חד נשיאה משא"כ באוהל כל חלק שמאהיל על זה אינו מאהיל על זה והוי כמגע.

ובביאור חילוק הרשב"א בין מגע למשא י"ל בתרתי:

א. בפשוטו יש מקום לבאר דכיון דאיירי במחוברים בקיסם הרי כשנושא אחד עולה האחר עמו וא"כ הוי חד נשיאה ומטמא משא"כ לענין מגע לא חשיב חיבורי אדם חיבור והוי שתי נגיעות.

ב. עוד יש לבאר דמשא עיקר טומאתו הוא במעשה של האדם שנושא והרי האדם נושא כזית יחד, אבל מגע עיקר טומאתו הוא במה שהטומאה פוגשת בידו [ולא במה שהאדם נוגע בטומאה] וכל יד נידונית לעצמה.

וחילוק זה כנראה מבואר בריק"ו הו"ד בכס"מ פ"א אבה"ט הי"ז, ועיי"ש שנראה מלשונו דאף בנוגע ביד אחת בשני חצאי זיתים מ"מ אין נוגע וחוזר ונוגע שהרי כל חלק ביד נידון כנגיעה לעצמה.

ועי' בתורת חיים בסוגיין ז"ל:"דמגע ואוהל מאי דנגע האי גיסא לא נגע בהאי גיסא וכו' אבל במשא לא שייך למימר הכי דבכוחו של אדם תליא מילתא ולית ליה לאדם אלא כח אחד נמצא דאותו כח הנושא חצי זית זה נושא נמי חצי זית האחר".

אבל ברמב"ן משמע דדוקא בנוגע בשתי ידיו איירי אבל אם נוגע ביד אחת מיקרי הכל חדא נגיעה שידו נגעה בכזית.

וכן מצאנו חילוק זה בגמ' בכורות כג. גבי חתיכה מאה שבטלה בטהורות דלענין טומאת משא לא שייך ביטול שהטומאה היא בפעולת הנשיאה והרי הוא נושא הכל יחד משא"כ לענין מגע כל נגיעה נידונית לעצמה וכן באר הכס"מ שם, ואכ"מ.

ונפק"מ משני ביאורים אלו למ"ד דלא בעי מרודד אם בעינן שיהיו מחוברים בקיסם דלמהלך השני שנתבאר י"ל דלא בעינן דבמשא לעולם חשיב שהאדם נושא כזית ולא אכפ"ל שהם שתי פעולות של נשיאה שונות דמ"מ האדם נשא כזית.

והנה בד' הראב"ד שהבאנו מבואר דס"ל דלעולם גם במשא צריך שיהיה מחובר ע"י עור, ומפורש כמהלך הראשון.

ומ"מ עיקר תי' הרשב"א לכאו' ל"מ אלא אם נפרש עיקר החסרון של חוזר ונוגע משום שאין מצטרפין שני מעשי נגיעות וע"ז נקט דבמשא לא שייך זה שהרי הוא נשיאה אחת, אבל לפי"ד המשנ"א שהוא חסרון בכזית המטמא לכאו' ל"ש לומר כן, ושו"ר באש"ל ג-ב שנתקשה טובא בזה, ועיין לקמן מש"כ ליישב בזה.

**ד. דעת הרמב"ן בחילוק בין מגע למשא-**

אבל הרמב"ן תי' דכיון דבעי מרודד כדאמר לקמן דבעי נושא והוא דנישא, א"כ לענין משא חשיב הכל כמשא אחד שהרי ע"י שנושא חלק עולה חלק האחר עמו.

מבואר בד' הרמב"ן יסוד גדול דדין מרודד בא להתגבר על חסרון דאין נוגע וחוזר ונוגע וע"ז אמרינן דלענין משא שפיר מהני ע"י שהוא מרודד ונישא זה ע"י זה [וע"ע לקמן].

ואין דבריו ברורים כ"כ מה נימא למ"ד דאי"צ מרודד, ואולי ס"ל דמ"ד דאי"צ מרודד אזיל דוקא כר"ע דיש חוזר ונוגע אבל לר"י כו"ע מודו דבעי מרודד.

אבל לא נראה כן בד' הרמב"ן שכתב ליישב קו' הראב"ד מ"ט ר"ד מטהר אף במשא, וכתב הרמב"ן:"אפשר דאית ליה לר"ד כמאן דאמר נישא והוא דנושא", משמע דאף לר"ד דאין נוגע וחוזר ונוגע מ"מ פליגי אי בעי נישא והוא דנושא, וצ"ע.

ועוד צ"ע שיטת הרמב"ן מאוד, מה יוסיף לנו מרודד והרי כבר הק' הראשונים אם הוא מרודד יהני אף למגע, ותי' דאיירי שאין הגדול עולה עמו, וא"כ אם נושא את הקטן אין הגדול עולה עמו, ולמה ייחשב חדא נשיאה ע"י שהוא מרודד, וצ"ע.

עוד יל"ע ל"ל קרא לטמא במשא והרי הכל הוא חדא נשיאה ואין כאן נושא וחוזר ונושא כלל, וצ"ע בשיטת הרמב"ן.

וכנראה ביאור ד' הרמב"ן דס"ל כש"כ לעיל עפי"ד המשנ"א דעיקר החסרון שאין נוגע וחוזר ונוגע הוא חסרון במטמא ולא משום שאין מצרפים את המגעות.

וע"ז נתחדש מקרא דע"י שהוא מרודד והמטמא ראוי לנשיאה לכה"פ מצד הגדול מיקרי חד מטמא, ושפיר בעי קרא לזה.

וע"ז חידש הרמב"ן דה"מ לענין משא דלענין נשיאה נתחדש בקרא דע"י שנושא את הגדול קטן עולה עמו שפיר מיקרי חד מטמא, אבל לענין מגע ואוהל לא מהני מה שהוא נישא דכלפי מגע ואוהל לעולם חשיב כנוגע וחוזר ונוגע דמה שהוא מרודד אינו מוסיף לדין אוהל כלל דסו"ס חלק האוהל הזה אינו מאהיל על חצי זית השני גם אם הוא מרודד, ודו"ק בכ"ז.

ולפי"ז נמצא לנו שיטת הרמב"ן באופ"א ממש"כ לעיל דעיקר הצירוף לענין משא אינו משום שהאדם נושא הכל יחד אלא דע"י שהוא נישא חשיב חד מטמא לענין משא, ודו"ק.

ובתוס' תי' קו' הראשונים באופן שלישי דהוי גזיה"כ מיוחדת לענין משא שיש בו נוגע וחוזר ונוגע אבל לא באוהל.

ומבואר בד' הרמב"ן והתוס' דלא ניח"ל בתי' הרשב"א, וצ"ב דלכאו' דבריו פשוטים דהוי חד נשיאה ואינו ענין לדין חוזר ונוגע כלל, ועיין בתו"ח שהבאנו לעיל שכבר השיג בזה על התוס'.

וכנראה ס"ל להרמב"ן והתוס' דכיון שנתבאר ד' המשנ"א דחסרון חוזר ונוגע הוא משום שאין כזית של מטמא יחד ולא משום שאין מצרפין שני נגיעות לכך הוקשה להם דמה יהני שהוא נשיאה אחת והא מ"מ אין כאן כזית טומאה, ודו"ק [אבל צ"ע לשיטת התוס' היאך באמת מטמא במשא, ואטו גזיה"כ בעלמא הוא, ולשיטת הרמב"ן ניחא די"ל דע"י שהוא מרודד מיקרי חד מטמא].

ובפשוטו היה נראה שהרשב"א חולק בזה על המשנ"א וס"ל דעיקר החסרון הוא שא"א לצרף שני נגיעות וע"כ במשא דהוי חד נשיאה שפיר מצטרפי, ושו"ר באש"ל שנתקשה טובא על יסוד המשנ"א שהוא חסרון במטמא דא"כ במשא היאך מטמא, עיי"ש, וכנראה כל קו' לא תיקשי אלא להרשב"א אבל להרמב"ן א"ש.

אבל יתכן לומר דאף הרשב"א מודה להמשנ"א שהוא חסרון שאין כאן כזית מטמא, אלא דס"ל דאף אם הוא חסרון במטמא מ"מ כל הכזית יחד יכול לטמא אותו, ולענין משא דנים את הנשיאה של האדם והרי הוא נושא כזית ושני החצאין מצטרפין לטמא אותו, אבל לענין מגע אף אם נגיעות מצטרפות מ"מ כל נגיעה היא רק בחצי זית ואין בה כח לטמא שאין הטומאה מכח שהאדם נוגע בכלל הכזית רק נגיעת היד עצמה מוליכה את הטומאה והרי כל נגיעה היא בפחות מכזית ואין בכוחו לטמא.

ונפק"מ מזה כש"כ לעיל שאם יהיה כזית יחד שפיר יוכל לטמא ע"י נגיעה בשני חצאי זיתים, שיש כאן מטמא של כזית ויש בכוחו לטמא ואף שהם שני נגיעות שונות אפשר לצרף את הנגיעות.

**ה. בדינא דעולא דבעי מרודד-**

והנה בעיקר הדין דעולא דבעי מרודד דעת הרמב"ן דכ"ז לר"י שאין נוגע וחוזר ונוגע ה"נ אין נושא וחוזר ונושא אלא במרודד, אבל לר"ע שיש נוגע וחוזר ונוגע שפיר מהני אף שאינו מרודד.

ובפשוטו מבואר בזה דלשיטת הרמב"ן יסוד הדין דבעי מרודד הוא בא להתגבר על החסרון דאין נוגע וחוזר ונוגע וע"ז אמרינן דע"י שהוא מרודד ואם נושא חלקו עולה אחר עמו שפיר אין בו חסרון נוגע וחוזר ונוגע.

ואזיל הרמב"ן לטעמיה ממש"כ לעיל דדעתו דכל הטעם שאין חסרון חוזר ונוגע לענין משא הוא משום דבעי מרודד ונישא זה ע"י זה, ותירץ בזה קו' הראשונים מ"ש מגע ממשא.

אבל עיקר שיטת הרמב"ן בזה אינה מוסכמת, ושיטת הר"מ פ"ד טו"מ הי"ד דקי"ל כר"ע שיש נוגע וחוזר ונוגע, ומ"מ פסק להלכה בפ"א אבה"ט הי"ב דבעינן שיהיה מרודד [מיהו דעת הכס"מ יו"ד לקמן דלענין נבילה קי"ל אין נוגע וחוזר ונוגע וא"כ יתכן שהר"מ מודה להרמב"ן דלמ"ד יש נוגע אי"צ מרודד].

ומתבאר לפי"ז שיטתו דדין מרודד הוא דין בפנ"ע בחפצא של הטומאה שצריך שיהיה מחובר יחד, ואי"ז הטעם שאין בו חסרון חוזר ונוגע.

ולפי"ז לשיטת הר"מ מסתבר דאף לענין מגע בעי מרודד שהוא דין בפנ"ע בחפצא של הטומאה, ולא הלכה בצורת הנשיאה.

וכן מבואר ברש"י קכד: ד"ה והוא דאף במגע יש הלכה זו [ובחזו"א עוקצין א-יד נסתפק אם גם במגע יש הלכה זו צ"ע שלא זכר שהוא מפורש ברש"י, ועיי"ש שרצה להוכיח מגמ' מעילה דבמגע אי"צ מרודד ומ"מ כתב שם דלדעת רש"י אין משם ראיה די"ל דלא קי"ל כעולא ורק לשיטת הר"מ דפסק כעולא מוכח דמגע שאני, עיי"ש].

אבל לשיטת הרמב"ן ל"ש הלכה זו במגע שהרי כל הלכה זו הוא כמ"ד שאין נוגע וחוזר ונוגע וא"כ אף ע"י מרודד לא יהני, ורק לענין משא מהני להחשיבו משא אחד.

ושיטת התוס' כדעת הר"מ כמבואר בתוס' בסוגיין ד"ה אמר דמבואר מדבריהם דאף לבר פדא שיש נוגע וחוזר ונוגע מ"מ יש מקום להצריך מרודד, וכ"ה בתוס' בכורות כג. דאף להלכה בעי מרודד.

ועפי"ז אשה"ט ד' התוס' ברה"ע שנתקשו מ"ש משא ממגע, ולא תי' דע"י מרודד מהני, דס"ל דמרודד לא בא בשביל החסרון שאין נוגע וחוזר ונוגע אלא שהוא דין נוסף שצריך שיהיה מרודד, אבל עיקר הטעם שאין חסרון נוגע וחוזר ונוגע גבי משא הוא גם בלא מרודד, ולכך הוצרכו לומר גזיה"כ מיוחדת.

[ולפי"ז הרי גם לדעת הרשב"א שהבאנו לעיל דעיקר הטעם דמשא מטמא יותר ממגע ואוהל הוא משום דהוי חד נשיאה ולא תי' כהרמב"ן שהוא משום דבעי מרודד היה נראה דדינא דבעי מרודד אינו בא להשלים החסרון דחוזר ונוגע].

**ו. מרודד בטו"מ וטו"א-**

והנה כתב הר"מ פ"ד טו"מ ה"ד דעצם כשעורה שנחלק לשנים מטמא במשא, וכתב בחזו"א אהלות כא-ו דעצם וודאי לא שייך בו מציאות של מרודד, וש"מ דבטו"מ אי"צ מרודד, ואינו אלא גזיה"כ בנבילה.

וכתב בשחיטת חולין דד' הר"מ אזלי לטעמיה דדין מרודד הוא גזיה"כ מסויימת שצריך טומאה מחוברת, וא"כ י"ל שלא נתחדש זה אלא בנבילה ולא בטו"מ.

אבל לשיטת הרמב"ן דמרודד בא להתגבר על חסרון דחוזר ונוגע הרי וודאי גם בטו"מ בעינן לזה [אלא דלשיטתו קי"ל שיש חוזר ונוגע וא"כ להלכה אין בו נפק"מ].

ע"ע בר"מ פ"א אבה"ט הי"ב "שני חצאי זיתים שתחבן בקיסם הנוגע בהן טהור שאין חיבורי אדם חיבור".

דעת הכס"מ והקרי"ס שם דאיירי גם בנוגע בשניהם כאחד, אבל צ"ע טובא דהא לענין טו"מ פסק הר"מ שיש נוגע וחוזר ונוגע?

ובהג' רעק"א הביא ד' התו"ח וכ"כ יש"ש בסוגיין וחזו"א עוקצין א-יד, דד' הר"מ איירי בנגע רק באחד מהם ולכך אינו מטמא במגע שאין נגיעה בכל הזית.

ודעת הכס"מ מבואר דאף דקי"ל לענין מת שיש נוגע וחוזר ונוגע מ"מ לענין נבילה קי"ל שאין נוגע וחוזר ונוגע.

ובאר בשחיטת חולין דעתו ע"ד הרמב"ן דיסוד דינא דעולא דבעי מרודד הוא משום שאין נוגע וחוזר ונוגע, וס"ל להר"מ דגזיה"כ זו שאין נוגע וחוזר ונוגע הוא רק לענין נבילה ששם נתחדש דבעי מרודד, וילפינן מיניה שאין נוגע וחוזר ונוגע, אבל בטו"מ שפיר יש נוגע וחוזר ונוגע שלא הצריכה תורה שיהיה מרודד במת.

ובזה יישב מה שיש לתמוה ע"ד הכס"מ דבסוגיא מבואר שאין לחלק בין מת לנבילה, שהרי פלוגתא דר"ד ורבנן איירי לענין מת ואוהל, ובגמ' מקשי דמדר"ד כר"י רבנן כר"ע, והא ר"ע מטהר, ומשמע דפשיטא להגמ' דכיון דרבנן מטמאים במת ה"נ יש לטמאות בנבילה?

ויישב עפ"י הנ"ל דדוקא לבתר דמייתי דינא דעולא נתחדש לגמ' שיש לחלק בין מת לנבילה, אבל בתחילת הסוגיא ס"ד דאין לחלק בין נבילה לטו"מ לענין חוזר ונוגע.

דין נוגע וחוזר ונודע לענין כביצה בטו"א נתבאר במקו"א באורך.

1. ולא ברור מקורו, וע"ע רש"י נדה נו. כתב דתרווד רקב מטמא במגע ומשא ואוהל והעיר שם בגהש"ס דהא אין נוגע וחוזר ונוגע ועיי"ש ברש"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. בהקדמה לקוה"ע כתב דחי' הר"ן לפרק זה הם לתלמיד הרשב"א. [↑](#footnote-ref-3)