צדקה יז רנג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / צדקה

**­שיעורי הלכה**

**שיעור יז'**

**הדינים הנידונים**

**פדיון שבויים**

* שיעור מאתיים זוז.
* יצא לפרנסתו כמה יכול לקבל.
* כשיש עליו חובות.
* החיוב למכור כליו וביתו.

*יורה דעה*

*סי' רנג א*

**צדקה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף א] מי שיש לו מזון שתי סעודות, לא יטול מהתמחוי. מזון י"ד סעודות, לא יטול מהקופה.

## דין תמחוי וקופה של צדקה, והחילוק ביניהם

וביאר הש"ך (סק"א) שהתמחוי שהוא אוכל היו מחלקים בכל יום, לכך מי שיש לו מזון של אותו היום היינו שיעור ב' סעודות אינו נוטל. אבל הקופה שהם מעות היו מחלקים כל שבוע, ולכך נותנים לו כל זמן שאין לו י"ד סעודות. והתמחוי עשוי להולכי דרכים, וכן לעניים שאינם מכובדים כ"כ ובאים לקבל אוכל, אבל הקופה עשויה למכובדים יותר שלא נאה להם לבא לקבל אוכל, ומקבלים לביתם מעות כדי לכלכל עצמם, ונותנים להם פעם בשבוע מעות בשיעור י"ד סעודות.

ואם יש לו ר' זוז ואינו נושא ונותן בהם, או שיש לו חמשים זוז והוא נושא ונותן בהם, לא יטול צדקה.

## יש לו חמישים זוז אין נותנים לו מהקופה

וכתב החת"ס (שו"ת סי' רלט) שמוכח שמי שיש לו חמישים זוז עשוי הוא להרויח עד שיהיה לו מאתיים זוז. ובאמת הוא דבר קשה בהבנה, איך שייך שמרויח כל כך הרבה מסחורה שעושה בחמישים זוז. ועיין בדרך אמונה (בביאוה"ל פ"ט ממתנ"ע הי"ג ד"ה והרי) שהבין דסגי שירויח רק מאה וחמישים, ובצירוף החמישים שכבר יש לו יהיה לו מאתיים [וכן מבואר בחת"ס שם]. אכן אין זה ברור, שיש לומר שאין אנו מחיביים אותו להוציא גם את החמישים שמשתמש בהם כדי להרויח, שאם נאמר שמוציא הכל הרי לא יהיה לו כלום לשנה הבאה להתעסק בו, אלא שיש לומר שאין אנו נותנים בשביל שנה הבאה כלל, ולכך כל שיש בחשבון שיהיה לו מאתיים זוז אין נותנים לו ליקח מהקופה.

## אם לוקח בשביל בני ביתו עד שיהא לכל אחד מאתיים זו

ובעיקר שיעור מאתיים זוז, עי' בפתחי תשובה (סק"א) שהביא בשם הרדב"ז (ח"ב סי' תשיד) ששיעור מאתיים זוז הוא לאדם אחד, ונותנים רק בשבילו ולא בשביל משפחתו, ולכך אם יש לו כבר מאתיים זוז ויש לו כדי פרנסתו, אין נותנים לו אף שאין לו כדי לפרנס משפחתו, וכתב להזהיר את הגבאים שאין ליתן לעני אלא בשביל עצמו, שאם יתן למשפחתו נמצא גוזל את העניים האחרים. ובאמת הר"ש (פאה פ"ח מ"ח) והמרדכי (ב"ב סי' תק) הביאו דעה שבשביל פרנסת אדם אחד סגי במאה זוז, וכל מקום ששנינו שיעור מאתים זוז הוא פרנסת איש ואשתו, אבל דחה הר"ש שלא יתכן פירוש זה, שלא מצינו גבי קופה ותמחויי שכללו את פרנסת אשתו עמו. ועכ"פ מבואר מהראשונים שנותנים לו גם פרנסה עבור בני ביתו, ולפי"ז אם יש לו אשה יתן מאתיים זוז בשבילו ועוד מאתיים זוזים בשביל אשתו [אכן עבר בניו י"ל דסגי בפחות ממאתים זוז].

והנה הרדב"ז למד דינו מדין לקט שכחה ופאה, שהוא מקור דינו של השו"ע שיכול ליקח עד שיש לו שיעור מאתיים זוז (משנה פאה פ"ח מ"ז), ושם בלקט שכחה ופאה אין אדם יכול ליקח עבור בני ביתו, וא"כ גם לעניין הצדקה הדין כן. אולם בדרך אמונה (פ"ט הי"ג בביה"ל ד"ה לשו"פ) דחה שדברי הרדב"ז תמוהים שודאי האב יכול לדאוג לפרנסת בניו דכי גרע מגבאי צדקה, ואין שייכות דין לקט שכחה ופאה לדין מעשר עני, שדוקא בלשו"פ אינו נוטל בשביל אחרים, שלמדו מהפסוק שהעשיר אסור לו ללקט לעני, אבל במעשר עני הרי מצינו בגמרא שרבי עקיבא שהיה גבאי צדקה היה נוטל בשביל העניים.

## ביאור השיעור של מאתיים זוז

ועצם שיעור זה של מאתיים זוז צריך ביאור, דיעויין בר"ש במסכת פאה (שם) שביאר ששיעור מאתיים זוז כולל פרנסת האדם לפת ושאר פירות, וכן לבגדים ומנעלים, וכתב שם שהשיעור למזונות הוא עפ"י מה שמצינו בכתובות (סג:) שהמשרה אשתו ע"י שליש לא יפחות לה משיעור ב' קבין לשבוע. והנה שיעור זה של ב' קבין לשבוע מבואר בגמרא שהוא מזון י"ב סעודות או י"ח סעודות. וב' קבין הם מ"ח ביצים, נמצא שכל סעודה היא ג' ביצים או ד' ביצים.

## תירוץ רבינו יונה למה סגי בסעודה של ג' ביצים

והשיטמ"ק בכתובות (סד:) הביא שהראשונים הקשו ממה שמצינו בעירובין (פג ע"א ע"ב) ת"ר ראשית עריסותיכם כדי עיסתכם.. כדי עיסת מדבר... מכאן אמרו כל האוכל במדה זו הרי זה ברוך ומבורך, פחות מזה הרי זה מקולקל במעיו. ומבואר שצריך לאכול ביום שיעור עיסת המדבר ופחות מכאן הוא מקולקל, והרי שיעור העומר הוא מ"ג ביצים וחומש, ונמצא שיעור כל סעודה כ"א ביצים וחצי, ואיך אמרו שסגי ליתן לעני שיעור ג' ביצים לכל סעודה. ועיי"ש שתירץ בשם תלמידי ר"י ששיעור זה של כ"א ביצים לסעודה הוא כשאוכל בלא לפתן, אבל אם אוכלים עם לפתן אי"צ כל כך הרבה פת.

אלא שתירוץ זה תלוי במחלוקת הפוסקים בשיעור קביעת סעודה, דמבואר בשו"ע (או"ח סי' קסח סעי' ו) שאם אכל מפת הבאה בכיסנין שיעור שאחרים רגילים לקבוע עליו, מברך עליו המוציא וברכהמ"ז. וכתב שם המשנ"ב (ס"ק כד) שאם אכל עם שאר דברים מצטרפין לשיעור, וכל שרגילים לאכול כך מברך המוציא וברכהמ"ז. והנה בשו"ע הרב (סי' קסח ס"ח) כתב להוכיח ששיעור קביעת סעודה אינו בשיעור ג' ביצים, דלא שייך לומר שאם אוכל פחות מג' ביצים יכול לצרף דברים אחרים, דהא פחות מג' ביצים פת ודאי אינו סעודה (דאם לא נאמר כן למה הצריכו בעירובי תחומין שיעור ג' ביצים), ואם כן כשאמרו שמצרפים דברים אחרים, ע"כ ששיעור קביעת סעודה היינו סעודה של אנשים הבריאים, שהוא שיעור עומר לגולגולת לב' סעודות [ועי' בשו"ע הרב (ח"א בסדר ברכת הנהנין פ"ב) שכתב שם שבחצי עשרון (כ"ב ביצים) לכו"ע הו קביעות סעודה]. אבל המשנ"ב שם מסיק להחמיר כדעת הפוסקים שכל שאוכל שיעור ד' ביצים אף בצירוף שאר מאכלים יש לחשוש שחייב לברך המוציא וברכהמ"ז. והנה תירוצו של תלמידי רבינו יונה עולה היטב לדברי השו"ע הרב וקמ"ל שאף שיש מינים אחרים צריך לכל הפחות ג' ביצים לשיעור פת. אבל לפי מה שמסיק המשנ"ב שמצרפים שאר דברים אף כשאוכל פת פחות מג' ביצים, לא שייך לתרץ כתלמידי רבינו יונה, שהרי אם אוכל עם שאר מינים למה חייבוהו שלא יפחות משיעור ב' קבין לשבוע והרי סגי בפחות כשיש שאר מינים.

## תירוץ השיטמ"ק לחלק בשיעור סעודה בין עני לעשיר

עוד הביא השיטמ"ק שם לתרץ בשם רב שר שלום, שמה אמרו שהמשרה אשתו ע"י שליש לא יפחות מב' קבין, היינו בעני שבישראל, שעני שבישראל אוכל שיעור מועט וסגי לו בג' ביצים, אבל במכובד הכל לפי כבודו. וא"כ לפי"ז לכאורה שיעור מאתיים זוז ג"כ ישתנה, ודוקא עני מרוד הולכים אחר שיעור מאתיים זוז, אבל מי שרגיל ביותר מזה צריך ליתן לו גם כשיש לו שיעור יותר ממאתיים זוז [ועוד כתב שם בשם תר"י שאשה אינה צריכה כל כך כמו האיש, ולכך במשרה אותה ע"י שליש סגי בשיעור ג' ביצים, אבל זה לא מיישב דין זה דגם לעני נותנים מזון כשיעור זה].

ואם יש לו ר' זוז חסר דינר ואינו נושא ונותן בהם, אפילו נותנים לו אלף זוז בבת אחת, הרי זה יטול. הגה: ומי שהולך מביתו ונוסע מעיר לעיר לקבץ, כל הדרך שהיה בדעתו ליסע כשהלך מביתו, נקרא פעם אחת, ואפילו נתנו לו ר' זוז בעיר אחת יכול לקבל יותר, ומכאן ואילך אסור.

## מה יעשה עם האלף זוז

דין זה צריך ביאור, למה לוקח אותם האלף זוז, שהרי אם הוא צריך לאלף זוז ודאי יכול ליקח גם כשיש לו מאתיים זוז, שהרי שיעור ר' זוז הוא שיעור הנצרך לאדם רגיל, אבל פשוט שאם יש לו צרכים מיוחדים יכול ליקח מהצדקה יותר. ואם נאמר שבאמת אינו נצרך לאלף זוז, קשה מאוד איך יעלה על הדעת שיעשיר עצמו ויקח אלף זוז מהצדקה בלא צורך. ועיין בבדי השולחן שכתב לבאר שהתירו לו ליקח מעות מהצדקה בשביל חמש שנים הבאות. ולפי"ז מה שאמרו נוטל אלף זוז הוא בדוקא, ולא התירו לו יותר.

## מי שהלך מביתו להביא כסף לבית כמה מותר לו לאסוף

ומה שכתב הרמ"א במי שהולך מביתו, עיין בית יוסף ב' דעות בזה, שהביא מהמרדכי (ב"ב סי' תקא) בשם ר' שלמה כהן שכתב שאם הלך מביתו למרחקים לצורך פרנסת ביתו כל זמן שלא חזר לביתו חשיב פעם אחת, ויכול ליקח אף כשכבר יש לו מאתיים זוז. אבל בשם האור זרוע כתב וז"ל ונראה בעיני אדם שחשב לילך למרחק עד מקום שחשב להרחיק הוי כפעם אחת. ומשמע מלשונו שאין אומרים שכל שלא בא לביתו חשיב פעם אחת, אלא במה שחשב מתחילת הליכתו לילך לשם, וכן משמע לשון הרמ"א. והנה הגר"א כתב על דברי הרמ"א ע"ש (היינו במרדכי) וצ"ע עכ"ל, ולא ביאר קושייתו, ועי' בערוך השולחן (דין ג) שכתב 'הגר"א כתב על זה וצ"ע ולא ביאר כוונתו ואולי משום דקודם לזה תנן (פאה פ"ח מ"ז) עני העובר ממקום למקום וכו' ומשמע דגם על זה קאי הך משנה דמי שיש לו ר' זוז ע"ש'. ומוכח שגם באמצע הדרך אסור ליטול כשכבר יש לו מאתיים זוז, ומ"מ לעניין הלכה הרמ"א פסק להקל.

ואם יש לו הרבה והוא עליו בחוב, או שממושכן לכתובת אשתו, הרי זה יטול.

## כשיש עליו חוב אבל אינו דחוק לשלמו

ומשמעות השו"ע שיש חילוק בין חוב שחייב לאחרים לבין חוב מחמת כתובת אשה, שכל שיש לו חוב אף שאינו דחוק מחמתו מ"מ חשיב שאין לו מאתיים זוז, כיון שהוא חייב מה שיש לו לאחרים, אבל לגבי כתובת אשתו כתב השו"ע דוקא אם הוא ממושכן, ופירש הט"ז (סק"ג) שעשה אפותיקי, ובש"ך (סק"ג) כתב דמיירי בייחד לה כלים ותכשיטים, וכ"ה בב"ח. אמנם דעת החת"ס (שו"ת סי' רלט) שאף בלא יחד לה כלים לכתובתה כיון שחייב לה מעות הכתובה נחשב שאין לו מאתיים זוז [חוץ ממקום שיחד לה קרקע או נכסים שבמדה"י שאז אין הכתובה נחשבת כחוב].

והנה החת"ס הביא ראיה שאין זה דוקא ביחד לה כלים או עשה אפותיקי, ממה שאמרו בירושלמי (פאה פ"ח ה"ז) שאף כשאין בע"ח דוחק מ"מ נחשב שאין לו מאתיים, והוכיחו כן מכתובת אשה שאינה דוחקת, ומוכח דלא מיירי ביחד לו כלים. ונראה שאף לדעת הט"ז והש"ך שבכתובת אשה מיירי דוקא במשכן לה כלים, היינו משום לשון השו"ע או שממשוכן לכתובת אשתו, אבל בשאר בע"ח מודים הם שאי"צ שיהא דוחק [וכמו שמבואר בירושלמי], וכל שיש עליו חוב נחשב שאין לו מאתיים זוז, כיון שצריך הוא לשלם חובו. ונראה ביאור החילוק בין כתובת אשה לחוב, שהחוב מוטל עליו כבר עכשיו, אבל כתובת אשה עדיין אינו מחוייב, ולכך מחשבין את זה כחוב רק אם ממושכן באפותיקי או ביחד לכתובתה.

## נושא ונותן ביש עליו חוב שאינו דוחק

ועיי"ש בחת"ס שכתב שנראה שכל זה דוקא לעניין מאתיים זוז, אבל מי שנושא ונותן שמבואר בשו"ע שכל שיש לו חמישים זוז סגי, א"כ נראה שאף כשיש עליו חוב או כתובת אשה כל שאינו דוחק הרי הוא נושא ונותן, וא"כ אינו כעני. וביאר שם שהדבר תלוי בגירסאות ברמב"ם (מתנ"ע פ"ט הי"ג), אם דין 'חוב' כתב הרמב"ם אחר דין 'נושא ונותן דסגי בחמישים זוז' ומשמע שהולך על שתיהם, או שכתב דין מאתיים וע"ז כתב דין חוב, ורק אח"כ כתב דין נושא ונותן, ואז משמע שבנו"נ אין דין זה של חוב. וברמב"ם פרנקל הגירסא שחוב אזיל גם על נו"נ, וא"כ אף ביש לו חמישים והוא נו"נ כל שיש לו חוב אפילו אינו דוחק יכול לקבל מעות מקופה של צדקה.

ואם יש לו בית וכלי בית הרבה ואין לו ר' זוז, הרי זה יטול, ואין צריך למכור כלי ביתו ואפי' הם של כסף וזהב. במה דברים אמורים בכלי אכילה ושתיה ומלבוש ומצעות וכיוצא בהן, אבל מגרדה או עלי שהם של כסף, מוכרם ולא יטול מהצדקה. והא דאין מחייבים אותו למכור כלי תשמישו של כסף וזהב, דוקא כל זמן שאינו צריך ליטול מהקופה אלא נוטל בסתר מיחידים, אבל אם בא ליטול מהקופה של צדקה לא יתנו לו עד שימכור כליו.

## אם צריך למכור ביתו וכלי תשמישו

הנה לפי מה שנתבאר לעיל שכל שיש לו חוב נחשב שאין לו מאתיים זוז ונוטל מקופה של צדקה, א"כ למעשה הרבה אנשים יש להם חובות גדולים יותר מכל מה שיש להם, וא"כ לכאורה היה כל אחד יכול ליקח מעות מקופה של צדקה. אלא שיש עוד דין שמבואר בשו"ע שהבא ליטול מקופה של צדקה לא יתנו לו עד שימכור כליו. ונראה שהוא הדין שצריך למכור גם ביתו (דמשמעות השו"ע שדין בית וכלי ביתו שוים). אולם אף שמבואר שצריך למכור כליו, היינו דוקא שאר כלים מלבד כלי אכילתו והבגדים שעליו, שהרי ברור שאין מצריכים אותו למכור גם כלי אכילתו, כי במה יאכל, וא"כ ה"נ אי"צ למכור ביתו כשאין לו היכן להיות [ויל"ד לעניין תכשיטים של האשה אם יצריכוהו למכור, שאפשר לומר שהוא ממש כבגדים, שאינה יכולה בלא התכשיטים ולא נחייבה למוכרן], ומ"מ אם יש לו בית גדול מצריכים אותו למכור ולקנות בית קטן יותר. ויל"ד אם נצריכו גם לעבור לגור במקום שהבתים זולים יותר, ובפשטות נראה שאי"צ לעקור למקום אחר שאינו רגיל בו, מלבד מה שפעמים כשעדיין נמצא במקומו ימצא קצת להשתכר באותו מקום או להיעזר ע"י מכריו, אבל במקום אחר אפשר שיעני יותר, אכן אם אינו רגיל למקום מסויים ודאי מסתבר שישכרו לו בית מתחילה במקום הזול.

ישוב הסתירה מהמשנה לברייתא אם מחוייב למכור כליו

והנה בשו"ע כתב שיש חילוק בין מי שבא ליטול מיחידים בצינעא לבין אם נוטל משל ציבור, שאם בא ליטול צדקה מהיחיד אין מחייבים אותו למכור ביתו וכלי תשמישו, ורק אם היה לו מגרדה או עלי של כסף שהוא דבר שאין רגילות בו, זה הצריכוהו למכור ולקנות פשוטים יותר, אבל כשבא לגבות מקופה של צדקה צריך למכור כלי תשמישו. ומקור החילוק הוא מפירוש הרי"ף, שבגמרא בכתובות (סח.) הקשו על המשנה בפאה (פ"ח מ"ח) שכתוב שאין מחייבים אותו למכור ביתו וכלי תשמישו, ואילו בברייתא מבואר שאם היה לו כלי כסף מוכרן וקונה כלי נחושת. ותירץ רבא שמה שצריך למכור היינו במגרדה, ורב פפא תירץ 'כאן קודם שיבא לידי גיבוי כאן לאחר שיבא לידי גיבוי'.

**ובביאור הגמרא מצאנו כמה דרכים בראשונים:**

## פירוש הרי"ף לחלק בין לוקח בצינעא ללוקח מהקופה

**א.** הרי"ף פירש שקודם שיבא לידי גיבוי היינו כשלוקח בצינעא מהיחידים שאינו כסף הגבוי, אבל קופה של צדקה היינו כסף גבוי וזה אינו נוטל עד שימכור כליו. וביאר החתם סופר (בתשובה שם) הסברא בזה, שכל שלוקח מהיחידים בצינעא יש לו שם של עשיר ואין בני אדם יודעים שהוא עני, ולכך מדין 'והחזקת בו' צריכים ליתן לו כפי רגילותו, ממילא אינו מחוייב למכור כליו שגם זה בכלל והחזקת בו. ומהאי טעמא מבואר בשו"ע שדוקא כשנוטל מהיחידים ב'צינעא', אבל לאחר שנתפרסם שהוא עני לא שייך בו משום 'והחזקת בו', שהרי הוא כבר נעשה עני ולכך כשנותנים לו מהצדקה מצריכים אותו שקודם ימכור כליו [ועיי"ש שכתב החת"ס סדר הקדימות למי יתן קודם וכתב שמי שיש עליו דין 'והחזקת בו' הוא קודם].

## שיטת ר"ת שאם אחר שקיבל מהצדקה נזדמנו לו כלים אינו צריך למוכרן

**ב.** ובטור הביא עוד ביאור בגמרא מר"ת, שכל שבא כבר לידי גיבוי היינו שלא היה לו מאתים והתחיל לקבל מעות מהצדקה, ואח"כ נזדמנו לו כלים, בזה ממשיך לקבל מהצדקה, אבל אם עדיין לא התחיל לקבל מהצדקה אין נותנים לו עד שימכור כליו. והש"ך (סק"ד) הביא דברי ר"ת, ונראה שהוא סובר שאף שקיי"ל כהרי"ף בביאור הסוגיא, מ"מ גם דברי ר"ת נכונים לדינא. אכן יל"ד בכוונת ר"ת, אם כוונתו שאם כבר קיבל המעות של שבוע זה (שהרי היו מחלקים מעות של הקופה פעם בשבוע) אינו צריך להחזיר, או כוונתו שימשיכו גם בשבועות הבאים ליתן לו מהצדקה, וא"כ אינו ברור עד מתי יתנו לו.

## פירוש רש"י שאם קיבל צדקה ברמאות, אז גובין ממנו גם כליו

**ג.** עוד פירוש מצאנו בגמרא שם, שרש"י ביאר שאחר כדי גיבוי היינו אם לא היה עני וגבה מעות מהצדקה שלא כדין, כשבאים בי"ד להוציא ממנו כל מה שלקח מהצדקה אז מכריחים אותו למכור כליו. ובשאר ראשונים לא מצאנו פירוש זה, ומ"מ כתב הש"ך (סק"ד) בשם הב"ח שבי"ד שפוסק כרש"י אין מהנדזין אותו.

## פירוש הרא"ה שכלי שהוא רגיל בו אי"צ למכור

**ד.** ורע"א הביא עוד פירוש בשם הרא"ה, שכלים שרגיל להשתמש בהם לא ימכור, ורק מה שמירושה ימכור. וציין זה כהיפך מהר"ת. וכוונתו שלדעת ר"ת מה שנפל לו אחר שכבר התחיל לגבות מהצדקה אינו צריך למכור. אבל לעניין דינא אי"ז ממש ההיפך, שהטעם בשיטה זו היא שכל שהוא רגיל להשתמש כבר בכלי אי"צ למוכרו, אבל מה שלא נשתמש צריך למכור גם אם היה אצלו קודם. וראיתי מי שכתב שלדעת הרא"ה גם אי"צ למכור הבית כיון שכבר משתמש בו [אולם פשוט דהיינו דוקא בבית שהוא גר בו, אבל מי שיש לו עוד בית להשקעה ודאי ימכרו, אף שכבר רגיל בו, וכמו שמבואר בשו"ע סעי' ג' שגם קרקעות ימכור].

.