כלים פי_ז מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ז מ"ב**

א] **החמת שיעורה בפקעיות של שתי,** בתוספתא שהביא הר"ש פליגי תנאי בשיעור נקב החמת, דדעת ת"ק דשיעורה ברמונים ודעת ר"א דשיעורה בפקעיות של שתי, ובפירש"י חולין דקל"ח. פירש טעמא דת"ק, ז"ל, נקרעה כמוצ"ר טהורה, אבל מקבלת רמונים טמאה דלא פקע שם כלי מינה עד שתינקב כמוצ"ר כשיעור כל כלי בע"ב ששיעורן כרמונים - כפקעיות של שתי, שיעור קריעת כלי לטהר כשמוציא פקעיות של שתי שזה הוא תשמישתה של חמת ואין דרך להשתמש בה פירות וכו', עכ"ל.

ובמשנ"א תמה ע"ז, דהיאך יחלקו ת"ק ור"א בדבר הנראה לעינים, אם משתמשין בה לפירות, עיי"ש בדבריו, אך באמת נ' פשוט, דאין טעמא דת"ק משום שמשתמשין בה לפירות, אלא ס"ל דההלכתא דשיעורן ברמונים נאמרה אף בכלי שאין דרך להשתמש בו לפירות, ובזה הוא דפליג ר"א וס"ל דכל ההלכתא דרמונים היא רק בכלי שדרך להשתמש בו לפירות, אך חמת שאין דרך להשתמש בה לפירות, לי"ב לההלכתא דרמונים, והוי שיעורה בפקעיות של שתי, דזה הא תשמישתה.

ב] ובד' הרמב"ם נ' דמפרש לפלוגתייהו בע"א, דהנה בד' הרמב"ם פ"ו מכלים ה"ב ופ"ז ה"ו נראה דס"ל, דעיקר ההלכתא דשיעורם ברמונים לא נאמרה אלא בכלי עץ ועצם ולא בכלי עור, עיי"ש.

ולכאו' תיקשי ע"ד הרמב"ם מהא דס"ל לת"ק דחמת של עור שיעורה ברמונים, והרי דגם בכלי עור נאמרה ההלכתא דרמונים, וכבר נת' לעיל מ"א אות ו' לפרש בזה, דמפרש הרמב"ם דבזה גופא הוא דפליגי ת"ק ור"א, דת"ק ס"ל דגם בכלי עור נאמרה ההלכתא דשיעורם ברמונים, וע"כ ס"ל דהחמת שיעורה ברמונים, ור"א ס"ל דבכלי עור לא נאמרה ההלכתא דרמונים, וע"כ ס"ל דהחמת שיעורה בפקעיות, ופסק הרמב"ם כוותי', דסתם לן תנא הכי.[[1]](#footnote-2)

ג] והנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דחמת הוא כלי למזון, וזה דלא כמש"כ רש"י דתשמישתה לפקעיות, וע"כ שיעורה בכך, וצ"ע לדעתו דמ"ט שיעורה בפקעיות, הרי אינה משמשת לכך כלל, ועי' חזו"א סימן כ"ג סק"ח שכתב בתו"ד דהוא משום שמשתמשין בו לפקעיות אחר שניקב.

ובס' דעת אליהו כתבו לפרש בזה, לפמש"כ המשנ"א ותוא"ש לקמן מי"ב לפרש בדעת הרמב"ם, דס"ל דדינא דהתם דנודות יין ושמן שיעורן כפיקה גדולה שלהם, הוא חד דינא עם דינא דהכא בחמת, ופיקה ופקעיות דבר א' הן, וע"כ השמיט הרמב"ם לדינא דהתם, והנה הרמב"ם בפיהמ"ש שם פירש דהא דשיעורן כפיקה גדולה שלהן, הא משום שכך הדרך שקושרים פיקות בשולי הנודות, וכאשר ניקבו נקב שאותה הפיקה נופלת דרכו כבר טהרו, עכ"ל, והיינו דכל שניקבו בנקב מועט מפיקה, עדין הן ראויין לתשמישן, ע"י קשירת פיקה בשוליהן, ורק כשניקבו כפיקה גדולה, תו לא חזיין, וע"כ מה"ט הוא דחמת שיעורה בפקעיות, אף שהיא כלי למזון, דכל שהיא מקבלת פקעיות, אכתי היא ראוי' לקבל בה מזון, ע"י קשירת פקעיות, עכ"ד, אך לכאו' אי"ז מתישב, דלמש"כ הרמב"ם שם דקושרים פיקה בשוליהן, ודאי דפיקה לאו היינו פקעיות, אלא הוא כמין גלגל שלופפין עליו את החוטין, וכן נ' בל' הרמב"ם שם, וכ"ה גם בד' הרמב"ם לקמן רפכ"א, ומש"כ בתוא"ש שם בדעת הרמב"ם דדינא דהכא ודינא דהתם חד דינא נינהו, עיי"ש שכתב כן בדעת הרמב"ם בהלכות, ושחזר בו ממש"כ בפיהמ"ש, וצ"ע בזה.

ד] במשנ"א כתב דפקעיות הם גדולים מרמון, וכל המיוחד לגדול מרמון לא נאמר בו שיעור רמון, עיי"ש, וכן נקט בחזו"א סימן י"ח סק"א, אך בסימן כ"ג סק"א וסק"ח נסתפק בזה, וכן נ' מל' המאירי חולין דקל"ח., עיי"ש.

אך לכאו' יש להוכיח מד' רש"י דשיעור פקעיות של שתי הוא מועט משיעור מוציא רמון, וזה ממה שפירש דטעמא דר"א דשיעורה בפקעיות הוא משום שזה הוא תשמישתה של חמת ואין דרך להשתמש בה פירות, ומבו' דאם הי' דרך להשתמש בה גם פירות, הי' מודה ר"א דשיעורה ברמונים, והנה אי נימא דפקעיות הם גדולים מרמונים, והא דשיעורה בפקעיות הוא משום שהיא מיוחדת לכך, א"כ הרי גם אם הי' משתמש בה גם לפירות, ל"ה נטהרת בנקב כמוצ"ר, דאכתי חזיא לפקעיות, ובע"כ מד' רש"י דשיעור פקעיות הוא מועט ממוצ"ר, וזהו שפירש דהא דסגי בנקב כמוציא פקעיות לטהרה, ול"ה ככל כלי בע"ב שאינם נטהרין עד שינקבו כמוצ"ר, הוא משום דאין דרך להשתמש בה פירות, וכ"נ גם ממש"כ רש"י בדעת ת"ק, דאם מקבלת רמונים טהורה, וכ"ה גם בל' הר"ש בכת"י, ומ' דזהו דקמ"ל ת"ק שאינה נטהרת עד שתינקב כמוצ"ר, ודלא כר"א דסגי בנקב קטן ממוצ"ר לטהרה.

ה] ויש להוכיח כן עוד מד' הרמב"ם, וזה ממש"כ בפי"ד מכלים הי"ב, ז"ל, החמת והכפישה שנפחתו במוציא רמון אע"פ שבטלו מתורת כלי הרי אלו מצילין מיד כ"ח וכו', עכ"ל, והוא מתוספתא שהביא הר"ש לעיל פ"ח מ"ה, והנה בפשוטו הי' נראה, דהא דתניא דכשנפחתו במוצ"ר בטלו מתורת כלי, אתיא כת"ק דתוספתא דשיעורה ברמונים, אך קשיא בד' הרמב"ם שהביא לזה, והרי הרמב"ם שם פ"ז פסק כדעת ר"א דשיעורה בפקעיות, ועמד ע"ז במשנ"א.

ובפשוטו נ' בדעת הרמב"ם, דאף דטהרת החמת הוא בפקעיות של שתי, מ"מ לא בטלה מתורת כלי עד שנפחתה במוציא רמון, וזה ע"ד מה שמצינו בס"פ המצניע, דאף כ"ח שטהרתו היא בזיתים, מ"מ לא בטל מתורת כלי להציל בצ"פ אלא בשנפחת במוצ"ר, אך אי"ז מתישב כ"כ לדעת הרמב"ם גופי' בפכ"ב מטו"מ ה"ג דכלי גדול מציל בצ"פ עד שיפחת רובו, וא"כ בחמת דסתמה הויא כלי גדול, אינה בטלה מתורת כלי בנקב כמוצ"ר, וי"ל.

ולפ"ז הרי מוכח מזה דשיעור כפקעיות של שתי הוא מועט ממוצ"ר, וע"כ שפיר י"ל דאף שכבר נטהרה החמת בנקב כפקעיות, עדין תורת כלי עלי' עד שתינקב כמוצ"ר, אך אי נימא דשיעור פקעיות הוא גדול ממוצ"ר, א"כ הרי נמצא דכשנפחתה כמוצ"ר עדין היא מקבלת טומאה, ומהו שכתב הרמב"ם דכל שנפחתה כמוצ"ר בטלה מתורת כלי.

?אך עי' מש"נ לעיל מ"א לדון בדעת הר"ש, דהא דפשיט"ל דהתם פליג ת"ק ואילו הכא מודה ת"ק, הוא משום דהכא הוא יותר ממוצ"ר, ומשא"כ התם, עיי"ש, ולפ"ז מוכח דשיעור פקעיות הוא יותר ממוצ"ר?.

ו] אמנם באמת בעיקר סתירת ד' הרמב"ם, כתב בחזו"א סימן כ"ג סק"ח, דהתם היינו חמת אחר וכו"ע מודו ששיעורו ברמון, ולפ"ז אין ללמוד מזה דשיעור פקעיות, הוא קטן משיעור רמונים.

והאמנם דלכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ם, שכבר נת' לעיל אות ב' בדעתו, דהא דחמת שיעורה בפקעיות ואין שיעורה ברמונים, הוא משום דבכלי עור לא נאמרה ההלכתא דרמונים, ולפ"ז הרי גם אי נימא דחמת דהתם הואחמת אחר, מ"מ כיון שהוא כלי עור, לי"ב לההלכתא דרמונים.

אך באמת י"ל דזהו גופא הישוב לד' הרמב"ם, דהתם לא איירי בחמת של עור, אלא בחמת של עץ, ואף דסתם חמת של עור, אך מצינו בד' הרמב"ם דמפרש להא דתנן לעיל פ"ח מ"ב קופה וחמת דאיירי בשל חרס, וכמש"כ בחי' הגר"ח פי"ד מכלים, וע"כ ה"נ י"ל דאיירי בחמת של עץ, וע"כ שיעורה ברמונים כשאר כלי עץ, דדוקא חמת של עור שיעורה בפקעיות, כיון דבכלי עור לא נאמרה ההלכתא דרמונים, וכנ"ל.

ז] **אם אינה מקבלת של שתי אע"פ שמקבלת של ערב טמאה,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש ללישנא דאע"פ, דהיינו דאע"פ שמקבלת של ערב ואינה מקבלת של שתי ה"ה טמאה, ובפי' הר"ש מכת"י כתב לפרש, דלישנא דאע"פ, הוא כמו אע"פ כן, וה"ק דהגם דאינה מקבלת של שתי, אעפ"כ כיון שמקבלת של ערב טמאה, וכן פירש מרן הב"י בס"ס כללי הגמ'.

ובשו"ת הרמ"ע מפאנו סימן ל"ה עמד ע"ז, דמ"ט תני הכי, ולא תני הואיל ומקבלת של ערב טמאה אעפ"י שאינה מקבלת של שתי, ועיי"ש שכתב לפרש, דמדקתני סיפא ר"ג מטהר מפני שאין מקיימין אותו, מסתברא לן דכולה מתניתין ר"ג קתני לה, ולא פסקה למילתי' הלכתא מאי עד סיפא, למימרא דהלכה רווחת היא קבוע ושוה לכלם, ולדידי' אתי שפיר שתהא שבירה מועטת מספקת לטהרן ואין צורך לשבירה מרובה, וחד תנא שיננא דשמעי' לר"ג דקא מסדר לה למלתי' כה"ג ובעי מיתני סיפא שכולן טהורין, אקדמי' בכלהו בבי ולא חש לסדורי' אלא טמא טמא בלחוד פסיק ותני בכל חדא מנייהו לאפוקי מדר"ג, עכ"ד, וכעי"ז נ' מד' התוי"ט בשם מהר"ם וחי' הגר"א

ובאלי' רבה כתב להגי' אע"פ שמקבלת של ערב טהורה, וכדקתני רישא דשיעורה בפקעיות של שתי, אך בפי' הר"ש מכת"י כתב דא"א להגי' טהורה, דהרי קתני רישא שיעורא בפקעיות של שתי, וכנראה כונתו, דכבר תני דשיעורה בפקעיות של שתי, ומ"ט הדר תני דאם אינה מקבלת של שתי טהורה.

ח] והנה בתוי"ט תמה על פי' הרמב"ם והר"ש, דא"כ לענין מה תני ברישא דשיעורה בפקעיות של שתי, הרי אף אם אינה מקבלת של שתי ומקבלת של ערב ה"ה טמאה, ולפ"ד הרמ"ע ניחא, דרישא דמתניתין ר"ג היא, וכן תמה על ד' הרמב"ם פ"ז מכלים ה"ו, ז"ל, כמה שיעור הנקב שינקב כלי העור ויטהר, החמת משתנקב כמוציא פקעיות של שתי, ואם אינה יכולה לקבל של שתי הואיל ומקבלת של ערב מקב"ט עד שתינקב רובה, עכ"ל, וקשיא דכיון דאף אם אינה יכולה לקבל של שתי טמאה, א"כ מהו שכתב הרמב"ם ברישא דשיעור הנקב שתיטהר החמת הוא כמוציא פקעיות של שתי.

אמנם באמת בעיקר ד' הרמב"ם בהלכותיו צ"ב, דהנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דתני אע"פ וכו' היינו דחשיבא כלי כ"ז שהיא מקבלת של ערב, אך בדבריו בהלכותיו מבו' שחזר בו, וה"ה טמאה עד שתינקב רובה, וכל שלא ניקבה רובה טהורה אף שאינה מקבלת של ערב, וצ"ב דא"כ מה נתינת טעם הוא זה דהואיל ומקבלת של ערב טמאה, והרי כבר אינה מקבלת של ערב, ועדין היא מקב"ט.

ט] ובס' חזון נחום כתב לפרש בד' הרמב"ם, דלעולם שיעור חמת לטהר הוא במוציא פקעיות של שתי, ואך אם יחדה אחר שניקבה לקבל פקעיות של ערב ה"ה מקבלת טומאה עד שתינקב רובה, וכן פירש בחי' ר"א מגריידיץ, עיי"ש שהאריך בזה, וצ"ל לפ"ז, דהא דלא מטהרינן לה משתינקב כמוציא פקעיות של ערב, הוא משום שכל שהיא מיוחדת לפקעיות של ערב, דרך בנ"א לתקנה כל שלא ניקבה רובה, וכ"ה בקרית ספר שם, דמה"ט הוא דטמאה עד שתינקב רובה משום דראוי לתקנה ואין אדם פורש ממנה.

י] ובחס"ד תפא"י משנ"א וסד"ט כתבו לפרש, דסיפא איירי בשעשאה מתחילתה נקובה כמוציא פקעיות של שתי, ובכה"ג דמי למש"כ הרמב"ם שם פ"ו ה"ג דכלים שעשאן מתחלה נקובין במוצ"ר וכו' מקב"ט עד שיקרע רובן, ועיי"ש במשנ"א וסד"ט שפירשו לפ"ז ללישנא דמתניתין דה"ק, דאע"פ שהיא מקבלת של ערב שראוי' לכך וניקבה כמוציא ערב, לא דינינן לה כמיוחדת לערב ליטהר במוציא ערב, ואינה נטהרת עד שתינקב במוציא רמון, עכ"ד, אך אי"ז מתישב כלל בל' הרמב"ם שכתב דהואיל מקבלת של ערב טמאה, והרי דהא דתני אע"פ וכו', הוא נתינת טעם דמה"ט הוא דטמאה עד שתינקב רובה, וכן מתפרש גם הא דתני אע"פ וכו' בבית קערות ובבית הרעי, וכמש"כ הרמב"ם שם פ"ו ה"ח, ועי' תפא"י מה שפירש בזה.

יא] **בית הרעי וכו' טמא,** בחזו"א סימן כ' סק"ו הוכיח מזה, דכלי העשוי לקבלה טמא, אף שאין לו צורך במה שמתקבל בתוכו, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש לעיל פט"ו מ"ד והתוס' בביצה דכ"ג: דכברה חשיבא ככלי קיבול משום שהיא קולטת את הפסולת, וכ"ה מבו' בחי' הגר"א לעיל פט"ז מ"ז, ועמש"נ עוד בזה לעיל פט"ז מ"ו אות ו'.

יב] במשנ"א תמה ממשנתינו עמש"כ הרמ"א ביו"ד סימן ק"צ ס"י דכתם שנמצא וכו' או על בית הכסא שאינו מקב"ט וכו' טהורה, והכא תנן דבית הרעי מקב"ט, אך כבר פירש בנובי"ת יו"ד סימן ק"ט, דזהו שהוסיף הרמ"א שאינו מקב"ט, לפי שיש בתי כסאות שאינם מחוברין ואלו בודאי מקבלים טומאה, חדא שהרי עשוים למושב ומקבלין טומאת מדרס, ועוד שהרי יש להם בית קבול הרעי וכמבואר במשנתינו, וזהו שפירש הרמ"א דהוא בית הכסא שאינו מקב"ט, והיינו שהוא מחובר, וכ"ה בסד"ט שם סק"כ דאיירי בבית הכסא של בנין.

יג] **ר"ג מטהר לפי שאין מקיימין אותו,** כ"ה גירסת הרמב"ם והרא"ש, אך גיר' הר"ש היא לפי שהן מקיימין אותו, ופירש דקאי ארבנן, דהא דמטמאין בכל הני, הוא משום שמקיימין אותן, וכמו שפירש הר"ש בכת"י לעיל מינה.

וצ"ב דממ"נ אם אכן אין מקיימין אותו וכגיר' הרמב"ם והרא"ש א"כ מ"ט דרבנן דמטמאי, ואם אכן מקיימין אותו וכגיר' הר"ש, א"כ מ"ט דר"ג דמטהר, ובשו"ת הרמ"ע סימן ל"ה מבו' לפרש בזה, דמקיימין אותו לפי שעה ואין מקיימין אותו לזמן מרובה, וכתב עפי"ז על חילוף הגירסאות, דהא והא איתא, ולפ"ז בזה הוא שנחלקו רבנן ור"ג, אם סגי במה שמקיימין אותו לפי שעה לטמאו, או דכיון דאין מקיימין אותו לזמן מרובה, הוי זה שבירה המטהרתו.

1. אך בד' רש"י מנחות דל"ז: ד"ה כל חמתות, והתוס' בשבת דנ"ח: ד"ה אלא, משמע דס"ל דקי"ל כת"ק דשיעור החמת הוא במוצ"ר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)