ד
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / עשרה יוחסין - הרב יחזקאל זילבר

**עיקרי הסוגיא**

1. אמרינן בגמ' אילמא בתוך ששה וכו', ברש"י מדוקדק שאם היא תביא סימנים יהיה כאן ספק קדושין. וכן מבואר בשו"ע לז סעי' ה'. אבל בתורי"ד כאן מבואר שבתוך ששה היא בחזקת נערה. וקדושיה אביה קדושין.
2. אלימא בתוך ששה וכו'. רש"י פירש ''ודילמא השתא הוא דבגרה'', מבואר שהוא רק ספק, דיתכן שבבוקר היתה בחזקת נערה. אבל בתורי"ד מבואר דקו' הגמ' היא דבתוך ששה אפי' שמצאנו בערב מ"מ בבוקר היא בודאי בחזקת נערה.
3. בביאור מח' רב ושמואל. רע"א בתשו' סי' ז' כתב שנחלקו האם במקום שאין חזקה דמעיקרא, [כגון הכא דיום דמשלם שית] האם אזלינן בתר חזקה דהשתא. ולפי"ז כתב ליישב קו' התוס' ד"ה ושמואל למה לא קשה על רב. ועי' בשמעתא ש"ג פט"ז שכתב שזה מח' רש"י ותוס'.
4. תוס' ד"ה קדשה אביה וכו', וי"ל עי' מקנה ורע"א.
5. מה הביאור בתרתי לריעותא. עי' רע"א בתשו' ובחי' כתובת ט. שדן האם הכוונה שיש כאן חזקה נגד חזקה וממילא אזלינן בתר חזקה דהשתא, או שהוא צירוף של שני חזקות. וע"ש בש"ש ש"ג פט"ז שביאר באופ"א דהמקוה היא חזקה קטיעא [שהרי חסר לפניך], וחזקת הטמא היא חזקה עם ריעותא [שהרי טבל], וחזקה עם ריעותא עדיפא על חזקה קטיעא.

**דפי המראי מקומות נועדו לעורר את לב המעיין. ולא כלימוד עיקרי**

**מתני'.** מי שנתן רשות לשלוחו לקדש את בתו והלך הוא וקידשה אם שלו קדמו קידושיו קידושין, פרש"י דבטליה לשליחותיה דשליח, ובתוס' ר"י הזקן כתב אין לך ביטול שליחות גדול מזה, וצ"ב אמאי הוצרכו לפרש שיש כאן ביטול שליחות דאף אם אין כאן ביטול שליחות מ"מ אין לשליח אפשרות לקדש שהרי הבת כבר מקודשת, [ופשוט שאין לומר דהיכא שנתן לשליח כח לקדש תו לית לאב כח לקדש כיון שנתן לאחר כח לקדש]. ובפשוטו צ"ל שאין כוונת רש"י שמהני מדין ביטול שליח, אלא כוונתו שכוונת האב לקדש קדושין גמורים, ולא שהאב עשה מעשה קדושין בתנאי שהשליח לא יעשה. וכן מבואר בגמ' להלן וצריכא וכו' אבל איתתא דלא קים לה ביוחסין אימא לא וכו', ופרש"י אע"ג דקדשה עצמה לא ביטלה את השליח, ולא סמכה על קדושיה דסברא דלמא שליח משכח מיוחס טפי' ולכאו' תמוה מאד הא סו"ס קדשה עצמה ומאי איכפת לן שלא בטלה את השליח. ועי' בחי' הרמ"ה שכתב 'וכי קבלה קדושין אדעתא דהכי קבליה, שאם משכח שליח גברא מיוחס טפי שלא יהו שלה קדושין, ואע"ג דדברים שבלב אינם דברים, שאני הכא דהא שויתיה שליח, קמ"ל. מבואר שיש אפשרות להתקדש ועדין לא לבטל את השליח, והוי כעושה קדושיין על תנאי. וזה גם כוונת רש"י כאן.

ובאחרונים אמרו כמה נפק"מבין הטעם שהקדושין חלו או שיש כאן ביטול על השליחות. חדא היכא שקידש לאחר ל' יום, דאם לא נתבטלה השליחות יכול השליח לקדשה עכשיו. ועוד נפק"מ באופן שימות הבעל שנתקדשה לו, דאם לא נתבטלה השליחות יכול עכשיו השליח לקדשה, ורק משום שמעשה הקידושין הוא ביטול השליחות אין יכול לקדש. אמנם במאירי כתב להדיא 'ואע"פ שלא בטלו בפירוש הרי הוא בטל מאליו שכבר נעשית מקודשת בשעה שהשליח מקבל קדושיה, ואין לקדושי השליח מקום לחול, ויראה לי שאפי' מת אותו שקיבל אביה את הקדושין מיד, ואח"כ קבל השליח קדושיה שאף זה אינו כלום שכבר נתבטל שליחותו והרי הוא כמקדש שלא ברשות אביה' הרי שאף שאין כאן ביטול השליחות בפירוש, אלא שאין לקדושין מקום לחול, אפ"ה השליח נתבטל מאליו, ואינו יכול לעשות עוד את דבר השליחות שלו, אפי' באופן שימות מי שקדשיה אביה לו. וע"ע בספר אש תמיד בשם הגר"ח שכתב נפק"מ דאם יקדשו שניהם בבת אחת שאם לא נתבטלה השליחות לא יחולו הקידושין לא של השליח ולא של האב דכל שאינו בזה אחר זה אף בבת אחת אינו ולכן צריך לביטול השליחות,

וכעין הערה זו קשה לעיל נט: בהא דקאמר רבא דבעה"ב שקדם ותרם חל מדין ביטול שליחותו [דהו"ל מעשה], ותמוה ל"ל לדין ביטול שליחות.

**חזקה דמעיקרא.**

א. אמרינן בגמ' חולין י: מנא הא מילתא דאמור רבנן אוקי מילתא אחזקתיה אמר רבי שמואל בר נחמני אמר ר"י אמר קרא ויצא הכהן מן הבית וגו' דלמא אדנפיק ואתא בצר ליה שיעורא, אלא לאו משום דאמרינן אוקי אחזקתיה. ומכאן המקור דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא. כגון חזקה"ג וחזקת טהרה וחזקת אש"א וכדו'. ויסוד דינו שלא מסתפקים שמא הדבר ישתנה ממה שהיה קודם לכן, אלא עד שלא ראינו שינוי הדבר עומד בחזקתו. כמו מקוה שנמדד ונמצא שלם, כל טמא יכול לטבול בו ולא חיישינן שמא המקוה חסר, אלא אדרבא אמרינן שמה שהיה הוא שיהיה.

והוסיפו שם התוס' ד"ה ודלמא דלא רק במקום שאין ריעותא לפנינו אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, אלא אפילו במקום שיש ריעותא לפיננו, כגון שאחרי שבעה ימים מצאו שהנגע חסר משיעור גריס, [וא"כ כיון שראינו לפנינו שהדבר השתנה ממקודם, ומהיכי תיתי שלא השתנה קודם לכן]. אפ"ה לא אמרינן שכיון שעכשיו נמצא חסר גם מעיקרא הוא היה חסר, ומטהרים את הבית למפרע, אלא אדרבא העמד בית על חזקה דמעיקרא שהוא טמא ועכשיו הוא נחסר. ומי שנכנס בתוך שבעה הוא טמא. וכן כתבו התוס' בנדה ב: [דנחלקו שם שמאי והלל באשה שראתה דם, מה דין הטהרות שנגעה בהם קודם לכן, דעת שמאי דכיון שרק עכשיו ראתה דם, די לנו אם תטמא תרומה וטהרות שתגע בהן מכאן ואילך, אבל לא אמרינן שאם מצאה עכשיו דם גם מעיקרא היה דם, אך הלל סבר דכיון שעכשיו מצאה דם מטמאים מספק את כל הטהרות שהתעסקה בהם]. ואמרינן בגמ' מ"ט דשמאי העמד אשה על חזקתה, ואשה בחזקת טהרה, והלל סברי דכיון דאיתתא מגופא קחזיא לא אמרינן אוקמא אחזקתה, [דהיינו שיש סברא מיוחדת בנדה שכיון שהיא רגילה לכך אין לה חזקת טהרה]. וכתבו התוס' דאי לאו טעמא דמגופא קאתי היו מעמידים את האשה על חזקה דמעיקרא שהיא טהורה, אף שהשתא ודאי היא טמאה, מכאן איכא ראיה דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא אפילו במקום שיש ריעותא בפנינו, ואמרינן אדרבא עכשיו היא נטמאה.

ועולה מדעת התוס' דתרי עניני חזקה ילפינן מנגעים, חדא חזקה במקום דליכא ריעותא לפנינו, וכל הספק הוא רק מחמת חסרון ידיעה, ועוד חזקה במקום דאיכא ריעותא לפנינו ומחמת זה אנו מסתפקים, אפ"ה גם בכה"ג אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, והשתא הוא דחסר. ויש לחקור ולברר האם חזקה שלא במקום ריעותא אלימא ועדיפא מחזקה שהיא במקום שיש ריעותא, או שדין אחד להם ואין לחלק ביניהם, ואכמ"ל בזה.

עוד מצינו בטהרות פ"ה מ"ז שאם אדם נגע באחד בלילה ואין ידוע אם הוא חי או מת, ובבוקר עמד ומצאו שמת, ר"מ מטהר וחכמים מטמאין ש'כל הטומאות כשעת מציאתן', ומבואר בתוספתא שמודים חכמים לר"מ שאם ראוהו חי בערב אע"פ שבא בשחרית ומצאו מת טהור מפני שזה ספק טומאה ברה"ר. והיינו שנחלקו רבנן ור"מ רק בגוונא שלא היה לו חזקת חי, [שלא נתברר לן מעיקרא שהוא חי], אלא נגע בו בלילה ולא ידוע האם הוא חי או מת, והאם אזלינן בתר חזקה דהשתא, אבל במקום שראוהו חי מערב, לכו"ע לא אזלינן בתר חזקה דהשתא, ואדרבא יש לו חזקת חי.

והראשנים נחלקו אם חזקה דהשתא היא מה"ת או שהוא חומרא מדרבנן. שי' התוס' בנדה ד. ובכתובות עו: שהוא חומרא מדרבנן. אבל בתורי"ד בסוגין מבואר שהוא דין תורה. ויתבאר לקמן. ומ"מ צריך לבאר מהו עיקר דין חזקה דהשתא, ובפשיטות צ"ל דיסוד דינו הוא כמו כל חזקה דמעיקרא, ובשניהם עיקרו אחד הוא, להרחיק את השינוי עד כמה שאפשר, אלא שבחזקה דהשתא אנו מקדימים את השינוי ודנים שכמו שהוא עכשיו כך היה גם בתחילה, ובחזקה דמעיקרא אנו מאחרים את השינוי ודנים שהיה רק עכשיו. ויש לעי' בכ"ז.

**אילמא בתוך ששה** בהא נימא קסבר רב הרי היא בוגרת לפנינו, פרש"י מי יאמר דצפרא נמי בוגרת היא דילמא השתא הוא דבגרה, ומדכתב רש"י 'דילמא' מבואר שקושית הגמ' היתה שבתוך שש היא מקודשת מספק, ולא אמרינן שיש חזקה דמעיקרא שהיא נערה, דשמא הביאה סימנים קודם הקידושין, וכן נפסק בשו"ע סי' לז סעי' ה' ועי' בביאור הגר"א שכתב דהמקור הוא מרש"י, וכתב בשער המלך פ"ג אישות הי"ד דמדברי הגמ' נמי נשמע כרש"י, שהרי כל קו' הגמ' היא לרב דסבר הרי היא בוגרת לפניך, משמע דלשמואל דסבר דחישינן לקידושי שניהם ל"ק, ואם נימא שבתוך ו' אזלינן בתר חזקה דמעיקרא לומר שהיא נערה, א"כ היא מקודשת ודאי למי שאביה קידש, ואף לשמואל נמי תקשה, אלא ע"כ דהוה ספק כמש"כ רש"י.

אמנם בתורי"ד כתב דבתוך ששה חדשים אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, ואמרינן שבבוקר היתה ודאי נערה, ואין חוששין לקדושין דידה כלל. והביא התורי"ד ראיה לדבריו 'ואלו הוה מעשה בתוך ששה חדשים שאין זמנה להשתנות, דמי לבתולה שלא ראתה דם מימיה, שכשהיא רואה עכשיו אמרינן דיה שעתה, ולא מספקינן למפרע בשום טומאה', וכוונתו דלעולם לאשה יש חזקת טהרה, אלא דאמרינן בריש נדה שהחמירו חכמים כיון דמגופא קחזיא ורגילה היא לכך שלא לאוקמא אחזקתה, אבל באשה שלא ראתה דם מימיה דלא שייך ביה הטעם דמגופא קחזיא, לכו"ע כשרואה דם אינה מטמאה למפרע, אלא אמרינן דיה שעתה משום שיש לה חזקה דמעיקרא שהיא טהורה, ואע"פ שיש ריעותא מ"מ חזקה דמעיקרא עדיפא**.**

וזו קושיא גדולה על שיטת רש"י והטור. ועי' במחנ"א הל' אישות סי' ב'. ואפשר דשאני הכא מכל חזקה דמעיקרא, שהרי כתב רש"י שפעמים שהיא ממהרת לבגור, והוי כעין חזקה העשויה להשתנות, ובכה"ג החזקה דמעיקרא היא גרועה. ואינה מכרעת את הספק. ועי'.

**ביאור מח' רב ושמואל.**

**א.** אתמר קידשה אביה בדרך וכו' והרי היא בוגרת, רב אמר הרי בוגרת לפנינו, ושמואל סבר חיישינן לקדושי שניהם, ומסקנת הסוגיא דפליגי ביום דמשלם שית. ופרש"י ד"ה הכא דביומא דמישלם שית חשיב חזקה העשויה להשתנות ולכן חשיב דליכא חזקה דמעיקרא שהיא קטנה, וכן כתב רש"י בע"ב ד"ה מי איכא וכו' 'יומא דמשלם שית אין בה לא חזקת נערות ולא חזקת בוגרת שהיום היא עומדת להשתנות'. וביאר רע"א בתשו' בתשו' ז' [ובעוד מקומות] דשורש מח' רב ושמואל הוא האם במקום שאין חזקה דמעיקרא האם אזלינן בתר חזקה דהשתא, דרב סבר דכיון שליכא חזקה של נערה שהרי באותו היום היא עומדת להשתנות, ואין לה חזקה דמעיקרא, בכה"ג אזלינן בתר חזקה דהשתא [דהיינו דכיון שהיא עכשיו בוגרת אמרינן שכבר מצפרא היתה בוגרת], אבל שמואל סבר דאף היכא דילכא חזקה דמעיקרא לא אזלינן בתר חזקה דהשתא, ולכך הוי ספק וחיישינן לקדושי שניהם. וטעמא דשמואל כבר כתבו התוס' בכתובות עו: דלית כלל דין חזקה דהשתא, וס"ל שהוא חומרא מיוחדת בטהרות וקדשים, אבל בכל מקום ליתא כלל לדין חזקה דהשתא.

ב. ובזה כתב רע"א ליישב קו' התוס' ד"ה ושמואל. שהק' וא"ת לרב נמי תקשה וכו' דגם לרב לא אזלינן בתר חזקה דהשתא במקום שיש חזקה דמעיקרא. וכתב רע"א לישב ע"פ מש"כ שהמחלוקת בין רב ושמואל הוא האם אזלינן בתר חזקה דהשתא דלרב במקום דליכא חזקה דמעיקרא אזלינן בתר חזקה דהשתא, אבל שמואל לית ליה חזקה דהשתא כלל, ולפי"ז א"ש לדעת רב, דדברי רב הם רק במקום דליכא חזקה דמעיקרא, כגון ביום דמישלים שית, אבל בתוך שש כיון שיש חזקה דמעיקרא שהיא נערה לא אזלינן בתר חזקה דהשתא, וא"כ ל"ק ממקוה, דכיון שיש במקוה חזקה נגד חזקה, דחזקת הטמא עומד כנגד חזקת המקוה, ממילא שוב הוי ספק, ובמקום ספק שפיר אזלינן בתר חזקה דהשתא, והוה כמו יומא דמישלם שית שאין חזקה דמעיקרא דאזלינן בתר השתא, אבל לשמואל דלית ליה כלל חזקה דהשתא, אף היכא שאין חזקה דמעיקרא, שפיר מקשה הגמ' דאף במקוה נמי לא נימא חזקה דהשתא.

ג. אמנם בש"ש ש"ו פט"ז כתב שזה תלוי במח' רש"י ותוס'. דכל דברי רע"א ניחא בדעת רש"י הנ"ל, דס"ל דיום דמישלם שית לית כלל חזקה דמעיקרא, ושפיר שייך לומר דרב אזיל בתר חזקה דהשתא במקום שאין חזקה דמעיקרא, אבל התוס' בע"ב פירשו בשם ר"י דהטעם דאין חזקה דמעיקרא ביום דמישלם שית הוא משום שהשערות רגילות לבוא מצפרא ולכן אין חזקה דקטנות, דהיינו שסברת רב הוא דיש כאן רוב דאתי מצפא ולכן אמרינן שהיתה בוגרת כבר מצפרא, משמע שאם היה ספק השקול לא הוי אזלינן בתר חזקה דהשתא. ונמצא שגם לרב ליכא חזקה דהשתא אלא שיש כאן סברא של רוב ורגילות שהשערות באו בבוקר. וא"כ לפי פי' התוס' שפיר קשה קו' הגמ' ממקוה גם לדעת רב, דגם רב ס"ל דלא אזלינן בתר חזקה דהשתא במקום ספק.

ולפי"ז מסיק הש"ש דדין חזקה דהשתא הוא מח' בין רש"י לתוס', דלרש"י לרב אזלינן בתר חזקה דהשתא. ולתוס' לכו"ע לא אזלינן בתר חזקה דהשתא. ומ"מ לשי' התוס' שטעמא דרב משום שיש סברא שרגילות לבוא מצפרא, שוב קשה אמאי במקוה אזלינן בתר חזקה דהשתא, ועי' בתורא"ש כאן ובתוס' בריש נדה שכתבו דהו"מ לאקשוי כן ולתרץ דהתם הוא משום דתרתי לריעותא.

ד. ובאחרונים כתבו דבאמת גם לפי התוס' אזלינן בעלמא בתר חזקה דהשתא במקום דליתא חזקה דמעיקרא, ודוקא ביום דמישלם שית הוצרכו התוס' לומר שיש כאן סברא שהרגילות שהשערות באים בבוקר, והטעם דלא אזלינן הכא בתר חזקה דהשתא, משום שביום זה מכיון שהמציאות עשויה להשתנות מרגע לרגע, אין כאן חזקה כלל, ומאותו הטעם גופא שלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, משום שהוא עתיד להשתנות, מאותו הטעם גם ליכא חזקה דהשתא, שהרי חזקה דהשתא הוא כמו חזקה דמעיקרא רק בהיפך, דאמרינן להרחיק את השינוי, ולומר שכמו שהוא עכשיו כך היה קודם, אבל ביום זה שכל רגע הוא עשוי להשתנות. אין בו לא חזקה דמעיקרא ולא חזקה דהשתא. עכת"ד. ויש לעיין בסברא זו.

**ה.** מ"מ מבואר להדיא ברש"י ותוס' שכל דברי רב הוא רק בגוונא דליכא חזקה דמעיקרא. ולפי"ז אם רק היא קדשה עצמה, והשאלה האם תפסו הקדושין שלה, [או בגוונא שהיא קדשה עצמה תחילה ואח"כ אביה, ויתבאר לקמן]. ובדקנו והרי היא בוגרת, בכה"ג יש לפנינו חזקת פנויה לומר דהשתא היא דבגרה, ומאידך איכא בוגרת לפנינו, וכיון שחזקת פנויה היא חזקה דמעיקרא, נמצא שמודה רב שאין היא מקודשת. וכן מבואר להדיא בתורא"ש בשם רבינו אלחנן.

ולפי"ז יש להעיר על הראשנים [התוס' בנדה ב: ד"ה השתא ובתורא"ש כאן] שהק' לדעת רב מ"ש הכא דאזלינן בתר חזקה דהשתא, ומ"ש מהא דמבואר בריש נדה דאם ראתה דם אמרינן דהשתא הוא דראתה ואינה טמאה למפרע, דאמרינן השתא הוא דחזאי [וגם לרבנן אינו אלא ספק, ומטעם דמגופא קחזיא ע"ש]. ותי' הראשנים דסברת רב הוא משום שיש רגילות שהשערות יביאו בבוקר ולא מטעם חזקה דהשתא. [אלא דלפי תי' זה קשה קו' הגמ' ממקוה גם לדעת רב, שהרי אין שם סברא שרגילות לבא החסרון וכן גבי חומץ אין רגילות להחמיץ לאלתר, וא"כ קשה גם לרב למה אזלינן התם בתר חזקה דהשתא]. ועוד כתב בתורא"ש דהתם איכא סמך לחזקה דמעיקרא, שכן אשה מרגשת בעצמה, ע"ש. ומ"מ לכאו' עיקר הקו' צ"ב הרי באופן שיש חזקה דמעיקרא לכו"ע לא אזלינן בתר חזקה דהשתא, והתם היה יש לה חזקת טהרה, משו"ה אמרינן התם השתא הוא דראתה, ומאי הוקשה להם לרב. ומדבריהם נשמע דרב אזיל בתר חזקה דהשתא גם במקום שיש חזקה דמעיקרא, וצ"ע.

**תוס' ד"ה קידשה אביה בדרך**

**א.** וי"ל וכו' דבההוא מודה שמואל דאינה מקודשת דאמרינן העמד אשה אחזקת פנויה כמו שהיתה קודם שקידשה 'והרי היא בוגרת לפנינו' וכו', ונראה דכוונתם וכן מבואר בתורא"ש שיש כאן תרתי לריעותא, גם ספק שמא היא בוגרת וקידושי האב אינם קידושין, וגם חזקת פנויה דלא חלו קידושי האב, דהוי כמו ההיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר דמודה שמואל בתרתי לריעותא. וצ"ב למה צריך לזה. הרי מיירי ביומא דמישלם שית ואין חזקת נערות, א"כ אף דסבר שמואל דלא אזלינן בתר חזקה דהשתא מ"מ בחזקת פנויה לבד סגי להכריע את הספק, [ורק בההיא דמקוה צריך תרתי לריעותא משום דאיכא חזקה כנגד]. ועמד בזה המקנה.

וכתבו רע"א וחזו"א [פ סקכ"ו] לבאר, דהנה צ"ב אמאי באופן של הגמ' שקידש אביה ואח"כ קידשה היא עצמה לא אמרינן נמי שקידושי האב לא יחולו כיון שבשעה שהאב קידש היה לה חזקת פנויה. דהרי על מעשה האב לחוד נמי י"ל דאינה מקודשת מכח חזקת פנויה. וע"כ צ"ל דכל הסברא לומר שהיא בחזקת פנויה אינו אלא רק עכשיו אחרי שאנו רואם אותה בוגרת לפנינו, ורק באופן שיש שבדקנו ויש לפנינו 'השתא' אז אנו אומרים דגם בשעה שהאב קידש אותה לא חלו מכח הך חזקה, אבל קודם שראינו אותה בוגרת אם היינו באים לדון שמא בשעה שקידש האב לא חולו הקידושין כיון שהוא יומא דמישלם שית ושמא כבר הביאה סימנים והיא בוגרת, וא"כ כיון שיש כאן ספק החזקת פנויה תכריע לומר שלא יחלו הקידושין, זה אינו דכל זמן שאין ריעותא בחזקת נערות אזלינן בתר חזקת נערות ולא אחר חזקת פנויה, ולכן כ"ז שלא נודע לנו שהיא בוגרת אנו מחזקים אותה בחזקת נערה, דעדיף טפי חזקת נערות שהוא חזקת הגוף מחזקת פנויה שהוא רק חזקת דין, ולכן כל הסברא של חזקת פנויה הוא רק לאחר שראינו שהיא בוגרת דאז אין חזקת נערות יותר, ולכן כתבו תוס' ד'הרי היא בוגרת' ואז שפיר שייך לילך בתר חזקת פנויה, אבל כיון שגם היא קדשה עצמה, אי אפשר לדון משום חזקת פנויה כיון שעכשיו היא מקודשת ממ"נ וזהו כונת תוס' שכתבו אבל עתה וכו'.

וכתב בתוס' הרא"ש דלפי"ז צ"ל דמיירי שקידושי האב קדמו, דאם קידושי עצמה קדמו אזלינן בתר חזקת פנויה, כיון דיש ספק שמא קידושי הבת אינם קידושין, כיון דשמא נערה היא שהרי יש לה חזקת פנויה, וכן יש לנו לומר שאח"כ כשקידשה אביה בגרה, ולא חלו הקדושין שלו, שהרי יש לה חזקת פנויה. ועי' במקנה שכתב באופ"א.

**ב.** והנה יש לעין בעיקר מה שכתבו התוס' דליכא חזקת פנויה כיון שהיא ממנ"פ אש"א, דאפילו אי נימא שאחרי שקדשה עצמה אין לדון בה חזקת פנויה שהרי ממנ"פ היא מקודשת, מ"מ כלפי הזמן שאביה קדשה בבוקר יש חזקת פנויה, ומדוע כתבו התוס' שאפילו כלפי הזמן זה אין לנו חזקת פנויה. וצריך הסבר בזה. ונראה דהנה נתבאר לעיל דכ"ז שאין היא בוגרת לפנינו ליכא למיזל כלל בתר חזקת פנויה, ולומר שאין קדושי אביה קדושין, אלא אדרבא אית לן למיזל בתר חזקה דמעיקרא והרי היא נערה, אבל השתא איירי לאחר שחזרה וקדשה את עצמה והרי היא בוגרת, ונמצא שעכשיו יש לפנינו שני ספיקות, חדא שמא היתה נערה או בוגרת כלפי קדושי אביה, ועוד שמא היתה נערה או בוגרת כלפי קדושי עצמה, ובזה כתבו התוס' שאם אתה דן בקדושי אביה דין חזקת פנויה, ולומר שהיא היתה בוגרת מעיקרא, נמצא שאתה דן בה שהיא אש"א כלפי קדושי עצמה, וכן א"א לדון על קדושי עצמה חזקת פנויה, ולומר דהשתא היא דבגרה, שהרי א"כ אתה דן בה שהיא אש"א מחמת קדושיה אביה, לכן א"א לדון בה כלל חזקת פנויה, דלעולם כשאתה דן בה חזקת פנויה אתה דן כלפי ספק אחר שהיא אש"א. ולכן ס"ל לתוס' שא"א לדון חזקת פנויה גם כלפי הזמן של הבוקר שקדשה אביה.

ועי' בישועות יעקב אבה"ז סי' מו סק"א למד מדברי התוס' דכל ספק קדושין שנולד לאחר שנתקדשה לאחר, [והשני קידש קדושין גמורים, אלא שהספק הוא שמא היא אש"א מחמת קדושי הראשון] גם א"א לדון בה חזקת פנויה על קדושי הראשון שהרי ממ"נ היא אש"א. ולהנ"ל אינו דומה כלל, דכל סברת התוס' הוא רק בנדון דידן שהוא שני ספיקות שתלוים זה בזה, ויש סברא שא"א לדון חזקת פנויה אם הפועל יוצא שלו הוא לדון שהיא אש"א בספק השני. משא"כ בכל ספק קדושין שנולד לאחר שנתקדשה לאחר, שפיר שייך למיזל בתר חזקת פנויה כלפי קדושי הראשון, שהרי כל הספק הוא רק כלפי קדושי ראשון, [דאין ספק בקדושי השני אלא מחמת קדושי הראשון], וכיון שאין לנו אלא ספק זה שפיר שייך לדון בו דין חזקת פנויה. ולא איכפת לן שע"י שנדון בה חזקת פנויה היא אש"א לשני, כיון שהשני אינו ספק בפנ"ע אלא הוא תלוי במעשה הראשון, והרי הוא כאילו אין בפנינו אלא מעשה הראשון. ועי' בחי' רה"י בשערי חיים לעיל סי' לב.

**מאי שנא ממקוה וכו',** כונת הגמ' להקשות דמהא דמקוה מוכח דאזלינן בתר חזקה דהשתא דכיון שעכשיו חסר לפניך לכן אמרינן שכבר קודם שטבל הטמא הוא נחסר, ומוכח דלא כשמואל דאמר דחיישינן לקידושי שניהם ולא אזלינן בתר חזקה דהשתא. וברש"י ד"ה טמאות כתב 'הכא נמי נימא מדהשתא בוגרת בצפרא נמי בוגרת שכל היום בחזקת שתביא' וכונתו שהגמ' ידעה שיש כאן חזקת המקוה נגד חזקת טמא וממילא אין כאן חזקה דמעיקרא כלל, ולכן מהני חזקה דהשתא, והיינו דמקשה הגמ' דה"נ כיון שהוא ביומא דמישלם שית ואין חזקת נערות כלל, [דחזקה העשויה להשתנות לאו חזקה היא], א"כ אמאי לא אזלינן בתר חזקה דהשתא.

ודוחה הגמ' העמד טמא על חזקתו, והיינו דבמקוה לאו משום חזקה דהשתא של המקוה אלא משום חזקת האדם הטמא, וע"ז מקשה הגמ' אדרבה העמד מקוה על חזקתו, וביאור קושיא זו מצינו ב' פירושים בראשנים, בתוס' ישנים כתב דקו' הגמ' היא דכיון שיש חזקת מקוה יש כאן ספק וניזל לחומרא ולמה שורפים את הטהרות. ולכאו' הכוונה שכיון שיש חזקה נגד חזקה הוי ספק, ומדוע אנו מטמאים בודאי, אמנם מלשון הגמ' 'אדרבה' משמע שהוא יהיה טהור לגמרי מכח חזקת המקוה, וכן נקט בתורא"ש בריש נדה 'אע"ז דאיכא נמי חזקה דטמא, מ"מ חזקת מקוה עדיף, שהרי הטמא טבל לפנינו, אלא שאנו אומרים שמא לא טבל טבילה הוגנת, כי שמא חסר המקוה, וכיון דאמרת העמד מקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא'. ובפשיטות כוונתו שכיון שעיקר הספק שעומד לפנינו הוא המקוה, [שהרי הטמא ודאי טבל וכל השאלה האם המקוה היתה כשרה] לכן אזלינן בתר חזקת המקוה, וממילא אמרינן שהטובל הוא כשר, וסברא הוא דכל היכא דאיכא חזקה בשורש הספק אזלינן בתרה.

והנה בתוס' ד"ה ושמואל הק' וא"ת לרב נמי תקשה וכו' דהואיל ויש למקוה חזקה דמעיקרא, ורב לא איירי אלא במקום דליכא חזקה. וכבר הובא לעיל דברי רע"א שלרב ניחא משום שיש כאן חזקה נגד חזקה, דחזקת הטמא עומד כנגד חזקת המקוה, הוה ספק, ובמקום ספק אזלינן בתר חזקה דהשתא, והוה כמו יומא דמישלם שית שאין חזקה דמעיקרא דאזלינן בתר השתא, אבל לשמואל דלית ליה כלל חזקה דהשתא, אף היכא שאין חזקה דמעיקרא, שפיר מקשה הגמ' דאף במקוה נמי לא נימא חזקה דהשתא. עכת"ד. ולכאו' כל דבריו הם רק לפי' התו"י דהוי ספק, אבל לפי' התורא"ש קודם שחידשה הגמ' הריעותא של תרתי, הרי חזקת המקוה גוברת על חזקת טמא, ושוב אין כאן ספק וקשה גם לפי רב למה אזלינן בתר השתא, כמו שכתבו התוס'.

**תרתי לריעותא.**

בביאור ענין זה דתרתי מצינו כמה פירושים.

**א.** רע"א בתשו' ז' וביבמות פ: דן האם במקום שאין חזקה דמעיקרא אזלינן בתר חזקה דהשתא, וכתב רע"א דנחלקו בזה רב ושמואל הכא. דרב ס"ל שכשאין חזקה דמעיקרא אזלינן בתר חזקה דהשתא, והוא אותו יסוד כמו חזקה דמעיקרא, דהעמד השינוי על מקומו עד הזמן שהיה ברור שלא היה בו חסרון. ושמואל לא ס"ל כלל לחזקה דהשתא.

ולפי"ז ביאר רע"א דהביאור בתרתי לריעותא תלוי בזה. דלרב הביאור הוא דכיון שיש כאן חזקה נגד חזקה [דהיינו חזקת המקוה כנגד חזקת טמא], ממילא כיון שיש כאן חזקה נגד חזקה הוי ספק השקול, ואזלינן בתר חזקה דהשתא שהמקוה חסר לפניך, שהוא מכריע הספק. אבל לדעת שמואל א"א לומר כן שהרי לא ס"ל כלל לסברת חזקה דהשתא. ולכך פי' רע"א דלשמואל הוא צירוף של תרתי כנגד חדא. והביאור בזה שאפי' שחזקה דהשתא אינה חזקה מחמת עצמה, מ"מ היא מאלמת ומחזקת את חזקת הטמא, וזה הכוונה שתרי חזקות עדיפות על אחת. מבואר דתרתי הכוונה שאף שבעלמא לא אזלינן בתר חזקה דהשתא מ"מ במקום שיש סיוע של חזקת טמא אזלינן בתרא. וז"ל 'והוצרך לשנויי דמ"מ כיון דהך חזקה אתרע, אזלינן בתר חזקת טומאה דהוי תרתי לריעותא, דהרי חסר לפניך מסייע לחזקת טומאה, אף דבפני עצמו חסר לפניך ליכא חזקה, מ"מ מסייע לחזק ולאלם חזקה דטומאה'.

וראיתי שציינו בזה לדברי רבינו יונה בב"ב קנג: 'והיינו דאמר שמואל קדשה אביה בדרך וכו' דלא אזלינן בתר השתא אלא היכא דמסייע חזקה אחריתי דהוו ליה תרתי במקום חדא'. ולדבריהם ניחא מאד הא דאמרינן 'הכא תרתי' שרק מחמת שהם תרתי וחזקת הטמא מסייעת לחזקה דהשתא אזלינן בתרה. ומ"מ הא גופא צ"ב דאם לא אזלינן בתר חזקה דהשתא מה איכפת לן שיש גם חזקת טמא, הרי כנגד חזקת טמא איכא חזקת מקוה, וא"כ חזקת טמא כמאן דליתא. וצ"ע.[[1]](#footnote-2)

ב. ודחה זאת השמעתא שם [ש"ג פט"ז] די"ל דבאמת לא מהני חזקה דהשתא כלל, אפי' במקום שאין חזקה דמעיקרא, ומ"מ חזקה דאיתרע עדיף מחזקה קטועה, פי' דחזקת מקוה כשהוא חסר לפניך, הוא חזקה גרועה וקטועה, שהרי שבודאי נפסק החזקה ונחסר אלא שלא ידוע מתי, וכנגד זה יש לפנינו חזקת טמא, וחזקה זו היא חזקה שלימא, ואפי' שהטמא בודאי עשה מעשה שטבל, ויש ריעותא בחזקה שלו, מ"מ כיון שיש ספק האם הועילה לו הטבילה ממילא הוי חזקה דאיתרע, וחזקה דאיתרע עדיפא מחזקה קטועה. ולפי"ז הפי' תרתי אינו שני חזקות נגד אחד, אלא חזקה מעליא כנגד חזקה קטועה.

**ג.** ובשע"י ש"ב פ"א כתב באופ"א. והוא עפ"י יסוד גדול שביאר מדוע כל אדם שטובל במקוה אמרינן שכיון שיש חזקת הגוף על המקוה שהיא שלמה ממילא האדם טהור, למה לא נימא איכפא כיון שיש לאדם חזקת טומאה [שזה חזקת דין שגם נלמד מקרא של נגע שהרי יסודם אחת היא להרחיק את השינוי], נדון בו שהוא בחזקת טומאה. וכתבו התוס' בכתובות עה: ד"ה אבל שלעולם חזקת הגוף עדיפא על חזקת דין, וביאר הגרש"ש [שאין כוונת דבריהם שיש מעלה לחזקת הגוף על פני חזקת דין, כמו שהבין בשמעתא ש"ב פ"ב] אלא כוונת דבריהם דלעולם כשיש ספק על אדם טמא שטבל שורש הספק הוא על המקוה ולא על האדם, שהרי ידוע לנו שהוא טבל והספק הוא האם הועילה לו הטבילה, נמצא ששורש הספק של הדין הוא תלוי האם המקוה היא כשרה או לא, וכיון ששורש הספק נפשט שהשתא הוא דחסר, ממילא נפשט גם החזקת טומאה, וזה יתד הוא לא תמוט. שבכל מקום שיש ספק דין שתלוי בשורש הספק, פושטים את שורש הספק וממילא נפשט הדין. [וכן מבואר בכל ספק טמא דאזלינן בתר חזקת טמא, ומטמאים הטהרות שנגע בהם, ולא אזלינן בתר חזקת טהרה, והיינו משום שהוא ודאי נגע, ושורש הספק אינו אם נגע אלא האם הוא טהור או טמא, וממילא נפשט הספק כלפי הטהרות, שהרי שורש הספק הוא על הטמא. ועי' בזה לקמן].

אלא דא"כ צ"ב מהו תרתי לריעותא, הרי כלפי המקוה אף שהוא חסר לפניך מ"מ איכא חזקה דמעיקרא לומר השתא הוא דחסר, ומאי איכפת לי שיש גם חזקת טמא, הרי החזקת טמא לא מעלה ולא מוריד שהרי הוא בתולדה של הספק, ובשורש הספק אף שיש חסר לפניך מ"מ אמרינן השתא הוא דחסר. וביאר הגרש"ש דחלוק דין חזקה מדין רוב, דדין רוב הוא ענין בירור שמכריע את הספק, אבל דין חזקה הוא גזה"כ של הנהגה. דכך להתיחס שהשתא הוא דחסר, ומעתה כתב דכ"ז הוא רק במקום שדנים עליו בזה התחדש דין חזקה אבל אם לא דנים עליו אין בו דין חזקה. וממילא כ"ז שאין לנו חסר לפניך, והשאלה היא האם הטמא שטבל הועילה לו הטבילה, נמצא ששורש הספק הוא האם המקוה כשרה או לא, אמרינן חזקה על המקוה שהיא שורש הספק, וממילא מהני חזקת המקוה לחזקת דין טמא, אבל אם המקוה הוא כבר חסר לפניך, נמצא שאין נידון כלל על המקוה, וכל הנידון הוא רק על האדם האם הוא טהור או טמא, וכיון שא"א לדון את שורש הספק, שהרי אין הוא נידון בפנינו שהרי חסר לפניך, וממילא לא מהני חזקת המקוה, [והוסיף בזה הגרש"ש דאף שעד כמה שדנים על האדם יש לו גם את חזקת המקוה, מ"מ אין לו את המעליתא של שורש הספק, כיון שהנידון הוא האדם ולא המקוה]. וזה הכוונה שיש תרתי לריעותא גם חסר וגם חזקת טומאה לא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא שהרי אין לנו לפשוט את שורש הספק, שהרי הוא חסר לפניך וממילא איכא נמי חזקת טומאה של האדם. עכת"ד.

**תוס' ד"ה ושמואל,** וי"ל דלרב נמי קשה ונקט שמואל משום דפריך ליה בהדיא, במהרש"א תמה שהרי נמצא שלפי סברת המקשן ממקוה, קסבר הגמ' דאזלינן בתר חזקה דהשתא ולא בתר חזקה דמעיקרא, [דעדין לא ידעו סברת תרתי וכו'], וא"כ מה הק' לעיל דא"א לומר דמיירי בתוך שית משום דודאי אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, ומודה רב דאינה מקודשת, הרי מבואר הכא שהיה הו"א לומר שגם כשיש חזקה דמעיקרא אזלינן בתר חזקה דהשתא. וכתב המהרש"א דלעולם ס"ל למקשן כאן דאזלינן בתר חזקה דהשתא ולא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, אלא דלעיל בתוך שש נקטו התוס' כמו התו"י דבתוך שש ל"ש שיהיו בה סימני בגרות, ולכן ודאי היא מקודשת לאב**.**

ונראה בכוונתו שיש חילוק בין חזקת דמעיקרא דמקוה לחזקה דמעיקרא דחזקת נערות בתוך שש, די"ל דבתוך שש יש חזקה נגדית שלא תביא סימנים, וכמו שנקטו התו"י דל"ש שתביא סברי תוס' דיש חזקה שלא תביא. משא"כ במקוה אף שיש חזקת שלם מ"מ אין חזקה כנגד לומר שהמקוה לא תתחסר, ולכן י"ל דאף המקשן שסבר דאזלינן בתר חזקה דהשתא, מ"מ כ"ז הוא רק במקוה כיון שאי"ז סתירה גמורה לחזקה דמעיקרא דיתכן שיהא שינוי, אבל הכא יש חזקה כנגד שלא תביא סימנים ולכן י"ל דאף היכא שאנו רואים שהביאה סימנים בתוך ו' אמרינן דעכשיו הם באו ולא מעיקרא ואין חזרה דהשתא. ומ"מ מסקנת הסוגייא דאיירי ביום דמישלם שית וס"ל לרב שאזלינן בתר חזקה דהשתא משום שאין חזקה דמעיקרא, שפיר קשה גם לרב ממקוה כמו שביארו התוס'.

1. ומ"מ כתב רע"א דכל העינן של תרתי הוא רק באופן ששני החזקות גם דהשתא וגם חזקת הטמא שניהם מורים לנו שהוא טמא, כמו"כ גם חזקה דהשתא וגם חזקת טבל מורים לנו שלא עלתה לו התרומה. וכיון ששניהם הם מאותו הענין לכך מהני להצטרף, אבל באופן שאין בחזקה דהשתא טעם לומר כמו חזקת טמא, אינו מצטרף. ובזה יישב קו' על תוס' כתובות ט. דאמרינן דאי טוען הבעל פתח פתוח מצאתי, והיא אשת כהן הרי היא אסורה, דהוי ספק תחתיו וספק לא תחתיו, ולכך היא אסורה, [דאפי' אי הוי באונס הרי היא אסורה]. והק' התוס' הרי יש לה חזקת כשרות לכהונה שלא נפסלה [והחזקת כשרות תאמר לנו שנבעלה לפני שנשאה הכהן, ותי' התוס' אדרבא כנגד חזקת הכשרות יש חזקת הגוף שהשתא נבעלה. והק' הפנ"י ורע"א שם הרי איכא תרתי, גם בעולה לפניך וגם חזקת כשרות, כנגד חזקה"ג, ובכה"ג לא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא. ולפי הנ"ל ביאר רע"א דמתי אמרינן דאזלינן בתר תרתי לריעותא, רק שהחזקה דהשתא מסיעת לחזקת דין, כגון במקוה דחזקה דהשתא מסיעת לחזקת טומאה, ששניהם גורמים לו להשאר טמא, אבל כאן בעולה לפניך אינו סיבה לומר שהיא כשרה, דאדרבא אם היא לא היתה בעולה היא היתה כשרה יותר, ולכך אין הבעולה לפניך יכולה לסיע לחזקת כשרות. ועי' באבי עזרי דכ"ז הוא לטעם של תרתי בשי' שמואל, אבל לרב שהענין של תרתי הוא חד נגד חד, א"כ אין נפק"מ כלל אם יש בו טעם להצטרף. [↑](#footnote-ref-2)