שמ ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שמ

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שמ

##### הלכות כותב ומוחק

##### שיעור ב

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ג] **המוחק דיו שעל הקלף או שעוה שעל הפנקס, אם יש במקומו כדי לכתוב שתי אותיות חייב.**

## גדר מלאכת מוחק

א] כתב המ"ב (ס"ק ט) "המוחק דיו וכו'. וכ"ש אם הוא מוחק שתי אותיות שנכתבו שלא כהוגן, ע"מ לכתוב שתי אותיות אחרות במקומן דחייב, דזהו עיקר אב מלאכה דמוחק". והאריך בזה בבה"ל (ד"ה המוחק) והעולה מדבריו דבוודאי עיקר אב מלאכת מוחק, הוא המוחק ב' אותיות כדי לכתוב ב' אותיות אחרות במקומן, דומיא דקרשי המשכן, אולם למעשה מלאכת מוחק מתחלקת לשנים,  **א.** הכשרת מקום לכתיבה, ולאו דווקא מחיקת אותיות, אלא אף מחיקת טשטוש וכדו', ובלבד שיהא ע"מ לכתוב ב' אותיות. **ב.** מחיקת אותיות ממש, ובזה אין צריך דווקא ע"מ לכתוב, אלא כל שיש תיקון במחיקתו חייב.

[ובזה יש לבאר מה שדנו הפוסקים להלן, אם מותר לאכול עוגה שיש עליה אותיות, אם אסור משום מוחק, ולכאו' איזה מחיקה שייך פה, הרי לא מכשיר שום דבר לכתיבה דשוברם לגמרי. אולם לפי"ז אתי שפיר דכיון דמוחק אותיות ממש, יש בו משום מוחק אע"פ שלא מכשיר שום דבר לכתיבה, אלא דמ"מ הוא מקלקל ואיסורו מדרבנן].

## מחיקת שעוה מע"ג האותיות

ב] 'או שעוה שעל הפנקס'. וכתב המ"ב (ס"ק יא) ''היינו שדרכן היה לטוח דפי פנקסיהן בשעוה כדי לרשום עליו, ואם נפל איזה טשטוש שעוה על הדף ומחק השעוה העליונה כדי שיוכל לרשום על השעוה כדרכו חייב משום מוחק". עוד כתב במ"ב (ס"ק י) ועיין בב"ח דה"ה דיש ליזהר כשנופל דיו על האותיות או שנטף שעוה, שלא למחוק הטשטוש, דע"י מחיקתו מינכר האותיות, והוי כמוחק ע"מ לכתוב וחייב, ואפי' אם היה הטשטוש על אות אחד יש ליזהר דיש איסור ע"כ פנים" וכו'.

דדעת הב"ח דכמו דהמוחק טשטוש כדי שיוכל לכתוב במקומו, חשיב מוחק ע"מ לכתוב, ה"ה המוחק טשטוש כדי לגלות מה שכתוב תחתיו חשיב ג"כ מוחק ע"מ לכתוב. ובביאור הלכה (ד"ה שעל הקלף) הביא מה שהקשה ע"ז בפמ"ג (משב"ז ס"ק א) דאינו לא מוחק ולא כותב דכתב התחתון קיים, ומ"מ לא מלאו לבו להתיר בזה אלא הניח בצ"ע. עוד הביא את דברי השבות יעקב (ח"ב סי' ד) דתמה ע"ז טובא דלא שייך בזה איסור מוחק, כיון שכתב התחתון קיים, והשעוה שע"ג נחשב ככיסוי בעלמא, וכמו שאם יהיה מכוסה בנייר, דבוודאי אין בהסרתו משום מוחק, אף בשעוה לא שייך לדון משום מוחק, אלא משום ממרח, ומ"מ לדינא הכריע הכריע הבה"ל לחוש לדברי הב"ח, דיש בו חיוב חטאת.

ג] והנה בשבות יעקב דן (שם) לענין ספר תורה בשבת, שנפל טיפת שעוה על האותיות אם נפסל בכך, ודעתו שם דהספר נפסל לקריאה, וכדין המבואר בסי' לב (סעיף ג) דהזורק עפרות זהב על הכתב. ומבואר בדבריו שם דחילק בסוג השעוה, דבזמן שהשעוה לחה אין עצה להורידו [דיש בו איסור ממרח, וכן אפשר גם משום מוחק דכשהוא דבוק היטב מוריד גם מעט מהדיו], אבל כל שנתייבש היטב, אינו דבוק בטוב לקלף, ויכול להסירו בשבת ע"י שיקפל הקלף לאחוריו. ותמה שם על דעת הב"ח דס"ל דיש בזה חיוב מוחק דמחשיבו כע"מ לכתוב, ולדעת השבות יעקב כיון שכתב התחתון קיים, אין לדון בו משום מוחק, אלא משום ממרח וממחק, וכשהוא יבש היטב אין לחוש ומותר להורידו [ומשמע מדבריו קצת, דאף לענין כשרות הספר, דבזמן שהשעוה יבשה, אף הספר כשר, אלא דכדי לקרוא באותו מקום צריך לקלפו].

ד] וכתב הבה"ל (שם) דאף לדברי השבות יעקב הוא דווקא בנתכסה בשעוה, אבל אם נפל טיפת דיו על הכתב, בוודאי נתבטל האות שתחתיו, וע"י מחיקתו מתהווה האות מחדש, וכדעת הר"ן ושאר הפוסקים דנקטו דאין נ"מ לענין שבת בזה שהוא חק תוכות, ודלא כהרשב"א דגם לענין שבת יש פטור בחק תוכות. אלא דהעיר דא"כ חיובו משום כותב, ובב"ח מבואר דחיובו משום מוחק והניח בצ"ע.

ונראה ליישב דאף להב"ח דחייב משום מוחק ולא משום כותב, הוא רק בשעוה, דהאות שתחתיו קיימת, וכמבואר בשבות יעקב, אלא דס"ל דאף שהאות קיימת, מ"מ מה שמוחק כדי שיוכלו לקרוא זאת, חשיב ג"כ כמוחק ע"מ לכתוב, משא"כ בדיו דהאות התחתונה בטלה לגמרי בזה פשוט דאף הב"ח מודה דחיובו משום כותב.

ה] וכן מבואר במ"ב (סי' לב ס"ק סא) לגבי המבואר שם בשו"ע (סעיף יז) דבנפל טיפת דיו על הכתב בתפילין, אין תקנה לגוררו משום דהוא חק תוכות. וכתב המ"ב "וה"ה צבע אחר אם עי"ז נשתנה צורת האות, אבל נטף שעוה על האות אף שמכסה להאות ואינה ניכרת, אעפ"כ מותר לסלק, דשעוה אין מבטל הכתב ועיין בבה"ל". ומקורו הוא במג"א שם (ס"ק כג) וציין שם לסי' ש"מ סעיף ג', וכאן לא נמצא מזה כלום, לבד מה שהביא המג"א כאן את דברי הב"ח, ובע"כ דלמד מדבריו דכיון דאינו כותב אלא מוחק, ע"כ דחלוק שעוה מדיו, דכתב התחתון קיים, ואין בו משום חק תוכות.

ו] וכן בבה"ל שם (ד"ה טיפת) הביא מספר דרך חיים דבשעוה שנטפה על הספר, אם נמצא בין גברא לגברא, יוציא אחר כיון שאין רשאי לקרות בע"פ, אולם אם נמצא באמצע הקריאה לא יוציא אחר, דהספר כשר, אלא יקרא אותן אותיות בע"פ, ושוב אין ענין להוציא אחר. הרי להדיא דבשעוה הנטפה על האותיות אינו מבטל את הכתב, כדיו שניטף, ומשום כן דעת הב"ח דאין בו משום כותב, אלא רק משום מוחק [ועל זה נחלק השבות יעקב, דאם הכתב התחתון קיים לא שייך בזה מוחק], אבל בדיו בוודאי שייך בו איסור כותב.

ז] ובאמת יש להעיר למה הצריך המג"א למחוק את השעוה מהתפילין, הרי לא נצרך לקרוא בזה, והכתב התחתון קיים, ואולי הוא רק משום הידור הכתב דלא חשיב כתב יפה, ויש לעיין בזה.

הגה: אסור לשבר עוגה שכתב עליה כמין אותיות אע"פ שאינו מכון רק לאכילה, דהוי מוחק.

## עוגות שכתובין עליהן אותיות

ח] וכתב המ"ב (ס"ק יד) "ומותר ליתנו לתינוק". ומקור הדין, במרדכי (פרק כלל גדול, רמז שסט) בשם המהר"ם, וז"ל שם "נשאל לרבינו מאיר, על עוגות התינוקות, שכותבין עליהן האותיות ותיבות, איך אוכלים אותם התינוקות ביום טוב, והשיב אי משום מוחק ביום טוב ליכא איסורא דאורייתא במוחק, אלא על מנת לכתוב כדאמרינן פרק כלל גדול, מיהא איסורא דרבנן איכא, ובתינוק אין לחוש, דקטן אוכל נבלות אין בית דין מצווין עליו להפרישו היכא דלא ספינן ליה בידים" עכ"ל.

## נתינה לקטן

ט] מבואר דדעת המהר"ם דעוגות שכתובין עליהן אותיות, יש באכילתם איסור מחיקה מדרבנן [דאינו ע"מ לכתוב], ולתינוק שרי, דבאיסור דרבנן אין ב"ד מצווין להפרישו כל שלא ספינן ליה בידים. והקשה הבדי השולחן (סי' קמז הערה יא) דאף באוכל מעצמו מצווה האב להפרישו, כמבואר לקמן (סי' שמג ובמ"ב שם ס"ק ג) ולא מסתבר שאין האב נמצא בחגיגה זו שמתחיל הבן ללמוד תורה.

## נתינה לידו אי חשיב ספיה

י] עוד העיר שם הבדה"ש, דלכאו' מה שנותנין לו לתינוק בידיו ג"כ נחשב לספיה, וא"צ בדווקא שיאכילו לתוך פיו, ועיי"ש מש"כ בזה. והגר"ז (שו"ע הרב סי' שמג סעיף י) כתב לחלק דדוקא גבי מאכלות אסורות, אסור ליתן לקטן בידיו לאכול, אבל באיסורי שבת דרבנן, מותר ליתן לקטן כשעושה כן לצורכו והנאתו, ולא חשיב ספיה בידים, ומ"מ ליתן להדיא לתוך פיו אסור דחשיב ספיה, וכמבואר במרדכי.

יא] ובאמת לא מצאנו בפוסקים שחילקו בזה, ובבדה"ש (שם) הקשה מהמבואר לעיל ברמ"א (סי' רסו סעיף ו) במי שהחשיך עליו הדרך שלא יתן לקטן בשבת את משאו, ודווקא מבעוד יום התירו [וכמבואר שם במ"ב ס"ק טו], הרי דאף באיסורי שבת דרבנן, החשיבו זאת כספיה. וכן הקשה בתהל"ד (סי' שמג ס"ק ב) ממ"ש הרמ"א לעיל (סי' שא סעיף כג) דאין הקטן יוצא בזג שלו, דנחשב לספיה כמבואר שם במג"א, הרי דלא חלקו בין איסור שבת לאיסור נבילה.

## כשהכתב מתוך העוגה עצמה

יב] וכתב המ"ב (ס"ק טו) "ודוקא כשכותבין על העוגות אותיות מדבר אחר, אבל כשהכתיבה היא מהעוגה עצמה בדפוס או בידים שרי, דאין שם כתיבה עליה, וממילא לא שייך בזה מחיקה". והיא דעת הר"ש הלוי (הביאו המג"א ס"ק ו), דאין שם כתיבה אלא על כתב שהוא חיצוני מהעוגה, אבל כתב מהעוגה עצמה אין ע"ז שם כתיבה ומחיקה. והקשה התהל"ד (ס"ק ג) דלגבי גיטין הוי כתב גמור כמבואר בשו"ע (אבה"ע סי' קכה סעיף ד) ומאי שנא גבי שבת דלא נחשיבנו לכתב, וכן הקשה בחזו"א (סי' סא) וכתב שם דמשום כן הניחו המג"א בצ"ע.

יג] וברמ"א בהלכות פסח כתב (סי' תעה סעיף ז) דנהגו לעשות סימן בג' המצות בשעת האפיה, לסימן מהו הראשון והשני והשלישי, וכתב שם במ"ב (ס"ק מז) דלא יעשו אותיות להיכרא, דכשישברו אותה הרי הוא מוחק ביו"ט, והוא משו"ת הרמ"א (סי' קיט) ובפשטות היו מסמנים מהבצק עצמו, וא"כ לדברי המ"ב שפסק כהר"ש הלוי אין בו איסור מוחק, וצריך לדחוק שהיו עושין כן מדבר חיצוני וצ"ע.

יד] ובדגול מרבבה, הביא ראיה להיתר, מהמבואר בפסחים (לז.) דיוצאין בסריקין המצויירין בפסח, אלא דלכתחילה לא יעשה כן משום חשש שהיה, הרי דלא חששו אלא משום שהיה, ולא משום איסור מחיקה הציורים [דמדקאמר 'יוצאין' ע"כ ביו"ט קאי] דבוודאי גם בציורים שייך איסור מחיקה.

## כשהוא צורת הפת

טו] ודעת החזו"א כנ"ל דאין בזה חילוק, ואף כשהוא מהעוגה עצמה חשיב כתב ואסור משום מוחק, וכתב לדחות הראיה מסריקין המצויירין, וז"ל "ויותר נראה דצורה על הלחם, לא חייל עליה שם צורה, אלא זהו תמונת הפת".

ובביאור סברתו נראה, דכל שהוא צורת הפת, אין ע"ז שם ציור, ולכך אין לאסור משום מוחק, ובסתם ציורין שמציירין על הפת הרי הוא תמונת הפת, משא"כ באותיות הכתובים בפת, אינו תמונת הפת אלא האות יש לה משמעות, ולכך חשיב אות ואסור משום מוחק, וע"כ חלות או עוגיות שכתובין עליהם שם המפעל המייצר, והוא מתוך העוגה או החלות עצמן, לדעת הר"ש הלוי והמ"ב מותר לשוברן, ולדעת החזו"א אסור לשוברן.

## עוגיות בצורת חיות, או שמוטבע עליהם חיות

טז] וכן עוגיות שהן עצמן בצורת אותיות נראה דלדעת החזו"א אסור לשוברן, וכן כתב בחוט שני (ח"א פכ"א ס"ק ב). ונראה דגם כשמצוייר עליהן ציור נוסף הבא להביע משהו, וכגון שמצוייר עליו דמות חיות וכדו' וכגון ציור פרה המוטבע על השוקלד, אינו מתמונת הפת, אלא בא להביע משהו נוסף ושייך בו איסור מוחק.

## תרי דרבנן ופסיק רישא

יז] כתב המ"ב (ס"ק יז) וז"ל ''עיין בספר דגול מרבבה שמצדד להקל בעיקר הדין הזה והביאו בשע"ת, ויש לסמוך עליו כשאינו שובר במקום האותיות בידו רק בפיו דרך אכילה". דדעת הדגול מרבבה, דמותר לשבור עוגיות בפיו, ואין לחוש למחיקת האותיות, כיון דהוא מקלקל וגם כלאחר יד, והוי אינו מתכוין בתרי דרבנן, והמהר"ם שהביא המרדכי שלא התיר אלא לקטנים, ביאר שם דכיון דאוכלין זאת לסגולה, לא חשיב מקלקל, אלא הוא מחיקה שיש בו תיקון, וגם חשיב מתכוין ולכך לא התיר אלא לקטנים [וקצת דוחק, דבמרדכי שם משמע דלגדולים אסור, ולא מצוי שאוכלים הגדולים לסגולה].

ומבואר דעת המ"ב דצידד להקל כדעת הדגול מרבבה [עכ"פ כשהוא דרך אכילה, וכדעת הט"ז להלן], אולם בחזו"א (סי' סא) חולק על ההיתר הזה, דאין חילוק בין חד דרבנן, לתרי דרבנן, ובשניהם יש להחמיר ולאסור בפסיק רישא, אף שאינו מתכוין לכך, וז"ל שם "מיהו עיקר ההיתר דתרי דרבנן אינו מוכרע, וכמש"כ שם, ואין לו מקור בגמרא".

## דרך אכילה

יח] ובט"ז (ס"ק ב) כתב דמותר למחוק האותיות דרך אכילה, דהא אפי' בבורר שהוא אב מלאכה דאורייתא, מותר לברור אוכל מתוך פסולת כיון שהוא דרך אכילה, ובוודאי אף במוחק כי האי שהוא דרבנן. אולם דעת החזו"א (שם) דלא דמיא כלל לבורר, דסתם אכילה שאוכל האדם, הוא דרך ברירה, שבורר ואוכל את הראוי למאכל, ולכן אין שם מלאכה עליה, אלא שם אכילה, משא"כ במוחק שאין שייכות בינה למעשה אכילה, אלא במקרה הזדמן כאן אכילה שיש בה מחיקה, ולכך עדיין שם מוחק עלה.

## העולה לדינא

יט] העולה לדינא, דדעת המהר"ם דהשובר או אוכל עוגה שיש בו אותיות אסור מדרבנן משום מוחק [אלא דהוא מקלקל דאינו ע"מ לכתוב], ומצינו בפוסקים בזה כמה צדדים להקל בזה. **א.** בדרך אכילתו, כיון דהוא תרי דרבנן, מקלקל וכלאחר יד, ויש להקל בזה באינו מתכוין [דגול מרבבה, וכן צידד במ"ב, ולדעת החזו"א אין להקל בזה]. **ב.** 'דרך אכילה' ודומיא דבורר וטוחן דכשהוא דרך אכילה אין שם מלאכה עליה [ט"ז. והחזו"א חולק דלא שייך בו פטור דדרך אכילה]. **ג.** כשהוא מהעוגה עצמה, דלא חשיב כתב וממילא לאו שם מוחק עלה [מג"א בשם הר"ש הלוי, והביאו במ"ב, והחזו"א והתהל"ד חולקים, ומ"מ גם לדעת החזו"א בציורים שניתן להחשיבם כתמונת הפת, אין ע"ז שם ציור].

## בליעת גלולות שרשום עליהם אותיות

כ] וכאמור דעת החזו"א דאין להקל בשבירה או אכילת העוגות שיש בהן אותיות, ומ"מ כתב בחוט שני (שם) דמותר לבלוע גלולה שרשום ע"ג אותיות, דפעולת המחיקה נעשית אחר שנבלע בבטנו דכבר אבוד מהעולם, ואין ע"ז שם מחיקה. והוא חידוש שאין מחיקה באופן הזה דסו"ס גורם למחיקה.

**דינים העולים**

1. המוחק אותיות ממש והוא מתקן, או שמוחק טשטוש וכדו', ומכין מקום לכתיבה חדשה, נחשב למוחק ע"מ לכתוב, וחייב [שו"ע ובה"ל].
2. הסרת שעוה מעל הכתב, לדעת הב"ח חייב משום מוחק, ובשבות יעקב היקל בשעוה יבשה, אולם הכרעת הבה"ל לאיסור. ובדיו שטפטף מעל הכתב, חייב משום כותב [בה"ל].
3. ספר תורה שנטף על האותיות מקצת שעוה, דעת רוב הפוסקים וכן פסק המ"ב דהספר כשר, ומ"מ אם נמצא בין גברא לגברא יוציא אחר, כדי שיוכלו לקרוא מתוך הכתב, ובשבות יעקב חילק דכהשעוה לחה פסול, ובשעוה יבשה יורידנו [וקצת משמע דס"ל גם דהס"ת כשר].
4. עוגיות שכתובין עליהן אותיות, אסור מדרבנן לשוברן, דהוא מוחק [שלא ע"מ לכתוב], ומותר ליתנן לקטן, ובלבד שלא יאכילו ממש, ולכאו' אם האב נמצא שם צריך למנוע ממנו.
5. לדעת הט"ז יש להתיר דרך אכילה וכמו בורר וטוחן, והחזו"א חולק דלא שייך בו ההיתר דדרך אכילה.
6. לדעת הדגול מרבבה יש להתיר בשעת אכילה כיון דהוא תרי דרבנן, מקלקל וכלאחר יד, וכן נקט המ"ב, ודעת החזו"א דאסור.
7. אותיות שהם מתוך הפת עצמו, לדעת הר"ש הלוי וכן פסק המ"ב אין עליהם שם כתב ומותר לשוברן, ולדעת החזו"א והתהל"ד חשיב כתב ואסור, וכתב החזו"א דכל שהוא צורת הפת אין ע"ז שם כתב ומותר, וכגון עוגיות שמעוטרות קצת בקישוטים. אבל אם מוטבע עליהן חיה מסתבר דחשיב צורה, וכגון שוקולד שמוטבע עליו פרה, לדעת החזו"א אסור לשוברן.
8. אף לדעת החזו"א, מותר לבלוע גלולה שרשום עליה אותיות, דהמחיקה נעשית אחר שכלה מהעולם [חוט שני] וצ"ע בזה.