6 מ_מ רקתא
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / גרמי ולא יחפור - הרב יהודה אלבוים / מראי מקומות

בס''ד **סוגיית רקתא**

**מדוע אין חייב ברקתא מצד אש וכמניח אסו''מ בראש הגג**

**א**. א. התוס' רי''ד תי' דכיון שעושה בתוך שלו א''א לחייב לר' יוסי מדין אש, וכ''כ הרמ''ה אות ק''ז דיתכן שלרבינא אין חיוב באש אלא בהדליקו ברשות חבירו או ברה''ר אך מדליק אש בתוך שלו פטור, ובשטמ"ק כתב בשם הראב"ד דהא דאינו חייב משום אש הוא משום דאי"ז מקום פשיעה ומקום שמירה והוא עושה בתוך שלו, ועי' ברכ"ש סימן י"ח סק"א ובסימן י"ט סק"ד.

ב. והראשונים שלא תי' כן לכא' ס''ל דכיון שהאש הולך בתוך של חבירו אין את ההתר של עושה בתוך שלו כי ממונו הולך בתוך של חבירו, ובשורשים אע''פ שהולכים בתוך של חבירו, תי' הרמב''ן שאין חייב מצד ממון המזיק משום דהו''ל נולד.

ג. והתוס' רי''ד והרמ''ה י''ל דמודו בממון המזיק שהולך בתוך של חבירו, ורק כשאינו ממונו כאש או רקתא שמפקירן ס''ל דא''א לחייבו משום שאין ממונו הולך בתוך של חבירו, ומה שחייבה תורה על אש שיצר אע''פ שאינו ממונו, אינו יכול להחשיבו לעושה בתוך של חבירו, ובשורשים שאסור לקוצצן לר' יוסי וא''כ אינו מפקירן י''ל דאף התוס' רי''ד יודה לקושיית הרמב''ן.

ד. עי''ל על פי מש''כ הברכ''ש ב''ק סי' י''ז סק''ו לחלק בין דין הכרייה שיש בבור לדין המבעיר שיש באש, דבבור אי לא כרה אין עשאן הכתוב, והוי רק צורה שיחשב בור שלו, משא''כ באש ההבערה הוא חלק מהמחייב, ולא משום שיחשב כשלו – שהרי לא כתוב עשאן הכתוב וכו' על אש – ונ''מ בקלב''מ בשעת הכרייה או ההבערה דבבור יתחייב ובאש יפטר עי''ש, ואולי כוונתו דבאש רק משום שיש לניזק תביעה שלא יעשה אש חייב, משא''כ בבור די בתביעה שבורו לא יזיקנו, וכיון שחייב באש על ההבערה ולא די לחייבו על כך שהאש מזיקה, לכן כשהבעיר בתוך שלו יש את הפטור של עושה בתוך שלו, ואפי' כשאינו מפקירן, אך כשאינו מפקירן יש לחייבו מצד שור ולכן בשורשים אף התוס' רי''ד יודה לקושיית הרמב''ן, אך ברקתא אף כשלא יפקירן א''א לחייב מצד שור מכיון שכח אחר מעורב בו.

ה. הנתיה"מ סימן קנ"ה סקי"ח הק' ע"ד התוס' שהקשו הכא דליחייב משום אש, מדוע לא הקשו כל על כל ההרחקות דפירקין דהוו בכלל ד' אבות נזיקין, ובברכ"ש סימן י"ט סוסק"א כתב דאף דגפת יש לו דין אש מ"מ ל"ד לאש ממש דהכא הוא מזיק דממקומו מלחלח והוי עושה בתוך שלו, משא"כ באש שהולכת לרשות חבירו.

ו. צ''ע מדוע לעיל כג. בדם ועורבין ס''ד דפליג ר' יוסי, ואין חייב מדין אש, וי''ל שתי' הראשונים על רקתא שייכים גם בדם משום שאין הדם מזיק כאש ששורפת אלא המגע בין הדם לתמרים מזיק וזה העורבים עושים, אך צ''ע בב''מ קי''ז. בפסקי מיא והדר נפלי מדוע אין חייב מדין אש, וכאן לא שייכים תי' הראשונים על רקתא, ואולי מודו הראשונים שא''א לחייב מצד אש דממונו וכנ''ל, ולא הקשו אלא למד''א אשו משום חיציו, ובב''מ לא שייך לחייב מצד חיציו כמו שבבידקא דמיא אין חייב על כח שני מדין אשו משום חיציו.

**ב**. א. ר' יונה והרשב''א תי' דלא התחדש באש לחייב כשכח אחר מעורב בו רק כשהרוח מוליכה, ולא כשהרוח שותפה להזק, ולכן רק באסו''מ שהכובד מזיק והרוח רק מסיטה את האסו''מ מראש הגג ואח''כ נופל מכח הכובד של באסו''מ חייב, משא''כ ברקתא שהרוח זורקת את הרקתא ומזיקה, וכ''כ השטמ''ק בב''ק דף ס'. בשם הרא''ה, דאי הרוח גם שותפה בהזק האסו''מ פטור על חלק זה, וכעין זה כתב רבינו פרץ בב''ק נט: - הובא בשטמ''ק שם – שאין חייב אלא כשעשה את האש בעצמו ולא מהני סיוע הרוח ביצירת האש אלא רק בהולכת האש ולכן המניח גחלת במקום שרו''מ תלבהו פטור, משום שאין חייב אלא כשהרוח מוליכה ולא כששותפה ביצירת האש, ותוס' שם הוכיחו שחייב אף כה''ג עי''ש, וכשיטתם כאן שלא תי' כר' יונה והרשב''א וכדלהלן, וכשיטתם בב''ק יט: ד''ה וכי אתמר דבעל הדליל חייב מדין אש אע''פ שהתרנגול בעט בדליל ועי''ז ניזוק – ועי' חזו''א ב''ק סי' ב' סק''ד ד''ה בש''מ, ובמכתב הגרשש''ק סוף ב''ק שכתבו שגם לפי הרשב''א חייב בדליל משום שכובד הדליל גם מזיק ולא דמי לרקתא עי''ש, אך הנחל''ד שם כתב שרש''י נח' על תוס' שם ואין חייב בדליל מדין אש מטעמא הנ''ל שאין חייב אלא כשרוח מוליכה ולא כשהרוח מזיקה.

ב. יש לעיין לשיטתם מה הקושיא מגץ ומה התשובה, ולכא' צ''ל דס''ד שהרוח שותפה להולכה, והתי' הוא שמכח המכה לחוד הולכת ומזיקה בלא הרוח כלל, ולא יתחייב אם בלא כוחו לחוד לא היה מזיק, ובתוס' מבואר לא כך ומוכח שאין כוונתם כר' יונה והרשב''א.

ג. לכא' ברוח שתוליך סכין ותזיק לא יתחייב לדעת ר' יונה והרשב''א, משום שהרוח מזיקה ולא הסכין, ורק כשנופל הסכין מכח כובדו יתחייב, אך הנחל''ד שם כתב שכיון שמחמת חידודו מזיק נחשב שהסכין הזיק, ורק בדליל שאין בו שום כח להזיק, ורק ההתזה מזיקה פטור, ולכא' היה מקום לדון שגם בדליל אילו היה רך כצמר לא היה מזיק ואולי זה כוונת החזו''א הנ''ל שהכובד שותף בנזק משא''כ רקתא שאין לו שום כובד, אך לכא' גם ברקתא יש כח מזיק ולא כל דבר דק שהולך מזיק אלא רק רקתא שיש לו תכונה ששורט וצ''ב.

ד. לכא' צ''ב דאמנם הרוח מזקת ולא האש אך הרי הוא עשה שהרוח תזיק וא''כ יצר את הרוח לאש, ומ''ש ממקרב אש שלא יצרו אלא רק קרבו שחייב, וצ''ל שבמקרב האש נגע באש ויצר את המזיק בידים, משא''כ ברקתא שלא נגע ברוח יצרו למזיק רק בגרמא, כ''כ החזו''א ב''ק סי' ב' סק''ד ד''ה ב''ב כ''ו, ובסי' א' סק''ו, על דבר דומה עי''ש.

ה. הפותח חלון ועי''ז באה רוח והפילה והזיקה לכא' לדעת הרשב''א אינו חייב מדין אש, ולדעת התוס' שלא תי' כתוס' ישל''ע.

**ג**. א. עי' בתי' התוס', וצ''ב כוונתם וכדהקשה המהרש''א הרי גם באסו''מ הרוח מפילתן ומ''ש מרקתא, ובאבהא"ז פי"ד מנז"מ ה"ז פי' - וכן נראה בדברי התוס' בב''ק נט: ד''ה ליבתה הרוח ובדף ס. ד''ה ליבה וד''ה רב אשי ובשטמ''ק כאן בשם התו''ר – דכל שלבדו עושה פעולה שאחר גמר פעולתו הדבר יזיק ברו''מ חייב, דכיון שיכול להזיק ע''י רו''מ אע''פ שהרוח שותפה ביצירת האש או בהזק, הרי יצר **לבדו** מזיק, דמזיק הוא כל דבר שברו''מ יהיה הזק על ידו. משא''כ בליבה וליבתא הרוח שצריך **שבשעת** ליבויו יהיה רוח א''כ יצר מזיק בשותפות הרוח ולא חייבה תורה אלא בעושה לבדו את האש, ואי ילבה **ואח''כ** ילבהו הרוח יתחייב כי לבדו עשה את המזיק, ולכן באסו''מ חייב כי לבדו הניחם על הגג ואה''נ אילו יניחנו בסיוע הרוח על הגג יפטר, משא''כ ברקתא רק בסיוע הרוח **מתנתק** מהבגד ונמצא שרק בסיוע הרוח נוצר המזיק, משום שבלא שיתנתק מהבגד לא יזיק ואין בכח הרוח לנתקו לבד מהבגד, דאילו היה בכח הרוח לחוד לנתקו נמצא שיצר מזיק לבדו לפני שבאה הרוח.

ב. וקושיית הגמ' מגץ הוא שגם הרוח מסייעת כרקתא, ותי' הגמ' שבגץ מכיון שרוצה שיתרחק מכהו בחוזק ומכח כוחו לבד הולך וא''כ הביאו לבדו למקום שיש רו''מ שיזיק, משא''כ ברקתא שאין צריך שיתרחק הרבה, מכהו באופן שבלא הרוח לא יתנתק כלל מהבגד ורק בסיוע הרוח מתנתק, וזה מש''כ תוס' ואי לאו הרוח אין הרקתא הולכת **כלל**, אך עי' בתו"י דכתב וז''ל שאלמלי לא הי' הרוח מעורב עם כח המנפץ בשעת ניפוץ ל"ה הרקתא אזלא כל עיקר אלא היתה נופלת לפניו ושוב לא היתה יכולה לילך ולא להזיק, וזיקא נמי ל"ה מצי ממטי לה בלא סיוע כחו ודמי לליבה וליבתה הרוח דפטר עכ"ל.

**ד**. הרמב"ן בדינא דגרמי ד"ה ודקא קשיא לן כתב, דהוא משום דאילו היתה הרקתא הולכת מכחו, היתה נופלת לארץ ושוב לא הי' הרוח מזיזה כלל והרוח מוליכתו היפך מכחו עי''ש, ועי' בנתה''מ סי' קנ''ה סקי''ח דתמה בדבריו, ויש מי שפירש שכיון שרק ברגע שנופל יכול להזיק אין ע''ז שם מזיק, משא''כ באסו''מ שבמשך הזמן יבא רוח ויזיק, ועי' ביש"ש פ' הכונס סימן כ"ד שכתב שכוונת התוס' כהרמב''ן.

--------------------------------------------------

א. בביאור מח' רבינא ומר בר אשי כתבו התוס' והראשונים כאן ותוס' בב''ק דף ס' ד''ה רב אשי, דלכו''ע פטור וכרב אשי בב''ק דלא ילפינן משבת, אלא שלמר בר רב אשי ילפינן דאי בשבת חייב הוי לפחות גרמא דגירי, ובדעת רבינא יש לדון אי ס''ל דאינו אפ' גרמא דגירי, וכ''כ הרשב''א בסוגיין, או שרבינא נח' וסובר שאין ר' יוסי מודה בגרמא דגירי והגמ' בכב: אינו כרבינא, וכ''נ ברמ''ה בסוגיין – דכתב דקי''ל כרבינא כדקיימא לן בסולם דמודה ר' יוסי – ותוס כאן כתבו שסולם ונמיה חמור יותר מרקתא ואף לרבינא י''ל דבגרמא דגירי מודה ר' יוסי, אך אח''כ הקשו מדם ועורבים וכתבו שהסוגיא שם אינו כרבינא, ויש לדון אם כוונת התוס' דגם בסולם ונמיה חולק ר' יוסי, או רק בדם ועורבים.

ב. אך הרמ"ה באות ק"ז האריך דלמר בר רב אשי גם חייב בתשלומין, ול"ד לליבה וליבתה הרוח, דלא הועילו מעשיו בגוף הדבר הניזק, עיי"ש, וכ"כ השטמ"ק בשם הראב"ד והתורי"ד והבעל העיטור.

ג. הריטב"א כתב דסברת רבינא הוא משום דס"ל דדין ההרחקה בגרמא דגירי הוא רק בדבר קבוע אך בדבר שאינו קבוע א"צ להרחיק, ואזיל לטעמי' לעיל כ"ד ב' שכתב בדעת רב אשי, דבגורן שאינו קבוע א"צ להרחיק, שלא אסרו גרמא בנזיקין שלא יהי' עושה בתוך שלו, אלא בדבר קבוע.

ד. כתבו התוס' ד''ה זיקא, דאף אי ברקתא א''צ להרחיק, י''ל דבנמיה צריך להרחיק משום דבהדי וכו', ויש לפרש כוונתם בתרי אנפי, י''ל דפי' דבעודו אוחז את הסולם עלתה הנמייה, כדפי' רש''י לעיל כב:, וע''י העמדת הסולם מקרב את הנמייה לשובך, וי''ל דאף אם עלתה הנמייה אחר הנחתו, ע''י הנחתו הגיע הנמייה לשובך, משא''כ ברקתא הרוח לא הגיע על ידו למקום אחר, אלא רק גרם לרוח להזיק.