15 - מ_מ סילוק בזוזי
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / מ_מ שעבודים

בס''ד

**בגדר סילוק בזוזי**

כתבו הראשונים בסוגיא דקטיני דאביי דסילוק בזוזי אינו פרעון החוב ע''י המעות, אלא ''הרי הוא כאילו הגבוה אצלו ממש וחזרו וקנו אותה ממנו''

ומצינו כמה נ''מ בין פרעון לסילוק בזוזי

א. בגמ' מבואר דאם היה ליורשים קרקע כשיעור חצי מהחוב ופרעו היורשים חצי מחובת אביהם, נשאר שעבוד המלוה על הקרקע, ויכול המלוה לטרוף את הקרקע עבור שאר החוב, אך אם לא התכוונו לפרוע חובת אביהם, אלא לסלק את המלוה, אין המלוה יכול לחזור ולטרוף את הקרקע, ולכא' מבואר בגמ' שיש אופן של פריעת חוב האב, ויש אופן של סילוק המלוה שגדרו כמוש''כ הראשונים ''הרי הוא כאילו הגבוה אצלו ממש וחזרו וקנו אותה ממנו'' - ובסתמא פורעים חובת אביהם היכא שיש עליהם מצוה לפרוע חובת אביהם, עי' קצוה''ח סי' ע''ה סק''ד, וקו''ש אות ש''ז -

ב. הראשונים כתבו דכיון שאינו פרעון, אלא סילוק, אין יכול בע''ח המאוחר, לטרוף מהיורשים, משום דהוי כמי שקנו קרקע לאחר מות אביהם - ואין להקשות דהרי יש לבע''ח המאוחר שעבוד על הקרקע, וא''כ קנו קרקע משועבדת, משום שהרי הם באים מכח הבע''ח המוקדם, וכמו שאין הבע''ח המאוחר יכול לגבות מהמוקדם, כך אינו יכול לגבות מהקונה שקנה מהמוקדם - וכך פסק השו''ע בסי' ק''ז סעי' ו', וכתב החזו''א חו''מ סי' י''ד סק''ו דהדין כן גם בלוקח שסילק את המלוה.

ג. הראשונים לא הוכיחו את הדין הנ''ל מסוגיין אלא רק מהירושלמי, ולכא' משום דס''ל כמוש''כ התשב''ץ ח''א סי' י' דאין מבואר בסוגיין שהיורשים יכולים לסלק את המלוה בע''כ, אלא י''ל דהתרצה המלוה לכך, ואולי אפי' היה חפץ במעות, וא''כ י''ל דכיון שהסכים המלוה להסתלק ע''י מעות בע''כ מחל על שעבודו - או שקנו ממנו את השעבוד נכסים - דרק על דעת כן הביאו לו היורשים את המעות, שלא יחזור ויטרוף שוב את הקרקע, ועי' רש''י דכתב דמי קטינא כשאר מכר ולא כפריעת החוב, ויש לפרש כוונתו דקנו ממנו את השעבוד, וזה אינו סיבה שבע''ח מאוחר לא יוכל לטרוף, אך הריטב''א כתב על דברי רש''י ושמעינן מינה שאם בא בעל חוב מאוחר לטרוף ממנו אינו רשאי שכבר קנאוה מבעל חוב ראשון, ומבואר בריטב''א דכוונת רש''י דהוי כקנו את הקרקע מהמלוה, ולא רק את השעבוד, אלא דאכתי אין מבואר ברש''י שאף בלא הסכמת המלוה הדין כן.

ובספר התרומות שער כ' ח''א אות ג' מבואר דאיירי בסוגיין דסלקו את המלוה בעל כרחו, וכתב הגידולי תרומה שם על דברי בעה''ת וז''ל ואולי דלישנא דסלוקי סלקיה קא דייק, דאי טעמא משום דאיהו סבר וקביל לא הוה ליה למתלי מילתא ביתומים אלא בדידיה לומר דכבר נסתלק, אבל מדקאמר סלוקי סלקיה משמע דבדידהו תלי לסלוקיה בעל כרחיה דמלוה.

ד. לוקח שפרע את חובו של המוכר, יש לדון שאינו יכול לחזור ולתובע את המוכר, דקי''ל כמד''א דפורע חובו של חבירו פטור, ומכח האחריות שכתב לו המוכר אינו יכול לתבוע משום שלא טרפו ממנו את השדה, ורק בלוקח שסילק את הבע''ח בדמים, דחשיב כאילו גבה המלוה וחזר וקנה ממנו, יכול לחזור על המוכר מכח האחריות.

ה. ואף את''ל דאין כאן פטור של פורע חובו של חבירו, אכתי כל תביעתו על המוכר הוא מכח שפרע את חובו, ולא מכח אחריות, וא''כ לא יוכל לגבות מנכסים שמכר המוכר לפני שפרע הלוקח את חובו, ואף ממה שמכר אח''כ לא יוכל לגבות משום שאינו אלא כמלוה על פה, ורק אם סלקו בזוזי, ויכול לגבות מכח האחריות יש לו שעבוד נכסים משעת המכירה - חזו''א חו''מ סי' י''ד סק''ו -

ו. בע''ח מאוחר שהגיע זמן פרעונו לפני בע''ח מוקדם, ובא לגבות מיורשים או לקוחות, אם יסלקנו היורש או הלוקח בזוזי, כשיגיע אח''כ הבע''ח המוקדם יוכל לטרוף ממנו, ולא יעזור מה שנחשב כקנאה מהבע''ח המאוחר, ועי' בריטב''א שכתב דבכה''ג הלוקח או היורש יוכלו לתבוע את הדמים מהבע''ח המאוחר, ולכא' הוא רק משום שלא פרע לו את החוב, אלא רק סלקו דהוי כפרע לו וחזר וקנאה, וכיון שבא המוקדם וטורף, בטל הא דחשיב כאילו חזר וקנאה, ולכן צריך להשיב לו את מעותיו, ועי' נתה''מ בסי' קצ''ד סק''ו, שדן אם יכול הלוקח לתבוע מהמוכר את הדמים שנתן לבע''ח המאוחר.

ויש לעיין באופן הנ''ל שטרף המאוחר, ואח''כ טורף המוקדם מהמאוחר, האם כעת יוכל הלוקח לסלק את המוקדם בזוזי.

ז. ביסוד דברי הראשונים דסילוק בזוזי הוא ''כאילו הגבוה אצלו ממש וחזרו וקנו אותה ממנו'' יש לבאר על פי מש''כ בשי' ר' נחום ב''מ סי' ט''ז דהנה מכבר שמעתי ממו"ח מרן הגרח"ש זצ"ל לבאר הך פלוגתא אי מצי לסלוקי בזוזי, דזה תלוי בגדר עיקר דין שיעבוד, דאי נימא דעיקר השיעבוד הוא על עצם הקרקע, נמצא שדינו של הבע"ח בקרקע קודם לדין הלוקח, ועל כן מצי לגבות ממנו גוף הקרקע ואינו יכול לסלקו בדמים, אבל אי נימא דכל עיקר השיעבוד אף כלפי הלוקח הוא להוציא מן הקרקע את דמי החוב ואין לבע"ח זכות בעצם הקרקע כלל, שפיר מצי הלוקח לסלקו בזוזי דזהו עיקר דינו לקבל דמים מן הקרקע, עכ''ד, וכעין זה כתב הגרשש''ק בב''מ סי' ט''ז.

ואולי יש לפרש כן בדברי הריטב''א בסוגיין דכתב וז''ל דרמי בר חמא סבר ... דבעל חוב בהאי ארעא כדידיה חשיבא לגבי לוקח ... ורבא סבר ... מצי לוקח לסלוקיה בזוזי וארעא דלוקח הוי וליכא לבע"ח אלא תביעת ממון עכ''ל.

ועל פי זה י''ל דכיון דאין למלוה זכות לקבל קרקע, אלא את ערכו של הקרקע, א''כ הו''ל כעין מש''כ הקצוה''ח בסי' שנ''ג סק''ב שיש סוג של שותפות שלאחד יש בעלות בערך החפץ, ולאידך יש בעלות על גוף החפץ, וצורת חלוקת השותפות הוא שיתן זה שיש לו בעלות על גוף החפץ את ערכו של החפץ, וא''כ נמצא שהלוקח מביא למלוה את דמי הקרקע המשועבד לו, ועי''ז קונה גם את ערכו של הקרקע - ויש לעיין לפי''ז אי נימא למפרע הוא גובה על המעות שקבל במקום הקרקע -

והקצוה''ח בסי' ק''ז סק''ה כתב דדין סילוק בזוזי הוא מדין שומא הדר, וא''כ דין סילוק זוזי אינו אלא מדרבנן, וצ''ב דלכא' דין שומא הדר הוא תקנה למי שלא היה לו מעות בשעת הגבייה, וכל זה אינו אלא כשהיה דינו שיכול לסלקו בזוזי, אך כיצד אפשר לומר שכל הדין של סילוק בזוזי הוא מדין שומא הדר, ומבואר בדברי הקצוה''ח שהדין של סילוק בזוזי אינו מן הדין, אלא הוא מדין ועשית הטוב והישר, וכמו שיש דין שומא הדר מדין ועשית הטוב והישר, מכח זה יש גם דין שיכול לסלקו בזוזי, וכן מבואר בקצוה''ח בסי' ק''ט סק''א, ועי' תומים סי' ק''א סק''ג.

ח. האחרונים דנו אם אפשר לפרוע חובו של חבירו בע''כ של המלוה - עי' גליון רעק''א לשו''ע חו''מ סי' ע''ד סעי' ב' שהביא מהריב''ש שאינו יכול לפרוע בע''כ, וכ''כ ההפלאה בדף צא א, ועי' משל''מ פ''ה מלו''ל הי''ד, ביאור הגר''א יו''ד סי' ש''ה סקי''ז, חמד''ש יו''ד סי' ל''ב, חזו''א אה''ע סי' קל''ו דף לג א, וסי' קמ''ח דף כט א, חי' הגרשש''ק ב''מ סי' ט''ז, קו''ש קידושין אות ל''ד - ויש שהוכיחו מסוגיין דאינו יכול לפרוע בע''כ, מהא דאיכא מד''א דלא מצי לוקח לסלוקי בזוזי, ולכא' יש לדחות דאע''פ שיכול הלוקח לפרוע חובו של המוכר בע''כ של המלוה לכו''ע, ועי''ז יסלק את המלוה, אך יפסיד בזה את מעותיו, ולא יוכל לחזור על המוכר, ואפי' אם יוכל לחזור עליו, לא יהיה לו שעבוד נכסים, וכן יפסיד אם יש למוכר עוד בע''ח מאוחר, ולכן אין מצוי כל כך שירצה הקונה לפרוע את חוב חבירו, אלא רק לסלק את המלוה, ובזה נח' אם יכול הלוקח לסלק את המלוה או לא, אך אין כתוב שאם חפץ לפרוע את חובו של הלוה שאינו יכול לפרוע את חובו בע''כ של המלוה.

בשיעורי ר' שמואל ב''מ דף טו א אות רכ''ד הביא שהגרי''ז דחה את הראיה מסוגיין, די''ל דאע''פ שאפר לפרוע חובו של חבירו בע''כ, כל זה רק כשאין המלוה מוכן להפרע, אך כאן שרוצה להפרע מהקרקע, אין יכול לפרוע אחר את חובו בע''כ.

ט. כשהלוקח מסלק בזוזי, נפטר הלוה מחובו, ואי נימא דא''א לפרוע חובו של חבירו בע''כ של המלוה, כיצד נפקע החוב ע''י שסילק את המלוה בזוזי, ולפי המבואר בראשונים דסילוק בזוזי ''הרי הוא כאילו הגבוה אצלו ממש וחזרו וקנו אותה ממנו'' ניחא דהוי כגבה המלוה את הקרקע המשועבדת לו, ולכן נפטר הלוה.

י. מבואר בגמ' בב''מ דף טו ב דבאפותיקי אין הלוקח יכול לסלקו בזוזי, אע''פ שהלוה עצמו יכול לסלקו בזוזי, ואי נימא דא''א לפרוע חובו של חבירו בע''כ של המלוה, יש לפרש דסילוק לא שייך באפותיקי, אך הלוה יכול לפרוע את חובו בע''כ, אלא שעל פי הנ''ל י''ל דאף אם אפשר לפרוע חובו של חבירו בע''כ של המלוה, אין הלוקח בא לפרוע את חובו של המוכר וכנ''ל, אלא רק לסלקו, משא''כ הלוה אינו יוכל לסלקו - וכדלהלן - וכל דין הלוה אינו אלא שיכול לפרוע את חובו, וזה שייך גם באפותיקי, אלא דנראה בגמ' שמה שיכול הלוה לעשות אין יכול הלוקח לעשות, ויתיישב רק אי נימא דאי אפשר לפרוע חובו של חבירו בע''כ של המלוה.

יא. הדרישה בסי' קי''ד סק''ו כתב דקודם הכרזה יכול הלוקח לסלק את המלוה אף כשאין נותן לו את כל חובו, אך אחרי הכרזה אין יכול לסלקו אלא בכדי כל החוב, ואי נימא דיכול לפרוע חובו של חבירו בע''כ י''ל דקודם הכרזה יכול לסלקו, ולכן מהני כשנותן לו מעות בכדי שיעור הקרקע אע''פ שאינו כל דמי החוב, דכיון דהוי כגבה וחזר וקנה ממנו פקע שעבודו של המלוה ואין יכול לחזור ולגבות את שאר חובו מהקרקע, משא''כ אחר הכרזה אינו יכול לסלקו, אלא רק לפרוע את חובו, וכל שלא פרע את כל חובו נשאר למלוה שעבוד על הקרקע, ולפי''ז כשמסלקו אחר הכרזה, יכול בע''ח מאוחר לחזור ולגבות ממנו, וכן אין יכול לחזור על המוכר מכח האחריות.

יב. ביסוד דברי הראשונים דסילוק בזוזי הוא ''כאילו הגבוה אצלו ממש וחזרו וקנו אותה ממנו'' ועל פי זה כתב הריטב''א בשם רש''י דלכן בקטינא דאביי דהיורשים סלקו את המלוה, אין יכול המלוה לחזור ולגבות מהם, יש לעיין דלכא' אף אם גבה המלוה את הקרקע, וחזרו היורשים וקנו ממנו, מדוע לא נימא דנשאר שעבוד של המלוה על הקרקע, דהרי הקרקע משועבדת לכל המאה זוזי, ולא גרע מלוה אחד שהלוה מאה זוזי לב' שהלוו כל אחד נ' זוזי, וא''כ כשגבה רק עבור נ' זוזי, אכתי יש לו בקרקע שגבה עדיין שעבוד על הנ' האחרים, אלא שכל שלא מכרן אין בזה נ''מ דהרי לא יגבה מעצמו, אך כשמכרן לאחר, כיצד פוקע שעבודו, ובשלמא כשמכרן לאחר ע''כ מוחל על השעבוד, דעל דעת שיחזור ויגבה ממנו אין אדם קונה, אך ביורשים שסלקו בזוזי שרק נחשב כגבה וכו' ודאי אין את מחילת המלוה, ועי' נתה''מ סי' קי''ד סק''ב דהביא צד שאין לוקח יכול לסלק אלא כשמביא לו מעות כל החוב, ואולי כוונתו מהאי טעמא עי''ש, אך יקשה מקטינא דאביי וצ''ע, אלא שאי נימא דבקטינא דאביי הסכים המלוה להסתלק במעות, א''כ דמי לגבה ומכר מדעתו את הקרקע לאחר, דודאי אין יכול לחזור ולגבות ממנו וכנ''ל.

י''ל דהרי בב' שהלוו כל אחד נ' זוזי וגבה אחד דעת הרי''ף והרמב''ם דמה שגבה גבה, ואין יכול אידך לחזור ולטרוף מהמלוה שטרף, וא''כ לא עדיף מלוה אחד שהלוה מאה זוזי, ולחולקים דס''ל דמה שגבה לא גבה ויחלוקו אי נימא דסברתם כנ''ל דיש שעבוד לתרויהו על הכל ולכן כל אחד יכול לחזור ולטורף מאידך, ולכן מוכרחים לחלוק יקשה כנ''ל, וע''כ דס''ל דמשועבד לכל אחד רק חצי, וא''כ ניחא אף כאן, אלא די''ל דאע''פ שכל הקרקע משועבדת לב' הבע''ח, כשגבה אחד, אין מועיל תפיסה של השני, משום שב''ד לא יגבו לו את הקרקע, דלא יוציאוהו מהבע''ח שיש לו גם זכות בקרקע, ורק לכתחילה יחלקוהו בין ב' הבע''ח, וא''כ ניחא אף כאן.

עוד יש ליישב על פי המבואר בדברי הרי''ף בדף צג - בתמים דעים, וברמ''ע מפאנו - דהמלוה מאתים זוז, ואין ללוה אלא קרקע השוה ק' זוז, ק' זוז הו''ל מלוה על פה, ומבואר בדבריו דאין המנה משועבד לכל המאתים, אלא רק למאה זוז.

יג. יש לעיין בגוונא דתרי אפדני כשאמר הלוקח למלוה שבא לטרוף שדה אחת, אי שויא לך אלפא זוזי לחיי, ואי לא שקיל אלפא זוזי ואיסתלק, ונתן לו הלוקח אלפא זוזי, האם פקע השעבוד מהקרקע שבא לטרוף, או פקע מב' השדות, ונ''מ אם בע''ח מאוחר יוכל לטרוף ממנו שדה אחת., עי' נתה''מ סי' קי''ד סק''ג.

יד. התבאר לעיל אות ג' דנח' הבעה''ת והתשב''ץ אם בסוגיין איירי דסלקו היורשים את המלוה בעל כורחו, או שיש להעמיד את הסוגיא שהסכים המלוה לקבל מעות, ולדעת התשב''ץ אין להוכיח מהסוגיא דאף בסילוק בע''כ הוי כאילו גבה וחזר וקנאה ממנו, וכן הראשונים שכתבו על פי דברי הירושלמי דאין בע''ח מאוחר יכול לחזור ולגבות ממנו, אין מוכח בדבריהם דאף בע''כ של המלוה הדין כן, ואולי רק כשפרעו מדעת המלוה נחשב כאילו גבה וחזר וקנה ממנו, והוצרכו להוכיח מהירושלמי כן, משום דאין ראיה ממה שהמלוה שהסתלק אין יכול לגבות, לבע''ח מאוחר, די''ל דהמלוה עצמו כשהסכים להסתלק מחל על שעבודו - או מכרו ליורשים - ורק מהירושלמי מוכח דהוי כגבה וחזר וקנה ממנו, ואכתי גם מהראשונים שהביאו את הירושלמי לא מוכח שאף בסילוק בע''כ של המלוה הדין כן, ורק מדברי ספר התרומות שהעמיד את הסוגיא שסלקוהו בע''כ מוכח שאף בסילוק בע''כ הדין כן.

טו. בהפלאה דף קח א לכא' מבואר דכשמסלק בזוזי הרי הוא פורע חובו של חבירו, דהקשה על דעת ר''ת דס''ל דפורע חובו של חבירו חייב, מדוע אם אחריות לאו טעות סופר נפטר הלוה מהלוקח היכא דסלקו בזוזי, ותי' דכיון שאם לא יסלק בזוזי יטרוף ממנו המלוה, א''כ כשפרע אין לו הפסד, וכל כה''ג שלא נפסד כשפרע חובו של חבירו אין הלוה חייב לשלם לו גם לדעת ר''ת, ואי נימא דאינו פורע את חובו אלא מסלקו והוי כגבה המלוה את הקרקע וחזר ומכרה ללוקח, לא קשה מידי על דעת ר''ת, אלא שאולי י''ל דכל היכא שקנה שלא באחריות אמדינן לדעתיה דבא לפרוע את חובו של חבירו בכדי שיוכל לתבוע את המוכר, אילו היה הדין שיכול לתובעו.

טז. עי' חידושי ר' נחום ב''מ דף טו ב שכתב שנח' ר''ח ורש''י אם בכח הלוקח לסלק את הבעל חוב או כל כוחו רק לפרוע את חובו של המוכר - ואף אם אין אדם יכול לפרוע חובו של חבירו ע''כ של המלוה, י''ל דלוקח שאני משום דין מה מכר וכו', עי' יש"ש ב"ק פ"א סי' י"ח, ואולי זה גם כוונת הפנ''י שהובא להלן - וביאר בזה את דברי רש''י בב''מ דף קי ב דרק אם הלוקח מביא למלוה כדי שיעור כל חובו יכול לסלקו, דאם לא יביא לו את כל חובו יחזור המלוה ויגבה ממנו את שאר חובו, ואע''פ שבקטינא דאביי אינו יכול לחזור ולגבות ממנו וכמוש''כ רש''י בסוגיין דהוי כמכירה ולא כפרעון, י''ל דס''ל לרש''י דאיירי בקטינא דאביי מדעת המלוה, כמבואר בדברי התשב''ץ ולפי דבריו אליבא דרש''י כשסילק הלוקח את המלוה בזוזי יוכל בע''ח מאוחר לחזור ולגבות ממנו, וכן נ''מ כנ''ל לענין לגבות מהמוכר מכח האחריות.

יז. ואולי י''ל בכוונת רש''י דאי אינו פורע לו כל חובו, יוכל המלוה לומר שמוכן להפרע את כל חובו מהקרקע, וכל כה''ג יתנוהו למלוה אם אין הלוקח מוכן לתת את דמי כל החוב, עי' ספר התרומות שער ג' ח''ו אות י''א, ש''ך בסי' קט''ו סק''כ, קצוה''ח שם סק''ו, תומים שם סקי''ג.

יח. כתבו התוס' בדף צד א דאע''פ דלוקח מסלק בזוזי, אין בע''ח מאוחר מסלק בזוזי, ועל פי הנ''ל יתבאר היטב, דכיון דסילוק בזוזי הוא כאילו גבה וחזר וקנה, א''כ עד כמה שגבה ממנו המוקדם, ונשאר הלוה מחוייב לבע''ח מאוחר, איזה זכות יש לו בקרקע, הא כל זכותו אינה אלא משום שעל ידי הקרקע נפרע חובו, אך בגוף הקרקע בלא דמיו לא נפרע מידי, משא''כ לוקח או יורש שיש לו מכח קנינו או ירושתו זכות גם בגוף הקרקע, אף בלא זכות בדמי הקרקע.

**האם הלוה עצמו יכול לסלק בזוזי**

אע''פ שפשוט שהלוה יכול לפרוע בע''כ של המלוה, אך יש לדון אם יכול גם לסלקו בזוזי.

נ''מ אם יש שעבוד לבע''ח מאוחר, או אפי' לבע''ח שפרע לו כשפרע לו רק דמי הקרקע, ולא פרע לו את כל החוב.

א. והנה אע''פ דלב' הצדדים יכול לגבות מדין מיניה, אכתי יש נ''מ אם גובה רק מדין מיניה, או מכח שעבוד נכסים, אם ירדו לנכסיו לדעת הרשב''א בסוף גט פשוט, וכן הוא נ''מ לדעת הרמב''ן כשאין הלוה לפנינו או נשתטה.

ב. נ''מ אם יהיה דין קדימה בין הבעלי חובות.

ג. נ''מ כשמכרו הלוה, או מת, אם יגבו מהלוקח, או מהיורש.

ד. ולכא' כל הנ''מ אינם אלא אם לא כתב דאיקני, אך אם כתב דאיקני, אף אם בכוחו לסלק את המלוה, לא גרע קרקע זו מנכסים שקנה אח''כ, אלא דיחשב ללוה ולוה וקנה, ואכתי יהיה נ''מ לדין קדימה.

ה. עי' ספר התרומות שער כ' ח''א אות ג' דאילו היה דין כפיה על היורשים לפרוע ממעות שירשו אביהם, לא היו היורשים יכולים לומר שבאים לסלקו, אלא יכול המלוה לקבוע שהמעות יהיו מעות פרעון, וכמבואר בסוגיית סיטראי, ורק משום שא''א לכופם ביד היורשים לקבוע אם יהיו המעות פרעון או סילוק - ולדעת הרשב''א דכופין לפרוע מטלטלין שירשו מאביהם, איירי במעות שלא ירשו מאביהם, כ''כ הרשב''א בב''ב דף קנז א ובח''ג סי' מ''ד - וא''כ כשמביא הלוה מעות יכול המלוה לקבוע שהם מעות פרעון, ולא סילוק, וישאר שעבוד נכסים, אלא שאם הלוה מביא לו את כל חובו, יכול המלוה לקבוע שהמעות אינם פרעון אלא סילוק, ובע''ח מאוחר לא יהיה לו שעבוד נכסים, ויש לעיין כיצד הדין כשלא קבע המלוה אם הם מעות פרעון או סילוק - ובעצם דברי הבעה''ת הקשו דלכא' לא דמי לסיטראי דהלוה נותן את המעות לפרעון, משא''כ כאן הוי כמי שבא לקנות מהמלוה קרקע ומביא לו מעות, וכי יכול לתופסם בעבור חובו -

ו. הפנ''י בסוגיין כתב דלוקח דמצי לסלוקי בזוזי הוא מדין מה מכר וכו', ואי נימא דהלוה אינו יכול לסלקו בזוזי אלא רק לפרוע בע''כ, א''כ לא שייך דין מה מכר וכו' מכיון שאינו זכות בקרקע, ואפי' את''ל דשייך בזה מה מכר, אכתי תיקשי ככל הנ''ל דאי רק פורע את חובו, א''כ יוכל המאוחר לטרוף ממנו, וכן לא יוכל הקונה לחזור על המוכר מכח האחריות, וע''כ ס''ל להפנ''י דיש ללוה זכות סילוק בזוזי, ועל זה אמרינן מה מכר וכו', אלא דצ''ב מדוע ללוה יש זכות סילוק, ולקונה אין זכות סילוק אלמלא דין מה מכר, וי''ל דכיון שע''י הטירפא נחשב כגובה מהמוכר, ובטל המקח כמבואר בדברי הגרי''ז על פי דברי רש''י בפסחים, לכן גרע הקונה מהלוה, ועי' לעיל אות ט''ז.

ז. כתב השו''ע סי' ק''ד סעי' ט' - על פי שו''ת הרשב''א סי' אלף כ''ה וח''ב סי' רכ''ה - אם בית דין מכרו קרקע של זה להגבות לבעל חוב מוקדם, אין בעל חוב מאוחר יכול לטרוף, אבל אם הלוה מכרו כדי לפרוע לבעל חוב מוקדם, בעל חוב מאוחר טורף מהלוקח עכ''ל, ומבואר דכשב''ד מוכרים את הקרקע, הוי כאילו גבה המלוה וחזר ומכרן ללוקח, משא''כ כשהלוה מוכר אינו יכול לקבוע דיחשב כאילו וכו' אע''פ שכאן אין את סברת ספר התרומות, אלא דלכא' הגדר במכירת ב''ד אינו כהגדר בסילוק זוזי אלא הוא כמוש''כ הגר''א שם וז''ל ''במכרו ב"ד דהוי כאלו הגבו לבע"ח מוקדם דמכירתם היינו גבייתם'', וכח גבייה אין אלא לב''ד ולא ללוה.

ח. עי' פתחי תשובה שם שהביא מח' השבות יעקב עם התומים אם הדין הנ''ל שלוה שמכר וכו' בע''ח מאוחר טורף מהלוקח, אם הוא דוקא בע''ח מאוחר אך אותו הבע''ח אינו יכול לגבות את שאר חובו מהלוקח, או שגם אותו בע''ח יכול לגבות מהלוקח.

ט. כשהגיע זמן פרעונו של המאוחר לפני המוקדם, לכא' לא יוכלו ב''ד למכור את הקרקע ולהגבות למאוחר, דהרי יבא אח''כ המוקדם ויטרוף מהלוקח, אלא יתנו למאוחר את השדה, ולכא' לא יעשו הכרזה, כי הרי בלאו הכי לא ימכרוהו לאחר, ורק כשיבא המוקדם יעשו הכרזה, וצ''ע.

י. עי' בספר התרומות שער מ''ט חט''ו שהביא שי''א שהלוה יכול לסלק את המלוה בדמי הקרקע, אע''פ שלא פרע לו את כל חובו, ואין המלוה יכול לומר דרוצה ליטול את הקרקע בדמי כל חובו, וצ''ב אף אי נימא דפקע שעבודו מהקרקע, מדוע לא יוכל המלוה אחר שסלקו בדמי הקרקע לגבות את הקרקע מדין מיניה ואפי' מגלימא דעל כתפיה, ואולי כוונתו דע''י הסילוק הוי כעומד במקום המלוה, וכאילו קנה את החוב, וצ''ע, ונ''מ נמי לגבי בע''ח מאוחר אם יוכל לגבות מהלוה קרקע זו, ולדעת השבות יעקב הנ''ל באות ח' י''ל דרק המלוה שסלקו בזוזי אינו יכול לחזור ולגבות את הקרקע.

יא. כתב בספר התרומות שער ד' ח''ב סי' ג' ואי אית ליה ארעא וזוזי או מטלטלין וזוזי, בזה יש מן המורים שהורו שהרשות ביד המלוה לומר בקרקע או במטלטלין אני חפץ ומהם אגבה חובי על כרחו של לוה. וזה טעות בידם שאין דינו כי אם על המעות, כדאיתא בהכותב לבעל חוב בזוזיה כדיניה. או על המטלטלין אם אין שם מעות, כדאיתה בפרק כל שעה דאמר רבא מכאן ולהבא הוא גובה דכיון דאי הוו ליה זוזי מצי לסלוקיה בזוזי עכ''ל והובא דעה זו בטור סי' ק''א סעי' ד' ועי' תומים שם סק''ג.

**בענין סילוק מקרקע לקרקע**

א. בספר התרומות שער ד ח''ד אות ב' דן אם בא המלוה לגבות משדה שירשו היורשים ומכרום, והיורשים רוצים לסלק את המלוה מקרקע שאינה משועבדת וז''ל היכא דקים לן דלית להו לא זוזי ולא מטלטלין ובעו לסלוקיה בארעא דידהו מהו, מי אמרינן כיון דהאי ארעא לא משתעבד ליה לא שקיל לה, דמצי אמר אנא חשישנא דארעא גזולה היא ולא שקילנא אלא מאי דהוה דלוה דידי, או דילמא מצו יתמי למימר אנן במקום לוה קיימינן ויהבינן לך ארעא דכותה, עי''ש שהביא מח' וכתב דמסתברא שאינם יכולים לסלקם וז''ל דעד כאן לא חלקו בלוקח אלא אם מסלק ליה בזוזי, משום דאדעתא דזוזי נחת, אבל לסלקו בקרקע שלו אינו יכול, משום דאמר ליה אנא שעבודי בעינא, ודקא אמרת יתמי במקום דלוה קיימי, לאו מילתא היא, דנכסים דידהו לא קיימי במקום דלוה עכ''ל, וכן פסקו הטור והשו''ע בסי' ק''ז.

ב. כתב רעק''א בגיטין דף מח ב אני מסתפק לדינא בלוה שיש לו נכסים בשעת הלואה ויש לו ג"כ נכסים שקנה אחר ההלואה ולא כתב לו דאקני והבע"ח בא לטרוף מהנכסים שהיה לו בשעת ההלואה דא"י לדחותו להנכסים שקנה אח"כ, כיון דבאותן הנכסים לא נשתעבדו כלל, אלא דיכול לגבותם בתורת מיניה וכו' י"ל דכל כמה דאין הלוה מסלק לו בזוזי יכול לומר אני אקח שעבודי היינו נכסים שנשתעבדו לי ולא אקח נכסים אחרים שאינם משועבדים לי.

ג. כתב הקצוה''ח בסי' קט''ו סק''ד דאפי' למד''א דלוקח לא מצי לסלוקי בזוזי ''היינו משום דהוא שעבודו של בע"ח ואין הלוקח יכול לסלקו בזוזי דידיה דאינו שעבודו, אבל ודאי אי קנה הלוקח שתי שדות יכול הלוקח ליתן לו מחצית בשדה זו ומחצית בשדה זו אם יש בכל אחד שיעור שדה''.

**האם יורש מסלק בזוזי לכו''ע**

א. כתב התוס' רי''ד בב''ק דף צו א נ"ל דדוקא לוקח לא מצי לסלוקי בזוזי משום דזביני' לא הוי זביני כלל כדפירש המורה באותן שלש שדות דקנה מן האיש וחזר ולקח מן האשה מקחו בטל לגמרי ... והאי נמי דשוי' ניהלי אפותיקי, ואמר לי' לא יהא לך פרעון אלא מזו הרי ייחדה לחובו ולא מצי מזבין לה אבל יתומין מצי לסלוקי בזוזי דיורש כרעא דאבוה הוא וכי היכי דאי הוה אביהן קיים מצי לסלוקי בזוזי אף על גב דייחדה לחובו ה"נ היורש אבל לוקח דזבנה שלא כדין לא מצי לסלוקי.

ב. עי' ש''ך סי' קט''ו סקל''ז דהעלה צד דנח' רמב''ח ורבא בין בלקוחות ובין ביורשים.

ג. כתב הקצוה''ח סי' ק''ט סק''א דנראה דהיינו דוקא בלוקח דגבי לוקח ליכא טעם שיוכל לסלקו בזוזי אלא מטעמא דרבא שיאמר לדידי שוה יותר מחובך, וכל זמן שאינו אומר כן אינו יכול לסלקו מחובו וכמו שסובר רמי בר חמא דאין הלוקח יכול לסלקו בזוזי כיון דלא ס"ל שיאמר לדידי שוה יותר מחובך, אבל גבי יורש דבלאו האי טעמא נראה דיכול לסלקו בזוזי אפילו אינו מעלה יותר מחובו ומשום דשומא הדרא ליורש אפילו אחר שומא והכרזה ומכל שכן [קודם] שומא והכרזה, ובודאי גם רמי בר חמא אף על פי דלא ס"ל שיכול להעלות הלוקח ביותר משויו אפ"ה מודה ביורש דיכול לסלקו ומשום דינא דשומא הדרא ... ולפ"ז נתברר לפנינו טעמא רבה לחלק דין יורש מדין לוקח, דבטור כתוב כאן דהיורש מצי לסלק בכדי שומתו, ובסימן [קי"ד] גבי לוקח כתב דאינו יכול לסלק [בכדי שומתו].