20משלם לו שכר טרחו ומזונו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

משלם לו שכר עמלו ומזונו

הטור והשו"ע (סימן קעג סט"ו) פוסקים את דין "חבילה", דמפורש בברייתא (עג.) - ש"ברשות מוכר מותר ברשות לוקח אסור", וכשיטת התוס' שם (ד"ה "ברשות") – שמדובר שנותן לו שכר עמלו ומזונו" שלא יהא טורח לו בשכר הלוואה". והיינו, שאם לא ישלם לו, א"כ הטירחה בהולכת החבילה ומכירתה ייחשבו כרבית - עבור ההלוואה שלוקח מהכסף שקיבל עבור מכירת החבילה, והיינו רבית מוקדמת.

הערה בשיטת הש"ך

מבאר הש"ך (סק"ל), שכוונת השו"ע - שמשלם לו שכר עמלו ומזונו משלם, כדדייק הב"י מדברי הרא"ש.

דברי הש"ך הנ"ל, לכאורה סותרים את דברי עצמו בסימן קסז סק"ב בנידון של רבית מוקדמת או מאוחרת, הפוסק שסגי בתשלום כל דהו – כדי שהטירחה שטורח עבור המלוה לא ייחשב כרבית. ואמאי כאן שאיירי ברבית מוקדמת – סובר הש"ך שחייב לתת לו שכר עמלו משלם, וצ"ע.

שיטת הט"ז

הט"ז (סימן קעג סקכ"ד) חולק על הש"ך הנ"ל, וס"ל שבנידון החבילה – סגי בזה שנותן לו דבר מועט עבור טרחתו, וכדביאר באריכות – שמעיקר הדין אין כאן רבית כלל כיון שטורח עבור עצמו, ודייק כן בלשון השו"ע שכתב בסתם שכר טרחו - ולא פירש שבעינן שכרו משלם.

מביא החוו"ד (סקכ"ג) ראיה לשיטת הט"ז, שאם נימא כשיטת הש"ך – שאיירי שנותן לו שכרו משלם, א"כ אמאי אסור באחריות הלוקח. ודבריו סתומים, דלא פירש החוו"ד אמאי באופן שמשלם לו שכר עמלו ומזונו משלם – פשיטא ליה שמותר אף באחריות הלוקח.

ביאור דברי החוו"ד

לכאורה היה אפשר לפרש את כוונת החוו"ד, ע"פ שיטת הרמב"ן שנפסק ברמ"א בסט"ז בדין חמרין, המתיר אף באחריות החמרין – כל שמשלם להם שכר טרחם. וביאור שיטתו, שכל שמשלם להם שכרם - הוו שלוחו, ואין כאן הלוואה כלל - וממילא מותר אף באחריות הלוקח [אלא שבעינן "מגלו להו תרעא" כמפורש בסוגיא, כדי שהקבלת אחריות גופא לא יגרום שהכסף ייחשב כהלוואה, כדלקמן].

לפי"ז לכאורה קשה, אמאי בסט"ו [חבילה] אסור – כל שהוא באחריות הלוקח, והרי מדובר שם שנותן לו שכרו, ואמאי לא פליג הרמ"א שם על דברי המחבר. וע"כ כדברי החוו"ד והט"ז, ששם איירי שנותן לו רק דבר מועט – ומשום כך אסור באחריות הלוקח, משא"כ בדברי הרמב"ן בדין חמרין שנותן להם שכרם משלם – מותר אף באחריות הלוקח.

ובאמת, שהערת החוו"ד – הוא חשבון אף בשיטת המחבר. שהרי הש"ך (סקל"א) מבאר – שכו"ע מודו לשיטת הרמב"ן, וא"כ דברי המחבר גופא בסט"ו צ"ב – אמאי אסור באחריות הלוקח, וע"כ כדברי החוו"ד – שאיירי שנותן לו רק דבר מועט וכנ"ל.

וכי תימא, שלהנ"ל – דברי הש"ך גופא קשים אהדדי, שבסק"ל ביאר בדין חבילה שאיירי שנותן לו שכרו משלם – ואפ"ה אסור באחריות הלוקח, ואילו בסקל"ג מבאר שכו"ע מודו לדברי הרמב"ן בדין חמרין – שבאופן שנותן להם שכרם שרי אף באחריות הלוקח.

אולם באמת לק"מ, דכל דברי הרמב"ן - הם רק באופן שיש להם ריוח שמגלו להו תרעא, כמפורש בסוגיא בדין חמרין. אלא שהט"ז והחוו"ד ס"ל כשיטת הפרישה – שאף בחבילה יש ריוח זה [הארכנו בנידון זה בשיעור הקודם]. וא"כ לדידהו קשה, אמאי בחבילה לא יהני שכר עמלו ומזונו – להתיר אף באחריות הלוקח וכנ"ל. אולם הש"ך לא הביא כלל חידוש זה – שבחבילה יש מציאות של מגלו להו תרעא, ובאופן זה – קבלת האחריות הופכת את נתינת הכסף להלוואה, ולכן ס"ל לש"ך שאע"פ שנותן לו שכרו משלם – עדיין בעינן שיהא דווקא באחריות המוכר, שאל"כ – קבלת אחריות ע"י הלוקח יחשיב את הכסף להלוואה אף שנתן לו שכרו משלם.

דחיית הביאור הנ"ל

אמנם נראה שאין זה הביאור בכוונת החוו"ד – מתרי טעמי. ראשית, שהרי החוו"ד לא נחית לשיטת הרמב"ן בכל דבריו, ואם זהו היסוד לקושיתו – העיקר חסר מן הספר. ועוד, שהרי בסקכ"ו מביא החוו"ד את תירוץ הט"ז (סקכ"ח), שדברי הרמב"ן לא שייכים לחבילה - כיון שהמגלו להו תרעא של חמרין אינו חשוב דיו כדי להתיר קבלת אחריות. הרי שס"ל לחוו"ד - ששיטת הרמב"ן לא שייך לסט"ו, וא"כ פשיטא - שלא שייך לבאר את קושיתו על סט"ו ע"פ דברי הרמב"ן.

ואף בחשבון, נראה להוכיח – שאין זה כוונתו. שהרי הביאור הנ"ל - בנוי על שיטת הרמב"ן, ועל הנחת הש"ך – שכו"ע מודו לדברי הרמב"ן. אולם נראה לפקפק על דברי הש"ך, ולהוכיח שהתוס' ודאי פליגי על הרמב"ן, כדיבואר.

התוס' פליגי על רש"י, וס"ל - שבחמרין איירי שהאחריות על הפירות הוא על הבעלים ולא על החמרים. והוא נגד פשטות הברייתא, שהרי ברישא [בדין חבילה] – חילקה הברייתא בין ברשות מוכר לבין ברשות לוקח, ואילו בסיפא [דין חמרין] - לא חילקה הברייתא, וסתמו כפירושו – שבסיפא אין נ"מ ברשות מי נמצאים הפירות [כן דקדק גם החדרי דעה בסי"ד]. אלא שהתוס' הוכרחו לדחוק - שאף הסיפא איירי דווקא ברשות הבעלים, משום דס"ל שלא שייך להעמיד את דין חמרין – שהפירות ברשות החמרין, שא"כ הוא ודאי נחשב כהלוואה – והטירחה בקניית הפירות תיחשב כרבית.

והשתא, אם נימא כדברי הש"ך, שכו"ע ס"ל כרמב"ן - שכשמשלם לו שכרו מותר אף באופן שהאחריות היא על הלוקח, א"כ אמאי נדחקו התוס' להעמיד את דין חמרין שאיירי שהפירות אינם ברשות החמרין – נגד סתימת הברייתא כנ"ל. לכאורה הוה להו להעמיד – שמדובר ששילמו להם שכר עמלם ומזונם, שאזי מותר אף ברשות החמרין, ולא צריך להידחק כנ"ל. ואף שלא הוזכר בברייתא ששילמו להם שכרם, הרי אף ברישא [חבילה] - התוס' הוסיפו פרט זה אף שלא הוזכר כן בברייתא, וא"כ אף בסיפא היה להם להעמיד כן – ולא לדחוק שמדובר ברשות הבעלים.

מוכח מהנ"ל, שהתוס' ס"ל - שלא יהני להעמיד שנותן להם שכרם, דס"ל שאף בכה"ג יהא אסור – באופן שהפירות יהו ברשות החמרין, ודלא כדברי הש"ך - שכו"ע מודו לדברי הרמב"ן.

אם כנים הדברים, הרי שסט"ו שהיא שיטת התוס' - לא אזיל כשיטת הרמב"ן. וא"כ לא מסתבר לבאר שכוונת החוו"ד להקשות על סט"ו - מכח שיטת הרמב"ן [ולומר שקושיתו היא רק - אמאי הרמ"א לא פליג בסט"ו, זה אינו במשמעות דבריו ופשוט].

אמנם, אף שנתבאר שאין זו כוונת החוו"ד בקושיתו, אולם ביאור הדבר - אמאי הרמ"א לא פליג בסט"ו, מיושב שפיר ע"פ תירוץ החוו"ד. והיינו, שבסט"ו איירי שלא נתן לו שכרו משלם אלא מתנה כל דהו – ומשום כך אסור ברשות לוקח, ואילו הרמ"א בסט"ז איירי שנתן להם שכרם משלם – ומשום כך מותר אף ברשות לוקח. והחילוק, כמפורש בדברי הגר"א (סקל"ד) - בביאור שיטת הר"ח, שכדי להתיר ברשות לוקח – בעינן למימר שאינו הלוואה כלל, והיינו שהם רק שלוחים, וכדי להגדירם רק בתור שלוחים – ע"כ צריך להעמיד שנתן להם שכרם משלם. משא"כ באופן שאינו ברשות לוקח - שאזי ההלוואה מתחילה רק אחרי שמכר את הפירות, בכה"ג סגי בדבר מועט שמשלם לו – כדי להפקיע איסור רבית מהטירחה שטורח עבורו לפני כן בהובלת הפירות ומכירתן, וכדברי הש"ך הנ"ל בסימן קסז – שברבית מוקדמת ומאוחרת הקלו בכה"ג.

להלכה

להנ"ל, יש לדון הלכה למעשה באופן של חבילה. דבאופן שנותן לו שכרו משלם, הרי נתבאר לעיל - שלא סגי בהכי כדי להתיר אחריות הלוקח. לש"ך – משום שאין כלל מגלו תרעא, ולט"ז ולחוו"ד - משום שהמגלה תרעא של חבילה אינו ריוח מספיק בשביל לנמק קבלת אחריות. ואף שהחוו"ד חילק בין שכר מועט לבין שכרו משלם, היינו רק באופן שאינו משתמש בכסף, אולם באופן שמשתמש בכסף - מודה החוו"ד שלא מהני אף תשלום שכרו משלם כדי להתיר קבלת אחריות כמפורש בדבריו בסקכ"ו, וכביאור הט"ז - שהמגלו תרעא של חמרין חלש טובא וכנ"ל.

אמנם יש לדון באופן שישלם לו על קבלת האחריות [כעין ביטוח בימינו], שאזי לכאורה לא גרע מהמגלו להו תרעא של חמרין - שמתיר קבלת אחריות לשיטת הרמב"ן. לא מיבעיא לשיטת הש"ך - שכו"ע מודו לשיטת הרמב"ן, לכאורה פשוט שכן הדין. אולם אף אם נחלוק על הש"ך וכנ"ל, אכתי לכאורה קיי"ל כשיטת הרמ"א - הפוסק את שיטת הרמב"ן, וכן הכריע הגר"א כאן להלכה. וא"כ נראה ששפיר יש להקל באופן שנותן לו שכרו משלם ומשלם לו גם על האחריות, שבכה"ג מותר באחריות הלוקח אף בדינא דחמרין.

הערה בדברי הט"ז

הקושיא הנ"ל – מסט"ו לסט"ז, נמצאת כבר בט"ז בסקכ"ח, ותירץ - שבחבילה אין ה"מגלו ליה תרעא" חשוב כמו בחמרין, ולכן אין זה סיבה מספקת לבאר - אמאי קיבלו אחריות [כמו שמהני בסט"ז], וממילא האחריות הופכת את הכסף להלוואה.

קושית הט"ז צ"ב, שהרי העמיד את סט"ו שנותן לו רק שכר כל דהו, ובכה"ג - אף הרמב"ן מודה שאסור באחריות הלוקח, ומה מקשה משיטת הרמב"ן - שאיירי בדווקא שנותן לו שכרו משלם. וצריך לדחוק בכוונתו, דאף שהעמיד את הסעיף באופן שנותן רק שכר כל דהו, אולם פשיטא ליה - שאף באופן שיתן לו שכרו משלם לא ישתנה הדין לשיטת השו"ע, ומשום כך שפיר מקשה הט"ז משיטת הרמב"ן.

גם תירוץ הט"ז צ"ב, דסו"ס ע"כ קבלו אחריות בגלל ה"מגלו תרעא", שהרי אינם משתמשים בכסף [לשיטת הט"ז], וע"כ ששוה להם ריוח זה – כדי לקבל אחריות, והיאך נאמר שאין חשוב דיו.

לדברינו, לכאורה אפשר להעמיד את סט"ו שהוא שליח בעלמא – כיון ששילם לו שכר עמלו ומזונו, והא שקבלת האחריות - אינו הופכו להלוואה, הוא משום שסיבת קבלת האחריות היא משום שמגלו ליה תרעא. וא"כ, הדרא לדוכתא קושית הט"ז - אמאי אסור באחריות הלוקח לשיטת הרמב"ן, וע"כ שהרמ"א פליג על סט"ו וכנ"ל, ותירוץ הט"ז צ"ב.

ביאור אחר בכוונת החוו"ד

ניסינו לבאר את דברי החוו"ד - ע"פ דברי הרמב"ן, ודחינו - שאין זה במשמעות דבריו. ובר מן דין, שנראה ששיטת הרמב"ן אינה מקובלת על התוס' ואף החוו"ד עצמו ביאר את סט"ו שלא כשיטת הרמב"ן - וא"כ אין זה יכול להיות הבסיס לקושית החוו"ד. [אלא שסט"ו אזיל שפיר אף לשיטת הרמב"ן, ע"פ ביאורו של החוו"ד בשיטת הט"ז - שאיירי שם שנותן לו רק דבר מועט, שבכה"ג - אף הרמב"ן מודה שאסור באחריות הלוקח וכנ"ל].

ונראה לבאר כוונתו באופן אחר. דשיטת הט"ז והפרישה - שבחבילה אינו משתמש בכסף. וא"כ אין כאן הלוואה אמיתית, כמו שהוכיח החוו"ד מריש סימן קעו - שמותר להשכיר כסף להתראות בו באופן שאינו באחריות הלוקח. לפי"ז, בנידון דידן שהלוקח מקבל אחריות – הוא רק מחזי כהלוואה , והטירחה שטורח עבורו – מחזי כרבית. והשתא שואל החוו"ד, שכל שמשלם לו שכרו משלם - שוב אין כאן מחזי כרבית, ואמאי אסור באחריות הלוקח.

אלא שהנחת החוו"ד, שכל המחזי כרבית בדין חבילה - הוא הטירחה שטורח עבורו [שמשום כך קשיא ליה - שיהני תשלום שכרו משלם] - נסתרת להדיא מדברי הטור. שהרי להדיא בטור "שמיד במקום הזול נעשית עליו הלוואה כפי מה ששוה שם ומוסיף לו לפורעה כמקום היוקר בשביל המתנת המעות". הרי להדיא, שהמחזי כרבית - הוא התוספת תשלום, ולא הטירחה שטורח עבורו. לפי"ז - קושית החוו"ד מעיקרא ליתא, שהרי שכר עמלו ומזונו - אינו מתיר תשלום רבית, ואתי שפיר שבעינן דווקא באחריות המוכר, שאזי אין התוספת תשלום נחשב כרבית - שהרי ברשות מוכר אייקר.

ביאור דברי הגר"א בדינא דרבינו מאיר

השו"ע (סימן קסז) מביא את ה"היתר עסקא" של רבינו מאיר – המבוסס על דין חבילה [ואינו ההיתר עיסקא דידן - שהוא פלגא מלווה ופלגא פקדון]. והיינו, שנותן לו מנה להתעסק בו, ועד שיהו שני מנים - הרווחים שייכים למלוה, ומשם ואילך שייכים ללווה, ובעינן שהאחריות עד השני מנים תהא על המלוה וכן שיתן לו שכר עמלו. ושיטת הש"ך שם (סק"ב) שסגי שנותן לו שכר כל דהו.

ותמה החוו"ד (סק"ב) על הש"ך, דכל נידון הראשונים הוא רק בדרך מקח - שאזי יש אופנים שסגי בשכר כל דהו, אולם בהלוואה ממש – ודאי בעינן שכרו משלם, עיי"ש שהביא ראיות לדבריו.

הגר"א דוחה לגמרי את היתירו של רבינו מאיר, גם משום טענת החוו"ד - שבדרך הלוואה לא שייך כל היתירא דחבילה. ועוד טוען שדבריו נסתרים מסוגיא ערוכה, וחיליה מהסוגיא (סט.) שנחלקו רב ושמואל בדינא ד"מותר שליש בשכרך". ולמסקנת הסוגיא, אף לשיטת רב - אין זה נקרא שנותן לו שכר עמלו, כיון שיש צד שלא ירויח כלל.

קושית הגר"א צ"ב, היאך מדמה את נידון הרבינו מאיר - לנידון דמותר שליש. שהרי התם - עד השליש הוא מחצה פקדון ומחצה מלוה [כמפורש שם ברש"י], וא"כ יש כאן מיד הלוואה - ומשום כך בעינן שיתן לו שכרו בצורה ודאית כדי שלא ייחשב רבית. משא"כ בנידון דרבינו מאיר, הרי עד השני מנים - ליכא כלל הלוואה, וכשיגיע לשתי מנים שאזי יש הלוואה – הרי יש כאן ריוח ודאי, ומאי קא קשיא ליה לגר"א.

וצ"ל, שכוונת הגר"א רק להביא ראיה - שספק תשלום אינו נקרא תשלום. וכמו שבסוגיא של מותר שליש אין זה נקרא ששילם לו שכר עמלו - כיון שאין התשלום בטוח, כן בנידון הרבינו מאיר, שייך רק להתיר - אם תשלום הרבית לא היה בטוח, אולם באופן ההיתר של רבינו מאיר - הרי ריוח המלוה הוא בטוח ובלא זה כלל לא יהא הלוואה, בכה"ג ס"ל לגר"א - שאין כלל היתר. וטעמא דמילתא נראה, דכל שאין ריוח המלוה בטוח, א"כ ע"כ תשלום השכר הוא על עצם העבודה של הלווה, וע"י תשלום זה אין העבודה נחשבת כרבית עבור ההלוואה. משא"כ באופן שריוח המלוה הוא בטוח, א"כ הרבית אינו העבודה אלא עצם הריוח שהמלוה מקבל, ולא מהני תשלום שכר עמלו - להתיר תשלום רבית ממש. והיינו שתשלום שכר עמלו מוריד איסור רבית - רק אם הרבית הוא עצם הטירחה שטורח עבורו, שאזי הטירחה היתה עבור תשלום ולא בתור תשלום רבית. משא"כ באופן שהרבית הוא הכסף הנוסף שהלווה משלם למלוה, לא יהני תשלום שכרו - להפקיע שם רבית מתשלום זה.

אח"כ מביא הגר"א ירושלמי - שלכאורה משמע כדברי הרבינו מאיר. דאיתא שם, שמותר להלוות כסף באופן שהמלוה אמר ללווה שיתעסק בכסף, והרווחים עד חנוכה - יהיו שייכים למלוה, ומכאן ואילך – ללווה.

דוחה הגר"א שאינו דומה, דשאני התם שקבע זמן ברור שהרווחים יהו ללוה - אף אם המלוה לא ירויח כלל עד חנוכה, וא"כ אין כאן קציצת רבית ממש. משא"כ בנידון הרבינו מאיר, שכל התנאי לקבלת ההלוואה הוא זה שהמלוה יקבל מנה נוסף - היינו ממש קציצת רבית [ובזה לא יהני אף תשלום שכרו משלם], והוא כעין ביאורינו לעיל בראשית דברי הגר"א - שכאן הוי קציצת רבית ממש. ומהאי טעמא גופא, דוחה הגר"א את ראית הרבינו מאיר מדין חבילה, דגם שם יתכן שלא יהו כלל רווחים לבעל החבילה [כגון שהמחיר במקום היוקר יוזל] - ואעפ"כ יש לשליח ריוח מעיסקא זו, ושלא כנידון הרבינו מאיר - שכל ההלוואה מותנית בזה שיהא ריוח ברור למלוה.