20 חיוב השבה בדבר שאין בו סימן, וגדר חיוב השבה קודם שנטל ואחר שנטל
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

יום ועש"ק בלק ט"ז תמוז תשע"ב

**א**

א] ב"מ דכ"ו., בחי' הגרע"א בסוגיין כתב בתו"ד, ז"ל, דבפשיטות נראה דבמוצא דבר שאין בו סימן, אף בעוד דלא ידעו הבעלים דנפל וליכא יאוש, מ"מ אין עליו חיוב ליטלו, כיון דאלו ידעו הבעלים היו מתייאשים אין עליו חיוב השבת אבידה,[[1]](#footnote-2) דאף דסברת תוס' לעיל גבי ספק הנוח מבואר דס"ל דאפי' בדבר שאין בו סימן ונטלה נעשה עליו שומר אבידה ומחויב בהשבה, וכן מוכח בשיטת הרמב"ן כפי סברתו ביסוד באיסורא אתי לידיה וכנ"ל, מ"מ היינו דוקא דנטלו כבר אבל אינו מחויב ליטלו וכו', עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ובשיעורי הגר"ש סימן ה' הק' ע"ז, דלדעת הראשונים הסוברים דמ"ע דהשב תשיבם חלה אף קודם הגבהה, א"כ אם אמרינן דקודם שהגבי' אינו חייב במצות השבה, מ"ט יתחייב בהשבה לאחר שהגבי', ועי' בחי' חמד"ש לקמן דכ"ז. מה שפירש הטעם לחלק בזה, וצ"ב.

ב] עוד צ"ע בזה בד' הגרע"א לעיל דכ"א: שכתב בדעת התוס' בב"ק דס"ו., ז"ל, אמנם י"ל דהא דלא תירצו תוס' כן, דהא דל"מ יאוש באבידה אחר שבאה ליד המוצא הוא משום שידו כיד הבעלים, היינו משום דמשמע בסוגיין דגם באין בו סימן אם בא לידו קודם יאוש לאביי ל"מ יאוש שלאח"כ, ובזה באין בו סימן ס"ל דל"ש לומר דידו כיד בעלים, דלא נעשה שומר לבעלים, די"ל שאינו מחוייב בשמירה כיון דאין עומד להתברר להחזיר לבעלים, וכמו דנראה דכשהמוצא דבר שאין בו סימן ולא ידעו הבעלים מנפילה דאינו מחוייב להגבי' ולהחזירה כמו שיבואר לפנינו בדברינו בעזה"י, ה"נ בנטלה דאף דא"י לזכות לעצמו כיון שלא ידעו הבעלים דנפל, אבל אין עליו חיוב שמירה, ושפיר הקשו תוס' מ"ש דיאוש באבידה באין בו סימן ובאיסורא אתי לידי' דלא קנה, ומ"ש דבגזלה דקנה, והוצרכו לתרוצם דגם באבידה קנה החפץ ומחזיר הדמים, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

וצע"ג, שהרי התוס' שם פירשו, דטעם הא דל"מ יאוש במציאה אחר שבא לידו, דהוא משום שכבר נתחייב בהשבה, ולפמש"כ הגרע"א דד' התוס' קיימי על דבר שאין בו סימן, הרי מבו' להדיא מזה דאף בדבר שאין בו סימן שבא לידו ה"ה חייב בהשבתו, וא"כ מ"ט ל"ה שומר אבידה.

ג] ונראה לפרש בזה, דהנה התוס' לעיל דכ"ה: פירשו בטעמא דמילתא דבספק הינוח אם נטל לא יחזיר אף דלכתחילה לא יטול, ז"ל, דמיירי הכא בספק אבידה דאפי' הניחה בעלים שם מדעת דומה ששכחוהו וכו', ולכך אם נטל לא יחזיר דהשתא אבידה היא ושכחוה הבעלים, וכיון שאם היה יודע שהיא אבידה הי' מחויב בהשבתה בלא שום הגבהה אם הוא יודע של מי הוא דכיון שהוא משתמר קצת לא יתייאשו הבעלים, היכא דהגבי' הוי מחויב בשמירתה מספק לרבה הוי שומר חנם ולרב יוסף שומר שכר עד שתבא ליד הבעלים, ול"ד לזקן ואינה לפי כבודו וכו' משום דזקן לא מיחייב בהשבה כלל ולכך כי יחזיר למקומה אינו חייב בשמירתה, וכן צלוחית דפרק הספינה לא מיחייב כלל בנטילה דאבידה מדעת היא ואינו חייב כלל בהשבתה, אבל הכא אם היה יודע שהיא אבידה היה חייב ליקחנה ולהשיבה לבעלים אם היה יודע של מי הם, עתה שהוא ספק אם הגביה חייב בשמירתה כדין אבידה ממש, עכ"ל.

ונראה בביאור דבריהם, דכיון דאם הי' יודע של מי הוא הי' חייב בהשבה, נמצא דאף קודם שנטל הוי זה אבידה שחייב בהשבתה, ואך דכיון שאין בידו להשיבה שהרי אינו יודע של מי היא וע"י שיטול לא ישוב לבעלים, ע"כ אין מוטל עליו בפועל לקחתה, שהרי יותר תועלת לבעלים הוא שישאר במקומו, אך הוי זה אבידה שהוא מחויב בהשבתה, שהרי אם יהא בידו להשיבה לבעלים ה"ה מחויב בכך, וע"כ כל שנטלה ה"ה חייב בשמירתה.

ד] ונראה דזהו גם ביאור ד' הגרע"א דבאבידה שאין בה סימן אינו חייב ליטלה ואם נטלה הוא חייב בשמירתה, וזה כמש"כ התוס' דהוא משום דאם הי' יודע של מי היא הי' חייב ליטול לכתחילה, והיינו דביסוד הדין ה"ה חייב בהשבה גם קודם שנטלה, ואך דכיון שאין בה סימן וע"י שיטלנה לא תשוב לבעלים, אין מוטל עליו בפועל לקחתה כיון שלא תשוב עי"ז לבעלים,[[4]](#footnote-5) וזה ע"ד מה שמצינו דבאבידה שאין בו סימן אינו חייב להכריז, אף דיתכן דעי"ז יוודע לאובד ויביא עדים, אלא כיון דאי"ז עומד לכך, לא הוטל עליו להכריז משום זה, וה"נ י"ל דגם לא נתחייב להגבי' לאבידה זו, כיון דאינה עומדת לשוב עי"ז לבעלים.[[5]](#footnote-6)

ואשר ע"כ אם נטלה הוא חייב בשמירתה, דכיון דביסוד הדין אבידה היא שחייב בהשבתה, ומה"ט אם הי' יודע של מי היא והי' בידו להשיבה, הי' חייב בהשבתה, ע"כ כל שהגבי' נתחייב להשיבה כשיהא בידו, ומכח זה חייל עלי' חיוב שמירת אבידה, ואסור להחזירה למקומה.

ה] ועד"ז נראה בביאור מש"כ הגרע"א לעיל בדעת התוס' בב"ק דבדבר שאין בו סימן גם אחר שנטלו אינו חייב בשמירתו, אשר צ"ע שהרי כתבו התוס' דהא דאין היאוש קונה בזה, הוא משום שנתחייב בהשבה, והרי דאף בדבר שאין בו סימן ה"ה מתחייב בהשבתו.

ולפמש"נ נראה פשוט במכוון ד' הגרע"א, דודאי דגם בדבר שאין בו סימן ה"ה מתחייב בהשבתו כשהגביהו, ומש"כ הגרע"א דאינו נעשה שומר ע"ז, הוא משום דכל דבפועל אין בידו להשיבו ליד הבעלים אינו חייב בשמירתו, דחיוב השמירה הוא כדי להשיבו ליד הבעלים,[[6]](#footnote-7) אך מ"מ חייל עליו עיקר חיוב ההשבה דמוטל עליו להשיבו לבעלים אם יהא בידו, ונפ"מ בזה, דאם אח"כ נודע לו מי הבעלים, ה"ה מתחייב להשיב להם מכח הנטילה הראשונה, ואינו יכול לומר לאחר שישיבנו, וגם אף אם בשעה זו כבר הוזל ואין בו שו"פ, ה"ה חייב להשיבו, וע"כ אינו קונה ביאוש, דהא דאינו קונה ביאוש כשנתחייב בהשבה, ל"ב שיהא מוטל עליו בפועל לטרוח בהשבתו, אלא סגי במה שהוא מחויב בהשבתו לבעלים כשיהא זה בידו, וז"פ.[[7]](#footnote-8)

**ב**

ו] ובעיקר הך מילתא המבו' בד' התוס' והגרע"א, דבאבידה דמן הדין הוא חייב בהשבתה, ואך שאין בידו להשיבה, חלוק הוא דינה, דקודם שנטלה אינו חייב להגבי' אותה כיון שלא תשוב עי"ז לבעלים, ואחר שהגבי' ה"ה חייב בשמירתה, צ"ב טעם החילוק בזה, דמ"ט לא נימא דכ"ה דמעיקרא אינו חייב להגבי' אותה, משום שאין תועלת בכך להשבתה, גם אחר שהגבי' אינו חייב בשמירתה משום שאין תועלת בכך להשבתה.

ובפשוטו נראה מד' התוס' דהטעם בזה הוא, דחיוב שמירת האבידה הוא חייב בפנ"ע שחייבה התורה באבידה, וע"כ כל שהגבי' אבידה דביסוד הדין הוא חייב בהשבתה, הרי דהגם דאינו חייב ליטלה משום דאין בזה תועלת להשבתה, מ"מ כל שהגבי' אותה ה"ה מתחייב בשמירתה, ואסור להוציאה מידו.

אך בד' הגרע"א בסוגיין שדן לחלק דגם לדעת התוס' אינו חייב בשמירתה אלא בדבר דשייך בו טב"ע, ולא בדבר דלא שייך בו טב"ע דא"א שיחזור לבעלים, הרי מבו' די"ל דגם חיוב השמירה הוא רק כדי להשיבו ליד הבעלים, וכל שע"י שמירתו לא ישוב ליד הבעלים, אינו חייב בשמירתה, וא"כ הדר צ"ע, דמ"ש דמעיקרא אינו חייב להגבי' אף בדבר דשייך בו טב"ע ואחר שהגבי' הוא חייב בשמירתה.

ז] והנה לדעת רש"י והרמב"ן ודעימייהו דמצות השב תשיבם היא רק אחר שהגבי' את האבידה, וקודם שהגבי' את האבידה אינו מחויב אלא משום לא תוכל להתעלם, י"ל דע"כ קודם שהגבי' את האבידה אינו מחויב להגבי' אלא כשע"י ההגבהה היא עתידה לשוב לבעלים, ובלא זה לא חשיב כ"מתעלם", אך משא"כ אחר שהגבי' דהוא מחויב בהשבה, הרי הוא חייב בכך אף כשאינו עומד שתשוב בפועל לבעלים.

אך לדעת הרמב"ם והר"ן ודעימייהו דגם קודם שהגבי' את האבידה ה"ה מצווה בהשב תשיבם, צ"ע דמ"ט נימא דאבידה שאין בה סימן אינו חייב להגביהה, ואם הגבי' אותה ה"ה חייב בשמירתה.

ח] אמנם באמת נראה דודאי אין עיקר החילוק בין קודם שנטל לאחר שנטל, שהרי חזינן דגם אחר שנטל את האבידה שאין בה סימן אינו מחוייב להכריז עלי', אף דיתכן דעי"ז יוודע לאובד ויביא עדים, והרי דגם אחר שהגבי' את האבידה לא הוטל עליו לעשות פעולות שאי"ז עומד שתשוב עי"ז לבעלים, ומה"ט הוא דמעיקרא אין מוטל עליו להגבי' אבידה זו, כיון דאי"ז עומד שתשוב האבידה עי"ז לבעלים, וכמש"נ לעיל סק"ד.

ולפ"ז בע"כ דהא דאחר שנטלה הוא חייב בשמירתה, הוא משום דחיוב שמירה אינו כדי להשיבו לבעלים, אלא הוא חיוב בפנ"ע שהוטל עליו לשמור את האבידה שלא תאבד מן הבעלים, וע"כ כיון דכשהגבי' את האבידה נתחייב בהשבתה אם יהא בידו, אף הוא חייב בשמירתה.

ומה שנסתפק הגרע"א דשמא בדבר דלא שייך בו טב"ע וא"א שישוב לבעלים אף אינו חייב בשמירתו, הוא משום דגם חיוב השמירה הוא כדי שלא יאבד מן הבעלים לגמרי, וע"כ י"ל דבדבר דבלא"ה א"א שישוב לבעלים והוא אבוד לגמרי מן הבעלים, אינו חייב בשמירתו.

**ג**

ט] ובעיקר מש"נ דאף אבידה שאינו חייב בפועל בהשבתה משום שאין בידו להשיבה, מ"מ כל שהגבי' אותה ה"ה מתחייב להשיבה אם יהא בידו, ומכח זה הוא חייב בשמירתה, וגם אם אח"כ יש בידו להשיב, ה"ה מחויב להשיב ואינו יכול לומר לאחר שישיבנו, וגם הוא חייב בכך אף שהוזל ואין בו שו"פ, נראה דכ"ז הוא אחר שהגבי' אותה, דע"י ההגבהה ה"ה מתחייב בהשבה, וע"כ אף בדבר שאין בידו להשיב, מ"מ חייל עליו עיקר חיוב ההשבה, אך קודם שהגבי' אותה, דלא חייל עליו חיוב השבה, הרי דכל עיקר חיובו הוא לעשות מה שיש בידו, וכל שאין בידו להשיבה, אין עליו חיוב כלל.

והביאור בזה הוא כמש"נ במק"א, דאף לדעת הרמב"ם והר"ן דאף קודם שנטל את האבידה ה"ה מצווה בהשב תשיבם, מ"מ הדבר פשוט דחלוק הוא חיובו קודם שהגבי' את האבידה מחיובו אחר שהגבי' את האבידה, דקודם שהגבי' את האבידה יש עליו מצוה בעלמא להשיב אותה, והיא מצוה המתחדשת בכל רגע, וגם אינו מחויב בכך יותר מאחר שראה ג"כ את האבידה, אף אם הוא ראה תחילה את האבידה, אך אחר שהגבי' את האבידה, ה"ז מוטל "עליו" להשיבה, ופשוט דאינו יכול לומר לאחר שיסייע לו בהשבה.[[8]](#footnote-9)

ומה"ט דעת הרמב"ם דכל שהגבי' את האבידה בשעה שהיתה שו"פ, ה"ה חייב להשיבה גם אם הוזלה אח"כ ואין בה שו"פ, והיינו דהגם דאם ראה את האבידה וקודם שהגבי' אותה הוזלה ואין בה שו"פ אינו חייב בהשבתה, היינו משום דקודם שהגבי' את האבידה דעדיין לא חל עליו חיוב השבה, הרי דמצות השב תשיבם היא מצוה המתחדשת בכל רגע, וכל שהוזלה האבידה ואין בה שו"פ אינו מצווה בהשבתה, אך אחר שהגבי' את האבידה שנתחייב כבר בהשבתה כשנטלה, ה"ה מחויב בכך אף כשהוזלה.

ומה"ט נמי אמרינן דאין יאוש מועיל באבידה אחר שבאה ליד המוצא משום שנתחייב בהשבתה, ואילו קודם שבאה לידו ה"ה נקנית ביאוש הגם שכבר ראה אותה והוא מצווה בהשבתה, והיינו משום דקודם שבאה לידו דעדיין לא חל עליו חיוב ההשבה, הויא מצות השב תשיבם מצוה המתחדשת בכל רגע, וע"כ כל שנתייאשו הבעלים ממנה אינו מצווה בהשבתה, ומשא"כ אחר שבאה לידו שכבר חל עליו חיוב להשיבה, אינה נקנית ביאוש.

והנה הגרב"ד הביא בשם הגר"ח, דגם קודם שנטל את האבידה ה"ה מצווה בהשבה, מ"מ אחר שנטלה חייל עליו חיוב ממון להשיבה, ואי"ז מצוה בעלמא, וע"כ קודם שנטלה מהני יאוש ואחר שנטלה ל"מ יאוש, ולמש"נ לכאו' א"צ לזה, דאף אי נימא דגם אחר שנטלה לא חייל עליו חיוב ממון, הרי מ"מ הדבר פשוט דאחר שנטל ה"ה מתחייב בהשבה, ול"מ לומר לאחר שיסייע בידו, וכיון שחל עליו חיוב השבה ואי"ז מצוה המתחדשת, ל"מ יאוש לקנות, וכמש"נ, - ואך די"ל, דהך מילתא גופא דאחר שנטל את האבידה ה"ה מתחייב בהשבתה ול"מ לומר לאחר שיסייע בידו, הוא מכח ד' הגר"ח דאחר שנטלה חייל עליו חיוב ממון להשיבה.

1. בחי' רמ"ש עמ' צ' פירש ד' הגרע"א כפשטות לשונו, דכללא הוא דכל דאיכא יאוש שלא מדעת, אינו חייב בהשבתו, ותמה ע"ז מד' הראשונים בסוגיא דראה סלע שנפלה, דעובר משום לא תוכל להתעלם, אף דאילו הי' יודע הי' מתייאש.

   אמנם הנה בד' הגרע"א לעיל דכ"א: מפורש דהטעם דאינו חייב להגבי' אבידה שאין בה סימן, הוא משום דאינו עומד להתברר ולחזור לבעלים, וודאי גם כוונת הגרע"א בסוגיין הוא לכך, ומש"כ הגרע"א דהטעם הוא כיון דאילו ידעו הבעלים היו מתייאשים, נראה דכונתו דזהו הקובע אם חשיב דעומד לחזור לבעלים ע"י נטילתו, דאם כשידעו הבעלים יתייאשו, ומשום שאינו עומד לשוב אליהם ע"י נטילת המוצאו, אף אין המוצא חייב ליטלו, ואם כשידעו הבעלים לא יתייאשו, ומשום שהוא עומד לשוב עליהם ע"י נטילת המוצאו, אף הוא חייב ליטלו, וזהו שכתב הגרע"א בהמש"ד, ז"ל, י"ל דדוקא היכא דשייך ביה טב"ע דאפשר שיחזיר להבעלים ע"י טב"ע, בזה "אף דהבעלים מתייאשים" דסוברים שלא ימצא עדים וכו' מ"מ מוטל על המוצא חיוב השבה, עכ"ל, ונראה להדיא כנ"ל, דנידון הגרע"א הוא דמהא דהבעלים מתייאשים ש"מ דאינו עומד לשוב לבעלים, וזהו שכתב די"ל דאף אם הבעלים מתייאשים, מ"מ כיון דיתכן דישוב לבעלים סגי בכך לחייבו בהשבה, וע"כ בראה סלע שנפלה דיש בידו להשיבו לבעלים, ודאי דהוא חייב בהשבתו, אף דאיככא יאוש שלא מדעת, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובעיקר הדין בזה, הנה בחי' הר"ן לעיל דכ"ה: כתב בתו"ד, ז"ל, כל דבר שהוא דרך נפילה ואין בו סימן, אם הוא דבר שיש לומר שהרגישו בו בעלים וכו' הרי הוא שלו, ואם לאו לא יטול וכו', עכ"ל, ולכאו' מבו' בדבריו דאבידה שאין בה סימן אינו מחויב ליטלה, ועי' בחמד"ש לקמן דכ"ז. שנסתפק בדין זה, והגר"ז בהל' מציאה ס"ב נקט דהוא חייב ליטלו להחזירו למי שיתברר שהוא בעליו ע"פ עדים, וי"ל דמודה הגר"ז דבדבר דלי"ב טב"ע, ול"ש שיתברר מי בעליו ע"פ עדים, אינו חייב ליטלו, וכמו שדן הגרע"א בסוגיין לחלק כן, ונת' להלן סק"ד בהערה.

   והנה הגרע"א בסוגיין כתב בדעת הנימו"י דאף אבידה שאין בה סימן ה"ה מחויב ליטלה, אך הנה מקור ד' הנימו"י אלו הם מד' הר"ן, ובד' הר"ן לעיל הרי מפורש דאינו חייב ליטלה.

   וע"כ נראה לדון דאין מכוון הר"ן כלל לזה, דהנה צ"ע במש"כ הר"ן דלא יטול, דמ' דאסור הוא ליטלו, ומ"ט הוא אסור ליטלו, וגם צ"ע מש"כ דמוכח כן בריש פירקין, והיאך מוכח התם דליכא חיוב ליטול ולהשיב בדבר שאין בו סימן, וע"כ נראה מכוון ד' הר"ן דהא דלא יטול, הוא משום דיתכן דכבר נתיאשו הבעלים, וע"כ מספק לא יטול, כיון דאם יטול יהא רשאי להחזיקו לעצמו, וע"כ הוא אסור ליטלו, וכמבו' כן לדעת הרמב"ם, וזהו שהביא הר"ן מריש פירקין דמהתם שמעינן דבדבר דיתכן דלא נודע לבעלים, אינו רשאי ליטלו.

   ואמנם צ"ע בזה, דהרי דעת הר"ן התם דבספק הינוח בדבר שאין בו סימן שנטלו, אינו רשאי להחזיקו לעצמו, וא"כ לדעתו בדין דגם בספק אם נודע לבעלים ונתיאשו שנטלו אינו רשאי להחזיקו לעצמו, וא"כ מ"ט לא יטול, וצ"ל דשאני בספק אם נתיאשו הבעלים, דהואיל וגם להצד דלא נתיאשו איכא בזה יאוש שלא מדעת, ה"ה רשאי להחזיקו לעצמו, וכמבו' כן הגרע"א בכו"ח בדעת הרמב"ם, ואכמ"ל, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והגרע"א שם כתב כן גם בדעת התוס' במכילתין, וצע"ג שהרי בד' התוס' בסוגיין מפורש דגם בדבר שאין בו סימן נעשה שומר עליו, וכמו שהביא הגרע"א גופי' בסוגיין, ושמא כונתו לפ"מ שנסתפק בסוגיין דשמא מש"כ התוס' דנעשה שומר הוא רק בדבר דיש בו טב"ע ולא במעות, אך זה סתום בדבריו, וצ"ע, ועמש"נ לדון לישב בזה להלן סק"ה בהערה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וזהו שדן הגרע"א בסוגיין, דאף אם גם באבידה שאין בה סימן הוא חייב להגבי', י"ל דהיינו רק היכא דשייך בי' טב"ע דאפשר שיחזיר להבעלים ע"י טב"ע, אבל במעות וככרות וכו' דדברים אלו ל"ש טב"ע, בזה י"ל דאין עליו חיוב כלל ליטול ולהגבי', עכ"ל, וזהו ג"כ מה"ט, דהגם דעיקר חיוב השבה הוא אף בדבר שאין בו סימן, מ"מ אין לנו לחייבו להגבי', אא"כ הוי זה דבר המועיל להשבת האבידה לבעלי', וע"כ שפיר יש לחלק, דבדבר דשייך בו טב"ע ואפשר שיחזור לבעלים ע"י טב"ע, ה"ה חייב להגבי', דחשיב דה"ז מועיל להשבתו לבעלים, ואילו בדבר דלא שייך בו טב"ע, וא"א שישוב לבעלים, אינו חייב ליטלו.

   ואמנם נתחדש בד' הגרע"א, דאף דגם בדבר דלי"ב טב"ע, ה"ה עתיד לשוב לבעליו כשיבא אליהו, מ"מ אינו מחויב בהשבה מכח זה, ובאמת דכן נראה גם בד' רש"י לקמן דל"ז: דהוצרך לפרש דהטעם דבספק הינוח אם נטל לא יחזיר, הוא משום דשמא אינו שלו וסוף הבעלים לבא ויביא עדים שהניחו שם, ונראה מזה, דאם ל"ה שייך שיביאו הבעלים עדים, הי' רשאי ליתנו למי שאומר ששלו הוא, ולא אמרינן דאינו רשאי ליתנו לו כדי להשיבו לבעליו כשיבא אליהו, - ובאמת חזינן דבדבר שאין בו סימן מתיאשים הבעלים, משום שלא יחזור לידם, הגם דה"ז עתיד לחזור לידם כשיבא אליהו, וצ"ב הטעם בכ"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. והצד לומר דהוא חייב להגבי', ול"ד להא דאינו חייב להכריז, הוא משום דחובת הכרזה הוא רק כדי שתשוב עי"ז ליד הבעלים, וע"כ כיון דאינו עומד לכך שישוב לבעלים ע"י ההכרזה, אינו חייב להכריז, אך החיוב להגבי' י"ל דהוא כדי לשמור את האבידה לבעלים שלא תאבד, וע"כ אף אם אינו עומד שישוב לבעלים, מ"מ י"ל דהוא מחויב להגביהו כדי שלא יאבד מהם. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומה"ט דן הגרע"א בסוגיין, דאף למש"כ התוס' דאחר שהגבי' דבר שאין בו סימן ה"ה חייב בשמירתו, היינו דוקא בגוזלות וכדומה דיש בו שייכות טב"ע, אבל בדבר שאין בו ענין טב"ע דלא אפשר שיחזיר לבעלים אין עליו חיוב שמירה בנוטלו, עכ"ל, והיינו משום דגם חיוב השמירה הוא רק אם יש בזה תועלת לבעלים שישוב אליו, וע"כ י"ל דבדבר שא"א שישוב ליד הבעלים, אינו חייב בשמירתו.

   ובעיקר ד' הגרע"א, לכאו' יש לסייע לזה ממש"כ רש"י לקמן דל"ז: דהא דבספק הינוח אם נטל לא יחזיר, הוא משום דשמא אינו שלו וסוף הבעלים לבא ויביא עדים שהניחו שם, ומבו' דאילו ל"ה שייך שיביא עדים שהוא שלו, הי' רשאי ליתנו למי שאומר שהוא שלו, ולכאו' היינו דכיון דודאי לא ישוב ליד הבעלים, אינו חייב בשמירתו, וזה כד' הגרע"א דבדבר דליכא טב"ע אינו חייב בשמירתו, ואמנם בההיא דספק הינוח לא יחזיר גם בדבר דלי"ב טב"ע, שהרי אפשר שיבואו עדים שהניחו במקום זה וסגי בכך.

   אמנם הנה הגרע"א לא הביא לסייע מד' רש"י לדבריו, ואשר ע"כ נראה דבאמת יל"פ ד' רש"י בע"א, שהרי נידון הגמ' שם הוא בגזל מאחד מחמשה, אם יכול להניח לפניהם, דהכי עדיף טפי, וע"ז הוא דמייתינן מהא דלא יחזיר, וי"ל דכל הטעם דלא אמרינן דהכי עדיף טפי, הוא רק משום דיתכן דיביא הבעלים עדים, אך אם א"א דיביא עדים, אמרינן דעדיף טפי שיתן לזה שאומר שהוא שלו, אך לעולם י"ל דאף בכה"ג ה"ה חייב בשמירתו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובחו"ש הגרב"ד סימן ל"ה כתב ללמוד מד' הגרע"א אלו דאף דאינו חייב בשמירה, מ"מ אסור להשיבו למקומו, וע"כ אין יאוש קונה, ויל"פ לדבריו ע"פ הנ"ל, דכיון דנתחייב להשיב לבעלים אם יהא בידו, ואך דא"צ לשמור כיון דאי"ז נצרך להשבה, הרי דמ"מ הוא אסור להשיבו למקומו דה"ה כמאבדו בידים ומבטל את ההשבה, וצ"ע.

   אך בד' הגרע"א לקמן דכ"ו: שלמד מד' התוס' בדכ"ה: דכל שנטל דבר שאין בו סימן ה"ה חייב בשמירתו, מבו' שלא חילק בזה, דהרי בד' התוס' התם לא מצינו אלא שאינו רשאי להחזירו למקום שנטל, ושמא מכוון הגרע"א ללמוד כן מל' התוס' דמשמע דהוא חייב בשמירתו לגמרי, - ושמא י"ל דאדרבה זהו שכתב הגרע"א בדכ"א: בדעת התוס' במכילתין דאף אם נטל אינו חייב בשמירתו, אשר צ"ע טובא דזה שלא כד' התוס' בדכ"ה:, ולהנ"ל י"ל דכל ד' התוס' בדכ"ה: הם רק לגבי דאין רשאי להחזירו למקום שנטל, וכנ"ל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם בס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב נקט לא כן, ומכח זה נקט דלמש"כ התוס' דהא דלא קני ביאוש אחר דאתי לידי' הוא משום שנתחייב בהשבה, בע"כ דמצות השב תשיבם היא רק אחר שהגבי', דאי הוה ס"ל כדעת הרמב"ם והר"ן דהוא מצווה בהשב תשיבם קודם הגבהה, ל"ה מהני היאוש אף קודם שהגבי', עיי"ש בדבריו. - עוד נקט שם, דלדעת הסוברים דשומר מתחייב בלא קנין, ה"נ שומר אבידה מתחייב אף קודם שהגבי', ואזיל לטעמי'. [↑](#footnote-ref-9)