78 ב_ קופות א - בדעת הרשב_א דלא שרי אלא במחצה חולין
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק מטות כ' תמוז תשע"ד

**א**

א] יבמות דפ"ב., וסבר ר' יוחנן תרומה בזה"ז דאורייתא, והתניא ב' קופות א' של חולין וא' של תרומה ולפניהם ב' סאין א' של חולין וא' של תרומה ונפלו אלו בתוך אלו הרי אלו מותרים, שאני אומר תרומה לתוך תרומה נפלה וחולין בתוך חולין נפלו, ואמר ר"ל והוא שרבו חולין על התרומה, ור' יוחנן אמר אע"פ שלא רבו חולין על התרומה וכו'.

ובחי' הרשב"א שם כתב, ז"ל, מדפרכינן ממקוה לרבי יוחנן ופרקינן דלא נשקול רובו, משמע דבקופות נמי אע"ג דל"ב ר' יוחנן רבויא, מ"מ שתהא חולין כתרומה מיהא בעינן, אבל אילו רבתה תרומה על החולין לא אמרינן שאני אומר וכו', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב.

והרא"ה בבדה"ב שם כתב ע"ז, ז"ל, ואינו נכון, דכיון דאמרינן בלישנא אחרינא דהוא ל"ב והוא עיקר שאני התם דאיכא למימר שאני אומר, ל"ב לא רבי' ולא פלגא, דכיון דאיסורין דרבנן תולין להקל כל היכא דאפשר לומר דלא נפל הכא איסורא כלל, עכ"ל.

והרשב"א במשמה"ב כתב ע"ז, ז"ל, תמה אני איך נוכל לחלוק על האמת המפורסם דע"כ ר' יוחנן אף על גב דלא בעי רבויא מע"מ מיהא בעי וכו', ועוד תדע לך מדקא מותיב ממקוה דקאמר עד רובו ואמרינן מאי לאו דנשתייר רובו ופרקינן דלא נשקל רובא, אלמא פשיטא להו דרבי יוחנן דלא נשקול רובו מיהא בעי, והא דקופות בכי הא הוא דאמר רבי יוחנן, דאי לא אף לכשתמצא לומר דלא נשקול רובו תקשי לי' אם איתא דר' יוחנן שרי אפילו ברביות התרומה, ומש"כ דקי"ל כל"ב דפריקו אב"א שאני הכא דאיכא למימר שאני אומר, מאי קא מייתי מהא ראי', דהתם ה"ק אב"א במקוה דלישתייר רובו קאמר כדקאמרת אבל בקופות ל"ב רבי' וזה ברור, ולעולם בקופות לא בעי רבי' כמקוה, אבל מ"מ דקופות דלא להוי תרומה יתרה על החולין מיהא בעי, וכדקאמר מעיקרא דלא נשקול רובו, עכ"ל.

ב] ובביאור הפלוגתא בזה נראה, דהנה בביאור הא דפריך הגמ' ממקוה דחזינן דבדרבנן בעי רבויא, נחלקו הראשונים, דהנה בפירש"י כתב, ז"ל, קס"ד האי דמותיב דטעמא דר' יוחנן לאו משום דסמיך אשאני אומר, אלא משום דאי הוי נמי איפכא לא איכפת לן, דל"ב רבויא בדרבנן, אלא מכי איערב בטל לי', עכ"ל.

אמנם הנה בחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, אלא ה"פ דאנן קס"ד דגבי הא דמקוה איכא למתלי לקולא ולומר שאני אומר סאה שנתן הוא סאה שנטל, כי משום דסאה שנתן הוא של משקי פירות דקאפי לא נתערב במי מקוה וכשנטל היא היא שנטל עד רובה, ופרקינן דשאני הכא דאיכא למימר שאני אומר לגמרי דנפלה תרומה לתוך תרומה, אבל לגבי מקוה אין שאני אומר שלו ברור כ"כ כיון שהמשקה מעורב, עכ"ל, - וכ"ה מבו' בחי' הרמב"ן בע"ז דע"ג. בתו"ד, ז"ל, וה"נ אמרינן בפ' הערל נתן סאה ונטל סאה כשר עד רובו, דבמגבי' פסול ראשון ראשון כיון שהוכשר, ברובא, דאמרינן שאני אומר וכו' התם, עכ"ל, ולהדיא דגם במקוה איכא למימר שאני אומר, וס"ל דגם לפי האמת הא דסגי במקוה ברוב, הוא משום דאמרינן שאני אומר, וזה כמש"כ הגרע"א במהדו"ק סימן רכ"ב אות כ"ה בתו"ד, ונת' במק"א.

ובחי' הרשב"א בתו"ד מצינו דרך אחרת בזה, ז"ל, ומקשה נמי דמקשה לי' ממקוה, מכ"ש מקשה לי', דאפילו מקוה דמדרבנן ולאו איסורי אכילה הוא בעינן רבויא, וכ"ש באיסורי אכילה דאיבעי לי' לאצרוכי רבויא, ואע"ג דאיכא למימר שאני אומר, דיו לטעמא דשאני אומר להתירו ברבי' וברבי' מיהא סגי כר"ל משום דאיכא למימר שאני אומר, ודחינן שאני התם דאיכא למימר שאני אומר, כלומר כיון דאיכא למימר שאני אומר אפילו בלא רבויא נמי שריא, הא לאו הכי ברבויא נמי לא תסגי לי' אלא כדיני', עכ"ל, והיינו דלעולם ידעינן מעיקרא דטעמא דר' יוחנן הוא משום שאני אומר, ואך דס"ד דל"מ הא דשאני אומר, אלא דלא ניבעי בזה ק', אך ל"מ דלא ניבעי בזה רבויא, ומהא דס"ל לר' יוחנן דאף אם לא רבו חולין על התרומה שרי, בע"כ דבאיסורי דרבנן הקילו דכל דאיכא מחצה היתר ה"ז חשוב כרוב לבטל את האיסור, וזהו דפריך מהא דבמקוה בעינן רוב, ולא סגי במע"מ, ולא אמרינן דמחצה מים מועיל לבטל את המי פירות, וע"ז משני, דשאני התם דאיכא למימר שאני אומר, ומהני הא דשאני אומר להתיר אף בלא רבויא, אך בעלמא אף באיסורים דרבנן לא סגי במחצה היתר לבטל את האיסור.

ג] והנה הרמב"ן בסוגיין ובהשמטות כתב, דמש"א שאני התם דאיכא למימר שאני אומר, היינו דבעלמא בעינן רבי' אפי' בדרבנן, ולמד מזה דאיסור דרבנן בטל ברוב ואפי' באיסורי אכילה, עיי"ש, - ופשוט דכ"ז הוא רק לפי פירש"י, דס"ד דטעמא דר' יוחנן אינו כלל משום שאני אומר, אלא משום דל"ב רבויא בדרבנן, ולפ"ז הרי דלהך ס"ד יש ללמוד דאיסורים דרבנן בטלין אף בלא רבי', ואף לפ"מ דמשני דשאני הכא דאיכא למימר שאני, משמע דהיינו רק בהא דשרי אף כשלא רבו חולין על התרומה, דמזה הוא דפרכינן מעיקרא, אך לעולם אף במקום דליכא למימר שאני אומר, סגי ברבי'.

אך לדעת ש"ר דגם מעיקרא ידעינן דטעמא דר' יוחנן הוא משום שאני אומר, והא דפרכינן ממקוה הוא משום דגם במקוה איכא למימר שאני אומר, או משום דס"ד דל"מ שאני אומר להתיר בלא רבי', הרי דאין מקור כלל דבמקום דליכא למימר שאני אומר סגי ברבי', דכל המו"מ בסוגיין הוא על גוונא דאיכא למימר שאני אומר, ובזה הוא שדנו אם בעינן רבי' או ל"ב רבי', וגם מש"א דשאני התם דאיכא למימר שאני אומר היינו דמכח זה יש להתיר אף בלא רבי', אך כל דליכא למימר שאני אומר לא שרי אף ברבי', שהרי אף מעיקרא לא ס"ד דשרינן ברבי' בגוונא דליכא למימר שאני אומר, וכאשר כ"ה בחי' הרשב"א והריטב"א בסוגיין שנחלקו מכח זה ע"ד הרמב"ן, עי' בדבריהם, - ובאמת קשיא טובא בסתירת ד' הרמב"ן, דבדבריו בע"ז דע"ג. מפורש דאף במקוה לא סגי ברוב, אלא משום דאיכא למימר שאני אומר, ובסוגיין נקט דאף באיסורי אכילה סגי ברוב אף בדליכא למימר שאני אומר, וצ"ע בזה.

ד] ונראה פשוט דבזה הוא שנחלקו הרשב"א והרא"ה, דהרשב"א לטעמי' דכבר מעיקרא ידעינן דטעמא דר' יוחנן הוא משום שאני אומר, ואפ"ה פשיטא לן דלא שרי ר' יוחנן בגונא דרבתה תרומה על החולין, הרי דמסתברא מילתא דגם לפ"מ דדחינן דשאני התם דאיכא למימר שאני אומר, ושרי משום שאני אומר אף בדליכא רבויא, כ"ז הוא כשלא רבתה תרומה על החולין, אך אם רבתה תרומה על החולין מודה ר' יוחנן דאסור,[[1]](#footnote-2) - אך הרא"ה ס"ל כדעת רבו הרמב"ן, דמעיקרא ס"ד דטעמא דר' יוחנן אינו כלל משום שאני אומר, אלא דהוא משום דבדרבנן ל"ב רבויא, ולפ"ז הרי ודאי דלפ"ז אין מקום להתיר אלא כשלא רבתה תרומה על החולין, אך לפ"מ דמסיק דטעמא דר' יוחנן הוא משום שאני אומר, שפיר י"ל דשרי אף כשרבתה תרומה על החולין.

**ב**

ה] והנה הפר"ח בסימן קי"א סק"ה הק' ע"ד הרשב"א ממש"א בפסחים ד"ט: בב' צבורין א' של מצה וא' של חמץ ולפניהם ב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק ואתו ב' עכברים א' שקל מצה וא' שקל חמץ ולא ידעינן הי להאי עייל והי להאי עייל, היינו ב' קופות וכו', ולדעת הרשב"א קשיא דהך סוגיא לא אתיא לא כר"ל ולא כר' יוחנן, דהא אף לר' יוחנן בעי מחצה על מחצה, אבל הכא גבי בדיקת חמץ דליכא אלא ספק גרידתא וליכא שום תערובת אפי' דחד בחד, בודאי דלכו"ע אזלינן לחומרא.

והחוו"ד שם סק"ב כתב לישב, ז"ל, ולפענ"ד אין כאן קושיא כלל, דהא כאן ג"כ תולין באיסור דרבנן אפי' אם נפל לאינו מינו דאיכא טעם, דאם האיסור נפל להיתר הרי כולו אסור דחנ"נ וטכ"ע, ואפ"ה מתירין, מטעם דלענין לאסור דבר אחר כיון דהדין הוא על דבר אחר תולין ולא אסרינן הדבר אחר, משא"כ כשהאיסור רבה הוי כאילו הדין על חתיכה זו לבד אם היא אסורה או מותרת, כיון שהוא רבה בטל הדבר האחר לנגדו וכאילו דנים על החיכה לבדה, והיא ודאי אסורה מטעם חד בחד, משא"כ גבי בתים הדין הוא על הבית אם נאסר מחמת החמץ שנכנס לתוכו, דמי ממש כדנין על הקדירה אם נעשה נבילה מחמת הטעם שנכנס לתוכו דמותר כיון דהדין הוא על הדבר האחר, וה"נ דכוותה, עכ"ל.

ו] וביאור הדברים הוא, דהא דלא שרי ר' יוחנן היכא שרבתה תרומה על החולין, אי"ז משום דלא שרינן משום שאני אומר, אלא בסיוע הא דאיכא מחצה חולין, דהגם דבדרבנן נמי בעינן רבויא, ואין האיסור בטל בתערובת דחד בחד, מ"מ קייל האיסור בכה"ג, וע"כ שרינן בזה משום שאני אומר, אלא היינו משום דכ"ה דאם נפלה הסאה לקופה ריקנית שאין בה חולין כלל, יש לאסרה, משום דהו"ל תערובת חד בחד גמורה דאסורה אף בדרבנן, ה"נ אם נפלה לקופה שיש בה חולין מועטין והתרומה רבה על החולין, נמי הו"ל כתערובת דחד בחד, דכיון שרבתה התרומה על החולין, אין הנידון על החולין, שהם בטלים לגבי התרומה, אלא הוי הנידון על הסאה שנפלה אם היא תרומה או חולין, ולא מצינו להתיר לסאה זו, דהו"ל ככל תערובת דחד בחד דאסירא, ומשא"כ כל שלא רבתה תרומה על החולין, אין אנו דנים על הסאה שנפלה, אלא הוי הנידון על החולין אם נאסרו מחמת התרומה, ובזה יש להתיר משום שאני אומר, ונתחדש בזה, דמכח זה שרינן אף להסאה שנפלה, אף דהיא הויא כתערובת דחד בחד, והיינו דכיון דאם נאסור אותה, יאסרו אף החולין שנתערבה בהן, הרי דכל שיש לנו להתיר את החולין משום שאני אומר, מהני זה גם להתיר את הסאה שנפלה.

ואשר ע"כ כ"ז הוא בקופות, דכל שרבתה תרומה על החולין הוי הנידון על התרומה, אך בבתים דעיקר הנידון הוא על הבית אם נתחייב בבדיקה, ולא באנו כלל להתיר את הצבור המסופק, שפיר יש להתיר משום שאני אומר אף דאם נכנס חמץ להבית הבדוק הוי כולו איסור.

**ג**

ז] אמנם צ"ע בזה מד' הרשב"א בכ"ד דמוכח בדבריו דהא דלר' יוחנן בעינן שלא תרבה חולין על התרומה, הוא משום דלא שרינן משום שאני אומר לחוד, אלא בסיוע הא דאיכא מחצה חולין, ומכל הני דוכתי יש להוכיח גם דלא כמש"כ הפליתי שם סק"ד לישב ד' הרשב"א, עיי"ש, ואכמ"ל.[[2]](#footnote-3)

חדא, הוא מעיקר מה שהוכיח הרשב"א דלא שרי אלא בשלא רבתה חולין על התרומה, מהא דפרכינן ממקוה לר' יוחנן ופרקינן דלא נשקול רובו, ומ' דבקופות נמי אע"ג דל"ב ר' יוחנן רבויא, מ"מ שתהא חולין כתרומה מיהא בעינן.

והנה הרי לפום ל"ק דבמקוה נמי יש להתיר לר' יוחנן היכא דלא שקיל רובו, ודאי דהוא משום דאיסור דרבנן בטל במחצה, שהרי לדעת הרשב"א במקוה ליכא למימר שאני אומר, והא דשרי התם הוא משום דאיסור דרבנן בטל ברוב, והא דאמרינן דלר' יוחנן סגי במחצה, היינו משום דלדידי' איסור דרבנן בטל במחצה, ולא שרינן משום שאני אומר, אלא בגונא דאיכא צירוף דביטול, ואף דבתרומה דרבנן לא סגי בביטול ברוב, מ"מ כל דאיכא ביטול קייל טפי, ואמרינן בזה שאני אומר, וע"כ הוא דלא שרי אלא בשלא רבתה תרומה על החולין - ומ' לפ"ז דאף לפ"מ דמסקינן דשאני התם דאיכא למימר שאני אומר, הרי דהא דבעינן שיהא מחצה חולין ולא שרי בשרבתה תרומה על החולין, הוא משום דלא שרינן משום שאני אומר אלא בגונא דאיכא צירוף דמחצה חולין, - דאי נימא דהא דלא שרי בשרבתה תרומה על החולין, הוא משום דבכה"ג הוי הנידון על הסאה שנתערבה, לכאו' אין ללמוד לזה מהא דלס"ד לא שרי כשרבתה תרומה על החולין, שהרי הא דלס"ד לא שרי בכה"ג, הוא משום דבעינן לצירוף הביטול, ולמסקנא דל"ב לזה כלל, מהיכ"ת נימא דמטעם אחר לא שרי בכה"ג.

ח] וביותר יש להוכיח כן מד' הריטב"א, דהנה אי נימא דהא דלא שרי ר' יוחנן משום שאני אומר אלא בשלא רבתה תרומה על החולין, הוא משום דכל שרבתה תרומה על החולין הוי הנידון על הסאה שנפלה, והו"ל כתערובת חד בחד דאסירא, ורק אם איכא מחצה חולין הוי הנידון על החולין, הרי דלפ"ז ל"ש כ"ז אלא בב' קופות וכיו"ב, אך במקוה דאמרינן בל"ק דלא מכשרינן אלא היכא דלא נשקול רובו, אך אם שקיל רובו ה"ה פסול, ל"ש ה"ט כלל, דבמקוה לעולם אין אנו דנים על המים לבדם או על המי פירות לבדם, שהרי המים בפנ"ע אין להן הכשר, ולעולם הוי הנידון על המים והמי פירות יחד, אם יש להן הכשר, וגם בלא"ה נראה דל"ש התם ה"ט, ודו"ק.

ולפ"ז הרי דלפ"מ שפירש הריטב"א דהא דפרכינן ממקוה, הוא משום דגם במקוה איכא למימר שאני אומר ואפ"ה לא שרי אלא בדאיכא רוב, וע"ז הוא דמשני דלא לישקול רובא, ומזה למד הריטב"א דלא שרי ר' יוחנן אלא במחצה חולין, וכד' הרשב"א, הרי בע"כ דהא דלא שרינן משום שאני אומר אלא בדאיכא מחצה חולין, אי"ז משום דאם ליכא מחצה חולין הוי הנידון על הסאה שנפלה והו"ל כתערובת חד בחד, אלא הוא משום דלא שרינן משום שאני אומר אלא בצירוף הא דאיכא מחצה חולין, וע"כ במקוה נמי דכוותה לא שרינן משום שאני אומר, אלא בדאיכא מחצה מים.

ט] ובאמת דמצאנו בזה דברים מפורשים בד' הרשב"א, והוא במשה"ק הרשב"א, ז"ל, אלא דאכתי קשיא לי, דכיון דבקופות מוחלקות סגי לן ברבויא מיהא לכו"ע ואפילו בלא רבויא לר' יוחנן, א"כ ליטרא קציעות שנדרסה על פי הכד ויש כאן ב' כדין לבד ואין ידוע איזו היא, תעלה, דכשאני אצל זו אני אומר על פי האחרת נדרסה וכשאני אצל השניה אני אומר לא בזו אלא בשניה וזיל הכא לקולא וזיל הכא לקולא, ואנן לאו הכי תנן, דתנן הדורס ליטרא קציעות ע"פ הכד ואין ידוע איזו היא ר"א אומר רואין אותן כאלו הן פרודות התחתונות מעלות את העליונות, ר' יהושע אומר לא תעלה עד שיהא שם ק' כדין, עכ"ל, וכן הק' הרשב"א בתוה"ב שם.

וד' הרשב"א צ"ב רב, דבדורס ליטרא קציעות ע"פ הכד, הרי איירי כשהפומין ניכרים לעצמן וליכא תערובת כלל באותו הכד, דמה"ט לא שרי ר' יהושע אלא בשיש שם ק' כדין, וא"כ מאי קשיא לי' דנימא בזה שאני אומר, הרי אף ר' יוחנן לא שרי אלא בדאיכא מחצה חולין, אך הכא דהוי הכל תרומה, מודה ר' יוחנן דלא אמרינן שאני אומר.

והברור בד' הרשב"א כמו שהעירוני, דאף התם כיון דאיכא ב' כדין, ואיכא פום א' דהיתר, הו"ל כמחצה חולין ומחצה תרומה דאמרינן בזה שאני אומר,[[3]](#footnote-4) - ונתחדש לפ"ז דלדינא דר' יוחנן דבעינן שיהא מחצה חולין, ל"ב שיהיו המחצה חולין באותה הקופה שנסתפקנו אם נפלה שם התרומה, אלא אף בגונא דהוו החולין בקופה השני', שרינן משום שאני אומר, והא דבב' קופות בעינן שיהא מחצה חולין בקופה זו, הוא משום דהקופה השני' הויא דתרומה, והסאה שנפלה לשם אסורה היא, וע"כ אינה מסייעת להתיר את הסאה שנפלה לקופה השני', וז"פ.

והנה אי נימא דהא דבעינן מחצה חולין, הוא משום דכל שרבתה תרומה על החולין הוי הנידון על הסאה שנפלה, והו"ל כתערובת חד בחד דאסירא אף בדרבנן, הרי דודאי דבכה"ג שבקופה זו אין מחצה היתר, אין מקום כלל להתיר מכח מה שבקופה השני' איכא היתר, שהרי זהו עיקר הספק אם פי כד זה הוי תרומה או פי הכד השני הוי תרומה, והו"ל כתערובת חד בחד, שהרי הוי הנידון על הפום עצמו אם הוא תרומה או חולין, ול"מ מחצה חולין אלא בגונא דמלבד התערובת חד בחד, איכא עוד מחצה חולין שבאנו לאסרם מכח זה.

ומבו' להדיא מד' הרשב"א, דהא דלא שרי ר' יוחנן אלא בשרבתה תרומה על החולין, אי"ז משום דבכה"ג הוי הנידון על הסאה שנפלה והו"ל כתערובת דחד בחד, אלא הוא משום דלא שרינן משום שאני אומר אלא בדאיכא צירוף דמחצה חולין דקייל האיסור בכה"ג, וע"כ גם בדורס ליטרא קציעות ע"פ הכד, כיון דגם בלא הא דשאני אומר איכא מחצה חולין וקייל האיסור, יש לנו לומר בזה שאני אומר, וז"ב ומוכרח.

**ד**

י] והנה לפמש"נ מד' הרשב"א, דהא דלא שרי ר' יוחנן בשרבתה תרומה על החולין, הוא משום דלא שרינן משום שאני אומר אלא בדאיכא צירוף דמחצה חולין, הדרא קו' הפר"ח לדוכתה, דמ"ט שרינן בב' צבורים וב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק וכו', הרי התם הוי ספק גרידא וליכא שום תערובת אפי' דחד בחד, ובכה"ג לא אמרינן שאני אומר אף לדעת ר' יוחנן.

ובס' יד יהודה סימן קי"א סק"ח כתב לישב, לפמש"כ הרשב"א בסוגיין בהא דבעינן רבויא או מחצה ולא שרינן משום ספיקא דרבנן לקולא, ז"ל, דכיון שנפלה ודאי תרומה לתוך אחת מהן ושתי הקופות במוקף ה"ה ככלי אחד, דתנן וכו' ב' קופות ב' מגורות שנפלה סאה תרומה בתוך אחת מהן ואין ידוע לאיזו מהן נפלה מעלות זא"ז, הלכך בכי הא לא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא וכו', עכ"ל, והיינו דכיון דהוו במוקף, הו"ל כתערובת דתרומה וחולין, דלא שרינן בזה משום ספיקא דרבנן, וע"כ כ"ז הוא דוקא בב' קופות, אך בב' בתים דלא חשיב כתערובת כלל, ונראה דהוא מתרי טעמי, חדא, דדוקא בקופות שהם במקום א' או שהן עומדין להתערב חשבינן להו ככלי אחד, ועוד, דבבתים אין הנידון על החתיכות אלא על הבתים, והוי הספק על כל בית בפנ"ע, ואי"ז תערובת, שפיר יש להתיר משום ספק דרבנן אף דליכא התם תערובת היתר כלל, עכ"ד, וכתב דלפ"ז אתיא סוגיא דהתם אף כר"ל, והתוס' שם שכתבו דלא אתיא כר"ל, הוא דלא כהרשב"א.

יא] אך צ"ע בזה, דא"כ מה מייתינן בפסחים שם מהא דב' קופות דשרינן משום שאני אומר, הרי בב' צבורין וב' בתים אין להתיר משום זה, כיון דליכא תערובת היתר כלל, והא דשרינן התם, הוא משום דהו"ל ככל ספיקא דרבנן דלקולא, ואי"ז ענין להא דשרינן בב' קופות.

ונראה לישב, לפמש"נ ב? דגם לפ"ד הרשב"א דבב' קופות אין להתיר משום ספיקא דרבנן דעלמא, ולזה הוא דבעינן לדינא דשאני אומר, וע"כ בעינן שירבו חולין על התרומה או שיהא מחצה חולין, הרי מלבד זה הי' לנו לאסור בזה מכח דינא דב' שבילין, והיינו כשהם של אדם א' או אף כשהם של בנ"א ובאו לישאל בב"א, ומהא דשרינן בזה, יש ללמוד דלא אסרינן מדינא דב' שבילין בגונא דאחד מהן תרומה דאמרינן שאני אומר, ובד' קמאי בכ"ד מבו' דהיינו משום דתולין קלקלה במקולקל, ונת' במק"א.

ולפ"ז י"ל דזהו דמייתינן מינה התם, דאף דבב' צבורין וב' בתים לא חשיב כתערובת כלל והו"ל ככל ספיקא דרבנן דלקולא, הרי מ"מ הי' לנו לאסור בזה מדינא דב' שבילין, וכמש"א בסוגיא שם דבצבור א' וב' בתים בדוקין דמי לב' שבילין, וע"ז הוא דמייתינן מהא דב' קופות, דבכה"ג דקופה א' של תרומה לא אסרינן מדינא דב' שבילין, וה"נ בבית א' בדוק ובית א' שאינו בדוק, לא אסרינן מדינא דב' שבילין.

יב] אך העירוני דזה נסתר מד' הרשב"א בסוגיין שכתב בתו"ד, ז"ל, ומסתברא שלא אמרו שאני אומר אלא במקום שיש שיעור שלם כדי לבטל באותה שאנו תולין שנפל לתוכה וכו', וא"נ במקום שאינו צריך לבטול כלל כשתמצא לומר כאן נפלה כגון שתי קופות אחת של חולין ואחת של תרומה, דכשתמצא לומר תרומה לתוך תרומה נפלה לא מדין בטול אתה מתירה, "א"נ ב' בתים א' בדוק וא' שאינו בדוק דכשאתה בא לומר שהככר בבית שאינו בדוק אינו מדרך הבטול וכו'", עכ"ל.

והדברים צ"ב רב, דהיאך מצינו למימר דאף בב' בתים לא שרינן אלא משום דכשאתה בא לומר שהככר בבית שאינו בדוק אינו מדרך הביטול, הרי להדיא אמרו שם דאף בצבור א' וב' בתים בדוקים ובאו לישאל בזאח"ז, א"צ בדיקה.

וי"ל בזה בתרי גווני, חדא, לפמש"כ הב"ח ודעימי' דכל הא דשרינן בב' בתים שאינם בדוקים, הוא רק בצבור אחד, אך בב' צבורים דודאי נכנס לבית זה צבור המסופק, לא שרינן אלא בשאחד מהבתים אינו בדוק, - ועוד, דאף דלפי האמת שרינן התם מדינא דב' שבילין אף בדליכא למימר שאני אומר, ונת' הטעם בזה ב?, מ"מ מעיקרא לא שרינן התם אלא בשאחד מהבתים אינו בדוק ומדינא דשאני אומר, והיינו דמעיקרא אמרינן דכשאחד מהבתים אינו בדוק א"צ לבדוק את הבית הבדוק מדינא דשאני אומר, ואח"כ אמרינן דאף בב' בתים בדוקים דליכא לה"ט, מ"מ א"צ בדיקה מכח דינא דב' שבילין, וע"ז הוא שפירש הרשב"א, דהא דאיכא התם לדינא דשאני אומר, הוא משום דכשאתה בא לומר שהככר בבית שאינו בדוק אינו מדרך הביטול.

והנה אי נימא דאף הא דשרינן התם מעיקרא בשא' מהבתים אינו בדוק, הוא משום דהו"ל ככל ספיקא דרבנן ולקולא, ולא מייתינן מב' קופות אלא דבכה"ג ליכא לדינא דב' שבילין, הרי דאי"ז ענין לדינא ד"שאני אומר", ול"ב התם להא דכשאתה בא לומר שהככר בבית שאינו בדוק אינו מדרך הביטול, שהרי בב' שבילין שהלכו בהן טהור וטמא ביום הז', מטהרינן להטהור אף כשבאו לישאל בב"א, הגם דכשבאנו לומר שהטמא הלך בשביל הטמא, ה"ה מטמאו, ונת' בזה ב?.

יג] ואשר ע"כ נראה דצ"ל בזה, דהא דשרינן בב' צבורין וב' בתים וכו' אף דהתם ליכא שום תערובת אפי' דחד בחד, הוא משום דהתם איכא להבית הבדוק חזקת בדוק, וע"כ הגם דל"מ משום החזקת בדוק בפנ"ע, כיון דודאי נכנס חמץ לאחד מן הבתים והוי זה ריעותא בהחזקה, מ"מ שפיר אמרינן בזה שאני אומר, שהרי כל דנימא שאני אומר ונתלה שנכנס החמץ לבית שאינו בדוק, ה"ז מועיל להעמיד את החזקה, - ועד"ז י"ל בנוס"א, דכ"ה דכל דאיכא רוב חולין או אף מחצה חולין אמרינן שאני אומר, אף דא"א להתיר מכח הרוב או המחצה בפנ"ע, ה"נ אם איכא סיוע דחזקה, אף דא"א להתיר מכח החזקה בפנ"ע, מ"מ ה"ז מועיל דנימא בזה שאני אומר, ואכתי צ"ע בזה.

1. והנה אמנם הי' מקום לומר, דלפ"מ דס"ד דאין להתיר משום שאני אומר אלא בדאיכא רבויא, הרי בע"כ דהא דשרי ר' יוחנן אף כשלא רבו חולין על התרומה, הוא משום דבדרבנן סגי במחצה, ואין להתיר בגונא דרבתה תרומה על החולין, אך לפ"מ דמסיק דאף דברבנן לא סגי במחצה, מ"מ שאני הכא דאיכא למימר שאני אומר, וע"כ ל"ב רבויא, יש להתיר אף בגונא דרבתה תרומה על החולין, דכיון דבדרבנן נמי בעינן רבויא, והא דשרי ר' יוחנן דאף בדליכא רבויא, הוא משום שאני אומר, יש להתיר אף בשרבתה חולין על התרומה, דלא מצינו כלל דאיכא נפ"מ בדרבנן בין מחצה חולין ומחצה תרומה לבין רוב תרומה ומיעוט חולין, (שהרי במקוה דליכא למימר שאני אומר, בעינן רבויא, ולא סגי במחצה מים), - אך בדעת הרשב"א נראה, דכיון דמעיקרא פשיטא לן דאף דשרי ר' יוחנן משום שאני אומר, לא שרי אלא בשלא רבתה תרומה על החולין, אין לנו לומר דהדרינן בן מזה, בלא שנתפרש הדבר בגמ'. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת דמשמעות כל ד' הרשב"א, דהא דבעינן ר' יוחנן מחצה חולין, הוא כעין הא דבעינן ר"ל רוב חולין, ולא נחלקו אלא אם בעינן רוב חולין או סגי במחצה חולין, וביותר מ' כן במש"כ בתו"ד, ז"ל, ומיהו כיון דקופות מוחלקות הן ברבויא סגי לר"ל ולר' יוחנן בחד בחד, עכ"ל, - והנה בהא דלר"ל בעינן רוב חולין, מבו' להדיא בד' הרשב"א דהוא משום דבעינן לצירוף הא דאיכא ביטול ברוב, שהרי זהו דס"ד מעיקרא דאין להתיר משום שאני אומר אלא בצירוף הא דאיכא רוב, ומסקינן דלדעת ר' יוחנן מהני שאני אומר אף בלא דאיכא רוב, אך לדעת ר"ל קיימינן בהא דל"מ שאני אומר אלא בצירוף ביטול ברוב, וכ"כ החוו"ד שם בסו"ד, ופירש בזה מש"כ התוס' בפסחים דסוגיא דהתם היא דלא כר"ל, ומ' לפ"ז דגם הא דבעינן לר' יוחנן מחצה חולין, הוא עד"ז.

   ובאמת דכ"ה משמעות ל' הרשב"א שכתב דלר' יוחנן סגי בחד בחד, ומ' דההיתר הוא בצירוף הא דאיכא חד בחד, וכ"נ גם בל' הרשב"א בתוה"ב הקצר, ז"ל, בד"א כשאין האיסור שנפל רבה על ההיתר, אבל אם רבה האיסור על ההיתר "אין תולין כ"כ להקל לומר לתוך איסור נפל", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועד"ז מבו' בד' הריטב"א, ז"ל, ואמאי כיון דספק הוא באיזה חבית דרסה נתלי בכל אחת מהן לקולא ונימא לא נדרסה בזו אלא בזו וניזיל בכל אחת מהן לקולא, דספיקא דרבנן הוא "והא איכא רבי'", עכ"ל, והיינו דכיון דאיכא כמה כדין, איכא רבי' כנגד הפום האסור, - ובד' הרשב"א נתחדש טפי, דלדעת ר' יוחנן יש להתיר אף בדליכא אלא ב' כדין, [↑](#footnote-ref-4)