1. סוגיא דשנים שהיו ישנים במטה אחת
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / חלק ראשון ברכות / שיעורים

ז' אייר ע"ה

**סוגיא דשנים ישנים במטה אחת**

**סיכום השיטות בדין שנים ישנים במטה אחת אם חזרת פנים**

א] הגמ' דנה שנים שישנים במטה אחת האם מותר להם להחזיר פניהם ולקרוא ק"ש ומבואר בגמ' ששמואל ס"ל שתמיד מותר ואיכא בריתא דתמיד אסור ורב יוסף ס"ל לחלק דבאשתו שהיא כגופו מותר ואדם אחר אסור ומבואר בראשונים דטעם האיסור מצד שבשרם נוגע זה בזה וברא"ה ובריטב"א וברשב"ץ מבואר שזה מצד נגיעת העגבות זה בזה [וכן הוא בלשון רבינו מנוח] אמנם בלשון הרמב"ם מבואר שזה מצד נגיעת בשר ממתניהם ולמטה ועיין בה"ל סימן ע"ג ד"ה ממתניהם שנקט שזה לא דוקא עגבות אלא שנסתפק האם זה עד למטה ממש או שיש מקום שהוא לא בכלל האיסור ועיין חזו"א סימן ט"ז סק"ו שצידד שהעקב כיון שאינו ערוה במקומות שהולכים יחף אינו בכלל סוגין [ובזה ביאר הא דמבואר איסור מיוחד בעקב נוגע בערוה דלכאורא כל שזה ממתניו ולמטה אסור דעקב אין זה בכלל ממתניו ולמטה ע"ש] ועיין פמ"ג שהביא בשם הא"ר שאיסור זה הוא גם אשה בחברתה ובזה ישב מה שיש כאן דין מיוחד לגבי ק"ש בבת ובן קטן דנפק"מ בת אם אמה ובן אם אביו ע"ש [ועיין אפיקי מגינים דפקפק בזה] ולענין הלכה רוב הראשונים נקטו שקי"ל כר' יוסף שבאשתו מותר אמנם הרא"ש הביא בשם ר"י שכיון שר' יוסף לא ידע מהבריתא יתכן שאם היה יודע היה ס"ל כן ולכן צריך להחמיר וצ"ב הרי יש ודאי בריתא שמתירה וא"כ כיון שהוא מילתא דרבנן כמבואר בכל האחרונים הוי ספק דרבנן ולקולא ועיין פר"ח שכתב טעם אחר להחמיר למבואר ברש"י שנידון הגמ' האם הלכתא כשמואל זה קשור למה שהתיר באשתו וא"כ מפורש בגמ' לאסור ע"ש ובברכי יוסף

**בגדר האיסור דנגיעת בשרו בחברו**

ב]והנה יסוד הדין דולא יראה לך הוא דדבר שהוא חפצא של ערוה יש איסור לקרוא ק"ש אם הוא נראה בקריאתו ומצאנו דין דטפח באשה ערוה דבפשוטו רבנן הרחיבו את גדרי הערוה [וכמבואר בראשונים שגם הסתכלות בעלמא שלא מביאה לידי הרהור אסורה כמבואר בגר"ז, וכן הוא לשון הרמב"ם כל גוף האשה ערוה, ובגר"א מבואר שגם עצימת עינים לא עוזר ואכמ"ל אמנם שם זה רק כלפי מי שזה מביא לידי הרהור ולכן אשה כלפי עצמה או חברתה אין חיסרון] אמנם כאן נתחדש שגם דבר שאין בו משום ראית ערוה בכל אופן כיון שהוא מביא לידי הרהור הוא גם נאסר באמירת דבר שבקדושה ובפשוטו הוא לא בגדר איסור גילוי ערוה מדרבנן וכן הביא המ"ב סימן ע"ג בשם הפר"ח דאפילו אם איסור דרבנן זה גם סיבה לעכב בקריאת שמע כמבואר בסימן ע"א אבל נגיעת בשר אין זה בגדר גילוי ערוה אלא איסור חדש מצד הרהור ואין זה מעכב ומבואר במ"ב שזה רק לגבי נגיעה אבל לגבי טפח באשה ערוה או שער באשה ערוה דבפשוטו זה ודאי דרבנן בכל אופן שם לשיטות שאסור זה ודאי מעכב דשם זה מלתא דגילוי ערוה [ועיין חזו"א סק"א שכתב לדון שזה מצד קלות ראש וזה כלל לא קשור לדין גילוי ערוה] אמנם עיין חידושי הרשב"ץ בסוגין שכתב שדין נגיעת בשר אסור מצד ולא יראה לך וכן האריך הגר"ז סימן ע"ג ס"א ומשמעות דבריו שם דיסוד הדין גילוי ערוה הוא שבזמן שאדם אומר ד"ת חשוב מחנה שכינה ואסור שיהיה שם במחנהו ערוה ומדרבנן כל שיש כאן מצב שמביא לידי הרהור דבר זה הוא בכלל גילוי ערוה במחנה שכינה אמנם יתכן עדין שכל זה הדין נגיעתו בערות חברו אבל עקבו נוגע בערוה יתכן שזה ודאי דרבנן חדש של הרהור ובאמת בזה נחלקו אמוראים והסברא בזה דהרי ערותו תמיד קשורה אליו וכל שאין גילוי נוסף כלפיה לא שיך להגדיר שיש כאן גילוי ערוה נוסף [והמ"ב לגבי נגיעת בשרו בחברו נטה שזה מעכב אבל לגבי עקבו נוגע בערוה נקט פשוט בסימן ע"ד סק"כ שזה לא מעכב אמנם אין זה מוכרח דכונתו שם לצרף השיטות שכיס זה לא ערוה לגבי זה] אמנם הרשב"ץ כ"ה: כתב שגם זה מצד ולא יראה בך [אמנם הוסיף ואיכא נמי הרהור משמע שלא ברירה ליה דבר זה]

ועיין אגרות משה [ח"ד סימן ט"ו ד"ה ועיין] שנקט שבזמן שאדם מהרהר בערוה זה ודאי אסור לקרוא ק"ש אמנם הגר"ז בקו"א נקט להיתר [ע"ש שהוכיח מהא דמבואר בגמ' שנערים יש להם הרהור ולכן פטורים מתפילין ומשמע שבכל אופן תפילה חיבים אמנם יתכן ששם הכונה שהטריחו אותם להתאמץ ולהתפלל ולקרוא ק"ש] ובפשוטו אם נתחדש כאן איסור חדש של דבר הגורם הרהור וודאי יש מקום מסברא לדון שההרהור עצמו הוא בכלל האיסור [אמנם ודאי אינו מוכרח] אבל עד כמה שיסודו מצד לתא דגילוי ערוה יתכן שזה רק עד כמה ששיך להגדיר שיש כאן חפצא של ערוה שהוא במחנהו ולא סתם הרהור וצ"ע עוד יש לדון בערוה בתמונה או בגדי צבעונים דאשה מכירה דיש שדנו [עיין מנחת שלמה ח"ג סימן ק"ג] שאסור לקרוא ק"ש נגדה מצד שזה מביא להרהור ולנ"ל שכל סוגין זה הרחבה של גדרי הערוה כל שאין כאן דבר שייך להגדירו כערוה לא שיך לאסור בזה ועיין לקמן סק"ח שהוכחנו כצד זה ובאמת לא מצאנו בחז"ל שם איסור אלא בגוף האדם ועיין מה שנכתבו בזה אי"ה עוד לקמן [והראוני במ"ב דרשו שהביאו בשם דרך חכמה בה"ל פ"ז הי"ח דהחזו"א הורה דערוה במראה אסור לקרוא ק"ש אבל בתמונה מותר ובפשוטו לבי מראה נקט שזה חשיב צורה לראות הערוה ממש] [ובאשה שלבושה במלבוש לא צנוע יש מקום לדון שכה"ג זה מגדיר שיש כאן את גוף הערוה ועיין פמ"ג ש"ג סק"ז שנקט שפאה נכרית אם חשיב גילוי שער זה גם אסור בק"ש אמנם לא מצאנו לו חבר]

**הטעם דפנים בהדי פנים אסור לכו"ע**

ג] והנה מבואר בסוגין שכל צד ההיתר הוא רק על יד החזרת פנים אבל פנים להדי פנים אסור וצ"ב טעמא דמילתא [והיה מקום לומר שכיון שהטלית מכסה אותם א"כ אין בגד ביניהם וכל שהם פנים כנגד פנים חשיב כקורא כנגד ערות חברו אמנם מדברי כל הפוסקים מבואר שכיון שהם צמודים אחד לשני לא חשיב שערותו מגלה לחברו] ועיין רש"י שכתב שאיכא הרהור נגיעת ערוה על ידי אברי תשמיש וכן הוא בריטב"א וברא"ה דהינו שכל האיסור אם ערותם נוגעת אחד בשני וכן נקט החזו"א להלכה והנה בפשוטו לפ"ז באופן שמותר זה רק אם שניהם מחזירים פניהם אמנם אם רק אחד מחזיר פניו עדין יהיה אסור מצד שערות חברו נוגעת בו וכן מבואר בפשוטו במג"א סימן ע"ג סק"א [וכן משמע בביאור הגר"א שכתב ועיין רש"י] אמנם עיין ביאור הגר"א שם שחלק וכתב שמספיק שהוא מסובב את ראשו ולא צריך שהאשה תסובב את פניה וכתב שכן הוא מפורש ברמב"ם וכן הוא מדויק בגמ' שכתוב זה מחזיר פניו וקורא ק"ש וזה מחזיר פניו וקורא ק"ש ולא כתיב יחזירו פניהם ויקראו ועיין ברכי יוסף שכתב שבאמת כן הוא מדויק בלשון הכס"מ שכתב שפנים להדי אחור אסור דהינו שמי שלא סיבב פניו אסור אבל מי שסובב פניו מותר [וכן הביא המ"ב מכמה אחרונים] וצ"ב אם כל סוגין כשיש נגיעת ערוה א"כ מה עוזר שהוא סובב את ראשו הרי עדין ערות חברו נוגעת בו וגם אם נדחוק שעל ידי שסובב את פניו אין ערות חברו נוגעת בו א"כ קשה שגם אם רק אחד מהם סובב את ראשו שניהם יכולים לקרוא ק"ש דעד כמה שאין ערותם נוגעת אחד בשני ואין כאן איסור נגיעת בשר א"כ למה שיאסר למי שלא סובב פניו לקרוא והרי מפורש בגמ' ששניה צריכים להחזיר פנים

והנה עיין פמ"ג שכתב שמדויק בגמ' שצריך דוקא החזרת פנים ולא מספיק שיתרחקו קצת זה מזה וחידש שבאמת אם הם פנים מול פנים גם ללא החזרת פנים אסור וע"ש שכתב שזה מצד לא פלוג דהינו שכיון שעל יד נגיעת בשר אסור אסרו לגמרי וצ"ב למה במסובבים פניהם לא גזרו אמנם עיין בלשון הרשב"ץ וכן הוא ברבינו מנוח שכתבו שאסור ללא החזרת פנים מצד שאי אפשר ללא הרהור ומשמע קצת שעצם זה ששוכבים וערותם מגולה אחד מול השני יש בזה הרהור ולכן זה אסור ולפ"ז א"ש שמועיל שאחד יחזיר פניו שבאמת ללא החזרת פנים אסור אפילו ללא נגיעה כי יש כאן הרהור וזה גם באשתו וכן א"ש שאם הוא החזיר פניו מותר לו כי אין ערות חברו נוגעת בו ואין אצלו הרהור אמנם לגבי חברו שלא החזיר פניו יש עדין הרהור מה שפניו מול אחורי חברו וכלשון רבינו מנוח אמנם כבר תמה בחזו"א שהרי לגבי אחוריו הגמ' שואלת והא איכא עגבות וביאר רש"י מצד נגיעה הרי מבואר בגמ' שבהחזרת פנים ודאי מותר אפילו על ידי נגיעה ואם בפניהם אחד מול חברו אסור גם ללא נגיעה אולי בסובבו פניהם כל ההיתר ללא נגיעה וכן עיין אפיקי מגינים שהקשה שכל הפוסקים נקטו כדבר פשוט שכל האיסור בסובבו פניהם רק בנוגעים אחד בשני ואם ללא סיבוב פנים אסור ללא נגיעה מנ"ל שבסיבוב פנים מותר על ידי נגיעה ואולי רק בטלית שחוצץ ביניהם וביותר דמפורש בלשון הרמב"ם שכל האיסור רק מצד שיש נגיעת בשר

ולכאורא היה מקום לומר דהנה בהא דקי"ל ששנים דישנים במטה אחת דצריך חזרת טלית מבואר בלשון הרמב"ם שכל שנוגע בשרם ממתניהם ולמטה אסור ועיין גר"ז דמבואר שכלול בזה בין לפניהם ובין לאחריהם וכן הוא פשוט דנגיעת בשר ממתניהם ולמטה לפניו, לא גרע מסבבו פניהם ולפ"ז יתכן שגם עד כמה שמותר בחזרת פנים ואין איסור מצד נגיעת עגבותיהם זה בזה אבל כל שלא החזירו פניהם ובשרם נוגע זה בזה חמיר ובזה כו"ע מודים שאסור ולפ"ז א"ש הכל שאם אחד החזיר פניו מותר לקרוא ק"ש והשני אסור וכמבואר בגר"א דבאמת אין כאן נגיעת ערוה כלל רק נגיעת בשר חברו מאחוריו ומי שסובב פניו מותר אמנם חברו שפניו כלפי חברו כה"ג איכא הרהור ואסור [ועיין לקמן מה שיש לבאר בזה]

ולכאורא יש להוכיח כן מדברי הב"י דע"ש סימן ע"ג שדן לגבי בניו הקטנים לאסור בנגיעת ערוה וכתב שכן משמע בתר"י וכונתו דע"ש שהביא שדנו לגבי מילה האם צריך לכסות הערוה ויש ראשונים שהוכיחו מסוגין דבניו הקטנים מותר וכתבו תר"י שלא מבואר בסוגין שראיה מותר ועיין דרכי משה דאדרבא כל כונתו לחלק בין ראיה לנגיעה ועיין מאמר מרדכי וכן בחזו"א סק"ט שביארו שהב"י ס"ל שנגיעת ערוה זה בחומר ראיה אמנם הדבר תימא שאלו שהוכיחו ודאי סברו שבבניו הקטנים לא צריך החזרת פנים דאל"כ אין שום ראיה מסוגין דהרי דבר זה גם באשתו מותר וא"כ אם כונת תר"י לחלוק בדבר זה העיקר חסר מהספר ובהכרח דודאי הסכים עמם דבסוגין יש היתר מיוחד ומזה למדו גם לראית ערוה ובזה כתבו לחלק ולכאורא בהכרח כנ"ל שעיקר ההיתר ללא החזרת פנים זה לא חייב להיות אם נגיעת ערוה אלא סתם נגיעת בשר וזה ודאי הותר כאן יותר מאשתו ויש ראשונים שלמדו שזה לא ערוה ובתר"י דחה שאין מזה ראיה. וז"ב

**ישוב על פי שיטת הרשב"א בביאור קושית הגמ' והא איכא עגבות**

ד] והנה הגמ' שואלת והא איכא עגבות ואומרת דזה מסייע לרב הונא דאמר עגבות אין בהם ממש והגמ' רוצה להוכיח דבר זה מהא דמבואר במשנה שאשה ערומה יכולה לברך כיון שיושבת וערותה מכוסה והרי עגבותיה מגולות והגמ' דוחה שמדובר שטוחות בקרקע וכה"ג גם עגבותיה מכוסות ובביאור קושית הגמ' עיין רשב"א שהביא בשם רש"י שהרי הוא נוגע בעגבות דחבריה וביאר הרשב"א שכיון שיכול לסובב פניו ויראה עגבות חברו חשיב שעגבות חברו מגולים לפניו והגמ' מדמה לדין עגבות מגולות שחזינן שלא חשיב גילוי ערוה [והנה הא דאין כאן חיסרון מצד שערותו מגולה או שרש"י לא ס"ל יסוד זה ובאופן דאשה יושבת חשיב שזה מגולה כלפיה ממש שיכולה לראות את זה או דלגבי עצמה כיון שהם מכוסים בטלית אין החיסרון ורק לגבי חברו זה לא עוזר]

אמנם הרשב"א ביאר בשם הראב"ד וכן בתוס"ר שגם כששניהם מסובבים פניהם אבל הרי כיון שערותו מגולה זה איסור בעצם א"כ חשיב ערותו מגולה לחברו ועיין בלשון הרשב"א דכתב מפורש שזה אפילו ללא נגיעה דהינו שכל שערותו גלויה לגוף אדם אחר שנמצא תוך אותו סדין כמבואר בפר"ח סוף סימן ע"ה חשיב ערותו מגולה דהינו שנתחדש כאן חידוש גדול שגם אדם תחת טלית אבל שיש גוף אחר תחת אותה טלית חשיב שערותו מגולה ולכן אם הוא מסובב פניו אין ערותו מגולה לגוף אחר אבל אם עגבות היה חשיב ערוה היה אסור מצד שעגבותיו מגולה לגוף דחברו

והנה לפ"ז א"ש שיטת הרמב"ם לעיל ודברי הגר"א והאחרונים דמועיל שהוא יסובב פניו אבל מי שלא סובב פניו אסור דמי שלא סיבב פניו חשיב ערותו מגולה כיון שחברו יכול לסובב פניו ולראות ערותו וזה אסור מצד דין גילוי ערוה כמבואר ברשב"א אמנם בפשוטו מדברי כל רבותינו האחרונים משמע שלא דנו כצד זה כלל א. דא"כ דבר זה אסור גם ללא נגיעת בשר כלל ומשמעות לשונם שאין איסור אלא בנגיעת בשר וכנ"ל אמנם יש לדחוק שסברו שרק בנגיעת בשר זה מגדיר שיש קשר ביניהם וחשיב שערותו מגולה ודלא כמבואר ברשב"א ב. המ"ב הביא מהפר"ח שגם בנגיעת בשר זה רק מדרבנן מצד הרהור ואינו חוזר ומבואר שאין כאן איסור דאוריתא של ערותו מגולה ג. הפוסקים דנו בבניו הקטנים האם צריך חזירת פנים ולא דנו לאסור מצד שיש כאן איסור דאוריתא שחשיב ערותו מגולה [אמנם בדעת הרמב"ם מבואר שצריך חזירת פנים ויתכן מטעם הנ"ל] ד. האחרונים נקטו בדעת הרמב"ם שעגבות יש בהם משום ערוה רק לא לענין נגיעה ואם נימא שכה"ג חשיב ערותו מגולה א"כ יאסר גם על ידי חזרת פנים

העולה מהנ"ל דלכאורא בעיקר הדין שללא החזרת פנים אסור מצאנו כמה ביאורים א. שזה מצד נגיעת ערוה ולפ"ז בפשוטו צריכים שניהם לסובב פניהם ב. שגם ללא נגיעת בשרם יש בזה הרהור ואסור ג. מצד נגיעת בשרם זה בזה ממתניהם ולמטה אפילו אם זה לא נגיעת ערוה ד. לדעת הראב"ד כה"ג כיון שחברו יכול לסובב ולראות חשיב ערותו מגולה ולפ"ז אסור אפילו לא נוגעים אחד בשני ויתכן שזה רק בנוגעים

**בביאור קושית הגמ' והא איכא עגבות לרש"י וביסוד האיסור בנגיעת ערוה**

ה] ובעיקר ביאור קושית הגמ' והא איכא עגבות עיין רש"י דמבואר שקושית הגמ' מצד שנגעי ההדדי דהינו שהקושיא מצד הנגיעה ובפשוטו הביאור כמבואר בחזו"א שכמו שללא החזרת פנים אסור כי יש כאן נגיעת ערוה ה"ה כאן שיאסר כי יש כאן נגיעת ערוה ובהכרח שאין זה ערוה והנה יש כאן דבר פלא הרי יסוד הנידון הדין נגיעה בערוה זה מצד שהוא מטריד א"כ מה זה קשור אם חשיב ערוה הרי באחר זה אסור ובאשתו מותר זה מצד שכאן אין הרהור א"כ גם אם זה ערוה שיאסר [ועיין תוס"ר שבאמת תמה על רש"י דמה ראיה מאשה יושבת שאין בזה הרהור הרי שם לא שייך הרהור ומבואר שנקט שכל הקושיא שעגבות זה ערוה הכוונה שיאסר מצד שזה מביא להרהור אבל אם לא כן אין סיבה לאסור] [והנה יש שרצו לבאר שכל קושית הגמ' רק משמואל שהתיר גם באחר וזה מצד דס"ל שאפילו שיש כאן הרהור אבל כיון שזה לא ערוה זה לא סיבה לאסור אבל עד כמה שזה ערוה לכל הפחות באחר זה צריך להאסר אמנם כל האחרונים נקטו שהקושיא גם לדידן ונקטו שגם להלכה מוכח שעגבות אין בהם משום ערוה וטרחו לישב את דעת הרמב"ם ובאמת שגם סתימת לשון הגמ' משמע שהקושיא גם לרב יוסף שביאר הבריתא שהכונה רק על אשתו דהגמ' אומרת אמר מר זה מחזיר פניו ולא מביאה דוקא את שמואל]

ובפשוטו מבואר כאן שאפילו שיסוד האיסור הוא בגלל הרהור אבל גדר הדין שנתחדש כאן שנגיעה בערוה אסורה רק יש ערוה שכל השם ערוה רק עד כמה שיש בזה הרהור וכמו טפח באשה ערוה שזה רק לגבי איש אחר אבל ערוה בעצם זה תמיד צריך להיות אסור

ואפש"ל בביאור יותר על פי מה שהבאינו לעיל סק"ב מהרשב"ץ שיסוד האיסור הוא מלתא דגילוי ערוה ואפש"ל שהכונה שכל מקום שבנגיעתו יש בזה הרהור חז"ל דנו מקום זה כערוה כלפיו ושלב שני שעל ידי הנגיעה חשיב שיש כאן גילוי ערוה וממילא מקום שהוא ערוה בעצם בזה גם אם אין בנגיעתו הרהור חשיב שיש כאן גילוי ערוה אמנם הדברים מחודשים דהרי מבואר ברש"י שזה מצד שיש בנגיעה הרהור אמנם יתכן שזהו עיקר סיבת התקנה אבל היום גדר הדבר שכל נגיעה בערוה חשיב שיש כאן גילוי ערוה וכמו דין לבו רואה את הערוה ולכן גם אם עכשיו יש מקרה שאין בזה הרהור אסור

והנה הרמב"ם כתב שצריך טוחות בקרקע ועיין מג"א סימן ר"ו שהקשה הרי כל מה שהגמ' אמרה את זה אם עגבות יש בהם ערוה אבל להלכה עגבות אין בהם משום ערוה ובפשוטו הביאור כמבואר בביאור הגר"א יור"ד סימן שכ"ח שכונת הגמ' שמסיבה אחרת צריך בין כה להעמיד בטוחות בקרקע דאל"כ גם הערוה נראית וכן מוכח ברע"ב בחלה שכתב שצריך טוחות ובכל אופן כתב שעגבות אין בהם משום ערוה אמנם עיין ב"י שכתב מצד שקי"ל שעגבות יש בהם ערוה ועיין חזו"א שהביא מהשטמ"ק שזה ערוה לגבי ראיה ולא לגבי נגיעה והביאור שהגמ' בפשוטו סברא שכל דבר שהוא ערוה ממילא גם לגבי נגיעה אפילו אם אין הרהור אסור אמנם להלכה בהכרח לחלק שגם אם זה ערוה לגבי ראיה אבל לגבי נגיעה כל שאין הרהור זה לא סיבה לאסור

**בחילוק בין עקבו נוגע בערוה לנוגע בחברו**

ו] והנה נתבאר דפשטות הגמ' לביאור רש"י שכל שהוא ערוה בעצם אם יש בזה נגיעה הוא אוסר אפילו אם אין בזה חשש הרהור [ובפשוטו קי"ל כביאור זה ודלא כרשב"א בשם הראב"ד דלשיטתו ללא החזרת פנים זה איסור דאוריתא ואין זה במשמעות הפוסקים וכדלעיל] והנה מבואר בגמ' בע"ב שעקבו נוגע בערוה אסור וכן קי"ל וכתב הב"י שכל זה בערוה אבל בכיס מותר כיון שזה לא מביא לידי הרהור והנה זה ודאי דהכיס בכלל ערוה כמבואר באחרונים דיש בזה איסור דאוריתא של ולא יראה בך ערות דבר ולכאורא לנ"ל שנגיעה בערוה אסורה גם אם אין בזה הרהור וכמבואר בקושית הגמ' מעגבות א"כ גם כאן זה צריך להאסר ולכאורא זו קושיא עצומה

והנה הבאינו לעיל דבלשון רש"י ועוד ראשונים מבואר שכל האיסור ללא החזרת פנים מצד שהערוה נוגעת בהדדי ועיין חזו"א ט"ז סק"א דהקשה דהרי עקבו נוגע בערוה מבואר לקמן שזה מחלוקת אביי ורבא וכאן מבואר בגמ' כדבר פשוט שנגיעת ערוה זה סיבה לאסור וע"ש שכתב לחדש שיש כאן שני סוגיות דהסוגיא לקמן הנידון מצד העקב ובזה נחלקו האמוראים אמנם סוגין הנידון מצד הנגיעה בערותו וזה דין מוסכם שזה ודאי אסור אמנם קשה שבעקבו נוגע בערוה שיאסר מצד שיש כאן נגיעה בערותו וע"ש שכתב או שכונת הגמ' שנוגע בערות חברו או שבנגיעה בערותו אין לאסור רק מצד עקבו ולא מצד נגיעה בערותו אמנם עיין ריטב"א בסוגין דלשונו כי הוא נוגע בערות חברו ומפורש שנידון סוגין מצד שהוא נוגע בערות חברו וצ"ל שכל המחלוקת אביי ורבא בנוגע בערותו אבל נוגע בערות חברו זה ודאי סיבה לאסור כמבואר בסוגין, דהינו שיש כאן שני סוגיות והחזו"א ביאר שהחילוק שסוגיא דעקב זה מצד העקב וסוגין דשנים ישנים זה מצד הערוה ובריטב"א משמע שהחילוק שסוגיא דעקב זה מצד הנגיעה בערותו והסוגיא דשנים ישנים זה מצד הנגיעה בערות חברו

ולכאורא מצאנו דנחלקו בזה הראשונים דעיין טור שכתב שעקבו נוגע בערוה אסור זה בין בערותו ובין בערות חברו ועיין ב"י שכתב שמקורו מהא דמבואר בסוגין דלא עוזר החזרת פנים אם בשרם נוגע בערוה ובגר"א כתב שמקורו מהא דללא החזרת פנים אסור מצד נגיעת ערוה והנה בדברי הגר"א מפורש שהאיסור מצד שהוא נוגע בערות חברו ולא כי חברו נוגע בו וכנ"ל מהריטב"א אמנם עיין תורי"ח ותוס"ר שכתבו שהמקור לאסור מהגמ' לקמן דהינו שדימו עקבו נוגע בערוה לנוגע בערות חברו ובפשוטו נחלקו ביסוד האיסור של עקבו נוגע בערוה דהב"י והגר"א למדו שזה מצד הנגיעה בערותו וממילא זה לא מקור לחברו וחיפסו מקור אחר משא"כ התוס' הנ"ל נקטו שיסוד האיסור מצד עקבו וממילא יש לדמות ערותו לערות חברו

ולפ"ז שיש כאן שני סוגיות חלוקות בדין נגיעה יש מקום לומר שכל מה דמבואר בגמ' שנגיעת ערוה אסורה מצד עצמה וכנ"ל שזה בגדר גילוי ערוה זה רק בנוגע בערות חברו אבל בנוגע בערות עצמו שזה סוגיא דעקבו נוגע בערוה בזה ודאי כל האיסור מצד הרהור וממילא כל שאין בזה הרהור מותר ולפ"ז יצא חידוש לדינא דבנוגע בכיס חברו יהיה אסור וכבר דן בזה החזו"א ומטעם אחר [ובנוגע חברו בכיסו דבר זה תלוי בחזו"א והגר"א מהו מקור האיסור ודו"ק]

**נידון הראשונים לגבי ערות קטן ובפשוטו תלוי בנ"ל**

ז] והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם הדין נגיעה בערוה זה תלוי אם יש בזה הרהור או לא מצאנו שנחלקו בזה הראשונים דהנה עיין תר"י שדן לגבי ערות קטן האם לברך מולו והביא שיש שהוכיחו מהא דמותר בבניו ובנותיו הקטנים ובפשוטו כונתו כמבואר בדרכי משה שנקט שמדובר גם ללא שמחזירים פניהם וגם אם יש נגיעת ערוה ועיין תר"י שדחה שאין ללמוד מנגיעה לראיה וצ"ב דעת הראשונים לעיל הרי דין נגיעה תלוי בהרהור ובמקום שאין הרהור מותר וכדחזינן בהחזרת פנים שיש הבדל בן אשתו לאחר וא"כ גם כאן יתכן שבאמת זה ערוה רק שאין בזה הרהור ולכן זה מותר ובפשוטו דעתם כנ"ל שכל שזה ערוה בעצם אפילו אם אין בזה הרהור אסור וכדחזינן בגמ' שאם עגבות הוי ערוה זה ודאי סיבה לאסור ומהא דמותר נגיעת ערות קטן חזינן שזה לא ערוה [ולפ"ז מבואר שגם עד י"ב שנים אפילו שביאתו ביאה מותר ראיה וכן מבואר בגר"א שם והוא חידוש גדול שכל הדין איסור ראית ערוה זה רק שיש בה הרהור ועיין לקמן שיש מקום לבאר הראשונים בצורה אחרת] והנה בפשוטו התר"י והרא"ש שדחו שאין לדמות נקטו שבאמת זה ערוה ולכן ראיה אסור ורק נגיעה מותר כי אין בזה הרהור אמנם עיין ביאור הגר"א שהביא את ראיתם וכתב שאין לומר שראיה חמיר בגלל שיש בזה הרהור דהרי בגמ' מבואר שערוות עכו"ם אם זה לא היה ערוה היה מותר חזינן שאין לאסור מצד הרהור חזינן שנקט שזה ודאי שצדקו לדמות ראיה לנגיעה מצד האם זה ערוה [ויתכן דמקורו מהגמ' וכנ"ל] אלא שיש כאן נידון שגם אם זה לא ערוה זה אסור מצד הרהור ולזה הוכיח מהגמ' שדבר שהוא לא ערוה אין בזה איסור ובפשוטו יש לישב קושיתו שכונת הגמ' שזה ערוה מדאוריתא עוד יתכן דנפק"מ לקטן שבזה אין הרהור כמבואר בראשונים שבכל אופן עד כמה שזה ערוה זה אסור

אמנם בפשוטו משמעות הראשונים שדנו לאסור כנ"ל כי זה ערוה בעצם ובכל אופן נגיעה מותר [וכן מוכח מהמג"א שדן שקטן יאסר בגילוי ערותו ותמה על רש"י במגילה שהתיר ואם זה רק מצד הרהור א"כ יתכן שכלפיו זה לא שייך כמו טפח באשה כלפי עצמה ועד דשם האיסור מצד ערותו מגולה כמבואר ב"מ ק"י] וצ"ע מסוגין ויתכן שלמדו כרשב"א אמנם להלכה הרי הוכחנו שלא קי"ל כן ובכל אופן נקטו הפוסקים כשיטות אלו שאין להוכיח מנגיעה לראיה ויתכן לדחוק שרק בדבר שיש בו איזה שהוא הרהור בזה אפילו אם מצד עצמו זה לא סיבה לגזור אבל כל שהוא ערוה אסור אבל דבר שלא שיך בו הרהור כלל בזה גם עד כמה שזה ערוה מותר ולפ"ז מיושב גם הדין נגיעתו בכיס דשם שאין שום הרהור אין סיבה לאסור אמנם בפשוטו יש איזהו שהוא הרהור דהרי אסור ליגוע שם ללא צורך

ובעיקר הדין ערות קטן עיין רא"ש שכתב סברא שכיון שזה עכשיו מצות מילה חשיב מחנך קדוש והנה עיין רמב"ם דמבואר דנקט שערות קטן הוי ערוה ובכל אופן לגבי מילה מבואר בדבריו בהלכות מילה שרק גדול צריך לכסות ערותו בשעת מילה ולא קטן בפשוטו צ"ל שס"ל כסברת הרא"ש הנ"ל אלא שבגדול יש לאסור מצד הרהור משא"כ בקטן שאין לאסור מצד הרהור אלא מצד ערוה בזה אם זה לצורך מילה מותר ובקרית ספר כתב שזה רק ערוה מדרבנן ובמילה הקילו [וזה דלא כמג"א לעיל דנקט שגם קטן לגבי עצמו צריך להיות אסור דאם זה דרבנן מצד הרהור לגבי עצמו זה לא סיבה לאסור אמנם יתכן שמדרבנן גזירה אטו גדול אלא שזה פלא שהרמב"ם ימציא מעצמו] ועיין מג"א שכתב שהמוהל לא יחזיק המילה בשעת הברכה אפילו שערוה מגולה מותר ועיין חזו"א שתמה עליו שהרי כל המקור להתיר מהא דמותר נגיעה ורק שדנו שראיה חמיר אבל נגיעה ודאי מותר וצ"ל שחשש לשיטות שגם נגיעה אסור כמבואר ברמב"ם שצריך להחזיר פניו או שנגיעה בידיו חמיר כמבואר בתוס' ועיין מחצית השקל דמה שנוהגים להתיר זה מצד סברת הרא"ש שחשיב מחניך קדוש וצ"ע שכל סברת הרא"ש ביחס לראיה אבל זה לא סברא ביחס להרהור וכמבואר ברמב"ם הנ"ל אמנם לנ"ל סק"ב דבדבר שהוא לא ערוה לא איכפת לן שיש הרהור א"ש

**בדין בניו הקטנים שלא ראוים לביאה**

ח] עיין מ"ב שכתב שלמאי דקי"ל שבמילה מותר גילוי ערוה כיון שהוא לא ראוי לביאה א"כ מותר גם לקרוא פנים מול פנים ועיין חזו"א שתמה דהרי למ"ד שהבריתא מדברת על שלא ראוים לביאה מבואר שרק בבניו מותר אבל בקטנים אחרים אסור ובזה לא מצאנו מחלוקת ולכאורא צ"ל בכונת המ"ב שבעיקר הגמ' אפשר לפרש שזה לא דוקא בנותיו ובניו וכן הוא במאירי רק שעד כמה דמדובר עד גיל י"א שבזה היא ערוה מסתבר שזה רק היתר בבנותיו משא"כ עד כמה שההיתר מצד שלא ראוים לביאה אין שום סברא לחלק בין בנותיו לאחרים דגיל זה הוא לא קובע לגבי הרהור אלא בהכרח שיש כאן סברא שאחת שהיא לא בכלל ערוה אין בזה איסור אמנם באמת הדבר צ"ב שכיון שיסוד האיסור מצד הרהור מה זה משנה האם הוא ראוי לביאה או לא ולכאורא מבואר שאפילו שהאיסור מצד הרהור אבל כל האיסור בדבר ששיך להגדירו כערוה ולא בדבר שהוא לא ערוה כלל רק יש בו חשש הרהור ולכאורא זהו שורש סברת הרא"ש שקול זה לא לגבי ק"ש דכאן שאין חפצא ששיך להגדיר שזה ערוה אין סיבה לאסור ולפ"ז לכאורא תמונה לא צנועה לא שייך להגדיר כערוה וכנ"ל סק"ב

ולכאורא לנ"ל היה מקום לומר שהראשונים שהוכיחו שקטן זה לא ערוה כוונתם מהלשון שזה תלוי בראוי לביאה ונקטו שללשון זה גם אם זה לא בניו מותר דכאן זה בהכרח סברא מצד שהוא לא נחשב חפצא של ערוה דאם הוא חשיב ערוה בדיני התורה אין מקום לגיל זה ולא קשה כלל קושית הראשונים ובאמת כל הראשונים שרק דנו מסברא ולא הוכיחו מהגמ' צ"ב שלכאורא זה ראיה ברורה אם לא דנימא דדנו שבראיה יש מקום לאסור מצד הרהור ולא מצד שזה ערוה אלא שהרי דנו מסברא להתיר חזינן שנקטו מסברא שאין בזה הרהור וצ"ע