כלים פי_ב מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ב מ"ב**

א] **קנה מאזנים של סרוקות טמא מפני אונקיות,** דעת הר"ש בפי' קמא והרמב"ם והרא"ש דאיירי בקנה שדרך מלאכתו ע"י שתולין המשקולת בראשו הא' והדבר הנשקל בראשו השני, והר"ש בתחילת דבריו פירש דאיירי בשל עץ, וטעם טומאתו הוא משום שהאונקיות שהם כף של מאזנים, יש להן בית קיבול, וכ"ה בתוי"ט בשם מהר"ם, אך הק' על פי' זה דכולה פירקין איירי בכלי מתכות, וע"כ פירש דאונקיות הם מסמרים המחוברין לקנה של מאזנים שבו תלוי' מיתנא שלה, וע"כ הוא טמא, והרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ט מכלים ה"ח פירש, דאונקיות הם משקולות של מתכת, ומכחן טמא הקנה, והרא"ש פירש דאונקיות הוא לשון המאזנים הקבוע באמצע הקנה שאוחזין בו בשעה ששוקלים, ובשבילו הכל טמא.[[1]](#footnote-2)

ב] אך הר"ש בכת"י חזר בו, ופירש דאיירי בקנה מאזנים שהאופן ששוקלין בו, הוא ע"י שבראשו הא' תלוי' בו טבעת למעלה, ולמטה קבוע כמין מזלג של ברזל שבו תולין את הדבר הנשקל, ויש בו עוד טבעת המקפת את המקל ואינה קבועה בו ותלוי בה יתד עב וכבד של מתכת, וכשבא לשקול בו שק מלא, תוחב את המזלג בשק, ואוחז בטבעת שכנגדו מלמעלה ומעלהו באויר, ומרחיק הטבעת שתלוי בה היתד מטבעת שאוחז בה, עד שיהא הקנה ביושר, ולפי הרחקת הטבעת יודע חשבון הליטרא, שיש סימנים בקנה כמין שנתות, וזהו דתנן דטמא מפני אונקיות דהיינו היתד של מתכת התלוי' בטבעת, ועד"ז פירש הראב"ד בהל' כלים שם, ואך שפירש דאיירי בשל מתכת, (וממה שהביא מפרק י"ז מ' דשל עץ אינו טמא אף שיש בו אונקיות), ולפ"ז אין עיקר טומאתו מפני האונקיות, והא דתנן דטמא מפני האונקיות, היינו משום דכל שאין בו אונקיות אינו טמא משום דלא חזי למלאכתו, גם בפי' הרע"ב פירש כן, ואך שבדבריו נ' דטומאתו אינה מפני היתד של מתכת התלוי' בטבעת, אלא מפני האונקליות.

ג] **ושל בע"ב אם יש בו אונקיות טמא,** משמעות לישנא דמתניתין, דשאני של בע"ב משל סרוקות, ושל בע"ב אינו טמא אא"כ יש בו אונקיות, ובתוי"ט הביא ד' מהר"ם שעמד ע"ז, שהרי גם של סרוקות אינו טמא אלא כשיש בו אונקיות, וכדתנן דטמא מפני אונקיות, וכתב דאה"נ, אלא דסרוקות כולן יש להן אונקיות דהיינו כפות שיש להן בית קיבול, אבל של בע"ב שאינם רגילים לשקול כ"כ יש שיש להם מאזנים שאין בית קיבול לכפות מאזנים, ולהכי נקט אם יש בו אונקיות טמאה, ובתוי"ט כתוב במוסגר דהיינו דה"ז טמא גם בלא בית קיבול, וזה צ"ב, ועי' חזו"א סימן ט"ו סק"ב שתמה ע"ז, ובתוס' אנ"ש כתב דאי"ז מהתוי"ט אלא מאיזה מגי', ועד"ז פירש הרע"ב, דשל בע"ב אין רגילין ליתן בו אונקליות, אלא בלא אונקליות קושרים בחבל ותולין בקנה, ומ' דמפרש דע"כ תנן דאם יש בו אונקליות טמא, אף דשל סרוקות ג"כ אינו טמא אלא משום האונקליות.

ד] ובפי' הר"ש מכת"י כתב דשוה בזה של בע"ב לשל סרוקות, דאם יש בו אונקיות טמא, והא דתני אם יש בו אונקיות טמא, בא למעט דאם אין לו אונקיות אינו טמא אף שיש לו אונקליות, משום דאונקליות לא חשיבי לי' כלי, ומשא"כ בשל סרוקות דאף אם אין לו אלא אונקליות, ה"ה טמא, וכדתניא בתוספתא, ודן הר"ש לגרוס במתניתין דשל סרוקות טמא מפני אונקליות.

ה] ולפי פי' בתרא פירש הר"ש, דאונקיות הוא היתד התלוי' בטבעת, ואונקליות הוא המזלג הקבוע בקנה, ושאני בזה של סרוקות משל בע"ב, דשל סרוקות טמא בין אם יש בו אונקיות ואין בו אונקליות, ובין אם יש בו אונקליות ואין בו אונקיות, כיון שהוא ראוי למלאכתו, דיש להן אונקיות מזומנות לשקול על ידם, ומשא"כ של בע"ב אינו טמא בשיש בו אונקליות ואין בו אונקיות, כיון שאינו ראוי למלאכתו, שאין להן אונקיות מזומנות, שצריך לשער לכל מקל אונקייא הראוי' לו, ולכאו' לפ"ז הי' מקום לומר דאם יש לו אונקיא מזומנת שפירשה מן הקנה, ה"ה טמא, אך לישנא דמתניתין לא מ' הכי, וצ"ע, אך כל שיש לו אונקיות ה"ה טמא אף שאין בו אונקליות, משום שהוא ראוי למלאכתו גם בלא אונקליות, שיכול לקשור הצמר בחבל ולתלות במקל,[[2]](#footnote-3) וגם לפי' זה נ' דיש לגרוס בשל סרוקות טמא מפני אונקליות.

ו] והרמב"ם בפ"ט מכלים ה"ח כתב, דחלוק דין של סרוקות משל בע"ב, דשל סרוקות טמא אף בשאין המשקולות קבועות בו אלא תלויות, ושל בע"ב אינו טמא אא"כ המשקולות קבועות בו, והראב"ד השיג ע"ז, ועיי"ש בכס"מ שכתב שהרמב"ם למד כן מלישנא דמתניתין דאם יש בו אונקיות ולישנא דיש בו משמע שהן קבועות בו, עכ"ד, ויש להוסיף וזה נרמז בד' הכס"מ שם, שהרמב"ם למד לזה מלישנא דמתניתין דמשמע דחלוק דין של סרוקות משל בע"ב, וכנ"ל, אף דגם של סרוקות אינו טמא אלא מפני אונקיות, ובע"כ דשל סרוקות סגי במה שאונקיות תלויות בו, ושל בע"ב אינו טמא אלא בשאונקיות קבועות בו, ובטעם דין זה כתב במי"ט, דהוא משום דשל סורקים שהן מוכרין תמיד, יש ע"ז הקנה של כלי מתכות מפני האונקיות לפי שמשתמשים תדיר באונקיותיו, אבל של בע"ב אם אינם קבועין בו, גם ההשתמשות בתליית האונקיות בקנה הם לעתים רחוקות, וע"כ אין על הקנה דמאזנים שם כלי מתכת, ועד"ז כתב בתפא"י, עיי"ש, ועי' עוד במרכה"מ בהל' כלים שם מש"כ קצת בע"א.

ז] והראב"ד שם פירש, דשל בע"ב ששוקלים משקלים גדולים, א"א לשקלם ע"י האוקיא התלוי' בחוט, וע"כ אינה ראוי' למלאכתה אלא בשיש בב' ראשי הקנה אונקלאות שראשיהן כפופין, שנותן המשקולות באחת והקמח באחרת, וזהו דתנן דאם יש בו אונקלאות טמא, משום דאם אין בו אונקלאות אינו ראוי למלאכתו.

ח] והנה בתוספתא שהביא הר"ש תניא דקנה מאזנים של סרוקות יש בו אונקיות ואין בו אונקלאות יש בו אונקלאות ואין בו אונקיות טמא, ועי' מה שפירשה הר"ש ונת' לעיל אות ד' ה', ולדעת הראב"ד היינו דשל סרוקות ראוי למלאכתו בין ע"י האונקיות ובין ע"י האונקליות, ולדעת הרמב"ם פירש במרכה"מ דהיינו, דהגם דשל סרוקות טמא אף בשאין המשקולות קבועות בו, היינו רק בשיש בו אונקליות לתלות בהן את המשקולות, וזהו דתניא דהוא טמא בין שיש בו אונקיות שקבועין בו אף שאין לו אונקליות, ובין בשאין אונקיות קבועות בו אם אך יש לו אונקליות לתלותו בהן.

ט] במש"כ הרמב"ם שם דאיירי בקנה של עץ, השיג הראב"ד, ז"ל, נ"ל אפי' של מתכת צריך לאונקלאות לפי שאינו עושה מלאכה כי אם עמהם, וראי' לדבר שכל אותו הפרק בכלי מתכות,[[3]](#footnote-4) ובפי"ז תנן קני מאזנים והמחוק שיש בהם בית קיבול מתכת טמאים וכאן מדבר בשל עץ, עכ"ל, ועי' חזו"א סימן ט"ו סק"ג מש"כ להוכיח כד' הראב"ד דאף קנה מאזנים של מתכת אינו מקב"ט בפנ"ע, וצ"ע, והיינו דלדעת הרמב"ם וש"ר דאיירי בשל עץ, הא דתנן במתניתין דשל סרוקות טמא מפני האונקיות ושל בע"ב אם יש בו אונקיות טמא, ואם אין בהן אונקיות ה"ה טהורין, הוא משום דבלא אונקיות הוו פשוטי כ"ע דטהורין, ורק כשיש בהן אונקיות הוו כעץ המשמש את המתכת דטמא, וע"כ בקנה של מתכת דפשוטיו טמאין, ה"ה טמא אף בלא האונקיות, ואילו לדעת הראב"ד דאיירי בשל מתכת, הא דכשאין בהן אונקיות ואונקליות הן טהורין, הוא משום דלא חזיין למלאכתן כי אם עמהן.

ועי' במרכה"מ שם שפירש דהרמב"ם דס"ל דקנה של מתכת טמא בפנ"ע, אזיל לטעמי' דכל כלי מתכת שיש לו שם בפנ"ע טמא, והראב"ד דס"ל דאינו טמא בפנ"ע, אזיל לטעמי' דאין טמא אלא בשהוא משמש בפנ"ע בלא חיבורו עם אחר.

י] אך כמדומה דבאמת לא פליגי הרמב"ם והראב"ד לדינא כלל, שהרי הראב"ד שם מפרש דהא דתנן דשל בע"ב אם יש בו אונקליות טמא, היינו דאינו טמא אלא אם יש בב' ראשי הקנה כעין אונקלאות דעי"ז הוא ראוי למלאכתו, עיי"ש, ומבו' להדיא בדבריו, דכל שיש בו אונקליות ה"ז טמא אף שלא תלה בו משקולת, וצ"ע דמ"ש מקנה של סרוקות שאם לא תלה בו אונקיא אינו טמא משום דלא חזי למלאכתו, וצ"ל דחלוק הוא קנה של בע"ב, דכיון שדרך מלאכתו הוא ע"י ששוקלין בו ב' דברים זה כנגד זה, הרי דאף קודם שתלה בו המשקולת חשיב שהוא ראוי למלאכתו, דזה גופא הוא מלאכתו, לשקול דבר כנגד דבר, והוא ראוי לזה, ומשא"כ בקנה של סרוקות, דדרך מלאכתו אינה ע"י ששוקלין ב' דברים זה כנגד זה, הויא המשקולת מכלל עיקר הכלי, וע"כ לא חשיב כראוי למלאכתו אלא כשהאונקיא תלוי' בו, ויל"פ עוד, דהוא משום דבקנה של בע"ב, אין לו משקולת מסוימת, אלא נותנין בו משקולת כפי ערך המשקל שבאין לשקול, וע"כ אין המשקולת מכלל הכלי, ומשא"כ בקנה של סרוקות, דאין ראוי למלאכתו אלא ע"י משקולת מסוימת, (דידוע ע"פ חשבון משקל הדבר הנשקל לפי הרחקת המשקולת), הוי המשקולת מכלל הכלי, וע"כ אינו טמא אלא כשהיא תלוי' בו.

ובאמת גם בד' הר"ש מצינו שחילק בזה, דלפי' קמא שפירש דאיירי בקנה שמלאכתו היא לשקול בו ב' דברים זה כנגד זה, מבו' דכל שיש בו אונקיות טמא, ומ' דא"צ שתהי' המשקולת תלוי' בו, ואילו לפי' בתרא שפירש דאיירי בקנה שמלאכתו היא ע"י הרחקת האונקיא התלוי' בו מן הדבר הנשקל, אינו טמא אלא בשיש בו אונקיא, ואך דלדעתו כ"ז הוא בשל בע"ב שאין להן אונקיות מזומנות, אך של סרוקות טמא אף בשאין אונקיא תלוי' בו, וצ"ב.

יא] ולפ"ז הרי נמצא, דלפ"מ שפירש הרמב"ם למתניתין דאיירי בקנה ששוקלין בו ב' דברים זה כנגד זה, הרי ודאי דכל דהוי של מתכת ה"ה טמא בלא האונקיא, וגם הראב"ד מודה לזה, ומש"כ הראב"ד דמתניתין איירי בקנה של מתכת, ואפ"ה אינו טמא בשאין תלוי' בו האונקיא, הוא מתישב רק לדעתו דאיירי בקנה שהאונקיא היא מכלל עיקר הכלי, ובקנה של בע"ב שאין המשקולת מכלל עיקר הכלי, ה"ה טמא כל שיש לו אונקליות, ול"ב שתהא המשקולת תלוי' בו, ובאמת הראב"ד בהשגתו הזכיר רק להא דקנה של מתכת אינו טמא בלא האונקליות, ובהך דינא לא מצינו כלל דהרמב"ם פליג, שהרי ד' הראב"ד הם לפי גירסתו דאם יש בו אונקליות טמא, אך לגיר' הרמב"ם דגריס אונקיות, הרי דבזה הוא דחלוק קנה של מתכת דל"ב שיהיו בו אונקיות, (ולזה גם הראב"ד מודה, וכנ"ל), אך שפיר י"ל דאינו טמא בלא האונקליות, ועמש"נ לעיל אות ה' בהערה בדעת הר"ש בזה, וז"ב.

יב] **אונקליות של כתפין טהורה,** הר"ש בתחילת דבריו פירש דאונקלי הוא עץ ארוך שמניח הכתף על כתפיו ותולה בו ב' שקים, ומ' מד' הר"ש דטעם טהרתו הוא משום דהוי פשוטי כלי עץ, ושוב חזר בו הר"ש, ומ' דאונקלי אי"ז העץ הארוך שמניח על כתפיו, אלא הוא ברזל כפוף המחובר בעץ, שבו תולין את המשא, וכן פירש הרא"ש, ולא נתפרש בדבריהם טעם טהרתו, ובל' הרא"ש מ' דהוא משום דלא חשיב כלי, וצ"ב, ובמי"ט כתב דאי"ז משמש אלא לשמירה, אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הרא"ש שתולין בו את המשא, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ב כתב דהוא משום דהמוט שעל כתפו הוא עושה המלאכה, ול"ד לאונקליות של מאזנים דהן חשיבי עושי המלאכה, וצ"ב.

יג] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש, דהוא וו גדול מברזל ולו ניצב של עץ ואוחזים את הניצב בידיהם וקצה הוו במשוי שעל כתפיהם כדי שלא יפול המשוי, ולפ"ז נ' דטעם טהרתו הוא משום דלא חשיב כלי מעשה, כיון שאינו משמש לישא בו, אלא הוא מיגן על המשוי שלא יפול.?ועמש"נ לקמן פי"ד מ"ד אות ח' להקשות דמ"ש מצינורא דתנן התם דטמאה?.

יד] **ושל רוכלים טמאה,** הר"ש פירש דהוא משום דיש לו בית קיבול, ובמי"ט כתב דכ"ז הוא לפ"מ שפירש בתחילת דבריו דהוי של עץ, אך לפ"מ שחזר בו ופירש דאונקלי הוא ברזל המחובר בו, ה"ה טמא אף בשאין בו בית קיבול משום טומאת כלי מתכת דפשוטיהן טמאין, ותמה על הרע"ב שפירש כד' הר"ש דטמאה מפני שיש לה בית קיבול, אף שפירש לעיל מינה דאונקלי הוא ברזל המחובר בו, ועי' חזו"א סימן ט"ו סק"ב, והא דשאני של רוכלים דטמאה משל כתפין דטהורה כתב הרא"ש דשל רוכלין חשיב כלי, וצ"ב, ועי' מי"ט וחזו"א שם.

והנה מדשני תנא בלישני', דברישא תני דקנה של מאזנים טמא מפני האונקיות, ואילו הכא תני דאונקלי של רוכלים טמאה, מ' דהכא רק האונקלי עצמו טמא, אך העץ שהאונקלי מחובר בו אינו טמא, אך בחזו"א שם נ' דגם הכא טמא אף העץ, עיי"ש, ונת' בזה להלן אות י"ז, ול"ד לקנה של מאזנים שהוא טמא מכח האונקיא התלוי' בו, וגם כשמחוברת לו אונקלי הוא טמא, וכמו שהביא הר"ש בכת"י מתוספתא, וצ"ב הטעם בזה, גם צ"ע, דאם אכן אין העץ טמא, א"כ מ"ט לא מטהרינן לאונקלי משום דינא דמחובר לטהור טהור, ואם הוא משום דהאונקלי הוי מכלל עיקר הכלי, ואינו טפל לעץ, א"כ מ"ט אין העץ טמא משום דינא דמחובר לטמא טמא, או משום דהוי כעץ המשמש את המתכת דטמא, וצ"ע בזה.

טו] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דאונקלי של רוכלין הוא וו שנעזרים בו בנשיאת מה שהם נושאין, ולדעתו מתפרש היטב טעם הא דשאני אונקלי של רוכלין משל כתפין, דשל כתפין אינו משמש לישא בו אלא להגן על המשוי, ולא חשיב כלי מעשה, אך של רוכלין שהוא מסייע לנשיאת המשא, חשיב כלי מעשה.

טז] **ר"י אומר של רוכלין שלפניו טמאה ושלאחריו טהורה,** הר"ש פירש דהא דשלאחריו טהורה הוא משום שאינו משתמש בו, והביא כן מתוספתא דמטהר ר"י מפני שעשוי' לשמירה, והרא"ש הוסיף לפרש דאינו עשוי אלא להשוות המשוי, והיינו דאין הרוכל צריך לישא אלא את השק שנושא לפניו, ואך דכדי להשוות המשוי, נותן שק גם מאחריו.

והנה לפ"מ שפירש הר"ש בתחילת דבריו דהא דשל רוכלין טמאה הוא משום דיש לה בית קיבול, צ"ל דיש לה בית קיבול בין מלפניו ובין מלאחריו, ולר' יהודה הבית קיבול שלאחריו אינו מקב"ט, אף שהוא מקבל את השק, משום שאין לו צורך במה שהוא מקבל בתוכו, אלא כדי להשוות המשוי, ועי' חזו"א סימן ט"ו סק"ב, ולפ"מ שחזר בו הר"ש ופירש דאיירי באונקלי של ברזל התלוי בעץ, איירי בשתלויין בו ב' אונקליות א' לפניו וא' לאחריו, וכ"ה ברא"ש וברע"ב, ולר' יהודה האונקלי שתלוי לאחריו אינו מקב"ט, ולא חשיב ככלי מעשה, משום שא"צ למה שנושא בו, אלא כדי להשוות המשוי, ובטעמא דרבנן דפליגי נ' דהוא משום דאף האונקלי שלאחריו נושאין בו, והגם דא"צ לנשיאה זו אלא כדי להשוות המשוי, מ"מ כיון שהוא משמש לישא בו, חשיב ככלי מעשה.

ולדעת הרמב"ם, נ' דשלפניו ושלאחריו ל"ה מחוברין זל"ז, אלא היו לרוכלים ב' מיני אונקליות, א' שנושאין בו משא לפניהן, וא' שנושאין בו משא לאחריהן, ולדעת ר"י האונקלי שנושאין בו משא לאחריהן טהור, משום שהוא עשוי לשמירה ולא לנשיאת המשוי, ודמי לאונקלי של כתפין דטהור מה"ט, ובטעמא דרבנן דאף של אחריו מקב"ט, צ"ל דאף שעשייתו היא לצורך שמירה, מ"מ ה"ה מסייע גם לנשיאת המשוי, וע"כ ס"ל דחשיב ככלי מעשה.

יז] ובחזו"א שם הק', דמ"ט אין אונקלי שלאחריו טמא משום דהמחובר לטמא טמא, ועיי"ש שדן לפרש, דהא דתנן דשל אחריו טהורה, היינו דאם אין בו אונקלי של מתכת אלא לאחריו, ה"ה טהור, וכתב דלישנא לא מ' הכי, ולמש"נ לעיל אות י"ד דמ' מלישנא דמתניתין, דרק האונקלי עצמו טמא, אך העץ שהאונקלי מחובר בו אינו טמא, הרי דלר' יהודה דהאונקלי שלאחריו לא חשיב ככלי מעשה, לא מצינו לטמאותו משום מחובר לטמא, שהרי העץ שהוא מחובר לו אינו טמא, והעץ אינו טמא מדין מחובר לטמא, דדינא דמחובר לטמא טמא מצינו במתניתין רק באונקלי המחובר לכלי טמא, שהוא נטפל לכלי, אך העץ אינו נטפל לאונקלי, ולי"ב לדינא דמחובר לטמא טמא, ולדעת הרמב"ם א"צ לכ"ז, שלדעתו אין אונקלי שלפניו ואונקלי שלאחריו מחוברין זל"ז כלל, וכמש"נ, אך לפי' קמא דהר"ש דהעץ עצמו קרוי אונקלי, אכתי צ"ע.

יח] **של שלחן טמאה של מנורת העץ טהורה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דכבר נתבאר לך שמנורת העץ טהורה "מן התורה" לפי שאינה כלי קיבול, ומבו' דמדרבנן ה"ה מקבלת טומאה, ואזיל הרמב"ם לטעמי' בפיהמ"ש בכ"ד דס"ל דכל פשוטי כ"ע מקבלין טומאה מדרבנן, ולפ"ז הרי דמהא דתנן של שלחן טמאה, יש ללמוד דשלחן מקב"ט מה"ת, וכ"נ גם מד' הרמב"ם פ"ט מכלים הי"א, ז"ל, אונקלי של מנורות העץ טהור ושל שלחן מתטמא, זה הכלל כל כלי שמקבל טומאה בפני עצמו "מן התורה" הרי האונקלי של מתכת שלו ושלשלת שלו מקב"ט, עכ"ל, והרי להדיא דשלחן שהוא משמש אדם ומשמשי אדם, מקב"ט מה"ת, אך קשיא דלהדיא כתב הרמב"ם בפכ"ח מכלים ה"ג דשלחן אינו מקב"ט מה"ת, ועי' אבהא"ז פ"א מביהב"ח הי"ח שכתב בדעת הרמב"ם דשלחן מקב"ט מה"ת, וצ"ע בזה.

יט] והנה המהרש"א בשבת דכ"א: כתב דמנורה של עץ שעשו בית חשמונאי היתה מקב"ט כיון שיש לה בית קיבול, וכ"כ הפר"ח באו"ח סימן תר"ע, והבית מאיר שם תמה ע"ז שהרי להדיא תנן הכא דמנורת העץ אינה מקב"ט, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דאף דיש לה בית קיבול לשמן מ"מ לא חשיבא כעשוי' לקבלה, דעשוי לקבלה היינו רק בשנשעשה לקבל הדבר שהונח לתוכו שהיא בתוכו עד שיהא צריך להדבר להוציאו מתוכו דומיא דשק, משא"כ במנורה, לא הונח השמן בתוכה אלא כדי להדליקו, וזה לא חשיב עשוי לקבלה, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא רק במנורה שכולה היא פשוט, ואתינן למימר דע"ש קבלה זו תהא מיקרי עשוי לקבל, אין קבלה זו חשוב להקרא הפשוט עשוי לקבל, וצ"ב.

והנה בתוספתא פ"ב ה"ד תניא דמנורה שיש בה בית קיבול שמן טמאה, ולכאו' זה שלא כד' הבית מאיר, אך עיי"ש בתו"ד שכתב לפרש דהא דתנן לעיל פ"ב מ"ד דפנס שיש בו בית קיבול שמן טמא, היינו בשיש בו בית קיבול שמן לבד מבית קיבול שמן דנר, אלא שבית קיבול שמן זה הוא עשוי שיהא שמן תמיד שמור בתוכו עד עת הצטרכו להשמן ושפיר חשוב על ידו עשוי לקבל, עכ"ד, ולפ"ז מתפרש כן גם הא דתניא הכא דמנורה שיש בה בית קיבול שמן טמאה.

אך כבר עמד הבית מאיר שם, דבד' הר"ש לעיל פ"ב מ"ד נ' להדיא דמנורה שיש לה בית קיבול לשמן לצורך ההדלקה, חשיבא ככלי קיבול, עיי"ש, ולפ"ז כל הא דתנן הכא דמנורת העץ טהורה, הוא במנורה שאין לה בית קיבול לשמן, וי"ל דאיירי בשיש לה בית קיבול נר, דכה"ג היא טהורה וכדתניא בתוספתא, ועי' בפי' הר"ש לעיל פ"ב מ"ד מה שפירש הטעם בזה, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש, ושפיר נקטו המהרש"א והפר"ח דמנורה שבמקדש שהי' לה בית קיבול שמן מקבלת טומאה.

כ] **זה הכלל כל המחובר לטמא טמא,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו שהוא נטמא בטומאת אותו הכלי, ולפ"ז אין האונקלי המחובר לכלי עץ, טמא בטומאת כלי מתכת, אלא בטומאת כלי עץ, ונפ"מ דלי"ב לדינא דחרב ה"ה כחלל לדעת הסוברים דאינו אלא בכלי מתכת, וכ"כ בחזו"א סימן ט"ו סק"ד, עיי"ש.

והנה הרמב"ם פ"ט מכלים הי"א כתב, ז"ל, זה הכלל כל כלי שמקב"ט בפנ"ע מה"ת, הרי האונקלי של מתכת שלו ושלשלת שלו מקבלת טומאה, וכלי שאינו מקב"ט וכו' אונקלי של מתכת והשלשלת שלו אינן מקב"ט, עכ"ל, ובפשוטו מ' מד' הרמב"ם, דכל הך דינא דהמחובר לטמא טמא, הוא רק באונקלי של מתכת, והיינו דהגם דהאונקלי בפנ"ע טהורה משום דאין לה שם בפנ"ע והויא כמקצת כלי, מ"מ כשהיא מחוברת לכלי חשיבא ככלי וה"ה מקבלת טומאה, אך אונקלי של עץ שטהרתו משום דהוי פשוטי כלי עץ, ל"מ חיבורו לטמא לטמאו, אך אי"ז כד' הרמב"ם בפיהמ"ש דיסוד הדין דמחובר לטמא טמא הוא שה"ה נטמא בטומאת אותו הכלי.

וע"כ נראה, דמש"כ הרמב"ם להך דינא באונקלי של מתכת, הוא משום דינא דמחובר לטהור טהור, וזה לפמש"נ להלן אות י"ט דהא דבעינן להך דינא, הוא משום דהי' בדין דכל שנתחבר האונקלי לכלי ה"ה מקב"ט בפנ"ע, ונתחדש דכיון שהוא מחובר לטהור לי"ב דין קבלת טומאה, עיי"ש, וכ"ז הוא באונקלי של מתכת, אך אונקלי של עץ המחובר לטהור, פשיטא שאינו מקב"ט בפנ"ע, שהרי הוי פשוטי כ"ע, ול"ב בזה לדינא דהמחובר לטהור טהור.

כא] **והמחובר לטהור טהור**, בחזו"א סימן ט"ו סק"ד כתב, דהא דהמחובר לטהור טהור, אין הנקליטין והאקון גורמין טהרה להאונקלא, אלא האונקלי אין ראוי' ליטמא יותר מקנה מנורה שאין לה שם בפנ"ע, אלא כשהיא מחוברת לטמא היא חלק מהכלי הטמא, אבל כשהיא מחוברת לטהור אין לה טומאה לא מחמת עצמה ולא מחמת הכלי שהיא מחוברת לו, עכ"ד.

אמנם הנה ל' הרמב"ם בפיהמ"ש דכל וו שיהי' בכלי שאינו מקב"ט ה"ז לא נטמא "הואיל ונהי' חלק ממנו", והרי דהא דהמחובר לטהור טהור הוי זה דין טהרה, דכיון שהוא חלק מן הכלי הטהור ה"ה טהור, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם לקמן מ"ג שכתב דאיכא ג' טעמי טהרה לכלי מתכות, וחד מינייהו הוא שהי' מורכב על כלי שאינו מקב"ט, וכ"ה בל' רש"י ב"ק דצ"ב:, אונקלי וכו' ואם תחבו במנורת עץ דפשוטי כ"ע הוא, בטל מסמר לגבה ואינה מקב"ט ואפי' נגעה בו טומאה, ול' המאירי שם, בטל הוא אונקלי אצל הכלי התחוב בו, אם לטומאה אם לטהרה, וכ"ה מבו' גם מד' הרא"ש שהבאנו להלן אות כ"ג, ובד' החזו"א גופי' בסימן ט"ו סק"ה מבו' דהמחובר לטהור הוי דין טהרה, ועמש"נ בדבריו להלן מ"ג אות ?.

ואמנם צ"ב, דכיון דאונקלי בפנ"ע אינו מקב"ט, והא דכשנתחבר לכלי טמא ה"ה טמא, פירש הרמב"ם דהיינו שהוא טמא בטומאת אותו הכלי, א"כ כשנתחבר לכלי טהור מ"ט בעינן לדינא המחובר לטהור טהור, הרי כיון שאותו הכלי אינו מקב"ט, מהיכ"ת יקבל האונקלי טומאה.

וצ"ל בזה, דכיון דהא דאונקלי בפנ"ע אינו מקב"ט, הוא משום שאין לו שם בפנ"ע וחשיב כמקצת כלי, הרי דכל שנתחבר לכלי והוי כלי שלם, הי' מן הדין שתחול טומאה על האונקלי בפנ"ע, דרק מקצת כלי העומד בפנ"ע אינו מקב"ט, אך מקצת מכלי שלם שפיר מקב"ט, ובזה הוא שנתחדש דינא דמחובר לטהור טהור, דכיון שהוא נעשה חלק מן הכלי הטהור, לית לי' דין קבלת טומאה בפנ"ע, ומה שפירש הרמב"ם דמחובר לטמא אינו נטמא אלא בטומאת אותו הכלי, אשר לכאו' צ"ע, דאם במחובר לטהור הי' מן הדין שתחול עליו טומאה בפנ"ע, ואך דאית בי' טהרה דמחובר לטהור טהור, הרי דבמחובר לטמא דלי"ב לטהרה זו, מ"ט לא תחול עליו טומאה בפנ"ע, נ' דהוא נמי מכח הך דינא דמחובר לכלי, דכ"ה דהמחובר לטהור טהור ולית לי' דין קבלת טומאה בפנ"ע, ה"נ המחובר לטמא לי"ל דין קבלת טומאה בפנ"ע, ואך דמ"מ הוא נטמא בטומאת אותו הכלי.

כב] ולפ"ז נ', דאף אם הי' לאונקלי שם בפנ"ע והי' מקב"ט בפנ"ע, מ"מ כל שנתחבר לכלי טהור הי' טהור, מדינא דהמחובר לטהור טהור, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ג, ועמד ע"ז בח"נ שם הובא בתוא"ש, ועיי"ש שכתב דבל' הרמב"ם במשנתינו מבו' דהא דכל המחובר לטהור טהור הוא רק משום שאין לו שם בפנ"ע, עכ"ד, אך לכאו' בל' הרמב"ם שלפנינו מ' להיפך, דרק בהא דכולן א' א' בפנ"ע טהורות פירש לה"ט דאין לו שם בפנ"ע, אך להא דכשהן מחוברין לטהור ה"ה טהורין ל"ב לזה.

כג] בתשו' הרא"ש כלל ל"א סימן ז' כתב, ז"ל, ולא מבעיא כלי מתכות שנעשה לשמש עם הקרקע שהוא טהור שהוא בטל אגב הקרקע, אלא אפילו נעשה לשמש פשוטי כלי עץ טהור, כדתנן בפי"ב דכלים אונקלי וכו' זה הכלל כל דבר המחובר לטמא טמא וכל המחובר לטהור טהור, ובפי"ג עץ המשמש את המתכת טמא ומתכת המשמש את העץ טהור, עכ"ל, ומשמעות דבריו דדינא דמחובר לטהור טהור, הוי חד דינא עם דינא דמתכת המשמש את העץ טהור, ומ' עוד מדבריו, דלא מטהרינן מחובר לטהור, אלא בשנעשה לשמש את הטהור, וכאשר כן פירשו הרמב"ם והר"ש במתניתין דהאונקלי משמש את הכלים, אך אם הוא משמש בפנ"ע ה"ה מקב"ט, וכ"כ במשנ"א לקמן מ"ג, ?ועמש"נ שם אות? ובמ"ד אות ?.ועמש"נ עוד בזה בפי"ג מ"ו ועמש"נ בזה בפט"ו מ"ד בדינא דמחובר לטמא טמא.

כד] **וכולן א' א' בפנ"ע טהורות,** הר"ש פירש דהיינו דכל אונקלי שפירש מכלי' טהורה, אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו שאינו טמא לפני שיחובר לכלי שנעשה בשבילו, ובדעת הר"ש נ' דקודם שנתחבר לכלי שנעשה בשבילו פשיטא דאינו מקב"ט, דהוי כגולמי כלי מתכות, אך אחר שנתחבר לכלי ופירש ממנו, ס"ד דיקב"ט, וזה ע"ד שכתבו התוס' בשבת דנ"ח:, דהגם דזוגין שלא הי' להם עינבל טהורין, מ"מ אם הי' לו עינבל וניטל, עדין הוא מקב"ט, שלא בטל מתורת כלי שהי' עליו קודם לכן.

ובטעם הא דהאונקליות בפנ"ע טהורות, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום שהוא נספח לזולתו ואין לו שם בפנ"ע, ובפ"ט מכלים הי"א כתב דהוא משום שאין האונקלי כלי בפנ"ע אלא ה"ה כמקצת כלי, ולכאו' חד טעמא הוא, שהרי הא דכלי שאין לו שם בפנ"ע טהור, הוא משום דהוי כמקצת כלי, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"א.

?ז"ל תוס' תלמיד ריה"ז שבת דמ"ח: מאן תנא להא מילתא דאמרי רבנן כל המחובר לו ה"ה כמוהו, פי' הקונט' כגון שלל של כובסין דאמרינן לעיל ה"ז חיבור, ולא נהירא פירושו דהא שלל של כובסין חיבור מדאורייתא כמו שפירש איהו גופי' דמדאורייתא הוי חיבור שלל של כובסין, ור"מ מדרבנן קאמר, ועוד אפי' כר"ש קאמר דמדאורייתא הוי חיבור כמו שפירשתי, אלא נראה לרבי דהאי דקאמר מאן תנא אהא דאמור רבנן במשניות דמסכת כלים זה הכלל כל המחובר לו ה"ה כמוהו קאי, וההיא מדרבנן מוקמינן לה שפיר, עכ"ל.

ומחודש בדבריו, דדינא דהמחובר לטהור טהור, אינו אלא מדרבנן, וזה חידוש רב?.

?ספה"י סימן רמ"ט, ז"ל, למאי חזי אמר אביי הואיל והדיוט יכול להחזירו. ושניהם טמאים כל אחד בפני עצמו דמאי אולמיה דזוג מעינבל. מתיב רבא הזוג והעינבל חיבור. משנה היא בסוף מסכת פרה אצל טומאה והזאה. והכי פריך בשלמא למאי דאוקימנא לקמן דראוי להקיש או דזוג טמא כדתניא גבי ניטלו עינבליהן אבל עינבל טהור [ד]לא אשכחן ביה דראוי לכלום היינו דאיצטריך לאשמועינן דעינבל טהור לבדו (לזוג הטומאה) [והזוג טמא] לבדו כיון שהוא בתוכו (ל)חיבור [ל]טומאה ולהזאה. אלא לדידך דשניהם טמאין פשיטא דשניהם טמאים הנעשים כלי אחד חיבוריהן לטומאה ולהזאה מדין תורה. וכי תימא הכי נמי קאמר ואע"ג דלא (מחסר) [מחברי] כמאן דמחברי דמו מאחר שהדיוט יכול להחזירן וכל דיני חיבור השמיענו במשנה כיון ששניהם טמאים זה בעצמו הוי חיבור ביחד לטומאה ולהזאה דבעל כרחיך חיבור טומאה והזאה אינך יכול לסלק מתוך פי' המשנה דלגבי הכי נשנית (איך) [אך] תוסיף בו אע"ג דלא (מיחסרי) [מיחברי] לתת כלל לכל חיבורין והתניא מספורת של פרקים כו' ומינה ילפינן לכל שני כלים שזה בעצמו טמא וזה טמא בעצמו אינן חיבור כשהן יחד להזאה דגזירה הזאה בשעת מלאכה אטו הזאה שלא בשעת מלאכה. וכיון דזוג ועינבל טמאין כל אחד בפני עצמו אינן חיבור להזאה משום גזירה. אלא לדידי כדאוקימנא לקמן דזוג טמא ועינבל טהור' ליכא למיגזר כדתניא בתוספתא בפר' טבעת שהוא חוגר בה מתניו שהיא למעלה מפרק שיש בו ההיא בריתא דמספורת של פרקים קנה מאזנים של סרוקות, פי' מוכר מוכין, יש בה אונקליות ואין בה אונקיות טמא פי' אונקליותיו (טמא) טהור וכשהוא מחברו חיבור לטומאה ולהזאה. ונראה דאונקליות טמאין מדלא קאמר הכל טהור. אלמא כיון דהאחד טהור ליכא למיחש דכולי עלמא ידעי שהזאת הטהור שלא בשעת מלאכה אינה הזאה שהרי יודעים שהטהור הוא לגמרי בפני עצמו ומיקמי.?

1. ויל"ע אם פליגי הראשונים לדינא, או דלא פליגי, אלא דאיירי בגווני אחריני ומר אמר חדא וכו', דלהר"ש איירי בשאין לשון המאזנים של מתכת ושאין המשקולת תלוי' בו, ובכה"ג אינו טמא אלא בשמחוברין בו מסמרים של מתכת, ולהרא"ש איירי בשאין מחוברין בו מסמרים של מתכת ואין המשקולת תלוי' בו, ובכה"ג אינו טמא אלא מפני הלשון של מתכת, ולהרמב"ם איירי בשאין מחוברין בו מסמרים של מתכת ואין לשון המאזנים של מתכת, וע"כ אינו טמא אלא בשהמשקולת תלוי' בו, אך למש"כ החזו"א סימן ט"ו סק"ג דמשמע בתוספתא דכל דחשיב עושה המלאכה לטמא חשיב עושה המלאכה לטהר, עיי"ש, לכאו' בע"כ דפליגי הראשונים לדינא.?ועמש"נ בענין זה להלן פי"ג בדין מקצת מעושה המלאכה של מתכת, ועמש"נ להלן מ"ג בסופו?

   אך יותר נ', דלדעת הר"ש והרא"ש שלא פירשו למשנתינו כהרמב"ם, לא סגי במה שהמשקולת התלוי' בו היא של מתכת, דהמשקולת אינה חלק מן הכלי, ול"מ לחשוב את הקנה כעץ המשמש את המתכת. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולכאו' זה שלא כד' הראב"ד בפ"ט מכלים, דקנה אינו טמא בלא האונקליות משום שאינו ראוי למלאכתו, אך אי"ז פלוגתא ביסוד הדין, אלא פליגי אם הי' הדרך לשקול בלא אונקליות, וגם באמת ד' הראב"ד שם קיימי בקנה שמלאכתו היא ע"י שנותנין המשקולת באונקלי א' והקמח באונקלי השני, אך בקנה שמלאכתו היא ע"י הרחקת האוקיא התלוי' בו, מבו' גם בד' הראב"ד שם דהוא טמא גם בלא שיש בו אונקלי, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. בחזו"א סימן ט"ו סק"ד הק' ע"ז, שהרי אונקליות של כתפין ושל אקון ושל נקליטין ושל מנורה כולהו בשל עץ איירי, דאי בשל מתכת כולהו טמאין, ונ' בביאור ד' הראב"ד, דהגם דבכל האונקליות איירי בשהן מחוברין לכלי עץ, אך האונקליות עצמן הן של מתכת, וכיון דמתניתין קאי בדין האונקליות עצמן, ע"כ תני להו בפירקין, וזה ניחא טפי למש"נ להלן אות י"ד, דבאונקלי של כתפין רק האונקלי עצמו טמא, אך העץ שהאונקלי מחובר בו אינו טמא, ומשא"כ בקנה מאזנים, דלא קאי מתניתין על דין האונקליות המחוברות בו, אלא על דין הקנה עצמו, הרי דאם איירי בקנה של עץ, לא הו"ל למיתני לה בפירקין. [↑](#footnote-ref-4)