כלים פרק יז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**זכור ליצחק**

**מסכת כלים**

**פרק יז**

**מראה מקומות**

תוכן

[פרק יז משנה א 3](#_Toc136276521)

[כל כלי בעלי בתים שיעורן ברמונים 3](#_Toc136276522)

[כלי בעלי בתים 5](#_Toc136276523)

[רבי אליעזר אומר במה שהן 5](#_Toc136276524)

[קופות הגננים שעורן באגודות של ירק, של בעלי בתים בתבן, של בלנין בגבבה 6](#_Toc136276525)

[פרק יז משנה ב 8](#_Toc136276526)

[ר"ג מטהר מפני שאין מקיימין אותו 10](#_Toc136276527)

[כלים פרק י"ז משנה ג' 10](#_Toc136276528)

[עשה לה גפיים כל שהן טמאה 12](#_Toc136276529)

[פרק י"ז משנה ד' 12](#_Toc136276530)

[הרמונים שאמרו שלשה אחוזין זה בזה 12](#_Toc136276531)

[רשב"ג אומר בנפה ובכברה כדי שיטול ויהלך ובקופה כדי שיפשיל לאחוריו 14](#_Toc136276532)

[ושאר כל הכלים שאינן יכולין לקבל רמונים 14](#_Toc136276533)

**יו"ל**

**בסייעתא דשמיא**

**ע"י כולל "זכור ליצחק"**

**ע"ש הגאון רבי יצחק יחיאל יעקבוביץ זצ"ל**

# פרק יז משנה א

## כל כלי בעלי בתים שיעורן ברמונים

**א] כל כלי בעלי בתים שיעורן ברימונים**, עי' רמב"ם פיהמ"ש שכ' "אם נקבו במוציא רמון טהרו ואינן מקבלין טומאה", מבואר דגם נטהרו מטומאה דלשעבר, וגם אינם מקבלים טומאה מכאן ולהבא, וכ"כ הרע"ב, ועי' תוי"ט שציין בזה להרמב"ם ריש פ"ו מכלים שכ"כ.

בראוי לתשמיש אחר שניקב

**ב]** נחלקו הרמב"ם והראב"ד באופן שאחר שנשבר הכלי עדיין הוא ראוי לשימוש, כגון על ידי שמטה אותו על צידו, שיטת הרמב"ם פי"ח מכלים ה"י דאינם מקבלים טומאה אפילו מכאן ולהבא חוץ משברי כלי חרס דנתרבו מקרא לקבלת טומאה מכאן ולהבא, אולם הראב"ד שם בהשגה נחלק על הרמב"ם וכ' דכל שהשבר ראוי לשימוש מקבל טומאה מכאן ולהבא.

באיזה כלי קמיירי במתני'

**ג]** מבואר במתני' דכלי בעלי בתים שניקבו שיעורו ברימונים, והנה לא נתפרש להדיא במשנה באיזה כלי קמיירי, ובר"ש כת"י כאן כ' בכלי עץ או בעלי עור קמיירי במתני', וברמב"ם פ"ו מכלים ה"ב כ' כמה שיעור הנקב שישבר כלי עץ או כלי עצם כל כלי בעלי בתים שיעורם ברימונים וכו' מבואר דמיירי בעץ או עצם. ובחזו"א סי' כ"ג סק"ג כ' וז"ל נראה דקאי בכל הכלים היינו עץ ועצם בגד עור שק חוץ מכ"ח וכלי מתכת עכ"ל.

ביאור חילוקי שיעורי נקבי הכלים

ד] אמנם בשאר הכלים מבואר שיעורים אחרים, בכלי חרס מבואר לעיל [פ"ג מ"א] דשיעורו במוציא זית, ו"בחבית" של חרס נחלקו תנאי [פ"ג מ"ב] אם שיעורו בזיתים או בגרוגרות או באגוזים ועיי"ש. ובכלי מתכות מבואר ריש [פי"ד] דשיעורו הנקב תלוי לפי מה שהכלי עומד אליו, שיעור הדלי כדי למלאות בו, קומקום כדי ליחם בו וכו', ויש לעי' מה החילוק בין כלי עץ לכלי חרס ולכלי מתכת, לענין שיעורי הנקב המטהר.

ועי' חזו"א [י"ח א'] שהביא חילוקי שיעורי הכלים, ועיי"ש מש"כ לבאר בזה, וחלק מהדברים יבואר להלן.

בביאור דין כלי עץ שיעורו ברימונים

**ה] בביאור** הדין דכלי עץ שיעורו ברימונים, נתבארו ב' דרכים **א) ברש"י** ברכות דף מא: ביאר הטעם בזה וז"ל "דבעלי בתים חסים על כליהם הלכך ניקב כמוציא קטניות מצניעו לזיתים, ניקב כמוציא זית משתמש לאגוזים, ניקב כמוציא אגוז משתמש בו רמונים" עכ"ל, מבואר דהדרך להמשיך להשתמש בו אחר שניקב כמוציא זית, עד רימונים, ולכן לא בטל ממנו שם כלי עד שניקב ברימונים. [ובניקב יותר מרימונים דטהור עי' להלן בעזהי"ת שנתבאר תרי גווני אם משום שאין דרך להשתמש בו, או משום דהוא הלכה למ"מ].

**ב) בראב"ד** בהשגה [פי"ד ה"ט], כ' דהטעם דכלי עץ שיעורו במוציא רימון, הוא משום ד"כלי עץ ראוי לתקנו, ואין אדם פורש ממנו עד שינקב כמוציא רימון, ולכן שיעורו ברימונים", ומבואר באופ"א קצת מרש"י, דברש"י משמע דאינו מתקנו אלא הוא מייחדו לרימונים כמות שהוא, ואילו להראב"ד משמע דכיון שהוא ראוי לתקנו, בינתיים הוא משתמש בו תשמיש ארעי עד שייתקנו ולכן הוא עדין טמא[[1]](#footnote-1).

בכלי חרס שיעורו בזיתים

**ה] בכלי חרס** דמבואר לעיל פ"ג דנטהר במוציא זית, יש לומר דמחמת שהוא כלי גרוע הדרך דכל שניקב כמוציא זית כבר זורק אותו, ולכן ניקב כמוציא זית בטל ממנו שם כלי, ובחבית הוא תלוי באגוזים וכו' כיון דהדרך להשתמש בו לאגוזים, אא"כ יחדו להדיא לרימונים דמבואר בגמ' שבת צה:, דמועיל יחוד לרימונים, אבל בלא יחוד להדיא לא מקבל טומאה, [ואף ביחדו לרימונים נחלקו הראשונים אם מועיל רק אחר שנשבר, או דמועיל יחוד גם קודם שנשבר, ועיי"ש מש"כ בזה בפרק ג'], משא"כ בכלי עץ הדרך לייחדו ולכן אפילו לא ייחדו להדיא הוא עומד לזה.

כלי מתכות שיעורם לפי מה שהם משמשים

**ו] בכלי מתכות** מבואר דהוא תלוי בכל כלי לפי מה שהוא עומד אליו, אם חזי לשימושו או לאו, ביאר החזו"א [סימן י"ח סק"א] דכיון דמתכות הם כלים חשובים, לכן אפילו נקבו בנקב קטן כל שאין ראוי לשימוש, אין בעל הבית משתמש בו לדבר אחר, אלא ממתין עד שיתקנו, ולכן כל שלא תקנו בטל ממנו שם כלי[[2]](#footnote-2).

שיעור הנקב בכלי עץ העשוי למשקין

**ז]** יש לעי' מהו שיעור הנקב המטהר בכלי עץ העשוי למשקין האם שיעורו ברימונים או בכונס משקה, והנה בכלי חרס העומד למשקין מבואר במתני' לעיל [פרק ג'], העשוי לאוכלים שיעורו באוכלים והעשוי למשקין שיעורו במשקין דהיינו בכונס משקה, אבל בכלי עץ לא נתפרש מה הדין בכלי עץ העשוי למשקין.

**וכתב החזו"א** סימן [י"ח סק"א] דכיון דלא נזכר חילוקים בכלי עץ בין עשוי לאוכלים לעשוי למשקין, הדין הוא דכלי עץ העשוי למשקין שיעור טהרתו בנקב של מוציא רימון, וכן משמע מסתימת הרמב"ם והראב"ד דגם כלי של משקין שיעורו במוציא רימון[[3]](#footnote-3).

**אבל במשנה אחרונה** כתב דכלי עץ העשוי למשקין שיעורו בכונס משקה, וכמו שנתבאר בכלי חרס העשוי למשקין דשיעורו במשקין, ומתני' כאן מיירי בכלי עץ העשוי לאוכלים[[4]](#footnote-4).

ובדעת החזו"א יש לעי' מה הטעם דעשוי למשקין שיעורו ברימונים, והרי כיון שניקב בכונס משקה כבר אינו ראוי לתשמישו.

**ובחזו"א** [סימו י"ח סק"א] ביאר הטעם בזה, דבכלי עץ כל דניקב אפילו בעשוי למשקין הדרך הוא דמייחדו לאוכלים ולכן נשאר בטומאתו, משא"כ בכלי חרס אין הדרך לייחדו ולכן נטהר, והנה זה על דרך מה שנתבאר ברש"י ברכות מא: דהדרך הוא דאם ניקב הוא מייחדו עד רימונים, אלא דכאן החידוש דגם בעשוי למשקין הוא כן. ועיי"ש שכ' דלפי"ז באופן שאין דעתו לייחד הכלי לאכילה באמת יטהר בכונס משקה[[5]](#footnote-5).

ובספר משנת טהרות כ' לבאר באופ"א דכלי עץ שעשוי למשקין שיעורו ברימונים,דהנה בגמ' עירובין ד: ובסוכה ו. אמרי' שיעורין הלכה למשה מסיני ואסמכינהו אקרא, ומבואר דנאמר בזה הלכה למשה מסיני דשיעור כלי עץ ברימונים, וי"ל דנאמר בהלכה למשה מסיני דאף שאינו ראוי לתשמיש שהכלי עומד אליו, מ"מ לא בטל ממנו שם כלי כל שהוא ראוי לקבל רימונים, ולכן מקבל טומאה, משא"כ בכלי חרס לא נאמר הלכה למשה מסיני, ולכן עשוי למשקין שניקב כמוציא משקה אין בו שימוש במה שהכלי עומד אליו וטהור.

והנה ברש"י בכל דוכתא כ' הטעם דכלי בעלי בתים שיעורם ברימונים דהוא משום דהוא מייחדו לרימונים, ואי נימא כדברי המשנ"ט הרי לא היה צריך לזה דאפילו אין דרכו לייחד נמי יהיה טמא, והראיה מכלי העשוי למשקין, ולכן נראה דבדעת רש"י בהכרח צ"ל כדברי החזו"א[[6]](#footnote-6), אולם דברי המשנ"ט יש לומר בדעת שאר הראשונים שלא ביארו הסברא דרש"י, ולדבריהם שפיר י"ל דהא דשיעורם ברימונים הוא משום הלכה למשה מסיני ואפילו אינו ראוי לתשמיש שהוא עומד אליו, וכמ"ש במשנ"ט.

היוצא מהנ"ל ב' דרכים מדוע כלי עץ העשוי למשקין או עשוי לזיתים שיעורו ברימונים. א). משום דכן הוא הדרך לייחדו לשימוש של רימונים וגם כלי משקין שניקב מייחדו לרימונים. ב). משום הלכה למשה מסיני דאפילו דלא חזי לתשמישו לא בטל ממנו שם כלי עד שינקב במוציא רימון.

ונפק"מ בכלי שניקב בכונס משקה ואינו מייחדו לאוכלים, דלהחזו"א נטהר בכונס משקה ואילו לפי ביאור המשנ"ט עדין מקבל טומאה עד שינקב ברימונים[[7]](#footnote-7).

## כלי בעלי בתים

ח] מתני' איתא כלי "בעלי בתים" שיעורם ברימונים, ומשמע דהוא דין מסוים בכלי בעלי בתים, ויש לעי' מה אתי לאפוקי.

ועי' בתוי"ט כאן דהביא רש"י [ברכות מא:] דמתני' כאן איירי בכלים של בעלי בתים דוקא, אבל כלים של אומן "לא הוי שיעורא בהכי", אך לא נתפרש ברש"י מהו השיעור בכלים של אומן, אכן ברש"י בסוכה דף ו. כתב דכלי של אומן שיעורו "בכל שהוא", ובעירובין דף ד: כתב רש"י דשל אומן שיעורו בנקב קטן.

ובמשנ"א כתב דברמב"ם לא נזכר חילוק בין כלי בעל הבית לכלי אומן, וע"כ דס"ל להרמב"ם דאין חילוק ביניהם[[8]](#footnote-8).

ויש להעיר על דברי המשנ"א, דהרי במתני' להדיא מיירי בכלי בעלי בתים, וגם הרמב"ם כתב [בפ"ו מכלים ה"ב] "כל כלי בעלי בתים שיעורן ברימונים", וא"כ כאן הרמב"ם הביא הדין דוקא בכלי בעלי בתים ולא בכלי אומן ויש לעי' בזה.

גדר כלי בעלי בתים

**ט]** יש להקשות בהא דמבואר כאן דכלי בעלי בתים שיעורם "ברימונים", ולהלן בהמשך המשנה איתא קופות של 'בעלי בתים' שיעורם בתבן והוא שיעור אחר וצ"ע דהרי הכא ברישא של המשנה תנן "כל" כלי בעלי בתים שיעורם ברימונים.

וי"ל דגדר כלי בעלי בתים הם סתם כלים המשמשים לאכסן בתוכן, דכל בעל הבית מחזיק בביתו כלים לאכסן בהם אוכלים, וזהו כלי בעלי בתים דשיעורם ברימונים, משא"כ קופות הם כלים העשויים למלאכה המיוחדת כגון קופות של גננים הם עשויים למלאכת השדה, ויש של בלנים שהם משמשים למלאכת הבלן. וגם אצל בעל הבית עצמו יש סתם כלים דשיעורם ברימונים ויש כלים שהוא משתמש בהם למלאכת השדה והם כלי מלאכה דשיעורם הוא לפי מה שהם, ועי' להלן אות.. מש"כ בהרחבה בזה, [ועי' סימן.....].

אך יש להעיר על זה מרש"י בכל דוכתא [ברכות מא: סוכה ו, עירובין ד:], דשל אומן שיעור בנקב כל שהוא, מיירי "בכלים העומדים לימכר", [ומשום דכלים העומדים לימכר אפילו בנקב קטן כבר אינו ראוי לתשמישו לימכר]. ומשמע ברש"י דכלי בעלי בתים אתי לאפוקי כלים העומדים לימכר, ולא לאפוקי כלים העשויים למלאכה המיוחדת להם.

אכן אפשר די"ל דרש"י אתא לומר דגם בסתם כלים נמי יש תנאי שיהיה של בעלי בתים אבל סתם כלים העומדים לימכר טהורים בכל שהוא אבל זה נכון דכלי מלאכה שיעורם לפי מה שהם.

## רבי אליעזר אומר במה שהן

ביאור פלוגתת ת"ק ור' אליעזר

**י]** שיטת ר"א דאינו תלוי ברימונים, אלא הכל תלוי לפי מה שהן, ועי' רמב"ם רא"ש ורע"ב כאן שביארו דלר"א כלי של תאנים שיעורו בתאנים וכלי של זיתים שיעורו בזיתים, ואילו לת"ק כל כלי עץ שיעורם ברימונים.

וביאור מחלקתם דת"ק ור"א יש לומר דהנה ביאור שיטת ת"ק ביאר רש"י [בסוכה דף ו.] דכיון דדרך האדם לייחד הכלי לרימון לאחר שניקב, לכן לא בטל ממנו שם כלי עד שינקב כרימון, [ויבואר להלן בס"ד].

ובדעת ר"א אפשר לבאר בתרי גווני, א). דס"ל דכיון דסוף סוף עכשיו הוא מיוחד לזיתים הרי עכשיו הוא כלי זיתים ואם ניקב הוי שבירה המטהרת בכלי זיתים, ומה שמייחדו אח"כ לרימונים הוי התחדשות דנעשה כלי לרימונים מכאן ולהבא, [וכמבואר בגמ' שבת צה: דכ"ח שניקב ויחדו לרימונים יקבל טומאה מכאן ולהבא], ואף שדרכו לייחד לרימונים מ"מ עכשיו הוא כלי של זיתים, אבל ת"ק סבר דכיון דהדרך לייחדו לרימונים הרי מונח בהגדרת הכלי מעיקרא דהוי גם כלי של רימונים.

ב) ויתכן עוד לבאר לדעת ר"א, דהנה לעיל פרק י"ד נתבאר דכלי מתכות שיעורם לפי מה שהם, וביאר החזו"א [סימן יח] הטעם בזה משום דמחמת חשיבותם כיון דנשברו הוא פורש מהם עד שיתקנם, וא"כ נמצא דהם עומדים רק למלאכתם בלבד, ומעתה יתכן דר"א למד דגם בכל עץ יש חשיבות זו שאין משתמש בהם עד שיתקנם, ונמצא דנטהר מיד דלא חזי לתשמיש.

לדעת ר"א על מה נאמר הלכה למשה מסיני

**יא]** **במשנ"א** כתב להקשות לדעת ר"א דשיעור הנקב הכל לפי מה שהם, ואינו שייך כלל לרימונים, דהא בגמ' עירובין [דף ד:] ובסוכה [דף ו.] מבואר דשיעור כלי בעלי בתים ברימונים הוא הלכה למשה מסיני, ואיך יפרש ר"א את ההלכה למשה מסיני.

וביאר דצ"ל דלר"א ההלכה באה לומר דאם הכלי של זיתים וניקב מועיל יחוד ליחדו לרימונים, אבל אם הכלי של רימונים ניקב שוב "לא מהני ליחדו" לכלי גדול יותר מרימונים, נמצא דההלכה קאי על היחוד.

## קופות הגננים שעורן באגודות של ירק, של בעלי בתים בתבן, של בלנין בגבבה

**יב] הרמב"ם** בפיהמ"ש כ' דזהו מדברי ת"ק, והיינו דאף דת"ק סבר דכלי בעלי בתים שיעורם ברימונים, מ"מ "קופות" יש להם שיעורים אחרים,

אולם הר"ש ביאר דר' אליעזר דאמר "במה שהם" מפרש ואזיל כיצד קופות הגננים וכו', אבל לת"ק גם קוםו שיעורם ברימונים. וצריך לברר כל שיטה ושיטה בפנ"ע בס"ד.

ביאור שיטת הרמב"ם דת"ק מודה ב'קופות'

**יג]** **הרמב"ם** בפיהמ"ש כ' דת"ק אמר לדין זה, והיינו דאף לת"ק דכלי עץ שיעורם ברימונים, מ"מ הני מילי "כלים", אבל "קופות" שיעורם חלוק, ויהיה תלוי לפי מה שהם משמשים.

ויש לעי' בטעם הדבר דכיון דת"ק ס"ל כל כלי בעלי בתים שיעורן ברימונים, ואפילו העשויין לזיתים נמי שיעורן ברימונים, הרי דאינו תלוי בכל כלי לפי מה שהוא אלא הוא הלכה דכלי עץ שיעורם ברימונים, וא"כ קשה מה הטעם 'קופות' של עץ שיעורם אחר וכו', וכן קשה מלהלן מ"ב ד'בית קערות' שיעורן בתמחויין, ובמ"ג סלים של פת שיעורם בככרות והא כיון דהם כלי עץ מ"ט אין שיעורם ברימונים.

**במשנה אחרונה** ביאר בזה דכלים שעשויין לקבל דברים קטנים כגון זיתים או אגוזים שהם פחותים מרימונים, בהם נאמר שיעור הנקב עד רימונים וכמו שכ' רש"י בברכות מא: דבעלי בתים חסים על כליהם ומצניעים אותם לרימונים, אבל "קופות, וקערות, וסלים" שהם כלים המיוחדים לקבל דברים יותר גדולים מרימונים, שיעורם יהיה תלוי לפי מלאכתם שלהם. והנה לפי דבריו יוצא דכל השיעורים בקופות דמתני' הם גדולים מרימונים.

**אולם בחזו"א** [סי כ"ג סק"א] כ' דקופות של בלנים דמבואר דשיעורם ב'גבבא' שיעורם פחות מרימונים, ומבואר דלא כהמשנ"א אלא אפילו כלים ששיעורם קטנים מרימונים נמי נטהרו לפי תשמישם.

**ובחזו"א** שם ביאר הטעם דקופות אין שיעורם ברימונים, וז"ל "והיינו טעמא שאין דרך אלו לייחדן לדברים אחרים אחרי שבירתן". והיינו דדוקא כלי בעלי בתים הדרך לייחדם לרימנים אבל קופות אין הדרך, ועי' עוד מש"כ לבאר בזה בסימן..[[9]](#footnote-9).

ביאור שיטת הר"ש ובמה נחלקו ת"ק ור"א

**יד] בר"ש** כאן [בפי' קמא] כ' דהמשך המשנה "קופות הגננים שיעורן באגודות של ירק וכו'", הוא מדברי רבי אליעזר, והיינו דר"א דאמר שיעורן 'במה שהם' מפרש ואזיל כיצד קופות הגננים שיעורם בירק וכו, אבל לחכמים הכל שיעורם ברימונים'[[10]](#footnote-10).

[ועיי"ש בר"ש שכ' דר' יהושע דאמר שיעורן ברימונים, הוא דעת ת"ק, ואתא מתני' לאשמועי' דמאן תנא קמא ר' יהושע היא עיי"ש, ועוד כתב הר"ש, אי נמי איכא בינייהו דלעת ת"ק דוקא בעלי בתים שיעורן ברימונים, אבל קופות של גננים ושל בלנים מודה ת"ק לר"א דשיעורן במה שהם, ואילו לר' יהושע הכל שיעורו ברימונים וגם של אומנים עכת"ד],

ויש להקשות לפירוש הר"ש, דאם ר"א מפרט כמה מיני כלים ששיעורם לפי תשמישים כגון קופות של גננים באגודות של ירק, וקופות של בלנים בגבבא, מדוע לא פירט גם כלי זיתים דשיעורן בזיתים, וכלי תאנים שיעורן בתאנים, [וכמו שפירש הרמב"ם במתני' בדעת ר"א עיי"ש].

ויתכן לבאר בשיטת הר"ש דר' אליעזר סובר דעד נקב של רימונים לעולם הכלי טמא, ואפילו הוא כלי העשוי לזיתים נמי לא יטהר עד שינקב הכלי בגודל מוציא רימון, וכל הפלוגתא דר"א ות"ק הוא בנקב יותר מרימונים דלר"א הוא תלוי לפי תשמישו ולת"ק נטהר ברימונים.

והביאור בזה י"ל ב' אופנים א' משום הסברא דכ' רש"י בברכות מא: דכ' דכלי שניקב בזיתים רגילים לייחד אותו לאגוזים ואם ניקב לאגוזים מייחדים אותו לרימונים, ולכן מעיקרא לא נטהר עד שינקב ברימונים, ב. עוד י"ל דהוא משום דהלכה למשה מסיני שכל שהכלי ראוי לקבל רימונים עדין הוא מקבל טומאה, אבל יותר מרימונים אין הלכה לטהר, ולכן כל שהוא ראוי לשימוש טמא.

נמצא לפי"ז דהמחלוקת דר"א וחכמים הוא בנקב יותר מרימונים אבל פחות מרימונים לכו"ע טמא, [ועי' סימן ב' מש"נ לבאר יסוד המחלוקת דר"א וחכמים].

בשיטת הרמב"ם בפלוגתת ת"ק ור"א

**טו]** ברמב"ם וברע"ב פירשו להדיא בדעת ר"א דסובר דכלי המיוחד לזיתים נטהר במוציא זית וכלי המיוחד לתאנים נטהר במוציא תאנים, ולא כפש"נ בר"ש דהכל מודים דטמא.

ונראה דהרמב"ם והרע"ב לשיטתייהו אזלי דפירשו בהמשך המשנה דקופות הגננים שיעורם באגודות של ירק קאי לת"ק ולא לר"א, והיינו דס"ל להרמב"ם דגם ת"ק מודה לר"א במקום שניקב יותר מרימונים דהוא תלוי "במה שהם" דהיינו לפי תשמישו, ומעתה בע"כ דהמחלוקת דר"א ות"ק הוא בניקב פחות מרימונים, דלר' אליעזר שיעורו במה שהם דכלי של זיתים שיעורו בזיתים, ותאנים שיעורם בתאנים. אבל ת"ק ס"ל דלעולם שיעורו ברימונים.

ובאמת יש לעי' לדברי הרמב"ם על מה נאמרה ההלכה למשה מסיני לשיטת ר"א וצ"ע, ועי' מש"נ בסימן....

בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד בכלים הנקובים יותר מרימון

**טז]** **ברמב"ם** [פ"ו מכלים ה"ג] כ' וז"ל כלים שעשאן מתחלה נקובין במוציא רמון כגון הסל והפחלץ של גמלים והאפיפיירות מקבלין טומאה עד שיקרע רובן עכ"ל.מבואר ברמב"ם דאם עשה הכלי מעיקרא מנוקב יותר מרימון לקבל דברים גדולים מקבל טומאה עד שינקב רובו.

**אולם הראב"ד** בהשגה נחלק, וכ' להביא מהתוספתא הסל והפוחלץ של גמלים שעשאן מתחילתן מקבלי רימונים טמאים הא למדת שאם אינם מקבלים טהורים עכ"ד, ומשמע בדברי הראב"ד דכלי המנוקב כמוציא רימון, אפילו עשוי מתחילתו לקבל דברים גדולים יותר מרימון טהור, דהרי מיירי באופן שעשה הכלי מעיקרא לקבלה, ועל זה כ' הראב"ד דאם הוא מנוקב כרימונים טהור[[11]](#footnote-11). וצ"ב הטעם לשיטת הראב"ד דהרי הכלי ראוי לשימוש ומדוע אינו מקבל טומאה.

**וברש"י שבת דף פד.** נמי יש לדייק כשיטת הראב"ד, דבגמ' שם איתא "עגלה של אבנים טהורה מכלום", ופרש"י [ד"ה טהורה מכלום], "לפי שפרוצה מתחתיה נקבים וגדולים ולאו כלי הוא, דכל הכלים שיעורן כרימונים", עכ"ל. והנה התם מיירי בעגלה של אבנים, ומסתבר בוודאי שהעגלה עשוייה להחזיק אבנים יותר גדולים מרימונים, ואפ"ה מבואר ברש"י דהעגלה טהורה בנקב של 'רימונים', וזהו כדברי הראב"ד דנקב של רימונים מטהר אפילו באופן דעשוי לקבל דברים גדולים יותר מרימונים, ויש לעי' בטעם הדבר.

**ו**ביארו בזה דהראב"ד ורש"י למדו דהנה מבואר בגמ' סוכה ו: ועירובין ד: דשיעורין הלכה למשה מסיני, ומבואר שם דשיעור כלי בעלי בתים ברימונים, הרי מבואר דיש הלכה למשה מסיני שכלי בעלי בתים משנקבו ברמונים טהורים, ומעתה י"ל דהראב"ד ורש"י למדו דנאמר בהלכה למשה מסיני דאפילו כלי דראוי ועומד לשימוש, כל שהוא ניקב כמוציא רימון לאו כלי הוא, ולכן טהור. **ועי' עוד בסימן.... מש"נ עוד עפי"ז.**

בשיטת הרמב"ם דס"ל דכלי שנעשה מתחילה ליותר מרימונים מקבל טומאה, י"ל דהרמב"ם פליג ונקט דההלכה היא רק דכלי פחות מרימונים שניקב לא בטל מיניה שם כלי עד רימונים, ואפילו לא חזי לתשמיש נמי שם כלי עליו, [ולא כרש"י משום שהוא מייחדו לרימונים], אבל לא נאמרה הלכה על כלי יותר מרימונים דטהור, אלא דהוא סברא דכל שהוא ניקב בנקב יותר גדול מרימונים לא חזי לתשמיש ולכן טהור [ואפילו ייחדו לכך אפשר דבטלה דעתו], אבל באופן שעשאו מתחילה מיוחד לכלי יותר ממוציא רימון באמת שם כלי עליו ויהיה טמא, ואתי שפיר דמקבל טומאה.

בהקושיא לרש"י והראב"ד מהמשניות בפירקין

יז] מיהו יש לתמוה על שיטת הראב"ד ורש"י מכמה משניות בפירקין דמבואר דאפילו נקב גדול יותר מרימון והוא חזי לתשמישו מקבל טומאה.

א) מ'קופות' דמבואר במתני' דשיעורן ב"אגודות של ירק" וזה לכאו' יותר גדול מרימונים, וכ"כ המשנ"א

ב) מ"ב 'בית קערות' דשיעורן 'בתמחויין' שהוא לכאו' יותר גדול מרימונים,

ג) מ"ג 'סלין של פת' דשיעורן "בככרות", ומסתבר דככרות שיעורן יותר גדול מרימונים, ואפילו הכי מבואר דנשאר בטומאתו עד שינקב בשיעור זה, ודין זה נפסק ברמב"ם ולא השיג הראב"ד עליו, וקשה לשיטת הראב"ד ורש"י דס"ל דנקב גדול מרימונים אפילו חזי לתשמישו טהור משום הלכה למשה מסיני.

**ויש ליישב הקושיא בכמה אופנים**

**א) בחזו"א** [כ"ג א'] כ' ליישב בזה דכל מה דנקטו רש"י והראב"ד דנקב יותר מרימונים חסר בשם כלי הוא דוקא באופן דמעיקרא עשה הנקב יותר גדול מרימון דבכה"ג לא חל עליו שם כלי מעולם, אבל כל דמעיקרא כבר חל עליו שם כלי דהיה שלם, אף שאח"כ ניקב יותר מרימונים לא בטל ממנו שם כלי כל כמה דחזי לתשמישו לא בטל ממנו שם כלי, וכ' החזו"א לחדש דמתני' בסלים של ככרות מיירי בניקב אחר שמתחילה היה שלם, וכן בתמחויין ניקב אח"כ, וכן באגודות של ירק ולכן מקבלים טומאה כל שלא יבטלו מתשמישן.

**ב) עוד** יתכן לבאר לדעת הראב"ד ורש"י, ע"פ שיטת הר"ש במתני',דהנה הר"ש [בפי' קמא] ביאר דהמשך המשנה "קופות הגננים שיעורן באגודות של ירק וכו'", הוא מדברי רבי אליעזר, והיינו דר"א דאמר שיעורן 'במה שהם' מפרש ואזיל כיצד קופות הגננים שיעורם בירק וכו', אבל לדעת ת"ק באמת לעולם שיעורם ברימונים, וא"כ יתכן דהראב"ד פסק כת"ק דלעולם שיעורם ברימונים וע"פ שיטת הר"ש. ועי' מש"כ עוד בסימן.....

בדברי הרמב"ם דשיעורו עד רובו

**יח] ברמב"ם כתב פרק ה"ג** וז"ל "כלים שעשאן מתחלה נקובין במוציא רמון כגון הסל והפחלץ של גמלים והאפיפירות מקבלין טומאה עד שיקרע רובן" עכ"ל, מבואר ברמב"ם דבאופן שעשה הכלי מתחילתו מנוקב כמוציא רימון הרי הוא מקבל טומאה, ושיעור הנקב לטהר הכלי יהיה "ברובו של כלי".

וכן להדיא ברמב"ם [פ"ז ה"ו] שכ' נמי דשיעור הכלי תלוי ברובו של כלי, וז"ל "כמה שיעור הנקב שינקב כלי העור ויטהר, החמת משתנקב כמוציא פקעיות של שתי, ואם אינה יכולה לקבל של שתי הואיל ומקבלת של ערב מקבלת טומאה "עד שתינקב רובה" עכ"ל.

וקשה מנ"ל להרמב"ם שיעור זה שהוא תלוי ברובו של כלי, דהא לא נזכר במשניות כאן דהוא תלוי ברובו של כלי, וביותר קשה דהא לכאו' צריך שיהיה חזי לתשמישו וכמו שהתחיל הרמב"ם הואיל ומקבלת ערב, הרי דצריך שיהיה חזי לתשמישו, וא"כ מה איכא ברובו של כלי דמטהר, והרי ממ"נ אם הכלי ראוי לתשמיש מדוע לא יהיה מקבל טומאה גם ביותר מרובו ואם אינו ראוי לתשמיש אפילו פחות מרובו נמי יטהר. ועי' חזו"א שעמד בזה סי' כ"ג סק"ג ועיי"ש שכ' דבנפחתו רובבן ממאסין בהם ואין משתמשין בהם, ועיי"ש שכ' לדון מהיכא מצא הרמב"ם מקור לדין זה.

ועי' במשנ"א כאן שביאר כוונת הרמב"ם דאם מעיקרא עשה הכלי על מנת לקבל ערב שהוא יותר גדול משתי, מקבל טומאה עד שתנקב רובה של הכלי, וקשה מהיכא תיתי שיהיה שיעורו ברובו של כלי, והרי לכאו' צריך להיות לפי תשמישו של כלי. ועי' עוד במשנ"א מ"א [ד"ה של בע"ה]. ועי' מש"כ בסימן.... ד' לבאר בדברי הרמב"ם בענין זה בהרחבה ומקור דברי הרמב"ם לזה.

# פרק יז משנה ב

***החמת שעורה בפקעיות של שתי***

א] במשנ"א הביא כאן דחמת הוא כלי של יין, ומעתה הקשה דהיה צריך להיות דינו בכונס משקה עיי"ש, אולם לשיטת החזו"א סי"ח סק"א נתבאר דגם כלי של משקין שיעורו ברימונים, וא"כ ה"ה הכא שיעורו בפקעיות של שתי. ואף דעשוי למשקין[[12]](#footnote-12).

האם נאמר בכלי עור שיעור מוציא רימון

**ב] ובתוספתא** כאן הובא בר"ש, איתא פלוגתא אם חמת שיעורה ברימונים, או שיעורה בפקעיות של שתי, **והובא מחלוקת זו בגמ' חולין קלח.**

ועיי"ש בחולין קלח. ברש"י דכ' דהמחלוקת היא בחמת של עור אם דרכה להשתמש גם לפרות או לאו. נמצא לפי"ז דהשיעור של רימונים הוא שיעור גם בכלי עור ולא רק בכלי עץ.

אלא שהנידון הוא אם דרכו להשתמש לפרות, והיינו דסתם כלי בעלי בתים דשיעורו ברימונים הוא משום שדרכו לפרות, והנידון שם הוא בכלי עץ הוא נמי על זה הדרך, וכ"כ הר"ש במשנה א'[[13]](#footnote-13).

אולם ברמב"ם פ"ז ה"ו משמע דבכלי עור לא נאמר שיעור של רימונים, דפ"ו ה"ב גבי כלי עץ כשיעורה ברימונים וגבי כלי עור בפ"ז כ' שיעורה בפקעיות של שתי. [עי' משנ"ט דאפשר דבזה גופא פליגי תנאי בתוספתא ופסק כמ"ד שיעורה בפקעיות של שתי][[14]](#footnote-14).

***אם אינה מקבלת של שתי אף על פי שמקבלת של ערב טמאה***

ג] עי' ר"ש ורע"ב מה שביארו, ומבואר דאף שהחמת נשברה ואינה ראוייה לשתי אלא רק לערב טמא. וצ"ע שהרי בתחילת המשנה נתבאר דשיעורה בפקעיות של שתי, וא"כ איך אמרי' הכא דשיעורה בפקעיות של ערב, ואם שיעורה בפקעיות של ערב היה צריך להיות כתוב מתחילה דשיעורו בערב.

ועי' משנ"א שעמד בזה. וביאר דהסיפא מיירי בכלי שעשאו מתחילתו בנקב גדול, דשיעור הנקב הוא יותר משתי, ובכה"ג שיעור בערב, ויש לעי' בביאור הדבר. ועי' עוד תוי"ט בשם מהר"ם מרוטנברוג ביאור נוסף כאן במשנה.

**ד] ברמב"ם כלים פרק ז הלכה ו** כ' וז"ל "כמה שיעור הנקב שינקב כלי העור ויטהר, החמת משתנקב כמוציא **פקעיות של שתי**, ואם אינה יכולה לקבל של שתי הואיל ומקבלת של ערב מקבלת טומאה **עד שתינקב רובה**". עכ"ל, ועי' משנ"א שביאר דהרמב"ם בסוף דבריו שכ' דתינקב רובה, מיירי באופן שמתחילה עשאה באופן שאינה מקבלת שתי אלא ערב.

אלא יש להקשות להרמב"ם דהכא במתני' מבואר דהוא תלוי בחוט ערב ולא ברובה.

ועי' סימן.... מה שכ' לבאר בזה דבאמת שיעור הכלי תלוי בערב שהוא תשמישו של כלי, ואם ניקב כמוציא ערב נטהר, כיון דלא חזי לשימוש[[15]](#footnote-15), אלא דכוונת הרמב"ם במש"כ דצריך שיהיה ניקב רובו של כלי, דאפילו בגוונא שהכלי מקבל את הערב, דאז הוי כלי, מ"מ כשניקב רובו, פקע ממנו שם כלי ונטהר.

***בית קערות שאינו מקבל קערות אף על פי שמקבל את התמחויין טמא***

**ה] בתפא"י בועז, ובסדרי טהרות** ביארו דהביאור הוא דמעיקרא עשאה באופן שיש בה נקב גדול שאינו מקבל קערות דבכה"ג הדין הוא דשיעורו בתמחויין.

ויש לעי' מדוע לא הזכיר הרמב"ם דשיעורו ברובו כמו שהזכיר בחוטי ערב, ויש לבאר בזה דכיון דכבר הזכיר זאת הרמב"ם פעם אחת לגבי חוט ערב סגי בזה ומשום שהוא הלכה כללית בהלכות כלים דנפחת רובו בטל ממנו שם כלי, ואי"ז הלכה בהלכות כלי עור לקבלת חוטי ערב, ולכן אי"צ הרמב"ם לחזור על דין זה [ועי' סימן .... ד'].

***בית הרעי שאינו מקבל משקין אף על פי שמקבל את הרעי טמא***

**ו]** יש להוכיח מכאן דכלי העשוי לקבל פסולת מקבל טומאה, ועי' מש"כ בזה לעיל [פרק ט"ו משנה ו'] לגבי מצודה של עכברים בביאור הגר"א שם דכיון דאינו צריך את העכבר הוא טהור, וזה דלא כמבואר כאן דאפילו שאין צריך את הרעי טמא, ועי' עוד לעיל פט"ו משנה ג' לגבי נפה של סלתין דטמא לשיטת הר"ש שם, ועי' עוד לעיל פט"ו משנה ה' לגבי רחת של גרוסות, ועי' עוד פט"ז משנה ו' לגבי קסיא לביאור הראב"ד שם עיי"ש.

## ר"ג מטהר מפני שאין מקיימין אותו

**ז]** ברא"ש כ' דר"ג נחלק על הג' דינים, וכ"כ ברע"ב, וביאור המחלוקת דכיון דאין רגילים לעשותו נקוב יותר מפקעיות של שתי או של קערות, א"כ גם עשאו מתחילה כך לא הוי כלי. אבל בתפא"י ביאר דהוא מחלוקת רק על בית הרעי.

# כלים פרק י"ז משנה ג'

הסלין של פת שיעורן בככרות של פת

**א]** מבואר במתני' דסלים של ככרות שיעורן בככרות, ויש לעי' מדוע הכא לא נאמר שיעור ברימונים. ולעיל משנה א' ובא שברי המשנ"א שכ' לבאר בזה דהדין שיעורן ברימונים, הוא לכלי העשוי לדברים יותר קטנים מרימונים, דשיעורו ברימונים, [או מצד ההלכה למשה מסיני או משום סברא כמ"ש רש"י דדרך האדם ליחדו לרימונים], אבל הכא דהכלי עשוי לדברים גדולים יותר מרימונים שיעורו למה שהן, וכבר נתבאר לעיל משנה א' בארוכה כמה ביאורים בזה[[16]](#footnote-16).

**ב] הרמב"ם** פ"ו מכלים ה"ג כ' דכלי שעשאו מתחילה ליותר מרימונים מקבל טומאה, אבל הראב"ד שם בהשגה נחלק על הרמב"ם ונקט דלעולם כל שהכלי ניקב יותר מרימון נטהר, וקשה דבמתני' הכא מבואר בסתמא דשיעורו בככרות, ואפילו דככרות הם גדולים יותר מרימון.

**ובחזו"א** [כ"ג אות א'] כ' לבאר דהראב"ד מיירי בגוונא דמתחילת עשיית הכלי היה נעשה הכלי בנקבים גדולים יותר מרימון ס"ל להראב"ד דטהור, אבל כל שמתחילתו היה כלי שלם אלא שאח"כ נעשו בו נקבים טמא כל זמן שראוי להשתמש בו, והוא מהיסוד דכל דכבר חל עליו שם כלי שוב לא בטל ממנו שם כלי עד שיתבטל לגמרי, אבל אם מעיקרא עשאו בנקב רימונים לא חל עליו שם כלי כל שאינו מקבל רימונים[[17]](#footnote-17).

***אפיפיירות שעשה להן קנים מלמטן למעלה לחיזוק טהורה, עשה לה גפיים כל שהן טמאה***

ג' דרכים בביאור הדין דאפיפיירות

**א. שיטת הר"ש [לפי ביאור המשנ"א]**

**ג]** **בר"ש** כ' דמיירי שנפחתו שוליו, ואחר שנפחתו עשה קנים מלמטה למעלה לחזק את השוליים. ואם עשה קנים בלבד לחיזוק טהורה, אולם אם עשה גפיים טמאה. ויש לעי' בטעם הדבר.

**ובמשנה אחרונה** ביאר דקנים מתפרקין בקל, ולכן לא הוי כלי, אא"כ יעשה "גפיים" והוא מסגרת סביב הכלי שמחזק את הכלי היטב שלא יתפרק עכ"ד[[18]](#footnote-18).

**והקשה המשנ"א** מדוע צריך לאוקמי בנפחת, והא אפשר להעמיד באפיפיירות שעשאו מתחילה כן במצב שהם יכולים להתפרק, ויהיה אותו הדין דאם עשה קנים אי"ז מועיל להחשיבו לכלי, אבל גפיים מהני להחשיבו לכלי,

ועיי"ש שכ' דבאמת ברמב"ם לא נזכר כלים שנפחתו, וגם ברא"ש לא הזכיר כאן כלים שנפחתו, ואה"נ מיירי באופן שמתחילת עשייתו עשה כן.

אך צ"ע להר"ש והרע"ב דכ' דמיירי בכלים שנפחתו, מדוע העמידו בנפחתו ויתכן דאורחא דמילתא קתני לה, דכיון שנפחתו צריך לחזק אותם, ועי' להלן סימן... מש"נ בזה דנחלקו לשיטתייהו.

**ב. שיטת הר"ש בפי' השני [ולפי ביאור התפא"י]**

**ד]** מצינו בזה עוד דרך, דהנה בר"ש כ' ב' ביאורים מהו 'גפיים', א. דהוא מלשון חיבוק, והיינו דהוא חיזוק לקנים שלא ישברו. ב. ועוד הסבר דהוא לולאות, דהיינו אזנים להחזיק הכלי.

ועי' ברע"ב שהביא ב' הפירושים, ולכאו' קשה לפי' השני של הר"ש מה המשמעות של האזנים להחזיק את הכלי, דאם החסרון הוא מה שהכלי מתפרק, מה יועיל הלולאות.

וצ"ל דלפי זה הביאור הוא דהקנים מועילים לחיזוק שלא יתפרק, אבל גם אחר שחיבר הקנים, יש חסרון בצורת כלי כיון דהוא כלי שיש בו חיזוקים, וזהו חסרון בצורת הכלי, ולכן מועיל מה שהוא נותן את האזניים, להשלים צורת הכלי, וכן נזכר בתפא"י כאן חסרון זה של צורת הכלי, ולפי"ז נמצא דהא דאמרי' גפיים היינו קנים וגפיים.

אך יש להקשות דהנה מצינו בר"ש וברע"ב שכ' דמיירי בכלי שנפחת, והיינו שנשבר הכלי, ומשמע דקודם שנפחת לא היה בו אזניים, ולא היה חסרון בצורת הכלי שאין בו אזניים, וא"כ מדוע אחר שנשבר הכלי צריך אזניים.

ואפשר לבאר דכיון שנשבר הכלי, והוא נותן את הקנים לחזק את הכלי, אין הקנים נראים כחלק מן הכלי, אלא כדבר חיצוני על הכלי, ובזה שנותן את האזניים על הקנים הרי הוא מגדיר את "הקנים" לחלק מן הכלי, ויש לעי' בזה. [ואפשר עוד דכיון דהכלי נראה גרוע מחמת התיקונים לכן צריך יותר ליפותו להחשיבו לכלי].

**ג. ביאור הגר"א באפיפיירות**

**ה] בחידושי הגר"א** כ' דאפיפיירות הוא דוגמת המחצלת שהם פשוטי כלי עץ, ועשה לה קנים למחיצות לחזק אותם שלא יתפרדו טהורה, אבל אם עשה עליהם גפיים, הרי הם נעשו לבית קיבול ולכן טמא עכ"ד.

משמע בדבריו דקודם שנתן הגפיים אין בית קיבול, ולכן טהור, ואילו אחר שנתן הגפיים יש בית קיבול ולכן טמא, ויש לעי' דא"כ מה החידוש בדין זה, והא כבר שמעינן בכמה דוכתי דכלי עץ צריך שיהיה לו בית קיבול, ומאי קמ"ל מתני' בזה[[19]](#footnote-19).

ושמעתי לבאר בזה, דהכא מיירי דמתחילה היה מחצלת שהיה בה חסרון שהיא יכולה להתפרק, וגם חסרון שאין לה בית קיבול, ואח"כ עשה לה קנים בכדי שלא תתפרק, ונמצא עכשיו שיש לה בית קיבול, אבל כיון דלא עשה זאת למטרה של בית קיבול אלא למטרה שלא יתפרק לכן לא חשיב עשוי לקבלה, ולכן צריך את האזניים דכאן הוא מגלה בדעתו שהוא נעשה לקבלה. ויש לעי' בזה דהא דין עשוי לקבלה גם למדנו, ואולי החידוש דנתינת הגפיים מגדירו לעשוי לקבלה, וצ"ע.

**ו] העולה מהנ"ל ג' דרכים מדוע קנים לא מועילים, ואילו גפיים מועילים.**

א.דהקנים לא מועילים כיון דיכול להתפרק, והגפיים מחזיקים אותו היטב שלא יתפרק **[משנ"א בדעת הר"ש]**.

ב. דהקנים מחזיקים היטב שלא יתפרק אבל יש חסרון בצורת הכלי, וע"י הגפיים שפיר יש צורת כלי, **[להר"ש בפי' השני ועפ"י תפא"י].**

ג. החסרון הוא משום דאין לו בית קיבול וע"י הקנים לא יועיל להיות בית קיבול ורק ע"י הגפיים נעשה בית קיבול[[20]](#footnote-20) **[לביאור הגר"א]**.

**ז]** עי' לשון המשנה "גפיים כל שהן", ובתפא"י ביאר דהיינו בית קיבול משהו נמי מקבל טומאה, ולפי"ז גפיים היינו בית קיבול.

בביאור השייכות דאפיפיירות לדינא דמתני'

**ח]** יש לעי' לכל הביאורים מה הוא שייך לדינא דפירקין דמיירי בשיעור נקבים המטהרים, וגם המשנה להלן מ"ד הרימונים שאמרו שלשה אחוזים זה בזה מיירי בדיני נקבים המטהרים, וקשה איך נכנס כאן בתוך הדברים דיני בית קיבול או דיני צורת כלי או כלי שמתפרק וכדו' עיי"ש.

ואשר נראה בזה דהנה ברמב"ם פ"ו ה"ג כ' דאפיפיירות הוא כלי הנקוב במוציא רימון, ואפ"ה טמא משום דמתחילה עשאו לשם כך, ומעתה נראה הביאור בזה דמתני' כאן הוא המשך לכל הפרק והיינו דכבר מצינו בית קערות וסלים וקופות ששיעורם יותר גדול מרימונים וכאן נתפרש עוד כלי שהוא אפיפיירות דהוא נקוב יותר מרימונים ואפ"ה מקבל טומאה, כיון דמתחילה עשאו לשם כך.

ולפי"ז נראה דאין קושיא מה החידוש בדין דמתני' דיש לו בית קיבול טמא, וכן מה החידוש בהא דאם אינו מתפרק טמא, כיון דעיקר החידוש דמתני' הוא דאפיפירות טמא אפילו שניקב כמוציא רימון, דכיון שעשאו כן מתחילה הרי הוא מקבל טומאה, אלא שדרך אגב המשנה מפרטת דאפיפירות טמא רק באופן זה שיש לו בית קיבול.

מיהו כל זה ניחא להרמב"ם [פ"ו ה"ד] דכ' דאפיפירות מיירי בנקובים כמוציא רימון, אבל הראב"ד בהשגה שם ה"ג הרי נחלק על הרמב"ם וכ' דבגוונא דמוציא רימון מתחילתו הדין הוא דטהור, וא"כ בע"כ דהכא מיירי באינו מוציא רימון, וא"כ שוב קשה מה נכנס כאן במתני' דין אפיפירות.

ועי' משכ' לבאר בארוכה בדברי הראב"ד סימן... ה'

## עשה לה גפיים כל שהן טמאה

**ט]** בר"ש כתב ב' פירושים, א). דגפיים היינו אזני הכלי ב) כ' ויש אומרים היינו לולאות עיי"ש, והטעם דטמא דבכה"ג אינו מתפרק, ועי' תפא"י כ"ב שביאור לשון המשנה "כל שהן".

***ר"ש אומר אם אינה יכולה להנטל בגפיים טהורה***

**י]** מבואר דלת"ק אפילו באופן שאינה יכולה לינטל בגפיים טמאה, והקשה בתפא"י [אות כ"ה], דהא מצינו לעיל [פט"ז מ"ה] דחסינה טהורה, והטעם ביאר הראב"ד בהשגה ריש פ"ג מכלים משום דאינה יכולה להטלטל, וא"כ יש לעי' לדעת ת"ק מדוע הכא טמא.

ובתפא"י ביאר בזה דמיירי שאם יאחז באפיפיירות עצמם יוכל לטלטל, אלא דר"ש מצריך שיהיה יכול לטלטל ע"י הגפיים היינו ע"י אזני הכלי, ות"ק ס"ל דסגי ביכול לטלטל ע"י שאוחז באפיפירות וסגי בזה להחשב מטלטל מלא וריקם. ומה דכ' הראב"ד דחסינה טהורה מיירי דאפילו יאחז בגוף החסינה נמי אינו יכול לטלטלה ולכן טהורה.

אך יש לעי' דאי נימא דגם כשהוא אוחז באפיפירות עצמו הוא מטלטל הכלי, א"כ לשם מה צריך הגפיים לפי השיטה שהיא אזני הכלי, ועי' לעיל שנתבאר דרק עי"ז נחשב שיש צורת כלי [ונתבאר דהוא בא להגדיר את הקנים לחלק מהכלי בעצמו ולא כדבר נוסף].

# פרק י"ז משנה ד'

## הרמונים שאמרו שלשה אחוזין זה בזה

**א]** בדברי המשנה מצינו כמה דרכים בראשונים, **א)** שיטת הר"ש, **ב)** שיטת הרא"ש **ג)** שיטת תוס' סוכה ועירובין והראב"ד בהשגה, **ד)** הראב"ד בהשגה פי' שני **ה)** הראב"ד פי' שלישי עיי"ש, **ה) הר"ש בכת"י** ויש לבאר הדברים בס"ד כדלהלן.

**שיטת הר"ש**

א) **בר"ש** נקט בביאור המשנה דצריך שיהיה הנקב בגודל ג' רימונים אחוזים זה בזה, ונמצא דלא סגי בנקב בשיעור רימון אחד אלא צריך שיהיה נקב גדול ג' רימונים.

והקשה ע"ז הר"ש מהגמ' שבת קיב. דבעיא חזקיה ניקב כמוציא זית סתמו וחזר וניקב וסתמו עד שהשלימו למוציא רימון וכו', ומדוע לא אמרי' בגמ' עד שינקב בגודל ג' רימונים, ועיי"ש שתירץ דניקב כמוציא רימון אחד אכתי חזי לרימונים, דמתוך שדוחקין זה את זה אין נופלים ממנו, אא"כ הנקב רחב כשלשה רימונים דקיימי כחצובה כשלשה רגלי קנקן.

ביאור כוונתו דהא דנקטי' הלשון מוציא רימון ולא ג' רימונים הוא משום דביסוד הדין כל שרימון אחד יוצא מן הכלי כבר בטל ממנו שם כלי, אלא דבכדי שיצא רימון אחד צריך שיהיה נקב בגודל ג' רימונים ולכן בגמ' שבת הלשון רימון אחד, אבל באמת צריך שעור של ג' רימונים.

מדוע להר"ש לא נאמר שיעור ג' זיתים

**ב]** ויש להקשות מדוע במוציא זית לא נאמר הלכה זו דצריך שיהיה נקב של ג' זיתים משום דמתוך שדוחקים זה את זה אין יוצא מהנקב זית וצ"ע.

ויתכן דהוא סברא מצד מציאות תכונת הזית, דאפילו כשיש כמה זיתים הדוחקים זה את זה, ויש נקב של זית אחד מסתבר שיצא הזית האחד, כיון שהוא מחליק, או בגלל שהוא קטן, ודוקא רימונים שהם גדולים בטבעם הם אינם יוצאים אלא רק באופן שיש נקב גדול.

אמנם אפשר לבאר בזה עוד דהנה כבר נתבאר לעיל דכלי העשוי למשקין וניקב כמשקין לא נטהר עד שיהיה עשוי לרימונים, וביאור הטעם בזה נתבאר לעיל בתרי אופנים, או משום סברא דהאדם מייחד הכלי לרימונים וכדכ' רש"י בכמה דוכתי, או משום הלכה למשה מסיני דכלי לא בטל ממנו שם כלי אלא בנקב של רימונים.

ומעתה אי נימא דהוא דין הלכה למשה מסיני דלא בטל שם כלי עד שינקב כמוציא רימון, אבל לא צריך שיהיה חזי לתשמיש י"ל דנאמר בהלכה דצריך שיהיה נקב של שלשה רימונים דבכה"ג אינו מקבל רימונים כלל, [אבל לעולם גם בנקב של רימון אחד כבר יש גריעותא בתשמיש הכלי, שהרי באופן שאין הרימונים דחוקים אינו יכול להשתמש בכלי, אלא דהוא הלכה למשה מסיני שיתבטל הכלי מתשמישו לגמרי], משא"כ כלי חרס דתלוי במוציא זית צריך שיהיה חזי לתשמישו, וא"כ בנקב של זית אחד כבר אין הכלי חזי לתשמישו, כיון דאינו יכול להתשמש בו אלא רק באופן שיש הרבה זיתים דחוקים, אבל כל שאין זיתים דחוקים אינו יכול להתשמש בו ולכן נטהר, ועי' עוד ביאור בהערה[[21]](#footnote-21).

**שיטת הרא"ש**

ב) **ברא"ש כאן** ביאר דג' רימונים היינו שלשה רימונים המחוברים בזה אחר זה, וצריך שיהיה הנקב גדול באופן דשלשתם יצאו מהנקב כמו שהם גדלים בזה אחר זה, וכ' דזהו נקב מעט יותר גדול ממוציא רימון. ולא כהר"ש שהוא נקב של שלשה רימונים, **וכ"כ תוס' סוכה דף ו., וכ"כ תוס' עירובין ד:** בתירוץ הראשון עיי"ש.

**שיטת תוס' סוכה ו. ועירובין ד: והראב"ד בהשגה**

ג) **בתוס' סוכה ו. ועירובין ד:** [בפי' הב'] **ובתוס' שבת קיב: ובראב"ד בהשגה על הרמב"ם** [בפי' השני] כ' לבאר דג' רימונים היינו באיזה סוג רימון לשער, והיינו דיש רימונים גדולים שהם גדלים שנים על גבעול אחד, ויש לפעמים שגדלים ד' רימונים על עוקץ אחד והם קטנים יותר, ולכן מפרש במתני' דמשער בסוג רימונים שגדלים ג' על גבעול אחד, אבל לעולם משערים מתוכן ברימון אחד.

ועי' בר"ש וברא"ש במתני' כאן דהקשו על ביארו זה, ודחו ביאור זה משום דתני לקמן במתני' איזהו רימון בינוני, הרי דכבר משער גודל הרימון לקמן ולא במשנה כאן.

אכן בתוס' שבת קיב: כ' ליישב זאת וכ' דזה גופא הפירוש ברימון בינוני דתני במתני' לקמן, ועי' ראב"ד בהשגה [פ"ו מכלים ה"ב] דכ' בפי' השני ליישב הקושיא בזה דשני המשניות משלימות לבאר השיעור, והיינו דבמשנה כאן מבאר דמיירי על מין רימונים הגדלים ג' בעוקץ אחד, ואח"כ להלן מפרש דגם באותם ג' רימונים צריך לשער לא בגדול שלהם ולא בקטן שלהם אלא בבינוני עיי"ש.

**הראב"ד בהשגה**

ד) **הראב"ד בהשגתו** על הרמב"ם [פ"ו מכלים ה"ב] כ' לבאר דג' רימונים קאי על הכלי שהוא מחזיק ברחבו ג' רמונים זה בצד זה, והחידוש הוא דאף על פי שרובו של הכלי קיים מ"מ כיון שנפחת בגודל שיעור רימון א' כבר נטהר הכלי, וכ' דכ"ש אם הכלי לא היה מחזיק אלא רק שני רימונים נמי היה מטהרו שהרי ניקב מחצה של הכלי עכ"ד. [ובאמת דכן משמע ברמב"ם דמיירי על הכלי שהוא מחזיק ג' רימונים, ולא על הנקב עיי"ש].

**עוד בראב"ד בהשגה**

ה) **עי' בראב"ד בהשגה שם** בביאור השלישי, דמיירי שהנקב הוא מוציא רימון בלבד, והא דבעינן שלשה אחוזין זה בזה הוא בכדי שהכובד יוציא את הרימון, והחידוש דאפילו אם היה רימון אחד לא היה יוצא, אף על פי כן טהור הכלי כיון דכובד של ג' רימונים יוצא, וכ"ש אם היה יחיד ויוצא דנטהר הכלי. וכ' הראב"ד דקצת ראיה יש לזה מדברי רשב"ג במתני'. [נמצא לפי"ז דהוא קולא ולא חומרא].

ועי' ראב"ד שכ' דאפשר דלזה נתכוון הרמב"ם, ועי' כ"מ מה שתמה בזה, ועי' מים טהורים מש"כ לבאר בזה.

**הר"ש בכת"י**

ו) עוד מצינו **בר"ש בכת"י** דביאר דהכא דוקא מיירי על כלי בעלי בתים דבהם תני במתני' לשון רבים שיעורן ברימונים בשונה משאר כלים דהשיעור בהם הוא כמוציא רימון, דהיינו רימון אחד, עיי"ש.

וביאר הראב"ד דהא דתני במתני' שיעורן בג' רימונים קאי על כלי בעלי בתים דשיעורן ברימונים ולא על שאר כלים, ויש לעי' מה איכא בכלי בעלי בתים דשיעורן גדול יותר משאר כלים.

## רשב"ג אומר בנפה ובכברה כדי שיטול ויהלך ובקופה כדי שיפשיל לאחוריו

**ב]** ויש לעי' אם רשב"ג אתא להקל או להחמיר, ובמשנה אחרונה כ' דרשב"ג אתא להקל והיינו דאפילו אם אינו מוציא רימון אא"כ יטלטל הכלי לכאן ולכאן נמי טהור, ואילו לת"ק צריך שיוציא רימון גם בלא לנענע הכלי.

מיהו עי' פיהמ"ש להרמב"ם דיש משמעות דאתא להחמיר, דביאר דברי רשב"ג דאם הקופה תלויה ואין אותם הרימונים נופלים עדיין הוי כלי, משמע דלת"ק לא הוי כלי, ויש לעי' בזה.

## ושאר כל הכלים שאינן יכולין לקבל רמונים

**ג]** בר"ש כ' לבאר דמיירי בכלי קטן שאינו מחזיק אפילו רימון אחד ועי' עוד ר"ש כת"י שכ' לבאר דמיירי באופן שאינו מחזיק ג' רימונים, [ועיי"ש שכ' דאפילו מחזיק ה' רימונים כיון שנפחת רובו טהור אעפ"י שאין ברובו ג' רימונים ויש לעי' בביאור כוונתו].

***כגון הרובע וחצי הרובע הקנונים הקטנים שיעורן ברובן דברי רבי מאיר ר' שמעון אומר בזיתים***

**ד] ועי' משנ"א** מה שכ' לבאר יסוד המחלוקת דר"מ ור"ש. **ועי' ברמב"ם** דפסק כר שמעון דשיעורו בזיתים.

***נפרצו שיעורן בזיתים נגממו שיעורן במה שהן***

**ה] בר"ש** ביאר דנפרצו הוא בדפנותיהן, ונגממו "בשפתותיהן בפיו של הכלי", וכ"כ הרא"ש עיי"ש,

**וברמב"ם** כ' נפרצו שנחסר מהם חלק, ונגממו היינו שנפחת שפתות הכלי ונשאר השוליים. **ובתוי"ט כאן כ' בשם מהר"ם** עד השתא מיירי בנקבו בשולייהן, ולכאו' הכוונה שמכאן מיירי בנקבו **בצידיהם.**

**ובמשנ"א** הקשה דהא ר"מ אמר ברישא דאינו מטמא אלא ברוב ואילו כאן אמר דשיעורו בזיתים, והרי איפכא מסתברא דהנקב שלמטה הוא יותר חמור מהנקב שבצדדים. ולכן כ' דגם ברישא מיירי בנקבו בצידיהן עיי"ש.

**ועי' חזו"א** סי' כ"ג סק"ב שכ' דנפרצו הוא בדופן ומיירי שלא נשאר מן הנקב ולמטה כדי לקבל משהו, דאם נשאר למטה הרי הוא בכלל נגממו דמבואר דאם נשאר כל שהוא טמא, אולם כ"ז לפירוש הרמב"ם ולא להרא"ש הובא להלן. [ועי' עוד תפא"י שביאר **דנפרצו** היינו מלמעלה עד למטה, ונגממו שננחתך קצת מגובה הדופן סביב עיי"ש ויש לעי' בביאור כוונתו].

## נגממו שעורן במה שהן

**ה] ברמב"ם** דכל שנשאר כל שהוא עדין מקבל טומאה וזה הכוונה שיעורו בכל שהן שישאר כל שהן. ועי' **ברא"ש** שכ' להיפוך דכיון שנגממו בשפה תו לא חזי, ומשמע אפילו נגמם משהו קטן בשפה תו לא חזי, וצ"ע בטעם הדבר, ועי' משנ"א מש"כ בזה. **ועי' עוד חזו"א [פכ"ג אות ב'].**

# פרק י"ז משנה יג

## כל שבים טהור

במיני הכלים שנאמר בהם דין כל שבים טהור

א] עי' רמב"ם ור"ש דמתני' מיירי בעושה "כלים" ממה שגדל בים, ובזה הדין דלא מקבלי טומאה, ובר"ש הביא המקור בתורת כהנים [פרשה ו' ה"ט] דכתיב "או בגד או עור" דומיא דבגד מה בגד מיוחד מין הגדל בארץ, אף עור מין הגדל בארץ,[[22]](#footnote-22).

מקור הדין דכל שבים טהור

ב] והנה בתו"כ מבואר דהעושה כלי מן העור של הגדל בים טהורים, אבל לא נתפרש בתו"כ מה הדין בשאר מיני כלים העשויין ממה שגדל בים כגון כלי עץ ועצם מה דינם, והנה מסתימת לשון המשנה והר"ש כאן משמע דדין זה דכל שבים טהור הוא דין בכל מיני הכלים, דאיתא במתני' כל שבים טהור וכ' הר"ש בתו"כ ממעט דאם עשה מהם כלים לא מקבלים טומאה, ויש לעי' מהו המקור לשאר מיני הכלים.

כלים מעצמות שבים

ג] ולעיל [פ"י מ"א] מבואר דעצמות שבים טהורים, הרי להדיא דכלי עצם העשוים ממה שבים טהורים, אך יש לעי' מה המקור לדין זה, דבתו"כ נזכר רק "עור" שהוא דומיא דבגד.

ועי' רש"י שבת דף קח. [ד"ה והתנן]. דכ' וז"ל "כדתניא בתורת כהנים עור יכול עורות שבים כו', ועצמות הדג נמי, דכלי עצם דמקבלים טומאה מכל מעשה עזים ילפינן לה להביא דבר הבא מן העזים מן הקרנים ומן הטלפים אבל דגים לא" וכו' עכ"ל, מבואר דכיון דכלי עצם ילפי' ממעשה עיזים, א"כ דגים אינו בכללם, ולכן כל שבים טהור, וכן מבואר ברמב"ם פיהמ"ש פ"י מ"א דכלי עצם כיון דילפי' "ממעשה עיזים" לכן כל שבים טהורים, ויש לעי' בביאור הדרשא בזה ועי' הערה[[23]](#footnote-23).

כלים שנעשו מעץ הגדל בים

ד] במשנה אחרונה ובתפא"י [קג] כ' דגם קנים הגדלים בים טהורים, ומשום דגם "בכלי עץ" נאמר דין זה דכל שבים טהור, ובמשנה אחרונה כ' דהמקור לזה הוא מהאי קרא ד"או בגד או עור" כתיב נמי כלי עץ, וגם הוקש לבגד ולכן צריך שיהיה מן הגדל ביבשה.

אכן בכלי עץ הגדל בים יש חידוש, דהיה מקום לדון דנחשב גדל בארץ שהרי העץ גדל בארץ שתחת המים, ואילו גדל בים מיירי על דגים וחיות הים שהם גדלים רק בים עצמו.[[24]](#footnote-24)

ואכן מבואר במשנ"א דנקט דגם הגדל בארץ שתחת המים חשיב גדל בים והוקש לבגד ואינו מקבל טומאה, ושמעתי לבאר בזה דהנה בפרשת בראשית כתיב "וליבשה קרא ארץ ולמקוה המים קרא ימים", מבואר דשם ארץ הוא רק 'יבשה', אבל הקרקע שמתחת לים כיון דאינה נחשבת יבשה, אלא חשיבא ים.

נידונים בענין עצים הגדלים בים

ה] יש לעי' האם הדין של כל שבים טהור האמור בעצים שבים קאי דוקא על מיני עצים המיוחדים להיות גדלים בים, כמו אלמוג וכדו', או דילמא דכל עץ שגדל בתוך הים דינו ליטהר, וזהו הדין של כל שבים טהור, ומלשון הרמב"ם שכ' בפ"א ה"ג וז"ל "אף האורג בגד מצמר הגדל בים אינו מקבל טומאה, ומשמע דיש צמר הרגיל להיות גדל בים, וכפי שנזכר ברמב"ם [כלאים פ"י ה"א], ולא בכל עץ הגדל בים וצ"ע[[25]](#footnote-25).

**ו]** עוד יש לדון מה הדין בעץ שבתחילתו גדל ביבשה, ואח"כ עלה עליו הים [ומשכח"ל בגוונא שחפר תעלה מן הים עד העץ], האם מעתה יחשב עץ של ים ויהיה טהור, והנידון הוא [אי נימא כהצד שנתבאר לעיל [אות ה'], דכל עץ הגדל במים אפילו אינו מיוחד לים כיון דגדל בים טהור], האם נימא דתלוי בשעת גדילתו דהוא גדל בים, או דתלוי לפי שעת הקצירה דהשתא הוא עץ שבים, וכן לאידך גיסא ים שיבש, וגדל בו עץ אם יחשב עץ של ים או עץ של יבשה.

שרצים וחיות שבים שמתו האם מטמאים טומאת שרץ ונבילות

**ז]** בדין שרצים שבים שמתו, יש לעי' להם האם יש להם דין טומאת שרצים וכן בחיות שבים שמתו האם יהיה להם טומאת נבילות. ובר"ש וברא"ש כ' דמתני' מיירי על 'כלים' העשוים ממה שבים, ולא נזכר בדבריהם מה הדין בחיות ושרצים שבים שמתו, ולפי"ז אין מקור לדין שרצים שבים שטהורים.

אולם **ברמב"ם פיהמ"ש** כ' להדיא דגם שרצים שבים טהורים מטומאת שרץ, ויש לעי' מה המקור דגם שרצים שבים טהורים, דהרי לא מצינו על זה דרשא בתורת כהנים, ועי' אליהו רבה [פ"י מ"א] דכ' שם דכל שבים מין דג הוא עיי"ש, ולפי"ז נמצא שהוא טהור מדין שאינו שרץ ואינו נבילה **אלא הוא מין דג,** והוא דין אחר.

אכן ברמב"ם ביד החזקה [פ"א מכלים ה"ג] לא נזכר דשרצים דטהורים, ומשמע דדין כל שבים נאמר על כלים בלבד ולא כדבריו בפיהמ"ש וצ"ע בזה.

[ומאידך יעוי' חולין דף קכ"ו: דעכבר שבים טהור, ולכאו' מבואר דקאי גם על שרצים שבים שטהורין, ועי' משנת טהרות מש"כ לבאר דעכבר הוא שם בפנ"ע].

**הערה מדוע בלשכת עושי הפרה לא עשו כלים ממה שבים**

**ח]** יש להעיר דהנה מבואר דפרה היתה נעשית בלשכה שהיה בה כלי גללים וכלי אבנים, ולכאו' משכח"ל גם שאר מינים באופן שנעשו מדברים שבים, הנעשה מכל עץ שבים וכדו', ואולי משום דלא שכיח, ועוד יתכן דבשאר מינים אתי לאיחלופי בכלים שביבשה, ועוד דהרי אפילו חיבר חוט ומשיחה מיבשה נמי חזר לקבלת טומאה, ולכן לא הקילו בסוגי כלים הללו.

אגם ונהר לענין דין כל שבים טהור

ט] עוד כתב המשנ"א ותפא"י [אות קד] דלאו דוקא בים אלא הוא דין בכל אגמים ונהרות כיון דאינו מן הארץ עיי"ש.

ויש לעי' מה הגדר בזה האם דוקא אגמים ונהרות שנעשו מבריאת העולם, או גם מה שנקוה ע"י מעשה אדם כגון מקוה שעשה מעצמו האם הגדל בו נמי יחשב לדברים שבים דטהורים.

## בענין העושה כלים מעצמות ועורות של העופות

י] **בר"ש כת"י** מבואר דפליגי בדין זה ר"ע וחכמים, והיינו לר"ע דס"ל דכלב המים טמא משום שעיקר חנייתו ביבשה, כ"ש דעופות טמאים דעיקר חנייתם ביבשה, ורבנן פליגי אף בעופות כדמוכח בסמוך מי"ד דתנן חמישי אין בהם טומאה חוץ מכנף העוז, הרי מבואר דכל עורות העופות טהורים, מבואר בדבריו דאותו מחלוקת שיש בכל שבים יש גם בעופות.

מיהו יש לעי' בזה דהנה בגמ' חולין כה: מבואר דיש מיעוט לעצמות של עופות דאינם מקבלים טומאה ד"עיזים" בא למעט עופות, ולכאו' אינו שייך לדין כל שבים טהור, אלא הוא דין בפנ"ע דעופות נתמעטו דאינם עיזים. וקשה מנ"ל להר"ש לתלות דין עופות בפלוגתת ר"ע וחכמים.

מיהו בגמ' מבואר רק הדין של עצמות העופות, אבל לא נזכר שם מה המקור לעור העוף, ובמל"מ הביא מהר"ש דעורות של עופות ודגים ילפי' מהיקש לבגד, והוא מדין כל שבים טהור, ועי' קריית ספר שכ' דהמקור לעור העוף הוא מהיקש לבגד. וצ"ע מדוע עופות אינם על הארץ, ועי' בחזו"א כ"ג י"ג שצידד דעופות נבראו מן המים ולכן לא דמי לבגד דנברא מן הגדל בארץ.

נמצא דהדין של עור העופות נתמעט מהיקש לכל שבים, ואילו הדין של עצמות עופות ודגים נתמעטו מהיקש לבגד, אולם ברמב"ם פ"א ה"ד כ' וז"ל "יראה לי שהכלים העשויים מעור העוף אין מקבלין טומאה כמו עצמותיו" עכ"ל, משמע דהדין של עור העופות הוא כמו הדין של עצמותיו, ולא נלמד מכל שבים ולכאו' הוא דלא כהר"ש במשנתינו, [מיהו יתכן דנאמר בזה ב' דינים, והיינו דגם הדין של היקש לבגד, וגם דלאו דומיא דעיזים אך צ"ב מאי נפק"מ בב' הדינים] וע' משנ"ט מי"ד.

ועי' חזו"א [כ"ג י"ב] דכ' דהיה ראוי דהדין המבואר במתני' דאם חיבר חוט ומשיחה מן הגדל בארץ מהני לאשווי הכל טמא, דכל זה שייך דוקא בדבר הגדל בים דנתמעט מההיקש מאו בגד וריבה בו הקרא אם חיבר בו חוט ומשיחה, אבל עצמות של עופות דנתמעט מקרא דעיזים, לא יועיל כאן חוט ומשיחה, אלא דשוב הביא החזו"א דהר"ש [משנה י"ד] הביא התוספתא דהעושה כלים מעצמות אם חיבר להם מן הגדל בארץ טמא, וכ' החזו"א "ואם זה דין משנתינו עדין לא נתגלה לן וצריך רב" עכ"ל.

הגדל בים שעשה ממנו אוכלים

**יא]** עוד כתב המשנ"א דדגים שבים "האוכל" שבהם מקבל טומאה משום טומאת אוכלים, וכל המיעוט הוא רק על טומאת כלים שעשה מהם עיי"ש. והביאו דכן הוא להדיא במשנה בעוקצין [פ"ג מ"ח] דדגים מקבלים טומאה.

וי"ל הביאור בזה דכל שהוא כבר נעשה אוכל אין לו את שמו הראשון של דבר שבים אלא הוא חפצא חדש של אוכל, משא"כ עורות או עצמות או עצים שבים כשעשה מהם כלים עדין נחשב שהשם הראשון עליהם דהוי עור של ים או עצמות של ים וכו' ויש לעי' בזה ועי' עוד להלן מי"ד בזה.

## בענין טומאת מדרס בכל שבים

**יב]** ברמב"ם פ"א מכלים ה"ג כ' דכל שבים אינו מקבל טומאת מדרס, וביארו דזהו הרמב"ם לשיטתו פיהמ"ש [לקמן פ"כ מ"ג] דטומאת מדרס חל רק במינים הראוי לקבלת טומאה ולכן כלי גללים ואבנים אינם מקבלים טומאת מדרס, ומהאי טעמא נמי כל שבים טהור ואינו מקבל טומאת מדרס.

אולם שיטת הר"ש פי"ז מי"ז וכן תוס' שבת דף פד. [ד"ה מפץ מנין], דאף מין שאינו מקבל טומאה כל שהוא מיוחד למדרס מקבל טומאת מדרס, [ולכן גמי ומפץ מקבלים טומאת מדרס, אף שאינם מקבלים טומאת כלים מדאוריתא], ומעתה לפי דבריהם אף כלים העשויים מכל שבים נמי יקבל טומאת מדרס, [ועי' חזו"א סי' כ"ג סקי"ח], ועי' משנ"ט כאן.

***חוץ מכלב המים מפני שהוא בורח ליבשה דברי ר"ע***

**יג]** יש לעי' מה מועיל מה שהכלב בורח ליבשה, והרי עיקר גדילתו היא בים. ועי' משנ"א ועי' תפא"י [אות קד] שכ' דיש גם כמה מיני דגים שעולים ליבשה, ומ"מ עיקר מדורן בים, אבל כלב הבורח ליבשה בריחתו ליבשה מוכחת דעיקר מדורו הוא ביבשה אלא שהוא גם בים עיי"ש[[26]](#footnote-26), ולפי"ז נמצא דאי"ז הלכה בכל בהמות וחיות הגדלים ביבשה ובים אלא דוקא בכלב במסויים.

ובר"ש כת"י מבואר דהמחלוקת היא גם בעופות, והיינו העושה כים מעור או עצמות של עופות טהורים, וביאר דלר"ע טמאים משום דעיקר חנייתם ביבשה, אבל לרבנן טהורים וראייתו ממתני' להלן י"ד דמבואר דביום החמישי טהור, וע"כ דהעופות טהורים מהאי טעמא דהם גדלים באויר ולא על הארץ.

אם חכמים פליגי על ר"ע בדין כלב הים

יד] **ברמב"ם פיהמ"ש וברע"ב** כ' והלכה כר"ע, מבואר דהא דאמרי' במתני' דכלב הים טהור הוא רק לדעת ר"ע, ולא לדעת רבנן, דרק לפי ר"ע חוץ מכלב המים, אבל לרבנן גם כלב המים טהור,

וכן מבואר כאן בר"ש כת"י דרבנן פליגי על ר"ע, וראייתו מלהלן מי"ד דמבואר דכל דביום החמישי טהור ונקט דהטעם משום שאינם על הארץ, וכ' הר"ש דר"ע נחלק על משנה י"ד משום שעופות נמי דרים על הארץ, וכן מבואר ברמב"ם פ"א ה"ד דהעושה כלים מעצמות העוף טהורים, וכ' המל"מ דמקור דברי הרמב"ם ממשנה י"ד.

ועי' לעיל פרק י' משנה א' דמבואר עצמות הדג ועורו, וכן עצמות חיה שבים ועורה חשיב כלים טהורים ומשמע כל חיות שבים וגם כלב, ולא נזכר שם דכלב מים שאני, ועיי"ש בתוי"ט דכ' דהוי סתם ואח"כ מחלוקת ואין הלכה כסתם, וא"כ הלכה כר"ע, [ועי' מל"מ פ"א ה"ד דהקשה מדוע לא תני שם גם עצמות עופות דטהרים].

אלא דשוב הקשה התוי"ט דהרמב"ם עצמו פ"א מכלים ה"ג כתב הדין דכלים שבים טהורים, ולא הזכיר חוץ מכלב המים הרי מבואר בזה דהרמב"ם בחיבורו פסק כרבנן ולא כר"ע עי"ש, אך צ"ע בדברי הרמב"ם דפסק כרבנן דהא הוי סתם ואח"כ מחלוקת.

ועי' בתוס' חדשים לעיל [פ"י מ"א] דכ' דמקור הרמב"ם לפסוק הלכה כרבנן הוא משום דלהלן משנה י"ד מבואר כרבנן דאיתא שם ברביעי ובחמישי אין בהם טומאה הרי מבואר בזה בסתמא דכל שרצים שבמים טהורים, ולא קתני חוץ מכלב המים שמקבל טומאה עיי"ש. וכ"כ במל"מ [פ"א ה"ג וה"ד]. נמצא דהוי מחלוקת ואח"כ סתם כרבנן דהלכה כסתם.

ביאור המחלוקת דר"ע וחכמים

**טו]** ובביאור המחלוקת ר"ע ורבנן, במשנה אחרונה כ' לבאר דלר"ע הוא תלוי לפי מקום גידולו, ואם עולה גם בארץ חשיב דמקום גידולו גם בארץ, אבל חכמים ס"ל דתלוי לפי מקום חיותו של הכלב וכיון דהוא חי מהים אפילו שנמצא על הארץ חשיב גידולו בים, ויש לעי' בזה דהא יכול לחיות גם ביבשה, ואולי מהים שואב עיקר חיותו ומשם הוא יכול להתקיים קצת ביבשה, אבל אינו יכול להתקיים הרבה ביבשה.

והנה בר"ש מבואר דאותו מחלוקת יש גם בעופות והיינו דלר"ע טמא כיון דעיקר חנייתם ביבשה, ואילו לחכמים הוא טהור, שהרי דרים באויר ולא ביבשה, והראיה ממשנה י"ד דמבואר דכל שביום החמישי טהור, ויש לעי' האם סברת המשנ"א שייך גם כאן.

ובעיקר ביאור הפלוגתא דר"ע וחכמים יתכן עוד לבאר ביסוד פלוגתתם, דהנה באמת יש לעי' בסברת ר"ע דנהי שהכלב בורח ליבשה, אבל מ"מ עיקר שהותו בים שהרי יש לו סנפירין, ואיך יחשב יותר כלב של יבשה, אכן י"ל בזה דהגדר הוא דכיון דהוא בורח ליבשה מהני להחשב גם כלב של יבשה והיינו דאם היה רק עולה לפעמים ליבשה היה נחשב כלב של ים בלבד, אבל כיון דבורח ליבשה זה מגלה דהיבשה הוא גם עיקר אצלו, ומעתה נחשב גם כלב של יבשה וגם של ים, ומעתה י"ל דבזה נחלקו רבנן ור"ע, דרבנן סברי דאף שהוא גם של יבשה, אבל כיון דהוא גם כלב של ים זהו מטהר, ואילו ר"ע ס"ל דכיון דהוא כלב גם של יבשה הוא טמא, ולטהר צריך שיהיה מסויים רק לים ולא ליבשה[[27]](#footnote-27).

## העושה כלים מן הגדל בים וחבר להם מן הגדל בארץ, אפי' חוט ואפי' משיחה, דבר שהוא מקבל טומאה טמא

במל"מ ריש כלים הביא ד' דרכים במתני'

**טז] א). שיטת הרמב"ם בפיהמ"ש כאן** לפמש"כ במל"מ פ"א מכלים ה"ג, דרק באופן שנגע הטומאה בחוט שגדל בארץ נטמא הכל, וגם החלק שגדל בים. אבל אם נגע הטומאה בחלק שגדל בים אינו מקבל טומאה כלל. מבואר דדבר הגדל בים שייך בו חלות טומאה אלא שחסר בו מגע טומאה, אבל על ידי חוט אחר המחובר בו, אם יגע בחוט האחר יחול טומאה גם על מה שבים.

**ב). ברמב"ם ביד החזקה** פ"א ה"ג כ' "חיבר מן הגדל בים עם הגדל בארץ אפילו חוט או משיחה אם חיברו חיבור עד שמשים את שניהן כאילו הן אחד לטומאה שאם נטמא זה יטמא זה הכל מקבל טומאה" עכ"ל, מבואר בדברי הרמב"ם דאם חיבר חוט אחד הגדל בארץ הכל נהפך להיות דבר המקבל טומאה דהא כ' דהכל מקבל טומאה, ולא חילק דדוקא אם נגע בדבר הגדל בארץ.

ג). **בתוי"ט נגעים** פרק י"א מ"א הביא מהר"ם בשם הר"י מסמפונט דדוקא החלק שחיבר מהיבשה היא טמאה. ולא החלק שגדל בים [אף שמחוברת עמה], דיקא נמי מדקתני במתני' טמא. ולא קתני מטמא. ויש לעי' מה החידוש בזה.

וכ' המל"מ בביאור כוונתו דמיירי שאין שיעור לקבלת טומאה בחוט והמשיחה הגדלים בארץ, ועל ידי שחיבר לה את הדבר הגדל בים הושלם לשיעור המקבל טומאה, ועכשיו רק החוט הגדל בארץ מקבל טומאה, ולא כל הבגד מקבל טומאה.

ועי' קובץ הערות [סימן ע"ג אות ח'] דכ' להוכיח מדברי הר"י מסימפונט דהדין שיעור ג' על ג' בבגד הוא לא דין בחלות הטומאה דהיינו דאין הטומאה חלה אלא רק על שלש אצבעות, אלא לעולם הטומאה חלה אפילו על פחות מג' על ג', אלא צריך שיהיה שם בגד, ובגד שיעורו בג' על ג', ולכן גם דבר הגדל בים ראוי להיות משלים שיעור בגד ואף שאינו ראוי לקבל טומאה, דמ"מ מהני ליתן לו שם בגד, ועכשיו יקבל טומאה פחות מג על ג' כיון דהדבר הגדל בים אינו מקבל טומאה.

[ועיי"ש שכ' נפק"מ לפי"ז בהכניס רוב בגד של ג' על ג' לבית המנוגע, דמקבל טומאה מה שנכנס, משא"כ באוכלים אם הכניס רוב כזית אינו מקבל טומאה כיון דהוא הלכה בשיעור הטומאה שיחול על כזית].

**ד).** **המהר"ם הובא בתוי"ט שם,** כ' דמיירי שיש בהחלק שגדל בארץ שיעור בפנ"ע לקבלת טומאה, ועי' מל"מ שכ' דאפשר דזה נמי כוונת הר"י מסימפונט, מהא דבתוי"ט הביא דבריהם בחדא מחתא.

אך צ"ע דכיון דלהר"י מסימפונט רק הדבר הגדל בארץ מקבל טומאה א"כ יקשה מה החידוש בזה, וכ' המל"מ דאפשר דהחידוש בזה הוא שאפילו דנגע הטומאה בדבר הגדל בים נמי מועיל לטמאות את הדבר הגדל בארץ, אכן יטמא רק את הדבר הגדל בארץ, ועיי"ש שכ' לדון דאפשר שלזה נתכוון גם הר"י מסימפונט, ועי' משנ"א.

בדברי התוספתא בחיבר כלי גללים וכלי אבנים לדבר הגדל בים

**יז]**. בתוספתא [ב"מ פ"ז ה"ב] נחלקו ר"מ ור' יהודה באם חיבר לדבר הגדל בים, דבר הגדל בארץ, והא עשוי מכלי גללים או כלי אבנים האם הכלי יקבל טומאה או לאו. דלר"מ אינו מקבל טומאה ולר' יהודה מקבל טומאה.

ובביאור הצד בתוספתא דהוא מקבל טומאה, עי' בביאור הגר"א על התוספתא, שביאר דמעיקר הדין גם דבר הבא מן הים נמי מקבל טומאה, אלא דהתורה מיעטתו אבל כל שיש בו כבר חיבור לדבר הגדל מן הארץ הרי בטל קולתו, ועי' עוד חזו"א כ"ג סקי"ד[[28]](#footnote-28).

יח] במל"מ פ"א מכלים ה"ג ובמשנ"א כאן דנו בנתערב החוט הגדל בארץ בצמר הגדל בים, האם יהיה ביטול ברוב או לאו. עיי"ש.

# פרק יז משנה יד

***ויש במה שנברא ביום הראשון טומאה בשני אין בו טומאה בשלישי יש בו טומאה ברביעי ובחמישי אין בהם טומאה.***

**א] נחלקו הרמב"ם והר"ש** בפירוש המשנה, הרמב"ם כ' **ביום הראשון** קאי על "המים" שמקבלים טומאה, דמבואר בגמ' חגיגה [דף יב.] דעשרה דברים נבראו ביום הראשון ואחד מהם הוא המים, **וביום השני** על הרקיע אינו מקבל טומאה **ובשלישי** הארץ והצומח ומקצת מן הצומח מקבל טומאה, **ברביעי** המאורות אינם מקבלים טומאה, **בחמישי** הדגים והעופות אינם מקבלים טומאה.

**ב]** **מבואר ברמב"ם** א. דמתני' מיירי על הדברים שנבראו בעצמם בכל יום שהם טהורים או טמאים, ולא על כלים שעשה מהם, ב. עוד משמע ברמב"ם דלא מיירי על כל הדברים שנבראו ביום הראשון וביום השני, אלא רק על מקצתם, וזהו שכ' ביום השלישי, היינו מקצת ממה שגדל ביום השלישי מקבל טומאה, וכן ביום הראשון רק המים מקבלים טומאה אבל הארץ שנבראה ביום הראשון [כמבואר בחגיגה] לא מקבלת טומאה[[29]](#footnote-29).

## שיטת הר"ש

**ג]** בר"ש ביאר דהנידון הוא על כלים שנעשו ממה שנברא בכל יום, ולא על הדברים שנבראו בעצמם כמו שהם, והיינו דביום הראשון שנברא הארץ מיירי על כלי חרס שעושין אותם מהארץ דטמא, וביום השלישי קאי על כלי עץ שעושין אותם מן הגדל בארץ שטמאים, וכן ביום חמישי כ' דמיירי על כלים שעושים אותם מן העופות והדגים דטהורים וכדילפי' מקרא בחולין כה: והעיזים, וכן ילפי' מקרא למעוטי עושה כלים מהעור של דגים ועופות[[30]](#footnote-30).

**ד]** בר"ש כ' להוכיח דבריו דאי נימא דמיירי על מה שנברא איכא נבלת עוף טהור דנבראה ביום החמישי וטמאה, ובאמת מצינו דהרמב"ם עמד על זה ותי' זאת, דכ' הרמב"ם "ואל יטעך ענין נבלת העוף הטהור לפי שהוא חידוש, כלומר שאינה מטמאה במגע כשאר הטומאות כמו שנבאר בתחלת טהרות". ולכאו' כוונת הרמב"ם דטומאת עוף דמטמא בבית הבליעה הוא דין טומאה מחודשת, ולא משום טומאת מגע, אלא משום מעשה האכילה מטמא, וכפי שדנו בזה האחרונים.

[והנה הר"ש כ' דהארץ נבראה ביום הראשון, ובלשון הרמב"ם לכאו' מבואר דהארץ נבראה ביום השלישי, וצ"ב דבגמ' חגיגה יב. אי' דהארץ נבראה ביום הראשון, ועי' תוי"ט כאן, ולכאו' כוונת הרמב"ם, שהארץ נתגלתה ביום השלישי. וזה הכוונה דהארץ נבראה ביום השלישי].

## ביום חמישי טהור

**ה]** מבואר במתני' דהנברא ביום חמישי דהיינו העופות והדגים, ובטעם הדבר דעושה כלים מעצמות העוף טהורין, ילפי' בגמ' חולין כה. דכלי עצם טהורים דילפי' מעיזים דומיא דעיזים, ובענין עורות העופות והדגים, מבואר דילפי' מהיקש מהבגד מה בגד גדל בארץ אף עור גדל בארץ לאפוקי עורות דגים ועופות דגדלים בים, ועי' מל"מ פ"א ה"ד דקאי גם על עורות העופות, וצ"ב דבשלמא דגים הם בים אבל עופות צ"ב היכן הם בים,

ועי' משך חכמה [ויקרא פי"א פסוק ל"ו] משום דהעופצת נבראו מן המים, כדאיתא בחולין כז: לכן לא חשיב גדל בארץ, וכן צידד החזו"א [כ"ג י"ג], ועי' ר"ש כת"י במשנה י"ג דכ' דלר"ע כלב הים טמא, וכ"ש עור עופות דעיקר חנייתן ביבשה מבואר דלרבנן טהורים משום דנחשב שלא גדל ביבשה, וצ"ע דבשלמא עופות דהם באויר א"ש, אבל עופות הגדלים על הארץ כמו תרנגולים צ"ב בטעם הדבר.

***חוץ מכנף העוז***

**ו]** עי' ר"ש כת"י ורע"ב שביארו משום דהוא כנף חזק ואתי לאיחלופי בשאר כלים, והיינו דמעיקר הדין הוא טהור מדין כל שבים, אלא דיש חשש דאתי לאיחלופי בשאר כלים ולכן גזרו טומאה.

***וביצת נעמית המצופה***

**ז]** עי' ר"ש כת"י דביאר בזה משום שהציפוי מעמידה יפה ועיי"ש שכ' וגזרו כיון דבלא הציפוי נמי עומדת קצת עיי"ש. ועי' תפא"י אות קי"ג שהקשה דהרי מצופין טהורים, וכן במשנה אחרונה עמד בזה ועיי"ש מש"כ בזה.

**ח] עי' משנת טהרות** שהקשה איזה טומאה יש לכנף ולביצה והרי אינו לא עור ולא עצם, ועיי"ש שכ' אולי דמיא לעצם עיי"ש.

**ט] א"ר יוחנן בן נורי מה נשתנה כנף העוז מכל הכנפים** עי' תוספתא דר' יוחנן בן נורי סבר דאף בכל הכנפיים נמי העושה מהם כלי מקבל טומאה.

# פרק יז משנה טו

## העושה כלי קיבול מכל מקום טמא

א] בביאור דין המשנה מצינו כמה דרכים **א)** ר"ש כת"י, **ב)** הרמב"ם והרא"ש, **ג)** מהר"ם הובא בתוי"ט **ד)** המשנה אחרונה **ה)** אליהו רבה והגר"א, ויבואר להלן בס"ד.

א). **בר"ש כת"י וברע"ב** ביאר דהחידוש דמתני' הוא דכלי קיבול מקבל טומאה אפילו במקבל משהו קטן בלבד. **וכן משמע להדיא ברמב"ם** פ"ב מכלים ה"א עיי"ש, וכן ציין הכ"מ שם לפי"ז [עי' עוד להלן מש"כ בזה באות ב'].

ב). **ברמב"ם פיהמ"ש וברא"ש** כ' דקאי על המשך המשנה, דהיינו על העושה כיס מעור המצה, היינו עור שלא נעבד וכן על נייר, וכן העושה כלי קיבול מקליפות רימונים אלון ואגוז, דאם עשה כלי קיבול מקבל טומאה, והחידוש הוא דאף דהחומר שלהם הוא חומר גרוע סד"א דמשום הכי לא יקבל טומאה, קמ"ל דכל שעשה מהם בית קיבול מקבלים טומאה[[31]](#footnote-31).

ג). **המהר"ם [הובא בתוי"ט]** פירש דהחידוש הוא לענין כלים העשויין מן הגדל בים דמקבל טומאה ומשום דמיירי שמחובר להם חוט ומשיחה מהגדל ביבשה, וכ' המהר"ם דאף דכבר תני לה במשנה הקודמת, מ"מ עיקר החידוש הוא המשך המשנה לענין משכב ומושב דאף דין זה תלוי בכל שהוא מחובר לחוט הגדל בארץ מקבל טומאה, **ועי'** **משנ"א** דהקשה דאכתי מאי קמ"ל בדין משכב ומושב. טפי מכלי אחר.

ד). **עי' משנה אחרונה** דכ' לבאר דמיירי בעשה כלי שיש בו רק ג' דפנות ואף דכלי קיבול צריך שיהיה לו ד' דפנות, כל שעשה מעיקרא באופן זה של ג' דפנות על מנת לקבל, הרי הוא מקבל טומאה, [ועי' מש"כ בזה לעיל פ"ב מ"ג בענין מחתה פרוצה בענין בית קיבול מג' דפנות].

ה) **באליהו רבה לעיל [פרק ט"ו מ"ב]** הביא מכאן דאפילו אין הכלי עשוי לתשמיש נמי כיון דיש לו בית קיבול הוא טמא, [והיינו דכלי פשוט צריך שיהיה מיוחד לתשמיש אבל כל שיש לו בית קיבול אפילו אינו עשוי לתשמיש טמא, וזהו דינא דבית קיבול מכל מקום טמא].

**ועי' עוד בחידושי הגר"א [על המשניות]** לעיל פט"ז מ"ז לגבי מלקוט של בקר דכ' שם להקשות על הרמב"ם דפי' דהוא כלי מעור שאוסף בו רפתי הבקר, ולכן טהור, והקשה הגר"א דהרי בית קיבול מכל מקום טמא ולכאו' כוונתו דלהרמב"ם בית קיבול פסולת טהור, ועל זה הקשה ממתני' דבית קיבול מ"מ טמא, מבואר דאפילו קיבול גרוע שהוא קיבול פסולת נמי טמא.

בענין בית קיבול משהו

**ב] בר"ש כת"י** ביאר במתני' דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא היינו אפילו בית קיבול משהו מקבל טומאה, וברמב"ם [פ"ב מכלים ה"א] כ' נמי דהעושה כלי קיבול מ"מ הרי זה מקבל טומאה מן התורה בכל שהוא ואין לכלי קיבול שיעור וכו' עכ"ל. ובכ"מ כ' דמקור דבריו מפי"ז דכלים, ולכאו' מבואר כהר"ש והרע"ב, דביאור המשנה כאן הוא דין בהלכות בית קיבול דסגי בבית קיבול כל שהוא.

**אמנם במל"מ** שם הקשה דהרמב"ם בפיהמ"ש כ' פירוש אחר במתני' כאן, ולכן כ' המל"מ דאפשר דכוונת הכ"מ להביא מקור לרמב"ם מלקמן משנה י"ז 'משחזת שיש בה בית קיבול שמן טמא' עיי"ש. ובאמת יעוי' ברמב"ם פיהמ"ש לקמן [פרק כ"ז מ"א] דהביא המקור לבית קיבול משהו טמא, מבית קיבול שמן, דבכל שהוא מקבל טומאה. [אמנם בלשון הרמב"ם פרק ב' ה"א הביא כל המשנה כאן, משמע דפירש במתני' דידן כהר"ש בכת"י דהוא דין בית קיבול משהו], ויש לעי' בזה.

בישוב הקושיא מלעיל הדקין שבכ"ח

**ג]** והנה לעיל פרק ב' משנה ב' איתא הדקין שבכלי חרס וקרקרותיהן ודפנותיהן יושבין שלא מסומכין שיעורן "מכדי סיכת קטן ועד לוג", ובר"ש וברע"ב פי' דסיכת קטן היינו שיעור לבית קיבול, והיינו דבית קיבול צריך שיהיה לפחות כדי סיכת קטן, [ועי' בר"ש דהוא כדי לסוך אבר קטן של תינוק בן יומו], וכ"כ ברש"י חולין דף נד: דנאמר שיעור בכדי סיכת קטן.

וברמב"ן חולין שם הק' לרש"י ממתני' כאן ד"בית קיבול מכל מקום טמא", דמבואר דכלי קיבול מקבל טומאה בכל שהוא, ולא צריך שיהיה כדי סיכת קטן. [ובאמת בתוס' חולין נד. שם ביארו המשנה פ"ב מכלים "כדי סיכת קטן" דמיירי על שברי כלים, אבל כלי קיבול מתחילתו באמת בכל שהוא עיי"ש]

**ובספר משנת טהרות** כ' ליישב בזה דיש חילוק בין כלי חרס לכלי עץ, דכלי חרס יסוד טומאתו משום דין תוך וכדכתיב כל אשר בתוכו יטמא, [ולכן מקבל טומאתה רק מתוכו ולא מגבו] משא"כ בשאר כלים איו טומאתו מדין תוך, אלא הוא דין דכל כלי שיש בו בית קיבול מקבל טומאה, ולכן יש חילוק לענין שיעור הבית קיבול, דבכלי חרס נאמר דין תוך צריך שיהיה תוך חשוב ולכן נאמר בו שיעור של סיכת קטן, אבל בית קיבול העיקר שיהיה מקבל ואפילו כל שהוא נמי עכ"ד,

אך אכתי צ"ב בטעם הדבר, מדוע בדין תוך צריך יותר ממה שנאמר בבית קיבול, ובאמת מצינו עוד כמה חילוקים בין כלי חרס לבין שאר הכלים, ועי' בביאורים שנתבאר כל ענין זה, ועי' הערה עוד ביאור בזה[[32]](#footnote-32).

## העושה משכב ומושב מכל מקום טמא

**ד]** בר"ש כ' אפילו להיות נשען או נתלה עכ"ד, וברע"ב כ' לישיבה מועטת כגון שהיה נשען או נתלה ע"כ. ועי' במשנ"א שהעיר מאי קמ"ל בדין זה והרי הוא מפורש בזבים פרק ב' משנה ד' דמשכב ומושב מהני לכל דבר וגם להיות נשען ונתלה.

## העושה כיס מעור המצה וכו' טמא

**ה]** עור המצה היינו עור שאינו מעובד כראוי, וביאור החידוש עי' בר"ש כאן שהביא התורת כהנים דעור המצה אינו מקבל טומאה משום שלא נעשה בו מלאכה, וכאן כיון שעשה מהם כיס נחשב שעושה בהם מלאכה.

ועי' מל"מ פ"ב מכלים ה"א דהביא דברי הקרבן אהרן שביאר התורת כהנים, דביאר דבריו דלא נעשה בהם מלאכה מתיקונו של העור ולכן טהור, ומה שעשה ממנו כיס מהני לטמאותו, ויש לעי' לפי"ז מה הועיל הכיס והרי לא נגמרה מלאכתו של העור, ועי' מל"מ שם.

ועי' מל"מ פ"ב מכלים ה"א שהקשה דמשמע דאם היה גומר מלאכת העור היה מקבל טומאה, ומשמע אפילו בלא שעשאו כיס, וקשה דהרי פשוטי עור אינם מקבלים טומאה, ותי' בכמה אופנים, א' דמיירי במדרסות, ב. דמיירי במשמשי אדם וכלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה ג. דמיירי שיש בית קיבול אלא שלא עשה מלאכה לעשותו, ובכה"ג אם העור אינו מעובד אינו מקבל טומאה אא"כ עשה בו מעשה בידים עיי"ש.

ולכאו' י"ל עוד עפמש"כ תוס' שבת סג: דכל עור דחזי לקפלו ולעטוף בו מרגלית חשיב כמו בית קיבול, וכל מה דמבואר במתני' דפשוטי כלי עור טהורים מיירי באופן שהם עבים וקשים ולא חזי לקיפול, וא"כ הכא נמי י"ל דמיירי באופן שהעור רך ואם היה נגמר מלאכת העור היה מקבל טומאה ומשום דיכול לקפלו, אלא דאם אינו מעובד ועשה ממנו כיס הוא גופא מחשיבו.

## ומן הנייר טמא

**ו] ברעק"א בגליון** ציין למש"כ לעיל פ"ב מ"ה בתוי"ט ועיי"ש דבתוי"ט הקשה לא ידענא מאי טומאה שייכא ביה, וברעק"א שם ציין לסדרי טהרה שהקשה ממתני' כאן דמבואר דנייר טמא, ומאידך מצינו במסכת פרה פרק י' מ"ו, וכן זבים פ"ה מ"ה דטהור.

והביאור מבואר בסדרי טהרה דנייר טמא רק באופן שיש לו בית קיבול, אבל כשאין לו בית קיבול הוא טהור, והטעם בזה עי' משנ"ט דביאר משום דנייר הוא בגדר כלי עץ וכמ"ש הרמב"ם פ"א הי"ג דכל הגדל מן הארץ חשיב כלי עץ, ומעתה ביאר דכל זאת דוקא כשיש בית קיבול אבל כשאין בית קיבול אינו מקבל טומאה**.**

***הרימון האלון והאגוז שחקקום התינוקות***

**ז] בגדר דין טומאת הרימון והאלון והאגוז** לכאו' הוא תלוי בפלוגתת הראשונים, שיטת הרמב"ם פ"א מכלים הי"ג דכל הגדל מן הארץ חשיב ככלי עץ לקבלת טומאה, ולכן הכא הוא פרי היוצא מן העץ וחשיב כלי עץ.

מיהו שיטת תוס' שבת דף סו. [ד"ה כוורת] דבעינן דוקא עץ ממש, דכ' לגבי כוורת הקש להקשות מדוע מקבל טומאה, ותי' בב' אופנים א' דעץ של אדם הראון של חיטה היתה, והיינו דחיטה נמי הוי עץ, ועוד כ' דהוא מקבל טומאה רק מדרבנן, וכן מבואר בתוס' שבת סו. לגבי מפץ העשוי מגמי דאינו מקבל טומאה אלא רק מדרבנן, הרי דאף דגדל מן הארץ לא הוי עץ ממש, וכלי עץ צריך להיות עץ ממש, [ועי עוד לקמן פי"ז מי"ז, ועי' עוד לעיל פט"ו מ"א, ולעיל פ"ג בענין כלי זפת].

## שיש להם מעשה ואין להם מחשבה

**ח]** עי' חולין יב: "א"ר חייא בר אבא, בעי רבי יוחנן קטן יש לו מחשבה או אין לו מחשבה, א"ל רבי אמי ותיבעי ליה מעשה, מ"ש מעשה דלא קא מבעיא ליה, דתנן יש להן מעשה, מחשבה נמי לא תיבעי ליה, דתנן אין להן מחשבה, דתנן האלון והרמון והאגוז שחקקום תינוקות למוד בהן עפר, או שהתקינום לכף מאזנים טמאין, מפני שיש להן מעשה ואין להם מחשבה,

רש"י תוס, ועי' מל"מ פי"ד מטומ"א.ה"ב.

# פרק יז משנה טז

***קנה מאזנים והמחוק שיש בהן בית קבול מתכות והאסל שיש בו בית קבול מעות וקנה של עני שיש בו בית קבול מים ומקל שיש בו בית קבול מזוזה ומרגליות הרי אלו טמאין וכו'.***

**ועי' תפא"י** שביאר דהחידוש בכל דיני המשנה שאף שנעשו לצורך איסור והיינו לגנוב אפ"ה מקבלים טומאה.

**ויש להקשות** מאי שנא מהא דמבואר לעיל פי"ב מ"ז בענין משקולת דאינה מקבלת טומאה, ונתבאר דהוא משום דהוא נמצא אצלו באיסור, ועי' רשב"ם בב"ב דף פט. דכיון דאסור לשקול בהם לא הוי כלי [ועי' זכור ליצחק פי"ב מ"ז מה שהובא בזה]. וא"כ הכא נמי נימא דלא הוי כלי מהאי טעמא וצ"ע.

חסר

# פרק י"ז משנה י"ז

תחתית הצורפים טמאה ושל נפחין טהורה

**א]** נחלקו הר"ש והרמב"ם בביאור דינא דמתני', **הר"ש והרא"ש והרע"ב** ביארו דתחתית הוא כלי העומד תחת צורפי הזהב והוא ראוי לקבלה משא"כ בנפחים אינו עשוי לקבלה. ולפי"ז צ"ב מאי קמ"ל מתני', ועי' משנ"א שעמד בזה. ועי' תפא"י [אות קל"ז], מש"כ בזה.

**ברמב"ם** כ' לבאר בזה דמיירי על הגומא שבתוך העץ במקום שמונח הסדן וכיון שהדרך להוציא את "הסדן של צורפין" ולאסוף את מה שמתאסף שם מהכסף והזהב, לכן הוא עשוי לקבלה ומקבל טומאה, אבל העץ שמתחת "לסדן הנפחים" אינו עשוי לקבלה ולכן הוא טהור.

[ועוד כתב הרמב"ם דהעץ שבתוכו הסדן אינו מקבל טומאה אפילו מדרבנן מדין פשוטי כלי עץ, ומשום דכל זמן שהסדן בתוכו מקבל טומאה מדין עץ המשמש את המתכת, אבל כל שהוציא את הסדן ממנו לית ביה שם כלי כלל ולכן אינו מקבל טומאה כלל].

בענין בית קיבול העשוי למלאות

**ב]** אך יש לעי' מדוע לא יחשב כלי קיבול מחמת מה שמקבל את המתכת שהוא הסדן בעצמו, ועי' ברמב"ם פ"ב מכלים ה"ג כ' לבאר בזה דבית קיבול העשוי למלאות, אינו בית קיבול, ובזה ביאר החילוק בין סדן של נפחים לבין סדן של צורפים, דסדן של צורפין נעשה לקבלה משום הכסף והזהב המתקבץ תחת הסדן, משא"כ של נפחים הוי בית קיבול העשוי למלאות ואינו בית קיבול עיי"ש.

**ובמל"מ** על הרמב"ם כ' [ועיין פ"ה מסוכה ה"ה], ועיי"ש ברמב"ם שכ' "סיככה בחצים בזכרים כשרה בנקבות פסולה אף על פי שהוא עשוי להתמלאות בברזל בית קיבול הוא ומקבל טומאה ככל כלי קיבול", מבואר בדבריו להדיא דבית קיבול העשוי למלאות הוי בית קיבול, וסותר דבריו כאן דכ' דבית קיבול העשוי למלאות לא הוי בית קיבול. וברעק"א ציין לשו"ת הרשב"א קצ"ה ובמיוחסות רט"ו]

**ובערוך לנר** סוכה יב: כ' דהחילוק הוא דחיצים נקבות מיירי בבית קיבול העשוי למלאות קודם שמלאהו ולכן מקבל טומאה, ואילו הכא מיירי בחיצים לאחר שמלאהו דאינו מקבל טומאה, [וכ"כ במלא הרועים שבת נב:, ועי קה"י טהרות סימן ט' וסוכה סימן י' שהביא כן בשם הריא"ז ועי' עוד מש"כ שם][[33]](#footnote-33).

**והגר"ח על הש"ס** בענין בית קיבול העשוי למלאות כ' לבאר בזה דיש בית קיבול העשוי למלאות דהוא נעשה לדבר אחד ממש לא הוי בית קיבול, ואילו במקום שהוא רק יד לאחוז בו אבל אינו נעשה לכלי אחד שפיר הוי בית קיבול. ולכן הכא בסדן של נפחים נעשה לדבר אחד, ואילו התם בחיצים הוא ל נעשה לדבר אחד.

**ובחזו"א** [כ"ז אות א'] כ' דמש"כ הרמב"ם במכבש הצורפים דטהור הוא משום דלא נעשה אלא להכניס מה שבתוכו ולא למטרה של טלטול, והוי ככלי העשוי לנחת, ולעולם בית קיבול העשוי למלאות הוי בית קיבול. [וצ"ע דברמב"ם שם משמע דהוא הלכה בדיני בית קיבול העשוי למלאות. [ועי' משנת טהרות שהביא הנ"ל, וכ' עוד להביא שו"ת הרדב"ז מש"כ לבאר בזה].

**משחזת שיש בה בית קבול שמן טמאה ושאין בה טהורה, פנקס שיש בו בית קבול שעוה טמאה ושאין בה טהורה**

ג] יש לעי' מאי קמ"ל בדינא דמתני', דהאי דינא דבית קיבול טמא, ועי' משנ"א מש"כ לבאר בזה בב' אופנים, ועי' עוד ברמב"ם פיהמ"ש [פכ"ז מ"א] דהביא מכאן ראיה דבית קיבול כל שהוא טמא, ועי' עוד מל"מ פ"ב מכלים דכ' דזהו מקור דברי הרמב"ם, וא"כ י"ל דזה גופא החידוש דאפילו פחות מכדי סיכת קטן המבואר גבי כלי חרס הכא נתחדש דמקבל טומאה אפילו במשהו. [ועי' רמב"ם כאן פיהמ"ש דכ' לגבי שפופרת הקש הזכיר זאת דכלי קיבול לא צריך שיעור].

## מחצלת הקש ושפופרת הקש, רבי עקיבא מטמא ורבי יוחנן בן נורי מטהר

ד] ביאור המחלוקת עי' רש"י שבת סו. דפליגי אם חשיב כלי עץ או לאו, ועי' ר"ש שכ' דאין לפרש כן במתני' משום דהכא מיירי במדרס ובזה אין הלכה שיהיה כלי עץ דאפילו מידי דלאו כלי עץ נמי טמאים מדרס והביא לזה כמה ראיות,[[34]](#footnote-34) ולכן ביאר הר"ש דהמחלוקת הוא האם חשיב דבר מעמיד או לאו, ועי' ברע"ב דביאר נמי דהוי מחלוקת אם הוי דבר העומד מאליו או לא.

## רבי שמעון אומר אף של פקועות כיוצא בהן

ה] עי' תפא"י דכוונתו דגם בזה נחלקו ר"ע וריב"נ עיי"ש, ובביאור הא דחכמים נחלקו על ר"ש, עי' רמב"ם פ"ב מכלים ה"ב דאינם כלים אלא אוכלים.

## מחצלת קנים ושל חלף טהורה

**ו] ברמב"ם פיהמ"ש** כ' טהורה מן השרץ אבל טמאים במדרס, **ובתוי"ט** הקשה דהרי כל המטמא מדרס מטמא ט"מ, [ולכאו' ה"ה טמא שרץ], ועי' ר"ש שכ' דהכא מיירי באינו עומד לשכיבה ולכן לא שייך לטמאותו מדין מדרס, אלא הנידון הוא רק משום טמא מת ובזה טהורה.

**ז] וברמב"ם** ביד החזקה פכ"ה מכלים הי"ג כ' דמחצלת הקנים אינה ראויה למדרס, ועיי"ש בכ"מ דהרמב"ם חזר בו ממש"כ כאן, וכ"כ התוי"ט כאן, ועי' עוד בגליון הרעק"א שם ממש"כ הרמב"ם [פ"ה מסוכה ה"ו] דאין מסככין במחצלת של קנים שעשוייה לשכיבה, הרי דהוא ראוי לשכיבה, ועי' אבן האזל הל' סוכה שם דכ' דטומאת מת שייך כבר בראוי לשכיבה ולא בטמא טומאת מדרס ויש לעי' בזה.

## שפופרת הקנה שחתכה לקבלה טהורה עד שיוציא את כל הככי.

ח] עי' ברע"ב שכ' דאם לא הוציא את כל הככי אינו טמא אפילו מדברי סופרים, ויש לעי' מאי שנא מפשוטי כלי עץ שטמאים מדרבנן. וצ"ל דגם מדרבנן צריך שיהיה משופה.

ועי' מג"א תרכ"ט סק"ב שכ' דמותר לסכך בקנים שיש בהם בית קיבול כיון שלא נעשו לקבלה, ועיי"ש בבית יוסף הביא האורחות חיים שא"א לסכך בהם, ויש לעי' ביסוד הנידון בזה ובמה נחלקו.

**עד שיוציא את 'כל הככי'**, עי' משנ"א שדייק שאם לא הוציא את כל הככי טמא, וביאר משום הדין דחק קפיזק בקבא דמבואר בחולין כה. טמאים.

**בסייעתא דשמיא**

סימן א

# בענין כלי בעלי בתים שיעורם ברימונים, ובקופות הגננים לשיטת הרמב"ם

מתני' "כל כלי בעלי בתים שיעורן ברימונים, רבי אליעזר אומר במה שהם", מבואר דנחלקו ת"ק ור"א בכלי בעלי בתים דלת"ק הנקב המטהר את הכלי שיעורו ברימונים, ולר"א הוא לפי תשמיש הכלי, ופירש הרמב"ם בדעת ר"א דאמר "במה שהם" דהיינו כגון אם עשויים לתאנה משניקבו במוציא תאנה, ואם עשויים לזיתים משניקבו במוציא זית, וכ"כ הרא"ש, ובר"ש כתב בדברי ר"א שיעורן במה שהם "כדמפרש והולך", ועי' להלן סימן.. בעזהי"ת דפליגי לשטתייהו.

ובהמשך המשנה איתא "קופות הגננים שעורן באגודות של ירק, של בעלי בתים בתבן, של בלנין בגבבה", ונחלקו הרמב"ם והר"ש אם המשך המשנה הוא מדברי ת"ק או מדברי ר"א, דהרמב"ם כ' דזהו מדברי ת"ק, והיינו דאף לת"ק דס"ל דכלי בעלי בתים שיעורם ברימונים, מ"מ "קופות" יש להם שיעור אחר והוא לפי תשמישתם, דגננים שיעורן באגודות של ירק, ושל בעלי בתים בתבן, ושל בלנין בגגבא. אבל לשיטת הר"ש המשך המשנה הם מדברי ר' אליעזר, אבל לת"ק גם קופות שיעורם ברימונים.

ויש לעי' לשיטת הרמב"ם דת"ק סבר דקופות הגננים שיעורם באגודות של ירק והיינו לפי מה שהם משמשים, ולכאו' כיון דלת"ק כלי בעלי בתים שיעורן ברימונים, ואפילו העשויין לזיתים נמי שיעורן ברימונים, הרי דאינו תלוי בכל כלי לפי מה שהוא אלא הוא דין שכלי עץ שיעור נקב המטהר הוא ברימונים, וא"כ קשה מדוע ל'קופות' יש שיעור אחר דשיעורם באגודות של ירק וכו', וכן יש להקשות מלהלן משנה ב' ד'בית קערות' שיעורו בנקב של תמחויין, ואף דכלי עץ שיעורו ברימונים וכן במשנה ג' איתא סלים של פת שיעורם בככרות, ואף שהם כלי עץ, הרי דאין תלוי ברימונים. וצ"ע מהו הכלל בזה.

ובמשנה אחרונה עמד בזה וביאר דהא דאמר ת"ק דכלי עץ שיעורם ברימונים מיירי בכלי עץ שעשויין לקבל דברים קטנים כגון זיתים או אגוזים שהם פחותים מרימונים, ובהם ס"ל לת"ק דנאמר שיעור הנקב ברימונים [ור"א חולק], משא"כ "קופות, וקערות, וסלים" דהם כלים המיוחדים לקבל דברים יותר גדולים מרימונים, בזה גם ת"ק מודה ששיעורם יהיה תלוי לפי מלאכתם שלהם ולא ברימונים. וביאר טעם הדבר ע"פ רש"י בברכות דף מא: שביאר הטעם דכלי בעלי בתים שיעורם ברימונים, משום דהדרך דכשניקב בזיתים בעל הבית מייחד הכלי לאגוזים ואח"כ מייחדו עד רימונים ולכן שיעורם ברימונים, אבל כלים שמעיקר עשייתם עשויים לדברים יותר גדולים מרימונים, יהיה שיעורם לפי מה שהם.

והנה לפי דברי המשנ"א יוצא דהקופות דמתני' הם עשויים לקבל דברי גדולים יותר מרימונים, אמנם יעוי' בחזו"א [סי כ"ג סק"א] כ' בהא דמבואר במתני' דקופות בלנים שיעורם ב'גבבא', דהנקב של גבבא הוא פחות מרימונים, ומעתה הדק"ל דמצינו כלים שעשויין לפחות מרימונים, ואין שיעורן ברימונים, וצ"ע במה חלוק מכלי בעלי בתים.

וביאר החזו"א הטעם וז"ל "והיינו טעמא שאין דרך אלו לייחדן לדברים אחרים אחרי שבירתן" והיינו ד'קופות' אלו אין דרך לשנותם לאחר שנקבו למטרה אחרת, משא"כ שאר כלי בעלי בתים הדרך לשנותם לאחר שניקבו עד רימונים.

[ויתכן להוסיף ביאור בדבריו עפמש"כ החזו"א עצמו בסימן י"ח סק"א לבאר מדוע כלי מתכות שיעורם לפי מה שהן וביאר דמחמת חשיבותם אם נקבו אינו משתמש בהם עד שיתקן אותם, ומתעה י"ל דקופות דמתני' הם כלים המשמשים למלאכה המסויימת ולכן הם חשובים לאדם וכל שבטל תשמישם אינו מייחד אותם למלאכה אחרת אלא אינו משתמש בהם עד שיתקן אותם, משא"כ כלי בעלי בתים" אינם כלי מלאכה, אלא הם כלים המשמשים אדם בביתו וכל שניקב הרי הוא מייחדו לשימוש אחר].

ושמעתי לבאר באופ"א דאפילו נימא דבאמת הדרך לשנות גם את הקופות לאחר שנשברו לקבל בהם רימונים [ולא כהחזו"א], מ"מ קופות חלוקים טובא מכלי בעלי בתים, וביאור הדבר דכלי בעלי בתים הם סתם כלים הנמצאים בביתו של אדם, ורגילים להשתמש בהם לאכסן בתוכן אוכלים וכדו', ואם נקבו הדרך להמשיך באותו אופן של שימושו הראשון דהיינו לאכסן בתוכן, אלא שמניח בתוכן פרות יותר גדולים שהם רימונים, וכיון שהוא ממשיך בתשמישו הראשון שהוא לאכסן בו, לכן לא בטל ממנו שם כלי הראשון, משא"כ ב"קופות, וכן "בית קערות", וכן "סלים של פת", הם כלים העשויין לתשמיש מסויים כל אחד לפי מה שהוא, ולכן כל שנקבו ובטל תשמישן, אף אם ישנה אותם לתשמיש אחר, הרי הוא משנה אותם למלאכה אחרת, ואי"ז הכלי הראשון אלא הוא כלי חדש, ולכן טומאתו הראשונה בטלה אלא שיש כאן כלי חדש, [והיינו דקופות של בלנים עומדים למלאכת הגבבא, ואם ישנה אותם לתשמיש אחר, כגון לאסוף בהם דברים אחרים הרי הוא כבר מלאכה אחרת ואי"ז שם הכלי הראשון וכן בכל האופנים דמתני'] מהרה"ג ר' בן ציון יעקבוביץ שליט"א[[35]](#footnote-35).

והשתא יש לבאר מה דלכאו' צ"ב בהא דמבואר במתני' ד"כלי בעלי בתים" שיעורם ברימונים, דלכאו' יש לעי' מהי הגדרת כלי בעלי בתים, וביותר יש להקשות דהרי מבואר במתני' להלן ד"קופות של בעלי בתים" שיעורם ב"תבן", וקשה דהרי כבר כתב התנא בתחילת המשנה "כל" כלי בעלי בתים שיעורם ברימונים", וא"כ מאי שנא קופות של בעלי בתים מ"כל" כלי בעלי בתים.

אכן להאמור א"ש ד"כלי בעלי בתים" היינו כלים העומדים לאכסון והם כלים שיש לכל בעל הבית בביתו, אבל קופה הוא כלי המיוחד מלאכה או לתשמיש המסויים, כגון למלאכת החצר, או למלאכת הבלנים, או להוציא ככרות, ובזה נאמר שיעורים אחרים לפי המלאכה שלהם, ונמצא דגם לבעל הבית יש כלים לאכסון שהם כלים ששמם "כלי בעלי בתים" ושיעורם ברימונים, ויש לבעל הבית גם קופות העומדים למלאכת החצר שלו, וזהו שכתבה המשנה דשיעורו בתבן, ולא ברימונים[[36]](#footnote-36).

אכן הטעם דקופות שיעורם חלוק מכלי בעלי בתים דשיעורם ברימונים, נתבארו כמה דרכים א) החזו"א משום שאין דרך לשנותו למלאכה אחרת, ב) משום דהשינוי למלאכה אחרת הוא שינוי בכל מהות הכלי דהוי כמו כלי חדש ג) כהמשנ"א דקופות הם יותר גדולים מרימונים[[37]](#footnote-37)

ויתכן לבאר באופ"א דהנה בכלי עץ העומדים למשקין לא נתפרש להדיא אם שיעורם בכונס משקה או שיעורם ברימונים, ובמשנ"א נקט דשיעורם בכונס משקה, ובחזו"א דייק בשיטת הראב"ד דשיעורן ברימונים, וכן משמע ברמב"ם, [והובא במראה מקומות פי"ז מ"א], ולכאו' קשה בשיטת הראב"ד והרמב"ם דשיעורם ברימונים, והרי אינם עומדים לתשמישם של משקין ומדוע טמא, ובספר משנת טהרות כ' לבאר בזה דנאמרה הלכה למשה מסיני על כלים ששיעורם ברימונים ואפילו אינם ראויים למשקין מ"מ כיון דראויים לרימונים לא נטהרו, ומעתה י"ל דכל ההלכה היא דוקא על כלי בעלי בתים שהם סתם כלים וכמש"נ, אבל קופות דהם כלים העשויים למלאכה לא נאמר בהם הלכה זו. ולכן קופות שיעורם לפי מה שהם.

סימן ב'

# בביאור שיטת הר"ש דר' אליעזר אמר דקופות הגננים באגודות של ירק

מתני' "כל כלי בעלי בתים שיעורן ברימונים, רבי אליעזר אומר במה שהם", מבואר דנחלקו ת"ק ור"א בכלי בעלי בתים דלת"ק הנקב המטהר את הכלי שיעורו ברימונים, ולר"א הוא לפי תשמיש הכלי.

ובהמשך המשנה איתא "קופות הגננים שעורן באגודות של ירק, של בעלי בתים בתבן, של בלנין בגבבה", ונחלקו הרמב"ם והר"ש אם המשך המשנה הוא מדברי ת"ק או מדברי ר"א, דהרמב"ם כ' דזהו מדברי ת"ק, והיינו דאף ת"ק ס"ל כן, אבל לשיטת הר"ש המשך המשנה הוא מדברי ר' אליעזר בלבד, אבל לחכמים שיעורם ברימונים, והיינו דרר אליעזר דאמר שיעורן "במה שהם" מפרש ואזיל כיצד קופות הגננים שיעורם בירק.[[38]](#footnote-38)

ויש להקשות לפירוש הר"ש, דר"א דאמר דשיעורן במה שהם, מפרש כיצד 'קופות הגננים שיעורן באגודות של ירק' וכו', וקשה דאם ר"א מפרט כמה מיני תשמישים כגון קופות של גננים, ושל בלנים בגבבא, מדוע לא פירט כלי זיתים דשיעורן בזיתים, וכלי תאנים שיעורן בתאנים, [וכמו שפירש הרמב"ם במתני' בדעת ר"א עיי"ש].

עוד יש להקשות לדעת הר"ש דחכמים סברי דבאופן שהנקב יותר מרימונים אפילו הוא ראוי לתשמישו נמי מקבל טומאה, ולכאו' קשה דהרי סוף סוף הכלי חזי לתשמישו ומדוע נטהר.

ויתכן לבאר בשיטת הר"ש דהנה המשנ"א הקשה דכיון דמבואר בגמ' עירובין דף ד: דנאמרה הלכה למשה מסיני דכלי בעלי בתים שיעורם ברימונים, א"כ לרבי אליעזר דס"ל דשיעורם לפי מה שהם ואינו תלוי ברימונים על מה נאמר ההלכה למ"מ, ועיי"ש מש"כ בזה, ולכאו' י"ל דגם לר"א נאמרה הלכה דעד שינקב הכלי בגודל רימון לא בטל ממנו שם כלי, ואפילו אינו ראוי לתשמישו, כגון שהכלי עשוי לזיתים, אם ניקב כמוציא זית לא נטהר, דהלכה למשה מסיני שכל שהכלי ראוי לקבל רימונים עדין הוא מקבל טומאה, וא"ש שלא אמר ר"א במתני דכלי זיתים שיעורם בזיתים כיון דגם ר"א מודה דשיעורם ברימונים.

מעתה נמצא דלהר"ש מחלוקת דת"ק ור"א הוא בניקב כרימונים ועדיין הוא ראוי לתשמישו, דלת"ק כיון דניקב יותר מרימון נטהר, ולר"א כיון דחזי לתשמישו מקבל טומאה, וביאור המחלוקת יתכן לבאר דת"ק סבר דבאותו הלכה למ"מ דנאמר דנקב פחות מרימונים לא בטל שם כלי ולא נטהר, נאמר גם דנקב כרימונים בטל ממנו שם כלי, ואפילו חזי לתשמישו, דעל זה גופא נאמרה ההלכה דעד רימון שם כלי עליו ומרימון בטל ממנו שם כלי, ואילו רבי אליעזר למד דכל ההלכה היא דעד נקב של רימון הוי כלי, אבל לא נאמר דנקב כרימון בטל ממנו שם כלי ולכן בניקב כרימון הוא תלוי דאם חזי לתשמישו טמא, ואם לאו טהור, אכן יש לבאר עוד באופ"א ועי' הערה[[39]](#footnote-39).

והנה הרמב"ם והרע"ב פירשו להדיא בדעת ר"א דכלי המיוחד לזיתים נטהר בזיתים והמיוחד לתאנים בתאנים, ולא כהר"ש דביאר דר"א מפרש ואזיל קופות של גננים שיעורם באגודות של ירק וכמש"נ.

ונראה דהרמב"ם והרע"ב לשיטתייהו אזלי דפירשו בהמשך המשנה דקופות הגננים שיעורם באגודות של ירק קאי לת"ק ולא לר"א, והיינו דס"ל להרמב"ם דגם ת"ק מודה לר"א במקום שניקב יותר מרימונים דהוא תלוי לפי מה שהם והיינו לפי תשמישו, ומעתה בע"כ דהמחלוקת דר"א ות"ק הוא בניקב פחות מרימונים, דלרבנן טמא דלעולם שיעורם ברימונים, ולר"א שיעורו במה שהם והיינו דקאי כלי של זיתים דשיעורו בזיתים, ותאנים שיעורם בתאנים.

ובאמת יש לעי' לדברי הרמב"ם על מה נאמרה ההלכה למשה מסיני לשיטת ר' אליעזר וצ"ע. ואולי י"ל עפמש"נ לעיל דמתני' דכלי בעלי בתים שיעורם ברימונים מיירי על סתם כלים העומדים לאכסון, ויש כלים העומדים למלאכה, ומעתה י"ל דכל ההלכה למשה מסיני היא בכלי בעלי בתים, ובזה הדין הוא דשיעורם ברימונים, והיינו דמנקב של רימונים הם טהורים ואפילו ראויים לתשמיש כגון שמייחדם לקבל אבטיחים, אבל בכלים העומדים למלאכה, באמת הדין הוא דשיעורם לפי מה שהם[[40]](#footnote-40).

**סיכום במה נחלקו ר"א ות"ק [תלוי בפלוגתת הרמב"ם והר"ש]**

העולה מזה **דלהר"ש** בנקב עד רימונים לכו"ע טמא, והפלוגתא היא בניקב כרימונים וחזי לתשמיש, דלת"ק טהור ולר"א טמא, [נמצא דרבנן מקילים טפי], ו**אילו להרמב"ם והרע"ב** המחלוקת היא על נקב פחות מרימונים, ואינו ראוי לתשמיש כגון כלי העשוי לזיתים, דלר"א טהור, ואילו לרבנן טמא, [ונמצא דר"א הוא מיקל טפי], אבל בנקב יותר מרימונים לא נחלקו, אלא הוא תלוי דאם הוא "כלי בעלי בתים" שיעורם ברימונים וטהור, ואילו קופות תלוי לפי תשמישם, אבל אין מחלוקת בזה כלל. [ונתבאר לעיל סימן א' בכמה אופנים לבאר החילוק בין כלי בעלי בתים לבין קופות שהם כלי מלאכה עיי"ש].

**פקעיות של שתי, וסלים של ככרות, כמאן אזלי**

והנה להלן משנה ב' איתא החמת שיעורה הנקב הוא כדי פקעת של ערב, וכן בית קערות שיעור הנקב הוא כדי תמחויין, וכן במשנה ג' הסלין שיעורם בככרות של פת, ויש לעי' לשיטת הר"ש האם הנך שיעורים אזלי ככו"ע, או דלשיטת הר"ש דביאר דהמשך המשנה אזלא כשיטת ר' אליעזר, ה"ה דגם שאר השיעורים במשנה' ב' ומשנה ג' נמי אזלי כשיטת ר"א[[41]](#footnote-41).

והנה לפי מה שנתבאר בדעת הר"ש דיסוד הפלוגתא דר"א וחכמים הוא על מה נתנה ההלכה למשה מסיני דלר"א הוא דלמטה מרימונים לעולם טמא, ואילו לרבנן נתנה ההלכה גם על למעלה דכל שהוא כרימונים ויותר מרימונים נטהר ואפילו חזי לתשמישו, לכאו' בע"כ צ"ל דנחלקו אף במשניות להלן דלת"ק נאמרה ההלכה דנקב כרימון ויותר מרימונים טהור ואפילו חזי לתשמישו וא"כ ה"ה בית קערות וסלים של ככרות יהיה שיעורם ברימונים, אבל לשיטת ר"א דבהלכה למשה מסיני נאמר שעד רימון טמא, א"ש היטב דיותר מרימון הוא תלוי אם חזי לתשמישו או לאו וא"ש היטב.

וראיה לזה דהמשניות דלהלן כר"א ולא כת"ק, שמעתי דהנה יעוי' בתוספתא הובא בר"ש משנה ב' דלגבי פקעיות של שתי, יש מחלוקת תנאים אם שיעורן ברימונים, או בפקעית של שתי, ורבי אליעזר הוא דאמר דשיעורן בפקעיות של שתי, ואילו לת"ק שיעורן ברימונים, הרי להדיא דמתני' כאן דפקעיות של שתי הוא כשיטת ר"א ולא כת"ק, וא"כ יתכן דגם שאר המשניות הם אליבא דר"א, [אכן יש להעיר על זה דבחולין קלח. הגירסא היא ר"א בן יעקב ולא ר"א וא"כ אין ראיה מהתוספתא לנידו"ד, מיהו הר"ש העתיק התוספתא והגירסה שם היא רבי אליעזר אומר ולכן הר"ש לשיטתו ביאר דהכלי אזיל כר"א].

סימן ג

# בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד בכלים הנקובים מתחילתם במוציא רימון

ברמב"ם [פ"ו מכלים ה"ג] כ' וז"ל כלים שעשאן מתחלה נקובין במוציא רמון כגון הסל והפחלץ של גמלים והאפיפיירות מקבלין טומאה עד שיקרע רובן עכ"ל.מבואר ברמב"ם דאם עשה הכלי מעיקרא מנוקב יותר מרימון לקבל דברים גדולים מקבל טומאה עד שינקב רובו.

אולם הראב"ד בהשגה נחלק, וכ' להביא מהתוספתא הסל והפוחלץ של גמלים שעשאן מתחילתן מקבלי רימונים טמאים הא למדת שאם אינם מקבלים טהורים עכ"ד, ומשמע בדברי הראב"ד דכלי המנוקב כמוציא רימון, אפילו עשוי מתחילתו לקבל דברים גדולים יותר מרימון טהור, דהרי מיירי באופן שעשה הכלי מעיקרא לקבלה, ועל זה כ' הראב"ד דאם הוא מנוקב כרימונים טהור[[42]](#footnote-42). וצ"ב הטעם לשיטת הראב"ד דהרי הכלי ראוי לשימוש ומדוע אינו מקבל טומאה.

וברש"י שבת דף פד. נמי יש לדייק כשיטת הראב"ד, דבגמ' שם איתא "עגלה של אבנים טהורה מכלום", ופרש"י [ד"ה טהורה מכלום], "לפי שפרוצה מתחתיה נקבים וגדולים ולאו כלי הוא, דכל הכלים שיעורן כרימונים", עכ"ל. והנה התם מיירי בעגלה של אבנים, ומסתבר בוודאי שהעגלה עשוייה להחזיק אבנים יותר גדולים מרימונים, ואפ"ה מבואר ברש"י דהעגלה טהורה בנקב של 'רימונים', וזהו כדברי הראב"ד דנקב של רימונים מטהר אפילו באופן דעשוי לקבל דברים גדולים יותר מרימונים, ויש לעי' בטעם הדבר.

**ביאור שיטת רש"י והראב"ד דניקב כמוציא רימון אפילו חזי למלאכתו טהור, ועל מה נאמרה ההלכה למשה מסיני**

יב] בספר משנת טהרות כ' לבאר בזה דהראב"ד ורש"י למדו דהנה מבואר בגמ' סוכה ו: ועירובין ד: דשיעורין הלכה למשה מסיני, ומבואר שם דשיעור כלי בעלי בתים ברימונים, הרי מבואר דיש הלכה למשה מסיני שכלי בעלי בתים משנקבו ברמונים טהורים, ומעתה י"ל דהראב"ד ורש"י למדו דנאמר בהלכה למשה מסיני דאפילו כלי דראוי ועומד לשימוש, כל שהוא ניקב כמוציא רימון לאו כלי הוא, ולכן טהור[[43]](#footnote-43).

ונראה דלפי"ז יש ליישב מה דהקשה בפנ"י דהנה רש"י בברכות מא: ובסוכה ו: ובעירובין ד: כ' דהטעם דכלי בעלי בתים שיעורן ברימונים הוא משום דהדרך הוא דאם ניקב בזיתים מצניעו לאגוזים ואם ניקב באגוזים מצניעו לרימונים, ולכן שיעורו ברימונים, והקשה הפנ"י דכיון שיעורים הוא הלכה למשה מסיני, מ"ט הוצרך רש"י לבאר הסברא בזה דאם ניקב הדרך לייחדו לרימונים, והרי בהלכה למשה מסיני אין צריכים לטעמים וסברות.

אכן לפי הנתבאר יש ליישב דרש"י למד דההלכה למשה מסיני היא רק דאם ניקב נקב גדול כמוציא רימון בטל ממנו שם כלי וטהור, אבל לא נאמר הלכה לאידך גיסא דניקב פחות ממוציא רימון טמא, אלא דבר זה נלמד מסברא וכמ"ש רש"י דאם ניקב כזיתים הדרך להצניעו לאגוזים ולרימונים, ונמצא דעדין הוא ראוי לשימוש ולא בטל ממנו שם כלי, אבל ניקב יותר מרימונים אפילו ראוי לשימוש לא יועיל כיון דהלכה למשה מסיני דלא כלי הוא[[44]](#footnote-44).

ובשיטת הרמב"ם דס"ל דכלי שנעשה מתחילה ליותר מרימונים מקבל טומאה, י"ל דהרמב"ם פליג ונקט דההלכה היא רק דכלי פחות מרימונים שניקב לא בטל מיניה שם כלי עד רימונים, ואפילו לא חזי לתשמיש נמי שם כלי עליו, [ולא כרש"י משום שהוא מייחדו לרימונים], אבל לא נאמרה הלכה על כלי יותר מרימונים דטהור, אלא דהוא סברא דכל שהוא ניקב בנקב יותר גדול מרימונים לא חזי לתשמיש ולכן טהור [ואפילו ייחדו לכך אפשר דבטלה דעתו], אבל באופן שעשאו מתחילה מיוחד לכלי יותר ממוציא רימון באמת שם כלי עליו ויהיה טמא, ואתי שפיר דמקבל טומאה.

**בהקושיא לרש"י והראב"ד מהמשניות בפירקין**

יד] מיהו יש לתמוה על שיטת הראב"ד ורש"י מכמה משניות בפירקין דמבואר דאפילו נקב גדול יותר מרימון והוא חזי לתשמישו מקבל טומאה, א) מ'קופות' דמבואר במתני' דשיעורן ב"אגודות של ירק" וזה לכאו' יותר גדול מרימונים, וכ"כ המשנ"א ב) מ"ב 'בית קערות' דשיעורן 'בתמחויין' שהוא לכאו' יותר גדול מרימונים, ג) מ"ג 'סלין של פת' דשיעורן "בככרות", ומסתבר דככרות שיעורן יותר גדול מרימונים, ואפילו הכי מבואר דנשאר בטומאתו עד שינקב בשיעור זה, ודין זה נפסק ברמב"ם ולא השיג הראב"ד עליו, וקשה לשיטת הראב"ד ורש"י דס"ל דנקב גדול מרימונים אפילו חזי לתשמישו טהור משום הלכה למשה מסיני.

**ויש ליישב הקושיא בג' אופנים**

**א) בחזו"א** [כ"ג א'] כ' ליישב בזה דכל מה דנקטו רש"י והראב"ד דנקב יותר מרימונים חסר בשם כלי הוא דוקא באופן דמעיקרא עשה הנקב יותר גדול מרימון דבכה"ג לא חל עליו שם כלי כלל, אבל כל דמעיקרא כבר חל עליו שם כלי דהיה שלם, אף שאח"כ ניקב יותר מרימונים כל כמה דחזי לתשמישו לא בטל ממנו שם כלי, ולכן כ' דמתני' בסלים של ככרות מיירי בניקב אחר שמתחילה היה שלם, וכן בתמחויין ניקב אח"כ, וכן באגודות של ירק ולכן מקבלים טומאה כל שלא יבטלו מתשמישן. [ועי' עוד להלן סימן.... ה' מה שנתבאר עוד בהרחבה לבאר ע"פ החזו"א].

**ב) עוד יתכן** לבאר בדעת רש"י והראב"ד דהלכה למשה מסיני נאמרה דוקא על "כלי בעלי בתים", ונתבאר לעיל סימן... דכלי בעלי בתים הם 'סתם כלים' דמשתשמין להניח ולאכסן בתוכן, ודוקא הם שיעורן ברימונים, אבל קופות וקערות וסלים דהם כלים העשוין לתשמיש המיוחד להם, אינם בכלל "כלי בעלי בתים", ובהם לא נאמר ההלכה למשה מסיני, וא"ש דאפילו נקוב יותר מרימונים לא בטל ממנו שם כלי, ויש לעי' בזה.

**ג) עוד** יתכן לבאר לדעת הראב"ד ורש"י, ע"פ שיטת הר"ש במתני',דהנה הר"ש [בפי' קמא] ביאר דהמשך המשנה "קופות הגננים שיעורן באגודות של ירק וכו'", הוא מדברי רבי אליעזר, והיינו דר"א דאמר שיעורן 'במה שהם' מפרש ואזיל כיצד קופות הגננים שיעורם בירק וכו', אבל לדעת ת"ק באמת לעולם שיעורם ברימונים, וא"כ יתכן דהראב"ד פסק כת"ק דלעולם שיעורם ברימונים וע"פ שיטת הר"ש.

אך אכתי קשה דהניחא משנה א' דכ' הר"ש דאזלא כר"ש וכ' כדמפרש ואזיל, אבל אכתי יקשה ממתני' להלן החמת וכו' וכן בית קערות והסלין של פת, דגם שם לכאו' הנקב הוא יותר גדול מרימונים ומבואר דמקבל טומאה, ושם הוא סתמא דמתני' ולכאו' אזיל לכו"ע ושוב קשה לרש"י הראב"ד.

אולם שמעתי מהרה"ג ר' בן ציון יעקבוביץ שליט"א די"ל דלהר"ש באמת גם המשניות להלן הם מדברי ר"א ולא מדברי ת"ק אבל לת"ק הכל שיעורם ברימונים, והראיה לזה מדברי התוספתא להלן דמבואר שם פלוגתא בפקעיות של שתי דלת"ק שיעורן ברימונים ואילו לר"א שיעורם בפקעיות של שתי, הרי דמתני' כאן דמבואאר דשיעורן בפקעיות של שתי אזלא כר"א[[45]](#footnote-45).

אלא שיש להעיר על זה דהרמב"ם פסק דבית קערות שיעורן בקערות, וסלים שיעורן בככרות, והראב"ד לא השיג על הרמב"ם, והנה להאמור הרי שיטת הראב"ד דככל שיעורם ברימונים וא"כ מדוע לא השיג הראב"ד על הרמב"ם, ואולי י"ל דסמך על מה שכ' דלעולם שיעורן ברימונים, וא"כ הוא כולל גם בית קערות וסלים של ככרות וצ"ע.

סימן ד

# בדברי הרמב"ם דכלי הנעשה מתחילה נקוב כרימון שיעורו ליטהר ברובו

#

**ברמב"ם כתב פרק ה"ג** וז"ל "כלים שעשאן מתחלה נקובין במוציא רמון כגון הסל והפחלץ של גמלים והאפיפירות מקבלין טומאה עד שיקרע רובן" עכ"ל, מבואר ברמב"ם דבאופן שעשה הכלי מתחילתו מנוקב כמוציא רימון הרי הוא מקבל טומאה, ושיעור הנקב לטהר הכלי יהיה "ברובו של כלי".

וכן להדיא ברמב"ם [פ"ז ה"ו] שכ' נמי דשיעור הכלי תלוי ברובו של כלי, וז"ל "כמה שיעור הנקב שינקב כלי העור ויטהר, החמת משתנקב כמוציא פקעיות של שתי, ואם אינה יכולה לקבל של שתי הואיל ומקבלת של ערב מקבלת טומאה "עד שתינקב רובה" עכ"ל.

וקשה מנ"ל להרמב"ם שיעור זה שהוא תלוי ברובו של כלי, דהא לא נזכר במשניות כאן דהוא תלוי ברובו של כלי, וביותר קשה דהא לכאו' צריך שיהיה חזי לתשמישו וכמו שהתחיל הרמב"ם הואיל ומקבלת ערב, הרי דצריך שיהיה חזי לתשמישו, וא"כ מה איכא ברובו של כלי דמטהר, והרי ממ"נ אם הכלי ראוי לתשמיש מדוע לא יהיה מקבל טומאה גם ביותר מרובו ואם אינו ראוי לתשמיש אפילו פחות מרובו נמי יטהר.

ועי' במשנ"א כאן שביאר כוונת הרמב"ם דאם מעיקרא עשה הכלי על מנת לקבל ערב שהוא יותר גדול משתי, מקבל טומאה עד שתנקב רובה של הכלי, וקשה מהיכא תיתי שיהיה שיעורו ברובו של כלי, והרי לכאו' צריך להיות לפי תשמישו של כלי. ועי' עוד במשנ"א מ"א [ד"ה של בע"ה].

ואשר נראה בכוונת הרמב"ם במש"כ דתלוי ברובו של כלי דמיירי באופן שהכלי חזי לשימוש אפילו בניקב יותר מרובו, ובגוונא שהחוטי ערב הם גדולים מאד שהם בשיעור רובו של הכלי, ומ"מ כל שניקב רובו של כלי סברא הוא דבטל ממנו שם כלי, [ולהלן יבואר טפי הגדר בזה], אך יש לעי' מה מקור הרמב"ם לחידוש[[46]](#footnote-46).

ונראה דהנה בגמ' שבת דף צה: איתא לגבי נקב שסתמו בצמיד פתיל, דאם ניקב כרימונים מועיל סתימה של צמיד פתיל, אבל כל שניקב ברובו לא מהני סתימה של צמיד פתיל במקום הנקב, וביאר הגר"ח בספרו דכל שניקב ברובו פקע ממנו שם כלי לגמרי, ולא מועיל בו סתימה של צמיד פתיל דאינו כלי כלל, ואף דהתם מיירי בכלי חרס ס"ל להרמב"ם דה"ה בכלי עץ איתא לדין זה.

וכן מצינו לקמן במתני' לגבי הקנונים הקטנים שיעורן ברובן, ולחד מ"ד שיעורן בזיתים, והנה הרמב"ם פסק כמ"ד שיעורן בזיתים, ועכ"פ נראה דלמד הרמב"ם מהך מ"ד דס"ל דאין שיעורו בזיתים, דמ"מ כל שניקב ברובו פקע ממנו תורת כלי לגמרי, דזה מקור דלא שייך שם כלי כשרובו נקוב, והכל מודים בזה אלא דחד מ"ד ס"ל דאפילו בזיתים נמי נטהר, אבל עיקר יסוד זה דכל שניקב ברובו בטל ממנו שם כלי הכל מודים בזה.

ועוד מצינו לעיל פרק י"ב מ"ו טבלה שנחלקה לשנים, ומבואר שם דהחלק הגדול של הטבלה טמא, והחלק הקטן טהור, וכן לענין תנור שנחלק [פ"ה מ"ז], מבואר דרובו של תנור טמא והחלק הקטן טהור, הרי מבואר בזה דכל שנשבר הכלי ונשאר בו רק מיעוט הכלי נטהר הכלי, [ואף דהתם לא מיירי בנקב אלא בכלי שנחלק מ"מ מצינו יסוד זה דרובו מטהר ועי' להלן].

אך יש לעי' בטעם הדבר מדוע הוא תלוי ברובו של כלי, ובפשוטו הביאור הוא דכל שניקב רובו של כלי לאו שם כלי עליו אלא שבר כלי.

והנה לעיל [פי"ב מ"ו] גבי טבלה דמבואר דהחלק הקטן טהור בחזו"א כ' בזה ב' טעמים א) ביאר החזו"א משום דאמרי' פנים חדשות באו לכאן, והיינו דשם הכלי הראשון נשאר עליו עד שנחלק ברובו, אבל כל שנחלק רובו של כלי, אפילו חזי לתשמישו בטל ממנו שם הכלי, ופנים חדשות באו לכאן, ואף כאן כל שניקב רובו יתכן דאפילו אם ראוי לתשמיש מ"מ אי"ז הכלי הראשון אלא הוא חשיב כלי חדש.

אכן יעוי עוד בחזו"א שביאר עוד טעם בזה דכלי שניקב ברובו, אפילו ראוי למלאכתו הראשונה "לית ליה צורת כלי", ומעתה בכה"ג אפילו אם עשאה מתחילתו נקוב ברובה וחזי לתשמישו יהיה טהור כיון דלית ליה צורת כלי.

ובנידו"ד יש לדון מצד ב' הטעמים, אלא שיש בזה נפק"מ דהטעם דפנים חדשות הוא דוקא באופן שמתחילה לא ניקב הכלי ברובו, ואח"כ ניקב ובזה אמרי' דניקב ברובו פנים חדשות באו לכאן, אבל אם עשה הכלי מעיקרא מנוקב וחזי לתשמיש לא שייך בו פנים חדשות, שהרי כך הוא תחילת עשייתו, אבל אם החסרון הוא משום דלית ליה צורת כלי לכאו' בכל גווני איכא לחסרון זה.

ויש לדקדק ברמב"ם דכ' וז"ל ואם אינה יכולה לקבל של שתי הואיל ומקבלת של ערב מקבלת טומאה "עד שתינקב רובה" עכ"ל, משמע דמתחילתו היה ראוי לערב, ולכן מקבלת טומאה עד שתינקב רובה, והיינו דלא עשאה מתחילתו כשהיא מנוקבת ברובה, אלא עשאה מתחילתה כשהיא ראויה לחפצים גדולים, ובזה לא נטהר עד שתינקב רובה. [ועי חסדי דוד בב"מ פ"ו ה"ו מש"כ על דרך זה].

סימן ה

# בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד בדין אפיפירות, וביאור שייכותם לפירקין

מתני' פי"ז מ"ג אפיפירות שעשה להם קנים מלמטה למעלה לחיזוק טהורה, עשה להם גפיים כל שהם טמאה, ו**בר"ש** כ' דמיירי שנפחתו שוליו, ואחר שנפחתו עשה קנים מלמטה למעלה לחזק את השוליים. ואם עשה קנים בלבד לחיזוק טהורה, אולם אם עשה גפיים טמאה. ויש לעי' בטעם הדבר.

ובמשנה אחרונהביאר דקנים מתפרקין בקל, ולכן לא הוי כלי, אא"כ יעשה "גפיים" והוא מסגרת סביב הכלי שמחזק את הכלי היטב שלא יתפרק עכ"ד, ועי' במראה מקומות שנתבארו עוד דרכים בביאור מתני'.

**והקשה המשנ"א** מדוע צריך לאוקמי בנפחת, והא אפשר להעמיד באפיפיירות שעשאו מתחילה כן במצב שהם יכולים להתפרק, ויהיה אותו הדין דאם עשה קנים אי"ז מועיל להחשיבו לכלי, אבל גפיים מהני להחשיבו לכלי,

ועיי"ש שכ' דבאמת ברמב"ם לא נזכר כלים שנפחתו, וגם ברא"ש לא הזכיר כאן כלים שנפחתו, ואה"נ מיירי באופן שמתחילת עשייתו עשה כן.

אך צ"ע להר"ש והרע"ב דכ' דמיירי בכלים שנפחתו, מדוע העמידו בנפחתו, ויתכן דאורחא דמילתא קתני לה, דכיון שנפחתו צריך לחזק אותם, אכן יבואר להלן בעזהי"ת דאפשר דבדוקא קתני לה הכי.

עוד צ"ע מה דינא דאפיפירות שייך לדינא דפירקין, דמיירי בשיעור נקבים המטהרים, וגם המשנה להלן מ"ד הרימונים שאמרו שלשה אחוזים זה בזה מיירי בדיני נקבים המטהרים, וקשה איך נכנס כאן בתוך הדברים דיני חוזק הכלי.

ואשר נראה בזה דהנה ברמב"ם פ"ו ה"ג כ' דאפיפיירות הוא כלי הנקוב במוציא רימון, ואפ"ה טמא משום דמתחילה עשאו לשם כך, ומעתה נראה הביאור בזה דמתני' כאן הוא המשך לכל הפרק והיינו דכבר מצינו בית קערות וסלים וקופות ששיעורם יותר גדול מרימונים ועכשיו מצנו עוד דגם אפיפיירות הוא גם יותר גדול מרימונים ומקבל טומאה כיון דמתחילה עשאו לשם כך. אלא שדרך אגב המשנה מפרטת דאפיפירות טמא רק באופן זה שיש לו גפיים.

מיהו כל זה ניחא להרמב"ם [פ"ו ה"ד] דכ' דאפיפירות מיירי בנקובים כמוציא רימון, אבל הראב"ד בהשגה שם ה"ג הרי נחלק על הרמב"ם וכ' דבגוונא דמוציא רימון מתחילתו הדין הוא דטהור, וא"כ בע"כ דהכא מיירי באינו מוציא רימון, וא"כ שוב קשה מה נכנס כאן במתני' דין אפיפירות.

ואולי י"ל דבאמת גם הראב"ד מסכים דאפיפיירות מיירי בכלי המוציא רימון, וכמו דכ' הרמב"ם [פ"ו ה"ד], והראב"ד שם לא השיג עליו שזוהי המציאות של אפיפיירות, אלא שהשיג על הרמב"ם רק ב"פוחלץ של גמלים" שכ' הרמב"ם דטמא עד שיקרע רובן, וע"ז השיג הראב"ד וכ' דכל שמתחילתו עשאו נקוב כמוציא רימון טהור עיי"ש היטב.

אך קשה להראב"ד דאם אפיפירות מיירי בכלי המוציא רימון מדוע הוא טמא. ונראה לבאר בדעת הראב"ד בזה, דהנה כבר כ' לעיל להקשות על הראב"ד מהא דמבואר במתני' לעיל [פי"ז מ"ב ג'] קופות של גננים שיעורם באגודות של ירק, ובית קערות שיעורם בתמחויין וסלים שיעורם בככרות, וקשה שהרי הוא נקב יותר גדול מרימונים, ואפילו הכי מבואר במתני' דמקבלים טומאה. ונפסק כן ברמב"ם והראב"ד לא נחלק בזה.

וביאר החזו"א [כ"ג א'] דכל כלי שמעיקרו היה מקבל רימונים, כבר חל עליו שם כלי, ולכן אפילו שאח"כ נפחת יותר מרימונים כל זמן שחזי לתשמישו גם להראב"ד לא בטל ממנו שם כלי, וכל מה דהשיג הראב"ד על הרמב"ם הוא דוקא באופן דמעיקרא עשה הכלי נקוב יותר מרימונים דלהרמב"ם הוי כלי ולהראב"ד לא הוי כלי, אבל כל שמעיקרא לא היה נקוב ברימונים כבר חל עליו שם כלי, ולכן אפילו נתרחב הנקב ליותר מרימנים, כל דחזי לתשמישו מקבל טומאה וזה הטעם בכל הני.

ומעתה י"ל דהראב"ד ס"ל כהר"ש כאן דמיירי דמתחילה היה כלי שלם, ואח"כ חזר ונפחת, וא"כ נמצא דהחידוש דמתני' הוא כמו כל המשניות דלעיל, דכלי של אפיפיירות כיון דחזי לתשמישו גם נקוב "יותר מרימונים" מקבל טומאה, וא"ש היטב השייכות דאפיפירות לפירקין.

ולפי"ז יתכן דזה גם הביאור בדברי הר"ש והרע"ב דכ' דמיירי במתני' בגוונא דנפחת הכלי אח"כ, והקשה המשנ"א מדוע צריך לאוקמי בכה"ג נימא דמעיקרא עשה הכלי באופן זה שצריך לחזק אותו על ידי קנים או גפיים, ולהאמור א"ש היטב דכיון דהכלי דאפיפירות הוא כלי נקוב יותר מרימונים, לכן צריך לאוקמי דמעיקרא היה שלם ואח"כ ניקב ונשאר חזי לתשמישו.

ומדוייק היטב דהרמב"ם לשיטתו לא הזכיר דמיירי בנפחת, ומשום דשיטת הרמב"ם דגם אם היה מתחילתו נקוב כמוציא רימון נמי היה טמא, נמצא דהר"ש כאן אזיל בשיטת הראב"ד, [וע"פ החזו"א] ולכן פירשו דמיירי בניקב אח"כ, ואילו הרמב"ם לשיטתו ס"ל דאפילו נקוב מתחילתו נמי טמא.

וראיה ליסוד זה דכ' החזו"א דאם מתחילתו היה נקוב פחות ממוציא רימון אפילו ניקב כמוציא רימון נשאר טמא, אפשר להביא מדברי התוספתא, הובא בר"ש כאן דאיתא שם "הסל והפחלים של גמלים ואפיפירות שעשאן מתחילה מקבלים רימונים טמאים", ויעוייין בראב"ד בהשגה [פ"ו ה"ג] שהביא דברי התוספתא להוכיח מכאן דלא כהרמב"ם דנקט דאפילו עשאן מתחילה במוציא רימון טמא, ואילו התוספתא מיירי באופן שהוא מקבל רימונים ולא ניקב במוציא רימון רק בכה"ג מקבל טומאה.

מיהו לכאו' קשה גם לדברי הראב"ד דאי נימא דהתוספתא מיירי שהוא מקבל רימונים, מה החידוש בתוספתא, והרי כל כלי בעלי בתים שיעורן ברימונים, וכיון דמקבל רימונים ודאי טמא.

אכן נראה לבאר בזה בס"ד דהחידוש בתוספתא הוא דכל שמתחילה עשאו מקבל רימונים אפילו חזר ונפחת יותר מרימונים נשאר בטומאתו, ויש לדקדק לשון התוספתא שכ' אפילו עשאן "מתחילה" במוציא רימון טמא, ויש לעי' מהו לשון זו 'מתחילה' אכן להאמור מבואר היטב דהתוספתא אתי לאשמועי' דאפילו שאח"כ ניקב יותר מרימונים, אבל מכיון דמתחילה היה מקבל רימונים לכן לא פקע ממנו שם כלי, וא"ש דזהו שהשיג הראב"ד על הרמב"ם שכ' בהלכה ג' דאפילו עשאו מתחילה נקובים במוציא רימון נמי טמא, דבתוספתא מבואר דצריך שמתחילה יהיה מחזיק רימונים.

וזה ראיה למה שנתבאר לעיל דגם להראב"ד באופן שמתחילה היה מקבל רימונים, אפילו נפחת אח"כ יותר מרימון כח שחזי לתשמישו מקבל טומאה

1. ויתכן דרש"י פליג בזה ונקט דאי משום מה שמשתמש ארעי לא מועיל להחשיבו לכלי, אלא צריך יחוד לתשמיש קבוע, והנה עיקר דברי הראב"ד דהוא מדין תשמיש ארעי עי' לעיל פט"ז משנה ה' מש"כ שם בזה. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה הראב"ד בהשגה [פי"ד ה"ט] כ' גבי כלי עץ דכיון 'שהוא ראוי לתקנו' ואין אדם פורש ממנו עד שינקב כמוציא רימון, ולכן שיעורו ברימונים, מבואר סייעתא לזה, דבכלי עץ אפילו שהוא מתקנו, אבל הוא משתמש בו עד שיתקן ולכן שיעורו ברימונים, אבל במתכות מחמת חשיבותו דאינו משתמש בו כלל, לכן נטהר לפי תשמישו. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכן משמע מסתימת הרמב"ם, דלגבי שיעור נקב בכלי חרס כ' הרמב"ם [פי"ט מכלים ה"א] דהעשוי לאוכלי שיעורן בזיתים והעשוי למשקין שיעורו בכונס משקה, ואילו בריש פ"ו לגבי שיעור הנקב בכלי עץ, כ' הרמב"ם דשיעורן ברימונים, ולא חילק בין עשוי לאוכלים לעשוי למשקין ומשמע דכלי עץ לעולם שיעורו ברימונים. ועי' חזו"א [סי"ח סק"ג] שהביא דברי הראב"ד [פי"ד ה"ט] דכ' דכלי עץ לעולם שיעורם ברימונים, ומשמע אפילו בעשוי למשקין. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובחזו"א סי"ח אות ג' הביא דברי המשנ"א, וכ' דלא משמע כן, ועי' עוד משנ"א להלן מ"ב ד"ה החמת, דנקט בביאור הפלוגתא בתוספתא בענין 'חמת של עור' שאם הוא עומד למשקין, דלחד מ"ד שיעורו במוציא רימון אף דעומד למשקין עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. עיי"ש בחזו"א [סי"ח סק"ב] דכ' דאם ניקב בכלי עץ כמוציא משקה, ודעתו לקבעו בארץ למקוה ולהשאירו עשוי למשקין הדין הוא דטהור במוציא משקה וכן הוכיח מהא דמבואר גבי נטילת ידים בסימן קנ"ט ובט"ז שם דשיעורו במשקין, וכ' משום דאחר שניקב אין הדרך לייחדו לתשמיש אחר, ובזה הדין הוא דנטהר בכונס משקה, וזהו הטעם בנטילת ידים דטהור בכונס משקה דאין דרך לייחדו לאוכלים, [וציין החזו"א שם סק"ב, ליו"ד סי' ר"א ס"ז לא משמע כן עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-5)
6. אלא שיש לעי' לדעת רש"י דכיון דהוא מסברא והרי לכאו' באמת איכא הלכה למשה מסיני ומדוע הוצרך לסברות בזה ועי' להלן.. שנתבאר דרש"י למד דההלכה למ"מ קאי על מוציא רימון שנטהר ואפילו אם מייחדו לשימוש יותר מרימון, אבל פחות מרימונים הוא טמא מסברא וכמש"נ ועי' להלן ביתר ביאור. [↑](#footnote-ref-6)
7. אמנם בגמ' ברכות דף מא. איתא ד"שיעורין דרבנן" וקרא אסמכתא בעלמא, ומבואר דשיעורים לא הוי מהלכתא למשה מסיני, ועי' בפנ"י ברכות שם דעמד בזה, וכתב דיש בזה מחלוקת הסוגיות, דלהסוגיא בברכות הוא דין דרבנן, ולהסגיא בעירובין ד: וסוכה ו: הוא הלכה למשה מסיני.

   ומעתה יתכן דב' הביאורים הנ"ל יהיו תלוי במחלוקת הסוגיות הנ"ל, דלהסוגיא בברכות דשיעורים דרבנן, הוא תלוי בסברא, ולכן כל שלא חזי לתשמישו נטהר, ולפי"ז צ"ל כסברת החזו"א דבכלי העשוי למשקין הדרך לייחדו לאוכלים ולכן לא נטהר דעדין חזי לתשמישו, אבל הסוגיא בעירובין ובסוכה דס"ל דהוא הלכה למשה מסיני אינו תלוי בסברות ולעולם שיעורו ברימונים.

   מיהו שיטת רש"י מבואר בכל דוכתא דהוא מסברא, וצ"ל כמש"נ לעיל דלרש"י ההלכה למשה מסיני היא על רימון דנטהר, ולכן על פחות מרימון ביאר רש"י מסברא, אולם גם על יותר מרימון דנטהר יתכן לומר כמ"ש הפנ"י דבזה יש מחלוקת הסוגיות אם הוא מסברא או מהלכה, וביאור הסברא בזה דיותר מרימון נטהר [אי נימא דהוא לא משום ההלכה עי' מש"כ בסימן.. ג' בהערה]. [↑](#footnote-ref-7)
8. והנה לעיל נתבאר תרי דרכים בהטעם דכלים שיעורם ברימונים, ופחות מרימונים לא נטהרו, א. משום דעדיין חזי לשימוש, ב. משום הלכה למשה מסיני, והשתא בשלמא אי נימא דהטעם משום דחזי לתשמיש, א"ש היטב דבאומן שאין הדרך לייחדו, אפילו בנקב משהו כבר לא חזי לתשמיש ולכן נטהר, אבל אי נימא דהוא הלכה למשה מסיני דאינו נטהר אלא רק ברימונים, לכאו' קשה מדוע בכלי אומנים לא אמרי' כן, ועי' משנת טהרות שביאר דהלכה למשה מסיני נאמר רק על כלים העומדים לתשמיש ולא על כלים העומדים לימכר וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
9. עוד יש לבאר עפמש"נ לעיל מספר משנת טהרות בכלי העשוי למשקים, דאפילו אינו ראוי לתשמישו מ"מ שיעורו ברימונים, ומשום שכך ניתנה ההלכה למשה מסיני דכל כלי בעלי בתים לעולם שיעורם ברימונים.

   ומעתה י"ל דכל הלכה זו נאמרה דוקא בסתם כלים שהם "כלי בעלי בתים", וכדאיתא בגמ' בברכות מא: דהלכתא נינהו ושם הלשון הוא "כלי בעלי בתים שיעורם ברימונים", אבל כלים המיוחדים למלאכה י"ל דאין להם שם "כלי בעלי בתים" לא נאמר בהם ההלכה למשה מסיני, ולכן שיעורם לפי מה שהם, [ועיקר דבר זה דכלי בעלי בתים הם סתם כלים ולא כלים העשויים למלאכה נתבאר לעיל], ועי' מש"כ לקמן סימן.... א' [↑](#footnote-ref-9)
10. והנה פירוש השני של הר"ש אינו כפירוש הרמב"ם, דלהרמב"ם ת"ק אמר לסיפא דמתני', ולא ר"א, ואילו להר"ש ר"א הוא דאמר לסיפא דמתני', אלא שכתב הר"ש ב' פירושים האם ת"ק דמתני' היינו ר' יהושע ונחלק לגמרי על ר"א, או דיש כאן ג' שיטות, דת"ק מודה לר"א בגננים ובלנים, ורק בכלי בעלי בתים נחלק, ואילו ר' יהושע נחלק בהכל וסבר דלעולם שיעורו ברימונים. [↑](#footnote-ref-10)
11. וכן הביאו להוכיח מהראב"ד [פרק י"ד ה"ט], דכ' דכל הכלים שיעורם ברימונים "ולזה השיעור כולם שוים" ועיי"ש שכ' דלענין השיעורים הקטנים בזה אין כל הכלים שוים דחרס שיעורו בזיתים עיי"ש, וממה דכ' דלענין שיעורם ברימונים כל הכלים שוים משמע אפילו הוא כלי המיועד לקבל דברים גדולים מ"מ הוא הוא דין דכל הכלים נטהרים במוציא רימון.

    מיהו יש לדחות דמהראב"ד שם אין ראיה להנ"ל, דמה דכתב שם הראב"ד דכל הכלים המנוקבים יותר מרימונים, "לזה השיעור כולם שוים", כוונתו דגם כלי מתכות וגם כלי עץ וגם כלי חרס, כל שאינו ראוי למלאכתו והוא יותר מרימון נטהר, אבל פחות מרימונים ואינו ראוי למלאכתו, בזה מצינו חילוקים דכלי חרס יש לו שיעור מוציא זית, ואילו כלי עץ במוציא רימון, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-11)
12. והנה לעיל נתבאר מדברי המשנ"ט דהוא משום הלכה למשה מסיני דכל הכלי עץ שיעורם ברימונים, מיהו בכלי עור לא מצינו הלכה למשה מסיני ולפי"ז לא שייך האי טעמא הכא. [↑](#footnote-ref-12)
13. ובמשנ"א פלוגתא דתנאי דתרוויהו ס"ל דסתם נוד מיוחד למשקין, וכלי משקין שיעורם ברימונים, ולכן לחד מ"ד שיעורו ברימונים כיון שעומד לשתיה, אלא דסברת מ"ד דתלוי בפקעיות של שתי הוא דכיון דבעודו בביתו הוא נותן בה פקעיות של שתי נמצא דרוב הזמן הוא משמש לשתי ולכן אזלי בתר הכי עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)
14. והנה לעיל נתבאר ב' דרכים בהטעם דכלי עץ שיעורו ברימונים, א. שיטת רש"י משום דכך הוא הדרך שמייחדים הכלי לרימונים, ב. משום דהוא הלכה למשה מסיני דלא בטל ממנו שם כלי עד רימונים.

    והנה אי נימא כרש"י דהוא סברא דלא בטל ממנו שם כלי עד רימונים, משום דכך הוא הדרך לייחדו עד רימונים, א"כ שפיר מה דאמרי' כן לגבי פקעיות של שתי דשיעורה בפקעיות של שתי כיון שבכלי עור הדרך להשתמש בפקעיות של שתי.

    אולם אי נימא דהוא משום הלכה למשה מסיני צ"ב היכן נאמר שיעור זה של פקעיות של שתי בהלכה למשה מסיני, וצ"ל דההלכה למשה מסיני היא על כלי עץ, ואילו בכלי עור לא נאמרה ההלכה למשה מסיני ולכן מסברא הוא תלוי לפי מה שדרכו בכך וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. ויש לעי' מה החידוש אם אינו ראיו לקבל ערב ודאי יטהר, מיהו אפשר דהחידוש בזה, הוא דלא מהני יחוד לקבלת דברים יותר גדולים מערב אלא אם מייחד בטלה דעתו. [↑](#footnote-ref-15)
16. וכן מבואר לעיל במתני' מ"א מבואר דקופות של גננים שיעורן באגודות של ירק, וברמב"ם ביאר דהוא אפילו לדעת ת"ק, וביאר המשנ"א משום דהוא עשוי לקבל דברים גדולים יותר מרימונים, ולכן הוא מקבל טומאה אפילו בנקב יותר מרימון. וכן מבואר ברמב"ם ביד החזקה [פ"ו מכלים ה"ג] דכלים שנעשו מתחילתן ליותר מרימונים מקבלים טומאה. [↑](#footnote-ref-16)
17. והנה לעיל במשנה א' נתבאר דהראב"ד יפרש כהר"ש שם דמתני' קאי לר"א דס"ל דשיעורו בכל שהן ואינו תלוי ברימונים, וזה קצת דוחק לפרש כאן במתני' כאן, דהא משמע דאתיא כדברי הכל וגם לרבנן וצ"ע בטעם הדבר.

    עוד נתבאר לעיל מ"א דאפשר דבאמת נאמר הלכה למשה מסיני שכל שהוא יותר מרימונים נטהר, אלא דההלכה נאמרה דוקא על סתם כלים של בעלי בתים, אבל כלים הללו לא נאמר בהם ההלכה ולכן דינם לפי מה שהם. [↑](#footnote-ref-17)
18. ויש לעי' לפי"ד מה החידוש בזה. דהא פשיטא דאם מתפרק לא הוי כלי, וצ"ל דהחידוש הוא זה גופא דחיזוק של קנים לא חשיב מספיק חיזוק לאשווי כלי ואף שהוא יכול להחזיק קצת זמן, אבל חיזוק של גפים שפיר הוי חיזוק להחשב כלי, ועי' להלן אות ד' מה שנתבאר עוד בביאור החידוש במתני'. [↑](#footnote-ref-18)
19. ומדברי הרמב"ם בפיהמ"ש יש משמעות דאפיפיירות אין בהם בית קיבול שפירש מהו הכלי של אפיפירות, וז"ל "הסככות שאורגין מן הקנים כעין רשתות כדי שיתפשטו עליהן ענפי הכרמים כמו שבארנו בכלאים" ועיי"ש בכלאים דביאר דסככות אלו הוא כלי פשוט, ולא בית קיבול, ועי' רמב"ם בחיבורו פ"ו ה"ג דכ' דאפיפירות הוא כלי שנקוב כמוציא רימון, והיינו שעשויין מתחילה במוציא רימון. [↑](#footnote-ref-19)
20. במשנ"ט ביאר באופן נוסף המשנה כאן, והוא דהטעם דלא מהני קנים משום דאף דאחרי שנתן הקנים לא יתפרק הכלי, אבל הקנים אינם חלק מגופו של כלי, אלא הוא דבר חיצוני מעל הכלי, ולכן הכלי עצמו נשאר בטהרתו. ולפי"ז צ"ל דגפיים בסיפא דמתני' דמבואר דהכלי טמא הוא נעשה לחלק מגופו של כלי. [↑](#footnote-ref-20)
21. ונראה דאף אי נימא כרש"י דהטעם דתלוי במוציא רימון הוא משום שאם ניקב הוא מייחדו לרימונים, י"ל דה"ה אם יש נקב של רימון אחד הוא מייחדו לקבל בו הרבה רימונים דחוקים, ולכן עדין מקבל טומאה, משא"כ במוציא זית אין האדם מייחדו וכמו שכבר נתבאר לעיל ריש מ"א דבכלי חרס דרך האדם לזרוק ולא לייחד הכלי, ולכן כל שכבר נתבטל שימוש הכלי אינו שומר הכלי להשתמש בו בזיתים דחוקים ולכן נטהר. [↑](#footnote-ref-21)
22. והביאור בדרשא זו דדומיא דבגד העשוי מצמר כבשים אינו גדל בים, וכן בגד העשוי מפשתן נמי אינו גדל בים, נמצא דסתם בגד אינו גדל בים, ולכן אף עור ועצמות הגדלים בים טהורים. [↑](#footnote-ref-22)
23. במל"מ פ"א מכלים ה"ד כ' וז"ל "ודע שמדברי הר"ש שם נראה דמקרא דעזים נתמעט עצמות הדג והעוף, ומהיקשא דבגד נתמעט עור הדג והעוף" עכ"ל. ומבואר דעצמות נתמעטו מקרא, ולא מהיקש, ואילו עורות נמעטו מהיקש לעור, ובאמת מקור דבריו הוא בגמ' בחולין כה: דמבואר שם דילפי' לרבות כלי עצם מ"וכל מעשה עיזים", ואמרי' בגמ' שאר בהמה וחיה מנין ת"ל "וכל מעשה", א"כ מה ת"ל "עזים", למעט העופות. מבואר בגמ' דעצמות של עוף נתמעטו מקרא דעיזים, וממילא דה"ה עצמות הדג דאינו עיזים נמי נתמעט, ואילו עורות של עוף ודגים נתמעטו מהיקש לבגד. ולכאו' זה נמי כוונת רש"י בשבת, והרמב"ם.

    מיהו בעצמות הדג לכאו' היה אפש"ל דנתמעט נמי מהיקש לבגד, דהנה בפרשת מטות כתיב "וכל בגד וכל כלי עור וכל מעשה עיזים וכל כלי עץ תתחטאו", וכשם דמקשינן בתו"כ עור לבגד דבעינן מן הגדל בארץ כן נימא דהוקשו עצמות דנלמדו ממעשה עיזים לבגד, דבעינן מן הגדל בארץ, וכן מבואר לעיל ריש פרק ב' דמעשה עיזים [דהם כלי עצם] הוקשו לעור לענין דפשוטיהם טהורים, מיהו הראשונים כ' האמת דכשם דמבואר בגמ' דעיזים בא למעט עצמות של עופות, וממילא דה"ה דנתמעטו עצמות של דגים, [מיהו יתכן דאיכא נפק"מ לענין חיבר חוט ומשיחה ועי' להלן בעזהי"ת. [↑](#footnote-ref-23)
24. וראיתי להוכיח מהרמב"ם דכ' [בפ"א מכלים ה"ג] וז"ל אף האורג בגד מן הצמר הגדל בים אינו מקבל טומאה וכו', מבואר בדבריו דלא רק בריות שבים טהורים אלא גם הגדל בארץ שמתחת המים נמי טהור, וא"כ מבואר דאף כל עצים הגדלים בים טהורים. מיהו בדברי הרמב"ם אי"ז מוכרח דהנה ברמב"ם כלאים פרק י' ה"א מבואר דיש בכרכי הים כמו צמר שגדל על האבנים בים המלח והוא רך ביותר וכלך שמו ואסור עם הפשתן מפני מראית העין שהוא דומה לצמר רחלים עכ"ד, וא"כ אפשר דלזה נתכוון הרמב"ם צמר הגדל בים אבל אין כוונתו לצמר הגדל בארץ שתחת המים דזה יתכן דהוא נחשב לגדל בארץ, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-24)
25. והנה מצינו דנחלקו ר"ע וחכמים במתני' בדין "כלב ים" דלר"ע טמא משום שהוא בורח ליבשה, ולחכמים טהור, [אף דבמתני' לא נזכר דעת חכמים, אבל עי' בר"ש שהוכיח זה ממתני' לקמן יד. ועי' תוי"ט לעיל פ"י], וביאור פלוגתתם, דר"ע ס"ל דכיון דהוא בורח ליבשה הרי הוא כלב של יבשה, וחכמים ס"ל דסוף סוף הוא גם כלב של ים, ויש לעי' מה ס"ל לר"ע והרי לכאו 'הוא גם כלב של ים, ובתפא"י [אות קד] בי' דכיון דבורח ליבשה נמצא דעיקרו של יבשה, מיהו זה קשה שהרי באמת עיקרו הוא כלב של ים, ואף שהוא בורח ליבשה, ואפשר דהביאור בזה, דר"ע למד דצריך שיהיה הכלב מיוחד לים, וכיון דהוא בורח ליבשה הרי הוא נעשה בזה גם כלב של יבשה, ואילו לחכמים סגי במה שהוא גם של ים בכדי לטהרו, ומעתה יתכן דעץ שגדל גם בים וגם ביבשה, יהיה תלוי בזה, דלר"ע יהיה טמא כיון דהוא גם של יבשה ואילו לרבנן יהיה טהור, מיהו יש לדחות דחלוק מכלב, ומשום דכלב הוא עצמו נמצא גם ביבשה וגם בים, ואילו העץ אינו מטלטל אלא הוא רק בים, ומאידך יש סברא לאידך גיסא דכלב ים במהותו הוא שייך לים שהרי יש לו סנפירין ואף שהוא גם ביבשה מ"מ שם כלב ים עליו, ולכן לחכמים הוא טהור, משא"כ עץ במהותו הוא שייך ליבשה וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-25)
26. ועי' לעיל בהערה מש"כ לבאר [↑](#footnote-ref-26)
27. ושמעתי להוסיף ביאור בזה דיסוד הטעם דכל שבים טהור הוא משום ד'ים' הוא חפצא של מקור טהרה, ומעתה הנידון בכלב הים, הוא משום שהם גדלים גם בים וגם ביבשה, ויסוד הנידון הוא בדבר המחובר גם למקור טמא וגם למקור טהור, מה גובר דלר"ע המקום טומאה מתגבר ולכן טמא, ואילו לחכמים המקום טהרה המתגבר ולכן דינו טהור, [ויש לעי' בזה], ועוד דהנה שיטת הר"ש כת"י דנחלקו ר"ע ורבנן גם בעופות, לכאו' א"א לומר כן, דהרי אויר אינו מקום טהרה כמו ים, . [↑](#footnote-ref-27)
28. **במתני'** לעיל פרק י"ג מ"ו איתא גבי טבעת של אלמוג וחותמה של מתכת טהורה כיון דהעיקר הוא טבעת והיא של עץ דהוי פשוטי כלי עץ וטהור, ולכאו' קשה דהרי בתכשיטים לא צריך בית קיבול [לפי דעת החזו"א עיי"ש שהובא דבריו]. וביאר במשנת טהרות, דאלמוג היינו עץ הגדל בים, וחשיב כל שבים טהור, ולכאו' קשה דהרי מבואר במתני' דכל שגדל בים מחובר לגדל ביבשה הדין הוא דטמא ואפילו חוט אפילו משיחה וא"כ הכא נמי היה צריך להיות דכיון דמחובר למתכת יהיה טמא דהרי מתכת הוא מין המקבל טומאה ודמי למחובר לגדל בארץ.

    ויתכן לבאר בזה דכל מה דאמרי' דמחובר למה שבארץ מקבל טומאה היינו דוקא באופן שהוא חשוב כמותו אלא שהוא פחות בשיעורו אבל מצד חשיבותו הוא שוה וכגון שיש חוט אחד של גדל בים ושאר הבגד גדל ביבשה, אבל כל שמצד עיקר תשמישו הוא טפל באמת העיקר הוא מה שבים ויהיה טהור, וכיון דהתם הנידון הוא בעיקר וטפל, היינו כל שהעיקר האו האלמוג טהור ואפילו שיש בו מתכת כיון דהיא טפילה, [וזהו חידוש, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-28)
29. ובדעת הרמב"ם יש להעיר דהרי המים עצמם טהורים שהרי הם מחוברים לקרקע, ומה שמחובר לארץ אינו מקבל טומאה, אלא ע"כ דמיירי במים לאחר שמוציאם מהקרקע, וכן ביום השלישי גבי הצומח הרי בהכרח מיירי לאחר שתלשן, שהרי קודם שתלשן בעודם מחוברים אינם מקבלים טומאה, ומעתה קשה בהא דמבואר במתני' דביום חמישי דטהור, וקשה דהרי דגים לאחר שהווציאם מן המים ומתו הרי מקבלים טומאה בתורת אוכל**,** וע"כ דמתני' מיירי על המצב שהוא בהוויתו ומעתה קשה דהרי גם מים וצומח בשעת הוויתו אינו מקב"ט, אכן יש לבאר בזה, דדגים שמתו פקע מינייהו שם דגים וחל עליהם שם אוכלים והוי מהות אחרת לגמרי, משא"כ מים שהוציאם וכן הצומח שתלשן לא הוי שם אחר. [↑](#footnote-ref-29)
30. אולם גם הרמב"ם ס"ל דכלים העשויין מן העוף טהורים, וז"ל [פ"א מכלים ה"ד] "יראה לי שהכלים העשויים מעור העוף אין מקבלין טומאה כמו עצמותיו" עכ"ל. מבואר ברמב"ם דחידש זאת מסברא, וצ"ב דהרי הוא מפורש במתני' דכל שביום החמישי טהור, וא"כ צ"ב מה שכ' הרמב"ם דין זה מסברא, אמנם י"ל דהרמב"ם לשיטתו דביאר דמתני' כאן מיירי על הדברים בעצמם שנבראו ולא על כלים הנעשים ממה שנברא, מיהו יעוי' במל"מ דכ' דמקור דברי הרמב"ם הוא ממתני' כאן, וא"כ הרי מבואר כן להדיא במתני', וצ"ב מה דכ' הרמב"ם "יראה לי". [↑](#footnote-ref-30)
31. ויש לעי' דמשמע דהחידוש הוא דמקבל טומאה מכל מקום היינו משום דמיירי בכלי מחומר גרוע, וצ"ע דא"כ מה המשנה מדגישה את מה שעשה מהם כלי קיבול, דהא פשיטא דבעינן כלי קיבול שהרי כל הכלים צריכים בית קיבול, חוץ מכלי מתכות, ועוד דהרי מיירי בכלי עור דתנן במתני' ריש פרק ט"ו דפשוטיהם טהורים, וכן בענין נייר ורימון לכאו' הוי כלי עץ, ותנן במתני' דכלי עץ צריך שיהיה לו בית קיבול.

    ובאמת דבמשל"מ כבר עמד על דברי התורת כהנים דמבואר שם לגבי עור המצה דיש דרשא דאינו מקבל טומאה משום דלא עשה בהם מלאכה היינו עיבוד ואמרי' דאם עשה מהם כיס מקבל טומאה מדין מלאכה, והקשה דמשמע אם היה עשה מלאכה היה מקבל טומאה אפילו בלא בית קיבול ולכאו' קשה דהרי כלי עור פשוטיהם טהורים, ועיי"ש שכ' לבאר בג' אופנים, א. דמיירי במדרסות דאינם צריכים בית קיבול, ב. במשמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה דהם מקבלים טומאה, ג. כ' דאפילו כלי קיבול שנעשה מצד עצמו בהני כלים אינו מקבל טומאה אא"כ התקינו לכך ולכאו' הוא חסרון דלא הוי צורת כלי כל כמה דלא עשאו לשם כך או שאינו מיוחד לשימוש [עי' רמב"ם וראב"ד ריש פ"ה מכלים].

    ומעתה א"ש היטב דבהני סוגי כלים דהכא, כיון דהחומר שלהם הוא גרוע, אינם ראוים לקבל טומאה כלל אפילו בגוונא דלא בעינן בית קיבול, אלא דכיון שעשה מהם בית קיבול הוא גופא מחשיב אותם להיות כלים נמצא דע"י שעשה הבית קיבול נעשה החפצא של הכלי לדבר המקבל טומאה.

    והנה בעור המצה לכאו' יש לדון דממ"נ אם שם כלי עור עליהם גם באופן שאין העור מעובד מדוע לא יקבל טומאה בתורת מדרס וכדו', ואי נימא דאין להם שם כלי עור כיון דהתורה מיירי על עור מעובד אבל עור המצה לא הוי כלי עור כלל, א"כ יקשה מאי אהני מה דעשה מעור המצה בית קיבול, והרי לא הוי חומר של כלי עור כלל, [וכן יש להקשות בנייר וברימונים, דאם הוי כלי עץ, מדוע לא יקבל טומאה בתורת מדרס, ואי נימא דלא הוי כלי עץ, כיון דצריך עץ ממש מה יועיל מה דעשה ממנו כלי קיבול ואיך יחשב מחמחת כן כלי עץ[.

    ואשר יתכן לבאר בזה דמצד החומר של הכלי אין חסרון אלא גם עור אינו מעובד שם כלי עור עליו, וכן בעץ היוצא מן העץ יש עליו שם כלי עץ, אלא הביאור דכיון דהרגילות לזרקם, לכן בטל מהם שם כלי, ואף מחשבה לא יועיל, כיון דכל המחוסר מלאכה אין מחשבה מועילה בהם, וכמבואר להלן פרק כ"ו מ"ז, אלא דכל שעשה ממנו כלי הרי הוא מחשיבו ע"י מעשה ובכה"ג נעשה שם כלי. [↑](#footnote-ref-31)
32. ויתכן ליישב קושיית הרמב"ן דהא דאמרי' במתני' "כלי קיבול מכל מקום" וכן השיעור של כדי סיכת קטן הוא שיעור אחד, [ועי' מהרש"א חולין שם], מיהו לא משמע כן דהרי כלי קיבול משהו משמע אפילו פחות, אכן יתכן לבאר באופ"א, ע"פ מה דביאר הגר"ח דבכלים נאמר תרתי א' שיהיה שם כלי ב. שיהיה כלי מעשה, ומעתה י"ל דהא דמבואר במתני' דכלי קיבול שיעורו בכל שהוא הכוונה בזה דאפילו הקטן ביותר שם כלי עליו, מיהו צריך שיהיה כלי מעשה, והיינו שיהיה ראוי לשימוש, ולעיל במתני' איתא דבסתמא הקבלה הקטנה ביותר החשובה להיות כלי מעשה הוא בכדי סיכת קטן, היינו כדי סיכת אבר קטן לתינוק בן יומו, אבל אה"נ אם יעשה יחוד לכלי לשימוש של פחות מזה נמי יהיה טמא, וזהו דינא דמתני' דהעושה כלי קיבול מכל מקום טמא דבהלכות שם בית קיבול דהוא תנאי בשם כלי אין שיעור כלל, מיהו אם כנים הדברים נמצא דהוא הלכה מסויימת לענין טומאה בלבד, אבל לשאר דיני התורה הרי לא מצינו דנאמר דין כלי מעשה, וכדמבואר בגמ' שבת ס. דהני מילי לענין טומאה דבעינן "כלי מעשה", וא"כ לשאר דיני התורה יהיה כלי גם פחות מסיכת קטן, וכגון לענין מקוואות, או לענין מי פרה, או לענין מוקצה בשבת. ויש להביא סייעתא לזה מתוס' שבת דף טז: [ד"ה אחד כלים גדולים] דכ' דלענין מקוואות בציר משיעור סיכת קטן טהורים. ואפ"ב מבואר בגמ' דפוסלים את המקוה הרי להדיא בתוס' דפחות משיעור סיכת קטן לענין טומאה טהורים ולענין מקוה פוסל דשם כלי עליו וא"ש היטב. [↑](#footnote-ref-32)
33. אך יש לעי' דהרי הרמב"ם כ' בפיהמ"ש דהכא מיירי בזמן שאין הסדן בתוכו וא"כ נמצא דעכשיו אינו ממולא כלל, וי"ל דכיון דכבר מלאהו אף שעכשיו אינו בתוכו לית ליה שם בית קיבול. דחשיב בית קיבול העשוי למלאות.

    ועי' עוד מלא הרועים שם שהקשה מדוע לא יהיה טמא מדין יד לברזל, ועי' קה"י סוכה מש"כ בזה לבאר דאינו מחובר אלא רק תחות בברזל. עיי"ש. [↑](#footnote-ref-33)
34. ועי' בר"ש שהביא מפץ של שיפה ושל גמי, ומבואר דנקט דלא הוי כלי עץ, ודנו בזה אם גמי חשיב כלי עץ או לאו, דדעת הרמב"ם דהוי יוצא מן העץ, וכן שיטת הרמב"ם לגבי מדרס דצריך שיהיה ממין המקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-34)
35. ויסוד הדברים דבכלי מלאכה, כל שהוא משנה אותם לגודל אחר הרי הוא מלאכה אחרת, דכל מלאכה יש להם את הגודל הרצוי והעשוי למלאכתה, אכן נראה דבאופן שיהיה הכלי משמש למלאכה המסויימת, ויש באותו מלאכה המסויימת כמה גדלי כלים, ויהיה רגילות בניקב באותו המלאכה לייחד הכלי לאותו מלאכה בכלי ביותר גדול, באמת לא נטהר מטומאתו. אלא דאורחא דמילתא דבכלי מלאכה אין כמה מיני גדלים של כלים, ולכן נקטה המשנה דשיעורו לפי מה שהוא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
36. הנה נתבאר דכלי בעלי בתים במתני' קאי על סתם כלים ואתי לאפוקי כלים העומדים למלאכתן מיוחדת ששיעורן לפי המלאכה שלהם, אולם ברש"י עירובין דף ד: סוכה ו. ברכות מא: מבואר ד"כלי בעלי בתים" אתי לאפוקי כלים העומדים לימכר, דאם נקבו במשהו כבר נטהרו, ולכאו' י"ל דאי"ז סתירה להנ"ל דגם רש"י מסכים דכלי בעלי בתים הם סתם כלים, וקופות הם כלי מלאכה ושיעורם לפי מלאכתם וכמו שנתבאר, אלא דהוסיף רש"י דגם סתם כלים כל שהם עומדים לימכר הנקב במשהו. [↑](#footnote-ref-36)
37. אכן נראה דאין כאן מחלוקת לדינא, אלא הוא ג' אופנים לבאר המשנה מדוע אין שיעורם ברימונים, והיינו דגם המשנ"א אינו חולק על החזו"א, ומודה דבאופן שהכלי משמש לדברים קטנים, ואין הדרך לייחדו לרימונים, שיעורו לפי תשמישו הקטן שלו, [והראיה דהמשנ"א כ' לגבי כלי עץ העשוי למשקין, דשיעורו במשקין ולא ברימונים, ומבואר דס"ל דכל שאין הדרך לייחדו לרימונים, אפילו שהוא יותר קטן מרימונים נטהר], אלא דפירש לפי האמת דמיירי בכלי העשוי לדברים יותר גדולים מרימונים, וגם החזו"א מודה דאם יהיה עשוי ליותר גדול יהיה טמא עד שיבטל מתשמישו, וכן נראה דלפמש"כ דהשינוי ממלאכה למלאכה אחרת הוא מהות אחרת, אם האמת כן גם החזו"א מודה לזה, אלא החזו"א דגם באופן שהוא משמש לאותו מלאכה נמי אין הדרך לשנותו וכמ"ש, [אולם לפי מש"כ המשנ"ט דהלכה למשה מסיני דאפילו בטל מתשמישו הוא טמא הוא דלא כהנ"ל]. [↑](#footnote-ref-37)
38. ועיי"ש בר"ש שכ' דר' יהושע דאמר שיעורן ברימונים, הוא דעת ת"ק, ואתא מתני' לאשמועי' דמאן תנא קמא ר' יהושע היא עיי"ש, ועוד כתב הר"ש, אי נמי איכא בינייהו דלעת ת"ק דוקא בעלי בתים שיעורן ברימונים, אבל קופות של גננים ושל בלנים מודה ת"ק לר"א דשיעורן במה שהם, ואילו לר' יהושע הכל שיעורו ברימונים עכת"ד,

    והנה פירוש השני של הר"ש אינו כפירוש הרמב"ם, דלהרמב"ם ת"ק אמר לסיפא דמתני', ולא ר"א, ואילו להר"ש ר' אליעזר הוא דאמר לסיפא דמתני', אלא שכתב הר"ש ב' פירושים האם ת"ק דמתני' היינו ר' יהושע ונחלק לגמרי על ר"א, או דיש כאן ג' שיטות, דת"ק מודה לר"א בגננים ובלנים, ורק בכלי בעלי בתים נחלק, ואילו ר' יהושע נחלק בהכל וסבר דלעולם שיעורו ברימונים. [↑](#footnote-ref-38)
39. ויתכן עוד לבאר בזה דהנה רש"י כ' בכל דוכתא סברא דעד רימונים לא נטהר משום דהדרך הוא דניקב כמוציא זית מייחדו לאגוזים ואם ניקב באגוזים מייחדו לרימונים וניקב רימונים טהור דשוב אינו מייחדו, ומעתה י"ל דבסברא זו הכל מודים וגם ר"א מודה דטמא מהאי טעמא עדנקב של רימונים כיון דהוא רגיל לייחדו לרימוני, אלא דביותר מרימונים נחלקו דלר"א אכתי כל שהוא ראוי לתשמישו שם כלי עליו, ואילו לרבנן י"ל דהוא הלכה למשה מסיני דיותר מרימון נטהר, אבל לר"א לעולם אם הוא ראוי לתשמישו מקבל טומאה, ולפי"ז באמת צ"ב על מה נאמר ההלכה למשה מסיני לדעת ר"א, דבשלמא לרבנן ההלכה היא דיותר מרימונים נטהר, אבל לר"א צ"ע על מה נאמרה ההלכה, אולם יעוי' בפנ"י ברכות מא: דכ' דהוא תלוי במחלוקת הסוגיות האם נאמרה הלכה למשה מסיני או לאו, וא"כ אולי א"ש דתלוי כאן בפלוגתא דתנאי אם נתקבלה ההלכה או לאו. [↑](#footnote-ref-39)
40. מיהו קשה דהרי הרמב"ם פסק דכלי שעשאו מתחילה נקוב כמוציא רימון טמא, הרי מבואר דאין הלכה למשה מסיני על יותר מרימונים, אא"כ נימא דרבנן פליגי בזה על ר"א והיינו דלרבנן ההלכה נאמרה על פחות מרימונים שטמא ולר"א ההלכה נאמרה על יותר שטהור אך זה צ"ב דיוצא חידוש דיש מחלוקת נוספת בין ר"א לרבנן ביותר מרימונים בכלי בעלי בתים. וצ"ע [↑](#footnote-ref-40)
41. ועי' לעיל שכ' לבאר דהראב"ד דס"ל דלעולם כלים שיעורם ברימונים ואפילו הוא משמש לחפצים גדולים מרימונים נמי יטהר בשיעור ברימונים, ולכאו' קשה ממתני' כאן דמבואר דאפילו נקב יותר גדול מרימונים הכלי טמא, ונתבאר לבאר דכל המשניות להלן אזלי' כר"א, אבל הראב"ד פסק כת"ק, ויש לעי' בזה [↑](#footnote-ref-41)
42. וכן הביאו להוכיח מהראב"ד [פרק י"ד ה"ט], דכ' דכל הכלים שיעורם ברימונים "ולזה השיעור כולם שוים" ועיי"ש שכ' דלענין השיעורים הקטנים בזה אין כל הכלים שוים דחרס שיעורו בזיתים עיי"ש, וממה דכ' דלענין שיעורם ברימונים כל הכלים שוים משמע אפילו הוא כלי המיועד לקבל דברים גדולים מ"מ הוא הוא דין דכל הכלים נטהרים במוציא רימון.

    מיהו יש לדחות דמהראב"ד שם אין ראיה להנ"ל, דמה דכתב שם הראב"ד דכל הכלים המנוקבים יותר מרימונים, "לזה השיעור כולם שוים", כוונתו דגם כלי מתכות וגם כלי עץ וגם כלי חרס, כל שאינו ראוי למלאכתו והוא יותר מרימון נטהר, אבל פחות מרימונים ואינו ראוי למלאכתו, בזה מצינו חילוקים דכלי חרס יש לו שיעור מוציא זית, ואילו כלי עץ במוציא רימון, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-42)
43. עוד שמעתי לבאר בזה דנקב יותר מרימונים מטהר דבאמת אי"ז מהלכה למשה מסיני, אלא הוא סברא דכלי העומד לקבל חפצים גדולים יותר ממוציא רימון לית ליה שם כלי ומשום דחפצים גדולים מקומם על הארץ, ואם נותנן בכלי, אינו אלא למטרה של לסיים להם מקום, אבל לא בתורת כלי שעשוי לטלטלם, והוי כמו כלי העשוי לנחת, [והנה בכלי שאין בו נקב אף אם עשוי לחפצים גדולים אין בו חסרון ושפיר נחשב לכלי, והטעם משום דעצם הדבר שאפשר להניח בכלי גם חפצים קטנים, הוא גופא מחשיבו לכלי, אבל אם הוא נקוב נמצא דכל עיקרו עומד לחפצים גדולים ובטל מיניה תורת כלי].. [↑](#footnote-ref-43)
44. ואין להקשות דכיון דעשאו מתחילה לקבל יותר מרימונים מדוע באמת לאו כלי הוא והרי הוא ראוי לשימוש, דיש לבאר בזה דהנה כבר ביאר הגר"ח דבכלים נאמרו תרי דינים א' דיהיה שם כלי, ועוד דין שיהיה כלי מעשה ומיוחד וראוי לתשמיש, ומעתה י"ל דההלכה למשה מסיני היא על הגדרת הכלי, והיינו דניקב כמוציא רימון בטל ממנו שם כלי, ואילו פחות ממוציא רימון שם כלי עליו, אלא שהוא כלי מצד החפצא, אלא דלרש"י היה קשה על פחות ממוציא רימון דנהי דשם כלי עליו, אבל אכתי צריך שיהיה כלי הראוי לתשמיש והיינו שיהיה כלי מעשה, ועל זה ביאר רש"י דהוא מייחדו לתשמיש לרימונים ונמצא דהוי כלי מעשה, אבל ניקב יותר ממוציא רימון נהי דהוא ראוי לשימוש אבל לאו שם כלי עליו. [↑](#footnote-ref-44)
45. אולם יעוי' בחולין קלח. דהובא נמי פלוגתא זו בדין חמת אם שיעורה בפקעת של שתי או שיעורה ברימונים, והתם הגירסא היא ר"א בן יעקב, אולם הר"ש עצמו העתיק התוספתא וגרסתו היא ר' אליעזר בלבד וא"כ א"ש היטב דמה דכ' הר"ש כדמפרש ואזיל קאי גם על המשך המשניות, דכל המשניות להלן אזלא כשיטת ר"א אבל לת"ק כל הנך כלים שיעורם ברימונים. [↑](#footnote-ref-45)
46. ויש להביא ראיה לזה דהנה הרמב"ם לגבי בית קערות כתב פ"ו ה"ח בית קערות שאינו מקבל קערות הואיל ומקבל התמחויין הרי זה מקבל טומאה וכן בית הראי שאינו מקבל משקין הואיל ומקבל את הראי הרי זה מקבל טומאה עכ"ל. ויש להעיר מדוע לא הזכיר דאם נפחת ברובות טהור, וכמו שכ' לגבי פקעיות של שתי.

    ונראה דלפי האמור אין דין זה שייך למתני' כלל, אלא הרמב"ם כ' עוד הלכה שאפילו כלי הראוי לתשמישו נטהר כל שניקב ברובו, אלא שהזכיר זאת פעם אחת בדין כלי עץ, והוא פ"ו ה"ג לגבי כלים שעשאן מתחילה במוציא רימון וכו', וכן הזכיר זאת פעם אחת לגבי כלי עור בפ"ז דדין כלי עור הוא דין אחר, [וכפי שנתבאר ברמב"ם דכלי עור לא נאמר דין רימונים], אבל אין הרמב"ם צריך לחזור ולבאר דין זה בקערות כיון שכבר אמר זאת בדין כלי עץ ואין שום טעם לכפילות בענין זה. וא"ש היטב. [↑](#footnote-ref-46)