65 יין האסור בשתי_, גדר האיסור
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ו] בד' הרמב"ן בדל"ו: ובד"ס: מבו', דהא דמגע שלא בכונה אוסר בשתי', היינו משום גזירת בנותיהם, והיינו דהגם דאין בזה חשש ניסוך, מ"מ יש בזה משום בנותיהם.

והאמנם היכא דל"ש ניסוך כלל לא אסרו משום בנותיהם וכדחזי' ביין מבושל, וכ"ה טעמא דמ"ד דתינוק בן יומו אינו אוסר אף בשתי', אך היכא דשייך ניסוך אף דלא חיישי' שניסך אסרינן בשתי' משום בנותיהם.

והרמב"ן והר"ן בד"ס: פירשו דזהו טעמא דר"ש דפליג, דס"ל דבמגע ליכא משום בנותיהן.

וצ"ע, דלריב"ב דפירש הרמב"ן דאסור אף בהנאה משום בנותיהן, א"כ מ"ט במגע בלא כונה לא אסרו, הרי גם בזה שייך בנותיהן, כמש"כ הרמב"ן, והעירוני דצ"ל בזה, דהרי הא דאסור בהנאה ול"ד לשאר איסורי חתנות, בע"כ הטעם כר"ן שלא יבואו להקל ביי"נ, וע"כ במגע דל"ש בו ניסוך לא אסרו בהנאה, וז"ב.

והנה לפ"ז הי' מקום לומר, דלדעת הרמב"ן כל המקום לחלק בין איסור שתי' לאיסור הנאה, הוא רק אם באנו לאסור משום בנותיהם, אך כל שהאיסור הוא משום חשש ניסוך אין מקום לכ"ז, וכמש"כ הרמב"ן בדל"ו: דממ"נ אם משום ניסוך, יש לאסור אף בהנאה.

אך באמת מצינו לא כן, בדין כחו שדעת הרמב"ן שאינו אוסר אלא בשתי', ופירש הטעם דהגם דכ"ה עיקר ניסוך, מ"מ לי"ב משום בנותיהן, וע"כ אי"ז אוסר אלא בשתי', והרי דהתם משכח"ל שפיר איסור שתי' שאינו משום בנותיהן אלא משום חשש ניסוך.

ולכאו' הי' נ' דזה הטעם דכחו שלא בכונה מותר אף בשתי', והיינו משום דלדעת הרמב"ן כל האיסור בשלא בכונה הוא משום בנותיהן, ובכחו ליכא לאיסור בנותיהן, וכ"נ מכוון התורי"ד בדנ"ח. הבאנו דבריו להלן.

אך באמת אי"ז מתישב, שהרי בדאיכא כונת מגע וכונת יין ה"ז אוסר בשתי', הגם דהתם אף במגע גמור אי"ז אוסר אלא בשתי', והיינו משום בנותיהן, ואפ"ה ה"ז אוסר אף בכחו.

ואמנם צ"ב באמת הטעם בזה, דכיון דבמגע בלא כונת ניסוך ליכא משום חשש ניסוך, אלא משום בנותיהם, א"כ לכאו' בכחו לא הי' לנו לאסור, שהרי בכחו לא אסרו משום בנותיהן, ושמא לא חילקו חכמים בזה, וצ"ע.

ולדעת הרי"ד בעכצ"ל, דלא אסרו בכחו אלא בגווני דה"ז אסור במגע גמור אף בהנאה, ולפ"ז עכצ"ל דהני גווני שאסרו בהן בכחו ל"ד למדידה, וי"ל עוד, דבהני גווני דמדידה באמת יש לחוש קצת לניסוך, וע"כ הוא דאסרו בזה בשתי', ול"ד להני גווני דשלא בכונה כלל דאין לחוש כלל לניסוך, וצ"ע עוד בזה.

ונפ"מ רבתא בזה, דהתם ודאי אף ר"ש אוסר, ומדוקדק כן בל' מתני' דלא התיר ר"ש אלא במדדו בקנה, אך במגע בכונה ע"י דבר אחר ה"ה אוסר, והרי לדעת ר"ת אף מגע ע"י דבר אחר אינו אוסר בהנאה, ומ' דבזה לא התיר ר"ש, אך אי"ז מוכח כלל, וכמש"כ הרמב"ן לדחות הראי' ממתני' דהתם דמגע ע"י דבר אחר אוסר בהנאה, ולפמש"נ מבו' הטעם היטב.

ונ' נפ"מ בכ"ז, דהנה הרשב"א כתב דלא אמרו ניצוק אלא לאיסור הנאה, אך הנה בד' הראשונים שדנו בדין ניצוק לכחו, הגם דס"ל דכחו אינו אוסר אלא בשתי' מבו' לא כן, וגם הרשב"א לא הוכיח מד' הראב"ד שם דאסור אף בהנאה, אלא ממש"כ דאף מה שבכלי אסור בהנאה, ולא עדיף מה שבכלי ממה שעירה, אך בלא זה הוה ניח"ל דשייך בזה דין ניצוק, וכן מבו' לא כן מד' הראשונים בסוגיא דברזא, וכן מד' רש"י בדין ניצוק בזה"ז, הגם דס"ל דאינו אוסר אלא בשתי'.

ואמנם מסברא הי' נ', דכ"ז הוא אם הוי האיסור משום ניסוך, דהוי זה "יין נסך", ובזה החמירו לאסור ניצוק, אך אם אין איסורו אלא משום בנותיהן, ודמי לאיסור פת, הרי לכאו' בזה לא אסרו ניצוק, ואטו בשמנן יהא אסור ניצוק, וביותר לדעת הרשב"א דהוו ב' גזירות נפרדות, לכאו' נ"פ דבגזירה קמייתא ל"ה אסור ניצוק, דבגזירה זו כלל לא דימו האיסור לאיסורא דיין נסך, ול"ה האיסור שייך כלל לדין יי"נ, וא"כ ודאי ל"ה אוסר זה בניצוק.

אשר לפ"ז י"ל דבמגע בלא כונה וכו' לא יהא איסור ניצוק לדעת הרמב"ן, כיון שלדעתו כל האיסור בזה הוא משום בנותיהן, ורק בכחו הוא שדן הרמב"ן שיהא אסור ניצוק, כיון שבכחו הוי האיסור משום סרך יי"נ.

ונפ"מ עוד בזה, בהיתר הרמ"א סכ"ד, דלכאו' אינו שייך אא"כ נימא דהאיסור בכל מילי הוא משום חשש ניסוך, והיכא דליכא כלל כונה ל"ש כלל ניסוך, וע"כ ה"נ בגוים בזה"ז, אך להרמב"ן אי"ז שייך.

ז] ועד"ז נ' עוד, במשה"ק התוס' על פי' הר"ר שמעי' שפירש למתני' לענין איסור הנאה, דא"כ מאי פריך מרב הונא, וליכא למימר דלישנא מ' דאסור בהנאה, שהרי בתינוק בן יומו אמרו עושה יי"נ והיינו לאיסור שתי'.

אך להנ"ל י"ל, דאיסורא דתינוק בן יומו פירשו התוס' שם דהוא אטו ניסוך, וע"כ פירשו דל"ד לנפל לבור דשרי רב אף בשתי', וע"כ שפיר קרי לה יין נסך.

ומשא"כ איסורא דשתי' להר"ר שמעי' הוא משום בנותיהם, והיינו שהרי כתב הראב"ד דכל הא דבמטהר יינו ליכא משום בנותיהן, הוא משום דאין עשייתו ע"י הגוי, ומשא"כ בלוקחין גת בעוטה מן הגוי שכבר נעשה ע"י הגוי, יש בזה משום בנותיהן, וע"כ הוא אסור בשתי'.

ובזה הוא דס"ל להר"ר שמעי', דאיסור זה לא קרי' לה יין נסך, דאי"ז שייך כלל לאיסור דיין נסך, והרי מה"ט הוא נאסר אף קודם שיש עליו תורת יין לענין ניסוך, וא"כ אין לכללו בכלל יין נסך.

ח] והנה בד' הרמב"ן והר"ן הנז', בטעמא דר"ש, ובמש"כ הרמב"ן בטעמא דר' שמעון, הנה בד' הרשב"א דנ"ז. מבו', דאין טעמו של ר"ש משום דלית לי' איסור שתי', דס"ל דל"ש לאסור במגע משום בנותיהם, אלא טעמו הוא דכל שלא בכונה אף לא אסרו בשתי', וע"כ יש לחלק בין האופנים, והאמנם י"ל דלר"א בר אהבה דשמואל בכל גווני שרי בשתי', נימא דהטעם הוא כמש"כ הרמב"ן, אך טפי נ' דאף לר"א אי"ז הטעם, וצ"ע בזה.

והיינו דיל"פ דהני מגעות האסורין בשתי', אין הטעם משום בנותיהן, אלא הטעם הוא שנאסרו אטו מגע בכונה, ע"ד שכתב הרשב"א בתחילת דבריו דמה"ט י"ל דגרע מנפל לבור, וכמש"כ כן התוס', ובזה הוא שחילק הרשב"א לדעת ר' שמעון, דלא גזרו אלא במגע בגופו ולא במגע ע"י דבר אחר.

ויש להוסיף, דהנה בפי' הר"ן בדנ"ט: מבו' דהאיסור הנאה הוא רק אם באמת נתנסך, ויש לדחות שכונתו דלא אסרו למכור, כיון דממ"נ מותר, אך שאר מילי דליכא ממ"נ אסרו בתורת ודאי, אך עכ"פ אי"ז כד' הרמב"ן והרשב"א דלהלן, אך בל' הרמב"ן והרשב"א שם נ' להדיא לא כן, אלא אף אם לא נתנסך ה"ז אסור, דהחשיבו חכמים בתורת ודאי למגעו כמגע המנסך, וע"כ הוא חייב אף אם לא נתכוין לנסך, עייש"ה.

ונ' דלדעת הר"ן ליכא למימר דבהני גווני דליכא משום ניסוך אסרו משום גזירת ניסוך, דכיון דס"ל דאף במגע גמור אי"ז אלא איסור ספק, א"כ בהני גווני דליכא חשש ניסוך ל"ש לאסור, דל"ש למימר דגזרו בזה אטו זה, שהרי אף במגע גמור אם יתברר שלא ניסך מותר, ואף במגעות אלו הרי נתברר לנו שלא ניסך, ובע"כ דהאיסור בזה הוא משום בנותיהן.

אך אי נימא דבמגע גמור הוי זה איסור ודאי, שפיר י"ל דגזרו בהני מגעות אטו מגע גמור, ודו"ק.

ונ' דלפ"ד הר"ן ע"כ עלינו לומר דהא דאסר ר' נתן אף בהנאה אין הטעם בזה משום לא פלוג ודכוותי', אלא משום דחייש בזה לניסוך, ע' ראב"ד דאף לרבנן הא דאסרו בשתי' הוא משום דחיישי לניסוך, דאם ליכא למיחש בזה לניסוך, לא הי' מקום לאסור משום לא פלוג.

ועיקר הך מילתא דטעמא דר"נ הוא משום דחייש בזה לניסוך, מצינו כן גם בד' הרא"ש דפירש דהא דשרי ברגל, הוא רק משום טירדא, אך בלא זה הי' אוסר אף ברגל, והרי דגם ר"נ מודה דאיכא גווני דשרינן משום טירדא, ויש לדחות.

גם מצינו כן בההיא אתרוגא, דמבו' בד' הרא"ש דמצי אתיא אף כר"נ, ובע"כ דהא דאינו אוסר בהכנסה הוא משום דהוי טירדא טפי, והרי דאף ר"נ מודה דהיכא דליכא למיחש לניסוך לא אסרינן.

ועי' עוד ברא"ה בבדה"ב דמ"ב., שפירש טעמא דר' נתן הוא משום דחיישי' דילמא משהי לי' טפי ממאי דמיבעי לי' למדידה ועד דעת ניסוך ולא מינכר, ות"ק לא חייש, ונת' בזה במק"א.

ט] והנה בד' הראב"ד בדנ"ה: מבו' דפליג, אלא טעם איסור מגע שלא בכונה הוא משום חשש ניסוך, עיי"ש, וכ"ה ל' הראב"ד דנ"ו: ד"ה ניסוך דרגל, ומתני' דאסר בשתי' במדידת קנה, משום ספק ניסוך, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בד"ס. ד"ה דילמא נגע, שלמד מהא דבדברים הניכרים לא אסרו אלא בשתי', דה"נ בספק מגע אין לאסור אלא בשתי', ובד"ס: פירש דזהו דפליג ר"ש, דס"ל דליכא למיחש בהו כלל לניסוך, (וזהו חכמתו של ר"ש, שלא נסתפק אם יש לחוש לניסוך או לא, אלא ממ"נ או שהכריע שיש לחוש ואסר אף בהנאה, או שהכריע שאין לחוש והתיר אף בשתי'), ולטעמי' דאין לפרש הטעם משום חתנות, וז"פ.

והא דאינו אסור אלא בשתי', הוא משום דאי"ז חשש כ"כ, וזה ע"ד מה שפירש הראב"ד דמשום חשש ניסוך בפנ"ע לא היו אוסרין אלא בשתי', (וכאשר כ"ה דעת רבא לדעתו), אך להרמב"ן דפליג התם, אף הכא אין לומר כן, (אך מצינו כן בכובא שלא אסרו משום ספק דילמא נגע אלא בשתי', וכן בכחו מודה הרמב"ן דלא אסרו אלא בשתי', כיון דמן הדין אין לחוש לכך, ול"ד לד' הרמב"ן בדל"ו: דאזיל בשיש לחוש לכך מן הדין.

ומה"ט ס"ל להראב"ד דמגע בלא שכשוך אינו אסור בדהוי בלא כונה, משום דרוב אין מנסכין כן והוי "ספיקא דמיעוטא", וזה לטעמי' דטעם האיסור בשלא בכונה הוא משום חשש ניסוך, וע"כ בלא שכשוך דאין דרך לנסך, לא חיישי' שניסך בדהוי בלא כונה.

אך לדעת הרמב"ן נ' שאין טעם בזה, שהרי איסור בלא כונה הוא משום חתנות, וגם במגע בלא שכשוך איכא משום חתנות, וא"כ מ"ט יש להתיר בזה בשתי', וגם אם נדון דליכא חתנות במגע בלא שכשוך, עכ"פ לא תלי זה במה דרובן אין מנסכין אלא בשכשוך.

והר"ן הק' ע"ד הראב"ד דמ"ש מנפל לבור ומת, ונ' כונתו, דהגם דהתם איכא שכשוך, מ"מ ודאי אין חשש ניסוך, והרי שאסרו אף כשאין חשש משום חתנות, וא"כ ה"נ במגע בלא כונה ובלא שכשוך, אך להראב"ד לטעמי' ניחא, דפירש דהא דאסרו בנפל לבור משום דאיכא חשש ניסוך.

והראב"ד דימה ד"ז למש"כ לעיל גבי ניסוך ברגל, ונ' דכונתו למש"כ שם דנ"ו: ד"ה ניסוך דרגל וד"ה ברגל מי אמר דבניסוך ברגל י"ל דאיכא מ"ד דס"ל כר' נתן דאין דרך לנסך ברגל, ודלא כת"ק דס"ל דדרך לנסך ברגל, דאם הוה ס"ל דאין דרך לנסך ברגל, הי' מותר במדד ברגל אף בשתי', כיון דהוי זה ספיקא דמיעוטא, וכדלהלן, וע"כ שרי אף בשתי', והיינו משום דשלא בכונה הוי זה ספק ניסוך, וכיון שאין דרך לנסך ברגל, הוי זה ספיקא דמיעוטא, וע"כ לא אסרינן בזה, ולפי דבריו מכוון ההוא ינוקא שם הוא להתיר אף בשתי', וס"ל דהוא בצירוף הא דהוי זה שלא בכונה, דמכח זה הוי זה ספיקא דמיעוטא ולא אסרו חכמים בזה.

אך ילה"ע בזה, דהרי בההיא עובדא דהי' סבור דהוא שיכרא, הרי ג"כ אין לחוש כלל לניסוך, ואפ"ה אסרו, והרי דאין האיסור משום ספיקא, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד דמה"ט התם שרי כחו, הגם דאף כחו שלא בכונה אסור, משום דהתם מתחילה ועד סוף לא ידע שיין הוא, כ"כ הראב"ד בדנ"ה:, ובדנ"ז. ד"ה ההוא עובדא, ואפ"ה אם הי' מגע גמור הי' זה אסור, ונ' בד' הראב"ד דמגע ע"י דבר אחר דמי בזה לכחו, (ושו"ר כן בראב"ד דס"ד: בסו"ד דמדידה בקנה כחו הוא), וע"כ הוא שהוכרח לחילוק זה, משום דבמדדו בקנה אסרינן בשתי', ולא אמרי' דהוי ככחו שלא בכונה דשרי, ובע"כ דלא התירו בכחו שלא בכונה אלא היכא שלא ידע מתחילה ועד סוף, והרי דהא דאסרינן במגע שלא בכונה אי"ז משום חשש ניסוך, אלא הוא משום שלא חילקו במגע, וא"כ מ"ט לא יאסרו בלא שכשוך, וגם מ"ט ברגל לא אסרו, אך י"ל דברגל דמי לכחו דאינו אוסר היכא דליכא למיחש כלל לניסוך.

עוד צ"ע בזה, במש"כ הראב"ד דנ"ה:, דמה"ט בחמתו מותר, משום דהתם ודאי לא ניסך, כיון דבכעס הוא עושה, וע"כ אין לאסור, משום דכל האיסור הוא משום חשש ניסוך, אך להנ"ל י"ל דמ"מ במגע גמור שאסרו אף היכא דליכא כלל חשש ניסוך, יש לאסור אף בדהוי בחמתו.

אך בד' הראב"ד בדס"ד: דהוכיח מינה דלא כפירש"י דמגע אסור אף בלא חשש ניסוך, נ' לא כן, אלא אף במגע גמור לא אסרו אא"כ איכא חשש ניסוך, וצ"ע א"כ מ"ט אסרו במגע שאין יודע מתחילתו ועד סופו.

וע' עוד בפי' הראב"ד בדנ"ז. ד"ה מאי לאו, דפירש דהא דמגע תינוק אוסר בשתי' לרב, אף דאין לחוש בזה לניסוך, הוא משום דילמא אתי למיסרך לכשיגדיל, וכ"כ גם בדס"ד:, וצ"ע דבמגע גמור מה הוצרך לזה, הרי במגע אסרו אף בדליכא חשש ניסוך כלל.

ואשר ע"כ צ"ל, דהא דאסרו במגע שאין ידוע מתחילתו ועד סופו, הוי זה משום גזירה, דכיון דדרך ניסוך בכך גזרו אף היכא דליכא למיחש כלל לניסוך, שלא יבואו להתיר, אך מ"מ במגע בלא שכשוך בלא כונה לא אסרו, שהרי אי"ז דרך ניסוך, וע"כ שפיר הוכיח הראב"ד בדס"ד: דאין איסור שתי' בלא חשש ניסוך, דהגם דמשום גזירה אסרו, מ"מ בגר תושב שאין בו חשש כלל ל"ש לאסור משום זה, וע"כ גם הוצרך בתינוק בן יומו לה"ט דאתי למיסרך, ודו"ק.

ומצינו עוד דאזיל הראב"ד לטעמי', דהנה בהא דכובא מליא מותר בהנאה, פירש הראב"ד הטעם או משום דליכא למיחש אלא לנגיעה לצורך מלאכתו, או משום דכל ספק מגע מותר בהנאה, דלא עדיף מספק ניסוך במעשים הניכרים, עכ"ד, והיינו דאזיל לטעמי' דהא דבדברים הניכרים לא אסרו אלא בשתי' הוא משום דהוי זה רק ספק ניסוך, וע"כ לא החמירו לאסור בהנאה, וא"כ ה"נ בספק אם נגע אין לאסור בהנאה, והמגי' שם לא עמד ע"ד הראב"ד, וזה דלא כמש"כ ש"ר דבספק מגע אסור בהנאה.

ובפי' הראב"ד ד"ס: פירש בחבקה לארכה, דאינו אסור משום דהוי שכשוך ע"י החבית ואי"ז דרך שכשוך, ומ"מ בשתי' מיתסר דילמא נגע, וצ"ע דא"כ אמאי אי"ז אסור בהנאה, ובע"כ דהוא משום דאי"ז אלא חשש מגע, וכמש"כ הראב"ד דכל כה"ג אי"ז אוסר בהנאה.

ובפי' הראב"ד ד"ס: כתב, ז"ל, ואיכא מאן דמפרש אנמצא בצד הבור, ולאו מילתא היא, דלא עדיף ספק מגעו מספק ניסכו במדידת הקנה, עכ"ל, וצ"ב כונתו, והמגי' לא עמד בזה.

ונ' כונתו, דאיכא מאן דמפרש, דמש"א כשהוא אוסר אוסר אף בהנאה, אין כונתו כמו שפירש לעיל מינה דקאי על אגרדמים ודכוותה, אלא כונתו על רישא דמתני' דנכרי שנמצא עומד בצד הבור, ובזה אוסר אף בשתי'.

וע"ז הוא דפליג הראב"ד, דהתם הרי הוי ספק מגע, ולא עדיף ספק מגע מספק ניסוך, וזה כד' הראב"ד הנז'.

ולפ"ז נמצא דלדעת ר"ש יש להתיר בכל ספק מגע.

ולפ"ז אין לפרש טעמא דר"ש כמש"נ לעיל שהכריע שאין בזה ספק כלל דסמכי' על דברים הניכרים, אלא טעמו דכל שאין ספק גמור לחוש לו לאסור בהנאה, אף לא חיישי' לו כלל לאסור בשתי', וע"כ שפיר דימה הראב"ד דה"נ הוא בספק מגע, ודו"ק.

ובפי' הראב"ד דס"ד: ג"כ מבו' דבספק מגע לא אסרו בהנאה, ודן לפרש דזהו טעמא דמ"ד דיינו של גר תושב אסור בשתי', עיי"ש, ומ"ד דאסור אף בהנאה, הוא משום דא"א שלא נגע בו גוי, והלכך הוי ודאי מגעו וע"כ אסור בהנאה, אך בד' רש"י שהביא שם מבו' דאף ספק מגע גוי אוסר בהנאה, עייש"ה, וכ"ה דעת ש"ר.

וכן בכח כחו כתב הראב"ד דאין אסור אלא בשתי', והיינו ג"כ מה"ט דאין דרך לנסך כן, וע"כ דמי לדברים הניכרים שלא אסרו אלא בשתי'.

וכן מ' גם בד' הראב"ד בדנ"ט: דבמגע בלא שכשוך אינו אסור אלא בשתי', והיינו נמי מה"ט דכל היכא דאין לחוש כ"כ לניסוך, לא אסרוהו אלא בשתי'.

י] לדעת הרשב"א איסור הנאה אינו שייך כלל לבנותיהן, ודלא כד' הרמב"ן ודעימי', ומה שהוצרכו לבנותיהן הוא בגזירה קמייתא.

וכ"ה באבנ"ז סי' קי"ט והוכיח כן מסוגיית הגמ' דכ"ט: עיי"ש.

וגם הרא"ש פליג על הרמב"ן בזה, וע"כ לא פירש כטעם הרמב"ן בהא דכחו שרי בהנאה, אלא הוצרך לטעם אחר, וגם התוס' תמהו בדין זה דמ"ט לא יהא כחו אסור בהנאה הרי זהו עיקר ניסוך.

ומה"ט ס"ל להרשב"א דבגוים בזה"ז אם מגען מותר בהנאה ה"נ סתם יינם מותר, ולא חילק כד' הרמב"ן דאסור משום בנותיהן.

וע"כ נמי ס"ל דאף בסתם יינם לא אסרו בהנאה בלא מגע בכונה, ודלא כד' הרמב"ן והר"ן, והר"ן ישב כן על הא דאין דורכין, והרמב"ן לא הק' שם כן כלל, אך הרשב"א לא כתב כן, דאינהו לטעמייהו דהאיסור הנאה הוי משום בנותיהן, ומשא"כ להרשב"א לטעמי' אין מקום לזה.

יא] גם נ', דלהר"ן דחשיב התם כסתם יינם, הגם דהוי עשייתו ע"י הישראל, בע"כ דפליג ע"ד הראב"ד, וס"ל דסתם יינם הוא אף בשעשייתו ע"י הישראל, ודלא כמש"כ הרש"ש והאבנ"ז, אך אבנ"ז קי"ג סקמ"ח כתב דהענבים דהגוי לא נעשו ע"י הישראל, אך לכאו' אי"ז טעם, דהאיסור משתבר הוא במה שהוא דורך ולא במה שדרך הגוי, וצ"ע.

ולפ"ז תיקשי דמ"ט מטהר יינו מותר, ובע"כ דכל דליכא מגע לא אסרו, וכאשר כן מבו' גם בד' הר"ן הנ"ל שדן להתיר משום דליכא מגע וכתב דאף מגע שלא בכונה אוסר, אך בלא מגע ודאי שרי, וכ"ה בספר הפרדס הל' יי"נ דדמי לבהמת גוי שאינה נאסרת אלא בשחיטתו, והדמיון צ"ב .

והיינו משום דלדעתם אף איסור בנותיהם הסמיכוהו על ניסוך, וע"כ כל שלא נגע אין לאסור.

אך לדעת הרשב"א אין מקור לזה, שהרי לדעתו הא דיין מבושל שרי הוא משום שאין עליו שם יין, ודלא כטעמא דהרמב"ן, וע' רמב"ן ב"ב דצ"ז:, ז"ל, ואע"פ שאמרו אין בו משום יין נסך, לפי שאין מנסכין כך אמרו ולא משום גריעותו של יין, וזהו לטעמי' ודלא כהרשב"א, (וצ"ע בטעמא דשמואל דתינוק שאינו יודע בטיב ע"ז ומשמשי' אין אוסר אף בשתי'), ולדעתו ודאי נ' דיש לאסור משום בנותיהן אף בדליכא כלל ניסוך, ובע"כ דהא דמטהר יינו של גוי מותר הוא כד' הראב"ד, ולפ"ז בדורך עם הגוי בגת אין לאסור משום סתם יינם.

ושו"ר באבנ"ז סי' קי"ט סק"ב שנקט כן בדעת הרשב"א, וע' גם בדבריו שם מה שדן עפי"ז בסוגיית הגמ' שם.

וגם לדעת רש"י דאסר בשתי' בכל הני גווני דליכא חשש ניסוך, בע"כ דאיסור בנותיהם ל"ש כלל לניסוך, ולפ"ז ע"כ דהיתר מטהר יינו הוא כד' הראב"ד.

והעירו מתוספתא טהרות פ"ט ה"ד הובא בירושלמי עירובין פ"ט ה"ד דגוי שנתגייר והי' לו יין אם אמר ברי לי שלא נתנסך היין מותר.

ראשונים שהק' תיפו"ל בסתם יינם משום חשש ניסוך, נ' דאין סתם יינם אסור אלא כשיש חשש ניסוך.

וע' עוד אבנ"ז סי' קי"ג וסי' קי"ד בדין זה אם סתם יינם נאסר בלא נגיעה, ובהא דשרי בדריכה בשתי', אף דהיין שדרך הגוי ליכא שותפות ישראל כלל, ודן אם דריכה דרגל אוסרת.

] ויש להוסיף, דכל מש"כ הראב"ד לאסור בשנעשה ברשות הגוי, הוא רק בשתי', אך איסור הנאה ודאי דהוא רק כשנגע בו, וכל ד' הראב"ד הם לגבי איסור שתי', וז"פ וברור, ולפ"ז אי"ז סותר לד' הראשונים בכ"ד, וגם זמש"כ הראב"ד בדל"ח ובדנ"ט דגזרו על מגען משום יינן, דאף הא דיינן אסור בהנאה הוא רק משום שנגע.

ביאור הגר"א קי"ג סק"ח דתינוק אוסר בשתי' משום חתנות, והוכיח מזה דבבני השפחות איכא משום חתנות

ביאור הגר"א קל"ג ד' דיין שאין אסור אלא בשתי' אין אוסר במשהו, וכתב הגר"א דלי"ב משום לתא דע"ז, ועתוס' כ"ט ב' ד"ה יין, עכ"ל, ונ' כונתו דכל שאוסר רק בשתי' הוא משום גזירת בנותיהן.

ביאור הגר"א קנ"ה י"ט דבזה"ז אינו אסור אלא משום בנותיהן, הו"ל כשאר איסורין דמותר כיון דאין בו משם לתא דע"ז

ושם הביא הגר"א דהרשב"א ג"כ פסק דיין שאינו אוסר אלא בשתי' אינו אוסר במשהו, ולא מצאתי

יל"פ ד' הגר"א, דהגם דאיסור שתי' הוא גזירה אטו נגיעה בכונה, מ"מ אילו ל"ה איסור שתי' משום חתנות לא הי' מקום לחלק כן, אלא גדר הדברים דמשום גזירה קיימו את איסור חתנות, וע"כ שפיר כתב הגר"א כן בבני השפחות הגם שכתבו הראשונים דהטעם הוא משום גזירה, ודו"ק.

ובזה מתישב סתירת ד' הר"ן, שכתב דכל איסור שתי' הוא משום חתנות, ומאידך כתב דהוא גזירה אטו בכונה.

, וביאור ד' הרשב"א בטעם היתר יין מבושל הוא, דגזירה הראשונה לא היתה, משום דאין שם יין עליו, וגזירה בתרא לא היתה עליו דאין מנסכין אותו (ובקצר כתב רק להטעם שאין מנסכין אותו, ומה"ט שם פירש דהא דאין הדין כהרמב"ם הוא משום דהגם שאנו אין מנסכין אותו, אך הם מנסכין אותו).

והרמב"ם לטעמי' ס"ל דיין מבושל מותר דאין מנסכין אותו, דס"ל דכל האיסור הוא משום ניסוך.

ומה"ט מ' בד' הרמב"ם דמגע בלא שכשוך אינו אוסר אף בשתי', עי' השגת הראב"ד וע' כס"מ הט"ז, והיינו משום דבזה ליכא חשש ניסוך, וע"כ אין לאסור אף בשתי', ולא מצינו שגזרו לאסור בשתי', במגע שא"א לנסך בו.

ונ' עוד דלדעתם סתם יינם אסור אף ביין מבושל כדעת רש"י, דאין ללמוד ממש"א דלא אסרו במגע דאף אינו אסור בדהוי של גוי, וע' אבנ"ז סי' קי"ג בזה, ושם כתב דלכל הסוברים דמגע גר תושב מותר, אין מקור דיין מבושל של גוי מותר בשתי', עיי"ש אך ברמב"ן מוכח לא כן, ואכ"מ, ואזיל לטעמי', וגם ברמב"ם מבו' דשרי, והיינו דלטעמי' אף סתם יינם אינו משום חתנות.

צ"ע לרשב"א דקנקנים לי"ב ניצוק משום דאין איסורן איסור הנאה, א"כ מ"ט אוסרין במשהו הרי אי"ז איסור הנאה, ועמד בזה הרא"ה בבדה"ב בית ד' ש"ד ל"ו:, וצ"ע בזה.

עוד הביא שם, מש"כ בביאור הגר"א יו"ד ר"ס ב', במש"כ בשו"ע שם דשחיטת גוי נבילה אפי' הוא קטן ואפי' אינו עובד ע"ז, ז"ל, כמו ביי"נ כמש"ל סימן קכ"ד ס"א וס"ב, וע' בע"ז כ"ט ב', ולהרמב"ם משום ואכלת מזבחו, וה"ה כאן, כמו בסתם יינם, עכ"ל, והרי דמדמה הגר"א לדעת הרמב"ם איסור סתם יינם לאיסור שחיטת גוי, וכ"ה דסתם יינם אסור אף בתינוק בן יומו ואף בגוי שאינו עובד ע"ז, ה"נ שחיטתן אסורה, וזה כמש"נ.

אך צ"ב, שהרי תינוק בן יומו וגוי שאינו עובד ע"ז אינם אוסרין יין אלא בשתי', והרי שאין דינם כגוי עובד ע"ז, וצ"ל בדעת הגר"א, דהא דאין אוסרין אלא בשתי', הוא משום דאף בגוי עובד ע"ז אין מגעו שלא בכונה אוסר אלא בשתי', וע"כ ה"נ בדידהו כיון שאין מגען בכוונת ניסוך, אינו אוסר אלא בשתי'.

אך ילה"ע מדינא דהרמב"ם פי"ג ממאכ"א דבגווני שאף גוי עובד ע"ז אינו אוסר אלא בשתי', אין גוי שאינו עובד ע"ז אוסר אפי' בשתי', וי"ל.