ה - שבת ד_ א_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ הוצאה מהדו_ק

ד' א' - והא בעינן עקירה והנחה מע"ג מקום דע"ד, - במקור דין זה, עי' תוס' רמב"ן ורשב"א ורמב"ם בפיהמ"ש.

עי' ראש יוסף לקמן ו' א' ואבנ"ז סימן רל"ט אם הנחה במקום שאין בו דע"ד מהניא להפסיק המלאכה, - ועי' מנ"ח מ' ט"ו אם בהוצאת בשר הפסח חייב בעינן הנחה ע"ג מקום דע"ד.

הא מני ר"ע היא דאמר ל"ב מקום דע"ד וכו' אמרינן קלוטה כמי שהונחה, - עי' אבנ"ז סימן ר"מ שהאריך בפלוגתת הראשונים אם דינא דקלוטה הוא דהוי כמונח בקרקע או דהוי כמונח באויר, ועי' קה"י סימן ו', - ועיי"ש באבנ"ז דבזה תליא מכוון הגמ' הכא, אם לר"ע ל"ב מקום ד', או דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה מתקיים בזה דין מקום ד'.

עי' מהרי"ט שהק' דמנ"ל דרבנן פליגי על ר"ע וס"ל דבעי הנחה ע"ג מקום ד', ועי' בחי' הגרע"א במערכה אות ב' ג' וי"א, ואם מכוון הגמ' הוא דלר"ע מתקיים דין מקום ד' מכח דין קלוטה, ניחא, - ועי' שפ"א שהק' דמנ"ל דרבנן פליגי על דינא דקלוטה, ודילמא הא דפטרי הוא משום דליכא מקום ד', ואי נימא דע"י דין קלוטה מתקיים דין מקום ד', ניחא.

תוד"ה אבל, - כשהחפץ בידו של אדם ל"ש קלוטה, - עי' תוס' לקמן צ"ב א' דלא מחייבינן בכה"ג משום קלוטה, כיון דידו בתר גופו גרירא, וכ"כ בתוס' הרא"ש בסוגיין, ועי' בחי' הגרע"א שנקט דלד' התוס' הכא אף כשידו וגופו באותה רשות לא אמרינן קלוטה, אך בחזו"א סימן ס"ב סק"ז כתב דמכוון התוס' הכא הוא כדבריהם לקמן.

ד' א' - והא בעינן עקירה והנחה מע"ג מקום דע"ד, - עי' תוס' בשם ר"ת דהוא משום דאין רגילות להניח החפץ בפחות מד' וכן הי' מסתמא במשכן, וצ"ע אם עיקר הפטור הוא משום דאין רגילות וכו', ואך דבעינן גם להא דל"ה במשכן, דאם הי' כן במשכן הוה מחייבינן אף בכה"ג, או דעיקר הפטור הוא משום דל"ה כן במשכן, ואך דהמקור דל"ה כן במשכן, הוא משום דאין רגילות להניח כן, וע"כ מסתמא כך הי' במשכן, (ובד' התוס' בע"ב ד"ה דילמא, מ' דעיקר הפטור הוא משום דל"ה כן במשכן, וכן נקט במנ"ח מ' ט"ו, וכן נ' בד' הגרע"א במערכה), ועי' תוס' הרא"ש ורשב"א דמבו' דעיקר הפטור הוא משום דאין רגילות, ועי' בפיהמ"ש להרמב"ם שכתב דהוא משום לפי דבפחות משיעור זה לא ינוחו בו הדברים המונחים שם ולא ישארו עליו אלא אם היו דברים קטנים, ומבו' דהוי הגריעותא בהנחה עצמה דלא חשיב כמונח במקום שאין בו ד', ואי"ז רק חיסרון במעשה ההנחה, וכ"ה מוכרח גם לדעת התוס' ודעימייהו מהא דפטרינן כשעקר ממקום שאין בו ד', דבזה אין לפטור משום דאין רגילות בכך, (שהרי אחר שהוא מונח במקום זה, רגילות הוא לעקור ממנו), ובע"כ דכיון דאין רגילות וכו' לא חשיב החפץ כמונח, - ועי' תוס' בשם ר"י דילפינן לה מקרא דאל יצא איש ממקומו, דקאי נמי על החפץ, ואין מקום חשוב בפחות מד', - ועי' רמב"ן ור"ן דגמרא גמירי לה הכי.

עי' ראש יוסף לקמן ו' א' שנסתפק אם מהני הנחה במקום שאין בו דע"ד לבטל עקירה ראשונה, דאם זרק מרה"י לרה"ר דרך מקו"פ ונח במקום שאין בו דע"ד יהא פטור, - ועי' אבנ"ז סימן רל"ט שהוכיח מכ"ד דאם הניח במקו"פ במקום דאין בו דע"ד ה"ז מועיל לפטור, וכן נקט בפשיטות בחזו"א סימן ק"ה סקי"ב, ועיי"ש שצידד דגם אם עקר מרה"ר והניח ברה"ר במקום שאין בו דע"ד וחזר ועקרו והכניסו לרה"י פטור, ואי נימא דלדעת ר"ת הוי עיקר הפטור משום דל"ה כן במשכן, פשיטא דמועלת הנחה זו להפסיק.

עי' מנ"ח מ' ט"ו שנסתפק באיסור הוצאת בשר הפסח אם בעינן מקום דע"ד, וכתב דלדעת ר"ת דהפטור הוא משום דל"ה במשכן, ל"ב לזה אלא בשבת, ולדעת הר"י דילפינן לה מקרא, בעינן לזה גם בהוצאת הפסח, עיי"ש.

הא מני ר"ע היא דאמר ל"ב מקום דע"ד וכו' אמרינן קלוטה כמי שהונחה, - עי' אבנ"ז סימן ר"מ דפליגי קמאי בדינא דקלוטה, דבד' התוס' ד"ה דאמרינן שנקטו דכל שנקלט באויר רה"ר למעלה מי' הוי כקלוטה במקו"פ, מבו' דהא דקלוטה כמי שהונחה היינו כמי שהונחה באויר, אך בד' רש"י בעירובין ל"ג ב' ד"ה אלא ובגיטין ע"ט א' ד"ה כמי שהונחה, מבו' דקלוטה כמי שהונחה בקרקע, וכ"ה בל' הר"ח בסוגיין, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פרה פ"י מ"ה, שפירש בטעמא דר"ע דמטמא בהעביר את הלגין ע"פ תנור טמא, דהוא משום דקלוטה כמי שהונחה וכאילו היו הלגין בתוך התנור, - ועי' בחזו"א סימן ס"ג מגליונות אביו מש"כ בזה, וכתב דהצד דהוי כמונח בקרקע, הוא מטעם גוד אחית וחבוט רמי, ועי' קה"י סימן ו' דהיינו דרואין החפץ כאילו נמשך ונתארך עד הארץ ומונח שם.

ועיי"ש באבנ"ז שכתב דיסוד הפלוגתא בזה, דלדעת התוס' עיקר דינא דקלוטה הוא, דאף שהוא מתנענע כאילו הי' נח במקום א', וע"כ מבו' בד' התוס' לקמן פ' א' דאף במתגלגל ע"ג קרקע לרבנן ל"ה הנחה ולר' יהודה הוי הנחה מדינא דקלוטה, והרי דעיקר דינא דקלוטה הוא דהוי כנח במקום א', אך דעת רש"י עיקר דינא דקלוטה הוא דהוי כמונח בקרקע, ומכח זה חייב אף שהוא מתנענע, - ועיי"ש שכתב עוד דאזלי לטעמייהו, דלדעת רש"י לקמן ק' ב' דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, י"ל דדינא דקלוטה הוא דהוי כע"ג קרקע, וע"כ הו"ל הנחה אף שהוא מתנענע, אך לדעת התוס' לקמן שם ובדף פ' א' דמתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, בע"כ דדינא דקלוטה הוא דחשיב כנח במקום א', דל"מ הא דנימא דהוי כע"ג קרקע, דלא עדיף ממתגלגל ע"ג קרקע דל"ה כמונח, - ואזלי עוד לטעמייהו בטעם הא דלמעלה מי' לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, דבפירש"י בע"ב כתב דהוא משום דאתפלג רשותא, אך התוס' כתבו דהו"ל כמי שהונחה במקו"פ.

ועי' בחי' הגרע"א במערכה שכתב, דלמ"ד דמתגלגל ע"ג קרקע חייב, בע"כ דהא דפליגי רבנן על דינא דקלוטה, אי"ז משום דבעינן שינוח החפץ מתנועתו, דהא מתגלגל בקרקע ג"כ לא נח ושקט החפץ, אלא משום דבעינן שיהא החפץ ע"ג איזה מקום, אך למ"ד דמתגלגל ע"ג קרקע פטור, ומ' בדבריו דלמ"ד דמתגלגל פטור, בע"כ דטעמא דרבנן דפליגי על דינא דקלוטה, הוא משום דבעינן שינוח החפץ מתנועתו, דאי נמא דהוא משום דאין החפץ ע"ג איזה מקום, ומודו לר"ע דל"ב שינוח החפץ מתנועתו, א"כ מ"ט פטרינן במתגלגל ע"ג קרקע.

במש"א הכא דלר"ע ל"ב מקום ד', עי' באבנ"ז שם סק"ד, דלדעת רש"י ודעימי' דקלוטה הוי כמי שהונחה בקרקע, מכוון הגמ' דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה, חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', אך לדעת הסוברים דהוי כמונח באויר, מכוון הגמ' דמהא דס"ל לר"ע לחייב משום קלוטה אף דליכא מקום ד', מוכח דס"ל דל"ב מקום ד', - ועי' תוס' הרא"ש לקמן ז' א' שהק' דאי נימא דהא דכשטח בפני הלבינה חייב הוא משום דרואה פני הקרקע שיש בו דע"ד, א"כ מה מייתינן הכא מר"ע דל"ב מקום ד', הרי שאני קלוטה שהיא רואה פני הקרקע, ומבו' דמכוון הגמ' דמדר"ע מוכח דל"ב מקום ד' דאל"כ ל"ה מחייב בקלוטה דליכא מקום ד', - וכן מוכח להני קמאי דלא אמרינן קלוטה אלא באויר ונת' להלן, דלדבריהם כשהניח בידו של בעה"ב לא אמרינן קלוטה, ובע"כ דהא דלר"ע חייב, הוא משום דלר"ע ל"ב מקום ד', ועמד ע"ז באבנ"ז שם סק"ה, - ועי' חזו"א סימן ס"ג מגליונות אביו שפירש עפי"ז ד' התוס' בד"ה אבל, דהקדימו להא דביד האדם לא אמרינן קלוטה, דמזה מוכח דמכוון הגמ' הוא דלר"ע ל"ב כלל מקום ד', ומכח זה הק' מברייתא דמצרכת הנחה ע"ג מקום ד', עיי"ש.

עי' בחי' מהרי"ט שהק', דמ"ט אמרו דאתיא כר"ע, הרי אף כרבנן מצי אתיא, דעד כאן לא פטרי רבנן אלא משום דלא נח, שהרי אף מעביר גופי' אינו חייב כ"ז שלא עמד לפוש, אך מודו רבנן לר"ע דל"ב הנחה ע"ג מקום ד', ואי נימא דמכוון הגמ' דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', ניחא, וכתב די"ל דמכוון הגמ' הוא דלר"ע מוכח דל"ב מקום ד', אך לרבנן י"ל דבעינן מקום ד', ועיי"ש שכתב דמד' התוס' לא מ' כן, וכ"כ הגרע"א במערכה אות ב' ואות ג', וכתב עוד די"ל דכיון דמסברא בעינן ד' רק דמר"ע מוכח דקלוטה כמי שהונחה מוכח דל"ב ד', ע"כ כיון דבזה פליגי רבנן עלי' וס"ל דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, שייך לומר הא מני ר"ע היא, אף דאפשר דגם רבנן ס"ל דל"ב ד', - אך עיי"ש בסו"ד שכתב די"ל דהא דקאמר רבה דה"מ ר"ע היא, הוא משום דס"ל מסברא דאין מקום פחות מד', וע"כ פשיטא לי' דאם הא דכתיב ממקומו על החפץ ממילא בעי ד', ואם לא קאי על החפץ, ל"ב כלל מקום חפץ, וס"ל עוד, דהא דלית להו לרבנן דקלוטה כמי שהונחה, אי"ז משום דבעינן שינוח החפץ, שהרי בתוך ג' מודו רבנן דחייב, לדעת רחב"ט לקמן צ"ז א' אף דהחפץ מתגלגל, ובע"כ דטעמייהו הוא משום דבעינן מקומו של חפץ, וע"כ ודאי דבעינן מקום ד', ור"ע דל"ב מקום ד', הוא משום דס"ל דל"ב כלל מקום לחפץ, וע"כ אין להצריך מקום ד', ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

עי' שפ"א שהק', דמנ"ל דרבנן פליגי על דינא דקלוטה, כמבו' בגיטין ע"ט א' דפליגי בזה אף לענין גט, הרי י"ל דטעמייהו הוא משום דבעינן מקום ד', ואי נימא דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', ניחא, וכתב דהוא משום דמשמע דחכמים פוטרין אף כשהי' בתוך ג' דחשיב כע"ג מקום ד', וכדעת רבא לקמן ק' א', ובע"כ דס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה.

עי' תוס' דכשהחפץ בידו של עני וכו' לא שייך קלוטה, ועי' תוס' הרא"ש בע"ב דהוא משום דידו בתר גופו גרירא, וכ"ה בתוס' לקמן צ"ב א', ועי' בחי' הגרע"א שנקט דהתוס' בסוגיין פליגי ע"ד התוס' לקמן, וס"ל דביד האדם ל"ש קלוטה כלל, אף כשהיא באותה רשות עם גופו, וכנראה הוא משום דס"ל דמכוון התוס' לקמן הוא דאף דאמרינן קלוטה מ"מ אינו חייב משום דה"ז אגוד לרה"י, וע"כ אי"ז מתישב בד' התוס' הכא שכתבו ד"לא שייך קלוטה", וכ"ה בחזו"א סימן ס"ג מגליונות אביו, - אך בחזו"א סימן ס"ב סק"ז פירש דגם מכוון התוס' הכא הוא דמשום דידו בתר גופו גרירא לא שייך קלוטה, דמכח הא דבתר גופו גרירא אי"ז קלוט כלל ברשות השני', וכן צידד באבנ"ז סימן ר"מ סק"ה, והעירו דבד' התוס' לקמן ה' ב' ד"ה בשלמא, מ' דלא שייך דין קלוטה אלא בזורק ולא במעביר, ומבו' מזה כד' הגרע"א דבדבר שביד האדם לא אמרינן קלוטה, (ועיי"ש בתוס' הרא"ש דגם במעביר שייך קלוטה, וזה לטעמי' הכא), - ועי' רמב"ן לקמן צ"ז א' שכתב בדעת ר' יהודה דלא אמרינן קלוטה אלא בזורק שנקלטה באויר ולא במעביר, ועי' רשב"א וריטב"א שם דהוא משום דלא אמרינן קלוטה אלא כשהוא ראוי לנוח שם, אך מ' בדבריהם דרק לדעת ר' יהודה הוא כן, אך לדעת ר"ע אמרינן קלוטה אף בכה"ג.