איסור למנות בני ישראל
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / כללי

**איסור למנות בני ישראל**

1. מקור הדין.
2. ראשונים.
3. פוסקים.
4. הלכות.
5. לספור על ידי דבר אחר.
6. אופנים אחרים של ספירה.
7. אנשים.
8. שאר ענינים.
9. מפקד האוכלוסין,population census.

**דור המלקטים** - אנציקלופדיה תלמודית (כרך כ"ו ערך ישראל אות ד', טור קצ"ה - טור קצ"ז), הגר"ג אבערלאנדער (אור ישראל גליון ס' עמ' י"ח), ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג').

1. מקור הדין.
   1. **פר' במדבר**: numbers.
      1. משנה (יומא ריש פרק ז', דף סח:) – "וכהן גדול עומד ומקבל וקורא אחרי מות ואך בעשור, וגולל ספר תורה ומניחו בחיקו, ואומר: יותר ממה שקראתי לפניכם כתוב כאן, ובעשור **שבחומש הפקודים** קורא על פה".
         1. רש"י (שם) – "שבחומש הפקודים. ספר וידבר שמתחיל במנינן של ישראל, ופרשת פינחס באותו ספר, ושם המוספין אמורין".
   2. **גמרא**.
      1. ברכות (דף סב:) – "(שמואל א' כ"ו) אם ה' הסיתך בי ירח מנחה אמר רבי אלעזר: אמר ליה הקדוש ברוך הוא לדוד מסית קרית לי. הרי אני מכשילך בדבר **שאפילו תינוקות של בית רבן יודעים** אותו, דכתיב (שמות ל') כי תשא את ראש בני ישראל לפקדיהם ונתנו איש כפר נפשו וגו'. מיד (דברי הימים א' כ"א) ויעמד שטן על ישראל, וכתיב (שמואל ב' כ"ד) ויסת את דוד בהם לאמר לך מנה את ישראל. וכיון דמנינהו לא שקל מינייהו כופר, דכתיב (שמואל ב' כ"ד) ויתן ה' דבר בישראל מהבקר ועד עת מועד".
         1. איך שכח דוד ויואב, וכלל ישראל. י"ל, שהיה על ידי דבר אחר, אבל שלא לצורך - עי' לקמן.
      2. יומא (דף כב:) – "תנא: הוציאו אצבעותיכם למנין. ונימנינהו לדידהו. מסייע ליה לרבי יצחק, דאמר רבי יצחק: **אסור למנות את ישראל אפילו לדבר מצוה**, דכתיב ... (שמואל א' ט"ו) וישמע שאול את העם ויפקדם בטלאים. אמר רבי אלעזר: כל המונה את ישראל עובר בלאו, שנאמר (הושע ב') והיה מספר בני ישראל כחול הים אשר לא ימד. רב נחמן בר יצחק אמר עובר בשני לאוין שנאמר לא ימד ולא יספר. אמר רבי שמואל בר נחמני, רבי יונתן רמי: כתיב: והיה מספר בני ישראל כחול הים וכתיב אשר לא ימד ולא יספר. לא קשיא: כאן בזמן שישראל עושין רצונו של מקום, כאן בזמן שאין עושין רצונו של מקום. רבי אמר משום אבא יוסי בן דוסתאי: לא קשיא; כאן בידי אדם, כאן בידי שמים".
   3. **פסוקים**.
      1. בראשית (פרק ל"ב פסוק י"ג) – "וְאַתָּה אָמַרְתָּ הֵיטֵב אֵיטִיב עִמָּךְ וְשַׂמְתִּי אֶת זַרְעֲךָ כְּחוֹל הַיָּם **אֲשֶׁר לֹא יִסָּפֵר מֵרֹב**".
         1. רש"י (שמואל א' פרק ט"ו פסוק ד') – "ויפקדם בטלאים. אמר לכל אחד ואחד שיקח טלה מצאנו של מלך ואחר כך מנה את הטלאים לפי שאסור למנות את ישראל שנאמר בם לא יספר מרוב (בראשית ל"ב י"ג)".
         2. רבי אברהם בן הרמב"ם (סי' ל"ד) – "ובא בפרוש שאיסור מניית ישראל שרשו במה שאמר יתעלה ליעקב אבינו על זרעו אשר לא יספר מרוב".
         3. מהרש"א (יומא דף כב: ד"ה עובר) – "ויש לדקדק אמאי לא מייתי בכה"ג מקרא דבדאורייתא דכתיב ושמתי את זרעך כחול הים אשר לא יספר מרוב וי"ל דההוא קרא לאו משום איסורא נגעו בו אלא דקאמר שלא יספר מרוב דהיינו מחמת ריבוי כ"כ שילאה הסופר למנותם".
            1. הגרח"ק ***זצ"ל*** (נחל איתן סי' ו' סעי' י' ס"ק ז') – "מהרש"א ... והוא תמוה דבברכות ס"ב ב' ... (ואפשר דגם כונת מהרש"א אינו אלא דמשם איכא לדחויי ולכך הביא קרא דמפורש טפי אבל לא האמת כן הוא) והתירוץ הנכון ...".
         4. שרידי אש (ח"א סי' ק"מ עמ' תנ"א) – "אולם רש"י בפירושו לשמו"א ט"ו, ד': וישמע שאול וגו' ויפקדם בטלאים, כתב: 'אמר לכ"א ואחד שיקח טלה מצאנו של מלך ואח"כ מנה את הטלאים, לפי שאסור למנות את ישראל, שנאמר בם לא יספר מרוב (בראשית לב, יב)'. משמע שרש"י לא פירש כמהרש"א. וצ"ע מה שרש"י מביא פסוק אחר שלא הובא בגמרא ועי"ש במהרש"א שהגמ' לא הביאה הפסוק מבראשית משום ששם נאמר 'לא יספר מרוב' ואין כאן רמז לאיסור - ורש"י הביא דוקא פסוק זה מבראשית וזה פלא".
      2. שמות (פרק ל' פסוק י"ב) – "כִּי תִשָּׂא אֶת רֹאשׁ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לִפְקֻדֵיהֶם וְנָתְנוּ אִישׁ כֹּפֶר נַפְשׁוֹ לַיקֹוָק בִּפְקֹד אֹתָם **וְלֹא יִהְיֶה בָהֶם נֶגֶף בִּפְקֹד אֹתָם**".
         1. מהרש"א (יומא ריש דף כב:) – "והא דלא מייתי ליה איסורא ממנין דמשה בחצאי שקלים ולא מנה אותן להדיא כמפורש ביה ולא יהיה בהם נגף גו' דמשמע שהמנין שולט בו עין הרע להביא נגף י"ל דאיכא לפרושי דלקח מהם חצאי שקלים לכפרה על שחטאו בעגל כמ"ש לכפר על נפשותיכם ולהגין בכך עליהם שלא יהיה בהם נגף".
         2. חת"ס (יומא דף כב: ד"ה ועוד, קובץ תשובות סי' ח') – "ועוד עוררני, מגן אברהם סימן קנ"ו בליקוטיו כתב וז"ל, אסור למנות ישראל אפילו אינו מכוין למנות אלא להטיל גורל וכו' ע"ש. הנה כוונתו, כי מנין הכהנים לכאורה אינו נכנס בגדר מנין כלל, שהרי בין כך לא נודע מספר מנין העם ההוא, רק במקום שכלה מנין שאמר האומר, ויש שהי' צריך לסבב ב' פעמים או כמה פעמים או רק חצי ההיקף, ובמה יודע איפוא מספר הכהנים שעמדו בהיקף, מכל מקום נקרא מנין. ובזה ניחא לי (דהכי) [דהרי] בתורה מבואר לפי הנ"ל דאפילו מנין לצורך צריך כפרה בחצאי שקלים לכפר על נפשותינו לפני ד', והכא בכהנים, וכן בבזק וטלאים, נהי דלא נמנו בגופים, מכל מקום איזה כפרה הביאו. ולהנ"ל ניחא, דאין זה בגדר מנין ממש, **ומשום הכי** לא מייתי ש"ס דיומא [כ"ב ע"ב] מקרא דתורה אלא משמואל, והיא מצוה מחודשת מדברי קבלה, ויתכן בשאול נמי הכי הוה שמנה אנשי המלחמה ומי מהם ישב על הכלים ומי מהם יתקן דרכיו ומי יצא למלחמה, כל זה נעשה על ידי שום גורל, ומכל מקום מנאם בבזק וטלאים, וכפרה לא היו צריכים".
         3. שפת אמת (יומא ריש דף כב:) – "נראה לפרש דודאי כו"ע ידעי דאסור למנות כל בנ"י מקרא דכי תשא ומעובדא דהסתה רק דקמ"ל דגם עשרה וכדומה אסור למנות, ובזה א"ש נמי מה דמוכיח מויפקדם דשאול דשם לא מנה רק היוצאים עמו לזו המלחמה כנ"ל, ועי' במהרש"א מ"ש בזה".
      3. שמואל (א' פרק ט"ו פסוק ד') – "וישמע שאול את העם **ויפקדם בטלאים** מאתים אלף רגלי ועשרת אלפים את איש יהודה".
         1. ה"ה מקצת כלל ישראל - עי' לקמן.
      4. הושע (פרק ב' פסוק א'. [**הפטורה** לפר' במדבר]) – "והיה מספר בני ישראל כחול הים אשר לא ימד ולא יספר".
         1. עובר בשתי לאוין, עי' יומא (דף כב:, לשונו מובא לקמן).
   4. **טעם**.
      1. ר' בחיי (ריש פר' כי תשא) – "ומטעם זה צותה התורה שלא ימנו ישראל לגלגלותם אלא בשקלים כדי שתהיה הברכה חלה עליהם ברבוי זרעם בנס נסתר, ושלא ישלוט בהם עין הרע השולטת בעצם הדבר המנוי".
      2. יערות דבש (ח"א דרוש ב'), תפארת יהונתן (פר' במדבר), הו"ד בציץ אליעזר (ח"ז סי' ג' אות ב') – "אמרו ביומא [דף כב ע"ב] כתיב והיה מספר בני ישראל וכו', וכתיב אשר לא ימד ולא יספר, ומשני כאן בעושין רצונו וכאן באין עושין רצונו, ויש להבין למה תליא בזה מספר ישראל. וגם אסור לספור, והסופר מביא ח"ו קצף ונגף, כאשר היה בימי דוד שמנה ישראל, אבל ענין מה שאמרו חז"ל [ברכות מט ע"ב] אל יוציא אדם עצמו מהכלל, ובזוהר [ח"א קס ע"ב] הוסיף יותר, בשונמית שאמר לה אלישע היש לדבר לך אל המלך, היינו הקב"ה, ואמרה לו תוך עמי אני יושבת דלא לפקוד לה מכללא דישראל, והטעם מבואר, כי נידון עולם בתר רוב, ורוב ישראל ורוב מעשיהם כשירים, אבל **אם יבוא לדון לכל א' בפני עצמו, מי גבר אשר לא ימצא בו מומים רבים ונגעים**, פצע ומכה טריה בעו"ה, ולכך אסור לספור לישראל, דכשהן בכלל א', הם נדונים דרך כלל, אבל כשאתה מפרידן וסופרן א' לא', אף המשחית ושטן מביא לכל א' חשבון יפקדנו מעשיו בפרט, ומי יצדק בדין, ולכך חס ושלום יצא קצף ויהיה נגף ח"ו, כאשר קרה בימי דוד, אך זהו אם רוב ישראל צדיקים, אבל **אם ח"ו נהפך, שרוב ישראל רשעים, אם כן אדרבה יש למנות**, כי אם נדון בתר כלל ורובא, יצא חמת ה' אף על צדיקים, אמנם במספר יפרדו איש מעל רעהו, רשעים יהיה משפטם חרוץ, וצדיקים ינצלו: ולכך אמרו [ברכות לה ע"ב] כשעושין רצון ה', לא ימד ולא יספר, כי המספר אסור, משא"כ ח"ו באין עושין רצונו, אדרבה המספר צורך גדול, למלט צדיקים ונקיים שבדור, ולכך היה מספר בני ישראל".
      3. מלבי"ם (שמואל ב' פרק כ"ד פסוק א') – "וזה יהיה מג' פנים, אם מצד עין הרע כמ"ש הפילוסוף שמבעל הנפש הקנאי יצאו מן העין קצת אדים מהמותרות אשר ידחם הטבע ויפעלו בארסיותם על המוכן להתפעל מהם עד שימיתו אנשים העלולים לכך, כאשר ימית האפעה בהבטתו. אם מצד שאין הברכה שורה אלא בדבר הסמוי מן העין, והוא כי כל קיום והעמדת זרע בית יעקב והופרתם והרבותם הוא נגד המערכה שהיא מתנגדת אל העם הזה שהוציאם ה' והפלם מממשלת הוראת הככבים והמזלות אל ההשגחה האלהית, ודרכי ההשגחה כולם הם נסים נסתרים לא גלוים, שה' לא ישדד סדר המערכה בפרסום רק בהסתר, ולכן כל עוד שאינם נמנים יפרו וירבו בדרך נסיי, אבל כשימנו ויודע מספרם, שאז בהכרח לגלות הנס לעין כל וזאת לא יעשה. ועוד בה שלישיה, כי כל עוד שהעם מתאחדים והם כולם כאיש אחד זכות הרבים גדול מאד, אבל כשמונים אותם שאז יתחשב איש איש לבדו, יחופשו עונותיו ואז יהיה בהם נגף".
2. ראשונים.
   1. **אסור למנות בני ישראל**.
      1. רש"י (ס' האורה ח"א אות נ"ו, פרדס הגדול סי' צ"ט, שמואל א' פרק ט"ו פסוק ד') – "קיימא לן דאסור למנות אפילו לדבר מצוה".
      2. רמב"ם (תמידים ומוספין פרק ד' הל' ד', פירוש המשניות יומא פרק ב' משנה א', שו"ת הרמב"ם סי' קכ"ו) – "ולמה מונה המניין שהסכימו עליו על האצבעות שהוציאו ולא היה מונה על האנשים עצמן לפי שאסור למנות ישראל אלא על ידי דבר אחר שנאמר ויפקדם בטלאים".
      3. סמ"ג (סוף עשה קצ"ב) – "ומה שמונין האצבעות ולא באנשים לפי שאסור למנות את ישראל אלא על ידי דבר אחר שנאמר ויפקדם בטלאים".
      4. ספר העיתים (סי' קע"ד) – "וקיימא לן דאסור למנות את ישראל אפילו לדבר מצוה".
      5. רד"ק (שמואל א' פרק ט"ו פסוק ד') – "ואמרו אסור למנות את ישראל אפי' לדבר מצוה".
      6. מאירי (יומא דף כב:, עירובין דף קג:) – "אסור למנות את ישראל אפילו לדבר מצוה".
      7. רע"ב (יומא פרק ב' משנה א') – "שאסור למנות אנשים מישראל".
   2. **למה אינו מתרי"ג מצוות**.
      1. מראי מקומות – ס' החרדים (מצוות ל"ת הדברי קבלה), באר שבע (תמיד דף כח., צידה לדרך ר"פ כי תשא), דברי אמת (קונ' ענין לאוין, פ"ו-ב').
         1. חיד"א (עין זוכר מערכת מ' אות כ"ד) – "ועוד הקשה הרב ב"ש אמאי לא מנו מוני המצות לאו זה והטיב אשר דיבר הרב דברי אמת בקונטריסים דף ח"ן ע"א דאין דרך מוני המצות למנות לאוין הבאי' מכלל עשין ולק"מ קושית הרב באר שבע ז"ל".
         2. כלי חמדה (פר' כי תשא סוף אות א') – "במנין המצות לא מנה זה בכלל המצות כיון די"ל דאין ראי' מתוה"ק וכמו שנראה מסוגי' דיומא".
         3. רי"פ (לסהמ"צ רס"ג ח"ב דף שכ"ב, ל"ת רס"ד) – "צריך ביאור מה שלא מנה רבינו הגאון ז"ל במנין הלאוין לאו הבא מכלל עשה דאסור למנות את ישראל מדכתיב כי תשא את ראש ב"י לפקודיהם ונתנו איש כופר נפשו וגו'. ופירש"י וז"ל אל תמנם לגולגלותם אלא יתנו כל אחד מחצית השקל ותמנה את השקלים ותדע מנינם עיין שם. וכבר העיר בזה הר"ב באר שבע (בפ"ק דתמיד) על כל מוני המצות שלא מנו מצוה זו ... ומיהו בהא איכא למימר דכיון דליכא לאו מפורש. אלא מדיוקא דקרא שמעינן לי'. הלכך לא מנאוהו במנין הלאוין עכ"ל ... ואמנם נראה דבעיקר הדבר אין יסוד נאמן לקושיא זו דהרי באמת לא אשכחן בשום דוכתא מבואר שיש בזה לאו הבא מכלל עשה וגם בגופיה דקרא לא אשכחן שום משמעות לזה כלל. ואף על פי שפירש"י ז"ל שנצטוה משה שלא למנותם לגולגלותם. אלא ימנה השקלים. מ"מ מפשטיה דקרא. ודאי לא משמע הכי. ולא ביארו האחרונים ז"ל מקור דברי רש"י אלו ...".
   3. מראי מקומות.
      1. ל"מ ברי"ף, רא"ש, וטור.
3. פוסקים.
   1. **אסור למנות בני ישראל**.
      1. ס' חרדים (מצוות ל"ת מדברי קבלה ומדברי סופרים פרק ד' אות ל') – "אסור למנות את ישראל אפילו לדבר מצוה ולכך כשהיו צריכין אנשי בית אב במקדש להטיל גורל אין מונין אותם לגולגלותם אלא מוציאין אצבעות והממונה מונה את אצבעות והמונה לגולגולת עובר בשני לאוין שנאמר אשר לא ימד ולא יספר וזה היה עון דוד שהוסת למנותם לגולגולת וגרם לבא עליהם דבר ריש פרק ב' דיומא".
      2. מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב') – "אסור למנות ישראל אפי' אינו מכוון למנות רק להטיל גורל אפי' לדבר מצוה אלא מוציאין אצבעותיהם ומונין אצבעותיהם".
      3. פר"ח (סי' נ"ה ס"ק א') – "יש ליזהר מלמנות את ישראל לגולגלותם לראות אם יש מנין או לא, דאמרינן ריש פרק ב' דיומא [כב, ב] אסור למנות את ישראל אפילו לדבר מצוה דכתיב [שמואל א טו, ד] וישמע שאול את העם ויפקדם בטלאים".
      4. מצודת ציון (שמואל א' פרק ט"ו פסוק ד') – "שאסור למנות את ישראל לגלגולת ומנאם בטלאים וכ"א לקח טלה מעדר שאול והחזירו למקום מיוחד ומנו הטלאים וידעו מספר בני ישראל".
      5. גר"ז (סי' קנ"ו סעי' ט"ו) – "אסור למנות את ישראל אפילו אינו מתכוין רק להטיל גורל על איזה סכום ומספר ואפילו לדבר מצוה אלא מוציאים אצבעותיהם ומונים האצבעות".
      6. קיצור שו"ע (סי' ט"ו סעי' ג') – "צריכין ליזהר, שלא למנות את האנשים".
      7. חסד לאברהם (סי' נ"ה אות י', פלא יועץ אות מ' ערך מונה) – "ידוע אסור המונה את ישראל (יומא כב ב) ומה שארע לדוד המלך עליו השלום (שם)".
      8. פתח הדביר (סי' קנ"ו ס"ק ג') – "הרמג"א".
      9. הגר"ח פלאג'י זצ"ל (כף החיים סי' י"ג ס"ק י') - לשונו מובא לקמן.
      10. יפה ללב (ח"א סי' נ"ה ס"ק ג') - לשונו מובא לקמן.
      11. דעת תורה (סי' קנ"ו).
      12. ערה"ש העתיד (קדשים ח"ב סי' ק"ח אות ט').
      13. פתחי עולם (סי' קנ"ו ס"ק ו').
      14. אג"מ (יו"ד ח"ג סי' קי"ז אות ב').
      15. ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג', סוף הסי' אות א') – "יש איסור מה"ת בלאו הבא מכלל עשה למנות את ישראל, וגם בדברי קבלה ישנו אזהרה על כך ונוסף יש בזה גם משום סכנתא".
      16. שבט הלוי (ח"ו סי' כ', ח"ט סי' ל"ה אות א') – "ואף על פי שלא הובא במוני המצוות וכבר עמדו בזה מכ"מ אין ספק שהיא הלכה למעשה בלי מחלוקת כאשר העתיקה להלכה במג"א או"ח סי' קנ"ו".
      17. יביע אומר (ח"ב יו"ד סי' ט"ז אות ט').
   2. **ל"ש** בשו"ע.
      1. הגרח"ק ***זצ"ל*** (דרך שיחה ח"א עמ' ת"ז) – "שאלה: בגמרא יומא (כ"ב, ב') אמרו שאסור למנות את ישראל וכו'. הנה הרמב"ם העתיק הדין רק בהל' תמידין ומוספין, בשו"ע אין בכלל את הדין, ורק ה'מגן אברהם' העתיקו (או"ח סי' קנ"ו), האם השו"ע חולק להלכה בזה, הרי זו סתמא דגמרא. תשובה: הרמב"ם הרי חיפש היכן להעתיקו, ושם מצא המקום, כי הוא מובא לעניין פייס ושם מקור ההלכה, וכמו שהביא דיני מעקה בהלכות רוצח. והשו"ע נמשך אחר הטור שהשמיטו, וכתבתי על זה בארוכה בספר 'נחל איתן'".
      2. המ"ב (סי' קנ"ו), **צ"ב**.
   3. מראי מקומות.
      1. חוות יאיר (סי' ט') – "ובלשון רז"ל נמצא טובא [על"ק תשובה קס"ו] (ועמ"ש ג"כ כך בספר ב"ש פ"ק דתמיד ד"ל ע"ד) המחזיק במחלוקת עובר בלאו והנהנה מצרי עין והשח שיחות חולין **והמונה לישראל** והעולה מבבל לא"י ומאן דשתי בקרנא דאומנא ובודאי דאין בהם מלקות ואסמכתא נינהו".
         1. עי' חיד"א (עין זוכר מערכת מ' אות כ"ד, לשונו מובא לקמן), דהיינו רק המונה מקצת כלל ישראל.
      2. פני מבין (יו"ד סי' שכ"ט) – "ועי' ביומא כ"ב דאסור למנות ישראל ורבינו הרמב"ם לא הביא ועי' מג"א סי (רל"א) [קנ"ו] הביא גמ' זו וכן הקורא לאברהם אברם עובר בעשה עי' ספ"ק דברכות אע"כ דבר **דאינו אסור ממש** רק מנהג טוב לא הביאו רק מה שנראה להם מוכרח".
      3. רי"פ (לסהמ"צ רס"ג ח"ב דף שכ"ג, ל"ת רס"ד) – "ועכ"פ מבואר דלדעת רבינו הגאון ז"ל וסייעתו אין מקראות הללו יוצאין מידי פשוטן. וליכא שום איסור מדאורייתא שלא למנות את ישראל. אלא שצוה הכתוב שימנם ושיתנו מחה"ש כופר נפשם. ובכל פעם שימנו אותם נצטוו בכך לדורות. וכמש"כ הרמב"ן ז"ל. ואמרה תורה ולא יהיה בהם נגף בפקוד אותם. הא אם לא יתנו יהיה בהם נגף. משום שהמנין הוא סכנה להנמנין אם לא יתנו כופר נפשם. וכדאיתא בפסיקתא רבתי. והיינו דוקא כשנמנין לגולגלותם. אבל כשנמנין בבזק ובטלאים וכיו"ב לית לן בה. אלא דהיינו רק דינא דאורייתא. **אבל מדרבנן אסרו למנותן בכל ענין** אפילו בנתינת שקלים. ואפשר דהיינו משום שגזרו בה דילמא אתו למימנינהו בלא נתינת שקלים או דילמא ישתמטו קצתם מליתן ואתו לידי סכנה. ואסמכוה אקרא דויפקדם בבזק. ויפקדם בטלאים. דאם איתא דבנתינת שקלים שרי למנותן לגולגלותיהם. לא הוה עביד טצדקי לאפקועי ממצות מחה"ש. אלא ודאי ע"י שקלים נמי אסור. אבל אין זו אלא אסמכתא בעלמא. דלפום פשטיה דקרא בזק וטלאים אינם אלא שמות מקומות. כמבואר בגמרא ובתוס' ישנים שם עיין שם".
4. אנשים.
   1. **קטנים**.
      1. ספינן.
         1. שבט הלוי (ח"א סי' ל"ד) – "ואשר שאלת בחכמה בהא דמבואר יומא כ"ב ע"ב דאסור למנות את ישראל, האיך הדין באופן כזה שמציבים תלמידים בג' שורות של עשרה שורות קטנות של ג' ג', והשורה הראשונה כל ילד אומר מספר עד עשר, ועי"ז נתודע לך אם כולם כאן. הנה בעיקר איסור דאסור למנות את ישראל דעת הרמב"ן פ' כי תשא דדוקא אם אינו מונה על ידי אחר אבל ע"י דבר אחר מותר אפילו שלא לצורך, וחטא דוד המלך בשמואל ב' כ"ד שמנה את ישראל הי' שלא מנה ע"י ד"א, איברא דעת הרד"ק בשמואל שם, כי גם דוד מנה ע"י דבר אחר ואעפ"י כן נענש כי הענין היה שלא לצורך, ואעפ"י שבודאי היה לצורך תכסיסי מלוכה מ"מ כיון שלא הי' לצורך של תורה הוי כשלא לצורך. והנה אם נאמר שהמנין שלך יש לה דין מנין ע"י דבר אחר הי' מותר לדעת הרמב"ן ולדעת הרד"ק הי' אסור דאינו נראה דזה יהי' נקרא לצורך דהא אפשר בענין אחר על ידי שקוראין רשימה של שמות הילדים על הסדר וכל מי שהוא כאן אומר כן כנהוג, אלא שהוא דרך ארוכה קצת, אמנם בשביל זה לא הותר איסור מנין לישראל. איברא נראה דהכא לכ"ע אסור דגם זה שהילדים מזכירין המספרים, זה עצמו איסור מנין ואף אם יהיו פחות מבני י"ג, חדא דהא כתבו הפוסקים דאיסור מנין בעיקרו דאורייתא מקראי דכי תשא, ובדאורייתא לכ"ע לא ספינן להו בידים, ולהרבה שיטות גם בדרבנן, והכא י"ל לכ"ע אסור כיון דהטעם שמכניס עין הרע ר"ל הנגרם ע"י מספר, וזה י"ל אולי גם אם סופר המנין הוא קטן. וגם מה שאתה גורם וגומר ע"י זה הענין נראה דאיסור איכא, דהא כבר העיר בס' שפת אמת יומא שם, דהא בפייס לא הי' מונין כלל מספר הכהנים רק כל המספר לידע באיזה כהן כלה המנין שהוא יהי' בין המקריבים, וכתב בשפ"א דמ"מ הוי כמספר כיון שמזכיר סכום יע"ש, והאי דידן לא גרע מזה, ע"כ לענ"ד לא מצאתי טעם נכון להתיר".
   2. **ביחד עם גוים**.
      1. מיקל.
         1. שבט הלוי (ח"ט סי' ל"ה אות ה') – "מכ"מ כ"ז היינו צריכים אם הי' נקרא זה מנין בני ישראל כלשון חז"ל ביומא שם וברמב"ם אבל במפקד זה ברור ואמת שאין מונין בני הדת אלא מספר הכללי של התושבים במדינה בין גוים, בין ישראלים, וידוע לכל שמאז מפקד האחרון נתרבו מאד בעו"ה התושבים האינם יהודים בארצינו, וכבר גילו גאוני דור שלפנינו שאין זה בכלל אסור למנות את ישראל. ויתכן מאד דאח"כ עושים הם הפרדה בין בני הדתות השונות ע"י קומפיוטר, אבל גם זה אינו ברור כי כידוע שאלפים הרבה שנרשמו אצלם כיהודים אינם יהודים כלל".
         2. ***שלחן הלוי (פרק כ"ג אות ה') - לשונו מובא לקמן***.
      2. מחמיר.
         1. קהלות יעקב (עי' לשונות לקמן, וכן התאריכין).
         2. תשובות והנהגות (ח"ג סי' שפ"ז) - לשונו מובא לקמן.
      3. מראי מקומות – ציץ אליעזר (ח"ז עמ' מ"ה סוף אות ב'), הגר' מנחם כשר זצ"ל (דברי מנחם ח"א סי' ל"ו, נועם חט"ז תשל"ג עמ' צ', תורה שלמה חכ"א במילואים).
   3. **מתים**.
      1. מחמיר, לועג לרש – אג"מ (יו"ד ח"ג סי' קי"ז אות ב', "שיש לאסור משום שזהו איסור בחיים לכן איכא לועג לרש אם יעשו כן למתים, אך יכולין לעשות מספרים לשכונות קברים שלא שוין במספר כדלעיל. ואם כבר כתבו המספרים אף שלא שייך שוב איסור **טוב למחוק** כדי שלא יתירו מזה שאר בתי קברות זה נראה לע"ד").
5. אופנים אחרים של ספירה.
   1. **גורל**.
      1. מחמיר – יומא (דף כב:, לשונו מובא לעיל), מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב', "אסור למנות ישראל אפי' אינו מכוון למנות רק להטיל גורל אפי' לדבר מצוה"), ***חת"ס (קובץ תשובות סי' ח', לשונו מובא לעיל),*** גר"ז (סי' קנ"ו סעי' ט"ו, לשונו מובא לעיל), שפת אמת (יומא דף כב:, "גם יש לדקדק בהא דאמרי' דמסייע לר"י דאסור למנות דהא פייס דהכא אינו מנין דהרי לא רצה כלל לידע המנין כמה כהנים איכא [כמ"ש רש"י במשנה שהי' מוציא מפיו מנין הרבה מן הכהנים שהי' שם], **וצ"ל דמ"מ הוי כמנין כיון שמזכיר סכום**"), פתחי עולם (סי' קנ"ו ס"ק ו'), שבט הלוי (ח"א סי' ל"ד, לשונו מובא לעיל).
   2. **מחשבה**.
      1. מיקל – חסד לאברהם (סי' נ"ה אות י', פלא יועץ אות מ' ערך מונה, לשונו מובא לקמן), יפה ללב (ח"א סי' נ"ה ס"ק ג'), הגר"ח פלאג'י זצ"ל (כף החיים סי' י"ג ס"ק י', לשונו מובא לקמן), כף החיים (סי' נ"ג ס"ק י"א), עי' ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג' ענף ז', סוף הסי' אות כ"א, "ע"י אומדנא ומחשבה מותר למנות, **ואפשר דלדבר הרשות אולי אסור** אפי' במחשבה").
         1. וכ"ש מי שמיקל בכתיבה, כיון שהוא (הכתיבה) לא נכלל בדיבור.
         2. **ולא יהיה רומז באצבעותיו** – הגר"ח פלאג'י זצ"ל (כף החיים סי' י"ג אות י', לשונו מובא לקמן), הו"ד בציץ אליעזר (ח"ז סי' ג' ענף ז' סוף אות ל"ח).
      2. מראי מקומות.
         1. שבט הקהתי (ח"ו סי' ת"ס אות א') – "למנות אדם בכתב ... החתם סופר, וראייתו דלמה מנה בבזק וטלאים לשאול המלך, ויואב נמי אמאי לא מנם בכתב, אלא על כרחך לעולם עובר בלאו משמע אפילו בכתב עיין שם, ולפי זה הוא הדין דאפילו במחשבה אסור דאם לא כן אכתי הוי ליה לסופרם במחשבה ולא בדיבור מתוך הכתב, ועי' בספר הזהב שבא על התורה פרשת במדבר דמשמע דאף במחשבה אין למנות עיי"ש, אבל ראיתי בספר כף החיים להג"ר חיים פלאג'י דכתב בפשיטות דמותר למנות אנשים במחשבה".
   3. **ידיעה**.
      1. מיקל.
   4. **בפסוק** – רש"י (בס' האורה ח"א סי' נ"ו עמ' 43), ס' העתים (עמ' 253), קיצור שו"ע (סי' ט"ו ס"ק ג'), סגולות ישראל (מערכת מ' אות ס"ה), פסקי תשובות (סוף סי' קנ"ו), שמירת הגוף והנפש (סי' רמ"ב אות ב').
      1. ואני ברוב חסדיך - עי' לקמן.
   5. **שמות על הדף**.
      1. דהוי כמו מנין ע"י דבר אחר.
         1. רלב"ג (פר' במדבר פרק א' פסוק ב', פר' כי תשא תועלת ראשון, פר' פנחס פרק כ"ו פסוק נ"ג עמ' קמ"ד) – "שלא נמנו כי אם במספר שמות. ר"ל שהשמות לבד נמנו. לא האנשים".
         2. תפארת יהונתן (במדבר פרק א' פסוק ב') – "במספר שמות כי כל איש ישראל יש לו שם למעלה וכפי השמות כן יפקדו גם ירצה לומר כי לא היה המנין בגופים כי אסור למנות ישראל רק העלה שמותם כתוב על הספר ואח"כ מנו השמות וא"כ אין זה מספר גופים והוי כמו מנין בזק וטלאים כמבואר בשמואל".
         3. עמק דבר (במדבר פרק א' פסוק ב') – "במספר שמות כל זכר לגלגלותם ... לשון המקרא כמשמעו במספר שמות. כל א' הושיט שמו ושם שבטו. ואח"כ מנו הפתקות אבל הי' מצורף לכל פתקא האדם בעצמו. הוא בעצמו הביא פתקה שלו והיינו לגולגלותם אצל הגלגולת. ולא שיושיט א' כמה פתקות של חבריו. דבזה הי' מקום לחוש אולי יניח א' כמה שמות בשקר. מש"ה הי' הצווי שכל א' יושיט את שמו סמוך לגולגלתו. ומנו את הפתקות והוי כמו אצבעות דמס' יומא רפ"ב".
      2. מראי מקומות – פרדס יוסף ( ), עי' אג"מ (יו"ד ח"ג סי' קי"ז אות ב', לשונו מובא לקמן).
         1. הגרח"ק ***זצ"ל*** (נחל איתן סי' ו' סעי' י' ס"ק ז' קכ"ט-א' [לשונו מובא לקמן], הליכות חיים ח"ב אות ת"י) – "אם יש איסור למנות כלל ישראל גם אם מונה השמות של ישראל שכתובים על הנר, או האיסור הוא רק באם מונה אותם כשהם בחיים ובפניו. תשובה: יש מחמירין".
   6. **כתיבה כדיבור**.
      1. מחמיר.
         1. חת"ס (יומא דף כב: ד"ה אסור, כת"ס יו"ד סי' ק"ו ד"ה ומצאתי) – "ומצאתי כתוב בגליון תשוב' זקני זצ"ל כ"י של אאמו"ר מאוה"ג זצ"ל ואעתיקו פה לתשלום הענין אשר זה לשונו הטהור, לפע"ד מדאמרינן ביומא כ"ג ע"ב המונה ישראל עובר בל"ת דלא ימד ולא יספר שמע מינה אפילו כותב ולא מוציא בפיו עובר דאל"ה למה ליה בזק וטלאים לשאול המלך (כדכתיב ויפקדם בבזק ויפקדם בטלאים) ויואב נמי אמאי לא מנם בכתב וכן הקשה רמב"ן בחומש מ"ט לא מנה השקלים שהרי הי' הדבר נתעב בעיני יואב עיי"ש, ה"נ קשה מ"ט לא ספר בכתב אע"כ לעולם עובר בלאו, ומדלא יספר משמע אפילו בכתב א"כ ע"כ עמוד וספור נמי בכתב מדרמי התם קראי כתיב והי' מספר וכתיב אשר לא יספר ולא תי' והי' מספר ע"י כתב אע"כ אין הפרש, ואפי' אי בעלמא כתיבה לאו כדיבור דמי לענין שבועה וברכה וברכת התורה מ"מ לענין ספירת העומר יוצא אי נתכווין לצאת בזה עכ"ל הזהב".
         2. הגריש"א זצ"ל (הערות במסכת יומא דף כב:) – "וכתב החת"ס דבראיה זו נמי מוכח דמנין דרך כתיבה אסור דאי מותר למה לא ערך דוד מנין בדרך היתר ע"פ הוראת הסנהדרין".
         3. שבט הלוי (ח"ו סי' כ' ד"ה וכה, ח"ט סי' ל"ה אות ג') – "מנין שלא בפה אלא בכתב דעת הגאון כתב סופר, יו"ד סי' ק"ו בשם אביו מרן הח"ס דאסור מעיקר הדין מה"ת".
         4. הגרח"ק ***זצ"ל*** (נחל איתן סי' ו' סעי' י' ס"ק ז') – "ומה שהביא בס' פרדס יוסף מרלב"ג שכתב דלכך לא נתנו שקלים במנין שני בחומש הפקודים (דלא כרש"י ורמב"ן) משום שהי' מן הכתב הוא טעות דשם כונתו שכתבו השמות ואח"כ ספרו את השמות כמש"כ שם בהדיא מדכתיב במספר שמות ובזה דעתו דהוי כמו מנין ע"י ד"א אבל אם כותב המנין פשיטא דכתיבה הוי מנין מעליא ... ולכל הדעות האלו אין שום חילוק בין מונה בפיו או מונה ע"י הכתב כיון שמונה המספר אין זה נקרא ע"י ד"א וגם בימי דוד מנו מהכתב".
         5. משנת יוסף (חי"א סי' רי"א אות ג', אסיפת יצחק כ"ה שבט תשס"ט) - לשונו מובא לקמן.
         6. שבט הקהתי (ח"ו סי' ת"ס אות א') - לשונו מובא לעיל.
      2. מראי מקומות – פרדס יוסף (פר' כי תשא אות ב' ד"ה אבל, פר' במדבר אות י' ד"ה וע"ע), ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג' אות מ"א, [ואות מ"ט]).
6. לספור על ידי דבר אחר.
   1. **ראשונים**.
      1. מחמיר.
         1. רמב"ן (במדבר פסוק ב') – "ואם אולי טעה דוד, למה לא עשה יואב שקלים, והיה דבר המלך נתעב אצלו והוא אמר לו למה יבקש זאת אדני למה יהיה לאשמה לישראל (דהי"א כא ג), ולמה לא ימנם בשקלים שלא יחטא. אבל כפי דעתי היה הקצף עליו בעבור שמנאם שלא לצורך, כי לא היה יוצא למלחמה ולא עושה בהם דבר בעת ההיא, רק לשמח לבו שמלך על עם רב, והוא מאמר יואב (ש"ב כד ג) ויוסף ה' אלהיך אל העם כהם וכהם מאה פעמים ואדוני המלך למה חפץ בדבר הזה. וראיתי במדבר סיני רבה (ב יז), ר' אליעזר בשם ר' יוסי בן זמרא אמר, כל זמן שנמנו ישראל לצורך לא חסרו, שלא לצורך חסרו, איזה זמן נמנו לצורך בימי משה ובדגלים ובחלוק הארץ, שלא לצורך בימי דוד".
         2. רד"ק (שמואל א' פרק ט"ו פסוק ד') – "בימי דוד נראה כי אפילו מנה אותם בדבר אחד כיון שמנה אותם שלא לצורך הם חסרים שאם כן למה לא לקח יואב מכל אחד שום דבר וימנה הדבר ההוא ולא יהיה בהם נגף וכן כשמנה אותם לצורך צריך שימנה אותם בדבר אחד כמו שאול שמנה אותם בטלאים וכן במלחמה הראשונה שפקדם בבזק שפירושו באבנים כמו שפירשנו".
         3. תוס' רי"ד (יומא דף כב:) – "שלא לדבר מצוה אפילו ע"י דבר אחר אסור שאם יועיל ע"י דבר אחר שלא לדבר מצוה למה נענש דוד כשמנה את ישראל והי' דבר בישראל ימנה אותם ע"י דבר אחר ולמה לא עשה יואב וכל סנהדרין שבישראל ע"י דבר אחר ויתנו המספר לדוד כלום הי' רוצה דוד כ"א לדעת מספרם ימנו ע"י דבר אחר ולא הי' דבר בעם אלא לאו שלא לדבר מצוה אסור למנותם אפילו ע"י דבר אחר ומעשה דדוד שלא לדבר מצוה הי' שלא הי' בעת המלחמה למנות עליהם שרי צבאות ומפני זה נענש".
   2. **פוסקים**.
      1. מחמיר.
         1. באר שבע (תמיד דף כח. ד"ה הממונה) – "אפילו מנה אותם בדבר אחר, כיון שמנה אותם שלא לצורך מצוה הם חסרים".
         2. חת"ס (יומא דף כב: ד"ה אשר, ***קובץ תשובות סי' ח'***) – ***"שלא לצורך אסור למנות בשום אופן תחבולה כלל".***
         3. עתים לבינה (עמ' רנ"ד).
         4. מרומי שדה (ברכות דף סב:) – "שאינו נכון אפילו ע"י דבר אחר אם לא לצורך מצוה".
         5. דעת תורה (ריש סי' קנ"ו).
         6. פתחי עולם (סי' קנ"ו ס"ק ו').
         7. כף החיים (סי' קנ"ו ס"ק י"ד).
         8. ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג' ענף ד', סוף הסי' אות ב') – "למנות את הגופים אסור אפילו למנין של מצוה".
         9. שבט הלוי (ח"ו סי' כ' ד"ה וסוגיא, ח"ט סי' ל"ה אות ב') – "סוגיא דעלמא כדעת הסוברים שאפילו מנין ע"י דבר אחר אינו מותר אלא לצורך מצוה".
         10. הגריש"א זצ"ל (הערות במסכת יומא דף כב:) – "דכתיב ויפקדם בבזק. כתב התורי"ד דדוקא לדבר שבקדושה צריך שיפקדם ע"י דבר אחר אבל שלא לדבר מצוה אפילו ע"י דבר אחר אסור שאם יועיל ומותר ע"י דבר אחר גם לדבר הרשות א"כ לקמן בהא דדוד שבא דבר על ידו למה יואב וכל הסנהדרין לא קבעו שאם רוצה למנות שימנה ע"י דבר אחר אלא מבואר דבדבר הרשות אין מונין אפילו ע"י דבר אחר. [וכן צידד הרמב"ן עה"ת במדבר א' ג']".
   3. **גדר של דבר אחר**.
      1. תלוי בפנים.
         1. רלב"ג (ריש פרשת כי תשא).
         2. אברבנאל (פר' כי תשא פרק ל' פסוק י"ד, שמואל ב' עמ' תי"א ב') – "והיה דבר מפורסם בין האנשים ההזק הבא מהעין הרע שהוא כמו שכתב הפלוסוף שיצאו מן העין אידים מהמותרים אשר ידחם הטבע וזה מהאיש בעל הנפש הרעה הקנאית ולארסיות אותם האדים יפעלו בדברים המוכנים לקבל אותו פועל עד שיתכן שימותו אנשים בהבטתם וזה הוא סבת הנגף המגיע מהמנין כי בהיות המנין גדול מאד מרבוי הדברים הנמנים יפעל בהם העין הרע ויתמעטו. והנה יתפעלו בזה קצת אנשים זולת קצתם כפי הכנת המקבלים והוא מבואר שהעין הוא היותר מזיק בזה בהבטתו הארסיות וכמו שזכרו מהאפע' שימית האדם בראותו פניו. וכתבו הטבעיים שהמראה החדשה אם תסתכל בה האשה בוסתת יתראה בה מיד כתם דם ישאר רשומו זמן מוחש וכן יזיק העין הרע בכל הדברים הנראים. אבל היותר עצום הוא כשתהיה הבטתו אל פני הנראה שתכנס הארסיות בעיניו ובאזניו ומדרך הפה שהם כלים פתוחים קלים להתפעל באופן שיובל משם ההיזק אל המוח הקרוב לשם ולזאת הסבה **לא היו מקפידים החכמים הראשונים אם היו הדברים הנמנים אברים מהאנשים מבלי הפנים** כאלו תאמר אצבעותיהם יען שאר האברים אינם מעותדים לאותו הזק כמו פני הנראה תמצא זה במה שהיו עושים במקדש בהטילם גורלות מי יעשה עבודה אחת מהעבודות שהיו מגביהים אצבעותיהם. והם היו הנמנים לא הפנים כמו שיתבאר במסכת יומא כי הספק כלו היה כשתהיה ההבט' בפנים לא זולת זה. ואין ספק שההזק הזה ימשך בטבעו אשר יעשה האדם אותו כרצונו. כי הנעשה במצות האלהים לא יוזק כמו שאמר (קהלת ח') שומר מצוה לא ידע דבר רע ואחז"ל שלוחי מצוה אינם נזוקים. הנה מפני זה כלו אמר יתברך למשה כי תשא רוצה לומר אתה תצטרך אל כסף הרבה לצקת את אדני הקדש ולדברים אחרים. הנה איעצך עצה נאותה לאסוף כסף הרבה והוא כי לפי שאתה חפץ למנות את העם ולדעת מנינם והיה המנין באנשים לגלגלותם סכנה מפני העין הרע השולט במנין הרב והמופלג לכן תצוה שכל איש שימנה יתן כפר נפשו לה' ולא היה זה על צד התחבולה למנות את השקלים כדברי רש"י אלא בדרך צדקה שבהיותך מונה אותם יתן כל אחד כופר נפשו לה' כדי שיגן בעדם ויצילם מהמות והעין הרע השולט במנין ולא יהיה ... צוה שאותם אשר תמנה יתנו כופר נפשם לה' בפקוד אותם ר"ל בהיותם נמנים ופקודיהם בראשיהם ולגלגלותם. ולא יהיה אז בהם נגף בפקוד אותם כלומר אף על פי שיפקדו אותם לא יבוא הנגף וצדקה תציל ממות".
      2. תלוי בחיים.
         1. כלי חמדה (פר' כי תשא אות א' ד"ה אך) – "דהקפידא הוא רק אם מונה אותם לגלגלותם או באבר אחר שהנשמה תלוי' בו אבל כשמונה רק אצבעות ידיהם אין זה בכלל שמונה אותן ומותר למנותן לדבר מצוה מבלי שום דבר".
         2. פרדס יוסף (פר' כי תשא אות ב' ד"ה והטעם).
            1. נ"מ, חזה וכדומה.
   4. **הגדר של צורך**.
      1. תוס' רי"ד (יומא דף כב:) – "אסור למנות ישראל אפילו לדבר מצוה פי' **לדבר שבקדושה** צריך לשיפקדם ע"י דבר אחר".
      2. שרידי אש (חו"מ סוף סי' ק"מ, הפרדס שנה ל"ה ח"י עמ' ז') – "המינוי שמונים עכשיו הוא ג"כ לצורך, כי כן נהוג בכל הארצות למנות את מספר התושבים ומינוי **זה נחוץ** מאד מכמה בחינות, כי הממשלה צריכה לדעת מספר יושבי הארץ לשם ענייני כלכלה, ייצוא ויבוא של צרכי אוכל נפש וצרכי חיים שונים, וגם לשם ההגנה הארצית, וכיו"ב".
      3. דבר יהושע (ח"ד סי' נ"ז, פסקי דבר יהושע ח"ה אות י' עמ' פ') – "לצרכי ציבור ...".
      4. *משפטי עוזיאל (כרך ד' עניינים כלליים סי' ב'*) – *"שלא נקרא שלא לצורך אלא כגון מנין דוד שלא היה בו שום צורך לגמרי, וכמ"ש הרמב"ן, אבל* ***כל מקום*** *שיש בו צורך מותר".*
      5. ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג' אות י"ח, סוף הסי' אות ג') – "למנות על ידי דבר אחר מותר לצורך, כלדבר מצוה, ולדבר שבקדושה, וכליציאה למלחמה".
      6. שבט הלוי (ח"ט סי' ל"ה אות ד', עי' ח"ו סוף סי' כ') – "ובנדון שלפנינו אם נקרא לצורך כי אומרים שצריכים לדעת כדי לעמוד על צורכיהם הכללים של האוכלסיא כבתי חולים וכו' גם אם נניח שזה בגדר צורך מצוה או צורך העם מכ"מ בודאי משתמשים גם לצרכים שאינם ע"פ התורה והמצוה".
   5. **מונה אצבעות**.
      1. מיקל.
         1. אבני נזר (יו"ד סי' ת"נ אות י', סי' תנ"ב אות ה') – "דהנה פ"ב דיומא [כב ע"ב] בהא דהממונה אמר להם הצביעו מקשה ולמנינהו לדידהו פרש"י לגלגלותם ומשני אסור למנות את ישראל ע"ש. הנה דהמונה באצבעות לא חשיב שמונה את ישראל עצמם".
      2. מחמיר.
         1. חת"ס (יומא דף כב: ד"ה אמנם, ***קובץ תשובות סי' ח'***) – "אמנם מה שכתב פר"מ דאיכא לחלק בין מונה הראשים והגלגלת ובין מונה האצבעות, **הוא דבר שאין לו שחר**, ופשוט כי לחשיבות ישראל אומר לגלגלת [במדבר א' ב'], וכשהיה בשעת כעסו אמר שש מאות אלף רגלי אשר אנכי בקרבו [שם י"א כ"א] ולא הזכיר גלגולת כי אם בלשון חשיבות, אבל הכוונה על הגוף כולו".
      3. מחמיר, אא"כ בדרך גורל.
         1. הגריש"א זצ"ל (הערות במסכת יומא דף כב:) – "והנה בספר שארית זכרון יוסף כתב דלעולם במנין רגיל שבא למנות ליכא שום נפק"מ אי מונה הגוף עצמו או האצבע דוכי האצבע הוא נפרד מהגוף הא הוה חלק הגוף עצמו. וראיה לדבר נמי מהא דדוד דהוה ליה למנות באצבעותם אלא מבואר דזה הוה כגוף עצמו [א"ה. וזה דלא כהתורי"ד דלדידיה ליכא שום ראיה דהרי לדבר הרשות אפילו ע"י דבר אחר אסירי] ומה דמבואר בסוגיין דאצל הכהנים היו מונים אצבעותיהם כדי שלא יבואו לאיסור מנין. נראה בזה דלכאורה בגורל דהמציאו האצבעות מאי מנין היה שם והרי כתב רש"י במשנה דנוטל מצנפת מעל ראש אחד מהן וממנו מתחיל פיס למנות ומוציא כל אחד ואחד אצבעו למנין והממונה אומר כל מי שהמנין כלה בו הוא זוכה ומוציא מפיו מנין או מאה או שישים הרבה יותר משהיו שם הכהנים וכו' הרי דבסך כל המנין לא היה בא לידי מנין ולא יכול לידע כלל כמה כהנים היו שם ורק כך היה צורת הגורל א"כ לא היה כוונה כלל כמה כהנים היו שם וא"כ מה איסור מנין שייך בו. וע"כ צ"ל דכיון דפעם הראשונה מחלק המנין הרי מנה כל הכהנים אף על פי שאין זה הכוונה וכוונתו למנות המספר עד גמר המספר שקבע ואדרבה לבסוף הרי לא ידע כלל מנינם מרוב המספר שקבע מ"מ יש כאן דררא דמנין בפעם הראשונה שעבר כל הכהנים וכיון דלא הוה ממש מנין אלא דררא דמנין התירו בזה למנות ע"י אצבעות ולא ע"י הגוף ממש והכל משום דאין זה מנין גמור **אבל במנין גמור אפילו לדבר מצוה אין שום נפק"מ בין אצבעות לבין הגוף עצמו** כך נראה בביאור דבריו ודו"ק. [א"ה. עיין מג"א קנו ס"ק ב אסור למנות את ישראל אפילו אינו מכוון למנות רק להטיל גורל אפילו לדבר מצוה אלא מוציאין אצבעותיהן ומונין אצבעותיהם קצת מבואר דגם למנין ממש מהני ואפשר דכוונתו רק לענין גורל]".
      4. מראי מקומות.
         1. חת"ס (יומא דף כב: ד"ה ומכל, ***קובץ תשובות סי' ח') – "ומכל מקום צריך לעיין מה לי מונה הגופים או השקלים והטלאים ומכל שכן האצבעות, הלא הכל חד שיודע מנינם, וקרא [הושע ב' א'] קאמר לא יספר. ולפע"ד לומר כיון דאם ירבה או ימעט א' שקל או טלה, או אם לא יוציא אצבע, או יוציא ב' ולא ירגיש הממונה, הרי נתבלבל המנין ולא נודע מספרם, אלא אנו מחזיקים ומאמינים כי העשיר לא ירבה והדל לא המעיט, ומחזקה זו אנו יודעים מספר העם על ידי השקלים או כיוצא בזה, מכל מקום איננו בודאי ממש והרי לא מנה ולא ספר ישראל".***
         2. תורה לשמה (סי' שפ"ו) – "שאלה בעה"ב שמסובין אצלו אורחים הרבה בבית המשתה ורוצה למנותם כדי לידע כמה כפות יכין ויביא לפניהם בעת סעודה וכבר ידוע שאסור למנות את ישראל אך מה שיש לשאל בזה הוא אם כאשר מונה אותם אינו נותן עיניו ומביט אלא דוקא ברגלים שלהם והוא מונה את הרגלים בלבד כל שתי רגלים באחד כי היו הם מסובין על המטות ורגלים שלהם מדולדלים לקרקע והוא רק נותן עיניו ברגלים ומונה את הרגלים אם יש בזה איסור או"ד כיון דרגלים הם חלק אחד מגוף האדם הרי זה כאלו מונה כל גופו ואסור. יורנו המורה לצדקה ושכמ"ה. תשובה שנינו במשנה דיומא פ"ב משנה א' הממונה אומר להם הצביעו ומה הן מוציאין אחת או שתים וכו' ופי' רע"ב ז"ל הצביעו כלומר הוציאו אצבעותיכם כל אחד יראה אצבעו מפני שאסור למנות אנשים מישראל לפיכך הוצרכו להוציא האצבעות כדי שימנו האצבעות ולא האנשים ע"ש נמצא אפילו שהאצבעות הם חלק מן הגוף מ"מ כיון שזה המונה נותן דעתו במנין על האצבעות דוקא לא חשיב בזה מונה את גוף האדם כולו ושרי וה"ה הכא כיון דנותן עיניו ודעתו על הרגלים דוקא למנותם שרי".
7. הלכות.
   1. **לדבר מצוה**.
      1. מחמיר – יומא (דף כב:), פוסקים.
      2. מראי מקומות – חת"ס (יומא דף כב: ד"ה אשר, ***קובץ תשובות סי' ח', "***ולצורך מצוה שלא על ידי גורל, צריך שיתנו חצאי שקלים ויהי' לכפר על נפשותינו, ואמנם לצורך מצוה ועל דרך גורל מותר למנות על ידי דבר אחר ואין צריך כפרה").
   2. **מקצת בנ"י**.
      1. מחמיר.
         1. חיד"א (עין זוכר מערכת מ' אות כ"ד, **ורק איסור דרבנן**) – "מונה ישראל אפילו לדבר מצוה אסור כמו שאמרו ביומ' דף כ"ב והוא מדברי קבלה דכתיב ויפקדם בטלאים וכ"כ הר"מ ה' תמידין פ"ד דין ד' ומה שאמרו שם א"ר אלעזר כל המונה את ישראל עובר בלאו דכתיב אשר לא ימד רב נחמן בר יצחק אמר בב' לאוין דכתיב אשר לא ימד ולא יספר נראה דהוא אסמכתא בעלמא והרב באר שבע בתוספותיו פ"ק דתמיד הקשה אמאי יליף מדברי קבלה ולא ממקרא מלא כי תשא את ראש וכו' ופירש"י אל תמנם לגלגלת אלא ע"י מחצית השקל ע"ש. והא ל"ק דהכתוב מיירי בכל ישראל כדכתיב ולא יהיה בהם נגף ונגף הוא דוקא כשימנה כל ישראל וכמ"ש הרא"ם דהנגף אינו אלא כשמונ' כל ישראל או רובם ע"ש ... וראיתי להרב חוות יאיר סימן ט' דף י"ג ע"א שכתב וז"ל בלשון רז"ל נמצא טובא המחזיק במחלקת עובר בלאו והנהנה מצרי עין והשח שיחת חולין והמונה לישראל והעולה מבבל לא"י ומאן דשתי בקרנא דאומנא ובודאי דאין בהם מלקות ואסמכתא נינהו עכ"ל ומבואר ממ"ש בסמוך דאפילו לאו הבא מכלל עשה דכי תשא וכו' ליכא דהתם הוי לכל ישראל כדאמרן".
         2. שפת אמת (יומא דף כב:) – "דודאי כו"ע ידעי דאסור למנות כל בנ"י מקרא דכי תשא ומעובדא דהסתה רק דקמ"ל דגם עשרה וכדומה אסור למנות".
         3. ישועות מלכו (בליקוטי תורה פר' כי תשא).
         4. ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג' אות י', סוף הסי' אות ה') – "איסור המנין הוא בין למנות כל ישראל ובין למנות מקצתן".
         5. הגריש"א זצ"ל (הערות במסכת יומא דף כב:) – "דאמר ר' יצחק אסור למנות את ישראל אפילו לדבר מצוה דכתיב יפקדם בבזק וכו'. יש לבאר מדוע ר' יצחק לא הוכיח דברו מקרא מפורש בתורה דוכי תשא את ראש בני ישראל שיפקדו ע"י מחצית השקל ש"מ דבעינן מנין ע"י דבר אחר. וכבר עמד בזה המהרש"א כאן בחידושי אגדות ונראה דלא בא להוכיח מהאי קרא מתרתי חדא דאפשר לדחות דשאני התם שמנה את כל ישראל והכא קאתי ר' יצחק להוכיח דה"נ דמנין קצת ישראל לדבר מסוים נמי אסור דהרי התם בשאול מנאם ליוצאי במלחמה בלבד. [עיין שפ"א כאן וכן בספר ישועות מלכו דע"ד ב]".
         6. הגרח"ק ***זצ"ל*** (נחל איתן סי' ו' סעי' י' ס"ק ז').
      2. מראי מקומות – הגר"ע אויערבאך שליט"א (יתד נאמן פר' בחוקותי תשע"ו, לשונו מובא לקמן).
   3. **על מי חל איסור: על המונה או גם על הנפקד**.
      1. מחמיר, על שניהם – ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג', סוף הסי' אות י"א, "כשם שחל איסור המנין על הפוקדים כך הוא חל על הנפקדים").
      2. רק על המונה – דברי מנחם (ח"א סי' ל"ו עמ' ק"כ), הגרז"נ גולדברג זצ"ל (יתד נאמן פר' בחוקותי תשע"ו, לשונו מובא לקמן).
      3. נ"מ, אם המונה עכו"ם.
   4. **לצורך מנין**.
      1. מחמיר.
         1. פר"ח (סי' נ"ה או"ח אות א') – "יש ליזהר מלמנות את ישראל לגולגלות' לראות אם יש מנין או לא דאמרי' רפ"ב דיומא ...".
      2. נוהגין למנותם באמירת הפסוק הושיעה את עמך.
         1. קיצור שו"ע (סי' ט"ו סעי' ג') – "צריכין ליזהר, שלא למנות את האנשים לגלגלותם לידע אם יש מנין, כי אסור למנות את ישראל לגלגלותם, אפילו לדבר מצוה, דכתיב וישמע שאול את העם ויפקדם בטלאים. ונוהגין למנותם באמירת הפסוק הושיעה את עמך וגו' שיש בו עשרה תיבות".
         2. הו"ד הגרח"ק ***זצ"ל*** (הליכות חיים ח"ב אות תי"א).
      3. נוהגין למנותם באמירת הפסוק ואני ברוב חסדך.
         1. רש"י (ס' האורה ח"א סי' נ"ו), ס' האורה (ח"א סי' נ"ו), פרדס הגדול (סי' צ"ט) – "וכד מכנסין לבי כנישתא ובעי למידע אי הוה עשרה, קיימא לן דאסור למנות אפילו לדבר מצוה, והיכא עבדו, פתח חד ואני, תניין ברוב, ג' חסדך, ד' אבוא, ה' ביתך, וכד משלמי האי פסיקא על האי סידרא, ידעו דאיכא עשרה".
         2. ס' העתים (סוף סי' קע"ד), ילקוט יוסף (או"ח סי' נ"ה הע' ב') – "הלכך כד הוו בבי כנישתא ומספקא להון אי הוו עשרה או לא כי היכי דלא לעיין חד בחבריה ולא ליתי לידי חושבנא פתח קמא ואמר ואני, וחבריה ברוב, והג' חסדך, וד' אבא, וה' ביתיך וכן כולהו וכד משלמי האי פסוקא על הדין סידרא ידעי דאיכא בי עשרה, ואשכחן נמי באגדתא דמנין עשרה של בית הכנסת ואני ברוב ושני פעמים אל הרי עשרה מכלל דהאי פסוקא מזומן היא לעשרה דביהכנ"ס **ועד השתא נמי מנהגא גבן** דכל מאן דעייל לבי כנישתא קרי לי' להאי פסוקא בלחישא".
      4. ע"י מחשבה.
         1. חסד לאברהם (סי' נ"ה אות י', פלא יועץ אות מ' ערך מונה) – "ולא טוב עושים אנשים חסרי מדע שכשרוצים לידע אם יש מנין להתפלל ורוצים לזהר שלא למנות את ישראל ומונים א''ב ג''ד, ולו חכמו ישכילו שלא הועילו בתקנתם רק ימנו אותם במראית עין ובמחשבת לב".
         2. הגר"ח פלאג'י זצ"ל (כף החיים סי' י"ג ס"ק י') – "לא ימנה המנין לגולגלות לא בלשון לעז ולא בשאר לשונות ואפי' בלשון הקודש אלא באומדנא ובמחשבה למראה עיניו **ולא יהיה רומז באצבעותיו** פר"ח וחס"ל סי' ה"ן".
         3. יפה ללב (ח"א סי' נ"ה ס"ק ג') – "כתב הרפר"ח ... חסד לאלפים ... כף החיים ... והגם כי בבמ"ר איתא רבי אליעזר בשם רבי יוסי בן זמרא אמר כל זמן שנמנו ישראל לצורך לא חסרו שלא לצורך חסרו איזה זמן נמנו לצורך בימי משה וברגלים ובחלוק הארץ שלא לצורך בימי דוד וכמ"ש הרמב"ן בפ' במדבר בפ' תפקדו יע"ש. הנה לידע אם יש מנין עשרה לא מיקרי לצורך כדי למנותן אחת לאחת למצא חשבון כיון שיוכל לידע זה במראית עין ומחשבת לב".
            1. ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג' ענף ז', סוף אות ל"ט) – "וראיתי בספר יפה ללב ח"א סי' נ"ה אות ג' שמקשה על הספרים הנ"ל דאסרי למנות לצורך מנין מהא דאמרינן במ"ר דכל זמן שנמנו ישראל לצורך לא חסרו, ומטעם זה כותב לומר דלידע אם יש מנין עשרה לא מיקרי לצורך כיון שיוכל לידע זאת במראית עין ובמחשבת הלב ע"ש. ולא דק, וקושיא מעיקרא ליתא דהא ביומא מבואר דאפי' לצורך ולדבר מצוה צריך מיהת שיהא ע"י ד"א, וא"כ בגוונא דא הוא דלא חסרו כמו אצל שאול דפקדם בטלאים. והכי מתבאר גם מדברי רש"י שמביא בעצמו בהשמטות שם לס' נ"ה סק"ב ע"ש. ופשוט".
            2. י"ל, שהיפה ללב לא מדבר בציור שמונה גופה של אדם, אלא אפי' בציור שמונה אפי' ע"י דבר אחר, כגון למונה קיפות של אנשים, יש להחמיר. וכן מביא הרמב"ן בפר' במדבר, שכ' שאסור למנות ע"י ד"א אפי' לצורך.
         4. כף החיים (סי' נ"ג ס"ק י"א) – "החס"ל ... פלא יועץ".
         5. ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג' ענף ז', אות ל"ח).
   5. *בבחירות* ***(***elections***).***
      1. מיקל.
         1. *משפטי עוזיאל (כרך ד' עניינים כלליים סי' ב', פסקי עוזיאל בשאלות הזמן סי' מ') - לשונו מובא לקמן.*
         2. ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג', סוף הסי' אות ***ל"ב) – "צורת המנין שעורכים בבחירות כלליות למדינה ולעיר ולמוסדות שונים מותר גם אליבא דהח"ס מכמה וכמה טעמים המבוארים בפנים ולא צריכים לשקלים לכפרה".***
   6. *משנה שבת* ***(דף קמח:), "מונה אדם את אורחיו ואת פרפרותיו מפיו, אבל לא מן הכתב" - איך מותר למנות אנשים***.
      1. מפיו שלא בפניו שרי.
         1. פאת השלחן (ספר היובל [לבנימין מנשה לוין] עמ' שכ"ב, עמ' שכ"ד) – "עתה בענין כתיבת הרשימה במספר הנפשות הכולל שלא בפניהם כדי שידעו הרבנים הצדיקי' הגזברין דווילנא כמותם לשלוח חלוקתם לפי מכסת נפשותם, אשר לפ"ד הוריתי שאין בזה איסור דלמנות ישראל כאשר הערכתי לו בראשונה ממתניתין בשבת (קמ"ח) מונה אדם את אורחיו מפיו אבל לא מהכ' שמא וכו' הא לא"ה שרי, וכן מפיו שלא בפניו שרי. ועוד מסוגי' דיומא (כ"ג:) דעיקר האיסור לגולגלותן וכדפרש"י שם ובתור' ר"פ כי תשא".
      2. ***שאינו מונה האורחים כלל, אלא אומר פרפרת זה לפלוני וזה לפלוני.***
         1. ***חת"ס (יומא דף כב:, קובץ תשובות סי' ח') – "משום מנין ליכא, והיינו מטעם הנ"ל שאינו מונה האורחים כלל, אלא אומר פרפרת זה לפלוני וזה לפלוני, והוא עדיף מלמנות חצי שקלים לידע מספר הנותנים".***
      3. ***מנין מתוך הכתב איננו אסור.***
         1. ***שו"ת דברי חכמים (יו"ד סי' ל"ה) – "ש"מ מכאן דמנין מתוך הכתב איננו אסור"***.
      4. *נכלל בגדר של צורך.*
         1. *משפטי עוזיאל (כרך ד' עניינים כלליים סי' ב', פסקי עוזיאל בשאלות הזמן סי' מ') – "מונה אדם אורחיו מפיו אבל לא מתוך הכתב (שבת קמ"ח). הרי דמותר למנות בפיו אפילו בשבת ובחול גם בכתב משום שהוא לצרך הכנת ארוחותיהם, ובודאי דמנין מפיו אינו לפי הגולגלות אלא לפי מקומות ישיבותיהם או לפי המנות וכיון שהוא לצרך מותר ולא צריך שיהיה דוקא צורך מצוה".*
      5. *מראי מקומות –* כתבי קה"י (שבת סי' נ"ו),ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג' אות מ'),יביע אומר (ח"י חו"מ סי' ב'), שבט הקהתי (ח"ו סי' ת"ס אות א'), ***משאת שבת (סעי' י"ב הע' ט"ז)****.*
   7. מראי מקומות – רמב"ן (פר' כי תשא), אור החיים (שם), חיד"א (פתח עינים יומא דף כב:), דברי יואל (משפטים קס"ט-א', במדבר מ"ג-א'), נחלת שמעון (שמואל א' סי' כ"ה, שמואל ב' סי' מ"ז), הגר"י פרנד שליט"א (קולטת על פר' כי תשא).
   8. *סכום****.***
      1. ***אסור.***
      2. ***אפילו לדבר מצוה.***
      3. ***אפילו להגיע מספר (גורל).***
      4. ***ע"י דבר אחר (אצבע), מותר לצורך.***
      5. אסור על ידי דבר אחר שלא לצורך.
      6. ***אפילו מקצת כלל ישראל.***
      7. ***הרהור, מותר.***
      8. ידיעה, מותר.
      9. למנות דף, אסור. הוי ע"י דבר אחר, ורק לצורך.
      10. כתיבה כדיבור.
      11. ***קטנים.***
      12. ***ביחד עם גוים.***
      13. ***האם האיסור על המפקד, או על הפוקד.***
      14. ***גדר של צורך.***
      15. ***מתים, לועג לרש.***
8. מפקד האוכלוסין(population census) - בארץ ישראל.
   1. **מחמיר**.
      1. קהלות יעקב (נועם חט"ז תשל"ג עמ' פ"ט, כת"י בארחות רבינו ח"ג עמ' צ"א) – "כ"ז אייר תשל"ב. להעיר לב הציבור: בימים הקרובים עומדים לסדר מונים שימנו את ישראל, ויש להיזהר שלא לענות להם כלום, ולומר להם שאסור, ויש בזה חשש איסור דאורייתא, כמבואר ביומא כב ורמב"ם פ"ד מתמידין, וברמב"ן פ' במדבר. ובתוס' רי"ד יומא כתב שאפילו ע"י דבר אחר אסור למנות שלא לצורך. ומבואר בכת"ס חלק יו"ד סי' קו ובשם החת"ס שאפילו ע"י כתב אסור. ויש בזה חשש סכנה הידועה, ח"ו, והנזהר תבוא עליו ברכה".

קהלות יעקב (כתבי קהלות יעקב שבת סי' נ"ו) – "אודות המפקד שעורכים כעת אם אין בזה איסור דאסור למנות את ישראל צ"ע טובא כי צדדי ההיתר קשים, דהא המנין שעשה יואב ...".

קהלות יעקב (עלה יונה עמ' קל"ו, קריינא דאגרתא ח"א מכתב רמ"ד, כת"י בארחות רבינו ח"ג עמ' פ"ח) – "בעה"י יום א' אחרי התשכ"א. לפא"מ הגאון המפורסם כו' מהר"י מרצבך שליט"א [זצ"ל] אחדשכ'ג מכתבו הגיעני. ובדבר שרוצים לעשות מפקד אשר תורה"ק הזהירה על זה ושאל מעכ"ת מה יש לחרדים לעשות, **ודאי צריך שלא להשתתף** בזה היינו שלא לענות על השאלון ולבאר הטעם מפני שזה אסור ע"פ ד"ת. באם הגאונים יפרסמו איזו כתב הוראה שזה אסור ג"א עני מוכן לחתום אע"פ שאיני כדאי מ"מ יועיל לאפושי גברי. וע"ז דוה לבנו שאין ביכולתנו בעוה"ר למנוע מעשה החופשים שפרקו עול תורה"ק השי"ת ירחם וישלח לנו גוא"צ בב"א. בעצם הנדון אי ע"י ד"א אסור ואי מנין הפתקאות חשיב ע"י ד"א לא עיינתי וטרדותי רבו והן כל יקר ראתה עינו בדברי הרמב"ן ז"ל ריש במדבר והעירנו ג"כ מדברי התוס' רי"ד ז"ל ביומא שם. ואכתוב מה שעלה על דעתי לצדד דאולי תקנתם קלקלתם דהם הרי מונים בחשבון יהודים גם ילדי בני תערובות שאמותיהם נכריות והולד גוי גמור וכן גרים שאינם גרים ע"פ ד"ת ובכלל זה כל שנרשם [אצלם ליהודי אע"פ שמתנהג כגוי גמור ומדינא צריך בכה"ג ראי'] שהוא מזרע ישראל, נמצא שהם אינם מונים מי שע"פ דין תורה"ק הוא יהודי, אלא מי שע"פ חוקי הממשלה וע"פ התעודת זהות הוא יהודי, ואולי כה"ג אינו נקרא מנין ישראל. והעירני דלכאו' גם כשאין המנין מכוון ממש ג"כ הוי בכלל האיסור דאל"כ לא משכח"ל איסור זה דהא המנין של כל ישראל נמשך זמן חשוב ובינתים ודאי מתו קצתם ונולדו קצתן אך יש לחלק מנד"ד וכמובן ופא"מ הביא דברי הח"ס שכאשר המנין לא ברור רק מאומדנא אינו חשוב מנין וכ"ז צ"ע להלכה. נא להיטיב להודיעני מה השיבו הגאונים מטשעבין שליט"א [זצ"ל] והחזון יחזקאל שליט"א [זצ"ל] והנני דושכג"ת בכל יקרא דאורייתא המצפה לרחמי שמים ולגאולה שלמה בב"א".

קהלות יעקב (הגרח"ק ***זצ"ל*** בדרך שיחה ח"א עמ' ת"ז) – "לאחר פטירת החזו"א היה בארץ ישראל ענין גדול שרצו לעשות מפקד ולמנות את כולם, היו רבנים שהתירו, ואבא זצ"ל שלחני לרבי ראובן כץ זצ"ל רבה של פ"ת שישתדל לאסור בזה, היתה אסיפה גדולה והוא צעק שזה סכנה, והועיל שעכ"פ לא התירו".

* + 1. הגרמ"מ שך זצ"ל (מכתבים ומאמרים ח"ג עמ' פ"ח) – "ובענין למנות את ישראל שרוצים השלטונות לפקוד את אזרחי הישוב, פשוט שאין לעשות ויתורים בענין זה כי יש בזה חשש איסור דאורייתא".
    2. ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג' ע"ש בסוף, חכ"ב סי' י"ג) – "מפקד שני שעורכים בעיר או במדינה יותר חמור באיסור המנין ממפקד ראשון שערכו בו, כי יש מקום לחלק במנין לדבר הרשות כשנעשה שלא בפניהם בין מנין ראשון לבין מנין שני בנוגע לחששא דסכנתא ולומר שהחששא ישנה בכה"ג רק במנין שני ולא במנין ראשון, ולכן אין ללמוד מהיתר שאפילו ניתן למנין הראשון לשם עריכת מפקד שני, וכידוע חמירא סכנתא מאיסורא".
    3. פסק דין של הביד"ץ (נועם ספר ט"ז תשל"ג, עמ' פ"ט) – "הננו מפרסמים דע"ת שנתפרסם בשעתו בסיון תשכ"א מהביד"צ ... לשאלת רבים על המפקד שמסדרים המה כעת - החלטנו אחר העיון כי יש מקום לאסור למנות בני ישראל בכגון דא, ואין להשיב להם ולהפקד כלל. ועיין ברכות דס"ב ע"ב, יומא כ"ב ע"ב, ובסיקתא רבתי פי"א ג, רמב"ם פ"ד מה' תמידין ה"ד, ורמב"ן פ' תשא, ופ' במדבר, ומג"א סי' קנ"ו סק"ב ועוד. והנזהרים יתברכו בכל טוב. נאם: יצחק יעקב ווייס, ראב"ד. נאם: משה ארי' פריינד. נאם: ישראל משה דושינסקיא. נאם: אלי' זלאטניק".
    4. תשובות והנהגות (ח"ג סי' שפ"ז) – "אודות שאלתו בענין מפקד תושבים שמתקיים בימים אלו בארץ ישראל, פסקו מזמן גאוני ישראל שיש בזה איסור וחשש סכנה, ואין לחלק שבמפקד עכשיו לא מזכירים הלאום, שכאשר רושמים הת"ז שם מוזכר הלאום, וזהו ככותבו ממש שעי"ז ידוע שזהו שמו ושהוא יהודי. ועוד כשהמפקד ליהודים וגויים - גרע, והאיסור חמור יותר, ששורש האיסור מבואר בכמה מפרשים, שישראל אינם בני מנין, וכשסופרים עם עכו"ם ליהוי בני מנין כמותם - זהו שורש האיסור. וגם בכלל אפילו כשהותר היינו לצורך, וכמבואר ברמב"ן פר' במדבר, וכאן אין צורך עד כדי להתיר בחשש סכנה, ועובדא היא שבהרבה מדינות מתוקנות לא נהגו בזה כלל ... סוף דבר הצטרפתי לפסק הבד"ץ שאין בזה היתר, ויש חשש סכנה ומיניה אין לזוז בס"ד, שהדברים נכונים ואמיתיים ולשומעים ינעם ותבא עליהם ברכת טוב".
  1. **מיקל**.
     1. *משפטי עוזיאל (כרך ד' עניינים כלליים סי' ב', פסקי עוזיאל בשאלות הזמן סי' מ') – "בדבר המפקד שרגילים לעשות בארצנו בהסתדרות הפועלים, או על ידי ועדי הקהילות ומוסדות העיריה, לדעת מפקד מספר העם היושב בארץ ונמנה להסתדרות זו, או לשם בחירות ועדי הקהלות והעיריות בשאלונים מיוחדים בכתב, ואח"כ מונים מספרם מתוך הכתב אי יאות עבדי ואין בזה צד אסור ... כל מקום שיש בו צורך מותר המנין ע"י שקלים או הצבעה אפילו מדברי קבלה ... שאלה דידן במפקדים הנעשים בישובנו לצרך בחירות, הואיל ונעשים מתוך הכתב הרי זה כמפקד ע"י שקלים או הצבעה ואין בזה אסור מנין ... לפי זה יוצא לדינא בשאלה בנדון דידן שכיון שהמפקדים נעשים לצורך בחירות וכיוצא בו ומתוך הכתב אין בהם נדנוד איסור".*
     2. מעשה נסים (ח"ב סי' רצ"ב) – "נשאלתי מרבי יוסף הכהן הי"ו, בענין 'מפקד אוכלסין' שהממשלה שולחת פקידים בכל עיר ועיר ללכת מבית לבית ולרשום מספר אנשים הגרים בכל בית כדי לדעת כמה אנשים גרים בארך ישראל וכיוצא, האם מותר לעשות זאת ואין בזה חשש של איסור לספור את עם ישראל כדאיתא בגמרא (יומא דף כ"ב ע"ב). תשובה. נראה דיכול לספור על ידי שכל אחד ירים ידו או אצבעו כעין מה דאמרינן שם ביומא".
     3. דבר יהושע (ח"ד סי' נ"ז, פסקי דבר יהושע ח"ה אות י' עמ' פ') – "לצרכי ציבור - מותר למנות את ישראל ע"י דבר אחר, כגון שסופרים אצבעות כולם וכיו"ב, וכן נהגו מעולם בכל קהלות ומוסדות ישראל, והמחמיר בזה אינו אלא מן המתמיהין. ו'מפקד האוכלוסין' שנעשה בארץ הקודש בשנת תשכ"א אינו בגדר מנין כלל, וכן הורו הגרי"ח זוננפלד והגרז"ר בנגיס זצ"ל בזמן המפקד שנערך ע"י המנדט".
     4. עמוד הימיני (סי' י"ג) – "אין כאן ספירת כל ישראל אלא רק חלק מהם. ומכיון שהספירה היא ע"י הכתב דהיינו ע"י דבר אחר, וכן ה"ז לדבר מצוה וכנ"ל, ה"ז מותר לדעת רובם ככולם של גדולי רבותינו הראשונים והאחרונים".
     5. הגר' מנחם כשר זצ"ל (דברי מנחם ח"א סי' ל"ו, נועם חט"ז תשל"ג עמ' צ', תורה שלמה חכ"א במילואים) – "שאין איסור במנין".
     6. הגריש"א זצ"ל (מסביב לשולחן מספר תמ"ז, מכתב מהגר"י רובין שליט"א [לשונו מובא לקמן]) – "דבכה"ג אין זה בכלל האיסור למנות את הנ"י".
     7. שבט הלוי (ח"ט סי' ל"ה, עי' ח"ו סי' כ', מסביב לשולחן מספר תמ"ז, מכתב מהגר"י רובין שליט"א [לשונו מובא לקמן]) – "והיות כי במספר זה **לא יופיעו שום מספרים, לא באופן פרטי, ולא כללי של בני משפחה**, וגם נעשו עוד תיקונים שלא יהא בכלל סופר בני ישראל, אבל עיקר העיקרים שאין כאן מנין בנ"י כלל כנ"ל לכן אם גם דעת שאר גדולי הוראה להקל הרני מצטרף לשיבא מכשורא".
     8. חוט שני (מסביב לשולחן מספר תמ"ז, מכתב מהגר"י רובין שליט"א [לשונו מובא לקמן]).
        1. אמנם עי' חוט שני (שאר ענייני סכנה [בתוך ס' טבילת כלים] ס"ק ח' ד"ה ומה, שעה"צ ס"ק נ"ה [עמ' פ"ג]) – "ומה שפוקדים בזמנינו את התושבים, גרע ממה שכל מוסד מסכם לעצמו מספר התלמידים כדי לידע כמה מקומות להכין, או כמה מנות אוכלין וכיוצ"ב, משא"כ בזה שמתכוונים למנין. ובזמנו כשפקדו את התושבים, אסר בעל הקהלות יעקב זצ"ל, ומה שאומרים שכיום אין סופרים אלא ע"י מחשב, אין זה טענה, דאטו לשמה בעינן. וכל אחד בפני עצמו שמשיב על שאלותיהם, אין בזה מנין, דאם שואלים לאב כמה בני בית יש לו, אין בזה מנין כלל. [ולמעשה רבינו שליט"א [זצ"ל] **לא רצה להכריע בזה**, ואמר שאם באים עם שאלון שיענו על זה תשובה, אמר, אפשר להניח את השאלון לעיין בזה לעוד כמה שנים]".
        2. חוט שני (שיעורי שלמי תודה תפילה וענינים עמ' קנ"ו אות רנ"ח) – "בגמ' יומא כ"ב ב' מבואר דאסור למנות את ישראל וכשביקשה הממשלה לעשות מפקד תושבים ע"י כתב, הורה הגרנ"ק שאסור לעשות כן, דרק לדבר מצוה התירו קמאי ע"י דבר אחר [כגון בביהמ"ק ע"י הוצאת אצבע] אבל כאן שאי"ז דבר מצוה אסור".
     9. עי' הגרא"י אונטרמן (תחומין ח"ד עמ' של"ה).
     10. יביע אומר (ח"י חו"מ סי' ב', מכתב י"ג כסליו תשס"ט) – "הנה יש לצדד כמה צדדי היתר, ואכתבם ... ולפ"ז מכיון שאין כאן איסור תורה יש לסמוך על ההסבר של הכלי יקר, שכל שאין שם הפתעה ממספרם, כגון בנ"ד, שידוע פחות או יותר מספר האוכלוסיא בישראל, ע"י רישום במחשבים במשרד הפנים, והמפקד אינו אלא לדיוק המנין. והמפקד הוא לצורך, לשם עניני כלכלה, ייצוא ויבוא של אוכל נפש וכיו"ב. הילכך יש מקום להתיר ע"י כתב. וכן צידד בשו"ת בית אבי ח"ד (סי' קפג) בכל הנ"ל להתיר מפקד העם. ושכבר נהגו כיו"ב בכל תפוצות ישראל, בישיבות ובבתי ספר למנות התלמידים ע"י כתב כדי שידעו המנהלים את מספר התלמידים שבכתות. וכן נהגו מנהלי בתי הכנסת ומנהלי אגודות וחבורות מצוה. וגם במפקד שיש בזה צורך כלכלי ובטחוני, ומצב הזקוקים לסעד וכו', חשיב כצורך מצוה. ע"ש. (ומה טוב שרישום המתפקדים יהיה על פנקס שהמספר הסידורי כבר כתוב בו לפי רישומו של כל איש ואיש). וכן העלה להתיר הרה"ג ר' שאול ישראלי בספר עמוד הימני (עמוד קמז)".
     11. ילקוט יוסף (או"ח סי' נ"ה הע' ב') – "ומעתה, כיון שלדעת מרן החיד"א כהאי גוונא דמונין חלק מעם ישראל הוי איסור מדרבנן, וכיון דיש אומרים דמנין על ידי דבר אחר שרי, וכל שכן אם המנין נעשה על ידי מחשב, ממילא אפשר לסמוך להקל להתפקר במפקד הנערך מידי פעם בישראל. שהרי אין מונין את כל ישראל, וגם המנין נעשה על ידי המחשב. ובפרט כשמונין גם גויים הרשומים כתושבי הארץ".
     12. הגר"י רובין שליט"א (מכתב מרחשון תשס"ט) – "בדבר סקר מפקד האוכלוסין האמור להתקיים בשבועות הקרובים, הריני לכתוב בזה את אשר בנידון זה לאחר שביררתי את המציאות עם האנשים הממונים על הסקר ולאחר שנו"נ בזה עם גדולי ההוראה שליט"א. והנה בכל מפקד הנעשה מונים את התושבים ולכאורה יש לדון בזה משום איסור מנין בני ישראל וחשש הסכנה כמבואר בגמ' יומא דף כב. וברמב"ם פ"ד ה"ד מתו"מ, גם נקטו הפוסקים שמנין הנעשה בכתב הוא בכלל האיסור כפי שכתב הכת"ס יור"ד סי' ק"ו בשם אביו מרן החת"ס. אלא שבמפקד הקודם שנעשה לפני י"ג שנים נעשה שינויים ובהם שלא ספרו את בני המשפחה אלא רשמו את שמותם בלבד וגם היה זה מנין הכולל את בני ברית עם שאינם בני ברית, וגם ידוע שאין מסרתם למנין שזהו דבר הרשום אצלם, אלא כוונתם לדעת את חלוקת התושבים לצורך תכנון בתי חולים ושאר צרכי העם, ובזה נקט מרן הגר"ש ואזנר שליט"א [זצ"ל] בתשובתו אלי הנדפסת בשו"ת שבט הלוי ח"ט סי' ל"ה שהדבר מותר והצטרף לדברים מרן הגרי"ש אלישיב שליט"א [זצ"ל]. והנה לפי המציאות שביררתי השתא אין זה 'מפקד' אלא 'סקר' והיינו שאין הם מונים את כלל התושבים אלא עורכים מדגם בקרב חמישית מהאוכלוסיה, בצורה אקראית, ואח"כ הם מחשבים את השאר בדרך השערה ולא במדוייק, גם לרבות שבתוך סקר זה ישנם גם שאינם בני ברית וגם אין בשאלונים מספרים כלל אלא שמות האנשים. לכן נראה בבירור שבמציאות זו הדבר מותר והוא ק"ו מהמפקד הקודם שבו נקטו גדולי ההוראה להיתר, והסכים לזה מרן הגר"נ קרליץ שליט"א [זצ"ל]".
  2. ***טעמים להקל****.*
     1. *נכלל בגדר של צורך, שמותר ע"י דבר אחר.*
        1. *משפטי עוזיאל (כרך ד' עניינים כלליים סי' ב', פסקי עוזיאל בשאלות הזמן סי' מ') - לשונו מובא לעיל.*
     2. *אינו יהודים.*
        1. שבט הלוי (ח"ו סי' כ', ח"ט סי' ל"ה, מסביב לשולחן מספר תמ"ז) - לשונו מובא לעיל.
  3. *יש מספרים על דף נייר, האם מותר להכניס שמות כנגד המספרים****.***
     1. ***מחמיר.***
        1. ***הגרח"ק זצ"ל (***אסיפת יצחק כ"ז טבת תשס"ט) – ***"***שאלה: ***אם יש מספרים על דף נייר האם מותר להכניס שמות כנגד המספרים או זה נכלל בהאיסור למנות ישראל. תשובה: יזהר****".*
        2. הגר"א נבנצל שליט"א (אסיפת יצחק ח' שבט תשס"ט) – "שאלה: ***אם יש מספרים על דף נייר האם מותר להכניס שמות כנגד המספרים או זה נכלל בהאיסור למנות ישראל***. תשובה: ***זה נכלל****".*
        3. משנת יוסף (חי"א סי' רי"א אות ג', אסיפת יצחק כ"ה שבט תשס"ט) – ***"שאלה:*** אם יש מספרים על דף נייר האם מותר להכניס שמות כנגד המספרים או זה נכלל בהאיסור למנות ישראל. תשובה: **למנות בנ"י מבואר בגמ' (יומא כב:) שהוא מדאריי' [הגם שלא נמנה בשס"ה לאוין]. וכ"פ הרמב"ם (תמידין פ"ד ה"ד). ומותר א) רק למצוה ב) ע"י דבר אחר, כגון שכל א' יבוא טלה, כבשאול ויפקדם בטלאים (ש"א ט"ו) או מטבע וכדומה. אם ישנם ב' התנאים הנ"ל יחד (עי' רד"ק שם). - ובשו"ת כתב סופר (יו"ד ס' ק"ו) בשם אביו החת"ס שמנין ע"י כתב אסור כמו בפה. (וע' בשו"ת שבט הלוי ח"א ס' ל"ד, ח"ו סי' ב', ח"ט סי' ל"ה). - וההסבר בזה שאין איסור לדעת המספר (דמותר בטלאים). אלא למנות בפה (או כתיבה דכדיבור). לפרט ולומר (או לכתוב) א' ב' ג', י' כ' ל', ק' ר' ש' וכו'. שעי"ז יש סכנת עה"ר ח"ו. - ואם יש רשימת אורחים או תלמידים, מותר אח"כ למנות הרשימה. אבל באופן ג' הנ"ל מסתבר שאסור".**
     2. ***מיקל.***
        1. ***אבני ישפה (***אסיפת יצחק י"ב שבט תשס"ט) –"רצית לדעת לענין האיסור שאסור למנות בני ישראל, מה הדין אם יש כבר מספרים על הדף, והוא ממלא שמות אחר כל מספר, אם נחשב שהוא סופר יהודים או לא. כבר כתבו הפוסקים שעשו כמה דברים כדי שלא יהיה איסור, והיינו שכל אחד הביא אבן, וספרו האבנים. וכן אצל שאול נאמר "ויפקדם בטלאים" (שמואל א טו:ד) והיינו שכל אחד הביא טלא, והוא ספר את הטלאים כדי לדעת כמה אנשים יש. אבל דוד המלך ספר את עם ישראל בלי להשתמש בשום אמצעי ולכן נענש בשלשה ימי דבר (שמואל ב כד). לכן המנהג היום שרוצים לספור אנשים עבור לדעת אם יש מנין, לא סופרים אנשים רק אומרם עליהם הפסוק "הושיע את עמך" שיש לו בדיוק עשר תיבות. וכן נראה לענין שרושמים מספרים על הדף, ואחר כך רושמים שמות אחר המספר שזה גם עצה שמועילה, שהרי כאן אינו סופר האנשים רק רושם השמות אחד אחד על הדף".
        2. ***ציץ אליעזר (ח"ז סי' ג' אות מ"א, סיכום אות כ"ב) – "שהכתיבה של רשימות פרטי השמות תעשה שלא בדרך של מנין כלל אלא בדרך של רישום כל אחד לחוד - מבלי צירוף אל קודמו - בתור נכנס, או נמצא, במוסד ונחשב כאחד מבני החבורה, הוא וכן כ"א מנפשות ביתו, והמספרים של (א) (ב) (ג) כו' יערוך לפני עריכות ורשימת השמות ... ובהיות כן יוכלו תו אח"כ כבר לעשות בסוף הרשימה או הספר סיכום המנין הכולל ע"י הכתב ובחישוב מחשבתי מבלי להוציא המנין בפה. וכן יוכלו אותו הדבר גם להעתיק הרשימה מגליון לגליון בכל מכל, וכדמתיר זאת גם הח"ס בהדיא בדבריו בכתבו בלשון המעתיקים שב"א אינם עושים כלום אלא מעתיקים שמות מספר לספר, והיינו כנ"ל בהיות ואין כאן דרך של מנין אלא דרך של העתקת ורשימת השמות בלבד ע"מ לשולחם למקומם המיועד בכדי שהמתנדבים יאמרו כך לפלוני וכך לפלוני, (כלשון הח"ס שם), וא"כ ה"ה דמותר גם לסדר העתקת ומשלוח רשימות בכדי שהמתנדבים יאמרו כ"כ אני נותן למוסד פלוני שמספר אנשים כו"כ לו, ולהם הרי מותר זה דזהו כאומרים כו"כ לפלוני, וכמונה אורחיו בפה או בכתב ע"מ לקבוע להם פרפראותיו, ומה לי אם אומרים כו"כ לפלוני שעשר נפשות לו או אומרים כו"כ למוסד פלוני שמאה או אלף נפשות לו. ובהעתיקם הרשימות שזהו דרך המותר, מותר להם ממילא גם לעשות בהעתקות סיכום כללי ע"י הכתב מבלי להוציא בפה, אם אין בכזאת במקור, בהיות וסידור הספירה הפרטית נעשית בדרך המותר וכנ"ל ... אולם כמודגש, כל זה כשהרישום הפרטי של האנשים נעשו עפ"י דין כנ"ז, אבל כשהרישום והמנין של הספירה הפרטית נעשה שלא עפ"י דין אזי יש כבר איסור לעריכת הסיכום הכללי ומסירתו למקום שנשתלחו משם אפילו ע"י כתב, או בכל דרך המצאת חישוב וסיכום כללי אחר כע"י מכונה וכדומה, כי אזי סיכום זה משלים הספירה הפרטית שנערכה שלא כדין וחובה לבטלה ולהפר מנינה ולכן חוזר וניעור בזה עם הסיכום הכללי, יהיה באיזה דרך שיהיה, האיסור של הספירה הפרטית, ומוכח זה מהמנין של יואב שכפי שהבאנו מהפסיקתא ומעוד מקומות סיכם המנין בכתב ובכל זאת מבואר שם שניסה גם לבסוף להשתמט מלמסור הפיתקה הנכונה ובמקומה למסור פיתקה של סיכום מנין מזויף, והיינו בהיות דהספירה הפרטית נעשתה שלא כדין".***
  4. מראי מקומות – טיב הפרשה (פר' במדבר), הגר"י קאפח (הצופה עתון יומי ב' תמוז תשכ"א), הגרמי"ל זק"ש (התורה והמדינה קובץ י"א-י"ג תש"כ-תשכ"ב, עמ' תל"ב-תל"ה), הגר"ש ישראלי (שנה בשנה תשכ"ב עמ' קס"ו-קפ"ב, עמוד הימיני סי' י"ג), הגרנ"צ פרידמן (נועם ספר ט"ז תשל"ג, עמ' פ"ד), הגר"י מרצבך זצ"ל (עלה יונה עמ' קל"ו), ס' תחומין (ח"ד עמ' שכ"ז - של"ו), R. J. D. Bleich (ח"ג עמ' ש"ו), הגר"ג אבערלאנדער (אור ישראל גליון ס' עמ' י"ח).
     1. אג"מ (רשומי אהרן ח"א יו"ד סי' קט"ז אות ב') – "אין איסור לעשות ספירת אנשים הנקראת מפקד אוכלוסין (census) מאחר ואינם מונים בני אדם אלא ניירות".
     2. ***דברי חכמים (יו"ד סי' ל"ה) – "למודעי אנו צריכים לדעת איזה מפקד לצורך ואיזה שלא לצורך ובכגון המפקד של ההסתדרות אם נקרא לצורך או שלא לצורך".***
     3. ***חדות יעקב (יו"ד סי' כ"ד אות י"ב) – "ועכ"פ זה צריך ישוב".***
     4. אבן פנה (סי' קפ"ז) – "בארנו רק צדדי השאלה".
     5. בית אבי (ח"ד סי' קפ"ג) – "למעשה צע"ג בזה".
     6. ***שלחן הלוי (פרק כ"ג אות ה') – "החל מהקמת מדינת אמריקא סידרו ע"פ הקנסטיטוציה שלה לעשות בכל עשר שנים מפקד אוכלוסין (***census***), שבו כל בית אב צריך למלאות טפסים ולרשום את מנין בני הבית וכו'. האם יש לחשוש במילוי טפסים אלו לאיסור של מניית ישראל (יומא כ"ב ע"ב, והובא להלכה במג"א סי' קנו ס"ק ב), או שיש להתיר מכיון שזה רק על הדף, או שאינם מונים רק את ישראל. תשובה: האיסור הוא למנות את ישראל דוקא - כן הוא לשון הגמ' (יומא כב ע"ב) 'אסור למנות את ישראל', וכן הוא הלשון בכל במקום שהובא איסור זה (רמב"ם הל' תמידין ומוספין פ"ד ה"ד***; ***מג"א סי' קנו ס"ק ב), והוא נלמד מהפסוק (הושע ב, א) 'והיה מספר בני ישראל כחול הים אשר לא ימד ולא יספר' - דאיירי בישראל דוקא. ולכן אין שום חשש במפקד האוכלוסין האמריקאי, מפני שאינם סופרים יהודים, ואין הנמנים נשאלים אם הם יהודים. ואפילו בטפסים הארוכים מאד ששם נשאל האדם גם לדתו, מ"מ אינו מחוייב לענות אם הוא יהודי, אפילו אם הוא עצמו כן יענה, הרי רוב האנשים לא עונים על זה, וא"כ לעולם לא יקבבלו מפקד מדויק מאותם שכן ענו על שאלה זו. השאלה שהיתה נפוצה בארץ ישראל, שיש גדולי ישראל שאסרו לספור ולענות למפקד האוכלוסין (עיין מה שהאריך בזה בשו"ת ציץ אליעזר ח"ז סי' ג), הוא מפני ששם הוא 'מספר בני ישראל', וממילא אסור ליטול שם חלק במפקד. אבל כאן באמריקה איני רואה בזה שום שאלה. והמספרים הפרטיים של קבוצת בני משפחה לא מיקרי מנין כמבואר לעיל".***
     7. דרך האתרים (ח"ב סי' קמ"א) – "אין כל איסור חמנות באמצעות מחשב אנשים הנכנסים לאתרים ומרכזי קניות".

יתד נאמן (פר' בחוקותי תשע"ו) -

Rosh Hanikra is a collection of caves accessible by cable car near the sea on the border of Eretz Yisroel and Lebanon. I was on a tour there on Chol Hamoed and the people who run the tours were counting each person who entered to determine the price for the entire group. Was it permitted to enter, knowing that I would be counted as I entered?

Rav Goldberg: I do not believe that you need to worry about lifnei iver in such a case. This prohibition is applicable if one put something forbidden into the hands of someone else so that he can transgress, such as putting a cup of wine into the hands of a nazir. Since one is handing him something that is forbidden for him to consume, it constitutes lifnei iver. It is not considered lifnei iver to do something that causes another person, on his own volition, to do a forbidden act. For this reason, Rav Yehoshua Leib Diskin ruled that one may hold a demonstration on Shabbos against chillul Shabbos, even though this causes people to call the police. In the same vein, there is no issur for you to enter Rosh Hanikra, since you did not ask them to count you; the person at the gate did so on his own accord.

Rav Auerbach: In addition to what my brother-in-law, Rav Goldberg, said about why lifnei iver does not apply in this case, there is another reason to be lenient here. The issur to count Jews applies primarily to counting the entire Jewish people, as was the case in the times of Dovid Hamelech, as opposed to counting a group of Jews who just happened to get together for the sake of a tiyul.

יתד נאמן (פר' נשא תשע"ו) -

*Question:* In a recent *Yated*, Rav Auerbach was quoted as saying that the prohibition to count Jews is primarily prohibiting counting all of *Klal Yisroel*, but not groups of Jews. The *Gemara* in *Maseches Yoma* (22b) that teaches us this prohibition is specifically discussing why counting a group of *kohanim* in the *Bais Hamikdosh* is forbidden. As the *meforshim* point out, it is clear from here that the prohibition applies equally to counting only a group of Jews. Furthermore, at least since the days of the *Rishonim* (see *Rashi*'s *Sefer Ha’orah*), the *minhag* has been not to count Jews for a *minyan* the regular way, but rather to use the words of a *posuk*, because counting even a group of Jews is forbidden. There are numerous *teshuvos* written throughout the generations dealing with various scenarios of counting groups of Jews, and it is always assumed that the prohibition does not only apply to counting all of *Klal Yisroel*. Thank you very much. *Rabbi Aryeh Leib Paretzky* *Lakewood, NJ*.

*Rav Auerbach:* In a previous *teshuvah* regarding entering Rosh Hanikra when being counted, I responded that the *issur* to count Jews applies primarily to counting the entire Jewish people, as was the case in the times of Dovid Hamelech, as opposed to counting a group of Jews who just happened to get together for the sake of a *tiyul*. As you point out, the *minhag* is definitely not to count Jews at any time. My intention in that *teshuvah* was that, in a case of need, like entering Rosh Hanikra, one does not need to worry about causing a Jew to count other Jews, for the reasons that we listed in that *teshuvah*, but in other circumstances, one should certainly not count other Jews.