טעמו וממשו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר

חולין צח: טעמו וממשו

ע"ז סז. טעמו וממשו לוקין עליו טעמו ולא ממשו אין לוקין, ועיקר החילוק ביניהם יש שתי אופנים עיקריים בראשונים:

א. דעת הר"מ פט"ו מאכ"א וכן הביאו התוס' בחד תי' והרא"ש בשם רח"כ ברשב"א בשם רבינו יצחק דטעמו וממשו היינו כזית בכא"פ, וטעמו ולא ממשו היינו כשאין כזית בכא"פ אין לוקין עליו.

ב. ודעת רש"י והרמב"ן שעיקר החילוק הוא בצורה שהאיסור קיים בתערובת, ובזה יש כמה שיטות, ויתבארו לקמן.

**א. טעמו וממשו דאורייתא לכו"ע-**

הנה גם לשיטות דס"ל טכע"ק דרבנן מ"מ מודו דטעמו וממשו דאורייתא הוא דלא בטיל ברובא, וזה מבואר בסוגיין דלוקין עליו ועוד מבואר כן בגמ' זבחים עח. שיוצא יד"ח מצה.

וצ"ב מהו המקור לדין טעמו וממשו, והנה בר"מ פט"ו מאכ"א נראה שנקט דילפינן ליה מקרא דכל שיש כזית בכא"פ חייב ואף למ"ד טכע"ק מוקי קרא דמשרת בגוונא דכזית בכא"פ ובזה וודאי חייב.

אבל בראשונים מבואר דקרא דנזיר לאו בהכי איירי, וכש"כ הרמב"ן צח: דקרא דנזיר איירי בטכע"ק אלא דחידוש הוא ולא ילפינן מיניה, וכעי"ז מבואר ברש"י צח: דקרא דנזיר גופיה איירי בדין טכע"ק ולא ילפינן מיניה אלא באסמכתא לדין טכע"ק.

[ובשיטת ר"ת דטכע"ק דאורייתא עיין בדרכי משה סוס"י קג שנראה שנקט דדין טכע"ק הוא הגורם דין טעמו וממשו שלא יתבטל ברוב, אבל נתבאר במקו"א דבטור אינו נראה כן, וגם אינו ברור כ"כ שזהו כוונת הד"מ, עיין מש"כ בשיטת ר"ת].

וצ"ע לפי"ז מנ"ל דין טעמו וממשו, וי"ל בזה כמה דרכים:

א. י"ל שהוא מסברא דכה"ג שיש טעם אין הממשות בטלה ברוב שהרי ניכר האיסור ע"י הטעם ולא חשיב תערובת [ובמקו"א נתבאר הענין ביתר דקדוק].

ועיין משנת ר"א חולין-ט שכתב שאין מקום לסברא זו וכן תמה בחלק"י יו"ד-יא כדבריו, ונתבאר במקו"א ואכ"מ.

ב. י"ל דרך נוספת בזה, דעיקר מה דלא ילפינן מנזיר הוא את הדין טכע"ק, אבל מ"מ שפיר יש ללמוד מזה שאין העיקר בטל ברוב ע"י הטעם.

ומקור לד"ז מצאנו בראב"ד שהובא ברשב"א צח: כתב דדין טכע"ק אין לוקין עליו דא"א ללמוד מנזיר לכה"ת למלקות דאין עונשין מה"ד, ומ"מ אם יש כזית בכא"פ לוקה עליו דגילוי מילתא בעלמא הוא דילפינן מנזיר.

ומבואר דעתו דילפותא דטכע"ק כלול בה שתי דברים, חדא דאין העיקר בטל ברוב וזה ילפינן לכה"ת וגילוי מילתא בעלמא הוא, ועוד דין טכע"ק שאף טעם לבדו אסור, ודין מחודש זה אין למדים לכה"ת.

וצ"ב היאך ילפינן מטכע"ק הדין שאין העיקר בטל ברוב, והרי טכע"ק הוא דין חדש על הטעם ומה עניינו למה שאין הממשות בטלה ברוב?

ויל"פ בזה, דאם אך יתבטל הצו"ר ברוב תו לא שייך דין טכע"ק כלל שהרי הוא טעם מחומר המותר, וע"כ ילפינן מדין טכע"ק עוד ענין שאין החומר בטל ברוב.

וענין זה ילפינן לכה"ת כולה ונפק"מ לדין טעמו ממשו שייאסר מדאורייתא, אבל בטעמו ולא ממשו אין איסור בממשות.

ומקור ליסוד זה גם בשיטת הרא"ש בדעת רח"כ שיש אופנים שאין בו היתר נהפך אבל מ"מ אית ביה דין טכע"ק לדעת הגר"א-צח בשיטת הטור, וע"כ הביאור דמ"מ ילפינן נמי שאינו בטל ברוב והוא גילוי מילתא והצו"ר אוסר[[1]](#footnote-2).

ונראה דבדעת רש"י אאל"כ, דאי ילפינן מטכע"ק גילוי מילתא שאין ביטול ברוב הרי התם ליכא ממשות וע"כ ילפינן דעיקר הצו"ר אינו בטל ברוב ע"י הטעם, והרי דעת רש"י דאף למ"ד טכע"ק לא"ד מ"מ בעינן ביטול ברוב לצו"ר, ואם ע"י הטעם אין ביטול א"כ לעולם יהיה טכע"ק דאורייתא מכח הצו"ר.

ג. בחוו"ד צח-ג ובפמ"ג פתיחה להל' פסח כתב דמקור האיסור של טעמו וממשו הוא מהלמ"מ [ועפנ"י פסחים מד. כעי"ז בשיטת רש"י שם דכזית בכא"פ ילפינן ליה מהלמ"מ דלא בטיל, מיהו בפשטות אינו מוכרח וכש"כ במנח"ב-נג דכוונת רש"י לעיקר הלמ"מ בהלכות שיעורים במעשה האכילה דבעי כזית בכא"פ].

ועיי"ש באר בזה שיטת הרמב"ן דל"מ קפילא פחות מס' כל היכא שהאיסור בעין, ורק בצו"ר מהני קפילא פחות מס', ובאר החוו"ד שנתחדש בהלמ"מ שיש איסור בממשות אף בלא שנותנת טעם כל שהיא מסוגלת לתת טעם ול"מ בזה טעימת קפילא.

ונראה בחוו"ד דהלכתא זו לא נאמרה אלא בטעמו וממשו, אבל בטעמו ולא ממשו לא ניתנה הלכתא זו כלל.

וכ"ז בשיטת רש"י והרמב"ן אבל שיטת הר"מ בע"כ דרך אחרת לו, דנקט דדין טעמו וממשו לאו מסברא ילפינן לה רק מקרא דנזיר ומוקמינן לה בכזית בכא"פ דהיינו טעמו וממשו, ומבואר דעתו בע"כ שאין הטעם מכיר את האיסור מסברא, רק דין בפנ"ע הוא שלא אסרה תורה טעם אלא בכזית בכא"פ.

**ב. חילוק בין טעמו ולממשו לדין טכע"ק-**

ובדין טעמו וממשו מצאנו שבאמת מתחלק זה ויש טעם שמועיל לדין טעמו וממשו אבל בדין טכע"ק לא חשיב טעם.

א. בד' הטור-תמב גבי כותח הבבלי שהק' היאך פטרי רבנן ותיפו"ל משום טכע"ק, ותי' דאין בו טעם גמור רק קיוהא בעלמא.

ותמה ע"ז בפר"ח דא"כ אף בכזית בכא"פ לא ייאסר ויתבטל ברוב, ועיי"ש שכתב דדעת הטור ע"ד הר"ש דמין במינו נמי יש בו דין כזית בכא"פ [אבל בפר"ח נראה דרק במין בשאינו מינו והעמיד הגמ' ע"ז במין במינו, עיי"ש][[2]](#footnote-3).

אבל בבי"מ-תמב ונחל"ד (ו:) וחוו"ד צח-ג בארו ד' הטור דס"ל דאף שאין כאן טעם כ"כ לעשות טכע"ק מ"מ להכיר את האיסור מהני אף קיוהא לחוד.

[אבל זה לא יתכן לשיטת הר"מ שהרי ס"ל דדין מכיר את האיסור לאו מסברא הוא ורק טעם שחל בו דין טכע"ק הוא מכיר את האיסור, ורק לשיטת שא"ר דמסברא ילפינן לה י"ל כן].

ב. בשו"ע ק-ה גבי נימוח הגיד מבואר דבעי ס', וצ"ע בשלמא להרשב"א דל"מ קפילא פחות מס' י"ל דה"נ גיד אף שאין בו טעם הצריכו חז"ל ס', וכמבואר בלשון הרשב"א שם, אבל בדעת הש"ע כתב הש"ך צח-ד דמהני קפילא לקולא, א"כ נימוח הגיד נמי הוי כמו שטעמו קפילא ולמה יצטרכו ס'.

וכבר הק' כן הגר"א רסי' צח ע"ד הש"ך ומזה הוכיח שאין כוונת השו"ע כהש"ך ואף השו"ע מודה דל"מ קפילא לקולא.

ובאר בחוו"ד ק-ז, צח-ג בתו"ד, דאף שאין בגידין בנו"ט היינו שאין בו כח להטעים דבר אחר אבל מ"מ הוא עצמו יש בו קצת טעם, וכל שנימוח הגיד עצמו בתערובת אסור.

וכפי פשטות לשונו משמע עיקר חילוקו דכלפי אכילת הגיד עצמו לא נאמר שאין בגידין בנו"ט, אבל כבר תמה עליו בהג' ברו"ט וביבין דעת דמבואר בסוגיא פט: ובכ"ד דהא דאין בגידין בנו"ט הוא גם לענין אכילת הגיד עצמו ואין בו מעילה.

ובאר במטה יהונתן כוונת החוו"ד לנכון, דאין כוונתו לחלק בין הגיד עצמו למה שמטעים דבר אחר, רק עיקר חילוקו הוא בין דין טעמו וממשו לדין טכע"ק, דהא דאין בגידין בנו"ט היינו דמ"מ טעם קלוש שפיר איכא, ולענין דין טכע"ק לאסור את האחרים בזה בעינן דומיא דמשרת שהוא טעם גמור ולא סגי בטעם קלוש, אבל לענין דין טעמו וממשו שלא יתבטל ברוב ע"י דחיך אוכל יטעם בזה סגי אף בטעם קלוש כדי שלא יתבטל ברוב.

ומתבאר בזה דדין טעמו וממשו אי"צ גדרי טכע"ק.

ג. בדרכי משה סוס"י קג הביא מאו"ה הארוך דלא מהני היתר נטל"פ אלא בטכע"ק אבל בטעמו וממשו לא, ואכ"מ ועיין בסוגיא דנטל"פ מש"כ בזה, ועיין בד"מ מה שתמה עליו.

**ג. טעמו ולא ממשו בחלב הבלוע בבשר-**

והנה ברש"י פי' טעמו ולא ממשו כגון חלב שנפל לקדירה של בשר או חלב שנימוח.

והנה במש"כ רש"י חלב שנפל לקדירה ונבלע בבשר חשיב שאין ממשו קיים, וכ"ה ברש"י פסחים מד: שהמקור לטכע"ק הוא מחלב שנבלע בבשר.

ובתוס' ע"ז שם הק' ע"ז חדא דבב"ח לכו"ע לוקין עליו ואיך אמר ר"י טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו.

ועוד הק' התוס' דכה"ג שהחלב נבלע בבשר הרי כשהוא אוכל את הבשר הוא אוכל ממשו של איסור, ולכך מסקו דעיקר טעמו ולא ממשו היינו כהאופן השני שהביא רש"י בחלב שנימוח.

והנה פשטות ד' התוס' מורים דס"ל דחלב שנבלע בבשר חשיב החלב נמי כטעמו וממשו, וצ"ב מ"ש מחלב שנימוח, וכבר תמה בזה ברש"ש, וכתב שחלב שנימוח הרי איבד צורתו משא"כ חלב שבלוע בבשר הרי הוא קיים רק בלוע חשיב ממשו, עיי"ש.

וכהבנה זו בתוס' מבואר ברשב"א צח: שכתב דלד' התוס' ע"כ כל מה דיליף אביי קח. מבב"ח לדין טעמו ולא ממשו לא מאיסור הבשר שבלוע בו חלב יליף שהרי זה חשיב ממשו, רק מהחלב שקיבל טעם בשר ונאסר כשאינו בלוע בבשר.

אבל בעיקר פי' קו' התוס' שמעתי לבאר באופ"א [וכן פי' בהגהות של בעל להורות נתן על דו"ח לרעק"א מכת"י הנדמ"ח] דכוונת קו' התוס' דקו' הראשונה היינו דבב"ח לכו"ע טכע"ק דאורייתא, ועוד גם אי לא נימא כן אבל מ"מ כיון שאסרה תורה בב"ח ע"י הטעם שבלוע בו א"כ באכילת הבשר הוי טעמו וממשו מכח הבשר, שהרי השתא הבשר נאסר בעצמו מדין בב"ח וחשיב ממשו.

וכ"נ בתוס' רבינו יהודה מפרי"ש ע"ז שם ז"ל:"ועוד דמסתמא טעמו וממשו מיקרי כיון שנתן החלב טעם בבשר האוכלו אכל איסור", משמע להדיא דקו' קאי על הבשר ולא על החלב.

ולפי"ז לק"מ משה"ק הרש"ש מ"ש חלב שנימוח דאה"נ אף בתוס' מודו שהחלב חשיב טעמו ולא ממשו וכל דבריהם הוא כלפי הבשר דחשיב ממשו.

מיהו ברשב"א מבואר שפי' קו' התוס' ע"ד הרש"ש דחלב שנבלע בבשר חשיב החלב כממשו, ולכך נקט דבב"ח ע"כ הילפותא הוא מן החלב שנבלע בו טעם בשר, ולפי"ז צ"ל כש"כ הרש"ש דשאני חלב שנימוח שאינו כצורתו.

וע"ע בחי' הר"ן צח: דחלב הבלוע בבשר חשיב טעמו ולא ממשו, ועיין במנח"כ א-ג שנקט בדעת הר"ן על הרי"ף דכל שנתערב גופו של איסור כגון חלב בבשר חשיב ממשו, אבל בחי' הר"ן נראה להדיא לא כן, ועיין חמד"ש יג-ז.

**ד. טעמו ולא ממשו-**

ועכ"פ מבואר ברש"י ותוס' דחלב שנימוח חשיב טעמו ולא ממשו, ומשמע מזה דאף שעדיין רישומו ניכר בתערובת מ"מ חשיב טעמו ולא ממשו כיון שנשתנה מצורתו.

וכבר העיר נחל"ד (ב:) בעיקר סברת רש"י מה אכפ"ל שהחלב נימוח ואטו אין איסור לאכול חלב שנימוח וכל שהוא בעיניה וודאי הוא אסור, א"כ מה לי טעמו וממשו או טעמו ולא ממשו?

וכנראה צל"פ בזה כש"כ במקו"א דעיקר דין טעמו וממשו הוא דע"י הטעם אינו מתבטל ברוב, ונתבאר שם דאף להשיטות דטכע"ק לא"ד בעי ביטול ברוב על צו"ר מ"מ לא אמרינן דע"י הטעם נרגש האיסור ואינו מתבטל ברוב שהרי בצו"ר ל"ש יסוד זה דחיך אוכל יטעם רק על האוכל בעצמו.

ויתכן לפי"ז דה"ה לענין חלב שנימוח ל"ש יסוד זה של חיך אוכל יטעם, ועצ"ע[[3]](#footnote-4).

[ושמעתי לבאר בכ"ז בשיטת רש"י באופ"א בין לענין צו"ר ובין לענין נימוח, דאף אם נפרש דע"י שהטעם מכיר את האיסור לא חשיב תערובת מ"מ י"ל דה"מ כשהאיסור עומד כדבר לעצמו אבל אם הוא בלוע בההיתר הרי אף שמכיר את הטעם לא חשיב שמכיר את האיסור שהרי טעם זה הוא בתוך ההיתר והוא היום גם טעמו של ההיתר, ולא חשיב שאין כאן תערובת עי"ז, ויש לזה פנים].

וברמב"ן ור"ן ושא"ר בסוגיין כתבו גדר טעמו ולא ממשו באופ"א, והוא כל שאין האיסור ניכר בההיתר חשיב שאין ממשו קיים וכגון יין שנפל למים שאם עדיין רואים את הצבע של היין חשיב ממשו ואם אין מראהו ניכר חשיב טעמו ולא ממשו.

והנה הק' הראשונים היאך יוצא יד"ח מצה והא טכע"ק לא"ד, וכתבו דהתם חשיב טעמו וממשו, ופי' עפי"ד דכל שלא נאבד ממשו בתערובת חשיב טעמו וממשו.

ותמה מזה הרא"ש צח: לשיטת רש"י דחלב שנימוח חשיב טעמו ולא ממשו הרי דס"ל דאף שהוא ניכר בתערובת ונתרבית התערובת בשבילו מ"מ חשיב שאין ממשו קיים, א"כ ה"נ גבי דגן ואורז מה לי שניכר שהוא קיים ונתרבה התערובת בשבילו, ולכך דחה שיטת רש"י והוכיח מזה דטכע"ק דאורייתא כר"ת, וצ"ע לדרכו של רש"י.

**ה. כזית בכא"פ לדעת רש"י-**

עוד הק' האחרונים על שיטת רש"י מהסוגיא פסחים מד. דמבואר דכזית בכא"פ דאורייתא גבי כותח הבבלי וכה"ג, וצ"ע הרי טעמו ולא ממשו הוא וטכע"ק לא"ד בכה"ג?

ובב"י-צח כתב דר"י אמר דטעמו וממשו לוקין עליו וזהו כזית בכא"פ, מבואר מיניה דממשו חשיב כל שיש בו כזית בכא"פ, ואף אם נימוח החלב מ"מ כל שיש בו כזית בכא"פ חשיב טעמו וממשו ואסור מדאורייתא.

ובמנח"כ א-ב תמה ע"ז טובא, איך יתכן לומר שבלא כזית בכא"פ אין בו איסור כלל ואפי' ח"ש ליכא וע"י כזית בכא"פ ייהפך להיות איסור דאורייתא ולוקין עליו, ואם ע"י הטעם לא בטל הממשות א"כ ה"נ בדליכא כזית בכא"פ יהיה איסור תורה של חצי שיעור?

ואף שמצאנו כעי"ז לשיטת הר"מ פ"ה נזירות דדין טעמו וממשו תלוי בדין כזית בכא"פ ובלא כזית בכא"פ אין בו איסור תורה כלל, אבל הנה שיטת הר"מ שם דדין כזית בכא"פ ילפינן מקרא ומוקמינן קרא דמשרת בכה"ג דאיכא כזית בכא"פ, א"כ שפיר י"ל דבפחות מזה לא נתחדש טכע"ק כלל.

אבל לשיטת רש"י קרא דמשרת אסמכתא הוא, וטעמו וממשו הוא מסברא דלא בטל ברוב כיון דאית ביה טעמא, וע"ז שפיר קשיא קו' המנח"כ דא"כ אף פחות מכזית בכא"פ יהיה לכה"פ איסור חצי שיעור?

ובמנח"כ הביא מסה"ת והגה"מ דמבואר להדיא דלשיטת רש"י הרי גם בכזית בכא"פ אין בו איסור תורה כלל אלא בטעמו וממשו אבל בטעמו ולא ממשו לא יהיה בו איסור תורה כלל, וכ"נ הגר"א תנג-ט.

וי"ל בזה בדעת הב"י עפמש"כ במקו"א דחזינן בסוגיא פסחים מד. דאף אם טעמו וממשו הוא מסברא מ"מ אינו אלא בכזית בכא"פ, ונתבאר הביאור בזה באורך ונבוא כאן בקצרה, דאף אם ע"י הטעם לא בטל האיסור ברוב מ"מ אין כאן איסור אכילה כיון שאין לו משמעות כ"כ בתוך התערובת שהרי ביטלה אותו התערובת שאין בו חשיבות של כזית, ולא חשיב שיש כאן איסור בעין.

אבל ע"י כזית בכא"פ חשיב שיש כאן איסור בעין, ולוקין עליו, וכמבואר בלשון הריטב"א ע"ז סז., עיי"ש.

ולפי"ז י"ל כן אף בדעת רש"י, וזהו החילוק בין אם יש בו כזית בכא"פ או לא.

אלא דמשמע ברש"י דהיכא שממשו קיים הרי אף בפחות מכזית בכא"פ הוי דאורייתא, וכנראה ס"ל דכה"ג חשיב האיסור בעין שהרי לא נימוח בתוך התערובת, ורק בכה"ג שנימוח בתערובת אמרינן שאין בו איסור אלא ע"י כזית בכא"פ דעי"ז חשיב שממשו קיים, ועצ"ע בזה.

[ובפר"ח-תמב תמה על שיטת רש"י דאי טכע"ק לא"ד מה יוסיף לנו כזית בכא"פ והרי מין במינו שאינו נותן טעם הרי הוא בטל ברוב ול"ש בו דין כזית בכא"פ א"כ ה"נ לרש"י דטכע"ק לאו דאורייתא לא יהני כזית בכא"פ להעשות דאורייתא?

וצ"ל כש"כ לעיל מהבי"מ דכיון שבמציאות יש טעם אף דטכע"ק לא"ד מ"מ הרי בטעמו וממשו איכא איסור תורה ולוקה ע"ז כיון שאינו בטל].

**ו. דעת ש"א בביאור טעמו וממשו לרש"י-**

וכ"ז לדעת הב"י ברש"י, אבל דעת המנח"כ שם דלא חשיב ממשו אף ע"י כזית בכא"פ, ועיי"ש הביא מכמה ראשונים בדעת רש"י כן, ומה דחשיב טעמו וממשו לשיטת רש"י כתב במנח"כ שאינו אלא אם ניכר האיסור לעצמו ולא נכנס לתוך ההיתר.

אבל תמה במנח"כ דמלבד משה"ק הרא"ש ממצה עוד צע"ג מסוגיא פסחים מד. דכזית בכא"פ דאורייתא גבי כותח הבבלי ושמן במקפה וכה"ג, וכה"פ בפר"ח-תמב?

ובאחרונים חלקו ע"ד המנח"כ, ונקטו דאף רש"י יודה בסוגיא פסחים דכותח הבבלי וכה"ג חשיב טעמו וממשו, וכבר הביא בפר"ח שנחלקו בזה בב"י וב"ח-תמב דדעת הב"ח דחשיב טעמו וממשו והב"י פליג.

ובפר"ח הוכיח מד' רש"י מה. דחשיב ליה טעמו ולא ממשו, שהרי הק' רש"י אמאי פטרי רבנן תיפו"ל משום טכע"ק, ומשמע דחשיב טעמו ולא ממשו.

אבל כבר דחה בנחל"ד (ג.) ובשו"ת רעק"א תניינא-קמז די"ל דחשיב ממשו כדעת הב"ח, אלא דמ"מ הוקשה לרש"י דאף דאין בו כזית בכא"פ מ"מ תיפו"ל שיתחייב משום טכע"ק ג"כ.

ועוד הוכיח כן בנחל"ד דהא כתבו בתוס' נזיר לז. [ועיי"ש (א.) שהאריך דלכו"ע צ"ל כדבריהם] דאביי בס"ד לא ידע מטכע"ק ומ"מ ס"ד לחייב כותח הבבלי ע"י כזית בכא"פ וגם איך ס"ד דאמרינן ביה המל"א, וע"כ דכותח חשיב ממשו.

אבל נתקשה בנחל"ד טובא לבאר החילוק בין שמן במקפה לבין חלב שנימוח, ולא העלה דבר ברור, וכתב (ג.) דקרוב לומר דבאמת רש"י ע"ז לא אזיל בשיטתו פסחים מד., ולרש"י ע"ז צל"פ הסוגיא פסחים באופ"א, עיי"ש באורך.

[וע"ע בפר"ח כתב דלדעת רש"י ה"נ יין שנבלע בפת חשיב טעמו ולא ממשו, אבל נחל"ד (ב.) הוכיח גם בזה מהסוגיא פסחים ורש"י שם דחשיב טעמו וממשו, עיי"ש.

ובפר"ח הוכיח מד' רש"י מד: שכתב שאין לאסור משום טכע"ק שהרי לא נבלע בכל הפת, ותמה פר"ח דמ"מ ייאסר משום טעמו וממשו, ובנחל"ד (ב:) כתב דאין קו' מובנת דטעמו וממשו אינו אוסר כל התערובת, ואף אם נימא שאוסר כל התערובת מ"מ וודאי גם בזה יהני תי' של רש"י שלא פשט בכל הפת].

ובפמ"ג בפתיחה להל' פסח חלק ב' שיטה הראשונה כתב דלרש"י כל שנימוח חשיב טעמו ולא ממשו, ואם לא נימוח חשיב ממשו, ודלא כהמנח"כ שצריך להכירו דוקא.

ומשה"ק הרא"ש מעושה עיסה כתב בפמ"ג דהתם לא נימוח הדגן והעיקר תלי בנימוח דוקא, ואף שהוא מעורב זב"ז היטיב ואף שנילוש מ"מ לא נימוח.

ומשה"ק המנח"כ מכותח הבבלי כתב דכותח איירי בכל גוונא ואף שהפירורים ניכרים ולא נימוחו, עיי"ש.

ולד' הפמ"ג הרי גם ביין בפת מסתברא דחשיב טעמו וממשו כד' הנחל"ד.

ובחוו"ד קב-ד כתב לבא באופ"א דכל ד' רש"י דלא חשיב ממשו הוא רק בבלוע בתוך דבר יבש שאבד ממשו אבל לח בלח וודאי חשיב כממשו, ובזה יישב הא בכותח הבבלי, עיי"ש [ועיקר מש"כ גבי לח בלח הוא פשוט בכל הראשונים דכה"ג חשיב ממשו].

והנה עוד הק' האחרונים בדעת רש"י, עיין יד יהודה צח-ו, מנח"ב-נד ועויו"ט-פ מד' רש"י זבחים צז: ד"ה עד שיבלע בבשרה שכתב שמהתך שומן חשיב טעמו וממשו, וצ"ע מ"ש מחלב שנימוח.

[ובזה באר רש"י הטעם דא"א ללמוד מחטאת לדין טכע"ק רק דין המל"א, ועצם דבריו כבר תמהו עליו באחרונים דהא מבואר בסוגיין צח: דמחטאת ילפינן טכע"ק, וגם למה הוצרך לזה ותיפו"ל דחולין מקדשים לא גמרינן].

ומכח כל הקו' רצה לומר ביד יהודה שם שיטה חדשה בזה, דכוונת רש"י כשא"ר דעיקר טעמו ולא ממשו היינו שאבד ממשו לגמרי, ורש"י ע"ז סז. שכתב חלב שנימוח איירי שנימוח כ"כ עד שאין ניכר כלל שהוא נמצא כאן ורק בכה"ג חשיב טעמו ולא ממשו, ובזה יישב סתירת רש"י מדבריו זבחים צז: שהבאנו דרק בגוונא שהוא אינו ניכר כלל חשיב טעמו ולא ממשו, וא"ש בזה כל הקושיות על שיטת רש"י.

וסייע לזה ממש"כ הר"ן כן בסוגיין גם בשיטת רש"י שעיקרו תלוי אם אבד ממשו, מיהו בהג' הב"ח על הר"ן כתב שכנראה לא גרס ברש"י חלב שנימוח.

ומ"מ ברא"ש מבואר לא כן ממשה"ק על רש"י מעושה עיסה.

**ז. בד' התוס' זבחים עח.-**

זבחים עח. הק' התוס' איך ס"ד לומר דנו"ט ברוב לאו דאורייתא א"כ אימתי נאמרה ההלכה דטכע"ק, ותמה ע"ז רעק"א בגהש"ס דהא בלא"ה חזינן דעת כמה ראשונים שאין איסור טכע"ק אלא מדרבנן א"כ אין להקשות על ר"ל מזה.

ואף בטעמו וממשו נסתפק אביי בגמ' פסחים מד. אם כזית בכא"פ דאורייתא, וצ"ע ד' התוס', ועיין בחזו"א יו"ד כד-ג שכתב דהתם בקדשים איירי ובזה לכו"ע טכע"ק דאורייתא ואיך אמר ר"ל דלאו דאורייתא א"כ היאך נעמיד קרא דחטאת, ועיי"ש עוד בחזו"א.

**ח. טעמו וממשו בשאר איסורי תורה-**

בפשטות לא אמרינן דין טעמו וממשו בשאר איסורי תורה ורק באוכל תלי בדין חיך אוכל יטעם, וכ"מ מדמקשינן פסחים [לגי' רש"י] גבי מקפה וליבטול ברובא ולא אמרינן דטעמו וממשו לא בטל ומצרכינן להא דזר לוקה עליו בכזית, וכ"נ להדיא בר"ש טבו"י שם לענין טכע"ק אבל לפי הנ"ל מתבאר אף לענין טעמו וממשו.

[אח"כ ראיתי בשיטת הקדמונים נזיר לו: בחידושי רבינו פרץ עמ' שד שהק' כן לשיטת רש"י פסחים, וצ"ע.

וע"ע במקו"ח שתי' קו' התוס' נזיר לו: דתיפו"ל גבי מקפה ושום משום טכע"ק, ותי' דאי משום טכע"ק אף לענין מגע טבו"י היה מטמא את כולה, ודלא כהר"ש וכבר תמה עליו באמ"ב הל' פסח].

וע"ע בתוס' בכורות כב. גבי טומאת נבילה מבואר כן וע"ע רשב"א יבמות פב:, וביצה לח: גבי עירובי תחומין.

וע"ע בפמ"ג שפ"ד קי-ב דלשיטת הראב"ד שאין טכע"ק באיסור הנאה ה"נ אין בו טעמו וממשו ומותר למכור לעכו"ם דבר שיש בו טכע"ק.

1. אח"כ ראיתי שיש מקום לפרש באופ"א, דכוונת הראב"ד שהטעם עצמו י"ל שיתבטל ברוב ההיתר ואף בטעם עצמו שייך ביטול, וע"ז נקט הראב"ד דע"כ חזינן דטעם ניכר הוא בעצמו ואינו בטל, וא"כ פשיטא לן מסברא שהוא מכיר גם את הממשות שלא תתבטל ברוב.

   ומיהו זה יסוד שמצריך הרבה בדיקה אם שייך ביטול על גוף הטעם דלכאו' לאו ממשות הוא דנימא עליו ביטול ברוב, וצ"ע.

   ובמקו"א הבאנו מד' הט"ז קט-ב דמשמע ששייך ביטול על גוף הטעם ולא רק על הצו"ר, אבל נתבאר שם דיל"פ כוונתו ע"ד הגר"ח פי"ג תרומות שיש דין מיוחד של ביטול טעם כל שהוא אינו מצליח לתת טעם, והראב"ד הכא איירי בדין ביטול ברוב ממש, ויל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. בדין טעמו וממשו במין במינו, הנה בבעה"מ פסחים מג: כתב דהא דאמרינן טעמו וממשו לוקה היינו אף במין במינו ובכל אופן אמר ר"י ופליג על ר"ל זבחים עח: דס"ל מין במינו בטל ברוב.

   וצ"ע היאך יהיה דין טעמו וממשו במין במינו, ובשלמא דין טכע"ק נתבאר במקו"א בדעת רש"י די"ל דאיכא אף במין במינו היינו משום שהוא תלוי בטעם בעצמו ולא בהרגשת הטעם, א"כ אף במינו י"ל כן, אבל דין טעמו וממשו הרי יסודו בדין הוכר האיסור ואיך שייך זה לענין מין במינו?

   וע"כ הביאור כש"כ דלאו משום הוכר האיסור הוא רק דלא בטל ממשו שהרי יש בו הטעם, וחיך אוכל יטעם, ובזה י"ל דס"ל לבעה"מ דאף במין במינו יש הטעם בעצמו ולא אבד א"כ שפיר אינו בטל ברוב, ועצ"ע.

   וע"ע ברמב"ן צח: שנסתפק לומר דדוקא בטעמו וממשו יש במין במינו אבל טכע"ק לית ביה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ושמעתי לפרש באופ"א דיסוד הדין של צו"ר כתבו הראשונים שהותר בתערובת, ויסודו הוא דצו"ר לאו עצם האיסור הוא אלא שחידשה בו תורה שעדיין שם האיסור עליו, ורק כשהוא בעיניה ולא כשהוא מעורב בדבר אחר שאין שמו עליו.

   ולפי"ז ה"נ י"ל לענין חלב שנימוח דאף דילפינן חולין קכ. לאוסרו הוא כילפותא דצו"ר [עיי"ש בסוגיא] וכל שהוא מעורב בדבר אחר שרי גם בלא ביטול ברוב.

   אמנם כ"ז יועיל רק אי נימא דצו"ר אי"צ ביטול ברוב אבל בחוו"ד קה-ב כתב דדעת רש"י צח: דבעינן ביטול ברוב, והבאנו במקו"א שהנחל"ד חלק ע"ז ונקט שאי"צ ביטול וסגי מה שהוא ברוב היתר. [↑](#footnote-ref-4)