58 יורד לאומנות חבירו - א - אימתי אסרינן משום עני המהפך בחררה, ובדעת הריטב_א
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

יום ועש"ק אמור י"ב אייר תשע"ב

**א**

א] ב"ב דכ"א:, אמר רב הונא האי בר מבואה דאוקי ריחיא ואתא בר מבואה חבריה וקמוקי גביה דינא הוא דמעכב עילויה דא"ל קא פסקת ליה לחיותי וכו', עיי"ש כל הסוגיא.

ובחי' הריטב"א כתב, ז"ל, דינא הוא דמעכב עלי' וכו', דמדמה לי' לעני המהפך בחררה ובא אחר ונטלה ממנו נקרא רשע, מפני שיכול למצוא חררה אחרת לקנות, והא נמי סבר רב הונא שיכול לומר לו אתה יכול לעשות אומנותך במקום אחר, וברייתא דלקמן דפליגא עליה וכן רבנן דפליגי עלי' דרשב"ג סברי שאינו מעכב עליו כיון שהוא מבני המבוי, ואינו דומה לעני המהפך בחררה דהכא הפסד יש לו שאין הדבר מזדמן לו להרויח במבוי אחר כמו במבואו וכו', עכ"ל.

ומ' מד' הריטב"א דגם הא דמודו רבנן בבר מבואה אחריתא דמצי מעכב, הוא מדינא דעני המהפך בחררה, ולא פליגי רבנן על רשב"ג, אלא במי שהוא מבני המבוי, דכה"ג לי"ב לדינא דעני המהפך בחררה, כיון שאין הדבר מזדמן לו להרויח במקום אחר.

וכ"ה להדיא בד' הריטב"א בקידושין דנ"ט., ז"ל, ועל הדרך הזה הוא מה שאמרו בבר מבואה דאוקים רחיא ואתא בר מבואה אחרינא ואוקים גבי', שאם הוא בן מבוי אחר מעכב על ידו, שזה כעין מו"מ הוא והרי יכול הלה לילך לבקש פרנסתו במבואות אחרים ולא יפסיד לזה שמהפך כאן, אבל לשכנו אינו כופהו דכיון שהלה דר במבוי זה אין מלאכתו מזדמנת לו יפה במקום אחר כמו בכאן ואית לי' פסידא והוי כהפקר, עכ"ל.

ונתחדש לפ"ד הריטב"א, דהא דעני המהפך בחררה ובא אחר ונטלה ממנו נקרא רשע, אי"ז איסורא בעלמא, אלא יש להעני המהפך זכות ממון לעכב ביד האחר שלא יטלנה, ואמנם אחר שנטלה וזכה בה אינו מוציאה מידו, וכמש"כ הריטב"א בקידושין שם, אך קודם שנטלה וזכה בה, יש זכות להמהפך לעכב בידו, וזהו דקאמר רב הונא דדינא הוא דמעכב עלי', והרי דמכח הא דהו"ל כעני המהפך בחררה, מצי לעכב עלי', אך שוב הראוני בחמד"ש חו"מ סימן ה' שנקט דבעני המהפך בחררה בעלמא ל"מ מעכב עליו, ורק בפוסק לחיותו תיקנו חכמים דיעכב עליו מכח הא דהו"ל כעני המהפך בחררה, וצ"ע.

ב] ועיקר הך מילתא דנקט הריטב"א דיש לאסור להעמיד אומנות כיו"ב באותו מקום מדינא דעני המהפך בחררה, מצינו כן גם בד' רבינו יונה בשלהי סוגיין, ז"ל, וא' מבני מבוי שעושה רופא אומן וגרדי אינו רשאי לעכב על שכניו שבאותו מבוי מלעשות אומן רופא וגרדי, ואינו דומה לזו שאמרו עני המהפך בחררה כו', לפי שמצוי לו ליקח לו לחם מן הפלטר בדמים ולפיכך כשהוא קונה חררה שמהפך בה העני נקרא רשע, אבל זה אין לו מקום לקבוע שם אומנותו כמו במקום זה או שמקום זה מצוי בו הינוח לבעלי אותה אומנות, עכ"ל.

ואמנם דמשמעות ד' רבינו יונה, דדינא דרב הונא דמצי לעכב אליו אי"ז מכח דינא דעני המהפך בחררה, אלא הוא דין בפנ"ע, ואך דקשיא לי' למ"ד דל"מ לעכב עליו, דמ"ט לי"ב עכ"פ משום עני המהפך בחררה, שו"ר דאי"ז מוכח כלל, דעי' בד' הר"י קרקושא שכתב כד' רבינו יונה אלו, (ודברים מיוסדים ע"ד רבינו יונה כמו שמצינו בכ"ד), והר"י קרקושא גופי' לעיל מינה פירש דגם דינא דרב הונא הוא משום דהו"ל כעני המהפך בחררה.

והא דלא פירש רבינו יונה דטעמא דרב הונא הוא משום דינא דעני המהפך בחררה, י"ל בתרי גווני, חדא דס"ל דדינא דעני המהפך בחררה הוא איסורא בעלמא, ול"מ חבירו לעכב עליו, וע"כ בע"כ דרב הונא דאמר דמצי לעכב עליו, הוא דין בפנ"ע, וי"ל עוד, דס"ל דודאי איירי רב הונא אף בשאין בידו לעשות אומנותו במקום אחר, ובכה"ג ל"מ לעכב עליו משום עני המהפך בחררה, ובע"כ דהא דמצי מעכב עליו הוא דין בפנ"ע.

ג] והנה בפשוטו הי' נראה לפ"ד הריטב"א, דגם הא דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב, הוא מדינא דעני המהפך בחררה, דכיון דהוא בר מתא אחריתא, יש בידו לעשות את האומנות בעירו, וע"כ יכול בן העיר לעכב עליו שלא לקבוע אומנותו בעיר זו.

אמנם צ"ע בזה מכמה טעמים, חדא, דאם הא דמצי מעכב אבר מתא אחריתא, הוא מדינא דעני המהפך בחררה, כיון שיש ביד השני לעשות אומנותו בעירו, א"כ מ"ט אם שייך בכרגא דהכא לא מצי מעכב, ופירשו הראשונים דעי"ז חשבינן לי' כבן העיר, ואי נימא דהא דמצי מעכב אבר מתא אחריתא הוא משום דבידו לעשות אומנותו בעירו, א"כ מה יועיל הא דשייך בכרגא ואית לי' לזכויות בני העיר, הרי אכתי בידו לעשות אומנותו בעירו, ומ"ט יהא מותר לירד לאומנות בני העיר.

עוד צ"ע בזה, מהא דלא שרי לבן עיר אחרת דאית לי' אשראי במתא למכור, אלא כדי שיעור חיותו, ואי נימא דהא דמצי מעכב אבר מתא אחריתא, הוא מדינא דעני המהפך בחררה, כיון שיש בידו לעשות אומנותו בעירו, א"כ הרי בכה"ג דאית לי' אשראי במתא, ובע"כ יש עליו להתעכב בעיר זו, ול"מ לעשות אומנותו בעירו, בדין דלא יהא בידו לעכב עליו כלל, ומ"ט לא שרי למכור אלא כדי שיעור חיותו, אך י"ל דהוא משום דלא חילקו חכמים בדבר, וע"ד ד' הרמב"ן לקמן דנ"ד: דאף במהפך במכירה בהוזלה ובא אחר ונטלה ממנו נקרא רשע דלא פלוג רבנן, והכא הוא פשוט טפי, דהתם י"ל דהוא מין מכירה אחר.

עוד צ"ע בזה, מד' הרי"מ שהביא הריטב"א בסוגיין, דאי מוזלי בני עיר אחרת, ל"מ בני העיר לעכב עליהן, כיון דאיכא רווחא דמתא, והריטב"א לא נחלק ע"ז, אלא משום דלא חשיב זה כתקנת הלקוחות, עיי"ש, ואם הא דמצי לעכב עליו הוא מדינא דעני המהפך בחררה, לכאו' אין מקום להתיר לזה משום תקנת הלקוחות, דהרי ודאי דהמהפך בחררה לקנותה, אין רשאי אחר לבא לקנותה בדמים מרובים, אף דיש בזה לתקנת המוכר, וכן המהפך בחררה למכרה, אין רשאי אחר לשחד להלוקח לקנות החררה ממנו, אף דיש בזה לתקנת הלוקח.

ד] ונ' מוכרח מכ"ז כמו שהעירוני, דהא דבר מתא אבר מתא אחריתא מצי מעכב, אי"ז מדינא דעני המהפך בחררה, אלא הוא דין בפנ"ע מתקנ"ח, וכמש"כ הרי"מ בסוגיין, ז"ל, עבדו רבנן תקנתא לבני מתא כי היכי דלא לשהיין עסקייהו ולא תפסיק להו לחיותייהו, עכ"ל, והיינו דתיקנו חכמים שיהא ביד האדם להתפרנס מעירו, ולא יהא ביד אחרים לירד לאומנותו ולפסוק לחיותו, וכנראה דהוי זה מכלל זכותי בני העיר מתקנ"ח.

ואשר ע"כ כל דשייך בכרגא ל"מ מעכב, משום דכל שהוא משתתף עם בני העיר בתשלומי המס, ה"ה זכאי מכח זה להעמיד אומנותו בעיר, וע"כ נמי מצי לעכב עליו אף בדאית לי' אשראי במתא ול"מ לקבוע אומנותו במקום אחר, ואשר ע"כ נמי דעת הרי"מ דכל שהוא מוזיל לבני העיר א"א לעכב עליו, כיון דאיכא רווחא דמתא, ולא אזלינן בתר תקנת המוכרים במקום דאיכא לתקנת הלוקחים.

ועמש"נ בסימן ב' לדעת ש"ר דפליגי ע"ד הריטב"א, אם בהך מילתא ס"ל כד' הריטב"א דהא דמצי מעכב אבר מתא אחריתא אי"ז מיסוד אחד עם דינא דר"ה דמצי לעכב משום דאמר לי' פסקת לחיותאי, או הוי זה חד דינא, עיי"ש באורך.

ה] והנה הריטב"א כתב בהא דמודה רב הונא במקרי דרדקי, ז"ל, ואע"ג דלית הלכתא כרב הונא וכו', וילפינן מינה אליבא דהילכתא דה"ה אפילו לבר מבואה אחרינא לא מצי מעכב, עכ"ל, ולפמש"נ י"ל דבדקדוק נקט הריטב"א לבר מבואה אחרינא, אך לבר מתא אחרינא שפיר מצי מעכב, דרק לבר מבואה אחרינא דהא דמצי מעכב עליו הוא מדינא דעני המהפך בחררה, הרי דכ"ה דלדעת רב הונא לא אסרינן במקרי דרדקי משום עני המהפך ה"נ לדידן, אך בבר מתא אחרינא דהאיסור הוא מתקנ"ח שיהא ביד האדם להתפרנס בעירו, י"ל דהיינו אף במקרי דרדקי,[[1]](#footnote-2) אך בהא דמצי לעכב על בר מתא אחרינא דשייך בכרגא מלקבוע אומנותו במבוי, נראה דהיינו רק מדינא דעני המהפך בחררה, וע"כ לא יהא בידו לעכב על מקרי דרדקי בן עיר אחרת דשייך בכרגא, וז"ב.

ועד"ז נראה, דכל מה שהביא הריטב"א לד' הרי"מ דאי מוזלי בני העיר אחרת, ל"מ בני העיר לעכב עליהן, היינו רק כלפי הך דינא דמצי לעכב על בן עיר מלמכור בעירו, דדין זה הוא משום תקנת המוכרים, אך בהא דמצי לעכב אף את בן מבוי אחר מלמכור במבואו, ודאי דהוא אף כשהוא מוזיל להן, ועיקר דין זה מבו' בד' הנתיה"מ סימן קנ"ו סק"ב, ונת' בסימן ב' סק"ב, דהרי הא דעני המהפך בחררה ובא אחר ונטלה נקרא רשע, הוא אף בכה"ג דיש בזה משום תקנת המוכרים או תקנת הלקוחות וכמש"נ לעיל סק"ד.[[2]](#footnote-3)

ועד"ז נראה, במש"כ הט"ז בסימן קנ"ו ס"ה, דאם הוא שייך בכרגא של אותו המבוי, ה"ה רשאי ליכנס גם לאותו המבוי, ולמש"נ נראה דלדעת הריטב"א אי"ז כן, דל"מ הא דשייך בכרגא אלא דמכח זה יש לו לזכויות בני העיר, והוא רשאי לקבוע אומנותו בעיר, אך בהא דבן המבוי מעכב על בן מבוי אחר מלקבוע אומנותם שם, דהוא משום דהשני יכול לקבוע אומנותו במקום אחר, וע"כ מצי מעכב עליו מדינא דעני המהפך בחררה, הרי דע"ז ל"מ מידי הא דשייך בכרגא, דהרי אף דהוא שייך בכרגא דמבוי זה, מ"מ יש בידו לקבוע אומנותו במבואו, ובזה מתבאר עיקר הא דבשייך בכרגא מצי מעכב עליו מלמכור בעירו, אף להצד דבר מבואה אבר מבואה אחרינא ל"מ מעכב.

ו] והנה מהא דשרינן בדשייך בכרגא, וממה שהתיר הר"י מיגש כשהוא מוזיל לבני העיר, יש ללמוד, דאין לאסור כלל על בן עיר אחרת להעמיד אומנותו בעיר זו משום דינא דעני המהפך בחררה, וצ"ב הטעם בזה, דמ"ש דכשבא לפתוח במבואו של חבירו אסרינן עליו מדינא דעני המהפך בחררה, וכשבא לפתוח בעירו לא אסרינן עליו מדינא דעני המהפך בחררה.

**ב**

ז] ונראה לישב, דהנה בעיקר המבו' בד' רבינו יונה והריטב"א דיש לאסור לירד לאומנות חבירו מדינא דעני המהפך בחררה, הנה מד' ש"ר נראה ללמוד דפליגי ע"ז.

חדא, הוא לדעת רש"י ודעימי' דדינא דעני המהפך בחררה הוא אף בחררה של הפקר דא"א לו למצוא במקום אחר, ולפ"ז הרי מהא דקי"ל דלא כרב הונא ול"מ לעכב על חבירו בן המבוי מלירד לאומנותו, הרי בע"כ דלא מצינו למיתי על היורד לאומנותו של חבירו מכח דינא דעני המהפך בחררה.

עוד מוכח כן, דהנה הריטב"א כתב דמה"ט הוא דבן מבוי מעכב על בן מבוי אחר, שזה כעין מו"מ הוא, והרי יכול הלה לילך לבקש פרנסתו במבואות אחרים ולא יפסיד לזה שמהפך כאן.

והנה ד' הריטב"א אתיין לטעמי', דס"ל לקמן בסוגיין דהא מילתא פשיטא לן דבר מבואה אבר מבואה אחרינא מצי מעכב שלא יכנס לתוך מבואו, ולא נסתפק ר"ה בדר"י אלא כשקבע חנותו חוץ למבוי על פני המבוי, וכ"ה גם דעת רבינו יונה שם.

אך לדעת ש"ר דקי"ל דבר מבואה אבר מבואה אחרינא ל"מ לעכב מליכנס לתוך המבוי, ולא אסרינן לי' מדינא דעני המהפך בחררה, אף דבידו לקבוע אומנותו במבואות אחרים, הרי בע"כ דאין לאסור לירד לאומנות חבירו מדינא דעני המהפך בחררה.

והנה אמנם בד' רבינו יונה מבו' דיש ב' טעמים להא דלשכנו אינו כופהו מדינא דעני המהפך בחררה, חדא משום דאין לו מקום לקבוע שם אומנותו כמו במקום, זה או שמקום זה מצוי בו הינוח לבעלי אותה אומנות, והנה לפום טעמא בתרא שפיר י"ל דמה"ט ל"מ לעכב גם על בן מבוי אחר, אך סתימת ד' הראשונים והפוסקים מבו' דבכל גוונא שרינן לבן מבוי אחר ליכנס למבוי, ואף בגוונא דבידו לעשות האומנות גם בשאר המבואות.

וצ"ב הטעם בזה, דמ"ט באמת לא אסרינן לירד לאומנות חבירו במקום שבידו לקבוע אומנותו במקום אחר, מכח דינא דעני המהפך בחררה, - והרי במערופיא מצינו שדנו לאסור משום עני המהפך בחררה, וא"כ מ"ט בכל יורד לאומנותו לא אסרינן מה"ט.

ח] ונראה הביאור בזה, דהנה בשו"ת פרשת מרדכי סימן ז' כתב בדין מדפיס ספר שכבר קדם אחר והדפיסו, ז"ל, גם בשם רשע לא יקרא, דבדבר שיש ריוח ניכר הו"ל כהפקר, דלדעת ר"ת לא נאמר בזה דין עני המהפך בחררה, ואפילו לשיטת רש"י דלא מחלק בכך, היינו דוקא כשהשני לוקח אותו הדבר עצמו שהראשון טרח ע"ז להשיגו, אבל לא באופן שמניח להראשון את שלו אלא שהשני עושה ג"כ כמעשהו, עכ"ד.

ואמנם הדברים צ"ע, דמ"ט לא חשיב שלוקח את הדבר עצמו שהראשון טרח ע"ז, שהרי הוא לוקח את הלקוחות שיקנו ממנו, והגם דאינו לוקח ממנו חפץ שטרח בו, מ"מ דמי למש"כ התוס' דאסור למלמד להשכיר עצמו לבעה"ב שיש לו מלמד אחר, ומאי נפ"מ בין להשכיר פועל למי שיש לו פועל אחר, לבין למכור חפץ למי שהי' עתיד לקנות חפץ אחר.

ונ' בביאור דבריו, דבכה"ג שהוא מדפיס ספר שקדם אחר והדפיסו, לא חשיב כלל כנוטל להלקוחות שהיפך בהן הראשון, שהרי הלקוחות באין אליו מדעת עצמן, ולא בא הוא ונטלן, וכל מה דיש לדון לאסור בזה מדינא דעני המהפך בחררה, הוא על עיקר הדפסת הספר, דספר זה הוא חררה שהיפך בה חבירו, וע"ז הוא שכתב דכיון שהוא מניח לראשון את שלו אלא שהוא עושה כמעשהו לי"ב משום עני המהפך בחררה.

וי"ל עוד, דהא דלא חשבינן לי' כנוטל להלקוחות שהיפך בהן הראשון, הוא משום דהראשון שהדפיס ספר, לא חשיב כמהפך במקח עם הלקוחות, שהרי עדיין לא נו"נ עמהם כלל, וע"כ אין לדון לאסור בזה אלא משום ההיפוך בהדפסת הספר עצמו, וע"ז כתב דלי"ב משום עני המהפך בחררה, כיון שהוא מניח לראשון את שלו.

ושו"ר בשו"ת חת"ס חו"מ סימן ע"ט שכתב בתו"ד בביאור ד' מהר"ם בתשובה, ז"ל, אלא ע"כ הכי מייתי, נהי דלית הלכתא כר"ה, מ"מ סתמא דתלמודא קרי לי' פסיק לחיותא ה"ל כעני מהפך בחררה, ונהי לדינא אבר מבואה דידי' אפי' לכתחלה מותר היינו לקבוע באותה מבוי ומי שילך אצל זה ילך לקנות ומי שילך אצלך וקונה כפרש"י ויבואר טעמא לקמן אי"ה, אבל לילך לבית הגוי מקום חיותא דידי' רשע מיהא הוה, עכ"ל, ונראה מדבריו כמש"נ בדרך קמא, דכל שהוא קובע חנות אחרת במבוי, לא חשיב כנוטל את החררה שהיפך בה חבירו, משום דמי שילך אצלך יקנה והלקוחות באין מדעתן, ומשא"כ לילך לבית הגוי יש לאסור משום עני המהפך בחררה.

ונמצא לפ"ז, דע"כ ל"ד כל יורד לאומנותו דלא אסרינן בזה משום עני המהפך בחררה, ממערופיא שדנו לאסור משום עני המהפך בחררה, דבכל יורד לאומנותו לא חשיב כנוטל מחבירו את החררה, או דלא חשיב שהי' חבירו מהפך בחררה, דהגם דהי' מהפך באומנות עצמה, אך הרי לא בא הוא ונטל ממנו את האומנות, אלא עשה כמעשהו, ומשא"כ במערופיא, שהי' חבירו מהפך בזה, ובא הוא ומשחד את הגוי, שפיר יש לאסור משום עני המהפך בחררה.

ט] ומעתה יש להסתפק, בדעת רבינו יונה והריטב"א דס"ל דיש לאסור לירד לאומנות חבירו במקום שיש בידו לקבוע אומנותו במקום אחר משום עני המהפך בחררה, אם הוא משום דס"ל דחשיב הראשון כמהפך במקח עם הלקוחות והשני שקובע אומנותו שם חשיב כנוטל את המקח לעצמו, או דהוא משום דס"ל דיש לאסור משום עני המהפך בחררה משום האומנות עצמה, דחשיב כנוטל לעצמו את האומנות שהיפך בה חבירו, ולא ס"ל לחלק דכיון שהוא מניח לחבירו את שלו אלא שהוא עושה כמעשהו לי"ב משום עני המהפך בחררה.

ומל' הראשונים מ' טפי דהא דאסרינן בזה הוא משום האומנות עצמה שהיפך בה הראשון, וע"כ כתב הריטב"א בקידושין דהוא "כעין" מו"מ, ואם ההיפוך הוא במקח, הרי הוא ממש מו"מ.

ונ' מקור לזה, ממש"א בגמ' דלימא רב הונא דאמר כר' יהודה, דלא יחלק חנוני קליות ואגוזים לתינוקות, וצ"ע דלמש"כ הריטב"א דטעמא דרב הונא הוא משום דהו"ל כעני המהפך בחררה, לכאו' אי"ז טעם לאסור בחלוקת קליות ואגוזים דכבר היו שניהם מהפכין בלקוחות, והאמנם דהריטב"א פירש בהא דמשני דאפי' תימא רבנן, דהיינו דשאני התם דכבר היו שניהם ברשות וכו', אך כבר נת' במק"א דעיקר שנויא דגמ' הוא דאמר אנא פליגנא וכו', אך בלא זה שפיר הוה דמי לדינא דרב הונא.

ונ' דמזה מוכרח דהא דחשבינן לי' כעני המהפך בחררה, הוא משום דחשיב כנוטל לעצמו את האומנות שהיפך בה חבירו, וע"כ יש לאסור מכח זה בחנוני המחלק קליות ואגוזים, דהגם דכבר היו שניהם מהפכין בלקוחות, מ"מ כיון שהוא מגרע עי"ז את עיקר החנות שכבר היתה ביד חבירו, יש לאסור בזה מדינא דעני המהפך בחררה, דרק בהיפוך בעלמא, אין לאסור היכא שכבר היו שניהם מהפכין בה, אך כל שכבר הי' בידו והוא נוטלו ממנו, שפיר יש לאסור, ואכתי צ"ע בזה.

י] ולפ"ז נראה די"ל, דמה"ט אין לאסור משום עני המהפך בחררה, אלא בשבא לקבוע אומנותו במבוי חבירו, דכיון דהוא קובע את אומנותו בצד אומנות חבירו, חשבינן לי' כנוטל לעצמו את האומנות שהיפך בה חבירו, אך כל שקובע אומנותו במבוי אחר, חשיב זה כקביעות אומנות אחרת, ולא חשבינן לה כנטילת האומנות שהיפך בה חבירו, וע"כ אין לאסור בזה מדינא דעני המהפך בחררה, ודו"ק.

והי' מקום לומר, דגם אם האיסור הוא משום דהראשון חשוב כמהפך במקח עם הלקוחות, ואסור השני ליטול את המקח, מ"מ אין לאסור אלא באותו מבוי, משום דלא חשיב הראשון כמהפך אלא עם הלקוחות שבאותו מבוי, אך לפ"ז לא יתיישב הא דמיבע"ל לרב הונא ברי' דרב יהושע אם מותר לו לקבוע חנותו סמוך למבוי, אף שעיקר מכירתו היא לבני מבוי זה.

יא] שו"ר בכו"ח להגרע"א סימן ס"ח שפירש בד' התוס', דהא דמשני הגמ' שאני דגים דיהבי סייארא, היינו דמה"ט יש בזה משום עני המהפך בחררה, וכתב ע"ז, ז"ל, ומה דלא משני בסתם מדין מהפך הוא, י"ל דל"ה מהפך כיון דלא סמך דעתו שבודאי יטול והוי כמו מכירה בלא פיסוק דמים, ולזה קאמר דיהבי סייארא ומסתמא יבא הדג לשם ושייך בו מהפך בחררה, עכ"ל.

ולכאו' נראה מזה ע"ד שנת' לעיל סק"ח בטעמא בתרא, דהא דבמעמיד ריחים בצד ריחים של חבירו לא אתינן עלה משום עני המהפך בחררה, הוא משום דלא חשיב הראשון כמהפך במקח עם הלקוחות, וזהו דמשני הגמ' דבדגים דה"ה מהפך בדגים צריך השני להרחיק.

ובאמת דלכאו' מעיקר הא דמייתי הגמ' סייעתא לרב הונא מההיא דמרחיקין מצודת הדג, מוכח כדרך בתרא, דלדרך קמא דהא דליכא במעמיד ריחים בצד ריחים של חבירו משום עני המהפך בחררה, הוא משום דלא חשיב כבא ונוטל את החררה, שהלקוחות באין אליו מעצמן, הרי דבמצודת הדג שהוא צד את הדגים, שפיר יש לאסור משום עני המהפך בחררה, וליכא מזה סייעתא לרב הונא, ואמנם לפ"מ שנקטו התוס' בתי' קמא דבמצודת הדג לא חשיב דאפשר במקום אחר, אין להוכיח מזה.

אך י"ל כפי המבו' בד' הגרע"א, דלפום הס"ד דאכתי לא קים לן להא דשאני דגים דיהבי סייארא, ל"ה מקום לאסור עליו לפרוש מצודתו משום עני המהפך בחררה, כיון דלא סמיך דעתי' ע"ז, אך אה"נ לפ"מ דמשני דשאני דגים דיהבי סייארא שפיר יש לאסור משום עני המהפך בחררה, ול"ד להעמדת ריחים דלא אסרינן לה משום עני המהפך בחררה, אף די"ל דסמיך דעתי', כיון שאין ריחים אחר שם משום דאין הוא נוטל את הלקוחות, אלא הם באין אליו מדעת עצמן, וכמש"כ רש"י דמי שבא אצלך יבא ומי שבא אצלי יבא, וכמש"נ לעיל סק"ח מד' החת"ס, ולפ"ז יל"פ כן גם בד' הגרע"א, ואין מקור מדבריו כדרך בתרא.

**ג**

יב] נת' לעיל דעיקר מה שנקטו רבינו יונה והריטב"א דיש לאסור ביורד לאומנות חבירו משום עני המהפך בחררה, אם אך א"א לו במקום אחר, מוכח מד' רבים מקמאי דפליגי ע"ז.

ויש להוסיף, דגם במה שפירש דטעמא דרב הונא דאסר הוא מדינא דעני המהפך בחררה, יש ללמוד מד' הר"י מיגש והרמ"ה דפליגי ע"ז.

דהנה בחי' הר"י מיגש בסוגיין כתב לפרש בהא דאמרינן תנאי היא, ז"ל, ואוקמה דתנאי היא דתניא כופין בני מבוי זא"ז וכו' שמרבה עליהם את הדרך מחמת הנכנסים והיוצאים, ולשכנו אין כופהו כלומר ואם שכנו עצמו שהוא אחד מבני מבוי הוא שמבקש לעשות חייט וכו' אין א' מהם יכול לעכב עליו בכך וכו', רשב"ג אומר אף לשכנו כופהו וכו', אלמא אע"ג דהא מתזקי בני מבוי מחמת הנכנסים והיוצאים קאמר ת"ק ולשכנו אין כופהו שלא לעשות חייט או סופר כו' משום דאמר לי' בדידי עבידנא, וממילא שמעת דהכי נמי סבירא ליה לענין בר מבואה דאוקי רחיא ואתא בר מבואה דנפשיה לאוקמי רחיא אחרינא דלא מצי היאך לעכובי עליה ולמימר ליה קא מזקא לי דקא מפסקתא לי לחיותאי, משום דאמר ליה הא אנא בדנפשאי עבידנא, ורשב"ג דאמר אף לשכנו כופהו משום דקא מזקי להו לבני מבוי ולא מצי אמר בדנפשאי עבידנא, ס"ל נמי לענין רחיא דמעכב עליה חבריה משום דאמר ליה קא מזקת לי דקא מפסקתא לי לחיותאי ולא מצי אמר ליה בדנפשאי קא עבידנא והיינו תנאי, עכ"ל, וכן פירש גם הרמ"ה באות ס"ה.

והנה אי נימא כד' הריטב"א, דדינא דרב הונא דמצי מעכב עלי' הוא מכח דינא דעני המהפך בחררה, וטעמא דהני דפליגי עלי' הוא משום דאין הדבר מזדמן לו להרויח במבוי אחר כמו במבואו, הרי אי"ז ענין כלל לדינא דרבוי הדרך, דאף חכמים דס"ל דלשכנו אינו כופהו, ול"מ לעכב עליו משום רבוי הדרך, שפיר י"ל דמצי לעכב עליו שלא להעמיד ריחים מדינא דעני המהפך בחררה, דעל דינא דעני המהפך בחררה, ל"מ הא דבדידי' קעביד, ומאידך אף רשב"ג דס"ל דאף לשכנו כופהו, מ"מ י"ל דל"מ לעכב עליו שלא להעמיד ריחים, כיון שאין הדבר מזדמן לו להרויח במבוי אחר כמו במבואו, ולי"ב לדינא דעני המהפך בחררה.

ובע"כ מד' הר"י מיגש והרמ"ה, דדינא דפסקת לחיותי הוא דין בפנ"ע, משום תקנת המוכרים, ובזה הוא שנחלקו, אם מכח תקנה זו יש בידו לעכב על חבירו שלא לעשות אף בתוך שלו, או דמצי אמר לי' בדנפשאי קעבידנא, וזהו דמדמינן לה לפלוגתא דחכמים ורשב"ג אם יכול לעכב על שכנו מליעשות חייט וכו' משום רבוי הדרך או דמצי למימר לי' בדנפשאי עבידנא.

יב] ואמנם עיקר ד' הרי"מ והרמ"ה צ"ב, דהרי בכל הרחקת נזיקין מצי לעכב עליו אף שהוא עושה בשלו, אלא לדעת ר' יוסי במידי דל"ה גיר"ד, וא"כ אף דמצינו דמשום ריבוי הדרך ל"מ לעכב עליו, מהיכ"ת דגם משום פסיקת החיות ל"מ לעכב עליו, ועוד, דהרי בחצר מצי לעכב עליו משום ריבוי הדרך אף שהוא עושה בשלו, ורק במבוי אינו יכול לעכב עליו, וא"כ מהיכ"ת נימא דפסיקת החיות דמי לריבוי הדרך דמבוי ולא לריבוי הדרך דחצר, ועמש"נ בזה בדברינו בסימן ג' סק"כ בהערה, ושם סק"ח הבאנו מד' התו"י די"ל דאה"נ גם למאן דפליג על רב הונא אסור להעמיד ריחים באותה החצר, ובהערה שם נת' לדון כן לדעת הרי"מ והרמ"ה, עיי"ש, ועמש"נ עוד בזה בדברינו בדין ריבוי דרך במבוי סק"?.

1. אמנם בפי' ר"ח שם כתב להדיא דבמקרי דרדקי ל"מ לעכב אף על בר מתא אחריתא, וכ"כ הרמ"ה באות ס"ז, וכן נקטו הפוסקים, ועמש"נ בזה בסימן ב' סק"ה, ועיי"ש בהערה שנת' דמד' רבינו יונה מ' דמצי לעכב על בן עיר אחרת, ורק על בן מבוי אחר ל"מ לעכב, ואמנם אי"ז מוכרח כלל בדבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומה"ט לא הק' הריטב"א ע"ד הרי"מ, מהא דאסר ר' יהודה לפחות את השער, וכמשה"ק כן הרמב"ן, שהרי לדעתו גם אם שרי למכור בהוזלה משום תקנת הלוקחים, מ"מ במקום דאסרינן משום דינא דרב הונא, אין להתיר לזה, וע"כ בחנוני הפוחת את השער דיש בזה לדינא דרב הונא, אין להתיר משום תקנת הלוקחים, ועמש"נ בסימן ב' סק"ה, דמד' הרמב"ן שהק' מזה, מוכח דס"ל דהכל חד דינא הוא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)