אורח חיים קפח - ציונים ומראי מקומות להלכות הזכרת היום בברכת המזון
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**יסודות חיובי הזכרת היום בברכת המזון**

**החילוקים בין ימים שיש בהם מוסף לימים שאין, ובין תפילה לברכת המזון**

שנינו בברייתא בשבת (כ"ד.): "ימים שיש בהן קרבן מוסף כגון ר"ח וחוש"מ, ערבית ושחרית ומנחה, מתפלל שמונה עשרה, ואומר מעין המאורע בעבודה, ואם לא אמר, מחזירין אותו. וכו' ויש בהן הזכרה בברכת המזון. ימים שאין בהם קרבן מוסף... מתפלל שמונה עשרה ואומר מעין המאורע בשומע תפילה, ואם לא אמר אין מחזירין אותו". מבוארת כאן חלוקה יסודית בין "ימים שיש בהן קרבן מוסף" לימים שאין בהם, כאשר הימים שיש בהם קרבן מוסף יתירים על שאר הימים בשתי נקודות: א, חיוב האזכרה בתפילה בהם הוא לעיכובא, משא"כ בשאר ימים.. ב, יש בהם חיוב אזכרה בברכת המזון, משא"כ בשאר ימים. ועוד מבואר, שבאותם ימים שאין בהם קרבן מוסף, ישנה חלוקה בין התפילה – המחוייבת בהזכרתם – לבין ברכת המזון שאינה מחוייבת בהזכרתם.

ועיקר האבחנה בין ימים שיש בהם או שאין בהם קרבן מוסף, עניינה הוא שיום שיש בו קרבן מוסף הרי זה מוכיח שהמועד נעשה חלק ממהות היום וממילא אזכרותיו נעשות חלק מצורת התפילה והברכה, משא"כ כאשר אין קרבן מוסף. והאבחנה שישנה בין התפילה לברכה בימים שאין בהם קרבן מוסף, היא משום שהתפילה היא סדר היום, הרי ראוי להזכיר בה גם את המועדים שאינם ממהות היום, משא"כ ברכת המזון אשר דברים שאינם שייכים למהות היום, אינם שייכים אליה כלל.

ולא התפרש בברייתא בשבת האם בימים שיש קרבן מוסף, אשר מחייבים אזכרה בברכת המזון – האם מעכבת בדיעבד אזכרה זו. והתפרש דבר זה בסוגיא בברכות (**מ"ט:**): "טעה ולא הזכיר של ראש חודש בברכת המזון אין מחזירים אותו... בשבתות וימים טובים... טעה חוזר לראש". והתפרש שם בסוגיא שהשאלה אם הזכרת היום מעכבת בדיעבד, תלויה בשאלה האם אותה תפילה או ברכה מחוייבת להעשות באותו יום. אשר תפילה, כיון שא"א שלא יתפלל, ממילא האזכרה בה היא לעיכובא. אבל בברכת המזון, הרי זה מתחלק בין ימים אשר יש בהם חיוב של סעודת פת, וממילא א"א ליום בלי ברכת המזון, לבין ימים שאין בהם חיוב סעודת פת. והסברא בזה לכאורה שכדי שתעכב האזכרה צריך שהן התפילה או הברכה והן האזכרה, יהיו חלק ממהות היום. ולכן רק כאשר ישנם תרתי לטיבותא, א' – שהיום הוא יום שיש בו מוסף, וממילא המועד הוא ממהות היום. ב' – שהתפילה או הברכה מחוייבות, וממילא הן עצמם ממהות היום, אזי מעכבת האזכרה.

**הזכרת חנוכה ופורים בברכת המזון**

הנה, לפי הכללים שהתפרשו בסוגיא בשבת, אשר יום שאין בו מוסף, אין בו הזכרה בברכת המזון, היה צריך להיות שאין מזכירים חנוכה ופורים בברכת המזון. אמנם בסוגיא בשבת הסתפקה בזה הגמ' – לגבי חנוכה – וביארה את הצד שכן מזכירים שכאן יש סיבה מיוחדת, משום פרסומי ניסא. ומסקנת הגמ': "אינו מזכיר ואם בא להזכיר מזכיר בהודאה." ובטור (סוף סימן קפ"ז) כתב בסתמא שמזכירים, וכבר העיר עליו הב"י שבגמ' מבואר שאינו חיוב כלל. ועכ"פ ברור שאין הזכרה זו מעכבת כלל וכלל, כן מבואר בטור ובב"י (שם), וכן הוא להדיא ברמב"ם, הן לגבי חנוכה והן לגבי פורים.

אמנם דעת כמה מגדולי האחרונים – הובאו במ"ב הלכות פורים (תרצ"ה סקט"ו) – שהזכרת עה"נ בפורים היא לעיכובא, אף שבתפילה אינה לעיכובא. והיינו מחמת שהפורים עצמו מחייב את הסעודה. ומחמת כך מעכבת האזכרה בברכת המזון יותר מאשר בתפילה. כיון שהתפילה אינה מחוייבת מצד הפורים. ואילו הסעודה – מועד הפורים הוא שמחייב אותה. זו היא סברת האחרונים הנ"ל (ולשיטתם הסוגיא בשבת דיברה דווקא על חנוכה ולא על פורים). ולעומ"ז המ"א (שם סק"ט) ועוד אחרונים חלקו. וביאר המ"א שלא ייתכן שתהא ברכת המזון חמירא טפי מהתפילה שאין האזכרה בה לעיכובא מחמת שהוא יום שאין בו מוסף. **ומתבארת כאן מחלוקת** בהבנת הא דאזכרת שבתות ויו"ט מעכבת בברכת המזון מחמת הסעודה המחוייבת. המ"א ס"ל שיסוד חיוב האזכרה הוא כמו בתפילה, משום דהוי יום שיש בו מוסף. וכל תועלתו של חיוב הסעודה, הוא להחזיר את ברכת המזון להיות כמו תפילה, אשר כיון שלא סגי דלא מתפלל, דין האזכרה בה הוא לעיכובא. וממילא כל זה דווקא בימים שיש בהם מוסף. דאילו ימים שאין בהם מוסף, אין האזכרה בהם מעכבת אף בתפילה – אף שלא סגי דלא מתפלל – ומהיכ"ת שתעכב בברכת המזון, אף של סעודה המחוייבת. אמנם המהרש"ל, כמתבאר בתוך דבריו, ס"ל שיום שיש בו מוסף הוא כלל לא סיבה לחדש אזכרה המעכבת בברכת המזון. ומה שבשבת ויו"ט מעכבת האזכרה בברכה, הוא רק משום שהסעודה מחוייבת מכח המועד עצמו. וכשזו הסברא, אין נפ"מ בין הוא יום שמזכירים בו מוסף ליום שאין מזכירים בו מוסף.

והנה המקור הקדום לצד הזה, שהאזכרה מעכבת בברכת המזון בפורים, הוא הראבי"ה המובא בהגהות מיימוניות אשר כתב כן בשם הירושלמי, והביאו הב"י בסוף סימן קפ"ז (ותמה עליו). אולם בדברי הראבי"ה מתבאר דבר חדש מאוד. דלגבי עצם חיוב האזכרה, סובר הוא שאין חיוב אזכרה של חנוכה ופורים בברכת המזון, וכמפורש בגמ' לגבי חנוכה. ומאידך – מחדש שעד כמה שאדם כן התכוון להזכיר, הרי נעשית האזכרה כמחוייבת, וממילא גם מעכבת, מחמת הסברא הנ"ל שהיום הוא שחייב את הסעודה.

**ראש השנה**

המ"א (סק"ז) כתב לחדש שבר"ה אין יעלה ויבוא מעכב, לפי אותן שיטות שמותר (ומצווה) לצום בר"ה, דהוי כמו יום שאין האכילה בו מחוייבת. ואילו הא"ר פליג משום שאותו שאוכל ולא מתענה, מחוייב באכילת פת. [ויש מקום לתלות את המחלוקת בשתי הסברות הנ"ל, דאם יסוד העיכוב בברכת המזון הוא כמו בתפילה, ורק משום ש"לא סגי דלא אכיל", הרי בר"ה יש רשות בידו שלא לאכול, וכסברת המ"א. אך אם העניין הוא מה שהסעודה מחוייבת מחמת היום, הרי צדקו דברי הא"ר, שסו"ס לכל מי שאינו מתענה, מחייב יו"ט דר"ה את סעודת הפת. [ויעויין במאמרו של מורנו הגר"ע אויערבאך שליט"א ב"אבן הטוען" שיצא כעת, שדן אליבא דהמ"א, האם בר"ה שחל בשבת, אמירת ה"רצה והחליצנו" מעכבת, דשמא יסוד סברת המ"א הוא משום שס"ל שאין בר"ה דין יו"ט מצד עצמו לחייב סעודה, עיי"ש.] ולהלכה, המ"ב לא הכריע במחלוקת זו.

**חול המועד**

לא התפרש בגמ' האם אזכרה בחול המועד מעכבת, ודבר זה תלוי בשאלה האם יש חיוב סעודת פת בחול המועד. והב"י נקט בפשיטות שאין חובת אכילת פת בחוה"מ ועל כן אין האזכרה לעיכובא, וכן פסק בשו"ע ס"ז. ועי' במ"א סק"י שהמקור הוא בדברי הרמב"ם בהלכות תענית שהשווה דין חוה"מ לדין ר"ח, שאם גזרו בהם בי"ד תענית, לא מבטלים אותה, משא"כ בימים טובים. ועי' בביאוהגר"א שמצדד לחלוק, דהוי לעיכובא. ואחת מטענותיו שחיוב השמחה נוהג בחול המועד כמו בימים טובים. וביאור הטענה, שהרי כל חיוב אכילת פת ביו"ט עצמו, כתב הב"י בשם הרא"ש שהוא משום חיוב השמחה שישנו ביו"ט, ועיקר האכילה היא בפת. וכיון שלגבי חיוב שמחה אין חילוק בין יו"ט לחוה"מ, מדוע יגרע חוה"מ לגבי אכילת פת. והיא טענה נכבדה מאוד וצ"ע מה יענה הב"י. ועי' במה שנתבאר בזה בס"ד במק"א, שישנם בחגים שני חיובי שמחה, שמחת הרגל, ושמחת יו"ט. ושמחת יו"ט (הנלמדת מ"עצרת לכם") היא שמחת אכילה ושתיה והיא שמחייבת פת, והיא נוהגת רק ביו"ט. ואילו שמחת הרגל (הנלמדת מ"ושמחת בחגך") הנוהגת בכל החג, אינה שמחת אכילה ושתיה אלא שמחת הלב, ומתקיימת בשלמי שמחה, או בשתיית יין לאנשים ובבגדי צבעונים לנשים, וממילא פשוט שאינה מחייבת אכילת פת, עיי"ש.

**חיוב אזכרה מדרבנן**

מבואר בדברי המ"א לגבי ר"ה, שנקט בפשיטות שכל שיש ספק האם האזכרה מעכבת, אמרינן בזה סב"ל. ולא אמרינן בזה ככל ספק בברכת המזון, ספק דאורייתא לחומרא. והיינו משום שאף שברכת המזון דאורייתא, חובת האזכרה אינה אלא מדרבנן, ואין כאן אלא ספק דרבנן.

**חיוב אזכרה במעין שלוש**

לא התפרש בסוגיות חיוב האזכרה במעין שלוש, הן לכתחילה והן לעיכובא. אמנם הראשונים הביאו מהירושלמי שישנו חיוב אזכרה, ופסקו השו"ע בסימן ר"ח. ועדיין יש לדון האם הוא לעיכובא. והעיכוב ייתכן באותם מקומות בודדים שישנה חובה להגיע לברכה מעין שלוש, ואחת מהן היא כוס רביעית מארבע כוסות של ליל הסדר, אשר דנו האם אזכרת היום בברכת מעין שלוש שאחריה, מעכבת בדיעבד. ועי' בזה במ"ב סימן ר"ח סקנ"ח, ובשעה"צ שם אות ס', ובפמ"ג בסימננו א"א אות ט'. והנה יש נידון האם אפשר לצאת סעודת שבת ויו"ט בפת הבאה בכיסנין – עי' בפמ"ג הנ"ל – והנה אם אפשר בפת הבאה בכיסנין, לא יובנו לכאורה דברי הגמ' שבשבת ויו"ט לא סגי דלא אכיל, דהא יכול לאכול פת הבאה בכסנין ולברך מעין שלוש, ואז לא תהא האזכרה מעכבת. ועל כן לכאורה ודאי יש להוכיח אחת מן השתיים, או שלא יוצאים ידי חובת סעודה בפת הבאה בכיסנין, או שגם במעין שלוש האזכרה מעכבת (ויש לדחות).