91 שואל בטובו ונאנס כמה הוא חייב לשלם
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

אייר תש"ע

א] בנתיה"מ סימן ש"ז סק"ג כתב בתו"ד, ז"ל, דהא כשהשואל משלם דמי פרה שמתה, מנכה דמי שיווי הימים שהיתה שאולה אצלו, וכן מבואר בנמוקי יוסף בס"פ השואל גבי שואל אדם בטובו ע"ש וכו', עכ"ל, וכ"כ בסימן שמ"א סקי"א, ז"ל, וכן אם נאנס תחת יד השואל, כשמשלם לו השואל מנכה לו דמי מה שהיו פוחתין משומת שיווי של החפץ אילו היה קיים מחמת הזמן שהיה השואל משתמש בו, עכ"ל.

והעירוני, דאי נימא דמדינא דרבנן דהשואל משלם לשוכר, נלמד דאין חיוב השואל לשלם לבעלים דהחפץ, אלא למי שהפקידו אצלו, א"כ הי' בדין דישלם השואל לבעלים את כל שווי החפץ, דהגם דהפסד הבעלים אינו כפי שווי החפץ, שהרי היו פוחתין מדמיו מחמת הזמן שהי' השואל משתמש בו, מ"מ כיון דהשואל הוי שואל דהבעלים, עליו לשלם לבעלים כל דמי החפץ, דלא עדיף משואל שמשלם לשוכר כל דמי החפץ, אף שאינו נפסד כלל.

ולכאו' צ"ל דהנתיה"מ ס"ל דטעמא דרבנן, הוא משום דהשוכר קני לה לפרה לגמרי, וכמו שפירשו הפנ"י והגרע"א, ולפ"ז לא למדנו מזה דחייב השואל לשלם למשאיל אף שאינו נפסד, ועוי"ל דס"ל דבזה הוא דפליג ר"י על רבנן, וס"ל דחיוב השואל אינו למי שהשאיל לו, אלא לבעלים שנפסד במיתת הפרה, וע"כ לפ"מ דקי"ל כר"י, אין השואל חייב לשלם לבעלים את כל דמי החפץ, אלא מנכין את מה שהי' פוחת מדמיו מחמת הזמן שהי' השואל משתמש.

ב] שוב העירוני דא"צ לזה, דכל הא דהשואל משלם לשוכר את כל הפרה, הוא משום דהי' השואל מחויב בהשבת כל הפרה, וע"כ הוא חייב בתשלומי דמי', אך בשואל פרה לזמן קצוב, כיון שלא הי' מחויב בהשבת הפרה עד לאחר הזמן, הרי דכל שמתה באמצע הזמן, אינו מחויב בתשלומי כל דמי', אלא מנכה מה שהי' פוחת מדמיו מחמת זמן זה שהי' משתמש, שהרי ל"ה מחויב להשיבו אלא לאחר זמן זה.

ובאמת הרש"ש בדף לה: נקט דהשואל לזמן קצוב ונאנס בתוך הזמן, אינו חייב לשלם דמים לבעלים אלא אחר הזמן, וזה מיוסד ג"כ ע"ז, דכל חיוב הדמים, הוא כפי"מ שהי' חיוב ההשבה, וכיון שלא הי' מחויב להשיב אלא לאחר הזמן, אף אינו מחויב לשלם אלא לאחר הזמן, ובזה הוא שנחלק הנתיה"מ וס"ל דחיוב הדמים חייל השתא, אך אינו מחויב אלא כפי ששוה עכשיו פרה שתבא לידו לאחר זמן, ודו"ק.

ג] ובעיקר מה שהביא הנתיה"מ מד' הנמו"י צ"ע, דהנמו"י שם כתב דבשואל בטובו ונאנס, משלם למשאיל דמי השברים, ולכאו' תיקשי דמ"ט משלם כל דמי השברים, הרי אם ל"ה נאנס הי' משתמש בכלי עוד זמן ארוך עד שהי' נשבר, ואין זכות הבעלים בשברים אלא לכשישבר הכלי, וא"כ מ"ט לא נימא דאינו חייב לשלם אלא כפי שומת זכות זו עכשיו, ובע"כ מזה דכיון דאחר שישבר הכלי יהא חייב להשיב לו כל דמי השברים, ע"כ גם השתא כשנאנס הכלי הוא חייב לשלם לו כל דמי השברים, וא"כ ה"נ בשואל פרה לזמן קצוב ונאנסה, ה"ה חייב לשלם לבעלים כפי שיהא שווי הפרה לאחר הזמן, ואם מכח מה שישתמש בה זה תפחת מדמי' עכשיו, מנכין לזה מדמי', אך אין לנו לשום כמה שוה הפרה עכשיו שעדין היא זמן קצוב ביד אחר, דדמי' פוחתין הרבה.

ובדעת הנתיה"מ צ"ל דל"ד, דהתם כיון דאם ישבר הכלי עתה מחזיר השברים מיד לבעלים, ע"כ חשיב דכבר עכשיו איכא זכות לבעלים בשברים, וע"כ משלם לו כל דמי השברים, ול"ד למשאיל לזמן קצוב דכל זכות הבעלים לקבל החפץ הוא רק לאחר הזמן, אך צ"ע שהרי גם בשכירות לזמן קצוב, אם נשבר הכלי בתוך הזמן כלתה השאלה והדרא לבעלים, וכמש"כ הנתיה"מ סימן שד"מ סק"ב, אך י"ל דמ"מ אין לנו לחייבו לשלם דמי כלי שלם היום, כיון שאין זכות למשאיל שיחזור לו הכלי היום בעודו שלם, ואכתי צ"ע.

ד] אך אי נימא כמש"נ לדון דגם לד' הנמו"י, צריך לשלם כפי"מ שיהא שווי הפרה לאחר ימי השאלה, מתישב היטב מה שעמד הנתיה"מ בסימן ש"ז במש"א בדף לה: דמשלם הבעלים ב' פרות, שהרי כשהשואל משלם דמי פרה שמתה, מנכה דמי שיווי הימים שהיתה שאולה אצלו, ולפ"ז אם שכר ממנו פרה השוה מנה על ק' יום ודמי ק' יום שוין עשרה זהובים, ואחר כך השאילה ממנו על צ' יום, כשמתה אינו מנכה לו רק אותן העשרה ימים דהיינו דינר אחד ומשלם לו צ"ט לכאו' צ"ל צ"א זהובים, ומה ענין תשלומי פרות הרבה, עכ"ל, ולמש"נ ניחא, דאף שדמי שאלה צ' יום שוין ט' זהובים, מ"מ לא סגי שישלם לו בעד הפרה צ"א זהובים, אלא צריך לשלם לו כפי שווי הפרה לאחר צ' יום, ואם אין הפרה נפחתת מדמי' באותם צ' יום, צריך לשלם לו צ' זהובים, ומלבד זה צריך להעמיד לו פרה לי' ימים, וזהו שאמרו דהבעלים משלמים ב' פרות, וז"ב.

ה] שוב נתבוננתי, דבד' הנתיה"מ מבו' דאין כונתו, דמשלם לו כפי שווי חלקו בבהמה בשעה שנאנסה, אלא משלם לו כל שווי הבהמה ומנכה שווי הימים שהיתה שאולה אצלו,[[1]](#footnote-2) וזה מבו' בל' הנתיה"מ בסימן ש"ז, וכן מבו' גם במש"כ דמשלם לו צ"א זהובים, משום דמנכה מן התשלום דמי שכירות פרה לצ' ימים, וכ"ה להדיא בל' הנתיה"מ בחידושים סימן שמ"א סק"ט, ז"ל, וכן כל שואל המשלם אחר שנאנס מנכה דמי שיווי הזמן מה שהיה שאול אצלו, עכ"ל, וכ"נ גם מד' הנתיה"מ בביאורים שם סקי"א, ז"ל, וכן אם נאנס תחת יד השואל, כשמשלם לו השואל מנכה לו דמי מה שהיו פוחתין משומת שינוי של החפץ אילו היה קיים מחמת הזמן שהיה השואל משתמש בו, וכן אם הזיקו אחר משלם להשואל דמי שיווי ההשתמשות על זמן השאלה והמותר לבעלים, עכ"ל, והנה אמנם בתחילת דבריו מ' דמשלם כפי שווי חלקו בבהמה בשעה שנאנסה, אך מדמדמי לה למזיק דמשלם להשואל דמי שווי ההשתמשות והשאר לבעלים, נ' דאף בחיוב אונסין דשואל הוי הדין כן, וזה ע"ד מש"כ התוס' בכ"ד דמקדיש בית מושכר מוכרין הבית, ונוטל השוכר דמי השכירות והשאר להקדש, ולפ"ז הי' בדין בשואל בטובו ונאנס, לא ישלם לו אלא כמה שיתירין דמי הכלי השלם על שווי זכות השימוש בכלי עד שישבר, וכמדומה שאי"ז אלא דמים מועטים, ובד' הנמו"י נ' להדיא לא כן, וכנ"ל.

1. ואמנם זה חידוש, דמ"ט השואל נוטל כל שווי השאלה, ואילו הבעלים אינו נוטל אלא שווי פרתו בניכוי שווי ימי השאלה, אשר באופן הרגיל הוא פחות ממה ששוה פרתו לימכר בלא זכות השאלה, שהרי אין פוחתין דמיו לימכר ככל שווי ימי השאלה, אך באמת מצינו עד"ז בד' התוס' כתובות דנ"ט: דהמשכיר בית והקדישו פודין אותו, ונוטל השוכר שווי השכירות והמותר להקדש, אך י"ל דהתם הוא משום שיש להשוכר שעבוד על הבית לדור בו, וע"כ הוא זכאי להוציא ממנו את שווי השכירות, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)