72 חדש בשל גויים
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ה' כ"ח טבת תשס"ד

בדיני חדש - סימן

בדין חדש בשל נכרים

הב"ח ביו"ד סי' רצ"ג ובשו"ת הב"ח החדשות סי' מ"ב ובשו"ת גאוני בתראי סי' א', האריך להתיר חדש בשל גויים, ושלא כדעת התוס' קידושין דל"ו: והרא"ש בתשובה ריש כלל ב', והראבי"ה סי' תקכ"ז, והאו"ז סי' של"ח, וכבר האריכו בענין זה הרבה מן האחרונים, ומה יש להוסיף על דבריהם,

**א'**

א] הנה עיקר הטעם להתיר בשל גויים, פי' הב"ח דהוא מכח הא דממעטי' בפ"ק דר"ה די"ג. שאין העומר בא אלא מקציר ישראל ולא מקציר גויים, מדכתיב קצירכם, וכיון דתלי רחמנא איסור חדש בהבאת העומר כדכתיב ולחם וכו', מעתה כשם שאין העומר בא אלא משל ישראל, כך אינו אוסר נמי אלא בקציר ישראל.

והנה עיקר תלי' זו, מצאנו כן בד' ראבי"ה סי' תקכ"ז, ז"ל, וא"ת אדרבה לאידך גיסא כיון דקציר גוי אין מביאין ממנו עומר יהא מותר חדש שלו, הא כתב רחמנא משובותיכם וס"ל להנהו אמוראי דשל גוי נמי במשמע, עכ"ל, והרי דביסוד הדברים ס"ל להראבי"ה כד' הב"ח, דכיון שאין מביאין ממנו עומר הי' בדין להתירו באכילה, ואף דס"ל דילפי' לאסור מדרבי קרא מדכ' מושבותיכם, אך צ"ע רב בזה, דלפ"ז הרי דלמ"ד דחדש בחו"ל דרבנן, וס"ל דמושבותיכם לאחר ירושה וישיבה, אין לנו מקור לאסור חדש בשל גויים, ויש לנו להתיר כ"ה דאין מביאין ממנו עומר, וצ"ע רב, שהרי ראבי"ה לעי' מינה הוכיח מד' הירושלמי דלר' ישמעאל דאין חדש נוהג אלא בא"י, מ"מ ה"ז נוהג בשל גויים, עיי"ש.

וע' גם בתשובת רבינו ברוך בן שמואל, שנד' בשו"ת מהר"מ מר"ב ד"ל סי' קצ"ט, ??

והשאג"א בדיני חדש סי' ג' תמה טובא ע"ז, דאיסור חדש ודאי לא תלי כלל בעומר, וראי' לזה שהרי תנן ברפ"ט דמנחות דעומר אינו בא אלא מא"י, ואפ"ה קי"ל דחדש בחו"ל דאורייתא, וש"מ דאיסור חדש נוהג אף במקום שאין העומר בא ממנו, וה"ה דנוהג בשל גוי אע"ג דאין עומר בא משל גוי, ורק איסור קצירה הוא דתלה רחמנא בקצירת העומר, דילפי' מקרא דממקום שאי אתה מביא אתה קוצר, וקציר גופא טעמא דכתב רחמנא וקצרתם את קצירה הא לאו הכי הו"א דאפי' ממקום שאי אתה מביא אי אתה קוצר, ואע"ג דתלה רחמנא לאיסור קצירה בעומר, דהכתיב ראשית קצירכם אל הכהן, כ"ש איסור אכילת חדש דלא תלוי כלל בעומר, ואיסורו נוהג אפי' במקום שאין העומר בא ממנו, ועוד תדע, שהרי תנן התם דקוצרין בית השלחים שבעמקים אבל לא גודשין, וטעמא דקוצרין הוא משום דאין עומר בא מהם, מ"מ תבואה הגדלה בהם נוהג בה איסור חדש לאכילה, שהרי אין גודשין משום דילמא אתי למיכל מיני', וש"מ דאסורה באכילה, ועיי"ש שהאריך להוכיח דאין לומר שאין איסורה אלא מדרבנן, עכ"ד.

והפנ"י בקונטרס חדש תמה ע"ד הב"ח, דהאמנם להסוברים דחדש בחו"ל דרבנן, ומשום דאין עומר בא מחו"ל, ודאי דה"נ קציר נכרים שאין עומר בא ממנו, אף אינו אסור באכילה, אך להלן סק"ג נתבאר דמד' האו"ז מוכח לא כן, אך הב"ח הרי קאי כהסוברים דחדש בחו"ל דאורייתא, אשר בע"כ ס"ל דלא תלי איסור חדש בהבאת העומר, ואף שאין מביאין עומר מחו"ל מ"מ איסור חדש נוהג בחו"ל, וא"כ ה"נ אף שאין מביאין עומר מקציר נכרים, מ"מ ודאי דאיסור חדש נוהג בשל נכרים, עכ"ד.

ב] ובישוב ד' הב"ח צ"ל בחד מתרי אנפי, האופן הא', דס"ל דאף להסוברים דחדש נוהג בחו"ל, נמי מודו להא דמבו' בפשוטו במנחות רפ"ט דאיסור חדש תליא רחמנא בהעומר, ואך דס"ל דרבי קרא דבכל מושבותיכם, דבכל מקום שאתם יושבים אסור חדש, אך לגבי קציר גויים דלי"ל קרא לרבויי, יש לנו להתיר מכח הא דתלי רחמנא איסור חדש בהבאת העומר, ולא אמרי' דמדרבי קרא שנוהג בחו"ל הגם שאין העומר בא משם, נלמד דלא תלי כלל איסור חדש בהבאת העומר, (וזה ניחא יותר אי נימא דהא דתלי רחמנא לאיסור חדש בהבאת העומר, הוי זה ילפותא בעלמא, וע"כ שפיר י"ל, דהגם דלענין חו"ל אפקי' קרא מהך ילפותא, וגלי דחדש נוהג בחו"ל, מ"מ לגבי קציר גוי שפיר אית לן למילף דלי"ב אף איסור חדש), וע' במשכנו"י יו"ד סי' ס"ז דרס"?? שכתב ??.

והאופן הב' הוא, דאזיל כדעת השטמ"ק במנחות דפ"ד., שנקט דלפ"מ דקי"ל דחדש בחו"ל דאורייתא, בע"כ דאף עומר בא מחו"ל, וכן נ' גם דעת התוס' במנחות דמ"ה: וכמש"נ בסי' ??, ולפ"ז א"ש, דהגם דס"ל דחדש בחו"ל דאורייתא, מ"מ שפיר י"ל דאיסור חדש תלוי בהבאת העומר, ומה שנוהג איסור חדש בחו"ל הוא משום דמביאין העומר משם, אך משא"כ קציר נכרים שאין מביאין העומר ממנו, אף אין נוהג בו איסור חדש.

ולכאו' כן צ"ל גם בדעת הראבי"ה, דנמי ס"ל דיש לתלות זב"ז, אך באמת לדעת ראבי"ה ודאי הוא כהאופן הראשון שכתבנו, דכי היכי דס"ל דנוהג חדש בשל גויים אף שאין מביאין ממנו עומר משום דרבי קרא דכתיב מושבותיכם, ה"נ מה"ט גופא אף הוא נוהג בחו"ל הגם שאין מביאין ממנו עומר, משום דרבי קרא דכתיב מושבותיכם, וילפי' מינה כל מקום שאתם יושבים, וית' עוד להלן בזה ובדעת הרמב"ם?????????.

ולכאו' אדרבה לדעת השטמ"ק יש להביא מקור לד' הב"ח, וע"ד שכתב הפנ"י הנז', דכי היכי דחזינן דלגבי חו"ל תלי איסור חדש בהבאת העומר, ואם אין מביאין העומר מחו"ל אף אין איסור חדש נוהג בחו"ל, ה"נ כיון שאין מביאין העומר מקציר נכרים, אף אין איסור חדש נוהג בו.

ומה שהוכיח השאג"א מהא דבעי' קרא בקצירה להתיר במקום שאי אתה מביא, ואי לאו האי קרא הי' אסור, הגם דתלה רחמנא לאיסור קצירה בעומר, כ"ש איסור אכילת חדש דלא תלי כלל בעומר, והוכיח כן עוד מהא דחזינן דנוהג איסור אכילת חדש אף בבית השלחים שאין מביאין עומר משם, לכאו' יש מקום לדון בזה, דאף אם בקציר נכרים שאין מביאין ממנו עומר אף אין נוהג בו איסור חדש, מ"מ שאני בית השלחים, דהא דאין מביאין משם עומר, אי"ז דין דמקום זה אינו מקום הראוי להבאת עומר, אלא הוא משום דהתבואה הגדלה שם רעה היא, וע"כ אינה ראוי' להקרבה, וה"ט ל"מ רק שלא להביא ממנה עומר, ואי"ז טעם להתירה, ולא עדיפא תבואה זו, מתבואה של שאר מינים, שהגם שאין העומר בא מהן, מ"מ אסורין הן קודם העומר.

ול"ד לתבואה של גויים, דהא דאין מביאין העומר ממנה, הוי זה דין דבעי' הבאה משל ישראל, ובעלות הגוי פוסלת להבאה, ובזה שפיר י"ל דה"נ אין האיסור נוהג אלא בשל ישראל.

וביותר ניחא, לפ"מ שדן הטו"א בר"ה די"ג. להוכיח דקציר הפקר כשר, ולא נתמעט אלא קציר נכרים, והיינו דבעלות הגוי פוסלתו להקרבה, וע"כ ה"נ לי"ב איסור חדש, אך אם בעי' משל ישראל ומשל הפקר פסול, הרי יל"פ הגדר דהוי דין בהבאת העומר שיהא משלכם, ולפ"ז ל"ה שייך דין זה כלפי איסור חדש.

ובזה ניחא גם הא דבעי' קרא בקצירה להתיר במקום שאי אתה מביא, ואלמלי הך קרא הי' אסור, הגם דתלה רחמנא לאיסור קצירה בעומר, דאלמלי הך קרא הי' לנו לאסור לקצור בבית השלחים הגם שאין מביאין משם עומר, משום דכל הא שאין מביאין ממנו עומר הוא משום דהתבואה הגדלה שם רעה היא, וע"כ אין לנו להתיר מכח זה לקצור שם, ובעי' קרא למישריי'.

ולפ"ז נמצא די"ל, דלהתיר קצירה בחו"ל, ל"ב לדינא דממקום שאי אתה מביא אתה קוצר, אלא אף בלא הך דינא נמי שרי לקצור בחו"ל, דאף אי נימא דאיסור חדש נוהג אף בחו"ל, ולא תלי בדין הבאת העומר, מ"מ באיסור קצירה, כיון דכל עיקר איסורא דקצירה תליא רחמנא בעומר, כדכתיב ראשית קצירכם, ע"כ בחו"ל שאין מביאין עומר משם, אף אין לאסור קצירה, ול"ד לבית השלחים דבעי' קרא למישרי בי' קצירה, וכמש"נ הטעם לחלק בזה.

ולפ"ז יל"ד במש"כ השאג"א בדיני חדש סי' י"ד, לדון במש"כ הרמב"ם דאיסור קצירה הוי רק בא"י, וכ' השאג"א דיל"ד שמא נוהג איסור קצירה אף בחו"ל, דל"ח ממקום שאי אתה מביא, רק מקום שא"א לבוא עומר מאותו מקום בשום ענין כלל, אבל חו"ל שאני שהרי אפשר לבא לקדושת א"י ע"י כיבוש רבים, דל"ב שתבואה זו עצמה תהא ראוי' להביא ממנה עומר, שהרי אפי' תבואת שאר מינים שאין עומר בא מהן, ג"כ ילפי' מקרא דאסורה בקצירה, ול"ד לבית השלחים והעמקים שאין שום תקנה להביא עומר ממנו, עכ"ד, אך השאג"א שם ר"ס ד', כתב בדין קצירה בחו"ל, דמשום איסור קצירה מה"ת, ודאי ליכא למיטעי מידי, דודאי חו"ל אינו בכלל א"י בזה, דהא שאי אתה מביא אתה קוצר, וחו"ל אין עומר בא ממנו, אמנם בד' הרמב"ם הרי מפורש שאין האיסור נוהג אלא בא"י, וכן מוכח גם ממה שהשמיטו הטושו"ע לאיסור קצירה, ואי נימא דאיסור קצירה נוהג בזה"ז עמש"נ בזה בסי' ???, צ"ל כמש"כ השאג"א בסי' ?? שהטעם שהשמיטו לזה, הוא משום שאי"ז נוהג אלא בא"י, ואמנם יל"פ שאין הטעם משום שאין מביאין משם עומר, אלא כמש"כ השטמ"ק במנחו דפ"ד. בשם הר"מ, דהוי זה חובת קרקע ואינו נוהג אלא בארץ.

ולמש"נ נ' די"ל, דאף אי נימא כחידוש זה דחו"ל חשיב מקום שאתה מביא, מ"מ י"ל דשרי לקצור בחו"ל, משום דתלה רחמנא לאיסור קצירה בהעומר, וע"כ חו"ל שאין מביאין עומר ממנו, אף שרי לקצור.

ונ' עוד, דלדעת הרמב"ם גופי' ל"ב לזה, שלדעתו ודאי אין מקום לאסור קצירה בחו"ל, שהרי הרמב"ם כתב בפ"ז מתו"מ ה"??, דהא דאין עומר בא מחו"ל ילפי' לה מדכ' והבאתם את עומר ראשית קצירכם אל הכהן, ואי נפרש ד' הרמב"ם כפשוטם דילפי' לה מדכ' קצירכם, עמש"נ בזה להלן סק"??, הרי ודאי שאין לנו לאסור לקצור בחו"ל, שהרי איסור קצירה נלמד מדכ' ראשית קצירכם, וקצירכם היינו רק קציר א"י, ול"ב שיהא העומר ראשית רק לקציר א"י, וע"כ ודאי דכל איסור קצירה הוי רק על קציר א"י, וזמש"כ הרמב"ם דאסור לקצור בא"י, ולא חידש כן מדעתו דבחו"ל מותר, אלא כיון דעיקר האיסור הוא מדכתיב ראשית קצירכם, ע"כ הוי האיסור רק על קצירכם, אשר היינו קציר א"י.

ג] אמנם באמת יל"ד בזה, דהנה בביאור מה שפסק הרמב"ם דחדש נוהג בחו"ל, הגם שפסק דאין עומר בא מחו"ל, אשר זה נגד הא דמבו' בפשוטו בסוגיא דמנחות דפ"ד. דתליין זב"ז, עמש"כ??

ולכאו' נ' דא"צ לכ"ז, דהנה כתב הרמב"ם בפ"ז מתו"מ ה"ה, ז"ל, אין מביאין מנחה זו אלא מא"י שנא' והבאתם את עומר ראשית קצירכם אל הכהן, עכ"ל, ועיי"ש בלח"מ שכתב דצ"ל דארישא דקרא הוא סמיך דכתיב כי תבואו אל הארץ,[[1]](#footnote-2) אך הגרע"א במערכה ט' נקט דמכוון הרמב"ם הוא דממעטי' לה מקצירכם, דכ"ה דממעטי' מיני' קצירכם ולא קציר נכרי, ממילא מתמעט גם חו"ל דלא מיקרי שלך המיוחד לך כמבו' כן בקידושין דל"ט..

והישועות מלכו יו"ד סי' ס"ז כתב בדעת הרמב"ם, דהנה ק' עוד בדעת הרמב"ם שהשמיט לדינא דקצירכם ולא קציר נכרי, ועמד בזה המנ"ח במ'??, ונ' מזה דהרמב"ם מפרש דמש"א בר"ה שם דא"א להביא ממה שגדל ביד הנכרי קצירכם ולא קציר נכרי, הוי מכוון הגמ' דכיון שגדלה התבואה קודם ביאתן לארץ, ואכתי לא החזיקו בארץ, הוי זה כקציר חו"ל, ולישנא דולא קציר נכרי היינו דבעי' שיהא העומר מקציר הארץ שביד ישראל, וזהו מקור ד' הרמב"ם להך ילפותא דאין העומר בא מחו"ל מדכתיב קצירכם, ולא חידש כן הרמב"ם מדעתו, אלא מקורו טהור מסוגיא דר"ה, וכ"כ בקצרה המשכנו"י ביו"ד סי' ס"ז (דר"?? בהגה"ה), וכ"כ החזו"א זרעים ליקוטים סי' י', וכעי"ז ובנוס"א כתב הזכר יצחק סי' ע"ח אות ד'.

והנה לדרך זו, הרי מוכח מסוגיא דר"ה כדעת הרמב"ם דלא תלי זב"ז, שהרי הסוגיא שם אתיא כמ"ד דנהג איסור חדש מיד בביאתם לארץ, ולדידי' הא דכתיב מושבות היינו בכל מקום שאתם יושבים, וס"ל דחדש נוהג בחו"ל, אך עמש"נ לדון בזה בסימן ??, ואפ"ה אמרי' שאין העומר בא ממה שגדל קודם בואם לארץ, דאכתי ל"ה ע"ז תורת א"י, משום דבעי' קצירכם, והרי דלא תלי זב"ז כלל, וע' מש"כ הגרע"א במערכה ט' בדומה לזה לפי דרכו.

ונ' עוד, דאי"ז סותר כלל למשמעות הסוגיא דמנחות דפ"ד. דתלי זב"ז, ולמ"ד דאין עומר בא מחו"ל אף אין חדש נוהג בחו"ל, והטעם בזה הוא, שהרי ז"ל הסוגיא במנחות שם, דתניא ריבר"י אומר עומר בא מחו"ל, ומה אני מקיים כי תבואו אל הארץ שלא נתחייבו בעומר קודם שבאו לארץ, וקסבר חדש בחו"ל דאורייתא היא דכתיב מושבותיכם כל מקום שאתם יושבין משמע, וכי תבואו זמן ביאה הוא, וכיון דאורייתא הוא אקרובי נמי מקרבינן, ע"כ הסוגיא, והנה מבו' בברייתא דריבר"י דהא דס"ד למימר דאין עומר בא מחו"ל, הוא משום דכתיב כי תבואו אל הארץ, ע"ז הוא שאמר דכי תבואו בא ללמד שלא נתחייבו וכו'.

ולפ"ז נ', שבזה הדבר תלוי, דאם ממעטי' דאין עומר בא מחו"ל מהא דכתיב כי תבואו אל הארץ, הרי שמכח זה יש לנו למעט גם שאין איסור חדש נוהג בחו"ל, דקרא דכי תבואו אל הארץ קאי גם על איסור חדש דכתיב בסוף פרשה זו, וכ"ה דממעטי' מיני' דאין העומר בא מחו"ל, ה"נ יש למעט מזה דאין חדש נוהג בחו"ל, וגדולה מזו מצינו בביאור הגר"א לירושלמי רפ"ב דחלה, דאף לר' ישמעאל דביאה לאחר ירושה וישיבה, מ"מ קרב העומר קודם לכן, (ולא נתמעט אלא שאין נוהג איסור חדש עד ירושה וישיבה), והיינו דהא דכתיב בקרא כי תבואו קאי רק על איסור חדש דכתיב בסוף הפרשה, ומשא"כ לסוגיא דר"ה דממעטי' שאין העומר בא מחו"ל מדכתיב קצירכם, הרי דהוי זה מיעוט מסוים על הבאת העומר שאינו בא אלא מקצירכם, ואי"ז מיעוט כלל מעיקר הפרשה, וע"כ לא ממעטי' מינה שאף אין חדש נוהג בחו"ל, וז"ב.

והנה לפי דרך זו בדעת הרמב"ם, נמצא דכלל לא נתמעט קציר נכרים מהבאת העומר, וא"כ אין לנו מקור כלל למעט קציר נכרים מאיסור חדש.

ונ' עוד לפ"ז, דאף לדעת ש"ר דמפרשי לסוגיא דר"ה כפשוטה שנתמעט קציר נכרים מהבאת העומר, נמי י"ל שאין ללמוד מכח זה שאף אין נוהג בזה איסור חדש, ול"ד לפשטות הסוגיא דמנחות דס"ל דאם אין עומר בא מחו"ל אף אין חדש נוהג בחו"ל, ומשום דכל הא דתלי בסוגיא דמנחות זב"ז, הוי דוקא לגבי מיעוטא דחו"ל, דממעטי' לה מדכתיב כי תבואו אל הארץ, דזה הוי מיעוט מכל הפרשה, ואף מאיסור חדש, אך משא"כ קציר נכרים שנתמעט מדכתיב קצירכם, אין לנו מקור לומר דהוי זה מיעוט אף מאיסור חדש, וכ"ה דחזי' כן בדעת הרמב"ם, דס"ל דכל שנתמעט מקצירכם ל"ה מיעוט מאיסור חדש, ה"נ יש לנו לומר בדעת ש"ר.

ובאמת הוא מוכרח כן מד' האו"ז בסי' שכ"ח, שהרי דעתו שם דאין איסור חדש נוהג בחו"ל מדאורייתא, מכח סתם מתני' דאין עומר בא מחו"ל, ותלי זב"ז דה"נ אין איסור חדש נוהג בחו"ל, ומ"מ דעתו שם מבוארת דנוהג איסור חדש בשל נכרים?????, ומבו' מזה להדיא כמש"נ, דאף דלענין חו"ל תלי זב"ז, היינו משום דממעטי' לי' מדכתיב כי תבואו אל הארץ, אשר הוי זה מיעוט אף מאיסור חדש, ומשא"כ קציר נכרים דממעטי' לי' מדכתיב קצירכם, לא נתמעט בזה אלא מהבאה ולא מאיסור, וז"ב.

ומד' האו"ז מוכח גם דלא כמו שדן הפנ"י בקונט' חדש, דלמ"ד דחדש בחו"ל דרבנן, לא גזרו כלל בשל נכרים, כ"ה דלא גזרו חיוב תרו"מ בחו"ל בשל נכרים, אך בד' האו"ז מבו' דאף דחדש בחו"ל דרבנן מ"מ גזרו גם בשל נכרים, וכפי הנראה הא דל"ד לתרו"מ, הוא משום דתרו"מ יסוד דינם הוא חובת הפרשה, וע"כ לא גזרו בשל נכרים דלאו בני חיוב הפרשה נינהו, אך משא"כ חדש דהוי איסור בעלמא על הפירות, אין לחלק בין של ישראל לשל גוי, וז"ב.

ולכאו' נ' כן גם מד' הרא"ש בתשובה ריש כלל ב', דהנה הפנ"י בקונט' חדש סוף הדרך הב', אחר שהאריך דלמ"ד דחדש בחו"ל דרבנן אף אינו נוהג בשל נכרים, כתב דלפ"ז נתישב מה שתמה הרא"ש על רבינו ברוך, ודעת לנבון נקל, אבל מה אעשה שלא זכינו לד' רבינו ברוך, ואפשר דהרא"ש הוי בקי בי' טפי מינן ושמיע' לי' דרבינו ברוך גופא ס"ל דחדש בחו"ל מדאורייתא ואפ"ה מתיר בשל גוי, וא"כ שפיר מתנה, ומ"מ אין לנו אלא מה שעינינו רואות שכל הפוסקים כתבו להדיא בשם רבינו ברוך דס"ל חדש בחו"ל דרבנן, עכ"ל.

ואמנם הדברים תמוהים, שהרי להדיא הביא הרא"ש שם בשם רבינו ברוך דבחו"ל אינו אלא מדרבנן, וכתב דמה"ט אינו נוהג אלא במקומות הסמוכין לא"י, והרא"ש תמה עליו דחדש בחו"ל דאורייתא, ואיך מצינו למימר דהרא"ש שמיע לי' דרבינו ברוך גופא ס"ל דחדש בחו"ל דרבנן.

והנה הרי לפ"ז דהרא"ש קים לי' דדעת רבינו ברוך דחדש בחו"ל דרבנן, ואפ"ה תמה על מה שמתיר בשל גוי, הרי יש ללמוד מזה דאף למ"ד דחדש בחו"ל דרבנן ה"ז נוהג בשל גוי.

אך באמת לא נמצא בד' הרא"ש שם שתמה ע"ד רבינו ברוך דמ"ט אינו נוהג בשל גוי, ועיקר תמיהתו על דבריו היא דמ"ט כתב דבחו"ל הוי גזירה דרבנן, עיי"ש, ואין להביא כלל מד' הרא"ש בזה.

**ב'**

ד] והנה הב"ח הביא כמה ראיות דאין חדש נוהג בשל גויים, חדא, מסוגיא דר"ה די"ג., דבעו מיני' חבריא מרב כהנא, עומר שהקריבו ישראל בכניסתן לארץ מהיכן הקריבוהו וכו', ממאי דאקריבו דילמא לא אקריבו, לא ס"ד דכתיב ויאכלו מעבור הארץ ממחרת הפסח, ממחרת הפסח אכיל מעיקרא לא אכיל, דאקריבו עומר והדר אכלי, מהיכן הקריבוהו וכו', ע"כ, והשתא אי אמרת דאיסור חדש נוהג אף בשל גוי, קשה מה צ"ל ממחרת הפסח אכול מעיקרא לא אכול, בלא"ה הומ"ל לא ס"ד דכתיב ויאכלו וכו', שאם לא הקריבו היאך אכלו ממחרת הפסח, והרי הי' אסור משום חדש, אלא ודאי איסור חדש אינו נוהג בשל גוי וכו', עכ"ד, ומצאתי שכבר הוכיח כן בתו"י הנדמ"ח לר"ה די"ג., עיי"ש.

והש"ך ביו"ד סי' רצ"ג??

ה] והט"ז והש"ך שם כתבו, דאדרבה מהך סוגיא מוכח דחדש נוהג בשל נכרים, דאי נימא דאין חדש נוהג בשל נכרים, א"כ כי דייק ממחרת הפסח אכיל מעיקרא לא אכיל, מ"ט לא קשיא לי' רק מהיכן הקריבו, ולא קשיא לי' מ"ט מעיקרא לא אכיל, הרי אין חדש נוהג בשל גויים, עכ"ד.

והגרע"א בדו"ח מערכה ט' כתב ע"ז, דאחר המחילה וכו' כאן שגו ברואה, דהא הש"ס בעי להוכיח דקים להו בין עייל שליש ובין לא עייל שליש, א"כ פשיטא דליכא הוכחה מהא דמעיקרא לא אכיל, די"ל מספיקא לא אכיל דשמא לא עייל שליש ביד נכרי, עכ"ל.

והעירוני, דודאי לא נעלם ד"ז מעיני רבותינו, אלא דס"ל דחבריא דבעו מיני' מרב כהנא מהיכן הקריבו עומר, הוי האיבעיא דידהו משום דס"ל דאף מה שלא הביא שליש ביד גוי נמי חשיב קציר גוי, או משום דס"ל דלא יתכן שלא הביאה שליש ביד גוי ובחמשה יומי מליא, אך ודאי ל"ה איבעיא דידהו משום דס"ל דל"ה קים להו בין מה שהביא שליש למה שלא הביא שליש, דאי"ז במשמעות הלשון, דא"כ הו"ל לרב כהנא לשנויי דהוה קים להו, וגם מסוגית הגמ' דמייתי' מינה דהוה קים להו, אין מ' דזה הי' כל עיקר הנידון דחבריא ורב כהנא, וממילא שפיר הקשו הט"ז והש"ך, דמ"ט קשיא להו לחבריא רק מהיכן הקריבו, ולא קשיא להו מ"ט מעיקרא לא אכיל, דלפי מה דס"ל לחבריא דחשיב קציר נכרי אף אם לא הביא שליש בידו, או דודאי הביא זה שליש בידו, א"כ תיקשי מ"ט לא אכלו מכל התבואות שהיו שם, ובע"כ מוכח מזה דחדש נוהג בשל גוי, וז"ב בדעת הט"ז והש"ך.

ומצינו כן להדיא בד' רבינו ברוך שנד' בשו"ת מהר"מ מר"ב ד"ל סי' קצ"ט, שפירש דעיקר מה דקשיא להו לחבריא ל"ה היאך הקריבו עומר, שהרי שפיר י"ל שלא הקריבו עומר, והתיר להם האיר המזרח, וכר"י ור"ל דס"ל דאף בזמן שביהמ"ק קיים האיר המזרח מתיר, אלא עיקר קושייתם הויא מ"ט מעיקרא לא אכיל, עיי"ש בדבריו, והראבי"ה בסי' תקכ"ז כתב דאין לפרש כן, דא"כ אמאי לא דחי תלמודא דלעולם לא קים להו ואפ"ה אסור וכו' מספיקא לא אכלי בלא הקרבת העומר דדילמא הביא שליש ביד ישראל, אלא ודאי אינו מוכיח ממה שלא אכלו, אלא ממאי שאקריב עומר קודם שאכלו, ועומר לא היו מקריבין בעזרה מספק, שהרי אינו כשר להביא מקציר גוי, אלא ודאי קים להו, עכ"ל, ובדעת רבינו ברוך צ"ל, דאה"נ הגמ' דפשיט מיני' דקים להו, הוא ממה שהקריבו העומר, אך חבריא דבעו מיני' מרב כהנא, הוי עיקר קושייתם מ"ט לא אכלו, דאינהו לא ס"ל לשנויא דממה שלא הביא שליש וכמש"נ הטעם לעי', אך ודאי בכלל קושייתם נכלל גם מהיכן הקריבו העומר, למ"ד דבזמן שביהמ"ק קיים אין האיר המזרח מתיר, שהרי כ"ה ל' האיבעיא עומר שהקריבו וכו', וע"כ שפיר פשיט מינה בגמ' דקים להו, וז"ב בדעתו.

ו] והמקנה בקידושין דל"ו: כתב לישב קו' הט"ז והש"ך, דאף להסוברים דחדש מותר בשל גויים, היינו רק אם נגמר גידולן ביד הגוי, אך אם לא נגמרו ביד הגוי, אף שכבר הביאו שליש בידו, מ"מ מה שגדל ביד הישראל אסור משום חדש, ודימה ד"ז למש"כ הרמב"ם בפ"א מתרומות הי"ב בלקח תבואה מן הגוי אחר שהביאה שליש, דנותן לכהן וללוי לפי חשבון, ואשר ע"כ ל"מ למיפרך אהא דמעיקרא לא אכול, שהרי שפיר לא אכול משום התוספת שגדלה ביד ישראל.

והמנ"ח במ' ש"ב אות ב' תמה ע"ד המקנה, שהרי לגבי חדש חזינן דכל שהשריש קודם העומר, מותר אף מה שגדל אחר העומר, ולא אמרי' דהתוספת שגדל אחר העומר יהי' צריך עומר אחר, וע"כ דגזה"כ דהגידולין שגדלו משורש המותר אף דלא הביא שליש, מ"מ כיון דהשורש מותר כל הגידולין מותרין, וא"כ ה"נ אם נשרש בהיתר כמו אצל גוי ואח"כ גדלין אצל ישראל בודאי אין בו שום איסור כלל, כי בחדש הקפידה תורה דוקא על השרשה ולא על גידולין כלל, עכ"ד.

והנה לפי דבריו צ"ב, דא"כ היאך מביאין עומר ממה שלא גדל שליש ביד גוי, הרי כל שהשריש ביד גוי לי"ב איסור חדש, ועיי"ש בתו"ד שעמד בזה, וכתב דע"כ דלא תליא זב"ז, דאף דאין איסור חדש נוהג בזה, מ"מ מביאין עומר, אך הנה כבר הבאנו בסי' ??? ד' הראבי"ה והשאג"א דא"א להביא עומר מדבר שאינו אסור משום חדש, ולפ"ז הרי מוכח דלא כהמנ"ח, אלא אף שהשריש ביד גוי, מ"מ אית בי' איסור חדש.

וטעם הדבר הוא, דל"ד לדינא דכל שהשריש לפני העומר העומר מתירן, ושרי אף מה שגדל אחר העומר, ומתרי טעמי, דהנה כבר נת' בדברינו בסי' ???, דבהא דאם השרישו קודם העומר מותר אף מה שגדל אחר העומר יל"פ בתרי אנפי, הא', דכל שהשריש קודם העומר חייל היתר העומר אף על הגידולין, כיון שהן באין מכח השרשה זו, והב', דשם חדש וישן נקבע לפי ההשרשה, וכל שהשרישו קודם העומר, הוי זה תבואה ישנה, וע"כ הויא בכלל היתר העומר, ויל"פ עוד דאינה צריכה כלל היתר, אלא מעיקרא ל"ח עלי' איסור משום דהויא ישנה, עמש"נ בזה שם סק"??, ולב' דרכים אלו ל"ש זה כלל היכא דהשרישו ביד גוי, וז"פ.

אך מד' המנ"ח נ' שפירש, דהא דאם השרישו קודם העומר שרי אף מה שגדל אח"כ, הוא משום דדינא הוא באיסור חדש, דכל דהשורש מותר מותרין כל הגידולין, וע"כ הוא שדימה דה"נ בשהשריש אצל גוי מותרין כל הגידולין.

ואמנם הדברים צ"ע, דלפ"ז הרי דהא דאם השרישו קודם העומר העומר מתירן, צ"ל דהיינו דחייל היתר העומר על השורש, ותו ממילא מותרין כל הגידולין, וזה צ"ע, שהרי לכאו' לא מצי חייל כלל היתר העומר על השורש, שהרי אף על תבואה שלא הביאה שליש ל"ח היתר העומר, ומהיכ"ת יחול היתר העומר על שורש, וביותר קשיא, דכיון דליכא איסור חדש בתבואה קודם שהביאה שליש, א"כ לכאו' כלל אין לנו לדון על השורש אם הוא של ישראל או של גוי, שהרי בלא"ה אינו אסור כלל, אך עי' במנ"ח מ' ש"ג שדן אם נוהג איסור חדש בתבואה שלא הביאה שליש, ועמש"נ בזה בסימן ????, אך לזה י"ל, דאף קודם שהביאה שליש כבר חייל עלי' תורת חדש, לענין שיהא אסור כשיביא שליש, וע"כ שפיר יש לנו לדון על השורש, וצ"ע בזה.

ויש להוסיף עוד, דאי נימא כד' המנ"ח, א"כ לכאו' יש להוכיח עוד מסוגיא דר"ה דחדש אסור בשל גויים, שהרי בגמ' שם ס"ד דא"א לומר דלא עייל כלל ביד גוי, וא"כ להך ס"ד מאיזו תבואה לא אכלו קודם הבאת העומר, הרי כל התבואה שהיתה שם השרישה ביד גוי, ויהא מוכח מזה דחדש נוהג בשל גוי, ולהסוברים דאין חדש נוהג בשל גוי, מוכח מהתם שאין להתיר היכא דהשרישה ביד הגוי, וז"ב, אך למש"כ האחרונים שהבאנו להלן סק"?? לישב קו' הט"ז והש"ך, דהתבואה שהיתה בא"י אין להתירה משום דהיא של גויים, כיון שהי' לישראל בה חלק, א"כ ה"נ ל"ק אף אי נימא דכל שהשריש ביד הגוי שרי, וז"פ, אך בד' הב"ח מפורש שדעתו שלא נאסר להם באכילה רק תבואה של ישראל, עיי"ש, ולדבריו מוכח מתוך הסוגיא שאין להתיר היכא דהשריש ביד הגוי.

ז] אמנם אף אי נימא דלא כהמנ"ח, ואף תבואה שהשרישה ביד גוי אסורה, ולא אזלי' בזה בתר השרשה, מ"מ במש"כ המקנה דאף היכא דהביאה שליש ביד גוי וגדל אח"כ ביד ישראל יש לאסור להתוספת שגדלה ביד ישראל, צ"ע בזה, שהרי נחלקו בכעי"ז ר"ע ורבנן בחולין דקל"ו. בישראל שלקח שדה מגוי בסוריא משהביאה שליש, דר"ע מחייב התוספת וחכמים פוטרין, ופסק הרמב"ם בפ"א מתרומות הט"ז כחכמים דאף התוספת פטורה, וכן פסק הרמב"ם בספ"ב ממעשר דכל שהביא שליש ביד ההקדש פטור, ומה שהביא המקנה ממש"כ הרמב"ם בפ"א מתרומות הי"ב דכל שהביא שליש ביד הגוי, נותן לכהן לפי חשבון, כבר כתבו האחרונים (הישועו"מ שם, והחזו"א שביעית סי' א' סקכ"ב, ומשנת ר"א זרעים סי' כ"ב סק"ט, והמעדנ"א שם, ועוד רבים), דהתם שאני, שהרי הוי הכל טבל, ורק אנו דנים על חובת הנתינה לכהן דאמר אתינא מכח גברא וכו', וטעם זה ל"מ לפטרו רק מליתן ממה שגדל ביד הגוי, אך התוספת שהוסיף ברשותו, הרי חייל בה חיוב תרו"מ ברשותו, וע"כ צריך ליתנה לכהן, (אך עיי"ש בכס"מ שנ' דמדמה הענינים זל"ז, ואכ"מ), וא"כ ה"נ יש לנו לומר דכל שהביא שליש ביד הגוי לי"ב איסור חדש.

אמנם באמת יש לחלק בזה בין חיוב תרו"מ לאיסור חדש, ולא מיבעיא אי נימא דאיסור חדש נוהג בתבואה שלא הביאה שליש עמש"נ בסימן ???, א"כ הרי ל"ד לתרו"מ דשעת הבאת שליש הוי שעת חובתה, ומשא"כ בחדש הרי אי"ז כלל שעת חובתה, שהרי אף קודם לכן הי' ע"ז איסור חדש, אלא אף לדעת רש"י ותוס' דאין חדש נוהג בתבואה שלא הביאה שליש, מ"מ י"ל דכל דינא דבשעת חובתה היתה פטורה, ל"ש רק על חובת תרו"מ, דהוי זה חובה על הפירות, וכל שבשעת חובתן נפטרו מחובה זו, נפטרו לעולם, ואף מה שגדל אח"כ אינו מתחייב, משא"כ באיסור חדש דהוי זה איסורא בעלמא, ואי"ז חובה על התבואה, הרי דשפיר י"ל דאף שהעיקר לא נאסר משום שהי' ביד גוי, מ"מ יחול האיסור על מה שהוסיפו ביד ישראל.

והאמנם דאף אי נימא הכי דל"ד להתם, לכאו' אכתי תליא זה כמו שעורר המנ"ח שם באיבעיא דגמ' במנחות דס"ט:, בשבולת שהביאה שליש קודם לעומר ועקרה ושתלה לאחר העומר והוסיפה מהו בתר עיקר אזלינן ושריי' עומר או"ד בתר תוספת אזלינן ועד שיבא עומר הבא, ולהצד דהתם בתר עיקר אזלינן ואין התוספת נאסרת, לכאו' ה"נ הכא כל שהביאה שליש ביד גוי אין לאסור התוספת, אך אם לא הביאה שליש ביד גוי, אין להתיר מכח טעם זה, דכיון דקודם הבאת שליש לי"ב איסור חדש, ל"ח כלל שהעיקר הוא היתר, (אך להסוברים דאיסור חדש הוי אף קודם הבאת שליש, לכאו' ה"נ אף היכא שהי' קודם הבאת שליש ביד גוי יש להתיר), אך למש"כ התוס' שם ד"ה בצל, דהיכא דהיינו זריעתו ודאי הגידולין אסורין ומבטלי עיקר, וכדאמר ר' יוחנן בליטרא בצל שתיקנו וזרעו מתעשרת לפי כולו, א"כ ה"נ הכא שלא עקר השבולת כלל, לכאו' חשיב דהיינו זריעתו, ואף אם הביאה שליש ביד הגוי ויש לאסור התוספת, וצ"ע עוד בענין זה.

והנה באמת מצינו הדבר מפורש בד' רבותינו הראשונים ראבי"ה ורבינו ברוך, שדעתם דאם חדש מותר בשל גויים, הרי שכל היכא שהביא שליש ביד גוי, ליכא איסור חדש אף על התוספת שגדלה ביד ישראל.

דהנה הראבי"ה בסי' תקכ"ז כתב להוכיח דחדש אסור בשל גויים, דאי חדש דגויים מותר, בלא הקרבת העומר אמאי לא אכיל ממה שהביא שליש ביד גוי, כיון דקים להו בין שליש לפחות משליש, עכ"ל, ובדעת הסוברים דחדש מותר בשל גויים, צ"ל דאה"נ אכלי מזה, והא דמעיקרא לא אכלי, היינו מתבואה שלא הביאה שליש ביד גוי, וכן מבו' להדיא בד' הב"ח שמפרש כן, עיי"ש, והרי להדיא שדעתו דאם חדש מותר בשל גויים, מותר כל שהביא שליש ביד גוי ואף התוספת מותרת, וזה שלא כד' המקנה דהתוספת אסורה, ושלא כד' המנ"ח דכל שהשריש ביד גוי מותר.

וכן מבו' גם בד' רבינו ברוך בשו"ת מהר"מ מר"ב ד"ל סי' קצ"ט, דיעו"ש שפירש דעיקר מה דקשיא להו לחבריא הי' מ"ט מעיקרא לא אכול, הרי הוי זה קציר גוי, ועמש"נ בדבריו לעי' סק"??, ובסימן ???, והנה הרי ע"ז משני רב כהנא ממה שלא הביא שליש ביד גוי, והרי להדיא דהיתר חדש בשל גויים תלי בהבאת שליש, וכל שהביא שליש ביד גוי אף התוספת מותרת, ומאידך חזינן בזה שלא כד' המנ"ח דכל שהשריש ביד גוי מותר.

ובטעם הדבר צ"ל דדמי לדין תרו"מ, דכל שבשעת הבאת שליש היתה ברשות פטורה, אף התוספת פטורה, וזה ניחא טפי אם אין חדש נוהג קודם הבאת שליש וכמש"נ לעי', ואי נימא דחדש נוהג קודם הבאת שליש, צ"ל דמ"מ שם קציר נכרים חייל בשעת הבאת שליש, וכיון שהיתר חדש בשל גויים נלמד מקרא דקצירכם ולא קציר גויים, ע"כ כל דחשיב קציר גויים, לי"ב איסור חדש, ואכתי צ"ב, גם ילה"ע עוד, שהרי בד' השטמ"ק במנחות דפ"ד. נ', דכל שמוכר התבואה לגוי מותר לקצרה, (ועמש"נ בזה ב"???), והרי דאף היכא דבשעת הבאת שליש לא היתה ביד הגוי, מ"מ אם בשעת הקצירה היא של גוי חשיב קציר נכרים ואין מביאין ממנו עומר, וע"כ אף שרי לקצרו קודם העומר, וצ"ל דשם קציר נכרים נקבע בין בשעת הבאת שליש ובין בשעת הקצירה.

**ג'**

]

1. ובאו"ש שם פירש, דפי' הילפותא הוא, ראשית קצירכם ממקום שנאסר הקציר, והיינו א"י, וכמדומה דכ"ז הוא לטעמי' דס"ל שם בהי?? דהא דאין איסור קצירה נוהג בחו"ל, הוא אפי' למ"ד דעומר בא מחו"ל, משום דקצירה הויא חובת קרקע שאינו נוהג אלא בארץ, אך אי נימא דהא דשרי לקצור בחו"ל הוא מכח הא דאין העומר בא מחו"ל, (עמש"נ בכ"ז בסימן ??), ל"ש כלל לפרש דילפי' דאין עומר בא מחו"ל מהא דליכא איסור קצירה בחו"ל, שהרי אדרבה כל הא דאין איסור קצירה בחו"ל הוא רק אחר דילפי' דאין העומר בא משם, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)