שיעור לז סימן ריג א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור לז**

**~ סימן ריג סעיף א ~**

## [סימן ריג סעיף א] על כל פירות ושאר דברים חוץ מפת ויין, אם היו האוכלים שנים או יותר אחד פוטר את חבירו אפילו בלא הסיבה מיהו ישיבה מיהא בעי ודוקא פת ויין בעי הסיבה, ולדידן הוי ישיבה כמו הסיבה לדידהו. ולפי זה לדידן דלית לן הסיבה אין חילוק בין פת ויין לשאר דברים, דבישיבה אפילו פת ויין אחד מברך לכולם, ושלא בישיבה בשאר דברים נמי כל אחד מברך לעצמו.

# דין הסיבה וישיבה בפת ויין ובשאר דברים

במשנה בברכות (מב, א) מבואר שרק אם הסיבו אחד מברך לכולם ובגמרא שם נחלקו האמוראים באיזה ברכה בעינן הסיבה וקיי"ל כרבי יוחנן שגם פת וגם יין צריכים הסיבה, אך שאר פירות אינם צריכים הסיבה.

ומבואר בשו"ע דאף בפירות ושאר דברים ישיבה מיהא בעי, אך מבואר במשנ"ב (ס"ק ה) דמ"מ בדיעבד אם בירך וכיון להוציאו יצא אף בלא ישיבה. ולדידן שלא נהגו להסב כן הדין גם בפת ויין שלכתחילה צריך ישיבה אך בדיעבד אף בלא ישיבה יצאו ידי חובתם, וכמו שנתבאר בשו"ע דלדידן אין חילוק בין פת ויין לשאר דברים.

אמנם כתב השעה"צ (ס"ק ב) שאף לדידן יש חילוק בין פת ויין לשאר דברים שבפת ויין צריך שישבו כל המסובים בשולחן אחד, אך בשאר דברים א"צ שולחן אחד. וע"ש שהעיר מזה על לשון השו"ע שכתב דלדידן אין חילוק בין פת ויין לשאר דברים, שהרי לפי"ד יש נפק"מ לעניין שולחן אחד, דבפת ויין בעינן שולחן אחד ובשאר דברים לא בעינן שולחן אחד.

ובאמת בביאור הלכה לעיל (סימן קסז סעיף יא ד"ה אא"כ) הביא שם מהגר"א דס"ל שגם בפת ויין א"צ שיאכלו דווקא בשולחן אחד, וסגי בכך שקבעו עצמם מתחילה לאכול יחד. אכן גם לדעת הגר"א נראה שעדיין יש חילוק בין פת ויין לשאר דברים דבפת צריך לכה"פ שיקבעו את עצמם לאכול ביחד, אך בשאר דברים נראה שא"צ שתהיה דעתם להצטרף יחדיו וכל שאכילתם ביחד האחד יכול להוציא את חבירו.

ועוד נראה דאף לפי הדיעות שבפת ויין צריך שיישבו יחד בשולחן אחד, אם הם רוצים להצטרף ביחד, ורק אין מקום בשולחן אחד לכולם שפיר מצטרפין, אפילו בשתי שולחנות, והטעם דכל שהם יושבים בב' שולחנות זה ראיה שרצונם להפירד וכלשון הביאור הלכה (בסימן קסז שם) 'דכשאין אוכלים על שולחן אחד מוכח שאין דעתם לקבוע יחד', אך בכה"ג שאין מספיק מקום בשולחן אחד שפיר מצטרפי אף בב' שולחנות [וכעין מה שמצינו בהלכות עירובין (סימן שסו סעיף ד) שאסור לחלק את העירוב לשני כלים, אא"כ מתמלא כלי אחד]. ומ"מ לדינא נראה שאף בלא זה אם אכלו בב' שולחנות יש לסמוך על דעת הגר"א דמצטרפי.

# אם לכתחילה האחד מוציא את חבירו משום ברוב עם

כתב המשנ"ב (ס"ק ג) שלכתחילה יש לנהוג שהאחד יברך ויוציא את חבירו ידי חובתו, משום ד'ברב עם הדרת מלך'. אכן בהמשך דבריו (ס"ק יב) מסיק המשנ"ב שכמדומה שפשט המנהג ברוב המקומות שאין מוציא אחד את חבירו כמעט בשום דבר מאכל, ואפשר דהוא משום שאין הכל בקיאין להתכוין לצאת ולהוציא. וכעין זה כתב המשנ"ב לעיל בהלכות ציצית (סימן ח ס"ק יג) שאף שיותר טוב שאחד יברך ויוציא את האחרים משום ברב עם הדרת מלך, מכל מקום לא נהגו כן משום שאין הכל בקיאין להתכוין לצאת ולהוציא.

אמנם נהגו שבקידוש המקדש מברך על הכוס ומוציא את כולם ידי חובתם, וצריך לומר דאף שאין הכל בקיאין בלצאת ולהוציא, בקידוש נהגו לצאת מהמברך כי אין להם כוס, אכן בליל הסדר הרבה נוהגים שכל אחד מברך בעצמו כיון שיש לפני כל אחד כוס שאינה פגומה.

והנה בשערי תשובה (בסימן ח ס"ק ו) הביא טעם נוסף למה שנהגו שבציצית ובתפילין כל אחד יברך לעצמו, משום שאין כולם מזומנים יחד ויצטרכו להמתין האחד לחבירו, וכן בתפילין יצטרכו להמתין ולעמוד בזרועות מגולות ע"ש. ובזה אפשר לבאר גם הטעם שבברכות הנהנין לא נהגו שהאחד מוציא את חבירו, דאפשר שלא יהיו מזומנים ביחד לאכול ולכן נהגו שכל אחד מברך בפני עצמו.

ולפי טעם זה מבואר היטב הטעם שבקידוש האחד מוציא את כולם משום שבלאו הכי כולם יוצאים מכוסו של המקדש ומזומנים יחד בשעת הברכה. ולטעם זה לכאורה גם בליל הסדר יש לנהוג כן שהאחד יוציא את כולם כיון שכולם מסיבים יחד.

# מה נחשב כ'רב עם'

נתבאר במשנ"ב הנ"ל שעדיף שהאחד יוציא את חבירו בברכה משום דברוב עם הדרת מלך, ומשמע שאפילו שהם רק שניים והאחד מוציא את חבירו חשיב 'ברב עם'. והנה בביאוה"ל (סימן תכו סעיף ב ד"ה אלא) הביא ש'ברב עם' היינו בעשרה, ולכן אם יודע שיזדמנו לו עשרה לקידוש לבנה ימתין עד ליל עשירי משום דברב עם הדרת מלך. ומשמע שברב עם היינו בעשרה, אך הביא שם בביאור הלכה דהחיי אדם כתב שאם יש לו שלושה לקידוש לבנה חשיב כ'ברב עם' ואינו צריך להמתין עד ליל עשירי.

ויל"ע דכאן במשנ"ב משמע שבשניים הוי 'ברוב עם', ושם משמע שצריך לכה"פ שיהיו שלושה כדי שייחשב 'ברב עם', ויש לתרץ דכשהוא מוציא אחרים הוי ברב עם אף בשניים, אך בקידוש לבנה שכל אחד מברך לעצמו חשיב 'ברב עם' רק כשיש שם שלושה.

ובאמת בחיי אדם שם (כלל סח סעיף יא) מבואר דאינו דומה מרובים העושים מצוה למיעוט שעושים מצוה, וציין דבגמרא במנחות סב, א משמע ששלושה חשיב כרוב עם. אך לכאורה הכוונה שככל שיהיו יותר חשיב יותר כ'ברב עם', ולפי"ז יתכן דאף שיש רק שניים חשיב ברוב עם דעיקר דין ברב עם היינו שיהיו כמה שיותר מרובים שעושים את המצוה. וכעין זה מצינו במשנ"ב לעיל (סימן קצג ס"ק יא) שעדיף שיזמנו ששה ולא שלושה משום 'ברוב עם', והיינו כנ"ל דכל כמה שמוסיף מעלי טפי.

# אם צריך שיישבו יחד בברכת המוגמר

בביאור הלכה (ד"ה על כל) הביא בשם המג"א דברכת המוגמר א"צ ישיבה להוציא האחד את חבירו, והביא ראייה מברכת המאור, היינו ברכת בורא מאורי האש שמברכים במוצאי שבת דא"צ שישבו יחדיו. והביא הביאור הלכה שהפמ"ג דחה את הראייה דשאני ברכת המאור שהיא ברכת השבח, והוא כעין ברכת המצוות שא"צ שיישבו יחדיו, ולא דמי למוגמר שהוא ברכות הנהנין, ובברכות הנהנין קיי"ל שצריך שיישבו יחדיו, וציין הביאוה"ל דכן משמע ברשב"א בסוגיא שם.

עוד הביא הביאור הלכה דבשטמ"ק איתא להדיא שאפילו בברכת המאור גופיה צריך ישיבה, ורק בהבדלה במוצאי שבת הקילו שיברך אפילו בעמידה, דמיגו דחשיב קביעות לעניין הבדלה אפילו בעמידה, חשיב גם כקביעות לעניין ברכת המאור.

[ומשום כך יש לדקדק דכל מה שאפשר לצאת בברכת המאור בלא ישיבה היינו כשמברך על הנר בתוך ההבדלה, אך בט' באב שחל במוצאי שבת שמברכין על הנר בפני עצמו (עי' בשו"ע סימן תקנו סעיף א), צריך שיישבו השומעים כדי שיצאו בברכת הנר].

# הגדר של ברכת הבשמים

ומתבאר מדברי הביאור הלכה שנחלקו המג"א והפמ"ג האם ברכת הבשמים נחשבת כברכת הנהנין, או שהיא דומה יותר לברכת המצוות. והנה מצינו בשו"ע בהלכות הבדלה (סימן רצז סעיף ה) שמי שאינו מריח יכול לברך על הבשמים כדי להוציא את מי שאינו יודע, וע"ש במשנ"ב (ס"ק יג) דהרבה חולקים על זה, וסברו שאינו יכול להוציא אחרים ידי חובתם אם אינו מריח בעצמו משום שברכת הבשמים היא כברכת הנהנין שאם לא נהנה אינו מברך כדי להוציא אחרים ידי חובתם [וכבר הובאה מחלוקת זו בטור (בסימן רצז) ע"ש]. ולכאורה המחלוקות תלויות זה בזה דאם הוא כברכת המצות מובנים דברי השו"ע שמי שאינו מריח יכול לברך כדי להוציא אחרים ידי חובתם, אך לדעת הסוברים שמי שאינו מריח אינו יכול להוציא אחרים ידי חובתם ס"ל שברכת הבשמים נחשבת כברכת הנהנין שאם אינו נהנה אינו מברך [וע"ע בשיעורים על הלכות הבדלה ריש סימן רצז שנתבאר עניין זה באריכות].

[והנה כתב המשנ"ב שכתב שאם הוא מריח את הבשמים בעצמו לכו"ע הוא יכול לברך כדי להוציא אחרים, אף באופן שהוא כבר הריח בעצמו קודם לכן, ומוכח דלא חיישינן בזה משום הפסק בין ברכת בפה"ג לשתיית היין, ואף שאצל המברך ברכה זו היא ככל ברכת הנהנין שהרי הוא כבר יצא ידי חובת בשמים, מ"מ לא חיישינן להפסק כיון שהוא חלק מנוסח ההבדלה שסדרו על הכוס. ומצינו כעין זה לעניין הבדלה של מוצאי יו"כ החל בשבת דדעת השו"ע (סימן תרכד סעיף ג) שאין צריך להריח בו בשמים, ומכל מקום כתב המשנ"ב שם (ס"ק ה) שכיון שיש אחרונים שסברו שצריך לברך על הבשמים כמו כל מוצאי שבת יכול לברך, ומוכח שלא חשש בזה משום הפסק, אף שלדעת השו"ע אינו מנוסח הברכה, כיון שלמעשה הוא חלק מההבדלה].

# בגדר ברכת הנר והנפק"מ בזה

עוד נתבאר בביאור הלכה שכעין זה נחלקו הראשונים לעניין ברכת המאור דדעת הרשב"א שברכת המאור הוא כברכת השבח וא"צ ישיבה, אך בשיטמ"ק מבואר שבברכת המאור דינה כברכת הנהנין ולכן המוציא אחרים ידי חובתם צריך ישיבה.

**אם מי שיצא מוציא -** ומצינו כעין זה שנחלקו האחרונים האם מי שכבר בירך על הנר יכול לחזור ולברך על הנר כדי להוציא את חבירו דדעת המשנ"ב (סימן רחצ ס"ק לו) שיכול להוציא אחרים אפילו אם הוא כבר בירך, אך החזו"א (סימן לה ס"ק ז) כתב דדמיא לברכות הנהנין שאין בזה ערבות ואם יצא אינו מוציא.

[וע"ש בחזו"א דאף שקיי"ל שמי שיצא אינו מוציא מ"מ גדול יכול לברך כדי לחנך את בניו הקטנים, אך סיים החזו"א שאחר אינו יכול לצאת מזה ידי חובתו כיון שהוא מברך רק מדין חינוך. ולעיל בשיעורים (על סימן קסז סעיף יט) הקשינו מדוע אינו יכול לצאת בזה הרי אין שינוי בנוסח הברכה [וע"ע בשיעורים על הלכות הבדלה (ריש סימן רחצ).

**אם מסתכל בציפורניים קודם הברכה או לאחריה -** ובזה יש לבאר גם מחלוקת האחרונים בעניין ההסתכלות בציפורניים בברכת הנר דהנה מלשון המשנ"ב שכתב (סימן רצו ס"ק לא) שרואה בציפורניים ומברך בורא מאורי האש, משמע שמסתכל בציפורניים קודם שמברך בורא מאורי האש ורק אחר כך מברך, וכעין זה כתב הפמ"ג (משבצות זהב ס"ק ו) שיסתכל בציפורניים קודם הברכה משום שברכה זו היא כדין שאר ברכות השבח שמברכים אחר הראיה.

אמנם בסידור הגר"א (סדר הבדלה עמוד קמב) כתב להסתכל בציפורניים אחרי הברכה וכך נהג החזו"א [ויש שנוהגים כשתי השיטות ונהנים מאור הנר גם קודם הברכה וגם לאחר הברכה]. ונראה שלדעת הגר"א והחזו"א ברכה זו היא כברכת הנהנין, ולשיטתו אזיל שאין בזה ערבות, ולכן מברך תחילה ואחר כך נהנה, אך לדעת המשנ"ב דינו כברכת השבח ולכן רואה תחילה ואז מברך.

**זמן אמירת 'ויתן לך' -** ועוד נראה לבאר על פי זה את מה שנחלקו המנהגים האם אומרים 'ויתן לך' בבית הכנסת קודם הבדלה, או שאומרים אותו אחר הבדלה [יעויין בשעה"צ סימן רחצ ס"ק ג שהביא שהמנהג לאומרו לאור הנר קודם הבדלה, ובביאור הלכה סימן רצה סעיף א ד"ה אבל הביא שיש הנוהגים לאומרו אחר הבדלה, ויש שאומרים קודם הבדלה, ובמשנ"ב סימן תרצג ס"ק ב סתם המשנ"ב לאומרו רק לאחר ההבדלה, וכעין זה במשנ"ב סימן תרפא ס"ק ג, וע"ע במשנ"ב סימן תקצט לעניין ליל ר"ה שחל בשבת שדן איך מותר להתפלל לאור הנר קודם שמברך על הנר, וכתב דלא חשיב הנאה גמורה, וכעין מה שמצינו ברמ"א לעניין קריאת המגילה בסימן תרנג סעיף א שכתב שקוראים אותה קודם הבדלה, ולא חששו ליהנות מהנר קודם לכן, ומוכח שלא חששו ליהנות מהנר קודם הבדלה]. ויתכן דחילוקי המנהגים בזה תליא בהנ"ל דטעם המנהג לאומרו אחר הבדלה הוא בכדי שלא יהנה מהאור קודם שמברך על הנר, אך הנוהגים לומר ויתן לך קודם הבדלה הוא משום שסוברים שמותר ליהנות מהנר קודם ברכת הנר משום שהוא כעין ברכת השבח.

הדינים העולים:

1. מדינא דגמרא הרוצה להוציא חבירו בברכת פת ויין צריך הסיבה, ובזמנינו צריך לכתחילה שיישבו יחדיו.
2. י"א שבפת ויין צריך שיישבו בשולחן אחד, ולכה"פ שיהיו נועדים יחדיו.
3. לכתחילה אחד מוציא את חבירו משום ברב עם, ובזמנינו שאין מכוונים כ"א מברך לעצמו.
4. לכתחילה בברכת הבשמים צריך שיישבו יחד, וכן בברכת הנר, אך בהבדלה יש נהגו לעמוד דמהני מיגו שהוא קבוע להבדלה.
5. יש לחקור אם ברכת הבשמים וברכת הנר נחשבים כברכת השבח או כברכת הנהנין, והנפק"מ **א'** האם צריכים ישיבה **ב'** אם אחר שיצא מוציא **ג'** אם מסתכל בציפורניים קודם הבדלה או לאחריה **ד'** אם אומרים ויתן לך קודם הברכה או לאחריה.