חבורה ג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה ג'

בסוגיא מבואר מהו דתימא לשרורי מנא קא מכיוון קמ"ל כיוון דמירפא רפי והדר קמיט חייב. וביאר רש"י דמהו דתימא דלחזק קעביד ואין כאן בישול קמ"ל דקודם הוא מתרפה ומשום כן הוא נחשב בישול.

הנה בחבורה הקודמת הבאנו את האחרונים שביארו בדעת רש"י שיסוד בישול הוא ריפוי ובכל דבר שיש בו בישול דאוריתא צריך למצוא את הריפוי שבו.

אמנם הוכחנו מהסוגיא בע"ז דלא כדבריהם. דשם מבואר לגבי בישולי נכרים דאם הנכרי בישל את הסיכתא והיה חל בזה בישול אז היה נאסר גם הקרא שהיה בתנור אמנם ביארה הגמרא דכיוון דלשרורי קא מכיוון אין כאן בישול. והנה עיין שם ברש"י דביאר דאין כאן בישול דאין כאן בישול בכלים והוא מכוון לשרורי והנה יש לעיין דכיוון דאמר שאין בישול בכלים מדוע הוצרך לומר דאין כוונתו לרפות אלא להקשות. ואם זה נכון אז זה אמור להספיק לבד דהרי להקשות אין זה בישול ואין זה שייך לדין שאין בישול בכלים.

וביארנו דיסוד הדין הוא שעיקר הבישול הוא תיקון הדבר על ידי האש וזה נוגע בין להרפות בין להקשות בין להרתיח מים כל שמתקן הדבר עצמו על ידי האש הוא מבשל ואפשר שהוא אב מלאכה נמי ואפילו אם הוא תולדה מכל מקום זהו בוודאי דומה לאב שענינה הוא תיקון הדבר על ידי האש. אמנם הריפוי והקישוי אינם נחשבים תיקון ואע"פ דבכלי זהו נחשב תיקון דהרי הוא משנה אותו להיות כלי אפשר שאין זה תיקון בחומר אלא בתוצאה של הכלי אבל בכל חלק של החומר אין זה תיקון. וממילא הוא רק תולדה שהשינוי הוא הריכוך והקישוי וסבר רש"י דהמהות של בישול לא שייכת בכלים ולכן נופל הלשון אין בנין בכלים אלא דעדיין שייך תולדה של ריפוי שכל ריפוי הוא תולדה של בישול וילפינן תולדה רק מעיקר מקור האב שזהו בישול ויסודו הוא ריפוי וכך התולדה שהיא רק כעין האב ילפינן רק ריפוי שהיא כעין בישול סממנין אפילו שהיא לא מענין אחד.

והנה ברמב"ם גם מדויק כן דבפרק ט כשדיבר על האב בה"א כתב דבישול אפייה חימום כולם אב ומשמע דהכל הוא בעצם מצד מהות פעולתם ולעומת זאת בה"ו שדיבר על הכלים הביא שהם תולדה ושם הדגיש דבן להרפות בין להקשות הוי תולדה וזהו הנראה דפעולת ההרפייה או הקישוי שניהם תולדה. ובאמת בשעה"צ סי' שיח אות ד' רצה לחדש דגם הרמב"ם לא פליג על רש"י וסובר דרק ההרפיה היא התולדה אלא דכל פעם שבא להקשות כלי הרי הוא מרפה אותו וכפי הסברא המבוארת בגמרא. אמנם הפשטות בדברי הרמב"ם היא לא כן אלא בין ההרפיה ובין הקישוי הם תולדה וכן מבואר דהבין הלח"מ מדבריו.

והנה הלח"מ הקשה בביאור דברי הרמב"ם דמהו כוונת הגמרא לשרורי קא מכיוון הרי להקשות הוא גם בישול ושיהא בישול מצד זה וביאר הלח"מ דסד"א דכיון דדעתו הוא להפוך הדבר הקשה לקשה יותר וזה גם לדעת הרמב"ם לא הוי בישול ממילא קמ"ל דכיוון דבמציאות הרי הוא מתרפה קודם ממילא נחשב מבשל בתרתי השלב הראשון שבו הוא מתרפה וממילא גם השלב השני שבו הוא מתקשה גם הוא נחשב לבישול.

אלא דעדיין יש לעיין על הרמב"ם מהסוגיא בע"ז דהנה הקשו הראשונים בסוגייתנו והתוספות שם מאי שנא בישולי עכו"ם משבת. ונאמרו בזה ד' תירוצים דעת התורא"ש בסוגייתנו ודעת הריטבא היא דזה משום שבבישולי עכו"ם אזלינן בתר עיקר כוונתו ואע"פ דהוא בעי לריכוך שזה חלך מהתהליך ולכן גבי שבת נאסר אבל בבישולי נכרים שזה מדרבנן לא גזרו אלא אם כן זה עיקר כוונתו.

והרמב"ן והר"ן פליגי וסברי דבאמת גם בשבת אזלינן רק כלפי עיקר כוונתו אלא דבשבת מחייבים מדין פסיק רישא ולא גזרו בישולי נכרים משום פסיק רישא. דעת התוספות היא דהריכוך הוא בישול גרוע ואין זה עיקר כוונתו ומשמע דבאמת אם עיקר כוונתו היא לריכוך אפילו דהוא בישול גרוע הוי בישול בבישולי עכו"ם דהרי מבואר בגמרא דטעם הפטור הוא משום דהוא מכוון לשרירי אלא כנראה התוספות למדו דזה לבד דלא הוי עיקר כוונתו אין זה סברא מספיקה לפטור דמכל מקום הרי הוא מכיוון לזה אלא מכיוון דהוי גם בישול גרוע ולכאורה הטעם דהוי בישול גרוע הוא משום שאין כוונתו דישאר במצב הזה אלא דמתוך זה יבוא הקישוי ולכן כיוון דאין זה עיקר כוונתו לא גזרו על זה בבישול נכרי.

ויש את דעת התורי"ד והפסקי הרי"ד בסוגייתנו ולכאורה כוונתו היא על דרך רש"י. אלא דהזכיר דאין בישול אלא באוכלין אלא דאפשר דאין המכוון דווקא על אוכלין דהרי סממנין אינם אוכלין אלא אפשר דכעין אוכלין כוונתו.

האגלי טל רצה לחדש דכיוון דהריפוי והקישוי הוא תולדה לא נאמר כלל תולדה בבישול עכו"ם אלא רק אב וכמו דראינו לעיל מהתוספות בבכורות כה דלא נאמרו תולדות בכל דבר. ודעתו היא צ"ב דמבואר שם דמשום דדעתו היא לשרורי ומשמע דאם דעתו היה לריפוי היה נחשב בישול הגם דהוי תולדה

אמנם בדעת הרמב"ם הקשו האחרונים דיש לעיין דהרי מכיוון דהוא רפוי קודם ודעתו לשרורי אם כן דיחשב בישול שהרי דעתו לזה ולא תירוץ התוספות ולא תירוץ הריטב"א שייכים להאמר אלא תירוצו של האגלי טל אמנם בגמרא לא משמע כן דמשמע דרק משום דלשרורי מכוון לכן לא הוי בישול.

אמנם אפשר ליישב דבאמת דעתו היא הרי לבשל מהקשה להיות קשה יותר ובבישולי נכרים לא גזרו על דבר שהוא לא עיקר דעתו והגם שאחר שנהיה רך דעתו שיהיה קשה אמנם עיקר דעתו הוא דמקשה יהיה קשה יותר וזה גם לדעת הרמבם לא נחשב בישול ולא גזרו כלל על התהליך וממילא מה שנעשה כפי עיקר דעתו לא נחשב כלל לבישול.

הנה מצינו בביאור הגמרא עוד שיטה דברש"י על הרי"ף כתב דמרפי רפי על יד החום ומים שבתוכם חמים. ומשמע דהחיוב הוא משום חימום המים וכן מבואר ביראים סי' רעד מלאכת אופה פירוש שמי הלחלוחית מן האש מתבשלים וכן המרדכי סוף פרק תולין כתב אסור לנגב הבגדים סמוך לאש בשבת כמו שדי סיכתא הו"ד להלכה בשו"ע סי' שא סעיף מו ובהגהות רע"א כתב דהמרדכי פשיטא ליה דהבישול הוא במים ולפי"ז כתב רע"א דאם כבר נתבשלו המים אין איסור לייבש אותם דאין בישול אחר בישול אפילו בדבר לח וכן מבואר בלבוש שם. והנה יש לעיין דהא סבר דהריפוי והקישוי באמת לא נחשב בישול אלא רק אפיה והרחתה וכו' ולכן כתב דהבישול הוא מצד הבישול של המים. או דלא צריך להגיע לריפוי.

והנה הנשמת אדם כלל כ' סק"ב כתב לדייק מרש"י בסוגייתנו שכתב שהשליח יתד לתנור לייבשו וכתב הנשמת אדם דמשמע דווקא ליבשו אבל לשורפו אין בזה משום בישול. והביא ראיה מיבמות לג מהקטרת אימורין דמבואר דחייב רק משום מבעיר ולא משום מבשל. ולכאורה הביאור הוא דכיוון דאין לו צורך בבישול אלא מניחן כדי שישרפו לא הוי מלאכת מבשל. והנה יש לעיין דלכאורה מדברי היראים מבואר דלא כדבריו דהרי גם בשדי סיכתא לא נשאר מהמים מאומה ובכל אופן כתוב דהוי מבשל ולכאורה יש להקשות מאי שנא מאימורין. והנה באמת הירושלמי פרק במה מדליקין ה"ה כתב דהמקטיר בשבת חייב משום מבשל ופריך מה מבשל יש כאן ומתרץ כיוון דרוצה בעיכולן מבשל הוא.

והנה בשו"ת חת"ס יו"ד סי' צ"ב שהביא בשם גדולי האחרונים דנר שהוא מורכב מבשר וחלב אסור להדליקו משום הלאו דלא תבשל גדי בחלב אמו. בגלל שהטיפה סביבות הלהבה מתבשלת. וכתב החת"ס דאע"פ שכן הוא מ"מ המדליק נר בשבת אין בו משום בישול רק משום הבערה ולא מצינו שהמוסיף שמן לנר חייב משום בישול רק משום הבערה. וביאר דהטעם הוא משום דבבו"ח התורה אסרה את המעשה בישול ולא את התוצאה אמנם בישול של שבת צריך להיות כעין שהיה במשכן ששם הדבר המבושל היה בעולם והיו צריכין לו משא"כ היכן שמבשל ולא נשאר בידו מאומה אין זה בישול. ועדיין יש להקשות הרי בינתיים זה מתבשל אבל אפשר דזה רק אם רוצה את מה שבינתיים כדי שלבסוף יהיה תועלת לאותו דבר שמתבשל.

ושמא יש מקום לחלק בין היכן שהוא מבעיר את הדבר לגמרי דאין זה בישול כיוון דמהות הבישול היא לזה שהדבר יעלם לגמרי להיכן שהבישול מתקן את הדבר שנשאר כגון שמייבש בגד דזה כן הוי בישול דהרי חזינן שיטת הני ראשונים שמובאים להלכה בהני סיכתא דמבואר דהוי בישול. לבין היכן שרוצה לכלות את הדבר לגמרי ולהעלים אותו מהעולם דזה לא הוי בישול כלל. ואפשר דהירושלמי גם מודה לזה אלא טוען שכאן הוא לא רוצה להעלים את הדבר לגמרי אלא שרוצה הפוך שיתעכל אצל המזבח ולכן נחשב מבשל אמנם למשל בשריפת חמץ אם דעתו להעלים את הדבר לגמרי לא ייחשב כלל מבשל.

ושייך לדון בעוד אופן דהוי מלאשאצל"ג דהרי הוא לא צריך את הבישול אלא רק את השריפה אלא שזה לא יתכן זה בלי זה מה שאין כן במקרה שרוצה לאדות את המים אז האידוי הוא על ידי הבישול מה שאין כן השריפה היא לא על ידי הבישול אלא שחלק מהשלב של השריפה היא בישול אבל אינו צריך לבישול. ויש שאמרו דהוי מקלקל ויש לדון דהרי כך טען האו"ש ריש שביתת עשור רק יש לעיין דהאימורין במצב של הבישול אין זה קלקול כלפיהן אלא רק כלפי המצב הסופי הוא קלקול עיין באו"ש פכ"ג משבת ה"ב.

עיין ברמב"ם פי"ב משבת ה"א מדוע מצרף המתכת במים לא חייב משום מבשל. עיין שם במפרשי הרמב"ם.

עיין ברמב"ם פ"ט ה"ד ובכס"מ שם. ובספר כלכלת השבת לתפארת ישראל ביאר דשאני בישול משאר מלאכות שהאדם אינו עושה את גוף הבישול אלא במהות רק מכין את הנצרך ולכן אם העשייה היא להדיא להכין את הנצרך זהו נקרא מבשל וזהו חידוש גדול. אמנם לומר דהוי בב"א ממש זהו קשה להולמו וקשה לאומרו וגם אין משמע כן בלשונו של הרמב"ם אלא משמע שזה בפני זה וכן הבין בדבריו האבן האזל דאז זה נקרא שכולם התעסקו בצורכי הבישול ולשים את האור כבר נחשב פעולת הכנת צורכי הבישול. וזהו חידוש עצום של הרמב"ם במלאכת מבשל.

פרק כירה עיין משנ"ב סי' רנ"ג ד"ה אפילו אינה. ועיין ר"י לוניל ושיטה להר"ן שביארו ההתר משום ששינה להדליק בקש וגבבא גילה דעתו שלא ניחה ליה בחמימות קדירתו.