9יסוד הדין דפסיק רישא
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / קונטרס דעת המחשבת

**יסוד הדין דפסיק רישא**

יש לחקור בטעם הדין דפסיק רישא אסור, דלכאו' הדבר צ"ב מה בכך שזה מוכרח להיות, והרי סוכ"ס האדם העושה אינו מכוין לכך, וגם לולי היה פסיק רישא הרי היה יכול להיות שיקרה כך, ואפילו קרוב לודאי שיקרה כך, ואעפ"כ מותר משום שאינו מכוין לזה ואין זה מתייחס אליו, וא"כ מה בכך שזה מוכרח לקרות והרי אכתי הוא אינו מכוין לכך.

ויתכן לבאר שהיכן שהתוצאה מוכרחת להיות הרי זה מחשיב את זה **כמעשה אחד**, ולכן אם מתכוין לדבר אחד הרי הוא נידון כמתכוין **לכל המעשה** בכללותו, ותו לא מצי למימר שאינו מתכוין לדבר השני. ועוד יתכן לבאר שיסוד הדין של אינו מתכוין הוא **שאין שייכות** בין האדם העושה לתוצאה זו, והרי היא נידונית כנעשית מאליה, וא"כ יתכן שפסיק רישא הוא **סיבה לשייכות**, שאע"פ שאינו מכוין אבל יש לו שייכות מצד אחר משום שזה מוכרח לבא ממעשהו.

ולכאו' יש להוכיח כצד ב' מדברי הערוך, דשיטת הערוך היא שפסיק רישא דלא ניחא ליה מותר, ולכאו' אם נימא שפסיק רישא מחשיב כמתכוין ממש א"כ מה בכך שלא ניחא ליה, אולם אם נימא שפסיק רישא עושה שייכות לתוצאה, א"כ יתכן לומר שס"ל לערוך שלא די בשייכות זו אלא רק כאשר האדם גם מעוניין וחפץ בתוצאה זו, אבל תוצאה שאין לו בה חפץ כלל לא סגי כ"כ בשייכות שמחמת הפ"ר. ואף ששאר הראשונים פליגי על הערוך, מ"מ רבים מהם הודו לו לענין דאו' ורק ס"ל שמדרבנן אסור, וגם החולקים לענין דאו' מ"מ יתכן שבעיקר יסוד הדין של פ"ר לא פליגי, אלא דס"ל שכל היכי שהדבר מוכרח הרי שיש לו שייכות לפעולה זו גם אם לא ניחא ליה בזה. [ושו"ר בקובץ שיעורים (כתובות אות יח) שכתב לבאר דהא גופא פליגי הראשונים על הערוך, עיי"ש].

ועוד יש להוכיח משיטת הט"ז בסי' שט"ז שבספק פסיק רישא לשעבר אי"ז פסיק רישא, ולכאו' אם נימא שיסוד הדין דפסיק רישא הוא משום דחשיב כמעשה אחד, א"כ מדוע לא חשיב כפסיק רישא, והרי המעשה עצמו יתכן שחשיב כמעשה אחד ורק הגברא יש לו ספק אם אכן יש כאן פסיק רישא, [ועמד בזה הגרש"ש (כתובות סי' ד') עיי"ש[[1]](#footnote-1)], אלא אם נימא כצד ב' א"ש, דכל היכי שאין לאדם ידיעה ברורה אם פעולה זו מוכרחת ממעשהו, הרי שאין לו שייכות גמורה לפעולה זו וממילא אי"ז נחשב כפסיק רישא.

וכן משמע מהא דמצינו כמה קולות בפסיק רישא, כגון לענין איסור דרבנן דעת כמה פוסקים שמותר בפסיק רישא, עי' ר"ס שיד, וכן דעת הר"ן בחולין שבאסורי הנאה לא נאמר דין פ"ר, ועוד, ואם נימא דחשיב כמתכוין ממש א"כ מהו החילוק בזה, אולם אם נימא דפ"ר הוי כשייכות מסוג אחר ממתכוין ממש, יש מקום לחלק בזה וכמשי"ת להלן בע"ה.

**שיטת רש"י בפסיק רישא**

א.שיטה מחודשת מצינו ברש"י בזבחים צא: ד"ה הא, דמבואר בפשטות ברש"י שפסיק רישא אמרינן רק היכן **שאין אפשרות** לעשות זה בלא זה, אבל אם יש אפשרות לעשות פעולה אחת בלי השניה, גם אם עכשיו הוא עשה באופן כזה שזה מוכרח להיות מ"מ לא חשיב כפסיק רישא. [עי"ש ברש"י שכתב שבזילוף יין על גבי האשים אין זה נחשב כפסיק רישא שמכבה, משום שאפשר לזלף בטפין דקות מאד, ולכן גם אם מזלף בטפין גסות חשיב כדבר שאינו מתכוין]. ועי' במרכבת המשנה (שבת פ"א ה"א) שהאריך בזה וכתב שכ"ה גם שיטת הרמב"ם, עיי"ש.[[2]](#footnote-2)

ויש להקשות שהרי מצינו אופנים רבים של פ"ר שהפעולות אינן מוכרחות להיות ביחד, כגון בשבת קג. דעביד בארעא דידיה חשיב פ"ר ליפוי הקרקע אע"פ שבארעא דחבריה ליכא יפוי קרקע, וצ"ל שכוונת רש"י שהדבר נידון לפי **המצב עכשיו** אם יש **לאדם** אפשרות לעשות אחת מהפעולות ללא חברתה, אי"ז פ"ר, אבל אם האדם אינו יכול לעשות אחת ללא השניה הרי"ז פ"ר, וכגון אם יש לו ספסל שרוצה לגוררו ואם יגררנו יעשה חריץ בודאי, ויש לו אפשרות להגביהו מע"ג הקרקע, אי"ז פ"ר אף אם יגררנו ויעשה חריץ, אבל אם אין לו אפשרות להעבירו בלי לגוררו, הרי זה פ"ר.

ב. אמנם בעיקר הדבר צ"ב מה בכך שהיה יכול לעשות באופן שאינו פ"ר, והרי עתה עושה באופן שהוא פסיק רישא. [ועי' מש"כ בזה החת"ס (יומא לד:)].

ויתכן לבאר שרש"י ס"ל שיסוד הדין של פסיק רישא הוא שהיכן ששתי הפעולות מוכרחות לבא אחת עם השניה הרי זה נחשב **כמעשה אחד**, וס"ל לרש"י שרק אם ב' הפעולות מוכרחות לבוא תמיד אחת עם חברתה חשבינן להו כמעשה אחד, אבל אם יש אפשרות שלא יהיו אחת עם השניה ורק באופן מיקרי נזדמנו לפונדק אחד אינן נחשבות כמעשה אחד.

ג. וכדברי רש"י לכאו' מבואר בשלטי הגבורים (שבת לח. מדפה"ר), וז"ל "כל מעשה שאפשר לעשות זולת הפסיק רישיה, אז אפילו עביד אותו מעשה אפי' בפסיק רישיה שרי, כי לא מתכוין לעשות בפסיק רישא" [וי"ל].

ד. חידוש נוסף מבואר ברש"י בכתובות ה: (ד"ה או כר"ש), עיי"ש בגמ' דאבעיא להו מהו לבעול בתחילה בשבת, ואחד מצדדי האבעיא הוא שלדם הוא צריך והפתח ממילא קאתי ואינו מתכוין אליו, והספק הוא אם הלכה כר"ש, עייש"ה. והקשה רש"י שם שהרי זהו פסיק רישא שיהיה פתח, ותי' רש"י שכיון שיש שבקיאין בהטיה ואין דם יוצא ואין פתח נפתח, הלכך אין זה פסיק רישא.

וצ"ב שהרי כיון שלדם הוא צריך ומתכוין להוציא דם, הרי זה פסיק רישא שיהיה גם פתח, שהרי אין דם בלא פתח, והן אמנם שיש שבקיאין בהטיה ואינם מוציאים דם ואינם עושים פתח, אבל הוא הרי **מתכוין לדם**, ולגבי דם זהו פסיק רישא שיהיה גם פתח. וכה"ק הרשב"א [וע"ע בשיטמ"ק ובמהרש"א]. ואולי אפשר ליישב בדוחק דרש"י ס"ל שאע"פ שלדם הוא צריך ומתכוין להוציאו לחוץ, מ"מ שם המעשה שלו הוא עצם הביאה, שהוא עיקר הפעולה, והדם הוא רק דבר טפל לזה, וכיון שלגבי עיקר המעשה שלו עשיית הפתח אינה מוכרחת לבא, ממילא אי"ז פ"ר, [ואולי הביאור בזה הוא על דרך משנ"ת לעיל בשיטת רש"י שהפ"ר קובע את שם המעשה כמעשה אחד, ולכן בענייננו כיון שיש אפשרות לבעול בלי פתח, אין זה מעשה אחד. וצ"ע.

1. ומה שהקשה שם ממחלוקת ר"ש ורבנן שבת צה. שנחלקו אם חשיב התם חורש, י"ל שבאמת אף לדעת האוסרים אי"ז ודאי גמור שיקרה כך, אלא רק **קרוב מאד לודאי**, וגם בכה"ג יתכן דחשיב כפס"ר, שהרי לא בעינן ודאי גמור, ונחלקו התנאים האם קירוב שכזה חשיב כפסיק רישא או דבעינן קירוב טפי. ושו"ר שכ"כ האגלי טל. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכן נקט האו"ש (יו"ט פ"א ה"ד, לולב פ"ח ה"ה). אמנם עי' באבן האזל (מעשה הקרבנות פ"ב ה"א) שביאר בדברי רש"י באו"א. ועי' בהגהת הגר"א שבת קג. ומשמע שפירש שכוונת רש"י דהתם אי"ז פסיק רישא, וכמ"ש התוס' בשבת שם. [↑](#footnote-ref-2)