60 אישתני דינא א - בסוגיא דסנהדרין וסוגיא דכתובות, ובדין אישתני בשאר חיובים, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ד' י"ג סיון תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דע"א:, א"ר חנינא בן נח שבירך את השם ואח"כ נתגייר פטור הואיל ונשתנה דינו ונשתנית מיתתו וכו', ת"ש ב"נ וכו' עשה כן בישראל ונתגייר חייב, ואמאי נימא הואיל ואישתני אישתני וכו', אלא אשת איש מעיקרא סייף והשתא חנק וכו', אלא קלה בחמורה מישך שייכא.

והנה בכתובות דמ"ה. תני שילא דסרחה ולבסוף בגרה תידון בחנק, ופריך עלה למימרא דכל היכא דאישתני גופא אישתני קטלא ורמינהי וכו', ומשני ר"נ בר יצחק אישתני ולא אישתני תנאי היא, דתנן חטאו עד שלא נתמנו ונתמנו ה"ה כהדיוטות, ר"ש אומר אם נודע להם עד שלא נתמנו חייבים משנתמנו פטורים, ופריך עלה אימור דשמעינן לי' לר"ש דאזיל אף בתר ידיעה, דאזיל בתר ידיעה ולא אזיל בתר חטאה מי שמעת לי', א"כ לייתי קרבן כי דהשתא משוח פר ונשיא שעיר.

וקשיא טובא, דמאי פריך דכ"ה דהתם לא מייתי משוח פר ונשיא שעיר, ה"נ בסרחה ולבסוף בגרה בדין דלא תידון בחנק כי השתא, הרי י"ל דלעולם ביסוד הדין בכל גוונא אמרינן דכל דאישתני אישתני ומיפטר לגמרי, ושאני סרחה ולבסוף בגרה דתידון בחנק, משום דקלה בחמורה מישך שייכא, וכמש"א בסוגיין, ומשא"כ בחטאו ואח"כ נתמנו דל"ש ה"ט,[[1]](#footnote-2) ה"ה פטורין לגמרי,[[2]](#footnote-3) ועמש"נ לדון לישב בזה להלן ענף ו'.

ב] עוד קשיא בזה, דהנה בסוגיין אמרינן, ת"ש אם משנגמ"ד ברח ואח"כ הקיף זקן התחתון חייב, נגמר דינו קאמרת נגמר דינו גברא קטילא הוא, ובפירש"י במתניתין כתב, ז"ל, משעת גמ"ד הוי כגברא קטילא ושוב אין לנו לחפש בזכותו ולהצילו, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דמש"א דנגמר דינו גברא קטילא הוא, הוי זה דין מסוים בנגמ"ד למיתה, דכיון דגברא קטילא הוא שוב אין לנו לחפש בזכותו ולהצילו, ולפ"ז הרי דאי נימא דגם בשאר חיובים איכא לדינא דאישתני, בדין דגם אם אישתני אחר שנגמר דינו יהא פטור, וכ"כ בחי' הגר"ח פ"ז מממרים, עיי"ש, וכתב כן גם עפי"ד הרמב"ם בפ"ז מממרים ה"ט, שכתב דהא דלא אמרינן אישתני אחר שנגמ"ד, הוא משום דכל מי שנגמ"ד ה"ה כהרוג ואין לו דם.[[3]](#footnote-4)

וקשיא לפ"ז, דא"כ לפי המבו' בסוגיית הגמ' בכתובות דגם בקרבן שייך הך דינא דאישתני, וזהו טעמא דר"ש דאם נודע להם משנתמנו פטורים, א"כ מ"ט מודה ר"ש דאם נודע להם עד שלא נתמנו חייבים, הרי מ"מ בדין דאח"כ כשנתמנו יפטרו.

ג] עוד צ"ע בזה, דהנה בסוגיין דחינן, דהא דבברח עד שלא נגמ"ד ואח"כ הקיף זקן התחתון פטור, הוא משום דאי עבד השתא לאו בר קטלא הוא, וכ"ה למסקנת הגמ', דהרי קי"ל דסרחה ולבסוף בגרה תידון בחנק, והרי דכל דלא אישתני דינא אלא אישתני מיתתו, לא פטרינן, ובע"כ דהא דאם הקיף זקן התחתון קודם שנגמ"ד פטור, הוא משום דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, ולפ"ז הרי הדין נותן, דה"נ לענין קרבן, אף לדעת רבנן דס"ל דחטאו ואח"כ נתמנו ה"ה כהדיוטות, כ"ז הוא היכא דגם אי עבד השתא הוי בר קרבן, אך בגונא דאי עבד השתא ל"ה בר קרבן כלל, ה"ה פטור.

אמנם הנה בקר"א הוריות די"א. הוכיח דלא כן, דהא סתמא קתני דחטאו עד שלא נתמנו ה"ה כהדיוטות וחייבים, ומשמע אפילו חטא משיח בשגגת מעשה דהשתא שעת פטור הוא אי עביד בשגגת מעשה ואפ"ה אזלינן בתר מעיקרא וחייב,[[4]](#footnote-5) והוכיח כן עוד ממש"כ הרמב"ם בפט"ו משגגות ה"י דאם אכל ספק חלב כשהוא הדיוט ונודע לו על ספקו אחר שהתמנה להיות כה"ג ה"ז מביא אשם תלוי, והרי דאף דאילו עביד השתא לאו בר אשם תלוי הוא כלל, דאין כה"ג מביא אשם תלוי על ספיקו, מ"מ אזלינן בתר מעיקרא וחייב.

ועיי"ש שעמד בזה, דמ"ש מהא דהקיף זקן התחתון קודם שנגמר דינו דפטור הואיל ואי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, וכתב לישב דדוקא לגבי מיתה אזלינן בתר השתא לפטורא, משום דעיקר החיוב הוא בשעת גמר דינו, ואי עביד השתא פטור הוא, מש"ה אין לגמור דינו לחיובא. אבל לענין קרבן לרבנן עיקר חיובא הוא אשעת חטאו, אלא דמחסר ידיעה, ומש"ה לא אזלינן בתר השתא אפי' אם עתה שעת פטור הוא. [[5]](#footnote-6)

ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמש"א בכתובות דתנאי היא, אף דליכא ראי' מד' רבנן דאזלי בתר מעיקרא לענין קטלא, דהא אזלי בתר מעיקרא לענין קרבן אפי' בגונא דאי עביד השתא פטור, ובקטלא כה"ג לכו"ע לא אזלינן בתר מעיקרא, צ"ל כמש"כ התוס' שם דלא מייתי אלא דלר"ש דאזיל בתר השתא לענין קרבן, כ"ש דאזיל בתר השתא לענין קטלא, אך אה"נ מרבנן דס"ל דאזלינן בתר מעיקרא לענין קרבן, ליכא למילף דה"נ לענין קטלא אזלינן בתר מעיקרא.

אך הנה התוס' בכתובות שם כתבו ב' דרכים בזה, ולדרך קמא כתבו דמהא דס"ל לרבנן דה"ה כהדיוטות, שמעינן דאף לענין קטלא אזלינן בתר מעיקרא, וכ"נ גם בד' רש"י שם ד"ה הרי הן כהדיוטות שפירש כן, וכ"כ הרא"ה שם, וכ"כ הריטב"א שם בדרך בתרא, ותיקשי לדידהו קו' הקר"א, דהרי בע"כ דחלוק קרבן ממיתה, דלענין קרבן אזלינן בתר מעיקרא אף בגונא דאי עביד השתא הי' פטור לגמרי, ולענין מיתה כה"ג לכו"ע לא אזלינן בתר מעיקרא.

ד] עוד צ"ע בזה במש"כ בחי' הגר"ח פ"ז מממרים, ז"ל, ובאמת דעיקר הך דינא דאישתני דינא אישתני קטלא, דהוא דבר הנאמר בהלכה שיחול דין פטור אח"כ להפקיע ממנו חיובו, הרי לא מצינו זאת רק לגבי חיוב מיתה ולא בשאר חיובים, וליכא למילף מלקות מינה, עכ"ל.

וקשיא טובא, שהרי להדיא מבו' בסוגיית הגמ' בכתובות דגם לענין קרבן אמור הך דינא דאישתני, ומה"ט הוא דס"ל לר"ש דאם נודע להם משנתמנו פטורים, ורבנן דס"ל דה"ה כהדיוטות הוא משום דלא ס"ל לדינא דאישתני, וזה דלא כמש"כ הגר"ח דדינא דאישתני לא נאמר אלא לגבי חיוב מיתה ולא בשאר חיובים, וכבר עמד ע"ז בגליונות חזו"א שם.

ועד"ז ילה"ק עוד, ועמד ע"ז בשיעורי הגר"ש בסוגיין, דלמשמעות ד' רש"י במתניתין דדינא דאישתני הוא משום והצילו העדה, הרי ל"ש הך דינא כלל לענין קרבן, ומאי מדמינן בסוגיא דכתובות דינא דאישתני בקרבן לדינא דאישתני במיתה, ועמש"נ לישב בזה ב?.

**ב**

ה] ונראה לישב, דהנה בכתובות שם תני סרחה ולבסוף בגרה תידון בחנק, ופריך למימרא דכל היכא דאישתני גופא אישתני קטלא ורמינהי נערה המאורסה שזינתה ומשבגרה הוציא עלי' ש"ר וכו' היא וזוממי' מקדימין לבית הסקילה, ומשני רבא מוצש"ר קאמרת שאני מוצש"ר דחידוש הוא, דהא נכנסה לחופה ולא נבעלה בעלמא וזינתה בחנק ואילו מוצש"ר בסקילה, ודחי ר"ה ברי' דר' יהושע דילמא כי כי חדית רחמנא היכא דלא אישתני גופא אבל היכא דאישתני גופא לא חדית רחמנא.

ובחי' הרמב"ן שם הק', דהך מקשה שהק' מהא דתניא דאף אם משבגרה הוציא עלי' ש"ר נסקלת, מ"ט לא אקשי ממוצש"ר גופי' דאמר רחמנא בסקילה, ועיי"ש שכתב, ז"ל, א"נ איכא לפרושי הכי בהדיא, דקס"ד דמקשה טעמיה דשילא משום דאישתני גופא הוא וליכא למקשה מוצש"ר, וחידוש נמי לאו חידוש הוא, וא"ל רבא טעמא דשילא משום דאזיל בתר ידיעה הוא, הלכך מוצש"ר חידוש הוא ואין הדין נותן אלא בהוצאת ש"ר, וא"ל ר"ה ברי' דרב יהושע אפי' לדידך שאמרת משום דאזיל בתר ידיעה הוא ומשו"ה אמר חידוש הוא דילמא כי חדית רחמנא וכו', וזה נכון, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דבעיקר הך דינא דסרחה ולבסוף בגרה תידון בחנק, יש לפרשו בתרי אנפי, הא', דהוא משום דאישתני גופא, והיינו דכיון דאישתני גופא קודם הגמ"ד ה"ה נפטרת מחיוב סקילה, וע"כ תידון בחנק, והא דתידון בחנק ולא מיפטרא לגמרי, לכאו' הוא משום דקלה בחמורה מישך שייכא, וכמש"א בסוגיין, והב', משום דאזיל בתר ידיעה, והיינו דעיקר דין המיתה נקבע לפי שעת הגמ"ד, וע"כ כל שבגרה קודם הגמ"ד, הוי עיקר דינה בחנק.

וזהו מש"כ הרמב"ן, דהמקשן ס"ל דטעמא דתידון בחנק הוא משום דאישתני גופא, וע"כ פשיטא דכ"ז הוא היכא דאישתני גופא, אך כל דלא אישתני גופא ולא חשיב כאישתני, ה"ה נידונת בסקילה, אך רבא ס"ל דטעמא דתידון בחנק הוא משום דאזלינן בתר ידיעה, וע"כ ליכא נפ"מ אם אישתני גופא או לא אישתני גופא, דמ"מ כיון דבשעת הגמ"ד דינה בחנק ה"ה נידונת בחנק, והא דבמוצש"ר היא נידונת בסקילה חידוש הוא, וע"כ ה"ה נידונת בחנק אף כשבגרה, ור"ה ברי' דר' יהושע דחי, דלא נתחדש במוצש"ר דלא אזלינן בתר שעת הגמ"ד, אלא בדלא אישתני גופא, אך אם אישתני גופא אזלינן בתר שעת הגמ"ד.

ו] והנה לפי המבו' בד' הרמב"ן דלדעת המקשן דהא דתידון בחנק, הוא משום דאישתני גופא, אין מקום לפטור אלא היכא דאישתני גופא, הרי נראה דמש"א התם דפלוגתא דרבנן ור"ש בנודע להם אחר שנתמנו, הוא בדינא דאישתני, לא אתיא כדעת המקשן דטעמא דתידון בחנק הוא משום דאישתני גופא, שהרי בנודע להם אחר שנתמנו לא אישתני גופא, וכמש"כ התוס' והריטב"א שם, אלא אתיא כדעת רבא דטעמא דתידון בחנק הוא משום דאזלינן בתר שעת גמ"ד, אשר בזה ליכא נפ"מ בין היכא דאישתני גופא להיכא דלא אישתני גופא, וכמש"כ הרמב"ן, אך יש לדחות למש"כ הרשב"א שם דגם הא דנתמנו חשיב כאישתני גופא, וכ"נ בל' רש"י שם.

וכ"ה מבו' להדיא מהא דפריך עלה, אימור דשמעינן לי' לר"ש דאזיל אף בתר ידיעה דאזיל בתר ידיעה ולא אזיל בתר חטאה מי שמעת לי' וכו', והרי להדיא דהא דמייתינן מהתם, הוא דאזלינן בתר ידיעה, וזהו דפריך עלה דלא שמעינן מדר"ש דאזיל בתר ידיעה, וכ"ה להדיא בל' הרמב"ן שם.[[6]](#footnote-7)

**ג**

ז] ולפ"ז שפיר י"ל דלגבי קרבן ל"ש כלל דינא דאישתני, וכמש"כ הגר"ח, ומשום דדין אישתני הוא הוא דבר הנאמר בהלכה שיחול דין פטור אח"כ להפקיע ממנו חיובו, ולא נאמר דין זה אלא במיתה ולא בקרבן, או משום דדינא דאישתני הוא משום והצילו העדה, ול"ש זה לענין קרבן, וכל הא דתלינן לה בפלוגתא דר"ש ורבנן, הוא לענין נידון הסוגיא דהתם אם אזלינן בתר מעיקרא או בתר השתא, דאי"ז דין פטור מחודש האמור מהלכה, אלא היינו דעיקר החיוב נקבע לפי השתא, ובזה אין לחלק בין חיוב מיתה לחיוב קרבן.

ומתישב היטב הא דמודה ר"ש דאם נודע ואח"כ נתמנו ה"ה כהדיוטות, אשר קשיא דכיון דל"ש בזה הא דגברא קטילא, בדין דאף אם נשתנה הדין אחר הידיעה יהיו פטורין, ולפי הנ"ל א"ש, דדוקא בדינא דאישתני, הוא דאמרינן דמן הדין דגם אם נשתנה דינו אחר גמ"ד יפטר, וכל הא דאינו נפטר הוא משום דהוי גברא קטילא, אך בדינא דאזלינן בתר ידיעה, הרי כל עיקר הדין הוא דאזלינן בתר שעת הגמ"ד ובתר שעת הידיעה, וכל דבשעת הגמ"ד ובשעת הידיעה הי' דינו כן, לא איכפת כלל במה דנשתנה דינו אח"כ, וע"כ לענין קרבן דל"ש דינא דאישתני כלל וכמש"כ הגר"ח, וכל הא דס"ל לר"ש דאם נודע להן אחר שנתמנו פטורין הוא משום דאזלינן בתר ידיעה, הרי ודאי דכל דבשעת ידיעה היו הדיוטות, לא איכפת לן במה שנתמנו אח"כ.

ומתישב היטב גם קו' הקר"א דמ"ט מחייבינן בקרבן אף בגונא דאילו עביד השתא לאו בר קרבן הוא, והיינו משום דהך דינא דאי עביד השתא לאו בר קטלא, הוא מכלל דינא דאישתני, והוא דין האמור במיתה ולא בקרבן, וכמש"כ הגר"ח, וד' הגר"ח הרי קיימי על הך דינא דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, וכל הא דמדמינן קרבן למיתה, הוא רק לגבי הנידון אם אזלינן בתר מעיקרא או בתר השתא, וע"כ לדעת רבנן דאזלינן בתר השתא, הרי דאף בגונא דאי עביד השתא לאו בר קרבן הוא, אינו נפטר מן הקרבן, דלגבי קרבן ליכא לההלכתא דאישתני.

ח] ולפ"ז מתישב היטב הא דפריך התם, דאימור דשמעינן לר"ש וכו', והיינו דכ"ה דהתם ס"ל לר"ש דלא מייתי משוח פר ונשיא שעיר, ה"נ בסרחה ולבסוף בגרה בדין דלא תידון בחנק כי השתא, אשר קשיא, דהרי שאני סרחה ולבסוף בגרה דקלה בחמורה מישך שייכא, וע"כ היא נידונת בחנק, וכמש"א בסוגיין.

ולפמש"נ ניחא, דהנה ביסוד הדין דקלה בחמורה מישך שייכא, פירשו התוס' בסוגיין, ז"ל, לאו למימר דלא חשיב אישתני קטלא וכו', אלא כלומר אית לן למידייני' בקלה כיון דמעיקרא נתחייב אף בחמורה מזו, ול"ד לב"נ שבירך את השם דלא דיינינן במיתה דהשתא דחמורה דמעיקרא לא איחייב בה, ובמיתה דמעיקרא נמי לא כיון דהשתא לא שייכא בי', עכ"ל.

וביאור דבריהם, דיסוד דינא דאישתני הוא דמה"ט ל"מ לדונו במיתתו דמעיקרא, כיון דאישתני דינו ומיתתו, אך מ"מ מכח זה יש לנו לדונו במיתתו דהשתא, ואך דע"ז אמרינן, דכיון דמעיקרא לא נתחייב במיתה זו, א"א לנו לחייבו בה עכשיו, וכ"ז הוא בשנשתנה דינו מקלה לחמורה, דא"א לנו להמיתו במיתה חמורה כיון דמעיקרא לא נתחייב בה, ומשא"כ בשנשתנה דינו מחמורה לקלה, שפיר מצינו לדונו במיתה הקלה, שהרי מעיקרא נתחייב במיתה חמורה ממנה.

ולפ"ז הרי פשוט דכ"ז הוא אם באנו לדון משום דינא דאישתני, אשר היינו דעיקר חיובו הוי בהמיתה דבשעת העבירה, ואך דכל דאישתני דינו ומיתתו בטל דינו הראשון ויש לנו לדונו בדינא דהשתא, ובזה הוא דאמרינן דא"א לדונו במיתה שלא נתחייב בה, אך אם באנו לדון משום דינא דאזלינן בתר שעת גמ"ד, אשר היינו דעיקר חיובו מעיקרא הוי כפי שעת הגמ"ד, הרי דאין מקום לחלק בין מיתה קלה למיתה חמורה, ול"ש לומר דא"א לנו לדונו במיתה חמורה כיון דמעיקרא לא נתחייב בה, שהרי מעיקרא זהו עיקר חיובו.

ואשר ע"כ התם דמדמינן דינא דסרחה ולבסוף בגרה לדינא דחטאו ואח"כ נתמנו, אשר אי"ז מדינא דאישתני, דל"ש כלל לגבי קרבן, אלא מדינא דאזלינן בתר גמ"ד ובתר ידיעה, אין מקום לחלק בין היכא דנשתנה דינה ממיתה חמורה למיתה קלה, להיכא דנשתנה דינם מקרבן לקרבן, דאם הוי עיקר החיוב כפי שעת הגמ"ד ושעת הידיעה, בדין דיביאו משיח פח ונשיא שעיר, ול"ש למימר דא"א לחייבם בקרבנות אלו כיון דמתחילה לא נתחייבו בהן, וכמש"נ.[[7]](#footnote-8)

ט] ועד"ז נראה למש"כ בפירש"י בסוגיין, ז"ל, אלא קלה בחמורה מישך שייכא וכו', "אין כאן שינוי מיתה, דיש בכלל מיתה חמורה מיתה קלה", וכיון דמעיקרא הוי סייף דחמירא והשתא מיתת חנק קלה, בכלל מיתה זו הוה ויותר הי' ראוי לו מתחילה, עכ"ל.

ומשמעות ד' רש"י, דהא דהוא נידון במיתה הקלה, אי"ז כמש"כ התוס' דלעולם חשיב כאישתני לגמרי, וע"כ בטל דינו דמעיקרא לגמרי, ומכח זה דנים אותו בדינא דהשתא, והא דבנשתנה מקלה לחמורה לא אמרינן הכי, הוא משום דא"א לחייבו מיתה חמורה שלא נתחייב בה מעיקרא, אלא היינו דכל הא דחשיב כה"ג כאישתני, הוא רק לגבי המיתה החמורה, אך לגבי המיתה הקלה לא חשיב כאישתני כלל, וע"כ הוא נידון בקלה.[[8]](#footnote-9)

וגם לפ"ז מתישב היטב סוגיא דכתובות דלא מפלגינן בהכי, דכל מה שיש לחלק בזה, הוא רק בדינא דאישתני, אשר בזה י"ל דבנשתנה מחמורה לקלה כיון דקלה בחמורה מישך שייכא, לא חשיב כאישתני לגבי המיתה הקלה, ומשא"כ בנשתנה מקלה לחמורה דחשיב כאישתני, ה"ה פטור לגמרי, אך בדינא דאזלינן בתר גמ"ד ובתר ידיעה, דהוי עיקר חיובו כפי שעת הגמ"ד ושעת הידיעה, אין מקום לחלק בין היכא דנשתנה לחיוב קל להיכא דנשתנה לחיוב חמור, - וע"כ בסוגיא דהתם דמדמינן דינא דסרחה ולבסוף בגרה לדינא דחטאו ואח"כ נתמנו, אשר אי"ז מדינא דאישתני, דל"ש כלל לגבי קרבן, אלא מדינא דאזלינן בתר גמ"ד ובתר ידיעה, אין מקום לחלק בין היכא דנשתנה דינה ממיתה חמורה למיתה קלה, להיכא דנשתנה דינם מקרבן לקרבן, וכמש"נ.

י] ומכלל הדברים נמצא, דעיקר החילוק בין סוגיא דילן לסוגיא דכתובות, הוא מבו' להדיא מהא דבסוגיין מבו' דאי נימא דכל דאישתני קטלא פטור, הי' בדין דסרחה ולבסוף בגרה תהא פטורה לגמרי, וכל הא דתידון בחנק, הוא רק משום דקלה בחמורה מישך שייכא, ואילו בסוגיא דהתם מבו' דמעיקר הדין הוא דתידון בחנק, משום דאזלינן בתר השתא לגמרי, והיינו משום דבסוגיין שבאנו לדון מכח דינא דאישתני, הרי דמכח הך דינא יש לפטרה לגמרי, ורק משום דקלה בחמורה מישך שייכא ה"ה נידונת בחנק, ומשא"כ בסוגיא דהתם שבאנו לדון מכח דינא דאזלינן בתר גמ"ד, הרי דמעיקר הדין יש לנו לדונה כפי המיתה דבשעת הגמ"ד.

יא] ונמצא עוד לפמש"נ, דלא אך דמסוגיא דכתובות לא קשיא ע"ד הגר"ח דדינא דאישתני הוא רק במיתה ולא בשאר חיובים, אלא אדרבה משם מקור נאמן לד' הגר"ח, והיינו חדא מהא דמודה ר"ש דאם נודע להם ואח"כ נתמנו חייבים, אף דל"ש התם טעמא דגברא קטילא, - ועוד, מהא דמחייבי רבנן בחטאו ואח"כ נתמנו אף בגונא דאי עביד השתא לאו בר קרבן הוא, - ועוד, מהא דאמרינן התם דאם בסרחה ולבסוף בגרה תידון בחנק, ה"נ בדין דחטאו ואח"כ נתמנו יביאו קרבן כדהשתא, ולא מפלגינן דשאני סרחה ולבסוף בגרה דקלה בחמורה מישך שייכא, וז"ב.

**ד**

יב] והנה אמנם עיקר דברינו מיוסדים על ד' הרמב"ן בתי' בתרא שחידש דפליגי המקשן ורבא בטעמא דתידון בחנק, אם הוא משום דאישתני או משום דאזלינן בתר גמ"ד, אך באמת עד"ז י"ל גם לדעת ש"ר שלא מצינו בדבריהם לד' הרמב"ן דפליגי אמוראי דהתם בטעמא דשילא, די"ל דלדעתם גם מעיקרא ל"ה הנידון בסוגיא דהתם משום דינא דאישתני, אלא משום דאזלינן בתר שעת הגמ"ד, וכאשר כן נראה מלישנא דגמ' דאמרינן דלמ"ד דתידון בחנק, ה"נ לענין קרבן אזלינן בתר ידיעה, והרי דעיקר דינא דאישתני הוא משום דאזלינן בתר שעת הגמ"ד ושעת הידיעה, - וכ"נ גם מהא דפריך בשלהי הסוגיא שם דאמאי נערה המאורסה אמר רחמנא והשתא בוגרת היא, ונ' דהטעם לדונה בחנק, הוא משום דהעונש נקבע לפי שעת הגמ"ד.

וכ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א שם, ז"ל, וטעמא דשילא בהא, משום דס"ל דסברא הוא דניזיל בתר השתא, וכיון שאילו זינתה השתא דינה בחנק וכו', ה"ה לסרחה ולבסוף בגרה שתדון בחנק שהכל הולך אחר שעת גמ"ד, והיינו דהדר כתב קרא את הנערה על דבר אשר לא צעקה בעיר לאשמועינן שתהא נערה בשעת הדין גם כן וכו', והיינו דכי דחינן לה להא דשילא ואמרינן תני תדון בסקילה פריך תלמודא והא הנערה כתיב, ופרקינן הנערה שהיתה כבר, דאלמא מעיקרא ס"ל דהנערה דהשתא משמע, והיינו דפרכינן למימרא דכל היכא דאישתני גופה אישתני קטלא, כלומר דניזיל בתר השתא שתדון כאילו זינתה השתא, עכ"ל.

ונראה להדיא בדבריו, דיסוד הדין דתידון בחנק, הוא משום דהכל הולך אחר שעת גמ"ד וכדילפינן לה מקרא, וזהו שכתב דמש"א אישתני גופא אישתני קטלא, היינו דניזיל בתר השתא.

וכ"נ גם בד' המאירי שם בתו"ד, ז"ל, והשיבו לעולם אישתני גופה אישתני קטלא "דבתר גמ"ד אזלינן ולא בתר חטאה", עכ"ל, ומ' דיסוד דינא דאישתני דסוגיא דהתם, הוא דאזלינן בתר שעת גמ"ד ולא בתר שעת החטא.

וגם לפ"ז נמצא, דהא דתלינן התם לדין אישתני בפלוגתא דר"ש ורבנן, הוא רק לפום סוגיא דהתם דהא דתידון בחנק הוא משום דעיקר דין המיתה הוא כפי שעת הגמ"ד, והך דינא שייך גם לגבי קרבן, אך בסוגיין שדנו משום דינא דאישתני, אינו ענין כלל לפלוגתא דר"ש ורבנן בקרבן, דדין אישתני הוא דין מסוים האמור במיתה ואינו אמור בקרבן, וכמש"נ.[[9]](#footnote-10)

יג] ומד' הרא"ה בכתובות שם מ' קצת לפרש בע"א, דהנה ז"ל הרא"ה שם, אמר רנב"י אישתני ולא אישתני תנאי היא, כלומר אי אזלינן בתר השתא או בתר מעיקרא תנאי היא דר"ש ורבנן, דרבנן סברי דאזלינן בתר מעיקרא ור"ש סבר דאזלינן בתר השתא, עכ"ל, ונ' דיל"פ בדבריו, דלעולם עיקר נידון הסוגיא הוא מדינא דאישתני קטלא, ולא משום דאזלינן בתר הגמ"ד, אך הא דתלי לה רנב"י בפלוגתא דרבנן ור"ש, לאו היינו דפליגי אם אמרינן אישתני, אם פלוגתייהו הוא אם אזלינן בתר מעיקרא או בתר השתא, וזהו מש"כ "כלומר" וכו', דאתי לפרושי דאף דקאמר רנב"י "אישתני ולא אישתני" תנאי היא, ל"ה הפלוגתא אם אמרינן אישתני, אלא הוי הפלוגתא אם אזלינן בתר השתא או בתר מעיקרא, וזה מתישב היטב עם מש"נ בדברינו דלענין קרבן ל"ש כלל דינא דאישתני.

ואם כנים הדברים בד' הרא"ה, הרי מתישב היטב משה"ק התוס' שם, דמה מייתי מר"ש ורבנן, הרי התם אישתני דינא ולא אישתני גופא, ולפ"ד הרא"ה ניחא, דכל הא דמפלגינן בין אישתני גופא לאישתני גופא, הוא רק אם הא דתידון כדהשתא הוא מדין אישתני, אך אם הא דתידון כדהשתא הוא משום דאזלינן בתר השתא, אין לחלק בזה, וכאשר כ"ה גם בד' הרמב"ן, דע"כ לדעת המקשה הוי דינא דאישתני רק באישתני גופא, ולדעת רבא ליכא נפ"מ ביניהם, וכמש"נ לעיל סק"ה.

ועכ"פ נמצא גם לפ"ד הרא"ה, דכל הא דתלינן התם לדין אישתני בפלוגתא דר"ש ורבנן, הוא רק אם הא דאישתני הוא משום דאזלינן בתר שעת הגמ"ד, והך דינא שייך גם לגבי קרבן, אך בסוגיין שדנו משום דינא דאישתני, אינו ענין כלל לפלוגתא דר"ש ורבנן בקרבן, דדין אישתני הוא דין מסוים האמור במיתה ואינו אמור בקרבן, וכמש"נ.

**ה**

יד] ועיקר מש"נ דסוגיא דילן וסוגיא דכתובות ב' סוגיות הם, דבסוגיא דילן נידון הגמ' הוא משום דינא דאישתני, ובסוגיא דכתובות נידון הגמ' עכ"פ בהא דתלי לה בפלוגתא דר"ש ורבנן הוא משום דינא דאזלינן בתר שעת גמ"ד, ניחא לפ"ז כמה מילי.

חדא, הא דבסוגיין לא מייתינן לפלוגתא דרבנן ור"ש בחטאו עד שלא נתמנו, - והאמנם דלמסקנת הסוגיא דרק היכא דאישתני דינו ואישתני מיתתו הוא דנפטר, הרי דניחא דע"כ בחטאו עד שלא נתמנו דלא אישתני דינו, ס"ל לרבנן דה"ה כהדיוטות, אך אכתי הו"ל לאתויי לה ולמדחי דהתם לא אישתני דינו, וגם הו"ל לאתויי דמר"ש שמעינן דאף בכה"ג דאישתני חיובו לחוד פטור.

ולפמש"נ ניחא, דפלוגתא דרבנן ור"ש אינה ענין לסוגיין, שהרי בקרבן ל"ש כלל דינא דאישתני, וע"כ ליכא לאתויי מדרבנן דלא ס"ל לדינא דאישתני, וגם ליכא לאתויי מדר"ש, שהרי הא דפטר ר"ש הוא משום דאזיל נמי בתר ידיעה.

והנה אמנם לכאו' לדעת ר"ש יש לפטור גם בב"נ שבירך את השם ונתגייר מכח דאזלינן גם בתר שעת גמ"ד, אך לפ"מ שפירשו הרמב"ן ודעימי' במסקנת הסוגיא בכתובות, הוי דינא דר"ש דין מסוים לענין קרבן, ואינו שייך בחיוב מיתה, אך מ"מ אי"ז סייעתא לר"ח דפטור משום דינא דאישתני, וכאשר כ"ה מבו' ממש"א דהואיל "ונשתנה דינו" ונשתנה מיתתו, וכדלהלן סקט"ו, - ויל"ד עוד, לפמש"כ האחרונים לדון דבב"נ ל"ב גמ"ד כלל, וכאשר כן נ' בל' רש"י בגיטין דמ"ז: ד"ה ומודיעין, (אך בד' התוס' ע"ז דס"ד: ד"ה איזהו מבו' לא כן, וכ"ה בתוס' ר"י מפרי"ש שם בשם ר"י), וע"כ ל"ש לפטור בההיא דר' חנינא משום דינא דאזלינן גם בתר שעת גמ"ד, ומ"מ אף דב"נ ל"ב גמ"ד, מ"מ ל"ה כגברא קטילא בלא גמ"ד, וע"כ ה"ה פטור משום דינא דאישתני, ול"ד לנגמ"ד ואח"כ הקיף זקן דחייב.

טו] ומה"ט נמי לא מייתינן בסוגיא דהתם לדינא דר' חנינא, דדינא דר' חנינא הוא משום אישתני, ואינו אמור אלא היכא דאישתני דינו ואישתני מיתתו, אך התם דלא נשתנה אלא מיתתו ל"ש דינא דאישתני כלל, וכל מקום הנידון בזה הוא דאזלינן בתר גמ"ד, ואי"ז ענין לדינא דר' חנינא.

והמקור להך מילתא דדינא דר' חנינא הוא משום דינא דאישתני, ולא משום דאזלינן גם בתר שעת גמ"ד, מלבד מה די"ל דבב"נ לא מחסר גמ"ד ול"ש הך דינא, וכדלעיל סקי"ד, נראה דהוא משום דר' חנינא פירש דהטעם הוא משום "דנשתנה דינו" ונשתנה מיתתו, ואם הא דפטור הוא משום דאזלינן גם בתר שעת גמ"ד, לא תלי כלל במה דנשתנה דינו דאי עביד השתא בעי עדה ועדים והתראה, אלא תלי במה דבשעת גמ"ד הוי דינו בסקילה, ובע"כ דדינא דר' חנינא הוא משום דינא דאישתני, ובזה הוא דמהני הא דנשתנה דינו דאי עביד השתא בעי עדה ועדים והתראה.

טז] ויש להוסיף, דהא דבסוגיין מייתינן מדינא דסרחה ולבסוף בגרה דתידון בחנק לדינא דאישתני, ובסוגיא דכתובות מפרשינן לה משום דאזלינן בתר שעת הגמ"ד, היינו משום דסוגיא דהתם קיימא אחר דמסקינן בסוגיין דלדינא דאישתני בעינן אישתני דינו ומיתתו, וע"כ בסרחה ואח"כ בגרה ל"ש דינא דאישתני, וכל הא די"ל דתידון בחנק הוא משום דאזלינן בתר שעת גמ"ד, ואילו סוגיא דהכא קיימא אחר דמסקינן התם דלא אזלינן בתר שעת גמ"ד, וע"כ כל הא די"ל דתידון בחנק הוא משום דאישתני.

האמנם זה לא א"ש למש"כ התוס' בכתובות שם, דמש"א שם הנערה שהיתה כבר, הוי זה ילפותא מקרא דלא אזלינן בתר השתא, דלפ"ז הרי דמהך קרא ג"כ יש ללמוד דליכא לדינא דאישתני, אך בחי' הריטב"א שם בריש הסוגיא מבו', דמש"א הנערה שהיתה כבר, לאו היינו דלישנא דקרא הכי משמע, אלא היינו דמעיקרא ס"ד דמדכתיב הנערה יש ללמוד דאזלינן בתר שעת גמ"ד, וע"ז דחי דהא דכתיב הנערה היינו הנערה שהיתה כבר, וליכא למילף מינה דאזלינן בתר שעת גמ"ד, ולפ"ז נמצא דאין מקור מקרא דהתם דלא אמרינן אישתני, - ולפ"ד הריטב"א מתישב קו' הגרע"א שם, - ובלא"ה ניחא קו' הגרע"א לפמש"כ הריטב"א שם דקרא דהנערה, הוא קרא האמור בנערה המאורסה את הנערה על דבר וגו', ודלא כפירש"י שם דהוא קרא דכתיב במוצש"ר והוציאו את הנערה.

**ו**

יז] נת' לעיל סק"א לתמוה בהא דפריך הגמ' בכתובות, דכ"ה דבחטאו ואח"כ נתמנו לא מייתי משוח פר ונשיא שעיר, ה"נ בסרחה ולבסוף בגרה בדין דלא תידון בחנק, הרי י"ל דלעולם ביסוד הדין בכל גוונא אמרינן דכל דאישתני אישתני ומיפטר לגמרי, ושאני סרחה ולבסוף בגרה דתידון בחנק, משום דקלה בחמורה מישך שייכא, וכמש"א בסוגיין, ומשא"כ בחטאו ואח"כ נתמנו דל"ש ה"ט, וע"כ הן פטורין.

והעירוני די"ל בזה, לפמש"נ לעיל סק"ח בדעת התוס', דהא דקלה בחמורה מישך שייכא היינו, דמכח דינא דאישתני יש לנו לדונו במיתתו דהשתא, ואך דא"א לנו לחייבו במיתה שלא נתחייב בה מעיקרא, ומשא"כ כשנשתנה מחמורה לקלה שפיר מצינו לדונו במיתה הקלה.

ולפ"ז י"ל דכל החילוק בזה הוא רק לגבי חיוב מיתה, אך לגבי קרבן ליכא נפ"מ בזה, וזה כמש"כ בברכ"ש כתובות סימן נ"א בדעת הריטב"א, ז"ל, דדוקא גבי חיוב מיתה אז ע"י דאישתני דינא פטור הוי פטור, דהא אהאי מיתה לא נתחייב מעולם וכו', אבל גבי קרבן אם אשתני גופא, ע"פ הדין מחייבינן לי' כדהשתא, דלא בעינן רק שיהא חטא, אבל לא בעינן שיהא חטא של אותו חיוב קרבן, רק שע"י חטא בא לידי חיוב וכו', עכ"ל, והיינו דלענין חיוב מיתה דהוא עונש על חטאו, א"א לנו לחייבו טפי מדינו בשעת החטא, אך לענין חיוב קרבן שהוא כפרה על החטא, הרי דכל שעכשיו זהו דינו, שפיר מצינו לחייבו בכפרה זו, ודו"ק.

ולפ"ז ניחא, דע"כ שפיר פריך הגמ' מהא דבחטאו ואח"כ נתמנו אין מביאין פר ושעיר, דה"נ בסרחה ולבסוף בגרה בדין דלא תידון בחנק, ול"מ למימר דשאני סרחה ולבסוף בגרה דקלה בחמורה מישך שייכא, דא"כ גם לגבי קרבן הי' לנו לדונו כי השתא, וכמש"נ.

אך כ"ז ניחא לדעת התוס' בהא דקלה בחמורה מישך שייכא, אך לדעת רש"י דהא דקלה בחמורה מישך שייכא היינו דלגבי הקרבן הקל לא נשתנה דינו כלל, לכאו' אין לחלק בזה בין חיוב מיתה לחיוב קרבן, וצ"ע בזה.

? יל"ע אם דברינו מתישבים בד' הרמ"ה בסוגיין שפירש דדינא דאישתני הוא משום דהגמ"ד הוי מכלל החיוב, וע"כ בעינן שיהא שוה בחד חיובא בשעת העבירה ובשעת הגמ"ד.

אך נ' דגם לפ"ד הרמ"ה אי"ז כסוגיא דכתובות, דבסוגיא דכתובות הנידון דדינו מעיקרא הוא כפי שיהא בשעת הגמ"ד, דלפ"ז קבעה התורה את ענשו, אך בסוגיין הנידון דכיון דהגמ"ד הוי מכלל המחייב, ע"כ בעינן שיהא שוה בשעת העבירה ובשעת הגמ"ד, וב' ענינים הם.

ונ' לסייע לזה, שהרי בסוגיין לא נזכר כלל שמצינו לדונו כפי דינו דהשתא, רק בקלה בחמורה, משום דלענין זה לא אישתני דינו, וכמש"כ הרמ"ה, ואילו בסוגיא דהתם אמרינן דאזלינן בתר ידיעה לחוד.

ד' הריטב"א דאשר נשיא יחטא וכו', הם רק לפום סוגיא דהתם, ולא לפום סוגיין.

1. דקרבן דמשוח ודאי חמיר טפי שהוא פר, וכאשר כ"ה להדיא בד' תוס' הרשב"א שם, וגם קרבן דנשיא י"ל דכיון דהוא זכר חשיב כחמיר טפי, וגם אם לא חמיר טפי, גם לא קייל טפי, ול"ש בזה הא דקלה בחמורה מישך שייכא.

   ויש מקום לדון עוד, דבקרבנות כלל ל"ש הא דקלה בחמורה מישך שייכא, דאין הקלה בכלל החמורה, אך בגל' הגרע"א לרמב"ם פ"י ממלכים ה"ד נקט דאף במיתה ומלקות י"ל דקלה בחמורה מישך שייכא, ואף דאין מלקות בכלל מיתה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ודוחק לומר דסוגיא דהתם פליגא על סוגיין, ולא ס"ל לה"ט דקלה בחמורה מישך שייכא, - וגם אכתי תיקשי בד' הריטב"א שם שתמה דהא ודאי פירכא רבה היא והיכי ס"ד לומר דר"ש דאמר כשילא, ואם לפום סוגיין ניחא פירכא דהתם, הרי י"ל דזהו טעמא דרנב"י דס"ל דר"ש דאמר כשילא. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם הרמ"ה בסוגיין פירש לטעם הא דאם הקיף זקן אחר שנגמ"ד חייב, ז"ל, דהא לכו"ע מכי גמר דיני' גמר חיובי' ואשתכח דכולי' חיובי' בשעת חיוב הוא ותו ל"מ בי' שינוי דהא גמר לי' חיובי' מקמי הכין וגברא קטילא הוא, עכ"ל, ואזיל הרמ"ה לטעמי' שפירש ביסוד הדין דאישתני דינא, ז"ל, דבעינא מעשה וגמ"ד בחד חיובא וליכא, דכל כמה דלא נגמר דינו לא גמר חיובי', והו"ל כמאן דעבד מקצת קודם הקפת זקן ומקצת לאחר הקפת זקן, עכ"ל, וע"כ כל דאישתני דינו אחר גמ"ד ל"ש עיקר פטורא דאישתני.

   ועי' עוד בגליונות חזו"א לחי' הגר"ח שם שכתב דה"ט דנגמ"ד גברא קטילא הוא, הוא גם בשאר חיובים, ועיקר הטעם בזה הוא דכל שכבר נגמ"ד הוי כמעשה שכבר עברה והשתא החיוב לקיים הדין ואין אנו חוזרים עכשיו לדון על החטא, ועי' אבי עזרי בהל' מלכים מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש מקום לדון, דגם אם חטא מעיקרא בהעלם דבר עם שגגת המעשה, ג"כ חשיב דאילו עביד השתא לאו בר קרבן הוא, שהרי כיון דבשעת חטאו הי' הדיוט, אין ההעלם דבר מכלל החטא המחייבו בקרבן, וכל עיקר חיובו הוא על שגגת המעשה בפנ"ע, וע"ז הרי אילו עביד השתא לאו בר קרבן הוא. [↑](#footnote-ref-5)
5. וניחא בזה גם משה"ק באבי עזרי פ"ג ממלכים במש"א בהוריות ד"ג. דמרובין ונתמעטו חייבין לדעת רבנן, אף דאי עבדי השתא ל"ה בני חיובא כלל, עיי"ש מש"כ בזה, ולפ"ד הקר"א ניחא, דהא דמחייבי רבנן הוא אף בכה"ג דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, ועי' באבי עזרי שם שרמז לזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ן דלרבא טעמא דשילא הוא משום דאזיל בתר "ידיעה", וצ"ב דלענין מיתה אין הטעם דאזיל בתר ידיעה, אלא דאזיל בתר גמ"ד, והברור דהרמב"ן נקט לל' הגמ' לענין קרבן, אשר מזה נלמד להך מילתא דהא דדיינינן כדהשתא אי"ז משום דאישתני אלא הוא משום דאזלינן בתר השתא, והרי להדיא דמש"א דלענין קרבן אזלינן בתר ידיעה, אי"ז מדינא דאישתני, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוסיף עוד עד"ז, דבזה ניחא המבו' בסוגיא דהתם דמכח דינא דאישתני הי' לנו לחייבו כדינו דהשתא, ואף אם הוא חמור טפי, ואילו בסוגיין לדעת רוב קמאי לא מצינו דיש מקום כלל לחייבו כדהשתא, וזה מתפרש היטב לפמש"נ. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואין לפרש ד' רש"י דלא חשיב כלל כאישתני, וכאשר כן פירשו התוס' בתחילת דבריהם, שהרי להדיא כתב רש"י בד"ה בסקילה, ז"ל, בסקילה מ"ט לא מתדנא, משום דכיון דאישתני גופה אישתני קטלא, ונהי דלגמרי לא מיפטרא משום דקלה בחמורה מישך שייכא, כ"ש הכא דאישתני לגמרי בין בדינו בין במיתתו, וכיון דלא מחייב בהא מיתה פטור לגמרי, עכ"ל, והרי להדיא דאף בנשתנה ממיתה חמורה לקלה, חשיב כאישתני, ואך דמ"מ אינו נפטר מן הקלה משום דקלה בחמורה מישך שייכא, והיינו כמש"נ, דלגבי המיתה הקלה לא חשיב כאישתני. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובזה מתפרש גם מש"כ הריטב"א שם, דהא דפריך דאי אזיל בתר ידיעה לייתי כי השתא, אף דגזה"כ הוא דבעינן אשר נשיא יחטא ואם הכהן המשיח יחטא, היינו משום דאי אזלינן בתר ידיעה דהשתא הו"ל למידייני' כאילו חטא השתא, וקרינן בי' אשר נשיא יחטא, עכ"ד, והיינו דכיון דהא דאזלינן בתר ידיעה היינו שעיקר חיובו הוא כפי שעת הידיעה, ע"כ הו"ל בכלל אשר נשיא יחטא, - ומשא"כ אם הי' עיקר דינו כדמעיקרא, ואך דהי' נפטר מדינא דמעיקרא משום דאישתני, לכאו' ל"ה מקום לכללו בכלל אשר נשיא יחטא. [↑](#footnote-ref-10)