36. פסר דלא ניחה ליה  - שיטות הראשונים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

פ' ויקרא

**בדין פס"ר דלא ניח"ל**

**שיטות הראשונים בפס"ר דלנ"ל ובדין א"מ דשבת**

א]הגמ' אומרת שמודה ר"ש בפס"ר ודנו הראשונים באריכות האם זה רק מתי שזה ניחא ליה או אפילו מתי שזה לא ניחא ליה והנה שיטת הערוך דרק בניחא ליה זה אסור ובפשוטו הטעם מצד דס"ל דכל מה שנתחדש בפס"ר שאפילו שעיקר כונתו בעשית המעשה לא לדבר הנטפל אבל כיון שניחא ליה בזה זה מספיק סיבה להגדיר שעשיתו גם לדבר זה וכן הוא לשון הרא"ש בפרק כל כתבי וכן הוא בלשון הערוך

אמנם בפשוטו שיטת תוס' בשבת ק"ג. וכן הרמב"ן ועוד ראשונים שכל דהוי פס"ר חשיב כמתכוין ורק שלענין שבת יש בזה פטור דמשאצל"ג דהינו שכל שזה לא ניחא ליה בזה דהינו שאין לו בזה ענין אפילו שנוצר כאן דבר חשיב אינה צריכה לגופה ולכן ביארו הגמ' דארעיה דחבריה שאין זה פטור כלל מצד דבר שאין מתכוין אלא מצד משאצל"ג

אמנם תוס' בכתובות נקטו שפסי"ר דלא ניח"ל אסור מדרבנן ומבואר מדבריהם דמדאוריתא מודו לערוך דחשיב אינו מתכוין לכל דיני התורה דהרי דחו את הראיה מהגמ' בזבחים דמצוה שאני דהינו שכאן רבנן לא אסרו ומבואר שאין בזה איסור דאוריתא והנה עיין ק"ש שהקשה שעד כמה שחשיב אינו מתכוין א"כ כמו שכל אינו מתכוין רבנן לא אסרו למה בפס"ר צריך לאסור והנה לשון תוס' שזה אסור מדרבנן כמו משאצל"ג דהינו שכמו שאת זה רבנן אסרו כיון שעושה את הדבר האסור וכל ההיתר זה הכונה א"כ גם כאן זה כך אמנם עיין תוס' ביומא ל"ה. שדחו שרק דבר שבכל התורה כולה זה אסור ויש היתר מיוחד בשבת כגון משאצל"ג את זה רבנן אסרו אבל דבר שבכל התורה כולה זה מותר אין סיבה לאסור את זה ע"ש

והנה תוס' ביומא חידשו שכל מה דר' יהודה ס"ל שדבר שאין מתכוין אסור מדאוריתא זה רק בכל התורה אבל בשבת זה רק מדרבנן דהינו שיש כאן פטור מצד מלאכת מחשבת וכמו שכל מלאכת מחשבת אסור מדרבנן גם כאן יש איסור ועיין תוס' בסנהדרין פ"ה. שכתבו דבר זה מסברא והנה בפשוטו הכוונה שאת אותו פטור של ר"ש שבכל התורה כולה דהינו שצריך כונה כך לר"י בשבת הוא מודה לר"ש ולפ"ז להו"א של הגמ' שר"ש דיבר גם בפס"ר ה"ה לר"י בשבת פטור גם בפס"ר [וכן הוא בריב"ש] וכן אם ננקוט כערוך דפסי"ר דלנ"ל מותר לר"ש ה"ה בשבת אין בזה חיוב וכן הוא במערכה דרעק"א בתחילתו ובסק"ח [והנה בעיקר דבריהם מצאנו הרבה ראשונים שחולקים עיין רמב"ן ע"ה. ובריטב"א קכ"א: וברשב"א כתובות ה: ובהשגות הראב"ד וטעמם דכאן שיודע שאולי זה יצא ממעשהו זה דרגא של כונה מספקת]

והנה לפ"ז יש להקשות בהא דטרחו התוס' ביומא להוכיח דלא כערוך מהא דמשמע בגמ' דכל ההיתר דמפיס מורסא זה מצד צערא ולמה לא הוכיחו מהא דהגמ' אומרת שטעם ההיתר מצד משאצל"ג והרי עד כמה שזה נחשב דבר שאינו מתכוין א"כ זה טעם להתיר בשבת גם אליבא דר"י ולמה הגמ' אומרת את הטעם של משאצל"ג והניחא אם חשיב מתכוין א"כ אין להתיר אלא מטעם זה אבל אם חשיב דבר שאין מתכוין וזה היתר לכו"ע למה הגמ' לא אומרת טעם זה וביותר קשה על שיטת התוס' בכתובות שנקטו מדאוריתא כמו הערוך ושם זה בשם ר"י והר"י עצמו הוא שחידש שלר"י בשבת אינו מתכוין פטור וא"כ ה"ה בפס"ר דלא ניח"ל וקשה ממפיס מורסא כנ"ל

עוד הקשה במשנת הגר"א קוטלר ח"א סימן ה' דתוס' בכתובות עונים שהגמ' בסוכה לגבי הדס שם מותר מצד מצוה שאני דהינו שמדרבנן אסור פס"ר דלא ניח"ל רק שלצורך מצוה מותר וצ"ע א"כ שגם לר"י יהיה מותר דהרי גם הוא ס"ל שלגבי שבת דבר שאין מתכוין אין בזה רק איסור דרבנן

והנה הגמ' בכריתות מביאה ברייתא דבנתכוין לכבות וזה הבעיר התחתונות דנחלקו בזה תנאים האם חייב או פטור והגמ' אומרת שנחלקו האם דבר שאין מתכוין חייב או פטור ועיין תוס' שהקשו לשיטתם דלר"י פטור בשבת א"כ למה כאן חייב ותירצו שמדובר שזה פס"ר והקשו א"כ למה לר"ש פטור וביארו שכונת הגמ' למשאצל"ג וע"ש שביארו את לשון הגמ' אמנם לערוך דגם פס"ר דלא ניח"ל פטור א"כ כונת הגמ' כפשוטו אלא שקשה כנ"ל שכיון דבשבת לר"י פטור א"כ למה כאן חייב וביאר בזה בחידושי הגר"ח שחלוק ביסודו הדין אינו מתכוין לר"י מר"ש דלר"ש יש דין כונה וגם פס"ר לא הוי כונה ורצון ורק בניחא ליה משא"כ לר"י שזה רק פטור מצד מלאכת מחשבת בזה אין דין כונה ורצון מצד דין מלאכת מחשבת אלא הוא רק דין ידיעה והרי המקור לדין מלאכת מחשבת הוא הדין המבואר בגמ' שהיתה לו אבן מונחת בחיקו ולא הכיר בה שפטור שיסודו מצד שאין לו ידיעה שעושה את המעשה מלאכה ולכן כל שזה פס"ר ויש כאן ידיעה אין שום סיבה לפטור ובזה א"ש הסוגיא דמדובר שודאי יובערו העליונות והוי פס"ר ולכן מצד הפטור של שבת אי אפשר לפטור ורק מצד הדין אינו מתכוין של כל התורה כולה ולכן הגמ' תולה את זה בר"י ור"ש עכת"ד

ולפ"ז א"ש מה שתוס' לא הוכיחו מהגמ' של מפיס מורסא שפס"ר דלא ניח"ל חשיב כונה דודאי דכל נידון הערוך רק לר"ש ולא לר"י ולכן הגמ' נקטה הטעם של משאצל"ג שבין כה לר"י לא א"ש הדין ובפרט אם נימא דרב ס"ל שמשאצל"ג פטור וכן א"ש מה שתוס' תירצו לגבי הדס שמצוה שאני שכל זה לר"ש אבל לר"י כיון שזה פס"ר חשיב מתכוין ויש בזה איסור דאוריתא

והנה רש"י בשבת קכ"א: נקט שכל דברי ר"י זה רק מדרבנן וביאר רעק"א שכונתו כתוס' שלענין שבת זה רק מדרבנן כיון שיש פטור מלאכת מחשבת אמנם בפשוטו זה נסתר משיטתו ביומא לענין צירוף שדחה הגירסא שאינו מתכוין זה מדרבנן ואין שבות במקדש וצ"ע למה לא ביאר כתוס' אמנם לנ"ל א"ש שלמד ששם זה פס"ר וכהו"א של אביי שפס"ר מותר אמנם נקט שכל זה לר"ש אבל לר"י כה"ג וודאי אסור

**ביאור שיטות הראשונים שרק בשבת פס"ר דל"נ מותר והאם זה גם לר"י**

ב]והנה עיין ברא"ש וברשב"א ובר"ן ק"י: שהביאו שיטה שנקטה שמותר לשתות כוס של עיקרים כיון שזה אינו מתכוין והראשונים הקשו שזה פס"ר והוסיפו שגם לערוך שהתיר בלא ניחא ליה זה רק בשבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה ולא בשאר דוכתי והנה הדברים תמוהים דהרי ראיות הערוך זה ממילה ושאר דיני התורה ובפשוטו צריך לדחוק דכונתם דהם מסכימים לפסוק כערוך לגבי שבת ולא לשאר דיני התורה דהינו דנתחדש כאן ששיך לפטור גם בפס"ר מצד הדין מלאכת מחשבת של שבת ובפשוטו כן הוא שיטת התוס' ביומא ל"ה. שכתבו שבשבת זה רק דרבנן כיון שמלאכת מחשבת אסרה תורה ובפשוטו אין כונתם שזה משאצל"ג שהרי כבר ביארו בתחילתם שמשאצל"ג זה לא פטור מצד מלאכת מחשבת והראיה שגם בחובל ומבעיר יש פטור זה אלא הוא פטור מצד מלאכת מחשבת כמבואר בגמ' והנה בפשוטו עד כמה שיש כאן פטור חדש מצד שזה לא מלאכת מחשבת זה גם לר"י דהינו שפס"ר דלא ניח"ל בשבת בין לר"י ובין לר"ש זה רק מדרבנן ועיין חידושי הגר"ש הימן בכתובות סימן ג' דבפשוטו זה דלא כדברי הגר"ח שנקט שהדין מלאכת מחשבת של שבת לא שייך בפס"ר והנה לפ"ז הדרא קושיא למה הגמ' אמרה שמפיס מורסא הפטור מצד משאצל"ג ולא מצד מאינו מתכוין שכאן זה לכו"ע ואפילו בפס"ר

ועיין חידושי הגר"ש הימן שכתב לבאר דהנה מה שכתבו התוס' דמפיס מורסא חשיב אינו מתכוין כבר הקשה רעק"א דלמה חשיב אינו מתכוין הרי כונתו לנקב ובפשוטו מבואר כאן חידוש גדול שאפילו שכונתו לנקיבה אבל כיון שכונתו לנקב שהוא יצירה שאינה מלאכה ואין כונתו לנקיבה של מלאכה חשיב לגבי היצירה שנעשתה כאן שזה אינו מתכוין וכתב הנ"ל שמסתבר שדבר זה רק שיך בדין כונה של כל התורה כולה שבזה לא מספיק כונה על העשיה של האיסור אלא צריך שיהיה כונה על חלק הבניה שבמעשה אבל לענין שבת כל שכיון שלעצם העשיה של הנקב שזה עצמו המלאכה רק הוא לא כיון לזה בתור מלאכה אין בזה חיסרון וכמו נתכוין לחתוך תלוש ונמצא מחובר דמבואר בגמ' שאין בזה חיסרון של מלאכת מחשבת [והא דאין בזה חיסרון של אינו מתכוין לנ"ל צ"ל דרק בשני עשיות יש אינו מתכוין ולא בעשיה אחת שחשב שעושה דבר אחר] ולפ"ז א"ש דמפיס מורסא הגמ' אומרת שסיבת הפטור מצד משאצל"ג ולא אינו מתכוין דשם לגבי אינו מתכוין של שבת חשיב כמתכוין ובזה ישב את סתירת דברי תוס' ביומא שבסוף דבריהם כתבו שמפיס מורסא זה אינו מתכוין והקשו על הערוך ובתחילתם כשדנו לפטור פס"ר לר"י כתבו שמפיס מורסא זה מתכוין דשם שדנו לגבי אינו מתכוין של שבת שזה כונה למעשה בזה חשיב וודאי כמתכוין עכת"ד

והנה בפשוטו כל שיטה זו שיש פטור מיוחד בשבת מדין מלאכת מחשבת שהוא גם לר"י נסתר מהגמ' שמבארת שבהובערו התחתונות זה תלוי בר"י ור"ש וכתב הנ"ל וכן הוא בקה"י ביומא ובכריתות לישב ששם מדובר בהבערה וכמ"ד שמקלקל בהבערה חייב ולכן אין לפטור מצד הדין אין מתכוין של שבת אלא רק מצד הדין כונה של כל התורה כולה ולכן לר"י חייב

והנה עדין דברי התוס' ביומא צ"ב שבתחילת דבריהם נקטו כדבר פשוט דבכל פסר לר"י חייב דאין בזה פטור דמלאכת מחשבת ובסוף דבריהם כתבו שפס"ר דלא ניח"ל פטור גם לר"ש מדאוריתא כי זה לא מלאכת מחשבת ובפשוטו מבואר מזה דיש כאן פטור של מלאכת מחשבת שתלוי בר"י ור"ש אמנם לכאורא יש כאן סתירה בדברי התוס' דהרי כתבו לגבי הגמ' בכריתות שאין לבאר שגם בפס"ר יש פטור לר"ש כי זה לא מלאכת מחשבת דא"כ גם לר"י ועוד דשם זה הבערה שאין פטור מלאכת מחשבת הרי מפורש בדבריהם שאין צד לחלק מצד מלאכת מחשבת בין ר"י לר"ש ובהכרח דמה שכתבו בהמשך דבריהם שזה פטור של מלאכת מחשבת לר"ש הוא לאו דוקא אלא כונתם למשאצל"ג או שיש כאן שיטה אחרת אמנם עיין תוס' בסנהדרין שכתבו רק שאין לבאר שהפטור של הובערו העליונות לר"ש זה מצד מלאכת מחשבת דהרי זה הבערה שלא צריך מלאכת מחשבת ולא כתבו שא"כ גם לר"י גם חייב ומשמע שנקטו שיש כאן פטור מלאכת מחשבת שתלוי בר"י ור"ש וצ"ב מה פתאום שהדין מלאכת מחשבת תלוי בר"י ור"ש

והנה בעיקר דברי הראשונים שכתבו שכל דברי הערוך בשבת ומצד שמלאכת מחשבת אסרה תורה דהבאינו לבאר שכונתם שיש כאן פטור שהוא גם לר"י אין זה במשמעות דבריהם כלל שכתבו שדברי הערוך בשבת והרי וודאי שכל הערוך זה רק לר"ש ולא לר"י [וכבר העיר בזה בשער המלך פי"ב משבת ה"א] ועוד שכיון שהם דנו להתיר מצד פטור חדש של מלאכת מחשבת אין שום סיבה שפטור זה לא יהיה איסור דרבנן כמו כל פטורי מלאכת מחשבת [אמנם עיין בגליון בתוס' בכתובות דנראה שיש סברא לדון דכאן זה סוג פטור מלאכת מחשבת שאין סיבה לגזור דלא כיון אלא לאיסור בלבד] ועוד דאם יש כאן פטור חדש של מלאכת מחשבת וזה סיבה שלא לגזור אפילו איסור דרבנן א"כ גם לר"י צריך להיות כך והרי מפורש בכל הש"ס שלר"י אינו מתכוין אסור בשבת ועיין תרוה"ד ס' רס"ה שכתב מפורש שיש פטור של פס"ר דלא ניח"ל שזה מדין מלאכת מחשבת ואין את זה בחובל וכתב שזה רק לר"ש

ובפשוטו כן הוא שיטת הרמב"ם דלענין הגמ' בכריתות משמע שמדובר בפס"ר וכתב שכל החיוב רק בנתכוין להבעיר ודיקו האחרונים שדעתו כערוך [וכן משמע בדברין לענין ארעיה דחבריה ע"ש] אמנם מאידך לענין מצרף מפורש בדבריו בהלכות עבודת יוה"כ שצריך להגיע למה דהתירו איסור דרבנן דהינו שיש כאן איסור דרבנן מצד שזה פטור מלאכת מחשבת וכן לענין מילה לא כתב לעשות על ידי אחר וכן לענין זילוף כתב שכל ההיתר בלא פס"ר כמבואר בפיה"מ עיין משנת הגר"א קוטלר ח"א ס"ד ובהכרח שזה רק פטור בשבת ולא בכל התורה כולה ועד כמה שלמד שזה כונת הגמ' בכריתות א"כ מפורש שלר"י חייב על זה הרי מפורש שפטור זה דמלאכת מחשבת זה רק לר"ש ולא לר"י [וכן הטור הביא הערוך רק בשבת ולא במילה]

**ביאור הראשונים שדין פס"ר דשבת תלוי בר"י ור"ש ובביאור יסוד מחלוקת ר"י ור"ש והראיות לזה**

ג]ובפשוטו מבואר כאן מדברי הראשונים שכונתם שכיון שמלאכת מחשבת אסרה תורה לכן הדין כונה הנצרך כאן הוא כונה יותר אלימא אמנם יסוד הפטור הוא מצד הדין אינו מתכוין של כל התורה כולה ולכן כל זה שייך לר"ש ולא לר"י שאין דין כונה כלל אלא שצ"ב שעד כמה שיש כאן סברא שמצד הדין שבת יצטרכו כונה אלימא יותר א"כ אולי דין זה הוא גם לר"י [ולפ"ז אין שום סתירה לדברי הגר"ח מהראשונים שהוא דיבר בפטור מצד עצמו והם דיבר מצד גדרי אינו מתכוין של כל התורה כולה ואפש"ל בדעת הראשונים כדישבו על פי הגר"ח

והנה בעיקר מחלוקת ר"י ור"ש בדין אינו מתכוין בפשוטו נחלקו דלר"ש כדי שיחשב מעשה עבירה צריך כונה ולר"י אפילו שגם מודה שללא כונה איכא את החיסרון דר"ש אבל ס"ל שהתורה אסרה גם במצב זה ולפ"ז ודאי קשה שאם יש סברא בשבת שפה צריך כונה יותר משאר דיני התורה א"כ אולי גם לר"י זה כך אמנם בפשוטו יש כמה ראיות וכדלקמן דאדרבא באמת גם ר"י מודה לר"ש שכדי שיהיה חפצא של איסור צריך את מה דלר"ש צריך אלא שס"ל שגם ללא כונה מתקיים התנאי הנ"ל ובפשוטו הביאור על דרך הגרש"ש שיסוד הדין כונה הוא שהגדרת המעשה היא לפי כוונת האדם ועד כמה שעשה את המעשה לכוונה מסוימת המעשה נקבע לפי כונתו משא"כ לר"י המעשה מוגדר תמיד לפי מה שהוא יוצר ולא לפי מה שכונת האדם ולכן אפילו אם כונתו היתה לדבר היתר אבל ממעשהו יצא דבר איסור שם המעשה נקבע לפי מה שנוצר ממעשה זה דהינו שלא הכונה קובעת את הגדרת המעשה אלא מה שבפועל נעשה ולפ"ז א"ש דאפילו דבעלמא פס"ר מועיל הכונה ששם אפילו שזה הרי נעשה בתור טפילות למעשה ולא שלזה כונת עשיתו בכל אופן חשיב שכונתו לדבר זה וזהו שם המעשה אבל לענין שבת כיון שמלאכת מחשבת אסרה תורה ממילא צריך צריך כונה יותר אלימה דהינו שיחשב ממש מעשה חרישה ולא דרגא של פס"ר [ומסתבר שכונת הראשונים מלאכת מחשבת לסוג פטור של מקלקל שצריך שזה יהיה עשיה שמצד עצמה חשובה וכל שאין דעת האדם על מה שנוצר זה מחסר בחשיבות היצירה לר"ש שהגדרת הדבר נקבע לפי מחשבתו] אבל כל זה שייך לר"ש שהמעשה נקבע לפי מחשבתו ובזה כל שזה לא ניח"ל אין כונה גמורה אבל לר"י שהמעשה נקבע לפי מה שהוא ממילא לא שייך חיסרון זה כלל דכיון דבמציאות חורש זה מעשה חרישה ולא נחסר כלום בזה שלא מכוין לחרוש

והנה לפ"ז צ"ב מנ"ל לגמ' שיסוד הדין דפס"ר בשאר דיני התורה הוא גם בלא ניח"ל הרי כיון שלגבי שבת כונת הגמ' מצד שניחא ליה וחשיב כונה א"כ אולי במקום שזה לא ניחא ליה לא נחשב שיש כונה כמו בהו"א דאביי ומהיכי תיתי שיש כאן שני חידושים וצ"ל שעד כמה שכונה לעשית מעשה לצורך מסוים לא חשיב כונה א"כ לא יעזור מה שניחא ליה שהרי לא חשיב כונה ורק אחרי דנתחדש שכיון שזה בהכרח בכלל מעשהו חשיב כונה גם למעשה זה ממילא לענין שאר חלקי התורה זה מספיק ולענין שבת שיש דין מלאכת מחשבת צריך ניחא ליה ויתכן שדבר זה הגמ' ידעה כבר לפני זה ולפ"ז א"ש הלשון מודה ר"ש בפס"ר והגמ' לא הוסיפה דניחא ליה שזה עיקר חידושו ודו"ק בזה

והנה יסוד זה מבואר מכמה דוכתי א.עיין גמ' סוכה דממעט ענבי הדס ביש לו הדס אחרינא חשיב אינו מתכוין ותלוי במחלוקת ר"י ור"ש והקשו הראשונים שזה פס"ר ובתוס' שם ביארו שזה מצד משאצל"ג אמנם עיין תוס' בכמה דוכתי שכתבו לדחות שאם לא מכוין זה לא מלאכה אלא שדחו שא"כ מה זה ענין לר"י ור"ש אמנם עיין רמב"ן קי"א. שישב כך וכן משמעות לשון רש"י בסוכה וצ"ע קושית התוס' ועיין מאירי ק"ג. שלר"י אין מתכוין כמתכוין וצ"ב כונתו הרי כאן הדין כונה הנצרך הוא לעצם חלות שם מלאכה ולכאורא הביאור דהנה איכא דוכתי כגון מצרף או קוטם קיסם לאכילה דשם ללא כונתו למלאכה אין כאן יצירה כלל וגם לר"י מותר אמנם במעט ענב בפסח זה לא מצב שיחשב שלא נוצר כלל אלא זה רק סברא ביחס למעשה האדם שמעשהו נקבע לפי עיקר היצירה שנעשית כאן ולא לפי יצירה ללא חשיבות כלל אמנם כל זה לר"ש שהמעשה נקבע לפי מחשבתו א"כ כאן הפס"ר זה לא מספיק שיחשב שזה עשיתו אבל לר"י שהמעשה מתפרש לפי מציאות יצירתו א"כ כיון שלמעשה יש כאן יצירה של הדס חשיב מעשה איסור

ועיקר הסברא מבואר בריטב"א ובשיטה לר"ן שהגמ' של בארעיה דחבריה הכונה שכיון שזה סוג יצירה לא חשוב בזה פס"ר דלא ניח"ל לא חשיב מלאכה ומבואר בדבריו שזה תלוי בר"י ור"ש והסברא כנ"ל שרק בדבר חשוב דנים שדבר שמוכרח מהמעשה חשיב כהגדרת המעשה אבל יצירה שחסר בכל מציאות יצירתה אין זה מוגדר מצד המעשה בעצמותו ורק לר"י כיון שבמציאות זה נעשה חשיב שזה שם המעשה שנעשה כאן

והנה הערוך הוכיח דפס"ר דלנ"ל מותר מהדין של מוכרי כסות שמותר להם ללבוש כלאים ועיין קה"י בביצה סימן י"א דביאר כונתו דס"ל שאין תנאי של הנאה לעצם האיסור אלא שאסור לבישה אבל זה רק כשהבגד משמש האדם ולא הפוך וכאן הוא לובש את זה במטרה שהוא משמש את הבגד ולמעשה הבגד משמש אותו וא"כ יש כאן פס"ר אלא בהכרח שהולכים לפי כונתו ועיין ר"ן קי"א שכתב שלבישה ללא הנאה זה לבישה ויתכן כונתו שממילא אפילו אם נהנה זה לא פס"ר אמנם הר"ן בחולין פרק גיד הנשה בסוגיא דריחא [ל"ב. מדפי הרי"ף] כתב שבאיסור הנאה גם פס"ר מותר וביאר הטעם דכיון דלא מכוין לה לא חשבינן לה מידי עכ"ל ומשמעות לשונו שגם אם באמת נהנה אבל כיון שלא מתכוין להנות אין זה הנאה שזה סיבה לאיסור כלאים וכן לשאר איסורי תורה וצ"ע א"כ למה לר"י זה אסור והנה עיין שערי יושר ש"ה פכ"ג שביאר את עיקר סברת הר"ן דאיסור הנאה אין זה כאיסורי אכילה דהאיסור המציאות שהדבר נאכל בגופו אלא שזה מעשה הנאה ולכן כל שאין כונתו להנות לא חשיב מעשה לקיחת הנאה ולפ"ז יש לבאר כנ"ל במחלוקת ר"י ור"ש דכל זה לר"ש שהגדר של דבר הוא מצד כוונתו א"כ בהנאה פס"ר זה לא מספיק שיחשב שיש כאן שם מעשה לקיחת הנאה משא"כ לר"י שכל דבר מוגדר לפי מה שהוא א"כ כיון שבפועל הוא נהנה חשיב מעשה לקיחת הנאה ועיין חידושי הגרש"ר יבמות סימן ה' אות ב' שכתב לבאר כעין זה [ובשם הגרנ"פ ראיתי לבאר שעיקר סברת הר"ן שתמיד פס"ר הכונה שזה מונח במעשה הראשון וכל זה שיך בשני פעולות אבל באיסור הנאה שזה סוג מעשה אחר לא שיך לומר שהכונה על המעשה העיקרי הוא גם כונה על הדבר הטפל אמנם כל זה לר"ש אבל לר"י הרי לא צריך כונה כלל]

והנה דעת הרשב"א דבנועל את ביתו לשומרו אפילו שיודע שיש בו צבי כיון שהיה עושה הפעולה לצורך שמירת הבית לבד אין בזה איסור ועיין עונג יו"ט סימן כ"ב שביאר שהכוונה שכיון שאת אותו מעשה בין כה עושה גם ללא הכונה הנוספת ואין כאן שום עשיה נוספת כה"ג בשבת שעיקר האיסור זה ניח גופו חשיב שכל המלאה זה המחשבה ולכן אין בזה איסור ועיין בחידושי הגרש"ש כתובות ס"ד שביאר בכל דברי הרשב"א בצידה שאין האיסור התוצאה אלא מעש ההצידה וכה"ג עיקר המעשה לצורך מה שעשה ולא בדברים שדרך אגב קוראים מזה אמנם צ"ע דהגמ' ביצה ל"ו. אומרת מפורש שלר"י אסור בצידת דבורים דבר שאין מתכוין וע"ש בחידושי הגרש"ש שכתב שכל דברי הרשב"א שיש פה ההיתר של דבר שאינו מתכוין דר"ש אבל לר"י וודאי אסור וצ"ע מה סברא זו קשורה לר"י ור"ש וצ"ל כנ"ל דסברת הרשב"א שעד כמה שהגדר המעשה מוגדרת לפי כונת האדם א"כ כאן שמעשה זה נעשה למטרה מסוימת אין המציאות שקוראת סיבה להגדירו כמעשה אחר משא"כ לר"י שהמעשה מוגדר לפי מה שקורה כיון שבמציאות יש כאן מעשה צידה אדרבא סזה מוגדר כמעשה צידה ולכן זה אסור

[ועיין מ"מ פ"א משבת שכתב שדעת רב דדבר שאין מתכוין אסור כ"ש שמשאצל"ג שקי"ל שחייב ובפשוטו דבריו צ"ע דהרי משאצל"ג בכל התורה חייב וזה רק פטור בשבת וא"כ למה אם פסק שדבר שאין מתכוין חייב זה מכריח שמשאצל"ג חייב והנה בפשוטו מקורו מהגמ' מ"ב. אמנם מסברא הדברים צ"ע כמבואר בראשונים ולנ"ל יש מקום לדון שהחסרון של משאצל"ג הוא מצד שהאדם אין לו צורך במלאכה וכ"ז עד כמה שכונת האדם לענין המעשה יש לו משמעות אבל אם דבר שיאן מתכוין אסור שאין משמעות של האדם להגדרת המעשה וחשיבותו ממילא אין זה סיבה לפטור]

והנה לפ"ז כונת הראשונים דבעלמא מספיק כונה של פס"ר משא"כ בשבת כיון שמלאכת מחשבת אסרה תורה ממילא הדין כונה הנצרך כאן הוא יותר חזק אלא שנחלקו האם זה סיבה לאיסור דרבנן דדעת רוב הראשונים שכיון שהדין כונה הנצרך כאן הוא מדין מלאכת מחשבת א"כ מדרבנן אסור גם ללא זה אמנם יש ראשונים שנקטו שזה היתר גמור דהיום שם ההיתר הוא אינו מתכוין ממילא הוא בכלל הדין הרגיל אמנם מסברא ודאי שצריך להיות איסור דרבנן וצ"ע דעת הראשונים שאין איסור דרבנן

**ביאור אחר בראשונים ק"י: שכונתם לאיסור שדומה לשבת**

ד] עוד צ"ע עיקר דברי הראשונים שכתבו שכל הערוך זה בשבת הרי עיקר ראיותיו מכל התורה כולה ומה שכתבנו שכונתו להכריע שאפילו אם כדבריו זה כך כל זה דוחק מאוד ושמעתי בשם הגרנ"פ שאמר לבאר כוונת הראשונים שהכונה שיש סוג איסורים שדומה לשבת ובזה לא צריך להיות היתר אינו מתכוין אלא מצד מלאכת מחשבת אמנם יש איסורים שאדרבא הם חשיבי כמו שבת לאחר שיש דין מלאכת מחשבת ולפ"ז עיקר כונת הרא"ש שלא בכל איסור שיך את סברת הערוך ולפ"ז כאן המלאכת מחשבת זה רק סיבה להגדיר את צורת האיסור של התורה ובזה א"ש שבזה אין אפילו איסור דרבנן שאין סיבת ההיתר כי זה לא מלאכת מחשבת [ובפשוטו לפ"ז הוא גם סברא בחובל ומבעיר דשם לא נשתנה גדר המלאכה מתמיד ורק שם הפטור של מלאכת מחשבת לא קיים] ולפ"ז סירוס הערוך יודה או כיבוי דזה דומה לשבת ללא דין מחשבת אבל איסור כגון מילה בבהרת או כיבוי למסקנת הגמ' שם שנשתנה גדר האיסור יש הפטור גם בשאר דיני התורה [ועיין יד אליעזר על זבחים מה שהביא הגר"צ חשין בזה באריכות] והנה יסוד הדברים בפשוטו מבואר ברמב"ן שבכתובות ו. שהביא את הערוך כשהביאו לענין הדס הוסיף שזה לא מלאכת מחשבת ומיד אחרי זה הביא את ראיתו ממילה וזילוף וצ"ע א"כ למה בהדס הוצרך לתוספת של מלאכת מחשבת ולא ניחא ליה כמו שבשאר איסורים [ואולי יש סברא מיוחדת בהדס] ובפשוטו מבואר כנ"ל דבאיסורי שבת לא היה שייך דין אינו מתכוין בפס"ר וזה רק מצד מלאכת מחשבת

ויש לבאר שהכונה דבמקום שנאסר המעשה בזה כל שזה פס"ר חשיב מתכוין דהרי מתכונן למעשה וזה הרי האיסור וכמו בקושית הרשב"א לענין בהרת וממילא בשבת היה מקום לדון שכיון שיסוד האיסור דהתורה רצתה שיהודי ינוח עיקר האיסור הוא המעשה ורק דמה חשיב מעשה איסור שנוצר זה מלאכה אבל לא שגדר האיסור זה היצירה המתיחסת לאדם ולזה כתבו הראשונים דמלאכת מחשבת אסרה תורה דהינו שרק היצירה היא הדבר האסור אמנם בסירוס דשם הרי יש מסרס אחר מסרס חזינן דהמעשה הוא האיסור כה"ג לא שיך אינו מתכוין [ועיין חידושי החת"ס שם בביאור השאילתות שכבר דן בסברא זו שלא שיך כאן אינו מתכוין מטעם הנ"ל אמנם עיין חזו"א אבן העזר סימן י"ג שביאר שכל הדין מסרס אחר מסרס אם זה משפיע על אברי הזרע אפילו שהוא כבר עקר אבל האיסור הוא תוצאה זו וכן הוא בפשוטו ברמב"ן שם אמנם בסופו כתב לדון לא כך ועיין חזו"א שם שנקט אדרבא שכאן כל האיסור זה התוצאה] ולענין כיבוי הגמ' בתחילה הרי שואלת כדבר פשוטו שזה אסור ולא תירצה שזה אינו מתכוין ורק בסוף מכח ההכרח דהינו דבתחילה הבינה הגמ' שהאיסור הוא מעשה הכיבוי וממילאמלא שיך אינו מתכוין ואחרי זה מכח הקושיא חידשה שהאיסור המציאות מה שזה כבה וממילא שיך כאן פטור מלאכת מחשבת

**העולה מהנ"ל דבדין פס"ר דלא ניח"ל יש כמה שיטות בראשונים א. פשטות שיטת הערוך דתמיד מותר ב. שיטת תוס' בכתובות שמדאורייתא צדקו דברי הערוך אבל מדרבנן אסור ג.שיטות הראשונים שתמיד אסור ורק שזה משאצל"ג ד.יש שביארו דיש כאן פטור חדש מצד מלאכת מחשבת וזה בין לר"י ובין לר"ש ולפ"ז וודאי שיש איסור דרבנן [כן ביאר הגר"ש הימן את הראשונים] ה.יש שביארו שזה סברא שלר"ש שיש דין כונה ממילא בשבת שיש דין מלאכת מחשבת זה סיבה שלא מועיל כונה של פס"ר אלא צריך כונה גמורה משא"כ בכל התורה כולה כונה של פס"ר מועילה ולפ"ז לר"י לא שייך היתר זה ויתכן שזה סיבה שיהיה איסור דרבנן וכן האריך הגר"א קוטלר בדעת הרמב"ם ויתכן שזה סברא שלא יהיה אפילו איסור דרבנן [וכשיטה זו פסק המ"ב דבשבת זה רק דרבנן עיין בדבריו סימן ש"כ] ו. והגרנ"פ ביאר שבאמת ההיתר של הערוך מצד דינו של ר"ש וזה דין בכל התורה כולה אלא שבגדר איסור כמו שבת זה רק מצד הדין מלאכת מחשבת**