ד_ אמות - בדין ד_ אמות ויכולה לשמרו בגט
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

טבת תשע"א

גיטין דע"ח., היכי דמי קרוב לה והיכי דמי קרוב לו, אמר רב ד' אמות שלה זהו קרוב לה ד' אמות שלו זהו קרוב לו, היכי דמי מחצה על מחצה אמר ר"ש ב"ר יצחק כגון שהיו שניהן עומדין בד' אמות, וליחזי הי מינייהו קדים, ופירש"י, ז"ל, וליחזי הי מינייהו קדים לבא במעמדו, אם קדם הוא לבא זכה בכל ד' אמות, ואם קדמה היא לבא זכתה בכל ד' אמות הסמוכות לה ושוב לא נכנסה זכותו לתוכו

וצ"ב מ"ט לגבי יכולה לשמרו ליכא חילוק מאן קדים, וכן לגבי כדי שתשוח ותטלנו ליכא חילוק מאן קדים.

והנה לדעת הסוברים דל"מ ד"א אלא בסימטא, הרי דלפ"ז הא דאם קדים הבעל ל"מ, היינו משום שד' אמות אלו קנויות הם לבעל וכל' רש"י, וי"ל דאף אם אינו חפץ לזכות בהן ל"מ, דל"מ בזה אמירת אי אפשי, אך ביכולה לשמרו דלא תיקנו לבעל, ל"ש לדון על קדימתו, ועי' ריטב"א דע"ח: שהזכיר לה"ט, ועיי"ש שכתב מכח זה, דגם בכדי שתשוח ותטלנו ה"ה מגורשת, אף אם גם הוא יכול לשוח ולטלו, כיון שלגבי דידי' ל"ה זה רשותו.

אך לדעת הסוברים דתיקנו ד"א גם ברה"ר, וגם בזה מהניא קדימת הבעל שלא תזכה האשה, צ"ע דמ"ט ביכול לשמרו ל"מ קדימתו.

ולכאו' י"ל, לפ"ד הגרע"א דבד"א הקנו לו את הרשות, וביכול לשמרו לא הקנו לו את הרשות, והנה אי קאי גם להסוברים דמהני ברה"ר, ובדעת הרא"ש בזה צ"ע, ואכמ"ל, הרי היינו דאכתי חלוק ד"א מיכול לשמרו, וצ"ב המקור לזה, ועכ"פ לפ"ז ניחא, דבד' אמות שהקנו לו את הרשות, תליא מי קדם, אך ביכול לשמרו דלא הקנו את הרשות, לא תליא כלל בקודם.

אך למה שפירשו הראשונים דלא הקנו את הרשות, אלא תיקנו שיועילו ד' אמות לזכות בהן, וכמש"נ להלן להוכיח ממש"כ הראשונים דמהני אף כשאי"ז משתמר, ומד' התוס' דתיקנו אף בדלא מינטר, לא א"ש.

וי"ל בזה, דביכול לשמרו לאו היינו כלל שחצירו זוכה לו, ומדין קנין חצר, אלא היינו דחשיב זה כידו, כיון שהוא בשליטתו, וע"כ ל"ש בזה דיני קדימה.

אך בד' הרמב"ן והריטב"א ותוס' הרא"ש בב"מ מבו' לכאו' דהנידון אם קטנה יש לה ד' אמות, דהוא אם חצר משום יד או משום שליחות, הוא גם לגבי דינא דיכולה לשמרו, עיי"ש בדבריהם, ובד' הריטב"א הוא מפורש כן, שהרי פירש כן לד' ר' יוחנן, וגם בקו' הרמב"ן נ' כן, דאל"כ מאי קשיא לי', הרי ר' יוחנן ג"כ מודה לדין ד' אמות, ובע"כ דקשיא לי' דמ"ט לא אמר שיש לה אף טפי מד' אמות, וכ"נ גם בד' הרא"ש, והרי דגם הך דינא הוא משום דחשיב מקום זה כחצרו, ולפ"ז אין לישב כן.

וי"ל, דבד' אמות דיני הקדימה הוא משום דשורש הדין דד' אמות הוא דין דאורייתא, אך ביכולה לשמרו, דאי"ז כלל רשות שלו מדאורייתא, הגם שתיקנו חכמים דיהא חשוב זה כקבלה דידה, ליכא בזה דיני קדימה, שהרי לא תיקנו לו כלל.

אך לד' הרמ"ה דיכולה לשמרו מהני מדאורייתא וגם תשוח ותטלנו מהני מדאורייתא, ומה"ט כתב דאם הוא יכול לשוח ולטלנו והיא אינה יכולה אינו גט אף בשקדמה היא לד' אמות, תיקשי דמ"ט ליכא בזה דיני קדימה.

אך באמת בל' הרמ"ה נ' להדיא דתשוח ותטלנו היינו דחשיב כמטא לידה, ואי"ז מדין חצר ודחשיב רשותו, ולפ"ז ניחא.

וי"ל עוד, דביכולה לשמרו, אי"ז כלפי המקום אלא כלפי הגט, ונמצא דכל התקנה חלה רק כשבא הגט לשם באופן שהיא יכולה לשמרו, וע"כ ל"ש בזה דיני קדימה, ועד"ז הוא גם בדינא דכדי שתשוח ותטלנו, שהוא רק כלפי הגט, שהרי אי"ז שיעור בריחוק המקום, אלא שיעור בשליטתה על הגט, ולא חיילא זכייתה אלא כשבא הגט לשם.

וי"ל בזה, למש"כ הריטב"א להלן, ז"ל, ר' יוחנן אמר קרוב לה שנינו ואפי' מאה אמה קרוב לו שנינו ואפילו מאה אמה ואי קשיא לך היכי אפשר דמגרשה בהכי וי"ל דרבנן תקנו כן שתהיה זוכה בגט בכל מקום כחצרה ומשום תקנת העגונות וכו', ואליבא דר"י בעינן עומדת שם כדי שתהא חצר המשתמרת לדעתה, עכ"ל.

ולמדנו מד' הריטב"א דבר חדש, דלדעת ר' יוחנן אין הזכי' בחצר כלל משום הא דיכולה לשמרו, אלא גדר התקנה הי' דכל מקום יהא כחצרה, והא דבעינן שתעמוד שם, הוא משום דינא דחצר המשתמרת לדעתה.

ולפ"ז אין מקום להקשות, דמ"ט ליכא בזה דיני קדימה, שהרי הזכי' חלה גם קודם שבאה לשם, ומעיקרא הוי זה רשותה.

עוד יש להוסיף, במש"כ הר"ן שם דאויר חצר דקונה הוא משום דרשותו עולה עד לרקיע, וזהו דמיבע"ל באויר ד"א, אך לדעת ש"ר דמבו' דאויר שמעל הכלי ראוי לקנות הגם שאי"ז רשותו, צ"ל דהא דאיבע"ל באויר ד"א הוא דשמא לא תיקנו באויר שיקנה, אך הר"ן דקשיא לי', הוא משום דלדעתו שהקנו את הד"א, הרי ממילא מכח זה בדין שיקנה באוירו, ודו"ק.

ולפ"ז נמצא, דגם לדעת הריטב"א צ"ל כתי' הר"ן, וזה מתישב עם ד' הריטב"א בדע"ט: שלא כתב כד' התוס' והרשב"א באויר שמעל הכלי.

אך י"ל בזה, ע"ד ד' הגרע"א, שהקנו לו לפרטים מסוימים, וה"נ י"ל דהקנו לו לצורך קבלת דברים בקרקע ולא לקבלת דברים באויר, אך אי"ז מתישב כ"כ, דמהיכ"ת נחלק בזה.

בד' הרמב"ן והר"ן בב"מ די"א. מבו' דלדעת שמואל ל"מ כלל ד' אמות בגט, אלא כדי שתשוח ותטלנו, וזה דלא כמש"כ הראשונים בגיטין דשמואל לא פליג על דין ד' אמות.

ואין לומר דמכוון הראשונים הוא לחומרא בעלמא דל"מ ד' אמות בגט, דא"כ מאי קשיא להו היכי ילפי' בזה מציאה מגט, הרי מעיקר הדין מהני ד' אמות גם בגט, וכאשר כ"כ הראשונים דבקידושין שפיר מהני ד' אמות מהקישא דויצאה והיתה.

בגדר דינא דכדי שתשוח ותטלנו, נ' מל' הרמ"ה שהביא בחי' מכת"י, דהיינו דכה"ג חשיב כמטא גיטא לידה, עיי"ש, והיינו דבמקום שהיא יכולה ליטלו בלא לילך ממקומה, חשיב כהגיע לידה.

אך הגר"א בחו"מ סימן ק"כ סק"ג כתב, ז"ל, אבל ארב לא קאי דבתוך ד"א שלה א"צ לתשוח ותטלנו דטעמא דתשוח ותטלנו משום שיכולה לשמרו משא"כ בד"א א"צ לשומרו וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דתשוח ותטלנו הוי שיעור בשמירה, דל"מ מה שיכולה לשמרו מרחוק, אלא בעינן שיהא בידה לשמור שמירה מעליא טפי כדי שתשוח ותטלנו.

אמנם באמת גם בהמשך ד' הרמ"ה שם מבו' דהוא משום דיכולה לשמרו, וכנראה דע"י דיכולה לשמרו לגמרי, חשיב כהגיע לידה, עיי"ש.

והנה בד' הגר"א שם מבו' דתשוח ותטלנו מצי הוי ביותר מד"א, וזה דלא כמו שנקט הר"ן בפשיטות, וכ"ה מבו' גם בד' חי' מכת"י, דהוא פחות מד"א, ונ' דלדעת הגר"א מתפרש לישנא דתשוח ותטלנו כמו שמצינו לענין צידה דמטי לי' בחד שחיא, וה"נ הכא הכוונה שיכולה לקפוץ ולטלנו, ובכה"ג חשיב כמשתמר טפי, וע"כ שפיר מצי הוי זה יותר מד"א.

בד' השו"ע בסימן ל' דמחלק דד' אמות ברה"ר ל"מ בקידושין, הגם דבגט מהני, ואילו יכולה לשמרו מהני אף בקידושין, וצ"ע שהרי תרוייהו הוו משום תקנת עגונות, ומ"ט יהיו חלוקין בזה.

ולפמש"נ י"ל, דבד' אמות ברה"ר שהקנו לו את הרשות, הרי דע"ז ל"ש הקישא דויצאה והיתה, דאף אם הקנו לו לקבלת גירושין משום עיגונא, מהיכ"ת שיקנו לו לקבלת קידושין, אך ביכולה לשמרו דלא הקנו לו את הרשות, אלא תיקנו שתועיל קבלה זו, הרי דמכח הקישא דויצאה והיתה תיקנו דקבלה זו מהניא אף בקידושין, ודו"ק.

בדינא דאת לא תעביד עובדא עד דמטי גיטא לידה, כתב בחי' מכת"י, ז"ל, לא מנסבינן לה עד דמטי גיטא לידה מכח הבעל או שלוחו, ואע"פ דשחיא איהי בתר הכי ושקלתי' מארעא לא משתריא בי' לכתחילה, ואפי' אמר לה טלי גיטך מע"ג קרקע לאו כלום הוא עד דמטי לידה מכח האי זריקה, עכ"ל, ונראים הדברים שהם ד' הרמ"ה, ועי' בד' הרמ"ה שהביא החי' מכת"י אח"כ, ז"ל, ולכתחילה לא תנשא עד דמטי גיטא לידה מכח הבעל או שלוחו, עכ"ל.

אך בל' הרמב"ם מבו' להדיא דמהני שתטלנו משם, וכמו שדקדק התור"ג סימן קל"ט ס"ב, וכ"ה להדיא בד' המאירי, עיי"ש.

צ"ע בד' הרמב"ן הריטב"א ומיוחס לריטב"א ור"ן ב"מ, שכתבו דל"מ לפרש דקאי על גט שהרי קי"ל דל"מ ד' אמות בגט, וצ"ע שהרי קי"ל דד' אמות מהני בגט, ואף לדעת הסוברים דגם ע"ז אמרינן דלא תעביד עובדא, הרי כ"ז הוא רק לכתחילה, אך אם נשאת לא תצא, באופן שנמצא דודאי מהני ד' אמות גם בגט, וביותר ק' במשה"ק דא"כ מ"ט מהני במציאה, הרי בגט גופי' לא מהני, וזה צ"ע שהרי אף בזרוק לי בתורת גיטין מהני.

העירוני בד' הראשונים שהקשו בקלתה דתקנה בד' אמות, דמחודש בזה, דאף דאי"ז על הקרקע אלא על האשה, מציא לזכות מכח הקרקע, דהגם דאדם אינו בטל לקרקע, כ"ז הוא באדם של אחר, אך כשבעל הקרקע עצמו עומד בה, מצי לזכות גם מכח הרשות.

ונפ"מ בזה, דאם נתן גט ביד עבדה שהוא בחצרה, ה"ה מגורשת, ובניעור יל"ד שלא תהא מגורשת, כיון שמשתמר לדעת העיבד, וצ"ע, אך בישן תהא מגורשת אף שאינו כפות, וצ"ע עוד בזה.