עא, ב                 ג
קטגוריות: ש_ס / כו נדרים / נערה המאורסה - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

1. איבעיא להו גירושין כשתיקה עי' בר"ן שכתב שהסברא שהוא כהקמה דהוי דומיא דיום שמעו. ועי' באפיקי ים ח"א סי' יז שהביא מהר"ן בכמה מקומות שנקט ששתיקה של יום שמעו הוא משום שאיכא גילוי דעת שניח"ל לבעל בנדר. ולא שדין יום שמעו הוא הגבלת זמן ההפרה, כלומר שהתורה נתנה זכות הפרה רק ביום שמעו.
2. אהדרה ביומא. עי' ברא"ש ובר"ן דדוקא בההוא יומא וכו' וצ"ע הרי בסוף היום אינה ברשותו, ועי' ברש"ש. ומ"מ ברא"ש הביא מהירושלמי ששעות שאינם ראויות להפרה כגון שנשתתק אינם מן המנין. ועי' באו"ש.
3. ומ"מ מבואר ברא"ש דכלפי האב אמרינן נתרוקנה ואפי' לא הפר בההוא יומא וצ"ב החילוק בזה ועי' ברש"ש ובאו"ש.
4. הכא בנשואה עסקינן. עי' ברש"ש. ודבריו מחודשים.

**איבעיא להו גירושין כשתיקה דמיא או כהקמה** למאי נפק"מ וכו' ואהדרה ביומה וכו'. וכתב הרא"ש שהספק הוא לא רק כלפי הבעל אם אהדרה בההוא יומא, אלא גם כלפי האב עצמו ולדין נתרוקנה, דאי הוי כהקמה ליכא נתרוקנה דכל נדר מקוים אין עליו נתרוקנה, ואי הוי כשתיקה נתרוקנה הרשות לאב, וכדברי הרא"ש מבואר להדיא בגמ' דאמרינן ת"ש אמתי אמרו נתרוקנה הרשות לאב וכו', ואי אמרת גרושין כשתיקה לתני וכו' הרי שנפק"מ בספק זה הוא גם כלפי האב.

והוסיף הרא"ש דהטעם דלא אמרו ספק זה כלפי האב הוא משום דבאו לחדש דדוקא אם אהדרה בההוא יומא, אבל אם עבר יום שמעו אפי' אי גרושין כשתיקה אינו יכול להפר, דעבר יום שמעו. אפי' שלא היתה תחתיו בסוף היום. וכן כתב הר"ן שאפי' על הצד שגרושין כשתיקה אינו יכול להפר אלא אם החזירה באותו היום, אבל אם עבר יום גרושין אינו יכול להפר כיון שעבר יום השמיעה, ואפי' שבסוף היום אינה כלל ברשותו. ולכאו' כדבריהם מבואר בסוגין, דבעינן להביא ראיה ממתני' שגירושין כשתיקה, דאמרינן אי הוי כהקמה מדוע יכול הארוס השני להפר עם האב, הרי כבר הקים הבעל, אלא ע"כ שגירושין כשתיקה, ולכאו' אף אי כשתיקה מ"מ אמאי בעי דוקא ונתארסה בו ביום, הא כיון שגירשה באמצע היום לא עבר יום שמעו, אלא ע"כ מוכח שגם שגירשה הארוס ראשון, מ"מ יכול ארוס שני להפר דוקא בו ביום. הרי משנה מפורשת שארוס שני יכול להפר רק ביום שמעו של ארוס הראשון. ויתבאר כ"ז בסמוך.

והביא הרא"ש מהירושלמי שכתב ששעות שאינם ראוית להפרה כגון שנשתתק וכדו' אינם מן המנין. ולכאו' כוונת הרא"ש לומר שלפי הירושלמי כיון שבסוף היום אינה ראויה להפרה שהרי אינה ברשותו לכך לא הוי סוף היום מן החשבון, וכך נקט בק"א שיש כאן מח' בבלי וירושלמי.

ומ"מ דברי הרא"ש והר"ן הם פלא גדול וכבר עמד בזה הרש"ש, שהרי אילו שמע הנדר לאחר שגירשה וקיים, והחזירה למחר, פשוט ששמיעתו וקיומו אינו כלום, שהרי אחר גירושין אינה ברשותו ולא הוי בעלים עליה. וכן אפי' אם שמע קודם גירושין וקיים לה אחר גירושין, נראה שאין קיומו חל כלל, כיון ששוב אינה ברשותו. וא"כ ה"נ לצד שגירושין כשתיקה ומצי מיפר כשמחזירה, מדוע בעינן שיחזירה רק באותו היום.

ועוד יש להתבונן, הרי הרא"ש בא לומר למה לא העמידו חידוש זה אצל האב ובדין נתרוקנה, ומה הוא תי' שבאו לחדש דדוקא דאהדרה בההוא יומא, לכאו' דין זה הוא גם כלפי האב, שברגע שהאב זכה בדין נתרוקנה הרי יום שמעו הוא יום שמעו של הארוס הרכאשון, ובדיוק כמו הבעל עצמו או ארוס השני. וחזינן מדברי הרא"ש חידוש שכל מה שבעינן אהדריה ביומא הוא רק כלפי הארוס הראשון או ארוס שני, אבי כלפי האב לא בעינן דוקא יום שמעו של הארוס הראשון. וצריך לבאר מה ההבדל בין הבעל לארוס שני. ועי' בסמוך בכ"ז.

**בגדר דין יום שמעו**

ויש לחקור בדין יום שמעו שחידשה תורה שאם החריש לה קמו כל נדריה, האם הכוונה שהתורה נתנה לבעל או לאב זמן להפרה, וכל ששתק ועבר הזמן, הפסיד את זכות ההפרה שלו. או שאם שתק האב או הבעל נחשב שהם מקיימים את הנדר וכדברי הגמ' לקמן עט. 'שהשתיקה מקיימת'. ודן בזה באפיקי ים ח"א סי' יז. ומדברי הר"ן חזינן בכמה מקומות שכתב ששתיקה הוי גילוי דעת שרצונו לקיים הנדר.

א. בסוגין על הצד שגירושין כהקמה ביאר הר"ן שכיון שיודע שאחר גירושין אינו יכול להפר, 'כמאן דאוקמיה דמי, כי היכי דאמרי' דמכי לא הפר ביום שמועה כמאן דאוקמיה דמי'. דהיינו דכמו שבעבר יום שמעו ולא הפר, איכא גילוי דעת שהוא חפץ בנדר, ה"נ כשמגרש איכא גילוי דעת שהוא חפץ בנדר[[1]](#footnote-1). הרי שנקט הר"ן שדין יום שמעו הוא משום שיש כאן גילוי דעת שחפץ בנדר.

ב. הר"ן לקמן עט. ד"ה הפר כתב ונראה בעיני שהקמה בלב מהני וילפינן לה משתיקה ביום שמעו, דטעמא מאי משום דכיון שעבר יום שמיעה ולא הפר גלי דעתיה שהוא רוצה בקיומו של נדר, אלמא כל שבלבו לקיימו סגי, אלא דיהיב ליה רחמנא כל ההוא יומא להפרה משום דעד ערבא שמשא לא מוכח מידי שיהא רוצה לקיימו דדלמא בתר הכי מיפר לה כיון דבתר דעתיה בלחוד אזלינן, ומיניה כל שקיים בלבו קיים לאלתר דהו"ל כאילו עבר יום השמיעה. מבואר בדבריו שהטעם שבעבר יום שמעו הוי קיום הוא משום שיש כאן קיום בלבו. ולא רק שכיון שעבר יום שמעו הפסיד זכותו לבד.

ג. וכן נראה בר"ן בברייתא לעיל סח. אימתי אמרו נתרוקנה הרשות לאב, בזמן שלא שמע הבעל או ששמע והפר וכו', אבל אם שמע וקיים או ששמע ושתק ומת למחר וכו', לא נתרוקנה הרשות לאב. היינו דנדר כ"ז שלא קיימו הבעל אמרינן בו נתרוקנה הרשות לאב. וכתב שם הר"ן דהטעם שאם שמע הבעל ושתק ומת ביום שלאחריו לא אמרינן נתרוקנה הוא משום ''דכיון שלא הפר גלי אדעתיה דמינח ניחא ליה'', הרי שהגדר של שתיקה ביום שמעו הוא משום דהוי גלוי דעת על דעתו שניחא ליה בנדר.

וכן מבואר שם ר"ן בר"ן לאידך גיסא שאם הפר הבעל אפי' מת ביום שלאחריו אמרינן נתרוקנה הרשות לאב, ואפי' שהפרת בעל בטלה נמצא שעבר יום שמעו של הבעל, מ"מ כתב הר"ן שכיון שהוא הפר לה הרי שגלי דעתיה שלא ניח"ל בנדר ו'מאי הו"ל למעבד', חזינן שאפי' בגוונא שעבר יום שמעו יש לו עדין זכות הפרה, והאב יכול לרשת בדין נתרוקנה, משום שגלי דעתיה שלא ניח"ל בנדר, ובכה"ג אין השתיקה כהקמה.

ב. ותמה ע"ז באפק"י שם מכמה מקומות שחזינן שאפי' שאינו יכול להפר את הנדר, מ"מ אם עבר היום הפסיד את זכות ההפרה של יום שמעו.

חדא דבסוף הפרק נח' האם שותק ע"מ למיקט האם יכול להפר למחרת דעת ר"ח דהשותק ע"מ מיקט מיפר אפי' לאחר כמה ימים, ובגמ' שם תמהו עליו והעלו בתיובתא, ולכך קיי"ל שאפי' בשותק ע"מ למיקט אם עבר יום שמעו אינו יוכל להפר, וילפינן לה מקרא, הרי שאע"ג שאין דעתו שניח"ל בנדר אפ"ה הוי שתיקה המקיימת, וע"כ שדין שתיקה ביום שמעו הוא הגבלה על זמן ההפרה שהתורה נתנה לו, ולכך לא אכפת לי למה הוא שתק, כל ששתק ועבר יום שמעו איבד זכות הפרה שלו [[2]](#footnote-2).

ועוד הביא ראיה מהגמ' לקמן דאמרינן דמפירין נדרים בשבת אפי' שלא לצורך השבת, משום שאם לא יפר היום לא יוכל להפר עוד הפרה למחר. ולכאו' צ"ב עד כמה שאסור לו להפר בשבת נמצא שהוא אנוס ואין כאן גילוי דעת שניח"ל בנדר, ולמה לא יוכל להפר מחר, ע"כ שבדין יום שמעו רק התחדש הגבלה על זמן ההפרה, ולא אכפת לי שהוא אנוס[[3]](#footnote-3).

וכן יש להביא ראיה מדברי הר"ן לקמן פז: דתנן יודע אני שיש נדרים אבל איני יודע שיש מפירין יפר, פי' דכיון שלא ידע שיש דין הפרה, לכך לא איבד את זכות ההפרה שלו ולא קרינא ביה יום שמעו. יודע אני שיש מפירין אבל איני יודע שזה נדר, ר"מ אומר לא יפר וחכ"א יפר, והר"ן הביא שם ב' דעות בדברי ר"מ האם הוא יכול להפר ביום שנודע לו שזה נדר, י"א שבאותו היום שנודע לו גם ר"מ רומר שיכול להפר, אבל י"א שאפי' באותו היום אינו יכול להפר, וביאר בזה הר"ן דבזמן השמיעה אינו יכול להפר דלא הוי יום שמעו, כיון שאינו יודע שזה נדר, דדין יום שמעו הוא רק כשהוא יודע שאפשר להפר, וגם ביום שנודע לו שהוא יכול להפר נמי לא יפר, משום דהפסיד את יום שמעו, דכלפי שלא יוכל להפר אחר יום שמעו סגי בשמיעה הראשונה. ע"ש, והתם הרי לא שייך לומר כלל שהשמיעה הראשונה היא הקמה, הרי שם לא ידע כלל שיש נדר להפר, והוא לא יכל גם להפר, וע"כ שיום שמעו הוא הגבלת זמן ההפרה.

ולעיל סט. בעי רבא יש שאלה בהקם, ונח' שם הראשנים האם על הצד שיש שאלה על ההקם מהני אפי' למחר, דעת הטור שכיון שאחר ההקמה אינו יכול להפר לא חשיב כשתיקה המקיימת, דעד כמה שהנדר אינו עומד להפרה לא הוי שתיקה. אבל דעת הר"ן והתוס' בריש המדיר דדוקא בו ביום מצי מיפר, אבל למחר פשיטא שלא מצי מיפר דלא גרע משתיקה. [[4]](#footnote-4) עכ"פ מבואר שם שלא מהני שאלה על יום שמיעה, והעיר הרש"ש למה לא יועיל שאלה על השתיקה, הרי כיון שהשתיקה היא כהקמה, ובהקמה גופא מהני שאלה, א"כ למה לא יועיל שאלה על השתיקה. והנה מסברא היה מקום לומר דלא שייך שאלה אלא בדבר קיום וחיזוק בנדר, אבל אם דין יום שמעו הוי הגבלה על זכות ההפרה, [ואפי' אם נאנס ולא הפר, או אפי' בשתק ע"מ למיקט, איבד זכותו], א"כ שפיר י"ל שלא מהני שאלה על מה שעבר יום שמעו.

ועוד ראיה דאמרינן בסוגין דגם אם גרושין כשתיקה אינו יכול להפר אלא א"כ גירשה ואהדרה ביומא, דאי אהדרה למחר פשיטא דלא מצי מיפר כיון שעבר יום שמעו, אע"ג שבסוף היום ליתא ברשותיה דבעל, ואם הטעם של יום שמעו הוא משום שגלי דעתיה שניח"ל הרי כאן אין גילוי דעת כלל, שהרי הגרושין עצמם הם לא כהקמה אלא כשתיקה, ובסוף היום כבר אינה ברשותו כלל, כמו שתמה בזה הרש"ש הובא לעיל, ובשלמא אם כל זכות ההפרה שלו הוא רק ביום שמיעה, שפיר י"ל שכיון שסו"ס בתחילת היום היא היתה ברשותו הרי רק היום הזה עומדת לרשותו זכות ההפרה, ולאחר יום זה איבד זכות ההפרה, אבל לדברי הר"ן ששתיקה הוי כעין הקמה הרי כאן אין הקמה.

ג. ומכח זה חידש באפיקי ים שם דבאמת איכא תרי דינים בשתיקה דיום שמעו, דעיקר הדין הוא גזה"כ שאינו יכול להפר אלא ביום שמעו, דזהו היום שהעמידה התורה את הנדר ברשותו ונתנה לו זכות להפר, ואפי' אם בסוף היום אינה ברשותו, כגון שגירשה, מ"מ לאחר אותו היום ששמע, איבד זכותו[[5]](#footnote-5). ומתוך דין זה עולה ששתיקה היא גם מקיימת, דכיון שהתורה העמידה את הנדר ברשותו רק היום, ולמחר אינה ברשותו ואפ"ה הוא לא מפר לה הרי שיש כאן גילוי דעת שהוא רוצה בקיומו של הנדר.

והוכיח כן מדאמרינן לקמן עט. דאיכא תרי קרא חד לשותק ע"מ לקיים וחד לשותק ע"מ למיקט, וס"ל להר"ן שהם שני ענינים של שתיקה, חדא היכא ששתק ע"מ לקיים הרי יש כאן שתיקה המקימת, דכתיב 'הקים אותם כי החריש לה ביום שמעו' דמשמע לשון הקמה ממש, ואיכא עוד פסוק לשותק ע"מ למיקט שאפי' שבזה אין הקמה שהרי אין ניח"ל בנדר, אפ"ה כיון שאין לו זכות הפרה אלא ביום שמעו, כיון ששתק איבד זכותו, וזה ילפינן מדכתיב וקמו נדריה וגו' דהיינו דכל ששתק קמו הנדרים מעצמם. דשוב אין לו זכות הפרה בנדרים הללו.

ושפיר הוכיח הר"ן שהקמה בלב הוי הקמה דיש שתיקה שהיא כהקמה, כגון ששתק ע"מ לקיים, ויש שתיקה שהיא רק איבוד זכות ההפרה כגון גבי שאלה על ההקם ועבר יום שמעו, וכגון גירשה ואהדרה למחר, דאף שאין שם הקמה מ"מ איבד זכות הפרה[[6]](#footnote-6).

ד. הנה נחלקו הראשנים האם אחר שהקים הבעל את הנדר יכולה האשה ללכת לחכם שיפר לה את הנדר[[7]](#footnote-7). מובא בשו"ע רלד סעי' כג. והביא הרמ"א שם דעת המהרי"ק שעשה פשרה בין הראשנים, דכל מה שלא מהני לילך לחכם הוא רק כשהקים הבעל ממש, אבל אם לא הקים רק החריש ביום שמעו, אפי' ששתיקה כהקמה יכולה היא לילך לחכם. והדברים צ"ב מה נפק"מ יש בין הקמה לשתיקה, הרי בשניהם הוי כהקמה, ולהנ"ל ניחא מאד שהמהר"ק יכול לסבור דלא כהר"ן ולעולם שתיקה של יום שמעו הוא רק איבוד זכות ההפרה, ולכך ס"ל שאם הבעל קיים את הנדר הרי יש כאן מעשה הקמה ושוב לא מהני התרה אצל חכם, אבל אם הוא רק שתק הרי שאיבד רק את זכות ההפרה שלו אבל אין כאן הקמה. ועי' בזה בקה"י סי' לט.

**ויש כאן ב' הערות**

א. שנינו בבריתא שמע בעלה ושתק ומת ביום שאחריו לא אמרינן נתרוקנה. ולכאו' בשלמא אם שתיקה הוי הקמה שפיר י"ל שאין נתרוקנה לאב כיון שהנדר כבר מקוים, וכמו שאם קיים אין נתרוקנה כך אם שתק אין נתרוקנה. אבל אם שתיקה אינה מקיימת, אלא רק איבד הבעל זכותו בהפרה, מחמת שעבר יום שמעו דבעל, מ"מ למה לא יתרוקן הרשות לאב, הרי אצל האב עוד לא עבר יום שמעו. והוי כמו שמע הבעל ושתק ומת ביום שמעו, דאמרינן נתרוקנה אף שהאב לא שמע אלא אחר כמה ימים [כמבואר ברא"ש סי' ב], והיינו משום שיש לאב יום שמעו שלו א"כ מאי אכפת לי שהבעל איבד את זכות הפרתו.

וצ"ל שהגדר בנתרוקנה הוא שהאב זוכה מהארוס בכח ההפרה שלו, ואם אין לבעל זכות הפרה במה יזכה האב. ולכך אם מת כ"ז שלא עבר יום שמעו, נמצא שעדין לא איבד הבעל זכותו, ולכך יורש אותו האב, ומיפר ביום שמעו שלו, אבל אם כבר איבד הבעל זכותו בהפרה שוב אינו יכול להוריש לאב חלקו. וז"ל הר"ן שם 'הלכך אין האב הבא מכוחו יכול להפר'.

אלא דעדין קשה בזה שהר"ן שם כתב שהטעם שאין נתרוקנה לאב הוא משום 'דכיון שלא הפר גלי דעתיה דניחא ליה וכו', משמע מדברי הר"ן שהטעם שאין נתרוקנה הוא רק בגלל שיש כאן קיום של הנדר, ולהנ"ל צ"ב הרי גם אם אין כאן גילוי דעת ואין כאן קיום ממש, מ"מ כיון שעבר יום שמעו ונגמר לבעל זכות הפר שוב אין לאב הבא מכוחו מה לרשות. ולמה הוצרך הר"ן לומר שיש כאן קיום.

ב. עוד כתב הר"ן שם שאם שמע הבעל והפר לה ומת ביום שלאחריו נתרוקנה הרשות לאב, ואפי' שבטלה הפרת הבעל, אפ"ה אמרינן נתרוקנה הרשות לאב, ואפי' שהבעל כבר עבר יום שמעו, כתב הר"ן שכיון שכבר הפר לא שייך לומר שהשתיקה כהקמה, דגלי אדעתיה שלא ניח"ל בנדר ומאי הו"ל למעבד. ולהנ"ל צ"ב דנהי דגלי דעתיה שלא ניח"ל בנדר, מ"מ הרי זמן זכות ההפרה שלו הוא רק ביום שמעו, והוי ממש כשותק ע"מ למיקט דכיון שעבר יום שמעו איבד זכות הפרתו. וא"כ ה"נ למה יש נתרוקנה הרי הבעל כבר איבד את זכות הפרתו. וצ"ע.

וכבר כתבו רבותינו שהיה מקום לומר דבשביל שלא יהיה נתרוקנה הרשות לאב לא סגי במה שאיבד הבעל זכות הפרתו, דאדרבא רק הבעל איבד את זכות ההפרה שלו, אבל האב כיון שיש נתרוקנה על הנדר ויש לו דין יום שמעו חדש, כמבואר ברא"ש בסי' ב' שהאב יכול להפר אפי' לאחר כמה ימים, וביום שמעו שלו. וע"כ צ"ל דבשביל שלא יהיה נתרוקנה צריך שיהיה כאן הקמה, ורק בגלל ששמע הבעל ומת ביום שאחריו יש כאן שתיקה כהקמה דגלי דעתיה דניחא ליה לכך אין נתרוקנה. ולכך הוצרך הר"ן בתחילה לומר שיש כאן גילוי דעת שניחא ליה, דרק משום כך אין נתרוקנה. וגם באופן ששמע הבעל והפר כתב הר"ן שהטעם שיש כאן נתרוקנה הוא משום שאין כאן הקמה מפורשת, שהרי גלי דעתיה שלא ניח"ל בנדר, ונהי שעבר יום שמעו ואיבד את זכות ההפר, לא אכפת לן כלל, דכלפי האב הרי כיון שיש לו יום שמעו חדש יש נתרוקנה.

וכתבו בזה דדבר זה אינו, שהרי הגמ' לקמן עח: דנה מהו דאמרינן בבריתא אבל שמע וקיים או ששמע ושתק ומת ביום של אחריו אין יכול להפר, והגמ' שאלה הרי שמע ושתק היינו שמע וקיים, והעלה רבא צד לומר ששמע ושתק היינו בשתק ע"מ למיקט ע"ש ולדברי האפק"י בגוונא ששתק ע"מ למיקט לא שייך כלל לומר שיש כאן שתיקה כהקמה, אלא איבוד זכות ההפרה לחוד, ואפ"ה כתוב ששמע ושתק ומת ביום של אחריו אין נתרוקנה, הרי מבואר שאפי' שהבעל רק איבד את זכות ההפרה שלו אפ"ה אין נתרוקנה. וע"כ צ"ל שאפי' אם רק הבעל איבד את זכות ההפרה שלו שוב אין האב יכול לבא תחתיו ואין נתרוקנה. א"כ חוזרת ב' הק' הנ"ל, חדא למה בתחילה כתב הר"ן שיש גילוי דעת שניח"ל, למה הוצרך לכ"ז, הרי אפי' אם רק איבד את זכות ההפרה נמי אין נתרוקנה. ועוד מדוע בהפר ומת יש נתרוקנה, מה אכפת לי שגילה דעתו שלא ניח"ל בנדר, אבל סו"ס עבר יום שמעו וכבר איבד הבעל זכותו.

**ונפק"מ דאי אהדרה ביומא. מתי צריך שהארוס או האב יפרו האם ביום שמעו של הארוס הראשון או ביו שמעו שלהם.**

א. הובא לעיל דברי הר"ן דאי אהדרה למחר פשיטא דלא מצי מיפר, כיון שעבר יומו של שמיעה, אע"ג דבסוף יומא ליתא ברשותיה דבעל וכו'. וכבר הובא לעיל שמדברי הגמ' בסמוך יש ראיה שדין זה שנתארסה בו ביום הוא גם בארוס שני, דאמרינן ת"ש נדרה והיא ארוסה ונתגרשה בו ביום וכו' מאי לאו בדשמע הארוס וכו' הרי שגם בשמע הארוס בעינן שנתארסה דוקא בו ביום, ולכאו' הכוונה שגם אם גרושין כשתיקה מ"מ יכול הארוס השני להפר רק ביום גרושין.

ויל"ע דמדברי הר"ן בסוף דבריו 'אהדרה ביומה לאו דווקא אלא ה"ה אחר', משמע שדוקא כלפי ארוס אחר יש דין דאדרה ביומא, אבל בלא נתארסה כלל וכלפי דין נתרוקנה לאב, שאין האב יכול להפר בדין נתרוקנה אלא באותו היום, לא כתב הר"ן. משום דזה פשוט שכיון שזכה האב בהפרת נדרים יכול להפר ביום שמעו שלו, ולא דוקא באותו היום שנתרוקנה הרשות לאב. ונמצא שכל מה שבעינן ואהדרה ביומא הוא רק כלפי הבעל עצמו או ארוס אחר. וכן הובא לעיל שמשמע מהרא"ש דאמר דהאי דנקט אהדריה לאשמעינן וכו', ומשמע דבלא ארוס אחר יכול האב להפר אפי' בשמע ביום אחר. וצ"ב בתרתי חדא למה כלפי ארוס שני הדין הוא שהוא יכול להפר רק באותו היום ששמע ארוס ראשון. ועוד מה נפק"מ איכא בין אב לארוס, למה כלפי אב לא בעינן דווקא באותו היום.

ב. והנה כלפי הדין נתרוקנה לאב, כתב הרא"ש בפסקיו סי' ב' 'זו היא ששנינו מת הבעל נתרוקנה רשות לאב ומיפר האב ביום שמעה, ואינו צריך שיפר ביום ששמע הבעל, דכיון שמת הבעל ביום שמעותו יורש האב זכותו ומיפר ביום שמעותו, ולא נתקיים הנדר בשמיעת הבעל, כיון שמת ביום שמעותו'. הרי שבדין נתרוקנה הרשות לאב יכול האב להפר ביום שמעתו שלו, ולא ביום שמיעת הארוס. וכן מבואר להדיא בשו"ע רלד סעי' יא, דאם מת חוזרת לרשות האב, ומפר אפי' מה שנדרה ברשות הארוס ושמע ומת, מפר האב לבדו ביום שמעו. והטור סיים להדיא 'אפי' לא שמע ביום שמת הבעל'. וצ"ע.

ג. וכתב הרש"ש והאו"ש פי"ג ה"כ לחלק בין דין נתרוקנה לאב, לדין ארוס שני, דרק כלפי אב אמרינן כיון שדינו שזוכה בהפרה ע"י נתרוקנה, הרי כאילו הוי רשות חדשה ומיפר האב אף לאחר יום שמעו דארוס, אלא ביום שמעו שלו. אבל ארוס שני אף שמיפר נדרי ארוס הראשון, מ"מ הגדר הוא דהוה ככרעיה דראשון, ומכיון שהוא המשך של הרשות הקודמת לכך בעינן שיפר דוקא ביום שמעו של הארוס הראשון. והדברים מחודשים מאד מאד.

והעיר באו"ש הרי כ"ז ניחא רק לדעת הר"ן שארוס אחרון הוא כרעיה דראשון, אבל דעת הרא"ש שאין הארוס השני כרעיה דראשון, שהרי הרא"ש ס"ל דלב"ה גם ברישא אין אביה ובעלה מפירין נדריה, וא"כ אמאי בעינן שתתארס דוקא באותו היום, הרי אין השני כרעיה דראשון. [ובאמת שגם אם אין הארוס האחרון כרעיה דראשון נמי י"ל דסו"ס הזכות שלו בנדר הוא רק זכות של ארוס, וכיון שהיום זה יום שמעו של הארוס שוב אינו יכול להפר ביום שלאחריו].

ועוד הרי הפרישה כתב שלדעת הטור אם שמע ארוס ראשון ולא שמע אב ומת הארוס ונתארסה אפי' לאחר כמה ימים מפירין האב והארוס ביחד, הרי שכל החילוק הנ"ל מהני רק ליישב את החילוק בין אב לארוס שני במקום שגירשה, אבל עכ"פ מה נפק"מ יש בין גירושין למיתה, דהיכא שגירשה הארוס ונתארסה לאחר, אמרינן שארוס שני ככרעיה דראשון, ואינו יכול להפר אלא ביום שמעו דראשון, אבל אם מת הראשון אמרינן דאם נתארסה לאחר, אביה ובעלה מפירין נדריה גם אם שמעו למחר, ולא אמרינן בזה כרעיה דראשון. וכן הק' באו"ש פי"ג ה"כ.

ד. ובמשנת ר"א ביאר דודאי אין חילוק בין אב לארוס שני, אלא הכלל הוא דצריך שהנדר יכנס לרשותו כשעדין לא נפסד זכות ההפרה מן הנדר, דאם הארוס כבר הפסיד את זכות ההפרה שוב אינו יכול להורישו לאחרים. ולכך כתב הרא"ש בפסקיו דברגע שיש לאב נתרוקנה וזכה האב בדין הפרת נדרים, ודאי שיכול האב להפר ביום שמעו שלו. וכן אפי' אם נתארסה לאחרים כל אחד מיפר ביום שמעו שלו.

והא דבעינן הכא אהדרה ביומיה הכוונה היא שכיון שעדין יש לבעל הראשון זכות בנדר, לכך אם נתארסה בו ביום יכול לזכות האב או הארוס השני בזכות ההפרה של הנדר, ולא שח"ו בעינן שהארוס השני יפר רק באותו היום, אלא שיזכה בנדר באותו היום, ושיתארס באותו היום, ודין זה שזוכה בדין הפרת הנדר הוא רק באותו היום שגירשה כל עוד שיש עדין זכות הפרה על הנדר, אבל כל שהתארסה באותו היום ע"י הארוסין זוכה בנדר מארוס ראשון, ויכול להפר אפי' לאחר כמה ימים.

והא דכתב השו"ע שאפי' לאחר כמה ימים מפירין שניהם, היינו דוקא בנתארסה בו ביום, דאז זוכה ארוס שני בנדר, וממילא אית ליה יום שמיעה שלו, אבל בנתארסה לאחר כמה ימים, כיון שעבר יום שמיעת הראשון, שוב אינו יכול לזכות בנדר.

**שעות שאינם ראויות להפרה.**

א. אמרינן דנפק"מ דאהדרה ביומה, כתב הר"ן דלמחר כבר אינו יכול להפר כיון שעבר יום שמעו, אף שבסוף היום אינה ברשותו. וכתב ע"ז הרא"ש דמהכא שמעינן שגם שעות שאינו יכול להפר בהם, שהרי גירשה אינה ברשותו, מ"מ עולים למנין ונחשבים יום שמעו, וכתב ע"ז שהוא דלא כירושלמי שאם נשתתק ונאנס אינו עולה לו למנין, וכשיבריא יכול להפר. וכתב בק"א דלכך השמיטו הפוסקים דינו של הירושלמי, משום דבסוגין מבואר דאפי' זמן שא"א להפר, כמו הכא שגירשה ואינה ברשותו, עולה למנין יום שמעו. ומ"מ יש כאן דמיון בין נשתתק ונאנס ואינו יכול להפר, לבין גירש ששוב אינו יכול להפר.

הובא לעיל שנח' הראשנים ההאם לצד שנשאלין על ההקם האם יכול להשאל רק באותו היום או אפי' לאחר כמה ימים. הר"ן והתוס' כתבו שאינו יכול להשאל רק באותו היום שהקים, דאחר אותו היום אינו יכול להפר משום שעבר יום שמעו. אבל דעת הטור שיכול להשאל אפי' לאחר כמה ימים ולהפר ביום שנשאל דהוא יום השמעיה. ונקט האו"ש פי"ג ה"כ שזה תלוי במח' הבבלי והירושלמי האם שעות שלא יכול להפר בהם עולות ליום השמיעה. ותמה על הרמב"ם שם דדחה דברי הבבלי מפני הירושלמי.

ב. ופשוט שהיה מקום לחלק בזה ולומר דבנשתתק כו"ע מודו שנחשב לאונס גמור ואינו עולה למנין יום שמעו, דמה שעבר היום ולא הפר לא הוי מחמת שהחריש לה, דהוי אונס. משא"כ בגירש אפי' שאחר שגירש לא יכול להפר דאינה ברשותו, מ"מ נחשב שהוא גרם לזה שלא תהיה ברשותו בסוף היום, וכמו שאם שתק יום שלם בלא הפרה, הוי הקמה, כך נמי אם גרם ליום לעבור בלא הפרה, הוי הקמה. וכאילו הוא הביא את השמש בצהרים. אך מ"מ מהא דנקט הרא"ש דתלוי בירושלמי, הרי דלא נקט לחלק ביניהם.

ועי' בר"ן לעיל סח. גבי שמע בעלה והפר לה ומת דחוזר האב ומיפר אפי' לאחר כמה ימים, דאפי' שבטלה הפרתו ועבר יום שמעו מ"מ כיון שגלי דעתיה דלא ניח"ל בנדר מאי הו"ל למעבד, ועי' לעיל מש"כ בזה.

**עב.**

**ת"ש נדרה והיא וכו'** כשלא שמע ארוס ושמע אב וכו'. הובא לעיל שנחלקו הראשנים בדין אב וארוס שמפרין נדריה, האם בעינן שיפרו שניהם ביום אחד, או כל אחד ביום שמעו. דדעת הרמב"ם פי"ב הי"ז דצריך שישמעו ויפרו שניהם ביום אחד. והסמ"ג (הובא בב"י ר"ס רלד) הביא ראיה מסוגין לדברי הרמב"ם, דמתחילה סברו דמתני' איירי בשמע ושתק הארוס, ואתא לאשמעינן דגירושין כשתיקה דמי, ולא כהקמה, דאי הוי כהקמה, לא מהני הפרת האב והארוס, ודחינן דאיירי שלא שמע הארוס ורק שמע האב, ומשום שמיעת האב מצי מיפר ארוס שני רק בו ביום, אבל למחר לא מצי מיפר, ואי נימא שהארוס והאב כל אחד מפר ביום שמעו שלו, מדוע צריך ששניהם יפרו ביום אחד.

והלח"מ פי"ב הי"ז תמה על דבריו, דהכא ע"כ דנתארסה ביום ששמע האב. דאם לא התארסה ביום ששמע האב, א"כ ממ"נ אין הארוס השני יכול להפר, דאי הפר האב ביום שהוא שמע, וקודם שנתארסה מדין נתרוקנה, א"כ אפי' אם תתארס אין לארוס זכות הפרה, כיון שהנדר כבר בטל לפני שנתארסה. ואי לא הפר האב א"כ יש כאן קיום, ושוב אינו יכול להפר עם הארוס. וע"כ ששמיירי שנתארסה ביום ששמע האב, אבל עדין ליכא ראיה שצריך ששניהם יפרו ביום אחד. ועי' באו"ש שם.

והנה לעיל נחלקו הר"ן ובעלי התוס', האם מודו ב"ה כשהפר האב ולא הספיק הבעל לשמוע עד שמת הבעל, אי חוזר האב ומיפר עם הארוס. דדעת הר"ן וכ"ה דעת הרמב"ם דכשיש ארוס חוזר האב ומיפר ולא אמרינן שאין נתרוקנה בנדר קלוש. ולפי"ז י"ל דהכא מיירי באופן שכבר הפר האב בהיותה תחת הארוס הראשון, ולא הספיק הבעל לשמוע וגירשה, והרי בזה ליכא נתרוקנה ביום הגירושין, כיון שבנדר קלוש ליכא נתרוקנה, ורק בנתארסה לאחר מצי אב וארוס להפר, ובזה הוקשה לסמ"ג אי מיפר כל אחד ביום שמעו שלו, א"כ למה בעינן שתתארס ביום ששמע האב, הרי האב כבר הפר חלקו, ועל חלק הארוס ליכא קיום מצד האב, שהרי אין בזה נתרוקנה, ואף שעבר יום שמעו, וא"כ אפי' שהתארסה לאחר כמה ימים יוכל האב והארוס להפר. ומזה הוכיח הסמ"ג שצריך האב והארוס להפר ביום אחד, ולכן דוקא בנתארסה בו ביום. ובדרך זה כתב באו"ש. ועי' במשנת ר"א סי' כג.

**הכא בנשואה עסקינן.** עי' בר"ן לעולם אימא לך וכו', היינו טעמא משום דבנשואה עסקינן או בתחילה או בסוף וכו', הלכך אי ארוסה בתחילה ונשואה בסוף היא, לא מצי מיפר דאין הבעל מיפר בקודמין וכו'. ודקדק הרש"ש דאי מיירי דהיתה ארוסה ולבסוף נשאה, א"כ מדוע נקט במתני' דנדרה בו ביום ו'גירשה' והחזירה וכו', הרי בלא גירשה נמי אינו מיפר, דכיון שנדרה בעודה ארוסה ואח"כ נשאה אינו יכול להפר, שאין הבעל מיפר בקודמין.

והוכיח מזה הרש"ש דמבואר מכאן דין מחודש, דהנושא את ארוסתו יכול להפר נדרים שנדרה בעודה ארוסה, ואינו נחשב קודמין, ורק נדרים שנדרה לפני שנתארסה חשיב קודמין[[8]](#footnote-8). ולפי"ז כתב דהא דתנן לקמן דרך ת"ח דכשנושא ארוסתו אומר לה וכו' היינו מחמת נדרים שנדרה לפני הארוסין, שאין הבעל יכול להפר. אך כתב הרש"ש שמל' הרמב"ם והטור והשו"ע לא משמע כן. ולהדיא במאירי בריש פירקין שגם בנדרים שנדרה בעודה ארוסה אין בעלה יכול להפר, משום קודמין.

ולכאו' י"ל דפליגי בכח הפרה של ארוס ושל בעל, האם הוא כח אחד, שהאשה ונדריה ברשותו הם לענין הפרת נדרים, אלא שלארוס יש חצי כח באשה ולבעל יש כח שלם, או שדינם שונה, דהן אמת שבבעל הוי ברשותו לענין נדרים, ולכך מיפר אותם, אבל בארוס אין הכוונה שהיא חצי ברשותו, אלא הוא רק זכות הפרה, וכמו שנתנה לו תורה זכות להפר בקודמין, הרי שאין זכות ההפרה שלו מחמת שהארוסה ברשותו, אלא הוא זכות הפרה בלבד. ובשלמא אם כח אחד הוא ארוס ובעל, שפיר י"ל דלא הוי קודמין, דסו"ס גם בעודה ארוסה היה לו כבר חצי כח בנדר[[9]](#footnote-9), אבל אם הוי כח שונה בעל מארוס, א"כ מה איכפת לן שיש לו זכות הפרה בעודה ארוסה, סו"ס בתורת בעל לא היה לו כלל כח, ונחשב קודמין לדין בעל.

[והגרא"ק זצ"ל הביא ראיה שדין בעל וארוס כח אחד הוא. דאמרינן לקמן עב: דאפי' אי שמיעת בעל מעכבת את ההפרה, מ"מ מהני הפרת ארוס לארוסתו בגוונא שיאמר לה 'לכי שמענא', ופי' הר"ן והראשנים דאף שלא ישמע עד לאחר נשואין, ואז כבר אינו יכול להפר שהרי קודמין הם, אפ"ה כיון 'שבנשואין עיילא לרשותיה מהני', ואי נימא שלאחר נשואין הוא כח חדש, מה איכפת לן 'שעיילא לרשותיה', איך מהני הפרה של זמן אירוסין, עם שמיעה של זמן נשואין, [לצד ששמיעה מעכבת], הרי השמיעה של אח"כ דין הפרה אחרת היא. אבשלמא אם גם לאחר נשואין נשאר לו חצי הכח של הארוס שפיר י"ל דכיון שבשעה שישמע ג"כ יש לו חצי הכח של עכשיו, מהני הפרתו].

1. ובעיקר סברת הר"ן יל"ע קצת מנין לנו שהוא רוצה בקיומו של הנדר אולי כיון שהוא יודע שההפרה שלו לחוד לא מועילה, שהרי צריך גם את ההפרה של האב, ממילא הוא מגרש אותה ושהאב יפר לה מדין נתרוקנה. ועמד בזה הרש"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכמובן שיש לדחות ולומר שגם שתיקה ע"מ למיקט יש בזה ניחותא על הנדר, דסו"ס כיון שהוא רוצה 'לא להפר' את הנדר, הרי שיש כאן רצון לקיים. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובאמת שמדין זה גם יש ראיה שהבבלי חולק על הירושלמי של נשתתק, דמה לי נשתתק מה לי אונס, ואם סובר הירושלמי שנשתתק לא איבד זכות הפרתו, א"כ גם בשבת לא איבד זכות הפרתו. ועמד בקו' זו הק"א. ותי' דכיון שבמציאות הוא יכול להפר אלא שהאיסור הוא דרביע עליה, לכך איבד זכות הפרתו, אבל בנשתתק במציאות אינו יכול להפר. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובביאור דברי מח' כבר עמדו רבותינו ששורש המח' הוא בביאור מתני' לקמן פז: דכל שאינו יודע שיוכל להפר אין לו יום שמעו אלא ביום שיתודע לו שיוכל להפר. ושורש המח' האם כוונת הגמ' שכיון שלא ידע שיכול להפר לכך לא הוי כלל יום שמעו, ולכך נהי שאחר הקמה לא היה ראוי להפרה מ"מ בו ביום לפני הקמה הוא היה ראוי להפרה, ושפיר הוי יום שמעו, ודעת הטור שהשתיקה של יום השמיעה היא המקיימת, וכיון שבסוף היום אינו יכול להפר או שאינו יודע שיכול להפר לא הוי יום שמעו, דיום שמעו הינו יום שתיקתו [↑](#footnote-ref-4)
5. וגם אם הוא הגבלת זמן ההפרה, יש לחקור האם הוא הגבלה רק שביום זה נתנו לו זמן, וכיון שעבר היום אין לו זכות, או שצריך שיעבור עליו יום שלם של שתיקה וזה גורם לו לאיבוד הזכות, ועי' [↑](#footnote-ref-5)
6. והעירו לי בזה שהר"ן במשנה כתב והאי דנקיט נתגרשה בו ביום ונתארסה בו ביום, משום דבשמע עסקינן, דשמע ארוס או אב. וכו', ולכאו' בשלמא אם שמע האב שפיר י"ל 'דכיון דשמע חד מיניהו ולא היפר קיימיה לנדריה, אבל אם מיירי ששמע הארוס וגירשה הו"ל להר"ן לכתוב שחייב להיות שנתארסה בו ביום דאל"כ הרי איבד הבעל את זכות ההפרה. אבל הר"ן כתב 'דכיון דשמע חש מיניה ולא היפר קיימיה לנדריה' ולכאו' הרי בכה"ג שגירשה אין כאן מעשה של שתיקה המקיימת שהרי אינה ברשותו בסוף היום, ויש כאן רק איבוד זכות הפרה. וצ"ב. [↑](#footnote-ref-6)
7. ושורש המח' האם הקמה מאלימה ומחזקת את הנדר, ולכך אין החכם יכול להתיר או שהקמה אינה אלא הפקעה על זכות ההפרה, ונעשה הנדר כנדר אשה אלמנה שאין לה בעל שיתיר, אבל מ"מ הנדר נשאר כמו שהיה. ועי' בקה"י.

   ויסוד הדברים כתב בשיעורי הגרש"ר בתחילת הפרק גבי הא דתנן נערה המאורסה אביה ובעלה מפירין נדריה, הפר האב ולא הפר הבעל וכו' ופי' המפרש שלא הפר הבעל היינו ששתק, [וכן מדוקדק ברא"ש שם] וכבר עמד בזה הרש"ש שאם מיירי בשתק א"כ היינו קיים אחד מהם, ומה קתני בתר הכי ואי"צ לומר שקיים אחד מהם. וכתב הגרש"ר ליישב שאפי' אם שתיקה הוי כהקמה מ"מ הוי רק הקמה דממילא שאינה מחזקת את הנדר, אבל במעשה הקמה גמורה יש כאן חיזוק לנדר, וזה כוונת המפרש שאפי' אם שתק אחד מהם אין הפרתו הפרה, ואי"צ לומר בקיים אחד מהם שעשה חיזוק בנדר. [↑](#footnote-ref-7)
8. עי' ברא"ש במתני' לעיל ע. מת האב לא נתרוקנה הרשות לבעל ''ואין לה הפרה עד שתנשא''. בפשטות כוונתו שכל ההפרת נדרים שלו הוא רק כשתנשא ולנדרים שמכאן ואילך, ואולי כוונתו שגם על הנדרים הללו שהארוס מיפר דהיינו בעודה ארוסה, אפי' שאין נתרוקנה מ"מ כיון שנשאה לא הוי קודמין אצלו. ולא מסתבר פי' זה [↑](#footnote-ref-8)
9. ואין להק' לדברי הרש"ש, אמאי אין הבעל מיפר בקודמין, הרי כיון שבזמן שהיא ארוסה, זכה הארוס בנדרים שנדרה אפי' לפני שנתארסה, שהרי ארוס מיפר בקודמין, וא"כ אחר שנשאה שוב יוכל להפר גם קודמין, שהרי נדרים שיש לו זכות כשהיא ארוסה יכול להפר אותם גם שהיא נשואה, ואינו נחשב כקודמין. וע"כ צ"ל דכל מה שמדוקדק מהר"ן שנדרים שעודה ארוסה יכול הבעל להפר אותם כשנשאה, היינו דוקא נדרים שנדרה בעודה ארוסה ממש, ונדרה אותם ברשותו, אבל מה שזכה הארוס בקודמין כל כח הזכיה שלו הוא זכיה מהאב, ולכך לעולם הוא אצלו קודמין.

   והיה מקום לומר דשונה זכות הארוס בנדרים שנדרה בעודה ארוסה, מנדרים שנדרה לפני שנתארסה. דנדרים שנדרה בעודה תחת אביה לבדו, נחשב שהאב זכה בנדר עצמו, רק חידשה תורה שלאחר שנתארסה זכה הארוס בזכות הפרה בנדרי האב. ולכך כשנסתלק האב [כשנישאת] חשיב קודמין משום שהנדר הוא של האב, אבל בנדרים שנדרה בעודה ארוסה תחילת הנדר הוא ברשות שניהם, ולכך כשנישאת לא נחשב שהנדרים קודמין. וצ"ע בכ"ז. ועי' בשיעורי הגר"ד זצ"ל. [↑](#footnote-ref-9)