פרק א_ 7
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק א

**עד שלא באתה ליד גבאי מותר לשנותה. ולרש"י** השינוי הוא כדלעיל, דהיינו ללוותה, והחילוק דעד שבא ליד גבאי חיובא דרמייא עליה הוא רק מדין נדר, ואכתי לא נחשב ממון העניים, ולהכי יכול לשנותו, ומשבא ליד גבאי כבר זכו בו עניים, וכמבואר בגמ' ב"ק לו ע"ב, וכ"כ שם **הרא"ש, ובמחנ"א** צדקה סי' י' כ' דלפ"ז זה שייך רק בעניים ידועים, דאז אמרי' דזכו בו עניים.

**ובחי' הגרי"ז** הוסיף עוד לבאר, דגם אם באמת נתפס דין צדקה על החפצא, מ"מ כל זה הוא מצד הל' הצדקה, אבל בדיני ממונות אינו נחשב לממון העניים, וא"כ אכתי הוא הבעלים ויכול לשנותו.

אלא דדבריו מבוארין לשיטת רב האי גאון המובא בבעה"מ ב"ק לו ע"ב, דל"א בצדקה דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, אבל ל**הרי"ף** דפליג צ"ע, מאי שנא אם בא ליד גבאי. ועי' ברש"י לעיל דכ' דהוי משתמש בפקדון, דמשמע דכבר נחשב ממון עניים לגמרי, ולכאורה דס"ל דגם בצדקה אמרי' דאמל"ג כמסל"ה.

וע"ע **במשנת ר' אהרן** שו"ת סי' ל"ב סק"י, דגם אי נימא דאמל"ג כמסל"ה, יש לחלק דדעת הנותן היה דיוכל לשנותו, כל זמן שלא נקנה לעניים בקנין ממון דהדיוט.

ובס' **יהגה האריה** ביאר דגם להרי"ף אי"ז 'ממון' עניים, אלא רק נתפס לבעלות דצדקה, והוי כמו בעלות דהקדש.

ועוד אפ"ל דיעוי' עוד בדברי רש"י לעיל מבואר דהטעם משום דאיכא חיוב אחריות, וחשיב כדידיה, והיינו דלהכי אינו נחשב דמוציא ל'רשות' אחרת. ועוד יתכן דכיון דסו"ס איכא חיוב אחריות על הנותן, אין שום חיוב על החפצא המסויים, כיון ד'הנותן' מחוייב להעמיד מטבע לצדקה.

ולשיטת **הרמב"ם** נתבאר לעיל דהשינוי הוא עצם 'החלפת' המטבע. ולדבריו צ"ל דהא דאסור ללוותה קדם שבא ליד גבאי, משום דס"ל דאמירתו לגבוה כמסל"ה והוי ממון עניים, ול"ש לעשות הלוואה. אבל החלפה שרי, דכל זמן שלא בא לרשותם, לא נתפס על המטבע עצמו שזהו ממונם, ואחר שבא ליד גבאי אסור דהוי כבר ברשותם. ולפ"ז הא דשרי לר' ינאי ללוות, אף דלבעלים עצמם אסור, משום דניח"ל לעניים.

**ובתוס'** הובאה שיטת **רבינו ברוך** דס"ל דעד שבא ליד גבאי מותר לשנותה למצוה אחרת לגמרי, ואח"כ אסור לשנותה. ולדבריו עד שבא ליד גבאי אכתי לא חל בזה דין ממון עניים כלל, והוי רק נדר ותו לא, ויכול לשנותו למצוה אחרת. ואח"כ כבר הוי ממון עניים, ואינו יכול לשנותו.

**משבא ליד גבאי אינו יכול לשנותו.** צ"ב על מי קאמר דאינו יכול לשנותו, על הבעלים או על הגבאי, ולפו"ר היינו הגבאי, דהרי הבעלים כבר נסתלקו, ומהיכי תיתי דיכולים לשנות. ולפ"ז מבואר דהגבאי א"י לשנות. ונחלקו בזה הראשונים, אם יש רשות לגבאי לשנות בלא דעת אנשי העיר, והתוס' בסוגיין נקטו דאין לו רשות לשנות כיון דהוא יחיד.

ולהשיטות החולקים צ"ל דאסור לשנותו, קאי על הבעלים, וקמ"ל דאע"ג דהותר לשנות משום שזה היה דעת הנותן מעיקרא, שיהיה יכול לשנות, אולם כל זה הוא רק בגדר 'שאלה', אבל אחרי שבא לידי גבאי ל"מ שאלה, וכמבואר **בשו"ע** רנ"ח.

ועי' **בטור** רנ"ט דכ' דאסור בין לו ובין לגבאי לשנותו. אבל למצוה אחרת מותר לשנותה.

**שם. במהריט"ץ** חילק דדווקא גבאי קבוע הוי יד עניים, אבל אם אינו קבוע הוי יד הבעלים. אמנם **הרשב"א** בתשו' **והרמב"ן במלחמות** רפ"ד דב"ק, פליגי וס"ל דכיון שיצא מתח"י בעלים ומסרו לאחר, נעשה גבאי ואסור לשנותו.

**תוס' בד"ה משבאת ליד גבאי.** ודווקא יחיד. וכ"כ **במרדכי** ב"ב סי' תצ"ב בשם הר"י. אמנם **התוס' ב"מ** עח: כ' דהגבאי יכול לשנות מעות הצדקה גם בלא דעת בני העיר.

**בא"ד. ורשאין בני עיר וכו', ודווקא לדבר מצוה.** והתוס' אח"כ הביאו דל**הר"י** מותר לשנותו אפילו שלא לדבר מצוה, ורק שיהיה צרכי ציבור. והשיט"מ בב"ב הביא דברי **הר"ן** דמשמע דמותר לשנות בכל ענין, כיון דזה היה דעת הנותנים. **ובשיט"מ** ב"ב ח: כ' דמותר לשנות רק לצרכי העניים, ולא לשאר צרכי העיר. ולדעת **הרא"ש** והטור רנ"ו ס"ז, דווקא בקופה ותמחוי מותר לשנות משום שהוא דבר קבוע, ואם יחסר להם יגבו פעם אחרת, וכ"כ **ברבינו יונה** שם. אמנם **הרמב"ן והנימוק"י** שם נקטו דהוי רק כהלואה, וצריך לשלם אח"כ מה שלקחו.

**בא"ד. ובגבאי מיירי.** היינו דהא דאסור לשנותה לעיר אחרת, איירי בגבאי. ולפ"ז ל"ג אבל לצרכי העיר מותרין, ואי גרסי', אז ל"ג דאיירי גבאי, דגבאי אסור לשנות בצרכי העיר, **שיעורי הגרמ"ד. ובקרבן אשם** כ' דגם להתוס' מ"מ לגבאי מותר לשנות לצרכי העיר. **וביקר הערך** כ' דאיירי בז' טובי העיר, דיכולים לשנות רק לצרכי העיר, אבל גבאי יחיד א"י לשנות כלל.

**בא"ד. וקא"ל רב יוסף שבאת לידו והוא גבאי ואסור לשנותו. ובמרדכי** הק' דהא אכתי לא בא ליד גבאי. וביאר **בקה"י** ב"ק דפליגי אי אמרי' בצדקה דאמירתו לגבוה כמס"ל, וא"כ כבר מתחילה הוי מעות עניים, ורק דמצי לשנות משום שלא הגיע בפועל לידי הגבאי. אולם אי ל"א אמל"ג כמס"ל, א"כ תלוי מתי זכו העניים במעות, וא"כ גם אם לא אתי בפועל לידי הגבאי, מ"מ אם כבר זכה בקנין המעות אסור לשנותו.

**בא"ד. הואיל ולא תפסי בה. ובמוצל מאש** ביאר דכיון דהוא לא תפס הזוזא, הוי דבר שאינו ברשותו, וא"כ לא חל ההקדש. וכ"מ בתוס' שם.

**תוס' בד"ה עד שלא באתה ליד גבאי.** מותר לשנותה למצוה אחרת ממש. ולפ"ז משבא ליד גבאי אסור לשנותו, ומשום דהוי ממון עניים. ולפ"ז דווקא בצדקה אסור לשנותו, אבל בשאר דברים דל"ש למימר דהוי ממון עניים, יכול הגבאי לשנות.

**ושיטת הר"ת** שהובאה ברא"ש ב"ב, דגם כשבא ליד גבאי, מותר לגבאי לשנותו לדבר מצוה, ובני העיר יכולים לשנות אפי' לדבר הרשות. ויתכן דגם הר"ב מודה, דהגבאי יכול לשנות, והא דקתני דא"י לשנות קאי על הבעלים, וכ"כ בשיט"מ ב"ב בשם **הר"ן**. ועי' **בשו"ת משנת ר' אהרן** סי' ל"א שהוכיח דהר"ב פליג על ר"ת.

אמנם עי' **בטור** רנ"ט דכ' דאסור בין לו ובין לגבאי לשנותו. אבל למצוה אחרת מותר לשנותה. ובדבריו משמע דגם הבעלים יכולים לשנות למצוה אחרת אחר שבא ליד הגבאי. והיינו דס"ל דמותר משום דכך היתה דעת הנותן מעיקרא, וא"כ אדרבה הנותן בודאי יכול לשנות כפי דעתו.

עי' **בפרישה** רנ"ט דרק היכא שנתן סלע לצדקה ולא פי' למי, מותר לשנות, אבל אם גבו בשביל העניים א"י לשנותו.

**שם.** עי' בתשו' **מהר"ם מרוטנבורג** שמ"ג, דא"א לשנות משום דצריך לקיים נדרו לתת צדקה. וע"ע **בלבוש** רנ"ט סק"א, דנקט כרבינו ברוך, וביאר דאחרי שבא לגבאי אסור לשנות מצד הנדר. וצ"ב דא"כ גם קודם שגבא לגבאי, א"א לשנות מהאי טעמא.

וע"ע **במחנ"א** צדקה ז', דשינוי מהני רק באמר הרי זו צדקה, דלא התחייב ע"ע בדין נדר, אבל באמר הרי עלי ל"מ השינוי כיון דהוא מחוייב מצד הנדר.

ועוד אפ"ל דלהר"ב מותר לשנות משום שכך היתה דעת הנותן מעיקרא, וא"כ ליתא לנדר כלל אדעתא דהכי, [ולהלבוש צ"ל דדעתו היה שכל זמן שלא בא לגבאי יוכל לשנות]. ועי"ל דכיון דמשנה לדבר שהוא צרכי הרבים, וגם העניים משתמשים בזה, הרי סו"ס הוי נמי ממון עניים, ומאי איכפ"ל דגם העשירים משתמשים, כיון דהעניים צריכים לו. ועוד אפ"ל דכמו שעשיר העובר ממקום למקום, מותר לו להתפרנס מהצדקה, משום שעני הוא באותה שעה, ה"נ דבר שהוא מצרכי הרבים, הרי שכולם עניים לגביו.

אמנם הלבוש ס"ל דהיכא שבא לגבאי, כיון דכבר נתפס הממון לצורך העניים, אזי קיום נדרו הוא לצדקה לעניים, וא"א לשנותו לצדקה אחרת.

**בא"ד. לא משמע לשנותה למצוה אחרת.** ובפשיטות הסברא משום דהוי ממון עניים, ומהיכי תיתי לשנותו למילתא אחריתי. ולפ"ז בשאר ענייני ביהכנ"ס גם להר"ר משה יהיה מותר לשנותו. **משנת ר' אהרן** שם סק"ט.

**שם.** מבואר בפוסקים דמ"מ היכא דהשינוי לעילויא מותר, כיון דהיה דעתו לצדקה ולמעלה הימנה. וע"ע **בש"ך** רנ"ט סקי"א, דמותר לשנות למצוה פחותה, כשיש כדי סיפוק המצוה הראשונה. אבל לעילויא מותר אפילו אם תתבטל המצוה הראשונה. אבל להר"ב אפילו היכא דהוי לעילויא אסור.

וע"ע ב**רמ"א** דאם התנה בפירוש שלא ישנו כלל, אסור לשנות ואפילו לעילויא.

**ונמצא ה' שיטות בשינוי לדבר מצוה**. א. לה"ר משה אסור לשנות. ומ"מ לדברי הפוסקים לעילויא מותר. ב. למהר"ם מרוטנבורג דאסור לשנות מחמת הנדר, לכאורה גם לעילויא אסור. ג. לרבינו ברוך מותר לשנות עד שבא ליד הגבאי. ד. לרבינו תם מותר לגבאי ולבני העיר לשנות גם לאחר שבא לידי גבאי. ה. בטור משמע דגם הבעלים יכולים לשנות אחרי שבא לידי הגבאי.

**והנידון אם מותר לשנות,** א' דא"י לשנות משום דהתחייב בנדרו לצדקה. ב' משום דכבר זכו בו עניים ואסור לשנות. ולמהר"ם מרוטנבורג האיסור לשנות הוא מצד נדר, וע"כ אסור בכל גוונא. ולה"ר משה דכ' הפוסקים דמותר לשנות לעילויא, צ"ל כדלעיל דכך היתה דעת הנותן, וממילא איגלאי מילתא דלא זכו בה עניים.

ולשיטת רבינו ברוך צ"ל דס"ל דמצד הנדר יכול לשנות, כיון דזה צרכי הרבים, כולם נחשבים עניים וכדין עשיר העובר ממקום למקום, אבל אם כבר זכו בו עניים א"א לומר כן דכבר הוי ממונם, ולכן רק אחרי שבא לגבאי אסור לשנות. אמנם להר"ת ההיתר הוא משום דדבר שהוא צרכי הרבים, הוי גם ממון עניים, וא"כ לעולם אפשר לשנותו לזה, גם אחרי שהגיע לגבאי. ולהטור דגם הבעלים יכול לשנות, ע"כ צ"ל דהסברא משום שכלך היתה דעת הנותן.

**בא"ד. ואפילו ברשות הקהל נמי. ובעולת שלמה** הק' דקצת צ"ע דהרי אפילו לנודר דלא הותר לו לשנות, מ"מ מותר לו ללוות, א"כ לקהל דהותר לשנות, כ"ש דהותר ללוות. וצ"ל דהיתר הלוואה הוי משום שאכתי לא נעשה ממון עניים, וא"כ זה שייך רק קודם שהגיע לגבאי, ושינוי מותר רק לבני העיר, דע"ד כן נתן שיהיה מותר לבני העיר לשנות.

**בענין שינוי צדקה.** עי' **ברמ"א** יו"ד רנ"ו ס"ד, דאם פירש שיתנו לעניי אותה העיר או לעני פלוני, אסור לשנות ואפילו לת"ת. **וברבינו ירוחם** מבואר דהטעם משום דכבר זכו בו אותם העניים.

ועי' בארוכה **במשנת ר' אהרן** שם, א"ז דווקא כשיש לעניים קצבה, דמצד סברת זכו עניים, י"ל דזה דווקא כשיש להם קצבה, ומצד הסברא דבעלמא דעת הנותן שיוכל לשנות, והכא פירש וע"כ א"י לשנות, אין נ"מ אם יש להם קצבה. ועוד כ' לדון א"ז דווקא כשבא ליד גבאי, או דכיון שפירש אסור לשנות כלל, ואפילו לא בא ליד גבאי.

וע"ע **ברדב"ז** דחילק, דאם אומר ש'הוא' יתן לעניים, וא"כ הוי עוד צדקה מלבד הקצבה הקבועה, א"י לשנות, דכבר זכה בו העני. אולם אם נדר לתת לגבאי, דנדרו הוא על הקצבה הקבועה, וא"כ כיון דהגבאי יכול לשנות כשיש להם סיפוק, ה"ה דהבעלים יכול לשנות כשזה ברשותן.

וע"ע במחנ"א דהביא דברי **המהר"ש יפה** דלנותן מותר לשנות לעני אחר, והיינו משום דתלה בדעתו.

**ולענין שינוי בשאר צדקות,** אם הסברא דאסור לשנות הוא משום ממון עניים, בשאר צדקות דל"ש הך סברא יהיה מותר לשנות, אולם להסברא דההיתר לשנות עד שבא ליד גבאי משום שזה דעת הנותן, אבל כשבא ליד גבאי ל"מ דעתו, [או שגם דעתו היתה רק כל זמן שזה בידו], א"כ ה"נ בשאר צדקות א"י לשנות.

**שאני ר' ינאי וכו'.** אבל אם היו מעות בקופה, לא היה כופה לציבור, דלא היה מוציא שקר מפיו, **ב"י** רנ"ט. ועוד כ' דכיון שהיה כופה לציבור, היה ניחא לעניים להלוות לר' ינאי.

**דכמה דמשהי מעשי ומייתי להו.** ואע"ג דבעלמא אין משתכרין בשל עניים, הכא שאני דידע ר' ינאי דתיכף יהיה יכול להוציא מן הקהל מייד. **ט"ז** רנ"ו סק"ד. **ובמעשה חושב** כ' דהכא שרי משום דע"י שישתמש יהיה מחוייב באחריות, וזה הוי סיבה להיתר כדאמרי' לעיל, וא"כ שרי דווקא משום הני תרי טעמי, דאיכא רווחא, וגם דמתחייב באחריות.

**ישראל שהתנדב מנורה וכו'.** וצ"ב בטעמא דאסור לשנותה, ולרחב"א אסור לשנותה אפילו לדבר מצוה, הא אין כאן ממון עניים, דמעכב לשנות, ואדרבה הוי ממון הציבור, וא"כ יכולין לשנות. ואין לומר דבגבאי מיירי, אבל בני העיר יכולין לשנות, דבסוגיין משמע דהקפידא הוא מצד הבעלים, וא"כ זה קאי גם על בני העיר. וצ"ל דכל מה שזה נחשב לממון הציבור, הוא רק משום שמשתמשין בו לצורך מה שהקדיש, הלא"ה לא מסר לציבור כלל, ולפיכך ס"ל לרחב"א דאסור לשנותה אפילו לדבר מצוה. ולר' אמי הבעלים הקפידו שיהיה לדבר מצוה, ולכן מותר לשנותו למצוה אחרת.

**אבל לדבר מצוה מותר לשנותה.** וכ' **במהר"ם מרוטנבורג** דקודם שהקצהו למצוה, מותר לציבור לשנותה, דלא חל קדושה על החפצא, משום דהזמנה לאו מילתא היא. אבל הנודר עצמו א"י לשנות, מחמת נדרו. [וצ"ב איך מותר לציבור לשנות את נדרו].

ומבואר דאחרי שהשתמשו חל קדושה על הדבר, וא"א לשנותו למצוה אחרת, אא"כ הוי לעילויא, דמעלין בקודש. אמנם **הב"ח** כ' דאפשר לשנותה למצוה פחותה, דרק בתשמיש קדושה אמרי' דמעלין בקודש, ולא בדבר מצוה. ומ"מ לפ"ז ברור דא"א לשנותה לדבר הרשות. ועי' להלן.

**משנשתקע שם בעליה מותר לשנותה, אילימא וכו'. ובתוס'** כ' דה"נ מצי למימר מאי איריא דלא נשתקע שם הבעלים וכו', ומדוקדק מדבריהם, דלדבר הרשות אסור לשנות אפילו כשנשתקע שם הבעלים. אמנם **ברגמ"ה** כ' דהאיסור לשנות הוא רק עד שלא נשתקע שם הבעלים. וכ"כ **ברמב"ם** פ"ח מתנו"ע ה"ו. וכ"פ השו"ע רנ"ט ס"ג. וכ' הש"ך דקו' התוס' מוכיחה דמצי לשנות לדבר הרשות.

ויתכן דפליגי אי חל על המנורה דין קדושה, שהיא משמשת לדבר מצוה, ומחמת דהוי חפצא דמצוה, א"א לשנותה לדבר הרשות, [וכדמשמע מדברי המהר"ם מרוטנבורג שהובאו לעיל]. אלא דלפ"ז צ"ב למה לדבר מצוה יכול לשנות קודם שנשתקע, ולדבר הרשות רק אחרי שנשתקע שם הבעלים.

וצ"ל דליכא קדושה על החפצא, ורק דאסור לשנות מחמת דעת הנודר, שהקדיש לצורך מצוה, והא דמותר לאחר שנשתקע שם הבעלים, היינו משום דגם הנודר דעתו על נדבתו, כל זמן שמזכירים שמו. **ובמאירי** כ' טפי דאחרי שנשתקע שם הבעלים, זה נעשה ממון של ציבור. וא"כ תו אין מתחשבין בדעתו.

**שם**. בתשו' **הרשב"א** כ' דההיתר לשנות, הוא רק היכא שיש כבר מנורות, וא"צ להך מנורה.

**וטעמא דעכו"ם הוא דפעי. וברש"י** כ' דצועק למה שניתם ממה שנתתי. **וברמב"ם** פי' דחיישי' דהעכו"ם יאמר שהם מכרו לעצמן. ולפ"ד הרמב"ם היכא דרק שינו לדבר אחר, אבל המנורה קיימא בעין, דליכא למיחש דפעי, יתכן דבכה"ג שרי, ולרש"י יהיה אסור בכה"ג.

**ובשו"ת הרא"ש** (כלל י"ג סי' י"ד), כ' דטעמא דעכו"ם פעי ואיכא חילול השם, אבל ישראל ציית לדברי חכמים ולא פעי, ואפילו אי פעי, מ"מ ישראל דלא ציית לדברי חכמים ליכא חילול השם.

**שעזרק טייעא. בתוס' ב"ב** ח. כ' דאע"ג דאין מקבלין צדקה מהעכו"ם, מ"מ הוי כסתם נדר ונדבה, וקי"ל דנכרים נודרים נדרים ונדבות. וכ' **בב"י** דלפ"ז זהו מדין קרבן, וא"כ ישראל שנשתמד דילפי' דא"י להביא קרבן, ה"נ דאין מקבלין ממנו נדבה לביהכנ"ס.

**שנייא רחבא** וכו'. וכ' **במרדכי** ב"ב סי' תצ"ב, דביהכנ"ס הוי מילי דציבורא ולא בעינן דעת אנשי העיר, אלא סגי בגבאי, וכ"כ שם הר"י מיגש ושא"ר. ועי' **בש"ך** דלגבאי מותר לשנות רק לדבר מצוה. וכ"כ **ברגמ"ה** דהכא שינו לדבר מצוה.

**סבר דלא שכיח. וברגמ"ה** כ' דהוי כנשתקע שם בעלים. ולפ"ז להך מ"ד היו יכולים לשנות גם לדבר הרשות, וכשיטתו ושיטת הרמב"ם שהובאה לעיל.

**מתני'.**

**והיוצא ליהרג. וברש"י** אח"כ בד""ה פטורין כ' דאיירי ביוצא ליהרג בדיני ישראל. **וברמב"ם** כ' דזה איירי במי שנגמר דינו בבי"ד של ישראל, להרגו על שעבר עבירה. **ובפי' המשניות** כ' דהיוצא ליהרג במצוות המלך מעריך ונערך, דלפעמים חוזר המלך מדיבורו. וכ' **בצפנת פענח** דהר"מ איירי על מלך ישראל, אבל מלך עכו"ם בלא"ה אי"ז כלום, משום דדינו בטל וכהרדב"ז והמל"מ לקמן.

וכ' **הכס"מ** דבבי"ד של גויים אפי' נגמ"ד לא חשיב כ'מת'. **וברדב"ז** ביאר משום דאפי' נגמ"ד מ"מ מקבלין שוחד, וממילא מתבטל הדין.

**ובמל"מ** פי' דהטעם משום שהגמ"ד הוא דמשווי ליה כמת, ובבי"ד של גויים ל"ש גמ"ד, דעדיהן פסולין ודינם בטל. וכ' דלפ"ז ישראל שברח אחר גמ"ד, אין לו ערך ודמים, דאי"ז תלוי במה שממיתים אותו עכשיו, אלא במה שהוא מחוייב במיתה בגמ"ד.

וע"ע שם דכ' דאין לומר דסו"ס כיון שעומד למות אין לו ערך, דהרי אפי' במנוול ומוכה שחין דלי"ל דמים מ"מ נערכין, וחזינן דאינו תלוי בזה.

אמנם הך טעמא זה רק לגבי ערכין, אבל בחיוב דמים יהיו חייבין, דבדמים תלוי אם יש לו דמים או לא. **ובחי' הגרי"ז** ביאר דדין דמים הוא גם מהל' ערכין, ויוצא ליהרג איכא גזה"כ דאינו נידר ונערך, אבל בבי"ד דעכוך"ם ליכא לגזה"כ, וא"כ נכלל בפרשת דמים, [וגם זה צ"ב דסו"ס מה ישלמו בעבורו].

אולם להרדב"ז לעיל, דאיכא סברא שמקבלין שוחד, וממילא יש לו דמים. ולפ"ז צריך לב' הסברות, גם דליכא נגמ"ד בבי"ד עכו"ם, וגם דסו"ס הוא שווה דמים. **יונת אלם** סי' ל"ט.

**שם.** עי' **בפסקי התוס'** כ"ז, דגם מי שרוצים לגמור את דינו אין לו דמים. אמנם פשוט דדבריו רק לגבי דמים, דתלוי בשוויות בפועל, אבל לגבי ערכין, רק אי נגמ"ד ילפי' דאין לו ערכין.

**ר' יוסי אומר נודר ומעריך.** ועי' **בתוס' לעיל** ד. דכ' דזה איירי גם בגוסס. **וברמב"ם** פ"א ערכין הי"ד כ' דין זה על היוצא ליהרג. ועי' **ברדב"ז** דהטעם משום שאינו בר דעת, אולם אם בדקנוהו פעם אחר פעם ודעתו מיושבת עליו, דבריו קיימין.

**שם.** **ברא"ש** קידושין פ"ד סי' ט"ז, דכ' דדעת **רש"י והר"ח ורבינו יואל** דגוסס הוא כמת, והא דמקדיש היינו משום חומרא דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט. אמנם **הרשב"ם והר"י** הק' דהרי אינו יכול לעשות מסירה להדיוט, ואיך מהני האמירה לגבוה. ולכך ס"ל דגוסס הרי הוא כחי, ולכן מהני הקדשו.

**רש"י בד"ה שדמיו קצובין.** כלומר שאין אדם קונהו ויפסיד מעותיו. ומשמע ברש"י דשייך קנין בדבר שאין לו שדמים, רק דאין קונים משום שיפסיד מעותיו, וצ"ע. **שיעורי הגרמ"ד.**