סי_ צב-ה טיפה שנפלה חוץ לקדירה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח

צב-ה טיפה שנפלה חוץ לקדירה

בטור ושו"ע הביאו דין טיפה שנפלה על קופן הקדירה מבחוץ, וכמה שיטות בזה ונביא הדברים בקצרה.

ומתחילה יש להקדים [חזו"א יז-א] שיש כאן שתי נידונים עיקריים, חדא באיזה צורה מתפשטת הטיפה ואם בכל הכלי או התבשיל, ועוד אם דנים את הכלי והתבשיל כחתיכה אחת דכל שסופו להתפשט לא אמרינן חנ"נ או דחשיב הכלי כדבר נפרד והוי התפשטות בשתי כוחות ומה שנבלע בכלי נעשה חנ"נ ואח"כ אוסר את התבשיל, וכעין איסור דבוק.

**א. דעת מהר"ם-**

שיטת מהר"ם מרוטנבורג ברורה לכו"ע, דלעולם צריך שישים פעמים שישים כנגד הטיפה.

וטעמו דחיישינן שמא הטיפה פעפעה עד שישים כמותה ואסרה כל הבלוע בשיעור זה ונ"נ, ואח"כ כשיוצא אל התבשיל נאסר עד שיהיה שישים בתבשיל כנגד כל מה שנאסר מן הקדירה ולכך בעי ס' פעמים ס'.

מבואר לשיטה זו דמה שנבלע בקדירה נאסר משום חנ"נ ולא חשיב כסופו להתפשט לתבשיל שהפישוט הוא בשתי כוחות.

לשיטה זו כתב בב"י שסתימת דעתו משמע שאין חילוק בין נפל כנגד הרוטב או לא, ופליג בזה על הסמ"ק שיובא לקמן.

**ב. דעת הר"ש ואם יש אוסרים בשישים פעמים שישים-**

בתשובת מהר"ם שם הזכיר שיש בידו תשובת ר"ש להתיר בזה, ובסו"ד כתב ודברי רבינו שמשון צויתי להעתיק למורי וכך אנו מורים במקום הפסד מרובה.

בב"י פי' שגם הר"ש היה מתיר דוקא בשישים פעמים שישים אלא שלא התיר אלא בע"ש, וכתב דמ"מ דעת מהר"ם עצמו נראה שהתיר זה בשופי אף שלא בשעת הדחק ומה"ט פסק כן הטור בסתמא.

מבואר מד' הב"י חידוש גדול שיש מקום לומר שגם שישים פעמים שישים לא יהני, ולכך דעת הר"ש שאין להתיר אף בכה"ג אלא בשעת הדחק.

וגם בב"י בתחילת סעיף זה כתב דדעת הסמ"ג משמע דאף אם נתפשט בכל הקדירה אין להתיר ולא נתבטל בלחלוחית הקדירה ופליג בזה ע"ד מהר"ם, ונראה דעתו שם שייאסר גם בשיש שישים פעמים שישים.

ומכח זה נתקשה בטעם מהר"ם שהתיר בס' פעמים ס', וכתב דפליג בזה על הסמ"ג וס"ל שאם נתפשט בכל הקדירה מתבטל ע"י הלחלוחית של הקדירה ומה"ט סגי בשישים פעמים שישים, אבל דעת הסמ"ג שאינו מתבטל ע"י לחלוחית הקדירה ולא סגי בס' פעמים ס'.

וזה ג"כ הולך כפי שיטתו הנ"ל שאם לא נתבטל בלחלוחית הבלוע בקדירה נאסרה כל הקדירה ואח"כ צריך שישים כנגד כל הקדירה ולא סגי בשישים פעמים שישים כנגד הטיפה.

ובחזו"א יז-ד תמה עליו טובא היאך יש לאסור והרי ממ"נ לא יאסור יותר משיעור זה דסו"ס לא תאסור הטיפה אלא שישים כנגדה ולא יותר?

וגם עיקר הבנת הב"י בשיטת הר"ש תמוהה דא"כ נמצא שלא התיר אלא בשעת דחק ולמה התיר מהר"ם בשופי, וגם כל לשון מהר"ם שם משמע שהר"ש היה מתיר יותר ממנו ועליו סומכים בשעת דחק.

וכתבו הפוסקים דבאמת לעולם א"א לאסור יותר משישים פעמים שישים, ולפי"ז אי"צ לד' הב"י ודעת הסמ"ג שגם אם נתפשט בכל הקדירה לא נתבטל משום שאין ידוע כמה לחלוחית יש בקדירה אבל לעולם א"א להצריך יותר משישים פעמים שישים.

וכתבו הפוסקים דדעת הר"ש היתה להקל יותר ממהר"ם, ומתיר לגמרי אף בלא שישים פעמים שישים.

ובביאור טעמו כתב בחזו"א עפי"ד הגר"א שהביא מהאגודה ביאור הענין, דדעת הר"ש דטיפה הנופלת מבחוץ אינה נכנסת לתוך הקדירה כלל ודימה זה לשתי קדירות שאין הבלוע יוצא מזו לזו בלא רוטב ה"נ אינו הולך מצד החיצון לתוך הקדירה.

ולפי"ז לדעת הר"ש יש להתיר אף בלא שישים כנגד הטיפה כלל, וע"ז כתב מהר"ם שיש לסמוך בשעת דחק אלא שלהלכה לא קי"ל הכי [ואף בשעת דחק אין מתירים כ"כ, עיין לקמן].

בהגר"א תמה על הר"ש שאין ראיה ממה שאינו יוצא מכלי לכלי דהא חזינן גבי חתיכה דשאינו יוצא מחל"ח בלא רוטב ומ"מ באותה חתיכה שפיר עובר בכולה ה"נ הכא גבי טיפה שנפלה מבחוץ, ועיין חזו"א יז-ג מש"כ בזה.

ועוד יש טעם אחר במרדכי בשם הראב"ן להקל בענין זה, משום שאין אומרים חנ"נ בבלוע ולכך סגי בשישים כנגד הטיפה [ומ"מ שישים מיהת בעי דלא כר"ש], ויתבאר לקמן.

**ג. שיטת הסמ"ק-**

בטור הביא מסמ"ק שכתב שהוא תלוי בספק הגמ' זבחים צו: אם הבלוע במקום אחד מפעפע בכל הכלי, ועפי"ז כתב לחלק בזה שאם נפלה כנגד הרוטב מותר ממ"נ שאם מפעפע הרי נתבטלה ואם אינו מפעפע אינו אוסר את התבשיל.

ובאופן כזה שנפל כנגד התבשיל כתב הרמ"א צב-ו שיערה מיד את התבשיל בב"א לקדירה אחרת מצד האחר ויועיל דאם עד השתא לא פעפע לתוך התבשיל יימנע מאיסור ביטול לכתחילה.

[מיהו ביד יהודה צח-יט כתב שהוא נוהג להורות שלא יערה את התבשיל שמא לא ידקדק היטיב לערות בב"א ובאמצע העירוי כבר אין שישים כנגד הטיפה ויאסר התבשיל, לכך עדיף להניח עד שיצטנן.

ועי' בדרכ"ת צב-קי בשם בית יהודה דלכה"פ בתבשיל עבה יש להורות שלא יערה שמסתמא לא יצליח לערות בב"א.

ועכ"פ אם אינו ברור לו בוודאי שיצליח לערות כן לא יערה].

אבל אם נפל כנגד הריקן חיישינן שמא פעפע עד כנגד התבשיל ואסר עד כנגד שישים ממנו, ואח"כ אם יערה את התבשיל דרך אותו מקום ייאסר או שמא יעלה התבשיל ע"י רתיחתו למעלה וייאסר, ולכך צריך לכבות מיד את האש ולחכות עד שיצטנן ולא יערה את התבשיל לחוץ [או ינקוב בתחתית הקדירה להוציא התבשיל, ועיין בב"י ובש"ך, ועיין לקמן אם יכול לערות מצד אחר][[1]](#footnote-2).

ולהלכה נפסק בשו"ע צב-ה,ו, עיקר כדעת הסמ"ק אלא דמ"מ נהגו שאם נפל שלא כנגד הרוטב נאסר הכל ומבואר שם בש"ך וט"ז שאינו משום שנהגו כדעת מהר"ם [כש"כ הפרישה] אלא דאף לדעת הסמ"ק נהגו שלא לסמוך על מה שיצטנן, והטעם כש"כ האו"ה לא-ג דחיישינן שמא פעם אחת עלה התבשיל עד כנגד מקום נפילת הטיפה ונאסר [ועי' בפר"ת סקי"ד דאף שאין לנו לגזור גזירות שלא הוזכרו בגמ' הכא אי"ז גזירה רק הסרת מכשול המצוי לבוא].

אלא שכתב הש"ך צב-כד דמהרא"י היה גדול בדורו ואיזן וחיקר כל המנהגים והתיר ע"י צינון וכ"כ מהרש"ל, הרי דהנך לא ס"ל מנהג זה לאסור את התבשיל מחששא דשמא עלה, וכ"נ שנקט הש"ך להלכה וכ"נ בפר"ח והגר"א [והרי אפי' אם עלה אינו איסור ברור כשיש שישים בתבשיל כנגד הטיפה דלכמ"פ אין חנ"נ בבלוע], ועי' ערוה"ש צב-מג שכתב דגדולי האחרונים חלקו על מנהג זה ולא נתפשט מנהג זה ומקילים בזה בשישים כנגד התבשיל בכל אופן, וכ"כ בקיצור שו"ע (פויפר) להלכה.

ובמש"כ הסמ"ק בנפל כנגד התבשיל שיש להתיר בממ"נ מצאנו כנראה ג' אופנים:

א. בב"י ובש"ך סקי"ח בארו כוונתו שאם מפעפע בכל הכלי הרי נתבטל בכלי [ולפי"ד איירי דוקא באופן שיש בלחלוחית כלי שישים כנגד הטיפה, מיהו בקדירה חדשה יש להתיר אף בלא שישים בקדירה כיון שאין בה בליעה, ואף שכעת נבלע בה ע"י הבישול ה"ה מקושר עם התבשיל ואין בו חנ"נ].

ואם אינו מפעפע בכל הכלי נקט הב"י דע"כ וודאי נתפשט לתוך הרוטב וכל שנתפשט מיד לרוטב מותר ואין הבלוע נ"נ דחשיב הכל כמו כח אחד [ופליג בזה על מהר"ם שאסר גם בנפל כנגד הרוטב].

ובאר באר לשון הטור בטעם ההיתר של הסמ"ק דהוי כאילו נפל בתבשיל ישירות, היינו לפי הצד שאינו מפעפע בכל הקדירה ה"ה כנפל בתבשיל ונתבטל בו.

דברי הב"י דחוקים, חדא דמאן יימר לן שאם נתפשט בקדירה הוא מתפשט בכולה ונתבטל הא חזינן בנפל שלא כנגד הרוטב דחיישינן שאינו מתפשט אלא בחלק מהכלי [חוו"ד סקי"ג].

עוד העיר בחוו"ד דא"כ מ"ט מבואר ברמ"א סעיף ו' וש"ך סקי"ט לאסור את הקדירה בנפל כנגד הרוטב והרי ממ"נ אין לאוסרה שהרי אם לא נתבטל בקדירה הוא מפעפע ישירות לתבשיל.

[ובפשוטו נראה בש"ך סקכ"ז דלהך צד שלא נתפשט בכל הקדירה רק ישירות מתפשט לתבשיל הרי כיון שכבר נבלע בקדירה תו לא ייסחט משם לגמרי וכעין אל"ס בחתיכה, אלא דמ"מ אי"צ שישים אלא כנגד הטיפה שהרי לא מתפשט עוד בקדירה רק במקומו לחוד, עיי"ש].

ב. ומכח זה באר בחוו"ד שם כוונת הב"י וש"ך באופן מחודש, וזה עפ"י הכלל של תרוה"ד-קפג שאין חנ"נ בבליעת כלי היכא שהוא מקושר עם שאר התבשיל, והוכיח כן מכל טעימת קפילא, ואכ"מ.

וד' תרוה"ד איירי בתבשיל שנתבשל כעת עם הקדירה ויש בה בליעת איסור שאין הבליעה מן התבשיל היתר נאסר משום חנ"נ שהרי הוא מקושר עדיין עם שאר התבשיל ועוד לא נבלע לגמרי.

ובחוו"ד חידש דה"נ אף בבליעה ישנה שיש בכלי כיון שעכשיו הוא מתבשל אמרינן שהוא מקושר עם שאר התבשיל ואינו נאסר משום הטיפה שנפלה מבחוץ.

וזה יסוד ד' הסמ"ק שאם מפעפע בכל הכלי הרי נתבטל בלחלוחית, ומש"כ דאם אינו מפעפע ה"ז כנפל לתוך התבשיל היינו משום שהבליעות מקושרות עם התבשיל ואין בהם חנ"נ, והוי כמו שנפל ישירות בתבשיל.

משא"כ היכא שנפל כנגד הריקן לא שייך בו סברת מקושר שאינו מחובר לתבשיל ממש [וע"ע בד' החוו"ד] ושפיר נאסרת הבליעה.

ולפי"ז שפיר אסר הרמ"א את הקדירה שהרי יש לחוש שלא פעפע לתוך התבשיל כלל ואף שלא אסר את הבלוע מ"מ הקדירה עצמה נאסרה אחר הבישול שפסק מלהיות מקושר.

[ודעת מהר"ם דס"ל שיש חנ"נ בבליעת הכלי כנראה דוודאי מודה בכל דין מקושר כמו שהוכיח תרוה"ד זה מטעימת קפילא, אלא דלית ליה חידושו של החוו"ד שגם בליעה ישנה חשיבא כמקושר עם התבשיל].

ג. בחזו"א יז-ה באר כוונת הסמ"ק באופן אחר מד' הב"י, דפשיטא ליה להסמ"ק שאם נפל כנגד התבשיל ה"ה נבלע מיד בתבשיל, וכיון שהכל הוא בכח אחד של פישוט לא נעשה הבלוע חנ"נ והוי כמו שנפל לתבשיל, וכפי פשטות לשון הטור.

ועיי"ש מש"כ לבאר ספק הסמ"ק והממ"נ עפי"ד.

ועפי"ז כתב החזו"א דאף הקדירה עצמה מותרת דוודאי הכל נתפשט ישירות לתבשיל ולא נאסר בקדירה, וזה דלא כש"כ הרמ"א וש"ך אבל בט"ז סקי"ט מבואר שהתיר את הקדירה וכבר כתב בחוו"ד סקי"ג לבאר דעתו כעין ד' החזו"א [מיהו בביאור הממ"נ של הסמ"ק באר הט"ז באופ"א].

ועוד נפק"מ מזה שאם נפל כנגד התבשיל לא נאסר התבשיל אף אם אין שישים בקדירה כנגד הטיפה ושלא כדעת הב"י.

**ד. קולא דער"ש ודין חנ"נ בבלוע-**

בטור הביא דעת רבינו יחיאל להתיר בער"ש אפי' נפל שלא כנגד הרוטב ע"י שישים והו"ד בשו"ע צב-ז [ואי"ז כדעת הר"ש שהתיר אף בלא שישים].

בפמ"ג מ"ז צח-ח העמיד שכנראה יש שתי שיטות עיקריות בביאור קולא זו:

א. בש"ך סק"ל וסקכ"א נראה דלעולם עיקר הדין כהסמ"ק שאם נפל שלא כנגד הרוטב נאסר אותו מקום ואסור לערות דרכו ואין להקל בזה אף בער"ש.

אלא שגם הסמ"ק מודה שמעיקר הדין מותר לערות מצד האחר שלא נבלעה בו הטיפה כש"כ לעיל, ומה דמבואר בשו"ע צב-ו שנהגו לאסור בנפל כנגד הריקן מטעם דחיישינן שמא בתוך כדי הבישול עלה התבשיל עד כנגד המקום שנפל בו הטיפה ונאסר.

וע"ז הקילו בער"ש שלא לחוש חששא זו ומותר להמתין עד שיצטנן או אם א"א לו אף לערות מצד האחר, וכפי עיקר הדין לשיטת הסמ"ק, וכ"כ בפמ"ג שפ"ד צג-א.

ב. בפמ"ג שם תמה ע"ז טובא דהא כיון דחייש הסמ"ק דמפעפע בכולה היאך מותר לערות מצד אחר והרי בשעה שמערה יש לחוש שהרוטב מפעפע בכולו והבליעה תיבלע בתבשיל, ומה"ט נקט דמעיקר הדין יש לאסור לערות גם שלא כנגד התבשיל.

ולפי"ז קולא דער"ש הוא קולא אחרת דבשעת דחק מקילים שלא לחוש לדעת הסמ"ק כלל רק סמכינן על דעת הראב"ן שאין חנ"נ בבלוע, וכן מבואר בהגר"א סקל"ד, וכ"כ בחזו"א סוס"י יז בדעתו, וכ"נ להלכה ביד יהודה צב-נו (פיה"ק) והו"ד בדרכ"ת צב-קיז.

ולפי"ז גם אם יערה דרך המקום שנבלע בו בדיעבד מותר בשעה"ד והפמ"ר אלא דלכתחילה עדיף לערות מצד האחר אבל אם ג"ז א"א לו יכול לערות דרך מקום הנפילה ודלא כש"כ הש"ך סק"ל.

ושני שיטות אלו מפורשות בט"ז וש"ך סי' צח, הנה בשו"ע צח-ה הביא פלוגתת הראשונים אם אומרים חנ"נ בבלוע, וכתב הרמ"א דקי"ל להחמיר בזה כדמוכח בסי' צב בטיפה שנפלה חוץ לרוטב שאם נפלה כנגד הריקן נאסר וצריך שישים כנגד כל המקום וע"כ משום דקי"ל שיש חנ"נ בבלוע.

אבל הט"ז סק"ח תמה על ראייתו דהא אדרבה מוכח התם להתיר, ובנקוה"כ תמה על כוונתו.

וכתב בפמ"ג מ"ז סק"ח דדעת הט"ז דיסוד הקולא דער"ש הוא כש"כ הגר"א דאין אומרים חנ"נ בבלוע, ונמצא מבואר דמעיקר הדין יש להקל בזה.

אבל דעת הש"ך והרמ"א דוודאי אמרינן חנ"נ בבלוע ובאמת אף בער"ש אסור לערות כנגד המקום שנבלע, וכל ההיתר הוא רק ע"י שמערה בצד האחר.

**ה. ביאור הסוגיא זבחים צו:-**

בגמ' זבחים צו: מספק"ל בבישל במקצת כלי אם צריך מו"ש בכל הכלי, ובתחילת הסוגיא מבואר יסוד הספק אם מפעפע בכל הכלי.

ולמסקנת הגמ' מבואר דילפינן מקרא להצריך מו"ש בכל הכלי, וה"מ בקדשים אבל בתרומה סגי במקצת כלי.

ובסמ"ק שהבאנו לעיל מבואר שנקט לה כספק אם מפעפע בכולה, וצ"ב לתרי גיסי, שהרי מבואר בגמ' שם דבתרומה סגי בהגעלת מקצת כלי ואי"צ הגעלת כולו וע"כ אינו מפעפע בכולו, עיין בכו"פ מש"כ בזה.

ובחוו"ד סקי"ג כתב די"ל דאף אם מפעפע בכולה מ"מ לענין הגעלה סגי בהגעלת מקצת כלי, וזה מבואר בטור סי' קכא ורמ"א קכא-ו דהיכא שבלע הכלי במקצתו סגי גם בהגעלת מקצתו דכב"פ.

וכן ברמ"א תנא-יב גבי ידיות הכלים דכיון שלא בלעו אלא באמצעות הכלי סגי בהגעלת הכלי להתירם, ועיי"ש במ"ב סקס"ט.

ומקור הדברים בדעת הרא"ה בבד"ה והרשב"א שם חולק וס"ל שלא התירו בסוגיא זבחים אלא בתרומה או היכא דבלע היתר, עיי"ש טעמו, ואין ללמוד מזה שאינו מפעפע בכולו.

וכן צ"ע לאידך גיסא דבקדשים צריך מו"ש בכולו ע"כ שהוא מפעפע בכולו שהרי כך העמידה הגמ' הנידון בזה?

ועיין בחוו"ד סקי"ג מבואר מדבריו דלק"מ, דלמסקנת הגמ' דגזיה"כ הוא שצריך מו"ש בכולה י"ל שאינו מפעפע בכולה ומ"מ גזיה"כ הוא בדין מו"ש.

1. ועי' בש"ך שאם יש שישים על שישים שרי בדיעבד אם עירה דרך מקום הבליעה אלא דלכתחילה אסור משום ביטול לכתחילה, אבל בפמ"ג סקי"ט דקדק מלשון הט"ז דאף בכה"ג נאסר, אמנם תמה ע"ז בסברא ומשמע מלשונו דסברת הט"ז משום דחיישינן שפעפע מעט מעט ואטסר חלק גדול ועצ"ע דהא סופו להתפשט.

   ובמש"כ הש"ך שיש איסור ביטול לכתחילה עי'בדה"ש בביאורים שהאריך בזה דהא אינו מתכוין והוי ספק ביטול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)